tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם הזוג סאמנר וגם הזוג וויטני התאכזבו, אבל וויטני כתבה במכתב, "קבור את תלונתך; יידרש יותר מוועדת האמנות של בוסטון כדי להרוות אותי."
בין המונומנטים הציבוריים הידועים שלה הוא פסלו של סמואל אדמס (1876) באוסף היכל הפסלים הלאומי בקפיטול האמריקאי, וושינגטון הבירה וויטני נסעה לאיטליה בשנת 1875 כדי לרכוש את השיש עבור הפסל.
במהלך הטיול היא למדה טכניקות פיסול צרפתי באקואן.
העתק ברונזה וגרניט (1880) של הפסל של סמואל אדמס מותקן בבוסטון, שם נשא אדמס נאומים על השלטון והמיסוי הבריטי.
לאורך כל בגרותה, היא הייתה תומכת בשימור יערות, זכויות נשים, ביטול העבדות ושוויון הזדמנויות חינוכיות לאפרו-אמריקאים.
וויטני הייתה אינדיבידואליסטית, שחיה באופן עצמאי וגזרה את שערה קצר, מה שעצבן את שכניה הוויקטוריאניים.
היא כתבה על אופייה העצמאי באחד משיריה, "אתה מוזמן, עולם, לבקר, לקרקר את עצמך עד שתהיה צרוד אם תרצה." היא הייתה פעילה בחוגים פוליטיים, ספרותיים ואמנותיים ותמכה בפעילים ליברליים, פסלים ואמנים אחרים.
אחת מחבריה ותומכיה הייתה הסופרת אנני אדמס פילדס, שמצאה אותה כ"אישה חיה אצילית, פשוטה וחזקה.
היא רכשה בית בבוסטון ברחוב הר ורנון 92 ב-1876 והקימה סטודיו בקומה העליונה שלו.
שש שנים מאוחר יותר היא רכשה חווה בשלבורן, ניו המפשייר, עם נוף המשקיף על הר וושינגטון, הר אדמס והר מדיסון.
היא התגוררה בביתה ברחוב הר ורנון עד אוקטובר 1893,
היא חיה וחלקה את חייה עם אבי אדלין מאנינג (1836–1906), שהקדישה את חייה לוויטני.
וויטני מאנינג חיה באירופה בשנות ה-60 וה-70, ברומא, פירנצה ופריז.
היה להם מה שכונה "נישואי בוסטון", כינוי למערכת יחסים ארוכת טווח בין נשים משכילות מהמעמד הגבוה, שהיה מקובל בקהילה.
פילדס אמרה על הקשר, "שתי הנשים משלימות ומנחות זו את זו."
וויטני מתה ב-23 בינואר 1915 בבוסטון, מסצ'וסטס מסרטן ונקברה בקיימברידג' בבית הקברות מאונט אובורן לצד אבי אדלין מאנינג.
אן לואו , מעצבת אופנה אפרו-אמריקאית שהייתה אחת המעצבות החשובות ביותר בתולדות האופנה האמריקאית, שנודעה בזכות עיצוב שמלת הכלה של ג'קלין קנדי.
אן לואו נולדה ב-14 בדצמבר 1898 בקלייטון, אלבמה.
היא גדלה במונטגומרי, אלבמה, שם אמה וסבתה היו תופרות מצליחות שעבדו עבור משפחות אמידות.
לאו למדה מהן את מלאכת התפירה והעיצוב, וגילתה עניין רב באופנה כבר מגיל צעיר.
למדה לתפור כבר בגיל 5 וכחלק מבילוי זמנה נהגה ליצור פרחי בד דקורטיביים שלימים הפכו לאחד מסימני ההיכר של רבים מעיצוביה.
בגיל 16, לאחר מות אמה, אן לקחה על עצמה את ניהול העסק המשפחתי.
היא החלה לעצב שמלות עבור נשים אמידות באזור, ועד מהרה צברה מוניטין של מעצבת מוכשרת.
בשנת 1917, עברה לניו יורק, שם למדה בבית הספר לעיצוב S.T.
היא הייתה הסטודנטית האפרו-אמריקאית היחידה במוסד, ולמרות שסבלה מיחס מפלה בשל היותה שחורה, היא הצליחה להתבלט בזכות כישורי התפירה והעיצוב המדהימים שלה.
לאחר סיום לימודיה, היא עבדה עבור מספר מעצבי אופנה מובילים, ולבסוף פתחה סטודיו משלה לעיצוב שמלות.
אן לאו הייתה האפרו אמריקאית הראשונה שפתחה עסק, סטודיו לאופנה, בשדרת מדיסון היוקרתית במנהטן.
אן לואו עיצבה את שמלת הכלה של ג'קלין קנדי לחתונתה עם ג'ון פ.
קנדי בשנת 1953. השמלה הייתה עשויה ממשי שנהב, עם צווארון וי, שרוולים ארוכים וחצאית מלאה.
היא הייתה מעוטרת ברקמה עדינה של פרחי תפוז ופנינים.
השמלה זכתה לשבחים רבים על עיצובה האלגנטי והקלאסי, והפכה לאחת משמלות הכלה המפורסמות ביותר בהיסטוריה.
היא נחשבת לאחת הדוגמאות הטובות ביותר לעבודתה של אן וממשיכה להוות השראה לכלות רבות עד היום.
היא עצמה לא זכתה להכרה רבה על עבודתה באותה תקופה, והקרדיט על עיצוב השמלה ניתן למעצבים אחרים.
רק לאחר שנים רבות החלו להכיר בתרומתה של אן לעיצוב השמלה, ובעיקר לאחר שהתגלה כי היא זו שעיצבה את השמלה בפועל.
בשנת 1928, אן פתחה סטודיו משלה לעיצוב שמלות בניו יורק.
היא החלה לעבוד עם לקוחות מהמעמד הגבוה, כולל נשים מפורסמות ואנשי חברה.
עיצוביה זכו להצלחה רבה, ולאו הפכה לאחת המעצבות המבוקשות ביותר בניו יורק.
לאורך הקריירה שלה, אן המשיכה ליצור שמלות יפהפיות וייחודיות.
היא נודעה בזכות תשומת הלב שלה לפרטים הקטנים, כמו גם בזכות השימוש שלה בבדים איכותיים ובעיצובים מחמיאים.
למרות הצלחתה, נתקלה גם בקשיים.
היא חוותה אפליה גזעית, ופעמים רבות לא זכתה להכרה הראויה על עבודתה.
בשלב מסוים, חובותיהו גדלו עד כדי כך שהיא עמדה בפני פשיטת רגל.
אולם, חובה שולם על ידי גורם אנונימי.
כפי הנראה מי שפרעה את החוב עבורה הייתה ג'קי קנדי.
מחלת הקטרקט פגעה ביכולתה להמשיך ליצור וב-1972 סגרה את חנותה בניו יורק.
אן התגוררה עם בתה רות בקווינס עד לפטירתה ב-25 בפברואר 1981, בגיל 82.
שמלת הכלה שעיצבה עבור ג'קלין קנדי מוצגת במוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקאית בוושינגטון, ונחשבת לאחד הפריטים החשובים ביותר באוסף המוזיאון.
עיצוביה מוצגים במוזיאונים ברחבי העולם, והיא נחשבת לאחת מחלוצות האופנה האפרו-אמריקאיות ולאחת הדמויות החשובות ביותר בתולדות האופנה האמריקאית.
אן ווטרס היא כדורסלנית בלגית לשעבר, ששיחקה בעמדת הסנטר.
ווטרס שיחקה בליגת ה-WNBA ובקבוצות רבות בצרפת, ספרד, רוסיה ומדינות נוספות, וכן בנבחרת בלגיה.
בנוסף שיחקה גם בענף כדורסל 3x3.
ווטרס נולדה בבלגיה בשנת 1980 והחלה לשחק כדורסל בגיל 12.
בשנת 1999 ווטרס הצטרפה לקבוצה הצרפתית ולנסיין אולימפיק (Valenciennes Olympique) וזכתה עמה בארבע אליפויות צרפת.
בין השנים 2004–2010 שיחקה ברוסיה בקבוצות "סמרה", צסק"א מוסקבה ואוגמ"ק יקטרינבורג, וזכתה עמן באליפויות הליגה הרוסית.
בשנת 2012 שיחקה גם בספרד וזכתה באליפות הליגה.
בדראפט 2000 של WNBA ווטרס נבחרה במקום הראשון על ידי קליבלנד רוקרס.
לאחר פירוק הקבוצה לפני עונת 2003 ב-WNBA עברה לניו יורק ליברטי, שם שיחקה שתי עונות.
בשנת 2008 חזרה ל-WNBA ושיחקה תחילה באטלנטה דרים ולאחר מכן בסן אנטוניו סילבר סטארס.
בשנת 2016 חתמה בלוס אנג'לס ספארקס וזכתה עמה באליפות ה-WNBA.
כחברת נבחרת בלגיה בכדורסל נשים זכתה במדליית ארד באליפות אירופה בכדורסל נשים 2017. בנוסף שיחקה גם בכדורסל 3x3 וזכתה במדליית כסף באליפות העולם 2014.
לאחר פרישתה ממשחק פעיל מונתה לעוזרת מאמן בשיקגו סקיי.
אן מאוסטריה (צרפתית: Anne d'Autriche; 22 בספטמבר 1601 – 20 בינואר 1666), בתוארה המלא - אנה, ארכידוכסית אוסטריה, נסיכת ספרד ופורטוגל, הייתה אשתו של לואי השלושה עשר מלך צרפת ואמו של המלך לואי הארבעה עשר.
אן נולדה בעיר ואיאדוליד שבספרד ב-22 בספטמבר 1601, כבתם של פליפה השלישי, מלך ספרד ושל מרגרטה מאוסטריה, מלכת ספרד.
ב-24 בנובמבר 1615 נישאה, בגיל 14 בלבד, ללואי השלושה עשר מלך צרפת, שגם הוא היה אז בן 14. נישואין אלה שנעשו מטעמים מדיניים לא היו מוצלחים.
אימו של המלך, מארי דה מדיצ'י, המשיכה לנהוג כמלכה בפועל, והתעלמה מכלתה.
אן שמרה על הקודים של חצר המלכות הספרדית שממנה באה, ולא למדה כמעט צרפתית.
על בני הזוג הופעל לחץ בלתי פוסק לממש את נישואיהם ולספק יורש לממלכה, אך הם נותרו חשוכי ילדים במשך 23 שנים.
