tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרומן זכה לתשומת לב רבה בזכות תחזיתו את תוצאת מלחמת וייטנאם ומדיניות החוץ האמריקאית שלאחר מכן מאז שנות החמישים.
גרהם גרין תיאר פקיד אמריקני בשם פייל כמסונוור על ידי האמריקניזם עד כדי כך שהוא לא יכול לראות את הפורענויות שהוא מביא על הווייטנאמים.
הספר משתמש בחוויותיו של גרין ככתב מלחמה של "ה"טיימס"" "ו"לה פיגארו"" בהודו-סין הצרפתית בשנים 1951–1954.
"המקום ההומוסקסואלי" (1961) הוא סדרה של נובלות בעלות נושא פוליטי עם עלילות ודמויות משתלבות של הסופר האמריקני בילי לי ברמר.
הנובלות מתרחשות במדינה ללא שם, הזהה לטקסס, לכל נובלה יש גיבור אחר: רוי שרווד, חבר בית המחוקקים המדינתי; ניל כריסטיאסן, הסנאטור הזוטר של המדינה; וג'יי מק'גאון, כותב הנאומים של המושל.
המושל עצמו, ארתור פנסטמאקר, פוליטיקאי בכיר (שנאמר כבר שדמותו מבוססת על המנטור של ברמר, לינדון ג'ונסון) משמש דמות דומיננטית לאורך כל הספר.
הספר כולל גם דמויות המבוססות על ברמר, אשתו נדין, אשתו של ג'ונסון ליידי בירד, ואחיו סם יוסטון ג'ונסון.
הספר זכה לשבחים רבים כאחד הרומנים הפוליטיים האמריקניים הטובים ביותר שנכתבו אי פעם.
הרומן הפרולטרי נכתב על ידי פועלים, בעיקר עבור פועלים אחרים.
הוא חופף ולעיתים מהווה שם נרדף לרומן מעמד הפועלים, רומן סוציאליסטי, רומן מחאה חברתי (ולעיתים גם רומן סוציולוגי, רומן חברתי, רומן תעמולה או תזה, או רומן ריאליזם סוציאליסטי.) כוונת כותבי הספרות הפרולטרית היא להעניק השראה לפועלים משכונות העוני ולעודדם לאמץ את האפשרויות לשינוי חברתי או למהפכה פוליטית.
ככאלה, זהו סוג של סיפורת פוליטית.
הרומן הפרולטרי עשוי להגיב על אירועים, מערכות ותיאוריות פוליטיות, ונראה לעיתים קרובות כאמצעי לקידום רפורמה חברתית או מהפכה פוליטית בקרב מעמד הפועלים.
ספרות פרולטרית נוצרת בעיקר על ידי סופרים קומוניסטים, סוציאליסטים ואנרכיסטים, ומתמקדת בחיי העניים.
התקופה שבין 1930 עד 1945 הניבה רומנים רבים כאלה.
עם זאת, יצירות פרולטריות הופקו גם טרום תקופה זו ולאחריה.
בבריטניה משתמשים בדרך כלל יותר במונח "ספרות מעמד הפועלים ".
סוג רומן הקשור הדוקות לרומן הפרולטרי, שלעיתים קרובות יש לו מימד פוליטי, הוא הרומן החברתי - המכונה גם רומן "בעיה חברתית" או "מחאה חברתית" - "סיפורת המתמקדת בבעיה חברתית רווחת, כמו דעות קדומות מגדריות, גזעיות או מעמדיות, המתוארות באמצעות השפעתן על דמויותיו של הרומן".
דוגמאות ספציפיות יותר לבעיות חברתיות שמטופלות ביצירות כאלה כוללות עוני, תנאי עבודה במפעלים ובמכרות, מצוקת עבודת ילדים, אלימות נגד נשים, עלייה בתחלואה הנגרמת כתוצאה מצפיפות יתר ותברואה לקויה בערים.
צ'ארלס דיקנס היה מבקר נוקב של העוני והריבוד החברתי של החברה הוויקטוריאנית.
קרל מרקס טען כי דיקנס "הנפיק לעולם יותר אמיתות פוליטיות וחברתיות מאשר נאמרו על ידי כל הפוליטיקאים המקצועיים, הפובליציסטים והמורליסטים גם יחד".
לעומת זאת, ג'ורג' אורוול, במאמרו על דיקנס, כתב: "אין שום סימן ברור שהוא רוצה שהסדר הקיים יפול, או שהוא מאמין שזה היה משנה מאוד אם זה יופל.
שכן במציאות היעד שלו הוא לא כל כך החברה כמו 'הטבע האנושי'.
הרומן השני של דיקנס, "אוליבר טוויסט" (1839), זעזע את הקוראים בתמונות העוני והפשע שלו: הוא הרס את הפולמוס של מעמד הביניים על פושעים, והפך כל יומרה לבורות באשר למשמעות העוני לבלתי אפשרית.
"זמנים קשים" של צ'ארלס דיקנס (1854) מתרחש בעיירה תעשייתית קטנה בעיבורה של אנגליה ומבקר במיוחד את ההשפעה של התועלתנות על חייהם של מעמד הפועלים בערים.
ג'ון ראסקין הכריז על "זמנים קשים" כיצירת דיקנס החביבה עליו במיוחד, עקב התחקותו אחר השאלות החברתיות החשובות.
וולטר אלן אפיין את "זמנים קשים" כ"ביקורת על החברה התעשייתית" הבלתי מתפשרת.
"זוהי רשימה של כמה מהדוגמאות המוקדמות או הבולטות."
"פנצ'טנטרה" (200 לפני הספירה) מאת וישנו סרמה
"דון קישוט" (1605) מאת מיגל דה סרוואנטס
"פשטות פשוטה (Simplicius Simplicissimus)" (1668) מאת האנס יאקוב כריסטופל פון גרימלסהאוזן
"מכתבים פרסים" (1721) "(Persian Letters") מאת מונטסקייה
"היסטוריה והרפתקאות של אטום" (1769) מאת טוביאס סמולט
"משל ואגדות" (1779) מאת איגנצי קרשיצקי
"מנהיג הפרטיזנים" (1836) מאת נתניאל בוורלי טאקר
"בארנבי ראנג' (Barnaby Rudge)" (1841) מאת צ'ארלס דיקנס
"בין שתי ערים" (1859) מאת צ'ארלס דיקנס
"הרומנים של פאליזר" (1864-1879) מאת אנתוני טרולופ
"מלחמה ושלום" (1869) מאת לב טולסטוי
"שדים" (1872), מאת פיודור דוסטויבסקי
"העידן המוזהב" (1876) מאת מארק טוויין וצ'ארלס דודלי וורנר
"דמוקרטיה: רומן אמריקאי" (1880) מאת הנרי אדמס
"הנסיכה קאסמאסימה" (1886) מאת הנרי ג'יימס
"הבוסטונים" (1886) מאת הנרי ג'יימס
"התחדשות" (1899) מאת לב טולסטוי
"NEQUA או בעיית התקופה" (1900) ג'ק אדמס
"הג'ונגל" (1906) מאת אפטון סינקלייר
"הנדבנים מסמורטטי המכנסיים" (1914) מאת רוברט טרסל
"הקריירה של ניקודם דיזמה" (1932) מאת תדיאוש דולגה-מוסטוביץ '
"וולדן שתיים" (1948) מאת פרדריק סקינר
"ירוק כהה, אדום בוהק" (1950) מאת גור וידאל
"מרד הנפילים" (1957) מאת איין ראנד
"השליח ממנצ'וריה" (1959) מאת ריצ'רד קונדון
"הקומיקאים" (1966) מאת גרהם גרין
"אגף הסרטן" (1967) מאת אלכסנדר סולז'ניצין
"וושינגטון הבירה" (1967) מאת גור וידאל
"מלחמת השוקולד" (1974) מאת רוברט קורמייר
"גרילה" (1975) מאת וידיאדר סורג'פרסאד נייפול
"וינלאנד (Vineland)" (1990) מאת תומאס פינצ'ון
"מהמולדת באהבה" (2005) מאת ריו מורקמי
"ארצות הברית של בננה" (2011) מאת גיאנינה בראשי
"עולם חדש מופלא" (1932) מאת אלדוס האקסלי
"המנושל: אוטופיה דו-משמעית" (1974) מאת אורסולה לה גווין
"טרילוגיית מאדים" (1990) מאת קים סטנלי רובינסון
סיפורים מופלאים היא סדרת מדע בדיוני אמריקאית, המבוססת על סדרה בעלת אותו שם ששודרה בסוף שנות ה-80. הסדרה משודרת בשירות הסטרימינג אפל TV פלוס, ועלתה לראשונה לאוויר ב-6 במרץ 2020.
מקור שמה של הסדרה לקוח ממגזין Amazing Stories, מגזין המדע בדיוני הראשון שיצא לראשונה לאור בשנת 1926.
מספרשםשם באנגליתבימויכתיבהתאריך שידור1"המרתף""The Cellar"כריס לונגג'סיקה שרצר6 במרץ 2020באיווה של ימינו, סאם טיילור (דילן או'בריאן), ואחיו ג'ייק (מיכה סטוק), מתחילים בשיפוץ בית חווה ישן.
בתחילת העבודה מגלה סאם תמונה בכלי נסתר.
כשסופת דראצ'ו מגיעה לאזור, סאם יורד למרתף במטרה להחזיר את החשמל, אולם הסופה גורמת ללחץ פתאומי באוזניו והוא מועבר לשנת 1919. אוולין (ויקטוריה פדרטי), האישה בתמונה, מגלה אותו.
באותה עת, אמה השתלטנית של אוולין (סשה אלכסנדר) מחייבת את אוולין להינשא לאלמן עשיר כדי להבטיח את העתיד הכלכלי של המשפחה.
סאם מרשים את אוולין במסיבת האירוסין שלה, ולוקח אותה למועדון מקומי.
השניים מתאהבים ומחליטים לעבור בזמן ל-2019. כשהסערה מכה מחדש, סאם מוכה על ידי ארוסה של אוולין ועובר לבדו ל-2019. כשהוא קורא עיתונים מאותה עת הוא מגלה שאוולין נהרגה מאוחר יותר בסופה ומחליט לחזור כדי להציל אותה.
במקום זאת, הוא נוסע לעתיד ומגלה שאוולין היא זמרת מצליחה ושיש לה בן צעיר בשם סאם.
