tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מדיניותה של החזית שהורכבה ממפלגות סוציאליסטיות, קומוניסטיות ואנרכיסטיות הייתה אנטי-פשיסטית, נגד המלוכנות, הקפיטליזם ושלטון הדת במדינה.
זאת בניגוד מוחלט לכיוון הפוליטי אליו נטו רוב ראשי הצבא, שעלו לדרגותיהם בתקופת שלטונו של הרודן מיגל פרימו דה ריברה.
כאשר זיהה נשיא הרפובליקה, מנואל אסאניה, תסיסה בקרב קציני צבא אפריקה, פיטר את פרנקו והגלה אותו להאיים הקנריים.
בתגובה נרצח אחד ממנהיגי הימין המלוכני, חוסה קאלבו סוטלו, שהיה חבר פרלמנט ושר האוצר ברודנות של ריברה, אשר קדמה להקמת הרפובליקה.
פרנקו יצא ממקום גלותו והשתלט מחדש על צבא אפריקה, שקיבל אותו מיד כמנהיג ללא עוררין וחייליו כינו אותו "אל קאודיו" (El Caudillo, "המנהיג").
פרנקו ביקש להעביר את חלקו העיקרי של צבא אפריקה לחופי ספרד בים.
אולם הצי היה עדיין בשליטת הממשלה הרפובליקאית.
בין ה-29 ביולי ל-5 באוגוסט הועברו 1,500 לוחמים מצבא אפריקה לספרד באמצעות רכבת אווירית של מטוסי יונקרס שסופקו על ידי גרמניה הנאצית.
3,000 חיילים נוספים הועברו באמצעות ספינות סוחר איטלקיות, בסיוע מפציצים של חיל האוויר המלכותי האיטלקי.
בהמשל הועברו בדרך האוויר עוד 8,000 חיילים.
לאחר תפיסת ראש גשר, התמקמו הכוחות בסביליה והחלו לגבש כוח מקומי.
עם תחילת המלחמה, בספטמבר 1936, הכריז על עצמו פרנקו כ"גנרליסימו" של הצבא הלאומני.
צבא אפריקה התפצל לשני כוחות, האחד, בפיקודו של חואן יגו ("הקצב מבדחוס"), נע במהירות צפונה-צפון מזרחה במטרה לתפוס את מדריד וטולדו.
השני, בפיקודו של חוזה אנריקה ורלה התמקד בכיבוש וביסוס השליטה באנדלוסיה, תוך כינון מדינת פלנחה בשטחי האזור וביצור בסיסי הכוח בערים המרכזיות ולנסיה, גרנדה וקורדובה.
וב-1 באוקטובר 1936, הכריז על עצמו כראש המדינה הספרדית.
בסוף ספטמבר היו רוב מערב ספרד ודרומה תחת שלטון צבא אפריקה.
ב-1 באוקטובר 1936, הכריז פרנקו על עצמו כראש המדינה הספרדית.
הצבא המשיך לגדול, כתוצאה מהתגייסות תומכים מן החוגים השמרניים, המלוכניים, הדתיים והקפיטליסטים הלאומנים.
נוסף על כך נתמך הצבא ב"לגיון הקונדור" שנשלח מגרמניה הנאצית, ובקורפוסי מתנדבים שנשלחו מאיטליה הפאשיסטית ומפורטוגל, תחת שלטון העריץ סלזר.
מנגד, הסתייעה הממשלה הרפובליקאית במתנדבי הבריגדות הבינלאומיות, אנשי מפלגות שמאל מרחבי העולם שהגיעו לספרד על מנת ללחום נגד הפשיזם.
המלחמה הסתיימה ב-1 באפריל 1939.
עם סיום הלוחמה, שב צבא אפריקה לגדלו שלפני פרוץ מלחמת האזרחים.
חייליו זכו להילה לתהילה והוא התקיים כמסגרת עילית.
אנשי חיל הפרשים של אינפני איישו את משמר האיים הקנריים.
חיל משמר "מורי" (כלומר מוסלמי צפון-אפריקאי) רכוב, שימש בתפקידים טקסיים בממשל פרנקו.
לאחר מלחמת העצמאות של מרוקו ב-1956 הועברו חלק מחיילי צבא אפריקה לשרת בצבא המרוקאי המלכותי.
איפני נכנעה לכוחות המרוקנים ב-1958 והועברה לשלטון מרוקאי ריבוני.
הערים (המובלעות) סאוטה ומלייה עדיין נשמרות על ידי גדוד סדיר של צבא אפריקה.
צב תרנגולי (שם מדעי: Chrysemys picta) הוא מין של צב מהמשפחה צבים ביצתיים, החי במקווי מים במזרח ארצות הברית.
צב זה הוא המין היחיד בסוגו והוא קרוי על שם בשרו המשובח, המזכיר טעם תרנגולת, שבעבר נמכר בכמויות בשוקי דרום ארצות הברית.
צב זה מזכיר במראהו את הצבגון המצויר הקרוב אליו טקסונומית.
הוא מגיע לאורך ממוצע של 10.2 עד 25.4 סנטימטרים, כשהנקבות לרוב גדולות יותר מהזכרים, להם זנבות וטפרים ארוכים יותר.
הוא בעל שריון קמור בצבע חום-ירוק ולעיתים מכוסה באצות.
הגפיים והבטן חומים כהים מפוספסים בצהוב ותחתית הגוף והגרון בהירים.
צב זה יכול לחיות 20 עד 24 שנה.
הצב מצוי לרב בסביבות לחות של ביצות, גדות נהר או קרקעית לחה בוצית ויכולים להימצא גם בין צמחייה סבוכה מיימית או יבשתית, בין השאר ביערות ברושיים.
צבים רבים חיים יחדיו ומבלים בהתחממות משותפת על בולי עץ או סלעים בקרבת המים, בדומה לצבגונים.
הצבים החיים באזורים הצפוניים גם נכנסים לתרדמת חורף, אך מרביתם חיים דרומה יותר.
הצבים הם אוכלי כל הניזונים ממיני סרטני נהרות, רכיכות שונות, ראשנים, דגים קטנים ונבלות אך גם מאצות ועלי צמחי מים.
בשנים הראשונות הם טורפים לחלוטין והם משתמשים בצווארם הארוך וטופריהם כדי לתפוס ולקרוע את טרפם.
הם עצמם יכולים להיטרף בידי עופות מים שונים, אליגטור אמריקני ודביבונים.
אוכלוסיית הצב נחשבת ליציבה באזורים רבים, אך חלקם מאוימים מהרס בתי גידול, ציד לא חוקי וצבים יכולים להידרס בכבישים מסוימים.
צב שטוח-שריון מלאי (שם מדעי: Notochelys platynota) הוא מין יחיד בסוגו של צב ממשפחת צבי בריכה, החי בדרום-מזרח אסיה.
אורך השריון של צב זה 32 סנטימטרים וצבעו חום-אפרפר או חום-אדמדם.
על השריון יש קווים רבים וכתמים שחורים.
צבעו של הצב עצמו כתום-צהוב למעט הראש והצוואר החומים.
הצב ניזון בעיקר מצמחי מים ופירות אך גם מחלזונות ופרוקי-רגליים.
הצב נפוץ בנחלים, בריכות וביצות ביערות טרופיים עד לגובה של 1,200 מטר בתאילנד, סינגפור, ברוניי, מלזיה ואינדונזיה באיים ג'אווה, סומטרה ובורנאו.
הצב נמצא בסכנת הכחדה עקב בירוא יערות, ציד למזון וסחר בחיות מחמד.
בשנת 1999 ייצאה מלזיה 12,300 צבים למכירה בתור חיות מחמד אך קשה להרבות צב זה בשבי.
בנוסף, יערות הגשם שבהם הוא חי נכרתים לטובת מטעים של דקל השמן מה שמאפשר לציידים להגיע לאזורים שלא היו נגישים בעבר.
צב רך הגנגס (שם מדעי: Nilssonia gangetica) הוא מין של צב מהמשפחה צבים רכים, החי בנהרות גדולים בדרום אסיה והוא מצוי בטבע בסכנת הכחדה.
הוא חי בטבע במדינות הודו, בנגלדש, נפאל, פקיסטן ואפגניסטן.
הצב נחשב לקדוש בדת ההינדית והוא מגודל במספר מקדשים בהודו.
צב זה הוא קרובו של צב רך בוסטמי.
צב זה הוא די גדול ומגיע לאורך של עד 94 ס"מ ולמשקל של 50 ק"ג בקירוב.
הוא בעל עיניים ונחיריים בולטים מעל ראשו, מה שמאפשר לו לנשום ביעילות ובעל שריון נמוך ורחב בצבע שחור-אפור עד ירוק כהה עם מספר "כתמי עיניים" בהירים מעליו והפנים צהובות עד אפורות.
הנקבות מעט יותר גדולות מהזכרים.
הצב מצוי לאורך הודו וסביבותיה בנהרות רחבים כמו הגנגס, האינדוס, פדמה, נהר מגנה , נהר ג'מונה , נהר נרמננדה , נהר מהאנדי ויובליהם השונים וכן בביצות.
הוא שוכן מים לרוב ונע במהירות במים, בעודו מחפש טרף של דגים, צפרדעים, חרקים וסרטנים וגם צמחי מים שונים.
הוא מספיק חזק כדי לתפוס עופות מים שוחים כמו ברווזיים וקורמורניים ואף צבים רכים אחרים.
הנקבות בונות קן בוצי על גדת הנהר ומטילה בין 11 ל-47 ביצים.
צב רך בוסטמי (שם מדעי: Nilssonia nigricans) הוא מין של צב מהמשפחה צבים רכים, החי בנהרות גדולים בהודו באסאם וטריפורה ובעיר צ'יטגונג בבנגלדש (בעבר התקיים גם באיראן).
צב זה למעשה נכחד בטבע (או מצוי בסכנת הכחדה חמורה) והוא מצוי כיום רק במספר בריכות של מקדשים.
הצב נחשב לעיתים לתת-מין של צב רך הגנגס או של המין Nilssonia hurum, הקטן ממנו בהרבה.
צב זה גדול מאוד ויכול להגיע לאורך של 94 ס"מ ולמשקל 54 ק"ג בקירוב, מה שהופך אותו לבין הגדולים שבצבים הרכים בהודו וככל הנראה הם עוברים את גיל 100 בשביל להגיע לגודלם.
כמו מרבית הצבים הרכים הנקבות גדולות יותר מהזכרים.
הוא בעל שריון נמוך וכהה המכוסה ב"עיניים" והגוף עצמו חום כהה עם לסתות צהובות בהירות וצוואר ורדרד.
