tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עיקר כוחם של השירים היה בשילוב של אלמנטים אחדים: מילים, מנגינה, כלי נגינה כמו תוף וחליל וביצוע של חילופין בין שירת יחיד לבין שירת הציבור.
זמירי נתן אפוא לשירים את הנוסח הראשון, הגולמי.
הוא שיתף פעולה עם אלכסנדר פן בכתיבת שירי הרועים, והם הפכו בידי פן כחומר גלם ליצירה חדשה: פן נטל את השירים והעניק להם לבוש אמנותי.
משה זילברפרב (ביידיש: זילבערפאַרב, ברוסית: Моисей Зильберфарб; 1876 – 19 במרץ 1934) היה איש ציבור ופעיל תרבות יהודי, כיהן כשר לענייני יהודים בממשלת הרפובליקה העממית של אוקראינה.
זילברפרב נולד למשפחה חסידית אמידה ברובנו, ועד גיל ארבע-עשרה קיבל חינוך יהודי מסורתי.
ב-1898 סיים את הגימנסיה בז'יטומיר, והמשיך ללימודי משפטים במכון הפוליטכני של קייב.
הוא למד גם רפואה באוניברסיטת ברלין במשך שנתיים.
ב-1904 השלים דוקטורט במשפטים באוניברסיטת ברן, והדיסטרציה שלו עסקה בתולדות האוטונומיה הקהילתית היהודית ברוסיה.
הוא עסק בפעילות פוליטית מגיל צעיר.
בפסח 1903, מיד לאחר פוגרום קישינב, השתתף יחד עם פנחס דשבסקי, נחום שטיף בקונגרס ברובנו בו הוקמה תנועת "ווֹזְרוֹזְ'דֶנְיֵה" ("התחייה").
מפלגה זו יצאה נגד הציונות, הבונד והסוציאליזם הרוסי גם יחד.
היא דגלה באוטונומיה לאומית פרסונלית ליהודי רוסיה, שנועדה לאפשר להם לפתח ולשמור על תרבותם, כמענה בטווח הקצר, ובהגירה לטריטוריה יהודית בחוץ לארץ בטווח הארוך.
בשנים הבאות כתב זילברפרב מספר חיבורים על היחס בין הסוציאליזם לבין השאלה היהודית.
ב-1904 הוא גורש על ידי ממשלת פרוסיה, לבקשת הממשלה הרוסית, לאחר שפרסם בעיתונות הסוציאליסטית מאמרים שיצאו נגד נגד השלטונות ברוסיה.
באפריל 1906 היה ממייסדיה ומנהיגיה של מפלגת הפועלים היהודית-הסוציאליסטית, שחבריה היו ידועים כ"סיימיסטים" בשל דרישתם לסיים (פרלמנט) אוטונומי יהודי, שצמחה מתוך הווזרוז'דניה ופעלה בהשראת רעיונותיו של חיים ז'יטלובסקי.
כפעיל פוליטי, הוא נעצר מספר פעמים על ידי האוכרנה.
לאחר מהפכת פברואר 1917, התאחדו ה"סיימיסטים" עם מפלגת הפועלים הציונית-סוציאליסטית ויצרו את מפלגת הפועלים הסוציאליסטית היהודית המאוחדת, ה"פֿאַראײניקטע".
במרץ נבחר זילברפרב כנציג הפֿאַראײניקטע לראדה (מועצה) המרכזית של אוקראינה, שייסדה כעבור מספר חודשים את הרפובליקה העממית של אוקראינה.
הממשל החדש ביקש להעניק אוטונומיה לכל הקבוצות הלאומיות.
ב-7 ביולי מונה זילברפרב לתת-מזכיר לעניינים יהודיים במשרד הלאומים, תחת השר סרהי יפרמוב .
הוא ניסח את החוק שהבטיח אוטונומיה לאומית-תרבותית ליהודים.
כמו כן, היה אחראי על ארגון האספה הלאומית, בת חמישים הצירים, שנועדה להגשים את החזון הסיימיסטי.
בשל התעקשותו על חלוקת המושבים לפי מפתח שוויוני, החרימו הציונים את הגוף.
כבר באותה עת החלו להתרחש פוגרומים ביהודים בהיקף גדול; תת-המזכיר התנגד ליוזמתו של יוסף טרומפלדור, בתמיכת סימון פטליורה, להקים יחידות הגנה עצמית יהודיות נפרדות.
ב-7 בנובמבר, לאחר הגעת הידיעות על מהפכת אוקטובר ברוסיה, כיהן זילברפרב כחבר המועצה הלאומית להגנת המהפכה, שמשלה באוקראינה בצווי חירום למשך מספר ימים.
במדינה פרצה כמעט מיד מלחמת אזרחים קשה בין הבולשביקים לכוחות הראדה ולגורמים מקומיים שונים.
ב-22 בינואר 1918 קיבל את התפקיד החדש של השר לענייני יהודים, זמן קצר לפני שהראדה נאלצה להימלט מקייב והממשלה כולה התפטרה.
בשל כך החזיק במשרה פחות משבוע.
באפריל 1918, מונה לראש הוועד הפועל של ה"קולטור-ליגע", גוף שפעל לביסוס התרבות היידית.
לאחר שהמנהיג הסמכותני פבלו סקורופדסקי תפס את השלטון בהפיכה צבאית, נעצר זילברפרב באוגוסט לזמן קצר.
עם שחרורו, קיבל את תפקיד רקטור האוניברסיטה הלאומית היהודית החדשה בקייב, שמנתה בשיאה 250 סטודנטים.
ב-1920, עם תבוסת הלאומנים במלחמת האזרחים וההשתלטות הסובייטית על אוקראינה, נסגר המוסד וזילבפרב יצא לגלות בוורשה.
למרות שלא שלט היטב בפולנית, קיבל על עצמו זילברפרב את תפקיד ניהול רשת אורט בפולין.
בשנותיו האחרונות, התקרב זילברפרב לבונד, ובניגוד לעמדת הרוב המוחלט בהנהגה היהודית, הגן על זכרו של סימון פטליורה וטען כי לא היה אשם בפוגרומים בהם נטבחו רבבות יהודים.
משה זטלנד (2 בנובמבר 1892 – 4 באוקטובר 1960) היה ממייסדי תנועת "החלוץ" וממיסדי המושב ירקונה והיה ראש המועצה האזורית הירקון בין השנים 1952 ו-1957.
זטלנד נולד בצ'רניגוב, פלך קיוב, באוקראינה, שהייתה בתחומי האימפריה הרוסית.
אביו, חיים, היה סוחר עץ.
אמו הייתה דבוסיה לבית פוטפובסקי.
זטלנד למד בחדר מתוקן ובבית ספר חילוני בצ'רניגוב.
זלטנד היגר לארצות הברית ב-1910. שם גר תחילה במילווקי.
הוא היה פעיל שם בתנועת "פועלי ציון".
סי., בה סייע לדוד בן-גוריון וליצחק בן צבי בפעילות ציונית, בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
בין השאר, סייע בהקמת תנועת "החלוץ" באמריקה.
בשנת 1917 זטלנד עבר ללוס אנג'לס, ולמד בה חקלאות.
ב-1918 עלה לארץ ישראל עם הגדוד העברי, ושירת בו בארץ עד 1920. משה זטלנד נישא לשרה בת אברהם ירמיצקי, ב-1921. לזוג נולד בן.
זטלנד עבד בנגריה, נבחר כחבר למועצת פועלי תל אביב-יפו ולמזכיר אגודת פועלי העץ.
ב-1928 ניהל את התעבורה בהקמת מפעל-רוטנברג בנהרים.
בשנת 1932–1933 היה ממייסדי המושב ירקונה.
הקבוצה החלה להתארגן לעלייה לקרקע משנת 1925, אך היה קושי במציאת קרקע עבורם.
הקבוצה לא הייתה שייכת לשום התארגנות מיישבת גדולה, ולכן גם סבלה מתקציבים נמוכים.
חבריה גרו בצריפים זולים עד שנות ה-50 של המאה ה-20.
ב-1933 יסד את הקואופרטיב לתובלה "המרץ" ומ-1935 ניהל את המשלוחים במרכז "תנובה" בתל אביב.
זטלנד היה חבר בארגון המחתרת, "ההגנה".
זטלנד היה ראש המועצה האזורית הירקון בין השנים 1952 ו-1957. בשטח המועצה מצוי המושב "ירקונה", שבו הוא גר.
זטלנד נפטר ב-7 באוקטובר 1960 ונקבר בבית העלמין ירקונה־גני עם.
רבי משה זקן מאזוז (ה'תרי"א, 1851 - ב' באייר ה'תרע"ה, 1915) היה רבו של האי ג'רבה שבתוניסיה.
נולד בשנת תרי"א (1851) בג'רבה שבתוניסיה, בן לכמוס מאזוז.
למד אצל רבי אברהם הכהן, רבי סאסי מעתוק הכהן יהונתן ורבי חיים הכהן, שהיה לרבו המובהק.
בשנת ה'תרל"ב (1870) התבקש לנהל את ענייני הקהל ברובע הגדול, בג'רבה, והוא מילא תפקיד זה עד יום פטירתו.
'סבר פנים' - חידושי ש"ס.
'שערי משה' - שו"ת וחידושים בהלכה.
'שערי תורה' - חידושים ודרושים בהלכה.
'שם משה' - עניינים שונים.
'צדיק ונשגב' - על מסכת ביצה.
'קרא משה' - חידושי תנ"ך ומאמרי חז"ל ועוד.
'הוראת זקן' - דינים והלכות באורח חיים ויורה דעה בערבית יהודית.
משה (מויסיי) מרקוביץ' זלאטין ( 10 בדצמבר 1882, יקטרינוסלב - 9 באוקטובר 1952, ניו יורק) הוא מנצח ופסנתרן אקדמי רוסי ובולגרי ממוצא יהודי, מנצח ראשי של האופרה הלאומית בסופיה (1922–1924, 1929, 1932–1936).
נולד ביקטרינוסלב, מחוז יקטרינוסלב של האימפריה הרוסית ב-10 בדצמבר 1882.
סיים את לימודיו בקונסרבטוריון במוסקבה כפסנתרן וכמנצח.
לאחר סיום הלימודים, לימד בחוג לאופרה בקונסרבטוריון.
מאוחר יותר עבד באופרה "זימין" במוסקבה.
בשנת 1920 הגיע לבולגריה, שם מונה למנצח הראשי של אגודת האופרה (ידידות האופרה) בסופיה, שם הכניס כלי נגינה חדשים – קלרינט בס וקונטרה-בסון.
ב-1922 יסד את הפילהרמוניה הלאומית ועבד כמנצח הראשון שלה.