אחרי שהוא חוזר ל-2019 הוא מצליח לחזור שוב בזמן, אולם בעת הניסיון לחזור ל-2019, סאם נלכד על ידי קורה במרתף ואוולין לבדה מצליחה לחזור.
אחרי שאוולין פוגשת את אחיו של סאם, הם מגלים מכתב שהשאיר להם באח, שם כתוב שאמנם הוא נתקע בזמן וניסה לחזור ל-2019, אולם הוא מרוצה מחייו וקורא לאוולין להמשיך בחייה.
באותו מכתב הוא גם משאיר לג'ייק כרטיס הונור וגנס T206 יקר ערך (שסאם היה אובססיבי למציאתו בילדותו) כדי לספק לו את ההון הדרוש לקניית בית ולהגדלת העסק.
בעתיד, כשאוולין משכיבה את בנה הקטן לישון, היא שומעת את ביקורו של סאם ומתרגשת.2"המקצה""The Heat"סילבן וויטצ'ינקה הודג'13 במרץ 2020זוג הספורטאיות המתבגרות טוקה (היילי קילגור) וסטרלינג (אמירי קרוצ'פילד) חולמות לזכות במלגות לקולג'.
לילה אחד, כשסטרלינג עוזבת מסיבה, טוקה נהרגת מפגיעת מכונית והופכת לרוח רפאים.
היא מבקרת בהלוויה שלה ולא מבינה למה היא עדיין על כדור הארץ.
כשהיא מאזינה לשיחה של סטרלינג ולי (שיין פול מקגי), היא מבינה שמדובר בפגע וברח לא פתור.
כשהיא מצותתת לשיחות שונות, היא מבינה היכן המכונית מוסתרת.
במהלך אחד האימונים של סטרלינג, טוקה מצליחה לתקשר איתה כשהן רצות, והיא מוסרת לה את פרטי המיקום של המכונית, שם סטרלינג הורסת את המכונית.
מאוחר יותר טוקה נתקלת בדיג'יי (אזאנה עלם), רוח נוספת של נער שנהרג ונתקע על כדור הארץ, שמספר לה שרוח צריכה להשלים את הייעוד שלה בעולם לפני המעבר לעולם הבא.
לפני התחרות הבעלים של המכונית מוצא את סטרלינג ויחד עם החבורה שלו מכים אותה וגורמים לה לפציעה חמורה ברגל.
למרות האזהרות בגלל הפציעה, סטרלינג מחליטה לרוץ בכל זאת, אולם אחרי שהובילה ברוב המרוץ, הפציעה שלה משפיעה והיא נופלת על הרצפה ומסיימת אחרונה.
אחרי שהחלום ללמוד בקולג' נגנז, סטרלינג מודה שהיא מאוהבת בטוקה.
או אז, השתיים רואות אחת את השנייה ולאחר מספר שניות טוקה נעלמת.
כעת טוקה מתעוררת על הכביש אחרי התאונה ואומרת לסטרלינג לנשק אותה.
אחרי כן טוקה מניחה נעל מוזהבת באנדרטה של דיג'יי, שאחרי זה נעלם ועובר לעולם הבא.3"דינומן והכספת!""Dynoman and the Volt"סוזן פוגלפיטר אקרמן20 במרץ 2020בזמן שלפני ליל כל הקדושים, דילן (טיילר קרומלי) עובר לישון בסלון כשסבו ג'ו (רוברט פורסטר) עובר לגור עם המשפחה אחרי ניתוח ברגל.
ג'ו, שמתעקש שהחלמתו תהיה קצרה, מתבקש לצאת לגמלאות מעבודתו בנגרות.
ג'ו ודילן מוצאים טבעת שג'ו הזמין מהקומיקס Dynoman כ-60 שנה קודם לכן ושהגיעה כעת בדואר.
אף על פי שג'ו חושב שמדובר בצעצוע, דילן והוא מגלים שהיא מעניקה לו את כוח העל הראשון בטבעת – כוח.
ג'ו חוזר לעבודה במהירות, אך דילן מיואש כשבכיתה צוחקים עליו בגלל תמונות של התחפושת שלו כגיבור על.
הטבעת מעניקה לג'ו גם את הכוח של המהירות, בה הוא עושה שימוש כדי לבקר אצל דילן בהפסקה ולאחר מכן גם להשלים את ההזמנה של אחד הלקוחות מהנגרייה, תוך שהוא שוכח מהבטחתו לבלות עם דילן בליל כל הקדושים.
בנו, מייק (קייל בורנהיימר) מגיע לנגרייה ומתעמת עם אביו שמאבד מכוחותיו.
בבית, דילן מכין מסיכה מכוחותיו של Dynoman בהשראת הקומיקס, ובעזרתה הוא מנסה להעלות את המכונית של מנהל בית הספר על הגג, אחרי סיפור דומה שסיפר לו סבו.
אולם דילן מאבד את המסיכה ונלכד במכונית שמתנדנדת על קיר הבניין.
ג'ו חסר הכוחות מנסה להציל את נכדו, אך נלכד גם כן במכונית, ובשעה שהמכונית מתחילה ליפול מגיע מייק עם הטבעת ומצליח להרים את המכונית לגג הבניין, כשהוא משתמש בכוח השלישי – תעופה.
כשהמכונית מתחילה לצפצף מייק מטיס את שלושתם בחזרה הביתה, שם הם טומנים את הטבעת שמנביטה שתיל זוהר.
פרק זה הוקדש לזכרו של רוברט פורסטר, שהלך לעולמו באוקטובר 2019.4"סימני חיים""Signs of Life"מייקל דינרליאה פונג27 במרץ 2020שרה (מישל וילסון) מתעוררת באופן פתאומי מתרדמת של שש שנים, ובתה אליה (סשה ליין) מתאכזבת כשאמה שוכחת אותה.
היא מגלה שלאמה כוחות מיוחדים, היא מדברת ספרדית ובעלת שמיעה פנומנלית.
אליה, שמתכננת לעבור לקליפורניה, מוצאת את חברה קודי (ג'ייקוב לטימור) אחרי שנשדד כשניסה לאסוף מזומנים לעזיבה.
אליה נפתחת בפני אמה, מגלה שעזבה את בית הספר והפנתה את גבה לעתיד מבטיח.
למחרת היא רואה שאמה נוסעת עם אדם בשם ויין (ג'וש הולווי), אליה מבקרת אצל אשתו של וויין באלבמה, שמספרת שאחרי שבעלה התעורר מהתרדמת הוא השתנה לחלוטין לפני שברח עם אישה בשם אלכסנדרה סטון, שמתעוררת גם כן מתרדמת בבית סוהר.
כשהיא זועמת על אמה, אליה מחליטה לעבור לקליפורניה.
ויין ושרה מצליחים לשחרר את אלכסנדרה ומגיעים למערך צלחות הלוויין, שם הם מתגלים כחייזרים שמאכלסים את גופיהם של אנשים בתרדמת.
סטון ו-ויין משתמשים במערך כדי להשתגר בחזרה לכוכב הבית שלהם, אך שרה מסרבת וחוזרת לאליה וקודי שפורצים למסעדה בה עובדת אליה כדי להשיג את הכסף הדרוש.
כשהיא מגינה על אליה מפני ספק הסמים של קודי, שרה נורית ומתה אך מוחזרת לחיים כשצורת החיים החייזרית עוזבת את גופה ונעלמת.
שבועות לאחר מכן, שרה ואליה עוברות לגור ביחד כששרה חוזרת לקדמותה.5"הקרע""The Rift"מארק מילודדון הנדפילד, רי'צרד ריינר3 באפריל 2020בשעה שהם נוסעים במכונית ליד דייטון, אוהיו, מרי אן (קארי בישה), אלמנה, ובנה החורג אלייג'ה (דנקן ג'וינר) נקלעים לזירת התרסקות מטוס קרב ממלחמת העולם השנייה אותו מטיס סגן תיאודור קול (אוסטין סטוול).
אחרי שמרי אן מסייעת לחלץ אותו מהמטוס הבוער, סגן קול מספר שהוא נלחם בשמי בורמה ומופתע לגלות שהוא בדייטון, עיר הולדתו.
הוא נלקח למעצר כשאלייג'ה מתגנב לחדרו.
קול נותן לאלייג'ה ממתק Whiz Bar, שייצורו הופסק 30 שנה קודם לכן.
אלייג'ה מבקש לבקר בתחנת המשטרה, שם הוא מוצא תמונה של הסגן שצולמה ב-1938. קול בורח מבית החולים בו הוחזק ובמהלך מרדף שמנהלים אחריו קמינסקי (אדוארד ברנס) ובואמן (ג'וליאנה קנפילד) מה-NTSB, קול מתנגש ברכב של מרי אן, שמשתכנעת לעזור לו.
הם מגיעים לבית של סגן קול, שם מתגוררת אשתו לשעבר פאולין, ובו הוא מגלה שהיא התחתנה מחדש והביאה ילדים לעולם.
מרי אן מוצאת כתבה עליו, שם נכתב שמטוסו התרסק בבורמה והוא נורה ונהרג כשניסה להימלט.
הצבא מקיף את הבית וסגן קול נקרא לחזור לחייו הקודמים, שם יוכל לחזור לאשתו, אך אלייג'ה מגלה לו שמדובר בשקר והשניים בורחים מהמקום.
אלייג'ה מגלה שהעניין שלו בקול נובע מהעובדה שאביו היה טייס שנהרג באפגניסטן.
קמינסקי ובואמן מודיעים למרי אן שה"קרע" שנוצר הביא את קול להווה ומסכן את העיר באסון טבע.
מרי אן מסייעת למצוא את הסגן ואת אלייג'ה, וכעת הוא מסכים לחזור לעבר.
הוא משתכנע לפגוש את פאולין כדי לסגור מעגל, אחרי שאמונה טפלה גרמה לו לעזוב אותה בלי להיפרד.
בבית הוא מתאחד עם אשתו לשעבר, שמראה לו ששמרה בשרשרת שלה את סיכת התלתן מהדייט הראשון שלהם והשניים רוקדים במפגש אחרון.
אחר כך, קול אומר למרי אן שהקרע הביא אותו להווה גם במטרה להעביר לה מסר מבעלה על כך שהיא צריכה להישאר עם אלייג'ה ולא להשאיר אותו אצל דודתו.
לאחר מכן קול עובר בחזרה דרך הקרע שנסגר, ובסוף הפרק רואים את אלייג'ה ומרי אן נוסעים ביחד לקליפורניה, לשם תכננו לעבור.
