tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מושב זה אויש קודם לכן על ידי איליין אדוארדס, אשתו הראשונה של המושל אדווין אדוארדס, בעקבות מותו של הסנאטור אלן אלנדר, שמת במהלך מערכת הבחירות בה התמודד לבחירה מחדש.
אדוארדס לא התמודדה בבחירות הרגילות בנובמבר והתפטרה שבוע לאחר יום הבחירות, ובכך אפשרה לג'ונסטון לצבור ותק על פני סנאטורים חדשים אחרים שנבחרו באותו יום.
כהונתו המלאה החלה ב-3 בינואר 1973, והוא כיהן בקונגרס עד 3 בינואר 1997. במהלך כהונתו עמד לסירוגין בראש ועדת האנרגיה ומשאבי הטבע של הסנאט.
הוא נחשב לשמרן יחסית, ולעיתים הצביע נגד חברי מפלגתו ותמך בעמדות הרפובליקנים.
בשנת 1996 הודיע שלא יתמודד לכהונה נוספת.
בתום הקריירה הפוליטית שלו, ייסד ג'ונסטון את משרד עורכי הדין "Johnston & Associates LLC".
כמו כן, הוא נתמנה לחבר בדירקטוריון של תאגיד האנרגיה שברון.
באפריל 2013 עלה לכותרות כאשר הואשם בקבלת 175 אלף דולר בשנה, בנוסף על מניות, עבור שירותו בדירקטוריון של חברה – כשבפועל השתתף בישיבה אחת בלבד.
בערוב ימיו התגורר בספריוויל ובמקלין שבווירג'יניה.
הוא נפטר מסיבוכי מחלת הקורונה ומבעיות רפואיות נוספות בבית חולים במחוז ארלינגטון, ב־25 במרץ 2025, בגיל 92. ההלוויה נערכה ב־2 באפריל בשריבפורט שבלואיזיאנה, ולאחריה לוּוה הארון לבית העלמין פורסט לייק שבאזור סנט וינסנט בשריבפורט.
ג'ונסטון נישא למרי האנטר גאן, ילידת נאקיטש, לואיזיאנה, ב-11 באוגוסט 1956, בעיר הולדתה.
ג'ונסטון היה חבר בכנסייה הבפטיסטית, ואילו אשתו היא קתולית.
יחד נולדו להם ארבעה ילדים: ג'ון בנט ג'ונסטון השלישי, נ' האנטר ג'ונסטון, מרי נוריס וסאלי רומר.
בתם סאלי נישאה לטים רומר, יליד אינדיאנה, בשנת 1989, חבר המפלגה הדמוקרטית שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1991 ל-2003 מטעם מחוז הקונגרס השלישי של אינדיאנה.
ג'ון הוליס בנקהד השני היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אלבמה.
כמו אביו, ג'ון בנקהד, נבחר שלוש פעמים לסנאט – וכמו אביו, מת בעת כהונתו.
הוא כיהן בסנאט מ־4 במרץ 1931 ועד מותו ב־12 ביוני 1946. בנקהד נודע כתומך מובהק בחקלאים וכמתנגד לזכויות האזרח של האפרו-אמריקאים.
בנקהד נולד ב־8 ביולי 1872 במטע משפחת בנקהד שבמחוז למאר, אלבמה, להוריו טלולה ג'יימס ברוקמן וג'ון בנקהד.
ב־1893 סיים לימודי משפטים, ולאחר עשור של עיסוק במקצוע לצד אחיו ויליאם, נבחר ב-1903 לבית הנבחרים של אלבמה.
לאחר ש"סעיף הסב" – חוק שחסם את רוב השחורים מהצבעה – הוכרז כבלתי חוקתי, היה בנקהד בין מחבריה של גרסת חוק בחירות חדשה, אשר בפועל המשיכה למנוע מרוב השחורים להירשם כבוחרים באמצעות מבחנים ומסי הצבעה.
בבחירות 1930 נבחר לראשונה לסנאט של ארצות הברית, כאשר הביס את ג'יימס תומאס הפלין, מי שירש בעבר את מקום אביו בסנאט.
אף שבנקהד ניצח בפער של 20 נקודות, ערער הפלין על התוצאות במשך יותר משנה.
בנקהד כיהן כיו"ר ועדת ההשקיה והשיקום.
במהלך כהונתו פעל בנקהד לקידום חקיקה במסגרת ה"ניו דיל" לטובת מגדלי הכותנה, ביניהם חוק משקי־עזר (1933), חוק בקרת כותנה (1934) ותיקוני תשלומי הפיצוי לחוק ההתאמה החקלאית (1938).
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה באירופה, היה בנקהד תומך מובהק בהתערבות.
הוא נקט קו "פרו־בריטי" ותמך בתוכנית השאל-החכר של הנשיא רוזוולט.
ב־23 באוקטובר 1941 הצביע בעד מימון נוסף לתוכנית, וב־7 בנובמבר אותה שנה הצביע בעד תיקונים לחוקי הנייטרליות – צעד שהקל על ארצות הברית לספק סיוע צבאי ישיר לבריטניה.
ב־1943 יזם חקיקה שפטרה חקלאים העובדים במשרה מלאה מגיוס חובה.
בשנת 1944 היה אחד מ־12 מועמדים לכהן כסגן הנשיא לצד רוזוולט.
הוא קיבל 98 קולות והגיע למקום השלישי, אך פרש במפתיע והעביר את תמיכתו לסנאטור הארי טרומן – שנבחר לסגן הנשיא, וב־1945 ירש את מקומו של רוזוולט כנשיא.
ב־24 במאי 1946 לקה בנקהד בשבץ מוחי במהלך ישיבת ועדה בסנאט.
שלושה שבועות לאחר מכן מת בבית החולים הימי של ארצות הברית בבת'סדה, מרילנד.
לאחר מותו הוחלף זמנית בג'ורג' סוויפט, עד לבחירתו של ג'ון ספרקמן כיורשו.
הוא היה אחיו של יו"ר בית הנבחרים ויליאם בנקהד, אביו של חבר בית הנבחרים וולטר בנקהד, ודודה של השחקנית טלולה בנקהד.
ג'ון הוליס בנקהד היה פוליטיקאי אמריקאי וחייל בצבא הקונפדרציה.
כחבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן בנקהד כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אלבמה משנת 1907 ועד מותו בשנת 1920. בנוסף כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, כחבר בבית המחוקקים של אלבמה, וכן כמפקח על בית הסוהר המדינתי בעיר וטומפקה.
בנקהד נולד ב־13 בספטמבר 1842 בעיירה מוסקו שבאלבמה (כיום במחוז למאר, סמוך לעיר סוליג'נט).
הוריו היו סוזן פלמינג (הוליס) וג'יימס גריר בנקהד.
סבא רבא שלו, ג'יימס בנקהד (1738–1799), נולד באלסטר והיגר לקרוליינה הדרומית.
הוא התחנך בבתי הספר המקומיים, ובמהלך מלחמת האזרחים האמריקאית שירת בצבא הקונפדרציה.
הוא הגיע לדרגת קפטן ברגימנט הרגלים ה־16 של אלבמה, פלוגה K.
לאחר המלחמה שימש כמפקח בית הסוהר המדינתי בווטומפקה.
באותה תקופה נקשר שמו במעורבות בשימוש באסירים ככוח עבודה זול במסגרת שיטת שכירת האסירים שנהגה באלבמה.
בשנת 1887 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם כיהן עד 1907.
בגיל 65 מונה בנקהד כחבר הסנאט של ארצות הברית במקומו של ג'ון טיילר מורגן שנפטר, ולאחר מכן נבחר לתפקיד פעמיים נוספות.
הוא כיהן כסנאטור מ־18 ביוני 1907 ועד מותו בוושינגטון ב־1 במרץ 1920.
בשנת 1907 היה חבר בוועדת Inland Waterways.
הוא מילא תפקיד מרכזי בחקיקת חוק הסיוע הפדרלי לכבישים של 1916, שהיה החוק הפדרלי הראשון למימון כבישים.
בנוסף היה חבר בוועדת הבניינים הציבוריים ובוועדת הנהרות והנמלים, וכתב כמה ספרים שעסקו בדרכי דואר.
בשנת 1912 שימש מנהל הקמפיין של אוסקר אנדרווד לנשיאות.
במהלך כהונתו בסנאט התנגד לתיקון ה־19 לחוקת ארצות הברית, שהעניק לנשים זכות בחירה כלל ארצית.
לאחר מותו מונה מושל אלבמה לשעבר, ברקסטון בראג קומר, להשלים את כהונתו עד ה־2 בנובמבר 1920, אז נבחר במקומו ג'יימס תומאס הפלין.
בנקהד נישא לטלולה ג'יימס ברוקמן, בתו של ג'יימס ה.
ברוקמן מקרוליינה הדרומית, שנמנתה עם משפחת מהפכנים (אבי המשפחה בנג'מין קילגור היה קפטן במלחמת העצמאות האמריקאית).
היא התחנכה בבתי ספר נחשבים בטסקיגי ובמונטגומרי.
לבני הזוג נולדו כמה ילדים: הבנים ג'ון הוליס וויליאם ברוקמן, שהיו עורכי דין, הבן הצעיר, הנרי מק'אולי, למד באוניברסיטת אלבמה, הבת הבכורה, לואיז, נישאה לחבר הקונגרס מקרוליינה הדרומית, בנו של המושל לשעבר .
הבת הצעירה, מארי, נישאה לתומאס מקאדורי אוון, היסטוריון במקצועו.
שני בניו, הסנאטור ג'ון בנקהד השני ויושב ראש בית הנבחרים ויליאם בנקהד, היו דמויות פוליטיות מרכזיות.
נכדתו הייתה השחקנית הידועה טלולה בנקהד.
מספר אתרים ותשתיות נקראו על שמו: כביש בנקהד שחצה את ארצות הברית, אגם בנקהד בנהר ה־Black Warrior סמוך לבירמינגהם, וכן מנהרת בנקהד בכביש US 98 בעיר מוביל שבאלבמה.
ג'ון בלאק היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת מיסיסיפי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הוויגית בין השנים 1832–1838.
בלאק נולד ב-11 באוגוסט 1800 במדינת מסצ'וסטס, ועבד בתחילת דרכו כמורה.
לאחר מכן עבר ללואיזיאנה, שם עסק בעריכת דין.
מאוחר יותר עבר למיסיסיפי, ובשנת 1826 נבחר לשופט, ובהמשך נבחר גם לבית המשפט העליון של מיסיסיפי.
