tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2003 המועצה האירופית פרסמה לוח זמנים לסיום הדיונים ב-2004 והצטרפות מלאה לאיחוד עד 2007. בינואר 2004 שורת חברי פרלמנט אירופים קראו להקפאת הדיונים עם רומניה עקב חוסר התקדמות בנושאי המוסדות לטיפול בילדים ושחיתות, לאחר שעשרים ושניים מהפרקים להצטרפות כבר נסגרו במשא ומתן.
בתגובה רומניה התחייבה לשיתוף פעולה קרוב יותר עם מוסדות האיחוד ונקבע שהתובע הכללי של רומניה ימסור לנציב האיחוד האירופי לענייני פנים ומשפט דוח חודשי בנושא פעולות הממשלה נגד שחיתות.
המשא ומתן לא הוקפא ובדצמבר 2004 כלל הפרקים נסגרו ותהליך המשא ומתן הושלם, ב-2005 רומניה חתמה על הסכם ההצטרפות לאיחוד אשר אושר על ידי המדינות החברות לאורך 2005–2006. ב-1 בינואר 2007 רומניה הצטרפה רשמית כחברה מלאה באיחוד האירופי, יחד עם בולגריה.
רומניה הצטרפה לאיחוד כשהיא עדיין מוגדרת כלא מוכנה להצטרפות על ידי הנציבות האירופית, לכן הנציבות שמרה על הזכות לפקח על רפורמות פנימיות חשובות ברומניה – רומניה ובולגריה הן שתי המדינות היחידות שהוחרגו באופן זה.
במהלך המשא ומתן ומאז הצטרפותה רומניה לא ביקשה שום החרגות או פטורים ממחויבויות סטנדרטיות של האיחוד, פרט לכמה צווי שעה זמניים, ואף ביצעה רפורמות כדי לעמוד בהסכמים אליהם לא הייתה מחויבת.
מאז הצטרפותה לאיחוד רומניה ראתה שיפורים משמעותיים בכלכלה וברמת החיים.
לרומניה קשרים כלכליים אדוקים עם האיחוד האירופי, כ-70% מהמסחר ברומניה מתרחשים בתוך גבולות האיחוד וכ-85% מההשקעות הזרות ברומניה מגיעות ממדינות האיחוד.
אף על פי כן ישנן גם השפעות שליליות של החברות באיחוד, רומניה סובלת מבריחת מוחות, אינפלציה גבוהה וגירעון תקציבי הנובע מקליטה בלתי יעילה של תקציבים הניתנים לרומניה מהאיחוד.
כמו כן רומניה עודנה מתקשה לעמוד בסטנדרטים אירופיים של יכולת ניהול של תקציבי האיחוד, גביית מיסים נמוכה, ביצועים בלתי מספיקים בתחומי החינוך והבריאות וחסכים בתשתיות התחבורה.
נכון ל-2023, כ-41% מכלל החברות הרומניות נמצאות בחובות בעלי ריבית גבוהה אשר מהווים כ-54% מסך התמ"ג של רומניה.
בעיות אלה, אשר רק החמירו מאז התפרצות מגפת הקורונה, מקשות על משיכת השקעות למדינה ומאטות את קצב הפיתוח שלה.
התקשותה של רומניה להשלים את הפער בינה לבין הממוצע האירופי מעכב את הצטרפותה לגוש האירו, דבר אליו היא מחויבת לפי הסכם ההצטרפות שלה לאיחוד.
כדי שמדינה תוכל להצטרף לגוש האירו עלייה לעמוד בכמה קריטריונים המכונים "קריטריוני מאסטריכט" אשר מגדירים סף של יציבות וצמיחה כלכלית ושיעורי גרעון וחובות נמוכים כדי להבטיח שכלכלתה של אותה מדינה אמידה מספיק כדי להשתתף באיחוד מוניטארי מלא.
נכון להיום רומניה לא עומדת באף אחד מהקריטריונים, וכמו כן גם אינה חברה במנגנון שער החליפין האירופי אשר קובע שער חליפין בין המטבע המקומי והאירו ונחשב לצעד מקדים לפני הצטרפות מלאה לגוש האירו.
נכון לשנת 2025 רומניה צפויה להצטרף לגוש האירו באופן מלא עד שנת 2029.
כחלק מהסכם ההצטרפות רומניה הייתה מחויבת להצטרף גם לאמנת שנגן, הסכם הגבולות הפתוחים בין מדינות האיחוד אשר מסיר כל מגבלה על מעבר או שהייה של בני אדם או סחורות בין המדינות החתומות.
כדי להצטרף על מדינה לעמוד בכמה דרישות בניהן כוח שיטור אפקטיבי שיוכל להגן על הגבולות של אותה מדינה עם מדינות שאינן חברות, שיתוף פעולה ביטחוני מלא עם המדינות החברות ומדיניות ויזה מאוחדת.
בנוסף נדרשת הסכמה מלאה של כל המדינות החברות להצטרפות של אותה מדינה.
ב-2011 דו"ח הנציבות האירופית קבע שרומניה עומדת בדרישות לחברות באמנת שנגן והחל תהליך ההצטרפות שכלל הערכת מוכנותה של רומניה להצטרף לאמנה על ידי קבוצת העבודה להערכת שנגן של מועצת האיחוד האירופי.
ב-30 במרץ 2024 רומניה חתמה על האמנה והסירה את מגבלות התנועה האוויריות והימיות והחלו הכנות להצטרפות מלאה והסרת המגבלות היבשתיות עד סוף אותה שנה אך הצטרפות זו התעקבה עקב וטו שהוטל על ידי אוסטריה בטענה שיש לעשות יותר כדי למנוע הגירה בלתי חוקית לאירופה דרך רומניה ובולגריה.
וטו זה הוסר ב-9 בדצמבר וב-1 בינואר 2025 רומניה הפכה לחברה מלאה באמנת שנגן.
רומניה ומדיניות החוץ והביטחון של האיחוד
בשנת 2009 רומניה חתמה על אמנת ליסבון שבין היתר יצרה את מדיניות ההגנה והביטחון המשותפת אשר מקדמת קשרי ביטחון ומודיעין בין המדינות החברות באיחוד.
זה נעשה באמצעות מיזמים משותפים בנושאי ביטחון, פיתוח תעשיות הביטחון של המדינות החברות ואף הקמת פיקוד משותף למשימות צבאיות מסוימות ב-2017. נכון ל-2020 רומניה משתתפת בכ-20 מיזמים משותפים, מתוכם שניים בהובלתה.
האסטרטגיה הרשמית של רומניה שמה דגש על חיזוק הקשרים הצבאיים בין המדינות החברות באיחוד, בנוסף לחיזוקה של ברית נאט"ו שבה רומניה גם חברה, למען חיזוק החסינות במה שמכונה "האזור האירו-אטלנטי" מאיומים ביטחוניים חיצוניים ופנימיים.
ב-2021 רומניה יזמה את "מרכז החוסן האירו-אטלנטי" אשר פועל למען חיזוק הקשרים הביטחוניים בין האיחוד האירופי ונאט"ו ולמען העלאת רמת החסינות של שני הארגונים נגד איומים העלולים לפקוד אותם.
מיקומה האסטרטגי של רומניה לחופי הים השחור שם אותה בנקודת ממשק ביטחונית ודיפלומטית מיוחדת, לכן ב-2007, לאחר הצטרפותן של רומניה ובולגריה לאיחוד, נוצר גוף "סינרגיית הים השחור" כחלק ממדיניות השכנות האירופית של האיחוד האירופי, אשר תפקידו קידום קשרים בין מדינות הים השחור וניהול היחס של האיחוד כלפי הקונפליקטים והאתגרים באזור.
רומניה לקחה על עצמה תפקיד מוביל בפרויקט וקידמה את "פורום הארגונים הלא ממשלתיים של הים השחור" אשר מקדם קשרים בין ארגונים לא ממשלתיים באזור הים השחור והשיקה את "שותפות הים השחור למען הסביבה" ב-2010 אשר מקדמת קשרים בין מדינות האזור בענייני איכות הסביבה.
פורום נוסף דרכו רומניה מחזקת קשרים עם מדינות מזרח אירופה הוא "השותפות המזרחית" אשר מסדירה את יחסי האיחוד האירופי עם מדינות ברית המועצות לשעבר ומקדמת את הצטרפותן לאיחוד.
רומניה ממלאת תפקיד של גשר דיפלומטי וכלכלי בין המדינות הללו, בפרט אוקראינה ומולדובה, לאיחוד ככלל.
אסטרטגיית הים השחור של רומניה מתמקדת בקירוב המדינות האזור, בעיקר מולדובה, אוקראינה וגאורגיה, למוסדות של האיחוד האירופי ונאט"ו ותמיכה ביוזמות אירופיות הפעולות נגד השפעה רוסית במדינות אלה.
זה נעשה דרך תמיכה בהצטרפותן המלאה לאיחוד ולנאט"ו ותמיכה בפרויקטים לקידום שיתוף הפעולה בין האיחוד ומדינות הים השחור.
רומניה הייתה בין המדינות הראשונות שתמכו במתן סיוע של נשק קטלני לאוקראינה במלחמתה נגד רוסיה, בתקופה בה המדיניות הרשמית של האיחוד הייתה מתן של סיוע הגנתי בלבד.
רומניה ממלאת תפקיד של גישור בין האיחוד האירופי למדינות בסביבתה שאינן חברות ומקדמת את הצטרפותן לאיחוד בפורומים רשמיים.
הצטרפותן של מדינות מערב הבלקן היא אחת מהעדיפויות העיקריות של רומניה עקב מעמדה כחברה באיחוד ובנאט"ו.
כמו כן רומניה היא תומכת נלהבת בצירוף מולדובה, ואף יזמה קבוצת תמיכה בלתי רשמית בפורומים של האיחוד למען קידום הצטרפותה של מולדובה, בין היתר דרך תמיכה בחיזוק קשריה של מולדובה עם השותפות המזרחית.
לאור הפלישה לאוקראינה ועליית הדרישה לצרפה לאיחוד האירופי, ועקב קרבתה הגאוגרפית של רומניה אלייה, ב-2022 נשיא רומניה קלאוס יוהאניס, יחד עם מנהיגי צרפת, גרמניה ואיטליה, קראו להענקה לאוקראינה מעמד מועמדת להצטרפות לאיחוד.
