tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ציוריו של סולט מהנסיעה שימשו לספר המסעות של אנסלי להודו שפורסם ב-1809. הרישומים המקוריים נשמרו אצל אנסלי, כמו גם לוחות הנחושת לאחר מותו של סולט.
הפורמט והסגנון של הלוחות דומים לעבודתם של תומאס דניאל ואחיינו ויליאם דניאל, "נוף המזרח" (1795–1808).
בשנת 1805 אנסלי שלח את סולט למסע לתוך אתיופיה כדי לפתוח קשרי מסחר בשם האנגלים.
בשובו לאנגליה בסתיו 1806 עבר דרך מצרים שם פגש את שליט מצרים מוחמד עלי).
סולט חזר לאתיופיה ב-1809 בשליחות ממשלתית לפיתוח קשרים מסחריים ויחסים דיפלומטיים עם הקיסר האתיופי אגוואלה ציון.
עם הגעתו לא הצליח להיפגש עם המלך עקב אי שקט במדינה, ולכן במקום זאת הוא התארח אצל חבר.
במהלך מיזם זה סולט לקח על עצמו את המשימה הנוספת של אימות ותיקון המידע על האזור שדווח על ידי הנוסע הסקוטי ג'יימס ברוס שנים רבות קודם לכן.
סולט חזר לאנגליה בשנת 1811 עם דגימות רבות של צמחים ובעלי חיים.
הבולט ביותר היה זן של דיק-דיק שלא היה ידוע בעבר לתושבי אנגליה.
הוא המשיך בכתיבה ופרסם ב-1814 את "מסע לחבש בשנים 1809 ו-1810 בהוטראת ממשלת בריטניה" שעסק בתרבות, גאוגרפיה, מנהגים וטופוגרפיה של אתיופיה.
סולט גם פרסם אוסף של רישומים מסנט הלנה, הכף, הודו, ציילון, חבש ומצרים.
בזכות ספרו ופרטי מסעי התגלית שלו, סולט קנה לעצמו שם.
כאשר נפתחה קונסוליה במצרים ב-1815, הוא מונה ב-1816 לתפקיד הקונסול הכללי של בריטניה בהמלצת מעבידו לשעבר, ג'ורג' אנסלי.
לאחר שהתמקם בקהיר, החל למלא את משימתו לאסוף ולרכוש עתיקות וחפצים עבור המוזיאון הבריטי.
הוא שכר לשם כך את המהנדס ג'ובאני בלזוני שביצע את עבודות השינוע של העתיקות כבדות המשקל, בהן פסל רעמסס השני שנלקח מהרעמסאום בתבאי ושבמעלה הנילוס והובל ללונדון.
יחסיו הטובים עם שליט מצרים, מוחמד עלי, הקלו עליו במיזמי גילוי עתיקות ותפיסתן.
סולט הצליח לטפח יחסים טובים בין הממשל הבריטי למוחמד עלי, וכאיש ביניים ניהל משא ומתן על עסקאות הנוגעות לסחר וזכויות טריטוריאליות וקנה לו את חיבתו של השליט.
סולט גם מימן את החפירות של תבאי ואבו סימבל, וביצע מחקר ארכאולוגי משמעותי בפירמידות של גיזה והספינקס הגדול.
ז'אן-פרנסואה שמפוליון שיבח אותו על יכולתו לפענח הירוגליפים.
ב-1825 פרסם סולט, על חשבונו, חיבור על מערכת ההירוגליפים של יאנג ושמפוליון; עם כמה תגליות נוספות, שבאמצעותן ניתן ליישם אותה כדי לפענח את שמות המלכים הקדומים של מצרים ואתיופיה.
הנרי סולט מת במצרים ב-30 באוקטובר 1827 והוא בן 47. הוא נקבר באלכסנדריה שם הוצב כקונסול כללי.
ציוריו, ניירותיו וחפצים שאסף נותרו ברשות המוזיאון הבריטי.
בשנת 1849, כשני עשורים לאחר מותו, נקרא הצמח סלטיה , מין יחיד בסוגו השייך למשפחת הירבוזיים ונפוץ בחצי האי ערב, לכבודו של הנרי סולט.
הנרי מרטנס היה מאייר ואמן צבאי אנגלי.
הוא עבד בעיקר בצבעי מים אף שקיימים כמה ציורי שמן.
הוא היה הבכור מבין שלושה בניהם של כריסטוף היינריך מרטנס ואשתו רבקה.
אביו של הנרי, ג'יי סי מרטנס, היה סוחר יליד אוסטריה שהגיע ללונדון כקונסול האוסטרי.
הילדים האחרים היו ג'ון, ויליאם וקונרד מרטנס שהיה צייר.
הנרי מרטנס הציג תמונות בגלריות שונות כולל המוסד הבריטי ובמיוחד באגודת האמנים הבריטים.
בין השנים 1828 ו-1842, הוא הראה לא פחות מ-34 צבעי מים, רובם תיארו סצנות צבאיות.
הוא יצר עבודות עבור ההוצאה לאור של איש העסקים רודולף אקרמן שניהל את גם גלריה ברחוב ריג'נט 191. רובם תיארו מדי צבא וסצנות קרב, הוא התמקד בתמונות של מלחמות הסיקים והמלחמות הקולוניאליות בדרום אפריקה.
בולט במיוחד ערכת הליטוגרפיות של המלחמה הסיקית שפורסמה על ידי אקרמן ב-1847. מרטנס סיפק רישומים בצבעי מים שנחרטו על ידי ג'ון האריס.
באוסף נכללו הדפסים של קרב פרוזשה בפנג'אב, קרב עליוואל וקרב סוברון.
מרטנס ביסס את תמונותיו על סקיצות שסיפק מייג'ור ג'ורג' פרנסיס ווייט, קצין הגדוד ה-31 ששירת במערכה.
בשנת 1852אקרמן פרסם סט של ליטוגרפיות צבעוניות גדולות הממחישות את הקרבות בדרום אפריקה.
מרטנס יצר את ציור המאסטר עבור כל לוח אשר נחרט על ידי האריס, אך במקרה זה, המקור היה קפטן ג'ורג' ג'קסון קארי, מיחידת הרובאים הרכובים, שסיפק לאמן סקיצות.
סקיצה נוספת סופקה על ידי תומאס ביינס.
בעוד שהליטוגרפיות הללו הן עיבודים של לוחמה קולוניאלית, ספק אם מרטנס חווה אי פעם מלחמה בעצמו.
מרטנס ידוע אולי בעיקר בשל איוריו הרבים של יחידות הצבא הבריטי וההודי.
יצירתו המפורסמת ביותר, המדים של הצבא, מכילה 44 לוחות צבעוניים, שנחרטו גם על ידי האריס, פורסמה על ידי אקרמן בין 1849 ל-1853.
הנרי אנדיקוט סטבינס היה דיפלומט אמריקאי שכיהן כשגריר ארצות הברית באוגנדה ובנפאל.
הוא סיים את לימודיו ב ולאחר מכן באוניברסיטת הרווארד ב-1927.
ב-1 ביולי 1939 החל לשמש כקצין שירות חוץ בדרגה 8 במחלקת המדינה של ארצות הברית.
טרם החל לשמש כסגנו של הקונסול בלונדון ג'וזף קנדי ב-1939, כיהן בתפקידים שונים ברחבי אירופה וטורקיה.
כששימש כמזכיר הראשון של שגרירות ארצות הברית בבריטניה ב-1945, הכיר את אשתו לעתיד, ברברה ג'ניפר וורת'ינגטון, ילידת דורסט, אנגליה ב-1951 נסע למלבורן שבאוסטרליה כקונסול.
נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר מינה אותו למפקח שירות חוץ ב-1955, ושנה לאחר מכן הפך למפקח בכיר.
ב-1959 מונה על ידי אייזנהאואר לשגריר ארצות הברית בנפאל, וסטבינס כיהן בתפקיד עד 1966.
לאחר שאימו של סטבינס שמעה על כך שהנשיא לינדון ג'ונסון מינה את בנה לשגריר ארצות הברית באוגנדה, אמרה שהיא התרגשה לשמוע על כך, אולם אמרה כי הייתה רוצה שיטאטא רחובות במילטון כדי ש"לפחות הוא יהיה בבית".
ב-1969 פרש מתפקידו וחזר למילטון.
ב-28 במרץ 1973, סטבינס ככל הנראה נפל מסיפון האונייה ונאבד באוקיינוס האטלנטי.
הנרי מקברייד היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת וושינגטון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כסגן המושל הרביעי של מדינתו בשנים 1900–1901, ולאחר מכן ועד 1905 כמושל וושינגטון הרביעי.
מקברייד הגיע לטריטוריית וושינגטון ב-1882. הוא עבד כמורה ולמד משפטים, וב-1884 התקבל ללשכת עורכי הדין בעיר לה קונר.
ב-1888 הוא נבחר מטעם הרפובליקנים כתובע של מחוזות סקאגיט, ואטקום וסנוהומיש.
ב-1891 הוא היה לשופט הראשי הראשון של המחוז השיפוטי החדש של מחוזות סקאגיט ואיילנד.
ב-1896 הוא התמודד על כהונה שנייה, אך כמו כל המועמדים הרפובליקנים באותה שנה, הוא הובס על ידי מועמד מפלגת המיזוג (שילוב של המפלגה הפופוליסטית, המפלגה הדמוקרטית ורפובליקנים תומכי הנפקת מטבעות הכסף).
ב-1900 נבחר מקברייד כסגן מושל המדינה, אך ב-1901, כאשר נפטר בעת כהונתו המושל ג'ון רנקין רוג'רס, הוא הושבע במקומו כמושל וכיהן עד תום תקופת כהונתו המתוכננת.
מקברייד היה ראשון מושלי וושינגטון שנולד במערב ארצות הברית, והראשון שהיה למושל בעקבות מות קודמו בתפקיד מתוקף תפקידו כסגן המושל.
מתחילת כהונתו קידם מקברייד את הקמת נציבות הרכבות המדינתית והנהגת תקנות חדשות בתחום.
הוא קידם את הפרדת הפוליטיקה מפעילויותיהם של מוסדות, בעיקר צמצום הנוהגים המונופוליסטים של חברות הרכבת בבית המחוקקים.
מהלכים אלו הציבו אותו כמטרה להתנגדויותיהם של לוביסטים של חברות הרכבות שלמעשה שלטו בבית המחוקקים ובמפלגות הפוליטיות.
