tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הארבעה נפגשו עם הסוחר טיאן ביפו, ולמחרת היום יצאו בלוויית נציגו של טיאן, זאכרי אפנדי, לסיור בנחלה.
מראה הנחלה מצא חן בעיני המסיירים והם החליטו לקנות את כל שטח הנחלה, אולם כאשר בסוף היום הגיעו לכפר אומלבס, הזדעזעו המסיירים ממראה הפלאחים אשר היו "דוויים חסמומים וצהובי הפנים".
באותו ערב נשאר יואל משה סלומון לישון בכפר בעוד שאר הסיירים חזרו ליפו.
במשך שלושה ימים ניהל סלומון חקירות, ונודע לו שהסיבה למחלות של תושבי הכפר הייתה מי הירקון שאליהם הושלכו נבלות צאן ובקר, וכן הביצות הסמוכות לכפר.
כאשר שב סלומון ליפו, הוא הציע לדוד גוטמן לנסות לקנות תחילה אדמות סמוכות אשר היו שייכות לסוחר היפואי קאסאר.
על מנת להפיג את החששות לגבי המחלות השוררות במקום, פנו סלומון וגוטמן לרופא יווני אשר היה מפורסם מאוד באותה תקופה, ד"ר מזארקי, וביקשו ממנו לסקור את המקום.
בסיור שערכו סלומון, גוטמן, שטמפפר ומזארקי במקום פסק הרופא שמשום שאין ציפורים במקום ניתן להסיק ללא כל ספק ש"רע ומושחת הוא אוויר המקום הזה".
למרות דברים אלו החליטו השלושה – סלומון, גוטמן ושטמפפר – לקנות את האדמות, ובעקבות ההחלטה התחבקו ופרצו בבכי.
על הקרקעות שנקנו הוקמה המושבה העברית פתח תקווה, אשר נודעה בכינוי "אם המושבות".
הפזמונאי יורם טהר-לב כתב את "הבלדה על יואל משה סלומון" ב-1968 לאחר שקרא את סיפור המעשה בספר "זכרונות ארץ ישראל" שבעריכת אברהם יערי (1947).
הזיכרונות שהיוו בסיס לסיפור נכתבו בידי טוביה סלומון, בנו של יואל משה סלומון, ששמע לטענתו את הסיפור מאביו.
הסיפור המסופר בבלדה ממזג יחדיו את תיאור שני הביקורים שקדמו לרכישת האדמות: הסיור הראשון באדמות, שלאחריו נותר יואל משה סלומון לישון בכפר אומלבס, והסיור השני, שאליו הצטרף הרופא היווני מזארקי.
הבית הראשון של השיר נפתח במילים "בבוקר לח בשנת תרל"ח", ומתאר חמישה רוכבים היוצאים מיפו, ששמותיהם מוזכרים בבית השני:
אלו הם ארבעת העסקנים שהשתתפו בסיור הראשון באדמות.
החמישי, המוזכר בבית השלישי של השיר הוא הרופא מזארקי.
חוות דעתו של הרופא, שניתנה במקור בסיור השני באדמות, מופיעה בבתים הרביעי והחמישי של השיר:
על פי הבלדה, שלושה מהרוכבים כיבדו את דעתו של הרופא והסתלקו אתו, ורק יואל משה סלומון נותר במקום.
בשלב זה לובשת הבלדה אופי מיתי:
הבית השמיני מסיים את החלק המיסטי של השיר במילים:
לאחר מכן מספרת הבלדה שלמחרת היום "העמק הארור נמלא, ציוץ של ציפורים".
לדברי יורם טהרלב, במקור הוא כתב "העמק העכור נמלא ציוץ של ציפורים", תוך רמיזה למקור שמה של פתח תקווה - , אך לבקשת אריק איינשטיין הוא שינה את "עכור" ל"ארור".
השיר נכלל בתקליטם של אריק איינשטיין ושלום חנוך "שבלול", שהופק ב-1970. בעקבות התקליט צולמה התוכנית הראשונה בסדרת "לול", והיא כללה קליפ לשיר זה, לצד שירים נוספים מהתקליט.
ב-1973 הוקלטה גרסה שנייה לשיר, עדכנית יותר, בעיבוד של שם טוב לוי, והיא נכללה באלבום "ארץ ישראל הישנה והטובה" של אריק איינשטיין.
העיבוד של גרסה זו עשיר בהרבה מהעיבוד של הביצוע הראשון, ולכן זוהי הגרסה המושמעת יותר של השיר.
גם לגרסה השנייה צולם קליפ, הפעם בצבע, שנכלל בתוכנית הטלוויזיה "ארץ ישראל הישנה והטובה".
תוכנית זו שודרה לראשונה בערב יום העצמאות 1978.
מלחין השיר שלום חנוך, ביצע גרסה משלו לשיר באלבומו "על פני האדמה", שיצא בשנת 1983.
בשנת 2008 פרסם טהרלב גרסה היתולית לשירו, והיא מתחילה במילים "בבוקר לח בשנת תשס"ח".
סביב אמינותו של הגרעין ההיסטורי של הבלדה שוררת מחלוקת, שמעורבים בה צאצאיהם של מייסדי פתח תקווה.
הטענות נגד השיר מתמקדות בכך שהשיר מייעד ליואל משה סלומון תפקיד מרכזי הרבה יותר מאשר למייסדי המושבה האחרים.
זאת אף על פי שסלומון עקר בשנים שלאחר מכן מפתח-תקווה למושבה הסמוכה יהוד ולבסוף חזר לירושלים, ואף הטיף נגד חזרה לפתח תקווה.
לעומת זאת, הוצנע תפקידם של שטמפפר, שהיה ראש המועצה הראשון של פתח תקווה, ושל גוטמן וזרח ברנט, שבכספיהם נרכשו אדמות המושבה, והם אף מוצגים כפחדנים.
לעומתם, מייסדים אחרים, כגון יהודה ראב, כלל אינם מוזכרים בשיר.
טענות נוספות נשמעו בדבר הסיפור שבשיר על אודות הציפורים, שעל חסרונן הצביע הרופא היווני, וכן על בציר הענבים הנזכר בשיר בתקופה בה לא היו כרמים ביפו ובפתח תקווה.
מנגד נטען שלולא הבלדה היה האירוע כולו נשכח מהזיכרון הקולקטיבי.
טהר-לב גם טוען שהיה מקום לבסס את סלומון כגיבור הראשי של הפרשה משום המאמצים הרבים שהוא עשה קודם לקניית האדמות לעורר את הרעיון של ההתיישבות החקלאית בארץ ישראל וכן פעילותו בתחום העיתונות העברית.
ב-2019 טען רוב האקסלי, גיטריסט הצ'רצ'ילים שניגן באלבום "שבלול", כי הלחן של הבלדה לקוח משיר אישי בן בית אחד שהשמיע לאיינשטיין ביום פטירתו של אביו, יעקב איינשטיין.
שלום חנוך, יורם טהר-לב, יואב קוטנר ואחרים שללו את טענתו של האקסלי, בין היתר לאור העובדה שהבלדה נכתבה בשנת 1968 ופורסמה באלבום שבלול שיצא במאי 1970, בעוד שיעקב איינשטיין נפטר ב-18 ביולי 1970.
הבלדה השפיעה באופן ניכר על האופן שבו מונצחים מייסדי המושבה פתח תקווה.
בשנת 2000 בחר הצייר אבי בליטשטיין את האירוע המתואר בבלדה עבור ציור קיר גדול שהועמד בכניסה לפתח תקווה מכיוון צומת גהה.
דמויותיהם של סלומון, שטמפפר וגוטמן צוירו על פי תמונות היסטוריות.
דמותו של הד"ר מאזארקי צוירה בהשראה חופשית, ואילו במקום דמותו של זרח ברנט - צוירה בטעות דמותו של אברהם שפירא - השומר האגדי של המושבה, שעדיין היה ילד קטן בעת הסיורים המוזכרים בשיר.
במסגרת חגיגות 130 שנה לייסוד המושבה הוצבו ב-5 בנובמבר 2008 חמישה פסלי אבן של חמישה רוכבים, אותם פיסל שמואל בן עמי.
הפסלים מוקמו בכיכר המייסדים בפתח תקווה, במקום שבו נחפרה הבאר הראשונה של המושבה.
כחלק מהטקס יצאו מיפו חמישה רוכבים לשחזור מסעם של חמשת הרוכבים שבפזמון.
אף על פי שהפסלים שואבים השראה מהכתוב בבלדה, פסלו של הרופא היווני, מזארקי אינו מופיע, ובמקומו ישנו פסל של יהודה ראב אשר ככל הנראה לקח גם הוא חלק בסיורים המדוברים, אך איננו מוזכר בבלדה.
פסל נוסף, של הפסל רמי גולשני, הועמד ברחוב חיים עוזר בפתח תקווה.
הפסל מתאר את יואל משה סלומון מצויד בכנפיים, ורכוב על אופנוע מסוג הרלי-דייווידסון.
בתחתית הפסל מופיע ציטוט מהשיר: "ובין חצות ואור, פתאום צמחו לסלומון כנפיים של ציפור".
בשנת 1984 כתב חיים חפר גרסה סאטירית לשיר בעקבות פרשת קולנוע היכל והמהומות האלימות בפתח תקווה.
את הגרסה ביצעו השחקנים אלברט כהן, אריה מוסקונה ואייל גפן בתוכנית "שעה טובה".
בתוכנית הסאטירה "החמישייה הקאמרית" הוצג המשך לאירועים המתוארים בבלדה.
במערכון מגיע יואל משה סלומון (רמי הויברגר) כציפור אל חלונו של ד"ר מזרקי (מנשה נוי).
המערכון מציג את מטאפורת הכנפיים כאירוע ממשי שנגרם כביכול עקב הזיהום באזור אומלבס.
בתוכנית הטלוויזיה "שמש" ישנו פרק בו במהלך ערב קריוקי, המכונה נתקעת על מילות הבלדה, והמשתתפים נאלצים לשיר שירים אחרים עם המילים של הבלדה.
בספר האוסף "אין כבר דרך חזרה" פרסם טהרלב גרסה מחודשת לבלדה.
בגרסה זו מנסים שוב החמישה להקים את המדינה, הפעם באופן מוצלח יותר, אך מפאת פקקי התנועה לא מצליחים להגיע עם סוסיהם לשום מקום.
הבלוק הייתה תוכנית מציאות ישראלית בהנחיית חיים אתגר, שהתבססה על תוכנית המציאות האוסטרלית - "The Block".