ברומניה תופעת האירוסקפטיות היא נחלתו של הימין הלאומני בעיקר ונובעת מחששות סביב ריבונות לאומית ותרבותית, הגירה וחשש שרומניה מפסידה כספית מהחברות האיחוד, על אף שרומניה קיבלה יותר כסף מהאיחוד מששילמה בכל שנות חברותה.
רבים מהפוליטיקאים המצדדים בעזיבת האיחוד מתנגדים גם למהלכי החקיקה נגד שחיתות אשר מונהגים ברומניה בעשור האחרון, לרבים מאותם פוליטיקאים יש פרשיות שחיתות הקשורות בשמם.
בבחירות לפרלמנט הרומני ב-2020 נבחרה לראשונה מפלגת הימין הלאומני AUR אשר רבים מחבריה תמכו ברעיונות אירוסקפטיים, ובבחירות ב-2024 היא הפכה למפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט.
ב-2024 נערכו בחירות לנשיאות רומניה בהן זכה במרבית הקולות המועמד הלאומני והאנטי-אירופי קלין ג'אורג'סקו אשר תמך בפרישה רומנית מן האיחוד ומנאט"ו.
תוצאות הבחירות האלה נפסלו על ידי בית המשפט העליון של רומניה עקב חשדות בהתערבות רוסית לטובת ג'אורג'סקו והוכרזו בחירות חדשות אשר נערכו במאי 2025. בבחירות אלה ניצח המועמד הליברלי והפרו-אירופי ניקושור דן אשר הביס את ג'ורג'ה סימיון, המועמד מטעם מפלגת ה-AUR אשר גם כן צידד בפרישה מהאיחוד.
לפי סקר "eurobarometer" האומד את דעות הציבור לגבי האיחוד האירופי ותפקודו, בשנת 2025 תמיכת הציבור הרומני באיחוד הייתה גבוהה אך פסימית, כ-75% מאמינים שעל מדינות האיחוד להיות מאוחדות יותר בפני אתגרים גלובליים אך רק 41% מאמינים שהאיחוד ממלא תפקיד חשוב יותר בהגנה על אזרחי אירופה בשנים האחרונות.
כ-38% מאמינים שמדינתם מתקדמת בכיוון הנכון.
ל-47% מהנשאלים היו דעות חיוביות על הפרלמנט האירופי, ו-51% ענו שהיו רוצים לדעת יותר על פעולות האיחוד במדינתם.
הרפובליקה ההלנית, או בשמה הרשמי יוון, הצטרפה באופן רשמי לקהילה הכלכלית האירופית (שהפכה לימים לאיחוד האירופי) ב-1 בינואר 1981, והייתה למדינה העשירית שהצטרפה לארגון.
הבקשה להצטרפות הוגשה בשנת 1975, זמן קצר לאחר נפילת המשטר צבאי במדינה והחזרת הדמוקרטיה, והיא סימנה את רצונה של יוון לעגן את מקומה בזירה האירופית ולחזק את היציבות הפוליטית והכלכלית.
הקשרים בין יוון לבין מוסדות הקהילה החלו כבר בשנות ה-60, עם חתימת הסכם אסוציאציה בשנת 1962, אך אלה הוקפאו במהלך תקופת הדיקטטורה.
חידוש הדמוקרטיה הוביל להתקרבות מחודשת ולפתיחת משא ומתן להצטרפות.
במהלך התהליך הועלו סוגיות הנוגעות למצב הכלכלי, לרמת הפיתוח ולעמידה בדרישות האירופיות, אך התמיכה בשילובה של יוון גברה, במיוחד מתוך ראייה אסטרטגית של הרחבת הקהילה למדינות דרום אירופה.
מאז הצטרפותה, יוון הייתה שותפה מרכזית בתהליכי האינטגרציה האירופית, תוך שהיא מתמודדת עם אתגרים כלכליים ופוליטיים שהשפיעו על יחסיה עם מוסדות האיחוד האירופי לאורך השנים.
רקע היסטורי על היחסים בין יוון לאיחוד האירופי
לאחר מלחמת העולם השנייה, ידעה יוון תקופה סוערת שכללה מלחמת אזרחים עקובה מדם ב-1946-1949 בין כוחות קומוניסטיים לבין כוחות הממשלה הפרו-מערביים.
המאבק הסתיים בניצחון המחנה הממלכתי, אך הותיר חותם עמוק על החברה היוונית והעמיק את הזיקה המערבית שלה.
היחסים בין יוון לבין מוסדות אירופה החלו להתגבש כבר בשנות ה-60, כאשר בשנת 1962 נחתם הסכם אסוציאציה בין יוון לבין הקהילה הכלכלית האירופית (EEC), שקדם להקמת האיחוד האירופי במתכונתו הנוכחית.
הסכם זה כלל תהליך הדרגתי לקראת איחוד מכסים, ביטול מכסים על מוצרים תעשייתיים ומתן סיוע כלכלי ופיננסי ליוון מטעם הקהילה, במטרה לקדם את פיתוחה הכלכלי של המדינה.
על רקע המלחמה הקרה, נחשבה יוון לבעלת חשיבות גאו-פוליטית כחוליה אסטרטגית בגבולה הדרומי של אירופה.
קשרים אלו התבססו לא רק על שיקולים כלכליים, אלא גם על זיהוי של יוון כחוליה במערך המערבי מול השפעת ברית המועצות במסגרת המלחמה הקרה.
התקדמות זו נבלמה בעקבות הפיכה צבאית ביוון בשנת 1967 והקמת משטר צבאי, אשר הובילו להקפאת היחסים עם מוסדות הקהילה בשל הפגיעה בדמוקרטיה ובערכים הליברליים.
רק עם חזרת המשטר דמוקרטי בשנת 1974 חודשו הקשרים, על רקע רצונה של יוון להשתלב מחדש במרחב האירופי.
בתקופה זו עיצבו מוסדות הקהילה את זהותם סביב עקרונות של דמוקרטיה, זכויות האדם ושלטון החוק, שהפכו לתנאי יסוד להצטרפות מדינות חדשות במיוחד בדרום אירופה.
על רקע זה, החלה יוון לבחון אפשרות של הצטרפות מלאה למוסדות הקהילה הכלכלית האירופית.
היחסים לפני ההצטרפות לאיחוד האירופי
לפני הגשת הבקשה להצטרפות, יחסי יוון עם הקהילה הכלכלית האירופית (EEC) נשענו בעיקר על שיתופי פעולה מסחריים והסכמים כלליים, מבלי שהמדינה הייתה חלק מהשוק המשותף.
הכלכלה היוונית באותה תקופה התאפיינה במדיניות פרוטקציוניסטית, שכללה מעורבות ממשלתית נרחבת, סובסידיות, תמריצים והגנה מכסית, שנועדו לעודד תיעוש במדינה בעלת שוק פנימי מצומצם והון מוגבל.
אף שהמדינה עודדה יזמות פרטית, רבים מהתעשיינים פעלו תחת תנאי הגנה ממושכים והיססו להשקיע באופן עצמאי.
במקביל, גברו לחצים אינפלציוניים, עלתה ריכוזיות כלכלית והועמקה התלות בייבוא.
לקראת סוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, גברה ההבנה כי מודל הפיתוח הקיים הגיע למבוי סתום, וכי השתלבות במערך האירופי עשויה לייצר מסגרת יציבה ופתוחה יותר לצמיחה.
לאחר נפילת המשטר הצבאי ב-1974, התחזקה המגמה המדינית לחיזוק הקשרים עם אירופה ולהשתלבות בקהילה הכלכלית האירופית.
ראש הממשלה קונסטנדינוס קרמנליס, שעמד בראש היוזמה המדינית, הדגיש בנאום בפרלמנט היווני באוקטובר 1976 את חשיבות ההצטרפות כערובה לביסוס הדמוקרטיה, לייצוב המערכת הפוליטית לאחר שנות הדיקטטורה ולהתמודדות עם אתגרים אזוריים, ובראשם המתיחות עם טורקיה.
בדבריו טען קרמנליס כי ההצטרפות מהווה "בחירה היסטורית" שנועדה לעגן את שייכותה של יוון לאירופה, ולא נבעה רק משיקולים כלכליים.
ההצטרפות הוצגה כיעד אסטרטגי-לאומי, על אף התנגדות פנימית מצד זרמים אידאולוגיים שונים.
הגשת הבקשה להצטרפות לאיחוד האירופי
לאחר נפילת שלטון החונטה והשבת המשטר הדמוקרטי בשנת 1974, ביקשה ממשלת יוון לעגן את יציבותה הפוליטית והכלכלית באמצעות השתלבות מלאה במסגרת האירופית.
ביוני 1975, הגישה ממשלתו של קונסטנדינוס קרמנליס בקשה רשמית להצטרפות לקהילות האירופיות- הקהילה הכלכלית האירופית, קהילת הפחם והפלדה, וERUATOM, בהתאם לסעיף 237 של אמנת רומא.
הבקשה לא נתפסה רק כמהלך טכני, אלא כהצהרה אסטרטגית מצד יוון על מחויבותה לערכים הדמוקרטים ולשייכות לגוש המדינות המערביות.
עבור יוון, ההצטרפות שימשה אמצעי להתנערות מעברה האוטוריטרי, חיזוק כלכלתה וקבלת לגיטימציה בזירה הבינלאומית.
ההקשר הבינלאומי, ובעיקר המתח האידאולוגי של המלחמה הקרה, העניק למהלך ההצטרפות חשיבות אסטרטגית בעיני מוסדות הקהילה, שביקשו לבסס את השפעתן בדרום-מזרח אירופה ולמנוע חדירה סובייטית לאזור.
מהצד השני, גם הקהילה הכלכלית האירופית ראתה בבקשתה של יוון הזדמנות אסטרטגית, שילובה שימש לחיזוק הדמוקרטיה במדינה שזה עתה יצאה מדיקטטורה ולביצור גבולה הדרום-מזרחי של אירופה מול השפעות ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה.
הרצון להרחיב את גבולות הקהילה אל מדינה בעלת מיקום גאו-פוליטי מרכזי, תוך הבניית דימויה של הקהילה כמועדון של דמוקרטיות ליברליות, תרם לתמיכה במהלך.
הנציבות האירופית פרסמה חוות דעת חיובית ב-1976, שהכירה בזכותה של יוון להצטרף, תוך הדגשה על מחויבותה לדמוקרטיה, שלטון החוק וזכויות האדם.