הוא בעל גפיים ארוכות בעלות קרומי שחייה ובעל עיניים וחוטם המצויים בחלק העליון של הראש, מה שמאפשר לצב לנשום ביעילות.
עד 2002 החליטה הרשימה האדומה של IUCN להגדיר מין זה כנכחד, אך התברר להם שהוא שרד במספר מקדשים מרוחקים בהודו.
עם זאת המין עדיין קרוב להיכחדות.
מאחר שהצב קדוש לפי הדת ההינדית הצבים מגודלים במקדשים ומואכלים בהם, מה שעוזר להאכלתם ולמנוע את טריפתם בטבע ואולם אינו מתאים לשיקום האוכלוסייה והחזרתה לטבע.
לעיתים הצבים גם מקבלים טיפול כושל כמו זריקת ביסקוויטים לצבים בידי תיירים, מה שפוגע בהם ומוביל אותם לתת-תזונה.
בכמה מקדשים הצבים אף הורעלו בטעות.
במספר אזורים החזירו צבים לטבע אך מספרם קטן ביותר והם בסכנת הכחדה גדולה.
צבא הגנה לישראל (ידוע בעיקר בראשי התיבות צה"ל, וכן בצורה צבא ההגנה לישראל) הוא צבאה של מדינת ישראל והארגון המרכזי במערכת הביטחון הישראלית.
צה"ל משמש ככוח ההגנה העיקרי האמון על קיומה של מדינת ישראל.
לצה"ל שלוש זרועות: אוויר, ים ויבשה.
השירות בצה"ל הוא חובה, וחלקים גדולים מהאוכלוסייה משרתים בו.
צה"ל נחשב לאחד הצבאות המתקדמים, החזקים והמיומנים ביותר בעולם.
צה"ל הוקם במאי 1948, שבועיים לאחר הקמת המדינה.
טרם הקמתו, פעלו בארץ ישראל שלוש מחתרות עבריות מרכזיות (ההגנה, אצ"ל ולח"י).
בהתאם לחוק יסוד: הצבא (1976), צה"ל נתון למרוּת הממשלה, והשר הממונה מטעם הממשלה על הצבא הוא שר הביטחון.
במבנה צה"ל, הדרג הפיקודי העליון בצה"ל הוא המטה הכללי, ובראשו עומד ראש המטה הכללי (בראשי תיבות: הרמטכ"ל).
הרמטכ"ל ה־24 והנוכחי של צה"ל הוא רב-אלוף אייל זמיר (מאז מרץ 2025).
סדר הכוחות של צה"ל נאמד (לפני קיצור שירות החובה ב־2015) בכ־176,500 חיילים, מתוכם 42,000 קצינים וחיילים בקבע, ובנוסף 445,000 חיילים במילואים, ותקציבו השנתי כ־82 מיליארד שקלים חדשים (2023).
בנוסף לתפקידו הביטחוני צה"ל משרת משימות לאומיות, כמו התיישבות בכל שטחי מדינת ישראל באמצעות הנח"ל, ביעור הבערות והנחלת השפה העברית באמצעות מורות חיילות, אימונים קדם־צבאיים באמצעות הגדנ"ע, ומשימות חילוץ והצלה באמצעות יחידת החילוץ וההצלה הארצית.
צה"ל הוקם כשבועיים לאחר קום מדינת ישראל, תוך כדי קרבות מלחמת העצמאות.
הממשלה הזמנית החליטה על הקמתו וראש הממשלה, דוד בן-גוריון חתם על "פקודת צבא הגנה לישראל" ב־26 במאי 1948, ערב ל"ג בעומר, וב־31 במאי פרסם "פקודת יום להקמת צבא הגנה לישראל".
הפקודה כללה את ההוראה החד־משמעית שלא יתקיים כוח צבאי במדינת ישראל מלבד צה"ל, נוסח זה שימש מאוחר יותר כהנמקה להפסקת פעולתם של הכוחות המזוינים של המחתרות.
צה"ל התבסס על המבנה הארגוני של ארגון ההגנה, כדי לשמש ככוח הלוחם העיקרי של מדינת ישראל, ומיזג לתוכו גם לוחמים מהבריגדה היהודית והמחתרות האחרות – האצ"ל והלח"י.
עם הקמת צה"ל פורקו חטיבות "ההגנה" והפלמ"ח והוכפפו לפיקוד צה"ל.
שתים עשרה החטיבות שפעלו במלחמת העצמאות (שהוקמו ברובן על ידי "ההגנה") (חטיבת לבנוני (חטיבת הצפון) חולקה לחטיבות גולני, כרמלי, יפתח ועודד):
4. חטיבת קרייתי5. חטיבת גבעתי
8. חטיבה 89. חטיבת עודד
בראשיתו כלל צה"ל מספר חילות: חיל הרגלים – שהורכב מחטיבות החי"ר השונות של ההגנה והפלמ"ח, חיל ההנדסה – שהוקם עוד ב־1947, חיל השריון – שכלל את חטיבה 7 וחטיבה 8 והפעיל בעיקר משוריינים, חיל התותחנים, חיל האוויר ומחלקת מודיעין צבאי (המשכו של הש"י של ההגנה, ולימים תהפוך לאגף המודיעין).
מיד עם הקמתו החל צה"ל להילחם במלחמת העצמאות והתארגן תוך כדי הלחימה, כאשר היחידות הלוחמות השונות הוכפפו בהדרגה לפיקוד צה"ל.
בתום המלחמה היה צה"ל מצויד ומאורגן טוב יותר מאשר בתחילתה, אך עדיין היה רחוק מלהיות צבא מודרני ומתקדם.
ההתמקצעות החלה בשנות החמישים ובמבצע קדש צה"ל כבר היה מאורגן ומצויד בצורה המצופה מצבא מקצועי מערבי, לרבות ברובה אחיד ללוחמי החי"ר, מטוסי קרב תקניים וטנקים.
ב־1956 פתחה ישראל, בשיתוף בריטניה וצרפת (בעקבות אינטרס משותף) במבצע קדש נגד מצרים, בו נחלה ניצחון מוחץ וכבשה את חצי האי סיני.
בעקבות לחץ בין-לאומי ישראל נסוגה, לא לפני שלקחה ציוד ונשק שלל רב ממה שהותיר אחריו הצבא המצרי המובס, והרסה את התשתית הצבאית המצרית במבצע עמורה.
סוף שנות ה־60 ושנות ה-70 של המאה ה-20 התאפיינו במלחמות התשה, הן נגד צבא מצרים (מלחמת ההתשה) והן נגד ארגוני טרור פלסטיניים.
בעקבות הקמת אש"ף באמצע שנות ה־60 החל צה"ל להקדיש את כוחותיו למלחמה בטרור וביצע מבצעים רבים נגד הטרור הפלסטיני כגון מבצע כראמה (1968), מבצע אביב נעורים (1973) ושחרור בני הערובה באנטבה (1976).
המלחמה הגדולה ביותר בתקופה זו הייתה מלחמת יום הכיפורים שפרצה באוקטובר 1973. המלחמה פרצה בהפתעה וצה"ל לא היה מוכן לה ועל כן ספג בימים הראשונים מפלות קשות.
בהמשך, צה"ל הצליח להתארגן, להדוף את האויב לשטחו ואף לפרוץ קדימה אל תוך מצרים וסוריה.
מלחמת יום הכיפורים נתפשה בישראל כמכה קשה והתפכחות מהאופוריה של ששת הימים – בעיקר בגלל האבדות הכבדות ומתקפת הפתע של הערבים.
בשנת 1978 ערך צה"ל את מבצע ליטני כנגד ארגוני הטרור הפלסטינים ובראשם אש"ף, שעברו ללבנון עקב אירועי ספטמבר השחור בירדן.
שנים אלה אופיינו בפעולות טרור פלסטיניות וירי רקטות (שכונו על ידי התקשורת "קטיושות") אל עבר יישובי הצפון, ומנגד פעולות צה"ל בלבנון.
בשנת 1982 פרצה מלחמת לבנון הראשונה שהחלה כמבצע שלום הגליל ונמשכה עד 1985. במלחמה זו נלחם צה"ל הן כנגד הצבא הסורי והן כנגד המיליציות הפלסטיניות.
לצד הישגים כמו מבצע ערצב 19, הפלת למעלה מ־80 מטוסים סורים ללא אבדות בקרבות אוויר וגירוש אש"ף לתוניס, שקע צה"ל ב"ביצה הלבנונית" וקם ארגון הטרור השיעי חזבאללה, שנהפך לאויב מר לישראל מאז.
ב־1985 נסוג צה"ל מרוב לבנון והשאיר כוחות שלו ושל צד"ל ברצועה בדרום לבנון שנקראה רצועת הביטחון.
שנות ה-80 של המאה ה-20 התאפיינו בלחימה בעצימות נמוכה, בעיקר ברצועת הביטחון בלבנון, אך החל מ־1987 גם בפלסטינים בעקבות פריצת האינתיפאדה הראשונה.
כנגד פעילות צה"ל בשטחים נטען שהחיילים משמשים כשוטרים, דבר השוחק את המוכנות של צה"ל למלחמה כוללת.
בעקבות הסכמי אוסלו החל צה"ל לסגת בהדרגה משטחי יהודה, שומרון ועזה לטובת הרשות הפלסטינית שהתבססה על אש"ף ופרשה כוחות ביטחון משלה.
הלחימה ברצועת הביטחון נמשכה וכללה מספר מבצעים גדולים בהם מבצע דין וחשבון ומבצע ענבי זעם, שנועדו להרתיע את חזבאללה מלהפגיז את יישובי הצפון ברקטות (כגון רקטות 107 מ"מ וגראד 122 מ"מ, שזכו לשם הגנרי "קטיושות" בתקשורת הישראלית).
אחרי גל פיגועי התאבדות בישראל שהוביל הארגון האסלאמי הפונדמנטליסטי חמאס ואחרי עליית בנימין נתניהו לשלטון ב־1996 שרר שקט יחסי בישראל, שהופר בשנות ה-2000.
במאי 2000 הורה ראש הממשלה אהוד ברק (לשעבר הרמטכ"ל) לצה"ל לסגת מרצועת הביטחון בדרום לבנון.
הנסיגה נעשתה בחופזה, ולטענת גורמים ביטחוניים גרמה לפגיעה בכושר ההרתעה של צה"ל, ותרמה לפריצת האינתיפאדה השנייה כארבעה חודשים לאחר מכן.
תקופת האינתיפאדה השנייה, שפרצה בספטמבר 2000, לאחר כישלון ועידת קמפ דייוויד, התאפיינה בטרור רב מצד הפלסטינים, בפרט למעלה מ־140 פיגועי התאבדות בישראל בהם נהרגו כ־500 איש מתוך למעלה מאלף ישראלים ונפצעו אלפים, רובם אזרחים חפים מפשע.