לאחר 1924 עזב את בולגריה ועמד בראש להקות אופרה רוסיות במדינות אירופה ובארצות הברית .
היה מנהל האופרה של סופיה ב-1929 ושוב בשנים 1932–1936. הועלה לראשונה בבולגריה למעלה מ-20 אופרות, ביניהן הנסיך איגור, בוריס גודונוב, ההוגנוטים.
משנת 1936 חי באמריקה, ניצח במטרופוליטן אופרה ועסק בהוראה.
משה מרקוביץ' זלאטין נפטר בשנת 1952
משה (מוֹש) זילברשמידט (כ' בכסלו ה'תר"ף, 12 בדצמבר 1919 – ג' באייר ה'תש"ח, 12 במאי 1948) היה מפקד גוש עציון במהלך הקרב על גוש עציון במלחמת העצמאות, שבו נפל.
נולד בביירוית שבבוואריה לאברהם ובתיה.
גדל בבית ציוני מסורתי, ובגיל צעיר הצטרף לברית חלוצים דתיים (בח"ד).
בגיל 16 נשלח מטעם בח"ד להכשרה חקלאית בגרינסהוף.
לאחר ליל הבדולח נשלח יחד עם חברי ההכשרה למחנה בוכנוואלד.
בהשפעת קרובים מאנגליה הצליח להשתחרר מן המחנה ולהגר לאנגליה,
שם היה רכז סניף בח"ד בלונדון.
בינואר 1940 עלה לארץ ישראל.
הוא עבד כרפתן בגבעתיים, ולאחר כשנתיים עבר למושבה נווה יעקב, שם ניהל משק חקלאי.
הצטרף לנוטרות, ושרת כנוטר ומפקד המשמר הנע בנווה יעקב, וכמדריך בקורס נוטרים.
כמו כן, התגייס לחי"ש של "ההגנה", במסגרתו הדריך קורס סיירים ופיקד על הסיירים במחוז ירושלים, הדריך קורס מ"כים ועסק בהכנת תיקי מודיעין על כפרים ערביים.
עם התגברות המערכה והמצור על ירושלים במלחמת העצמאות עבר לירושלים והצטרף לגדוד "מכמש" של חטיבת עציוני.
הוא פיקד על שכונת מקור חיים המבודדת, שבה נפצע מכדור בצווארו, אך לאחר טיפול רפואי קצר שב לפקד על השכונה.
לאחר מכן מונה למפקד שכונת תלפיות המבודדת אף היא, לקח חלק בפעולות תגמול כמו זו שבכפר סילוואן, והיה קצין המבצעים של גדוד מכמש.
לאחר פרישתו של עוזי נרקיס מהפיקוד על גוש עציון, הוחלט למנות את מוש למפקד הגוש במקומו, והוא הוטס אליו ב-16 במרץ 1948. הוא ארגן את יישובי הגוש ככוח הגנה מלוכד, הכין את מגיני הקיבוצים לקראת הקרבות הצפויים להם והקים עמדות מבוצרות.
באביב הוטלה על לוחמי גוש עציון המשימה לחבל בדרכי הגישה מחברון לירושלים, וזילברשמידט טבע את הסיסמה שליוותה אותו עד מותו: "נצח ירושלים".
לאחר הקרב על המנזר הרוסי ב-4 במאי, אמר זילברשמידט בהספד על הלוחמים שנפלו בקרב: למרות מצבו הנואש של הגוש, הוא עודד את המגינים להילחם ככל יכולתם: "עמידת הגוש קובעת את גורל ירושלים, ולכן יש לעמוד במערכה עד הסוף, ואפילו יהיה מר מכל מר...".
ימים ספורים לפני נפילת גוש עציון, כאשר הבין כי מצבו של הגוש אבוד, אמר למגינים שנותרו: "ייתכן והקרב הבא יהיה הקרב האחרון.
לפי דעתו צריך זה להיות קרב מצדה - תוך הכרה כי בעמידתנו עד הסוף אנו עוזרים להצלת ירושלים.
עלינו לקבל על עצמנו את הדין ולמלא את תפקידנו באמונה".
בפרוץ הקרב ב-12 במאי, הגיע בעצמו (על אף שהיה פצוע) למשלט המנזר הרוסי, החולש על הכביש הראשי ועל דרכי הגישה לגוש.
כאשר הוחלט לסגת מן המנזר, חיפה על הלוחמים הנסוגים ודאג לפינויים של הפצועים.
הוא נפגע מצרור יריות ונפצע.
בשארית כוחותיו הסיט את עצמו אל צדי לתעלה כדי לא לעכב את הלוחמים ולסכנם.
הוא הפציר בלוחמים להמשיך ולא להתמהמה כדי לטפל בו, עד שמת מפצעיו.
עצמותיו נאספו יחד עם עצמות שאר חללי גוש עציון, ובכ"ה בחשוון ה'תש"י (17 בנובמבר 1949) הובאו לקבורה בקבר האחים לחללי גוש עציון בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
ב-2016 נחנך במוזיאון הטבע בירושלים "גן הגיסים" לזכר מוש זילברשמידט וגיסו אברהם תימור שהיה מפקד גוש נווה יעקב במלחמת העצמאות.
באפרת ובאלון שבות קרויים רחובות בשם "נצח ירושלים" המנציח את הסיסמה שטבע.
עם תום המלחמה שמו עלה כמועמד לקבל את אות גיבור ישראל, אך בשל החלטת דוד בן-גוריון להגביל את קבלת האות ל-12 לוחמים בלבד, ההצעה נגנזה.
בשנת 2019 הגישו בני משפחתו פנייה לרמטכ"ל אביב כוכבי לבחון מחדש הענקת אות הוקרה לזילברשמידט, בקשה שנבחנה על ידי צה"ל, אך נכון ל-2024 היא טרם נענתה.
ראש אג"ם בזמן המלחמה, יגאל ידין, תיאר את היחס למוש במטה הכללי:
בשנת 2023 פרסם ד"ר אורי מילשטיין מאמר שבו טען בין השאר כי זילברשמידט עזב את ירושלים לגוש עציון מסיבות אישיות, וכי "פיקוד על גוש עציון היה גדול עליו בכמה דרגות", וטען כי יחסיו העכורים עם בני הקיבוצים בגוש היו למגיני הגוש לרועץ.
כתגובה למאמרו, פרסם לאחר מכן יוחנן בן-יעקב מאמר ובו טען כי זילברשמידט זכה עוד בחייו להערכה רבה הן מצד פקודיו והן מצד מפקדיו, כי יחסיו עם תושבי הגוש היו טובים וכי הוא ניהל את המערכה על הגוש בתבונה ובגבורה, וכי היה "האיש הנכון במקום הנכון ובתפקיד הנכון".
משה זהבי (נולד ב-1969) הוא שיט פאראלימפי.
זהבי נולד במרוקו ובגיל שבעה חודשים חלה בשיתוק ילדים.
תקופה קצרה לאחר מכן עלו הוריו לישראל והמשפחה חיה באשדוד.
בגיל 12 הוא החל בפעילות במרכז הספורט לנכים של איל"ן ברמת גן והתאמן בכדורסל כיסאות גלגלים, טניס כיסאות גלגלים, טניס שולחן ושחייה.
בגיל 42 עבר בקביעות לכיסא גלגלים.
היה חבר נבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים.
נשוי להגר זהבי, שיטת פאראלימפית שהתחרתה ב.
לקראת המשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016) בחרו בני הזוג להתאמן ביחד וזהבי התפטר מעבודתו כמנהל רכש בחברת בנייה לטובת אימונים ותחרויות.
זהבי מתגורר בכוכב יאיר צור יגאל, נשוי ואב לארבעה.
רבי משה זאב מזוזה (תק"ץ – כ"ד בשבט תרע"א) היה מרבני לבוב מחבר ספר חידושי רמ"ז.
נולד לרבי ישראל יחיאל מיכל מרבני לבוב.
לימד תורה לרבים, תלמיד בולט שלו הוא רבי ראובן מרגליות אשר כותב שהוא היווה כתובת לשאלות הלכתיות מצד רבני העיר.
בתרמ"ד נתמנה לפקח על פעולת ארגון מחזיקי הדת בלבוב.
התכתב עם רבני דורו ושמועות ומכתבים ממנו נדפסו בספריהם, ביניהם: רבי גרשון קורצר, רבי יוסף שאול נתנזון רבי שמואל ראבין, רבי אברהם יצחק שפרלינג ועוד.
חיבורו "חידושי רמ"ז" נדפס על ידי תלמידו הרב ראובן מרגליות ונדפס בבילגוריה תרצ"א.
בספר חידושי ש"ס, שו"ע ורמב"ם, חידושים ודרושים על התורה בסגנון חסידי.
החל מדף קכו בספר חליפת מכתבים בינו לבין רבי שלמה קלוגר, המכתבים נכתבו בסגנון שאלה אך למעשה מדובר בהשגות על ספרו נדרי זרוזין.
המחבר, שהיה עיוור הכתיב את חידושיו לתלמידיו.
למרות עיוורונו, החיבור כתוב בבקיאות יוצאת דופן ובפלפול מורכב, פרופסור שמואל גליק כותב על כך: "פלפוליו ארוכים ומסובכים וכמעט שלא ניתן להאמין שמחבר זה לא ראה מאורות במשך עשרות שנים".
במשך חייו נמנע מלפרסם את חידושיו, קרוב לפטירתו ביקש מבניו לאספם ולפרסמם.
ההדפסה התעכבה בשל מלחמת העולם הראשונה.
משה חורגל (1 בינואר 1901 – 5 בנובמבר 1990) היה שחקן תיאטרון ישראלי.
חורגל נולד בלודז' שבפולין במשפחה בת שישה ילדים.
אביו נפטר כשהיה נער והוא הפסיק את לימודיו בבית הספר היסודי בזמן המלחמה כדי לצאת לעבודה ולסייע בכלכלת המשפחה.
שירת במשך שנתיים בחיל הפרשים של הצבא הפולני.
עבד כפקיד במשרד הארצישראלי ושימש כמנהל לשכת הקרן הקיימת לישראל בלודז'.
שליחים מדגניה ומנהלל (אחד מהם היה שמואל דיין, אביו של משה דיין) שפגש בעירו השפיעו עליו לעלות לארץ.
עלה לארץ ישראל ב-1925 וייסד את קבוצת "העובד" בת שלושה בחורים ושלוש בחורות בראשון לציון.
הקבוצה שכרה דירה וחבריה עבדו כפועלים בחקלאות ובבניין.
השתתף גם בבניית אולם הראינוע במושבה (המבנה נהרס מאז).
