tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות ה-70 המאוחרות עד לשנות ה-80 את רקהה אפפו שמועות כי יש לה קשר רומנטי עם אחד השחקנים הבולטים בבוליווד, אמיטאב באצ'אן, שאשתו, השחקנית ג'איה בדהורי הייתה חברתה הטובה.
רקהה ובאצ'אן לא הגיבו לשמועות אלו, גם כאשר פרצה שמועה שהובילה לסיקור תקשורתי רחב, כי השניים הביאו לעולם ילד ומסרו אותו לאימוץ.
מספר שנים מאוחר יותר הודתה רקהה כי אכן היה לה קשר עם באצ'אן וכי הוא הבטיח לשאת אותה לאישה, אך היא הייתה זאת שוויתרה עליו לבסוף.
נישואיה השניים היו עם איש עסקים ידוע בשנת 1990. הנישואין הסתיימו בגירושין שלוו בריב משפטי ותקשורתי כשמשפחת בעלה יצאה נגדה, כיוון ששנה לאחר הנישואין הוא התאבד.
התקשורת האשימה אותה כי הוא התאבד כיוון שרצתה לעזוב אותו, אך נראה כי הסיבה הייתה הקשיים הכלכליים אליהם נקלע.
בשנת 1996 רקהה ניהלה קשר עם השחקן אקשאיי קומאר, שנגמר לאחר מספר חודשים.
רקהה היא שחקנית מוערכת, וזכתה בהרבה פרסים בטקס פרסי הפילמפייר שהוא מקבילה ההודי לפרס האוסקר האמריקאי.
1980 - השחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "קהובסוראט".
1981 - הפרס הלאומי של הודו על תפקידה בסרט "אומראו היקרה".
1988 - השחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "נישואים צמאי דם".
1997 - פרס פילמפייר לשחקנית המשנה על תפקידה בתור מרשעת בסרט "שחקני המשחק"
2002 - פרס "מפעל חיים" על 36 שנות קריירת משחק בבוליווד.
בשנות האלפיים, קיבלה רקהה ארבעה פרסים על תפקידיה בתור שחקנית משנה בטקסים אחרים.
2001 - פרס שחקנית המשנה על הסרט "זוביידה".
2002 - פרס שחקנית המשנה על הסרט "לבי זקוק לך".
2003 - פרס שחקנית המשנה על הסרט "קוי מיל גאיה".
2005 - פרס על הופעה מיוחדת בסרט "פארינטה".
2006 - פרס "מפעל חיים" על 40 שנות קריירה בטקס אחר בשם Zee Awards.
בנוסף, נפתח אתר מנוע חיפוש על שמה בשם rekha.com, זכות שרק השחקנית אישווריה ראי זכתה לה בהודו.
רקוויאם המלחמה (War Requiem; אופ' 66), הוא יצירה שחיבר המלחין הבריטי בנג'מין בריטן על בסיס טקסט הרקוויאם הקתולי ושירים של וילפרד אוון.
היצירה הולחנה לכבוד הקדשתה מחדש של קתדרלת קובנטרי, ב-30 במאי 1962, לאחר שהקתדרלה המקורית מן המאה הארבע עשרה נחרבה בהפצצות מן האוויר במלחמת העולם השנייה.
רקוויאם המלחמה נחשב לאחת היצירות הגדולות וקורעות הלב שנכתבו למקהלה ותזמורת במאה העשרים, ליצירתו החשובה ביותר של בריטן, ולאחת מהלחנות הרקוויאם החשובות ביותר שהולחנו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-14 בנובמבר 1940, נחרבה קתדרלת קובנטרי העתיקה בהפצצה מן האוויר במסגרת הבליץ על קובנטרי.
לאחר המלחמה הוחלט לבנות קתדרלה חדשה לצד הקתדרלה העתיקה, שהריסותיה נותרו כאנדרטה.
הוועדה האחראית על טקס החנוכה של הקתדרלה הזמינה מבנג'מין בריטן יצירה לכבוד חנוכת הקתדרלה, והותירה לו חירות גמורה בכל הנוגע להלחנה.
בריטן, פציפיסט מובהק, בחר להלחין מיסת רקוויאם, אך בניגוד למקובל, לשלב את הטקסט הלטיני המקורי של הרקוויאם, עם תשעה שירי מלחמה של המשורר האנגלי וילפרד אוון.
אוון, יליד 1893, שירת כמפקד פלוגת רובאים כשנהרג בחפירות בצרפת, בנובמבר 1918, רק שבוע לפני שביתת הנשק של סיום מלחמת העולם הראשונה.
אף כי במותו היה משורר אלמוני, למעשה, הרי בשנים הבאות קנה לו מקום של כבוד והוקרה כאחד ממשוררי המלחמה הדגולים.
בעזרת שילוב בין הטקסט הליטורגי של מיסת הרקוויאם והשירים האנטי מלחמתיים הצליח בריטן ליצור יצירה גדולה ובעלת מסר אנטי מלחמתי מובהק.
הבכורה של רקוויאם המלחמה התקיימה ב-30 במאי 1962 בקתדרלת קובנטרי המחודשת, במהלך החגיגות לרגל חנוכתה שהתקיימה חמישה ימים קודם לכן.
היצירה בוצעה על ידי התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם, בניצוחו של מרדית' דייוויס (בריטן עצמו היה אמור לנצח על הבכורה, אך נאלץ לוותר על התפקיד בשל כאבים בכתפו).
הסולנים בבכורה היו אמורים להיות: גלינה וישנבסקאיה (רוסייה), פיטר פירס (בריטי) ודיטריך פישר-דיסקאו (גרמני), ובכך לסמל אחדות ושלום בין עמי אירופה.
התוכנית לא יצאה לפועל בשל התנגדות השלטונות הסובייטים ליציאתה של וישנבקאיה לקובנטרי (אף שמאוחר יותר התירו לה לצאת להקלטה של הרקוויאם), ההתנגדות הרוסית נודעה רק עשרה ימים לפני הבכורה ולכן קיבלה התר הרפר את תפקיד הסופרן בהתראה קצרה.
הבכורה הוכתרה כהצלחה גדולה וההתלהבות מן היצירה ניכרה מיד, אף שלבקשתו של בריטן לא היו מחיאות כפיים בסיום הביצוע.
הבכורה סוקרה בהרחבה בעיתונים בבריטניה ובחו"ל שהכתירו את היצירה כיצירת מופת עכשווית.
בריטן עצמו התייחס להצלחת היצירה לאחר הבכורה במכתב לאחותו במילים: "אני מקווה שגרמתי לאנשים לחשוב קצת".
על דף השער של הפרטיטורה המודפסת של היצירה ציטט בריטן את וילפרד אוון: "הנושא שלי הוא מלחמה, והצער שבמלחמה/ השירה היא בצער.../ כל שיכול משורר לעשות היום הוא להזהיר."
זמן קצר לאחר הביצוע הראשון של הרקוויאם, הקליט אותו בריטן בביצוע התזמורת הסימפונית של לונדון בניצוחו ובהשתתפות הסולנים המיועדים לבכורה, וישנייבסקיה, פישר-דיסקאו ופירס.
התקליט, שיצא בשנת 1963 נמכר תוך זמן קצר ב-200,000 עותקים, בשעתו מספר ללא תקדים כשמדובר ביצירה של מוזיקה קלאסית.
עוד הקלטה, בביצוע אליזבת זודרשטרום, רוברט טיר ותומאס אלן, עם התזמורת הסימפונית של ברמינגהאם בניצוח סיימון ראטל, מצויה למכירה.
עוד הקליטו את היצירה קורט מאזור, קרלו מריה ג'וליני, ריצ'רד היקוקס, מרטין בראבינס, ג'ון אליוט גרדינר, רוברט שו ומנצחים נוספים.
בשנת 1989 יצא סרט בבימויו של דרק ג'רמן העוסק ברקוויאם המלחמה.
רקויאם המלחמה נכתב לזמרי סופרן, טנור ובריטון, מקהלה, מקהלת נערים, עוגב ושתי תזמורות (תזמורת סימפונית מלאה ותזמורת קאמרית).
מערך הכוחות המוזיקלי הזה מתחלק לשלוש קבוצות, המתחלפות ומשתלבות זו בזו לאורך כל היצירה.
זמרת הסופרן והמקהלה שרות בלווי התזמורת המלאה ואת מהלת הנערים מלווה העוגב.
שתי המקהלות והסופרן מבצעות ביניהן את הטקסט הלטיני של הרקוויאם.
בין קטעי הטקסט משובצים שיריו של אוון בביצוע הטנור והבריטון, בליווי התזמורת הקאמרית.
מוטיב חוזר ונשנה הוא הטריטון של דו ופה#.
שלושה מששת הפרקים מסתיימים בפסוק כוראלי קצר, הפותר דיסוננס זה.
יש אמנם אי-אילו הזדמנויות שבהן נגנים מתזמורת אחת מצטרפים לשנייה, אבל מלוא הכוחות אינם מופיעים בצוותא עד החלק האחרון של הפרק המסיים, כאשר הטנור והבריטון שרים את השורה המסיימת את שירו של אוון, "פגישה מוזרה" (ועכשיו הבה נישן..."), כשהסופרן והמקהלות שרות "Libera me" ("שחררני...")
הרושם הכללי קודר ובריטן מציג את המלחמה כהרסנית וחסרת-תוחלת גם יחד.
זמן ביצוע ממוצע של היצירה הוא כשעה וחצי.
כאמור התזמור של הרקוויאם הוא לשלושה סולנים, מקהלה מעורבת, מקהלת נערים, עוגב, תזמורת קאמרית ותזמורת מלאה.
ההרכב הזה מתחלק לשלוש קבוצות:
קבוצה זו אמורה להיות במרחק מה מן הבמה וכך להישמע מרוחקת.
קבוצה זו שרה חלקים מן הטקסט הליטורגי.
סולני טנור ובריטון ותזמורת קאמרית הכוללת: חליל (מוכפל על ידי פיקולו), אבוב (מוכפל על ידי קרן אנגלית), קלרינט, טימפני, גונג, מצילתיים, תוף בס, תוף סנר, בסון, קרן יער, שני כינורות, ויולה, צ'לו וקונטרבס.
קבוצה זו שרה את שיריו של וילפרד אוון.
קבוצה זו שרה את הטקסט הליטורגי של הרקוויאם.
הקטעים מן הטקסט הליטורגי מופיעים בכתב נטוי, ושיריו של אוון מופיעים בכתב עומד.
