tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סיבוכים כוללים פקקת ורידים עמוקה, תסנין ריאתי, שטפי דם והתקשויות לאורך הוורידים שהוצאו.
הפעלה מוקדמת של הרגל לאחר הניתוח, לבישת גרב אלסטי והימנעות מפעילות פיזית מוגזמת חשובים למניעת סיבוכים אלו.
רוב התופעות אינן מצריכות טיפול מיוחד וחולפות מעצמן תוך חודש עד ארבעה חודשים, אולם ייתכנו נפיחות וכאבים במשך מספר שבועות או חודשים לאחר הניתוח.
קשירת הדליות דרך חתכים זעירים בעור (Vein ligation)
טיפול בעזרת לייזר מתבצע בהרדמה מקומית.
מתבצע חתך קטן מעל הוריד המורחב, ודרכו מוכנס סיב לייזר המועבר לאורך כל הוריד.
האנרגיה התרמית של הלייזר גורמת לסגירת הוריד לאורכו.
כל הפרוצדורה נמשכת כשעה, ולאחריה ניתן לחזור לפעילות שגרתית.
לאחר הפעולה חשוב ללבוש גרב אלסטי ולהיות בתנועה.
הטיפול בלייזר הוכח להיות יעיל יותר לטווח הקצר, ויעיל לפחות כמו הטיפולים הניתוחיים המקובלים הנ"ל.
קיימים סוגים שונים של מכשירי לייזר, הנבדלים בעיקר באורך הקרן.
מכשיר הלייזר המועדף לניתוחים מסוג זה הוא המכשיר המייצר קרן שמשפיעה אך ורק על דופן הווריד ולא גורם לחימום ויצירת קרישי דם בתוך הווריד.
למרות עלותו הגבוהה של טיפול זה, סיבוכים כגון פקקת ורידית עמוקה, שטפי דם, פגיעה עצבית וזיהומים שלאחר ניתוח נצפו פחות לאחר ניתוח בעזרת לייזר לעומת פרוצדורות פולשניות אחרות.
תופעות הלוואי האפשריות הן כוויות עור או דלקת לאורך הוריד, אך הן מופיעות בשכיחות נמוכה.
רוב סוגי הדליות לא מאיימים בהתקדמות, אבל סוגי דליות חמורה יכולים להוביל לסיבוכים קולוסליים, בגלל מחזוריות הדם הירודה בגף המושפע.
מכאוב, התקצפות, קושי בהליכה וקושי בעמידה ממושכת הפוגעים בפעילות הכללית
תנאי עור / דרמטיטיס שמסוגל להתרגל לאיבוד עור
התפתחות של סרקומה או קרצינומה באולקוסים ורידיים משתרעים.
יותר מ-100 מקרים דווחו אודות המרה לגדילת סרטן, היחס מ-0.4% ל-1%.
דלילה הוא טיל שיוט מונחה אוויר-קרקע וקרקע-קרקע לטווח בינוני מתוצרת התעשייה הצבאית.
הטיל פותח תחת מעטה סודיות החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 והוצג באמצע שנות ה-80 תוך הטעיה מכוונת ככלי טיס בלתי מאויש (כטב"ם) ליצירת מטרת דמה למערכות נגד מטוסים (נ"מ).
כיום (2009) מציגה אותו התעשייה הצבאית כטיל תגובה מהירה אלקטרו-אופטי לטווח רחוק להשמדת מטרות איכות ניידות, כגון טילי נ"מ ומערכות נ"מ אחרות.
במהלך מלחמת יום הכיפורים ומלחמת ההתשה שקדמה לה, נפגעו קשות מטוסי חיל האוויר הישראלי ממערכות נ"מ.
אחד הפתרונות לבעיה שנבחן על ידי חיל האוויר היה שימוש במטרות דמה, שהן למעשה כלי טיס בלתי מאוישים (כטב"מים) שימשכו אליהם את אש מערכות הנ"מ והקשב שלהן ויאפשרו למטוסי תקיפה גישה בטוחה יחסית להשמדתן, בדומה ל-BQM-74 צ'אקר האמריקאי (כטב"ם המשמש כמטרה אווירית, בעיקר לצורכי אימון).
בשנת 1978 החל החיל בפרויקט "רם לבב" לפיתוח טיל שיוט לשיגור מהקרקע, בעל מאפיינים המחקים מטוס קרב.
אנשי הפרויקט שיגרו בהצלחה מספר אבות-טיפוס, אלא שעלות הפרויקט ובחירה בגישה של ירי-מנגד שישמיד את מערכות הנ"מ על פני תקיפה ישירה תחת מעטה של סביבה רוויה במטרות דמה, גרמו לחיל האוויר להעביר את הפרויקט לידי אחת התעשיות הביטחוניות.
התעשייה הצבאית קיבלה על עצמה את המשך פיתוח הטיל.
הקונספט של פיתוח מטרת דמה המחקה מטוס קרב נזנח, ובמקומו הוחל בפיתוח טיל שיוט מונחה משוגר-מנגד מהאוויר, ארוך טווח, חמוש בראש נפץ, שיתקוף בעצמו את מערכות הנ"מ.
לצורך הפיתוח קלטה התעשייה רבים מאנשי חיל האוויר שהשתתפו בפרויקט "רם לבב".
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 נערכו ניסויי שיגור מלאים של דלילה ממטוסי F-4 פנטום ("קורנס").
בשנת 1994, לאחר שהניסויים הוכתרו בהצלחה, נכנסו לשימוש חיל האוויר הישראלי טילים מבצעיים, המכונים בחיל האוויר "חנית", וב-2004 פורסם קיומו של דגם קרקע-קרקע מבצעי.
הטיל הותאם גם לשיגור ממטוסי "קורנס 2000" (השבחה ישראלית של ה-F-4 פנטום) ו-F-16C/D ("ברק").
כמו כן, אחד השינויים שנערכו במטוסי ה-F-16I ("סופה") לפי דרישות חיל האוויר הישראלי, היה התאמה מראש לנשיאת ה"דלילה".
במלחמת לבנון השנייה (2006) נעשה ירי מבצעי ראשון של הטיל, כאשר מטוס F-16D של חיל האוויר השמיד באמצעותו משאית תחמושת שיועדה לחזבאללה, בעודה עושה את דרכה מסוריה לדרום לבנון.
בחלקו הקדמי מצויים אנטנה וראש ביות עם יכולות יום ולילה, מאחוריו מערכות הנחיה ובקרת טיסה הכוללות טייס אוטומטי ומערכת ניווט משולבת (מערכת ניווט אינרציאלית — INS, וניווט מבוסס GPS).
מאחורי מקטע האלקטרוניקה מצויים ראש נפץ במשקל 30 קילוגרם ומכל דלק.
בחלקו האחורי של הטיל מצויים משטחי היגוי ומנוע טורבו-סילון עם דחף של 165 ליברות מתוצרת מנועי בית שמש, המאפשר לטיל להגיע למאך 0.9 (כ-1100 קמ"ש) ולרום-שיוט מקסימלי של כ-30,000 רגל.
הטיל מנווט את דרכו למטרה דרך נקודות ציון וגבהי טיסה שהוזנו בו מראש.
הוא נע במהירות תת-קולית ובגובה מקסימלי של 30,000 רגל ויכול להגיע לטווח של 300 קילומטר.
ראש הביות של הטיל כולל מערכות צפייה ליום וללילה, חיישנים אלקטרואופטיים לרכישת מטרות המאפשרים לטיל לפגוע במטרות נעות.
ניתן לזהות מטרות בטווח של 16 קילומטר מהטיל.
לדלילה מספר מאפיינים המייחדים אותו בהשוואה לטילי שיוט אחרים.
קו תקשורת אלחוטי בין הטיל למשגרו מאפשר לו לשוטט באזור המטרה לשם איסוף מודיעין חזותי, איתור מטרות או הערכת פגיעה במטרות.
בנוסף, יכול מפעיל הנשק לבטל את היעף הסופי של הטיל למטרה בעודו בעיצומו ולחולל תהליך אוטומטי של "הליכה-סביב", כלומר נסיקה של הטיל בחזרה לגובה שיוט וביצוע תקיפה נוספת לפי הצורך, בכך נחשב הטיל למעשה כחימוש משוטט.
טיל הדלילה השתנה לאורך השנים, ופותחו דגמים מתקדמים שלו, אך מסיבות ביטחוניות כונו כל הדגמים בשם דלילה, ללא תוספת ספרור שתעיד על מעבר דגם.
בנוסף לדגמים לירי מהאוויר המכונים כולם "דלילה", יצרה התעשייה הצבאית טילים המצוידים ברקטת האצה שניתן לשגרם ממסוקים, מהקרקע או מכלי שיט.
הדגם לירי מהקרקע מכונה Delilah-GL (GL הם ראשי תיבות של ground-launched) והדגם לירי מכלי שיט מכונה Delilah-SL (ship-launched).
דליה עופר (נולדה ב-8 בינואר 1939) היא פרופסור אמריטה במכון ליהדות זמננו ע"ש אברהם הרמן ובמרכז מלטון לחינוך יהודי באוניברסיטה העברית בירושלים.
דליה עופר נולדה וגדלה בירושלים.
אביה, אריה זאב שטיינברכר, נולד בסנוק שבגליציה.
סבה, יעקב שטיינברכר, היה צבע, חבר התנועה הציונית וראש בית הכנסת 'יד חרוצים' בסנוק.
אביה עלה לארץ ישראל ב-1933. אמה, רחל שומכר, נולדה בליבאו שבלטביה, ובאה ממשפחה של שתים עשרה נפשות.
היא עלתה לארץ-ישראל ב-1934, ובאותה שנה נישאו הוריה (לאביה הייתה אז חנות בבעלותו).
דליה עופר סיימה לימודיה בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים בשנת 1956. בשירותה הצבאי בנח"ל היא הייתה בקיבוץ עין גב.
עופר עשתה את כל לימודיה האקדמיים, מהתואר הראשון עד הדוקטורט, באוניברסיטה העברית.
את התואר הראשון בהיסטוריה ומקרא היא קיבלה ב-1962, וקיבלה תעודת הוראה ב-1963. את עבודת המאסטר שלה בהיסטוריה היא סיימה בהצטיינות (ב-1974) בנושא:"פעולות עזרה והצלה של המשלחת הארץ-ישראלית בקושטא בשנת 1943"; מדריכיה היו הפרופסורים יעקב טלמון ויהודה באואר.