תוצאת התעמתותו של מקברייד עם חברות הרכבות הייתה רבת פנים.
מצד אחד, הצליחו הלוביסטים למנוע את בחירתו לכהונה נוספת ב-1904, אך מצד שני, נציבות הפיקוח הוקמה ובית המחוקקים נותק מהשפעות הלוביסטים רבי הכוח.
ב-1908 וב-1916 ניסה מקברייד להתמודד שוב על משרת המושל, אך ללא הצלחה.
לאחר הצטמצמות השפעתו הפוליטית, הקפיד מקברייד לעקוב אחר האירועים הפוליטיים, ותמך במפלגה הרפובליקנית, אך החליט לשאוף לקריירה בבנקאות ובמשפטים בסיאטל.
הוא היה שותף במשרד עורכי הדין "מקברייד, סטרטון ודלתון" עד לפרישתו ממנו כדי להיות מגשר ביחסי עבודה.
בשנותיו האחרונות הוא היה נשיא של אגודת חיסכון והלוואה שאותה הוא ייסד בשותפות עם הרברט ס.
הנרי מקברייד נודל בעיר פרמינגטון שביוטה.
הוריו היו רות אן מילר, ילידת אינדיאנה, וג'ורג' מקברייד, יליד ניו יורק.
מוצא משפחת אביו היה מסקוטלנד ומאירלנד, ומוצא משפחת אמו מאנגליה.
אביו נהרג ב-1858 על ידי אינדיאנים משבט השושוני במחנה פורט להמי שבאיידהו.
רבים מהאינדיאנים התוקפים חיו סביב למחנה, וקודם לכן היו מאוד ידידותיים.
לאחר מות אביו חי מקברייד עם אמו.
מקברייד התחנך בבתי הספר הציבוריים ביוטה ולמד בבית הספר התיכון האפיסקופלי בעיר לוגן.
הוא שאף לקריירה ככומר אפיסקופלי, וכך הוא המשיך את לימודיו בבית הספר המכין בטריניטי קולג' בהרטפורד, קונטיקט.
הוא תכנן ללמוד בבית הספר התאולוגי האפיסקופלי שנה לאחר מכן.
בטריניטי קולג' נדבק מקברייד במלריה, בריאותו נחלשה, ולאחר מכן הוא עבר להוברט קולג' בניו יורק, מוסד אפיסקופלי אחר.
בעת שהותו בניו יורק, בריאותו נחלשה עוד, ונשיא הקולג' טען שנותרה לו לא יותר משנה לחיות, והציע לו לשוב לביתו במערב.
בסופו של דבר עזב מקברייד את הקולג' ושב לביתו.
ב-1880 הוא עבר לקליפורניה, שם הוא בילה שנתיים בהחלמה.
ב-1882 עבר מקברייד לטריטוריית וושינגטון.
הוא ביקש לפתוח בקריירה במשפטים, ועבר ללה קונר, באותה עת מקום מושב מחוז סקאגיט, כדי לרכוש הכשרה טובה יותר.
במשך שלוש שנים הוא למד משפטים.
בהגיעו לוושינגטון היה מקברייד במצב של מאבק על קיומו עד שעבר את בחינות ההסמכה למורים והחל ללמד בעיר אוק הרבור.
שם הוא גם עבד כמפעיל משרד הטלגרף המקומי.
בהמשך הוא עבר ממחוז איילנד למחוז סקאגיט, התיישב בלה קונר, והיה שם למורה בבית ספר.
במשך שלוש שנים הוא שילב הוראה עם לימודי משפטים.
כמחנך, היה מקברייד חבר במועצת הבחינות של המחוז.
ב-1884 התקבל מקברייד ללשכת עורכי הדין בלה קונר על ידי השופט הטריטוריאלי רוג'ר ס.
הוא החל לעסוק בעריכת דין לצד מומחים ותיקים בעלי מוניטין וצבר ניסיון ומיומנות בתחום.
ב-1886 היה מקברייד מועמד למשרת שופט שלום במחוז סקאגיט מטעם המפלגה הרפובליקנית, אך נוצח בבחירות על ידי מועמד המפלגה הדמוקרטית הריסון קלותייר.
הוא המשיך בעיסוקו בעריכת דין, ובשנה שלאחר מכן עבר לעיר מאונט ורנון כדי להיות שותף עם א.
קאר והרולד פרסטון, שותפים במשרד עורכי דין בסיאטל.
במשך שנתיים הוא ניהל את סניף המשרד במאונט ורנון, ולאחר מכן הסתיימה השותפות והמשרד פורק.
ב-1888 היה מקברייד לתובע של מחוזות סקאגיט, ואטקום וסנוהומיש, ושימש בתפקיד זה תקופת כהונה אחת.
ב-1891 היה מקברייד אחד החברים בלשכת עורכי הדין החדשה שהוקמה במחוז סקאגיט.
באותה שנה הוקם בית המשפט הגבוה של המחוז השיפוטי החדש של מחוזות סקאגיט ואיילנד, ומקברייד מונה כשופט הראשי הראשון שלו.
הוא מונה לתפקיד לראשונה ב-10 במרץ 1891, ועד 1892 שימש כמחליפו של השופט וין, שעבר למחוז ואטקום.
בסוף תקופה זו נסע מקברייד ברחבי המחוזות באופניים, וניהל מסע בחירות לבחירתו לכהונה נוספת.
הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת של ארבע שנים וכיהן עד 1896.
בתום ארבע שנים אלו, התמודד מקברייד על תקופת כהונה נוספת מטעם הרפובליקנים, אך נוצח, כפי שאירע לכל מועמדי המפלגה באותה שנה, בשל המיזוג בין המפלגה הפופוליסטית, המפלגה הדמוקרטית והרפובליקנים תומכי הנפקת מטבעות הכסף, שגרפו את ארצות הברית באותה שנה בניצחונותיהם.
לאחר סיום כהונתו בבית המשפט הגבוה, הקדיש מקברייד את זמנו לעריכת דין במאונט ורנון.
במשך השנים, זכה מקברייד להכרה ברמה המדינתית בשל חלקו במספר רב של הליכים משפטים ומקרי רצח סנסציוניים.
מקברייד היה חבר המפלגה הרפובליקנית, ונכח בכל הוועידות שלה.
ב-1888 הוא כבר היה מוכר כמנהיג בחוגים של המפלגה במדינת וושינגטון.
ב-1884 הוא היה חבר הוועדה המרכזית של המפלגה.
באותה שנה התחרו הערים לה קונר ומאונט ורנון על הזכות להיות מקום מושב מחוז סקאגיט, ומקברייד לקח חלק פעיל באירוע.
הוא רכב באופן אישי לעיר סדרו-וולי כדי למנוע הונאת בחירות שם לטובת מאונט ורנון.
על כל פנים, מאונט ורנון זכתה ברוב של קולות המצביעים והייתה מקום מושב המחוז על פניה של לה קונר, שהייתה מקום מושב המחוז הזמני.
ב-1898 היה מקברייד ליושב ראש הוועדה המרכזית של המפלגה הרפובליקנית במחוז.
הוא היה אחראי על מסע הבחירות במחוז, ועבודתו הוערכה ככזאת שתוכננה היטב ובוצעה ביעילות.
באותה שנה זכתה המפלגה בשורה של ניצחונות.
ב-1900 היה מקברייד למועמד מחוז סקאגיט למשרת מושל וושינגטון.
אף על פי כן, בוועידת המפלגה הוחלט לבחור במקומו בג'ון מ.
פרינק כמועמד המפלגה לתפקיד המושל, ומקברייד נבחר כמועמד לתפקיד סגן המושל.
בבחירות הוא נבחר ברוב גדול.
לפני אותה שנה, כל תפקידי הממשל במדינה נשלטו על ידי נציגי המפלגה הפופוליסטית, המפלגה הדמוקרטית והרפובליקנים תומכי הנפקת מטבעות הכסף שנבחרו ב-1896. על כל פנים, התמונה השתנתה לחלוטין.
ב-1900 זכו המועמדים הרפובליקנים בכל התפקידים, למעט משרת המושל.
המושל ג'ון רנקין רוג'רס היה המועמד הדמוקרטי היחידי שנבחר.
בחירתו הייתה הפתעה לרפובליקנים, במיוחד לאחר פריצת הדרך שלהם בבחירות של 1898.
ב-26 בדצמבר 1901 נפטר המושל רוג'רס בעת כהונתו.
על פי חוקת וושינגטון, כסגן המושל, הושבע מקברייד במקומו, והיה למושל וושינגטון הרביעי.
על דבר מינויו לא נודע לו מיידית עקב סופה שניתקה את דרכי התקשורת.
באופן רשמי החל מקברייד את כהונתו כמושל בינואר 1902, וכך ניתנה לרפובליקנים שליטה בכל משרות הממשל בשנים 1901–1905.
מקברייד היה ראשון מושלי מדינת וושינגטון שנולד במערב ארצות הברית, וראשון מושלי המדינה שירש את קודמו בתפקיד שנפטר בעת כהונתו מתוקף היותו סגן המושל.
כאשר הוא החל את כהונתו כמושל, האמין מקברייד שבית המחוקקים המדינתי היה כבול באינטרסים מסוימים ושאנשי המגזר העסקי היו מעורבים יתר על המידה בפוליטיקה.
מטרתו הייתה להביס את הלוביסטים בבית המחוקקים.
האינטרס הנוסף שלו היה הפרדתם של מוסדות החינוך מהפוליטיקה, אך הוא נודע בעיקר כמנהיג המוכר שנאבק נגד המונופול של חברות הרכבת ושתמך ברפורמה בתחום.
בכך הוא הלך בעקבותיו של שותפו לשעבר לעריכת דין, הרולד פרסטון, שדחף להנהגתם של תקנות חדשות למגזר הרכבות בשנים 1887–1901.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 שאלת הרגולציה על הרכבות הועלתה על ידי פוליטיקאים רבים, אך היא נראתה כ"מרד נגד המצב הקיים".
כאשר מקברייד החל את כהונתו כמושל, מספר חברות רכבות כבר פעלו בוושינגטון והתחרו על עמדת השליטה על ממשלת המדינה.
שליטת חברות הרכבות בבית המחוקקים הייתה אחת הסוגיות הפוליטיות הכבדות באותה תקופה, ומקברייד היה פעיל מאוד בהתנגדותו אליה.
