tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וכן פעלו כוחות החטיבה בקרבות עין השופט ומשמר העמק.
עם הקמת צה"ל סופח גדוד של החטיבה (גדוד 32) לחטיבה 7 ופעל, ונכשל, במבצע בן נון א' לכיבוש לטרון.
לחטיבה צורפו תחתיו מגויסי גח"ל ויחידות אצ"ל שפעלו תחת פיקודו באזור ראש העין וקאקון.
בהפוגה הראשונה נשבעו חיילי החטיבה אמונים לצה"ל.
מפקד החטיבה הראשון היה דן אבן והיא מנתה עם הקמת המדינה 3,588 חיילים ומפקדים.
עם הקמת צה"ל קלטה החטיבה גדוד אנשי אצ"ל (גדוד 37) והפכה לחטיבה 3.
החטיבה מנתה עם הקמתה בדצמבר 1947 שלושה גדודים:
גדוד 31 הורכב מוותיקי חי"ש בנפות שומרון וחפר.
עסק באבטחת תחבורה בכבישי האזור: נתניה, חדרה, רמת השופט ועין שמר.
השתתף במבצע מטאטא, בהשתלטות על שדה התעופה בעין שמר ומשטרת כרכור וכיבוש כפר סבא הערבית.
גדוד 32 הורכב מפלוגות החי"ש של יישובי השרון ופתח תקווה.
עסק באבטחת התחבורה בכביש השרון מפתח תקווה ועד רמת הכובש.
השתתף בתפיסת ואבטחת מתקני השאיבה בראש העין ומחצבות מגדל צדק, כיבוש מחנות בית ליד ותל ליטווינסקי (תל השומר) ומבצע חמץ.
במאי 48 סופח הגדוד לחטיבה 7, ועמה השתתף במבצע בן נון א' לכיבוש לטרון (שנכשל).
גדוד 33 הורכב מפלוגות חי"ש גוש-דן (רוכז ברמת אפעל) ופלוגות גדנ"ע של רמת גן, גבעתיים ובני ברק.
עסק באבטחת יישובי מזרח גוש-דן.
השתתף בהחזקת תל ליטווינסקי ומבצע נחשון, מבצע חמץ, כיבוש כפר סבא הערבית, טנטורה וקאקון.
כמו כן השאיל הגדוד גם מחלקה לסיוע לחטיבת עציוני בהר-טוב.
במאי 1948 הפסיק סגל מחנה האימונים של אלכסנדרוני להכשיר טירונים ומ"כים והפך לגדוד סיוע חטיבתי (שכלל פלוגת סיור, פלוגת ג'יפים ופלוגת משוריינים) כגדוד 34.
החטיבה הוקמה בתל אביב בפברואר 1948, לאחר שחטיבת גבעתי הוצאה מהעיר לאזור הדרום.
החטיבה כללה שלושה גדודי חי"ר, בוגרי גדנ"ע חילוניים ודתיים וגדוד חי"ם.
גבול החטיבה היה המרחב העירוני של העיר תל אביב מנחל הירקון בצפון ועד בת ים בדרום ועד יאזור במזרח.
החטיבה אבטחה את הדרכים מחולון ומקוה ישראל אל העיר ואת ראשית הדרך לירושלים דרך הכפרים העוינים יאזור ובית דג'אן (בית דגן).
בשיתוף עם כוחות אלכסנדרוני, גבעתי, פלמ"ח ואצ"ל פעלה החטיבה במבצע חמץ לכיבוש יפו.
ב-13 במאי 1948 קיבל לידיו מפקד החטיבה, מיכאל בן-גל, את כתב הכניעה של ערביי יפו.
על אף שיתוף הפעולה עם יחידת האצ"ל בתל אביב והלחימה שכם אל שכם בעת מבצע חמץ, תפקידה הבא של החטיבה היה לאבטח את חוף תל אביב בעת העימות עם אוניית הנשק של האצ"ל, אלטלנה.
רבים מחיילי החטיבה סירבו פקודה, בעקבות כך המשימה הועברה לפלמ"ח.
מספר חיילי החטיבה ערב הקמת המדינה היה 2,504, עם הקמת צה"ל הפכה קרייתי לחטיבה 4.
חטיבת קרייתי הורכבה מהגדודי חי"ש תל אביב:
גדוד 42 - אנשי חי"ש תל אביב שלא גויסו לגבעתי.
הגדוד סבל עד תום המלחמה מהיותו בסדר עדיפות נמוך והתקיים תוך מחסור חמור באמצעים.
גדוד 43 - ותיקי "גדוד הפרברים".
פעל בעיקר להגנה בגזרות דרום תל אביב וכיבוש שיח' מוניס (ללא קרב).
מפקד הגדוד היה עמוס בן-גוריון
גדוד 44 - הורכב מפלוגות מחי"ש תל אביב ומגויסים.
גבעתי הייתה חטיבת חי"ש מובחרת שהוקמה בתל אביב, על בסיס חי"ש פרברים (נוער עובד) ופלוגות ה"נחשונים" (משוחררי הצבא הבריטי).
היא נקראה על שם הכינוי המחתרתי של מפקדה הראשון שמעון קוך אבידן.
בפברואר 1948 הוצאה החטיבה מתל אביב, כאשר את מקומה תפסו גדודי חטיבת קרייתי.
החטיבה הועברה לדרום, 200 מחייליה הועברו לחטיבת הנגב שהורכבה ברובה מחברי פלמ"ח ו-200 חיילים הועברו לירושלים על מנת לחזק את חטיבת עציוני.
עוד בהיותה בתל אביב השתתפה החטיבה בפעולת תגמול כנגד הכפר סלמה, לאחר שיצאה ממנו התקפה על שכונת התקווה.
כמו כן השתתפה החטיבה במבצע חמץ לכיבוש יפו והכפרים והשכונות הערביים שמדרום לתל אביב.
משימתה הבאה של החטיבה הייתה הדרך לירושלים.
מפקד החטיבה, שמעון אבידן, מונה במקביל גם למפקד מבצע נחשון.
לקראת המבצע פשט כוח של גדוד 52 מהחטיבה על מפקדת חסן סלאמה, מראשי הכנופיות הערביות באזור רמלה.
לאחר פלישת צבאות ערב התמודדה החטיבה עם הצבא המצרי בקרב על ניצנים, בקרב נגבה ועוד.
החטיבה המשיכה בקרבות הנגב יחד עם חטיבות הפלמ"ח הנגב ויפתח במבצע גי"ס שהביס לבסוף, במחיר דמים כבד, את המצרים וחיבר את הנגב למדינת ישראל הצעירה.
בנובמבר 1948 צורפו לחטיבה כוחות אצ"ל בפיקודו של איתן לבני והיא הועברה לרמת הכובש להתמודדות מול הכוחות העיראקיים.
עם הקמת צה"ל הפכה גבעתי לחטיבה 5.
חטיבת גבעתי הורכבה בהדרגה מגדודי חי"ש תל אביב והיישובים והמושבות שמדרומה:
גדוד 51 הורכב מהפלוגה הדתית של חי"ש תל אביב, חי"ש חולון וטירוני חי"ש מתל אביב.
פעילותו לפני ההוצאה מתל אביב התרכזה באחזקת הקו ואבטחת התחבורה בחזית דרום תל אביב - בת ים - חולון - מקוה ישראל.
חלק מהפלוגה הדתית הועבר לבן שמן וסופח לחטיבת קרייתי וחלקה השני נשלח לגוש עציון וסופח לעציוני.
לאחר מכן פעל הגדוד באבטחת גזרת ראשון לציון וכביש תל אביב - ירושלים בגזרה זו ותחום אחריותו הורחב עד שער הגיא.
גדוד 52 הורכב מחי"ש רחובות, ראשון לציון ו"נפת דרום".
הגן על המרובע: ניצנים - גלאון - כפר אוריה - גזר - תל אביב.
בין פעולותיו ניתן למנות ליווי שיירות דרך חולדה.
פיצוץ מפקדת חסן סלאמה, מבצע חמץ והשתלטות על סרפנד (צריפין).
גדוד 53 הורכב מפלוגת "השחר" מבני גדוד הפרברים ופלוגות "נחשונים" של משוחררי הצבא הבריטי.
עד ההוצאה מתל אביב פעל לאחזקת החזית המרכזית מול יפו, פעולות גמול כנגד הכפר הערבי סלאמה (היום כפר שלם) ויאזור ואבטחת התחבורה היהודית.
לאחר מכן יצא הגדוד למבצעים התקפיים לשיתוק התחבורה הערבית בכביש יבנה - איסדוד, השמדת כוחות צבא ההצלה באזור גלאון, פיצוץ ג'סר איסדוד (היום גשר עד הלום) ופינוי ילדי ניצנים (מבצע תינוק).
גדוד 54 היה המשכו של גדוד א' של חי"ש תל אביב שנוסד עוד ב-1946 וצורפו לו מגויסים ייעודיים.
עסק בליווי שיירות לירושלים, מבצע נחשון, מבצע מכבי, מבצע ברק.
לאחר הקמת צה"ל - כיבוש משלטי חוליקאת (צומת גבעתי) במבצע יואב.
במסגרת הגדוד פעלה פלוגת הג'יפים הנועזת, שועלי שמשון.
גדוד 55 הוקם במאי 1948 על בסיס סגל ההדרכה החטיבתי ופל"מים של מושבות הדרום (נס ציונה, רחובות).
בתחילה עסק בהכשרת טירונים ומ"כים ולאחר מכן בבלימת הצבא המצרי בגזרת רחובות, כיבוש איסדוד ומג'דל (אשקלון) ושחרור יד מרדכי.
במרחב העיר ירושלים, פעלה חטיבת עציוני.
מפקד החטיבה הראשון היה ישראל עמיר אך הוא הוחלף עד מהרה (בסוף ינואר 1948) על ידי דוד שאלתיאל.
פלוגות חי"ם של החטיבה הגנו ביישובים הסמוכים לירושלים: נוה יעקב ועטרות מצפון, מפעלי האשלג (בקלי"ה ובסדום) ובית הערבה ליד ים המלח והמושבה הר-טוב ממערב.
כל מתיישבי גוש עציון היו למעשה אנשי חי"ש ומחלקות חי"ש נוספות תגברו את היישובים.
בשל המחסור בלוחמים גויסו לחי"ש ירושלים גם נערים ונערות בוגרי גדנ"ע בני 17 ומעלה.
נוסף להם, צורפה לחטיבה, ביזמת יהושע אריאלי, פלוגת יהונתן, שהייתה פלוגת גדנ"ע והורכבה מנערים בני 16–17 ומפקדיהם.
הפלוגה סייעה בלחימה בגזרות הר ציון והרובע היהודי והשכונות ארנונה ותלפיות.
