tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות השימוש הקיצוני שעשו תנועות השבתאים והפרנקיסטים במושג זה, תנועת החסידות אימצה כלל זה כדרך הנחיה כללית, בהדגישה את כוונת הלב ועשייה לשם שמים כחשובה ומהותית יותר מהקפדה פורמלית ומדוקדקת של המצוות.
אמרה זו נמצאת בתלמוד הבבלי בשני מקומות משמו של רב נחמן בר יצחק.
האמורא רב מסייג מעט אמירה זו, וטוען שעבירה לשמה לא גדולה ממצווה שלא לשמה, אלא שקולה לה.
התלמוד מציין מספר אירועים תנ"כים, כולם יזומים בידי נשים, וכולם בהקשר מיני, כדי לאשש תפיסה זו: מעשה תמר (), מעשה בנותיו של לוט () ומעשה יעל אשת חבר הקיני.
על פי המסופר במקרא, לאחר שתמר נותרה אלמנה פעמיים משני בניו הגדולים של יהודה, ויהודה חמיה התמהמה לתת לשלה, בנו השלישי, לייבם אותה, כנהוג באותה תקופה, התחפשה תמר לזונה, ושכבה עם יהודה כדי להרות.
יהודה אף הצדיק את מעשיה ואמר "צדקה ממני".
עוד שם בתלמוד מאוזכר בעניין "עבירה לשמה" מעשה בנות לוט ששכבו עם אביהן לאחר ששיכרו אותו, לאחר שחשבו שהעולם כולו נכחד, כדי להמשיך ממנו את קיום העולם, אף שהיה בדבר גילוי עריות ברור: .
לפרשנות חז"ל מקרה תנ"כי נוסף שנכלל ב"עבירה לשמה" הוא סיפורה של יעל אשת חבר הקיני, שהייתה אשת איש, ושכבה בעת המלחמה עם סיסרא מצביא צבא האויב, כדי לגרום למותו ולהביא להצלת ישראל.
בעקבות כך היא משובחת בשירת דבורה "תבורך מנשים, יעל אשת חבר הקני, מנשים באהל תבורך", חז"ל מפליגים בשבחה, ומפרשים שהיא מבורכת מאימהות האומה: שרה, רבקה, רחל ולאה.
ניתן לראות שבעשייה של עבירה לשמה ישנה הליכה על סף תהום.
בשניים מהמקרים שהתלמוד מציין כאבות טיפוס לכלל, מדובר בנשים שסיכנו את עצמן בעשותן את העבירה: אצל תמר סופר כי היא הייתה כפסע מן המוות, וניצלה רק ברגע האחרון; יעל הייתה בסכנת נפשות, משום שסיסרא היה עלול לתופסה.
אסמכתא בכתובים לכלל זה הוא הפסוק בתהילים: , שאותו קרא רבי נתן באופן מהופך, במשמעות של "פעמים שמבטלים דברי תורה - כדי לעשות לה'" (רע"ב ברכות ט' ה'), ועליו נסמך רבי יהודה הנשיא כאשר כתב את תורה שבעל פה, למרות האיסור על כתיבתה.
המשיכו קו זה רבי יוחנן וריש לקיש באימרתם החריפה: .
ויש שלומדים מכאן הלכות נוספות.
מקור נוסף לעניין קיים במסכת ברכות.
על דרשת בר קפרא: , האמורא רבא מחדד "אפילו לדבר עבירה".
כלומר, אפילו במקרה שהאדם עושה עבירה, עליו להתכוון לעשות זאת למען שם שמים ודעת בוראו.
הרמב"ם שמקבל אמרה זו, מסייג אותה מעט ומפרש "לדבר עבירה - אף על פי שיש בו דבר עבירה מצד מה.".
למעשה, בתורה עצמה, לפרשנות חז"ל, קיים מושג זה של עשיית עבירה לשם קיום מצווה, והוא מחיקת השם (דבר שיש בו איסור מפורש מדאורייתא: בפרשת סוטה, כדי להטיל שלום בין איש לאשתו.
דוגמאות של עבירה לשמה במקרא
במקרא מובאים דוגמאות של עבירות לשמה, בהקשרים שונים ובדרגות חומרה שונות:
אלוהים משנה מהאמת לכאורה, לאברהם בציטוט דברי שרה, שהיו עלולים לפגוע באברהם, כדי לא לפגוע בשלום בית (), ומכאן למדים חז"ל כי "מותר לשנות מפני השלום", דבר שהוא בעצם "עבירה לשמה".
בעקבות כך, אהרון הכהן שמתואר במסכת אבות כ"אוהב שלום ורודף שלום", נהג על פי אבות דרבי נתן לשקר כדי לפתור סכסוכים ומחלוקות בין בני אדם (אדר"ן פרק י"ב ג').
אברהם אבינו מבקש משרה לשקר ולהסוות את העובדה שהם נשואים כדי להציל את עצמו: .
יצחק גם הוא משקר לאנשי המקום ואומר שרבקה היא אחותו, בשל החשש שיהרג: .
גנבת הברכות של עשיו בידי יעקב, ואף ההתחזות לעשיו – .
גנבת התרפים של לבן בידי רחל בתו () כדי למנוע ממנו לעבוד עבודה זרה, על פי מדרש רבה ופירוש רש"י במקום.
משה משקר לפרעה במטרה לגאול את ישראל: , בעקבות הוראתו של ה' למשה ואהרון לעשות כן ().
אהרן הכהן יוצר את עגל הזהב, כאשר הוא מתכוון לצורך הצלת עם ישראל: .
אף שמשה נוזף באהרון, , והמקרא מתאר כי אהרון אחראי למצב, , לא מתואר שהוא נענש באיזה אופן.
שמואל הנביא משקר ואומר כי בא כדי לקיים זבח לה' ולא כדי להמליך מלך חדש (כפי שעשה בפועל), בעקבות הוראתו של ה' לעשות כן: .
אליהו הנביא בונה בהר הכרמל מזבח, כדי לשרש את העבודה הזרה, חרף האיסור לבנות במות ולהקריב קורבנות בזמן שירושלים ובית המקדש בנויים ().
אלישע הנביא מצווה במלחמה עם מואב לכרות עצי פרי: , אף שבתורה () נאמר שאסור לכרות במלחמה עצי פרי.
בהקשר לתפיסה זו קיימים ביהדות קצוות מנוגדים.
כאלו שהדגישו את עליונות כוונת האדם ובכללה עבירה לשמה לעומת כאלו שהדגישו את עליונות הדרכת התורה ומעשה המצוות ושללו לחלוטין עבירה לשמה.
בקצה אחד ניצבים רבי יצחק עראמה ("עקידת יצחק") ורבי יוסף אלבו ("ספר העיקרים"), המציינים את עליונות הכוונה.
על פי עראמה – "התכלית העליון שבתכליות: "וכל מעשייך יהיו לשם שמים" (אבות ב)...
עד שהוא קובע כי "משפט כל מעשה אשר יעשה האדם אותו ותוארו לא יוקח – כי אם מהתכלית אשר אליו יכוון בו." ואף כי כוונה טהורה תגרום לפעולות המוחזקות לפחיתויות להפוך להיות מעלות.
בדומה לו קובע אלבו כי "כלל הדברים הוא, כי כל פעולה שיעשה העושה אותה לשם שמים – זוכה בה לחיי העולם הבא, ואף אם הפועל ההוא, יחשב בו שהוא רע".
בקצה השני עומדים הגר"א ותלמידו רבי חיים מוולוז'ין, המציינים את עליונות מעשה המצווה על כוונת האדם, וסוברים שאין להתחכם כנגד הדרכת התורה ומעשי המצוות.
בהקשר לכלל זה מטילים חכמי ההלכה הגבלות וסייגים שונים.
בעלי התוספות והמהרי"ק קובעים לפי התקדים של מעשה יעל ואסתר, כי מותר לעבור עבירה כדי להציל את כלל ישראל.
בדומה להם, לדעת הראי"ה קוק עבירה לשמה הוא סעיף מתקנת "מגדר מילתא" (=לסייג את הדבר.
תקנה לסייג דבר בדור) ו"הוראת שעה", על פי בית דין או נביא, שהרי יש בסמכותם לשנות הלכה באופן זמני.
ורק כאשר לאדם ברור ללא כל צל ספק, כי מטרת העבירה מקובלת על בית דין, כמו הצלת כלל ישראל, הוא יכול לעשות כן, גם מבלי להתייעץ איתם.
עוד הוא קובע כי עבירה לשמה יכולה להתקיים בכל העבירות, אפילו גילוי עריות ושפיכות דמים, אבל לא בעבודה זרה.
הגבלה חזקה יותר מטיל רבי יחזקאל לנדא ("הנודע ביהודה"), הקובע כי עבירה לשמה מותרת לבעל רוח קודש בלבד.
לעומתם, הנצי"ב מוולוז'ין מרחיב עבירה לשמה לדברים נוספים, בשל גישתו כי העולם מעורב מרע וטוב, ולעיתים יש להשתמש ברע שבדרך כלל ממית, כשם שמשתמשים בסם ממית לריפוי אדם.
במסגרת רחבה וכללית יותר, הרב ארי יצחק שביט עומד על כך שאפשר לראות בדבריו של הראי"ה קוק על תהליך הגאולה שנעשה בידי חילונים, במאמר הדור ובמקומות נוספים פירוש חדשני למושג של עבירה לשמה.
והוא מציין כי "קיימת תופעה, שבגלל מגבלות הלכתיות או השמרנות הכללית הנחוצה בציבור הדתי, השינוי המיוחל מופעל בעזרת שליחים פורצים ופרוצים".
לעיתים הובאה תפיסה זו כדי לחדד את האבחנה שבין גוף המעשה לכוונה שטמונה בו.
בדרך זו להדגיש את התפיסה של חשיבות הכוונה הראויה במעשה המצווה, עד שיש הסוברים כי בלעדי הכוונה המצווה ריקה מתוכן, כמו שכותב רבי יוסף אלבו (בספר העיקרים) שאף מצטט את חז"ל שמי שאכל פסח לשם אכילה גסה עליו הכתוב אומר "ופושעים יכשלו בם".
בהמשך לקו זה, המלבי"ם עושה שימוש בעבירה לשמה להדגיש את נושא טוהר המצפון והלב הטוב.
ובדומה לכך גם סובר היעב"ץ בפירושו למסכת אבות, על כל מחלוקת שהיא לשם שמים - שסופה להתקיים, כותב כי שמי שמתכוון ללמוד לשם שמים, גם אם טעה, יחשב לו כאילו הגיע אל חקר האמת.
