tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחרות המוזיקה של העולם הערבי אשר נערכה בשנות ה-40 בקהיר זכתה המשלחת העיראקית, שהורכבה ממוזיקאים יהודים וזמר אחד מוסלמי.
יהודים זכו להרכיב את התזמורת הממלכתית העיראקית.
ביניהם הכנר הנודע והמלחין ששון עבדו, המלחין ונגן הקאנון בעל שם עולמי יוסף זערור שהיה מנהל תזמורת רשות השידור בעיראק, נגן הקאנון אברהם סלמאן והחלילן אלברט אליאס.
רבים מהמוזיקאים עלו לישראל בשנות החמישים והמשיכו את יצירתם המוזיקלית בדרך לא דרך.
ביניהם המהנדס והמלחין סלים אל נור, נגן העוד יוסף שם טוב, נגן העוד והזמר אליאס שאשא, האחים סלאח ודאוד אל כוויתי המלחינים והנגנים הידועים, הזמר פילפל ג'ורג'י, הכנר והזמר שלמה בנאי ונגן העוד אלי שגב.
התזמורת ביצעה שירים ערבים באיכות גבוהה ביותר.
התזמורת ביצעה הקלטות רבות של שירים מוכרים בעולם הערבי, הקלטות שירים עיראקים והקלטות מקוריות.
סגנונות נוספים משלבים מוזיקה מערבית עם כלים מסורתיים.
מוזיקה אלקטרונית ערבית - זוכה לפופולריות בעיקר במועדוני לילה
ג'אז ערבי - רביע אבו ח'ליל, דאפר יוסף, איברהים מעלוף
רוק ערבי - משרוע ליילה (לבנון)
המוזיקה ערבית מתאפיינת במלודיה ובמקצב שלה, זאת בניגוד לדגש על הרמוניה במוזיקה המערבית.
המוזיקה הערבית מבוססת על המקאמים, תבניות מוזיקליות קבועות, המקבילות לסולמות במוזיקה המערבית.
עם הדגש על המלודיה והקצב ובניגוד למוזיקה המערבית, המקאם מוגדר על צליל מסוים, ועשוי להכיל מרווחים של רבעי טונים, מרווחים לא נפוצים במערב.
ישנם מספר סגנונות פוליפונים, אך בדרך כלל, המוזיקה הערבית היא הומופונית.
חביב חסן תומא (1996) מונה חמישה מרכיבים לאפיון המוזיקה הערבית:
מערכת צליל המתבססת על מרווחים ומבנים שנוסחו על ידי אל-פאראבי במאה ה-10.
מבנים קצביים-זמניים בעלי מגוון עשיר של דפוסים קצביים (מכונים: وزن, משקל).
כלי נגינה משותפים בעלי מערכת טון אחידה, טכניקת נגינה דומה ודמיון בבנייה ובעיצוב.
הקשרים חברתיים תרבותיים המשפיעים על סגנון המוזיקה: עירונית, כפרית או בדווית.
"מנטליות מוזיקלית ערבית" אשר אחראית להומוגניות אסתטית של מבנים טונאלים מרחביים קצבים וזמניים בכל העולם הערבי בין אם מולחנים או מאולתרים, אינסטרומנטליים או ווקאלים, חילונים או דתיים.
במוזיקה החילונית: מקאם עיראקי, נובה, מוושש, קסידה, לילי, מואל, תקסים, פסרב, סמאי, תחמילה, דולאב, סאוט, ליווה.
במוזיקה הדתית: מוזיקה יהודית ובפרט שירת הבקשות, מוזיקה אסלאמית, כוללת תג'ויד (קריאת הקוראן) ומוזיקה נוצרית המושפעת מהכנסיות בעולם הערבי (סורית אורתודוקסית, קתולית, יווני אורתודוקסית, אנגליקנית, קופטית, והכנסייה המרונית).
המוזיקה הערבית משתמשת בכינור מזרחי, הנראה בדיוק כמו הכינור המערבי, אך מכוון בקווינטה, קוורטה וקווינטה בתווים סול, רה, סול ורה, בניגוד לכינור המערבי (המכוון בקווינטות בתווים סול, רה, לה, מי).
כלי נוסף הוא העוד, כלי מיתר מזרח תיכוני, אשר בניגוד לכלי פריטה מודרניים, הוא בעל צוואר ללא סריגים כדי לאפשר שימוש במיקרו טונים.
משתמשים גם בריק (رق), בנאי, ובקאנון, כלי פריטה בעל 78 מיתרים.
במאה העשרים החלו לשלב גם כלים מערביים כגון גיטרה חשמלית, צ'לו, קונטרבס ואבוב.
מוזיקה קלאסית היא ביטוי רחב וכולל למוזיקת קונצרטים ומוזיקה דתית, שאופייה נקבע באירופה החל מימי הביניים ועד העת החדשה.
המושג, שאינו מוגדר באופן מוחלט, נועד להבדיל סגנונות מסוימים מהמוזיקה הקלה.
המוזיקה הקלאסית נחשבת ל"אמנותית" יותר ויש המציבים אותה יחד עם יתר האמנויות לאורך ההיסטוריה המערבית.
במובנה הצר ביותר, מוזיקה קלאסית היא מוזיקה שנכתבה בתקופה הקלאסית, כלומר במחצית השנייה של המאה ה-18. המונח מוזיקה קלאסית במובנו הרחב מתייחס למסורת המוזיקלית המערבית החל מימי הביניים (מלפני תקופה זו מכונה המוזיקה מוזיקה עתיקה) ועד לימינו.
בשפות אחדות מוזיקה קלאסית מכונה מוזיקה משכילה (בפורטוגזית: musica erudita, ברומנית: muzica cultă).
המונח "מוזיקה קלאסית" לא היה מקובל בציבור עד לתחילת המאה ה-19. בתקופה זו נעשה ניסיון לעשות תהליך של "קנוניזציה" לתקופה שבין הופעתו של המלחין הגרמני יוהאן סבסטיאן באך ועד ללודוויג ואן בטהובן, ולהשריש בציבור הרחב ובתרבות את תקופה זו כתור הזהב של המוזיקה המערבית באירופה.
האזכור המוקדם ביותר של המונח "מוזיקה קלאסית" מופיע במילון האנגלי של אוקספורד משנת 1836.
לעיתים משמשים המונחים מוזיקה אמנותית או מוזיקה קונצרטית כביטויים נרדפים לביטוי מוזיקה קלאסית, אך ביטויים אלה לא נפוצים ואינם מקובלים על ידי רוב המוזיקאים.
המוזיקה הקלאסית נבדלת משאר האמנויות בתחום המוזיקה.
לכן, למוזיקה הקלאסית נוצרו מספר מאפיינים שמייחדים אותה ומבדילים אותה מהמוזיקה העממית, הצבאית והטקסית של ימי הביניים והרנסאנס, ומהמוזיקה הפופולרית, הג'אז, הרוק ומוזיקת הפופ של המאה העשרים עד לימינו.
המאפיינים של המוזיקה הקלאסית הם:
קלאסיציזם הוא מונח המציין את הנטייה התרבותית להעדפת ההישגים ובכלל זה צורות הביטוי האמנותיות של העת העתיקה, כלומר בראש וראשונה יוון העתיקה ורומא העתיקה.
נטייה כגון זו הופיעה בתקופות שונות בהיסטוריה של תרבות המערב.
ביטויים בולטים של נטייה זו ניתן למצוא בתרבות הרנסאנס באיטליה ובאמנות הנאו-קלאסיציסטית במהלך המאה ה-19. מקורה של המילה 'קלאסיקה' במשמעות של איכות נעלה של האמנויות הוא במילה הצרפתית 'classique'.
מילה זו מאזכרת את הביטוי הלטיני 'classicus' שמציין מעמדם של האזרחים הרומיים, ובייחוד המעמדות הגבוהים שבהם.
לידתו של המונח בוויכוחים ספרותיים ואמנותיים במאה ה-19. באותם ימים, מתנגדי המודרניזם ובמיוחד מתנגדי הרומנטיקה הטיפו להידוק הזיקה אל יצירות המופת הקלאסיות של יוון ורומא, ולפיכך נקראו "קלאסיציסטים".
ויכוחים דומים התקיימו גם קודם לכן וגם לאחר מכן.
כיום מקובל לזהות מגמות ותנועות קלאסיציסטיות בתקופות שונות, החל מלפני הספירה ועד ימינו, לעיתים בהקשר תרבותי כללי מעבר לתחומים הצרים של האמנויות למיניהן.
בנוסף, היה גם זרם מהמאה ה-20 הנקרא מוזיקה נאו-קלאסית שהושפע רבות מהקלאסיציזם.
בתרבות המערב, המונח "מוזיקה קלאסית" מכוון למוזיקה שהתפתחה באירופה המערבית בימי הביניים ושחלק מכריע באבולוציה שלה קשור להתפתחות התיווי המוזיקלי והשימוש בו בתהליך היצירה.
השימוש בתווים הוא אחד המאפיינים הבולטים שמייחדים את המוזיקה הקלאסית בתרבות המערב בהשוואה לתרבויות מוזיקליות אחרות, (כגון מוזיקה עממית ומוזיקה קלה), אשר מועברים בצורה אוראלית, הקלטות וכדומה.
בעולם המוזיקה הקלאסית של ימינו, יצירות שהולחנו לפני מאות שנים מבוצעות ומדוברות הרבה יותר (לעיתים קרובות) מיצירות שהולחנו רק לאחרונה.
השימוש בתווים ובפרטיטורות במוזיקה הקלאסית הוא נוח ומושכל, משום שרוב העוסקים בדבר מסוגלים לקרוא תווים ומחונכים לכך.
אלתור משחק תפקיד קטן מאוד, ואפילו זניח, במוזיקה הקלאסית.
המוזיקאי המבצע את היצירה מצופה לעקוב אחר ההוראות בפרטיטורה כך שכוונותיו ורעיונותיו של מלחין היצירה יועברו.
כלומר, במוזיקה הקלאסית ניתן משקל רב הרבה יותר למלחין מאשר לנגן המבצע, כאשר לזה האחרון יש חופש ביטוי די מצומצם, או מצומצם ביחס לסוגי מוזיקה אחרים (כמו רוק או ג'אז).
עם זאת, למבצע במוזיקה הקלאסית ניתנת חירות בפרשנות או האינטרפרטציה של היצירה, בדומה לשחקן תיאטרון המדקלם טקסט כתוב אך מוסיף לו את השקפותיו ותחושותיו האישיות.
