tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יחד עם ולודז'ימייז' לחוביץ' וזיגמונט קפיטניאק, הוא חיבר מזכר למפקדתו שקבע כי יש להוציא הוראה חדשה לכל חיילי המחתרת בשטח על הנחת נשק בשם השיקום.
ב-11 באוגוסט 1945, חמישה ימים לאחר פירוק המשלחת לפולין באופן רשמי, נעצר מוצ'רסקי על ידי המשרד לביטחון הציבור בראשות הגנרל רומן רומקובסקי והועמד למשפט פוליטי.
ב-18 בינואר 1946 נידון מוצ'רסקי ל-10 שנות מאסר על ידי בית משפט צבאי בוורשה.
למרות שעונש המאסר שלו קוצר לחמש שנים בפברואר 1947, הוא לא שוחרר מכלא מוקוטוב הידוע לשמצה עם מימוש עונשו ארבע שנים מאוחר יותר.
הוא נחקר על ידי פקודיו של רומקובסקי מ-9 בינואר 1949 עד 6 ביוני 1951, מוצ'רסקי סבל 49 סוגים שונים של עינויים שתוארו מאוחר יותר בספר הזיכרונות שלו.
המכות כללו חבטות בגשר האף, בלוטות הרוק, הסנטר, השכמות, הרגליים והבהונות היחפות, עקבים, כוויות סיגריות בשפתיים ובעפעפיים וצריבה באצבעות.
חוסר שינה, וכתוצאה מכך כמעט איבוד אשתונות.
עמידה זקופה בתא צר במשך שבעה עד תשעה ימים עם מכות תכופות בפנים - שיטה שנקראה על ידי החוקרים "זקופאנה".
הגנרל רומקובסקי כבר אמר לו ב-30 בנובמבר 1948 שהוא ביקש באופן אישי את ה"גיהנום הטהור" הזה.
החל מ-2 במרץ 1949, נכלא מוצ'ארסקי למשך תשעה חודשים (או 255 ימים) עם שני אנשי SS גרמנים: אונטר-שטורמפיהרר קרקאו גוסטב שילקה וגרופנפיהרר יירגן שטרופ.
שטרופ היה אחראי להשמדת גטו ורשה לאחר סיום המרד ב-1943. בתקופה זו תיעד את השיחות ביניהם בכתב.
בשנת 1952 נפתח משפט ראווה חדש בעניין מוצ'רסקי בגין האשמות אנטי-מהפכניות שזויפו על ידי המשרד לביטחון הציבור.
ב-18 בנובמבר 1952, על פי החלטת בית המשפט המחוזי בוורשה, הוא נידון למוות כאויב המדינה.
באוקטובר שלאחר מכן הומתק עונשו למאסר עולם, אך לא הודיעו לו על כך.
הוא חשב שנשאר נידון למוות עד ינואר 1955, ממתין להוצאה הורג עד שנודע לו על ביטול ההחלטה.
במהלך הליברליזציה הפוליטית שקרתה בפולין החל מאמצע שנות ה-50 ואשר נודעה בשם אוקטובר הפולני, קז'ימייז' מוצ'רסקי נשפט בפעם האחרונה, הוכרע חף מפשע ושוחרר מהכלא ב-24 ביוני 1956. הוא נוקה מכל ההאשמות המופרכות נגדו ושיקום מלא בדצמבר 1956, בתום הטרור הסטליניסטי בפולין.
לאחר שחרורו הצטרף מוצ'רסקי מחדש למפלגה הדמוקרטית של פולין.
הוא עבד כעיתונאי בעיתון קורייר פולסקי (השליח הפולני), והיה אחראי על הקשר עם הקוראים.
מיד לאחר שחרורו החל מוצ'רסקי לתעד בכתב את רשמיו מהשיחות עם שטרופ.
ב-1971 הוא הפך אותם לספר באורך מלא, תוך אימות העובדות שמצא בפרסומים, בתמלולי בית המשפט ובחומרי ארכיון.
באפריל 1972 פורסם הפרק הראשון של שיחות עם תליין (פולנית: Rozmowy z katem) בירחון אודרה.
הסיפור המשיך להתפרסם בחלקים עד פברואר 1974, והסתיים בראיון עם מוצ'רסקי על מקורו.
לבסוף הספר יצא במלואו בשנת 1977 על ידי מכון הפרסום הממשלתי תוך השמטת פרטים שונים שצונזרו על ידי המשטר הקומוניסטי.
מוצ'רסקי לא היה עד לפרסום ספרו.
הוא נפטר ב-27 בספטמבר 1975 בוורשה.
המהדורה הבלתי מקוצרת, עם הקדמה מאת אנדז'יי שצ'יפיורסקי ואחריה הביוגרפיה של מוצ'רסקי ומילון מונחים של שמות ומונחים גרמניים מאת אנדז'יי קשישטוף קונרט, יצאה לאור לאחר התמוטטות הקומוניזם.
קַזָבְּלַנְקַה (מספרדית: Casablanca, בתרגום מילולי: "הבית הלבן"; בערבית: الدار البيضاء - אַ־דָּאר אל־בַּיְצָ'אא, שמשמעותו זהה; בברברית: ⴰⵏⴼⴰ - אַנְפַא) היא העיר הגדולה ביותר במרוקו והנמל העיקרי שלה.
העיר נחשבת למרכז הכלכלי של מרוקו, בעוד שבירת המדינה ומושב הממשלה ממוקמים בעיר רבאט.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של מרוקו משנת 2024, התגוררו בעיר כ-3.2 מיליון בני אדם.
העיר התפתחה מתוך כפר דייגים, בשם "אנפא" (ⴰⵏⴼⴰ).
בשנת 1468 נשרפה העיר ונהרסה.
לאחר ששוקמה, נהרסה שוב בשנת 1515 על ידי הפורטוגזים ותושביה עזבו אותה.
בשנת 1770 החל הסולטאן מוחמד בן עבדאללה, מן השושלת העלווית, לבנות, לבצר ולפתח את העיר.
כוונתו הייתה להגן עליה מפני כיבוש נוסף על ידי הפורטוגזים, שבאותו זמן כבשו את העיר אל-ג'דידה.
הוא נתן לה את השם "דאר-אל-בידא", שפירושו בערבית "הבית הלבן", על שם הבית הראשון שנבנה בעיר על ידי הפורטוגזים ובלט בצבעו הלבן.
תרגומו הספרדי של השם הוא השגור בפי הציבור: קזבלנקה ("קאזה" = בית; "בלנקה" = לבן).
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 היה חלקה הגדול של העיר בנוי בתי עץ.
לאורך השנים פקדו אותה אוניות רבות ממערב אירופה.
עם הזמן עברה העיר תהליך של מודרניזציה, ונבנו בה בתים רבים, חלקם בסגנון האר דקו.
שני גורמים עיקריים הפכו את קזבלנקה לעיר המרכזית במרוקו: מיקומה הגאוגרפי במרכז האזור המיושב במדינה, והנמל שנמצא במפרץ טבעי, מוגן מגלים ומרוחות, והוא הגדול ביותר במרוקו.
קזבלנקה היא מרכז התחבורה הראשי של מרוקו.
העיר מתפקדת כמרכז הכלכלה, התעשייה והמסחר של המדינה.
רוב התיירים המגיעים למרוקו נוחתים בנמל התעופה שלה או עוגנים בנמל הים.
ב-2005 עברו דרך נמל התעופה כ-4.4 מיליון נוסעים.
מאז 1956 אוכלוסיייה אירופית בעיר פחתה באופן משמעותי אך גם היום קיימת קהילה נוצרית.
בשנת 1954 נבנתה כנסייה כנסיית נוטרדאם דה לורד.
לאחר שהוקם הנמל בקזבלנקה, התפתחה העיר בנוסף כצומת דרכים ביבשה ובאוויר: מערך רכבות, תחנות רכבת ומסילות ברזל מודרני שמרכזו בקזבלנקה, נבנה בתחילת המאה העשרים ממוגדור בדרום ועד טנג'יר בצפון, כבישים נרחבים נסללו ממנה ואליה, הוקם בה נמל התעופה בינלאומי ועוד.
קזבלנקה כיום היא כרך מסחרי אדמיניסטרטיבי גדול מאוד.
בנייניה החדשים מצטיינים באדריכלות מודרנית.
בקזבלנקה אזורים ובהם שדרות נרחבות, בניינים וקניונים מודרניים, וצמתים בצורת כוכב - בדומה לצמתים בפריז.
אזורים אלה הוקמו על ידי הצרפתים בתקופה שבה שלטו במרוקו.
בשנת 1993 הוקם על החוף מסגד חסן השני, המסגד הגדול ביותר באפריקה והיקר ביותר בעולם.
ב-2002 מדרום לחוף המסגד עברה הטיילת הארוכה על החוף (שאורכה כ-13 קילומטר והיא רצופה בתי מלון, בתי קפה ומסעדות) שדרוג והפכה לטיילת מודרנית כיאה לעיר גדולה.
עם זאת, לצד מרכז העיר בעל הצביון הפריזאי ושכונות מגורים מפוארות לתושבי העיר העשירים, קיים בקזבלנקה חלק עתיק הנקרא "מדינה".
ה"מדינה" היא עיר עתיקה מוקפת חומה, ובה סמטאות צרות, וכן יש בעיר פרברים ושכונות עוני, שם מתגוררים בעיקר מהגרים שעזבו את הכפרים והגיעו אל העיר בחיפוש אחר מקור פרנסה.
הקהילה היהודית בקזבלנקה, אשר בשנות הארבעים של המאה העשרים הפכה לגדולה ביותר מבין קהילות יהודי מרוקו והמגרב, השפיעה רבות על פיתוח המסחר בעיר.
עד לשנת 1956 היו בה כ-100,000 יהודים שחלקם הגדול התגורר במלאח, הרובע היהודי העתיק.
בקהילה היו שינויים תכופים כיאה לכרך הגדול הרצוף שינויי שיפור והתרחבות.
בגלל תפקידה כבירה כלכלית ומסחרית, לאחר התבססות השלטון הצרפתי, הפכה העיר יעד להגירה מכל חבלי הארץ.
לצד הקהילה היהודית המקומית המגובשת שחיה בעיר החדשה ברבעים הבורגניים עם האוכלוסייה הנוצרית הצרפתית, העיר תיפקדה כ"שער-יציאה" לרבים מן העולים לארץ.
אלה שהו בה תקופה קצרה בהמתנה לאוניות שהפליגו מהנמל המקומי למרסיי, שבדרום צרפת.
