tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מאמצים ומעקבים רבים הצליח להשיג את כל החיוני לטיפול בחולים ובאביב 1925 נפתחה המרפאה למטופלים.
חיסרון גדול היה שלא הייתה הסקה מרכזית במבנים הראשיים ובמבני המרפאה, אלא רק חימום קמינים שסופק מהמסדרונות שסיפקו חום גם למחלקות הענקיות.
כעבור מספר שנים קיבל הבניין דוד מרכזי במרתף לאספקת מים חמים וחימום.
הוא חלה בשפעת קשה בחורף 1930, ולאחר מכן נפטר ב-21 באפריל 1930, בגיל 57, מדלקת ריאות כסיבוך.
שוֹמה וישונטאי (במקור שלמה ויינברגר, בהונגרית: Visontai Soma; ג'נג'ש, 19 בנובמבר 1854 – בודפשט, 22 בספטמבר 1925) היה דוקטור למשפטים, עורך דין, בעל תואר "יועץ חצר המלוכה", חבר האספה הלאומית ההונגרית (1892-1906), יהודי-הונגרי.
שלמה ויינברגר נולד במשפחה יהודית כבנם של אלברט ויינברגר ושל יוליאנה שוויצר.
הוא המשיך את לימודיו האוניברסיטאיים בבודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) וקיבל תואר במשפטים ב-1882. לאחר מכן השתקע בבודפשט.
ב-1881 שינה את שם משפחתו מוויינברגר לווישונטאי.
בנוסף לעיסוקו כעורך דין, עסק גם בכתיבה עיתונאית.
הוא הגן בהצלחה על עורך העיתון "זסטבה", מנהיג הרדיקלים הסרביים, בתביעה שהתנהלה נגדו על רצח מיהאי דימיטרוביץ'.
הצלחתו זיכתה אותו לתגמול על ידי הרדיקלים הסרבים כשהיה מועמד לפרלמנט על ידי מפלגת העצמאות בנובי סאד ב-1892 וזכה.
לאחר מכן נבחר לנציג באספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט) על ידי עיר הולדתו בשלוש בחירות (1897, 1901, 1905).
הוא היה חבר בוועדה הארצית לבחינות עורכי הדין, השתתף במשא ומתן בוועדת המשפטים של הפרלמנט ההונגרי במטרה לגבש הצעה להליך פלילי.
בשנת 1908 זכה בתואר "יועץ בית המלוכה" ובמקביל הפך לחבר במועצת המשמעת של בית המשפט העליון המלכותי ההונגרי (Kuria).
כסטודנט באוניברסיטה, הוא כתב מאמרים בכלכלה.
הוא ערך את כתב העת "מסילות ברזל" במשך כמה שנים.
אשתו הייתה ארז'בט הלאשי (1873–1935), בתם של וילמוש הלשי ושל בורבלה זוננברג.
מהדורה נפרדת של החוקים הלאומיים.
נאום ההגנה בפני בית המשפט המלכותי של נובי סאד.
נאום הגנה עצמית של יושה טומיץ'.
הונאה שבוצעה על ידי מיופה כוח.
שומונטל היא קומונה במחוז ואל ד'אויסי שבחבל איל-דה-פראנס בצרפת.
היישוב שוכן בצפון המחוז כ-30 ק"מ מפריז על כביש RD-316. בקרבת היישוב עוברות מספר מסילות ברזל שמאפשרות לתושבי היישוב להגיע לעבודה בפריז בנוחות.
היישוב הוזכר לראשונה במאה ה-11. בשנת 1147 האזור עבר לשליטה של מנזר ששייך להמסדר הבנדיקטי במונמארטר.
הכנסייה הראשונה של כפר נבנתה בשנת 1148, אך כיום שרידיה נמצאים מחוץ לשטח היישוב.
כנסיית היישוב נבנתה במהלך המאה ה-13. שיפוץ נרחב של המבנה נעשה במהלך המאה ה-16.
"ארמון שומונטל" הוא בין הבניינים הבולטים ביישוב.
הוא נבנה בשנת 1560. בשנים 1700-1737 הוא היה בבעלות של משפחת קונדה.
חקלאי היישוב פיתחו סוג אגס בשם Besi de Chaumontel.
במהלך מלחמת העולם השנייה כומר היישוב אנטואן קוריז'ה פעל להצלת יהודים ועל פעילותו זכה בתואר חסיד אומות העולם.
בשנת 1975 מספר תושבי היישוב לראשונה עבר אלף תושבים.
הוא לא משתנה מאז תחילת המאה ה-21 ונמצא ברמה של כ-2350.
תושבי היישוב מקבלים שירותים משפטיים וממשלתיים שונים מיישוב גונס הסמוך.
שומוג'סנטפאל (בהונגרית: Somogyszentpál) הוא כפר במחוז שומוג' בהונגריה, בנפת מרצאלי.
היישוב ממוקם בשומוג'י הפנימית (הנוף המרכזי של הרי טרנסדנוביה, שטחו הוא 3,000 קמ"ר, גובהו הממוצע הוא 173.2 מטר מעל פני הים), בקצה הדרום-מערבי של נאג'-ברק (אחד מתתי האזורים הקטנים של הונגריה, אחד הגורמים האקולוגיים המגדירים את אגם הבלטון הקטן), דרומית מזרחית לכפר בלטונקרסטור (Balatonkeresztúr).
שומוג'סנטפאל הוקמה בשנת 1929 על ידי מיזוג של שני כפרים, ואריאשקר (Varjaskér) וטוטסנטפאל (Tótszentpál).
באותה תקופה, היישוב היה עדיין הכפר השלישי בגודלו במחוז מרצאלי עם 1,750 תושבים.
היום פחתה אוכלוסייתה לפחות מ-1,000 איש.
ואריאשקר (Varjaskér) הוא יישוב מתקופת התיישבות המדיארים במרכז אירופה (שנקראת בהונגרית "תפיסת המולדת" או "כיבוש המולדת").
הכפר הוזכר לראשונה בכתב (1226), בשם Ker, לאחר מכן Keér, לאחר מכן הופיע במסמכים בשנים 1292 ו-1321, ומאוחר יותר גם ברשימת המעשר האפיפיורי של 1332–1337.
הכפר טוטסנטפאל (Tótszentpál) השתייך בתחילה לנפת קפושי, לאחר מכן נפת לנדיאלטוטי, ומתחילת המאה ה-20 לנפת מרצאלי.
המקור הוא: אטלס ומסד הנתונים של הונגריה ההיסטורית (1910).
חורבת כנסיית Varjaskér: בנויה מלבנים בסגנון רומנסקי מסוף המאה ה-13 ממוקמת במרכז הכפר הישן קר.
חורבת טירת Varjaskér: נבנתה כנראה במאה ה-16 על ידי המשפחה טרק של היישוב Egying.
את קירות היסוד שלו (שרידי לבנים ואבן) הטמונים באדמה ניתן לראות עד היום יחד עם החפיר.
כרגע הוא מוקף במים ולא ניתן לגשת אליו.
כנסייה שנבנתה לכבודו של אנטוניוס מפדובה: נבנתה בכפרטוטסנטפאל בין השנים 1774 ו-1778, עם מגדל קסדה מחודד בחזית.
לאַסְלוֹ פּוֹלְגַאר (בהונגרית: Polgár László, שומודיסנטפאל, 1 בינואר 1947 – ציריך, 19 בספטמבר 2010) היה זמר אופרה יהודי-הונגרי (בס) זוכה פרס קושוט, פרס פרנץ ליסט ופרס גראמי.
שומה גוטי (במקור שמחה שמואל גוטמן, עד 1886, בהונגרית: Guthi Soma; טאיה, 8 בפברואר 1866 – בודפשט, 5 בינואר 1930) היה עורך דין, סופר, עיתונאי ומחזאי יהודי-הונגרי.
שמחה שמואל גוטמן נולד במשפחה יהודית בכפר בצפון מזרח הונגריה, במחוז זמפלן.
אביו היה יעקב (יאקאב) גוטמן שהיה מנהל בית ספר, ואמו הייתה סאלי ליסאואר.
הוא למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), ולאחר מכן עבד משנת 1891 כעורך דין בבודפשט והתמחה כסניגור פלילי.
בנוסף לעבודתו, הוא היה גם כתב של ה"עיתון של פשט" (Pesti Hírlap) ולאחר מכן של פשטוי נפלו .
רישומי בית המשפט ההומוריסטיים שלו, שפרסמו בשבעה כרכים תחת השם הבדוי "גוטיוס", זכו לפופולריות רבה.
מחזותיו הוצגו בתיאטרון הלאומי של בודפשט, בתיאטרון הקומדיה של בודפשט ובתיאטרון העם.
גוטי הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
שומה גוטי, למרות שהיה די פופולרי בזמנו.
הוא היה סופר, עורך דין בעל רוח פרוגרסיבית, בוהמיין ידוע, שהפך לכותב כרוניקה של העולם התחתון של בודפשט ככתב בית המשפט.
כמה מחקרים כבר הצביעו על כך שיש להתייחס לגוטי כאבי ספרות הפשע ההונגרית, אך עובדה ידועה מעט היא שספרו "אהבה הומוסקסואלית", שפורסמה ב-1908, יכולה להיחשב לאחד הרומנים ההומואים המוקדמים ביותר.
גוטי קיבל השראה לכתוב את המשל הטרגי שלו (הרומן) מפרשת הארדן-אולנבורג שפרצה ב-1906: לאחר שהיחצן הגרמני מקסימיליאן הארדן האשים כמה דיפלומטים של האימפריה הגרמנית שהם חברים בחוג אינטרס הומוסקסואלי.
עבודתו של גוטי היא גם פשע פסיכולוגי וגם אמירה פוליטית, שבה הוא ניגש אל "העולם הנודע" באמפתיה למופת.
נכון שהצגתו לא חסרה קצת אקזוטיות, אבל על תום הלב של המחבר אין עוררין, וכך גם על העובדה שהוא היה מהראשונים שפתחו מקום בז'אנר פופולרי לנושא האהבה החד-מינית.
ההיסטוריונית והפסיכולוגית של נשים אנה בורגוס כתבה המשך לכרך, שבו היא שופכת אור על השיח המשפטי והרפואי סביב הומוסקסואליות במאה ה-20. בעשורים הראשונים של המאה.