היו תקופות מסוימות במהלך ההיסטוריה שבהן האלתור היה נפוץ יותר, כמו תקופת הבארוק.
בנוסף, מלחינים מפורסמים כמו מוצרט או בטהובן נהגו לאלתר את הקדנצות בקונצ'רטו לפסנתר שאותם ביצעו בעצמם.
ישנם מוסדות אקדמיים מיוחדים שנועדו על מנת ללמד מוזיקה טכנית (לימוד נגינה בכלי נגינה או שירה ופיתוח קול), וגם מוזיקה תאורטית (תאוריית המוזיקה, הירמון, קומפוזיציה ועוד).
מוסדות מעין אלו נקראים "קונסרבטוריון" (או "אקדמיה למוזיקה" בעברית).
במוזיקה קלאסית, צורה מתייחסת למבנה המארגן של יצירה מוזיקלית.
היא מתארת את האופן שבו רעיונות מוזיקליים, כגון נושאים, מלודיות והרמוניות, מאורגנים ומפותחים לאורך זמן כדי ליצור שלם קוהרנטי ובעל משמעות.
הבנת הצורה חיונית להבנת אופן הפעולה של יצירה מוזיקלית, הן למלחין והן למאזין.
הצורה ממלאת תפקיד קריטי במוזיקה קלאסית מכמה סיבות:
ארגון ובהירות: היא מספקת מסגרת ליצירה, מאפשרת למלחין לארגן את רעיונותיו בצורה הגיונית וקוהרנטית, ולמאזין לעקוב אחר ההתפתחות המוזיקלית.
ציפייה וסיפוק: צורות מוכרות יוצרות ציפיות אצל המאזין.
התקיים של ציפיות אלה, או לעיתים קרובות גם הפרתן היצירתית, הוא מקור חשוב להנאה מוזיקלית.
התפתחות וקונפליקט: הצורה מאפשרת פיתוח של רעיונות מוזיקליים, הצגת קונפליקטים, ופתרונם.
אסתטיקה ויופי: צורות רבות נחשבות יפות ואלגנטיות בפני עצמן, ומספקות בסיס אסתטי ליצירה.
קיימות צורות רבות ומגוונות במוזיקה קלאסית, החל מצורות פשוטות יחסית ועד למבנים מורכבים.
להלן כמה מהצורות הנפוצות והחשובות ביותר:
צורה בינארית (Binary form): מבנה דו-חלקי (A-B), כאשר כל חלק חוזר בדרך כלל.
החלק השני לעיתים קרובות מגיח לחן חדש או הרחבה של החלק הראשון.
נפוצה מאוד במוזיקה מתקופת הבארוק (לדוגמה, בפסקאות בודדות של סוויטות ריקוד).
צורה טרנארית (Ternary form): מבנה תלת-חלקי (A-B-A), כאשר החלק הראשון חוזר לאחר קטע מנוגד.
צורה זו נפוצה מאוד במיוחד במינואטים וטריו, סקרצו, ופרקים איטיים.
וריאציות על נושא (Theme and variations): צורה שבה נושא מוזיקלי מוצג בתחילה, ולאחר מכן עובר סדרה של שינויים (וריאציות) תוך שמירה על יסודות מסוימים של הנושא המקורי (מלודיה, הרמוניה, קצב).
רונדו (Rondo form): צורה שבה נושא ראשי (ריפריין) חוזר מספר פעמים, ומרווח בין הופעותיו על ידי קטעים מנוגדים (אפיזודות).
נפוצה בדרך כלל כפרק סיום בקונצ'רטי וסונאטות.
צורת סונאטה (Sonata form): אחת הצורות החשובות והמורכבות ביותר, במיוחד בתקופה הקלאסית והרומנטית.
היא מבוססת בדרך כלל על שלושה חלקים עיקריים:
אקספוזיציה (Exposition): הצגת הנושאים העיקריים של היצירה, בדרך כלל נושא ראשון בסולם הטוניקה ונושא שני בסולם הדומיננטה (או סולם מקביל).
פיתוח (Development): עיבוד ופיתוח של הנושאים שהוצגו באקספוזיציה, עם שינויים הרמוניים ומלודיים.
זהו החלק הדרמטי והאינטנסיבי ביותר.
רפריזה (Recapitulation): חזרה על הנושאים מהאקספוזיציה, כאשר כעת שניהם מופיעים בדרך כלל בסולם הטוניקה, מה שיוצר תחושה של יישוב והשלמה.
לעיתים קרובות מופיעים גם קודה (Coda) בסיום ומבוא (Introduction) בתחילת הפרק.
פוגה (Fugue): צורה קונטרפונקטית מורכבת שבה נושא יחיד (סובייקט) מוצג על ידי קול אחד, ולאחר מכן מחוקה על ידי קולות נוספים בחיקוי.
הפוגה ממשיכה עם התפתחות ווריאציות על הנושא, והיא נפוצה במיוחד בתקופת הבארוק (לדוגמה, יצירותיו של באך).
קונצ'רטו (Concerto): יצירה לכלי סולו אחד או יותר בליווי תזמורת.
מבנה הקונצ'רטו הקלאסי כולל בדרך כלל שלושה פרקים: מהיר-איטי-מהיר.
סימפוניה (Symphony): יצירה תזמורתית רחבת היקף, הכוללת בדרך כלל ארבעה פרקים:
פרק ראשון: מהיר, לרוב בצורת סונאטה.
פרק שני: איטי, לירי, לעיתים קרובות בצורת סונאטה, צורת A-B-A, או וריאציות.
פרק שלישי: מינואט וטריו (בתקופה הקלאסית) או סקרצו (בתקופה הרומנטית), מהיר יחסית, בעל אופי ריקודי.
פרק רביעי: מהיר, לרוב בצורת סונאטה או רונדו.
מושג הצורה התפתח והשתנה לאורך ההיסטוריה של המוזיקה הקלאסית:
ימי הביניים והרנסאנס: צורות היו פחות מוגדרות ונוקשות, והתבססו לרוב על מבנה טקסטואלי (במוזיקה ווקאלית) או ריקודי (במוזיקה אינסטרומנטלית).
תקופת הבארוק (בערך 1600-1750): צורות כמו הפוגה, הצורה הבינארית וצורת הקונצ'רטו גרוסו התגבשו.
הדגש היה על רצף וזרימה.
התקופה הקלאסית (בערך 1750-1820): זוהי "תור הזהב" של הצורה במוזיקה.
צורת הסונאטה, הרונדו, והצורות הטרנאריות הפכו לסטנדרטיות ופותחו לרמות מורכבות ושלמות גבוהות על ידי מלחינים כמו היידן, מוצרט ובטהובן.
התקופה הרומנטית (בערך 1820-1910): מלחינים רומנטיים המשיכו להשתמש בצורות קלאסיות, אך לעיתים קרובות הרחיבו אותן, שינו אותן, והרשו לעצמם יותר גמישות וסובייקטיביות.
צורות חדשות כמו פואמה סימפונית (שאינה מוגבלת למבנה מסוים) החלו להופיע.
המאה ה-20 והלאה: במאה ה-20, מלחינים רבים החלו להתנסות עם צורות חדשות, לפרוץ את המוסכמות המסורתיות, ואף ליצור יצירות ללא מבנה צורני מוגדר מראש.
עם זאת, יסודות של צורות קלאסיות עדיין מהווים בסיס לרבות מהיצירות המודרניות.
הצורה היא עמוד השדרה של המוזיקה הקלאסית.
היא מספקת את הארגון, הבהירות וההתפתחות הדרושים כדי להפוך רעיונות מוזיקליים ליצירות אמנות שלמות ומשמעותיות.
הבנתה מעשירה את חווית ההאזנה ומאפשרת הערכה עמוקה יותר של יצירתו של המלחין.
תזמור (Orchestration) במוזיקה קלאסית הוא אמנות בחירת הכלים המוזיקליים, שילובם והקצאת תפקידים שונים לכלים השונים בתוך יצירה תזמורתית.
הוא כולל את ההחלטה אילו כלים ינגנו איזה קו מלודי, אילו הרמוניות ילוו, ואילו מרקמים (טקסטורות) וצבעים (טימבר) ייצרו כדי להשיג את האפקט המוזיקלי הרצוי.
מעבר לכתיבה תווים עבור כלים שונים, תזמור יעיל דורש הבנה עמוקה של יכולותיו הייחודיות של כל כלי, טווח הצלילים שלו, איכויות הטימבר שלו (כגון חם, בהיר, כהה, נוקב), וכיצד הוא משתלב עם כלים אחרים.
התזמור התפתח משמעותית לאורך ההיסטוריה של המוזיקה הקלאסית:
תקופת הבארוק (בערך 1600–1750): בתקופה זו, ההרכבים לא היו סטנדרטיים וקבועים כמו בתקופות מאוחרות יותר.
בסיס הקונטינואו (Continuo), שהורכב לרוב מצ'מבלו או אורגן וכלי בס (כמו צ'לו או ויולונה), סיפק את הבסיס ההרמוני.
הכלים האחרים, כמו כלי קשת, חלילים, אבובים וחצוצרות, שימשו לעיתים קרובות להכפלת קווים קוליים או ליצירת קונטרסט.
המלחין לא תמיד ציין במדויק אילו כלים ינגנו כל קו, ולעיתים קרובות נתנו מרחב לנגנים לבחור כלים זמינים.
עם זאת, מלחינים כמו יוהאן סבסטיאן באך וגאורג פרידריך הנדל כבר הציגו הבנה עמוקה של שילובי כלים וצבעים, במיוחד ביצירות כמו "הקונצ'רטי הברנדנבורגיים" של באך.
התקופה הקלאסית (בערך 1750–1820): בתקופה זו חלה סטנדרטיזציה משמעותית של התזמורת הקלאסית.
תזמורות כללו לרוב כלי קשת, צמד חלילים, צמד אבובים, צמד בסונים, צמד קרנות, ולעיתים גם צמד חצוצרות וטימפני.
מלחינים כמו יוזף היידן, וולפגנג אמדאוס מוצרט ולודוויג ואן בטהובן ניצלו את האפשרויות החדשות הללו.
הם החלו להבליט את קבוצות הכלים השונות (לדוגמה, "שיחות" בין כלי נשיפה לכלי קשת) ולחקור את הצבעים הייחודיים של כל כלי.
בטהובן, במיוחד, הרחיב את היקף התזמורת והשתמש בכלים חדשים (כמו טרומבון בסימפוניה החמישית) ובשילובים נועזים יותר.