הוא החל לקדם את הקמת נציבות הרכבות המדינתית, וזה היה הצעד בעדיפות ראשונה מבחינתו.
על אף העובדה שהן הדמוקרטים והן הרפובליקנים תמכו בתחילה בהקמת הנציבות, ההתנגדות אליה, שהובלה על ידי לוביסטים חזקים של מגזר הרכבות ועל ידי פוליטיקאים רבי השפעה, שריסנו את בית המחוקקים מלבצע כל פעולה בנוגע לכך.
בית המחוקקים לא הצליח להעביר מספר הצעות חוק בנוגע להקמת הנציבות, וכמה דיונים על החלטות שנויות במחלוקת לטובת מתנגדי הנציבות הגיעו כמעט למהומות.
הקמפיין של מקברייד נגד הלובי של הרכבות גרם להתכנסות הבולטת ביותר של בכירי ענף התחבורה בהיסטוריה של האזור הפנימי של צפון-המערב ב-4 באוגוסט 1902. בהתכנסות התקיים דיון על ריכוך המכה של מקברייד ללובי של הרכבות והשתקת התביעה של העם בנוגע לרגולציה.
מקברייד קיווה לשכנע את ועידת הרפובליקנים המדינית בספטמבר אותה שנה לקבל את נציבות הרכבות ולהקימה ב-1903. הסוגיה הייתה לסעיף בולט במצע המפלגה של אותה שנה.
על כל פנים, הבטחת בחירות זו נמחקה מדוח הוועדה הרשמית בוועידה, והוחלפה על ידי כזו שהעדיפה "חקיקת רכבות הוגנת".
מקברייד המשיך לקדם את הרגולציה במדינה ואת הפרדת מגזר הרכבות מהפוליטיקה.
עמדתו בכנס בית המחוקקים של 1903 תוארה כנחושה וחסרת פשרות.
הוא היה מוכן להתעמתות חזקה ובנה את הקמפיין שלו לקידום נציבות הרכבות ביסודיות.
הוא שכנע רבים מנציגי הוועידה בנחיצות הקמת הנציבות, משך תשומת לב ציבורית להתערבות הנחושה של הרכבות בפוליטיקה, ודרבן את התרעומת הציבורית כלפיהם.
מקברייד נכח בכל כינוס כדי להגן על הרעיון שלו וכדי לבנות אסטרטגיה בנוגע לנציבות.
בית המחוקקים לא המשיך עם המהלך להקמת הנציבות ב-1903 כפי שביקש מקברייד.
בסופו של דבר, הסכימו חברות הרכבות להקים את הנציבות, אך השעו את ההקמה עד למושב בית המחוקקים של השנה הבאה.
מקברייד נחשב למנצח במאבק להקמת הנציבות.
מקברייד החליט להעביר את סוגיית הרכבות להכרעת הציבור, ובנה את מסע הבחירות שלו של 1904 סביב שאלת הרגולציה על הרכבות והנציבות.
בתחילת מסע הבחירות, זכה מקברייד לתמיכה רחבה כמועמד לתפקיד המושל.
מועמדותו זכתה לתמיכה על ידי רוב הרפובליקנים בוושינגטון, במיוחד במזרח המדינה, שם היו ארגונים שתמכו בו בתוקף.
כמה חברות רכבת שפעלו בוושינגטון והשדלנים שלהם עדיין היו עדיין קשורים באופן הדוק לפוליטיקה המדינתית והייתה להם השפעה חזקה עליה.
הם שלטו על המפלגה הרפובליקנית, התנגדו למקברייד, ותכננו להוציאו מהפוליטיקה באמצעות הצגת מועמדים רפובליקנים מטעמם וכתיבת מצע המפלגה.
ההתנגדות למקברייד שלטה בכיפה של רוב קולות המצביעים בכמה ממחוזות המדינה וגרמה לעידוד המחוזות המערביים לוותר על מועמדותו של מקברייד ולהציג את מועמדויותיהם של אחרים.
מקברייד קיבל תמיכה ברוב המחוזות, אך בהפרש קולות קטן.
מתוך ניסיון לזכות ברוב קולות ולחסל את ההבנה של חברות הרכבות עם מחוזות המערב, ניסתה ועדת ההיגוי של מקברייד להגיע להסכם עם המשלחת של מחוז קינג.
פארל, סגן נשיא חברת הרכבות גרייט נורת'רן, דובר מטעם האינטרסים של הענף, ואחד מהמובילים של המערכה נגד מקברייד, קיבל מידע על ההסכמה ומיהר להגיע לוועידה בטקומה כדי שתפסול אותה.
יום לאחר הגעתו של פארל, התקיימה הוועידה, מועמדותו של מקברייד נדחתה, ועורך הדין ממחוז ואטקום, אלברט מיד, נבחר כמועמד במקומו, ובסופו של דבר נבחר בבחירות הכלליות כמושל הבא.
באותה שנה, כל מועמדי הרפובליקנים למושבי בית המחוקקים המדינתי נבחרו.
במהלך מערכת הבחירות של 1904, השיב מיד לדרישת המפלגה הדמוקרטית להקמת נציבות הרכבות, בציינו שהוא מוכן לאשר אותה אם בית המחוקקים יעביר חקיקה בהתאם.
באותה עת, מיד לאחר תבוסתו של מקברייד, הסכימו חברות הרכבות לקבל את הקמת הנציבות והרחיקו את הלוביסטים שלהם מבית המחוקקים.
בראשית 1905 התקדם מיד עוד כדי להקים את הנציבות, אך זו לא התבססה על הרעיונות של מקברייד וקיומה היה בעיקר לטובת החברות.
אף על פי שמקברייד לא השיג את מטרתו העיקרית במהלך תקופת כהונתו, נסוגו חברות הרכבות בסופו של דבר, ויתרו על הלוביסטים שלהם בבית המחוקקים, וקיבלו את קיומה של נציבות הרכבות.
ארבע שנים לאחר מכן הם נחשבו ללובי המאורגן ביותר שהתקיים במדינה.
לאחר מכן, הועברו תפקיד נציבות הרכבות למועצה לעבודות הציבוריות, שלה היה סמכות לא רק כלפי מערכת הרכבות, אלא גם כלפי תאגידים שסיפקו שירותים ציבוריים.
מאוחר יותר, הועברו תחומי אחריות אלו למחלקת העבודות הציבוריות של המדינה.
ב-4 ביולי 1902 הונחה השדרית לאוניית המערכה הראשונה שנבנתה בוושינגטון, "נברסקה", וטקס מיוחד התקיים לציון האירוע.
מקברייד נכח בטקס יחד עם מושל נברסקה עזרא סאבג'.
שני המושלים נשאו נאומים ונעצו את המסמרת הראשונה בשדרית האונייה.
האונייה, שנבנתה במספנת האחים מוראן בסיאטל, הושקה ב-7 באוקטובר 1904, ובהמשך היא הייתה לחלק מהצי הלבן הגדול וצי האוקיינוס השקט של ארצות הברית, ושירתה במלחמת העולם הראשונה.
במשך שנים, קידמה אגודת הכבישים הטובים בוושינגטון את שיפור והרחבת כבישי המדינה.
ב-1903 שוכנע לבסוף בית המחוקקים המדינתי להעביר חוק להקמת ותיקון כבישי המדינה.
ב-21 במרץ אותה שנה, הטיל מקברייד וטו על מערך רחב של הקצבות, כולל חוק זה, עקב העובדה שעלויותיהם חרגו באופן משמעותי מההכנסות.
הווטו שהטיל מקברייד על חוק הכבישים, וכן צעדי וטו נוספים, נעקפו על ידי המושל מיד ב-1905. במושב בית המחוקקים של אותה שנה הצביעו רק שני סנאטורים בעד הווטו של מקברייד.
לאחר תבוסתו בבחירות של 1904, המשיך מקברייד בקריירה הפוליטית שלו, וב-1908 ניסה להיבחר שוב כמושל.
באותה תקופה הוא נחשב למועמד מוביל למועמדות המפלגה, אך בסופו של דבר נוצח על ידי סמואל קוסגרוב.
ב-1912 הוא היה יושב ראש הוועידה המדינתית של הרפובליקנים, שהתקיימה לפני הוועידה הלאומית של המפלגה בשיקגו.
התקיימו שתי ועידות באברדין, ובאחת מהן לקח מקברייד חלק בתמיכה במועמדותו של תאודור רוזוולט על פניו של ויליאם האוורד טאפט כמועמד לנשיאות.
ב-1916 היה מקברייד שוב מועמד מטעם הרפובליקנים למשרת המושל, אך נוצח על ידי מועמד המפלגה הדמוקרטית ארנסט ליסטר.
הוא תיאר את שיטת הבחירות המקדימות של אותה תקופה כ"מקור כל הרעה בפוליטיקה" ו"הסיבה להוצאת היתר הציבורית".
הוא התנגד למושל החדש, כינה אותו "סוג של אדם נחות", והלין בנוגע להתדרדרות המצב הפוליטי והאלקטורלי בעקבות יצירת שיטת הבחירות המקדימות הישירה.
בשנותיו האחרונות, המשיך מקברייד לעקוב אחר האירועים הפוליטיים ולתמוך באופן פעיל במפלגה הרפובליקנית, על אף השפעת הניו דיל עליה.
קריירה מאוחרת בבנקאות, משפט ותעשייה
ב-1907 היה מקברייד לנשיא חברת המנסרה לייק גודווין שינגייל במחוז סנוהומיש.
אף על פי שהוא עדיין היה פעיל בפוליטיקה, בשנים 1913–1918 הוא היה מוכר במעגלי הבנקאות והמשפטים בסיאטל.
סטרטון וצ'רלי דלטון במשרד עורכי דין שנקרא "מקברייד, סטרטון ודלטון".
בתחילת מלחמת העולם הראשונה עזב מקברייד את השותפות והיה למגשר בענייני עבודה באזור החוף המערבי.
בשנותיו האחרונות, נכנס מקברייד לעסקי תעשיית העץ פעם נוספת.
הוא היה שותף עם הרברט ס.
הם נטשו את העיסוק הזה לאחר זמן מה וייסדו את אגודת הלוואה וחיסכון.
בערך ב-1935 החל מקברייד לפרוש מעסקיו שנותרו בשל בריאותו הרופפת.
