tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במוסד זה לימדו בין היתר הפרופסורים מישטרי שלמה הלוי ואהרון עפיא.
במחצית השנייה של המאה לימד בבית המדרש הרופא הנודע אמטוס לוזיטנוס.
לפי תיעוד מכתבי ד"ר מואיז (משה) אלאטיני היה ב־1856 בית ספר מודרני בסלוניקי.
בבית הספר נלמדו השפה העברית ושפות אירופאיות שונות, בעיקר איטלקית וצרפתית, מדעים כלליים ומקצועות שונים.
ב־1864 הוקם בסלוניקי בית ספר איטלקי שרוב תלמידיו היו יהודים.
אחריו נוסדו בתי ספר שונים בידי המסדר הקתולי, בית ספר מודרני בידי ר' יהודה נחמה ואשר שלם ובית ספר אנגלי שייסד הכומר פיטר גרוסבי, ובכולם היו רוב התלמידים יהודים.
מוסדות אליאנס (כל ישראל חברים)
ייסודה של חברת אליאנס בפריז ב־1860 הוביל לייסוד בית ספר של אליאנס בסלוניקי בשנת 1876 בברכת הרב הראשי גאטינייו.
בבית הספר של אליאנס התקיימו לימודים ברוח ההשכלה החילונית והמודרנית של המייסדים.
בית הספר הוקם בזכות פעילותם הפילנתרופית של ד"ר מואיז (משה) אלאטיני, שאול מודיאנו וחיים קובו.
בסוף המאה ה־19 למדו בבית ספר של אליאנס 210 תלמידים וכ־150 תלמידות, מקצתם תלמידים טורקים מוסלמים וכמה מבני הדונמה.
בתחילת המאה ה־20 נוסדו בתי ספר נוספים של אליאנס וכן גני ילדים, בהם למדו אלפי תלמידים, מרביתם יהודים.
בתחילת המאה ה־20 היו בסלוניקי בתי ספר רבים, הן של 'תלמוד תורה' והן בתי ספר כלליים של 'אליאנס' וחברות אחרות.
על החינוך בסלוניקי בשנים אלו העיד סופר עברי־רוסי, משה אייזנשטאדט:
במשך מאות שנים עמדו בראש הקהילה רב ראשי ומספר בעלי ממון שהנהיגו את בני הקהילה בשגרה ובעתות משבר.
החל מתחילת המאה ה־16 הייתה מאורגנת הקהילה היהודית בסלוניקי תחת ועד מנהל בחסותם של שבעת טובי העיר לצד ההנהגה הרבנית.
תחת ארגון גג זה התארגנו בני הקהילה בקבוצות לפי ארצות וערי המוצא שנקראו "קהלים".
בשנת 1870 ניהלו את הקהילה שני סוגים של מוסדות: המוסדות המנהליים והמוסדות הדתיים.
מועצת הקהילה (בלאדינו: אסמבליאה ג'ינידאלה) הייתה מועצה בת 70 חברים בעלת סמכות תחיקתית שחבריה נבחרו בכל ארבע שנים והייתה אחראית על תקציב הקהילה ועל כתיבת תקנונים וקודי התנהגות.
הוועד המנהל (קונסיליו קומונאל) מנה תשעה חברים ותפקד כרשות המבצעת של החלטות המועצה.
המועצה הדתית (מג'ליש רוחני) הייתה הגוף האמון על תקנות דת, בעוד שבתי הדין קיבלו פסקי דין בנושאים שונים, ביניהם גיטין וזכויות יתומים ואלמנות.
בסלוניקי התקיימה מערכת קהילתית שהתבססה על קהלים, אשר התגבשו לפי מוצא התושבים.
כל קהל ייצג עיר או חבל ארץ מהמרחב ממנו הגיעו חבריו, כגון "קהל קשטיליה", "קהל אראגון", "קהל פורטוגל" ו"קהל מונסטיר", וכן פעלו קהלים איטלקיים ואשכנזיים, ולכל אחד מהם מוסדות משלו.
כל קהל ניהל את ענייניו באופן אוטונומי, ובראשו עמד "חכם הקהל", סמכות הלכתית ורוחנית מקומית.
הקהלים הראשונים בסלוניקי היו "עץ החיים" ו"עץ הדעת" של היהודים הרומניוטים.
בסוף המאה ה־15 הגיע מספר הקהלים בסלוניקי לעשרה.
לכל קהל ניתנה אוטונומיה בנוגע למינוי רבנים, גבאים וקביעת סדרי תפילות.
מספר פעמים בשנה כינסו הפרנסים את בני הקהילה באספה כללית על מנת לקבוע תקנות והסכמות שונות.
הקהלים נבדלו זה מזה בשפתם, בלבושם, במחזורי התפילות ולעיתים אף בהלכות.
הקהלים זכו לכינויים ולעיתים כינויי גנאי מהקהל הספרדי שהיה תקופה ארוכה הגורם הדומיננטי בעיר.
מספר הקהלים בתחילת המאה העשרים הגיע ל־32.
רשימת הקהלים ביהדות סלוניקי שם הקהל השתייכותמועד הקמהבית כנסת שפהנוסח תפילהכינוי עץ החיים יהדות יוון (רומניוטים)המאה ה־1 לפנה"ס עץ החיים יווניטיקה (גם רומאיקה)מחזור רומניא אז'ו (שום)
איל קאל דה לוס גריגוס
(קהל היוונים) עץ הדעת יהדות יוון (רומניוטים)המאה ה־1 לפנה"ס יווניטיקה (גם רומאיקה)מחזור רומניאאיל קאל דה לוס גריגוס
נוסד על־ידי דונה גרציה נשיאבית כנסת בשכונת קאלאמריהלאדינו (ספרדית יהודית)נוסח הספרדיםנקרא בתחילה "לוית חן"איטליה ישןיהדות איטליה, פראנקוסהמאה ה־14איטליה ישן, רח' באליסאריו (נוסד ב־1896)
בית שאול, רח' סעדי הלויאיטלקית, צרפתית, לאדינונוסח איטליהמאיור (מאיורקה)יהדות ספרד (האיים הבלאריים)שלהי המאה ה־14 (קהל אנוסים שהיגר בעקבות פרעות קנ"א – 1391)רח' באליסאריולאדינו (ספרדית יהודית)נוסח הספרדיםנקרא בתחילה ק"ק "בעלי תשובה" איב'ורה יהדות פורטוגלשלהי המאה ה־15 שכונת אקטשי מג'יד לוסטיאנית (פורטוגזית יהודית)
לאדינו (ספרדית יהודית)ארוז (אורז)קייאנהיהדות דרום איטליהשלהי המאה ה־15רח' ב'אלאוריטו 3, טמטלידולעז (איטלקית יהודית)נוסח איטליהג'אנאקה (כיור)נווה צדקקואירנונווה שלוםמאטלוניםשלוםאנוסים מחצי האי האיברי ומארצות שונות במערב אירופההמחצית הראשונה של המאה ה־16נוסח הספרדיםגאמיליו לישבון ישן יהדות פורטוגל1512 לוסטיאנית (פורטוגזית יהודית)
לאדינו (ספרדית יהודית)מאננרנהלישבון חדשיהדות פורטוגל1561רח' באסיליאה אולגאס 74לוסטיאנית (פורטוגזית יהודית)
לאדינו (ספרדית יהודית)קלבריהיהדות דרום איטליההמאה ה־14לעז (איטלקית יהודית)פרובינציהיהדות צרפת (פרובאנס)1501צרפתית,
לאדינו (ספרדית יהודית)פורוביסמונסטיריהדות יוון (רומניוטים)1927קהל מונסטיריווניטיקה,
מרכז החיים של כל קהל היה בית הכנסת, ולצידו פעלו מוסדות קבועים כגון ישיבה, קופת צדקה, בית מטבחים ובית דין.
סלוניקי נודעה בריבוי בתי הכנסת שבה: עשרות בתי כנסת נשאו את שמות קהליהם, והשתקפו בהם זהותם ותרבותם של המתפללים.
לצד בתי הכנסת הספרדיים והפורטוגזיים התקיימו גם בתי כנסת איטלקיים, לפחות בית כנסת אשכנזי אחד.
קיימות עדויות היסטוריות גם לקיומם של בתי כנסת קראיים ושומרוניים שפעלו בעיר בתקופות קדומות.
בית הכנסת קהל מונסטיר – הוקם ב־1927 בידי יוצאי מונסטיר שהיגרו לעיר.
"בית שאול" – בית כנסת מפואר שהוקם בראשית המאה ה־20 ברובע קמפאניאס בסלוניקי, ביוזמתה ובמימונה של סניורה פאקימה מודיאנו, להנצחת בעלה שאול, שהיה פילנתרופ ודמות בולטת בקהילה.
בית הכנסת שימש את קהל קדוש איטליה ישן עד להחרבתו בידי הנאצים בשנת 1943.
בית הקברות היהודי של סלוניקי, שהוקם כבר במאה ה-15, השתרע בשיאו על פני כ-500 דונם ונחשב לקדוש בעיני יהודי העיר.
רבים נהגו לעלות אליו, במיוחד בחודש אלול ובעתות צרה, ולבקר בקברי רבנים וצדיקים, במסגרת מנהג המכונה "זיהארה".
הפקעות משטח בית העלמין החלו כבר בסוף המאה ה-19, ובשנת 1886 נבנה עליו מוסד חינוכי שלימים הפך לאוניברסיטת תסלוניקי.
בשנת 1906 נוסדה חברה שמטרתה לתחזק את האתר, אך היא התפרקה בשל קשיים כלכליים.
לאחר השריפה הגדולה בעיר והסכם חילופי האוכלוסין עם טורקיה, התגבר הלחץ מצד הרשויות להפקיע את השטח במטרה להקים במקום גן ציבורי ולתת מענה לגל הפליטים היוונים.
הקהילה היהודית התנגדה נחרצות, אך נאלצה לוותר על חלק מהשטח.
במהלך מלחמת העולם השנייה החריבו הגרמנים את בית הקברות כולו.
"חברת תלמוד תורה" ('לה חברה גראנדי') היה מוסד כלל קהילתי ללימוד תורה והשפה העברית.
לפי הנוסע הצרפתי דה לה קרואה (De La Croix) למדו במאה ה־17 בחברה זו כעשרת אלפים תלמידים.
במרוצת הזמן נוסדו בקהילה בתי חולים ומוסדות רווחה: בית החולים הירש, בית מחסה לחולי רוח, מוסד ביקור חולים שנתן מענה לצרכים רפואיים עבור מעוטי היכולת, בית היתומות (ע"ש מאיר אבוהב), אכסניה לאורחים ובית דפוס.