התקופה הרומנטית (בערך 1820–1910): זוהי "תור הזהב" של התזמור.
התזמורת גדלה באופן דרמטי, ונוספו לה כלים חדשים רבים (כמו קלרינט בס, קונטרה-בסון, טובה, נבל וכלי הקשה מגוונים).
מלחינים רומנטיים, כמו הקטור ברליוז (שכתב ספר על תזמור שהפך לקלאסיקה), ריכרד וגנר, גוסטב מאהלר וריכרד שטראוס, השתמשו בתזמור כדי להעצים רגשות, ליצור אטמוספירות דרמטיות, ולחקור מגוון עצום של צבעים ומרקמים.
הם ניצלו את היכולות הטכניות המשופרות של הכלים והנגנים, ויצרו קטעים וירטואוזיים עבור כלי נשיפה ופליז.
המאה ה-20 והלאה: במאה ה-20, מלחינים המשיכו לפרוץ את גבולות התזמור.
מלחינים כמו איגור סטרווינסקי, מוריס ראוול וקלוד דביסי השתמשו בתזמור בצורה חדשנית כדי ליצור צלילים ייחודיים ומרקמים אקזוטיים.
התפתחות הטכנולוגיה המוזיקלית (כמו כלים אלקטרוניים וסינתיסייזרים) הרחיבה עוד יותר את פלטת הצלילים הזמינה למלחינים, והביאה לתזמור משולב של כלים אקוסטיים ואלקטרוניים.
טכניקות נגינה לא קונבנציונליות (extended techniques) הפכו גם הן לחלק מהלקסיקון התזמורי.
שקיפות ואיזון: תזמור יעיל מבטיח שכל קול או קו מלודי יהיה נשמע בבירור, ושהאיזון בין הכלים יהיה מתאים.
אין כלי ש"בולע" את האחרים, אלא אם כן זו כוונת המלחין.
צבע וגוון (Timbre): הבחירה המודעת של כלים ליצירת צבעים מוזיקליים ספציפיים.
לדוגמה, חליל יכול להישמע בהיר ואוורירי, בעוד טרומבון יכול להישמע כבד וחגיגי.
שילובים של כלים יוצרים צבעים חדשים (לדוגמה, חליל ואבוב המנגנים יחד יוצרים צליל עשיר יותר מצליל של כל אחד מהם בנפרד).
מרקם (Texture): האופן שבו הקווים המלודיים וההרמוניים משולבים.
תזמור יכול ליצור מרקמים דלילים (כמו סולו כלי בודד), צפופים (כמו אקורד מלא לכל התזמורת), הומופוניים (מלודיה בליווי אקורדים) או פוליפוניים (ריבוי קווים עצמאיים).
טווח (Range): הבנה של הטווחים האפשריים של כל כלי והשימוש בהם בצורה מיטבית.
אזורים שונים בטווח של כלי נגינה (לדוגמה, נמוך, בינוני, גבוה) יכולים להניב איכויות צליל שונות.
דגש ופוקוס: תזמור יכול להדגיש קווים מלודיים מסוימים, להבליט מעברים הרמוניים, או למקד את תשומת הלב באזורים ספציפיים ביצירה.
דינמיקה: תזמור קשור באופן הדוק לדינמיקה.
מלחין יכול להשתמש בקבוצות כלים שונות כדי להשיג עוצמות צליל שונות (מ-pianissimo ל-fortissimo), או לבנות מתח באמצעות הוספה הדרגתית של כלים.
בטהובן, הסימפוניה החמישית: השימוש בנושא הגורל המפורסם, המושמע בתחילה על ידי כלי קשת, ולאחר מכן עובר בין קבוצות כלים שונות, תוך בניית מתח דרמטי.
ברליוז, "הסימפוניה הפנטסטית": יצירה פורצת דרך בתזמור, המשתמשת במגוון עצום של כלים (כולל ארבעה טימפני, שתי נבלים, ועוד) ליצירת אפקטים דרמטיים וצליליים חדשניים.
רימסקי-קורסקוב, "שחרזאדה": מציגה שליטה וירטואוזית בתזמור, במיוחד ביכולת ליצור צבעים עשירים ואקזוטיים המעוררים דימויים של המזרח.
סולו הכינור בפרק הראשון הוא דוגמה מצוינת.
ראוול, "בולרו": יצירה שכל כולה היא הפגנת כוח של תזמור.
נושא יחידני החוזר על עצמו פעמים רבות, כאשר בכל פעם הוא מתוזמר באופן שונה, תוך בניית שיא דרמטי הולך וגובר באמצעות הוספת כלים והגברת דינמיקה.
תזמור הוא תחום בפני עצמו במוזיקה.
מלחינים רבים מתזמרים את יצירותיהם בעצמם, אך ישנם גם מתזמרים (orchestrators) מקצועיים, שתפקידם לקחת יצירה שנכתבה (לדוגמה, לפסנתר או להרכב קטן) ולתזמר אותה עבור תזמורת גדולה יותר, לסרט קולנוע, מחזמר, או כל הרכב אחר.
תפקיד המתזמר דורש לא רק ידע עמוק בכלים, אלא גם הבנה של כוונת המלחין המקורית ויכולת לתרגם אותה למונחים תזמורתיים.
מוזיקה קלאסית המבוצעת כיום מיועדת לרוב לעמוד בפני עצמה.
בניגוד לסוגי מוזיקה אחרים, אשר לעיתים מיועדים לשמש כרקע, או כמוזיקה לריקודים או לפעמים מוזיקה לסרטים.
יצירות קלאסיות מבוצעות בדרך כלל באולמות המיועדים לכך, והקהל מצופה להישאר שקט ובמקומו לאורך כל היצירה, על מנת שכל אחד יוכל להתרשם ולקבל את כל המידע שמועבר ביצירה, שהרי יצירות קלאסיות הן, לעיתים קרובות, מורכבות או עמוסות באופן כתיבתן ובמסר הרגשי שלהן.
המבצעים את היצירות לבושים בדרך כלל בלבוש רשמי ומכובד, מנהג שמתפרש כנתינת כבוד למוזיקה, או אולי פשוט מנהג כתוצאה מהמורשת הוותיקה והעשירה של המוזיקה הקלאסית.
בדרך כלל, אין (או לא אמורה להיות) אינטראקציה בין המבצעים את היצירה לבין הקהל, מלבד המוזיקה עצמה.
התיווי, הדרך הפשוטה ביותר לתעד מוזיקה, הומצא רק לקראת סוף ימי הביניים על ידי הכנסייה הקתולית באירופה אשר גילתה כי המוזיקה יוצרת קשר עז בין התפילה למתפלל.
עד אז לא הייתה כל דרך לתעד מוזיקה.
בכל אופן, מוזיקה הייתה קיימת כמעט משחר ימי האדם, בתרבויות שונות במקביל.
חקר ההיסטוריה של המוזיקה הוא תת-תחום של המוזיקולוגיה, הקרוי תולדות המוזיקה.
יצירות מוזיקליות מועברות ומובנות באופן הטוב ביותר כאשר הן נמצאות בקונטקסט המתאים ובמקום המתאים להן בהיסטוריה של המוזיקה.
מוזיקת ימי הביניים – באופן כללי מוזיקה שהולחנה לפני שנת 1450, הסגנון הבולט ביותר בתקופה זו הוא הזימרה הגרגוריאנית.
מוזיקת רנסאנס – 1450–1600, מוזיקת הרנסאנס מאופיינת בשימוש ביותר כלים ובקווים מלודיים מרובים יותר.
מוזיקת בארוק – 1600–1750, בתקופת הבארוק המוזיקה הייתה מאופיינת בשימוש בקונטרפונקט, כמו כן גדל השימוש בכלי מקלדת ובתזמורות.
מוזיקה בתקופה הקלאסית – 1750–1820, תקופה קצרה אך חשובה ודומיננטית.
מוזיקה רומנטית – 1820–1920, תקופה המאופיינת בזניחת המבנים ה"קלאסיים", לטובת ביטוי אישי עז של המלחין.
מוזיקה מודרנית – מונח המשמש לתיאור זרמים מסוימים במוזיקה של המאה ה-20, וגם למוזיקה הקלאסית של ימינו.
השנים שמצוינות למעלה הן כלליות ואינן מדויקות משתי סיבות: הראשונה, חלק מן הסגנונות היו פעילים במקביל.
השנייה, קשה לקבוע מתי דועך לחלוטין סגנון אחד ונעשה פופולרי סגנון אחר.
מוזיקת ימי הביניים מתייחסת למוזיקה שהייתה נהוגה באירופה שנחשבה לעולם המערבי בימי הביניים – התקופה שבין נפילת האימפריה הרומית ועד לתקופת הרנסאנס.
רוב המוזיקה עסקה בתכנים דתיים בעיקר מוזיקה גרגוריאנית שהייתה נהוגה בכלי אחד והלכה והתפתחה לשילוב כלים רבים החל מהמאה ה-12.
מרבית מחברי המנגינות באותה תקופה היו נזירים.
המילים של אותן מנגינות הסתמכו על הברית החדשה והברית הישנה.
חלק מהמנגינות נכנסו לתוך התפילות הנהוגות עד היום.
חלק מהמחברים של המוזיקה היו חילוניים – ונקראו טרובדורים.
אלה היו משוררים וזמרים שמקורם מצרפת בחבל פרובאנס בתחילת המאה ה-11. לרוב אף הטרובדורים חברו ושרו את שיריהם בעצמם על כלי הנגינה שבחרו לנגן.
מקובל לומר כי מוזיקת הרנסאנס נתחמת בין השנים 1450–1600, לאחר תקופת ימי הביניים ולפני תקופת הבארוק.
יש המקדימים את תחילתה לסוף המאה ה-14 ויש המאחרים עד לשנת 1470. מוזיקת הרנסאנס נחשבת לתור הזהב של המוזיקה הווקאלית (המוזיקה המושרת, בשונה מן המוזיקה האינסטרומנטלית – המנוגנת).
בתקופה זו פרחו שלושה ז'אנרים ווקאליים עיקריים: מדריגל, מוטט ומיסה (שכבר הייתה קיימת מתקופת ימי הביניים).
בנוסף לכך, המוזיקה קיבלה בהדרגה מרקם פוליפוני, שהחליף את המרקם המונופוני ששלט במוזיקה של ימי הביניים, דהיינו, במקום קו אחד בביצוע קול יחיד, מורכבת המוזיקה ממספר קווים זהים בחשיבותם, המושמעים במקביל, דבר אשר מוסיף "צבע" למוזיקה.
