tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקבוצה הריקה משמשת מעין 'אבן בניין' שממנה ניתן לבנות קבוצות רבות נוספות, מה שהופך אותה במובן מסוים לעצם היסודי והבסיסי ביותר במתמטיקה.
כך לדוגמה ניתן להגדיר את (הקבוצה המכילה את הקבוצה הריקה) ואת (הקבוצה המכילה את הקבוצה המכילה את הקבוצה הריקה).
באמצעות בניות בנוסח זה ניתן לבנות הגדרות למושגים בסיסיים במתמטיקה כגון מספרים, פונקציות ואובייקטים גאומטריים כגון נקודות, קווים ומעגלים.
בשנת 1923 הציג ג'ון פון נוימן שיטה (המכונה מספור סודר) לבניית המספרים הטבעיים המבוססת על הקבוצה הריקה:
באמצעות השיטה הקרטזית ניתן להגדיר מונחים בגאומטריה באמצעות מספרים: נקודה במרחב n ממדי מוגדרת כקבוצה סדורה של מספרים ממשיים, קו מוגדר כאוסף נקודות, וכן הלאה.
המתמטיקאי ג'ון הורטון קונוויי פיתח בנייה הקרויה 'מספרים סוריאליסטיים' שלה שימושים רבים בתיאור משחקי אסטרטגיה (כמו נים, איקס עיגול, הקס, דמקה ושחמט) ומבוססת אף היא על תורת הקבוצות ועל הקבוצה הריקה.
הבנייה של קונויי משמשת לתיאור משחקים בהם יש שני שחקנים, ולא מעורבים בהם מזל (כמו במשחקי קובייה) או חוסר ידיעה (כמו במשחק טקטיקו).
בבנייה זו כל מצב במשחק מתואר באמצעות שתי קבוצות, הראשונה מתארת את המצבים שאליהם יכול להגיע השחקן הראשון אם זה תורו, והשנייה מתארת את המצבים אליהם יכול להגיע השחקן השני אם זה תורו.
שפירושו שלאף שחקן אין מהלכים אפשריים, כלומר מי שתורו לשחק מפסיד.
ומכאן ניתן לבנות מצבים נוספים, לדוגמה:
הוא מצב שבו לשחקן הראשון יש מהלך שמביא את המשחק למצב האפס, ואילו לשחקן השני אין מהלך לבצע.
למצבים מעין זה ניתן להצמיד ערך מספרי שפרושו כמה מהלכים עודפים יש לשחקן הראשון לבצע, יחסית לשחקן השני.
על מצבים כאלה ניתן לערוך פעולות חשבון כמו חיבור וכפל, בדומה למספרים רגילים.
מנגד אפשר לתאר בבניה של קונויי גם מצבים שלא ניתן להצמיד להם ערך מספרי רגיל, כמו המצב:
שפירושו שלשני השחקנים יש מהלך אחד אפשרי המביא את המשחק למצב האפס, שממנו מפסיד היריב; במילים אחרות - מי שתורו לשחק מנצח.
הקבוצה המקומית היא קבוצת גלקסיות המונה למעלה מ-70 גלקסיות, רובן הגדול גלקסיות ננסיות, אשר מושפעות מכוח כבידה הדדי הפועל ביניהן.
שתי הגלקסיות הגדולות והמסיביות בקבוצה המקומית הן שביל החלב וגלקסיית אנדרומדה (M31) ולכל אחת מהן קשורות גלקסיות לוויין קטנות יותר שמקיפות אותן.
הקבוצה המקומית היא חלק מצביר-על הנקרא צביר-על הבתולה ומכיל קבוצות גלקסיות וצבירי גלקסיות רבים.
דיאגרמה תלת-ממדית של גלקסיות הקבוצה המקומית
קוטרה של הקבוצה המקומית כ-10 מיליון שנות אור ומרכז הכובד של הקבוצה המקומית נמצא בין שביל החלב לגלקסיית אנדרומדה.
בקבוצה המקומית קיימות גלקסיות מסוגים שונים, כאשר חמש מהן נחשבות לגלקסיות שאינן ננסיות, אחת היא בגודל גבולי כך שהיא מסווגת לעיתים כגלקסיה ננסית ולעיתים לא, וכל השאר, למעלה מ-60 גלקסיות הן גלקסיות ננסיות.
גלקסיות הקבוצה משתייכות ברובן לתת-קבוצות, אך חלקן הן גלקסיות בודדות שאינן שייכות לאף תת-קבוצה.
גלקסיית אנדרומדה היא הגלקסיה הגדולה והמסיבית ביותר בקבוצה המקומית ואחת הבודדות מביניהן שניתן לראות ללא ציוד עזר.
זוהי גלקסיה ספירלית עם כ- כוכבים ומסה של כ- מסות שמש, והיא נמצאת במרכזה של תת-קבוצת אנדרומדה.
את גלקסיית אנדרומדה מקיפות בין 30 ל-35 גלקסיות לוויין, הגדולה והבהירה שבהן היא גלקסיית המשולש (M33) שמסווגת גם כן כגלקסיה ספירלית, אך מסתה ומספר הכוכבים שבה הוא רק כ-4% משל גלקסיית אנדרומדה והיא מקיפה את גלקסיית אנדרומדה במרחק שנע בין 500,000 שנות אור ובין 850,000 שנות אור.
שתי גלקסיות לוויין בולטות נוספות הן גלקסיית לה-ז'נטיל (M32, NGC 221) שמסווגת לפעמים כגלקסיה אליפטית ולפעמים כגלקסיה אליפטית ננסית ו-M110 (NGC 205) שהיא גם כן גלקסיה אליפטית ננסית.
אלו גם גלקסיות הלוויין הקרובות ביותר לגלקסיית אנדרומדה והן מקיפות אותה במרחק שנע בין 140,000 ל-280,000 שנות אור.
כמעט כל שאר גלקסיות הלוויין של גלקסיית אנדרומדה הן גלקסיות אליפסואידיות ננסיות ובודדות מתוכן מסווגות כגלקסיות לא-סדורות ננסיות או כאליפטיות ננסיות.
8 או 9 מבין גלקסיות הלוויין מקיפות את גלקסיית אנדרומדה באותו מישור הקפה, אך שאר הגלקסיות מקיפות אותה במסלולים שאינם קשורים זה לזה, כאשר הגלקסיה הרחוקה ביותר ממנה, שעדיין נחשבת לגלקסיית לוויין, היא אנדרומדה XVI, שמסלולה סביב גלקסיית אנדרומדה מגיע למרחק של 1.2 מיליון שנות אור.
שביל החלב היא הגלקסיה השנייה בגודלה בקבוצה המקומית ובה נמצאת מערכת השמש.
זוהי גלקסיית מוט ספירלית עם מסה של כחצי מזו של גלקסיית אנדרומדה וכשליש ממספר הכוכבים, והיא נמצאת במרכזה של תת-קבוצת שביל החלב.
את שביל החלב מקיפות כ-27 גלקסיות לוויין, הגדולה והבהירה מתוכן היא הענן המגלני הגדול שמוגדרת כגלקסיה לא סדורה או כגלקסיית מוט ספירלית קטנה עם מסה של כ- מסות שמש ושנמצאת במרחק של כ-157,000 שנות אור משביל החלב.
שאר גלקסיות הלוויין של שביל החלב הן גלקסיות ננסיות שהגדולה מביניהן היא הענן המגלני הקטן שמוגדרת כגלקסיה לא-סדורה ננסית עם מסה של כ- מסות שמש במרחק של קרוב ל-200,000 שנות אור משביל החלב.
ענני מגלן הן שתי הגלקסיות היחידות חוץ מגלקסיית אנדרומדה ושביל החלב שניתנות לצפייה ללא ציוד עזר.
כל שאר גלקסיות הלוויין של שביל החלב הן גלקסיות אליפסואידיות ננסיות כאשר הקרובה ביותר מביניהן היא הגלקסיה האליפסואידית הננסית קשת שנמצאת במרחק של כ-55,000 שנות אור ממרכז שביל החלב והרחוקה ביותר היא ככל הנראה הגלקסיה הננסית אריה I שמרחקה ממרכז שביל החלב הוא כ-840,000 שנות אור.
כמעט כל גלקסיות הלוויין של שביל החלב מקיפות אותה במישור יחיד בעובי של כ-65,000 שנות אור שנטוי ב-12 מעלות למישור דיסקת הגלקסיה ושמכיל גם את מרכז שביל החלב.
בעבר זוהה אזור צפוף בשביל החלב בכיוון קבוצת כלב גדול כגלקסיית לוויין ננסית שנקראה "הגלקסיה הננסית כלב גדול" ונחשבה לגלקסיית הלוויין הקרובה ביותר, אך כיום מקובל בקרב החוקרים שמדובר בחלק של שביל החלב ולא בגלקסיית לוויין.
NGC 3109 היא הגלקסיה הגדולה החמישית של הקבוצה המקומית והיא מוגדרת כגלקסיית מוט ספירלית קטנה עם מסה של כ- מסות שמש בלבד, קרוב לגבול שמתחתיו הייתה נחשבת לגלקסיה ננסית.
בסמוך אליה נמצאות שלוש גלקסיות ננסיות: הגלקסיה הננסית משאבה, גלקסיית סקסטנט A וגלקסיית סקסטנט B, אך לא ברור אם הן מהוות גלקסיות לוויין שלה.
מרחקה של תת-קבוצת NGC 3109 ממרכז הקבוצה המקומית הוא למעלה מ-5 מיליון שנות אור ולא ברור אם היא קשורה כבידתית לקבוצה המקומית או נמצאת מחוץ לה.
כ-10 גלקסיות ננסיות לא שייכות לאף תת-קבוצה ומפוזרות ברחבי הקבוצה המקומית כאשר הן רחוקות משתי הגלקסיות הגדולות.
חלקן גלקסיות לא-סדורות ננסיות וחלקן גלקסיות אליפסואידיות ננסיות.
הרחוקה ביותר מביניהן היא הגלקסיה הלא-סדורה הננסית קשת שמרחקה ממרכז הקבוצה המקומית הוא כ-3.7 מיליון שנות אור.
בחלק מהגלקסיות הבודדות יש אוכלוסייה של כוכבים צעירים שנוצרו במיליארד השנים האחרונות, בעוד שכמעט כל גלקסיות הלוויין הננסיות מכילות רק אוכלוסיית כוכבים זקנים שנוצרו לפני למעלה מ-5 מיליארד שנים.