עם זאת, מדינות מסוימות בקהילה הביעו הסתייגות, בעיקר סביב השפעת ההצטרפות על מדיניות החקלאות המשותפת ובפרט בתחומים כמו פירות, ירקות ויין.
מנגד, מדינות אחרות בהן גרמניה המערבית ואירלנד, הביעו תמיכה.
לצד חששות של מעסיקים יוונים מפני אובדן ההגנות הכלכליות, הביעו כלכלנים ובכירים בהם נגיד בנק יוון פרופ' קסנופון זולוטס, תמיכה בציון יתרונות אסטרטגיים וכלכליים של יוון, מיקומה הגאוגרפי, משאביה וצי הסוחר שלה כתרומה פוטנציאלית לקהילה.
המשא ומתן על הצטרפות יוון לקהילה הכלכלית האירופית
תהליך המשא ומתן על הצטרפותה של יוון לקהילה הכלכלית האירופית כלל דיון בסוגיות מוסדיות, כלכליות ופוליטיות מהותיות.
בין המרכזיות שבהן עמדו שאלות הנוגעות למידת התאמתה של הכלכלה היוונית לכללי השוק המשותף, במיוחד בתחום החקלאות.
מבנה חקלאי מסורתי, רמת פיתוח נמוכה ותלות בסובסידיות ממשלתיות עוררו חשש מהשפעה שלילית על מדיניות החקלאות המשותפת של הקהילה.
נוסף על כך, נדונה יכולתה של יוון להשתלב במנגנוני קבלת ההחלטות של הקהילה, לאור חולשת מוסדותיה המנהליים והפערים ברמת התשתיות והשירות הציבורי.
במהלך המשא ומתן הוצגו שורה של אתגרים כלפי מוכנותה של יוון להצטרפות.
בדו"ח הנציבות האירופית מ-1976 הובלטו פערים משמעותיים בין יוון למדינות החברות ובהם שיעורי אינפלציה גבוהים, חוסר יציבות מקרו-כלכלית, תלות בייבוא וגרעון מתמשך במאזן התשלומים.
רמות הפיתוח האזורי במדינה היו בלתי מאוזנות והמערכת הכלכלית דרשה רפורמות נרחבות בתחומים כמו מיסוי, רגולציה פיננסית ומנהל ציבורי.
לנוכח אתגרים אלו עלתה שאלת היכולת של יוון ליישם את החקיקה האירופית ולמלא את מחויבויותיה במסגרת הקהילה בפרק זמן קצר יחסית.
בדו"ח הנציבות האירופית הוצגו נתונים שתיארו את יוון כמדינה כשירה להצטרפות בכפוף לרפורמות, אך חוקרים מאוחרים יותר הטילו ספק באמינות הדוחות, בטענה כי ההערכות היו אופטימיות מדי והושפעו משיקולים פוליטיים.
במהלך המשא ומתן עלו גם מחלוקות פנימיות במוסדות הקהילה עצמה.
בתוך הנציבות האירופית נרשמה התנגדות של חלק מהנציבים, ובראשם אלטיארו ספינלי, שחשש מהצטרפות מדינה שאינה עומדת לחלוטין בקריטריונים הכלכליים ומהיווצרות תקדים מדיני להצטרפותן של מדינות נוספות במצבה של יוון.
בנוסף, הועלו חששות כלפי העלות התקציבית הצפויה של שילוב יוון, בפרט בתחום החקלאות, לצד סוגיות מדיניות כגון ההשפעה על יחסי הקהילה עם טורקיה.
הנציבות הציעה חלוקה של תקופת המעבר לשני שלבים, על בסיס עמידה ביעדים כלכליים, אך מועצת השרים בחרה להאיץ את התהליך מסיבות פוליטיות, כדי לעגן את הדמוקרטיה ביוון לאחר תקופת שלטון החונטה.
ההכרעה לצרף את יוון במהירות שיקפה את המתח בין דרישות מוסדיות וטכניות לבין השאיפה לבסס את הדמוקרטיה ולחזק את מעמד הקהילה בדרום אירופה בתקופת המלחמה הקרה.
מהלך הצטרפותה של יוון לקהילה הכלכלית האירופית בסוף שנות ה-70 עורר מחלוקות פנימיות בין מדינות החברות, במיוחד בשל העברו הלא דמוקרטי של השלטון היווני.
החששות התמקדו ביציבות הדמוקרטיה במדינה, בתפקוד מוסדותיה ובכשירות כלכלתה להשתלב במערך השוק האירופי המשותף.
גורמים שונים העלו ספקות באשר למידת מוכנותה של יוון לעמוד בדרישות החברות המלאה, על רקע המעבר הטרי ממשטר צבאי לדמוקרטיה פרלמנטרית.
במהלך המגעים התנהלו דיונים נרחבים סביב שאלת ההתאמה הכלכלית והפוליטית של יוון למבנה הקהילה.
עלו סוגיות עקרוניות בנוגע לשילוב כלכלה מתפתחת בתוך מסגרת ליברלית-מערבית מבוססת, ולנוכח הפערים הגדולים בתשתיות, רגולציה ואחידות מוסדית.
נוסף לכך, נידונה המשמעות הסמלית של צירוף מדינה ששבה לדמוקרטיה, והשפעת הצעד על תדמית הקהילה כלפי פנים וחוץ.
לצד ההיבטים המוסדיים והכלכליים, ההצטרפות לוותה גם באתגר גאו-פוליטי, כאשר מוסדות הקהילה ביקשו לשדר מסר של סולידריות עם מדינות דרום אירופה המחויבות לערכים דמוקרטיים.
התמיכה שגיבשו הנציבות והפרלמנט האירופי בצירוף יוון ביטאה לא רק אינטרס אזורי, אלא גם תפיסה ערכית שראתה בהצטרפות אמצעי לחיזוק הדמוקרטיה ולהבטחת יציבות אזורית.
המשא ומתן הסתיים בהצלחה, וב-28 במאי 1979 נחתם הסכם הצטרפות.
יוון הפכה רשמית לחברה העשירית בקהילות האירופיות ב-1 בינואר 1981, מהלך שנתפס כהיסטורי ושיקף את המיזוג בין שיקולים פוליטיים לבין מטרות כלכליות.
היחסים של יוון עם האיחוד האירופי כיום
משבר החוב והשפעתו על היחסים
משבר החוב הריבוני שפרץ ביוון בשנת 2009 היווה נקודת מפנה ביחסי המדינה עם האיחוד האירופי.
במסגרת תוכניות הסיוע שגובשו בשיתוף עם (התאגדות של הנציבות האירופית, הבנק המרכזי האירופי, וקרן המטבע הבין-לאומית שהוקמה כדי לנהל את משבר החוב), נדרשה יוון ליישם מדיניות כלכלית נוקשה שכללה קיצוצים תקציביים, רפורמות מבניות, הפרטות ושינויים רגולטוריים.
צעדים אלו, שנקבעו ברובם על ידי גורמים חיצוניים, עוררו דיון ציבורי ופוליטי נרחב בשאלת הריבונות, כאשר תהליך קבלת ההחלטות עבר בפועל אל מחוץ לגבולות המדינה.
מעורבות מוסדות האיחוד במדיניות הפנים של יוון לוותה בביקורת כלפי אובדן העצמאות הכלכלית ובתחושת ניכור כלפי מוסדות אירופה, אשר נתפסו בעיני רבים כמרוחקים ואדישים למצוקות האוכלוסייה.
המשבר העמיק את המתחים בין דרישות האיחוד לבין הצרכים המקומיים והשפיע על תחומי מדיניות שונים, בראשם ההגירה והפיקוח התקציבי.
במקביל, גברו תחושות אי-אמון בציבור כלפי המערכת האירופית והאזרחות האירופית החלה להיתפס בעיני חלק מהאזרחים כרשת ביטחון במציאות של חוסר יציבות כלכלית ופוליטית.
מגמות אלו באו לידי ביטוי בשיח הפוליטי, במדיניות הציבורית ובעליית אירוסקפטיות שזכתה לביטוי בבחירות ובמחאות.
סוגיות ותחומי מדיניות מרכזיים ביחסים כמדינה חברה
יוון נטלה חלק הדרגתי במדיניות ההגירה והמקלט של האיחוד האירופי, תוך יישום תקנות כגון אמנת דבלין והשתתפות ביוזמות משותפות לניהול גבולות והחזרת מהגרים.
המדינה הקימה חנות רישום (hotspots) ושיתפה פעולה עם סוכנויות כגון Frontex, אך נתקלה בקשיים מבניים ולוגיסטיים שהקשו על יישום מלא של ההנחיות האירופיות.
במקביל, המשבר הכלכלי והסדרי החילוץ הציבו את יוון בליבת מערכת הפיקוח הפיזיקלי של האיחוד.
המדינה נדרשה לדווח באופן שוטף על מדיניות התקציב שלה ופעלה תחת פיקוח צמוד מצד מוסדות האיחוד.
מדיניות זו עוררה שאלות באשר לגבולות העצמאות הכלכלית של מדינות חברות, ולמידת יכולתן לקבוע סדרי עדיפויות פנימיים במסגרת דרישות העל של האיחוד.
יוון הצטרפה באופן רשמי לאזור שנגן בשנת 2000, לאחר הליך ממושך של בדיקה והיערכות מוסדית.
הצטרפות זו חייבה את יוון לאמץ את תקנות שנגן בנוגע לניהול גבולות, הנפקת ויזות, שיתוף מידע ובקרת תנועה בין מדינות האיחוד.
בשל מיקומה הגאוגרפי כמדינת גבול חיצוני של האיחוד, נתקלה יוון בקשיים ביישום מלא של ההנחיות, במיוחד בתחום ניהול ההגירה והבקרה בגבולותיה הימיים.
במהלך השנים, מוסדות האיחוד האירופי, ובראשם הנציבות האירופית, הביעו ביקורת חריפה על כשלים בפיקוח בגבולות יוון ובשנת 2016 אף נבחנה האפשרות להפעיל סעיף מהסכם שנגן המאפשר החזרת ביקורת גבולות זמנית, בעקבות ליקויים חמורים ומתמשכים בניהול הגבולות החיצוניים.