הרקוויאם ברה מינור של וולפגנג אמדאוס מוצרט (K.626), הוא יצירה שנכתבה על ידי המלחין בווינה בשנת 1791 בהיותו על ערש דווי, והאחרונה שכתב לפני מותו.
על אף שלא הספיק להשלימה, נחשב הרקוויאם למגנום אופוס של מוצרט וליצירת מופת.
מילותיה של היצירה הן של הרקוויאם הקלאסי - מיסה קתולית המבוצעת לזכרו של אדם שמת.
היצירה כתובה לארבעה סולנים – סופרן, אלט, טנור ובס – מקהלת ארבעה קולות, ולתזמורת מצומצמת המורכבת משתי קרנות בָּסֶט (סוג של קלרינט טנור), שני בסונים, שתי חצוצרות, שלושה טרומבונים, טימפני, כינור ראשון, כינור שני, ויולה וחטיבת בסו קונטינואו (צ'לו, קונטרבס ועוגב).
ביום מותו, ב-5 בדצמבר 1791, השלים מוצרט רק את חלק הפתיחה של היצירה (Requiem aeternam), וכן חלקים מהקיריה.
לקטעי היצירה שבין Dies Irae לבין ה- Confutatis כתב רק את תפקידי הזמרים, אולם הספיק לכתוב לכמה מהכלים את תפקידיהם (לכינורות ולקונטינואו).
בפרק הלקרימוסה הספיק לכתוב רק שמונה תיבות.
ה-Offertorium כלל חלקים מועטים וה-Hostias רק את חלקי השירה.
בשנות ה-60 התגלתה פוגת ה-Amen, ויש מחלוקת האם הייתה צריכה להיכלל ברקוויאם (רוב המלומדים סבורים שכן, וממקמים אותה בסוף ה-Lacrimosa).
היצירה הוזמנה ממוצרט עבור הרוזן האקצנטרי פראנץ פון ואלסאג.
מוצרט קיבל מחצית מהתשלום מראש, ולכן לאחר מותו ביקשה אלמנתו, קונסטנצה, מתלמידיו להשלים את היצירה.
הטוב שבתלמידיו של מוצרט, יוזף פון אייבלר, סירב לעשות זאת, אולם השלים חלק מהדיאס אירה ועד הלקרימוסה.
תלמיד אחר של מוצרט - פרנץ זיסמאייר - השלים את היצירה, אף שמלומדים משערים שזיסמאייר נעזר בסקיצות שמוצרט השאיר אחריו ובעזרתו של המוזיקאי מקסימיליאן שטאדלר.
מוסכם על המלומדים שאילו מוצרט היה משלים את היצירה בעצמו, הייתה היא שונה לחלוטין - ובייחוד הקטע cum sanctis, בו חזר זיסמאייר על התבנית שמוצרט התווה בתחילת היצירה (הקיריה).
הסברה היא כי מוצרט היה ודאי כותב קטע שונה לחלוטין.
עם תום כתיבת היצירה, היא נשלחה לרוזן בזיוף חתימתו של מוצרט.
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20, ניסו מוזיקולוגים אחדים לכתוב השלמות נוספות ליצירה, בידיעה כי זיסמאייר שהשלים את היצירה, לא היה תלמידו הטוב ביותר של מוצרט וככל הנראה הוא לא התכוון שזיסמאייר יהיה זה אשר ישלימה.
על אף היות היצירה אחת הידועות ביצירותיו של מוצרט, נסיבות כתיבתה אפופות מסתורין, ועל כן מיתוסים רבים נוצרו סביב כתיבתה, אשר הובילו לכתיבת המחזה הידוע של פיטר שאפר - "אמדאוס" אשר אף הוסרט ב-1984.
בניגוד לאמונה לפיה היצירה הוזמנה על ידי אדם פלאי עבור הלווייתו של מוצרט עצמו, היצירה הוזמנה על ידי הרוזן פראנץ פון ואלסאג, אשר השתמש בשליח.
היצירה הוזמנה כדי שהרוזן יוכל לטעון שהוא כתבה, ועל כן שילם למוצרט סכום כסף נכבד כדי שיוותר על זכויות היוצרים ויכחיש שכתב אותה.
בניגוד לאמונה לפיה אנטוניו סאליירי השלים את היצירה, היא הושלמה על ידי תלמידו של מוצרט – זיסמאייר, לבקשת אלמנתו של מוצרט, קונסטנצה.
בניגוד לאמונה לפיה היצירה נוגנה בהלווייתו, מוצרט נקבר כנהוג באותה תקופה בקבר קהילתי (קבר אחים) בלתי-מסומן ב-6 בדצמבר 1791 בנוכחות קומץ אנשים.
ב-10 בדצמבר נערך טקס זיכרון לזכרו, אולם לא נוגנה בו היצירה.
בניגוד למיתוס לפיו מרבית היצירה נכתבה על ידי זיסמאייר (בעיקר כל החלקים שאחרי הלקרימוזה), על פי מחקר שערך לווין, 65% מהיצירה נכתבו על ידי מוצרט, לרבות חלקים מסוף היצירה.
רקוויאם גרמני היא אחת מיצירותיו החשובות והמפורסמות של יוהנס ברהמס.
היצירה נשלמה ב-1868, והייתה היצירה הגדולה הראשונה שכתב ברהמס למקהלה ולתזמורת.
זוהי יצירתו הארוכה ביותר של המלחין.
המושג "רקוויאם גרמני" מתייחס לשפת היצירה (שלא כרקוויאם הקתולי, הכתוב בשפה הלטינית).
בניגוד לטקסט המסורתי של הרקוויאם, המתמקד באיומים מפני יום הדין ואזהרות לבני האדם החוטאים לחזור בתשובה, בחר ברהמס בטקסטים המביעים תקווה ונחמה לנשארים ומייחלים לתחיית המתים.
במידה מסוימת קשה אף להתייחס לטקסט כמילות תפילה.
הקטע היחיד הקרוב, מבחינת סגנונו המוזיקלי, למוזיקה הגועשת של ה-dies irae ('יום הדין') המסורתי הוא הקטע בפרק השישי העוסק בניצחון על המוות.
חלקים מן המוזיקה של "רקוויאם גרמני" נכתבו שנים רבות קודם לכן.
לדוגמה, הפרק השני התחיל את דרכו כסקרצו עבור סימפוניה שתכנן ברהמס (ושלבסוף הפכה לקונצ'רטו מס' 1 לפסנתר).
ברהמס ציין פעם כי הרקוויאם קשור קשר עז למותו של ידידו הקרוב רוברט שומאן.
הרקוויאם כתוב בסולם פה מז'ור, ובכך ייחודו כרקוויאם מהבודדים שנכתבו בסולם מז'ורי.
פה מז'ור הוא גם סולם קנטטת האבל אקטוס טרגיקוס מאת באך (מס' 106 ברשימת יצירות באך), שגם היא מבוססת על ליקוט של פסוקים מכתבי הקודש.
הופעת הבכורה של הרקוויאם הייתה ביום שישי הטוב, 1868 בקתדרלה של ברמן (אם כי כמה פרקים בוצעו כמה חודשים קודם לכן בווינה).
הפרק החמישי נוסף כעבור כשנה, וכנראה קשור למות אמו של ברהמס (ומכאן ההתייחסות הספציפית לאם המנחמת, והסולו הנשי).
במקום להלחין את טקסט הרקוויאם הלטיני, כפי שהיה מקובל בקרב המלחינים בזמנו, פנה ברהמס, שהתעניין במוזיקה עתיקה, ובמיוחד בבארוק הגרמני, למסורת הפרוטסטנטית הגרמנית המוקדמת, של תפילת אשכבה בגרמנית המבוססת על מבחר פסוקים מכתבי הקודש הלותרניים (ובמיוחד Musikalische Exequien של היינריך שיץ מ-1636 ו-Actus tragicus של באך).
את הפסוקים בחר ברהמס בעצמו, רובם מן התנ"ך (מפרקי תהילים קכ"ו וישעיהו), ומיעוטם מן הברית החדשה ומבין הספרים החיצוניים.
שמה של היצירה מתייחס ללשון הגרמנית (כלומר, הטקסט הוא גרמני ולא לטיני), אך רבים פירשו אותו בטעות כמתייחס לסגנון או ללאומיות היצירה.
בראהמס, שנמנע במתכוון מכל אזכור של ישו בטקסט, אמר כי בקלות אפשר לקרוא ליצירה 'רקוויאם אנושי'.
'רקוויאם גרמני' כתוב לתזמורת גדולה (הכוללת, בניגוד למנהגו של ברהמס, שני נבלים), עוגב (שלא נכלל ברוב הביצועים), מקהלה בארבעה קולות, שני סולנים - בריטון וסופרן; בהתאם למסורת הרקוויאם, תפקידיהם של הסולנים אינם מרכזיים (הסופרן שרה רק בפרק החמישי, הבריטון רק בקטעים מן הפרקים השלישי והשישי), ובמרכז תשומת הלב עומדת המקהלה.
סגנון היצירה הוא מחווה למוזיקה של הבארוק, עם פוגות מורכבות וציורי מילים אקספרסיביים.
התזמור שמרני - בוודאי בהתייחס למהפכת התזמור שהתרחשה בתקופתו של ברהמס.
אך ברהמס משתמש באפקטים התזמורתיים ביד אמן; בפרק הראשון הכינורות אינם משתתפים, מה שיוצר צבע כהה, עשיר - ויותר מכול, לא מובן מאליו.
ברהמס, שהיה בנו של נגן קרן יער וידע לכתוב לכלי היטב, כלל ביצירה ארבע קרנות (במקור קרן טבעית) ועשה בהן שימוש דרמטי לכל אורך הרקוויאם.
הפרק הראשון, ללא כינורות, נפתח בצלילים נמוכים מאוד, בפיאניסימו, על נקודת עוגב (צליל באס שאינו משתנה).
המקהלה נכנסת במילה Selig (מאושרים, או 'אשרי'), ושרה את המשפט הראשון ללא ליווי, מה שיוצר אפקט של קלות וטוהר.
ברהמס מפרש את הפסוק "הזורעים בדמעה ברינה יקצורו" כאלגוריה לקבורה ולתחיית המתים.
הוא עושה שימוש בחזרה על המילה "רינה" (Freude) בטקסט מתהילים כדי לחזור על מוטיב מוזיקלי אנרגטי יותר, ובכך מעניק לפרק אחידות נושאית.
הנושא העיקרי שלו ("כל הבשר חציר") הוא מעין שיר קודר, המושר תחילה באוניסון.
גם כאן עושה ברהמס שימוש נרחב בנקודת עוגב; לאחר שמושר המשפט לראשונה, מופיע מעבר כלי על נקודת עוגב, עם תפקיד טימפני דומיננטי, תרועות קרן, והכול בקרשנדו עצום.
