tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, שדרה מס' 1 המשיכה ללא פגע, והצליחה לחצות את נהר האיראוואדי.
הקבוצה הצפונית נעה במהירות יחסית, תודות למסלול חטיבת עצים של הממשל הקולוניאלי הבריטי.
בתוך כמה שבועות היא גמאה שני רכסי הרים שהפרידו כעת בינה לבין הודו.
המפות שברשות הצ'ינדיטים התגלו כגרועות מאוד ולא מעודכנות.
הצרה הייתה שפוריותה של קרקע באזור טרופי זה מידלדלת במהירות, ואחת לכמה שנים נאלצו החקלאים לשרוף את הכפר שלהם ולנדוד למקום אחר.
כך קרה שלא פעם הגיעו הצ'ינדיטים לנקודה מסומנת במפה, ובמקום למצוא בה כפר מצאו הריסות עשנות.
וינגייט תכנן להרוס את מסילת הברזל מנדאלי-מיצ'צ'נה בהתקפה משולבת שתתחיל ב-6 במרץ.
ב-2 במרץ שדרה מס' 4 בפיקודו של ג'ורג' ברומהד, נתקלה במארב יפני מתוכנן היטב בעת שחצתה נחל, ואף על פי שיכלה להדוף את המתקפה, איבדו החיילים (ברובם גורקים) את עשתונותיהם והתפזרו.
ברומהד נותר עם 15 ניצולים בלבד, והחליט לחזור עמם להודו.
קבוצה של 136 אנשים כבר הספיקה לחצות את הנהר, והיא החליטה לנסות להגיע אל גבול סין (המרוחק 100 ק"מ).
הם תעו בדרכם כעבור יומיים, והחליטו לחזור להודו גם כן.
הם תעו בג'ונגל כמה שבועות, ובסופו של דבר רק חמישה מהם ניצלו והצליחו להגיע אל המוצבים הבריטיים.
בדו"ח שלו כתב וינגייט שאין לו שום ביקורת על מפקד השדרה ברומהד, שהוכיח לרוב אומץ לב וכושר שיפוט טוב.
ההתעסקות של היפנים בשדרה מס' 4, אפשרה לשדרות מס' 3 ו-5 להתקדם בחשאי מבלי שיתגלו.
שדרה מס' 3 הייתה תחת פיקודו של מייג'ור מייק קאלוורט, ידידו ויד ימינו של וינגייט.
קאלוורט מיקש כל שביל או משעול שעבר בו, ותלה גם שלטי הזהרה מבולבלים ביפנית או בורמזית, חתומים כביכול בידי המפקד העליון של הכוחות היפניים בבורמה.
שלטים אלו הוסיפו למהומה והבלבול שחשו היפנים בלאו הכי בעקבות הפלישה הלא-צפויה של הצ'ינדיטים.
ב-4 במרץ הגיע קאלוורט אל העיירה נאנקאן, שם הייתה אמורה השדרה שלו לפוצץ את המסילה.
שדרה מס' 5 בפיקודו של ברנרד פרגוסון, הגיעה אל ערוץ בון צ'אונג, ללא תקלות, והצמידה מטעני דינמיט לגשרים ולצוקי הסלעים באזור.
ב-5 במרץ ביצעה שדרה מס' 8 בפיקודו של מייג'ור בשם סקוט, מבצע הטעיה שיאפשר הצנחת אספקה דרך האוויר ויחפה על הפעילות של שדרות 3 ו-5. סקוט ביצע התקפת דמה על העיר פינלבו, בסיוע מטוסים של חיל האוויר המלכותי.
היפנים בתגובה הפציצו את העיר, ובפועל אבטח סקוט את אזור ההצנחה ופינה את העיר בחשאי.
הייתה זו אחת הפעילויות היותר מוצלחות במהלך מבצע בד ארוך.
