tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברטון פיתח בעצמו שיטת נגינה דמוית נגינת-פסנתר על הוויברפון, תוך שימוש בארבעה מקלות-הקשה שיוצרים צליל עשיר ואקורדים דמויי-פסנתר.
רבים למדו ממנו וחיקו אותו לאחר מכן.
הוא היה אחד מחלוצי סגנון הפיוז'ן ואחד התורמים העיקריים לפיתוח נגינה בדואט בג'אז.
הוא נחשב גם לאחד המורים הנערצים במכללת ברקלי למוזיקה והעמיד דורות של תלמידים.
ברטון הוא אחד מההומוסקסואלים המוצהרים הבודדים בצמרת הג'אז העולמי.
ליציאתו מהארון בגיל כארבעים לא הייתה השפעה ניכרת על הקריירה שלו.
ברטון "נחשב לאחד מנגני הג'אז הגדולים בכל הזמנים ומגדולי נגני הוויברפון בפרט."
ברטון הוא יליד העיר אנדרסון באינדיאנה.
בגיל שש התחיל לנגן במרימבה ובוויברפון, בכוחות עצמו.
לאחר מכן, בגיל 16, למד לנגן פסנתר תוך האזנה לביל אוונס, סאני רולינס וג'ים הול שהשפיעו, לדבריו, גם על גישתו לוויברפון (ולא, למשל ויברפוניסטים כמילט ג'קסון או ליונל המפטון).
בגיל 17 כבר הקליט את תקליטו הראשון כשהוא מלווה את גיטריסט הקאנטרי האנק גארלנד.
בשנת 1960 החל את לימודיו במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון והתיידד עם המלחין והמעבד מייקל גיבס.
לאחר שסיים את חוק לימודיו ופיתח ראשית קריירה חזר ללמד במכללה והיה חבר צוות המורים של ברקלי מ-1971 ועד פרישתו ב-2004. הוא התחיל כפרופסור, היה דקאן וסיים בעשר שנות כהונה כסגן נשיא.
בתחילת הקריירה העצמאית שלו עבר לנשוויל וניגן עם דמויות בסצנת הקאנטרי המקומית כסקסופוניסט בוטס רנדולף, הגיטריסטים האנק גרלנד וצ'ט אטקינס והפסנתרן פלויד קרמר.
בין השנים 1964–1966 הקליט והופיע עם רביעיית סטן גץ.
באלבומיו מאותן שנים (Tennessee Firebird ,Time Machine) ניכרת השפעה של מוזיקת קאנטרי ופולק.
בשנת 1967 יצר רביעייה משלו יחד עם הגיטריסט לארי קוריאל, המתופף רוי היינס והבסיסט סטיב סוולו.
אלבומה הראשון של הרביעייה, Duster שילב אלמנטים של מוזיקת קאנטרי ורוק אנד רול ונחשב לאחד ממבשרי ה"פיוז'ן".
לאחר פרישתו של קוריאל מההרכב ניגנו עמו גיטריסטים שונים, בהם פט מתיני, ג'ון סקופילד ואחרים.
בשנת 1968 הכתיר אותו המגזין דאון ביט כ"איש הג'אז של השנה" (הצעיר ביותר שזכה בתואר) וב-1972 זכה בפרס גראמי הראשון שלו.
באותה שנה החל את שיתוף הפעולה הזוגי ארוך הטווח שלו עם הפסנתרן צ'יק קוריאה.
השניים, ביניהם "שידך" מפיק חברת התקליטים ECM, מנפרד אייכר, זכו על ששת אלבומיהם בפרסי גראמי ב-1979, 1981, 1997, 1999 ו-2009. "שניהם חשו שאפשרויות האלתור שלהם הן אינסופיות".
שיתופי הפעולה של ברטון כוללים אמנים מגוונים ובהם קרלה בליי, ראלף טאונר, קית' ג'ארט, הרבי הנקוק, בי בי קינג, אברהרד וובר, סטפן גרפלי, אסטור פיאצולה ומספר אמנים מיפן, מדינה בה הוא מרבה להקליט ולהופיע (בהם מקוטו אוזונה וטייגר אוקושי).
בתחילת שנות התשעים יזם יחד עם נגן הקלרינט אדי דניאלס פרויקט הנצחה ומחווה למוזיקה של בני גודמן וליונל המפטון (קלרינטן וויברפוניסט שפעלו בשנות השלושים והארבעים).
ויליאם גארי ביוסי הוא שחקן קולנוע אמריקאי מועמד פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 1978 על תפקידו בתור באדי הולי בסרט "סיפורו של באדי הולי".
ביוסי נולד בבייטאון שבטקסס לאם אירית סיידי וירג'יניה ולאב אמריקאי דלמר לויד ביוסי.
החל להתעניין לראשונה במשחק כאשר למד באוניברסיטת פיטסבורג, לאחר מכן עבר ללמוד באוניברסיטת אוקלהומה ולא סיים בהצלחה יתרה.
ביוסי התעסק במוזיקה לתקופה קצרה והיה מתופף עבור מספר להקות, עבד בין היתר עם ליאון ראסל .
היה שותף בלהקת "קארפ" שהוציאה אלבום אחד.
ביוסי התחיל את קריירת המשחק שלו בטלוויזיה ובמספר הפקות קולנוע קטנות כשהבולטת הייתה סרט הביכורים של מייקל צ'ימינו "חזיז ורעם", שם שיחק לצידם של קלינט איסטווד וג'ף ברידג'ס.
התגלה לראשונה בדרמה המוזיקלית "כוכב נולד" משנת 1976, ברברה סטרייסנד שכיכבה והפיקה את הסרט התרשמה מכישוריו ונתנה לו את תפקיד בובי ריצ'י המנהל של זמר הרוק המצליח ג'ון האוורד (קריס קריסטופרסון).
בשנת 1978 שידרג ביוסי את מעמדו כשגילם את דמותו הביוגרפיות של הזמר פורץ הדרך באדי הולי בדרמה הביוגרפית "סיפורו של באדי הולי".
ההופעה המשובחת הקנתה לביוסי מספר פרסי מבקרים ואת פרס באפט"א לשחקן הצעיר המבטיח ביותר, האקדמיה לא התעלמה והעמידה אותו לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
באותה שנה מוצלחת שיחק גם בסרט הגלישה הקלאסי של ג'ון מיליוס "יום רביעי הגדול".
לאחר שנעלם למספר שנים, חזר ביוסי לתודעה ב-1987 במותחן הפעולה "נשק קטלני" בתפקיד מר ג'ושוע יד ימינו של ברון הסמים "הגנרל" פיטר מק'ליסטר.
במהלך שנות ה-90 שיחק ביוסי במספר רב של סרטי פעולה, מהופעותיו הבולטות היו בתור קריל מפקד הספינה המושחת בסרט הפעולה "מצור ימי", סוכן האפ.בי.
איי אנג'לו פאפס שותפו של ג'וני יוטה (קיאנו ריבס) במותחן "נקודת פריצה", פיטר קייס הסוכן המיוחד של מחלק הסמים בסרט האימה הבדיוני "הטורף 2" וקפטן צ'ורץ' מפקד היחידה של חייל העלית המיושן טוד (קורט ראסל) בסרט הפעולה העתידני "חייל קטלני".
ביוסי הופיע בשני מותחנים בולטים "הפירמה" של סידני לומט בו גילם את החוקר הפרטי אדי לומקס ו"כביש אבוד" של דייוויד לינץ' בתור ביל אביו של המכונאי פיט דייטון (בלת'זר גטי).
השתתף בעיבוד ההוליוודי הקומי של טרי גיליאם לרומן "פחד ותיעוב בלאס וגאס" בדמות שוטר המקוף שעוצר את ראול דיוק (ג'וני דפ).
ב-2006 שיחק רופא יהודי-אמריקאי בסרט הפעולה הטורקי הגזעני מעורר המחלוקת "עמק הזאבים: עיראק".
בשנת 2014 השתתף ביוסי בעונה ה-14 של תוכנית המציאות הבריטית "האח הגדול VIP" שם זכה במקום הראשון.
בשנת 1968 נישא לשחקנית ג'ודי הלקנברג; נולד להם בן, השחקן ג'ייק ביוסי ב-1971. השניים התגרשו ב-1990, לאחר 22 שנות נישואין.
בשנת 1993 נולדה בתו השנייה, אלקטרה ביוסי, צלמת במקצועה, ממערכת יחסים שניהל עם השחקנית טרייסי האצ'ינסון.
ב-1996, ביוסי נישא בשנית לשחקנית טיאני וורדן עד שהתגרשו ב-2001.
בנו השלישי של ביוסי, לוק, נולד בפברואר 2010, כשהוא בן 66, מחברתו השחקנית סטפני סמפסון, הצעירה ממנו בשלושים שנה.
כשהיה בן 11 חודשים, אובחן בנו עם מחלת קווסאקי.
בשנת 1988 עבר תאונת אופנוע קשה ללא קסדה, בה כתוצאה מהפגיעה, שבר את הגולגולת.
ביוסי תיאר חוויית סף מוות אופיינית אשר שינתה את אופן חייו לאחר ממנה.
כחלק מהחוויה מתאר יציאה מהגוף וחוויות רוחניות אחרות כולל פגישה עם ישויות ומלאכים.
לאחר החוויה הפך ביוסי לנוצרי אדוק ופעיל למען מודעוּת והבנה.
המסע של שבעת המופלאים (1972)
מלחמתה של לולי מדונה (1973)
הוצאתו להורג של טוראי סלוביק (1974)
סיפורו של באדי הולי (1978)
טורף אדם (2007) - סרט טלוויזיה
גארט גונזאלס מוריס (; נולד ב-1 בפברואר 1937) הוא שחקן קולנוע וקומיקאי אמריקאי מניו אורלינס.
הוא היה חבר בצוות השחקנים בתוכנית המערכונים הקומית סאטרדיי נייט לייב, בשנים 1975 עד 1980.
מוריס נולד בניו אורלינס, לואיזיאנה, בארצות הברית.
בנעוריו היה זמר במקהלת כנסייה.
מוריס התחנך בבית הספר ג'וליארד, וסיים לימודי תואר ראשון בשנת 1958 באוניברסיטת דילארד בניו אורלינס.
בשלב מוקדם בקריירה שלו, הוא ביצע סולו שלו כאחד מזמריו של הארי בלפונטה.
מוריס גם הופיע כמורה בבית ספר תיכון בסרט "Cooley High".
היה לו תפקיד קטן כסמל במשטרה בסרט "Tapes Anderson".
