tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב־9 בפברואר 1953, בשעות הערב, נפגע הבית מפצצה שהונחה על ידי שלושה יהודים יוצאי לח"י.
האירוע שימש אמתלה לניתוק היחסים הדיפלומטיים של ברית המועצות עם ישראל, בטענה שהפעולה קיבלה את חסותה של המדינה.
היחסים הדיפלומטיים חודשו רק לאחר מות סטלין ביולי 1953, נותקו בשנית ב-1967 על רקע מלחמת ששת הימים וכוננו שוב בדצמבר 1991, בעקבות מדיניות הפרסטרויקה של מיכאל גורבצ'וב.
בחלוף שנים של הזנחה, הוכרז המבנה כמבנה לשימור, וב-1990 רכש אותו איש העסקים אלפרד אקירוב תמורת 5.5 מיליון דולר.
בשנת 1991 החל שיחזור ושיפוץ המבנה על ידי משרד האדריכלים של אמנון בר אור ומוטי בודק, יחד עם משרד המהנדס שמעיה בן אברהם.
עבודת השימור בוצעה במקביל לבניית מגדל אלרוב בעורף הבית ובמחובר אליו, בתכנונם של משרד אדריכלים אברהם יסקי ויוסי סיוון.
אקירוב השקיע בפרויקט כולו כ-40 מיליון דולר.
פרויקט בנייה זה, המשלב שימור מבנה היסטורי בתמורה למתן זכויות בנייה רחבות לגורד שחקים בעורפו, עודד מאז עוד מספר פרויקטים דומים שנבנו באזור מרכזה ההיסטורי של תל אביב.
לאורך שנות התשעים ועד שנת 2006 שכנו בַּבניין המשרדים ואולמות התצוגה של בית המכירות הפומביות "סותבי'ס" והבניין שינה את שמו ל"בית סותבי'ס".
בדצמבר 2006 נמכר הבית בלמעלה מ־35 מיליון שקלים לבני הזוג ג'רי שוורץ והת'ר ריסמן, ומעתה שמו "בית הישג".
הבית נתרם לקרן הפילנתרופית שאותה הקימו בני הזוג, ולאחר שיפוץ יסודי משמש הבית לפעילויות הפילנתרופיות ובראשן קרן הישג, המעניקה מלגות לחיילים בודדים משוחררים.
אחד המונומנטים המעניינים של המבנה הוא הפגודה.
כאשר שוחזר הבניין, הופתע צוות העובדים לגלות ששלושת חלקי הפגודה נפתחים בעזרת מנגנון מיוחד ויוצרים מעין פתח מעל לחדר המדרגות.
המנגנון נועד, כנראה, לאפשר הכנסת רהיטים בקלות לתוך המבנה.
הועלתה גם סיבה אחרת: בהיות משפחת לוין משפחה דתית, המטרה הייתה לאפשר בניית סוכה.
בית התמזה הוא בניין משרדים במילבנק שבלונדון, על גדת נהר התמזה בסמוך לגשר למבת'.
המבנה משמש כמפקדת ה-MI5 מאז דצמבר 1994.
המבנה הוקם בין השנים 1929–1930 על גדת נהר התמזה, לאחר ששיטפון שאירע בשנת 1928 הרס את המבנים באזור זה של גדת הנהר.
המבנה תוכנן על ידי סר פרנק ביינס ממשרד העבודות הציבוריות של ממשלת בריטניה, והוא דומה בצורתו (אף כי אינו זהה) לבית אימפריאל כמיקל שנמצא למולו, בצידה השני של דרך הורספרי (Horseferry Road).
בעוד שבית אימפריאל כמיקל נבנה כמבנה המיועד עבור אימפריאל כמיקל אינדסטריז, בבית התמזה נעשו מספר שימושים.
המבנה נבנה בסגנון המכונה "סגנון נאו קלאסי אימפריאלי" (Imperial Neoclassical), סגנון שפותח על ידי סר אדווין לאצ'נס (Edwin Lutyens), על מנת להיות תואם לבית נובל שנבנה בסגנון זה, ולגשר למבת' ששופץ בסגנון זה בשנת 1929.
בחזית הבניין מצויים פסלים מעשי ידי הפסל סי.
קודם למעבר ארגון ה-MI5 לבניין זה, השתמש הארגון במספר בניינים ברחבי לונדון ובהם: בית רחוב קורזון (Curzon Street House) ורחוב גוור מס' 140 (140 Gower Street) - שניהם אינם קיימים כיום.
אי התאמתם של הבניינים לפעילות הארגון ופיזורם ברחבי העיר הביאו את הארגון לחפש לעצמו מפקדה החל מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20.
ארגון ה-MI6 אף הוא חיפש לעצמו מפקדה חדשה באותה עת.
נעשה ניסיון למצוא בניין שישמש את שני הארגונים גם יחד, אולם ניסיון זה נזנח מאחר שלא נמצא בניין קיים (או בניין מתוכנן) בגודל הנדרש, וכן מסיבות ביטחוניות (החשש מריכוז כל שירותי המודיעין באותו בניין).
באותה עת שימש בית התמזה כבניין משרדי ממשלה.
בסוף שנות ה-80 עברו המשרדים שהיו בבניין זה, והוחלט להתאים אותו לשימוש ה-MI5. השותפות ג'י.
(GMW Partnership) פיקחה על שיפוץ הבניין החל משנת 1990 - שיפוץ שכלל בנייה בחצר המרכזית ועל ידי כך "סתימת" שער הבניין.
בית השעווה הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2005 שבוים על ידי ז'אומה קולייט-סרה.
הסרט הוא רימייק רופף על סרט בעל אותו שם משנת 1988 שהיה רימייק לסרט שיצא ב-1953 אשר הוא עצמו רימייק של סרט משנת 1933, "מסתורין במוזיאון השעווה".
הסרט עלה לאקרנים לבתי הקולנוע ב-6 במאי 2005.
קרלי ובן זוגה וייד יוצאים לדרך עם קבוצת חברים במטרה להגיע למשחק אליפות פוטבול מקומי; לשניים מצטרפים חברתה הטובה של קרלי - פייג', בן זוגה של פייג' - בלייק, אחיה התאום והבעייתי של קרלי - ניק, חברו הטוב - דלטון ובת זוגו - ג'ניפר (מופיעה רק בגרסת ה-DVD של הסרט).
בשעת לילה החבורה מחליטה לעצור ולהקים מחנה בצד הדרך, באמצע יער שומם, שם הם פוגשים תושב מקומי מסתורי.
בבוא הבוקר לא מצליח וייד להתניע את מכוניתו, ובזמן שהשאר ממשיכים בדרכם למשחק, וייד וקרלי עושים את דרכם לעיירה הסמוכה על מנת לתקן את המכונית.
הם מגיעים לעיירה קטנה בשם אמברוז ומוצאים אותה נטושה לחלוטין, מלבד אתר תיירות אחד ויחיד - "מוזיאון בית השעווה".
מהר מאוד הם מגלים מדוע פסלי השעווה נראים כל כך אמיתיים, וכי שני אחים רוצחים מעוניינים להפוך אותם למוצג הבא במוזיאון.
מנקודת זמן זו והלאה הצעירים בורחים מרוצחיהם אשר לוכדים אותם בהדרגה.
ראשית ג'ניפר נרצחת בכך שהרוצח מכה את ראשה דרך השמשה של המכונית (רק בגרסת ה-DVD).
לאחר מכן וייד נרצח בכך שכולו צופה בשעווה.
דאלטון נרצח כאשר ראשו נערף על ידי שני פגיונות.
בלייק שוסף בגרון ובסוף פייג' משופדת במצח על ידי מוט ברזל.
קרלי וניק הם היחידים שניצלו.
סצנת הסיום מתרחשת במוזיאון, ובשיאה קרלי וניק הורגים את שני הרוצחים, והמוזיאון מושמד.
כאשר מחולצים שני הניצולים, המשטרה מגיעה ומדווחת כי אמברוז נטושה כבר עשר שנים מאז שנסגר מפעל הסוכר כשניק וקרלי נלקחים לבית חולים, לשריף נודע שלבני זוג סינקלייר היה בן שלישי.
כלומר אחד האחים עדיין חופשי.
כשאר הניצולים מפונים באמבולנס, קרלי רואה את האח השלישי עם כלבו, מנופף להם לשלום.
אלישה קאת'ברט – קרלי ג'ונס
צ'אד מייקל מאריי – ניק ג'ונס
בריאן ואן הולט – בו סינקלייר/וינסנט סינקלייר
פריס הילטון – פייג' אדוארדס
ג'ון אברהמס – דלטון צ'פמן
הסרט הוצג ב-3,111 בתי קולנוע וגרף 12 מיליון דולר בשלושת הימים הראשונים להצגתו.
על אף שמרבית המבקרים לא התרשמו מהסרט, הכנסותיו ברחבי העולם הסתכמו ב-$68,766,121. על פי האתר Rottentomatoes.com, הסרט הכניס עוד 42 מיליון דולר בשל השכרות DVD וקלטות וידאו.
בינואר 2006 הכריזו בעליו של אולפן Warner Roadshow, Village Theme Park Management ו-Warner World Australia, על תביעת 7 מיליון דולר ממומחה האפקטים המיוחדים דייוויד פלטצ'ר ו-Wax Productions בשל שרפה שפרצה במהלך הפקת הסרט.
על פי טענת התובעים, השניים התרשלו בעבודתם וגרמו בכך לשרפה שהחריבה אולפן שהיה בבעלותם.
עילת הרשלנות נובעת מהבערת אש על יד אביזרי במה עשויים עץ ומאי-שימוש בכבאים בכוננות.
בית שמשוני, או בית יד הנדיב, הוא מבנה בשכונת רחביה בירושלים המצוי ברחוב אבן גבירול 16, בפינת רחוב אברבנאל.
בית השמשוני נבנה עבור דוד השמשוני, פקיד בכיר בממשלת המנדט הבריטי בין השנים 1931–1932. המבנה תוכנן על ידי האדריכל ריכרד קאופמן בסגנון הבינלאומי.
בית השמשוני נחשב לאחד הבתים היפים שנבנו בשכונת רחביה בשנות הקמתה הראשונות.
המבנה בנוי בטון ומצופה אבן וכלל מאפיינים רבים של הסגנון הבינלאומי - מרפסת קמורה גדולה, מרפסת קמורה קטנה יותר מעליה (אלמנטים דמויי ספינה), תקרות הצלה מעל המרפסת, חלונות אופקיים צרים בחדר המדרגות של המבנה המאווררים את חדר המדרגות ומונעים את חימומו על ידי אור רב מדי.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 נרכש המבנה על ידי יד הנדיב (קרן רוטשילד).