רוב העולים היו מהקהילות המרכזיות של מרוקו, שישבו מזה דורות בערים פאס, מקנס, מרקש, רבאט-סאלה ועוד.
חלק מן העולים הגיעו מדרום הארץ.
יהודי המקום היגרו בחלקם לישראל ובחלקם למדינות המערב, בעיקר לצרפת, קנדה, ספרד וארצות הברית.
קזבלנקה הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1942, המתרחש בעיר קזבלנקה בעת שלטון צרפת של וישי במרוקו בימי מלחמת העולם השנייה.
הסרט בוים על ידי מייקל קורטיז ומככבים בו המפרי בוגרט ואינגריד ברגמן.
הסרט מתמקד בקונפליקט שנוצר בנפשו של ריק בין האהבה ובין המידה הטובה – עליו לבחור בין אהבתו לאילזה ובין הצורך לעשות את הדבר הנכון ולסייע לבעלה, חבר המחתרת ויקטור לאזלו, להימלט על מנת להמשיך במאבקו בנאציזם.
עוד בזמן הקרנתו לראשונה היה הסרט להיט, ובמהלך השנים צבר קהל אוהדים נאמן.
הוא נחשב כיום לקלאסיקה קולנועית, ומדורג תדיר על ידי מבקרים כאחד הסרטים הטובים ביותר שנעשו מעולם.
הוא זכה בפרס אוסקר לשנת 1943 כסרט הטוב ביותר.
ריצ'רד (ריק) בליין (המפרי בוגרט) הוא בעליו של מועדון בקזבלנקה בשנות מלחמת העולם השנייה, בפרוטקטורט הצרפתי מרוקו הנתון לשליטת משטר וישי.
בית-העסק מושך מגוון רחב של לקוחות, מפקידי ממשל ועד לפליטים הנמלטים מאירופה ושואפים להגיע לארצות הברית.
ריק הוא אדם ציני המפגין חזות נייטרלית, אך במהלך הסרט מתגלה כי הוא הבריח נשק לאתיופיה במהלך המלחמה נגד איטליה ולחם לצד הרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד, הוא מפגין טוב לב כלפי פליטים וניכר שהוא אדם רגיש על אף שהוא שומר על ריחוק.
פושע זעיר בשם גיירמו אוגארטה (פיטר לורה) מגיע למועדון כשבידו אישורי מעבר החתומים בידי גנרל מקסים וייגאן, המאפשרים לנושאיהם לצאת מתחומי שלטון וישי ללא שאלות או עיכובים.
הוא מפקיד אותם אצל ריק ומבקש ממנו לשמור עליהם.
הטפסים נלקחו משני בלדרים גרמנים שנרצחו, והמשטרה המקומית, בראשות פקד רנו המושחת (קלוד ריינס), עוצרת את אוגארטה והורגת אותו.
אל המועדון נכנסת אישה בשם אילזה לונד (אינגריד ברגמן), מלווה בוויקטור לאזלו (פאול הנרייד), מנהיג מחתרת מצ'כוסלובקיה הכבושה.
היא מזהה את סם, נגן הפסנתר במועדון, ופונה אליו.
מהשיחה ביניהם מתברר שהיא וריק הכירו בפריז, וכמה פלשבקים הקוטעים את הרצף העלילתי מבהירים שהקשר היה רומנטי.
ריק מאמין שאילזה נטשה אותו לטובת גבר אחר באקראי, אך בהמשך היא מספרת לו שהיא הייתה נשואה ללאזלו עוד כשהכירו בפריז אך האמינה שהוא מת, וכאשר גילתה שהוא עדיין בחיים נאלצה לבחור וחזרה אליו על אף אהבתה לריק.
קבוצת קצינים גרמנים המונהגים על ידי רב-סרן שטראסר (קונרד ויידט), משתלטת על הפסנתר במועדון ושרה את "משמר הריין".
לאזלו מנהיג את שאר הלקוחות בשירת המנון צרפת, והם גוברים בקולם על הגרמנים, המורים לרנו להכריז על סגירת המועדון.
ויקטור ואילזה מגלים שאשרות היציאה נמצאות אצל ריק, אבל כשוויקטור פונה אליו הוא מסרב למכור לו אותן ומציע שיפנה אל אשתו לקבל הסבר.
לאחר מכן אילזה מגיעה אל ריק בעצמו, מתחננת ואף מאיימת עליו באקדח, אבל בסופו של דבר מוכרעת תחת רגשותיה ואומרת שהיא משאירה את ההחלטה בידיו.
ריק נפגש עם רנו ואומר לו שהוא מוכן להסגיר לידיו את ויקטור כיוון שהוא מעוניין להשתמש באשרות כדי לברוח יחד עם אילזה.
הוא מתאם עם רנו שימסור לוויקטור את המסמכים כך שתהיה למשטרה עילה לעצור אותו, ולאחר מכן ייקח אותם בחזרה אליו.
בפועל, כאשר רנו מגיע (לבדו, כפי שדרש ריק) ומתכוון לקחת את ויקטור, ריק מאיים עליו באקדח ומכריח אותו להתלוות אל ויקטור, אילזה ואליו אל שדה התעופה.
שם הוא נפרד מאילזה בטענה שהוא יודע שמקומה האמיתי הוא לצד ויקטור ושהיא חלק חיוני במאבקו נגד הנאצים, ואף פונה אל ויקטור ומבטיח לו שאשתו נשארה נאמנה רק לו גם במהלך מפגשיהם האחרונים.
ויקטור ואילזה עולים על המטוס שממריא אל ליסבון, משם מובטח להם המשך הדרך.
שטראסר מגיע ומנסה לסכל את ההמראה, אך ריק יורה בו לאחר שאיים עליו מספר פעמים.
כשאנשיו של רנו מגיעים למקום הוא מחפה על ריק ומורה להם לאסוף "את החשודים הרגילים" במטרה לחקור לכאורה את מותו של הגרמני.
השניים פוסעים אל תוך הערפל, ורנו מציע לריק שיסייע לו להימלט לברזוויל שבשליטת צרפת החופשית.
ריק עונה לו כי הוא חושב שזוהי "תחילתה של ידידות מופלאה".
לאווירה שמשרה הסרט תרמה העובדה כי רק שלושה מן השחקנים המופיעים בו נולדו בארצות הברית.
צוות השחקנים הורכב מבני אומות שונות, בעלי רקע שונה, שחלקם הגיעו לארצות הברית בשל התנגדותם לנאציזם או בשל יהדותם:
המפרי בוגרט (ריק בליין) הפך לכוכב בזכות משחקו בסרט.
בתחילת הקריירה שלו נהג לשחק תפקידי גנגסטרים ונבלים.
הסרט "הרי הסיירה" משנת 1941 איפשר לו לשחק דמות חמימה ואנושית יותר, אך "קזבלנקה" היה הסרט הראשון שבו שיחק דמות רומנטית באמת.
אינגריד ברגמן (אילזה לונד) זכורה במיוחד בשל תפקידה זה, שהיווה נקודת שיא בקריירה שלה.
לאחר שהגיעה משוודיה לבכורה הוליוודית מוצלחת בסרט "אינטרמצו" בשנת 1939, כשלה במספר תפקידים, עד שלוהקה לסרט "קזבלנקה".
פאול הנרייד (ויקטור לאזלו) – שחקן אוסטרי שנמלט מגרמניה הנאצית בשנת 1935. הנרייד סירב לשחק בסרט, שכן חשש כי מעתה ואילך יקבל רק סוג אחד של תפקידים, עד שהובטח לו כי שמו יופיע לצד שמם של ברגמן ובוגרט בכרזות לסרט.
קלוד ריינס (קפיטן לואי רנו) – שחקן אנגלי שנולד בלונדון, והבעת פניו הייחודית נבעה מפגיעה שנפגע בעינו בעת מלחמת העולם הראשונה, שבה היה קורבן לשימוש בגז מרעיל.
סידני גרינסטריט (סניור פרארי) – שחקן אנגלי נוסף, ששיחק בעבר לצד בוגרט ופיטר לורה ב"הנץ ממלטה".
פיטר לורה (סיניור אוגארטה) – שחקן יהודי ממוצא אוסטרי-גרמני, שנודע בשל משחקו בסרט "M" של פריץ לאנג.
לורה נמלט מן השלטון הנאצי בשנת 1933, ונהג לשחק טיפוסים מפוקפקים ממוצא אירופי בסרטים הוליוודיים.
קונרד ויידט (רב-סרן שטראסר) – שחקן גרמני שהופיע בסרטים אקספרסיוניסטים בשנות ה-20, כדוגמת הסרט הידוע "הקבינט של ד"ר קליגרי".
ויידט, שהיה נשוי ליהודיה והחשיב עצמו ליהודי, נמלט אף הוא מן הנאצים, ובשל חזותו נדון לשחק תפקידי נאצים בסרטי שנות ה-40, בטרם נפטר מהתקף לב כשנה לאחר צילום הסרט "קזבלנקה".
דולי וילסון (סאם) – אחד מהאמריקנים הבודדים בצוות השחקנים.
וילסון היה מתופף, וכלל לא ידע לנגן בפסנתר.
ג'וי פייג' (אנינה ברנדל, הפליטה הבולגרית) – החברה האמריקנית השלישית בצוות, הייתה בתו החורגת של ג'ק וורנר, בעלי האולפן.
מדליין להבו (איבון) – שחקנית צרפתייה, אשתו של מרסל דליו, עד לגירושיהם בשנת 1942.
סאקאל (המלצר קרל) – שחקן הונגרי שנמלט מגרמניה בשנת 1939.
קורט בואה (הכייס) – שחקן קברט ו"ילד פלא" קולנועי, שנמלט מגרמניה.
הנאצים חשבו כי הוא יהודי, אך נראה כי היה הוגנוט, והתנגדותו לנאציזם הייתה פוליטית.
בואה זכה לקריירת משחק שנמשכה עד לשנת 1987.
מרסל דליו (הקרופייה) – שחקן יהודי שהיה כוכב בקולנוע הצרפתי, והופיע בסרטים כ"אשליה הגדולה" של ז'אן רנואר.
לאחר שנמלט מן הנאצים נאלץ לשחק תפקידים זוטרים בהוליווד.
הלמוט דנטין (יאן ברנדל) – שחקן אוסטרי שלאחר כיבוש אוסטריה על ידי הנאצים שהה זמן מה במחנה ריכוז, בטרם הצליח להגר לארצות הברית.
לימים היה למפיק ובעל חברת הפצה גדולה לסרטים.
הסרט הופק על פי מחזה של מורי ברנט וג'ואן אליסון בשם "כולם באים למועדון של ריק" (Everybody comes to Rick's).
