tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחירו הגבוה של השטח נובע ממיקומו המצוין – סמוך להיכל המשפט בפינת רחוב ויצמן ושדרות שאול המלך, מצפון לאזור הקריה, וקרוב למשרדי עורכי דין רבים הנמצאים בסביבתו.
על פי גלובס פתיחתו של המגדל סימלה את ראשית התאוששותו של שוק המשרדים, אחרי המשבר שפקד אותו בתחילת העשור הראשון של המאה ה־21, בעקבות האינתיפאדה השנייה והתפוצצותה של בועת הדוט־קום.
המגדל, שתכנן אדריכל צבי גבאי, בנוי מ־24 ובהן יותר מ־21,000 מ"ר של שטחי משרדים.
גובהו של המגדל, 89 מטרים מעל הקרקע, ממקם אותו בעשירייה השלישית של המגדלים בישראל (מבחינת גובהם).
המגדל מחובר ישירות לרחבת המוזיאון, שלצידה גם בתי המשפט, בגשר שאחד מקצותיו בקומתו השנייה.
המגדל נחשב לאחד מהבניינים היוקרתיים ביותר בישראל, ודמי השכירות בו הם מהגבוהים בארץ.
את המגדל מאכלסים משרדי עורכי דין, בתי השקעות, חברות עסקיות ושגרירויות.
משרדיה של "מגדל", בעלת הבניין, שוכנים גם הם במגדל המוזיאון.
זהו גם מקום משכנם של הבונים החופשיים בארץ ישראל, שמשרדם עבר ממרגלותיו לקומה הרביעית במגדל.
בעת השלמתו ב-2002, היה המגדל ה-8 בגובהו בישראל.
מאז הפגיעה במבנה ביוני 2025 על ידי טיל מאיראן, המבנה נסגר לפעילות, כל משרדי הממשלה שפעלו במבנה עברו למקומות אחרים.
המגדל עצמו הוא בן 25 קומות מעל הקרקע ו-4 נוספות מתחתיה.
המגדל הוקם בין השנים 1999–2002 בין הרחובות נתנזון, העצמאות והפל"ים, ועם סיום בנייתו עקף את מגדל אשכול והפך למבנה הגבוה בחיפה ובכל צפון הארץ.
בשנת 2003 נבנה מגדל חברת החשמל במבואות הדרומיים של חיפה.
אם לא מחשבים את האנטנות לראשו של מגדל המפרש, מגדל חברת החשמל גבוה יותר במספר מטרים.
בצירוף האנטנה שלראשו, מגדל המפרש גבוה בשבעה מטרים ממגדל חברת החשמל.
בתכנון המגדל וסביבתו נעשה ניסיון לשילוב בין ישן וחדש.
בשדרת הקשתות, המעוצבת בסגנון עתיק ומובילה משדרות הפל"ים אל המגדל המודרני, שולבו רפליקות של פסיפסים ומפות עתיקות של חיפה.
בין היתר מופיעה מפה משנת 1773 לצד רישומים של נוסעים שעברו בעיר לאורך ההיסטוריה שלה.
הבניין תוכנן על ידי משרד האדריכלים אמר-קוריאל (דינה אמר ואברהם קוריאל).
בבנייתו נעשה שימוש בהנדסת אנוש מתוחכמת ובטכנולוגיה שעד אז טרם הייתה בשימוש בבנייני ציבור בישראל.
הגישה אל קומפלקס קריית הממשלה נעשית מרחוב נתנזון, באמצעות גרם מדרגות הישר מהרחוב, ומשדרות הפל"ים, שמעליהן נמתח גשר הולכי-רגל המחבר בין בתי המשפט וטיילת הקשתות המוליכה למגדל.
המכרז להקמת קריית הממשלה במחוז חיפה, כולל המגדל, פורסם במרץ 1998. כחלק מתנאי המכרז, היזמיים יכלו לבנות גם משרדים להשכרה, מסחר וחניונים בתשלום.
היזם גם היה אמור להתחייב לבנות תחנת רכבת פרוורים בסמוך בשם חיפה – בית המכס.
בתחרות שנתית לגורדי שחקים שערך אתר skyscrapers.com (כיום emporis.com, מן האתרים המובילים בתחום זה) הוא זכה במקום השמיני לשנת 2002. המגדל, שנבנה מחומרים מתקדמים, תוך שימוש בהנדסה המבטיחה לו חסינות מפני רוחות חזקות ורעידות אדמה, הוא בעל תצורה עגולה ו"עתידנית".
ב-20 ביוני 2025, בשעה 15:52, במהלך מבצע "עם כלביא", פגע טיל בליסטי, אשר שוגר מאיראן, בסמיכות למגדל המפרש.
ההדף מהפגיעה גרם לנזק בקומותיו התחתונות של המגדל.
הבניין הוגדר "בניין מסוכן" ומשרדי הממשלה שפעלו בו התפנו למקומות אחרים.
מגדל המטכ"ל (או מגדל המצפ"ה) הוא בניין משרדים צבאיים וממשלתיים השוכן במחנה רבין שבקריה, בתל אביב-יפו.
המגדל, שבו 16 קומות מעל הקרקע, משמש את בכירי צה"ל ומשרד הביטחון.
בעקבות הוראתו של יצחק רבין כשר ביטחון בתחילת שנות ה־90 להעביר את בסיסי צה"ל מחוץ לערים המרכזיות פינו צה"ל ומשרד הביטחון שטח של 70 דונם בחלקה המערבי של הקריה בשווי שנאמד אז ב־1.5 מיליארד שקל.
בתמורה, החל צה"ל בבניית מגדל המשרדים בחלקה המזרחי של הקריה, על השטח שבו שכן בעבר בית היולדות הקריה שנהרס בשנת 1997.
המגדל תוכנן על ידי האדריכל אברהם יסקי, בנייתו החלה בשנת 2000 והוא נחנך בשנת 2005. המבנה תוכנן להיות בן 14 קומות אך במהלך הבניה הוחלט להוסיף לו שתי קומות ומנחת מסוקים על גגו.
עלות הפרויקט הוערכה בכ־600 מיליון ש"ח.
מ־1954 ועד אז, בכירי צה"ל ומשרד הביטחון שוכנו בבניין 22. הבניין היה מחולק לשניים: החלק המערבי שימש את המטכ"ל, והחלק המזרחי את ראשי משרד הביטחון.
בקומה השנייה הייתה לשכת הרמטכ"ל ולצידה לשכת מנכ"ל משרד הביטחון או לשכת שר הביטחון.
גם לאחר המעבר לבניין המטכ"ל החדש נשמרה אותה החלוקה: חצי מהבניין משמש את צה"ל וחצי את משרד הביטחון, כאשר שר הביטחון והרמטכ"ל נמצאים בקומה משותפת.
מאז המעבר למגדל המטכ"ל משמש בניין 22 את מינהל הרכש.
בשנת 2005 עברו משרד הביטחון והרמטכ"ל למבנה חדש בקריה, הממוקם בחלק המזרחי של המתחם מול מרכז עזריאלי.
הבניין החדש, שתוכנן על ידי האדריכל אברהם יסקי, מתאפיין בעיצוב מודרני וכולל שטח של 90 אלף מ"ר וגובה של 107 מטרים.
הבניין החדש נבנה על חורבות בית החולים ליולדות בקריה.
העיצוב שלו משדר תחושת מודרניות ואינו מרמז על היותו מבנה צבאי.
הבניין כולל מנחת מסוקים עגול בחלקו העליון, שנבנה לשימוש בשעת חירום.
בשנת 2022 הוחלט לקרוא לבניין "בית יצחק רבין" על שמו של ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין לאחר המלצת ועדת השמות במשרד הביטחון ואישור שר הביטחון בני גנץ.
בבניין המטכ"ל נבנו 22 קומות, מתוכן 16 קומות משרדים.
המבנה בנוי משני אגפים – בדרומי שוכן משרד הביטחון ומ־2022 הוא נקרא "בית יצחק רבין" ובאגף הצפוני נמצאות לשכות בכירי צה"ל ולשכת הרמטכ"ל.
בין האגפים מגדל אליפטי מסיבי שבתוכו מעליות, הנושא את מנחת המסוקים שעל גג המבנה (שבשימוש רק בשעת חירום).
מנחת זה הוא הפרט הבולט ביותר בבניין, והוא היה לסימן ההיכר שלו.
בקומה ה־14 נמצאות לשכותיהם של שר הביטחון והרמטכ"ל.
מעטפת המבנה עשויה משילוב של אלומיניום, זכוכית וגרניט, ובזוויות מסוימות ניתן לראות את המסדרונות השקופים המחברים בין המעליות למשרדים.
חזיתו המזרחית של הבניין פונה אל דרך בגין, מרכז עזריאלי ואל גשר עזריאלי, שבנייתו הסתיימה בפברואר 2003.
מגדל המים של קיבוץ בארי שוכן במקום בו הוקמה לראשונה בארי (נאחביר) בעת הקמת 11 הנקודות, כשלושה קילומטרים צפון-מערבית לשטח הקיבוץ כיום.
המגדל הוקם בשנת 1947 על ידי חברת סולל בונה, גובהו של המגדל הוא 11 מטרים וקוטרו 7 מטרים, ומכיל כ-250 מ"ק מים.
הוא שימש לאגירת מים לאנשי הקיבוץ לשתיה ולחקלאות וכעמדת התצפית והשמירה של הקיבוץ.
במלחמת העצמאות שימש כעמדת לחימה מול הצבא המצרי שהטיל מצור על הקיבוץ.
עם מעבר הקיבוץ למיקומו החדש (כשלושה קילומטרים דרום מזרחית לשטח הקיבוץ הישן) ננטש המגדל.
בשנת 2011 הוכרז כמבנה לשימור.
מגדל המים בעיר העתיקה בבאר שבע, ניצב ברחוב הרמב"ם 54, כ-250 מטרים דרומית-מזרחית לתחנת הרכבת הטורקית בעיר.
הוא נבנה בשנת 1915, במקביל להקמת תחנת הרכבת, ומכלי המים הגליליים שניצבו בו בעבר, סיפקו את צורכיהם של קטרי הקיטור שפקדו את התחנה עד סגירתה ב-1927.
את מגדל המים תכנן היינריך אוגוסט מייסנר, מהנדס ומומחה בבניית מסילות רכבת ממוצא גרמני.
המבנה עשוי אבן, הוא אליפטי בצורתו ומתנשא לגובה של שתי קומות.