דו"ח מיוחד של מחלקת המחקר של הפרלמנט האירופי הדגיש את אתגרי הפיקוח והצורך בשיפור התשתיות והניהול הארגוני בגבולות יוון, במיוחד לנוכח זרם המהגרים הגובר.
יוון מתמודדת עם אתגרים מבניים מתמשכים ביישום מדיניות האיחוד האירופי ובפרט בתחום ההגירה.
העומס על מערכות הקליטה, ממחסור בתשתיות והתנגדות ציבורית באזורים שונים הובילו לביצוע חלקי בלבד של ההנחיות האירופיות.
בתחום הכלכלי, ההתערבות הישירה של מוסדות האיחוד נתפסה בעיני רבים כפוגעת בריבונות הלאומית, במיוחד על רקע צעדי הצנע והשינויים החברתיים הנרחבים שנדרשו.
הקונפליקט בין דרישות מוסדות האיחוד לבין אילוצים פוליטיים פנימיים הפך לאתגר מתמשך, המשפיע על יציבות המשטר, על אמון הציבור ועל יכולתה של יוון לתמרן בין מחויבויותיה האירופיות לבין צרכים מקומיים.
הציבור היווני גילה יחס מורכב כלפי האיחוד האירופי, במיוחד לנוכח השלכות המשבר הכלכלי ומדיניות ההגירה.
מדיניות ההגירה המשותפת נתפסה לעיתים כמרוחקת ומנותקת מהמציאות הייחודית של יוון כמדינת גבול, ונקלטה באי-אמון באזורים מוכי עומס.
בתחום הכלכלי, צעדי הצנע שנכפו על המדינה עוררו מחאות נרחבות, שביתות ועלייה בתמיכה במפלגות ביקורתיות כלפי האיחוד, בראשן סיריזה.
האמון במוסדות האירופיים נשחק וחלקים רחבים בציבור ייחסו לאיחוד אחריות להחרפת המשבר ולפגיעה ברווחה החברתית.
תחושת אובדן הריבונות התקבעה כחלק מהשיח הציבורי והובילה להתעצמות הביקורת כלפי האיחוד ככוח חיצוני שאינו רגיש לצרכים הלאומיים.
המשבר הכלכלי והפערים הכלכליים הנתפסים בין מדינות האיחוד תרמו להתחזקות מגמות אירוסקפטיות ביוון.
בקרב חלק מהציבור, מוסדות האיחוד נתפסו ככוח טכנו-בירוקרטי חיצוני המכתיב מדיניות כלכלית וחברתית מבלי להביא בחשבון את המאפיינים המקומיים והעדיפויות הלאומיות.
תחושות של אובדן ריבונות והיעדר שליטה על מדיניות פנימית לוו בקריאות לרפורמה עמוקה במבנה האיחוד, ובמיוחד בדרכי קבלת ההחלטות בו.
עם זאת, מרבית הגורמים הפוליטיים המרכזיים ביוון לא קראו ליציאה מן האיחוד, אלא לתיקון המסגרת הקיימת וחיזוק מעמדה של יוון בתוכה.
תמורות בתפיסת הריבונות במסגרת האיחוד האירופי
המקרה היווני שיקף תהליך רחב יותר של שינוי בתפיסת הריבונות המדינתית באיחוד האירופי.
עם התפתחות האינטגרציה הכלכלית והעמקת הפיקוח הפיזיקלי, מדינות חברות מצאו עצמן נדרשות ליישם מדיניות כלכלית, תקציבית וחברתית בהתאם להנחיות שמקורן במוסדות האיחוד.
משבר החוב של יוון המחיש את גבולות העצמאות של מדינות החברות בגוש האירו, כאשר קבלת החלטות קריטיות עברה לידי גורמים חיצוניים.
תהליך זה עורר דיון נרחב על האיזון בין שותפות באיחוד לבין שמירה על עצמאות לאומית, תוך הדגשת המתח בין אחריות משותפת לבין אוטונומיה מדינתית.
הדילמות שהתעוררו בעקבות המשבר הובילו לקריאות לרפורמות מוסדיות באיחוד עצמו ולביקורת על מודל המשילות הנוכחי, במיוחד במדינות הפריפריה.
היחסים בין סלובקיה לבין האיחוד האירופי (EU) התפתחו לאורך שנות ה־90 של המאה ה־20, במקביל להתפרקות צ'כוסלובקיה ולקידום מדיניות ההרחבה של האיחוד לעבר מרכז אירופה ומזרחה.
לאחר עצמאותה ב־1993, סלובקיה נדרשה להוכיח מחויבות לערכים דמוקרטיים ולבצע שורת רפורמות כלכליות ומוסדיות על מנת להפוך לחברה מלאה באיחוד.
תהליך זה הושפע מהתנאים הפוליטיים הפנימיים במדינה ומהשפעתם של מוסדות האיחוד, והוא שיקף את המורכבות של גיבוש זהות מדינתית חדשה תוך השתלבות במסגרת רב-לאומית רחבה יותר.
לאחר התפרקות צ'כוסלובקיה והקמתה של סלובקיה כמדינה עצמאית בשנת 1993, הנהגת המדינה כיוונה להשתלבות במסגרת האיחוד האירופי והמרחב המערב-אירופי.
החברות באיחוד נתפסה כמפתח ליציבות פוליטית, לחיזוק הדמוקרטיה ולפיתוח הכלכלה, ושיקפה את הרצון להתמקם כחלק מהמערב ולא רק כמדינת מעבר פוסט-קומוניסטית..
מסד היחסים הפורמליים נקבע עם הסכם אירופה (Europe Agreement) שנחתם במקור עם הפדרציה הצ'כוסלובקית והוחל על סלובקיה לאחר הפיצול.
ההסכם הגדיר מסגרת לשיתוף פעולה פוליטי-כלכלי, להסרת מכסים ולדיאלוג מוסדי, ונכנס לתוקף ב־1 בפברואר 1995.
במחצית השנייה של שנות ה-90 גברו באיחוד האירופי הביקורת והחששות ביחס למצב הדמוקרטי והמשילות בסלובקיה בתקופת ולדימיר מצ'יאר.
בדו"ח ההתקדמות לשנת 1998 נקבע כי המדינה אינה עומדת בקריטריונים הפוליטיים לפתיחת מו"מ, תוך הדגשת חולשות מוסדיות, סוגיות איזונים ובלמים והערכת מצב כללית זהירה.
השלכות ההסתייגות האירופית ניכרו במעמדה האזורי והבינלאומי של סלובקיה ואף בסביבה העסקית וההשקעות: בעוד שכנותיה התקדמו, סלובקיה סומנה כבעייתית יותר, ומשקיעים בחנו חלופות בטוחות יותר.
בתוך סלובקיה גברה הביקורת הציבורית על מדיניות הממשלה, והתגבשו קואליציות פוליטיות פרו-אירופיות וחברה אזרחית פעילה.
הבחירות של 1998 הביאו לעליית מיקולאש דזורינדה ולהחלפת כיוון: רפורמות דמוקרטיות ושיקום יחסים עם מוסדות האיחוד סללו את החזרה למסלול האירופי.
לאחר התייצבות פוליטית יחסית עם כינונה של ממשלתו של מיקולאש דזורינדה בסוף 1998, סלובקיה חידשה את מאמציה להצטרף לאיחוד האירופי.
הבקשה הרשמית לחברות הוגשה כבר בשנת 1995, והחידוש הפוליטי לאחר 1998 סלל את הדרך להחלטת הלסינקי (דצמבר 1999) לפתוח עם סלובקיה במו"מ הצטרפות.
חידוש הדיאלוג עם האיחוד האירופי
לאחר הדחייה שקיבלה סלובקיה בוועידת לוקסמבורג בשנת 1997, החידוש הפוליטי שהביאה עמה ממשלת דזורינדה סימן תפנית חיובית.
האיחוד האירופי נענה למהלכים שננקטו בסלובקיה ופתח מחדש את הדיאלוג עם המדינה.
במסגרת ההערכות מחדש שנערכו, שיבח האיחוד את צעדי הרפורמה שננקטו, בין היתר בתחום חיזוק מערכת המשפט, שיפור שקיפות מוסדות המדינה ובלימת שחיתות פוליטית.
לפי מחקרו של Dušan Leška החזרה למסלול האירופי הייתה לא רק שאלה של עמידה בקריטריונים טכניים, אלא גם ביטוי לשינוי תפיסתי רחב במערכת הפוליטית הסלובקית - מעבר מתפיסה בדלנית ומקונספציה של שליטה ריכוזית לעבר ריבוי קולות ושיתוף פעולה מוסדי עם המערב.
המשא ומתן עם האיחוד האירופי דרש התאמות מעמיקות של החקיקה והמבנה החוקתי בסלובקיה.
הדבר כלל רפורמות חוקתיות, עדכון תקנות בנושאי תחרות, הגירה, סביבה ותקני ייצור, וכן הקמת מוסדות ייעודיים שינהלו את תהליכי ההתאמה.
חלק מן האתגרים נגעו לקשיים מוסדיים פנימיים: חולשות של מערכת המשפט, התנגדות מצד קבוצות שמרניות, וחוסר מוכנות של המנהל הציבורי להתמודד עם ההיקף האדיר של הרפורמות.
בנוסף, התהליך חשף מתחים בין רמות שונות של השלטון (מקומי מול מרכזי), והציף את שאלת זהותה של סלובקיה - האם היא חלק מן המרחב הפוליטי המערב-אירופי או שמא ממשיכת מסורת מזרח-אירופית שמרנית יותר.
סוגיות כלכליות מרכזיות במשא ומתן
מהבחינה הכלכלית, אחת הסוגיות העיקריות שנידונו הייתה מוכנותה של סלובקיה להשתלב בשוק האירופי החופשי.
דו"ח של הכלכלן Milan Šikula הציג והדגיש את פערי הפיתוח בין סלובקיה לבין מדינות האיחוד, במיוחד באזורים כפריים, כמו גם את החשש לאי-שוויון גובר בין האזורים לאחר ההצטרפות.
סוגיות נוספות כללו את רפורמת מדיניות הסובסידיות החקלאיות, אימוץ תקני תברואה ומזון אירופיים, והסתגלות לתנאי התחרות החופשית בשוק האירופי - תהליך שדרש מהעסקים הסלובקיים להתאים את עצמם לדרישות טכנולוגיות ומסחריות חדשות.