בסופו של דבר, לאחר מספר הפלות ילדה אן מאוסטריה שני בנים: לואי, שירש את כתר אביו כלואי הארבעה עשר (נולד ב-1638), ופיליפ, שנולד ב-1640 והפך לפיליפ הראשון דוכס אורליאן.
היחסים בין בני הזוג נשארו עכורים גם על רקע השוני בגישתם לדת, כשאן מאוסטריה יוצאת כנגד יועצו הקרוב של המלך, הקרדינאל רישלייה.
בהמשך, לואי השלושה עשר ניסה לשלול מאשתו את זכותה לשמש כעוצרת בשם בנו.
ברם, אחרי מותו ב-1643 אישר הפרלמנט של פריז את זכותה זו.
אן שימשה כעוצרת בשם בנה לואי שהיה בן ארבע שנים בלבד, אך למעשה הקרדינל מזראן, שהיה מאהבה, ניהל את ענייני המדינה.
ב-12 ביולי 1648 הפרלמנט של פריז העמיד בפני העוצרת אן מאוסטריה את הדרישות הבאות: הפחתת מיסים בשיעור של 25%.
לא יוטלו מיסים חדשים אלא בהסכמת הפרלמנט.
איש לא יושם במעצר ליותר מ-24 שעות לפני שיובא בפני שופט.
העוצרת, שלא הורגלה לדרישות כאלה, ראתה זאת כניסיון למרד.
ב-26 באוגוסט 1648 מזראן ציווה על מעצרם של ראשי הפרלמנט, מה שגרם ל"יום הבריקאדות" בפריז.
המון רב התקבץ בחזית ארמונו של מזראן בפאלה רויאל.
ההמון עשה שימוש בקלעים (פרונד בצרפתית) כדי לנפץ באבנים את חלונות הארמון, ומכאן השם שדבק במרד זה ובמרידות שלאחריו.
ביום המחרת 160 חברי הפרלמנט עשו את דרכם לארמון המלוכה בסיסמה: "יחי המלך!
ב-6 בינואר 1649 העוצרת אן מאוסטריה נאלצה להימלט מפריז יחד עם בנה המלך הצעיר שהיה בן עשר שנים בלבד.
היא קראה לעזרה את הגנרל לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה.
הוא גייס אנשי צבא, הטיל מצור על פריז (ינואר - מרץ 1649) וכבש אחד ממבצריה.
אנשי האצולה מבין המורדים ביקשו עזרה מספרד ומבית הבסבורג.
אך רוב חברי הפרלמנט לא אבו לתת לבית הבסבורג דריסת רגל מחודשת בענייניה של צרפת.
הפרלמנט הצהיר על תמיכתו בבית המלוכה ואן מאוסטריה והמלך הצעיר ומזראן שבו לחצר המלוכה בפריז יחד עם מזראן (28 באוגוסט 1649).
אך הסדר לא הושב על כנו.
דה קונדה, שרצה לתפוס את מקומו של מזראן בחצר המלוכה, ניסה לגייס לצידו את האצולה.
ב-18 בינואר 1650 ציווה מזראן על מעצרו של דה קונדה.
הוא שוחרר ב-13 בפברואר 1651 לאחר שמזראן נמלט לגרמניה בעקבות צו גירוש שהוצא נגדו על ידי הפרלמנט של פריז.
ב-8 בספטמבר 1651 המלך לואי הארבעה עשר, שהיה בן 13 שנה בלבד, החליט לקחת לידיו את מוסרות השלטון.
בנובמבר של אותה שנה המלך הצעיר קרא למזראן לשוב לפריז.
אך דה קונדה התקדם אל עבר פריז וכבש את העיר מידי הצבא המלכותי (2 ביולי 1652).
ההמון השתלט על העיר, והצבא המלכותי הטיל שוב מצור על פריז.
דה קונדה נמלט לספרד והפך למצביא בצבא הספרדי (ספטמבר 1652).
ב-21 באוקטובר 1652 נכנסה המשפחה המלכותית לפריז.
ב-6 בפברואר 1653 מזראן שב לפריז ולתפקידו כשר הראשי של המלך לואי הארבעה עשר, ובכך הסתיימו מרידות הפרונד.
ב-1659 הסתיימה המלחמה בין צרפת וספרד (שהחלה ב-1635) בהסכם הפירנאים.
ב-1660, כחלק של הסכם זה, נישא לואי הארבעה עשר למריה תרסה, נסיכת ספרד, שהייתה אחייניתה של אן מאוסטריה.
ב-1661, אחרי מות מזראן, פרשה אן מאוסטריה למנזר בפריז ונפטרה שם ב-20 בינואר 1666. זכרונותיה התפרסמו על ידי פרנסואה דה לה רושפוקו ב-1662.
הרומן "שלושת המוסקטרים" מאת אלכסנדר דיומא האב מתרחש על רקע יחסיהם העכורים של אן מאוסטריה ולואי ה-13.
אן מקלווה הייתה אשתו הרביעית של הנרי השמיני, מלך אנגליה, בתאריכים 6 בינואר 1540 – 12 ביולי 1540.
אן נולדה ב-22 בספטמבר 1515 בדיסלדורף, גרמניה, ליוהאן השלישי, דוכס קלווה ומריה מיוליך-ברג, בתם של וילהלם הרביעי, דוכס יוליך-ברג וזיבילה מברנדנבורג.
לאחר מות אביה ב-1538 ירש אחיה וילהלם, שכונה "העשיר", את התואר דוכס יוליך-קלווה-ברג.
ב-1526 נישאה אחותה הגדולה זיבילה ליוהאן פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה וראש "הקונפדרציה הפרוטסטנטית של גרמניה".
למשך זמן קצר באמצע שנות השלושים, הייתה אן מאורסת לפרנסואה מלורן, בנו ויורשו של דוכס לורן.
אף כי אחיה וילהלם היה קתולי, הפוליטיקה המשפחתית הפכה את משפחתה לבני ברית מתאימים עבור הנרי השמיני, מלך אנגליה, בתקופה שלאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית, ויועצו של המלך, תומאס קרומוול, האיץ את שידוכה של אן למלך (אן והנרי היו דודנים מדרגה שביעית, במרחק שני דורות).
כנהוג לעיתים קרובות במקרים כאלה, הובא לקליווס צייר על מנת לצייר את דיוקנה של הכלה עבור בעלה המיועד.
האמן הידוע הנס הולביין הוא שצייר את דיוקנה של אן, והנרי היה מרוצה מהתוצאה.
כיוון שהיה נוהג בקרב ציירים שציירו עבור אצילים - להחמיא בדיוקניהם לאנשים חשובים, סביר להניח שהולביין העלים את העדויות לצלקותיה של אן (מאבעבועות) בדיוקן שצייר עבור הנרי.
הדיוקן מוצג כיום במוזיאון הלובר בפריז.
במרץ 1539 החלו דיונים נמרצים עם בית המלוכה של קליווס.
קרומוול פיקח על השיחות והסכם הנישואין נחתם ב-4 באוקטובר באותה שנה.
בעוד שהנרי העריך אצל נשים תכונות כגון השכלה וחוכמה, אן לא ניחנה בתכונות הללו; כילדה, היא לא קיבלה חינוך פורמלי, ובמקום ללמוד לשיר או לנגן בכלי מוזיקלי, היא הייתה מיומנת בתפירה.
אמנם למדה קרוא וכתוב, אך רק בגרמנית.
עם זאת, נחשבה אן לעדינה, מוסרית וצייתנית, ותכונות אלה העלו את קרנה בעיני המלך.
אן עשתה את דרכה באיטיות לקאלה ומשם לאנגליה.
הנרי, שהיה חסר סבלנות ורצה לראות את כלתו לעתיד, נסע לרוצ'סטר ביום הראשון של 1540 והגיע אל אן ללא הודעה מוקדמת.
המלך התרשם ממנה לרעה, ודיווח בחזרה לקרומוול שהיא כלל לא דומה לתיאורים הזוהרים שלה שהוא קיבל.
הוא האיץ בקרומוול למצוא דרך משפטית להימנע מהנישואין.
ואולם, התחמקות מהנישואין הייתה כרוכה בפגיעה בגרמנים.
השניים נישאו ב-6 בינואר 1540 בארמון המלכותי פלסנתיה בגריניץ', לונדון.
את הטקס ניהל הארכיבישוף תומאס קרנמר, חרף חששותיו של הנרי.
הביטוי "אלוהים שלח אותי לשמור היטב" נחרת על טבעת הנישואין של אן.
אן נצטוותה לעזוב את חצר המלוכה ב-24 ביוני, וב-6 ביולי נודע לה כי המלך מהרהר מחדש בהמשך הנישואין.
תוך זמן קצר היא נתבקשה להיעתר לביטול הנישואין, והיא אכן הסכימה.
הנישואין בוטלו רשמית ב-12 ביולי 1540, מסיבת "אי-מימוש-נישואין" – הנרי טען שהוא אינו נמשך לאן, עד כדי כך שאינו מסוגל לקיים יחסים איתה.
כפיצוי, היא קיבלה נחלות רבות, כולל טירת היבר, בית חותניו לשעבר של הנרי, משפחת בוליין.
ביתה של אן בלווס, סאסקס, הוא רק חלק מהרכוש שהיה בבעלותה – היא עצמה מעולם לא גרה שם.
ניתן לה התואר "נסיכת אנגליה", ובפי בעלה לשעבר היא נקראה "אחות".
אן נשארה לגור באנגליה עד סוף חייה.
על פי עדויות, בתקופת שלטון בנו של הנרי השמיניו אחריו, אדוארד השישי, מלך אנגליה, סבלה אן מבעיות כספיות עקב סירובו של אדוארד להעניק לה קצבה.
היא מכרה את טירות ריצ'מונד והיבר ועברה לגור בבית כפרי קטן בדרטפורד.
מצבה השתפר בימי שלטון אחותו למחצה של אדוארד השישי, מרי הראשונה, כי בינה לבין אן שררו יחסי ידידות.
במהלך מלכותה של מרי המירה אן את דתה כשעברה מהכנסייה האנגליקנית אל הכנסייה הקתולית, ולכל אורך חייה היה לה מקום של כבוד בחצר המלוכה.
היא הייתה אחרונת נשותיו של הנרי שנפטרה, ב-16 ביולי 1557, ונקברה בכנסיית וסטמינסטר לאחר טקס לוויה מלכותי.
אלסה לנקסטר גילמה את המלכה אן בסרט מ-1933 "החיים הפרטיים של הנרי השמיני" ביחד עם צ'ארלס לוטון כהנרי השמיני.
