tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שבט ראובן וגד התיישבו בתחום שבין נחל יבוק הצפוני לבין נחל ארנון הדרומי שנשפך למרכז ים המלח, וחצצו למעשה בין העמים-האחים עמון הצפוני ומואב הדרומי.
שבט מנשה היה השבט היחיד שהתפצל והיה משני הצדדים של הירדן.
שבט דן במקור יועד להתגורר באזור גוש דן של ימינו, אבל בלחץ הפלשתים הוא נדד צפונה לבשן ונהיה השבט הצפוני ביותר.
שבט לוי לא קיבל נחלה, כי "ה' נחלתו", והוא למעשה התפזר בין כל השבטים ושימש בתפקידים של הנהגה רוחנית.
שני השבטים הגדולים והנחשבים אשר הקימו בתי מלוכה, הם שבט יהודה ושבט אפרים.
סביבם התפצלו המלכויות לממלכת יהודה וממלכת ישראל.
במרוצת הדורות חיברו מלומדים ואמנים פרשנות מילולית וחזותית לתיאורי נחלות השבטים וגבולותיהן, וכן צוירו והודפסו מפות רבות המתארות את ארץ ישראל ונחלות השבטים.
בתקופת השופטים כיהנו מנהיגים ממספר רב של שבטים.
הבולטים שבהם היה שבט אפרים ומשבט לוי
+מיפוי השופטים על פי השבטיםשבטשופטשופטשופטאפריםיהושע בן נוןדבורה הנביאהעבדון בן הלליהודהעתניאל בן קנזאבצןבנימיןאהוד בן גראשמעוןשמגר בן ענת?נפתליברק בן אבינעםלוישמגר בן ענתעלי הכהןשמואלמנשהגדעון בן יואשיאיר הגלעדי?יפתח הגלעדי?יששכרתולע בן פואהגדיאיר הגלעדי?יפתח הגלעדי?זבולוןאילון הזבולונידןשמשון
לשבט אפרים היה מספר השופטים הרב ביותר.
לעומת זאת, אין שופטים שהמקרא מייחס אותם לשבטי ראובן ואשר (אם כי על פי התלמוד אין שבט שלא עמד ממנו שופט).
על פי שירת דבורה, שבטי אפרים, בנימין, מנשה, זבולון, נפתלי ויששכר יצאו למלחמה עם סיסרא, לעומת ראובן, גד, אשר ודן שהשתמטו ממנה.
היא מתארת את הגיבורים משבט אפרים ובנימין, ואת מסירות נפשם של זבולון ונפתלי.
ולעומתם היא מתארת את ראובן ממשיך ברעיית הצאן ואת דן ממשיך בשיט בספינותיו.
בתקופת השופטים שבט בנימין כמעט ונכחד, לאחר שכל השבטים הכריזו עליו מלחמה, עקב התנהגות בלתי מוסרית (פרשת פלגש בגבעה).
לעומת הגיוון הרב בתקופת השופטים, על פי המקרא, בתקופת הממלכה המאוחדת כיהנו מנהיגים משבטי בנימין ויהודה בלבד.
בתחילה שאול משבט בנימין שייסד את המלכות בישראל, ולאחר מכן דוד ושלמה משבט יהודה שביססו את המלכות.
בספר שמואל מתוארים התנגשויות ועימותים בין שאול ודוד ואנשי שבטיהם.
על פי הפרשנות המקובלת, מדובר לא רק בשני שבטים איתניים אלא גם בשני זרמים רוחניים שונים, בני רחל לעומת בני לאה.
סיפורם של מלכים אלו מתואר באריכות ובפירוט בספר שמואל וגם בספר בדברי הימים.
לאחר מות שלמה ופיצול הממלכה, מלכו בממלכת ישראל הצפונית מלכים שמוצאם משבטים שונים.
סיפורם של מלכים אלה מתואר בספר מלכים.
לפי המקרא, לאחר מותו של שלמה המלך נוהלה הממלכה המאוחדת בידי בנו רחבעם שהקשה על העם במיסים ובעבודות יותר מאשר אביו.
נציגי העם ביקשו פשרה והתמתנות של רחבעם, אך הוא בחר להקשיב ליועציו הלא מנוסים וחשב שאם יכביד את הנטל על העם יוכיח את כוחו כשליט.
המצב הגאו-פוליטי כלל התמרדויות שונות מבית ומחוץ לממלכת ישראל המאוחדת.
בעיקר ידועים מעשיו של פרעה שישק, שעודד את ירבעם בן נבט משבט אפרים ואת הדד, שליט אדום הכבושה על ידי ישראל, להתמרד כנגד שלטון בית דוד הישראלי.
לאחר מכן התפצלה ממלכת ישראל המאוחדת לשתי ממלכות: ממלכת יהודה בראשות רחבעם בדרום, וממלכת ישראל בראשות ירבעם בצפון.
ממלכת יהודה כללה את שבט יהודה ובתוכו שבט שמעון שנטמע בו כמעט כליל, שבט בנימין וחלק מבני שבט לוי.
ממלכת ישראל כללה את כל היתר.
לפי המקרא, לאחר חורבן ממלכת ישראל בידי האימפריה האשורית, הוגלו עשרת השבטים של הממלכה לפחוות שונות ברחבי האימפריה (מקומות שלדעת רוב החוקרים נמצאים בשטחי סוריה, עיראק וחלק מאיראן של ימינו).
אולם לפי המחקר הארכאולוגי עולה כי האשורים הגלו רק את האליטה החברתית בממלכת ישראל, ויתר התושבים נשארו במקומם תחת מס גולגולת כבד.
רבים מתושבי ממלכת ישראל שנחרבה נמלטו עם חורבנה דרומה לממלכת יהודה, ומשלב זה הפכו שבטי ממלכת יהודה לחלק העיקרי בעם ישראל.
צאצאי בני ממלכת יהודה, שכללו את תושבי ממלכת ישראל שנטמעו בהם, הוגלו על ידי נבוכדנאצר בגלות יהויכין בשנת 597 לפנה"ס וכן לאחר חורבן-הבית בשנת 586 לפנה"ס, הגיעו לבבל והכו בה שורשים.
לכל שבט היו מאפיינים מיוחדים: כך היו שבטים מלחמתיים כמו בנימין, גד ודן, היו שבטי מלוכה כמו יהודה ואפרים, היה שבט למדני כמו יששכר, היה שבט רועים כמו ראובן, היה שבט איכרים כמו אשר, היה שבט סוחרים ויורדי ים כמו זבולון והיה שבט כהונה כמו לוי.
על פי הספירה המקובלת, מספר השבטים הוא כמספר חודשי השנה וכמספר המזלות בשמיים.
לכל שבט היה דגל בצבע מסוים ועליו סמל, וכן אבן חן מסוימת בחושן.
הצבע בדגל תאם את הצבע של האבן שהתייחדה להם, והסמל לרוב היה לפי ברכת יעקב או ברכת משה לשבטים.
על פי מדרש רבה אלו הם האבנים והדגלים של השבטים:
מספר שבט אבן דגל סמל משמעות הסמל 1. ראובן אודם אדום דודאים בשל מסירותו ללאה אימו, על פי הסיפור המקראי.
2. שמעון פטדה ירוק שכם העיר על כך שקינא לאחותו במעשה שכם.
3. לוי ברקת שליש לבן, שליש שחור ושליש אדום אבני החושן תמצית עבודת הכהונה.
4. יהודה נופך תכול שמים אריה/כתר וכינור על פי ברכתו "גור אריה יהודה", לבטא את מנהיגותו וגבורתו/ סמליו של דוד שהוא צאצא שבט יהודה.
5. יששכר ספיר דומה לכחול שמש וירח/ חמור על פי הכתוב "וּמִבְּנֵי יִשָּׂשכָר יוֹדְעֵי בִינָה לָעִתִּים"./ על פי הכתוב "יששכר חמור גרם רובץ בין המשפתיים" 6. זבולון יהלום לבן ספינה מבטאת את משלח ידו.
7. דן לשם כעין ספיר נחש/ מאזניים על פי ברכתו.
8. גד שבו אפור מחנה צבא על פי ברכתו "גד גדוד יגודנו".
9. נפתלי אחלמה אדום בהיר איילה על פי ברכתו, "נפתלי איילה שלוחה".
10. אשר תרשיש צהוב עץ זית/קערת פירות.
על שם הברכות שקיבל מיעקב וממשה "מאשר שמֵנה לחמו" "וְטֹבֵל בַּשֶּׁמֶן רַגְלוֹ".
11. יוסף שוהם שחור שור / אגודות חיטים על דגל אפרים מצויר שור, על פי "בכור שורו הדר לו".
על דגל מנשה מצויר ראם, על פי "קרני ראם קרניו".
אגודות החיטים על פי חלומו של יוסף בו אלומות חיטים המשולים לאחיו המשתחווים לו.
12. בנימין ישפה צבעי כל יתר השבטים יחד זאב על פי ברכתו: "בנימין זאב יטרף בבוקר יאכל עד".
מבטא את יכולתו הצבאית, וביצוע מבצעי לוחמה נועזים.
בשנים 1954–1955 הוציא השירות הבולאי הישראלי סדרה של 12 בולים, שבכל אחד מהם סמל שבט אחר על פי הברכות.
את סדרת הבולים עיצב המעצב הגרפי הישראלי-אוסטרלי ג.
האומן היהודי מארק שאגאל יצר ויטראז' של 12 חלונות זכוכית צבעוניים (כל אחד בגובה של 3.5 מטר וברוחב של 2.5 מטר) בבית החולים הדסה עין כרם, הקרויים חלונות שאגאל, המסמלים את שנים עשר השבטים.
סמלים של שבטים מסוימים זכו להנצחה בסמלים של יחידות בצה"ל, כמו סמל האיילה של שבט נפתלי או סמל האריה של שבט יהודה.
סדרת הבולים "שבטי ישראל" משנת 1955
על פי ספר חזון יוחנן (ז 1–8, יד 1–5, כא 11) נאמר כי באחרית הימים, מכל אחד משבטי ישראל נחתמים 12 אלף איש.
ל-144 אלף איש "החתומים" הללו אלו מובטח שלא ימותו, אלא ימלאו את יעודם בבשורת האל.
ברשימה זו לא מוזכרים דן ואפרים ובמקומם מצוינים יוסף ולוי.
אנשים אלו מצוינים כביכורים ובתוליים "שלא נטמאו באישה".
שנים-עשר השליחים בנצרות הושפעו מ-12 השבטים.
שֵׁבֶט נַפְתָּלִי הוא אחד משבטי ישראל המוזכרים בתנ"ך.
הוא נקרא על שם אבי השבט, נפתלי בן יעקב ובלהה.