חטיבתו הראשונה של הפרק בנויה בתבנית A-B-A; הסקציה B היא עדינה יותר (Siehe, ein Ackermann wartet), וכלי המיתר מנגנים בה בפיציקטו כדי לדמות את טיפות הגשם.
לאחר סיום החטיבה הראשונה ישנו קטע פוגטו (דמוי פוגה) על נושא המזכיר תרועת חצוצרה, שדן בגאולה ובתחיית המתים.
פרק זה ניכר במצב רוח פסימי ומהורהר, והוא במבנה רספונסוריאלי - הבריטון מציג את החומר הנושאי, והמקהלה חוזרת על סיומות/מסקנות מתוך החומר הזה.
החרדה והיראה המודגשות בעזרת טרמולו (צלילים מהירים מאוד, הגורמים לאפקט של רעד), מגיעות לשיא בסוף הטקסט הלקוח מתהילים, ובבת-אחת משתנה מצב הרוח, ומשתלטת אווירה של ביטחון ואופטימיות.
הסולם המינורי מתחלף למז'ורי, ומתחילה פוגה, הבנויה כל כולה על נקודת עוגב אחת ויחידה על הצליל רה.
זמר הבריטון מייצג את נפש האדם האבלה והאומללה, אך בפוגה היא מתנחמת בכך, שהמתים חוסים תחת כנפי השכינה המגוננת.
דוגמאות קודמות לפוגה שלמה שיושבת מתחילתה ועד סופה על נקודת עוגב בודדת קיימות בתולדות המוזיקה, אולם הן נדירות מאוד.
מבקרי המוזיקה של זמנו העבירו ביקורת רבה על הפוגה הזו, כנראה, בין השאר, משום שבביצוע הבכורה כיסה נגן הטימפני על כל התזמורת בנגינתו הרועשת את החזרה על צליל נקודת העוגב.
ברהמס התלונן על כך מאוחר יותר.
פרק זה הוא הקצר מכולם, ומיקומו המרכזי מקנה לו משמעות גרעינית במבנה היצירה ובתוכנה.
מכל הפרקים הוא היחיד, שהאווירה השלטת בו היא אופטימית ומאושרת - זאת, כמובן, משום שבפרק זה מתואר גן העדן הנכסף.
זהו הפרק הסולני ביותר ביצירה, והופעתה היחידה של זמרת הסופרן ביצירה.
פרק זה מהווה אתגר טכני לכל זמרת בשל איטיותו, הטסיטורה שלו והפראזות הארוכות שהזמרת נאלצת לשיר ללא נשימה.
הכתיבה הפוליפונית בתזמורת עומדת בניגוד חריף להומופוניה במקהלה.
המקהלה שרה רק את הטקסט "כאיש אשר תנחמנו אימו, כך אנחמכם אני", ואילו הזמרת (המייצגת את האם המנחמת עצמה) שרה את שאר הטקסט.
פרק זה, העוסק בתחיית המתים (כמו הפרק השני), מתחיל בנושא פועם הנותן תחושה של חוסר יציבות (בהתאם לטקסט הפתיחה).
את הבשורה על תחיית המתים העתידית מבשר הבריטון, ואת תקיעת השופר מייצגים כלי הנשיפה ממתכת (כולל טרומבונים, המייצגים באופן מסורתי את המוות).
המוזיקה הסוערת מייצגת את מאבק האיתנים מול המוות, שממנו יוצאים האל והמאמינים כשידם על העליונה; הקרב מסתיים בפוגת הודיה גדולה.
פרק זה חוזר לאווירת הפרק הראשון, ובסופו אף לנושא מן הפרק הראשון - המילה Selig משמשת גם כאן כמילת ציר.
הפרק מסתיים בדימינואנדו ארוך ובצלילי נבל, המסמלים, אולי, את שלוותם של המתים בגן העדן.
הרקוויאם כתוב, כאמור, במסגרת הטונאלית של פה מז'ור - ב-7 פרקים הערוכים בצורת קשת: ישנם קשרים ברורים במגוון מישורים בין הפרקים 1-7, 2-6, 3-5:
הפרקים הראשון והשביעי סובבים סביב המילה Selig, ונושאם הוא השלמה עם המוות.
שניהם כתובים למקהלה ותזמורת, ללא הסולנים.
הפרקים השני והשישי הם פרקים סוערים יותר, העוסקים ביום הדין ובתחיית המתים.
בעיקרון שניהם אף הם למקהלה ותזמורת, למרות שבפרק ה-6 יש לסולן הופעה קצרה, הפרקים הללו בכל זאת מובלים בעיקר על ידי המקהלה.
כמו כן, שני הפרקים הללו מסתיימים בחטיבות פוגאליות מרשימות וכבדות משקל.
הפרקים השלישי והחמישי הם שניהם פרקים סולניים, בהם המקהלה בעיקר מלווה את הסולן (בפרק השלישי, לפחות בהתחלה).
הקשר הטקסטואלי ביניהם ברור: בעוד בפרק השלישי הסולן מחפש את הנחמה, בפרק החמישי הסולנית היא זו שמציעה אותה נחמה מבוקשת.
הפרק הרביעי עומד אפוא במרכז היצירה.
הפרק כתוב בסולם מי במול מז'ור - סולם המייצג באופן מסורתי הבעה מלכותית.
"רקוויאם גרמני" הוא אחת היצירות האהובות ביותר ברפרטואר, וזכה לעשרות רבות של הקלטות.
אחד הביצועים הוותיקים והידועים ביותר הוא של אוטו קלמפרר עם אליזבת שוורצקופף ודיטריך פישר דיסקאו.
ביצוע חדש יותר שהתפרסם הוא הביצוע של הרברט פון קאראיין המנצח על התזמורת הפילהרמונית הווינאית, עם הזמר ז'וזה ון דאם.
ביצועים ידועים אחרים הם זה שבניצוח המנצח האיטלקי קארלו מריה ג'וליני עם התזמורת הפילהרמונית הווינאית והזמרים אנדראס שמידט וברברה בוני, המנצח ההונגרי גאורג שולטי עם התזמורת הסימפונית של שיקגו והזמרים קירי טה קאנאווה וברנרד וייקל וכן זה של סרג'יו צ'ליבידאקה עם התזמורת הפילהרמונית של מינכן.
הקלטות נוספות יצאו תחת ידיהם של המנצחים רודולף קמפה ופריץ להמן.
מבין הביצועים בכלים אותנטיים ידועות במיוחד ההקלטות של ג'ון אליוט גרדינר עם התזמורת המהפכנית הרומנטית, פיליפ הרווחה עם תזמורת שאנז-אליזה וכן של דניאל ראוס עם תזמורת המאה השמונה עשרה.
ביצועים בפסנתרים מהתקופה (עבור הרכבים מצומצמים יותר) כוללים ביצוע בניצוחו של הארי כריסטופרס על "גרסת לונדון" (עם פסנתר בארבע ידיים המחליף את התזמורת), וכן הקלטה של עיבוד מאת ברהמס עצמו, לארבע ידיים בלבד, בביצוע הנס-פטר ווולקר שטנצל.
הבשורה על-פי יוחנן 16, 22
האיגרת אל העברים 13, 14
רקוויאם גרמני – פואמה שפרסם המשורר האנגלי ג'יימס פנטון בשנת 1980, והנחשבת ליצירה הידועה ביותר שלו.
את הטיוטה לפואמה החל פנטון לכתוב בברלין בשנת 1978 כששימש כתב של העיתון "גארדיאן" בגרמניה.
שנה אחר־כך ערך פנטון את הפואמה מחדש ושינה את שמה ל"רקוויאם גרמני", כשם יצירה של בראהמס.
הפואמה הודפסה בחוברת שהדפיס אחיו, טום פנטון, בהוצאת סלמנדר באדינבורו, וזכתה לשבחי מבקרי הספרות.
הפואמה "רקוויאם גרמני" מבוססת על החוויות האישיות שעבר פנטון בגרמניה, ומתארת נסיעה לבית קברות גרמני באוטובוס מיוחד הקרוי "אוטובוס האלמנות" לטקס זיכרון לחללי המלחמה.
הפואמה, הבנויה מתשעה בתים קצרים ומקוטעים, היא קינה על תוצאות המלחמה - קורבנות וניצולים כאחד.
הפואמה היא דוגמה לסוגת השירה שפיתח פנטון המכונה "העלילה הסודית" ("the secret narrative").
סוגה זו תוארה על ידי מוריסון ואנדרו מושן בהקדמה לספר "שירה בריטית מודרנית" במילים אלו: "לעיתים קרובות אנו פוגשים סיפורים שאינם שלמים או שנמנע מאיתנו מידע שבאופן רגיל נחשב חיוני".
כבר בתחילת הפואמה אנו נתקלים ברמז לכך בהתייחסות לחללים בין הבתים כמו החללים החסרים בסיפור שמעבירה הפואמה.
לכן המספר בפואמה מבכר שלא לחשוף פרטים, כשם שהדמויות בפואמה בוחרות שלא לחשוף חלקים מחוויות המלחמה שלהן.
המוטיב המרכזי בפואמה הוא השכחה, ופנטון מצטט בתחילת הפואמה משפט מתוך הספר "לוויתן" של הוגה הדעות תומאס הובס (1651) " דמיון וזיכרון חד המה" ואכן הדמויות בפואמה יוצרות את העבר מחדש על מנת לשכוח את זיכרונות המלחמה.
הבית הראשון של הפואמה מצוטט כמוטו בתחילת הספר שכתב עמוס אילון על תור הזהב של יהדות גרמניה, "The Pity of it All".
בתרגום לעברית שונה שם הספר ל"רקוויאם גרמני", שמה של הפואמה.
להלן הבית הראשון מתוך הפואמה בתרגומו של דני אורבך בתיקונים קלים.
בית ראשון מתוך רקוויאם גרמנילא מה שבנו, כי אם מה שניפצו.
לא הבתים, כי אם הריק שביניהם.
לא הרחובות הקיימים, כי אם אלה שאינם עוד.
אלא מה ששכחת, כי היה עליך לשכוח.
ולהמשיך ולשכוח כל ימי חייך.
ואם יתמזל מזלך תהיה השכחה לטקס.
במהרה תגלי כי אינך לבד.
אתמול הרהיטים כאילו גערו בך.
היום תמצאי את מקומך באוטובוס האלמנות.
רקוויאם גרמני: יהודים בגרמניה לפני היטלר, 1743 - 1933 הוא שמו העברי של ספרו של עמוס אילון.