כמו כן סייעו לוחמי הגדנ"ע לאצ"ל בכיבוש מלחה ועין כרם.
כך אבד לעציוני היתרון שהיה לרוב חטיבות החי"ש והוא הזיקה של החיילים למרחב וכן ההיכרות הבלתי אמצעית וההתמצאות באזור השירות.
בראשית המלחמה הדפו כוחות חי"ש התקפות על שכונות דרום העיר ארנונה, תלפיות, מקור חיים, חוות הלימוד ורמת רחל וכן עסקו בליווי שיירות אספקה מהשפלה לעיר, שיירות אספקה לגוש עציון ושיירות להר הצופים, שנותר כמובלעת מנותקת מהעיר.
כוחות עציוני (מגדוד מוריה) השתתפו בקרבות מבצע נחשון בקרב הקסטל וכן במבצעי הראל, מכבי, קלשון ויבוסי.
בית הערבה, הר-טוב, עטרות ונוה יעקב נפלו למחרת.
בליל 18 ו-19 במאי הצליח הפלמ"ח לפרוץ לרובע היהודי ומחלקת חי"ש בת 80 לוחמים נכנסה אליו לתגבר את מגיניו, אולם גם כך לא יכול היה הרובע לעמוד מול התקפות הלגיון וב-28 במאי נכנע הרובע ומגיניו הלכו בשבי.
רבים, בהם מושלה הצבאי של ירושלים באותה תקופה, דב יוסף, האשימו את מפקד חטיבת עציוני, דוד שאלתיאל, באחריות אישית לכישלונות.
עם זאת באמצע אוקטובר 1948 נכשל גם מבצע יקב שנועד לכבוש את רכס בית ג'אלא ולאיים על הדרך לחברון.
עם הקמת צה"ל הפכה עציוני לחטיבה 6.
חטיבת עציוני הורכבה בהדרגה מגדוד "מוריה" ומגיוסים ותגבורות שעיבו אותה:
גדוד 61 ("מוריה"), הגדוד הראשון של עציוני הורכב מפלוגות חי"ש ירושלים ופלוגת הסטודנטים של האוניברסיטה העברית.
במרס הוקמו גדודים נוספים על בסיס פלוגות מגדוד מוריה ותגבורת מתל אביב וגדוד מוריה קיבל אחריות על ליווי השיירות לגושים (מוצא וגוש עציון) ופשיטות על כפרים כאבו תור, רוב מחלקת הל"ה הייתה שייכת לגדוד.
בעיר פעל הגדוד בכוחות קטנים, לחם ברובע היהודי והיה אחראי על מחלקת החבלה שהייתה אחראית על פיצוץ מלון סמירמיס בקטמון.
במבצע נחשון סופח להראל בכיבוש הקסטל.
גדוד 62 ("בית חורון") הורכב במרס 1948 על בסיס פלוגה מגדוד 61 ותגבורת מגבעתי.
פעל במבצע נחשון ולאחר הקמת צה"ל השתתף בקרבות הקשים על גבעת הרדאר, מבצע קדם ומבצע יקב.
גדוד 63 ("מכמש") התפצל מגדוד מוריה בראשית 1948 עבור פעולה במרחב הכפרי: 2 מחלקות הוצבו בנוה יעקב ועטרות, 2 מחלקות בהר-טוב, פלוגה בגוש עציון ופלוגה במוצא.
הגדוד תקף את בית צפאפא, סילואן והתחבורה על כביש בית לחם והדף את המתקפה על גוש עציון ב-14 בינואר 1948. רבים מלוחמי הגדוד נפגעו והלכו בשבי הלגיון הירדני (כולל כל פלוגת גוש עציון).
הערכת תפקוד החי"ש במלחמת העצמאות
התמונה המקובלת היא שהחי"ש ביצע במלחמה את "העבודה האפורה".
מימרה נפוצה הייתה: "פלמ"ח כובש, חי"ש נשאר לחפות." ואכן, במבצעים משולבים רבים הפלמ"ח היה בדרך כלל הכוח הכובש, הפורץ ראשון וכוחות החי"ש הגיעו כאשר האויב הוכנע והופקדו על המשימה האפורה של החזקת הנקודה.
דברי הסיום לתיאור קרב מנזר סן סימון הם אופייניים.
לאחר תיאור דרמטי ומפורט של הקרב באים משפטי הסיום:
חבר חי"ש שהגיע להחליף את כוחות האצ"ל ברמת רחל מתאר מנקודת מבטו את רגע החלפת המשמרות:
מאידך היו לחי"ש פעולות עצמאיות והצלחות שהשיג באופן בלעדי כמעט.
ההצלחות הגדולות של חטיבות החי"ש היו במרחב הערים תל אביב (בעיקר במבצע חמץ) וחיפה (בקרב על חיפה) וזאת הודות להיכרות העמוקה של חיילי החי"ש עם סביבתם ותודעתם שהם מגינים על ביתם ובני משפחתם הסמוכים.
כמו כן הצטיינה במלחמת העצמאות חטיבת גבעתי שהורכבה מגדוד הפרברים של חי"ש תל אביב ומשוחררי הצבא הבריטי.
אולם הצטיינות זו היא יוצא מן הכלל המעיד על הכלל, חיילי גבעתי היו בעלי ניסיון ורמת אימון גבוהים יותר משאר חטיבות החי"ש.
עם זאת, שמו של החי"ש נקשר גם בכישלונות מרים כגון תבוסת חטיבות אלכסנדרוני וגבעתי בכיבוש לטרון במבצעי בן נון א' ו-ב' ובעיקר הכישלונות בירושלים.
זאת, בעוד פעולות גבורה בהן היה לכוחות החי"ש תפקיד מפתח כעמידה בגוש עציון, מחלקת הל"ה ושיירת יחיעם נשכחו או יוחסו לפלמ"ח.
בראשית המלחמה סבלו חיילי הגדודים מיחס מזלזל של אנשי הפלמ"ח ומחוסר הילה.
תוך כדי הקרבות צברו מיומנות ואבדות כבדות חישלו את היחידות ויצרו בקרבן רעות ואחוות לוחמים.
בסערת המלחמה הורכבו כוחות משולבים שלמדו לפעול יחדיו, דבר שהיה אחד מן המפתחות לניצחון.
ההיסטוריון הצבאי ישראל בר מציין את רמת שיתוף הפעולה הגבוהה בין יחידות החי"ש לפלמ"ח ושאר הכוחות שגויסו לצה"ל ותולה אותה ברמה הגבוהה של ההכשרה הצבאית של המפקדים.
לסיכום ניתן לומר שהחי"ש, כפול בגדלו מגודל הפלמ"ח בתש"ח, היה הבסיס האפור שאיפשר לפלמ"ח להתמקד בכיבוש ובמבצעים נועזים.
החי"ש מילא את תפקידו, התחשל תוך כדי לחימה וברוב הגזרות, בעיקר באלו שהיו במרחב הפעילות הטבעי של החטיבות, ביצע היטב את המשימה שהוטלה עליו.
אחד האתגרים הגדולים עמם התמודדו אנשי החי"ש היה ההילה לה זכה הפלמ"ח לפני מלחמת העצמאות, במהלכה ואחריה.
ההבדלים בין החי"ש לפלמ"ח היו רבים והתחלקו למספר רבדים.
ראשית היה הבדל פוליטי ואידאולוגי בין מתנדבי החי"ש לאנשי הפלמ"ח.
אנשי החי"ש באו מן הזרם המרכזי של הציונות, אנשי מפא"י, הציונים הכלליים, הפועל המזרחי ובלתי-מזדהים מפלגתית.
לעומתם היו אנשי הפלמ"ח בעלי תודעה פוליטית ואידאולוגית מוצקה ואחידה יחסית, אנשי השמאל הציוני הסוציאליסטי והזדהו עם מפ"ם ואחדות העבודה.
הפלמ"ח פיתח אתוס של גבורה, רעות ואחוות לוחמים וטיפח מיתוסים אודות לוחמים מהוללים ומעשי משובה כאחד (מייצגם העיקרי והטיפוסי ביותר הוא ילקוט הכזבים שערכו דן בן אמוץ וחיים חפר).
האתוסים, המיתוסים והתודעה הפוליטית טופחו גם על ידי ההנהגה, בעיקר באמצעותו של בני מרשק ("פוליטרוק" הפלמ"ח).
לחי"ש, פרט לחריג בודד בדמותו של אבא קובנר, קצין התרבות של גבעתי, לא היה פוליטרוק, לא היה אתוס מאחד ולא סיפורי עלילות שסופרו סביב המדורה.
אנשי החי"ש לא שהו זה בחברת זה תקופות ארוכות.
הם היו אנשים שעבדו לפרנסתם, חלקם נשואים ובעלי משפחות.
הם שירתו לרוב (לפני מלחמת העצמאות) סמוך לבתיהם וחזרו אל משפחתם לאחר פעולה.
אנשי החי"ש היו טרודים בטרדות פרנסה והשירות היה בעבורם, ככלל, חובה חיונית אך לא מרכזית בחייהם.
אנשי הפלמ"ח חיו חיי קולקטיב, בדרך כלל התפרנסו על סמך עבודה בקיבוצים בהם הוכשרו ולא היו להם טרדות פרנסה פרטיות.
הם חיו יחדיו תקופות ארוכות יחסית בתנאים קשים, דבר שיצר בקרבם גיבוש רב.
לוחמי פלמ"ח טרחו על תיעוד והוציאו עשרות ספרים בשנים שלאחר מכן.
משוררים מקרב לוחמי הפלמ"ח (כחיים חפר וחיים גורי) כתבו שירים שהפכו לנכסי צאן ברזל של התרבות העברית במדינת ישראל הצעירה.
משוררים שלא היו חברי פלמ"ח (ובמיוחד נתן אלתרמן) כתבו שירי הערצה ללוחמי הפלמ"ח.
אנשי החי"ש הוציאו מספר קטן יותר של ספרי תיעוד, לא נכתבו עליהם שירים והתיעוד של פעולותיהם הן בזמן אמת והן בדיעבד היה דל.
מפקדי הפלמ"ח היו צעירים מאוד (בכיר המפקדים, יגאל אלון, היה בן 30 ב-1948) הם העלו על נס אלתור ותושיה אישית.
מפקדי החי"ש היו, על פי החלטת הפיקוד העליון, מבוגרים (דוד שאלתיאל היה בן 45, משה כרמל בן 37) ומנוסים, ותיקי הצבא הבריטי בעיקר.
הם חינכו על סדר ותכנון בסגנון בריטי ולא נטו לטפח כישרונות אישיים.
אולם התנאים הקשים חייבו את תושיית הפלמ"ח "להסתדר" והפעילות המתוכננת התנפצה אל מול המחסור בנשק, תחמושת וכוח אדם.