מקברייד היה אחד ממחזיקי המניות הראשים בחברת עבודות המים של לה קונר.
בשנים 1885–1887 הוא היה עורך שותף ומנהל של העיתון Puget Sound Mail, העיתון הוותיק ביותר במערב וושינגטון שיצא לאור לראשונה ב-5 ביולי 1873 תחת השם Bellingham Bay Mail.
ב-1891 היה מקברייד המוציא לאור של העיתון Birdsview Bell, שעד מהרה נסגר.
ב-1902 הוא היה לשותף בבעלות על העיתון Republican, שמהדורתו הראשונה פורסמה בשם Wenatchee Republican ב-8 בספטמבר 1898 ושמו שונה מספר פעמים לפני ואחרי התקופה בה היה מקברייד הבעלים שלו.
כאשר היה השימוש באופניים נפוץ, עשה מקברייד שימוש בהן לרכיבה מעיירה לעיירה לצורך ניהול מסעות הבחירות שלו ולשימושו הפרטי.
במילותיו שלו, הוא נהג לעזוב את בית המשפט בו הוא עבד "בשעה 4 אחר הצהריים ולרכוב 50 מילים לפני ארוחת הערב".
בין שאר תחומי העניין שלו היה גם דיג.
הוא נהג לקום בשעה 3 לפנות בוקר ולרכב עם חבר כדי לדוג דגי טרוטה.
מקברייד היה חבר במספר ארגונים, כולל הבונים החופשיים, המסדר העצמאי של העמיתים יוצאי הדופן והמסדר הנדיב והמגן של האיילים הקנדיים (Benevolent and Protective Order of Elks).
ב-1884 נשא מקברייד לאישה את אליס מארי גארט, ילידת העיירה קופוויל שבוושינגטון ובתו של אנגלי שהיה אחד המייסדים הבולטים של מחוז איילנד.
כמו שמקברייד עצמו היה מושל וושינגטון הראשון שנולד במערב ארצות הברית, רעייתו הייתה הגברת הראשונה הראשונה של וושינגטון שנולדה במדינה.
אליס מקברייד נפטרה ב-1925, ולאחר מותה עבר מקברייד להתגורר בעיר קירקלנד, שם בילה את שנותיו האחרונות.
הנרי מקברייד נפטר בשכונת ג'וניטה שבקירקלנד ב-7 באוקטובר 1937 לאחר מחלה ממושכת.
לבקשתו הוא נטמן ליד קברה של אשתו בבית הקברות וושלי שבסיאטל.
בהלווייתו נכחו רבים מידידיו, עמיתיו ומכריו, כולל מושל וושינגטון לשעבר היחידי שהיה אז בחיים רונלד הארטלי, ועמיתו לשעבר של מקברייד, מייסד משרד עורכי הדין הרולד פרסטון.
הנרי סנט ג'ורג' טאקר האב היה משפטן מווירג'יניה, פרופסור למשפטים וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1815–1819.
טאקר נולד ב-Mattoax Plantation במחוז צ'סטרפילד, וירג'יניה ב-29 בדצמבר 1780, לסנט ג'ורג' טאקר ופרנסס בלנד, בתו של תאודוריק בלנד מקאוסונס.
לפיכך הוא היה האח למחצה דרך אמו של חבר בית הנבחרים והסנאטור ג'ון רנדולף מרואנוק.
כאדם צעיר, הוא למד לימודים קלאסיים בקולג' ויליאם ומרי; הוא סיים את לימודיו ב-1798. טאקר נשאר בוויליאמסבורג, וירג'יניה כדי ללמוד משפטים במכללת ויליאם ומרי, כמו גם תחת אביו שהיה עורך דין מבוסס וירג'יניה.
הוא הצטיין בלימודי משפטים, וקיבל תואר במשפטים ב-1801. לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין בווירג'יניה, טאקר החל בעיסוק משפטי בווינצ'סטר, וירג'יניה.
טאקר מונה למרצה בפקולטה למשפטים בקולג' של ויליאם ומרי (1801–1804) ולאחר מכן היה קפטן פרשים במלחמת 1812 .
הוא נבחר כדמוקרטי-רפובליקני לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן במשך שתי קדנציות, מ-1815 עד 1819. במהלך כהונתו, טאקר היה תומך של השיטה האמריקאית, כולל הקמת הבנק השני של ארצות הברית והעברת התעריף של 1816. בשנת 1823 נולד לו בן, ג'ון רנדולף טאקר.
מ-1824 עד 1831 הוא הפעיל את בית הספר למשפטים בווינצ'סטר.
בהמשך הוא כיהן כשופט ונשיא בית המשפט לערעורים של וירג'יניה (1831–1841) ולאחר מכן הפך לפרופסור למשפטים באוניברסיטת וירג'יניה (1841 עד 1845).
כפרופסור למשפטים, חיבר טאקר את "פרשנויות על חוק וירג'יניה" וכן מספר חיבורים על חוק הטבע ועל היווצרות החוקה של ארצות הברית.
הוא ידוע כמי שהוסיף התחייבות חובה לקוד הכבוד של הסטודנטים בעודו פרופסור באוניברסיטת וירג'יניה.
ב-4 ביולי 1842, הציע סנט ג'ורג' טאקר את ההחלטה הבאה כמחווה של אמון בסטודנטים: "...
כל מועמד יצרף לתשובות הכתובות...
טאקר התפטר ביולי 1845 עקב בריאות לקויה.
הוא מת בווינצ'סטר, וירג'יניה ב-28 באוגוסט 1848.
הנרי סנט ג'ורג' טאקר השלישי היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מווירג'יניה, פרופסור למשפטים ונשיא לשכת עורכי הדין האמריקאית.
הוא קיבל תואר מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וושינגטון ולי בשנת 1876. הוא התחתן עם הנרייטה פרסטון ג'ונסטון, בתו של ויליאם פרסטון ג'ונסטון, ב-25 באוקטובר 1877, ונולדו לו מספר ילדים, ביניהם ג'ון רנדולף טאקר (נולד 1879).
בשנת 1898, הוא רכש את אחוזת קול אלטו בלקסינגטון, וירג'יניה.
טאקר נבחר לקונגרס ה-51 כדמוקרטי וכיהן ארבע קדנציות.
לאחר מכן חזר לאוניברסיטת וושינגטון ולי, שם הפך לפרופסור למשפט חוקתי ודיני היושר ב-1897. שלוש שנים לאחר מכן מונה לדקאן בית הספר למשפטים, בשנת 1900.
הוא עבר לוושינגטון הבירה והפך לדקאן בית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה (כיום אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון) מ-1903 עד 1905, כאשר הפך לנשיא תערוכת ג'יימסטאון ושל איגוד עורכי הדין האמריקאי.
טאקר ביקש ללא הצלחה את המועמדות הדמוקרטית לתפקיד המושל ב-1909 וב-1921. הוא חזר לקונגרס ב-1922, לאחר הפסקה של כמעט 25 שנים, כאשר נבחר לקונגרס ה-67 עם מותו של הנרי ד.
פלאד ב-1921. הוא נבחר מחדש מספר פעמים, וכיהן עד מותו ב-23 ביולי 1932.
הנרי מייסון מתיוס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה המערבית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כתובע הכללי השביעי של מדינתו בשנים 1873–1877, ולאחר מכן ועד 1881 כמושל וירג'יניה המערבית החמישי, איש הקונפדרציה לשעבר הראשון שנבחר כמושל המדינה.
הוא נולד כבן למשפחה שבלטה בפוליטיקה של וירג'יניה, למד באוניברסיטת וירג'יניה, ולאחר מכן עסק בעריכת דין עד לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
כאשר פרשה וירג'יניה מהאיחוד ב-1861, הוא התנדב לצבא הקונפדרציה ושירת בזירה המערבית כמייג'ור בתותחנים.
לאחר המלחמה נבחר מתיוס לסנאט של וירג'יניה המערבית, אך נמנע ממנו לאייש את מושבו בשל הגבלות על אנשי הקונפדרציה לשעבר.
ב-1872 הוא השתתף בוועידת החוקה של המדינה שהפכה על פיהן את המגבלות הללו, ובאותה שנה נבחר כתובע הכללי של המדינה.
לאחר תקופת כהונה אחת בתפקיד הוא נבחר כמושל המדינה.
מתיוס זיהה עצמו עם ה"גואלים" , סיעת מדינות הדרום השמרנית, דמוקרטי הבורבון , של המפלגה הדמוקרטית, ששאפו לנשל מתפקידיהם את הרפובליקנים הרדיקלים שכוחם עלה במדינות הדרום לאחר המלחמה.
עם זאת, מתיוס נקט בנוהג הבלתי מקובל ומינה חברים משתי המפלגות למשרות חשובות, וגרם לממשל שלו להתאפיין כ"עידן של תחושות טובות".
הוא שאף למשוך תעשיות לווירג'יניה המערבית, ומשך אליה מהגרים.
ממשלו התמודד עם אתגרים שהיו קשורים אל השפל הארוך, שהבולט מביניהם היה פרוץ שביתת הרכבות הגדולה של 1877 במרטינסבורג, כאשר הפועלים מחו על קיצוצים בשכרם.
לאחר כמה ניסיונות כושלים לדיכוי השביתה באמצעות כוחות המיליציה המדינתיים, ביקש מתיוס מהנשיא רתרפורד הייז לקבל את סיוע הכוחות הפדרליים, מהלך שמשך את תשומת הלב הלאומית לשביתה שהתפשטה למדינות אחרות והייתה השביתה הארצית הראשונה בתולדות ארצות הברית.
על הטיפול של מתיוס בשביתה, ועל התיאור שלו את השובתים, נמתחה ביקורת על ידי פעילי העובדים של אותה תקופה, ועל קריאתו לסיוע פדרלי נמתחה ביקורת, אם כי מעורבות הממשלה הפדרלית בדיכוי השביתה נראתה כבלתי נמנעת לדעתם של היסטוריונים מודרניים.
בשנותיו האחרונות שירת מתיוס כנשיא חברת מעיינות הגופרית הלבנה .
הנרי מתיוס נולד בעיירה פרנקפורד שבווירג'יניה (כיום בתחומי וירג'יניה המערבית) כבנם של אלייזה שור (לבית ריינולדס) ומייסון מתיוס.