בעבר הוא חי בפורט לודרדייל, פלורידה ועבד כדוור.
מוריס הופיע בתוכניות טלוויזיה וסרטים רבים מאז שנת 1970, אך הוא ידוע בעיקר כאחד מחברי הצוות המקוריים של תוכנית הטלוויזיה של רשת NBC, סאטרדיי נייט לייב.
לעיתים הוא ביצע בתוכנית קטעי מוזיקה קלאסית בליווי כתוביות הומוריסטיות.
אחת הדמויות המוכרות ביותר אותן גילם מוריס בסאטרדיי נייט לייב הייתה שחקן הבייסבול הבדיוני מהרפובליקה הדומיניקנית, צ'יקו אסקולה.
צ'יקו דיבר תמיד באנגלית עילגת ומוגבלת, והבדיחה העיקרית עליו הייתה שהוא נהג לענות לכמעט כל משפט ב"בייסבול...
על פי הספר "Saturday Night: A Backstage History of Saturday Night Live", מוריס היה לעיתים קרובות אומלל בתקופה ששיחק בסאטרדיי נייט לייב, וזעף על כך שבדרך כלל הוא לוהק לשחק דמויות סטראוטיפיות.
שחקנים אפרו אמריקאים שהגיעו בעקבות מוריס לסאטרדיי נייט לייב היו לעיתים מודאגים בפומבי מכך שהם עלולים לחוות את גורלו של מוריס.
כך למשל, בתחילת שנות ה-80 אמר אדי מרפי בריאיון לשבועון TV Guide כי מפיק התוכנית, ז'אן דומאנייאן, "ניסה לגארט מוריס אותי".
דמויות שגילם בסאטרדיי נייט לייב
במהלך פעילותו של מוריס בסאטרדיי נייט לייב הוא גילם דמויות רבות.
להלן רשימה חלקית של דמויות שגילם.
סמי דייוויס ג'וניור טינה טרנר
בשנים 1983 ו-1984 מוריס גילם דמות בשם ג'ימי בחמישה פרקים של בקומדיית המצבים "The Jeffersons".
מוריס כיכב בסרט הקומדיה השחורה משנת 1984, "The Census Taker", בבימויו של ברוס ר' קוק.
בשנת 1985, הוא הופיע בסרט המדע בדיוני/אימה של לארי כהן, "The Stuff", ושיחק איל הון שעשה את הונו מעוגיות בשם "שוקולד צ'יפ צ'רלי", בפרודיה על "Famous Amos", מותג נודע של עוגיות שוקולד צ'יפס.
באותה שנה הוא עשה הופעת אורח בסדרת הטלוויזיה "Murder, She Wrote" כשגילם דמות בשם "לאפייט דוקסן".
בשנת 1986, החל מוריס לשחק דמות חוזרת בשם "ג'יימס 'ספורטי' ארנולד", בדרמת השוטרים של רשת NBC, "Hunter".
מוריס המשיך להופיע בדמותו של "ספורטי" בסדרה "Hunter" עד לשנת 1989. ב-1991 שיחק בסרט "מוטורמה" לצד רוברט פיקארדו.
בשנת 1994 הוא נורה בניסיון שוד לכאורה אך החלים לחלוטין.
בראיון ברדיו הוא סיפר שהשודד נשלח בסופו של דבר לכלא שם הוכה על ידי אסירים מעריצי מוריס, כנקמה על הירי.
מוריס כיכב בקומדיית המצבים "מרטין" כסטן, הבוס הראשון של מרטין.
בשנת 1999 הופיע מוריס בתפקיד עצמו בפרק החמישי בעונה החמישית של סדרת הטלוויזיה "Space Ghost Coast to Coast".
בשנת 2001 שיחק בקומדיה "קיץ אחד של סוטול" לצד מת'וד מן.
בשנת 2002, עשה מוריס הופעת קמע בפרק של סאטרדיי נייט לייב בהנחיית בריטני מרפי.
בשנת 2006, מוריס ביצע שוב את תפקידו "מנהל בית ספר בניו יורק למתקשי שמיעה" בהופעת קמע בסדרה איש משפחה.
נכון לשנת 2006, הוא ממשיך להופיע בקביעות בסרטים.
הוא מפעיל גם הוא שורה של מועדוני סטנד-אפ משלו, במועדון קומדיה דאונטאון במרכז לוס אנג'לס.
ב-9 בפברואר 2007, כיבד ראש עיריית לוס אנג'לס, אנטוניו ויאראיגוסה, את גארט מוריס על עבודתו ועל תרומתו לקהילה השחורה.
ויאראיגוסה הכריז על 9 בפברואר 2007 כיום גארט מוריס וקבע את מועדון הקומדי קלאב דאונטאון, כמועדון הקומדיה הרשמי של לוס אנג'לס.
באוגוסט 2008 שיחק מוריס את תפקיד הכומר פראט בסרט הדרמה המשפחתית הקומית, "The Longshots", בכיכובו של אייס קיוב.
בשנת 2009 הופיע מוריס בשתי פרסומות בטלוויזיה עבור נינטנדו DS.
ושיחק בסרט "סוני אורג החלומות".
בשנת 2011, ביצע מוריס הופעת קמע ככומר קתולי בפרק "Three Boys" של סדרת הטלוויזיה חסרי בושה.
בשנים האחרונות הוא גילם דמותו של ארל בקומדיית המצבים של רשת CBS, מרוששות.
בשנת 2020 השתתף מוריס במיני-סדרת הדרמה הביוגרפית "בזכות עצמה" בנטפליקס, בכיכובה של אוקטביה ספנסר בה היא מגלמת את אשת העסקים והנדבנית מאדאם סי ג'יי ווקר.
גארי בייקר, הידוע גם בשם הבמה שלו גארי גואו , הוא זמר בריטי, כותב שירים ומפיק.
אלבום הבכורה שלו Gary Go יצא במאי 2009 ודורג במקום ה-22 במצעד האלבומים הבריטי.
השיר Wonderful מתוכו הפך ללהיט.
לאחר צאת האלבום יצא בייקר לסיבוב הופעות ברחבי בריטניה, אירופה וארצות הברית, סיבוב שבמהלכו התלווה לפרקים להופעותיהם של טייק ד'את, מיקה וליידי גאגא.
בהמשך דרכו האמנותית שיתף פעולה עם זוכה פרס גראמי DJ Benny Benassi.
Cinema (שיר של בני בנאסי)
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס המוזיקה במדיה של הוליווד2025השיר הטוב ביותר – סרט אנימציה"Goodlife" מתוך "לא רעים בכלל 2"
גארי בארלו הוא זמר-יוצר, פסנתרן ומפיק מוזיקלי בריטי.
נודע בעיקר כזמר המוביל בלהקת הבנים המצליחה "טייק ד'את", שזכתה לפופולריות בשנות ה-90, והתאחדה בשנת 2005. מאז פירוקה הקליט אלבומים והופיע גם במסגרת קריירת סולו.
בנוסף הופיע ב-2011 כשופט בתוכנית הכישרונות הבריטית המצליחה "אקס פקטור".
בארלו נולד בפרודשם, צ'שייר שבבריטניה.
בילדותו למד בעצמו לנגן בקלידים, וכנער שר והופיע במועדונים קטנים.
ב-1990 החל את פעילותו במסגרת להקת הבנים "טייק ד'את", לצד רובי ויליאמס, ג'ייסון אורנג', מארק אואן והווארד דונלד.
בארלו היה הזמר המוביל בלהקה ושר את מרבית השירים באלבומים ובהופעות.
הוא גם כתב את רוב השירים שהוקלטו באלבומי הלהקה.
לאחר הפירוק פנה בארלו לקריירת סולו, וב-1996 יצא אלבומו "Open Road", שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי ולמכירות של שני מיליון עותקים ברחבי העולם.
לעומת זאת, אלבומו השני "Twelve Months, Eleven Days", שיצא ב-1999, נחל כישלון במכירות והגיע רק למקום ה-34 במצעד.
בארלו גם כתב לאורך השנים שירים רבים לאמנים אחרים.
ב-2005 התאחדה להקת "טייק ד'את", והחלה לצאת לסיבובי הופעות ולהקליט אלבומים נוספים.
בארלו ממשיך לכתוב ולהוביל בה כזמר, לצד רובי ויליאמס, שזכה לקריירת סולו מוצלחת מאוד לאחר הפירוק.
במקביל החלו השניים לשתף פעולה גם מחוץ ללהקה, וב-2011 הקליטו דואט בשם "Shame", שזכה להצלחה בבריטניה וברחבי העולם.
בהמשך הופיע בארלו במספר הופעות סולו.
ב-2006 יצאה אוטוביוגרפיה שכתב, "My Take".
ב-2007 יצאה מהדורה מעודכנת של האוטוביוגרפיה, העוסקת גם באיחוד של "טייק ד'את" מנקודת מבטו.
ב-2009 נבחר בסקר שנערך בבריטניה לכותב השירים הטוב ביותר.
ב-2011 החליף בארלו את סיימון קאוול כשופט בסדרת הטלוויזיה הפופולרית "אקס פקטור", וזכה לביקורות חיוביות.
ב-2012 נבחר על ידי אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת, לארגן את חגיגות יובל היהלום (60 שנה) למלכותה.
בארלו נסע ברחבי ממלכות חבר העמים הבריטי בעולם כדי להרכיב את שיר החגיגות הרשמי, "Sing", וארגן את הקונצרט החגיגי שהתקיים לפני ארמון בקינגהאם ה-4 ביוני 2012 בהשתתפות מיטב האמנים.
בעקבות תרומתו לחגיגות ועבודת הצדקה בה הוא עוסק, הוענק לבארלו באותה שנה התואר OBE (מסדר האימפריה הבריטית) על ידי המלכה.
בארלו הופיע עם חבריו ללהקת טייק ד'את באחד משירי טקס הנעילה של אולימפיאדת לונדון בשנת 2012. לקראת סוף אותה שנה יצא למסע הופעות מצליח ברחבי בריטניה.
בארלו נישא בשנת 2000 לרקדנית דון, שהופיעה עם להקת "טייק ד'את" בהופעותיה.
לזוג שלושה ילדים (בתו הרביעית מתה בלידה ב-2012).
גארי דייוויד גולדברג (Gary David Goldberg; 25 ביוני 1944 – 22 ביוני 2013) היה סופר ומפיק טלוויזיה וקולנוע יהודי אמריקאי.
גולדברג היה ידוע בעיקר בזכות עבודתו על סדרות הטלוויזיה "קשרי משפחה" (1982–1989), "ספין סיטי" (1996–2002) והסדרה האוטוביוגרפית-למחצה "גשר ברוקלין" (1991–1993).
