tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2010: "החשבון: עבור פלמה וקיו, וונציה"
1988: קללה, בבימויו של בלה טאר.
1989: הסירה האחרונה, בבימויו של בלה טאר.
1994: סטנטנגו, בבימויו של בלה טאר.
1997–2001: הרמוניות ורקמייסטר, בבימויו של בלה טאר.
2007: האיש מלונדון, בבימויו של בלה טאר.
2011: סוס טורינו, בבימויו של בלה טאר.
לאסלו רייק (בהונגרית: Rajk László; 8 במאי 1909 בסקייאודברהיי – הוצא להורג ב-15 באוקטובר 1949 בבודפשט) היה פוליטיקאי קומוניסטי הונגרי בן למשפחה בעלת שורשים גרמניים וסקלריים מטרנסילבניה.
יחד עם יאנוש קאדאר היה מנהיג פלג "הפנים" של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית בימי מלחמת העולם השנייה (לעומת הפלג המוסקבאי).
אחרי השלטת הקומוניזם בהונגריה היה לשר הפנים ואחר כך לשר החוץ של הרפובליקה העממית ההונגרית.
הוצא להורג על ידי עמיתו האידאולוגי, הדיקטטור הסטליניסטי מתיאש ראקושי.
בניגוד לאחיו המבוגר אנדרה שהצטרף לתנועות ימניות קיצוניות, הוקסם לאסלו רייק על ידי האידאולוגיה הקומוניסטית, ובשל כך גורש מאוניברסיטת בודפשט שם היה סטודנט לפילולוגיה הונגרית וצרפתית.
אחרי סילוקו מהלימודים עבד כפועל בניין.
בשנת 1936 יצא לספרד ונלחם במלחמת האזרחים בספרד לטובת הצד הרפובליקני במסגרת הבריגדות הבינלאומיות.
לאחר התבוסה במלחמה נמלט לצרפת, ושב להונגריה בשנת 1941. עם שובו נעצר בידי השלטונות, ושהה בכלא עד לשחרור הונגריה מידי הנאצים בידי הצבא האדום.
הונגריה שלאחר מלחמת העולם השנייה הייתה תחת כיבוש סובייטי שאפשר למפלגה הקומוניסטית להשתלט על המדינה בין השנים 1945 ו־1949. בתחילה היו הקומוניסטים חברים בממשלת קואליציה בראשה עמד זולטאן טילדי, ובתהליך מהיר דחקו את רגלי שותפיהם, עד שהשתלטו על הממשלה לחלוטין.
בראש המפלגה עמד הסטליניסט מתיאש ראקושי.
רייק שירת בממשלות אלו בתפקיד שר הפנים.
הוא הקים את המשטרה החשאית ההונגרית, אשר שימשה כלי בטיהורים שערך רייק כלפי מתנגדיו הן במפלגה והן מחוצה לה.
לאחר הבחירות בשנת 1948 ראקושי העביר את רייק לתפקיד שר החוץ.
רייק עורר את איבתו של ראקושי אשר בחר בו לקרבן ראשי לטיהורים שיזם בהשראתו של סטלין.
רייק נעצר בחודש ספטמבר 1949 ואולץ להודות במשפטו כי היה סוכן בשירותם של מיקלוש הורטי, טיטו, ליאון טרוצקי וממשלת ארצות הברית.
לאחר משפט זה הוצא להורג.
בנאומו בוועידה העשרים של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, גינה מנהיג ברית המועצות ניקיטה סרגייביץ' חרושצ'וב את פשעי סטלין, ובהם מנה את הוצאתו של רייק להורג.
ראקושי הודה בפומבי שהוצאתו להורג של רייק הייתה "טעות" והסכים לטיהור שמו.
נאום זה ערער גם הוא את מעמדו של ראקושי אשר הוכרח, בקיץ שנת 1956 להעביר את השלטון לידי הצמד ארנה גרה–.
לבקשת האלמנה יוליה השלטונות הסכימו לאפשר קבורתו מחדש של רייק, בטקס ממלכתי, ב־6 באוקטובר 1956. זה היה בין האירועים שהובילו למרד בהונגריה בשנת 1956.
בנו, שמו לאסלו רייק אף הוא, היה פעיל בתנועת הרפורמות וההתנגדות למשטר הקומוניסטי של יאנוש קאדאר בשנות השמונים.
בעגה ירושלמית שמה של הלאפה הוא אֶשְׁתַּנּוּר (יש ההוגים אַשְׁתַּנּוּר).
שני הסברים הוצעו: האחד קובע כי מקור השם בחום ובאש העזים הבוקעים מתנור הטאבון שבמאפיות; והאחר מתבסס על השם בערבית עיש תנור (عيش تنور = "לחם תנור").
במטבח התימני הפיתה מכונה סַלוּף או גלוב.
הלאפה, בדומה לפיתה, משמשת לעטיפתם של מאכלים המוכנסים לתוכה, כדוגמת חומוס, פלאפל או שווארמה.
להבדיל מפיתה, הלאפה אינה בצורת כיס, אלא מניחים עליה את המאכל ומגלגלים אותה לשם עטיפתו.
מאכל שנהוג לעטוף דווקא בלאפה אך לא בפיתה הוא לבנה.
פיתה דרוזית היא סוג של פיתה שטוחה וגדולה יותר הנאפית בטאבון או על סאג'.
מקורה בעדה הדרוזית אך היא נפוצה גם במטבח הים התיכוני ובמטבח המזרחי.
מכיוון שבפיתה הדרוזית, בדומה ללאפה, אין כיס, הפיתה הדרוזית משמשת לעטיפתם של מאכלים המוכנסים לתוכה.
על הפיתה הדרוזית נהוג לרוב למרוח לבנה או חומוס, אך יש מקומות בהם מציעים לסועד למרוח ריבות, דבש או ממרח שוקולד.
בכפרים הדרוזיים ניתן לקנות פיתה דרוזית החל מדוכני מזון מהיר וכלה במסעדות.
לאסלו שויום (בהונגרית: Sólyom László, בתעתיק פונטי: ; 3 בינואר 1942 – 8 באוקטובר 2023) היה משפטן ופוליטיקאי הונגרי ששימש כנשיא הונגריה בין השנים 2005–2010.
שויום נולד בעיר ההונגרית הדרומית פץ'.
הוא למד משפטים באוניברסיטת פץ' וסיים את לימודיו ב-1965. שויום שימש כפרופסור באוניברסיטאות ובמכוני משפטים בבודפשט: ב-ELTE משנת 1983, ב-PPKE משנת 1996 ובאקדמיית השפה הגרמנית ע"ש ג'ולה אנדראשי משנת 2002. הוא עבד גם ביינה, גרמניה במשך 3 שנים.
בתחילת הקריירה הפוליטית שלו, בסוף שנות ה-80, שימש כיועץ משפטי לארגוני זכויות הסביבה והאזרחים.
כמייסד "מעגל הדנובה" היה לו תפקיד משמעותי בענייני הגנת הסביבה, כמו למשל מניעת הקמת סכר נאג'מארוש, שבנייתו הייתה פוגעת באזורי המחיה בחלקה הצפוני של הדנובה.
הוא נמנה עם המייסדים של מפלגת הפורום ההונגרי הדמוקרטי (MDF) בשנת 1987, והכריז שהמפלגה מהווה אופוזיציה במשא ומתן החשוב שהוביל לשינוי צורת השלטון בהונגריה ולכינונה של דמוקרטיה פרלמנטרית.
ב-1989 היה שויום חבר בוועד המרכזי של המפלגה למשך זמן קצר, אולם הוא עזב את עיסוקיו בפוליטיקה הפנימית של המפלגה כבר באותה שנה, לאחר שנבחר לבית המחוקקים ההונגרי.
הוא זכה בנשיאות הבית חצי שנה מאוחר יותר, והחזיק במשרה זו עד 1998. במהלך אותה התקופה, לבית המחוקקים היה תפקיד משמעותי בייצוב הדמוקרטיה וחיזוקה בהונגריה.
באותה משרה הוא תרם לביטול עונש המוות במדינה, והגנה על זכויות מידע, חופש הדעה והמחשבה.
כמו כן, הוא הביא להגנה חוקתית על אזרחיה ההומוסקסואלים של הונגריה.
ב-7 ביוני 2005 נבחר שויום לכהן כנשיא הונגריה והחליף את פרנץ מאדל, לאחר שניצח בבחירות את מועמדת המפלגה הסוציאליסטית ההונגרית, קטאלין סילי והוא הושבע לנשיאות ב-5 באוגוסט 2005.
לאסלו שֶׁפְּשִׁי (בעברית נקרא לא פעם באופן שגוי לאסלו ספסי; בהונגרית: Sepsi László ברומנית: László Sepsi; נולד ב-7 ביוני 1986) הוא כדורגלן רומני ממוצא הונגרי, יליד העיר לודוש המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת אוניברסיטטה קלוז'.
שפשי החל את הקריירה שלו במועדון המקומי גז מתאן מדיאש, בעונת 2004–2005. סטאד רן הצרפתית החתימה אותו לאחר עונה אחת בלבד בבוגרים.
הוא הובא למועדון על ידי מאמנו דאז, הרומני לאסלו בויוני.
שפשי לא שיחק באף משחק ליגה במדי רן בעונת 2005–2006, אבל שותף בשני משחקי גביע.
אחרי שמאמנו פוטר מהקבוצה, בקיץ 2006, שפשי חזר לשחק ברומניה, במדי גלוריה ביסטריצה.
ב-12 בינואר 2008 חתם שפשי על חוזה לחצי שנה במדי בנפיקה, תמורת סכום לא ידוע, שעל פי העיתונות נע בין 1.8 ל-2.5 מיליון אירו.
בסיום עונת 2007/2008 הוא הושאל לראסינג סנטנדר מליגת העל הספרדית.
שפשי שיחק משחק שלם בהופעת הבכורה שלו במדי נבחרת רומניה, בתבוסה הרומנית 0–3 על ידי רוסיה, בבוקרשט.
פסגת לָאסֶן הידוע גם כהר לאסן (Mount Lassen) הוא הר הגעש הפעיל הדרומי ביותר ברכס קסקייד.
ההר שוכן באזור שסטה קסקייד שבצפון קליפורניה, והוא חלק מהקשת הגעשית של הקסקייד - קשת געשית המשתרעת מצפון קליפורניה בארצות הברית ועד לדרום מערב קולומביה הבריטית בקנדה.