הספר יצא לאור בארצות הברית ובאירופה בשנת 2002, ובשנת 2004 יצא לאור בישראל בהוצאת דביר, בתרגומו של דני אורבך.
כותרתו של הספר לקוחה מהפואמה "רקוויאם גרמני" מאת ג'יימס פנטון, המשמשת כמוטו לספר.
הספר אינו מחקרי ונושאו נסקר באופן אישי-רגשני דרך קורות חיי האישים המתוארים בו, ולא כרצף של עובדות היסטוריות.
אילון היה עיתונאי מוביל בישראל, והפך לסופר וביוגרף.
בשנותיו האחרונות חי בטוסקנה, עקב אכזבתו ממדינת ישראל.
עם צאתו לאור בישראל עורר הספר עניין רב, ושהה זמן מה ברשימת רבי-המכר.
עם זאת, מבקרים טענו כי הפופולריות הרבה של הספר נובעת דווקא מכך שהוא מוכיח בעיני קוראים רבים את חוסר התוחלת שב"מפעל ההשכלה" ובהשתלבות של היהודים בתרבות הגרמנית.
כתיבתו של אילון מתבטאת בהזדהות עמוקה עם מושאיו, בסלחנות ואף באהדה להתבוללותם של רבים.
הוא לא נרתע מלהביע ביקורת על היהודים השמרנים בגרמניה מחד גיסא, ומאידך על הציונות, שביקרה בחריפות את תחושת הזהות הלאומית-גרמנית של היהודים.
רקוויאם (גרמנית: Requiem) הוא סרט דרמה גרמניה משנת 2006, אודות מיכאלה קלינגר נערה הסובלת מהפרעות נפשיות.
הסרט מתבסס על סיפורה האמיתי של אנליזה מישל, נערה גרמניה קתולית שסבלה מבעיות נפשיות, ואשר מצאה את מותה לאחר אין ספור טיפולים פסיכיאטרים וטקסי גירוש שדים אשר נערכו על ידי נציגי הכנסייה הקתולית באזור מגוריה.
סרט זה מציע הסבר רפואי להזיותיה של גיבורת הסרט, אפילפסיה.
הדמות הראשית מיכאלה קלינגר האמינה לאורך כל העלילה כי היא רדופת שדים, וכי היא אמורה לצום כדי לכפר על חטאי הכמרים הקתוליים השונים.
עם אין ספור טיפולים פסיכיאטריים הגיעו גם טקסי גירוש השדים, טקסים אלה בוצעו לפי בקשת הורי הנערה אשר התייאשו מכל פתרון רפואי, דבר אשר הביא למותה הבלתי נמנע.
הרקוויאם ברה מינור של דבוז'אק (אופוס 89), היא יצירה פרי עטו של המלחין הצ'כי אנטונין דבוז'אק לטקסט הרקוויאם הקתולי.
היצירה מיועדת לתזמורת מלאה, מקהלה ולארבעה סולנים: בס, טנור, אלט וסופרן.
היצירה הוזמנה מדבוז'אק לפסטיבל המוזיקה בברמינגהאם בשנת 1888, אולם בשל העובדה שדבוז'אק היה עסוק באותה עת ביצירות אחרות הוא כתב את הרקוויאם רק שנתיים מאוחר יותר.
היצירה הועלתה על במה לראשונה ב-9 באוקטובר 1891 בברמינגהאם, בניצוחו של המלחין עצמו.
היצירה כבר בהלחנתה נועדה לאולמות הקונצרטים ולא לכנסיות, ואכן ממעטים להשמיע אותה במיסות בכנסיות, אך היא מושמעת רבות בקונצרטים קלאסיים.
היצירה נכתבה לתזמורת גדולה הכוללת:
כלי קשת - כינורות ראשונים ושניים, ויולות, צ'לים וקונטרבסים.
כלי נשיפה - פיקולו, שני חלילים, שני אבובים, שני קלרינטים, קלרינט בס, קרן אנגלית, שני בסונים, קונטרבסון, ארבע קרנות יער, ארבע חצוצרות, שלושה טרומבונים (שני טנור ואחד בס) וטובה אחת.
כלי הקשה - טימפני, טם טם ופעמון.
בנוסף כוללת היצירה מקהלה בת ארבע קולות (בס, טנור, אלט וסופרן) וארבעה סולנים: בס, טנור, אלט וסופרן.
אורך היצירה בביצוע סטנדרטי הוא קצת יותר משעה וחצי.
הרקוויאם של ברליוז (Grande Messe des morts) אופ' 5, היא יצירה מאת המלחין הצרפתי הקטור ברליוז לטקסט הרקוויאם הקתולי.
היצירה הולחנה בשנת 1837, אך נרשמה ברשימת יצירותיו של ברליוז מוקדם יותר (אופ' 5) מאשר הסימפוניה הפנטסטית (אופ' 14) שהולחנה שבע שנים לפניה.
היצירה היא אחת היצירות המוכרות ביותר של ברליוז, ואחת ההלחנות הידועות ביותר למיסת הרקוויאם (ביחד עם הרקוויאם של ורדי ושל מוצרט).
היצירה ידועה בתיזמורה הגרנדיוזי ובעצמתה המוזיקלית.
בשנת 1837 ביקש שר הפנים הצרפתי אדריאן דה גאספרין מברליוז להלחין רקוויאם לזכר חללי מהפכת יולי 1830. ברליוז נענה להצעה ברצון שכן כבר לפני כן חשב להלחין יצירה תזמורתית גדולה.
העבודה על היצירה התעכבה בשל קשיים בירוקרטיים, בין השאר בשל התנגדותו של לואיג'י כרוביני, אך בסופו של דבר הושלמה היצירה.
ביצוע הבכורה הוקדש לזכרו של גנרל שארל מארי דניס דה דאמרמונט שנפל באוקטובר אותה שנה בקרב לכיבוש קונסטנטין.
ביצוע הבכורה נערך לבסוף ב-5 בדצמבר 1837 בניצוחו של פרנסואה האבנק, אחד מגדולי המנצחים הצרפתים של התקופה.
ברליוז סיפר בזיכרונותיו שבאחד הקטעים המורכבים ביצירה (בטובה מירום) הוא נאלץ לתפוס את מקום המנצח לזמן קצר, שכן הנ"ל הניח את שרביטו כדי להריח טבק וכמעט החריב את היצירה.
ביצוע הבכורה נחשב להצלחה וברליוז תוגמל כספית על ידי ממשלת צרפת.
ברליוז המשיך לתקן את הרקוויאם במהלך חייו, התיקון האחרון שלו ליצירה הוא משנת 1867, שנתיים לפני מותו.
ההרכב הנדרש כדי לבצע את הרקוויאם הוא עצום (יותר מ-400 איש) והוא כולל:
מקהלה גדולה של 80 זמרות סופרן ואלט, 60 זמרי טנור ו-70 זמרי בס.
סקיצת כלי קשת של 25 כינורות ראשונים, 25 כינורות שניים, 20 ויולות, 20 צ'לים ו-18 קונטרבסים.
כלי נשיפה מעץ: 4 חלילים, 2 אבובים, 2 קרנות אנגליות, 4 קלרינטים ו-8 בסונים.
סקיצת כלי נשיפה ממתכת ראשית: 12 קרנות, 4 קורניתות ו-4 טובות.
כלי הקשה: 16 תופי טימפני (10 מתופפים), 2 תופי בס, 4 גונגי "טם טם" ו-10 זוגות מצלתיים.
4 קבוצות של כלי נשיפה ממתכת הנמצאות בצידי הבמה או מאחורי הקלעים:
אחת הכוללת: 4 קורניתות, 4 טרומבונים ו-2 טובות.
שנייה הכוללת: 4 חצוצרות ו-4 טרומבונים.
שלישית הכוללת: 4 חצוצרות ו-4 טרומבונים.
רביעית הכוללת: 4 חצוצרות, 4 טרומבונים ו-4 אופיקלדות (מוחלפות כיום בדרך כלל בטובות).
ברליוז ציין שזהו הרכב בסיסי ושמומלץ להכפיל ואף לשלש את המקהלה ואת התזמורת על פי אותו יחס בדיאס אירה, טובה מירום ובלקרימוסה, ובכך להגיע ל-700, 800 קולות (במקהלה בלבד).
היצירה, כמו תפילות רקוויאם אחרות דרמטית ונוגה, והיא יועדה לאולמות קונצרטים יותר מאשר לכנסיות.
אורך היצירה בביצוע ממוצע נע בן 75–90 דקות.
קטעים מפורסמים במיוחד הם הדיאס אירה המתחיל שקט ונוגה והופך לסוער ודרמטי רק בהדרגה, זאת בניגוד למרבית המלחינים שהלחינו רקוויאם (מוצרט וורדי לדוגמה) שפתחו מזמור זה בפתיחה דרמטית; הלקרימוסה בעלת המשקל הא-סימטרי (9/8); והסנקטוס, הקטע היחיד בו יש קול סולו.
הרקוויאם של אוקכם היא רקוויאם שהולחן על ידי יוהנס אוקכם במחצית השנייה של המאה ה-15. יצירה זו היא הרקוויאם המוקדם ביותר המולחן בסגנון פוליפוני ואחד מהרקוויאמים הקדומים ביותר ששרדו עד היום.
זוהי אחת היצירות הידועות של אוקכם והיא ממשיכה להיות מושמעת גם היום.
זמן חיבור היצירה המדויק אינו ידוע.
יש המשערים שהוא הולחן בשנת 1461, שנת מותו של שארל השביעי, שהיטיב עם אוקכם, והיצירה מבטאת אבל עליו.
לעומתם יש המאחרים את זמן חיבור היצירה ל-1483 שנת מותו של לואי האחד עשר, ואף לזמן מאוחר מכך, קרוב למותו של אוקכם עצמו.
טקסט הרקוויאם הזה שונה מהטקסט הרגיל של הרקוויאם הקתולי.
המזמור דיאס אירה נעדר, ובמקומו מופיעים שני מזמורים אחרים.
מכיוון שהסנקטוס, האגנוס דאי והטקס לא מופיעים ביצירה, רווחת הסברה שהרקוויאם לא גמור.
מקומות ריקים שנשארו בקודקס בו הופיעה היצירה מסוף המאה ה-15, יכולים להעיד שברקוויאם היו חלקים נוספים שלא היו בפני המעתיק או שהיו במצב לא קריא, בכל מקרה, חלקים אלו אם היו - אבדו.
היצירה הולחנה לארבע קולות ויש בה חמישה פרקים.