במרץ 2002 יצא צה"ל בהנהגת ראש הממשלה אריאל שרון למבצע חומת מגן והסב מכה קשה לארגוני הטרור הפלסטינים ול.
המלחמה בטרור נמשכה גם בשנים שלאחר מכן, בפעילות צבאית יומיומית בסיוע השב"כ, יחידות מסתערבים, משמר הגבול והימ"מ (היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור של משטרת ישראל).
תוך מספר שנים הצליחו צה"ל ומערכת הביטחון לדכא את הטרור הפלסטיני ביהודה ושומרון.
שנת 2006 התאפיינה בהסלמה ברצועת עזה, עליה השתלט החמאס, ששיאה היה בחטיפת החייל גלעד שליט.
צה"ל יצא למבצע גשמי קיץ אך נאלץ להפנות את מאמציו לזירה הלבנונית, בעקבות תקיפת חזבאללה שבה נחטפו 2 חיילים ונהרגו עוד 8. תקיפה זו הביאה לפריצת מלחמת לבנון השנייה.
מלחמה זו התאפיינה בירי רקטות מסיבי על יישובי הצפון – שהגיע עד לחיפה.
צה"ל הגיב בתקיפה אווירית נרחבת ולאחר מכן בכניסה קרקעית לדרום לבנון.
המלחמה שנתפסה ככישלון בישראל, הסתיימה כעבור חודש בהפסקת אש הביאה לשקט יחסי בגבול הצפון למשך כעשור וחצי.
במלחמה נהרגו 44 אזרחים ו־121 חיילים לישראל ובין 500 ל־700 מחבלים מחזבאללה ועוד כמה מאות לבנונים.
בעקבות המתקפה יצא צה"ל למלחמת חרבות ברזל, שתחילתה טיהור הנגב המערבי מהמחבלים שחדרו אליו, והמשכה בהפצצות נרחבות על רצועת עזה, בעיקר מהאוויר, אך גם מהים ומהיבשה.
ב-31 באוקטובר החלה כניסה קרקעית משמעותית של צה"ל (אוגדה 36, אוגדה 162, אוגדה 98, אוגדה 99, אוגדה 252, ואוגדת עזה) לרצועת עזה וכיבוש חלקים ממנה.
הלחימה ברצועת עזה נמשכה חודשים ארוכים, בהם צה"ל טיהר חלקים נרחבים ברצועת עזה, והפעיל לחץ צבאי שהוביל לעסקאות חטופים בדצמבר 2023 ובפברואר 2025. עם תום הפסקות האש צה"ל חזר להילחם ברצועה.
במקביל ללחימה הממושכת ברצועת עזה, התנהלה לחימה גם בשש זירות נוספות:
זירת לבנון בין ישראל לחזבאללה, שהחלה כמלחמת התשה בקרבת הגבול, ובאוקטובר 2024 הפכה לזירה הראשית וכללה תמרון קרקעי.
זירת סוריה, שכללה כניסה קרקעית בדצמבר 2024.
זירת איראן, שהחלה בעימות ישיר באפריל 2024, והפכה לזירת לחימה ראשית ביוני 2025 עם תקיפות אוויריות הדדיות.
זירת יהודה ושומרון, שהתנהלה כזירה משנית לאורך חודשי המלחמה, והפכה לזירה מרכזית במהלך הפסקות האש בעזה.
זירת תימן בין ישראל לחות'ים, שהחלה עם שיגור טילים בליסטיים מתימן לכיוון ישראל, וכללה תגובות נגד של צה"ל במספר מבצעים אוויריים.
זירת עיראק, שכללה שיגור כטב"מים לישראל מכיוון עיראק, בידי ההתנגדות האסלאמית בעיראק.
המטה הכללי (המטכ"ל) של צה"ל מורכב מגופים אלו: שלוש זרועות, ארבעה פיקודים מרחביים, שבעה אגפּים ושישה־עשר חֵילות.
אגפּי המטכ"ל אחראים לתכנון ולתיאום של מדיניות צה"ל ולהפעלת המערכים הקשורים לתחום התמחותו של כל אגף.
מפקד זרוע היבשה אחראי לבניין הכוח היבשתי של צה"ל (הכשרתו, אימונו וציודו).
מפקדי זרוע האוויר וזרוע הים אחראים גם להפעלת הכוחות האוויריים והימיים בהתאמה, נוסף על בניין הכוח, ומפקדי הפיקודים המרחביים (פיקוד הצפון, פיקוד המרכז ופיקוד הדרום) אחראים – יחד עם הרמטכ"ל וראש אגף המבצעים – על הפעלת הכוחות המבצעיים שבמרחב פיקודם.
(פצ"ן) – אחראי לרמת הגולן, הגליל והגבולות עם סוריה ולבנון.
(פקמ"ז) – אחראי לירושלים, השפלה, יהודה ושומרון וגבול ישראל–ירדן.
(פד"ם) – אחראי ל, אילת, הגבולות עם ירדן (דרומה מים המלח), מצרים ורצועת עזה.
(פקע"ר) – אחראי להגנת העורף והאזרחים.
הגיוס לצה"ל מתבצע מכוח חוק שירות ביטחון, אשר מסדיר את ההוראות בדבר השירות.
בישראל נהוג שירות חובה לבנים ולבנות, ואורכו של השירות משתנה מתקופה לתקופה.
הרכב כוח האדם בצה"ל השתנה לאורך הזמן עם השינוי בהרכב האוכלוסייה בישראל.
לאחר מלחמת העצמאות מנה הצבא 25 אלף איש.
בשנותיו הראשונות שירתו בצה"ל בני המושבים והקיבוצים, בני העליות הראשונות מאירופה ועולים חדשים שהגיעו בעלייה הגדולה של שנות החמישים.
עם הזמן חל שינוי בהרכב כוח האדם בצבא ועלה באופן יחסי משקלם של עולים יהודים מארצות ערב וצאצאיהם ושל דתיים לאומיים בצבא.
על פי הערכה של המכון למחקרי ביטחון לאומי לשנת 2014:
בזרוע היבשה 133,000 חיילי סדיר ועוד 380,000 חיילי מילואים.
בזרוע האוויר והחלל 34,000 חיילי סדיר ועוד 55,000 חיילי מילואים.
בזרוע הים 9,500 חיילי סדיר ועוד 10,000 חיילי מילואים.
בסך הכול, 176,500 חיילים בסדיר ועוד 445,000 חיילים בכוח המילואים.
בעקבות קיצור שירות החובה, חלה לאחר שנת 2016 ירידה במספר המשרתים.
לפי דיווח בעיתון "גלובס" המסתמך על נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, היה מספר חיילי החובה באותה שנה כ־169,000 ובשנים 2017 עד 2019 כ־152,000.
לפי חוק שירות ביטחון, הגיוס לצה"ל הוא בבחינת גיוס חובה לכל אזרח ישראלי שהגיע לגיל 18 (למעט חריגים, כגון ערבים ישראלים ששר הביטחון פוטר אותם משירות מתוקף הסמכות המוענקת לו בחוק זה).
השירות הסדיר אורך בפועל שנתיים ו־8 חודשים לגברים ושנתיים ו־4 חודשים לנשים.
לכל חייל נקבע פרופיל רפואי, ולפיו מוחלט באיזה מערך לשבצו.
מן השירות הצבאי פטורים בעלי פרופיל נמוך (פרופיל 21) או המאובחנים כחסרי התאמה לשירות צבאי.
הפרופיל הגבוה ביותר הוא 97. עבור בני מיעוטים, להוציא דרוזים וצ'רקסים הגיוס הוא התנדבות.
בנוסף, נשים זכאיות לקבלת פטור משירות בצה"ל מטעמי הכרה דתית .
אף על פי שרשמית הגיוס הוא חובה, בפועל אחוז משמעותי אינו מתגייס מסיבות שונות.
מלבד חרדים שאינם מתגייסים, בנות חרדיות, דתיות או דרוזיות, קיימת תופעה של סרבנות לגיוס לשירות הצבאי, הנובעת מטעמים מצפוניים ופוליטיים (להרחבה ראו סרבנות בישראל).
ניתן להשתבץ ב־3 מערכים עיקריים – המערך הלוחם, מערך תומכי הלחימה והמערך העורפי, השיבוץ נקבע בהתאם לפרופיל וליחידה בה ישובץ, במקרים מסוימים ישנם אנשים שצה"ל אינו מאפשר להם להגיע ליחידה קרבית והם מציעים את עצמם באופן התנדבותי לקרבי.
חלק מן המועמדים־לשירות־ביטחון דוחים את שירותם מסיבות שונות, כגון יציאה לשנת שירות, השלמת בחינות בגרות או תחילת לימודים במסגרת העתודה האקדמית.
דחיית השירות טעונה קבלת אישור לכך מהצבא, ועתודאים בדחיית שירות נחשבים למי שגויסו כבר לצה"ל.
חובת השרות לתלמידי ישיבה המצהירים ש"תורתם אומנותם" נדחית כל עוד הם לומדים, ובפועל חלקם אינם מתגייסים (נושא זה שנוי במחלוקות ציבורית, ניסיונות לשנות את החוק כשלו).
קיימת מסגרת שירות לתלמידי ישיבות – ישיבות ההסדר.
במסגרת זו משלבים פרקי שירות פעיל בצה"ל ופרקי שירות ללא תשלום, המסתכמים בכ־4 שנים.
צה"ל מקל בתנאי השרות ובארכו גם למתגייסים בגיל מבוגר ובעלי משפחות, לספורטאים ולמוזיקאים מחוננים.
לאחר סיום השירות הסדיר, ממשיכים חלק מהחיילים לשרת תקופה קצובה בכל שנה ובמקרי חירום , במסגרת שירות המילואים.
השירות בצה"ל מתקיים בשלושה מסלולים:
שירות חובה: שירות שמתקיים מכוח חובה שנקבעה בחוק שירות ביטחון.
שירות קבע: שירות שמתקיים בעקבות הסכמה חוזית בין משרת הקבע ובין צה"ל.
שירות מילואים: שירות שבמסגרתו נקראים אזרחים לשירות פעיל של כחודש בשנה, לשם אימונים ופעילות ביטחון שוטף, ובעיקר לשם הגדלת סדר הכוחות בזמן מלחמה.
משרתי החובה ומשרתי הקבע, יחד עם אזרחים עובדי צה"ל, מרכיבים את הצבא הסדיר.
אנשים עם מוגבלות מתקבלים כמתנדבים בצה"ל לפי קביעתה של מפקדת קצין רפואה ראשי, עם אפשרות קידום לקצונה.