פסגת לאסן מתנשאת לגובה של 600 מטרים מעל לסביבתה, ונפחה הוא 2 קילומטרים מעוקבים – אחת מהכיפות הלבה הגדולות ביותר על פני כדור הארץ.
ההר נוצר על המדרון הצפון מזרחי ההרוס של הר הגעש טהאמה (Tehama), שאינו קיים כיום, ושהיה גבוה בלפחות 300 מטרים מפסגת לאסן.
ב-22 במאי 1915 גרמה התפרצות געשית רבת עוצמה להרס באזורים הסמוכים ואפר געשי נשר במרחק של עד למעלה מ-300 קילומטרים מזרחית מההר.
בניגוד למצב הנפוץ במרבית כיפות הלבה יש בפסגה של פסגת לאסן כמה לועות געשיים.
כמה מהם מצויים סביב הפסגה, אם כי שניים מהם כוסו בלבה שהתמצקה ומשקעים של גופרית.
פסגת לאסן הוא הר הגעש הגדול מבין כ-30 הרי געש שהתפרצו במהלך 300,000 השנים האחרונות בשטח הפארק הלאומי הגעשי לאסן.
על פסגת לאסן יורדת הכמות הידועה הרבה ביותר של שלג בקליפורניה.
הכמות השנתית הממוצעת של שלג היא 1,676 ס"מ, ובשנים מסוימות ירדו מעל לשני מטר וחצי שלג בבסיס ההר ב"אגם הלן" בגובה 2,515 מעל פני הים.
אזור פסגת לאסן מקבל את כמות המשקעים (גשם, גשם-שלג, ברד, שלג וכו') הרבה ביותר ברכס קסקייד דרומית להרי הגעש שלוש אחיות באורגון.
למרות הגובה הצנוע של ההר יוצרת כמות השלג השנתית הרבה על פסגת לאסן ארבע עשרה שלוגיות קבועות על וסביב פסגת ההר, אך אינה גורמת ליצירת קרחונים.
ברקים פוגעים לעיתים קרובות בפסגת הר הגעש במהלך סופות הרעמים הקיציות.
פסגת לאסן היא הפסגה הדרומית ביותר בשרשרת של שמונה עשרה פסגות געשיות המשתרעות מדרום-מערב קולומביה הבריטית ועד צפון קליפורניה.
פסגות אלו נוצרו במהלך 35 מיליון שנים האחרונות כאשר לוח חואן דה פוקה - לוח טקטוני גדול, ולוח גורדה השוכן דרומית ללוח חואן דה פוקה וקטן ממנו בהרבה נחתו מתחת ללוח הצפון-אמריקאי.
הלחץ התת-קרקעי גרם לקרום הימי בלוח חואן דה פוקה לעבור התכה וליצור תאי מאגמה שגרמו להתרוממות רכס קסקייד ועוררו התפרצויות געשיות מדי פעם.
כאשר כיפת הלבה גדלה היא ניפצה את הסלעים מעליה ואלו יצרו טבעת של דרדרת סלעים זוויתיים מסביב הר הגעש בעל המדרונות התלולים שצץ מתחתם.
ההר נראה אז ככל הנראה כפי שנראים כיום "צוקי הכאוס" (Chaos Crags) הסמוכים שהם בני 1,100 שנים.
תקופת ההתפרצות האחרונה ביותר של פסגת לאסן החלה ב-1914, ונמשכה כשבע שנים .
ההערכה היא כי ההתפרצות הגעשית הבאה ברכס הקסקייד תתרחש במהלך עשרות או מאות השנים הבאות בהר לאסן או בהר שסטה הסמוך.
לפני בוא האדם הלבן, היו האזורים המקיפים את הר לאסן, ובמיוחד האזורים ממזרח, מדרום ומדרום-מזרח, משכנם המסורתי של בני היאמוני (Yamonee) מהשבט האינדיאני של המאידו (Maidu).
ב-1864, הייתה הלן טנר ברודט (Helen Tanner Brodt; 1908-1838) לאישה הראשונה שטיפסה על פסגת לאסן.
לכבודה קרוי אגם קרחוני על פסגת לאסן "אגם הלן".
החל ב-1914 ועד 1921 נעורה פסגת לאסן מתרדמתה תוך סדרה של התפרצויות פריאטיות (התפרצות כתוצאה מקיטור בלחץ רב), זרמי לבה דקיטית, ולהארים (זרמי בוץ געשיים) בתקופת פעילות זו התחוללו בין 200 ל-400 התפרצויות געשיות.
בשל הפעילות הגעשית ויופייה של השממה הגעשית, הוכרזו פסגת לאסן, חרוט האפר והסביבה הקרובה כ"פארק הגעשי הלאומי לאסן" ב-9 באוגוסט 1916.
ההתפרצויות של תחילת המאה ה-20
ב-30 במאי 1914, לאחר 27,000 שנות תרדמה, החלה פעילות געשית בהר לאסן כשההר החל לרעוד בשל התפוצצות שמקורה בקיטור לוהט, שהתרחשה כאשר מאגמה מותכת התרוממה כלפי פני השטח וחיממה מי תהום הקרובים לפני השטח.
המים שהטמפרטורה שלהם עלו על נקודת הרתיחה התרוממו בלחץ המופעל עליהם דרך הסדקים בסלע ובסמוך לפני השטח הפכו לקיטור שנפלט בעוצמה דרך הנתיבים בהם הייתה ההתנגדות החלשה ביותר ללחץ שהפעיל.
עד אמצע 1915 התחוללו יותר מ-180 התפוצצויות קיטור שיצרו לוע בקוטר 300 מטרים בסמוך לפסגה.
ואז אופי ההתפרצות השתנה באופן דרמטי.
בליל ה-14 במאי 1915 נצפו גושי לבה לוהטים מתגלגלים במדרונות פסגת לאסן אפילו ממקומות רחוקים מההר דוגמת העיירה מנטון (Manton) השוכנת 35 קילומטרים מערבית מההר.
כשעלה השחר התגלה כי כיפה של לבה דקיטית (לבה המכילה בין 63% ל-68% סיליקה) מילאה את לוע הר הגעש.
מאוחר בערב של ה-19 במאי סדקה התפוצצות קיטור את כיפת הדקיט, ויצרה לוע חדש בפסגת הר לאסן.
בהתפוצצות זו לא נפלטה מאגמה חדשה, אך גושים זוהרים של לבה לוהטת התגלגלו על הפסגה והמדרונות העליונים מכוסי השלג של פסגת לאסן.
גושים מתגלגלים אלו גרמו למפולת שלג וסלעים געשיים בחזית ברוחב של 800 מטרים שדהרה 7 קילומטרים במורד המדרון הצפון-מזרחי התלול מעל לרכס הנמוך ב"מעבר המהגר" (Emigrant Pass) ולתוך "ערוץ הכובע" (Hat Creek).
כאשר גושי הלבה החמים נשברו לרסיסים קטנים יותר, השלג נמס, ונוצר זרם בוץ מחומרים געשיים המכונה להאר.
מרבית הלהאר הוסט לצפון-מערב במעבר המהגר וזרם 11 קילומטרים במורד "הערוץ האבוד" (Lost Creek).
אבל אפילו אחרי שהמפולת והלהאר נעצרו, הם פלטו כמויות מים גדולות מאוד שהציפו את חלקו הנמוך של עמק ערוץ הכובע (Hat Creek Valley) בשעות הבוקר הראשונות של ה-20 במאי.
הלהאר והשיטפון הרסו שישה בתי חווה שברובם לא היו דיירים.
מעט הדיירים ששהו בחלק מבתים אלו נמלטו כשהם סובלים מפציעות קלות.
כמו כן בלילה שבין ה-19 ל-20 במאי התמלא הלוע החדש בפסגת לאסן בלבה דקיטית שהייתה נוזלית יותר מזו שנפלטה ב-14–15 במאי, הלבה נשפכה מעבר למקומות הנמוכים בשולי הלוע וזרמה 300 מטרים במורד המדרונות התלולים במערב ובצפון מזרח הר הגעש.
התפרצות השיא של ה-22 במאי 1915
ואז ב-22 במאי בשעה 04:30 אחרי הצהריים, לאחר יומיים שקטים, התפוצץ לאסן בהתפרצות עזה (שכונתה אחר-כך "ההתפוצצות הגדולה" - "the Great Explosion") שהעיפה אפר געשי, שברי סלעים ופומיס גבוה באוויר.
ההתפרצות יצרה את הלוע העמוק והגדול יותר מבין השניים הנראים כיום סמוך לפסגה.
עמוד התפרצות ענק של אפר געשי וגזים התרומם לגובה של מעל ל-10 קילומטרים ונראה למרחוק עד העיירה שבחוף המערבי, 240 קילומטרים מערבית להר.
פומיס שנשר על המדרון הצפון-מזרחי של פסגת לאסן ייצר מפולת מהירה של אפר חם, פומיס, שברי סלעים וגז המכונה זרם פירוקלסטי, ששטף בצד הר הגעש והרס שטח בגודל של 8 קמ"ר.
הזרם הפירוקלסטי המיס שלגים בדרכו.
המים מהשלג המומס הפכו את הזרם ללהאר בעל צמיגות נמוכה שזרם באותו מסלול של הלהאר של ה-19–20 במאי, וזרם קרוב ל-16 קילומטרים במורד "הערוץ האבוד" עד ליישוב הקטן "התחנה הישנה" (Old Station).
הלהאר החדש פלט כמות גדולה של מים שהציפו את חלקו הנמוך של "עמק ערוץ הכובע" בפעם השנייה.
התפרצות השיא העזה של ה-22 במאי סחפה את החלק הצפון מזרחי של זרם הלבה שנפלט יומיים קודם.
התפרצות זו יצרה זרמי בוץ קטנים בכל המורדות של פסגת לאסן, שיקעה שכבה של אפר געשי ופומיס שהגיעה למרחק של עד 40 קילומטרים מההר והמטירה אפר דק למרחקים והוא הגיע עד וינמוקה (Winnemucca) שבנבדה, 320 קילומטרים מההר.
אירועים אלו יצרו את "האזור ההרוס" (Devastated Area) שעדיין, כמאה שנים לאחר האירוע, מיוער בדלילות בעצים בשל הקרקע הנקבובית והדלה בחומרי מזון.