בהשפעת ידיד ותיק מלודז' ניגש להבחן בסטודיה הדרמטית של התיאטרון הארץ ישראלי (התא"י), בהדרכתו של מנחם גנסין, התקבל והתחיל להופיע ב-1926.
חורגל שיחק בראשוני הסרטים שהופקו בארץ ישראל - עודד הנודד (1932) ו"זו הארץ" (1935).
שיחק גם בסרטו של אגדתי "האתמול של מחר" מ-1964.
נישא באמצע שנות ה-30 לפרומה.
בשנת 1940 עבר עם משפחתו לשכונת הדר בהוד השרון.
במהלך השבוע התגורר בתל אביב.
המשפחה התגוררה שם כ-7 שנים.
חורגל היה כוכבו של התיאטרון הסאטירי "המטאטא", בו החל לשחק ב-1929, ושיחק בששים וחמש תוכניות ובעשרים קומדיות בו עד לסגירתו.
ב-1953 החל לשחק בתיאטרון הקאמרי וב-1960 נעשה לשחקן קבוע בו.
תפקיד בולט שלו בקאמרי היה אלפרד דוליטל (אביה של אלייזה) בפיגמליון (המחזה הועלה 220 פעמים).
ב-1968, במהלך ההצגה "המחיר" של ארתור מילר עבר התקף לב.
עקב כך, החליט לפרוש לגמלאות.
בשנת 1969 זכה ב"פרס מילוא" על משחקו בתפקיד סלומון בהצגה הנ"ל.
חורגל המשיך להופיע בהצגות עד 1972.
בשנת 1984 זכה בתואר יקיר תל אביב.
משה חורגל נפטר בי"ז בחשוון תשנ"א (1990), קרוב לגיל 90, ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
הותיר אחריו את רעייתו, פרומה (1908-2001), בן - דורי הרגיל, ובת - בלהה חורגל-יגיל, ונכדים.
חתנו הוא השחקן גדי יגיל.
השחקנית יולי הרגיל-שדה והסופר רן יגיל (חורגל אף מופיע כדמות בספריו) הם נכדיו.
רבי משה חיים אפרים ("בעל הדגל") מסדילקוב (ה'תק"ב, 1742 לערך - י"ז באייר ה'תק"ס, 12 במאי 1800) היה נכדו של הבעל שם טוב (בעש"ט), מממשיכי דרכו ומסופריה הראשונים של החסידות.
בנם של רבי יחיאל (מיכל) אשכנזי ואדל, בתו של הבעש"ט.
רבי אפרים נולד במז'יבוז' עיר מגורי סבו.
שנת לידתו אינה ידועה וחלוקות הדעות על גילו בעת פטירת סבו הבעל שם טוב (בחג השבועות שנת תק"כ 1760).
על פי "ספר החסידות" של אברהם כהנא נולד בשנת תק"ב (דהיינו 1742) ואילו בספר "החסידות והחסידים" של שמואל אבא הורודצקי נולד בשנת תק"ח (דהיינו 1748).
חשיבות הוויכוח נוגעת לטיב זכרונותיו מדרשותיו של סבו בילדותו ובנעוריו.
יהא גילו אשר יהא, סבו הבעל שם טוב מכנה אותו: "עילוי גדול בתכלית הלימוד", זאת באיגרת לגיסו רבי אברהם גרשון מקיטוב משנת תקי"ג לערך, כלומר כשהיה בן חמש או בן אחת-עשרה.
"בעל הדגל" כיהן כרב ומגיד מישרים בעיירה סודילקוב, הסמוכה לעיר שפטיבקה ולא רחוקה ממז'יבוז' עיירת הולדתו.
בשנת תקמ"ח לערך, שב רבי משה חיים אפרים לעיירת הולדתו מז'יבוז' בה כיהן אחיו רבי ברוך ממז'יבוז' כאדמו"ר.
משום כך, פנה הוא להתפלל בבית מדרשו של סבו הבעש"ט ואף הוא כיהן בעיר כאדמו"ר.
ידוע שקשר הידידות בין האחים היה הדוק מאוד, אף על פי ששניהם כיהנו בכתר האדמו"רות בעיר אחת.
רבי אפרים לא התבלט רבות בחייו כמנהיג עדה גדולה, כרבו בעל תולדות יעקב יוסף כחו היה גדול בכתיבה יותר מבהנהגת עדה, אף על פי שנודע כדרשן.
אחיו לעומתו, הנהיג עדה גדולה ואף הרבה בנסיעות לערי אוקראינה השונות בהן התגוררו חסידיו, ורבים מאדמו"רי הדור הבא של החסידות נמנו עם תלמידיו.
בי"ז באייר, ערב ל"ג בעומר שנת תק"ס (1800) נפטר רבי אפרים ונקבר באוהל סבו במז'יבוז'.
לאחר פטירתו, לא ירשו בניו את תפקידו באדמור"ות.
את תפקידו כמגיד מישרים ואדמו"ר בסדילקוב, המשיך חתנו רבי דוד הלוי איש הורוביץ עוד בחייו.
חתנו רבי לייבוש מחסידות פרוסקורוב.
חתנו רבי יעקב יוסף בנו של רבי חיים טירר ה"באר מים חיים".
חתנו רבי יוסף משיפיטובקה נכד רבי פנחס מקוריץ ורבי יעקב שמשון משיפיטובקה.
חתן רבי חנינא ליפא מחמלניק.
היה נחשב אצל רבי ישראל מרוז'ין.
אטל אשת רבי דוד הלוי איש הורביץ מסדילקוב.
חתנו וממלא מקומו רבי אריה לייב גוטמן בן רבי אברהם מקוריסטשוב (חתן רבי מנחם נחום מצ'רנוביל).
רבי ישראל, האדמו"ר מסדילקוב ביאסי.
כיום מכהנים שניים מצאצאיו כאדמו"רי סדילקוב.
הקשיש שבהם רבי אריה לייב גלאנץ במונסי שבניו יורק.
והרב אריה וואהל מסדילקוב בבית שמש.
עשר שנים לאחר פטירתו בשנת ה'תק"ע (1810) הדפיס בנו רבי יעקב יחיאל מקוריץ את כתביו שהשאיר אחריו בהעניקו לספר את השם "דגל מחנה אפרים".
ספר זה גדוש בפרשנות קבלית וחסידית ובו מובאות חלק מדרשותיו שנאמרו בשנים בהן כיהן כרבה של סדילקוב.
אחת הנקודות הבולטות בספר היא; ציטוטים רבים של דברי תורה ששמע מסבו והופכים אותו בעצם לאחד המקורות הראשוניים והמהימנים של תורת הבעש"ט.
בסוף הספר מופיע נספח - אף הוא מכתב ידו - בו דברים נוספים ששמע מסבו, אך ללא פרשנות אישית משלו וכן תיעוד של חלק מחלומותיו.
הספר הוא אחד מספרי החסידות שזכה לתפוצה גדולה ויצא לאור במהדורות רבות.
הוא מהווה עד היום "ספר יסוד" בתורת החסידות של הבעל שם טוב.
בשנת תשע"ג יצא לאור מחדש במהדורת "פאר מקדושים" - מהדורה מוערת מפוסקת ומנוקדת.
הרב משה חסקין (תרל"ד 1872 - תש"י, 15 ביוני 1950) היה רב בליטא ובאוקראינה ולאחר מכן בירושלים.
הרב משה חסקין החל ללמוד בבית־המדרש "קברנים" בקובנה שבליטא בשנת תר"ן (1890).
שם הוא פגש את החפץ חיים אשר הפגיש אותו עם הרב יצחק אלחנן ספקטור שאותו שימש במשך שלוש שנים ובין השאר שוחרר בהשתדלותו מגיוס לצבא.
בשנת תרנ"ו (1896) נישא לחנה בת יהודה רבינוביץ' מהעיר יורבורג.
לכבוד אירוסיו וחתונותו תרם כסף למען מיישבי ארץ ישראל.
חסקין המשיך ללמוד עוד שלוש שנים בקובנה.
בשנת תרנ"ט (1899) עבר לווילנה ושם למד עוד שנה עד שהתמנה לרב בעיירה קרקינובה (מחוז קובנה, ליטא) שם כיהן במשך חמש עשרה שנה עד שמלחמת העולם הראשונה הביאה לגירוש היהודים מהעיירה.
בשנת תרע"ב (1912) ייסד ישיבה בקרקינובה, שבה למדו כ-60 תלמידים.
על פי עדותו הישיבה זכתה לשם טוב ונחשבה למכינה לישיבת סלבודקה.
לפני חג השבועות תרע"ה (1915) גורש חסקין מקרקינובה ועבר לעיר פרילוקי (מחוז פולטבה, אוקראינה), שם התמנה בשנת תרע"ט (1919) לרב העיירה.
בימי מלחמת האזרחים ברוסיה, עברה העיירה מיד ליד, ויהודיה עמדו בסכנת מוות ושוד, במיוחד תחת שלטונות פטליורה והצבא הלבן של אנטון דניקין.
הרב חסקין סיפר שבמספר מקרים רק כפסע היה בינו לבין המוות.
בלילה בו נסוג צבא דניקין מפני הצבא האדום הם רצחו 27 יהודים והרב חסקין עצמו ניצל בזכות מכר נוצרי שהחביא אותו.
תחת השלטון הקומוניסטי האנטי־דתי, סבל הרב חסקין מהצקות והשפלות, כמו כוהני הדת האחרים.
הוא מספר שנאלץ לטאטא את רחובות העיר עם הרב ציפרינוביץ' במטאטאיהם הפרטיים, תחת עינם הפקוחה של השוטרים.
ביתו הוחרם, והוא גר עם אשתו בעזרת הנשים של בית מדרש קטן.
בראשית שנת תרצ"ג נפטרה רעייתו.
בערב פסח באותה שנה (1933) עלה לארץ ישראל, שבה כבר היו בנו ובתו.
את הרישיון לעזוב את ברית המועצות קיבל בקושי רב, לאחר השתדלות בת שלוש שנים של קרובים וידידים ברוסיה, אמריקה וארץ ישראל.
בירושלים הוא היה הגזבר של התאחדות הרבנים פליטי רוסיא ושאר ארצות.
בשנת תרצ"ח (1937/8) הוציא לאור בירושלים את ספרו "כלכלת שביעית", בו קיבץ את הלכות שנת השמיטה - מן המשנה, תלמוד בבלי, תלמוד ירושלמי, הרמב"ם, ראשונים וגדולי האחרונים, וביאר אותן.
כן חיבר את "אהל משה" על סדר זרעים שבתלמוד הירושלמי.
נפטר ב-15 ביוני 1950 בירושלים, ונקבר בבית הקברות סנהדריה.לבנו הבכור קרא יצחק אלחנן, על שם רבו, הרב יצחק אלחנן ספקטור.