המהר"ל מפראג סובר שמי שעשה עבירה לשמה באמת, זוהי סיבה טובה לקולת עונשו, בהתייחסו לחטא עץ הדעת הוא סובר, כי אם חוה הייתה חוטאת בחטא זה בעיקר כדי להשכיל ולהחכים, ולא מפני שנתאוותה לדבר, היה החטא בגדר של עבירה לשמה, ועונשה לא היה גדול כל כך.
הרשב"ץ קובע שגם אדם חוטא יש לו לכוון לשם שמים, וכדוגמה הוא מביא את סיפור הגנב המתפלל לה' שיצליח בפריצה שלו, ואת השבועה שנשבע שאול בשם ה' כאשר ביקר אצל בעלת האוב בעין דור, שמדומה במדרש תנחומא לאישה נואפת שנשבעת בחיי בעלה.
כלל זה שונה מהכלל של פיקוח נפש שדוחה שבת שמופיע במשנה.
בעת פיקוח נפש העבירה נדחית ואיננה קיימת, שכן השבת נדחית בפני קיום הנפש כמו גם שאר מצוות, למעט שלש עבירות מיוחדות שיש בהן דין ייהרג ואל יעבור.
במצב של עבירה לשמה, העבירה ממשיכה להיות קיימת ויש לה תוצאות.
למשל במקרה של אשת איש שתקיים יחסים אסורים תיאסר על בעלה, אף שעשתה דבר חשוב כמו הצלת עם ישראל כבמעשה אסתר ויעל.
הבדל נוסף שקיים ביניהם הוא שבפיקוח נפש, גם אם מעורב שם שיקול זר, שבת תדחה מכל מקום, ואין כאן עבירה כלל, בגלל ההיתר הכללי הקיים בדבר, לעומת זאת בעבירה לשמה, חייבת להיות כוונה לשם שמים, ואם מעורב שיקול זר, נשארת רק עבירה.
מושג דומה ל"עבירה לשמה" הוא מצווה הבאה בעבירה.
במושג זה הרע והטוב מעורבים וכרוכים אחד בשני באותו ממד, בממד המעשי של המציאות.
והכלל קובע שכאשר הרע והטוב כרוכים ביחד הם מאותו ממד, והטוב מבוסס על הרע, ובונה את בנינו עליו, הטוב אינו גובר על הרע, והמצווה איננה יכולה להכשיר את העבירה שמשמשת לה כמסד.
קיים חוסר נוחות מכך שיתברר כי הסנגור הוא למעשה קטגור.
לעומת זאת ב"עבירה לשמה", הרע והטוב שכרוכים זה בזה, הם משני ממדים שונים.
הרע בממד המעשי והטוב בממד הרוחני של הכוונה, ותמיד הכוונה חזקה יותר מהמעשה בהתאם לכלל "הרהורי עבירה קשין מעבירה".
זאת ועוד, ב"עבירה לשמה" יכולה להיות מציאות שבה ישנה רק עבירה ללא מצווה שנלוות אליה, ורק למפרע מתבררת הכוונה הטובה של עושיה, והטובה שיצאה ממהלך זה לעולם.
ולכן במקרה כזה הכלל הוא שכאשר כוונה טובה מדריכה את המעשה הרע, הכוונה הטובה גוברת על הרע המעשי, ומכשירה אותו.
שתי הכתות השבתאות והפרנקיסטים שפעלו במאה ה-17 ובמאה ה-18 צידדו בין היתר במושג של "עבירה לשמה".
כלומר לעבור עבירות, במיוחד בתחום המיני, כדי ל"תקן" כל מיני "תיקונים רוחניים".
על פי המסופר חלקם ביצעו ריטואלים מיניים שונים, על פי הדגם של תמר ויהודה או יעל וסיסרא.
בין היתר סופר עליהם כי עסקו באורגיות וגילוי עריות, כחלק מהטקס הדתי שלהם.
על יעקב פרנק עצמו סופר כי נהג לקיים יחסי מין עם בתו חוה, כסימולציה לרעיון קבלי.
נתן העזתי נביאו של שבתי צבי, ניסה להצדיק את ההתאסלמות של משיחו, בשנת 1666 ולהציגה כ"עבירה לשמה", באמצעות שימוש במונחים קבליים הלקוחים מתורת האר"י, והוצאתם מהקשרם המקורי, שכן לתפיסתו ההתאסלמות נועדה, לפדות את ה"ניצוצות" הנתונים בשבי ה"קליפות", להעלותם ולהחזירם לשורשם.
הרמח"ל בספר קנאת ה' צבאות, התפלמס עם השבתאות מנקודת מבט תאולוגית-קבלית באופן שיטתי תוך שהוא מבקרה באופן חריף ביותר, שבחרה "להמיר טוב ברע ורע בטוב, ולהפך דברי אלהים חיים ללענה ורוש".
בספר זה הוא מונה את השגיאות של כתות אלו, כשבין היתר הוא חושף את הסוד שקיים בעבירה לשמה, ובו הוא קובע שכשמדובר בעבירה לשמה על רקע מיני, היא מתייחסת דווקא לנשים ולא לגברים, ודווקא בהוראת שעה ולא כמצב מתמשך.
בחסידות נמצאות כמה התייחסויות לעניין זה, ולעיתים מושג זה נעשה שיטה בעבודת ה', אם כי לעיתים הוא מוגבל לצדיק במעלה גבוהה שכבר זיכך את עצמו.
רבי אלימלך מליז'נסק ("נועם אלימלך"), בן הדור השלישי לחסידות.
מגדיר את עבירה לשמה, בכך שעל האדם לשמוע בקול השם, ולעשות את המצווה עליו אף על פי שהדבר נראה לו לא נכון.
בכך, טעה שאול המלך, שלא הרג את נשי העמלקים, למרות ציווי הקדוש ברוך הוא.
תלמידו החוזה מלובלין ניסה לתרץ את אי הקפדת החסידים בזמני קריאת שמע ותפילה, בחשיבות הכוונה ורצונו של הקב"ה בליבו של האדם, וכתב כי לפעמים כאשר הצדיק שוקל כי עתה רצון הבורא שיעסוק בדבר שיגרום נחת רוח לבורא ית"ש, הוא עובר לפעמים על זמן קריאת שמע ותפילה.
רבי מרדכי יוסף ליינר מאיזביצה ("מי השילוח"), סובר כי צדיק שבירר את עצמו מהיצר הרע, אם מתגבר עליו יצרו, ועושה עבירה, הדבר הוא רצון ה' וחלק מההשגחה (מי השילוח, פרשת פינחס), כעין מקרהו של יהודה בתמר, לפרשנות חז"ל.
אצל תלמיד "מי השילוח" רבי צדוק הכהן מלובלין, ההגות במושג זה אף היא תופסת מקום, אם כי לפי תפיסתו, מושג זה הוא בעיקר דיעבדי, לאחר שנעשה מעשה, אפשר לבחון אם הוא היה בגדר של עבירה לשמה לפי התוצאות של המעשה.
ראיה לדבריו הוא מביא מפרשנות התלמוד למסופר ב על מחלת השחין האנושה שלקה בה חזקיהו המלך.
לפרשנות התלמוד המחלה הייתה עונש על שסירב להוליד ילדים, ונמנע ממצוות פרו ורבו, כיוון שראה ברוח הקודש, שיוולד ממנו מנשה שהרשיע, ורק לאחר שקיבל על עצמו להוליד ילדים נרפא.
בדורנו הרב שג"ר והרב מיכאל אברהם העלו את המושג של עבירה לשמה כערך.
לפני בית משפט השלום ברחובות נידון בשנת 2001 תיק שבו נאשם חוזר בתשובה בהכאה של אדם שנחשד על ידיו בניסיון להסיט צעירה חרדית מדרך הישר.
בפסק הדין התייחס השופט הרן פיינשטיין לסוגיית "עבירה לשמה", וניסה לברר האם כוונתו הטובה של הנאשם, יכולה להקל עליו את עונשו או לפטור אותו ממנו.
עוד הוא ניסה לברר לפי גדריה של "עבירה לשמה" בפרשני התלמוד, האם מעשהו של הנאשם הוא בכלל עבירה לשמה.
השופט ציטט בין היתר את דברי המהריא"ז האומר כי "יש פעולה - עצמותה רע ותכליתה טוב, על כן לטובה תיחשב".
אך עם זאת "יש שקובעים שבכל אופן גם אם המעשה כ"עבירה לשמה" הוא ראוי, יש בכך כדי לפטור את העושה מעונש בידי שמיים, אך לא מעונש בידי אדם".
השופט גם מבחין בין מעשהו הייזום של הנאשם, לבין התפיסה של חלק החכמים ש"מדגישים את עובדת היות עבירה לשמה מעשה מקרי, בלתי יזום מראש על ידי העושה, כשהיוזמה לעשייתו יסודה בהשגחה אלוהית".
עבידות מתייחסת לקלות בה יכול חומר להגיע לגימור פני שטח רצוי באמצעות מכונות.
"עבידות טובה" מייצגת חומרים שדרוש מעט כח יחסית לשבבם (מלשון "עיבוד שבבי"), הם נחתכים במהירות, מאפשרים גימור טוב בקלות יחסית ואינם שוחקים מאוד את כלי העבודה שמשבבים אותם.
לעיתים קרובות, פאקטורים שמשבחים את החומר למשימות מסוימות דווקא מפחיתים את טיב העבידות שלו, ולכן לשם ייצור חסכוני, מהנדסים מחפשים דרכים לשפר עבידות מבלי לפגוע באיכויות החומר הדרושות.
עבידות קשה לחיזוי מאחר שלמכונות משתנים רבים מאוד.
במרבית המקרים, החוזק והקשיות של החומר הם פאקטורים מהותיים.
באופן טבעי, חומרים עם רמות גבוהות של חוזק וקשיות קשים יותר לשיבוב מהסיבה הפשוטה שנדרש כוח רב יותר לשם עיבודם.
חיסכון באנרגיה הוא מטרה נוספת של יצרנים כיום לשם הוזלת עלויות הייצור ועמידה בתקנים סביבתיים, בהתאם למדינה בה הייצור מתבצע.
פאקטורים חשובים נוספים הם הרכבו הכימי, המוליכות התרמית והמבנה המטלורגי של החומר המעובד.
כך גם הגאומטריה של כלי החיתוך ופרמטרים שונים של המכונה עצמה.