ארבע משפחות השבט שנמנו בתורה פעמיים היו יַחְצְאֵל, גוּנִי, יֵצֶר וְשִׁלֵּם.
בניגוד לרוב השבטים ובדומה לשבטים דן, וזבולון, חסר לשבט זה פירוט גנאלוגי ברשימות הללו.
הדגל של שבט נפתלי היה ציור של איילה על רקע אדום עדין כיין צלול ואבן החושן שלו היא אחלמה או שבו.
החודש המקושר לשבט נפתלי הוא חשוון או כסלו או אדר.
במפקד הראשון מוזכר אֲחִירַע בֶּן עֵינָן.
מוזכר 4 פעמים בספר במדבר.
הקריב את קורבנות הנשיאים ביום השנים עשר (12) לחנוכת המשכן.
כיוון שנחלת שבט נפתלי, שאחירע בן עינן היה נשיאו, היא בגליל המזרחי ועמק החולה, הונצח שם אביו במספר אתרים באזור, כגון האתר הארכאולוגי עינן, נחל עינן ומאגר עינן.
בסיפור המרגלים, נציג השבט הוא נַחְבִּי בֶּן-וָפְסִי (); ובפירוט נשיאי השבטים ערב הכניסה לארץ ישראל בסוף ספר במדבר, בפרשת מסעי, נשיא השבט הוא פדהאל בן עמיהוד.
בזמן מסעם של בני ישראל במדבר, חנה שבט נפתלי במחנה שבט דן, שהיה מצפון למשכן.
במפקד הראשון שערך משה רבנו במדבר הוא מנה 53,400 איש.
במפקד השני שערך משה רבנו במדבר הוא מנה 45,400 איש.
שבט נפתלי התנחל בחלק המזרחי של הגליל באזור עמק החולה, בקעת גינוסר וחופי הכנרת.
נחלת שבט נפתלי או כפי שהיא מכונה "ארץ נפתלי", מצויה בצפון-מזרח ארץ ישראל.
היא השתרעה מהגבול הצפוני של ארץ ישראל - קו חצביה - צידון לאורך נהר הליטני עד לנחל יששכר בדרום, וכללה מספר ערים כגון עין חצור.
נחלת שבט נפתלי תחומה נהר הירדן, ימת החולה וים כנרת במזרח, ועם נחלת שבט אשר ונחלת שבט זבולון.
בתור שכזו היא אחד מאזורים הנכלל בתיאור הארץ מפי משה כאשר הוא עולה להר נבו, לפני פטירתו.
שבט נפתלי השתתף במלחמות דבורה הנביאה ומבני שבט זה יצא ברק בן אבינועם, מצביא מלחמת דבורה, בן היישוב קדש נפתלי שבנחלת נפתלי.
הגיבור הראשי של הספר אחיקר החכם, נחשב בספר טוביה הגנוז לאחד מגולי עשרת השבטים, מבני שבט נפתלי.
שבט יששכר (מבטאים יִשָּׂכָר) הוא אחד משבטי ישראל המוזכרים בתנ"ך.
לדעת רוב המפרשים, הברכה רומזת מצד אחד לטוב הנחלה, המשופעת במעיינות, באדמה פורייה ובאקלים נח, ומצד אחר לשעבוד של השבט כנראה לכנענים, בימי ההתנחלות והשופטים.
שבט יששכר קיבל את ברכת משה ביחד עם שבט זבולון:
אבן החושן של שבט יששכר היא ספיר.
הדגל שלו היה ציור של שמש וירח על רקע כחול כהה, על פי הכתוב "וּמִבְּנֵי יִשָּׂשכָר יוֹדְעֵי בִינָה לָעִתִּים", ויש אומרים ציור של חמור.
החודש המקושר לשבט יששכר הוא אב או אייר.
בספר במדבר, פרשת נשא נזכר נשיא שבט יששכר במדבר: נְתַנְאֵל בֶּן צוּעָר.
הוא הקריב את קורבנות הנשיאים ביום השני לחנוכת המשכן.
בפרשת מסעי נזכר הנשיא פלטיאל בן עזן.
נציג השבט בשנים עשר המרגלים היה: לְמַטֵּה יִשָּׂשכָר יִגְאָל בֶּן-יוֹסֵף.
בזמן מסעם של בני ישראל במדבר, חנה שבט יששכר במחנה יהודה, שהיה מזרחה למשכן.
במפקד הראשון שערך משה מנה השבט 54,400 איש, ובמפקד השני 64,300 איש.
נחלת יששכר הייתה באזור מזרח עמק יזרעאל של ימינו, וכללה ערים כגון יזרעאל, שונם, אבץ, עין חדה ודברת, וכן ערים שנועדו לחצי שבט המנשה, כגון יבלעם ובית שאן.
יש הטוענים כי בפועל, עד שלבים מתקדמים בתקופת המלוכה, רובו של שבט יששכר לא התגורר בנחלתו, שהייתה קשה לכיבוש בשל נוכחות הכנענים בעלי מרכבות ברזל, וכן קשה להגנה, שכן עמק יזרעאל השטוח היווה נתיב מעבר לגלי פולשים חוזרים ונשנים בימי השופטים והמלוכה.
בספר שופטים ניתן למצוא עדות לכך שאנשי השבט התגוררו בהר אפרים המוגן יותר.
ארבע המשפחות הגדולות של השבט היו תולע, פואה, ישוב ושמרון.
המשפחות נמנו שלוש פעמים בתנ"ך.
מהשבט יצא השופט תולע בן פואה ששפט את ישראל 23 שנה.
שבט יששכר ושבט שמעון הם השבטים היחידים שלא נאמרה כנגדם ביקורת על אי השלמת כיבוש נחלתם בארץ כנען בתחילת ספר שופטים.
השבט השתתף במלחמת סיסרא ונזכר לשבח בשירת דבורה.
אולם במלחמות הבאות הוא אינו נזכר, אף לא במלחמת גדעון במדינים שהתרחשה בעיקר בנחלתו.
חיים גלעד מצביע על קו מגמתי במקרא, להציג את יששכר כשבט שאינו נלחם, מה שמשקף כנראה את נחיתותו לעומת הערים הכנעניות בנחלתו, כנרמז בברכת יעקב.
כשברח דוד מפני שאול המלך, חברו אליו אלפי לוחמים מכל שבטי ישראל.
משבט יששכר חברו רק מאתיים איש והם לא היו לוחמים אלא "יודעי בינה" .
הגמרא לומדת מפסוק זה שתלמידי החכמים, מורי ההלכה לישראל, היו משבט יששכר (בנוסף לאנשי שבט לוי).
על פי הביטוי "יודעי בינה לעיתים", כתב הרמב"ם כי בני יששכר עסקו באופן מיוחד באסטרונומיה ובקידוש החודש.
מהשבט יצא בעשא מלך ישראל (מלכים א', ט"ו, כ"ז).
בימי חזקיהו היו בני יששכר בין הבאים מאפרים לעשות פסח בירושלים (דברי הימים ב', ל' י"ח)
בגלות עשרת השבטים גלה שבט יששכר, ומאז לא נודעו עקבותיו.
אנשי השבט היו ידועים בחוכמתם הרבה, והתפרסמו במיוחד בזכות ידיעת "סוד העיבור".
רבא משבח את חכמתם של בני השבט ואת יכלתם "לאסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא": .
וכן מזכיר מחבר הספר "ספר היוחסין" במאמר השישי, שאחד מהספרים שאבדו מעם ישראל, הוא "ספר התכונה של בני יששכר, ספר הרפואות של שלמה המלך וכו' ".
על פי ברכת משה והמדרש כי השבטים התחלקו בין לימוד תורה (יששכר) ופרנסה (זבולון), נוסד הסכם יששכר וזבולון, שהוא הסכם בין אדם בעל יכולת כלכלית לתלמיד חכם עני.
שבט קוּרייש הוא שבטו של הנביא מוחמד, מייסד האסלאם.
שבט ערבי אשר התפרנס בעיקר ממסחר ומרעִיית צאן.
על פי הגנאלוגיה המקובלת בערב, שבט קורייש מיוחס לקדר בן ישמעאל בן אברהם.
בתקופה הקדם איסלמית, השבט נחשב לאחד השבטים החזקים בחִג'אז, חלקו המערבי של חצי האי ערב.
שבט קורייש בתקופה הטרום איסלמית
במחצית השנייה של המאה הרביעית, חמישה דורות לפני הולדת מוחמד, השתלטו בני השבט על העיר מכה.
על פי המסורת, קֻצַי (קוסאי) אִבְּן כילאב, מנהיג השבט, שיקם את הכעבה, מקדש בו התפללו לאלים רבים בעיר מכה ונטל לידיו את המשרות הדתיות ואת המנהיגות של העיר.
נכדו, האשם אִבְּן עבד אל-מנאף אבן קוסאי, שהיה אבי סבו של מוחמד, שינה את מעמדה הכלכלי של מכה, ולפי המסורת היה אחראי להפיכתה למרכז סחר ומעבָר.
האשם קיבל מידי קיסר ביזנטיון כתב ביטחון, הנקרא "הסכם האילאף", שאפשר לסוחרי מכה לבוא עם מרכולתם, עורות ובגדים, עד לטריטוריה הביזנטית.
לפי המסורת, המשפחות הנכבדות של שבט קורייש במכה התחרו ביניהן על מתן שירותים שונים לעולי הרגל למכה, כמו אירוח ואספקת המים.
הם גבו מסים מהעולים לרגל ומסוחרים, שניצלו את שביתת הנשק של החג', תקופת העלייה לרגל, לרגל עשיית עסקים בירידים.
לאנשי שבט קורייש הייתה יוקרה רבה בחצי האי ערב.
בן השבט המפורסם ביותר של שבט קורייש, שבזכותו שבט זה זכור בדפי ההיסטוריה, הוא נביא האסלאם מוחמד.
לשבט ישנו תפקיד חשוב בעליית האסלאם, אולם בתקופת הגל הראשון, למעט בודדים, התנגדו בני השבט לדתו החדשה של מוחמד.
עם תחילת נבואותיו, יצא מוחמד נגד האמונה הפגנית של שבטו ושל יתר תושבי מכה.
הוא ראה בהם כופרים, והם ראו בו כמי שפוגע באלים שלהם, מעליב את דתם ולועג לאורח החיים שלהם.
עם זאת, בגלל ייחוסו המשפחתי, ובגלל הגנתו של דודו, אבו טאלב, לא פגעו בו.
לאחר ההג'רה – הגירתו של מוחמד לעיר אל-מדינה – חזר מוחמד למכה בראש צבא של 1,400 לוחמים.