בקומדיית המצבים הזאת, אן מציירת את עצמה בכוונה כלא מושכת ונאיבית בתקווה לשכנע את הנרי להתגרש ממנה, ובכך לאפשר לה למצוא אהבה במקום אחר.
ב-1970, כחלק מהסדרה "שש נשותיו של הנרי השמיני", השחקנית אלבי הייל שיחקה את התפקיד הראשי בדרמה הטלוויזיונית של ה-BBC "אן מקליווס" ביחד עם קית' מיצ'ל כהנרי.
מולי סאגדן גילמה את נערת הלוויה הגרמנית של אן.
בתיאור יחסית מדויק זה, אן מגיעה לאנגליה מלאת תמימות נעורים ותקווה, רק כדי להיבהל מהפגישה עם בעלה לעתיד.
היא מתיידדת במהירות עם בתה החורגת הצעירה, הנסיכה אליזבת.
ג'ני בוס גילמה את אן בסרט מ-1972 בשם "הנרי השמיני ושש נשותיו".
קת'רין סיגינס גילמה את אן בסרט דוקומנטארי על נשותיו של הנרי בבימויו של דייוויד סטארקי ב-2001.
ב-2003, פיה ג'ירארד גילמה את אן מקליווס במיני סדרה "הנרי השמיני" אבל מופיעה רק פעם אחת במיטה, מחכה להנרי, ופעם נוספת בלוויית המלך, שבע שנים לאחר מכן.
זמרת הנשמה הבריטית ג'וס סטון גילמה את דמותה של אן בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה "שושלת טיודור".
היה זה סר הוראס וולפול שכתב במאה ה-18, שניפץ את המיתוס על פיו אן הייתה "האתון מפלנדריה" – סמל לכיעור.
השקפה זו תקפה גם כיום, והיא עדיין סטריאוטיפ פופולרי, אך רוב ההיסטוריונים המודרניים חולקים עליה.
לפי השקפות מודרניות סביר יותר להניח שאן מצאה את הנרי כבלתי מושך במידה רבה בגלל שהיה שמן, ולפיכך גרמה לו בכוונה-תחילה שלא יאהב אותה.
גרסה אחרת טוענת שהם פשוט הסכימו על כך שהם לא מסתדרים טוב ביניהם – אן גדלה בחצר מלכות פרובינציאלית וקטנה בדיסלדורף ולא היו לה אותם טעמים במוזיקה וספרות הומניסטית כאלה שרווחו בחצרו של הנרי – ולפיכך ייפרדו ברוח ידידותית.
תאוריה זו נתמכת על ידי העובדה שהיא קיבלה אחרי הפרידה נחלה ראויה מאוד.
אן מארי ד'אורליאן (27 באוגוסט 1669 - 26 באוגוסט 1728, בצרפתית: Anne Marie d'Orléans) הייתה צאצאית של בית אורלאן הצרפתי.
הפכה לדוכסית סבויה ומלכת סיציליה וסרדיניה כתוצאה מנישואיה לויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה, והייתה סבתו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
אן מארי נולדה בשאטו דה סן-קלו שמחוץ לפריז, בתם השנייה וילדתם השלישית של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, אחיו הצעיר של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ורעייתו הנרייטה אן, נסיכת אנגליה, אחותם הצעירה של צ'ארלס השני וג'יימס השני, מלכי אנגליה.
היא הייתה צאצאית של משפחות המלוכה הגדולות באירופה: סביה מצד אביה היו לואי השלושה עשר, מלך צרפת ואנה, ארכידוכסית אוסטריה, נסיכת ספרד ופורטוגל בעוד שסביה מצד אמה היו צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה והנרייט מארי, נסיכת צרפת, בתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת.
כשאן מארי הייתה בת שנה בלבד מתה אימה הנרייטה אן ושנה לאחר מכן נישא אביה לאליזבת שארלוט, נסיכת הפלטין, שהייתה לה כמו אם והייתה קרובה אליה מאוד.
כשהייתה בת עשר הפכה אחותה הבכורה, מארי לואיז, למלכת ספרד כאשר נישאה לקרלוס השני, מלך ספרד.
ב-10 באפריל 1684, בהיותה בת 15, נישאה אן מארי בארמון ורסאי לויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה, צאצא לבית סבויה וכן נינו של אנרי הרביעי, מלך צרפת.
לזוג נולדו תשעה ילדים, מתוכם שלושה מתו עם לידתם.
מריה אדליידה, נסיכת סבויה (1685-1712) - נישאה ללואי, דוכס בורגונדיה, והייתה אימו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
מרי לואיזה, נסיכת סבויה (1688-1714) - נישאה לפליפה החמישי, מלך ספרד.
ויטוריו אמדאו, נסיך פיימונטה - (1699-1715) - מת ממחלת האבעבועות השחורות בגיל 16.
קרלו אמנואלה השלישי (1701-1773) - ירש את אביו כדוכס סבויה ומלך סרדיניה.
לאחר נישואיה קיבלה אן מארי את התואר "דוכסית סבויה ונסיכת פיימונטה", ובשנת 1713 הפכה למלכת סיציליה עם עלייתו של בעלה לשלטון לפי הסכם אוטרכט.
בשנת 1720 אולץ ויטוריו אמדאו לוותר על כס המלוכה הסיציליאני והוכתר במקום זאת למלך סרדיניה.
בין השנים 1714 ל-1720 הייתה אן מארי יורשת העצר לטוען היעקוביטי לכתר האנגלי, ג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, בנו של מלך אנגליה המודח ג'יימס השני.
היא הפכה ליורשת העצר לאחר מותה של אחותו של ג'יימס פרנסיס, המלכה אן, והוחלפה עם היוולדו של בנו, צ'ארלס אדוארד סטיוארט.
אן מאבונלי הוא הספר השני בסדרת הספרים שכתבה הסופרת הקנדית לוסי מוד מונטגומרי על אן שרלי.
המהדורה הראשונה של הספר יצאה לאור בשנת 1909.
עלילת הספר מתמקדת בחייה של שרלי בין הגילאים 16–18. אן עובדת כמורה בבית הספר המקומי באבונלי, שם היא מתיידדת ונאהבת על רוב תלמידיה ובמיוחד על פול אירווינג.
אן, ואִיתה גילברט בלייט, דיאנה ברי ופרד רייט, מקימים את "האגודה לשיפור אבונלי" שתפקידה לייפות את העיירה.
בתחילה תושבי אבונלי מגיבים בהססנות כלפי חבורת הנערים אשר רוצה לשפר ולייעל את העיירה, אך בהמשך זוכה החבורה לתמיכה מלאה מצד תושבי העיירה.
אן ומרילה מגדלות שני תאומים - דיווי ודורה - קרובי משפחה רחוקה של מרילה, שאמם נפטרה ממחלה.
אן לוקחת חלק מרכזי בגידול ובחינוך תאומים אלה.
אן מצליחה להתיידד עם אנשים רבים מאבונלי, כדוגמת שכנה הרגזן מר הריסון וגברת לוונדר הבודדה.
אן אף עוזרת לגברת לוונדר לחדש את קשריה עם אביו של התלמיד פול אירווינג, שהיה אהוב נעוריה ונפרד ממנה לאחר אירוסיהם לפני עשרות שנים ושבר את ליבה.
גברת רייצ'ל לינד עוברת לגור בחווה הירוקה עקב מותו של בעלה וקשיים כלכליים באחזקת דירתה תמורת העברת הכנסה חודשית.
דבר זה מיטיב עם מרילה המעודדת מהכנסה כספית נוספת ועזרתה של מרת לינד.
מרילה מפצירה באן ללמוד בקולג' לתואר B.A ולעזוב את עבודתה כמורה בבית הספר המקומי.
אן מסכימה לכך אך ברגשי עצב, שכן שוב תצטרך לעזוב את חברתה הנאמנה דיאנה ברי.
זו מבטיחה לה שעוד תשוב ותמיד תהא לצידה ותזכור את שבועת האמונים לה.
בהמשך סדרת הספרים דיאנה מתחתנת עם פרד רייט ושוברת את בדידותה אך ממשיכה לשמור אמונים לאן.
דיאנה, חברתה הקרובה והטובה ביותר של אן שמחה על החלטתה של אן אך עצובה מאוד עקב עזיבתה המתקרבת של חברתה.
בשל עזיבתם של אן שרלי וגילברט בלייט מתפרקת "האגודה לשיפור אבונלי".
תרגמה טליה דאי, הוצאת כתר ירושלים, 241 עמודים, 1989
תרגמה דנית הדרי-סלומון, הוצאת קוראים קריית גת, 160 עמודים, 2001
תרגמה טליה דאי, איירה כריסטינה קדמון, הוצאה מחודשת, הוצאת כתר ירושלים, 302 עמודים, 2011
מונטגומרי המשיכה את סיפורה של אן שרלי בסדרה של ספרי המשך.
הם רשומים לפי סדר גילה של אן בכל רומן.
+ספרים קשורים שבהם אן שרלי היא דמות משנית # סֵפֶר תאריך פרסום גילה של אן שירלי — דברי הימים של אבונלי 1912 — — כרוניקה נוספת על אבונלי 1920 — — הבלייתים מצוטטים 2009 —
אן מברטאן או אן, דוכסית ברטאן הייתה אחרונת שליטי ברטאן ואשת שני מלכי צרפת.
נולדה בנאנט, בראטן (כיום חלק מחבל פיי דה לה לואר), לפרנסואה השני, דוכס ברטאן ולמרגרט, בתה של אלינור, מלכת נווארה.
לאחר מות אביה, ירשה את תואריו והייתה לאישה העשירה באירופה.
מאז מלחמת הירושה הברטאנית ב-1364, חוק הירושה הנהוג בברטאן היה החוק הסאלי, על פיו בת יכולה לרשת את אביה רק אם השושלת הגברית נקטעה.
ואכן בעת לידתה של אן אביה, פרנסואה השני, היה הגבר האחרון לבית מונפורט.
אביה, שרצה לשמר את עצמאותה של ברטאן, חיפש לבתו בעל שיאפשר את קיומה העצמאי של הממלכה.
אן הובטחה לאדוארד החמישי, מלך אנגליה.
הנישואים לא מומשו עקב היעלמותו המסתורית של אדוארד לאחר מות אביו.
מועמד אחר כבעל לאן היה מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שהתאלמן מאשתו מארי, דוכסית בורגונדיה.