לסיכום, הפלמ"ח היה כוח פורץ, כובש ומבריק, מושא להערצה ויהיר.
הפלמ"ח נתפס ככוח איכותי ומובחר שבא "להציל את המצב" אך אינו נשאר בשטח לאחר הכיבוש ואינו נושא בנטל הפעולה האפורה, השוחקת וחסרת התהילה של האחזקה בשטח הכבוש, משימה שהותיר לחי"ש.
מאיר אביזוהר מביא בספרו "מוריה בירושלים בתש"ח - גדוד החי"ש הראשון בקרבות ירושלים" את העדות הבאה, בנוגע לקרב על הקסטל:
יוצאת מן הכלל המוכיחה את הכלל הייתה חטיבת גבעתי שהיה לה מפקד יוצא פלמ"ח (שמעון אבידן), פוליטרוק פרטיזן ומשורר (אבא קובנר), יחידת סיור עילית (שועלי שמשון) ומורשת קרב עשירה, ולכן נהנתה ממוניטין מיוחד.
בחי"ש הוקמה להקה צבאית בתחילת 1948 במתכונת הדומה לזו שהייתה נהוגה בצבא הבריטי (חיילים מהחטיבה בעלי הכשרה במוזיקה ובדרמה העלו תוכניות בידור ותרבות להנאת החיילים, בזמנם הפנוי).
יוזם הרעיון היה איש התיאטרון טולי רביב שפנה בבקשה לשמעון אבידן, מפקד החטיבה.
לאחר אישורו אסף רביב סביבו את בובי פנחסי, יפה ירקוני, ושרה דגן (קורנפלד) והארבעה אלתרו תוכנית קצרה.
מאוחר יותר הצטרפו גם אהובה צדוק, זרובבלה ששונקין (בתו הבכורה של המשורר אלכסנדר פן), עדי גרינברג, מרים סלומון, יוספה רוזנשטיין, שלום גמליאל ומשה גולדשטיין.
מקים הלהקה והרוח החיה בה היה רביב, פנחסי שימש כמלחין ומנהל מוזיקלי והפיקוד סייע במידה מועטה באמצעים טכניים ובמימון זעום.
הזמרת המפורסמת ביותר בלהקה הייתה יפה ירקוני.
להקת החישטרון כללה גם את "להקת השרון" של חטיבת אלכסנדרוני בה שירתו בין השאר ישראל יצחקי ועמנואל זמיר.
למרות החלטת מחלקת התרבות הצבאית (מחת"ר) לאחד את כל הלהקות הצבאיות לגוף אחד, "הלהקה הצבאית הארצית", התנגד אבידן ליוזמה ושלח את חברי החישטרון לעבור הכשרה צבאית בת חודש כאלחוטנים.
להיטי הלהקה כללו את "אל נא תאמר לי שלום" (טולי רביב), "האמיני יום יבוא", "שחרחורת", "קרה זה רק הפעם", ו"חישטרון זה לא פשוט".
סגנון הלהקה הוגדר כבורגני או "סאלוני" והמוזיקה דמתה יותר לשירים לועזיים (בעלי לחנים צרפתיים וארגנטינאים) שנוגנו בבתי הקפה של תל אביב מאשר לשירי הפלמ"ח הסוערים, בעלי הלחנים הרוסיים.
כמו כן הייתה יריבות בין להקת החישטרון של החי"ש לצ'יזבטרון של הפלמ"ח.
הלהקה העלתה כשלוש תוכניות, הייתה פופולרית מאוד בחי"ש וזכתה להצלחה רבה ביישוב כולו עד שפורקה ב-1950.
חטפיתיים (שם מדעי: Muscicapidae) או חטפיות היא משפחה מרובת מינים של ציפורי שיר קטנות.
במשפחה כ-70 סוגים שתחום מחייתם מוגבל ליבשות העולם הישן: אפריקה, אסיה ואירופה.
רוב החטפיות הן שוכנות עצים הניזונות בעיקר מחרקים, אשר אותן הן חוטפות במעופן, ומכאן שמן העברי, כמו גם האנגלי - flycatcher.
הן מאופיינות בשיבה מיידית אל עמדת התצפית שלהן.
מראה ציפורים אלו מגוון מאוד, בדרך כלל השירה אינה מורכבת וקריאתם צורמנית.
גודל גופם קטן עד בינוני הנע באורכו מ-10 ס"מ ועד 21 ס"מ.
מינים רבים בעלי צבע חום עמום, אולם המופע של כמה מינים עשוי להיות מגוון ובהיר, במיוחד אצל הזכרים.
לרובם יש מקור רחב ומשוטח המותאם ללכידת חרקים במעופם, אולם לכמה מינים התרים אחר מזונם בקרבת הקרקע יש מקור מעודן יותר.
חטפיות של העולם הישן נמצאות כמעט בכל נוף עם מספיק עצים, מיער עבות ועד שטחים פתוחים, אפילו ביערות הרי ההימלאיה.
המינים הצפוניים יותר נודדים דרומה בחורף, ובכך הם מבטיחים לעצמם אספקה קבועה של חרקים.
מיקום הקן משתנה ממין למין, והוא בנוי בקפידה בצורת סלסילה שטוחה בצמרות העצים, במדפי צוקים, או פשוט בחור הקיים בעץ המרופד בחומרי קינון.
המינים המקננים בחורי עצים נוטים להניב תטולה גדולה יותר, הכוללת בממוצע 9 ביצים, בהשוואה ל-2 עד 5 אצל המינים האחרים.
חוקרים איחדו בעבר את משפחת הקיכליים במשפחה זו, יחד עם הסבכיים והטימליים.
מחקרים ביוכימיים שנעשו לאחרונה ממקמים טקסונים מסורתיים של קיכליים כגון הצוקית, Myiophonus ,Brachypteryx, Alethe כאן במשפחת החטפיות.
מנגד הטקסונים Saxicolinae, Grandala ,Cochoa שויכו לקיכליים.
כרגע משפחת החטפיות מחולקת לשתי תתי-משפחה, Turdinae, ו-Muscicapinae, חלוקה זו עשויה להיות מלאכותית, מאחר שמינים המשויכים לתת-משפחה אחת עשויים להיות קרובים יותר לתת-משפחה האחרת, ולכן כל המבנה הטקסונומי של המשפחה ככל הנראה ישתנה מאוד בעתיד.
חטרא (ערבית الحضر; כיום אלחאדר) היא עיר עתיקה אשר חורבותיה שוכנות בלב נווה מדבר במחוז נינוה בצפון-מערב עיראק, כ-290 ק"מ צפונית-מערבית לבגדאד וכ-110 ק"מ דרומית-מזרחית למוסול.
העיר נוסדה בתקופת הממלכה הסלאוקית והתקיימה משך כ-500 שנה עד שחרבה בידי הסאסאנים.
בשנת 1985 הוכרזה העיר כאתר מורשת עולמית.
בתחילת מרץ 2015 נמסר על ידי הממשלה העיראקית כי כוחות של המדינה האסלאמית החלו בהריסת שרידיה הארכאולוגיים של העיר העתיקה.
העיר נוסדה בתקופה הסלאוקית במהלך המאה ה-3 לפנה"ס, וב הייתה לחלק מהאימפריה הפרתית.
היא הייתה לבירתה של ממלכת ערבה, אחת הממלכות הערביות המוקדמות, אשר התקיימה תחת חסותה של האימפריה הפרתית.
בשנת 238 הצליחה העיר לעמוד בפני התקפותיו של ארדשיר הראשון מלך הסאסאנים, אך שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 241 כבש את העיר שאפור הראשון, בנו של ארדשיר, והחריב אותה עד היסוד.
ההיסטוריון הפרסי בן המאה ה-10 מוחמד אבן ג'ריר א-טברי איזכר בכתביו את האגדה הערבית לפיה נפלה העיר בשל בגידתה של בתו של מלך חטרא, אשר מסרה את העיר לידיו של שאפור הראשון.
זה הרג את מלך חטרא ונשא את הנסיכה לאישה, אך לבסוף הרג גם אותה.
העיר נבנתה בצורת מעגל בדומה לערים פרתיות אחרות כמו ארביל וקטסיפון.
במרכזה ניצב מתחם גדול לאל השמש שהשתרע על שטח של 12,000 מ"ר והיה המבנה היחיד בעיר שנבנה מאבן.
יתר המבנים בחטרא נבנו מלבנים שהוכנו מתערובת של אדמה וקש ויובשו בשמש.
מתחם אל השמש כלל מספר מקדשים והיה מקום עלייה לרגל, והעיר התפתחה סביבו בכל הכיוונים.
סביב העיר היו שתי חומות - החיצונית באורך של 8 ק"מ ובקוטר של 2 ק"מ הייתה עשויה לבנים והפנימית נבנתה מאבן ולאורכה נבנו 163 מגדלי הגנה שהמרחק ביניהם לא עלה על 35 מטר.
העיר נחקרה במהלך המאה ה-20, בעיקר על ידי משלחות איטלקיות, והמקדש שוחזר בתקופת שלטונו של סאדם חוסיין.
רוב הממצאים שנמצאו בעיר שוכנו במוזיאונים במוסול ובבגדאד, אך חלקם נגנב מהאחרון בשנת 2003.
במרץ 2015 דווח כי אנשי המדינה האסלאמית השחיתו את שרידי העיר.
ב-26 באפריל 2017 הודיעו כוחות ממשלת עיראק כי כבשו חזרה את חטרא מידי המדינה האסלאמית.
תושבי חטרא דיברו, או לפחות כתבו, ארמית בכתב ייחודי לעיר.
הם סגדו לאלים רבים ואימצו את אליהם של מספר תרבויות, בין היתר מהמיתולוגיה המסופוטמית והיוונית וכן אלים סורים וערבים פרה-איסלמיים.
הפנתאון של חטרא כונה בארמית "בית אלהא" ("בית האלוהים"), שם שהתייחס לעיתים לעיר עצמה, ובראשו עמד אל השמש.
עוד היו בעיר מקדשים לנגאל, הרמס והרקולס היווניים, אתרתה הסורי, אלאת ושמייה הערביים ואלים רבים אחרים.
כלכלת העיר נשענה על נווה המדבר בו שכנה ועל חקלאות.
העיר שכנה לאורך דרכי המסחר של מסופוטמיה, אם כי לא נמצאו בעיר תעודות בעניין זה כפי שנמצאו בתדמור ששוכנת על אותו ציר.
כוחה הצבאי של חטרא היה בעיקר בחומותיה שסיפקו לה הגנה טובה משך מאות שנים, ותושביה ייצרו תערובת נפיצה על בסיס נפט אשר זכתה לכינויי "אש חטרא", ואותה השליכו באמצעות חיצים או קטפולטות לעבר הצרים על העיר .