משהבין מוחמד שלא יוכל לגבור על העיר בגלל כוחה העדיף, חתם עם אנשי מכה הסכם אי-לוחמה לעשר שנים, המוכר כ"הסכם חודיבייה".
זמן קצר לאחר מכן, תקף מוחמד עם צבאו את השבט היהודי ח'ייבר וכבש אותו, בעוד אנשי מכה לא יכלו לבוא לעזרת שבט ח'ייבר בגלל ההסכם.
כעבור שנתיים מחתימת ההסכם, הפר אותו מוחמד כשכבש את מכה, ובהם את בני שבטו, בראש צבא של 10,000 חיילים שהשיג בזכות כיבושיו.
מוחמד, שלא רצה בנקמת דם, גייס כמה מבני שבט קורייש לשורותיו והפכם לבכירים בצבאו.
בעקבות כיבושיו, זכה מוחמד להכרה כמי שעומד בראש גורם פוליטי עצמאי, על-שבטי, המלוכד סביב דת ולא מוצא שבטי.
לאחר מותו של מוחמד, השאלה הקשה הייתה מי יירש אותו בתפקיד מנהיג האומה האסלמית הצעירה.
במהלך מאבקי הירושה, נוצרו שלושה קריטריונים לבחירת היורש – קדימות באסלאם, קרבה משפחתית לנביא, וייחוס-אבות קדום מהתקופה הקדם-איסלמית.
ההשתייכות לצאצאי שבט קורייש הפך כמעט לקריטריון הכרחי לשמש כח'ליפה.
כל ארבעת הח'ליפים הראשונים היו מבני שבט קורייש: אבו בכר, עומר אבן אלח'טאב, עות'מאן בן עפאן ועלי בן אבי טאלב.
במסורת הסונית, השתייכות לשבט קורייש הייתה תנאי לח'ליפות.
במסורת השיעית, האימאמים, מנהיגי העדה השיעית, המקביל לח'ליפות הסונית, צריכים להיות לא רק בני שבט קורייש, אלא גם צאצאים של עלי אִבֶּן אבו טאלב, בן דודו וחתנו של מוחמד, שלפי המסורת השיעית, הוא היורש של מוחמד על פי צו אלוהי.
שִׁבְטָה היא אתר ארכאולוגי השוכן בין ניצנה לשדה בוקר שבנגב.
שבטה הייתה מיושבת בין המאה ה-1 למאה ה-9, עת שכנה על דרך הבשמים העתיקה ולאחר מכן הייתה יישוב חקלאי.
בשנת 2005 הוכרזה שבטה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ביחד עם חלוצה, עבדת וממשית, כחלק מדרך הבשמים.
שבטה ממוקמת בגובה של 340 מטרים מעל פני הים בקצה הדרום-מערבי של רכס "כתף שבטה".
היא נמצאת ליד כביש 211, כ-43 קילומטרים דרומית-מערבית לבאר שבע.
המדרון שעליו בנוי האתר משתפל לעבר נחל זיתן, המקיף את העיר כמה מאות מטרים מדרום לה.
מצפון לשבטה שוכנות גבעות, מרביתן בגובה של כ-450 מטרים מעל פני הים.
באזור שבטה אין מקורות מים טבעיים, כך שתושביה נזדקקו למי נגר אותם אגרו לשימושים חקלאיים.
סמוך לעיר הקדומה שוכן מחנה שבטה ובו מספר יחידות של חיל התותחנים.
תחילתה של שבטה במאה ה-1 לספירה ככפר נבטי לאורך דרך הבשמים.
בתחילה היו הנבטים נוודים, אך עם התפתחותה של דרך הבשמים והתעשרותם, החלו מקימים יישובי קבע.
שבטה הסכימה להטבות שהציגו בפניה הרומאים בשנת 106 לספירה, והמשיכה ושמשה כתחנה לאורך נתיבי הסחר עד שהמסחר בדרך הבשמים פסק במאה ה-4 לספירה.
בד בבד, עם תחילתה של התקופה הביזנטית חדרה הנצרות לאזור, והיישוב הפך לכפר חקלאי, שאוכלוסייתו מנתה כ-2,000 תושבים.
בתקופה זו הגיע היישוב בשבטה לשיאו, והיא נזכרה בשניים מהפפירוסים של ניצנה מהמאה ה-6 ומהמאה ה-7. היישוב נכבש בידי המוסלמים, בסוף התקופה הביזנטית היישוב כבר התחיל לשקוע מחקלאות יתר, עד שגווע לחלוטין במאה ה-9.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 שוחזר האתר בשיתוף פעולה של קרן קאצין האמריקאית וממשלת ישראל.
בספטמבר 1959 נערך טקס לציון סיום עבודות השחזור.
באותה תקופה הוקם ליד שבטה שחזור של חווה נבטית קדומה, על ידי פרופ' מיכאל אבן-ארי.
בסוף שנת 1970 נסגר האתר לביקורים והוא נפתח מחדש לאחר שנסלל אליו כביש גישה מכביש 211.
שטחה הבנוי של שבטה משתרע על פני 90 דונם והיא לא בוצרה מעולם.
עם זאת, בתיה החיצוניים נבנו ברצף וחוברו זה לזה, כך שתחמו את השטח הבנוי, וניתן לראות את תחילתם של הרחובות המגיעים עד לקצה היישוב כמעין שערים אליו.
העיר התפתחה כיישוב בלתי מתוכנן, אם כי תוואי הרחוב הראשי חוצה אותה מדרום לצפון.
בשבטה שלוש כנסיות הערוכות לאורך הציר המרכזי מדרום לצפון:
הכנסייה הדרומית נצבת במקום בו עמד ככל הנראה מבנה פולחני נבטי.
היא עשויה משלוש ספינות - הספינה המרכזית מרוצפת בשיש ושתי הצדדיות באבן גיר.
לכנסייה לא היה אטריום, ותחת זאת שימש הכיכר שבחזיתה כמקום התאספות.
בקצה הכנסייה ניצב בתחילה אפסיס בודד ומשני צדדיו שני חדרים רבועים, כפי שהיה מקובל בנגב באותה עת, אך בתחילת המאה ה-6 הוחלפו גם שני החדרים הרבועים באפסיסים.
האפסיסים עוטרו בציורי קיר, שתיארו, בין היתר את ההשתנות ואת משה ואליהו, אך הם לא שרדו.
הכנסייה המרכזית הייתה קטנה והיא חוברה אל בתי המגורים שמצדדיה.
שני פתחיה פנו ישירות אל הרחוב.
הכנסייה הצפונית היא הגדולה מבין הכנסיות שהתגלו באתר, וקירותיה ניצבים לגובה של עד עשרה מטרים.
היא ניצבת בקצה הצפוני של היישוב, וקירותיה המזרחי, הצפוני והמערבי, היו חלק מהקיר ההיקפי של שבטה כולה.
על שער הכניסה חקוק סמל אלפא ואומגה והוא מוביל אל אטריום רבוע בן שתי קומות, שהחדרים שמסביבו שימשו, ככל הנראה, כמנזר.
הגישה אל הכנסייה עצמה היא מהאטריום.
היא עשויה משלוש ספינות ורצפתה כמו גם חלק מהקירות צופו בשיש.
בקצה המזרחי של הכנסייה שלושה אפסיסים, ובשני הצדדיים נתגלו גומחות שנועדו לתיבות של חפצים מקודשים.
בקיר הדרומי של הכנסייה קבוע פתח שהוביל אל שתי קפלות.
באחת מהן ניצב אגן טבילה בצורת צלב.
בכיכר שנמצאת במרכז דרומו של האתר, ליד הכנסייה הדרומית, שוכנות שתי בריכות מים בנפח כולל של 2,055 ממ"ע.
המים הגיעו אל הבריכות באמצעות תעלות מים ודרך אמת המים הראשית שהגיעה לשבטה מצפון-מזרח.
הבריכות היו ציבוריות ואחזקתן נעשתה בתורנות על ידי תושבי העיר, כפי שמעיד חרס שנמצא במקום.
המים מהבריכות נשאבו והועברו אל בורות המים הפרטיים שנחפרו בכל בית בשבטה.
ממזרח לכיכר הבריכות, צמוד לכנסייה הדרומית, ניצב מסגד שגגו נתמך בתשעה עמודים ערוכים בשלוש שורות.
בצידו הדרומי של המסגד נתגלה המחראב.
כיכר זו השוכנת ליד הכנסייה הצפונית שמשה, ככל הנראה, כמרכזו של היישוב.
לידה נמצאו גת ומבנים שבהם ספסלי אבן, ואשר שימשו ככל הנראה כמקום כינוס.
שֵׁבֶט שִׁמְעוֹן הוא אחד משבטי ישראל המוזכרים בתנ"ך.
הוא נקרא על שם אבי השבט שמעון, שהיה הבן השני שנולד ליעקב וללאה.
ברכת יעקב לבניו מובאת בפרשת ויחי שבסוף ספר בראשית (), ובה יעקב מוסר לבניו אסופת אמירות אישיות כאשר חש שמותו קרב.
שמעון קיבל ברכה משותפת עם לוי.
ברכת משה לשבטים בפרשת וזאת הברכה איננה כוללת ברכה לשמעון.
לפי רש"י, משה סירב לברך את שבט שמעון בגלל מעשה זמרי, נשיא שבט שמעון, בפרשת השיטים, אולם רמז לשבט שמעון בברכת יהודה: "וְזֹאת לִיהוּדָה וַיֹּאמַר שְׁמַע ה' קוֹל יְהוּדָה...".
אבן החושן של השבט היא פִּטְדָה.
רבינו בחיי מזהה אותה עם פראשמ"א (ירקן) ומרקד"י.
צבע שתיהן הוא ירוק, אלא שהראשונה היא לטושה - מבהיקה ונוצצת ואילו השנייה נופלת ממנה, הן בצבע הירוק והן ב"זיו אורה".
האבן ניתנה לשבט שמעון מפני שהוריקו פניו של זמרי בן סלוא, נשיא שבט שמעון, וכל מי שחטאו משבט שמעון עם בנות מואב הוריקו פניהם.
דרשו חז"ל שהיא סימן לעבירה הדרוקן: "ת"ר ג' מיני הדרוקן הן של עבירה עבה ושל רעב תפוח ושל כשפים דק".
לפי המדרש, הדגל של שבט זה היה ציור של העיר שכם על רקע ירוק.
סמל זה ניתן לו בגלל קנאותו לדינה בת יעקב, ובגלל הנקמה אשר ערכו שמעון ולוי באנשי שכם שחטפוה.
החודש המקושר לשבט שמעון הוא אייר או אב או אלול.
במפקד הראשון מוזכר הנשיא שְׁלֻמִיאֵל בֶּן צוּרִישַׁדָּי.