לאחר מות אביה, ב-9 בספטמבר 1488, הפכה אן לדוכסית ברטאן והצורך בבעל הפך לנואש.
ההחלטה להנשא למקסמיליאן התקבלה, דבר שצרפת ראתה בו סיבה למלחמה.
שארל השמיני, מלך צרפת כבש את העיר רן, ולאחר מכן נשא את אן כאישה.
טענות הושמעו כי הנישואים היו בלתי-חוקיים, בגלל אי הסכמתה של אן, וכי למעשה אן כבר הייתה נשואה למקסימיליאן בזמן נישואיה לשארל אך האפיפיור אינוקנטיוס השמיני אישר את הנישואים ב-15 בפברואר 1492. בהסכם הנישואים צוין, כי אם שארל השמיני ימות בלא בן יורש, על אן להנשא לממלא מקומו.
אף על פי שילדה ארבעה ילדים והרתה שבע פעמים מבעלה, לא הגיע אף אחד מבניה של אן לבגרות, ורק אחד מהם (שארל אורלנד) חי יותר משלוש שנים.
שארל השמיני מת ב-1498 ללא בן יורש, ואן בת ה-21 הייתה מחויבת להנשא ליורשו, אך לואי השנים עשר היה כבר נשוי לאחותו של שארל השמיני.
אולם נישואיו של לואי בוטלו, ואן נישאה בשנית ללואי ב-8 בינואר 1499.
לאן וללואי השנים עשר נולדו שתי בנות שהגיעו לבגרות: קלוד (שנישאה ליורשו של בעלה, פרנסואה הראשון) ורנה (שנישאה לארקולה השני ד'אסטה, דוכס פרארה).
אן מאריט מאקינן (בפינית: Anne Mäkinen; נולדה ב-1 בפברואר 1976) היא כדורגלנית עבר פינית ששיחקה בעמדת הקישור.
מאקינן, שנבחרה לשחקנית המצטיינת באליפות אירופה 2005, נחשבת לאחת מהכדורגלניות הפיניות הטובות בכל הזמנים.
אן מאקינן נולדה ב-1976 בהלסינקי, וכבר מגיל צעיר החלה לשחק בקבוצות המקומיות של העיר.
ב-8 ביוני 1991, כשהיא בת 15 בלבד, ערכה מאקינן את הופעת הבכורה שלה בנבחרת פינלנד במשחק נגד נבחרת ברית המועצות.
ב-1993 זכתה מאקינן בפרס כדורגלנית השנה בפינלנד - תואר שהוענק לה אחרי שהובילה את קבוצת הנשים של ה.י.ק.
שנה לאחר מכן עברה מאקינן לקבוצת "מאלמים פלוסורה", וכבר באותה עונה זכתה עימה באליפות הליגה.
ב-1997 עברה מאקינן לארצות הברית, שם החלה לשחק בקבוצת הכדורגל של אוניברסיטת נוטרדאם.
בכל ארבע שנותיה באוניברסיטה, נבחרה מאקינן לנבחרת המצטיינות של השנה, ובשנת 2000 אף זכתה בפרס הרמן, המוענק לכדורגלנית המצטיינת של ליגת הקולג'ים.
עם סיום לימודיה, החלה מאקינן לשחק ב"וושינגטון פרידום" מליגת ה-WUSA, ובכך הייתה לכדורגלנית הפינית המקצוענית הראשונה אי פעם.
בעונתה השנייה בוושינגטון, הגיעה מאקינן עם הקבוצה לגמר האליפות, אך זו הפסידה 2-3 ל"קרוליינה קארג'".
בתחילת 2003 עברה מאקינן ל"פילדלפיה צ'ארג'", שם שיחקה לצידן של כוכבות כמו קלי סמית' והופ סולו.
ב-15 בספטמבר 2003 פורקה הליגה עקב קשיים כלכליים, ומאקינן נאצלה לעזוב ל"ניו ג'רזי ווילדקטס" מהדבליו-ליג - ליגת המשנה האמריקאית.
היא שיחקה עונה אחת בקבוצה (במהלכה היא נבחרה פעם נוספת לכדורגלנית השנה בפינלנד) ואז החליטה לעבור לאומאו מהליגה השוודית.
בקיץ 2005, לאחר שזכתה עם אומאו באליפות שוודיה, נסעה מאקינן עם נבחרת פינלנד לאליפות אירופה שנערכה באנגליה.
הייתה זו הפעם הראשונה בה פינלנד השתתפה בטורניר, לאחר שגברה בסיבוב המוקדמות האחרון על נבחרת רוסיה.
במשחק הפתיחה של הטורניר, שיחקה פינלנד נגד אנגליה אל מול קהל של 29,092 צופים, במה שנחשב אז למשחק הנצפה ביותר בתולדות אליפויות אירופה.
במשחק עצמו הפסידה הנבחרת הפינית 3-2, לאחר שספגו שער בדקה ה-91. בשני המשחקים הבאים בשלב הבתים, נגד שוודיה ודנמרק, השיגו הפיניות ארבע נקודות, והצליחו להפתיע ולעלות לחצי הגמר.
בחצי הגמר פגשה פינלנד את אלופת אירופה המכהנת - גרמניה, והפסידה לה 4-1. מאקינן, ששימשה כקפטנית המחליפה של הנבחרת, נבחרה בסוף הטורניר לשחקנית המצטיינת של האליפות.
ב-9 במרץ 2006, במשחק בגביע אלגארבה נגד גרמניה, הייתה מאקינן לכדורגלנית הפינית הראשונה שמגיעה למאה הופעות בנבחרת.
באותה שנה היא זכתה פעם נוספת באליפות שוודיה עם אומאו, ולאחר מכן החליטה להצטרף לעולה החדשה, באלינגה מהעיר אופסלה.
היא שיחקה בקבוצה עונה אחת בלבד, ואז הצטרפה לא-אי-קו מסטוקהולם.
הישג השיא שלה עם א-אי-קו היה המקום הרביעי בליגה, ובסוף עונת 2009 היא החליטה לפרוש ממשחק פעיל.
באותו קיץ היא אף השתתפה בטורניר הבינלאומי האחרון שלה עם הנבחרת - אליפות אירופה שנערכה בפינלנד.
את שלב הבתים של הטורניר סיימה פינלנד במקום הראשון, כשלזכותה שש נקודות, לאחר ניצחונות על דנמרק והולנד.
ברבע הגמר של הטורניר - משחקה האחרון של מאקינן בנבחרת, הפסידה הנבחרת הפינית 3-2 לאנגליה, והודחה מהטורניר.
ב-18 שנים בנבחרת פינלנד, שיחקה מאקינן ב-118 משחקים (שיא לאומי שמאוחר יותר נשבר על ידי סאנה ואלקונן) וכבשה 16 שערים.
בשנת 2012 נבחרה מאקינן כחברה בהיכל התהילה של הכדורגל הפיני.
אן לקי היא סופרת אמריקאית הכותבת מדע בדיוני ופנטזיה.
ספר הביכורים שלה "יושרה שניונית" (Ancillary Justice) שראה אור לראשונה בשנת 2013 בהוצאת אורביט זיכה אותה בפרס הוגו לשנת 2014, בפרס נבולה, בפרס ע"ש ארתור סי.
קלארק, בפרס לוקוס לספרי ביכורים ובפרס BSFA המוענק על ידי האגודה הבריטית למדע בדיוני.
ספרה השני בסדרת טרילוגיית אימפריית הרדש (או טרילוגיית השניונית): "חרב שניונית" (Ancillary Sword) יצא לאור באוקטובר 2014, ובעקבותיו ראה אור "חמלה שניונית" (Ancillary Mercy).
ספרי הטרילוגיה וספר נוסף "מקור ראשוני" תורגמו לעברית על ידי עמנואל לוטם ויצאו לאור בהוצאת סיאל.
לקי גדלה בסנט לואיס, מיזורי, והייתה מעריצת ז'אנר המדע הבדיוני מגיל צעיר.
בשנות העשרה והעשרים לחייה שלחה סיפורים פרי עטה לפרסום ללא הצלחה.
רק סיפור אחד בסגנון "רומן רומנטי" פורסם ללא שמה בצהובון.
לאחר שכבר נישאה ונולדו לה שני ילדיה ב-1996 ו-2000, השעמום שהרגישה בתור עקרת בית בפרברים הוביל אותה לחזור לכתיבה, והיא חיברה במסגרת "חודש כתיבת הרומן הארצי" לשנת 2002 את מה שעתיד היה להיות הטיוטה הראשונה של הספר "יושרה שניונית".
ב-2005 היא השתתפה בסדנה לכתיבה "קלריון" תחת הדרכתה של אוקטביה באטלר, והמשיכה לעבד את ספרה במשך שש שנים נוספות.
לקי פרסמה סיפורים קצרים רבים במגזינים למדע בדיוני ופנטזיה.
סיפוריה נכללו באוספים, כולל "מיטב השנה במדע הבדיוני ובפנטזיה" בעריכת ריץ' הורטון.
היא ערכה את המגזין המקוון למדע בדיוני ופנטזיה, Giganotosaurus, בין השנים 2010-2013, והיא עוזרת העורכת בפודקאסט PodCastle.
היא שמשה כמזכירת אגודת סופרי המדע הבדיוני והפנטזיה באמריקה מ-2012 עד 2013.
בספטמבר 2018 ביקרה בישראל והשתתפה כאורחת הכבוד בפסטיבל אייקון 18 המאורגן על ידי האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה והעמותה למשחקי תפקידים בישראל.
כחלק מהשתתפותה קיימה שיחה עם מתרגם ספריה לעברית ד"ר עמנואל לוטם על האתגר בתרגום ספרי הטרילוגיה לעברית מבחינת ההתייחסות למגדר
ספר הביכורים של לקי, "יושרה שניונית", הראשון בטרילוגיית אופרת החלל "אימפריית הרַדְש", פורסם לביקורות מהללות באוקטובר 2013, ואף זכה בכל הפרסים המובילים בתחום המדע הבדיוני בשפה האנגלית - פרס הוגו, פרס נבולה, והפרס על שם ארתור סי.
למעשה, לקי היא הסופרת הראשונה שזכתה ב"טריפקטה" זו.
הספר מספר את הסיפור של בּרֶק, הניצולה היחידה מהרס ספינת חלל בשירות האימפריה, אשר נושאת בתוכה את הבינה המלאכותית של ספינת המלחמה.
- המבקשת לנקום את השמדתה.