הגלקסיה הלא-סדורה הננסית פגסוס ו-IC 1613 נמצאות במרחק של כ-1.3 מיליון שנות אור מגלקסיית אנדרומדה ויש חוקרים שטוענים שהן למעשה גלקסיות לוויין שלה ושייכות לתת-קבוצת אנדרומדה, אך בדרך כלל הן נחשבות לגלקסיות בודדות.
מסביב לקבוצה המקומית נמצאות מספר קבוצות גלקסיות נוספות.
כל הקבוצות וכן הקבוצה המקומית נמצאות במישור אחד שנקרא "הדף המקומי" (Local Sheet) ומהווה תת-מבנה של צביר-על הבתולה.
12 הגלקסיות הגדולות ביותר מבין אלו שנמצאות סביב הקבוצה המקומית זכו לכינוי "מועצת הענקים".
הקבוצה היפואית או קבוצת הנשארים הייתה התארגנות של צעירים ארץ-ישראלים ובהם בוגרי הגימנסיה הרצליה שפעלה בימי מלחמת העולם הראשונה ביפו ותל אביב, ועסקה בהגנת השכונות היהודיות מפני התנפלויות ערבים, באיסוף נשק והתכוננות בפני פרעות עתידיות.
חברי הקבוצה מילאו תפקידי מפתח בהקמת 'ההגנה' ו'צבא ההגנה לישראל', וחלקם הפכו למנהיגים חשובים בתקופת קום המדינה.
הקבוצה היפואית הוקמה בתחילת המאה ה-20, בתגובה על מעשי אלימות מצד ערביי יפו במטרה להגן על התושבים היהודים, אולם עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה פעילותה הייתה מצומצמת מאד.
לקראת סיום לימודיו של המחזור הראשון של הגימנסיה העברית "הרצליה", הקים אליהו גולומב ארגון בשם 'ההסתדרות המצומצמת', אשר במסגרתו חבריו התחייבו להקדיש את עצמם לטובת הכלל.
במסגרת הארגון חברים רבים נשלחו לעבוד בחקלאות, ואילו אחרים נשלחו להמשך לימודים; למשל משה שרת נסע ללמוד משפטים באיסטנבול, קבוצה זו שהייתה קבוצה מגובשת הצטרפה ברובה עם פרוץ המלחמה לקבוצה היפואית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה חסן בק להיות המושל הצבאי של יפו.
הוא הורה ליישוב היהודי לאסוף ולהעביר לידיו את כל הנשק שבידיו.
בעקבות כך התארגנה קבוצה של תושבי העיר וצעירים בוגרי הגימנסיה, להחביא את הנשק שהיה בבעלות יהודית מפני השלטונות.
בין חברי הקבוצה נמנו ראשוני ההגנה בעיר: אברהם קריניצי, אברהם אייזנשטיין, סעדיה שושני, שלום פחטר, דוד סברדלוב ואחיו אהרון סברדלוב, יצחק הוז.
בוגר הגימנסיה הראשון שהצטרף היה דב הוז והוא הביא אל הקבוצה את אליהו גולומב, משה שרת, יקותיאל בהרב ודוד תדהר.
פעולתה העיקרית של הקבוצה במהלך המלחמה הייתה איסוף והחבאת נשק.
לשם כך הם פרצו לארונות של סוחרי הנשק היהודים ביפו (אשר היו נעולים וחתומים על ידי השלטונות הטורקיים למשך ימי המלחמה).
בעקבות פירוק קבוצת ההתיישבות בקלנדיה-עטרות הוברח הנשק של הקבוצה על ידי דוד תדהר ליפו.
חברי הקבוצה גם קנו נשק מערבים, וניסו להכין פצצות במו ידיהם, על פי הוראות שקיבלו מהמורה לכימיה בגימנסיה "הרצליה" מאיר ויניק.
פעילות הקבוצה נעשתה בידיעתו (והסכמתו שבשתיקה) של דיזנגוף.
הקבוצה הצליחה לשכנע את ועד תל אביב להחליף את השמירה הערבית בשמירה יהודית ואף ליצור תורנות שמירה בין תושבי תל אביב.
בנוסף לפעולות איסוף הנשק עסקו חברי הקבוצה באימונים, והיו חברים בתנועת ההתעת'מנות, הקמת תחנות לעזרה ראשונה לשעת חרום, חלוקת הסיוע האמריקאי, והחבאת מסמכים של התנועה הציונית (באותה תקופה הקאימקאם של יפו, בהא אל-דין בך ערך מעצרים נרחבים של פעילים ציוניים וב-1914 אף גירוש המוני של יהודים נתינים זרים למצרים).
הקבוצה ראתה את עצמה ככפופה לוועד תל אביב ולמשרד הארצישראלי, ממנו קיבלה תמיכה כספית צנועה.
בשנת 1916 נערך גיוס של תלמידי הגימנסיה לקורס קצינים בצבא הטורקי, ובכללם גם חברים רבים ב'קבוצה היפואית'.
חלק מאנשי הקבוצה השתמטו מהצבא וחזרו לארץ, אחרים שירתו בצבא עד לשלבים המאוחרים של המערכה.
הם הוצבו בחזית ארץ ישראל, ויכלו להמשיך לסייע לקבוצה היפואית מתוך שורות הצבא הטורקי.
כך לדוגמה אברהם קריניצי, שהיה מנהל עבודה בבית חרושת לנשק בדמשק, השתמש בתפקידו לשלוח לקבוצה משלוחי נשק קטנים.
נחום פפר שעסק בסלילת כבישים הצליח להבריח לחברי הקבוצה חומרי נפץ.
הנשק והתחמושת הוחבאו במרתף ביתם של האחים אהרון ודוד סברדלוב.
חברי הקבוצה שנחשבו לנוער איכותי חוזרו על ידי אנשי "השומר" וניל"י אשר שאפו לצרף אותם לארגוניהם.
עם ארגון 'השומר' נערכו מגעים לאיחוד; אך הרצון של הקבוצה להישאר כיחידה 'אוטונומית' לעומת רצון אנשי השומר" לגייס אותם לארגונם, מנע את האיחוד.
ואולם 'השומר' הסכים להכיר בקבוצה כיחידת הגנה לאזור יפו ותל אביב - ולא לפעול באזור זה.
עם זאת היו רבים בקבוצה היפואית אשר הצטרפו לארגון "השומר".
המגעים עם ניל"י לא הבשילו מעבר לגישורים ראשוניים כי חברי הקבוצה האמינו שיש לקבל את מרותם של מוסדות היישוב וחלקם ראו בריגול פעולה בלתי מוסרית.
'הקבוצה היפואית' סייעה רבות לתושבים היהודים של תל אביב ויפו שנגזר עליהם גירוש באביב 1917. אנשי הקבוצה דאגו להתקשר עם המושבות העבריות שקלטו את היוצאים, ארגנו עגלות, עזרו באריזה ולהעברת חולים.
אך עזרתם של קומץ הצעירים לא השביעה את צרכיו המרובים של ציבור המגורשים.
לאחר שהתרוקנה תל אביב, קיבלה על עצמה הקבוצה לשמור על תל אביב מפני בוזזים ופורעים.
בחורף 1917 לאחר התבוסות הבריטיות בקרב עזה הראשון והשני, פעלו חברי הקבוצה לקנות נשק נטוש אשר נאסף על ידי בדואים בנגב.
בנוסף, חברי הקבוצה פעלו בחזית ושלחו משם ידיעות לתל אביב.
לאחר כיבוש יפו ותל אביב על ידי הבריטים התגלעה מחלוקת גדולה בקבוצה סביב סוגיית הגיוס לגדודים העבריים.
בעקבות כך למעשה התפוררה הקבוצה וחדלה להתקיים.
ועדת השרים לענייני ביטחון לאומי, המכונה באמצעי התקשורת וידועה בציבור כ"הקבינט המדיני-ביטחוני" ובקיצור "הקבינט", היא ועדת שרים מיוחדת, האמונה על גיבוש מדיניות ממשלת ישראל, הובלתה ויישומה בנושאי יחסים בינלאומיים וביטחון לאומי.
היא עוסקת במכלול נושאי הביטחון הלאומי ומקבלת באורח סדיר עדכונים ביטחוניים ומדיניים מראשי גופי המודיעין וממשרד החוץ וכן הערכות מודיעין שנתיות ותחזיות.
במסגרת הקבינט נידונים בין היתר נושאי הצטיידות של מערכת הביטחון, תקציב הביטחון ותוכניות רב שנתיות של צה"ל ומערכת הביטחון.
הקבינט מאשר פעולות צבאיות וצעדים אופרטיביים בתחום הביטחון לרבות פעולות חסויות שאינן מגיעות לידיעת הציבור.
בראש הוועדה עומד ראש ממשלת ישראל, וחברים בה כדרך קבע שר החוץ, שר הביטחון, השר לביטחון לאומי, שר האוצר ושר המשפטים, כששאר שרי הוועדה נבחרים על ידי ראש הממשלה.
תפקידה העיקרי של הוועדה בימי שגרה הוא לתאם את המשא ומתן המדיני, ובשעת חירום (בעתות משבר כגון מלחמה) – לקבל החלטות בנושאי ביטחון.
תיקון 6 לחוק-יסוד: הממשלה משנת 2018 אף הרחיב את סמכותה של הוועדה וקבע שהממשלה רשאית להאציל מסמכותה להכריז על מלחמת או לנקוט בפעולה צבאית רק לידי ועדת השרים לענייני ביטחון לאומי.
על חברי הוועדה יש חובה מוגברת להבין את הנושאים שנידונים בוועדה ואת משמעות ההצבעה אודותיהם.
ב-13 באפריל 2021 הגיש היועץ המשפטי לממשלה חוות דעת למזכיר הממשלה לפיה הקבינט המדיני-ביטחוני איננו מוסמך לקבל החלטות עד למינוי שר משפטים קבוע, אלא אם מדובר במקרים דחופים, מפאת היותו אחד מחברי הוועדה שחברותם נקבעה בחוק.
לעיתים מפאת מספרם הרב של שרי הוועדה והצורך לקיים דיונים בהרכב מצומצם יותר, נוצר פורום נוסף בלתי רשמי שמכונה "המטבח" או "המטבחון", ומקור שמו בתקופת כהונתה של גולדה מאיר כראש הממשלה, אז נהגו השרים הבכירים להיפגש לעיתים ולדון על ענייני המדינה במטבח ביתה.
יודגש כי על אף הביטוי "קבינט", קבוצה זו נבדלת מקבינט הממשלה הכללי (כאמור, זוהי אך ועדת שרים).