בשל אופיים הסוציאלי של המוסדות נדרשו בעלי הממון לתת את חלקם לסיוע כלכלי.
חלק מהסיוע ניתן כמחווה של רצון טוב וחלקו נגבה באמצעות מיסים שנקבעו מפעם לפעם בידי הנהגת הקהילה.
הנהגת הקהילה קבעה הסכמות ותקנות שונות בנוגע לכלל הציבור ובנושאים בהן האינטרס הציבורי המשותף היה רב.
מבין ההסכמות והתקנות נודעו במיוחד תקנה המשאירה זכות על הקרקע גם בזמן מכירה לגוי, תקנה הקובעת סדרי מסחר בתחום הטקסטיל ותקנה על סגירת עסקים ביום השבת, מס עבור סיוע לנישואי יתומות ומס ירושה.
העילית החברתית של הקהילה היהודית מנתה כמה עשרות משפחות, ברובן מבני הפראנקוס שהגיעו לסלוניקי החל מתחילת המאה ה־18 והיו נתינים של מדינות מערב־אירופאיות, ומקצתן משפחות ספרדיות ופורטוגזיות שישבו בעיר החל מסוף המאה ה־15 והיו נתינים של האימפריה העות'מאנית.
בין המשפחות המיוחסות שבלטו בעושרן, בהשכלתן ובקשריהן הדיפלומטיים נמנו המשפחות אלאטיני, מודיאנו, מורפורגו, פרננדס־דיאס, טורס, פררה, אברבנאל, קובו, מולכו ושאלתיאל.
משפחות אלו נשאו בתפקידי ההנהגה בקהילה והיו נשיאים, חברי הוועד המנהל ופילנתרופים שתרמו מהונם לבניית מוסדות חינוך, תרבות ודת לרווחת בני הקהילה היהודית ותושבי סלוניקי.
שכבת העילית הייתה מגוונת מבחינת יחסה לדת ולמודרניזם וכן מבחינת הגישה החברתית־פוליטית, שנעה בין ציונות ולאומיות יהודית לבין קוסמופוליטיות והתערות בחברה הכללית.
מעמד הביניים כלל משפחות שעסקו בעיקר במקצועות חופשיים כגון עריכת דין, רפואה רוקחות והוראה.
אלו היו בני שכבת הבורגנות הזעירה שהיו לרוב בעלי הון מצומצם.
מרבית תושביה היהודים של סלוניקי היו בני מעמד הפועלים, שעסקו בעבודות כפיים כגון סבלות, חנוונות, נשיאת מים, ספנות ודייג.
הפראנקוס שחלשו על המערכת הפיננסית והדיפלומטית בסלוניקי החל מתחילת המאה ה־18 והיו בעלי הון רב, התגוררו בבתי פאר, אחוזות וארמונות.
מרבית בתי הפאר נבנו במהלך המאה ה־19 ובתחילת המאה ה־20.
הרב שמואל די מדינה – מגדולי חכמי סלוניקי, רב, פסוק ומנהיג קהילתי, מחבר ספר שו"ת מהרשד"ם וספר בן שמואל.
הרב אברהם די בוטון – מחכמי סלוניקי וממפרשיו של הרמב"ם, במאה ה־16.
הרב יעקב בן חביב – מגדולי חכמי ספרד ומנהיג קהילת מגורשי ספרד הגדולה בסלוניקי במאה ה־16, מחבר הספר "עין יעקב" וחיבורים נוספים.
הרב יעקב מאיר – הראשון לציון, והרב הספרדי הראשי הראשון של ארץ ישראל במסגרת הרבנות הראשית, וכן היה גם שד"ר ארץ ישראל, לפני תפקידיו הרבניים.
יעקב אברהם יונה – משורר, זמר, מתעד ומוציא לאור שפעל בסוף המאה־19, תרם להעשרת אוצר הרומנסות בלאדינו מסלוניקי.
הרב יהודה נחמה – איש ציבור עיתונאי ופעיל חינוך בן המאה ה־19, ממחיי השפה העברית בסלוניקי שביוון.
הרב עמנואל ברודו – ממלא מקום רב הקהילה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הרב דוד פיפאנו – מגדולי רבני סלוניקי וביוגרף של הקהילה.
הרב חיים חביב – רב קהילת סלוניקי עד שנת 1929. נספה בשואה.
הרב ד"ר צבי קורץ – רבה הרשמי האחרון של קהילת סלוניקי וראש היודנראט בעיר.
שלמה ארוך – מתאגרף, אלוף יוון (1938) ואלוף הבלקן (1939) במשקל בינוני.
שרד את השואה על־ידי השתתפות כפויה בקרבות שארגנו קצינים נאצים במחנה הריכוז אושוויץ.
אברהם בן־ארויה – פוליטיקאי וסוציאליסט שפעל בבולגריה וביוון.
היה מנהיג פדרציית העובדים הסוציאליסטית בסלוניקי תחת שלטון האימפריה העות'מאנית ונחשב למייסד המפלגה הקומוניסטית של יוון.
אברהם שמואל רקנאטי – היה ממנהיגי יהדות סלוניקי ואיש ציבור בישראל.
נשיא תנועת המזרחי ויו"ר התנועה הרוויזיוניסטית ביוון וחבר הכנסת הראשונה בישראל.
אלברט בורלא – מנכ"ל ויו"ר פייזר.
ג'קו רזון – מתאגרף, אלוף יוון במשקל בינוני לשנת 1939, כמו כן היה שוערה של קבוצת הכדורגל של סלוניקי – "אולימפיאקוס".
מרדכי מנו – מחלוצי הספנות העברית, בן למשפחת ספנים מסלוניקי.
ליאון יהודה רקנאטי – בנקאי, מייסד בנק דיסקונט בארץ ישראל, ומנהלו הראשון, מייסדה של משפחת רקנאטי.
מוזיאון ראלי, שהוקם בקיסריה בידי בן המשפחה הארי רקנאטי, מכיל בכניסה שלט המנציח את קהילת סלוניקי ואת יהדות ספרד.
עיריית סלוניקי קבעה את 27 בינואר כיום זיכרון לשואת יהודי העיר.
בנוסף, בכיכר החירות הוצבה אנדרטה לזכר 50,000 הקרבנות.
בשנת 2017 ראש העיר יאניס בוטאריס יזם את הקמתו של מוזיאון השואה בעיר.
בשכונת הדר יוסף בתל אביב ובבית שאן ישנם רחובות הקרויים על שמה של קהילת סלוניקי.
עיריית אשדוד הנציחה את זכר הקהילה בכיכר יהדות סלוניקי כאות הוקרה לתרומתם בבניית העיר והנמל.
יהדות ספרד בעידן המודרני, החלה את דרכה לאחר גירוש ספרד, בשנת 1492, לאור הצו שהוציאו פרננדו השני מלך ארגון ואשתו המלכה איזבלה הראשונה מקסטיליה ביום 14 במרץ 1492. אחרוני היהודים, המוצהרים ככאלה, יצאו בסוף חודש יולי באותה שנה.
קיימת מסורת שמגורשי ספרד גזרו חרם שלא לשוב לספרד, אף-על-פי שאין לכך עדות בכתב ממקור ברור.
בשנת 1869 בוטל הצו וישיבת יהודים בספרד הפכה לאפשרית מבחינה חוקית ובזרם דק החלו יהודים להגיע ולהתיישב בה.
רוב המגורשים הגרו אל מזרח: אירופה, צפון אפריקה והמזרח התיכון, ומיעוטם אל ארצות העולם החדש: אמריקה ואוסטרליה.
המגורשים מספרד ופורטוגל הקימו קהילות גדולות בארצות שאליהן הגרו.
כך למשל הוקמה קהילה גדולה בעיר אמסטרדם שכללה יוצאי חצי האי האיברי, "נוצרים חדשים" אשר שבו ליהדות.
רבים מהמגורשים הגרו אל ארץ ישראל וקהילת חכמים גדולה מהם פעלה בעיר צפת.
בימי מלחמת העולם הראשונה, הגיעו לספרד פליטים מארץ ישראל.
ב-1917 ניתנה להם רשות להקים בית כנסת במדריד, וב-1924 התקבל חוק, שהעניק אזרחות לכל היהודים ממוצא ספרדי (החוק היה מכוון בעיקר לארצות הבלקן).
מספר היהודים בספרד היה קטן.
הרב חיים אלעזר שפירא כתב בשנת תרצ"א (1931), שאין בה אפילו בית קברות יהודי פעיל.
בשנים 1936-1931 הגיעו לספרד פליטים יהודיים מגרמניה, ובמלחמת העולם השנייה פתח פרנקו את שערי ארצו בפני ניצולים יהודיים מארצות הבלקן, ואף לפליטים מהולנד, מצרפת ומבלגיה.
במאי 1941, בתקופה בה ספרד ניהלה משא ומתן להצטרפותה למדינות הציר, פרנקו הורה למושלי הפרובינציות להכין רשימות סודיות של כל היהודים, מקומיים וזרים השוהים בספרד.
הוא תבע לפרט ברשימות פרטים אישיים, דעות פוליטיות, אמצעי קיום, פעילות מסחרית ודרגת מסוכנות.
הרשויות המקומיות נדרשו לציין את דוברי הלדינו, משום שידיעת השפה ומזגם הדומה לספרדים, עשויים לעזור להם להיטמע באוכלוסייה הספרדית.
העתק של הרשימה הסופית של כ-6,000 שמות נמסר לידי היינריך הימלר.
המשא ומתן נכשל בסופו של דבר משום שלדעת היטלר דרישות ספרד היו מופרזות.
לאחר שהסתמנה תבוסת מדינות הציר ניתנה הוראה להשמיד את הרשימות וספרד פעלה למתן מקלט ליהודים שנמלטו אליה, כמו כן גם הפרוטוקולים (הספרדיים) מוועידת אנדאי הושמדו.
אחרי מלחמת העולם השנייה חודשו קהילות מדריד וברצלונה.
עוד ב-1941 נוסד בהן מכון לחקר היהדות והמזרח הקרוב, ולצדו, בשנת 1959, מכון לחקר היהדות הספרדית.
חסידי אומות העולם ג'ורג'ו פרלסקה ואנחל סאנס בריס, שהצילו כ-4,000 מיהודי הונגריה, הנפיקו ל-2,750 מתוכם ויזות לספרד.
