tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בני משפחתו המורחבת נטו לצדדים שונים במלחמה: אביו היה חבר בוועדת הביטחון של מחוז פיירפקס וסיפק ציוד לצבאו של וושינגטון.
שניים מקרוביו מצד אמו, הלורדים פיירפקס ה־7 וה־8, היו בעלי זכויות בנחלת ה־Northern Neck והיו לויאליסטים.
אחותו הצעירה מרגרט הרברט (1785–1858) נישאה לבן דודה תומאס פיירפקס, בנו של הכומר בריאן פיירפקס – חבר אישי של וושינגטון, שהפך ללורד פיירפקס ה־8 והראשון שנולד באמריקה וישב בבית הלורדים הבריטי.
בניו האחרים של בריאן פיירפקס נטו דווקא לצד הפטריוטי.
סבו מצד אמו היה הסוחר הסקוטי הבולט ג'ון קרלייל.
אחותו שרה נישאה לכומר אוליבר נוריס ונשארה באלכסנדריה, כמו גם אמם.
היו לו עוד אחיות בשם אן, אליזה ולוסינדה.
אחיו ויליאם היה סוחר ובנקאי ואף נבחר לראשות עיריית אלכסנדריה.
כנהוג לבני מעמדו, הרברט למד תחילה באופן פרטי, ולאחר מכן למד במכללת סנט ג'ונס באנאפוליס שבמרילנד, בשנת 1794. לאחר שובו לווירג'יניה למד משפטים.
בשנת 1805 נישא למרי סנואודן, בתם של בעל המטעים תומאס סנודן ורעייתו אן.
הזוג עבר למחוז פרינס ג'ורג'ס שבמרילנד, שם התגוררו במטע בשם "Walnut Grange" ליד בלטסוויל.
נולדו להם שלושה עשר ילדים, רבים מהם מתו בגיל צעיר.
הרברט התקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה והחל לעסוק בעריכת דין בריצ'מונד בסביבות 1795. הוא חזר לצפון וירג'יניה לאחר הקמת העיר הפדרלית החדשה (אלכסנדריה צורפה למחוז קולומביה עד 1847), וב־1798 נבחר לבית הנבחרים של וירג'יניה כנציג מחוז פיירפקס.
לאחר נישואיו עבר כאמור למרילנד, שם ניהל מטעים בעבודת עבדים משועבדים.
ב־1808 נבחר לבית הנבחרים של מרילנד וכיהן שם עד 1813, כשבשנתיים האחרונות כיהן כיושב ראש הבית.
אחרי שירותו הצבאי והקונגרס, כיהן כחבר הסנאט של מרילנד בין 1826 ל־1830.
הרברט החזיק עבדים: במפקד 1810 נרשמו בביתו 7 לבנים ו־45 משועבדים; עשור לאחר מכן – 46 עבדים; וב־1840, במפקד האחרון בחייו, מספרם ירד משמעותית, ייתכן משום שסיפק נדוניה לבנותיו.
במהלך מלחמת 1812 גייס יחידת פרשים ושירת כקפטן בגדוד הפרשים של בלדנסברג.
ב־1814 נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרסים ה-14 וה-15, וכיהן בוושינגטון מ־4 במרץ 1815 עד 3 במרץ 1819. בקונגרס ה-15 כיהן כיו"ר ועדת מחוז קולומביה.
לאחר פרישתו חזר ל־"Walnut Grange", שם עסק בחקלאות, בעריכת דין ובפעילות פוליטית.
הוא היה אלקטור נשיאותי מטעם מרילנד בבחירות 1824.
ג'ון קרלייל הרברט מת במחוז בוטטורט, וירג'יניה, בעת שביקר את בתו אמה ומשפחתה.
גופתו הועברה למרילנד ונקברה בבית העלמין Greenmount בבולטימור.
ג'ון וורת' קרן היה סנאטור דמוקרטי מטעם אינדיאנה.
אף שהתואר לא היה רשמי, נחשב קרן למנהיג הרוב הראשון בסנאט (ובכך גם למנהיג הדמוקרטי הראשון של הסנאט), בזמן ששימש במקביל כיו"ר הסנאט הדמוקרטי.
בנוסף, היה המועמד הדמוקרטי לסגן הנשיא בבחירות לנשיאות של 1908.
קרן נולד באלטו, אינדיאנה, ולמד משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן.
לאחר סיום לימודיו, החל לעסוק בעריכת דין בקוקומו, אינדיאנה.
הוא נבחר לסנאט של אינדיאנה ושימש כיועץ המשפטי העירוני של אינדיאנפוליס.
לאחר התמודדות כושלת לתפקיד מושל אינדיאנה, נבחר קרן כמועמד לסגן הנשיא בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1908. הזוג הדמוקרטי ויליאם ג'נינגס ברייאן – קרן הובס בידי הרפובליקנים ויליאם הווארד טאפט וג'יימס שרמן.
קרן נבחר לסנאט של ארצות הברית בשנת 1910, והפך לבעל ברית פרוגרסיבי של הנשיא וודרו וילסון.
הוא נבחר ליו"ר הסיעה הדמוקרטית בסנאט וסייע להעביר מספר חוקים משמעותיים, כולל חוק ההגבלים העסקיים של קלייטון, חוק ההכנסות של 1913 וחוק הפדרל ריזרב.
כמו כן, הציג את החלטת קרן, שהובילה לחקירה של תנאי העבודה במכרות פחם, ותמך באישור התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית.
בבחירות 1916 נחל תבוסה במרוץ לבחירה מחדש, כשהפסיד לרפובליקני הארי סטיוארט ניו, והוא נפטר בשנה שלאחר מכן.
קרן נולד ב-20 בדצמבר 1849 באלטו, אינדיאנה, והיה הבכור מבין שמונה בנים.
הוא למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן, והחל לעסוק בעריכת דין בקוקומו, אינדיאנה.
קרן כיהן כיועץ המשפטי העירוני של קוקומו בשנים 1871–1884. בשנת 1893 נבחר לסנאט של אינדיאנה, כיהן במשך ארבע שנים, ובמקביל שירת כעוזר התובע הכללי הפדרלי של אינדיאנה.
שם הקים לעצמו מוניטין כ"פרוגרסיבי תומך איגודים ומגן על עניי המדינה".
הוא סייע להעביר חוקים שהגנו על עובדים שניסו להקים איגוד מקצועי, חוקי אחריות מעסיקים וחוקי עבודה לילדים.
בשנת 1895 נסע לאירופה למנוחה בשל בעיות בריאות.
בלונדון פגש את אלטון פארקר, איתו פיתח חברות ארוכת שנים.
בשנת 1896, בתחילה התנגד לרעיון הכסף החופשי, אך כשהדמוקרטים קיבלו את עמדתם זו בוועידה של 1896, הצטרף אליהם.
הוא גם פגש את מועמד הדמוקרטים לנשיאות באותה שנה, ויליאם ג'נינגס ברייאן, והם הפכו לחברים קרובים.
בשנים 1897–1901 כיהן כיועץ המשפטי העירוני של אינדיאנפוליס.
בשנים 1900 ו-1904 התמודד ללא הצלחה על תפקיד מושל אינדיאנה.
בשנת 1904, פארקר ביקש ממנו להתמודד למושל כדי לחזק את המפלגה במדינה, אך שניהם הפסידו בפער גדול.
לאחר ההפסדים חזר לקריירת עריכת הדין, נסע לאירופה, והיה חצי שנה בסנאטוריום באשוויל, קרוליינה הצפונית, מטעמים בריאותיים.
בבחירות 1908 היה מועמד הדמוקרטים לסגן הנשיא, לצד ברייאן בניסיונו השלישי להתמודד על הנשיאות.
חברותו עם ברייאן ומוצאו מהאזור האלקטורלי החשוב של המערב התיכון סייעו לו להיכלל בכרטיס, אף על פי שהביע התנגדות לכך.
את ההצעה למועמדותו הגיש תומאס מרשל.
לבסוף, הזוג בריאן–קרן הובס על ידי ויליאם הווארד טאפט.
לאחר מכן, התמודד קרן על מושב הסנאט של ארצות הברית מטעם אינדיאנה (שהייתה אז בשליטה דמוקרטית), אך הובס על ידי חבר מפלגתו בנג'מין פ.
המושב השני של אינדיאנה בסנאט התפנה לבחירה בשנת 1910, והפעם נבחר קרן על ידי המחוקקים.
הוא נכנס לסנאט בשנת 1911, בין עשרה דמוקרטים חדשים, רובם פרוגרסיבים.
יחד עם שיבלי, הפך קרן לדמוקרט פרוגרסיבי ומתנגד לכוח המונופוליסטי של תאגידים.
במהרה נטל חלק במאמצים להחליש את מנהיגות המפלגה השמרנית.
בשנת 1912 סייע לכתיבת המצע הדמוקרטי שכלל צעדים פרוגרסיביים בנושא בנקאות, רפורמת מכסים ובחירה ישירה של סנאטורים על ידי הציבור.
בבחירות של 1912 נבחר וודרו וילסון לנשיא, הדמוקרטים השיגו רוב בבית הנבחרים, ואחד עשר דמוקרטים פרוגרסיביים נוספים נכנסו לסנאט.
מעמדו הארצי של קרן, כישוריו לפישור והפופולריות האישית שלו הביאו לבחירתו פה אחד כיו"ר הסיעה הדמוקרטית בסנאט ומנהיג הרוב בפועל.
הוא עבד בצמוד לווילסון ושמר על אחדות המפלגה, שסייעה לקדם חקיקה כמו רפורמת מכסים, מס הכנסה ראשון במדינה (בהיתר התיקון ה־16), חוק הפדרל ריזרב, חוקי הגבלים עסקיים והקמת ועדת הסחר הפדרלית.
בשנת 1913 פנתה אליו פעילת העבודה מרי האריס ג'ונס ("Mother Jones"), שנכלאה על ידי בית משפט צבאי במהלך שביתת Paint Creek–Cabin Creek.
בתגובה, הציג קרן את החלטת קרן, שאומצה על ידי הסנאט ב־27 במאי והובילה לחקירה של תנאי העבודה במכרות פחם בווירג'יניה המערבית.
הקונגרס אישר כמעט מיד שתי חקירות נוספות: במכרות נחושת במישיגן ובמכרות פחם בקולורדו.