בדו"ח השנתי לשנת 2000 הודגש גם הצורך בהשלמת התאמה תקנית, בחיזוק רשויות התחרות ואכיפת דיני סיוע מדינתי, ובהקלה רגולטורית לעסקים קטנים ובינוניים, לצד האזהרה מפני פערים ביישום ונטל הסתגלות משמעותי על התעשייה המקומית.
שיקולים אסטרטגיים והצטרפות למו"מ הרשמי
ממשלת דזורינדה התייחסה להצטרפות לאיחוד כיעד אסטרטגי לאומי, בין היתר כדי לאזן בין אינטרסים אזוריים, לחזק את מעמדה הגאופוליטי של סלובקיה, ולבסס לגיטימציה דמוקרטית.
בעקבות זאת התגייסו מוסדות המדינה, כולל חלקים מהאופוזיציה, על מנת לתמוך ברפורמות הדרושות.
לאחר תקופה של בחינה מצד האיחוד האירופי, בפברואר 2000 נפתחו רשמית פרקי המו"מ עם סלובקיה.
החלטה זו נתפסה כהכרה בהתקדמות הפוליטית והכלכלית שעברה המדינה מאז 1998. במסמך מאת Milan Šikula מודגש כי עצם קבלתה של סלובקיה למסלול המשא ומתן שימשה כגורם מדרבן נוסף לשיפור המנגנונים הניהוליים והפוליטיים במדינה.
לאחר שהאיחוד האירופי החליט בדצמבר 1999 לפתוח עם סלובקיה במו"מ הצטרפות, החלה המדינה בתהליך אינטנסיבי של התאמה מוסדית, פוליטית וחברתית לדרישות החברות המלאה.
ההתארגנות כללה הקמת מנגנונים מנהליים ומשרדי ממשלה ייעודיים לניהול תהליך ההצטרפות, לצד תיאום הדוק עם מוסדות האיחוד והגברת השקיפות בפעולה הציבורית.
כמרכיב מרכזי בתהליך זה, בוצעה רפורמה מוסדית שמטרתה הייתה לחזק את המערכת הפוליטית והפקידותית, מתוך הבנה שיכולת הביצוע של המדינה היא תנאי קריטי לעמידה בסטנדרטים של האיחוד.
בממד הביצועי, תוכנית השותפות להצטרפות (Accession Partnership) והתוכנית הלאומית לאימוץ האקוויס (NPAA) שימשו מסגרת לתיעדוף רגולטורי ולתיאום בין-משרדי, בעוד שכלי הקדם-הצטרפות Phare, ISPA ו־SAPARD הופנו לחיזוק יכולת המנהל הציבורי, לפיתוח תשתיות ולמודרניזציה חקלאית.
בניירות הבדיקה התקופתיים הדגישה הנציבות כי כושר הספיגה המוסדי והניהולי הוא תנאי קריטי לעמידה בסטנדרטים האירופיים ולהמשך התקדמות במו"מ.
תהליך ההצטרפות חייב את סלובקיה לבצע שינויים עמוקים בתרבות הפוליטית וביחסי הרשויות במדינה.
בין השינויים המרכזיים ניתן למנות את חיזוק העצמאות של המוסדות המרכזיים, עידוד שיח פרלמנטרי רב-קולי, והטמעת עקרונות דמוקרטיים כגון איזונים ובלמים, שקיפות ואחריותיות ציבורית.
בנוסף, המערכת הפוליטית נדרשה ליישר קו עם נורמות ממשל אחראי, במיוחד בכל הנוגע לתיאום בין משרדי הממשלה וליכולת לקדם חקיקה התואמת את דרישות האיחוד.
אתגרים בשוק העבודה ובמדיניות החברתית
בתחום החברתי-כלכלי, תהליך ההצטרפות חשף פערים מבניים עמוקים בשוק העבודה ובמדיניות הרווחה.
שיעורי אבטלה גבוהים, במיוחד בקרב צעירים ובפריפריה, היוו אתגר מרכזי, והאיחוד האירופי דרש קידום מדיניות תעסוקה אקטיבית.
עם זאת, המערכת המנהלית הסלובקית התקשתה ליישם פתרונות אפקטיביים.
במקביל נדרש עדכון של מדיניות הרווחה כדי להתאים את מבנה ההטבות למודל האירופי, כולל מעבר מהתמקדות בקצבאות סוציאליות למערכת תמריצים להשתלבות בשוק העבודה.
אחד התחומים הרגישים ביותר בתהליך ההצטרפות היה ניידות עובדים וההגירה הכלכלית.
בשנים שלפני ההצטרפות ניכרו חסרים תכנוניים ומוסדיים בטיפול בניוד עובדים פנימי ובהשלכות החברתיות של הגירה מאזורים מוחלשים אל המרכזים העירוניים.
במקביל עלו חששות לבריחת מוחות של צעירים ועובדים מיומנים מערבה עם פתיחת השוק, ומספר מדינות באיחוד הפעילו הגבלות מעבריות על כניסת עובדים מסלובקיה.
בתגובה קידמה הממשלה תוכניות לשימור עובדים במגזרים אסטרטגיים ופיתחה כלי פיתוח אזורי שנועדו לצמצם תמריצים להגירה.
פערים משמעותיים בין אזור הבירה ברטיסלבה לבין האזורים העניים יותר הביאו את הממשלה לגבש אסטרטגיה של פיתוח אזורי, תוך שימוש בכלים של מדיניות הלכידות של האיחוד האירופי.
תוכניות אלו כללו השקעות בתשתיות תחבורה, בהכשרה מקצועית ובהקמת מרכזים לתמיכה ביזמות מקומית, במטרה לקדם צמיחה מאוזנת ולצמצם את תחושת ההדרה של האזורים המרוחקים מהמרכז.
היחסים של סלובקיה עם האיחוד האירופי כיום
תחומי מדיניות מרכזיים ואתגרים מוסדיים
מאז הצטרפותה הרשמית להאיחוד האירופי בשנת 2004, סלובקיה הפכה לחברה פעילה במוסדות האיחוד ומשתתפת באופן מלא בתהליכי קבלת ההחלטות.
המדינה אימצה את מטבע האירו בשנת 2009 ונמנית עם המדינות החברות בגוש האירו.
עם זאת, בעיות מוסדיות מסוימות עדיין קיימות, בעיקר בתחום המשילות המקומית, השקיפות וניגודי העניינים ברמה הלאומית.
סלובקיה אמנם משתתפת ביוזמות מרכזיות של האיחוד, אך קיימת תחושת נתק גוברת בין הציבור הרחב לבין התהליך האירופי, דבר המוביל לקשיים בהטמעת מדיניות.
במישור קביעת המדיניות, הדיון האקדמי מצביע על מעבר הדרגתי מן שלב של אימוץ האקוויס לשלב שבו סלובקיה מבקשת גם לעצב חלק מיוזמות האיחוד, למשל בתחומי אנרגיה, דיגיטל ושוק פנימי, תוך איזון בין מחויבות למסגרת האירופית לבין שיקולים תעשייתיים ופוליטיים מקומיים.
מגמה זו מלווה לעיתים בפערי תיאום בין ממשל מרכזי לרשויות ביצוע ומדגישה את חשיבות הקיבולת המנהלית בהשפעה על עיצוב רגולציה עתידית.
במישור היישום, הערכות מדיניות מהשנים שלאחר ההצטרפות מצביעות על תועלות כלכליות מוחשיות מצמיחה מואצת ומהעמקת הסחר, אך גם על תלות מתמשכת בקיבולת מנהלית ובתיאום בין־משרדי ליישום אפקטיבי של רגולציה אירופית וכלי הלכידות.
יכולות אלו נתפסו כמפתח למיצוי ההשתלבות ולצמצום פערים אזוריים.
דעת קהל, זהות אירופית ותחושת שייכות
לסלובקיה שיעור תמיכה רשמי גבוה בהשתייכות לאיחוד האירופי, אולם מחקרים מצביעים על פער בין התמיכה הפורמלית לבין תחושת הזהות האירופית והמעורבות הציבורית.
מחקר איכותני שפורסם בשנת 2025 מצא כי אזרחים רבים אמנם תומכים בחברות באיחוד, אך מרגישים שאינם שותפים פעילים בעיצובו.
תחושת הזרות המוסדית והאמונה כי קולם של אזרחים לא נשמע בזירה האירופית מחלישה את ההזדהות עם הפרויקט האירופי ועלולה להוביל לפסיביות אזרחית.
מעבר למדדי התמיכה הכלליים, המחקר מצביע על תמהיל של תמיכה תועלתנית לצד הזדהות אירופית חלשה: תחושת ריחוק ממוסדות האיחוד, תפיסה של חלוקת משאבים בלתי-שוויונית בין המרכז לפריפריה, וצריכת מידע בעיקר ממקורות מקומיים ורשתות חברתיות.
בכך שלושתם נקשרים לשיעורי השתתפות נמוכים ולזהירות כלפי אינטגרציה עמוקה יותר.
דיסוננס פוליטי ורטוריקה ציבורית שקטה
ניתוח השיח הפוליטי והתקשורתי בסלובקיה מצביע על אסטרטגיה ייחודית של "הסתרת אירופה": בעוד שמרבית המפלגות המרכזיות תומכות רשמית באיחוד, הן נמנעות לעיתים תכופות מלעסוק בנושא באופן פומבי.
הדבר נובע מחשש מאובדן תמיכה ציבורית באזורים שמרניים ובקרב אוכלוסיות פחות עירוניות.
דפוס זה מוביל לכך שנושאים חשובים על מדיניות האיחוד כמעט ואינם מגיעים לסדר היום הציבורי, מה שמקשה על קיומו של שיח דמוקרטי פתוח בנוגע למקומה של סלובקיה באירופה.
עליית האירוסקפטיות והשפעת השיח הימני
מגמת ההתחזקות הגלובלית של מפלגות ימין פופוליסטיות ניכרת גם בסלובקיה, עם עלייתן של תנועות המביעות ספקות כלפי חלק מעקרונות הליבה של האיחוד.
תופעה זו מתבטאת בביקורת על מדיניות ההגירה האירופית, על הסכמי סחר חוצי גבולות ועל תפיסת עליונות החוק האירופי.
עם זאת, יש להבחין בין רמות שונות של אירוסקפטיות: בעוד שחלק מהתנועות מתנגדות לאיחוד באופן מהותי, אחרות מבקשות רק שינוי במבנה שלו או מדגישות את חשיבות הריבונות הלאומית במסגרת הקיימת.