הסגנון של היצירה הוא צנוע, כנראה בשל התפיסה שכך יאה למיסת אבל.
כל אחד מהפרקים הולחן במנגינה שונה, ובכך שונה המיסה הזו ממיסות אחרות שהלחין אוקכם.
כל אחד מהפרקים משתמש בווריאציה על מנגינת המזמור הגרגוריאני המוכר למזמור זה, גם זה חריג ביחס ליצירות אחרות של אוקכם.
הרקוויאם של פורה ברה מינור, אופ' 48, היא יצירה מוזיקלית פרי עטו של המלחין הצרפתי גבריאל פורה, על בסיס הרקוויאם הקתולי בשינויים שונים.
היצירה הולחנה בין השנים 1887–1900, ויצאה לאור בהדרגה.
הרקוויאם היא אחת היצירות הידועות ביותר של פורה, בייחוד האריה "Pie Jesu" לסופרן, הכלולה ביצירה.
הקטע הראשון מן הרקוויאם שפורה הלחין הוא ה"ליברה מה", אותו כתב ב-1887, אך כלל אותו רק בגרסה משנת 1889. הסיבה שפורה הלחין את הרקוויאם איננה ידועה.
מלחינים הלחינו רקוויאם בשל הזמנה של לקוח או לזכר נפטר קרוב.
פורה כתב את היצירה ללא הזמנה מאף אחד וללא הקדשה לאיש.
כשנשאל על כך אמר פורה: "הרקוויאם שלי לא הולחן לצורך כלשהו...
להנאה, אם מותר לי לקרוא לזה כך".
הוא המשיך ואמר שהוא התכוון שהביצוע הראשון של הרקוויאם יהיה בלוויה של חבר קהילה מסוים.
חלק מהחוקרים משערים שאולי מות אביו בשנת 1885 ומות אמו ב-1887 (לאחר שכבר התחיל בכתיבת היצירה) הביאו אותו לכתוב את הרקוויאם.
הגרסה הראשונה של הרקוויאם, שכללה חמישה פרקים בלבד (הליברה מה, שכבר הולחן, לא נכלל בגרסה זו) בוצעה לראשונה ב-16 בינואר 1888, בטקס לוויה בכנסיית מדלן בפריז, שם עבד פורה כמנצח המקהלה ונגן העוגב.
לאחר הטקס פנה הכומר לפורה ואמר לו שהרפרטואר במדלן עשיר דיו, ואין צורך בחידושים הללו.
גרסתו הראשונה של הרקוויאם הולחנה לתזמורת קאמרית קטנה.
בשנת 1890 הוציא פורה מהדורה מעודכנת של הרקוויאם בתוספת שני פרקים: ליברה מה והוסטיאס וכן הרחבות בפרקים הקיימים, גם מהדורה זו נכתבה כיצירה קאמרית.
במקביל, בין השנים 1889–1890 נכתב עיבוד של היצירה לתזמורת מלאה.
לא ידוע אם העיבוד נכתב על ידי פורה עצמו או על ידי אחד מתלמידיו.
ביצוע הבכורה של הרקוויאם בגרסתו האחרונה היה ב-12 ביולי 1900, בארמון טרוקדרו הישן בפריז, בזמן התערוכה העולמית, בניצוחו של פול טפנל.
פורה הופתע מהצלחת הרקוויאם, כפי שכתב באחד ממכתביו באוקטובר 1900: "מבצעים את הרקוויאם שלי בבריסל, נאנסי, מרסיי ובקונסרבטוריון בפריז!
בהלווייתו של פורה, בשנת 1924 בוצע הרקוויאם בגרסתו התזמורתית המלאה.
המילים ברקוויאם של פורה הן בעיקרן המילים של הרקוויאם הקתולי, אך פורה ערך בהן שינויים.
הבולט ביותר הוא ההשמטה של הדיאס אירה, שברקוויאמים מסורתיים הוא אחד החלקים העיקריים והארוכים.
פורה הוסיף קטעים שאינם נכללים תמיד במיסה: "ליברה מה" ו"אין פארדיסום".
חלקים אלה לקוחים מתוך טקס הקבורה שנערך לאחר המיסה, לפני שהגופה מונחת באדמה.
בחלק מן הקטעים שינה פורה את הטקסט שינויים קלים, אך באופרטורה ערך שינויים של ממש: השמיט ושינה משפטים והוסיף "או" בפתיחה ו"אמן" בסוף.
בראיון משנת 1902 אמר פורה שמטרתו הייתה "להתרחק מהשביל המבוסס, אחרי כל השנים בהם ניגנתי בלוויות!
המוזיקה של הרקוויאם רגועה ושקטה יחסית להלחנות אחרות של הרקוויאם.
פורה התייחס לכך וטען שהיצירה שלו "נשלטת מתחילתה ועד סופה ברגש מאוד אנושי של אמונה במנוחת עד."
היא נעדרת את הגרנדיוזיות והדרמטיות שיש ברקוויאמים של ורדי ושל ברליוז, אלא השלמה ומוות מתוך אושר.
דבר זה ניכר גם בהשמטה של הדיאס אירה, המזמור המתאר את אימת יום הדין.
הרקוויאם יועד להשמעה בכנסייה, ולא בקונצרטים.
לכן, הסגנון שלו לא כולל את המודולוציות וההרמוניות המתקדמות שאפיינו את יצירותיו של פורה כבר באותה התקופה.
היצירה כוללת שבעה פרקים הבנויים באופן סימטרי, בשתי יחידות סביב הפרק הרביעי Pie Jesu.
שלושת החלקים הראשונים מהווים יחידה אחת וכוללים מוטיב חוזר הנמצא בשלושתם.
המוטיב הזה חוזר ב Offertoire בסולו של הבריטון: "Fac eas Dominae de morte transire", וב Sanctus בתפקיד הסולו של הכינור.
לכל פרק ביחידה הראשונה ישנו פרק מקביל ביחידה השנייה.
הפרק הראשון, Introit et Kyrie מקביל לפרק החמישי, Agnus Dei.
אפשר לראות סימן להקבלה בחזרה על קטע מפתיחת ה Introit, בסיום ה Agnus Dei.
הפרק השני, Offertoire מקביל לפרק השישי, Libera Me.
שני הפרקים הללו נוספו בשלב מאוחר בהלחנה, ככל הנראה סביב 1893. נראה שפורה יצר מבנה סימטרי במקור, ושמר עליו בהמשך ההלחנה.
הפרק השלישי, Sanctus, מקביל לפרק השביעי, In Paradisum.
שני הפרקים רגועים ויש בהם קו מלודי מרחף בודד מעל גלי ארפג'ו.
אלה גם הפרקים היחידים בהם יש סולו של כלי מיתר: סולו כינור ב Sanctus, וסולו ויולה ב In Paradisum.
ביצוע של היצירה לוקח כ-35 דקות.
גרסתו הראשונה של הרקוויאם כוללת: מקהלה של כ-40 גברים ונערים, סולן סופרן (ילד) ותזמורת הכוללת: נבל, טימפני, עוגב וכלי קשת (כינור סולו, ויולה, צ'לו וקונטרבס).
הגרסה הקאמרית המעודכנת הוסיפה להרכב הזה: סולן בריטון, שתי חצוצרות, ארבע קרנות ושלושה טרומבונים.
בנוסף, במהדורה השנייה פורה מאפשר הרכב של מקהלה מעורבת ושימוש באישה כסולנית סופרן.
הגרסה התזמורתית כוללת: מקהלה מעורבת (של ארבעה קולות), שני סולנים (סופרן ובריטון) ותזמורת הכוללת: שני חלילים, שני קלרינטים, ארבע קרנות, שני בסונים, שתי חצוצרות, שלושה טרומבונים, עוגב, טימפני וסקצית כלי קשת מלאה.
הרקוויאם של מיכאל היידן (Missa pro defuncto Archiepiscopo Sigismondo או Missa pro Defunctis) בדו מינור, MH 155, היא יצירה פרי עטו של המלחין האוסטרי מיכאל היידן, לטקסט של הרקוויאם הקתולי.
הלחנה זו של הרקוויאם השפיעה על מוצרט, כאשר כתב את הרקוויאם שלו.
הרקוויאם הולחן על ידי מיכאל היידן בשנת 1771, לזכרו של הארכיבישוף זיגמונד פון שכרטנבאך.
היצירה הוקדשה לארכיבישוף זיגמונד, אך גם ביתו של היידן, אליסיה ג'וזפה, נפטרה באותה השנה וכנראה האבל עליה היווה לו השראה.
הרקוויאם בוצע לראשונה בינואר 1772 בזלצבורג.
ההרכב הנדרש לביצוע הרקוויאם הוא מקהלה מעורבת, ארבעה סולנים (סופרן, אלט טנור ובס), ותזמורת הכוללת: סקיצת כלי קשת (כינורות ראשונים ושניים, צ'לים, ויולות, וקונטרבסים.
המנגנים בבאסו קונטינואו), 4 חצוצרות, 2 בסונים, 3 טרומבונים וטימפני.
זמן ביצוע ממוצע של הרקוויאם הוא כ-40 דקות.
לאופולד מוצרט ובנו וולפגנג אמדאוס מוצרט נכחו בשלושת הקונצרטים הראשונים שבהם בוצע הרקוויאם.
ניכרת השפעת הרקוויאם של מיכאל היידן על הרקוויאם של מוצרט, הדמיון בין היצירות ניכר בעיקר בפתיח ובאופרטוריום.
הרקוויאם של ג'נקינס היא יצירה פרי עטו של המלחין הוולשי קארל ג'נקינס, המתבססת על מילות הרקוויאם הקתולי.
היצירה בוצעה לראשונה בשנת 2005 ויצאה באלבום "Requiem" מאותה השנה, יחד עם יצירה נוספת: "In These Stones Horizons Sing".
הרקוויאם של ג'נקינס הולחן בשנת 2005, הוא בעיקרו מבוסס על הטקסט המסורתי של הרקוויאם, בהשמטת חלקים.
בנוסף, שילב ג'נקינס ברקוויאם שירי האיקו יפניים העוסקים באבל.
הרקוויאם הולחן למקהלה, תזמורת מלאה הכוללת גם כלים יפניים מסורתיים, לרבות שאקוהאצ'י סולן, ובנוסף סולנית סופרן ונער סולן (בפאי ישו).
היצירה בוצעה לראשונה בקתדרלת סאת'ק בביצוע התזמורת הפילהרמונית של קזחסטן המערבית, בניצוחו של המלחין, בשנת 2005.
היצירה הוכנסה לאלבום שיצא באותה השנה, והיא מהווה את עיקרו של האלבום.