קרן תמך בבחירה ישירה של סנאטורים וסייע באישור התיקון ה־17 בשנת 1913. בבחירות 1916, תחת המערכת החדשה, הפסיד קרן לרפובליקני הארי ס.
בהמלצת ברייאן שקל וילסון למנות את קרן למשרות שונות, אך מצבו הבריאותי לא אפשר לו לשרת.
קרן נפטר ב־17 באוגוסט 1917 באשוויל שבקרוליינה הצפונית, חמישה חודשים לאחר שעזב את הסנאט.
הוא נטמן תחילה בביתו הקיצי ליד הולינס, וירג'יניה, ובשת 1929 הועבר לקבורה ב־Crown Hill Cemetery באינדיאנפוליס.
נותרו אחריו אשתו ארמינטה ק.
קרן הבן, שלימים שימש כשופט וראש עיריית אינדיאנפוליס.
ג'ון קריין קאנקל היה חבר רפובליקני בבית הנבחרים האמריקאי מפנסילבניה.
הוא היה נכדו של ג'ון כריסטיאן קאנקל, נינו של ג'ון סרג'נט, ובן נין של ג'ונתן דיקינסון סרג'נט ורוברט וייטהיל.
אנדרטת ג'ון קריין קאנקל וקתרין סמוט קאנקל בריברפרונט פארק בהאריסברג, פנסילבניה, הידועה גם בשם "קאנקל פלאזה", היא אמפיתיאטרון נופי ברחוב פרונט ורחוב סטייט למטה מהקפיטול של מדינת פנסילבניה לאורך נהר סוסקהאנה שהוקדש בשנת 1992 להנצחת שנים רבות של שירות ומסירות לקהילה.
קאנקל נולד ב-21 ביולי 1898 בהאריסברג שבפנסילבניה, שם למד באקדמיית האריסברג.
הוא גם למד באקדמיית פיליפס באנדובר, מסצ'וסטס.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת ייל בניו הייבן, בשנת 1916, ואת המחלקה למשפטים של אוניברסיטת הרווארד בקיימברידג', מסצ'וסטס, בשנת 1926. במלחמת העולם הראשונה שירת בחיל ההדרכה של צבא הסטודנטים.
הוא נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-76 ולחמשת הקונגרסים הבאים.
במהלך מלחמת העולם השנייה קאנקל התבטא נגד גרמניה הנאצית, עוד לפני כניסת ארצות הברית למלחמה.
לאחר נפילת צרפת ולפני הפלישה הנאצית לברית המועצות, כאשר בריטניה נלחמה למעשה לבדה, דגל קאנקל בסיוע לבריטניה במלחמתה נגד הנאצים.
הוא הצביע גם בעד חוק השאל-החכר משנת 1941 לשליחת סיוע צבאי נוסף לבריטניה, וגם בעד חוק השאל-החכר משנת 1944.
הוא לא הועמד לבחירה מחדש בשנת 1950. עם זאת, הוא היה מועמד בבחירות לסנאט של ארצות הברית, אך הובס בבחירות.
הוא כיהן כנציב המחוז של מחוז דופין, פנסילבניה מ-1952 עד 1956. הוא נבחר כרפובליקני לקונגרס ה-87, בבחירות מיוחדות, כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של חבר בית הנבחרים .
הוא נבחר מחדש לשני הקונגרסים הבאים וכיהן עד התפטרותו ב-30 בדצמבר 1966. הוא מת ב-27 ביולי 1970 בהאריסברג שבפנסילבניה.
ג'ון קראמניקה הוא עיתונאי ומבקר מוזיקה אמריקאי הכותב בעיתון "ניו יורק טיימס".
מרבית כתביו עוסקים במוזיקת פופ והיפ הופ.
קראמניקה נולד בברוקלין שבניו יורק.
בשנת 1997 סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד.
הוא החל לעבוד ב-Rolling Stone, ולאחר מכן עזב ל-XXL.
בשנת 2006 מונה לעורך בתחום המוזיקה במגזין Vibe, תפקיד אותו מילא עד 2008. ב-2010 החל לעבוד ב"ניו יורק טיימס".
בנוסף, הוא הפיק הסכת משלו בשם Popcast.
בשנת 2020 הכריז כי הוא עתיד לפרסם ספר על קניה וסט.
ג'ון אלברט קרול היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קולורדו.
בנוסף, שימש עוזר מיוחד לנשיא הארי טרומן.
קרול נולד ב-30 ביולי 1901 בדנוור שבקולורדו ולמד בבתי הספר הציבוריים בעיר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא ארצות הברית בשנים 1918–1919. בשנת 1929 השלים את לימודיו בבית הספר למשפטים של וסטמינסטר בדנוור, הוסמך לעריכת דין, והחל לעסוק במקצוע בעיר הולדתו.
בשנים 1933–1934 כיהן כעוזר תובע פדרלי, ובין השנים 1937–1941 שימש כתובע המחוזי של דנוור.
בשנים 1942–1943 כיהן כיועץ משפטי אזורי במשרד לפיקוח על מחירים.
במהלך מלחמת העולם השנייה (1943–1945) שירת כקצין בצבא ארצות הברית, ולאחר שחרורו חזר לעסוק בעריכת דין.
בשנים 1946–1948 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לשני כנסים רצופים של בית הנבחרים (הקונגרסים ה־80 וה־81), וכיהן בין 3 בינואר 1947 ל־3 בינואר 1951.
במקום להתמודד לכהונה נוספת בבית הנבחרים ב־1950, בחר להתמודד לסנאט – אך הפסיד.
גם ב־1954 התמודד על מושב בסנאט והובס.
בין השנים 1951–1952 כיהן כעוזר מיוחד לנשיא הארי טרומן.
ב־1956 נבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קולורדו לאחר שניצח בפריימריז הדמוקרטיים את מזכיר החקלאות לשעבר צ'ארלס ברנן, ובבחירות הכלליות את מושל קולורדו לשעבר, הרפובליקני דניאל ת'ורנטון – בפער זעום של פחות מחצי אחוז.
קרול כיהן בסנאט בין 3 בינואר 1957 ל־3 בינואר 1963. בשנת 1962 הפסיד בבחירות החוזרות לרפובליקני פיטר דומיניק.
קארול המשיך להתגורר בדנוור עד מותו ב־31 באוגוסט 1983. הוא נטמן בבית העלמין הלאומי פורט לוגן בדנוור.
ג'ון סניידר קרלייל היה סוחר, עורך דין, בעל עבדים ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן גם כחבר הסנאט של ארצות הברית.
הוא היה תומך נחרץ באיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, וייצג את הפלג הנאמן לאיחוד בווירג'יניה – פלג שהוביל בסופו של דבר להיווצרותן של שתי מדינות נפרדות.
קרלייל נולד ב-16 בדצמבר 1817 בווינצ'סטר שבווירג'יניה.
הוא קיבל את חינוכו מאמו עד גיל ארבע עשרה, אז החל לעבוד כמוכר בחנות, ובגיל שבע עשרה פתח עסק משלו.
לאחר מכן למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1840, והחל לעסוק בעריכת דין בבוורלי.
עם כניסתו לפוליטיקה הצטרף למפלגה הדמוקרטית, ונבחר כציר לוועידת החוקה של וירג'יניה ב־1850. קרלייל כיהן כחבר הסנאט של וירג'יניה בשנים 1847–1851. בשנת 1854 הצטרף לתנועת שאינם יודעים דבר החדשה וכיהן כנציג מחוז הקונגרס ה-11 של וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית במשך קדנציה אחת.
קרלייל היה נציג מחוז הריסון לוועידת הפרישה של וירג'יניה בשנת 1861, והצביע נגד החלטת הפרישה השנויה במחלוקת.
הוא היה ממובילי תנועת ההתנגדות לפרישה, ודמות מרכזית בוועידת וילינג ביוני 1861. ב־13 ביוני 1861, בישיבה הראשונה של הוועידה השנייה בווילינג, חיבר קרלייל את "הצהרת העם של וירג'יניה".
ההצהרה קבעה כי החלטת הפרישה אינה חוקית, משום שהוועידה שבה התקבלה כונסה על ידי האספה הכללית ולא באמצעות משאל עם.
עוד קראה ההצהרה לארגון מחדש של ממשלת וירג'יניה, בטענה כי החלטת הפרישה הותירה את כל משרות השלטון המדינתיות ריקות.
ממשלת וירג'יניה המשוקמת, שנוסדה בווילינג כבירתה הזמנית, הוכרה במהירות על ידי הנשיא אברהם לינקולן והקונגרס כממשלתה החוקית של כל מדינת וירג'יניה.
עם זאת, קרלייל התנגד לפיצול המדינה ולהקמת מדינה חדשה – וירג'יניה המערבית – מתוך השטחים הנאמנים לאיחוד.
קרלייל נבחר שוב לקונגרס ב־1861 מטעם מפלגת האיחוד, אך החזיק במושבו בבית הנבחרים רק מה־4 ביולי ועד ה־13 ביולי, אז נבחר לאחד משני הסנאטורים של ממשלת וירג'יניה המשוקמת.
הוא כיהן בסנאט עד 1865. לאורך כהונתו היה תומך עקבי בפרשנות מצמצמת של החוקה, התנגד לכל צעד שהכיר בקיומה של מרידה מצד מדינות ולא מצד יחידים, ושלל את סמכות הקונגרס להתערב בכל עניין הנוגע לעבדים – בין היתר משום שהיה בעל עבדים בעצמו.
הוא נפגש לעיתים קרובות עם הנשיא לינקולן בניסיון להשיג תמיכתו בעמדותיו.
לאחר המלחמה פרש קרלייל מהחיים הפוליטיים וחזר לביתו כדי לחדש את עיסוקו בעריכת דין.
הוא נפטר ב-24 באוקטובר 1878 בקלארקסברג שבווירג'יניה המערבית, ונקבר בבית העלמין Odd Fellows.
ג'ון קר היה כומר בפטיסטי, אשר כיהן גם שתי כהונות כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם וירג'יניה.
קר נולד ב-4 באוגוסט 1782 סמוך ליאנסיוויל, במחוז קאסוול שבקרוליינה הצפונית, מעבר לנהר דן מדרום לגבול וירג'יניה.