לפעמים, בעיקר כשמדובר בחומרים אל-מתכתיים, גורמים משניים הופכים למהותיים.
לדוגמה, חומרים רכים כמו פלסטיק עשויים להיות קשים לעיבוד בשל מוליכות חום גרועה שלהם.
בעבר, לא הייתה דרך מקובלת אחת למדידת עבידות.
עבידות נמדדה לרוב על בסיס כל מקרה לגופו, והחומרים מבחנים ייעודיים לצורכי תהליך מיכון מסוים.
מטריצות נפוצות להשוואה כוללות את אורך חיי הכלי, גימור פני שטח, טמפרטורת חיתוך, וכן כוחות כלים וצריכת אנרגיה.
מבוסס על כמות הזמן שהכלי ממשיך לעבד את החומר עד להפיכתו ללא שמיש.
בדיקה זו יעילה כאשר משווים בין חומרים בעלי תכונות דומות וצריכת אנרגיה דומה, אך אחד מהם שוחק יותר מהשני, וכך מקצר את אורך חיי הכלי.
החיסרון של שיטה זו נעוץ בעובדה שאורך חיי הכלי תלוי בגורמים רבים נוספים מלבד החומר המעובד.
גורמים לשחיקת הכלי עשויים להיות גם החומר ממנו עשוי הכלי, הגאומטריה שלו, מצב המכונות, חוזק קליבת הכלי בתושבתו, מהירות החיתוך, כמות החומר המוסרת ועומק השיבוב.
אגב כך, העבידות עבור סוג אחד של כלי אינה ניתנת להשוואה עם כלי אחר, מן הסתם.
הכוח הדרוש לכלי על מנת לשבב את דרכו דרך חומר אחר קשור ישירות לכמות האנרגיה הנצרכת על ידי המכונה.
זאת הסיבה שבגינה כוחות הכלים מסומנים לפעמים ביחידות של אנרגיה.
כך נוצרה שיטת דירוג שבה צריכת אנרגיה גבוהה פרושה עבידות נמוכה.
היתרון בשיטה זו הוא שלגורמים חיצוניים יש פחות השפעה על התוצאה.
חומרים רכים, אלסטיים, נוטים ליצור גרדים, שינון גס על פני השטח.
פלדות בלתי-מחלידות וחומרים נוספים שלהם יכולת הקשיית מעוותים גבוהה גם הם שואפים לייצר גרדים.
סגסוגות אלומיניום, פלדות מעובדות בקור וחומרים שמעובדים היטב תחת כוחות גזירה לא נוטים ליצור גרדים בולטים ולכן הם נחשבים לחומרים שעבידותם טובה יותר.
היתרון של שיטה זו הוא שניתן למדוד אותה בקלות עם המכשור המתאים.
החיסרון הוא שהקריטריון הזה אינו רלוונטי במקרים רבים.
לדוגמה, בחיתוך גס אין שום עניין בגימור טוב.
ובכל מקרה, שיבוב לגימור טוב בכל מקרה מצריך דיוק רב וכיוון נכון של המכונה.
השיטות סותרות זו את זו פעמים רבות.
לדוגמה, סגסוגות טיטאניום יקבלו דירוג גבוה בשיטת גימור פני-השטח, דירוג נמוך בשיטת אורך-חיי הכלי ובינוני בכל הנוגע לצריכת אנרגיה.
דירוג העבידות הוא השיטה המקובלת כיום להערכת חומרי גלם.
דירוג זה מנסה לכמת את העבידות של חומרים שונים על ידי השוואתם לחומר אחד מסוים.
הדירוג כתוב באחוזים, או במספר עשרוני (100%=1).
ה-AISI (המכון האמריקאי לברזל ופלדה) קבע דירוג עבידות למגוון רחב של חומרים על ידי ביצוע מבחנים ב-180 SFPM; כך נבחרה פלדת B1112 (עם חוזק של 160BNL) כבעלת עבידות של מאה אחוז.
את הדירוג בחרו על פי ממוצע משוקלל של מהירות חיתוך נורמלית, טיב פני השטח ואורך חיי הכלי בהתייחס לכל חומר.
מכאן והלאה כל שנותר היה לערוך השוואה בין כל החומרים ולייחס לכל חומר את אחוז העבידות שלו ביחס ל- B1112: חומרים שלהם דירוג עבידות גבוה יותר ממאה, הם חומרים בעלי עבידות טובה יותר, ולכן קלים יותר לשיבוב.
ככל שהאחוז יורד, כך הופך החומר לפחות קל לעיבוד.
אחוז הפחמן בפלדה משפיע מאוד על עבידותה.
פלדות עשירות פחמן קשות לעיבוד מאחר שהן קשות וכן מאחר שהן מכילות קרבידים השוחקים את הכלי.
מצד שני, פלדות דלות פחמן בעייתיות אף הן לשיבוב מאחר שהן רכות מדי.
לעיתים קרובות הן ניתכות על הכלי עצמו ויוצרות הצטברות חומר המקצרת את חיי הכלי.
לכן לפלדות עם אחוז ממוצע של פחמן (0.20 לערך) הן פלדות שעבידותן טובה.
כרום, מוליבדן ומסגסגים אחרים מוספים לפלדות פעמים רבות על מנת לשפר את תכונותיהן.
יחד עם זאת, הם מורידים את טיב העבידות.
מתכות באופן כללי, ובעיקר האוקסידיות, עשויות לשחוק את הכלי.
מתכות לעיבוד במכונה צריכות להיות חופשיות מאותם אוקסידים (תחמוצות).
מגוון רחב של כימיקלים, מתכתיים ואל-מתכתיים, מוספים לפלדות על מנת להפכן לקלות יותר לשיבוב.
תוספים אלה יוצרים שימון בנקודות המגע של הכלי והחומר, מנמיכים את עמידות החומר בכוחות גזירה או מגביהים את שבירות השבב.
היסטורית, עופרת וגופרית היו התוספים הנפוצים ביותר.
כיום נהוג להשתמש בביסמות או בבדיל ממניעים סביבתיים.
עופרת משפרת עבידות מאחר שהיא פועלת כלובריקנט פנימי באזור השיבוב.
מאחר שעופרת נגזרת בקלות יחסית, היא מאפשרת לשבב לנוע בחופשיות אל מעבר לכלי החיתוך.
כאשר היא מוספת בכמויות קטנות לפלדה היא משפרת את עבידותה תוך פגיעה מינימלית בחוזקה.
גופרית משפרת עבידות על ידי הורדת העמידה בכוחות גזירה באזור החיתוך.
בנקודות אלה עולה המתח והחומר נחלש, מה שמאפשר את עיוותו ביתר קלות.
לפלב"מ עבידות גרועה ביחס לפלדות פחמן רגילות מאחר שהן חזקות יותר, גמישות ונוטות להתקשות במהירות.
הקשיית הפלב"מ במעט מנמיכה את גמישות החומר והופכת אותו קל יותר לשיבוב.
AISI 303 ו- 416 קלים יותר לשיבוב בשל תוספת גופרית וזרחן.
אלומיניום רך בהרבה מפלדה וטכניקות להטבת עבידותו לרוב עוסקות בהפיכתו לפריך יותר.
שגשגות אלומיניום 2007, 2011 ו- 6020 הן שגשוגות אלומיניום שעבידותם טובה.
חומרים תרמופלסטיים (שניתנים להתכה מחדש) קשים למיכון בשל מוליכות חום גרועה.
תכונה זו מביאה לבניית חום גבוה באזור השיבוב שמתיך את הפלסטיק מקומית וגורם לו לפלוט גזי כלור המזיקים לעמידות כלי העבודה.
כשהפלסטיק נמס הוא פשוט מצטבר לאורך קו החיתוך במקום להיות מוסר על ידו.
ניתן להיטיב את העבידות עם שימוש בנוזלי קירור בשימון גבוה ושמירה על שטח הפנים חופשי ממבני שבבים שהתאחו.
לחומרים מרוכבים העבידות הגרועה ביותר מאחר שהם משלבים את מוליכות החום הגרועה של השרפים הפלסטיים עם האיכויות השוחקות של חומר המטריצה.
עבידותם של גומי וחומרים רכים דומים משתפרת תוך שימוש בנוזלי קירור קרים מאוד, כגון פחמן דו-חמצני נוזלי.
הטמפרטורה הנמוכה מקפיאה את החומר בנקודת החיתוך כך שאין לו אפשרות להתעוות או להידבק לקו החיתוך.
כך ניתן להפחית את הבלאי לכלי ולהקל על המכונה.
בהלכה ובמשפט העברי, נדונה שאלת הסמכות לעשיית דין עצמית, כלומר שאלת זכותו של אדם ליטול את החוק לידיו ולהשתמש בכוח כדי לשמור על זכויותיו הממוניות והמשפטיות מבלי לפנות לבית הדין, שהוא הגוף הממונה על עשיית הצדק ועל שמירת החוק.
בתלמוד ובפוסקים מכונה המושג עביד איניש דינא לנפשיה (בארמית: עושה אדם דין לעצמו).
ככלל, המגמה במשפט העברי היא התנגדות לעשיית דין עצמית, ועשיית הדין היא תפקידו של בית הדין.
למרות זאת, חז"ל וההלכה מכירה במקרים מסוימים בזכותו של האדם לעשות את דינו בעצמו, וישנה מחלוקת על היקף הזכות הזו.
דין זה מתחלק לשני יישומים מרכזיים: "במקום דאיכא פסידא" – כשיש הפסד מיידי, ו"במקום דליכא פסידא" – כשאין הפסד מיידי וניתן להמתין להכרעת-דין.
התלמוד קובע כי במקום שיש הפסד, קיימת הסכמה כי מותר לאדם לעשות דין לעצמו; לדוגמה, אדם שמילא את חצר חברו בכדים, רשאי חברו לשבור אותם כדי לצאת ולהיכנס לחצרו שלו.
הרמב"ם פוסק להלכה כשיטתו של רב נחמן, וכותב: .
לעיתים עשיית דין עצמאית מחליפה חוסר-אונים של מערכת אכיפת ההלכה.
דוגמה לכך היא פסק ההלכה של הרא"ש, הקובע שאף על פי שבימינו אין דנים דיני קנסות – כגון גנב שאמור לשלם את כפל גנבתו ובימינו ישלם רק את הקרן, אך אם הבעלים לקח בכוח מידי הפושע את הקנס המגיע לו – אין מוציאים מידו.
הרב נפתלי צבי יהודה ברלין (הנצי"ב מוולוז'ין) סבור שתוקף הדין הוא מהתורה.