שנים לאחר ההתפרצות הגדולה של 1915 גרמו מי שלגים שנמסו באביב וחלחלו לתוך הר לאסן להתפוצצויות קיטור, סימן לכך שהמאגמה מתחת לפני הר הגעש עדיין חמה.
התפוצצויות קיטור עזות במאי 1917 יצרו את הלוע השני מתוך שני הלועות שניתן לראות כיום בפינה הצפון-מערבית של פסגת הר הגעש.
עד שנות ה-50 של המאה ה-20 ניתן היה עדיין למצוא באזור של שני לועות אלו מקומות בהם נפלט קיטור מהקרקע, אך פעילותם הלכה ודעכה באיטיות, וקשה כיום לאתרם.
מאז, מנטרת סוכנות הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בשיתוף פעולה עם שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית את פסגת לאסן ואזורים בהם יש פעילות גאותרמית בפארק.
לאסרו בורחס (בספרדית: Lázaro Borges; נולד ב-19 ביוני 1986 בהוואנה) הוא אתלט קובני.
הוא בעל מדליית כסף מאליפות העולם (טגו 2011) בקפיצה במוט.
בורחס רשם את הישגו הראשון בזירה הבינלאומית ב-2005, כשזכה במדליית הזהב באליפות מרכז אמריקה והקריביים באתלטיקה שנערכה בנסאו.
שלוש שנים מאוחר יותר שמר על תוארו באליפות שנערכה בסנטיאגו דה קאלי.
באותה שנה ייצג את קובה באולימפיאדת בייג'ינג, אך נפסל בכל ניסיונות הקפיצה שלו ולא העפיל לשלב הגמר.
בשנת 2010 זכה בתואר נוסף באליפות האיברו-אמריקאית באתלטיקה שנערכה בסן פרננדו שבספרד.
בשנת 2011 רשם בורחס את הישג השיא שלו, באליפות העולם שנערכה בטגו.
בורחס קפץ לגובה של 5.90 מ', כמו הפולני פאוול וויצ'כובסקי, אך עקב מספר פסילות רב יותר הסתפק במדליית הכסף בעוד מדליית הזהב הוענקה לוויצ'כובסקי.
התוצאה שקבע מהווה שיא לאומי.
בהמשך 2011 זכה בורחס במדליית זהב במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בגואדלחרה, ובשנת 2012 זכה במדליית זהב באליפות העולם באולמות סגורים שנערכה באיסטנבול.
באולימפיאדת לונדון (2012) לא הצליח בורחס לעבור את שלב המוקדמות.
במהלך המוקדמות נשבר המוט שלו באחת הקפיצות.
לאפנראנטה (בפינית: Lappeenranta, בשוודית: Villmanstrand), היא עיר השוכנת לחוף אגם סאימה, בדרום מזרח פינלנד.
לאפנראנטה היא בירת מחוז דרום קרליה, ומרוחקת כ-19 ק"מ מהגבול הרוסי.
לפי מספר תושביה, מדורגת העיר במקום ה-13 במדינה.
העיר נוסדה רשמית בשנת 1649 על ידי הרוזן פייר ברה הצעיר, שליחה של מלכת שוודיה, כריסטינה.
בשנת 1721 החלה שוודיה בבניית המבצר בעיר, בנייתו הושלמה בשנת 1730.
בשנת 1741, במהלך מלחמת רוסיה-שוודיה (1741-1743), כבשה רוסיה את העיר מיידי שוודיה, לאחר ניצחונם בזזו ושרפו הרוסים את העיירה.
בשנת 1989 עם נפילת מסך הברזל החלה העיר לשגשג, הודות לקשרי מסחר הדוקים עם רוסיה.
בשנת 1967 סופחה ללאפראנטה העיירה לאפה (Lappee), בשנת 1989 סופחה נואיאמה (Nuijamaa), בשנת 2009 סופחה יוטסנו (Joutseno), ובשנת 2010 סופחה גם העיירה ילאמה (Ylämaa).
הכבישים המהירים 6 ו-13 עוברים בעיר; כביש 6 מקשר את העיר לצפון ודרום, כביש 13 מקשר את העיר לכיוון צפון מערב.
מסילת הברזל עוברת בלאפנראנטה, עליה חולפות רכבות לצפון ולדרום.
נמל התעופה של לאפנראנטה ממוקם בסמוך לעיר, ממנו יוצאות טיסות סדירות למספר ערים באירופה.
בעונת הקיץ כשהאגם והתעלה מפשירים, מופעל קו מעבורת מלאפנראנטה לויבורג שברוסיה השכנה.
במסע הבחירות לנשיאות הבטיח קארדנאס ליישם את הרפורמה שהוכנה בידי הממשלה הזמנית של הנשיא הקודם אבלרדו רודריגס, והחל ביישומה מיד עם כניסתו לתפקיד.
במקביל, תמך קארדנאס בניגוד לנשיאים קודמים בהתארגנויות העממיות, הוא סבר שעצמאות פעולה של האיכרים והפועלים אין פירושה חוסר משילות מטעם השלטון המרכזי, ולכן נקט שעל הממשלה להתוות כיווני פעולה בלבד ולאפשר להתארגנות העממית לבחור את צורת הפעולה וההתאגדות.
מדיניות זו לא עלתה בקנה אחד עם כוונותיהם של בעלי עניין בכלכלה המקסיקנית, וחלקם לחצו על הנשיא לשעבר ומי שנתפס כמושל בפועל במדינה בתקופת שלושת הנשיאים הקודמים, פלוטארקו אליאס קאייס, להתנגד לתהליך.
קאייס פרסם הודעת גינוי חריפה לרפורמות החדשות, הוא טען כי זעזוע חברתי מהסוג שעומד להתרחש הוא מסוכן וחסר תוחלת, ורמז כי מלבד על המהפכה והישגיה, מאיימים שינויים אלו גם על הנשיא עצמו.
הכרזה זו גרמה למשבר במפלגה המהפכנית, שנמשך שלוש שנים והסתיים כשידו של קארדנאס על העליונה.
קאייס הוגלה אל מחוץ למדינה, הרפורמה הושלמה ופורקו מוסדות וארגוני פועלים שהשתייכו לצמרת הישנה של המפלגה.
הוא ארגן מחדש את מפלגת המהפכה ופעל לשיקום הכלכלה.
בתקופת כהונתו, שבו למקסיקו פוליטיקאים בכירים שנטשו אותה בעבר בשל חיכוכים עם הממשל שבשליטת קאייס, הנשיאים לשעבר אדולפו דה לה ורטה ופסקואל אורטיס רוביו.
הנשיא לשעבר אמיליו פורטס חיל נקרא לסייע בהשלטת מרותו של קארדנאס במפלגה וסילוק תומכי קאייס ממנה.
מדיניותו הכלכלית המוכרזת, כמו גם נאומיו, היו סוציאליסטים באופיים; הוא גם הוביל הלאמת חברות רבות ובהם חברת הרכבת.
אך למעשה פעל לפיתוח כלכלה קפיטליסטית, בדרכים שהוא ראה בהן אפשרות לתיקון עיוותים שיוצר הקפיטליזם.
ערב הבחירות לנשיאות של שנת 1940 גברה המתיחות בין הימין והשמאל במקסיקו.
מערכת הבחירות הסוערת בין מועמד מפלגת המהפכה, ממשיכו של קארדנאס, מנואל אבילה קמאצ'ו, לבין חואן אנדרו אלמסאן , הובילה את המדינה אל סף מלחמת אזרחים.
החשש מפני מלחמה כזו סר רק לאחר שמועמד הממסד אבילה קמאצ'ו נבחר והכריז על פיוס לאומי.
קרדנאס היה בעיקר ממוצא אינדיאני.
הוא היה אחד משמונה ילדים של משפחה בת מעמד הביניים-הנמוך אשר התגוררה בכפר במדינת מיצ'ואקאן.
אביו היה הבעלים על אולם ביליארד ולאחר מותו עת היה לאסרו בן 16 בלבד, היה על האחרון לתחזק כלכלית את המשפחה.
לאחר השכלה ראשונית הוא קיבל את עבודתו הראשונה בסניף מקומי של משרד ההכנסות הציבורי בתקופת ממשל הרודן העריץ פורפיריו דיאס.
בפברואר 1913 הנשיא פרנסיסקו מדרו, שהוביל את המאבק להפלת הדיקטטורה הארוכה של פורפיריו דיאס עם פרוץ המהפכה המקסיקנית, נלקח בשבי ונרצח בהוראת הגנרל הסורר ויקטוריאנו ורטה, שעמד בראש הפיכת-נגד שהובילה למינויו כנשיא מקסיקו החדש.
הדיקטטורה הצבאית המדכאת של ורטה עוררה מלחמת אזרחים מחודשת באופן מיידי, מושל קואווילה, ונוסטיאנו קאראנסה, עמד בראש כוחות מהפכניים חדשים שכונו 'החוקתיים' ותמכו בממשלת מדרו לפני שהופלה מהשלטון.
בגיל 18 הצטרף קארדנאס לסניף של הצבא המהפכני 'החוקתי' בראשות הגנרל גילרמו גרסיה אראגון (Guillermo García Aragón), ותוך שנה הוא עלה לדרגת קפטן.
כאשר הכוחות המהפכניים התפצלו לפלגים מנוגדים, הוא נשאר נאמן לקאראנסה, שצבאו ניצח בשנת 1920 את תומכי פנצ'ו וייה ותומכי אמיליאנו ספאטה.
באותה שנה קארדנאס מונה לגנרל, הדרגה הגבוהה ביותר בצבא הפדרלי של מקסיקו, והמשיך להשתתף במערכות צבאיות עד 1929. במסגרת שירותו הצבאי נאבק במרד הדתי של פלג ה'כריסטרוס' הקתולי אשר התנגד לרפורמות שדיכאו את המוסדות הדתיים במדינה.
כמו רוב מנהיגי הצבא המהפכנים, גם הגנרל לאסרו קארדנאס היה פעיל מבחינה פוליטית, ובשנת 1928, בגיל 33, הוא נבחר למושל מדינת מולדתו מיצ'ואקאן.
הוא כיהן בתפקיד במשך כהונה שלמה בת ארבע שנים, עד 1932. לקארדנאס היה גם תפקיד חשוב בהקמת מפלגה מדינית לתגבור המשטר המהפכני ברמה הפדרלית.