המחזה מעולם לא הוצג על במה.
חברת האחים וורנר קנתה את הזכויות תמורת 20,000 דולר, וקראה לפרויקט "קזבלנקה", כפי הנראה בניסיון לחקות הצלחת סרט משנת 1938 שנקרא "אלג'יר".
את הפקת הסרט לקח על עצמו המפיק המפורסם האל ואליס.
הצילומים החלו ב-25 במאי 1942 והסתיימו ב-3 באוגוסט 1942. הסרט צולם בשחור-לבן.
הסרט כולו צולם באולפן, פרט לסצנה שבה מגיע מייג'ור שטראסר, שצולמה בנמל התעופה "ואן נויס" הסמוך ללוס אנג'לס.
הרחוב בקזבלנקה שבו צולמו סצנות ה"חוץ", נבנה כתפאורה עבור סרט אחר בשם "שיר המדבר".
בתפאורה זו השתמשו גם לצילום הסצנות בקזבלנקה וגם לצילום הסצנות המתרחשות בפריז.
תפאורה זו נותרה בשימוש האולפן עד לשנות ה-60.
לצילום המועדון של ריק השתמשו בשלוש תפאורות נפרדות, כך שלא ניתן להבין בדיוק את מבנה המועדון.
הסצנה הסופית, המתרחשת בנמל תעופה, כללה שימוש בדגם מוקטן של מטוס ובננסים שצולמו כעובדי נמל התעופה, על מנת לחסוך בחומרים, עקב בעיות קיצוב שיצרה המלחמה.
הערפל בסצנה שימש על מנת להסוות בעיה זו.
גובהה של ברגמן יצר בעיה מסוג אחר.
היא הייתה גבוהה במספר סנטימטרים מבוגרט, כך שבעת צילום סצנות האהבים ביניהם, נאלץ בוגרט לעמוד על ארגז או על כרית.
עלותו הכוללת של הסרט הייתה $950,000, עלות שהיוותה חריגה מסוימת מהתקציב, אך עמדה בסטנדרטים של הפקה הוליוודית מאותה התקופה.
בוגרט נקרא זמן מה לאחר סיום הצילומים על מנת לדבב את הסצנה הסופית ("לואי, אני חושב שזו תחילתה של ידידות נפלאה").
זמן מה תוכננה סצנה המציגה את רנו ואת ריק הנפגשים עם לוחמי צרפת החופשית על סיפונה של אונייה, אך זו בוטלה בסופו של דבר.
ההשראה למחזה המקורי הייתה טיול שערך המחזאי מורי ברנט בשנת 1938 לאירופה, ובו ביקר בווינה ובחוף הדרומי של צרפת, מקומות שבהם חיו בדו-קיום מתוח פליטים ונאצים.
ברנט היה מורה בתיכון, וחסר ניסיון בכתיבה מקצועית.
ברנט ושותפתו ג'ואן אליסון כתבו מחזה בשם "כולם באים למועדון של ריק".
במחזה הדמות של אילזה הייתה אמריקנית, אשר פגשה בלאזלו לאחר סיום יחסיה עם ריק בפריז, ואילו ריק היה עורך דין.
המחזה מעולם לא הוצג על במה, אך הצליח לתפוס את תשומת לבם של אולפני האחים וורנר, אשר רכשו את הזכויות לעיבודו לתסריט.
לאחר כתיבת המחזה דשדשה הקריירה של ברנט ואליסון.
זמן מה כתבו ככותבים זוטרים עבור אולפני סרטי פרמאונט, ולברנט הייתה הצלחה מסוימת ככותב תסכיתים.
אליסון שבה ושקעה אל האלמוניות.
בתחילה הוטלה כתיבת התסריט על זוג האחים התאומים ג'וליוס ופיליפ אפשטיין.
האחים היוו צוות כתיבה עבור האחים וורנר אשר היה אחראי ללהיטים רבים בעבר.
בתחילה הסירו האחים אפשטיין את ההתייחסויות לעברו ורקעו של ריק, והוסיפו אלמנטים של קומדיה.
הכותב הנוסף, הווארד קוץ' הצטרף לאחר מכן, והמשיך לעבוד עם האחים אפשטיין, תוך שהוא מוסיף לעלילה אלמנטים פוליטיים ומלודרמטיים.
סצנות חשובות הוספו על ידי התסריטאי קייסי רובינסון, שהוסיף את הפגישות בין אילזה וריק בבית הקפה, אך הוא לא זכה לכך ששמו יירשם בכותרות הסרט בין התסריטאים.
הבמאי מייקל קורטיז הוסיף אלמנטים רומנטיים, והתעקש על סצנות הפלאשבק מפריז.
אחת השורות הידועות ביותר מן הסרט – "Here's looking at you" אינה מופיעה כלל בתסריט, ויש אומרים כי נוספה בעת שבוגרט לימד את ברגמן לשחק במשחק פוקר מאחורי הקלעים.
השורה האחרונה, והמפורסמת ("תחילתה של ידידות נפלאה") הוספה על ידי המפיק האל ואליס, לאחר סיום ההסרטה, ובוגרט נקרא שוב לאולפנים על מנת לדבב אותה.
שלב הסיום של הסרט הוא כה מותח ומרגש, עד כי המיתוס (השקרי) הנפוץ הוא כי השחקנים עצמם לא ידעו עד הרגע האחרון את הפתרון המדויק, וכי התסריט הסופי נמסר לידם רק ביום הצילומים האחרון.
המחזה שעליו מבוסס הסרט הסתיים בכך שריק שולח את לאזלו ואילזה אל המטוס.
בשלב מסוים אף הציעו התסריטאים "להרוג" את לאזלו ולהשאיר את ריק עם אילזה, אך פתרון זה לא תאם את הרוח הפטריוטית שרצו התסריטאים להעניק לסרט.
"הקוד המוסרי" השליט בהוליווד באותה התקופה לא איפשר פתרון שבו עוזבת אילזה את ויקטור לטובת ריק, שכן נאסר להציג אישה נשואה העוזבת את בעלה למען גבר זר.
על אף ריבוי הכותבים, התסריט הדוק ואחיד.
קוץ' טען כי היה זה המתח בין גישתו וגישת קורטיז שיצר את הטון המדויק של הסרט, ואת האיזון הרגשי בין מרכיביו.
התסריט נתקל בבעיות של צנזורה, שכן נרמז ממנו כי רנו סוחט טובות הנאה מיניות מפליטה לה הוא מסייע, ושריק קיים מגע מיני עם אילזה בעודם בפריז, כאשר הייתה נשואה לאחר.
"קוד ההפקה" לו היו מחויבים האולפנים הגדולים בהוליווד באותה התקופה מנע רמיזות מסוג זה.
עם זאת, בגרסה הסופית של הסרט ניתן להבין בבירור את שתי הרמיזות.
התסריט זיכה את יוצריו, האחים אפשטיין וקוץ', בפרס אוסקר, וב-6 בדצמבר 2021 הוא דורג במקום השני ברשימת "101 התסריטים הטובים ביותר של המאה ה-21 (עד כה)" מטעם איגוד התסריטאים האמריקאי, אחרי "תברח" של ג'ורדן פיל משנת 2017.
הבמאי מייקל קורטיז היה מהגר הונגרי.
הוא הגיע לארצות הברית בשנות ה-20 של המאה ה-20 אך חלק ממשפחתו נותר באירופה, והפך לפליטים, כך שנושאו של הסרט היה קרוב ללבו.
סצנות המונטאז', כדוגמת הסצנות המראות את הפלישה הנאצית לצרפת, נערכו על ידי הבמאי דון סיגל, שהיה אחראי על המונטאז' באולפני האחים וורנר בטרם החל בקריירת הבימוי שלו.
צלם הסרט היה ארתור אדסון, צלם ותיק, שצילם בעבר סרטי פילם נואר כ"הנץ ממלטה" (1941) שהיווה אף הוא שיתוף פעולה של צוות השחקנים בוגרט – לורה – גרינסטריט.
הצלם הקדיש תשומת לב מרובה לצילומה של ברגמן.
השחקנית העדיפה להצטלם מצד שמאל, ולהצטלם בתאורה ופילטרים שהראו את הברק שבעיניה.
האפקט נועד להפוך אותה לדמות עצובה ונוסטלגית.
הצילום בסרט יוצר אווירת "פילם נואר" קודרת ואקספרסיוניסטית, במיוחד בסצנות המסיימות את הסרט.
מוזיקת הרקע לסרט נכתבה על ידי מקס שטיינר הידוע ככותב מוזיקת הרקע לסרט "חלף עם הרוח".
השיר "בחלוף הזמן" (As time goes by), שהוא השיר המזוהה ביותר עם הסרט, נכתב על ידי הרמן הופפלד עבור מחזה משנת 1931 בשם "כולם מוזמנים".
המחזה של ברנט ואליסון "כולם באים למועדון של ריק" השתמש בשיר זה, ובמהלך ההפקה נערך בו שימוש בטרם נפלה ההחלטה הסופית על הליווי המוזיקלי.
שטיינר רצה לכתוב שיר משלו על מנת להחליפו, אך עם התקדמות ההפקה גזזה ברגמן את שערה על מנת להופיע בסרטה הבא, ולא ניתן היה לצלם מחדש סצנות שיתאימו לשיר החדש.
לפיכך החליט שטיינר לבסס את כל מוזיקת הרקע לסרט על השיר, ועל המרסייז, כשהוא משתמש בהם חליפות על מנת להדגיש את שינוי מצבם הרגשי של גיבורי הסרט.
בסצנת "דו-קרב ההמנונים" מנגנת את המרסייז תזמורת שלמה (ולא האוסף הקטן של נגנים המוצג בסרט), אל מול "משמר הריין", שאותו מנגנים הגרמנים בפסנתר.
שירים נוספים בסרט הם השיר "זו חייבת להיות את" – "It Had to Be You", להיט משנת 1924, ושיר בשם "הקש בעץ" – "Knock on Wood".
התגובה לסרט בעת ההקרנות המוקדמות תוארה כ"לא תאמן".
הסרט הוקרן בהצגת בכורה בניו יורק ב-26 בנובמבר 1942. הכנסות הסרט בהקרנות הסדירות בארצות הברית הגיעו ל-3.7 מיליון דולר.
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר (הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, והתסריט המעובד הטוב ביותר) והיה מועמד לחמישה פרסים נוספים.
השיר "בחלוף הזמן" שהה 21 שבועות במצעד הלהיטים בארצות הברית.
הסרט זכה לביקורות מעורבות, אך שמר על פופולריות במהלך השנים.