וינגייט החליט לבצע את ההתקפה למרות השמדתה של שדרה 4. ב-6 במרץ התפוצצו המטענים שהניחו הצ'ינדיטים ב-70 מקומות שונים, והשביתו כליל את תנועת הרכבות באזור.
הצ'ינדיטים אף הצליחו להדוף התקפות יפניות עליה, כשהם סופגים אבדות קלות בלבד.
וינגייט היה יכול לסכם לעצמו שלמרות האבדות הרבות, המבצע הסתיים בהצלחה יחסית.
מאוחר יותר היפנים גייסו את כל תושבי האזור לעבודת כפייה, והצליחו לתקן את הנזקים בתוך מספר שבועות בלבד.
כעת עמד וינגייט בפני דילמה.
האם לסגת חזרה להודו לפני שיספיקו היפנים לתקוע טריז בינו לבין הגבול, או שמא להמשיך הלאה ולחצות את הנהר .
מפקדי השדרות שלו, שהיו שיכורי ניצחון, הציעו להמשיך הלאה ויעצו לעשות זאת בהקדם.
ההכרעה התקבלה ב-11 במרץ כאשר התברר לווינגייט ששדרה 1 שהייתה חלק מהקבוצה הדרומית, לא הושמדה, וכי היא הצליחה לחצות את האיראוואדי בהצלחה.
חציית האיראוואדי ממערב למזרח החלה ב-13 במרץ, ונמשכה עד ה-18 בו.
השדרה של וינגייט חצתה בקלות רבה באמצעות צי של סירות גומי שהוצנחו מהאוויר, והושטו בידי מקומיים.
השדרות של פרגוסון וקאלוורט חצו צפונה ממנה, אולם נצפו בידי חיילים יפנים.
היפנים פתחו באש על אנשיו של פרגוסון בתקווה לגרור אותם לתגובה, אולם פרגוסון העדיף לחצות לא עימות ישיר כך שלא ספג אבדות.
לא כן קאלוורט, שעד אז היה היחיד מבין מפקדי השדרות שלא איבד אפילו אדם אחד.
היפנים המתינו לקאלוורט בגדה השנייה של הנהר, והוא נאלץ להורות למשיטי הסירות הבורמזיים להשיט את הצי אל אי קטן במרכז הנהר.
התפתח קרב עז בין אנשיו של קאלוורט על האי לבין היפנים על הגדה, והבריטים השתמשו בכל אמצעי, כולל מרגמות.
בלהט הקרב, נמלטו הבורמזים עם הסירות וקאלוורט מצא את עצמו לכוד על האי.
למזלו, עבר לפתע במקום צי קטן של סירות מאוישות בידי בורמזים מקומיים.
קאלוורט השתלט על הסירות והשיט אנשיו חזרה לגדה שממנה באו.
עם זאת, הוא נאלץ לנטוש מאחור מספר פרדות ופרטי ציוד מחמת חוסר מקום, ואף הפקיר לגורלם שנים עשר נפגעים צ'ינדיטים, מתוכם חמישה שהיו עדיין בחיים.
בניסיון להקל על אלו האחרונים, הותיר וינגייט על האי פתק בשפה האנגלית בו ביקש מהיפנים לנהוג בהם בכבוד הראוי בהתאם לקוד הבושידו.
גורלם של השבויים לא נודע.
המטרה שווינגייט הציב לעצמו, הייתה פיצוץ גשר גוקטייק, מרחק של כ-160 ק"מ מגדת הנהר.
כעת השתנתה הקרקע, ובמקום הג'ונגלים שעד אז חיפו על פעילות הצ'ינדיטים, נמצאו שטחים פתוחים יחסית, וחצו אותם הרבה שבילים שהתאימו לתנועה של כלי רכב ממונעים.
תנאים אלו שיחקו לרעת הצ'ינדיטים.
גרוע מכך, היפנים היו מודעים כעת לפעילות הצ'ינדיטים ממזרח לאיראוואדי, ושלחו עוד ועוד כוחות בניסיון ללכוד אותם.