אשתו הייתה אסתר פירדי (1867–1942), בתם של המורה איגנץ פירדי ושל קטלין זאפיר, לה נישא ב-14 ביולי 1891 בבודפשט.
בתו הייתה זמרת האופרה, הסופרת והמתרגמת ארז'בט גוטי, אמו של הסופר גאבור דבצ'רי.
מערכונים הומוריסטים מאולם בית המשפט.
מערכונים הומוריסטים מהמשטרה, בית המשפט הפלילי ובית המשפט המחוזי.
סיפורה של ילדה קלת דעת.
לפחות ארבעה מכתביו הנוספים הוסרטו:
שומן מן החי הוא כל שומן המופק מבעלי חיים ונמצא בשימוש האדם.
קיימים שני סוגים של שומנים מהחי: שומנים המופקים מרקמות מעובדות של חיות משק כמו חזירים, תרנגולות ופרות, ושומנים המופקים מחלב בעלי חיים.
הרכב כימי: שומן מן החי מכיל חומצות שומן רוויות (כגון חומצה פלמיטית וחומצה סטארית) לצד חומצות שומן חד-בלתי-רוויות (כגון חומצה אולאית) וכמות קטנה יותר של חומצות שומן רב-בלתי-רוויות.
שומן מן החי גם מכיל כולסטרול.
מצב צבירה: בטמפרטורת החדר, רוב השומנים מהחי הם מוצקים בשל האחוז הגבוה יחסית של חומצות שומן רוויות.
נקודת התכה: לשומנים מן החי יש לרוב נקודת התכה גבוהה יותר בהשוואה לשמנים צמחיים.
עמידות לחמצון: בשל תכולת חומצות השומן הרוויות הגבוהה יחסית, שומנים מן החי נוטים להיות יציבים יותר לחמצון ולפרוק בהשוואה לשמנים צמחיים עשירים בחומצות שומן רב-בלתי-רוויות.
שומנים מהחי נצרכים ישירות לאחר עיבוד כגון בחמאה, סאלו, ליה ושמאלץ, או כחומרי גלם לבישול, בו הם משמשים לכמה מטרות, בהן:
לשומנים מהחי חשיבות רבה בתזונה קטוגנית.
בעבר שימשו שומנים מהחי כחומר בעירה לחימום ולתאורה.
הפקת שומן מרקמות נעשית במגוון דרכים, הנפוצות בהן:
עיבוד בחום הוא השיטה הנפוצה ביותר, שבה מחממים רקמות שומן כדי להמיס ולהפריד את השומן מהחלבונים ושאר הרקמות.
תהליך זה יכול להתבצע בשתי שיטות עיקריות:
המסה יבשה - חימום רקמות השומן ללא תוספת נוזלים, תוך ערבוב עד שהשומן נמס ונפרד.
שיטה זו נפוצה בהפקת שומן בקר (טאלו ) שומן חזיר (לארד ) ושומן עופות (שמאלץ).
שיטה זו ישימה גם באמצעים ביתיים.
המסה רטובה מבוצעת על ידי חימום עם מים או קיטור בלחץ נמוך, מה שמאפשר הפרדת שומן תוך צמצום חמצון והשחרת השומן.
כבישה - שיטה זו כוללת הפעלת לחץ מכני על רקמות שומן (לרוב בטמפרטורה גבוהה), כדי לסחוט את השומן מתוך הרקמה.
השיטה משמשת בעיקר להפקת שומנים בעלי מרקם רך יחסית, כמו שומן עוף או שומן ברווז.
המסה בצנטריפוגה - בשיטה זו מחממים את השומן תחילה, ולאחר מכן משתמשים בצנטריפוגה להפרדת השומן משאר הנוזלים והמוצקים.
שיטה זו נפוצה במפעלי עיבוד תעשייתיים להפקת כמויות גדולות של שומן באיכות גבוהה.
הפרדה באמצעות ממסים - בשיטה זו משתמשים בממסים אורגניים (כגון הקסאן) כדי למצות את השומן מהרקמות.
לאחר מכן הממס מתאדה, והשומן הנקי נותר מאחור.
שיטה זו פחות נפוצה להפקת שומן מן החי, אך יעילה כאשר יש צורך במיצוי מקסימלי.
עיבוד באנזימים המפרקים את הרקמות.
שיטה זו יעילה לשחרור מבוקר של השומן, אך עלותה גבוהה ולכן משמשת בעיקר בתעשיות מיוחדות, כמו ייצור מרכיבים לתוספי תזונה או קוסמטיקה.
לאחר שהופק יכול השומן לעבור תהליכי זיקוק, סינון או הקשיה (למשל, הידרוגנציה) בהתאם לשימוש הרצוי, בין אם למאכל, לתעשיית הקוסמטיקה, לתעשיית הסבונים או להפקת ביו-דיזל.
שומן שלאחר העיבוד הופך נוזל בטמפרטורת החדר יקרא שמן (למשל שמן דגים).
ד"ר שומה בראון (בהונגרית: Braun Soma; קצ'קמט, 13 בפברואר 1890 – 2 בספטמבר 1942, אוקראינה) היה חוקר, מורה, סוציולוג, מתרגם ספרותי יהודי-הונגרי, תאורטיקן גדול ומשמעותי של תנועת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית.
שומה בראון נולד במשפחה יהודית.
אביו, יוז'ף בראון מת מוקדם.
אמו שרולטה קלאובר הייתה גננת, לאחר מות בעלה נישאה בשנית, בעלה השני היה מורה.
הילד הקטן גדל בסביבה אינטלקטואלית והראה הבטחה כמתמטיקאי מוכשר בתיכון.
למרות זאת, הוא נרשם כסטודנט למדעי הרוח באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא למד מספר שפות באוניברסיטה; בנוסף לאנגלית, צרפתית, גרמנית ואיטלקית, למד גם בנגלית וסנסקריט.
מאוחר יותר הוא השתמש בכישורי השפה המצוינים שלו כמתרגם.
הוא היה תלמיד שנה ב' כשנסע לגטינגן כדי ללמוד ארכאולוגיה.
כשהיה בשנה הרביעית באוניברסיטה נסע ללונדון, שם למד בלשנות.
הקריירה המדעית שלו נחתכה לשניים על ידי מלחמת העולם הראשונה.
כאשר חזר מהחזית בסתיו 1918 קיבל תפקיד הוראה בבית הספר התיכון המקומי בצגלד.
בערך בזמן הזה, הוא כבר התעניין מאוד באתנוגרפיה.
במהלך קריירת ההוראה הקצרה שלו בצגלד, הוא כתב מחקר על סיפורי עם.
הוא החל להתעניין בפוליטיקה כתוצאה מאירועי 1918–1919. אז הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP) והקים את אגודת הסטודנטים הסוציאל-דמוקרטית בצגלד.
מוקדם יותר דגל בעקרונות ליברליים ולאחר הכרזת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הוא השתתף באופן פעיל ברפורמה בחינוך הציבורי בעיר.
מאוחר יותר, בית המשפט המלכותי בקצ'קמט גזר עליו חמש שנות מאסר בגין "מספר הפרות סדר" ומשום שדיבר על "סוציולוגיה" במקום על חינוך דתי בתיכון; הוא נאלץ לרצות את עונשו בכלא סטאר הידוע לשימצה בסגד.
הוא שוחרר מהכלא לאחר שלוש שנים באמצעות חנינה, אך הוא לא יכול היה להמשיך את הקריירה שלו כחוקר מדעי או כמורה.
הוא החל לעבוד כמתרגם והיה עובד בבנק למסחר לתקופה קצרה.
תרגום להונגרית של יצירות ג'ק לונדון, הוא המצטיין בעבודתו כמתרגם.
יצירותיו על הורטיוס והיעקובינים ההונגרים מעידות על ההכנה האינטלקטואלית שלו בתחום הפילוסופיה.
בעבודתו על אגדות עם, הוא סיפק את הסיכום הראשון בהונגרית של תיאוריות האגדות והאסכולות המתודולוגיות השונות, כולל הכלים של גאולוגיה, פלאונטולוגיה, אתנולוגיה, פרהיסטוריה, פסיכואנליזה, בלשנות ודת השוואתית וחקר אגדות ומיתולוגיה.
בשנת 1924 פרסם נפסבה את עבודתו בשם "התרבות הפרימיטיבית" (A primítív kultúra), שבה הוא דיווח על שאלות של אתנולוגיה כללית.
הוא השתתף בעבודות הלקסיקון החברתי בעריכת יוזף מדז'אר.
בשנות ה-20 יחסיו עם ה-MSZDP התקרבו יותר ויותר.
הוא נתן באופן קבוע הרצאות וקורסים בסמינרים ועד מהרה הפך לאחד המדריכים הפופולריים ביותר במפלגה.
העיתון נפסבה פרסם באופן קבוע את מאמריו, מחקריו, כתביו.
שומה בראון היה דוגמה טיפוסית למורה שמשפיע בעיקר על תלמידיו באישיותו.
סגנונו הישיר וההכנה הנהדרת הפכו אותו לדמות אגדית.
למרבה הצער, נותרו מעט חומרים כתובים על הרצאותיו ועבודת המחקר שלו נפגעה קשות על ידי הנסיבות.
ב-1933 הפך למנהל החינוך של ה-MSZDP ופיתח את התוכנית החינוכית של המפלגה.
הוא כלל מקצועות ידע כללי בתוכנית הלימודים לצד הפצת ידע מדעי וחינוך פוליטי.
תורת המטריאליזם ההיסטורי פורסמה ב-1934, וב-1935 התפרסמה עבודתו בשם פסיכולוגיה חברתית.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, בשנת 1942, הוא נלקח למחנות שירות העבודה, (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ואף על פי שתלמידיו רצו להצילו, הוא סירב להסתתר.
הוא צורף לפלוגת העונשין 401 ובספטמבר 1942, באוקראינה, הוא נורה למוות על ידי חייל צוער בשם פטר רוטיש.
ב-3 בפברואר 1945, בית המשפט העממי של בודפשט בראשות אקוש מאיור דן את רוטיש למוות בגין 124 סעיפי רצח במשפט הראשון של פושעי מלחמה בהונגריה.
גזר הדין בוצע בהוצאה להורג פומבית באוקטוגון עוד באותו היום.