המבנה שופץ בפיקוח משרד האדריכלים ספקטור עמישר, אשר הוסיפו קומה נוספת למבנה (תוך שמירה על צביונו המקורי).
לחזית המבנה הוסף שלט האצולה של משפחת רוטשילד.
בית התכשיטים הוא שמו של המוסד האחראי על שמירת תכשיטי הכתר של הממלכה המאוחדת וכן שמו של המבנה המצוי כיום במצודת לונדון בו נשמרים התכשיטים.
בשנת 1207 מונה לראשונה "שומר תכשיטי הכתר" (Keeper of the King's Jewels) האחראי על התכשיטים.
בשנת 1378 שומר בית התכשיטים הפך אחראי על תכשיטי הכתר ושמר אותם בקופסה מיוחדת לה שני מפתחות - האחד נשמר בידי שומר בית התכשיטים והשני בידי הלורד הממונה על אוצר המדינה (Lord Treasurer).
מאז ייסוד המנזר בשנת 1050 ועד שנת 1303 נשמרו אוצר המדינה וכן תכשיטי הכתר בחדר לחם הקודש (Chamber of the Pyx) של מנזר וסטמינסטר.
החל משנת 1255 נשמרו תכשיטים חדשים שנוצרו במצודת לונדון, אולם יתרת התכשיטים נותרו במנזר וסטמינסטר.
לאחר ניסיון גנבה של התכשיטים על ידי ריצ'רד דה פודנקוט בשנת 1303 הועברו מרבית תכשיטי הכתר ואוצר המדינה למצודת לונדון, אף שחלקם נותרו במנזר וסטמינסטר עד שנת 1643. בעקבות המעבר למצודה נבנה בית תכשיטים חדש בסמוך למגדל הלבן בשנת 1378.
בשנת 1665 הוצגו לראשונה התכשיטים לציבור הרחב, תמורת תשלום.
בשנת 1782 עבר משק בית המלוכה ארגון מחדש, ואגף בית התכשיטים בוטל, וסמכויות שומר בית התכשיטים עברו למשרד הלורד צ'מברלין אשר מינה את ה"אחראי על התכשיטים" (Officer of the Jewels and Plate).
בשנת 1669 הועברו התכשיטים למגדל מרטין שבמצודה, ושם הם נשמרו עד שנת 1842 עת נבנה מבנה חדש עבור התכשיטים בסמוך למגדל.
מבנה זה לא התאים למטרתו, ולכן הועברו התכשיטים למבנה חדש שנבנה עבורם - בקומה העליונה של מגדל וייקפילד בשנת 1869. התכשיטים נותרו במבנה זה עד שנת 1967 עת הועברו למבנה הנוכחי.
ניתן להוציא את התכשיטים מבית התכשיטים, הדבר מבוצע בהוראת הלורד צ'מברלין בלבד.
ההוראה ניתנת על ידי סגנו, החותם על קבלה עבור התכשיטים.
רק תכשיטן הכתר יכול להוציא את התכשיטים מתיבותיהם, והדבר נעשה לרוב תחת שמירה הדוקה.
התכשיטים מוצאים לצרכים טקסיים בלבד.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה, שנת 1917 הוצאו התכשיטים מבית התכשיטים מחשש להפצצות וכך גם בשנים 1939–1947, בשל חשש שהתכשיטים יפגעו במהלך הבליץ במלחמת העולם השנייה.
בית התכשיטים הנוכחי נבנה בשנים 1966 -1967 באגף המערבי של מגורי החיילים בבניין ווטרלו שבמצודה.
אגף זה, שנפתח בשנת 1967, כלל כספת תת-קרקעית שבה איפשרו למבקרים לצפות בתכשיטים בעוברם סביבם.
סדרנים מנעו צפייה איטית בתכשיטים בשל המוני הצופים, אולם גלריה מוגבהת מרוחקת במעט מהתצוגה איפשרה צפייה איטית יותר.
אולם תכשיטים זה היה מיועד לכמיליון מבקרים מדי שנה, אולם בפועל ביקרו בו למעלה משני מיליון מבקרים מדי שנה.
בשל הצורך בהרחבת בית התכשיטים נבנה בשנים 1992–1994, באגף חדש של מגורי החיילים ווטרלו, אולמות תצוגה חדשים שיכלו להכיל למעלה מ-1,000 מבקרים בו זמנית.
אולמות תצוגה אלה מצויים בקומת הקרקע, ושטחי התצוגה בהם גדולים פי שלושה משטחי התצוגה בבית התכשיטים משנת 1967. המבקרים מוסעים על פני מדרכה נעה סביב קופסאות התצוגה - דבר המאפשר שליטה על קצב הצפייה ומאפשר ל-2,500 מבקרים מדי שעה לצפות בתכשיטים.
תאורת סיבים אופטיים הותקנה בקופסאות התצוגה ומאפשרת תאורה מיטבית.
תכשיטי הכתר הועברו לאולם התצוגה החדש ב-9 בינואר 1994, והאולם נחנך בידי המלכה אליזבת השנייה ב-24 במרץ 1994.
משמר מצודת לונדון (the Tower Guard) אחראי על המצודה כולה.
משמר זה מתחלף מעת לעת, ומהווה חלק מהיחידה האחראית על שמירת ארמון בקינגהאם.
משמר המצודה מתגורר במגורי החיילים ווטרלו מאז שנת 1845 וכולל 22 שומרים.
בנוסף שומרים על המצודה שומרי מצודת לונדון (Yeomen Warders) המתגוררים במצודה.
גוף משמר זה שומר על המצודה מאז שנת 1485, וכולל כ-40 שומרים.
בית השנטי הוא ארגון הפועל כמסגרת חוץ ביתית פתוחה לבני נוער בסיכון, חסרי קורת גג, חסרי עורף משפחתי ובסכנת חיים לגילאי 14-21. התמחותו הוא טיפול במרחב בטראומה ופוסט טראומה מורכבת.
בית השנטי נוסד בשנת 1984 ונרשם לפי חוק כעמותה בשנת 1992 ועובד בשיתוף פעולה עם גורמי מקצוע בקהילה ונמצא בפיקוח משרד הרווחה והביטחון החברתי.
לבית השנטי מגיעים בני נוער מכל רחבי הארץ, מאוכלוסיות שונות ומגזרים שונים הזקוקים למענה חירום או לפתרון ארוך טווח.
לבתים ניתן להגיע באופן עצמאי או על ידי הפנייה של עובד סוציאלי.
בית השנטי פועל 24 שעות ביממה, 365 ימים בשנה.
בני נוער וצעירים יכולים לגור בבית השנטי עד 7 שנים ברציפות ולקבל מעטפת טיפולית הוליסטית במתכונת משפחתית, תוך הענקת כלים מעשיים להתמודדות עם הקשיים ואירועי העבר שחוו, תוך דאגה לרווחת, מוגנות ומיצוי זכויותיהם של בני הנוער.
מאז הקמתו, עשרות אלפי בני נוער קיבלו מענה בבית השנטי ועל ידי כך ניצלו מחיי רחוב, השלימו בגרויות, התגייסו לצה"ל, רכשו השכלה אקדמית והשתלבו בהצלחה בחברה כאזרחים עצמאיים.
לבית השנטי שלושה בתים: בית השנטי בתל אביב, כפר הנוער בית השנטי במדבר (סמוך לשדה בוקר) ובית השנטי שנפתח ביוני 2025 בירושלים.
בית השנטי מתנהל כסביבה טיפולית בה כל אחד מקבל ליווי אישי, הכולל בניית תוכנית טיפולית מותאמת ומתן מעטפת רגשית תומכת.
לצד זאת, ניתן מענה לצרכים החומריים להם זקוקים הנערים, כגון: דמי כיס, ביגוד, ציוד לבית הספר, מוצרי טואלטיקה ותרופות, רב קוו וכדומה.
הנערים מלווים לימי הורים, ביקורים אצל רופאים ומקבלים סיוע בהכנת שיעורי בית.
לכל בית שנטי ייחודיות משלו.
בבית השנטי במדבר ישנה חוות סוסים טיפולית, פינת חי, הידרותרפיה, שדות חקלאיים וסדנאות יצירה, בנייה/נגרות, תפירה ועוד.
בבית השנטי בתל אביב ישנו טיפול בתנועה, פסיכודרמה ופעילויות ספורט כגון גלישה ורכיבה על אופניים.
גם לאחר צאתם מהבית, הקשר עימם נשאר איתן והם לוקחים חלק באירועים, חגים וארוחות שישי.
ככל שהם מבקשים או צריכים, הצוות מהווה עורף משפחתי ונותן מענה וסיוע כולל השתתפות בסבסוד לימודי מקצוע, בקשות למלגה במוסדות אקדמיים וכדומה.
בית השנטי נוסד בשנת 1984 על ידי מריומה קליין, בתחילה כבית שפתח שעריו לארוחות שבת לדיירי רחוב.
בשנת 1992 התאגד כעמותה באופן רשמי.
בית השנטי שכן בבית טמפלרי בנווה צדק שהיה שייך לשכונת ולהאלה.
בשנת 2009 הוקם כפר הנוער "בית השנטי במדבר" ליד שדה בוקר.
השיטות הטיפוליות נלקחו מפרקטיקות שפותחו בבית השנטי בתל אביב שעיקרן טיפול במרחב החיים, כולל חוות סוסים, בריכת שחייה טיפולית, ותוכנית תרפיה בחקלאות.
באותה שנה גם יצא לאור ספר מתכונים שהכנסותיו קודש לבית השנטי.
במרץ 2018 נחנך בית השנטי החדש ברחוב נחום גולדמן 5 בדרום תל אביב.
המבנה החדש כולל חצר פנימית בעיצוב מרוקאי, חדר אוכל גדול, חדר פעילות וחדרי מגורים.
מסע אופניים: משנת 2012 מתקיים מדי שנה מסע אופניים ייחודי להעלאת המודעות לבני נוער בסיכון, שהכנסותיו הן תרומה לילדי בית השנטי, מבית השנטי בת"א ועד לכפר הנוער בית השנטי במדבר.
אוהל ידידות: אירוח אנשי מקצוע, אירוח קבוצות מיקוד לימי הכשרת מנהלים וחיילים.