עבודת הדוקטורט שלה (אושרה ב-1981) הייתה בנושא "העלייה הבלתי חוקית לארץ ישראל בתקופת מלחמת העולם השנייה בין 1942-1939", אף היא נעשתה בהדרכתו של פרופ' יהודה באואר.
בשנים 1964–1984 היא עבדה כמורה בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית.
בנוסף, בשנים 1972–1973 שימשה כחוקרת ומרצה אורחת במחלקה ללימודי המזרח התיכון ויהדות באוניברסיטת ברנדייס, ובין 1982–1984 שימשה גם כמדריכה במכון ליהדות זמננו ובבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית.
בשנים 1982–1983 שהתה עופר כבתר דוקטור באוניברסיטת הרווארד וכעמיתת מחקר באוניברסיטת ברנדייס.
ב-1983 התמנתה למרצה באוניברסיטה העברית, ובשנת 1989 מונתה למרצה בכירה.
ב-1995 התמנתה לפרופסור חבר, ובאותה שנה הופקדה על הקתדרה ע"ש מקס וריתה הבר לחקר השואה ויהדות זמננו.
בשנת 2000 היא התמנתה לפרופסור מן המניין.
בשנים 1988–1989 שהתה כחוקרת אורחת בספריית הקונגרס בוושינגטון, וב-1989 שהתה כחוקרת אורחת באוניברסיטת קולומביה; בשנת 1993 היא שימשה כפרופסור אורח באוניברסיטת מרילנד.
ב-1994 שהתה כחוקרת אורחת במכון המחקר הבינלאומי של יד ושם בירושלים.
בשנים 1998–1999 שהתה כפרופסור אורח באוניברסיטת ייל.
ב-2003 שהתה כחוקרת אורחת במכון המחקר הבינלאומי של יד ושם.
ב-2007 הייתה עמיתת קרן רבסון במכון המחקר במוזיאון השואה בוושינגטון, וב-2008 שהתה כפרופסור אורח ללימודי השואה בקולג' ריצ'רד סטוקטון בניו ג'רזי.
בשנת 2009 שהתה כפרופ' אורח בבית מנדלבאום באוניברסיטת סידני, אוסטרליה.
עופר מונתה לראש המערכת בסדרת השואה של הוצאת פרגמון בשנים 1991-1988; בין 1994–1996 הייתה חברת הוועד המנהל בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה, ובשנים 1995–2007 עמדה בראש הוועד המנהל של בית הספר.
בשנים 1992–1995 שימשה כחברת הנהלה במרכז הבינלאומי לחקר האנטישמיות על שם וידאל ששון, ובין 1995–2002 עמדה בראש המרכז.
בשנים 1995–2002 היא הייתה חברת מערכת של כתב העת "בשביל הזיכרון" היוצא לאור מטעם יד ושם, ומאז 2007 משמשת כיועצת מדעית של כתב העת.
בשנים 1996–2007 הייתה נציגת האוניברסיטה העברית בוועד האקדמי של מכון המחקר הבינלאומי של יד ושם.
בין 2001–2002 עמדה בראש הוועדה האקדמית של מרכז מלטון לחינוך יהודי באוניברסיטה העברית.
בשנים 2004–2007 עמדה בראש המכון ליהדות זמננו ע"ש אברהם הרמן באוניברסיטה העברית.
בין 2004- 2006 עמדה בראש הוועדה ללימודי ההיסטוריה במשרד החינוך.
בשנים 2004–2008 שימשה כחברת הוועדה האקדמית של "אלול".
מאז 2007 היא חברת הוועד המנהל של מכון שכטר למדעי היהדות.
בשנת 2008 פרשה לגמלאות מן האוניברסיטה כפרופסור אמריטה.
עופר מתגוררת בשכונת רמות בירושלים בשכונת רמות.
היא הייתה נשואה לפרופסור לכלכלה גור עופר, עד לפטירתו ב-19 בנובמבר ב-2022. היא אם לארבע בנות: טלל, נטע, נורית וניבי, והיא סבתא.
מחקריה של דליה עופר עוסקים בעלייה הבלתי לגאלית לארץ-ישראל בתקופת השואה, בעלייה הגדולה לישראל, בעיצוב זיכרון השואה בישראל, ובחיי היהודים בגטאות במזרח אירופה.
הספר מתאר את העלייה הבלתי-לגאלית לארץ-ישראל בתקופת השואה כבעלת אופי דיאלקטי: היא החלה כתנועה סודית של צעירים בהנהגת פעילים של התנועה הרויזיוניסטית וכן של תנועת החלוץ, במתכונת עלייה של קבוצות קטנות וחשאיות, ומזה הפכה אחר כך לתנועה המונית, באמצעותה ניסו יהודים להימלט מן המשטר הנאצי וממוראות המלחמה באירופה.
ואולם עם כישלונן של התוכניות האלטרנטיביות להקמת צבא יהודי בשיתוף עם בריטניה, ונוכח הידיעות על ממדי השואה משלהי שנת 1942, הפכה עלייה ב' (והמאמצים למלט יהודים משטחי הכיבוש הנאצי לבלקן, ומשם להעלותם לארץ ישראל) למכשיר ההצלה החשוב של היישוב בא"י, שהושקעו בו משאבים רבים בכסף ובכוח אדם.
העלייה הגדולה לישראל בשנות החמישים
עופר עסקה בעלייה הגדולה לישראל בשנות החמישים ובקליטתה.
בספר שבעריכתה "ותיקים ועולים בעלייה הגדולה", (ירושלים: יד בן צבי, 1996) עמדה על מערכת היחסים המורכבת שהתפתחה בין ותיקים לעולים.
במחקריה על מדיניות העלייה הצביעה על מניעיה של מדינת ישראל להרחיב את העלייה בשנותיה הראשונות כביטוי לעמדה ציונית אידאולוגית וכביטוי לצורך הדחוף לפתור את בעיית ניצולי השואה במחנות המעבר בגרמניה ובשאר ארצות אירופה.
ואולם מדיניות עידוד העלייה נבעה גם מהרצון להגדלת מספר היהודים במדינה, ומהצורך ליישב שטחים נרחבים שנכבשו במלחמת העצמאות.
כן השפיעה גם החרדה בעקבות מלחמת העולם השנייה, שמא עוינות כלפי היהודים עשויה להתפתח לכדי אלימות רצחנית כלפיהם.
השואה בשיח הציבורי במדינת ישראל
עופר בדקה את עיצוב זיכרון השואה והתפתחותו, בפוליטיקה, בחינוך, בספרות, בפעילויות התרבותיות ובשיח הציבורי.
בסקירה רחבה שהתפרסמה בספרו של דייוויד ויימן,
ובמאמרים שכתבה, תיארה את התפתחות הזיכרון של השואה ודרכי הנצחתה כתוצאה של דיאלוג מתמיד, משתנה בעוצמתו ובנושאיו בין הישראלים לשואה וכאירוע מכונן ברמות שונות של התודעה הלאומית, האישית והמשפחתית.
רק באמצעות מעקב מדוקדק אחר הדיאלוג המתמשך הזה המעוצב בקשר לאירועים פוליטיים חיצוניים ופנימיים, בכללם מלחמות, משפטים של פושעים נאציים, עליות שונות לארץ והתמשכות הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ניתן להבין את מקומה של השואה בעיצוב זהותם של הישראלים.
מכאן שלדעתה של עופר קיים רובד עמוק של חיפושי דרך והתלבטות ברמות שונות כמה ועד כמה לזכור מן השואה וכיצד להציג את משמעותה בחיי אזרחי ישראל והעם היהודי בכללותו.
דברים אלה הבאים לידי ביטוי בשדה התרבות, הספרות, התיאטרון, המוזיקה, המחול, האמנות הפלסטית; בחשיבה הפוליטית והדתית.
בצידן קיימות גישות מניפולטיביות של שימוש לרעה בזיכרון השואה מצד גורמי שלטון שונים הבאים לידי ביטוי בדיונים בכנסת, בהתבטאויותיהם של פוליטיקאים מכל גוני הקשת ובפעילויות שונות בשדה החינוך.
חיי היום של היהודים בגטאות מזרח אירופה והיסטוריה חברתית של השואה
עופר היא תלמידתם של הפרופ' ישראל גוטמן ויהודה באואר, שראו את היהודים בשואה כנושא למחקר ולא רק כאובייקט בתהליכי קבלת ההחלטות של הרוצחים.
היא חקרה את חייהם של היהודים תחת השלטון הנאצי ואת אסטרטגיות ההישרדות שאימצו בקשר להתפתחויות הפוליטיות, להתקדמות המלחמה ולאידאולוגיה האנטישמית הנאצית.
לפי גישה זו, המכונה לא אחת האסכולה הירושלמית, בחינה של תגובות היהודים להתקפה הנאצית אינה נמדדת על פי התוצאה הסופית – חיים או מוות, אלא מתוך מגוון הפעילויות והכוונות של האוכלוסייה היהודית תחת השלטון הנאצי במאמץ לשרוד ולחיות לפי רעיונותיהם והאידיאלים שלהם.
פרשת קלאדובו-שאבאץ: מסע ההעפלה שלא הושלם
הוא מספר על פרשת קלאדובו-שאבאץ, מסע עלייה של 1,200 יהודים מהרייך השלישי לארץ-ישראל, ועוקב אחר המכשולים שמנעו את השלמתו המוצלחת של המסע ורציחתם של העולים.
במהלך 18 החודשים בהם הם שהו כפליטים ביוגוסלביה עלה בידם להתכתב עם משפחותיהם, חבריהם וארגונים יהודים ולבקש עזרה.
עופר הצליחה ללקט למעלה מ-1,200 מכתבים ובהם הובע מידע אישי ולעיתים אינטימי.
המכתבים מתארים את חייהם של המעפילים באוניות על הדנובה ובמחנות מעבר ביוגוסלביה – בעיירה קלאדובו ובעיר שאבאץ, את דרכי ההתארגנות וגיבוש מנהיגות והניסיון ליצור מסגרות נסבלות במצב הקיום הארעי ובאי ודאות מאיים.
הם חושפים רגשות של תקווה וייאוש, בציפייה להשלים בהצלחה את מסע עלייתם לארץ-ישראל.
