tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השיחה נמשכה שעה וחצי ונכחו בה רק ריבנטרופ, גרובה ושני מתורגמנים - פאול שמידט ויוהאן אפלר (Eppler), מתורגמנו של המופתי, גרמני שנולד במצרים.
בפגישתו עם היטלר, כמו בפגישתו עם מוסוליני, טען אל-חוסייני לייצוג העולם הערבי והמוסלמי.
הוא הודה לו בשם האומה הערבית על האהדה שביטא תמיד כלפי הערבים, ובמיוחד לעניין הפלסטיני, וטען כי ארצות ערב משוכנעות שגרמניה תנצח במלחמה ושהדבר יהיה לתועלת העניין הערבי.
הוא טען כי הערבים הם ידידים טבעיים של גרמניה, וגם בפגישה זו אמר כי יש להם אויבים משותפים – הבריטים, היהודים והקומוניסטים, והציע להקים ולהעמיד לשירות גרמניה לגיונות של מתנדבים ערבים.
הוא ביקש מהיטלר לפרסם הצהרה פומבית, לפיה גרמניה מצדדת בביטול ההחלטה על בית לאומי ליהודים בפלשתינה, וטען כי הצהרה כזו תעשה רושם תעמולתי אדיר על עמי ערב ואלה יתעוררו מהפסיביות שלהם.
לאחר מכן ציין היטלר כמה דברים שביקש מהמופתי "לשמור עמוק בלבו": בקרוב יגיע הצבא הגרמני לגבולות הדרומיים של הקווקז, אז יכריז לעולם הערבי כי הגיעה שעת שחרורו ויצהיר את ההצהרה שהמופתי מצפה לה.
אל-חוסייני דרש לחתום על חוזה חשאי, אולם היטלר ענה שמספיקה הצהרתו בעל פה.
לסיום הוסיף כי עם השלמת הכיבושים בדרום הקווקז, יהיה מוכן להכריז על המופתי כמנהיג העולם הערבי.
פריץ גרובה, שעד זמן קצר לפני כן היה שגריר גרמניה בעיראק וקודם לכן שירת בקונסוליה הגרמנית בירושלים, תיעד את הפגישה בראשי פרקים.
גרסתו לדברים שאמר היטלר: "כשתבוא שעת שחרור הערבים, לגרמניה אין עוד אינטרס שם, מלבד הרס הכוח המגן על היהדות".
גרסתו של אל-חוסייני לנקודה זו, כפי שתועדה ביומנו, דומה מאוד לגרסת גרובה.
לדבריו, היטלר אמר לו קודם לכן: "זה ברור כי היהודים לא השיגו דבר בפלשתינה וטענותיהם שקריות.
כל דבר שהושג בפלשתינה הושג בזכות הערבים ולא היהודים.
אני החלטתי למצוא פתרון לבעיה היהודית, ולגשת אליה צעד אחר צעד, מבלי להסס.
בנוגע לכך, אני עומד לבצע פנייה צודקת והכרחית, קודם כל לכל הארצות האירופיות ולאחר מכן לארצות מחוץ לאירופה".
המופתי ציטט ביומנו את היטלר כמבטיח לו: "אנו נגיע לקווקז הדרומי...
ואז תבוא גם שעתם של הערבים לשחרור...
תגיע השעה כאשר אתה תהיה ראש המדברים בעולם הערבי ולא רק המעביר אליו את הצהרותינו.
אתה תהיה האיש אשר יעמוד בראש הכוח הערבי וברגע זה יקשה לי אפילו להעלות בדמיוני מה יהיה בגורלם של עמי המערב".
אל-חוסייני טען ביומנו שקיבל הבטחה מהיטלר כי עם כיבוש המזרח התיכון, "מטרתה היחידה של גרמניה תהיה אז להשמיד את היסוד היהודי המתגורר במרחב הערבי בחסות הבריטים".
לאחר הפגישה העיר היטלר למרטין בורמן: "המופתי הגדול נראה כמלאך שליו – אך מתחת לגלימתו מסתתר פר של ממש...
יומן החדשות הגרמני הציג תיעוד מצולם של הפגישה ודיווח: "הפיהרר מקבל את פני המופתי הגדול מירושלים".
ב-21 בנובמבר 1941 הגיע לברלין רשיד עאלי אל-כילאני, ושוכן בווילה שהעמיד היטלר לרשותו של המופתי.
בשלב הראשון פיקחו השניים על תחנת השידור בערבית שניהל יונס בחרי, והשתתפו בעצמם בשידורי התחנה.
הם חיברו כרוזים וחוברות תעמולה בחתימתם עבור משרד החוץ הגרמני, שהתחייב להפיצם בארצות ערב.
ד"ר פריץ גרובה נתמנה לקצין-קשר בינם לבין משרד החוץ.
אולם מהר מאד הפכה הווילה לזירה למאבקי כוח בין השניים, ולבקשתו של אל-כילאני, מצא לו גרובה דירה נפרדת.
עם פרידתם, החל המופתי במלחמה אישית נגד יריבו.
בפברואר 1942 נסע אל-חוסייני לרומא, כדי לשכנע את מוסוליני להשפיע על משרד החוץ הגרמני להחזיר לו את מעמדו כמנהיג הבלעדי של תנועת השחרור הערבית.
האיטלקים העמידו לרשותו וילה מפוארת ומכונית פאר ושומרים על אופנועים.
מספר ימים לאחר הגעתו לרומא, נתקבל לראיון אצל מוסוליני בנוכחות שר החוץ שלו, הרוזן גליאצו צ'אנו.
שבועיים לאחר הגעתו לרומא, הגיע אליה גם רשיד עאלי, והשניים נפגשו בפברואר עם מלך איטליה, ויטוריו אמנואלה השלישי, שהעניק להם הצהרה פומבית על תמיכת איטליה באומה הערבית.
ברומא החל המופתי להיאבק ברשיד עאלי על ייצוג העולם הערבי בפני מדינות הציר.
הוא שהה ברומא עד מאי אותה שנה.
לאחר מכן שהה חודשיים בברלין, ואז חזר לרומא.
בקיץ אותה שנה נפגש עם הרוזן צ'אנו.
בעקבות הצעתו של צ'אנו להכין את תושבי צפון אפריקה לניצחון מעצמות הציר, פרסם המופתי בעניין זה אגרת גלויה לתושבי מצרים.
ב-4 ביולי שיגר בשם "העם הערבי" מברק ברכה להיטלר לרגל ניצחונותיו של רומל בצפון אפריקה.
היטלר מסר בתשובה באמצעות משרדו את "תודתו הלבבית" על ברכותיו של המופתי, "שנגעו עד עומק לבו וגרמו לו קורת־רוח רבה".
ב-14 בספטמבר העביר משרד החוץ האיטלקי לשגרירות גרמניה ברומא איגרת ובה הצעה להכרת מעצמות הציר במופתי כ"מנהיג אחראי" של הארגון החשאי הכלל-ערבי "מפלגת האומה הערבית" ודוברה של התנועה הלאומית הערבית, הכוללת את כל ארצות ערב במזרח התיכון.
באוקטובר הוא הוכר על ידי גרמניה כמנהיג העולם הערבי.
הוא שהה ברומא עד 5 בדצמבר 1942. לקראת פתיחת המכון האסלאמי המרכזי בברלין באותו החודש, הודיע לו עוזרו של שר החוץ ריבנטרופ, כי גרמניה מכירה בו כמנהיג הבלעדי של כל המוסלמים, ובכללם אלה הנמצאים בגרמניה.
ברלין הייתה בסיסו עד סוף המלחמה, אולם ברוב ימי המלחמה הוא שהה בבארי שבאיטליה.
ב-2 בנובמבר 1943 נאם בהפגנה בברלין נגד הצהרת בלפור.
המופתי ביקר מדי פעם בברלין ושידר ברדיו הגרמני בערבית תעמולה אנטי-בריטית.
מיולי 1942 ועד סוף 1944 הוא שידר ברדיו ברלין דברי תעמולה נאצית שהופנתה למזרח התיכון, צפון אפריקה והודו.
לאחר סילוקו של יונס בחרי, שעמד בראש התעמולה הערבית הפרו-נאצית כמנהל השידורים הערביים ברדיו ברלין, הקים אל-חוסייני מפקדה שעסקה בשידורי תעמולה בתוכניות הערביות של 6 תחנות שידור בעולם: ברלין, רומא, טוקיו, בארי, צייסן ואתונה.
בשידורי התעמולה הערבית שלהם מברלין ומרומא, אימצו חוסייני, קאוקג'י וכילאני מונחים נאציים, ועשו שימוש תכוף בדברי נאצה אנטישמיים.
לרשותו של המופתי הוקם בגרמניה משרד מיוחד: "המשרד הערבי: המופתי הגדול" (Das Arabische Büro: der Grossmufti), בו עסק אל-חוסייני בתעמולה.
הוא הקים שורה של תחנות שידור בגלים קצרים וערך שידורים לארצות ערב ולתושבים המוסלמים של האיים באוקיינוס השקט.
בשידוריו לארצות הברית הזהיר את המהגרים הערבים לאמריקה "כי כל מאמציהם יהיו לריק אם חס ושלום ינצחו אמריקה ובעלות בריתה במלחמה" והפציר בהם להימנע מהשתתפות בה.
אל ארצות ערב זרמה תעמולה בכתב וסוכניו של המופתי העבירו מדי יום ידיעות ריגול לשליחים גרמנים בגבולות סוריה-טורקיה.
בתחילת פברואר 1942 פנה אל-חוסייני ברומא ליושירו אנדו, יועץ שגרירות יפן באיטליה והציע לו שהרדיו היפני ישדר כמה מנאומיו אל המוסלמים בדרום מזרח אסיה ובהודו, כדי לעורר אותם למרד בשלטון הבריטי.
ב-17 בפברואר הצעתו נענתה בחיוב.
ב-22 באוגוסט 1942 שידר המופתי ברדיו בארי מסר לעמי הודו, בו קרא להם לאחד כוחות עם הערבים ובעזרת מעצמות הציר לגרש את הבריטים מהודו.
ב-8 בנובמבר 1942 השתלטו הגרמנים על תוניסיה, וכבר למחרת סייעו למופתי להדפיס כרוזים ועלונים בערבית, המיועדים למוסלמים של צפון אפריקה.
ב-26 בנובמבר הם אפשרו לו לפנות אליהם גם בשידורי רדיו, ובהם יצא נגד התקפת הבריטים והאמריקנים על צפון אפריקה.