בשנת 1832 מונה בלאק על ידי המושל לסנאט של ארצות הברית, כנציג הסיעה הג'קסונית – התנועה שקדמה למפלגה הדמוקרטית של ימינו – כדי למלא את מקומו של פאוהטן אליס שהתפטר.
בהמשך התמודד בעצמו על המושב בסנאט, הפעם כנציג האנטי־ג'קסונים (שיהפכו מאוחר יותר למפלגה הוויגית), וכיהן בסנאט מ־22 בנובמבר 1833 עד 22 בינואר 1838, אז התפטר.
במהלך כהונתו שימש כיושב ראש ועדת הסנאט לענייני קרקעות פרטיות.
לאחר שעזב את הסנאט עבר לעיר וינצ'סטר שבווירג'יניה, שם חזר לעסוק בעריכת דין עד מותו ב-29 באוגוסט 1854.
כמו פוליטיקאים רבים מדרום ארצות הברית בתקופתו, גם ג'ון בלאק היה בעל עבדים.
ג'ון ביטי היה רופא, מדינאי ובעל עבדים אמריקאי מניו ג'רזי.
ביטי נולד ב־10 בדצמבר 1749 בנשאמיני שבפרובינציית פנסילבניה.
הוא היה הבכור מבין עשרה ילדים של הכומר צ'ארלס קלינטון ביטי (1715–1772), יליד אירלנד, ושל אן (לבית רידינג) ביטי (1723–1768), שנישאו בשנת 1746. אביו היה כומר פרסביטריאני שעסק בפעילות מיסיונרית בקרב ילידים אמריקאים.
לג'ון ביטי היו אחים ואחיות רבים.
סבו מצד אמו היה ג'ון רידינג (1686–1767), נשיא המועצה הפרובינציאלית של ניו ג'רזי ומושל בפועל של הפרובינציה.
סבתו מצד אביו הייתה בתו של ג'יימס קלינטון ואחותו של צ'ארלס קלינטון, אביהם של הגנרל ג'יימס קלינטון וסגן הנשיא ג'ורג' קלינטון, וסבו של מושל ניו יורק דוויט קלינטון.
בשנת 1769 השלים ביטי את לימודיו בקולג' של ניו ג'רזי (לימים אוניברסיטת פרינסטון).
הוא היה תלמידו של אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית, בנג'מין ראש.
ביטי הוכשר כרופא ופתח את מרפאתו הראשונה בהרטסוויל, פנסילבניה.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית התקדם לדרגת מייג'ור ברגימנט השישי של פנסילבניה בצבא הקונטיננטלי.
הוא נשבה עם כניעת מבצר וושינגטון ב־16 בנובמבר 1776. לאחר חילופי שבויים מונה למפקח הכללי על שבויי המלחמה בדרגת קולונל.
עד תום המלחמה התיישב בניו ג'רזי, ושירת כחבר במועצה המחוקקת של ניו ג'רזי (כיום הסנאט של ניו ג'רזי) בשנים 1781–1783, כנציג מחוז מידלסקס.
בשנים 1784 ו־1785 היה ציר מטעם ניו ג'רזי לקונגרס הקונטיננטלי.
בשנת 1784, כאשר הובאה להצבעה בקונגרס הצעתו של תומאס ג'פרסון לאסור עבדות בכל הטריטוריות העתידיות, ביטי חלה ונעדר מן הישיבה.
כפי שציין ג'פרסון, ניו ג'רזי תמכה בהצעה, אך נוכחו רק שני צירים, שאחד מהם – ביטי – היה חולה בחדרו, ולכן המדינה לא יכלה להצביע.
ההצעה נפלה בהפרש של קול אחד.
ביטי כיהן כיושב ראש האספה הכללית של ניו ג'רזי בשנים 1789–1790, התמודד ללא הצלחה לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1791, וכיהן כחבר בית הנבחרים בקונגרס השלישי בשנים 1793–1795. במהלך כהונתו בקונגרס היה אחד מתשעת חברי הבית שהצביעו נגד התיקון ה-11 לחוקת ארצות הברית.
לאחר מכן כיהן כמזכיר המדינה של ניו ג'רזי בשנים 1795–1805.
ביטי נישא לקתרין דה־קליין, בתם של מרי (לבית ואן סנט) וברנט דה־קליין, שהתעשרו ממכירת טקסטיל לצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות.
לשניים נולדו שני בנים: רוברט ביטי וויליאם ביטי.
ביטי התקבל כחבר מייסד באגודת סינסינטי של מדינת ניו ג'רזי, ושימש כגזבר האגודה משנת 1823 ועד מותו ב־30 במאי 1826 בטרנטון שבניו ג'רזי.
החברה ההיסטורית הפרסביטריאנית בפילדלפיה מחזיקה אוסף של מסמכים אישיים של משפחת ביטי, ובהם יומנים, התכתבויות והערות גנאלוגיות.
האוסף כולל גם כתבים של אביו של ג'ון ביטי, צ'ארלס קלינטון ביטי, שפעל כמיסיונר מוקדם בקרב ילידים אמריקאים יחד עם ג'ורג' דאפילד.
ג'ון בראון היה אמריקני, מתנגד לעבדות אשר הוביל פשיטה על מחסן נשק בהארפר'ס פֵרִי שבוירג'יניה המערבית (אז בווירג'יניה), ואשר קורבנו האישי ומותו היו בין הגורמים למלחמת האזרחים האמריקנית.
ג'ון בראון נולד בטורינגטון (Torrington), קונטיקט בשנת 1800. אביו, אוואן בראון, היה קלוויניסט אדוק, אשר התנגד לעבדות מטעמי דת.
הוא היה זפת, לימד את בנו את המקצוע, וחינך אותו כי עבדות היא פשע בעיני האל.
בהיותו כבן שמונה, מתה אמו בזמן לידה, ואביו נשא לאחר זמן מה אשה אחרת.
ב־21 ביוני 1820 נישא בראון לדיאנת' לאסק (Lusk).
ב־1826 עברו לפנסילבניה שם עסק בזיפות.
דיאנת' מתה בשנת 1832 לאחר לידה, שהסתבכה.
ב־14 ביוני 1833 בראון נישא למרי דיי (Day) בת השש עשרה, אשר ילדה לו שלושה עשר ילדים, במהלך חייהם המשותפים.
בנוסף הם גידלו את חמשת ילדיו מדיאנת'.
ב־1836 עבר בראון לאוהיו ורכש שם חלקת אדמה.
כתוצאה ממשבר כלכלי שפקד את ארצות הברית בשנת 1837, הוא נאלץ להכריז על פשיטת רגל ב-1842.
בשנת 1847, בספרינגפילד, פגש בראון בפרדריק דאגלס.
דאגלס, מראשי הפעילים השחורים כנגד העבדות ומחנך דגול, כתב על בראון: "למרות שהיה ג'נטלמן לבן, היו בו מרגשות האדם השחור והיה מעוניין בהגשמת מטרתנו, כאילו נפשו נצרבה בברזל הלוהט של העבדות".
בפגישה זו פרש בראון בפני דאגלס לראשונה את רצונו לפתוח במלחמה לשחרור העבדים.
בראון עבר למדינת ניו יורק לעיירת השחורים נורת' אלבה (North Elba), בשנת 1849. הקהילה הוקמה כאשר מתנגד לעבדות בשם גריט סמית' (Smith) תרם 486 קמ"ר מרכושו בהרי אדירונדק (Adirondack) למשפחות שחורות, שהיו מעוניינות בעיבוד האדמה.
רבים מהחקלאים החדשים לא היו בקיאים בעיקרי החקלאות, ובראון סייע להם בכך ולימדם חקלאות.
היה זה דבר יוצא דופן באותה תקופה, שאדם לבן יתחבר עם קהילה שחורה.
ביוני 1855 עבר בראון לקנזס שם התיישבו חלק מבניו.
חוק קנזס נברסקה משנת 1854 קבע, כי תושבי קנזס ונברסקה יוכלו להכריע אם ברצונם להפוך את העבדות לחוקית במדינתם.
תומכי העבדות הטילו טרור על האזור, ובאיומים לאלימות הטו את הבחירות בניסיון להפוך את קנזס למדינת עבדים.
ב־24 במאי 1856 הרג בראון חמישה מתומכי העבדות בפוטאווטומי קריק (Pottawatomie Creek) באמצעות חרב פרשים.
בראון אמר לאחר מכן כי לא השתתף ברצח, אך הסכים לו.
מאבקו של בראון בתומכי העבדות בקנזס הביא לתשומת לב לאומית למאבקו, והוא הפך לגיבור בעיניהם של רבים ממתנגדי העבדות.
בראון בילה את השנתיים הבאות בנסיעות בניו אינגלנד, כשהוא מתרים כספים למטרתו.
תומכים עשירים בבוסטון איפשרו לבראון להקים צבא פרטי קטן.
בינואר 1858 רכבו בראון ואנשיו למיזורי והתקיפו שתי חוות.
לאחר ששחררו אחד עשר עבדים, רכבו במשך 82 ימים על מנת להעבירם לקנדה, שבה העבדות הייתה אסורה על פי חוק.
ב-16 באוקטובר 1859 הוביל בראון 18 אנשים בפשיטה על נשקייה צבאית פדרלית בהרפרס פרי (וירג'יניה המערבית).
בכוונתו הייתה להשתמש בנשק על מנת לחמש צבא של אלף מאה עבדים מקומיים, ולהוביל אותם דרומה וכדי לפתוח במהפכה כללית.
18 הפושטים כללו: עבד נמלט, סטודנט במכללה, וכמה שחורים משוחררים, כמו גם שלושה מבניו.
קווי הטלגרף נחתכו, והנשקייה נתפשה בקלות יחסית, שכן היה מוצב עליה רק שומר אחד.
אלא שאז הגיעה לעיירה רכבת, וכשבראון סימן לה לעצור, פתחו אנשי הביטחון שעליה באש.
הממונה על המזוודות ברכבת, הווארד שפארד, הפך לקורבן הראשון במלחמתו של בראון, כשנהרג בחילופי האש.
באופן אירוני היה שפארד עבד שחור משוחרר.
הרכבת חלפה דרך העיירה והמשיכה, וכך נודע לממשל הפדרלי על הפשיטה.
בינתיים, חוואים, אנשי מיליציה וחנוונים מקומיים, אשר התמקמו על הגבעות שמסביב, לא איפשרו לבראון ואנשיו לצאת ממתחם הנשקייה.
בשעת הצהריים השתלטו אנשי המיליציה על הגשר, וחסמו את נתיב ההימלטות של בראון.