המכתבים חושפים בצורה גלויה ובין השיטין את המתחים והקשיים לקיים חיי שגרה בקרב הקבוצה המגוונת הזו של מהגרים, שהקימה סוג של מסגרת קהילתית תחת נסיבות קשות ומעידים על הצלחות וכישלונות בעיצוב מערכת סולידרית בין קבוצות העולים השונות.
עופר ניסתה להבין את שיגרת הפעילויות היומיומיות אל מול חוסר הוודאות והאיום הנאצי וכיצד הפליטים ניסו לקיים חיים "נורמליים", ובדקה את השינויים שחלו בחייהם של האנשים הן ברמת הפרט והן ברמת הקבוצה.
עופר השתמשה בסוגת המיקרו היסטוריה בניסיון להראות את נקודת המבט של האינדיבידואל, הגבר והאישה הפשוטים, בניסיון להוסיף מימד לחקר השואה, שעסק בעיקר בסוגיות כמו התנגדות, הצלה והישרדות, וכך לקבל תמונה רחבה יותר של חיי היהודים תחת השלטון הנאצי.
במאמץ להבין את דפוסי החשיבה שאיפשרו לפליטי קלאדובו-שאבאץ ולפליטי הגטו להסתגל לחיי המציאות נעזרה במחקרם של הסוציולוגים פיטר ברגר ותומס לקמן על השימוש במידע בחיי יום יום.
הם הציגו דרכים באמצעותם מעבד היחיד ברגעי משבר את חוויות העבר האישי והקיבוצי שהתקבעו במוחו כמערכת המנחה דרכי פעולה הפותחות פתח להתמודד עם משברים קשים.
החיבור בין תמונת עבר לבין יכולת לראות את העתיד בעיתות משבר המדגיש את זמניותו של המשבר הוא המאפשר להתאמץ ולקיים שגרת חיים.
ביישום גישה זו על חיי היום של יהודים בגטאות מזרח אירופה, וניתוח דרכי חשיבה שבאו לידי ביטוי ביומנים ובכתבים מן הגטו הצביעה עופר על דרכי ההתמודדות של היחיד עם האובדן, העקירה, האלימות והבדידות של גטאות מזרח אירופה.
חיי היהודים בגטאות במזרח אירופה בזמן מלחמת העולם השנייה
בהמשך לדברים לעיל הרחיבה עופר את הבחינה של מציאות חייהם של היהודים בגטאות.
את כל הגטאות יש לראות כחברה כפויה, דוגמת בתי כלא, מחנות לעבודת כפייה וכדומה, אף כי לא היו זהים להם מנקודת הראות של האוכלוסייה, הסיבות לכליאתם של היהודים, ודרכי ההתארגנות של הגטאות.
לגבי השליט הנאצי שימשו הגטאות לדיכוי, נישול ועושק כלכלי, להפרדת היהודים מסביבתם ולבידודם הפיסי, החברתי והמנטאלי.
הגטאות היו גם מקום לפעולות אלימות, לטרור ולשרירות חסרת רסן מצד השליטים הנאצים.
עם זאת הגטאות לבשו צורה שונה בכל מקום והדברים היו קשורים בגורמים שונים יהודיים לדוגמה, המסורת הקהילתית של היהודים שגורשו אליהם, גודלו של הגטו וגורמים חיצוניים הקשורים בחברה הסובבת הלא יהודית ובשליט הנאצי.
פעמים רבות גרו בגטאות אנשים שהגיעו מקהילות שונות או מיהודים שגורשו ממדינות אחרות, רקעם תרבותי והחברתי ולשונם היו שונים.
בתנאי המצוקה הכלכלית, הסגירות הפיזית וצפיפות הדיור, במערך של חובות עבודה קשים ומשפילים, נוצרו עימותים, וביטויים לא פשוטים של אנוכיות ושחיתות, והתעלמות ממה שבאופן רגיל אנשים מכירים כ"טוב חברתי כללי".
בצד אלו פעלו אנשים גם מתוך אמפתיה, חמלה ואלטרואיזם, לארגן סיוע ועזרה לזולת, לדאוג לבני משפחתם ולא לשקוע למצבים של דיכאון וחוסר אונים.
הם התאמצו שלא לאבד את עולם הערכים שהדריך את חייהם לפני השבר הגדול של משטר הדיכוי הנאצי והמלחמה.
חיים על פי עולם ערכים מוכר ונחשב סייע לרבים לראות עצמם כבני אדם, על אף המצוקה והמתח החברתי והאישי לאין שיעור ומטרתם של הנאצים למחוק מן היהודים את תכונותיהם האנושיות.
רוב המחקר על הגטאות דן בשני היבטים מרכזיים: 1. מִנהל הגטו (כלומר, היודנראט) ויחסיו עם השלטונות הנאציים ואוכלוסיית הגטו.
2. ההתנגדות היהודית לנאצים, שכללה דרכי תגובה שונות לדיכוי וההתארגנות לקראת מחתרת והתנגדות מזוינת.
עופר ניסתה להוסיף פרספקטיבה נוספת ולהתבונן על תגובתו של היחיד כבעל משפחה, אם ואב, כילד/ה, כנער/ה במסגרות שונות, כאשר עיקר עניינה היה להבין כיצד חיו היהודים בתנאים של הגטו, כיצד התמודדו עם שאלות הבריאות, ההזנה והיחסים בתוך המשפחה.
בקשר לכך התמודדה עופר עם מושג "הנורמליות" בחיי היחיד בגטו, והראתה כיצד משפחות ניסו להתקיים למרות המצב הקיצוני בגטאות: הורים דאגו לחינוך ילדיהם, יהודים שומרי מצוות ניסו בכל דרך לקיים את מצוות הדת.
כן הדבר בא לידי ביטוי בניסיון לקיים תרבות פנאי ובידור: האזנה למוזיקה והרצון ללכת לתיאטרון.
עופר התייחסה גם לסוגיית המעמד בגטו.
לכאורה המושג רוקן ממשמעותו הרגילה לפי הטרמינולוגיה המרקסיסטית, היהודים נושלו מהבעלות על עסקיהם ונלקחו מהם נכסיהם, חסכונותיהם ואמצעיהם הכלכליים.
לכן רבים ממי שהיו אמידים בטרם פרצה המלחמה ובטרם נוסדו הגטאות איבדו את כל שהיה להם והגיעו לגטו חסרי אמצעים.
מטה לחמם של האינטלקטואלים ובעלי מקצועות חופשיים נגזל עם המעבר לגטו.
ולעיתים דווקא מי שהיו בשולי החברה הצליחו דווקא כאשר חוקי החברה וכלכליה הנורמטיביים קרסו.
בגטאות מסוימים היו אלה מעמד חדש של מתעשרים שחיו ברווחה.
רוב הציבור היהודי במזרח אירופה, שהיה במעמד הביניים הנמוך או במעמדות נמוכים הגיעו לגטו חסרי כל, ולרבים גם לא היו כלי בית וביגוד שאותם ניתן היה להמיר תמורת אוכל, עצים לחימום בחורף וכדומה.
המעמדות בגטו נקבעו על פי הקשרים אל מרכז היודנראט, אף שהיה תלוי לחלוטין בגרמנים, ביחס לציבור היהודי היה בעל סמכויות ויכול היה להפעיל אמצעי ענישה וכפייה.
עופר השתמשה בתאוריה של מרכז ופריפריה אותה פיתח אדוארד שילס ובתאוריות בדבר רשתות קשר היוצרות מרכזים של סמכות והשפעה על המערכת הפוליטית.
במקור התאוריה מתייחסת למרכזי הכוח השלטוני הפוליטי במדינה בתנאים רגילים ובפריפריה הגאוגרפית המרוחקת מן המרכז.
עופר לקחה את התאוריה של שילס ויישמה אותה בהערכת מעמדו של היחיד מול מרכזי הסמכות בגטו, בכללם היודנראט ומשרדיו, המשטרה היהודית, ארגוני העזרה העצמית וכדומה.
ככל שהפרט היה מקושר למרכזי הסמכות בגטו, כך הוא היה נגיש יותר לתעסוקה, לדיור סביר, ליכולת לרכוש מזון, ולשירותי רפואה.
עופר עבדה ביחד עם פרופ' לינור ויצמן מאוניברסיטת ג'ורג' מייסון בווירג'יניה שבארצות הברית, בשילוב תאוריית המגדר ככלי לניתוח ההיסטוריה החברתית והתרבותית של השואה.
הן הראו כיצד המגדר מעניק משמעות חדשה למושגים כמו התנגדות והכחשה ואפשר התבוננות שונה בתפקוד המשפחה בשלבים שונים של המדיניות הנאצית.
הן הציגו שינויים כלכליים, מעמדיים, מגדריים וחינוכיים ותמורות בתפקוד בני המשפחה בתגובה למציאות החדשה, והראו את תפקידה של הלכידות החברתית בפרשנות חיי הגטו.
ההבחנות המגדריות כמו הבחנות מעמדיות, הבחנות הקשורות בגיל וכדומה הן מרכיב בסיסי בניתוח חברתי.
ואף כי הנאצים שאפו לרצוח את כל היהודים בלי להבחין במינם, בשלבים שונים של המדיניות הנאצית, עשו גם הם הבחנות מגדריות.
כך לדוגמה נשלחו יותר גברים לעבודת כפייה בשלבים הראשונים של הכיבוש, ויותר אימהות עם ילדים קטנים נשלחו הישר לתאי הגזים עם הגיעם למחנות המוות.
אולם עופר וויצמן טוענות, כי גם היהודים חשבו במונחים מגדריים ולכן הם העריכו שהסכנות הנשקפות לגברים בעקבות הכיבוש גדולות יותר, שכן הם יותר מאשר נשים יכולים להיות כוח לוחם ומתנגד לכיבוש.
לנוכח הנחה זו עודדו נשים את בעליהן ואימהות את בניהן להימלט מאזורי הכיבוש.
בגטאות נותרו הרבה נשים ואימהות ללא בעלים, ומספר הנשים עלה על מספר הגברים.
היו לכך השפעות ניכרות על מצבן של המשפחות שנותרו ללא המפרנסים העיקריים.
ההבחנות המגדריות לדעת עופר וויצמן מעשירות את הניתוח של חיי היום בגיטו ובלעדיהן לא ניתן להבין את ההתמודדות עם היום יום של גברים ונשים כאחד.