אביו, שגם שמו היה ג'ון קר, ניהל מטע במחוז קאסוול בקרוליינה הצפונית תוך שימוש בעבודה של עבדים.
הוא קיבל חינוך פרטי המתאים למעמדו, וכן למד תאולוגיה.
לאחר שהוסמך ככומר בפטיסטי בשנת 1802, קיבל קר בשנת 1805 משרה במחוז הליפקס שבווירג'יניה.
ג'ון קר נבחר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה־15 של וירג'יניה וכיהן מ־4 במרץ 1813 עד 3 במרץ 1815, ולאחר שנבחר מחדש כיהן שוב מ־30 באוקטובר 1815 עד 3 במרץ 1817.
לאחר מכן שב לפעילותו הדתית ושימש ככומר בכנסיות הבפטיסטיות של ארבור ומרי קריק, לפני שעבר לריצ'מונד, במרץ 1825. שם שימש ככומר הכנסייה הבפטיסטית הראשונה עד שהתפטר בשנת 1832. במפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1830 נרשם כי החזיק 11 עבדים בריצ'מונד.
בשנת 1836 עבר לחווה במחוז פיטסילבניה שבווירג'יניה, סמוך לדנוויל.
הוא נישא לאליזבת ויליאמס, שנכדה רוברט ויליאמס היה פטריוט בולט במחוז פיטסילבניה בתקופת מלחמת העצמאות האמריקאית.
לזוג נולדו שני בנים, נתניאל ויליאמס קר ו, שגם הוא עתיד היה להיות חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
היה בן דודו, ו היה בן אחיינו.
קר נפטר ב-29 בספטמבר 1842 בביתו סמוך לדנוויל, אך שרידיו הוחזרו לחלקת הקבר המשפחתית ביאנסיוויל.
ג'ון בורדלי רולס היה פילוסוף אמריקאי, שעסק בהגות בעיקר בתחומי הפילוסופיה של המוסר ומדע המדינה מנקודת ראות ליברלית וקנטיאנית.
שימש פרופסור לפילוסופיה בקתדרה על שם ג'יימס בריאנט קונאנט באוניברסיטת הרווארד.
הספר המזוהה ביותר עם הגותו של רולס הוא "תאוריה של צדק" שיצא לאור בשנת 1971. הספר, הנחשב לאחד הטקסטים החשובים בהגות במדע המדינה, החיה את הדיון בפילוסופיה הפוליטית, ושימש מוקד לדיון ער בעשורים שלאחר פרסומו.
הספר מנסה לבסס תאוריה של "צדק כהוגנות" (Justice as Fairness), תאוריה שתשמש בסיס לחברה דמוקרטית וליברלית יציבה, ומתבססת על תשובתו של רולס לשאלה "לאיזו אמנה חברתית יגיעו אנשים רציונליים ואוטונומיים, הדנים בה מתוך אי ידיעה וחוסר ודאות לגבי המעמד שיזכו לו באותה חברה?".
הרעיון המרכזי של חשיבה זו הוא שאנשים רציונליים החיים מאחורי מסך של בערות (Veil of Ignorance) תאורטי, חווים אי ודאות מוחלטת לגבי מעמדם בחברה, ולכן יפעילו שיקולי הוגנות צודקים על מנת להבטיח לכל פרט בחברה מינימום של משאבים לצורך קיום, מתוך הנחה שאולי הם עצמם יהיו במעמד הנזקק למינימום זה.
בשנים שלאחר מכן פיתח רולס את תורתו בכיוונים שונים.
ביצירתו המאוחרת ניסה להגן על עקרונות "הצדק כהוגנות" מתוך נקודת ראות הדנה במכלול הנימוקים והטיעונים שניתן להעלות במרחב הציבורי מבלי שקבלתם תאכוף על מי מהציבור "דוקטרינה מקיפה" של תפיסת הטוב, שאינה מקובלת עליו.
נימוקים אלו, כמכלול, נקראו על ידיו "שיקול הדעת הציבורי" (Public Reason).
כן ניסה למצוא עקרונות לפיתוח "חוק העמים", שהוא קבוצה של כללים נורמטיביים שאליהם היו מגיעים נציגיהן של אומות הדנות באמנה חברתית היפותטית, בדומה לנציגי היחידים בספר "תאוריה של צדק".
רולס נחשב לאחד מחשובי ההוגים הפוליטיים במאה ה-20. תורתו מהווה בסיס לדיונים פילוסופיים ונלמדת בהרחבה באוניברסיטאות.
מאז שהעלה את טענותיו הראשוניות בספר "תאוריה של צדק" ב-1971, משמשת הגותו בסיס לדיון הפילוסופי בשאלות של צדק, זכויות, שוויון וחירות.
הוא קיבל את פרס רולף שוֹק ללוגיקה ולפילוסופיה ואת המדליה הלאומית למדעי הרוח בשנת 1999. מתוך הכרה בפועלו נקרא על שמו אסטרואיד שמספרו 16561.
ג'ון רולס נולד בבולטימור, מרילנד בארצות הברית, השני מבין חמשת ילדיהם של עורך הדין ויליאם לי רולס ואשתו אנה אייבל סטאמפ רולס.
שני אחיו הצעירים ממנו נפטרו בצעירותו לאחר שנדבקו ממנו במחלות.
אמו של ג'ון סבורה שאירוע זה הוא שהוביל לגמגומו הכבד של ג'ון.
שנה לאחר מכן, לקה ג'ון בדלקת ריאות.
רולס למד בבית הספר של העדה האפיסקופלית בקונטיקט, בית ספר ששימש גם כמכינה אוניברסיטאית.
עם סיום לימודי התיכון, בשנת 1939, המשיך בלימודי פילוסופיה באוניברסיטת פרינסטון.
בשנתיים האחרונות ללימודיו בפרינסטון התעניין בבעיות תאולוגיות ושקל להיות כומר אפיסקופלי.
ב-1943 סיים את לימודי התואר הראשון בהצטיינות, התגייס לצבא ארצות הברית, שירת בחזית היפנית במלחמת העולם השנייה כחייל רגלי, ולחם בזירות גינאה החדשה והפיליפינים.
רולס היה עד לזוועות המלחמה, ובהן חורבנה של הירושימה בפצצת אטום.
במהלך שירותו נשרט מכדור צלפים לאחר שהוריד את קסדתו על מנת לשתות ממקור מים.
הוא עלה לדרגת סמל אולם הורד בחזרה לדרגת טוראי לאחר שסירב להעניש חייל שהעליב קצין בדרגת סגן בשנת 1946 סיים את שירותו בדרגת טוראי, לאחר שסירב להצעה להמשיך בשירותו כקצין.
ב-1949 נישא למרגרט פוקס, בוגרת אוניברסיטת בראון.
לאחר שחרורו מהצבא שב רולס ללימודי הפילוסופיה בפרינסטון, ובשנת 1950 קיבל תואר דוקטור.
הוא לימד בפרינסטון עד שזכה במלגת פולברייט לקמפוס קרייסט צ'רץ' באוניברסיטת אוקספורד.
בתקופתו באוקספורד הושפע מהחשיבה הליברלית של ההוגים ישעיה ברלין וה.
לאחר ששב לארצות הברית החל ללמד באוניברסיטת קורנל.
ב-1962 קיבל מינוי של קבע כמרצה לפילוסופיה באוניברסיטת קורנל, ובסמוך לאחר מכן קיבל קביעות כמרצה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
באותה שנה עבר ללמד באוניברסיטת הרווארד, שם לימד במשך ארבעים שנה, והיה מורה לאישים ידועים בחשיבה הפוליטית והמוסרית כמרתה נוסבאום, תומאס נייגל, אונורה או'ניל, כריסטין קורסגארד, סוזן ניימן ותומאס פוגי.
בשנות ה-60 הביע התנגדות למעורבותה של ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
על אף הפרסום העולמי לו זכה לאחר פרסום ספרו המרכזי "תאוריה של צדק" ב-1971, לא הפך רולס לדמות ציבורית, שמר על חייו הפרטיים, והיה מסור למשפחתו ולעבודתו האקדמית.
בשנת 1995 לקה בשבץ מוחי.
הוא הפסיק ללמד, אך המשיך לכתוב את ספרו "חוק העמים", ולאחריו את הספר "צדק כהוגנות - הצגה מחודשת".
בשנת 1999 זכה בפרס רולף שוק ללוגיקה ולפילוסופיה.
תרומתו של רולס לפילוסופיה הפוליטית ולפילוסופיה של המוסר
ב-1951 פרסם רולס את המאמר "Outline of a decision procedure for ethics" בכתב העת "Philosophical Review", ובמשך 51 השנים שלאחר מכן, עד מותו, וגם בפרסומים שהתפרסמו מעזבונו, פיתח שיטת מחשבה פילוסופית פורצת דרך, שהגדירה מחדש את החשיבה הפוליטית על מושגים כצדק, זכויות אדם ושוויון, וכל זאת מנקודת ראות ליברלית.
רולס חידש את השיח הפילוסופי הפוליטי, החיה אותו והחזיר אותו למרכז הדיון הפילוסופי.
לפניו משלה בשיח הפילוסופי האנגלו-אמריקאי ההנחה של רבים מהוגי הפילוסופיה האנליטית, כי הדיון בשאלות של מוסר ואתיקה הוא חסר טעם, שכן טענות נורמטיביות מטיבן אינן ניתנות לאישוש או להפרכה.
רולס חידש את העיסוק בשאלות של מוסר, צדק והוגנות, תוך שהוא מבסס הצדקה פילוסופית לעקרונות הליברליזם, מנקודת ראות שהייתה הן עיונית והן מעשית וריאליסטית, ועסקה הן ברצוי והן בדרכים להשגתו בפועל.
נקודת ראות זו חצתה גבולות דיסציפלינריים, ועוררה עניין בקרב כלכלנים, משפטנים, אנשי מדע המדינה, סוציולוגים ותאולוגים.
תורתו של רולס התפרשה על ידי מבקריו מימין, כרוברט נוזיק, כדורשת שוויון מוחלט בחלוקת המשאבים, ועל ידי מבקריו משמאל, כג'רלד כהן, ככזו שאינה שוויונית דיה ואין בה כדי להבטיח זכויות חברתיות בסיסיות, כדוגמת הזכות לשירותי בריאות.
