tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הארוחות המוצעות מתבססות על פי מחקריה של ד"ר טובה דיקשטיין, החוקרת קולינאריה קדומה.
ארוחת הצהריים היא צמחונית המבוססת על רכיבי אוכל טבעיים, מתבואת האדמה ומבוססת על סל המזונות הקדום.
קורין ממן הייתה סטודנטית לרפואה ולרוקחות, יהודייה-מרוקאית.
היא נולדה לרוזט וסלומון ממן בקזבלנקה, שם למדה במגמה ריאלית בבית הספר הצרפתי "".
היא סיימה את לימודיה התיכוניים בהצטיינות ב-1982.
היא סיימה שנה ראשונה בלימודי רפואה ושנה שנייה ברוקחות במונפלייה שבצרפת.
ביקרה בישראל עם צעירים יהודים מצרפת.
היא אהבה ילדים ואת ישראל.
ב-15 ביוני 1984, יצאה לבלות עם חברותיה ולחגוג את הישגיה במבחנים עם שתי חברות, ונהרגה בתאונת דרכים.
משפחתה ביקשה להנציחה במוזיאון, במטרה להגשים את חלומותיה.
המוזיאון לעיצוב ואמנות שימושית בני זמננו הוא מוזיאון, בעיר לוזאן, שבשווייץ, שמציג מיצגים מתחום העיצוב והאמנות השימושית של העת החדשה, בדגש על מיצגים מעשרות השנים האחרונות.
שתיים מהתערוכות שבמוזיאון הן קבועות והשאר מתחלפות.
אחת התערוכות הקבועות עוסקת בעיצובים חדישים של זכוכית והיא מוצגת בקומתו השנייה של המוזיאון.
התערוכה הקבועה השנייה מוצגת במרתף והיא אוסף פריטים מצריים וסיניים שהיו שייכים לאגיפטולוג ג'ייקובס אדוארד ברגר.
המוזיאון ממוקם במבנה לשימור, שנבנה בימי הביניים.
הוא מצוי במרכז העיר וגובל בכיכר הקתדרלה של לוזאן.
בראשית דרכו, שימש המבנה את פקידי השלטון ובמאה ה-14 הוסב לבניין בית ספר תיכון.
בהמשך, הבניין הפך לרכושו של הקנטון.
בשנת 1995 החל תהליך של הפיכת המבנה למוזיאון וביוני 2000 נפתח המוזיאון לקהל.
המוזיאון ליהדות דוברת גרמנית - מרכז מורשת הייקים היה מוזיאון שהוקם בשנת 1968 ומציג את התרבות של היהודים דוברי הגרמנית באירופה עד מלחמת העולם השנייה וכן את תרומתם לחברה ולתרבות בישראל לאחריה.
המוזיאון היווה אחד ממכלול של ארבעה מוזיאונים שבגן התעשייה מגדל תפן שבגליל ונסגר בשנת 2021.
בשנת 2025 ניפתח מחדש האגף ליהודת דוברת גרמנית ("מוזיאון הייקים") במוזיאון הכט באוניברסיטת חיפה.
האגף החדש הוקם בשיתוף פעולה של ארגון יוצאי מרכז אירופה יחד עם מוזיאון הכט, שגרירות גרמניה, שגרירות אוסטריה, קרן הכט ואוניברסיטת חיפה.
החל מסתיו 1942 ובמהלך שנות ה-40, התקיים במוזיאון הקטן של נהריה במגדל המים, תערוכה לזכר יהדות מרכז אירופה.
בתחילת 1944 פורסמה תוכנית להקים אתר הנצחה וזיכרון ליהדות גרמניה בנהריה.
המוזיאון נוסד ב-1968 על ידי ישראל שילוני ונפתח לקהל בשנת 1971 בבית עיריית נהריה, עיר אליה הגיעה קבוצה גדולה של יהודי גרמניה במהלך העלייה החמישית.
ב-1996 עבר המוזיאון לגן התעשייה מגדל תפן.
ב-2005 נפתח המוזיאון מחדש כשיתוף פעולה בין המוזיאון לבין הנהלת ארגון יוצאי מרכז אירופה.
המוזיאון הקיף שטח של כ-400 מ"ר והציג תצוגת קבע כרונולוגית של יהדות גרמניה לצד תערוכות מתחלפת.
בין תצוגות הקבע בולטת תצוגת יצירות וחפצים מעיזבונו של הרמן שטרוק, תצוגת "הייקים בחינוך: ערכים אחרי 70 שנה", צריף מגורים מראשית ימי נהריה ועוד.
המוזיאון עוצב על ידי המעצב דודיק גל.
ב-2021 נסגר המוזיאון ובשנת 2025 ניפתח האגף שוב במוזיאון הכט באוניברסיטת חיפה וזאת תוך שיתוף פעולה של ארגון יוצאי מרכז אירופה יחד עם מוזיאון הכט, שגרירות גרמניה, שגרירות אוסטריה, קרן הכט ואוניברסיטת חיפה.
המוזיאון לתרבות האסלאם ועמי המזרח הוא מוזיאון השוכן בעיר העתיקה בבאר שבע במבנה המסגד הגדול, במתחם יחד עם מוזיאון הנגב לאמנות, הוא בית המושל.
שני המבנים, המסגד ובית המושל, הם אתר מורשת
המסגד הגדול, הממוקם כיום במתחם המוזאונים בעיר העתיקה בבאר שבע, הוקם בשנת 1906 על ידי השלטונות העות'מאניים, ושימש את האוכלוסייה המקומית לתפילה.
על פי היסטוריונים מקומיים המסגד לא שימש בתפקידו מעולם בשל קללה שהושתה עליו סמוך הקמתו.
בשנים 1948–1953 שימש כבית מעצר וכבית משפט השלום, ולאחר מכן שימש במשך שנים רבות כ"מוזיאון הנגב לארכאולוגיה" בו התקיימו בעבר שתי תצוגות: הראשונה הוקמה בשנת 1950, על ידי צבי עופר תושב בית אשל וממתיישביה הראשונים של באר שבע.
בשנת 1953 הוקמה גרסתה השנייה של תצוגת המוזיאון על ידי הארכאולוג יוסף דובי.
התצוגה נמשכה עד לשנת 2002. עקב מצבם של הממצאים ושל המבנה, הם נלקחו למחסני רשות העתיקות.
ב-1953 החל כאמור מבנה המסגד לשמש כמוזאון לארכאולוגיה בניהולו של צבי עופר והוצגו בו ממצאים מן הנגב, במיוחד מאתרי התקופה הכלקוליתית באזור באר שבע והנגב הצפוני.
הידוע והחשוב שבמוצגים הארכאולוגיים שהוצגו בחצר המוזיאון הוא מזבח הקרניים שהתגלה בשנת 1973 בחפירות תל באר שבע, וכיום מוצג במוזיאון ישראל, ירושלים.
כמו כן הוצגו דיוראמות אתנוגרפיות מחיי הבדואים.
עם פתיחת המוזיאון ב-1953 הוצגה בו גם תערוכת ציורים של ציונה תג'ר ובשנים הבאות תערוכות שהושאלו ממוזיאון בצלאל, לימים מוזיאון ישראל.
בצד מוצגים ארכאולוגיים מהנגב ופריטים אתנוגרפיים מחיי הבדואים נאספו במוזאון גם יצירות אמנות כבר מתחילת שנות ה-60 ובאגף האמנות הוצגו תערוכות של אמנים עכשוויים, בהם רפי לביא, יואב בראל ופנחס עשת וב-1968 הוצגה תערוכת יחיד של מרסל ינקו.
האמנית חוה מחותן הייתה יועצת האמנות של המוזיאון בשנות ה-60. בשנים 1984–1987 היה יהודה גוברין אוצר המוזאון הארכאולוגי ולפרק זמן גם מנהל.
הוא ארגן את תצוגת הקבע לפי תקופות (הכלקוליתית, תקופת המקרא והתקופה הרומית-ביזנטית) ואצר תערוכות שהוקדשו לחפירות באזורי הנגב.
בשנות ה-80 הוצגו גם תערוכות נודדות מטעם בית התפוצות שהוקדשו לצילום אתנוגרפי-יהודי.
ב-1984 התבשרו תושבי באר שבע והנגב על פתיחת סניף של הגרפוטק הישראלי במוזאון הנגב שאפשר השאלה לציבור של הדפסים אמנותיים.
בתקופת ניהולה של נועה טל (שגם ניהלה את מרכז האמנויות לנוער) בסוף שנות ה-80 קיבל אוסף האמנות תשומת לב מיוחדת.
ב-1987 נערך רישום מקצועי ראשון של האוסף ובעקבות זאת המוזאון זכה בהכרה של משרד התרבות.
אגף האמנות פעל בבית המושל בנפרד אולם היו גם תערוכות משותפות לשני האגפים כמו התערוכה "מגורים במדבר" ב-1989. לאחר עזיבתו של יהודה גוברין לא התמנה אוצר אחר לארכאולוגיה וכעבור כמה שנים הממצאים הארכאולוגיים נלקחו על ידי רשות העתיקות.
מזבח הקרנות הועבר למוזיאון ישראל שם הוא מוצג עד היום.
עקב מצבו הרעוע של בניין המסגד הוא פונה בשנת 1992 והוכרז מבנה מסוכן, ובמשך שנים עמד ריק.
לאחר שיפוץ מוזאון הנגב לאמנות בבית המושל ביקשה עיריית באר שבע לשפצו ולהמשיך להשתמש בו כמוזאון ארכאולוגי.
בשנים 2008–2010 נעשו בבניין פעולות שימור ושיקום בניהול רשות העתיקות.
האגודה לסיוע ולהגנה על זכויות הבדואים בישראל, הוועד המוסלמי בנגב ואחרים, ביקשו לשוב ולהופכו למסגד לתפילה.
הם פנו בעניין לבית המשפט, ומשנדחתה פנייתם עתרו בשנת 2002 לבית המשפט הגבוה לצדק (בג"ץ 7311/02).
ביוני 2011 קיבל הבג"ץ בהרכב כבוד השופטים ג'וברן, פורקצ'יה ונאור את עמדת המדינה כי המבנה לא ישמש לתפילה אך דחה את דרישת העירייה להחזירו לתפקידו כמוזאון ארכאולוגי.
נקבע כי "ייעוד המוזאון יוקדש לתרבות האסלאם ועמי המזרח, באופן שיבטיח מתן ביטוי להיבטים שונים של תרבות האסלאם" ובכך ישמור על צביונו.