מעת לעת מתעורר ויכוח ציבורי סביב סוגיית ההימנעות מגיוס בישראל.
בדרך כלל בהקשר לציבור החרדי, לציבור הערבי ולידוענים, אם כי גם בנסיבות אחרות.
כצבא בשירות חובה, שהוא גם "צבא העם" הוטלו על הצבא (והצבא לקח על עצמו) משימות לאומיות בתחום כוח האדם כגון קליטת עלייה, שילוב נוער שלא נמצא במסגרות לימוד ("נערי רפול"), הכשרה לבחינות בגרות ועוד.
בשנת תשכ"ה (1965) זכה צה"ל בפרס ישראל לחינוך.
המרכיב האנושי המרכזי של צה"ל הוא יהודים תושבי ישראל.
בנוסף משרתים בצה"ל גם בדואים, דרוזים ועולים שאינם יהודים.
ערביי ישראל אינם מגויסים ומרבית החרדים פטורים מגיוס או משרתים זמן קצר.
בהשפעת המודל של צבא העם ואופייה הרב תרבותי, התפתח בצה"ל עם הזמן הרכב אנושי מגוון מבחינה מגדרית, אתנית, דתית וכדומה.
למגוון זה ישנם מספר ביטויים מרכזיים:
הימצאותן של קבוצות אוכלוסייה שונות ורבות בצבא, כולל בתפקידים שאינם מקובלים בעולם, כמו נשים קרביות.
הסללה, מכוונת ולא מכוונת, של חברי קבוצות שונות לתפקידים שונים וליחידות שונות.
שירות של קבוצות בצבא באופן מאוגד, כמו בני ישיבות ובני גרעין, תוך מעורבות של בעלי תפקידים אזרחיים בנעשה בצבא.
התוכנית להפיכת צה"ל לצבא מקצועי
במהלך כהונתו כראש אכ"א, חולל אלוף גיל רגב סערה כאשר אמר כי אינו מעוניין בגיוס חיילים מאוכלוסיות חלשות, כיוון ש"יותר משהם תורמים לצבא, אנחנו משקיעים בהם".
רגב התנגד בין היתר לפרויקט "נערי רפול" ולתוכנית "עתידים".
במהלך כהונתו בשנת 2003 העלה תוכנית להפיכת צה"ל לצבא מקצועי בשכר, בשונה מהמצב הקיים, בו הצבא המתבסס על שירות חובה.
התוכנית נדחתה על ידי שר הביטחון שאול מופז.
תקציב הביטחון שהוא השני בגודלו אחרי תקציב החינוך, בנוי משני מקורות.
1. נטו – תקציב על מקורות המשק, שהוא עיקרו של התקציב.
ו-2. "הוצאה מותנית בהכנסה" – תוספת ממקורות חיצוניים כמו הסיוע האמריקני ומקורות משרד הביטחון כמו מכירת קרקעות וציוד ישן.
שני המקורות ביחד נקראים תקציב ברוטו.
בשנת 2019 תקציב הביטחון ברוטו עמד על 72.9 מיליארד ש"ח, ותקציב הביטחון נטו עמד על 55.3 מיליארד ש"ח, שהוא 11.5 אחוזים מתקציב המדינה נטו.
הסיוע האמריקני בשנה זו עמד על 3.3 מיליארד דולר שהוא קרוב ל־20 אחוז מתקציב הביטחון ברוטו.
תקציב הביטחון הרגיל איננו כולל עלות של מלחמות ומבצעים שמתוקצבים בנפרד לפי עלותם המשוערכת.
כך למשל עלות מבצע צוק איתן תוקצבה בשנת 2014 ב־7 מיליארד ש"ח נוספים.
משנת 2007 תקציב הביטחון מחולק לשני חלקים: תקציב בלתי מסווג שפתוח לעיני כל וכולל למשל תקציב אגף משפחות והנצחה וכן גמלאות, ותקציב מסווג שכולל למשל רכש ואימונים.
בעשורים השני והשלישי של המאה ה־21 תקציב הביטחון ברוטו של ישראל, טיפס מכ־60 מיליארד ש"ח ל־82 מיליארד ש"ח, ועמד על כ־15–12 אחוז מהתקציב הכולל.
במשך שלושים השנה האחרונות קיימת ירידה עקבית באחוז תקציב הביטחון מכלל התקציב הכולל.
בעוד שבתקופה שבין מלחמת יום כיפור ומלחמת לבנון הראשונה התקציב עמד על כ־25% מכלל תקציב המדינה, ב־2010 הוא עמד על כ־15% מכלל תקציב המדינה, וב־2020 הוא עמד על כ־12% מתקציב המדינה.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל תקציב הביטחון של ישראל לשנת 2024 הוגדל באופן משמעותי והוא עומד על 168.087 מיליארד ש"ח ברוטו (תקציב הוצאה של 117.527 מיליארד ש"ח + הוצאה מותנת בהכנסה כולל סיוע אמריקני של 50.560 מיליארד ש"ח).
תקציב 2025 אף הוא מהווה תקציב מוגדל ביחס לעשור האחרון כאשר הוא עומד על 136.027 מיליארד ש"ח ברוטו (תקציב הוצאה של 107.827 מיליארד ש"ח + הוצאה מותנת בהכנסה של 28.200 מיליארד ש"ח).
המשכורת לחיילים בשירות חובה משתנה בהתאם לסוג השירות הצבאי.
ב־2022 החליטה ממשלת ישראל לעלות את שכר היסוד.
הלוחמים מקבלים 2,463 שקלים, לוחמי חוד בשנת השירות השלישית מקבלים 3,048 שקלים, תומכי הלחימה מקבלים 1,793 שקלים, וחיילים עורפיים מקבלים 1,235 שקלים.
ההטבה העיקרית למשרתי הקבע היא זכותם לפרוש ולקבל פנסיה בגיל צעיר יחסית לרוב המשק.
גיל הפרישה הממוצע בצה"ל הוא פחות מ־50 שנים, בהשוואה לגיל פרישה בחוק, הרלוונטי לרוב המשק, שהוא 67 שנים לגבר ויותר מ־62 שנים לאישה.
קצינים בקבע בדרגת רב-סרן ומעלה מקבלים רכב צמוד, אך משלמים מס על הטבה זו.
לקצינים בדרגת סגן-אלוף ומעלה המס מגולם.
חיילים בסדיר זוכים להטבות שונות, לרוב אחוזי הנחה וכרטיסים מוזלים במוסדות תרבות מסוימים, כדוגמת בתי קולנוע ותיאטראות.
גם עסקים לממכר מזון או נותני שירותים אחרים נותנים הנחות על רכישות ללובשי מדים.
חיילים, קצינים ושוטרים זכאים לנסוע בחינם בתחבורה ציבורית.
לצה"ל קוד אתי רשמי שעל פיו מחונכים חייליו וקציניו.
הקוד האתי הרשמי מדגיש את חשיבות הדבקות במשימה וטוהר הנשק.
צה"ל פועל רבות כדי להנחיל את הקוד האתי הרשמי לחיילים על ידי פעילות חינוכית במהלך הטירונות, קורסי מפקדים, סדנאות חינוך ועוד.
הקוד האתי הרשמי מבטא את רצון מקימי הצבא להציב רף מוסרי לפעילות חייליו.
חריגות מערכים אלו יחד עם מחלוקות שהתגלו לאופן יישומם במצבים שונים, הביאו את שלטונות הצבא לקבוע בכתובים את הקוד האתי של הצבא בשנת 1994 וכונה רוח צה"ל.
לדברי עורכיו של המסמך, הוא יונק מארבעה מקורות: מסורת צה"ל, מסורת מדינת ישראל, מסורת עם ישראל וערכי מוסר אוניברסליים.
מלבד הקוד האתי של צה"ל, חתומה מדינת ישראל גם על אמנות בינלאומיות כדי להבטיח שמירה ערכי מוסר גם במצבי מלחמה, ובהן אמנת ז'נבה (1949) ואמנות האג.
מפקד צה"ל הוא ראש המטה הכללי (רמטכ"ל), ראש המטה הכללי כפוף ישירות להוראות שר הביטחון.
+ רמטכ"לי צה"למס.שם מלא וכינוי(תקופת חיים)תקופת כהונהראש הממשלה הממנההשר הממנהאירועים מרכזייםתאריך עבריתאריך לועזימשך כהונה בחודשים1יעקב דורי
<small>(1922–1995)ט"ז בטבת ה'תשכ"דל' בכסלו ה'תשכ"ח1 בינואר 19641 בינואר 196848לוי אשכוללוי אשכולמלחמת ששת הימים8חיים בר-לב
<small>(1925–1976)י"ד בטבת ה'תשל"בי"א בניסן ה'תשל"ד1 בינואר 19723 באפריל 197427גולדה מאירמלחמת יום הכיפוריםרמטכ"ל בפועליצחק חופי
<small>(1929–2004)ט' בניסן ה'תשל"חו' באייר ה'תשמ"ג16 באפריל 197819 באפריל 198360מנחם בגיןעזר ויצמן מלחמת לבנון הראשונה
מבצע אופרה12משה לוי (משה וחצי)
<small>(1937–2008)כ' בניסן ה'תשמ"זי"ז בניסן ה'תשנ"א19 באפריל 19871 באפריל 199148יצחק שמיריצחק רבין מלחמת המפרץ
<small>(1942–)י"ז בניסן ה'תשנ"אכ"ט בטבת ה'תשנ"ה1 באפריל 19911 בינואר 199545משה ארנסמבצע דין וחשבון15אמנון ליפקין-שחק
<small>(1948–)ט"ו בתמוז ה'תשנ"חכ"ט בתמוז ה'תשס"ב9 ביולי 19989 ביולי 200248בנימין נתניהויצחק מרדכי נסיגת צה"ל מדרום לבנון
מבצע חומת מגן17משה יעלון (בוגי)
<small>(1950–)כ"ט בתמוז ה'תשס"בכ"ג באייר ה'תשס"ה9 ביולי 20021 ביוני 200535אריאל שרוןבנימין בן אליעזרהאינתיפאדה השנייה18דני חלוץ
<small>(1954–)כ"ו בשבט ה'תשס"זי' באדר א' ה'תשע"א14 בפברואר 200714 בפברואר 201148אהוד אולמרטעמיר פרץ תקיפת הכור הגרעיני בסוריה
<small>(1959–)י' באדר א' ה'תשע"אכ"ז בשבט ה'תשע"ה14 בפברואר 201116 בפברואר 201548בנימין נתניהואהוד ברק מבצע עמוד ענן
<small>(1964–)ט' בשבט ה'תשע"טכ"ג בטבת ה'תשפ"ג15 בינואר 201916 בינואר 202348אביגדור ליברמןהעימותים בגבול ישראל–רצועת עזה
<small>(1966–)ה' באדר ה'תשפ"המכהן5 במרץ 2025מכהןמכהן בנימין נתניהו ישראל כ"ץמלחמת חרבות ברזל
חלק ניכר מאמצעי הלחימה של צה"ל הוא פרי פיתוח וייצור של התעשיות הביטחוניות הישראליות, כגון רפאל – רשות לפיתוח אמצעי לחימה, התעשייה הצבאית, התעשייה האווירית לישראל ואלביט מערכות.