משפחתו בלטה בפוליטיקה של החלק המערבי של וירג'יניה במשך דורות, ואביו היה סוחר ופוליטיקאי שכיהן בבית הנבחרים של וירג'יניה.
מוצא משפחתו היה סקוטי-אירי וולשי.
מתיוס התחנך באקדמיית לואיסבורג המקומית, ולאחר מכן למד באוניברסיטת וירג'יניה, שם קיבל תואר בוגר אוניברסיטה ב-1855 ותואר מוסמך אוניברסיטה ב-1856 והיה חבר באחוות בטא-טתא-פיי.
בעבודת הגמר שלו לתואר השני, "שירה באמריקה", תמך מתיוס את לימודי האמנויות היפות ויישב את דעיכתן לכאורה אל מול התיעוש עם הפוטנציאל לקידום חברתי שנבע מהתעשייה.
לאחר סיום לימודיו החל מתיוס ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וושינגטון ולי בהדרכתו של ג'ון וייט ברוקנברו, וב-1857 סיים תואר במשפטים.
בסתיו אותה שנה הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע.
זמן קצר לאחר מכן הוא קיבל משרת הוראה בשפה וספרות באלגייני קולג', ועדיין המשיך להופיע בבתי משפט.
בנובמבר אותה שנה, בגיל 22, נשא מתיוס לאישה את לוסי פריי, בתו של השופט ג'וזף ל.
בשנים שלפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית היה מתיוס מעורב בפוליטיקה המקומית, והיה פעיל במסע הבחירות של המועמד הדמוקרטי לנשיאות של ג'ון ברקינרידג' בבחירות של 1860. בבחירות נוצח ברקינריג' על ידי אברהם לינקולן, שבמחוז גרינברייר שממנו הגיע מתיוס, לא קיבל ולו קול אחד.
על כל פנים, המחוז התנגד באופן כללי לפרישתה של וירג'יניה מארצות הברית והצביע נגדה בוועידת הפרישה של וירג'יניה ב-1861.
מתיוס בחר ללכת בעקבות תושבי מדינתו, והצטרף לקונפדרציה.
יחד עם שני אחיו הוא התנדב ב-1861 לצבא הקונפדרציה בדרגת טוראי.
בראשית המלחמה הוטל עליו תפקיד גיוס הכוחות בווירג'יניה.
ב-1863 הוא עבר למטה של דודו, בריגדיר גנרל אלכסנדר ו.
ריינולדס, בדיוויזיה של מייג'ור גנרל קרטר ל.
סטיבנסון של הארמייה של לוטננט גנרל ג'ון ק' פמברטון.
הוא קודם לדרגת מייג'ור בתותחנים ושירת במערכת ויקסבורג.
כאשר התקדמה הדיוויזיה של סטיבנסון לערוץ בייקר בקרב צ'מפיון היל, נשאר מתיוס בויקסבורג כמפקד מחלקתו.
במשך כל ימי המלחמה נקלע מתיוס לעיתים קרובות לקשיים עם צבא הקונפדרציה.
ב-1863 הוא שקל לפרוש מהצבא, ובאותה שנה הגיש בקשת העברה מהבריגדה של דודו לריצ'מונד, אם כי תוצאות בקשה זו לא ברורות.
בסתיו 1864 הוא נעצר בפקודת הגנרל רוברט אדוארד לי בשל אי-הבנה של הודעת שליח בנוגע להעברת תחמושת.
לאחר הסבר שנתן מתיוס ביטל לי את ההאשמות נגדו.
בתום השנה כבר איבד מתיוס את התלהבותו בנוגע להשתתפות במלחמה, ולבקשתו שוחרר משירות פעיל.
עוד בעת שירותו במלחמה קנה מתיוס לעצמו שם של מנהיג במחוז מגוריו.
בווירג'יניה המערבית שלאחר המלחמה, שנשלטה על ידי המפלגה הרפובליקנית, נבחר ב-1865 מתיוס מטעם המפלגה הדמוקרטית לסנאט המדינתי, אך נמנע ממנו לאייש את מושבו בשל מגבלה שאסרה על אנשי הקונפדרציה לשעבר לכהן במשרות ציבוריות.
כאשר התמיכה בדמוקרטים במדינה הלכה וגברה בשנים הבאות, תיקנו הרפובליקנים את חוקת וירג'יניה המערבית כך שזכויותיהם של אנשי הקונפדרציה לשעבר הושבו להם, זאת כדי לרצות את ציבור הבוחרים.
מהלכים אלו פגעו בסופו של דבר ברפובליקנים כאשר הדמוקרטים השיגו את השליטה בבית המחוקקים המדינתי.
מתיוס נשלח כנציג המפלגה הדמוקרטית לוועידת החוקה של וירג'יניה המערבית ב-1872 כדי לתקן את חוקת 1863 שנוסחה על ידי הרפובליקנים.
נוסח החוקה החדשה אפשר למתיוס להתקדם בפוליטיקה של המדינה.
ב-1873 הוא נבחר כתובע הכללי של וירג'יניה המערבית, החליף את ג'וזף ספירג, כיהן בתפקיד תחת המושל ג'ון ג'ייקוב, וכיהן בו תקופת כהונה אחת שבה עלתה הפופולריות שלו במפלגה.
בשלהי תקופת כהונתו כתובע הכללי, הביס מתיוס את מועמד הרפובליקנים נתן גוף בהפרש של 15,000 קולות במרוץ החד-צדדי ביותר למשרת מושל וירג'יניה המערבית עד אותה עת.
כך הוא נבחר כמושל המדינה החמישי והיה איש הקונפדרציה הראשון שנבחר לתפקיד.
המצע השמרני של מתיוס שתמך במגזר העסקי, היה מזוהה עם סיעת "הבורבונים" של המפלגה הדמוקרטית ששלט בדרום.
מתיוס היה המושל הראשון שנבחר מטעם סיעה זו, אם כי רבים מאנשי הסיעה נבחרו כמושלים במדינות הדרום במהלך שנות ה-80.
בנאם ההשבעה שלו הדגיש מתיוס את האחדות ואת הקידמה בתקופה שלאחר המלחמה, בהבטיחו:
נאומו של מתיוס התקבל בברכה ברחבי המדינה.
העיתון Morgantown Post בעל הנטייה הרפובליקנית שיבח את "הנאום הרחב, הגברי והליברלי, שכולל, לעניות דעתנו, את כנות המטרה וחופשי מהסוואות, דבר שהוא מרענן עד מאוד".
חגיגות ההשבעה של מתיוס, שכללו "פרחים, דגלים ומוזיקה, משתה והילולה", היו מורכבות יותר בהשוואה לטקסי ההשבעה הקודמים בווירג'יניה המערבית, וקבעו תקדים שנמשך עד ימינו.
במינוי חברי הקבינט שלו, שאף מתיוס לצמצם את המתחים שלאחר המלחמה.
הוא מינה הן רפובליקנים והן דמוקרטים לקבינט שלו, מהלך שלא היה מקובל באקלים הפוליטי שלאחר המלחמה.
עם כניסתו של מתיוס לתפקיד, המתינו לו קשיים כלכליים שהיו קשורים למשבר הפיננסי של 1873 ולשפל הארוך שהתרחש כתוצאה ממנו.
ביולי 1877, ארבעה חודשים לאחר השבעתו, נאמר לו שעובדי חברת הרכבת בולטימור ואוהיו במרטינסבורג עצרו רכבות כמחאה על קיצוצים בשכרם.
מתיוס קרא למיליציה המקומית בפיקודו של קולונל צ'ארלס ג'.
פוקנר לדכא את המחאה, אך ללא ידיעתו, כמה מאנשי המיליציה היו עובדי החברה בעצמם, ורבים אחרים אהדו את השובתים.
המיליציה פעלה בתחילה בחוסר החלטיות, ובתוך המבוכה שנוצרה, שובת בשם ויליאם ונדרגריף ירה על אנשיה ונהרג כתוצאה מירי תגובה לכיוונו.
עיתונים מקומיים האשימו את מתיוס על מותו וכינו את ונדרגריף "קדוש מעונה".
מכאן והלאה הודיעו אנשי המיליציה שהם לא יצייתו להוראותיו.
מתיוס הגיב בשליחת יחידת מיליציה אחרת, הפעם יחידה שבין חבריה לא נכללו עובדי הרכבת, כדי לטפל בשביתה שהלכה והתגברה, אך הוא קיבל הודעה שגם יחידה זו לא תפעל נגד השובתים.
לבסוף הוא נעתר להפצרות אנשי ממשלו וביקש מהנשיא החדש רתרפורד הייז שישלח כוחות פדרליים.
החלטתו זו משכה תשומת לב לאומית לשביתה.
העיתונים המקומיים מתחו ביקורת קשה על מתיוס על כך שאפיין את השביתה באוזני הייז כ"התקוממות" ולא כצעד של ייאוש, כשאחד העיתונים הבולטים תיעד את נקודת המבט של אחד הפועלים השובתים "ש[הוא] יכול היה למות מהכדור כמו למות מרעב בהפרש של סנטימטרים".
החלטתו של מתיוס לקרוא לסיוע פדרלי הוצדקה על ידי ההיסטוריונים שראו במעורבות הפדרלית כבלתי נמנעת.
כמה חודשים קודם לכן, כאשר היה מועמד לנשיאות, הבטיח הייז לא לערב את הממשלה הפדרלית בעניינים מקומיים, והוא שאף לפתור את העניין בדרכי שלום.
לאחר שכשלו השיחות עם מנהיגי השובתים, הוא שיגר באי-רצון כוחות פדרליים למרטינסבורג.
על כל פנים, אז השביתה כבר עברה למחאות שקטות במרטינסבורג בעוד שהאלימות התפשטה למרילנד, פנסילבניה, אילינוי ומיזורי.
השביתה זכתה לתמיכה משמעותית במדינות אחרות ברחבי ארצות הברית.
ב-1880 נדרש מתיוס שוב לשלוח כוחות מיליציה, הפעם להוקס נסט, כדי לבלום את השביתה הרצינית הראשונה בענף הפחם, כאשר כורים מקומיים ספגו איומים באלימות להוריד את פריון על ידי חברה מתחרה.
החל מ-1863, כאשר וירג'יניה המערבית הוקמה כמדינה, ועד 1875, נדדה בירתה בין לבין צ'ארלסטון, כאשר מיקום הבירה היה תלוי בעיקר בזהות המפלגה ששלטה במדינה, כאשר הרפובליקנים העדיפו את וילינג והדמוקרטים העדיפו את צ'ארלסטון.