במכללות בארצות הברית נהוג להקרין את הסרט בשבוע שלפני בחינות הסיום.
מסורת זו סייעה לסרט להישאר פופולרי עשרות שנים לאחר הקרנתו.
הסרט זכה לאזכורים רבים בקולנוע, רובם פארודיים:
סרטם של האחים מרקס "לילה בקזבלנקה" משנת 1946. מיתוס פופולרי מספר כי כאשר יצרו האחים מרקס את הסרט "לילה בקזבלנקה" איימו אולפני האחים וורנר לתבוע בגין השימוש במילה "קזבלנקה" אך נסוגו מן הרעיון כאשר איים עליהם גראוצ'ו מרקס בתביעה בגין השימוש במילה "האחים" בשם האולפן.
המחזה והסרט של וודי אלן "שחק אותה סם" משנת 1972. , שבו דמותו של הגיבור מדמיינת שהיא מקבלת עצות חיזור מדמותו של המפרי בוגרט.
סרטו של פיטר בוגדנוביץ' משנת 1972 "מה נשמע, דוק?", שרים גיבורי הסרט, ג'ודי והווארד, את השיר "בחלוף הזמן" מתוך "קזבלנקה", לאחר שג'ודי אומרת להווארד, "נגן זאת, סם".
מחזהו של ניל סיימון משנת 1978 "הבלש הזול" המשלב בין עלילת הסרט ובין עלילת "הנץ ממלטה".
סרט האנימציה "קארוטבלנקה" משנת 1995 בכיכובו של באגס באני.
(קארוט – carrot, גזר באנגלית.
המאכל האהוב על הארנב באגס באני).
סרט הקולנוע "חתיכה דוקרנית" משנת 1996, שבו משחקת פאמלה אנדרסון בעלת מועדון לילה באזור קרבות פוסט אפוקליפטי, תפקיד המבוסס באופן גס על תפקידו של המפרי בוגרט ב"קזבלנקה".
אזכורים רבים בסדרה "הסימפסונים", כך למשל, בפרק ה-300 של הסדרה גולש הומר סימפסון באינטרנט, וכאשר הוא עולה על האתר של בארט, הוא נאנח – "מכל האתרים, בכל הרשת, הייתי חייב להקליק דווקא על האתר שלו...".
הפרק המסיים של העונה התשיעית ("נשקנים מלידה" – Natural Born Kissers) כולל התייחסות מפורשת לסרט, כאשר המשפחה צופה בסרט, שבו ניתן סיום אלטרנטיבי – בסיום הסרט, לאחר שמטוסם של אילזה וויקטור ממריא, לואי שולף אקדח על ריק, אך סם הפסנתרן הודף לעברו את הפסנתר.
מתוך הפסנתר מגיח אדולף היטלר עם רימון בידו, אך אילזה צונחת מן המטוס, הורגת את היטלר ונישאת לריק.
סרט הקולנוע "כשהארי פגש את סאלי" בו מוצג קטע הסיום של הסרט "קזבלנקה" תוך כדי דיון טלפוני בין הארי וסאלי על משמעותו בזמן ששניהם צופים בהקרנתו בטלוויזיה כל אחד במיטתו בבתים נפרדים.
בישראל, הסרט היה אמור להיות מוקרן לראשונה במוצאי שבת, ה-13 בנובמבר 1943, בעת פתיחתו של בית-הקולנוע החדש "אוריון" בתל אביב (לימים "אורלי").
בשל סכסוך עבודה נדחה האירוע במספר ימים, ו"קזבלנקה" יצא לאקרנים לראשונה ב-18 בנובמבר.
תסריטו של הסרט שופע שורות שהפכו לקלאסיקה.
השורה "Here's looking at you, kid" נבחרה בסקר שנערך על ידי מכון הסרטים האמריקאי בשנת 2005 לשורה החמישית הזכורה ביותר בהיסטוריה של הקולנוע, אך ציטוטים רבים נוספים זכורים מן הסרט וביניהם:
"נשק אותי, נשק אותי כאילו זו הפעם האחרונה."
"מכל מאורות הג'ין בכל העולם, היא הייתה חייבת להיכנס דווקא לזו שלי."
"תמיד תהיה לנו פריז." (ריק לאילזה כאשר הוא נפרד ממנה)
"זוהי תחילתה של ידידות נפלאה." (ריק לרנו בסופו של הסרט)
דווקא השורה המצוטטת "נגן זאת שוב סם", אינה נאמרת כלשונה בסרט.
אילזה מבקשת מסם "נגן זאת פעם אחת סם, לזכר הימים שחלפו".
לאחר מכן מבקש ממנו ריק לנגן במילים "ניגנת בשבילה, נגן זאת בשבילי".
השורה המפורשת "Play it again, Sam", אינה נאמרת על ידי ריק או אילזה, והיא שיבוש מאוחר יותר, מסרטם של האחים מרקס, "לילה בקזבלנקה" שהוא פרודיה על הסרט "קזבלנקה".
קזבלן הוא מחזה מצליח מאת יגאל מוסינזון משנת 1954. המחזה היה גם למחזמר (1966), וכן עובד לסרט קולנוע יווני נשכח (1964) ולסרט קולנוע ישראלי מצליח באותו השם (1973).
המחזה נוגע במספר סוגיות הקשורות לחברה הישראלית, בהן השסע העדתי בישראל, יחסי אשכנזים–מזרחים, נישואים בין-עדתיים ועוד.
במרכז הסיפור, המציג את חייהם של תושבי שיכון רעוע ביפו באזור השטח הגדול, ניצב קזבלן, עולה ממרוקו המנהיג חבורת בריונים יפואית.
קזבלן מאוהב בבתו של ראש השיכון, עולה מפולין, אך האחרון אינו מסכים שבתו תתראה עם קזבלן ותנהל איתו קשר רומנטי, בגלל המוניטין של קזבלן כפושע חסר תרבות.
במהלך העלילה מואשם קזבלן בגנבה ומשם והלאה העלילה מתרכזת במאבקו להוכיח את חפותו.
בשיכון רעוע ביפו גרים יחדיו עולים חדשים וותיקים – חלקם מאירופה וחלקם מארצות המזרח.
בשיכון גר יוסף סימן-טוב, המכונה בפי כל "קזבלן" (או בקיצור: קָזָה).
קזבלן עלה לישראל ממרוקו כילד וגיבש סביבו חבורת בריונים, המציקה לתושבי יפו בכלל ולתושבי השיכון בפרט.
קזבלן ממורמר דרך קבע ומרגיש מקופח, מכיוון שחבריו לשעבר מהצבא, שאיתם נלחם כתף אל כתף במלחמה, שבה קיבל צל"ש על גבורתו בקרב כשהציל את מפקדו באמצע התופת, שכחו אותו.
אחת הדוגמאות בהן הוא מוכיח זאת, היא שכשאחד מהחברים התחתן ולא הזמין אותו מכיוון שהוא לא ידע את הכתובת.
קזבלן מתאהב ברחל, בתו של מר פלדמן הפולני, מראשי השיכון היפואי, אולם פלדמן אינו רוצה שהוא יצא עם בתו בגלל התנהגותו של קזבלן.
עוד אדם המתאהב בה הוא יאנוש, סנדלר ממוצא הונגרי המתגורר בשיכון, אותו קזבלן וחבורתו מכנים "גולאש".
לילה אחד, רחל עוברת ברחובות יפו בדרך לביתה לאחר הלימודים ופתאום פוגשת ביאנוש, אשר המתין לה מבעוד מועד.
לאחר שסירבה להצעתו, הוא מתחיל לתפוס אותה בכוח.
קזבלן, שעבר גם הוא במקרה באותו המקום, עוזר לרחל ומלווה אותה לביתה, ולאחר מכן היא מזמינה אותו לארוחה.
יאנוש המושפל שולח את שני עובדיו עוד באותו הלילה, ואלה תוקפים את קזבלן מאחור ומכים אותו.
בינתיים, הממשלה מחליטה להרוס את השיכון שלהם, בטענה שהוא רעוע ועלול להיהרס בגשם הקרוב.
תושבי היישוב מחליטים לא לוותר, אוספים כסף כדי לחזק את השיכון על מנת שיהיה ראוי למגורים, ומחביאים אותו בדירתו של פלדמן.
על אף התנגדותו של פלדמן, קזבלן מגיע אליהם לארוחה.
ברגע שהם לא רואים אותו, קזבלן מסתובב בדירה ורואה את הקופסה בה הם שמו את הכסף, אותה הוא מחביא טוב יותר.
הארוחה עוברת מצוין, וגם הוריה של רחל מתחילים לקבל אותו.
יום לאחר מכן, קזבלן ורחל נוסעים יחדיו לירושלים.
בזמן שהם בירושלים, יאנוש מגיע לביתו של פלדמן בניסיון לשכנע אותו לומר לרחל להתחתן איתו.
פלדמן מסרב, וברגע שהוא לא מסתכל, יאנוש רואה את הקופסה עם הכסף, לוקח את הכסף ונעלם.
כולם חושבים שמי שגנב את הכסף הוא קזבלן, ועקב כך, כשקזבלן ורחל חוזרים מירושלים, מחכה לו המשטרה, שלוקחת אותו לכלא.
לאחר מפגש טעון בבית הסוהר עם מפקדו לשעבר בצבא, אותו הציל בעבר, משתחרר קזבלן ומוכיח את אשמתו של יאנוש, בכך שהוא מגיע אליו, מביס את עוזריו, מוצא את הכסף וזורק אותו החוצה ביחד עם יאנוש.
בעקבות זאת, אהבתו של קזבלן לרחל זוכה בברכת הוריה, וקזבלן, שקודם היה שנוא נפשם של תושבי השיכון, הופך לגיבור המקום.
מוסינזון כתב את המחזה לבקשת פרויקט "תל"ם - תיאטרון למעברות" של הסתדרות העובדים (שהפך אחר כך לעמותת אמנות לעם), שרצה מחזה שיפנה לעולים החדשים ויעודד את התנועה מן העיר אל הכפר.
ב־11 בספטמבר 1954 הועלה "קזבלן" כהצגה בתיאטרון הקאמרי בבימויו של שמואל בונים ובכיכובם של יוסף ידין וחיה הררית.
המחזה הוצג ברחבי המדינה מאות פעמים ועד יוני 1955, צפו בו כ-100,000 איש.
בשנת 1966 הפך המחזה הרציני באופיו למחזמר קליל, בעיבודם של מוסינזון ויואל זילברג.
נוספו לו שירים שנכתבו על ידי עמוס אטינגר, דן אלמגור וחיים חפר, והולחנו על ידי דובי זלצר.