ביצוע הפסיקה הוטל על יקיר העיר והאוצר גואל דרורי שהקים ביוזמת עיריית באר שבע, את "התערוכה לתולדות באר שבע 1900–2013" הסוקרת את תולדות העיר.
בשנת -2012 הקימה מנהלת מוזאון הנגב לאמנות, הד"ר דליה מנור, ועדת היגוי מייעצת ובהמשך נבחרה ב-2012 אוצרת המתמחה באמנות האסלאם, הד"ר שרון לאור-סירק והוחל תהליך תכנונה והקמתה של התערוכה השנייה במוזאון לתרבות האסלאם ועמי המזרח בתוך מבנה המסגד.
התערוכה לתולדות באר שבע של האוצר גואל דרורי הוצגה בין נובמבר 2011 ואוקטובר 2013 ומשם עברה למתחם הקטר 70414 למשך 5 שנים נוספות.
עם סיומה נערכו במקום עבודות התאמה ושיפוץ לתערוכה "קשרים" שנפתחה רשמית בדצמבר 2014.
בעשור השני של המאה ה-21 המוזיאון מציג מגוון יצירות היסטוריות ומודרניות של תרבות האסלאם החומרית, ושואף להביא לידיעת הציבור את המסורות האמנותיות והתרבותיות של אזור המזרח התיכון והאסלאם.
מיזם המוזיאונים לתולדות עיירות הפיתוח נועד להקמת מוזיאונים בעיירות הפיתוח השונות, לתיעוד וסיפור תרומתם של המתיישבים הראשונים שם בשנות ה-50 וה-60.
חלוצי עיירות הפיתוח, רובם עולים מארצות צפון אפריקה, הפריחו את השממה והפכו את עשרים ואחת ערי הפיתוח לערים גדולות, מבוססות ומפותחות.
לפי התוכנית יוקמו 21 מוזיאונים בערי הפיתוח, מוזיאון בכל עיר, שיזכה לשם "בית־ראשונים" או "בית־מייסדים", כמו אלה שנמצאים ביישובים של ההתיישבות העובדת שאוכלסו ברובם על ידי עולים מאירופה ומאמריקה.
בתי המייסדים יוקמו במבנים היסטוריים קיימים שהשתמרו.
על ביצוע והקמת הבתים אמונה המועצה לשימור אתרים.
כיום (2021) קיימים שישה מוזיאונים המספרים על תולדות עיירות הפיתוח: המוזיאון לתולדות קריית שמונה, מוזיאון בית שאן, מוזיאון המייסדים במעלות, בית הראשונים (דימונה) (כלול כיום ביד לבנים (דימונה), והכניסה לשניהם דורשת תיאום מראש), מוזיאון ערד ומוזיאון העיר אילת.
הראשון מביניהם (מוזיאון קריית שמונה) הוקם בשנת 1989 והשאר הופיעו החל מתחילת המאה העשרים ואחת.
המוזיאון לתרשים אדריכלי הוא מוזיאון פרטי בברלין, גרמניה המנוהל על ידי "קרן צ'ובו" והוקם ביוני 2013. שלוש עד ארבע תערוכות מוצגות מדי שנה המורכבות מרישומים מאוסף קרן צ'ובן ומהעבודות שהושאלו בשיתוף עם מוזיאונים ומוסדות אחרים ברחבי העולם.
קרן צ'ובן היא קרן פרטית הממוקמת בברלין המנהלת את המוזיאון לקידום תרשימים אדריכליים ביד, היא נוסדה על ידי האדריכל הרוסי "סרגיי צ'ובן" בשנת 2009, מטרתו היא לטפח את כישורי הציור של אדריכלים צעירים מוכשרים כדי להפוך את האוספים נגישים ללימודי אדריכלות.
במוזיאון מוצגות מדי פעם תערוכות אדריכליות ומשם נודדות אל מוזיאונים אחרים ברחבי העולם בהשתתפות המייסד.
המוזיאון על המאונד הוא מוזיאון באדינבורו, סקוטלנד, המתמקד בכסף, מטבעות וכלכלה.
הוא ממוקם בבניין המשרד הראשי של בנק סקוטלנד (לאחרונה חלק מ־HBOS וכיום חלק מקבוצת הבנקאות לוידס) על המאונד.
בניין המשרד הראשי של בנק סקוטלנד הוא מבנה נאו־בארוק גדול ועליו כיפה שיושבת בראש המאונד.
הבניין המקורי תוכנן בסגנון פלדיאני על ידי ריצ'רד קריכטון ורוברט ריד והוקם ב־1801–1806, ולאחר מכן שונה על ידי דייוויד ברייס בשנת 1863 ועל ידי ג'ון דיק פדי וצ'ארלס קינאר בשנת 1878. בגלל מיקומו במדרון תלול, יש לו שטח מרתף נרחב, שחלקו מאכלס כיום את המוזיאון על המאונד.
לפני 2006 התקיימה תצוגה מוזיאלית קטנה בחדר מרתף אחד, אך הכניסה הייתה בתיאום מראש בלבד.
מוזיאון זה נפתח במקור בשנת 1986 על ידי הסופר איאן רנקין.
המוזיאון על המאונד נפתח בספטמבר 2006.
בשנת 2017 הודיעה קבוצת הבנקאות לוידס כי המוזיאון על המאונד ייסגר בסוף אותה שנה.
בעקבות מחאה ציבורית, ההחלטה בוטלה והמוזיאון נשאר כעת פתוח.
האוסף הקבוע כולל חפצים המתחקים אחר תולדות בנק סקוטלנד מאז הקמתו בשנת 1695, ציורים ודגמים אדריכליים של בניין המשרד הראשי על המאונד, והיסטוריה של חברות בנקאות ובניין בבריטניה.
ישנן גם תערוכות הקשורות להיסטוריה של נומיסמטיקה, כולל חפצים ששימשו היסטורית לסחר חליפין, אסימונים עתיקים, מטבע סקוטי וכסף נייר.
מכיוון שלבנק סקוטלנד יש היסטוריה של הנפקת שטרות משלו - זכות ששמרה עד היום - האוסף כולל מספר שטרות סקוטיים היסטוריים.
כמו כן מופיע שטר של מיליון דולר ליש"ט המוצג כדוגמה לשטרות הזרים הגבוהים ששימשו לגיבוי שטרות שהונפקו על ידי בנקים סקוטיים.
המוזיקאים (באיטלקית: Concerto di giovani) היא יצירה בצבעי שמן של הצייר האיטלקי קאראווג'ו מסביבות שנת 1595. היצירה מוחזקת במוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק סיטי מ-1952, וב-1983 היא עברה הליכי רסטורציה מרובים.
בסביבות שנת 1595 קאראווג'ו נכנס תחת חסותו של הקרדינל פרנסקו מאריה דל מונטה, ומשוער כי המוזיקאים היא היצירה הראשונה שהצייר יצר אקסקלוסיבית עבור הקרדינל.
בציור מתוארים חבורה של נערים צעירים המנגנים בכלים שונים, והבולט בהם הוא הקַתרוֹס.
מאוחר יותר, קאראווג'ו צייר את "נגן הקתרוס" שהיה ציור דומה למוזיקאים.
הנערים בציור לבושים בבגדים קלאסיים לתקופה.
שלושה מהם מנגנים בכלים שונים, ואחד מהם לבוש כקופידון ובידו ענף של גפנים.
היצירה היא למעשה אלגוריה לכך שהמוזיקה היא המזון לאהבה כמו שהאוכל הוא המזון לחיים.
ניכר כי הציור מורכב מקומפוזיציה של שתי דמויות שקאראווג'ו יצר.
הדמות המרכזית היא הנער שמנגן בקתרוס, וככל הנראה זהו שותפו של הצייר, מאריו מיניטי (Mario Minniti).
הדמות הרחוקה יותר של הנער המתבונן בצופה היא כנראה קאראווג'ו עצמו.
דמותו של הקופידון דומה לנער מהציור "נער מקלף פרי" ולמלאך מ-"הקדוש פרנציסקוס מאסיזי".
הנערים בציור מתרגלים מדריגל, צורה מוזיקלית מתקופת הרנסאנס, בשירי אהבה.
אולם, עייני הנער האוחז קתרוס לחות מדמעות, מה שמעיד על כך שהשירים נוגעים לכאבים הנובעים מאהבה ולא על תענוגותיה.
הכינור המיותם במרכז היצירה מעיד על משתתף חמישי במקהלה ומרמז כי הצופה הוא המשתתף החסר.
סצנות של מוזיקאים באמנות היו פופולריות בזמנו, והכנסייה עודדה אמנים לנסות סגנונות שונים בהקשר הזה.
למרות זאת, הסצנה ביצירה היא חילונית ולא דתית.
הקומפוזיציה מזכירה קונצרט, מוטיב שהחל בוונציה ואומץ על ידי טיציאן בציורו "Le Concert Champêtre" (בעברית: הקונצרט הפסטורלי).
המוזיקאים הייתה יצירתו השאפתנית והמורכבת ביותר של קאראווג'ו עד אותה תקופה.
הצייר חווה קשיים בציור ארבע הדמויות בחלל המשותף באופן שלא ברורה האינטראקציה ביניהם.
לראייה, ספר התווים שמחזיק הנער שבגבו לצופה, וממנו דהו רוב התווים.
אף על פי איבוד רב של צבע מהיצירה, רובה נשארה שלמה.
המוזיאון למאבק המקדוני (במקדונית: Музеј на македонската борба) הוא המוזיאון הלאומי של מקדוניה הצפונית ששוכן בעיר הבירה סקופיה.
בניית המוזיאון החלה ב-11 ביוני 2008 והוא נפתח לקהל הרחב במלאת 20 שנה להכרזת העצמאות ב־8 בספטמבר 2011. המוזיאון ממוקם ליד המוזיאון הארכאולוגי, המרכז להנצחת השואה של יהודי מקדוניה, גשר האבן והנהר וארדאר.
המוזיאון מציג תקופות שונות מתחילת תנועות ההתנגדות נגד השלטון העות'מאני, עד להכרזת העצמאות מיוגוסלביה ב-8 בספטמבר 1991. במוזיאון, ישנם 13 תערוכות, יחד עם העותק המקורי של הכרזת העצמאות מ-1991.
המוזיאון הממלכתי לתולדות הגולאג הוא מוזיאון במוסקבה המוקדש לזכר קורבנות הדיכוי הסטליניסטי.