נכדתו היא חנה הירש שהייתה הניצבת הראשונה במשטרה.
נינו הוא מורה הדרך גלעד חסקין.
כיהן כמזכיר איחוד הקבוצות והקיבוצים וחבר הכנסת מטעם המערך.
חריף נולד בשנת 1933 בסוסנוביץ שבפולין ועלה לארץ ישראל בגיל שנה.
בשנת 1952 עבר להתגורר בקיבוץ צרעה, אותו ייצג במוסדות התנועה הקיבוצית ובו חי עד מותו.
במסגרת פעילותו בתנועה הקיבוצית היה חריף מרכז אזור ירושלים בתנועה המאוחדת (1953–1955), מזכיר התנועה (1958–1959).
בתפקידו זה תמך באיחוד עם הנוער העובד שיצר את הנוער העובד והלומד.
לאחר מכן היה מזכיר הקיבוץ ובשנים 1963–1968 למד ארכיטקטורה בטכניון.
בשנת הלימודים השנייה זכה בפרס ברוורמן לארכיטקטורה יוצרת.
בשנים 1968–1974 עבד במחלקת התכנון של הקיבוץ המאוחד ובשנת 1976 נבחר למזכיר איחוד הקבוצות והקיבוצים והיה ממובילי מהלך האיחוד עם הקיבוץ המאוחד ליצירת התנועה הקיבוצית המאוחדת.
בשנת 1981 נבחר מטעם המערך לכנסת העשירית והיה חבר ועדת הכספים.
בתקופה זו נתפס חריף כממשיך דרכו של יגאל אלון ומנהיג חטיבת אחדות העבודה בתחומי מפלגת העבודה.
פעילותו נקטעה בתאונת דרכים בצומת כברי שבצפון, בה נהרג יחד עם רעייתו, מוריה, ובנו , שהיה טייס בחיל האוויר.
הוא הותיר אחריו בן (גד) ובת (איה).
על שמו נקראים קיבוץ נווה חריף ו"מרכז אזורי לאמנויות – יד חריף" בקיבוץ צרעה וכן בית התרבות בקיבוץ מצפה שלם.
הרב משה חיים לאו (י"ד באייר ה'תרנ"ב, 11 במאי 1892 - י"א בחשוון ה'תש"ג, 22 באוקטובר 1942) היה רב הערים סוצ'אבה, פרשוב ופיוטרקוב טריבונלסקי.
נולד בלבוב שבגליציה שבאוקראינה לרב צבי יהודה לאו וללאה הינדה בת הרב שמואל יצחק שור.
בגיל צעיר נאם בהפגנה שנערכה נגד חילול השבת בלבוב.
למד בישיבת תפארת בחורים, והוסמך לרבנות בגיל 17 על ידי הרב שלום מרדכי שבדרון, הרב מאיר אריק מבוצ'אץ', הרב אברהם מנחם הלוי שטיינברג והרב בנימין אריה וייס.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 הועלה בית סבו בלבוב באש בידי אוקראינים, ומשפחתו נמלטה לווינה.
הוא התקרב שם למספר אדמו"רים, והתיידד עם ד"ר נתן בירנבוים, שאותו הדריך בצעדיו הראשונים ביהדות.
במקביל השתלם בלימודים כלליים באוניברסיטת וינה וקיבל תואר דוקטור.
עסק במחקר בנושא עגונות ופרסם מאמרים בעברית ובגרמנית.
בהשפעת אחיו, ישראל יוסף, התקרב לאדמו"ר ר' ישראל הגר מויז'ניץ, ונשא לאישה את בתו דבורה.
לזוג נולד בן יהושע (שיקו) לאו הגר, שעלה לארץ ישראל בשנת 1934, היה מחנך ומורה בתל אביב וכתב בנושאים תורניים.
דבורה נפטרה אחרי לידת הבן.
בשנת 1919, בגיל 27, נבחר לרבה של סוצ'בה (שאץ) בבוקובינה שברומניה.
במשך שמונה שנות כהונתו פתח תלמוד תורה בעיר וארגן שיעורים גם לנערים עובדים.
דאג לשחרר חיילים יהודיים משירות בשבתות.
הוא יזם הקמת ישיבה בצ'רנוביץ ופעל למען פתיחת מוסדות חינוך לבנות "בית יעקב" בערים רבות בגליציה.
פרסם מאמרים בירחון "בית יעקב" בלודז', והרבה להופיע כנואם מרכזי באסיפות בחירות לקהילות.
בתקופת כהונתו בסוצ'בה ב-1925, נשא בנישואים שניים את חיה, בת הרב שמחה פרנקל תאומים.
לזוג נולדו 3 ילדים - נפתלי, שמואל וישראל מאיר.
לאחר מכן הופיע בפרנקפורט דמיין כציר מטעם אגודת ישראל בוורשה.
חיזק את ידי הצעירים המבקשים לעלות לארץ ישראל.
הוא תבע להכשיר אותם גם מבחינה רוחנית, והציע להקים עבורם בית עולים מיוחד ביפו שיקל על קליטתם.
מאוחר יותר, בכנסייה הגדולה השלישית של אגודת ישראל במרינבד, וכן בישיבות ההנהלה הארצית בוורשה, תמך בזרם של פועלי אגודת ישראל שלחץ למען עלייה והתיישבות בארץ ישראל.
ב-1929 החל לכהן כרבה של העיר פרשוב בסלובקיה, שם הקים את ישיבת "תורת חיים" שלמדו בה כ-200 תלמידים.
הרב לאו דאג גם להכשיר את המתאימים להיות נואמים מוצלחים.
מסותיו על המשפחה בישראל נכללו בספר שהתפרסם ביידיש (ב-1936) בשם "הדרך לקידוש השם".
מהדורה מורחבת בעברית התפרסמה בשנת 1963, בהוצאת "נצח".
בשנת 1929, בכנסייה השנייה של אגודת ישראל בווינה, הציע שכל אישה בישראל תתרום באופן קבוע בעת הדלקת נרות שבת סכום כסף להקמת מוסדות חינוך לאלה שאינם מסוגלים ללמוד בישיבות.
כמו כן הציע להקים מפעלים ומקורות תעסוקה לעובדים חרדיים כדי שלא יצטרכו לחלל שבת במקומות עבודה אחרים.
לאחר שבן דודו, הרב מאיר שפירא, עזב את כהונתו כרב העיר פיוטרקוב ועבר לכהן כרבה של לובלין, הציע הרב שפירא לרב משה חיים לאו לרשת את מקומו כרב העיר פיוטרקוב, אך הדבר לא יצא אל הפועל מיד.
לאחר פטירת הרב שפירא, הספיד אותו הרב לאו ברחבי פולין, ובעקבות כך הוצעה לו שנית רבנות פיוטרקוב.
ההכתרה נקבעה לחנוכה ה'תרצ"ה (1934), אך בטרם ההכתרה עבר תאונת רכבת וידו הימנית נקטעה.
לאחר התאוששות חזר לעירו פרשוב, לאחר ראש השנה ה'תרצ"ו (1935) עזב אותה ונסע לפיוטרקוב.
בג' בחשוון ה'תש"ג (נובמבר 1942) נלקח עם יהודי העיר לטרבלינקה שם נרצח בי"א בחשוון ה'תש"ג (נובמבר 1942).
בנו מספר כי בדרך לשם קרא לבני קהילתו להתנגד, משום שזהו חלק ממצוות קידוש השם.
עמו נרצח בנו שמואל יצחק.
רעייתו חיה, נרצחה מאוחר יותר במחנה ראוונסבריק.
בנו מהנישואין הראשונים, יהושע יוסף (שיקו), עלה, כאמור לעיל, לארץ ישראל לפני השואה.
בניו מנישואיו השניים, נפתלי לאו-לביא (לימים קונסול ישראל בניו יורק) וישראל מאיר (לימים הרב הראשי לישראל), שרדו את השואה ועלו לארץ ישראל.
נכדו הרב דוד לאו גם כיהן כרב הראשי לישראל.
על שמו נקראת ישיבת חיי משה בירושלים.
הרב לאו חיבר חיבור גדול ומקיף על קידוש השם שאבד בימי השואה.
הוא נשמר במשך כמה זמן אצל בנו נפתלי לאו-לביא, אך בסופו של דבר אבד התיק הקטן שבו היה הספר.
מאמרים ונאומים שלו רוכזו בספר הדרך לקדוש השם : מאמרים ונאומים, הוצאת "נצח", בני ברק ה'תשכ"ג (1963).
הדרך לקידוש השם - מאמר על קידוש השם כולל הלכות קידוש השם שבמקורו נכתב ביידיש ויצא לאור בפני עצמו בלודז' תרפ"ט (1929), בעריכת תלמידו ר' אלימלך שטייאר.
בית ישראל : מבחר מסות - מאמרים על צביונה של המשפחה היהודית ודמותה של האישה והאם בישראל
חגים ומועדים - דרשות על החגים והמועדים.
מהר"מ שפירא ופועלו - דברים שבמקורם נאמרו ביידיש לאחר פטירת הרב שפירא ויצאו לאור בפני עצמם בלובלין תרצ"ד (1934) על ידי ישיבת חכמי לובלין שהרב שפירא עמד בראשה.
עניינים - על עניינים שונים.
הרב משה חיים לאו (נולד ב-ה' בשבט ה'תשכ"א, 22 בינואר 1961) הוא רב בנתניה.
היה חבר ועדת סל התרופות ומליאת מועצת העיתונות.
נולד בתל אביב, בנו הבכור של הרב ישראל מאיר לאו ונכדם של הרב יצחק ידידיה פרנקל והרב משה חיים לאו (שאת שמו הוא נושא).
בשנים תשל"ד-תשמ"א למד בישיבת קול תורה.
בשנים תשמ"א-תשמ"ה למד בישיבת חברון, ובמקביל שימש כרב בית הכנסת "תפארת צבי" בתל אביב.
שירת ברבנות הצבאית ובמילואים במשך למעלה מחמש עשרה שנה.
לאחר נישואיו לציפורה סג"ל למד בכולל אברכים אוהל משה בנתניה (שלוחה של מכון ירושלים), וקיבל כושר לרב עיר מהרב אברהם שפירא והרב מרדכי אליהו.
בתחילת שנות ה-90 היה מנהל קליטה רוחנית מטעם המועצה הדתית בנתניה, והיה אחראי בירור יהדות מטעמה בכל הנוגע לעולים מברית המועצות לשעבר.
לשעבר ראש כולל תורת חיים בנתניה.
הוא מוסר מזה עשרות שנים מדי שבוע שיעור בתלמוד לעובדי בנק מזרחי טפחות בבניין ההנהלה ברמת גן, עורך את הפרוזבול ומייעץ לבנק בעניינים הלכתיים שונים.