3. פרשת קלאדובו-שאבאץ: מסע ההפעלה שלא הושלם, תל אביב: עם עובד, 1992. עם חנה ויינר.
בין עולים לוותיקים: ישראל בעלייה הגדולה 1948–1953, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשנ"ו 1996.
משטרת הגטו היהודית בוויליאמפולה: מסמך מגטו קובנה, ירושלים: יד ושם, תשע"ו 2016.
"ההיסטוריוגרפיה של עלייה ב'", בתוך, השואה בהיסטוריוגרפיה, (ישראל גוטמן, גדעון גרייף (עורכים), (ירושלים: יד ושם, 1983) עמ' 479–496
"העלייה – הגולה והיישוב – בן-גוריון בשנות השואה", בתוך קתדרה, 43, (ניסן תשמ"ז), עמ' 69–91.
"מניצולים לעולים – שארית הפליטה נוכח העלייה" בתוך, שארית הפליטה, ישראל גוטמן, (עורך), (ירושלים: יד ושם, 1990), עמ' 275–303.
"מדוע חדלה ומדוע נתחדשה עלייה ב' בתקופת מלחמת העולם השנייה", בתוך, ההעפלה, אניטה שפירא, (עורכת), (תל אביב: עם עובד, (1990), עמ' 187–210
"ותיקים ועולים בעיני הארגונים היהודים 1951-1946", בתוך, דליה עופר, (עורכת), ותיקים ועולים בעלייה הגדולה, (ירושלים: יד יצחק בן צבי, 1996), עמ' 23–58.
"המסע למאוריציוס ופרשת האוניות 'מילוס', 'פסיפיק' ו'אטלנטיק' ברקע הספרות והמחקר ההיסטורי", ספרות והיסטוריה, רעיה כהן ויוסי מאלי (עורכים) (ירושלים: מרכז זלמן שזר, 1999), עמ' 207–227.
"מבט לאחר יובל – הציונות והיישוב נוכח השואה, 1948-1933", בתוך, תמורות יסוד בעם היהודי בעקבות השואה, ישראל גוטמן (עורך), (ירושלים: יד ושם, תשנ"ו), עמ' 443–472.
"מה ועד כמה לזכור מן השואה, זיכרון השואה במדינת ישראל בעשור הראשון", עצמאות 50 השנים הראשונות, אניטה שפירא (עורכת), ירושלים, (מרכז זלמן שזר 1998), עמ' 171–193.
"השיח הישראלי על השואה", השואה בהיסטוריה היהודית, דוד בנקיר, דן מכמן (עורכים), (ירושלים: יד ושם, 2001), 293-328
"שארית הפליטה בהיסטוריוגרפיה הישראלית", עיונים בתולדות ישראל, 17, 2007: 465-511
חקר חיי היום יום תחת הכיבוש הנאצי – בעיות מתודולוגיות", בתוך, חיי יום יום בתקופת השואה, (חיפה: בית לוחמי הגיטאות אוניברסיטת חיפה, 1992), עמ' 10–38
"חיי יום יום של היהודים בטרנסניסטריה", בתוך, קובץ יד ושם, 25 בדצמבר 1996, עמ' 175–208
"ילדים ונוער בתקופת השואה, סוגיות נבחרות וקווים למחקר", השואה: זיכרון והיסטוריה, שמואל אלמוג, דניאל בלטמן, דוד בנקיר, דליה עופר (עורכים), (ירושלים: יד ושם, 2001), עמ' 1–35.
נקודת ראותה מבעד למבטי: צציליה סלפאק מספרת על נשים בגטו ורשה, ילקוט מורשת, 75, אפריל 2003, 11-130 .
דליה אסיא-פלד (נולדה ב-15 באוגוסט 1952 בשווייץ) היא מנכ"לית משותפת ובעלים של קבוצת הכנסים והתקשורת "אנשים ומחשבים" וקוסמת ישראלית.
נשיאת כבוד של אגודת הקוסמים - האגודה לקידום אמנות הקסמים בישראל (ע"ר).
כלת פרס מפעל חיים של איגוד אמני ישראל (אמ"י).
בשנת 1981 הקימה פלד כמוציאה לאור לשעבר, את קבוצת "אנשים ומחשבים", חברת מדיה וארגון כנסים ואירועים בתחום ההיי-טק והתקשורת, יחד עם בעלה פלי הנמר פלד.
כיום היא מכהנת כמנכ"לית החברה.
פלד משקיעה פעילה בסטארט-אפים וחברה בוועדת ההיגוי של מועדון האנג'לים "מועדון המאה פלוס" הבוחנת סטארט-אפים וקובעת אלו השקעות יוצעו לחברי המועדון (המונים כ-800 משפחות).
את עסקי ההוצאה לאור היא מכרה בזמנו להוצאת מודן כולל רבי המכר: ספרה של ורד מוסנזון "דברים שצריכים לעבור", ו"ספר הקסמים הגדול".
בשנות ה-80 הוציאה לאור את סדרת הקומיקס הראשונה בישראל, "אסטריקס".
פלד זכתה להכרה בזכות היותה האישה הקוסמת הראשונה בישראל בתחילת דרכה כקוסמת, בשנת 1981, זכתה פלד במקום השני בתחרות הארצית הראשונה בהיכל התרבות בתל אביב.
היא מופיעה בדרך כלל לפני מבוגרים במופעי קוסמות ומנטליזם ובמופעי קלוז-אפ (תקריב), ובהתנדבות לפני קבוצות נוער ומבוגרים ולפני חיילים ובבתי חולים.
ב-2004 פלד נבחרה לנשיאת אגודת הקוסמים - האגודה לקידום אמנות הקסמים בישראל (ע"ר).
פלד תפקדה במשך כעשור כסגנית נשיא האגודה ואחר כך כנשיאתה עד שביקשה לפרוש.
אגודת הקוסמים חברה ב-FISM הפדרציה העולמית של אגודות הקוסמים.
פלד היא בת לג'ין (ז'נט) ויהודה אסיא, נשואה לפלי הנמר פלד, ולהם שלושה ילדים.
דנה הבכורה (נשואה לאלוף בן, עורך ראשי של "הארץ"); בן ודידה (דניאל).
שני הראשונים מנהלים ב"אנשים ומחשבים" ודידה מוזיקאית, נגנית גיטרה וזמרת בניו יורק.
אביה היה איש עסקים, מייסד סוויס-ישראל טרייד בנק והבנק לסחר חוץ.
אחותה הייתה המעצבת דניאלה להבי ואחיה הוא יזם ההיי-טק דייוויד אסיא.
דליה שטנצלר (נולדה בשנת 1955) היא סופרת, יוצרת ומפתחת תוכניות ישראלית, בעלים ומנכ"ל של מכון יעדים ושל חברת יעדים אנימציה ומשחקים.
יוזמת "הפעלופדיה" – אנציקלופדיה בת 12 כרכים לפעילות חברתית תרבותית.
עומדת בראש חבר הנאמנים של עמותת "גדולים מהחיים" למען ילדים חולי סרטן.
דליה שטנצלר לבית רוזנשטוק–רוזן ילידת פתח תקווה.
בת לאב עובד מערכת הביטחון ודיפלומט, יליד גרמניה, ולאם פלמ"חניקית, בת למשפחה ממקימי פתח תקווה, נחלת בנימין בתל אביב והשכונה הראשונה מחוץ לחומות ירושלים, נצר למשפחת אבן עזרא דור 12 בישראל.
כנערה כיהנה כנשיאה ארצית של ארגון "נוער לנוער" וכסגנית נשיאה עולמית של ארגון BBYO - ארגון הנוער העולמי של "בני ברית".
לאחר שירותה הצבאי בחיל האוויר השלימה תואר ראשון ותואר שני באוניברסיטת בר-אילן בתחומי החינוך עם התמחות בלימודים בלתי פורמליים וטכנולוגיה ותקשורת בחינוך.
היא נשואה לאפי שטנצלר, שהיה יו"ר קרן קיימת לישראל וראש העיר גבעתיים ואם לשתיים.
לאחר שעבדה במכון לאמצעי הוראה בגיל 26, הקימה שטנצלר את חברת "מכון יעדים" (1989) שעוסק בפיתוח הנחיה והפקה של תוכניות חינוכיות במולטי מדיה להובלת תהליכי שינוי בארגונים ומוסדות.
בין הפרויקטים המובילים של החברה: "הפעלופדיה" - אנציקלופדיה לפעילות חברתית, "הפעלוטף" – אנציקלופדיה לפעילות הורים וילדים מסדרת "הפעלופדיה" לגיל הרך למדף הביתי; "מתודופדיה" – אנציקלופדיה למתודות.
פעילויות החברה זיכו אותה בפרסים רבים על פיתוח משחקי סימולציה, שהיוו את התמחותה, ביניהם בתחרויות מטעם "איטל" – האגודה הטכנולוגית לפיתוח משחקים.
שטנצלר כתבה וערכה ספרים רבים, מאמרים, ומשחקים.
רבות מהתוכניות שפיתחה פרצו דרך בתחום הפדגוגי-חברתי-קהילתי וזכו בהוקרה.
בין השאר פיתחה שטנצלר משחקי לוח, כמו "האי המכושף" שנמכר בתפוצה עולמית.
כן כתבה שטנצלר ספרי ילדים, ובהם: "תעלולים בשכונה", "מסע בארץ האור" ועוד.
בשנת 2011 הקימה דליה את חברת יעדים אנימציה ומשחקים, הפועלת בשוק הבינלאומי.
כאשת ראש עיריית גבעתיים לשעבר הייתה שטנצלר מן המובילות והמקימות של פורום נשות ראשי ערים במסגרת מרכז השלטון המקומי.
במשך שנים פעלה כמתנדבת וכיועצת פדגוגית למערכות החינוך של יהדות גרמניה ולפיתוח מנהיגות צעירה בישראל ובחו"ל.
בנוסף תרמה כמתנדבת בפיתוח תוכניות למחנות הקיץ היהודיים בחו"ל ובייעוץ אסטרטגי חינוכי למשרד החינוך בוועדות שונות.
במסגרת פעילותה כיו"ר חבר הנאמנים של "גדולים מהחיים" פועלת שטנצלר בהתנדבות לארגון ערבי גאלה להתרמה למען הילדים חולי הסרטן, וכן להרחבת הפעילות בנושאים שונים כמו תמיכה ברכישת תרופות שאינן בסל; הקמת גן ילדים לילדים חולי סרטן; הרחבת מעגלי התמיכה גם לאחים ולבני משפחה נוספים; ועוד.