בקומתו הראשונה שכנו המשאבות, ובשנייה ניצבו דוודי המים שהזדקרו מעל המבנה.
המים למגדל הוזרמו ממי באר בעיר.
המגדל הוקם במקום בו הסתעפה מהמסילה הטורקית לדרום, מסילה צדדית שהובילה לעבר דפו ומספר מחסני צבא.
המיקום אפשר למלא במים את קטרי הרכבות שנסעו צפונה לעבר מרכזה של ארץ ישראל ודרומה לכיוון חצי האי סיני.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הפציצו מטוסי חיל האוויר הבריטי את מגדל המים מספר פעמים, אך לא הסבו לו נזק, והוא המשיך ושימש לייעודו המקורי לאחר כיבוש הארץ בידי הבריטים.
לאחר שהתחנה נסגרה ב-1927, שימש המבנה את התחנה הווטרינרית הסמוכה לו ומספר צרכנים נוספים, ועם הקמת באר שבע העברית סיפק את צריכת המים של העיר כולה.
לאחר שנבנתה בריכת מים חדשה בשכונה א' בשנת 1950, ננטשה המערכת הישנה והמגדל יצא מכלל שימוש.
כיום ניצב המגדל בלב שכונת מגורים ולצידו הוכשר גן שעשועים.
מגדל המים בשכונת עג'מי שוכן בפינת הרחובות החרוב וחייבי משה בתל אביב.
קודם להקמת מגדל המים קיבלה יפו את אספקת המים שלה מבורות ומבארות.
מועד הקמתו המדויק של המגדל אינו ידוע, והוא הופיע לראשונה במפת העיר בשנת 1936, בעוד שנפקד מהמפה שפורסמה ב-1927. המגדל המתנשא לגובה של 31 מטרים, הוקם בנקודה הגבוהה ביותר בעג'מי, ונבנה מבטון מזוין, עמודים וקורות.
לכל גובהו של המגדל נקבעו חרכי ירי, ומתחת למכל המים שבראשו נבנתה מרפסת תצפית היקפית.
לכן ברי שהמגדל נבנה גם לצורכי ביטחון ושליטה.
המגדל עוצב בהשראת סגנון האר דקו שרווח ביפו הערבית באותם ימים, והתאפיין בהדגשות אנכיות הבאות לידי ביטוי בפילסטרים שסביב בסיסו.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 שימש המגדל את משטרת ישראל לתצפיות אחר עבריינים שפעלו בעג'מי.
המבנה שופץ בשנת 2004 בידי חברת עזרה וביצרון, הותקנו בו מדרגות ומעקה חדשים, והרחבה שסביבו רוצפה.
מגדל המים בראשון לציון הוקם בשנת 1898 לצד באר המושבה וגן המושבה, והיה למגדל המים השני שמוקם בישוב החדש.
המגדל הוקם במימונו של הברון רוטשילד, על ידי האדריכל א' וָארוֹן והמהנדס אדולף שטַרקמֶט, שהועברו מראש פינה לראשון לציון לצורך בנייתו.
הבריכה בראש המגדל הייתה הבריכה השלישית שהוקמה לצד הבאר, שחפירתה הושלמה ב-1883. קדמו לה בריכה סגורה עם מים לשימוש ביתי ובריכה פתוחה כשוקת לבהמות וכבריכת שחייה.
מהבריכה שבראש המגדל הוזרמו מי שתייה לבתי ומשרדי פקידות הברון בלבד.
שאר בתי המושבה זכו לאספקת מים סדירה רק עם הקמתו של מגדל בריכות המים ברחוב ביל"ו.
גובהו של המגדל 11.25 מטר.
בראש המגדל ניצבת בריכת מים גלילית סגורה, דופנותיה ממתכת וקיבולתה 60 מ"ק.
המסד ו-4 עמודי המגדל נבנו מאבני כורכר מסותתות.
מעל העמודים מבנה פתוח מחופה בגג רעפים, במרכזו ניצבת הבריכה, מסביב לו מרפסת שתחומה במעקה ברזל וב-16 עמודים שתומכים בגג.
עמודי המבנה ועמודי המרפסת יוצרים קשתות ביניהם.
בעיצובו של המבנה ניכרת השפעה מצורתם של מגדלי פעמונים בכנסיות.
הגישה לחלקו העליון של המגדל התבצעה באמצעות סולם חיצוני.
ברבות השנים פסק השימוש במגדל, וחלקו העליון הוסר.
ב-1987 שוחזר המגדל לראשונה, ובראשו הוצב מבנה משוחזר של המרפסת והבריכה.
לצד המגדל שוחזרה בריכת המים הפתוחה.
בשנת 2013 עבר המגדל עבודות שחזור נוספות בעלות של כ-300 אלף ש"ח, בהן הוחלפו חלק מאבני הכורכר שניזוקו קשות.
הבריכה המשוחזרת הפתוחה הוחלפה במזרקה רדודה בגובה פני הרחוב.
המגדל הוא אתר מורשת מוכרז.
איורים שונים של המגדל משמשים כסמל של מוזיאון ראשון-לציון ושל חברת המים העירונית "מניב".
מגדל המים של שיקגו הוא מגדל מים היסטורי שתוכנן בשנת 1869 בידי האדריכל ויליאם וורן בוינגטון.
זהו מגדל המים השני שהוקם בארצות הברית, כשקדם לו מגדל המים בלואיוויל שבקנטקי (1856).
גובהו של המגדל 47 מטרים, צורתו החיצונית מזכירה טירה בסגנון נאו-גותי והוא עשוי מלבני גיר שנכרו בעיר ג'ולייט, דרומית-מערבית לשיקגו.
המגדל הוא מטיפוס פשוט, ללא מכל לאגירת מים בראשו: בסמוך לו ניצבה תחנת השאיבה בשדרת שיקגו, שקיבלה את אספקתה במנהרה מעריסת מים בימת מישיגן.
בתוכו התנשא לגובה של 42 מטרים צינור מים אנכי שדרכו הוזרמו המים למערכת.
המגדל סייע בכיבוי שריפות אש ובוויסות לחץ המים.
המגדל ותחנת השאיבה הסמוכה לו היו מהמבנים הבודדים ברובע ששרדו את השרפה הגדולה של שיקגו שהתרחשה ב-1871. בשנים העוקבות לשריפה סימל המגדל את שיקגו הישנה ואת תהליך התחדשותה של העיר אחרי השריפה.
המגדל זכה לשיקום ראשון בשנים 1913–1916, במסגרתו הוחלפו חלק מלבני הגיר של המבנה, ולשיקום נוסף שהתמקד בפנים המבנה בשנת 1978. נכון לראשית העשור השני של המאה ה-21 פועלת במבנה גלריה לאמנות של לשכת התיירות בשיקגו.
ב-1969 זכה המבנה לתואר "ציון דרך במשק המים האמריקאי" (American Water Landmark) מטעם איגוד מקצועות המים האמריקאי (AWWA).
באפריל 1975 נוספו המגדל ותחנת השאיבה למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (NRHP).
מגדל המים הניצב בשטח בית הספר ויצמן בהרצליה מוגדר כאתר מורשת לאומית.
המגדל, אשר נבנה ב-1926, היה אחד ממפעלי הבנייה הגדולים ביותר בתקופתו.
הוא מומן על ידי החברה "קהילת ציון אמריקאית", אותה חברה שמימנה רבות מפיתוחי המושבה הרצליה, תוכנן על ידי המהנדסים "הקר-ילין" ונבנה בפועל על ידי חברת "סולל בונה" על גבעת המייסדים, עליה שוכן כיום גם בית הספר ויצמן.
תוכניתם של המהנדסים לבניית המגדל הייתה העזה אדריכלית.
מגדל המים, אשר מתנשא לגובה מרשים של 26 מטרים (על פי מרדכי נאור 30 מטרים, בהתאם לדברי בן ציון מיכאלי, ו-27 מטרים על פי חנוך בניהו), היה המגדל הגבוה בארץ באותה תקופה, ולחץ המים שצבר הספיק לשנים רבות.
כדי להעביר את מי המגדל לתושבי הרצליה, החלה עבודה מקיפה של הנחת צינורות וחיבור ברזים.
מדי מים הותקנו בכל בית, דבר שלא היה מקובל בארץ בתקופה זו.
על מנת לבצע את העבודה, הוקמה החברה "הספקת מים לעיר הרצליה", שהפכה מאוחר יותר לאגודה בשם "אגודת מפעל המים בע"מ", ואיגדה את חברות המים הקודמות של המושבה.
האגודה סיפקה מי שתייה לתושבים ומי השקיה לפרדסים, ובחריגה מתחומה סללה כביש בין הרצליה לתל אביב.
בעת סיום עבודות הבנייה וחיבור הצינורות, החליף המגדל את הצורך לשאוב מים ידנית, מאחר שבמהלך הבניה הונחה משאבה המעבירה מי באר אל המגדל, או לקנות אותם מהכפר הערבי הסמוך, ג'ליל, פעולות שהיוו את כל הספקת המים המקומית לפני הקמת המגדל.
מאוחר יותר הוקמה על גג המגדל תחנת תקשורת של סניף ההגנה בהרצליה, בה נעשה שימוש בהליוגרף לשם איתות אור.
מגדל המאה , המוכר גם בשמו הקודם Trustees System Service Building, הוא גורד שחקים הממוקם ברחוב וסט לייק 182, שיקגו, אילינוי, ארצות הברית.
הבניין מתנשא לגובה של 102.4 מטרים והוא בעל 28 קומות.
הוא תוכנן בידי Thielbar & Fugard בסגנון אר דקו, ונבנה בין השנים 1929–1930.
הקמתו של הבניין הסתיימה בשנת 1930 ומאז שימש כביתן של מספר שגרירויות לאורך השנים.
בתקופה זו היה לבניין הגבוה בעולם שבנוי מבטון מזוין.
הבניין התווסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (NRHP) ב-3 בספטמבר 1998.
בשנת 2003 הוסב מבניין משרדים לבניין מגורים.
באוגוסט 2004 צולמו בבניין מספר סצנות מהסרט באטמן מתחיל, שיצא לאקרנים שנה לאחר מכן.
בספטמבר 2005 הפך לבית משותף ושמו שונה למגדל המאה.
הבניין מוכר גם בשמותיו הקודמים:
מגדל המים של בני ברק נמצא על נקודה גבוהה בעיר ברחוב חזון איש קרוב לגבולה של העיר עם רמת גן, סמוך לשם נמצא בית הקברות שומרי שבת של בני ברק.