לדידו, חז"ל למדו שאין להמית אדם על ידי אדם פרטי (לרבות גואל הדם), אף על פי שהסנהדרין קבעו שהוא רוצח, עד שיעמוד בפני בי"ד אחר למשפט.
הנצי"ב מבין מכאן שהחובה להביא את הנאשם בפני בי"ד קיימת דווקא בדיני נפשות ולא בדיני ממונות, ומכאן שבדיני ממונות, במקרים מסוימים, מותר לאדם לעשות דין לעצמו מבלי להביא את המקרה בפני בית הדין.
האחרונים הציעו הצעות שונות באשר למקורה ואופייה של סמכות האדם לעשות דין לעצמו:
לפי הבנה אחת, הניזק העושה דין לעצמו פועל כ"שוטר", המוציא את הדין לפועל, אך אין לו כח של "דיין" לפסוק ולחתוך את הדין.
לכן, אם בא גזלן לגזול את ממונו – מותר לו להכותו כדי למנוע את הגזלה.
אולם, אם החפץ כבר נגזל, אין לו רשות להוציא אותו בכח, גם אם יש לו עדים, שכן צריך פסק דין של בית דין כדי להוציא נכס מידי המוחזק בו.
לפי דעה אחרת, הניזק יכול לפעול גם כ"דיין", כלומר יש לו סמכות לחתוך את הדין, ומכאן שעשיית דין עצמית תהיה מותרת גם לאחר גזילת החפץ.
לפי הגישה האחרונה, הניזק פועל מכח בית דין והוא משמש מעין "שליח בית דין".
כלומר, יש כאן האצלת סמכות מטעם בית הדין לנפגע.
האצלת סמכות זו ניתנת להסבר בשתי דרכים שונות: א.
מניעה מן החטא: כשם שלבית הדין כוח למנוע מהאדם לעשות איסור, כך לניזק עצמו, כשליח ביה"ד, הזכות למנוע את חבירו מלהזיק לו, מחמת האיסור שבדבר.
מניעת הפסד ממון: לנפסד רשות להגן על עצמו ממי שבא לגרום לו נזק.
לפי גישה שלישית, הניזק שואב את הכח לעשיית דין עצמית ישירות מכח בעלותו או מכח זכות הקניין שלו (ולא מכח שליחות בית דין).
גישה זו מניחה, שהמשפט מכיר באינסטינקטים בסיסיים של הגנה מיידית של האדם על רכושו.
אמנם נדמה שהבעלים פועל לכתחילה בלי סמכות, אך בדיעבד יינתן למעשיו הכשר ותוקף, אם פעל בתחום שהוא יכול לפעול בו.
עַבְּוֵ֫ין הוא כפר פלסטיני מוסלמי בצפון נפת רמאללה ואל-בירה של הרשות הפלסטינית.
היישוב שוכן על כביש 4665, כ-6 ק"מ מערבית לסינג'יל.
הכפר שוכן בגובה 680 מטרים ומרבית תושביו מתפרנסים מחקלאות.
בין השאר, גדלים באדמות הכפר תאנים, גפן, זיתים, תפוחים ואגסים.
בכפר שלושה בתי ספר אשר בהם כ-1,200 תלמידים, ובנוסף כ-200 סטודנטים הלומדים באוניברסיטאות ומכללות פלסטיניות.
בכפר פועלים שלושה מסגדים, כאשר הגדול שבהם הוא מסגד פארוק.
מוצאם של מרבית תושבי הכפר מהעיר טפילה, שכיום היא חלק מממלכת ירדן.
החמולות העיקריות בכפר הן מזאחם וסחוויל.
עבווין היא אחת מהרשויות היחידות בשטחי הרשות הפלסטינית אשר בראשה עומדת אישה.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בעבווין 171 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 695 תושבים, כולם מוסלמים.
עמר אבו לילא, תושב זאוויה, רצח חייל ואזרח בפיגוע סמוך לאריאל.
יומיים לאחר הפיגוע, ב-19 במרץ 2019, המחבל אותר במבנה נטוש בעבוין.
כשכוחות הביטחון באו לעצור אותו, הוא פתח באש לעברם; בחילופי האש הוא נהרג.
כעבור שבוע חנכו בכפר "רחוב אבו לילא", על שם המחבל.
למחרת נחנכה גם אנדרטה רשמית של תנועת הפתח לזכרו.
עבוט הוא חפץ הניתן כמשכון, המשמש כערובה להלוואה.
העבוט הוא לרוב חפץ בעל ערך כשעון או תכשיט.
בית העבוט הוא המקום לקבלת חפצים הניתנים בעבוט, לעיסוק בהלוואה לה משמש העבוט כמשכון, ולמכירת חפצי עבוט שההלוואה עבורה ניתנו כמשכון לא הוחזרה.
עסקת העבוט כוללת מתן חפץ כעבוט, וקבלת סכום כסף מזומן תמורתו.
את החפץ ניתן לרכוש בתוך זמן מוסכם בהחזר ההלוואה לרוב בתוספת ריבית מוסכמת.
אם בתוך פרק הזמן המוסכם אין הלווה מצליח להחזיר את ההלוואה, זכותו של המלווה למכור את החפץ למרבה במחיר.
מקור המילה בספר דברים: .
במקרא מוזכר העבוט יחד עם האיסור על ריבית.
במהלך השנים, התייחסה המילה עבוט לכל חפץ אישי הניתן כערובה לחיוב, או אף מעוקל על מנת לעמוד בחיוב.
כמו כן, עם התפתחות מוסד העבוט בצורתו הידועה כיום, קיבלה המילה את המשמעות הנהוגה כיום, הכוללת התייחסות לעסקה הכוללת ריבית.
ביהדות, עבירה היא הפרה של אחת מתרי"ג מצוות או המצוות דרבנן, ובמשמעות רחבה יותר כל מה שמוגדר כעשייה נגד רצון ה'.
בתורה מופיעים שלושה מושגים שונים בהקשר זה: חטא, עוון ופשע.
על פי חז"ל, חטא הוא עבירה בשוגג, עוון הוא עבירה במזיד לתיאבון, ופשע הוא עבירה שמטרתה להכעיס את ה'.
בתלמוד הבבלי נאמר שעבירה על מצוות לא תעשה חמורה מביטול מצוות עשה, אך עם זאת עשה דוחה לא תעשה.
עוד נאמר שאדם חייב להוציא את כל ממונו כדי לא לעבור על "לא תעשה", ואילו על מצוות עשה צריך להוציא רק חמישית מנכסיו.
חלוקה נוספת היא בין עבירות שבין אדם למקום לעבירות שבין אדם לחברו.
בתלמוד נאמר שעבירות שבין אדם לחברו חמורות יותר, כי אין עליהן כפרה עד שירצה את חברו.
בספרות המוסר מוסבר שכל עבירה שבין אדם לחברו כוללת בתוכה גם עבירה שבין אדם למקום.
על חלק מהעבירות ישנם דיני עונשין וכפרה.
באופן כללי, על עבירה בשוגג יש חיוב קורבן, ואילו על עבירה במזיד (בין לתיאבון ובין להכעיס) עונש גופני, מלקות או מיתה.
עם זאת, גם כאשר נהגו בפועל עונשים גופניים אלה – הם היו נדירים בשל התנאים המחמירים שנדרשו לכך.
על חלק מעבירות דרבנן יש עונש מכת מרדות.
בנוסף ישנם דיני קנסות, שבדרך כלל באים על היזק ממוני.
העבירות נחלקות לדרגות חומרה, על פי העונש הקבוע להן בתורה.
העונש החמור ביותר הוא ארבע מיתות בית דין – המדורגות גם בינן לבין עצמן על פי חומרה.
העונשים הבאים בתור בדרגת החומרה הם (מן הכבד אל הקל) כרת, מיתה בידי שמיים ומלקות.
חומרת העבירה מכריעה במקרה של אדם שמוכרח לעבור אחת משתי עבירות, כגון לצורך פיקוח נפש לחולה או במקרה שנאנס על ידי גויים לעבור ואין עליו חובת יהרג ואל יעבור.
במקרים אלה על האדם לעבור את העבירה הקלה יותר.
בתורה ובנביאים נאמר שתשובה מועילה לכל העבירות.
בתלמוד ישנם סיפורים על אנשים שחטאו כל ימיהם והצליחו לחזור בתשובה.
עם זאת, בתלמוד הבבלי מבואר שישנן עבירות שלא מספיקה תשובה בשביל כפרה גמורה עליהן, והן דורשות זיכוך נוסף כמו ייסורים, יום כיפור או מיתה.
על עוון חילול השם אין כפרה עד למיתת האדם.
עביר זייבק חדאד היא אשת תיאטרון וקולנוע, שחקנית מפיקה ומרצה בכירה במכללת בית ברל.
עביר זייבק־חדד, יוצרת תיאטרון בובות, במקור מנצרת וכיום גרה ביפו, היא רעייתו של השחקן והמפיק סוהיל חדד.
אמא לשלושה ילדים, שהגדול שבהם עוסק גם הוא בקולנוע.
עביר בוגרת תואר ראשון (בהצטיינות), בחוג לתולדות התיאטרון, מהאוניברסיטה העברית בירושלים משנת 1983. כמו כן, סיימה תואר שני בשנת 1990 בחוג לאמנות התיאטרון בהפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ, באוניברסיטת תל אביב.
נושא עבודת התיזה שלה הוא "היעלמותו של התיאטרון הערבי-פלסטיני בגליל".
בשנת 1996 היא סיימה תעודת הוראה, במכון מופ"ת – סמינר לוינסקי (מכללת לוינסקי לחינוך), תל אביב.
במשך יותר משני עשורים היא כיהנה במספר תפקידים בתחומי ההוראה, ההדרכה ובניהול וייעוץ.
בתחילת דרכה היא שימשה כמדריכה ומנחה ארצית לתיאטרון חובבים בחברה הערבית מטעם מיל"ב (מרכז ישראלי לקידום דרמה חינוכית ובימות חובבים) ובהמשך כיהנה כמדריכה ארצית להוראת תיאטרון בבתי ספר ערביים מטעם משרד החינוך.
כמו כן, היא הייתה מדריכת גננות ערביות ברמלה מטעם המחלקה לשיקום שכונות, מדריכת גננות ומורות בחינוך המיוחד ברחבי הארץ בנושא דרמה יוצרת, ויועצת בנושא תיאטרון לטלוויזיה בערוץ הראשון.