הפושטים, שנותרו במתחם הנשקייה הסתתרו בבניין סמוך, אשר עד מהרה כותר בידי אנשי צבא, שהונהגו על ידי לוטננט קולונל רוברט לי ועל ידי לוטננט ג'ב סטיוארט (Stuart), לימים שניים ממנהיגי צבא הקונפדרציה.
סטיוארט ניגש אל בראון ואנשיו עם דגל לבן, ומסר להם שאם ייכנעו, יחוסו על חייהם.
בראון סירב, והמארינס הסתערו על הבניין.
שנים עשר מהפושטים, ואחד מאנשי המארינס, נהרגו, ובראון נתפס בעודו חי.
ב-2 בנובמבר לאחר משפט שארך שבוע, קבע חבר מושבעים לאחר התייעצות של 45 דקות, כי בראון אשם ברצח, בגידה והסתה למרידת עבדים.
בראון סירב לניסיון של אחד מידידיו להבריחו (הידיד כבר היה בתוך חומות הכלא) והעדיף למות כקדוש מעונה (דבריו האחרונים שנאמרו בבית המשפט - "כפי שאני מניח, בית המשפט הזה מכיר בתוקפו של חוק האלוהים המורה לי כי 'כל אשר תרצו שיעשו לכם בני האדם עשו להם גם אתם'.")
בראון נתלה ב-2 בדצמבר 1859. ביום מותו כתב בראון על פתק שנמצא בכלא: "אני, ג'ון בראון, סמוך ובטוח עתה לגמרי, כי הפשעים של ארץ זו לעולם לא יכופרו אלא בדם.
עתה אני יודע שהשליתי את עצמי כשהאמנתי שניתן לעשות זאת בלי שפיכות דמים רבה."
באירוע זה נכח ג'ון וילקס בות', מי שעתיד לרצוח את אברהם לינקולן.
לאחר מלחמת האזרחים כתב פרדריק דאגלס: "האם ג'ון בראון נכשל?
בראון החל במלחמה, שסיימה את העבדות באמריקה, והפך את המדינה לרפובליקה של אנשים חופשיים.
קנאותו למטרה של הגזע שלי, הייתה גדולה יותר משלי.
אני יכולתי לחיות למען העבדים.
ג'ון בראון נקבר בחוות ג'ון בראון בצפון אלבה, ניו יורק.
הפשיטה על הרפר'ס פֵרִי נחשבת לאחד מהאירועים, שהובילו את ארצות הברית אל מסלול מלחמת האזרחים.
בעלי העבדים, שחששו מפשיטות דומות, התחמשו והקימו מיליציות, שהפכו לשלד ממנו הוקם צבא הדרום.
הצפון קיבל את הקדוש המעונה, ואת האתוס, שהיה דרוש כדי להצעיד את האנשים אל הקרב.
השיר "גוויתו של ג'ון בראון"
בשנת 1862 התפרסם השיר, שהפך לאחד מהשירים המזוהים ביותר עם מלחמת האזרחים, ולצלילו צעדו חיילי צבא האיחוד ממדינות הצפון בדרכם אל הקרב.
מילות השיר הן כי 'גוויתו של בראון מרקיבה בקברו, אך רוחו ממשיכה לצעוד'.
לאחר מכן עברו מילות השיר עיבוד נוסף, והפכו ל"מזמור הקרב על הרפובליקה", שלצליליו צועדים חיילי צבא ארצות הברית עד היום.
השחקן ריימונד מאסי גילם את דמותו של ג'ון בראון בסרטים "שביל סנטה פה" (1940) ו"שבעה גברים זועמים" (1955).
אית'ן הוק גילם אותו במיני-סדרה "ציפור אלוהים שבשמים", המבוססת על ספרו של ג'יימס מקברייד.
סר ג'ון (ג'ובאני באטיסטה) ברבירולי היה מנצח וצ'לן בריטי ממוצא איטלקי - צרפתי.
שמו של ברבירולי נקשר בעיקר עם תזמורת האלה במנצ'סטר, שעליה ניצח במשך עשרים וחמש שנים.
הוא כיהן גם כמנהל מוזיקלי של הפילהרמונית של ניו יורק וניצח על תזמורות אחרות רבות, ביניהן התזמורת הסימפונית של לונדון והתזמורת הפילהרמונית של לונדון.
בייחוד הרבה לעסוק במוזיקה של מלחינים אנגלים כמו אלגר וווהן ויליאמס.
הוא קנה לו שם גם כמנצח מובהק של מאהלר.
ברבירולי נולד בלונדון, למשפחת מוזיקאים.
אביו ודודו, מהגרים מאיטליה, היו כנרים בתזמורות תיאטרון בלונדון, בעיקר "אמפייר" בכיכר לסטר, אם כי ניגנו גם בלה סקאלה, מילאנו, בניצוח טוסקניני.
כך נקבע ייעודו של ג'ון הצעיר להיות נגן כלי מיתרים, מומחה במוזיקה בריטית, ולאהוב אופרה איטלקית.
ברבירולי למד באקדמיה המלכותית למוזיקה; כיום נמצא שם "אוסף סר ג'ון ברבירולי" של תצלומים ומזכרות.
כצ'לן צעיר השתתף בהקלטת כמה תקליטים אקוסטיים עם התזמורת הסימפונית של לונדון, שהנודע ביותר ביניהם הוא הקונצרט לצ'לו של אלגר, וזמן קצר אחר כך היה הסולן בביצוע השני של יצירה זו.
בשנות ה-20 פנה לניצוח והקים תזמורת קאמרית, שהקליטה יצירות חדשות לחברת "גרמופון" הלאומית.
ברבירולי עשה לו שם כמי שיכול להבטיח ביצוע מרשים לאחר חזרות מעטות, ובשנות ה-30 הרבה להקליט עם הסימפונית של לונדון ועם הפילהרמונית של לונדון, בקונצרטים עם סולנים ראשונים במעלה כגון קרייזלר, יאשה חפץ וארתור רובינשטיין.
רוב התקליטים האלה נחשבים לקלאסיקה גם כיום.
מנצח הפילהרמונית של ניו יורק מ-1937 עד 1942
בשנת 1937 השיג ברבירולי ניצחון מזהיר כשהוזמן להחליף את טוסקניני כמנצח הפילהרמונית של ניו יורק, מעמד יוקרתי מאין כמותו.
אף כי חמש העונות שלו שם היו בגדר ניצחון מוזיקלי, כפי שמלמדות ההקלטות שנעשו במהלכן, הוא פעל תחת התקפה מתמדת מצד העיתונות הניו יורקית הבוטה, בייחוד המבקר האנגלופובי אולין דאונס.
בשנת 1942 הוזמן ברבירולי לחדש את החוזה שלו, אבל לשם כך היה עליו להפוך לאזרח ארצות הברית, ובכך לא רצה.
הזמנה שהגיעה אליו בנקודה זו, למשרת המנצח הראשי של תזמורת האלה במנצ'סטר, שינתה את פני הקריירה שלו.
הגידול בהזדמנויות לקונצרטים המריץ את "האלה" לשים קץ להסדר של שיתוף במחצית מנגניה עם ה-BBC, שהציל אותם בשנים חלשות, אך הכביד עליהם יותר ויותר עם חלוף הזמן, ולשכור מנצח מן השורה הראשונה.
רק ארבעה מן הנגנים המשותפים בחרו להישאר עם תזמורת האלה, כך שבבואו נדרש ברבירולי להקים מחדש את התזמורת תוך שבועות ספורים, משימה שקיבל על עצמו בהתלהבות.
את "תזמורת האלה החדשה" שלו אפשר לשמוע כיום בהקלטות של סימפוניות משל ארנולד באקס וווהן ויליאמס, שנוגנו במנצ'סטר של תקופת המלחמה.
ברבירולי ניצח על התזמורת במשך עשרים וחמש שנים, בערים רבות, כולל פסטיבל צ'לטנהם, שם ניצח על ביצועי בכורה של יצירות חדשות רבות.
הוא ניצח גם על ה-BBC ועל תזמורות לונדוניות אחרות, בקונצרטים ובתקליטים.
ברבירולי זכור כפרשן של אלגר, ווהן ויליאמס ומאהלר, כמו גם שוברט, בטהובן, סיבליוס, ורדי ופוצ'יני, וכתומך מושבע ביצירות חדשות של מלחינים בריטים, תמיכה שהתחרתה בזו של אדריאן בולט והנרי ווד.
ברבירולי היה נשוי לאבובנית הבריטית אוולין רותוול.
ג'ון ברדין היה פיזיקאי אמריקאי, וחתן שני פרסי נובל בפיזיקה, לשנים 1956 ו-1972.
אביו צ'ארלס היה פרופסור באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
כישוריו המתמטיים התגלו כבר בגיל צעיר.
בשנת 1923 החל את לימודיו באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ובה למד עד 1928. באותה התקופה לימדו באוניברסיטה זו כמרצי-חוץ פיזיקאים ידועים כפול דיראק, ורנר הייזנברג וארנולד זומרפלד.
בנו היה הפיזיקאי ג'יימס ברדין .
עם סיום הלימודים החל את העבודה בחברת גאלף אויל בפיטסבורג.
אחרי מספר שנים החל בלימודים מתקדמים באוניברסיטת פרינסטון בה התמחה בפיזיקה בהנחיית יוג'ין ויגנר, חתן פרס נובל לשנת 1963. את לימודי הדוקטורט סיים בשנת 1938.
בזמן מלחמת העולם השנייה עבד במעבדת הצי ועל אף שהוזמן להשתתף בפרויקט מנהטן סירב להצעה.
בשנת 1945 החל ברדין לעבוד במעבדות בל בניו ג'רזי.
ב-23 בדצמבר 1947 בנו ברדין, וולטר בראטיין וויליאם שוקלי את הטרנזיסטור הראשון.
על הישג זה ועל מחקריהם במוליכים למחצה קיבלו פרס נובל לפיזיקה בשנת 1956. הטרנזיסטור היה קטן פי 50 משפופרת הריק, שאותה הוא החליף במכשירי רדיו וטלוויזיה, ובהמשך במחשבים ובמכשירים אחרים.
בשנת 1951 עבר לעבוד באוניברסיטת אילינוי.
אחד מתלמידיו היה ניק הולוניאק, ממציא דיודה פולטת אור.
ברדין לימד באוניברסיטה זו עד לשנת 1975.
בזמן עבודתו באוניברסיטה הוא עבד על תורת מוליכות על ביחד עם רוברט שריפר ולאון קופר.