גיוס מוסלמים למען מדינות הציר
ב-1942 ציפה אל-חוסייני כי הצבא הגרמני, שנחל הצלחות מרשימות במהלך המערכה בצפון אפריקה, יתקדם משם, לאחר ניצחונו, מזרחה אל מצרים וארץ ישראל.
בנסיבות אלו הוא פעל להקמת צבא ערבי-מוסלמי שיסייע לגרמניה, שחייליו יהיו מתנדבים מהמזרח התיכון, עריקים ושבויים מהצבא הבריטי ומוסלמים מבוסניה ואלבניה.
בפברואר 1943 הוחלט על ייסודה של דיוויזיית אס אס הררית ה-13 בוואפן אס אס, מקרב המוסלמים בבוסניה והרצגובינה, שנכללו אז בתחום "המדינה הקרואטית העצמאית".
הגרמנים סברו שיש צורך במציאת אישיות שתהווה סמל ותגרום למוסלמים הצעירים להתגייס, ולכן קיבלו את הצעתו של אל-חוסייני להגיע לקרואטיה לקראת הקמת הדיוויזיה.
ב-30 במרץ הוא הגיע לזאגרב במטוס גרמני, בליווי שגריר קרואטיה בברלין וחמישה קציני אס אס גרמנים, שם התקבל על ידי אנטה פאבליץ', ראש האוסטאשה, שקיבל מהגרמנים את השלטון על קרואטיה.
בביקורו בסרייבו ובבאניה לוקה, שבבוסניה והרצוגובינה, ליווה אותו עקיף חאנג'יץ', המופתי מטעם האוסטאשה.
בסרייבו נפגש עם נציגי הארגונים המוסלמיים והקתוליים, בנוכחות הגרמנים והאוסטאשים.
הוא קיבל משלחות, ביקר בבתי ראשי העדה, השתתף בחגיגות שנערכו לכבודו, נאם במסגד הראשי בעיר, וקרא למוסלמים להפגין את אחדותם ולהיענות לקריאה להתגייס לדיוויזיית הוואפן אס אס.
בדרכו חזרה, ביקר בין 12 ל-14 באפריל בווינה, בין היתר אצל באלדור פון שיראך, מנהיג "נערי היטלר", וב-15 באפריל שב לברלין.
דיוויזיית הוואפן אס אס ה-13 כונתה "חאנג'אר" (Handjar; חרב, חנית או פגיון).
יחידות "חאנג'אר" לחמו בפרטיזנים בבוסניה ומילאו משימות שיטור בהונגריה.
בשטחי יוגוסלביה לשעבר הטילו חייליהן את אימתם על האזרחים במקומות שבהם הוצבו.
הם סחטו את האוכלוסייה, וביצעו פשעי מלחמה: מעשי טבח, אונס, שריפת יישובים שלמים על יושביהם, שוד וביזה.
אנשיהן התנדבו לסייע למרדף אחר היהודים בקרואטיה.
כדי להרים את המורל של חיילי הדיוויזיה, ביקר המופתי מספר פעמים ביחידותיה וסקר אותן – בקרואטיה, בצרפת, ובנויהאמר שבשלזיה.
המופתי גם כתב פמפלט לחיילי הדיוויזיה הזו, בשם "אסלאם ויהדות".
החוברת נפתחה במילים: "עבורנו המוסלמים, לא לכבודנו לבטא את המילה 'אסלאם' בנשימה אחת עם 'יהדות', כי האסלאם כה רם ונישא הוא מעל אויבו המושחת".
החוברת מסתיימת בציטוט מ"בוכארי-מוסלים" מאת אבו הוריירה, בן-לווייתו של הנביא מוחמד: "יום הדין יבוא רק אז, כשהמוסלמים יכניעו לחלוטין את היהודים; וכשכל אילן, שמאחוריו יסתתר יהודי, יאמר למוסלמי: 'מאחורי נמצא יהודי, רצח אותו!'".
החוברת חולקה לחיילי "חאנג'אר", לאחר שתורגמה מגרמנית לקרואטית (בשם "Islam i Zidovstvo") ויצאה לאור בזאגרב ב-1943. הופיעו עליה שתי תמונות של המופתי, כשהוא נואם בטקס פתיחת המכון האסלאמי בברלין ב-18 בדצמבר 1942, ולידו יוזף גבלס, שר התעמולה הנאצי.
ב-1943 הפיץ המופתי את הרעיון של הקמת מדינה מוסלמית בבוסניה והרצגובינה.
ביוזמתו ובסיועו הפעיל של המופתי, נוסדה ב-1944 דיוויזיית וואפן אס אס מוסלמית נוספת בשטח קרואטיה, הדיוויזיה ההררית אס אס ה-23 ("קאמה").
בעזרת אנטה פאבליץ' הקרואטי, גייס המופתי מספר רב של לוחמים מוסלמים ביוגוסלביה, באלבניה ובבולגריה, שאורגנו ביחידות אס אס מיוחדות ובתנועת "אלבניה החופשית".
הוא ביקר את היחידות הללו לעיתים קרובות, התפלל איתם ועודד אותם במלחמה למען אללה.
הוא תרם להקמתה של יחידת אס אס מקרב המוסלמים באלבניה, שסייעה אחר כך להשמיד את יהודי הבלקן.
ב-21 באפריל 1944 נפתח המכון האסלאמי בעיירה גובן בגרמניה, שהוקם במיוחד כדי להכשיר אימאמים עבור היחידות המוסלמיות של הוואפן אס אס, והועמד תחת פיקוחו המלא של המופתי.
בפתיחת המכון, אמר המופתי לצוערים כי תפקידם להחדיר את דת האסלאם לחייליהם, אך בעיקר לפעול לחיזוק הקשר בין המוסלמים לבין הרייך הגרמני, בעל בריתם.
גיוס מוסלמים באסיה והצעות לגיוס בצפון אפריקה
ב-30 בינואר 1942 רשם יוזף גבלס ביומנו, כי לצורך גיוס מתנדבים מוסלמים למלחמה לצד גרמניה, יחידות תעמולה מחלקות בחצי האי קרים את תמונתו של המופתי, שצולמה בעת פגישתו עם היטלר.
תמונה זו שוכפלה בעשרות אלפי עותקים שהופצו בקרב האוכלוסייה בשטחים שכבשה גרמניה בקווקז ובמחנות השבויים, והיא קישטה את חדרי החיילים של "לגיונות המזרח".
הודות לתעמולת המופתי, קיבלו רבים מהשבטים המוסלמיים בצפון הקווקז (ביניהם צ'צ'נים, אינגושים ובלקארים ) את פני הגרמנים בברכה.
ב-1943 ארגן המופתי כוחות צבאיים לסייע לצבא הגרמני בצפון הקווקז.
בקווקז עסק בגיוס מוסלמים, במיוחד ליחידות אס אס.
הוא פעל להרמת רוח הלחימה של ה"אוסטבטליונים" - יחידות מוסלמיות של חילות העזר של הצבא הגרמני, שהוקמו בתחילת 1942, ולחמו בצבא הסובייטי.
הן גויסו מקרב הטאטארים של חצי האי קרים וקווקז, כמו גם מקרב מוסלמים במחנות השבויים, שמוצאם מטורקסטן ואזרבייג'ן.
מנהיגיהם וקציניהם של היחידות הללו עברו הכשרה במכון האיסלאמי שהקים אל-חוסייני ליד דרזדן.
בינואר 1944 בירך המופתי את חיילי דיוויזיית הוואפן אס אס החדשה "תורכסטאן החדשה".
הוא כתב להם כי העולם מחולק לשני מחנות ומחנה האויב הוא זה של בעלות הברית "המופעלות על ידי יהדות העולם", וקרא להם לקום ולהילחם לצד גרמניה ו"למען אללה".
המופתי סייע להקים בגרמניה את "לגיון המתנדבים ההודי" (Freiwillige Indische Legion), וכאשר נשלח הלגיון בסוף קיץ 1943 ללאקאנו שליד בורדו בצרפת, ביקר אצלם כדי לרומם את רוח הקרב שלהם.
ב-20 באוקטובר 1943 כתב תזכיר לשר החוץ הגרמני ריבנטרופ, בו הציע להקים מחלקה לענייני מוסלמים במשרד החוץ, שתהיה אחראית לענייני המוסלמים ממזרח אסיה ועד מערב אפריקה.
כמו כן, הציע להקים "ארמייה אסלאמית" מקרב המוסלמים הצפון-אפריקנים הרבים המתגוררים בצרפת, ומקרב המוסלמים מהבלקן וברית המועצות, על ידי גיוסם של שבויי מלחמה.
עם השינוי לרעה במצב הגרמנים והאיטלקים בצפון אפריקה, הציע המופתי לגרמנים להכריז על עצמאות ה"מגרב" ולהקים צבא מוגרבי שילחם לצדם, אולם הגרמנים לא יכלו להבטיח את עצמאות המגרב.
בסוף 1942 ובמהלך 1943 הובס הצבא הגרמני במדבר המערבי.
ב-1943 כתב לשר החוץ היפני והציע לו להקים את "צבא האסלאם", שיורכב ממתנדבים מוסלמים מאסיה וילחם לצד הצבא היפני.
ביוני 1944 הציע לשר החוץ היפני תוכנית מפורטת יותר לשיתוף פעולה, שבמסגרתה יארגן "צבא שחרור אסלאמי".
כתגובה ליצירת הבריגדה היהודית על ידי הבריטים, הפציר בגרמנים להקים לגיון ערבי.
הוא סייע לארגן סטודנטים ערבים ומהגרים צפון-אפריקאים בגרמניה אל תוך הלגיון הערבי החופשי, במסגרת הוורמאכט.
אולם ניסיונו לייסד צבא ערבי-מוסלמי שיילחם בארצות המזרח התיכון, נכשל.
הצעתו לא התקבלה על דעת ממשלת גרמניה וצבאה.
המופתי הפיץ שמועות בברלין, שאף שודרו בשידורים בערבית ב-20 באוקטובר 1942, על כך שהבריטים הקימו מחסני נשק ותחמושת ליד כיפת הסלע וכנסיית הקבר בירושלים.
באמצע 1943 הציע למפקד הלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני), הרמן גרינג, להפציץ את בניין הסוכנות היהודית במרכז ירושלים ב"יום הציוני", 2 בנובמבר 1943 (יום השנה להצהרת בלפור), אולם ב-17 ביולי דחה גרינג את ההצעה, משום שלא ראה בירושלים מטרה צבאית והיה מודע לחשיבותם של המקומות הקדושים ושל מוסדות הצדקה הבינלאומיים.