העיסוק מחדש בשאלות הבסיסיות של צדק ומוסר, והדרכים ליישמם בפועל בשדה הפוליטי, מהווים את תרומתו הגדולה ביותר של רולס לשיח הפילוסופי.
ספרו של רולס, "תאוריה של צדק" (A Theory of Justice), שהתפרסם בשנת 1971, היה המשך לעבודתו בעשרים השנים שקדמו ליציאת הספר לאור, ובמיוחד פיתוח של השקפתו בשני מאמרים שכתב.
הספר תורגם ל-27 שפות (אך טרם תורגם לעברית), נמכר במאות אלפי עותקים, ומשמש נושא לאלפי מאמרים אקדמיים.
עניינו של רולס בספר הוא בשאלה כיצד תסדיר חברה ליברלית והוגנת את מבנה מוסדותיה הבסיסיים.
על מנת להשיב לשאלה זו, פנה רולס אל הכלי המחשבתי של האמנה החברתית, כלי שבו עשו שימוש נרחב פילוסופים כתומאס הובס וז'אן-ז'אק רוסו בניסיון להסיק מסקנות באשר לחברה האנושית.
רולס לא שאל את עצמו, כהובס או כרוסו, מהו הדבר שהצדדים לאמנה הסכימו לו בפועל, אלא, בעקבות עמנואל קאנט, הוא שאל לאילו עקרונות של צדק יכולים הצדדים להסכים.
במצב ההתחלתי, על בני האדם לקבל את החלטותיהם באופן רציונלי.
על כן, סבר רולס, עליהם לבסס את החלטותיהם על פי התורה העוסקת בקבלת החלטות רציונליות כאשר יש רווח והפסד, תורת המשחקים המתמטית.
משמעותו של עקרון המקסימין, הלקוח מתורת המשחקים, היא כי במצב שבו קיימות מספר אופציות בחירה, יבחר הריאליסט באופציה שבה ממספר התוצאות הגרועות האפשריות, תיבחר האופציה שתביא לנזק הקטן ביותר.
הראשון (והעדיף מבחינה לקסיקלית) הוא "עקרון החירות" (The Liberty Principle), ולפיו:
הזכויות שבהן מדובר הן כפי הנראה זכויות האדם הבסיסיות המוכרות מההגות הליברלית הקלאסית, המבטאות חירות מכפייה שלטונית.
העיקרון השני (הנחות מבחינה לקסיקלית) הוא "עקרון ההפרשיות" (הידוע גם כ"עקרון השוני", או "עקרון הפער"; The Difference Principle).
גם בעיקרון זה ישנה היררכיה, כאשר עקרון המשנה בדבר שוויון הזדמנויות עדיף לקסיקלית על עקרון המשנה בדבר הפער.
עקרונות אלו מתבססים על ההסכמה אליה הגיעו המתדיינים ב"מצב של צדק", ולא על "זכויות טבעיות", עליהן מדברים פילוסופים כג'ון לוק או רוברט נוזיק, או על הגישה התועלתנית, תועלתה ארוכת הטווח של האנושות עליה דיבר ג'ון סטיוארט מיל.
עם זאת, בניגוד לתאוריות סוציאליסטיות, הכיר רולס בכך שחברה אנושית כוללת פערים כלכליים באופן בלתי נמנע.
המבנה שנוצר מיישומם של הכללים והפעלתם על "המבנה הבסיסי" של החברה – המערכת הפוליטית והמשפטית, המערכת הכלכלית, החוקה – מזכיר לרבים מבנה של מדינת רווחה סוציאל-דמוקרטית שפעלה בארצות המערב בשנים שבהן ביסס רולס את עיקרי תורתו.
הדרך שבה המליץ רולס לבדוק אם הנציגים שפעלו מאחורי מסך הבערות אכן הגיעו להחלטות הנכונות, היא לבדוק את התוצאה בתהליך הנקרא "שיווי משקל רפלקטיבי" (Reflective equilibrium).
עלינו לבחון את התאוריה המוצעת לאור השקפות קודמות (ומבוססות בחברה) לגבי מוסר וצדק, ואם אין התאמה בין התאוריה של הצדק (שיציעו הנציגים) ובין דעותינו הקודמות המבוססות בחברה לגבי מוסר וצדק, עלינו לבחון שוב ושוב את התאוריה ואת הדעות, עד שנגיע לשוויון כוחות שישקף את הצדק.
כך למשל, אם יציעו הנציגים תאוריה המבוססת על אפליה על בסיס דת, לא נוכל לקבל אותה, שכן מוסדותינו החברתיים והתאוריות המקובלות אצלנו דוחים את האפליה על בסיס דת כבלתי מוסרית.
במקרה זה יהיו בידינו התאוריה המופשטת והמוסדות המקובלים בחברה, והשוואתם והתאמתם זה לזה יביאו לבסוף לאיזון, שהוא, לדעת רולס, יביא לצדק ולהוגנות.
עבודתו המאוחרת של רולס התמקדה בשאלת היציבות: האם חברה המנוהלת על ידי עקרונות "הצדק כהוגנות" יכולה גם להיות חברה יציבה?
תשובתו לשאלה נמצאת באוסף הרצאות שראה אור בכותרת "ליברליזם פוליטי" (Political Liberalism).
בהרצאות אלו דיבר רולס על חברה הפועלת בעיקרון של "שיקול דעת ציבורי" (Public Reason) הפועל מתוך "קונצנזוס חופף" (Overlapping Consensus) - הסכמה על עקרונות של צדק כהוגנות בין אזרחים המחזיקים בדעות שונות בנושאים הכרוכים ב"תפיסת הטוב" (conceptions of the good) - תפיסות דתיות, מוסריות ופוליטיות, המבטאות "דוקטרינה מקיפה" (Comprehensive Doctrine).
רולס עצמו הבהיר כי בעוד שספרו "תאוריה של צדק" עסק בניסיון להשיג את הבסיס המוסרי המתאים ביותר לחברה דמוקרטית, הרי שבסיס זה מבטא גם ליברליזם כ"דוקטרינה מקיפה", ובשל כך אינו יכול להיות מושג בחברה פלורליסטית, שבה יש גם כאלו המחזיקים בדוקטרינות מקיפות שונות.
"ליברליזם פוליטי" דן, אם כן, בשאלה: "כיצד יכולים אלו המחזיקים בדוקטרינה מקיפה, דתית או בלתי דתית, ובמיוחד דוקטרינות המבוססות על סמכות דתית, כמו הכנסייה או התנ"ך, להחזיק גם בתפיסה פוליטית סבירה של צדק שתתמוך בחברה דמוקרטית חוקתית?"
בכך ענה רולס על הביקורת המשמעותית ביותר שהופנתה כלפי "תאוריה של צדק", הגורסת כי עיקרי "הצדק כהוגנות" היו למעשה תפיסה מסוימת של הטוב שאינה עליונה על תפיסות אחרות, כגון התועלתנות או כל דוקטרינה מקיפה אחרת.
המבקרים טענו כי ה"תאוריה של הצדק" אינה מצליחה להבדיל בין תפיסה מוסרית מקיפה המתייחסת לבעיות של צדק, ותפיסה פוליטית של צדק שאינה תלויה בתפיסה מוסרית כלשהי.
ב"ליברליזם פוליטי" הציג רולס את התפיסה הפוליטית של הצדק שאנשים בעלי דוקטרינות מקיפות סבירות, אך מתנגשות, יוכלו לקבל כבסיס להסדרת המבנה הבסיסי של החברה.
מה שמבחין בין תפיסתו זו של רולס לבין גישות ליברליות מסורתיות, כמו אלו של ג'ון לוק או של ג'ון סטיוארט מיל, הוא הניסיון להגיע לקונצנזוס מבלי לפנות לסמכות מטאפיזית - האל, הזכות הטבעית, הקידמה האנושית.
רולס ניסה להבטיח קונצנזוס ליברלי בלי קשר לעומק הקרע המטאפיזי או האחר בין הדוקטרינות המקיפות הסבירות המקובלות על האנשים בחברה.
קונצנזוס כזה מבוסס על הרעיון שהחברה הליברלית אינה צריכה לקדם כל תפיסה מסוימת של הטוב, רעיון המשותף לרולס ולהוגים שונים כרוברט נוזיק ורונלד דבורקין.
התפיסה מבוססת על הדדיות בין בעלי הדוקטרינות המקיפות השונות, הפועלים במסגרת שיקול הדעת הציבורי, כאשר:
על פי רולס, התוצאה של דיון כזה הוא "קונצנזוס חופף" שיש בו כדי להביא ליציבות בחברה המתנהלת לפיו.
עמדה זו הובעה והורחבה בכתביו המאוחרים של רולס: "ליברליזם פוליטי" (1993), "חוק העמים" על שני חלקיו (1999) ו"צדק כהוגנות: הצגה מחודשת" (2001).
על אף ש"תאוריה של צדק" כללה אמירות בודדות בנושא היחסים הבינלאומיים, רק בסוף הקריירה שלו התפנה רולס לגבש תאוריה מקיפה על יחסים בינלאומיים, אותה פרסם בספרו "חוק העמים", שיצא לאור בשנת 1999 (ובשפה העברית, בהוצאת רסלינג בשנת 2010).
הספר "חוק העמים" מנסה למצוא עקרונות שעמים (להבדיל מאזרחים בודדים, או ממדינות) יסכימו עליהם בהתדיינות בנוסח "המצב המקורי".
תחילה בחן רולס לאיזו הסכמה יגיעו עמים "ליברליים", שמשטרם הפנימי מאופיין על פי עקרונות "הליברליזם הפוליטי".
רולס מגיע למסקנה שגם עמים אלו יגיעו בדיוק לאותם עקרונות שאליהם הגיעו העמים ה"ליברליים" במצב המקורי.
רולס הגיע למסקנה שכשם שבליברליזם הפוליטי, החל במסגרת הפנימית יש מקום רק לעקרונות שיתקבלו על דעת המחזיקים בדוקטרינות מקיפות שונות.
כך, במסגרת הגלובלית יש לבחור עקרונות שיתקבלו על דעתם של עמים המחזיקים בדוקטרינות מקיפות שונות.