יחסי האיחוד האירופי ורפובליקת ליטא הם יחסים של חברות באיחוד הפוליטי והכלכלי של האיחוד האירופי, וזאת מאז 1 במאי 2004, עם הצטרפותה הרשמית של ליטא לאיחוד האירופי במסגרת "הרחבת 2004", צירוף עשר מדינות חדשות לאיחוד האירופי בשנת 2004 רובן ממזרח אירופה.
ליטא החלה לבסס קשרים עם האיחוד עוד בראשית שנות ה־90, לאחר שהכריזה על השבת עצמאותה מברית המועצות בשנת 1990 והוכרה רשמית בשנת 1991. בשנת 1995 נחתם הסכם אסוציאציה (להלן: "הסכם אירופה"), וב־2000 החלו משא ומתן רשמי להצטרפות.
במשאל עם שנערך בליטא ב־2003 הביע רוב ברור את תמיכתו בהצטרפות, ולאחר אשרור ההסכם, צורפה המדינה כאמור לאיחוד.
החברות באיחוד הייתה בעלת השפעה מכרעת על ליטא, הן מבחינת הכלכלה – שהתקרבה במהירות לממוצע האירופי – והן מבחינת השתלבותה במסגרת מדינית וביטחונית רחבה יותר, שכללה גם הצטרפות לנאט"ו.
ליטא גובלת במדינות החברות באיחוד – לטביה ופולין – ובכך מהווה חלק אינטגרלי מגוש המדינות הבלטיות בתוך האיחוד.
בשנת 1945 סיפחו הרוסים את ליטא כולה לתוך ברית המועצות, כהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית.
הליטאים לא סמכו על המשטר הסובייטי, ובאותה השנה הוקמה תנועת הרפורמה הליטאית, הסאיודיס, אשר הצהירה על תוכנית של זכויות דמוקרטיות לאומיות.
בהשראת הסאיודיס העביר הסובייט העליון הליטאי תיקונים חוקתיים שמטרתם הייתה להעמיד את החוקים הליטאים מעל על אלו הסובייטים ולבטל את ההחלטות משנות ה-40 שהפכו את ליטא לחלק מברית המועצות.
ב־11 במרץ 1990, הסובייט העליון הליטאי הכריז על השבת העצמאות של ליטא.
ברית המועצות התנגדה למהלך, ובתחילת 1991 החלו הכוחות הסובייטים בהטלת סנקציות כלכליות ופוליטיות נגדה וניסו לתפוס מתקנים חשובים בליטא, כמו בית הדפוס המרכזי בווילנה, בניסיון להפיל את הממשלה.
הרוסים טענו כי הממשלה הופלה, אך הם מעולם לא תפסו את הפרלמנט ואת מעון הממשלה.
למרות ההתנגדות החריפה והפעולות מצד ברית המועצות, התנועה לעצמאות ליטא לא ויתרה.
הרוסים לא השתמשו בצעדים צבאיים נוספים, עקב ביקורת עולמית קשה והכיבוש לא צלח.
בכך ליטא הייתה למדינה הבלטית הראשונה מבין מדינות ברית המועצות לשעבר, שהפכה למדינה עצמאית.
בעוד שרוב המדינות לא הכירו רשמית בעצמאותה עד אוגוסט 1991, בעקבות אירועי ההפיכה הכושלת במוסקבה, ההכרה הבינלאומית התגברה.
לאחר הכרזת העצמאות וכיבוש סובייטי כושל, ליטא פעלה לשיקום והתנתקות מהשלטון הסובייטי באמצעות רפורמות כלכליות ופוליטיות.
גיוס החובה בוטל בספטמבר 2008 והוחזר שוב בשנת 2015 בעקבות הפלישה הצבאית של צבא רוסיה לחצי האי קרים שבאוקראינה, שהעלתה חששות מחודשים בליטא מכוחה של רוסיה.
המוטיבציה של ליטא להצטרף לאיחוד האירופי נבעה ממספר סיבות.
ליטא רצתה למנוע כיבוש כמו שהתרחש בשנת 1940 ובנוסף אחת משאיפותיה הייתה להפוך לחלק ממערב אירופה.
הרצון להשתייך ל"אירופה", המתבטא בעיקר באמצעות האינטגרציה באיחוד האירופי, היה הנושא הדומיננטי בשיח הפוליטי הליטאי לאחר תום המלחמה הקרה.
על מנת להצטרף לאיחוד, היא הציבה מספר יסודות אשר נהפכו לחלק ממדיניות החוץ שלה: חברות באיחוד האירופי, כניסה לארגון האמנה הצפון-אטלנטית (נאט"ו) ויחסים טובים עם המדינות השכנות.
בשנת 1998 ליטא צורפה כחברה משקיפה ובעלת זכויות מוגבלות באיחוד האירופי.
בשנת 2000 החלה במשא ומתן ישיר מול האיחוד האירופי.
בשנת 2003 חתמה על חוזה הצטרפות לאיחוד ובסופו של דבר בשנת 2004 התקבלה ליטא כחברה מלאה באיחוד האירופי והצטרפה לנאט"ו, לאחר משאל עם בו יותר מ-91% מאזרחיה תמכו בצירופה לאיחוד.
הצטרפות זו התאפשרה לאחר שליטא, שזכתה לעצמאות מברית המועצות ב־1991, ביצעה רפורמות מקיפות והשיגה צמיחה כלכלית משמעותית.
בשנת 2015 הצטרפה לגוש האירו והחליפה את המטבע המקומי שלה הליטאס, במטבע האירופי המשותף האירו.
לאחר הצטרפות ליטא לאיחוד האירופי, השלמת האינטגרציה באיחוד, בפרט בתחומי האנרגיה והתחבורה, ובנוסף הצטרפות לאזור שנגן ולגוש האירו, הפכו לעדיפויות נוספות מאז 2004. עם הצטרפותה של ליטא לאיחוד האירופי היא זכתה בסיוע של 10 מיליארד יורו, מה שהגביר את הצמיחה הכלכלית ויצר מקומות עבודה.
כ-80% מההשקעות הזרות הישירות זרמו לליטא ממדינות החברות באיחוד האירופי.
מאז 2004, ליטא חברה באיחוד המכס שהסיר את ההגבלות על יבוא ויצוא על ידי פתיחת גבולות עם לטביה ופולין.
אף על פי שליטא הייתה אחת המדינות המתכנסות המהירות ביותר באיחוד האירופי מבחינת תמ"ג לנפש מאז הצטרפותה, חברות באיחוד הביאה איתה גם מספר אתגרים ותופעות לוואי שנויות במחלוקת.
זרמים של מהגרים למדינות אחרות החברות באיחוד האירופי, העלו את החשש של הציבור מאוכלוסייה הולכת ופוחתת וממגמות דמוגרפיות ארוכות טווח.
הכנסת האירו בשנת 2015 נתפסה בעיני הציבור כגורם העיקרי לעליית המחירים והאינפלציה הפכה לנושא הציבורי החשוב ביותר בשנים 2016–2018. בנוסף, שיעורי צמיחה גבוהים של ההכנסה לנפש, כמו גם הסיכוי שבריטניה תצא מהאיחוד האירופי, עוררו דיונים על תלות מוגזמת במימון האיחוד האירופי ומקורות לצמיחה כלכלית.
הצטרפותה של ליטא לאיחוד האירופי מאופיינת בצמיחה כלכלית, חדשנות טכנולוגית, עצמאות אנרגטית והישגים תרבותיים.
החברות באיחוד גם חיזקה ביטחונה של ליטא, קידמה ערכים דמוקרטיים ומיצבה את המדינה כבעלת תפקיד מפתח במדיניות אזורית.
כמו כן, הצטרפות לאיחוד האירופי העמיקה את הקשרים של ליטא עם מדינות מערב אירופה, מה שהוביל ליישום רפורמות שמטרתן להתאים את ליטא לסטנדרטים המערביים והעמקה של ההשפעה התרבותית המערבית, בשילוב עם מאמצים לשימור זהותה הבלטית הייחודית.
היחסים של המדינה עם האיחוד האירופי
היחסים של ליטא עם האיחוד האירופי, שהחלו עם הצטרפותה המלאה ב-1 במאי 2004, מתוארים כחזקים ומוצלחים, כשהיא חברה באיחוד הכלכלי של האיחוד האירופי, חברה באיחוד המוניטרי של האיחוד האירופי ומשתמשת במטבע האירופי המשותף האירו.
ליטא רואה בשילוב באיחוד האירופי הגשמה של יעד רשמי לאחר התנתקותה מברית המועצות, ותומכת בערכים דמוקרטיים, זכויות אדם וכלכלה חופשית בתוך האיחוד.
למדינות הבלטיות, שכולן חברות בנאט"ו, היו לעיתים קרובות קשרים קשים עם רוסיה מאז הכרזת עצמאות מברית המועצות ב־1990, והיחסים הגיעו לשפל חדש על רקע הפלישה המלאה של רוסיה לאוקראינה ב־2022. לליטא והאיחוד האירופי יש שיתוף פעולה בינלאומי וליטא העלתה מספר סוגיות שחשובות לה.
מבחינת התמודדות עם רוסיה עקב מלחמת רוסיה-אוקראינה, ליטא מתנגדת לחיזוק היחסים עם רוסיה ומדגישה כי יש להתמקד בהחלטות מדיניות כתוצאה מהתחייבויות לקידום השלום והביטחון באירופה.
בפברואר 2025, ליטא השלימה את ניתוקה ממערכת החשמל הרוסית והתחברה באופן מלא למערכת האירופית, מהלך בעל משמעות גאופוליטית וסמלית.
על פי שליטא חברה פעילה באיחוד, היא עדיין צריכה לחזק את שיתוף הפעולה הביטחוני והכלכלי עם מדינות אחרות כדי להבטיח את יציבותה.
היא מקיימת יחסים מצוינים עם מדינות אחרות באיחוד, כמו לטביה, יוון, ופולין.
אחת מהסוגיות הקשורה ליחסים של ליטא והאיחוד האירופי היא האירוסקפטיות, גישה אירופית המתנגדת לעירוב של האיחוד האירופי בעניינים השוטפים של מדינות האיחוד וכן לאינטגרציה כלל-אירופית בין המדינות.
אחת הסיבות להתנגדות היא חשש מהיחלשות מדינת הלאום.