במחצית שנות החמישים השתקעו בספרד יהודים מצפון אפריקה.
במדריד החלה פעילות יהודית ענפה, הוקם בית ספר יהודי ומרכז קהילתי, נוסד כתב עת בשם "הקשר", וכוננה תנועת נוער "הצופים".
בשנות השבעים של המאה ה-20 היגרו לספרד יהודים אשכנזיים מארגנטינה, שנמלטו משלטון החונטה.
ספרד קלטה גם מהגרים יהודים מצפון מרוקו, ביניהם הרב ד"ר סלומון בן-שבת שכיהן כרב הראשי של ברצלונה בשנות ה-60.
בשנת 1964 התקיימו דיונים בדרג ממשלתי על נושא יהדות ספרד.
פרנקו הורה להקים מוזיאון לתרבות יהודי ספרד בבית הכנסת בטולדו.
בשנת 1968 הכיר השלטון רשמית בארגון הקהילות היהודיות, וכן הוכרה חוקת 1869 באשר לבטול צו הגירוש.
בשנת 1968 הסתיימה במדריד בניית בית הכנסת.
בראשית המאה ה-21 יש בספרד כ-50,000 יהודים, כשהקהילות הגדולות ביותר נמצאות במדריד ובברצלונה, בהן מתגוררים כ-3500 יהודים בכל אחת.
במדריד יש כיום 3 בתי כנסת, הגדול שביניהם נמצא ברחוב Balmes 3 וכן בית הקהילה היהודית בעיר.
קהילות נוספות קטנות יותר ניתן למצוא באליקנטה, ולנסיה, גרנאדה, מאלגה, קאדיז, מורסיה, טנריפה ועוד.
הקשרים עם ישראל הם במישור התרבותי והמסחרי.
ב-7 בפברואר 2014, הודיעה ממשלת ספרד כי אישרה להגשה לפרלמנט הצעה לתיקון חוק האזרחות הספרדי.
מ-1 באוקטובר 2015 עד 11 במרץ 2017, רק 7 מתוך 885 ישראלים שביקשו לקבל דרכון ספרדי עמדו בתנאים אלה.
יהודי סצ'חרה נמצאו בעיירה כבר במאה ה-18. ההיסטוריון הגאורגי וחושטי מציין ברשימותיו כי בתקופה זו היו יהודי סצ'חרה אריסים של משפחת האצילים של צרתלי והכנסייה המקומית.
עם ביטול האריסות ושחרור האיכרים בשנת 1864, השתחררו גם היהודים מעול אדוניהם.
האוכלוסייה היהודית בכפר נחלקה לשלוש קהילות ונדרשו לה שלושה בתי תפילה שונים, ואכן בשנות ה-60 של המאה ה-19 היו בסצ'חרה ארבעה בתי כנסת.
באותה תקופה נספרו 80 משפחות יהודיות בעיירה ונקבע לה רב ראשי, אליהו לֶלוּצ'אשווילי.
עלילת דם מפורסמת יותר התרחשה ב-4 באפריל 1878 בכפר פרוויסי שליד סצ'חרה, שם הואשמו תשעה רוכלים יהודים ברצח ילדה נוצרייה בת 6, זארא מודבדזה, ושימוש בדמה לאפיית מצות.
דבר העלילה זכה לפרסום רב בעיתונות היהודית ברוסיה, והיא הביאה להתגייסותם של אישים יהודים, ובראשם הברון גינסבורג מסנקט פטרבורג.
עלילת הדם בסצ'חרה לוותה במהומות כנגד יהודי כותאיסי בשנת 1895. חוגים נרחבים באליטה הגאורגית יצאו כנגד הקנאות הדתית כמנוגדת לתרבות ולמסורת הגאורגית והיו אף סטודנטים גאורגים שעמדו לצד היהודים בזמן פרעות אודסה בשנת 1905.
בשנת 1909 הוקם תלמוד תורה בכפר (כיום יישוב עירוני), ובשנת 1914 נסתיימה בנייתו של בית כנסת חדש.
יהודי סוחומי הופיעו בסוחומי בשנות ה-40 של המאה ה-19, עם הכיבוש הרוסי של האזור.
אליהם נוספו יהודים מהאזורים האחרים של גאורגיה ובעיקר מקולאשי.
בשלהי מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945, התארגנה הקהילה היהודית במקום ונרשמה כחוק.
לרשות הקהילה נמסר מבנה של בית כנסת שנבנה בעשור הראשון של המאה ה-20 ושכן ברחוב קוּיבּישב.
באוקטובר 1951 נהרס בית הכנסת בסוחומי ביוזמת השלטונות המקומיים.
בפברואר 1952 הוגשה תלונה על כך מטעם האגודה הדתית היהודית בעיר.
בתגובה ענה להם ד' שאלוטאשווילי, נשיא הוועדה הגאורגית לענייני דת, כי בית הכנסת נסגר על ידי הוועד הפועל של המועצה בעיר, ללא הסכמת השלטונות הסובייטיים הגבוהים.
אולם למרות זאת נאלצה האגודה הדתית של סוחומי להתרוצץ כדי להשיג צדק.
יחד עם זאת המשיכה הקהילה לפעול במבנה ברחוב גוגול 59/24.
מרדכי אלטשולר, יהדות במכבש הסובייטי: בין דת לזהות יהודית בברית המועצות, 1941-1964, עמ' 480, מרכז זלמן לתולדות ישראל, ירושלים,
לילי באזובה, יהודי גרוּזיה בתקופת השלטון הסובייטי, עמ' 181-183
יהודי פותי התיישבו בפותי לאחר שנת 1858, ולאחר שקיבלה מעמד של עיר.
רב העיר באותה תקופה שירת גם את יהודי סוחומי ויהודי בתומי.
עקב היותה עיר נמל הגיעו אל העיר מלבד יהודים אשכנזים גם יהודי סוג'ונה, יהודי בנדזה ויהודי כותאיסי.
בשנת 1886 היו בעיר 161 יהודים, מתוכם 54 איש ששהו בעיר באופן זמני.
משנות ה-80 של המאה ה-19 ועד תחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 כיהן כרב בפותי הרב מיכאל אליאשווילי, שהוצא להורג על ידי השלטונות הסובייטיים.
בשנת 1945 נרשמה הקהילה היהודית במקום באופן רשמי והועמד לרשותה מבנה שנבנה בראשית המאה ה-20 ושכן ברחוב צחקאיה 35. בית הכנסת פעל עד ראשית 1953 לפחות.
יהדות סנקי או יהדות צחקאיה מופיעה בעדויות המוקדמות ביותר במאה ה-19. על פי עדות אחת היה חייב יצחק ישראלשווילי מסנקי 200 מנתי גאורגי (רובל של האימפריה הרוסית).
בשנת 1869 ביקר בסנקי הנוסע י.
ברישומיו הוא מציין כי מושל המזרה של סנקי הבטיח לו לתת זכות התיישבות בכותאיסי למעט היהודים שבעיר כיוון שאין להם גם מקום להתפלל וגם לא שוחט.
בשנת 1873, אחרי שנסתיימה בניית מסילת הברזל טביליסי-פותי שעברה דרך העיר.
הפיכתה לצומת תחבורה גרמה להתפתחותה של העיר.
עד שלהי שנות ה-40 או ראשית שנות ה-50 פעלו בעיר שני בתי כנסת: האחד במרכז העיר, נבנה בשנת 1880 ונהרס בידי הרשויות בשנת 1946. השני שהוקם במקומו, ברחוב רוסתוולי 129, היה במבנה בן שתי קומות והתקיים עד לשנת 1963. בספטמבר של אותה שנה, עלה בית הכנסת באש.
יהודי המקום, בסיוע של יהודים מערים אחרות, שיקמו אותו, אולם כעבור זמן לא רב הוחרם המבנה והועבר לרשות לייצור משקאות קלים.
בשנת 1966 החלו יהודי העיר בהקמת בית כנסת חדש.
יהדות סוראמי הם יהודי העיירה סוראמי שבמחוז כארתלי הפנימית גאורגיה.
תעודות משפטיות מסוף המאה השמונה עשרה, עוסקות בבני משפחת מנאשראשווילי, שהגיעו לסוראמי, לאחר שעברו מסכת קשה של מעשי אכזריות ונמלטו מאדונם הקודם, והפכו לצמיתים של מנזר סווטיצחובלי במצחתה.
לאחר שנים תבע אדונם לשעבר מסוראמי שיחזרו לבעלותו, והמשפחה ניהלה מאבק ממושך על רצונה וזכותה להישאר בחסות המנזר.
ביוני 1850, נרשמה בסוראמי, עלילת הדם הראשונה בגאורגיה (למעשה הראשונה באימפריה הרוסית), כאשר נעלם ילד נוצרי קטן, בן לזוג מהעיר גורי, שהתארח בבית משפחה בסוראמי.
התערבותו של משה מונטיפיורי אצל הנציב הבכיר של מלכות המשנה של הקווקז, מיכאיל סיומונביץ' וורונצוב, לא עזרה והיהודים שנאשמו ברציחת הילד נשלחו לסיביר.
ברשימת בתי הכנסת שנערכה על ידי הסובייטים בשנת 1946 צוין גם בית הכנסת בסוראמי, ברחוב אינטרנציונלה 115, שהוקם בשנת 1915.
יהדות פאזארדז'יק היא קהילה יהודית ספרדית שהתקיימה בעיר פאזארדז'יק שבבולגריה, מהמאה ה-17 עד לאמצע המאה ה-20. בראשית המאה ה-20 הגיעה הקהילה לשיא גודלה ומנתה כ-1,200 נפשות.
ב-1943 ניצלו יהודי העיר משילוח למחנות ההשמדה.
בשלהי המאה ה-15 זרמו לאימפריה העות'מאנית יהודים מספרד ואחריהם אנוסי פורטוגל וצאצאיהם, אשר התיישבו בעיקר בסלוניקי, איסטנבול וארץ ישראל, אך גם בערים אחרות בבלקן ובכלל זה בערי בולגריה.
בכמותם הרבה, הביאו לשינוי במבנה הקהילות.
היהודים השתלבו באימפריה, תרמו לה ואף שגשגו במסגרותיה יותר מכל קבוצה אתנית אחרת.
באמצע המאה ה-17 מופיע לראשונה תיעוד כתוב לקהילה יהודית בפאזארדז'יק.
מדובר בקהילת סוחרים ספרדית קטנה המתועדת בספרי שאלות ותשובות.