מגיש מזה שנים רבות פינה שבועית מדי יום שישי לאחר תוכנית החזנות "לפני התיבה" ברדיו קול חי.
בעבר מסר שיעורים בקול הדף.
בשנים 2010–2011 כיהן כחבר ועדת סל התרופות.
בשנים 2006–2015 כיהן כחבר מליאת מועצת העיתונות.
בספטמבר 2014 התמודד על משרת הרב הראשי האשכנזי של נתניה אך הפסיד לרב קלמן בר.
כעבור חודש, באוקטובר 2014, התמודד בבחירות למשרת הרב הראשי האשכנזי של ירושלים, אך הפסיד לרב אריה שטרן.
בספטמבר 2024 התמודד על משרת הרב הראשי האשכנזי בבחירות לרבנות הראשית לישראל אך הפסיד לאחר שקיבל 23 קולות בלבד.
מנחה ליצחק - בהלכה ובאגדה, נתניה תש"ס
ויבן משה - בהלכה ובאגדה, נתניה תשס"ג
חיים של תורה - ספר חידושי תורה בתלמוד ובהלכה מטעם כולל תורת חיים.
משה חלמיש (נולד בשנת תרצ"ז, 1 באפריל 1937) הוא חוקר פילוסופיה יהודית וקבלה, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן, לשעבר ראש המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטה זו.
נולד בתל אביב ולמד בישיבת היישוב החדש.
לאחר שירות בן ארבע שנים בצה"ל החל בלימודים אקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין מוריו שם היו הפרופסורים שרגא אברמסון, אפרים אלימלך אורבך, אפרים גוטליב, שרה אורה הלר וילנסקי, רפאל יהודה צבי ורבלובסקי, יצחק אריה זליגמן, שלמה פינס, גרשם שלום (שהדריך אותו בעבודת המוסמך), רבקה ש"ץ אופנהיימר וישעיהו תשבי, שהיה מנחה עבודת הדוקטור שלו.
חלמיש לימד במוסדות תיכוניים שונים, ובסמינר למורים במדרשת שדה בוקר.
בשנת 1971 לימד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אך את עיקר פעילותו האקדמית עשה באוניברסיטת בר-אילן, משנת 1967. בשנת 1995 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין, ובשנת 2005 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
חלמיש שימש בתפקידים שונים באוניברסיטת בר-אילן, בהם ראש המחלקה לפילוסופיה, עורך כתב העת "דעת" המוקדש לפילוסופיה יהודית ולקבלה.
הוא ממשיך בכך גם לאחר שפרש לגמלאות, חבר (ויו"ר) הוועדה האקדמית של מרכז דהאן.
בשנים 1981–2005 שימש ראש הקתדרה לחקר הקבלה ע"ש הרב ד"ר אלכסנדר שפרן.
לכבודו הוציאה לאור המחלקה למחשבת ישראל כרך של "דעת": הרמב"ם בנבכי הסוד, דעת 64–66: קובץ המוקדש ליובלו ה-30 של כתב-העת 'דעת', מוגש לפרופ' משה חלמיש עם פרישתו לגמלאות, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ט.
חלמיש פרסם בבימות מדעיות שונות כ-140 מאמרים בתחומי התמחותו: קבלה וחסידות.
הוא מן הראשונים שעסקו בחקר יחסי הקבלה והעולם הליטורגי וכן בחקר הקבלה בארצות המזרח, תחומים שהיו זנוחים.
כמו כן כתב שנים עשר ערכים באנציקלופדיה העברית, ואחד-עשר ערכים באנציקלופדיה יודאיקה.
חלק ממאמריו ראה אור, לאחר השלמות ועדכונים, בשני קבצים: הקבלה בתפילה בהלכה ובמנהג (תש"ס, מהדורה שלישית בשנת תשע"א, 688 עמ'), חקרי קבלה ותפילה (תשע"ב, 458 עמ').
עבודת הדוקטורט שלו, שכותרתה: "משנתו העיונית של ר' שניאור זלמן מליאדי, יחסה לקבלה ולראשית החסידות" (1976), הופיעה במהדורות צילום אך טרם נדפסה.
זהו המחקר המדעי הראשון על תורת מייסד חסידות חב"ד, הבנוי על כל כתביו שהיו ידועים עד אז, וכן נחקר יחסו למקורות קבליים וחסידיים מוקדמים יותר.
השפעתו של מחקר זה ניכרת היטב בספרות המחקר של חב"ד.
הוא עסק גם בחקר הקבלה בארצות המזרח, ובמסגרת זו פרסם ספרים ומאמרים רבים, שהעלו על פני השטח את עצם העיסוק בתחום זה.
חלק נכבד במסגרת מחקריו נוטלות המהדורות המדעיות של כתבי־יד קבליים שונים.
עסק גם בעריכת קבצים מדעיים, חלקם כעורך וחלקם כעורך־שותף.
שימש במשך שנים ארוכות מבקר ספרותי לספרים במדעי היהדות בעיתונים "ידיעות אחרונות" ו"מעריב".
הוא גם חבר מערכת של כתב העת עלי ספר, שיוצא לאור באוניברסיטת בר-אילן.
במהלך השנים שהה בשבתונים באוניברסיטאות בשיקגו, ניו יורק ובקווינס.
זכה במגוון של פרסים על עבודותיו, בין השאר מקרן הזיכרון לתרבות יהודית, ניו יורק; האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים; האגודה לטיפוח חברה ותרבות של יהודי תימן; מורשת יהדות המזרח, ירושלים; מרכז דאהן לחקר מורשת ישראל, אוניברסיטת בר-אילן; ופרס גאון, מטעם מורשת יהודי צפון-אפריקה.
לתולדות הקבלה בתימן בראשית המאה הי"ז: ספר סגולות וספר לחם שלמה (ההדרה, מבוא, הערות וחילופי נוסחאות), הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשמ"ד.
פירוש קבלי של ר' יוסף אשכנזי לבראשית רבה (ההדרה, מבוא, הערות וחילופי נוסחאות), הוצאת מאגנס, ירושלים תשמ"ה.
וממדבר מתנה לר' יצחק מסר: כתב-יד קבלי שנכתב בערבות סיביר (ההדרה, מבוא, הערות וחילופי נוסחאות), הוצאת ספרייתי, ירושלים תשמ"ה.
נתיב לתניא: פירוש לספר התניא (לקוטי אמרים), תל אביב תשמ"ח, הוצאת פפירוס, אוניברסיטת תל אביב.
אהל חיים: קטלוג כתבי-היד הקבליים באוסף ליהמן בניו יורק, ירושלים תשמ"ח.
מבוא לקבלה, ירושלים תשנ"ב, הוצאת אלינר והקבוץ המאוחד.
גנת ביתן לר' יצחק בן אברהם הכהן (ההדרה, מבוא, הערות וחילופי נוסחאות), הוצאת אורות יהדות המגרב, לוד תשנ"ח.
הקבלה בתפילה בהלכה ובמנהג, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, ירושלים תש"ס.
הקבלה בצפון-אפריקה למן המאה הט"ז: סקירה היסטורית ותרבותית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב תשס"א.
מנחה חדשה לר' יעקב אלפרגאן (ההדרה, מבוא, הערות וחילופי נוסחאות), הוצאת אורות יהדות המגרב, לוד תשס"ב.
הנהגות קבליות בשבת, הוצאת אורחות, תשס"ו.
מהדורה שנייה מורחבת: הוצאת וידר, תשפ"ד.
כף נקי, לר' כליפא בן מלכה (ההדרה, מבוא, הערות וחילופי נוסחאות), לוד תשע"ב (יחד עם משה עמאר).
האר"י: קטלוג לתערוכה ספרותית של האר"י במלאת 400 שנים להסתלקותו, אוניברסיטת בר-אילן, תשל"ב.
התגלות אמונה תבונה: קובץ הרצאות שנתקיימו באוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת בר-אילן תשל"ג (יחד עם פרופ' משה שוורץ).
דעת: כתב-עת לפילוסופיה יהודית וקבלה, יוצא לאור פעמיים בשנה (160 עמ') מטעם המחלקה למחשבת ישראל (משנת תש"מ).
דת ושפה: מאמרים בפילוסופיה כללית ויהודית, הוצאת מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור, תל אביב תשמ"ב (יחד עם פרופ' אסא כשר).
פילוסופיה ישראלית: קובץ הרצאות בכנס האגודה הישראלית לפילוסופיה, הוצאת פפירוס, תל אביב תשמ"ג (יחד עם פרופ' אסא כשר).
חבר מערכת עלי ספר (מפברואר 1984).
ספר זיכרון לפרופ' משה שוורץ ז"ל, שנתון בר-אילן, כב-כג (תשמ"ח).
עלי שפר: מחקרים בספרות ההגות היהודית, מוקדש לכבוד הרב ד"ר אלכסנדר שפרן, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, ירושלים תש"ן.
אי"ש בגבורות: מאמרים במורשת ישראל ובתולדותיו, מוקדש לכבוד הרב ד"ר אלכסנדר שפרן, ירושלים תש"ן.
ארץ ישראל בהגות היהודית בימי-הביניים, קובץ הרצאות מטעם יד בן-צבי, ירושלים תשנ"א (יחד עם פרופ' אביעזר רביצקי).
מחקרים בהלכה ובמחשבת ישראל: ספר יובל לפרופ' ע' רקמן, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשנ"ד (יחד עם פרופ' משה בר ופרופ' סיני דויטש).
מחקרים בציונות דתית ובמשפט עברי, מוגשים לכבודו של ד"ר זרח ורהפטיג, שנתון בר-אילן, כ"ח-כ"ט, תשס"א.
העורכים: פרופסורים אלה בלפר, אליעזר דון-יחיא, משה חלמיש.
אברהם אבי המאמינים: קובץ הרצאות שנתקיימו באוניברסיטת בר-אילן, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ב.
העורכים: פרופסורים משה חלמיש, חנה כשר, יוחנן סילמן.
הגר"א ובית-מדרשו: קובץ הרצאות שנתקיימו באוניברסיטת בר-אילן, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשס"ג.
העורכים: פרופסורים משה חלמיש, יוסף ריבלין, ד"ר רפאל שוחט.
משה אבי הנביאים, קובץ הרצאות שנתקיימו באוניברסיטת בר-אילן, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשע"א.
העורכים: ד"ר חנוך בן-פזי, פרופסורים משה חלמיש, חנה כשר.
ספר שפרן, קובץ מאמרים למלאת מאה שנה להולדתו של הרב ד"ר אלכסנדר יהודה שפרן, תש"ע.