האלבום יצא בהוצאת EMI Classics.
היצירה: "In These Stones Horizons Sing" (באבנים אלו אופקים שרים), היא יצירה שהולחנה על ידי ג'נקינס בשנת 2004 לפתיחת מרכז המילניום בווילס ובוצעה לראשונה ב-29 בנובמבר באותה שנה.
היצירה כוללת מילים בוולשית ובאנגלית ומחולקת לארבעה חלקים קצרים יחסית.
ביצוע ממוצע של היצירה לוקח 10-15 דקות.
הרקוויאם של לויד ובר הוא יצירה פרי עטו של המלחין הבריטי אנדרו לויד ובר למילות הרקוויאם הקתולי.
זו היצירה הגדולה המפורסמת ביותר של לויד ובר שאיננה מחזה זמר.
והיא אחת ההלחנות המודרניות החשובות למיסת הרקוויאם.
היצירה, שיצאה בשנת 1985 זכתה בתחילה להצלחה ולפרסים, אולם כיום ממעטים להשמיע אותה בשלמותה בשל ההרכב הגדול שהיא דורשת, אולם הקטע המפורסם ממנה: "פאי ישו" המשולב עם ה"אגנוס דאי", מושמע לעיתים קרובות וזכה לגרסאות כיסוי.
הרקוויאם הולחן בשנת 1984–1985 והוקדש לזכרו של ויליאם לויד ובר, אביו של אנדרו לויד ובר, שנפטר בשנת 1982. בנוסף למות אביו, קיבל לויד ובר השראה לכתיבת הרקוויאם מכתבה שקרא על ילד מקמבודיה שעמד בפני הדילמה להרוג את אחותו שזנתה או להתאבד, וכן מותו של עיתונאי שראיין את לויד ובר.
היה זה אתגר בשביל לויד ובר להלחין יצירה "רצינית", כאשר עיקר עיסוקו היה במחזות זמר פופולריים.
ביצירה ניכרות השפעות פופ, אולם היא מורכבת ביחס לשאר יצירותיו של לויד ובר.
המנצח בבכורה, ולאחר מכן בהקלטת הרקוויאם היה לורין מאזל, הסולנים היו: פלאסידו דומינגו, שרה ברייטמן (אשתו של לויד ובר באותה העת) ופאול מילס קינגסטון.
ההקלטה הראשונה של הרקוויאם, בניצוחו של מאזל, זכתה בפרס גראמי ליצירה הקלאסית הטובה ביותר לשנת 1986. הקטע המפורסם ביותר ברקוויאם הוא ה"פאי ישו", שגם מילות ה"אגנוס דאי" שולבו בו, והוא זכה לגרסאות כיסוי של אמנים רבים.
למרות הצלחתו, ממעטים לבצע את הרקוויאם בשלמותו באולמות הקונצרטים כנראה בשל ההרכב הגדול שהוא דורש ומורכבותו.
ברקוויאם ניכרות השפעות פופולריות, אולם הוא נחשב למורכב משאר יצירותיו של לויד וובר.
הוא נחשב לאחד הרקוויאמים המודרניים החשובים, לצד הרקוויאם הפולני של קשישטוף פנדרצקי שיצא בגרסתו הראשונה באותה העת.
לויד ובר עשה שימוש בטקסט הלטיני של הרקוויאם, אולם הוא לא הקפיד על חלוקת הקטעים המסורתית.
כך למשל החלק הראשון של הסנקטוס הוא חלק מן האופרטוריום, אך ההושענא, שמהווה באופן מסורתי חלק מן הסנקטוס נמצאת בחלק נפרד.
כך גם הפאי ישו והאגנוס דאי שולבו זה בזה לקטע אחד.
הקטע פאי ישו הוא הקטע הידוע ביותר ביצירה הוא משלב בין הפאי ישו לבין האגנוס דאי מן הטקסט המקורי של הרקוויאם בצורה כזו:
הפאי ישו זכה לגרסאות כיסוי רבות, לדוגמה של: אנה נטרבקו, שרה ברייטמן, שרלוט צ'אורץ', מריה אוסמונד וג'קי אבנצ'ו.
לביצוע היצירה נדרשת מקהלה מעורבת של ארבע קולות.
שלושה סולנים: סופרן, טנור וטרבל (בביצוע הבכורה בוצע על ידי ילד).
כלי נשיפה ממתכת - 4 קרנות, 3 חצוצרות ו-4 טרומבונים.
כלי הקשה - טימפני, תוף סנר, תוף בס, 3 שלישים (קטן בינוני וגדול), מצילה, מצילתיים, תוף מרים, גלוקנשפיל, קסילופון, פעמונים צינוריים, פעמון עץ, בלוק עץ, תופי קונגה, מאראקס, 3 גונגים (קטן, רגיל וגדול), רוטוטום, מרימבה ומערכת תופים.
כלי מקלדת - פסנתר (מוכפל על ידי צ'לסטה), סינתיסייזר (DX7) ועוגב.
כלי קשת - נבל, כינורות, צ'לי וקונטרבסים.
הרקוויאם ברה מינור של ברוקנר (WAB 39) היא יצירה פרי עטו של המלחין האוסטרי אנטון ברוקנר לטקסט הרקוויאם הקתולי.
היצירה, שהולחנה בשנת 1848 היא אחת היצירות המוקדמות ביותר של המלחין, וככל הנראה הניסיון המוקדם ביותר שלו לכתוב יצירה תזמורתית גדולה.
היצירה לא זכתה מעולם להצלחה גדולה והיא נחשבת לאחת היצירות הנשכחות של ברוקנר ולהלחנה נשכחת של הרקוויאם.
בשנת 1848 היה ברוקנר תלמיד מוזיקה ונגן עוגב לעת מצוא במנזר סנט פלוריאן.
באותה השנה נפטר חברו הקרוב פרנץ זיילר, ובצוואתו הוריש לברוקנר פסנתר מסוג בזנדורפר.
ברוקנר הלחין רקוויאם לזכרו של זיילר, שבוצע לראשונה ביום השנה לפטירתו, ב-15 בספטמבר 1849, במנזר סנט פלוריאן.
הייתה זו אחת היצירות המוקדמות ביותר של ברוקנר בן ה-24, וככל הידוע, היצירה התזמורתית הגדולה הראשונה שלו.
היצירה לא זכתה להצלחה גדולה, וגם לאחר פרסומו של ברוקנר, כמה עשרות שנים לאחר מכן, היא לא נחשבה לאחת מיצירותיו החשובות.
עד היום היצירה לא מבוצעת תכופות באולמות הקונצרטים ולא זכתה למספר הקלטות מרשים.
עם זאת, ביצירה ניכרות יכולת שליטה בתזמורת ובשלות מוזיקלית מרשימה.
ברוקנר עצמו, שהיה בעל ביקורת עצמית מפותחת, התייחס ליצירה זו שנים לאחר מכן במילים: "לא רע!".
היצירה כתובה בסגנון של "קלציזם וינאי" וניכרות בו השפעות של כרוביני ובעיקר של מוצרט.
זמן ביצוע ממוצע של היצירה הוא כ-35 דקות.
הרכב היצירה הוא ארבעה סולנים (סופרן, אלט, טנור ובס), מקהלה מעורבת של ארבע קולות ותזמורת הכוללת: 3 טרומבונים, קרן אחת, סקיצת כלי קשת ועוגב.
הרקוויאם של סן-סנס, אופ' 54 הוא יצירה פרי עטו של המלחין הצרפתי קאמי סן-סנס לטקסט הרקוויאם הקתולי.
היצירה הולחנה בשנת 1878 ולא נחשבת לאחת מהיצירות החשובות של סן-סנס.
קאמי סן-סנס לא היה אדם דתי, אולם בשל בעיות כלכליות הוא עבד כנגן עוגב בכנסיית מדלן בפריז, בסוף שנות השבעים של המאה ה-19. בשנת 1877 נפטר אלברט ליבון, שהיה מעריץ של סן-סנס, ובעזבונו הוריש למלחין 100,000 פרנק בתנאי שיכתוב רקוויאם לזכרו.
סן-סנס קיבל את ההצעה בשמחה, שכן הכסף שחרר אותו מתלות בכנסיית מדלן.
הוא כתב את היצירה בברן, שם שהה במשך שמונה שבועות באותה השנה, והיא בוצעה לראשונה ב-22 במאי 1878, יום השנה לפטירתו של ליבון, בכנסיית סן-סולפיס בפריז.
ביצוע הבכורה של הרקוויאם לא הכה הדים ולא דווח בעיתונות.
הרקוויאם מתקשר גם לטרגדיה האישית של סן-סנס.
שישה ימים לפני ביצוע הבכורה של הרקוויאם נהרג אנדרו, בנו הבכור של סן-סנס בן השנתיים וחצי לאחר שנפל מחלון, ושבועות ספורים לאחר מכן נפטר בנו השני, שהיה בן חצי שנה, ממחלה.
הרקוויאם לא נחשב לאחת היצירות המפורסמות של סן-סנס והוא לא מבוצע תכופות, עם זאת הרקוויאם זכה לכמה הקלטות וביצועים.
הרקוויאם של סן-סנס, בניגוד לרקוויאמים אחרים בני התקופה כמו הרקוויאמים של ברליוז, ורדי ודבוז'אק, כתוב לתזמורת קטנה ובניגוד לרקוויאם של פורה כולל את כל מזמורי הרקוויאם.
דבר זה הופך את הרקוויאם לאחד הרקוויאמים היחידים מן התקופה הרומנטית שנועד ללוויות של ממש בכנסיות, ולא לאולמות הקונצרטים.
היצירה הולחנה למקהלה מעורבת בת ארבע קולות, לארבעה סולנים (סופרן, אלט, טנור ובס) ולתזמורת הכוללת: 4 חלילים, 2 אבובים, 2 קרנות אנגליות, 4 בסונים, 4 קרנות יער, 4 נבלים, טימפני, עוגב וסקיצת כלי קשת (כינור ראשון וכינור שני, ויולות, צ'לי וקונטרבסים).
הרקוויאם של דיריפלה, אופ' 9, הוא יצירה פרי עטו של המלחין הצרפתי מוריס דיריפלה לטקסט הרקוויאם הקתולי, בהשמטת מזמור הדיאס אירה.
היצירה נכתבה בשלושה תזמורים שונים: לעוגב וקולות, לעוגב תזמורת קאמרית וקולות ולעוגב, תזמורת מלאה וקולות.
הרקוויאם יצא בשנת 1947 בהוצאה של אוגוסט דוראן, והוא נחשב ליצירתו הידועה ביותר של דיריפלה.