המדינות הבלטיות ייחודיות בהיותן המדינות החברות היחידות באיחוד האירופי שנלחמו כדי להשיב לעצמן את ריבונותן מידי ברית המועצות ולשמר את זהותן לאחר חמישים שנות מדיניות לאום סובייטית.
כחלק מהכניסה לאיחוד האירופי ליטא הייתה צריכה לוותר על ריבונותה במידה מסוימת.
באופן מפתיע, למרות האיום הנתפס על הריבונות וחשיפה נוספת לתרבות המערבית ועל אף הדעות השונות להעמקת האינטגרציה באיחוד האירופי, החברות האיחוד כמעט ולא מוטלת בספק על ידי הליטאים.
אצל ליטא האירוסקפטיות הייתה בולטת יותר ב־2004, כאשר המדינה הצטרפה לאיחוד האירופי.
תחושה זו הודגמה באימוץ "חוק הרפובליקה של ליטא להגנה על קטינים מפני ההשפעות השליליות של מידע ציבורי" בשנת 2009, אשר, סימן את שיא האירוסקפטיות בליטא.
החוק אוסר על הפצת מידע הנחשב מזיק לאנשים מתחת לגיל 18, כולל על הומוסקסואליות וכל דבר שסותר את ההבנה הדומיננטית של ערכי משפחה כפי שמתואר בחוקה הליטאית.
דעות שונות בנוגע לזכויות הלהט"ב בליטא יוצרות פילוגים בין אנשים.
תנועה פוליטית המקדמת "ערכי משפחה" מסורתיים בליטא, המכונה "תנועת המשפחה הליטאית", שהוקמה ב־2021, היא תנועה ימנית מסורתית ואנטי-מגדרית.
המוקד העיקרי של התנועה הוא הבעת התנגדות להצעות חוק שהיא רואה בעיקר כאיום על המשפחה הגרעינית המסורתית, על רווחתם של ילדים ועל החברה בכללותה, כגון לגליזציה של זוגיות אזרחית חד-מינית ונישואים חד-מיניים.
תנועה זו טוענת כי האיחוד האירופי דוחף ערכים לא רצויים על ליטא, כלומר מושגי "אידאולוגיה מגדרית" ו"תעמולה להט"בית", שעדיין נחשבים כלא "נפוצים או מסורתיים" עבור ליטאים".
השפעת השכנות של ליטא ובלארוס על היחסים עם האיחוד
אתגר שקיים ביחסי ליטא והאיחוד האירופי הוא השכנה ממזרח לליטא, בלארוס, אשר מקיימת יחסים מתוחים עם האיחוד.
האיחוד האירופי הטיל על בלארוס סנקציות בעבר, מה שהוביל לתגובות מצדה.
ב־2021 בלארוס הפסיקה לשתף פעולה עם האיחוד האירופי במאבק בהגירה הלא חוקית, בתגובה לסנקציות.
בנוסף לכך, היא מנעה כניסה של גורמים רשמיים מהגוש, החזירה את שגרירה מבריסל לצורך התייעצויות וביקשה מהנציג של האיחוד לעזוב את המדינה.
אף על פי שהייתה בעבר מעורבות בהסכם שיתוף פעולה, האיחוד האירופי והמדינה מרוחקים פוליטית, במיוחד בעקבות סנקציות נגד התעופה הבלארוסית והמרחב האווירי.
גם בין ליטא לבלארוס יש חוסר הסכמה לגבי מספר נושאים והיחסים ביניהן מתוחים, ב־2021 גורמים בליטא השכנה, החברה באיחוד, האשימו את בלארוס במתן מעבר חופשי למהגרים משטחה דרך הגבול המשתרע לאורך 680 ק"מ.
עצם העובדה כי המדינות שכנות משפיע על גורמים רבים כמו גבולות, הגירה, סנקציות, מסחר ועוד.
העובדה שליטא שכנה של בלארוס שלא בהכרח רואה בעין יפה את הקשר של ליטא עם האיחוד האירופי יכולה לפגוע בקשר ביניהן ולהיות שיקול לליטא כמה ללכת רחוק עם האיחוד.
היא יכולה לפגוע ביחסי ליטא והאיחוד האירופי, במיוחד בהקשר של התנהלותה המדינית והביטחונית, כמו גם התמיכה שלה ברוסיה, מה שעלול ליצור מתח גאופוליטי ולהשפיע על היחסים בין ליטא, כחברה באיחוד האירופי, לבין מדינות אחרות.
ליטא ידועה בכך שמתנגדת לחיזוק היחסים עם רוסיה, בדיוק ההפך מבלארוס שתומכת ברוסיה.
המדיניות של בלארוס יוצרת איום ישיר על ביטחון מדינות הגבול של האיחוד האירופי, ובמיוחד על ליטא.
התגובה של האיחוד נגד בלארוס יכולה לכלול סנקציות, כמו שקרה בעבר, מה שישפיע על יחסי ליטא עם מדינות אחרות באיחוד.
במהלך שנות ה-90 נקטה המדינה צעדים אסטרטגיים להעמקת קשרים עם מוסדות אירופיים, לרבות חתימת הסכמי סחר ושותפות, שהיוו את היסודות לבקשת הצטרפות רשמית לאיחוד האירופי.
תהליכים אלו כללו התאמות פוליטיות, כלכליות וחברתיות מורכבות והניחו את הקרקע למשא ומתן ארוך ומקיף שהוביל בסופו של דבר להצטרפותה הרשמית של לטביה ב-2004.
רקע היסטורי על היחסים בין לטביה והאיחוד האירופי
לטביה, כמו שאר המדינות הבלטיות, עברה במאה ה-20 תהפוכות פוליטיות וטריטוריאליות רבות שעיצבו את זהותה המודרנית ואת קשריה עם אירופה.
לאחר תקופה קצרה של עצמאות בין שתי מלחמות העולם, סופחה המדינה לברית המועצות בשנת 1940, בעקבות הסכם ריבנטרופ-מולוטוב ונשארה תחת שלטונה למעלה מחמישה עשורים.
תקופה זו התאפיינה במדיניות סובייטיזציה, הגירה רחבת היקף של דוברי רוסית לשטחי לטביה ודיכוי פוליטי והתערבות בכלכלה המקומית.
עם זאת, נשמרו בקרב חלקים גדולים מהחברה הלטבית השאיפות לשוב להשתלבות באירופה המערבית ולבסס מחדש ריבונות עצמאית.
התפרקות ברית המועצות בתחילת שנות ה-90 פתחה חלון למימוש השאיפות הללו.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, כחלק מה"מהפכה השרה" שהתפתחה במדינות הבלטיות, התגבשו בלטביה תנועות לאומיות ודמוקרטיות בהובלת החזית העממית של לטביה, שדרשו שיבה לריבונות מדינית ושלטון דמוקרטי.
התהליך כלל עצרות המונים, חקיקה מקומית ששאפה להחליף את המסגרות הסובייטיות ובמרץ 1991 נערך משאל עם שבו רוב האזרחים הצביעו בעד עצמאות.
לטביה הכריזה על חידוש עצמאותה באוגוסט 1991 והחלה לבסס מחדש את מוסדותיה הדמוקרטיים והכלכליים.
כבר באותן שנים ראשונות לאחר העצמאות, סימנה הנהגת לטביה את ההשתלבות באירופה כיעד אסטרטגי מרכזי.
המדינה ביקשה להצטרף לארגונים אירופיים כמו מועצת אירופה והצטרפה ליוזמות אזוריות שהדגישו את השאיפה להשתלב במערב.
ההנהגה ראתה בכך לא רק דרך לשיקום הכלכלה ולחיזוק הביטחון, אלא גם אמצעי להבטיח את עצמאותה אל מול השפעותיה של רוסיה, שנשארה בעלת נוכחות פוליטית וכלכלית באזור.
מיד לאחר קבלת העצמאות החלה לטביה לבסס קשרים דיפלומטיים וכלכליים עם מוסדות אירופיים.
אחת התחנות החשובות ביותר בדרך להשתלבות במערב הייתה חתימת הסכם הסחר והשותפות, או בשמו הסכם אסוציאציה, עם האיחוד האירופי בשנת 1995. הסכם זה העניק ללטביה גישה לשוק האירופי והיווה את התשתית לפיתוח קשרים כלכליים ודיפלומטיים הדוקים יותר.
עוד קודם לכן, בתחילת שנות ה-90, האיחוד האירופי עצמו החל לראות במדינות הבלטיות מועמדות פוטנציאליות להצטרפות עתידית, מתוך הבנה שמיקומן הגאופוליטי ומעברן ממשטר סובייטי לדמוקרטיה ליברלית מציבים אותן כיעד טבעי להרחבת האיחוד מזרחה.
המפגש בין רצונה של לטביה להתקרב למערב לבין מדיניות ההרחבה של האיחוד הניח את היסודות ליחסים ההדוקים שהתפתחו בהמשך.
לאחר חידוש עצמאותה וחתימת הסכם השותפות עם האיחוד האירופי ב-1995, נכנסה לטביה לשלב של הכנות אינטנסיביות לקראת קבלת מעמד של מדינה מועמדת.
ההסכם איפשר לה להעמיק את קשרי הסחר עם האיחוד, אך גם כלל התחייבויות להטמעת חלקים מה-acquis communautaire, אוסף החוקים והתקנות האירופיים.
תהליך זה סימן מעבר מיחסים כלכליים ראשוניים לשותפות רחבה יותר, שבה נדרשה לטביה להתאים את מוסדותיה ונוהלי הממשל שלה לסטנדרטים האירופיים.
כבר בסוף שנות ה-90 החלה הנציבות האירופית להוציא דוחות הערכה שנתיים שעקבו מקרוב אחר ביצוע הרפורמות הפוליטיות והכלכליות במדינה.
הדוחות הצביעו על שיפור במוסדות הדמוקרטיים, אך גם על צורך דחוף בהתמודדות עם בעיות מערכתיות כגון שחיתות, חולשה של המינהל הציבורי ופערים כלכליים משמעותיים לעומת ממוצע מדינות האיחוד.
לצד זאת, כבר בשלב זה עלתה לסדר היום סוגיית מעמדם של "הלא-אזרחים", שהיוותה מוקד דאגה באיחוד האירופי והציבה בפני לטביה אתגר פוליטי ומשפטי נוסף.