ועדת שרים לענייני ביטחון לאומי הוקמה לראשונה בהחלטת הממשלה הזמנית מ-11 ביולי 1948 בזמן מלחמת העצמאות, לצורך "התייעצות בענייני הנהלת המלחמה".
זאת הייתה אחת ההמלצות של "ועדת החמישה" בראשות שר הפנים יצחק גרינבוים.
"ועדת החמישה" מונתה תשעה ימים קודם לכן, כדי לברר את הסכסוך בן-גוריון לגבין הפיקוד העליון של צה"ל לגבי סמכותו של שר הביטחון בניהול המלחמה, בעניין מינויים של קצינים בכירים בצה"ל ושינויים מבניים שבן-גוריון ביקש ליישם במשרד הביטחון.
החלטת הממשלה אינה נקבה במונח "ועדת שרים לענייני ביטחון", אך חברי "ועדת החמישה" השתמשו בדיונים במונח "ועדת שרים לביטחון" כמו גם במונח "קבינט המלחמה".
במזכירות הממשלה אין סטנוגרמות או פרוטוקולים ל ועדת השרים לענייני ביטחון שקמה בעקבות המלצת "ועדת החמישה".
בממשלה הראשונה, השנייה והשלישית לא הוקמה כלל ועדת שרים לענייני ביטחון.
ועדת שרים לענייני ביטחון שבהמשך שונה שמה לוועדת השרים לענייני ביטחון נזכרת שוב רק בהחלטת ממשלה מס' 309 מ-8 באפריל 1953 שקבעה את הקמתן של שלוש ועדות שרים נוספות: לעניינים כלכליים, לענייני פנים ושירותים ולחקיקה.
ההחלטה קבעה גם ששר החוץ יעמוד בראש ועדת השרים לענייני חוץ וביטחון.
ארבעה ימים לאחר מכן החליטה הממשלה על הרכבה של ועדת השרים לענייני חוץ וביטחון.
בראשה עמד שר החוץ משה שרת והיא כללה שישה שרים.
ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון לא היה חברה בוועדה.
היא מיעטה להתכנס ולא עסקה בנושאים הביטחוניים החשובים.
ב-3 ביולי 1955, החליטה הממשלה השישית כי בראש הוועדה יעמוד שוב שרת, שהיה הפעם ראש הממשלה ושר החוץ, איך בין ששת חבירה נמנה הפעם שר הביטחון בן-גוריון.
כעבור ארבעה חודשים בלבד, לאחר שקמה הממשלה השביעית, הוגדל מספר חברי הוועדה לשמונה.
שרת ובן-גוריון היו מסוכסכים קשות ובראש הוועדה עמד חיים שפירא שהיה שר הדתות ושר הסעד.
שר החוץ שרת נכלל בין חברי הוועדה, אך ראש הממשלה ושר הביטחון בן-גוריון שוב העדיף להישאר בחוץ.
הממשלה התשיעית בראשות דוד בן-גוריון החליטה במפורש ב-27 בדצמבר 1959 "לא להקים ועשת שרים קבועה לענייני חוץ וביטחון".
החל בממשלה העשירית, עדיין בראשות בן-גוריון, עמד תמיד ראש הממשלה בראש ועדת השרים לענייני ביטחון.
הממשלה ה-14 בראשות גולדה מאיר, כוננה ועדת שרים לענייני ביטחון שמנתה 15 חברים.
לצידה פעלה ועדת שרים לענייני השטחים המוחזקים שמנתה 15 חברים.
כחלק מתהליך הרכבת ממשלת ישראל העשירית הסכים לוי אשכול (שקיבל את המנדט להקים ממשלה בראשותו של בן-גוריון) לדרישת ישראל גלילי ואנשי "אחדות העבודה" לכינון ועדת שרים לענייני ביטחון (עובדה המעידה על כך שבשלהי שנות ה-50 בפועל חדלה הוועדה מלהתכנס), "בראשותו של שר הביטחון - הרכבה יהיה כמתכונת הממשלה".
כניסת אשכול ללשכת ראש הממשלה בשנת 1963 רוממה את מעמד הפורום שהחל להתכנס לעיתים תכופות יותר ובאופן ממוסד.
ההיסטוריון אדם רז ציין שהקמת ועדת השרים לענייני ביטחון בשנת 1961 הייתה נדבך חשוב במאבק הפנימי בצמרת הפוליטית בישראל בדבר פרויקט הגרעין הישראלי והדרישה שיוסדר פיקוח על הפרויקט, שהתנהל עד אז תוך מידור מוחלט של המערכת הפוליטית על ידי בן-גוריון ושמעון פרס.
בתקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים הדרג הצבאי בישראל תבע יציאה מהירה למלחמה והדרג המדיני נקט בעמדה מתונה יותר.
ב-2 ביוני התכנסה ועדת השרים המורחבת לענייני ביטחון (ראש הממשלה, עשרה שרים וסגן שר אחד) לפגישה עם פורום המטכ"ל, ובהזדמנות זו באו לידי ביטוי העמדות השונות.
ישיבה זו זכתה לכינוי "מרד הגנרלים", בשל הביקורת מהדרג הצבאי (בראשות האלופים אריאל שרון ומתי פלד) על הממשלה והאשמתה בהססנות, עקב הימנעותה (באותו שלב) מיציאה למכה מקדימה.
בסיום ההתכנסות דחה ראש הממשלה, לוי אשכול, את דרישת הרמטכ"ל, יצחק רבין, לכינוס מיידי של הממשלה וקבלת החלטה של יציאה למלחמה – אשכול הודיע שהממשלה תתכנס במועד הקבוע הרגיל, ביום ראשון, 4 ביוני.
בעקבות המלחמה החליטה ועדת השרים לענייני ביטחון על הדפסת מפת ישראל בקווי הפסקת האש של המלחמה תוך מחיקת "הקו הירוק", אך עקב התנגדותו של השר ישראל ברזילי הובאה ההחלטה להכרעת הממשלה, וזו התכנסה כוועדת השרים לענייני ביטחון ואישרה את ההחלטה.
עם הקמתה של הממשלה ה-15 בראשות גולדה מאיר, שמונה חודשים בלבד לאחר מכן, ב-15 בדצמבר 1969 אוחדו הוועדות וועדת השרים לענייני ביטחון הוסמכה לדון בנושאים הקשורים לשטחים המוחזקים.
כעבור תשעה חודשים, עם פרישת שרי גח"ל מהממשלה, הוזמנו כל חברי הממשלה להשתתף בדיוני ועדת השרים לענייני ביטחון.
בתחילתה של מלחמת ההתשה נמנעה ישראל מהפצצות בעומק מצרים במטרה למנוע הסלמה בלחימה ומחשש לתגובת ארצות הברית.
שגריר ישראל החדש בארצות הברית, יצחק רבין, ראה את הדברים אחרת ושיגר מברק ב-19 בספטמבר 1969 ובו העריך שהממשל האמריקאי אוהד את ישראל ואת פעולותיה הצבאיות במידה כזו שהאמריקאים עצמם היו מעוניינים בהחרפת הפעולות הצבאיות כנגד מצרים.
בעקבות זאת הציע מטכ"ל צה"ל באמצע דצמבר שחיל האוויר יתקוף בעומק מצרים.
לאחר דיונים אחדים בוועדת השרים לענייני ביטחון, שהסתיימו בתחילת ינואר, אושרו שתי התקיפות הראשונות, שהתחילו את מבצעי פריחה - סדרה של מבצעים של חיל האוויר שבמסגרתם הופצצו מטרות איכות בעומק מצרים.
ב-17 במרץ 1974 החליטה הממשלה שסמכויות ועדת השרים לענייני ביטחון - עדיין הממשלה כולה - יכללו גם את סמכויות ועדת השרים לענייני אבטחה שהוקמה ב-1972 לאחר טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ושבוע לאחר מכן התקיים דיון מקיף בעניין הרכבה של ועדת השרים לענייני ביטחון.
מאחר שהממשלה לא הצליחה להגיע לכלל סיכום, הוקמה ועדת שרים מיוחדת בראשות יגאל אלון ועימו יוסף בורג ומשה קול, והוטל עליה להציע את הרכבת ועדת השרים לענייני ביטחון.
בסופו של דבר החליטה הממשלה להקים ועדת שרים לענייני ביטחון בהרכב של 11 חברים ולהקים ועדת שרים נוספת בראשות שר המשפטים חיים יוסף צדוק שתציע לממשלה הגדרת תפקידים לוועדת השרים לענייני ביטחון ותמליץ גם על שיטת הדיווח לשרים שאינם חברים בוועדה.
ביולי 1990 עוגנה מעמדה של ועדת השרים במסגרת תיקון לחוק יסוד: הממשלה בהובלת חבר הכנסת בני בגין והתיקון שהציע כלל גם עיגון בחוק של הצוות לביטחון לאומי (הצוב"ל).
ב-5 בפברואר 1991 קיבלה הכנסת את התיקון, האומר כי עם כינונה של ממשלה תוקם ועדת שרים לענייני ביטחון לאומי בראשות ראש הממשלה ועימו שר הביטחון שר החוץ ושר האוצר.
הקמת ועדת השרים לביטחון לאומי
ועדת אגרנט, שהוקמה לאחר מלחמת יום הכיפורים, המליצה לראשונה על הקמת "ועדת שרים לענייני ביטחון" (קבינט), ולהסמיך צוות שרים מצומצם (עד 5 שרים) בראשות ראש הממשלה לקבל החלטות בעת מלחמה כשאי אפשר לזמן את הקבינט או את הממשלה.
רעיון הקמתו של הקבינט המדיני ביטחוני בישראל שב והועלה במצעה של מפלגת המרכז בראשותו של יצחק מרדכי בבחירות 1999.
מפלגת המרכז הציעה תוכנית מדינית ביטחונית חדשה, במסגרתה יוקם קבינט מדיני ביטחוני למען יישום יעיל של מדיניות השלום והביטחון.
על פי המצע, תוקם גם מועצה לתכנון וייעוץ מדיני שיושב ראש שלה ימונה על ידי ראש הממשלה, ולצדו יפעלו צוותים מקצועיים ומצומצמים בתחומי ההתמחות הרלוונטיים.
הוצע כי בישיבות הקבינט עצמן יטלו חלק באופן קבוע ראש הממשלה, ממלא מקום ראש הממשלה, המשנה לראש הממשלה, מנכ"לי משרד הביטחון, החוץ והאוצר, הרמטכ"ל, ראש השב"כ, המזכיר הצבאי של ראש הממשלה, מנהלי המשא ומתן המדיני וגורמים ממלכתיים בהתאם לצורך.