התוכנית שודרה בערוץ 10 במהלך שנת 2009.
בתוכנית השתתפו 5 זוגות ולכל אחד מהם הייתה דירה הרוסה לחלוטין שהצטרכו לשפצה.
כל זוג קיבל תקציב של 200,000 ש"ח כדי לעצב את הדירה.
המשתתפים יכלו לזכות בתקציב נוסף בתחרויות שונות.
השופטים בתחרות היו ברברה ברזין וירון טל.
בפרק 5 התקיימה ההדחה הראשונה בה הודחו אוהד ושרית.
אחרי כל הדחה הגיע לבלוק זוג חדש שקיבל את הדירה של הזוג שהודח.
במקרה זה, הגיעו לדירה זו אייל ושני - קבלן שיפוצים וסייעת שיניים.
בפרק 11 התקיימה הדחה נוספת.
בהדחה זו הודחו שרה ועופר.
המתחרים כעבור שינוי קבוצות כתוצאה ממשימה שבועית
בפרק 7 התקיימה המשימה השבועית רק שהשינוי שהיה בה הוא חילוף הזוגות רק למשימה.
המשימה בנויה מחלקים שבכל חלק הזוגות מקבלים כתב חידה, ובכתב החידה מוצפן הרחוב שאילו צריכים הזוגות להגיע.
הזוג מקום במשימה מורין ואלעד 5 שני וקיקו 2אייל ועופר 1 אסף ומאיה 4 גל ושרה 3
בפרק 5 נערכה ההדחה הראשונה, בה הודחו שרית ואוהד, לאחר עיצוב חדרי האמבטיה.
לאחר החלפתם, הוחלפו שרית ואוהד בזוג אחר, שני ואייל, סייעת לרופא שיניים וקבלן שיפוצים.
בפרק 11, בסמוך לפרק הגמר, נערכה הדחה נוספת.
בהדחה זו הודחו שרה ועופר, לאחר ששלושה מהזוגות זכו בחסינות: גל ואסף (לאחר משימת שינוי הדירות), קיקו ומורין (לאחר משימת השער) ומייקי ואלעד (זכו לחסינות מהשופטים).
שני הזוגות הנותרים, אייל ושני ושרה ועופר הועמדו לבחירתם של שלושת הזוגות.
מייקי ואלעד בחרו באייל ושני ואילו קיקו ומורין ואסף וגל בחרו בשרה ועופר.
הבלוודרה על הקלאוסברג (גרמנית: Belvedere auf dem Klausberg) שוכן בצפון העיר פוטסדאם שבגרמניה.
הבלוודרה נבנה בין 1770 ל-1772, בתקופת שלטונו של פרידריך הגדול, על רכס הגובל בחלק הצפוני של פארק סנסוסי.
ב-1769 החל פרויקט בניית גן נוי חדש בסנסוסי, במקביל לסיום בנייתו של הארמון החדש.
על המדרון הדרומי של הקלאוסברג נשתלו עצי פירות וגפנים, ובמבנים רבים בוצע חידוש מבחינת המראה שלהם.
הבניינים היחידים שהעבודות עליהם הסתיימו בפועל הם הבלוודרה ובית הדרקון, שנבנה באותה תקופה.
מלבד מטרתו כבניין נוי, הבלוודרה זכה למוניטין בתקופתו של פרידריך הגדול בזכות הנופים של פארק סנסוסי והאזורים שמסביבו, שנשקפו מחלונות הבניין.
המדרגות בצורת האות S שנבנו על הצד הצפוני של הקיר החיצוני נפגעו בגלל בעיות לחות, וב-1839 שופצו ונבנו מחדש בצורה של פרסת סוס.
בחלק זה של הבניין נבנו פתחי אוורור, חלונות קשתיים ודלתות.
במהלך עבודות השיפוצים של 1903 הורה הקיסר וילהלם השני לשפר את מצבם של אזורי המגורים, ולהקים מתקני סניטציה כך ששהותה של משפחת המלוכה בבניין תהיה יותר נוחה.
הבלוודרה כמעט ונחרב לחלוטין בימים האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
הוא נשרף באפריל 1945 לאחר שנפגע מהפגזת ארטילריה, ובשנים שלאחר מכן היה תמיד על סף התמוטטות.
ב-1990 החליטה קרן של חברת מסרשמיט לממן את שיפוץ הבניין, כמחווה עבור איחוד גרמניה.
בספטמבר 2002 הועבר הבניין לניהולה של קרן הארמונות והגנים הפרוסיים בברלין-ברנדנבורג.
אונגר ביסס את תוכניותיו על שרטוט שהוצג בחיבור Del Palazzo de' Cesari (ארמון ססארי) מאת הארכאולוג האיטלקי פרנצ'סקו ביאנקיני, שניסה לשחזר את הארמון האימפריאלי ששכן בגבעת הפאלאטיום שברומא העתיקה.
ביאנקיני התבסס על מקורות עתיקים בלבד, חלקים מההריסות, ורישום של בניין עם יסודות על מטבע זהב עתיק.
במטבע זה ניתן לראות חדר סגור, ורוטונדה פתוחה עם תקרה קמרונית.
לבלוודרה יש קומת קרקע עגולה.
הבניין מוקף בחלקו התחתון בעשרים עמודים איוניים, שעליהם נשענים במפלס גבוה יותר עשרים עמודים קורינתיים.
שתי מרפסות, בצד המערבי ובצד המזרחי, קוטעות את רצף טבעת העמודים.
הכיפה שמעל התקרה הקמרונית מקושטת בעשרים פסלי אבן חול של אלוהויות שונות, שנבנו בבתי מלאכה אחדים.
האור חודר לשתי הקומות של הבניין דרך שמונה חלונות צרפתיים קשתיים.
הדרך היחידה להיכנס לקומה העליונה היא באמצעות המדרגות, ואילו לקומה התחתונה ניתן להיכנס גם דרך דלת המחברת אותה עם המפלס שעליו בנוי הבלוודרה.
החדר התחתון לא שוקם מאז שנפגע בהפצצה של 1945. במהלך המאה ה-18 קירותיו היו מקושטים בשיש שלזי לבן וכדים מאבן ישפה אדומה שהיו גם מעל הדלתות הצרפתיות.
רצפת המבנה הורכבה ממרצפות שיש אפורות בצורת טרפז, ובמרכז החדר הן הונחו בצורה של כוכב בעל שמונה קודקודים.
האלמנט האדריכלי הזה הופיע גם בתקרה הקמרונית, שבמרכזה הייתה מסגרת שיש לבן.
הריהוט בחדר הזה היה פשוט, וכלל 16 כיסאות מצופים מתכת עם מושבי עור אדום.
בחדר העליון והמשוקם הקירות מכוסים בשיש ירוק רך (קלאדון), הגורם להפיכת האור החודר פנימה לכחול.
ליד החלונות הצרפתיים יש עיטורי טיח מצופים במתכת.
ברצפת הפרקט יש דוגמת טרפז העשויה מסוגים שונים של עץ.
על התקרה יש ציור של עננים וסוגים שונים של עופות, והיא נבנתה מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה על סמך תצלום בשחור-לבן.
גם בחדר זה הריהוט מורכב מ-16 כיסאות מצופים מתכת, אך בניגוד לחדר התחתון יש עליהם כריות ירוקות על מנת ליצור התאמה לצבע הקירות.
הנרי הבלוק אליס (Henry Havelock Ellis; 2 בפברואר 1859 – 8 ביולי 1939) היה סקסולוג, פסיכולוג ורופא בריטי, ומהפכן חברתי.
אליס, בנם של אדוארד פפן אליס וסוזאן ויטלי, נולד בשנת 1859 בקרוידון, אז עיירה קטנה דרומית ללונדון בירת אנגליה.
רבים ממשפחתו חיו על הים או בסמוך לו; אביו היה רב חובל ואמו הייתה בת של רב חובל.
בגיל 7 אביו לקח אותו לאחד ממסעותיו, שבו נסע לסידני, קייאו (Callao) ואנטוורפן.
לאחר חזרתו לאנגליה החל את לימודיו בבית הספר "the French and German College" שבסמוך לווימבלדון, ומשם המשיך לבית ספר במיצ'הם.
באפריל 1875 עזב אליס את לונדון עם ספינה של אביו והפליג לאוסטרליה.
זמן קצר לאחר הגעתו לסידני התקבל לעבודה כמורה בבית ספר פרטי.
לאחר שהתגלה כי אינו מחזיק בהכשרה מקצועית כלשהי הדרושה לביצוע משרה זו, הוא הפך למורה פרטי אצל משפחה שהתגוררה בעיירה בניו סאות' ויילס.
הוא מילא תפקיד זה במשך כשנה, שבמהלכה בילה זמן רב בקריאה ובלימוד עצמי, ולאחר מכן התקבל לעבודה כמורה בבית ספר לאנגלית בגרפטון , דרומית לבריזביין.
לאחר פטירתו של מנהל בית הספר ירש אליס את תפקידו למשך זמן קצר, אך היה צעיר מדי וחסר ניסיון מכדי להוסיף ולמלא את התפקיד.
בסוף אותה שנה הוא חזר לסידני, ולאחר שלושה חודשי התלמדות קיבל אחריות במשרה חלקית על שני בתי ספר יסודיים ממשלתיים.
הוא חי במעונות של אחד מבתי הספר במשך שנה, שאותה כינה בדיעבד השנה החשובה ביותר עד לנקודה זו של חייו: "באוסטרליה, השגתי את בריאות הגוף, שלוות הנפש, משימת חיי נגלתה לי, הצלחתי להחליט על התמקצעות ומקצוע ונהייתי אמן בספרות [...] חמש נקודות אלה מכסות את כל פעילות חיי ברחבי העולם".
אליס חזר לאנגליה באפריל 1879. הוא החליט ללמוד מיניות, ובתור צעד ראשון לרכוש השכלת רופא.
הוא למד בבית הספר לרפואה שבבית החולים סיינט תומאס (St Thomas's Hospital Medical School) – מבתי הספר לרפואה העתיקים והיוקרתיים בבריטניה – אך מעולם לא התנסה בתרגול פרקטיקות רפואיות מעשיות.
את הכשרתו מימן באמצעות ירושה צנועה שהייתה ברשותו ובאמצעות משכורות שקיבל מעבודות תרגום.
בשנת 1883 הצטרף לתנועת ה"אחווה של החיים החדשים" (The Fellowship of the New Life"), שממנה התפצלה האגודה הפביאנית.