הוקם בשנת 2001 ביוזמת הסופר, העיתונאי והפובליציסט אנטון אנטונוב-אובסנקו, שהיה במחנות יותר משלוש עשרה שנה.
תערוכת הקבע הראשונה התמקמה בבית על רחוב פטרובקה.
מאז 2015 ממוקם המוזיאון בבניין בסמטת סמוטיוצ'ני 1.
המוזיאון נוסד בשנת 2001 ביוזמתו של הסופר, העיתונאי והפובליציסט אנטון אנטונוב-אובסנקו, שבילה יותר משלוש עשרה שנה במחנות הגולאג.
הוא דוכה בעקבות אביו, המהפכן ולדימיר אנטונוב-אובסיינקו, שהורשע בשנות ה-30 כאויב העם.
כדי להתאים את התערוכות העבירה עיריית מוסקבה למוזיאון בית מהמאה ה-18 ברחוב פטרובקה 16, ליד בניין משרד התובע הכללי.
עד לתחילת המאה העשרים היו בבית זה דירות ועם כניסת מערכות החום בשנת 1917 – דירות קהילתיות.
התערוכה מבוססת על אוסף מסמכי ארכיון ותיקים אישיים של אסירים, שנתרמו למוזיאון בשנים 2001–2002 על ידי איגוד הקורבנות של דיכוי פוליטי בלתי חוקי במוסקבה.
בשנים 2001–2004 עבר הבניין שיקום ובמהלכו הוחלפו מערכות התקשורת והחלל הפנימי הותאם לצורכי המוזיאון.
עם זאת, השטח הקטן של הבית לא אפשר ארגון ספריית מוזיאונים, אולם קולנוע ואולם הרצאות.
בשנת 2012, רשויות העיר החליטו להעביר את המוזיאון לבית שנבנה בשנת 1908 בסמטת סמוטיוצ'ני.
משנת 2012 עד 2014 שופץ הבניין: התקרות הפנימיות שוחזרו, הוקמו מרחבים לספריית המוזיאון, אחסון כספים, כמה אולמות קולנוע ואולם הרצאות נפרד.
הלבנה האדומה של חזית הבניין צופתה בחוט נחושת: על פי רעיון האדריכלים, בעוד כמה שנים, כתוצאה מתהליך החמצון, הנחושת תשחיר, מה שישקף את הסמליות של הדיכוי.
פתיחת תערוכת הקבע בכתובת החדשה התקיימה בשנת 2015. הנהלת המוזיאון גם הודיעה על תוכניות להקים מתחם זיכרון המוקדש לקורבנות הדיכוי הפוליטי.
זה היה אמור לכלול את גיא ההריקה בקומונרקה ששימש את הנ.ק.ו.ד, אבן סולובצק, כמו גם "בית הירי" ברחוב ניקולסקאיה בעיר.
נכון לשנת 2018, המוזיאון הוא המוסד היחיד ברוסיה המוקדש לקורבנות הדיכוי הסטליניסטי.
חללי התצוגה מספרים על ההיסטוריה של המחנות שנוצרו בברית המועצות בשנים 1920–1930, שם אסירים ריצו עונשים בגין עבירות פליליות ופוליטיות.
חיי היומיום שלהם כללו עבודה פיזית: פיתוח אדמות שקשה להגיע אליהם, כריית פחם וזהב, בניית מסילות ברזל וערים.
במהלך קיומם של המחנות שהו בהם יותר מ-20 מיליון איש.
במשך זמן רב עובדת הדיכוי הופרכה על ידי השלטונות הסובייטים והארכיונים סווגו כסודיים ביותר.
הגישה אליהם התאפשרה רק לאחר קריסת ברית המועצות בשנת 1991.
חלל התצוגה בנוי על עיקרון פסיכולוגיעת האגו, המבוסס על ניסיון להבין אירוע טרגי באמצעות חוויה של מישהו אחר.
אוסף המוזיאון כולל מכתבים של אסירים, חפציהם האישיים, חומרי ארכיון, ציורים ותצלומים, וכן מתקנים דקורטיביים המאפשרים לשחזר את אווירת המחנות.
האקספוזיציה שוכנת בשמונה אולמות, שכל אחד מהם מוקדש לשלב אחר של הדיכוי הסטליניסטי.
כל החדרים מחוברים באמצעות גרם מדרגות פתוח, המאפשר למבקרים לטפס על האובייקטים של המוזיאון.
לדברי אוצר המוזיאון רומן רומנוב, גישה כזו לתפיסת האקספוזיציה מאפשרת לאדם הפשוט להזדהות רגשית עם האסירים.
שני החדרים הראשונים מעוצבים כפחונים.
דלתות, דרגשי כלא, כמו גם אור וקול בצורת רעש מכני מונוטוני משחזרים לחלוטין את אווירת המחנות.
ככלל, אסירים ישנו על דרגשים מוצקים או קומתיים, שיכולים להכיל עד שישה אנשים.
המסכים התלויים על הקירות משדרים קטעי וידאו עם רשימות המוצאים להורג, סרטים תיעודיים ויומנים.
הרצפה באולם הראשון מרופדת בריבועים בהיקף 6–10 מטר, מה שמעיד על גודלם הסטנדרטי של התאים במחנות.
בחדר הסמוך מוצגים פריטיהם האישיים של האסירים והערות שכתבו על דברים מאולתרים.
אחת מהוויטרינות מכילה מגפיים, ז'קט מרופד, מכנסיים ומזוודה קטנה - סט אסירים סטנדרטי.
מהגולאג עלה הביטוי "אני נושא איתי הכל".
כרזות תעמולה, מסכים המתעדים משפטי ראווה וראיונות עם הקורבנות תלויים מהתקרה.
יש אזור אינטראקטיבי בו מבקרים יכולים להרכיב את תעלת הים הלבן-הים הבלטי (שנבנתה על ידי אסירים) באמצעות פאזל.
התערוכה כוללת גם סט דלתות כלא, ארונות קבורה, מוצרי ברזל, אזיקים, כספות בהן נשמרו תיקים אישיים, וכן אלבום עם תצלומים ממחנה סולובקי, שהועבר לאוסף על ידי הנהלת מוזיאון סרגיי קירוב.
בחדר הרביעי תלויה מפה אינטראקטיבית של מערך הגולאג, שמראה גם את התפקיד שמילאו האסירים בבניית המערכת התעשייתית של ברית המועצות.
בשל סודיות החומרים הארכיוניים והיעדר נתונים מדויקים, יוצרי המפה חוו קשיים גדולים בהרכבתה.
לדברי איליה אודובנקו, שהיה ממייצרי התערוכות: הגולאג הוא, קודם כל, חלל: מרחב הצריפים, מרחב אזור המחנה, חלל המחנה ולבסוף מרחב המדינה.
ללא פיתוח חשיבה גאוגרפית, אי אפשר לדמיין את ההיסטוריה של [מערך] הגולאג, שהמרחב שלו משתרע מהים הבלטי וחצי האי קרים עד צ'וקוטקה וסחאלין.
חדר נפרד מוקדש למשפט הרופאים.
באולם נשמרים מסמכים וחפצים אישיים של האסירים, כמו גם מסכים המשדרים תיעוד של שחרור האסירים ויום הלווייתו של סטלין.
בסמוך יש אולם קולנוע, בו מוצגים ראיונות של קורבנות ועובדי מחנות דיכוי.
חלל התצוגה מסתיים בשמות הנציגים הגולים של האינטליגנציה.
ביניהם היו הסופר אלכסנדר סולז'ניצין, מהנדס רקטות החלל סרגיי קורוליוב, מעצב המטוסים אנדריי טופולב, הארכיבישוף לוקה וואינו-יאסנצקי, המשורר לב גומיליוב ואחרים.
תערוכת המוזיאון ספגה ביקורת על משחוק מוגזם, מה שמוביל להבנה פשוטה מדי של הנושא.
המוזיאון של ניו זילנד טה פאפא טונגרווה מוכר גם בתור Te Papa או Our Place, הוא מוזיאון לאומי ניו זילנדי הממוקם בעיר ולינגטון.
המוזיאון נפתח ב-1998 לאחר האיחוד בין "המוזיאון הלאומי" ו"הגלריה הלאומית לאמנות".
יותר מ-1.5 מיליון אזרחים באים לבקר במוזיאון מדי שנה.
"טה פאפה טונגרווה" פשוטו כמשמעו מתורגם ל"מכל האוצרות".
המוזיאון מתעד את התרבות הילידית והקולוניאלית של המדינה, וכן את ההיסטוריה של הטבע ואת אוצרות התרבות שלה, ומפה מגיעה המילה.
המוזיאון שנפתח לפני טה פאפא נקרא מוזיאון המושבות, שהוקם ב-1895, ג'יימס הקטור היה מנהל המוזיאון.
המוזיאון הכיל שלל פריטים מדעים, אך הציג בנוסף לכך פריטים נוספים (בעיקר מתרומות של מבקרים).
ב-1907, השתנה שם המוזיאון מ"מוזיאון המושבות" ל"מוזיאון הדומיניון" והציג שלל יותר רחב של פריטים.
בשנת 1913 התווסף אל אותו מבנה המוזיאון, מבנה נוסף בשם "הגלריה הלאומית לאמנות".
כיום, שניהם התאחדו למוזיאון אחד הנקרא "המוזיאון של ניו זילנד טה פאפא טונגרווה".
ערך זה עוסק בהצלחה הפיננסית של מוזיקאים שונים לאורך ההיסטוריה כפי שתועד על ידי מגזין פורבס מאז שנת 1987. על מנת למדוד את ההצלחה המדויקת של אותם אמנים הוחלט בפורבס כי הסכומים שיתפרסמו יהיו לפניי ניכויי מיסים ועמלות לבעלי תפקידים כמו סוכנים ועורכי דין.
מדי שנה בחודש יוני (למעט שנים ספציפיות שבהם זה היה בפברואר) המגזין מפרסם את הרשימות שלו שכוללות בין היתר גם רשימות שמתייחסות למוזיקאים.
U2 מחזיקים בשיא של המוזיקאים ששברו את השיא השנתי הכי הרבה פעמים כאשר במשך 5 פעמים הוכתרו כמוזיקאים המרווחים ביותר לאותה שנה והם הוכתרו 8 פעמים בקטגוריית הלהקות.
עוד בולטת הצלחתו הפיננסית של מייקל ג'קסון שהיה לאמן הראשון שהרוויח בשנה אחת מעל 100 מיליון דולר ואף הוכתר 7 פעמים כאמן הסולו הגבר המרוויח ביותר של השנה, יותר מכל אמן סולו גברי אחר בהיסטוריה.