רעיון הקבינט המדיני ביטחוני נוצר במטרה לספק גוף מייעץ מיוחד, מקצועי ואובייקטיבי לממשלה.
על החברים בקבינט להעריך מצבים, להציע חלופות, לקבוע עמדות ולבחון את דרכי הממשלה והצבא.
בפועל, הקמת גוף זה נסמכת על הקובע כי .
עוד קובע החוק כי: .
בנוגע לנושאים בו תעסוק הוועדה לביטחון לאומי נקבע בהחלטות הממשלה:
כישלון הקבינט המדיני-ביטחוני במלחמת לבנון השנייה
בימי מלחמת לבנון השנייה, תפקיד הוועדה היה לקבוע ולהוביל את מדיניותה של ישראל במלחמה.
גוף זה, שמנה בו אז שנים-עשר חברים, ספג ביקורת קשה בדו"ח הביניים של ועדת וינוגרד והואשם בחוסר תפקוד בשעת חירום.
בישיבת הממשלה ב-12 ביולי 2006 הוחלט על הקמת "פורום השבעה", המורכב מחברי הקבינט עצמו, שתפקידו יהיה לקבל החלטות נקודתיות בנוגע למלחמה.
הסמכות שהוגדרה לפורום עם הקמתו היא לקבל החלטות אופרטיביות-מבצעיות, בעוד שהחלטות מדיניות נותרו במסגרת הקבינט המורחב.
חברי הקבינט בזמן מלחמת לבנון השנייה נתבקשו להעיד בפני ועדת וינוגרד, שהוקמה כדי לחקור את אירועי המלחמה, על מנת לבחון את הכישלון בהליך קבלת ההחלטות בגוף זה.
אחת התובנות הבולטות בדו"ח הביניים שפרסמה הוועדה היא כי הקבינט המדיני-ביטחוני בכלל, והפורום המצומצם שלו – "פורום השבעה", שתפקידם הוא לקבוע את מדיניות ישראל בזמן המלחמה, היו למעשה גופים מיותרים לחלוטין, שתרומתם בהליך קבלת ההחלטות היה חסר משמעות ואף שולי.
עוד הוטח בגופים הללו כי התנהלותם בעת חירום אף פגעה ועיכבה תהליכים חשובים.
עוד נטען, כי בניגוד למצופה בעת חירום, חברי הקבינט לא נטרלו את האינטרסים הפוליטיים, הארגוניים והאישיים שלהם בקבלת ההחלטות.
מכך עולה, כי הקבינט שימש יותר כ"חותמת גומי" עבור ראש הממשלה, ולא היה הבקרה העליונה להחלטותיו.
נטען כי התנהלותו הקלוקלת של הקבינט אפשרה לחברי הפורום המצומצם שניהל את המלחמה בפועל - ראש הממשלה, שר הביטחון והרמטכ"ל, לנהל את המלחמה כראות עיניהם.
מספר אירועים ביטחוניים (בתוכם, פעולת ההשתלטות על המרמרה) עוררו ביקורת על דרך קבלת ההחלטות שנעשתה במנותק מהקבינט בעוד ההשלכות חרגו מהתחום הביטחוני.
דו"ח מבקר המדינה בעניין מבצע צוק איתן נגע בנושא אופן קבלת ההחלטות, עדכון ותדרוך הקבינט המדיני-ביטחוני בעת המבצע.
ביוני 2016, בעקבות משבר פוליטי בין ראש הממשלה נתניהו והשר נפתלי בנט שדרש מינוי מזכיר צבאי לקבינט, מונתה ועדה בה היו חברים יעקב עמידרור, יוחנן לוקר ויוסף צ'חנובר.
הוועדה עסקה בעניין העברת מידע לקבינט וסמכויותיו במפקדות צה"ל ועסקה באירועים ביטחוניים שונים.
במאי 2017 הקבינט אימץ את המלצות הוועדה.
ב-30 באפריל 2018 אושר תיקון לחוק יסוד: הממשלה לפיו הקבינט הוסמך להכריז מלחמה ולהחליט על פעולה ש"עשויה בסבירות גבוהה להובילך למלחמה" (סמכות שהייתה קודם לכן של ממשלת ישראל.
כן נקבע כי החלטה על הכרזת מלחמה תוכל להתקבל על ידי ראש הממשלה ושר הביטחון בלבד, במקרה שלא ניתן לכנס את הקבינט.
התיקון האחרון בוטל ב-17 ביולי 2018 ונקבע כי בשביל להכריז מלחמה ולהחליט על פעולה ש"עשויה בסבירות גבוהה להובילך למלחמה" נדרש לבצע הצבעה בה ישתתפו מספר "רב ככל האפשר" של חברי הקבינט.
בשנת 2019 בהחלטת הקבינט הוקמה הוועדה המייעצת לבחינת היבטי ביטחון לאומי בהשקעות זרות.
במלחמת חרבות ברזל הסמיכה ממשלת ישראל ה-37 את הקבינט להקים קבינט ניהול מלחמה ולקבוע את הרכבו ותפקידיו.
חברי קבינט המלחמה, בהתאם להחלטת הקבינט, היו ראש הממשלה נתניהו, שר הביטחון גלנט, השר גנץ ושני משקיפים, השרים דרמר ואייזנקוט.
קבינט המלחמה פורק ב-16 ביוני 2024, בעקבות פרישת "המחנה הממלכתי" מהממשלה.
עיסוק בענייני הביטחון הלאומי של מדינת ישראל.
קבלת החלטה על מלחמה או על נקיטת פעולה צבאית משמעותית שעלולה להוביל ברמת הסתברות קרובה לוודאי למלחמה.
(ועדת השרים תפעיל את סמכותה רק אם מצא ראש הממשלה כי הפעלת הסמכות בידי הקבינט, במקום הממשלה, נדרשת, בנסיבות העניין, בשל טעמים של ביטחון המדינה או יחסי החוץ שלה, לרבות טעמי סודיות הכרוכים בהם).
יחסי החוץ של ישראל ומדיניות החוץ שלה.
אישור תוכניות פיתוח והצטיידות של מערכת הביטחון וגופי המודיעין.
נושאים הנוגעים למערכת הביטחון ולמדיניותה, לרבות מבנה צה"ל, היערכותו, כוננותו והצטיידותו, מחקר ופיתוח במערכת הביטחון, קבלת הערכת המודיעין הלאומית השנתית ומעקב אחר התפתחויות בתחומים אלה.
קבלת מידע בנושאי מודיעין, נושאים מדיניים, מבצעים צבאיים וביטחוניים.
תיאום פעולות הממשלה באזורי יהודה, שומרון ועזה.
כל נושא אחר שראש הממשלה קבע שנסיבותיו מצדיקות שיידון בוועדת שרים זו.
אין אפשרות להגיש ערר על החלטות הקבינט בפני הממשלה ותוקפן מחייב כתוקף החלטת ממשלה.
הרכב ועדת השרים לענייני ביטחון לאומי
+ועדת השרים לענייני ביטחון לאומי - יוני 2025שםתפקידסיעהמינוי על-פי חוקיו"ר הוועדהראש הממשלהבנימין נתניהו ראש הממשלההליכודישראל כ"ץהליכודגדעון סערשר החוץהימין הממלכתיבצלאל סמוטריץ'שר האוצר ושר נוסף במשרד הביטחוןהציונות הדתיתסגן ראש הממשלה
בטופולוגיה, הקבוצה הנגזרת של קבוצה במרחב טופולוגי היא קבוצת כל נקודות ההצטברות שלה.
מקובל לסמן את הקבוצה הנגזרת ב-.
את המושג הגדיר גאורג קנטור ב-1872. במידה רבה הוא פיתח את תורת הקבוצות כדי לחקור את הנגזרות של קבוצות בישר הממשי.
הסגור של קבוצה במרחב טופולוגי מוגדר בתור הקבוצה הסגורה הקטנה ביותר המכילה את ונכתב .
באופן שקול, הוא שווה לאיחוד .
ברור כי סגורה אם ורק אם היא שווה לסגור שלה, ולכן נובע כי זה קורה אם ורק אם .
קיימות קבוצות שהקבוצה הנגזרת שלהן ריקה, אלה הקבוצות שנקודותיהן מבודדות.
בצד השני קיימות קבוצות השוות לקבוצה הנגזרת שלהן, אלה מכונות קבוצות מושלמות, ואלה קבוצות ללא אף נקודה מבודדת.
במרחב טופולוגי המקיים את אקסיומת ההפרדה T1, כלומר כזה שבו כל היחידונים סגורים, כל קבוצה נגזרת היא סגורה.
בפרט כל קבוצה מושלמת במרחב כזה היא סגורה.
"קבוצה דקה" (meager set) היא קבוצה שאפשר להציג כאיחוד בן מניה של קבוצות בעלות נגזרת ריקה.
אופרטור הנגזרת קובע את הטופולוגיה
שני מרחבים טופולוגיים הם הומיאומורפיים אם יש העתקה רציפה וחד־חד־ערכית מהראשון על משנהו, שהיא גם פתוחה, כלומר מעבירה את הקבוצות הפתוחות מן המרחב הראשון אל הקבוצות הפתוחות בשני.
אם הומאומורפיזם אז לכל קבוצה בתחום של מתקיים .
מתברר שבמרחב המקיים אקסיומת הפרדה T1 גם ההפך נכון: אם פונקציה חח"ע ועל המקיימת , אז היא הומאומורפיזם.
זאת כי במרחב כזה, קבוצה היא פתוחה אם ורק אם היא זרה לקבוצה הנגזרת של משלימתה, .
אופרטור הנגזרת מקיים את התכונות הבאות:
לכל מספר סודר אפשר להגדיר את נגזרת קנטור-בנדיקסון מסדר של מרחב טופולוגי , באינדוקציה טרנספיניטית:
סדרת הנגזרות של כל מרחב טופולוגי היא יורדת ומוכרחה לעצור בסופו של דבר (ייתכן שהיא תסתיים בקבוצה הריקה).
הסודר הקטן ביותר שעבורו נקרא דרגת קנטור-בנדיקסון של המרחב.
המרחבים המושלמים הם אלו שהדרגה שלהם היא 0.
משפט קנטור-בנדיקסון קובע שכל קבוצה סגורה במרחב פולני ניתנת לפירוק יחיד כאיחוד של שתי קבוצות: האחת בת מניה והאחרת היא קבוצת נקודות ההתעבות שלה.