התנועה דגלה בסגנון חיים פשוט, בצמחונות ובפציפיזם לפי רעיונותיו של לב טולסטוי, והיו חברים בה גם הנרי דייוויד תורו, ראלף וולדו אמרסון ורמזי מקדונלד.
אליס הכיר שם מהפכנים חברתיים נוספים כאדוארד קרפנטר וג'ורג' ברנרד שו.
אליס תמך באאוגניקה – גישה המקדמת השבחת הדורות הבאים באמצעות עיקור ה"בלתי כשירים" והתערבות ברבייה ובתורשה.
הוא היה נשיא החברה האאוגנית הבריטית ועסק בנושא בהרחבה בספרו The Task of Social Hygiene.
בנובמבר 1891, כאשר הוא בן 32 ועדיין בתול, נישא אליס לאדית ליס, פעילה חברתית למען זכויות נשים וסופרת אנגלייה.
אף אחת מארבע אחיותיו לא נישאה.
מערכת היחסים בין אליס לליס הייתה מתחילתה בלתי-קונבנציונלית: אדית ליס הייתה לסבית מוצהרת, ומיד בתום ירח הדבש של השניים הם חזרו להתגורר בנפרד ואליס שב לדירת הרווקים שלו בפדינגטון.
מערכת הנישואים הפתוחים שלהם הייתה חלק מרכזי באוטוביוגרפיה של אליס, My Life ("חיי").
על פי הביוגרפיה My Life, חבריו של אליס היו משועשעים מהרעיון שלפיו הוא מומחה למיניות אך בעצמו היה אימפוטנט עד לגיל 60 – אז גילה כי הוא מסוגל להגיע לגירוי מיני מצפייה באישה משתינה.
אליס כינה את העניין במתן שתן "Undinism", אך היום נעשה שימוש במונח אורופיליה לתיאור פטישיזם זה.
ספרו Sexual Inversion, שאותו חיבר יחד עם ג'ון אדינגטון סימונדס, פורסם במקור בגרמניה בשנת 1897. תרגומו של הספר לאנגלית היה ספר העיון הרפואי הראשון בשפה זו אשר עסק בהומוסקסואליות.
הספר מתאר יחסים מיניים בין גברים ונערים – דבר שאליס לא החשיב למחלה, מעשה לא-מוסרי או פשע.
ההנחה המוקדמת של הספר היא שאהבה בין גברים מתעלה על טאבואים של גיל או מגדר, ו-7 מתוך 21 הדוגמאות המובאות הן של יחסים בין-דוריים.
בשנת 1897 נתבע לדין מוכר ספרים אשר החזיק ברשותו ספרים של אליס.
אף על פי שהמונח "הומוסקסואליות", שהגה קרל מריה קרטבני, תרם לאליס, הוא עצמו כתב באותה שנה: "המילה 'הומוסקסואל' היא בת-כלאיים ברברית, ואינני לוקח עליה כל אחריות".
כוונתו של אליס הייתה לכך שהמילה היא הרכב של מילה יוונית ומילה לטינית.
רעיונות פסיכולוגיים משמעותיים נוספים אשר התפתחו מעבודתו של אליס הם גירוי מיני עצמי ונרקיסיזם – שניהם פותחו בהמשך על ידי זיגמונד פרויד.
הבכיינים הוא מחזה של חנוך לוין.
המחזה עוסק בצוות בית חולים בכלכותה אשר מחליט לשעשע את שלושת החולים הגוססים השוכנים בו ולהציג בפניהם את הטרגדיה היוונית "ייסורי אגממנון ומותו" מאת אייסכילוס.
כך יוצר לוין הצגה בתוך הצגה במהלכה הגוססים צופים במתרחש על ה"במה", והקהל צופה הן במחזה והן בצופים הגוססים, ובכך מקשר בין גורלות הדמויות השונות, כפי שמבקר התיאטרון מיכאל הנדלזלץ מתאר זאת:
יחד עם זאת, ההצגה הפנימית אינה מסתיימת ונקטעת בפתאומיות כאשר אחד הצופים הגוססים מת במיטתו ומוחלף בחולה אחר.
"הבכיינים" הוא המחזה האחרון שלוין ניסה לביים, בשנת 1999, בעודו מאושפז בבית חולים בשל מאבקו במחלת הסרטן.
הוא לא הספיק לסיים את המלאכה ונפטר מהמחלה ב-8 באוגוסט 1999. בשל ההקשר האוטוביוגרפי המתבקש הכיל המחזה רובד נוסף של משמעות, כפי שהנדלזלץ ציין:
הפקת 2000 - התיאטרון הקאמרי
המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון הקאמרי ב-21 באוקטובר 2000:
במאי: אילן רונן (לימים המנהל האמנותי של תיאטרון הבימה).
שחקנים: דב נבון, גבי עמרני, מכרם ח'ורי - הגוססים, אשר צרפתי - אגממנון, מירב גרובר - קליטמנסטרה, סנדרה שונוולד - קסנדרה, יוסף כרמון - סניטר, שבתאי קונורטי - גוסס חדש-חדש, רוני אלפרין, סיימון קריכלי, רומן קריכלי, שי פיינברג, בועז רוזנברג - עוזרי סניטר.
זמרות: אפרת אלעזר, קרן הדר, שירית לי-וייס, לימור עובד, ענת עיני, הגר ריש.
תזמורת: גורי אגמון על סקסופון, יוסי בן נון על פסנתר, רוני הולן על תופים, אבנר יפעת על קונטרבס, ורד יעקב על חלילית, שוקי וולפוס על חצוצרה.
הבלדה על הכומתות הירוקות הוא שיר פטריוטי אמריקאי על הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית המכונים "הכומתות הירוקות".
למרות חוסר הפופולריות של מלחמת וייטנאם, השיר החזיק במקום הראשון במצעד בילבורד במשך חמישה שבועות בשנת 1966.
השיר נכתב על ידי רובין מור, שכתב ספר עיון על יחידת הכומתות הירוקות, ושר אותו סמל המחלקה בארי סאדלר, אשר שירת בעצמו בכומתות הירוקות ונפצע ברגלו במהלך קרב.
השיר נכתב לזכרו של לוחם היחידה, ג'יימס גבריאל ג'וניור, הראשון מבני הוואי שנהרגו במלחמת וייטנאם.
האלבום של השיר מכר כתשעה מיליון עותקים.
השיר מופיע בפס-הקול של הסרט הכומתות הירוקות של ג'ון ויין.
כמו כן השיר מופיע בסרט הישראלי סוסעץ של יקי יהושע.
השיר זכה למספר רב של ביצועים שונים וגם של פארודיות.
הבכור לבית אב"י (הבכור לבית אליעזר בן-יהודה) הוא ספר מאת הסופרת דבורה עומר שיצא לאור בשנת 1967, עיבוד ספרותי להתרחשות אמיתית שנכתב בעקבות מחקר מעמיק בשיתוף משפחת בן יהודה.
הספר מתאר את סיפור חייו של איתמר בן-אב"י (1882–1943), בנו של מחיה השפה העברית, אליעזר בן-יהודה.
ספר ההמשך נקרא "אהבת איתמר".
בשנת 1968 זיכה הספר את דבורה עומר בפרס למדן.
הספר תורגם לאנגלית, יפנית, ורוסית.
עיבוד ספרותי של קורות איתמר בן-אב"י, אז בן-ציון (הוא שינה את שמו בבגרותו), אשר למד את השפה העברית כשפת אם.
אביו אליעזר בן-יהודה שקד באותם הימים על הוצאת עיתון בעברית עם דעות משכילות, שנחשבו קיצוניות ביישוב הישן בירושלים.
על הפעוט נאסר לתקשר עם כל הדובר שפת נכר.
עם כל הקשיים למד בן ציון את השפה העברית.
יום אחד יצא בן ציון לראשונה לרחוב למרות האיסור של אביו אליעזר, ומצא כלב; כאשר הסתובב עמו ברחובות העיר נסקל הכלב למוות.
בן ציון שרד את הסקילה.
החיים לא הטיבו עם משפחת בן יהודה ומצבה הידרדר לעוני.
הציבור החרדי בירושלים חש כלפיהם עוינות אחרי כתיבת מאמרים חריפים של אליעזר בן-יהודה על פולמוס השמיטה.
בסופו של דבר החליט אביו של בן ציון לנסוע לרוסיה לגייס כספים, וכמו כן לשלוח את בן ציון לבית ספר בירושלים, שם יפגוש חברה בת גילו לראשונה.
בבית הספר, בן ציון לא מצליח להסתגל לכיתה הראשונה, וגם לא לשנייה, ובסופו של דבר מנהל בית הספר, ניסים בכר מחליט להעבירו לכיתה השלישית שם הוא לומד בהנאה, מסתגל לשפה המדוברת שם, צרפתית.
יום יום למד בן ציון מילים חדשות בצרפתית והעברית נזנחה.
לכן, לאחר התלבטות, אליעזר החליט לא לשלוח יותר את בנו, בן ציון, לבית הספר.
דבורה, אשתו של בן יהודה, חלתה בשחפת, ומתה.
אליעזר נישא לאחות אשתו, פולה, ושמה בעברית חמדה.
צרות רבות פקדו את משפחת בן יהודה- רוב הילדים, למעט הבת ימימה, חלו במחלה קשה, בן ציון שרד ושאר האחים מתו.
לאחר מספר שנים, בן-ציון הופך לעלם, מתאהב בעלמה בשם לאה, ונשלח ללמוד בצרפת.
הבלדה על מאוטהאוזן (The Ballad of Mauthausen) היא יצירה מוזיקלית, שהלחין המלחין היווני מיקיס תאודורקיס.
הלחן נכתב למילותיהם של ארבעה שירים שחיבר המשורר היווני יעקבוס קמבנליס בעקבות התנסותו כאסיר במחנה הריכוז מאוטהאוזן במלחמת העולם השנייה (שעליה כתב את ספרו "מאוטהאוזן" ב-1963).
היצירה הועלתה לראשונה על ידי תיאודורקיס ב-1966 והושמעה מאז בעולם מספר רב של פעמים, ובכלל זה במהלך הטקס לציון 50 שנים לשחרור מחנה מאוטהאוזן.
היצירה זכתה למספר ביצועים, שהידוע שבהם הוא של הזמרת היוונית מריה פרנדורי.
בשנת 1988 התקיים במחנה הריכוז מאוטהאוזן קונצרט בו בוצעה היצירה בשלוש שפות: מריה פרנדורי שרה ביוונית, אלינוער מואב בעברית וג'יזלה מאי בגרמנית.