שְׁמוּרַת חַי-בָּר יָטְבָתָה היא שמורת טבע מסוג חי-בר בערבה ליד יטבתה ובה נמצאים בעלי חיים מדבריים למטרות שימור, רבייה והשבה לטבע.
מן החי-בר הושבו לטבע בהצלחה ראמים לבנים, פראים, וצבי יבשה מדבריים.
המרכז משמש גם כספארי ויש בו זנים מדבריים שלא קיימים בישראל למטרת שימור עולמי כמו דישונים, ערודים וראמי סהרה.
חי-בר זה הוא המרכז הזואולוגי הגדול ביותר בשטחו בישראל.
הרעיון להקמת החי-בר הועלה על ידי אורי דאן ממשרד החקלאות בשנת 1961. בתחילת 1963 הוחלט שהשמורה תהיה ליד יטבתה באתר שיועד לשמורת טבע עוד בשנת 1962. בתחילת 1965 כבר הוקצה שטח לשמורה.
חי-בר יטבתה הוקם ב-1968 על ידי אברהם יפה, מנהלה הראשון של רשות שמורות הטבע.
לצורך כך הוקמו שני גרעיני הרבייה, אחד לבעלי חיים שחיו בחורש הים-תיכוני ואחר לבעלי חיים מדבריים.
מטרת החי-בר היא ליצור סביבה טבעית מוגנת ומבוקרת שתאפשר להגדיל את אוכלוסיותיהם של בעלי החיים שנבחרו ולהחזיקם עד להשבתם לטבע.
בשנות ה-60 הוקמה אגודה ציבורית בשם "חי-בר" בחסות רשות שמורות הטבע ובניהולם של אברהם יפה ואורי צאן.
מטרות האגודה היו השבת מיני חיות בר שנכחדו בארץ וביסוס מינים בסכנת הכחדה.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 גודר במלחת יטבתה שטח בהיקף כ-12,000 דונם והובאו אליו אוכלי עשב גדולים שנכחדו בארץ (וגם כמה מינים שלא התקיימו בארץ, אך הם בסכנת הכחדה בעולם), בהם פראים, דישונים, ראמי סהרה, ראמים לבנים, ערודים ויענים.
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 גודרו עוד כ-6000 דונם ממערב לכביש 90 כדי להגן על האוכלוסייה האחרונה בעולם של צבי השיטים – תת-מין של צבי מצוי בסכנת הכחדה בעולם – והיא במעקב שוטף לשם שמירה על מין זה.
ב-2016 נסגרו מרכז הטורפים ותצוגת החיות בכלובים, שכללו: טורפים (ובהם נמר, זאב מצוי, קרקל ופנק), עופות דורסים, זוחלים (ובהם נחשים וצבים), מכרסמים ובהם דורבן מצוי, ועטלף פירות מצוי.
התצוגה נסגרה מכיוון שהחזקת חיות בכלובים מנוגדת לרוח החי-בר: טיפול, שיקום והשבה לטבע של בעלי חיים.
צבי הנגב - כיום האוכלוסייה גדולה ומשמעותית מאוד בטבע.
צבי השיטים - נמצאת האוכלוסייה האחרונה בעולם בתחום מגודר.
יען מצוי - בשנות האלפיים נעשה ניסיון ראשון בעולם להשיב לטבע יענים, אולם ללא הצלחה לעת עתה, אך עדיין יש כוונה להשיבם לטבע בארץ בעתיד.
נכון ל-2023 יש יענים בחי-בר על אף הקושי בהחזרתם לטבע.
ב-7 באוגוסט 2023 הועברו שבעה אפרוחי יען מחי-בר יטבתה לשמורה בסנגל, כחלק מפרויקט אישוש אוכלוסיית היענים במדינה.
דישון מקראי - החזקתם היא חלק ממאמץ בין-לאומי להגן עליהם בשבי, והם אינם מיועדים להשבה לטבע בישראל.
נכון ל-2025 יש בשמורה שני פרטים ממין נקבה.
ראם לבן - הושבו לטבע החל מ-1996 בערבה הצפונית ובנחלים הגדולים, ואוכלוסיית הבר מוערכת בכ-100 פרטים.
ראם סהרה - החזקתם אלו היא חלק ממאמץ בין-לאומי להגן עליהם בשבי, והם אינם מיועדים להשבה לטבע בישראל.
פרא פרסי - הפראים הושבו לראשונה לטבע בארץ ב-1982 באזור מכתש רמון, והתבססו במרחב ניכר בהר הנגב.
ערוד - החזקתם אלו היא חלק ממאמץ בין-לאומי להגן עליהם בשבי, והם אינם מיועדים להשבה לטבע בישראל.
שיטה סלילנית - עצי השיטים הם בסיס המערכת האקולוגית בשמורה.
הם מושכים אליהם הן אוכלי עשב גדולים הן שפע חרקים ובעלי חיים אחרים
בעבר היה במקום מרכז טורפים שבו היו נמצאים מיני בעלי חיים כמו טורפים, עופות, זוחלים, מכרסמים וכדומה.
אך מכיוון שהחי-בר נועד לטיפול, שיקום והשבה לטבע של בעלי החיים ולא להחזיקם בכלובים, וכן להקים גרעיני רבייה לבעלי חיים בישראל, נסגר המרכז.
חטף הוא סימן בניקוד העברי, שמשמעותו קיצור הברה – תנועה חטופה.
מקורו בניקוד הטברני, והוא קיים גם בעברית בת ימינו.
קיים באותיות גרוניות בלבד (א, ה, ח, ע), אולם יש מספר מקרים יוצאי־דופן לאות שאינה גרונית שנוקדה בתנ"ך בחטף.
לפי הבלשן גבריאל בירנבאום, הטברנים מנקדי התנ"ך השתמשו בחטף פתח באותיות לא גרוניות במטרה להדגיש לקוראים שמדובר בשווא נע.
זה התאפשר כיוון שהם הגו את השווא הנע בתנועת A.
ולכן יש לקרוא בעברית מודרנית הנשענת על ההגייה הספרדית חטף פתח מסוג זה כשווא נע בתנועת E.
צורת החטף שתי נקודות זו על גבי זו בדומה לשווא, והוא מופיע תמיד בצמידות לאחד משלושת סימני הניקוד הבאים:
חטף יחד עםשםדוגמההגייה בעברית ישראליתערך ביוניקודפתחחטף פתחאֲa ~ ä ~ ɐU+05B2קמץחטף קמץאֳɔU+05B3סגולחטף סגולאֱɛ ~ e̞U+05B1
חטף חיריק (◌ְִ) הוא סימן נדיר המופיע בכתר ארם צובא.
ב־Windows 8 ובגרסאות חדשות יותר, וכן במערכות לינוקס, פועלת מקלדת לפי ת"י 1492 2012. לפי התקן הזה, סימני החטף מוקלדים באמצעות לחיצה על מקש Alt ימני והמקש שנמצא מימין למקש האות הראשונה של סימן הניקוד:
חטף פתח בסימן ], מימין לאות פ
חטף קמץ באות ר, מימין לאות ק
חטף סגול באות ב, מימין לאות ס
ב־Windows 7 ובגרסאות ישנות יותר, החטפים מוקלדים במצב Caps Lock ובצירוף מקש Shift והמספרים 1, 2, 3.
Windows 8 וגרסאות חדשות יותר, ומערכות לינוקס (ת"י 1492 2012): צירוף של מקש Alt ימני והמקש ] (מימין לאות פ)
Windows 7 וגרסאות ישנות יותר: בזמן ש־Caps Lock דלוק, לחיצה על Shift-2
אנדרואיד (מקלדת Gboard): הקשה ארוכה על האות פ
Windows 8 וגרסאות חדשות יותר, ומערכות לינוקס (ת"י 1492 2012): צירוף של מקש Alt ימני והאות ר (מימין לאות ק)
Windows 7 וגרסאות ישנות יותר: בזמן ש־Caps Lock דלוק, לחיצה על Shift-3
אנדרואיד (מקלדת Gboard): הקשה ארוכה על האות ק
Windows 8 וגרסאות חדשות יותר, ומערכות לינוקס (ת"י 1492 2012): צירוף של מקש Alt ימני והאות ב (מימין לאות ס)
Windows 7 וגרסאות ישנות יותר: בזמן ש־Caps Lock דלוק, לחיצה על Shift-1
אנדרואיד (מקלדת Gboard): הקשה ארוכה על האות ס
שְׁמוּרַת חַי-בָּר כַּרְמֶל הוא מוסד זואולוגי מסוג חי בר שנוסד על ידי רשות שמורות הטבע במטרה להגן ולהשיב לטבע בעלי חיים שחיו בעבר בצפון ישראל.
חי בר כרמל נמצא בהרי הכרמל בצפון ישראל, והוא המקביל בעל האקלים הים תיכוני של חי בר יטבתה שבערבה.
מנהל המוסד הוא הזואולוג בן רוזנברג.
בשנת 1989 פרצה שריפת יער בכרמל שהייתה משרפות היער הגדולות ביותר בישראל.
בשרפה עיקר הנזק נגרם למערכת האקולוגית.
כ-3,000 דונם מהשטח השרוף היו שייכים לחי בר והשרפה שינתה את תמהיל הצמחים שגדלו באזור טרם השרפה ואת מיני המכרסמים שגדלים בו, והכחידה חלק ניכר מבעלי החיים ששכנו בחי בר.
בשנת 2010 התרחשה שריפה נוספת המכונה אסון הכרמל, בה נשרפו כ-25 קמ"ר (25,000 דונם) בהר הכרמל.
הנזק לחי-בר היה אדיר, כשהשמורה כולה נשרפה וכל המתקנים בה עלו באש.
בעלי החיים שבחי-בר שוחררו, כדי שיוכלו להימלט, ומאוחר יותר פונו וניצלו.
סלמנדה מצויה - הדו חיי היחיד בחי בר.
צבי ארץ-ישראלי - הפרטים המוחזקים בחי-בר כרמל הם צבאים שנמצאו אצל אזרחים שהחזיקו בהם בניגוד לחוק.
הצבי הארץ-ישראלי הוא בעל חיים שעתידו בסכנה ויש לפעול כדי שישרוד.
הפרטים מהחי-בר מושבים לטבע בהדרגה, ואוכלוסיית הצבאים בארץ מוערכת, נכון ל-2024 בכ-3,000 פרטים המרוכזים בעיקר בגולן, בגליל, ובהרי יהודה.
יחמור פרסי - היחמורים משוחררים לטבע מאז 1996. תחילה הועברו למכלאת אקלום בנחל כזיב, וכיום הם משוחררים גם בנחל שורק בהרי יהודה, בהר סאסא באזור המירון ואף בחרמון.