בפרט נובע שבמרחב פולני, כל קבוצה סגורה היא מושלמת.
למעשה המשפט קובע שדרגת קנטור-בנדיקסון של כל מרחב פולני היא בת-מניה.
משפט זה שקול לאקסיומת הבחירה, וקבוצת ברנשטיין מהווה דוגמה נגדית במודל ללא אקסיומת הבחירה.
הקבוצה הכחולה (באיטלקית: Squadra azzurra) הייתה קבוצת ברידג' שייצגה את איטליה בתחרויות בינלאומיות מאמצע שנות ה-50 ועד אמצע שנות ה-70 של המאה העשרים.
עד לעת האחרונה, נחשבה הקבוצה לדעת רבים לקבוצה הטובה ביותר בכל הזמנים,
אך בשנים האחרונות צצו נגדה טענות ועדויות רבות על מהלכים לא סבירים ולא עקביים שביצעו חבריה המעידים על רמאות, כך למשל ספרו התיעודי של אבון ווילסמור "מתחת לשולחן" ( UNDER THE TABLE ).
בשנים 1957 עד 1975 הקבוצה זכתה שש עשרה פעמים באליפות העולם בברידג' לנבחרות לאומיות.
בשנים 1964 עד 1969 ובשנת 1972 ייצגו אותה הזוגות: ג'ורג'ו בלאדונה - ולטר אווארלי, פייטרו פורקה - בניטו גארוצו ו מאסימו ד'אלליו - קמילו פאביס טיצ'י.
אאוג'ניו קיאראדיה וגוליילמו סיניסקלקו שיחקו בקבוצה בשנים הראשונות.
דאנו דה-פאלקו, ארתורו פרנקו וויטו פיטאלה שיחקו בשנים האחרונות ואחרי שנת 1972.
ב-1951 זכתה איטליה בפעם הראשונה באליפות אירופה והפסידה בגמר אליפות העולם לקבוצות (Bermuda Bowl) בנאפולי לנבחרת ארצות הברית שנחשבה לקבוצה הטובה ביותר בעולם.
בקבוצה האיטלקית שיחקו: פייטרו פורקה, קמילו פאביס טיצ'י ואאוג'ניו קיאראדיה.
פריצת הדרך של הקבוצה הכחולה הייתה באליפות אירופה בסטוקהולם ב-1956 בה ניצחה הקבוצה הכחולה את אלופת העולם נבחרת צרפת ובזכייה באליפות העולם ב-1957 בניו יורק אחרי ניצחון על נבחרת ארצות הברית.
השחקנים בקבוצה זו היו: בלאדונה, אווארלי, קיאראדיה, ד'אלליו, פורקה וסיניסקלקו.
עד 1966, זכתה הקבוצה בכל אליפויות העולם והאולימפיאדות למעט האולימפיאדה בשנת 1960 בה סיימה במקום החמישי.
חלק מההצלחה של הקבוצה הכחולה יוחס לשיטות הכרזה חדשות שפיתחו.
שיטות אלה לא היו מוכרות למתחרים בכלל והיו שונות מהותית מהשיטות הנהוגות בארצות הברית.
בלאדונה שהתגורר ברומא שיחק בשיטה הקרויה קלאב רומאי או קלאב קצר.
הנפוליטנים קיאראדיה ופורקה פיתוח שיטה שנקראה קלאב חזק או קלאב נאפוליטני.
גארוצו, הצעיר יותר, פיתח מאוחר יותר את שיטת הקלאב הכחול על בסיס שיטת הקלאב החזק.
שתי השיטות האחרונות כללו סגנון הכרזה הנקרא canapé בו מכריזים קודם סדרה ארוכה פחות ורק אחרי זה סדרה ארוכה יותר.
לאחר זכייתה באליפות העולם בשנת 1969 הכריזו חברי הקבוצה הכחולה על פרישתם.
ב-1970 וב-1971 זכתה קבוצה מארצות הברית באליפות העולם.
בשנת 1972 נבנתה הקבוצה מחדש וזכתה באולימפיאדה ובאליפויות העולם בשנים 1973, 1974 ו-1975.
1957, ניו יורק, ארצות הברית
1959, ניו יורק, ארצות הברית
1962, ניו יורק, ארצות הברית
1967, מיאמי ביץ', ארצות הברית
1964, ניו יורק, ארצות הברית
1972, מיאמי ביץ', ארצות הברית
בשנים המתחלקות ב-4 כגון: 1960, 1964 לא מתקיימת תחרות Bermuda Bowls והאולימפיאדה נחשבת לאליפות העולם לקבוצות.
הקבינט של ארצות הברית הוא הגוף המייעץ הרשמי המרכזי של נשיא ארצות הברית.
הקבינט מתכנס בדרך כלל עם הנשיא בחדר סמוך לחדר הסגלגל באגף המערבי של הבית הלבן.
הנשיא מנהל את הישיבות אך אינו חבר רשמי בקבינט.
סגן נשיא ארצות הברית משמש כחבר הקבינט מכוח החוק.
ראשי מחלקות הממשל – המזכירים – הממונים בידי הנשיא ומאושרים בידי הסנאט של ארצות הברית, הם חברים הקבינט, וראשי מחלקות בפועל משתתפים אף הם בישיבות הקבינט, גם אם לא אושרה מועמדותם בסנאט.
חברי הקבינט הם מינויים פוליטיים והם מנהלים את מחלקותיהם מבחינה ניהולית.
כפקידים בכירים העומדים בראש סוכנויות ממשל פדרליות, המזכירים שולטים בניהול המחלקה באופן מלא.
הנשיא רשאי למנות לחברי קבינט ראשי סוכנויות אחרות שאינם דורשים את אישור הסנאט האמריקאי.
לקבינט אין סמכויות ביצועיות משותפות או תפקידים קולקטיביים, ואין צורך לערוך הצבעות בפורום משותף.
הקבינט מורכב מ-25 חברים: סגן הנשיא, 15 מזכירי מחלקות ו-10 בכירים בדרג קבינט, ששלושה מהם אינם מחויבים באישור הסנאט.
במהלך ישיבות הקבינט, החברים יושבים לפי סדר ייסוד המחלקות שלהם, כאשר הוותיקות קרובות יותר לנשיא, והחדשות רחוקות יותר.
עם זאת, לסגן הנשיא אין סמכות על הקבינט, וכל חברי הקבינט כפופים ישירות לנשיא.
חברי הקבינט הממונים על ידי הנשיא מכהנים כל עוד הנשיא חפץ בכך.
הנשיא רשאי לפטרם בכל עת ללא צורך באישור הסנאט או לשנות את מעמדם כחברי קבינט.
סגן הנשיא נבחר בבחירות ישירות ואינו סר למרות הנשיא, ולכן מעמדו בקבינט מעוגן בחוק.
מבחינה מעשית, ייתכן שלחבר קבינט תהיה סמכות חוקית לנקוט פעולות מסוימות בניגוד לרצון הנשיא, אך בפועל זהו מצב נדיר בשל סמכות הנשיא לפיטורים מידיים.
לנשיא ישנה הסמכות לארגן מחדש את הקבינט, למשל על ידי הקמת ועדות פנימיות.
כמו כל פקיד ציבור פדרלי, חברי הקבינט יכולים לעמוד בפני הליך הדחה בבית הנבחרים ומשפט בסנאט בגין "בגידה, שוחד, או פשעים ועבירות חמורים אחרים".
חוקת ארצות הברית אינה קובעת במפורש את קיומו של הקבינט.
קיומו נגזר מ"פסוקית חוות הדעה" בפרק 2 לחוקת ארצות הברית המאפשר לפקידים הבכירים של מחלקות הקבינט לספק חוות דעת לנשיא.
בנוסף, התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית מקנה לסגן הנשיא, יחד עם רוב ראשי המחלקות, את הסמכות להכריז על נבצרות הנשיא במקרה של אי-כשירות.
ראשי מחלקות הממשל נמצאים – אם הם עומדים בתנאים החוקתיים – בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית.
החבר הבכיר ביותר בקבינט (לאחר סגן הנשיא) הוא מזכיר המדינה של ארצות הברית, הממוקם במקום הרביעי בסדר הירושה אחרי סגן הנשיא, יושב ראש בית הנבחרים והנשיא הזמני של הסנאט.
המסורת של הקבינט נוצרה מתוך הוויכוחים שהתגלעו בוועידת החוקה בשנת 1787 בנוגע לשאלה אם יפעיל הנשיא את הסמכות הביצועית לבדו או בשיתוף פעולה עם קבינט של שרים או מועצת יועצים פרטית.
כתוצאה מהוויכוחים, נקבע בחוקה (פרק 2, חלק ראשון, סעיף 1) כי הסמכות הביצועית תינתן לידי הנשיא בלבד, אך בהסתייגות המתבטאת בפרק 2, חלק שני, סעיף 1:
החוקה אינה קובעת מה יהיו מחלקות הרשות המבצעת, כמה יהיו או מה יהיו תפקידיהן.
ג'ורג' וושינגטון, הנשיא הראשון של ארצות הברית, ארגן את פקידיו הבכירים בקבינט, וקבע אותו כחלק מהמבנה של הרשות המבצעת מאז ועד ימינו אנו.
הקבינט של ארצות הברית בממשל ג'ורג' וושינגטון כלל חמישה חברים: הוא עצמו, מזכיר המדינה תומאס ג'פרסון, מזכיר האוצר אלכסנדר המילטון, מזכיר המלחמה הנרי נוקס והתובע הכללי אדמונד רנדולף.
סגן הנשיא ג'ון אדמס לא היה חבר בקבינט של וושינגטון, משום שהתפקיד נחשב בתחילה לתפקיד חקיקתי – נשיא הסנאט.
בנוסף, עד אשר נוצר אינטררגנום בתפקיד הנשיא (מה שלא קרה עד למותו של ויליאם הנרי הריסון ב-1841), לא היה ברור אם סגן הנשיא יוכל למלא את תקופת כהונתו של הנשיא הנבצר, או שמא יהיה נשיא בפועל עד שניתן יהיה לקיים בחירות חדשות.
רק במאה ה-20 החלה הכללה קבועה של סגני הנשיא כחברים בקבינט, ותפקידם הפך להיות חלק מהנהגת הרשות המבצעת.
במרוצת השנים השתמשו הנשיאים בישיבות קבינט עם פקידים בכירים שבחרו בעצמם, אך במידות שונות ולתכליתות נפרדות.