הפוליפוניה של הרנסאנס היא הבסיס למוזיקה הפוליפונית המתוחכמת של הבארוק.
מוזיקת בארוק היא מוזיקה קלאסית שנכתבה בתקופת הבארוק במאה ה-17 ובמחצית הראשונה של המאה ה-18. על ציר הזמן של המוזיקה הקלאסית המערבית תקופת הבארוק נמצאת אחרי מוזיקת תקופת הרנסאנס ולפני התקופה הקלאסית.
ליצירות שנכתבו בתקופת הבארוק מקום מכובד בהיסטוריה של המוזיקה הקלאסית, והן מבוצעות עד היום.
תחת השם "בארוק" נכללים סגנונות רבים של מוזיקה, שמקורם מאזורים רבים באירופה ושנכתבו במהלך תקופה של כ-150 שנה.
החלת המונח בארוק על מוזיקה החלה רק בתחילת המאה העשרים, ועד שנות השישים הייתה מחלוקת בעניין הכללתם של סגנונות מגוונים כשל באך, דומניקו סקרלטי ויאקופו פרי, אך כיום המונח התקבל ונכנס לשימוש נרחב.
תקופת הבארוק מחולקת לשלוש תת-תקופות: הבארוק המוקדם, הבארוק התיכון והבארוק המאוחר.
רוב היצירות הנחשבות כיום כ"בארוקיות" נכתבו בתקופת הבארוק המאוחר.
התקופה הקלאסית במוזיקה המערבית השתרעה במחצית השנייה של המאה ה-18 עד שנות ה-20 של המאה ה-19. על אף שבמונח "מוזיקה קלאסית" משתמשים רוב הזמן כדי לתאר את כל המוזיקה המשתייכת למסורת זו, לעיתים משמעותו מוזיקה שנכתבה בתקופה הקלאסית.
מוזיקה קלאסית מוקדמת נקראת לעיתים מוזיקת רוקוקו.
בין מלחיני התקופה הקלאסית ניתן למצוא את מוציו קלמנטי, וקרל פיליפ עמנואל באך, אך המפורסמים ביותר ביניהם הם פרנץ יוזף היידן, וולפגנג אמדאוס מוצרט ולודוויג ואן בטהובן, כשהאחרון הלחין במעבר בין התקופה הקלאסית לתקופה הרומנטית.
בתחום המוזיקה, התקופה הרומנטית מתייחסת למוזיקה שנכתבה לאורך כל המאה ה-19 ועד למלחמת העולם הראשונה.
ובאה לאחר זו הקלאסית (אין לבלבל את שתי אלה עם התקופות זהות השם באמנויות האחרות) בהתאם ל"מטוטלת הסגנונות של התקופות" מבחינת הנטייה לאתוס או לפאתוס (רנסאנס – א', בארוק – פ', קלאסיקה – א', רומנטיקה – פ').
הסגנון הקלאסי היה במידת מה מחושב מדי בשאיפותיו לשלמות צורנית, הרמונית וכיוצא בזה.
למעשה, המוזיקה בתקופה הקלאסית הייתה כפופה למסגרות באופן מחמיר, וזאת על מנת לשרת את האידיאל ההדוניסטי של המוזיקה באותן שנים – מוזיקה שתהיה נעימה לאוזן, לא מסובכת, ללא קושי בהאזנה וללא תכנים רגשיים עזים.
המלחין בתקופה הרומנטית שאף לפרוץ את כבלי הקונוונציות והאידיאלים הישנים, כפי הנראה עקב השפעה רבה של המהפכה הצרפתית.
הרומנטיקנים שאפו להגמיש את הצורה לטובת הרגש.
מוזיקה בתקופה המודרנית היא מוזיקה שחוברה מהמאה ה-20 ואילך.
הערך עוסק בעיקר במוזיקה קונצרטית מערבית, אך בוחן גם את ההשפעות ההדדיות בינה לבין סוגות אחרות, כמו ג'אז, רוק ופופ לסוגיהם מצד אחד ובין תרבויות המזרח ומוזיקה עממית, מצד שני.
לאורך ההיסטוריה בעיקר בקרב שכבות משכילות, במעמד חברתי-כלכלי גבוה, הורים רבים דאגו לכך שילדיהם יחשפו למוזיקה הקלאסית ויתעסקו בה מגיל צעיר, שהרי בסיס מוקדם למוזיקה מאפשר התקדמות והתמקצעות קלה יותר בגיל מאוחר יותר.
ישנם כלים, כמו כינור למשל, שכמעט בלתי אפשרי להגיע לרמה גבוהה בהם אם לא מתחילים לנגן בגיל מוקדם.
ההתעסקות במוזיקה מספקת גם מסגרת חברתית ומלבד זה, רבים טוענים כי השכלה מסוימת במוזיקה בכלל ובמוזיקה קלאסית בפרט היא מרכיב חשוב בידע הכללי.
בנוסף, ישנם חוקרים הטוענים (אם כי טענה זו אינה מוכחת ואין להסתמך עליה) ששמיעת מוזיקה קלאסית בגיל צעיר ואפילו לפני הלידה מפתחת את החשיבה ואת המוח.
על פי וינר (1982), המאזין למוזיקה קלאסית עסוק ללא הרף בארגון ובפתרון בעיות, אפילו אם אינו מודע לכך.
ארגון הגירויים האקוסטיים המגיעים אליו ויצירת מבנה שייתן להם משמעות הם אלה שהופכים עבור המאזין את רצף הצלילים ליצירת אמנות (מתוך ברנד 1997).
אחת הדוגמאות הבולטות ביותר להשפעה של המוזיקה הקלאסית על החינוך (עוד מגיל הינקות) הוא אפקט מוצרט.
אפקט מוצרט הוא כינוי שניתן לתוצאותיו השנויות במחלוקת של מחקר, המעיד שהאזנה לסוגים מסוימים של מוזיקה מורכבת עשויה לגרום לשיפור קצר מועד (חמש עשרה דקות) בביצוע של משימות קוגניטיביות הידועות כ"חשיבה מרחבית-טמפורלית" (Spatial-temporal reasoning).
גרסאות עממיות של התאוריה הטוענות ש"האזנה למוצרט הופכת אותך לחכם יותר", או שלחשיפה מוקדמת למוזיקה קלאסית בילדות יש השפעה מועילה על ההתפתחות השכלית.
כמו כן, "אפקט מוצרט" הוא סימן מסחרי רשום של חברת דון קמבל לקבוצה של הקלטות מסחריות וחומרים נלווים שעל פי טענת החברה רותמים את האפקט למטרות רבות.
למוזיקה קלאסית, על אף שמקורה אינו למטרות רווח מסחריות, יש מגוון רחב של שימושים מסחריים ותעשייתיים בעולם המודרני.
היא משמשת ככלי רב עוצמה להעברת מסרים, יצירת אווירה, מיתוג ובידור, ומוצאת את מקומה בתחומים רבים מעבר לאולמות הקונצרטים.
אחד השימושים המסחריים הבולטים ביותר של מוזיקה קלאסית הוא בפס-קול של סרטים, סדרות טלוויזיה, פרסומות וסרטי תעודה.
מלחינים קלאסיים כמו בטהובן, מוצרט, באך, ורדי, ואגנר ורחמנינוב, בין היתר, תורמים יצירותיהם לאין ספור סצנות.
הדגשת דרמה ורגש: יצירות דרמטיות יכולות להעצים רגעי שיא, בעוד יצירות ליריות תורמות לסצנות רומנטיות או עצובות.
יצירת אווירה: מוזיקה קלאסית יכולה לשמש ליצירת תחושת יוקרה, היסטוריה, אימה, או פשטות, בהתאם לסוג היצירה והקשרה.
זיהוי תרבותי או תקופתי: שימוש ביצירות קלאסיות ספציפיות יכול לשייך סצנה לתקופה מסוימת בהיסטוריה או לתרבות מסוימת.
חסכון בעלויות רישוי: לעיתים קרובות, יצירות קלאסיות ותיקות נמצאות בנחלת הכלל (public domain), מה שמפחית משמעותית את עלויות הרישוי עבור מפיקי סרטים וטלוויזיה בהשוואה למוזיקה עכשווית.
מוזיקה קלאסית נפוצה גם בעולם הפרסום והמיתוג.
חברות רבות משתמשות במנגינות קלאסיות מוכרות בפרסומות טלוויזיה, רדיו ובאינטרנט.
יוקרה ותחכום: קלאסית נתפסת כמוזיקה מתוחכמת ואלגנטית, ושימוש בה יכול להקנות למותג תדמית של איכות גבוהה, יוקרה וסמכות.
היכרות אוניברסלית: יצירות קלאסיות רבות מוכרות לקהל רחב מאוד, מה שמאפשר לפרסומת למשוך תשומת לב במהירות ולהיות נגישה.
יצירת רושם בלתי נשכח: השימוש המתוחכם במוזיקה קלאסית יכול להפוך פרסומת לבלתי נשכחת וליצור קשר רגשי עם הצרכן.
שימוש בבתי עסק ובמרחבים ציבוריים
בתי עסק רבים, ממסעדות יוקרה ובתי קפה ועד חנויות כלבו ומרכזי קניות, משמיעים מוזיקה קלאסית כרקע.
שימוש זה משרת מספר מטרות:
יצירת אווירה: מוזיקה קלאסית יכולה ליצור אווירה רגועה, אלגנטית, או אפילו יצרנית, בהתאם לקצב ולאופי היצירה.
השפעה על התנהגות צרכנים: מחקרים הראו כי מוזיקה קלאסית יכולה להשפיע על קצב הליכה בחנויות, על תפיסת המחיר, ואף על רמת הסבלנות של לקוחות.
"הרתעה" של התנהגות בלתי רצויה: בבתי עסק מסוימים או במרחבים ציבוריים (כגון תחנות רכבת מסוימות בבריטניה), מוזיקה קלאסית מושמעת בעוצמה גבוהה במכוון במטרה להרתיע התקהלויות של בני נוער או התנהגות ונדליסטית, מתוך הנחה שהיא פחות פופולרית בקרב קהלים אלה ועלולה לגרום להם לעזוב.
עם התפתחות ענף הגיימינג, גם בו מוצאת המוזיקה הקלאסית את מקומה.
משחקי וידאו רבים משלבים יצירות קלאסיות בפס-קול שלהם כדי להעשיר את חווית המשחק, ליצור אווירה היסטורית או פנטסטית, ולשדרג את המורכבות האמנותית.