מחקרי אפוליוס; הוצאת דפוס פרנקלין, בודפשט, 1913
מבוא לחקר אגדות השוואתי; הוצאת גניוס, בודפשט, 1923 (בית ספר חופשי)
מבוא למדע האדם הקדמון ; נפסבה, בודפשט, 1924
תורת המטריאליזם ההיסטורי; János Esztergályos, 1934 בודפשט (ספריית הידע הסוציאליסטי)
פסיכולוגיה חברתית; הוצאת Jenő Klimos, בודפשט, 1935
שׁוּמֵר הוא חבל ארץ היסטורי הנמצא בדרום מסופוטמיה אשר בדרום עיראק המודרנית.
לדעת החוקרים, התרבות השומרית היא התרבות הראשונה הידועה בתולדות האנושות.
שומר הייתה מחולקת בין ערי-מדינה שנלחמו באופן תדיר זו עם זו.
ראיות ארכאולוגיות מראות רציפות ההתיישבות בדרום מסופוטמיה החל מ"תקופת עובייד" (5900–4300 לפנה"ס).
התרבות נקראת על שם המקום בו זוהו לראשונה שרידיה בדרום מזרח מסופוטמיה (שמו העתיק ארידו).
מדובר בתרבות פרה-היסטורית שקדמה לשומרים.
התרבות מאופיינת בקרמיקה מיוחדת ובישובים גדולים.
בכפרים נתגלו סימנים של חקלאות המבוססת על גידול שעורה וחיטה בעזרת טכניקות פשוטות של השקיה.
נמצאו מבנים גדולים ובהם מקדשים.
שרידי התרבות התגלו באזור נרחב בהרי הזגרוס, צפון סוריה (של היום) וחופי המפרץ הפרסי.
הפיזור הרב של הממצאים ייתכן ומרמז על פעילות מסחרית ומושבות של סוחרים.
בתחילת האלף הרביעי לפנה"ס הופיעה תרבות חדשה המאופיינת בקרמיקה פשוטה ושימושית המיוצרת בכמויות גדולות, ביישובים עירוניים גדולים עם מבנים מונומנטליים ובמערכות השקיה מורכבות.
שרידי התרבות התגלו ראשונה בוורכה (warka) היא אורוכ העתיקה (ארך בתנ"ך).
המונח "שומרי" שניתן למתיישבים החדשים הוא כינוי המופיע לראשונה אצל האכדים.
יש חוקרים הטוענים שהשומרים כינו את עצמם "שחורי הראש" (בשומרית: סא-גי-גא) ואת ארצם "ארץ האדונים-האזרחים" (בשומרית: ki-en-gir).
במצרים כונתה הארץ "סינגר", ומכאן שמה בעברית "שנער".
השומרים היו עם שאיננו שמי.
השפה השומרית איננה קרובה לשפות אחרות הידועות לנו.
יש מספר השערות לגבי מוצאם.
השערה אחת היא שהם עם של דייגים ששכן לחופי המפרץ הפרסי (מכאן החשיבות הדתית שהם מייחסים לדילמון (כנראה האי בחריין)).
הם הגיעו לדרום מסופוטמיה כמתיישבים בתקופה של עליית מי המפרץ באלף הרביעי לפנה"ס.
באותה תקופה הייתה עלייה של פני הים של למעלה משלושה מטר וקו החוף של המפרץ הפרסי היה כ-200 ק"מ צפונית מערבית מקו החוף היום.
השערה שנייה היא שהשומרים הגיעו למסופוטמיה מאסיה התיכונה דרך אזור איראן של היום.
תקופת ההתפתחות הגדולה של אורוכ הייתה ב-3400 עד 3200 לפנה"ס (תקופה הידועה בשם הארכאולוגי אורוכ IV).
בתקופה זו הוקם מתחם המקדש הגדול של האלה איננה באורוכ והופיעו לראשונה לוחות כתובים.
בתקופה זו חלו שינויים טכנולוגיים ושינויים גדולים בארגון החברתי.
הגידול העצום בפריון הביא לשינוי דרמטי בהתיישבות.
החל תהליך מואץ של התיישבות עירונית בדרום מסופוטמיה סביב שני מרכזים: כיש וניפור בצפון האזור השומרי, ואור וארידו בדרומו.
ההתיישבות העירונית מכונה על ידי החוקרים - "המהפכה העירונית".
העיר אורוכ גדלה והגיעה לכ־50,000–80,000 תושבים ושטחה היה כ־600 הקטאר (כ-6 ק"מ רבועים) מבוצרים.
הארגונים הגדולים היו סביב המקדש והארמון.
בארגונים הכלכליים הייתה חלוקה לארגוני משנה בהתאם לפעילות הכלכלית: חקלאות, מלאכה, מסחר ושירותים.
הייתה היררכיה והעובדים תוגמלו בשכר בהתאם למעמדם בארגון.
השומרים הקימו גם ארגונים פוליטיים של אספות עם, מועצות זקנים ומלכים שהיו אחראיים על המערכות הדתיות והביטחוניות.
שרידים של התיישבות של תושבים מתקופת אורוכ מופיעים בדרכי המסחר ברחבי המזרח התיכון דבר המרמז על פעילות מסחרית נרחבת.
בין השנים 3200 - 2900 לפנה"ס, מופיע שינוי בקרמיקה ומופיעים לוחות כתובים של תרבות חדשה.
התרבות נקראת ג'מדת נצר על שם המקום בו נתגלו הממצאים הארכאולוגיים (נקראת גם אורוכ III).
התרבות הייתה המשך של תרבות אורוכ.
הלוחות כללו דינים וחשבונות על הייצור והחלוקה של התוצרת לעובדים בארגונים הכלכליים.
באזור נוסדו מרכזים נוספים של התרבות השומרית.
העיר כיש שעל פי המיתולוגיה השומרית הייתה העיר השומרית הראשונה בה נוסדה המלוכה ולאחר מכן הערים (מצפון מערב לדרום מזרח) ניפור, איסין, שוּרפַֹכ, אומָה, לַגַש, לַרסָה, אור, ארידו.
לאחר תקופת ג'מדת נצר מתחילה תקופה ארוכה של ערים-ממלכות סביב הערים המרכזיות בשומר.
התקופה נמשכת עד שנת 2330 לפנה"ס בה מוקמת האימפריה האכדית של סרגון מאכד.
התקופה נקראת "תקופת השושלות הקדומות" (Early Dynastic Period - ED).
נהוג להתייחס לתקופה כתקופה אחת מבחינה פוליטית וחברתית ולחלק אותה לתקופות משנה לפי היחידות הפוליטיות הבולטות בכל תקופה.
שלטונן של ערי הממלכה השתרע על האזורים הסמוכים.
ויש עדויות בכתב על סכסוכים בין הערים, ולעיתים הגיע מלך אחת הערים לשליטה והגמוניה על כל ארץ שומר.
ב-2330 לפנה"ס בקירוב השתלט סרגון על ממלכת כיש.
הוא היה ממוצא שמי ולא שומרי אתני.
הוא בנה עיר בירה חדשה בשם אכד (ליד בגדד של היום).
הקים צבא חזק וכבש אזורים נרחבים במזרח התיכון מהרי הלבנון של היום עד דרום מערב איראן של היום.
הוא בנה מערכת שלטונית חדשה שכללה שליטים מקומיים כמושלי אזורים.
הוא השתלט על המערכות הדתיות על ידי מינוי של קרובי משפחה ככהנים ראשיים.
כאמור הוא היה ממוצא שמי והפך את השפה האכדית (שפה שמית) לשפת הממלכה.
השפה השומרית שימשה כשפה טקסית דתית ושפה ספרותית.
סרגון קרא לעצמו "מלך שומר ואכד".
האימפריה שלו התמוטטה לאחר מאתיים שנה.
בסביבות 2100 לפנה"ס יסד אור-נמו את השושלת השלישית של אור.
מלכי השושלת שלטו על אזור נרחב, והקימו אימפריה שכללה את האזור מדרום סוריה של היום עד דרום איראן של היום.
הם המשיכו לקרוא לעצמם "מלכי שומר ואכד", בדומה לסרגון.
הוקמה מערכת שלטונית מרכזית מורכבת שכללה מערכת מיסוי מקיפה על כל האזורים.
הם חידשו את השימוש בשפה השומרית כשפת הממלכה.
לאחר חורבן אור, המשיכה השליטה השומרית באזור להתקיים בערים איסין ולרסה.
תרבות עובייד: 4000-5600 לפנה"ס (נאוליתית קרמית עד כלקוליתית)
תרבות אורוכ: 3200-4000 לפנה"ס (סוף כלקוליתית עד ברונזה קדומה 1)
התרבות נקראת על שם אתר תל אל-עובייד שבו לראשונה התגלתה התרבות.
התרבות נחשבת לפרהיסטורית בתולדות מסופוטמיה.
התרבות נכנסת לסוף התקופה הנאוליתית וגם לכלקוליתית (5600–4000 לפנה"ס).
התקופה מחולקת לשלוש תת-תקופות: תקופת עובייד הקדומה, תקופת עובייד הביניימית, תקופת עובייד המאוחרת.
התרבות התאפיינה בהתיישבות בכפרים גדולים, במבנים מלבניים מרובי חדרים העשויים מלבני בוץ.
בתקופה זו לראשונה הופיעו המקדשים במסופוטמיה.
החברה של התרבות הייתה מבוססת על ריבוד וקיטוב חברתי, רואים שהיו אנשים ממעמד גבוה.
יש המזהים את בני תרבות עובייד כעם לא-שומרי.
שרידי התרבות מופיעים ביישובים רבים בדרכים המובילות למקורות הנחושת במזרח טורקיה של ימינו.
תרבות אורוכ התקיימה מכלקולית עד תקופת הברונזה הקדומה, היא באה אחרי תרבות עובייד ולפני תקופת ג'מדת נצר (3100–2900 לפנה"ס).
אתר המפתח של התקופה מזוהה עם וורכה בדרום מסופוטמיה - אורוכ.
בני התקופה מזוהים (לפי אחת מההשערות) עם השומרים שהגיעו לדרום מסופוטמיה מאזור המפרץ הפרסי של היום.
בתקופת אורוכ המאוחרת התפתח בהדרגתיות כתב יתדות.
התושבים התארגנו בארגונים גדולים סביב המקדש והארמון.
תקופה זו מחולקת לכמה תת-תקופות, לפי השכבות הארכאולוגיות:
התרבות התגלתה לראשונה באתר שנקרא ג'מדת נצר, על שם האתר נקראת התרבות והתקופה (3100–2900 לפנה"ס).