מגדל המים נמצא במרכז גן שעשועים שקרוי על שמו ומתנשא מעל בתי האזור, המגדל בנוי בטון חשוף בסגנון ברוטליזם מודרני ובעל קווים ישרים ואחידים, המגדל מהווה אחד מסמלי של העיר ואף הוא הופיע על סמליל מיתוג של העיר לקראת 90 שנה לבני ברק.
את המגדל תכנן האדריכל ישראל קשטן שכיום משמש בתור מהנדס העיר.
המגדל נמצא בשימוש של מי-ברק, תאגיד המים של בני ברק.
מגדל הנסיכה הוא גורד שחקים סופר גבוה בעל 101 קומות ובגובה של אשר משמש לדירות מגורים בלבד וממוקם בסמוך למרינה של העיר דובאי שבאיחוד האמירויות הערביות.
הבניין הוא השלישי בגובהו בדובאי, לאחר מגדל מרינה 101 ומגדל בורג' ח'ליפה וה-36 בגובהו בעולם.
מגדל הנסיכה היה מגדל המגורים הגבוה בעולם משנת 2012 עד שנת 2015 אז נעקף על ידי מגדל שדרת פארק 432 שבמנהטן, ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית.
הנדסת הבניין בוצעה על ידי סייד מג'יד האשמי כמהנדס ראשי וסגנו מוחמד עלי אלוגאלי.
הבניין כולל 763 יחידות דיור, 957 חניות תת-קרקעיות (נפרסות על פני שש קומות), ו-8 נקודות מכירה קמעונאיות.
הבניין הושלם ונמסר על ידי החברה המפתחת - תַעְמיר הולדינגס - בספטמבר 2012.
הבניין כולל 107 קומות בהם קומות קרקע, 6 קומות תת-קרקעיות (קומות חנייה) ו-100 קומות עיליות אשר משמשות לדירות מגורים.
מגדל המשרדים בעיר המודרנית טיינג'ין הוא גורד שחקים סופר גבוה בעיר טיינג'ין שבסין.
המגדל מתנשא לגובה של 338 מטרים וכולל 65 קומות.
בניית המגדל החלה בשנת 2011 והסתיימה בסוף שנת 2016. המגדל נכלל בתוך פרויקט הכולל שני מגדלים נוספים בגובה של 205 מטרים אשר יכללו מלון ברמה של 5 כוכבים בנוסף לדירות פאר אשר ישכנו גם הן בתוך המגדלים.
מגדל הנביאים הוא פרויקט מסחר ומשרדים השוכן בקצה הצפוני של רחוב הנביאים, על גבול הדר הכרמל וואדי ניסנאס שבחיפה.
המבנה כולל 5 מפלסים מסחריים מעל 2 קומות חניון ומעליו 9 קומות המיועדות למשרדים.
המגדל תוכנן בסוף שנות ה-70 על מגרש של שבעה דונם בו שכן בעבר בית משפחת ח'ורי ששיכן את משרדי הרכבת המנדטורית.
יזם המגדל היה זכריה דרוקר והבנייה החלה בסוף שנת 1981. המתכנן היה האדריכל משה צור שביקש לשוות מראה של צמיחה מתוך העיר.
בתי הקולנוע בבניין נפתחו באוגוסט 1985. המגדל נחנך רשמית בשנת 1986 ונחשב למרכז הקניות, הבידור והמשרדים הגדול בחיפה.
המגדל מתנשא לגובה של 58 מטרים ובן 16 קומות, ומקיף שטח כולל של כ-34,000 מ"ר.
צורתו מורכבת ממספר גושים מלבניים והוא מחופה בזכוכית רפלקטיבית.
כתובת המגדל היא רחוב ח'ורי 2. למרות גובהו, המגדל אינו מתנשא מעל לבית סולל בונה חיפה המצוי מולו.
בקומה הראשונה במגדל שוכן תיאטרון אל-מידאן, תיאטרון ערבי שהוקם בשנת 1994 על בסיס בתי קולנוע שנסגרו.
במגדל שוכנים גם אולפני הרדיו והטלוויזיה של "מכאן 33" והשלוחה הצפונית של "כאן 88", בשטח האולפנים ששימש בעבר את רשות השידור ומשמש כיום את תאגיד השידור הישראלי.
שאר הקומות מאכלסות שימושי משרדים, מרפאות ומסחר.
בעבר שכנו במגדל משרדי ממשלה, ביניהם משרדי מחוז חיפה של משרד החינוך, משרדי רישום מקרקעין (טאבו) ולשכת הפרסום הממשלתית, אך לאחר בניית מגדל המפרש בקריית הממשלה עברו המשרדים לבניין החדש.
אף על פי שהמגדל אינו גבוה ביחס למגדלים אחרים בחיפה, מיקומו מביא לכך שהוא בולט בנוף העיר ונראה היטב מהעיר התחתית וממגדל המפרש.
כיום הקניון שבכניסה למגדל נחשב למוזנח ופועלות בו חנויות בודדות בלבד.
מגדל הנ"מ בטירגארטן (מוכר גם כמגדל הנ"מ בגן החיות) בברלין בירת גרמניה היה מבצר בנוי מבטון, שעל גגו הוצבו תותחי נ"מ כבדים.
הוא ושני מגדלים אחרים הוקמו בעיר במהלך מלחמת העולם השנייה לשם הגנה עליה מפני התקפות אוויר של בעלות הברית.
הוא שימש גם כמקלט לאזרחים מפני התקפות אוויר.
נמצאו בו בית חולים ותחנת רדיו לשימוש השלטון הנאצי, והוחזקו בו פריטי אמנות ממוזיאונים בברלין לשם הגנתם.
במהלך הקרב על ברלין ב-1945 סיפקו תותחי המגדל סיוע אש למגיני העיר.
המגדל ומגדלים אחרים כמוהו הוקמו בברלין בעקבות התקפת האוויר הראשונה של חיל האוויר המלכותי הבריטי על ברלין ב-25 באוגוסט 1940. ההתקפה נערכה בכוח קטן יחסית - 95 מפציצים בלבד - אך הסבה מבוכה רבה לאדולף היטלר וכן להרמן גרינג, אשר הבטיח כי העיר לא תותקף מהאוויר.
המגדל הוקם בפארק טירגארטן, בסמוך לגן החיות של ברלין, ומכאן השמות שניתנו לו.
הוא היה מגדל מהדור הראשון של מגדלי הנ"מ ונועד לספק הגנה נ"מ לרובע הממשלה בברלין.
המתקן כלל למעשה שני מגדלים: מגדל G, הגדול מהשניים, ומגדל L, שניצב כ-300 מטרים מצפון מזרח אליו.
בגג מגדל G הוצבו תותחי הנ"מ.
במגדל L היה ציוד מכ"ם.
קו תקשורת קרקעי מוגן חיבר בין השניים.
מגדל G היה רבוע בצורתו, באורך ורוחב של כ-70 מטרים והתנשא לגובה של כ-40 מטרים.
היו בו שישה מפלסים ועוד מפלס אחד מתחת לפני הקרקע ושלושה פתחים, שאחד מהם היה גדול דיו לכניסת כלי רכב.
מגדל L היה קטן ממנו ובעל חתך מתומן.
מגדל G היה מבנה מסיבי שנבנה מבטון מזוין.
עובי קירותיו הגיע ל-2.4 מטרים ועובי תקרתו ל-3.8 מטרים.
הוא היה גם המקלט הגדול ביותר בברלין נגד הפצצות ויכול היה להכיל עד 8,000 איש (לפי מקור אחר - 15,000).
חדרי הקומה השנייה של המגדל הותקנו לשם החזקת הפריטים רבי הערך ביותר מאוספי 14 מוזיאונים בברלין, בתנאים מבוקרי אקלים.
בקומה השלישית של המגדל הוקם בית חולים ובו 85 מיטות.
המגדל היה למעשה גם מבצר קרקעי, מצויד בתחמושת ואספקת מזון ומים אשר מגיניו האמינו שיאפשרו לו להחזיק מעמד זמן רב בפני התקפות ללא קשר למתרחש בשאר חלקי ברלין.
על גג המגדל נבנו מתקנים לשם הצבת ארבעה צמדים של תותחים נ"מ כבדים מדגם 40 בקוטר של 128 מילימטרים.
תותחים אלו הוצבו בו מ-1943 ואילך.
לפניהם הוצבו על גג המגדל תותחים נ"מ מדגם 38 בקוטר של 105 מילימטרים.
התותחים בקוטר 128 מילימטרים היו בעלי טעינה חשמלית וקצב אש של 10 עד 12 פגזים בדקה, כך ששמונת התותחים היו מסוגלים לירות עד 96 פגזים בדקה.
התחמושת הוזנה מחדרי האחסון לעמדות התותחים באמצעות מעליות חשמליות שהיו מוגנות באמצעות שריון פלדה.
צוות התותחים מנה 350 חיילים.
הם הסתייעו בטעינתם בנערים חברי תנועת נוער היטלר, שהטעינו את הפגזים למעליות התחמושת.
בנוסף לתותחים נ"מ הכבדים הוצבו על גג המגדל תותחים נ"מ קלים בקוטר של 20 ו-37 מילימטרים.
במהלך רוב שנות קיומו סיפקו תותחי המגדל הגנה נ"מ לאזור מרכז ברלין, ונראה כי מנעו מחילות האוויר של בעלות הברית (ביחד עם מטוסי הלופטוואפה) מלגרום לו נזק בהיקף שנגרם עקב ההפצצות על ערים גרמניות אחרות.
בבית החולים שבמגדל אושפזו חיילים גרמנים שנפצעו בחזיתות המלחמה.
עם התמשכות ההפצצות על ברלין הועברו אל המגדל להגנה פריטים מאוספי המוזיאונים בעיר - למשל אוסף המטבעות של הקייזר וילהלם השני, פסל הראש של נפרטיטי והמזבח ממוזיאון פרגמון.
במגדל היו סידורים לשיכון המפקדות של ראשי השלטון הנאצי.
מטהו של שר התעמולה יוזף גבלס שכן במגדל, אם כי הוא עצמו שהה עם היטלר בפיהררבונקר שמתחת לבניין הקנצלריה.
במהלך שעות היום ב-30 באפריל הצליחו תותחי המגדל למנוע מהחיילים הסובייטים לנוע בשטחים הפתוחים שלפני בניין הרייכסטאג ולתקוף אותו.