הרקוויאם הוזמן מדיריפלה על ידי ממשלת צרפת של וישי בשנת 1941, אולם כתיבתו התארכה, ובשנת 1944 כשנפלה צרפת של וישי היצירה לא הושלמה עדיין.
דיריפלה סיים לכתוב את הרקוויאם בסופו של דבר בשנת 1947 והוציא את תוויו לאור בהוצאת אוגוסט דוראן.
היצירה הוקדשה לזכר אביו של דיריפלה.
ביצוע הבכורה של הגרסה התזמורתית הגדולה התרחש ב-2 בנובמבר 1947 בפריז, על ידי התזמורת הלאומית של צרפת, בניצוחו של רוז'ה דזורמיה.
בעת שהוזמנה ממנו היצירה, עבד דיריפלה על סוויטה המורכבת ממוטיבים הלקוחים ממזמורים גרגוריאנים.
דיריפלה שילב את הרעיונות מסוויטה זו ברקוויאם.
הרקוויאם מתבסס על הלחנים הגרגוריאנים של המזמורים הכלולים בו ומפתח אותם, כמעט כל התמות ברקוויאם לקוחים מהמזמורים הגרגוריאנים.
דבר זה יוצר לרקוויאם אופי מיוחד.
בהשראת הרקוויאם של פורה, השמיט דיריפלה מן הרקוויאם שלו את מזמור הדיאס אירה העוסק ביום הדין, ומהווה באופן מסורתי חלק מרכזי ברקוויאם.
דיריפלה אמר שהשמטה זו נועדה ליצור אופי הרהורי ונוגה יותר לרקוויאם.
דיריפלה צירף לרקוויאם מזמורים שאינם חלק הכרחי מן המיסה: הליברה מה והאין פארדיסיום, שני קטעים אלו גם נחשבים לקטעים נוגים ומהורהרים ולא "מפחידים" כמו הדיאס אירה.
ביצוע ממוצע של היצירה אורך כ-40 דקות.
היצירה הולחנה על ידי המלחין עצמו בשלושה תזמורים שונים, בכולם יש עוגב, מקהלה מעורבת של ארבע קולות ושני סולנים: מצו סופרן ובריטון.
בגרסה הראשונה ההרכב כולל תזמורת מלאה, עוגב וקולות אנושיים, בגרסה השנייה התזמורת מוקטנת ובגרסה השלישית יש רק קולות אנושיים ועוגב.
הגרסה הראשונה היא זו שהתפרסמה בשנת 1947 שתי הגרסאות האחרות פורסמו על ידי המחבר בשנת 1961. בגרסה לתזמורת סימפונית מלאה תפקיד העוגב מצומצם למדי; בגרסה עם תזמורת מוקטנת תפקיד העוגב משמעותי יותר, ובגרסה לעוגב ומקהלה ללא תזמורת תפקיד העוגב הוא הגדול ביותר, ונחשב קשה ווירטואוזי.
ההרכב של הגרסה הקטנה כולל (בנוסף לעוגב ולקולות): 3 חצוצרות, נבל, טימפני וסקציית כלי קשת (כינור ראשון ושני, ויולות, צ'לי וקונטרבסים).
למלחין הצ'כי יאן דיסמאס זלנקה מיוחסות ארבע הלחנות למיסת הרקוויאם הקתולית.
רק הרקוויאם ברה מז'ור (ZWV 46), שהוא הרקוויאם המאוחר ביותר המיוחס למלחין עודנו מושמע כיום.
הרקוויאם ברה מז'ור נחשב לאחת מהלחנות הרקוויאם החשובות ביותר מתקופת הבארוק.
הרקוויאם בדו מינור (ZWV 45) ככל הנראה מיוחס לזלנקה רק בטעות והוא משל מלחין אחר.
שני הרקוויאמים הנותרים (רקוויאם ברה מינור, ZWV 48, נכתב ככל הנראה ב-1731; רקוויאם בפה מז'ור, ZWV 49, הולחן לפני 1730) הם כנראה כן משל זלנקה, אך נחשבים ליצירות נשכחות ביותר וכמעט ואינן מושמעות.
הרקוויאם ברה מז'ור הולחן בשנת 1733, לזכרו של אוגוסט השני מלך פולין והנסיך הבוחר של סקסוניה שנפטר באותה השנה.
הרקוויאם כתוב לתזמור עשיר בהרבה בהשוואה לרקוויאמים האחרים המיוחסים לזלנקה וליצירות אחרות בנות התקופה.
סגנונו של הרקוויאם חריג בכך שבניגוד לרקוויאמים אחרים המפגינים עצב, הרקוויאם הזה נכתב במז'ור וקטעים רבים בו נשמעים אפילו עליזים ואנרגטיים.
הרקוויאם נחשב לרקוויאם החשוב ביותר של זלנקה וליחיד שמושמע רבות.
הרקוויאם נכתב לארבעה סולנים (סופרן, אלט, טנור ובס), למקהלה ולתזמורת הכוללת: 2 חלילים, 2 אבובים, צ'אלומאו , 2 בסונים, 2 חצוצרות, 2 קרנות, טימפני, סקיצת כלי קשת (כינור ראשון ושני וויולות) ובאסו קונטינואו.
מלבד הרקוויאם ברה מז'ור, מיוחסים לזלנקה עוד שלוש הלחנות למיסת הרקוויאם.
על הרקוויאם בדו מינור (ZWV 45) ישנה מחלוקת אם הוא משל זלנקה, וחוקרים רבים סוברים שהוא משל מלחין אחר.
שני הרקוויאמים האחרים זוכים להסכמה רבה יותר שהם משל זלנקה, אך גם על יחוסו של הרקוויאם ברה מינור (ZWV 48) לזלנקה יש המערערים.
הרקוויאם ברה מינור, ZWV 48, נכתב ככל הנראה ב-1731, לארבעה סולנים (סופרן, אלט, טנור ובס), מקהלה ותזמורת הכוללת: שני חלילים, שלוש חצוצרות, שני אבובים, שני בסונים, צ'אלומאו, כלי קשת ובאסו קונטינואו.
הרקוויאם בפה מז'ור, ZWV 49, הולחן לפני 1730, לארבעה סולנים (סופרן, אלט, טנור ובס), מקהלה, לכינורות, ויולות ועוגב.
הרקוויאם בדו מינור הולחן כנראה בשנת 1737 לזכרו של יוזף הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שנפטר יותר מעשרים מ-25 שנים לפני כן.
הרקוויאם אבד, התגלה בפראג בשנת 1980 ובוצע לראשונה מאז היעלמותו בשנת 1984. מאז מציאת הרקוויאם קיימת מחלוקת על ייחוסו לזלנקה, זאת בשל השוני הסגנוני הבולט בין רקוויאם זה ליצירות אחרות פרי עטו של זלנקה, שבולט כבר מפתיחת הרקוויאם.
חוקרים שונים הציעו לייחס רקוויאם זה למלחינים שונים בני התקופה.
עם זאת, אין חולק על איכותו המוזיקלית של הרקוויאם ועל היותו הלחנה מרשימה של המיסה.
הרקוויאם הולחן לארבעה סולנים (סופרן, אלט, טנור ובס), למקהלה ולתזמורת הכוללת: שלוש חצוצרות, כינורות, ויולות ובאסו קונטינואו.
רקוויאם (Requiem) הוא אלבומה הראשון של להקת המטאל הסימפוני אטרניטאס.
האלבום יצא בשנת 2000. האלבום הוא הלחנה בסגנון מטאל את הטקסט הליטורגי של הרקוויאם הקתולי, וכל המילים שבו בלטינית (למעט הקיריה).
האלבום הוא פרי יוזמה משותפת של אניה מלכאו ואלכסנדר הוזינגר שבשנת 1999 החליטו ליצור גרסת מטאל לרקוויאם הקתולי.
הטקסט הליטורגי של הרקוויאם הוא טקסט המתאים לאופי סצנת המטאל הסימפוני שכן הוא, ובעיקר המזמור דיאס אירה, מלא בתיאורים אודות יום הדין הנורא, הוא מתקשר למוות ושייך למסורת ארוכה של הלחנת מוזיקה קלאסית.
הפרויקט המשותף של מלכאו והוזינגר יצא כאלבום בשנה שלאחר מכן וזכה להצלחה.
בעקבות הצלחת האלבום הוקמה להקת אטרניטאס, כדי להופיע עם שירי הפרויקט.
רקוויאם לחבר שלי (Requiem for my friend), היא יצירה פרי עטו של המלחין הפולני זביגנייב פרייזנר המבוססת על הרקוויאם הקתולי.
החבר לו מוקדשת היצירה הוא הבמאי קשישטוף קישלובסקי, שהיה ידיד קרוב של פרייזנר, ופרייזנר אף הלחין כמה מהפסקולים של סרטיו.
היצירה יצאה בשנת 1998 באלבום הנושא את שמה, יחד עם יצירה נוספת: "חיים" (Life).
שתי היצירות בעלות מוטיבים משותפים, והן מהוות ביחד יצירה אחת וגדולה יותר.
האלבום הוא היצירה הגדולה הראשונה של פרייזנר שאיננה פסקול, לאחריה הלחין כמה יצירות נוספות.
האלבום מורכב משני חלקים, רקוויאם וחיים.
בין שני החלקים יש קשר המתבטא בסגנון דומה ואף בנושא ה"לקרימוסה" החוזר בשניהם לקראת סוף היצירה.
ניתן לראות באלבום כולו יצירה אחת העוסקת במוות ובחיים.
אלבום זה היה הניסיון הראשון של פרייזנר לכתיבת יצירה גדולה שאיננה פסקול, אלא נועדה לביצוע באולמות קונצרטים.
היצירה כולה כתובה בסגנון נוגה.
פרייזנר מרבה להשתמש ביצירה זו קטעים ארוכים בהם ניתן לשמוע רק הד של תווים קודמים.
האלבום בשלמותו, כיצירה אחת, בוצע לראשונה ב-1 באוקטובר 1998 בתיאטרון הגדול בוארשה , עם המקהלה והתזמורת של סינפוניה וארשוביה.
בכורה מחוץ לפולין התקיימה ב-19 במרץ 1999 ברויאל פסטיבל הול בלונדון, בביצוע תזמורת ה-BBC.
בכורה ישראלית התבצעה על ידי התזמורת הסימפונית חיפה בזמן פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה בשנת 2005.
הקטע הידוע ביותר מן האלבום הוא ה"לקרימוסה", החוזר בשני החלקים של האלבום.
הקטע זכה לאזכור בסרט עץ החיים, של טרנס מאליק.