התרבות היא המשך של תרבות אורוכ.
התקופה מקבילה לתקופת הברונזה הקדומה בארץ ישראל ולשושלות 1–6 במצרים.
השלטון היה בידי הכהנים, העיר בתקופה זו נוהלה על ידי המקדש.
בתקופה זו יש מהפכה אורבנית, הרבה יישובים קטנים במסופוטמיה גדלים.
תרבות ג'מדת נצר נחפרה לראשונה בשנת 1926 ושנת 1928 על ידי צוותים ארכאולוגיים מבריטניה וארצות הברית, בהתחלה בניהולו של סטיבן לנגדון ואחר כך בניהולו של הנרי פילד.
החפירות התחדשו בשנת 1988 ושנת 1989 בניהולו של רוג'ר מתיוז.
התקופה מוגדרת למרחב הזמן בין תקופת ג'מדת נצר ותחילת השושלת הסרגונית והקמת אימפריית אכד בחצי השני של המאה ה-24.
בתחילת האלף ה-3 לפנה"ס במסופוטמיה התקיימו כמה ערי מדינה.
ערי מדינה היו המרכזים של היישובים הקטנים בסביבה.
בראש מרכזים אלו עמדו אנשים שלפעמים היו גם כוהנים וגם ראשי צבא.
עיר פולחן החשובה הייתה עיר ניפור.
בניפור היה מקדש המרכזי של האל השומרי הראשי אנליל.
אחרי שאגא הובס ליד ארך למסופוטמיה פלשו העילמיים.
את שושלת כיש הראשונה החליפה שושלת מעילם, שושלת אוואן, חוץ מעילם הם הצליחו להשתלט על צפון מסופוטמיה.
במקביל לשושלת אוואן שהתקיימה בצפון מסופוטמיה, בדרום מסופוטמיה התקיימה שושלת אורוכ הראשונה לפי התעודות שנמצאו בארכיון בעיר שורופק.
שליטי שושלת אורוכ הראשונה הצליחו לגבש קואליציה צבאית של ערי הדרום.
בתקופה זו מתרחבת רשת התעלות של מסופוטמיה, נבנות ערים חדשות על אותן רשתות.
לתקופה זו מתוארכת פשיטה על מסופוטמיה של צבאות העיר מארי מהצפון.
מתחילה ירידה בהגמוניה של שושלת אוואן בצפון ושושלת אורוכ בדרום.
אחריהן עולות שושלת כיש השנייה ושושלת אקשק שהיו בתחרות בינן ובין עצמן.
האכדים היו עם שמי שחי בשומר.
סרגון היה פקיד בכיר במינהל של מלך כיש.
הוא מרד במלך השומרי לוגלזגיסי והצליח להשתלט על כל שומר.
הוא בנה לעצמו בירה חדשה וקרא לה אגא-דה.
בנה צבא חזק ופנה לכיבושים במערב ובצפון.
והקים אימפריה עם שלטון המבוסס על שליטים מקומיים שבחר.
שיא ההתפתחות של האימפריה היא בתקופתו של הנכד של סרגון, נרם-סין.
אחרי שהוא הצליח לדכא מרידות הוא נלחם עם גותים ושבט לוּלוּבָּי.
אחרי מותו של מלך שו-דורול כבשו הגותים והרסו את אכד ושמו קץ לאימפריה האכדית.
סרגון קבע שהאכדית תהיה השפה הרשמית באימפריה.
השפה השומרית הייתה שפת הפולחן והספרות.
הגותים היו עם נוודי שפלשו למסופוטמיה מצפון-מזרח.
בהדרגה הם השתלטו על מסופוטמיה והרסו את העיר אכד.
נראה שהעיר היחידה שפרחה בתקופה הזאת היא לגש.
המלך הגותי האחרון היה טיריגן ששלט רק 40 יום והובס בידי שליט ארך אותו-ח'גל.
תקופת אור 3 מחליפה את התקופה הגותית, לפעמים מכנים את התקופה הרנסאנס השומרי.
מלך שומר אותו-ח'גל הצליח לגרש את הגותים.
תחת שלטונו היה מושל אור אור-נמו שמרד בו והצליח לתפוס את השלטון.
העיר אור הופכת לעיר המרכזית של מסופוטמיה.
האימפריה של אור נמו לא הייתה כה גדולה כמו אימפריה אכדית, אך הייתה חשובה.
הוא הקים את שושלת אור 3. אור נמו השתמש בשיטות הנהגה של האכדים, כלומר שלטון מרכזי ומינוי מושלי ערים שמקורבים אליו (חלקם בני משפחתו).
את אור-נמו מחליף בנו שולגי.
במהלך כהונתו הוא מכריז על עצמו אל, המהלך גורם למרידות נגדו.
המלך האחרון של התקופה היה איבי-סין, העילמים כובשים את שומר והתרבות השומרית נעלמת.
הזיקורת הגדול של אור נבנה בתקופה זו לכבוד אל הירח ננה.
המלך אור-נמו התחיל את הבניה ובנו שולגי סיים את הבניה.
בתקופה זו השומרית חוזרת להיות שפה עיקרית ולא רק שפת פולחן.
השמים והאכדים הם אויבים גדולים באותה התקופה.
לאחר נפילת השושלת השלישית של אור בסוף המאה ה-21 לפנה"ס, התחרו שתי הערים איסין ולרסה על הבכורה וההגמוניה באזור בדרום מסופוטמיה.
בתחילה הכוח היה בידי איסין ושליטה אישבי-ארה שבמקורו היה פקיד בכיר של איבי-סין המלך האחרון בשושלת אור 3. הוא ייסד שושלת חדשה באיסין ששלטה על כל הערים באזור ארך, אור, לרסה כולל המרכז הפולחני בניפור.
במשך כמאה שנים איסין היוותה את הכוח הדומיננטי באזור.
במאה ה-19 לפנה"ס מרד גונגונום (Gungunum) שהיה המושל של לרסה, כבש את אור שהייתה מרכז הסחר עם המפרץ הפרסי ובכך פגע באיסין.
החלה ירידה במעמדה של איסין ועלייה במעמדה של העיר לרסה.
בתקופתו של רים-סין הראשון (המאה ה-18 לפנה"ס) שהיה בן זמנו של חמורבי מבבל, נכבשה איסין על ידי לרסה.
לאחר תקופה מה נכבשה לרסה על ידי חמורבי שהקים אימפריה רחבה שכללה את דרום מסופוטמיה וצפונה.
תקופת ההגמוניה של שתי הערים בדרום מסופוטמיה שארכה כ-200 שנים, נקראת על ידי ההיסטוריונים תקופת איסין-לרסה.
בכל תקופה זאת השליטה של ערים אלה התקיימה רק בדרום מסופוטמיה והן שלטו על כ-10–12 ערים.
השפה השומרית הייתה מדוברת מסוף האלף ה-4 ועד לאלף ה-2 לפנה"ס.
השומרית נדחקה בהדרגה בידי השפה האכדית של הפולשים ממוצא שמי, עד שחדלה כליל מלשמש כשפת דיבור; עם זאת, עדיין נמשך השימוש בשומרית כשפה ליטורגית וכשפת המדע והשירה
נהוג לחלק את החומר הרב שנמצא בשפה השומרית לשש תקופות.
התקופה העתיקה (3000–2700 לפנה"ס בקירוב) – בה נכתבה השומרית בסימנים פיקטוגרפיים, וצוּרנים דקדוקיים לא סומנו כלל בכתב.
סדר הסימנים על הכתב אקראי לעיתים, וחלק גדול מהסימנים השייכים לתקופה זו עדיין לא פוענח היטב.
התקופה הקדם-קלאסית (2700–2500 לפנה"ס) – בתקופה זו החל להיוצר כתב היתדות הראשוני.
לתקופה שייכות כתובות מִנהליות וספרותיות רבות.
התקופה הקלאסית (2500–2200 לפנה"ס) – הלשון השומרית בצורתה ה'טהורה' ביותר.
בתקופה זו נכתבו החשובות שבכתובות השומריות, כגון אלו של גודאה מלך לגש.
התקופה הבתר-קלאסית (2200–2000 לפנה"ס) – ניכרת התחלתה של השפעה שמית-אכדית רבה.
התקופה הבתר-שומרית המוקדמת (2000–1700 לפנה"ס) – לתקופה זו שייכות כמעט כל היצירות הספרותיות השומריות הידועות בימינו.
עם זאת, השומרית כבר חדלה מלשמש כלשון חיה, והשימוש בה נעשה בקרב משכילים דוברי אכדית, דבר שגרם להשפעה שמית רבה על הדקדוק והמורפולוגיה.
התקופה הבתר-שומרית המאוחרת (1700–100 לפנה"ס) – לשון ספרותית בלבד שנלמדה בבתי ספר מיוחדים כשפה ארכאית.
משפטים ומילים שומריות רבות נכתבות בתוך טקסטים באכדית.
שאלת סיווגה הגנטי של השומרית בתוך משפחת שפות כלשהי הידועה כיום, נותרה פתוחה, והתאוריות בנושא רבות ומגוונות.
האשורולוג הפיני סימו פרפולה הציג בכנס האשורולוגים הבינלאומי בשנת 2007 מעל ל-500 נתונים המצביעים לדעתו על קשר הדוק של השומרית לשפות הפינו-אוגריות.
הבלשן הפולני יאן בראון מצא קרבה מסוימת בין השומרית לבין השפה הטיבטית העתיקה (וממילא למשפחת השפות הסינו-טבטיות).
תאוריה זו נתמכת ביותר מ-300 התאמות דקדוקיות, ובכללן כינויי הגוף, המספרים, שמות תואר, שמות חלקי הגוף, והתאמה פונטית, וכן אופן בניית המילים והמורפולוגיה.
בהתחשב במעמדה הדומיננטי של השפה הטיבטית העתיקה בעולם העתיק ובתפקידה הליטורגי, הרי שזוהי התאוריה היחידה כיום הנסמכת גם על נתונים היסטוריים תרבותיים.
כתב היתדות הוא מן הכתבים הקדומים ביותר באנושות.
הכתב פותח סמוך לשנת 3000 לפנה"ס מכתב ציורים של עם קדום אשר התגורר בדרום מסופוטמיה (עם שכנראה לא היה ממוצא שומרי או שמי).