ובמניין הנשיאים שחילקו את הארץ, בסוף ספר במדבר, שמואל בן עמיהוד.
המרגל שנשלח מטעם שבט שמעון, בין שנים עשר המרגלים שהלכו לתור את הארץ, היה שָׁפָט בֶּן-חוֹרִי.
בזמן מסעם של בני ישראל במדבר, חנה שבט שמעון במחנה שבט ראובן, שהיה מדרום למשכן.
במפקד הראשון שערך משה רבנו במדבר הוא מנה 59,300 איש.
במפקד השני שערך משה רבנו במדבר הוא מנה 22,200 איש.
המפקדים מעידים על התמעטותו הדרמטית של שבט שמעון בתוך כארבעים שנה.
בגלל קנאותו הרבה לא קיבל שבט שמעון נחלה משל עצמו אלא בתוך שבט יהודה.
כמו כן גם משה רבנו לא נתן להם ברכה אלא כללם בברכת יהודה.
על פי חז"ל שבט שמעון היו מלמדי תינוקות.
אולי הסיבה לכך משום שבנחלתם המדברית קשה להיות חקלאי, המקצוע המרכזי באותם ימים.
קנאותו של שבט שמעון באה לידי ביטוי ברמיזת התורה לכך ששמעון הוא האחראי למכירת יוסף:
הסיבה שיוסף אוסר דווקא את שמעון מעידה על איבה מיוחדת בין השניים, וכן רומזים לעובדה זו שלושת הפסוקים הקודמים בכך שהם חוזרים שלוש פעמים על השורש שׁמ"ע (בכל פסוק פעם אחת).
וכן דברי המדרש בבראשית רבה:
"לקח את שמעון ואסר אותו לעיניהם מפני שהוא דחפו לבור".
קנאתם של בני שמעון נתקלת בקנאת בני לוי, לאחר חטא נשיא בית אב לשמעוני, זמרי בן סלוא.
זמרי נהרג על ידי פנחס הכהן (מצאצאי לוי) שמקנא את קנאת ה'.
מובן שמדובר בשני מקרים הפוכים.
בשניהם יש התמקדות בסוגיית התבוללות ביושב הארץ.
במקרה הראשון מגינים בני שמעון על אחותם, ובשני, דווקא נשיא משבטם הוא ראש לחוטאים.
אולי לאור מעשה זה, שבט שמעון, הוא השבט שמספרו פחת בסכום הגבוה ביותר במהלך מסע בני ישראל במדבר.
במהלך 40 השנה לאחר חטא המרגלים איבדו בני שמעון 37,100 אנשים.
ההסבר המסורתי לירידה הקיצונית במניין שבט שמעון הוא כי עיקר המגפה על חטא בעל פעור פגעה בשבט זה.
על משפחותיו של השבט מעידות שלוש רשימות יוחסין, ואלו הן:
רשימת היחס הראשונה משקפת את השלב הקדום יותר בתולדות השבט, לפני שנכחדו משפחות אֹהַד וְצֹחַר.
שתי הרשימות הבאות משקפות שלבים מאוחרים יותר, ולפי הרשימה השלישית, משפחת שאול בן הכנענית (משפחה שהתערבבה בכנענים או משפחה כנענית שנבלעה בשמעון), היא החשובה במשפחות השבט.
על קשרים בין משפחות שמעון למשפחות יהודה, אנו למדים מהשם יָמִין.
איש בשם זה נמנה כבן שני לשמעון, ואפשר שיש לזהותו עם ימין בן רָם בכור יְרַחְמְאֵל (), שהיה משבטי הנגב שנמנה אחר-כך על שבט יהודה.
את צֹחַר יש להשוות כנראה אל צֹחַר בן חֶלְאָה אשת אַשְׁחוּר שנמנה עם שבט יהודה (ברשימה השלישית).
משפחת זֶרַח (בן רביעי לשמעון ברשימות השנייה והשלישית) היא כנראה אותה משפחה גדולה וחשובה שנמנתה גם על יהודה וגם על עשו (, ).
קשר נוסף לשבט יהודה היה באמצעות חַמּוּאֵל (מהרשימה השלישית) אשר נזכר בשם חָמוּל בן פֶרֶץ משבט יהודה (, ).
ישיבתו של שבט שמעון בספר המדבר קשרה אותו גם אל שבטי ישמעאל, מכיוון שמִבְשָׂם ומִשְׁמָע (מהרשימה השלישית) נחשבו גם כבני ישמעאל.().
על קשרי חיתון של שמעון עם המדיינים, מעיד הסיפור על זִמְרִי בֶּן סָלוּא, נשיא בית אב לשמעוני, וכָּזְבִּי בַת צוּר המדיינית בבַעַל פְּעוֹר ().
מתברר כי שמעון הוא שבט מורכב מבחינה אתנית, ורוב קשרי המשפחה שלו היו עם משפחות יהודה, השבט שבתוכו נחל את נחלתו.
אבל, מכיוון שישב באזור הספר הדרומי של ארץ-ישראל, התערבבו בו גם משפחות משכני ישראל.
מהעדויות הארכאולוגיות נמצא שבראשית תקופת ההתנחלות, התרכזה רוב אוכלוסיית המתנחלים, באזור הר מנשה.
באזור זה נדדו, ובהמשך גם התיישבו, משפחות ובתי אב שהיוו גרעינים לשמונה משבטי ישראל.
מסלול נדודיהן כלל את עבר הירדן המזרחי, ספר המדבר של השומרון והעמקים המזרחיים.
חלק עיקרי מהמתיישבים שנכנסו לכנען ממזרח, נקראו בשם בני יעקב, והם היוו את הבסיס ליצירתה של ברית שבטי ישראל.
לפי טענת חוקרים מסוימים, מקורם היה בצפון מסופוטמיה - חרן וארם נהרים, ובמאה ה-13 לפנה"ס היו שלבים ראשונים לכניסתם והתיישבותם בהר מנשה.
במחצית השנייה של המאה ה-12 לפנה"ס ותחילת המאה ה-11 לפנה"ס, החל תהליך שילובם של הערים הכנעניות בהר מנשה: שכם, חפר ותרצה, והן הוכנסו לרשימות היוחסין של שבט מנשה, במעמד שווה למעמדם של "בני יעקב" המקוריים.
בגלל הצפיפות הרבה של היישובים בהר מנשה, החלה תנועה של משפחות וגרעיני שבטים (בעיקר דרומה), וכך נוצרו התנחלויות של השבטים: אפרים, בנימין, יהודה, שמעון, לוי, יששכר ואשר.
שבט שמעון התיישב במיקום הדרומי ביותר מכל שבטי ישראל, באזור הנגב, בתוך נחלת שבט יהודה (יהושע י"ט א).
נחלת השבט גבלה בצפון בנחלת שבט יהודה והשבט המקביל לו מעבר הירדן המזרחי הוא שבט ראובן שהתיישב במיקום הדרומי ביותר מזרחית לירדן, מצידו השני של ים המלח.
נחלתו כללה מספר ערים, בהן: באר שבע, עתר, בית המרכבות, חצר שועל, רמון ועשן.
בהמשך, בתקופה שלאחר פילוג ממלכת ישראל המאוחדת, ככל הנראה שבט שמעון נטמע בתוך שבט יהודה.
אולם עוד בימי חזקיה שבט שמעון היה עצמאי במידה מסוימת ואנשיו אף הלכו לכבוש נחלה במבוא גדר (כנראה אזור הערבה), ולהכרית עמלקים בהר שעיר.
למעשה, אין במקרא תיאור מדויק של נחלת שבט שמעון וגבולותיה, אלא רק רשימה של הערים המתייחסות לשבט.
רשימה זו מופיעה פעמיים: פעם אחת ב, תוך כדי תיאור נחלת השבטים, ופעם שנייה ב, בסמוך לרשימת היוחסין של שמעון.
כמו כן, מוצאים את רשימת ערי שמעון פעם נוספת, בתיאור מחוז הנגב של שבט יהודה ב.
לדעת כמה חוקרים (אולברייט ואחרים), שלוש הרשימות הן בעיקר שלושה נוסחים של רשימה אחת, והשינויים שביניהם נובעים מטעויות סופרים.
אבל יש כמה שינויים, שאינם מסתברים כטעויות סופרים, ונראה כי שלוש הרשימות משקפות שלושה שלבים בתולדות השבט ונחלתו.
הקדומה ביותר היא כנראה רשימת ערי שמעון עד מלכות דוד ().
רשימת הערים מ, שייכת כנראה לתקופת התרחבות הממלכה בימי דוד או מחציתם הראשונה של ימי שלמה, שאז בני השבט התפשטו מערבה והגיעו עד שָׁרוּחֶן.
בשתי רשימות אלו עדיין יש קיום עצמאי לנחלת שמעון; אבל הרשימה השלישית ב שמבליעה את ערי שמעון בתוך נחלת יהודה, משקפת כנראה את ימי רחבעם, אחרי מסע שישק.
קביעה זו מסתמכת על כך שהעיר שרוחן נהרסה במסע שישק, ולכן היא חסרה ברשימה, וכמו כן, נחלת שמעון התבטלה מבחינה מנהלית וערי שמעון נכללו בתוך מחוז הנגב של ממלכת יהודה, במהלך ארגון הממלכה וחלוקתה למחוזות אחרי פילוג הממלכה והתאוששותה ממסע שישק.
העלמות עצמאותה של נחלת שמעון משתקפת בקריאת אזור ישיבתם בשם נגב יהודה (, ).
שלבים אלו בתולדות השבט, משתקפים כנראה בברכת יעקב ובברכת משה.
ב"ברכת יעקב" נרמז מצבם של שבטי שמעון ולוי, בדברים: "אֲחַלְּקֵם בְּיַעֲקֹב, וַאֲפִיצֵם בְּיִשְׂרָאֵל" ; ואילו בשלב מאוחר יותר המתבטא ב"ברכת משה" , לוי הוא שבט של כהנים (ללא נחלה שבטית), ואילו שמעון לא נמנה בכלל בין השבטים.
מכיוון שיש רק רשימת ערים המיוחסות לשבט, ואין תיאור מדויק של נחלת שבט שמעון, נראה שנכון יהיה לדבר על אזור שבו שכנו בני שמעון בתקופה מסוימת, כנראה בסמיכות לתושבים אחרים, שלא מבני השבט.
בחלק מן היישובים, הם שכנו כתושבי קבע ובישובים אחרים הם ישבו כנוודים למחצה.
התפתחות גדולה באה על אזור שמעון בתקופת ממלכת יהודה, עם פיתוחו ויישובו של הנגב כולו.