על הפיתוח המשותף של התאוריה של מוליכות על הקרויה תאוריית ה-BCS זכו השלושה בפרס נובל בשנת 1972.
עבד כיועץ בחברת זירוקס ותרם רבות לפיתוח זירוקס פארק בקליפורניה.
ג'ון בנקס היה מתופף אנגלי, חבר להקת "המרסיביטס" שהופיעה לצד הביטלס, זכתה באמצע שנות השישים להצלחה במצעדי המכירות בבריטניה ואף נכללת בספר שיאי מכירות המוזיקה של גינס.
התגורר בתל אביב מאז 1970: תחילה כמתופף, חבר ללהקת "העכבישים" ומלווה של זמרי פופ ישראליים, ואחר כך כברמן שעם הזמן הפך למעין אגדה תל אביבית.
בנקס מת מסרטן הריאה בגיל 44.
ג'ון בנקס נולד בשכונת פועלים באנפילד, ליברפול.
בשנת 1959 החל לעבוד כגרפיקאי בחברת קטלוגים ולתופף בסשנים של ג'אז.
ב-1962 בשיאו של גל הרוקנרול בעיר, הצטרף כמתופף ללהקת המרסיביטס (The Merseybeats).
לצידו: בילי קינסלי, (גיטרה בס), אותו החליף ב-1964 הבסיסט הווירטואוז ג'וני (גאס) גוסטאפסון, טוני קריין (גיטרה מובילה) וארון ויליאמס (גיטרת קצב).
עם המרסיביטס הופיע בנקס רבות לצד בני עירם הביטלס, במועדון הקאוורן.
המרסיביטס אף פתחו ב-3 באוגוסט 1963 את הופעתם ההיסטורית האחרונה של הביטלס במועדון, הופעה שנערכה כבר לאחר נסיקתם של הביטלס להצלחה.
בתום ההופעה פנה ג'ון לנון לבוב וולר מהקאוורן וביקש ממנו להעביר את תאריכי ההופעות במועדון שנותרו לביטלס אל המרסיביטס, והוסיף, "ושלם להם בדיוק כפי שהיית משלם לנו".
המרסיביטס הוחתמו על ידי אמרגנם של הביטלס, בריאן אפשטיין.
מאות להקות פעלו באותה תקופה בליברפול, אך רק כעשר מתוכן, כולל המרסיביטס, שנודעו באיכויות ההפקה המוזיקלית והביצוע, זכו בהצלחה מסחרית.
חברת התקליטים Decca היוקרתית שהחמיצה את ההזדמנות להחתים את הביטלס בתחילת דרכם, ערכה כעת בליברפול תחרות והבטיחה חוזה הקלטות ללהקה המנצחת.
המרסיביטס זכו בתחרות, אבל העדיפו לחתום עם חברת התקליטים Fontana, ולמצוא אמרגן טרוד פחות.
קית למברט אמרגנם החדש, נתן תנופה מחודשת למרסיביטס.
בשנים הקצרות בהן פעלו, ניפקה הלהקה מספר להיטים בהם, think of you I ו-Don't turn around ויצאו לסיבובי הופעות באנגליה ובעולם.
The Merseybeats on stage היה לתקליט ה-EP (הכולל 4 שירים) הנמכר ביותר בבריטניה בשנת 1963. התקליט, הכולל את ביצועו של ג'ון בנקס ל"Long tall Sally", נכנס לספר שיאי המוזיקה של גינס, Guinness Book of Records.
בשנים 1964 ו-1965 השתתפו המרסיביטס לצד הביטלס והרולינג סטונז בפסטיבל האצטדיונים הראשון מסוגו.
הקונצרט השנתי נערך באצטדיון ומבלי בחסות המגזין "ניו מיוזיקל אקספרס" בהשתתפות שורה של נבחרי השנה במוזיקה.
בעקבות הצלחתם, החל למברט אמרגנם לטפח להקה אנונימית בשם המי.
מבנקס ומחבריו המנוסים ביקש "לחנוך" את הלהקה בתחילת דרכה.
בשנת 1965, ניגן המתופף הנודע של "המי" קית' מון בגונג בהקלטת שירם של המרסיביטס, "I stand accused".
ב-1980 זכה השיר לגרסת כיסוי של אלביס קוסטלו.
קוסטלו איזכר תמיד את המרסיביטס כמי שהשפיעו על יצירתו.
בשנת 1966 הציע בנקס למרסיביטס את השיר Sorrow, לאחר שהרולינג סטונז החליטו לוותר עליו.
השיר הוקלט על ידי המרסיביטס, אך באותה עת התפצלה הלהקה, וההקלטה הופיעה בתקליטם של שניים מיוצאי המרסיביטס, המרסי'ס.
דייוויד בואי הקליט גרסת כיסוי מצליחה לשיר בשנת 1973. גם הביטלס השתמשו בקטע מהלהיט, באלבומם "צוללת צהובה" בשיר It's all too much" " של ג'ורג' האריסון.
לאחר שהתמוטט לראשונה על הבמה באחת מהופעות המרסיביטס, ובעקבות פירוק הלהקה, דילל בנקס את פעילותו המוזיקלית.
הוא סירב להצעות, בהן להצעה להתמודד על תפקיד המתופף שהתפנה בלהקת החיות (Animals), והמשיך לשתף פעולה עם גוסטפסון כנגן הקלטות.
בין השאר השתתפו השניים עוד קודם ב-1964, בהקלטת הלהיט My Boy Lollipop בביצוע מילי סמול, ובהמשך באלבומים של האחים ווקר וסקוט ווקר.
קינסלי הקים את להקת "ליברפול אקספרס" והגיע ב-1976 לראש המצעדים עם להיטו "You are my love".
גוסטפסון השתתף כזמר סולן בהקלטה המקורית של "ישו כוכב עליון", אופרת הרוק של טים רייס ואנדרו לויד ובר, היה חבר להקת הרוק המתקדם "Quatermass" ו"איאן גילן בנד", והפך לאחד מנגני הבס המבוקשים בהקלטות של הלהקות המובילות באנגליה (רוקסי מיוזיק, דיפ פרפל ואחרים).
בנקס הגיע לישראל לראשונה ב-1966 בהזמנת מנדי רייס דייוויס, שהגיעה לכאן עם שוך פרשת פרופיומו.
ג'ון הגיע להופיע בחודשי הפתיחה של מועדון חדש בתל אביב הנושא את שמה, מנדי'ס.
שם פגש את השחקנית מונה זילברשטיין.
לאחר שחזר ללונדון, נסעה זילברשטיין לאתרו, הפכה לבת זוגו וכעבור שנתיים, ב-1969, חזרו לישראל.
כעבור זמן קצר הסתיים הקשר, אך בנקס נשאר מאז בתל אביב.
במהרה איבד קשר עם משפחתו וחבריו והתנתק מעברו האנגלי.
בשנים הראשונות נמשכה פעילותו המוזיקלית.
הוא הוזמן להופיע עם להקת העכבישים, חלק מסצנת הרוקנרול הישראלית המתהווה, וליווה זמרי פופ כמו צביקה פיק, עדנה לב ובועז שרעבי.
אך בנקס, מכור מצעירותו לשתייה, חדל באמצע שנות השבעים מלנגן.
ככל הנראה מאז שמערכת התופים שלו נהרסה בעקבות הצפת מי גשמים.
הוא החל לעבוד כברמן בפאבים ברחבי תל אביב.
הוא הפך למזוהה עם הפאב "לונג ג'ון סילבר" בחצר האחורית שבכיכר דיזנגוף.
ב-31 במרץ 1988 הובהל בנקס לבית חולים באנגליה להסרת גידול סרטני שהתגלה בריאותיו.
ב-20 באפריל, בגיל 45, נקבע מותו, ועל פי צוואתו, פוזר אפרו ברוח.
הרדיו האנגלי שבישר על מותו של ג'ון בנקס חשף פרטים ראשונים על מחצית חייו הלא-ידועה בישראל.
בישראל נעשתה היכרות ראשונה עם מחצית חייו הראשונה העלומה באמצעות כתבה גדולה ב"חדשות".
הכתבה כללה חומרים מתוך "Waste of the week", רשימות המבוססות על סיפור חייו של ג'ון בנקס מאת העיתונאית רחל מיכאלי, בת זוגו באותן שנים.
בליברפול נערך אחרי מותו קונצרט רב-משתתפים לזכרו של בנקס בהשתתפות להקות שנות השישים, בהן להקת המחפשים, המשחרים, הסווינגינג בלו ג'ינס, פיט בסט (המתופף הראשון של הביטלס), ומיטב להקות ליברפול.
הכנסות הקונצרט הוקדשו למלחמה בסרטן, ופול מקרטני ורינגו סטאר שיגרו אלבומים חתומים למכירה פומבית שנערכה באירוע למען המטרה.
לזכרו של ג'ון בנקס חברו לקראת האירוע להקות שנות השישים מליברפול להקמת "המרסיקאטס" (Merseycats), ארגון שהכנסות מהופעות חבריו הן קודש למען ילדים חולי סרטן.
ג'ון אלין ברימן היה מגדולי המשוררים האמריקאים המודרניים, והוא נמנה עם מייסדי אסכולת שירה וידויית לצד אלן גינסברג, סילביה פלאת', אן סקסטון ועוד.
בגיל 12 היה עד להתאבדותו של אביו ביריית רובה.
חוויה זו רדפה אותו לאורך חייו והשפיעה עמוקות על יצירתו.
אימו נישאה מחדש שלושה חודשים לאחר מות האב, והמשפחה עברה להתגורר בניו יורק.
ברימן למד באוניברסיטת קולומביה והצליח בלימודי הספרות.
בגיל 25 החל ללמד באוניברסיטה, ולצד כתיבת השירה פיתח קריירה אקדמית מזהירה.
הוא כתב עבודות נחשבות על שייקספיר, וולט ויטמן, סול בלו ועוד, ונחשב למורה מבריק ומרתק.
בגיל 43 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת מינסוטה, אבל הדיכאון והאלכוהוליזם שמהם סבל שיבשו את חייו; הוא נהג להתאשפז בשל מצבו לפחות אחת לשנה.
את עיקר פרסומו קנה בעקבות פרסום "77 שירי חלום", שעליו זכה בפרס פוליצר.
בשנת 1968 פרסם את הכרך השני של "שירי חלום", ומהדורה מאוחדת של השניים יצאה לאור שנה לאחר מכן.