ספקית עיקרית נוספת היא ארצות הברית, שאף מממנת חלק ניכר מאמצעי הלחימה שהיא מספקת, כחלק מהשותפות האסטרטגית בין שתי המדינות.
גם גרמניה ספקית חשובה של אמצעי לחימה לישראל (בעיקר כלי שיט) ואף מסבסדת חלק מהם.
ישראל משדרגת חלק ניכר ממערכות הנשק שנרכשות מארצות הברית וגרמניה ומתאימה אותן לצרכיה.
חלק מהאמל"ח המיוצר בישראל זה מיוצא גם למדינות אחרות, וחלקו הוא בגדר "נשק הפתעה" שפרטיו מסווגים וצה"ל הוא היחיד שמצויד בו.
"נשק הפתעה" זה נועד לתת לישראל יתרון טכנולוגי איכותי על יריביה.
הנשק האישי של רוב חיילי צה"ל הם רובים ממשפחות ה־M16: רובה M4A1 פלאט־טופ בשירות יחידות העילית (לצד ה-SIG MCX), חטיבות החי"ר הסדירות וחיל ההנדסה הקרבית ורובי "M-16 מקוצרים" מדגמי CAR15 (רובה M16A1 מקוצר) ו-M16 מנוסר ביחידות השדה.
רובה התבור X-95 פלאט-טופ, רובה בולפאפ ישראלי שהחליף את התבור CTAR-21 והמיקרו-תבור, שרת בחלק מחטיבות החי"ר הסדירות אך במהלך מלחמת חרבות ברזל הוחלף לטובת ה-M4A1 והועבר לחטיבות מילואים.
ביתר חילות השדה וכוחות המילואים ניתן עדיין למצוא את הגליל אם כי רובם חמושים ברובי M-16 ארוכים או מקוצרים.
בנוסף, במהלך מלחמת חרבות ברזל נרכשו אלפי רובים מדגמי IWI ערד 5 ואמתן MZ-4 למילוי חוסרים והוחלט על מכרז להחלפת רובה השירות של צה"ל.
רובי הצלפים שמשמשים את צה"ל כוללים את הרמינגטון M24 (לצליפת שדה), את הברק (HTR 2000) (לצליפה בטווחים ארוכים), את ה־SR-25 Mk 11 והבארט REC10 (רובים חצי־אוטומטיים לצליפה בשטח בנוי) ואת הבארט MRAD (לצליפה כללית, משימות מיוחדות ולוחמה בטרור), לצד רובי צלפים נוספים ביחידות המיוחדות.
ה־M82A1 בארט, רובה צלפים כבד, יצא ממערך הצליפה של החי"ר ועבר לשירות חיל ההנדסה הקרבית, שם הוא משמש כרובה נגד ציוד ומטעני חבלה.
המחלקות והפלוגות של כוחות היבשה מצוידות גם במקלעים, שהעיקריים הם הנגב 5.56 מ"מ, המאג 7.62 מ"מ והנגב NG7 (אף הוא בקליבר 7.62 מ"מ).
הנשק הכבד כולל מקלע כבד M2 בראונינג (מק"כ 0.5) ומקלעי רימונים סאקו דיפנס Mk-19 (מקל"ר) ו־Mk 47 סטרייקר (מקל"רון).
בנוסף, מצוידות יחידות החי"ר ברקטות כתף מדגמי לאו M72 ומטאדור, וטילים נגד טנקים מהסוגים טאו ("עורב") וספייק (במספר דגמים, בהם "גיל" ו"גיל 2").
חיל הרגלים חמוש במגוון מרגמות בהן מרגמה 52, מרגמה 60, מרגמה 81 (לי"ש/נמר"ש) וקשת, מרגמה מתנייעת נשלטת־מחשב בקוטר 120 מ"מ.
כלי הרכב הטקטיים העיקריים המשרתים בצה"ל הם ה-האמר (HMMWV), ה"זאב", הסופה והפנתר.
מדובר בכלי רכב בעלי הנעה 4X4 המיועדים לעבור בדרכים שונות.
לצידם משרתים רכבי תובלה כגון משאיות קלות, משאיות ריאו, טאטרה ואושקוש HEMTT ומובילי טנקים של מרצדס, וולוו ואינטרנשיונל.
כמו כן נמצאת בשירות משאית ה"ספארי" המיועדת לתובלה ממוגנת של חיילים.
הנגמ"ש העיקרי בצה"ל הוא ה־M-113 ("ברדלס") על נגזרותיו הרבות, ובנוסף לו משרתים מספר סוגים של נגמ"שים כבדים: ה"נמ"ר" (נגמ"ש מרכבה), ה"אכזרית" (מבוססת על תובת טנקי T-55 שנלקחו שלל במלחמות ישראל), הנגמחו"ן וה"נקפדון" (המבוססים על תובות טנקי צנטוריון), בעתיד אמור להיכנס ה"איתן", נגמ"ש אופני.
חיל השריון של צה"ל בנוי כיום על טנקי המרכבה (סימן 3 ב"ז, סימן 4 וסימן 4מ ומרכבה סימן 4 ברק).
הטנקים חמושים בתותח טנק תעש 120 מ"מ, במקלעים ובמרגמות 60 מ"מ.
על רוב טנקי המרכבה סימן 4 מותקנת מערכת הגנה אקטיבית לטנקים "מעיל רוח".
לצד פגזי חודרי־שריון (ח"ש־חץ) וחלולן חיל השריון חמוש בפגזים רב־תכליתיים מדגמי כלנית היעילים נגד מגוון מטרות, לרבות רק"מ, חי"ר, מבנים ואף מסוקים מנמיכי טוס, וכן בחצב שנועד בעיקר נגד מבנים וחי"ר מבוצר.
חיל ההנדסה הקרבית של צה"ל מצויד בכלי הנדסה שונים, בהם רכב קרבי משוריין, ציוד מכני הנדסי, אמצעי מיקוש, אמצעי חבלה התקפית ואמצעי חבלה וסילוק פצצות.
כלי הרק"ם כוללים טנקי גישור, טנקי הנדסה עם מגובים שונים, נגמ"שי M113, נגמ"שי הנדסה כבדים מדגמי פומ"ה ונמ"ר הנדסי.
מערך הצמ"ה של חיל ההנדסה הקרבית מפעיל דחפורי D9 משוריינים – בולדוזרים זחליים כבדים ומשוריינים מדגם קטרפילר די־9, מחפרים ממוגנים בגדלים שונים בהם באגר E-349 הגדול, שופלים ממוגנים מדגמי קטרפילר 966 ומקדחי־בורות לחשיפת מנהרות.
אחד האמצעים ההרסניים ביותר שמפעיל חיל ההנדסה הוא הצפע שריון, שנועד במקור לפריצת שדות מוקשים, לצידו משרתת מערכת CARPET של רקטות ריצוף.
יהל"ם (יחידה מובחרת ששייכת לחיל ההנדסה ומבצעת פעולות הנדסה מיוחדות) מפעילה מגוון רובוט צבאיים למטרות חבלה וסילוק פצצות וסיור באזורים סגורים ומסוכנים, כגון בתים ממולכדים ומנהרות תת־קרקעיות וכן מגוון חומרי נפץ ומטעני הריסה.
בנוסף מפעיל החיל אמצעי זיהוי וטיהור אב"כ.
חיל התותחנים של צה"ל מצויד במערכות ארטילריה תקניות, כגון מרגמות כבדות והוביצרים מתנייעים המבוססים על תותח מתנייע M-109 ("דוהר" ו"דורס").
החיל מצויד גם במערכות רקטיות הכוללות את ה־M-270 MLRS האמריקאי (נקרא בצה"ל "מנתץ" ונחשב למערכת הטקטית ההרסנית ביותר בזרוע היבשה) החמוש ברקטות מתקנות מסלול רעם איתן ורקטות "רומח" לסיוע אש מדויק, ואת משגר רקטות "להב" המשגר רקטות מתקנות מסלול ישראליות כגון ה"רומח" וה"אקסטרא".
החיל מפעיל גם מערכות חימוש מונחה מדויק בהם "חפיז" וטנק הטילים "פרא" המשגרים טילי "תמוז" ארוכי-טווח.
בנוסף מפעיל החיל מכ"מי איכון מדגמי נורית ור"ז, וכן כלי טיס בלתי מאוישים (בהם רוכב שמיים והרמס 450) לסייע באיתור ואיכון מטרות.
חיל האיסוף הקרבי מפעיל מערכות תצפית מתקדמות, בהן הרקון והנגמפו"פ.
חיל החימוש מפעיל טנקי חילוץ (כגון ה־M-88 הנמ"רה והפר"ג) ונגמ"שי חימוש המבוססים על הנמ"רה וה־M113.
מאז תחילת המאה ה-21 פועל צה"ל לפתח ולהטמיע מערכת תקשוב, פיקוד, שליטה ובקרה (C4ISTAR) דיגיטלית שתקשר בין כל יחידות צה"ל ובפרט בין כוחות בשטח, ותאפשר ניהול קרב רשתי תוך החלפה מהירה ובטוחה של מודיעין צבאי ומידע מתעדכן מזירת הלחימה (למשל: טנק יוכל לסמן למסוק קרב לתקוף מטרה).
מערכת זו נקראת צי"ד – צבא יבשה דיגיטלי.
חיל האוויר של צה"ל מצויד בכלי טיס שונים למגוון משימות.
החיל מצויד גם במסוקי קרב מדגמי AH-64 אפאצ'י ("פתן" ו"שרף") ומסוקי סער מדגמי UH-60 בלק-הוק ("ינשוף") ו־CH-53 סי סטאליון ("יסעור").
כמו כן, מצויד החיל במסוקי AS-565 פנתר ("עטלף") המשמשים למשימות סיור ימי עבור חיל הים.
מטוסי התובלה המשרתים בחיל הם ה־C-130 הרקולס ("קרנף"), C-130J סופר הרקולס ("שמשון") והבואינג 707 ("ראם"), וכן מטוסים קלים מסוג בוננזה A36 ("חופית").