רולס הוציא מכלל הקהילה הבינלאומית שלו מדינות "פורעות חוק" או כאלו ה"נמצאות במצוקה", וגם כאלו שמשטרן הוא "אבסולוטיזם מיטיב".
אלו אינן יכולות ליהנות מהכללים הבינלאומיים המחייבים כבוד הדדי וסובלנות, המאפיינים את העמים הליברליים והעמים ההגונים.
על פי רולס, אלו שמונת העקרונות שעליהם יכולים להסכים העמים הליברליים וההגונים (רולס ציין שאין המדובר ברשימה שלמה ומלאה, ויש עקרונות שניתן להוסיף לה, וכמו כן העקרונות המפורטים בה זקוקים לפרשנות):
עמים הם חופשים ועצמאיים, ועל עמים אחרים לכבד את חירותם ואת עצמאותם.
על עמים לקיים אמנות והתחייבויות.
עמים הם שווים והם צדדים לדיון להסכמים שמחייבים אותם.
על עמים לקיים חובה של אי התערבות.
לעמים יש זכות להגנה עצמית, אך אין להם זכות לצאת למלחמה מכל סיבה פרט להגנה עצמית.
על עמים לכבד זכויות אדם.
על עמים לציית למגבלות מסוימות בעת מלחמה.
חלה על עמים חובה לסייע לעמים אחרים החיים בתנאי מצוקה המונעים מהם את קיומו של משטר פוליטי וחברתי צודק או הגון.
רולס דן בספרו במספר רב של עניינים הנובעים מכללים אלו ומיישומם.
כך, למשל, הוא מגנה את הפצצת הערים היפניות במלחמת העולם השנייה, ככזו שאינה תואמת את הכללים.
הוא דן בחוקי הגירה, בפירוק הנשק הגרעיני, בדמותו של המנהיג הפוליטי האידיאלי, ובעניינים דומים.
בספרו זה דחה רולס ניסיונות של פילוסופים כתומאס פוגי וצ'ארלס בייטז להרחיב את עקרון ההפרשיות ולהחיל אותו כעקרון חלוקה גלובלי.
בדומה לרונלד דבורקין, סבר רולס כי בקהילה הפוליטית הבסיסית, שבמסגרתה מוחלים כללי הצדק, חבים אנשים זה לזה בחיובים שאינם חבים לאחרים שמחוץ לקהילה.
ביקורת על התאוריה של רולס
ביקורת ליברטריאנית - רוברט נוזיק
המבקר החריף ביותר של רולס הוא הליברטריאן רוברט נוזיק.
בספרו מ-1974 אנרכיה, מדינה ואוטופיה ("Anarchy, State and Utopia"), ביקר נוזיק את רולס מנקודת הראות הליברטריאנית, שאינה רואה בעין יפה כל התערבות של המדינה בענייני הפרט.
נוזיק טען כנגד תאוריות של צדק חלוקתי הפועלות על פי תבנית מסוג "לכל אחד כפי...".
על פי נוזיק, עקרון ההפרשיות של רולס הוא תבנית, ולא תוצר של תהליך.
מכיוון שכך, יש בו פגיעה בצדק ובזכויות הטבעיות.
נוזיק התווה תהליך ובו שלושה כללים:
כלל של רכישה ראשונית, בנוסח ג'ון לוק, המקנה לאדם את פרי עמלו.
כלל של העברה, ולפיו יש לאפשר את תוצאותיה של כל העברה שהתבצעה באופן צודק.
כלל של תיקון, ולפיו יש לתקן את תוצאותיה של כל העברה שלא התבצעה באופן צודק.
כל חלוקה שאינה תואמת את הכללים הללו, על פי נוזיק, אינה צודקת.
לדעת נוזיק, כללי חלוקה הפועלים על פי תבנית, כגון "עקרון ההפרשיות" של רולס, מבטאים פגיעה לא ראויה בזכות הקניין הפרטי.
הדוגמה המפורסמת שנותן נוזיק היא של הכדורסלן וילט צ'מברלין.
אם יש מיליון איש המוכנים לתת לצ'מברלין 25 סנט על מנת לראות אותו משחק כדורסל, והתוצאה היא שהוא הרוויח סכום עתק של רבע מיליון דולר למשחק, והכול בשל הצלחתו וכישוריו, מדוע על המדינה להתערב ולשלול ממנו את פרי עמלו לשם הגשמת תאוריה של צדק חלוקתי באמצעות מיסוי או תשלומי העברה?
ביקורת קהילתנית - מייקל סנדל
הקהילתן מייקל סנדל מבקר את רולס מנקודת הראות הקומוניטריאנית (קהילתנית).
בספרו "Liberalism and the Limits of Justice", שיצא לאור בשנת 1982, הוא טען כלפי רולס את הטענות הבאות:
תפיסת האדם של רולס פגומה באופן מטאפיזי.
התפיסה שוללת מראש את קיומו של אדם הקשור באופן מהותי למטרותיו בחיים, ובכך היא פגומה באופן מהותי.
הקהילה אצל רולס היא לכל היותר מערכת סדורה היטב של שיתוף פעולה בין יחידים המונעים ממניעים אנוכיים.
רולס הופך את הבחירות המוסריות לביטוי שרירותי של העדפה אישית.
אם הטענות הקודמות נכונות, הרי שטענתו של רולס לנייטרליות בין תפיסות שונות של הטוב אינה נכונה.
תפיסתו של רולס את היחיד בחלקים מעבודתו היא אינטרסובייקטיבית, ונשענת על הנחות מטאפיזיות המנוגדות לתפיסת היחיד בחלקים אחרים.
כן טען כי הדגש של רולס על היחיד כבוחר אוטונומי, מבטאת השקפה מטאפיזית שלפיה עצם היכולת לבחור היא המרכיב הבסיסי של הזהות הקודם לכל מצב אחר, וכי ראיית האדם כסובייקט שעצם הבחירה שלו היא תכונתו הבסיסית מהווה הנחה מטאפיזית.
לפי סנדל, ראייתו של רולס את האדם כיצור מבודד ממטרות, שעיקר מהותו הוא בחירה אוטונומית, היא שגויה בכך שאינה מעניקה את הערך הראוי למחויבותו של האדם לקשרים חברתיים, לפרויקטים שיתופיים ולערכים קהילתיים.
חלוקת טובין או יכולות - נוסבאום וסן
ההוגים מרתה נוסבאום ואמרטיה סן ביקרו את מושג "הטובין הראשוניים" של רולס (שהם האובייקט של החלוקה).
לפיהם טובין אלו (חירויות, עושר כלכלי) הם אך כלים למימוש "יכולות" (Capabilities), ויש להתחשב גם בתנאים החברתיים הגורמים להפיכת הטובין ליכולות, ובמיוחד היכולת להשתתף בדיון החברתי כשווה.
כך, למשל, אדם נכה, שיש לו עושר כלכלי, אך בשל אי נגישות לנכים, אינו יכול להגיע למרבית המקומות הציבוריים, הוא בעל טובין ראשוניים, אך הכלים להפיכת הטובין הללו ליכולות נמנעים ממנו.
לדעת סן, בספרו "The Idea of Justice" (2009), גישתו של רולס היא מסוג הגישות של "טרנסצנדנטליזם מוסדי" המתמקדת ביצירת מוסדות צודקים על בסיס עיון רציונלי, אך יש לנקוט גישה מעשית יותר, המתמקדת בתוצאות.
ביקורת אמוטיביסטית - ריצ'רד פוזנר
פוזנר ידוע בשל ביקורתו על פילוסופים של המוסר בכלל ועל אינטלקטואליים ציבוריים בפרט.
בספרו "The Problematics of Moral and Legal Theory", ביקר פוזנר בחריפות פילוסופים של המוסר, כדוגמת עמנואל קאנט, ג'ון רולס ורונלד דבורקין, וטען שהפילוסופיה המוסרית שלהם אינה מסוגלת ואינה צריכה לשכנע איש, ושהיא אינה יותר מאשר מסווה להעדפות הפוליטיות שלהם.
פוזנר טען שפילוסופים מוסריים טועים באמונתם שלשאלות מוסריות יש תשובות אובייקטיביות.
מול פילוסופיה מוסרית, העמיד פוזנר כאלטרנטיבה את הפרגמטיזם (או את הסגנון שלו של פרגמטיזם, מכיוון שהוא אומר ש"המונח מכסה חטאים רבים"), הדוגל בחיפוש אחר תשובות תוך תשומת לב מרבית לעובדות, ולא למטאפיזיקה.
מן הכיוון הפמיניסטי נמתחה על עבודתו של רולס ביקורת על ידי ההוגות קרול פייטמן, סוזן מולר אוקין ומרתה נוסבאום.
אוקין טענה כי מושג הצדק של רולס מתייחס רק לתחום הציבורי, וכי עליו להחילו על תחום המשפחה, בו עדיין שורר אי צדק רב.
רולס התייחס ישירות לביקורתה זו של אוקין במאמרו "עיון חוזר ברעיון שיקול הדעת הציבורי", ותיקן מעט את תורתו.
על פי תיקון זה, אמנם נכון הדבר כי עקרונות הצדק הפוליטי אינם חלים על המשפחה, שהיא "התאגדות פרטית", אך יש בהם כדי לכפות מגבלות חיוניות על המשפחה כמוסד, ובכך להבטיח את זכויות היסוד את החירויות ואת חופש ההזדמנויות של כל בני המשפחה, ובתוכם של הנשים.
בדומה לאוקין הסבירה פייטמן כי האמנה החברתית היא אמנה גברית, וכי הפרטים ה"רציונליים" המנותקים מכל זיקה לאחרים ויכולים לבצע את הליך הבחירה האוטונומית ולפעול לקידום עצמם באמצעות תבונתם, הם גברים, שאינם יולדים, וקשריהם לאחרים מבוססים על תועלתם האישית.
האישה נותרת מחוץ לסדר החברתי שמכוננת האמנה.
נוסבאום מסכימה עם רבים מיסודות התאוריה של רולס, אך מציבה בפניו שלושה אתגרים לגישתו לגבי המשפחה כמוסד חברתי אשר עקרונות הצדק אינם חלים על האינדיבידואלים שבו: קודם כל, היא שואלת איך המשפחה יכולה להיות גם מוסד בסיס, וגם מוסד התנדבותי, כמו כנסייה או אוניברסיטה?