סימני התמונות הועברו אל מילים בעלות צליל דומה לשמותיהן או מילים בעלות משמעות דומה.
בתחילת השימוש בכתב מספר הסימנים היה כ-2,000, במשך הזמן כמות הסימנים הצטמצמה ל-600–800 סימנים.
ככל הידוע האדם הקדום ביותר ששמו מתועד בכתב הוא סוחר שומרי בשם קושים שחי כ-5,000 שנה לפני זמננו.
במחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס החל הכתב האלפביתי הארמי–עברי לדחוק את השימוש בכתב היתדות.
גם בבבל ובפרס בתקופה האחמנית ואחר כך בתקופה הממלכה הסלאוקית, עד שהשימוש בכתב נעלם כליל במאה הראשונה לספירה.
הסימן סָג שמשמעותו היא ראש
שלב 2 – מתוארך ל-2800 לפנה"ס, הסימן של הראש הסתובב על צידו.
שלב 3 - הציור הופך מופשט יותר וקיבל סימן (הירוגליף), זהו הכתב הקדום המתוארך ל-2600 לפנה"ס.
שלב 4 – שלב 4 הוא שלב 3 כאשר הוא כתוב באמצעות יתד על גבי חרס.
שלב 5 - מייצג את הסימן בסוף האלף השלישי לפנה"ס.
שלב 6 - מייצג את הכתב האשורי הקדום בתחילת האלף השני לפנה"ס, כתב זה אומץ על ידי החיתים.
שלב 7 – סימן פשוט יותר של כתב היתדות האשורי מתחילת האלף הראשון לפנה"ס ועד להיעלמות הכתב.
לאחר מכן שונה כוון הסימנים ב-90 מעלות והשורה נקראה משמאל לימין.
בסיפור הבריאה השומרית מסופר על נאמו (Nammu), אשר כונתה בפי השומרים "האם היולדת שמים וארץ", "היולדת את כל האלים", "היוצרת של כל הדברים", "האם הראשונית".
היא ילדה את אן (An) שמים-גן עדן ואת קי (Ki) ארץ.
היא אמו של אנכּי (Enki) אל מי-התהום, החוכמה והמאגיה.
אחד המיתוסים המייחס לאל זה את "יישובו של עולם" וקביעת סדרי התרבות והציוויליזאציה, ומספר כיצד יצר אנכּי בימי בראשית את הנהרות והביצות ומילא אותם בדגים ובעופות; כיצד כיסה את פני האדמה בצמחייה, ברא את חיות-השדה וגרם את התרבותן.
על פי המיתוס השומרי האלה הראשונית נאמו הדריכה את אנכּי כיצד ליצור את האדם, ועזרה לו לגבש אותם מחימר.
הדת השומרית הייתה פוליתאיסטית אופיינית, ובעלת פנתיאון עשיר.
האל הראשי היה אנו - אל השמים ולצדו אנכי - אל "המים אשר מתחת לארץ" (בשומרית: אבזו, אצל הבבלים: אפסו - מי התהום, מי אפסיים), ואנליל, אל הרוח ויורשו של אנו.
אלים חשובים נוספים היו האלה איננה - המתגלמת בכוכב השחר, אותו - אל השמש, וְננה - אלת הירח.
לצידם של אלים אלה כלל הפנתיאון עוד מאות אלים בינוניים וזוטרים.
האלים הראשיים, בעלי התפקידים הקוסמיים, היו גם אלים-פטרונים של ערים במסופוטמיה.
כך למשל היה אנליל פטרון העיר ניפור, ננה הייתה הפטרונית של אור.
האלים השומריים מרבים להביע את זעמם באמצעות סופות הרסניות, והם מתאפיינים בהתנהגות קפריזית וקשה לצפייה מראש.
קבוצה של אלים מרכזיים נקראה בשם 'אנונכי' והם היו יכולים לשפוט אלים ובני אדם.
אספה של האנונכי נקראה 'מפחרת (עדת) האלים'.
בנוסף לכך האמינו השומרים בעולם של רוחות רפאים, חלקן טובות וחלקן רעות.
בדומה לדתות פוליתאיסטיות אחרות, הדת השומרית האנישה את אליליה.
השומרים סברו כי העולם הוא דיסק שטוח ובעל ארבע כנפות, המוקף בכיפת טין קמורה.
מתחת לארץ נמצא השאול, בו שוכנים המתים, ומולכת עליו האלה ארשכיגל.
אזור ההתיישבות השומרית היה בעיקרו מישור של אדמת סחף שהשתרע בין הנהרות הפרת והחידקל.
בגלל אקלימו של האזור, שהתאים לחקלאות ולא לליקוט מזון או ציד, היה צורך בהרבה ידיים עובדות, מה שתרם להתפתחות הערים בשומר.
רוב הערים היו מוקפות חומה אימתנית, לעיתים ברוחב של עשרות מטרים.
מספרים שחומותיה של בבל, שנבנתה בשיטה הזהה לבנייה השומרית, היו רחבות עד כדי כך שנערכו עליהן מרוצי מרכבות.
אחד המבנים המרכזיים בעיר היה המקדש, שנבנה בצורת פירמידה גבוהה וכונה זיקורת (או "זיגורט" בהגיה שומרית).
צורת בנייה זאת התפתחה מבנייתם של מקדשים שהיו למעשה סוכות עשויות נצרים מצופים בטין ובוץ, שנבנו על גבי תל.
מגדל בבל הוא זיקורת שומרי, אלא שאותו "מגדל בבל" המקראי כנראה אינו זהה עם המגדל של העיר בבל של חמורבי: לפי תאוריה שפיתח דוד רול (Rohl), בבל של נמרוד בתנ"ך היא ארידו של אנמרקר (כלומר, אנמר [נמרוד] הצייד), הקרויה גם נון-כי (מקום רם).
ערי המדינה של שומר נלחמו ללא הפסקה על ההגמוניה באזור, אך רק לעיתים רחוקות עלה בידי עיר בודדת לאחד תחתיה את כל שומר.
בין הערים הראשיות אפשר למנות את אוּר (ייתכן שמוזכרת במקרא כ"אור כשדים"), ארך (אורוכ) ולגש.
חקלאות הייתה ליסוד עיקרי של הכלכלה השומרית.
השומרים הצליחו לפתח חקלאות שברובה הייתה מבוססת על תעלות השקיה.
שומרים השתמשו באותה טכנולוגיה של בניית תעלות השקיה כמו מצרים.
רוב תושבי שומר היו חקלאים.
השומרים גידלו חזירים, עזים, פרות, כבשים, שוורים שימשו בתור בהמות משא.
במהלך השנים בחפירות ארכאולוגיות נתגלו כמה "ספרי-עזר" ששימשו את החקלאים השומריים.
אנשי תקופת עובייד הקדומה הצליחו לגדל תבואה באזור צחיח בזכות מי הנהרות.
בתקופת עובייד הביניימית נחפרו באזורי ההתיישבות הגדולים רשתות של תעלות השקיה, נבנו סכרים והשתמשו בהשקיה מלאכותית בשדות.
שומרים גידלו שעורה, חיטה, שומשום, תמרים.
איכרים עם עודפי תבואה, עם הזמן הפכו לאנשים עשירים ובעלי אחוזות.
השומרים השתמשו בשיטת השישים לספירה של אובייקטים (אצלנו שיטת ה-10, השיטה העשרונית), שיטה זו נשתמרה עד היום בחלוקת השעה ל-60 דקות.
שומר היא אחת הציוויליזציות העתיקות ביותר הידועות לנו.
מניחים שהשומרים המציאו בין היתר את מערכת ההשקיה המלאכותית, כלים חקלאיים, אובניים, כתב.
לוח השנה השומרי הוא העתיק ביותר שנמצא, ומתוארך ללפני יותר מ-5,000 שנה.
לוח השנה זה הוא הראשון שבו מצוי רעיון השנה המעוברת.
אחת היצירות המפורסמות ביותר של הספרות השומרית היא עלילות גילגמש, מיתוס שומרי שתורגם יותר מאוחר לאכדית.
הלוחות עם העלילות נמצאו אפילו בספריית אשורבניפל.
בעלילות מסופר על שליט ארך גילגמש וחברו אנכידו, שיוצאים ביחד למלחמות בחומבבה, שומר היערות של האלים, ובפר השמים.
לאחר מותו של אנכידו בידי האלים כעונש על הריגת פר האלים, יוצא גלגמש למסע כדי לגלות את סוד חיי הנצח ובסופו הוא פוגש את אותנפישתים, גיבור המבול השומרי.
יצירות מפורסמות נוספות היו סוגת הקינות על ערי קודש ומקדשים.
קינות אלו מבכות את חורבנן של ערים מרכזיות בשומר עם נפילתה של הממלכה המפוארת אשר נשלטה על ידי השושלת השלישית של אור בשנת 2004 לפנה"ס.
קינות הערים חוברו במהלך המאה העשרים לפנה"ס והמשיכו להימסר עד המאה השש עשרה לפנה"ס.
במשך השנים התגלו חמש קינות: הקינה על שומר ואור, הקינה על אור, הקינה על ארידו, הקינה על ארך וקינת ניפור.
הספרות השומרית כללה גם ספרות חוכמה המזכירה בנוסחה את ספר משלי.
יצירה מפורסמת היא הוראות שורופק שהעותק הקדום ביותר שלה מתוארך לשנת 2500 לפנה"ס.
במאה ה-22 לפנה"ס חובר "חלום גודאה" וכן שירה דתית בעיר לגש.
האמנות השומרית הייתה מפותחת וענפה לכל אורך התקופה שומרית- מתקופת ארידו עובייד ועד סוף התקופה השושלתית הקדומה.
האמנים השומרים עסקו בתבליט, ציור ופיסול, אשר לכולם קווי דמיון משותפים.
רבים מהפסלים והתבליטים היו מוצבים במקדשים ובזיקורתים שבערים המרכזיות.
חלק נכבד מן הפרטים היפים והמרשימים ביותר נותרו במתחמי הקבר של המלכים והכהנים.
האמונה הדתית החזקה של השומרים התבטאה בתיאור סצנות פולחן וסצנות מיתולוגיות, כגון עלילות גילגמש.
בפסלים ובתבליטים רבים מתוארים השומרים בתנוחת הסוגד- שהיא שילוב כפות הידיים לפני החזה.
הדמויות השומריות- המלכים, הכהנים והמשרתים, אופיינו בפרופורציות לא ריאליסטיות.