במערך טייסות הבקרה והמודיעין של חיל האוויר משרתים מטוסים מסוג קינג אייר ("צופית" ו"קוקיה"), וכן מטוסי גאלפסטרים 5 ("נחשון") המשמשים לאיסוף מודיעין אותות ("נחשון שביט") ובקרה אווירית ("נחשון עיטם").
בנוסף, מצויד חיל האוויר בכלי טיס בלתי מאוישים (כטב"ם) מדגמי הרון 1 ("שובל"), הרמס 450 ("זיק"), הרמס 900 ("כוכב"), הארפי ("שיאון") ו־הרון TP ("איתן").
כן מצויד החיל בטילי שיוט.
חיל האוויר כולל בתוכו גם את מערך ההגנה האווירית (לשעבר מערך הנ"מ).
מערך זה מפעיל את מערך ההגנה הרב-שכבתי הלאומי נגד ארטילריה רקטית, טילי קרקע-קרקע וטילים בליסטים.
בשכבה העליונה נמצא ה"חץ 3", שנועד ליירט טילים בליסטיים מחוץ לאטמוספירה.
מתחתיו נמצא ה"חץ 2" הוותיק שמיועד נגד טילים בליסטיים וטילי קרקע-קרקע.
מתחת לטילי ה"חץ" נמצאת מערכת "קלע דוד" שמיועדת ליירט מגוון איומים בהם כלי טיס, רקטות וטילים בליסטיים בעלי טווח בינוני.
בשכבה התחתונה נמצאת מערכת "כיפת ברזל" ליירוט רקטות וטילים קצרי טווח, וכן פגזי ארטילריה ופצצות מרגמה כבדות.
בנוסף מפעיל חיל האוויר לווייני ריגול ותצפית מדגמי "אופק" וטקסאר.
עיקר כוחו של חיל הים של צה"ל הן ספינות הטילים (סטי"ל) מדגמי סער 4, סער 4.5, סער 5 וסער 6 (הגדולה והחדישה ביותר בצי הסטי"לים).
בנוסף, יש לחיל הים צי צוללות קטן המצויד בצוללות מסוג דולפין ודולפין AIP מתקדמות שמטרתן לבצע משימות מודיעין ועל פי הערכות, גם להוות אפשרות לתגובה גרעינית ("מכה שנייה").
החיל מצויד גם בספינות סיור ומשמר קטנות ומהירות מדגמי "דבור", "דבורה", "סופר-דבורה סימן 2", "סופר-דבורה סימן 3" ו"שלדג".
בנוסף לאמצעים המיוחדים שמפעילה שייטת 13, לוחמי פלגות הים מפעילים שלל אמצעי לחימה החל מנשק קל: רוס"ר M-16 לסוגיהם, מקלע מאג, מקלע M2 בראונינג וכלה בתותחים מדגמי אורליקון 20 מ"מ, וטייפון 25 מ"מ מיוצב ותותח 76 מ"מ המשמש בעיקר להפגזת מטרות חוף.
ספינות החיל מצוידות במספר סוגים של טילים נגד ספינות כנגד כלי שיט (כגון גבריאל והרפון) יחד עם טילים משימתיים, בעיקר ממשפחת הספייק של רפא"ל, המקנים יכולת פגיעה נקודתית ביבשה.
מערכות אלה כוללת אמצעי לוחמה אלקטרונית וכן מערכות הגנה אקטיבית המיירטות את האיום בהן "נוקמני" – פלנקס (המבוסס על תותח ה־M61A1 וולקן) וטילי ברק 1, ברק 8 וברק MX, ואף כיפת ברזל הימית בספינות הסער 6. חיל הים אף מפעיל מסוקים ימיים מסוג עטלף.
חיל הים הוא הזרוע הקטנה ביותר של צה"ל.
גלריית אמצעי הלחימה של צה"ל
צבא ארצות הברית הוא הזרוע העיקרית של הכוחות המזוינים של ארצות הברית האחראית על פעולות יבשתיות.
בנוסף לכך, צבא ארצות הברית הוא הזרוע הוותיקה והגדולה בין כל הזרועות המרכיבות את הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
שורשיו של צבא ארצות הברית נטועים במלחמת העצמאות האמריקנית בתור הצבא הקונטיננטלי שנוסד ב-14 ביוני 1775. הצבא הקונטיננטלי הוחלף רשמית על ידי צבא ארצות הברית בהוראת הקונגרס הקונטיננטלי לאחר סיום המלחמה, ב-3 ביוני 1784.
מאז השתתף צבא ארצות הברית בכל עימות מזוין של ארצות הברית והוציא אל הפועל את המבצעים הצבאיים הגדולים בהיסטוריה, בהם פלישת בעלות הברית לסיציליה והפלישה לנורמנדי.
כיום, צבא ארצות הברית כפוף למשרד הצבא, אחד משלושת המשרדים המרכיבים את משרד ההגנה האמריקני.
בראש הצבא עומד מזכיר הצבא, והקצין הבכיר ביותר בו הוא ראש המטה של הצבא.
נכון ל-2023 מונים הכוחות הסדירים של הצבא כ-452,000 חיילים, בנוסף לכ-195,000 חיילי מילואים ו-335,000 חיילים שמשרתים כחלק מהמשמר הלאומי של הצבא.
משימות צבא ארצות הברית הן:
לשמר את השלום והביטחון, ולספק הגנה, לארצות הברית, קהיליותיה, שטחים בבעלותה, וכל שטח אחר שמוחזק על ידי ארצות הברית;
לגבור על כל אחריות של פעולות אלימות שמסכנות את שלום וביטחון ארצות הברית.
בנוסף לכך, הצבא מחלק את הזמנים לשלוש תקופות, כשבכל אחת מהן הוא פועל בצורה אחרת:
תקופת שלום – על צבא ארצות הברית לשמר את השלום.
תקופת עימות – על צבא ארצות הברית לפתור את העימות ולמנוע מלחמה.
תקופת מלחמה – על צבא ארצות הברית להילחם ולנצח במלחמה.
בסביבות אמצע שנות ה-90 של המאה ה-20, הוחלט בצבא ארצות הברית לאמץ רשמית את מה שנודע עד אז כ-"7 ערכי היסוד" וללמדם לטירונים.
נאמנות – לרחוש אמונה ונאמנות לחוקת ארצות הברית, לצבא, ליחידה, ולחיילים העמיתים.
חובה – למלא את מחויבותיך.
כבוד – לנהוג כלפי אחרים כפי שהם אמורים להיות נהוגים.
שירות מסור לזולת – השם את רווחת האומה, הצבא, ועמיתיך לפני שלך.
הגינות – לחיות את ערכי הצבא.
יושר – עשה את מה שנכון, גם חוקית וגם מוסרית.
אומץ אישי – להתמודד עם פחד, סכנה, או מצוקה, גם גופנית וגם מוסרית.
הצבא הקונטיננטלי הוקם ב-14 ביוני 1775 בהוראת הקונגרס הקונטיננטלי כצבא מאוחד של 13 המושבות כנגד הממלכה המאוחדת, כשג'ורג' וושינגטון מונה למפקד הצבא.
הצבא הורכב בעיקר מלוחמים ששירתו אצל הכוחות הבריטיים וממיליציות קולוניאליות שונות.
עם התקדמות מלחמת העצמאות של ארצות הברית, הצבא הקונטיננטלי נהנה מסיוע רב מצד צרפת (סיוע שהתבטא במימון, משאבים, ולימוד טקטיקות צבאיות) ופרוסיה (שהתבטא במדריכים).
ג'ורג' וושינגטון השתמש בטקטיקת פגע וברח, כשהוא תוקף את הצבא הבריטי בנקודות חלשות שלו.
תחת פיקודו של וושינגטון, הצבא הקונטיננטלי הצליח לנצח את הצבא הבריטי במקומות דוגמת טרנטון ופרינסטון, לאחריהם הוא פנה דרומה.
עם סיוע צרפתי, ספרדי, והולנדי, ולאחר ניצחון בקרב יורקטאון, הצליח הצבא הקונטיננטלי לגבור סופית על הצבא הבריטי, ובכך הושגה עצמאותה של ארצות הברית (לראשונה בהיסטוריה הצלחה בניסיון הפיכה קולוניאלי).
הצבא הקונטיננטל פורק לאחר המלחמה, כשאת מקומו תופסים גופים צבאיים שונים לכל המושבות בנפרד, למעט חטיבה אחת שהגנה על אזור צפון מערב וסוללת ארטילריה אחת בניו יורק.
עם זאת, בשל המלחמות עם השבטים הילידים, תושבי ארצות הברית הבינו שעליהם להחזיק בצבא מאוחד ומאומן.
במאה ה-19 נמשך עיצוב דמותה של המדינה הצעירה, לאחר הכרזת העצמאות (1776) משלטון בריטניה וקבלת החוקה של ארצות הברית (1787).
המוסדות הפדרליים של ארצות הברית הם: הנשיא, העומד בראש הרשות המבצעת; הסנט ובית הנבחרים, המהווים יחדיו את הרשות המחוקקת; בית המשפט העליון, כערכאה שיפוטית העומדת בראש הרשות השופטת ומשמשת כמפרשת היחידה של החוקה וצבא ארצות הברית, כצבא פדרלי הכפוף ישירות לנשיא.
החוקה של ארצות הברית, שאושררה בכל המדינות, היא למעשה הדבק המאחד את כל מרכיביה של הפדרציה.
לה נשבעים אמונים כל המבקשים לקבל אזרחות של ארצות הברית.
עם זאת, עמדה החוקה הזאת במבחנים קשים במהלך המאה ה-19. לחלק ממבחנים אלה הייתה משמעות צבאית וצבא ארצות הברית נאלץ להתמודד לעיתים בשדה הקרב כדי שהמדינה הצעירה תמשיך להתקיים ולפעול, כפי קבעו האבות המייסדים.
במאה ה-19 נקבעו באורח סופי יחסי הכוחות בין הממשל המרכזי לבין המדינות בברית.
הנושא הוכרע בשדה הקרב במלחמת האזרחים בין מספר מדינות דרומיות, שבקשו לפרוש מהברית לבין מספר מדינות צפוניות, בהנהגת הממשל המרכזי, שהתנגדו לכך.
במאה זו נקבע ניצחונם המוחלט של המתיישבים הלבנים על הילידים (האינדיאנים).
צבא ארצות הברית גרש אותם ממקומות מושבם לשמורות מיוחדות.
פעולות צבאיות אלה נעשו במרבית המקרים בכוח הזרוע ובאכזריות רבה.
היסטוריונים בני זמננו משתמשים במושגים רצח עם וטיהור אתני כדי לתאר את הפעולות הללו.