אם כי מי שמחזיקה נכון להיום בשיא הרווח לשנה אחת לאישה היא טיילור סוויפט עם 185 מיליון דולר.
על פי פורבס, המוזיקאית העשירה ביותר בעולם היא ריהאנה עם שווי נקי של 1.4 מיליארד דולר אם כי היא אף פעם לא הייתה בראש הרשימה.
+מפתח סימנים זמרים שהיו בראש הרשימה הכללית באותה שנה
מוזיאון לזיכרון העם היהודי והשואה באוקראינה הוא מוזיאון לזיכרון שואת העם היהודי בדניפרו (Dnepr) שבאוקראינה.
זהו המוזיאון הגדול ביותר במרחב הפוסט-סובייטי לזכר השואה.
בנוסף לוויטרינות מסורתיות במוזיאונים, המוזיאון משתמש במתקני מולטימדיה, הולוגרמות ובשידור הקלטות וידאו ואודיו.
הרעיון להקים מוזיאון שואה עלה עוד בשנת 1999, כאשר הוקם המרכז המדעי והחינוכי "תקומה" - המרכז הלאומי הראשון לחקר והוראה של תולדות היהודים והשואה.
בפועל המוזיאון נוסד בשנת 2012, והוא המוזיאון הגדול ביותר באוקראינה ובמדינות הפוסט-סובייטיות המוקדש להיסטוריה היהודית ולשואה.
הפרויקט להקמת המוזיאון התממש הודות לפעילות קהילת יהודי הדנייפר ורבה הראשי של דנייפר והאזור - הרב שמואל קמינצקי.
התמיכה הארגונית והכספית של ראשי הקהילה - גנאדי בוגוליובוב ואיגור קולומויסקי, וכן סיוע של מספר ארגונים יהודיים ועובדי "תקומה".
פריטים ייחודיים הקשורים לתולדות העם היהודי ולשואה נתרמו לתערוכות המוזיאון על ידי הרב שמואל קמינצקי, איגור קולומויסקי, לאדה וליאון שרמן, אלכסנדר קריינין, אולג קורבן ורבים אחרים.
עשרות מוסדות מדעיים וחינוכיים באוקראינה, פולין, גרמניה, קנדה, ארצות הברית, ישראל ומדינות נוספות תרמו אף הם תרומה משמעותית ליצירת תערוכות ולהשלמת קופת המוזיאון.
השטח הכולל של המוזיאון הוא יותר מ-2,000 מ"ר.
מנהל המוזיאון בעת ייסודו היה ההיסטוריון איגור שצ'ופאק, ולאחר מכן החליפה אותו אירינה רדחנקו.
מלבד הצגת אוסף החפצים הקשורים להיסטוריה של הקהילה היהודית של אוקראינה בכלל, ושל דניפרו בפרט, המוזיאון משמש גם כמרכז חינוכי לתולדות היהודים באוקראינה ובמזרח אירופה.
במוזיאון מבקרים אנשי ציבור פוליטיים ותרבותיים, נציגי נציגויות דיפלומטיות, תלמידי בתי ספר וסטודנטים מכל רחבי אוקראינה, וכן אורחים מאוסטריה, גרמניה, קנדה, ישראל, ליטא, איטליה, רוסיה, ארצות הברית, פולין, צרפת ומדינות אחרות.
אולם ראשון - "העולם שנחרב בשואה"
המוזיאון מורכב מארבעה אולמות: האולם הראשון הוא אולם המורכב מ'גושים' המוקדשים ליהדות ולעולם הרוחני של העם היהודי.
האולם כולל תערוכות המספרות על אירועים מרכזיים בהיסטוריה של היהודים באוקראינה מהמאות ה-18 עד ה-20. בין המוצגים ניתן למצוא כתרי תורה, ספרי תורה עתיקים ואוספים של מזוזות מהמאה העשרים.
התערוכה מכילה מייצגים המוקדשים להשתתפותם של יהודים באירועים המהפכניים של תחילת המאה העשרים ומלחמת העולם הראשונה.
תשומת לב מיוחדת מוקדשת לנושא הדיכוי ההמוני של שנות העשרים של המאה העשרים, ובפרט לפעילותם של יהודים במבני הצ'קה - OGPU - NKVD ויהודים - קורבנות הדיכוי.
תערוכה נפרדת של המוזיאון מוקדשת להולודומור של שנות 1932-1933. הוא משקף גם את גורלם של יהודים ונציגים של מיעוטים לאומיים אחרים, ושל תושבי כפר אוקראיני רב לאומי, שהפך לקורבן של שיטות הקולקטיביזציה והנישול של סטלין.
התערוכות הראשונות מספרות על היווצרות האידאולוגיה הנאצית בגרמניה בשנות ה-30, והמרכיב האנטישמי שלו.
דברי הימים של אותם זמנים, עלונים, ספרים ועיתונים מעידים על אירועי ליל הבדולח של 1938, חוקי הגזע הנאציים ותעמולה אנטישמית.
ההיסטוריה של "הפתרון הסופי" בארצות אוקראינה משוחזרת בתערוכות המוקדשות לגירושים, גטאות, מחנות השמדה ומחנות ריכוז.
תשומת לב מיוחדת מוקדשת להתנגדות יהודית למדיניות הנאצית, לשיתוף פעולה ולהישג של חסידי אומות העולם.
אולם שלישי "העולם שאחרי השואה"
התערוכות באולם זה מייצגות את הנושא: "העולם שאחרי השואה".
בין הנושאים הנידונים הם יהודי ברית המועצות לאחר השואה, הקמת מדינת ישראל ב-1948, והטרגדיות של המאה ה-20.
הרעיון המרכזי של התערוכה "טרגדיות של המאה ה-20" היא "אין דבר כזה כאב של מישהו אחר", ובה מובאים תצלומים, חפצים אישיים ומסמכים המספרים על רצח העם הארמני ב-1915, גירוש עמי קרים ב-1944, טרגדיית וולין, רצח העם בקמבודיה ורואנדה.
בינואר 2018 נפתחה התערוכה הקבועה הראשונה באוקראינה, המוקדשת לטרגדיה של בני רומא באוקראינה ובמולדובה במהלך מלחמת העולם השנייה.
אולם רביעי "השעון שראה את העבר"
האולם מציג אוסף של שעונים עתיקים שנתרם למוזיאון על ידי איגור קולומויסקי.
השעונים יוצרו בעיקר בצרפת ובגרמניה בסוף המאה ה-18 עד ראשית המאה ה-20.
ישנם שלושה סוגים של שעונים בתצוגה: שעוני האח, עגלה, ושעון קיר.
השעונים מיוצרים במגוון טכניקות וסגנונות, מבארוק ועד לארט דקו.
לכל עותק יש היסטוריה משלו הקשורה לאירועי המאות ה-18-19, התקופה הסובייטית ומלחמת העולם השנייה.
המוזיאון לתרבות היהודית בברטיסלבה (MŽK) הוקם למטרת שימור וקידום התרבות והאמנות היהודית ברפובליקה הסלובקית, והוא חלק מ (ה-SNM), בחסות המדינה.
המוזיאון פועל לאסוף, לתעוד ולהציג, פריטי יודאיקה, מסמכים, ציורים או חפצים הקשורים להיסטוריה היהודית.
המוזיאון היהודי הראשון בפרשוב, שהוא גם אחד הראשונים בסלובקיה, נפתח בשנת 1931 בבניין קומשט.
המוזיאון נוסד על ידי יו"ר הקהילה הנאולוגית, המהנדס אינג' , וד"ר תאודור אוסטרליץ, בנו של הרב מאיר אוסטרליץ מפרשוב.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הופסקה פעילות המוזיאון.
מאחר שלא היה עניין בשיקום המוזיאון לאחר המלחמה, דאג אינג' ברקני להעברת האוסף של המוזיאון ל, שם נשמר האוסף עד לפירוק צ'כוסלובקיה.
לאחר שהוקמה סלובקיה כמדינה עצמאית, בשנת 1993, הוחזרו החפצים מהמוזיאון בפראג, והחל מ-25 בנובמבר נפתחה תערוכה קבועה של חלק מפריטי האוסף המכונה "אוסף ברקני", בבניין , בעזרת הנשים.
האוסף מנוהל על ידי המוזיאון לתרבות היהודית, שהוא חלק מהמוזיאון הלאומי הסלובקי.
המוזיאון לתרבות היהודית בברטיסלאבה נוסד בשנת 1993, כמחלקה במוזיאון הלאומי הסלובקי, בנושא התרבות היהודית.
יחד עם מספר מוזיאונים נוספים המתמחים במיעוטים לאומיים החיים בסלובקיה, כחלק מהמדיניות החדשה לפיתוח התרבות הסלובקית כחלק מהמורשת הרב-תרבותית של אירופה, ובהמשך הפך למוזיאון עצמאי תחת ה-SNM.
במאי 2009 התערוכה חודשה, ונפתחה מחדש.
האוסף של המוזיאון מכיל למעלה מ-7000 פריטים, חלקם פריטי יודאיקה יקרים, כמו פמוטי כסף, כתרים מגינים ואצבעות של ספרי תורה, וכן ציורים של אמנים ידועים כמו לורנס ויינר וקרל אנדרה ועוד, והוא מתאר את חיי היומיום והחגים היהודיים.
מעל לכל, במוזיאון גם פריטי אוסף מתקופת השואה.
אחד מהפריטים החשובים במוזיאון, הם כדים יקרי ערך מהשנים 1734 ו-1776, שהיו בשימוש החברה קדישא מהעיירה סניצה, שבמערב סלובקיה.
המוזיאון לתרבות יהודית נמצא ברחוב ז'ידובסקה (Židovská ulica) 17, ברטיסלאבה, בבית היחיד ששרד מהרובע היהודי ההיסטורי של ברטיסלאבה, הבית בסגנון הבארוק נבנה ב וחודש ב.
כיום המוזיאון מפעיל תערוכות קבע בארבע ערים סלובקיות:
בבית הכנסת בנייטרה – מוזיאון לזכר השואה, וגורל יהודי סלובקיה, בעזרת הנשים של בית הכנסת.
ב בפרשוב – בו מוצגת תערוכה קבועה של אוסף היודאיקה של ברקני, בעזרת הנשים.
בבית הכנסת בז'ילינה – תערוכה קבועה בעיקר של תשמישי קדושה יהודיים.