בהנהגתו של הנשיא לשעבר פלוטארקו אליאס קאייס, אשר כיהן בתפקיד הנשיא בין השנים 1924 ל-1928, הושקה המפלגה המהפכנית הלאומית - PNR (Partido Nacional Revolucionario) בשנת 1929, ובשנה שלאחר מכן נבחר המושל קארדנאס להיות נשיא המפלגה.
קארדנאס עבד קשה על מנת להפוך את ה-PNR מפדרציה רופפת של מפלגות מדיניות, שכל אחת מהן הונהגה על ידי "קודודו" (מנהיג) צבאי, למפלגה לאומית אחידה שתהיה לבעלת האלמנט המרכזי של יציבות במשטר המהפכני.
קארדנאס היה שר הפנים במשך שישה שבועות בשנת 1931 ושר המלחמה והימיה במשך חמישה חודשים בשנת 1933. מהמשרה האחרונה הוא פרש כדי להיות מועמד ה-PNR לנשיאות בבחירות 1934.
קארדנאס התגלה כמועמד יוצא דופן לנשיאות.
אף על פי שבחירתו הובטחה, הוא בילה את השנה שבין יום המינוי שלו למועמד לבין יום הבחירות בביצוע קמפיין פופוליסטי אינטנסיבי.
הוא פעל לבקר כמעט בכל עיר, עיירה וכפר במדינה, נפגש עם מנהיגים מקומיים ואזרחים מן השורה ובנה מעקב אישי נרחב בכל אזורי הארץ.
במהלך מסע פרסום זה הוא הבהיר את כוונתו להוציא לפועל את תוכנית החומש של ה-PNR בתור רפורמה חברתית וכלכלית.
לאחר שנבחר לנשיא, קארדנאס נע בזהירות בתחילה.
הצבא, הממשל האזרחי וחלק ניכר מהמבנה הפוליטי של המשטר נותרו בשליטתו של הנשיא לשעבר קאייס, שהיה למעשה מנהיג עליון על מקסיקו מאז 1928 עקב רצח הנשיא הנבחר אלווארו אוברגון.
על כן באותה העת קאייס השפיע רבות על הליך הממשל.
במהלך שנת כהונתו הראשונה השקיע הנשיא קארדנאס חלק ניכר מזמנו בכינון השפעתו שלו בענפי הממשל הללו של הצבא, הממשל האזרחי ורוב המבנה הפוליטי.
לבסוף, הייתה לו סמכות פוליטית מספקת בכדי להדיח את קאייס בשנת 1936 ולגרשו לגלות, ביחד עם תומכיו, לארצות הברית.
כנשיא, קארדנאס הוציא לפועל מגוון רחב של רפורמות.
במסגרת תוכנית הרפורמה בחקלאות, הוא חילק כמעט כפליים אדמות לאיכרים מאשר כל קודמיו יחדיו, כך שבסיום הממשל שלו כמחצית מהאדמות המעובדות במדינה הוחזקו על ידי חקלאים חסרי קרקע בעבר.
הוא גם הרחיב את שירותיהם של בנקים ממשלתיים כך שהאיכרים שקיבלו אדמות במסגרת הרפורמה יוכלו ללוות כסף.
במאמץ לספק בסיס פוליטי לתוכנית חלוקה מחדש של הקרקעות, הוא ארגן את כל הנהנים ממנה באיגוד אחדות איכרים לאומית חדשה (Confederación Nacional Campesina, או CNC).
צעד זה לא נועד במקור לחזק את שליטתו בפוליטיקה אלא בכדי לחזק את התמיכה האזרחית בממשלו.
צעד מרכזי נוסף בכיוון זה ננקט בתחילת שנת 1936 כאשר מרבית קבוצות העבודה המרכזיות המפוזרות במדינה התארגנו ב'קונפדרצית דה טרבאג'דורס דה מקסיקו', שבמשך הדור הבא המשיכה לייצג לפחות מחצית מהעובדים המאורגנים ברחבי המדינה.
קארדנאס ארגן מחדש את מפלגת הממשלה.
בשנת 1938 בנתה ועידה לאומית ארגון מחדש של המפלגה ושינתה את השם ל'מפלגת המהפכה המקסיקנית' - Partido de la Revolución Mexicana) PRM).
בעוד שבעבר רק עובדי ממשלה ופוליטיקאים שאפתנים היו חברים במפלגה, התוכנית הארגונית החדשה אפשרה לקבוצות המוניות להצטרף ישירות לשירות במפלגת ה-PRM.
הוקמו ארבעה "מגזרים" של המפלגה: עבודה, איכרים, "עממיים" ו"צבאיים".
מרבית קבוצות העבודה הלאומיות היו קשורות לראשונה; ה-CNC היווה את השני; מגוון קבוצות ממעמד הביניים היוו את השלישית; והכוחות המזוינים שולבו באחרון.
בממשל הבא שלאחר קארדנאס דוכא המגזר הצבאי, ומאז צומצם משמעותית התפקיד הצבאי בפוליטיקה המקסיקנית.
ממשל קארדנאס היה ידוע בעיקר מחוץ למקסיקו בשל מאמציו להפקיע תעשיות בבעלות זרה.
בשנת 1937 הממשלה הפקיעה את מסילות הברזל העיקריות של המדינה, ובמרץ 1938 חתם הנשיא קרדנאס על צו הלאמת תעשיית הנפט במדינה.
החלטה אשר גררה קרע ביחסי ארצות הברית–מקסיקו.
לאחר ניסויים קצרי מועד בהעמדת שתי התעשיות הללו בשליטת איגודי העובדים שלהם, הם הונחו תחת תאגידים ציבוריים אוטונומיים, אשר אמורים לתפקד פחות או יותר כמו כל ענף פרטי גדול אחר.
קארדנאס שיקם את יחסיה של מקסיקו עם ברית המועצות, זאת אף על פי שהעניק מחסה פוליטי ללאון טרוצקי.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד תמך בשליחת מתנדבים מקסיקנים במסגרת הבריגדות הבינלאומיות לתמוך ברפובליקה הספרדית השנייה.
לפני שהסתיימה כהונתו בתפקיד, הנשיא קארדנאס בחר את יורשו למועמדות לנשיאות מטעם המפלגה, הגנרל מנואל אבילה קמאצ'ו.
הוא התכוון לסגת מחיים פוליטיים פעילים.
אולם עם הצטרפותה של מקסיקו להתערבות פעילה במלחמת העולם השנייה בתחילת 1942, חזר קרדנאס לתפקיד ציבורי.
הוא כיהן כשר להגנה לאומית בין השנים 1943 ל-1945, ובשנה האחרונה של כהונתו הוא מונה למפקד צבאי מקסיקני.
הוא פרש שוב בסוף שנת 1945.
במשך 16 השנים הבאות קארדנאס לא מילא תפקיד ציבורי.
אולם בשנת 1961 הפך קרדנאס לחבר ההנהלה בנציבות עמק נהר הבלסאס, שניהלה את אחת מסוכנויות החשמל והפיתוח האזוריות הגדולות במדינה, במדינת גררו.
למרות האחריות המופחתת שלו, הוא נשאר דמות מרכזית בפוליטיקה הלאומית.
הוא הפך לסמל השמאל במפלגת ה-PRM, שעם הזמן התפתחה אל ה-PRI; המפלגה המוסדית המהפכנית בשנת 1946. הוא נשאר התומך העיקרי בסוג השיתופי של הרפורמה החקלאית והיריב הראשי של שיתוף הפעולה הכלכלי עם ארצות הברית בממשלות המקסיקניות הבאות.
קארדנאס נהג לתקוף את ההשפעה הכלכלית והפוליטית של ארצות הברית במקסיקו.
קארדנאס מעולם לא פרש ממפלגת הממשלה, אף כי המשיך לתמוך בארגונים פוליטיים חלופיים.
בתחילת שנות השישים העניק חסות פוליטית לקבוצה יריבה ל-CNC, קונפדרציית האיכרים הלאומית העצמאית, ובמקביל גם תמך - אך מעולם לא הצטרף רשמית - לקואליציית שמאל פוליטית, תנועת השחרור הלאומית.
לאחר ניצחון הקומוניסטים בראשות פידל קסטרו במהפכה הקובנית בשנת 1959, הפך קארדנאס לבעל בריתם החזק ביותר של המהפכנים הקובניים שהיו בשליחות במקסיקו.
אולם בעיקרון, השפעתו הפוליטית של קארדנאס פחתה באופן מהותי בשנים האחרונות לחייו.
אף על פי כן, הוא נותר דמות שנויה במחלוקת ונקודת מפגש עבור אלה שהיו ביקורתיים כלפי המדיניות של הממשלים הבאים.
רק לקראת נפילת שלטון המפלגה בשנת 2000, התגלה לציבור על פרשיות השחיתות השלטונית הרבות אשר התקיימו לאורך תקופת נשיאותו של קארדנאס ושל ממשיכי דרכו.
לאסק (בפולנית: Łask) היא עיירה בפרובינציית לודז' שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
לאסק נזכרת לראשונה בשנת 1356, ובשנת 1422 הוענקו לה זכויות עיר בידי מלך פולין ולדיסלב השני יגיילו.
בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בשטח פולין הקונגרסאית.
בשנת 1903 חוברה העיירה לקו מסילות הברזל, ונבנו בה מפעלי תעשייה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה קרוב ל-4,000 יהודים, מתוך כ-4,900 תושבים, והתקיימה בה פעילות של החוגים הציוניים ושל אגודת ישראל, שהפעילו במקום בתי ספר מרשת תרבות ומרשת בית יעקב.
הגרמנים כבשו את העיירה בתחילת ספטמבר 1939, ומיד חיללו את בית הכנסת בה, תוך שוד של רכוש יהודי היישוב, וחטיפתם לעבודות כפייה.
במהלך שנת 1940 רוכזו 3,467 יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אשר בשנת 1941 הובאו אליו מאות יהודים נוספים מהסביבה.
בד בבד הרסו הגרמנים את בית העלמין היהודי הישן בעיירה, וריצפו במצבותיו את מדרכות העיירה.
בזמן פעילות הגטו שולחו יושביו למחנות עבודה שונים, והתקיימו בו הוצאות פומביות להורג של יהודים שהפרו את איסורי הגרמנים.
ב-24 באוגוסט 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה נרצחו כל החולים, וכל יתר היהודים רוכזו בכנסייה מחוץ לעיירה, והוחזקו בה שלושה ימים בצפיפות רבה.