בשנת 2023 התארחו בכפר הנוער בית השנטי במדבר מפוני יישובי עוטף עזה וכן משפחות מפונות.
"מלכה במדבר" – אולפן הקלטות ייחודי באוטובוס.
אחת ממטרות עמותת בית השנטי היא הגברת המודעות לגבי בני נוער בסיכון ומניעת התדרדרות בני נוער נוספים למצב של מצוקה.
השגת המטרה מתבצעת באמצעות מגוון פעילויות הסברה:
דוכן הסברה "נודד" במהלך חודשי הקיץ ובחופשים.
קיום הרצאות בישראל ומחוצה לה בנושאים כגון מניעת שימוש בסמים ובאלכוהול והעבודה עם נוער בסיכון.
אוהל הידידות – מעין "מרכז מבקרים" בכפר הנוער "שנטי במדבר" המעניק הצצה לפעילות העמותה.
בשנת 2022 פורסמה כתבה בתוכנית עובדה שעסקה בתלונות שהועלו על ידי בני נוער ששהו בבית השנטי.
במסגרת התלונות טענו בני הנוער כי בעקבות התנהגותם גורשו מבית השנטי בלי מקום ללכת אליו ובלי ידיעת משרד הרווחה.
בנוסף פורסם בכתבה כי מנכ"לית בית השנטי תמכה והתייצבה לצד מדריך שהיה בעברו חניך בבית השנטי על אף שהורשע בעבר במעשה מגונה, ביקשה עבורו מחילה והעסיקה אותו כאיש תחזוקה במקום.
משנת 2020 פועל בית השנטי כספק שירותים של משרד הרווחה מכח מכרז.
לכן, בעקבות שידור התחקיר זומן בית השנטי להליך שימוע במשרד הרווחה).
במסגרת ההליך, נבדקו "אי עמידה במספר דרישות של משרד הרווחה"., ולבסוף הוחלט במשרד הרווחה לצמצם באופן זמני, הפניה של נערים למוסדות בית השנטי.
בתגובה לעדויות שעלו ברשתות השונות בנוגע לאירועים שהתרחשו במוסד הוציאה הנהלת בית השנטי מכתבי התראה לפני תביעות דיבה נגד חלק מהמרואיינים בכתבה.
בשנת 2000 זכו מובילי בית השנטי באות הנשיא למתנדב לשנת ה'תש"ס.
בשנת 2000 הדליקה מריומה קליין משואה בטקס יום העצמאות בהר הרצל.
בשנת 2007 זכתה קליין באות יקירת העיר תל אביב יפו.
בשנת 2016 הרצתה קליין ב-TED-X.
בשנת 2017 נבחרה מריומה קליין לאחת מ-25 הגיבורים והגיבורות ברחבי העולם על ידי CNN.
בשנת 2022 זכתה קליין בפרס ישראל בתחום מפעל חיים על פועלה בתחום החינוך.
בית השלום הוא בניין בבעלות יהודית, על ציר ציון - הדרך המחברת בין קריית ארבע למערת המכפלה ושכונת אברהם אבינו ביישוב היהודי בחברון, בשכונת א-ראס בחברון.
משרד הביטחון כינה את הבניין הבית האדום בשל צבע דלתות הבית.
(באמצעי התקשורת כונה לעיתים בית המריבה).
המבנה בן ארבע קומות ושטחו הכולל 1,138 מ"ר.
נכון ליולי 2022 גרות בו 13 משפחות ונעשים בו שיפוצים להכשרת 27 יחידות דיור.
במרץ 2007 נכנסו יהודים לבניין לאחר שרכשו אותו מפאיז רג'בי, ובדצמבר 2008 הם פונו בכוח על ידי משטרת ישראל, לאחר שנדחתה עתירה נגד הפינוי שהגישו לבג"ץ.
לאחר הפינוי נותר הבית בידי כוחות הביטחון עד להכרעת מערכת המשפט ועל גגו עמדה מאוישת של צה"ל.
ב-13 בספטמבר 2012 פסק בית המשפט המחוזי בירושלים כי הבית נרכש כחוק וחייב את המדינה להשיב את הבית לרוכשיו בתוך 30 יום.
שר הביטחון אהוד ברק הנחה להעביר את הבית לידי הרוכשים היהודים, אולם בית המשפט המחוזי החליט לעכב את המהלך עד להחלטת בית המשפט העליון בערעור.
ב-11 במרץ 2014 דחה בית המשפט העליון את ערעורו של רג'בי ואישר שהבית נרכש כדין.
באפריל 2014 אוכלס הבניין ביהודים לאחר ששר הביטחון אישר זאת.
ב-12 במרץ 2019 הרג כוח צה"ל מחבל חמוש שחדר לבית השלום.
פאיז רג'בי ועבד אלקאדר שאוור, שני פלסטינים שהבניין היה שייך להם והוחזק על-ידם, חתמו בשנת 2004 על עסקת מכר למכירת הבניין עם איוב ג'אבר, פלסטיני אף הוא, "איש קש" שייצג בעסקה את הקונים בפועל: טל בניה והשקעות קרני שומרון ואגודת מחדשי היישוב היהודי בחברון.
עד ל-19 במרץ 2007 החזיקו במבנה רג'בי ושאוור.
לטענת רג'בי, הוא חזר בו מהעסקה עם ג'אבר, משום שלא שולמה לו יתרת התמורה עבור המכר, והעסקה בוטלה.
הקונים בפועל טענו כי העסקה הושלמה והזכויות במבנה עברו בשלמותן אליהם והמכירה תועדה בקלטת שמע.
מחלוקת זו נידונה בבית המשפט המחוזי בירושלים.
המימון לרכישת המבנה, בסך מיליון דולר, התקבל ממוריס אברהם, מיוצאי קהילת יהודי חלב בניו יורק.
הוא סיפר כי משפחתו עלתה לארץ ישראל, התיישבה בחברון וגורשה מהעיר במאורעות תרפ"ט.
הוא אמר בריאיון כי מצא עניין בבית זה עקב היותו על ציר המתפללים בין קריית ארבע לבין מערת המכפלה, ובכך הוא מבטיח את שלום המתפללים בדרכם למערה.
כניסה ראשונה לבית וקביעת בג"צ
ב-19 במרץ 2007, בעוד רג'בי מחזיק בפועל במבנה, נכנסו למבנה כ-150 אנשים מטעם הקונים, ברובם תלמידי ישיבה, יחד עם ציוד.
רג'בי הגיש תלונה למשטרה על הכניסה למבנה.
הוא טען שהיא נעשתה ללא הסכמתו ולוותה באלימות, שאת מהותה לא פירט, ובשימוש בכלי פריצה.
הקונים הכחישו זאת וטענו שכניסתם נעשתה מכוח זכותם הקניינית.
הם הגישו מסמכים התומכים בטענה כי עסקת המכר הושלמה, אולם בפרקליטות טענו כי יש ספק לגבי המקוריות של חלקם.
גם בגרסתו של רג'בי במשטרה נמצאו סתירות.
ב-17 באפריל 2007 עתר רג'בי לבג"ץ, בבקשה שיורה למדינה לסייע לו בפינוי המתיישבים מהמבנה.
בתגובה הודיעה המדינה ב-18 בנובמבר 2007 כי לאחר השלמת חקירת המשטרה הוחלט כי על משטרת ישראל לסייע בפינויים של המתיישבים מהמבנה בשל קיום "פלישה טרייה" אליו.
בעקבות זאת עתרו הקונים לבג"ץ, שיורה למדינה להימנע מהפינוי.
ב-16 בנובמבר 2008 פסק בית המשפט כי המדינה רשאית לפנות את המבנה ולהעביר אותו לחזקתה, עד להכרעה בשאלה למי החזקה על הנכס.
שר הביטחון, אהוד ברק, נועד עם ראשי מועצת יש"ע ועם מנהיגי היישוב היהודי בחברון, בניסיון להגיע לפינוי שקט של הבית.
ברק הציג את עמדתו כי "אזרחים חייבים לקבל את מרות המדינה.
לא ניתן לגורמים קיצוניים לערער את סמכות המדינה ויסודותיה".
ב-3 בדצמבר 2008 הכריז מפקד פיקוד המרכז, האלוף גדי שמני, על האזור כשטח צבאי סגור ולמקום הובאו שלוש פלוגות יס"מ.
למחרת נערך דיון בין שר הביטחון לראשי מועצת יש"ע בניסיון בלתי מוצלח להגיע לפשרה.
בעת הדיון נכנסו כוחות משטרה מתוגברים למבנה ופינו אותו תוך שימוש באמצעים לפיזור הפגנות.
במאבק האלים נפצעו כ-20 איש מהמפונים והמפנים.
הדיון הציבורי בעקבות פסיקת בג"ץ
היהודים שנכנסו לבית טענו כי פסיקת בג"ץ נובעת ממניעים פוליטיים ואין לה תוקף מוסרי.
מאות תומכים הגיעו לבית האדום כדי להיאבק בניסיון לפנות את יושבי הבית, בהם גם חבר הכנסת ניסים זאב.
המאבק על הבית האדום עורר מחדש גם את המאבק על בית שפירא ועשרות בני נוער נכנסו לתוכו, אך פונו בתוך זמן קצר.
48 חברי כנסת חתמו על מכתב אל שר הביטחון, אהוד ברק והשר לביטחון פנים, אבי דיכטר, שבו קראו להימנע מהפינוי לפחות עד הבחירות.
בימים שלפני הפינוי אירעו בעיר התנגשויות בין יהודים וערבים, שכללו השלכת אבנים הדדית.
במהומות נפצע קשה נער יהודי מפגיעת אבן בראשו.
"הארץ" תיאר כך את האירועים בלילה שבין 1 ו-2 בדצמבר: "התפרעות קשה של מתנחלים הלילה (שלישי) בחברון.
מאות מתנחלים ופעילי ימין התגודדו אחרי חצות סמוך לבית המריבה, יידו אבנים על פלסטינים, ניפצו שמשות של מכוניות וחלונות בבתים, וחיללו פעם נוספת קברים בבית העלמין המוסלמי הסמוך".
ישראל הראל כתב בעקבות זאת: "קשה היה לעכל את המחזה, התחוור, שהפעם, כ-20 שנה לאחר פרוץ אינתיפאדת האבנים של הערבים, צעירים יהודים, לא להאמין, משליכים אבנים על כוחות הביטחון שלהם ועל אזרחים, שכניהם הערבים".