בעתיד מתוכנן להקים תערוכות קבע נוספות בבנייני בתי כנסת ששופצו לאחרונה ברחבי סלובקיה.
ב-26 בינואר 2016 נפתח בסרד במקום בו היה מחנה הריכוז סרד, הקמת מוזיאון השואה ואתר ההנצחה בוצעה על ידי המוזיאון לתרבות יהודית, ובסיוע תקציבי מהממשלה.
המוזיאון משמש גם כאנדרטה לזכר יהודי סלובקיה שנרצחו בשואה.
בנוסף לתערוכות הקבועות, המוזיאון, בשיתוף פעולה עם מוזיאונים אזוריים סלובקיים, מארגן גם תערוכות מיוחדות לקידום התרבות היהודית במקומות שהיו בעבר מרכזים של חיים קהילתיים יהודיים, במטרה להעלות את המודעות למורשת היהודית העשירה של סלובקיה.
המוזיאון גם מארגן תערוכות מחוץ לסלובקיה, המלמדות על המורשת היהודית העשירה של סלובקיה.
הופעות רבות במדינות אירופה השונות, בארצות הברית ובישראל תרמו לשינויים במודעות לסלובקיה ולהקשר התרבותי האירופי שלה.
המול הוא השדרה המרכזית של העיר וושינגטון בארצות הברית.
השדרה תוכננה כחלק מהתכנון המקורי של העיר על ידי האדריכל הצרפתי פייר שארל ל'אנפן, במטרה ליצור אזור פתוח (להולכי רגל) של עצים, דשא ומונומנטים, אשר יהווה את חוט השדרה המרכזי של העיר.
לאורכו של המול ובשוליו ממוקמים מרבית המבנים המרשימים והחשובים ביותר של העיר וושינגטון, האנדרטאות הלאומיות לגדולי הנשיאים ולמלחמות ארצות הברית, המוזיאונים הלאומיים וכמה מחשובי מוסדות הממשל.
הקמתה של שדרה זו הוליד את המושג "שדרה לאומית" (להבדיל מכיכר לאומית).
השדרה משמשת את הציבור האמריקאי למטרות תיירות ונופש, וכן היא משמשת כאתר המרכזי והחשוב ביותר לקיום הפגנות ומחאות פוליטיות.
המול מתחיל מאנדרטת לינקולן במערב, דרך אנדרטת וושינגטון ועד הקפיטול במזרח.
המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע
הגלריה הלאומית לאומנות של פסלי הגן
הבניין המערבי של הגלריה הלאומית לאומנות
הבניין המזרחי של הגלריה הלאומית לאומנות
מוזיאון האינדיאנים הלאומי (בתצלום עדיין בבנייה)
בניין הסמית'סוניאן - ה"טירה"; ובחזיתו גן אניד א.
המוזיאון הלאומי להיסטוריה ותרבות אפרו-אמריקאית
לחלקו המערבי של המול - ראו פארק הפוטומק.
המוח הגדול (בלועזית: צרברום, Cerebrum או טלנצפלון) הוא אזור של מערכת העצבים הממוקם במוח הקדמי, המכיל גם את מוח הביניים.
המוח הגדול מווסת את הפונקציות הקוגניטיביות והרגשיות הגבוהות יותר של המוח.
המוח הגדול מפותח יותר בבני-אדם מאשר בכל יצור אחר.
בהתאם לכך, זהו החלק הגדול ביותר של מוח האדם והוא ממלא את רוב חלל הגולגולת.
למעשה, המוח הגדול תופס כשני שלישים מן המסה הכוללת של המוח והוא גדול בהרבה מכל שאר החלקים של מערכת העצבים גם יחד.
המוח הגדול מורכב משתי הֶמִיסְפֶרוֹת (Hemisphere, "חצי-כדור") הממוקמות משני צדדיו של המוח, הימני והשמאלי.
ההמיספרות סימטריות יחסית, עם חריץ עמוק ביניהן.
שתי ההמיספרות מקושרות ביניהן באמצעות כפיס המוח (Corpus callosum).
פגיעה בכפיס המוח יכולה להוביל למצב של מוח חצוי.
שתי ההמיספרות של המוח הגדול אינן משמשות בדיוק לאותם תפקודים.
ישנה הצלבה בין הצדדים ימין ושמאל, כך שכל אחת מהן מקבלת מידע חושי מהצד הנגדי של הגוף וגם שולטת על התנועה המוטורית של הצד המנוגד.
בהתאם לכך, ההמיספרה הימנית מחוברת בחלקה הגדול לצד השמאלי של הגוף וההמיספרה השמאלית לצד הימני של הגוף.
ההמיספרה בה נמצא מרכז השפה מכונה ההמיספרה הדומיננטית, ובעוד אצל רוב האנשים זו ההמיספרה השמאלית, כשני שלישים מהשמאליים בעלי המיספרה ימנית דומיננטית.
אין קשר סיבתי בין חלוקה זו לתפקוד המוטורי, כאמור, ההשפעה היא על מרכז השפה בלבד.
כל המיספרה מחולקת לארבע אונות: קדמית (פרונטלית), קודקודית (פריאטלית), עורפית (אוקסיפיטלית) ורקתית (טמפורלית).
אונות אלו הן אזורים גדולים של קליפת המוח אשר מבצעים תפקידים מגוונים.
האונה הקדמית מופרדת מהקודקודית על ידי החריץ המרכזי (Central sulcus).
האונה המצחית (פרונטאלית) – בחלקה האחורי של אונה זו ממוקמת הקליפה המוטורית, אשר אחראית על הוצאה לפועל של תנועות ושולחת פקודות לשרירים בכל רחבי הגוף.
האונה העורפית (אוקסיפיטלית) – אחראית על עיבוד קלט חזותי ממערכת הראייה.
האונה הרקתית (טמפורלית) – מכילה את קליפת השמיעה העיקרית.
האונה הקודקודית (פריאטלית) – חלקה הקדמי של אונה זו מקבל את המידע התחושתי ממערכת המגע.
כל אחת מההמיספרות של המוח הגדול מורכבת מקליפת המוח, מהחומר הלבן שמתחתיה ומגרעינים בעומק החומר הלבן.
קליפת המוח – השכבה החיצונית של המוח הגדול.
היא מאורגנת במספר שכבות של חומר אפור.
החומר האפור מורכב מגופי התאים, צבעו האפור-חום של חומר זה בא מן הנימים המשרתים את התאים ומן גופי תאי העצב.
קליפת המוח משופעת בקפלים המאפשרים להגדיל את שטח הפנים שלה בחלל הגולגולת.
הגבעות/בליטות שנוצרות כתוצאה מקפלים אלו מכונות גירוס (gyrus) וברבים גירי (gyri).
השקעים/עמקים/חריצים מכונים סולקוס (sulcus) וברבים סולצי (sulci).
חומר לבן – רקמה שמורכבת ברובה מאקסונים של תאי עצב, המשמשים כצינור להעברת מידע בתוך מערכת העצבים.
צבעו הבהיר של החומר הלבן נובע ממעטה המיאלין שמכסה ומבודד את האקסונים, ומאפשר להם להוליך דחפים עצביים במהירות גבוהה.
גרעינים – צבירים של תאי עצב מתחת לקליפת המוח.
הם בנויים מחומר אפור שנמצא בתוך החומר הלבן (ריכוז של גופי תא עצב בין האקסונים).
גרעיני הבסיס – אוסף של גרעינים בעומק המוח הגדול.
חלקם פועלים כיחידה תפקודית אשר מעורבת בתיאום והוצאה לפועל של תנועות מוטוריות.
היפוקמפוס – מבנה הממוקם בצדה הפנימי של האונה הרקתית בשתי ההמיספרות.
ההיפוקמפוס חיוני להיבטים שונים של יצירת זיכרון לטווח ארוך, ומעורב גם בניווט מרחבי.
אמיגדלה – נמצאת בסמוך לקצות ההיפוקמפוס.
מטפלת בתגובות רגשיות, בעיקר בהיבט של רגשות שליליים, למשל פחד.
ההיפוקמפוס והאמיגדלה, יחד עם אזורים נוספים מתחת לקליפת המוח, לעיתים מקובצים תחת הכותרת המערכת הלימבית, אם כי אין כיום הגדרה אחת מוסכמת למושג זה.
כל אחת ממערכות החישה בגוף שולחת מידע לאזור ספציפי בקליפת המוח.
לדוגמה, קליפת הראייה מקבלת מידע חושי מהעיניים.
תגובות מוטוריות או תנועות של חלקי גוף נשלטות על ידי אזור מסוים באונה הקדקדית של קליפת המוח.
שאר קליפת המוח, שאינו חישתי וגם לא מוטורי, מורכב מאזורי אסוציאציה.
אזורים אלו תופסים את החלק היחסי הגדול ביותר בקליפת המוח האנושי.
הם מעורבים בכל מה שקורה בין התחושה לפעולה.
יש להם חלק בתהליכי זיכרון, מחשבה ושפה.
המוכרומטוזיס הוא עודף ברזל בגוף מכל סיבה שהיא, אשר עלול להוביל להפרעה בתפקוד של איברים שונים בגוף.
המוכרומטוזיס הוא שם כולל למגוון של מחלות שונות, רובן מולדות וחלקן נרכשות, בהן יש הפרעה במטבוליזם של ברזל, בו מצטברים עודפי ברזל ברקמות שונות, ומביאים לפגיעה בתפקודן.
כך למשל, הצטברות ברזל בכבד עלולה להביא לשחמת הכבד, הצטברות ברזל בשריר הלב עלולה להביא לקרדיומיופתיה, לארתריטיס (דלקת מפרקים) וכן לסוכרת ולפגיעה במערכת המין (מצב הנקרא hypogonadotropic hypogonadism).
המוכרומטוזיס יכול כאמור לנבוע ממחלות תורשתיות (למשל כזו הנגרמת ממוטציה בגן הנקרא HFE) או כתוצאה מסיבות משניות המביאות להצטברות ברזל ברקמות, כגון תלסמיה, אנמיה מסיבות שונות, עודף ברזל בתזונה, מחלות כבד כרוניות, מחלת הפורפיריה ומצבים אחרים המביאים לעודף ברזל.
באופן נורמלי, ברזל מגיע מהתזונה ועובר חיזור מ-Fe3+ ל-Fe2+ בתריסריון.
הוא נספג בתריסריון לתוך האנטרוציטים (תאי מעיים) ועובר מהם אל מחזור הדם באמצעות אקספורטר הנקרא ferroportin ו-oxidase hephaestin.