במסמך של מטה חיל האוויר הגרמני מ-29 באוקטובר 1943, מסופר כי בחצי שנה האחרונה הציע המופתי מספר פעמים להפציץ את תל אביב.
הוא הציע לבצע "התקפת אוויר על תל אביב, מבצרה של היהדות בפלשתינה", אולם הצעה זו נדחתה על ידי הגרמנים בשל שיקולים צבאיים.
אל-חוסייני עמד מאחורי היוזמה לתכנון מבצע "אטלס", שהוצא לפועל באוקטובר 1944, ובו הוצנחו באזור יריחו שלושה גרמנים ושני ערבים פלסטינים, שמשימתם הייתה לעורר את הערבים הפלסטינים להתקוממות נגד השלטון הבריטי, במטרה לאלץ את בריטניה להעביר למזרח התיכון כוחות גדולים מהחזית באירופה.
אולם הצנחנים נתפסו לפני שהחלו בפעולתם.
יש הסבורים שהמבצע נועד להרעלת מעיינות ראש העין בארסן חמצני במטרה להשמיד את יהודי תל אביב, ויש הערכות שכרבע מיליון איש היו מתים אם התכנית הייתה מצליחה.
אמין אל-חוסייני קיבל תשלומים חודשיים ואחרים מכמה משרדים של גרמניה הנאצית, בהם משרד החוץ והמטה הראשי של הוואפן אס אס.
תיק הסי איי איי על חוסייני כולל מסמך המצביע על כך שהיה ברשותו צוות של 20–30 איש בברלין.
בין אביב 1943 לאביב 1944, חוסייני קיבל הוצאות מחייה בממוצע של 80,000 רייכסמארק לחודש.
מלבד זאת, קיבל מטבע זר כדי לתמוך בחסידיו מחוץ לגרמניה.
ולטר שלנברג סיפר בחקירתו ב-1947 שהמופתי קיבל ממפקדת הוואפן אס אס תשלומים בסכומי ענק בדולרים ובזהב, אותם היה מעביר מיד לאנשי אמונו בשווייץ.
שלנברג תיאר אותו כ"חבית ללא תחתית".
המופתי התגורר בבית גדול בשכונת "קרומה לנקה" (Krumme Lanke), "רוטה שטראסה", בברלין, בבעלות שגריר גרמניה בארגנטינה.
הבית נפגע בזמן המלחמה והגרמנים שיקמו אותו, אולם כשהפך האזור למסוכן, העבירו אנשי משרד החוץ הגרמני את המופתי למקום מגורים אחר ולאחר מכן החליפו את מקום מגוריו לעיתים קרובות.
במשך זמן ממושך חי פריץ גרובה במחיצתו של המופתי בגרמניה.
מאוחר יותר סיפר גרובה לעיתונאי ישראלי שהמופתי מצא נחמות "בזרועות בנות הגזע העליון".
כדי שלא ירגיש בודד, הגרמנים דאגו לו ל"נשים גרמניות צעירות ויפות מאד", שהיו מתחלפות "כדי לגוון את חייו הקשים של הגולה הדגול".
המופתי רשם ביומנו חרוזים ששודרו לאחר מכן בתחנות הרדיו שלו, ובהם: "איך ייתכן שמכבדים יהודים בשל עושרם – בעוד הם מביאים לעולם עוני, רוע-לב ורשע.
הם עינו את נביאיהם החפים מפשע, הם הרגו את יחיא (יוחנן המטביל) התכחשו לעיסא (ישו).
הם משחיתי המוסר בכל מדינה...
הם שודדי הרכוש, בגזל וריבית, תוך ניצול...
ומביאים סבל לעולם, הם כעש המכרסם בכל המידות הטובות, הם שהכינו לרוזוולט את מרכבי המלחמה, וכך המיטו על העולם אסון.
הם קנו את אנגליה למען תאוותיהם, והם החריבו בגרזנים את מולדתנו.
הם מפלצות ושורש כל הרע בעולם, וגם נבי מוסא (משה) התנכר להם".
ב-26 בנובמבר 1942 פנה בשידור רדיו למוסלמים של צפון אפריקה וטען כי התקפת בעלות הברית על צפון אפריקה מועילה רק לחיזוק כוחם של היהודים, "אדוני אמריקה".
בדצמבר 1942 פנה ברדיו ברלין לערביי מרוקו, ואמר כי אחרי מלחמת העולם הראשונה התחזקה באמריקה "ההשפעה היהודית", וזו הפכה את אמריקה למכשול בדרך לעצמאות הערבים: "כוח ההשפעה היהודית באמריקה...
עודד את יהודי אמריקה הרכושניים להילחם ולהתפשט, ברצונם לפרוש את השפעתם על ארצות עשירות חדשות.
המרוקנים מכירים היטב את האסון, שהביאו עליהם היהודים, ואיך שימשו יהודים אלה עיניים ומכשירים לתוקפים, איך ניצלו את טוב הארץ, בזזו את הונה והרבו בה את שחיתות המידות...
אמריקה משמשת 'חמור רכיבה' ליהודים...
יגדילו, בעזרת האמריקנים, את ביזת הון הארץ – דבר שעושים היהודים בכל מקום.
אני מאמין כי אחינו המרוקנים...
לא יארך הזמן עד שיהיו בטוחים כי הם עבדי היהודים...
ב-18 בדצמבר 1942 נערכה פתיחתו החגיגית של המכון האסלאמי המרכזי (Islamisches Zentralinstitut) בברלין (נוסד לראשונה ב-1927).
עוד לפני הקמתו מחדש נבחר המופתי אל-חוסייני לנשיא הכבוד שלו ומונה לפטרונו.
יוזף גבלס, שר התעמולה של גרמניה הנאצית, ישב ליד שולחן הנשיאות.
המופתי נאם נאום שכלל דברי שטנה נגד היהדות.
הוא דרש מהמוסלמים לקחת נשק ולרצוח יהודים בכל מקום שימצאו אותם, "כיוון שזה גורם הנאה לאללה, להיסטוריה ולדתנו הקדושה, ומציל את כבודכם.
הנאום פורסם למחרת בעיתונות הגרמנית וחלקים גדולים ממנו שודרו בכל תחנות השידור הגרמניות והאיטלקיות.
הוא חזר על קריאה זו בשידור ברדיו ברלין ב-1 במרץ 1944.
בנאומו ברדיו ברלין בערבית ב-2 בנובמבר 1943, שיבח את הנאצים "היודעים איך להתפטר מהיהודים".
ב-21 באפריל 1943 ערך אל-חוסייני עם פמלייתו ביקור רשמי ב"מכון לחקר השאלה היהודית" בפרנקפורט, בהזמנת אלפרד רוזנברג.
אל-חוסייני סייר איתו במכון והצהיר בביקורו כי "הערבים והגרמנים שותפים ובעלי-ברית במאבק נגד היהודים".
ביקורו פורסם בעיתונות וברדיו ברלין.
בעת ביקורו, ביקש ממארחיו שיצרפו למכון נציג ערבי, שיתרגם את החומרים ואת פרסומי המכון לערבית.
בזיכרונותיו כתב כי הביקור במכון הותיר בו רושם עמוק.
הוא סיפר כי בעת שהותו ב"מוסד למחקר הבעיה 'הישראלית'" בפרנקפורט, למד על פועלם של היהודים בגרמניה: מתוכם קמו גם הקפיטליסטים הנצלנים שגרמו למשבר הכלכלי בגרמניה, וגם הסוציאליסטים שבאו לחזק את אויביה ולהביא להתמוטטותה.
את קרל מרקס כינה "היהודי מרדכי".
ב-1944 הקים אל-חוסייני ברחוב קלופשטוק 8 בברלין, במימון הגרמנים, את "המכון הערבי לחקר השאלה היהודית", שהיה המקבילה הערבית למכון בפרנקפורט.
ביולי 1944 אמור היה להתקיים בקרקוב כנס בינלאומי בנושא "היהדות במדיניות העולמית של זמננו", שהיטלר הטיל על אלפרד רוזנברג לארגן אותו.
אל-חוסייני אמור היה להרצות בנושא "פלשתינה – נקודת אחיזה לשאיפה יהודית לשלטון", אולם הכנס נדחה ולבסוף בוטל.
מאמצים למניעת יציאת יהודים מאירופה
ב-1942 פתחו הגרמנים בהשמדה המונית של יהודי אירופה.
בדצמבר 1942 הסכימה ממשלת רומניה להתיר את צאתם של 70,000 יהודים שגורשו לטרנסניסטריה ונותרו בחיים, תמורת תשלום כופר בסך עשרות מיליוני דולרים ("תוכנית טרנסניסטריה").
שליט רומניה, המרשל יון אנטונסקו, פקד לארגן את העברתם לארץ ישראל ולסוריה, אולם בינואר 1943 שלל משרד החוץ של גרמניה את התוכנית בנימוק שצעד זה יהווה פגיעה "במחויבות הגרמנים לערבים" ולמופתי אל-חוסייני.
לאחר שני גירושים גדולים מסלובקיה למחנות המוות, שהסתיימו בסוף אוקטובר 1942, דיטר ויסליצני, עוזרו של אדולף אייכמן, ניהל משא ומתן עם "קבוצת העבודה", ותמורת שוחד נתן פקודה להעברת 10,000 ילדים יהודים מסלובקיה לטרזיינשטט כשלב ראשון בהצלתם.
אך המופתי שמע על ההכנות לכך באמצעות קשריו בארץ ישראל, ומחה על כך בפני הימלר, שביטל את העסקה ופקד שלא יעשו יותר שום תוכניות להעברת ילדים יהודים מאירופה הכבושה לארץ ישראל.
בסוף 1942 ותחילת 1943, ערב ההתפנות מלוב של כוחות הציר, הציע אל-חוסייני "לטהר" את טריפולי מיהודיה ולהפקיע את רכושם.
בינואר ובפברואר 1943 הגיעו לארץ ישראל שתי קבוצות ילדים יהודים מקרואטיה דרך הונגריה.
דבר בואם פורסם בעיתוני ארץ ישראל ב-24 בפברואר, תוך פירוט מסלול הגעתם.
אנשיו של המופתי בארץ ישראל העבירו אליו את הידיעה על כך, הוא התערב בעניין וכל פעולת ההצלה נעצרה.
כך גם מנע תוכנית להצלת ילדים יהודים מאזור הכיבוש האיטלקי באמצעות "דלאסם".
ב-3 בפברואר 1943 הצהיר שר המושבות הבריטי על אישור תוכנית להעברת 4,500 ילדים יהודים מארצות הבלקן לארץ ישראל.