בראשית ימי ממשלו של מתיוס, התקיימה הצבעה על קביעת בירה קבועה למדינה, שבאותה עת הייתה בווילינג.
שלוש חלופות עמדו להצבעה: צ'ארלסטון, קלארקסבורג ומרטינסבורג (וילינג לא נכללה בחלופות האפשריות).
במהלך הקמפיין לבחירת הבירה, העסיקו הדמוקרטים במדינה את בוקר טי.
וושינגטון הצעיר במסע נאומים כדי לגבש את דעתה של הקהילה השחורה לטובת צ'אלרסטון.
במשאל העם נבחרה צ'ארלסטון, ומאז היא בירתה של וירג'יניה המערבית.
שאלות שנגעו לחוב של וירג'יניה המערבית לווירג'יניה המשיכו להתקיים במשך כל תקופת כהונתו של מתיוס כמושל.
השאלות עלו במהרה כאשר ב-1863 קמה וירג'יניה המערבית כמדינה נפרדת על החלקים הצפון-מערביים של וירג'יניה.
בעוד ששתי המדינות הכירו בעובדה שהחוב התקיים, אמידת גודלו נתקלה בקשיים.
הרשויות בווירג'יניה קבעו שווירג'יניה המערבית צריכה הייתה לשלם בערך שליש מחוב המדינה נכון ל-1 בינואר 1861, השנה בה פרשה וירג'יניה מארצות הברית, וכך קבעו את חלקה של וירג'יניה המערבית בסכום של 953,360.32 דולר.
יועציו של מתיוס טענו לסכום נגדי של 525,000 דולר.
סכום אחר שנמסר על ידי וירג'יניה הגיע ל-7 מיליון דולר.
מתוך אי-יכולת לקבוע את דיוק הנתונים שעליהם התבססו סכומים אלו, ומתוך הבנה שלאלת החוב הייתה משמעות פוליטית, קידם מתיוס מדיניות שכוונתה הייתה להשעות את קבלת ההחלטה עד שהפרטים יהיו ברורים.
יורשו בתפקיד, ג'ייקוב ג'קסון, ירש את אותה בעיה, וגם הוא החליט להשעות את קבלת ההחלטה בעניין.
הוויכוח יושב בסופו של דבר רק ב-1939.
במהלך תקופת כהונתו של מתיוס כמושל, דאג התובע הכללי רוברט וייט שתתקבל החלטה על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית לטובת גביית מיסים מענף הרכבות, שעד לאותו זמן לא שילם מיסים למדינה כלל.
החלטה זו הובילה לשטף של אלפי דולרים שזרמו לקופת המדינה.
לפני מלחמת האזרחים, חלקה המערבי של וירג'יניה היה מאוכלס באופן יחסי במעט עבדים בהשוואה לחלקים המזרחיים של המדינה, ובהשוואה למדינות הדרום בכלל.
שיעורם של העבדים באוכלוסיית המדינה הגיע ל-4 אחוזים בהשוואה לכ-30 בכלל מדינות הדרום.
מתיוס גדל במשפחה שהחזיקה עבדים, אך השקפותיו המדויקות בנוגע לעבדות לא היו ברורות, אם כי הוא היה חבר בכמה ועידות פוליטיות מקומיות שהוציאו הצהרות והחלטות שהתנגדו לשוויון גזעי, לפני המלחמה ואחריה.
הוא גם היה נציג לוועידת החוקה של 1872 שניסחה באופן חוקי את מדינות ההפרדה הגזעית של המדינה.
במשך כל הקריירה הפוליטית שלו הוא היה מזוהה עם ה"גואלים" הסיעה הדרומית של דמוקרטי הבורבון .
סיעה זו שלטה בפוליטיקה של רוב שטחי מדינות הדרום החל משנות ה-70 של המאה ה-19 ועד 1910, ובאופן כללי הובלה על ידי בעלי חוות מטעים אמידים לשעבר, אנשי עסקים ואנשי מקצוע ששאפו להרחיק את העבדים המשוחררים, "ציקלונאים" ותומכי מדיניות השיקום מממשלות מדינות הדרום ולבסס מחדש את העליונות הלבנה.
עם זאת, ההיסטוריון מווירג'יניה המערבית, אוטיס ק.
רייס, התנגד לזיהוי המדינה עם גישות אלו:
בין השנים 1865–1957 העבירה וירג'יניה המערבית 11 חוקי ג'ים קרואו תחת הנהגה דמוקרטית.
אף אחד מחוקים אלו לא עבר בתקופת ממשלו של מתיוס.
ב-1881 לאחר החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין "סטראודר נגד וירג'יניה המערבית" , הפך מתיוס על פיו חוק של המדינה מ-1873 שאסר על אזרחים אפרו-אמריקאים לשרת בחבר מושבעים.
בנאום שנשא לרגל סיום כהונתו בפני בית המחוקקים של וירג'יניה המערבית בינואר 1881, דחק מתיוס בעמיתיו הפוליטיקאים לאמץ את הגישה הפרוגרסיבית בטיפול בסוגיות השנויות במחלוקת שזירזו את פרוץ מלחמת האזרחים:
ב-1881 פרש מתיוס מן החיים הפוליטיים ושב לעסוק בעריכת דין.
בנוסף הוא שימש כנשיא חברת אתר הנופש מעיינות הגופרית הלבנה לאחר שזה נפתח מחדש לאחר המלחמה.
אתר הנופש היה למקום בו רבים מתושבי הדרום והצפון נפשו בו, ומקום בו התקיימו צעדי פיוס מפורסמים שלאחר המלחמה, כולל "מניפסט הגופרית הלבנה", שהיה הבעת הדעה הפוליטית היחידה שפרסם רוברט אדוארד לי לאחר מלחמת האזרחים ושקידם את המיזוג של שתי החברות.
הנרי מתיוס נפטר בלואיסבורג שבווירג'יניה המערבית ב-28 באפריל 1884. הוא נטמן בבית הקברות אולד סטון צ'רץ' שבעיר.
כמושל וירג'יניה המערבית הקים מתיוס את המשרד המדינתי להגירה כדי למשוך עובדים חדשים אליה, הרחיב את תעשיות הפחם והנפט, שיפר את מערכת התחבורה, וייסד את הסקר הגאולוגי המדינתי.
באופן כללי ממשלו התאפיין כ"עידן של תחושות טובות", זאת בשל צעדיו למינוי רפובליקנים למשרות ציבוריות בתקופה של ממשל דמוקרטי.
ריקרד הציגה ניתוח ביקורתי על ממשלו של מתיוס במחקר שכתבה עליו ב-1941: "באותה תקופה היה שיעור העושר לנפש בווירג'יניה המערבית נמוך יותר בהשוואה לזה של 1865, ולכך הייתה השפעה בולטת על הפוליטיקה המדינתית.
אלו שניצבו במעלה הסולם החברתי החזיקו בעמדות הפוליטיות הגבוהות ביותר והמערכת בכללותה הפכה למושחתת בצורה מסוכנת".
עם זאת, ההיסטוריון מווירג'יניה המערבית ריצ'רד פסט ציין שלא הוקמה שום ועדה לחקור אף שערורייה או התנהלות בלתי ראויה במהלך תקופת ממשלו של מתיוס.
בספרו משנת 1928 אמר המושל ויליאם מקורקל על מתיוס: "הוא לא היה דיבייטור טוב במיוחד, אך כאשר הוא הכין את עצמו לשאת נאום על סוגיות השעה, הוא היה נהדר.
אומנות הדיבור באה לו בקלות, בצורה חלקה ומאוזנת מאוד, קולו היה מווסת להפליא, מחוותיו היו מושלמות, והוא היה מסוגל לעשות רושם טוב על קהל מתורבת כמו על כל אחד מתושבי המדינה".
בשל העובדה שמתיוס היה המושל הראשון שביקש את עזרת הכוחות הפדרליים לטיפול בשביתת הרכבות הגדולה ב-1877, צעדו זה היה לזרז לביצוע שינויים במשמר הלאומי של ארצות הברית.
הנרי נתנזן (בדנית: Henri Nathansen; 17 ביולי 1868 – 16 בפברואר 1944) היה סופר ובמאי יהודי-דני, הידוע כיום בעיקר בזכות המחזה "Indenfor Murene" (העיבוד הדני לביטוי הלטיני , שפירושו "בין החומות").
נתנזן גדל במשפחת סוחרים בקופנהגן.
הוא נטש את הקריירה המשפטית בה התחיל את לימודיו, פנה לכתיבה ובהמשך לבימוי.
יצירתו הידועה ביותר, Indenfor Murene, הועלתה לראשונה ב-1912 ב, בבימויו של המחבר.
המחזה עוסק במשפחה יהודית עשירה, אוהבת אך שמרנית, שבתה היחידה מתנתקת מהמסורת שלה על ידי השתתפות בהרצאות באוניברסיטה ואירוסין בסתר למורה הגוי שלה.
המחזה עדיין עולה לעיתים תכופות, והוא נכלל ב ב-2006.
הרומן של נתנזן מ-1932, מנדל פיליפסון ובנו, על אישה יהודייה שמתאהבת בצייר גוי, אך במקום זאת נכנסת לנישואים חסרי אהבה עם בן דודה היהודי, עובד לסרט ב-1992.
בסוף הקריירה שלו, נתנזן כתב מספר ביוגרפיות, המפורסמת שבהן היא על גאורג ברנדס (1929), המוכרת גם בשם יהודי או אירופאי.
באוקטובר 1943, כאשר הנאצים ניסו לאסוף את יהודי דנמרק, ברח נתנזן לשוודיה.
ארבעה חודשים לאחר מכן, הוא התאבד.
פסל של נתנזן ניצב ליד כיכר העירייה בפרדריקסברג.
הנרי "האנק" סימן היה אתלט יהודי-קנדי שהתמחה בהליכה תחרותית.
סימן בחר להחרים את אולימפיאדת ברלין (1936).
סימן התאמן בקבוצת YMCA בטורונטו.
באליפות קנדה שנערכה ב-9 באוגוסט 1930 הוא זכה במדליית זהב בהליכה תחרות ל-1 מייל.
באליפות ארצות הברית שנערכה בפיטסבורג, פנסילבניה ב-24 באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בתחרות הליכה ל-7 מייל.