כאשת יו"ר קק"ל העולמי סייעה שטנצלר בגיוס תורמים למדינת ישראל.
היא מרצה בהתנדבות בפני קבוצות נשים ומקדמת את המודעות לפעילות קק"ל וחשיבות ערכיה.
דליה פן לרנר (9 במאי 1936 – 13 בספטמבר 2011) הייתה שחקנית ועיתונאית ישראלית.
נולדה למרדכי ומלכה פן וגדלה בתל אביב.
אביה עבד במגן דוד אדום, ולימים התמנה למנהל מגן דוד אדום.
בצעירותה למדה ריקוד ורצתה להיות רקדנית.
פן עשתה את שירותה הצבאי ביחידת הקשר לעיתונות.
בשנות החמישים נסעה ללונדון ללמוד משחק.
היא למדה בישול בבית הספר למלונאות קורדון בלו, וכן למדה משחק ב"ראדה", האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון.
שיחקה בתיאטרון ובסדרות טלוויזיה, בהן ההגדה לבית פורסייט (1967) של ה-BBC (בתפקיד אנט פורסייט, ששודרה בטלוויזיה הישראלית החל מסוף נובמבר 1969).
בלונדון הכירה את ד"ר אלק לרנר, ממנהלי חברת "מרקס אנד ספנסר", והשניים נישאו בינואר 1962. שימשה כיו"ר התאחדות ידידי התיאטרון הישראלי בלונדון.
בתחילת 1969 שבו לישראל והתיישבו בסביון.
אחרי שובה לישראל כתבה מדורי אוכל בעיתונים.
הייתה מהראשונים בישראל שכתבו על אוכל לא-כשר ועל המטבח העולמי.
במשך מספר שנים כתבה בירחון מוניטין.
כשנוסד העיתון חדשות היה לה בו טור (יחד עם ישראל אהרוני, רון מייברג, ושאול אברון).
מאוחר יותר כתבה במגזין "על השולחן".
הייתה מנטור לכמה מהשפים הישראלים המרכזיים, שיחקה במספר סרטים ישראליים, בהם: "חגיגה בסנוקר" ששם שיחקה את ג'רלדין, בת זוגו של מר סלבדור (יוסף שילוח), ובסרט "פצעי בגרות 80".
פן לרנר כתבה, יחד עם איילת לטוביץ' וגיל חובב, את הספר שמש, ים ואוכל גם: בישול ים-תיכוני (צילומים - נלי שפר, תל אביב: מודן, 1998).
לאחר מות בעלה, בעשור הראשון של המאה ה-21, הפסיקה לכתוב בעיתונות.
הייתה חברה במסדר אבירי הגריל, ובשנת 2011 זכתה לאות כבוד מהארגון.
בני הזוג אימצו שני ילדים: הווטרינרית ד"ר סימונה בראל, והשף והמסעדן דני לרנר.
דליה פן לרנר נפטרה בשנתה בגיל 75 ממחלת כליות.
דליה נבות-מינצר (נולדה בשנת 1967) היא רופאה ואתלטית ישראלית רב-גונית בעבר.
אלופת ישראל, אלופת המכביה השתים עשרה (1985) ושיאנית ישראל.
החזיקה בשיא הישראלי בקרב שבע במשך 14 שנים.
שיאה האישי בריצת 100 מטר משוכות (13.87 שניות) היה באותה העת התוצאה השנייה בטיבה של אתלטית ישראלית אחרי השיא הישראלי של אסתר רוט-שחמורוב.
נבות זכתה בתואר אתלטית השנה של ישראל (1985).
נבות גדלה במושב השיתופי מולדת.
היא התאמנה בקבוצת הפועל העמקים בהדרכת דני שור.
בין יתר עיסוקיה, היא מטיילת בארץ ובעולם, רוכבת על סוסים, גולשת קייט (עפיפון) ועוסקת בריצות ניווט.
נוסף לכך, היא הדריכה בנוער העובד והלומד בעפולה במסגרת שנת שירות לפני שירותה הצבאי כמדריכת ספורט במעמד של ספורטאית מצטיינת.
אביה, רס"ן , היה סגן מפקד טייסת 117 (מיראז'), נפל בשנת 1970 במהלך תקיפה בסוריה.
דודה, סרן , היה מפקד פלוגת טנקים בגדוד 79, נפל בקרבות הבלימה בסיני, ביומה הראשון של מלחמת יום כיפור.
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף ביולי 1983 זכתה נבות במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 14.73 שניות, לפני פועה נייגר מהפועל ירושלים (14.98 שניות) ולי פינקלשטיין מקריית ביאליק (15.16 שניות)
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף ב-7 ביולי 1984 זכתה נבות ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב - בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 15:00 שניות, לפני לי פינקלשטיין ובקפיצה לרוחק בשיא אישי חדש של 5.89 מטר (התוצאה השישית בטיבה בכל הזמנים של אתלטית ישראלית באותה העת), לפני שרון פוליצר (5.84 מטר) וסיגל בסון (5.64 מטר).
מדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.75 מטר, אחרי גבי רוזן שקבעה שיא ישראלי חדש של 1.79 מטר, שיפור לשיא בן ה-10 שנים של אורית אברמוביץ' (1.78 מטר), לפני סיגל בסון (1.75 מטר).
שבוע לאחר מכן, באליפות הפועל היא זכתה ב-3 מדליות זהב, בקפיצה לגובה בתוצאה זהה לזו של רוזן (1.75 מטר), בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.77 מטר לפני רוזן (5.64 מטר), ובריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 14.96 שניות, שוב לפני רוזן (15.69 שניות).
באליפות ישראל שנערכה בהדר יוסף ב-6 ביולי 1985 זכתה נבות ב-5 מדליות, 2 זהב, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב, בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 14.38 שניות ובקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 1.77 מטר, לפני גבי רוזן (1.74 מטר) וסיגל בסון (1.71 מטר).
מדליות כסף, בריצת 100 מטר בשיא אישי חדש של 12.32 שניות, אחרי דלית בונין 12.21 שניות ולפני סיגל קוגון 12.52 שניות ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.80 מטר, אחרי סיגל גונן (6.11 מטר) ולפני שרה לנצנר (5.60 מטר).
מדליית ארד, בריצת 200 מטר בתוצאה של 25.59 שניות, אחרי אורית קולודני (24.99 שניות) ודלית בונין (25.10 שניות) שתיהן מכפר סבא.
שבועיים לאחר מכן, בתחרות האתלטיקה של המכביה ה-12 שנערכה בהדר יוסף ב-23 ביולי היא זכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, בריצת 100 מטר משוכות בשיא ישראלי חדש לנערות גיל 18 בתוצאה של 14.33 שניות לפני פועה נייגר מישראל ודבורה ברגר מקנדה ובקפיצה לגובה בתוצאה של 1.72 מטר, לפני גבי רוזן (1.69 מטר) וסיגל בסון (1.64 מטר).
מדליית כסף, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.80 מטר, אחרי סיגל גונן שקבעה שיא מכביה חדש של 6.13 מטר ולפני שרה לנצנר (5.62 מטר).
בתחרות שנערכה בהדר יוסף ב-31 באוגוסט אותה שנה זכתה נבות במדליית כסף בריצת 100 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 13.87 שניות, התוצאה השנייה בטיבה של אתלטית ישראלית בכל הזמנים באותה העת, אחרי השיא הישראלי של אסתר רוט-שחמורוב (12.93 שניות).
בתחרות שנערכה בגראץ שבאוסטריה בסוף יוני 1985 סיימה נבות במקום חמישי בקרב שבע בשיא ישראלי חדש של 5332 נקודות, במהלך התחרות היא קבעה שני שיאים אישיים, בריצת 200 מטר (25.42 שניות) ובריצת 800 מטר (2:25.65 דקות).
שיא זה החזיק מעמד 14 שנים ונשבר על ידי מרינה ליפיס (5446 נקודות).
באליפות הפועל שנערכה ביוני 1986 זכתה נבות בתוך שעתיים ב-6 מדליות, מהן 5 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, בריצת 100 מטר (12.40 שניות), ריצת 100 מטר משוכות, הטלת כידון בשיא אישי חדש של 37.20 מטר, הדיפת כדור ברזל וריצת 200 מטר.
מדליית כסף, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.75 מטר בתוצאה זהה למנצחת גבי רוזן.
חודש לאחר מכן, בתחרות אתלטיקה שנערכה באוסטריה בסוף ספטמבר אותה שנה היא קבעה בקרב שבע תוצאה של 5370 נקודות, 4 נקודות פחות משיאה הישראלי.
במהלך התחרות היא שיפרה 2 שיאים אישים, בהדיפת כדור ברזל (13.03 מטר) ובריצת 200 מטר (25.05 שניות).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1987 זכתה נבות במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 14.14 שניות.
ד"ר נבות מינצר עובדת כרופאת משפחה וכרופאת ספורט.
נשואה לצפריר מינצר, אף הוא אלוף ישראל בקפיצה לגובה, ריצת משוכות וקרב 10 בעבר, משמשת כרופאת קיבוץ הסוללים וכרופאת האקדמיה למצוינות בספורט במכון וינגייט, אם למעין, חיה בקיבוץ מזרע.
בשנת 1985 זכתה נבות בתואר אתלטית השנה של ישראל.
דְלׇיׇהוּ בן שמעיהו היה משרי המלך יהויקים.
דליהו נזכר בספר ירמיה כאחד מהשרים, אשר ישבו בלשכת הסופר שבבית המלך יהויקים והקשיבו לדברי מִכׇיְהוּ בן גמריהו בן שפן, אשר הודיע להם על דברי ברוך בן נריה, שקרא בבית המקדש את מגילת נבואות ירמיהו.
בהמשך הסיפור מובאת המגילה למלך יהויקים, שקורע אותה למרות הפצרותיהם של דליהו, אלנתן וגמריהו.
דליה קורקין (נולדה בשנת 1961) היא מנהלת ישראלית, המשמשת מאז 1998 כמנכ"ל קבוצת עמל ומעבר.
קורקין נולדה וגדלה בקיבוץ רמות מנשה ובנעוריה בחרה לעבוד בהנהלת חשבונות של הקיבוץ.