לאור התיעוד המתאר קהילה מבוססת ניתן להניח שהוקמה קודם לכן, ייתכן בראשית המאה.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1828–1829) נכבשה העיר על ידי צבא האימפריה הרוסית ותועדו פגיעות בבני הקהילה מצד החיילים הרוסים.
ב-1835, לאחר השריפה הגדולה שפגעה קשות בקהילה היהודית באדירנה, הגיעו משפחות רבות לאזור בולגריה ובכלל זה לעיר פאזארדז'יק וב-1850 הוקם בית הכנסת המרכזי של הקהילה.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) איבדו החיילים העות'מאנים הנסוגים כל רסן ותקפו את בני הקהילה בפאזארדז'יק.
נגרמו פגיעות בנפש ונזקים כבדים לרכוש.
לאחר המלחמה סייע הברון מוריס הירש בשיקום הקהילה.
גם לאחר קבלת העצמאות, היו גילויי אנטישמיות רבים וב-1895 נערכו פרעות בעיר נגד היהודים.
עם רבניה הנודעים של העיר ניתן למנות את דוד בכמוה"רם דניאל מאיור ויעקב פינץ שפעלו בראשית המאה ה-19. בראשית המאה ה-20 נכללה קהילת פאזארדז'יק ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בנסיכות הבולגרית ומנתה 1,200 נפשות.
בית הכנסת המרכזי של הקהילה שכן בתוך שכונת החצר היהודית שבעיר העתיקה.
סמוך לאמצע המאה ה-19 חרב בית הכנסת בשריפה שפרצה במקום.
בסמוך אליו הוקם ב-1850 בית הכנסת קהל גדול.
המבנה הוקם על ידי הבנאי הבולגרי הנודע סְטָאבְרִי טֶמֶלְקוֹב (בבולגרית: Ставри Темелков) והוא היה מהודר יחסית לקהילות יהודי בולגריה, עניין שהעיד על איתנותם הכלכלית של פרנסי הקהילה.
ב-1872 הוקם על מקומו של בית הכנסת הישן שנשרף, בית הכנסת ותלמוד התורה קהל קטן (בלאדינו: Kal chiko i meldar) ובו למדו והתפללו ילדי הקהילה.
בסוף המאה ה-19 עברו בהדרגה הקהילות היהודיות בבולגריה מלמידה במלדארי ללמידה בכיתות בתי ספר מאורגנות ובהן לימדו תכנים רחבים מעבר ללימודי קודש.
בתחילה הוחלפו שיטות הלימוד המיושנות שהתבססו בעיקר על שינון ולמידה בעל פה ובהמשך סופקו לתלמידים ספרי לימוד חדשים.
ב-1893 כתב המורה חיים אלאדז'ם בן העיר פאזארדז'יק את אחד מספרי הלימוד הראשונים שבהם נעשה שימוש במערכת החינוך היהודית החדשה שנקרא "מורה לילד".
בהמשך הטיף לחינוך יהודי וללימוד עברית גם כפובליציסט בעיתון היהודי איל אמיגו דל פואבלו.
ב-1920 למדו במערכת החינוך היהודית בעיר 245 תלמידים שהיו 96.8% מכלל תלמידי הקהילה.
התלמידים למדו בארבע כיתות גן ובית ספר יסודי ועוד שלוש כיתות פרו-גימנסיה.
ב-1926 ירד מספר התלמידים ל-161. ממשלת בולגריה מימנה אחוז אחד מתקציב מערכת החינוך היהודית ועיריית פאזארדז'יק עוד 31%.
ב-1928 נחרב בית הספר היהודי ברעידת אדמה חזקה שפקדה את בולגריה.
בקרב קהילת פאזארדז'יק הייתה פעילות ציונית ענפה ולצדה גם פעילות קומוניסטית שהלכה ודעכה לקראת סוף שנות ה-20 ובהמשך גם רוויזיוניסטית.
ב-4 במרץ 1923 נערכו בחירות לוועדי הקהילות היהודיות בבולגריה ובפאזארדז'יק זכו הציונים בכל הקולות.
במרץ 1926 זכו הציונים ב-76% מהקולות.
ב-1932 זכתה רשימה מאוחדת של ציונים כלליים ופועלי ציון ב-61% מהקולות לעומת 39% לרוויזיוניסטים.
במהלך שנות ה-20 פעלו בעיר שני בנקים יהודים, ששימשו גם קופות מלווה (קאסות) ופעלו בסיוע ארגון הג'וינט.
ליהודי העיר היו חיי קהילה מפותחים ובמהלך שנות ה-30 פעלו בפאזארדז'יק תזמורת נוער מקומית ותיאטרון במסגרת "אגודת חובבי המוזיקה" הציונית.
בסוף שנות ה-20 עלו מקצת יהודי פאזארדז'יק לישראל והיו שותפים להקמת המושב בית חנן.
בעיר נולד ד"ר שאול מיזאן (צרפתית: Saul Mezan ;17 באוגוסט 1893 - 1943), ממנהיגיה הרוחניים של יהדות בולגריה ואחד מסופריה, היסטוריוניה ומשורריה הבולטים, שנודע בשם העט שלו "אורם בן נר" וכתב בבולגרית, בעברית ובצרפתית.
שאול מזן נהרג בשורות הפרטיזנים באלבניה.
אמו של ד"ר שאול מזן, שרה ירוחם מזן הייתה פעילה מרכזית בתנועת ויצו בעיר ובקק"ל בולגריה, ובשל פעילותה האינטנסיבית רשמוה חברותיה לתנועה בספר הזהב של הקרן הקיימת לישראל.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה נמנו בעיר כ-1,000 יהודים, שעליהם הוחל בינואר 1940 החוק להגנת האומה.
במאי 1943 קלטו בני הקהילה מקצת מגורשי סופיה.
בהמשך גורשו חלק ממגורשי סופיה מפאזארדז'יק למחנה הריכוז בצ'כלרה.
בתחילת יולי 1943, נעצרו מנהיגי קהילה, רבנים ופעילים מהעיר ונשלחו למחנה המעצר במחנה הריכוז סומוביט.
חלק מהיהודים שוחררו בתחילת אוקטובר 1943 ועובדי הכפייה שוחררו רק לאחר כיבוש בולגריה בידי הצבא האדום בספטמבר 1944.
לאחר מלחמת העולם השנייה נמנו 800 יהודים בעיר, התחדשה הפעילות הציונית ובאפריל 1946 הוקם תא של תנועת החלוץ הצעיר שהכשירה בני נוער לקראת העלייה לישראל.
בין השנים 1947 – 1950, עלו מרבית יהודי העיר לישראל.
ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד ובפאזארדז'יק נמנו 183 יהודים.
ב-1954, בתקופת כהונתו של וולקו צ'רבנקוב כראש ממשלת בולגריה, הופקע מבנה בית הכנסת על ידי השלטונות והוסב למוזיאון.
יהדות עדן היא הקהילה היהודית שחיה בעיר הנמל עדן שבתימן עד שנת 1967. בין השנים 1963–1967 הייתה עדן מדינה בתוך הפדרציה של דרום ערב בחסות האימפריה הבריטית.
בין השנים 1937–1963 הייתה מושבת עדן, קולוניה בריטית, ולפני כן, בין השנים 1839–1937 – פרובינציה של הראג' הבריטי.
בחפירות ארכאולוגיות בבית שערים התגלה אולם המכיל קברים של יהודים מממלכת חמיר שהובאו לקבורה בארץ ישראל.
זאת אומרת שכבר במאה ה-3 גרו יהודים באזור עדן.
המצבה העתיקה ביותר שנמצאה בעדן עצמה, בבית הקברות העתיק של העיר, היא משנת 1205 למניין השטרות (ד'תרנ"ד - 894).
במסמכי גניזת קהיר נמצאו התכתבויות מן המאה ה-10 ואילך בין סוחרים יהודים מהעיר עדן לעמיתיהם במצרים.
באותה תקופה עדן החלה לפרוח כמרכז סחר בין ארצות הים התיכון להודו והמזרח הרחוק.
יהודי עדן עסקו במסחר בינלאומי, וכתוצאה מכך יכלו לתמוך פיננסית בישיבות בבל, מצרים וארץ ישראל.
מהמאה ה-10 עד המאה ה-13 הפכה עדן למרכז החיים היהודיים בתימן.
מנהיגי הקהילה גרו בעדן ומשם הובילו את הקהילה היהודית בתימן.
השפעת המנהיגים פשטה לאורך חצי האי ערב והגיעה עד פרס ובבל.
במאה ה-15, סיפר רבי עובדיה מברטנורא, שלירושלים הגיעו יהודים מעדן, "נוטים אל השחרות מעט, ואין להם ספרי תלמוד כי אם רב אלפס ופירושים עליו והרמב"ם, וכולם מגדולם ועד קטנם בקיאים בהרמב"ם כי אינם עוסקים אלא בו".
מאז הכיבוש הבריטי של העיר עדן בשנת 1839 ועד 1967 שלטה בקהילה משפחת הסוחרים בעלי העוצמה הכלכלית הרבה, מנחם משה.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 סבלה לעיתים הקהילה מאלימות והתנכלות, כגון בשנת 1932, לאחר שיהודי הואשם בחילול מסגד, ועשרות יהודים הותקפו וחנויות רבות נבזזו.
האירועים האלימים החמורים ביותר כנגד הקהילה במאה ה-20 היו פרעות עדן שהתחוללו בעיר לאחר כ"ט בנובמבר 1947. לאחר הפרעות אוכלוסיית היהודים בעדן היגרה משם בין 1947–1967, רובם גרים בבריטניה ובישראל וגם במדינות אחרות.
יהודים מקהילת בני ישראל (הודו) החלו להתבסס בעיר כקהילה יהודית נוספת עם הכיבוש הבריטי, כשבאו בתחילה כחיילים בשנת 1839 ולאחר מכן כסוחרים ופקידים.
כאשר האחרונים עזבו עם סיום היישוב היהודי בה בשנת 1967. הם נהגו להתפלל בבית הכנסת "מעלמת חנוך" בעיר.
לפני מלחמת העולם השנייה היו בעדן שבעה בתי כנסת.
ב-1858 נבנה בית הכנסת הגדול בעדן – "מגן אברהם".
שהיה גדול דיו להכיל כ-2,000 מתפללים.
ישיבה שנקראה "התורה והמצוה" נבנתה גם כן סמוך לבית הכנסת.
בישיבה נלמדו התלמוד הבבלי, השולחן ערוך, הזוהר, תיקון חצות, תהלים ועין יעקב של רבי יעקב בן חביב ועוד.