כמו כן, הסיפור רוכך וקזבלן - שהואשם בגרסה המקורית ברצח - הואשם בגרסת המחזמר בגנבה בלבד.
בנוסף, במחזמר, זוכה קזבלן בליבה של רחל, בעוד שבמחזה היא הופכת לבת זוגו של ג'וש, מפקדו בצבא של קזבלן.
את המחזמר הפיק גיורא גודיק (שהפיק באותה תקופה גם מחזות זמר אחרים, כ"איי לייק מייק" ו"גבירתי הנאווה") וביים יואל זילברג.
המחזמר הוצג 606 פעמים באולם בן 1,200 מקומות במתחם קולנוע אלהמברה ביפו.
בתפקיד הראשי, כקזבלן, הופיע יהורם גאון שהפך למזוהה ביותר עם התפקיד, עבורו נקרא במיוחד לשוב מלימודי המשחק בארצות הברית.
חלק משירי המחזמר והסרט הפכו ללהיטים ידועים בביצועו של גאון, בהם השיר המרכזי "כל הכבוד" הממחיש את מעמדו של קזבלן בקרב הבריונים ביפו, והשיר "יש מקום" - שיר סולו של גאון - המספר על געגועיו של קזבלן למולדתו, מרוקו.
זמן קצר לאחר שעלה המחזמר תבע דן אלמגור את הפסקתו, מאחר שהוסר מרשימת היוצרים והמפיק גודיק סירב לשלם לו על הפזמונים שכתב.
במקביל תבע גודיק את אלמגור על שלא עמד בלוחות הזמנים לכתיבת השירים.
לטענת אלמגור הקרדיט לשירים שכתב נמסר לעמוס אטינגר וחיים חפר, לטענתם אמרו שהפזמונים דומים אך לא זהים.
עבור שניים מהפזמונים, בהם השיר "כל הכבוד", נקבע על ידי מומחים שיש גנבה ספרותית, וגודיק נדרש מיד לציין את אלמגור כמחברם.
התביעה על מספר שירים נוספים שהיו במחלוקת נמשכה שנים רבות, והגיעה לדיון בבית המשפט העליון.
לבסוף זכה אלמגור בתביעה בשנת 1973, גודיק ואטינגר נדרשו לשלם לו פיצויים, ואילו חיים חפר נוכה מאשמת גנבה ספרותית.
אטינגר הגיש ערעור על גובה הפיצויים וזכה חלקית בשנת 1975.
בשנת 1988 יזם מיקי פלד את העלתו המחודשת של המחזמר.
מכיוון שזכויות היוצרים של המחזמר המקורי שהפיק גיורא גודיק, הוחזקו בידי שמונה יוצרים שונים, היה צריך לקבל את הסכמתם, יזם יחד עם יגאל מוסינזון, יצירת מחזה המשך עם עלילה העוקבת אחרי קזבלן המבוגר בעשרים שנה.
רעיון נוסף שעלה היה להפיק סרט בשם "מה קרה לקזבלן", עם יהורם גאון בתפקיד הראשי, בו קזבלן הוא אבא לילד מכור לסמים.
לבסוף הצליח פלד להשיג את הסכמת כל בעלי הזכויות להפיק שוב את המחזמר המקורי, עם יהורם גאון בתפקיד הראשי.
גאון היה שותף בהפקה, באמצעות חברת "חמש חמש הפקות" בה היה שותף, והיה זכאי ל-50% מהרווחים, בנוסף לתשלום על כל ערב בו הופיע.
לטענת המפיק פלד, הוא השקיע מיליון וחצי שקל בהפקה.
החזרות החלו ביוני 1989, ועוד לפני הצגת הבכורה היה ביקוש לכרטיסים והמפיקים הוסיפו הצגות יומיות של המחזמר ללוח המופעים.
הצגת הבכורה של המחזמר נערכה בהיכל התרבות בתל אביב, ב-6 באוגוסט 1989. בין משתתפי המחזה היו: דינה גולן בתור רוזה, אריק לביא, יוסי ידין, דני שטג, רחל אטאס, שלמה תרשיש ואריה אליאס.
המחזמר זכה אמנם להצלחה בקופות, אך ההפקה נקלעה לחובות כבדים, מאחר שההכנסות לא כיסו את ההוצאות.
הוחלט להעביר את ההפקה מ"היכל התרבות" לאולם הסינרמה, שהוסב באותה עת לאולם תיאטרון והושכר בסכום נמוך יותר, בנוסף קוצץ מספר המשתתפים.
בתחילת 1990, מונה מפרק זמני לחברה שהוקמה לצורך הפקת המחזה, אך הוא המשיך להציג כמה שבועות, וירד לבסוף לאחר כ-100 פעמים.
חברת "חמש חמש הפקות" צברה חובות של כשני מיליון שקלים, ונכנסה להליכי פירוק בסוף 1991.
בשנת 2005 רכש המפיק עודד פלדמן את הזכויות להפקת המחזה, ותכנן להעלות אותו באולם תיאטרון הבימה המחודש.
שנה אחר כך מונה פלדמן למנהל תיאטרון חיפה והחל בהכנות להעלאת המחזה בתיאטרון זה בתחילת 2007. אולם פלדמן עזב את תיאטרון חיפה זמן קצר אחר כך.
בשנת 2011 רכש התיאטרון הקאמרי את הזכויות, לאחר שהחוזה של פלדמן היה מוגבל לחמש שנים.
בתגובה תבע פלדמן את "הקאמרי".
לאחר שנדחתה התביעה על זכויות יוצרים, החלה הפקת המחזמר ב"קאמרי" ביולי 2012, בבימוי של צדי צרפתי ובליהוק של עמוס תמם לתפקיד הראשי.
הצגת הבכורה נערכה ב-21 בנובמבר 2012, כשלצידו של תמם שיחקו איציק כהן, שלמה וישינסקי, תמר שם אור, מיי פיינגולד ועוד.
בשנת 2022 עלה המחזה בעיבוד חדש בתיאטרון הבימה, בשיתוף עם תיאטרון השעה הישראלי, כשאת התפקיד הראשי משחק הזמר איתי לוי לסירוגין עם השחקן עופר חיון.
הצגת הבכורה נערכה ב-8 בנובמבר 2022 כשלצידם של איתי לוי ועופר חיון שיחקו פיני קידרון, שמוליק כהן, שירן הוברמן, עמית פרקש, טל מוסרי ועוד.
תיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 11 בספטמבר 1954
יוצרים: מחזאי - יגאל מוסינזון, במאי - שמואל בונים, תפאורה ותלבושות - מרסל ינקו
שחקנים: קזבלן (יוסף) סימן טוב - יוסי ידין, מר פלדמן - אריה קסוינר, רחל - חיה הררית/לאה קנוט, מושיקו - זאב ברלינסקי, מריומה - אסתר גרינברג, שוטר - ישראל אברהמי, נויברג - ניסן יתיר, ג'וש - יצחק שילה, אברשה פלדמן - דן קדר, אברמוב - זלמן לביוש.
תיאטרון גיורא גודיק, הצגת בכורה: 10 בדצמבר 1966
יוצרים: במאי – יואל זילברג, עיבוד למחזמר - יואל זילברג ויגאל מוסינזון, פזמונים - דן אלמגור, עמוס אטינגר וחיים חפר.
מוזיקה וניהול מוזיקלי - דובי זלצר, עיצוב תפאורה - אריה נבון, עיצוב תלבושות - מולי גורדון, כוראוגרפיה - קרנדל דיל, אחראי ללהקת המחול - אברהם צורי, תזמור - ארתור האריס, מנצח - רפי פסחזון.
מר שמעון - גבי עמרני, שרלוטה - אתי גרוטס/דליה אורן, ניקו - יוסף דוידוביץ', נהג - אפי זמיר, סרבסקי - מיכאל רייסקי, ספרדייה - מרים דולגיצר, ספרדי - גבי עמרני, תימני - שלום צוברי, שרינה - חנה בנימיני, .
עוד השתתפו: שלמה תרשיש, תקווה עזיז ועוד.
חמש חמש הפקות, הצגת בכורה: 5 באוגוסט 1989
יוצרים: במאי - אורי פסטר, מפיק - מיקי פלד, עיצוב תפאורה - איתן לוי, ניהול ועיבוד מוזיקלי - בני נגרי, כוראוגרפיה - שמעון בראון.
שחקנים: קזבלן (יוסף) סימן טוב - יהורם גאון, אריה אליאס - מושיקו בביוף, רוזה - דינה גולן, ג'וש קצין המשטרה - יוסי ידין.
עוד השתתפו: אריק לביא, דני שטג, רחל אטאס, דורית לוברני, אורי גבריאל, נורית כהן ושמואל אייזר.
תיאטרון הקאמרי, הצגת בכורה: 21 בנובמבר 2012
חבורת הברילנטינים: אסף גולדשטיין, ציון חורי, אוהד יהודאי, שחר ישי/עומר זימרי, אופיר צמח, אסף שגב.
תושבי השכונה: דור אוחיון/נעמה נחום, רוני דותן, עומר זימרי/יגאל משינסקי, שירן לגזיאל, שמרית לוי ששון, רביב מדר, עמית רייס/ארז צמח
נגנים: מנצח וקלידים - יוסי בן נון/עשור אלקיים/גיורא ליננברג, קלרינט - אורית אורבך, חליל/כלי הקשה - עומר גונן האלה, סקסופון/גיטרה - אוהד בן אבי, טרומבון - לואיזה סלומון, קונטרבס/גיטרה בס - אבנר יפעת, תופים - מיכל רהט, סמפלר - שחר גלזר, תכנות סמפלר - איתי שמעוני
תיאטרון הבימה ותיאטרון השעה הישראלי, הצגת בכורה: 8 בנובמבר 2022
יוצרים: מחזה מאת: יגאל מוסינזון ויואל זילברג, בימוי: אלדר גוהר גרויסמן, פזמונים: דן אלמגור, חיים חפר, עמוס אטינגר, מוזיקה: דב (דובי) זלצר, מנהל מוזיקלי: טל בלכרוביץ', כוריאוגרפיה: מיכל שי, מעצב תפאורה: רועי ואטורי, עיצוב תלבושות: מאור צבר, מעצב תאורה: זיו וולושין
נגנים בהקלטות: תופים - דקל דביר, גיטרות - רמי אוסרווסר, עוד ובוזוקי - עומרי זליג, חצוצרה - עדי מאירי, סקסופונים - שחר בלכרוביץ', טרומבון - ירון אוזנה, קלרינט וחליל - אוהד בן אבי, פסנתר וקלידים - טל בלכרוביץ', הקלטות נשיפה - קובי פרחי, מיקס הקלטות - רמי אוסרווסר
כבר בינואר 1955 מכר יגאל מוסינזון את הזכויות להפקת סרט על פי המחזה לבמאי פיטר פריי וקבוצת משקיעים, שלא הפיקה לבסוף את הסרט.