נוסף על כך, שימשה כמרצה בנושא אמניות בחברה, בשלוחות אוניברסיטת לידס בישראל, ובין השנים 1994- 2003 היא שימשה כמנהלת מרכז העשרה לילדים ביפו.
שיחקה במספר סרטי קולנוע -"בית לחם - היורד למעלה", ובסרט "3000 לילה" המספר את סיפורן של האסירות הפלסטיניות של הבמאית מאי מסרי.
בעבר ובהווה נבחרה לכהן במספר ועדות, צוותי חשיבה וצוותי שיפוט מקצועיים מביניהם: חברות בוועדת רפרטואר תיאטרון ילדים, אמנות לעם, בשנת 1995 נבחרה לכהן בוועדה להתאמת תוכנית לימודים ללימודי תיאטרון בבתי ספר תיכוניים בשפה הערבית ובשנת 2013 כיהנה כחברה בצוות השופטים במסגרת תחרות פרס הבמה לילדים ונוער בתיאטרון הבימה.
בשנת 2013 הייתה חברה בצוות השופטים בפסטיבל הסרטים Religion Today Film festival, טרנטו, איטליה.
בין השנים 2000- 2010 שימשה כחברת הוועד המנהל בעמותת "ילדי השלום" ובין השנים 2006–2012 שימשה כחברת הוועד המנהל ב"עמותת חלונות", ביניהם שנתיים שימשה כיו"ר הוועד המנהל.
לאחרונה היא חברה בצוות השופטים בפסטיבל הסרטים.
במהלך הקריירה שלה היא הפיקה ושיחקה בהצגות רבות כמו: "דודה רים" אשר זכתה בשלושה פרסים בפסטיבל חיפה להצגות ילדים.
הפיקה, כתבה ושיחקה בהצגה "שוקולד" שזכתה בארבעה פרסים בפסטיבל חיפה להצגות ילדים והפיקה את המונודרמה "מסייה איברהים ופרחי הקוראן" שזכתה במקום הראשון בפסטיבל "מסרחיד" בעכו.
בשנת 1995 פרסמה את הספר "התיאטרון הפלסטיני בגליל", בהוצאת משרד החינוך והתרבות.
כמו כן, משנת 1990 היא משמשת כמרצה במכון הערבי במכללה האקדמית בית ברל, מבין הקורסים שלה: "תיאטרון ותיאטרון בובות", "לספר סיפורים", "סיפור תיאטרון וטלוויזיה".
עבודתה הקולנועית מתמקדת בסוגיות הנוגעות לחייהן של נשים ערביות.
בשנת 2011 הפיקה את סרטה התיעודי הראשון "דומא"( בערבית: دمى - "בובות"), סרט מסע בעקבותיה של הפגיעה המינית המודחקת בחברה הערבית.
היא לקחה אז מצלמה ויצאה למסע מצפון הארץ ועד לדרומה כדי לתעד את סיפוריהן של נשים ערביות נפגעות אלימות מינית.
כל הנשים הללו חיפשו באמצעותה את הדרך לנפץ את מערכת ההשתקה שנכפתה עליהן מצד משפחותיהן והחברה כולה, שנשלטת עדיין על ידי הגברים.
הסרט השתתף בפסטיבלים רבים ברחבי הארץ והעולם והוקרן באוניברסיטאות ובמכללות בישראל ובעולם, בסינמטקים, במרכזי תרבות ובבתי ספר ערבים, שם הצליח לעורר דיון סביב הנושא של הפגיעה המינית ככלל.
ב-2015 שיחקה בתור שופטת בסרטו של אלעד קידן, "היורד למעלה.
בשנת 2016 היא ביימה והפיקה את סרטה "נשות החופש", המספר את סיפורן של נשים שנרצחו בשם המושג המפוקפק "כבוד המשפחה", את סיפורן של נשים שחיות תחת איום לרצח, נשים ששרדו רצח ועוקב גם אחר סיפורו של רוצח שהביע חרטה.
לאורך הסרט יש סיפורים, שיחות, וידויים, ואימג'ים קולנועיים.
לדברי חדאד "לפני 43 שנים נרצחה אישה צעירה בנצרת, העיר בה גדלתי.
הרצח השאיר אותי חסרת מנוחה.
אני חוזרת שוב ושוב לנצרת ומחפשת הסברים למקרה הנתעב.
אני נוסעת ברחבי הארץ ובשטחי הרשות הפלסטינית, מנסה לברר את הסיבות למצב המתמשך של מקרי הרצח בחברה ואת המושג הבעייתי 'רצח על כבוד המשפחה".
הסרט "דומא" זכה בפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל Urban T.
הסרט נשות החופש זכה בפרס "הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר" בפסטיבל Hobnobben באינדיאנה, ארצות הברית.
הסרט נשות החופש זכה בפרס "הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר" בפסטיבל Religion Today Film Festival באיטליה.
הסרט נשות החופש זכה בפרס "הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר" בפסטיבל הקולנוע לזכויות האדם, מדריד 2018
פסטיבל זכויות האדם אפגניסטן, 2013
פסטיבל זכויות האדם, אוסטריה, 2012
התחרות הרשמית של פסטיבל דוקאביב, 2011
בתחרות הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות, 2011
פסטיבל האישה הערבייה ביפו, 2012
עבירת מחשב היא עבירה פלילית המבוצעת באמצעות מחשב או כלפי מחשב.
עבירות המחשב מהוות תת-תחום במשפט פלילי.
במשפט הישראלי עבירות המחשב מנויות בחוק המחשבים, התשנ"ה-1995. הענישה שנפסקת בעבירות מחשב היא בדרך כלל מחמירה בשל קלות הביצוע, האנונימיות ממנה נהנה העבריין ופוטנציאל הנזק.
בין יתר עבירות המחשב ניתן למנות עבירות פדופיליה, הלבנת הון, הימורים, מרמה, כופר, סחיטה באיומים וכדומה.
חוק המחשבים נחקק בשנת 1995 ומונה חמש עבירות מחשב עיקריות והעונשים הקבועים בצידן.
על חוק המחשבים חתומים ראש הממשלה דאז יצחק רבין, שר המשפטים דוד ליבאי, נשיא המדינה עזר ויצמן ויושב ראש הכנסת שבח וייס.
חוק המחשבים קובע שעבירת מחשב עשויה להוות אף עילה לתביעת נזיקין על פי פקודת הנזיקין, כך שניתן להגיש תביעה כספית כנגד העובר על הוראות החוק, לצד ביצוע פעולות אכיפה פליליות כלפיו.
סעיף 2 לחוק המחשבים קובע עבירה נפוצה ורחבה שעניינה שיבוש או הפרעה למחשב.
עבירה זו היא עבירה מסוג עוון והעונש בצידה הוא 3 שנות מאסר.
סעיף 2(א) לחוק עוסק בשיבוש או הפרעה לפעולתו התקינה של מחשב וסעיף 2(ב) עוסק בפגיעה בחומר המצוי על המחשב.
על פי הוראות הסעיף, המוחק חומר מחשב, גורם לשינוי בו או המשבש חומר מחשב בכל דרך אחרת או מפריע לשימוש בו - דינו מאסר 3 שנים.
בחירת המחוקק במונח "בכל דרך אחרת" מעמידה את סעיף 2 כמעין "סעיף סל" החל על מרבית עבירות המחשב ויכול להכיל את רובן כך שכל פעולה שיבצע אדם כלפי מחשב ויגרום לשיבוש החומר המצוי בו - תהווה עבירה פלילית לפי חוק זה.
מידע כוזב או פלט כוזב
סעיף 3 לחוק קובע עבירה של עשיית מידע או פלט כוזב.
עבירה זו היא מסוג פשע שהעונש בצידה הוא 5 שנות מאסר.
על פי סעיף 3(א)(1) לחוק, העברה או אחסון של מידע כוזב מהווה עבירה פלילית.
אם לא די בכך, עשיית פעולה לגבי מידע כדי שתוצאתו תהיה מידע או פלט כוזבים, מהווה עבירה פלילית אף היא.
על פי סעיף 3(א)(2) לחוק, כתיבת תוכנה, העברתה לאחר או אחסנתה על מחשב כדי ששימוש בתוכנה יוביל לפלט או מידע כוזבים, מהווה עבירה פלילית.
החוק מגדיר "מידע כוזב" או "פלט כוזב" ככל מידע או פלט שיש בו כדי להטעות.
גם ניסוח זה רחב מאוד ומותיר לבתי המשפט מרווח רחב לשיקול דעת.
סעיף 4 לחוק קובע עבירה של חדירה לחומר מחשב.
על פי הוראות הסעיף, "חדירה לחומר מחשב" תתבצע באמצעות התקשרות או התחברות עם מחשב, או עצם הפעלת מחשב - שלא כדין.
מדובר באחת מעבירות המחשב הנפוצות, שאף היא מנוסחת בכלליות רבה ויכולה לכלול פעולות רבות כגון כניסה לאתר אינטרנט באמצעות שם משתמש וסיסמה של אדם אחר, כניסה למאגר נתונים ללא אישורו של בעל המאגר ואף כניסה למחשבו האישי של אדם מבלי שהחודר קיבל אישור לכך.
סעיף זה יכול להתבצע תוך הפעלת ידע טכנולוגי רב (למשל באמצעות פריצה למחשב מרחוק) ואף באמצעים פרמיטיביים כגון הדלקת מחשב וכניסה אליו ללא הסכמת הבעלים או שליפת מידע מתוך מחשב באמצעות התקן USB.
חדירה לחומר מחשב כדי לעבור עבירה אחרת
סעיף 5 לחוק קובע עבירת המשך לעבירה בסעיף 4, והיא חדירה לחומר מחשב על מנת לעבור עבירה אחרת, עבירת פשע שהעונש בצידה הוא 5 שנות מאסר.
בשונה מעבירת "חדירה לחומר מחשב" קלאסית, העבירה בסעיף 5 מציבה רף חומרה גבוה יותר לעבריין החודר לחומר מחשב במטרה לעבור עבירה אחרת, למשל:
חדירה למחשב על מנת לגנוב מידע.
חדירה למחשב על מנת לשבש הליכי חקירה.
חדירה למחשב על מנת לפגוע בפרטיות.
עבירה זו מצביעה על מידת תחכום גבוהה יותר מעבירה החדירה הרגילה ועל תעוזה רבה יותר, שכן עבריין המחשב משתמש במחשב או מבצע עבירה כלפי מחשב וזאת במסגרת מזימה פלילית רחבה יותר לביצוע עבירות פליליות נוספות.