השיעורים בישיבה התקיימו במשך עשרים וארבע שעות רצופות, על ידי משמרות מתחלפות.
בנוסף לבית הכנסת הגדול שכנו גם בתי כנסת קטנים יותר.
הידועים שבהם הם בית הכנסת "אל-פרחי" הקרוי על שמו של ספר תורה תימני מקודש שנכתב במאה ה-17, ובית הכנסת "שמואל נסים" ששירת כתלמוד תורה לבנים עד תחילת שנות ה-40 של המאה ה-20.
עדן הייתה המקום היחידי בתימן שפעל בו בית דפוס.
הודפסו בו ספרים ופמפלטים בענייני יהדות בעברית ובערבית יהודית.
בית הכנסת העדני המרכזי בלונדון נקרא על שם הספר "נחלת יוסף" (1906).
ספר זה נכתב על ידי רבי שמואל בן יוסף, נכדו של הדיין השלישי של עדן 'מארי' ישועה.
ספר זה כולל ידיעות וחכמות של העולם הגדול, פרקי ביוגרפיה של המחבר ומשפחתו, ובמיוחד הוא מפרט את מנהגי יהדות עדן, שחלקם משתלשלים מיום חתימת התלמוד הירושלמי במאה החמישית לספירה.
מדרש הגדול שנכתב על ידי דוד בר עמרם אל-עדני במאה ה-13, הוא קובץ של כל מדרשי האגדה שנכתבו על התורה ונאספו משני התלמודים ומדרשים קדומים יותר.
בנוסף, הוא מצטט מתרגומי התנ"ך ומכתבים קבליים ובכך הוא מייחד עצמו ממגוון אוספי המדרשים.
האימפריה הבריטית כבשה את עדן ב-19 בינואר 1839. האוכלוסייה היהודית היוותה באותו זמן 250 איש בשיעור, כמחציתה של האוכלוסייה בכללה.
היהודים בעיר עדן נהנו משמעותית יותר מהחיים תחת השלטון הבריטי לעומת השלטון המוסלמי, עובדה שמשכה מאות רבות של מהגרים יהודים משאר חלקי תימן אל העיר.
אלה נטמעו בקהילה הוותיקה יותר והגדילו אותה מאוד.
בשיא פריחתה מנתה הקהילה בעיר כ-5,000 יהודים, ובפרברים שנהנו מחסות בריטית חיו כ-2,000 יהודים נוספים.
החל משנות העשרים של המאה העשרים, הגיעו אל העיר יהודים רבים נוספים מרחבי תימן, שלא למטרות הגירה אל העיר.
אלה חיכו לאישורי עלייה (סרטיפיקטים מהמנדט הבריטי) וראו בעיר תחנת מעבר בדרך לישראל.
גם יהודים אלו השתלבו בחיי הקהילה ועשו חיל במסחר ובשירות הציבורי, הודות לגישה הליברלית של השלטון הבריטי.
רוב יהודי העיר עדן קיבלו אזרחות בריטית, כחלק מהיותם תושבי המנדט.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו כ-10 אלף יהודים בעדן.
ב-1928 הקימה הסוכנות היהודית סניף בעדן והתחילה פעילות ציונית בעיר זו.
כמו כן, הוקם מועדון עברי ציוני – "התקווה", בו קראו עיתונים עבריים, שמעו הרצאות על הציונות, תרמו כסף ל"הסתדרות הציונית העולמית" והתכוננו ליום בו יוכלו לעלות לארץ ישראל.
בשנים שלאחר מכן התרחשו פרצי אלימות, די נדירים, כלפי יהודים.
ב-1932 התרחשו תקיפות רבות נגד יהודים בעדן, כאשר יהודים רבים נרגמו באבנים ונדקרו על ידי פורעים ערבים.
התפרעויות ב-1932 התגמדו לעומת פרעות 1947 שפרצו, ב-2 בדצמבר 1947, שלושה ימים לאחר כ"ט בנובמבר, עת החליטו באו"ם על סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, ועל הקמת שתי מדינות עצמאיות בארץ ישראל לפי תוכנית החלוקה.
ההתפרעויות החלו לאחר האשמה שקרית שהופצה על יהודים שרצחו שתי בנות מקומיות.
בפוגרום נרצחו 82 יהודים ו-76 נפצעו; 106 מתוך 170 החנויות היהודיות בעדן נשדדו.
ארבעה בתי כנסת נשרפו ו-220 בתי יהודים נשרפו או נבזזו.
שני בתי ספר יהודים, האחד לבנים והאחר לבנות, רוקנו מכל תוכנם.
בעקבות פרעות אלו החליטו יהודי עדן לעלות לישראל במסגרת מבצע על כנפי נשרים או להגר לבריטניה.
הקהילה התחסלה באופן סופי ב-1967, זמן קצר לאחר מלחמת ששת הימים ולאחר שעדן קיבלה עצמאות מבריטניה.
רציחות, בזיזות והצתות של בתי כנסת הופסקו לבסוף על ידי הבריטים, אך שארית הקהילה היהודית בעדן עזבו את העיר.
ב-18 ביוני 1967 עזבו אחרוני יהודי עדן, 150 נפש, בטיסת מטוס בריטי חכור.
המטוס נחת בשדה התעופה בלוד.
כמחציתם נשארו בישראל והיתר המשיכו לבריטניה.
יהדות סופיה היא הקהילה היהודית הגדולה ביותר בבולגריה, וראשיתה במאה ה-14. בשלהי 1939 הגיעה הקהילה לשיא גודלה, מנתה 26,092 נפשות והייתה הגדולה והמרכזית מקרב קהילות יהדות בולגריה.
קהילה רומניוטית התגוררה בסופיה לפחות מראשית המאה ה-14, שלהי תקופת האימפריה הבולגרית השנייה.
בשלהי המאה ה-14 הגיעו לעיר מגורשים מממלכת הונגריה ובמהלך המאה ה-15 התיישבו בה גם יהודים שגורשו מצרפת ומבוואריה.
בשלהי המאה ה-15, הגיעו לשטחי האימפריה העות'מאנית ובכלל זה לסופיה מגורשי ספרד ובעיר נמנו שלושה קהלים: ספרדים, אשכנזים ורומניוטים.
במספרם הגדול שינו בהדרגה מגורשי ספרד את צביון הקהילות השונות, אשר נטמעו בהדרגה אל תוך הקהילה הספרדית.
יהודי סופיה, שהיו ברובם אוריינים ורב לשוניים, נחשבו על ידי השלטונות כמיעוט הנאמן לסולטאן העות'מאני, התבלטו כסוחרים אשר חלשו על היבוא והיצוא והיו עמילי מכס וגובי מסים.
תהליך נסיגת האימפריה העות'מאנית לווה במלחמות אזוריות, בעיקר מול האימפריה הרוסית, שהובילו להרעת המצב הביטחוני והכלכלי בשטחי בולגריה.
יהודים רבים היגרו מהשטחים אותם איבדו העות'מאנים באירופה לתוך שטחי האימפריה ומקצתם התיישבו בסופיה.
בראשית המאה ה-19 מנתה הקהילה כ-2,600 נפשות.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) שוחררה בולגריה מעול העות'מאנים וזכתה בעצמאותה.
בראשית המאה ה-20 מנו יהודי העיר כ-10,000 נפשות והקהילה הפכה לגדולה ולמרכזית מבין קהילות בולגריה ומרכז הפעילות הפוליטית, הכלכלית, החברתית והדתית של יהדות בולגריה.
בסופיה נוסדה ופעלה הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה שניהלה את ענייני קהילות יהודי בולגריה.
לאחר תבוסת בולגריה במלחמת העולם הראשונה, פרץ בממלכה משבר כלכלי וחברתי חריף, אשר לווה בהגירה פנימית אל הערים הגדולות ככלל ואל סופיה בפרט.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בסופיה למעלה ממחצית בני יהדות בולגריה, חלקם במצב כלכלי ירוד.
קהילת סופיה הפכה גם למרכז תרבותי ואמנותי של יהודי בולגריה ובה נוסדה ופעלה מקהלת צדיקוב, שהפכה לאחד מסמליה של יהדות בולגריה.
בסופיה פעל גם תיאטרון יהודי, בראשות אליעזר אנסקי, אשר הציג מחזות ברחבי בולגריה ואף מחוצה לה.
במרבית שלבי מלחמת העולם השנייה בולגריה הייתה בעלת ברית של גרמניה הנאצית מתוקף חתימתה על ההסכם התלת-צדדי.
על יהודי סופיה הוחל החוק להגנת האומה והגברים בגילאי 20 עד 40 נשלחו לעבודות כפייה.
במרץ 1943 ניצלו בני הקהילה מגירוש אל מחנות ההשמדה, ובמאי גורשו יהודי העיר לערי השדה בבולגריה.
לאחר המלחמה חודשה הפעילות הציונית והחלה עלייה לישראל.
עם הקמת מדינת ישראל עלו מרבית בני הקהילה ארצה וב-2022 התגוררו בסופיה כ-4,000 יהודים.
תיעוד לקיומה של קהילה יהודית בסופיה מצוי בספרי שאלות ותשובות משלהי המאה ה-14, לאחר הכרעת האימפריה הבולגרית השנייה על ידי האימפריה העות'מאנית, בתקופת שלטונו של הסולטאן באיזיט הראשון.
מהתיעוד עולה כי בשלהי המאה ה-14 הורכבה הקהילה בסופיה משני קהלים.
האחד קהל יהודים שגורשו מממלכת הונגריה ב-1374 על ידי לאיוש הראשון, מלך הונגריה והתיישבו בעיר, והשני קהל רומניוטים ולו בית כנסת אחד, אשר נבנה בראשית המאה ועמד על תילו עד 1898. מתיעוד זה עולה שקהילה יהודית התקיימה בסופיה לפחות משלהי תקופת האימפריה הבולגרית השנייה.
ההיסטוריון שלמה אברהם רוזאניס טוען במחקריו, שקהילה יהודית רומניוטית התקיימה בסארדיקה עוד בראשית ימי האימפריה הבולגרית הראשונה, במחצית השנייה של המאה ה-7, בתקופת שלטונו של הנסיך אספרוך.
המחקר המודרני חולק על שיטות המחקר של רוזאניס, ומציין כי במרבית המקרים לא עמדו לרשותו מקורות ראשוניים, אלא רק מקורות משניים או שלישוניים, ובחלק מהמקרים הוא נטה להשתמש באינדוקציה כשיטת מחקר יחידה, עניין שהוביל לפירוש שגוי של הממצאים.