הן שרו מול קהל של כ-50 אלף איש, והקונצרט סוקר בהרחבה בארצות אירופה.
אחד מארבעת השירים שבבלדה תורגם לעברית על ידי אביבה אורשלום בשם "שיר השירים" ובוצע ללחנו של תאודורקיס על ידי חנן יובל.
אותו שיר ראשון במחזור, הנקרא "שיר השירים", תורגם כבר בראשית שנות השמונים על ידי חנה לויטן ובוצע על ידי תלמידתה חני שפירא.
מאוחר יותר נוספה גרסה של יעקב מעוז.
אברהם עוז תרגם את השיר במסגרת הצגת "טוב" לטיילור שביים ב-2014 בתיאטרון אלפא לאמנויות המופע.
הבלוג של החיים שלי הוא ספר משנת 2011 שנכתב בידי ג'סיקה ברודי, העוסק בנערה בגיל ההתבגרות בעלת קשיים חברתיים ונפשיים שפותחת בלוג ומספרת בו על הקשיים היומיומיים שלה.
עלילת הספר מתמקדת בנערה בשם ברוקלין פירס, המכונה ברוקס, אשר לה קשיים חברתיים ונפשיים, כמו בחירת בן זוג לנשף מבין שני בנים, מריבות נמשכות עם חברה טובה ועוד.
בנוסף, יש לה בעיה מיוחדת - כל החלטה שלה גרועה ובסופה מסתבכת או שמסתיימת בכך שמשהו נהרס.
ברוקס ושיין, חברתה הטובה ביותר, ערכו מסיבה בבית של הוריה של ברוקס.
בזמן שההורים שלה היו בחופשה הבית שלהם נשרף, ולאחר מכן לקחו אותן לתחנת המשטרה ושיין הבטיחה לה שהן ביחד בזה.
אחרי 7 שעות בתחנה שחררו את ברוקס.
ההורים שלה באו לקחת אותה ואמהּ הענישה אותה בריתוק.
כשהיא חזרה הביתה היא ניסתה להשיג בטלפון את שיין והיא לא ענתה לה.
וביום שני אמור להיות משפט.
בבית-המשפט אמרו לה שהיא צריכה לעבוד 200 שעות בעבודות שירות בבית אבות, למחרת ברוקס הבינה שהיא "איבדה" את חברתה בעקבות השרפה, והלכה להתבודד בספריה.
היא מחליטה לכתוב בלוג שהאנשים יחליטו בשבילה החלטות והיא תלך לפיהם.
בהתחלה היא הלכה לפי ההחלטות שלהם, ויותר מאוחר התחרטה מהבחירות שלהם והיא הבינה שהיא עשתה טעות והיא שילמה על כך.
בעבודות שירות שלה היא פגשה את גברת מודי שאף אחד לא באה לבקר אותה, וכדי שהיא לא תרגיש בודדה היא הקריאה לה את הספר: "סיפור לבחירתכם".
לבסוף היא מתפייסת עם שיין, ולאחר מכן שיין, ברוקס והחבר של שיין נסעו בלימוזינה למועדון, ברוקס הבינה ששיין שיקרה אותה.
ברוקס קפצה מהאוטו והלכה לחבר שלה במועדון אחר, שבגדה בו בעקבות ההיצמדות שלה לשיין.
היא עמדה במרכז המסעדה והתוודה בקול רם על האהבה שלה כלפיו והם השלימו, ונהפכו לחברים טובים.
"הביתה" הוא שיר מחאה ישראלי מאת אהוד מנור בביצוע הזמרת ירדנה ארזי, אשר פורסם בקריאה לנסיגת צה"ל מלבנון.
את השיר הלחין יאיר קלינגר, והוא יצא לרדיו בעיצומה של מלחמת לבנון הראשונה בשנת 1983 ועורר סערה ציבורית.
לימים הפך השיר למזוהה עם מאבק לשחרור החטופים מרצועת עזה בעקבות טבח שבעה באוקטובר.
בשנת 1982 בעיצומה של מלחמת לבנון הראשונה הייתה ירדנה ארזי הזמרת הראשונה שעלתה להופיע בפני חיילי צה"ל בלבנון.
הופעתה של ארזי בהרי השוף לוותה בכמה תקריות בהן נשקפה סכנה ממשית לחייה של ארזי, בין היתר כשמצאה עצמה בווילה ממולכדת דקות אחדות לפני שפוצצה וכשהשיירה שבה נסעה עברה בנתיב בו התפוצץ כמה מטרים לפניהם מטען חבלה.
בשובה לישראל בעצתו של יועצה האמנותי גברי מזור שאף התלווה אליה לנסיעה ללבנון, נפגשה ארזי עם הפזמונאי אהוד מנור וסיפרה לו על המסע המטלטל לדבריה, אותו עברה בלבנון.
בעקבות אותה שיחה כתב מנור את השיר "הביתה" הקורא לחיילים "לשוב משדות זרים".
יאיר קלינגר הציע לירדנה את הלחן שחיבר ומסר שנה קודם לכן לזמרת הצרפתייה סילבי וארטן, ששרה אותו על המילים mañana, tomorrow.
השיר הוצג לראשונה בראש השנה תשמ"ד ושהה במצעד הפזמונים השבועי 13 שבועות בשיאו במקום הראשון.
השיר יצא לרדיו ונפל על ויכוח ציבורי סוער בסוגיית הישארות צה"ל בלבנון (ויכוח שנמשך עד לנסיגת צה"ל מלבנון בשנת 2000).
ארזי זוהתה מיד כבעלת השקפת עולם מדינית שמאלנית ולא אחת הותקפה על כך על ידי אנשי ימין.
חרף הוויכוח זכה השיר להצלחה ברדיו, שהה השיר 13 שבועות רצופים במצעדי הפזמונים ואף הגיע למקום הראשון למשך שבוע.
ובמצעד הפזמונים העברי השנתי של תשמ"ד (1984) הגיע למקום השישי.
השיר הופיע באלבומה השני של ארזי מה נשמע בהפקתו המוזיקלית של ירוסלב יעקובוביץ' והיה הלהיט הגדול ביותר באלבום.
הוא גם פרי הביכורים בשיתוף הפעולה המקצועי בין ארזי לבין היועץ האמנותי גברי מזור שהחל לעבוד איתה רק לאחר פסטיגל 1982.
בשנת 2003, לרגל מופע חדש ובמלאת 20 שנה לכתיבת השיר, ביקשה ארזי ממנור להוסיף בית חדש לשיר המתאר את תחושותיו בפרספקטיבה חדשה.
מנור נעתר לבקשתה וכתב בית ופזמון המתייחס לשברי החלום הישראלי לאחר המלחמה.
בקמפיינים למען חיילים חטופים ב-2006–2010
ביולי 2006, לאחר חטיפת החיילים גלעד שליט, אלדד רגב ואהוד גולדווסר ופרוץ מלחמת לבנון השנייה, הפך השיר "הביתה" מזוהה עם המאבק הציבורי להחזרת החיילים.
מילות השיר ובפרט הפזמון "הביתה, הביתה באה עת לחזור / מן ההרים, משדות זרים / היום יורד ואין סימן...
/ עד עלות השחר מתפללת לשלומך / שבויה באזיקי פחדים אני שומעת צעדים / הביתה, הביתה כי עוד לא ניתן / כל מה שהובטח לנו מזמן" הפכו אותו לאחד השירים המזוהים עם המלחמה.
ארזי ביצעה את השיר, בתוספת הבית החדש שכתב מנור (שהלך לעולמו שנה קודם לכן) בתוכניות טלוויזיה שונות ובהן משדר מיוחד של "כוכב נולד" במהלך המלחמה, והקליטה ביצוע מיוחד עבור אתר האינטרנט ynet.
ביולי 2007 ביצעה את השיר בעצרת ענק שנערכה בכיכר רבין בתל אביב למען החיילים החטופים.
באוגוסט 2010 ביצעה את השיר ביום הולדתו החמישי של גלעד שליט בשבי, במסגרת עצרת מיוחדת שהתקיימה באוהל המחאה שהקימו בני משפחתו בירושלים.
באותו חודש הופיעה במופע יום ההולדת ה-87 של נשיא המדינה שמעון פרס ולבקשתו ביצעה את השיר.
באוקטובר אותה שנה, בעקבות ההופעה באוהל המחאה, פרסמה מאמר ב-ynet בו קראה לשרה נתניהו להפעיל לחץ על ראש הממשלה במטרה לחתום על עסקת שליט.
בכל אותן שנים נהגה ארזי להקדיש את השיר לאמו, אביבה שליט, בכל הופעה.
למחרת ההודעה על שובו הצפוי של שליט לישראל, הופיעה ארזי בראשון לציון, במסגרת מופע הצדעה שערכה לה תזמורת צה"ל.
באותו ערב, שינתה בפעם הראשונה את ההקדשה ואמרה בהתרגשות: "גלעד שליט, ברוך השב הביתה!".
בקמפיין למען השבת החטופים במלחמת חרבות ברזל
לאחר שארגון החמאס חטף מאות אנשים וביצע טבח בתושבי עוטף עזה, פרצה מלחמת חרבות ברזל.
ב-29 באוקטובר 2023, שרה ארזי את השיר במהלך התוכנית "יהיה טוב" המשודרת בכאן 11 ובמופע ששודר בערוץ 24. היא חזרה על השיר בהופעה מאולתרת בפני משפחות החטופים באזור מוזיאון תל אביב לאמנות כחלק מאירוע "קבלת שבת" שקיימו.
ב-18 בדצמבר, במסגרת קונצרט מולדת, ביצעו 1,000 מוזיקאים בניצוח מארק וולך באמפיתיאטרון קיסריה את השיר "הביתה" להחזרת החטופים.
"הבלדה על אָרִי ודֶרְצִ'י" היא בלדת רוק בסגנון אופרת רוק, שנכתבה והולחנה על ידי דני סנדרסון ובוצעה על ידי להקת כוורת.
"הבלדה על ארי ודרצ'י" מופיעה באלבום השני של להקת כוורת "פוגי בפיתה" שיצא לאור ב-1974. האלבום זיכה את הלהקה בתואר להקת השנה של קול ישראל והשיר הגיע למקום התשיעי במצעד הפזמונים השנתי (לאחר שבמצעדים השבועיים הגיע למקום הראשון במשך שבועיים).
"הבלדה" נכתבה כשיר איגיון הומוריסטי, כמו רבים משיריו של סנדרסון.