הפרק מבוסס על רומן שיצא לאור ב-2017 תחת אותו השם מאת ריצ'רד ריינר, דון הנדפילד ולנו קרבאליו
הסדרה זכתה לביקורות צוננות מהמבקרים, כשבישראל היום נכתב "הסיפור פשוט והמהפך צפוי" וכן שהיא מיושנת.
באתר Rotten Tomatoes קיבלה הסדרה ציון ממוצע של 5.07 מתוך 10, ובאתר IMDb ציון ממוצע של 6.3.
הסדרה הייתה מועמדת לפרס סאטורן בקטגוריית המיני-סדרה הטובה ביותר.
סיפורים מהכורסה היא תוכנית ראיונות קומית ישראלית שבמסגרתה קומיקאים וסטנדאפיסטים מספרים על חוויותיהם האישיות על פי נושאים מתחלפים בכל פרק.
התוכנית משודרת החל מ-15 בנובמבר 2020 בכאן 11.
נעימת הפתיחה של הסדרה היא Razz my Berries, של המלחין הגרמני ורנר טאוטץ.
בכל פרק, קומיקאים וסטנדאפיסטים מספרים על חוויותיהם האישיות בהתאם לנושא המסוים בו עוסק הפרק.
הסיפורים בתוכנית הם בעלי אופי קומי.
את התוכנית מלווים קטעי ארכיון רשות השידור והחינוכית, אליהם מתייחסים המשתתפים.
עמוס תמם משמש כקריין בתוכנית.
שם התוכנית מהווה פרפרזה על שם אלבומו השני של הזמר רמי פורטיס, סיפורים מהקופסא.
בתוכניתבעונהשם הפרקתאריך שידורמקורי 11שירות צבאי15 בנובמבר 2020 22גוף ונפש22 בנובמבר 2020 33גיל ההתבגרות29 בנובמבר 2020 44קדמה וטכנולוגיה6 בדצמבר 2020 55אהבה ויחסים13 בדצמבר 2020 66הורים וילדים20 בדצמבר 2020 77אמונה ומסורת27 בדצמבר 2020 88חו"ל3 בינואר 2021 99להיות קומיקאי10 בינואר 2021 1010מלחמת המפרץ17 בינואר 2021
סיפורת אימה היא סוגה של ספרות ספקולטיבית שנועדה להבהיל, להפחיד או להגעיל.
קודון הגדיר את סיפורת האימה כ"יצירה בדיונית בפרוזה באורך משתנה...
אשר מזעזע, או אפילו מפחיד את הקורא, או אולי מעורר תחושת דחייה או תיעוב".
האימה מכוונת ליצור אווירה מבהילה ומפחידה עבור הקורא.
האימה מחולקת לרוב לתת-סוגות של אימה פסיכולוגית ואימה על-טבעית.
לעיתים קרובות ניתן לפרש את האיום המרכזי של יצירות מסיפרות האימה כמטפורה לפחדים גדולים יותר של חברה.
מאפיינים נפוצים כוללים רוחות רפאים, שדים, ערפדים, אנשי זאב, ע'ולים, השטן, מכשפות, מפלצות, חוצנים, עולמות דיסטופיים ופוסט-אפוקליפטיים, רוצחים סדרתיים, קניבליזם, פסיכופתים, כתות, כישופים שחורים, שטניזם, גור ועינויים.
גיבורים בדיוניים מצאו עצמם במצבי אימה מתחילת ימי הספרות.
מיתוסים ואגדות רבים מציגים מצבים ודמויות שנוכסו לאחר מכן לספרות האימה.
הסופרים הראשונים שכתבו בסוגה זו המכונים "סופרים גותים".
הרומן של הוראס וולפול משנת 1765, "טירת אוטרנטו", נחשב לנקודת מפנה בשורשי ספרות האימה, כשהפך סיפורי זוועות לספרות מקובלת.
סופרים במאה ה-19, כברם סטוקר יוצרו של הערפד דרקולה, ומרי וולסטונקרפט שלי יוצרתו של פרנקנשטיין (הנחשב אף ליצירת מדע בדיוני מוקדמת), המשיכו להעמיד את עמודי התווך עליהם תקום סוגת האימה בהמשך.
כחלוצי ספרות האימה המודרנית נחשבים א.ת.א.
הופמן, ואבי הספרות הבלשית, הסופר והמשורר אדגר אלן פו, שיצר שילוב מעניין בסוגה זו של סיפורים בלשיים עם סיפורי אימה – שפעלו במאה ה-19. לדוגמה סיפורו של אדגר אלן פו, "הרציחות ברחוב מורג'".
הסיפור הקצר "כפת הקוף" אשר נכתב על ידי הסופר האנגלי ו.
Jacobs), בשנת 1902 כחלק מקובץ "The Lady of the Barge" הוא אחד מסיפורי האימה המוקדמים הנודעים והמשפיעים ביותר.
כן ידוע הסופר האמריקאי ה.פ.
לאבקרפט שפעל בשנות ה-30 של המאה ה-20. הסופר בן זמננו הידוע ביותר בסוגה זאת הוא האמריקאי סטיבן קינג.
סופר בן זמננו המשלב ספרות אימה עם ספרות בלשית הוא הסופר היהודי-אמריקאי איירה לוין, מחבר "תינוקה של רוזמרי".
בישראל בולט בסוגה זו "לילה אדום" של גל אמיר, וכן "אמא הייתה זוחלת" של לימור נחמיאס ו"הלב הקבור" של שמעון אדף שכוללים מרכיבים חזקים של סוגת האימה.
אדף טען ב-2007 כי בישראל לא נוצרה סוגה של ספרות אימה באופן מובהק.
באפריל 2024, נוסד בישראל כתב העת "בּוּ!" – לאימה בתרבות, בספרות ובקלונוע.
עורכי כתב העת הם אמיר חרש ודנה שוופי.
לסוגת האימה מקורות עתיקים בפולקלור ובמסורות דתיות המתמקדות במוות, בחיים שלאחר המוות, ברוע, בשדים ובעקרון הדבר הגלום באדם.
כל אלה באו לידי ביטוי בסיפורים על יצורים כמו שדים, מכשפות, ערפדים, אנשי זאב ורוחות רפאים.
סיפורת האימה האירופאית התבססה באמצעות יצירות של היוונים והרומאים הקדמונים.
הרומן הידוע של מרי שלי משנת 1818, "פרנקנשטיין", הושפע מאוד מסיפורו של היפוליטוס, שאסקלפיוס מחייה ממוות.
אוריפידס כתב מחזות המבוססים על הסיפור, "היפוליטוס קליפטומנוס" ו"היפוליטוס".
בספרו של פלוטרכוס, "חייהם של היוונים והרומאים האצילים" העוסק בקימון, מתאר המחבר את רוחו של רוצח, דיימון, שבעצמו נרצח בבית מרחץ בסירוניאה.
פליניוס הצעיר (61 עד 113) מספר את סיפורו של אתונודורוס קנאניטס, שקנה בית רדוף רוחות באתונה.
אתנודורוס היה זהיר מכיוון שהבית נראה זול.
בעת כתיבת ספר על פילוסופיה, ביקרה אותו דמות רפאים קשורה בשלשלאות.
הדמות נעלמה בחצר; למחרת חפרו השופטים בחצר ומצאו קבר לא מסומן.
סיפורי אנשי זאב היו פופולריים בספרות הצרפתית של ימי הביניים.
אחד משנים עשר הלאים של מארי דה פרנס הוא סיפור על איש זאב בשם "ביסקלברט".
הרוזנת יולנד הזמינה סיפור על איש זאב בשם, "גיום דה פאלרמה".
סופרים אנונימיים כתבו שני סיפורים על אנשי זאב, "ביקלראל" ו"מיליון".
סיפורת האימה התבססה בחלקה על הדמויות האכזריות ביותר של המאה ה-15. ניתן לשייך את דרקולה לנסיך ולאכיה, ולאד המשפד, שפשעי המלחמה לכאורה שלו פורסמו בחוברות גרמניות.
חוברת משנת 1499 יצאה לאור על ידי מרקוס אייר, והייתה בולטת בשל סגנון חיתוכי העץ שלה.
מסעות הרוצח הסדרתי ז'יל דה רה נתפסו כהשראה ל"כחול הזקן".
המוטיב של הערפדים נגזר בעיקר מהאצילה והרוצחת, ארז'בט באטורי, ועזר לשלב את ספרות האימה במאה ה-18, כמו גם דרך ספרו של לאסלו טורוצ'י משנת 1729, "היסטוריה טראגית".
במאה ה-18 חלה התפתחות הדרגתית של הרומנטיקה וסוגת האימה הגותית.
היא התבססה על המורשת הכתובה והחומרית של ימי הביניים המאוחרים, ומצא את צורתו ברומן המכונן והשנוי במחלוקת של הוראס וולפול משנת 1764, "טירת אוטרנטו".
למעשה, המהדורה הראשונה פורסמה במסווה של רומנטיקה מימי הביניים מאיטליה, שהתגלתה ופורסמה מחדש על ידי מתרגם פיקטיבי.
לאחר שהתגלתה כמודרנית, רבים מצאו את הסוגה כאנכרוניסטית, ריאקציונית, או שלילית, אך זו צברה פופולריות.
הרומן העניק השראה ל"ואטאק" (1786) מאת ויליאם בקפורד, "רומן סיציליאני" (1790), "התעלומה של אודולפו" (1794) ו"האיטלקי" (1796) מאת אן רדקליף ו"הנזיר" (1797) מאת מת'יו לואיס.
כמות משמעותית של סיפורת אימה בעידן זה נכתבה בידי נשים ושווקה כלפי קהל נשי; תרחיש אופייני ברומנים היה אישה בעלת תושייה בטירה קודרת ומסתורית.
כל אחת מהעבודות הללו יצרה אייקון מתמשך של אימה שמוצגת בווריאציות שונות בעולם הספרות, הקולנוע או הטלוויזיה.
ריבוי של כתבי עת זולים בסביבות תחילת המאה הוביל לפריחה בכתיבת סיפורת האימה.
לדוגמה, גסטון לרו ו"פנטום האופרה" משנת 1910. סופר אחד שהתמחה בסיפורת אימה והפיכתם לסרטי מיינסטרים, היה טוד רובינס, שהסיפורת שלו עסקה בנושאים של טירוף ואכזריות.