ברימן יצר בתוך מסגרת צורנית מגבילה: "שירי חלום" בנויים כל אחד משלושה בתים בני שש שורות מחורזות.
כל שיר מתאר באופן אסוציאטיבי רגש המתעורר בדמות המרכזית, הנרי - אדם יצרי וחסר עכבות - לנוכח אירוע יומיומי.
בשיר חלום מס' 76, "הווידוי של הנרי", כותב ברימן:
אריה זקס כתב במבוא לתרגום 39 מ"שירי חלום" (מתוך קרוב ל-400): "ברימן עשה לשפה האמריקנית מעשה שכרות.
הוא המציא לשון שירה שנתנה לו חופש משכר".
כמתרגם נטל לעצמו זקס חירות יצירתית גדולה והיה "יותר ברימן מברימן" בהכניסו לתרגום שיבושי לשון שלא היו כלל במקור.
ב-1970 ביצע ברימן תפנית נוספת בסגנון יצירתו ב"אהבה ותהילה".
הסגנון הדיבורי המופגן והרמיזות המיניות המתריסות זכו לביקורת שלילית ברובה, אך היוו מקור השראה למשוררים צעירים.
הניו יורק טיימס הגדיר את סגנונו המיוחד במילים: "ג'אזי, רצוף תפניות משונות ותחביר מעוקם".
בגיל 58 קפץ אל מותו מגשר שדרות וושינגטון במיניאפוליס שבמינסוטה.
יצירתו האחרונה, "הזיות וכו'", ראתה אור לאחר מותו.
שירי חלום, תרגום אריה זקס, מסדה 1978
ג'ון ברנט היה קלסיקאי סקוטי.
ברנט התחנך בבית הספר התיכון המלכותי באדינבורו (Royal High School), באוניברסיטת אדינבורו ובבייליול קולג' השייך לאוניברסיטת אוקספורד, שם הוא סיים תואר שני ב-1887. בשנים 1915-1890 עבד כעמית מחקר בקולג' מרטון באוניברסיטת אוקספורד; הוא היה פרופסור ללטינית באדינבורו; בין השנים 1892 ל-1926 הועסק כפרופסור ליוונית באוניברסיטת סנט אנדרוז.
בשנת 1916 נבחר כחבר האקדמיה הבריטית.
ב-1909 הוצע לברנט לקבל את הקתדרה ליוונית באוניברסיטת אוקספורד, אולם הוא לא נענה להצעה.
ב-1894 הוא נשא לאישה את מארי פארמר, בתו של ג'ון פארמר, שכתב את ההקדמה לאסופת המסות של ברנט Essays and Addresses, שראתה אור אחרי מותו.
ברנט נודע בשל מחקריו על אפלטון, בייחוד התזה שלו שלפיה הצורה שבה אפלטון מתאר את דמותו של סוקרטס בדיאלוגים שלו היא מדויקת מבחינה היסטורית וכי את ההשקפות הפילוסופיות המיוחדות לאפלטון ניתן למצוא רק במה שקרויים כיום הדיאלוגים המאוחרים.
ברנט גם החזיק בדעה שסוקרטס היה קרוב מאוד בהשקפתו למסורת הפילוסופית היוונית הקדומה, שכיום נודעת באופן כללי כפילוסופיה קדם-סוקרטית; ברנט האמין שסוקרטס היה בצעירותו תלמידו של ארכלאוס, שהשתייך לאסכולה של אנכסגורס (Burnet 1924, vi).
בימינו עדיין מרבים לקרוא את עבודתו הפילולוגית של ברנט על אפלטון ומהדורותיו נחשבו לאוטוריטטיביות במשך מאה שנים.
מלומדים עדיין מוקירים ונעזרים בפרשנויותיו לדיאלוגים האפלטוניים אותיפרון, אפולוגיה, קריטון, ופיידון.
מיילס ברנייט (Myles Burnyeat), למשל, קורא לספרו של ברנט Plato: Euthyphro, Apology of Socrates, Crito "המהדורה הטובה ביותר שמצויה בידינו כיום".
חברת ג'ון ברייס הדרכה, מקבוצת matrix הישראלית, היא חברת הדרכה בתחום המחשוב וטכנולוגיית המידע ובתחום הדרכת מיומנות הניהול, השירות והמכירות.
לג'ון ברייס הדרכה 3 מרכזי הדרכה בישראל (תל אביב, ירושלים וחיפה) ומרכזים נוספים באירופה.
לחברה שני קהלי יעד מרכזיים: אנשי מקצוע מנוסים מהתעשייה בכלל ומתעשיית ההיי-טק בפרט ואנשים העושים את צעדיהם הראשונים בעולם ההיי-טק במסגרת קורסי הסבה והכשרה.
האנשים העוברים הדרכה בג'ון ברייס כל שנה הוא כ-10000.
פעילות ג'ון ברייס הדרכה מחולקת ל-5 קווי פעילות עיקריים:
הדרכת אנשי מקצוע בטכנולוגיות הקיימות בשוק תוך התאמה לרמת הידע והדרישות הטכנולוגיות שלהם.
הדרכות מנהלים "רכות" (Soft Skills), באמצעות המי"ל, בית ההדרכה לתחומי הניהול, השרות והמכירה בארגונים עתירי ידע וטכנולוגיה.
מסלולי הכשרה והסבה לתחום היי-טק, טכנולוגיית המידע והניהול, ממוקדי פרקטיקה ודרישות שוק, אשר מטרתם לבצע הסבת קריירה לתחום המחשוב ומערכות המידע.
הדרכה והטמעה של מערכות מידע בארגון - מערכות ייעודיות, ERP/CRM BILLING, אופיס וכדומה למשתמשי מחשוב בארגון.
שירותי e-Learning משולבים בתהליכי הלמידה אחרים (Blended-Learning).
בשנת 1990 חברו ערן לסר וזיו מנדל, שני מדריכים יוצאי ממר"ם להקמת גוף הדרכה וייעוץ.
כך הוקמה חברת מ.ל מיני מחשבים (ראשי התיבות מנדל לסר).
בשנת 1991 הוסמכה החברה להעביר קורסים וסדנאות של חברת אורקל.
בשנת 1994 התמזגה החברה עם ג'ון ברייס מערכות, נציגת חברת אורקל (Oracle) בישראל באותה תקופה, ובעקבות המיזוג שונה שם החברה לג'ון ברייס הדרכה.
במהלך המחצית השנייה של שנות ה-90 צברה ג'ון ברייס הדרכה תאוצה בפעילותה כאשר ניצלה את גל הפריחה בענף ההיי-טק.
החברה הרחיבה את פעילותה בתחום הקורסים למקצוענים והחלה בהעברת קורסים לקהל הרחב וקורסי הסבת אקדמאים.
בתחילת 1997 הודיע החברה שהיא עומדת להנפיק את מניותיה בבורסה לניירות ערך בלונדון ולגייס כ-10 מיליון דולר.
באותה עת החזיקו בני הזוג מרקוס וג'ודית הולסייד ב-88% מהחברה.
לבסוף רכשה חברת ICTS, שהייתה בשליטת איש העסקים עזרא הראל, את קבוצת ג'ון ברייס.
באותה שנה גם נמכרה חלק מהפעילות של "ג'ון ברייס מערכות" לחברת אורקל שפתחה אז סניף בישראל.
בשנת 1999 רכשה, תמורת 20 מיליון דולר, חברת גילת תקשורת את ג'ון ברייס הדרכה.
במסגרת עסקה שמטרתה לשלב בין תוכני ההדרכה של ג'ון ברייס לבין טכנולוגיית הלימוד מרחוק של גילת.
וכן במטרה לספק גב פיננסי לג'ון ברייס הדרכה להתרחבות ברחבי העולם.
באותה שנה רכשה חברת מלם מערכות את פעילות הפרויקטים של חברת ג'ון ברייס ואת חברת הבת שלה, "ג'ון ברייס מוצרים" תמורת 6.7 מיליון דולר.
בעקבות הרכישה של ג'ון ברייס הדרכה, עברו מנדל ולסר, בינואר 2001, לשמש כמנכ"לים בגילת תקשורת, אשר בהמשך, במסגרת מאמץ להפוך לחברת e-Learning בינלאומית, שינתה את שמה למנטרג'י.
מנדל ולסר המשיכו לפתח את שתי החברות, תוך מאמץ לייצב את שתי החברות בתקופה של ירידה בהכנסות, וחובות מצטברים כתוצאה מן המשבר בתעשיית הטכנולוגיה בשנת 2001.
בשנת 2002 רכשה חברת מטריקס הישראלית את ג'ון ברייס הדרכה בעסקה בשווי 905 אלף דולר, לאחר שנקלעה לקשיים עם התפוצצות בועת הדוט-קום.
במקביל רכשה מטריקס את חברת ההדרכה "סיון" שיסד יצחק סיון.
ג'ון ברייס הדרכה וסיון התמזגו ב-2003, כאשר שם המותג ג'ון ברייס הדרכה נשמר, תחת ניהולם של מנדל ולסר כמנכ"לים משותפים.
מאז רכישתה על ידי מטריקס משמשת ג'ון ברייס הדרכה כזרוע ההדרכה וההטמעה המרכזית של חברת מטריקס.
במהלך השנים 2003 עד 2010 התחזקה ג'ון ברייס והפכה לגוף הדרכת המחשבים והטכנולוגיה הגדול בישראל.
במהלך השנים הללו חיזקה ג'ון ברייס הדרכה את פעילותה בתחום ההטמעה של מערכות מחשוב בארגונים, בנוסף לפעילותה המסורתית בתחום ההדרכה.
בחודש מאי 2011 עברה ג'ון ברייס הדרכה למשכנה החדש ברחוב חומה ומגדל בתל אביב.
בחודש אוגוסט 2011 הודיעה מטריקס על איחוד שתי חברות ההדרכה שברשותה, במהלך זה אוחדו הפעילויות של ג'ון ברייס הדרכה ומכללת הייטק לחברה אחת בשם "ג'ון ברייס מכללת היי-טק".
ביוני 2014, עזב ערן לסר את תפקידו בג'ון ברייס, אחרי 24 שנים.
זיו מנדל נשאר בתפקיד המנכ"ל.
ג'ון אוון ברנן הוא איש מודיעין אמריקאי, כיהן כראש ה-CIA (2013–2017) וכיועץ לביטחון המולדת של נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
ברנן נולד וגדל בנורת' ברגן שבניו ג'רזי להורים שהיגרו מאירלנד.