סעיף 6 לחוק קובע עבירה של פעולות אסורות בתוכנה.
עבירה זו היא עבירת עוון והעונש בצידה הוא 3 שנות מאסר.
על פי הוראות הסעיף, עריכת תוכנה המסוגלת לבצע פעולה מן הפעולות אלו מהווה עבירה פלילית:
שיבוש פעולתו התקינה של מחשב או הפרעה לשימוש בו.
מחיקת חומר מחשב, גרימה לשינוי בו, שיבושו בכל דרך אחרת או הפרעה לשימוש בו.
פעולות שתוצאתן מידע כוזב או פלט כוזב.
סעיף זה נוגע באוטומציה של עבירות המחשב ואוסר על יצירת תוכנה, מכל סוג שהוא, שביכלותה לבצע פעולה אסורה מהפעולות המנויות בחוק המחשבים.
חשוב לשים דגש למונח "תוכנה המסוגלת" - עבירה זו ניתנת לביצוע גם מבלי שבוצעה פעולה אקטיבית כלפי מחשב ודי ביצירת תוכנה שביכולתה, באופן פוטנציאלי, לבצע עבירה לפי חוק המחשבים על מנת לבסס את העבירה המדוברת.
עבירות ההמתה בדין הפלילי בישראל כלולות בחוק העונשין, תשל"ז-1977, סעיף 300 ואילך, ועוסקות במי שגרם להמתה של אדם אחר.
החוק קובע מדרגי חומרה שונים בעבירת ההמתה וכנגזרת מכך נקבעים עונשים שונים החל משלוש שנות מאסר ועד מאסר עולם, הן כעונש מרבי והן כעונש חובה.
עבירות ההמתה שבחוק העונשין עברו לישראל בירושה מפקודת החוק הפלילי (1936) של המנדט הבריטי, וחלק מהעבירות בחוק היו בלתי מעודכנות.
כנגזרת מכך, עבירת ההריגה הוחלה על מנעד רחב של עבירות (החל בעבירות ספק-רשלניות כמו נהיגה בשכרות, וכלה בעבירות שהן מרחק שערה מרצח כמו דקירה במועדון).
בשנת 2007 מינה שר המשפטים ועדה לבחינה מחודשת של עבירות ההמתה בישראל (גרימת מוות ברשלנות, הריגה ורצח).
בראש הצוות עמד פרופ' מרדכי קרמניצר מהמכון הישראלי לדמוקרטיה והשתתפו בו אפרת ברזילי, מנהלת המחלקה הפלילית בפרקליטות המדינה, רחל גוטליב ועמית מררי ממחלקת ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים וד"ר יואב ספיר, סגן הסניגורית הציבורית הארצית.
הוועדה המליצה לערוך רפורמה מקיפה בתחום, ובין היתר, לבטל את עבירת ההריגה, להרחיב את תחולת עבירת הרצח, ולהגדיר מספר עבירות המתה חדשות כגון המתה באחריות מופחתת, המתה בקלות דעת, גרימת מוות בהתרשלות רבתי והמתה בעקבות בקשת הקרבן.
יהודה יפרח הסביר כי הרפורמה נועדה למנוע מצב בו מעשים שונים מהותית מבחינת רמת החומרה, נידונים יחד תחת אותו סעיף אישום של "הריגה".
המלצות הוועדה מומשו בתיקון לחוק העונשין שאושר בכנסת ב-1 בינואר 2019 ונכנס לתוקף ב-1 ביולי 2019. במסגרת התיקון נוספו לחוק עבירות רצח בנסיבות מחמירות, המתה בנסיבות של אחריות מופחתת והמתה בקלות דעת, ובוטלה עבירת ההריגה.
לאחר תיקון החוק שנכנס לתוקף ב-1 ביולי 2019 מדרגי העבירה הם כדלהלן:
גרימת מוות ברשלנות (סעיף 304 לחוק העונשין) - נותרה כפי שהייתה בדין הקודם.
הגדרתה היא מרכיב אי המודעות של מבצע העבירה להשלכות האפשריות שלה, כלומר, גרימת מותו של אדם אחר.
לדוגמה: מקרים מסוימים של מוות בעקבות רשלנות רפואית, מקרי רשלנות בשימוש בנשק או מכונות, מקרים מסוימים של תאונות דרכים שהתרחשו בעקבות התנהגות פזיזה של הנהג, ונסיבות אחרות שבמסגרתן החשוד או הנאשם נמנעו מנקיטת אמצעי הבטיחות הדרושים כלפי זולתם.
עבירה זו נותרה כשהייתה בדין הקודם ועונשה שלוש שנות מאסר.
המתה בקלות דעת (סעיף 301ג לחוק העונשין) - עבירת ההריגה פוצלה לשתי עבירות: המתה בקלות דעת ורצח באדישות.
בעבר, לא היה הבדל לעניין סוג העבירה שנעברה בין אדם שגרם למותו של אדם באדישות, לבין אדם שגרם למותו של אחר בקלות דעת (לקיחת סיכון בלתי סביר לגרימת המוות, תוך רצון להימנע מהתממשות התוצאה).
לאחר התיקון, נוצרה עבירה חדשה של המתה בקלות דעת, שעונשה המרבי הוא 12 שנות מאסר.
המתה בנסיבות של אחריות מופחתת (סעיף 301ב לחוק העונשין) - עבירה זאת, בדומה לעבירת הרצח, דורשת הוכחת יסוד נפשי בדמות "אדישות" או "כוונה".
עם זאת, המחוקק מכיר במספר נסיבות יוצאות דופן שבהתקיימן ניתן לבית המשפט שיקול דעת בקביעת העונש והוא יהיה מופחת ממאסר עולם (עד 15–20 שנים, תלוי בנסיבה המפחיתה).
בין הנסיבות המקלות ניתן למצוא את ההמתה בעקבות התעללות (סעיף 300ב(א)), או את ההמתה בעקבות קנטור (300ב(ב)).
רצח (סעיף 300 לחוק העונשין) - לשון החוק הוא 'הגורם בכוונה או באדישות למותו של אדם', מדרג זה הוא חמור יותר מגרימת מוות ברשלנות ומהמתה בקלות דעת, וזהו מדרג ה'רצח' שהיה קיים גם בחוק הקודם (ומכונה כעת גם 'רצח סתם').
במדרג זה אין צורך בהתקיימות נסיבות מחמירות נוספות כגון תכנון מקדים, אכזריות מיוחדת, וכו', ודי בהתגבשות היסוד העובדתי והיסוד הנפשי כי מעשה ההמתה נעשה בכוונה או באדישות.
רצח בנסיבות מחמירות (סעיף 301א לחוק העונשין) - רצח הנעשה באדישות או בכוונה וכלל גם נסיבות מחמירות.
נסיבות מחמירות הן בין היתר: תכנון מוקדם, התאכזרות לקורבן, מניעים גזעניים, הקורבן הוא עד או שופט בהליך פלילי וההמתה נועדה לשבש את ההליך, ועוד.
בהתקיימן של נסיבות אלו דינה של עבירת הרצח הוא מאסר עולם חובה, בניגוד למדרג הפחות חמור 'רצח באדישות או בכוונה' ('רצח סתם') שבו דין הרוצח הוא עד מאסר עולם ועונשו נתון לשיקול בית המשפט.
בלשון החוק ישנן הגדרות הקובעות כיצד יש לשייך כל מקרה להגדרתו החוקית, על פרשנותם המדויקת של כל אחת מן ההגדרות הללו קיים דיון משפטי רחב ופסיקות רבות:
על פי החוק הקודם בכדי לקבוע את שיוכו של כל מקרה רצח בין מדרג 'רצח בכונה תחילה' לבין 'הריגה' (הקל יותר) נדרש היה להוכיח שלושה יסודות עובדתיים, כבסיס ליסוד הנפשי: החלטה להמית, הכנה, היעדר קינטור.
ובית המשפט עסק רבות בהגדרת יסודות אלו.
לאחר התיקון לחוק, נקבע כי רצח בכונה תחילה (סעיף 300א) אינו תלוי עוד בצורך להוכיח הכנה מוקדמת והעדר קנטור ועובדות אלו משמעותיות לקבוע האם הרצח הנעשה בנסיבות מחמירות שהעונש עליו הוא מאסר עולם חובה, או רצח סתם שעונשו מאסר עולם, או רצח בנסיבות מקילות שהעונש עליו קל יותר ממאסר עולם.
קביעת היסוד הנפשי של כוונה או אדישות מיוחסת לביצוע מעשה מתוך כוונה פלילית.
יסוד ההחלטה נלמד מתוך נסיבות המקרה, אם מתוך הנסיבות ניכר שהייתה החלטה להמית - היסוד מתקיים ואין צורך בהכרזה מפורשת מצד הרוצח על החלטתו להמית את הקרבן.
יסוד ההכנה פורש כהכנה פיזית מצומצמת.
לדוגמה, במקרה של שתי דקירות בסכין ניתן לראות את הדקירה הראשונה כהכנה לדקירה השניה.
החוק החדש לא מתייחס למקרים בהם בוצעה העבירה תוך ביצועה של עבירה אחרת, לדוגמה שוד מזוין שהסתבך, מבלי שהייתה קיימת כוונה תחילה להמית אדם מסוים.
אך נקודת המוצא היא שהנדרש להעמדה לדין על רצח בכוונה (סעיף 300א) היא הדרישה להוכיח מניע פלילי ולאו דווקא זדון.
וככזו אינה רחוקה מאשר הוכחת כוונה פלילית רגילה.
בעקבות הצמדת הקינטור לאדם הסביר נוצר מצב בו אף נאשם לא הצליח להתגונן באמצעות טענה שהוא קונטר שכן בית המשפט קבע שוב ושוב שאדם סביר לא היה מקונטר בנסיבות המעשה.
שני המקרים היחידים בהם הצליחו נאשמים להתגונן באמצעות טענת הקנטור היו מקרים בהם בעל הרג את אשתו בגלל בגידה.
מקרים אלו גררו ביקורת על בית המשפט שהניח שאדם סביר איננו מקונטר בשום מצב למעט מצב של בגידה מצד אשתו.
לטענת הביקורת הנחה זו של בית המשפט שיקפה עולם ערכים שוביניסטי ומיושן.
בכל המקרים האחרים של בגידה שקדמה לרצח בית המשפט לא קיבל את טענת הקינטור.
בדין הפללי קימים סוגי רצח נוספים ומהגדרתם נגזרת ענישה מיוחדת.