ברוסיה, הסופר אלכסנדר בלייב הפך את הנושאים הללו לפופולריים בסיפורו "ראשו של פרופסור דאוול" (1925), שבו רופא מטורף מבצע השתלות ראש ניסיוניות והנפשה מחדש על גופות שנגנבו מחדר המתים; הוא פורסם לראשונה כסדרת מגזין לפני הפצתו הרשמית ברחבי העולם כרומן.
מאוחר יותר, הופצו כתבי עת כדוגמת "סיפורים מוזרים" ו"עולמות לא ידועים".
סופרי אימה משפיעים בתחילת המאה ה-20 זכו להצלחה עם רומנים שונים שהוציאו לאור באותה העת.
במיוחד, סופר האימה הנערץ ה.פ.
לאבקרפט, והמיתוס שלו אודות קת'ולהו.
אותו המיתוס שינה והפך את סוגת האימה הקוסמית לפופולרית וזאת, בנוסף למ.
ג'יימס שהגדיר מחדש את סוגת סיפורי הרפאים .
נושא הרוצח הסדרתי הפך לנושא חוזר ונפוץ ברומנים שהופצו באותה המאה.
עיתונות צהובה וסנסציוניות של רוצחים שונים, כמו ג'ק המרטש, ופחות מכך, קארל פאנזרם, פריץ הארמן ואלברט פיש, הנציחו את התופעה הזו.
המגמה נמשכה בעידן שלאחר המלחמה, והתחדשה בחלקה לאחר הרציחות שביצע אד גין.
בשנת 1959, רוברט בלוך, בהשראת הרציחות, כתב את "פסיכו".
הפשעים שבוצעו ב-1969 בידי משפחת מנסון השפיעו על סיפורת האימה של שנות ה-70. ב-1981 כתב תומאס האריס את "הדרקון האדום", והציג בו את ד"ר חניבעל לקטר.
ב-1988 יצא לאור ספר ההמשך לאותו הרומן, "שתיקת הכבשים".
הקולנוע הקדום קיבל השראה מהיבטים רבים של סיפורת האימה, והחל מסורת עוצמתית של סרטי אימה ותתי סוגות קולנועיות.
את התיאורים הגרפיים של אלימות וגור בקולנוע נהוג לקשר עם סרטי סלאשר וסרטי גור משנות ה-60 וה-70, ספרי קומיקס כמו אלה שפרסמו EC קומיקס (בעיקר "סיפורים מהקריפט").
הדימויים האלה הפכו את הקומיקסים האלה לשנויים במחלוקת, וכתוצאה מכך, הם צונזרו לעיתים קרובות.סיפורי הזומבים המודרניים העוסקים במוטיב המתים החיים נראו ביצירות שונות, כולל הסיפורים של ה.פ.
הרומן "אני אגדה" של ריצ'רד מת'סון (1954) השפיע על סוגה שלמה של סיפורת זומבים אפוקליפטית שסומנה והוזכרה לעיתים קרובות בסרטיו של ג'ורג' א.
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, ההצלחה המסחרית העצומה של שלושה ספרים – "תינוקה של רוזמרי" (1967) מאת איירה לוין, "מגרש השדים" מאת ויליאם פיטר בלטי ו"האחר" מאת תומאס טריון – עודדה מוציאים לאור להתחיל להפיץ מספר רב של רומני אימה אחרים, ובכך נוצרה הסוגה "בום הורור".
אחד מסופרי האימה הידועים ביותר של סוף המאה ה-20 הוא סטיבן קינג, הידוע בשל הרומנים "קארי", "הניצוץ", "זה", "מיזרי" ועוד כמה עשרות רומנים וכ-200 סיפורים קצרים.
החל משנות ה-70, סיפוריו של קינג משכו קהל רב, ועל כך הוא זכה בפרס מטעם הקרן הלאומית של ארצות הברית בשנת 2003. בין מחברי האימה הפופולריים באותה העת נמנו: אן רייס, בריאן לאמלי, גרהאם מאסטרטון, ג'יימס הרברט, דין קונץ, קלייב בארקר, רמזי קמפבל, ופיטר שטראוב.
סדרות הספרים הנמכרות ביותר בתקופות העכשוויות קיימות בסוגות הקשורים לסיפורת אימה, כמו ספרי הפנטזיה האורבנית של קארי ווהאן.
מרכיבי האימה ממשיכים להתרחב מחוץ לסוגה עצמה.
ההיסטוריה החלופית של האימה ההיסטורית המסורתית יותר ברומן "הטרור" של דן סימונס משנת 2007, ניצבת במדפי חנויות הספרים לצד שילובים של רומנים כדוגמת "גאווה ודעה קדומה וזומבים" (2009), וקומיקסים היסטוריים של פנטזיה ואימה כמו "הלבלייזר" (1993 ואילך) ו"הלבוי" של מייק מיגנולה (1993 ואילך).
אימה משמשת גם כאחד הסוגות המרכזיות ביצירות מודרניות מורכבות יותר כמו "בית העלים" של מארק ז.
דניאלבסקי (2000), שהועמד לפרס הספר הלאומי.
ישנם רומני אימה רבים לבני נוער, כמו "המונסטרולוג" מאת ריק יאנסי (2009).
בנוסף, סרטים רבים, במיוחד סרטים מונפשים, משתמשים באסתטיקה של אימה.
אלה הם מה שניתן לכנות ביחד "אימת ילדים".
על אף שלא ידוע בוודאות מדוע ילדים נהנים מהסרטים הללו (כפי שזה נראה מנוגד לאינטואיציה), התיאוריה היא שהמפלצות הגרוטסקיות הן שמרתקות ילדים.
משנית לכך, ההשפעה המופנמת של תוכניות טלוויזיה וסרטי אימה על ילדים אינה נחקרת למדי, במיוחד בהשוואה למחקר שנעשה בנושא הדומה של אלימות בהשפעת הטלוויזיה והקולנוע על "המוח הצעיר".
מעט המחקר שנעשה אודות כך נוטה להיות לא חד-משמעי לגבי ההשפעה שיש לצפייה במדיה כזו.
הישגים בסיפורת האימה זוכים להכרה בפרסים רבים.
אגודת סופרי האימה מגישה את פרסי ברם סטוקר להישג שראוי לשבח, על שמו של ברם סטוקר, מחבר רומן האימה, "דרקולה".
איגוד סופרי האימה האוסטרלי מגיש מדי שנה את טקס פרסי הצללים האוסטרליים.
פרס גילדת האימה הבינלאומית מוענק מדי שנה ליצירות אימה ופנטזיה אפלה מ-1995 עד 2008. פרסי שירלי ג'קסון הם פרסים ספרותיים על הישג יוצא דופן בספרות המתח הפסיכולוגי, האימה והיצירות הפנטזיות האפלות.
פרסים חשובים אחרים לספרות אימה נכללים כתתי-קטגוריות בפרסים כלליים לפנטזיה ומדע בדיוני בפרסים כמו פרס אאורליס.
סיפט פוג'יץ' (בבוסנית: Sifet Podžić; נולד ב-1 במאי 1959) הוא גנרל בוסני בדימוס, אשר שימש כראש המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של בוסניה והרצגובינה בין השנים 2006–2008. לאחר סיום הקריירה הצבאית שלו הצטרף לפוליטיקה, ושימש כשר ההגנה בין 2019-2023.
פוג'יץ' נולד בז'פה ב-1 במאי 1959. ב-1978 הוא התגייס לצבא היוגוסלבי העממי.
עם הכרזת העצמאות של בוסניה והרצגובינה ב-1992, הוא הצטרף לצבא הרפובליקני של בוסניה והרצגובינה והשתתף במלחמת בוסניה.
ב-1995, בעקבות סיפוח הקהילה הקרואטית של הרצג-בוסניה, אל תוך הפדרציה של בוסניה והרצגובינה, הפך הצבא הרפובליקני לצבא הפדרלי, ופוג'יץ' מונה למפקד הקורפוס ה-5 שלו.
ב-2004, בעקבות איחוד הפדרציה עם רפובליקה סרפסקה, הוקמו הכוחות המזוינים של בוסניה והרצגובינה.
בתחיל 2006 מונה פוג'יץ' לראש המטה המשותף (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים וכיהן בתפקיד עד 20 ביולי 2008.
ב-2013 הצטרף פוג'יץ' למפלגת החזית הדמוקרטית וב-15 בינואר 2015 הוא נבחר לבית העם.
ב-23 בדצמבר 2019 הוא נקרא לשמש כשר ההגנה בממשלתו של דניס זוויזדיץ' .
ב-25 בינואר 2023 הוא עזב את שני תפקידיו בעקבות הקמת הממשלה החדשה בראשותה של בוריאנה קריסטו.
סיפורת מאוירת היא ספרות, שבה תמונות וטקסט משולבים יחד כדי לספר סיפור.
מלבד דיוקנאות או מפות מזדמנות, הסיפורת מהמאה ה-18 לא הייתה מאוירת בדרך כלל, מכיוון שהמוציאים לאור לא הזמינו איורים לרומנים החדשים.
ברומן קורות טום ג'ונס, מתייחס המחבר הנרי פילדינג לציורים של ויליאם הוגארת' על מנת להסביר כיצד נראות חלק מדמויותיו.
איורים הוזמנו לספרים שכבר הצליחו.
גרסאות מאוירות אלו פורסמו בדרך כלל במהדורות מוגבלות ונמכרו תחילה רק למנויים קיימים.
הנרי פוסלי יצר כריכה יחידה למהדורה הרביעית של הספר "הרפתקאותיו של פרגרין פיקל - The Adventures of Peregrine Pickle" של טוביאס סמולט.
תומאס סטוטארד סיפק מספר איורים למהדורה השנייה של הספר הכומר מוויקפילד שפורסמה 30 שנה לאחר שפורסמה המהדורה הראשונה שלו ב-1766.
לקראת סוף המאה ה-18, טכניקות חדשות הוכנסו לעולם הדפוס שאפשרו להדפיס תמונות בזול.
קלאסיקות מאוירות הפכו לזמינות במחירים זולים, מאידך האיורים סייעו לקוראים שלהן לזכור היטב את הסיפורים.
ג'ון ראסקין התרגש מאיורים של רובינסון קרוזו שספינתו מתרסקת בסלעים והוא מצליח להמלט מההריסות של הספינה שלו.
צ'ארלס דיקנס זכר את האיורים בספרים רבים, יותר מאשר את התוכן (הפרוזה) עצמו.
בתחילת המאה ה-19, האיורים שנוספו לסיפורת הגדילו את המכירות של הספרים שפורסמו בעבר.