הצבא האדום ריכז אש ארטילרית לעבר המגדל, לרבות מתותחים כבדים בקוטר של 203 מילימטרים, אך עובי קירותיו הביא לכך שהוא לא הצליח להתגבר על חיל המצב שבו.
עם זאת התנאים בתוך המגדל החמירו והלכו.
אלפי אזרחים נדחסו במהלך ימי הקרב לתוך המגדל (הרבה מעבר לכושר הקיבול המתוכנן שלו) בניסיון למצוא הגנה, מי השתייה בתוכו הלכו ואזלו והאוויר בתוך המבנה הפך לקשה לנשימה.
בסופו של דבר לא הוכנעו חיילי המגדל אלא הניחו את נשקם ביחד עם יתר מגיני העיר בתום הקרב.
לאחר תום הקרב על ברלין רוקנו חיילי הצבא האדום את המגדל מכל תכולתו.
לאחר תום המלחמה נכלל אתר המגדל בשטח הכיבוש הבריטי בברלין.
הבריטים החליטו להרוס את המגדל ואחיו הקטן.
מגדל L פוצץ בהצלחה ב-28 ביולי 1947. ניסיון ההריסה הראשון של מגדל G היה כושל: ב-30 באוגוסט 1947 הופעלו בו 25 טונות של חומר נפץ.
למרות זאת נותר המגדל לעמוד על תילו.
מסופר כי אחד מהעיתונאים האמריקאים שחזו בניסיון ההרס של המגדל הפטיר "תוצרת גרמניה" (Made in Germany).
הבריטים הצליחו להרוס את המגדל רק בניסיון הבא, לאחר ארבעה חודשי הכנות.
35 טונות של חומר נפץ הוכנסו למגדל, לרבות חומר נפץ שהוחדר לכ-400 חורים שנקדחו בקירותיו.
היה זה מגדל הנ"מ היחיד בברלין שבעלות הברית הצליחו להרוס כליל.
לימים עבר השטח שעליו ניצב מגדל G לשימושו של גן החיות של ברלין.
מגדל המים ביד מרדכי הוא שרידים של מגדל מים הרוס, שניצב על גבעה בלב קיבוץ יד מרדכי.
המגדל, יחד עם פסל של מרדכי אנילביץ' מהווים את סמל היישוב, שהונצח במקומות רבים, לרבות בבול.
מגדל המים, ששימש לאספקת מים מבאר מקומית לקיבוץ "יד מרדכי" ולשדותיו, הוקם בשנת 1945 על גבעה במרכז היישוב, בראשית ימיו של הקיבוץ.
במהלך קרב יד מרדכי ההירואי במלחמת העצמאות, הופגז המגדל על ידי כוחות מצריים וחורר על ידי הפגזים.
אף שהמגדל יצא מכלל שימוש, הוא נותר עומד על תילו.
לאחר הקרב, פארוק, מלך מצרים ביקר בקיבוץ והצטלם למרגלות המגדל, שם גם ערכו לו מפקדיו סיור במקום.
לאחר מבצע יואב, ב־5 בנובמבר 1948, שוחרר הקיבוץ על ידי חטיבת גבעתי של צה"ל.
סיפור רווח מספר כי המגדל קרס באותו היום שבו חזרו חברי הקיבוץ ליישוב, כבמעין סמל לעמידה על המשמר עד לרגע שחרורו.
כיום נותר מכל הבטון העצום נטוי מעט על מקומו, וניתן לראות בו בבירור את החורים והשברים שנוצרו בו במהלך המלחמה.
בחזית המגדל הוצב שלט המספר את תולדותיו, יחד עם תמונות המתארות את עברו.
במרכז הקיבוץ, בסמוך למגדל המים שהופגז, הוצבה בשנת 1951 אנדרטה לזכרו של מרדכי אנילביץ', מפקד מרד גטו ורשה שנהרג במרד בשנת 1943, ועל שמו נקרא הקיבוץ "יד מרדכי".
את האנדרטה יצר נתן רפופורט, והיא הוצבה ליד מגדל המים הנושא את סימני הירי מתש"ח, כדי להנציח את הקשר שבין השואה והתקומה.
האנדרטה ממוקמת על גבעה המאפשרת תצפית נאה על האזור וכוללת רחבת טקסים.
לרגלי הגבעה מתקיימת מדי שנה עצרת גדולה ביום הזיכרון לשואה ולגבורה.
מגדל המים ברחוב מזא"ה הוא מגדל מים הניצב ברחוב מזא"ה 36 בתל אביב־יפו.
נחנך ב־1924 על מנת לשרת את מערכת אספקת המים המתרחבת של הישות העירונית (TOWNSHIP) תל אביב.
הוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ושופץ בשנת 2013. בחודש יוני 2020 ננעל האתר על ידי עיריית תל אביב בשל תלונות שכנים על זיהום רעש, עד שמרכז היל"ה הסמוך החל להשתמש בו כדי להציג בו תערוכות.
שכונותיה הראשונות של העיר תל אביב, שהוקמה בשנת 1909, חוברו למגדל המים הראשון בעיר שהוקם בקצה שדרות רוטשילד מעל בית הוועד.
מגדל זה היה בנקודה בגובה 19 מטר מעל פני הים וגובהו היה 10 מטר.
על המגדל היו שני מכלים בגובה 6 מטר שהכילו 150 קוב מים.
בשנת 1920, עם התרחבות העיר נוצר צורך להרחיב את מערכת אספקת המים לבתי התושבים ולשם כך הוחלט לבנות מגדל מים חדש על גבעת כורכר מצפון לשטח הבנוי (לימים רחוב מזא"ה 36).
בשנת 1930 תיאר דוד סמילנסקי את תכנון המגדל:
"ראה הוועד צורך לעצמו לערוך בשנת 1920 תוכנית מורחבת בשביל אוכלסיה של עשרת אלפים נפש ודאג גם לזה, שתהיה אחר כך אפשרות להגדיל את התוכנית, כדי לספק מים למספר 25000—20000 נפש.
קודם כל צריך היה לדאוג למגדל המים, ולשם כך הזמין הוועד אצל המהנדסים הקר ויילין תוכנית לבנין מגדל מים חדש עם גיגיות שיחזיקו 1200 מטרים מעוקבים מים, ובקש לערוך את התוכנית באופן, שבשעת הצורך אפשר יהיה להתקין על המגדל עוד שתי גיגיות, שגם הן יחזיקו 1200 מטרים מעוקבים.
גובה המגדל נקבע בשעור 30 מטר, ומקומו — על הגבעה היותר גבוהה שבסביבות תל אביב.
כל הבניין צריך היה להבנות מביטון ברזל.
התייעצו בנידון זה גם עם האדריכל הידוע ר"ר בירוואלד מברלין וגם הוא ערך תוכנית בשביל מגדל גבוה במרכז תל אביב.
הוועד של תל אביב הקצה לשם כך מגרש גדול של 10000 אמה על הגבעה שבאדמת שיבאן, בין רחוב מזא"ה ורחוב גרוזנברג, לא רחוק מן המגרש שנועד לבנין בית החולים העירוני.
חשבו אז לבנות על הגבעה מגדל מים מרכזי וסביבו לנטוע גן צבורי.
המשרד של הארכיטקט ארפד גוט נבחר לתכנן את המגדל וב-1924 הוא נחנך והחל להזרים מים לבתים.
"באזור העליון בלב תל־אכיב מגדל עם ברכה המחזיקה 400 ממ"ע מים, המגדל והברכה בנויים ביטון ברזל בשנת.1923 ...
לאחר שנים רבות שהמגדל שימש לאספקת מים לא היה בו עוד צורך והוא נותק ממערכת המים, תחזוקתו נפסקה ומצבו התדרדר עד כדי כך שבשנות ה-90 הוכרז כמבנה מסוכן והשטח מסביב גודר.
בשנת 2011, לאחר שהוגדר כאתר מורשת, נבחר משרד אדריכלים אמנון בר אור לשפץ את המגדל.
בשנותיו הראשונות, שימש המגדל למטרות ביטחוניות.
ארגון ההגנה השתמש במגדל כדי ליצור קשר (בקוד מורס או סמפור) עם יישובים שכנים.
על מנת להסוות פעילות זו, פעל בחלקו התחתון של המגדל מועדון צופים ותיקים.
בהמשך, נוצל גובהו הרב של המגדל, והוצבה בראשו חנוכייה שהודלקה בחג החנוכה.
הוא נבנה מבטון מזוין ולבני סיליקט על גבי משטח מוגבה מהרחוב.
בראש המגדל בריכת בטון עגולה בנפח של כ-400 מ"ק הנתמכת על ידי שמונה עמודי בטון.
לאורכו של המגדל נבנו 3 מרפסות תצפית מגודרות כשהעלייה אליהן דרך גרם מדרגות במרכז המבנה.
בחלקו התחתון נבנו קירות בין עמודי התמך על מנת ליצור מרחב סגור ומוגן.
לאחר סיום השיפוץ נבנה שביל גישה ספירלי ממפלס הרחוב עד לדלת הכניסה לחלקו התחתון של המגדל.
המגדל מוקף מסביבו בבניני מגורים מחודשים בני 6–7 קומות לכן אינו בולט יותר בקו הרקיע של העיר.
קבלן המבנה המקורי הוא ישראל דרוגוביצקי.
מגדל המים בשכונת מונטיפיורי הוא מגדל מים שנבנה ברחוב בית שמאי 9 בשכונת מונטיפיורי בתל אביב.
האתר הוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועבר שיפוץ בשנת 2014.
שכונת מונטיפיורי הוקמה ב-1925 על שטח בו גדל לפני כן פרדס מונטיפיורי (נשתל ב-1842 ונעקר ב-1923).
לצורך השקיית הפרדס נחפרה במקום באר ולידה נבנה בית באר בן 2 קומות (שכונה "מכון המים").
לאחר הקמת השכונה הזינו מי הבאר באמצעות המשאבות של מכון המים את המערכת לאספקת מים של תושבי השכונה.
ב-1931 החל ועד השכונה לתכנן מגדל מים כתחליף למכון המים ומתוך כוונה להרוס את מכון המים ולהשתמש באבניו.
לבסוף בשנת 1935 הקים תושב השכונה, המהנדס יעקב צוואנגר את המגדל שבהתאם לתכנון ניזון מאותה באר מים ישנה.
המגדל שירת את תושבי השכונה, שהייתה רשות עצמאית, עד שנת 1943 אז סופחה השכונה לתל אביב והמגדל חובר למערכת המים של העיר.
לפני מלחמת העצמאות שימש המגדל לאימונים של חברי ארגון ההגנה.