גארי דייוויד גולדברג נולד ביוני 1944 בברוקלין שבניו יורק, לאנה וג'ורג' גולדברג, עובד דואר.
הוא למד בתיכון לאפייט בברוקלין, ולאחר מכן באוניברסיטת ברנדייס במסצ'וסטס, ובאוניברסיטת המדינה בסן דייגו , כאשר בסוף לימודיו החליט להיות סופר.
בשנת 1969 הוא פגש את דיאנה מיהאן, לימים אשתו.
בני הזוג הקימו וניהלו מעון יום בברקלי, קליפורניה, במהלך שנות ה-70.
גולדברג החל את הקריירה שלו בתקופה בה התגורר בישראל, בשנת 1972, כאשר גילם את התפקיד הראשי בסדרה ללימוד אנגלית - "The Adventures Of Scooterman".
עבודתו הראשונה שלא למול המצלמה הייתה בשנת 1976, בתור תסריטאי עבור הסדרה The Bob Newhart Show, מטעם רשת CBS.
בשנת 1981 הקים גולדנברג חברת הפקה משלו, "אובו הפקות" (על שם הכלב שלו).
בשנת 1982 הוא הפיק את סדרת הטלוויזיה קשרי משפחה, אשר רצה על המסך במשך שבע עונות.
הסדרה נחשבה כלהיט הן מבחינת שיעור הצפייה והן מבחינת הביקורת, וסייעה אף בהזנקת הקריירה של מייקל ג'יי פוקס.
התוכנית הייתה מבוססת על חוויותיו משותפות עם אשתו ובני משפחתו, לגבי גידול ילדים במהלך שנות ה-70. מאוחר יותר בשנות השמונים הוא הפיק את הסיטקום "יום אחרי יום" לרשת NBC שבוטלה לאחר 2 עונות, ובשנות התשעים הפיק את הסדרה "גשר ברוקלין" ואת הסדרה "ספין סיטי".
בשנת 1995 כתב את התסריט לסרט "ביי לאהבה", בבימויו של סם וייסמן.
ב-1989 ביים את הדרמה המשפחתית "אבא" בכיכובם של ג'ק למון וטד דנסון.
במהלך הקריירה גולדנברג זכה בשני פרסי אמי (בשנת 1979 עבור הסדרה לו גרנט, ובשנת 1987 עבור הסדרה קשרי משפחה), וכן בארבע פרסי גילדת התסריטאים של אמריקה (בשנים 1979, 1988, 1998, ו-2010) בשל עבודתו.
בשנת 1994 הוא קיבל גם את פרס הנשים בקולנוע, בנימוק של מצוינות וחדשנות ביצירות שהדגישו את הנוכחות הנשית במדיום הטלוויזיוני, ובשנת 2001 קיבל את פרס סופר הטלוויזיה המצטיין מטעם פסטיבל הקולנוע של אוסטין.
גולדנברג נפטר בגיל 68 כתוצאה מסרטן המוח במונטסינטו, קליפורניה ב-22 ביוני 2013, שלושה ימים בלבד לפני יום הולדתו ה-69.
בתו היא תסריטאית סרטי הקומדיה שאנה גולדברג-מיהאן.
גארי ברנט הוא איש עסקים ויזם נדל"ן יהודי-אמריקאי, נשיא, יושב ראש ובעל השליטה בקבוצת "אקסטל" .
הונו האישי נאמד בתחילת 2025 בכמיליארד דולר.
נולד בשם גרשון סוויאטיצקי, בלואר איסט סייד במנהטן למשפחת בת שנים עשר ילדים.
אביו, הרב חיים סוויאטיצקי, נכדו של הרב שמריהו יוסף קרליץ ואחיינו של החזון איש, היה ר"מ בישיבת תפארת ירושלים.
בצעירותו עברה משפחתו למונסי שבניו יורק.
הוא למד בישיבה ולאחר מכן סיים תואר ראשון במתמטיקה בקולג' בקווינס והשלים תואר שני בכלכלה באוניברסיטת האנטר.
בנישואיו הראשונים היה נשוי לאוולין מולר, בת היהלומן היהודי-בלגי שלום מולר, בעל חברת היהלומים "מולר ובניו".
לאחר נישואיו התגורר במשך כעשר שנים בבלגיה ושימש איש הקשר של החברה בשוק האמריקאי.
נמנה עם בני משפחת מולר שתרמו לשיפוץ בית הכנסת של חסידות צאנז בעיר העתיקה בצפת, ושמו העברי מתנוסס על לוח הזיכרון בחזית בית הכנסת.
בתחילת שנות ה-90 נכנסה החברה המשפחתית לעסקי נדל"ן בארצות הברית.
ברנט שב להתגורר בארצות הברית.
השקעותיו הראשונות עבור החברה המשפחתית היו במערב התיכון, ולאחר מכן עבר לשוק הנדל"ן בניו יורק.
בשנת 1989 הקים את חברת הבנייה "אקסטל" (Extell).
באותה שנה רכש את בניין ה"בלנורד" שבאפר-ווסט-סייד במנהטן ב-18 מיליון דולר.
בשנים שלאחר מכן הרחיב את עסקי הנדל"ן.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 בנה את בניין ה"אוריון" במנהטן, שהיה בשעתו הבניין השישי בגובהו בניו יורק.
בתקופה זו החל גם לרכוש "זכויות אוויר", זכויות בנייה מעל מבנים קיימים שלא נעשה בהם שימוש, וניוד זכויות הבנייה למגרשים אחרים לצורך בניית מגדלים גבוהים יותר.
בעשור השני של המאה ה-21 הקים את גורד השחקים One57, בפינת הרחובות 57 והשדרה השביעית במנהטן, בניין הדירות הראשון שחוצה את רף האלף רגל.
אחת מדירותיו נמכרה בלמעלה ממאה מיליון דולר – הדירה היקרה ביותר שנמכרה עד אז בארצות הברית.
בנוסף הקים את גורד השחקים החדשני The Gem Tower במיד-טאון, המשמש מרכז עסקי לתעשיית היהלומים.
בתקופה זו "אקסטל" הפכה לאחת מחברות הנדל"ן היזמיות הפעילות ביותר והגדולות ביותר בניו יורק עם פורטפוליו נכסים של למעלה מ-25 מיליון רגל רבוע.
היא מתמקדת בעיקר בפלחי היוקרה והאולטרה יוקרה של שוק הנדל"ן.
במאי 2013 דורג ברנט על ידי מגזין העסקים "Commercial Observer" כאיש המשפיע ביותר (Most Powerful) בתחום הנדל"ן בעיר ניו יורק.
בשנת 2022 השלים את בניית מגדל סנטרל פארק, בניין המגורים הגבוה ביותר בעולם, וגורד השחקים השני בגובהו בארצות הברית ובחצי הכדור המערבי (לאחר מגדל החירות), דירת הפנטהאוז בפרויקט הוצע למכירה תמורת רבע מיליארד דולר.
במאי 2014 חברת "אקסטל" של גארי ברנט גייסה כמיליארד שקל ב באמצעות הנפקת איגרות חוב.
במרץ 2015 השלימה בהצלחה רבה הנפקה שנייה של איגרות חוב וגייסה 600 מיליון שקל.
החברה בחרה להנפיק איגרות חוב בבורסת תל אביב עקב הריביות הנמוכות להן זוכו חברות הנדל"ן בישראל לעומת ארצות הברית באותה עת.
זאת למרות הסיכון בהשקעה בחברות הנדל"ן מארצות הברית, המנפיקות איגרות חוב כהון התחלתי להשקעה בנדל"ן, שממונף בהלוואות בנקאיות נוספות על הנכס.
בעוד שהבנקים מקבלים שעבודים ראשונים על הנכסים הנרכשים, המשקיעים מישראל מסתפקים בקבלת התניות פיננסיות, ללא מתן ביטחונות בהנפקות.
בכספי ההנפקות רכשה מתחם משולב למגורים ולמסחר וקרקע המיועדת למגורים, מסחר ומלונאות בניו ג'רזי, בתמורה לכ-200 מיליון דולר, ואחר כך קרקע במנהטן תמורת רבע מיליארד.
את גיוס ההון בישראל ביצע ברנט באמצעות חברת "אקסטל לימיטד", שהתאגדה באיי הבתולה הבריטיים המשמשים לה כמקלט מס ושגארי ברנט מחזיק ב–100% ממניותיה.
רוב איגרות החוב שהנפיקה נרכשו על ידי ממשקיעים מוסדיים בישראל, בהם קרנות פנסיה וחברות הביטוח.
בתחילת 2016 החלו דיווחים ראשונים על קשיים בפעילות קבוצת "אקסטל", עקב האטה בשוק הנדל"ן בניו יורק, ובמיוחד בשוק היוקרה.
המשקיעים החלו חוששים שהחברה לא תוכל לשלם את חובותיה למחזיקי איגרות החוב שלה בישראל והתשואה עליהן עלתה לכ-15% המוגדרת "אג"ח זבל".
למרות הקשיים בחברה היא החליטה לחלק לבעל השליטה ברנט דיבידנד בסך 50 מיליון דולר.
בתגובה התפטרו הדירקטורים העצמאיים של החברה דוד ברוך ויהלי שפי.
בנוסף הוגשה תביעה נגד החברה בשטנה כי ביצעה חלוקת דיבידנד אסורה מרווחים חשבונאיים.
בינואר 2023 רכש ברנט, תמורת 750 מיליון שקל, קרקעות בשטח של 520 דונם בשכונות ניות וטלביה במרכז ירושלים, שהיו בבעלות הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית במרכז העיר.
הקרקע כוללת כ-1,000 יחידות דיור, בתי מלון, מבני ציבור ומוסדות, שטחים פתוחים ומגרשים לפיתוח.
הקרקעות נחכרו על ידי קרן קיימת לישראל בהסכם חכירה שחתמה עם הפטריארכיה ב–1951, שיפקע ב–2051. לפיכך כל המחזיקים בנכסים במקום הם חוכרי משנה, שיכולים להחזיק בנכס רק עד 2051. לאחר מכן, הם עלולים להתבקש להתפנות.
במאי 2023 הציעה לבעלי הנכסים בשטח (בעיקר בעלי דירות) לשלם מאות אלפי שקלים על מנת שיהפכו לבעלים המלאים של הנכסים שברשותם.
אשתו אוולין נפטרה ממחלת הסרטן בגיל 37. מנישואיו הראשונים נולדו לו חמישה ילדים.