בנות האדם שמשרתות בספינה הן "פוסט-מגדריות", כלומר חיות בחברה בה אין מגדר, ואף השפה שלהן אינה מבדילה בין זכר לנקבה, ומשתמשת בלשון אישה ללא קשר לגוף הדמות המיוחסת.
הספר נחשב לביקורת נוקבת על החברה המגדרית העכשווית, ושפות מבוססות מגדר.
הספר השני בטרילוגיה, "חרב שניונית", יצא באוקטובר 2014, וספר הסיום, "חמלה שניונית" ראה אור באוקטובר 2015.
בנוסף, פרסמה לקי שני סיפורים קצרים המתרחשים בעולם "אימפריית הרדש": Night's Slow Poison" ו-"She Commands Me and I Obey".
ב 2015 רכשה הוצאת Orbit מלקי שני ספרים נוספים שהראשון מביניהם: "מקור ראשוני" (Provenance) שמתרחש אף הוא ביקום של "אימפריית הרדש" יצא לאור ב-2017.
ספר נוסף שיצא לאור ב-2019 "The Raven Tower" הוא ספר פנטזיה אשר אינו קשור לאותו העולם.
ב 2023 יצא לאור ספר נוסף של לקי "Translation state" שאף הוא מתרחש ביקום של "אימפריית הרדש".
יושרה שניונית (2014) - תרגום: עמנואל לוטם, סיאל הוצאה לאור
חרב שניונית (2014) - תרגום: עמנואל לוטם, סיאל הוצאה לאור
חמלה שניונית (2016) - תרגום: עמנואל לוטם, סיאל הוצאה לאור
מקור ראשוני (2018) - תרגום: עמנואל לוטם, סיאל הוצאה לאור
פרס נבולה לרומן הטוב ביותר, 2013
פרס BSFA לרומן הטוב ביותר, 2013
פרס הוגו לרומן הטוב ביותר, 2014
פרס לוקוס לספר ביכורים, 2014
פרס הפנטזיה הבריטי לסופר חדש (פרס ע"ש סידני ג'.
מועמד לפרס ג'יימס טיפטרי ג'וניור, 2013
ברשימת הגמר לפרס לזכרו של ג'ון וו.
קמפבל לספר המדע הבדיוני הטוב ביותר, 2014
ברשימת הגמר לפרס Compton Crook, 2014
פרס BSFA לרומן הטוב ביותר, 2014
פרס לוקוס לספר המדע הבדיוני הטוב ביותר, 2015
מועמד לפרס נבולה לרומן הטוב ביותר, 2014
מועמד לפרס הוגו לרומן הטוב ביותר, 2015
מועמד לפרס הוגו לרומן הטוב ביותר, 2016
ללקי תואר במוזיקה מאוניברסיטת וושינגטון (1989).
היא עבדה במגוון עבודות, כולל כמלצרית, פקידת קבלה, וטכנאית הקלטות.
היא נשואה לדייוויד הארה, וביחד יש להם בן ובת.
המשפחה מתגוררת בסיינט לואיס, במיזורי.
אן אינז מק'קפרי הייתה סופרת אמריקאית, שכתבה בעיקר ספרי מדע בדיוני עם אלמנט של פנטזיה, חלקם רבי מכר.
האשה - הסופרת הראשונה שזכתה בפרס הוגו למדע בדיוני ובפרס נבולה.
ידועה בעיקר בסדרת רוכבי הדרקונים של פרן (Dragonriders of Pern), אותה החלה לכתוב ב-1968 ושזיכתה אותה בפרסים ספרותיים רבים.
ב-2005 הייתה הסופר ה-22 (והסופרת השנייה בלבד אחרי אורסולה לה גווין), שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים, המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
מק'קפרי נולדה ב-1926 בקיימברידג' שבמסצ'וסטס.
היו לה שני אחים והיא הייתה השנייה משלושת ילדיהם של אן דורותי (לבית מק'אלרוי) ולויטננט קולונל ג'ורג' הרברט מק'קפרי (1890–1954).
האם הייתה ממוצא אירי והאב היה ממוצא אנגלי-אירי.
האב שירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה והיה בין השאר המושל הצבאי של נפת פלרמו שבסיציליה.
ביולי 1943 היו מי שהאשימו אותו בפשע מלחמה, משום שעמד בראש קבוצת חיילים אמריקאים שניסו לפזר המון של אזרחים איטלקיים שבזזו מפעל בפלרמו.
כשההמון המשיך את הביזה למרות האזהרות הוא הורה לחייליו לירות בהמון ושמונה אזרחים נהרגו.
התקיימה חקירה, ובסיומה מק'קפרי לא הואשם בשום עבירה בעניין זה והמשיך בשירותו הצבאי, כרגיל.
בפי מאשימיו של מק'קפרי מכונה האירוע בשם "טבח קניקאטי".
מק'קפרי למדה בפנימייה לבנות בווירג'יניה, בית ספר תיכון בניו ג'רזי ואחר כך במכללת רדקליף, שם סיימה ב-1947, בהצטיינות, תואר ראשון בספרות ובשפות סלאביות.
נישאה ב-1950 להוראס רייט ג'ונסון ונולדו להם שלושה ילדים.
ב-1970 התגרשה, ובעקבות פטור ממס הכנסה, שאירלנד נתנה לסופרים, היגרה למדינה זו יחד עם שני ילדיה הצעירים יותר וזמן קצר אחר כך הצטרפה אליהם גם אימה, שבאותה עת כבר הייתה אלמנה.
בעלה לשעבר של מק'קפרי, שנשאר בארצות הברית מת ב-2009. מק'קפרי חיה מ-1970 ועד יום מותה ב-2011, באירלנד.
כוונתה המקורית של מק'קפרי הייתה להיות שחקנית או זמרת אופרה, והיא אכן הופיעה על במות אחדות כשחקנית וכזמרת, ואף הספיקה לביים אופרה אחת, אבל הצלחתה הספרותית שינתה כוונות אלה.
הסיפור הקצר הראשון שלה Freedom of the Race, ראה אור ב-1953 במגזין המדע הבדיוני של הוגו גרנסבק, Science Fiction Plus.
במשך כעשור לאחר מכן מק'קפרי פרסמה רק סיפורים קצרים, וגם זאת לא בכמות גדולה, עד שיצא לאור ב-1967 ספרה הראשון Restoree.
הספר היה בין השאר גם סאטירה למבוגרים, על הדרך בה תיאר המדע הבדיוני של אותה תקופה את הנשים, כחסרות ישע לחלוטין.
גיבורת הספר הייתה אשה חזקה מאוד דווקא, בנוסף להיותה יפהפייה.
לנוכח הצלחת הסדרה, מק'קפרי גם הרחיבה מאוד את תוכניותיה לגביה, תוך כדי כתיבתה, ובסופו של דבר כתבה לא פחות מ-24 ספרים שונים על העולם של פרן, שבראה, חלקם יחד עם בנה, טוד מק'קפרי, סופר מדע בדיוני בזכות עצמו (חלק מספריו יצאו לאור תחת השם טוד ג'ונסון).
במקביל לסדרת פרן יצרה מק'קפרי עוד לפחות שלוש סדרות ספרים אחרות, בנוסף לכתיבת ספרי מדע בדיוני ופנטזיה העומדים בזכות עצמם, שלא כחלק מסדרה.
שלוש הסדרות האחרות שכתבה היו:
סדרת "פגאסוס", סדרה בת שני ספרים בלבד - To Ride Pegasus (יצא לאור ב-1973) ו-Pegasus in Flight (יצא לאור ב-1990), העוסקת בקבוצה של פרפסיכולוגים חוקרים הפועלים בעתיד קרוב יחסית לזמננו.
סדרת ספרי "אירטה", גם היא בת שני ספרים: Dinosaur Planet (שיצא לאור ב-1978), ו-Dinosaur Planet Survivors (אשר יצא לאור כשש שנים לאחר מכן)
סדרת קילשנדרה, בת שלושה ספרים: The Crystal Singer (בעברית: "שירת הגבישים") (יצא לאור ב-1982), Killashandra (אשר יצא לאור ב-1985), ו-Crystal Line (אשר יצא לאור ב-1992).
שלושת ספרי הדרקונים המקוריים של מק'קפרי תורגמו ויצאו לאור גם בעברית: מעוף הדרקון (תרגום: יוסף כרוסט.
יצא לאור פעמיים, ב-1981 בהוצאת מעריב וב-2002 בהוצאת אופוס), מסע הדרקון והדרקון הלבן (שני האחרונים יצאו לאור ב-2002 בהוצאת אופוס בלבד, תרגום: יעל סלע-שפירו וענבל שגיב בהתאמה), סיפור נוסף שתורגם מהסדרה הוא הסיפור הקצר רצת פרן שתורגם כתור חלק מהספר אגדות I שיצא לאור תחת הוצאת אופוס.
בנוסף, תורגם ויצא לאור ב-1981 בהוצאת "עם עובד" גם הספר הספינה המזמרת (תרגום: אריה חשביה), ובהוצאת זמורה ביתן יצא לאור ב-1998 הספר שירת הגבישים, שהוא הראשון משלושת ספרי סדרת קילשנדרה של מק'קפרי.
מק'קפרי זכתה בפרסים רבים על כתיבתה.
בפסטיבל אייקון 2012 בישראל התקיים כנס מיוחד לכבודה.
אן למוט היא סופרת אמריקאית, מבקרת מסעדות ומחברת ספרי פרוזה ועיון, שרובם אוטוביוגרפיים.
למוט מתגוררת בסן פרנסיסקו והיא גם מנחת כתיבה ופעילה פוליטית.
כתיבתה מתאפיינת בפתיחות ובהומור, ועוסקת לרוב בנושאים כמו אלכוהוליזם, אימהות יחידנית, דיכאון ונצרות.
למוט מתארת מדוע היא כותבת:
"אני מנסה לכתוב ספרים שאוהב להיתקל בהם, שהם כנים, עוסקים בחיים האמיתיים, בלב האנושי, בשינוי רוחני, במשפחות, בסודות, בפלא ובטירוף ויכולים להצחיק אותי.
כשאני קוראת ספר כזה, אני מרגישה הקלה עצומה ועושר להיות בנוכחותו של מישהו שיחלוק אתי את האמת, וידליק מעט את האורות, ואני מנסה לכתוב ספרים כאלה.
למוט נולדה בסן פרנסיסקו ולמדה בקולג' גאוצ'ר בבולטימור, מרילנד במשך שנתיים, שם כתבה בעיתון.
אביה, קנת' למוט, היה גם הוא סופר.