בנוסף, פלטפורמות סטרימינג ואתרי הורדה מציעות אלפי הקלטות של מוזיקה קלאסית לצריכה אישית, בין אם בחינם (כשיצירות בנחלת הכלל) ובין אם בתשלום במסגרת שירותי מנוי.
מוזיקה קלאסית בתעשיית התיירות והאירועים
קונצרטים, פסטיבלים ואירועי מוזיקה קלאסית מהווים חלק משמעותי מתעשיית התיירות והתרבות.
ערים רבות ברחבי העולם מקדמות את עצמן כיעדים מובילים למוזיקה קלאסית (לדוגמה, וינה, זלצבורג), מושכות תיירים המבקשים לחוות את המוזיקה באולמות היסטוריים או במסגרת פסטיבלים יוקרתיים.
אירועים אלה מייצרים הכנסות משמעותיות מתיירות, ממכירת כרטיסים, מיתוג עירוני ופעילויות נלוות.
המוזיקה הקובנית משלבת השפעות מהמוזיקה הספרדית וכן מהמוזיקה האפריקאית.
המוזיקה, הריקודים וכלי הנגינה הקובניים בעלי היסטוריה ייחודית, מגוון אנושי הכולל ילידים, עבדים משוחררים מאפריקה ומהגרים ממדינות קולוניאליסטיות.
קובה היא מדינת אי בצפון האיים הקאריביים המהווה את מקור ההשפעה העיקרי למוזיקה הלטינית כפי שהיא מוכרת לנו כיום.
קובה שימשה בתור נמל בינלאומי לקולוניזציה של אמריקה בידי האירופאים ובנוסף, לקובה היסטוריה ידועה של סחר בעבדים.
על כן, המגוון האנושי שהכילה המדינה הביא להתפתחותה של מוזיקה עשירה המושפעת ממארג של תרבויות.
הגיוון התרבותי המאפיין את המוזיקה הקובנית בא לידי ביטוי בכלי הנגינה השונים, בריקודים המסורתיים ובשלל הסגנונות שלה: החל ממוזיקת גוואחירה (Guajira) וצ'אנגווי (Changüí) ועד סון (son), רומבה (Rumba) וצ'ה צ'ה צ'ה (Cha Cha Cha).
ניכרת במיוחד ההשפעה של המוזיקה האפריקאית והספרדית על המוזיקה הקובנית מתחילת דרכה.
בהמשך ניתן להיווכח גם בהשפעות מוזיקליות שמקורן בצרפת ובארצות הברית.
כיום המוזיקה הקובנית נחשבת לפופולרית ביותר ויש הטוענים כי היא תרמה רבות להתפתחותם של סגנונות מוזיקליים מודרניים כגון ג'אז, סלסה וטנגו.
המוזיקה הקובנית הקדומה ביותר תועדה לראשונה עם הגעתו של כריסטופר קולומבוס אל האי ב-1492. התרבות המוזיקלית של הילידים באי כללה טקסי שירה וריקוד המוניים.
מילות השירים היו בעיקר סיפורים וחדשות, והועברו בעל פה בעזרת טכניקה של "שירת מענה" (שירה בה המקהלה והסולן שרים לסירוגין).
הקצב הופק מהקשה על גזע עץ חלול, ללא שכבת עור, שנקרא 'אטמבור' (Atambor).
הקשה זו לוותה בנשיפה בקונכייה וברשרוש בדלעת ממולאת באבנים – כלי ששרד עד היום וידוע בתור 'מראקאס' (Maraca), ולמעשה הוא אחת המזכרות הבודדות מהמוזיקה של הילידים בקובה.
המפגש עם הכיבוש הספרדי הביא לקץ תרבות אינדיאנית זו, כאשר מרבית האוכלוסייה הושמדה או מתה מרעב ומחלות.
כך, במחצית השנייה של המאה ה-16, כמעט ולא נותר זכר לרבע מיליון האינדיאנים בקובה.
בין השנים 1762–1763 הובאו לקובה מאות אלפי עבדים מאפריקה, על ידי הבריטים שהשתלטו על האי.
עבדים אלו הביאו איתם מורשת מוזיקלית אפריקאית ענפה שהייתה לה השפעה עצומה על המוזיקה והתרבות הקובנית.
המוזיקה האפריקאית הייתה נדבך חשוב בדתות אפריקאיות שונות, כאשר המשותף להן הוא שימוש רב בכלי הקשה שונים, מקצבים מורכבים, פוליריתמיקה רבה, שירת מענה (בדומה לזו שהייתה קיימת בשבטים האינדיאנים) ושירת יחיד (זמר מנהיג) מול רבים (קבוצה).
כלל המאפיינים הללו נטמעו במגוון הסגנונות המוזיקליים שנולדו בקובה.
אחד הסגנונות שהתפתחו בקובה הוא ה"רומבה".
הסגנון, בעל שורשים אפריקאיים, נולד בשכונות העניות של הוואנה בירת קובה, מטנזאס (matanzas) וערים אחרות בסוף המאה ה-19. למעשה, אין ברומבה המקורית כלים הרמוניים כלל, כי אם שירה וכלי הקשה בלבד.
ברומבה נעשה שימוש רב בשירת מענה, כשקבוצת זמרים חוזרת על משפטים קבועים מול זמר יחיד שמאלתר.
התופים הבולטים הם שני תופי הקונגה (Conga) המקיימים דיאלוג קצבי ביניהם, ותוף שלישי שצלילו גבוה מהם ותפקידו לאלתר בהתאם לשירה ולריקוד.
הבסיס הקצבי של הרומבה האפרו-קובנית הוא מקצב הקלאווה (clave), המנוגן על זוג מקלות קטנים המקישים זה בזה, ומנוגנים לרוב על ידי אחד הזמרים ונקראים גם הם קלאבה.
מקצב אפריקאי זה הוא אחד המאפיינים העיקריים של המוזיקה הלטינית והאפרו-קובנית, וקיים בשינויים מסוימים בסגנונות רבים.
שאר כלי ההקשה משתלבים בצורה סבוכה זה בזה ויוצרים מרקם קצבי ייחודי ומורכב.
השפעה אפריקאית עצומה הייתה גם על מוזיקת הקרנבל הקובני, ה"קונגה דה קומפרסה" המתקיים אחת לשנה.
קבוצות גדולות של רקדנים, זמרים ונגנים צועדות בשכונות הערים ומלהיבות את ההמונים בריקוד שמח, שירה משוחררת ונגינה קצבית.
עם הכיבוש הקולוניאליסטי, ריקודי נשף אנגלים, צרפתים וספרדים הגיעו אל האי והפכו פופולריים ביותר בעיקר בקרב המעמד הלבן.
ההגירה לקובה, בעיקר בעקבות מהפכת העבדים בהאיטי בסוף המאה ה-18, שבמהלכה התקוממו העבדים במושבה סן-דומנג נגד השלטון הצרפתי וכוננו את הרפובליקה של האיטי, שהשפיעה רבות על המוזיקה הקובנית.
הכיבוש הבריטי ששלט בהוואנה לתקופה קצרה במאה ה-18, תרם גם הוא להתפתחות המוזיקה הקובנית.
ניתן לזקוף לזכות הכיבוש הבריטי את כניסת הפסנתר אל הזירה הקובנית.
נגנים שחורים ומולטים שהצטרפו לתזמורות האירופאיות הביאו ליצירת סגנונות ריקוד חדשים וב־1870 הופיע לראשונה הדאנסון (Danzon), שהפך לריקוד הלאומי של קובה.
בסוף שנות ה-30 המלחין והבסיסט קצ'או (ישראל לופז) יצר את החלק האחרון של הדאנסון - נואבו ריטמו (קצב חדש), שהכיל מהלך הרמוני חוזר, אלתורים רבים ומקצב רקיד ואנרגטי.
חלק זה הוביל בשנות ה-40 וה-50 של המאה העשרים לצמיחת הממבו והצ'ה צ'ה צ'ה.
הסון (son) הוא ככל הנראה הסגנון שמזוהה ביותר עם קובה.
הסון נולד כמוזיקת ריקודים בשלהי המאה ה-19 במזרח האי והגיע אל הוואנה ב-1910, שם המשיך להתפתח ולהשתכלל.
הסגנון משלב מבנים ומאפיינים מהמוזיקה הספרדית יחד עם כלי הקשה, מקצבים ומאפיינים נוספים מהתרבות האפריקאית.
הזמר בני מורה (Beni mora) שזכה לכינוי אל ברברו דל ריטמו, נחשב לגדול זמרי הסון של כל הזמנים והותיר מורשת מוזיקלית.
הסון, שהיה נפוץ מאוד בקובה ומחוצה לה, ספג השפעות רבות וביניהן הרומבה והממבו.
בהשפעת התזמורות הגדולות של הג'אז האמריקאי באותה תקופה, התרבו הרכבי הסון ובהדרגה נוספו אליהם כלים נוספים: תופי קונגס (Conga), טימבלס (Timables), חצוצרות, סקסופונים וטרומבונים.
הרכבים כאלה פעלו ושגשגו בניו-יורק עם נגנים קובנים, פורטו-ריקנים ואחרים.
בכך למעשה נוצר הבסיס למוזיקה שקיבלה את השם המסחרי 'סלסה' בניו יורק בשנות ה-70 של המאה העשרים.
מוזיקת הסלסה היא תערובת עשירה המשלבת סגנונות אפרו-קריביים שמקורם הוא הסון הקובני עם השפעות של פופ, ג'אז ועוד.
הסלסה הפכה לריקוד הסלוני הפופולרי והמשיכה להתפתח בכיוונים שונים בארצות הברית ואמריקה הלטינית.
בשנות ה-70 של המאה העשרים, המוזיקאים הקובניים שמו לב לכך שהקהל המקומי מתחיל לרקוד בצורה שונה וניסו להתאים את המוזיקה לצעדי הריקוד.
כך נולדה הטימבה, סגנון סלסה קובני צעיר, ייחודי וחצוף עם השפעות של רוק, דיסקו, פאנק (Funk), ראפ, ורומבה.
אחד הסגנונות הנפוצים בקובה בעת האחרונה הוא הרגאטון, שמוצאו בפנמה.
זהו שילוב של ראפ בספרדית עם מוזיקת ראגאמאפין ג'מייקנית, מקצבי היפ הופ אלקטרוניים מונוטוניים והשפעות לטיניות.