במכלאה הם שוהים כחודש, ואז משוחררים אל השטח הטבעי שמסביב כשהם נושאים משדר ואפשר לעקוב אחריהם.
שיעור אוכלוסיית היחמור הפרסי בישראל הוא כ-240 פריטים נכון לשנת 2019 (כ-200 פרטים הנמצאים בצפון הארץ וכ-40 באזור נחל שורק).
עז הבר הכריתית - הפרטים הגדלים בחי-בר כרמל אינם מיועדים להשבה לטבע.
כבש מופלון - הפרטים הגדלים בחי-בר כרמל אינם מיועדים להשבה לטבע.
אייל הכרמל - אייל הכרמל שוחרר בהצלחה בהר חורשן ורמת הנדיב בכרמל, התפשט גם לאזור מישור הכרמל.
נשר מקראי - הנשר חי בישראל אך נמצא בסכנת הכחדה ולכן הוחלט להקים גרעין רבייה בשביל הנשרים.
עיטם לבן-זנב - העיטם חי בישראל אך מצא את עצמו בסכנת הכחדה ולכן הוקם גרעין רבייה בשביל העיטם.
חי-כיף הוא גן חיות ומרכז לימודי הפועל מאז שנת 1988 בראשון לציון.
החי-כיף נועד לשמש לצד גן החיות גם כמרכז בילוי לילדים וטף, ובחגי ישראל ובחופשות נערכות בו פעילויות לילדים ולגיל הרך.
החי-כיף הוקם בשנת 1988 ביזמה משותפת של עיריית ראשון לציון והחברה העירונית לתרבות, ספורט ונופש.
כיום יש בחי-כיף כ־700 בעלי חיים ממינים שונים, מתוכם לפחות 10 מינים השייכים לקטגוריה של בעלי חיים בסכנת הכחדה.
החי-כיף מארח למעלה מ-130,000 מבקרים בשנה ולפחות מחציתם מגיעים מערים שונות ברחבי המדינה.
בגן יש משק חי ובו עיזים וכבשים שניתן ללטף, בנוסף לארנבייה, והוא גם מאכלס את להקת הפלמינגו היחידה בארץ שמתרבה.
בפברואר 2019 הועברו האריות הברברים והטיגריסים הסיבירים לחי פארק בקריית מוצקין.
כלוב לבעלי חיים שוכני ביצות - מנדרין סיני, ברווז עצים, מגלן חום, צב ביצה מצוי, נוטרייה, נטע אדומת-ראש, לבנית קטנה, שחף ארמני, ושחף לבן עין.
כלוב פתוח של לוטרה חסרת-טופר אסייתית - 6 פרטים.
הכלוב הוקם ב-2023 ואפשר להיכנס ולצפות הלמורים הם:
למור צווארון אדום - 4 פרטים
למור צווארון שחור לבן - 2 פרטים
ישנו כלוב צמוד ובו - חומט כחול לשון מצוי (Tiliqua scincoides).
חרדון מזוקן מזרחי (Pogona barbata).
תאו מים - שני זכרים בשם "ברונו" ו"נארו"
לצד החצר האפריקנית יש פרטים של צב יבשה דורבני.
בתצוגה נפרדת זכר פקארי הצווארון.
ליד האגם ישנה תצוגת להקת פלמינגו מצוי.
כלוב של אליגטור אמריקני - 5 פרטים
לצידם ישנם כלוב של חוטמן אדום.
מאחורי הבריכה ישנו משק חי בשם "חוות הכבשים והעיזים", אותם ניתן ללטף ולהאכיל.
פינת הליטוף פתוחה בשבתות וחגים ובה:
חטפיות משי (שם מדעי: Ptiliogonatidae) היא משפחה קטנה של ציפורי שיר ובה 4 מינים בלבד.
הם מתנהגים כמו מיני החטפיתיים והטירניים, אך אינם קרובים אליהם כלל.
ציפורים אלה חיות במרכז אמריקה ממקסיקו עד לפנמה וכמה מינים הגיעו לדרום ארצות הברית.
רובם אינם נודדים למעט המין Phainopepla nitens שנודד כמה אזורים.
אלו ציפורים באורך 18–25 ס""מ ובעלי נוצות רכות בצהוב, שחור וחום ובעלי ראשים גדולים ועיניים גדולות ועגולות.
ציפורים אלה ניזונות מזרעים וחרקים וחלקם ניזונים מדבקוני מדבר.
הם חיים בחורשים או באקלימים יבשים מעט יותר.
חטפיות פיה (שם מדעי: Stenostiridae) היא משפחה קטנה של ציפורי שיר הקרובה לחטפיתיים ובעבר נחשבה לחלק ממשפחה זו אך הופרדה ממנה.
למעשה המשפחה מקורבת יותר לסבכיים מאשר לחטפיות וגם לירגזיים ולמשפחה Remizidae.
הם נחשבו קרובים גם למונרכיתיים ולזנבני המניפה.
אלו ציפורים קטנות בעלי מקור דק וראשים גדולים, החיים בעיקר באפריקה אך כמה מינים חיים בדרום-מזרח אסיה.
כמו החטפיות האמיתיות הם ניזונים בעיקר מחרקים שהם חוטפים במעופם.
הסוג Myioparus שויך למשפחה בעבר.
חטפית אפורה (שם מדעי: Muscicapa striata) היא מין ציפור שיר גדולת גוף ממשפחת החטפיתיים שצבעה אפור ומכאן שמה העברי.
החטפית בעלת תפוצה נרחבת מאוד באסיה אירופה ואפריקה, היא ניזונה בעיקר מחרקים אשר חוטפת במעופה.
בישראל היא דוגרת בחורש ובגנים בצפון הארץ ובמרכזה אך בכמויות נמוכות.
שמה המדעי "חוטף הזבובים המפוספס".
פירוש השם המדעי הוא "לוכדת זבובים מפוספסת".(Musca – זבוב, capio – לחטוף, striata – פיספוס).
באנגלית החטפית מכונה Spotted Flycatcher ובערבית: خاطف الذباب المرقط ח'אטפא (ל)ד'באב אלמורקט.
חטפית אפורה היא גדולת גוף, ארוכת כנף וזנב ובעלת מקור כבד.
צבעה אפור, הגרון, החזה והכיפה בעלי פסים עדינים.
החלקים העליונים ללא דגם מודגש.
החטפית אפורה בעלת תפוצה נרחבת מאוד, דוגרת בכל אירופה, בצפון אפריקה, במזרח התיכון ובאסיה מזרחה עד למונגוליה.
בישראל היא חולפת מצויה בכל חלקי הארץ.
דוגרת בחורש ובגנים בצפון הארץ ובמרכזה.
למרות שאינה מוגדרת בסכנת הכחדה, היא מתמעטת בישראל .
עונת הקינון מתחילה מאמצע מאי ומסתיימת באמצע אוגוסט.
הקן נבנה על ידי שני בני הזוג ולעיתים על ידי הנקבה בלבד.
משך בניית הקן הוא 7 ימים.
הקן נראה כמו סלסילה מגושמת ורשלנית משורשים, זרדים, ועלים יבשים.
הקן מרופד בסיבים צמחיים, בשיער ובצמר.
הקן נבנה על מצע ישר ומוצק כשקיר מגן צמוד אליו כגון נקיק סלע, בנין, תיבת קינון וכן במזלגי ענפים על עץ בגובה של 2 -5 מ' וכדומה.
מזונה העיקרי הוא חרקים מעופפים- זבובים, יתושים ופרפרים.
בתקופת הקינון ובעיקר בסתיו ניזונה מגרגרים שונים ומפירות עסיסיים.
החטפית לוכדת את החרקים תוך כדי מעוף.
היא ממתינה על ענף גבוה בעמידה זקופה ומזנקת מדי פעם לאוויר או אל הקרקע לתפוס חרק.
לאחר מכן חוזרת לרוב למקום עמידתה הקודם ומרטטת בכנפיה וזנבה, בדומה לדוחל.
כך היא מדגישה את נוכחותה בפני בני מינה.
במעופה היא מתמרנת בקלות ויכולה לשנות כיוון באוויר.
חטפית שחורת-עורף (שם מדעי: Ficedula Hypoleuca) היא מין ציפור קטנה ממשפחת החטפיתיים.
משמעות שמה המדעי הוא "זוללת תאנים לבנת-גחון": Ficedula – ציפור קטנה שאוכלת תאנים, אף על פי שמדובר בחטפית שניזונה מחרקים ועכבישים, Hypo -מתחת, leuca-גחון/בטן.
החטפית דוגרת ביערות פתוחים במרבית אירופה, היא נודדת דרומה בחורף לאפריקה.
בישראל היא חולפת נדירה למדי בכל חלקי הארץ בעיקר באביב.
חטפיות שחורות-עורף מנהלות את מערכות יחסיהן כך שלזכר יש שתי נקבות.
לאחר שהנקבה הראשונה הטילה ביצים, הזכר יוצא לכבוש לעצמו טריטוריה חדשה, ואליה הוא מזמין את הנקבה המשנית.
לאחר שהזכר מזדווג עם הנקבה המשנית הוא שב לנקבה הראשונה ועוזר לה לגדל את הגוזלים.
תפקידה של הנקבה הוא לדגור על הביצים, ותפקידו של הזכר הוא לשמור על הנקבה ועל צאצאיו מפני אויבים למיניהם.
הדומה בין הנקבות לזכרים הוא עורפם השחור.
באביב חלקי גופו העליונים של הזכר הבוגר שחורים, מצחו וחלקי גופו התחתונים לבנים, כתם לבן מקשט את מרכז הכנף.
הנקבה מתאפיינת בכך שיש לה כתם לבן המקשר את הכנף וזה המבדיל אותה מהסוגים השונים של החטפיות.
בנוסף, לנקבה צבעים בהירים יותר, חלק גופה העליון חום אפרפר, והתחתון לבנבן אפור.
הכתם הלבן שבכנפה צר מזה של הזכר.
בחורף ובסתיו צבעי הזכר דומים במקצת לצבעי הנקבה, אך הוא נבדל לעיתים בזנב עליון שחור.
בקיץ ניתן לראות אצל הבוגרים כתם גדול באחת הכנפיים ועוד כתם גדול ליד האף.
בנוסף, חלקיו העליונים שחרחרים או חומים-אפורים כהים.
הציפור יושבת בתנוחה די מאוזנת, צדי הזנב לבנים והחלקים התחתונים לבנים.
חשוב לשים לב לכמות הצבע הלבן הגלוי בבסיס הנוצות כשהכנף סגורה.
ציפור קולנית, קריאת האזהרה היא "פיק פיק פיק...".