היא גם מאתגרת את הנחתו של רולס שמשפחה היא בהכרח משפחה גרעינית-מערבית, ומבקשת שיתייחס לפרקטיקות אלטרנטיביות של גידול ילדים, כמו קולקטיבים של נשים, קיבוצים, או חמולות.
בשנת 2013 הועלתה באוקספורד, ההצגה המוזיקלית !A Theory of Justice: The Musical שבמרכזה עמדה דמותו של רולס.
ההצגה הוצגה גם בפסטיבל הפרינג' של אדינבורו.
חוק העמים; בתוספת המאמר 'עיון חוזר ברעיון שיקול הדעת הציבורי', תרגם שחר פלד, עריכה מדעית: פרופ' יצחק (יאני) נבו, הוצאת רסלינג, 2010.
צדק כהוגנות - הצגה מחודשת, תרגום: דפי אגם-סגל, ידיעות ספרים - ספרי עליית הגג, תל אביב, 2010.
ג'ון ראסקין , היה מבקר אמנות ותרבות, היסטוריון, הוגה דעות, סוציאליסט מוקדם ומבקר חברתי אנגלי.
מחשובי מבקרי האמנות של המאה ה-19. עסק גם בציור, ספרות ושירה.
נודע בעיקר בעבור יצירתו העיונית המונומנטלית "הציירים המודרניים", המאמר "לזה האחרון" (ציטוט ממשל הפועלים בכרם) המבקר בחריפות את מדע הכלכלה המודרני, והחיבור בן שלושת הכרכים "האבנים של ונציה" אודות האמנות והאדריכלות הוונציאנית.
לכתבי ראסקין הייתה השפעה גדולה על ג'ורג אליוט ועל טולסטוי, על האחווה הפרה-רפאליטית ועל קלוד מונה, על ויליאם מוריס ותנועת האמנויות והאומנויות, על מהאטמה גנדי, ג.
ראסקין נולד בלונדון ב-1819 לאב שהיה יבואן יין אמיד.
התחנך בביתו, והתקבל לאוניברסיטת אוקספורד ללא כל תעודה רשמית.
בראשית דרכו התעניין בעיקר בשירה.
ספרו הראשון, "ציירים מודרניים", התפרסם ב-1843 בשם העט "בוגר אוקספורד" ועורר תהודה רבה.
הטענה המרכזית בספר הייתה שציירי הנוף בני הזמן, בפרט ויליאם טרנר, עלו על האמנים הגדולים של הרנסאנס.
כרך נוסף לספר יצא כעבור זמן מה, ולאחריו שני ספרים בנושא אדריכלות, בהם טען ראסקין כי קיים קשר בלתי ניתן להפרדה בין מוסר לבין אדריכלות, וכי הסגנון האדריכלי הנשגב ביותר הוא הסגנון הגותי המקושט, פיתוח בריטי של האדריכלות הגותית.
ספרים אלה כבר נחתמו בשמו של ראסקין, והוא היה לאחד ממבקרי התרבות החשובים של התקופה.
ב-1848 נשא לאישה את אפי גריי, שלה הקדיש נובלה בסגנון פנטסטי, אך הנישואים היו בלתי מאושרים ובוטלו ב-1854. הוא לא נישא שנית מימיו.
אפי גריי נישאה לצייר ג'ון אוורט מיליי, בן-חסותו של ראסקין, שתמך בהתלהבות באחווה הפרה-רפאליטית, חבורה אמנותית שמיליי היה משלושת מייסדיה, והייתה מושא להתקפות עקב דבקותה בתיאור ריאליסטי מאוד של סצנות מחיי ישו.
משולש האהבה בין ראסקין, גריי ומיליי הונצח במספר מחזות ובאופרה.
לאחר הפרשה, נטש מיליי את הסגנון הפרה-רפאליטי, וראסקין (שהוסיף לעודד את יתר ציירי החבורה) תקף בחריפות רבה את יצירותיו המאוחרות יותר.
בשלהי שנות החמישים של המאה ה-19, בעקבות משבר אמונה, התרחק ראסקין מביקורת אמנות, והחל לעסוק במרץ בנושאי חברה, בין היתר בהשפעת ידידו תומאס קרלייל.
רעיונותיו בנושא צדק חברתי השפיעו לימים על התפתחות מפלגת העובדים הבריטית, (הלייבור), והזרם שכונה סוציאליזם נוצרי.
עם מות אביו הכריז ראסקין כי מן הנמנע להיות סוציאליסט עשיר, ותרם את כספי הירושה לקרן צדקה ולקידום יוזמות חברתיות.
כן לימד בעצמו במכללה שהוקמה לאנשי מעמד העובדים בלונדון.
ב-1870 נעשה ראסקין ראש קתדרה חדשה לאמנויות היפות שהוקמה באוניברסיטת אוקספורד, על ידי הפילנתרופ פליקס סלייד.
הוא מונה לכהונה נוספת בתפקיד והחזיק בו 1879. בהיותו באוקספורד התיידד עם לואיס קרול, ולאחר הנתק בין קרול ואליס לידל ומשפחתה מילא ראסקין תפקיד דומה לזה של קרול בחיי המשפחה.
בתקופת שהותו באוקספורד נשכר ראסקין כמורה פרטי עבור בנות משפחת לה-טוש.
ראסקין התאהב נואשות בבת הצעירה רוז, והציע לה נישואין בהתמדה מרגע שהגיעה לגיל 17. רוז דחתה את הצעתו באופן סופי ב-1872 ומתה ממחלה זמן קצר לאחר מכן, מה שדחף את ראסקין לייאוש מר ולהתפרצויות של מחלת נפש.
בשנות ה-70 של המאה ה-19, החלו רוחות חדשות מנשבות בתחום האמנות והציור, וביניהם תנועת האימפרסיוניזם.
ראסקין, בהיותו נאו-קלאסיקן ורומנטיקן, תיעב בכל ליבו סגנון זה של ציור, ותקף אותו שוב ושוב בלשונו המושחזת, במאמרי הביקורת שלו שהתפרסמו בעיתונות.
ב-1878 ביקר בגלריה לאמנות, שהציגה את ציוריו של ג'יימס מקניל ויסלר, שהיה צייר אימפרסיוניסט בולט.
הציורים עוררו את חמתו של ראסקין, ובפרט "נוקטרנו בשחור וזהב - הזיקוק הנופל", שהוצע למכירה תמורת סכום נכבד..
ראסקין הזועם פרסם למחרת מאמר שבו כתב בין היתר "ראיתי כבר חוצפה, וראיתי פרימיטיביות בחיי, אבל דבר כזה לא ראיתי שבן אדם יצטרך לשלם 200 גיניאות תמורת הטחתה של פחית צבע על ידי איזה טמבל בעיני הציבור".
וויסלר שנפגע מן הביקורת הקשה הגיש תביעת דיבה נגד ראסקין, ובמשפט שזכה לפרסום רב נמצא ראסקין אשם, אך נידון לקנס סמלי של רבע פני ללא תשלום הוצאות משפט.
האירוע פגע במוניטין של ראסקין ואפשר שהאיץ את הידרדרותו המנטלית.
ירידת מעמדו של ראסקין כמבקר
הזרמים החדשים שעלו בעולם האמנות בסוף המאה היו זרים לראסקין.
בעולם האמנות הבריטי החלה למשול בכיפה התנועה האסתטית, שבניגוד מוחלט לעמדותיו האמנותיות-מוסריות של ראסקין דגלה בדעה שלאמנות ערך אסתטי ורגשי גרידא, אך אין לה תפקיד מוסרי או מעשי.
כתביו נתפסו יותר ויותר כמיושנים ובלתי רלוונטיים, במיוחד כיוון שהוא עצמו גילה עניין רב יותר במאיירי ספרים מאשר בציירים בני הזמן.
גם בתקופה זו הוסיף לתמוך בארגונים פילנתרופים.
לעת זקנה, מפאת דיכאון ויאוש, אושפז בבית החולים לחולי נפש בלונדון.
נפטר ב-1900 משטף דם במוחו.
עמדתו הבסיסית של ראסקין על תפקידה של האמנות הובעה כבר בספר הביקורת הראשון שלו.
לדעתו, מטרת האמנות היא להעביר אמת עמוקה, ועל האמן לזנוח מסורות מקובלות לטובת התבוננות ישירה ומעמיקה בטבע.
מטרותיה אלה של האמנות לא יושגו על ידי כישורים טכניים גרידא - היצירה צריכה לבטא את השקפתו המוסרית של האמן.
הדחייה העזה שעורר בו ציורו של ויסלר נובעת מכך שראסקין ראה בו סימפטום להפיכתה של האמנות למעשה מכני.
דעותיו על אדריכלות נבעו מאותה השקפה יסודית.
בסגנון הגותי המקושט ראה את הסגנון האדריכלי המושלם, מכיוון שהתגלמו בו באבן אותן אמיתות מוסריות שביקש למצוא באמנות.
יצירות האדריכלות הגותית עירבו את הקהילה כולה, והביעו את כל טווח הרגש האנושי, מן הגרוטסקי ועד הנשגב.
היסטוריון האמנות קנת' קלרק מנה עקרונות יסוד מסוימים בתפיסת האמנות של ראסקין, אף על פי שלדבריו אין לראות בה שיטה לוגית שלמה (ואפשר שזה חלק מערכה):
האמנות אינה עניין של טעם, אלא מערבת את האדם כולו.
בעת העבודה על יצירת אמנות או ההתבוננות בה אנו מביאים את כל עצמיותנו, רגשותינו, חושנו המוסרי, האינטלקט שלנו, ידיעותינו וכל יכולת אנושית אחרת.
אדם אסתטי, היוצר או מעריך אמנות מנקודת מבט אסתטית בלבד, הוא בדייה.
גם בעל הדמיון המפותח ביותר צריך לבסס את יצירתו על עובדות ממשיות, גם אם בכוחו של אמן לעצב אותן בצורה כזו שלא יהיו קלות לזיהוי, ולא על אשליות או נוסחאות.
עובדות אלה צריכות להיתפס בחושים או ברגש, לא להילמד.
גדולי האמנות והאסכולות האמנותיות הגדולות ראו באמנות כלי להעברת אמיתות חיוניות, לא רק על הדברים הנראים בעין אלא גם על הדת ואורח החיים הראוי לאדם.