מחקרים מאוחרים לא הצליחו לתקף את הנחותיו לגבי מועד ייסוד הקהילה בסופיה, והן נותרו בגדר השערות מחקר לא מבוססות.
ב-1413, לאחר תקופת בין המלכים של האימפריה העות'מאנית, עלה לשלטון הסולטאן מהמט הראשון, שהחזיר את השליטה העות'מאנית באזור בולגריה.
ב-1422 סיפח בנו, מוראט השני, את נסיכות וידין, שהייתה השריד האחרון, שנותר מהאימפריה הבולגרית, והוציא להורג של קונסטנטין השני, השליט האחרון של הנסיכות.
מוראט השני פרסם פירמאן מיוחד, שהתיר ליהודי בולגריה לבנות בתי כנסת, לרכוש קרקעות ולבחור את ראשי הקהילה בעצמם.
יהודי סופיה, שברובם היו אוריינים ורב לשוניים, התבלטו כאומנים וכסוחרים, ועסקו גם ביבוא וביצוא.
בתקופת מוראט השני הגיעו לסופיה יהודים שגורשו מצרפת בצו המלך שארל השביעי.
ב-1471 הגיעו לווידין יהודי בוואריה, שגורשו על ידי לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה, ושנה מאוחר יותר היגרו חלקם לסופיה והקימו קהילה אשכנזית נפרדת תחת הנהגתו של הרב בנימין מאיר הלוי מנירנברג.
בשלהי המאה ה-15, בימי הסולטאן באיזיט השני, הגיעו לערי בולגריה חלק ממגורשי ספרד, ובהמשך גם חלק ממגורשי פורטוגל.
היהודים התיישבו בסלוניקי, בקושטא ובאדריאנופול, ומשם המשיכו לערי בולגריה ובכללן סופיה, בה הקימו קהילה ספרדית.
בראשית המאה ה-16, בתקופת שלטונו של סלים הראשון הייתה קהילת סופיה הגדולה מבין קהילות בולגריה, ומנתה שלושה קהלים: רומניוטים, אשכנזים וספרדים ולכל קהל בית כנסת משלו.
קיים תיעוד לשאלות ותשובות רבות שהועברו לרב אליהו מזרחי (הרא"ם), בענייני מסחר, דיני אישות, נישואין וגירושין.
קיים תיעוד למחלוקות בין שלוש הקהילות על רקע מסורות והלכות שונות, בעיקר בדיני כשרות וטענת הרומניוטים מחד לבכירות הלכתית על רקע ותק קהילתם והספרדים מאידך על רקע גודלה של קהילתם.
לעניין זה הוקמה מועצת רבנים שהורכבה מנציגי כל הקהילות שניסתה לגשר על הפערים.
בהמשך, איבדה קהילת סופיה את הבכורה לקהילות פלובדיב, וידין וניקופול.
ב-1526, בתקופת שלטונו של סולימאן הראשון, נכבשו בודה ופשט אשר בממלכת הונגריה, ומאות מיהודי הערים הובאו לבולגריה וכמה עשרות מהם התיישבו בסופיה והקימו קהל נפרד.
לאחר מותו של סולימאן הראשון לא תועדה עוד קהילה רומניוטית עצמאית בסופיה והרב הספרדי כיהן גם בתפקיד רב הקהילה הרומניוטית.
רב הקהילה האשכנזית, בנימין הלוי אשכנזי מנירנברג, כיהן אחר כך כרב הקהילה האשכנזית בסלוניקי, והדפיס בה מחזור לכל השנה בנוסח אשכנז עם פירוש, דינים ומנהגים, שהופץ בקרב בני הקהילה.
במחצית השנייה של המאה ה-16, בתקופתו של הסולטאן סלים השני, הגיעו לסופיה יהודים אשר גורשו במסגרת גירוש יהודי מדינת האפיפיור, והצטרפו לקהילה הספרדית שבעיר.
החל מראשית המאה ה-17, בתקופת שלטונו של הסולטאן מוסטפא הראשון, חלה נסיגה משמעותית באחיזה העות'מאנית בבולגריה.
מנגנון הממשל המרכזי העות'מאני היה קטן יחסית למדינות אחרות באירופה, ולא היה מסוגל לטפל בבעיות המקומיות בבולגריה.
מנגנון השלטון המקומי הלך והתנפח והוביל להוצאות נכבדות למימונו, על חשבון כספי המיסים לאוצר המרכזי.
מצב זה יצר משבר כלכלי הולך ומחריף באימפריה, שאילץ את הממשל המרכזי להסתמך על נכבדים ממשפחות אצולה מקומיות, מהסנג'קים השונים, כדי לטפל בגביית המיסים והן צברו כוח רב.
בהדרגה, איבד השלטון המרכזי מכוחו, ואזור בולגריה נשלט בידי ואלים מושחתים אשר הפעילו כנופיות שודדים מאורגנות באיילטים והטילו מיסים שונים שיועדו לקופתם שלהם ולא לאוצר הסולטאן.
בתקופה זו הגיע לשיאו חוסר הסדר והיריבויות בין הקהילות השונות בקרב יהדות סופיה.
מקרב בני הקהילות השונות נמנו אנשים שדיווחו לוואלי המקומי על בעלי ההון בקהילות השכנות, ואלו נשדדו או נאלצו לשלם שוחד רב לשלטונות.
המצב החמיר עד שראשי שלוש הקהילות התאחדו לפעולה, כדי להגן על אמידי הקהילות והטילו נידויים ובמקרים מסוימים אף חרם על "המלשינים" מקרב בני הקהילות השונות.
רק בעשור השלישי של המאה ה-17, בימי שלטונו של הסולטאן מוראט הרביעי, הושב סדר שלטוני מסוים באזור בולגריה.
במחצית השנייה של המאה ה-17, בתקופת שלטונו של מהמט הרביעי, הונהגו הקהילה הספרדית והקהילה הרומניוטית על ידי הרב חיים מבורך גליפפה והאשכנזית על ידי הרב עמנואל זוננה.
בתקופה זו נהה מיעוט מקרב בני הקהילות אחר תנועת השבתאות וראשי הקהילה נקטו בפעולות נמרצות כדי להילחם בתופעה.
בעת ההיא ערכו כוחותיו של בוגדן חמלניצקי את פרעות ת"ח ות"ט ולשטחי האימפריה העות'מאנית ובכלל זה בולגריה הובאו מאות יהודים שנשבו והיו לעבדים.
אמידי קהילת סופיה פדו בממון רב רבים מהם והפדויים התיישבו בסופיה וערים אחרות בבולגריה.
בתקופה זו מתועדת התארגנות ראשונה של 12 קהילות יהודיות באזור בולגריה בראשות רבני סופיה, אשר דנו בענייני ניהול הקהילות ובכלל זה גביית המיסים.
בראשית המאה ה-18, בתקופת שלטונו של אהמט השלישי, הפכה קהילת סופיה לגדולה ולמרכזית מבין קהילות בולגריה, הן בשל השגשוג היחסי של סוחרי העיר והן בשל הפגיעות שספגו קהילות וידין וניקופול במהלך המלחמות מול האוסטרים והוולאכים.
לאחר מותו של אהמט השלישי ועלייתו של מהמוט הראשון חלה הרעה משמעותית במצב ביטחון הפנים בבולגריה ובכלל זה הקשר למרכזים ההלכתיים החשובים בסלוניקי ובאדירנה.
בתקופה זו החלו להינתן פסקי הלכה על ידי רבני סופיה בנושאים, שקודם לכן היו מועברים להכרעת מרכזי ההלכה.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1735-1739) הגיעו לסופיה עשרות פליטים יהודים מסרביה ומבוסניה.
בשלהי המאה ה-18, בתקופת שלטונו של סלים השלישי, החמיר מאוד מצב ביטחון הפנים ברחבי בולגריה.
העות'מאנים הקצו כוחות רבים למלחמה העות'מאנית-רוסית (1787-1792), בהמשך התמודדו עם פלישת הגנרל בונפרט למצרים ולארץ ישראל ונכנסו לעימות צבאי גם מול האימפריה הבריטית.
משום כך, צומצמה הנוכחות העות'מאנית באזור בולגריה, והוא היה נתון לשליטת כנופיות שודדים, שנקראו קרדז'אלי על שם עיר מוצאם, אשר הופעלו כשכירי חרב גם על ידי מושלים עות'מאנים מקומיים.
כנופיות הקרדז'אלי תקפו יהודים אמידים וסוחרים מקהילת סופיה שנעו בדרכים, אם כי מספרי שאלות ותשובות למדים שקהילת סופיה הצליחה לשמור על מבנה ארגוני מסודר ועל חיי קהילה פעילים.
בעשור השלישי של המאה ה-19, בשלהי תקופת כהונתו של מהמוט השני, שוב איבד השלטון המרכזי העות'מאני את אחיזתו במחוזות בולגריה.
העות'מאנים נאלצו להקצות כוחות רבים להתמודדות עם מלחמת העצמאות היוונית ובהמשך נאלצו להתמודד עם פלישת צרפת לאלג'יריה ועם מסעו של אבראהים פאשא לכיבוש ארץ ישראל ואזור סוריה.
מחוזות בולגריה נשלטו על ידי הוואלים המקומיים, שנקטו במדיניות פנים עצמאית, שלא אחת התבססה על קבלת שוחד.
ב-1830 ערכו חברי המיליציה העות'מאנית החצי צבאית, בָּאשִי בּוֹזוּק, פרעות ביהודי סופיה.
חברי המיליציה, שהורכבה מטטרים וצ'רקסים, שדדו והעלו באש בתי עסק ודירות מגורים של בני הקהילה ללא התערבות מצד המושל העות'מאני.
ב-1839 עם עלייתו לכס הסולטנות של אבדילמג'יט הראשון חלה רגיעה מסוימת במצב ביטחון הפנים והשלטון המרכזי נקט בשורת צעדים כדי להחזיר לידיו את האחיזה במחוזות השונים.
תקופת רגיעה זו הביאה להתאוששות מסוימת בקרב יהדות סופיה ומקרבה התבלטו הרבנים פריסיאדו באקיש ומשה שמואל תאג'ר שכיהנו גם כאבות בית הדין הרבני.
באפריל 1877 פרצה המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ומתועדות התקפות על יהודי סופיה מצד החיילים העות'מאנים הנסוגים, שאיבדו כל רסן.
מפקד הצבא העות'מאני הורה על נסיגה בטקטיקת אדמה חרוכה והחיילים העות'מאנים העלו באש את כל מחסני המזון בעיר.