ב-6 במאי הצביע אל-חוסייני במכתב לשר החוץ הבולגרי על "הסכנה היהודית לעולם כולו, ובמיוחד לארצות שבהן גרים היהודים", וציין כי העברת היהודים לארצות ערב ולפלשתינה בפרט מסכנת את עמי ערב, העומדים לצד מדינות הציר.
הוא הפציר בו למנוע את יציאתם של היהודים מבולגריה ו"לשלוח אותם למקום, שם יהיו תחת השגחה חזקה, למשל לפולין", ובכך יצאו הבולגרים מהסכנה שמהווים היהודים ותהיה בכך "הכרת תודה כלפי העם הערבי".
דברים אלה נכתבו לאחר שילוחם של היהודים מהשטחים המסופחים של בולגריה לטרבלינקה.
ב-12 במאי 1943 פנה אל-חוסייני לרוזן קוסאטו, שגריר איטליה בברלין, וסיפר כי נודע לו שהצלב האדום הבינלאומי קיבל מממשלת בולגריה אישור להעברת 4,500 יהודים בעלי נתינות בולגרית לפלשתינה, וביקש ממנו לשגר למשרד החוץ האיטלקי איגרת על הסכנה שמהווה העברה זו.
למחרת נשלחו איגרת זו ואיגרת נוספת גם לשר החוץ הגרמני ריבנטרופ.
הוא הזהיר את מוסוליני, כי הערבים "נעלבו עמוקות" מכך "שידידיהם, שותפים של מעצמות הציר, מסייעים למאמצים...
להעביר לפלשתינה הערבית יהודים – שהם סוכנים של בריטניה והקומוניסטים ואויבי הערבים ואירופה.
אישורי הכניסה, שהארצות הללו נתנו לאלפי יהודים, אינה פעולה הומניטרית...
הסכנה הגדולה ביותר למעצמות הציר...
נובעת מנוכחותם של אותם יהודים בפלשתינה...
בניגוד למה שעשוי להתרחש, אילו היו שמים אותם תחת השגחה קפדנית באירופה".
ב-28 ביוני 1943 שלח אל-חוסייני מרומא מכתבים כמעט זהים למכתבו למוסוליני, בצרפתית, לשר החוץ ההונגרי ולשר החוץ הרומני.
במכתבים טען כי מאחורי רעיון "מדינת יהודים" בפלשתינה "עומדת תקוותם המתמידה של היהודים להשתלט על כל העולם".
הוא טען כי בשל "אחריותם של היהודים" לפריצת המלחמה, ובשל "כוונתם המרושעת כלפי אותן המדינות אשר הגנו עליהם...
יש להציבם תחת השגחה כה דרוכה, שתשים סופית קץ להגירתם לפלשתינה או למקום אחר".
אל-חוסייני הודיע לשר החוץ ההונגרי כי נודע לו על מאמצים מצד היהודים והבריטים להעניק אישור ליהודים במדינתו לצאת ממנה דרך בולגריה וטורקיה.
הוא ציין כי הסוכנות היהודית הודיעה כי קיבלה אשרות הגירה ל-900 ילדים יהודים בליווי 100 מבוגרים, והזהיר אותו שבדרך זו לא יפתור את "הבעיה היהודית" ולא ישמור את ארצו "נגד השפעתם ההרסנית", משום שבריחתם של היהודים "תאפשר להם לתכנן ולתקשר באופן חופשי עם אחיהם לגזע במדינות אויב...
כיצד להפעיל את השפעתם המסוכנת ביותר לתוצאות המלחמה", ובשל שהותם הארוכה בארצו, "הם בהכרח יודעים רבים מסודותיה".
אל-חוסייני ביקש ממנו למנוע מהיהודים לעזוב את ארצו לפלשתינה, ורק אם בכל זאת זה הכרחי לסלקם, "עדיף לאין-שיעור לשלוח אותם לארצות אחרות, שם הם ימצאו את עצמם תחת פיקוח פעיל - לדוגמה בפולין", והסביר: "כך תגנו על עצמכם בפני איומם ותמנעו את הנזק המשתמע".
ב-16 ביולי 1943 בישרו הבולגרים לאל-חוסייני כי בעקבות פנייתו, אסרה ממשלת בולגריה על היהודים לצאת מבולגריה ולהגר לארץ ישראל.
בספטמבר 1943 התמוטט משא ומתן רציני להצלת 500 ילדים יהודים ממחנה הריכוז ראב, עקב התנגדותו של אל-חוסייני, שהכשיל את יציאתם של הילדים לטורקיה, כדי למנוע את הגעתם לארץ ישראל.
במרץ 1943 ביקר המופתי בגרמניה, ובמהלך הביקור קיבל במתנה ממפקד האס אס היינריך הימלר חרב נושאת הקדשה אישית, צלבי קרס וסמל האס אס.
ב-10 במאי 1943 הורה הימלר להקים במפקדת האס אס לשכה לתיאום פעולות עם המופתי, ומינה את ראש המטה העליון של האס אס, הגנרל גוטלוב ברגר, לקצין הקשר בין המטה שלו לבין המופתי.
מאז פעל המופתי במשרדו זה בתעמולה הנאצית ובארגון המיעוטים המוסלמיים בבלקן ובשטחי ברית המועצות.
אל-חוסייני מספר בזיכרונותיו, כי בקיץ 1943, בזמן שהימלר סיפר לו כמה סודות מלחמה גרמניים, הוא גם חשף בפניו את השמדתם המתמשכת של היהודים וסיפר לו שהגרמנים כבר השמידו מעל שלושה מיליון יהודים.
לטענת אל-חוסייני הוא הופתע: "נדהמתי מהמספר הזה, מאחר שלא ידעתי דבר על העניין הזה עד אז".
לדבריו, הימלר שאל אותו כיצד הוא מציע ליישב את הבעיה היהודית בארצו והוא השיב לו: "כל מה שאנו רוצים מהם, הוא שהם יחזרו לארצות מוצאם".
על כך ענה לו הימלר: "לעולם לא נרשה את חזרתם לגרמניה".
עם זאת, ההיסטוריון וולפגנג שווניץ מפקפק בכנות הפתעתו של המופתי, מאחר שחוסייני הצהיר באופן פומבי שמוסלמים צריכים לקחת דוגמה מהגרמנים ל"פתרון סופי לבעיה היהודית".
ב-2017 פורסמו תמונות המציגות את אל-חוסייני במחנה ריכוז נאצי, סביב שנת 1943.
לכבוד יום השנה להצהרת בלפור, 2 בנובמבר 1943 (על פי השערה), שלח הרייכספיהרר-אס אס היינריך הימלר מברק אל המופתי, בו כתב לו כי "התנועה הנציונל-סוציאליסטית של גרמניה הגדולה חרתה על דגלה מראשית דרכה את מאבקה ביהדות העולם" ו"מסיבה זו היא עוקבת מקרוב אחר מאבקם של הערבים...
במיוחד בפלשתינה, כנגד הפולשים היהודים" וכי "ההכרה המשותפת באויב והמאבק המשותף נגדו הם שיוצרים את הבסיס האיתן בין גרמניה הנציונל-סוציאליסטית למוסלמים".
הימלר איחל איחולים חמים להמשך מאבק הערבים "עד הניצחון הגדול".
בנובמבר 1943 הצהיר המופתי: "זוהי חובתם של המוחמדים [מוסלמים] בכלל וערבים בפרט...
לגרש את כל היהודים מארצות ערביות ומוחמדיות...
גרמניה נאבקת גם היא נגד האויב המשותף שדיכא ערבים ומוחמדים בארצותיהם השונות.
היא זיהתה באופן ברור מאוד את היהודים עבור מי שהם והחליטה למצוא פתרון סופי (endgültige Lösung) לסכנה היהודית שיבטל את מקור הפורענות שהיהודים מייצגים בעולם".
ב-5 ביוני 1944 שלח אל-חוסייני איגרת לפון ריבנטרופ, בה התריע לגבי תוכנית להחלפת נתינים מצרים בגרמניה תמורת גרמנים מארץ ישראל, וביקש להוציא מהעסקה הזאת את היהודים.
ב-25 ביולי 1944 פנה לפון ריבנטרופ וביקש ממנו למנוע את "הניסיונות הממושכים של היהודים להגר מאירופה למען להגיע לפלשתינה".
הוא ציין כי נודע לו שבכל זאת מספר יהודים עזבו את גרמניה ב-2 ביולי, והביע את חששו שקבוצות נוספות של יהודים מגרמניה ומצרפת יוחלפו בנתיני גרמניה החיים בפלשתינה, ושהדבר אף עלול לעודד את ארצות הבלקן לנהוג באופן דומה.
יומיים לאחר מכן פנה גם להימלר באותו עניין.
הוא ביקש ממנו "לנקוט בכל האמצעים למנוע מהיהודים ללכת" והזהיר כי צעד כזה יגרום אצל הערבים והמוסלמים "רגשות של אכזבה נוקבת".
כתוצאה מכך הפסיקו הגרמנים את החילופים.
ב-20 בספטמבר 1944 פנה המופתי אל מאזיניו בשידור רדיו ברלין בערבית ושאל: "האם אין בכוחותיכם, הו ערבים, להדוף את היהודים, שמספרם לא עולה על 11 מיליון?".
מכיוון שמספר הנספים היהודים בשואה עדיין לא היה ידוע אז, והיה ידוע כי מספר היהודים בעולם הוא כ-17 מיליון, התייחסותו של אל-חוסייני למספר הזה נחשבה מתמיהה.
נראה כי אל-חוסייני כבר ידע אז את מספר הנרצחים היהודים, 6 מיליון, שפורסם לראשונה באופן רשמי רק במשפטי נירנברג, החל ב-1945.
ביומנו של אל-חוסייני, כפי שהוצג במשפט אייכמן, כינה המופתי ב-9 בנובמבר 1944 את אדולף אייכמן "יהלום נדיר מאוד והמציל הטוב ביותר לערבים".
אייכמן טען במשפטו כי פגש את המופתי פעם אחת בלבד, במהלך קבלת פנים שנערכה עבור המופתי במעונו על ידי האס דה, בה הוצגו בפניו ראשי המחלקות במשרד הראשי לביטחון הרייך ואייכמן בתוכם.
עד סוף ימיו טען אל-חוסייני שהיהודים בתוקפנותם ובנצלנותם הם שהמיטו על עצמם את אסונם.
לאחר מלחמת העולם השנייה 1945–1947
בחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה העתיק אל-חוסייני את מקומות מגוריו מפחד ההפצצות.