אלוף ארצות הברית בהליכה תחרותית ל-50 ק"מ בשיא אמריקה חדש של 4:47:48 שעות.
השיא הזה החזיק מעמד עד לשנת 1952 שבה ליאו שגרן שיפר אותה (4:46:52 דקות).
בתחרות שנערכה באטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי בתחילת ספטמבר 1931 זכה במדליית זהב בהליכה תחרותית ל-31 מייל (50 ק"מ) בתוצאה של 5:24:10 שעות.
באולימפיאדת לוס אנג'לס הוא השתתף בתחרות הליכה תחרותית ל-50 ק"מ אך לא סיים את התחרות.
אלוף ארצות הברית בהליכה תחרותית ל-50 ק"מ בתוצאה של 4:58:56 שעות.
באליפות ארצות הברית באולם שנערכה בניו יורק, ב-23 בפברואר 1935 הוא זכה במדליית זהב בתחרות ל-1500 מטר בשיא עולם חדש של 6:07.3 דקות, לפני צ'ארלס אשנבך מארצות הברית.
אלוף ארצות הברית בהליכה תחרותית ל-50 ק"מ בתוצאה של 4:57:29 שעות.
באליפות ארצות הברית שנערכה בבאפלו, מדינת ניו יורק ב-2 ביולי 1938 הוא זכה במדליית זהב בתחרות הליכה ל-3 מייל.
הנרי סמית' נולד בפרובידנס שבמושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס, כבנם של ג'וב סמית' ורות (לבית האריס) סמית'.
התחנך בפרובידנס והיה לסוחר מצליח.
הוא שירת כקצין במיליציה של רוד איילנד, והגיע לדרגת קולונל ביחידת המיליציה של מחוז פרובידנס, שנודעה כדרגונים הקלים העצמאיים של פרובידנס.
כתוצאה מהצלחתו בעסקיו, בראשית העשור הראשון של המאה ה-19 עלה בידו לבנות לו בית במפגש רחובות סמית' ודייוויס בפרובידנס.
הבית נודע כבית קולונל הנרי סמית', ועמד על תילו עד לראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, כאשר הוא נהרס כדי לאפשר את בניית ההרחבה של קפיטול מדינת רוד איילנד.
ב-1803 נבחר סמית' כחבר הסנאט של רוד איילנד, והיה למנהיג הסנאט, "הסנאטור הראשון".
כאשר נפטר המושל ארתור פנר ב-15 באוקטובר 1805, ולאור העובדה שסגן המושל פול ממפורד נפטר כשלושה חודשים קודם לכן, הושבע סמית' כמושל רוד איילנד החמישי, וכיהן עד שארית תקופת כהונתו המתוכננת של פנר עד להשבעת המושל הנבחר אייזק וילבור ב-7 במאי 1806.
הנרי סמית' נפטר בפרובידנס ב-28 ביוני 1818. הוא נטמן בבית הקברות הצפוני של העיר.
הנרי פורד היה תעשיין רכב אמריקאי ומייסד חברת פורד, אחת משלוש יצרניות הרכב האמריקניות הגדולות (יחד עם ג'נרל מוטורס וקרייזלר).
פורד נודע גם עקב דעותיו הגזעניות והאנטישמיות.
פורד נולד בפרבר של דטרויט שבמישיגן, ארצות הברית.
בנם הבכור של ויליאם ומרי פורד.
אביו הוא ממוצא אירי, ואמו נולדה במישיגן אך הוריה היגרו לארצות הברית מבלגיה.
בנעוריו התעניין בשעונים ולמד לתקן שעונים.
מאחר שלא הצטיין בלימודיו, החליט בגיל 16 לעזוב את בית הוריו והחל לעבוד בדטרויט כשוליית מכונאי, תוך שהוא ממשיך לעזור להוריו בחוותם ולתקן מנועי קיטור וציוד מכני.
בשנת 1888 נישא לקלרה בראיינט, ולפרנסתו פתח מנסרת עצים.
ב-1891 החל לעבוד כמהנדס בחברת לתאורה, החלטה שעודדה אותו לפנות אל התעשייה.
קידומו למהנדס בכיר בשנת 1893 איפשר לו להקדיש זמן וכסף לנושא מנוע הבעירה הפנימית, בו התעניין, עד שב-1896 בנה את הרכב הממונע הראשון שלו, פורד קוואדריסייקל.
פורד השתתף במרוצי מכוניות מ-1901 ועד 1913. בשנת 1902 בנה את פורד 999. הוא נכנס להיכל התהילה של הספורט המנועי של אמריקה ב-1996 ונבחר ב-1999 כאיש העסקים של המאה ה-20 על ידי המגזין "פורצ'ן".
יחד עם שותפים הקים את חברת קדילאק לייצור מכוניות, אולם עזב אותה בגלל סכסוך עם שותפיו.
הקים ב-1903 את חברת פורד למכוניות, בשנת 1904 בנה פורד את פורד מודל B.
פורד שיכלל את הייצור ההמוני של המכוניות בשיטת הסרט הנע, ושילם לפועליו שכר גבוה מהמקובל באותה עת.
פורד האמין כי המכונית היא מוצר צריכה בסיסי, והביא למהפכה של ממש בכך שהגשים חלומו של כל אדם: "רכב לכל פועל".
"מודל טי", המכונית שייצרה חברת פורד (החל מ-1908), נחשבת לאחת המכוניות הנמכרות בכל הזמנים (15.5 מיליון מכוניות).
זכורה גם אמרתו המשעשעת של פורד "תוכל להזמין פורד טי בכל צבע שתחפוץ, ובלבד שיהיה זה שחור".
פורד ניהל רומן עם מזכירתו שהייתה צעירה ממנו בכ-30 שנה.
כאשר הרתה לו אילץ אותה להינשא לאחד משומרי ראשו, ומעולם לא הכיר בבנו.
נוסף על כך, היה פורד בונה חופשי.
פורד לקה בהתקף לב ב-1938. הוא מת ב-1947, בגיל 83 מדימום תוך-גולגולתי.
פורד התנגד נחרצות להצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה משום שהוא ראה בה בזבוז כסף.
הוא היה ביקורתי בייחוד כלפי ממשלות וארגונים שהיו מוכנים לתמוך כלכלית במלחמה.
פורד התנגד למלחמה עד כדי כך שהסכים לממן, ב-1915, משלחת של פעילי שלום שתצא מארצות הברית לאירופה.
פעיל השלום האמריקאי לואיס לוכנר והעיתונאית רוזיקה שווימר והובילו את המשלחת ופורד שכר את ספינה שכונתה ספינת השלום.
הם קיוו ליצור הד ציבורי רחב על מנת לעודד את הצדדים הניצים לכנס ועידת שלום ולשים סוף למלחמה.
אולם, היוזמה קבלה חשיפה שלילית והושמה ללעג על ידי העיתונות, אשר התייחסה לספינת השלום כ"ספינת השוטים".
חילוקי דעות בין הפעילים, וזלזול של העיתונאים שהצטרפו למסע פגעו במסע.
ארבעה ימים אחרי הגיעה לנורווגיה, פורד עזב את הספינה חולה ומוטרד וחזר לארצות הברית.
השאיפה של פעילי השלום לעורר דיון ציבורי ולסיים את המלחמה לא צלחה והיוזמה חיזקה את המוניטין של פורד כמי שתומך ביוזמות יוצאות דופן.
פורד התנגד לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה והאמין שעסקים בינלאומיים יכולים לייצר שגשוג שימנע מלחמות.
פורד התעקש שמלחמה היא תוצר של בעלי הון חמדנים שביקשו להרוויח מהרס אנושות.
בשנת 1939 הוא הרחיק לכת וטען כי ספינות סוחר אמריקאיות שטורפדו על ידי צוללות גרמניות היו תוצאה של פעילויות קונספירטיבית שתוכננה על ידי בעלי עניין כלכלי במלחמה.
"בעלי ההון" אליהם התייחס היה ככל הנראה מעין שם קוד של פורד ל"יהודים"; הוא האשים את היהודים גם בפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
לפני כניסת ארצות הברית למלחמה, פורד קיים קשרי מסחר עם גרמניה הנאצית, כולל ייצור ויצוא מוצרים ששימשו ללחימה.
במקביל, הוא הסכים לבנות מנועים למטוסי קרב לממשלת בריטניה.
לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה, הנחה פורד את חברת פורד להקים מפעל רחב ידיים חדש לייצור המוני של מטוסים בווילו ראן (Willow Run הידוע גם בכינוי Air Force Plant 31) ליד דטרויט, מישיגן.
המפעל הוקם באביב 1942, ו-B-24 הראשון היה מוכן כבר באוקטובר 1942.
הנרי פורד היה גזען בכלל ואנטישמי בפרט.
כנגד היהודים, כשטען שהם מפיצי הקומוניזם באמריקה הצפונית.
התבטא פעמים רבות בצורה שלילית ופוגענית גם כנגד האוכלוסייה האפרו-אמריקאית.
ב־1919 רכש פורד את השבועון "הדירבורן אינדיפנדנט" שיצא לאור עד 1927. העיתון הגיע לתפוצה של 900,000 עד שנת 1925, שני רק "לניו יורק דיילי ניוז", בעיקר בגלל דרישה מסוחרים בחב' פורד למכור את העיתון.
חלק מהפרסומים בעיתון התבססו על "הפרוטוקולים של זקני ציון".
במרץ 1927 הגיש עורך הדין האמריקאי-יהודי אהרון שפירו תביעה אזרחית כנגד העיתון וזאת בעניין פרסומים אנטישמיים שפורסמו.
הפרסום השלילי גרם לפורד לסגור אותו ולפרסם התנצלות על פעילותו נגד היהודים, חזר בו מההאשמות והתנצל.
במהלך השנים 1920–1922 פורד פרסם בעיתונו עשרות מאמרים אנטישמיים, שראו אור לאחר מכן כספר בעל ארבעה כרכים בשם "היהודי הבין-לאומי" אותם הפיץ בכחצי מיליון עותקים.
פעילותו של פורד זכתה להערכתו של קנצלר גרמניה, אדולף היטלר, שאף ציין את שמו של פורד בספרו "מיין קמפף".
ב-1938 קיבל פורד מהיטלר את מדליית "צלב מסדר הנשר הגרמני הגדול", שהיה העיטור הגבוה ביותר שניתן להעניק למי שאינו אזרח גרמני, כאות הוקרה לפעילותו לטובת הנאציזם בגרמניה.