לאחר סלקציה הועברו כ-760 יהודים לגטו לודז', וכ-3,500 היהודים הנותרים שולחו למחנה ההשמדה חלמנו.
בהמשך, ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים שהסתתרו בעיירה, ורצחו את כל מי שנמצאו.
לאפי (בפולנית: Łapy) היא עיר קטנה במחוז ביאליסטוק שבפרובינציית פודלסיה בפולין, לצד נהר נרב, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
לאפי החלה ככפר בבעלות אצולה, ובשנת 1826 הוענקו לה זכויות עיר.
בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכללה העיר בתחום פרוסיה, ובשנת 1815 נכללה בתחום פולין הקונגרסאית.
פיתוחה של העיר הואץ עם חיבורה לקו מסילת הברזל, ומהמחצית השנייה של המאה ה-19 הוקמו בה מספר מפעלי תעשייה קטנים.
יהודים החלו לשבת בלאפי במאה ה-19, ולקראת סוף אותה מאה התקיימה בה קהילה עצמאית.
הרב הלל ב"ר רפאל חותנו של החפץ חיים שימש כרב העיר בין השנים תרל"ד (1874) - תרנ"ט (1899), ולאחר מכן שימש ברבנות הרב ישראל רבינוביץ'.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר 623 יהודים, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות השונות.
בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיר מחרם כלכלי על עסקיהם ומהתנכלויות אלימות כלפיהם מצד שכניהם הפולנים.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים בספטמבר 1939, אלו הוציאו בה להורג 13 מנכבדי הקהילה היהודית.
בחודשים שלאחר מכן המשיכו הגרמנים בביצוע הוצאות להורג בעיר.
ב-2 בנובמבר 1942 פשטו הגרמנים על העיר, וריכזו את כ-400 היהודים שנותרו בה.
יהודים אלו הוסעו ליער ליד היישוב קוסאקי, בסמוך לזמברוב, ושם נורו ונקברו חיים בקבר אחים.
לאסרו מרטינס (בספרדית: Lázaro Martínez; נולד ב-3 בנובמבר 1997) הוא אתלט קובני, אלוף העולם באולם (בלגרד 2022) וסגן אלוף העולם (בודפשט 2023) בקפיצה משולשת.
מרטינס זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת באליפות העולם לנוער באתלטיקה ביולי 2013 בשיא אליפות של 16.63 מטר.
חודש לאחר מכן זכה במדליית זהב במשחקים הפאן-אמריקאיים לנוער.
ב-2014 זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת אליפות העולם באתלטיקה עד גיל 20 שהתקיימה ביוג'ין בשיא אליפות של 17.13 מטר.
באותה שנה קבע את התוצאה הטובה ביותר בעולם עד גיל 18 כשקפץ למרחק של 17.24 מטר בתחרות בהוואנה.
ב-2016 זכה הגן על תוארו וזכה במדליית זהב באליפות העולם עד גיל 20 שהתקיימה בבידגושץ', בתוצאה של 17.06 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיים שמיני בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.68 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיים במקום 12 בקפיצה משולשת בתוצאה של 16.25 מטר.
בפברואר 2018 קבע בקפיצה משולשת שיא אישי חדש של 17.28 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד, סרביה במרץ 2022 הוא זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאת השנה בעולם של 17.64 מטר, לפני האלוף האולימפי המכהן פדרו פאבלו פיצ'רדו מפורטוגל (17.46 מטר) ודונלד סקוט מארצות הברית (17.21 מטר).
באוגוסט קבע שיא אישי של 17.50 מטר במהלך תחרות ליגת היהלום בלוזאן.
באליפות העולם שהתקיימה בבודפשט זכה במדליית כסף בתוצאה של 17.41 מטר לאחר המנצח הוגו פבריס זנגו (17.64 מטר).
באליפות העולם באולם שהתקיימה בגלאזגו סיים שמיני בתוצאה של 16.69 מטר.
באולימפיאדת פריז סיים שמיני בתוצאה של 17.34 מטר.
באליפות העולם שהתקיימה בטוקיו זכה במדליית ארד בתוצאה של 17.49 מטר.
לאסלו (בנימין) שטרן (בהונגרית: Stern László); (בודפשט, 12 במרץ 1915 – בודפשט, 12 בספטמבר 1978) היה חזן ראשי בבודפשט, הונגריה, פעל על פי רוב בבית הכנסת ברחוב נַאג' פוּבַארוֹש 4 (Nagy Fuvaros utca 4), שהשתייך לקהילות הסטטוס קוו אנטה.
אחד החזנים הגדולים, בנו של החזן ישראל שטרן ואחיו הגדול של החזן יליד הונגריה, משה שטרן.
בבית כנסת זה פעל כרב לאסלו שלגו משנת 1945.
לאסלו (בנימין) שטרן נולד בבודפשט בשנת 1915. אביו, ישראל שטרן, היה החזן הראשי של הקהילה היהודית האורתודוקסית בבודפשט כמעט חמישים שנה.
בנימין ספג במשפחה של אחד עשר הילדים את ידע החזנות של אביו מילדותו.
הוא היה בקושי בן שמונה כשקולו כבר נשמע בבתי הכנסת בבודפשט.
עם חלוף השנים הפך קולו לקול ייחודי, לטנור בעל הגוון הרך וגם הקשה לפי אופי התפילה, ולצדו שירתו מקהלות ילדים.
הוא עבר את השואה, אך בקושי.
חלק מבני משפחתו נרצחו, חלק שרדו.
בשנת 1950 הוא התמנה לחזן של בית הכנסת ברחוב נאג' פובארוש ברובע 8 בבודפשט.
הוא אף גר באותו בנין מגורים בדירה צנועה בקומה השנייה מעל בית הכנסת במשך שנים רבות.
הוא היה הנציג הגדול האחרון של החזנות בהונגריה בסגנון המסורתי הישן, ואחרון שם בשושלת החזנים המפורסמת.
נכדו, פטר שטרן, היה מראשי מועדון הכדורגל מ.ט.ק.
(הקבוצה שזוהתה עם יהודי הונגריה במשך עשרות שנים).
רבים מחזני העיר, של כמה עשרות בתי כנסת שפעלו, עזבו את הונגריה במהלך המרד ההונגרי של 1956 או מיד בסמוך אחריו.
לאסלו שטרן נשאר כדי לשרת את חברי הקהילה היהודית שנשארו.
קולו הרטיט לבבות רבים ובית הכנסת ברחוב נאדי פובארוש 4 היה גדוש בשבתות ובמיוחד בחגים.
שטרן נקבר בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
לאסלו רוּבִּין (בהונגרית: Rubin László, סגד, 5 בספטמבר 1888 – בודפשט, 3 באפריל 1942) היה סופר, עורך דין יהודי-הונגרי, אחד מנשיאי חוג גלילאו.
לאסלו רובין היה בנם של אלברט רובין רפד מהודמזוושרהיי ושל הרמינה הופמן.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטאות בודפשט וברלין וקיבל הסמכה כעורך דין.
הוא היה חבר מייסד ובהמשך גם יו"ר של חוג גלילאו.
רובין פרסם מאמרים ומחקרים רבים בכתבי העת של "המאה העשרים" (Huszadik Század), "המאה שלנו" ( Századunk) ו"מחשבה החופשית" (Szabadgondolat).
"המאה העשרים" היה כתב עת שהופיע משנת 1900 עד 1919, פורסם על ידי האגודה למדעי החברה משנת 1901 ואילך.
בדצמבר 1914 בבודפשט נשא רובין לאישה את שולמית פרבר, בתם של יאקאב פרבר ומלווינה וייס.
בשנת 1927 הוא היה העורך של המגזין "קו הרקיע" (Láthatár).
בלה רווס: על ספר מוזר.
לקסיקון ביוגרפי הונגרי חדש .
לקסיקון ספרותי הונגרי חדש .
לאפיט היא מכונית פתוחה המוגדרת סייקלקאר מתוצרת יצרנית הרכבים הקלים הצרפתית SA de Construction de Voiturettes Th.
Lafitte (החברה כונתה : Lafitte) אשר יוצרה בין השנים 1928–1923 בצרפת
Lafitte" בבעלות תאודור לאפיט (THEODORE LAFITTE) מוקמה ב-פריז.
החברה ייצרה אופנוע קל אשר היה ידוע בזכות ההנדסה החדשנית שלו.
החברה החלה בבניית מכוניות בפריז בשנת 1923. בשנת 1926 החל לאפיט להשתמש במתקן הייצור של יצרנית הרכב הצרפתית שנוסדה בשנת 1906 "Doriot, Flandrin & Parant" .
בשנת 1928 החברה הפסיקה את הייצור.
מנוע בנזין בן שלושה צילינדרים שהוצב בכלוב צירים, שהוטה על ידי הנהג כדי להיכנס ולשנות את יחס כונן החיכוך לגלגלים האחוריים.
באופן ייחודי, כונן החיכוך כלל גלגל תנופה פלדה קמור ומשטח צלחת מצמד קעור שניצב בפני רצועות נייר או לפעמים עור.
מנוע קדמי - בתצורה של מנוע כוכבי שבה הצילינדרים ממוקמים בהיקף המנוע, סביב ציר הסיבוב שהוא מפיק ופונים כלפי ציר זה
מכונית פתוחה לחלוטין מלבד ל"חלון רוח" צר, קדמי-רוחבי
לאסלו שילינגר (לעיתים: שילינגר-בורגר; בהונגרית: Schillinger László, ברוסית: Ладислаус Рудольфович Бургер-Шилингер; בודפשט, 14 בספטמבר 1903 – מוסקבה, אתר ההוצאה להורג מחנה בוטובו, 30 באוקטובר 1942) היה יהודי-הונגרי, קומוניסט, מחברי חוג גלילאו מהנדס, מבוני הרכבת התחתית של מוסקבה, קורבן הטיהורים הגדולים של סטלין.
שילינגר נולד במשפחה יהודית בבודפשט ברובע 7 כבנם של רז'ה שילינגר, פקיד ושל אטלקה שטרן.
הוא השתתף בפגישות חוג גלילאו של אינטלקטואלים שמאלנים כבר בגיל צעיר ובתנועת הנוער של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
בשנת 1925 הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה והשתתף בפעילות "מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית" שנוסדה בשנת 1925 כמפלגת הכיסוי של המפלגה הקומוניסטית הבלתי חוקית.
הוא נעצר בשנת 1927 ונידון לשלוש שנות מאסר.