בני התקופה הקולוניאליסטית הזו, הן בארצות הברית והן ברחבי העולם, היו סובלניים יותר כלפי אירוע היסטורי זה.
ארצות הברית נהגה לשלם לגורמים שונים בחופו הדרומי של הים התיכון כדי שלא יפגעו באינטרסים המסחריים ובשיט של ספינותיה באזור.
ב-1801 הכריז הפחה של טריפולי מלחמה על ארצות הברית ואף השתלט על הספינה פילדלפיה, שעלתה על שרטון מול טריפולי.
ב-1804 הופיעה שייטת של ארצות הברית ובתגובה הרעישה את טריפולי.
צוות מיוחד עלה על הפילדלפיה והעלה אותה באש כדי למנוע את נפילתה לידי המקומיים.
בעקבות פעולה צבאית מרוחקת זו נחתם הסכם חיובי מבחינת ארצות הברית עם שליטי טריפולי.
בשנת 1812 ארצות הברית יצאה למלחמה נגד בריטניה בה ידה הייתה על התחתונה.
על אף שבמהלך המלחמה הוכיח צבא ארצות הברית את מקצוענותו כשהדף את הכוחות בריטיים באזור הניאגרה ואת ניסיון הפלישה הבריטית בניו אורלינס, הוא נכשל בהגנה על וושינגטון הבירה שנשרפה כליל על ידי חיילים בריטיים.
ב-1817 פרץ צבא ארצות הברית בפיקודו של הגנרל ג'קסון לתחומי פלורידה, שנשלטה באותה תקופה עדיין על ידי ספרד.
מטרת הפעולה הייתה מרדף אחרי אינדיאנים, שהשמידו מהמארב יחידה צבאית, שכללה נשים וילדים.
הפעולה ארכה כשנתיים, העכירה את יחסי ארצות הברית ובריטניה ובסופה ויתרה ספרד על שליטתה בפלורידה ומכרה אותה לארצות הברית תמורת 5 מיליון דולר.
בתחילת שנות ה-30 פרץ עימות גלוי בין מדינת קרוליינה הדרומית לבין הממשל המרכזי בשאלת סמכותו של האחרון להטיל מכסי מגן, בניגוד לאינטרסים של המדינה הבודדת בברית.
הנשיא אנדרו ג'קסון, הגנרל לשעבר, גילה נחישות ושלח צבא לתגבור המאחז הצבאי במבואות עיר הנמל צ'ארלסטון.
מטרתו הייתה להרתיע והיא הושגה במלואה.
מלחמת האזרחים נמנעה בשלב זה.
עד מלחמת האזרחים השתתף הצי של ארצות הברית במבצעים שנועדו למנוע את סחר העבדים השחורים מאפריקה מלהגיע לחופי המדינה.
זאת, לאחר שהקונגרס הוציא את סחר העבדים מחוץ לחוק החל מ-1808.
בין השנים 1816 ל-1860 הייתה מקובלת בציבור השקפת העולם בדבר הייעוד הגלוי של ההתיישבות ביבשת אמריקה הצפונית.
השקפת עולם זו, יחד עם אינטרסים כלכליים מובנים מאליהם, הניעה בעיקר את המתיישבים האמריקנים, שדחפו את גבולות המדינה מערבה ודרומה.
הדבר התבטא גם בהתכתשויות בין צבא ארצות הברית לשבטים הילידים.
בנוסף לכך, ארצות הברית יצאה למלחמה עם מקסיקו בה ידה הייתה על העליונה והיא הצליחה לכבוש שטחים שעתידים להיכלל במדינות קליפורניה, נבדה, יוטה, קולורדו, אריזונה, ויומינג, וניו מקסיקו.
מלחמת האזרחים האמריקנית הייתה המלחמה היקרה ביותר בהיסטוריה האמריקנית במונחים של חיי אדם.
בסך הכל, נהרגו במלחמה כ-8% מכלל הגברים האמריקנים בני 13 ל-43 (6% מכלל הגברים במדינות הצפון בגילאים האלה נהרגו לעומת 18% מכלל הגברים במדינות הדרום).
לקראת סוף המאה ה-19 החלה ארצות הברית בפעילות קולוניאליסטית, כמו מקבילותיה האירופאיות.
המבטים הופנו תחילה לאוקיינוס השקט ולדרכי המסחר עם סין.
ב-1891 נשלחו נחתים להוואי כדי להגן על האינטרסים המסחריים והכלכליים של הסוחרים האמריקניים באי.
המלכה המקומית הודחה והוואי הפכה לרפובליקה, שסופחה רשמית לארצות הברית ב-1900.
החל מ-1878 החלה תחרות בין ארצות הברית, גרמניה ובריטניה על השליטה באיי סמואה, שבדרום האוקיינוס השקט.
ב-1900 הוסכם על השתלטות ארצות הברית על חלק מאיים אלה וחלקם האחר עבר לגרמניה.
ב-1895 התערבה ארצות הברית בסכסוך גבולות בין גיאנה הבריטית לבין ונצואלה.
מאחר שבריטניה סירבה לקיים הליך בוררות איימה ארצות הברית בהפעלת דוקטרינת מונרו, הקובעת את עליונותם של אינטרסים אמריקניים על כל שלטון קבוע של מדינה אירופאית ביבשת אמריקה.
פירוש הדבר היה התמודדות צבאית בין הציים של שתי המדינות, אף על פי שלצי הבריטי היה יתרון של 5:1 על זה של ארצות הברית.
לבסוף הסכימה בריטניה לבוררות וסכנת המלחמה בין שתי המדינות הידידות חלפה.
עם ההגעה לאוקיינוס השקט וסיום ההתפשטות מערבה הוסט הייעוד הגלוי של האמריקנים לאימפריאליזם, קרי, כיבושים מחוץ לגבולות ארצות הברית.
חיל הים של ארצות הברית, שדורג ב-1880 במקום ה-12 בעולם, דורג ב-1900 במקום השלישי.
עוד בימי הנשיא תומאס ג'פרסון, בתחילת המאה ה-19, נחשבה קובה כחלק מתחום ההשפעה של ארצות הברית וכחיונית לאינטרסים הכלכליים שלה.
בעקבות מרד, שפרץ באי ב-1895 נגד שלטון ספרד, סערה דעת הקהל בארצות הברית ודרשה התערבותה לטובת המורדים בשם ערכים אנושיים.
למעשה השיקול היה כלכלי היקף הסחר עם קובה עמד על 100 מיליון דולר ב-1893. שליטה באי קובה הייתה אמורה לשרת גם את האינטרסים של ארצות הברית בים הקאריבי והגדילה את חשיבותה של תעלת פנמה העתידית.
לכן, ב-1898 הצטרפה ארצות הברית למאבק נגד ספרד בקובה.
זאת, אף על פי שהספרדים נענו כמעט לכל הדרישות האולטימטיביות, שהוצגו להם.
יתר על כן, לספרדים הייתה עליונות צבאית ברורה בהיקף הכוחות.
תוך עשרה שבועות סילקה ארצות הברית את ספרד מקובה כשאת הניצחון הגדול ביותר נוחל הצי, שהטביע צי מערכה ספרדי גדול.
עם הכרזת המלחמה נגד ספרד, בעניין קובה ב-1898, פרצה שייטת של ארצות הברית למפרץ מנילה בפיליפינים והשמידה שייטת ספרדית, שעגנה בו.
בהמשך כבש כוח יבשתי את מנילה, יחד עם כוח של המורדים המקומיים.
ארצות הברית השתלטה על הפיליפינים והחלה להתמודד ישירות מול המורדים המקומיים, שהתנגדו לכובש החדש.
מנגד, האימפריה הספרדית, שהתקיימה מאז קולומבוס (1492) ברחבי העולם, הפכה לזיכרון רחוק.
בשנת 1910 צבא ארצות הברית החל להתחמש במטוסים לצורכי לחימה.
באותה השנה, החלה המהפכה המקסיקנית, כשבתגובה אליה צבא ארצות הברית פרס כוחות בסביבת יישובים הקרובים לגבול על-מנת להבטיח את ביטחון התושבים ורכושם.
לאחר התקפתו של פנצ'ו וייה על העיירה קולומבוס בניו מקסיקו בשנת 1916, התקפה בה נהרגו 17 אנשים ונשרפו עשרות בתים, החל הצבא במבצע לתפיסתו שבשבילו נשלחו כ-12,000 חיילים למקסיקו, מבצע שנמשך עד ה-7 בפברואר 1917, אז הוכר ככישלון והסתיים.
בנוסף לכך, בשנת 1917 הצטרפה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה (הממלכה המאוחדת, צרפת, ואיטליה).
צבא ארצות הברית היה הכוח העיקרי שנשלח לאירופה במסגרת המלחמה.
ההתערבות האמריקנים היטתה את מאזן הכוחות לטובת מדינות ההסכמה שהצליחו לבקע את קווי ההגנה הגרמניים.
לאחר המתקפה על פרל הארבור בשנת 1941, ארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה לצד בעלות הברית (ברית המועצות והממלכה המאוחדת) כנגד מדינות הציר בהנהגת גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית, האימפריה היפנית ועוד מדינות קטנות יותר.
כוחות קטנים של צבא ארצות הברית נשלחו למערכה באוקיינוס השקט ככוח משני לסיוע חיל הנחתים האמריקני בכיבוש האיים, אך הזירה העיקרית בה היה מעורב הייתה הזירה האירופאית.
צבא ארצות הברית התחיל את התערבותו במלחמה על ידי לקיחת חלק בכיבוש חלקה המערבי של צפון אפריקה.
לאחר מכן, הצבא הוביל את מבצע הנחיתה הימית הגדול בהיסטוריה, כחלק מהפלישה לסיציליה באוגוסט 1943 והפלישה לאיטליה עצמה חודשים מועטים לאחר מכן.
מאוחר יותר, ב-6 ביוני 1944, בעלות הברית פתחו במבצע אוברלורד בהובלת צבא ארצות הברית ובמהלכו בוצעה נחיתה ימית גדולה אף יותר מזו שבוצעה בפלישה לסיציליה, כחלק מהפלישה לנורמנדי.
כשנתיים לאחר סיום המלחמה, ב-1947, הוחלט על הפרדת הכוח האווירי של הצבא והקמת חיל האוויר של ארצות הברית.
שנה לאחר מכן הוחלט לבטל את ההפרדה הגזעית ביחידות הצבא.
אחר סיום מלחמת העולם השנייה, החלה המלחמה הקרה בין המערב בהנהגת ארצות הברית לבין המזרח בהנהגת ברית המועצות.