הרומן הראשון שפרסמה, Hard Laughter, נכתב עבורו לאחר שאובחן כחולה בסרטן המוח.
יש לה בן אחד בשם סם שנולד באוגוסט 1989, ושנתו הראשונה תועדה בספרה האוטוביוגרפי Operating Instructions: A Journal of My Son's First Year.
ללמוט גם נכד בשם ג'קס, שנולד ב-2009. חייה של למוט תועדו בסרט דוקומנטרי בשם: Bird by Bird with Annie: A Film Portrait of Writer Anne Lamott.
היא מופיע במופע ההתרמה Notes and Words שמאורגן על ידי קלי קוריגן אשר הרווחים ממנו נתרמים לבתי חולים לחולי סרטן.
ציפור ציפור - הכתיבה והחיים, הוראות הפעלה (2007), בתרגום יואב כ"ץ, הוצאת כתר
אן לאורה דורינת'י מק'לארן הייתה מדענית בריטית מובילה בתחום הביולוגיה ההתפתחותית.
עבודתה היוותה יסוד לפתרונות רפואיים שונים, כמו הפריה חוץ גופית.
מק'לארן קבלה פרסים רבים על תרומתה למדע, בהם דיים מפקדת במסדר האימפריה הבריטית.
אן מק'לארן הייתה בתו של סר הנרי מק'לארן, הברון אברקונוואי ה-2 וחבר פרלמנט ליברלי, וקריסטבל מק'נוטן מלוויל.
היא נולדה בלונדון וחיה שם עד המלחמה, כאשר משפחתה עברה לאחוזתם בבודנאט בצפון ווילס.
היא למדה זואולוגיה בליידי מרגרט הול, שבאוניברסיטת אוקספורד, ולאחר מכן קיבלה גם תואר שני.
במהלך מחקרה על התפשטות דרוזופילה תחת ג'ון הלדיין, היא המשיכה את הלימודים בקולג' האוניברסיטאי של לונדון משנת 1949, תחילה תחת פיטר מדאוור על הגנטיקה של ארנבות ולאחר מכן על וירוסים נוירוטרופיים והשפעתם על עכברים תחת קינגסלי סנדרס.
היא קיבלה תואר דוקטור בפילוסופיה בשנת 1952 ונישאה לעמיתה לספסל הלימודים ד"ר דונלד מיצ'י ב-6 באוקטובר 1952.
כזוג, מקלארן ודונלד מיצ'י עבדו יחד בקולג' האוניברסיטה של לונדון, משנת 1952 ועד 1955, ולאחר מכן בקולג' הווטרינרי המלכותי.
הם עסקו בשינו מספר החוליות בעמוד השדרה המותני אצל עכברים כפונקציה של סביבה אימהית.
מקלארן הייתה מאוחר יותר האחראית על המחקר על פוריות עכברים, כולל superovulation ו-superpregnancy.
בתקופה זו, היו להם שלושה ילדים:
סוזן פיונה דורינת'י מיצ'י - (נולדה ב-19 ביוני 1955)
קרוליין רות' מיצ'י - (נולדה ב-1 באוגוסט 1959)
הנישואים הסתיימו בגירושין בשנת 1959, ומקלארן עברה למכון לגנטיקה בבעלי חיים באדינבורו כדי להמשיך במחקר שלה.
הזוג נשאר ביחסים טובים; מיצ'י עבר אף הוא לאדינבורו.
הניסיון של גידול ילדים כהורה יחיד בעל קריירה, הפך את מקלארן לתומכת נלהבת של סיוע הממשלה בתחום רווחת הילד.
מקלארן בילתה את 15 השנים הבאות (1959–1975) במכון לגנטיקה בבעלי חיים, בלמידת מגוון רחב של נושאים הקשורים לפוריות, פיתוח ואפיגנטיקה, כוללים הפיתוח של העברה עוברית בעכברים, מניעת ההעברה העוברית על ידי המערכת החיסונית (immunocontraception), ומאפייני השלד של כימרות.
בשנת 1974, היא עזבה את אדינבורו כדי להיות מנהלת מועצת המחקר הרפואי של היחידה להתפתחות יונקים בלונדון.
בשנת 1992, היא פרשה מהיחידה להתפתחות יונקים, ועברה לקיימברידג' בה היא הצטרפה לקולג' הדתי של קיימברידג', לימים מכון גורדון.
היא קיבלה תואר של כבוד מהמכללה של ישו שבקיימברידג' בשנת 1991.
עבודתה של מקלארן לעיתים קרובות נעשתה מחוץ לאוניברסיטה.
היא הייתה חברה בוועדה שהוקמה כדי לחקור את הטכנולוגיות של ההפריה חוץ גופית (IVF) ואמבריולוגיה, אשר מאוחר יותר הפיקה את דוח וורנוק.
היא הייתה חברה במועצת נפילד לביואתיקה בשנים 1991–2000.
בשנת 1975, מקלארן נעשתה חברה בחברה המלכותית.
בשנת 1986, היא נעשתה חברה בקולג' המלכותי למיילדות וגניקולוגים בזכות עבודתה החלוצית בפוריות.
בשנת 1995 קיבלה את התואר פרופסור פולריאני לפיזיולוגיה (Fullerian Professor of Physiology) במכון המלכותי.
משנת 1991 עד שנת 1996, היא החזיקה בתפקיד שרת חוץ של החברה המלכותית ומשנת 1992 עד שנת 1996 החזיקה גם בעמדתו של סגן הנשיא; ובכך הייתה לקצינה האישה הראשונה בכל 330 השנים של החברה המלכותית.
בשנת 1993, קיבלה תואר אצולה - "דיים מפקדת" במסדר האימפריה הבריטית.
משנת 1993 ועד 1994, הייתה נשיאת האגודה הבריטית לקידום המדע, ובשנת 1998 היא נעשתה חברה באקדמיה למדעי רפואה.
בשנת 2002, היא זכתה בפרס יפן עם אנדז'יי ק.
טרקווסקי על תרומתם לביולוגיה התפתחותית.
בשנת 2007 הוענק לה פרס מצעד הפרוטות בביולוגיה התפתחותית.
מקלארן ובעלה לשעבר דונלד מיצ'י נהרגו בתאונת דרכים ב -7 ביולי 2007, כאשר המכונית שלהם עזבה את הכביש המהיר M11 כשנסעו מקיימברידג' ללונדון.
לזכרה הוקמה קרן אן מק'לארן לעידוד מחקר מדעי.
אן מארי דאף היא שחקנית אנגלייה, הידועה מתפקידה בתור פיונה גלאגר בסדרה "לגדול בלי בושה" ומתפקידה כאליזבת הראשונה במיני-סדרה "המלכה הבתולה".
דאף נולדה בצ'יזוויק שבמערב לונדון.
היא הבת הצעירה מבין שני ילדים של משפחת מהגרים אירית.
אן-מארי למדה בבית הספר המקיף "מלו ליין".
כבר מגיל צעיר השתתפה דאף בתיאטרון נוער מקומי "Young Argosy" כדי להתגבר על ביישנותה ועד מהרה נשבתה בקסמי הבמה.
כשהייתה בת עשרה הצטרפה לתיאטרון חובבים והחלה לחשוב ברצינות על לימודי משחק.
בקשתה הראשונה להרשם לבית ספר למשחק נדחתה.
אחרי לימודים נוספים בנושאי קולנוע ותיאטרון, נרשמה בגיל 19 לבית הספר "דרמה סנטר" שבלונדון, ולמדה יחד עם ג'ון סים, אנסטסיה היל, וחברה הטוב פול בטאני.
בשנת 2000 הייתה דאף מועמדת לפרס לורנס אוליבייה, אך תשומת הלב העיקרית הופנתה אליה כשגילמה את פיונה בסדרת הטלוויזיה "לגדול בלי בושה" וכשגילמה את המלכה אליזבת הראשונה במיני-סדרה של ה-BBC משנת 2005 "המלכה הבתולה" בכיכובם של טום הארדי, ג'ואן ויילי וטרה פיצג'רלד.
בסרט "נער משום מקום" גילמה דאף את אמו של ג'ון לנון הצעיר, ג'וליה סטנלי.
בדרמה הביוגרפית "The Last Station" על שנות חייו האחרונות של הסופר הרוסי לב טולסטוי שיחקה דאף בתפקיד סאשה, בתו המסורה של טולסטוי.
בתיאטרון הרבתה דאף להופיע עם התיאטרון המלכותי הלאומי, בין השאר בהפקה משנת 1996 של הלן אדמונדסון, עיבוד לרומן "מלחמה ושלום" מאת לב טולסטוי.
כמו כן שיחקה בווסט אנד של לונדון במחזות "Vassa" ו -"Collected Stories".
בתיאטרון הלאומי הופיעה דאף ב-"Collected Stories" במחזה "המלך ליר" ובתפקיד הראשי כז'אן ד'ארק בהפקה של מריאן אליוט למחזה "ז'אן ד'ארק" מאת ג'ורג' ברנרד שו וזכתה לשבחים רבים.
ב-2011 שיחקה דאף בתפקיד אלמה רטנבורי במחזה "Cause Célèbre" מאת טרנס רטיגן בתיאטרון האולד ויק בבימויה של ת'יאה שארוק.
ב-2007 הייתה דאף אחת מתשע הנשים שהשתתפו בקמפיין להעלאת המודעות לאלימות במשפחה בבריטניה.
בשנת 2018 שיחקה בסרט "על חוף צ'זיל" בכיכובה של סירשה רונן, הסרט מבוסס על ספר באותו שם מאת איאן מקיואן.
בשנים 2006–2016 הייתה נשואה לשחקן הסקוטי ג'יימס מק'אבוי, שכיכב לצדה בסדרה "לגדול בלי בושה".
ב-2010 נולד בנם הבכור, ברנדן מק'אבוי.