ייחודה הוא שכל בית מהווה מעין סצנה/תמונה נפרדת, דבר ההופך אותה לאופרה בזעיר אנפין.
פירוש המילה "אריוֶדרצ'י" (Arrivederci) באיטלקית הוא "להתראות".
סנדרסון הפריד את המילה והפך אותה לשמות שתי דמויות: ארי ודרצ'י.
השניים הם פועלי בנין שנרדמו בעת ריצוף בית.
לאחר שהתעוררו, הפועלים החליטו להישאר מתחת לבלטות ולצאת משם רק בלילות כדי לרקוד סטפס, בעוד בעלת הבית, שאינה מודעת לפועלים, בטוחה שהרעש הוא פרי חלום.
אחת מההשפעות הבולטות ביצירה היא אופרת הרוק "טומי" אשר נכתבה במהלך שנות השישים והיוותה מודל לאופרות הרוק של סנדרסון.
השיר מערב מספר סגנונות ובהם: רוק מתקדם, מזמור גרגוריאני, שירה גרונית במסורת המוזיקה המונגולית, הורה ושירי הלהקות הצבאיות.
בהתאם לכך הוא כולל שינוי מקצבים מהיר בין הקטעים.
משך השיר בביצוע המקורי הוא כשש וחצי דקות.
בביצוע השיר מנגנים, בין היתר, גידי גוב בחלילית, ויוני רכטר במספר כלי נגינה יוצאי דופן לאותה תקופה: מלוטרון, סינתיסייזר, סינתיסייזר מוג ומוג באס.
פתיחה (0:00–0:56) - השיר נפתח ב"מנגינת רועים" על ידי סולו חלילית (גידי גוב).
בהדרגה מצטרפים כלים נוספים לחזרה על הנושא (0:00–0:28).
זמר מצטרף סולו מצטרף למוטיב החוזר "הבלדה על ארי ודרצ'י" ולאחר מכן מצטרפים אליו זמרים נוספים.
רצ'יטטיב (0:56–2:29) - נפתח במזמור גרגוריאני א-קפלה אשר במהלכו מסופרת מסגרת העלילה בסגנון רצ'יטטיב.
המוזיקה עוברת לשירה גרונית מונגולית והמספר ממשיך כאשר ברקע נוספים אפקטים.
הורה (2:30–3:44) - המספר שר את הפזמון ולאחריו מצטרפים אליו זמרים נוספים.
ההרכב המורחב חוזר על סיפור הרקע בשירה ומתחיל בעלילה.
המספר חוזר לסיפור הצמד ולמוזיקה המקורית (4:23 - 4:36).
סיום (5:03–6:30) - מעבר אינסטרומנטלי שלאחריו מצטרפת הלהקה.
חזרה לקטע הפתיחה של הלהקה וסיום.
באלבום "סע לאט" (1974) של אריק איינשטיין ומיקי גבריאלוב מופיע השיר "הבלדה על זומטי ולבטי".
על פי יואב קוטנר מדובר בפרודיה על "הבלדה על ארי ודרצ'י".
בשנת 2001 יצא סרט בשם השיר המתאר מערכת יחסים בין בחור תמהוני לבין נערה צעירה הבורחת מפנימיה לנערות לתל אביב.
הקשר לשיר הוא עקיף, תמונות של כוורת מופיעות בסרט.
בשנת 2001 הועלה המופע "ארי ודרצ'י" בפסטיבל הרמת מסך בכוריאוגרפיה של דניאל פריד וסוניה דורליאנס ג'וסט.
היצירה תוארה כ"ממעמקי המאבק הקיומי אל השחרור והאקסטזה: שירה חיה, סקסופון, ריקוד."
כמעט ארבעים שנה לאחר כתיבת הבלדה עובד השיר לספר ילדים ואויר על ידי אבנר כץ (שאף שיתף פעולה עם סנדרסון בספרו הראשון).
דני סנדרסון - גיטרה, שירה
גידי גוב - שירה, חלילית
אפרים שמיר - שירה וגיטרה, גונג
אלון אולארצ'יק - גיטרת בס, מוג באס, שירה
יצחק קלפטר - גיטרה חשמלית, שירה
יוני רכטר - מלוטרון, סינתיסייזר, מוג, אוברהיים, שירה
מאיר פניגשטיין - תופים, שירה ודיקלום (כ"פוגי")
הבלון השחור הוא סרט דרמה רומנטית אוסטרלי-בריטי משנת 2008, בכיכובם של ריס וייקפילד, לוק פורד, ג'מה וורד, טוני קולט ואריק תומסון.
זהו הסרט הראשון שביימה הבמאית האוסטרלית אליסה דאון, אשר גדלה עם שני אחים אוטיסטים.
הקרנת הבכורה התקיימה במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין לשנת 2008, שם זכה הסרט בפרס דב הבדולח עבור הסרט העלילתי הטוב ביותר בקטגוריית Generation 14plus.
הסרט יצא לאקרנים ב-6 במרץ 2008 באוסטרליה וב-16 באוקטובר 2008 בארצות הברית.
בישראל "הבלון השחור" נבחר כסרט הפתיחה בסינמטקים חיפה ותל אביב במסגרת פסטיבל הקולנוע האוסטרלי לשנת 2009, שהתקיים זו השנה השישית בישראל בין התאריכים 21 ביוני-5 ביולי.
העלילה מתרחשת בשנות ה-80 ועוקבת אחרי תקופה בחייו של תומאס מוליסון, נער בן 15 שעובר להתגורר עם משפחתו במקום חדש.
לתומאס אח גדול בשם צ'רלי שהוא אוטיסט בתפקוד נמוך.
אמם של תומאס וצ'רלי נמצאת בשמירת הריון ואביו עובד רוב היום בשירות הצבא האוסטרלי.
לכן, האחריות להשגיח ולטפל בצרכיו של צ'רלי מוטלת על כתפי תומאס.
ההשגחה על צ'רלי קשה, כי מחד התנהגותו חסרת אחריות כמו זו של פעוט ומאידך הוא כבר הגיע לבגרות מינית.
המשפחה ובמיוחד תומאס מתקשים להתאקלם בסביבה החדשה.
תומאס אינו מצליח להתיידד עם בני גילו במקום החדש, למעט עם נערה בשם ג'קי, איתה הוא מפתח קשר רומנטי.
ג'קי, שהתייתמה מאמה ומוזנחת על ידי אביה, נמשכת אל קשרי המשפחה החזקים שבמשפחת מוליסון והתמיכה הרבה שלהם בצ'רלי מוצאת חן בעיניה.
תומאס מוליסון (ריס וייקפילד) בן ה-15 ומשפחתו עוברים להתגורר במקום חדש לאחר שאביו סיימון (אריק תומסון) מוצב בבסיס אחר במסגרת שירותו הצבאי, אשר כבר אילץ את בני המשפחה מספר פעמים בעבר לשנות מיקום.
מלבד ההסתגלות לבית ספר חדש וסביבה חדשה, תומאס בנוסף צריך להתמודד עם המצב הייחודי של משפחתו; אחיו הגדול צ'רלי (לוק פורד) הוא אוטיסט, שאובחן בנוסף כבעל הפרעת קשב וריכוז, והוא נוהג לתקשר עם סביבתו באמצעות שפת הסימנים אותה למד במסגרת הלימודים בבית הספר לחינוך מיוחד.
אביו הוא כאמור איש צבא שנעדר רוב שעות היום, אמנם רעלת ההיריון ממנה סובלת אמם של השניים, מגי (טוני קולט), משאירה אותה מרותקת לביתה ותחת שמירת הריון, וכעת תומאס נדרש לעזור בטיפול ובשמירה על צ'רלי.
הטיפול בצ'רלי מעיק על תומאס, שמסתיר את קיומו בפני חבריו ואף מנסה לגרום לאחיו "להחלים" מהלקות, זאת בשל הקושי שלו להשלים עם העובדה שאחיו לעולם לא יהיה "ילד נורמלי" לדבריו.
בוקר אחד צ'רלי בורח מהבית וגורם לתומאס לרדוף אחריו, כאשר בשיא המרדף צ'רלי נכנס לאחד הבתים כדי להשתמש בשירותים.
זה הרגע בו תומאס פוגש לראשונה בחברתו לספסל הלימודים ג'קי (ג'מה וורד), שמתברר כי היא נמצאת באמצע המקלחת, ותומאס מוצא עצמו מושפל מהנסיבות.
יתר על כן תומאס מגלה שבית הספר החדש דורש מכל תלמידיו לזכות בתעודת הצלה, ובכך ניצב בפניו אתגר נוסף נוכח העובדה שהוא אינו יודע לשחות.
בהמשך ג'קי מגיעה אל תומאס הביתה כדי להחזיר את אוזני הקוף של צ'רלי שכנראה נשכחו אצלה בבית, אולם תקרית מביכה נוספת גורמת לג'קי להסתלק במהרה מבלי להחזיר את הכובע של צ'רלי.
במהלך שיעור שחייה משותף בבית הספר תומאס מגלה שג'קי הביאה את הכובע לשיעור והוא חושש שהיא תגלה לחבריה על התקרית הלא נעימה, אולם ג'קי שומרת על כך בסוד ומחזירה לו את הכובע בסוף השיעור בטענה שחייו הפרטיים הם "לא עניינו של אף אחד".
עד מהרה השניים מתקרבים זה לזו וג'קי, שמתעניינת בצ'רלי, לומדת מתומאס עוד ועוד פרטים על מצבו.
בינתיים מגי מזלזלת במצבה העדין, כשהיא מתעקשת לדאוג לצורכי בני הבית מתוך מחשבה שבלעדיה הכל יתמוטט, ובשלב מסוים סיימון המודאג מחליט עבורה להתאשפז בבית חולים להשגחה.
כתוצאה מכך לסיימון אין זמן ללמד את תומאס נהיגה מרוב מטלות ואילו תומאס נדרש להקדיש את רוב זמנו לאחיו, אולם השהות הרבה במחציתו של צ'רלי גורמת לתומאס להתעצבן עליו לעיתים קרובות, והשיא מתרחש כשפעם אחת צ'רלי מתעצבן בחזרה וגורם לחלון להישבר.
באותו הזמן תומאס שואל את אביו אם הוא אי פעם חשב שהמצב של צ'רלי לא הוגן כלפיו, והוא עונה לו אף על פי שבהתחלה הוא חשב כך היום הוא חושב שמי שאינו דואג ואף מפקיר את משפחתו הוא כנראה בנאדם שלא שווה כלום.