בין היתר ניתן למנות את 'שידול או סיוע להתאבדות' (סעיף 302 לחוק העונשין) 'המתת תינוק' (סעיף 303 לחוק העונשין) ועוד.
סעיף (4) דן לחומרה אדם ההורג אדם אחר בניסיון לחמוק מעונש, ולכן להבדיל מסעיפים אחרים אינו דורש הוכחת פורמלית של כוונת זדון.
עם זאת, הרי נקבע במספר פסקי דין שעל התביעה להוכיח כוונה בדרגה כזו גם לגבי חלופה זו.
אחד ההבדלים המהותיים בינו לבין סעיף (3) הדומה לו בניסוחו הוא כי סעיף (4) מתייחס לשלב שבו הושלמה העבירה.
סעיף (1) העוסק בהמתת הוריו או סבו של אדם, זהה בניסוחו לסעיף 298 לחוק העונשין הדן בעבירת ההריגה, למעט הדרישה הנוספת להוכיח כוונת זדון, שאין התביעה נדרשת פורמלית בהוכחת עבירת ההריגה.
משמעות הדבר היא כי הרשעה של אדם בהריגת הוריו או סביו גוררת כמעט אוטומטית את הרשעתו ברצח, מבלי מתן שיקול דעת לבית המשפט.
הדרישה הנוספת להוכחת זדון אינה משנה הרבה, שכן גם בהרשעת אדם בעבירת הריגה ממילא נדרשת להוכיח כוונה פלילית.
כמו בכל אישום פלילי, כנגד אישום ברצח בכל אחד מארבעת הסעיפים, ניתן להעלות את ההגנות הפליליות (כורח, צידוק וכיוצא בזה).
רצח לפי סעיף 2(ו) לחוק לעשיית דין בנאצים ועוזריהם
סעיף 300 ב' שנחקק בשנת תשי"ד קובע מדרג ענישה מיוחד לרצח שבוצע על ידי הנאצים ועוזריהם וקובע על כך עונש של הוצאה להורג.עונש זה נגזר ובוצע בישראל בהליך תקין פעם אחת בלבד ב-1961 במשפטו של אדולף אייכמן.
החוק בישראל קובע עונש מאסר עולם על עבירת רצח בכוונה או באדישות, אך מאפשר לבית המשפט לקבוע עונש פחות מכך.
במקרה של 'רצח בנסיבות מחמירות' קובע החוק כי קיים עונש מאסר עולם חובה כלומר שלא ניתן להפחית את עונשו של המבצע ממאסר עולם.
מאסר עולם כמשמעותו בחוק הוא מאסר עד סוף ימיו של המורשע, אך כיום נהוג לקצוב את עונשם של רוב המורשעים ל-25 שנים ואף לנכות שליש מתקופת המאסר במקרה של התנהגות טובה מסכום זה, כך שבפועל רוב הרוצחים יוצאים לחופשי לאחר כ-16 שנות מאסר.
במקרה של ביצוע רצח בנסיבות מקילות כגון המתה בעקבות התעללות או קנטור החוק מאפשר להקל את העונש ממאסר עולם ומשאיר את שיקול הדעת לקביעת העונש לבית המשפט.
במקרה של גרימת מוות ברשלנות העונש הוא שלוש שנות מאסר, ובמדרג העבירה 'המתה בקלות דעת' העונש הוא עד 12 שנים.
במקרה אחד קיים בחוק הישראלי עונש מוות על רצח במסגרת החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, תש"י-1950. עונש זה בוצע בישראל פעם אחת בלבד בביצוע גזר הדין במשפטו של אדולף אייכמן.
עבור כל האנושות היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מז'אנר המדע הבדיוני וההיסטוריה חלופית שנוצרה ונכתבה על ידי רונלד ד.
מור, מאט וולפרט ובן נדיבי, שהופקה עבור אפל TV פלוס.
הסדרה מתארת היסטוריה חלופית שבה "מה היה קורה אם ברית המועצות הייתה מצליחה להנחית על הירח צוות הראשון לפני ארצות הברית ומרוץ החלל העולמי מעולם לא היה מסתיים".
בסדרה מככב ג'ואל קינמן בתפקיד הראשי בתור האסטרונאוט של נאס"א אדוארד בולדווין, עם מייקל דורמן, שרה ג'ונס, שנטל ואנסנטן, ג'ודי בלפור ורן שמידט בתפקידים משניים.
הסדרה מציגה דמויות היסטוריות, כולל חברי צוות אפולו 11 ניל ארמסטרונג, באז אולדרין ומייקל קולינס, מדען הטילים ורנר פון בראון והנשיא ריצ'רד ניקסון.
סת גורדון ביים את שני הפרקים הראשונים של עונה 1.
פרק הבכורה שודר ב-1 בנובמבר 2019 וחודש על ידי אפל TV פלוס באוקטובר 2019 לעונה שנייה, שהוקרנה בבכורה ב-19 בפברואר 2021. בדצמבר 2020, לקראת בכורת העונה השנייה, חודשה הסדרה לעונה שלישית, שהושקה ב-10 ביוני 2022. עונה רביעית עלתה לשידור ב-10 בנובמבר 2023.
ב-2023 אמרו היוצרים שמלכתחילה מטרתם הייתה להפיק "בערך שבע עונות" ועל כוונתם ש"הסיפור יתפרש על פני 70 שנים לפחות".
באפריל 2024 חודשה הסדרה לעונה חמישית וכן הוכרז על הוצאת ספין-אוף לסדרה בשם "Star City", שתתמקד בתוכנית החלל הסובייטית.
בציר זמן חלופי, הקוסמונאוט הסובייטי, אלכסיי ליאונוב, הופך ב-1969 לאדם הראשון שנוחת על הירח.
תוצאה זו מורידה את המורל בנאס"א, אך גם מזרזת את המאמץ האמריקאי להדביק את הסובייטים במרוץ לחלל.
ברית המועצות שמה דגש על שילוב נשים בנחיתות הבאות, וארצות הברית נאלצת להתאים את עצמה ומאמנת נשים ומיעוטים, שהודרו במידה רבה בעשורים הראשונים של חקר החלל האמריקני.
עלילות העונות השנייה והשלישית מתרחשות בשנות ה-80 וה-90 בהתאמה.
העונה הרביעית מתרחשת בתחילת שנות האלפיים.
מור הסביר על הרקע שמאחורי ההבדלים בין המציאות לסדרה "סרגיי קורוליוב היה אבי תוכנית החלל הסובייטית; במציאות שלנו, הוא מת במוסקבה לאחר ניתוח כושל..
ואחרי אותה נקודה, תוכנית הירח שלהם מעולם לא התקדמה...
נקודת הפיצול הייתה שקורוליב חי והוא הוביל אותם לנחיתה על הירח [הסובייטים]".
שנהפרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקור2024פרס אמי האמנותיתוכנית התקשורת המתפתחת הטובה ביותרFor All Mankind Season 3 Experience2025פרס סאטורןסדרת הפנטזיה הטובה ביותרעבור כל האנושות
עביד סורטי (בגוג'ראטית: આબિદ સુરતી; נולד ב-5 במאי 1935) הוא צייר, סופר, קריקטוריסט, עיתונאי, סביבתן, מחזאי ותסריטאי הודי.
בשנת 1993 הוענק לו על ידי משרד התרבות של הודו פרס הנשיא על סדרת הסיפורים פורצת הדרך שלו, "טיסרי אנקה".
סורטי נולד למשפחה מוסלמית גוג'ראטית ב-5 במאי 1935 בכפר ווברה, בסמוך לעיר רג'ולה שבגוג'ראט, הודו.
אביו הוא גולם חוסיין ואמו היא סקינה בגום.
את ילדותו המוקדמת העביר בכפר, שם הוא ומשפחתו חיו בעוני ובאמצעים דלים.
בגיל 5, הוא כמעט ונסחף בשיטפון בנהר טאפטי על יד העיר סוראט.
בהמשך עקרה המשפחה למומבאי ואת שארית ילדותו העביר ברובע דונגי בעיר.
אביו היה חסיד של תנועת הסופיות והנחיל לבנו ערכים של נקיטת אי-אלימות ושלום.
הוא הצטרף לבית הספר J.J לאומנויות בשנת 1954 אז היה בן 19 ובבגרותו קיבל תואר ראשון באמנות.
הוא הושפע רבות מכתביו של הסופר הבנגלי בן המאה ה-20, שאראט צ'נדרה צ'טרג'י.
עד מהרה למד סורטי, מלבד השפות הינדי וגוג'ראטית, גם את שפת האורדו ברמת שפת אם, ולימים יפרסם את חלק מכתביו בשפה זו.
הוא החל את דרכו כפרילנסר ולא זכה לפרסומים רבים בשנות צעירותו.
בשנת 1965 התחתן עם מסומומה בגום, איתה גידל שני ילדים..
סורטי כתב את סיפוריו בדרכים שונות ומגוונות, כמו סיפורת, רומנים, הצגות, קריקטורות, ספרי ילדים מדריכי טיולים.
כמה מספריו תורגמו לשפות אזוריות.
הוא כתב גם עבור עיתונים ומגזינים בהינדי וגוג'ראטית במשך למעלה מ-40 שנה וזכה בפרסים רבים על עבודותיו.
למעשה, סורטי הפך לסופר באופן מקרי לחלוטין.
הוא מעולם לא התנסה בכתיבה ולא העלה על דעתו להפוך לסופר, אולם כשאהבתו הראשונה סירבה להיות עמו בזוגיות בעקבות לחץ מצד משפחתה, לא היה לעביד המתבגר עם מי לדבר על העניין - ולכן החל להעלות את סיפורו על הנייר.
סיפורו הופיע לראשונה בג'ואראטית בשנת 1965 בשם "તૂટેલા એન્જલ્સ" ("מלאכים שנפלו") והפך להצלחה בלתי צפויה.
במשך שנותיו כסופר כתב יותר מ-80 ספרים, כולל 45 רומנים, 10 אנתולוגיות ו-7 מחזות.
סורטי פרסם גם קריקטורות וקומיקס, כתב מאמרים ועבד בטלוויזיה ההודית.
הקומיקס הראשון שיצר סורט פורסם בין השנים 1952 ל-1953 במגזין רמקאדו שהופץ בגוג'ראט.
בהמשך יצר גם את סדרת הקריקטורות "דהבוג'י" שתפסה פופולריות גדולה מאוד באזור מומבאי והייתה לאחת מרצועות הקומיקס הארוכות ביותר שפורסמו עד אותה עת בהודו כולה, כאשר רצה ללא הפסקה למעלה מ-30 שנה.