ב-1836, פרסום ספרו של צ'ארלס דיקנס "רשומות מועדון הפיקוויקים" בפורמט מאויר חולל מהפכה בפרסום הסיפורת החדשה.
הפופולריות של האיורים המקוריים ברומנים של דיקנס הייתה חסרת תקדים, ועזרה לפופולריות השימוש באיורים בסיפורת רצינית.
מהפכה זו נמשכה עד שנת 1870, כאשר גם מחברים אחרים ופרסומים מודפסים כגון בעיתונות ניסו לחקות את הצלחתו של דיקנס.
האיורים הפכו נפוצים באותה תקופה.
הוצאה לאור, של סיפורת חדשה עם איורים שפורסמו באופן סדרתי, היוותה פחות סיכון מסחרי מאשר הסיפורת המסורתית הבלתי מאוירת.
האיורים משכו קוראים והגדילו את ההכנסות מהפרסומים.
האיורים שימשו כפרסומת בחלונות הראווה של מוכרי הספרים.
במהלך המאה ה-19, השימוש בטכניקות פוטו-מכניות הורידו עוד יותר את עלות ההפקה של האיורים.
גם איורים צבעוניים וגם איורים בשחור-לבן שימשו יותר ויותר בפרסומים יומיים, שבועיים וחודשיים.
המוציאים לאור מכרו הרבה מאוד ספרים בכריכות קשות וסדרות עיתונים.
הרומנים של דיקנס התאימו היטב לתיאור על ידי איורים.
דיקנס האמין שהציורים שהמחישו את סיפוריו הם בעלי ערך, אף על פי שכמה מבקרים דחקו בו לא להשתמש בהם.
רוב יצירותיו העיקריות פורסמו במקור עם איורים.
הוא היה מעורב באופן אינטנסיבי ביצירת רוב 900 האיורים המקוריים של ספריו.
האיורים בספריו של דיקנס אוירו על ידי 18 אמנים, כולל ג'ורג' קרויקשנק ורוברט סימור .
רוב היצירות המרכזיות של הסופרים ויליאם איינסוורת' , צ'ארלס לוור , ויליאם מייקפיס תאקרי ואנתוני טרולופ פורסמו בתחילה בחלקים כולל האיורים שבהם בכתבי עת חודשיים מאוירים.
מאוחר יותר, הסופרים העדיפו לפרסם את הסיפורת שלהם בכתבי עת מאוירים.
תומאס הארדי עשה זאת לעיתים קרובות.
ג'ורג' מרדית' עשה זאת פעמיים, וג'ורג' אליוט פעם אחת.
ציירים רבים החלו את הקריירה שלהם באיור סיפורת.
איור הייתה עבודה קשה ובעלת שכר נמוך.
האבלט נייט בראון היה אחד האמנים הבודדים המוכשרים ביותר שעסק באיור במשרה מלאה.
רוב האמנים, כגון מרקוס סטון ולוק פילדס , השתמשו באיור כאבן דרך לקריירות הציור שלהם.
אמנים אחרים כמו ג'ורג' קטרמול ודניאל מקליז השלימו את הכנסתם בציור איורים.
הפופולריות של הספרות המאוירת החלה לרדת בסוף המאה ה-19, מכיוון שהאיורים איבדו את החידוש שבהם ולא הבטיחו יותר שרומנים יימכר היטב.
שיפורים טכנולוגיים בדפוס הציפו את השוק ברומנים מאוירים באיכות גבוהה ובמחירים סבירים.
אמנים חשובים שיצירותיהם הוערכו כנדרשות וחשובות, כולל ג'ון אוורט מילאיס, דנטה גבריאל רוזטי, אדוארד ברן-ג'ונסופרדריק לייטון התחילו לאייר ספרים.
האיורים קראו תיגר על הפרוזה הכתובה ברומנים, דבר שלכאורה רמז על כישלון הפרוזה.
הפרוזה תפסה לעיתים קרובות את המקום השני ביחס לאיורים.
מתחילת המאה ה-20 ועד שנות ה-30 שלה, כמות הספרות המאוירת שהוצאות הספרים פרסמו ירדה.
עד שנות ה-30, איורים כמעט ולא אוירו ברומנים למבוגרים.
סיפורת רצינית מאוירת לא הייתה פופולרית בכל המאה.
הירידה בפרסום סדרות, העלייה בעלויות העבודה והתחרות מצד הקולנוע, הטלוויזיה וצילום העיתונות תרמו לירידה.
גם הקוראים פחות דרשו את האיורים.
היסטוריונים של הספרות המאוירת המערבית מסכימים בעיקר שהסרט החליף את הספר המאויר.
סקירה אודות העיבוד הקולנועי של הסרט " יריד ההבלים - ואניטי פייר " משנת 1915 גרסה כי " האיורים המופיעים בגרסה הקולנועית מציגים סט איורים עדיפים על איורי העט המופיעים של במהדורת הדלוקס של הרומן".
ספרות מודרנית לעיתים קרובות לא התאימה לאיורים, למשל הרומנים המופנמים של א.מ.
השתמשו באיורים על כריכות הספרים כדי למשוך קונים, אך לא נעשה בהם שימוש בתוך הרומן.
בדומה לתקופה שלפני 1836, איורים לא הוזמנו עבור ספרים חדשים, אלא הוזמנו עבור קלאסיקות מבוססות, בדרך כלל למהדורות חשובות מוגבלות.
הרומנים הרציניים לא היו מאוירים, והסיפורת המאוירת נקשרה בדרך כלל לסיפורת בסדרות שהתפרסמו במגזינים פופולריים אך לא חשובים מבחינה אינטלקטואלית.
ילדים וקוראי קומיקס הפכו לקוראי הספרות היחידים שהסיפורת שלהם הייתה מאוירת בדרך כלל.
מספר סופרים ומחברים, דאגו שהאיורים יפרשו לא נכון את הפרוזה שלהם.
הנרי ג'יימס לא אהב את האיורים וטען שאין צורך באיורים מכיוון שהפרוזה שלו מספיק ציורית.
הוא חשב שהאיורים והפרוזה מתחרים זה בזה.
הוא הרשה לאייר את ספרי המסעות שלו, אבל לא את הסיפורת הבוגרת שלו.
הצילומים של הצלם אלווין לנגדון קובורן שימשו במהדורה הניו יורקית של יצירותיו של הנרי ג'יימס, רק בכריכות או בגב הספרים וכללו את כותרות הספרים וזאת רק לאחר שהוא נרגע מהעובדה שהצילומים לא מתחרים או מתייחסים לפרוזה שבהם.
בדומה ל הנרי ג'יימס, תומאס הארדי בטל יותר ויותר איורים מהמהדורות של הרומנים שלו, למעט מפות שצייר וצילומים שבכריכות קדמיות.
אף אחת מהמהדורות הראשונות או הסטנדרטיות של הרומנים של ג'יימס ג'ויס לא אוירה במהלך חייו, למעט מהדורה של הספר יוליסס שיצאה לאור על ידי ההוצאה Limited Editions Club בשנת 1935, שכללה רישומים ותחריטים מאת אנרי מאטיס.
בעלה של פרל באק, זוכת פרסי נובל ופוליצר לספרות, ריצ'רד וולש, כעורך של כתב העת "אסיה" , כלל איורים בעבודותיה של באק שפורסמו בכתב העת בצורה סדרתית או מלאה.
עם זאת, כעורך ומאוחר יותר כנשיא ההוצאה לאור ג'ון דיי , הוא לא כלל איורים בכריכות הקשות של המהדורות שיצאו לאור אחר מכן.
כשהנובלה של ארנסט המינגוויי "הזקן והים" פורסמה לראשונה במגזין "לייף" ב-1952, היא אוירה בציורים בגוון כחול של נואל סיקלס .
איורים אלה לא נכללו בפרסום הראשון של הנובלה.
באמצע המאה ה-20, לכתבי הקומיקס המספרים את הסיפורים באמצעות דימויים ויזואליים כולל תיאור הפעולות (האקשן) הייתה השפעה רבה על ילדים וצעירים.
לספרי קומיקס היה פוטנציאל סיפור ייחודי.
סיפורם של צבי הנינג'ה היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית שהופקה על ידי Nickelodeon Animation Studio ו-Point Grey Pictures.
הסדרה מתרחשת חודשיים לאחר אירועי סרט הקולנוע "צבי הנינג'ה: טירוף המוטנטים", אשר מבוסס על הקומיקס "צבי הנינג'ה" שנוצר על ידי קווין איסטמן ופטר לאירד.
ב-12 בנובמבר 2025 הוכרז שהעונה השנייה תהיה העונה האחרונה לסדרה.
הסדרה בוטלה ביחד עם "דורה", בגלל שינויים בהנהלה שנגרמו מהמיזוג של פרמאונט וסקיידאנס.
הסדרה מתקיימת חודשיים לאחר הסרט "צבי הנינג'ה: טירוף המוטנטים", ועוקבת אחר צבי הנינג'ה שהפכו מסתם מתבגרים לגיבורי-על בעיר ניו יורק.
לפי עלילת הסיפור, צבי הנינג'ה נפרדים וצריכים להביס את בישופ, נבלית-על שמנסה להרוג את כל המונטנים שקיימים, לבדם.
דמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתדונטלומיקה אביאורי זלצמןספלינטרג'קי צ'אןמיכלאנג'לושמון בראון ג'וניוריהונתן מגוןלאונרדוניקולס קאנטועידו מוסרירפאלבריידי נוןטל מוסריאפריל או'נילאיו אדבירילורן סבירבישופאלנה אובךמונה מוראנג'לקרלין ג'יימסהאןערן מורריי פילהפוסט מאלוןרודפיט דייווידסוןצביקה פורמןגולדפין טימותי אוליפנטצלואו ג'יליאן בלרונה בקרמןווינגנאטנטשיה דמטריוג'ינגיס צפרדעעימאד ג'קסוןאלי לולאי
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורי תקופת שידור מקורית בניקולודיאון תקופת שידור בישראל שידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרון1129 באוגוסט 202417 בפברואר 202527 בדצמבר 20251 בספטמבר 202424 בנובמבר 202421212 בדצמבר 2025יפורסם בהמשךיפורסם בהמשך14 בדצמבר 2025יפורסם בהמשך
Waterראף נגד המים13 בדצמבר 202517 בנובמבר 202488Mikey Takes Chargeמייקי לוקח אחריות18 בנובמבר 202499Splinter and April Fight a Goldfishספלינטר ואפריל נגד דג זהב20 בדצמבר 202519 בנובמבר 20241010Donnie Goes Deepדוני יורד לעומק20 בנובמבר 20241111Leonardo Saddles Upלאונרדו לומד על מנהיגות27 בדצמבר 202521 בנובמבר 20241212The Pearlהפנינה24 בנובמבר 2024
לפי דבריו של כריסטופר יוסט, באמצע ההפקה של הסרט "צבי הנינג'ה: טירוף המוטנטים", המפיקים סת' רוגן ואוון גולדברג קיבלו אישור לפתח סדרת טלוויזיה בסטרימינג canon שבצרפת.