לאחר שהוגדר כאתר מורשת בוצעו במגדל, ב-2014, פעולות שימור בהובלתה של האדריכלית ענת ארז ברלוביץ'.
המגדל מוזכר בספרה של לאה גולדברג ידידי מרחוב ארנון.
גובה המגדל כ-15 מטר ובראשו מכל בטון בקיבול של כ-110 מ"ק.
המכל נתמך על ידי 6 עמודי בטון היוצרים בחלקו התחתון תבליט של מגן דוד.
הגישה לראש המגדל נעשתה על ידי סולם מצידו החיצוני.
בקרבת המגדל קיימים מספר מבנים מראשיתה של השכונה, המוגדרים גם הם כאתרי מורשת.
וביניהם בית הבאר, מבנה בו שוכן סניף של ויצו ובית כנסת.
מגדל הנערה (בטורקית: Kız Kulesi, מכונה לעיתים גם מגדל לאנדרוס) הוא מגדל השוכן על אי קטנטן בפתח הדרומי של הבוספורוס, כ-200 מטרים משכונת אוסקודר שבאיסטנבול.
אחרי הניצחון האתונאי בקרב קיזיקוס, הגנרל אלקיביאדס בנה תחנת מכס לספינות העוברות בבוספורוס, על סלע קטן מצפון לאוסקודר.
לצורך השליטה על תנועת הספינות, נמתחה שרשרת ברזל מהמגדל אל הצד האירופי של הבוספורוס.
בשנת 1110, הקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון בנה באותו המקום מגדל העשוי עץ ומוקף בחומת אבן, כחלק ממערך הגנה על קונסטנטינופול, שכלל הקמת מגדל נוסף, באזור ארמון טופקאפי של היום.
במהלך תקופת כיבוש קונסטנטינופול, שהה במקום חיל מצב ביזנטי בפיקודו של גבריאל טרוויזנו מוונציה.
לאחר ניצחון העות'מאנים וכיבוש העיר, המגדל שימש כמגדל שמירה ותצפית.
המגדל נקרא גם "מגדל לאנדרוס", משום שהמיתוס על הרו ולאנדרוס התרחש בדרדנלים.
המגדל נהרס ברעידת האדמה של 1509 ואז נבנה מחדש בתקופת הסולטן סלים הראשון.
משום שהמים הסובבים את האי עליו נמצא המגדל רדודים מאוד, הוסב המגדל לשמש כמגדלור.
חלקו הפנימי של המגדל היה עשוי עץ, ואכן בשנת 1721, נשרף המגדל משום שהשמן ששימש להדלקת הפנס במגדלור טפטף על חלקי העץ בהשפעת רוח חזקה.
לאחר השריפה, המגדל עבר שיפוץ בהתאם לתוכנית של האדריכל הראשי של איסטנבול, דאמאט איברהים פאשה - המגדלור נבנה מחדש מאבן, ונוספה לו כיפת עופרת.
המגדל עבר שיפוץ נוסף בשנת 1731. כשהאימפריה העות'מאנית החלה להיחלש, שב המגדל לשמש כמגדל שמירה, על מנת להגן על העיר.
בין השנים 1830–1831, המגדל שימש כקרנטינה, במטרה לעצור את מגפת הכולרה שתקפה את איסטנבול.
בשנים 1832–1833, תחת שלטון הסולטן מהמוט השני, נערך שיפוץ גדול, ובו עוצב בסגנון המשלב בארוק עם אלמנטים עות'מאניים, וכיפת המגדל שופצה.
בשנת 1943, הוצבו סלעים סביב המגדל כדי למנוע את החלקתו לעבר הים.
בשנת 1959 הועבר המגדל לשימוש חיל הים הטורקי, ושימש כתחנת רדאר.
המגדל שופץ בשנת 1998 לכבוד הסרט העולם אינו מספיק של ג'יימס בונד.
תומכות ברזל הוצבו סביב המגדל לאחר רעידת האדמה של 1999. המגדל פתח את שעריו לציבור בפעם הראשונה בשנת 2000, וכיום יש בו בית קפה.
לפי אגדה טורקית פופולרית, לסולטן אחד הייתה בת אשר אהב מאוד.
יום אחד, בביקור אצל אורקל, עלתה נבואה לפיה הבת תוכש בידי נחש ארסי ביום הולדתה ה-18. הסולטן שחשש לשלום בתו, בנה את המגדל על האי המבודד מהיבשה כדי שתהיה מוגנת מפני נחשים.
ביום הולדתה ה-18, הסולטן בא לבקר את בתו במגדל, הביא לה סלסילת פירות אקזוטיים כמתנת יום הולדת, ושמח שהצליח למנוע את התגשמות הנבואה.
אבל, כאשר פתחה הבת את הסל, יצא ממנו נחש שהתחבא בין הפירות והכיש אותה למוות כפי שחזתה האורקל.
לכן נקרא המגדל "מגדל הנערה".
סירות פרטיות מפעילות קווים יומיים מרחבי איסטנבול אל המגדל.
בבסיס המגדל שוכנת מסעדה, ובחלקו העליון בית קפה.
המגדל הופיע בצד האחורי של שטר 10 לירה טורקית בשנים 1966–1981.
מגדל המים בשכונת מולדת נבנה בשנת 1936 כדי לספק מים לתושבי השכונה.
מגדל המים בנוי מיציקת בטון, והמים בו הגיעו משכונת נחלת יהודה שהייתה סמוכה למושבה ראשון לציון.
המגדל שימש כעמדת תצפית ושמירה במרד הערבי הגדול, ומאוחר יותר שימש כסליק של ההגנה.
המגדל נמצא דרומית למגרש החניה של ימית 2000 בחולון.
כיום המגדל נחשב כאתר מורשת בישראל, ומוצגת בו תערוכה היסטורית הכוללת תמונות ומידע על המקום.
בעבר, יישובים רבים היו תלויים במגדלי מים אשר סיפקו להם מים.
מגדל המים הנמצא בשכונת מולדת נבנה בשנת 1936, שנתיים לאחר הקמת השכונה, והוא שימש את העולים מתימן.
העמודים התומכים ובריכת המים של המגדל נבנו מיציקת בטון, ואילו המים הגיעו משכונת נחלת יהודה שהייתה סמוכה למושבת ראשון לציון.
במרד הערבי הגדול, מרד של הערבים שהתרחש בארץ ישראל החל משנת 1936 עד שנת 1939, נבנתה במגדל עמדת תצפית ושמירה.
מאוחר יותר, ארגון ההגנה החביא בתוך המגדל סליק, בנוסף לסליקים אחרים שמוקמו בחולות.
במגדל כיום לא נעשה שימוש, אך תאגיד "מי שיקמה", תאגיד מים באזור חולון והסביבה, מפעיל מגדלי מים נוספים ברחבי העיר.
סביב המגדל מוצגת תערוכה היסטורית הכוללת תמונות ומידע על המגדל ועל שכונת מולדת, אשר המגדל משמש כזכר היחיד ממנה.
המגדל נחשב כאתר מורשת בישראל.
לפי דיווח משנת 2017, מגדל המים הפך למחדל בטיחותי המסכן את המטיילים ואת בעלי החיים, בנוסף דווח שהוא נראה מוזנח בעקבות שרפה מפעילות ונדליסטית.
מגדל המים בשכונת אגרובנק הוא מגדל מים גבוה, יצוק בטון, שנבנה בשנת 1935 כחלק מהקמת מערכת המים של שכונת אגרובנק בחולון.
שימש את אנשי הביטחון של היישוב כעמדת תצפית ואיתות במהלך המרד הערבי הגדול ובמהלך מלחמת העצמאות.
המגדל ניצב כיום בגן ציבורי קטן המקשר בין רחוב אז"ר במערב ורחוב אליהו קראוזה במזרח.
בסוף שנת 1934 החלה להיבנות שכונת אגרובנק, השכונה השלישית שתרכיב לימים את העיר חולון.
השכונה הוקמה ביוזמתו של אריה שנקר, במטרה לבנות בה את בית החרושת לטקסטיל לודז'יה וליישב בה את פועלי בית החרושת.
הקמת שכונת אגרובנק נעשתה באופן מסודר, תוך דאגה לכל הפרטים הנדרשים על מנת לקיים את היישוב היהודי המבודד.
פרטי התכנון והבנייה כללו בנייה מרוכזת של בתי השכונה, סלילה של כבישים ומדרכות, ויצירת מערכת מסודרת לאספקת מים.
מפעל המים היה בבעלות אגרובנק ותושבי השכונה נדרשו לשלם 4 גרוש לחדר עבור אספקת המים.
כחלק ממערכת האגירה והחלוקה של המים הוקם בשנת 1935 בנקודה הגבוהה בשכונה מגדל מים גבוה יצוק בטון, ששימש כמאגר מי השתייה של היישוב.
בקומת הקרקע של המגדל הוצבו מנועי המשאבות שהעלו את המים לבריכת האגירה שבמרומי המגדל.
מגדל המים נבנה מבטון מזוין על מנת שיוכל לשמש גם כעמדת הגנה בשעת הצורך.
סביב שולי גג המגדל נבנה מעקה גבוה יצוק בטון, והמדרגות שהובילו אל ראש המגדל נבנו כשהן מוסתרות בתוך גליל בטון, כך שגם תחת אש יוכלו הלוחמים המגינים על היישוב להגיע לעמדות שבראש המגדל כשהם מוגנים מאש האויב.
ב-19 באפריל 1936, עם פרוץ אירועי המרד הערבי, נאלצו תושבי שכונת אגרובנק לנטוש את היישוב ולעבור להתגורר במקוה ישראל.
כעבור יומיים, ב-21 באפריל, הגיעו מתל אביב כ-40 חברי הגנה במטרה להגן על השכונה ועל השכונות הסמוכות.
לקבוצת חברי ההגנה הצטרפו תושבים מן השכונה, כולל נערים ונערות שקיבלו על עצמם לסייע בהגנת היישוב בתפקידים שונים דוגמת עזרה ראשונה וקשר.
על פעילותה של יחידת הקשר ביישוב, ועל האופן בו עשתה שימוש במגדל המים העידה חדווה (קריצמן) קדרון, אחת מבנות היחידה:
מגדל המים שבשכונת אגרובנק שימשה כתחנת ממסר להעברת ידיעות בין מגדל המים ברחוב מזא"ה בתל אביב ובין אנשי ההגנה בראשון לציון.