היופי ניכר באורגניזמים שהתפתחו בהתאם לכללי הגדילה הטבעיים שלהם, וממלאים באופן מלא את הפונקציות שלשמן נועדו.
מילוי אותן פונקציות תלוי בשיתוף הפעולה והתיאום מלא בין החלקים השונים.
אמנות טובה נוצרת מתוך שמחה; על האמן לחוש כי הוא חופשי, עבודתו רצויה, והרעיונות שברצונו להעביר הם חשובים.
אמנות גדולה היא ביטוי לתקופות שבהן בני האדם מאוחדים באמונות משותפות ובמטרות משותפות, מקבלים את החוקים, מאמינים במנהיגיהם ומתייחסים לגורל האנושי בכובד ראש.
מלך נחל הזהב - או, האחים השחורים, מחברות לספרות, 1964
ג'ון גלובר רוברטס הבן הוא הנשיא הנוכחי והשבעה עשר במספר של בית המשפט העליון של ארצות הברית.
רוברטס נולד בבאפלו שבניו יורק למשפחה קתולית, ולו שלוש אחיות.
אמו הייתה רוזמרי לבית פודרסקי, ואביו ג'אק (1928–2008) היה מנהל בחברת הפלדה בית לחם סטיל.
כשהיה בכיתה ד' עברה משפחתו ללונג ביץ' שבאינדיאנה.
את התואר במשפטים קיבל בהצטיינות מבית הספר הרווארד למשפטים.
הוא סיים ראשון בכיתתו והיה עורך כתב העת המשפטי של הפקולטה Harvard Law Review.
בתחילת שנות השמונים היה עוזר לשופט העליון ויליאם רנקוויסט (לימים נשיא בית המשפט העליון).
לאחר מכן מילא תפקידים משפטיים בממשל רונלד רייגן.
אחרי שלוש שנים בהן היה חבר במשרד עורכי דין פרטי שב לממשל, הפעם תחת הנשיא בוש האב.
הוא כיהן כסגן פרקליט הממשל בפני בית המשפט העליון וטען ב-39 תיקים שונים.
בוש ניסה למנותו לשופט, אך ניסיון זה נקטע באיבו בשל תבוסת הנשיא בבחירות.
רוברטס שב למשרד הפרטי כשותף.
ב-2003 הגיע שכרו השנתי במשרד למיליון דולר.
ביוני 2003 אישרה מליאת הסנאט פה אחד את מינויו לשופט פדרלי בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה, הפעם ביוזמת הנשיא בוש הבן.
ביולי 2005, לאחר הודעת הפרישה של השופטת סנדרה דיי או'קונור, הציע הנשיא בוש לסנאט את רוברטס כמחליפה.
ב-3 בספטמבר, בעוד הדיונים בסנאט במינוי רוברטס אמורים להתחיל, מת נשיא בית המשפט רנקוויסט.
ויומיים אחר כך, בזריזות מפתיעה, הודיע בוש שרוברטס לא יחליף את או'קונור כמתוכנן, אלא יחליף את רנקוויסט כנשיא בית המשפט.
הצנחת שופט חדש היישר לתפקיד הנשיא היא דבר מקובל במסורת המשפטית האמריקנית.
ההערכות היו שרוברטס יתברר כשמרן, אולי אף במידה דומה לזו של קודמו השמרן המובהק רנקוויסט, אף שטען שעמדותיו כפרקליט ממשל רייגן אינן יכולות להעיד על השקפותיו ויש לראותן רק כביטוי לחובתו של עורך דין לשקף דעות לקוחו.
על עמדתו בנושא ההפלות, השנוי במחלוקת קשה בציבור האמריקני, ניתן לקבל רמז מהעובדה שאשתו כיהנה בתפקיד בכיר בארגון הלוחם בהן (אך ארגונה, "פמיניסטיות למען החיים", לוחם גם בעונש מוות, היקר לשמרנים באמריקה).
לאור היותו משפטן דגול וראוי לכל הדעות, ומאחר שפסיקותיו כשופט פדרלי לא היו מרעישות ברובן, וממחישות לדברי אחד הפרשנים "גישה זהירה וצרה ללא הצהרות גדולות", לא היו למיעוט הדמוקרטי עילות לפסול את מינויו, ודאי שלא לחולל פיליבסטר שיתקע את הדיונים בסנאט.
יוצא דופן הוא פסק דין אחד שלו כשופט פדרלי שבו אישר את החוקתיות של השמת ילדה בת שתים עשרה באזיקים והחזקתה במתקן מעצר שלוש שעות עד בוא אמה, וזאת בגין חתיכת צ'יפס בודדת שאכלה בתחנת רכבת תחתית.
רוברטס ציין כי השאלה העומדת בפני בית המשפט "אינה האם מדיניות זו הייתה רעיון גרוע, אלא אם היא הפרה את התיקונים הרביעי והחמישי לחוקה".
בשימוע לפני אישור מינויו בסנאט סירב רוברטס להביע את השקפתו לגבי הסוגיות השנויות במחלוקת העומדות לפני בית המשפט, אולם הציג את תפיסת עולמו לפיה תפקיד השופט בחברה מצומצם ודומה לתפקיד השופט בספורט - ליישם את החוקים, לא ליצור אותם.
ב-29 בספטמבר 2005 אישר הסנאט את מינויו ברוב 22–78. כמה מבכירי המפלגה הדמוקרטית התנגדו, בהם הילרי קלינטון וטד קנדי.
גם ברק אובמה, שהיה אז סנטור צעיר, התנגד.
עם אישורו הושבע רוברטס והחל בכהונתו.
רוברטס השביע את הנשיאים ברק אובמה, דונלד טראמפ וג'ו ביידן במהלך טקס השבעתם.
רוברטס נחשב לרוב כשופט "שמרן".
למרות שרוברטס מזוהה כבעל פילוסופיה שיפוטית שמרנית, רוברטס נתפס כבעל אוריינטציה שמרנית מתונה יותר.
הפילוסופיה השיפוטית של רוברטס נתפסת כמתונה ומפשרת יותר מזו של אנטונין סקאליה ושל קלרנס תומאס.
מידת ההסכמה של רוברטס נחשב כתואם ביותר לזה של סמואל אליטו.
הוא נהג לחבור לעיתים לשופטים ה"ליברליים".
גישתו תוארה גם כגישה הנוטה להביע נאמנות לטקסט, למבנה, להיסטוריה ולהיררכיה החוקתית.
נאמר כי רוברטס פועל תחת גישה של מינימליזם שיפוטי בהחלטותיו, לאחר שקבע, "[אם] אין צורך להכריע יותר בתיק, אז לדעתי יש צורך לא להחליט יותר מקרה."
רוברטס כתב את ההתנגדות הראשונה שלו בפסק הדין של רנדולף נגד גאורגיה בשנת 2006. החלטת הרוב אסרה על המשטרה לערוך חיפוש בבית אם שני הדיירים נוכחים אך אחד התנגד והשני הסכים.
רוברטס מתח ביקורת על דעת הרוב כבלתי מתיישבת עם הפסיקה הקודמת ועל כך שהיא מבססת חלקית את הנמקתה על תפיסתה את המנהג החברתי.
לדבריו, מבחן הציפייה החברתית היה פגום מכיוון שהתיקון הרביעי מגן על ציפייה לגיטימית לפרטיות, לא על ציפיות חברתיות.
בפסק הדין של קרפנטר נגד ארצות הברית, רוברטס כתב את דעת הרוב בפסיקה 5-4 לפיה חיפושים בנתוני טלפון סלולריים מצריכים בדרך כלל צו.
ב-28 ביוני 2012 הכריע בית המשפט העליון ברוב של חמישה כנגד ארבעה, בפסיקה שנחשבת לאחת החשובות בעשורים האחרונים, כי רפורמת ביטוח הבריאות של הנשיא ברק אובמה היא חוקתית.
ההכרעה הייתה מפתיעה, משום שלאור האופן שבו התנהלו הדיונים בעל פה, ציפו המומחים כי בית המשפט העליון יבטל את הרפורמה.
השאלה שעמדה על הפרק הייתה האם יש לקונגרס זכות לחייב אדם לקנות ביטוח בריאות.
רוברטס, שהצטרף לארבעת השופטים הליברלים, פסק שאמנם אין לקונגרס זכות ישירה לחייב אדם להשתתף בפעילות מסחרית, והוא אינו רשאי להעניש אותו בפלילים על סירובו לקנות ביטוח בריאות, אך יש לו זכות להטיל מס על מי שמסרב לקנות ביטוח.
בכך הותיר את החוק בתוקף.
לפסיקה היו גם השלכות פוליטיות מרחיקות לכת, שכן נתנה גיבוי לממשל אובמה בשנת בחירות.
העובדה ששופט שמרן כרוברטס היה הקול המכריע בעד עמדת ממשל הנשיא אובמה, זכתה לתשומת לב רבה.
גם בפסיקה ביוני 2015, היה רוברטס בין ששת השופטים שהצביעו בעד רפורמת הבריאות, במסגרת העתירה שהוגשה נגדו לבית המשפט העליון.
העתירה נקראת "קינג נגד בורוול", ועסקה במידת חוקתיות הטבות המס הפדרליות, המיועדות עבור מדינות שלא פתחו שווקים מקוונים למכירת ביטוח בריאות משלהם.
הוא היה חלק מדעת הרוב אשר קבע את חוק איסור הפלות חלקיות בלידה כחוקתי.
בשנת 2018, רוברטס וברט קוואנו הצטרפו לארבעה שופטים ליברליים נוספים שסירבו לדון בתיק שהוגשו על ידי מדינות לואיזיאנה וקנזס כדי לשלול מימון של מדיקר להורות מתוכננת, ובכך נתנו לעמוד בפסקי דין של בתי המשפט הנמוכים יותר לטובת הורות מתוכננת.
רוברטס גם הצטרף לשופטים ליברליים ב-5–4 החלטות החוסמות זמנית הגבלה על הפלה בלואיזיאנה (2019) ומאוחר יותר ביטל את החוק הזה.
החוק הנדון היה דומה לזה שבית המשפט ביטל בשנת 2016, ורוברטס תמך בביטולו.
בשנת 2021, רוברטס הצטרף לשלוש שופטים ליברליים בדעת המיעוט בפסיקה שעסקה בחוק טקסני האוסר על ביצוע הפלות מהשבוע השישי להיריון.