עוד באמצע שנת 1944 שיכנו הגרמנים אותו ואת עוזריו בכפר הגרמני אויבין (Oybin), כדי להגן עליהם מפני הפגזות בעלות הברית.
כשהצבא האדום התקרב לעיר, הציעו הגרמנים להעביר אותו בצוללת לארץ ערבית שיבחר, והוא היה מוכן לכך.
הימלר הורה לו לעבור עם עוזריו לבאד גאסטיין שבאוסטריה, ושם החל לחשוב על בריחה מפני הבריטים.
הוא חזר בפעם האחרונה לברלין, שם התאכסן במלון אדלון, וב-9 באפריל חזר לאוסטריה.
ב-12 באפריל חגגו לו אוהדיו מסיבת יום הולדת באויבין במלאת לו 50 שנה.
לקראת סוף אפריל, נודע לו באמצעות שידור רדיו, כי שווייץ החליטה להעניק מקלט לפליטים מדיניים.
לפיכך המליצו הגרמנים להעבירו לשווייץ במטוס, אולם כשנודע לו שמדובר במטוס קל דו-מושבי, דחה את ההצעה.
במקום זאת, רכש מכונית קטנה ופח בנזין במאה דולר וב-4 במאי יצא מבאד גאסטיין לכיוון הגבול השווייצרי.
אולם בשל השלג שנערם, לא יכול היה להמשיך בדרכו, אז פנה למשרד החוץ הגרמני, שהטיס אותו ואת מלוויו במטוס צבאי לברן שבשוויץ.
הוא טס עם שני בני לוויה מקלגנפורט שבאוסטריה, במטוס אימונים של הלופטוואפה.
הוא ניסה לקבל מקלט מדיני בשווייץ, אולם בקשתו נדחתה, משום ששמו נמצא ברשימה שכללה 32 אישים שכניסתם לשווייץ נאסרה.
הוא חזר לגבול גרמניה והגיע לעיר קונסטנץ, שכבר הייתה בשליטת כוחות הכיבוש הצרפתיים.
הוא הסגיר עצמו לידי השלטונות הצרפתיים, ולאחר טלטולים, הובא ב-19 במאי לבית הסוהר "שרש-מידי" בפריז, שם שהה עם בני לווייתו.
שלושה מחיילי הבריגדה היהודית וביניהם דוד בן דוד, תכננו להתנקש בחייו של אל-חוסייני.
הכוח היה אמור לנוע עם רכב בריטי של הבריגדה לתוך בית הסוהר ושם להרוג אותו.
בטרם ניגשו לביצוע הם קיימו התייעצות עם רבנים שהשתתפו בכנס של תנועות המזרחי והפועל המזרחי באירופה בבריסל שבבלגיה.
אולם הרבנים השיבו כי הם מעמידים בסכנת נפשות "רבבות יהודים בארצות ערב" וסברו כי ממילא יישפט המופתי בקרוב כפושע מלחמה.
לאחר מכן הועבר אל-חוסייני למקום בשם לה ווארין, כ-12 קילומטרים מפריז, שם התגורר בבית בודד תחת שמירה כבדה.
בצרפת הוא מצא מקלט למשך תקופה ארוכה, ספק כשבוי ספק כאורח כבוד.
השלטונות הצרפתיים ציפו לשיפור במעמדה של צרפת בעולם הערבי בעזרת תיווכו, והעניקו לו תנאי מעצר מיוחדים, הטבות וזכויות.
הועמדה לרשותו חוילה בפרבר המפואר של פריז, ראמבוייה.
השלטונות הצרפתיים דאגו לכל דבר שנזקק לו במשק הבית, ואף שלחו לו טבח תוניסאי.
הוא רשם ביומנו כי הצרפתים מאפשרים לו חופש תנועה מסוים ויכול היה להיפגש עם מי שרצה.
ניתנה לו הרשות לנסוע במכונית חסינת כדורים, מלווה בשומרי ראש משלו, ולהיפגש עם עסקנים ערבים.
הוא נשאר בצרפת במשך שנה שלמה.
בקשת הסגרה על פשעי מלחמה
ב-10 ביולי 1945 קיבלה "הוועדה היוגוסלבית לקביעת פשעי המלחמה של הכובשים ועוזריהם" את החלטה 1892, שכללה את אמין אל-חוסייני ברשימת פושעי המלחמה, בעוון גיוס בכוח של האוכלוסייה בשטחים כבושים, לפי סעיף 23 באמנות האג.
הוקמה הדיוויזיה המוסלמית של הס"ס...
בכל מקום שם הופעלו ביצעו היחידות הללו פשעי מלחמה רבים, כגון טבח המוני, מעשי זוועה נתעבים, שריפת יישובים שלמים וביזה.
מצטרף המופתי הגדול אל-חוסייני לשורה של פושעים בינלאומיים...
הוא נושא באחריות בגלל פיתוי המוני המוסלמים, כלומר בגלל כפייה כלפי אותם אנשים, שהוכרחו להתגייס לארגונים צבאיים פאשיסטיים, ובהתאם לכך הוא גם אשם בכל אותם פשעים".
ב-17 באוגוסט נשלחו האשמות זהות מטעם "הוועדה לקביעת פשעי כובשים ועוזריהם של בוסניה והרצגובינה".
אל-חוסייני נכלל ברשימה מספר 190 של פושעי מלחמה, יחד עם פושעים מקומיים ששיתפו איתו פעולה.
שתי הרשימות הוגשו לוועדת האומות המאוחדות.
בסוף אוגוסט פרסם רדיו ביירות שממשלת מצרים דרשה מממשלת יוגוסלביה לבטל את בקשת ההסגרה, ושממשלת צרפת כלל לא קיבלה בקשה כזו.
גם המזכיר הכללי של הליגה הערבית פנה לקונסוליה היוגוסלבית בקהיר ודרש שיוגוסלביה תבטל את דרישתה מוועדת האו"ם ומבעלות הברית להכליל את המופתי בין פושעי המלחמה.
שמו של אמין אל-חוסייני נמחק בסופו של דבר מרשימת פושעי המלחמה של יוגוסלביה, אולם אין תיעוד לגבי נסיבות המחיקה.
לדברי החוקרת ג'ני לבל, היה זה טיטו שהחליט להיענות לבקשת הערבים ולמחוק את שמו, ולדעתה היה זה משום שטיטו חשש מתגובת המוסלמים בעולם ומזעמם של המוסלמים ביוגוסלביה, שהיוו כשמינית מאוכלוסייתה, ובנוסף לכך חשש שמצרים תאפשר לממשלת המלך היוגוסלבי הגולה לפעול על אדמתה כתגמול לדרישת ההסגרה.
מספר חברי הפרלמנט הבריטי דרשו מראש ממשלת בריטניה וממשרדי החוץ והמושבות לבקש מצרפת את הסגרתו, והסבירו כי ניתן להעמידו לדין בפני בית משפט בריטי כנתין-חסות שבגד וביצע את עיקר פשעיו בשטחי שלטון בריטניה.
מטה צבאות ארצות הברית וחוגים בעלי השפעה שם דרשו מצרפת את הסגרתו והעמדתו לדין בנירנברג.
לעומת זאת, מארצות ערב במזרח התיכון ובצפון אפריקה הגיעו פניות וקריאות מצד שליטים וארגונים, שדרשו מצרפת לשחררו, והוסיפו כי יקבלו אותו ברצון בארצותיהם.
בהתכתבות חשאית עם הבריטים, טענו הצרפתים כי קיימות שתי בעיות בהסגרתו: בעיה חוקית-משפטית, בכך שהוא אינו נתין צרפתי ולכן הם אינם יכולים להעמידו לדין באשמת בגידה, ומלבד זאת, הוא לא ביצע פשעים קשים נגד האנושות או רצח עם; ובעיה פוליטית, לנוכח אזהרות ודרישות מצד הליגה הערבית.
למרות קיומן של הוכחות מספיקות להכרזה על אל-חוסייני כפושע מלחמה, מדינות בעלות הברית לא ניסו להעמיד אותו לדין.
יוקרתו בעולם הערבי עוררה חששות כבדים אצל הבריטים והצרפתים, שביקשו להגן על האינטרסים שלהן במזרח התיכון וצפון אפריקה, ואילו ארצות הברית וברית המועצות נמנעו מכך בגלל רצונן להשיג דריסת רגל באזור.
נושא הסגרתו הוסר מסדר היום בפרלמנט הבריטי ובמשרד החוץ של ארצות הברית, בטענה שאל-חוסייני אינו יכול להיחשב לפושע מלחמה, משום שלא היה בעל אזרחות של מדינת אויב ולא היה מגויס בפועל בכוחות הלוחמים של מדינות הציר.
הממשלה הבריטית דחתה את הלחצים לאפשר לאמין אל-חוסייני לתפוס שוב את הנהגת ערביי ארץ ישראל, וכפשרה, שחררה מהכלא בנובמבר 1945 את בן דודו ויד ימינו, ג'מאל אל-חוסייני.
ב-20 בנובמבר 1945, הוקם הוועד הערבי העליון מחדש, כשהנשיאות שלו נותרת פנויה לאמין אל-חוסייני.
ב-9 ביוני 1946, נחטף אל-חוסייני ושוחרר באופן מסתורי ממעצרו בצרפת, וכעבור מספר ימים הגיע כאורח מכובד למצרים.
מערוף א-דואליבי, פרופסור למשפטים באוניברסיטה הסורית ומנהיג בולט באחים המוסלמים בדמשק (ומאוחר יותר ראש ממשלת סוריה), היה האיש שחילץ את המופתי ממעצר הבית שלו בצרפת.
ב-1948 סיפר כי ביקר את אמין אל-חוסייני פעמיים בגרמניה, ב-1942 וב-1943, והעיד כי בשני הביקורים מצא את המופתי בריא "וקורן מאושר על העבודה שעשה".
לאחר המלחמה ביקר אותו מספר פעמים במקום כלאו בצרפת: "בתחילה היה מוחזק במעצר בית חמור ואיש לא הורשה לבוא איתו במגע, אולם בהדרגה הוחזר לו חופש התנועה.
עד שלבסוף הורחקה המשטרה לגמרי מביתו ורק שלושה משרתים ניתנו לו, להשגיח עליו.
בשלב זה היה המופתי מקבל מבקרים ללא כל הגבלה ואף הורשה לערוך טיולים.
כאשר באתי אליו ביוני 1946, שלח המופתי שניים ממשרתיו לערוך קניות בעיר ואת השלישי הרחיק למרפסת...
נסענו ישר לשדה התעופה, שם נעשו כבר כל הסידורים הדרושים".
דואליבי הוסיף כי המופתי "השתמש בפספורט מיוחד.