סיפורי הקומיקס הנוספים שפרסם בתקופה זו הופיעו במגזינים שונים, ביניהם נמנה גם המגזין "Dharmyug" שמופץ בכל הודו.
סורטי הוגדר על ידי רבים כאחד הכותבים והקומיקסאים ההודים המשפיעים ביותר, והופיע אף על לוח השנה של חברת "Comix Theory" בשנת 2019 כאמן הנבחר של חודש ינואר.
בשנת 1993 זכה סורטי בפרס הנחשב ביותר בהודו למפעל חיים - פרס הנשיא (המקביל לפרס ישראל במדינת ישראל).
עבידין דינו (בטורקית: Abidin Dino; 23 במרץ 1913, איסטנבול – 7 בדצמבר 1993, פריז) היה צייר טורקי.
בנוסף לכך הוא עסק בעיצוב ופרסם כמה יצירות ספרותיות.
עבידין דינו נולד בשנת 1913 באיסטנבול למשפחה עמידה שאהבה אמנות.
בהשפעת המשפחה הוא התחיל לצייר בגיל צעיר.
בילדותו הוא התגורר עם משפחתו בשווייץ וצרפת וחזר לאיסטנבול בשנת 1925.
הוא למד בבית ספר אמריקאי אך לא המשיך עקב רצונו להקדיש את עצמו לציור.
יחד עם הציירים נורוללה ברק, אליף נאג'י, זכי פאיק איזר, ג'מאל טולו ועם הפסל זיהטי מירידולו, קבוצת אמנים אוונגארדיסטית בשם "הקבוצה ד" (D Grubu).
בשנת 1933 במאי סובייטי סרגיי יוטקביץ' שביקר בטורקיה ושעשה סרט סרט על אנקרה הזמין את דינו לאולפני לנפילם.
בהיותו בלנינגרד הוא היה מעורב בצילומי סרטים.
לאחר חזרתו לאיסטנבול דינו השתתף בתערוכת ציורים Harbor Exhibition.
בעקבות ההצלחה דינו התבקש לעצב את הביתן הטורקי בתערוכה עולמית של ניו יורק שנערכה בשנת 1939.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא עשה מספר ציורים בנושאים פוליטיים.
באותה תקופה הוא ואשתו היו פעילים בולטים של המפלגה הקומוניסטית הטורקית.
כתוצאה מכך הם נשלחו על ידי השלטונות לגלות באנטוליה.
בתקופה זו שנמשכה עד לשנת 1945 הוא היה מורה לאנגלית בבית ספר מקומי ועשה מספר ציורים לעיתון מקומי.
הוא גם כתב מספר מחזות והתחיל לעסוק בפיסול.
בשנת 1951 דינו קיבל אישור לעזוב את טורקיה והחל משנת 1952 הוא התיישב בפריז.
בהיותו בפריז דינו היה במרכז צוות אמנים טורקים שכללה גם נאזים חכמת, ישר כמאל.
במשך שמונה שנים החל משנת 1954 הוא השתתף בתערוכה Salon de Mai.
במהלך חייו בצרפת הוא השתתף בתערוכות רבות.
בשנת 1966 דינו ביים סרט על אירועי מונדיאל 1966 שנערך בבריטניה.
על סרט זה הוא קיבל פרס.
בשנת 1969 הוא ביקר בטורקיה ובשנת 1972 ערך ביקור נוסף.
באותה תקופה אורגנו בטורקיה תערוכות עם עבודותיו.
ציוריו של דינו מוצגות ממוזיאונים שונים ברחבי העולם.
אשתו תרגמה את היצירות הספרותיות שלו לצרפתית.
עבידין דינו נפטר בשנת 1993 בפריז ונטמן בבית העלמין באיסטנבול.
בכדורסל, עבירה טכנית (באנגלית מכונה גם "T" או "טק") היא הפרה של כללי המשחק שאינה כרוכה במגע פיזי במהלך המשחק בין שחקנים יריבים על המגרש, או שהיא עבירה של מישהו שאינו שחקן.
העבירה הטכנית הנפוצה ביותר היא "התנהלות לא ספורטיבית".
עבירות אלו, והעונשים שלהן, חמורים יותר מעבירה אישית.
ישנם שני סוגים של עבירות טכניות.
עבירה טכנית של שחקן ועבירה טכנית של קבוצה.
העונש בכל אחד מהמקרים שונה.
עבירות רבות עלולות לגרום להכרזה על עבירה טכנית.
אחד הנפוצים ביותר הוא השימוש בשפה גסה כלפי שופט או שחקן אחר.
העבירה יכולה להתבצע על ידי אחד מהשחקנים הפעילים בעת המשחק, או מהיושבים על הספסל, המאמן או אדם אחר הקשור לקבוצה בתפקיד רשמי כגון עוזר מאמן או מנהל ציוד.
עבירות אחרות עלולות לגרום לעבירות טכניות, כגון:
מתן אפשרות לשחקנים לנעול זרועות כדי להגביל את תנועת היריב (בדרך כלל עבירה קבוצתית)
פנייה לא מכובדת או יצירת קשר עם שופט או תנועות בצורה כזו המעידה על טינה.
חילוף לא חוקי או כניסה למשחק בזמן אסור.
בעיטה או פגיעה בכדורסל בכל עת באמצעות כף הרגל (בצורה לא ספורטיבית; בעיטה לא מכוונת היא הפרה בלבד)
ניסיון לזרוק עונשין ביודעין או קבלת עבירה שהשחקן לא היה זכאי לה
הרמה או קפיצה על חבר לקבוצה כדי להשיג יתרון בגובה
הישארות מחוץ לתחום כדי להשיג יתרון
הסרת החולצה או המכנסיים בתוך גבולות הראייה של אזור המשחק.
התחלת המשחק עם שחקן שלא יועד לשחק.
אי מסירת שמות ומספרים של שחקני הקבוצה לפני תחילת התחרות המתוכננת, או לפחות 10 דקות לפני התחרות בתחומי שיפוט מסוימים
יותר מדי שחקנים על המגרש, או מעט מדי
אם המאמן עוזב את האזור שלו כדי להתווכח.
יש מקרים שבהם מאמן עשוי ללכת לשולחן השופט כדי לתקן טעות במשחק.
הישארות או חזרה למשחק לאחר פסילה
ב-NBA, חייבים להיות חמישה שחקנים על המגרש בכל עת.
מצב של עונש של עבירה על שחקן קיים אם לשחקן מוערכת עבירה אישית שישית או אחריה, והוא חייב להישאר במשחק כי אין שחקנים כשירים על הספסל, או אם לאחר פציעה או פליטה, השחקן האחרון שנפסל לשישית שלו.
עבירה אישית חייב לחזור למשחק.
העונש הוא עבירה טכנית (עם זריקת עונשין אחת) על כל עבירה אישית נוספת או חזרה למשחק לאחר פסילה.
הפרות אחידות, לרבות סמלים או מספרים בלתי חוקיים; שני שחקנים או יותר עם אותו מספר; או שיש מספר שגוי לשחקן בספר התוצאות הרשמי.
בכדורסל המכללות, NFHS ובחטיבות נמוכות, העונש על עבירות טכניות גדל עם השנים.
בתחילה, הקבוצה היריבה קיבלה זריקת עונשין אחת.
זה גדל מאוחר יותר לזריקת עונשין אחת והחזקה בכדור.
במשך זמן מה, "טכניקות בספסל" שהוערכו על שחקן לא פעיל, עוזר מאמן או כל אחד אחר על ספסל הקבוצה נחשבו רציניים יותר והביאו להענקת שתי זריקות.
(למאמנים יש עבירות טכניות משלהם, למרות שהם עלולים להיפלט ו/או להיות מושעים אם יש להם שילוב של עבירות טכניות).
אחת העבירות הטכניות המפורסמות ביותר שקרו אי פעם, נקראה על כריס וובר מאוניברסיטת מישיגן בסוף משחק אליפות NCAA ב-1993. בירידה של שתי נקודות לצפון קרוליינה כשנותרו שניות בלבד, וובר קרא לפסק זמן כשלמישיגן לא נשאר.
העבירה הטכנית המוגזמת שהתקבלה בפסק זמן, שבגינה הגארד של צפון קרוליינה דונלד וויליאמס ביצע את שתי זריקות העבירה, סיימה את כל התקוות שהיו למישיגן לקבל את האליפות.
במה שכונה המשחק הגדול ביותר ששוחק אי פעם, משחק 5 בגמר ה-NBA 1976 בין פיניקס סאנס לבוסטון סלטיקס, הסאנס מצאו את עצמם בירידה של נקודה אחת כשנותרה שנייה אחת להארכה כפולה, לא נותרו פסקי זמן.
החזקת הכדור מתחת לסל ההגנתי שלהם של ג'ון האבליצ'ק.
מול חוסר האפשרות להטביע זריקת ייאוש של 80 רגל, גארד הסאנס פול ווסטפאל מצא פתרון יוצא דופן.
הוא קרא "בכוונה" פסק זמן שלא היה בפועל לסאנס.
זה אמנם נתן לסלטיקס זריקת עונשין, שאותה ניצל ג'ו ג'ו ווייט בהצלחה כדי להגדיל את היתרון לשניים, אבל זה נתן לסאנס חזקה בחצי המגרש, ואפשר לגאר הרד להטביע עם תום הזמן כדי לכפות הארכה שלישית.
חוקי ה-NBA שונו בשנה שלאחר מכן כדי למנוע התרחשות חוזרת.
עבירה מטמטמת לבו של אדם היא אמירה ביהדות, לפיה כל עבירה על חוקי ההלכה גורמת לפגיעה ביכולות הקליטה והתפקוד הרוחני של האדם.
לפי פרשנים הרבים הדברים נכונים ביחס לכל עבירה, וחמורים יותר כאשר מדובר על אכילת מאכלים אסורים.
המקור המפורסם לאימרה זו הוא בברייתא ששנה רבי ישמעאל המובאת בתלמוד ובה נדרש הרעיון מתוך פסוק בספר ויקרא:
מספר פרשנים ראו בטמטום הלב טעם לאיסור אכילת מאכלות אסורים.
רש"י מבאר שטמטום הלב הוא אטימה וסתימה מפני החכמה.
עוד מוסיף רש"י, שהדרשה נשענת על כך שהמילה "וְנִטְמֵתֶם" מופיעה בתורה ללא האות א.