2008 - מועמדות לפרס השחקנית הטובה ביותר על הופעתה במחזה "ז'אן ד'ארק"
האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה
2010 - מועמדות לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה ב"נער משום מקום"
2007 - מועמדות לפרס השחקנית הטובה ביותר על תפקידה ב"המלכה הבתולה"
2006 - מועמדות לפרס השחקנית הטובה ביותר על תפקידה ב"לגדול בלי בושה"
2005 - מועמדות לפרס השחקנית הטובה ביותר על תפקידה ב"לגדול בלי בושה"
BAFTA Cymru - באפט"א הוולשית
2008 - פרס השחקנית הטובה ביותר על תפקידה ב-" The History of Mr Polly"
2005 - פרס השחקנית הטובה ביותר על תפקידה ב"לגדול בלי בושה"
פרסי הקולנוע הבריטי של איבנינג סטנדרד
2010 - פרס השחקנית הטובה ביותר על תפקידה ב"נער משום מקום"
2008 - מועמדות לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט קולנוע על תפקידה ב-"Garage"
מועמדות לפרס השחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי בטלוויזיה על תפקידה ב"המלכה הבתולה"
2005 - מועמדות לפרס השחקנית הטובה ביותר בטלוויזיה על משחקה ב"לגדול בלי בושה"
2004 - פרס השחקנית הטובה ביותר בדרמת טלוויזיה על משחקה ב"לגדול בלי בושה"
אן מייקלס היא סופרת ומשוררת קנדית.
יצירתה המוכרת ביותר של מייקלס הוא הספר 'רסיסים' זוכה הפרסים, אשר עובד לסרט ב-2007. ב-2015, מייקלס מונתה כמשוררת הרשמית של טורונטו, קנדה.
אן מייקלס נולדה בטורונטו, אונטריו, בשנת 1958. מייקלס למדה באוניברסיטת טורונטו, שם היא עובדת כמרצה מן החוץ במחלקה לאנגלית.
ב-1986 יצא ספרה הראשון The Weight of Oranges, אוסף שירים, שזכה בפרס חבר העמים הבריטי.
היא זכתה בפרס המגזין הלאומי, בפרס אגודת הסופרים הקנדית לשירה, ובמועמדות לפרס המושל הכללי עבור ספר השירה השני שלה Miner's Pond (1991).
המוכר מביניהם הוא הספר בנושא השואה, רסיסים (1996) אשר זכה במגוון פרסים, כולל פרס רומן הביכורים של קנדה, פרס Trillium, פרס הגרדיאן לסיפורת, ופרס אורנג'.
ב-2011 מייקלס גם הלחינה יצירות תיאטרליות, והשתתפה בפרויקט של תיאטרון בוש "שישים ושישה ספרים" לציון 400 שנה לגרסת המלך ג'יימס של התנ"ך שבמסגרתו כתבה סיפור המבוסס על התנ"ך.
באוקטובר 2015, מייקלס מונתה כמשוררת הרשמית של טורונטו.
אן מארי פוטמו (בפינית: Anne-Marie Pohtamo; נולדה ב-15 באוגוסט 1955) היא שחקנית ודוגמנית פינית.
ב-1975 היא הוכתרה כמיס פינלנד וכמיס תבל.
לאחר זכייתה, מספר ארגוני נשים קראו לה לוותר על תוארה, בטענה שתחרויות יופי פוגעות בזכויות האישה ובשם השוויון בין המינים.
ב-1978 פוטמו שיחקה בסרט המתח "חבר לא ידוע" (Tuntematon ystävä) לצד קייט או'מרה, וב-1981 היא שיחקה בסרט האימה "איש הזאב" לצד אלברט פיני.
ב-2007 פוטמו השתתפה בסרט תיעודי העוסק בחברת הספנות הפינית "Silja Line".
באותה שנה היא נכללה ברשימה של המפלגה הנוצרית הדמוקרטית בבחירות הכלליות לממשלת פינלנד.
בבחירות לנשיאות המדינה ב-2000 פוטמו הייתה פעילה במרוץ של המועמד אסקו אהו מטעם מפלגת המרכז.
ב-1978 פורסם שהחלה לנהל מערכת יחסים עם הקומיקאי דייוויד ברנר.
ברנר שהיה באותו זמן בזוגיות עם הזמרת הישראלית עדנה לב, עזב את לב למענה.
פוטמו נשואה לארטו היטאנן ולה ארבעה ילדים וביניהם המוזיקאי ג'ס היטאנן.
אן מארי טיסלר דה בוסקס (בשוודית: Anne Marie Tistler de Bosques; נולדה ב-20 בדצמבר 1932 - 2 בנובמבר 2020) הייתה דוגמנית ושחקנית שוודית.
טיסלר נולדה בסטוקהולם בירת שוודיה.
בשנת 1952 נבחרה למיס שוודיה (Fröken Sverige).
היא השתתפה בתחרות מיס תבל 1952 הראשונה במספר, ועלתה לשלב חצי הגמר.
באותה שנה היא גם השתתפה בתחרות מיס אירופה שנערכה בנאפולי שבאיטליה.
ב-1954 הופיעה בתפקיד קטן בסרט "המחלקה הצהובה" אודות חיל האוויר השוודי.
באותה שנה שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "Flickan, hunden och bilen" על ילדה המוצאת כלב רחוב.
ב-1955 נישאה לאיש העסקים המקסיקני, גילברטו בוסקס, והיגרה עמו למקסיקו.
אן שארלוט מקליין היא אסטרונאוטית אמריקאית של נאס"א, מהנדסת וטייסת ניסוי.
מהנדסת הטיסה במשלחות 58 ו-59 לתחנת החלל הבינלאומית.
מקליין נולדה וגדלה בספוקיין שבמדינת וושינגטון, ארצות הברית.
היא חלמה על להיות אסטרונאוטית עוד מגיל צעיר.
למדה תואר ראשון בהנדסת מכונות ב בוסט פוינט שבמדינת ניו יורק, אותו השלימה בשנת 2002. בשנת 2004, השלימה תואר שני בהנדסת אווירונאוטיקה מאוניברסיטת באת' ותואר שני מאוניברסיטת בריסטול בביטחון בינלאומי ב-2005. הלימודים באנגליה התאפשרו באמצעות מלגת מרשל (על שם ג'ורג' מרשל, לאמריקאים הלומדים בבריטניה).
מקליין היא שחקנית רוגבי אשר שיחקה ברמה תחרותית בתחרות הרוגבי הלאומית באנגליה לנשים ( החל מ-2002. כמו כן שיחקה בנבחרת הנשים הלאומית של איגוד הרוגבי של ארצות הברית , שידועה בשם ה-Women's Eagles.
עקב מחויבויות בצבא האמריקאי והשתתפות בלחימה בעיראק, נבצר ממנה להשתתף בגביע העולמי לנשים ברוגבי בשנת 2006 , אולם היא נשארה ברמת משחקים תחרותית עולמית למעלה מעשור.
לאחר עשר שנים, היא פרשה ועברה לאמן קבוצות.
מקליין טוענת שהיכולת להיות חלק מקבוצה והכושר הגופני מרוגבי היוו יתרון במועמדות שלה כאסטרונאוטית.
וסייעה לה באימוני האסטרונאוטים בבריכת הציפה במרכז החלל ג'ונסון.
מקליין קיבלה דרגת קצונה ב-2002 והמשיכה את לימודיה באוניברסיטת באת' ובאוניברסיטת בריסטול.
עם סיום לימודיה, מקליין הוכשרת כטייסת מסוקי בל OH-58 קיואה, והוצבה בחטיבה השנייה, ברגימנט השישי בבסיס הצבא האווירי ווילר שבהוואי.
היא הייתה מפקדת מחלקת בקרה אווירית, מחלקת תחזוקה והתקדמה להיות אחראית החטיבה.
מקליין צברה למעלה מ-1,600 שעות טיסה ב-216 טיסות קרב במהלך 15 חודשים של סבב במהלך מלחמת המפרץ השנייה.
בשנת 2009 היא השתתפה בקורס פיקוד נהולי והוצבה ברגימנט האווירי ה-14 בפורט רוקר, אלבמה.
היא הייתה מדריכת מסוקי בל OH-58 קיואה, וקצינת המבצעים של החטיבה.
במאי 2010, מונתה להיות מפקדת של מחלקת C, בחטיבה הראשונה, האחראית על אימון הטייסים.
היא סיימה מספר קורסי ניהול ופיקוד במהלך 2011 ו-2012.
ביוני 2013, מקליין סיימה לימודים בבית הספר לטייסי ניסוי של צי ארצות הברית , באותו זמן בו נבחרה כאסטרונאוטית של נאס"א.
במהלך שירותה הצבאי, מקליין צברה למעלה מ-2,000 שעות טיסה על מגוון כלי טיס כולל מסוק בל OH-58 קיואה, הביצ'קראפט C-12 Huron, הUH-60 בלק הוק, והיורוקופטר UH-72 לאקוטה .
מקליין מחזיקה בדרגת לוטננט קולונל בצבא ארצות הברית.
אן מקליין נבחרה כאסטרונאוטית של נאס"א ביוני 2013, והפכה לאסטרונאוטית הצעירה ביותר של נאס"א.
היא סיימה את אימוניה ביולי 2015.
שימשה כגיבוי לצוות סויוז MS-09.
משלחות 58 / 59 לתחנת החלל הבינלאומית
מקליין מונתה להיות חלק ממשלחות 57/58/59 לתחנת החלל הבינלאומית, עקב שינויים בשיבוצים ולאחר שסרינה אוניון-צ'נסלור קודמה והוצבה במשלחות 56/57.
ב-3 בדצמבר 2018 מק'קליין, האסטרונאוט הקנדי דוויד סן-ז'אק, והקוסמונאוט אולג קונוננקו שוגרו על גבי סויוז MS-11 לתחנת החלל הבינלאומית.
תאריך השיגור המקורי היה ל-20 בדצמבר, אולם בעקבות כישלון שיגור טיסת סויוז MS-10 ב-11 באוקטובר 2018, השיגור שלהם הוקדם.
ב-22 במרץ 2019, מקליין וניק הייג ביצעו הליכת חלל, הראשונה שלהם, בזמן שהם התקינו התאמות לקראת הגעת שיגור מסחרי לתחנת החלל.
הליכת החלל נמשכה 6 שעות ו-39 דקות.
מקליין וכריסטינה קוק היו מתוכננות לבצע הליכת חלל נוספת ב-29 במרץ 2019. זו הייתה אמורה להיות הפעם הראשונה שצוות שמורכב כולו מנשים מבצע הליכת חלל בתחנת החלל הבינלאומית.
ואולם בעיות בגודל חליפות החלל הזמינות גרם לכך שהצוותים הוחלפו, ניק הייג מחליף את מקליין ב-29 במרץ, ומקליין ביצעה הליכת חלל עם דוויד סן-ז'אק ב-8 באפריל במקום.
הליכת החלל נמשכה 6 שעות ו-29 דקות במהלכה השניים פרסו כבלים של חשמל ותשתית לתקשורת אלחוטית סביב התחנה.