בדם, ברזל נקשר לחלבון הפלסמה הנקרא טרנספרין (transferrin) ומועבר לאזורים בהם הוא מאוחסן או לחלופין לאזורים בהם מתבצע בו שימוש.
כך למשל, מועבר ברזל לכדוריות דם אדומות צעירות במח העצם, לצורת סינתזה של המוגלובין.
כאשר כדוריות דם אלו מזדקנות, הן עוברות פאגוציטוזה על ידי פאגוציטים והברזל שהיה בהן ממוחזר וחוזר למערכת הדם.
החלבון הפצידין הוא חלבון המיוצר בכבד ותפקידו לשמש בתפקיד בקרה מרכזי על תנועת הברזל בגוף.
חלבון זה מדכא תנועת ברזל במעיים ושחרור של ברזל מהמאקרופאג'ים ומתאים אחרים.
חלבון זה מגיב לסיגנלים המתווכים על ידי טרנספרין באמצעות הגן HFE וגנים נוספים.
מוטציות בגן זה ובגנים אחרים נוספים מביאים לירידה בשחרור של הפצידין וכתוצאה מכך לעלייה בספיגת ברזל במעיים והצטברותו בגוף, כלומר להמוכרומטוזיס.
באופן נורמלי, הגוף מכיל 3-4 גרם של ברזל וכמות זו נשמרת על ידי צריכת הברזל באוכל המתבצעת באמצעות ספיגת ברזל במעיים מחד, ושימוש בברזל מאידך.
במחלת ההמוכרומטוזיס, ספיגת הברזל עולה על דרישות הגוף לברזל ומתבטאת בעלייה ברמות הברזל בדם, עלייה באחסון של טרנספרין הנושא ברזל בדם, וכן עלייה בחלבון פריטין.
במחלה מתקדמת, הגוף עלול להכיל כ-20 גרם של ברזל ואף יותר, אשר מצטבר ברקמות רבות, כגון בכבד, בלבלב, בלב ובבלוטת יותרת המוח.
הגן HFE, האחראי למרבית המקרים של המוכרומטוזיס תורשתית, התגלה בשנת 1996, ומוטציה בו המביאה להחלפת חומצת אמינו אחת לשנייה (בעמדה 282) היא המוטציה השכיחה ביותר.
המחלה מועברת באופן רצסיבי, ובנשאים הטרוזיגוטיים אין עלייה בהצטברות של ברזל בגוף.
המוכרומטוזיס כתוצאה מפגיעה בגן HFE הוא מצב שכיח יחסית, ונפוץ בעיקר אצל אנשים ממוצא צפון-אירופאי.
המחלה שונה מאדם לאדם כתלות במאפיינים נוספים, הכוללים למשל צריכת ברזל בתזונה, משקאות אלכוהוליים, איבוד דם (הריונות, וסת, תרומת דם) ועוד.
גברים נוטים יותר מנשים לפתח שחמת הכבד, כאשר מרבית החולים מפתחים את התסמינים הראשונים בין גיל 40 ל-60. את המחלה קשה לאבחן לפני גיל 20. קיימות פגיעות גנטיות נוספות שאינן בגן HFE, והן נדירות ויכולות להביא לתסמונת בגיל מוקדם (juvenile hemochromatosis).
חלק מהתסמונות הללו מביאות לתמונה קלינית דומה להמוכרומטוזיס כתוצאה מפגיעה בגן HFE, וחלק מהן, כגון מוטציה בפרופרוטאין (ferroportin), מביאה בהצטברות של ברזל גם במקרופאגים וברקמות רטיקולו-אנדותליאליות.
המוכרומטוזיס נרכש, או המוכרומטוזיס שניוני, נגרם כתוצאה ממחלות כרוניות הקשורות לפגם בייצור של כדוריות דם אדומות, כגון אנמיה סידרובלאסטית או תלסמיה.
במצבים אלו, ספיגת הברזל עולה, וכן עירויי דם הניתנים לחולים ומכילים איתם כמויות של ברזל, מעלות את רמות הברזל בדם.
סיבות נוספות להמוכרומטוזיס משנית כוללות למשל עודף ברזל בתזונה, סיבה שהיא נדירה יחסית, וכן הפרעות נוספות.
הסימפטומים של המוכרומטוזיס אינם ייחודיים למחלה זאת, כך שהם מיוחסים גם למחלות אחרות.
בשלבים הראשונים התסמינים הם עייפות ממושכת וכאבי מפרקים.
תסמינים ראשוניים: עייפות, כאבי מפרקים, שינויים בצבע העור, אובדן ליבידו, סימנים לסוכרת.
כבד הוא האיבר הראשון שנפגע מהמחלה והוא הופך להיות מוגדל אצל מרבית החולים.
אצל 30% מן החולים עם שחמת הכבד מתפתח סרטן הכבד (קרצינומה) המהווה את סיבת המוות העיקרית אצל חולים אלו.
העור מקבל צבע מטאלי או צבע ברונזה, כתוצאה מהצטברות של מלנין וברזל בשכבת הדרמיס.
לרוב מדובר בפיגמנטציה מפושטת אולם היא יותר דומיננטית בפנים, בצוואר וכן באזורים ספציפיים, כגון הרגליים התחתונות, על גבי צלקות וכדומה.
אצל שני שלישים מהחולים מתפתחת סוכרת כאשר לרוב היא מתפתחת אצל חולים עם היסטוריה משפחתית של סוכרת ללא קשר להמוכרומטוזיס.
כאבי מפרקים ודלקות מפרקים מתפתחים אצל 25% עד 50% מן החולים בגילאים שונים.
המפרקים העיקריים הנפגעים ראשונים הם מפרקי כפות הידיים, בעיקר ה-MCP השני והשלישי בכף היד.
ההפרעה נוטה להתקדם למפרקים נוספים למרות טיפול באמצעות הקזה של ברזל (פלבוטומיה).
לעיתים עלולה להיות התקדמות מהירה של מספר מפרקים (פוליארתריטיס) או לחלופין התקפים של סינוביטיס עם הצטברות של גבישי נתרן פירופוספט
אצל כ-15% מן החולים קיימות הפרעות בלב, המתבטאות לרוב כאי ספיקת לב (congestive heart failure).
הלב עצמו מוגדל, וכן ייתכנו הפרעות קצב מסוגים שונים.
כתוצאה מירידה בייצור של גונדוטרופינים בבלוטת ההיפופיזה, לאור הצטברות של ברזל בבלוטה זו נוצר היפוגונדיזם, מצב המאופיין באובדן ליבידו, אימפוטנטיות, אשכים אטרופיים, גינקומסטיה ושיער מועט בגוף (נשים וגברים).
הפרעות נדירות נוספות במערכות אנדוקריניות שונות כוללות אי ספיקת אדרנל, תת-פעילות של בלוטת התריס וכן תת-פעילות של בלוטת יותרת התריס.
מבחינת בדיקה פיזית של החולה, ניתן להבחין במחלה מתקדמת בהגדלה של הכבד, פיגמנטציה עורית מוגברת, אובדן שיעור גופני, אטרופיה של האשכים, צהבת, הפרעות קצב לבביות ומיימת.
התסמינים של המחלה מקשים על איתורה, מאחר שהם מיוחסים לעיתים למחלות אחרות, המאופיינות באותם תסמינים.
אצל נשים יש קושי נוסף באיתור המחלה עקב איבוד הדם הטבעי על ידי המחזור החודשי.
גילוי המוכרומטוזיס מתבצע באמצעות בדיקות דם, בדיקות גנטיות ולעיתים באמצעות דגימה מרקמת הכבד (מתבצעת כאשר בדיקת הדם מצביעה שרמת הפריטין בדם עלתה על 1000 ננו-גרם במיליליטר דם).
בדיקות הדם כוללות: בדיקת ברזל בצום, בדיקת כושר קשירת ברזל (TIBC), קולטני טרנספרין (UIBC), פריטין, המוגלובין ובדיקת המטוקריט.
חולה המוכרומטוזיס מאופיין ברמות גבוהות של ברזל בצום ושל פריטין, ורמות נמוכות של כושר קשירת ברזל וקולטני טרנספרין.
רמות הפריטין התקינות הן עד 300 אצל גברים, ועד 200 אצל נשים.
הטיפול במחלה כולל הקזות דם (פלבוטומיה) לצורך סילוק עודפי הברזל מן הדם.
פלבוטומיה נעשית עם פסקי זמן משתנים, בהתאם לחומרת המחלה, ובמהלכה מוקזים 500 מ"ל של דם.
בתוך מספר שבועות יש התייצבות של נפח כדוריות הדם, ואילו רמות הפריטין יורדות באופן הדרגתי כתוצאה מכך.
רמות הפריטין צריכות להישמר ברמות שבין 50–100 מיליגרם לליטר, כאשר אצל חולים עם מחלה מתקדמת יש לבצע פלבוטומיה פעם עד פעמיים בשבוע, ואילו לאחר שהושגו רמות נמוכות של פריטין, יש לבצע פלבוטומיה פעם בשלושה חודשים בלבד.
קיימים מצבים בהם לא ניתן לבצע פלבוטומיה, כגון אנמיה או היפו-פרוטאינמיה (מחסור בחלבונים בדם).
במקרים אלו מתבצע שימוש בחומרים מסוג deferoxamine (כלטור- Chelating agents) אשר באופן כללי אפקטיבי פחות מאשר פלבוטומיה.
טיפולים אלו מביאים לחזרה לנורמה של תפקודי הרקמות השונים, נוסף על השפעה פחותה על מפרקים ועל מצבים הקשורים להיפוגונדיזם (המטופלים על ידי מתן טסטוסטרון או גונדוטרופינים).
בנוסף על החולים לא לשתות אלכוהול כיוון ששתיית אלכוהול עלולה להביא להתפתחות של שחמת הכבד אצל חולים אלו עד פי 10 ביחס לאנשים בריאים.
מחלת כבד סופנית יכולה להיות סיבה להשתלת כבד.
האדון נושא המוט השחור או בקיצור המוט השחור הוא בעל משרה טקסית בפרלמנטים של מספר מדינות חבר העמים הבריטי.
מקורו של התפקיד בפרלמנט הבריטי - בבית הלורדים.
נושא המשרה הנוכחי הוא אד דייוויס.
נושא התפקיד המקביל בבית הנבחרים בפרלמנט הבריטי נקרא הסרג'נט אט ארמס .