הוא היה מחופש, קיצץ את זקנו ואף כינה עצמו בשם אחר".
לפני המבצע עשה דואליבי את מסלול הבריחה בעצמו כדי לבדוק את השמירה.
כדי להרחיק מהבית את שלושת המשרתים, טען אל-חוסייני כי חלה בשפעת והיה מרותק למיטתו.
היחיד שנשאר בבית היה נהגו, משרת נאמן מדמשק.
הדרכון שהשתמש בו היה דרכונו הדיפלומטי הסורי של דואליבי.
המופתי, לעומת זאת, כתב בזיכרונותיו שנים אחדות לפני מותו, שיצא מפריז ב-28 במאי בטיסה דרך רומא ואתונה והגיע למחרת לקהיר.
ב-12 באוגוסט 1947 כתב אל-חוסייני לשר החוץ הצרפתי ז'ורז' בידו והודה לו על האירוח שקיבל בצרפת, והציע שצרפת תמשיך במדיניות זו, כדי להגדיל את היוקרה שלה בעיני כל המוסלמים.
כאשר פרסמה ההנהגה החוסיינית הודעה על בריחתו של המופתי, פרצה שמחה בקרב הפלסטינים.
דובר בה על הגעת "אישיות חשובה", בשל איסור הצנזורה לפרסם את שמו.
הוכרז על שלושה ימי חגיגות, קושטו בתי עסק ונערכו תהלוכות.
הנהגת היישוב היהודי הייתה משוכנעת כי בריחת אל-חוסייני נעשתה בידיעת הבריטים, שאף סייעו לו להגיע למצרים, והגיבה עליה בחריפות שהצליחה לעורר זעם בבריטניה.
בריטניה אסרה על כניסתו לארץ ישראל, ואל-חוסייני לא ניסה להיכנס.
וינסטון צ'רצ'יל תבע בפרלמנט ללכוד אותו במצרים.
במצרים ערכה לו הליגה הערבית קבלת פנים מלכותית.
על פי תיאורו של אל-חוסייני בזיכרונותיו, כאשר הגיע לקהיר, השתכן במלון "מטרופוליטן" במרכז העיר ובערב יצא להליופוליס.
הוא נסע למספר ימים לאלכסנדריה, ולאחר מכן עבר להתגורר בדירה ששכר בהליופוליס.
ב-19 ביוני ביקר בארמון עאבדין ונפגש עם פארוק, מלך מצרים, שהציע לארחו בארמון אנשאץ.
לאחר 19 יום בארמון, הוא הועבר לארמון הקיץ אל-מעמורה, בו שוב נפגש עם המלך.
למרות האירוח המלכותי, עבר להתגורר בבית באלכסנדריה, שהפך למרכז הפעילות של ההנהגה הפלסטינית.
באלכסנדריה הועמדה לרשותו חוילה מפוארת, וילה עיידה (Villa Aida), אליה היו עולים לרגל מנהיגים מכל העולם הערבי.
הליגה הערבית הגישה בקשה לבריטניה, שתאפשר לו לחזור לארץ ישראל.
ביוני 1946 מינתה הליגה הערבית ועד עליון לערביי פלסטין.
חאג' אמין אל-חוסייני מונה לנשיאו, אף שאסור היה להזכיר את שמו בגלוי ורשמית נאמר כי "מקום הנשיאות פנוי".
לקראת ועידת לונדון בינואר 1947, התעקש הוועד הערבי העליון על השתתפותו של חאג' אמין, אולם שר החוץ הבריטי, ארנסט בווין, לא רצה בהשתתפותו, מחשש שהופעתו תעורר זעם בעולם ושהדבר יגרום לסוכנות היהודית לא להגיע לשיחות.
בווין ביקש משליטי מדינות ערב שיניאו את חוסייני מכוונתו להגיע, והוועד הערבי העליון הסכים לכך.
בתמורה לאי הגעתו, שוחררו 25 עצורים ערבים, ובווין הבטיח שהממשלה לא תתמוך בחלוקה והסכים לכך שהמשלחת הערבית לא תשב פנים אל פנים עם המשלחת היהודית.
ביולי 1947 הופיעה עיישה, רעייתו של אל-חוסייני, כיושבת ראש אספת הנשים הפלסטיניות בירושלים.
שבוע לאחר מכן הייתה נואמת ראשית באספת-ענק בעיר, בה דרשה מהנשים הפלסטיניות להתגרש מבעליהן אם יעזו למכור אדמות ליהודים.
ב-21 בספטמבר 1947 נפגשו בחשאי שני קציני משטרה בריטיים בכירים מארץ ישראל עם אל-חוסייני בקהיר בניסיון לברר אם קיים סיכוי להגיע להסכם עם הוועד הערבי העליון ולמנוע מלחמה.
אל-חוסייני דחה כל אפשרות של חלוקת הארץ והבהיר כי הבסיס היחיד שעליו ניתן להגיע להבנה הוא הסתלקות בריטית מוחלטת מתמיכה בציונות.
הקצינים התרשמו כי הוא משוכנע לגמרי בכוחו לגבור על הכוח הצבאי היהודי.
באוקטובר 1947 התכנסה מועצת הליגה הערבית בצופר שבלבנון.
אמין אל-חוסייני לא הוזמן ולא השתתף בשני המושבים הראשונים, אולם ב-8 באוקטובר הגיע פתאום לביירות בלוויית שלושה מחברי הוועד הערבי העליון ופמלייה שכללה בין היתר את דואליבי ואת עבד אל-קאדר אל-חוסייני.
חאג' אמין התקבל בלבנון בכבוד רב, הן מצד המנהיגים והן על ידי המוני העם, והעיתונות הערבית פרסמה את האירוע בהרחבה.
ב-10 באוקטובר החל לקיים שורת ישיבות של הוועד הערבי העליון בהרכב מלא, ונפגש עם מנהיגי סוריה ולבנון, עם מדינאים ערבים ואף עם פאוזי אל-קאוקג'י.
אל-חוסייני שהה בלבנון בעאליי, שם התקיים המושב השלישי של הוועדה המדינית של הליגה הערבית.
הוא לא הוזמן לאספה זו, אך בא אליה בלי הזמנה רשמית ונכנס אל אולם הדיונים במפתיע, ללא הסכמת המארגנים.
בתגובה לכך דרש ראש ממשלת עיראק סאלח ג'בר, מראש הממשלה המארח ריאד א-סולח, להוציאו בכוח, אולם המארח השיב שכללי האירוח המסורתיים אינם מאפשרים זאת.
בשל התנגדות משלחות עיראק ועבר הירדן, אל-חוסייני לא הורשה להשתתף בדיוני מועצת הליגה ונאלץ להעלות את תביעותיו בפגישות לא רשמיות עם המשלחות השונות.
הוא דרש תמיכה בהקמת ממשלה פלסטינית זמנית בהנהגתו, שתנהל את המאבק הצבאי; סיוע משמעותי מן הממשלות הערביות בכספים ונשק, תוך שימוש בצבאות הערביים בתפקיד מסייע בלבד לכוח הפלסטיני המזוין; ותמיכה בפעולות מזוינות בארץ ישראל מוקדם ככל האפשר, בשל התחזקות הכוח הלוחם היהודי.
מועצת הליגה החליטה לדחות את הדרישות להקים ממשלה זמנית ולפתוח מיד בהתקוממות מזוינת.
הממשלות הערביות הסכימו לסייע ברכישת נשק ובהקמת כוחות צבאיים, אולם לא הסכימו להסתפק בתפקיד של עורף מסייע בלבד.
בסתיו 1947 ניסה אל-חוסייני לחזור לארץ ישראל.
הוא שוחח על כך עם פקידים בריטים, אך ללא הצלחה.
ב-8 בדצמבר 1947 התכנסה הוועדה המדינית של הליגה הערבית בקהיר וגם הפעם נמנעה השתתפותו בדיונים בשל התנגדותם של ראשי ממשלות עיראק ועבר הירדן.
בעצם ישיבתו מחוץ לארץ ישראל לצד שאיפתו למנוע התגבשות מרכז כוח פוליטי מתחרה בה, יצר אל-חוסייני בכוח ריכוזיות שלטונו נתק בין המרכז הפוליטי בהנהגתו לבין מרכזי המשנה בארץ, וכן חלל סמכותי ומוסדי בקרב האוכלוסייה הפלסטינית.
בתחילת פברואר 1948 התאכסן אל-חוסייני יחד עם עוזריו הבכירים בקומה שלמה של מלון "אוריינט פאלאס" בדמשק, כשהוא מלווה בשישה שומרי ראש ולבוש אפוד מגן שקיבל במתנה אישית מהיטלר.
הוא בא לדמשק כדי להשיג שני דברים: להפוך את הוועד הערבי העליון לממשלה זמנית של ארץ ישראל, כמתחרה לסוכנות היהודית, ולסכל את התכנית שנרקמה בקהיר לגייס צבא הצלה של מתנדבים, ואם לא למנוע את הקמתו, לפחות לדאוג לכך שמפקדו יהיה אחד מאנשיו הנאמנים.
בפגישה שנערכה בדמשק ב-5 בפברואר, ארגן אל-חוסייני את הפיקוד הפלסטיני ואת מפקדי המיליציה "צבא הג'יהאד הקדוש" ("ג'יהאד אל מוקאדס"): קרובו, עבד אל-קאדר אל-חוסייני, היה מפקד של כ-400 לוחמים באזור ירושלים, ואילו חסן סלאמה היה מפקד אזור לוד.
החלטה זו סללה את הדרך לערעור מעמדו בין מדינות ערב.
ב-12 בפברואר התקבל אל-חוסייני באופן רשמי לליגה הערבית כחבר בעל זכויות מלאות, כיושב הראש של הוועד הערבי העליון.
הוא הבטיח לא לעלות זמנית את עניין הקמת ממשלה ערבית פלסטינית תחת הנהגתו, ותמורת זאת הכירו בו חברות הליגה כמנהיג ערביי פלסטין.
אל-חוסייני סירב להשלים עם החלטות הוועדה המדינית והמשיך לראות עצמו כסמכות ריבונית ועצמאית במלחמה.
הוא המשיך לגייס אנשים לכוחותיו על דעת עצמו, ודרש מהוועדה הצבאית לממן את רכישות הנשק והציוד עבורם.
כמו כן, דרש שהוועדה הצבאית תעדכן אותו בכל פעולותיה וכי כל הנשק המגיע מהממשלות הערביות וכל התרומות יועמדו לרשותו.