ב-1977 סיים תואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת פורדהם במהלך התואר למד במשך שנה לימודי המזרח התיכון וערבית באוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
ב-1980 סיים תואר שני בממשל עם התמחות בלימודי המזרח התיכון באוניברסיטת טקסס באוסטין.
הצטרף ל-CIA ושירת במגוון תפקידים בהם סוכן בערב הסעודית, אנליסט לענייני המזרח התיכון ודרום אסיה.
בשנים 1994–1995 שימש כמתדרך לענייני מודיעין מטעם הסוכנות לנשיא ארצות הברית ביל קלינטון.
בהמשך שירת כראש שלוחת ה-CIA בערב הסעודית.
ב-1999 מונה לראש המטה של ראש ה-CIA, ג'ורג' טנט.
במרץ 2001 מונה לסגן מנהל ה-CIA וכיהן בתפקיד עד 2003. הוא מונה לעמוד בראש צוות אנשי מודיעין ממספר סוכנויות שהפך ב-2004 למרכז הלאומי למלחמה בטרור.
ברנן ארגן מחדש את התיאום בין סוכנויות המודיעין השונות ובנה מאגר מידע משותף על טרוריסטים מבוקשים.
ב-2005 עזב את השירות הציבורי ומונה למנכ"ל Analysis Corp., חברה בתחום אספקת פתרונות טכנולוגיים לגופי מודיעין.
במאמר שפרסם ביולי 2008 קרא ברנן לממשל האמריקאי העתידי לחמם את היחסים עם איראן באמצעות ארבעה צעדים עיקריים: 1. הנמכת הרטוריקה התקיפה באשר לדרישה מאיראן להסיר את תמיכתה בארגוני טרור.
2. יצירת ערוץ דיאלוג ישיר ומינוי שליח מיוחד לטהראן 3. עידוד הטמעת ארגון חזבאללה במערכת הפוליטית והממשל הלבנוני.
4. הצעת "גזרים" ולא רק "מקלות" לאיראן, שיכללו הסרת חלק מהסנקציות על המדינה והגברת השפעתה בתהליכים אזוריים כגון בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
במהלך קמפיין הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008 מונה ליועצו של מועמד המפלגה הדמוקרטית ברק אובמה, וייעץ לו בעניינים הנוגעים למדיניות חוץ ומודיעין.
לאחר היבחרו של אובמה לנשיא, הוזכר ברנן כמועמד להתמנות לראש ה-CIA, אך הסיר את מועמדותו לאחר ביקורת שנשמעה לאור התפקיד שמילא בתקופת ממשל הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
במכתב פומבי לאובמה ציין כי המבקרים התעלמו מהתנגדותו למלחמת עיראק ולשימוש בטקטיקות עינויים בחקירות כגון עינוי במים.
בינואר 2009 מונה ברנן ליועצו של אובמה לענייני לוחמה בטרור.
במסגרת זו נטל חלק במאמצים במצוד אחר אוסאמה בין לאדן שהסתיימו בחיסולו במהלך מבצע חנית נפטון.
ב-2012 מונה לעמוד בראש הצוות שיקבע אילו מטרות יאושרו לחיסול באמצעות תקיפה בכלי טיס בלתי מאוישים, הן על ידי ה-CIA והן על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
בינואר 2013 הודיע אובמה על כוונתו למנות את ברנן לראש ה-CIA.
לאחר פיליבסטר אושר מינויו של ברנן בסנאט והוא הושבע לתפקיד ב-8 במרץ 2013.
ג'ון בריאון או ג'ון בריון הוא מלחין, פזמונאי ומפיק מוזיקלי אמריקאי.
הוא נשר מהתיכון בגיל 17 והתמקד במוזיקה ואף לקח חלק בלהקה.
בשנות ה-80 החל להתמקד בלחנים ונגינה בכלים רבים.
מ-1993 והלאה התמקד בהפקה מוזיקלית.
בריאון הפיק אלבומים לרופוס ויינרייט, פיונה אפל ועוד.
הוא גם עבד וכתב עם שון לנון, קין ובשנים האחרונות התמקד בהפקה לסרטי קולנוע, בעיקר עם פול תומאס אנדרסון.
בריאון זכה לשתי מועמדויות בטקס גראמי עבור הפקה מוזיקלית מקורית לסרטים שמש נצחית בראש צלול (2004) ומגנוליה (1999).
שמש נצחית בראש צלול (2004)
ג'ון בראדלי-וסט הוא שחקן אנגלי.
מוכר בעיקר בשל תפקידו בתור סאם טארלי בסדרה "משחקי הכס" (2011–2019) של רשת HBO המבוססת על סדרת ספריו של הסופר ג'ורג' ר.
בראדלי גדל ברובע וית'נשואו במנצ'סטר, אנגליה, שם למד בתיכון סיינט פול.
לאחר מכן, סיים לימודים בקולג' לורטו ברובע הולמה ובבית הספר לתיאטרון במנצ'סטר.
הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה בשנת 2011 בסדרת הדרמה "בורג'ה", שם הופיע כחשמן ג'יובאני דה מדיצ'י.
באותה שנה החל להופיע בתור סמוול "סאם" טארלי בסדרה "משחקי הכס" של רשת HBO.
+שנהסרטתפקידהערות2012אנה קרנינהנסיך אוסטרי2015Tradersורנון סטיינסדייט בהפתעה (אנ')אנדרו2016גרימסבידריק פלנר2017American Satanריקי קולינס2018חולה מספר אפס (אנ')סקוטר2022הספירה לאחורד"ר קיי.סי האוסמןחתונה בהפתעהקולין קולוואיThe Railway Children Returnריצ'רד פארקס
שנה סדרה תפקידהערות 2011–2019 משחקי הכס סאם טארליתפקיד חוזר (עונה 1)
ג'ון מוזס בראונינג היה ממציא ומפתח כלי ירייה אמריקאי מפורסם, הנחשב לאחד ממפתחי הנשק האוטומטי וחצי-אוטומטי הטובים והחשובים בהיסטוריה.
הוא המציא מגוון רב של כלי ירייה אזרחיים, סוגי תחמושת וכדורים, מנגנוני פעולה של כלי ירייה ונשק קל צבאי – רבים מהם נמצאים בשירות פעיל גם היום.
על שמו רשומים 128 פטנטים.
בראונינג נולד באוגדן, יוטה, ארצות הברית.
הוא בנה את כלי הירייה הראשון שלו בגיל 13 בסדנה של אביו, ורשם פטנט ראשון ב-7 באוקטובר 1879, כשהיה בן 24. הוא תכנן נשק קל בין השאר עבור חברות הנשק ווינצ'סטר ריפיטינג ארמס קומפני, FN Herstal וקולט'ס מנופקט'ורינג קומפני.
בראונינג השפיע כמעט על כל תחומי הנשק החם.
הוא המציא שיפורים משמעותיים לנשק בעל מנגנון טעינה חוזרת, תחילה לכלי נשק בעלי פעולת מנוף, לאחר מכן לכלי נשק בעלי פעולת משאבה, שמשמש בעיקר ברובי שוטגאן).
תרומותיו המשמעותיות ביותר היו בתחום הנשק החם הנטען אוטומטית.
הוא פיתח את האקדחים הנטענים אוטומטית הראשונים שהיו אמינים וקומפקטים, על ידי פיתוח בריח טלסקופי, שנמצא כיום כמעט בכל אקדח חצי-אוטומטי מודרני.
הוא פיתח את המקלע הראשון שהופעל על ידי גז שנפלט מהתרמיל, קולט-בראונינג מודל 1895 – מערכת שמפחיתה רתע והפכה לסטנדרט ברוב כלי הנשק החם הנטענים-אוטומטים, בעלי כוח אש גדול.
בראונינג תרם גם לתחום התותחים האוטומטיים.
הוא פיתח גם מספר כדורים: בהם , כדור לאקדחים ותת-מקלעים בקוטר , ו- (12.7x99 מ"מ נאט"ו) המשמש מקלעים כבדים ורובים נגד ציוד.
ג'ון בְּרוֹוֶר מִינוֹץ' היה אמריקאי שנחשב לאדם הכבד ביותר בהיסטוריה.
משקל השיא שלו עמד על כ-635 קילוגרמים.
זוהי למעשה הערכת המשקל שלו, שכן גודלו הרב, בריאותו הלקויה ואי יכולתו לנוע מנעו שקילה ממשית שלו.
בגיל 12 שקל כ-132 קילוגרמים ובגיל 22 היה בגובה של 1.85 מטרים ובמשקל של כ-178 קילוגרמים.
משקלו של מינוץ' המשיך לעלות באופן קבוע עד לאשפוזו במרץ 1978 עקב סיבוכים בקצב הלב ובדרכי הנשימה.
באותה השנה שבר את שיא הפרש המשקל בין חתן לכלה כאשר התחתן עם חברתו ג'נט ששקלה קצת פחות מ-50 קילוגרמים.
הוא אובחן כסובל מבצקת, מצב שבו הגוף צובר נוזל חוץ-תאי עודף.
רופאו בבית החולים, האנדוקרינולוג ד"ר רוברט שוורץ העריך שכמעט 408 קילוגרמים ממשקלו הכולל הם נוזלים עודפים.
משקלו העצום הקשה מאוד על העברתו לבית החולים.
היה צורך ביותר מתריסר כבאים ואנשי חילוץ, אלונקה מיוחדת ושימוש במעבורת על מנת לאשפז אותו במרכז הרפואי של אוניברסיטת וושינגטון בסיאטל.
שם הוא הונח על גבי שתי מיטות חולים שהוצמדו אחת לשנייה, ו-13 אנשי צוות גלגלו אותו על הצד כדי להחליף לו סדינים.
מינוץ' שוחרר מבית החולים לאחר 16 חודשים של דיאטה קפדנית שבה הורשה לאכול עד 1,200 קלוריות ליום.
ביציאתו מהאשפוז שקל 216 קילוגרמים, זאת לאחר שהשיל ממשקלו כמעט 419 קילוגרמים - הירידה הגדולה ביותר במשקל שתועדה בהיסטוריה.
עם זאת, באוקטובר 1981, הוא שוב אושפז כאשר משקלו נסק ל-432 קילוגרמים.
הבצקת ממנה סבל הייתה כה חמורה וכה קשה לטיפול ולכן הוחלט שלא לטפל בה.
כתוצאה מכך הוא נפטר לאחר 23 חודשים, ב-10 בספטמבר 1983 בגיל 41. במותו, עמד משקלו על 362 קילוגרמים וה-BMI שלו היה 105.3.
ג'ונתן אדוארד "ג'ון" ברנטל הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה יהודי-אמריקאי.