הרב ד"ר יצחק הרשקוביץ', אוניברסיטת בר-אילן
הרב ד"ר צבי לשם, מנהל ספריית גרשם שלום לשעבר
בנו, הרב חן חלמיש - ראש ישיבת בית אורות, שימש כר"מ בישיבות שבי חברון, חורב, מצפה יריחו.
משה חֵת (3 בספטמבר 1900 – 8 בפברואר 1972) היה אדריכל ישראלי שפעל בחיפה באמצע המאה ה-20.
חת נולד ב - 3 בספטמבר 1900 בעיר אודסה שבדרום-מערב רוסיה כבנם של דינה ומאיר חת.
אחיו הבכור הוא נחום חת, לימים משפטן, איש ציבור, חבר הכנסת ועסקן ספורט.
בשנת 1918 סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הממשלתית הרביעית באודסה וזכה הודות להצטיינותו במדליית זהב.
ב-1921 עזב עם אמו את רוסיה לבסרביה, המשיכו לרומניה ועלו לארץ ישראל.
בשנים הראשונות לשהותו בארץ, היה חבר ב"חבורת העמק", השתתף בייבוש ביצות כבארה ועבד כמודד בסביבות קיסריה.
בשנת 1923 עבר לירושלים ועבד כשרטט במשרדו של האדריכל ריכרד קאופמן.
כמו כן עבד כמודד בפרויקט הקמת מוזיאון רוקפלר והיה חבר בארגון ההגנה.
את הכשרתו כאדריכל רכש בפריז בין השנים 1924 ו-1928. באותה תקופה גם נשא לאישה את יהודית לבית טריווש, שלמדה פסנתר בקונסרבטוריון בפריז.
עם סיום לימודיו שב לארץ ישראל והתיישב בירושלים, שם עבד במחלקת עבודות ציבוריות של המנדט הבריטי.
חת פתח בירושלים משרד אדריכלים עצמאי.
בשנת 1930 הוא זכה בפרס ראשון בתחרות לתכנון שכונת עובדים בחיפה.
בשנת 1931 הוא היה בין הזוכים בתחרות לתכנון שכונת פועלים בצפון תל אביב בראשית שנת 1934 עברה המשפחה לחיפה וחת פתח משרד עצמאי, במסגרתו פעל עד לשנות ה-70. בשנת 1946 היה בין הזוכים בתחרות לתכנון חמי טבריה.
האדריכלית פְּאֵרָה גולדמן, שפרסמה את הספר "משה חת - אדריכל חיפאי" (2013), ציינה בסיכום יצירתו וייחודו של חת כאדריכל כי "איכויותיו של חת טמונות ביכולת לעצב מבנים בעלי קומפוזיציה נעימה ושילוב מוצלח בתכנון הבית עם הגינה המקיפה אותו.
חת השכיל לעצב 'גינות כרמל' טיפוסיות, המורכבות מצמחייה מקומית, כמו עצי אורן ופרחי רקפת חורפיים".
כמו כן, היא מציינת כי "חת נמנה עם קבוצת האדריכלים החיפאים שתרמו ליצירת הצביון המודרני החדש של העיר במאה העשרים.
במגוון עבודותיו במרוצת כ-40 שנה כלולים בתי מגורים, מוסדות ומבני ציבור.
הללו אופיינו בשילום של תכנון רציונלי ויעיל של המבנים ויכולות אמנותיות שבאות לידי ביטוי בקומפוזיציה של חזיתות המבנים, חלונות הרמוניים וחדרי מדרגות מוארים ומפוסלים".
לחת ולרעייתו יהודית שני בנים: ד"ר דן חת (נולד ב-1931), אגרונום ומומחה ליערנות, וגיורא חת, פרופסור אמריטוס לאבולוציה באוניברסיטת חיפה.
הוא הדוד של המשפטנים פרופ' מאיר חת ועדנה גבריאלי.
חת נפטר ב-1972, ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל.
ארכיונו המקצועי של חת הופקד על ידי משפחתו בשנת 2013 בארכיון אדריכלות ישראל.
בית חוה ודב טובבין, רחוב קסל, חיפה, 1934
ביצורים בשדות תעופה בריטים, לבנון וסוריה
בית משולם, שדרות הנדיב 7, חיפה, 1935
מלון לב הכרמל, רחוב היינריך היינה 23, 1937
בית מיכל ונחום חת, רחוב מוריה 59, 1938
בית מנדלבליט, רחוב הספורט 14, חיפה, 1943
בית מנדלמן, רחוב זרובבל 19, חיפה, 1950
בית מאירוביץ, רחוב הצלפים 18, חיפה, 1964
בניין קופת חולים מאוחדת, סמטת עתלית 6, חיפה, 1968
משה חזות (נולד ב-1965) הוא חושף שחיתויות ישראלי, עובד רכבת ישראל שהתריע על כשלי בטיחות אי סדרים ופעולה בניגוד עניינים של מנהלים.
הוא פוטר בשנת 2004 בנימוק שהוא "אדם אלים ומסוכן, הפורק כל עול".
חזות החל לנהל מאבק משפטי שהסתיים ב-2013 כאשר בית הדין לעבודה הורה להחזירו לתפקידו וכן להעניק לו פיצוי והחזרי שכר של כמיליון ש"ח - הסכום הגבוה ביותר שנפסק מעולם לעובד שחשף שחיתויות בישראל.
פרופ' פרנסס רדאי ועו"ד אבינועם כהן הצביעו על חשיבות ההליך המשפטי בהקשר לאמנות הבינלאומיות נגד שחיתות שישראל חתומה עליהן.
חזות הועסק ברכבת, וב-2003 דווח למבקר הפנים ולמבקר המדינה על כשלים שונים.
המידע שמסר התייחס להנהלת הרכבת וכן לבכירי ועד העובדים.
זמן קצר לאחר מכן הוגשו נגדו עשרות תלונות על ידי מנהליו ועובדים הכפופים להם.
בנוסף, נפתחו נגדו הליכים פליליים במשטרת ישראל שהובילו להגשת כתבי אישום בגין אלימות, איומים ואף אחזקת סמים מסוכנים ש"לא לשימוש עצמי" לאחר שבפשיטה משטרתית נמצאו בביתו סמים בכמות גדולה.
על רקע זה החליטה הנהלת הרכבת לפטרו.
הפיטורין אושרו בבית הדין שקבע בשלב זה כי המשך העסקתו מסכנת את בטיחות נוסעי הרכבת ואת שלומם.
סמוך לפיטוריו נערכה בכנסת ישיבה.
בנוכחות מבקר המדינה אליעזר גולדברג.
בישיבה נדון מידע שמסר חזות לביקורת בנושאים שונים.
בין היתר סכנת התלקחות בקרונות משומשים שנרכשו, מידע על מינויים פוליטיים, חשש לתאונות ועוד.
המידע שמסר הופיע בהרחבה בשני דוחות מבקר המדינה שפורסמו אחר כך.
חזות ניהל מאבק משפטי נגד ההחלטה לפטרו בסיוע עמותת עוגן, בו העלה טענות קשות נגד מנהליו והמשטרה, שהוגדרו בתחילת ההליך המשפטי כ"קפקאיות" והוא נשלח לבקשת בית המשפט לאבחון פסיכיאטרי.
בין היתר טען שהסמים הושתלו בביתו על ידי אנשי הרכבת, וכי מנהליו יחד עם הוועד, יזמו את התלונות במטרה לפטרו, ואף כי גורמים במשטרה סייעו למנהליו באופן פסול.
רכבת ישראל טענה כי אין לה קשר לתלונות הפליליות וכי העובד פוטר מנימוקים צודקים בשל עשרות תלונות שהוגשו נגדו.
במקביל למשפט האזרחי, ניהל חזות הליכים הפליליים בגין האישומים שהוגשו נגדו.
ב-2007 הסתיימו כל ההליכים בזיכוי, כשבאחד התיקים המליץ בית המשפט לחקור אנשי רכבת שהגישו נגדו תלונת שווא "דבר שיש לראותו בחומרה רבה והמהווה גם עבירה פלילית".
בשנת 2011 קבע בית הדין האזורי לעבודה, שטענותיו של חזות נכונות והחליט להחזירו לתפקידו ברכבת.
זאת לפי חוק להגנת עובדים חשיפת שחיתויות.
בית המשפט קבע בין היתר כי ההוכחות תומכות בעמדה כי הסמים הושתלו בביתו כפי שטען.
במהלך המשפט התברר כי קצין משטרה שחתם על תלונות נגד חזות, שיתף פעולה עם ידידו שכיהן כמנהלו הישיר ברכבת, וביקש לפטרו.
בפסק הדין נקבע כי הפעולות שנועדו לפיטוריו נעשו על רקע המידע שמסר.
במקביל, הוגשו כתבי אישום בגין שוחד כנגד ראשי ועד העובדים שחזות טען כי הם מתנכלים לו במטרה לסייע להנהלה.
בפסק דין נקבע גם כי חזות יקבל פיצוי כספי והחזרי שכר עבור חלק מהשנים בהן היה מפוטר.
רכבת ישראל ערערה על ההחלטה, וערעור הוגש גם על ידי חזות באמצעות עמותת עוגן.
בית הדין הארצי לעבודה דחה את ערעור הרכבת וקיבל את ערעור חזות שביקש להגדיל את סכום הפיצוי, כדי שיכלול את מלוא השנים בהן לא עבד.
סכומי הפיצויים שנפסקו לו הם הגבוהים ביותר שנפסקו אי פעם לעובד שחשף שחיתות בישראל.
רבי משה חלאווה (ידוע כמהר"ם חלאווה) היה רב ספרדי במאה ה-14, פרשן התלמוד הבבלי ופוסק הלכה מן הראשונים.
נולד לרב דוד מקנגי, היה מתלמידי רבי יהודה בן הרשב"א, חי ופעל בעיר טורטושה שבספרד והיה מעורה בחיי הציבור היהודי במרחב בו פעל.
ידועה התערבותו בפולמוס על משרת הרב הראשי ליהדות צרפת בין רבי ישעיה אשטרוק ורבי יוחנן טריוויש, במהלכה התעמת עם רבי מאיר בן ברוך מווינה.
עמד בקשרי מכתבים עם הר"ן, ועם רבנו פרץ הכהן, וכפי הנראה קיים קשרים עם תלמידם הריב"ש.
מתוך חיבורו על התלמוד, שרד רק הפירוש על מסכת פסחים.
תשובותיו בהלכה הודפסו לראשונה בה'תשמ"ז (1987) מתוך כתב יד.
הוא האריך ימים עד סוף המאה ה-14 ואולי אף יותר.
בנו רבי יהודה חלאווה חיבר את הספר "אמרי שפר", ביאור על ספר בראשית.