בשלב מסוים ניהלו אחריהם מצוד כ-2,000 חיילים מרוכזים בשתי דיוויזיות.
כעת הצ'ינדיטים נמנעו מלהשיג מזון בכפרים המקומיים מחשש למארב, ולא יכלו לבקש עזרה מאף מקומי מחשש שיוסגרו לידי היפנים.
הצ'ינדיטים ביצעו בדרך שלל פעולות כנגד היפנים, שכללו לרוב מארבים מתוכננים היטב.
לעיתים היו בונים מחנות דמה, ולאחר שהללו משכו אליהם חיילים יפנים, היו מכתרים אותם מעורפם וטובחים בהם.
לא פעם הם גם איתרו מחנה יפני רגיש, ואז הזעיקו מטוסים של חיל האוויר המלכותי כדי שישמידו אותו.
עם זאת, כעת הם נאלצו להשאיר כל פצוע וחולה מאחור, והללו הלכו והתרבו ככל שהחיילים הותקפו בידי עלוקות, התקשו להשיג מזון, ולא התרחצו והתנקו במשך שבועות.
בתחילה היו מבקשים אספקה באמצעות האוויר, אולם ככל שהתרחקו מזרחה הפך הדבר לקשה מאוד לביצוע, מה גם שליחידות רבות נהרסו מכשירי האלחוט.
הצ'ינדיטים הפכו לרזים כל כך, עד שפרגוסון שידר לווינגייט באלחוט את הפסוק "אֲסַפֵּר כָּל עַצְמוֹתָי הֵמָּה יַבִּיטוּ יִרְאוּ בִי."
ב-24 במרץ נעשה ניסיון להצניח אספקה לשדרה של וינגייט, אולם תודות לטעות מצד קצין זוטר גילו היפנים את מקומם, והתפתח קרב קשה שבמהלכו אבד הסיכוי לקבל את האספקה.
וינגייט קיבל מסר מהמפקדה בהודו על פיו אספקה האווירית לצ'ינדיטים נעשתה מסוכנת מדי, וכי עליו לשקול נסיגה.
בלית ברירה הורה וינגייט לכוחותיו יומיים לאחר מכן להתחיל לחזור להודו, והורה למפקדי השדרות לעשות זאת בכל נתיב שיעלה על דעתם.
וינגייט עצמו החליט לחצות את האיראוואדי באותה נקודה בדיוק, כיוון שהאמין שהיפנים לעולם לא יחשבו על כך.
ב-1 באפריל הגיע וינגייט אל האזור, אולם פטרולים יפניים פתחו עליו באש.
בלית ברירה, הוא חילק את שדרתו לחמש קבוצות, כאשר הקבוצה שתחת פיקודו כללה 43 אנשים.
כל קבוצה קיבלה אישור לחצות את הנהר בכל מקום שיעלה על דעתה.
לאחר מכן הקים וינגייט מחנה, שחט את הפרדות שלו ונתן לחיילי הקבוצה שלו לאכול מבשרם.
אלו שנמנו על קבוצתו סיפרו מאוחר יותר בזיכרונותיהם שווינגייט אותה תקופה בילה ימים שלמים במונולוגים אינסופיים מול חייליו, ובין היתר ניסה לשכנע אותם בצדקת הציונות.
וינגייט שהה באזור שבוע, וב-7 באפריל הורה להמשיך בדרך, לא לפני שהורה על השמדת המשדר.
ב-10 באפריל הגיע וינגייט לכפר קטן בשם סטסה, לא רחוק מהאזור שבו חצה קאלוורט.
בסטסה הם מצאו מספר דוגיות שאפשרו להם להגיע אל אותו אי שבו נתקע קאלוורט בזמנו, שם פגשו מקומיים ידידותיים שהסכימו להעביר אותם בסירות לגדתו המערבית של הנהר.