פרייזנר סיפר שלו ולבמאי קשישטוף קישלובסקי הייתה תוכנית לבנות קונצרט שיספר סיפור חיים של אדם, הם תכננו לבצע את בכורת הקונצרט באקרופוליס באתונה.
התוכנית לא יצאה לפועל בשל פטירתו של קישלובסקי בשנת 1996. פרייזנר הלחין כמה קטעים לקול ולעוגב שהושמעו בהלווייתו של קישלובסקי, והוא החליט לפתח אותם לרקוויאם.
התוצר היה הרקוויאם לחבר שלי, שהוקדש לקישלובסקי והלחנתו הסתיימה בשנת 1998.
הרקוויאם לחבר שלי מתבסס על הטקסט הליטורגי הקתולי, אך עורך בו שינויים.
לדוגמה: הדיאס אירה ברקוויאם לחבר שלי כולל רק חלק קטן מהמזמור הליטורגי, ואף בשינוי סדר: הבית המתחיל במילים 'רקס טרמנדה' בתחילה, והבית המתחיל במילים 'דיאס אירה' רק בסוף.
היצירה גם כוללת שינויים בסדר בין חלקי הרקוויאם: הלקרימוסה, שנמצאת בסוף הדיאס אירה הועברה לסוף הרקוויאם כולו.
ברקוויאם יש תשעה פרקים והוא נכתב להרכב של עוגב, שישה סולנים: (סופרן, קונטרה טנור, שני זמרי טנור, בס וילד השר בסופרן), מקהלה ותזמורת קאמרית (חמישיית מיתרים וכלי הקשה).
היצירה חיים נכתבה מעט אחרי הרקוויאם ונועדה להשלים אותו.
היצירה מחולקת לארבעה חלקים: "התחלה", "גורל", "אפוקליפסה" ו"נספח".
ה"התחלה" כוללת קטעים אינסטרומנטליים בלבד.
ה"גורל" כולל קטע בלטינית מספר קוהלת (שיר הזמן, בתחילת פרק ג').
ה"אפוקליפסה" כוללת קטעים שונים בלטינית מחזון יוחנן ואת הלקרימוסה הלקוחה מסוף מזמור הדיאס אירה.
גם ביצירה חיים יש תשעה פרקים והיא נכתבה להרכב של שני סולנים (סופרן וקונטרה טנור), קול, מכשיר הקלטה (לאפקטים מוזיקליים), פסנתר סולן, סקסופון אלט סולן, תזמורת גדולה (שישים כלים) ומקהלה גדולה (כארבעים זמרים).
הרקוויאם של ראטר הוא יצירה פרי עטו של המלחין הבריטי ג'ון ראטר המבוססת על הרקוויאם הקתולי.
ראטר בחר להשתמש בטקסט הליטורגי של הרקוויאם, אך להשמיט את החלקים העוסקים ביום הדין, במיוחד מזמור הדיאס אירה, ובמקומם להכניס שני מזמורי תהילים.
הרקוויאם של ראטר נחשב לאחד הרקוויאמים החשובים של המאה העשרים ולאחת מהלחנותיו החשובות ביותר של ראטר.
הרקוויאם של ראטר הולחן בשנת 1985 והוקדש לאביו של המלחין שנפטר באותה השנה, פרק אחד מהיצירה (מזמור כ"ג מתהילים), הולחן על ידי ראטר כבר בשנת 1974 אך ראטר החליט לכלול אותו ברקוויאם.
הופעת בכורה חלקית של הרקוויאם התבצעה ב-14 במרץ 1985 בכנסייה הפרסביטריאנית פרימונט בסקרמנטו ובכורה מלאה התקיימה ב-13 באוקטובר באותה השנה בכנסייה המתודיסטית בדאלאס שבטקסס.
היצירה זכתה להצלחה מידית, בחצי השנה הראשונה לאחר הבכורה של היצירה בוצעה היצירה יותר מ-500 פעמים בארצות הברית בלבד.
בשל האופי הנוגה אך המנחם של הרקוויאם, הוא היה ליצירה המוזיקלית המועדפת שבוצעה בטקסי הזיכרון הרבים שהתקיימו בארצות הברית לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
ג'ון ראטר, בהשראת הרקוויאם של פורה והרקוויאם של דיריפלה, בחר להשמיט מן הטקסט הליטורגי של הרקוויאם את מזמור הדיאס אירה, וקטעים נוספים העוסקים בפחד מהמוות ומיום הדין.
במקום קטעים אלו הוסיף ראטר, בהשראת הרקוויאם הגרמני של יוהנס ברהמס שני מזמורי תהילים המשולבים בין פרקי הרקוויאם: מזמור ק"ל ("שיר המעלות ממעמקים") ומזמור כ"ג ("מזמור לדוד ה' רועי לא אחסר").
סגנונה של היצירה נוגה, מהורהר ומנחם ולא דרמטי ומפחיד כמו ברקוויאמים אחרים.
היצירה הולחנה לעוגב, סולנית סופרן, מקהלה של ארבע קולות ותזמורת.
ישנן שתי גרסאות ליצירה אותן הוציא המלחין, אחת להרכב של תזמורת מלאה ומתאים לאולמות הקונצרטים ואחת לתזמורת קאמרית קטנה ומתאים לטקסי לוויה בכנסיות.
Out of the deep ("ממעמקים"; מזמור ק"ל)
הרקוויאם של פון סופה ברה מינור היא יצירה מוזיקלית פרי עטו של המלחין האוסטרי פרנץ פון סופה לטקסט הרקוויאם הקתולי.
הרקוויאם של פון סופה הוא אחת מן היצירות החשובות ביותר של פון סופה, אך כמרבית יצירותיו של המלחין, למעט מספר אוברטורות, היא לא מושמעת רבות.
פרנץ פון סופה היה ידוע בעיקר בהלחנותיו לאופרה, אולם הוא רצה לקחת חלק גם בהלחנת מוזיקה דתית.
את הרקוויאם שלו סיים להלחין בשנת 1855 לזכר חברו, במאי ומנהל התיאטרון פרנץ פוקורוני שהיה פטרון של פון סופה וסייע לו בכסף וקשרים; הרקוויאם הולחן ובוצע חמש שנים לאחר מותו של פוקורוני.
נוסף להקדשה זו, הוסיף פון סופה לפרטיטורת הרקוויאם הקדשה לאפיפיור באותה עת, פיוס התשיעי שהיה בחיים באותו הזמן.
הקדשה נוספת זאת לדמות כה מרכזית מעידה על יומרתו של פון סופה, שהיה מלחין צעיר יחסית באותה התקופה.
הרקוויאם בוצע לראשונה בכנסיית הפיאריסטים בווינה, ב־22 בנובמבר 1855, יום השנה לפטירתו של פוקורוני.
בכורת הרקוויאם הייתה הצלחה, אולם כבר זמן קצר לאחר הבכורה התפרסמו ביקורות שליליות על הרקוויאם והוא ירד מהבמות.
הביצוע האחרון של היצירה עד לזמננו היה בשנת 1901 ולאחר מכן אבדה הפרטיטורה של היצירה.
הפרטיטורה נמצאה בשנת 1988 בספריית וינה, ומאז הרקוויאם מבוצע מדי פעם וזכה אף לכמה הקלטות.
הרקוויאם הולחן בסגנון איטלקי שנחשב למיושן בעת הלחנתו.
השימוש בסגנון זה היה אחד הדברים שבגינם זכה רקוויאם זה לביקורות קשות.
סגנון הרקוויאם עליז יחסית ולא דרמטי ומפחיד כרקוויאמים אחרים שהולחנו באותה התקופה כרקוויאם של ברליוז ושל ורדי.
גם הרכב היצירה צנוע יחסית.
מבחינות אלו הרקוויאם מזכיר דווקא הלחנות מהתקופה הקלאסית, בעיקר הרקוויאם של אנטוניו סליירי.
ביצוע ממוצע של היצירה אורך כ-75 דקות.
ביצוע היצירה דורש ארבעה סולנים (סופרן, אלט, טנור ובס), מקהלה בת ארבעה קולות המונה לפחות 64 זמרים (פון סופה מציע אפשרות להכפיל את מספר הזמרים במקהלה), ותזמורת הכוללת:
כלי קשת - 24 כינורות, 8 ויולות, 6 צ'לי ו-6 קונטרבסים.
כלי נשיפה מעץ - 2 חלילים, 2 אבובים, 2 קלרינטים ו-2 בסונים.
כלי נשיפה ממתכת - 4 קרנות, 2 חצוצרות ו-2 טרומבונים.
כלי הקשה - מערכת של שלושה תופי טימפני.
רקאו (בפולנית: Raków) הוא כפר במחוז קיילצה שבפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
רקאו נוסד בשנת 1569, והיה למרכז של קלוויניזם ואריאניות.
בתקופה זו הוענקו ליישוב זכויות עיר.
בחלוקת פולין בסוף המאה ה-18 נכלל היישוב בתחום אוסטריה, ולאחר מכן, נכלל בתחום פולין הקונגרסאית.
בשנת 1869 נטלו הרוסים מהיישוב את מעמדו העירוני, עקב מרד ינואר.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-1,500 יהודים, רוב תושביו, והתקיימה בו פעילות של הבונד, של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות, אשר הפעילו ביישוב תנועות נוער וקיבוצי הכשרה.
בתחילת 1940, תחת הכיבוש הגרמני, רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, אליו הועברו יהודים נוספים מהסביבה.
ב-28 באוגוסט 1942 גורשו כל יושבי הגטו שבכפר לגטו ינדז'יוב, ומשם שולחו ב-16 בספטמבר 1942 למחנה ההשמדה טרבלינקה.
רקוויאם העולם היא יצירה קלאסית בקנה מידה גדול שכתב המלחין הבריטי ג'ון פולדס.
היצירה מכונה רקוויאם, אך היא לא מורכבת ממילות הרקוויאם הקתולי אלא מלברית שערכה אשתו של המלחין, מוד מקארת'י, ועניינה זיכרון לנופלי מלחמת העולם הראשונה ותפילה לשלום.
היצירה בוצעה במשך ארבע שנים ברציפות (1923-1926) ביום שביתת הנשק של סוף מלחמת העולם הראשונה (11 בנובמבר) בטקס הזיכרון של הלגיון הבריטי המלכותי, ולאחר מכן נשכחה ובוצעה שוב רק בשנת 2007.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה היה המלחין ג'ון פולדס בלונדון.
הוא התגייס לצבא בשנת 1914 אך שוחרר ממנו בטענה שיוכל לשרת את האומה טוב יותר על ידי בידור החיילים במוזיקה.