מוכר בזכות תפקידיו כשיין וולש בסדרה "המתים המהלכים" מבית AMC, בתפקידו כהמעניש בסדרת הטלוויזיה "המעניש" של נטפליקס וכן בתור השוטר המושחת ג'נקינס בסדרה 'העיר הזאת שלנו" של HBO.
ברנתל נולד וגדל בוושינגטון די.
סי., בנם של זוג הורים יהודים, ג'ואן לורי ואריק לורנס ברנטל.
הוא החל ללמוד במכללת סקידמור שבניו יורק אבל פרש ממנה ולאחר מכן עבר ללמוד משחק בתיאטרון האמנותי של מוסקבה (בשנות לימודיו שם שיחק כתופס במועדון טורנדו בלאשיחה מאליפות רוסיה בבייסבול).
סיים בהצטיינות בשנת 2002 את לימודי המשחק שלו בתיאטרון הרפרטוארי האמריקני.
בשנת 2002 קיבל את התפקיד הראשון שלו, דמות אורחת בסדרה "חוק וסדר: כוונה פלילית", בתור ליין רודוק.
ב-2004 שיחק בסרט "החתונה של טוני וטינה".
ב-2005 באחד מתפקידיו הראשונים בטלוויזיה התארח בסדרה "איך פגשתי את אמא" בתור קרלוס.
ברנתל התגלה קולנועית לראשונה בשנת 2006 בדרמה של אוליבר סטון "מגדלי התאומים", שבה שיחק בתפקיד משני בתור השוטר כריסטופר אמורוסו.
באותה שנה שיחק גם בסיטקום "The Class" בתפקיד דאנקן כרמלו.
בשנת 2009 השתתף בפנטזיה הקומית המצליחה "לילה מוטרף במוזיאון 2" בתפקיד אל קאפונה ובסדרת הדרמה "איסטוויק".
פריצתו הגדולה הייתה בשנת 2010 עם תפקיד ראשי בסדרת האימה הפופולרית "המתים המהלכים" בה שיחק בתור השוטר שיין וולש.
באותה שנה הופיע גם בסרטו המוערך של רומן פולנסקי "סופר הצללים" בתפקיד ריקי ריקדלי סוכנו של הסופר (יואן מקגרגור).
בשנת 2013 הופיע ברנתל בסרטו של מרטין סקורסזה "הזאב מוול סטריט" בתפקיד בראד בודניק ובהפקת הפעולה של דוויין ג'ונסון "מלשין".
באותה שנה שיחק במיני-סדרה של רשת TNT, "מוב סיטי" בתפקיד הבלש ג'ו במשטרת לוס אנג'לס.
ויוצא חיל הנחתים של ארצות הברית לשעבר.
בשנת 2017 שיחק בתפקיד משני בסרט הפשע המוזיקלי "בייבי דרייבר" בבימויו של אדגר רייט.
באותה שנה שיחק גם בסרט , בתפקיד פרנק "שוטגאן" וגם בתור פרנק קאסל/המעניש בסדרה דרדוויל.
ובשנת 2018 חזר לשחק את קאסל בסדרה משל עצמו המעניש.
בשנת 2021 שיחק בסרט הדרמה "משפחה מנצחת", בתור מאמן הטניס ריק מאסי, שאימן בין היתר שחקניות כמו סרינה ויליאמס ומריה שראפובה.
ב-25 בספטמבר 2010 נישא ברנטל לארין אנגל, אחייניתו של כוכב ההיאבקות קורט אנגל.
אחיו, תום ברנטל, מאורס למיליארדרית שריל סנדברג.
זוכה פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן אורח יוצא מן הכלל בסדרה קומית (אנ') (2024)
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן אורח יוצא מן הכלל בסדרה קומית (אנ') (2023, 2025)2025דרדוויל: נולד מחדשפרנק קאסל / המעניש2 פרקים2026שלו ושלה (אנ')הבלש ג'ק הארפרמיני-סדרה עתידית של נטפליקס
ג'ון אנתוני ברוקס ג'וניור הוא כדורגלן אמריקאי-גרמני המשחק בעמדת הבלם בהרטה ברלין.
ברוקס, בנו של טכנאי אמריקאי, במקור משיקגו, נולד וגדל בברלין שבגרמניה.
הוא התחיל לשחק כדורגל בשורות מחלקת הנוער של קבוצת הרטה ברלין.
לקבוצת המילואים של הרטה ברלין, עלה ברוקס באמצע עונת .
לאחר עונה זו ברוקס חתם על חוזה מקצועני ל-4 שנים בהרטה ברלין.
בעונת הרטה ברלין ירדה לבונדסליגה השנייה.
בעקבות כך, שחקנים רבים עזבו את הקבוצה, דבר שאיפשר לברוקס לקבל דקות משחק.
את הופעת הבכורה שלו ככדורגלן מקצועי ערך באוגוסט 2012, בפתיחת עונת .
בסיום עונה זו הרטה חזרה לבונדסליגה.
ברוקס כבש בהופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, ב-10 באוגוסט 2013, בניצחון הרטה 1–6 על איינטרכט פרנקפורט.
במאי 2017 חתם ברוקס בוולפסבורג מהבונדסליגה תמורת 20 מיליון אירו, והפך לכדורגלן האמריקאי היקר ביותר בכל הזמנים.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 2017/18, סבל ברוקס מפציעה ארוכה, וערך תשע הופעות ליגה בלבד.
עם זאת, ברוקס היה כשיר למשחקי המבחן, בהם גברה וולפסבורג על הולשטיין קיל ונשארה בבונדסליגה.
בספטמבר 2022 חתם בבנפיקה ליסבון.
ברוקס ערך בבנפיקה שתי הופעות ליגה בלבד, ובינואר 2023 שב לגרמניה, וחתם בהופנהיים.
ברוקס שיחק בהופנהיים במשך עונה וחצי, ובסיום עונת 2023/24 עזב את המועדון.
ברוקס, שמחזיק באזרחות כפולה, גרמנית ואמריקאית, היה זכאי לשחק בשתי הנבחרות של בתי המדינות.
ברוקס שיחק מספר משחקים בנבחרות ארצות הברית עד גיל 20 ועד גיל 23, ובמקביל שיחק גם בנבחרת גרמניה עד גיל 20.
ברוקס זומן לראשונה לסגל נבחרת ארצות הברית ביולי 2013, לקראת משחק ידידות נגד .
ברוקס ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק זה, בו ארצות הברית ניצחה 3–4.
ברוקס זומן לסגל ארצות הברית למונדיאל 2014. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בטורניר במשחק הראשון של נבחרתו, נגד , כאשר נכנס כמחליף במקום מאט ביזלר שנפצע.
בדקה ה-86 באותו משחק ברוקס כבש בנגיחה מבעיטת קרן של גרהאם זוסי את שער הניצחון של נבחרתו, שהיה גם שער הבכורה שלו במדי ארצות הברית.
המשחק הסתיים בתוצאה 1–2 לארצות הברית.
ברוקס הפך לשחקן המחליף הראשון בתולדות נבחרת ארצות הברית שכובש שער בגביע העולם.
ג'ון ג'ררד ברוטון היה מדינאי אירי שכיהן כטישך (ראש ממשלת אירלנד) משנת 1994 ועד שנת 1997. כשר שכיהן תחת שני ראשי ממשלה, ליאם קוסגרייב וגארט פיצג'רלד, כיהן ברוטון בכמה תפקידים בכירים בממשלות אירלנד, כולל שר האוצר (1981–1982 ו-1986–1987) ושר התעשייה, המסחר והתיירות (1983–1986).
הוא נבחר להיות מנהיג פינה גייל ב-1990 וכיהן כראש ממשלה כשהוא מוביל קואליציה מקיר לקיר (Rainbow Coalition) כשהמפלגות החברות בה היו מפלגת פינה גייל, מפלגת הלייבור ומפלגת השמאל הדמוקרטית.
ברוטון נבחר לראשונה לפרלמנט האירי, הדאל אירן ב-1969 וכיהן כחבר פרלמנט עד לפרישתו מהפוליטיקה הארצית ב-2004. משנת 2004 ועד לשנת 2009 הוא שירת כשגריר האיחוד האירופי בארצות הברית.
כמו כן, היה סגן נשיא מפלגת העם האירופית (EPP).
ג'ון ג'ררד ברוטון נולד למשפחת חקלאים קתולית עשירה מדונבויין שבמחוז מית' והתחנך בפנימייה לנערים.
הוא היה בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת דבלין והוסמך כעורך דין בקינגס אינז, אך הוא מעולם לא עסק בעריכת דין.
ברוטון נבחר בהפרש זעום לפרלמנט האירי ב-1969 כנציג של מחוז מגוריו מטעם מפלגת פינה גייל.
בגיל 22 הוא היה לאחד מחברי הפרלמנט שנבחרו בגיל הצעיר ביותר בתולדות הדאל.
בבחירות של 1973 הוא הכפיל את מספר המצביעים עבורו ואף יותר.
בחירות אלה הביאו את פינה גייל להיות חלק מהקואליציה הלאומית יחד עם מפלגת הלייבור.
ברוטון התמנה כמזכיר הפרלמנטרי של שר התעשייה והמסחר ושל שר החינוך ושימש בתפקיד זה עד 1977.
ג'ון ברוטון נישא לפינולה ברוטון והיה אב לארבעה.
בעקבות תבוסתה של מפלגת פינה גייל בבחירות של 1977, מונה ברוטון על ידי מנהיג המפלגה החדש גארט פיצג'רלד, להיות הדובר של המפלגה בפרלמנט בנושאי החקלאות.
בהמשך קודם להיות שר האוצר בממשלת הצללים ונשא נאום משמעותי בדיון על התקציב של 1980. הוא מילא תפקיד משמעותי במערכת הבחירות של פינה גייל ב-1981, שבעקבותיה הקימה המפלגה קואליציה יחד עם מפלגת הלייבור בראשותו של גארט פיצג'רלד.
ברוטון סחף כמות גדולה של קולות במחוז הבחירה שלו ובגיל 34 הוא מונה להיות שר האוצר, התפקיד הבכיר ביותר בקבינט.
הממשלה החדשה נאלצה לסגת מהבטחותיה לקצץ במיסים עקב המציאות הכלכלית הקשה שהייתה אז.
הממשלה קרסה באופן בלתי צפוי בליל ה-27 בינואר 1982 כאשר היא הובסה בהצבעה על התקציב השנוי במחלוקת שהגיש ברוטון לפרלמנט.