המשרה נוצרה בשנת 1350 בצו מלכותי, אף שהתואר הנוכחי ניתן לה בשנת 1522. מקור השם בשרביט העשוי עץ הובנה שחור שבראשו אריה מוזהב המסמל את תפקידו.
נושא התפקיד נבחר על ידי מזכיר בתי הפרלמנט וממונה על ידי המלך או המלכה.
קודם לשנת 2002 נהוג היה שבעל תפקיד נושא המוט השחור היה קצין בכיר בדימוס של הצבא הבריטי, חיל הים המלכותי או חיל האוויר המלכותי, ובעל התפקיד נבחר בסבב בין שלושה ענפי צבא אלה.
כיום נקבע שבעל התפקיד ייבחר במעין מכרז וללא סבב.
סגנו של "המוט השחור" מכונה "השומר נושא המוט השחור" (Yeoman Usher of the Black Rod).
תפקידו החשוב ביותר של המוט השחור הוא בעת פתיחת הפרלמנט כל שנה, אז הוא קורא לחברי בית הנבחרים לבוא אל בית הלורדים על מנת להאזין ל"נאום מן הכס" של המלך.
כשהוא מגיע מבית הלורדים אל בית פשוטי העם, דלת ההיכל נטרקת בפניו, ועליו לנקוש שלוש פעמים בטרם היא נפתחת והוא יכול לזמנם אל הכס.
כשהוא מסיים את דבריו, נהוג להשמיע דברי חידודים ולעג.
מחוות אלו מסמלות את עצמאות הפרלמנט.
הטקס מקושר בתודעה עם פריצתו של המלך צ'ארלס הראשון אל הפרלמנט ב-1642, ערב מלחמת האזרחים, וניסיונו הכושל לעצור חמישה צירים; עם זאת, אין זה ידוע מתי הונהג, אף כי הוא מתועד בימי מלכותו של צ'ארלס השני.
משרת אישי של המלך בהיותו בבית הלורדים, ובייחוד בטקס פתיחת הפרלמנט.
מזכיר אישי של הלורד צ'מברלין.
אחראי לליווים של זרים המבקרים בבית הנבחרים.
אחראי להכנסת והוצאת השרביט (mace) המסמל את יושב ראש בית הלורדים מחדר הלורד צ'נסלור (תפקיד זה מבוצע בפועל על ידי סגנו של המוט השחור).
אחראי להצגתם של הלורדים הממונים החדשים בפני בית הלורדים (הלורדים של הכנסייה אינם נדרשים לכך).
אחראי להוצאת מתפרעים מאולם בית הלורדים.
בקנדה תפקידו הרשמי הוא רק להביא את הבית התחתון אל המושל הכללי בפתיחת הנאום מן הכס, וכן נוכח בהצגתם של הסנטורים החדשים בפני הבית העליון.
מלבד בפרלמנט הקנדי, גם בכל אחד ואחד מפרובינציות קנדה יש "מוט שחור" הנושא את המוט בביקורו של המשנה למושל בכל אחד מבתי הפרלמנט הפרובינציאלים וזאת אף שהם בני בית אחד (אין בית עליון ועל כן אין צורך לקרוא אליו את אנשי הבית התחתון).
גם באוסטרליה התפקיד קיים בסנאט הפדרלי, ובכל מדינות אוסטרליה, למעט קווינסלנד, בה אין בית עליון.
בניו זילנד, אף שבוטלה המועצה המחוקקת בשנת 1951, נותר תפקיד המוט השחור על כנו, והוא מזמן את חברי הפרלמנט הניו זילנדי לשמוע את הנאום מן הכס.
בתחום המוזיקה, התקופה הרומנטית השתרעה על פני המאה ה-19, ובאה לאחר זו הקלאסית (אין לבלבל את שתי אלה עם התקופות זהות השם באמנויות האחרות) בהתאם ל"מטוטלת הסגנונות של התקופות" מבחינת הנטייה לאתוס או לפאתוס (רנסאנס - א', בארוק - פ', קלאסיקה - א', רומנטיקה - פ').
הסגנון הקלאסי היה מחושב ושאף לשלמות צורנית, הרמונית וכיוצא בזה.
המוזיקה בתקופה הקלאסית הייתה כפופה למסגרות מחמירות, וזאת על מנת לשרת את האידיאל ההדוניסטי של המוזיקה באותן שנים - מוזיקה שתהיה נעימה לאוזן, לא מסובכת, ללא קושי בהאזנה וללא תכנים רגשיים עזים.
לעומת זאת, המלחינים בתקופה הרומנטית שאפו לפרוץ את כבלי הקונוונציות והאידיאלים הישנים (כפי הנראה עקב השפעתה של המהפכה הצרפתית), ולהגמיש את הצורה לטובת הרגש.
אוגוסט וילהלם שלגל, נושא הלפיד של התנועה הרומנטית בספרות, טען נמרצות, במערכון היתולי שכתב, נגד הגישה הרואה במאה ה-18 את אמה-יולדתה של המאה ה-19. הוא אף הזמין את צופי המערכון להיווכח באמת שבדבריו בעוד מאה שנה, כשהמאה ה-19 תנסה להציג עצמה כאמה של המאה ה-20. אלא ששלגל טעה בהנחותיו.
המאה ה-18 אכן הייתה אם המאה ה-19, גם אם הדמיון ביניהן איננו מרשים ביותר.
אלפרד איינשטיין, בספרו "מוזיקה בתקופה הרומנטית", חוקר את הדומה ואת השונה בין שתי התקופות.
במובן אחד, מכל מקום, צדק שלגל בטענתו: בסביבות 1800 החל פרק חדש בתולדות הרוח האנושית - זה המכונה התקופה הרומנטית, שסחפה את העוסקים בכל תחומי החיים, אמנות, פילוסופיה, פוליטיקה ועוד.
ביטוי רגשני זה המאפיין את הרומנטיציזם, התפצל לשני תת-זרמים אשר נבדלו זה מזה באופן הביטוי - אלה שבחרו בפן הגרנדיוזי של הביטוי לעומת אלה אשר בחרו בפן האישי והאינטימי שלו.
אלה הראשונים, האדירו את ממדי הביצוע (תזמורות ומקהלות גדולות יותר מהמקובל), יצירות ארוכות מאוד, לרוב יצירות בעלות מסר תוכניתי (דוגמאות למלחינים אלה: בטהובן וצ'ייקובסקי אשר שימשו כ"קו תפר" בין הקלאסיקה לרומנטיקה).
אלה האחרונים בחרו בפורום מבצע אינטימי וקאמרי, יצירות קטנות היקף וכיוצא בזה.
כך קרה שגם פרחו להם הז'אנרים הקאמריים (הרכבים אינסטרומנטליים של שניים עד שמונה מבצעים), ז'אנר הליד (השיר האמנותי) לרבות מחזורי שירים, וז'אנר המיניאטורה (יצירה קצרה לפסנתר בעלת מבנה חופשי כדוגמת בלדה, נוקטורן, אינטרמצו, ערבסקה, נובלטה, אמפרופטי.
שומאן נהג לכתוב אף מחזורי מיניאטורות כגון "קרנבל", "תמונות ילדות" ועוד).
כדוגמה למלחינים אשר בחרו בפן האינטימי והאישי של הביטוי נוכל לקחת את שופן, שומאן, מנדלסון.
היו גם מלחינים משני הצדדים כגון ברהמס, בטהובן וצ'ייקובסקי שהשתייכו לשני הזרמים וכתבו מוזיקה איכותית, הן סימפונית והן קאמרית.
בעוד שהמאה ה-18 השתדלה להפריד בין האמנויות, הרי במאה ה-19 חל מיזוג בין האמנויות, והמוזיקה תפסה בהן מקום מרכזי.
נטייה זו הייתה חזקה כל כך, שגם אמנים מובהקים של המאה ה-18, כגון שילר וגתה צפו בקנאה בהתפתחות האופרה, כפי שבאה לביטוי בדון ג'ובאני ובחליל הקסם של מוצרט ב"שחרור מסוים ממגבלות האקטואלי".
אם גדולי הספרות הגרמנית הקלאסית לא יכלו להינתק מן הנטייה הרומנטית למוזיקה, הרי הרומנטיקאים האמיתיים ראו למעשה במוזיקה את המטרה הראשונית, המקום ממנו צמחו כל האמנויות ואליו ישובו.
הם הטילו ספק בכוח המילים לבטא רגשות אמיתיים, בעוד שהמוזיקה, ככוח מיסטי, נתפסה על ידם כבעלת היכולת לנפץ מסגרות, להעלות דברים מחביון מצולות, כמי שמסוגלת, היא לבדה, לבטא את ההצהרה הסופית, הישירה ביותר.
כפי שאמרה בטינה ברנטאנו, ידידתם האקסצנטרית של גתה ושל בטהובן, שהשפה נראית לה בלתי מספקת, בלתי מסוגלת לשוות למשהו צורה פיוטית.
ברור היה לה, שהצורה, התבנית מהווה את עצם מהותה של השירה, אך במוזיקה ראתה גילוי מיידי, אינטואיטיבי, משוחרר ממגבלות הצורה הקבועה.
גישה זו לקשר בין השירה למוזיקה מצאה ביטוי גם אצל משוררי התקופה הרומנטית באנגליה ובצרפת.
כמו כן, ברומנטיקה היה המאבק ה"נצחי" בין ה"שמרנים" (ברהמס, שוברט, מנדלסון), אשר העדיפו לדבוק במסורת הכתיבה על פי צורה, ל"חדשנים" (ברליוז, וגנר, ליסט) אשר העדיפו להתיר את כל ה"כבלים" שהיו נהוגים במוזיקה עד אז לטובת רעיונותיהם בתחום הביטוי האישי.
אלה האחרונים דגלו בשילוב אמנויות ולכן כתבו בעיקר מוזיקה תוכניתית (דוגמאות: האופרות של וגנר, "הסימפוניה הפנטסטית" מאת ברליוז), וכמו כן חידשו רבות בתחום ההרמוניה והתזמור.
מלחין אשר כתיבתו הייתה בין זו השמרנית לזו החדשנית היה רוברט שומאן, שאמנם חיבר גם מוזיקה רבה על פי הצורות המסורתיות (סונאטות, סימפוניות, קונצ'רטי), אך עם זאת, הוסיף למוזיקה רבדים נוספים של עומק, פיתח את האידיאלים של "מלודיה בלתי-נגמרת" ו"הרמוניה משוטטת" (אידיאלים שהושגו במלואם רק על ידי וגנר).