לתקופה זו שייכת ההתפשטות הגדולה של שמעון מערבה עד לִמְבוֹא גְדֹר (גרר, לפי תרגום השבעים), וכן הגירת משפחות של שמעון לְהַר שֵׂעִיר, שמימי דוד היה תחת שלטון ישראלי ().
להתפתחות הגדולה של הנגב בתקופה זו, יש עדות במחקר הארכאולוגי והיא באה גם לידי ביטוי בתיאור מחוז הנגב הגדול של יהודה ב:.
אולם מחוז זה מאחד בקרבו לא רק את שמעון אלא גם את חבלי הנגב האחרים, כגון נגב כלב, נגב הירחמאלי ונגב הקיני, שנהפכו כולם לחלק אחיד ובלתי נפרד של יהודה.
נוכחות בני שבט שמעון בנחלת מנשה
נחלת שבט שמעון נמצאת בדרום הארץ, אולם יש עדויות על הימצאות בני השבט בקרב נחלת מנשה.
יש הטוענים, שמכיוון שמרבית בני השבט היו נודדים ורועי צאן, חלק מתהליך נדידתם היה צפונה, בחודשי הקיץ השחונים.
הטענה השנייה, שחלק מבני השבט, נשאר באזור ההתיישבות הראשונית של "בני יעקב", אולם יישוביהם היו מפוזרים, והתקיימו כמובלעות בנחלת מנשה, אך הם שמרו על מסורת השתייכותם לשבט שמעון.
שמעון ולוי נוקמים את אונס אחותם דינה והורגים בתושבי שכם ובוזזים את העיר ().
בפרק זה, מוזכר המושג "בְנֵי יַעֲקֹב", ואכן זה מתאים למחקרו של אדם זרטל, הטוען שבאזור זה התיישבו בתי אב שנקראו "בני יעקב", שבהמשך התיישבו גם במחוזות נוספים.
אלט רואה את הפרשה במסגרת התהליך הכללי של נוודים מן המדבר, שבאים לרעות באזורים מיושבים בעונות השחונות.
הסיפור מתרחש בתקופת הנדודים באזור מנשה, לפני שהתחיל תהליך ההתנחלות.
בין אנשי שכם לבינם, נוצרת מערכת יחסים מורכבת, שמובילה להתקפה על העיר, טבח תושביה וביזת רכושה.
הרשימה אפרים-מנשה-שמעון וההגדרה של שלושת השבטים האלה כ"ישראל", (בניגוד ליהודה ובנימין), מעוררים את הרושם הברור שלדעת הסופר נמנה שמעון על "שבטי הצפון".
המלך יאשיהו נזכר כמי שביצע רפורמה דתית רחבת היקף.
הרפורמה כללה את עקירת פולחן האלילים, וכן ריכוז כל פולחן ה' בירושלים תוך הריסת מקומות הפולחן ברחבי הארץ.
אף על פי שיש להתייחס בהסתייגות מסוימת לספרי דברי-הימים כאל מקור היסטורי, הרי צירופם של שני כתובים אלה, אינו מאפשר לפתור את העניין כלאחר יד.
מסתבר אם כך, שלכותבי אותם פסוקים, הייתה ידיעה על אזור צפוני שבו ישבו אנשי שבט שמעון, ולכן הם מוזכרים יחד עם מנשה ואפרים.
מסורת נוספת על ישיבתם של בני שמעון בישראל נשתמרה גם בספר יהודית, אף על פי שיש מקום לפקפק במהימנות נתוניו.
בספר, אותו מייחסים לתקופה הפרסית, נמצאים רמזים נוספים לקורותיהם של בני שמעון בתקופה מאוחרת יותר.
הספר מייחס את יהודית ואת עוזיה בן מיכא, מראשי בתוליה, עירה של יהודית (שלפי התיאור שכנה באזור דותן ויבלעם) – על שבט שמעון.
בהמשך מתפללת הגיבורה – יהודית, ואומרת: "ה' אלהי אבי שמעון" (יהודית ט, ב).
גם ראש העיר בתוליה, שבה מתרחשת העלילה, עוזיה בן מיכא, מיוחס לשבט שמעון: " ראשי עירם אשר היו בימים ההם עזיה בן מיכא משבט שמעון וחברי בן עתניאל וכרמי בן מלכיאל" (יהודית ו, טו).
מכיוון שכל הכתובים המייחסים את תושבי בתוליה לשמעון, משיחים לפי תומם ואינם מוסיפים דבר לעלילת הספר או למסר שלו, מותר להניח שהם מתבססים על מסורת כלשהי.
שמעון מופיע בתנ"ך, כבנו השני של יעקב, וכמעט בכל הרשימות, בהם נמנים שנים עשר שבטי ישראל, הוא מופיע במקום השני (, ).
בהמשך נפגע מעמדו של השבט.
בברכת יעקב למעשה ניתנת קללה לשבטים שמעון ולוי: "אֲחַלְּקֵם בְּיַעֲקֹב וַאֲפִיצֵם בְּיִשְׂרָאֵל".
בברכת משה, אין שמעון מופיע כלל.
כוחו הראשוני של השבט נפגע, ואנו רואים שבמפקד הראשון שערך משה רבנו במדבר הוא מנה 59,300 איש (), ובמפקד השני שערך משה רבנו במדבר הוא מנה 22,200 איש.
עדות נוספת להתמעטותו של השבט, אפשר ללמוד מרשימת אנשי המלחמה שבאים להמליך את דוד על כל ישראל – מתוך צבא כולל של 325,922 רק 7,100 נמנים עם שבט שמעון.
בספרים במדבר, דברים ושופטים, מוזכרים קרבות רבים באזור הדרום, שכתוצאה מהם, נראה כי שבט שמעון נחלש והצטמצם.
ראשיתו של עם ישראל לוטה בערפל, אבל נראה שלשבטי הדרום היו יחסי קרבה הדוקים, והם פעלו בשיתוף פעולה.
בשבע מתוך עשרים ואחת רשימות השבטים, מופיעים ארבעת בני לאה בראש הרשימה.
דוגמה נוספת ב, ארבעת הבנים מודגשים כקבוצה נפרדת על ידי האות "וו החיבור": " רְאוּבֵן שִׁמְעוֹן לֵוִי וִיהוּדָה".
מדובר כאן בקרב בן שני שלבים, כאשר בשלב הראשון ישראל אמנם מפסיד, אך בשלב הסופי – נוחל ניצחון, אך כנראה במחיר יקר.
העיר חרמה שנמצאת בנחלת שבט שמעון, מוזכרת בקרבות אלה, ונראה ששבט זה שהתנחל באזור הנגב, הוא הנפגע העיקרי.
המכות שהשבט ספג, שבעקבותיהן כמעט הוכחד שבט מישראל, הובילו לקריאה הדרמטית מ: "זָכוֹר, אֵת אֲשֶׁר-עָשָׂה לְךָ עֲמָלֵק".
לסיכום: שבט שמעון ישב בנחלתו רק מספר עשרות שנים.
לאחר השחיקה המצטברת בקרבות נגד הכנענים והעמלקים, נטמעו שרידיו של שבט שמעון בתוך יהודה, באזור שנקרא "נגב יהודה".
אולם חלק מבני שמעון המשיכו לשמור על מסורת שבטית, ובהמשך גם כבשו שטחים במבוא גדר והר שעיר.
גם בממלכת ישראל, נמצאו קבוצות שהמשיכו לשמור על השתייכותם השבטית, והם מוזכרים בימי המלכים אסא ויאשיהו, ולאחר זמן ממושך הם מוזכרים גם בספר יהודית.
שֵׁבֶט מְנַשֶּׁה הוא אחד משבטי ישראל המוזכרים בתנ"ך.
הוא נקרא על שם אבי השבט מנשה, בנו הבכור של יוסף שהיה בן לרחל וליעקב.
יוסף הוא הבכור לבני רחל, ואחיו השני, בנימין, הוא בנה הצעיר.
יעקב בירך את שני בניו של יוסף בברכה ייחודית, מלבד הברכה שבירך מאוחר יותר את יוסף על זרעו יחד עם ברכת שאר בניו של יעקב:
על אף שיוסף העמיד את בניו לפי סדר חשיבותם, את מנשה הבכור מימין יעקב ואת אפרים הקטן משמאלו, החליף יעקב את ידיו וסמך את יד ימינו על אפרים, ואת יד שמאלו על מנשה.
לשאלת יוסף על המעשה, ענה יעקב: .
גם בהוספת הברכה השנייה לבני יוסף, המשיך יעקב להעדיף את אפרים על פני מנשה: .
בעקבות דברי יעקב, המשיך המנהג לברך את הבנים במילים "ישימך א-להים כאפרים וכמנשה" עד ימינו.
גם משה כלל את שני בני יוסף בברכה אחת בפרשת וזאת הברכה, ופירט את שמות שניהם:
הדגל של שבט מנשה היה ציור של ראם ושל מצרים על רקע שחור כצבע שוהם שהיא אבן החושן של יוסף.
לשבט מנשה מקושר חודש תשרי או חשוון.
בספר במדבר, פרשת נשא נזכר נשיא שבט אפרים במדבר: גַּמְלִיאֵל בֶּן פְּדָהצוּר.
בפרשת מסעי נזכר הנשיא חניאל בן אפוד.
בזמן מסעם של בני ישראל במדבר, חנה שבט מנשה לאחר שבט אפרים במחנה שהיה ממערב למשכן.
במפקד שנערך במדבר לאחר יציאת מצרים מנו הגברים מגיל 20-50 בשבט מנשה 32,200 איש.
לאחר 40 שנה של נדידה במדבר, מניינם היה 52,700 איש.
נחלת שבט מנשה הייתה מחולקת לשתי נחלות נפרדות: חצי שבט המנשה שהיה אחד משניים וחצי השבטים שישבו בעבר הירדן המזרחי וחצי המנשה שישב במרכז ארץ ישראל שבעבר הירדן המערבי.
נחלת חצי המנשה שבעבר הירדן המזרחי גבלה בדרומה בנחלת שבט גד, בצפון ובמזרח בארם, בני עמון ואשור ובמערב בשבט דן ושבט נפתלי.
נחלת חצי המנשה שבעבר הירדן המערבי גבלה בצפון בנחלות שבט יששכר, שבט אשר ושבט זבולון, במערב בים התיכון, בדרום בשבט אפרים ובמזרח בנהר הירדן ואדמות שבט יששכר.
ערי מנשה נקראו בשמות המשפחות בשבט.
גלעד, חוות יאיר, ונובח בעבר הירדן; בהר המרכזי הערים כמו שכם, תרצה, חגלה, נועה, ועמק חפר.
משפחות השבט הגדולות מנויות בתנ"ך באופן פזור.