בתום שירותה הצבאי המשיכה בתחום הנהלת חשבונות, וסיימה לימודי כלכלה וניהול במכללת רופין.
את הכניסה לתחום הניהול החלה קורקין בשנת 1995 כמנהלת הכספים בקיבוצה, והמשיכה את דרכה בשנת 1998, כשחברה קטנה בשם עמל, שעסקה בהפניית כוח אדם מקצועי למספר קיבוצים בתחום הבריאות והסיעוד, חיפשו מנהל לחברה.
למרות שקורקין לא הייתה קרובה לתחומי עיסוק אלה, היא ראתה פוטנציאל להיכנס לתחום הסיעוד בקיבוצים.
היא זיהתה את קשייהם של חברי הקיבוץ לתפעל את בתי הסיעוד שלהם ולטפל בחוליהם הקשים, כיוון שסיעוד דורש התמחות, וזהו עיסוק אינטימי שחברי קיבוץ נרתעו להיכנס אליו.
היא החלה לעבור בקיבוצים בשכנוע החברים לאפשר להפעיל אצלם מסגרות של בריאות.
בין השאר חתמה עם קבוצה של עשרה קיבוצים בגליל העליון, שכינו עצמם "סלע הגליל" על ניהול וטיפול בבתים סיעודיים.
בינתיים גם התפשטה לבתי סיעוד ובתי חולים בשוק החופשי.
היא הכניסה את קבוצת גרנות כשותף שווה בחברה-האם "עמל סיעודית" וביססה את עמל ומעבר כחברת כחברת סיעוד ותחומים משיקים נוספים כמו תחום בתי האבות, טיפול נפשי ועוד.
הפועלת בפריסה ארצית בקיבוצים, במושבים ובערים.
בשנת 2015 רכשה קורקין 30% מרשת עמל ומעבר והמשיכה לכהן כמנכ"לית הרשת.
בשנת 2024 הודיע בנק הפועלים על רכישת כ-20% מהרשת, לפי שווי של 1.5 מיליארד ש"ח, וחלקה של קורקין ירד ל-16%.
לאורך השנים רכשה קורקין מספר חברות בתחום הסיעוד והאבחון הפסיכולוגי ומיזגה אותן לתוך החברה בניהולה.
כמו כן היא כותבת ומרצה מדי פעם בענייני סיעוד.
בשנת תשפ"ה קבלה אות "יקירת אורנים - המכללה האקדמית לחינוך על פועלה בתחום החינוך המיוחד.
הרבה דליה מרקס (נולדה ב-1966) היא פרופסור לליטורגיה ומדרש בהיברו יוניון קולג' (ירושלים).
מרקס נולדה בירושלים בשנת 1966. מצד אמה היא דור עשירי למשפחה ספרדית המתגוררת בירושלים.
אביה עלה כתינוק מגרמניה ערב מלחמת העולם השנייה.
היא חיה בירושלים עם בן זוגה ושלושת ילדיהם.
למדה בבית הספר התיכון על שם מיי בויאר בירושלים, שירתה בצה"ל בגרעין נח"ל (גרעין קורא, מחזור פ"ג) לקיבוץ הרפורמי לוטן שבערבה.
במשך שבע שנותיה בלוטן שימשה רכזת תרבות, אקונומית ורכזת קליטה, וכן עבדה ברפת ובאולפן לעברית.
בשנת 1995 חזרה לירושלים, סיימה תואר ראשון בבלשנות ובלימודי מגדר באוניברסיטה העברית (1997) ותואר שני בספרות עברית, מדרש ואגדה מהאוניברסיטה העברית (2003).
את התואר השלישי קיבלה מאותה אוניברסיטה (2005).
עבודת הדוקטור שלה עסקה בטקס ההשכמה היהודי ובברכות השחר.
למדה בתוכנית הישראלית ללימודי רבנות בהיברו יוניון קולג' בירושלים ובסינסינטי, והוסמכה לרבנות בשנת 2002. במקביל להסמכתה קיבלה ממוסד זה תעודת מוסמך נוספת בלימודי יהדות (MAHL).
משנת 2001 היא מלמדת במוסד זה בסינסינטי, ומאז 2003 בירושלים.
בשנת 2012 מונתה לפרופסור חברה, ובשנת 2018 לפרופסור מן המניין בהיברו יוניון קולג'.
בשנים 2007–2009 שימשה מרצה אורחת באוניברסיטת פוטסדם בגרמניה ובקולג' לרבנות ליברלית ע"ש אברהם גייגר בברלין.
מלמדת במסגרות נוספות המיועדות לציבור הרחב ועוסקת בדיאלוג בין דתי, בעיקר בארצות דוברות גרמנית.
בינואר 2019 קיבלה מינוי כמופקדת הקתדרה על שמו של הרב אהרן דוד פנקן, נשיא היברו יוניון קולג' שנהרג בתאונת מטוס.
תחומי מחקרה הם תפילות ישראל בהתפתחותן ההיסטורית, ובעיקר בעת החדשה; הפנומנולוגיה של התפילה; חקר התרבות; מדרש (קלאסי וחדש) וחקר טקסטים יהודיים קאנוניים בכלים של חקר המגדר.
עוסקת בכתיבה אקדמית, מסאית, ליטורגית ופופולרית.
במרץ 2021 ראה אור הסידור הרפורמי הישראלי הרשמי "תפילת האדם" בעריכתה של מרקס יחד עם הרבה ד"ר אלונה ליסיצה.
בעת אישן ואעירה: על תפילות בין יום ובין לילה, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות תש"ע.
פרשת המים: טבילה כהזדמנות לצמיחה, להיטהרות ולתיקון, מחברת ועורכת שותפה עם הרבות תמר דבדבני, מיה ליבוביץ ואלונה ליסיצה, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"א.
בזמן: מסעות בלוח השנה היהודי-ישראלי, ידיעות ספרים, 2018
סידור "החוויה שבלב", סידור הנוער של התנועה ליהדות מתקדמת, ירושלים: תש"ס, מהדורה שנייה, ירושלים תשס"א.
הגדה לזמן הזה: ההגדה לפסח של היהדות המתקדמת (רפורמית) בישראל, ירושלים: מועצת הרבנים המתקדמים בישראל (מר"ם), עורכת שותפה בשיתוף עם הרב יהורם מזור והרב פרופ' יהוידע עמיר, תשס"ט.
אביגדור שנאן, אלפי שנאן: מבחר מאמרים ותגובות תלמידים, עורכת שותפה עם גילה וכמן, תל אביב: ידיעות ספרים, תשע"ה.
סידור תפילת האדם, סידור התפילה של מועצת הרבנות הרפורמית בישראל (מר"ם) ושל קהילות התנועה הרפורמית, עריכה משותפת עם הרבה דר' אלונה ליסיצה, תל אביב: זמורה-ביתן-מודן, 2021.
"עיונים במשמעותן של ברכות השחר מגניזת קהיר – מאמר המשך", גנזי קדם, ד, (תשס"ח), עמ' 9–34
"מיתוס ישן בשירות ההווה: יציאת רבן יוחנן בן זכאי מירושלים והקמת יבנה", אקדמות, כד (תש"ע), עמ' 156–176
"רבן יוחנן בן זכאי והקמת יבנה: ניתוח והערכת הסיפור בראי הזמן", מועד, כא (תשע"ד), עמ' 56–85.
"תפילת הקדיש – מעמק הריין לעמק יזרעאל: תפילת האבלים בתנועה הקיבוצית", אורי ארליך (עורך), התפילה בישראל: היבטים חדשים, אוניברסיטת בן-גוריון, באר שבע, תשע"ו, 314-291
"שפתיהם דובבות: שימוש בחומרים ליטורגיים מגניזת קהיר בתפילות ימינו", גנזי קדם, יג (תשע"ז), 74-39
"קבלת השבת בקיבוצים: רליגיוזיות חילונית", מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי (תשע"ח), עמ' 93–134
"נשים ברבנות: תיעוד ותעודה", מבוא לספר "מדרש רבה: מהפכת הרבנות הרפורמית הנשית בישראל" (עריכה: מאיה ליבוביץ' ויהוידע עמיר), ירושלים: כרמל, 2023, עמ' 21-55
"התפילה בהגותו של אליעזר שביד", י' עמיר וי' טרנר (עורכים), עיוני תפילה: התחדשות החיים היהודיים במשנתו של אליעזר שביד, א, כרמל 2020, 112-95
"הפסקת הריון ביהדות: הלכה, מאבק וטקס", קריאות ישראליות, ינואר 2023, 28-23
"'שאעניק חיים לפרי בטני הרך': תחינות, תפילות ושירים ליולדת", אורנה פילץ (עורכת), בראשית ילדה: מחזירות את הלידה למרכז, פרדס 2021, 89-75
דליה מררי (נולדה באוגוסט 1942) היא פרופסור חבר בדימוס בבית ספר למקצועות הבריאות בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
היא מייסדת ונשיאת העמותה הישראלית לפסיכוסומטיקה במיילדות וגינקולוגיה, ומאז 2012 ראש התוכנית לטיפול באומנויות חזותיות בלימודי התואר השני במכללה האקדמית לחברה ואמנויות.
מררי נולדה בנהלל למשפחת דיין.
סבה אליהו וסבתה בתיה, אנשי העלייה השנייה, היו ממייסדי המושב.
הוריה איטה ואיתן היו ממקימי קיבוץ חניתה ואביה, שהיה בן דודו של משה דיין, שירת בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
למדה בתיכון בבית הספר החקלאי "עיינות", ובתקופת הצבא התנדבה לשרת בישוב ספר, משגב עם שבגבול ישראל–לבנון.
בשנת 1961 נישאה לאריאל מררי, שמוכר כיום כמומחה בינלאומי לטרור ולהם שתי בנות, עו"ד עמית מררי, המכהנת כמשנה ליועץ המשפטי לממשלה למשפט פלילי, ויעל מררי צוקרמן, פסיכולוגית קלינית מומחית.
בשנים 1961–1964 למדה בבית הספר לריפוי בעיסוק בירושלים.
התמחתה בתחום הפסיכיאטרי ושמשה אחר כך כראש מחלקה בבתי החולים הפסיכיאטריים טלביה (1964-5) וגהה (1971-1984).
בשנים 7–1976 למדה תרפיה באמנות חזותית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 1985 קיבלה תואר שני (M.A) בתרפיה באמנות מאוניברסיטת לסלי שבקיימברידג', מסצ'וסטס, בארצות הברית.