יום למחרת שירותי הרווחה מגיעים אל בית המשפחה לאחר תלונות שהתקבלו מאחת השכנות ביום בו צ'רלי שבר את החלון.
סיימון מתעמת עם השכנה על כך ומגן על צ'רלי בפני תומאס.
תומאס וג'קי מתקרבים יותר ויותר אחד אל השנייה, וככל שהקשר ביניהם מתחזק כך גם הקשר של תומאס וצ'רלי.
יום אחד אחרי שעות הלימודים תומאס, ג'קי וצ'רלי מתגנבים לבסיס הצבאי בו משרת סיימון.
הם מגיעים אל אגם וג'קי מנצלת את ההזדמנות כדי ללמד את תומאס איך לשחות, כשלבסוף יורד גשם והם נאלצים למצוא מחסה.
בעודם מחכים שהגשם ייפסק, תומאס מעניק לג'קי שרשרת עם קליע שמצא בסביבת הבסיס יום אחד, והיא מצדה נפתחת אליו ומדברת על התחושות שלה בנוגע לאובדן אמה.
תומאס מזדהה איתה ומספר על תחושות דומות בהקשר של צ'רלי, ועד מהרה נוצר בין השניים רגע אינטימי שבסופו הם מתנשקים לראשונה.
אחרי שהגשם נפסק תומאס מלווה את ג'קי לביתה, ולפני שהם נפרדים הוא מזמין אותה לחגוג את יום הולדתו ה-16 איתו ועם משפחתו.
בשובם הביתה תומאס וצ'רלי מגלים שנולדה להם אחות.
על פניו נדמה כי חייו של תומאס הופכים לנורמליים כפי שקיווה, אולם הם מקבלים שוב תפנית כאשר בוקר אחד תומאס וג'קי נפגשים בשער בית הספר ורואים לפתע את צ'רלי מגיח מולם.
הם עד מהרה מבינים שהוא ברח ממיניבוס ההסעה לבית הספר שלו ומנסים לשכנע אותו לחזור אליו, אך ללא הצלחה.
בינתיים תלמידי בית הספר, וביניהם חבריו של תומאס מתאספים ליד השער ומתחילים ללעוג לצ'רלי, שמקבל התקף חרדה.
מבלי לחשוב פעמיים תומאס יוצא להגנתו וחבריו מבינים שהשניים אחים.
לבסוף המטפלת של צ'רלי, בעזרתם של מספר מורים מצליחה להרגיע את צ'רלי ולהחזיר אותו למיניבוס, אם כי לא לפני שכל בית הספר עד לתקרית ותומאס מרגיש שוב מושפל ועצבני.
בהמשך ג'קי מנסה לעודד אותו עם מתנת יום הולדת מקורית מוקדמת, אולם כשהניסיון נוחל כישלון היא מסבירה לו שעליו לקבל את צ'רלי כפי שהוא כיוון שהוא לעולם לא הולך להשתנות.
תומאס מתאמץ לשים את העניין בצד כשהוא ג'קי ומשפחתו מבלים יחד ביום הולדתו במשחק קריקט ובארוחת ערב, אמנם בזמן שמגי מביאה סכין כדי לחתוך את העוגה בסוף הארוחה צ'רלי מבייש את תומאס פעם נוספת מול ג'קי.
תומאס נשבר והכעס מתפרץ ממנו כשהוא מחליט להעניש את צ'רלי על מעשיו ושובר את קונסולת המשחקים שלו.
צ'רלי נתקף התקף זעם ובתגובה נושך ויורק על תומאס, שכתגובת נגד מתחיל להכות אותו באגרופים וגורם לו לדמם.
מגי סיימון וג'קי עדים למריבה, שמסתיימת לאחר שהוריהם מפרידים ביניהם, וצ'רלי, שזקוק לתפרים, נלקח אל בית החולים.
בסוף התקרית ובמבט לאחור תומאס מביע חרטה על מעשיו והוא מודה בטעות בפני אמו ובפני ג'קי.
לאחר מכן תומאס מקבל מצ'רלי סימן שהוא סולח לו ושעדיין אכפת לו ממנו והוא משנה את גישתו; הוא הופך סובלני יותר כלפי צ'רלי, משתף איתו פעולה בגחמות שלו, ואף משכנע אותו להופיע בהצגת בית ספר כשהוא מציע לעלות לבמה במקום חברו ראסל (פיראס דיראני) אחרי מריבה של השניים.
זאת ועוד, נראה כי שינוי הגישה משפר לחיוב גם את חייו של תומאס עצמו; בזכות ג'קי תומאס יודע לשחות ויכול כעת לקבל את תעודת ההצלה שלו מבית הספר, וכמו כן אביו סיימון מנצל כל הזדמנות כדי ללמד את בנו נהיגה.
בסצנה האחרונה תומאס נראה מתקלח באמבטיה ביחד עם צ'רלי אחיו בזמן שהוא מתוודה בפניו על כל הרגשות הקשים שחש כלפיו בתקופה האחרונה.
הסיטואציה מזכירה לתומאס סיטואציה דומה מהעבר והוא מנסה להעביר את הזיכרונות אל צ'רלי, שבדרכו שלו מראה לו שהוא מבין את דבריו, זוכר את הרגעים ועדיין אוהב אותו.
אלבום הפסקול של הסרט יצא לאור בשנת 2008 בפורמט CD.
האלבום מכיל 16 שירים שנכתבו ובוצעו ברובם על ידי הפזמונאי מייקל יזרסקי.
השיר "Fall at Your Feet" בוצע במקור על ידי הלהקה Crowded House ובאלבום הוא מבוצע כגרסת כיסוי של הזמר גלן ריצ'רדס.
בטקס Screen Music Awards האוסטרלי לשנת 2008 זכה האלבום בפרס אלבום הפסקול הטוב ביותר, ובנוסף באותו הטקס השיר "When We Get There" שנכתב על ידי יזרסקי במשותף עם הזמר המבצע אותו ג'וש פייק, זכה בפרס השיר המקורי הטוב ביותר.
ב-1 ביוני 2015 האלבום הפך זמין להורדה באייטונס.
הבלון השחור התקבל בקרב רוב המבקרים בצורה חיובית; בשבוע הראשון ליציאתו הסרט התמקם במקום העשירי ברשימת הסרטים המרוויחים ביותר באוסטרליה עם פתיחה של חצי מיליון דולר בקופות.
באוסטרליה בלבד הסרט הכניס $2,265,689 מיליון דולר אוסטרלי.
בסדרת הטלוויזיה האוסטרלית "At the Movies" שעורכת דיונים על סרטים שזה עתה יצאו לאקרנים, המנחה מרגרט פומרנץ ציינה כי "הסרט כל כך עוצמתי" והעניקה לו 4 כוכבים.
היא שיבחה את השחקנים הראשיים והסבירה שותפה להנחיה דייוויד סטראטון, שהסכים עם דבריה והוסיף , העניק לסרט 4.5 כוכבים.
מבקר הקולנוע המנוח רוג'ר איברט חשב שדמות המפתח בסרט היא מגי (טוני קולט), והסביר שדרך התמודדותה עם המציאות עוזרת לצופה להבין את מהות כל שאר הדמויות.
באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט ממוצע 88% בהתבסס על 41 מבקרים לצד ההערה
הביתן הישראלי באקספו 2010 היה ביתן לאומי עצמאי שהוקם על ידי מדינת ישראל במיוחד עבור התערוכה העולמית אקספו 2010 שהתקיימה בשאנגחאי, סין.
הביתן הורכב משני גופים ארכיטקטוניים מעוגלים הבנויים אבן וזכוכית ומשולבים באופן המזכיר צורת יין-יאנג.
הוא כלל תצוגות ומיצגים שביטאו את הקשר בין ההיסטוריה היהודית לבין החדשנות הישראלית.
התכנון והביצוע של הפרויקט הובל על ידי משרד החוץ.
במשך ששת חודשי התערוכה, בין 1 במאי ל-31 באוקטובר 2010, ביקרו בביתן הישראלי 3,037,500 מבקרים - ממצע של כ-16,500 מבקרים ביום, מספר שיא של מבקרים בביתן ישראלי בתולדות היריד.
עם היוודע הכוונה לקיים יריד אקספו בשנגחאי, החל משרד החוץ לדון באפשרות להקים בו ביתן ישראלי עצמאי, נוכח מעמדה העולה של סין כמעצמה פוליטית וכלכלית וחשיבותה ההולכת וגדלה ליחסי החוץ של ישראל.
ב-28 באוקטובר 2007 אימצה הממשלה את החלטה 2496, שבה אישרה את השתתפות ישראל בתערוכה, במסגרת ביתן לאום.
לצורך הפרויקט החליטה הממשלה למנות ועדת היגוי בין-משרדית בראשות מנכ"ל משרד ראש הממשלה.
בנוסף הוחלט למנות את ראש אגף כלכלה במשרד החוץ לתפקיד נציב ישראל לאקספו (Israel Expo Commissioner), ולהסמיכו לייצג את ישראל מול רשויות האקספו ולעמוד בראש צוות הביצוע של הפרויקט.
כן נקבע תקציב בהיקף של עד 34.4 מיליון ש"ח לפרויקט.
על ניהול הפרויקט מטעם משרד החוץ הופקדה אשת שירות החוץ, השגרירה יפה בן-ארי.
לדבריה, החלטת הממשלה התקבלה ללא קושי:
היעדים העיקריים שהוגדרו לפרויקט היו מיצוב ישראל כמרכז עולמי של יזמות וטכנולוגיה, חשיפת הטכנולוגיות הישראליות ואפשרויות לשיתופי פעולה, חיזוק הקשר בין ישראל וסין וקידום התיירות לישראל.
במסגרת ההכנות לביצוע הפרויקט נעשה מחקר מקיף על הדעה שיש לסינים על ישראל ונבדקה האסטרטגיה השיווקית שיש לאמץ לקידום למדינת ישראל ומיתוגה הלאומי בסין.
כדי להתאים לתמה של התערוכה כולה: "עיר טובה יותר - חיים טובים יותר", הוחלט להציג מכלול יכולות והישגים של ישראל תחת הכותרת "חדשנות לחיים טובים יותר" ("Innovation for Better Life").
המכרז לבחירת עיצוב הביתן נערך בשני שלבים ובתהליך הבחירה נטלו חלק 26 שופטים ב-4 ועדות שונות.
בסופו של התהליך הוכרזה הקבוצה בראשות האדריכל חיים דותן כזוכה במכרז.
תכנון הביתן שזכה נעשה על ידי המעצב פרוספר עמיר.