לצד האתגרים הפוליטיים ניצבה לטביה בפני קשיים כלכליים ניכרים.
המעבר מכלכלה ריכוזית לשוק חופשי לווה במשברים חברתיים, באבטלה גוברת ובפערי פיתוח אזוריים.
האיחוד האירופי הפעיל תוכניות סיוע ייעודיות, ובראשן תוכנית PHARE, שנועדה לסייע למדינות מועמדות בבניית מוסדות חזקים ובקידום פרויקטים תשתיתיים וכלכליים.
באמצעות מענקים והשקעות ממוקדות, שופרו תחומים כמו ניהול כספי ציבור, תשתיות תחבורה ואיכות הסביבה.
בנוסף לכך, המסגרת של Accession Partnerships שהונהגה בסוף שנות ה-90 יצרה מפת דרכים ברורה לרפורמות שהמדינה נדרשה לבצע כדי לעמוד בקריטריונים.
כלים אלו איפשרו ללטביה להתקדם באופן הדרגתי אך עקבי, וביססו את האמון ההדדי בינה לבין מוסדות האיחוד.
בסוף תקופה זו, בראשית שנות ה-2000, ניתן היה להבחין בשינוי עמוק במעמדה של לטביה: מהיותה מדינה פוסט-סובייטית במעבר קשה של דמוקרטיזציה וכלכלה ריכוזית לשוק חופשי המתבסס על יזמות פרטית ותחרות, הפכה לשותפה בעלת מחויבות הולכת וגוברת לערכי האיחוד האירופי.
היחסים לפני ההצטרפות יצרו את התשתית שאפשרה את פתיחת המשא ומתן הרשמי ואת הכנת הקרקע להצטרפות המלאה ב-2004.
לטביה הגישה בקשה רשמית להצטרפות לאיחוד האירופי באוקטובר 1995, זמן קצר לאחר שחתמה על הסכם השותפות והיציבות.
מהלך זה סימן נקודת מפנה ביחסי לטביה והאיחוד: ממדינה המקיימת קשרי סחר ושיתופי פעולה בסיסיים, היא ביקשה להפוך לחברה מלאה במסגרת האירופית.
לאחר מספר שנות הערכה, ב-1999 קבעה הנציבות האירופית כי לטביה עומדת בקריטריונים הפוליטיים הבסיסיים שנקבעו בוועידת קופנהגן, ובעקבות זאת נפתחו רשמית שיחות ההצטרפות בשנת 2000 יחד עם יתר המדינות ממדינות מרכז ומזרח אירופה.
במהלך המשא ומתן נדרשה לטביה להתמודד עם אחת הסוגיות הרגישות ביותר בתולדותיה הפוליטיות, שאלת "הלא-אזרחים".
אוכלוסייה זו, שמנתה מאות אלפים מתושביה, הייתה מורכבת ברובה מדוברי רוסית שהיגרו בתקופה הסובייטית ונותרו ללא אזרחות מלאה לאחר חידוש העצמאות.
מצב זה יצר פערים בזכויות האזרחיות והפוליטיות והפך לנושא טעון בזירה המקומית.
הנציבות האירופית הציבה את סוגיית הלא-אזרחים כקריטריון מרכזי במשא ומתן ודרשה חקיקה שתקל על תהליכי ההתאזרחות, הרחבת ההגנות החוקיות ושיפור במעמד החברתי והפוליטי של אוכלוסייה זו.
בתוך לטביה עצמה הוויכוח עורר מחלוקות עמוקות: חלק מהחברה הלטבית ראו בדרישות האיחוד פגיעה בזהות הלאומית ובזיכרון ההיסטורי של הכיבוש הסובייטי, בעוד אחרים הדגישו את חשיבות ההתאמה לסטנדרטים האירופיים כדי לקדם את הצטרפותה של לטביה לאיחוד.
סוגיה זו המחישה כיצד הליך ההצטרפות לא היה רק תהליך טכני של קבלת חוקים ותקנות, אלא גם מנוף לשינויים חברתיים ופוליטיים מהותיים.
אתגר נוסף היה בתחום הכלכלי והמוסדי.
לטביה נדרשה להוכיח כי היא מסוגלת לאמץ ולאכוף את מכלול החקיקה האירופית (acquis communautaire), מה שדרש חיזוק משמעותי של המינהל הציבורי, התאמת רגולציות פיננסיות והגברת המאבק בשחיתות.
תהליך זה לווה בסיוע נרחב מצד האיחוד, ובפרט באמצעות תוכניות כמו PHARE ו-Accession Partnerships, שסיפקו מימון, ייעוץ ותמיכה מוסדית.
הדוחות התקופתיים של הנציבות ציינו אמנם התקדמות הדרגתית, אך גם עמדו על כך שנדרשת נחישות מתמשכת כדי לעמוד בכל הקריטריונים.
במישור הציבורי, התמיכה בהצטרפות לא תמיד הייתה מובנת מאליה.
סקרים שנערכו בתקופת המשא ומתן הצביעו על שיעורים ניכרים של ספקנות בקרב האוכלוסייה, במיוחד על רקע הקשיים החברתיים והכלכליים של שנות המעבר.
עם זאת, ההנהגה הפוליטית בלטביה הציבה את ההצטרפות כיעד אסטרטגי עליון, והמשא ומתן שימש עבורה לא רק כהליך חיצוני אלא גם כמנוף לרפורמות פנימיות.
שילוב בין לחץ אירופי לתמיכה מוסדית הולך וגובר אפשר למדינה להתגבר על חלק ניכר מהמכשולים ולהתקרב אל סיום תהליך ההצטרפות.
הצטרפותה של לטביה לאיחוד האירופי
לאחר סיום המשא ומתן הרשמי בראשית 2003, קיבלה לטביה את הזמנת האיחוד להצטרף לשורותיו יחד עם עשר מדינות נוספות במה שכונה "ההרחבה הגדולה".
תהליך ההצטרפות הגיע לשיאו במשאל עם שנערך ב-20 בספטמבר 2003, שבו התבקש הציבור הלטבי לאשר את הצטרפות המדינה.
שיעור ההשתתפות עמד על כ-71%, ומתוכם כ-67% הצביעו בעד.
התוצאה נתפסה כהבעת אמון במוסדות האירופיים וכאישור ציבורי לדרך השילוב האירופי שנבחרה מאז אמצע שנות ה-90. למרות שיעור התמיכה הגבוה ההצבעה חשפה גם קווי שבר חברתיים: בערים הגדולות נרשמה תמיכה משמעותית יותר בהצטרפות, בעוד שבאזורים כפריים ובקרב קבוצות של לא-אזרחים ודוברי רוסית ניכרה הסתייגות רבה יותר.
לאחר אישור ההצטרפות במשאל העם עברה לטביה לשלב ההיערכות המוסדית והמשפטית לקראת החברות המלאה.
האתגר המרכזי היה ליישם בפועל את ההתחייבויות שנקבעו במהלך המשא ומתן ובמיוחד בתחומי שלטון החוק, מאבק בשחיתות והבטחת זכויות מיעוטים.
מוסדות האיחוד ליוו את התהליך באמצעות דוחות מעקב שוטפים שציינו את ההתקדמות אך גם עמדו על פערים שנותרו, בעיקר במערכות האדמיניסטרציה הציבורית.
התהליך לווה בסיוע כלכלי נוסף במסגרת כלי התמיכה לקראת הצטרפות (Pre-Accession Instruments), שסיפק משאבים לשדרוג מערכות המדינה ולהכנתה לדרישות החברות המלאה.
ב-1 במאי 2004 הפכה לטביה רשמית לחברה באיחוד האירופי.
ההצטרפות סימלה את חזרתה המלאה של המדינה אל המרחב האירופי לאחר עשרות שנים של שליטה סובייטית והציבה אותה לצד שכנותיה הבלטיות בתהליך אינטגרציה רחב היקף.
אף על פי שהיו חששות כלכליים ופוליטיים לגבי יכולתה של לטביה לעמוד בכללי המשחק של האיחוד, השנים הראשונות לחברותה הראו עלייה בהשקעות זרות, גישה רחבה יותר לשוק האירופי והתחזקות מוסדות המדינה.
האתגרים נותרו במיוחד בתחום הכלכלי והחברתי, אך ההצטרפות נתפסה כהישג אסטרטגי היסטורי עבור לטביה.
יחסי לטביה והאיחוד האירופי היום
מאז הצטרפותה לאיחוד האירופי ב-2004 הפכה לטביה לחלק פעיל במוסדות האיחוד ולשחקן אזורי משמעותי בקרב המדינות הבלטיות.
המדינה אימצה את האירו בינואר 2014, צעד שנתפס כסמל להשתלבות עמוקה יותר בפרויקט האירופי וכביטוי לאמון במדיניות הכלכלית של האיחוד.
המעבר לאירו חיזק את האינטגרציה הפיננסית והקל על סחר והשקעות, אך גם עורר חששות ציבוריים לגבי עליית מחירים והשפעת המדיניות המוניטרית האירופית על כלכלה קטנה ופגיעה יחסית כמו זו של לטביה.
בתחום הפוליטי, לטביה נחשבת לתומכת עקבית בהעמקת שיתופי הפעולה האירופיים, אך היא גם מבטאת רגישויות ייחודיות הקשורות למיקומה הגאוגרפי ולמצב הפוליטי הפנימי.
נושאי ביטחון והגנה קיבלו קדימות מיוחדת בעקבות משבר אוקראינה ב-2014 והפלישה הרוסית ב-2022, כאשר לטביה ביקשה חיזוק נוכחות נאט"ו ותמיכת האיחוד בגבולה המזרחי.
הסוגיות הביטחוניות השתלבו באופן הדוק במדיניות האירופית של לטביה, שהציבה עצמה כגורם מוביל בקידום סנקציות נגד רוסיה וכשחקן אקטיבי במדיניות המזרחית של האיחוד.
בזירה הכלכלית, לטביה נהנית מגישה לשוק האירופי ומהשקעות ישירות, אך היא מתמודדת גם עם אתגרים מתמשכים כגון פערי שכר מול מדינות מערב אירופה והגירה שלילית של צעירים ואנשי מקצוע.
כספי קרנות הלכידות והפיתוח האזורי של האיחוד מילאו תפקיד חשוב בצמצום פערים אלו, אך לא הצליחו לבלום לחלוטין את מגמות ההגירה וההבדלים החברתיים.