הדמויות גוציות, רגליהן כבדות, חזיהן מרובע, זרועותיהן עבות ואמותיהן דקיקות.
גם פני הדמויות המתוארות לא ריאליסטיות ודיגמיות- האף והעיניים גדולות והראש עגול בצורה לא מציאותית.
בתבליטים ובציורים סדר ההתרחשויות בסצנות המתוארות היה מחולק לרגיסטרים.
דוגמאות מרשימות לתבליט השומרי הם "לוח אור ננשה" ו"מצבת העיטים" (שעליה מצוי גם הכתב הקדום ביותר שפוענח).
דוגמה טובה לפיסול השומרי היא מקבץ הפסלים שבאשנונה.
בכל עיר-מדינה הייתה מערכת היררכית מוגדרת היטב:
המעמד העליון כלל בני מלוכה, מנהיגים וכהני דת גבוהים.
המעמד הבינוני כלל אמנים, סוחרים, כהני דת נמוכים ופקידים.
המעמד הנמוך ביותר כלל איכרים וחקלאים שאדמותיהם היו שייכות להם או למלך.
היחס אל העבדים היה הומני למדי והם היו מעטים יחסית, כי המלחמות הסתיימו בדרך כלל עם מספר שבויים קטן.
בנוסף, חלק מהעבדים היו לווים שלא הצליחו לפרוע את חובם ונאלצו למכור את עצמם.
העבד היה מקבל חלקת אדמה ובעזרתה היה אמור לפרנס את עצמו ולהפריש חלק מהתוצרת לבעליו.
גם היחס לנשים בשומר היה טוב מהמקובל בחברות השמיות של העת ההיא.
מבחינה חוקית לנשים היו זכויות רבות, הן יכלו להחזיק בבעלותן בית או אדמה, להיות שותפות בעסקים ולהעיד במשפט.
שריד ליחס סביר יחסית לנשים השתמר גם בתרבות הישראלית המקראית.
יש המייחסים לשומרים אפילו ארגון "דמוקרטי" כלשהו, שקדם לדמוקרטיה האתונאית.
קשה לדעת עד כמה סברה כזאת היא אכן בגדר עובדה או שמא מדובר בחידוש בעלמא או תאוריה מופרכת.
על כל פנים, בתרבות השומרית היה קולו של העם מורגש יותר מבתרבויות שונות שקמו כעבור זמן מה באזור.
לדוגמה, בשנת 2400 לפנה"ס לערך, העיר לַגַש, שהייתה עיר חשובה בתקופה הזאת, מנתה כ-30,000 נפש והחזיקה צבא של 1,000 חיילים רגלים ו-20 מרכבות.
החיילים היו בדרך כלל אזרחי העיר ומספר שכירי החרב היה מועט.
כתוצאה מצורת ארגון זה וממספר החיילים המועט הייתה חשיבות לשמירה על חיי החיילים, ולכן כמעט כל החיילים היו ממוגנים בשריון ומספר החיילים הקלים היה נמוך.
לא ברור מה היה המבנה הארגוני של הפלנקס השומרי, אך מן הממצאים הארכאולוגיים ניתן להסיק שהפלנקס התחלק לפלוגות בנות 60–66 אנשים כל אחת עם עומק של 10 או 11 אנשים והחזית בעלת שישה אנשים.
המבנים היו ממושמעים מאוד והיו כוח רציני למדי.
מניסויים שעשו עם מרכבות ששוחזרו על פי תמונות שהתגלו על חרסים, לא עלתה המהירות המקסימלית שלהן על 20 קמ"ש בשטח מישורי.
סך הכול היה מספר החיילים במרכבה יכול להגיע לארבעה עד חמישה.
לפי הציורים, היו רתומים למרכבות בעלי חיים ממשפחת הסוסיים, אך לא ברור אילו בדיוק.
הסוס טרם בוית אז, והוצע שחמורים או אפילו פראים היו רתומים למרכבות.
הצבא השומרי היה חזק למדי, אך לא גמיש בגלל הסתמכות היתר על החיילים הכבדים ולכן הובס בקלות יחסית על ידי האכדים שפרסו קשתים רבים בשדה הקרב.
התעודות הכתובות נמצאו לראשונה בארך, חלקן נועדו לשינון בעל-פה ולעיון.
במארי, על ידי ארכאולוגים צרפתיים נמצא מבנה.
שני חדרים של אותו מבנה דמו לחדרי בית ספר עם שורת ספסלים, שם יכלו לשבת אחד, שניים או ארבעה תלמידים.
בתי-ספר הוקמו ליד המקדשים, עם הזמן בית-ספר נהפך למוסד חילוני, גם תוכנית הלימודים ברובה הייתה חילונית.
בתי-ספר הוקמו קודם כל כדי להכשיר לבלרים לצורכי מקדש וארמון.
בבתי-ספר יכלו ללמוד רק ילדי עשירים, בגלל הזמן והממון הדרושים לצורכי הלימוד.
בבתי-ספר השומריים למדו רק גברים.
בראש בית-הספר עמד "אבי בית-הספר" (אְֻמְמִאַ), המשנה לאבי בית-הספר נקרא "האח הגדול", לתלמיד בית-הספר היו קוראים "בן בית-הספר".
בין התפקידים של האח הגדול היו לכתוב לוחות חדשים לתלמידים, לבדוק את ההעתקים שנעשו על ידי התלמידים, לשמוע את דיקלומם של התלמידים.
בין שאר חברי-הסגל היו "אשר-על-השרטוט" (האחראים על לימודי המתמטיקה והגאומטריה), "אשר-על-השומרית" (האחראים על לימוד השפה) ו"אשר-על-השוט" (האחראים על לימוד המשמעת).
לא ידוע כלום על הכנסתם של חברי-הסגל, אבל כנראה הם קיבלו את שכרם מידי "אבי בית-הספר", מדמי הלימוד שהיו גבוהים.
לפי "ספרי לימוד" שאנו מוצאים, אנו למדים שמחבריהם היו בעלי השכלה נרחבת בתחומים, כמו: בוטניקה, גאוגרפיה, מינרלוגיה, זואולוגיה.
אחרי ששומר נכבשה על ידי האכדים, המורים חיברו את "המילונים" הקדומים בתולדות האנושות.
האכדים שמרו על השפה והספרות השומריות.
המלכים השומריים, בייחוד המוצלחים שבהם, נחשבו לשליחי האלים וקשרו להם תוחלות חיים ארוכות ביותר ואגדות שונות.
עם זאת, אין הדבר דומה למעמדו האלוהי של פרעה המצרי.
אצל השומרים הייתה המלוכה תפקיד מדיני מיסודו, חילוני כל כמה שניתן להגדירו ככזה, אם כי בשלבים שונים בהתפתחות של כמה ערים שומריות (אור בכיבוש הכלדאים-כשדים, למשל) היה נהוג לא רק לקבור עם המלך את שפחותיו, סוסיו, נשותיו ורכושו, אלא להמית אותם ממש כדי לקבור אותם עמו.
במקורות השתמרה רשימת מלכים שומרית, המתייחסת, כנראה, למלכים מראשית עידן הברונזה.
הרשימה מייחסת למלכים הראשונים תוחלות חיים ארוכות במיוחד, בדומה לבני-אדם שקדמו למבול בתורה, אם כי משך חייהם של המלכים השומרים ארוך בהרבה ונמדד ביחידה "סאר" (3,600; יחידת היסוד השומרית לא הייתה עשר אלא שישים), וכן ב"נר" (600) ו"סוס" (60).
באלף הרביעי לפנה"ס עברה מסופוטמיה מהפכה חקלאית גדולה שלוותה בגידול עצום בפריון בחקלאות.
השומרים שיכללו את מערכות ההשקיה.
הם בנו מערכת מורכבת של תעלות שהובילו מים מהנהרות לשדות.
השדות היו צרים וארוכים וייעלו את תהליך החריש, הזריעה וההשקיה.
הם אימצו את המוטציה של השעורה שהייתה בעלת שש שורות של זרעים במקום זו בעלת שתי שורות.
הם המציאו מחרשה עם מזרעה ויעלו את העבודה החקלאית.
השיפורים שהנהיגו בחקלאות הגבירו במידה רבה את הפריון.
הם הגיעו לתנובה של פי שלושים ויותר בשימוש בזרעים.
גם בתחומים אחרים הם הכניסו חידושים טכנולוגיים.
הם המציאו את הגלגל והשתמשו בו באובניים לייצור יעיל יותר של כלי חרס ובתחבורה לייצור עגלות להובלת משאות ובני אדם.
השימוש בעגלות ייעל את הובלת התוצרת החקלאית לממגורות.
הם הגבירו את ביות החמור ככלי הובלה של מטענים במסחר הבין אזורי.
שיירות גדולות של חמורים הובילו מטענים למרחקים גדולים מאוד.
בתחום הארגון הם הקימו ארגונים כלכליים גדולים סביב המקדש והארמון.
במסגרת הארגונים הייתה התמחות גדולה בפעילות הכלכלית.
היו ארגונים לפעילות בחקלאות, במלאכה, בתחבורה ובשירותים.
בארגונים הייתה היררכיה וצוותות ניהול.
כדי להבטיח פעילות מסודרת של הארגונים ולשלוט בהם הומצא הכתב והכתיבה על לוחות חומר.
נמצאו אלפי לוחות חומר מסוף האלף הרביעי לפנה"ס ובהם דו"חות על ייצור שעורה ומוצרים אחרים ודו"חות על תשלום שכר לעובדים.
כדי לשפר את האחידות והיעילות של המערכת הכלכלית אימצו השומרים יחידת מידה אחידה של שעורה שנקראה סילה (נפח של ליטר).
יחידות הנפח האחידות של השעורה שימשו כאמצעי תשלום במערכת הכלכלית השומרית.
הם שימשו לתשלום שכר, דמי חכירה של שדות, לחישובי הלוואות וריבית ולרישום בספרי המקדש והארמון.
לנכסים גדולים ובמסחר בין אזורי שימשו יחידות משקל של המתכת נחושת (הג'ין - שקל) כאמצעי תשלום.
בערך באמצע האלף השלישי לפנה"ס החלה המתכת כסף לשמש כאמצעי תשלום לנכסים גדולים, למסחר ולרשום בספרי המקדש והארמון.