במהלך נשיאותו של אברהם לינקולן, מזכיר המדינה ויליאם סיוארד תמך במתן סגנון פרלמנטרי לתפקיד הקבינט.
עם זאת, לינקולן דחה את הצעתו של סיוארד.
כאשר וודרו וילסון היה פרופסור הוא תמך גם הוא בקבינט בעל סגנון פרלמנטרי, אך לאחר שנבחר לנשיא בחר שלא ליישם סגנון זה בקבינט שלו.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 הקבינטים גדלו וכללו גם צוותי עבודה מובהקים בבית הלבן בנוסף לראשי מחלקות וסוכנויות.
הנשיא רונלד רייגן ייסד שבע מועצות משנה בקבינט כדי לדון בסוגיות מדיניות רבות, ונשיאים לאחר מכן המשיכו במנהג זה.
בפרק 3 לקודקס ארצות הברית, סעיף 302 (U.S.C.
3 § 302), הנוגע לבאות הכוח של סמכויות הנשיא, נקבע כי סעיף זה מתייחס ישירות למזכירי מחלקות הקבינט, מאחר שכל אחת מהמחלקות שלהם נוסדה מכוח החוק ותפקידיה מפורטים בו, ובכך הם מקבלים את הסמכות לפעול בשם הנשיא בתחומי אחריותם ללא הצורך בהסמכה ספציפית.
בפרק 5 לקודקס ארצות הברית, סעיף 3110 (U.S.C.
5 § 3110), הידוע גם כ"חוק האנטי-נפוטיזם הפדרלי 1967", נבחרי ציבור פדרליים מנועים מלמנות את בני משפחתם הקרובים למשרות מסוימות בממשל, כולל משרות בקבינט.
על פי "חוק הרפורמה במשרות פדרליות פנויות 1998", בסמכות הנשיא למנות מזכירי מחלקות בפועל מתוך עובדי המחלקה הרלוונטית.
אלו יכולים להיות עובדים בכירים קיימים, מינויים פוליטיים של הממשל היוצא (במקרה של ממשל חדש), או לעיתים רחוקות מינויים בדרגים נמוכים יותר בממשל.
אם המינוי מאושר, הם מקבלים את כתב המינוי שלהם, נשבעים לתפקידם ומתחילים בביצוע חובותיהם.
כאשר הסנאט נמצא בפגרה, הנשיא יכול למנות ראשי מחלקות בפועל ולמנות אותם כהלכה עם חזרתו של הסנאט לפעילות סדירה.
סגן נשיא נבחר אינו דורש את אישור הסנאט, וכך גם ראש סגל הבית הלבן, שהיא משרה בתוך משרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית.
מזכירי מחלקות הקבינט ורוב שאר בעלי המשרות הבכירות הפדרליות בדרג קבינט או תת-קבינט משתכרים לפי תוכנית שכר קבועה בת חמש רמות הידועה כ"לוח הזמנים של המנהלים", אשר מעוגנת בסעיף 5 לקודקס ארצות הברית.
21 משרות, כולל מזכירי המחלקות לצד בכירים אחרים, אשר מקבלות שכר לפי הרמה הראשונה בתוכנית השכר, מופיעות בסעיף 5312 (U.S.C.
5 § 5312), ו-46 משרות אחרות הנמצאות ברמה השנייה (כולל מרותיהם של סגני מזכירי המחלקות השונות) מופיעות בסעיף 5313 (U.S.C.
נכון לינואר 2023, השכר השנתי ברמה הראשונה נאמד ב-235,600 דולר אמריקאי.
השכר השנתי של סגן הנשיא נאמד ב-235,300 דולר אמריקאי.
רמת השכר הוגדרה על ידי "חוק רפורמת השכר הממשלתי 1989", המספק עדכון אוטומטי להוצאות המחיה עבור עובדים פדרליים.
סגן הנשיא מקבל את אותה הפנסיה כמו שאר חברי הקונגרס של ארצות הברית, בשל תפקידו כנשיא הסנאט של ארצות הברית.
+חברי הקבינט של ארצות הבריתמיקום בסדר הירושה של הנשיאותיתפקידבעל/ת התפקידתחילת כהונה1 סגן נשיא ארצות הבריתג'יי.
מחלקת המלחמה (1789–1947) – מוזגה לתוך מחלקת ההגנה שהוקמה.
מחלקת הצי של ארצות הברית, בראשות מזכיר הצי, שהייתה עצמאית בשנים 1789–1947 הוכפפה למחלקת ההגנה, שהוקמה.
מחלקת הדואר (1829–1971) – הפכה לסוכנות פדרלית עצמאית.
מזכיר לענייני חוץ – התפקיד נוצר ביולי 1781 ושמו שונה למזכיר המדינה בספטמבר 1789.
מזכיר המסחר והעבודה – התפקיד נוצר בשנת 1903 ושמו שונה למזכיר המסחר בשנת 1913, אז נוצר תפקיד חדש בקבינט – מזכיר העבודה – והסמכויות הנוגעות לענייני עבודה הועברו אליו.
מזכיר הבריאות, החינוך ושירותי האנוש – התפקיד נוצר בשנת 1953 ושמו שונה למזכיר הבריאות ושירותי האנוש בשנת 1979, אז נוצר תפקיד חדש בקבינט – מזכיר החינוך – והסמכויות הנוגעות לענייני חינוך הועברו אליו.
הקבינט של ארצות הברית בממשל ביל קלינטון כיהן במשך שתי תקופות כהונה נשיאותיות, ממועד השבעת הנשיא קלינטון ב-20 בינואר 1993 ועד לסיום כהונתו השנייה ב-20 בינואר 2001.
הנשיא קלינטון צירף לקבינט מספר בעלי תפקידים שלא כיהנו בו בימי ממשלו של הנשיא הקודם בוש (1989–1993):
שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות
מנהל התוכנית הלאומית לפיקוח על סמים
מנהל הרשות לעסקים קטנים - מ-1994
מנהל סוכנות הביון המרכזית - מ-1995
מנהל הסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום - מ-1996.
שישה מהם כיהנו בו במשך כל תקופת נשיאותו של קלינטון.
מזכירת הבריאות ושירותי האנוש: דונה שלאלה (1993–2001)
מנהלת הסוכנות להגנת הסביבה: קרול בראונר (1993–2001)
מנהל הסוכנות הפדרלית לניהול מצבי חירום: ג'יימס לי ויט (1993–2001)
הקבינט של ארצות הברית בממשל ג'ון פ.
קנדי כיהן במשך שנתיים ועשרה חודשים, ממועד השבעת הנשיא קנדי ב-20 בינואר 1961 ועד שנרצח ב-22 בנובמבר 1963.
הקבינט כלל 11 בעלי תפקידים וכיהנו בו 14 גברים.
במהלך כהונתו הקצרה של הקבינט התרחשו חילופי גברי של שר הדואר, מזכיר העבודה ומזכיר הבריאות, החינוך והרווחה.
כל חברי הקבינט שכיהנו בעת מותו הפתאומי של קנדי המשיכו לכהן בקבינט של יורשו לינדון ג'ונסון.
הקבוצה נחשבת לגורם חשוב בהתפתחות הברוטליזם ולראשית תנועת הפופ ארט, בדיוניה על תוצרי התרבות הפופולרית.
חבר הקבוצה אלווי טוען שהשתמש במונח "פופ ארט" החל מ-1955, בהתייחסו למגמה באמנות האנגלית החל מ-1953.
ריינר בנהם כינס את המושב הראשון (1952–1953), במהלכו הקבוצה ניתחה את המודרניזם.
הם דנו בתאוריות של אמדה אוזנפנט ולה קורבוזיה, שלטענתם לא התמודדו כראוי עם צרכנות ועם טכנולוגיה.
אלווי ומקהייל כינסו את המושב השני (1955), הנושא שלו היה תרבות ההמונים האמריקאית ומערכת היחסים בינה לבין אמנות יפה.
הם ניתחו נושאים כמו פרסום, קולנוע הוליוודי, עיצוב מכוניות, מדע בדיוני, אופנת נשים ומוזיקה פופולרית ברצינות אקדמית.
הקבוצה הנגישה את עצמה לקהל הרחב באמצעות מאמרים בכתבי עת, אירועים במכון לאמנות עכשווית ויצירות אמנות.
בשנת 1956 הוצגה בגלריית האמנות וייטצ'אפל בלונדון התערוכה זהו המחר (This Is Tomorrow).
הגרעין המרכזי בתערוכה הורכב מחברי הקבוצה העצמאית והיא עוררה התעניינות ציבורית רחבה ברעיונות הקבוצה.
בתערוכה הוצג הקולאז' המפורסם של המילטון "מהו העושה את הבתים בימינו כה שונים, כה מושכים?".
הקולאז' מסכם את מסקנות המושב השני של הקבוצה.
הקבוצה הירושלמית לקידום זכויות להט"ב הוקמה בשנת 2012 על ידי סטודנטים וסטודנטיות מהפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, במטרה לפעול לקידום זכויות הקהילה הגאה באמצעות המשפט.
הקבוצה מאמינה, כי מרבית זכויות הקהילה עוגנו באמצעות בתי המשפט, וחלק בלתי מבוטל מההכרה, המודעות והלגיטימציה של הקהילה הגאה הושגה אגב ובזכות מאבקים המשפטיים.
לכן, הקבוצה הירושלמית שמה לעצמה את קיומו וקידומו של שיח ועיסוק אקדמי המפתח ומקדם את זכויות הקהילה הגאה, לצד פעילות קלינית אשר תסייע להטמיע ערכים אלו בפרקטיקה המשפטית, כיעד.
הקבינט של ארצות הברית בממשל ברק אובמה כיהן במשך שתי תקופות כהונה נשיאותיות, ממועד השבעת הנשיא אובמה ב-20 בינואר 2009, ועד תום כהונתו השנייה של אובמה, ב-20 בינואר 2017.
הנשיא אובמה צירף לקבינט שלושה בעלי תפקידים שלא כיהנו בו בימי ממשלו של הנשיא הקודם בוש (2001-2009):
שגרירת ארצות הברית באומות המאוחדות
יושב ראש מועצת היועצים הכלכליים
מנהלת הרשות לעסקים קטנים (מינואר 2012).
הנשיא אובמה הוציא מן הקבינט את מנהל התוכנית הלאומית לפיקוח על סמים, נושא משרה שנכלל בקבינט בימי הנשיא בוש.
בסך הכל כלל הקבינט 23 בעלי תפקידים (22 עד 2012) וכיהנו בו 32 גברים ו-16 נשים (לא כולל ממלאי מקום).