מקליין, קונוננקו וסן-ז'אק חזרו לכדור הארץ ב-25 ביוני, לאחר כמעט 204 ימים בחלל.
בין הפרסים ואותות ההוקרה שמקליין זכתה בהם:
מדליית האוויר עם תוספת V לגבורה, ועוד שתי מדליות אוויר נוספות
ציון לשבח של צבא ארצות הברית (פעמיים)
אות מלחמת עיראק עם שני כוכבי שירות
אותות פריסה מעבר לים (3)
מקליין נישאה לבת זוגה סאמר וורדן ב-2014. לבנות הזוג שני בנים כל אחד מאם אחרת.
באוגוסט 2017, היא הביאה את בנה, שהיה אז בן 4, כדי שישתתף במהלך הצילומים הרשמיים לפני הטיסה.
סכסוך הגירושין ותלונתה של בת הזוג על גישה לחשבון הבנק מתחנת החלל הובילה לאאוטינג של מקליין, בפעם הראשונה של אסטרונאוט בשירות פעיל של נאס"א.
(סאלי רייד נחשפה רק לאחר מותה)
אן ליסטר הייתה בעלת קרקעות, מטפסת הרים וטיילת לסבית אנגלייה.
היא נחשבת על ידי רבים כ"לסבית המודרנית הראשונה בהיסטוריה" וכונתה על ידי בני תקופתה "ג'נטלמן ג'ק".
היא תיעדה את חייה ביומנים מפורטים שכללו מידע על חיי היום-יום שלה, מערכות היחסים עם נשים, דאגות כלכליות, יוזמויות ופעילות תעשייתית, ופעילותה לשיפור האחוזה המשפחתית שיבדן הול במערב יורקשייר.
היומנים כוללים יותר מארבעה מיליון מילים, וכשישית מהטקסט, העוסק ביחסיה האינטימיים עם נשים ומערכות היחסים שהיו לה נכתבו בקוד מיוחד שפיתחה בעצמה.
הקוד, נגזר משילוב של אלגברה והיוונית העתיקה, פוענח בשנות השלושים של המאה הקודמת.
היא כונתה "פרד" על ידי המאהבות שלה, ו"ג'נטלמן ג'ק" על ידי תושבי הליפקס.
היא וזוגתה אן ווקר התחתנו בטקס נישואין בכנסייה המקומית, ככל הנראה הנישואים הגאים הראשונים באנגליה, אך לאחר מכן, הכנסייה התחכשה לטקס שערכה בעקבות ביקורת ציבורית.
היא סבלה מהטרדות בגלל זהותה, אך זיהתה את הדמיון לגבירות מל'אנגול'ן, אותן היא הכירה באופן אישי.
סדרת הטלוויזיה של ה-BBC, "ג'נטלמן ג'ק" מבוססת על יומניה.
אן ליסטר הייתה הילדה השנייה של ג'רמי ליסטר (1753–1836) שנלחם במלחמת העצמאות האמריקאית.
הילד הראשון שלהם, ג'ון, נולד בשנת 1789, אך מת באותה השנה.
אן ליסטר נולדה בהליפקס ב-3 באפריל 1791. בשנת 1793, עברה המשפחה לאחוזת בית סקלפלר ב-Market Weighton במזרח יורקשיר, שם ליסטר בילתה את שנותיה הראשונות.
הבן השני, שמואל, שהיה חבר קרוב של אן, נולד בשנת 1793. בסך הכל נולדו למשפחת ליסטר ארבעה בנים ושתי בנות, אבל רק אן ואחותה הצעירה, מריאן, הגיעו לחיים בוגרים (מעל גיל 20).
בין השנים 1801 ל-1805, קיבלה ליסטר שיעורים בבית מהכומר המקומי ובגיל שבע, היא נשלחה לבית ספר ב-Market Weighton.
בביקוריה אצל דודתה אן ודודה ג'יימס בשיבדן הול, היא קבלה השכלה נוספת.
בשנת 1804, נשלחה אן ליסטר לבית ספר ביורק שם פגשה את אהבתה הראשונה, אלייזה ריין (1791–1869) שהייתה בת למשפחת עשירה.
אליזה ריין ואחותה הגיעו ליורק לאחר מות אביהן.
שהיו בנות 13, ליסטר וריין חלקו חדר שינה משותף בפנימיה, אך ליסטר התבקשה לעזוב לאחר שנתיים.
היא חזרה לפנימייה אחרי שאלייזה ריין עזבה.
האחרונה ציפתה לחיות עם ליסטר אחרי הלימודים אולם ליסטר כבר קיימה מערכות יחסים עם נערות אחרות (איזבלה נורקליף ומריאנה בלקומב) בבית הספר.
ריין סבלה מיאוש ודיכאון לאחר שהנערות נפרדו.
בעת לימודיה בבית, פיתחה ליסטר עניין בספרות הקלאסית.
במכתב שכתבה לדודתה ושרד מ-3 בפברואר 1803, כתבה ליסטר "הספרייה שלי היא ההנאה הגדולה ביותר שלי...
ההיסטוריה של יוון, מעניינת אותי במיוחד."
ליסטר ירשה את שיבדן הול כשדודתה נפטרה ב-1836, אבל היא נהלה את האחוזה מ-1826, וממנה קבלה הכנסה סבירה (חלק הכספים הגיעו מהדיירים שעבדו את האדמות סביב האחוזה).
בנוסף הכנסות מהשכירות החקלאית, ליסטר הייתה בעלים של נכסים בעיר ומניות של מגוון תעשיות: רכבת, מכרות, מחצבות אבן ועוד.
בנוסף לפעילות העסקית היא אפשרה לכרות פחם בשטחי שיבדן הול.
עושרה התיר לה, מידה מסוימת, של חופש לחיות כרצונה ולממן את שתי האהבות שלה שיבדן הול ומסעות ברחבי אירופה.
ליסטר מתוארת כבעלת "מראה גברי" ולבשה בגדים בצבע שחור.
אחת המאהבות שלה, מריאנה לוטון, בתחילת הקשר בניהן, הרגישה לא בנוח להיראות עם ליסטר בציבור בגלל המראה שלה והתגובות אליו.
לוטון וליסטר היו נאהבות במשך מספר שנים, גם בזמן שלוטון הייתה נשואה.
בחוגים מסוימים היא כונתה "ג'נטלמן ג'ק".
בשנת 1832 פגשה ליסטר את אן ווקר שירשה הון גדול ולא נישאה.
שנתיים לאחר מכן בחג הפסחא, הן השתתפו יחד, בכנסיית רובע ביורק, בטקס אכילת לחם הקודש (communion), ולאחר מכן ראו את עצמן כנשואות.
בנות הזוג חיו יחד בשיבדן הול עד מותה של ליסטר ב-1840. הכנסייה (Holy Trinity Church) בה התקיים הטקס, נחשבת כאתר בו התקיימו נישואים לסביים לראשונה בבריטניה".
על בניין הכנסייה ישנו שלט הנצחה לאירוע.
בעזרת הונה של ווקר, שיפצה ליסטר את שיבדן הול ורכשה מפל ואגם.
ליסטר עצבה ושיפצה את שיבדן הול והוסיפה מגדל גותי לבית הראשי ששימש כספריה פרטית.
ליסטר הייתה האישה הראשונה שחצתה את רכס הרי פרדידו בפירנאים, בספרד (1830) ב-1838 היא חזרה לפירנאים עם ווקר והן טיפסו על הפסגה הגבוהה ביותר Vignemale .
אן ליסטר נפטרה ממחלת השפעת ב-22 בספטמבר 1840, בגיל 49, ב-Koutais (כיום, כותאיסי ג'ורג'יה) בזמן טיול עם אן ווקר.
ווקר החזירה את גופתה של ליסטר לבריטניה והיא נקברה בכנסייה בהליפקס, במערב יורקשייר, ב-29 באפריל 1841. המצבה שלה התגלתה מחדש ב-2010, לאחר שכוסתה ברצפה בשנת 1879.
בצוואתה, הורישה ליסטר את שיבדן הול לבני דודה מצד אביה.
אך אן ווקר המשיכה לגור במקום במשך תקופה.
במהלך חייה, כתבה ליסטר יומן שכלל ארבעה מיליון מילים.
היא התחילה לכתוב בשנת 1806, על פיסות נייר, שכתבה בסתר וקודדה.
היומן כולל 26 כרכים ושהסתיים במותה ב-1840. כתב היד של ליסטר היה קשה מאוד לפיענוח, כשישית מהיומנים הוצפנו בשיטת צופן החלפה.
בת זוגה הראשונה, מימי בית הספר, אלייזה ריין, הרכיבה את הקוד שהיה שילוב של האלפבית היווני, סימנים מגלגל המזלות, סימני פיסוק וסימנים מתמטיים.
החלק המקודד מתאר בפירוט את יחסה הלסביים והרומנים שניהלה.
היומנים מכילים גם מידע על מזג האוויר, אירועים חברתיים ולאומיים ומחשבות בנושאים עסקיים.
היומנים מספקים מידע מפורט על אירועים חברתיים, פוליטיים וכלכליים של תקופתה ועל כן חשיבותם רבה.
הצופן שבו השתמשו ביומניה פוצח על ידי ג'ון ליסטר (1847–1933) הצאצא האחרון של משפחת ליסטר שגר בשיבדן הול, וחברו, ארתור בורל.
כאשר נחשף תוכן היומנים, יעץ בורל לג'ון ליסטר לשרוף את כל היומנים.
אולם, ליסטר לא קיבל את עצתו, אלא המשיך להסתיר את היומנים של אן ליסטר בשיבדן הול.
בשנת 2011, אונס"קו הכלילה את היומנים של ליסטר ברשימת הכתבים לשימור בתוכנית זיכרון עולם.
בשנת 1994 הופקה סדרת טלוויזיה A Skirt Through History - אחד הפרקים עוסק ביחסיה של אליסטר עם מריאנה בלקומב.
בשנת 2010 BBC two הפיק שתי תוכניות טלוויזיה: "יומניה הסודיים של אן ליסטר" סרט דרמה היסטורי ו-Revealing Anne Lister סדרה דוקמנטרית.
בשנת 2019 הופקה סדרת דרמה סדרת הטלוויזיה "ג'נטלמן ג'ק" המבוססת על יומניה, בהפקתם של HBO וה-BBC.
אן לי , היא זמרת יורודאנס בריטית-איטלקית, שכיכבה כזמרת הראשית בלהיטי יורודאנס רבים במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20. היא ידועה בעיקר בזכות להיטה "" משנת 1999.