בקרב המתנחלים נתגלע עימות פנימי, כאשר ראש מועצת יש"ע, דני דיין, תקף את ראש מועצת קדומים לשעבר, דניאלה וייס, באומרו: "דניאלה וייס גורמת נזק למאבק על בית השלום, והיא עלולה לגרום נזק חמור ביותר לעצם אחיזתנו ביהודה ושומרון".
להפתעת גורמי הביטחון, רבים ממנהיגי המתנחלים לא פעלו למניעת הפינוי ואף לא גינו אותו באופן הגורף הרגיל.
חבר הכנסת אריה אלדד הסביר זאת באומרו "אינני יכול להיות חלק באירוע שמובילים אותו אנשים הקוראים בשידור חי למותם של חיילי צה"ל".
דברים ברוח דומה כתב ישראל הראל.
בעקבות הפינוי התפרעו פעילי ימין וחסמו כבישים בכניסה לירושלים ובאזור המרכז.
כוחות של משטרת ישראל ביצעו מעצרים ופינו את המפגינים.
במקביל החלו התפרעויות של פעילי ימין בחברון שבהן הוצת וניזוק רכוש של פלסטינים תושבי העיר.
תושב קריית ארבע שעבר בסמוך נקלע לעימות עם פלסטינים וירה לעברם.
נגד היורה הוגש כתב אישום, אולם הפרקליטות משכה אותו לאחר שסירבה למסור לידי ההגנה חומר סודי שהיה ברשותה.
ראש הממשלה, אהוד אולמרט, הכריז כי "כל ניסיון של גורמים אלימים לפגוע באוכלוסייה הפלסטינית – ייתקל בתגובה חריפה ומיידית".
פעילי ימין אשר פונו מאזור חברון איימו כי יחזרו ליישב את "בית השלום".
שר המשפטים, דניאל פרידמן, תקף במהדורת "יומן" של ערוץ 1 את צה"ל, ואמר: "היה ברור מה שהולך לקרות לאחר הפינוי, ואני מאוד מצטער על כך שכוחות הביטחון לא היו ערוכים למנוע את הפוגרום שנעשה בפלסטינים על ידי מתפרעים יהודים".
לעומתו טען השר לביטחון פנים, אבי דיכטר: "לא היה פוגרום של יהודים בפלסטינים בחברון, ומי שמשתמש במושג 'פוגרום' מתכוון להכפיש.
חברון אינה בוערת, אין אינתיפאדה יהודית".
ראש ישיבת הר עציון, הרב אהרון ליכטנשטיין כתב בעקבות האירועים:
"מעבר לכל וחמור מכל בתרחיש הקיים, יש בו, כלשון הרמב"ם, 'חילול השם המקודש שהוא גדול מכל העוונות'"
"אנו פונים במיוחד בבקשה חד-משמעית מהורי ומורי צעירים הלוקים כיום באבדן דרך, שימלאו את חובתם ושליחותם ההורית והציבורית; שיפעילו את סמכותם ומרותם למען שיקום תודעת האחריות והמשמעת המוסרית והתורנית, בבניהם ובבנותיהם, בתלמידיהם ותלמידותיהם; ולמען יפנימו את ערכי מורשת ישראל, היודעת להדגיש בחירת אמצעים לצד קידוש מטרות.
ולקברניטי המחנה הדתי-לאומי ומעצבי מערכיו החינוכיים, אנו פונים בדרישה לא פחות ברורה: 'נחפשה דרכינו ונחקרה'".
הפינוי והאירועים סביבו הציתו דיון ציבורי נרחב, במערכת הפוליטית ובאמצעי התקשורת.
למרות טענות ראש הממשלה, אהוד אולמרט, על פינוי מוצלח וענייני, היו שטענו שביצוע הפינוי היה נגוע בשיקולים פוליטיים, בעיקר בקשר לפריימריז שנערכו באותו יום במפלגת העבודה שבראשה עמד שר הביטחון אהוד ברק.
בנוסף, חייב בית המשפט את המוכר, שטען כי החוזה בוטל בין היתר כי לא התבצעה מכירה גמורה, לשלם 50,000 ש"ח הוצאות משפט.
ראג'בי ערער וב-11 במרץ 2014 דחה בית המשפט העליון את ערעורו.
בית המשפט קבע כי הסכם המכירה לא בוטל ויוכרז כתקף ברגע שישלמו הקונים את יתרת הסכום.
בנוסף הטיל בית המשפט על המערער לשלם 30 אלף ש"ח הוצאות משפט.
ב-13 באפריל 2014 החל אכלוס הבניין ביהודים והרב דב ליאור קבע את המזוזה במתחם.
בית השחי (TA: Axilla) הוא האזור שמתחת לכתף, בין הזרוע לגו.
חלל בית השחי מוגדר על ידי שרירים ועצמות של בית החזה ושל הגף העליון.
דרך בית השחי עוברים כלי דם ועצבים בדרכם מבית החזה ומהצוואר אל היד, ובחזרה.
בעומק בית השחי נמצאות גם קשריות לימפה.
עור בית השחי מכוסה בשיער, ומכיל מספר גדול יחסית של בלוטות זיעה וחלב.
לבית השחי מבנה דמוי פירמידה עם בסיס, חוד וארבע דפנות.
חוד בית השחי נמצא במפגש של מספר עצמות, ברווח שבין הצלע הראשונה, עצם הבריח ועצם השכם.
באזור שנמצא מעט תיכון לזיז החרטום של עצם השכם.
דרך חוד בית השחי נכנסים כלי דם ועצבים לחלל בית השחי.
בסיס בית השחי מורכב מעור ומחיתולית בחלקו התחתון של בית השחי.
הדופן הקדמית של בית השחי מורכבת משריר החזה הגדול ומעצם הבריח.
שריר החזה הקטן והשריר התת-בריחי מרכיבים את החלק העמוק יותר של הדופן הקדמית ואילו שולי שריר החזה הגדול מרכיבים את הקפל הקדמי של בית השחי.
הדופן האחורית של בית השחי מורכבת מעצם השכם ומהשריר התת-שכמי.
מתחת לשריר התת-שכמי נמצאים השריר העגול הגדול ושריר הגב הרחיב המרכיבים את הקפל האחורי של בית השחי.
הדופן התיכונה של בית השחי מורכבת מהצלעות ומהשרירים הבין צלעיים.
מעליהם עובר שריר המסור הקדמי.
הדופן הצידית היא הצרה מבין דפנות בית השחי.
היא מורכבת מהמענית הבין גבשושיתית של עצם הזרוע.
בתוך המענית עובר גיד הראש הארוך של שריר הזרוע הדו-ראשי.
חלל בית השחי מכיל כלי הדם ועצבים העושים את דרכם מבית החזה ומהצוואר אל היד.
העורק התת-בריחי והוריד התת-בריחי נכנסים לבית השחי ומשנים את שמם לעורק בית השחי ווריד בית השחי, שעם יציאתם מבית השחי וכניסתם לזרוע, מחליפים את שמם לעורק הזרוע ולוריד הזרוע.
דרך בית השחי עוברים כמעט כל העצבים של מקלעת הזרוע המעצבבים את השרירים ואת העור בגפה העליונה.
בית השחי מכיל גם מספר קבוצות של קשריות לימפה.
השערות בבית השחי מתחילות לצמוח בתקופת ההתבגרות, בשני המינים.
בתרבות המערבית, נפוצה הסרת שיער באזור בית השחי במספר שיטות כגון: גילוח, הסרת שיער בלייזר, מריטה ושימוש בשעווה.
הסרת השיער נפוצה מאוד בקרב נשים, ופחות בקרב גברים.
ישנן קבוצות אידאולוגיות המתנגדות להסרת שיער בכלל ושיער בית השחי בפרט כהיפים, קבוצות של פמיניסטיות ובחלק מתרבויות במזרח.
הורדה של שיער בית השחי (יחד עם כל שערות הגוף) נפוצה גם בקרב שחיינים תחרותיים, זאת כדי להפחית את הגרר שמפעילים המים על הגוף, ובכך להגביר את מהירות השחייה.
בית השחי הוא אחד מארבעת האזורים (הכוללים גם את הפה, הרקטום ותעלת האוזן) בהם ניתן לבצע מדידת חום הגוף בעזרת מדחום (אולם מדידה זו בעלת דיוק נמוך.
יתרונה בכך שהיא אינה מסבה אי נוחות).
כמו כן, האזור רגיש לדגדוגים עקב ריבוי העצבים הקרובים לפני האפידרמיס.
התנפחות של בלוטת לימפה בבית השחי
אחת הסיבות הנפוצות להתנפחות של בלוטות הלימפה היא גילוח תכוף של שערות בית השחי.
לכן בקיץ, כשתדירות הגילוח עולה, גם התופעה הופכת שכיחה יותר.
התנפחות של בית השחי או תופעה של גרד באזור עלולה לנבוע גם מיובש, או אלרגיה, או אף לעיתים כתוצאה מחסימה של בלוטות הזיעה והצטברות נוזלים בזקיקי השיער בבית השחי.
זיהום בבלוטות הזיעה בבית השחי
תופעה של זיהום או דלקת מקומית בבלוטת זיעה בבית השחי נגרמת לרוב בנשים שמגלחות את האזור, לעומת גברים שאינם עושים זאת.
אך תופעה זו עלולה לקרות גם אם אין מורידים שערות בבית השחי (מורסות בבית השחי נוצרות לא רק בגלל גילוח, יש גם תופעה של צמיחה הפוכה, שימוש באנטי-פרספירנט, חוסר היגיינה ועוד).
הדבר עלול להתפתח כתוצאה מהתנפחות של בלוטת לימפה.
זיהום לא תמיד מתפתח בשני בתי השחי, ייתכן מצב בו יש זיהום בבית שחי אחד או תופעה של זיהום בשניהם או לסירוגין.
הופעה של מוגלה מחייבת טיפול רפואי.
חלק חשוב בתהליך הריפוי הוא ניקוז של המוגלה.
ללא פתח חיצוני המוגלה לא תתנקז.
בתום תהליך הריפוי הפצע ייסגר מאליו.
עדיף לטפל בפצע בשטיפות מים וסבון מאשר לכסות כטיפול ראשוני, אך ניתן לבצע טיפול אנטיביוטי או טיפול במשחה.
הבסיס למניעה של זיהומים בבית השחי הוא שמירה על היגיינה, עקב ריבוי של חיידקים בבית השחי והפרשות זיעה וחומצות חלב.
שימוש בדאודורנטים ובתרסיסי בושם שומרים על ריח נעים באזור בית השחי.