לאחר מכן פנו ליוסט כדי לבדוק אם הוא מעוניין לפגוש את רוגן, ולאחר שהסכימו, השניים דנו מה יכולה להיות הסדרה.
הביאו את אלן וואן לעבוד ביחד עם יוסט.
ביולי 2023, החברה Variety דיווחה שסרט המשך וסרט המשך של סדרת טלוויזיה דו-ממדית קיבלו אור ירוק.
על פי הדיווחים, הסדרה, סיפורם של צבי הנינג'ה, משמשת כהמשך לסרט הבא של צבי הנינג'ה, שאמור לצאת לבתי הקולנוע ב-2026. יוסט ו-ואן הוכרזו כמפיקים בפועל.
ההפקה של ניקלודיאון הייתה בפיקוח של קלאודיה ספינלי, סגנית נשיא בכירה של Nickelodeon Animation Studio, וניקי פרייס, מנהלת הפיתוח והמנהלת האחראית על ההפקה.
שיר הפתיחה של הסדרה הולחן על ידי מאט מאפאפי, אשר הלחין את השירים בעלייתם של צבי הנינג'ה ובעלייתם של צבי הנינג'ה: הסרט.
למרות שעל פי הדיווחים היה אור ירוק במשך שתי עונות על הכרזה, מאוחר יותר אמר יוסט בראיון באוגוסט 2024 שהוא לא בטוח אם תהיה עונה שנייה, אבל אמר שיש להם הרבה רעיונות לעוד עונות.
שני טיזרים לסדרה שוחררו ב-8 בפברואר 2024 וב-25 באפריל 2024. טריילר רשמי לסדרה שוחרר במהלך האירוע של IGN Live, שהתרחש ב-7 ביוני 2024. הסדרה הופיע לראשונה בקומיקון בסן דייגו ביולי 2024.
טיילר רוברטסון מ-IGN העניק לסדרה ציון 8 מתוך 10, שיבח את הביצועים הקוליים, ההנפשה והאקשן, אך ביקר את הקצב ואת ה"הנחות" בניקוד ובפסקול.
הוא סיכם שלמרות שהסדרה אינה מגיעה לרמות של הסרט האחרון, היא עדיין שומרת על הרבה מהאלמנטים הטובים שלה.
מייק תומאס מ-Collider העניק לסדרה ציון 8 מתוך 10 ושיבח את הביצועים ואת העבודה על הדמויות.
עם זאת, הוא ביקר את הקצב ואת ההנפשה שלפעמים הייתה נוקשה, והשווה אותה בצורה לא חיובית לסרט האחרון ולעלייתם של צבי הנינג'ה.
טים סטיבנס מ-The Spool העניק לסדרה ציון 7.2 מתוך 10, ותיאר אותה כ"ספין-אוף סביר של הסרט האחרון בסגנון של שבת בבוקר".
הוא שיבח את סצנות האקשן ואת הביצועים הקוליים, אך בסופו של דבר הרגיש שהסדרה היא ירידה לעומת הסרט הקודם שלה.
אנג'י האן מהוליווד ריפורטר התייחסה לסדרה כ"משך ראוי" לסרט האחרון.
היא שיבחה את ההנפשה, האקשן, העבודה על הדמויות והנושאים המשפחתיים, אך הרגישה שהשואו מוגבל בגלל קהל היעד הצעיר יותר שלו.
Club נתן לסדרה שבחים גבוהים על ערך הבידור ועבודת הדמויות לכל ארבעת הצבים.
סיאנטאן גאיין מ-Comic Book Resources העניק לסדרה ציון 9 מתוך 10, שיבח אותה על בניית העולם, העבודה על הדמויות, ההנפשה והלב.
הוא הרגיש שהסדרה שומרת על האלמנטים הטובים ביותר של הסרט האחרון ומעניקה לסדרה בסיס מוצק להעמיד עליו ולבנות עליו בעתיד.
סיפי גריב הוא פוליטיקאי אלג'יראי המכהן כראש ממשלת אלג'יריה החל מ-14 בספטמבר 2025.
ב-18 בנובמבר 2024 מונה גריב לשר התעשייה בממשלת אלג'יריה.
ב-28 באוגוסט 2025 מונה על-ידי נשיא אלג'יריה עבד אל-מג'יד תבון לראש ממשלת אלג'יריה הזמני, לאחר פיטוריו של קודמו נדיר אל-ערבאוי .
ב-14 בספטמבר 2025 מונה באופן קבוע לתפקיד.
סיפורים מהכיס היא סדרת טלוויזיה לילדים ששודרה בערוץ הופ!
בשנת 2005 בכיכובה של אבי גרייניק.
רוב השירים בסדרה הולחנו על ידי גרייניק עצמו ונכתבו על ידי לאה נאור.
אבי גרייניק גר בבית עם קטע החתול ומספר לו סיפור מיוחד וגם שר שיר בכל פרק.
אבי (אבי גרייניק) - גר בבית עם קטע החתול ומסזפר לו סיפורים ושר שירים.
קטע (אילן סביר) - החתול של אבי, הוא לא מדבר אלא רק אומר "מיאו".
סיפר (סִפֵּר), נודע בעיקר במונח מלועזית: נָרָטִיב, הוא פרשנות של היבט מסוים של העולם, או של אירוע היסטורי המעוצבת דרך נקודת מבט תרבותית או אישית.
"נרטיב", כפי שכתב מבקר התרבות ואיש החינוך ניל פוסטמן, "הוא סיפור המספק הנחיה מוסרית, תחושת המשכיות, הסברים לגבי העבר, בהירות באשר להווה ותקווה לעתיד".
למושג מספר משמעויות שונות ומשתנות, בעיקר הודות לפופולריות הגואה שלו במאה ה-20 ובמאה ה-21. מקור המילה "נרטיב" הוא בשפה הלטינית, והיא הגיעה לאנגלית דרך הצרפתית.
בשנים האחרונות הורחבה משמעות המונח, ומשתמע ממנו גם בניית סיפור דרך זווית ראייה מסוימת.
המונח אף משמש לתאר סוגה מחקרית מסוג שיטת מחקר איכותני שבה הנחקר מביא את סיפורו כפי שהוא מוצא לנכון לספרו, עם מיעוט התערבויות ושאילת שאלות על ידי החוקר על מנת לקבל את נקודת המבט האותנטית של הנחקר .
באופן שבו משתמשים בו עתה חוגים מסוימים ניתן אף לומר כי גם עצמים שאינם חיים יכולים לספק סיפר עבור סובייקט מסוים.
כך, למשל, תאוריות פוסט-מודרניות רבות משתמשות במונח זה לתיאור האופן שבו אנו מביטים על היסטוריה, על תאוריות ואף על מחלות.
המונח נרטיבים גדולים מקושר להגותו הפוסטמודרניסטית של ז'אן-פרנסואה ליוטאר ובא לתאר נרטיבים חובקי כל, הבאים לתאר את המציאות בכללותה, למשל כפי שמתואר על ידי המרקסיזם.
הפוסטמודרניזם מבקש להצביע על קריסתם של הנרטיבים הגדולים.
מחקר הסיפר (בעיקר בהתאם לפרדיגמה הסטרוקטורליסטית) הוא נרטולוגיה.
סגנון הנרטיב הוא האופן שבו סיפור מתואר, והוא כולל בחירות וטכניקות שונות בהן היוצר משתמש כדי למסגר את הסיפור.
זה כולל את סוג המידע שמוצג או מוסתר, סגנון השפה שנבחר, והמדיום שבו הסיפור מופיע.
לדוגמה, בנרטיב בגוף ראשון, הדמות מספרת את הסיפור מנקודת מבטה האישית ומשתמשת בכינויים כמו "אני" ו"אותי".
לעומת זאת, בנרטיב בגוף שלישי, המספר מסקר את האירועים כאילו מהצד, ומשתמש בכינויים כמו "הוא" ו"היא".
סגנון הנרטיב מאפשר הבנה עמוקה יותר של האופן שבו הסיפור מובנה ומועבר לקהל, מדוע בחירות מסוימות נעשו וכיצד הסגנון משפיע על התפיסה והחוויה של הקוראים או הצופים.
דמות בנרטיב היא תיאור של אנשים בדיוניים הנראים אמיתיים לקוראים.
לנרטיבים יש בדרך כלל דמויות ראשיות, פרוטגוניסטים, שסביבם מתרחש הסיפור, אשר נתקלים בקונפליקט מרכזי, רוכשים ידע, או מתפתחים משמעותית לאורך הסיפור.
לחלק מהסיפורים יש גם אנטגוניסטים, הדמויות המתנגדות שמפריעות או נלחמות בפרוטגוניסט.
מרכיב נוסף של הנרטיב הוא קונפליקט - מתח שמניע את המחשבות והפעולות של הדמויות.
הקונפליקט קיים בכל יצירה ספרותית והוא הבעיה המרכזית שפרוטגוניסט, או דמות ראשית, נתקל בה לאורך הסיפור.
בנרטיבים מסורתיים רבים הפרוטגוניסט נאבק בנבל - אנטגוניסט הפועל בניגוד לערכים מוסריים ואתיים שפרוטגוניסט מאמין בהם.
לעיתים קרובות, פרוטגוניסט מתמודד בנוסף עם תחושה של חרדה, חוסר ביטחון, היסוס, או קושי מנטלי אחר כתוצאה מקונפליקט זה.
ניתן לסווג קונפליקטים למגוון סוגים והם: דמות מול דמות, דמות מול הטבע, דמות מול החברה, דמות מול נסיבות בלתי נמנעות, ודמות מול עצמה.
נרטיבים ממלאים תפקיד משמעותי בתהליכי שכנוע.
הם יוצרים מציאות מסוימת - כפי שהמספר בוחר להציג אותה.
הבחירות של המספר כיצד לתאר את האירועים משקפות אידאולוגיות ותפיסות עולם, גם אם הקהל לא תמיד מודע לכך.