עבודת המאסטר שלה עסקה ב"ביטויי דפרסיה סמויה בציוריהם של חולים סכיזופרניים".
בשנת 1994 קיבלה תואר דוקטור (Ph.D.) בפסיכותרפיה ואפידמיולוגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה ב"מאפיינים פסיכולוגיים של זוגות הפונים להפריה חוץ-גופית והשפעותיהם הפסיכופיזיולוגיות על מהלך הטיפול ותוצאותיו".
העבודה זכתה ב-1994 בפרס האגודה האפידמיולוגית הישראלית לעבודת המחקר הטובה ביותר.
מררי הייתה בין מקימי החוג לריפוי בעיסוק בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, שם הרצתה ופיתחה תוכניות לימוד מאז 1978. בשנים 1994- 1998 כיהנה כראשת החוג הראשונה שבאה מתחום הריפוי בעיסוק (ראשי החוג שלפניה היו רופאים) והייתה חברת מועצת הפקולטה לרפואה.
רבים מסגל החוג כיום הם תלמידיה לשעבר.
באותן שנים יזמה והובילה את תוכנית המ.א.
בחוג, והייתה בין מקימי בית הספר למקצועות הבריאות בפקולטה לרפואה.
כמו כן, הקימה קליניקה של ריפוי בעיסוק לילדים במסגרת האוניברסיטה.
בשנת 1996 יסדה מררי, יחד עם ד"ר יהודית אכמון, את העמותה הישראלית לפסיכוסומטיקה במיילדות ובגינקולוגיה, המסונפת לעמותה הבינלאומית בשם זה (International Society of Psychosomatic Obstetrics and Gynecology), והיא מכהנת כנשיאת העמותה עד עתה.
בעמותה חברים כ-100 אנשי מקצוע מתחומי הבריאות ובהם גינקולוגים, פסיכולוגים, פסיכיאטרים, עובדים סוציאליים, ועוד.
העמותה עוסקת בקידום שיתוף הפעולה המחקרי והיישומי בין אנשי מקצוע מתחומים שונים העוסקים בהיבטים הפסיכוסומטיים של בריאות האישה.
פרופ' מררי נמנתה על צוות ההקמה של המכללה האקדמית לחברה ואמנויות, בה היא מכהנת כראש התוכנית לתרפיה באמנות חזותית וחברה בוועד המנהל ובמועצה האקדמית של המכללה.
מררי הייתה עמיתת מחקר ב-Mind/Body Medical Institute בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד על יד בוסטון ועמיתת מחקר במכללת ולסלי במסצ'וסטס, ארצות הברית (1998–2000).
מ-1998 היא חברת הוועד המנהל של הארגון הבינלאומי לפסיכוסומטיקה במיילדות וגינקולוגיה.
היא נמנית עם הוועדה המייעצת הבינלאומית של כתבי עת מקצועיים, ובהם Journal of Psychosomatic Obstetrics and Gynecology , ו-Archives of Women's Mental Health Journal והוזמנה לשפוט מאמרים שהוגשו לכתבי עת מדעיים שונים.
מררי השתתפה בכנסים רבים בישראל ומחוצה לה, בהם הציגה את מחקריה.
במחקרה בנושא הדיכאון המוסווה בקרב חולים סכיזופרניים איתרה פרופ' מררי אפשרות לזהות סימנים אובדניים בציוריהם של חולים הלוקים בסכיזופרניה, שהנטיה האובדנית שלהם אינה מזוהה בדרכים אחרות.
עבודה זו תרמה ליכולת אבחון אובדנות מוסווית באמצעים לא-ורבאליים.
מחקרה של מררי, שעסק בהשפעות הפסיכולוגיות על תהליך ההפריה החוץ-גופית (IVF) מהווה תרומה לידע בתחום זה.
היא הייתה בין הראשונים שבדקו את השוני בעמדות בני הזוג בתהליך ההפריה החוץ-גופית והראשונה שבחנה את השינויים הפסיכופיזיולוגיים בקרב הנשים לאורך כל שלבי ההפריה, ואת השפעת הלחץ הנפשי על הצלחת הטיפול.
מחקר נרחב זה זוכה לציטוטים רבים בספרות המקצועית, והוא נבחר בשנת 1993 על ידי Fertility Digest כאחד מששת המחקרים המעניינים והרלוונטיים בתחומו בעולם.
לאחר חזרתה ארצה מהמכון Mind/Body Medical Institute בהרווארד, הוזמנה מררי לערוך מחקר משווה לזה שנערך בבוסטון, לנשים העוברות טיפולי IVF במרכז הרפואי שיבא.
לצורך המחקר נשלח צוות מהמרכז הרפואי להשתלמות במודל המחקרי-טיפולי הנהוג במכון בבוסטון.
המחקר בדק את השפעת טיפול קוגניטיבי-התנהגותי על תוצאות הטיפול בהפריה חוץ-גופית, על השפעתו על הדיכאון והחרדה של הנשים ובני זוגן.
דליה עמיהוד (1941 - 3 בינואר 2017) הייתה זמרת ישראלית, מחלוצות הזמר המזרחי בישראל.
דליה עמיהוד נולדה בארץ ישראל בימי המנדט הבריטי בשנת 1941, כדור חמישי.
היא החלה את פעילותה כזמרת בשנות ה-50. סגנון שירתה לא היה מקובל באותה עת, ולטענתה על רקע זה היא הוחרמה ושיריה לא הושמעו ברדיו.
בין השנים 1962–1964 הופיעה באיראן, שרה שירים בפרסית והופיעה שם עם הזמר הארמני-איראני ויגן דרדריאן, שהיה פופולרי באיראן.
היא הופיעה ושרה בישראל גם בשפות עברית, טורקית ויידיש.
היא נהגה להופיע בערבי שירה בציבור.
הופיעה שנים רבות במועדון הזמר "היקב" בראשון לציון.
עם שיריה הידועים נמנים "סיגל" (שהלחין אריס סאן), "סלע בודד", "פרח הלימון" ו"רק חיוך אחד" (שאותו שרה עם יהורם גאון).
בין השירים השונים שביצעה היו "שיבולת בשדה", "הורה ממטרה", "ערב של שושנים", "נערה ושמה כנרת", "נרות רבים", ושירים נוספים.
היא הוציאה מספר אלבומים שכללו שירי ילדים ושירי ארץ ישראל, ובהם שלושה אלבומים בסדרה "לכל האוהבים לשיר".
עמיהוד נפטרה מדום לב בביתה בגבעתיים ב-3 בינואר 2017, בגיל 75. היא נטמנה בבית העלמין ירקונים.
הותירה אחריה את בעלה, חיים אינסמן, עמו הופיעה גם בשירה, וכן בת משותפת.
דליו גמבואה רנטריה (בספרדית: Delio Gamboa Rentería; 28 בינואר 1936 - 23 באוגוסט 2018) שנודע בכינויו "מרבייה" (בספרדית Maravilla), היה כדורגלן קולומביאני, מהבולטים בהיסטוריה של הנבחרת.
שיחק בעיקר כקיצוני שמאלי או חלוץ מרכזי.
גמבואה החל את דרכו בגיל 19 בכדורגל חובבני כאשר שיחק בנבחרת ואייה דל קאוקה שזכתה בתואר אליפות המחוזות ב-1956. זו הייתה אחת הנבחרות החזקות בהיסטוריה של קולומביה בליגות המחוזות וגמבואה שיתף פעולה ביחד עם מרינו קלינגר ואלברטו ולנסיה, שלישייה שהייתה ידועה בחוזקתה כנגד הגנות היריב.
גמבואה עשה את הבכורה המקצוענית שלו ב-1957 כשהצטרף לאתלטיקו נסיונל ושנה מאוחר יותר עבר לאינדפנדיינטה מדיין.
ב-1959 ובהמלצתו של אפריין סאנצ'ס, הצטרף גמבואה לליגה המקסיקנית ולקבוצת קלוב דפורטיבו אורו.
גמבואה מהר מאוד הפך לאחד השחקנים הטובים במקסיקו ונבחר לשחקן הזר המצטיין בשנים 1959 ו-1960.
ב-1961 חזר גמבואה לקולומביה ומצטרף למיונאריוס.
יחד איתו זכתה הקבוצה בארבע אליפויות רצופות וכן בגביע נוסף בשנת 1963. ב-1966 עבר לשחק ביריבתה העירונית של מיונאריוס, אינדפנדיינטה סנטה פה, לבקשתו של המאמן גבריאל אוצ'ואה אוריבה שאימן אותו במיונאריוס.
לצד אלפונסו קניון בחוד, זכתה סנטה פה באליפות באותה השנה.
ב-1968 עבר גמבואה לשחק באונסה קלדס וב-1971 הצטרף לדפורטס טולימה.
ב-1973 חזר למיונאריוס והשיג עימה את המקום השני בליגה וכן פעמיים רצופות הודח ביחד עם הקבוצה בחצי גמר גביע ליברטדורס.
ב-7 באפריל 1974 פרש גמבואה באופן רשמי כשכבש שני שערים במשחק הוקרה בין נבחרת ואייה דל קאוקה לבין נבחרת הזרים של הליגה הקולומביאנית.
מיד אחר כך עלו לשחק אתלטיקו נסיונל, הקבוצה בה ערך את הבכורה שלו ומיונאריוס, הקבוצה בה השיג את רוב תאריו.
גמבואה היה חלק משמעותי בסגל של נבחרת קולומביה שהעפילה בשנת 1962 לראשונה בתולדותיה לגביע העולמי לגביע העולמי שנערך בצ'ילה.
קולומביה הודחה אחרי השלב הראשון, אך גמבואה היה השחקן המצטיין בשורותיה.
גמבואה שיחק בסך הכל 24 משחקים במדי הנבחרת וכבש 7 שערים.
שיחק בקופה אמריקה 1957 וקופה אמריקה 1963 וגם במשחקים מוקדמות המונדיאל 1958 ו-1962.
הוא הלך לעולמו בתאריך ה-23 באוגוסט 2018 בגיל 82 עקב הידרדרות במצבו הבריאותי.
ליגת העל הקולומביאנית (1): 1966
דליה שלף (20 באוגוסט 1961 – 14 ביולי 2018) הייתה אשת תרבות, ממייסדות הבר הלסבי הראשון בתל אביב ובעלת חנות הספרים "המגדלור".