בספרי במדבר ויהושע נמנו שמונה משפחות גדולות יחד: מכיר, גלעד, איעזר, חלק, אשריאל, שכם, שמידע וחפר.
בנפרד הוזכרו גם צלפחד בן חפר ובנותיו, יאיר בן מנשה ונובח.
בדברי הימים א (ז, יד) נמנו עוד כעשרה מבני השבט.
בין בני שבט מנשה הבולטים היו בין היתר יאיר הגלעדי, גדעון בן יואש ו-יפתח הגלעדי ששפטו את ישראל בתקופת השופטים.
בתקופת המלוכה נגבו המיסים משני שבטים אלה במרוכז וירבעם בן נבט היה אחראי בימיו לסבל בית יוסף שבו השתתפו שבט מנשה ושבט אפרים.
שושלת המלוכה של בית יהוא, הייתה משבט מנשה על פי חז"ל.
כאשר מפרשים שיהוא בן נמשי הכוונה יהוא בן המנשי, בחילופי אותיות.
שבט מנשה נחשב במסורת היהודית כאחד מעשרת השבטים האבודים של בני ישראל.
אמנם, בספר דברי הימים ב' פרק ל' מוזכר כי בימי חזקיהו, שארית הפליטה של ממלכת ישראל, כולל שבט מנשה, הוזמנו לירושלים על מנת לחגוג את חג הפסח, ובימי יאשיהו, המקדש משופץ בכסף שנאסף גם "מיד מנשה ואפרים ומכל שארית ישראל" (ל"ד, ט').
מספר מחקרים מהשנים האחרונות מעידים כי ההגליות האשוריות באזור השומרון היו כנראה פחות משמעותיות מהמתואר בספרי מלכים, ונראה שרבים מתושביו נותרו במקומם לאחר הכיבוש האשורי.
בתיאור שיבת ציון בספר דברי הימים מתוארים החוזרים לארץ ישראל כאנשים מהשבטים יהודה, בנימין, לוי, מנשה ואפרים (שני השבטים האחרונים היו חלק מתושבי ממלכת ישראל במקור לאחר פילוג ממלכת ישראל המאוחדת, פרופסורים כמו: מ.ד.
הרטום מפרשים זאת כ:"שרידי עשרת השבטים שהתיישבו בממלכת יהודה"), עם זאת תיאור בני השבטים: מנשה ואפרים אינו מוזכר בתיאור השבים ארצה שבספר עזרא שבו מתוארים שבי ציון כאנשים משבט יהודה, בנימין ולוי (כולל הכהנים).
שְׁבַטְבַּט (שם מדעי: Equisetum) הוא סוג יחיד במשפחת השבטבטיים והוא שייך לצמחים וסקולריים חסרי זרע.
זהו הסוג היחיד הקיים בימינו במחלקת בעלי הפרקים.
באירופה הוא נחשב כעשב שוטה והוא משמש כתרופת סבתא, אם כי יעילותו לא הוכחה.
השבטבט נחשב כמאובן חי כיוון שסוג זה הוא השריד האחרון למחלקת Equisetopsida במערכת השרכאים.
משפחה דומה שכבר נכחדה היא הקלמיטים (Calamitaceae) שממנה נמצאו שרידי מאובנים מתקופת הדבון והפרם, לפני כ-375 מיליון שנה.
שרידים אלה היו מעוצים, הגיעו לגובה של כ-30 מטרים ולקוטר גזע של כמטר אחד.
השבטבט גדל בסביבה לחה, לעיתים אף במים, ומסתפק בחצי-צל.
ענפי השבטבט למיניו מחוספסים הודות לתאים צורניים המצויים באפידרמיס.
אלה גורמים לשחיקת שיניהם של בעלי חיים המנסים לאכול מהם ועל ידי כך מגינים על הצמח.
במהלך האבולוציה למדו מרבית היונקים אוכלי העשב להימנע מאכילת הצמח.
לפי מפרש התלמוד, רש"י, הצמח שימש לשיוף כלי עץ.
מספר מינים מסוגלים ליצור הכלאה לכן חלוקים החוקרים לגבי מספר המינים הקיים בסוג.
ישנה הסכמה על הימצאותם של 15 עד 20 מינים שונים.
בארץ ישראל נפוצים שני מיני שבטבט:
בנוסף נפוץ בגינות הנוי המין האקזוטי שבטבט חורפי (Equisetum hyemale)
שֵׁבֶט לֵוִי הוא אחד משבטי ישראל המוזכרים בתנ"ך.
הוא נקרא על שם אבי השבט: "לוי", בן שלישי ללאה וליעקב.
לפי התורה שבט לוי כולו נבחר לשרת בבית המקדש.
מתוך השבט אהרון ובניו נבחרו לשמש ככהנים, ויתר בני השבט נועדו למלא את תפקידם כלויים.
לפני ייחוס הלוויים, הוקדשו הבכורות מכל משפחות עם ישראל לעבודת הקודש, אך לאחר חטא העגל הועבר התפקיד אל בני שבט לוי שהיה היחיד שלא חטא.
לפי מדרש מאוחר, לא השתתפו בני שבט לוי בעבודות הפרך בתקופת גלות מצרים וניתנה להם רשות לזבוח לאלוהיהם.
שבט לוי הוא היחיד שלא ניתנה לו נחלה בארץ ישראל, אם כי ניתנו לו 48 ערים ברחבי הארץ, ושטח מסוים מסביב לכל עיר.
מאחר ששבט לוי לא קיבל נחלה הוא אינו נכלל לעיתים במניין שנים־עשר השבטים.
במקרים בהם הוא כן נמנה כאחד מהשנים־עשר, מונים את שבטי מנשה ואפרים כשבט אחד: שבט יוסף.
על פי נבואת יחזקאל יזכה גם שבט לוי בעתיד לנחלה בארץ ישראל.
שמות רבים של אנשים משבט לוי נושאים שמות מצריים, ובחלק מהמקרים אף שמות זהים לאלו של דמויות המוכרות ככהני אתון, הקבורים בתל אל־עמארנה.
חוקר המקרא ומצרים העתיקה, דוד שפירא, העריך שנסיבות אלו מצביעות על קשר היסטורי בין שבט לוי לכהניו של אחנתון.
השם לוי-אל מופיע לראשונה במקדש המלך תחותמס השלישי כרנך במצרים, ביחד עם השמות יעקב-אל, ויסף-אל, כשמות של קבוצות אתניות או כשמות של מקומות.
שבט לוי כולל 3 משפחות מרכזיות, בניו של לוי בן יעקב:
משפחת קהת, ממנה יצאו משה ואהרן, שהוא וצאצאיו הם הכהנים.
לוי קיבל ברכה משותפת עם שמעון.
האבן שבחושן שעליה נחרט שמו של לוי היא אבן הברקת.
הדגל של שבט זה היה ציור של אורים ותומים על רקע שליש לבן, שליש שחור ושליש אדום.
לשבט לוי מקושר חודש סיוון.
משה נמנה מבין שבט לוי, אבל אלעזר הכהן היה נשיא השבט.
השבט לא שלח נציג לתור את הארץ עם שנים עשר המרגלים וכן לא נכלל בגזירת ה' של מיתת דור המדבר
בתקופת נדודי עם ישראל במדבר סיני בדרכו לארץ ישראל, כאשר בית המקדש התקיים באופן ראשוני על ידי משכן נייד הניתן לפירוק והרכבה, היה על הלויים תפקיד לפרק ולהרכיב את המשכן, ולשאתו בדרך ממקום למקום.
משפחת קהת נשאה את כלי המשכן - ארון הברית, שולחן לחם הפנים ועוד, ומפאת קדושתם של הכלים נדרשו הקהתים לשאת את הכלים בידיהם, ולא בעגלה, ככתוב: "כי עבודת הקדש עליהם, בכתף ישאו".
משפחות גרשון ומררי, הנושאות את קרשי המשכן ויריעותיו, קיבלו לשם כך עגלות.
בזמן חנייתם של בני ישראל במדבר, חנה שבט לוי במרכז מסביב למשכן ואזור חנייתם כונה בשם מחנה לויה אשר קדושתו הייתה גדולה מקדושת כלל מחנה ישראל ולכך היו השלכות הלכתיות.
אוהליהם של משפחות משה ואהרון היו ממזרח לאוהל מועד במקביל לשבטים, יהודה יששכר וזבולון.
שבטי דגל המזרח, היו הראשונים בסדר המסע וסדר החניה.
אחריהם צעדו שבטי דגל דרום וכן משפחת הקהתי וכלי המשכן.
אוהליהם של בני משפחת הקהתי היו מדרום לאוהל מועד, במקביל לשבטים ראובן שמעון וגד.
במחלוקת קרח ועדתו היה ביטוי לשכנות זו כאשר לסיעתו של קרח חברו דתן ואבירם ואון בן פלת משבט ראובן.
אוהליהם של בני משפחת המררי היו מצפון לאוהל מועד, במקביל לשבטים: דן, אשר ונפתלי.
אוהליהם של בני משפחת הגרשוני היו ממערב לאוהל מועד, במקביל לשבטים: אפרים, מנשה ובנימין.
שבטי דגל המערב היו האחרונים בסדר המסע.
הלויים היו מעובדי בית המקדש יחד עם הכוהנים.
בתקופת דוד ושלמה כשהפולחן היה לבסיס להשפעה ממלכתית, היה ללויים מעמד רם גם בסדרי המשטר.
ללויים היו שני תפקידים עיקריים בבית המקדש:
שוערים - שמירה בשערי המקדש והגפת השערים בסוף היום.
מבין עשרים וארבע נקודות שמירה במקדש, היו עשרים ואחת נקודות מאוישות בידי הלויים, ויתר השלוש אוישו על ידי כהנים.
בזמן הקרבת קורבן התמיד וניסוך המים היו הלווים שרים את המזמור הקבוע לאותו היום, חלק מהלווים היו שרים בפה וחלק אחר היו מנגנים בכלי נגינה.
לזכר אותו שיר תיקנו חז"ל להוסיף בתפילת שחרית 'שיר של יום'.
מלבד שני תפקידים אלה, היו הלויים מסייעים לכהנים בעת הצורך בעבודות שונות במקדש, כגון בשחיטת הקרבן והפשטת עורו.
לוי שנתמנה לתפקיד מסוים - אסור היה לו לעסוק בתפקיד אחר, כך מסופר מר במשנה: "מעשה ברבי יהושע בן חנניה שהלך לסייע בהגפת דלתות אצל רבי יוחנן בן גודגדא.
חזור לאחוריך, שאתה מן המשוררים, ולא מן השוערים".