מוזיקה פופולרית מהמאה ה-16 עד המאה ה-18
המוזיקה הפופולרית הראשונה שנוגנה בקובה לאחר הכיבוש הספרדי הובאה ככל הנראה על ידי הכובשים הספרדים עצמם, וכנראה הושאלה מהמוזיקה הפופולרית הספרדית במאה ה-16. מהמאה ה-16 ועד המאה ה-18, שירי ריקודים שהפכו נפוצים בספרד היו קשורים לאמריקה ההיספאנית, או שנחשבו כמקורם באמריקה.
חלק מהשירים כגון "סארבאנדה" (Sarabande) חלקו מקצב שנקרא "המיאולה" (Hemiola).
המיאולה הוא גם קצב אופייני במסורות המוזיקליות האפריקאיות, הן מצפון היבשת והן מדרומה.
לכן, סביר מאוד ששירי הריקודים המקוריים שהביאו הספרדים לאמריקה כבר כללו אלמנטים מהתרבות האפריקאית, אלמנטים שהעבדים השחורים באי כבר הכירו היטב.
השיר הקובני העתיק "סון אמא תאודורה"(Son de la Ma Teodora), כמו גם הז'אנרים הקובניים הראשונים "פונטו" (Punto) ו"זפטאו" (Zapateo) מדגימים את המקצב בליווי שלהם, ומקשרים מאוד את הז'אנרים האלה לשירי הריקודים הספרדיים מהמאה ה-16 למאה ה-18.
בשנות ה-40 של המאה העשרים, המוזיקה הקובנית החלה להיות מזוהה עם צדדי המחאה כלפי השלטונות הקובניים.
במהלך השנים המוזיקה העבירה מסרים בעד ונגד שליטים מסוימים, והייתה הדלק שהניע מחאות גדולות.
שיר ידוע הוא שירו של גילרמו קבררה-אינפנטה (Guillermo Cabrera Infante), "טרס טריסטס טיגרס" (Tres tristes tigres), מספק חלון הצצה לחיים בהוואנה בתקופה שלפני המהפכה הקובנית.
השיר מתאר עיר גדולה בעלת מעמד ביניים המורכב מספרדים או מערביים אחרים, שחיו היטב ונטו לשכוח את הבעיות של האזור הכפרי במדינה.
יריבו של קסטרו אף אסר על השמעת השיר ברדיו הציבורי, מה שהפך אותו למזוהה עוד יותר עם הרדיו המחתרתי של המהפכה.
רב הצורות המוזיקליות האפרו-קובניות התהוו ב"קאבילדוס" (Cabildos), שהיו מועדונים חברתיים מאורגנים למען העבדים האפריקאים, כאשר קאבילדוס נפרדים מיועדים לתרבויות נפרדות.
הקאבילדוס שימרו מסורות אפריקאיות, ובמקביל דתות אפריקאיות הועברו מדור לדור ברחבי קובה, גם לאחר ביטול העבדות בשנת 1886. מקורן של קבוצות אפריקאיות אלו טמון בהיסטוריה ארוכה של עבדות שנמשכה עשרות שנים באי.
קובה הייתה המדינה האחרונה באמריקה לבטל את ייבוא העבדים ומהאחרונות לבטל את העבדות ולשחרר את העבדים.
ביטוי ניכר להשפעה אפריקאית על מוזיקה קובנית הוא מקצב ה"קלאווה" (Clave).
התבנית של קצב הקלאווה שימשה סגנונות מוזיקה אפרו-קובנית רבים.
ביניהם ניתן למנות את הרומבה, קונגה דה קומפרסה, בנו, ממבו, סלסה, ג'אז לטיני, סונגו וטימבה.
תבנית חמש הפעימות (מחולקת בקבוצות של 3+2 או 2+3 פעימות) מייצגת את הליבה המבנית של מקצבים אפרו-קובניים רבים.
מקורו של קצב הקלאווה במסורות מוזיקליות באפריקה.
קצב הקלאווה משמש גם במוזיקה הפופולרית של צפון אמריקה כמוטיב או קישוט קצבי.
בסוף המאה ה-19 קמה בסנטיאגו דה קובה ה'טרובה', תנועה מוזיקלית של אנשים ממעמד הפועלים הקובני.
ספרים, חייטים ואנשי מקצוע נוספים התקבצו יחדיו באופן בלתי רשמי בסיום ימי העבודה, כדי לבדר האחד את השני בשירה ובנגינה על כלי מיתר.
בתחילת דרכם שרו הטרובדורים, אנשי תנועת הטרובה, שירים מקוריים בעלי אופי רומנטי ומקצב איטי.
הם הסתובבו עם גיטרה לאורך כל קובה והפיצו את המוזיקה שכתבו ברחובותיה, לכן המוזיקה שיצרו נהייתה פופולרית והתפשטה במהירות.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 מוזיקת הטרובה שילבה בתוכה אלמנטים של פולק והתווספו לה תכנים פוליטיים וחברתיים בעקבות המהפכה הקובנית.
התנועה החדשנית קיבלה את השם 'נואבה טרובה' (nueva trova) וזכתה לתפוצה מהירה דרך אמצעי הרדיו, גם מחוץ לקובה.
הכלים הקובניים רבים ומגוונים, וניכרת השפעה אפריקנית ולטינית שיוצרת שילוב כלים מוזיקליים מעניין.
כלי הנגינה הקובניים מייצגים את ההשפעות השונות שניכרות במוזיקה הקובנית.
תופי הבאטה (Bata Drums) הקדושים
התופים, שמקורם בניגריה של היום, משמשים ליצירת מדיום בין המאמינים לאל בדת הסנטריה (Santería) המשלבת נצרות קתולית ודתות אפריקאיות.
תופי הבאטה, בנויים משלושה תופים בגדלים שונים הנקראים לפי סדר גודל יורד: "ליה", "לתוטלה" ו"אוקונקולו".
ליה, התוף הגדול והמרכזי הוא התוף עליו מאלתרים את המקצב המוביל, בזמן שהתופים הקטנים יותר מכתיבים את המקצב ברקע.
השימוש בתופי הבאטה והמקצב הייחודי מהווים בסיס קצבי למוזיקה הקובנית.
זוג התופים הנחשב לכלי הקובני המוכר ביותר.
התופים מהווים בסיס קצבי מקורי ואותנטי למוזיקה הקובנית.
אחד מהמקצבים המוכרים הוא 'סגנון הפטיש' (toque martillo), מקצב שכולל שמונה צלילים שונים יחד.
הגמישות בצלילים והמבנה הקל הפכו את זוג התופים לכלי המוכר ביותר.
השפעתו הפכה למרכזית במאה ה-20 וניתן לראות את ההשפעה בסגנונות מוזיקליים כמו הרוק, הפופ והג'אז.
הקלאווה, המכונה גם ה"קסילופון הקובני", בנוי משתי חתיכות עץ שיוצרות צליל ייחודי, ומקורן במספנות הוואנה מהמאה ה-16 וה-17. המקצבים המובילים של הקלאווה הפכו לצליל מסורתי במוזיקה הקובנית, והצליל הנעים של הכלי הפך אותו לכלי המועדף בידי המלחינים הקובניים.
הקלאווה הוא אחד מעמודי התווך של הסגנון המוזיקלי הקובני המוכר ביותר – הרומבה.
הפסנתר הקובני מקורו בתרבות האפריקאית הסאב-סהרית.
בגלל מבנהו הפשוט של הכלי, וכיוונו המוזיקלי הפשוט, הכלי משמש גם לנגינת מקצב וגם לנגינת מלודיה.
מקורה של הגיטרה הקובנית במאה ה-18 במזרח קובה והיא התפתחות ישירה של הגיטרה הספרדית.
ההבדל המהותי בין הטרס לגיטרה הספרדית הוא לא כמות המיתרים או המבנה, אלא סגנון הנגינה.
הנגינה בטרס כוללת תיפוף, קצב ומלודיה על שלושה מיתרים בלבד.
הפעולה נשמעת לכאורה פשוטה ביותר, אך הקואורדינציה הדרושה על מנת לנגן בשלושה רבדים אלו היא יכולת הדורשת אימון רב.
ככל התרבויות הלטיניות, הגיטרה הספרדית שהגיעה לקובה היוותה כלי מרכזי וצלילי הגיטרה הספרדית מוכרים מאוד.
אף על פי שהגיטרה הופיעה באי עוד במאה ה-16, הגיטריסט הקובני הראשון שקיבל חינוך מוזיקלי ספרדי היה חוסה מונחל (Jose Prudencio Mungel).
לאחר שחזר מספרד הוא הופיע בשנת 1893 בקונצרט גדול בהוואנה.
סון הוא סגנון מוזיקה ייחודי שהתפתח עוד במאה ה-19 בקובה.
סון הוא אחד מסגנונות המוזיקה הפופולריים ביותר בקובה ומזוהה כ"מוזיקת העם" של קובה.
הז'אנר התפתח בקרב האוכלוסייה הכפרית בקובה, ומשערים שמקורו באזור הכפרי של מחוז אוריינטה (Oriente) בצד המזרחי של האי (עם זאת, רבים מאמינים כי הסון התפתח באזורים כפריים נוספים בקובה).
בתחילת המאה ה-20 הגיע הז'אנר להוואנה והחל להתפשט באי.
בתחילה, הסון היה מזוהה עם האוכלוסייה השחורה באי וככל שהתפשט, נהיה פופולרי גם בקרב האוכלוסייה הלבנה באי.
הסון משלב מקצבים אפריקאים ולחנים ספרדיים, זאת מפני שהאוכלוסייה הכפרית הייתה מורכבת בעיקר מחוואים ספרדים ועבדים אפריקאים שברחו (ככל הנראה מסנטיאגו דה קובה).
ההשפעה הספרדית תרמה לז'אנר שירים ופזמונים שהתפתחו לצורות ודפוסי אלתור מוזיקליים ואת כלי המיתר הספרדיים.
ההשפעה האפריקאית ניכרת בעיקר בסגנון השירה (vocals) ובכלי ההקשה (Percussion).
ישנם שני כלים שמאפיינים כמעט כל וריאציה של מוזיקת סון והם גיטרת הטרס הקובנית ותופי הבונגוס, אם כי כלים אלו אינם ייחודיים לז'אנר הסון.
בנוסף לשני אלו, מוזיקת הסון מאופיינת בשימוש בכלים קלאווה (claves), מאראקאס (maracas) ומרימבולה (marimbula) שעם הזמן הוחלפה בקונטרבס.
בשלב מאוחר יותר, נוספו גם חצוצרות והובילו להתפתחות הרכבי סקסטו וספטטו (הרכבים המכילים שישה ושבעה נגנים בהתאמה).