ישנם רופאי עור הממליצים לא להשתמש בדאודורנטים, בשל החשש לסתימת נקבוביות העור ויצירת מורסות, וממליצים להשתמש רק במים וסבון לניקוי בית השחי.
קיימות בעיות של הזעה כרונית בבית השחי, זאת כתוצאה מריבוי של פעילות חיידקים; בבית השחי מצויות בלוטות זיעה הנקראות "אפוקריניות", המייצרות זיעה בה קיימים חומרים שומניים.
חיידקים שונים ניזונים מהפרשות אלו ומפרישים חומרים חומציים (ומכאן הריח הלא נעים שבזיעה – כיוון שלמעשה לזיעה אין ריח כלל).
אנשים הסובלים מבעיות הזעה בבית השחי פונים לטיפול עקב מבוכה שבהזעת יתר או בעקבות בעיה של ריח רע הנודף מבית השחי.
בעיות אלו ניתנות לפתירה על ידי משחות רפואיות לקטילת חיידקים.
טיפול נוסף הוא הזרקה של בוטולינום טוקסין שגורם למעשה לשיתוק של בלוטות הזיעה הנמצאות בזקיקי השערה.
בית התנ"ך היה מוזיאון ממצאים ארכאולוגיים, עבודות אמנות, מזכרות ואספנות הקשורים למורשת התנ"ך ולימודה, ששכן בבית דיזנגוף.
בבית דיזנגוף פעל במשך שנים מוזיאון תל אביב לאמנות.
זמן מה לאחר חנוכת המשכן החדש של המוזיאון, באפריל 1971, עוד המשיך המוזיאון להציג בבית דיזנגוף, אולם במהרה הבניין הועבר לממשלה ונזנח.
לאחר שעמד מספר שנים בשממונו הוא הועבר לידי עמותת התנ"ך שפתחה בו את בית התנ"ך.
"בית התנ"ך" נוסד בשנת 1974 בשתי הקומות העליונות של בית דיזנגוף (מעל היכל העצמאות) ביוזמתו של ראש ממשלת ישראל לשעבר דוד בן-גוריון תחת השם "מוזיאון בית התנ"ך", בשיתוף עם החברה לחקר המקרא, שעל שכמה הוטלה הנהלתו המדעית.
הוצגו בו ממצאים ארכאולוגיים ועבודות אמנות שונים אשר סיפרו את סיפורו של התנ"ך ותולדות עם ישראל בתקופתו.
כמו כן התקיימו במקום תערוכות מתחלפות בנושאי יודאיקה ומקרא, ונערכים הרצאות וסיורים בנושאי מקרא.
במקום היו כמה ספריות שעניינן התנ"ך וארץ ישראל.
המוזיאון הופעל על ידי חברי "העמותה לחקר התנ"ך", בהם דני אופיר, בלהה הלפרין, דליה אגמון ואלחנן אבידור, על ידי מתנדבים, ללא תמיכה עירונית.
גופים שונים כגון עיריית תל אביב ומינהל מקרקעי ישראל, הטילו את האחריות לתפעול הבית על זולתם.
תחזוקת הבית הייתה מצומצמת, ובמפת העיר ואתריה ההיסטוריים שפרסמה העירייה ב-2006 לא הופיע בית דיזנגוף והמוזיאונים שבו.
עם זאת, הוא נחשב מבנה לשימור של המועצה לשימור אתרים.
בחורף 2012, עם כניסתו לפועל של "חוק בית העצמאות", יצא "בית התנ"ך" מבית דיזנגוף.
חלק מפריטיו הועברו אל שטחה של אוניברסיטת בר-אילן, חלק אל "היכל שלמה" בירושלים וחלק אל מחסנים.
בית התנ"ך העולמי – תוכנית בת כחצי מאה, שמעולם לא מומשה – מתוכנן לקום בעתיד בירושלים.
בית השלום באמאוס הוא מבנה לבן הנישא מעל עתיקות אמאוס ניקופוליס.
הבניין המשמש כמנזר, נראה לנוסעים בכביש 1 בצידו המזרחי של עמק איילון.
אמאוס הוא אתר קדוש לקתולים, היות שלפי הברית החדשה שם פגש ישו שניים מתלמידיו לאחר צליבתו.
בתקופה הביזנטית הפכה אמאוס ניקופוליס לעיר חשובה, וישב בה בישוף.
במאות ה-5 וה-6 נבנו במקום שתי כנסיות.
האתר נהרס בתקופה הערבית ושוקם על ידי הצלבנים, אך ננטש ונהרס לאחר עזיבתם.
בעקבות חזון שהתגלה בשנת 1878 בפני מרים בווארדי, נזירה כרמליתית מבית לחם, שוב זוהתה אמאוס הנזכרת בברית החדשה עם ניקופוליס.
הנזירות הכרמליתיות קנו את השטח מהכפר הערבי עמואס בשנת 1879, אם כי לפי מקור אחר השטח נקנה כבר ב-1875. החפירות באתר החלו בסוף המאה ה-19, ולאחר מכן בין השנים 1924-1930 על ידי בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה, ושוב בשנות ה-70 ומאז שנות ה-90 של המאה ה-20.
בית השלום נבנה בשנים 1931-1932 על ידי נזירים ממסדר 'הלב הקדוש של אבות בית-ארם'.
בשנות מלחמת העולם השנייה החזיקו שלטונות המנדט הבריטי אזרחים גרמנים במבנה.
בין השנים 1948–1967 גרו בבנין משקיפי או"ם שפיקחו על שביתת הנשק באזור המפורז של עמק איילון, והבית נודע בשם "בית האו"ם".
בית השלום הושכר בשנת 1980 למרכז הצרפתי הלאומי למחקר מדעי (Centre National de la Recherche Scientifique, ראשי תיבות CNRS), וב-1993 שכרה אותו קהילת בני האושר, שנוסדה בצרפת ב-1973, ואשר לה נוכחות בישראל מאז 1975. בני ובנות הקהילה, רובם צעירים יחסית למקובל במנזרים, מתחזקים את האתר הארכאולוגי והמקום פתוח לביקורי קהל.
אחד מחדרי בית השלום הוסב לכנסייה, ובה מספר איקונות ושטיחים וכן מזבח פשוט.
יצירת האמנות הבולטת בכנסייה היא טריפטיך עשוי בד, מעשה ידיה של נזירה מצרפת, ובו נראית מלכות השמים בדמות מרים הנושאת את ישו ברחמה - ראשה בירושלים השמימית ורגליה בסנה הבוער.
עוד נראים ביצירה יוחנן השליח, אברהם ויצחק והפגישה באמאוס בצד אחד, ובאחר נראים דוד פורט בנבל ומשה אל מול הסנה.
בראש היצירה מופיעות האותיות העבריות "א" ו"ת" כתחליף לסמל האלפא ואומגה הנוצרי.
במבנה פועל מוזיאון קטן, ובו מוצגים, בין היתר, שרידי פסיפס שהתגלה בקפלה שמדרום לבזיליקה הביזנטית באמאוס ניקופוליס.
בית השייח מוראד או הבית האדום הוא בית באר ברחוב ישראל מסלנט בשכונת שפירא בתל אביב, המשמש כמרכז תרבות ואמנות.
הבית הוקם בסוף המאה ה-19 בראש גבעה ממערב לנחל איילון, בסמוך לדרך שחיברה בין דרך סלמה לדרך לוד.
בתחילה הוקמו הבאר, הבריכה, בית האריזה, בית המגורים, האורוות והסביל שפנה לדרך, ובראשית המאה ה-20 נוספה קומת המגורים השנייה.
בתחילה פעלה הבאר באמצעות אנטיליה.
המים נשאבו לבריכה, וממנה הושקו הפרדסים שסביב הבית באמצעו תעלות.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 הותקנו בבאר משאבות המופעלות במנוע דיזל, אך אלה לא הספיקו לפעול במשך זמן רב, שכן הירידה ביצוא פרי ההדר בעקבות מלחמת העולם השנייה הביאה להפסקת פעילות הפרדס.
ארבעה מבנים היסטוריים בתל אביב-יפו כונו בשם "הבית האדום".
בית נוסף שכונה בשם זה היה "בית יצקר" ביפו שבו נרצחו בידי פורעים ערבים בפרעות תרפ"א ב-2 במאי 1921 יוסף חיים ברנר וחבריו.
לא ידוע מי היו בעליו המקוריים של הבית, אך ידוע כי ב-1943 היה רובו בבעלות מוסטפא איוב אל עסאווי, ומקצתו בבעלות סעיד אבו ג'ולה.
בשלהי תקופת המנדט הבריטי שימש הבניין את המשטרה הבריטית לחקירות.
במלחמת העצמאות ננטש הבית מדייריו, ושוכנו בו עולים חדשים.
הפרדסים שסביבו נעקרו, ובמקומם נבנו בשנות ה-50 שיכונים כחלק מהרחבתה של שכונת שפירא.
בהמשך שכנו בבית גם בתי מלאכה שונים, בהם מפעל לבורסקאות, וחלקים ממנו שימשו ועודם משמשים למגורים.
לאורך השנים סבל הבניין מהזנחה רבה, חלקים ממנו קרסו או נהרסו, ובריכת המים שלו התמלאה בפסולת.
מאז 1964 הוצאו צווי הריסה לחלקים ממנו, אך כיום הוא מיועד לשימור.
המתחם הדרומי כלל את בית האריזה וחצר ששימשה בהמות.
בכניסה לחצר זו שער גבוה שאפשר כניסתם של גמלים.
המתחם הצפוני, שבו גם הייתה הבריכה, שימש למגורי המשפחה.
הקומה התחתונה פשוטה יחסית, והיא מאופיינת בקמרונות.
הקומה השנייה, המאוחרת, מפוארת מהקומה התחתונה, והיא כוללת ציורי קיר, מרצפות מעוטרות ומעקות מפורזלים.
הציורים נוספו בין השנים 1910 ל-1912. חלקם כוסו בצבע עם השנים ואחרים נהרסו בדליקה שפרצה בבית, אך המרצפות שרדו.
קירות המבנה נבנו מסלעי כורכר, שכוסו בטיח.
הקומה השנייה כוסתה בטיח אדום, והיא שהעניקה למבנה את כינויו.
קומה זו נבנתה בחלקה מבטון.
בחומה הפונה לרחוב הוקם סביל מפואר לשימוש העוברים והשבים, וסביל נוסף, קטן יותר, פנה לחצר הפנימית.
סביב הפרדס ננטעו עצי שיטה מלבינה.