הניגוד בין המלחינים התבטא בסובייקטיביות לעומת אובייקטיביות בביטוי המוזיקלי.
במוזיקה של וגנר גובר הביטוי האישי המזוקק מיצירה ליצירה, ואחד מהישגיו הגדולים ביותר הוא בכך, שעל אף הביטוי האישי, הצליחו יצירותיו לכבוש את העולם.
רומנטיקאים אחרים, כמו ובר, ברהמס, שוברט, מנדלסון ושומאן, איש איש בדרכו הוא, נמנעו מניתוק הקשר בינם לבין החשיבה הפופולרית.
שומאן אף תרם רבות לליד בכך ששינה את "מאזן הכוחות" של הפורום המבצע (זמר ופסנתרן) ונתן לפסנתר תפקיד חשוב לא פחות מזה של הזמר (תפקיד הפרשן, התת-מודע).
בנוסף לרוברט שומאן גם שופן שילב במוזיקה שלו את העומק וההבעה אף יותר משומאן.
שופן הגיע לשיא ההומופוניה ארפג'י שבור ביד שמאל לעומת מנגינה מלודית ובעלת עומק ביד ימין.
מלחינים שהרבו בכתיבת מוזיקה סימפונית, קאמרית או אף ווקאלית – כגון שוברט, היידן, מנדלסון, ברהמס ואפילו בטהובן (על אף פידליו שלו) – המעיטו בדרך כלל בכתיבת מוזיקה לתחום הדרמטי, ואילו יוצרי האופרה הדגולים – גלוק, וגנר וובר – כתבו מעט מוזיקה סימפונית או קאמרית.
מוצרט הוא יוצא הדופן היחיד בשליטתו המופלאה בכל תחומי ההלחנה, ולברליוז וליסט שמור מקום ייחודי משלהם.
בתחום האופרה האיטלקית חלו מספר תמורות ברומנטיקה: מזרם ה"בל-קאנטו" (בליני, דוניצטי, רוסיני), אשר דגל בכתיבה אשר תמצה את היכולות הקוליות ותפגין אותן ואת יפי הקול לראווה (לעיתים על חשבון האלמנט הדרמטי במוזיקה), חל מפנה עם הופעתו של ג'וזפה ורדי בשדה האופרה.
ורדי שילב את הכתיבה עבור הקול עם האלמנט הדרמטי וזו אולי הסיבה לפופולריות הגדולה כל כך של האופרות שלו עד ימינו אנו.
בסוף ימיו, שינה ורדי סגנונו אל עבר סגנון ה"ווריזמו" שהחל רווח באיטליה.
ה"ווריזמו" ("אמיתיוּת" באיטלקית) שאף לחבר מוזיקה שתשרת בראש ובראשונה את האלמנט התיאטרלי.
מוזיקה שתהיה נאמנה כמה שיותר לרגש האנושי המובע בסצנה בלא הגבלות שהיו נהוגות עד אז (צורניות, הרמוניות, תזמוּריות).
כך הרחיבו מלחיני הווריזמו (מסקאניי, רוג'רו ליאונקוואלו, ג'אקומו פוצ'יני, מונטמצי, פרנצ'סקו צ'ילאה, אומברטו ג'ורדאנו, אמילקארה פונקיילי, ריקרדו זנדונאי) את שדה ההרמוניה והתזמור לכדי דרמה מוזיקלית רחבת יריעה של ממש.
(בניגוד לזרמים הקודמים, ההבדלים בין "רצ'יטטיב" ו"אריה" היטשטשו באופן ניכר בזרם זה).
בתחום האופרה הצרפתית רווח זרם ה"גראנד אופרה".
אופרות גרנדיוזיות בעלות סצנות מרהיבות, משופעות קטעי מחול וקטעי מקהלה.
לרוב מבוססות על נושאים היסטוריים.
מלחיני זרם זה היו ג'אקומו מאיירבר, ז'אק פרומנטל הלוי, דניאל אובר.
כניגוד לזרם "כבד" זה, חיבר ז'אק אופנבך אופרטות רבות.
בנוסף לשתי "אסכולות" אלה, היו אלה שנטו לאופרות ליריות כגון אמברואז תומא, ז'יל מאסנה, אדואר לאלו, והיו אלה, כדוגמת גוסטב שרפנטייה, שניסו לאמץ אל חיק התרבות הצרפתית את הווריזמו.
במהלך המאה ה-19 חלה פריחת הבלט הרומנטי, שהיה בעיני רבים לתור הזהב של הבלט, אם כי הרומנטיקה איחרה להגיע אל הבלט, בהשוואה לאמנות ויזואלית, לספרות ולמוזיקה.
מאפיינים רבים שלו, המקובלים עד היום על קהל צופי הבלט, כגון הריקוד על הבהונות, חצאית טוטו, אשליית הריחוף חסר המאמץ ודימוי הבלרינה כיצור שלא מן העולם הזה, כגון הסילפידה, הנימפה והפיה.
הבלרינות שעלו לגדולה בתקופה זו, מארי טליוני, קרלוטה גריזי ואחרות, הגשימו אידיאלים אלה בריקודן.
תופעה מעניינת במוזיקה הרומנטית היא הווירטואוזיות.
בין המלחינים הידועים, אשר כתבו במכוון מוזיקת ראווה וירטואוזית: פגניני, סרסאטה, הנריק וייניאבסקי, אנרי וייטאן, ליסט ופרדריק שופן.
פגניני הביע את הווירטואוזיות שלו בכינור בנגינה מקבילה על שני מיתרים, במהירות מסחררת ועוד.
למשך זמן רב הוזנחו יצירותיו של פגניני מפאת הקושי שבנגינתן.
רק כיום היצירות שלו מתחילות לקבל את אופיין המקורי והווירטואוזי.
ליסט הביע את הווירטואוזיות שלו במהירות בלתי נלאית, באקורדים עצומים ובפורטיסימו.
שופן כתב על ליסט :"לאחר ששמעת את ליסט תהיה לך תמונה מושלמת" (על האטיודים).
שופן אומנם לא היה וירטואוז ברמתם של ליסט או פגניני אך גם הוא ניסה להכניס מעט וירטואוזיות.
אך הווירטואוזיות שלו יותר מלודית ומעודנת, כראוי לסלונים האינטימיים שבהם ניגן.
בתקופות קודמות לרומנטיקה, היו אומנם זרמים לאומיים בהתפתחות המוזיקה, אך הם נעו, במידה מסוימת, באותו אפיק.
במאה ה-15, למשל, אפשר לדבר על אמנות אוניברסלית, שבאה לביטוי בפוליפוניה ומקובל להתייחס אליה במונחים של האסכולה הבורגונדית, לשם התנקזו מלחינים מארצות השפלה.
יש מלחינים, שקשה עד בלתי אפשרי לשייכם ללאום זה או אחר והם מוגדרים רק בסגנון כתיבתם, כגון אורלנדו לאסוס וצ'יפריאנו דה רורה, שנחשבים לאיטלקים אם כי מוצאם מארצות השפלה.
כך גם הנדל, שנולד בגרמניה, חי שנים רבות באנגליה וחיבר אופרות בסגנון איטלקי.
גלוק היה גרמני במוצאו, אך האופרות שלו היו ספק איטלקיות, ספק צרפתיות, ולמעשה היה קוסמופוליט אופראי.
בה במידה אין אפשרות לסווג ללאום מוגדר מלחינים כמו היידן, מוצרט או בטהובן.
לאומיות מובהקת ניכרה עד 1800 רק אצל מלחינים, שלא הגיעו לגדולה, "צרפתיות" שניכרה ביצירות הצ'מבלו של קופרן או "איטלקיות", שבאה לביטוי אצל פרגולזי וסקרלטי.
במוזיקה הרומנטית התחדד הפרופיל הלאומי.
בתקופה הרומנטית הייתה באירופה התעוררות לאומית וחלק מהמלחינים החלו לשלב נעימות עממיות (לעיתים של עמם ולעיתים של עמים אחרים) ביצירותיהם.
ובר הבליט את האופי הגרמני באופרה "הקלע החופשי" ובמקהלות הגברים שלו; וגנר, עם היותו בינלאומי בהשפעתו יותר מכל מלחין אחר, הגיע עד כדי לאומנות בדגש ששם על הטווטוניות באופרות שלו; מוסורגסקי השתמש במוטיבים רוסיים באופרה בוריס גודונוב ובלילה על הר קירח.
הרומנטיות קסמה לכל הלאומים, מן הגדולים עד לקטנים ביותר, והקצינה עוד ועוד עד שנשחקה או שהפכה בבת אחת לפרובינציאלית או מופשטת.
התקופה הפוסט רומנטית (או "הזרם הפוסט רומנטי") הושפעה מהמוזיקה של ריכרד וגנר.
ארבעת נציגיה החשובים היו: גוסטב מאהלר, ריכרד שטראוס, אנטון ברוקנר והוגו וולף שפעלו בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. ביצירותיהם ניתן להבחין בתהליך של מתיחת השפה הטונאלית עד לקצה גבול ההרמוניה הפונקציונלית ובפריצת כל גבולות הכתיבה המסורתית בשם חופש הביטוי האמנותי.
את היצירות מאפיין בדרך כלל ביטוי רגשי עז.
פרט להוגו וולף, הכול הגדילו את ממדי הפורום המבצע ואת אורך היצירות לכדי ממדים מונומנטליים (ר.
שטראוס, מאהלר, ברוקנר) והפגינו יכולות תזמור מרהיבות.
המוליזה (Hemolysis) או תמס דם, הוא מצב בו נשברת המעטפת של תאי הדם האדומים, וכתוצאה מכך משוחרר המוגלובין אל נוזל הפלזמה.
המוליזה מתרחשת באופן טבעי בטחול, שם מפורק בכל יום כאחוז אחד מכלל תאי הדם האדומים שבגוף.
במצבים פתולוגים מסוימים נהרסים תאי הדם בדרך שאינה טבעית.
מצבים אלו עלולים להוביל להמוליזה אנמית.
לדוגמה, אחד המצבים שבהם מתרחשת המוליזה הוא כאשר אדם טובע במים מתוקים והמים חודרים לריאותיו.
ריכוז המלחים גדול יותר בדם (0.9%) מאשר אחוז המלחים שמילאו את נאדית מערכת הנשימה (0.45%) ולשם השוואת הריכוזים, מתרחש תהליך של אוסמוזה ומים עוברים מחלל הנאדית לדם שבנימים העוטפים את הנאדית.
בכך נגרם פירוק של כדוריות דם אדומות.