קריאת הקשר (דרך דיבור עם ציפור אחרת) היא צקצוק שקט "טק טק טק..".
שירתה רמה וקצבית ומושמעת לעיתים קרובות (נמשכת כ-2 שניות).
בארץ ישראל ניתן לראותה בסתיו בחודשים אוקטובר עד נובמבר ובאביב ממרס עד אפריל.
חטנגה הוא כפר בסובייקט הפדרלי קרסנויארסק ברוסיה, ואחד מהיישובים הצפוניים בה.
הכפר ממוקם על גדות הנהר חטנגה בחצי האי טיימיר, בגובה של 30 מטר מעל פני הים.
נכון למפקד האוכלוסין שנערך ברוסיה בשנת 2010, אוכלוסיית הכפר מונה 2,645 תושבים.
משמעת שם חטנגה היא "נהר גדול" באבנקית.
ההתיישבות בחטנגה החלה במאה ה-17.
הכפר משמש כיעד תיירותי לתיירים מערביים המעוניינים לטייל בשממה הטבעית של סיביר.
בחטנגה ישנו נמל תעופה, מלון, מוזיאון לתולדות הטבע - מוזיאון הממותה המחתרתית.
השוכן במערת קרח ענקית, המוזיאון הוא ביתם של אחד האוספים הגדולים ביותר של שרידי ממותה בעולם, אשר מאוחסנים permafrost,ותחנת דיווח על מזג האוויר.
הכפר ממוקם קרוב למכתש הפגיעה פופיגאי - מכתש בצפון סיביר שנוצר כתוצאה מפגיעת אסטרואיד.
חטפית טורקית (שם מדעי: Ficedula semitorquata) היא מין של ציפור ממשפחת החטפיתיים.
תפוצתה מצומצמת בעולם ובישראל היא חולפת נדירה.
החטפית הטורקית היא ציפור קטנה למדי.
יש לה זנב בעל שוליים לבנים עד הקצה, שעוטף את נוצת הזנב החיצונית והיא בעלת כתם מפרק כנף קטן מאוד.
לזכר חיבור דק המשתנה בין הפרטים בין הכיפה השחורה לבין הגב השחור היוצר חצי קולר.
צבעיו הם שחור לבן עם עורף שחור.
בתחתית גבו כתם אפרפר, כתם המצח הלבן מצומצם והכתם הלבן בבסיס אברות היד נרחב למדיי.
לנקבה הגב חום אפרפר בהיר והחלקים התחתונים לבנים.
היא דומה לחטפית לבנת עורף נקבה, אך יש לה פס כנף נוסף ושולי זנב לבנים.
פירוש השם המדעי- semitorquata- בעלת חצי קולר.
היא דוגרת בחורשות, ביערות פתוחים ביוון בטורקיה ובקווקז, ונודדת דרומה לאפריקה בחורף.
בישראל חולפת נדירה, במיוחד במצפה רמון, באילת ובערבה הדרומית, בעיקר באביב ונדירה בסתיו.
לרוב היא המקדימה באביב מבין החטפיות.
חוטמית עין הפרה (שם מדעי: Alcea acaulis) היא צמח עשבוני רב שנתי מהסוג חוטמית ממשפחת החלמיתיים.
לחוטמית עין הפרה פריחה בצבע ורוד ולעיתים לבן או סגול.
הוא דומה לקרובו החטמית זיפנית אך בניגוד אליו הוא חסר גבעול או שגבעוליו ופרחיו שרועים על הקרקע.
הפרח פתוח ובמרכז צלקת, עמוד עלי מוקף בצינור האבקנים.
עלי הכותרת מעורקים בקוים בהירים המתכנסים כלפי המרכז.
חוטמית עין הפרה בארץ ישראל נפוצה בחבל הים תיכוני, בגליל, בכרמל, ביהודה בשומרון ובצפון הנגב.
צמח החוטמית מת ומתייבש בקיץ.
בחורף מתפתחת שושנת עלים ומתוכה מתפתח הפרח.
חַטָּפִית לִבְנַת עֹרֶף (שם מדעי: Ficedula albicollis) היא ציפור שיר קטנה ממשפחת החטפיתיים, אחד מארבעת המינים של החטפיות השחורות-לבנות.
בישראל היא חולפת מצויה למדי בכל חלקי הארץ, נפוצה יותר בנדידת האביב מאשר בנדידת הסתיו.
אחת לכמה שנים מתרחשת התפרצות בנדידה, ואז נצפים ריכוזים גדולים באתרים רבים ברחבי הארץ.
שם הסוג Ficedula הוא מלטינית ומתייחס לציפור קטנה אוכלת תאנים (ficus, "תאנה"), שאמור לעבור להתייחס לסבכי שחור-כיפה בחורף.
שם המין הספציפי albicollis הוא מלטינית albus, לבן ו-collum, "צוואר".
היא מתרבה בדרום מזרח אירופה (אוכלוסיות מבודדות קיימות באיים גוטלנד ואולנד בים הבלטי, שוודיה) ובמזרח צרפת עד חצי האי הבלקני ואוקראינה.
היא מין נודד, החורף באפריקה שמדרום לסהרה, במיוחד במוזמביק, זימבבואה, וזמביה.
אורכה של החטפית לבנת-עורף כ-12–13.5 ס"מ.
הזכר בלבוש קיץ בעיקר שחור מלמעלה ולבן למטה, עם צווארון לבן, כתם כנף לבן גדול בבסיס אברות היד ובשלישוניות, זנב שחור (אם כי לזכרים מסוימים יש צידי זנב לבנים) וכתם לבן גדול על המצח.
המקור שחור ובעל צורה רחבה אך מחודדת האופיינית לאוכלי חרקים אוויריים.
מלבד ציד חרקים במעוף, מין זה לוכד זחלים בסבך העצים וגם מלקט פירות יער.
לזכרים בלבוש חורף, נקבות וצעירים, הצבע השחור מוחלף בחום בהיר, וייתכן שיהיה קשה מאוד להבדיל אותם מחטפיות שחורות-לבנות אחרות, במיוחד מחטפית שחורת-עורף (F.
semitorquata), איתו גם מתקיימת רביית כלאיים במידה מוגבלת.
זהו מין של חורשות נשירים, פארקים וגנים, עם העדפה לעצים מבוגרים עם חללים בהם הוא מקנן.
החטפיות בונות קן פתוח בחור בעץ, וגם בתיבות קינון מעשה ידי אדם.
בדרך כלל התטולה מכילה 5–7 ביצים.
השירה היא שריקות איטיות, בשונה מחטפית שחורת-עורף.
חטפיות לבנות-עורף מסוגלות לחקות את שירתן של חטפיות טורקיות באוכלוסיות סימפטריות.
חטפית לבנת-עורף משמשת כמין מודל הן באקולוגיה והן בגנטיקה, והיא אחד ממיני העופות הראשונים שהגנום שלו רוצף במלואו.
נתונים ספקטרומטריים חוזרים ונשנים שנלקחו מחטפיות לבנות-עורף זכרים גילו שיש למדוד את הרפלקטיביות של הנוצות במהלך החיזור, התקופה העיקרית של האיתות המיני, עם ירידה בתכונות הספקטרליות במהלך עונת הרבייה.
באוכלוסייה טבעית של חטפיות לבנות-עורף גילוי עריות מתרחש באופן נדיר, אך כאשר הוא מתרחש יש לו השלכות שליליות חמורות על מאפייני הכושר כגון שיעור הצלחת הבקיעה.
חַטָּפִית גַּמָּדִית (שם מדעי: Ficedula parva) היא ציפור שיר קטנה במשפחת החטפיתיים.
בישראל היא חולפת נדירה, בעיקר בדרום הארץ ומזרחה.
נדירה יותר באביב מאשר בסתיו (בעיקר בחודשים נובמבר–דצמבר).
שם המין הספציפי parva גם הוא מלטינית, ומשמעותו "קטן".
חטפית טייגה (Ficedula albicilla, (Pallas, 1811) ) היא מין אסייתי שנחשבה בעבר לתת-מין של חטפית גמדית, ובניגוד אליה גרונה האדום מוקף באפור ושירתה שונה.
היא מתרבה במזרח אירופה וברחבי מרכז אסיה.
היא מין נודד, החורף בדרום אסיה.
זוהי מזדמנת קבועה במערב אירופה, בניגוד לחטפית לבנת-עורף המתרבה מזרחה יותר ולכן התצפיות בה שם נדירות יותר; שכן כיוון הנדידה שונה.
הן מצויות בעיקר ביערות נשירים, במיוחד ליד מקורות מים.
הן בונות קן פתוח בחור עץ או שקע דומה.
מחקרים על הגעתם באביב לאזורי הקינון בפולין בשנים 1973–2002 מראים שהזכרים חוזרים מוקדם יותר עם עליית הטמפרטורות.
החטפית הגמדית קטנה יחסית, אורכה כ-11–12 ס"מ.
הזכר בלבוש קיץ בצבעי חום מלמעלה ולבן למטה, עם ראש אפור וגרון כתום.
מלבד לכידת חרקים במעוף, מין זה לוכד זחלים בסבך העצים וגם מלקט פירות יער.
בסיס נוצות הזנב החיצוניות לבן, ולעיתים קרובות הזנב מועף כלפי מעלה כשהן יושבות ותרות אחרי טרף, שנתפס במעוף או לפעמים מהקרקע.
בחורף הן לרוב שקטות יותר, אבל יש להם קריאת "צ'יפ-צ'יפ-צ'ר-ררר" טיפוסי לחטפיות.
בעונת החיזור שלהן, השיר מורכב משריקות מלודיות, כמו זו של חטפית שחורת-עורף.
לזכרים שאינם בלבוש חיזור, לנקבות ולצעירים, יש ראשים חומים והם חסרים את הצווארון בגרון, אך ניתן להבדיל אותם בקלות משאר החטפיות בשל גודלם ודפוס הזנב הדומה לזה של סלעיות, עם T כהה הפוך על צידי הזנב הלבנים.
חטפית עקעקית סיישל (שם מדעי: Copsychus sechellarum) היא מין ציפור שיר קטנה ממשפחת החטפיתיים האנדמית לאיי סיישל שבאוקיינוס ההודי והיא מצויה בטבע בסכנת הכחדה.
בעבר הוא שויך לסוג Cochoa ממשפחת הקיכליים.
חטפית זו דומה במראה לעקעק וכמותו בעלת גוונים כחולים-כהים עם קצוות שחורים וכנפיים בעלי פסים לבנים לאורכם.
הוא מגיע לאורך של כ-25 ס"מ, בעל משקל של 65 גרם לנקבות ו-76 גרם לזכרים.
ככל הנראה זו החטפית הגדולה ביותר בעולם, אשר ממדיה קשורים לענקיות איים עקב בידודה היחסי.