הסון השפיע על ז'אנרים מוזיקליים רבים וידוע כאחד משורשי הסלסה שהייתה נפוצה בסצנת המוזיקה בניו-יורק בשנות השישים של המאה ה-20. השפעת הסון ניכרת גם במוזיקה הברזילאית, הארגנטינאית והמקסיקנית והיא מהווה את הבסיס למוזיקת הריקודים הלטיניים ברחבי העולם.
אחד הרכבי הסון המוכרים ביותר בעולם הוא ה"בואנה ויסטה סושיאל קלאב" (Buena Vista Social Club).
צ'אנגווי הוא גרסה מהירה יותר של הסון.
לא ברור מה מקורו, אך מקובל להאמין כי הוא והסון התפתחו במקביל.
סגנון הצ'אנגווי מאופיין בהדגשה של הפעימה הראשונה בתיבה (downbeat), ובכלי הקשה.
מקור הג'אז הוא אחד הנושאים הכי שנויים במחלוקת בקרב מוזיקאים, מבקרים ואקדמאים.
אך באסכולות רבות מקובל לחשוב כי ז'אנר הג'אז התפתח בניו-אורלינס שבארצות הברית.
ניו-אורלינס הייתה מושפעת מהתרבות הלטינית עוד במאה ה-19 בשל קרבתה לגבול וכן בגלל זרימה של מהגרים שכללה מוזיקאים רבים.
עבדים אפריקאים מסן-דומנג (היום האיטי) בסוף המאה ה-18 ברחו לקובה בעקבות מרד העבדים בהאיטי, ומאוחר יותר היגרו לניו אורלינס.
כך רבים מתושבי ניו-אורלינס, בתחילת המאה ה-19, בילו לפחות עשור מחייהם בקובה.
בניגוד למרכזי הגירה אחרים בארצות הברית באותה תקופה, ניו-אורלינס אפשרה למהגרים לשמור על השפה והתרבות שלהם.
כך, תרבות הג'אז שהתפתחה שם, הייתה צריכה לפנות לקהל יעד מגוון.
לכן, הושפע הג'אז רבות גם מהתרבות הלטינית ומהתרבות האפריקאית.
הרכבי כלי הנשיפה הושפעו במיוחד מסגנון המוזיקה הקובני ורבים מאגדות הג'אז (לואי ארמסטרונג, קינג אוליבר ועוד) החלו את דרכם בהרכבים כאלה.
ההשפעה של המוזיקה הקובנית על הג'אז ניכרת בשלושה מקצבים: ה"סינקווילו" (cinquillo), ה"טרסילו" (trecillo) וה"סון-קלאבה" (son clave).
ג'אז אפרו-קובני הוא מהצורות המוקדמות של הג'אז הלטיני ומקורו כבר בתחילת המאה ה-20. הוא משלב מקצבי תיפוף אפרו-קובנים, בעיקר מקצב ה"קלאווה", ושירים פולקלוריים עם הרמוניות ג'אז וטכניקות אלתורים.
הסגנון כולל רפרטואר מ"תזמורת צועדת" (marching bands), "תזמורת כלי נשיפה" (wind orchestras) ורפרטוארים נוספים.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה העשרים, להקות ג'אז בהוואנה כדוגמת "La Orquesta Hermanos Palau" ו-"La Orquesta Hermanos Castro" החלו להתנסות בשילוב מקצבים מקומיים.
בשנות ה-40 של המאה העשרים, הג'אז הקובני החל לצבור תאוצה ודמויות כמו Mario Buaza ו-Dizzie Gillespie היו בולטות בתקופה זו בארצות הברית יותר מאשר בקובה עצמה.
בשנות ה-70, להקות כדוגמת La Orquesta Cubana de Música Moderna הביאו את הג'אז האפרו-קובני לסצנת המוזיקה בקובה.
ג'אז אפרו-קובני וג'אז לטיני הפכו לאחת ההתפתחויות המעניינות והמגוונות ביותר של הג'אז ברחבי העולם.
מחוץ לקובה, רומבה נחשבת בראש ובראשונה לריקוד סלוני נוצץ, אך מקורותיה הם ספונטניים ומאולתרים, ומגיעים מעובדי המזח של הוואנה ומטנסאס (matanzas).
כלי הקשה כדוגמת קינטו (quinto) ותופי טומבדוראס (tumbadoras) והחלקים הווקאליים (מנהיג ומקהלה) משולבים ליצירת סגנון מוזיקלי רקיד ופופולרי.
מקובל להאמין כי מקור המילה רומבה מהפועל "rumbear", שדומה במשמעותו לביטוי "לעשות כיף" או "מסיבה".
הקצב הוא החלק החשוב ביותר ברומבה- מוזיקה המיועדת בעיקר לריקודים.
ישנם שלושה סוגים של מקצבי רומבה וריקודים המלווים אותם בהתאמה: קולומביה (columbia), גואגאנקו (guaganco) ויאמבו (yambú).
מקצב קולומביה, מנוגן בקצב של 6/8, ובריקוד מבוצע על ידי אדם אחד ומשלב צעדים אקרובטיים ומהירים מאוד.
מקצב הגואגנקו, מנוגן בקצב של 2/4, ובריקוד מבוצע על ידי אישה אחת וגבר אחד והוא הרבה יותר איטי.
הריקוד מדמה את רדיפתו של הגבר אחר האישה, ולכן בעל מטען מיני.
מקצב הג'יאמבו, המכונה "רומבה של הזקנים", מנוגן אף לאט יותר מהגואגנקו.
מקצב זה אינו פופולרי, וכיום מנוגן בעיקר על ידי הרכבים פולקלוריים.
סגנון ההאבאנרה התפתח בסוף המאה ה-19, מסגנון הקונטרה-דאנזה שהגיע מהאיטי לאחר מרד העבדים שם.
חידושו העיקרי הוא היותו קצבי, בעקבות השפעות ספרדיות ואפריקאיות.
בשנות ה-30 של המאה העשרים, שולבו סגנונות נוספים עם האבאנרה ליצירת ז'אנרים כדוגמת גוארצ'ה (Guarcha) שהיה מאוד פופולרי.
עם זאת, רק בשנת 1995 הוקלט האלבום הראשון בסגנון ההאבאנרה בקובה על ידי הזמרת והמשוררת Liuba Maria Hevia העובדה שהאלבום הנ"ל (Habaneras en el tiempo, 1995) הופץ בעיקר בברצלונה, מדגישה את העניין הדועך במוזיקה מסוג זה בקובה, במיוחד בהשוואה לפופולריות של ז'אנר ההאבאנרה בחופי הים-התיכון של ספרד.
טימבה הוא ז'אנר מוזיקלי קובני שמתבסס על מוזיקה קובנית פופולרית הכוללת פאנק אמריקאי, R&B, סלסה והשפעה חזקה של זרם הפולק האפרו-קובני.
לפני שהטימבה הפכה לז'אנר מוזיקלי, היו למילה שימושים שונים אך לא עם הגדרה אחת פורמלית.
השימוש העיקרי היה על ידי האפרו-קובנים לז'אנר הרומבה.
'טימברו' (Timbero) היה כינוי שבח למוזיקאים, והמונח 'טימבה' לרוב התייחס לאוסף תופים בהרכב פולקלור.
משנות ה-90 המונח משויך לז'אנר אמנותי קובני אינטנסיבי כסגנון מוזיקלי וכצורת ריקוד.
בשנות ה-90, המוזיקה הפופולרית מאמריקה הלטינית ובאיים הקריבים זכתה לעלייה בתשומת הלב.
יחד עם ברזיל, קובה היא ככל הנראה המדינה האמריקאית הלטינית שבמהלך המאה ה-20 גרמה להשפעה הגדולה ביותר על המוזיקה הבינלאומית.
הידיעה על חשיבות כה גדולה בעולם המערבי לא הגיעה לתפוצה המשמעותית שהייתה בספרות על מוזיקה קובנית, ובייחוד במוזיקה שנוצרה לאחר המהפכה הקובנית.
מסיבות רבות, היה קושי רב במדינות שמחוץ לקובה לתפוס את השינויים העמוקים שהתרחשו במוזיקה הקובנית בארבעים השנים האחרונות.
מומחה המוזיקה פיטר מנואל טען בסוף שנות ה-80 ש - "מאז 1959 לא הייתה שום מהפכה משמעותית בתחום מוזיקת הריקוד הקובנית" (Manuel 1987), וחזר על טענתו באמצע שנות ה-90. התפרקות ברית המועצות גרמה לשינויים בקובה ב-1995 שיצרו סביבה חברתית ומוזיקלית חדשה לגמרי.
שגשוג ענף התיירות, באופן פרטני, הוכח כמועיל למוזיקת הריקוד הקובנית, הטימבה, ועזר לקדם את הסגנון החדש והנבדל.
סגנונו המודרני של הטימבה מנוגד לתוצרים מוזיקליים ארכאיים שהוקמו לתחייה כמו ה-'Buena Vista Social Club', שבשנות ה-90 פילס את הדרך לגילוי גלובאלי מחודש של המוזיקה הקובנית המסורתית.
טימבה הוא סגנון מוזיקלי שהקובניים המאזינים לו ורוקדים לצליליו אינם חיים באזורי המגורים הנוחים של הוואנה, אלא בחשכה, בחדרים מבודדים במרכז העיר, מרחוקים מרצועות חוף.
לפי וינצנזיו פרנה, מחבר הספר "טימבה: קול המשבר הקובני" טימבה צריכה להישמע בגלל השפעותיה המוזיקליות, הפוליטיות, התרבותיות והחברתיות: משמעויות הטימבה, הפופולריות שלה בקובה, מקוריות הסגנון המוזיקלי, מיומנותם של המוזיקאים בתחום, יחס הטימבה עם המסורות המקומיות והתרבות השחורה והדרך בה סגנון הטימבה מאיר על קונפליקטים בתוך החברה הקובנית.
לוס ואן ואן שהיא בין להקות הטיבה הפופולריות בקובה ערכה מספר הופעות בישראל.
ז'אנר ההיפ הופ גדל באופן יציב והפך פופולרי בקובה בשנות ה-80 וה-90. לאחר התפרקות ברית המועצות הכלכלה הקובנית הייתה בדעיכה, והעוני התפשט באופן נרחב וגלוי בקובה.
בשנות ה-90 מספר קובניים החלו למחות על הסיטואציה באמצעות ראפ והיפ-הופ.