עם פרוץ מלחמת העצמאות השתדל ארגון ההגנה לבסס את הקשר בין המפקדות השונות ובין המפקדות והעמדות על קשר אלחוטי וקשר טלפוני.
בחודש פברואר 1948 נסללו קווים של טלפון שדה למקוה ישראל, חולון ובת ים, ומרבית התקשורת בוצעה באמצעות קווים אלו.
עם זאת, מערך האיתות לא בוטל, ומעת לעת נדרשו לעשות בו שימוש במקרים של תקלות או ניתוק קשר.
גם מגדל המים של שכונת אגרובנק נותר חלק מרשת הקשר של ההגנה, למרות שכמעט ולא היה בשימוש.
המאבק על שימור מגדל המים
החל מתחילת שנות ה-40, זמן קצר לאחר הקמת המועצה המקומית חולון, החלה חברת "מקורות" לפעול ביישוב ולרכוש את הבעלות על מפעלי המים שהוקמו בשכונות השונות.
בשלב ראשון רכשה חברת מקורות 50% ממפעל המים של שכונת אגרובנק, ובשנת 1947 נרכשו יתר מניות החברה ומפעל המים השכונתי, כולל מגדל המים, עבר לבעלות מלאה של חברת "מקורות".
בשנים שלאחר מכן נבנו בתי קומות סביב המגדל, וגובהו לא התאים עוד להזרמת מים לאותם מבנים.
בשנת 1976, לאחר שהוא הפסיק לשמש את מערכת המים המקומית, המגדל הוזנח ועם השנים הוא החל להתפורר.
בשנת 1990 החלו לנשור גושי בטון מן המגדל, ועל מנת למנוע פגיעה בנפש גודר האזור שסביב המגדל על ידי אנשי חברת מקורות שמשרדיה שכנו בקומת הקרקע שלו.
בשלב זה לא נעשה דבר על מנת לשפץ את המגדל.
בשנת 1995 הודיעה חברת מקורות על כוונתה לפרק את המגדל, כיוון שאין ביכולתם לתחזק אותו.
בשנת 1995, הוקמה במסגרת עיריית חולון ועדה לשימור אתרים בראשות אפרים קורן, סגן ראש העירייה.
חברי הוועדה הכינו רשימה של אתרים בחולון הראויים לשימור, וברשימה נכלל גם מגדל המים של שכונת אגרובנק.
בשלב ראשון הותקן על המבנה שלט שהציג את תולדות המגדל ותפקידו בהגנת חולון, ושנים לאחר מכן הוא זכה לשיפוץ יסודי.
כיום ניצב המגדל כשהוא משופץ בלב הגינה הציבורית הקטנה ולצידו סדרת שלטים המפרטים את חשיבותו ותולדותיו.
מגדל המים בנגבה היה מכל אגירת מים ומגדל תצפית ואיתות.
המגדל נבנה ב-12 ביולי 1939. בעת מלחמת העצמאות כחלק מהמערכה על נגבה, המגדל שימש כמגדל תצפית ואגירת מים ונוקב על ידי פגזי טנקים מצרים על מנת שלא יוכלו לאגור בו מים יותר.
כיום המגדל הוא חלק מהמוזיאון בקיבוץ נגבה.
המכל על גבי המגדל היה בעל קיבולת המוערכת כ-100 מ"ק ואדריכל המכל היה אלכסנדר בסין שנשלח מטעם חברת סולל בונה.
נגבה, כשמה כן היא, ממוקמת באזור צחיח ויבש בו לא ניתן להתקיים בלי מים.
לפני הקמת היישוב נראה היה כי לא ניתן ליישב את האזור ולהקים בו משק חקלאי ללא מים.
לכן, טרם הקמת המגדל, משאית שמשה לשינוע מים לישובי האזור, ביניהם באר טוביה.
לאחר הקמתו, המשאית גם שמשה על מנת לשנע מים אל המגדל בכל בוקר.
לאחר שהבריטים עזבו את ארץ ישראל, הם מסרו את אזור מצודת יואב לידי המצרים, דבר שאפשר להם שליטה על כל האזור שליד קיבוץ נגבה.
במהלך הפלישה הגדולה המצרית במלחמת העצמאות, בתי הקיבוץ וכן מגדל המים הופצצו רבות על ידי הצבא המצרי.
במהלך ההפגזה הראשונה שבוצעה על הקיבוץ נגבה על ידי תותחי 25 ליטראות, נפגע מגדל המים לראשונה על ידי אחד הפגזים.
הפגזים שוגרו מסוללות שהוצבו ליד מג'דל (אשקלון של ימינו) ופאלוג'ה.
המגדל שימש כעמדת תצפית ולכן היה יעד עיקרי להפגזה.
במהלך ההפגזה המגדל נפגע מכ-150 פגזים.
במהלך המלחמה המגדל שימש כבעל משמעות סמלית והיה סמל לזיהוי הקיבוץ נגבה.
לאחר המלחמה דנו חברי הקיבוץ ומומחים בשאלה האם לשקם את מגדל המים או לא.
כמו כן, היה צורך במגדל המים שכן הוא שימש כמקור אספקת מים ליישוב.
בשנת 1949 התקבלה החלטה לא לשקם את המגדל.
על פי הציטוט נראה כי הוחלט לא לשקם את מגדל המים, אלא רק לערוך בו תיקונים שונים על מנת לשמר בו, כיוון שלאחר ההפגזות הוא נותר מט ליפול.
כמו כן נראה כי הוחלט להשתמש במגדל כאתר זיכרון ולהחליף את השימוש במגדל כמקום אספקת מים במקום אחר ליד חדר האוכל.
בתחילת הציטוט מצוין שמדובר ב"החלטת המוסדות", ככל הנראה התוספת הזו נאמרה על מנת להדגיש את הפער בין חברי הקיבוץ לבין המוסדות.
חברי הקיבוץ היו מעוניינים לשקם את מגדל המים, או לחלופין - לבנות חדש, על מנת שיהיה לקיבוץ מקור אספקת מים.
ואילו המוסדות היו מעוניינים להפוך את המגדל שנהרס במלחמת העצמאות לאתר זיכרון.
העיסוק במגדל המים והסוגיה לשחזר אותו נדונה לא רק בנגבה.
בחורף 1949 ילדה צעירה מקיבוץ אחר שלחה לילדים בקיבוץ השכן יד מרדכי את המכתב הבא:
כיום המגדל משתמש כאתר הנצחה תיירותי ונמצא במוזיאון הפתוח שבנגבה.
מגדל המים בשכונת נווה שאנן שבחיפה, שירת את השכונה משנת 1925, שנים ספורות לאחר הקמתה.
המגדל מולא במים שנשאבו והועלו בצינורות ממעיין הנובע למרגלות הכרמל.
ברבות השנים המגדל שימש לצרכים שונים של הקהילה, וכיום הוא מוכר כאתר מורשת של ישראל.
מעט אחרי מלחמת העולם הראשונה ביקש ארתור רופין (ממתכנני ההתיישבות הציונית בארץ ישראל) לתכנן את ההתיישבות העברית על הכרמל, והתייעץ לשם כך עם מתכנן הערים הסקוטי הידוע פטריק גדס (שלימים גם פיתח את תוכנית המתאר הראשונה של תל אביב הידועה כ"תוכנית גדס").
גדס דגל בסקר מקצועי סביבתי כהכרחי לתכנון עירוני, ואחרי שסייר על הכרמל בסביבות חיפה הוא יעץ לרופין לרכוש אדמות טובות באזור זול, יפה, ומישורי יחסית ממזרח לחיפה.
אבל, ידידיו של רופין ניסו להניא אותו מהרכישה כיוון ש"שטח האדמה מרוחק מיישוב יהודי, לא מים בו ולא דרך בינו לבין העיר.
שום יהודי לא ימלאנו לבו להקים לו בית במקום שממה כזה.
ואשר להתקנת דרך וצינורות מים, יהא הכרח בכך ממון-קורח."
בסופו של דבר, בכל זאת נרכשו כ-600 דונם אדמות, ועליהם נוסדה נווה שאנן בשנת 1922. ביישוב החדש נבנו כ-120 בתים וכ40 צריפים במהלך 10 השנים הראשונות.
התכנון העירוני (של האדריכל ריכרד קאופמן) היה בסגנון החביב עליו של עיר גנים, שלפיו כל מגרש (של 2 דונם במקרה זה) שימש גם לחקלאות פרטית זעירה.
סגנון חיים זה הכתיב כמובן גם דרישות השקיה מתאימות.
חלק מהתושבים היו אוגרים מי גשמים מהמרזבים שבגגות, אבל הפתרון העיקרי בשנים הראשונות היה לרכוש מים מערבי מקומי שהביא אותם ממעיין רושמיה הסמוך (כ-2 ק"מ) בפחים שנישאו על גבי חמורים.
אותו מעיין רושמיה (כיום "עינות ורדייה") שירת בימים קדומים יותר את מבצר ראש מיה שברכס שמעליו.
רק בשנת 1925 החלה אספקת מים סדירה יותר לשכונה בעזרת מגדל המים.
המים נשאבו ממעיין סעדיה ("עין סעאדה"), הנובע כיום בסמוך לצומת הצ'ק פוסט העמוסה שלמרגלותיו הצפוניים של הכרמל, מתחת לשכונה.
המים נשאבו דרך צינורות במעלה ההר להפרש גבהים של כ-200 מטר אל הבריכה שבראש המגדל החדש, ומשם הוזרמו אל בתי השכונה (בכוח הלחץ ההידרוסטטי של המים הגבוהים שבמגדל).
המגדל עשוי בטון, והוא בצורת מנסרה בעלת בסיס משושה, עם שטח של כ-30 מ"ר, וגובה של כ-9.5 מטר.
המגדל כולל שתי קומות המחוברות במדרגות ספירליות צמודות לפנים הקיר המשושה.
מעל קומות אלה נמצאת בריכת המים, הממולאת דרך צינור הצמוד לקיר מבחוץ, וגם הגישה אליה היא דרך סולם חיצוני.
בשנים הראשונות שימשה קומת הקרקע את משטרת היישובים העבריים (כוח משטרה יהודי חוקי שפעל בחסות הבריטים בתקופת המנדט), ובקומה השנייה ישב ועד השכונה.
בשנת 1934, כשהוועד כבר עבר למבנה משלו, שופצו שתי הקומות כדי לשמש כמשרד דואר עם חדרון נפרד לטלפון, ועם קיוסק קטן בקומת הקרקע.