דליה שלף נולדה בלונדון, בריטניה.
השנייה מבין ששת ילדיהם של צבי וג'ואן שלף.
אביה היה איש עסקים ואמה פיזיוטרפיסטית.
עם חזרתם לישראל התגוררו בסביון.
את שירותה בצה"ל עשתה בחיל האוויר.
היא עברה להתגורר בתל אביב ב־1980, כלסבית מוצהרת.
היא החלה ללמוד קולנוע באוניברסיטת תל אביב, ואז עזבה ליפן משם לאוסטרליה, שם למדה תקשורת בסידני.
כשחזרה לישראל עבדה בעבודות שונות בתחום הפרסום, התקשורת והתרבות.
בין השאר הייתה מבקרת קולנוע בעיתון "חדשות".
ב־1998 הקימה שלף ביחד עם גלית בן שמחון ואריאלה לנדא את הבר "מינרווה".
בקומת המרתף של הבר הייתה חנות ספרים וגלריה.
הבר פעל במשך 11 שנים, והיה הבר הלסבי הראשון בישראל.
מינרווה היה פתוח גם לקהלים נוספים, כשהסיסמה של המקום הייתה: "לסביות, גייז וחברים אחרים".
במקביל עבדו שלף ובן שמחון ב-Yes, שלף מנהלת התוכן.
ב־2006 הקימה שלף יחד עם אחותה רונית שניידמן גלריה שפעלה במשך שנתיים.
ב־2010 נפתחה חנות הספרים "המגדלור" על ידי שלף ורונה יצחקי.
החנות מוכרת ספרים גם של הוצאות עצמאיות, ומתקיימות בה סדנאות כתיבה ותערוכות.
שלף הייתה בת זוגה של תמר אסל, עובדת סוציאלית קלינית.
ב-2018 נפטרה שלף ממחלת הסרטן.
דליוס צ'קואוליס (בליטאית: Dalius Čekuolis; נולד ב-29 במרץ 1959) הוא דיפלומט ליטאי.
צ'קואוליס נולד בוילנה וב-1982 סיים את לימודיו במכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים של מוסקבה.
ב-1990 התמנה לדובר משרד החוץ של ליטא והיה ראש המחלקה לעיתונות ומידע במשרד.
ב-1992 התמנה לשגרירי ליטא בדנמרק, נורווגיה ואיסלנד וביצע את התפקיד עד 1994.
מ-1994 ועד 1998 היה שגריר ליטא בהולנד, בלגיה ולוקסמבורג, נציג באיחוד המערב-אירופי ונציג במועצת איגוד השותפות האירו-אטלנטית (Euro-Atlantic Partnership Council) של נאט"ו.
מ-1998 ועד 1999 היה ראש ועדת בעלי התפקידים הבכירים במועצת המדינות הבלטיות (Council of the Baltic Sea States).
מ-1999 ועד 2004 היה שגריר ליטא בפורטוגל.
ב-2004 החל להיות האחראי על מדיניות הביטחון במשרד החוץ הליטאי וביצע זאת עד לקבלת תפקידו באומות המאוחדות.
ב-2006 התמנה לשגריר ליטא באו"ם.
ב-2007 היה לשנה אחת נשיא המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות.
באותה שנה גם נאם בכנס לענייני זכויות האישה של האו"ם.
בשנת 2014 התמנה לשגריר ליטא בצרפת ובמקומו לשגריר בארגון או"ם מונתה סגניתו ריימונדה מורמוקייטה.
משנת 2014 ועד ל-2019 הוא היה שגריר ליטא בצרפת.
דליה רז (נולדה ב־19 בינואר 1937) היא קצינת צה"ל בדימוס שכיהנה כקצינת ח"ן ראשית ה-8 בצה"ל בין השנים 1975–1982. לאחר שחרורה נעשתה חברת מועצת העיר חיפה.
הוריה נוח קופר עובד בוולקן (מפעל) ועליזה קופר גננת.
התחנכה ובוגרת בית הספר הריאלי העברי.
רז החלה את שירותה בשנת 1955 כמ"כית בנח"ל, ומשם לאחר שהייתה מ"פ בנח"ל, עברה לחיל הים כקצינת שלישות בבה"ד חיל הים.
התקדמה כראש ענף חוגרים במספן כוח האדם.
בשנת 1975 נעשתה רז קצינת ח"ן ראשית בתקופת כהונתה יצא לדרך קורס קצינות לנגדות, שאפשר לנשות מקצוע להתקדם במסלול קצונה, כמקובל לנגדים גברים.
ביוזמתה של רז נפתחו בפני נשים תפקידים רבים כגון: שירות בכלי שיט, הדרכת חי"ר ושריון, חשמלאות מכנית וחשמלאות מטוסים, טכנאות קשר ואלקטרוניקה, אופטיקה ומלגזנות.
הכשרתן של החיילות במקצועות אלה אפשרה במהלך מלחמת לבנון הראשונה לשבץ נשים גם בשירות מעבר לגבול, בלבנון.
לאחר שחרורה מצה"ל בשנת 1983 בדרגת אל"ם נעשתה דוברת החברה להגנת הטבע.
בשנת 1989 נעשתה חברה במועצת עיריית חיפה, והובילה את נושא קליטת עולי ברית המועצות בעיר.
בשנת 1959 נישאה לגדעון רוזמן אשר שירת בצה"ל כקצין תותחנים ושינה את שם המשפחה לרז.
לזוג נולדו שני בנים שהפכו לטייסים בחיל האוויר.
דליה קורח שגב (23 בינואר 1946 – 29 בנובמבר 2011) הייתה מורה וסופרת ישראלית.
קורח שגב נולדה לחוה ופסח ויינברג.
בזמן לימודיה בתיכון פגשה את אלחנן קורח, שהפך לבעלה.
אלחנן נהרג במלחמת יום הכיפורים ברמת הגולן, כשספג פגיעה ישירה בצריח טנק בקרב הפריצה למובלעת הסורית.
על סיפור אהבתם כתבה קורח שגב בספרה "סיפור על אור ועל חושך".
בספר כלולים מכתבים רבים, שכתב אלחנן לרעייתו בשנות היכרותם וחייהם המשותפים.
קורח שגב הייתה מורה ומחנכת.
"דליה הייתה מחנכת נערצת, שגם כתבה ספרי לימוד בתנ"ך, בלשון, בהבעה ובחיבור.
בזכות שיטת הלימוד שפיתחה למדו דורות של תלמידות ותלמידים עברית בקלות ובהנאה רבה.
היא גם הייתה סופרת של ספרי ילדים רבים", סיפרה אודותיה מרב מיכאלי, שהייתה תלמידתה.
היא נטמנה בבית העלמין במושב רינתיה.
עשר תחנות: מקראה ונושאים מעובדים בעברית לכיתות יסוד, 1983, הוצאת יסוד
עשר תחנות ועוד תחנה, 1988, הוצאת יסוד
להיות גדולים, 1991, הוצאת מודן
כלב מי שלא אוהב, 1994, הוצאת מעריב
חוויה לכיתות היסוד : לפיתוח ההבנה, החשיבה, ההבעה והיצירתיות, 1994, הוצאת רכס
לקראת שלום, 1994, הוצאת מודן
אוריינות: חוברת מעשית, 1998, הוצאת מודן
הזבוב העצוב, 1999, הוצאת קוראים
תהלוכה של ילדים, 1999, הוצאת קוראים
מה מצאה התרנגולת?, 1999, הוצאת קוראים
מתנה קטנה, 1999, הוצאת קוראים
הפתעה של פסח, הוצאת קוראים
על קצה הלשון המחודש : מיומנויות לשון ותקשורת, 2000, הוצאת מודן
חלזון עם שמשיה ורודה, 2001, הוצאת מודן
כתיב לכל עט, 2001, הוצאת מודן
יש לי מושג - מבחר מושגים: עם ישראל - מדינת ישראל, 2002, הוצאת קוראים
מתחילים ב-א - הקניה שיטתית של יסודות הקריאה, 2003, הוצאת מודן
שרים ואוהבים בשירים ישראלים, 2004, הוצאת מודן
מסע הפלא - איי גלאפגוס, 2006, הוצאת מודן
מסע הפלא - חיות בר, 2006, הוצאת מודן
מסע הפלא - תאילנד, 2006, הוצאת מודן
מסע הפלא - הולנד, 2008, הוצאת מודן
אלף-בית - לומדים אותיות לפי הסדר, 2010, הוצאת מודן
חוה מהבית הגדול, 2011, הוצאת מודן
סיפור-לי - ילדים אופים עוגה, הוצאת מודן
סיפור-לי - הנעל הישנה, הוצאת מודן
סיפור-לי - סיפור על ניב וטרקטורון, הוצאת מודן,
פשוט - בלי אלימות, הוצאת מודן
דליה קווה (נולדה בפברואר 1943) היא ביולוגית ומשוררת ישראלית.
קווה נולדה בשם דליה מרים יקותיאלי בתל אביב, ולמדה בתיכון עירוני א.
באפריל 1948 נהרג אחיה אמנון במלחמת השחרור בקרב בנבי יושע; מות אחיה השפיע על יצירתה בהמשך.
היא שירתה בנח"ל במסגרת גרעין של תנועת המחנות העולים.
אחרי השירות הצבאי למדה ביולוגיה באוניברסיטה העברית לתואר הראשון והשני, ולדוקטורט בהוראת המדעים בתחום הגנטיקה.
במשך השנים לימדה במרכז ללימודים קדם-אקדמיים של האוניברסיטה העברית.
במקביל הייתה חברת צוות שעסק בכתיבת חומרי לימוד בביולוגיה, מטעם משרד החינוך והוראת המדעים של האוניברסיטה העברית.
קווה החלה לכתוב שירה לאחר שהוריה נפטרו.
שירים פרי עטה התפרסמו בעיתונים, כתבי עת, אנתולוגיות בעברית ובאנגלית.
מתגוררת בירושלים, נשואה לבמאי יהודה קווה ואם לשלושה.
אשה עיגול: שירים (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1990)
גשם: שירים (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001)
לימים הנוראים ריח של גויאבות (הוצאת כרמל, 2011)
דליה פרשקר (נולדה ב-1943) היא יזמית הייטק ישראלית, ממקימי חברת "המימד החדיש".