הוא נישא בשנית לאיילה, ומנישואיו השניים נולדו לו עוד שלשה ילדים (לאיילה אשתו שני ילדים נוספים מנישואיה הראשונים).
הוא מתגורר בקווינס שבניו יורק.
גארי גרבס הוא שחקן אמריקאי.
גרבס הופיע במספר סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה, לרבות גילום תפקידו של התובע המיוחד אל אוסר, בסרטו של אוליבר סטון JFK תיק פתוח.
בשנת 1987 שיחק בסרט "פוקר אליס" בתור מרשל מקלין בכיכובה של אליזבת טיילור.
בשנת 1988 גילם את דמותו של ג'ורג' ראסל במיני סדרה מבית היוצר של עולמו המופלא של דיסני בשם "Davy Crockett: Rainbow in the Thunder" בכיכובו של טים דאניגן.
בשנות ה-90 גרבס גילם שני תפקידים ראויים לציון (אם כי קצרי מועד) בטלוויזיה, שניהם בתפקיד אורח חוזר.
בסדרה "להתבגר ולהתגבר" הוא גילם את דמותו של ג'ורג' בראוור, אביו האבוד של לוק בראוור (לאונרדו דיקפריו); בסדרה "ויל וגרייס" הוא גילם את דמותו של הארלן פולק, הלקוח מספר אחד של ויל טרומן (אריק מקורמק), בעונות הראשונה והשנייה בלבד.
בסרט הקולנוע "Double Take" משנת 2001 גרבס שיחק את התפקיד של סוכן ה-CIA טימותי ג'ארט מק'רידי.
בשנת 2006 הופיע בתפקיד חוזר, כגורדון בולט, בעונה הרביעית והאחרונה של סדרת הנוער "The O.C".
כמו כן, גרבס הופיע במספר הופעות קמאו בסדרה "אנג'ל" של רשת WB כרוג'ר, אביה של פרד בורקל (איימי אקר).
הוא מופיע בתפקיד אורח חוזר בסדרה "Treme" כריצ'רד דסאוטל, אביה של השף ג'נט דסאוטל (קים דיקנס).
בשנת 2010 שיחק בדרמת התבגרות "נערה מלוכלכת" בכיכובה של ג'ונו טמפל, ושיחק בקומדיה הטלוויזיונית "נקמת השושבינות" שעלתה ברשת ABC.
בשנת 2011 שיחק בסרט "מרדי גרא: חופשת אביב", ושיחק במותחן הפשע "חטיפה" לצד סטיבן דורף.
בשנת 2012 שיחק בסרט המדע בדיוני "באטלשיפ" בבימויו של פיטר ברג, בהשתתפות ריהאנה וליאם ניסן, ובסרט "לכופף את הכללים" בכיכובו של המתאגרף אדם קופלנד.
בשנת 2013 שיחק לצד קולין פירת' וריס וית'רספון בסרט הפשע "קשר שטני" של הבמאי אטום אגויאן, ובסרט הפשע "אנשי הצל" לצד דאלאס רוברטס.
ב-2014 שיחק בסרט הפשע "הנותרים" בכיכוב של ניקולס קייג'.
בשנת 2016 שיחק בסרטו הפוליטי של רוב ריינר "LBJ" אודות חיו של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון.
גרבס מתגורר כיום (דצמבר 2013) בהאטיסבורג, מיסיסיפי, עם אשתו, גלנדה, ושני ילדיו, מולי ולוגן.
גארט פיצג'רלד היה מדינאי אירי שכיהן פעמיים כטישך (ראש ממשלת אירלנד) מיולי 1981 ועד פברואר 1982 ושוב מדצמבר 1982 ועד מרץ 1987. פיצג'רלד נבחר לבית העליון, הסנאט האירי ב-1965 ולאחר מכן לבית התחתון, הדאל אירן ב-1969 מטעם מפלגת פינה גייל.
פיצג'רלד היה בנו של דזמונד פיצג'רלד, שר החוץ הראשון של מדינת אירלנד החופשית לאחר קבלת העצמאות ב-1922. תפקידו האחרון עד ליום מותו היה נשיא המכון ליחסים בינלאומיים ואירופאים (Institute of International and European Affairs).
כמו כן, עד ליום מותו היה לו טור קבוע בעיתון The Irish Times והוא היה מופיע לעיתים בתוכניות טלוויזיה.
גארט פיצג'רלד נולד בדבלין למשפחה שהייתה פעילה מאוד בתחום הפוליטי.
אמו, מייבל מק'קונל, עבדה אצל תת-השר לענייני אירלנד, ג'יימס מקמהון.
היא עסקה בפיענוח ההודעות שהיו מגיעות מלונדון לדבלין כשהן מוצפנות ובאין רואים הייתה מעבירה את תוכנם גם לפעילי הצבא האירי הרפובליקני והשין פיין.
אחד האנשים שאליו הייתה מעבירה את הידיעות היה אביו של גארט, דזמונד פיצג'רלד, שנולד וגדל בלונדון.
דזמונד פיצג'רלד היה שר החוץ של מדינת אירלנד החופשית בעת שבנו נולד.
סבו של גארט פיצג'רלד היגר לאנגליה כפועל ממחוז טיפררי, הצטרף למתנדבים האירים ב-1914 והשתתף במרידת חג הפסחא ב-1916. דזמונד פיצג'רלד היה פעיל בשין פיין במהלך מלחמת העצמאות האירית והיה אחד ממייסדי "חברת הגלים" (Cumann na nGaedheal).
מפלגה זו הוקמה כדי להוות תמיכה לאמנה האנגלו אירית של 1921, שבעקבותיה הוקמה מדינת אירלנד החופשית.
אף על פי שהוא ניצב בצד שתמך באמנה בתוך אירלנד המפולגת, נותר דזמונד פיצג'רלד מיודד עם רפובליקנים שהתנגדו לאמנה, כמו שון מק'אנטה מבלפסט, שלימים היה שר בממשלתו של איימון דה ואלירה וחותנו של קונור קרוס או'בריאן.
בין באי הבית של משפחת פיצג'רלד היו גם משפחותיהם של פוליטיקאים אירים רבים.
מייבל, אמו של גארט, הייתה לאומנית ורפובליקנית אף על פי שמשפחתה הייתה ממוצא פרוטסטנטי מצפון אירלנד.
בנה יתאר לימים את משנתו הפוליטית כמזיגה של הפלורליזם הפרוטסטנטי של משפחת אמו עם המסורת הקתולית של משפחת אביו שמוצאה היה מדרום אירלנד.
גארט פיצג'רלד התחנך בבית ספר ישועי בדבלין ולמד באוניברסיטת דבלין, שם סיים את התואר הראשון שלו ב-1946 ומאוחר יותר שב לשם כדי להשלים את תואר הדוקטור שלו ב-1968. הוא גילה עניין רב בפוליטיקה של מלחמת האזרחים בספרד ושל מלחמת העולם השנייה.
בין חבריו לספסל הלימודים באוניברסיטה היה צ'ארלס הוהי שדרכו הכיר פיצג'רלד את גואן או'פארל, בתו של קצין בצבא הבריטי, שאותה הוא נשא לאישה ב-1947. לזוג נולדו ארבעה ילדים.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה ב-1947, החל פיצג'רלד לעבוד באייר לינגוס, חברת התעופה הלאומית של אירלנד ונהייה לבר סמכא בתחום התכנון האסטרטגי הכלכלי של התחבורה.
בתקופה זו הוא כתב מאמרים רבים לעיתון, היה הכתב באירלנד של האקונומיסט וכתב מאמרים בנושאי כלכלה בעיתון The Irish Times.
הוא המשיך לעבוד באייר לינגוס עד ל-1959. לאחר שפרסם מחקר על כלכלת התעשייה האירית בטריניטי קולג' שבדבלין, הוא נהייה למרצה לכלכלה באוניברסיטת דבלין.
פיצג'רלד הוסמך כעורך דין והוא דיבר צרפתית באופן שוטף.
גארט פיצג'רלד היה להוט להיכנס לפוליטיקה והוא קיבל הצעות מכמה מחברי פיאנה פול, כולל צ'ארלס הוהי ומייקל ייטס, להצטרף למפלגה.
בסופו של דבר, כניסתו של פיצג'רלד לפוליטיקה הייתה למפלגת פינה גייל.
הוא זיהה את עצמו עם האגף הליברלי של המפלגה, שהתלכד סביב "תוכנית החברה הצודקת" (Just Society) שנכתבה על ידי דקלן קוסטלו.
ב-1965 נבחר פיצג'רלד לסנאט (הבית העליון של הפרלמנט האירי) מטעם הפנל התעשייתי מסחרי (אחד הגופים שבוחרים את חברי הסנאט) ועד מהרה בנה את הפרופיל הפוליטי שלו.
הוא נבחר לבית התחתון (הדאל) בבחירות של 1969 מטעם מחוז הבחירה של דרום-מזרח דבלין, ובאותה שנה הוא הגיש את עבודת הדוקטורט שלו שמאוחר יותר פורסמה בשם "תכנון באירלנד".
עד מהרה הוא נעשה דמות חשובה בסיעת המפלגה בפרלמנט ורעיונותיו הליברליים היוו משקל נגד למנהיגה השמרן של המפלגה, ליאם קוסגרייב.
הבדלים בגישה הפוליטית ושאיפתו של פיצג'רלד להיות מנהיג המפלגה, גרמו למתחים בין השניים.
בנאומו לפני ועידת המפלגה בקורק ב-1972, התייחס קוסגרייב לאלה שיש להוציא מהמפלגה ונראה היה שבדבריו אלה הוא תקף את פיצג'רלד שניסה לרשת את מקומו כמנהיג.
לאחר הבחירות של 1973 עלתה מפלגת פינה גייל לשלטון יחד עם מפלגת הלייבור כשליאם קוסגרייב מכהן בה כראש ממשלה.
פיצג'רלד קיווה שהוא יקבל את תפקיד שר האוצר, במיוחד לאחר שבמהלך מערכת הבחירות הייתה לו הופעה טובה בעימות מול שר האוצר הקודם, ג'ורג' קולי.
בכל אופן, משרת שר האוצר ניתנה לריצ'י ראיין ופיצג'רלד מונה להיות שר החוץ.
זו הייתה סגירת מעגל, שכן, אביו של פיצג'רלד כיהן בתפקיד זה בממשלה בראשותו של אביו של ליאם קוסגרייב, ויליאם תומאס קוסגרייב, חמישים שנה קודם לכן.