הוא פרסם הודעות בחתימת "המפקדה העליונה של לוחמי הקודש בפלסטין" (אל-קיאדה אל-עוליא לל-מוג'אהדין פי פלסטין).
היריבות הקשה בין נאמניו בארץ ישראל לבין "צבא ההצלה" פגעה קשות במאמץ המלחמה הערבי.
לטענת אנוואר נוסייבה, תומכו של אל-חוסייני, המופתי סירב להקצות נשק למי שאינו מתומכיו הנאמנים, וגייס רק מקרב תומכיו הנאמנים לכוחות "צבא הג'יהאד הקדוש".
מאז כינוס מועצת הליגה הערבית בעאליי (באוקטובר 1947), שהה אל-חוסייני מרבית הזמן בדמשק ובביירות ובחלקו הקטן בקהיר.
ב-8 במרץ 1948 כתב איגרת אל ממשלות סוריה, מצרים ולבנון, בה ציין את הנטייה "של רבים מערביי פלסטין לעזוב את עריהם ולהתיישב בארצות ערביות שכנות".
הוא הצהיר כי הוועד הערבי העליון החליט שאיש לא יורשה לעזוב את הארץ בלי הסכמתו, וכי "הערבים הפלסטינים המרובים שעזבו את ארצם מאז תחילת הקרבות", יחויבו לחזור "למען האינטרס הלאומי".
לפיכך ביקש משלוש הממשלות שתסרבנה להאריך את רישיונות ישיבתם ולהוציא רישיונות חדשים בלי הסכמת הוועד הערבי העליון.
במחצית השנייה של אפריל 1948, במהלכה החלה התמוטטות צבאית של הכוחות הערבים הבלתי-סדירים והתמוטטות מוראלית של האוכלוסייה הפלסטינית, פנה הוועד הערבי העליון אל הנציב העליון הבריטי בבקשה לאפשר לאל-חוסייני לשוב לארץ ישראל כדי למנוע התמוטטות מוחלטת.
בקשה זו נדחתה, בהתאם למדיניות הבריטית שאסרה על כניסתו לפני 15 במאי 1948, וזאת מחשש לתגובה יהודית ואמריקנית נזעמת.
לדעת בני מוריס, בסוף אפריל כבר הבין אל-חוסייני, כי הקרב בין ערביי ארץ ישראל ובין היישוב היהודי היה אבוד, וכי מעתה תלויה המלחמה בהתערבותן של מדינות ערב.
מוריס טוען כי אל-חוסייני הבין כי מנהיגיהן אינם ששים להיכנס למלחמה למען הפלסטינים, וסבר כי רק טרגדיה ערבית גדולה תביא את המנהיגים הללו לעמוד בהבטחתם ולהתערב, מכיוון שיגבר הלחץ עליהם מצד דעת הקהל במדינותיהם ומצד מדינות ערב האחרות.
בנוסף לכך, הוועד הערבי העליון ראה בדאגה את הסכנה שציבור ערבי גדול ייכנע ויסכים לחיות תחת שלטון יהודי, ולכן העדיפו אל-חוסייני וחברי הוועד שלא לומר ולא לעשות דבר לנוכח הבריחה הגוברת של ערבים במהלך חודש אפריל.
בזמן המלחמה ניהל המופתי את ענייניהם של ערביי ארץ ישראל, באמצעות "המוסד הערבי העליון", ממקום גלותו בקהיר.
מפקדתו הצבאית המבוצרת שכנה ברובע חלמיה בפרברי העיר.
הוא השתמש בכל השפעה שהייתה לו במצרים, כדי לעודד את השתתפותו של הצבא המצרי במלחמה.
לאחר 15 במאי 1948, נמנע שובו של אל-חוסייני לפלסטין בשל התנגדותו של עבדאללה הראשון, מלך ירדן, שראה בשובו של המנהיג הפלסטיני סכנה למאמצי ההשתלטות שלו על ארץ ישראל, ולכן לחץ על חברות הליגה הערבית שיאסרו עליו לחצות את הגבול אל הארץ משטחן.
זמן קצר לאחר הפינוי הבריטי ופלישת צבאות ערב לארץ ישראל, התעלם אל-חוסייני מהחלטות הליגה הערבית והורה ממקום מושבו בקהיר לוועדות הלאומיות להחזיר את הפקידים הפלסטינים שעבדו במנהל המנדטורי לתפקידיהם הקודמים.
כמו כן, מינה "המוסד הערבי העליון" מנהלי מחלקות במקומם של המנהלים הבריטים ופרסם הודעה על מצב חירום בכל הארץ.
בתגובה על כך, שלח עבדאללה איגרת לאל-חוסייני, בה הודה לו על שירותיו בעבר ותבע ממנו לא לפרסם "הודעות הגורמות לבלבול".
במחצית השנייה של 1948, הצליח העיתונאי האמריקני ג'ון רוי קרלסון לפגוש את המופתי בדמשק.
בראיון הקצר, שהתקיים בוילה הממוקמת במתחם מגורים מוקף חומה ובתוכה כ-30 שומרים מזוינים בתת-מקלעים ורימונים, אמר לו המופתי כי תוכניתו היא "להילחם עד הניצחון".
כחצי שעה לפני שיצא המופתי מביתו, נסגר הרחוב לתנועת הולכי רגל ומכוניות והמופתי נסע משם במכונית ממוגנת ירי.
בספטמבר 1948 היה אל-חוסייני שותף להקמת ממשלת כל פלסטין בעזה.
בשיחות מוקדמות בליגה הערבית, הוחלט להעמיד בראשה את אחמד חילמי עבד אל-באקי, ולהעניק לאמין אל-חוסייני תפקיד סמלי בלבד, ללא סמכויות.
הממשלה המצרית ביקשה להצניע ככל האפשר את חלקם של הוועד הערבי העליון והעומד בראשו ב"ממשלת כל פלסטין".
ראש הממשלה המצרי מחמוד פהמי נוקראשי עשה מאמץ אישי לשכנע את חוסייני שלא יעמיד עצמו באופן גלוי בראש הגוף הלאומי הזה, בטענה שהדבר יפגע בעניין הפלסטיני, לאור יחסן של ארצות הברית ובריטניה אליו עקב שיתוף הפעולה שלו עם גרמניה הנאצית.
אולם חוסייני לא ויתר וב-27 בספטמבר יצא בחשאי מביתו בקהיר, בסיוע תומכים מאנשי "האחים המוסלמים" ו"הקצינים החופשיים", ולמחרת הצליח להגיע לעזה.
המשטר הצבאי המצרי לא ניסה לעצור אותו, ותושבי עזה ערכו לו קבלת פנים נלהבת.
ב-30 בספטמבר נועדה בעזה "המועצה הלאומית הפלסטינית", ובראשה ישב אל-חוסייני, שנבחר פה אחד לנשיא פלסטין, אולם לא הייתה לו שום סמכות מחוץ לשטח שבשליטת מצרים.
המועצה הלאומית העבירה שורת החלטות, שהחשובה ביניהן, ב-1 באוקטובר 1948, הייתה הכרזת עצמאות על כל פלסטין וירושלים בירתה.
הממשלה הדפיסה בולי דואר שעליהם דיוקנו של אל-חוסייני.
ממשלת כל פלסטין הורכבה ברובה על ידי קרוביו ותומכיו של אל-חוסייני, אולם כללה גם נציגים של סיעות אחרות של המעמד השליט בחברה הפלסטינית.
בתגובה להקמת הממשלה בעזה ולניסיונות של אל-חוסייני להחיות את צבא הג'יהאד הקדוש, ארגן המלך עבדאללה, ב-2 באוקטובר קונגרס פלסטיני משלו, ולמחרת הורה שר החוץ שלו לפרק את כל הכוחות המזוינים הפועלים בשטחים שבשליטת הלגיון הערבי.
תגובת הממשלה המצרית להגעתו החשאית של חוסייני לעזה, באה רק לאחר סיום כינוס המועצה הלאומית הפלסטינית.
8 ימים לאחר שהגיע לעזה לאחר 11 שנות היעדרות ממולדתו, הוחזר חוסייני לקהיר תחת משמר כבד, ועל פי דרישתו של המלך פארוק, הושם במעצר בית זמני.
בממשלת כל פלסטין הכירו מצרים, עיראק, סוריה, לבנון, סעודיה ואפגניסטן.
ארצות הברית ובריטניה תמכו בירדן.
במהלך הקרבות בדרום הארץ בסוף אוקטובר 1948, ברחה הממשלה לקהיר, ומעמדו של אל-חוסייני בארץ שקע.
ממשלת מצרים סיפקה לחברי ממשלת כל פלסטין מגורים ומשרדים, וכך פיקחה על תנועותיהם ועל האנשים שבאו עמם בקשר.
פגישות הממשלה נערכו בחלקן בביתו של אל-חוסייני, בפרבר אל-זייתון בקהיר.
ב-20 בדצמבר 1948 מינה המלך עבדאללה כמופתי של ירושלים, את יריבו הוותיק של אמין אל-חוסייני (שהיה המועמד המוביל לתפקיד ב-1921), חוסאם א-דין ג'אראללה, אותו מינה אחר כך גם לנשיא המועצה המוסלמית העליונה, תפקיד שלא אויש מאז שהבריטים הדיחו ממנו את אל-חוסייני ב-1937.
בתחילת 1949 היה אל-חוסייני בין המתנגדים הבולטים לשובם של הפליטים הערבים לאזורי השלטון הישראלי.
בני מוריס מסביר כי אל-חוסייני "חשש כי הפליטים שיוחזרו יקבלו את מרות מדינת ישראל ובכך יבוא הסכסוך הישראלי-פלסטיני על פתרונו בלא חיסולה של המדינה היהודית".
מאז המלחמה ב-1948 היה חאג' אמין בקשרים עם האחים המוסלמים ובסוף שנת 1950 מסר עדות לטובת כמה מאנשיהם שהועמדו לדין בפני בית המשפט לפשעים חמורים בקהיר, באשמת הברחת נשק למצרים.
זמן קצר לאחר מכן, שוב העיד לטובת "האחים", כאשר 32 מאנשיהם נאשמו במעשי רצח פוליטיים ובניסיון לתפוס את השלטון.
בעדותו שיבח את "המסירות וההקרבה שגילו לוחמי האחים המוסלמים במלחמה בפלסטין".
אל-חוסייני המשיך את פעולותיו כדובר העצמאות הפלסטינית מאחורי הקלעים.
בפברואר 1949 השתתף בכינוס היסוד של "ועידת העולם המוסלמי".