חבר הפרלמנט הסוציאליסטי העצמאי, ג'ים קמי, שעד אז תמך בממשלה, הצביע נגד התקציב, שבין שאר הסעיפים הציע הנהגת מס ערך מוסף על נעלי ילדים, ובכך גרם לפיזור הפרלמנט ולמפלגת פינה גייל לאבד את השלטון.
ממשלת המיעוט של פיאנה פול שהחלה לכהן לאחר מכן החזיקה מעמד עד נובמבר 1982, אז שבה פינה גייל לשלטון בראשות קואליציה עם מפלגת הלייבור, אך כאשר הורכבה הממשלה החדשה, הועבר ברוטון מתפקיד שר האוצר לתפקיד שר התעשייה והאנרגיה.
בשנה שלאחר מכן הוקם משרד האנרגיה כמשרד נפרד וברוטון הוגדר כשר התעשייה, המסחר והתיירות.
במסגרת חילופי גברי שבוצעו ב-1986 שב ברוטון למשרד האוצר.
למרות זאת הוא לא זכה להציג את התקציב שלו.
מפלגת הלייבור פרשה מהממשלה על רקע חילוקי דעות על הצעת התקציב.
הממשלה נפלה והתקיימו בחירות חדשות.
בבחירות של 1987 נחלה פינה גייל תבוסה קשה.
גארט פיצג'רלד התפטר מיידית מתפקידו כמנהיג המפלגה ובבחירות ליורש התמודדו אלן דוקס, פיטר בארי וברוטון עצמו.
תוצאות הבחירות המדויקות לא פורסמו.
התבוסה של ברוטון הייתה צורבת, שכן הוא בא ממסורת הדמוקרטיה הנוצרית של פינה גייל, בעוד שהמנצח, אלן דוקס, היה מהאגף הסוציאל-דמוקרטי של המפלגה שממנה הגיע פיצג'רלד.
דוקס נתפס כמנהיג כושל שזכה לניכור מצדם של חברי מפלגתו ושיקם רק במעט את המפלגה לאחר התבוסה בבחירות.
מדיניותו, שהייתה אמורה לשמש רשת ביטחון לממשלה של פיאנה פול בהצבעות על רפורמות כלכליות, הייתה לא אהודה גם היא.
התוצאה הרת האסון בבחירות של 1990, שבהן דורגה המפלגה באופן משפיל וחסר תקדים כשלישית בקואליציה הלאומית, הפכה להיות הקש האחרון עבור המפלגה ודוקס אולץ להתפטר מתפקידו זמן קצר לאחר מכן.
ברוטון, שהיה סגן מנהיג המפלגה אז, נבחר פה אחד לתפקיד המנהיג החדש.
בעוד שדוקס הגיע מהאגף הסוציאל-דמוקרטי של המפלגה, ברוטון נמנה עם אנשי האגף השמרני שלה.
אך להפתעת המבקרים והשמרנים, במסגרת יוזמתו הפוליטית הראשונה, קרא ברוטון למשאל עם על התיקון בחוקה שהתיר גירושים באירלנד.
מפלגת פינה גייל הייתה בשקיעה במשך כמעט עשר שנים.
מנקודת השיא של הבחירות של נובמבר 1982, שבהם היא זכתה ב-70 מושבים בפרלמנט, 5 מושבים בלבד פחות ממספר המושבים של פאינה פול, איבדה המפלגה מספר ניכר של מושבים.
בעקבות התקופה בה הנהיג את המפלגה דוקס הבלתי מנוסה, נראה היה שכעת עמדה המפלגה בפני תקופה של בנייה מחדש כשמנהיג אותה ברוטון שהיה הרבה יותר מנוסה.
בכל אופן, ברוטון נתפס כאיש הימין והרקע הכפרי שלו היווה סיבה לביקורת כנגדו, בעיקר מצד התקשורת.
במערכת הבחירות של 1992 האווירה נגד פיאנה פול העבירה מצביעים רבים לתמוך במפלגות האופוזיציה, אך המרוויחה הגדולה משינוי זה הייתה מפלגת הלייבור ולא פינה גייל, שאיבדה עשרה מושבים נוספים.
המבוי הסתום שנקלע אליו המשא ומתן הקואליציוני, נבע בעיקר מסירובה של מפלגת הלייבור לשבת בממשלה אחת עם המפלגה הפרוגרסיבית-דמוקרטית ועקב כך שברוטון שלל את רצונה של הלייבור לצרף לקואליציה את מפלגת השמאל הדמוקרטית.
במצב כזה העדיפו אנשי הלייבור להצטרף לקואליציה עם פיאנה פול.
הייתה זו מכה משפילה עבור ברוטון.
מפלגת פינה גייל וברוטון באופן אישי, המשיכו לקבל נתונים עלובים בסקרים במהלך 1993 ובתחילת 1994 ובורטון בקושי שרד את ההתמודדות על מנהיגות המפלגה ב-1994. יחד עם זאת, כמה הצלחות בבחירות הביניים והצלחה בבחירות לפרלמנט האירופי באותה שנה, בנוסף להופעה עלובה של מפלגת הלייבור, שינו את מעמדו של ברוטון.
בסוף שנת 1994 כאשר הממשלה קרסה, ברוטון היה מסוגל להרכיב ממשלה עם הלייבור ועם מפלגת השמאל הדמוקרטי.
ברוטון הואשם בצביעות כאשר הוא הסכים להיכנס לממשלה עם השמאל הדמוקרטי, בניגוד להבטחה של המפלגה בבחירות של 1992 שהיא לא תשב עם מפלגה זו בממשלה אחת.
בכל אופן, ב-15 בדצמבר 1994, כשהוא בן 47, נבחר ג'ון ברוטון להיות ראש הממשלה הצעיר ביותר בתולדות אירלנד.
הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות אירלנד שהוקמה ממשלה חדשה מבלי שנערכו קודם לכן בחירות כלליות.
מדיניותו של ברוטון הייתה שונה במידה ניכרת מזו של רוב ראשי ממשלת אירלנד.
בנוסף, הוא השאיר על קיר לשכתו גם את תמונתו של ראש הממשלה לשעבר מטעם פיאנה פול, שון למס, שנתלתה שם על ידי קודמו, אלברט ריינולדס.
ברוטון ראה בלמס את ראש הממשלה הטוב ביותר בהיסטוריה של אירלנד.
הממשלה מקיר לקיר של ברוטון נתפסה באופן כללי כממשלה טובה.
ברוטון, שהיו לו יחסים גרועים עם סגנו דיק ספרינג, מנהיג הלייבור, הצטייר ככוכב של הממשלה.
האהדה הציבורית כלפיו זינקה בעוד שהוא, יחד עם ספרינג ועם מנהיג מפלגת השמאל הדמוקרטית, פרואינסיאס דה רוסה, נתפסו כצוות המושלם.
על סדר היום של הממשלה עמדו גם שינויים חוקתיים כאשר ההחלטה על ביטול האיסור על גירושים עברה במשאל עם ברוב דחוק.
ההתקדמות בתהליך השלום בצפון אירלנד וגישתו בנוגע ליחסים עם בריטניה הגדירו את תקופת כהונתו כראש ממשלה.
בפברואר 1995 הוא השיק, יחד עם ראש ממשלת בריטניה, ג'ון מייג'ור את מסמך המסגרת האנגלו-אירי.
מסמך זה התווה את ההצעה ליחסים המוצעים בין צפון אירלנד לבין הרפובליקה האירית.
רבים ממתנגדיו של ברוטון החשיבו אותו כמי ששואף להתאים את עצמו לתביעותיהם של היוניוניסטים (קודמו בתפקיד, אלברט ריינולדס, כינה אותו "ג'ון יוניוניסט").
בכל אופן, הוא מתח ביקורת חריפה על סירובה של ממשלת בריטניה לשתף את השין פיין במהלך שביתת הנשק של הצבא האירי הרפובליקני בין השנים 1994–1997. ברוטון הלין באוזניו של כתב רדיו מקומי בקורק ש"נמאס לי לענות על שאלות על תהליך השלום המזוין", התבטאות שעליה התנצל מאוחר יותר.
ברוטון יצר יחסי עבודה עם מנהיג השין פיין, ג'רי אדמס, למרות שלשניים היו יחסי חוסר אמון זה כלפי זה.
מערכת היחסים הופרעה בעקבות הפרתה של הפסקת האש ב-1996 כשהצבא האירי הרפובליקני פוצץ רכב תופת בקנרי וורף שבלונדון.
היחסים התדרדרו עוד כאשר הצבא האירי הרפובליקני רצח שוטר אירי, ביצע שוד מזוין כושל של סניף דואר במחוז לימריק ופוצץ מטען חבלה במנצ'סטר.
במקביל קיבל ברוטון שבחים רבים באירלנד על גינויו של כוח השיטור המלכותי של אלסטר על כך שנכנע לאיומים של הלויאליסטים ואפשר את קיומו של מצעד של מסדר אורנג' לעבור באזור מגורים של לאומנים.
הוא ציין שכוח השיטור לא מהווה גורם אובייקטיבי או עקבי בשמירה על החוק.
הזעם והביקורת שלו הובילו לאווירה מתוחה בין לונדון לבין דבלין.
בעת קיום הבחירות הכלליות של 1997 הודיע שין פיין שהם מעדיפים ממשלה בראשות פיאנה פול ומיד לאחר תבוסתה של פינה גייל בבחירות אלה, חידש הצבא האירי הרפובליקני את הפסקת האש שלו.
ברוטון גם שימש הנשיא התורן של האיחוד האירופי ב-1996 וסייע לגבש את הסכם היציבות והצמיחה שהגדיר את הפרמטרים המקרו-כלכליים של הארצות ששותפות במטבע האירופי האחיד, האירו.
ברוטון היה המנהיג האירי החמישי שנשא נאום בפני שני בתי הקונגרס של ארצות הברית ב-11 בספטמבר 1996 והמנהיג האירופי ה-30 שעשה זאת מאז 1945.
ממשלתו של ברוטון סבלה מהאשמות בנוגע למעשי שחיתות וחוותה מבוכות פוליטיות.
ב-1996 התפטר שר התחבורה, מייקל לאוורי, עקב האשמות שהוא לא שילם מס הכנסה על תשלומים שקיבל עבור עבודה שביצע כאיש עסקים עבור רשת סופרמרקטים בתקופה שלפני מינויו לתפקיד שר.
השר במשרד האוצר התפטר ב-9 בפברואר 1995 עקב הדלפות מידע לתקשורת מהמשרד.