הגמרא אף קובעת, שלוי "משורר ששיער - במיתה" (חייב מיתה בידי שמים, אם עשה זאת במזיד; אך לא ייהרג בידי בית דין).
לאחר חורבן בית המקדש, נותר כסמל וכזיכרון להיות הלוי משרת בבית המקדש, טקס נטילת ידי הכהנים על ידי הלווים לפני ברכת כהנים.
כמו כן בן לאב משבט לוי פטור מפדיון הבן וכן בסדר העולים בקריאת התורה מקדימים איש משבט לוי בטרם מעלים איש מישראל.
: שבט לוי הוא השבט היחיד שלא זכה לקבל חלק ונחלה בארץ ישראל.
כחלופה לנחלה קיבל השבט 48 ערים שהיו מפוזרות ברחבי הארץ.
הדבר נרמז כבר בדברי יעקב על שמעון ולוי לפני פטירתו: .
הדבר איפשר ללויים למלא את תפקידם בהוראת התורה ברחבי הארץ, כדברי משה לשבט לוי לפני פטירתו: .
ערי הלויים שימשו גם כערי מקלט.
בנוסף, נאסר על שבט הלוי ליהנות מן הביזה והשלל ממלחמות ישראל.
כתחליף לנחלתם בארץ ישראל קיבלו הכהנים והלוויים מתנות כהונה ולוויה.
הכהנים קיבלו 24 מתנות המיוחדות להם, ואילו שאר שבט לוי קיבל מתנה הנקראת מעשר ראשון, עשרה אחוזים מכל יבול הארץ.
יש לציין כי בזמן עזרא הסופר נקנסו הלוויים בשל סירובם לעלות לארץ.
עזרא ציווה על העם שלא להפריש את המעשר הראשון ללויים ובמקום זה לתת את המעשר לכהנים.
עדות נוספת למתנה מיוחדת וחד פעמית שניתנה לשבט לוי אנו מוצאים בספר במדבר: .
שם מסופר על משה רבנו שצווה להעניק לשבט לוי מכס אחד מחמש מאות משלל המלחמה במדיין.
על פי המדרש, ייעודם של שבט לוי כמורי הלכה נקבע על ידי יעקב אבינו.
הייעוד מפורש בתורה בברכת משה רבנו (במשנה תורה) שמעודדת את שבט לוי לעסוק בתלמוד תורה והוראת הלכותיה את בני ישראל.
אף על פי שלפי המקורות בתנ"ך ניתנה משמעות רבה לבני לוי כמורי דת, בדברי חז"ל מובהר שאין הוראת התורה נחלתם הפרטית של בני לוי לבד אלא גם שאר שבטי ישראל מוכשרים ללמד את הלכות התורה.
ואכן במאמרי חז"ל מופיעים גם ציטוטים רבים אודות כישרונם של בני שבט יהודה ושבט יששכר כמורי הלכה.
על פי ספר היובלים, העדיפות של בני לוי כמורים נקבעה על ידי יצחק אבינו.
במדרש הגדול ובכתבי הרמב"ם מתואר יעקב כמי שקבע את ייעודו של שבט לוי כמורי הלכה.
העדיפות נשמרה מימי שלושת האבות עד מתן תורה בתור מנהג, ואחריו נקבע מנהג זה כמצווה.
פרשני המקרא, מצביעים על כך שכבר כאשר תואר במקרא נתינת שמו של לוי, מתוארת קריאת שמו בצורה שונה.
בברכת משה לשבטי ישראל טרם מותו בירך את שבטו, שבט לוי, ביכולת מיוחדת להורות הלכות התורה אל כלל ישראל;.
בתלמוד בבלי מופיעה אמרה בשמו של רבא אודות כישרון בני לוי להורות בתורה;
התלמוד מפרש (מסכת יבמות פו עמוד ב) כי בתקופת המקרא "לא היו מעמידין שוטרין אלא מן הלוים".
המשך חכמה מפרש כי כבר בדור יציאת מצרים התחילה בני לוי בתפקידם זה.
כן מוזכר בסוף ימי דוד המלך שהעמיד שוטרים מבני לוי.
כמו כן בספר דברי הימים מוזכר תפקידם של בני לוי כשוטרים; "וגם בי"ם העמיד יהושפט מן הלוים והכהנים ומראשי האבות לישראל למשפט ה' ולריב".
השבט הסקוטי או קלאן (בגאלית סקוטית: Clann, מילה שמשמעותה המקורית היא "צאצאים") הוא מבנה חברתי המהווה מקור לתחושת זהות ומוצא משותף לתושבים מסקוטלנד ולקרוביהם ברחבי העולם.
לשבטים יש מבנה רשמי של ראשי שבט (Clan Chief - צ'יפים) הרשומים בבית המשפט של הלורד ליון.
כל שבט מתאפיין בשימוש באריג בדוגמת משבצות ייחודית משלו (טארטן) שנקבעה בדרך כלל במאה ה-19, כאשר חברי השבט נוהגים ללבוש קילטים, חצאיות, אבנטים, עניבות, צעיפים ופרטי לבוש אחרים העשויים מהטארטן השבטי כאות לחברות בשבט, או כמדים במקרים מסוימים.
השבטים מזוהים עם אזורים גאוגרפים בסקוטלנד שנשלטו במקור על ידי ראשי השבטים, שהתגוררו בדרך כלל בטירה או בבית אחוזה.
המילה Clann בשפה הגאלית סקוטית משמעותה צאצאים של משפחה.
כל שבט היווה קבוצה גדולה של קרובי משפחה מורחבת, שלכאורה כל חבריה הם צאצאי אב קדמון אחד, ושכל חבריה היו חייבים להישבע אמונים לראש השבט.
השבט גם כלל מספר גדול של משפחות רחוקות יותר שגם הן ראו בראש השבט מנהיגם ומגנם.
שבטים אחרים כמו שבט מקאוולי (Clan MacAulay), שבט מקקינון (Clan Mackinnon) ושבט גרגור (Clan Gregor) טוענים שמוצאם מהמלך הסקוטי קנת מק'אלפין (858-810), שהקים את ממלכת אלבה (סקוטלנד המודרנית).
שבט מקדונלד ושבט מקדוגל (Clan MacDougall) טוענים שהם צאצאי סומרלד, מלך האיים באמצע המאה ה-11, שהיה ממוצא גאלו-נורמני.
מהומות אלו יצרו הזדמנויות למצביאים נורמנים, סקוטים ואנגלים להשתלט על שטחים בסקוטלנד, ואי היציבות של מלחמות העצמאות הסקוטיות הביאה לסקוטלנד מצביאים עם שורשים אנגלו-נורמנים ופלמים שייסדו שבטים כמו שבט קמרון (Clan Cameron), שבט מארי (Clan Murray), שבט צ'יזאם (Clan Chisholm), שבט מנזיס (Clan Menzies) ושבט גראנט (Clan Grant).
המערכת השבטית בהיילנדס שילבה בתוכה את מסורות הירושה הקלטיות/נורמניות כמו גם מסורות מהחברה הפיאודלית הנורמנית.
ראשי שבטים ומלכים זוטרים שלטו באלבה הגאלית תחת ריבונות המלך הגדול (ard rí) ונבחרו על ידי אספה.
מועמד לתפקיד מסוים בדרך כלל מונה על ידי בעל התפקיד הקיים כשהאחרון חש כי מתקרבת שעתו למות.
היורש הנבחר כונה טאניסט (Tanist), או המשנה.
שיטה זו, שנקראת Tanistry, שילבה אלמנט תורשתי עם הסכמת הנתינים, ואף על פי שמאוחר יותר אימצו השבטים את שיטת הירושה הפיאודלית של זכות הירושה (Primogeniture), התמיד רעיון הסמכות המגיעה מהשבט עצמו.
כך הירושה הקולקטיבית של השבט (Dùthchas) נתנה זכות ליישב שטח לו הצ'יפים ובני המעמד הגבוה סיפקו הגנה וסמכות כממונים.
מצד שני וכהשלמה, במקרים שהצדיקו זאת נקבעו סמכויותיו של ראש השבט מצ'רטרים שניתנו לו על ידי הכתר הסקוטי (òighreachd).
בעוד שהשיטה הראשונה הייתה נפוצה יותר בתקופת ימי הביניים, שכיחותה הלכה ודעכה כאשר החוק הסקוטי של השפלה (Lowlands) נעשה יותר ויותר חשוב בעיצוב מבנה השבט.
כדי ליישב ויכוחים פליליים ואזרחיים בתוך השבט שני הצדדים הציגו את המקרה לפני צוות גישור מאצולת השבט שנוהל על ידי הצ'יף.
בדומה לכך, בוויכוחים בין השבטים הצ'יפים שימשו כבאי כוחם של המתווכחים והציגו את המקרה לפני צוות גישור של אצולה משני השבטים שנוהל על ידי צ'יף משבט שכן.
לא הייתה זכות ערעור על ההחלטה שפסקה על פיצויים ושנרשמה בבית משפט מלכותי או מחוזי.
גודל הפיצויים נקבעו עם התחשבות בגילו, התחייבויותיו ומצבו של הקורבן וכן בסוג הפשע.
לאחר ששולמו הפיצויים לא היה ניתן לתבוע שנית את מבצע העבירה.
בשבטים הסקוטים היו שני סוגי קשרים חברתיים שנחשבו לחשובים ביותר: Fosterage (אומנה) ו-Manrent.
בראשון ילדיו של הצ'יף גודלו על ידי חברים נבחרים של אצולה שבטית (באופן מסורתי אחיה של האם, זאת אומרת, הילדים גודלו בשבט אחר).
ילדיו של אותו אדם נשלחו אף הם למשפחה אומנת (שוב, בדרך כלל משפחת אחיה של האם בשבט אחר).
שיטה זו יצרה קשרים חזקים וחיזקה את האחדות הבין-שבטית.
ה-Manrent היה קשר עליו הסכימו ראשי משפחות שביקשו מהצ'יף הגנה על שטחן, על אף שאותן משפחות לא חיו על אדמות האליטה של השבט.
קשרים אלו חוזקו על ידי Calps, מיסי מוות ששולמו לצ'יף כאות לנאמנות אישית על ידי המשפחה כאשר ראש המשפחה נפטר.
התשלום היה בדרך כלל הפרה או הסוס הכי משובחים של המשפחה.
אף על פי שמיסים אלו הוצאו אל מחוץ לחוק ב-1617, התשלומים המשיכו בסודיות.
גם קשרי נישואין חיזקו את הקרבה בין השבטים.
אלו היו בעצם חוזים שכללו חילופי חיות משק, כסף ודמי שכירות.
תשלומי דמי שכירות ו-calps מחברים שחיו על אדמות השבט ותשלומי calps בלבד מאלו שחיו במקומות אחרים נגבו על ידי Tacksmen.