היטלר גם תלה את דיוקנו של פורד על קיר משרדו במינכן.
פעילותו האנטישמית של פורד עוררה התנגדות רבה כלפיו בצפון אמריקה.
בשנת 1921 פורסמה עצומה שכללה את הנשיא המכהן וודרו וילסון ואישים רבים נוספים בעלי השפעה, שהגדירו את האנטישמיות תופעה לא-אמריקנית ויצאו נגדה.
חלק לא מבוטל בספר "עולם חדש מופלא" מבקר את העולם שאליו, על פי תפיסת אלדוס האקסלי, הוביל פורד.
בספר "הקנוניה נגד אמריקה" מאת הסופר היהודי-אמריקני, פיליפ רות', בו מתוארת היסטוריה חלופית למאורעות בארצות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה פורד הוא מזכיר הפנים בממשלו של נשיא ארצות הברית, צ'ארלס לינדברג.
גם בסדרת הטלוויזיה המבוססת על הספר, פורד מכהן כמזכיר הפנים האנטישמי והפרו-נאצי של ארצות הברית.
הנרי פילדינג היה סופר ומחזאי בריטי.
ספרו הידוע ביותר הוא "קורות טום ג'ונס".
פילדינג נולד ליד גלאסטונברי בסאמרסט, והתחנך באיטון קולג'.
אחותו הצעירה, שרה, הייתה אף היא סופרת מצליחה.
לאחר קשר רומנטי עם אישה צעירה, שהסתיימה בכך שפילדינג הסתבך עם החוק, הוא עבר ללונדון, ובה החל בקריירה הספרותית שלו.
ב-1728 נסע פילדינג לליידן ללמוד.
כאשר חזר, הוא החל לכתוב לתיאטרון, וכמה מעבודותיו ביקרו את הממשלה בראשות רוברט וולפול.
חוק רישוי התיאטרון של 1737 היה תוצאה ישירה של מחזותיו של פילדינג, והוא אולץ לפרוש מהתיאטרון ולפנות לקריירה במשפטים.
עם זאת, פילדינג המשיך לכתוב.
הצלחתו הגדולה הראשונה הייתה "שאמלה", פרודיה על רומן המכתבים המלודרמטי של סמיואל ריצ'רדסון, "פמלה".
לאחר מכן הוא פרסם את "ג'וזף אנדרוז" (1742), ספר העוסק לכאורה באחיה של פמלה, ג'וזף.
ספרו הידוע ביותר, "קורות טום ג'ונס" (1749), הוא רומן פיקרסקי מורכב בקפדנות המתאר כיצד אסופי עולה לגדולה.
אשתו הראשונה, שרלוט, שבהסתמך על דמותה הוא בנה את דמות הגיבורה ב"טום ג'ונס" (סופיה), מתה ב-1744. שלוש שנים לאחר מכן נישא פילדינג למשרתת לשעבר שלה, מארי, בהתעלם מדעת הקהל.
הוא נעשה לשופט שלום במקביל לקריירה ספרותית מצליחה.
הוא ייסד את כוח המשטרה הראשון בלונדון, ה-Bow Street Runners ב-1750. בהמשך הידרדרה בריאותו.
הוא יצא את בריטניה בחיפוש אחר מרפא ומת בליסבון ב-1754.
The Life of Jonathan Wild the Great (רומאן, 1743), טיפול בראש כנופיית הגנבים, ג'ונתן ויילד.
(התרגום זיכה אותה בפרס טשרניחובסקי לתרגום ספרות יפה לשנת תשכ"ט–1969) ()
הנרי פילדינג, מסע מן העולם הזה אל הבא – פרק ראשון (מאנגלית: אלינוער ברגר), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ז', 2016. (A Journey from this World to the Next)
הנרי פונדה היה שחקן קולנוע אמריקאי זוכה פרס האוסקר ואחד מכוכביה הבולטים של הוליווד.
הנרי ג'יינס פונדה נולד ב-16 במאי 1905 במדינת נברסקה בארצות הברית, לוויליאם והרברטה פונדה.
אביו עבד כמדפיס, ובהיותו תינוק עברה משפחתו לעיר אומהה בנברסקה.
כילד אהב מאוד פונדה לכתוב, ואף זכה בתחרות כתיבת סיפורים קצרים כשהיה בן 10. בגיל 12 החל לעבוד בחנות של אביו אחרי שעות הלימודים ובתקופה זו גילה את התיאטרון.
בשנת 1923 סיים פונדה את לימודיו בתיכון ופנה ללמוד עיתונאות באוניברסיטת מינסוטה.
אביו התעקש שיעבוד במקביל ללימודיו וכתוצאה מכך הוא עבד בשתי עבודות בו זמנית: כמדריך כושר גופני וכפקיד בחברת הטלפון האמריקאית.
ב-1925, שנתיים בלבד לאחר שהחל את לימודיו באוניברסיטה, נשר פונדה מהלימודים וחזר לביתו שבאומהה כדי לחפש עבודה בעיתון.
אימו הפנתה אותו לידידה שלה, דורותי ברנדו (אימו של השחקן המפורסם מרלון ברנדו), שבחנה אותו לתפקיד בתיאטרון אומהה.
אף על פי שלא היה בטוח ביכולות המשחק שלו, זכה בתפקיד בהצגה "אתה ואני" (You And I) ועד מהרה החל לאהוב את המקצוע והקדיש זמן רב גם לתפקידים אחרים בתיאטרון, כגון בניית תפאורה.
אביו של פונדה סבר שלא ניתן להתפרנס ממשחק ולכן דרש ממנו למצוא עבודה נוספת.
פונדה החל לעבוד כפקיד בחברת אשראי כשקיבל תפקיד ראשי בהצגה חדשה.
אביו, שהגיע לצפות בו, הבחין בכישרון של בנו והחליט להניח לו לעסוק במקצוע.
לאחר הפסקה של שלושה חודשים הוא הפך לעוזר הבמאי בתיאטרון אומהה.
ב-1928 עבר פונדה לניו יורק, במטרה להפוך לשחקן מקצועי.
בקיץ של שנה זו התמנה לעוזר מנהל במה בהצגה בתיאטרון במסצ'וסטס ושיחק במספר תפקידים קטנים.
במהלך ארבע השנים הבאות שיחק בתפקידים משניים וראשיים בהצגות שונות, אך לא כולן הצליחו.
הוא לא הרוויח מתפקידים אלה כסף רב ולכן ארגן תאורה ובנה תפאורה להצגות, בדומה למה שעשה באומהה.
בתקופה זו החל פונדה להתעניין בציור, ועסק בכך כתחביב עד יום מותו.
ב-1929 הופיע פונדה בברודוויי לראשונה, בתפקיד קטן במחזה "משחק החיים והמוות" (The Game Of Life And Death).
בשש השנים הבאות השתתף בהפקות רבות בתיאטראות בניו יורק ובוושינגטון.
אחת מן ההפקות הללו הייתה "הקוסם מארץ עוץ", שבה שיחק בתפקיד האריה הפחדן.
ב-1931 נישא למרגרט סאלבן, שחקנית גם היא.
הנישואים לא נמשכו זמן רב והזוג התגרש לאחר כשנתיים בלבד.
ב-1934 קיבל פונדה הכרה פומבית ראשונה, כשכיכב במחזה "החוואי לוקח אישה" (The Farmer Takes A Wife).
המחזה זכה לשבחים בוושינגטון, שם עלה לראשונה, ובעקבות כך גם הוצג בניו יורק.
שנה מאוחר יותר, ב-1935, לוהק לגרסה הקולנועית של המחזה, בבימויו של ויקטור פלמינג.
זו הייתה הופעתו הראשונה בהוליווד, ובעקבותיה קיבל יותר ויותר הצעות לשחק בסרטים, אך למרות זאת המשיך להופיע גם בתיאטרון.
ב-1936 נשא פונדה את אשתו השנייה, פרנסס ברוקאו.
לזוג נולדו שני ילדים, ג'יין ופיטר, שפנו גם הם לעסוק במשחק.
ב-1939 החל פונדה במערכת יחסים קולנועית פורייה עם הבמאי הנודע ג'ון פורד, כאשר כיכב בסרט "מר לינקולן הצעיר" (Young Mr.
באותה שנה כיכב בסרט נוסף של פורד, "תופי מוהוק" (Drums Along The Mohawk).
פורד היה מרוצה כל כך מהשחקן הצעיר עד שפונדה לוהק ב-1940 לאחד מהתפקידים הזכורים ביותר שלו, טום ג'ואד בסרט "ענבי זעם" (The Grapes Of Wrath; שנעשה על פי הספר "ענבי זעם") ושזיכה את פונדה במועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
באותה שנה חתם על חוזה של שבע שנים עם אולפני פוקס.
החוזה חייב אותו להופיע גם בסרטים שבהם לא רצה לשחק, וכתוצאה מכך לא בלט בהם.
בתחילת שנות ה-40, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, ביקש פונדה להתגייס לצבא האמריקאי.
אולפני פוקס לא אהבו את הרעיון וניסו למנוע את גיוסו, אולם לבסוף הוא גויס לחיל הים על אף שקיבל פטור משירות.
הוא שוחרר מחיל הים ב-1945 לאחר שזכה במספר עיטורים.
פונדה שב לשחק בהצגות למשך זמן קצר ולאחר מכן חזר להוליווד.
ב-1946 כיכב במערבון "קלמנטיין יקירתי" בבימויו של ג'ון פורד.
הוא הופיע במערבון נוסף של פורד – "מבצר האפאצ'ים" (1948).
ב-1948 שב פונדה לברודוויי ולוהק לתפקיד הראשי במחזה "מר רוברטס" (Mister Roberts).
המחזה הופיע 1,077 פעמים ופונדה לא החמיץ אפילו הופעה אחת.
ב-1950 התפרקו נישואיו לברוקאו, וכשדרש ממנה גט התאבדה.
בסוף אותה שנה נישא בפעם השלישית, לסוזן בלנשרד.
לאורך שנות ה-50 המשיך להופיע פונדה בברודוויי.
בין השאר, הופיע ב-1951 ב"נקודת האל-חזור" (The Point Of No Return) וב"המשפט הצבאי של המרד על הקיין" (The Caine Mutiny Court Martial).