שניים מהם כיהנו בו במשך כל תקופת נשיאותו של אובמה - סגן הנשיא ג'ו ביידן ומזכיר מחלקת החקלאות טום וילסאק.
מזכירת הבריאות ושירותי האנוש: קתלין סבליוס (2009-2014), סילביה מתיוס ברוול (2014-2017)
הקבינט של אלבניה (באלבנית: Këshilli i Ministrave; ידוע גם כמועצת השרים של אלבניה או ממשלת אלבניה) היא הממשלה והגוף המנהל את הרשות המבצעת באלבניה.
בראש הקבינט עוד ראש ממשלת אלבניה.
יו"ר המועצה (ראש הממשלה) ממונה על ידי נשיא אלבניה; השרים מתמנים על ידי הנשיא בהמלצת ראש הממשלה.
הקבינט של אלבניה מתחיל לפעול רק אם האספה הלאומית נתנה את אמונה בממשלה.
הקבינט אחראי לניהול השוטף של אלבניה, הוא אמון לקיים את מדיניות החוץ, הפנים, הכלכלה והחברה של אלבניה.
לקבינט כפופים משרדים ממשלתיים המחולקים כל אחד לזרועות ואגפים, וזה יוצר את הרכב הרשות המבצעת.
הקבינט אחראי לתת דין וחשבון לפרלמנט האלבני.
הפרלמנט רשאי לפרק את הקבינט (בעקיפין) באמצעות הצעת אי-אמון.
השרים נדרשים לענות על שאילתות בכתב או בעל פה שמוצעות על ידי חברי האספה הלאומית.
באלבניה, שאילתות אלה מכונות "שאלות הממשלה".
בנוסף, על שרי הקבינט להשתתף בישיבות ודיונים בפרלמנט הנוגעים לחקיקה בתחום אחריותם.
משמע, שר האוצר מחויב להגיע לדיון באספה הלאומית בנוגע לחקיקה בתחום הכלכלי.
אם ברצונם של שרי הקבינט לפתוח בהליך חקיקה, הם זקוקים לאישור האספה הלאומית.
לרוב, הפרלמנט מאשר לשרים לפתוח בהליכי חקיקה.
הקבינט משחק תפקיד מרכזי בקביעת סדר היום של האספה הלאומית.
הקבינט יכול להציע חוקים ותיקונים במהלך ישיבות פרלמנט ולדחות דיונים שנקבעו על ידי נשיאות האספה הלאומית במטרה לקדם חקיקה בתחומים שונים.
חברי הקבינט מחולקים לארבע רמות שלפיהן הם מסווגים מבחינת בכירות:
ראש ממשלת אלבניה - המשרה הרמה ביותר בקבינט ובאלבניה בפרט.
סגן ראש ממשלת אלבניה - המשרה השנייה בחשיבותה מבחינה ביצועית באלבניה.
סגן ראש ממשלת אלבניה הוא יד ימינו של ראש הממשלה והוא מחליף אותו כאשר נבצר ממנו לכהן בתפקיד.
שר - חבר במועצת השרים האחראי על תחום כלשהו באלבניה.
סגן שר - לחלק מהשרים ממונים סגנים, שעוזרים להם בניהול התחומים עליהם השרים אחראים.
הקבוצה הלאומית לפשע מאורגן היא סוכנות של משטרת ניו זילנד שמטרתה "לשבש ולהילחם בפשע המאורגן".
בעשור הראשון לקיומה, משנת 2008 עד 2018, שמה הרשמי היה הסוכנות לפשיעה פיננסית ומאורגנת של ניו זילנד
ממשלת הלייבור החמישית הודיעה בשנת 2007 על כוונתה ליצור את הסוכנות, תוך כוונה שזו תחליף את משרד ההונאה החמורה.
הסוכנות הוקמה ב-1 ביולי 2008 (למרות שבדצמבר 2008 ראש הממשלה החדש מהמפלגה הלאומית ג'ון קי אמר כי משרד ההונאה החמורה לא יבוטל).
הסוכנות הובילה את הפשיטה הראשונה שלה ב-28 באוקטובר 2009, כשהנפיקה צווי חיפוש על חברי מועדון האופנועים Tribesmen בנורת'לנד.
בשנת 2018 הסוכנות איבדה את עצמאותה והפכה ליחידת סמך במשטרת ניו זילנד בשם הקבוצה הלאומית לפשע מאורגן.
הקבוצה המיוחדת למבצעים פדרליים (בספרדית: Grupo Especial de Operaciones Federales, בראשי תיבות: GEOF) הוא שמן של יחידות טקטיות משטרתיות של המשטרה הפדרלית בארגנטינה שתפקידן לבצע מבצעים ללוחמה בטרור, מניעת הברחות סמים, אבטחת אח"מים וחילוץ בני ערובה.
הקבוצה מהווה יחידה של המשטרה הכפופה לדירקטוריון הכללי פשעים מורכבים וטרור בינלאומי.
למרות קיומם של כוחות מיוחדים בארגנטינה כבר משנת 1930, היחידה עצמה נוצרה באופן רשמי רק לאחר הפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה.
היחידה הראשונה הוקמה ב-1994 בטוקומן וב-1997, הוקמה היחידה השנייה ברוסריו.
רק שנה לאחר מכן הוקמה היחידה בבואנוס איירס.
קורס ההכשרה עומד על 20 שבועות והוא מחולק לשתי תקופות, עם רק 15% של לוחמים שעוברים את ההכשרה, הכוללת צליפה, צניחה, אמנויות לחימה, נהיגה התקפית ושימוש בחומרי נפץ.
הקבוצה משתפת פעולה ומתאמנת עם יחידות מיוחדות של מדינות אחרות הדומות לה, כמו יחידת ה-FBI לחילוץ בני ערובה, ויחידת צבא ארצות הברית: הכומתות הירוקות, כמו גם היחידה הישראלית ימ"מ ויחידות ה-SWAT.
היחידה זכתה לכינוי 4T (todo tiempo-todo terreno, בכל מזג אוויר ובכל שטח הוא המוטו של היחידה) והיא פועלת בכל ארגנטינה.
הציוד הבסיסי לכל לוחם ה-GEOF כולל נשק סטנדרטי ורובה סער.
הציוד גם כולל רובי ציד, רובי צלפים, ואפילו מכונת ירייה (מספר יחידות) תלוי במצבים בהן נתקלים הלוחמים.
להלן הנשק הנפוץ שבשימוש ה-GEOF:
הקלר וקוך USP ב-45 ACP
SIG 552 קומנדו: סטנדרטי נשק
הקבוצה הראשונה הוא כינויה של קבוצת השחקנים הראשונה אי פעם אשר שיחקה כדורסל, בשנת 1891.
קבוצת השחקנים כללה 18 סטודנטים ללימודי מזכירוּת במכללת ימק"א שבספרינגפילד, מסצ'וסטס, אשר במסגרת לימודיהם נדרשו להשלים קורס בחינוך גופני, אותו העביר ממציא משחק הכדורסל ג'יימס נייסמית'.
במהלך הקורס שיחקו הסטודנטים במשחק אותו הגה אז נייסמית', על פי כלליו הראשוניים – ללא כדרור – כאשר הסלים במשחק הם סלי אפרסקים.
משחק הכדורסל הראשון של הקבוצה נערך ב-21 בדצמבר 1891 בין שתי קבוצות בעלות תשעה שחקנים כל אחת, והסתיים בתוצאה 1–0.
בשנת 1959 הונצחה הקבוצה כחברה בהיכל התהילה של הכדורסל, כחלק מהמחזור הראשון שהוצג בו.
שמות 20 השחקנים אשר הוכרו כחברי הקבוצה המקורית הם: ליימן ארצ'יבלד, פרנקלין בארנס, וילברט קרי, ויליאם צ'ייס, ויליאם דייוויס, ג'ורג' דיי, בנג'מין פרנץ', הנרי גלן, ארנסט הילדנר, גנזבורו אישיקווה, ריימונד קיין, דונלד פריס, יוג'ין ליבי, דן כריסטנסן, פינליי מקדונלד, פרנק מאהן, תומאס פאטון, אדווין ראגלס, ג'ון תומפסון וג'ורג' ולר.
הקבינט של ארצות הברית בממשל אברהם לינקולן כיהן במשך מעט יותר מתקופת כהונה נשיאותית אחת, ממועד השבעת הנשיא לינקולן ב-4 במרץ 1861 ועד למותו ב-15 באפריל 1865 בעקבות ההתנקשות בחייו.
הקבינט כלל שבעה בעלי תפקידים וכיהנו בו 13 אישים, כולם גברים.
שניים מהם - מזכיר המדינה ומזכיר הצי - כיהנו בו במשך כל תקופת נשיאותו של לינקולן.
הקבינט של ארצות הברית בממשל אנדרו ג'ונסון כיהן במשך פחות מתקופת כהונה נשיאותית אחת, החל מה-15 באפריל 1865, היום שבו החליף ג'ונסון כנשיא את קודמו לינקולן שנרצח, ועד סיום כהונת ג'ונסון ב-4 במרץ 1869.
ג'ונסון הקים קבינט שכלל בראשיתו את כל שבעת האישים שכיהנו בקבינט של קודמו עד למותו.
שלושה מהם - מזכיר המדינה, מזכיר האוצר ומזכיר הצי - כיהנו בו במשך כל תקופת נשיאותו של ג'ונסון.
הקבינט של ארצות הברית בממשל ג'ורג' הרברט ווקר בוש כיהן במשך תקופת כהונה נשיאותית אחת, ממועד השבעת הנשיא בוש ב-20 בינואר 1989 ועד לסיום כהונתו ב-20 בינואר 1992.
לקבינט של בוש הצטרף המזכיר לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית, אשר מחלקתו החלה לפעול במרץ 1989, אך הוקמה בחקיקה שנתקבלה בקונגרס בימי הנשיא רייגן, קודמו של בוש.
הנשיא בוש הוציא מהקבינט את מנהל סוכנות הביון המרכזית.
הוא החזיר לקבינט את היועץ לביטחון לאומי, שהוצא ממנו על ידי קודמו רייגן.
כמו כן צירף בוש לקבינט את מנהל משרד המדיניות הלאומית לפיקוח על סמים.
בסך הכל כלל הקבינט 23 בעלי תפקידים (22 עד מרץ 1989) וכיהנו בו 29 גברים וארבע נשים.
11 מהם כיהנו בו במשך כל תקופת נשיאותו של בוש.