מחקרים מראים כי נרטיבים משכנעים יותר, ככל שהם נתפסים כעקביים, אמינים וקוהרנטיים, בין אם מדובר בסיפור אמיתי או בדיוני, שלילי או חיובי .
כשמישהו תופס סיפור כאמין, עשויה להתרחש תופעת ה"היסחפות", במסגרתה אדם הנשאב לתוך סיפור מתרחק מנטלית מהמציאות וחווה את העלילה כאחת הדמויות המשתתפות בה.
היסחפות זו כוללת גם מעורבות רגשית, הזדהות עם הדמויות וירידה בביקורתיות כלפי התוכן.
תשומת הלב של הקורא מתמקדת כולה באירועים המתרחשים בסיפור, באופן בלתי תלוי בסוג המדיה ובסוגה של הסיפור.
אנשים שחווים היסחפות יהיו מעורבים ומושקעים רגשית בנרטיב – הם יקבלו את כללי העלילה והעולם הבדיוני בו שקעו וידמיינו את עצמם במסגרת הסיפור ולא בסביבתם האמיתית.
בתום תהליך ההיסחפות, הם ישובו למציאות כשהם עשויים לחוות שינוי באמונותיהם, דעותיהם או תפיסת עולמם הודות לשכנוע באמצעות נרטיב.
ככל שהסיפור יהיה בעל מאפיינים נרטיביים דוגמת רצף כרונולוגי, סיבה ותוצאה, קונפליקט – כך יש יותר סיכוי שישכנע את הנמענים.
עם זאת, ככל שיימצאו חוסר עקביות או פערי אמינות בקרב הדמויות – תיפגע חווית ההיסחפות וייפגע גם תהליך השכנוע הנרטיבי.
שירה נרטיבית היא שירה שמספרת סיפור.
היסטוריה נרטיבית היא ז'אנר של כתיבה היסטורית המשתמשת בכרונולוגיה כמסגרת העבודה שלה (בניגוד לטיפול תמטי בנושא מסוים).
נראטיב (היסטוריה) – גישה פוסטמודרניסטית להיסטוריה ששמה דגש על איך האירועים נתפשים ומבוטאים על ידי קבוצה מסיימת (כגון עם או קבוצה אתנית) תוך הצגת הצד שלהם בסיפור, על חשבון האמת ההיסטורית (מה באמת קרה).
סיציליה (Sicilia; בהגייה לטינית קלאסית: סיקיליה, בהגייה איטלקית: סיצ'יליה) היא האי הגדול ביותר ב.
שטחו של האי הוא כ־26,000 קילומטר רבוע.
הוא המחוז הגדול ביותר בשטחו באיטליה, אחד מחמשת האזורים האוטונומיים במדינה, ואוכלוסייתו מונה חמישה מיליון תושבים.
האי סיציליה שוכן בים התיכון מול קלבריה (המחוז שבקצה ה"מגף" של איטליה) ומופרד מאיטליה על ידי מצר מסינה.
סיציליה מוקפת איים השייכים לה מבחינה מנהלתית והם האיים הליפאריים (נקראים גם האיים האאוליים) בצפון, האיים האגאדיים והאי פנטלריה במערב, האי אוסטיקה בצפון-מערב, ואיי פלאגי בדרום-מערב.
כ־93 ק"מ מדרום נמצאים האיים של מלטה, השייכים לרפובליקת מלטה, כשביניהם מפרידה תעלת מלטה.
בשנת 1831, בעקבות פעילות געשית, עלה על פני המים האי פרדיננדאה, 30 קילומטר דרומית לסיציליה.
אך בשנת 1832 ירד מתחת למים, ובתחילת המאה ה־21 הוא נמצא בעומק של כשישה מטרים מתחת לפני הים.
הר הגעש אטנה, השוכן קרוב לעיר קטניה, הוא הר הגעש הגבוה ביותר באירופה והוא מתנשא לגובה 3,320 מטר.
נהר האימרה מרידיונלה , שאורכו 144 קילומטר, הוא הנהר הארוך ביותר בסיציליה.
בדרכו הוא חוצה שלוש נפות בסיציליה – העיר המטרופולינית של פלרמו, נפת אנה ונפת קלטניסטה – שם הוא נשפך לים התיכון.
נהרות נוספים בסיציליה: נהר השימתו, באורך כ־113 קילומטרים, והנהרות , בליצ'ה, דיטאינו והפלטני , שאורך כל אחד מהם עולה על 100 קילומטר.
הנהר אלקנטרה במזרח האי יצר קניון מרשים בקילוחי הבזלת של הר האטנה, ובחלקו משמש כפארק גאולוגי ובוטני בשם גולה אלקנטרה.
הערים הגדולות באי סיציליה כוללות את בירתו פלרמו (המאכלסת 700 אלף תושבים), ובירות הנפות: קטניה, מסינה, סירקוזה, טרפאני, אנה, קלטניסטה, אגריג'נטו ורגוזה.
ערים מפורסמות נוספות הן צ'פלו, טאורמינה, ברונטה, קורלאונה, קלטג'ירונה, קסטלמארה דל גולפו, מרסלה וטריפי.
בסיציליה מגוון גדול של פרחים.
הבוטניקאי פוג'רו מנה בספר שיצא בשנת 1889 138 מיני פרחים אנדמיים לסיציליה, 93 מינים שהגיעו מקלבריה ושאר איטליה, 43 מינים שהגיעו מיוון והמזרח התיכון, 61 מינים שהגיעו מסרדיניה וספרד ו-10 מינים שהגיעו מצפון אפריקה.
ספר משנת 1909 מונה בין הפרחים הרווחים בסיציליה עירית, קוציץ, דמומית, כלנית, אספרג רפואי, נרקיס, גרניון, סייפן וכדן.
בין השיחים הרווחים באי הספר מונה צבר מצוי, גומא פפירוס, הרדוף הנחלים.
בעת העתיקה נודעה סיציליה ביערותיה הנרחבים.
אחת הסיבות שניתנו למסע המלחמה האתונאי לסיציליה היה להשיג שליטה ביערותיה של סיציליה.
מאז המאה ה-16 בוראו יערות רבים, ובשנת 1857 הוערך שטח היערות בסיציליה בכ-688 קמ"ר, בערך 2.7% משטח האי.
באותה עת נכרתו יערות רבים לצורך אספקת אנרגיה במכרות הגופרית של האי.
לאחר מלחמת העולם השנייה ירד שטח היערות ל-856.43 קמ"ר, כ-3.3% משטח האי.
באלפיים השנים האחרונות ידועה סיציליה כמקור לחיטה.
זיתים ויין הם מוצרים חקלאיים נוספים שהיא מייצאת.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 כמעט כל כלכלתה התבססה על חקלאות.
המכרות בנפת קלטניסטה הפכו למוקד לייצור גופרית במאה ה־19 אך גוועו בשנות ה־50 של המאה ה־20.
מאז סוף 2023 ועד תחילת 2024 סיציליה חווה ירידה דרמטית בכמות המשקעים – פחות מרבע מהממוצע השנתי – מה שהוביל לכך שכ-20% ממקורות המים התת-קרקעיים נמצאים במצב של מחסור.
האי הכריז על מצב חירום, והוטלו הגבלות מים חמורות ב-93 קהילות, המשפיעות על יותר ממיליון תושבים.
במקומות רבים, אספקת המים מנותקת בלילות, והברזים סגורים לפי לוח זמנים קבוע.
התופעה בסיציליה חמורה ביותר, ומשקפת משבר סביבתי וכלכלי עמוק הפוגע באי כולו.
האי מתמודד עם בצורת קיצונית, מחסור חמור במים, קריסת מערכות חקלאיות, ופגיעה משמעותית בתיירות – שלושת עמודי התווך של כלכלת האזור.
החמרת המחסור במים נובע משילוב של גורמים: שינויי אקלים שהביאו לירידה בכמות המשקעים, עלייה בטמפרטורות, תשתיות מים מיושנות ודליפות במערכות ההשקיה.
בנוסף, תחזיות מצביעות על כך ש-70% משטח האי נמצאים בסיכון למדבור.
המאמר הבולט והעדכני ביותר, שנחשב כיום לחשוב ביותר בנושא הבצורת בסיציליה, בוצע על ידי World Weather Attribution (WWA).
המחקר הציג מחקר פורץ דרך גם מבחינת מידת הוודאות המדעית שהוא מציג, וגם משום שהוא שימש בסיס לקביעת מדיניות אזורית באיטליה – כולל הכרזה על מצב חירום, הגבלות מים, והאצת השקעות בטכנולוגיות מים.
מיקומה של סיציליה בלב הים התיכון הפך אותה ליעד לכיבוש על ידי כוחות צבאיים רבים שביקשו לשלוט על אגן הים התיכון.
אלו הותירו את חותמם בתרבות הסיצילאנית זמן רב לאחר חילופי המשטרים.
המקור לשמה של סיציליה הוא התושבים הראשונים המוזכרים בהיסטוריה של האי, שבטי הסיקלים שהגיעו מחצי האי האפניני וחיו בצפון, מזרח ומרכז האי; הסיקניים שהגיעו מחצי האי האיברי והתיישבו במערב סיציליה, והאלימים המתייחסים על פי הנטען לפליטים מטרויה והתגוררו באריקס, ב ובאזור דרומית ודרומית מערבית לערים אלו.
עדויות לסחר בין סיציליה לכנען נמצאו עוד מהמאה ה־13 לפנה"ס, בדמות פסל כנעני קדום שהתגלה שם בים הסמוך לה .
אימפריית קרתחדשת (קרתגו) נלחמה עם היוונים שהגיעו לאי: בתחילת המאה ה־5 לפנה"ס תקפו אנשיה את הערים היווניות בסיציליה , בתיאום עם הפרסים שתקפו את היוונים במולדתם (מלחמות יוון–פרס), פעולה שנעשתה, כנראה, לפי הוראות שקיבלו בקרתחדשת מִצור, עיר האם של קרתחדשת ובעלת בריתם החשובה של הפרסים.
עיר מרכזית בסיציליה בעת העתיקה הייתה סירקוסאי (כיום סירקוזה).
סירקוסאי הייתה יישוב דורי ועירו של ארכימדס.
לפני המלחמה הפונית הראשונה שלטה אימפריית קרתחדשת על רוב האי; במהלך המלחמה, הרומאים כבשו את סירקוסאי העצמאית, ובהמשך את רוב האי (בחלקו המזרחי).