בין תלמידיו נמנה הרב חיים גליפפה.
משה חייבי נולד בעיר תעיז שבתימן.
עוד בילדותו התגלה כעילוי, ולכן נשלח ללמוד בבית המדרש בעיר הבירה, צנעא.
בגיל ארבע עשרה הוסמך על ידי חכמי צנעא לשוחט ובודק.
בהמשך חייו התפרסם כרב, מורה וכתלמיד חכם והעמיד תלמידים לרוב.
הרב משה חייבי היה חובב ציון מובהק וכל חייו נכסף לארץ הקודש על אף שבתימן לא הכירו את הציונות בנוסח האירופי שלה.
הרב שתה בצמא את הסיפורים על ארץ ישראל וירושלים ומוסדות התורה שבה, ובעלייתו לארץ הפך את חלומו למציאות.
בגיל שבעים שנת תרס"ו (1906) נטש את עירו ואת ביתו נפרד מקהל תלמידיו, ועלה לארץ ישראל, לאחר שפגש בעיר מולדתו שליח מהארץ בשם אברהם נדאף, שהרבה לספר לו עליה.
שמו של הרב משה הלך לפניו ובין הבאים לשמוע את דברי התורה מפיו היה אהרן שלוש מייסד נווה צדק הסמוכה.
ביתו של הרב שימש כבית כנסת, כתלמוד תורה לילדים וכבית מדרש לשוחרי תורה.
בזמן מלחמת העולם הראשונה במסגרת גירוש יפו ותל אביב הוגלה הרב בן השמונים לצפת, ושם שהה עם משפחתו עד לאחר סיום המלחמה, שלאחריה חזר ליפו.
הרב חייבי נפטר בשיבה טובה (בגיל 103) בשנת תרצ"ט (1939).
שלושים ושלוש שנים חי רבי משה חייבי בארץ ישראל, ביפו ובתל אביב.
בכל הימים האלו לא פסק פיו מלימוד התורה ולא הפסיק להרביץ תורה בתלמידיו.
הרב משה חייבי היה מאנשי הרוח הבולטים של עדת בני תימן, אבל אזור השפעתו לא הצטמצם רק בעדה זו אלא הקיף את כלל ישראל.
בי"ח טבת התשנ"ג, 11 בינואר 1993, בלשכת ראש עיריית תל אביב-יפו דאז, שלמה להט, הוכרז על קריאת רחוב בתל אביב יפו על שמו.
למעמד זה הוזמנו והגיעו: הרב יוסף צוברי הרב הראשי לעדה התימנית בתל אביב יפו, אהרון חייבי שופט בדימוס, מאיר בן דב- סגן ראש עיריית תל אביב יפו דאז, הרב מורדכי יצהרי- סגן ראש עיריית תל אביב יפו.
רבן של כמה קהילות ביהדות דרום אפריקה, מעורכי האנציקלופדיה התלמודית, היועץ המשפטי לבתי הדין הרבניים בישראל ועורך קובץ פסקי הדין הרבניים.
נולד בעיר סלוצק לרב חנוך.
למד בנעוריו בישיבת סלוצק - קלצק אצל הרב איסר זלמן מלצר, שבה כיהן דודו הרב אשר סנדומירסקי כמשגיח.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, עבר עם הישיבה לעיר קלצק ולמד מפי הרב אהרון קוטלר.
אחרי כן עבר לישיבת מיר, ומשם לישיבת סלבודקה.
בהיותו יליד רוסיה היה מוכרח לעזוב את ליטא וחזר לקלצק.
כאשר הרב מלצר החליט לעלות לארץ ישראל הוא כתב לרב אברהם יצחק הכהן קוק שיארגן סרטיפיקט גם עבור תלמידו חיגר.
חיגר עלה ארצה בשנת תרפ"ה, למד בישיבת מרכז הרב ונסמך לרבנות מהראי"ה קוק, מהרב איסר זלמן מלצר והרב יעקב משה חרל"פ.
בסוף שנות העשרים, עקב המצב הכלכלי הקשה ששרר בארץ ישראל, ירד מהארץ לדרום אפריקה וכיהן כרב בקהילות שונות.
בדרום אפריקה הוסמך כדוקטור למשפטים.
אחרי עשרים שנה חזר ארצה, ונתקבל כיועץ משפטי לשיפוט רבני במשרד הדתות והוביל את בית הכנסת הירושלמי "זיכרון קדושים".
בשנת 1957 שב לשליחות בחו"ל לתקופה קצרה.
לאחר מכן עבד כעוזר מחקר במכון הארי פישל.
היה חבר מערכת אנציקלופדיה תלמודית.
כתב מאמרים בעניינים תורניים ובמחקרי המשפט.
הוא שימש כעורך של 'פסקי הדין של בתי הדין הרבנים בישראל'.
קבור בחלקת החסידים בהר הזיתים בירושלים.
סם חיים, סיפורים ומאמרים, הוצאת ראובן מס, ירושלים.
חלק א: המוסר שבחיים: ספורים מוסרניים מחיי ההווה.
חלק ב: עולה יורד ועולה, ספורים מחיי המחבר המשקפים את חיי בני הישיבות בדור הקודם בישראל ומחוצה לה.
חלק ג: מאמרים ודרשות על עניינים אקטואליים.
הרב משה חמווי (26 בינואר 1887, ראש חודש שבט ה'תרמ"ז – 24 בינואר 1974) היה שד"ר ואיש ציבור, חבר בית הדין הרבני בחיפה וחבר ועד העדה הספרדית, וממייסדי שכונת בת גלים בעיר.
חמווי נולד בקסטוריה שביוון למרים מזל ולרב בנימין חמווי, בן למשפחה שמוצאה בחלב שבסוריה.
בגיל 22 הוסמך לרבנות בטבריה, שם שימש בין היתר כחבר ועד ההגירה, ועד הסיוע האמריקאי, ולפרנסתו עסק במסחר.
לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים, נבחר לוועד העדה הספרדית החדש בחיפה, ולבית משפט השלום העברי בעיר, אליה עבר בתקופה זו.
בשנת 1910 (ה'תר"ע) יצא בשליחות כשד"ר מטעם כוללות הספרדים בירושלים לערי טורקיה.
כשהגיע לרודוס שביוון, הוצעה לו משרת הרבנות המקומית, אך סירב בעצת אביו וחזר ארצה.
בשנת 1922 (ה'תרפ"ב) נמנה עם מייסדי שכונת בת גלים בחיפה, ושימש במשך שנים רבות כחבר ועד השכונה.
בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) סיים את בניית ביתו "בית חמאווי" - אחד מהמבנים הראשונים בשכונה, שכיום מיועד לשימור בשל מראהו.
בדצמבר 1940 (כסלו ה'תש"א) נבחר לחבר בוועד שוחרי "ישיבת היישוב החדש" של תנועת המזרחי בחיפה, ובאוגוסט 1944 (אב ה'תש"ד) נבחר מחדש כחבר בוועד העדה הספרדית בעיר.
בשנת 1945 (ה'תש"ה) יצא כשד"ר בשליחות מטעם ישיבות חברון והתלמוד תורה הספרדי בטבריה למרוקו ולאלג'יר.
בקום המדינה מונה לשמש כחבר בית הדין הרבני בחיפה עד לשנת 1959 (ה'תשי"ט).
בפעילותו הציבורית בעיר, שימש בין היתר כנשיא ויו"ר החברה קדישא, ובמשך תקופה כסגן הרב הראשי בעיר.
נקבר בחלקת הרבנים שבבית הקברות היהודי חוף הכרמל בחיפה.
התחתן עם רחל הכהן (בת רבי אברהם בכור הכהן) שהיא נינתו של הרב אליהו יעקב נסים, ונכדתה של רחל נסים (שהייתה אחותו של הרב שמואל נסים).
אחותו לאה נישאה לרב יעקב חי זריהן.
משה חי בן-נאים (1881 – 15 בינואר 1926) היה איש ציבור ירושלמי, ממייסדי ומו"ל עיתון החרות, חבר ועד העדה המערבית, שופט בית משפט השלום העברי בעיר ומייסד אגודת "אהבה ואחווה".
נולד בירושלים בשנת 1881 (ה'תרמ"א) לרב יוסף בן נאים שעלה מתטואן שבמרוקו.
בילדותו התחנך בתלמודי תורה ובישיבות העיר, ומשם המשיך לבית ספר של חברת כל ישראל חברים.
בצעירותו למד את מקצוע הסת"ם ועסק בו מספר שנים, ולאחר מכן פתח חנות לממכר מוצרי סת"ם ותשמישי קדושה שעסקה גם בהוצאה לאור של סידורים וספרי קודש שונים.
בשנת 1909 (ה'תרס"ט) נמנה עם מייסדי עיתון "החרות", ובשנה הראשונה שימש כמו"ל העיתון יחד עם משה עזריאל.
בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה נסע בשליחות בית חינוך עיוורים לאלג'יר ולמרוקו, ושהה שם במשך כשלוש שנים.
כשחזר לירושלים יצר קשרים מסחריים בערי חו"ל, ושימש כסוכן הראשי של חברת הביטוח "לה מוטואל דה פראנס" בישראל.
בראותו את מצוקותיהם השונות של הסוחרים מקרב עדות המזרח, ייסד עם ידידיו בשנת 1913 (ה'תרע"ג) את אגודת "אהבה ואחווה" שמטרתה לסייע לכל דורש ונזקק.
בפעילותו הציבורית בירושלים נמנה עם מייסדי וחברי ועד העיר ליהודי ירושלים.
כן היה חבר בוועדים ובחברות שונות, בהן "בנק הלוואה וחיסכון", "ועד העדה המערבית", וועד "ההסתדרות הארצי-ישראלית" בירושלים.
שימש כחבר וכשופט בבית משפט השלום העברי.
הלך לעולמו שבוע לאחר שלקה בדלקת ריאות, ב-15 בינואר 1926 (כ"ט בטבת ה'תרפ"ו).
משה חלוץ (22 ביוני 1903 - 3 באפריל 1978) היה פעיל ציוני ומוציא לאור ארץ ישראלי, בעליהם של "הוצאת משה חלוץ" ו"פרסום תוצרת הארץ".
נולד בכפר ליד מינסק, בנם של אלתר וצפורה נודלמן.
בצעירותו היה פעיל בנוער הציוני שעל יד "צעירי ציון" בבלארוס.
בשנת 1917 השתתף בייסוד "החלוץ הצעיר" בבלארוס.
בשנת 1925 נאסר בברית המועצות באשמת פעילות ציונית וגורש לסיביר.
עבד כפועל חקלאי בפתח תקווה וכפועל במפעל נעליים.