בתחילת 1961 רכש את הזכויות הבמאי לארי פריש יחד עם משקיע מדרום אפריקה.
תחילה ביקש לצלם את הסרט בישראל, אך לא קיבל אישור ובחר לצלם אותו באולפני קולנוע באתונה שביוון, שם גם עלויות ההפקה היו נמוכות יותר.
את התסריט כתב אלכס מיימון (על פי המחזה של מוסינזון) וביים לארי פריש.
את קזבלן גילם ניקוס קורקולוס ואת רחל קסניה קלוגרופולו.
הסרט היה דובר אנגלית, אך הדיאלוג כלל מדי פעם מילים בעברית.
הצילומים הסתיימו בקיץ 1962. אולם הוא עלה לאקרנים רק בסוף 1964 בשם "קזבלן".
בישראל הוקרן הסרט עם סיווג "רק למבוגרים" וזכה לביקורות קטלניות.
גם בעולם התקבל הסרט בביקורות צוננות.
בשנת 1973 הפך "קזבלן" לסרט קולנוע בבימויו של מנחם גולן, שכתב את התסריט יחד עם חיים חפר.
כמו במחזמר, גם בסרט מככב יהורם גאון.
לצידו שיחקו גם אפרת לביא, יוסי גרבר, מנחם עיני, אריה מוסקונה, יהודה אפרוני, חיים בנאי, יעקב בן-סירא, אתי גרוטס, מישא אשרוב, עמוס טל שיר, מוצי אביב, ג'טה לוקה, אברהם רונאי, יעקב טימן ואריה אליאס.
בעוד שעלילת המחזה "קזבלן" מתרחשת ב"שטח הגדול" (כיום גן הפסגה), הרי שבשנות ה-70 לא נותר כמעט שריד ממקום ההתרחשות המקורית, והסרט צולם בשכונת מנשייה הסמוכה, שעמדה באותה עת בפני הריסה.
עם כ-1,222,500 כרטיסים שנמכרו (בעוד אוכלוסיית ישראל היהודית באותה תקופה עמדה על כ-2,845,000), "קזבלן" הוא הסרט השני הנצפה ביותר בתולדות הקולנוע הישראלי; רק סרט הקולנוע "אסקימו לימון", שמכר כ-1,350,000 כרטיסים, עולה עליו.
ותיקי חטיבת גבעתי ממלחמת העצמאות, טוענים כי דמותו של קזבלן מבוססת על משה מולכו, אותו הם מתארים כלוחם אמיץ ללא חת, ללא השכלה ובעל נטייה להסתבך בפלילים.
לטענתם, הכיר מוסינזון, שהיה קצין החינוך של גדוד 54, את מולכו.
על פי השבועון "העולם הזה", קזבלן שעל דמותו התבסס המחזמר היה חיים דהאן, עבריין יפואי, שהיה דמות מוכרות במדורי הפלילים של העיתונות וכונה תחילה "מלך השטח הגדול" ואחר כך "קזבלן".
לעומתם טענה חנה, אלמנתו של מוסינזון, שבעלה טען לא פעם שקזבלן הוא פרי דמיונו בלבד.
מוסינזון עצמו אמר שכלל לא הכיר את דהאן, ושהחיבור בין דהאן לקזבלן היה גימיק של גודיק.
קזאין הוא קבוצת חלבונים, המהווה את מקור החלבון העיקרי של הגבינה.
עלותו הנמוכה של חומר הגלם מביאה לשימוש נרחב בו בתהליך הייצור של דבקים, חומרי קישור, ציפויי מגן, סוגי פלסטיק שונים, בדים, מצע לגידול חיידקים, אמצעי מניעה, תוספי מזון (לאלו שאינם סובלים מאי-סבילות ללקטוז ואינם טבעונים) וחומרים רבים אחרים.
בתהליך פירוק קזאין נוצר פפטיד קאזמורפין.
הקבוצה מחולקת לארבע תת-קבוצות: אלפא, בטא, גמא וקפא-קזאינים.
שלושת הסוגים הראשונים של הקזאינים הם הידרופוביים, ואילו חלבוני הקפא-קזאין הם אמפיפטיים (מטענים שליליים רבים בקצה ה-N טרמינאלי של החלבון).
ההתארגנות המרחבית של הקזאינים בחלב היא במיצלה כדורית – החלבונים ההידרופוביים נמצאים במרכז המיצלה, בעוד הקפא-קזאינים נמצאים על פני השטח של המיצלה, ומייצבים אותה מבחינה אנרגטית.
הקפא-קזאין מורכב מ-169 חומצות אמינו ועל ידי הסרה של החלק ה-106–169 שלו בעזרת אנזים הגבנה (מסו) נגרם חוסר יציבות אנרגטי שמוביל להגבנה וליצירת הקריש.
שיטה נוספת ליצירת קריש היא באמצעות חומצה של החלב, כך שהמטענים השליליים שעל השיירים ההידרופיליים ("אוהבי-מים") של הקפא-קזאין מנוטרלים על ידי הפרוטון החיובי.
לאחר נטרול המטענים הופכות מולקולות הקזאין להידרופוביות, חלקן ההידרופילי שנוטרל, כבר אינו יוצר קשרי מימן עם מולקולות המים, ומולקולות הקזאין נערמות זו על גבי זו ליצירת קריש גבן.
קיימות שתי שיטות מקובלות להחמצה.
הראשונה נעשית בעזרת חיידקים, המפרישים חומצה לקטית לחלב.
שיטה זאת מקובלת בגבינות טפטוף, כגון לבנה.
השיטה השנייה מתבססת על הוספה ישירה של חומצה (חומצות שמקובל להשתמש בהן הן חומצה לקטית, חומצה אצטית – חומץ וחומצה ציטרית-חומצת לימון).
כך נעשה למשל בגבינות ריקוטה וקסו בלאנקו.
הקזאין הוא חלבון מלא המסוגל לספק לגוף את כל חומצות האמינו הדרושות לו, כולל שמונה חומצות האמינו שבני האדם אינם מסוגלים לייצר לבדם.
אנשים העוסקים בפיתוח גוף צורכים קזאין כמקור חומצות אמינו המעוכל באיטיות.
לעיתים קרובות מוסיפים קזאין למזונות שהם תחליפים למוצרי חלב, על מנת לשפר את המרקם שלהם, בייחוד במצבם המותך.
פירוק הקזאין על ידי הפרוטאז טריפסין משמש ליצירת טריפטון – תערובת פפטידים המשמשת במיקרוביולוגיה כמרכיב במצע לגידול חיידקים, להם הוא מספק חומצות אמינו, תרכובות חנקן וויטמינים.
95% מהקזאינים בחלב נמצאים כגופים קולואידים (מיצלות).
94% ממיצלות הקזאין מורכבות מחלבוני הקזאין וה-6% הנותרים מכילים בעיקר קלציום פוספאט (CCP) עם כמות קטנה של מגנזיום וציטראט.
התאוריה אשר נחשבת כמקובלת עד היום למיצלת הקזאין היא התאוריה של Holt שבה הוצע כי מיצלת הקזאין היא רשת גמישה של קזאינים שבתוכה יש גרנולות של קלציום פוספאט, על גבי השטח שלה יש את הקצה הסי טרמינאלי של קפא קזאין שיוצר שכבה שעירה.
זנב החלבון שבולט החוצה מאפשר קישור עם חלבונים אחרים בעזרת אינטראקציות חלשות (אינטראקציות הידרופוביות, קשרים יוניים, קשרי מימן ואינטראקציות אלקטרוסטטיות) כדי לייצר מטריצת חלבון הומוגנית.
במחקרים מאוחרים העריכו שהמבנה הפנימי הוא בטווח 2–2.5 ננומטר, ועל פני השטח יש שכבת שיער שקוטרה 12 ננומטר.
קזבק (בגאורגית: მყინვარწვერი, מקינווָארצווֶרי) הוא אחד מההרים העיקריים של רכס הרי הקווקז, הממוקם על גבול גאורגיה–צפון אוסטיה (רוסיה), ממש ממערב ליישוב העירוני סטפנצמינדה.
ההר הוא השלישי בגובהו מבין הרי גאורגיה (אחרי ההר שחארה וג'נגה) והשביעי בגובהו מבין הרי הקווקז.
הגאורגים מכנים אותו "הר המקינווארצוורי" שפירושו "הר הקרחון" או "הר הקרח".
קזבק ממוקם ברכס הרי החוח, רכס הרים בצפון הרי הקווקז, ונחתך על ידי ערוץ הנהרות ארדון וטרק.
ההר עצמו שוכן בקצה העתק בורג'ומי-קזבקי, שהוא המשכו של העתק צפון אנטוליה.
האזור פעיל מבחינה טקטונית, פעילות המתבטאת בריבוי רעידות אדמה קטנות המתרחשות במרווחי זמן קבועים.
מערכת גאותרמית של מעיינות חמים מכתרת את ההרים.
קזבק הוא הר געש רדום המורכב מזרמי לבה טרכיטית.
להר מבנה של חרוט געשי כפול, שבסיסו שוכן בגובה 1,770 מטרים.
קזבק הוא הגבוה בקבוצת הרי הגעש החרוטיים בסביבתו, הכוללת את חברג'ינה שגובהו 3,142 מטרים.
מדרונותיו התלולים של ההר אינם מאפשרים קיום של קרחונים גדולים, ושטחם הכולל של אלה המצויים בראשו מגיע ל-135 קמ"ר.
ההתמוטטות האחרונה של קרחון קולקה בצפון אוסטיה שברוסיה ליד קזבק בשנת 2002 יוחסה לפעילות של סולפטרות במדרונות הצפוניים של ההר, אף שלא התרחשה התפרצות געשית.
דייבדרוק – הקרחון הידוע ביותר בקזבק, משתרע מן הפסגה אל המדרונות הצפון-מזרחיים של ההר, לתוך ערוץ הנושא אותו שם.
גובהו של הקרחון מגיע ל-2,295 מטרים.
למרגלות ההר, מצדו המזרחי, עוברת הדרך הצבאית הגאורגית, החוצה את מעבר דריאל בגובה 2,378 מטר.
העפלה ראשונה לפסגת ההר נעשתה בשנת 1868 על ידי שלושה חברים במועדון האלפיני של לונדון בליווי מדריך שווייצרי.