בשנת 227 לפנה"ס הפכה סיציליה לפרובינקיה הרומית הראשונה בשם סיקיליה וגאיוס פלאמיניוס מונה למושל.
הזירה הסיציליאנית במלחמה הפונית השנייה הייתה משנית במלחמה הפונית השנייה, אך הקרתחדשתים השקיעו בה מאמצים רבים, ובקטעים מהמלחמה הצליחו להעביר לצדם חלק מערי האי, אך לבסוף נגמרה המלחמה בשליטה של רומא על כל האי.
סופה של סירקוסאי בא לה במלחמה הפונית השנייה כאשר הפנתה עורף לבעלת בריתה, רומא, ונשרפה.
תחת השלטון הרומאי ירד מאוד מעמדה של סיציליה.
ממרכז יווני חשוב הייתה לפרובינציה רומאית נידחת שהמיסים הרומאיים מצצו את לשדה.
עם פיצולה של האימפריה הרומית עברה סיציליה לחזקתה של ביזנטיון, רבים מן המוסדות החוקתיים נקבעו על ידי הקיסרות המזרחית, מוסדות אלו המשיכו בתפקודם עד לסוף ימי הביניים.
החל משנת 438 סבל האי ממתקפות של הוונדלים והאוסטרוגותים מצפון אפריקה שגרמו לאי, על פי עדות פרוקופיוס, הרס נרחב.
עדויות ארכאולוגיות לנזק קשה נמצאו במרסלה ובאגריג'נטו בעוד בפלרמו, קטניה וסירקוזה נראה שהנזק היה קל והערים התאוששו ממנה במהירות.
בשנים 533–535 הביס בליסאריוס את הוונדלים והאוסטרוגותים ובדצמבר 535 הוא כבש את סירקוזה ויוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית הפך את סיציליה למחוז ביזנטי.
כאשר כוחה של האימפריה הביזנטית דעך, הכוחות הערבים של הח'ליף עות'מאן בן עפאן פלשו לסיציליה ב־652, אספו שלל רב ונסוגו לסוריה.
קונסטנס השני, קיסר האימפריה הביזנטית חשב להעביר את עיר הבירה מקונסטנטינופול לסירקוסה ואף העביר לשם כך ב־660 חלק מאוצרות הממלכה לסיציליה.
הוא השתמש בסיציליה כבסיס לתקיפת הלומברדים.
בסוף המאה ה־7, עם הכיבוש האומיי של צפון אפריקה, נכבשה גם העיר קרתגו ושהייתם שם אפשרה לערבים לבנות מספנות ובסיס קבוע שממנו ביצעו התקפות ממושכות יותר על סיציליה.
באותה תקופה הוסבה סיציליה להיות כדי ליעל את ההגנה עליה.
בשנת 700 לערך המוסלמים כבשו את האי פנטלריה, ורק פילוג בקרב הערבים מנע ניסיון פלישה לסיציליה.
עם זאת, כבר בשנת 740 שילמה סירקוזה את הג'יזיה.
אבן אל-את'יר כותב שבשנים 752–753 בוצרו ערים שונות בסיציליה, וממצאים ארכאולוגיים תומכים בתיאור זה.
בהתאם, המחצית השנייה של המאה ה-8 ראתה רגיעה בפשיטות המוסלמיות על סיציליה.
עם עליית שלטון האע'לבים בצפון אפריקה, התעורר מחדש הרצון לכבוש את סיציליה.
הכיבוש עצמו התפרש על פני מעל 130 שנה.
מדזארה דל ואלו נכבשה בשנת 827, פלרמו בשנת 831, בשנת 853, צ'פלו בשנת 858, אנה בשנת 859, נוטו בשנת 864 וסירקוזה בשנת 878, אז נותרה טאורמינה עיר נוצרית אחרונה בסיציליה.
בשנים 886-887 פרץ מרד במערב האי נגד השלטון המוסלמי, ומרד נוסף התרחש בשנים 898–899, ואלו מנעו את המשך הכיבושים המוסלמים.
טאורמינה נכבשה ונהרסה בשנת 902, אך שבה והייתה למאחז נוצרי באי, כאשר הפאטמים והאע'לבים נאבקו על השלטון בצפון אפריקה ולא היה להם פנאי לטפל בסיציליה.
בנפילת שלטון האע'לבים בשנת 909, עברה סיציליה לידי השושלת הפאטמית.
בשנת 948 מינה השליט הפאטמי את לאמיר סיציליה תחתיו, והוא וצאצאיו, ה שלטו בסיציליה למשך עשרות שנים.
בשנת 962 הם כבשו מחדש את טאורמינה ובשנת 965 כבשו את וסיציליה כולה הייתה תחת ידם.
הקלבידים הפכו את האי למרכז כוח כלכלי ומרכז סחר מרכזי באגן הים התיכון.
עם השלמת כיבוש האי על ידי המוסלמים, הוקמה אמירות סיציליה המוסלמית שהתקיימה בשנים 965–1072 ובירתה הייתה פלרמו.
למרות השפה הערבית והאמונה המוסלמית של הכובשים התפתחה תרבות ביזנטו־איסלמית תוך שרוב האוכלוסייה שומרת על אמונתה הנוצרית ושפתה היוונית.
החוקרים חלוקים האם הייתה או לא הייתה הגירה משמעותית של נוצרים החוצה מסיציליה בגלל הכיבוש המוסלמי.
עם השנים השלטון בסיציליה התפצל בין אזורים שונים ונוצרו סכסוכים בין האמירים של האזורים השונים.
בשנת 1036 מרד אחיו של מושל פלרמו באחיו, וכרת ברית עם הזירידים.
השליט הזירידי שלח את בנו עבדאללה עם 6,000 חיילים כדי לכבוש את פלרמו.
מושל פלרמו פנה בבקשת עזרה לביזנטים.
בשנת 1038, יצא בשליחות מיכאל הרביעי, קיסר האימפריה הביזנטית למסע לכיבוש של סיציליה מידי המוסלמים.
הוא הצליח לכבוש את , ומסינה, ובשנת 1040 כבשו הנורמנים בשליחותו את סירקוזה והפכו אותה למבצר.
אולם מניאקס לא כבש את שאר האי ואפילו לא את כל ה ובמהרה עזב את האי בגלל סכסוכים פנימיים באימפריה הביזנטית.
משנת 1071 נכבשה סיציליה בשלבים על ידי הנורמנים בהנהגתו של רובר גיסקאר ורוג'רו הראשון.
תחילה שלח המנהיג הזירידי כוחות לסייע לאמירים המוסלמים בסיציליה, אך בשנת 1075 הוא כרת ברית עם הנורמנים על פיה הם ימכרו לו תבואה מסיציליה וכך נותרו המוסלמים בסיציליה לבדם במלחמה נגד הנורמנים.
בשנת 1077 נכבשה טרפאני ובשנת 1078 נכבשה טאורמינה ובמהרה כל צפון סיציליה היה בשליטת הנורמנים.
באוקטובר 1086 נכנעה סירקוזה מעוז ההתנגדות המשמעותי האחרון, ולאחר חמש שנים נוספות כל האי היה בידי הנורמנים, שהקימו בה את ממלכת סיציליה הנורמנית.
המנהיגות הנורמנית עודדה הגירה של קתולים לסיציליה, אך לא נעשה ניסיון לנשל את האוכלוסייה המקומית הוותיקה – המוסלמים, הנוצרים אורתודוקסים והיהודים.
השושלת הנורמנית הגיעה לקיצה בשנת 1194, עם הצטרפות סיציליה לקיסרות הרומית הקדושה בהנהגתו של היינריך השישי, ששלט בסיציליה בזכות היותה של אשתו קונסטנצה בתו של מלך סיציליה.
בנם של היינריך וקונסטנצה פרידריך השני השפיע על שיטת הממשל בסיציליה למשך שנים רבות.
ב־1266 עברה סיציליה לשלטון צרפת תחת לואי התשיעי.
ב־1282 מרדו הווספרים הסיציליאנים בשלטון צרפת ופתחו את מלחמת הערבית הסיציליאנית שבעקבותיה עבר השלטון באי לפדרו השלישי מלך אראגון, תוך שסיציליה שמרה על מידה רבה של ממשל עצמי.
אחד החוקים שנאכפו בסרדיניה היה צו גירוש היהודים משנת 1492 – גירוש ספרד.
סיציליה נשלטה על ידי ממלכת סיציליה עד שנת 1816, אז אוחדה עם ממלכת נאפולי ליצירת ממלכת שתי הסיציליות תחת שלטונו של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות מבית בורבון.
בשנת 1820 נכשלה מרידה ראשונה בסיציליה נגד המלך.
הראשונה במרידות של אביב העמים בשנת 1848 אירעה בסיציליה ב-12 בינואר, בחגיגות יום הולדתו של המלך פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות בפלרמו.
במאי 1860 יצא ג'וזפה גריבלדי עם צבא של אלף מתנדבים במסע האלף לסיציליה והצליח להדיח את המלך מבית בורבון.
לאחר האיחוד נוצרה לסיציליה תדמית של חברה אלימה ובלתי חדירה שהתנגדה להשלטת חוק וסדר וליצירת מנהל תקין כבמדינות אחרות ומחוזות אחרים באיטליה.
המאפיה (ארגון הפשע) המודרנית הראשונה בעולם התפתחה בסיציליה במאה ה־19.
בתחילת 1935, לקראת המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה הגיעו כוחות צבא גדולים לסיציליה שהיוותה תחנת מעבר להעברת הצבא לאתיופיה, ואזור לאימון טייסים בשטח הררי הדומה להרים באתיופיה.
כן רוכזו לחופיה 60 צוללות של חיל הים האיטלקי.
נעשו פעולות קדחתניות לבניית שדות תעופה באי עבור מטוסי חיל האוויר האיטלקי.
באוגוסט 1937 הגיע מוסוליני לסיציליה לקראת תמרונים גדולים של הצי, ונאם בקטניה ובפלרמו.
במרץ 1939 ביקר גרינג בסיציליה ובאי הוקם שדה תעופה של חיל האוויר הגרמני.
בעקבות הצטרפות איטליה למלחמת העולם השנייה, הפציצו מטוסים בריטיים מעת לעת את שדות התעופה בקטניה ואוגוסטה ואת הנמל הימי ב.
בינואר 1941 התקיפו מטוסים גרמניים שפעלו מסיציליה, אוניות מלחמה בריטיות, דבר שהביא לידיעת הציבור את התבססותם של כוחות גרמניים בסיציליה.