בני הקהילה התגייסו בהמוניהם לפעולות הכיבוי ומנעו מהאש להתפשט לעבר רובעי המגורים.
עם כניסת הצבא הרוסי לעיר עלה חשש לפגיעה ביהודי העיר.
משלחת נכבדי הקהילה בראשות הרב גבריאל אלמושנינו שלוותה בקונסולים הזרים נפגשה עם מפקד הצבא הרוסי באזור אשר הבטיח שלבני הקהילה לא יאונה כל רע.
לאחר עצמאות בולגריה ולאות הוקרה על פעילות יהודי סופיה, הורכבה יחידת כיבוי האש הראשונה של העיר על טהרת בני הקהילה.
במסגרת ההסכם שנחתם בקונגרס ברלין, נקבע כי יינתן שוויון זכויות מלא לכל אזרחי בולגריה ללא הבדל דת, גזע ולאום וב-1879 פורסמה חוקת טרנובו של הנסיכות הבולגרית החדשה ובמסגרתה הבטיחו סעיפים 40 ו-42 את זכויות האזרח וחופש הפולחן של יהודי בולגריה.
ב-1900 נכללה קהילת סופיה ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בבולגריה.
עם זאת שנותיה הראשונות של הנסיכות הבולגרית לוו בפרץ אנטישמיות שלא פסח גם על קהילת סופיה.
ב-15 באוקטובר 1893 יצא בסופיה לאור העיתון "בולגריה ללא יהודים" ובהמשך פורסמה באחד מגיליונותיו עלילת דם בדבר חטיפתו של נער נוצרי ושימוש בדמו.
הנהגת הקהילה הגישה מחאות רמות, הממשלה הבולגרית החליטה לפעול וב-15 ביוני 1894 הועמד עורך העיתון מיטאקוב לדין.
הוא נדון ל-4 חודשי מאסר, אך מערכת העיתון לא נסגרה.
בינואר 1897 נפגשה נציגות מקרב יהודי בולגריה ובכללם ליאון פרחי ואברהם דודיצ'ון לוי מסופיה, עם ראש הממשלה הבולגרית קונסטנטין סטואילוב וראש הסינוד הבולגרי בבקשה לפעול להפסקת עלילות הדם בממלכה.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה והשנייה, התגייסו 1,421 מבני הקהילה לצבא הבולגרי ובהמשך התגייסו רבים ולחמו במלחמת העולם הראשונה.
הקהילה הקימה בית חולים ובית יתומים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התחולל בבולגריה משבר כלכלי, חברתי ופוליטי שהוביל להגירת בני הקהילות היהודיות לערים המרכזיות בממלכה כגון סופיה ופלובדיב.
כך, התרכזו בהדרגה כמחצית מיהודי בולגריה בסופיה והיא הפכה למרכז הפעילות של יהדות בולגריה.
ב-29 באוגוסט 1920 נערך בסופיה כנס נציגי כל קהילות בולגריה ואת קהילת סופיה ייצגו 11 נציגים, 8 ספרדים ו-3 אשכנזים.
תקופה זו לוותה גם באירועים אנטישמיים, אם כי הם לא זכו לתמיכת הממסד הפוליטי ובמקרים מסוימים אף בוצעו פעולות להפסקתם.
גל אנטישמיות חריף התפרץ בבירה בעקבות הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה.
ב-16 באפריל 1925 בעת שנערכה בכנסייה תפילת אשכבה לגנרל קונסטנטין גאורגייב אשר נרצח יומיים קודם לכן בידי קומוניסטים, התפוצצה במקום פצצה רבת עוצמה שנועדה לחסל את המלך בוריס השלישי.
המלך איחר לאירוע וניצל, אך 160 בני אדם נהרגו ועוד 320 נפצעו.
אחד ממפקדי השטח של מנגנון הטרור, חיים מרקו פרידמן (1925-1892), היה יהודי יליד סטארה זאגורה, חבר המפלגה הקומוניסטית הבולגרית ובוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטת סופיה.
העיתונות האנטישמית בבולגריה בכלל ובסופיה בפרט, בחלק מהמקרים גם עיתונות שלא נודעה ככזו, הפיצה מאמרי שטנה כנגד הקהילה וכן הופץ בתרגום לבולגרית הספר הפרוטוקולים של זקני ציון.
ראשי הקונסיסטוריון של יהדות בולגריה גינו בתוקף את הפיגוע, התנערו מפרידמן וביקשו מהשלטונות לפעול להרגעת התעמולה האנטישמית.
השלטונות השיבו בחיוב, אך פעולתם הייתה מצומצמת.
בדצמבר 1929 התקיימה בעיר ועידת הארגון הפרו-פאשיסטי רודנה זאשטיטה (הגנת המולדת) ועם סיומה נערך מצעד "חולצות שחורות" של אלפים מחברי הארגון ברחבי סופיה.
בגבור האנטישמיות הממוסדת בגרמניה הנאצית, החליטו ראשי הקונסיסטוריון של יהדות בולגריה להקים ועד פעולה ומחאה נגד רדיפות היהודים בגרמניה, בשיתוף אנשי ציבור ואקדמיה בולטים בבולגריה כגון פטקו סטאינוב ואקתרינה קרבלובה.
ביוני 1933 תוכנן לערוך הפגנת מחאה בסופיה.
החל מאמצע שנות ה-30 החלה בולגריה לנקוט מדיניות התקרבות לגרמניה הנאצית, אשר בנתה מחדש את מעמדה כמעצמה אירופית מובילה.
יריבותיה הבלקניות של בולגריה נסמכו על מעצמות אירופיות מובילות, ממלכת יוון על הבריטים וממלכת יוגוסלביה על הצרפתים, ובמאבק על שיקומה הכלכלי והמדיני, תוך סיכוי להשבת השטחים שאיבדו הבולגרים במלחמת העולם הראשונה, הם פנו לבעלת בריתם הוותיקה.
תהליך זה לווה בהתגברות האנטישמיות הממוסדת במדינה ולב האירועים היה בבירה סופיה.
ראשית הותרה רשמית הקמתם של ארגונים אנטישמיים וב-1936 הוקם ארגון ראטניק, בראשו עמד פטר גברובסקי.
בהמשך, הוקם ארגון הנוער בראניק שפעל במתכונת ההיטלר יוגנד.
ב-16 בספטמבר פורסם צו גירוש ל-4,000 נתינים זרים, רובם יהודים פליטי המלחמות השונות בבלקן, שהתיישבו בבולגריה, בעיקר בשטחי החבל ההיסטורי רומליה המזרחית.
ב-20 בספטמבר 1939 לאחר תקרית שאירעה בחנות צעצועים בבעלות יהודית בסופיה, יזם ארגון ראטניק פעולת נקמה ברחבי העיר, תוך הסכמה בשתיקה מצד הממשלה הבולגרית, המשטרה הבולגרית והעומד בראשה אטאנאס פאנטב.
חברי הארגון ניפצו חלונות ראווה בבתי עסק בבעלות יהודית ברחבי העיר, ולפי חלק מהמקורות אף הציתו מקצת מהם.
האירוע זכה לכינוי ליל הבדולח הבולגרי.
מחאה נמרצת של הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה הובילה להצהרה של מפקד המשטרה, אשר בה הוא ביקש מתושבי סופיה לשמור על הסדר.
בהמשך, נפגשו ראשי הקונסיסטוריון עם שר המשפטים הבולגרי וסילי מיטאקוב (1891–1945) והשיחה עמו הייתה נסערת.
והשר הצהיר שאין בכוונתו להקריב את בולגריה תמורת 50,000 יהודים.
בפברואר 1940 התמנה בוגדאן פילוב לראשות הממשלה והוא מינה את פטר גברובסקי לשר הפנים.
באוקטובר 1940 הגיש שר הפנים גברובסקי לאישור הפרלמנט את הצעת החוק להגנת האומה, אשר דמה במתכונתו לחוקי נירנברג ולמרות מחאות רמות מקרב האליטה האינטלקטואלית הוא אושר בינואר 1941. ב-1 במרץ חתם בוגדאן פילוב על ההסכם התלת-צדדי וממלכת בולגריה הפכה לבעלת בריתן של מדינות הציר.
ביום זה, נשלחו כל הגברים בני הקהילה בגילאי 20 עד 40 לעבודות כפייה.
ב-29 בספטמבר 1941 שוחררו בני הקהילה מעבודת הכפייה, ובמאי 1942 נשלחו שוב, כשהפעם נקראו כל הגברים בגילאי 20 עד 42.
ב-9 ביולי 1942 אישר הפרלמנט הבולגרי חוק המרחיב את סמכויות הממשלה לטיפול "בשאלה היהודית" ומסמיך אותה לאחוז בכל האמצעים הנדרשים לפתרונה.
ב-29 באוגוסט אושרו התקנות לביצוע החוק, ובסעיף 29 שלהן נקבע כי על יהודי סופיה לגלות לערי השדה בבולגריה.
על בני הקהילה הוטלה חובת ענידת כוכב צהוב ועל בתיהם חובת סימון מיוחד.
עוד הוגבלה תנועת בני הקהילה לשעות היום בלבד.
הוקם הקומיסריון לענייני יהודים בראשות אלכסנדר בלב וועד הקהילה הוכפף אליו.
ב-22 בפברואר 1943 חתם אלכסנדר בלב הסכם בשם ממשלת בולגריה עם תיאודור דנקר בשם גרמניה הנאצית על מסירת 20,000 יהודים המצויים בשטחים שסופחו לבולגריה, תראקיה ומקדוניה, לצורך גירושם לפולין.
באותה העת מצויים היו בשטחים אלו 11,343 יהודים.
להבדיל מהנוסח הגרמני של ההסכם, בנוסח הבולגרי שהובא לאישור הממשלה הבולגרית נמחקו המילים "מהשטחים שסופחו לבולגריה תראקיה ומקדוניה" וכך ניתן הכשר חוקי להשלמת המכסה מקרב יהודי "בולגריה הישנה".
משרד הפנים הבולגרי ערך רשימות ובהן מכסת מגורשים מכל קהילה ובה נמנו 2,500 יהודים מסופיה.
ב-4 במרץ 1943 ערכו הבולגרים אקציה ברחבי תראקיה, עצרו את יהודי החבל, הובילו אותם ברכבות למחנות מעצר בבלגואבגרד ודופניצה ומשם כעבור מספר ימים שולחו לעיר הנמל לום אשר לגדות הדנובה.