בסך הכל הוציאה מדינת ישראל כ־45 מיליון שקל על ההקמה והתפעול של הביתן, סכום קטן לעומת זה שהוציאו מדינות אחרות שהציגו בתערוכה.
הביתן הישראלי הורכב משני גופים ארכיטקטוניים מעוגלים ומשולבים הבנויים מאבן וזכוכית, כאשר המראה של שני הגופים יחד משתנה מכל זווית ראייה בשעות היום והלילה.
העיצוב הייחודי נועד לבטא "דיאלוג בין אדם וטבע, בין אדם לאדם ובין עם לעם".
צורת הביתן המזכירה צורת יין-יאנג נועדה להביע תנועה ודינאמיות.
המבנה שילב מראה אבן עתיק עם עיצוב חדשני וטכנולוגי כדי לשקף את הקשר המשותף לישראל ולסין בין העבר לעתיד.
חללי התצוגה הפנימיים שהתנשאו לגובה נועדו לסמל את רוחניות העם היהודי העתיק והמודרני.
הביתן הישראלי, שזכה בפי המקומיים לכינוי "הקונכייה", השתרע על פני שטח של 2000 מ"ר, מתוכו שטח בנוי של 1,200 מ"ר, והתנשא לגובה 24 מטר.
הוא נהנה ממיקום אסטרטגי מצוין מאחורי הביתן הסיני העצום, שהיה האטרקציה העיקרית בתערוכה.
בגן הביתן נשתלו 54 עצי פרי ונבנה שביל מוצל, והותקנו בו מסכים לסרטי וידאו ושני מסכי ענק שעל גביהם הוקרן מיצג תלת מימד.
המיצגים האמנותיים שהוצגו בביתן נוצרו בהתאמה למבנה האדריכלי, תוך התמקדות בדיאלוג בין מסורת וקידמה, וביצירת נקודות השקה בין התרבות היהודית לבין התרבות הסינית.
המיצג המרכזי של הביתן כלל מופע של 8 דקות, בהקרנה משולבת ב-360 מעלות ועל גבי 150 מסכים אישיים והתמקד בחידושים ופיתוחים טכנולוגיים ישראליים במגוון תחומי החיים: בריאות, חקלאות, מים, אנרגיה סולארית, היי-טק ותקשורת.
מבואת הביתן הוקדשה לנופי ואתרי ישראל, וכללה קיר מצויר באורך 30 מ"ר ובו ארבע נישות: ירושלים, תל אביב, ים המלח והנגב.
המיצגים בגן הביתן התמקדו בנושאי איכות הסביבה.
בנוסף, הותקנו בביתן עשרה מסכי מגע עם שאלות שונות אודות ישראל.
הביתן הופעל במשמרות על ידי צוות של 3 מנהלים, 20 דיילים, מערך עובדי אבטחה, טכנאי מולטימדיה, מזכירות ועובדי תחזוקה וניקיון.
ב-6 במאי 2010 התקיים בביתן "יום ישראל", שבו נערך טקס חנוכת הביתן הישראלי וקבלת פנים לציון יום העצמאות ה-62 של מדינת ישראל, בהשתתפות שר האוצר, יובל שטייניץ, והשר לאיכות הסביבה, גלעד ארדן.
האירוע הוקדש להישגי היזמות, החדשנות והיצירה הישראליים.
רשות הדואר הציגה שלושה בולים חדשים המציגים "המצאות ישראליות ששינו את העולם": השקיה בטפטוף, שבבים ומעבדים ועזרים רפואיים.
בנוסף התקיימה בביתן הופעה של הזמר דוד ד'אור עם להקת הורה ירושלים בליווי התזמורת הפילהרמונית של שנגחאי.
אירועי היום זכו לסיקור תקשורתי נרחב על ידי התקשורת הסינית.
בנוסף התקיימו בביתן שתי הופעות של הזמרת ריטה לרגל היום הלאומי של סין, סדרת הופעות של להקת המחול ענבל פינטו ואבשלום פולק, הופעה של להקת שקטק, סדנת בישול של גיל חובב ועוד.
ב-19 בדצמבר 2012 אימצה הממשלה את החלטת ועדת השרים לענייני חברה וכלכלה (הקבינט החברתי-כלכלי) ואישרה את השתתפות ישראל בתערוכת אקספו מילאנו 2015, במסגרת ביתן לאום.
עוד הוחלט, כי משרד החוץ יהיה אחראי על הובלת הפרויקט וניהולו.
התקציב שנקבע לפרויקט עמד על 40 מיליון ש"ח.
איש שירות החוץ, אלעזר כהן, מונה נציב ישראל לאקספו 2015 (Israel Expo Commissioner) ועמד בראש צוות הביצוע שריכז את הפעילות לקראת התערוכה ובמהלכה.
מכיוון שנושא התערוכה היה ייצור מזון וקיימות, הוחלט, כי הביתן הישראלי יציג את אופייה המיוחד של מדינת ישראל והישגיה הטכנולוגיים, בדגש על תחום החקלאות המתקדמת, ואת המורשת החקלאית מתקופת המקרא ועד ימינו.
הסיסמה שנבחרה לביתן הייתה "שדות המחר" (Fields of Tomorrow), כשהמטרה היא להציג את הידע הישראלי המופץ בעולם המתפתח "למען עולם שוויוני המתמודד עם אתגר הרעב והעוני הגלובלי".
חברת AVS Creative זכתה במכרז לעיצוב, תכנון, הקמה, תפעול ואחזקת הביתן.
הביתן תוכנן על ידי משרד האדריכלים קנפו-כלימור וזכה למיקום מרכזי לצד הביתן של המדינה המארחת, איטליה.
גולת הכותרת של הביתן הישראלי היה "השדה הניצב" - שדה חי שהוצב בשיפוע של 70 מעלות, באורך של 68 מטרים ובגובה 12 מטרים.
בשדה, שהתבסס על דגימה מתוך השדות של עמק יזרעאל ונפרס לאורך כל הקיר החיצוני של הביתן, הוצגו גידולים אמיתיים של חיטה, תירס, אורז, תפוחי אדמה, בטטה, גזר, כרוב, סלק ועוד.
הקיר הורכב מאריחי גידול מודולריים שהונחו על גבי קונסטרוקציית מתכת והושקה באמצעות מערכת טפטפות ממוחשבת - שיטת השקיה יעילה שפותחה לראשונה בישראל.
לדברי המתכננים, המטרה הייתה "לספק מבט ומחשבה מחודשים וייחודיים על אופן יצור ואספקת המזון בעולם" ולתת ביטוי לטכנולוגיה הישראלית ולאפשרויות הגלומות בחקלאות אורבנית שחוסכת בקרקע.
לצד הקיר הצומח הוצב קיר נוסף של גידולי עגבניות שרי, שאף הן פיתוח ישראלי.
כפרזנטורית של הביתן נבחרה השחקנית והדוגמנית מורן אטיאס, שכיכבה במשך שנים רבות באיטליה.
אטיאס הופיעה בסרטון התדמית שליווה את המבקרים בשני אולמות התצוגה של הביתן, בהם הוצג סיפור ההתפתחות החקלאית הטכנולוגית הישראלית.
בקומה העליונה נבנה אולם זכוכית, שצפה על הביתן האיטלקי ועל כלל היריד, והתקיימו בו מפגשים דיפלומטיים, מסיבות עיתונאים ואירועים עסקיים שונים.
בנוסף כלל הביתן מתחם מזון ישראלי.
הבלדה של Big Al או אלוזאורוס: הליכה מיוחדת עם דינוזאורים היא סדרה בת לסדרה המצליחה של ה-BBC, ללכת עם דינוזאורים המבוססת על הפרק "עידן הענקים" בסדרה ללכת עם דינוזאורים.
סרט זה מתאר את חייו של האלוזאורוס המכונה "Big Al", שהוא מאובן האלוזאורוס המשומר ביותר שנמצא, ואת הסכנות שעימם התמודד במהלך תור היורה באמריקה הצפונית.
הפרק הראשון נפתח באוניברסיטת ויומינג שבה נראות עצמותיו של אלוזאורוס המכונה "Big Al" לצד קני וביצי אלוזאורוס.
האלוזאורוס מונפש ויחד עם הקן והביצים מועבר לתקופת היורה, לפני 155 מיליון שנה.
אמו של Big Al מטפלת בצאצאיה בעת בקיעתם מהביצים ומביאה להם מזון.
לאט לאט הם מתחילים להסתובב ברחבי השטח שליד הנהר בליווי צמוד של אמם.
בעודם עסוקים בציד חרקים, מגיע אלוזאורוס וטורף אחד מהם, אך Big Al ניצל.
כעבור שנתיים, הוא מנסה לצוד להקה של דריוזאורים מהירים, אך מפסיד מאחר שהוא לא למד איך לארוב לטרפו.
לבסוף מצליח לתפוס לטאה מענף.
במורד הוא מתקרב לנבלת סטגוזאורוס ולאלוזאורוס שנתקעו בבור טובעני.
נקבת אלוזאורוס נכנסת למלכודת ונתקעת אך Big Al בורח מהמקום.
האלוזאורים מתים ופטרוזאור מסוג אנורוגנתוס עף לעבר הפגרים הטריים.
לאחר שלוש שנים, Big Al וחבריו מוצאים להקת דיפלודוקוסים שנעים על אגם מלח ומנסים להפיל פרט חולה.
לאחר שהעדר שלו מתרחק האלוזאורים הצעירים קופצים על צווארו ולבסוף הורגים אותו.
אך נקבת אלוזאורוס בוגרת משתלטת להם על הפגר.
Big Al חוטף לעצמו כמה משרידי הפגר ובורח למקום בטוח.
כעבור שנה, Big Al שותה מבריכה ומבריח את שאר החיות סביבו כשמתקרבת נקבת אלוזאורוס.
Big Al ניגש אליה אבל היא לא מתלהבת ונושכת אותו.
הוא בורח ממנה אך נפצע בזרועותיו ובצלעותיו.
העונה היבשה מגיעה ו-Big Al מנסה לצוד להקת דריוזאוריים אך הוא שובר את רגלו כשמטפס על גזע שנשבר.
כשהעונה היבשה ממשיכה האצבע שנפצעה מזדהמת ו-Big Al גוסס על גדת נהר יבש ומת עד מהרה, לאחר שלא הצליח לצוד טרף.
זוג אלוזאורים צעירים שבאו לצוד חרקים נתקלים בנבלתו.