במשך שנים רבות היה פעיל מרכזי לעידוד תוצרת הארץ וייסד את "האיגוד למען תוצרת הארץ".
במסגרת פעילות זו נעצר עשרות פעמים בידי משטרת המנדט.
במשך חצי שנה שהה במעצר בית, ונערכה הפגנה ברחובות תל אביב לשחרורו.
היה עורך "האנציקלופדיה לתעשייה העברית בארץ ישראל", שבהכנתה החל בשנת 1944. היה חבר פעיל ב"גדוד מגיני השפה העברית" וחבר המרכז הארצי של "ועד להשלטת הלשון העברית".
בשנות ה-40 ייסד את "הוצאת משה חלוץ", שעסקה בעיקר בהדפסת דיוקנאות של מנהיגי הציונות ואישי רוח יהודים.
כמו כן עמד בראש "פרסום תוצאת הארץ".
היה נשוי לצביה לבית קוך.
מת בפברואר 1978 ונקבר בבית העלמין בחולון.
על קברו נכתב "הלוחם לתוצרת הארץ".
הרב משה חיים שמרלר (כ"ט באב תרפ"ז, אוגוסט 1927 – כ"ד בתמוז תשע"ז, יולי 2017) היה רב, פוסק הלכה ואב בית דין קהילת "מחזיקי הדת" בציריך שבשווייץ למעלה מחמישים שנה, מחבר סדרת הספרים שו"ת "מחשבת חיים".
נולד בווינה לפייגא רוניא והרב נפתלי צבי שמרלר.
בחודש אלול תרצ"ח עלה לישראל עם משפחתו והתחיל ללמוד אצל אביו ששימש כראש ישיבת חיי עולם בירושלים, שם למד יחד עם האדמו"ר בעל ה'פני מנחם' מגור.
לאחר חתונתו, למד ביחד עם הרב חיים ברים, הרב חיים שלמה רבינוביץ ועוד, בכולל של חסידי בויאן, הכולל היה המרכז ללמדנים חסידיים באותה תקופה, במשך תקופה החליף את הרב ברוך שמעון שניאורסון כר"מ בישיבת תומכי תמימים בלוד.
בשנת תשי"ח נסע לציריך, שווייץ, לצורך טיפול למחלת הפוליו לקרובה שלו, והתמנה לר"מ בישיבת לוצרן שבאוברנאו, לאחר כשנה התמנה לאב בית דין קהילת 'מחזיקי הדת' בציריך.
בנוסף עמד בראש מערכת הכשרות הכללית בשווייץ.
בשנת תשע"ד עקב חולשתו עלה לישראל.
נפטר בכ"ד תמוז תשע"ז בבית החולים 'הדסה הר הצופים', הלווייתו עברה בבית מדרשו מחשבת חיים ברחוב סורוצקין 25 ירושלים, ומשם לעבר ישיבת כוכב מיעקב טשעבין, עקב היותו תלמיד קרוב ומובהק לרבו הרב מטשעבין דוב בעריש וידנפלד, ונקבר בבית הקברות הר המנוחות בירושלים.
הרב נפתלי צבי, ממלא מקומו בקהילת מחזיקי הדת (נפטר בב' באלול תשע"ט)
הרב יוסף, ראש כולל מחשבת חיים, ירושלים
הרב יונתן בנימין ווייס, גאב"ד מונטריאול
הרב זאב הלוי פלדמן, אב"ד קהל תורה עץ חיים והבד"צ לונדון
הרב יהושע גרינצווייג, ר"מ בישיבת נזר התורה בירושלים
הרב בצלאל מנחם ברנשטיין, ר"מ בישיבת טשכנוב ירושלים
הרב יעקב מרדכי פדר, ר"מ בבעלזא ירושלים, ירושלים
הרב דוב בערל אייזנבלט, מחבר ספר 'דברי שלום'
עלון שבועי היוצא לאור מדי שבת בשבתו בשם 'מחשבת חיים'
משה חוגג (נולד ב-15 במאי 1981) הוא איש עסקים ישראלי, יו"ר קרן הון סיכון סינגולריטים, הבעלים של חברת אליינמנט הפועלת בתחום הבלוקצ'יין והבעלים לשעבר של מועדון הכדורגל בית"ר ירושלים.
חוגג הוא הבכור מבין שלושה ילדים לאב שעלה מתוניסיה ואם ילידת ישראל שהוריה עלו ממרוקו.
אביו היה קצין בשירות קבע בחיל האוויר ואמו אמנית שניהלה חנות מתנות.
הוא למד במקיף ז' בבאר שבע.
בנעוריו שיחק בקבוצות הנוער של הפועל באר שבע ושל בית"ר באר שבע.
בצה"ל שירת במשך שבע שנים, בין השאר כקצין לוגיסטיקה ביחידת עוקץ.
ב-2007, היה שותף בהקמת אתר "Web2sport", ושימש כמנכ"ל החברה, האתר אפשר לגולשים לקבל החלטות בניהול קבוצת הכדורגל הפועל קריית שלום מליגה ג'.
ב-2008 נרכשה הפעילות בישראל על ידי ערוץ הספורט, והפכה לרשת חברתית לאוהדים, אך חודשים ספורים לאחר מכן הופסקה פעילותה.
ב-2010 הקים את חברת "מובלי טכנולוגיות 2010", שפיתחה את אפליקציית "Mobli" לשיתוף תמונות.
חוגג גייס הון לחברה ממספר משקיעים וידוענים ביניהם, השחקנים לאונרדו דיקפריו וטובי מגווייר, הטניסאית סרינה ויליאמס, רוכב האופניים לאנס ארמסטרונג ואיש העסקים הקזחי קנגס רקישב.
במאי 2014 השיקה החברה קמפיין שיווק בכיכובה של הזמרת ג'ניפר לופז.
לאחר שורה של גיוסי הון בהיקף מדווח של כ-89 מיליוני דולר, נסגרה החברה במאי 2016. בפברואר 2017 הוגשה בקשה לפירוק החברה.
על פי הערכות, את מרב הונו עשה חוגג בקניית מטבעות וירטואליים ובעיקר ביטקוין בשנים 2013–2017, ומימוש חלקם לאחר העלייה הדרמטית בערך המטבע עד לסוף שנת 2017. הוא שילם חמישה מיליון דולר עבור הדומיין invest.com והפעיל אתר למסחר במטבעות וירטואליים.
כמו כן, עשה הון עתק מאקזיטים ועמלות מכירה שביצע במספר חברות בבעלות או בהשקעתו.
כך למשל, ב-2013 הקים את חברת "אליינמנט" (Alignment) הפועלת בתחום הבלוקצ'יין ואת קרן הון סיכון סינגולריטים (Singulariteam) יחד עם המיליארדר הקזחי קינס רקישב.
הקרן השקיעה בין השאר בחברות ההזנק GeneSort, סטורדוט (יחד עם רומן אברמוביץ') Webydo, TLDR, Infinity AR, GetStocks ו-General Robotics.
בשנת 2014 הוא השקיע מיליון דולר באפליקציה Yo.
ב-2020 הקים את חברת "סירין סייבר", בשותפות עם מפכ"ל המשטרה לשעבר דודי כהן וניצב רוני ריטמן.
בשנת 2023 חשף בכנס במרקש שהוא חלק ממטבע הקריפטו "טומי".
חברת "מובלי" בניהולו שימשה ספונסר של הפועל באר שבע בשנים 2012–2015, וב-2016 שימשה חברת "גט סטוקס" שבבעלותו כספונסרית הקבוצה.
באוגוסט 2018 חתם על מזכר הבנות לרכישת קבוצת הכדורגל בית"ר ירושלים מידי אלי טביב בסכום של כ-26.5 מיליון ש"ח, כאשר כ-8.5 מיליון ש"ח מתוכם נועדו לצורך כיסוי חובות, והשאר שולם לאלי טביב.
שבוע לאחר מכן אושרה העסקה בהתאחדות לכדורגל.
בדצמבר 2020 חתם על עסקה למכירת 50% מהבעלות על המועדון לשייח' חמד בן ח'ליפה מאיחוד האמירויות.
בבדיקה שערכה ההתאחדות לכדורגל בישראל, נמצא שרוב הונו המוצהר של השייח' הוא בצורת אג"ח של מדינת ונצואלה, שאינו סחיר וערכו אפסי.
כמו כן התברר כי בבעלותו עשרות חברות לא פעילות, וכי שמו נקשר בהונאות ובהלבנת הון.
בסופו של דבר העסקה לא יצאה לפועל.
ב-9 בספטמבר 2021 הפקיד חוגג את זכויות הניהול שלו במועדון בידי נאמן.
ב-13 ביולי 2022 הכריזה הקבוצה כי נחתמה עסקת העברת השליטה על המועדון ממשה חוגג לברק אברמוב.
ב-11 באוגוסט 2022 אושרה העסקה על ידי ההתאחדות לכדורגל והוועדה להעברת זכויות, ואברמוב הפך לבעלי הקבוצה במקומו של חוגג שעזב אחרי כארבע שנים.
בחודש מרץ 2018 הוגשה תביעה על ידי המיליארדר שלמה רכניץ נגד חוגג, על תרמית לכאורה במכירת מניות חברת מובלי שהוא ייסד ועמד בראשה עד לסגירתה, על סך חמישה מיליון דולר בבית המשפט בקליפורניה.
בנובמברשל אותה שנה הוגשה נגדו תביעה על ידי 17 בעלי מניות בחברת "IDC" הנשלטת על ידי חוגג באמצעות קרן סינגוריליטים על הברחת נכסים של עשרות מיליוני דולרים.
השופט חגי ברגר מבית משפט המחוזי בתל אביב נעתר לבקשה ומינה את עו"ד גיל אורן למפרק, אך חוגג סירב להיחקר על ידי המפרק בטענה להיעדר סמכויות חקירה למפרק הזמני.
בינואר 2019 הגיש המשקיע הסיני זוון הו תביעה נגד חוגג וחברת סטוקס שבבעלותו, על סך 17 מיליון שקל ועל כך שחוגג רוקן 34 מיליון דולר מהחברה לטענתו.
במרץ 2019 הסכים לפשרה בה שילם לו 7 מיליון שקל, ובמאי 2019 התביעה נמחקה.
ביולישל אותה שנה הוגשה תביעה נוספת על ידי משקיעים נגד חוגג על הונאה ותרמית בחברת מובלי בסך שישה מיליון שקל.
במאי 2021, הוגשה תביעת מרמה בסך 16 מיליון דולר על ידי נהגו לשעבר של חוגג ואיש סודו, רועי ברוכיאל, ורואה החשבון שלו, ערן עוקשי.
חוגג קרא לתביעה "ניסיון סחיטה".