בזמן המשבר הכלכלי, שפגע במיוחד בעניי המדינה ובאוכלוסייה האפריקאית, ההיפ-הופ הפך לדרך שבה האוכלוסייה האפריקאית התחברה לזהותם השחורה וביטאה את דרישתם לשוויון כלפי האפריקאים בקובה.
רעיון החופש והשוויון לאפריקאים לא תמיד תאם את מטרותיה של הממשלה הקובנית, שראתה ברעיון של חברה לא גזענית מימוש למהפכה הקובנית.
כשז'אנר ההיפ-הופ החל לצמוח, הממשלה הקובנית הציעה תמונה שלילית לתיאור הראפרים העולים, אך לאחר מכן קיבלה את האפשרות שהז'אנר החדש יכול להוות ביטוי אותנטי לתרבות הקובנית.
הממשלה זיהתה שההיפ-הופ מתפשט ברחבי קובה ויהיה קשה למגרו.
לאחר שהממשלה הקובנית סיפקה תמיכה פושרת, היא החלה לתמוך בסצנת ההיפ הופ והראפ הקובנית ב-2002 ביצירת חברת תקליטים תחת חסותה, מגזין היפ הופ ופסטיבל ההיפ-הופ הקובני.
מוזיקת ריקודים הייתה נפוצה בקובה מאז ומתמיד.
הריקוד הקובני מבטא שמחת חיים וחושניות ושימש כמקור לאופטימיות גם בזמנים היסטוריים קשים בקובה.
סגנונות הריקוד הפופולריים התפתחו והשתנו מאוד במהלך השנים.
ריקוד קהילתי בו מסודרים הרוקדים בשורות, ריבוע או בתבניות צורניות אחרות.
הריקוד הגיע לקובה בסוף המאה ה-18 כתוצאה מהשפעות צרפתיות ניכרות.
בריקוד הקבוצתי השתתפו לעיתים עשרות אנשים והוא שילב בתוכו גם סממנים אפריקאים בדרך כלל.
הביא להתפתחותם של ז'אנרים נוספים בריקוד הקובני כדוגמת דאנזה, דאנזון והאבנרה.
ביחד עם קונטרה-דנזה, נחשב לז'אנר הריקוד הפופולרי ביותר של תחילת ואמצע המאה ה-19 בקובה.
הריקוד התבצע בזוגות כאשר בני הזוג עומדים זה מול זו בשורות מבלי לערב הרבה מגע ביניהם.
הריקוד מאופיין בפתיחה רגועה שמאפשרת את הליכתם וסידורם של הזוגות ובהמשך מתחלף בקצב מהיר ובתנועות חזרתיות מסורתיות.
הסגנון התפתח ב-1879 ובמהרה הפך פופולרי מבין סגנונות הריקוד האחרים באותה התקופה.
הדאנזון מושפע מאוד מהסגנונות הקודמים לו ובדומה להם מכיל אלמנטים של ריקוד קבוצתי וריקוד זוגות כאחד.
ההקדמה לריקוד מאופיינת בנגינת כלי נשיפה (בדרך כלל קלרינט) שאותו מחליף כלי מיתר ב"פסאו", חלקו השני של הריקוד.
שני החלקים הראשונים של הריקוד מתנגנים בשנית ובסיומם מתנגנת מלודיה חדשה ומרעננת.
בהפסקה שבין המקטעים המלודיים הרקדנים מסתובבים ברחבה ובוחרים בני זוג לריקוד.
את ההפסקה שבין ההקדמה ל"פסאו" מנצלים הרקדנים כדי לפטפט ולפלרטט האחד עם השנייה.
פותח בשנות ה-30 של המאה ה-20 בהשראת הדאנזון והסון.
פירוש השם ממבו בשפה המדוברת בקונגו הוא "שיח עם האלים", ושמו מייצג את חופש התנועה ומורכבות הצעדים האופיינית לריקוד.
בז'אנר זה לא נקבעה חוקיות של תנועות והוא דרש זריזות ומיומנות, על כן היה קשה מאוד ללימוד.
הממבו תואר על ידי מעריציו כריקוד שבו התנועה היא חלק בלתי נפרד מהמלודיה.
פותח בשנת 1953 בהשראת הדאנזון והממבו.
ריקוד הצ'ה צ'ה צ'ה מאופיין במקצב ארבעה-רבעים ובכעשרה צעדי בסיס שונים כאשר כל צעד נקרא "Chasse".
שמו נובע משלושת הצעדים ממנו הוא מורכב.
בצעדים אלו הרגליים נשארות קרובות ככל האפשר לקרקע כך שנראה שהן מחליקות עליה.
כמו כן, ישנם ארבעה סוגים שונים של תנועות אגן אותם מבצעים תוך כדי הריקוד.
הריקוד רווי באלמנטים של חיזור בין הגבר לאישה ונחשב חושני ונועז, בעיקר בהשוואה לסגנונות הריקוד שהיו מקובלים בתקופה בה הוא פרץ.
הסגנון משלב בתוכו מוזיקה אפריקאית וקובנית מסורתית עם השפעות דרום אמריקאיות אשר הועברו דרך קובה ופוארטו-ריקו לניו-יורק בשנות ה-60. תפוצתו הגדולה התרחשה בניו יורק בזכות שילוב הסגנונות שהכיל (כמו ממבו, צ'ה צ'ה צ'ה וריקודי סווינג) שגרמו להתאמתו לטעם של הקהל המערבי.
הסגנון הוא של ריקוד עגול, ללא תנועות קוויות וללא מגבלות ואופייני בתנועות אגן רבות.
זוג רקדני הסלסה מתחלק למוביל ומובל, כאשר המוביל משתמש בתנועות ידיים ובמגע כדי למשוך ולהרחיק ממנו את המובל לסירוגין.
זוג הרקדנים נע במהלכים רבים שכוללים סיבובים, החלפות בני זוג ותנועות נוספות שמשוות לריקוד אופי מיני מובהק.
סגנון הסון נשאר עמוד-תווך עבור רוב התבניות הפופולריות של המוזיקה הקובנית המודרנית, ומיוצג דרך קבוצות מוזיקליות כמו "Septeto Nacional", "Orquesta Aragon", " Orquesta Ritmo Oriental" ו-"Orquesta Original de Manzanillo".
ההרכב המוזיקלי "Sierra" Maestra" ידוע כבולט בתחיית הסון המסורתי בשנות ה-80. התנועה המוזיקלית 'Nueva trova' שנוסדה לאחר המהפכה הקובנית בשנות ה-60, הייתה לגורם משפיע על המוזיקה הקובנית המודרנית.
עם זאת, התכנים הפוליטיים הגלויים של שנות ה-60 לא קיבלו מקום.
בתקופה זו, הלהקה "Irakere" צירפה את המוזיקה הקובנית המסורתית עם סגנון הג'אז, והרכבים כמו "NG La Banda", "Orishas" ו-"Son 14" המשיכו להוסיף אלמנטים מוזיקליים לסון, בייחוד היפ-הופ ופאנק (Funk).
כיום, המוזיקה הקובנית הפופולרית משתנה בהשפעת הראגטון, מוזיקה קצבית לריקודים שהתפתחה בעקבות השפעת ההיפ-הופ במדינות לטיניות כמו פוארטו ריקו.
בואנה ויסטה סושיאל קלאב (אלבום)
'בואנה ויסטה סושיאל קלאב' הוא אלבום משנת 1997 של הלהקה בעלת אותו שם, שהופק על ידי חואן דה-מרקוס גונזלס והגיטריסט האמריקאי ריי קודר.
האלבום זכה בפרס גראמי בשנת 1998 והפך לאחד מאלבומי המוזיקה הנמכרים בעולם בכל הזמנים.
זהו גם שמו של הסרט הדוקומנטרי שהופק בשנת 1999, בו רואיינו המוזיקאים בקובה וצולמו במהלך סבב הופעותיהם בארצות הברית ובאירופה.
סליה קרוז הייתה זמרת קובנית-אמריקאית מפורסמת, ידועה כאחת מזמרות הסלסה הגדולות של כל הזמנים, כש-23 מאלבומיה הגיעו למעמד של אלבום זהב.
קרוז נולדה בהוואנה ב-1925. בשנת 1940 זכתה קרוז בתחרות השיר "La hora del té" (זמן תה), שגרמה לה להתמקד בקריירה מוזיקלית.
הקריירה המוזיקלית שלה נסקה ב-1950 כשהיא החלה לשיר עם התזמורת הקובנית "Sonora Matancera".
קרוז ולהקתה התפרסמו ברחבי קובה ובצפון אמריקה.
לאחר המהפכה הקובנית קרוז עזבה את קובה והפכה אזרחית ארצות הברית.
פידל קסטרו שזעם על עזיבתה של קרוז, אסר עליה לחזור לקובה.
קרוז המשיכה להקליט אלבומים בשנות ה-70 וה-80. קרוז זכתה בפרסי גראמי ובפרסי גראמי לטינים.
היא גם הופיעה במספר סרטים וזכתה במדליה הלאומית לאמנות.
בשנת 2003 מתה סליה קרוז בגיל 77 עקב סרטן המוח.
קרוז זכורה כאחת מהמוזיקאים הלטינים הפופולריים והאהובים ביותר במאה ה-20.
בני מורה (הידוע בכינוי אל ברברו דל ריטמו) הוא הזמר הגדול ביותר שהמוזיקה הפופולרית הקובנית יצרה.
כמעט חצי מאה מאז מותו ועדיין לא נמצא זמר קובני שימלא את מקומו.
ייחודו של מורה היה בחיבור בין שני זרמים של השירה הקובנית- ז'אנר הסון ומוזיקת הגוואחירה (guajiro) המתבססת על שירה טרובודרית והמסורת הספרדית שהתפתחה באזורים החקלאים של קובה.
איברהים פרר היה זמר מפורסם בקובה.
הופיע עם להקות רבות וביניהם חבר בלהקבה הקובנית "בואנה ויסטה סושיאל קלאב".
ב-1944 פרר זכה בגראמי, אך ממשלת ארצות הברית סירבה לבקשתו להיכנס למדינה כדי לקבל את הפרס.
אקס-אלפונסו (הידוע בשם Equis alfonso) זמר ופזמונאי קובני המשלב ג'אז, היפ הופ ופאנק עם מקצבי ממבו ובולרו מסורתיים.
אלבום הבכורה שלו "Real World" יצא בשנת 2000.
קמילה קביו היא זמרת פופ ו-R&B עם השפעה לטינית, שהתפרסמה בזכות להקת הבנות "Fifth Harmony" בה הייתה חברה.