לאחר שחרורו מונה כחבר מזכירות של המפלגה הקומוניסטית בבודפשט (KPM).
נעצר שוב ולאחר שחרורו השני בשנת 1931 עמד בראש "ועדת השכנוע והתעמולה" של ה-KMP.
הוא סייע בעריכת העיתון "סקירה חברתית" (Társadalmi Szemle) וגם סייע למארגני הפעילות הספורטיבית והתרבותית של המפלגה.
הוא ערך את כתבי העת "קומוניסט" ו"עובד המפלגה".
הוא נעצר בסך הכל ארבע פעמים בין השנים 1927 ל־1934, ארגן שביתת רעב בכלא והיה מנהיג האסירים הקומוניסטים.
בשנת 1934, המפלגה שלחה אותו לברית המועצות, שם החל ללמד בבית הספר הבינלאומי לנין ולאחר מכן השלים את לימודיו לתואר שני.
בשנת 1937 עזב את המפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
משנת 1938 עבד כמהנדס בבניית הרכבת התחתית של מוסקבה.
הוא נעצר ב־29 ביוני 1941, נידון למוות ב־21 באוקטובר 1942 והוצא להורג ב־30 באוקטובר באשמת ריגול.
שמו טוהר מכל אשמה ב־26 בספטמבר 1956.
לאסלו שלגו (בהונגרית: Salgó László; בודפשט, 23 באפריל 1910 - בודפשט, 24 ביולי 1985) היה רב, חבר הפרלמנט ההונגרי.
לאסלו שלגו קיבל סמיכה לרבנות בשנת 1935, לאחר מכן עבד כסגן רב ומורה לדת בבית הכנסת ברחוב נאג' פוברוש בבודפשט ברובע 8. אחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 הפך לרב בית הכנסת.
באותו בית הכנסת פעל כחזן ראשי לאסלו שטרן אחיו הגדול של החזן משה שטרן.
משנת 1959 עבד שלגו גם כמנהל הרבנות של בודפשט (כמפקח ראשי) וכמורה בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
הוא היה חבר במועצת הרבנות הלאומית.
משנת 1971 ועד מותו היה סגן רב ראשי ארצי והרב הראשי של בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני.
מ-8 ביוני 1980 עד 16 במרץ 1985 היה חבר האספה הלאומית של הונגריה (חבר פרלמנט).
לאסלו שלגו הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
זיכרונות מהעשור הראשון של הגימנסיה היהודית (MIOK 1970)
לאפ דאנס הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה שיצא לאקרנים ב-2014, הסרט בוים על ידי גרג קרטר, בסרט מככבת אלי קוברין, הסרט עוקב אחרי מוניקה, שמחפשת סיוע כספי על מנת שתוכל לשלם, את החשבונות הרפואיים של אביה.
הסרט מדבר על מצב מגונה של ימינו, הוא סובב סביב מוניקה (אלי קוברין ), שחקנית שאפתנית, שכדי לטפל בסרטן של אביה, היא וארוסה קווין (רוברט הופמן) מחליטים שהיא תתחיל לעבוד בתור חשפנית במועדון.
עם זאת, המצב בהמשך הסרט מסתבך, מוניקה מתמכרת לעבודתה.
מתחילים להיווצר שקרים בין בני הזוג.
מוניקה מכירה בחור ששמו שיקגו, שיקגו הוא בעלים של חברת הקלטות, ובכך הוא "קונה" עם כספו הרב את מוניקה.
קווין חש שמוניקה לא כנה איתו ומשקרת לו, הוא חשף בפניה שהוא יודע על הנסיעה שלה לשיקגו.
קווין מתרגז עליה ומשאיר אותה בודדה במסעדה.
לאחר מכן, קווין בוגד במוניקה עם חשפנית ששמה- ג'ייד לי (קיי.די.
אוברט), שעובדת במועדון של מוניקה.
קווין חושף בפניה ששכב עם ג'ייד לי ומגלה סמים וקונדום בארנקה של מוניקה.
לאחר מכן, מוניקה הולכת מכות עם ג'ייד לי, בעקבות מה שעוללה לה ולקווין, המשטרה מגיעה ועוצרת אותן, שיקגו משלם בערבות למען מוניקה ונוסע איתה ללוס אנג'לס, מוניקה מגלה כי שיקגו הוא לא האדם שחשבה שהוא, היא מגלה רשימת בנות ואת שמה ביניהן באייפד שלו, תחת הכותרת "הכלבות שלי".
היא עוזבת את שיקגו ומשאירה לו סרטון שבו היא אומרת שהיא יודעת מה מעשיו, והיא חוזרת לביתה.
מוניקה חוזרת לעבודתה הרגילה, לבסוף קווין והיא משלימים.
בסוף הסרט, הזוג נוסע במכונית יוקרה בהוליווד, כסימן לכך שהם הצליחו בחלומותיהם.
הסרט עובד והציג בתיאטרון ב-2014.
אלי קוברין – בתור מוניקה מור.
רוברט הופמן – בתור קווין שפרד.
כרמן אלקטרה – בתור לקסוס.
ג'יימס רימר – בתור אביה של מוניקה.
סטייסי דאש – בתור ד"ר אנני ג'ונס.
בריאנה אביגן – בתור טאשה.
אוברט – בתור ג'ייד לי.
לאסלו שבש (במקור שפט - Spät, בהונגרית: Sebes László; סגהאלום, 9 במאי 1905 – מחנה הריכוז דכאו, מאי 1945) היה קומוניסט יהודי-הונגרי, שנידון מספר פעמים לשנים של מאסר, גורש ונספה במחנה הריכוז דכאו.
לאסלו שפאט נולד במשפחה יהודית אינטלקטואלית ענייה עם שמונה ילדים.
כמו אחד מאחיו, אישטוואן שבש, הוא הפך לחבר ב"ברית הפועלים הצעירים הקומוניסטים של הונגריה" (KIMSZ) בשנת 1926, ואחר כך בשנה שלאחר מכן הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאליסטים של הונגריה (MSZMP).
הוא נעצר בשנת 1928 ונידון לשנתיים מאסר.
שוחרר בשנת 1930, אך לא יכול היה ליהנות מתענוגות החופש זמן רב, ונעצר שוב.
הוא קיבל אז שנה וחצי מאסר נוסף.
לאחר שחרורו נסע לברית המועצות בשנת 1931 והיה תלמיד בית הספר לנין.
מאוחר יותר (בשנת 1933) גם אחיו אישטוואן בא אחריו.
הוא חזר להונגריה במחתרת בשנת 1933 ונעצר שוב בשנה שלאחר מכן.
לאחר שחרורו, בהתאם להוראות המפלגה, נסע לצרפת לפעילות אנטי-נאצית ולאחר מכן לגרמניה לעבודת מפלגה.
הוא שב להונגריה בשנת 1941 ועבד כפועל במפעל (כיהודי כמעט לא ניתן היה למצוא עבודה).
עם כניסת הכוחות הגרמניים להונגריה (מבצע מרגרטה) במרץ 1944 הוא נעצר וגורש מייד כיהודי וכקומוניסט למחנה הריכוז דכאו במרץ 1944 ונרצח חודש לפני שחרור המחנה.
אֶחַיו: אימרה שבש, פאל שבש, ג'רג' שבש, שאנדור שבש ואישטוואן שבש.
מסמכים מההיסטוריה של תנועת הפועלים המהפכנים ההונגרים 1929–1935. בודפשט, 1964.
לאסלו שאלאמון (בשמו הבדוי: טמאש שאלו, בהונגרית: Salamon László; אוראדיה, 11 ביולי 1891 – קלוז'-נאפוקה, 29 באוקטובר 1983) היה משורר יהודי-הונגרי בטרנסילבניה, עורך עיתון, סופר, מבקר.
אשתו הייתה הבלשנית אלה שאלאמון.
לאסלו שאלאמון סיים את לימודיו בגימנסיית גאבור בתלן בנאג'אנד בשנת 1909, ולאחר מכן למד במחלקה ההונגרית-לטינית באוניברסיטת בודפשט (כיום שמו אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בשנת 1913 עבד כעיתונאי ביומן אוראדיה.
הוא שירת כחייל במלחמת העולם הראשונה במשך שנתיים ונפצע.
לאחר החלמתו נכנס לתפקיד הוראה.
הוא נידון למאסר בספטמבר 1919 בגין פעילותו בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
הוא לקח על עצמו את חובות העריכה והאיוש של כמה יומנים ומגזינים טרנסילבניים.
כתבי העת העתיד, המזרח החדש (אוי קלט) והאורורה בכתבי העת עבד כעורך.
בשנת 1926 השתתף לאסלו דיאנש בהשקת "תקופתנו", היה חוקר בכיר בעיתון זה כמה שנים, ואז הקים עיתון סוציאל-דמוקרטי משלו, "הדרך האחרת".
עיתונים רבים בטרנסילבניה פרסמו את שיריו, מאמריו ואת כתבים העיתונאיים, במלחמת העולם השנייה גורש למחנה הריכוז דכאו בשנת 1944, ולאחר ששרד ושוחרר ערך את העיתון "ארדאי" משנת 1946 ואת "האמת" משנת 1948. משנת 1950 ועד פרישתו עבד כשכיר בסניף קלוז' של הוצאת הספרות והאמנות הממלכתית.
הוא פרסם כמה כרכים עצמאיים.
אדולף האיום (חוברת פוליטית פואטית, קלוז'-נאפוקה, 1933)
המסר של יושב המערות - שיריו האחרונים של לאסלו שאלאמון ; קבוצת הסופרים "הבולאים", קלוז'-נאפוקה 1939
שיריו האחרונים של לאסלו שאלאמון ; 1943
שירים נבחרים ; בוקרשט, 1961
שירים ; ספרותי, בוקרשט, 1964
השירים היפים ביותר של לאסלו שאלאמון; בוקרשט, 1968
טמאש שאלו: אין פתרון אחר.
מחקרים על בעיות המשבר הכלכלי והתרבותי הגדול ; הקדמה וילמוש בהם; עיתון העובדים, קלוז'-קלוז' 1931
זיגמונד פרויד, אנרי ברגסון, שלום אש ; 1942
על מפלגת האנושות (מאמרים, ביקורות, בוקרשט, 1980)
חיי הספרות והתרבות ההונגרית של זילה
לאפאפה (בהונגרית: Lápafő) הוא כפר במחוז טולנה, בנפת דומבובאר.