עם הקמת הקבינט הותיר בוש בתפקידיהם את המזכירים בריידי (אוצר), ת'ורנבורו (התובע הכללי) וקוואזוס (חינוך), שהיו חברים בקבינט של הנשיא רייגן.
בריידי אף כיהן בתפקידו עד תום כהונת הקבינט של בוש.
מזכיר הבריאות ושירותי האנוש: לואיס סאליבן (1989–1993)
מזכיר השיכון והפיתוח העירוני: ג'ק קמפ (1989–1993)
המזכיר לענייני חיילים משוחררים: אד דרווינסקי (1989–1992), אנתוני פרינסיפי (ממלא מקום) (1992–1993)
מנהל משרד הניהול והתקציב: ריצ'רד דארמן (1989–1993)
שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות: תומאס פיקרינג (1989–1992), אדוארד פרקינס (1992–1993)
היועץ לביטחון לאומי: ברנט סקוקרופט (1989–1993)
יושב ראש מועצת היועצים הכלכליים של ארצות הברית: מייקל בוסקין (1989–1993)
הקבינט הלאומי הוא פורום קבלת החלטות בין-ממשלתי אוסטרלי המורכב מראש הממשלה, ראשי הטריטוריות והשרים הראשיים.
הקבינט הלאומי, שהוקם במקור ב-13 במרץ 2020 בתגובה למגפת הקורונה, החליף את המועצה הממשלתית האוסטרלית (COAG) כפורום בין-ממשלתי עיקרי ב-29 במאי 2020. הקבינט הלאומי מורכב מהפורום הראשי (ראש ממשלה, ראשי ממשלת המדינות ושרים ראשיים), וועדות מיוחדות המתמקדות באוסטרליה הכפרית והאזורית, כישורים, תשתיות, בריאות, תחבורה, אוכלוסייה, הגירה ואנרגיה.
ראש הממשלה סקוט מוריסון הכריז על הקמת הקבינט הלאומי ב-13 במרץ 2020 לאחר פגישה של מועצת ממשלות אוסטרליה (COAG).
הקבינט נוצר מתוך הסכם "השותפות הלאומית לתגובת מגפת הקורונה" כדי "לתאם ולתת מענה לאומי עקבי למגפת COVID-19" במהלך המגפה העולמית.
בפגישה הראשונה השתתפה ראש ממשלת ניו זילנד, ג'סינדה ארדרן, בישיבת ממשלה לאומית במאי 2020 כדי לדון ביתרונות הכלכליים של נסיעה חוצת-טסמניה בין שתי המדינות.
הגוף הושווה לקבינט המלחמה האוסטרלי במהלך מלחמת העולם השנייה.
ישיבות הקבינט הלאומי מתקיימות באמצעות שיחות ועידה בווידאו.
הקבינט הלאומי אחראי על תמיכה ותיאום פעולות לאומיות באוסטרליה כתגובה למגפת הקורונה.
הקבינט נתמך על ידי הוועדה הראשית להגנת הבריאות באוסטרליה (AHPPC), גוף מתמשך המורכב ממנהל הרפואה הראשי של הקהילה האוסטרלית, ברנדן מרפי, וקציני הבריאות הראשיים של כל אחת מהמדינות והטריטוריות.
ה- AHPPC משתמשת במודל מתמטי, במחקר ובנתונים הקיימים כיום כדי ליידע את ההחלטות שקיבלו בקבינט הלאומי.
אלא נובעים מהמועצה הפדרלית, שנותנת תוקף משפטי להחלטות שקיבל הקבינט.
"השותפות הלאומית לתגובה למגפת הקורונה" נקבעת בחלק 6 (46) כי הצדדים "אינם מתכוונים שאף אחת מהוראות הסכם זה תהיה ניתנת לאכיפה משפטית".
המומחית למדיניות ציבורית, ג'ניפר מנזיס, מתארת את הקבינט הלאומי כ"COAG בשם אחר", שקיבל תפקיד מנהיגותי בתקופה של משבר לאומי.
היא כותבת "אף שקוראים לו קבינט, הקבינט הלאומי הוא מבחינה טכנית פורום בין-ממשלתי.
המוסכמות וכללי הקבינט, כגון סולידריות הקבינט והוראות סודיות, אינם חלים על הקבינט הלאומי.
כוחו הוא שמובילים מנהיגי כל תחומי השיפוט האוסטרלי לנהל משא ומתן בשם עמם וליישם את ההחלטות שהושגו.
המודל הזה נקרא פדרליזם מבצע." במודל זה אזרחי כל מדינה או טריטוריה מיוצגים על ידי ראשיהם הנבחרים, והמדינות הקטנות יותר שולחות נציגות שווה.
פורום כמו הקבינט הלאומי סופג ביקורת על כך שהוא גוף בלתי דמוקרטי, שכן תפקידו של הפרלמנט האוסטרלי מוטל על צד אחד.
עם זאת, הקבינט הלאומי מבוסס על משא ומתן ופשרה בין המדינות, ולא על רצון הרוב.
הפרלמנט מושעה ולא מתוקן; הפרלמנט יעביר חקיקה המבוססת על החלטות שקיבל הקבינט הלאומי.
לאחר חלוף המשבר, כל ההחלטות המתקבלות על ידי הקבינט הלאומי ייפלו לבדיקת התהליכים הדמוקרטיים הרגילים ובכך יהיה אחראי לכל ההחלטות שהתקבלו.
היו הצעות לפיהן הקבינט הלאומי ימשיך באופן קבוע לאחר שהמגפה תסתיים ויחליף למעשה את COAG.
ב-14 באפריל 2020 דווח כי ראש הממשלה מוריסון מקווה ש"התהליכים שהקמנו עבור הקבינט הלאומי עשויים להתגלות כדרך טובה יותר למערכת הפדרלית שלנו לעבוד בעתיד, אך זה יהיה עניין בפעם אחרת".
מארק מקגוואן, אמר כי אף מנהיגי מדינה אחרים לא התנגדו כאשר העלה את הרעיון להמשיך את הקבינט הלאומי.
הוא גם אמר לעיתון דה אוסטרליאן, "תהליך הקבינט הלאומי הסיר את הגבולות הפוליטיים שיכולים לעכב את COAG".
ראש ממשלת אוסטרליה המערבית, מטעם הלייבור, ג'יי ווטריל, כינה זאת "חידוש פנטסטי [שכדאי] להמשיך" והוסיף כי הקבינט "השיג יותר בחודשים האחרונים ממה ש[פגישות] COAG רבים השיגו במשך שנים רבות".
ב-29 במאי 2020 הודיע ראש הממשלה כי הקבינט הלאומי יחליף את COAG (עם ביטול COAG) וישיבות לאחר המגפה יתקיימו מדי חודש, במקום הפגישות הדו-שנתיות של COAG.
לדברי סיימון בנסון מהעיתון "דה אוסטרליאן", אנלוגיה אחת ששימשה לתיאור המשמעות של הדבר הייתה "כאילו האו"ם הופך לממשלה".
ועדת שרים לענייני חברה וכלכלה, המכונה באמצעי התקשורת וידועה בציבור כ"הקבינט החברתי-כלכלי", היא ועדת שרים מיוחדת, האמונה על גיבוש מדיניות הממשלה, הובלתה ויישומה בנושאי מדיניות חברתית-כלכלית ובקידום פרויקטים לאומיים.
באפריל 2001 החליט ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון לחזק את המעמד של הקבינט החברתי-כלכלי, למעשה החלטתו של שרון קבעה כי הקבינט יהיה שווה במעמדו לקבינט המדיני-ביטחוני וההחלטות שיתקבלו בו יהיו מחיובות כמו החלטות המממשלה למעט מקרים בהם ראש הממשלה מביע הסתייגות בנוגע לאחת מההחלטות.
ביוני 2013 אישרה הממשלה את ההצעה להרחיב את הסמכויות של הוועדה כך שבמהלך כהונת ממשלת ישראל השלושים ושלוש, הדיונים יתקיימו 3 פעמים בשנה לכל הפחות, בהם יידונו חברי הקבינט על מגמות כלכליות, סיכונים כלכלים, הערכות מצב אסטרטגיות ועוד.
בדצמבר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל הקבינט החברתי-כלכלי דן בהצעת המטה לביטחון לאומי וראש הממשלה בנימין נתניהו לאשר הכנסת פועלים פלסטינים לישראל; זאת שהכנסת הפועלים הופסקה בעקבות מתקפת הפתע של חמאס ב-7 באוקטובר.
חברי הקבינט דחו פה אחד את ההצעה כאשר כל השרים חברי הקבינט התנגדו להצעה, למעט שר החקלאות אבי דיכטר ושר העבודה יואב בן צור שנמנעו.
בדו"ח מבקר המדינה שפורסם בנובמבר 2025 הראה כי בשנים 2003 עד 2013 עסק רבות הקבינט החברתי-כלכלי בתחומי עיסוקיו, והתקבלו בו החלטות רבות, ואילו משנת 2014 ואילך הוא "נמנע מעיסוק בנושאי ליבה בתחום החברתי ובתחום הכלכלי", על פי דו"ח המבקר, כגון היערכות להזדקנות האוכלוסייה.
לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל הקבינט כמעט ולא התכנס, ולא התקיים אף דיון בנושא ההשלכות הכלכליות של הירידה בדירוג האשראי של ישראל.
מבנה הקבינט החברתי-כלכלי וסמכויותיו כיום
בוועדה מכהנים 15 שרים, מתוכם:
חבר אחד מטעם מפלגת הציונות הדתית;
חבר אחד מטעם מפלגת עוצמה יהודית;
חבר אחד מטעם מפלגת יהדות התורה.
שרמשרדסיעהיו"ר הוועדהראש הממשלהבנימין נתניהו ראש הממשלההליכוד מ"מ יו"ר הוועדה
טיפול בנושאים הנוגעים לפרויקטים לאומיים
טיפול בנושאי הכלכלה והשכר בישראל
טיפול בנושאים הקשורים לתקציב המדינה
הקבינט של ארצות הברית בממשל ג'ון אדמס כיהן במשך תקופת כהונה נשיאותית אחת - ממועד השבעת הנשיא ג'ון אדמס ב-4 במרץ 1797 ועד לסיום כהונתו ב-3 במרץ 1801.
הקבינט כלל חמישה בעלי תפקידים.
שניים מהם - התובע הכללי לי ומזכיר הצי סטודרט - שימשו בקבינט במשך כל תקופת כהונתו.
סמואל דקסטר כיהן במשך זמן קצר בשני תפקידים בקבינט.