ב-10 בפברואר 1951 נפתח "הקונגרס האסלאמי העולמי" (מואתמר אל-עאלם אל-אסלאמי) בקאראצ'י, פקיסטן, בהשתתפות נציגים מוסלמים מכ-30 מדינות, ואל-חוסייני נבחר לנשיאו.
בנאום הפתיחה הוא הזהיר: "חובתו של העולם המוסלמי כולו היא לשחרר את פלסטין.
אם אויבי האסלאם יישארו שליטי פלסטין, יבוא זמן וינסו לכבוש ארצות מוסלמיות אחרות".
הקונגרס בקאראצ'י נמשך 12 ימים.
בנאומו בקונגרס, קרא המופתי את המוסלמים ל"מלחמה עד חרמה" ב"תוקפנים", בכוונתו להודים ההינדים.
הוא הבטיח לצירים בקונגרס: "בפעם הבאה נפגש, והחרב בידינו, אם על אדמת קשמיר ואם בפלסטין".
במאי 1951 הופיע אל-חוסייני כנציג ממשלת כל פלסטין בדיוני הוועדה המדינית של הליגה הערבית בדמשק ודרש לגייס את כל הפלסטינים היכולים לשאת נשק, כדי לצאת למלחמה לשחרור פלסטין.
לאחר מכן השתתף בכנס פליטים בביירות, שם קרא בנאומו לליגה הערבית להקים "בריגדה פלסטינית" בכל אחד מהצבאות הערביים.
מאז 1948, אך במיוחד מאז סיפוח הגדה המערבית לירדן באפריל 1950, הפעיל אל-חוסייני תעמולה אגרסיבית נגד המלך עבדאללה, שהוצג על ידו כאיש שגזל את העצמאות הפלסטינית והעביר ליהודים שטחים ערבים בהסכם רודוס וכאחראי לגורל מאות אלפי פליטים פלסטינים.
ב-20 ביולי 1951 נרצח המלך עבדאללה על הר הבית על ידי מתנקש פלסטיני.
לאחר הרצח נערכו סריקות בקרב הפלסטינים ורבים נעצרו ונחקרו.
בין החשודים היו רבים מאנשי המופתי.
הירדנים ייחסו את הרצח ותכנונו לוועד הערבי העליון ולנשיאו, אמין אל-חוסייני.
בתגובה לכך פורסמה בקהיר הודעה מיוחדת בשמו ובשם הארגון, שבה הכחיש כל קשר לרצח, וטען כי הניסיונות להאשים אותו ברצח הם "אינטריגה בריטית-ציונית, המכוונת להטות את דעת הקהל ולהשלותו באמונה, כי המנהיגים הערבים מפורדים ומפולגים על ידי רגשי שנאה אישית".
אל-חוסייני קרא למדינות ערב להפסיק את "מסע הטרור האכזרי" של ירדן נגד העם הפלסטיני.
כשהודיע ראש ממשלת ירדן את שמות הנאשמים ברצח, ובהם שלושה ממשפחת חוסייני, הצהיר אמין אל-חוסייני כי ינקוט במעשה תגמול בכל מי שיפגע בבני משפחתו.
באוגוסט נפתח משפט המעורבים ברצח ואל-חוסייני דרש ממדינות ערב לאלץ את ירדן להפסיק את המשפט ולמנות ועדת חקירה, שתחקור את "מסע הטרור, השחיטות והרדיפות" של הלגיון.
לאחר הרצח, סירב טלאל, מלך ירדן, בנו של עבדאללה, להתיר את כניסתו של אל-חוסייני לירושלים.
ב-16 ביולי 1951, ארבעה ימים לפני רצח עבדאללה, נרצח בעמאן ראש ממשלת לבנון ריאד א-סולח, והיו שהטילו את האחריות גם על התנקשות הזו על אנשיו של חוסייני.
בפברואר-מרץ 1952 השתתף המופתי בכינוס נוסף של "ועידת העולם המוסלמי".
בפברואר ובמאי 1952 השתתף בשני קונגרסים אסלאמיים נוספים בקראצ'י.
הוא הפך פופולרי מאוד בפקיסטן ואגודת העולמא המקומית הציעה לו מינוי ל"שיח' אל-אסלאם" במדינה, אולם הוא בחר לחזור לקהיר.
בדצמבר 1953 ביקר בסוריה, ביקור שעורר חשדות שהגיע להמריץ הסתננות של פליטים לישראל.
באותו חודש כונסה "הוועידה האיסלאמית" בירושלים המזרחית, והשלטון הירדני לא הרשה לו להיות נוכח בה.
היחסים בין אל-חוסייני לשלטון המצרי, ובעיקר עם נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר עלו על שרטון בעקבות ניסיון ההתנקשות בחיי נאצר מצד האחים המוסלמים בשנת 1954, כאשר בעקבות קשריו עם האחים המוסלמים נחשד אל-חוסייני בחוסר נאמנות לשלטון המצרי.
בדצמבר 1954 ביקר אל-חוסייני בביירות, ולמודיעין הירדני נודע כי הוא מתכנן ליצור אירועים ביטחוניים בישראל שמטרתם לסבך את ירדן, ומתכנן גם להתנקש בחייו של מוסא אל-עלמי, שישב ביריחו.
על פי מודיעין הלגיון הירדני, בקיץ 1955 פעלו מדמשק שתי כנופיות, שאחת מהן הונהגה ישירות על ידי אל-חוסייני.
ייתכן שהן ביצעו באותה שנה פעולת טרור בישראל, אולם נראה כי שתיהן חדלו לפעול כבר באותו קיץ.
לנוכח תמיכת השלטונות המצרים בפעולות הפדאיון מרצועת עזה נגד ישראל, התקרב אל-חוסייני לשלטון המצרי ואף השתתף במסע התרמה למימון עסקת הנשק בין מצרים לברית המועצות ("העסקה הצ'כית") ב-1955. על כך גמלו לו אמצעי התקשורת במצרים בפרסום חיובי אודות נוכחותו במצרים ופעילותו.
יחסיו עם השלטון המצרי המשיכו להשתפר.
הוא תמך בנאצר במאבקו בברית בגדאד (1955) ותומכיו ארגנו מהומות בערי הגדה המערבית, שתמכו בנאצר וגינו את השלטון ההאשמי בעיראק.
מ-18 עד 24 באפריל 1955 התקיימה ועידת באנדונג האפרו-אסיאנית, בהשתתפות 29 מדינות.
אל-חוסייני דרש להשתתף בה כמנהיג פלסטיני, אך נאצר התנגד, משום שהיה קשור עם "המדינות הבלתי-מזדהות", שבראש חלקן עמדו מנהיגים שלחמו נגד הנאצים, ונאצר סבר שאין זה יאה שמנהיג המסמל שיתוף פעולה עם הנאצים יופיע בזירה הבינלאומית.
לבסוף הוסכם שאל-חוסייני יופיע בוועידה כנציג של תימן.
בתחילת 1956 פעל אל-חוסייני לקידום הקמת חטיבה פלסטינית, המורכבת מלוחמים פלסטינים ב-1948 וממומנת על ידי סעודיה.
אולם היחסים הטובים עם השלטון המצרי לא סייעו לשיפור מצב הפלסטינים ברצועת עזה, השלטונות לא התירו לאנשיו של אל-חוסייני לפעול ברצועה ולא העניקו לפלסטינים שם ביטוי כלשהו של ממשל עצמי.
ממשלת כל פלסטין המשיכה להתקיים רשמית עד 1959, אולם לא הייתה לה שום משמעות מדינית.
עם טשטוש הצביון הפלסטיני של הגדה המערבית על ידי ממלכת ירדן והימנעותה של מצרים ממתן עצמאות מדינית לפלסטינים ברצועת עזה, חיפש אל-חוסייני הזדמנות מדינית שתסייע לו להחזיר את הנושא הפלסטיני אל ראש סדר היום הערבי.
ביולי 1958 התחוללה הפיכה בעיראק, שבה נפל שלטונה של השושלת ההאשמית, ואל-חוסייני ניסה לזכות בתמיכת המשטר החדש של הגנרל עבד אל-כרים קאסם במאבק הפלסטיני לעצמאות.
בסוף אותה שנה, עקב הניסיונות המצריים להטיל על עיראק את מרותה של קע"ם, הפכו היחסים בין המשטר העיראקי ובין השלטון המצרי לעוינים, וכתוצאה מכך גרמו המגעים של אל-חוסייני עם המשטר העיראקי למתיחות מחודשת בינו לבין השלטון המצרי.
באוגוסט 1959 חודשו היחסים בין קע"ם לבין ירדן, ולפי דרישת נאצר, עזב המופתי את מצרים ועבר להתגורר בלבנון, ובאותו חודש העביר את משרדי המוסד הערבי העליון לסוק אל-ע'רב בביירות.
אמצעי התקשורת במצרים החלו עתה להכפיש אותו כמי שחי חיי מותרות על חשבון עמו וכאחראי הראשי ל"נכבה".
בנובמבר 1959 שלח אמין אל-חוסייני בשם המוסד הערבי העליון תזכיר לכל ממשלות ערב, בו תבע מהן "לטפל בבעיה הפלסטינית" במטרה לממש את השאיפה "לשרש את התוקפנות היהודית נגד פלסטין ולטהר אותה מציונות", ולהקים צבא פלסטיני, שיהיה הראשון מבין צבאות ערב "אשר יצעדו כדי לשחרר את פלסטין".
בתזכיר נכתב של"ארמייה פלסטינית" זו חייבים יהיו להתגייס כל הגברים בגילאי 18–50. בינואר 1960 הביע אל-חוסייני את תמיכתו בתוכניתו של ראש ממשלת עיראק, עבד אל-כרים קאסם, בעניין הקמתה של רפובליקה פלסטינית.
קאסם נענה לתזכיר של א-חוסייני, וב-14 באפריל 1960 הזמין את 5,000 הפליטים הפלסטינים שהתגוררו בעיראק להקים "ארמייה לשחרור פלסטין" (PLA).
על פי הוראתו, פליטים צעירים גויסו ואומנו על ידי הצבא העיראקי, ובתחילת יולי 1961 סקר אל-חוסייני את היחידה הראשונה של PLA.
ירדן ראתה בחומרה את פעילותו של אל-חוסייני למען הקמת מדינה פלסטינית בגדה המערבית ודרשה ממשלת לבנון לאסור עליו להמשיך את פעולתו ממנה.
לבנון נענתה לדרישה ואסרה עליו פעילות פוליטית, אולם אל-חוסייני המשיך את פעילותו מביירות, ממנה יצא מספר פעמים לבגדאד, כדי לעקוב אחר אימוני הצבא של הפלסטינים.