הכפר הזעיר ממוקם בתוך גבעות שומוג' של גבעות טרנסדנוביה, ליד נחל הלאפה.
גם שם היישוב נובע מכך.
הוא ממוקם בחלק המערבי של המחוז, על הגבול של מחוזות טולנה ושומוג'.
מושב המחוז, סקסארד, נמצא במרחק של כ-75 ק"מ מהכפר, והעיר הקרובה ביותר, דומבובאר, נמצאת במרחק של כ-20 ק"מ מממנו.
ניתן להגיע אליו בכביש משלושה כיוונים: מהכביש הראשי 61 מ- Kocsola או מאיגל בכביש 6507 מדרום, ומכיוון קפשפולה בכביש 6517 .
אין רכבת באזור, התחבורה הציבורית מסופקת על ידי אוטובוסים של וולאנבוס.
תחנת הרכבת הקרובה ביותר נמצאת במרחק של כ-20 ק"מ בצומת הרכבת דומבובאר.
האזכור הכתוב הראשון שלו הוא מ-1563. באותו זמן, על פי מפקד המס הטורקי (האימפריה העות'מאנית), זה היה חלק מסנג'ק קופאן.
מאוחר יותר הכפר נהרס ולא היה מיושב.
הוא אוכלס מחדש בשנת 1734.
הכנסייה הקלוויניסטית: נבנתה בין 1785 לבין 1790. המגדל בן שלוש הקומות בחזית נוסף בשנת 1899.
לאסלו סירטש, (נולד בשם יוז'ף נייזר, בהונגרית: Szirtes László; לאפאפה, 26 באוקטובר 1904 – פראג, 27 במרץ 1959) היה שחקן, מנהל הפקה (Executive producer) (במשטר הקומוניסטי זה למעשה תפקיד המפיק) וכן היה מנהל אתרים (Location manager).
לאסלו שרגי (במקור שטרן, בהונגרית: Seregi László; בודפשט, 12 בדצמבר 1929 – בודפשט, 11 במאי 2012) היה רקדן וכוריאוגרף יהודי-הונגרי עטור פרסים לרבות פרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה, המקביל לפרס ישראל), פרס האמן המצטיין, פרס האמן הדגול, פרס פרנץ ארקל ועוד.
שרגי הוא אחד היוצרים הבולטים של הבלט ההונגרי של המאה ה-20, ואחד היוצרים המוכרים ביותר מחוץ להונגריה.
ביוזמת ילדיו ובית האופרה הממלכתית ההונגרית, נקרא פרס על שמו.
לאסלו שטרן נולד במשפחה יהודית.
הוריו היו פרנץ ספלאקי (שטרן) ומרגיט קֶרֶקֶש (קוֹהְן=כהן).
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא בחר מקצוע כגרפיקאי ולמד במכללה לאמנויות שימושיות (1945–1949) (כיום שמה אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב), אך לא יכול היה להמשיך את לימודיו לאחר מכן מסיבות כלכליות.
בשנת 1949, כבר כמבוגר הצליח להתקבל ל"להקת האמנים הונווד" ללא כל הכשרה רצינית.
כישרונו ככוריאוגרף כבר ניכר בלהקת ריקודי עם זו, כאשר ב-1953 הכין את סצנת הריקוד ההומוריסטית שלו בשם "בוקר במחנה", אותה ביצעה הלהקה במשך עשרות שנים.
שם הוא גם למד בלט אצל מרסלה נאדאשי, מנהלת הבלט של הלהקה.
מ-1957 רקד באנסמבל הבלט של בית האופרה, שם הופיע עם קטע הבלט שנוצרה לאופרטה "הסטודנט הקבצן" של קרל מילקר , ולאחר יצירות דומות נוספות, הוזמן ב-1968 ליצור את דרמת המחול הראשונה שלו באורך מלא., ספרטקוס (בלט שרגי).
באופן דומה, הוא זכה להצלחה בינלאומית גדולה עם הבלטים של בלה בארטוק, הנסיך המגולף מעץ והמנדרין המופלא (1970).
תוך שימוש בהכשרה המוקדמת שלו באמנויות יפות, הוא עבד על הוויזואליה המונה של הצייר תיוודאר קוסטקה צ'ונטווארי בשם "בתוך הארז" וכתוצאה ממסע הלימודים שלו לארצות הברית יצר כוריאוגרפיות לכמה יצירות של ליאונרד ברנשטיין.
בתקופת היצירה האחרונה שלו, הוא העלה עיבודים למחול ליצירותיו של שייקספיר (רומיאו ויוליה, חלום ליל קיץ, אילוף הסוררת) בסגנון מסורתי יותר, ריאליסטי, עם הומור אינדיבידואלי.
עם כל זה, הוא יכול להיחשב חסיד של הרקדן והכוריאוגרף ההונגרי המהולל דיולה האראנגוזו .
יצירותיו מושמעות ומוצגות ללא הרף בערים רבות ברחבי העולם (למשל.
דורטמונד, מוסקבה, רומא, פראג, בורדו, אדינבורו, קלן, סנקט פטרבורג, קייב, ברלין, מונטה קרלו, וינה, זלצבורג, פריז, טורינו פריז, לונדון, ציריך, דיסלדורף, סידני ועוד).
העוזרת הקבועה שלו הייתה אילדיקו קסאש .
הוא היה מנהל הבלט של בית האופרה מ-1977 עד 1984, וחבר לנצח של בית האופרה מ-1993. כיורשו של ג'רג לרינץ, הוא המשיך במדיניות התוכנית הפתוחה שקבע על ידי לרינץ.
מספר הצגות הבכורה שלו הרשומות במאגר התיאטרון: כרקדן: 11 ; ככוריאוגרף: 40, כבמאי: 162.
ג'רי הרמן : הלו, דולי!
צלב ההצטיינות האוסטרי הגדול (1976)
מסדר הדגל של הרפובליקה העממית ההונגרית מעוטר בזרי דפנה (1989)
חבר לנצח באגודת בני האלמוות (1999)
אמן מאסטר של בית האופרה הממלכתי ההונגרי (2003)
פרס מפעל חיים של איגוד אמני המחול ההונגרי (2003)
הצלב המרכזי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה עם הכוכב (2004)
לאפיצ'י (בבלארוסית: Бялынічы) היא עיירה חקלאית במחוז מוהילב במזרח בלארוס, 28 ק"מ צפונית-מערבית לאסיפוביצ'י.
לאפיצ'י שייכת למחוז המשנה אסיפוביצ'י.
האזכור הראשון בכתב של העיירה הוא משנת 1560.
כנסיית סיינט ג'ורג' המנצח (1868) - מורשת אבודה.
בתחילת המאה ה-20 נבנתה ונפתחה תחנת רכבת באותו השם.
5 קילומטרים צפונית-מזרחית לכפר נמצאת שמורה ביולוגית בעלת חשיבות מקומית - הארבורטום של דובראבה.
עד למלחמת העולם השנייה הייתה בעיירה קהילה יהודית וישיבה בה לימדו הרב ישראל איסר שפירא והרב אברהם יצחק גרשונוביץ.
קואופרטיב ייצור חקלאי (SPK) "חווה קיבוצית "לפיצי"" (יו"ר - אלשקביץ' ניקולאי איבנוביץ')
מפעל הייצור העירוני המאוחד של אוסיפוביץ'י "Rayservice"
האקלים בלאפיצ'י מתון עם קיץ חמים וחורף מתון.
הטמפרטורה הממוצעת בינואר היא C°5-, ביולי היא +18.3 מעלות צלזיוס.
רוחות דרום בחורף, ורוחות מזרחיות וצפון מזרחיות בקיץ.
מהירות הרוח הממוצעת היא 3 מטר לשנייה.
כמות המשקעים השנתית היא 550–650 מ"מ.
לאסלו רייצ'אני (בהונגרית: Rajcsányi László; בודפשט, 16 בפברואר 1907 – בודפשט, 5 בספטמבר 1992) היה סייף הונגרי, שלוש פעמים אלוף אולימפי, מנהל ועסקן ספורט, מהנדס מכונות.
הוא התחרה הן בחרב והן ברומח, אך השיג תוצאות משמעותיות בחרב.
הוא השתתף בנבחרת הונגריה מ-1934 עד 1953. השתתף בשלוש אולימפיאדות - בברלין ב-1936, בלונדון ב-1948 ובהלסינקי ב-1952 - והיה חבר בנבחרת הסיף ההונגרית שזכתה באליפות האולימפית בשלוש הפעמים.
מלבדו, טיבור ברצלי, אלדר גרביץ' ופאל קובאץ' היו חברי הקבוצה בשלוש הפעמים.
בתחילת הקריירה הספורטיבית שלו, בשנת 1930, הוא קיבל דיפלומה בהנדסת מכונות באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
מ-1939 עד 1943, הוא היה העורך של "הספורט בתמונות" {Képes Sport).
בשנת 1956 הפך לנשיא אגודת הסייף ההונגרית למשך שנה אחת.
ב-1990 הוא נבחר לנשיא MAC, שבוטל מסיבות פוליטיות לאחר מלחמת העולם השנייה, אך הוקם מחדש ב-1988.
אשתו הייתה השחקנית בלנקה רפאי, נולדו להם שני בנים: פטר ופאל.
אולימפיאדה מקום רביעי (אישי: 1936)
אליפות עולם מקום שלישי (אישי: 1937)
אליפות העולם למכללות מקום שני (קבוצתי: 1927)
לאפייט "לייף" יאנג היה כתב ועורך בעיתון, ולזמן קצר סנאטור מאיווה מטעם המפלגה הרפובליקנית.
יאנג נולד ב-10 במאי 1848 במחוז מונרו, איווה.
השכלתו המוקדמת נרכשה בבתי הספר הציבוריים ובמשרדי הדפוס באלביה, איווה ובדה מוין, איווה.
הממסד העסקי הראשון שלו היה עיתון באטלנטיק, איווה, שהוא כינה את הטלגרף.
ב-1873, הוא נבחר כרפובליקני למושב בסנאט של מדינת איווה וייצג את מחוזות אדאיר, קאס, אדמס ויוניון, ונבחר מחדש ב-1877, ואחרי שש שנות היעדרות ב-1885. בסך הכל, הוא שירת בסנאט של איווה בין השנים 1874 ל-1880, ובין 1886 ל-1888.