Big Al לא הגיע לגודלו המלא אך שלדו ועצמותיו השתמרו בצורה יוצאת דופן ותהליך ההתאבנות שימר את הפציעות שספג במהלך חייו, ובכלל זה האזור בו נשברו צלעותיו והחלימו והזיהום באצבע רגלו.
הפרק השני בסדרה מתאר את המחקר מאחורי הקלעים על שחזורו של הפרק הראשון.
הבלדה של אולן הוא סרט הרפתקאות היסטורי רוסי משנת 2012, שיצא במלאת 200 שנה לפלישת נפוליאון לרוסיה.
הסרט בוים על ידי אולג פסנקו וכיכבו בו סרגיי בזרוקוב, אנה צ'יפובסקאיה, אנטולי בליי, אנטון סוקולוב וולדימיר גוסטיוחין.
הסרט יצא לאקרנים ב-1 בנובמבר 2012 בבתי הקולנוע ברוסיה והוא מוקדש לחיילי יחידת אולאן של צבא האימפריה הרוסית בזמן מלחמת רוסיה–צרפת (1812).
הסרט הופק על ידי קרן הקולנוע הרוסי בהפצת חברת סנטרל פרטנרשיפ.
שנת 1812, ערב קרב בורודינו המכריע, סוכן חשאי צרפתי גונב את תוכנית הקרב של הכוחות הרוסיים.
עובדה זו ידועה לגנרל קוטוזוב, הודות לאציל צעיר בשם אלכסיי טארוסוב.
טארוסוב מצטרף לגדוד רוסי של נושאי רומח רכובים ומוצא חברים חדשים.
יחד הם יוצאים להרפתקאות רבות על רקע פלישת נפוליאון לרוסיה.
הבלדה על באסטר סקראגס הוא מערבון אמריקאי משנת 2018 שכתבו, ביימו, והפיקו האחים ג'ואל ואית'ן כהן.
הסרט מהווה מעין אנתולוגיה של שישה סרטים קצרים המתרחשים כולם במערב הפרוע.
בסרט משתתפים: טים בלייק נלסון, ליאם ניסן, ג'יימס פרנקו, ברנדן גליסון, זואי קאזאן, טיין דיילי, הארי מלינג, ביל הק, וטום וייטס.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים של ונציה ה-75, ב-31 באוגוסט 2018, שם זכה בפרס לתסריט הטוב ביותר.
לאחר הקרנה מוגבלת במספר אולמות קולנוע שהחלה ב-9 בנובמבר 2018, הסרט יצא בנטפליקס ב-16 בנובמבר.
הסרט נכנס לרשימת עשרת הסרטים הטובים ביותר של 2018 ברשימת National Board of Review .
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר בטקס פרסי אוסקר ה-91 בשלוש קטגוריות: פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, פרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר, פרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר (עבור: "When a Cowboy Trades His Spurs for Wings").
באסטר סקראגס, (טים בלייק נלסון) קאובוי עליז ומזמר לבוש בלבן, רוכב לבדו על סוסו במדבר, שר ומספר על עצמו תוך שהוא שובר את הקיר הרביעי.
באסטר מגיע לקנטינה מבודדת מלאה בפורעי חוק, שם הוא מחליף עלבונות עם אחד מהם, וכשזה מאיים עליו, באסטר יורה בו ובאחרים בזריזות וללא מאמץ.
בהמשך הוא ניגש לעיירה ונכנס למסבאה.
במסבאה מחייבים אותו להשאיר את אקדחו בדלפק הכניסה, בהתאם למדיניות הנשק של המקום.
באסטר מצטרף לאחד השולחנות למשחק פוקר, לאחר ששחקן אחר עזב בפתאומיות, אבל מגלה שהשחקן פינה את המושב לאחר שהוא קיבל את קלפי יד המת.
השחקנים האחרים טוענים כי באסטר מחויב לשחק במקומו, משום שראה את הקלפים.
כאשר באסטר מסרב, שחקן גדול ומאיים בשם ג'ו, נעמד וחושף את אקדחו.
כשבאסטר מציין מי הוא בניסיון להרגיעו, הוא שולף אקדח ודורך אותו כדי לזכות בפרס על ראשו.
לאחר שלא הצליח לשכנע את ג'ו לסיים את העימות בדרכי נועם, באסטר בועט במהירות אדירה בקרש שולחן הפוקר, באופן כזה שפוגע בידו של ג'ו האוחזת באקדח הטעון.
כתוצאה מכך, האקדח מכוון כלפי ג'ו, וזה יורה בעצמו ומת.
יושבי המסבאה מוכים בתדהמה, ובאסטר שובר את המתח עם שיר עליז וקולני על "ג'ו הזועף" להנאת הלקוחות.
אחיו של ג'ו מגיע בבהלה, וכשהוא מוצא את גופת אחיו הוא מאתגר את באסטר לדו-קרב.
בקרב, באסטר יורה בכל אצבעות ידו הימנית של אחיו של ג'ו, ולפני שזה מספיק להגיב, באסטר מסובב אליו את גבו, ויורה בו מבעד למראה קטנה.
לאחר מכן, קאובוי צעיר לבוש בשחור רוכב לתוך העיר ומנגן במפוחית פה, ומאתגר את באסטר בנימוס לדו-קרב.
אולם, להפתעתו הרבה, האיש הצעיר שלף את נשקו עוד לפני שבאסטר הספיק להגיב, ויורה במצחו.
באסטר בוחן את הפצע בהשתוממות לפני שמתמוטט.
הוא טוען כי היה צריך לחזות זאת, משום ש"אתה לא יכול להיות הטוב ביותר לנצח".
נשמתו של באסטר יוצאת מגופו עם כנפיים ונבל, ומרחפת לשמיים, ובאסטר פורץ בדואט עם הבחור הצעיר.
בשיר, באסטר מביע תקווה כי יגיע למקום בו ישנם אנשים טובים יותר מאלו על פני האדמה.
קאובוי צעיר (ג'יימס פרנקו) מנסה לשדוד בנק מבודד בערבה, חרף אזהרותיו של הפקיד הזקן.
כאשר הוא בורח, פקיד הבנק יורה בו, והוא מנסה לתפוס מחסה מאחורי באר מים.
הקאבוי מחזיר אש, אבל הפקיד רץ לעברו עם נשק, כשהוא לובש קרש כביסה וכמה סירים ומחבתות, כשריון המסיט את כל הכדורים של הקאובוי.
כל פעם שכדור פוגע בשריון המאולתר הפקיד קורא בזלזול "!Pan-Shot" (משחק מילים: מילולית יריית-מחבת וגם פאנינג).
הפקיד דופק את קת הרובה שלו בראשו של הקאובוי והוא מאבד את ההכרה.
כאשר הקאובוי מתעורר, הוא מוצא את עצמו יושב על סוסו מתחת לעץ, כשידיו כבולות וחבל כרוך סביב צווארו.
איש חוק ואנשיו מבקשים ממנו לשאת את מילותיו האחרונות, שכן הם הרשיעו אותו וגזרו עליו עונש מוות בזמן שהיה בחוסר הכרה.
ביצוע גזר הדין מופרע על ידי מתקפה של לוחמי קומאנצ'י, שהורגים במהירות את איש החוק ואנשיו, אבל משאירים את הקאובוי במקומו על הסוס.
לאחר זמן מה, מוביל בקר עובר באזור ומשחרר את הקאובוי והוא מצטרף אליו לרכיבה.
עם זאת, מתברר כי אותו מוביל בקר הוא למעשה גנב בקר, והם מיד נרדפים על ידי קבוצת אנשי חוק אחרים.
מוביל הבקר בורח ומשאיר את הקאובוי לבדו, כשזה לא מספיק להבין את הסיטואציה.
אנשי החוק תופסים את הקאובוי ומובילים אותו לעיירה, והשופט מורה לתלות אותו.
בעוד הקאובוי עומד על הגרדום עם שלושה גברים אחרים הממתינים להוצאה להורג, הוא מביט באיש לשמאלו, שמבכה על מר גורלו, ואומר לו "פעם ראשונה?".
לפני שהוא הוא נתלה, הקאבוי מבחין בבחורה יפה ומחייך לעצמו.
התליין מכסה את ראשו ומושך את מנוף הדלת לקול תשואות הקהל.
אמרגן מזדקן (ליאם ניסן) והאמן שלו, הריסון, צעיר חסר ידיים ורגליים, מעלים מופע נודד.
הם נוסעים מעיר לעיר, בעגלה שהופכת לבמה קטנה בה הריסון מדקלם בפאתוס קלאסיקות מן התרבות המערבית, בהן "אוזימנדיאס" מאת פרסי ביש שלי, הסיפור המקראי על קין והבל, יצירותיו של שייקספיר (בפרט סונטה 29) ואת "נאום גטיסברג" של אברהם לינקולן.
האמרגן אוסף כסף מהקהל בסוף כל הופעה, אך עם הזמן הרווחים הולכים ופוחתים, כאשר הם מבקרים בעיירות הרים נידחות יותר, בהן הקהל קטן יותר ואדיש.
היחסים בין האמרגן להריסון מנוכרים, כשהם לבדם, האמרגן מרבה להשתכר וללכת לבתי בושת.
בתום הופעה אחת שלא הניבה רווחים, האמרגן מבחין במופע סמוך, בו מוצגת תרנגולת שיכולה לכאורה לחשב תרגילי אריתמטיקה בסיסית.
הקהל קורא תרגיל, והתרנגולת נוקבת במקורה במספר הנכון.
האמרגן רוכש את התרנגולת שחולקת את העגלה עם הריסון, שאינו מרוצה מהמצב החדש.
מאוחר יותר האמרגן מחנה את העגלה ליד גשר גבוה מעל לנהר זורם.
הוא הולך למרכז הגשר ומטיל אבן גדולה כדי לאמוד את עומק המים לפני שחוזר לעגלה.
בסצנה הסופית רואים את פנים העגלה כשהנוסע היחיד בתוכה הוא התרנגולת.
השלווה הטבעית בעמק הררי וקסום מופרת, כאשר מגיע למקום מחפש זהב זקן (טום וויטס).
לאחר שמצא מספר גרגירי זהב בנהר, הוא מחליט לחפש זהב באחו הירוק שליד הנהר.
במשך כמה ימים הוא חופר בורות בקרקע על מנת לספור את גרגירי הזהב, כשהוא חושב שמצא את המקור הסביר של גרגירי הזהב הוא מתחיל לחפור בור עמוק יותר.
לאחר הלילה הראשון שלו באתר החפירה, הוא רואה אוח גדול בצמרת העץ בקצה העמק.