מין זה יכול לחיות מעל 15 שנה בטבע, זמן ארוך יחסית.
בעבר מין זה היה נפוץ באופן נרחב לאורך איי סיישל העיקריים, באזורי חורשים, מטעים וגנים שונים ולרוב הוא נמצא בין פסולת העלים בשיחור אחרי מזון כמו חרקים.
עם זאת הגעת האדם לסיישל, הרס בית גידולו והכנסת מינים פולשים טורפים כמו חתולים וחולדות, אשר טרפו בוגרים וצעירים בהצלחה הפחיתו מאוד את מספרו.
עד 1970 המין היה על סף הכחדה, עם רק 16 פרטים חיים, כולם על האי פריגט המבודד בצפון-מזרח הארכיפלג.
כיום האוכלוסייה מופצת גם לאיים האי קוסין , האי אריד והאי דניס שלצד האי פריגט.
האוכלוסייה העולמית כבר עלתה בשנים האחרונות ל-240 פרטים ועדיין הוא מצוי בסכנת הכחדה בטבע, זאת נוסף לכך שיש לעופות ששרדו מגוון גנטי נמוך ביותר.
חי, דק וצ'פצ'ולה הוא סרט מוזיקלי ישראלי לילדים, אשר הופץ ישירות לצפייה ב-DVD על ידי NMC יונייטד אנטרטיינמנט.
הסרט בוים על ידי אלון אלוש ונכתב על ידי סמדר שיר, על פי רעיון של משה דץ, אשר שיחק בסרט לצד מיכל צפיר, מירב הרמל ועדי ביטי.
הסרט צולם באולפני אוטופיה בפתח תקווה ואורכו כ-42 דקות.
הסרט הופץ בדצמבר 2008, כאשר בנובמבר 2009 דץ וסמדר קיבלו אלבום פלטינה על מכירות של 40,000 עותקים שלו.
בשנת 2015 עלתה בהפקת התיאטרון שלנו הצגת ילדים המבוססת על הסרט בשם "חי ודק", אשר בוימה ונכתבה על ידי רונן גולדפרב פלד.
הסרט עוקב אחר עדי, ילדתם הקטנה של משה ומיכל.
לאחר ביקור אצל רופאת השיניים דוקטור שין, עדי קונה מברשת שיניים חדשה, שמתגלה כעצלנית, דבר שמונע ממנה לצחצח שיניים כמו שצריך.
בעקבות כך, שלושה חיידקים בשם חי, דק וצ'פצ'ולה עושים לעדי חורים בשיניים.
בזכות צחצוח שיניים נכון עדי מצליחה להציל את המצב.
שם הדמותשחקן/יתתיאור הדמותאבא משהמשה דץאבא של עדי ובעלה של מיכלחיחיידק בצבע כחולאמא מיכלמיכל צפיראמא של עדי ואשתו של משהדקחיידק בצבע כתוםדוקטור שיןרופאת שינייםצ'פצ'ולהמירב הרמלחיידק בצבע ורודעדיעדי ביטיהילדה של משה ומיכל
במהלך הסרט יש 11 שירים מקוריים שמבוצעים על ידי שחקניו.
השירים נכתבו על ידי סמדר שיר, הולחנו על ידי משה דץ ועובדו על ידי גדי גולדמן.
באתר "את" נכתב על הסרט "ההפקה מושקעת, והתוצאה היא סרט צבעוני וקצבי במיוחד, אם כי לפעמים "מתאמץ" מדי ועמוס לעייפה.
אבל הרעיון ליצור סרטון לילדים בנושא שיניים בהחלט מבורך ומהווה אלטרנטיבה מוצלחת לקריוס ובקטוס המוכרים".
בהצגה שיחקו אורן כהן / אבנר נינו (חי), דורית טל שלו (דק), תמר שטיין (ד"ר שין), לירון ויגדור / נופר אליהו (עדי) וערן חגי (אבא).
בשנת 2016 ההצגה הייתה מועמדת לפרס הבמה לילדים ונוער בקטגוריית הצגת השנה לגיל הרך, כאשר היא הפסידה להצגה "טובים השניים" בהפקת תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
חי הוא אלבום הסולו החמישי של עפרה חזה.
כשהיא בשיא הקריירה הישראלית שלה, זכתה חזה בתחרות הקדם אירוויזיון, וייצגה את ישראל בתחרות האירוויזיון שנערכה במינכן שבגרמניה עם שיר הנושא של האלבום, שכתב אהוד מנור והלחין אבי טולדנו.
חזה הגיעה למקום השני והקליטה את השיר באנגלית, בגרמנית ובצרפתית.
"חי" נבחר לבסוף ל"שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' ושל גלי צה"ל, ועפרה ל"זמרת השנה".
להיטים נוספים מהאלבום כללו את "אמן למילים", "סוף קיץ" שהגיע למקום השביעי במצעד השנתי, "סופרסטאר" שזכה במקום השני בשירוויזיון ו"אחרי החגים" בדואט עם אבי טולדנו.
האלבום הגיע תוך זמן קצר למעמד פלטינה.
לבסוף, זכה האלבום לתואר פלטינה כפולה על סך מכירות של 80,000 עותקים.
בשנת 2002 יצא האלבום במארז מיוחד לצד האלבום בית חם, זאת לאחר הצלחת אלבום האוסף מנגינת הלב.
אמן למילים (בצלאל אלוני) [2:50]
בלדה למלך (בצלאל אלוני – ברוך עינב) [2:07]
אחרי החגים (אהוד מנור – אבי טולדנו) [3:00]
משורר הרחוב (משה בן שאול – אמיר פרויליך) [4:50]
מחפשת דרך (קובי לוי – אמיר פרויליך) [3:50]
מאמי (בצלאל אלוני – אבי טולדנו) [3:25]
סוף הקיץ (חיה ורד – יאיר רוזנבלום) [4:15]
עיבודים וניהול מוזיקלי – אלדד שרים (מלבד: "חי" ו"אחרי החגים" – עיבודים של ננסי ברנדס).
עוזרת הפקה – בהט עילם.
עיצוב עטיפה – יעל נדיב.
הוקלט באולפני "רולי", "סיגמא" ו"קולינור".
חי אדיב (נולד ב-27 במרץ 1954) הוא איש ציבור ישראלי, המשמש יושב ראש עמית של קק"ל והיה ראש עיריית הוד השרון (2003–2018).
לפני כניסתו לחיים הפוליטיים היה איש צבא ושימש כסגן מפקד אוגדה, מפקד חטיבה ומדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
אדיב נולד וגדל בשכונת גיל עמל בהוד השרון, בן למשפחה מסורתית ואח לשישה.
ב-26 באפריל 1988 נהרג אחיו החמישי, סגן-אלוף , בהר דב.
בנעוריו למד בבית הספר שפרינצק, המוכר כיום כבית הספר תל"י ובתיכון מוסינזון, והיה פעיל בתנועת הנוער העובד והלומד.
אדיב, בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, השלים במהלך שירותו תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת חיפה וכן לימודי תעודה בפקולטה למנהל עסקים, אוניברסיטת בר-אילן ולימודי ניהול בכיר באוניברסיטת בן-גוריון.
עם שחרורו שימש כיו"ר מועצת תל אביב מרכז בארגון נכי צה"ל וכדירקטור בקרן הסתדרות המורים מטעם מרכז השלטון המקומי.
אדיב התגייס לצה"ל ב-1972 ושירת בסיירת שקד.
במלחמת יום הכיפורים לחם בגזרת תעלת סואץ.
לאחר קורס קצינים שירת בתפקידי פיקוד בחטיבת הצנחנים.
כיהן כמפקדה הראשון של חטיבת בנימין, סגן מפקד אוגדת איו"ש ומפקד מחוז חיפה של פיקוד העורף.
לאחר שירותו מונה לראש מערך תיאום והסברה במשרד הביטחון.
תפקידו של אדיב היה לקשר בין בתי הספר והגנים, לשם חיזוק המוטיבציה בקרב בני הנוער לגיוס לצה"ל.
בשנת 1998 התמודד לראשונה למועצת העיר הוד השרון, כעומד בראשה של סיעת "הד - הוד השרון אחת".
הסיעה הובילה באותה קדנציה את האופוזיציה העירונית.
בשנת 2003 התמודד אדיב כראש סיעת "הוד השרון אחת – שינוי" לראשות העיר וזכה ברוב קולות.
בבחירות המוניציפליות של שנת 2008 זכה שוב, ובחודש נובמבר 2013 נבחר לקדנציה שלישית.
עם כניסתו של אדיב לתפקיד ראש העיר יזם הכנת תוכנית אב אסטרטגית למימוש החזון העירוני "הוד השרון עיר קהילה ירוקה".
בשנת 2013 הציגה עיריית הוד השרון את תוכנית המתאר לעיר "2050 לעתיד".
ב-1 בפברואר 2018 הודיע כי אין בכוונתו להתמודד על קדנציה רביעית.
ב-2018 מונה כיושב ראש עמית של הקרן הקיימת לישראל.
במהלך שרותו הצבאי נפצע שלוש פעמים, ונאלץ לעבור ניתוח גב צווארי.
אדיב נשוי למיכל ואב לשלוש בנות.
חי הוא אלבום הסולו הראשון של שי 360 בעברית.
האלבום נמכר החל משנת 2005.
האלבום כולל מספר סינגלים כאשר המוכר ביותר הוא "קבל" בהשתתפות הראפרים סאבלימינל, הצל וגיא מזיג.
באלבום מתארחים אמנים רבים כמו אבי סינגולדה (גיטרות), ברק ציוני (בס), איציק שמלי ועוד.
קבל (עם הצל וגיא מזיג)
כמו חיות (עם אלון שר)
לא יודע מה לעשות (עם אלון שר וסיינטיפיק)
אלוהים שלי (עם גבריאל באטלר)
אם רק היית יודעת (עם רועי אדרי)
רק בן אדם (עם איציק שמלי)
פת במלח (עם אילן בבילון ובן שרעבי)
המאבק (עם סאבלימינל, בוסקילז וסיוון)
חי בן אחיטוב , ממנהיגי שבט בני נדיר לפני קרב ח'ייבר שנערך בינם לבין אנשיו של מוחמד בשנת 628 לספירה.
בשנים שלפני הגעתו של מוחמד היה ממנהיגי שבט בני נדיר.
חי היה נשוי לברה בת שמואל בן עדיה ולהם ילדה אחת: צפייה.
אשר בקרב ח'ייבר נלקחה בשבי ונישאה למוחמד.
כאשר גדודיו של מוחמד הקיפו את שכונת היהודים הנותרים בית'ריב, הורה מוחמד על אנשיו להוציא להורג אותו ואת בנו.