רק בשנת 1950 הגדיל צבא ארצות הברית פי 4 את מספר חייליו במערב אירופה, כשבהמשך הוצבו שם שני קורפוסים למקרה של מתקפה סובייטית.
הנוכחות של הצבא במערב אירופה בכמויות הגדולות האלו נשארה עד סיום המלחמה הקרה.
כחלק מהמלחמה הקרה, צבא ארצות הברית השתתף במלחמת קוריאה.
הייתה זו מלחמה, שנפתחה על ידי קוריאה הצפונית במטרה לכבוש את קוריאה הדרומית, כחלק מקואליציה לשמירת שלום מטעם האו"ם.
צבא ארצות הברית היווה במלחמה כוח אמריקני משני לחיל הנחתים, אך גם הוא לקח בה חלק משמעותי.
כוח שמירת השלום הצליח בסופו של דבר לכבוש כמעט את כל חצי האי הקוריאני, אך סין, שטענה שהיא מאוימת על ידי הכוח, הצטרפה למלחמה והדפה את הכוח אל קו הגבול הבינלאומי שלפני המלחמה.
גם במהלך מלחמת וייטנאם בה תמכה ארצות הברית בשלטון דרום וייטנאם שהתמודד כנגד צפון וייטנאם וארגון הווייטקונג שלחם כנגד שלטון בדרום וייטנאם ושנתמכו על ידי ברית המועצות, לקח צבא ארצות הברית חלק אך שוב היה כוח משני לחיל הנחתים האמריקני.
על אף שבפועל תמיד הייתה ידו של צבא ארצות הברית על העליונה בכל קרב, המלחמה נחשבת לנקודת שפל מבחינתו בשל מספר סיבות: מספר ההרוגים הגבוה שנבע ממלחמת הגרילה הנחושה של הווייטקונג, ההתנגדות הגדולה למלחמה בציבור ארצות הברית עד שהצבא נאלץ להוציא צו גיוס חובה למלחמה.
אמצע שנות ה-70 עד סוף שנות ה-80 התאפיינו בעיקר בהתארגנות מחדש של צבא ארצות הברית לאחר המלחמה הארוכה בווייטנאם.
השינוי העיקרי בוצע על ידי ראש המטה הכללי של הצבא, קרייטון אברמס, שהחליט לשלב יותר את שלוש הזרועות של הצבא: כוחות הסדיר, כוחות המילואים, והמשמר הלאומי.
הדבר גרם לכך שכמעט בלתי אפשרי היה לצאת לפעולה עם רק אחת הזרועות.
לקראת סוף שנות ה-80 התערבו כמויות קטנות של יחידות הצבא, בעיקר יחידות מיוחדות, בפלישה האמריקנית לפנמה ובפלישה האמריקנית לגרנדה.
לאחר סיום המלחמה הקרה יצא צבא ארצות הברית בתגובה לכיבוש כווית על ידי עיראק למבצע סופה במדבר.
במהלך המבצע צבא ארצות הברית פלש אל עיראק ואיגף את הכוחות הצבאיים בכווית.
במהלך התמרון הזה, שהיה אחד הגדולים בהיסטוריה וכלל מאות אלפי חיילים, ריסק והביס צבא ארצות הברית את הכוחות היבשתיים העיראקיים, שהיו מהגדולים בעולם באותה העת ומאומנים לפי תורת לחימה סובייטית.
בתגובה לפיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001, פיגועי הטרור הגדולים בהיסטוריה, ארצות הברית יצאה למלחמה באפגניסטן בשנת 2001 ולמלחמת עיראק בשנת 2003. בשתי המלחמות צבא ארצות הברית חזר לשרת תפקיד מרכזי, כשבאפגניסטן יחידותיו המיוחדות היו הראשונות לפעול וכוחותיו המוצנחים היו מכוחות החי"ר הראשונים שנפרסו.
בעיראק הצבא נשא ברוב העול המלחמתי, כשכוחות גדולים שלו נעו מכווית וערב הסעודית עד לבירת עיראק, בגדאד.
ב-14 ביוני 2025 התקיים המצעד לציון 250 שנים לצבא ארצות הברית.
צבא ארצות הברית מורכב משלוש זרועות: הצבא הסדיר, ושתי הזרועות שמתפקדות כזרועות מילואים שהן צבא המילואים והמשמר הלאומי.
חיילי שתי זרועות המילואים נדרשים לעבור אימונים פעם בשנה שנמשך בין שבועיים לשלושה שבועות.
המשמר הלאומי הוא שם כולל לצבאות שכל אחד מהם שייך למדינה אחרת של ארצות הברית.
על אף שהמשמר הלאומי נחשב לחלק מצבא ארצות הברית, בזמן שהוא לא בשירות פדרלי, יחידותיו כפופות למדינה אליה הן שייכות.
המשמר הלאומי של וושינגטון די.
כפוף לנשיא ארצות הברית ולא לראש העיר, גם בזמן שהוא לא בשירות פדרלי.
כל משמר לאומי של כל מדינה יכול להיות בשירות פדרלי לפי הוראה של הנשיא, גם בניגוד לרצונות מושל המדינה אליה שייך אותו משמר.
בראשות צבא ארצות הברית עומד מזכיר הצבא שכפוף למזכיר ההגנה.
ראש המטה של הצבא הוא הקצין הבכיר ביותר בצבא והוא בעל שני תפקידים: ייעוץ למזכיר הצבא, והשתתפות בוועדת המטות המשולבים שכוללת את הקצינים הבכירים של כל זרועות הכוחות המזוינים של ארצות הברית ושמייעצת לנשיא, המפקד העליון של הכוחות המזוינים, מזכיר ההגנה, והמועצה לביטחון לאומי.
הצבא מאורגן בשלושה פיקודים ייעודיים, בחמישה פיקודים מרחביים, בארבעה פיקודים פונקציונליים וביחידות כפופות נוספות.
פיקוד חצי הכדור המערבי של צבא ארצות הברית (החליף את פיקוד כוחות צבא ארצות הברית) – אחראי על הכשירות, מוכנות ושליחת הכוחות למערכה.
מורכב מהארמייה הראשונה, מפיקוד כוחות המילואים של הצבא, ומשני קורפוסים: קורפוס III וקורפוס מוטס XVIII.
צפוי לקלוט ב-2026 את כוחות הצבא בפיקוד דרום ובפיקוד צפון לפיקוד מאוחד.
פיקוד הטרנספורמציה וההדרכה - פיקוד המאחד את פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית שאחראי על האימונים ופיתוח תורות הלחימה של הצבא וגיוס והכשרת מועמדים לשירות ואת פיקוד העתיד של צבא ארצות הברית שאמון על פיתוח עתידו של הצבא
פיקוד אמצעי צבא ארצות הברית – אחראי על פיתוח, אספקה ואחזקת אמצעי הלחימה של הצבא
פיקוד מרכז/הארמייה השלישית שבסיסו הראשי במקפרסון, ג'ורג'יה (אחראי למזרח התיכון ולמרכז אסיה).
פיקוד צפון/הארמייה החמישית שבסיסו הראשי בפורט סם יוסטון, טקסס (אחראי על ארצות הברית, למעט אלסקה והוואי), מתוכנן להתמזג ב-2026 עם פיקוד דרום לתוך פיקוד חצי הכדור המערבי.
פיקוד דרום/הארמייה השישית שבסיסו הראשי בפורט סם יוסטון, טקסס (אחראי על מדינות אמריקה הלטינית ודרום אמריקה), מתוכנן להתמזג ב-2026 עם פיקוד צפון לתוך פיקוד חצי הכדור המערבי.
כוחות צבא ארצות הברית של פיקוד אירופה ופיקוד אפריקה שבסיסו הראשי במחנה קמפבל, גרמניה (אחראי על מדינות אירופה ואפריקה), כולל את הקורפוס החמישי.
כוחות צבא ארצות הברית של פיקוד האוקיינוס השקט שבסיסו הראשי בהוואי (אחראי על אלסקה, הוואי, מדינות האוקיינוס השקט, ומזרח אסיה), כולל את הארמייה השמינית ואת קורפוס I
פיקוד המבצעים המיוחדים של הצבא (האחראי לכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית)
פיקוד החלל והגנה מפני טילים
האקדמיה הצבאית של ארצות הברית
חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית
פיקוד המודיעין והאבטחה של הצבא
המחוז הצבאי וושינגטון של צבא ארצות הברית – שמטרתו הגנה על בירת ארצות הברית ותמיכה ומשימות טקסיות
החל מ-2013 נקבע שהיחידה הבסיסית של צבא ארצות הברית תהיה הבריגדה ולא הדיוויזיה.
כל הבריגדות מאותו הסוג דומות כך שכל אוגדה תוכל לפקד על כל חטיבה גם בלי קשר קודם כלשהו, מה שיעניק לאוגדות מבנה מודולרי.
החטיבות מחלוקות ל-3 סוגים מרכזיים:
בריגדות חיל רגלים שכוללות 4,413 חיילים, מורכבות משלושה גדודי חי"ר, גדוד סיור (ממוכן), גדוד ארטילריה, גדוד הנדסה, וגדוד תמיכה.
בריגדות שריון - שכוללות 4,743 חיילים, מורכבות משני גדודי שריון, גדוד חי"ר ממוכן, גדוד סיור (ממוכן), גדוד ארטילריה, גדוד הנדסה, וגדוד תמיכה.
בריגדות סטרייקר - שכוללות 4,500 חיילים, מורכבות משלושה גדודי חי"ר (על רק"ם ממשפחת סטרייקר), גדוד סיור (ממוכן), גדוד ארטילריה, גדוד הנדסה, וגדוד תמיכה.
בנוסף לכך, חטיבות סיוע יהיו מודולריות גם הן ויכללו חטיבות תעופה, חטיבות ארטילריה, וחטיבות סיור.
הכשרת החייל בצבא ארצות הברית מחולקת לשני סוגים – פרטני וקבוצתי.
טירונות החייל בצבא ארצות הברית נמשכת כ-10 שבועות, כשלאחריה החייל יוצא ל"אימון פרטני מתקדם" בו הוא עובר את ההתמחות הצבאית המתקדמת שלו, תהליך שנמשך בין 4 ל-10 שבועות נוספים.
ישנם חיילים שבנוסף לכך עוברים הכשרה אחרת שמרחיבה את תחומם.
על הקצינים חובה לעבור הכשרה נוספת שכזאת בה הם לומדים תוכן "קדם-פיקודי" שמכין אותם לתפקידם בתחום ההתמחות.
"הכשרה קבוצתית" מועברת ליחידות שלמות ומועברת לרוב בבסיס הטירונים של כל יחידה, ובה החייל מוכשר כלוחם בתפקיד היחידה.