למינוי זה הייתה השפעה חזקה על הקריירה של פיצג'רלד ועל עתידה של מפלגת פינה גייל.
קוסגרייב היה חשדן בנוגע לדעותיו הליברליות של פיצג'רלד והאמין שהוא מתכנן להתמנות כמנהיג המפלגה.
במהלך תקופת כהונתו כשר החוץ, התפתחה מערכת יחסים טובה בין השניים וכל המתחים שהיו ביניהם נמוגו.
אופי התפקיד השתנה מאז התקופה בה כיהן בו אביו של פיצג'רלד.
אירלנד כבר לא הייתה חלק מחבר העמים הבריטי וב-1973 הצטרפה לשוק האירופי המשותף, הארגון שקדם לאיחוד האירופי.
כשר החוץ, לא הוטחו בפיצג'רלד ההאשמות שהוטחו בשרים האחרים על ניהול לא תקין של הכלכלה.
תקופת כהונתו כשר החוץ רק חיזקה את מעמדו וסייעה לו בסופו של דבר בהשגת תפקיד מנהיג המפלגה.
דעותיו החדשניות, מרצו ושליטתו בצרפתית, הקנו לו, ולאירלנד, מעמד מכובד באירופה מעבר לגודלה של המדינה והבטיחו שהנשיא הראשון של מועצת אירופה ב-1975 יהיה אירי.
דובר גם על הרגעת הדעות הקדומות בצפון אירלנד בנוגע לנישואים בין-דתיים ולאינטגרציה בחינוך.
בתחילה היה קסרולי פתוח לקבלת רעיונות אלה והממשלה הגישה הצעה רשמית לוותיקן.
חזונו של פיצג'רלד גרם לחשש גדול בקרב ההיררכיה הכנסייתית, ובכל אופן, ב-1977 התקיימה פגישה של האפיפיור פאולוס השישי ופיצג'רלד ובפגישה אמר האפיפיור לפיצג'רלד כי "אירלנד היא מדינה קתולית, אולי האחרונה שנותרה, והיא צריכה להישאר כזאת.
החוקים לא צריכים להשתנות באופן שיהפוך את המדינה לפחות קתולית".
ב-1977 נחלה הקואליציה הלאומית של פינה גייל ושל הלייבור מפלה בבחירות הכלליות.
ליאם קוסגרייב התפטר מתפקידו כמנהיג המפלגה ופיצג'רלד נבחר לרשת אותו.
בתפקידו החדש כמנהיג האופוזיציה וכמנהיג המפלגה, הוא פעל למען תחייתה וחידושה של מפלגת פינה גייל.
מיד עם בחירתו הוא מינה למפלגה מזכיר כללי שינהל את התהליכים הללו, כפי שנעשה במפלגת פיאנה פול, שזכתה לעלייה משמעותית ומהירה בתמיכה הציבורית בה.
לאחר הבחירות שנערכו בנובמבר 1982 היה הפער בין מספר המושבים בפרלמנט של שתי המפלגות חמישה בלבד.
ערב מערכת הבחירות של 1981 היה לפינה גייל מנגנון מפלגתי שהיה שקול לזה של פיאנה פול.
המפלגה זכתה ב-65 מושבים בפרלמנט והקימה ממשלת מיעוט יחד עם מפלגת הלייבור ועם תמיכתם של כמה חברי פרלמנט עצמאיים.
פיצג'רלד נבחר להיות ראש ממשלה ב-30 ביוני 1981. להפתעת רבים, הוא לא כלל בין שרי הממשלה את ריצ'י ראיין, ריצ'רד ברוק וטום או'דונל, מעמודי התווך של המפלגה.
שתי בעיות יסודיות עמדו בפניו של פיצג'רלד בתקופת כהונתו זו.
צפון אירלנד ומצבה המחמיר של הכלכלה.
צעדת מחאה לתמיכה בשובתי הרעב בכלא מייז ביולי 1981 טופלה על ידי פיצג'רלד בקשיחות.
כשהוא נפגש עם בני משפחותיהם של שובתי הרעב, הוא סירב לפגוש את בני משפחתו של בובי סנדס, חבר הצבא האירי הרפובליקני והראשון שמת משביתת הרעב, וכן את אחותו של ריימונד מק'קריש, שמת ב-21 במאי.
במהלך הפגישה התמוטטו אחיותיו של תומאס מק'אלבי, מרי ונורה, ועזבו את הפגישה.
מרי מק'אלבי הצהירה לתקשורת שחיכתה בחוץ ש"הוא לא עושה דבר, הוא מבקש רק הצעות".
פיצג'רלד סיים את הפגישה והוא הואשם בכך שהוא תולה את האשם בקיום שביתת הרעב על הרפובליקנים ומציע פתרון חד-צדדי מיידי לבעיה.
המשבר הכלכלי היה אף גרוע יותר ממה שסבר פיצג'רלד.
מפלגת פינה גייל נאלצה לנטוש את תוכניותיה להפחתת המיסוי ותקציב דרקוני חצי-שנתי הוגש באופן מיידי.
התקציב שהוגש ביולי היה חמור במיוחד עבור ממשלה שנשענה על תמיכתם של חברי פרלמנט עצמאיים.
בכל אופן, התקציב השני שהוגש על ידי הממשלה הוביל לתבוסה שלה בפרלמנט בינואר 1982.
בראותו את התבוסה הזו, הגיע פיצג'רלד לארמון הנשיאות כדי לבקש מהנשיא פטריק הילרי כדי שיורה, על פי סמכותו, לפזר את הפרלמנט.
בהגיעו לשם נמסר לו כי סדרה של שיחות טלפון הגיעו לארמון מצדם של חברי אופוזיציה בכירים, כולל מנהיג פיאנה פול וראש הממשלה לשעבר, צ'ארלס הוהי ובראין לניהן שניסו להשפיע על הנשיא לסרב לבקשתו של פיצג'רלד, כפי שהחוקה מתירה לו ובכך יאלץ ראש הממשלה להתפטר והפרלמנט יוכל למנות לו מחליף.
הנשיא דחה בכעס את הלחצים הללו, התייחס אליהם כאל התנהגות בלתי ראויה והכריז על פיזור הפרלמנט.
בבחירות שנערכו לאחר מכן, בפברואר 1982 איבדה מפלגת פינה גייל רק שני מושבים בפרלמנט והלכה לאופוזיציה.
עם זאת, בבחירות הכלליות השלישיות שנערכו בתוך שנה וחצי בנובמבר 1982, שב פיצג'רלד לתפקיד ראש הממשלה בפעם השנייה כשהוא עומד בראש קואליציה רחבה של מפלגתו ושל מפלגת הלייבור.
את תקופת כהונתו השנייה של פיצג'רלד כראש ממשלה אפיין מיתון כלכלי עמוק.
הצורך לבצע קיצוצים בהוצאה הממשלתית כדי לאזן את התקציב, היה יותר מדי בשביל מפלגת הלייבור.
היחסים ההרמוניים שפיצג'רלד פיתח עם סגנו, מנהיג מפלגת הלייבור, דיק ספרינג, הצליחו למנוע את קריסתה של הקואליציה למשך יותר מארבע שנים, למרות המתחים שהיו בין שרים אחרים, ובכך הצליחה הממשלה לשרוד.
מפלגת פינה גייל שאפה להחיות את הכלכלה על ידי שליטה על ההוצאה הציבורית וכפיית קיצוצים כדי לצמצם את ממדי הגרעון.
הצעדים שהוצעו על ידי שר האוצר של פיצג'רלד, אלן דוקס, היו בלתי מתקבלים על הדעת לחלוטין מבחינתה של מפלגת הלייבור, שהייתה תחת לחץ עצום מצד בסיס התמיכה הפוליטי שלה לשמור על השירותים הציבוריים לאזרחים.
שתי המפלגות מצאו את עצמן במבוי סתום.
הם מנעו מהמשבר הכלכלי להחמיר עוד יותר, אך לא היו מסוגלים לנקוט בצעדים ההחלטיים שיגרמו לכלכלה לצמוח.
כשהצמיחה הכלכלית הייתה זניחה והאבטלה הייתה נרחבת, ירדה האהדה הציבורית כלפי הממשלה באופן משמעותי.
מפלגת פיאנה פול שישבה באופוזיציה הוסיפה גם היא על צרותיה של הממשלה בכך שהיא נקטה בקו אופורטוניסטי ופופוליסטי על ידי התנגדות לכל הצעת רפורמה או קיצוץ בתקציב.
כראש ממשלה בכהונה שנייה, תמך פיצג'רלד בליברליזציה של החברה האירית והפיכתה לחברה בלתי מפולגת.
ניסיונו להפוך את הגירושין לחוקיים, נדחה במשאל עם, למרות שהוא העביר את החוק שאפשר את השימוש באמצעי מניעה.
התיקון לחוקה האירית השנוי במחלוקת שנתן מעמד שווה לזכותו של העובר לחיים ולזכותה של האם לחיים, הונהג בניגוד לדעתו של פיצג'רלד במשאל עם.
פיצג'רלד הקים את "פורום אירלנד החדשה" ב-1983, שחיבר בין נציגים של המפלגות ברפובליקה האירית יחד עם לאומנים מצפון אירלנד.
היה צורך לקיים בחירות חדשות בצפון אירלנד, שבמסגרתם איבדו היוניוניסטים ללאומנים את אחד ממושביהם בפרלמנט הבריטי.
במהלך תקופה זו, ב-15 במרץ 1984, הוזמן פיצג'רלד לנאום בפני שני בתי הקונגרס של ארצות הברית, המנהיג האירי הרביעי שקיבל הזמנה כזו.
ממשלתו של פיצג'רלד העבירה גם את חוק ההסגרה של 1987 ששם קץ להגנה ארוכת הימים כנגד הסגרה של חשודים במעשי אלימות בצפון אירלנד או בבריטניה שיכלו לטעון שהמעשים שלהם נעשו על רקע פוליטי.
בה בשעה שהיוניניסטים סירבו להכיר בהסכם וגינו אותו, הוא היה הבסיס להתפתחות יחסי האמון ושיתוף הפעולה בין הממשלות, שבסופו של דבר הובילה להצהרת רחוב דאונינג של 1993 ולשביתות הנשק בין הרפובליקנים ליוניוניסטים.
ב-1986 ניסה פיצג'רלד לבצע חילופי גברי בממשלתו, אך כמה שרים, בעיקר ברי דזמונד, שהיה שר הבריאות והרווחה, סירבו לוותר על תפקידיהם.
התוצאה הסופית של תהליך השינוי בממשלה גרמה לכרסום בסמכותו של פיצג'רלד.
המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית החדשה, הוקמה באותה תקופה על ידי דזמונד או'מיילי שפרש ממפלגת פיאנה פול.
באופן אירוני, מהלך זה פגע בתומכי מפלגת פינה גייל מאוכזבים רבים שעייפו מהטיפול הכושל בכלכלה.
המתקפה על הממשלה מהמחנה הימני חיזקה את רצונם של מנהיגי פינה גייל להתנתק ממפלגת הלייבור, למרות היחסים הקרובים שהיו להם עם מנהיגיה.
כשהוא מתוסכל מהמשבר הכלכלי, ניסה פיצג'רלד לבצע לפחות כמה משאיפותיו לרפורמות, ובקיץ 1986 הוא הציע לערוך משאל עם על שינוי החוקה כדי שיותרו באירלנד גירושים.
התיקון המוצע היה שנוי במחלוקת והשינויים החוקתיים הדרושים למימושו של תיקון זה לא נכללו במשאל העם.
צ'ארלס הוהי, יחד עם הכנסייה הקתולית התנגד למשאל העם.
התבוסה במשאל העם חרצה את גורלה של הממשלה.
בינואר 1987 התפטרו שרי מפלגת הלייבור מהממשלה על רקע חילוקי דעות על התקציב.
פיצג'רלד המשיך להנהיג את הממשלה שהפכה כעת לממשלת מיעוט והגיש הצעה לקיצוצים מחמירים בתקציב שבמשך ארבע שנים זכו להתנגדות חריפה של הלייבור.
מפלגת פיאנה פול שבה לשלטון במרץ 1987 לאחר שמפלגת פינה גייל נחלה תבוסה קשה בבחירות שנערכו אז.
המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית, שרצה בבחירות אלה לראשונה, זכתה ב-14 מושבים בפרלמנט, שברובם הגיעו ממצביעי פינה גייל לשעבר.
למרות שלהוהי לא היה רוב מוחלט בפרלמנט, כאשר הגיע העניין לידי הצבעה, הצביע חבר הפרלמנט העצמאי הסוציאליסטי, טוני גרגורי נגד פיצג'רלד ובהצבעה על בחירתו של הוהי הוא נמנע, בהסבירו שהוהי הוא הרע במיעוטו מבין השניים.
הסיבה להצבעה זו הייתה התנגדותו של גרגורי להסכם האנגלו-אירי בנוסף לסלידתו האישית מפיצג'רלד.
הוהי נבחר לתפקיד ראש הממשלה על חודו של קול, קולו של יושב ראש הפרלמנט.
מיד לאחר שנבחר הוהי לתפקיד ראש הממשלה פרש פיצג'רלד מתפקיד מנהיג מפלגת פינה גייל, והוא הוחלף על ידי אלן דוקס.
ב-1991 פורסמה האוטוביוגרפיה שלו שהפכה לרב מכר.
הוא פרש לחלוטין מהפוליטיקה לאחר הבחירות של 1992. ב-1999 הלכה לעולמה אשתו גואן לאחר מחלה קשה.
לאחר מכן החל פיצג'רלד לכתוב טור שבועי בעיתון The Irish Times ולהרצות באירועים באירלנד ומחוצה לה.
הוא חזר לפעילות פוליטית לזמן קצר לצורך תמיכה במשאל העם השני שהתקיים ב-2002 לאישור אמנת ניס שהיוותה תיקון לאמנת מאסטריכט.
פיצג'רלד הביע את תמיכתו באישור האמנה.
הוא שימש כנשיא האוניברסיטה הלאומית של אירלנד משנת 1997 ועד לשנת 2009.
פיצג'רלד לקח חלק משמעותי במשאל העם על אישור אמנת ליסבון ב-2009. הוא תמך בהמשך שילובה של אירלנד באירופה.
הוא התנגד להתנהלות הכלכלית של ממשלות פיאנה פול מאז 1997 ובטור הקבוע שלו הוא מתח ביקורת על אובדן התחרותיות במשק ועל האינפלציה שנגרמה על ידי הקטנת המיסוי ועל ידי הגדלת ההוצאה הממשלתית המופרזת, לדעתו.
ב-2010 נכלל פיצג'רלד ברשימת "40 האירים הגדולים ביותר" מטעם רשת הטלוויזיה RTE.
ב-20 שנות חייו האחרונות הוא היה סגן נשיא החברה לשימור הרכבת באירלנד.
ב-5 במאי 2011 דווח כי פיצג'רלד אושפז בבית חולים בדבלין.
איחולי החלמה נשלחו על ידי ראש הממשלה, אינדה קני.
ב-19 במאי 2011 מת גארט פיצג'רלד בגיל 85 בבית חולים בדבלין.
קמפ הוא יזם ומיליארדר יהודי קנדי.
במהלך לימודיו באוניברסיטת קלגרי ייסד קמפ את StumbleUpon, פלטפורמת רשת אשר גדלה ליותר מ-25 מיליון משתמשים, ומכר אותה ל-eBay בשנת 2007 תמורת 75 מיליון דולר.
לאחר ההצלחה ייסד את Uber, שירות הזמנת רכב דרך מכשיר נייד, יחד עם שותפו האמריקאי-יהודי טרוויס קלניק.
אובר התפתחה במהירות, פועלת במדינות רבות ושווייה הוערך בסוף שנת 2015 ביותר מ-62 מיליארד דולר.
בשנת 2015 רכש חזרה נתח גדול של מניות StumbleUpon.
עקב הצלחת אובר הוערך הונו האישי של קמפ ביותר מ-6.3 מיליארד דולר.
גארי האנט , הוא ספורטאי בריטי וצרפתי אשר עוסק בקפיצה למים מגובה רב, פעמיים אלוף העולם (קאזאן 2015 וקוואנגג'ו 2019), פעמיים סגן אלוף העולם (ברצלונה 2013 ודוחה 2024) וזוכה מדליית ארד באליפות העולם (פוקואוקה 2023) בקפיצה למים מגובה של 27 מטר.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד, שנת 2013, זכה האנט במדליית כסף, בתחרות הראשונה בתולדות אליפויות העולם ממקפצה של 27 מטר, בתוצאה של 589.30 נקודות, אחרי אורלנדו דוקה מקולומביה (590.20 נקודות) ולפני יונתן פארדס ממקסיקו (578.35 נקודות).
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בשנת 2015 זכה האנט במדליית זהב, בתחרות ממקפצה של 27 מטר, בתוצאה של 629.30 נקודות, לפני יונתן פארדס (596.45 נקודות) וארטם סילצ'נקו מרוסיה (593.95 נקודות).
גארט קלייטון הוא שחקן, זמר ורקדן אמריקאי.
התפרסם בזכות תפקידו כטאנר בסרטי ערוץ דיסני; "חוף מהסרטים" ובהמשכו "חוף מהסרטים 2".
קלייטון נולד ב-19 באוגוסט 1991 בדירבורן, מישיגן.
הוא החל את הקריירה שלו בבית ספר התיכון שבו למד והשתתף בהפקות רבות של מועדון הדרמה.
בדצמבר 2012, קלייטון הופיע בסרט הטלוויזיה Holiday Spin של ערוץ Lifetime שבו שיחק את בלייק, נער מרדן אשר נאלץ לחיות עם אביו לאחר שאמו נהרגה בתאונת דרכים.
קלייטון לוהק בשנת 2013 לתפקיד טאנר בסרט המוזיקלי "חוף מהסרטים" של חברת וולט דיסני שבו הוא מגלם גולש מגניב שהוא שילוב בין פרנקי אבלון ולינק לארקין מהמחזמר "היירספריי".
הסרט, בבימויו של ג'פרי הורנאדי, צולם בפוארטו ריקו ושודר לראשונה בערוץ דיסני ב-19 ביולי 2013. בסרט השתתפו, בין השאר, גם רוס לינץ', מאיה מיטשל, וגרייס פיפס.
כמו כן, הופיע באופרת הסבון "ימי חיינו" ובסדרת הטלוויזיה "שייק" וגם בתפקיד חוזר במחצית השנייה של העונה הראשונה של סדרת הדרמה "משפחת פוסטר".
ב-21 באוקטובר 2016 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הדרמה "קינג קוברה" שם גילם את שחקן הפורנו ברנט קוריגאן, לצד ג'יימס פרנקו, כריסטיאן סלייטר וקיגן אלן.
קלייטון יצא מהארון כהומוסקסואל בפוסט שפרסם באינסטגרם ב-20 באוגוסט 2018 והוסיף שהוא נאבק בעבר עם בריונות ודיכאון ושהוא נמצא במערכת יחסים משנת 2011 עם בלייק נייט, שעזר לו לעבור את המאבקים האלה.
בינואר 2019 קלייטון ונייט התארסו.
שנהסרטתפקידהערות2008The Towerזומבי2010וירג'יניהילד המורמונית #22012Love, GloriaטדThe Oogieloves in the Big Balloon Adventureרקדן2015נוקאאוט צ'יקןווילידיבוב2016קינג קוברהשון פול לוקהארט / ברנט קוריגןElephant Kingdomווינגהאםדיבובאל תנתקבריידי מניוןWelcome to Willitsזאק2018ReachסטיבןBetween WorldsמייקAmsteroidזנדרThe Last Breakfast Clubבריאן2019פיל (אנ')צ'אד2022The Adventures of Bunny Bravoפאפאיהדיבוב2023משפחה בהתאמה (אנ')ג'ייקTBAKilling Gamesג'ף
גארי ברוס בטמן הוא עורך דין ועסקן ספורט יהודי-אמריקאי, נציב (קומישנר) ליגת ה-NHL מאז 1993.
כהונתו של בטמן רווייה גם במחלוקות.
דחיפת הליגה לכוון דרום ארצות הברית באה, לדעת רבים, על חשבון התמעטות כמות הקבוצות בקנדה ובצפון ארצות הברית, שהם האזורים הנחשבים לשוק טבעי ומסורתי של הליגה.
כמו כן בתקופת כהונתו סבלה הליגה משלושה סכסוכי עבודה גדולים עם שחקניה, שבאו לידי ביטוי בביטול חלקים גדולים משתי עונות משחקים, ובמקרה שלישי - בעונת 2004/05 - אף לביטול מוחלט של העונה כולה, מקרה יחיד במינו בהיסטוריה של הספורט המקצועני בצפון אמריקה.
עם זאת, ביטול העונה ועקשנותו של בטמן הביאו לבסוף להחלת תקרת שכר נוקשה בליגה, שהביאה לה יציבות ואפשרה את צמיחתה ושגשוגה לאחר תקופה של הפסדים כלכליים.