השומרים הכירו והשתמשו במוסדות כלכליים נוספים לאמצעי תשלום כמו זכות קניין, השוק, אשראי, ריבית, ואמצעי אכיפה כולל מערכת משפט משוכללת עם חוקים, בתי משפט ומערכת מנהלית כמו אכיפת חוקים, שיטור בשווקים, בדיקת מידות ומשקלות, בדיקת ניקיון מתכות וכדומה.
השינויים העצומים בפריון הביאו לשינויים גדולים בהתיישבות השומרים.
היה מעבר גדול מהכפרים לערים והוקמו ערים גדולות בדרום מסופוטמיה.
תקופה זו מכונה בידי החוקרים תקופת "המהפכה העירונית".
יש עדויות ארכאולוגיות לקיום מושבות מסחר של אנשים מתרבות אורוכ בדרכי המסחר לכיוון צפון מערב.
המסחר היה מפותח למדי ויש עדויות ליבוא מוצרי מותרות רבים מאזורים מרוחקים מאוד משומר, כמו מזרח טורקיה, מצרים, איראן ואפגניסטן של היום בתמורה לאריגים, עורות ומוצרי מזון מיובשים.
יש עדויות במסמכים שהתגלו במקדשים על מסחר ימי ער במפרץ הפרסי עם דילמון (בחריין של ימינו), מגן (עומן של ימינו) ומלוחה (עמק האינדוס של ימינו).
המסחר היה בנחושת, זהב ואבנים יקרות.
שומר הזמן היה סרט שהוקרן ב-360 מעלות, בפארקי השעשועים של חברת וולט דיסני.
הייחוד של סרט זה היה השימוש בבובות אודיו אנימטרוניקס ובעלילה כדי להגביר את ההנאה.
הסרט הוצג לראשונה בארץ הגילויים שביורודיסני ב-12 באפריל 1992 בשם "לה ויז'יונריום" (Le Visionarium).
המתקן הוקם גם בממלכת הקסם ונפתח ב-21 בנובמבר 1994 בשם "מעת לעת" אולם שמו שונה בהמשך ל"שומר הזמן".
באותה שנה נפתח המתקן גם בדיסנילנד שבטוקיו.
רובין ויליאמס - שומר הזמן (בגרסה האמריקאית, מייקל ליב - בגרסה הצרפתית)
ריאה פרלמן - 9 עיניים - (בגרסה האמריקאית, מרים בוייר - בגרסה הצרפתית)
מישל פיקולי - ז'ול ורן
פרנקו נרו - לאונרדו דה וינצ'י
ז'אן רושפור - לואי ה-16
לפני תחילת המופע מוצג בפני המבקרים המנחה של המופע "רובוטצילום מקיף-רואה" ("Circumvisual PhotoDroid") המכונה בקיצור "9 עיניים" ("9-Eye") והמדובב על ידי ראה פרלמן.
תשע העיניים מייצגות את תשע המצלמות המשמשות לצילום סרט של 360 מעלות.
המבקרים מוזמנים לבחון את מכונת הזמן החדשה שהומצאה על ידי "שומר הזמן" (The Timekeeper).
בתיאטרון מוצג סרט לכאורה לאחר מסע בזמן - ראשית עוברים לעידן הטראסי - שם נמלטים מפני דינוזאורים רעבים.
לאחר מכן חוזרים בזמן לשנת 10,000 לפני הספירה - אמצע עידן הקרח האחרון.
ומשם לשנת 1450 לצפות בבית הדפוס של יוהאן גוטנברג, ולאחר מכן לשדה קרב של לוחמים סקוטיים משם נמלטת 9 עיניים ברגע האחרון.
לאחר מכן שולח אותה שומר הזמן לשנת 1503 לסדנת העבודה של לאונרדו דה וינצ'י המצייר את המונה ליזה.
התחנה הבאה היא בשנת 1763 - קונצרט של וולפגנג אמדאוס מוצארט שאחד הצופים בו הוא לואי ה-16.
התחנה הבאה היא היריד העולמי של שנת 1878 (Exposition Universelle) אולם בשל תקלה המכונה לא עוצרת אלא מתקדמת בזמן ורואים את בניית מגדל אייפל.
לבסוף מכונת הזמן עוצרת לקראת התערוכה העולמית של פריז (1900) - בדיוק לפגישה בין ה.
ולס טוען שמסע בזמן הוא אפשרי, ומראה לו דגם של מכונת זמן שהוא המציא.
לאחר שורן מכריז במהלך השיחה עם ולס שמסע בזמן אינו אפשרי, מופיע 9 עיניים ואומרת לו שהמסע אכן אפשרי.
ורן מנסה לתפוס את 9 עיניים, ובעת ששומר הזמן מחזיר אותה לעתיד, הוא מחזיר בטעות גם את ורן.
שומר הזמן מנסה להחזיר את ורן לעבר, אולם ורן מסרב ורוצה לראות את העולם של ימינו - שומר הזמן מסכים ומראה לו את ההווה - אולם מבלי משים ורן ו-9 עיניים נשלחים לתחנת רכבת - ורן סבור שהעתיד חשוך עד שפוגעת בו רכבת מהירה (ה-TGV הצרפתית).
מהרכבת רואה ורן את הכבישים המהירים, המכוניות ורוצה להתנסות בנהיגה בעצמו - בהתאם שומר הזמן מציב אותו בתוך מכונית מרוץ.
לאחר מכן נלקחים ורן ו-9 עיניים לתחתית הים (כדי להראות מהיכן לקוח הרעיון לספר "20,000 מיל מתחת למים"), ובהמשך עף ורן בכדור פורח ורואה את אירופה ואנגליה מהליקופטר (ובגרסה האמריקאית גם את העיר ניו יורק).
ורן מבקש לעוף גבוה יותר - ונלקח לחלל - אל הירח.
לאחר מכן מחזיר שומר הזמן את ורן לגרנד פאלי לתערוכה העולמית.
ההבדלים בין "שומר הזמן" ל"לה ויז'יונריום"
ישנם מספר הבדלים בין הגרסה הצרפתית המקורית לגרסה האמריקאית.
מהגרסה האמריקאית הוצאו מספר סצנות שצולמו מהכדור הפורח - סצנות של קו החוף האירופי, וכן דיאלוג בין הצוות של הכדור הפורח לבין ז'ול ורן בנמל התעופה שארל דה גול בעומדם לפני מטוס קונקורד של חברת התעופה אייר פראנס.
במקום סצנות אלה נוספה סצנה של קו הרקיע של העיר ניו יורק לגרסה האמריקאית.
מתקן שומר הזמן בממלכת הקסם בדיסניוורלד שבפלורידה היה אחרון המתקנים, לאחר שהמתקן בדיסנילנד שבטוקיו ובדיסנילנד שבפריז נסגרו ב-2002 ו-2004 בהתאמה כדי לפנות מקום למתקן משגרי החלל של באז שנות אור.
המקום בו מצוי היה המתקן בממלכת הקסם מיועד למתקן חדש המבוסס על הסרט "משפחת סופר על", ומשמש כיום לאתר מפגש של המבקרים עם דמיות דיסני.
בתחילת שנות ה-90 יזם מייקל אייזנר - מנכ"ל דיסני דאז, תוכנית שאפתנית לשינוי פני הפארקים.
במסגרת תוכנית זו הוחלט על שיפוץ ארץ המחר ושינוי שמה ל-"ארץ המחר 2055" במסגרתה תוכננו מתקנים חדשים - "שומר הזמן" היה אחד מהם.
בניית מתקנים אלה בוטלה בשל קשיים כלכליים והפסדים של חטיבת הפארקים של החברה.
במקום בניית שומר הזמן בדיסנילנד נבנה אזור ההמתנה של המבקרים לרוקט רודס - שנסגר מאוחר יותר.
תוכנית אחרת לבנות "ויזיונריום" בפארק ווסטקוט בוטלה אף היא משלא נבנה הפארק.
סוג המתקן: סרט 360 מעלות
מתקן במיקום זה לאחר הסגריה:
"פיצוצי הלייזר של באז שנות אור" 2006 -
מתקנים שהיו במיקום זה קודם לכן:
מתקנים שהיו במיקום זה לאחר סגירת המתקן:
"משגרי החלל של באז שנות אור" 2003 -
"שומקום" הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמר-יוצר הישראלי אביב גפן, והשלישי של להקת הרוק התעויוט.
האלבום הוקלט בלונדון, ויצא לאור בסוף אפריל 1995 ולווה בסיבוב הופעות בשם מסע השלום.
תוכני האלבום היו זהים לאלבומו הקודם, "אביב גפן III", וכללו את הנושאים המזוהים עם גפן: דיכאון, אהבה, שלום, אלימות ומוות.
זמן קצר לאחר יציאתו הוכתר האלבום כ"אלבום זהב" על מכירת מעל 20,000 עותקים ומאוחר יותר כ"אלבום פלטינה" על מכירת של מעל ל-40,000 עותקים.
האלבום עורר עניין תקשורתי רב כאשר גפן הוציא כסינגל את "שומקום" הנושא את שם האלבום, ובו השורה מעוררת המחלוקת , העוסקת בשמועות אודות הרגלי השתייה של ראש הממשלה לשעבר יצחק רבין.
נטען כי גפן חצה גבולות בשירו הפרובוקטיבי בניסיון למשוך תשומת לב ופרסום.
מאידך, רבין עצמו לא נפגע מהקריאה.
עוד יצאו לרדיו "אהבנו", שהפך ללהיט גדול והגיע למקום ה-3 במצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תשנ"ה של רשת ג', "שומקום" שהגיע למקום ה-13 באותו המצעד ו"שלום".
ראובן שפירא - גיטרה (7)
אלן הודס - קולות רקע (10)
שוֹמר או מאבטח הוא אדם שעוסק באבטחה לרבות אבטחה אזרחית, ותפקידו למנוע גישתם של אנשים לא מורשים לשטח מסוים, כדי להבטיח את ביטחונם של אנשים ורכוש הנמצאים בשטח זה.
מי שמופקד על שמירתו של אדם מסוים, בכל מקום שבו הוא נמצא, מכונה שומר ראש.
בישראל רוב השומרים מועסקים באמצעות חברות שמירה, המציבות את השומרים אצל מזמיני השירות מהן.
נכון ל-2023 כ-100 אלף איש עובדים בחברות שמירה בישראל.