בשנת 2016 נחנך במקום מרכז תרבות ואמנות.
בנובמבר 2025 החלה ישיבת אורות שאול הסמוכה לשכור את הבית על מנת להשתמש בחדריו ככיתות לימוד.
זאת בעקבות ריבוי התלמידים בישיבה ומצוקת מקום.
בית השבעה הוא בניין בשכונה הערבית בית חנינא בצפון ירושלים, בו מתגוררות משפחות יהודיות.
ב-1968 התיישבו במתחם שבע משפחות יהודיות.
ההתיישבות נחשבת לאחת הנחשוניות במזרח ירושלים לאחר איחוד ירושלים במלחמת ששת הימים.
בתקופה זאת כבר התגוררו מספר משפחות יהודיות בבתים שכורים בתחומי שועפאט ובית חנינא, אולם בית השבעה היה הגדול והמאוכלס מביניהם.
בערב חג השבועות תשכ"ח איתרו את המבנה חמש משפחות שהיו מיוצאי הארגונים ברית החשמונאים ולח"י.
הבניין, שהיה לפני סיום בנייתו עם פרוץ מלחמת ששת הימים, היה בבעלות אחד מבני משפחת אל-כורד שהתגורר בכווית ועל כן הבניין הוכרז כ"רכוש נטוש".
בנייתו הסתיימה במימון האפוטרופוס לנכסי נפקדים והוא הושכר לשבע משפחות המתיישבים היהודים (ברמץ, אייכנבאום, בן דב, גרינברג, צור, יכין וניניו).
המבנה נמצא בסמוך למקומה של המושבה נווה יעקב ("כפר עברי"), שתושביה נסוגו ממנה באישון לילה במלחמת העצמאות.
כעבור כעשר שנים, לאחר עליית הליכוד לשלטון, הדירות נמכרו למשפחות שהתגוררו בבניין באותה העת.
עד להקמת שכונת נווה יעקב, בית השבעה היה הבית הצפוני בירושלים שבו התיישבו יהודים לאחר מלחמת ששת הימים.
בליבו של ראש הממשלה, לוי אשכול נשמרה פינה חמה להתיישבות בצפון ירושלים, מימיו כעלם צעיר לצד ברל כצנלסון, יעקב פת ואחרים בקבוצת העבודה הראשונה שעלתה ב-1912 לעטרות, שכנתו של 'כפר עברי'.
כך שהשתדלותם של דיירי הבית, עת ביקר אשכול במקום בסמוך לאכלוסו, להפקעת כל השטחים של 'כפר עברי' שנתפסו על ידי ערבים נענתה בחפץ לב.
שנה אחר כך הופקעו אלפי דונמים וב-1970 החלה הקמתה של שכונת נווה יעקב החדשה, כחלק משרשרת שכונות הטבעת שהוקמו בירושלים המשוחררת לאחר מלחמת ששת הימים, צפונית מזרחית ל'כפר עברי', הנקודה שננטשה במלחמת העצמאות.
דיירי הבית כמעט ולא סבלו מהתנכלויות שכניהם הערבים בשכונה, וחלקם אף זכו לכבוד מיוחד מצד השכנים, בהם שמעון ברמץ, שכּוּנה בפיהם "מוכתר הכפר".
בשנת 1988 הצטרפו לדיירי בית השבעה ורד ואלי גורודצר במקום בני הזוג אייכנבאום - ענבר, שהיו הרוח החיה בין מקימי גבעון החדשה ועברו להתגורר שם עד לפטירתם.
במבנה המשיכו להתגורר שש משפחות, בהן עזרא יכין, ויעל בן דב אלמנתו של שבתי בן דב, אלי וצילה צור ואדריאנה ואלחנן ינאי.
הבית הוזכר בסרט התיעודי "מקום משלהן" של נעם דמסקי, כאופציה להתיישבות של סטודנטיות במזרח ירושלים.
בסרט נפגשת אחת מהמארגנות עם יעל בן דב.
בית השקעות הוא עסק העוסק בהשקעת כספי לקוחותיו בשוק ההון.
שירותיו העיקריים של בית ההשקעות כוללים בדרך כלל את המרכיבים הבאים, כולם או חלקם: ניהול תיקי השקעות של לקוחותיו, ניהול קרנות נאמנות וקופות גמל וחיתום ניירות ערך.
לצד השירותים הללו הנוגעים להשקעה עצמה, לרוב כולל בית השקעות גם שירותי ייעוץ השקעות, המעניקים ייעוץ ללקוחותיו בנושאי מיזוגים ורכישות.
בבתי ההשקעות יש המנהלים גם חשבון נוסטרו, שהוא תיק השקעות של בית ההשקעות עצמו.
מצב זה עלול ליצור ניגוד עניינים בין האינטרס של בית ההשקעות לזה של לקוחותיו.
גם ניהול קרנות נאמנות עלול ליצור ניגוד עניינים, כאשר בית ההשקעות מעדיף השקעה בקרנות הנאמנות שלו.
עיסוקים אופייניים בבית השקעות הם:
יועץ השקעות: נציגו של בית ההשקעות מול הלקוח, המייעץ לו במה להשקיע, בהתאם להעדפותיו של הלקוח מבחינת משך ההשקעה, רמת הסיכון וכדומה.
מנהל השקעות: מחליט על פעולות קנייה ומכירה של ניירות ערך בתיקו של לקוח, בהתאם להנחיות כלליות שקיבל מהלקוח.
אנליסט: עוקב אחר פעילותן של חברות שבתחום התמקדותו, מנסה לחזות את עתידן הכלכלי, ובהתאם לכך להמליץ על היחס להשקעה בהן.
המלצותיו מהוות בסיס לפעולתם של יועצי ההשקעות ומנהלי ההשקעות, ומובאות גם לידיעת הלקוחות.
טריידר: מייצג את בית ההשקעות מול בורסה לניירות ערך, ועוסק בביצוע הוראות לקנייה ומכירה של ניירות ערך.
בישראל הפיקוח על פעולתם של בתי השקעות נעשה על ידי רשות ניירות ערך ועל ידי רשות שוק ההון, ביטוח וחיסכון במשרד האוצר.
בית השגריר הצרפתי, הידוע גם כבית עבד אל-רחים, הוא מבנה לשימור השוכן ברחוב טולוז 1 בשכונת גבעת עלייה ביפו.
את הבית תכנן האדריכל יצחק רפופורט עבור מוחמד עבד אל-רחים, אחד מנכבדי יפו שהיה ידוע גם כ"אבו חסן".
הבנייה החלה בשנת 1935 בעלות של 50,000 לירות שטרלינג ונמשכה בתקופת המאורעות.
הבית נבנה בסגנון הבינלאומי אגב שילוב מוטיבים של ארט-דקו ומזרחיים, והשתרע על פני 800 מ"ר.
מתחת למבנה הוקם חניון לשלוש מכוניות וסביבו נשתלה גינה ובה בריכת נוי.
הבעלים, שהיה ממנהיגי היישוב הערבי ביפו, עזב עם משפחתו את הארץ בפרוץ מלחמת העצמאות וגלה לביירות, בעוד הוא משאיר בידי ידידו, אדריכל רפפורט, ייפוי כח בלתי חוזר על כל רכושו בארץ ישראל.
בשנת 1949 מכר רפפורט בשמו ועבורו את הבניין (במקביל למימוש נכסים אחרים שלו) לממשלת צרפת, ומאז משמש המבנה כמשכנו הרשמי של שגריר צרפת בישראל.
בשנת 1954 פגש רפופורט את עבדול רחים בנמל נאפולי ומסר לידיו שתי מזוודות מלאות במלוא התמורה שקיבל עבור הרכוש שנמכר.
בית התה של בבינגטון הוא בית תה וחנות לממכר תה הממוקמת למרגלות המדרגות הספרדיות ובצמוד להן (מצפון להן) בפיאצה די ספניה שברומא בירת איטליה.
בית התה מהווה אתר היסטורי (לא רשמי) ואתר תיירות מפורסם.
חנות התה נוסדה בשנת 1893 על ידי איזבלה קרגיל (Isabel Cargill) ואן מארי באבינגטון (Anne Marie Babington), שתי נשות אצולה בריטיות אשר התגוררו ברומא, ואשר לא הצליחו לרכוש תה באיכות הרצויה להן (באותה עת באיטליה נמכר התה בבתי מרקחת כתרופה נגד התקררות).
הן ייסדו את בית התה במטרה לספק את צורכי האצולה האנגלית שהתגוררה ברומא באותה עת.
מיקומו הראשון של בית התה היה בויה דיי דואה מצ'לי (Via dei Due Macelli), בסמוך למדרגות הספרדיות, אולם בשל הפופולריות וההצלחה שזכה לה בית התה בסמוך לפתיחתו, הוא עבר למיקומו הנוכחי - במבנה מהמאה ה-18 הצמוד למדרגות הספרדיות.
בית התה מגיש מאכלים מסורתיים של תה של מנחה ובהם סקונס עם מרמלדה, עוגות תה, מאפינים, כמו כן במקום חנות לממכר מאות סוגים של תה וכלי הגשת תה.
בית התה של ירח אוגוסט הוא מחזה משנת 1952 מאת ג'ון פטריק לפי ספרו של וורן סניידר, המציג באופן סאטירי את הכיבוש האמריקאי ביפן.
עלילת המחזה מתרחשת בכפר קטן באי אוקינאווה.
המחזה ידוע במיוחד בשל מונולוג הפתיחה שלו הקובע כי "פורנוגרפיה היא עניין של גאוגרפיה".
סניידר שירת כאיש הממשל הצבאי של כוחות הכיבוש האמריקאי ביפן ב-1945.
קפטן פיסבי, איש הממשל הצבאי בכפר, מורה במקצועו האזרחי
קולונל פורדי, מפקד הממשל הצבאי באוקינאווה
העלילה מתרחשת כולה בכפר טוביקי, כפר קטן באוקינאוונה, המייצג את כל יפן תחת הכיבוש האמריקאי.
מוביל העלילה הוא המתורגמן סאקיני, כפרי זריז וסתגלן המפרש את המציאות באופן הדדי בין היפנים לאמריקאים ולהפך ובין הבמה לקהל, תוך פניות ישירות, בלשון חדה והומוריסטית, אל הקהל.
תפקיד סאקיני הוא התפקיד המרכזי במחזה מבחינת תשומת הלב ו"כוכבות" השחקן המגלם אותה.