תשע העפלות נוספות נרשמו לזכותה של מטפסת הרים מרוסיה החל משנת 1900.
קָזוּאָר (שם מדעי: Casuarius) הוא סוג של עופות גדולים, חסרי יכולת תעופה, המצויים ביערות הגשם של גינאה החדשה וצפון-מזרח אוסטרליה.
זהו הסוג היחיד במשפחת הקזואריים (Casuariidae).
הקזואר דומה בצורתו החיצונית ליען ולאמו.
הקזואר המצוי, החי בגינאה החדשה, הוא העוף הרביעי בגודלו לאחר האמו ושני מיני היען.
הקזוארים שייכים לסדרת העופות הקדומים חסרי שיניים, שבה כלולים בין היתר גם האמו, היען והקיווי.
הקזוארים, בניגוד לעופות הגדולים האחרים, הם שוכני יערות עבותים.
הם מצויים בדרך-כלל ליד נתיבי מים, ומסוגלים לפלס את דרכם בזריזות בסבך ואף לשחות היטב.
הם ניזונים מצמחים, פירות ובעלי חיים קטנים כדוגמת נחשים, צפרדעים וחלזונות.
נוצותיהם צרות, מתולתלות וצבען שחור מבהיק.
על ראשם "קסדה" קרטינית (החומר ממנו עשויות קרניים של בעלי חיים).
הקסדה משמשת אותם כאיבר חיתוך לפילוס דרך בסבך היער וככלי נשק.
לצווארם הקרח גדילים וקיפולי-עור בצבעים עזים האופייניים לכל מין.
הנקבות גדולות וצבעיהן בהירים יותר.
הם בעלי חיים חשאיים של מעמקי היער, ומומחים בהיעלמות בסבך.
בעת סכנה יעדיפו להשתטח על הקרקע, או יפתחו בריצה דרך היער, כשהם מסיטים את הענפים הצידה בעזרת קסדתם.
עם-זאת, הם בעלי כוח רב ונחשבים מסוכנים אם נדחקו לפינה, הופתעו או חשים שאפרוחיהם בסכנה.
רגליהם מצוידות בטפרים גדולים וחדים.
מהלומה מכוונת היטב של אחת מרגלי הקזואר עשויה לגרום לפציעה קשה ואף להמית בן אדם.
בשל כך הקזואר נחשב לעוף המסוכן ביותר בעולם, ובגני החיות יש התייחסות מיוחדת לתנאי הכליאה שלו.
הזכר מכין קן מעלים והנקבה מטילה בין שלוש לשמונה ביצים גדולות, שמשקל כל אחת כ-650 גרם.
לאחר מכן מסתיים תפקידה והיא עוזבת כדי להזדווג ולהטיל ביצים בקנים אחרים.
הזכר הוא שדוגר על הביצים, ולאחר כ-50 ימים, כשיבקעו האפרוחים, הוא יהיה צמוד אליהם ביער ויגן עליהם במשך כ-9 חודשים.
כסות האפרוחים - בגווני חום עם פסי אורך לבנים - מקנה להם הסוואה מפני טורפים.
עד כה (2024) זוהו שלושה מיני קזוארים:
קזואר מצוי (Casuarius casuarius) – כתפיו בגובה 85 ס"מ.
מגרונו משתלשל זוג גדילים אדומים, החלק העליון של הצוואר הוא כחול ובעל קמטים.
תפוצה: חלקה הדרומי של גינאה החדשה והאיים הסמוכים.
קזואר חד-גדיל (או קזואר צפוני; Casuarius unappendiculatus) – הנציג הגדול של המשפחה, כתפיו בגובה 150 ס"מ, קסדתו משוטחת וצווארו הכחול מוקף בחלקו התחתון בטבעת אדומה של נוצות.
מין זה נושא רק גדיל בודד המשתלשל ממרכז החלק התחתון של הצוואר.
קזואר בנט (Casuarius bennetti) – כתפיו בגובה 75 ס"מ, חסר גדילים וקסדתו איננה מפותחת.
על צווארו כתמים חשופים גדולים בצבעי כחול וכתום.
תפוצה: החבלים המערביים והמזרחיים של גינאה החדשה.
האויב העיקרי של הקזוארים הוא האדם.
סביבתם הטבעית מתמעטת והילידים צדים אותם בעבור בשרם הטעים ולפעמים הם גם משמשים כמטבע (יקר) עובר לסוחר.
עם זאת, מצב השימור של שלושת המינים מוגדר ללא חשש.
אוכלוסייתם מוערכת כיום בין 1,600 ל-11,000 פרטים.
קַזְבֵּק הייתה אוניית מעפילים שנשאה על סיפונה כ-750 מעפילים מקונסטנצה, רומניה לאיסטנבול, טורקיה בחודש יולי 1944.
הקזבק הייתה ספינת מטען טורקית שבגלגולה הקודם נשאה בעיקר מלח.
היא הוסבה לנשיאת המעפילים על ידי כך שהותקנו בה דרגשי שינה, נתווסף לה סיפון ששימש למטען האישי ומעטה המתכת שכיסה את גוף האוניה הוסר, כהגנה מפני מוקשים מגנטיים.
הקזבק הייתה אחת מהאוניות שחצו את הים השחור בדרכן לטורקיה בעקבות החלטה סודית של ממשלת בריטניה, עליה נודע לאנשי המוסד לעלייה ב', כי הכניסה לארץ ישראל תאושר לכל יהודי אשר יגיע לטורקיה.
הסכמה נדרשה גם מהצד הרומני, בו שלטה באותה העת ממשלתו הפשיסטית של המרשל יון אנטונסקו.
הקמת המשרד אושרה סופית בידי אנטונסקו עצמו ב-9 ביוני ובמכתב הסיכום של הפגישה נקבו בשמה של הספינה קזבק, יחד עם שלוש ספינות נוספות, ככאלו שיורשו להפליג תחת דגל זר מרומניה, ואשר יישאו על סיפונן "יתומים מטרנסניסטריה, פליטים יהודים ממדינות אחרות שאינם יכולים להישאר עוד ברומניה, ופליטים אחרים".
בעליית המעפילים לאוניות טיפלה סוכנות ההגירה, שנוהלה בידי שני יוונים ופעל בה נציג ההסתדרות הציונית.
למרות ההגדרה רחבת הלב של אנטונסקו, העלייה לספינות שחצו את הים השחור, וקזבק בכללן, עלתה ממון רב.
אהרן הטסגי, עיתונאי יהודי הונגרי שהיה ממעפילי קזבק ואשר סיפר את קורות אחרית יהדות הונגריה בספר קזבק בשנת 1945, מסר כי עלות הנסיעה הרשמית הייתה 100,000 לאי, אולם תשלומי שוחד שונים, שנדרשה הסוכנות לשלם על מנת לקיים את ההפלגות, העלו את המחיר לכשני מיליון לאי לכרטיס.
סכום זה היה שווה באותם הימים כ-415 דולר אמריקאי, שערכם במונחי שנת 2005 נע בין כ־4,000 ל-23,000 דולר, לפי מדדים שונים.
יחד עם זאת, נוסעים אמידים רבים שילמו סכומים גבוהים פי כמה על מנת להבטיח את מקומותיהם.
לעיתים הועדפו בסדר העלייה לספינות, שקבע למי לא יישאר מקום על אף ששילם את מחיר הנסיעה, מי שממונם היה בידם.
הספינה יצאה לדרך ביום 6 ביולי, הגיעה לטורקיה ביום 8 ביולי 1944, והמעפילים שעל סיפונה המשיכו לארץ ישראל בדרך היבשה.
על אף שהספינה נועדה לשאת כ-300 נוסעים בלבד, היא נשאה כ-750 איש, כשליש מהם ילדים.
בזמן העלייה לספינה בנמל המוצא, לאחר שהועלו כ-500 נוסעים, הפסיקו שלטונות הנמל את העלייה לסיפון בטענה כי הספינה אינה יכולה לשאת נוסעים נוספים.
העודף בנוסעים נוצר, בין השאר, מרשימות נוסעים כפולות - אלו של סוכנות הנסיעות ואלו של הסוכנות הציונית.
השלכת מטען למים והתערבות של גורמים בהסתדרות הציונית הביאו לביטול הגזרה והמשך העלייה לספינה.
במהלך ההפלגה הבחינו נוסעים אחדים כי הספינה מתקרבת לנמל בורגס, בולגריה.
קבוצה מביניהם השתלטה על צוות הספינה והקברניט הציג בפניהם פקודה גרמנית המורה על השטת הספינה לנמל.
לאחר משא ומתן קצר שולם לרב החובל שוחד על מנת שישיט את הספינה ליעדה המקורי.
במהלך ההפלגה נפטר נוסע אחד ונולד תינוק אחד, ואילו שלושה - נטרפה עליהם דעתם.
בין המעפילים על סיפונה של הקזבק נמנו חבר הכנסת לעתיד צבי צימרמן, הרב וההיסטוריון משה כרמלי-וינברגר והשופטת המחוזית רות אליעז-שטרנברג.
קזאלה מונפראטו (באיטלקית: Casale Monferrato, בפיימונטזית: Ël Casal או Ël Casà), היא עיר בפרובינציית אלסנדריה שבמחוז פיימונטה.
העיר חולשת על נהר הפו בשטח מישורי המגיע עד ל"גבעות מונפראטו".
בשל מיקומה האסטרטגי היא הייתה לעיר בירה במרוצת תולדותיה.
קזאלה מונפראטו עשירה באתרים היסטוריים, במבנים בסגנון הבארוק, רומנסקי והרנסאנס.
בעיר בית כנסת, מהיפים באירופה ומוזיאון לחנוכיות של אומנים מפורסמים.
העיר נוסדה במאה ה-8 במקום שנקרא "בודינקומאגוס" (Bodincomagus) העתיקה.
במאה ה-10 היא עברה לשליטת המרקיזות של מונפראטו (Marchesato di Monferrato) והוכרזה כעיר הבירה של המרקיזות בשנת 1474. בשנת 1536 היא עברה לשליטת בית גונזגה (Gonzaga) ממנטובה.
העיר הייתה נושא למריבות בין הצרפתים לבין הספרדים.
בשנת 1707 היא עברה לשליטת נסיכות בית סבויה.
בסוף המאה ה-18 כבש את פיימונטה נפוליאון בונפרטה.
בעיר ניכרת ההשפעה הבארוקית והצרפתית על העיצוב האמנותי של מבני העיר: בתי המשפט, מוסדות החינוך ומבנה מחנות הצבא.