בהחלטתם דחו שופטי העליון בקשה דחופה שהגישו ארגונים חברתיים לדיון בחוק בשל אופי הבקשה שהוגשה, אך הבהירו כי אין בכך כדי לשלול שאלות על התנגשות בין החוק החדש לחוקה ולא הגבילו דיונים עתידיים על כך.
בשנת 2013, רוברטס כתב את דעת הרוב של 5–4 שקבעה כי אין זכות עמידה לעותרים שערערו על פסיקה אשר ביטלה תוצאות של משאל עם שאסר על נישואים חד מיניים בקליפורניה.
כתוצאה מכך התחדשו נישואים חד מיניים במדינה.
בשנת 2015 קבע בית המשפט העליון של ארצות הברית כי נישואי זוגות חד-מיניים בכל 50 המדינות הם זכות שמוגנת על ידי החוקה האמריקאית.
ג'ון רוברטס היה חלק מדעת המיעוט וכתב שלחוקה האמריקאית אין מה לומר בעניין העתירה להכרה בנישואי זוגות הומואים ולסביות.
בשנת 2013, בפסיקת מחוז שלבי נגד הולדר , היה חלק מדעת הרוב במסגרתה ביטל בית המשפט העליון בארצות הברית את סעיף 4 בחוק זכויות ההצבעה משנת 1965, שהיה אחד הסעיפים החשובים בו, מאחר שהגדיר אילו מדינות זקוקות לאישור פדרלי כדי לערוך שינוי בחוקי ההצבעה שלהן.
ומאז נערכו באותן מדינות שורה של שינויים בחוק, שהיו עשויים לפגוע בעיקר ביכולתם של מיעוטים להגיע לקלפי ולהצביע.
דעת הרוב שנמסרה מפיו קבעה שהיה צורך לעדכן את נוסחת המסגרת אשר שימשה את הקונגרס לצורך אישור מחדש של החוק בשנת 2006.
ב-1996 נשא לאישה את ג'יין סאליבן, לזוג שני ילדים מאומצים.
ג'ון רוי קרלסון (באנגלית John Roy Carlson; 1909 - 23 באפריל 1991) היה עיתונאי חוקר וסופר פוליטי אמריקאי ממוצא ארמני שערך תחקירים על פעילותם של חוגים פשיסטיים ופרו-נאציים בארצות הברית, לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה.
סיקר את מלחמת העצמאות של ישראל ב-1948 מן הצד הערבי ובמהלכה פיתח אהדה לצד הישראלי.
ג'ון רוי קרלסון הוא שם העט של אבדיס דרואוניאן (Avedis Derounian), שנקרא גם ארתור דרואוניאן.
קרלסון נולד בעיר אלכסנדרופולי בחבל תראקיה ביוון בשנת 1909 להורים ארמנים.
בשתים עשרה שנות חייו הראשונות חווה מלחמות ואלימות, מלחמת הבלקן הראשונה, מלחמת הבלקן השנייה, מלחמת העולם הראשונה והיה מודע לרצח העם הארמני שבו נרצחו כמיליון וחצי מבני עמו ובהם רבים מקרובי משפחתו:
"הטורקי הרודן היה נחוש להשמיד את הארמנים בטורקיה...לאומנים טורקים פתחו ב"מלחמת קודש" מוסלמית של טבח, הרעבה, אכזריות וגירושים המוניים שעד לאותו זמן לא הייתה לה מקבילה בין האומות הנקראות מתורבתות".
משפחתו נדדה בימי התהפוכות הללו בין יוון, בולגריה וטורקיה.
בשנת 1921 היגר קרלסון עם הוריו ושני אחיו לארצות הברית.
המשפחה התיישבה בעיירה מינאולה (Mineola) שבלונג איילנד בניו יורק והנער החל ללמוד בבית הספר העממי.
בעת לימודיו נהג אחד ממוריו להישאר עמו בכיתה לאחר שעות הלימודים, כדי לשפר את שפתו האנגלית של מי שעתיד להיות אחד הסופרים הנקראים ביותר באמריקה.
בהיותו בן עשרים, ב-1929, התחולל בארצות הברית השפל הגדול, שנמשך בשנות השלושים, וקרלסון היה עד למצוקת ההמונים, לתורי המזון ולשיירות מחוסרי הבית, דברים שעיצבו את השקפת עולמו.
בתקופת השפל הגדול למד קרלסון בבית הספר לעיתונאות של אוניברסיטת ניו יורק ונעשה לכתב ועורך של שבועון בשפה האנגלית של הקהילה הארמנית.
אירוע שהטביע בו חותם בצעירותו היה הרצח, שלו היה עד, של הארכיבישוף לאון טוריאן, ראש הכנסייה הארמנית בצפון אמריקה שנרצח בדקירות סכין בניו יורק ב-1933 על ידי קבוצה מאנשי תנועה לאומנית ארמנית, בעת שניהל טקס תפילה בכנסייה.
מצעירותו גיבש לעצמו קרלסון השקפת עולם השוללת כל דעה קיצונית, הן משמאל והן מימין, ובעיקר שלל את פעילותן החתרניות של תנועות הפוגעת בדמוקרטיה של ארצו המאמצת ומסכנות אותה.
קרלסון הצעיר החליט לבדוק בכוחות עצמו מה מניע את גלגלי הפשיזם האמריקאי.
הוא התחזה להיות איטלקי ממעריציו של ה"דוצ'ה" בניטו מוסוליני בשם "ג'ורג' פאגננלי" וזאת לאחר שעבר לגור ברובע האיטלקי של העיר, למד את שפתם ומבטאם.
בדמותו זו העניק קרלסון לפשיסטים את שירותיו כמנסח את עלוני הרחוב שלהם.
מה שלא ידעו היה כי קרלסון העביר את המידע ששאב מהם לבולשת הפדרלית, ה-FBI.
ב-1938 הושפע קרלסון מכרוז אנטישמי שחולק ברכבת התחתית של ניו יורק, מאת גוף שנקרא "המפלגה הלאומנית האמריקאית" (American Nationalist Party).
קרלסון הגיע להכרה כי מצב הדברים באמריקה הולך ונראה כ"עולמו של היטלר", והוא החליט להתחקות אחר שורשיה של הגזענות בארצות הברית.
כשליחם, בנפרד, של המגזין הכלכלי פורצ'ן (Fortune) של בית ההוצאה טיים-לייף ושל גופים פרטיים, "המועצה נגד חוסר סובלנות" (Council Against Intolerance) ו"ידידי הדמוקרטיה" (Friends of Democracy), יצא קרלסון למשימתו העיתונאית והספרותית הגדולה; בזהות בדויה חדר אל הגרעין הקשה של הקבוצות הגזעניות והפרו-נאציות שפעלו בארצות הברית ערב מלחמת העולם השנייה.
קרלסון העמיד פני תומך ומזדהה עם תנועות אלו ועם רעיונותיהן והצליח לחדור לתאים הממודרים והחמושים שלהן ואף להיפגש ולשוחח עם מנהיגיהן.
קרלסון מצא כי המאחד את כל הקבוצות הפרו-נאציות היה השנאה, שנאה לנשיא רוזוולט, שנאה ליהודים, שנאה לקתולים ומעל לכל שנאה לדמוקרטיה.
מתוך תמיכת קבוצות אלה בגרמניה הנאצית נבעה תמיכתן, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בתנועת הבדלנות, שעיקר המסר שלה היה כי אין על ארצות הברית להתערב במלחמה באירופה, כשכוונתן בזאת הייתה שלא להצטרף לצד בריטניה במלחמתה בגרמניה הנאצית.
גם לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמה לאחר שהיפנים תקפו את בסיס הצי בפרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, לא חדלו תנועות אלו מפעולתן, והיא הפכה מבדלנות לפעולת גיס חמישי.
לאחר ארבע ויותר שנות איסוף החומר ישב קרלסון לכתוב את ספרו.
בגלל רגישות הנושא סירבו מוציאים לאור אחדים לפרסם את הספר, עד שנמצא לו המו"ל המתאים.
הספר יצא לאור ב-1 בינואר 1943 ונשא את השם "Under Cover" (תחת מסווה).
עד מהרה הפך הספר לאחד מרבי-המכר בארצות הברית וקרלסון הפך לאישיות לאומית.
בספרו חשף קרלסון את פניהן של הקיצוניות הפשיסטית והנאצית בארצות הברית, את תנועותיה, לרבות האיגוד הגרמני אמריקאי והקו קלוקס קלאן וכן את הימין הנוצרי בארצות הברית, שנטה לגילויים לאומניים, גזעניים, אנטישמיים ופרו-נאציים, בהנהגתם של אנשי כמורה.
קרלסון לא נח על זרי התהילה, ולאחר צאת ספרו לאור המשיך בתחקיריו, שנערכו בזהות בדויה, אודות תנועות קיצוניות בארצות הברית, מן הימין ומן השמאל.
הוא הגיש בקשות להצטרפות למפלגה הקומוניסטית האמריקאית ולקו קלוקס קלאן, נוכח בעצרות שבהן נאמו מסיתים גזעניים ומטיפים דתיים קיצוניים ושמע את הטפותיהם מלאות השנאה והסילופים.
בין היתר תיעד את נאומו של מטיף ידוע שפסק כי "ישו לא היה יהודי".
את ממצאיו וחוויותיו מתחקירים אלו העלה קרלסון על הכתב בספרו "הזוממים" (The Plotters) שראה אור בשנת 1946.
פרק מיוחד מתחקירו בחר קרלסון לפרסם כספר נפרד והוא הפרק המתייחס לפעילותם הגזענית רוויית השנאה של חלק מאנשי הכמורה.
הספר שנקרא "מחרחרי שנאה בקרב הכמורה" (Hate mongers among the clergy) ראה אור גם הוא בשנת 1946.
בינואר 1948 הגיע קרלסון ללונדון, כאשר המשימה שהציב לעצמו הייתה לבצע תחקיר על השתתפותם של אנשים וארגונים נאצים ואנטישמיים לצדם של הערבים במלחמה שהחלה להתחולל בארץ ישראל לאחר החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה, מלחמה שהיוותה את שלביה הראשונים של מלחמת העצמאות.