הקולונל פורדי, המאמץ את הערכים האמריקאים של דמוקרטיה וקפיטליזם ואת הצורך להנחלתם המהירה על העם היפני, שולח את הקצין הצעיר פיסבי לכפר טוביקי על מנת ללמד את "האנשים האלה דמוקרטיה גם אם נצטרך לירות בהם אחד אחד".
פיסבי מגיע לכפר, נוטל את סאקיני כמתורגמן ועורך בכפר בחירות דמוקרטיות למשרות ממשל מקומיות ו"לליגת הנשים הדמוקרטית" הוא אף מתחיל לארגן מיד בניית בית ספר מקומי וחוקר אחר אפשרויות עשיית הון.
כל תפיסה של הקצין, הבטוח בצדקת בדמוקרטיה והתרבות המערבית, נתקלת בקיר של תרבות מקומית הרואה את הדברים באופן שונה ומורכב.
הכפריים מנסים לקרב את הקצין ומעניקים לו מתנה, את הגיישה היפה פרח הלוטוס.
בהחלטת ועד דמוקרטית מסבים הכפריים את בניין בית הספר ההולך ונבנה לבית תה עבור הגיישה.
עד מהרה נכבש פיסבי על ידי התרבות המקומית ומפסיק להאבק בה.
הקולונל פורדי שולח לאי את קפטן מקלין, אותו מקבל פיסבי לבוש בקימונו במקום במדים.
גם מקלין נשבה בקסם הכפרי.
כאשר מגיע אל הכפר הקולונל פורדי עצמו הוא נדהם מכישלונו העצום של פיסבי, שוויתר על הכיבוש והנחלת הערכים האמריקאים בתמורה לחיי שקט ורווחה.
הוא משליך את פיסבי לכלא ומורה על הריסת בית התה, אך אז נודע כי השלטון הכריז על הכפר השקט כעל מופת להצלחת תוכנית הכיבוש האמריקאי.
פורדי משחרר את פיסבי ומורה למקומיים להקים מחדש את בית התה ואף זוכה הן באהדת המקומיים והן בדרגת הגנרל לה ייחל.
המחזה הועלה לראשונה בברודוויי ב-15 באוקטובר 1953, הוצג 1027 פעמים וזכה בפרס טוני ובפרס פוליצר.
בשנת 1956 עובד לסרט בכיכובו של מרלון ברנדו בתפקיד סאקיני.
בישראל הועלה המחזה לראשונה בתיאטרון הבימה, בבימויו של יוליוס גלנר, ב-5 במרץ 1955, בכיכובו של רפאל קלצ'קין כסאקיני, עם יוסי בנאי, חנה'לה הנדלר, ארי קוטאי ושמואל רודנסקי (מתחלפים בתפקיד הקולונל פורדי), מישא אשרוב (מקלין), מרים זוהר (פרח הלוטוס) ודליה פרידלנד (נערה), עם מוזיקה מקורית מאת גארי ברתיני.
ב-1970 עלה בברודוויי המחזמר "Lovely Ladies, Kind Gentlemen" ("גבירות נחמדות ואדונים חביבים"), המבוסס על המחזה.
בית התותחן הוא מתחם הכולל אנדרטה, מרכז מורשת ומוזיאון של חיל התותחנים, השוכן בזכרון יעקב.
המתחם שוכן בתחום אחוזת ניל"י שבדרום מזרח זכרון יעקב, על גבי קרקע שנתרמה למטרה זו על ידי משפחת אהרונסון.
בתוכו שוכן בין השאר מבנה המשמש כמוזיאון לזכרו של אלכסנדר אהרונסון.
המתחם כולל את המרכיבים הבאים:
אנדרטה הנושאת את שמות חללי חיל התותחנים ובצידה רחבת טקסים
מרכז מחקר ומידע וחדר מורשת של החיל, ובהם מידע ומוצגים היסטוריים שונים על תולדות החיל, לרבות חייליו שעוטרו בעיטורי צה"ל
תצוגה בשטח פתוח נרחב של עשרות דגמי כלים ארטילריים ואמצעי לחימה נוספים שנמצאו והנמצאים בשימוש צה"ל וצבאות אחרים.
המתחם הוקם בשנות ה-90 של המאה ה-20, ביוזמה משותפת של חיל התותחנים ועמותת יד התותחנים, המאגדת את משפחות חללי החיל וותיקי החיל.
בניין האודיטוריום נקרא על שמו של ניר שרייבמן, מחללי אסון המסוקים, והוקם בתרומת משפחתו.
המתחם כולו פתוח לביקור לקהל הרחב.
מתקיימות בו פעילויות חינוך והדרכה לתלמידי בתי ספר ולחיילי יחידות צה"ל וחיל התותחנים, והוא מארח ערבי מורשת של החיל.
במתחם מתקיימים טקסים ביום הזיכרון לחללי צה"ל (בהשתתפות תלמידי בתי הספר במושבה) וטקס אזכרה שנתי לנופלי חיל התותחנים.
כן נערכים בו טקסי השבעה וטקסי סיום של קורסי החיל.
תוכניות הפיתוח של האתר כוללות הקמת מבני מגורים לחיילים, שיאפשרו עריכת סדרות חינוך בנות ימים אחדים באתר ליחידות צה"ל.
בית התבשיל (נקרא גם "בית הפקיד") הוא מבנה שנבנה בשנות השמונים של המאה ה-19 במושבה "ראשון לציון".
המבנה ידוע בשל חנות המסחר ליינות "כרמל מזרחי" שהייתה בו.
בית התבשיל הוקם במושבה ראשון לציון ב-1889.
בין השנים 1882–1884 הוקמו בארץ שבע מושבות, ביניהן ראשון לציון.
המושבה נוסדה על ידי חובבי ציון, בהנהגתו של זלמן דוד לבוטין.
שם המושבה ניתן לה על פי הפסוק מישעיהו:
המושבה נקלעה לקשיים בשל חוסר הניסיון של העולים בחקלאות.
ב-1882 נפגש הברון בנימין ארמונד דה רוטשילד עם רבה הראשי של פריז ונענה לבקשתו לממן הקמת ישוב חקלאי בארץ ישראל.
כעבור כמה שבועות הוא נפגש עם שליח המושבה ראשון לציון, יוסף פיינברג, ונענה לבקשתו לתת סכום של 25000 פרנק למושבה לצורך חיזוקה הכלכלי ולפיתוחה.
כשהמבנה הוקם בשנת 1889 הוא נקרא "בית הפקיד", ושימש את פועלי היקב ואת האיכרים.
הוא נועד לשמש מקום לינה והארחה.
לאחר מכן, בשנת 1901 הקים בקומה הראשונה שמואל אוסטשינסקי מטבח משותף לטובת הפועלים והרווקים במושבה, לכן נקרא הבית בשם "בית התבשיל".שם גם הוכרזה שביתת הפועלים הראשונה בתולדות ארץ ישראל .
אהרון מרדכי פרימן (דרור) שהיה ממייסדי המושבה אמר בפתיחת המטבח על המקום שהוא מקווה ש.
בשנת 1902 (תרס"ג) נפתחה במבנה גם חנות לממכר יינות של חברת "כרמל מזרחי", זו הסיבה שקוראים לרחוב שבו שוכן המבנה "רחוב הכרמל".
הבחירה בשם זה נועדה לפרסם את החנות.
סניף "כרמל מזרחי" היה אחד המוסדות הכלכליים החשובים בראשון לציון.
בשנת 1882 נשלחו למושבות בארץ פקידים מצרפת מטעם הברון כדי לפקח על הכספים ששלח.
בנוסף, שלח הברון מדריכים חקלאיים אשר הדריכו את האיכרים כיצד לגדל גפנים ולייצור יין משובח.
בית התבשיל שימש למגורים הן את המדריכים והן את הפקידים.
פקידות הברון גרמה לבעיות רבות במושבה בכלל, ביקב ובחברת "כרמל מזרחי" בפרט.
חברה זו שכנה בבית התבשיל ומכרה וייצאה יינות מהיקב הסמוך לו.
בעקבות כך ביקשו האיכרים מהברון שיסיר מעליהם את הפקידים וייתן להם עצמאות לנהל את עצמם, אך הבקשה נדחתה.
במקום זאת הקים הברון ועד לענייני המושבה.
הוועד התחזק ודעתו החיובית נשמעה בענייני היקב.
למרות זאת היקב התקשה לתפקד, וסחורתו הצטמצמה.
בשנת 1901 הוגשה בקשה נוספת לברון על מנת להפסיק את שלטון הפקידים.
בשנות האלפיים המבנה הוא חלק ממאה מבנים בראשון לציון שיועדו לשימור.
בשנת 2011 חברו סטודנטים לעיצוב פנים, עם אגף התכנון בעירייה והציגו תערוכה בה הוצגו רעיונותיהם להפיכת בית התבשיל למבנה לצורכי הקהילה, אך דבר לא השתנה.
המבנה משמש כיום כסניף של בית קפה "עלמה".
בית התה אגם אגנס הוא בית תה כפרי הממוקם לחופו המזרחי של אגם אגנס בשטח הפארק הלאומי באנף בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
גובהו של בית התה 2,135 מטרים מעל פני הים.
בבית התה אין חשמל או מים זורמים, ולכן מי השתייה מורתחים באנרגיה סולרית, ולא מבוצע בישול באתר (וכן המזון המוגש בו, הוא מזון שלא צריך קירור).
במהלך השנים הפך בית התה לאתר תיירות פופולרי, ומאות מטיילים מטפסים מדי יום מאגם לואיז לאגם אגנס, בין היתר, על מנת לפקוד את בית התה.
המבנה נבנה בשנת 1901 על ידי הרכבת הקנדית-פסיפית כמקום מנוחה למטפסי ההרים באזור.
בשנת 1905 נפתח במבנה בית תה, והמבנה הורחב במהלך השנים.
בית התה הוא בית התה הוותיק ביותר בקנדה.
בשנת 1981 נבנה המבנה מחדש (מספר אלמנטים מהמבנה הישן שולבו במבנה החדש - ובהם הדלת האדומה, חלונות המבנה, וכן הריהוט המקורי נשאר).
בית השעון הוא מגדל שעון ובניין משרדים בצומת מרכזית בין רחוב הרצל ורחוב ביאליק בשכונת הדר הכרמל בחיפה.
כיום בית השעון נמצא בבעלות איש העסקים רוני אינסאז.
בית השעון תוכנן בסגנון הבינלאומי על ידי האדריכל ומתכנן הערים גדעון קמינקא, שלימים היה גם לחבר במועצת העיר חיפה.