באותן שנים הייתה מעין רחבה ציבורית בסמוך למגדל, אליה נהגו להתכנס התושבים במועדים מיוחדים.
אותה רחבה גם הייתה היעד הסופי של מצעד המחולות שהיה נערך ביישוב מעת לעת.
המגדל עצמו שימש את הנוטרים ששמרו על השכונה לצורך קיום תצפיות ואיתות לאזור הקריות.
המגדל עבר עוד מספר שיפוצים במהלך השנים (בשנות ה-50 וה-90), ובשנים האחרונות הוא משמש כמוקד של מד"א ושל המשמר האזרחי.
תושבי השכונה נאבקו שנים כדי לשמר את המגדל ההיסטורי, וכיום הוא מוכר כמבנה לשימור על ידי עיריית חיפה, וגם כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
מגדל המים בנהריה הוא מגדל מים שהוקם בנהריה, ישראל, בשנת 1936, לצורך אספקת מים.
המגדל הפך ברבות השנים לאחד מסמליה של העיר נהריה ואף נכלל בסמל העיר נהריה.
המגדל נמצא על גבעה שגובהה 10 מטר מעל פני הים וגובהו הפנימי הוא 27 מטר.
המגדל נבנה כמבנה סגור בעל צורת מתומן שבראשו בריכת אגירה עם קיבולת של 250 קוב.
השטח שמתחת לבריכת האגירה חולק לקומות שחוברו זו לזו במדרגות ברזל צרות.
הבאר הייתה מחוברת לבריכה האגירה באמצעות מערכת צינורות ומבריכת האגירה יצאו צינורות נוספים לחלקות החקלאיות הצפוניות.
בימים הראשונים לאחר הקמת נהריה לא הייתה אספקת מים מסודרת לתושבי העיר נהריה והמים הובאו מבאר מים בשכונת עין שרה.
לעיתים היו בעלי חמורים שהביאו מים מנחל געתון במקום מבאר המים.
מים אלו היו מזוהמים ולא ניתן היה לשתות אותם ולכן התושבים היו מרתיחים אותם, מסננים אותם בעזרת צמר גפן ושותים תה או קפה בלבד.
המחסור הגדול במים במושבה אף גרם לכך שהתושבים היו תולים את הכביסה שלהם ולא שוטפים אותה, אלא מחכים לגשם.
על מנת לפתור את הבעיה הגיעו לנהריה מומחים לחיפוש מים וסימנו מקומות שבהם לדעתם ניתן למצוא מים.
בעצתם של המומחים, באוקטובר 1934 הוחלט להקים מגדל מים באזור.
קידוח ראשון באזור במטרה למצוא את המיקום המתאים להקמת מגדל המים נעשה בינואר 1935, מזרחית לזוגלובק של היום, אך נכשל.
חודש לאחר מכן בוצע קידוח שני בפינת הרחובות ויצמן ושטייניץ, לפי עצתו של רופרד פיקרד, אחד המומחים לחיפוש מים.
הקידוח הצליח מעל המצופה - כבר בעומק של 20 מטר נמצאו בבאר שנקדחה מים בכמות גדולה ובאיכות הראויה לשתייה, בתפוקה של מעל 300 מ"ק בשעה, ככל הנראה 500 מ"ק.
הבאר שנקדחה זכתה לכינוי "באר מספר 2".
ב-17 בפברואר 1935 נערך בנהריה נשף מים לציון האירוע המשמח.
באירוע נכח חיים ויצמן, לימים נשיא מדינת ישראל הראשון.
כדי לאגור את המים שהתגלו ב"באר מספר 2" ולהזרים אותם אל חלקות חקלאיות באזור הצפוני של המושבה, הוחלט להקים את מגדל המים.
הבנייה נמשכה ממאי 1935 עד סוף פברואר 1936.
הקומות התחתונות של המגדל שימשו את חברת נהריה משקים זעירים בע"מ, שהייתה אחראית על יישוב המושבה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 שימשה אחת הקומות גם את הנוטרים.
אנשי ההגנה השתמשו גם הם בקומה זו לצורכי אימונים בשנים 1936 עד 1948. בשנים 1936 עד 1939 שימש גג המגדל לצורכי תקשורת (באמצעות קוד מורס).
בזמן מלחמת העולם השנייה שימש לתצפית על מטוסי אויב.
בנובמבר 1946 ביקר הנציב העליון בנהרי והשקיף מגג מגדל המים.
כך גם עשו חברי ועדת אונסקו"פ בביקורם ביולי 1947 בנהריה.
הצבא הבריטי הציב חיילים משקיפים על המגדל בשנת 1947 במסגרת מאבקו בהעפלה.
בקיץ 1949 נפתח במגדל המים לשכת גיוס.
בשנות ה-50 פעלה במגדל המים תחנת המשטרה של נהריה.
בפברואר 1941 נפתח רשמית במגדל המים מוזיאון עתיקות של ממצאים שנמצאו בסביבות נהריה וכאלו שהוחלפו עם מוזיאון רוקפלר.
משנות ה-50 של המאה ה-20 משמשות הקומות התחתונות כגלריות אומנות לתערוכות שונות.
בינואר 1984 הופסקה הזרמת המים לבריכת האגירה מסיבות טכניות.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 יזמו נשות "האופן הפנימי" ומועדון רוטרי בשיתוף פעולה עם עיריית נהריה את שיפוץ קירות המגדל.
בשיפוץ נצבעו מחדש קירותיו של המגדל (מחום ללבן).
בשנת 2003 נפתח המקום מחדש בתור גלריית אומנות.
בחצר המגדל מוצגת תערוכת פסלים קבועה.
המגדל פתוח בכל ימות השבוע, בשעות משתנות.
מגדל המים בקישינב (ברומנית: Turnul de apă din Chișinău) הוא מונומנט, שנבנה בסוף המאה ה-19 על ידי אלכסנדר ברנרדזי , ממוקם ברחוב מיטרופוליט בניולסקו-בודוני 2, קישינב, מולדובה.
זה היה חלק עיקרי ממערכת המים של קישינב.
המפלס העליון נבנה מעץ ונהרס ברעידת אדמה.
כיום, מגדל המים משמש חלק ממוזיאון העיר קישינב, המכיל פריטים מהמאה ה-15 עד ה-20. המפלס העליון הוא מרחב לתערוכות ציורים ותצלומים מורשתיים ומודרניים, כמו כן אירועי תרבות שונים.
ברגע שהמגדל הושלם, ממשלת העיר פתחה את רשת הביוב הראשונה בעיר, שתוכננה בתקופת כהונתו של ראש העיר קרול שמידט .
המגדל החל לשרת את החלק המרכזי של העיר, עם קיבולת של כ-2,000 טון מים ליום.
מגדל המים היה בשימוש עד ל-1940, והחל מאותה שנה הוא היה בניין ששימש כבאים, כאשר המפלס העליון החזיק מכל מים.
מגדל המים הוסב למוזיאון ב-1971.
גובה מגדל המים הוא .
הקירות בנויים מסלע, עם כמה שורות לבנים.
רוחבם נע בין במפלס העליון עד ל- בתחתית.
בתוך מגדל המים, יש גרם מדרגות לולייני.
עם שיפוץ המגדל, הותקנה מעלית.
בעבר, במגדל זה, היה מטה של מוזיאון ההיסטוריה של קישינב.
הבניין ספג נזקים מבניים משמעותיים במהלך רעידות האדמה , במחוז ורנצ'אה ב-1990, וכתוצאה מכך, המגדל היה סגור למשך כ-10 שנים.
ב-2000, המוזיאון נפתח לזמן קצר, אך זמן קצר לאחר מכן, המבנה שוחזר מחדש.
עבודות השחזור הסתיימו ב-2011, עם שיפורים קלים ב-2013.
מגדל דומה נבנה במעבר הרחובות ואסיל אלכסנדרי ו-ורוניקה מיקל, אך הוא כבר לא קיים.
מגדל המשולש , הידוע גם בשם "פרויקט המשולש", הוא גורד שחקים שייבנה באתר מרכז התערוכות והכנסים פּארק דֶז אֶקסְפּוֹזיסְיוֹן דל לה פורט דה ורסאי (Parc des Expositions de la Porte de Versailles) בפריז, צרפת.
הוא תוכנן על ידי משרד האדריכלים השווייצרי הרצוג ודה מרון כפירמידת זכוכית בגובה עם בסיס טרפז, רחב מצד אחד וצר מצד אחר.
זה יהיה הבניין הגבוה הראשון שייבנה במרכז פריז מאז מגדל מונפרנאס ב־1973. השלמת הבנייה מתוכננת לשנת 2026.
מגדל המשולש יהיה מבנה בצורת משולש שגובהו 180 מטר.
משרד האדריכלים השווייצרי הרצוג ודה מרון, שתכנן בעבר את האצטדיון האולימפי 'קן הציפור' בבייג'ינג, נבחר לתכנן את הפרויקט.
באפריל 2011, חברת VIPARIS, בעלת הפרויקט, קיבלה אור ירוק לפרויקט.
אתר המגדל ממוקם ליד פורט דה ורסאי ב"פארק התערוכות" (דרום מערב לפריז).
התוכניות לבניית המגדל נדחו תחילה על ידי חברי מועצת העיר פריז ב־17 בנובמבר 2014. הפרויקט אושר בהצבעה שנייה על ידי מועצת העיר פריז ב-30 ביוני 2015.
בדומה לביקורת שהוטחה כלפי מגדל מונפרנאס, בשל העובדה שמידותיו הגדולות וצורתו אינן משתלבות במרקם העירוני ההיסטורי של פריז, כך גם בפרויקט מגדל המשולש מוטחות טענות דומות.
הפרויקט בן 42 הקומות אמור להיות גורד השחקים הראשון שנבנה בפריז מזה כ-40 שנה, מאז בנייתו של מגדל מונפרנאס, שכאמור עדיין מעורר איבה בקרב הפריזאים.
במגדל המשולש שגובהו יהיה 42 קומות, יועסקו כ־5,000 עובדים.
המגדל יכלול משרדים, חנויות בגובה הרחוב, מרפסת תצפית פנורמית ומסעדה פנורמית בקומה העליונה.
Tour Triangle אמור להיות גורד שחקים בר קיימא: הוא תוכנן כדי להשיג ביצועים אנרגטיים גבוהים ולהגיע לאישורי HQE ו-BREEAM.
המבנה יתוכנן לכניסת אור טבעי, וייצור רבע מה-CO2 של בניין סטנדרטי בגודלו.