אלו היו אנשי אצולה נמוכה ששימשו כמנהלי אחוזות, חילקו את האדמה, השאילו זרעי תבואה וכלי עבודה, סידרו את העברת הבקר דרומה למכירה ולקחו אחוז קטן מהתשלומים שהם אספו לאצולת השבט.
תפקידם הצבאי החשוב היה גיוס צבא השבט, גם כשהוא היה דרוש ללחימה וגם, לעיתים תכופות יותר, לרגל חתונות או לוויות.
מסוף המאה ה-16 המועצה הסקוטית המייעצת, בהכירה את הצורך לשיתוף פעולה, דרשה ממנהיגי השבטים לספק ערבויות להתנהגותם של כל חברי השבט.
בנוסף ראשי השבט נדרשו להיות נוכחים תקופות ארוכות באדינבורו, דבר שגרם להם להיות בעלי אדמות הרחוקים מאדמותיהם.
עם הגידול בהעברת הבקר דרומה הונם של ה-tacksmen גדל והם החלו לרכוש את האדמות מהאצולה.
הם גם קיבלו אחריות על הערבויות, דבר שהוביל לירידה במקרי השוד ובסכסוכים.
העובדה שהאדמה השייכת לאצולת השבט לא התאימה לירושה הקולקטיבית הובילה לוויכוחים טריטוריאליים וללחימה.
האצולה התמרמרה על כך שאנשי השבט שילמו דמי שיכרות לבעלי אדמות אחרים ושבטים אחרים ניצלו את הוויכוחים הללו כדי להרחיב את שטחם.
היסטוריות שבטיות רבות מספרות על לחימות קשות שנמשכו זמן רב, כמו זו שבין שבט גורדון לשבט פורבס שנמשכה מאות שנים וגרמה למוות של רבים בשני השבטים.
שבטים בחוף המערבי של סקוטלנד התערבו במלחמה בין הגאלים האירים לאנגלים ונוצר מעמד צבאי בשם Buannachan שנלחם באירלנד כשכירי חרב וחי כאצולה נמוכה.
במאה ה-17 החוק יישב יותר ויותר ויכוחים והקרב הבין-שבטי האחרון היה במלרוי ב-4 באוגוסט 1688.
למרות שהאי-סדר דעך בסוף המאה ה-17, קבוצות מורדים שהונהגו על ידי אצולה מורדת שוויתרה על שיטת השבט המשיכו לבצע פשיטות על שבטים אחרים בהן הם גנבו בעיקר חיות משק.
קבוצות אלו גם שימשו כשכירי חרב לשבטי השפלה.
כשמלחמת האזרחים האנגלית פרצה בראשית המאה ה-17 השבטים התחלקו בין תמיכה במלוכה האנגלית לתמיכה בפרלמנט.
עם הרסטורציה של המלך צ'ארלס השני הדת האפיסקופלית הפכה לנפוצה בין השבטים משום שהיא התאימה למבנה ההיררכי של השבט ועודדה צייתנות לסמכות המלכותית.
שבטים אחרים הומרו על ידי מיסיונרים קתולים.
ב-1682 אחיו של המלך צ'ארלס, הדוכס ג'יימס מיורק הקים את הוועדה הממלכתית לפיוס הרמה ששיתפה פעולה עם ראשי השבטים על מנת לשמור על הסדר, וכשהוא הפך למלך ג'יימס השני הוא שמר על פופולריות רבה בין אנשי הרמה.
מסיבות אלו אנשי הרמה המשיכו לתמוך בג'יימס ובשושלת סטיוארט גם כשהיא הודחה מכס המלוכה האנגלית על ידי ויליאם מאוראנז' ב"מהפכה המהוללת".
תמיכתם של רבים מהשבטים הסקוטים, הריחוק שלהם מהרשויות והגיוס הזריז של צבאות השבטים גרמו לכך שהרמה הייתה נקודת הפתיחה של המהומות היעקוביטיות.
באידאולוגיה היעקוביטית הסקוטית, איש הרמה (Highlander) סימל את הפטריוטיות הטהורה כנגד האיחוד המושחת, והחל מ-1689 אפילו אנשי השפלה (Lowlanders) נהגו ללבוש לבוש של אנשי הרמה בצבא היעקוביטי.
זו אחר זו, הממשלות הסקוטיות הציגו את השבטים כפושעים שהיה צריך מדי פעם לשלוח כנגדם משלחות צבאיות כדי לפקח ולהטיל מס עליהם.
ככל שאנשי הרמה נעשו יותר ויותר מזוהים עם יעקוביזם ומרד הממשלה החלה במדיניות של ריסון השבטים, מדיניות שהגיעה לשיאה בדיכוי ברוטאלי לאחר קרב קולודן ב-1746. לאחר ההפסד הצורם של היעקוביטים בקרב זה הממשלה העבירה את חוק האיסור שכלל איסור על אחזקת נשק ועל לבוש, תרבות ואפילו מוזיקה מסורתית של הרמה.
חוק נוסף ביטל את הסמכות הפיאודלית של ראשי השבטים.
עם כישלון היעקוביטיזם ראשי ואצולת השבטים הפכו לבעלי אדמות רגילים והוכנסו לאריסטוקרטיה הבריטית.
אדמות השבט המסורתיות הפכו לסתם עוד הכנסה בשבילם.
מסביבות 1725 אנשי השבטים החלו להגר לאמריקה.
אלו היו אצילים שביקשו לחדש את סגנון החיים שלהם או קורבנות של פשיטות שחיפשו כוח עבודה זול.
דרישה מוגברת בבריטניה לבקר וכבשים הובילה לעלייה בדמי השכירות שגרמה להגירה מסיבית מהרמה שנודעה כפינוי ההיילנדס, דבר שהוביל להתפוררות השיטה השבטית המסורתית.
הפואמות האוסיאניות של ג'יימס מקפרסון בשנות השישים של המאה ה-18 התאימו להתלהבות הרומנטית מה"מרומם" וה"פראי".
למרות שהן לכאורה מספרות על העבר הרחוק, הן החביאו בתוכן הספד לשבטים היעקוביטים והצליחו ברחבי העולם.
הן הוצגו כתרגומן של בלדות עתיקות וכשהתגלה כי לא כך הדבר המוניטין שלהן נהרס, אך לערך האמנותי שלהן היה השפעה רחבה.
לאחר שחוק הלבוש, שהיה חלק מחוק האיסור, בוטל ב-1782, אריסטוקרטים מהרמה הקימו "אגודות רמה" (Highland Societies) באדינבורו, לונדון ואברדין.
מועדונים כמו "האגודה הקלטית" (Celtic Society) של אדינבורו כללו ראשי שבטים מהרמה ומהשפלה שהתעניינו בשבטים.
הצלחתם של הרומנים ההיסטוריים של וולטר סקוט וכן הפאר שליווה את ביקורו של המלך ג'ורג' הרביעי בסקוטלנד בשנת 1822 דרבנו במאה ה-19 עניין בשבטים והתעוררות של התרבות והגאווה הסקוטית.
השפלה הסקוטית מדרום לנהר פורת' הייתה קלטית בריטונית (מלפני תקופת הרומאים).
דרום מזרח השפלה נכבש על ידי האנגלים (Angles), החוף המערבי ואזור גלאווי נכבשו על הידי הנורמנים-גאלים, וב-1034 ממלכת אלבה התפשטה ושמה את כל השפלה חוץ מאזור גלאווי תחת שלטון הגאלים הקלטים.
החל מעלייתו לשלטון של המלך דייוויד הראשון ב-1124 רבים מהדפוסים החברתיים של מזרח סקוטלנד השתנו, במיוחד עם צמיחתן של הערים והתיישבותן של משפחות פיאודליות צרפתיות
תהליך זה היה אמנם איטי מאוד אבל האפקט המצטבר שלו על פני מאות רבות ערער את התרבות הגאלית באזורים שהושפעו, שמאוחר יותר נקראו קולקטיבית בשם השפלה הסקוטית (The Lowlands).
עם זאת, שבטים גאלים אריסטוקרטים רבים נשמרו בצורתם, במיוחד במחוזות גאלווי, קאריק ופייף.
המונח "שבט" עדיין היה בשימוש אצל משפחות השפלה בסוף המאה ה-16, ולמרות שאריסטוקרטים השתמשו יותר ויותר במונח "משפחה", שני המונחים נשארו ברי-חילוף עד המאה ה-19.
עד סוף המאה ה-18 השפלה הסקוטית התמזגה בתוך המערכת הבריטית עם יחסים מסובכים כלפי אנשי הרמה.
האוכלוסייה בשפלה הדרדרה דרסטית בדרום כתוצאה מהמהפכה החקלאית בסקוטלנד במה שנקרא ניקוי השפלה, בה היגרו רבים מבני השפלה.
עם זאת, עם ההתעניינות החדשה בגאלים ועם ביקורו של המלך ג'ורג' הרביעי בסקוטלנד בשנת 1822 הייתה התלהבות מחודשת בקרב אנשי השפלה להזדהות חדשה עם התרבות הגאלית שלהם.
כתוצאה מכך משפחות שפלה ואריסטוקרטים רבים מופיעים כיום ברשימות השבטים עם טארטנים משלהם, וחלקם אף טוענים שהם צאצאי שבטי הרמה.
כתוצאה מהתעוררות זו לרבות מהמשפחות הללו יש כיום אגודות שבטיות משלהם, אתרי אינטרנט וכנסים משפחתיים.
חברות בשבט נקבעת על ידי הצ'יף שיכול לקבל או לדחות את מי שמציע לו את נאמנותו.
היסטורית, השבט כלל את אלו שחיו על אדמות הצ'יף, למרות שחברי המשפחה הקרובה שלו היו חייבים לו את נאמנותם בכל מקום בהם גרו.
עם השינוי בגבולות השבט והגירת משפחות יכול היה השבט לכלול חברים עם שמות משפחה שונים.
הצ'יף יכל להוסיף לשבטו על ידי אימוץ משפחות אחרות, כמו כן הייתה לו הזכות המשפטית להרחיק כל אדם מהשבט, כולל את קרובי המשפחה שלו.
כיום הצ'יף יכול לקבל את כל מי שהוא רוצה או להגביל את החברות בשבט לאנשים עם שם משפחה מסוים.
אלו בעלי שם משפחתו של הצ'יף נחשבים לחברי השבט וכל אחד המציע את נאמנותו לצ'יף על ידי הצטרפות לאגודת השבט שלו או לבישת הטארטן השבטי שלו גם נחשב לחבר שבט, אלא אם צ'יף לא הרשה לאותו אדם או לכל משפחתו להצטרף.