עבודות הבנייה אירעו בשנים 1934–1936 ובית השעון נחשב למבנה המשרדים הראשון מסוגו בשכונת הדר.
באותן שנים, ניכר היה גידול באוכלוסיית שכונת הדר הכרמל ובנייני מסחר ומשרד רבים נבנו לאורך רחוב הרצל.
בימיו הראשונים, נחשב בית השעון לבית משרדים יוקרתי ובפינתו הפונה לרחוב ביאליק פעל בית הקפה "שניר".
בשנת 2019 סירב הבעלים של בית השעון לאפשר שימוש במבנה שלו במסגרת פרויקט "באוהאוס חברתי" באירוע לציון 100 שנה להיווסדה של אסכולת הסגנון הבינלאומי.
האמן בלו סימיון פיינרו ביקש להפעיל את השעון שנדם למשך שלושת ימי האירוע.
בשל סירובו של בעליו של המבנה, הוקם מול בית השעון כצעד מחאה פסל חי, כעין תמרור בצורת שעון שמחוגיו נעים לאחור, שפעל במשך שלושה ימים.
קפה "שניר" נוסד בשנת 1937 והיה מחלוצי תעשיית הגלידה בישראל, כאשר תוצרת הגלידה בארץ עודנה הייתה בתחילת דרכה.
נמכרה בו גלידה וקסטה במגוון טעמים לעוברים ושבים.
בשנת 1957 נבחר קפה "שניר" ל"בית הקפה המובחר" במשאל שנערך בחיפה.
בית השיח סלמאן אלהוזייל הוא בית אבן שנבנה בשנת 1924 בכניסה הצפון מערבית לעיר רהט שליד הקיבוץ שובל.
הבית בן שלוש הקומות מתנשא על ראש גבעה וצופה אל מרחבי שטחי המרעה של שבט אל הוזייל שבצפון הנגב ועד השוליים הדרום מערביים של הרי דרום חברון.
"המועצה לשימור אתרים" החליטה להפוך אותו למרכז מורשת ולמוזיאון אודות תולדות הבדואים בנגב.
השלטון הצלבני בארץ ישראל, במשך המאות ה-12 וה-13 לספירה, דאג בקפדנות לשמור על ריקנות הנגב מתושבי קבע, כדי ליצור חיץ מפני פלישה מצרית.
ההתיישבות בנגב חזרה בשלהי התקופה העות'מאנית בה עשו העות'מאנים ניסיון להושיב את הנוודים הבדואים ביישובי קבע.
עם מתן האישור שהמנדט על ארץ ישראל ניתן לבריטניה בוועידת סן רמו, בתאריך 1 ביולי 1920, לפקידות הבריטית בראשות הנציב העליון היה צורך בפיקוח ובשליטה על מרחבי הנגב.
לצורך הגנה על אתרי מחצבים, נפט ומלח משודדי דרכים, גנבים והתנכלויות.
במקביל הבריטים הגדילו את סמכויותיהם של השייח'ים בשבטים הבדואים.
מוצא שבט אל הוזייל מתת המטה בריכאת מסיני המשתייך למטה שבטי התיאהא.
בשיאו שלט שבט אל הוזייל ברוב חלקי הנגב, בתקופתו של שייח' סלמאן עלי אלהוזייל הראשון שעמד בראש מטה התיאהא במשך 30 שנה החל מראשית שנות ה-30 של המאה ה-19. יש הרואים בשבטי התיאהא את צאצאיהם של בני ישראל שתעו במדבר סיני ומשם נדדו עד לצפון הנגב.
שבטי התיאהא מפורסמים בנדיבותם לאורח, בנאמנותם ומסירותם.
שיח' השיח'ים סלמאן אל הוזייל
שייח' סלמאן עלי אלהוזייל השני (שמו המלא - סלמאן עלי סלמאן עלי עזאם אל הוזייל) הוא נכדו של שייח' סלמאן עלי אלהוזייל הראשון.
הוא נולד ככל הנראה בשנת 1882 בצפון הנגב ונפטר בגיל מאה בספטמבר 1982.
בשנת 1921 מונה על ידי הבריטים, במסגרת האסטרטגיה שלהם להגברת הפיקוח והשליטה על מרחבי הנגב, לשמש כשייח' שבט אלהוזייל ושיח' השייח'ים של מטה התיאהא.
עם הזמן, היה לשיח' השיח'ים בנגב.
השיח' סלמאן אלהוזייל היה נשוי ל-39 נשים שילדו לו 76 ילדים.
השיח' סלמאן אל הוזייל בנה בשנת 1924 את ה"ארמון", בית בן שלוש הקומות מוקף חומה גבוהה, המתנשא מעל ראש גבעה ומעל הסכר בנחל שובל.
מהבית ניתן היה לצפות מזרחה אל מרחבי שטחי המרעה של שבט אל הוזייל.
הבית נבנה מאבני גזית בשילוב קורות עץ, בטון ואדני מסילת רכבת, כדי להבטיח את חוזקו של המבנה.
בבית זה התגוררו נשותיו וגדלו ילדיו.
השיח' נהג לשכן בבית לא יותר מארבע נשים, בכל פעם שנישא לאישה חדשה היה מתגרש/מחזיר להוריה אחת מנשותיו יחד עם ילדיה שהתגוררו בבית.
כשהתבגרו הילדים הם חזרו לשיח' ובנו את בתיהם סביב בית השיח'.
לאורך כל חייו נישא השיח' ל-39 נשים.
הבית נקרא בפי הבדואים " ארמון השייח' " משום שבשנותיו הראשונות הוא היה המבנה הראשון והיחיד על ראש הגבעה, הבנוי מאבן, בעל 3 קומות בכל מרחבי הנגב.
בזמן שיתר בני שבטי הבדואים שכנו עדיין באוהלים בלבד.
הבית סימל לכולם עוצמה וכבוד וכך גם השיח' סלמאן אל הוזייל.
השיח' היה בעל כושר מנהיגות, חכמה, אומץ לב, נדיבות והיכולת לשאת ולתת עם כל שלטון.
ראשי המדינה חלקו לשיח' סלמאן אל הוזייל, כבוד רב והרבו בביקורים ובהתייעצויות אתו.
בארמון, השיח' קיבל את אורחיו הרבים מבני השבטים בנגב, שכניו מקיבוץ שובל, נשיאי המדינה, ראשי ממשלות ישראל, מדינאים, ראשי צה"ל ואורחים רמי מעלה מארצות שונות בעולם.
במתחם הארמון, היו 2 אזורי אירוח.
דיוואן השיח' (ديوان الشيخ) שהיה בבניין הראשי, בו אירח השיח' באינטימיות ולפעמים בדיסקרטיות, התייעצויות ודיונים עם מספר מצומצם של אורחים מבני השבט והנגב על כוס קפה.
על קירות דיוואן השיח' של שיח' סלמאן אל הוזייל, נמצא אוסף צילומים גדול, בו מצולם השיח' עם הנכבדים מהארץ ומהעולם, שהגיעו, לביתו כולל מכתבי תודה ומכתבים וצילומים מנשים בעיקר מארצות הברית שרצו להינשא לשיח'.
שיג/שק' (الشق) אזור האירוח למשלחות מכובדים וראשי המדינות.
השיג - היה אוהל גדול ורחב של זקן השבט ומאוחר יותר נבנה צריף אירוח מרווח ומפואר הנמצא בסמוך לבית.
מיקום בית השיח' כ-500 מטר ממזרח לשער הכניסה של קיבוץ שובל ולכביש 264 ומצפון לכביש הכניסה המערבית לעיר רהט.
על אדמות שבט אל הוזייל.
למרגלות בית השיח' מצד צפון נמצא סכר על נחל שובל (נכון לשנת 2020 הסכר הרוס).
כשהוקמה רהט עוד בטרם שהוכרזה כעיר בישראל, השיח' סלמאן אל הוזייל, תרם חלק מאדמות המרעה שלו לטובת פיתוח העיר.
מאידך הוא בחר להישאר עצמאי ולא לכלול את יתר אדמות שבט אל הוזייל בתוך תחום השיפוט העירוני של העיר רהט.
המועצה לשימור אתרים החליטה שיש לשקם ולשפץ את ארמון השיח' ולהפוך אותו למרכז מורשת ולמוזיאון אודות תולדות הבדואים בנגב.
בשנים האחרונות הוכנו פרוגרמה ומספר תוכניות לשיקום ושיפוץ המבנה.
אולם, טרם נמצא מימון למיזם.
לפיכך, נכון לשנת 2020 המבנה עומד נטוש, מתפורר, הרוס ומהווה סכנה ומטרד.
אורחים, ראשי מדינת ישראל, צה"ל ונכבדים מהעולם בקרו בבית השיח':
בית השטן הוא סרט אילם צרפתי קצר משנת 1896, בבימויו של ז'ורז' מלייס.
הסרט, בן שלוש דקות (שנחשב ארוך לתקופתו), מיועד לבדר ולהפליא את צופיו, אך בשל תוכנו הוא נחשב לסרט האימה הראשון בהיסטוריה של הקולנוע, בין היתר בשל הופעתו של עטלף ההופך לאדם, פרט שהביא חלק מהצופים לראות בו סרט ערפדים.
הסרט נחשב לאבוד עד לשנת 1988, כאשר עותק ממנו התגלה בארכיון הקולנוע של ניו זילנד.
הסרט נפתח במראה של עטלף גדול המעופף לתוך מבנה של טירה מימי הביניים.
העטלף לובש לפתע את דמותו של השטן.
הוא מזמן למקום עוזר וקלחת מכשפים, שמתוכה עולה דמות אישה.
החדר מתרוקן לרגע, ואז נכנסים אליו שני ברנשים מטורזנים.
עוזר השטן חוזר, דוקר בהם באחוריהם בקלשון, נעלם וצץ בפינות שונות של החדר.
שני האנשים נבהלים, ואחד מהם נמלט.
עוזר השטן ממשיך להתל בשני, משגר רהיטים מפינה לפינה של החדר, ולבסוף מציג לפניו שלד.
האיש תוקף את השלד בחרבו, והשלד הופך לפתע לעטלף ואז לשטן, אשר מזמן ארבע רוחות רפאים כדי להכניע את האיש.
לאחר שהאיש מתאושש מהתקפתם, מציג השטן לפניו את האישה שברא בתוך הקלחת, והוא מתרשם מיופייה.
אז הופך אותה השטן לנגד עיניו למכשפה זקנה, ולאחר מכן שוב לארבע רוחות רפאים.