הקרב בנוברה, הלחימה נגד הכיבוש האוסטרי ומלחמת העצמאות האיטלקית הראו את חשיבותה האסטרטגית של העיר.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 היא הפכה למרכז תעשייתי בעל ערך.
העיר זכתה לעיטור זהב על פעולותיה בין השנים 1848 עד 1918: השתתפותה בתנועה לאיחוד איטליה ולחלקה בסיוע האזרחי לצבא האיטלקי שנטל חלק בקרבות באזור במלחמת העולם הראשונה.
קזאלה מונפראטו עשירה באתרים היסטוריים, במבנים בסגנון הבארוק, רומנסקי והרנסאנס:
הכנסייה המרכזית של העיר (Duomo di Casale Monferrato) הוקדשה ל"סאן אווסיו" במאה ה-12 ושופצה במאה ה-19. היא נחשבת לאחת הכנסיות היפות בסגנון הרומנסקי-לומברדי בפיימונטה.
יש לה שני מגדלי פעמונים עתיקים מהמאה ה-12.
ה"מצודה של פלאולוגי" (Castello dei Paleologi), מבנה צבאי מסיבי מהמאה ה-14, אף הוא שופץ וחודש.
במצודה גינה בסגנון ספרדי עם ארבעה מגדלים קטנים עגולים בגדר המקיפה אותה.
מגדל עירוני (torre civica) בגובה 60 מטר, שנבנה בשנת 1510 בסמוך למגדל הפעמונים בתקופת בית סבויה.
ארמונות : "אנה ד'אלנקון" (Palazzo di Anna d'Alençon) מהמאה ה-15 בסגנון הרנסאנס, "סאננאצרו" (Palazzo Sannazzaro) בסגנון הבארוק, "טרויללה" (Palazzo Treville), אף הוא בסגנון הבארוק ונחשב למרשים ביותר ו"סן ג'ורג'ו", היום מושב השלטון המקומי.
"בית טורניאלי" (Casa Tornielli) בסגנון גותי.
המוזיאון העירוני ובו יצירות של "גואלה"(Guala) ו"מונקלו" (Moncalvo), הכולל מבנה של מנזר עתיק.
בית הכנסת מצוי באזור שהיה בעבר הגטו של העיר.
הוא נחשב לאחד היפים באירופה.
בבית הכנסת מוזיאון לפריטי קודש יהודיים כמו לוחות הברית בתבליט מעץ מהמאה ה-18, רימונים לספרי תורה, עטרות לספרי תורה ותשמישי קדושה אחרים מכסף.
לידו "מוזיאון האורות", הכולל אוסף חנוכיות שנעשו על ידי אומנים מפורסמים בעולם וכן ארכיון ובו מסמכים על חיי הקהילה בעבר.
פנקס הקהילה מהשנים שמ"ט - תי"ח יצא לאור בשנת 2012 על ידי הוצאת מאגנס ובו חומר רב על הקהילה ועל פרנסיה.
קזאלה מונפראטו נמצאת על פני שטח מישורי, שבעבר גודל בו אורז.
בעיר גם מפעל לממתקים "ביסטפני" (Bistefani).
בעיר מפעלים כימיים, מפעל תעשייתי למקררים ומפעל למלט שבשלו כונתה "בירת המלט".
תצוגת שוק של "סן ג'וזפה" - במחצית מרץ.
"אורז ושושנים" (Riso & Rose) השבוע הרביעי של מאי.
שוק עתיקות - כל סוף שבוע שני של החודש.
חגיגת היין - באמצע ספטמבר.
עיר פתוחה, כל המוזיאונים פתוחים והדרכה חופשית - כל סוף שבוע שני בכל חודש.
"הסל" (Il Paniere) - שוק למוצרי מזון טבעיים ומיוחדים - כל סוף שבוע שלישי בחודש.
פרובינציית קזווין (בפרסית: استان قزوین) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן.
הפרובינציה נמצאת בצפון-מערב איראן, ובירתה העיר קזווין.
הפרובינציה הוקמה בשנת 1996 מתוך פרובינציית זנג'אן, וכלל 20 ערים.
אוכלוסייתה מונה מעל מיליון איש (2003), שמתוכם 62% חיים בערים ו-38% חיים בכפרים.
99.6% מאוכלוסיית הפרובינציה מוסלמים וה-0.4% הנוספים משתייכים לדתות אחרות.
בשנת 1962 התרחשה רעידת אדמה קשה בחבל אשר הרסה את כל התשתיות האזרחיות והחקלאיות.
בעקבות רעידת האדמה נשלחה לעיר קזווין משלחת של מומחים ישראלים מטעם חברת תה"ל במסגרת פרויקט חקלאי שנועד לסייע בשיקום האזור.
בראשיתו מנה צוות הפרויקט אחת עשרה משפחות ישראליות.
בהיעדר מערכת חינוך מתאימה הוקם בעיר גן ילדים ובית ספר ישראלי - בית הספר הישראלי בקזווין, אירן.
במהלך שנות השישים גדל צוות הפרויקט, שמנה בשיאו כשישים משפחות, אשר קיימו בעיר חיי קהילה ישראלית מלוכדת.
קָזוּאיסטיקה או מוסר קָזוּאיסטי היא תורת אתיקה מעשית המבוססת על השוואות למקרים (cases) פָּרָדיגמטיים.
השיטה טוענת כי יש לדון כל מקרה לגופו, בהתאם לכל מגוון הפרטים והמקרים המייצרים את הסיטואציה, ורק בהתאם לכך לקבוע האם המעשה מוסרי.
השיטה באה כתחליף ולעיתים כביקורת על תורת המוסר העקרונית, המחפשת את הערכים המוסריים הערטילאיים הבאים לידי ביטוי בכל מקרה נתון.
לדוגמה, מוסר עקרוני יטען כי אין לשקר בשום מקרה.
מוסר קזואיסטי, לעומת זאת, יבחן כל מקרה לגופו על פי מידת הדמיון שלו למקרה הפרדיגמטי.
לשקר תחת שבועה בבית המשפט אינו מוסרי, אך לשקר כדי להציל חיי אדם הוא דווקא המעשה הראוי.
כלומר, ההקשר הנסיבתי של המקרה הנדון מהווה מרכיב אינטגרלי בשיקולי המוסר הקזואיסטי.
שורשי התפיסה הקזואיסטית בתרבות המערב יונקים גם הם מהפילוסוף אריסטו, אך שיא התפתחותה ההיסטורית היה באמצע המאה ה-16, בשימוש שעשו הישועים במוסר קזואיסטי במסגרת תהליך הווידוי הנוצרי.
המדען והפילוסוף הצרפתי הנודע בן המאה ה-17 בְּלֶז פַּסקָל ביקר באופן חריף את התופעה בספרו "מכתבים פרובינציאליים", וטען כי שיטה זו מאפשרת לעשירים להמשיך לחטוא על ידי תשלום והתחשבות בנסיבות בווידוי, ואילו העניים נשארים ללא כפרה.
בעקבות ביקורתו החריפה של פסקל הפך "טיעון קזואיסטי" לשם גנאי, ונחשב נחות ולא רציונלי.
רק בשנת 1988, עם פרסום הספר The Abuse of Casuistry: A History of Moral Reasoning, זכה המוסר הקזואיסטי לעדנה מחודשת.
מחברי הספר, אלברט ג'ונסן וסטיבן טולמין, טענו כי אין בעיה עקרונית עם תורת המוסר הקזואיסטית, אלא פשוט נעשה בה שימוש לרעה.
לטענתם, המוסר הקזואיסטי יכול להוות איזון נכון בין אבסולוטיזם מוסרי לרלטיביזם.
הם אף מראים כיצד תאוריות מוסריות מודרניות כגון תועלתנות ופרגמטיזם משתמשות ברטוריקה קזואיסטית.
מערכת המשפט עושה שימוש נרחב בקזואיסטיקה.
רוב מערכות החוקים המודרניות מנוסחות בצורת חוקים קזואיסטיים כדוגמת "אם רצחת, תלך לכלא", ולא בצורת איסור עקרוני כדוגמת הדיבר "לא תרצח" המקראי.
בבואו לדון במקרה ספציפי, השופט משווה עד כמה הנסיבות הנוכחיות דומות למקרה הפרדיגמטי העומד בבסיס החוק, וקובע את העונש בהתאם.
בנוסף, כל פסיקה משפטית שמשתמשת בתקדימים משפטיים היא למעשה השוואה בין המקרים וצריכה להיבחן בעיניים קזואיסטיות, עד כמה המקרים דומים ועד כמה הם שונים, ומה ההשלכה של השוני על פסק הדין.
בהשתלשלות ההלכה היהודית ניתן למצוא שימוש רב בגישה הקזואיסטית.
בפרשת משפטים, שמהווה את עיקר היסוד של ההלכה בכל תחומי המשפט, החברה והמוסר, הרבה מצוות מנוסחות בצורה של תיאור מקרה.
חכמים בתורה שבעל פה ניתחו את המקרים והסיקו מהם את עקרונות המשפט העברי.
התלמוד גם הוא מנוסח בחלקו הגדול כתיאורים של מקרים, שלאחר מכן הפוסקים דנים מה הנתונים המשמעותיים שבאים לידי ביטוי במקרה וכיצד ניתן להסיק מהם לגבי מקרים דומים.
למעשה זהו תפקידו של הדיין, להציג תקדימים הלכתיים ולהשוות ביניהם לבין המקרה הנידון.
ספרות השו"ת, שמהווה את הבסיס העיקרי לפסיקת הלכה בשאלות מתחדשות, גם היא במידה רבה מבטאת גישה קזואיסטית.
תשובה קלאסית של שו"ת בנויה במבנה הבא:
הפוסק המשיב מקבל את נתוני המקרה מהשואל.
הפוסק מביא מקורות שונים ודן בהם.
ככל שהמקור קדום יותר כך ערכו רב יותר.
הפוסק משווה כל מקור אל המקרה המדובר, מציג דמיון ושוני בין הנידון לראיה.
הפוסק מסיק מה הדין במקרה הנידון.
הפסיקה היום שמבוססת ברובה על אותו עיקרון של שו"ת, גם היא קיבלה את צורת ההשוואה למקורות קודמים.
הגישה הזאת קיימת בפרט בשאלות מתחדשות שנולדו בדורות האחרונים ולא היו בעבר, כמו של תורה ומדע, רפואה והלכה, חשמל בשבת, דת ומדינה ושאלות רבות נוספות שהחלו מאז המהפכה התעשייתית ותקופת הנאורות.
קזוארינה (שם מדעי: Casuarina) היא סוג של עץ ממשפחת הקזואריניים, המונה כ-17 מינים.