בשנת 1890 עבר יאנג לדה מוין ורכש עיתון יומי הידוע בשם Daily Iowa Capital או (אחרי 1901) Des Moines Capital.
ב-1893, יאנג נכשל בניסיונו לקבל את המועמדות הרפובליקנית למושל איווה, והפסיד לפרנק ד.
הוא שירת ככתב מלחמה במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד.
כאשר הסנאטור של איווה ג'ונתן פ.
דוליבר מת באופן פתאומי באוקטובר 1910 מונה יאנג על ידי מושל איווה, בריל פ.
קרול, כמחליפו המיידי של דוליבר.
זמן קצר לאחר מינויו, עמד תפקידו לבחירה באספה הכללית של איווה ב-1911, שם החזיקו הרפובליקנים ברוב גדול אך היו מפוצלים עמוקות בין רשימה ארוכה של מועמדים למושב של יאנג.
חוסר היכולת של כל מועמד לקבל את הרוב הנדרש של 76 מחוקקים אילץ את האספה הכללית להצביע מחדש בכל בוקר של המושב.
יאנג היה היריב הרפובליקני העיקרי של עורך הדין של פורט דודג' ויליאם ס.
קניון עד להצבעה ה-23, אז איבד יאנג את רוב תמיכתו למועמדים אחרים.
קניון נבחר בסופו של דבר ביום האחרון של המושב בהצבעה ה-67. בסך הכל, יאנג כיהן בסנאט האמריקאי מנובמבר 1910 עד אפריל 1911.
לאחר כהונתו בסנאט, חזר יאנג לדה מוין ולעיתונו.
הוא הפך שוב לכתב מלחמה, ונסע לדרום מזרח אירופה ב-1913 כדי לסקר את מלחמת הבלקן השנייה.
ב-1915 חזר שוב לאירופה, הפעם כדי להעריך את השלבים המוקדמים של מלחמת העולם הראשונה (לפני כניסת ארצות הברית).
במהלך אותה נסיעה הוא נעצר באינסברוק על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית, אך שוחרר מאוחר יותר.
לאחר שארצות הברית הכריזה מלחמה ב-1917, הוא מונה ליושב ראש מועצת ההגנה של מדינת איווה.
כיו"ר המועצה, יאנג דחק שיש לרושש ולכלוא אנשים "לא נאמנים", בטענה ש"כל אדם שחי תחת הגנת החוקים שלנו וצבר עושר וכעת הוא לא נאמן צריך לשלול ממנו כל דולר שהוא מחזיק ויש לכלוא אותו במעצר עד תום המלחמה ובאותה עת יש לשקול היטב את גורלו".
הוא גם פעל נגד הוראת כל שפה זרה בכל בית ספר או מכללה ציבורית, ולמען הטלת מבחני אוריינות אנגלית להצבעה.
כהוקרה על עבודתו בגיוס כספים באיווה עבור ילדי בלגיה, זכה יאנג לתואר אביר במסדר לאופולד השני מבלגיה.
הוא המשיך לערוך את עיתונו עד מותו בדה מוין, איווה ב-15 בנובמבר 1926. אשתו ג'וזפין מתה 5 שבועות לאחר מכן ממחלת לב.
הם קבורים בבית הקברות וודלנד של דה מוין.
לאפייט סאבין פוסטר היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קונטיקט בשנים 1855–1867 וכשופט בבית המשפט העליון של קונטיקט בשנים 1870–1876. בשנים 1865–1867 כיהן כנשיא הזמני של הסנאט, ובמשך רוב תקופה זו היה ראשון בסדר הירושה לנשיאות, בעקבות רצח אברהם לינקולן.
לאפייט סאבין פוסטר נולד בפרנקלין שבקונטיקט, ב־22 בנובמבר 1806, לדניאל פוסטר ולאשתו השנייה, ולתיאה לאד.
אביו, דניאל פוסטר, היה קפטן בצבא הקונטיננטלי ולחם בכמה קרבות, בהם וייט פליינס, סטילווטר וסרטוגה.
בקרב סרטוגה שירת כלוטננט ברגימנט המיליציה של לטימר, ובמהלך הקרב קיבל כתב מינוי לקידום לתפקיד שליש.
פוסטר החל את לימודיו בבתי הספר המקומיים בפרנקלין.
הוא השלים לימודי הכנה לקולג' בהדרכת הכומר אבל פלינט מהרטפורד, ולאחר מכן לימד בבית ספר במשך שני חורפים.
בשנת 1824 השלים לימודים קדם אקדמאיים בהדרכת הכומר קורנליוס ב.
אוורסט מווינדהם, ובפברואר 1825 נרשם לאוניברסיטת בראון בפרובידנס, רוד איילנד.
לאחר מכן שימש עוזר הוראה בפרובידנס, ובהמשך החל ללמוד משפטים בנוריץ', קונטיקט, במשרדו של קלווין גודרד.
הוא ניהל אקדמיה בסנטרוויל, מרילנד, והוסמך לעריכת דין במדינה זו בשנת 1830. לאחר שחזר לקונטיקט הוסמך לעריכת דין במחוז ניו לונדון בשנת 1831. ב־1833 פתח משרד עורכי דין בהמפטון, אך כעבור שנה חזר לנוריץ', שם התגורר עד סוף חייו.
ב־2 באוקטובר 1837 נישא לג'ואנה בוילסטון לנמן, בתו של ג'יימס לנמן, סנאטור לשעבר, שופט ומראשי העיר נוריץ'.
פוסטר היה עורך העיתון הוויגי "Norwich Republican", אך פרש מתפקיד זה עם התרחבות עיסוקיו המשפטיים.
בשנת 1846 נסע לראשונה לאירופה, ביקר בבתי משפט בלונדון ובפריז, ותיעד את רשמיו ביומנו.
ב־1847 נבחר ליושב ראש בית הנבחרים של קונטיקט ונבחר מחדש ב־1848. באותה שנה נשקל כמועמד המפלגה הוויגית לסנאט של ארצות הברית אך לא נבחר.
הוא מונה גם לדירקטור בבנק Merchants Bank של נוריץ'.
בשנים 1850 ו־1851 היה מועמד ויגי למשרת מושל קונטיקט אך הפסיד בשתי הפעמים.
בשנת 1854 נבחר שוב ליושב ראש בית הנבחרים של קונטיקט.
ב־19 במאי 1854 נבחר לכהונה מלאה של שש שנים בסנאט של ארצות הברית בתמיכת הוויגים ומפלגת האדמה החופשית.
יומיים לאחר העברת חוק קנזס נברסקה, נאם בפגישה ציבורית בניו הייבן וקרא לפעולה נגד העבדות.
ביוני 1854 התפטר ממושבו בבית הנבחרים של קונטיקט.
בסנאט נודע כנואם חריף נגד חוק קנזס נברסקה ונגד התפשטות העבדות.
הוא התנגד לצירוף מדינות עבדות מצפון לקו הרוחב 36°30′.
רעייתו הראשונה נפטרה בשנת 1859. בשנת 1860 נישא למרתה פרינס לימן.
ב־6 במרץ 1865 נבחר לנשיא הזמני של הסנאט.
לאחר רצח אברהם לינקולן ועליית אנדרו ג'ונסון לנשיאות, היה פוסטר ראשון בסדר הירושה לנשיא, ולעיתים כונה בפועל "סגן הנשיא בפועל", אף שאין תפקיד כזה בחוקה.
בשנת 1866 הפסיד בבחירות לכהונה נוספת בסנאט.
לאחר מכן היה פרופסור למשפטים באוניברסיטת ייל, חזר לבית הנבחרים של קונטיקט ונבחר שוב ליושב ראש הבית, אך התפטר כדי להתמנות לשופט בבית המשפט העליון של קונטיקט.
הוא פרש מתפקידו השיפוטי בשנת 1876 עם הגיעו לגיל הפרישה.
פוסטר נפטר בנוריץ' ב־19 בספטמבר 1880 ונקבר בבית העלמין ינטיק.
פוסטר הוריש את ספרייתו האישית לעיר נוריץ' ואת ביתו לשימוש האקדמיה החופשית של נוריץ'.
הוא ייסד פרס לימודי יוונית באוניברסיטת בראון וקתדרה למשפט המקובל האנגלי באוניברסיטת ייל.
פסל שיש בדמותו הוצב בסנאט, ודיוקנו נתרם לאוניברסיטת בראון.
לאפארג' היא תאגיד רב-לאומי שבסיסו בצרפת, העוסק בייצור במלט, אגרגטים לבנייה ובטון.
החברה היא יצרנית המלט הגדולה בעולם.
היא נוסדה בשנת 1833 על ידי ז'וזף-אוגוסט פאבין דה לאפארג' ומאז 2015 היא חלק מ"קבוצת הולסים" (Holcim Group).
"לאפארג'" היא החברה הראשונה בעולם שהורשעה במעורבות בפשעים נגד האנושות ובמימון טרור, בגין תשלום של 5.92 מיליון דולר לקבוצות הטרור המדינה האסלאמית וג'בהת פתח א-שאם בשנים 2013–2014, כדי לשמור על פעילות מפעל המלט שלה בסוריה.
חברת "לאפארג'" נוסדה בשנת 1833 על ידי ז'וזף-אוגוסט פאבן דה לאפארג' בעיירה לה טייל, שבמחוז ארדש בדרום מזרח צרפת, כדי לנצל את מחצבת הגיר במונט סן-ויקטור שסמוך לה.
אבן הגיר היא לבנה וחרסיתית, והניבה סיד הידראולי באיכות גבוהה.
בשנת 1864 חתמה החברה על החוזה הבינלאומי הראשון שלה לאספקת 110,000 טון סיד לפרויקט בניית תעלת סואץ .
במהלך מלחמת העולם השנייה, אולצה החברה לספק למשטר הנאצי בטון עבור החלק הצרפתי של החומה האטלנטית.
והעובדה שהייתה פעילה בזמן המלחמה אפשרה לחברה להתאושש במהירות לאחר המלחמה.
בשנת 1980 התמזגה עם חברת הפחם והדשנים הבלגית Coppée והפכה ל-Lafarge Coppée.
בשנת 1991 נכנסה לפעילות ביוון, שרכשה את חברת "Heracles General Cement".
ב-1987 נכנסה לפעיחות בממלכה המאוחדת.
עשר שנים לאחר מכן, היא רכשה את חברת "Redland plc", חברת מחצבות בריטית, תמורת 3.35 מיליארד דולר.