בנמל העיר נדחסו לתוך 4 מעבורות, דרך הדנובה הגיעו לווינה, ממנה ברכבות לקטוביץ שבפולין, ומשם אל מותם במחנה ההשמדה טרבלינקה.
המידע על הגירוש המיועד של יהודי "בולגריה הישנה" דלף להנהגת הקהילה.
לפי התכנון, ב-10 במרץ לפנות בוקר אמורה הייתה להתבצע אקציה בסופיה.
בבוקר 9 במרץ נאספו מאות מיהודי סופיה בבית העם כדי לשמוע פרטים על המתרחש ממשלחת של ארבעה מנכבדי קיוסטנדיל, פטר מיכאלב, אסן סויצ'מזוב, איוואן מומצ'ילוב וולדימיר קורטב, אשר הגיעו לסופיה וביחד עם סגן יושב ראש הפרלמנט הבולגרי ובן עירם דימיטר פשב גמרו אומר להילחם לביטול הגירוש.
בהמשך, נפגשו עם ראשי קהילת סופיה ומאוחר יותר לפגישה סוערת עם שר הפנים פטר גברובסקי, אשר בעקבותיה החליט השר להקפיא את צו הגירוש.
גם ראש הכנסייה הבולגרית המטרופוליט סטפן הביע את מחאתו על הגירוש.
ב-11 במרץ נערכה אקציה ברחבי מקדוניה ויהודי החבל נעצרו, הובלו למחנה המעצר "מונופול" בסקופיה, ובהמשך הובלו ממנו ברכבות אל מותם בטרבלינקה.
בכפוף להחלטת הממשלה הבולגרית החליטו ראשי הקומיסריון לשאלות יהודיות לפעול לביצוע צו הגירוש ליהודי סופיה.
הוכנו שתי חלופות גירוש לקהילת סופיה.
האחת גירוש בני הקהילה ישירות לפולין, והשנייה גירושם לערי השדה.
המלך בוריס אישר את החלופה השנייה.
ב-21 במאי החלו להימסר צווי הגירוש הראשונים.
במקביל, הודיע הקומיסריון לבני הקהילה כי עליהם לקחת מטלטלין בכמות מוגבלת והשאר, ובכלל זה בתיהם, יועבר לידי הקומיסריון לפיקדון.
במועד זה, לא ידוע היה לבני הקהילה שהגירוש עתיד להתבצע רק לערי השדה והם סברו שגורלם יהיה כשל יהודי תראקיה ומקדוניה.
בקרב יהודי סופיה השתררה אנדרלמוסיה.
רבים מהם מיהרו למכור את רכושם במחירי הפסד, ומאות מאיכרי הסביבה נהרו לעיר כדי לקנות במחירי מציאה מכל הבא ליד.
מספר מועט של משפחות יהודיות בחרו להתנצר מתוך הנחה שכך יינצלו מהגירוש.
הנהגת הקהילה עשתה מאמץ נואש אחרון להצלת בניה.
ראשי הקהילה בוקו לוי וז'אק פארדו פנו לחברי פרלמנט, שרים וראשי ממשלה לשעבר בבקשת סיוע במניעת הגירוש.
הרב הראשי ד"ר אשר חננאל נפגש עם מקורבתו של המלך בוריס אקטרינה קרבלובה וביקש ממנה לפעול להצלת יהודי סופיה.
קרבלובה העבירה מכתב נרגש מהרב חננאל למלך תוך שהיא מוסיפה את בקשתה אליו להימנע מפגיעה ביהודי סופיה.
אברהם תג'ר פנה לראש הכנסייה המטרופוליט סטפן, והרב "השני" של סופיה הרב דניאל ציון שהיה מקורב לכת האחווה הלבנה האוניברסלית, פנה ליועצו של המלך בוריס הקולונל ליובומיר לולצ'ב שנמנה עם אוהדי הכת וביקש ממנו לסייע.
אך המלך עזב את ארמונו לבקתת הצייד שלו בהרי רילה ולא ניתן היה לאתרו.
ב-22 במאי העבירו דימו קזאסוב וצבטקו בובושבסקי מכתב למלך בוריס בשם קבוצת פוליטיקאים ובו אזהרה מפורשת בדבר אחריותו האישית של המלך, אם יגורשו יהודי סופיה אל מחוץ לגבולות הממלכה.
הרב דניאל ציון הכריז על 24 במאי כיום צום ותפילה, וקהל אלפים התאסף ברובע יוצ'בונאר כדי לשמוע את דרשתו.
משם המשיך ההמון בלווי קומוניסטים, במטרה להפגין מול ארמון המלך, אך הוא פוזר בידי המשטרה הבולגרית, ו-412 מבני הקהילה נעצרו.
שנים מאוחר יותר ביצעה המפלגה הקומוניסטית בבולגריה אינדוקטרינציה של סיפור ההפגנה, תוך מיצובו של טודור ז'יבקוב כמוביל המחאה.
ז'יבקוב כלל לא נכח במקום.
המשטרה הבולגרית ביקשה לעצור את הרב הראשי אשר חננאל, אך הוא מצא מחסה בביתו של המטרופוליט סטפן ולשם לא העזו השוטרים להיכנס.
בהמשך, נעצר הרב ושוחרר על רקע היותו גיבור מלחמה בולגרי.
בנוסף, ערכה המשטרה מצוד אחר יוסף גירון, ראש קהילת סופיה, אך הוא הוסתר בביתו של הפוליטיקאי דימו קזאסוב.
הרב דניאל ציון נעצר, הוכה ובהמשך נשלח למחנה הריכוז בסומוביט שליד פלבן.
ב-24 במאי יום "חג קירילוס ומתודיוס" נשא המטרופוליט נאום בפני קהל אלפי החוגגים ובכללם גם שרי ממשלת בולגריה ובמסגרתו מחה על רדיפת יהודי סופיה וציין שהיא איננה תואמת את המסורת ורוח העם הבולגרי.
בהמשך שלח מברק אישי למלך בו נכתב: "אל תרדוף אחרים שכן ירדפו גם אותך".
הפוליטיקאים ניקולה מושאנוב ופטקו סטאינוב נפגשו עם ראש הממשלה בוגדאן פילוב וביקשו לבטל את הגירוש.
איגוד עורכי הדין בבולגריה שלח תזכיר ארוך ומנומק לשר הפנים פטר גברובסקי ובו טען שהגירוש המיועד פוגע בערכי המוסר של בולגריה.
התנועה הקומוניסטית יצאה בסדרת מתקפות על הממשלה הבולגרית בשידורי הרדיו של התחנה המחתרתית "כריסטו בוטב" ובהם כונה המשטר הבולגרי "תלייניו של היטלר" והושמעו איומים אישיים כנגד ראשי השלטון.
מנגד, הופצה בעיר חוברת תעמולה מטעם ארגון ראטניק בשם "הגליית היהודונים ללא מסווה" ובתוכה התקפה ארסית על מתנגדי הגירוש ובהם המטרופוליטנים סטפן וקיריל, המפלגה הקומוניסטית וגאורגי קיוסאיבנוב ראש הממשלה לשעבר שהתנגד לגירוש היהודים אל מחוץ לבולגריה.
בחוברת נטען שאין תועלת בגירוש אל ערי השדה ויש לגרש את היהודים מבולגריה.
בין ה-26 במאי ל-7 ביוני 1943 גורשו 19,153 מקרב יהודי סופיה ל-20 ערי ועיירות שדה ברחבי בולגריה.
בסופיה נותרו 6,590 יהודים, ומתוכם 3,500 שהו במחנות לעבודות כפייה והשאר היו נתינים זרים וגיבורי מלחמה.
הגירוש זכה להדים בעיתונות האירופית הכתובה הן בגרמניה והן בשוודיה ובה צוינה גם כוונת הממשלה הבולגרית להחרים את רכוש הקהילה.
הדירות של המגורשים נמסרו ברובן למשפחות מקרב האוכלוסייה הנוצרית ותכולתן בחלקה נשדדה ובחלקה נמכרה במכירה פומבית.
אלכסנדר בלב הודיע לתיאודור דנקר, כי נשכרו 6 מעבורות שנועדו להעביר את המגורשים מחוץ לגבולות בולגריה החל מאמצע יוני.
רבים מקרב הנהגת הקהילה, רבניה ופרנסיה נשלחו למחנה המעצר סומוביט וזאת במטרה להקטין את ההתנגדות המאורגנות לגירוש.
עם זאת, הממשלה הבולגרית בהנחיית המלך, נמנעה מאישורו של המשך תהליך גירוש יהודי סופיה אל מחוץ לגבולות בולגריה, למרות תרעומת מצידם של נציגי גרמניה וראשי הקומיסריון לשאלות יהודיות.
במהלך הגירוש והשהייה בערי השדה, נתונים היו המגורשים באי ודאות מוחלטת לגבי גורלם, בשל העובדה שראו בו שלב ראשון לקראת גירושם אל מחוץ לגבולות בולגריה.
בנוסף, בחלק גדול מהמשפחות נעדר ראש המשפחה שנשלח לעבודות כפייה, עניין שהוסיף עוד על הקושי.
המספר הגדול של היהודים שהגיעו לערים, לעיירות ולכפרים השונים הוביל לא אחת לעימותים מול האוכלוסייה המקומית ולפרצי אנטישמיות כלפי המגורשים.
בחלק גדול מהיישובים הוטלו על המגורשים מגבלות תנועה והם שהו בעוצר מרבית שעות היממה, להוציא שעתיים במהלכן הורשו להצטייד במצרכים חיוניים.
מדיווח של השגרירות הגרמנית בסופיה עולה, כי 90 אחוזים מבני הקהילה צייתו לצו הגירוש והשאר נעצרו וגורשו בכוח כעבור מספר ימים.
הגירוש התבצע ל-18 עד 20 יישובים בהם הורשו יהודי סופיה להתגורר.
חלקם התגוררו בבתיהם של בני הקהילות היהודיות ביישובים השונים וחלקם במבני ציבור ובתי ספר.
עוד צוין בדיווח שהמחסור במצרכים חיוניים ועליית מכירי השכירות ביישובים אליהם גורשו יהודי סופיה, הובילו לאי שקט חברתי.
הגסטאפו דרש ממשרד החוץ הגרמני לדבוק בדרישתו לגרש את היהודים למחנות ההשמדה, שכן לטענתו, אם כוחות בעלות הברית יפלשו לבלקנים יהוו היהודים גיס חמישי.
מצבם החומרי של המגורשים היה קשה.