מגדל המים במגדל העמק הוא מגדל מים שהוקם במגדל העמק בשנים 1985-1982 לצורך אספקת מים.
המגדל הפך ברבות השנים לאחד מסמליה של העיר מגדל העמק ואף נכלל בסמל עיריית מגדל העמק.
בשנת 1979 חברת מצפה העמק בע"מ התחילו בהקמת מיזם תיירותי בשם 'מלון מצפה בעמק' שיכלול הקמת מלון בן 60 חדרים ומגדל בו ישולבו מסעדה מסתובבת, תצפית ובריכה.
באוקטובר 1980 חתמו חברת מצפה העמק והמועצה המקומית מגדל העמק על הסכם כי החברה תכלול במסגרת הקמת הפרויקט בניית בריכה לצורך אספקת מים לשכונת נוף העמק, שבנייתה החלה בשנת 1982.
בשנת 1981 רכש הקיבוץ הארצי בשותפות עם מי שהחזיק במניות מצפה העמק בע"מ רפי עדן, 25% ממניות חברת מצפה העמק.
התקלות באפשרות להשלמת הבנייה בזמן שנקבע ובמקורות המימון, התגלו לקיבוץ הארצי בשנת 1982. בעיות התגלו גם בהסדרת בעלות על הקרקע.
בגין אי הסדרים בעלות חברת מצפה העמק בע"מ הועברה לקיבוץ הארצי.
בניית שלד המגדל הושלמה בשנת 1985 על ידי הקיבוץ הארצי, על מנת לאפשר את הפעלת מגדל המים.
המסעדה והתצפית עוד לא נבנו ובנייתן חייבה השקעה של עוד 750,000$.
בקיבוץ הארצי הוחלט להפסיק בפיתוח הפרויקט; מיקום המסעדה המסתובבת לא הושלם וכל חלקו העליון של המגדל נשאר פרוץ ולא נסגר על פי התכנון.
בשנת 1987 חתמו הקיבוץ הארצי על הסכם להפעלת המלון עם חברת ניהול.
המגדל יצא בשלב זה משטח התפעול של המלון והתבצעו מהלכים להוצאתו בפועל מהמיזם, והסדרת כניסה לתפעול מגדל המים על ידי הרשות המקומית משער חיצוני.
המועצה המקומית מגדל העמק חכרה את שטח המגדל בחכירת משנה.
המלון נמכר על ידי החברה הכלכלית של הקיבוץ הארצי לחברת רותם בשנת 1989 ונסגר בשנת 1992. בשנת 2014 עברה ישיבת נחלת ישראל ממשכנה בכפר חסידים למקום שבו היה המלון.
בשנת 2019 התקיים טקס הנחת הפינה ל"מוזיאון המייסדים" שעל פי התוכנית יקום במגדל.
בטקס השתתפו רב העיר הרב יצחק דוד גרוסמן, ראש העיר אלי ברדה, שרת התרבות והספורט מירי רגב וחברי מועצת מגדל העמק.
בשנת 2022 החלו עבודות בנייה בשטח המגדל, שבו מתוכנן כאמור להיות מוזיאון המייסדים.
בגרפיקה השימושית וכסמל למגדל העמק
מגדל המים הפך עם השנים לסמל המזוהה עם מגדל העמק ואף מופיע בסמל העירייה.
מגדל המים של פרנצלאואר ברג הוא מגדל המים העתיק ביותר בברלין, שהושלם ב-1877 והיה בשימוש עד 1952. המבנה תוכנן על ידי הנרי גיל (Henry Gill) ונבנה על ידי חברת מפעלי המים האנגלית.
הוא עומד בין קנאקשטראסה (Knaackstraße) ובלפורטר שטראסה (Belforter Straße) בקולביצקיץ (Kollwitzkiez), באזור פרנצלאואר ברג בברלין (חלק מרובע פנקו), ועבד על העיקרון של שימוש בצינורות מים כדי לספק מים לאוכלוסיית העובדים הגדלה במהירות.
מתחת למכל האגירה היו שש קומות ובהן חללים ששימשו כדירות של מפעילי המכונות שעבדו במגדל, משרדים וסדנאות מלאכה.
אלה עברו שיפוץ ומאוכלסים עד היום.
בהיותו נקודת ציון בולטת, היה מגדל המים חלק משני סמלים מחוזיים מ-1920 עד 1987 ומ-1987 עד 1992.
לאחר עליית הנאצים לשלטון שימש המרתף של בית המכונות (Maschinenhaus) של המגדל, שגודלו כ-1000 מ"ר, כמתקן של האס אה לכליאה המונית, ובאביב 1933 נעצרו בו קומוניסטים, סוציאליסטים, יהודים ואנשים אחרים שהמשטר החדש רדף, כלא ורצח.
חומת זיכרון מ-1981 בשטח מגדל המים מנציחה את הפשעים הללו.
ביוני 1933 שופץ מחנה הריכוז ובית המכונות שימש את חברי האס אה כחדר אוכל ובילוי, וחלקו השני כמעונות.
בסתיו 1934 נסגר המקום והחלו עבודות להסבת השטח לגן ציבורי במסגרתן ביוני 1935, פוצץ בית המנוע הראשון.
השטח הירוק נחנך ב-1 במאי 1937 וכיום יש מגרש משחקים באתר זה.
מגדל המים והביטחון בגדרה הוא מגדל מים ומבנה לשימור הממוקם ברחוב הביל"ויים 26 בגדרה.
המגדל הוקם ב-1935 על ידי חברת ב.א.ר לצד "באר בנימין" שנחפרה ב-1889 בתרומתם של אדמונד ג'יימס דה רוטשילד וחובבי ציון.
במגדל שלוש קומות: הראשונה הייתה כיתת לימוד וחדר מורים של בית הספר הסמוך למגדל, השנייה שימשה כחדר נשק של משטרת היישובים העבריים והשלישית כמתקן מים ועמדת תצפית ושמירה בה היה פעמון המושבה למקרי חרום.
המגדל היה בשימוש עד שנבנה מגדל מים חדש על יד בית חולים הרצפלד ב-שנות ה-70 של המאה ה-20.
מגדל המים הוא שיר של להקת הקאנטרי הישראלית ג'יין בורדו.
השיר נכתב, הולחן והושר בידי הסולנית דורון טלמון, ועובד והופק על ידי חברי הלהקה.
הוא יצא לאור ב-10 באוגוסט 2023 ובאפריל 2024 נכלל באלבום האולפן הרביעי של הלהקה, "כישוף".
ביוני 2020 חשפו להקת הקאנטרי הישראלית ג'יין בורדו כי הם עובדים על שלושה שירים חדשים, שאחד מהם נקרא בשם "מגדל המים".
השיר נכתב והולחן על ידי סולנית הלהקה, דורון טלמון, ועובד והופק על ידי חברי הלהקה.
"מגדל המים" היה אמור לצאת לאור כחלק מאלבום האולפן הרביעי של הלהקה, "כישוף", אך בעקבות מספר רב של בקשות שהגיעו לאחר שהוא בוצע במספר הופעות של ג'יין בורדו הוחלט להוציאו טרם צאת האלבום, ב-10 באוגוסט 2023. באפריל 2024 הוא נכלל באלבום "כישוף".
השיר עוסק בימי נערותה של טלמון ברמת הגולן שבישראל.
על הקושי שחוותה בהסתגלות למקום חדש, על גילויים ראשונים ועל הנחמה שמצאה בשירים ובמוזיקה של הזמרות האמריקאיות טרייסי צ'פמן וסוזן ווגה.
הווידאו קליפ של "מגדל המים" הקליפ צולם, בוים ונערך בידי בן פלחוב.
הוא יצא לאור ביום יציאת השיר ומציג את הלהקה מבצעים אותו במהלך הופעה בפארק ז'בוטינסקי ב-15 ביולי 2023.
חוקר המוזיקה דודי פטימר מ"מעריב" כתב כי לשיר לחן יפהפה אשר משרת היטב את מילותיו.
את הביצוע של הלהקה הוא תיאר כביצוע מלא כוונה, אמוציות וכנות.
לעומתו, חוקר המוזיקה יוסי חרסונסקי כתב כי העצבות העטופה במנגינה יפה, אינה מבהירה דיו את עומק הצער, עד כי קשה להזדהות עימו.
הוא תהה מה מהות החיבור אל ווגה וצ'פמן, להן טלמון שומרת את משאלות ליבה, ומדוע היא רחוקה מהן שנות אור.
אריאל פייגלין מ"ערוץ 7" כתב כי השיר מצליח לתאר מצבים מורכבים אישיים בפשטות נגישה, ועם זאת לא נטולת אמירה או ביקורת.
על פי "כאן 11" השיר קיבל משמעות מחודשת לאחר טבח שבעה באוקטובר וסימן עבור רבים מקום של נחמה.
"מגדל המים" היה לשיר השמיני ברשימת השירים המושמעים ביותר בגלגלצ לשנת תשפ"ד.
מגדל המילניום (Millennium Tower) הוא מגדל משרדים ברחוב הנדלסקאי 94–96 ברובע ה-20 של בווינה, בריגיטנאו, היה, בגובה של 171 מטר (הבניין) וגובה כולל של 202 מטר (כולל האנטנות על גגו) עד להשלמת מגדלי DC, בניין המשרדים הגבוה ביותר באוסטריה.
השטח הנותר עד לקומה השנייה נגיש לציבור וישמש, בין היתר, למרכז קניות, מסעדות ובית קולנוע (Cineplexx).
מגדל המילניום נבנה בין השנים 1997 ו-1999.
צורת המגדל נוצרת על ידי שני גלילים משולבים, מזוגגים לחלוטין, הנתמכים על ידי מבנה מרוכב מפלדה.
את המגדל תכננו האדריכלים גוסטב פייכל, בוריס פודרקה ורודולף פ.
חברת הבנייה הייתה המיזם המשותף של האבאו - ווסטלפין - MCE.
היזם גאורג שטומפף ספג ביקורת על בניית מגדל המילניום.
לדבריו, עמד בכל הדרישות החוקיות ("מטרתי הייתה לנצל את האתר בצורה הטובה ביותר") ורק דחף את גבולות הבנייה.
מועצת העיר וינה אישרה גובה בנייה של 120 מטרים, לכל היותר 140 מטרים, למגדל המשרדים ושטח שימושי של 10,000 מ"ר למרכז הקניות.
במציאות, המגדל גבוה בהרבה, 202 מטרים, ומרכז הקניות, בשטח של 30,000 מ"ר, גדול גם הוא בהרבה מהמוצע.