המחלוקות והבעיות שלוו את כהונתו הפכו אותו לבלתי פופולרי בקרב חלק נכבד מאוהדי הליגה.
עם זאת בעיני בעלי הקבוצות, שכנציב הוא מהווה את שליחם, ובקרב חלק גדול מאמצעי התקשורת המכסים את הליגה, נחשב בטמן למנהל ספורט מוצלח.
הוא זכה במספר פרסים מטעם אמצעי תקשורת שונים על דרך ניהולו, ושכרו מועלה בהתמדה על ידי בעלי הקבוצות עם העלייה ברווחי הליגה.
בטמן הוא בוגר אוניברסיטת קורנל ובעל תואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת ניו יורק.
לפני תפקידו בליגה ה-NHL שימש כסגן נשיא בכיר של ליגת ה-NBA.
התקבל כחבר בהיכל התהילה של הספורט היהודי ב-2016, וכחבר בהיכל התהילה של ההוקי קרח ב-2018.
ב-1 בפברואר 2023 השלים בטמן 30 שנה בתפקידו, וביום שלמחרת הפך לנציב שהחזיק במשרתו הכי הרבה זמן אי פעם בכל ארבע הליגות המקצועניות הראשיות בצפון אמריקה, כשהוא שובר את שיאו של דייוויד סטרן.
ב-27 בינואר 2024 שבר גם את שיא אורך הכהונה של ראשי ארבע הליגות המקצועניות הראשיות בצפון אמריקה גם לפני שהוכרזה משרת הנציב.
בטמן גדל במשפחה יהודית בשכונת קווינס שבניו יורק.
בטמן הוא בוגר תואר ביחסי עבודה מאוניברסיטת קורנל ודוקטור למשפטים מאוניברסיטת ניו יורק.
בעת לימודיו באוניברסיטת קורנל היה חבר באחווה היהודית אלפא אפסילון פאי.
ב-1977 החל לעבוד כעורך דין בשוק הפרטי.
בטמן נשוי ואב לשלושה ילדים.
הוא מתגורר בסאדל ריוור, ניו ג'רזי.
בטמן החל לעבוד בהנהלת ליגת ה-NBA ב-1981, בתפקידים שונים במחלקה המשפטית ובמחלקת השווק של הליגה.
בשיא פעילותו נחשב לאדם השלישי בהיררכיית הניהול של הליגה, ובין השאר נחשב לאחד האחראים העיקריים להכנסת מודל של "תקרת שכר רכה" לליגה - מודל בו לקבוצות מותר לעבור את תקרת השכר תמורת מס מותרות.
מודל זה נהוג ב-NBA עד היום.
כמו כן היה אחד הפעילים בהסכמים עם הוועד האולימפי הבינלאומי שאפשרו את שיתוף כדורסלני ה-NBA באולימפיאדה החל מאולימפיאדת ברצלונה (1992).
הצלחת טורניר הכדורסל וההד שעוררה "נבחרת החלומות" של ארצות הברית באותה אולימפיאדה לוו אותו לאחר מכן בתפקידו כנציב ליגת ה-NHL.
ב-1 בפברואר 1993 התמנה בטמן לתפקיד נציב ליגת ה-NHL.
עד אז, המנהל הבכיר בליגת ה-NHL שימש במשרת נשיא; בטמן, שהגיע מליגת ה-NBA בה הנציב - שהוא שליח בעלי הקבוצות ומועסק על ידיהם - משמש בתפקיד הניהולי הבכיר בליגה, ביטל את משרת הנשיא והפך לנציב הראשון של הליגה על פי מודל ה-NBA.
כשהתמנה בטמן לתפקידו, כללה הליגה 24 קבוצות, ושתיים נוספות - פלורידה פנתרס ומייטי דאקס אוף אנהיים - כבר קיבלו זיכיונות להצטרף לליגה (והחלו לשחק בה בעונת 1993/94).
במהלך שנות ה-90 התמקדה הליגה, בדחיפתו של בטמן, בניסיונות התפשטות אל דרום ארצות הברית.
ארבע קבוצות עברו מקנדה ומצפון ארצות הברית אל הדרום באותן שנים: מינסוטה נורת'סטארס עברה לדאלאס ב-1993, קוויבק נורדיקס לדנוור ב-1995, ויניפג ג'טס לפיניקס ב-1996 והרטפורד ויילרס לצפון קרוליינה ב-1997.
בכך הביא בטמן את מספר הקבוצות ל-32, שהוא גם המספר הנוכחי של קבוצות הליגה.
ההתפשטות לדרום הצליחה באופן חלקי.
במספר מקומות בדרום שהליגה הגיעה אליהם הפכו הקבוצות לפופולריות ומצליחות, וחלקן אף זכו בגביע סטנלי.
בחלק מהמקומות נקלט המשחק והשתרש גם בקרב הקהילה, מתקנים נבנו עבורו, ויותר ויותר ילדים החלו משחקים אותו.
במקומות אחרים בדרום ההתפשטות הצליחה פחות.
אטלנטה ת'ראשרס נכשלה באטלנטה הן מקצועית והן מבחינת החיבור לקהל בעיר, ולבסוף נמכרה לקבוצת משקיעים מוויניפג שהעבירו אותה לעיר והחיו את שמה של ויניפג ג'טס - בניגוד גמור למגמה אותה הנהיג בטמן.
סכסוכי עבודה בליגה בעת כהונתו
אחת המשימות שקיבל בטמן מבעלי הקבוצות כשהתמנה לתפקידו היה למנוע סכסוכי עבודה בין הליגה לבין איגוד השחקנים שלה, מגמה שהחלה עוד בטרם כהונתו.
למרות זאת, במהלך כהונתו של בטמן היו עד עכשיו שלושה סכסוכי עבודה גדולים בין הליגה לבין איגוד השחקנים.
שניים מהם הובילו לקיצור ניכר של העונה, ואחד - באופן חסר תקדים בספורט המקצועני בצפון אמריקה - לביטול מוחלט של עונה שלמה.
למרות הכמות והעוצמה של סכסוכי העבודה, זכה בטמן לתמיכת בעלי הקבוצות בהתנהלותו בהם.
בעיקר תמכו בו הבעלים בנושא החלת תקרת השכר בליגה, נושא שלטענתם הציל את הליגה מהפסדים כלכליים כבדים שאיימו על קיומה.
בעקבות פקיעת ההסכם הקיבוצי ומחלוקות בנוגע להסכם החדש, פתחו בעלי הקבוצות בליגה בקיץ 1994 בהשבתת מגן שנמשכה 104 ימים וגרמה לעיכוב גדול בפתיחת העונה.
סלעי המחלוקת העיקריים היו רצון הבעלים להחיל על הליגה תקרת שכר כדי להילחם בעלייה הגדולה שחלה במשכורות השחקנים עקב מאבק על שירותיהם בין הקבוצות, והגבלת שוק השחקנים החופשיים.
איגוד שחקני ה-NHL סירב לדרישות הבעלים.
המשא ומתן בין הבעלים לאיגוד השחקנים נמשך עד ינואר 1995, ורק אז, כאשר העונה עמדה על סף ביטול, הושג הסכם.
בטמן והבעלים לא הצליחו להחיל תקרת שכר כוללת בליגה, אך הצליחו להגביל את שכרם של שחקנים צעירים בתחילת דרכם בליגה, ואת היכולת של שחקנים צעירים להפוך לשחקנים חופשיים בלתי-מוגבלים.
למרות הכישלון בהחלת תקרת שכר מלאה, נתפס ההסכם כניצחון לבטמן ולבעלים שהצליחו להטיל מגבלות ראשונות על שכר השחקנים.
בעקבות ההסכם חודשו המשחקים, והעונה התקיימה במתכונת מצומצמת של 48 משחקים בלבד.
עונת 2004/05 - ביטול העונה והחלת תקרת שכר
לצד המגבלות על שכרם של שחקנים צעירים, המשיכו משכורות השחקנים האחרים לטפס באופן תלול.
מספר קבוצות בליגה נקלעו להפסדים כבדים, ובעלי הקבוצות טענו שהליגה מפסידה מאות מיליוני דולרים בשנה, ושעצם קיומה נתון בסכנה.
עם פקיעת ההסכם הקיבוצי בקיץ 2004 חזרו הבעלים על דרישתם לכלול תקרת שכר נוקשה, שגובהה יהיה תלוי בהכנסות הליגה, בהסכם הקיבוצי החדש.
איגוד השחקנים שב ודחה את הדרישה, ובעלי הקבוצות, והנציב בטמן בראשם, הכריזו על השבתת מגן נוספת.
לאחר שלא הושג הסכם עד פברואר 2005 הכריז בטמן על ביטול העונה כולה - הפעם הראשונה (ועד כה, היחידה) שעונה שלמה בליגה עיקרית בצפון אמריקה בוטלה עקב סכסוך עבודה.
בטמן, שספג בתחילה ביקורות קשות על ביטול העונה, זכה עם השגת ההסכם לשבחים כמי שהביא לליגה יציבות פיננסית לשנים הבאות ואולי הציל את עצם קיומה.
תקרת השכר, אחת ממשימותיו של בטמן בעת שמונה, הייתה לעובדה וקיימת עד היום בליגה.
לאור העלייה החדה והמתמדת בהכנסות הליגה מאז ועד היום, הגוררת גם עלייה תואמת בתקרת השכר, לא התעוררה שוב מחלוקת מצד השחקנים בדבר הצורך בה.
בקיץ 2012 שוב נכשלו המגעים בין בעלי הקבוצות לאיגוד השחקנים על הסכם קיבוצי חדש, והשבתת מגן נוספת הוכרזה.
הבעלים דרשו שחלקם של השחקנים בהכנסות המשניות של הליגה (לדוגמה, ממכירת מוצרים מורשים) יופחת, וכן את הגבלת אורך החוזים של שחקנים.
לאחר שהשחקנים פנו לבתי משפט בקנדה בטענה שהשבתת המגן אינה חוקית בקנדה, ונכשלו, ולאחר שגם ניסיונות גישור בין הצדדים נכשלו, הוחרף המשבר כשאיגוד השחקנים איים להתפרק מרצון - דבר שהיה מאפשר לשחקנים בודדים לתבוע את הליגה בתביעות הגבלים עסקיים.
בטמן והבעלים איימו בתגובה בפנייה לבית משפט על מנת לבטל את כל חוזי השחקנים, הכפופים להסכם הקיבוצי שכבר אינו תקף.