גם בעלה של בתו צפייה, כנאנה בן אלרביע, נרצח בעינויים בשל סירובו לספר על מקום המסתור של אוצרות יהודי ח'יבר.
את תיאור העינויים שעבר מוצאים בספרות החדית' (סירת אבן-הישאם, 2:515):
חי ב-LA LA לנד הייתה תוכנית מציאות תיעודית ישראלית ששודרה בחברת yes.
העונה הראשונה עלתה ביוני 2011, והעונה השנייה בנובמבר 2012.
התוכנית נקראה על שם המושג La La Land, מושג סאטירי לתיאור מקום בדיוני שמאכלס אנשים מנותקים מהמציאות.
שישה זמרים ישראלים, שרובם משתייכים לז'אנר המוזיקה הים תיכונית, נשלחים ללוס אנג'לס שבארצות הברית במטרה להתחרות על הפקת סינגל בחברת התקליטים הגדולה גפן רקורדס ומתוך תקווה להגשים חלום ולפצוח בקריירה בינלאומית.
השישה מתגוררים יחדיו בווילה, מרושתת במצלמות למשך חודש ימים, שם הם מתמודדים עם חיים משותפים תחת עין המצלמה ועם התחרות ההדדית אל מול בכירי תעשיית המוזיקה בארצות הברית.
בנוסף הם עוברים מסכת אימונים עם מפיקים בכירים ומצליחים.
הבמאי אורי פסטר היה מנטור בעונה הראשונה.
תוכנית הגמר שודרה ב-6 בספטמבר 2011, ובה הוכרז המנצח, אלון דה לוקו, שנבחר על ידי רון פייר, מנכ"ל חברת התקליטים גפן רקורדס ואחד ממפיקי התוכנית "אמריקן איידול".
העונה השנייה כללה את המתמודדים שיר לוי, ליאת בנאי, שרית אביטן, מאיה בוסקילה ואלי זולטא.
במקור תוכנן להשתתף גם מושיק עפיה אך זה לא הגיע לטיסה מפאת פחד טיסה מוצהר, ולכן הצטרף הראפר הערבי סאז במקומו.
לאחר מספר ימים הצטרף קובי פרץ לתוכנית כזמר אורח ומנטור.
שידור העונה השנייה החל מ-11 בנובמבר 2012.
דודו אהרון – זמר השנה לשנת 2010. את דרכו כזמר החל במועדון "אדום 6" ובשנת 2007 הוציא את אלבום הבכורה שלו, "אהבה ראשונה".
עד שנת 2010 הוציא שני אלבומים נוספים, "הכל זה מלמעלה", ו"מילים פשוטות", כאשר את רוב שיריו הוא כותב ומלחין בעצמו.
זהבה בן – הוציאה 42 סינגלים.
את דרכה המוזיקלית החלה בהופעות באירועים קטנים ובמועדונים.
בשנת 1988 התגלתה על ידי המפיק אלי בנאי והוציאה את אלבום הבכורה שלה, "טיפת מזל", ואף כיכבה בסרט בשם זה לצדו של זאב רווח.
במהלך הקריירה שלה זכתה בפרסים בינלאומיים.
בשנת 1997 נבחרה על ידי תחנת הטלוויזיה הצרפתית לאשת השנה.
אביהו שבת – תגלית השנה לשנת 2010. בנו של הזמר שלומי שבת.
פרץ לתודעה עם הסינגל "עדיין שלך" בשנת 2009. את אלבום הבכורה שלו, "אביהו", הוציא בשנת 2010.
ג'ולייטה – זמרת צעירה שהוציאה שני אלבומים.
זמרת פופ ומוזיקה ים תיכונית.
את החשיפה הגדולה שלה קיבלה כבר בגיל 17, כאשר זכתה להיות אחת מהאמנים הצעירים ביותר שנבחרו אי פעם לככב בפסטיגל.
אתי לוי - אחותה התאומה של זהבה בן.
הוציאה כ-20 אלבומים אשר הופקו על ידי ישראל בונדק.
אלון דה לוקו - זמר היפ הופ, רגאטון, דאנסהול, רגאיי, רקדן ומפיק מוזיקלי.
נולד בשם אלון כהן ופרץ לתודעת הציבור במסגרת רינגטונים רבים שהוציא לשירים שכתב והלחין.
בשנת 2007 יצא אלבומו השני תחת חברת התקליטים העצמאית שהקים, בה שיתף פעולה עם אמנים בינלאומיים.
זכה בעונה הראשונה של התוכנית, והוציא סינגל חדש שנקרא "גו לוקו".
מאיה בוסקילה - זכתה בתארים "זמרת השנה" ו"אשת השנה במוזיקה".
זכתה בעונה השנייה של התוכנית.
אלי זולטא - סולן להקת הרוק של "אלמנה שחורה".
שרית אביטן - זמרת צעירה בתחילת דרכה.
שיר לוי - זמר מזרחי בן 27, בנו של ישי לוי.
ליאת בנאי - זמרת דיכאון בת 36, גרה בחולון.
סאז - הראפר הערבי הראשון בארץ, החליף את מושיק עפיה.
במקור היה אמור להשתתף גם מושיק עפיה, אך בבוקר הטיסה הוא לא הגיע בשל פחד טיסה.
"חַי ה' וּבָרוּךְ צוּרִי" הוא פיוט המושר בראשית הסעודה השנייה בשבת.
הפיוט הוא מעין הקדמה למזמור כ"ג בספר תהלים המזמור המוכר בפסוקו הפותח: "מזמור לדוד ה' רועי לא אחסר".
באקרוסטיכון "חיים יצחק", רמז לשם המחבר.
בתנועת החסידות נהוג לשיר את הפיוט לאחר פיוטו של האר"י (אסדר לסעודתא).
נושא הפיוט הוא דברי שבח לאל ובקשות לשפע של ברכות אשר השרים מבקשים אותו.
אף על פי שהשבת רק נרמזת בפיוט וייתכן ששירתו הפכה למנהג שבת בשל הדמיון והשיח עם מזמור כ"ג.
בפיוט מופיעה שורה המזכירה את מידת הביטחון של הלל הזקן, שבשונה מרעו שמאי, לא חיפש אחר מאכלי שבת במשך השבוע ובטח בה' שיזמין לו לשבת, באמרו "ברוך ה' יום יום".
חי או מת הוא ספר מאת הסופר האמריקאי טום קלנסי.
הספר, שהוא העשירי בסדרה אודות ג'ק ראיין, מנתח מודיעין של ה-CIA, הוא השני בסדרה (לאחר The Teeth of the Tiger), אשר מתאר את פעילותו של בנו של ג'ק ראיין, ג'ק ראיין ג'וניור, במסגרת פעילותו במוסד מודיעין אמריקאי לא רשמי בשם "הקמפוס" והראשון בסדרה הזו שתורגם לעברית.
הספר גם המשך ישיר לספר נוסף של קלנסי, קשת שש.
במהלך עלילת הספר פועלים ראיין ג'וניור וחבריו לארגון, בניסיון לאתר את הטרוריסט המסוכן ביותר בעולם, "האמיר", ולסכל את מזימתו לבצע פיגוע טרוריסטי בקנה מידה חסר תקדים על אדמת ארצות הברית.
עלילת הספר עוקבת אחר ג'ק ראיין האב, אשר כתוצאה מחוסר שביעות רצונו מפעולותיו של יורשו בתפקיד נשיא ארצות הברית, אד קילטי, מחליט לשוב ולהתמודד כנגדו בבחירות לנשיאות ארצות הברית.
עלילת הספר נפתחת בתיאור פעולה צבאית של יחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית, אשר נועדה ללכוד את האמיר, הטרוריסט שנחשב למסוכן ביותר בעולם.
חרף מידע מודיעיני אשר הצביע על מיקומו באזור, היחידה מגלה שמדובר במידע שגוי, המצטרף לשורה של מקורות מודיעיניים שגויים באשר למקומו של האמיר.
אנשי ה"קמפוס" שמים לעצמם למטרה לגלות את מקום הימצאו של האמיר, בכל אמצעי שיידרש.
בו בזמן, ג'ק ראיין האב, אשר כעת עוסק בכתיבת זיכרונותיו מתקופת נשיאותו, מגלה מורת רוח רבה מפעולותיו של יורשו בתפקיד, ויריבו הפוליטי הוותיק אדוארד קילטי.
למורת רוח זו נוסף צערו הרב של ראיין על מותו של ידידו הטוב ביותר, רובי ג'קסון, אשר במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית, כאשר הוביל בסקרים למול קילטי, נרצח על ידי גזען מדרום ארצות הברית, מה שהוביל למעשה לבחירתו של קילטי כ"מועמד פשרה", בהיעדר מתמודדים אחרים.
תחושה זו, כמו גם תחושת חובתו של ראיין לארצו, מובילה אותו לבסוף להתגייס פעם נוספת למען טובת מולדתו, ולהתמודד בבחירות לנשיאות ארצות הברית כנגד קילטי, הרץ לכהונה שנייה.
בסופו של דבר, מתברר כי מזימתו של האמיר עשויה, אם לא תימנע, להביא לחורבנה המוחלט של ארצות הברית היבשתית.
בשל אזלת ידו של ממשלו של הנשיא קילטי, העול מונח על כתפיהם של חברי ארגון הקמפוס.
בשלב זה, ועל מנת למנוע את התרחשותו של האסון הגדול ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית, נדרשים חברי הקמפוס לגייס את כל כוחם ותושייתם, ולפעול יחדיו על מנת לסכל את האיום.
לשם כך עליהם ללכוד את האמיר, חי או מת.
רבי חי יצחק טברסקי (ד' באלול ה'תרצ"א, 17 באוגוסט 1931 – כ"ט באב ה'תשפ"ג, 16 באוגוסט 2023) היה האדמו"ר מרחמסטריווקא בארצות הברית.
נולד בירושלים, בנם השני של רבי יוחנן ואסתר רבקה לבית וילהלם.
אב סבו, האדמו"ר רבי מנחם נחום טברסקי ("רבי נחומטשע") היה סנדקו.
נקרא על שם זקנו רבי יצחק מסקווירה.
בילדותו, לאחר חג הפסח ה'תש"ד (1944), חלה, וסבו האדמו"ר רבי דוד טברסקי הוסיף לו את השם "חי".
למד בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים, שם התקרב לרב איסר זלמן מלצר, שאותו הוא מחשיב לרבו.
היה חלק מ"חבורה" בראשות רבי יוחנן פרלוב מסטולין, שכללה בחורים ירושלמים מישיבת עץ חיים, וגם נסע אליו מפעם לפעם לחיפה.
למד בישיבת בעלז, ורבי אהרן רוקח מבעלז קירבו.