פעולתן של חברות אלה מוסדרת בחוק חוקרים פרטיים ושירותי שמירה, המחייב קבלת רישיון להקמת חברה כזו.
במתן הרישיון עוסקת ועדה הפועלת במסגרת משרד המשפטים.
תנאי העסקתם של שומרים המועסקים בדרך זו מוסדרים בצווי הרחבה, ובחוק אשר קבע כי בדרך כלל שומר זכאי לעבוד מתוך עמדה ולקבל גישה למים וחשמל.
פיקוח מוגבר על הציות לצווים אלה, לחוק הנ"ל, וליתר דיני העבודה החלים על השומרים, המחייב לא רק את קבלן השמירה אלא גם את מזמין השירות, נקבע בחוק להגברת האכיפה של דיני העבודה.
חברות שמירה החלו לפעול בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
בשנת 1933 הוקמה אגודת השומרים, שהייתה מזוהה עם תנועת העבודה ונאבקה למען שמירה יהודית מאורגנת ופעלה כקואופרטיב.
בשנת 1937 הוקמה חברת "השמירה" על ידי על ידי משה שרמייסטר, שהיה שוטר במשטרה הבריטית.
בשנת 1938 הוקמה "שמירה וביטחון", חברה פרטית הפעילה מאז.
בישראל למודת הפיגועים נעשה שימוש נרחב בשומרים, בפרט בתקופות של מתח ביטחוני, כגון תקופת האינתיפאדה השנייה, אז דרשה המשטרה מכל בעל עסק ששטחו עולה על 500 מטר להעסיק מאבטח חמוש.
שומרים מוצבים בכניסה למוסדות לימוד, לבית חולים, לחנויות, למרתפי חניה, למוסדות ציבור, לבנייני משרדים ועוד.
אופי התפקיד התחיל לכלול עיון בתכולת התיקים והמזוודות שנושאים אנשים המגיעים למקומות הומי אדם לאחר אוקטובר 1967, לאחר שתושבת ירושלים הניחה מטען בקולנוע ציון שהתגלה בעוד מועד.
כדי לעבוד כשומר חמוש יש לקבל רישיון מהמשרד לביטחון הפנים.
שומסק (באוקראינית: Шумськ בפולנית Szumsk) היא עיירה במחוז טרנופול בחבל ווהלין שבמערב אוקראינה, 62 ק"מ דרומית לרובנו.
העיר שומסק נזכרת לראשונה בכתובים בשנת 1149. העיר הייתה מדי פעם בשליטתם של נסיכים שונים, רוסים, הונגרים, ליטאים.
בשנת 1224, כשהייתה שומסק עיר הבירה של אחת הנסיכויות, היא הותקפה על ידי הטטארים.
במלחמה זו נתפרסם בגבורתו נסיך שומסק סביאטסולב שנפל בקרב.
בשנת 1261 הותקפה שומסק בשנית על ידי הטטרים, נהרסה ואבדה מחשיבותה.
החל מן המאה ה-16 הייתה העיר בשלטון פולין.
בעקבות חלוקתה השלישית של פולין Third Partition of Poland, סופח חבל ווהלין ושומסק בתוכו לאימפריה הרוסית ב-1795, והפך לחלק מתחום המושב.
מתקופה זו ועד מלחמת העולם השנייה, היו ברוב הערים והעיירות של ווהלין, ושומסק בכללן, קהילות יהודיות גדולות יחסית, דוברות יידיש.
בהסכם חולק חבל ווהלין כך שרובו, לרבות שומסק, עבר לידי פולין.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, בעת שהוורמאכט פלש לפולין, נכנס הצבא האדום למזרח פולין עד לנהר הבוג המערבי, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב שבין רוסיה וגרמניה.
חבל ווהלין סופח לברית המועצות ושומסק נמצאה בשלטון סובייטי.
עם ראשית פלישת הנאצים לברית המועצות ביוני 1941, במבצע ברברוסה, נכבשה ווהלין על ידי הוורמאכט שנכנס לשומסק ב-1 ביולי 1941 ושומסק נמצאה תחת שלטון הדיכוי והרצח הנאצי.
עם התהפכות גלגל המלחמה שבו הסובייטים וכבשו את ווהלין בשנת 1944. העיר שומסק נכללה בתחומי ברית המועצות עד להתפרקותה בשנת 1991 וכינון הרפובליקה העצמאית של אוקראינה.
שומסק משמשת כאחד המרכזים התעשייתיים של צפון מחוז טרנופול, מייצרים בה מוצרי מאפה, מוצרי חלב וטקסטיל.
בימי גזירות ת"ח ת"ט, בשנת 1648, הרס בוגדן חמלניצקי את שומסק עד היסוד.
מן העובדה כי חמלניצקי ראה בשומסק יעד לתקיפה ולהרס מסיקים כי כבר במאה ה־17 היה בה יישוב יהודי, אם כי אין מקורות כתובים על כך.
מן התקופה הקדם-ציונית אין הרבה חומר על יהודי שומסק.
בתקופה הציונית חלה התעוררות לאומית ביהודי שומסק ורבתה בה הפעילות הציונית ומנגד פעלו גופים שמרניים שהתנגדו לכל קדמה והשכלה.
ערב השואה נמנו בשומסק 2,040 יהודים.
בראשית המאה ה-20 הייתה תנועת הגירה של יהודים משומסק, חלקם לארץ ישראל וחלקם לארצות הברית.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה היה מצבה של הקהילה היהודית בשומסק קשה.
העיר לא הייתה נתונה תחת שלטון מוגדר ועברה מיד ליד, פעם הבולשיביקים, פעם אנשי סימון פטליורה ופעם ביד כנופיות של שודדים, ומבין היהודים נפלו קורבנות רבים.
שנות השלטון הפולני היו שנות פריחה תרבותית וחברתית ליהודי שומסק, בעיר הוקמה גימנסיה עברית של רשת תרבות ולצידה ספרייה עברית גדולה.
היה בעיר סניף גדול ופעיל של תנועת החלוץ שהכשיר צעירים לעבודה חקלאית לקראת עלייתם לארץ ישראל.
כן פעלו בעיר הקרנות הלאומיות קרן הקיימת וקרן היסוד.
צעירי העיר הקימו חוג דרמטי שבמסגרתו הוצגו מחזות של מחברים יהודים נודעים כשלום עליכם, יעקב גורדין ואברהם גולדפדן.
ההכנסות ממכירת הכרטיסים הוקדשו לקרנות הלאומיות וחלקן לצדקה.
בימים הראשונים לכניסת הנאצים לשומסק אירעו בה פוגרומים שנערכו על ידי האוקראינים, אך בניגוד לערי ווהלין האחרות מספר הנספים בהם היה מועט.
עם התבססות השלטון הגרמני בשומסק, נדרשו יהודי שומסק להקים מקרבם יודנראט.
רב העיר קרא את היהודים לאספה בבית הכנסת ושם נדרש הציבור לבחור את חברי היודנראט.
הציבור, שלא ידע את כוונות הגרמנים להשתמש ביודנראט ככלי לקראת ביצוע השמדת היהודים, בחר באנשים הגונים ומקובלים על הציבור.
לצד היודנראט הוקמה משטרה יהודית.
בפורים תש"ב 3 במרץ 1942 ניתנה פקודה לכנס את יהודי שומסק לגטו.
ב-12 במרץ נסגר הגטו והיהודים חיו בו בתנאי מצוקה קשים של צפיפות רעב ומחלות, כולל התרחשות של מגפת טיפוס, והועסקו בעבודות כפייה.
ב-8 במאי 1942 נצטווה היודנראט של שומסק לספק לשלטונות הגרמנים, תוך שלושה ימים, 100 שעוני זהב, בד לחליפות, 5,000 רובל זהב ו-200 דולר.
כחודש לאחר מכן, ב-2 ביוני נצטוו היהודים להמציא 50 מכונות כתיבה, 5 משאיות, 500 נורות חשמל ו-100 זוגות אופנים.
כדי להבטיח שהיהודים אכן ימציאו את הנדרש, לקחו הגרמנים 50 בני ערובה.
כיוון שהיודנראט לא יכול היה לספק את הנדרש נורו בני הערובה.
ב-12 באוגוסט החלה האקציה (ריכוז היהודים לקראת השמדה) הראשונה.
מאות מיהודי העיר נחטפו והובלו אל מאחורי בית הקברות הנוצרי ונורו אל בורות הריגה.
רבים מהם נתגלו על ידי אנשי המליציה האוקראינית.
שוֹמֵע כְּעוֹנֶה (יש המבטאים שוֹמֵע כָּעוֹנֶה - בכ"ף קמוצה) הוא מושג הלכתי שפירושו הוא, לצאת ידי חובת מצווה שבדיבור, על ידי שמיעתה מאחר.
בתלמוד למדו דין זה, שהמקשיב לאדם אחד נחשב כקורא עצמו נלמד מפסוק בספר מלכים:
מכך שהנביא מתאר שיאשיהו הוא זה שקרא בספר, הגם שבפועל היה זה שפן שקרא, ואילו יאשיהו רק שמע את קריאתו, הוכיחו בתלמוד שאף השומע נחשב כעונה.
מחלוקת רש"י ותוספות בהבנת דין שומע כעונה
רש"י ותוספות חלוקים ביניהם בהבנת ההיתר הניתן לאדם, להקשיב לאדם אחר, במקום לומר את המילים בעצמו.
לשיטת רש"י - השומע לא קיים את המצווה בגופו, אלא העונה עשה זאת עבורו, והוא מעין שליחות.
לשיטת התוספות - שמיעה, נחשבת לצורה של דיבור, ונחשב שהשומע קיים את המצווה בגופו ממש.
המשמעות המעשית של ההבדל בין שני הטעמים הוא דיון הגמרא בשאלה, כיצד ינהג מי שעדיין מתפלל תפילה בלחש בזמן שהחזן כבר אומר קדושה, כאשר מצד אחד יש חובה לומר קדושה, ומצד שני כל פעולה בזמן התפילה שבלחש, מהווה הפסק בתפילה, דבר שאין לגרום לו.
לשיטת רש"י - היות שהעונה (החזן) הוא שליחו של השומע, אין השומע עושה מעשה בגופו, ועל כן אין כאן הפסק.
לכן סובר רש"י: "ישתוק בתפילתו, וישמע בכוונה, והרי הוא כעונה.
וכשיגמור (החזן) הקדושה, יחזור (השומע) לתפילתו.