בשיאו של המשבר וכשנדמה היה שקיום העונה בסכנה ממשית, הושג בינואר 2013 הסכם שאיפשר את תחילת העונה.
העונה התקיימה במתכונת מקוצרת של 48 משחקים בלבד.
משימה נוספת של בטמן כשהתמנה הייתה להעלות את הכנסות הליגה משידורים ומתקשורת - משימה שבה עמד בהצלחה ניכרת, הנחשבת להצלחתו הגדולה ביותר.
מייד עם כניסתו לתפקיד החל במשא ומתן על זכויות השידור של הליגה, והשיג הסכם של 5 שנים עם רשת פוקס בשווי 155 מיליון דולר.
לאחר תפוגתו של ההסכם ב-1998, השיג בטמן לליגה חוזה גדול הרבה יותר - חוזה ל-5 עונות עם רשת ESPN תמורת 600 מיליון דולר, כלומר 120 מיליון דולר לעונה בממוצע.
זאת בהשוואה ל-5.5 מיליון דולר שהיו הכנסות הליגה משידוריה בעונת 1991/92, זמן קצר לפני כניסתו לתפקידו.
ביטול עונת 2004/05 פגע ברצונן של רשתות הטלוויזיה הגדולות לשדר את הליגה, ובטמן פנה בתגובה לרשת הכבלים "ורסוס" (Versus) של חברת התקשורת קומקאסט.
החוזה העביר את זכויות השידור לרשת הקטנה באופן יחסי למשך 3 עונות תמורת כ-207 מיליון דולר, ולאחר מכן הוארך עד עונת 2010/11. למרות הסכום הנכבד שנכנס לליגה בשעה שהייתה בשפל תדמיתי, זכה בטמן לביקורת על ההסכם עם רשת קטנה יחסית - דבר שלדברי המבקרים פגע בחשיפת הליגה לקהל.
תחת ניהולו של בטמן, ולמרות המעבר לרשת קטנה, שיקמה הליגה את מעמדה, ושיפרה באופן מתמיד את כמות הקהל שמשכה למשחקיה ואת המידרוג שלה.
ב-2011 רכשה קומקאסט, הבעלים של רשת ורסוס, את רשת הטלוויזיה NBC, ובכך נפתחה שוב רשת גדולה לאפשרות לשדר משחקי NHL.
בטמן מיהר והשיג עם קומקאסט/NBC הסכם חדש ל-10 שנים בשווי 2 מיליארד דולר, הסכם שקומקאסט חתמה עליו לנוכח תחרות גוברת מצד רשתות אחרות שחזרו להתעניין בליגה.
ב-2013 חתם בטמן על הסכם חדש ומהפכני גם עם תאגיד התקשורת הקנדי "רוג'רס" על זכויות השידור של הליגה בקנדה - הסכם ל-12 עונות בשווי 5.2 מיליארד דולר קנדי.
בנוסף להצלחותיו בשוק הטלוויזיה, הוביל בטמן את הליגה לנוכחות גוברת והולכת באינטרנט וברדיו.
בטמן עצמו מקיים מדי שבוע תוכנית רדיו בת שעה, בה הוא עונה ישירות לשאלות אוהדים.
בטמן הנהיג מספר חידושים משמעותיים בליגה ובהתנהלותה מול ההוקי קרח הבינלאומי.
מאחר שהיה בכיר ב-NBA בתקופת אולימפיאדת ברצלונה (1992) וראה מקרוב את הצלחתה של "נבחרת החלומות" של ארצות הברית בטורניר הכדורסל, שהביאה גם להצלחה שיווקית מרשימה לליגה, דחף בטמן להשתתפות שחקני ה-NHL באולימפיאדת החורף למרות התנגשות תאריכים שגורמת לליגה לשבות למשך כשבועיים בשיא העונה.
מאמציו לשכנע את בעלי הקבוצות ואת איגוד השחקנים נשאו פרי, ושחקני ה-NHL השתתפה לראשונה באולימפיאדת החורף באולימפיאדת נאגנו (1998), ובכל האולימפיאדות מאז ועד לאולימפיאדת סוצ'י (2014).
עם זאת, שינו בטמן והבעלים את דעתם לקראת אולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018), ולאחר שטענו כי ההשתתפות באולימפיאדה אינה מביאה את הפירות השיווקיים הרצויים, החליטו להפסיק את השתתפות שחקני ה-NHL באולימפיאדה.
במסגרת הסכם קיבוצי חדש שנחתם עם איגוד השחקנים, הסכימו בטמן והבעלים לחזרת ה-NHL למסגרת האולימפית לקראת אולימפיאדת בייג'ינג (2022), אך השתתפות שחקני ה-NHL בוטלה לבסוף בשל התפרצות מחודשת של מגפת הקורונה.
גם חידושים חוקתיים הונהגו בתקופתו.
ה-NHL הייתה הליגה הראשונה בצפון אמריקה להכניס בדיקת וידאו במקרה של מחלוקת על שערים, בתחילה ביוזמת השופטים בלבד, ולאחר מכן כתוצאה של מאמנים המאתגרים את החלטת השופטים על הקרח.
בנוסף להשתתפות באולימפיאדה, יזם בטמן צעדים נוספים להגברת החשיפה של הליגה בצפון אמריקה ובמקומות אחרים בעולם.
מספר משחקי עונה רגילה התקיימו באירופה וביפן, ובנוסף יצר בטמן מסורת של מספר משחקים בשנה המשוחקים תחת כיפת השמיים באצטדיוני בייסבול ופוטבול גדולים המושכים קהל בכמות גדולה בהרבה משיכול להכיל אולם הוקי קרח.
בשיא היוזמה עומד משחק ה"וינטר קלאסיק" המתקיים ב-1 בינואר מדי שנה, ובשיאו ב-2014 משך למעלה מ-100000 צופים.
ב-2006 הנהיגה הליגה תחת בטמן את האפשרות להכריע משחקי עונה רגילה שאינן מוכרעים בהארכה באמצעות דו-קרב מכות עונשין, כמקובל בהוקי קרח הבינלאומי.
בנוסף לכך הכניסה הליגה בתקופתו מספר שינויי חוקה משמעותיים שנועדו להפוך את המשחק לשוטף יותר ולהגביר את בטיחות השחקנים, למשל הגדלת העונשים על עבירות מסוכנות כגון כאלה הפוגעות בראש ובגב.
הצלחתו של בטמן בהחדרת יציבות פיננסית בליגה והגדלת הכנסותיה באופן חד הביאו לו את ההערכה של מעסיקיו, בעלי הקבוצות.
שכרו הולך ועולה בהתמדה עם העלייה בהכנסות הליגה.
למרות שמדובר בעלייה משמעותית, שכרו נמוך מאוד בהשוואה לנציבים אחרים בליגות גדולות בצפון אמריקה.
הצלחתו העסקית כנציב הליגה הביאה לו גם פרסים מטעם אמצעי תקשורת, כגון פרס "מנהל השנה בספורט בצפון אמריקה" מטעם מגזין עסקי הספורט היוקרתי SportBusiness Journal בשנת 2014.
עם זאת, עקב צעדיו השנויים במחלוקת בנושא העברת הקבוצות מהצפון לדרום וסכסוכי העבודה בליגה, בטמן זוכה ליחס עוין מצד חלקים גדולים בציבור אוהדי ה-NHL.
הוא זוכה לקריאות בוז באופן קבוע בהופעותיו בפני קהלי האוהדים, כגון בטקס הדראפט או בטקס הענקת גביע סטנלי לאלופת ה-NHL.
לשאלה אם קריאות הבוז מפריעות לו, ענה בטמן: במקרה אחר אמר: למרות זאת, הועלו מדי פעם הצעות בתקשורת שאת גביע סטנלי יעניק לקבוצה האלופה אדם אחר, כדי שקריאות הבוז לא תפגומנה בחגיגיות הטקס.
ב-2016 התקבל בטמן כחבר בהיכל התהילה של הספורט היהודי, וב-2018 התקבל כחבר בהיכל התהילה של ההוקי קרח כ-builder - קטגוריית החברים שקידמו את הענף.
ב-1 בפברואר 2023 השלים בטמן 30 שנה בתפקידו, וביום שלמחרת הפך לנציב שהחזיק במשרתו הכי הרבה זמן אי פעם בכל ארבע הליגות המקצועניות הראשיות בצפון אמריקה, כשהוא שובר את שיאו של דייוויד סטרן ששירת בתפקידו 30 שנה בדיוק.
ב-27 בינואר 2024 שבר גם את שיא אורך הכהונה של ראשי ארבע הליגות המקצועניות הראשיות בצפון אמריקה כולל לפני שהוכרזה משרת הנציב, כששבר את שיאו של קלארנס קמפבל, נשיא ה-NHL בין 1946 ל-1977.
גארי ארל ג'ונסון הוא איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי.
כיהן כמושל ניו מקסיקו מטעם המפלגה הרפובליקנית בשנים 1995–2003, אך עזב את המפלגה ב-2011 והצטרף למפלגה הליברטריאנית.
היה מועמד המפלגה בבחירות לנשיאות 2012, והיה מועמדה גם בבחירות לנשיאות 2016, כשעמיתו למרוץ הוא מושל מסצ'וסטס לשעבר ביל ולד, רפובליקני לשעבר גם כן.
ג'ונסון נולד בעיירה מינוט שבדקוטה הצפונית לאם שעבדה בלשכה לענייני אינדיאנים, אגף של מחלקת הפנים של ארצות הברית, ולאב שהיה מורה בבתי ספר ציבוריים.
מוצא אביו היה חצי דני וחצי נורווגי, ואמו הייתה ממוצא אוקראיני.
הוא גדל באלבקרקי וסיים שם תיכון ב-1971. ב-1975 סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת ניו מקסיקו.
בעת לימודיו בקולג' עבד לפרנסתו כשיפוצניק מדלת לדלת.
הצלחתו במקצוע עודדה אותו להקים עסק עצמאי.
בתחילת דרכה היה לחברה רק עובד אחד, אך היא גדלה והפכה לאחת מחברות הבנייה הגדולות והמצליחות בניו מקסיקו, עם כ-1,000 עובדים ושווי של מיליוני דולרים.
ג'ונסון מכר את החברה ב-1999.
בשנת 1994 התמודד למשרת מושל ניו מקסיקו כרפובליקני עם מצע של שמרנות פיסקלית, הפחתת מיסים והקטנת הפשיעה.
הוא הביס את המושל הדמוקרטי המכהן ברוס קינג עם רוב של 49.81% מול 39.92% ליריבו.