כאשר נותרו רק עוד שבעה חיילים להעביר, הופיע לפתע פטרול יפני, והבורמזים נבהלו ונעלמו.
וינגייט נאלץ לנטוש את השבעה, אם כי ארבעה מתוכם הצליחו בסופו של דבר לחזור להודו בכוחות עצמם.
לאחר מכן עבר המסע ללא תקלות חריגות, וב-29 באפריל חצה וינגייט את הצ'ינדווין ואנשיו הגיעו להודו.
שדרתו של קאלוורט הגיעה לפניהם ב-14 באפריל, ושדרתו של פרגוסון ב-2 במאי.
הקבוצה האחרונה (9 אנשים) הגיעה ב-6 ביוני.
מבין 3,000 הצ'ינדיטים שחצו את הצ'ינדווין בפברואר, חזרו בסה"כ רק 2,182. 450 נהרגו, 120 בורמזים הורשו להישאר בג'ונגל, והשאר נפלו בשבי.
מאלו האחרונים חזרו לאחר המלחמה רק בודדים.
מבין הניצולים, 600 היו חלשים מכדי לחזור לשירות צבאי, ומבין הנותרים בחר וינגייט בעצמו את אלו שימשיכו עמו, בעוד השאר שולבו ביחידות צבאיות רגילות.
לוטננט גנרל ויליאם סלים, מפקד הארמייה ה-14 שאליה הייתה כפופה בריגדת הצ'ינדיטים, מאז ומתמיד לא חיבב את וינגייט, והגדיר את המבצע כולו ככישלון מוחלט.
סלים טען כי רק 205 יפנים נהרגו במבצע, וכי היפנים התגברו על הנזק שנגרם לרכבות תוך ימים ספורים (מה שלא היה נכון, לקח ליפנים מספר שבועות).
באופן כללי טען סלים שלצ'ינדיטים לא הייתה כל השפעה על ניהול המערכה בבורמה.
חלק מהחוקרים נוטים להסכים עם סלים, אולם נאלצים להודות שבמבצע זה נלמדו לקחים חשובים שיושמו היטב מאוחר יותר.
כך או כך, אפילו סלים נאלץ להודות ש"תהיינה העובדות אשר תהיינה – לחיילים בבורמה נדמה היה כי זהו הגל הקטנטן הראשון המבשר את בוא הנחשול...
ואנו ניצלנו במלואה את ערכה התעמולתי [של הפשיטה] בכל האמצעים שעמדו לרשותנו".
כל החוקרים מסכימים שלמבצע בד ארוך הייתה השפעה פסיכולוגית עצומה, והתעמולה הבריטית ניפחה את הישגיו.
הצ'ינדיטים היוו כעת איום פסיכולוגי על החיילים היפנים ביערות בורמה, ושנית, הם תרמו למורל של חיילי בעלות הברית, בכך שהוכיחו כי חיילים בריטים והודים מסוגלים לנוע ולהילחם ביערות לא פחות טוב מהחיילים היפניים.
הגנרל האמריקני פרנק מריל אף הקים את "יחידת הפשיטה 5307" ("הפושטים של מריל"), אשר היוותה מעין חיקוי ליחידת הצ'ינדיטים של וינגייט.
וינסטון צ'רצ'יל התלהב מאוד מהמבצע, והזמין את וינגייט לבוא עמו לוועידת קוויבק, במהלכה קיבלה טקטיקת החדירה העמוקה שלו, אישור מהפיקוד העליון של בעלות הברית המערביות.
לאחר הוועדה הוחלט להגדיל את הכוח הצ'ינדיטי לסדר גודל של דיוויזיה, אשר ביצעה ב-1944 פשיטה גדולה יותר אשר נקראה "מבצע יום חמישי".
מבצע ברדס 20 הוא מבצע שנערך על ידי צה"ל ב-14–15 בינואר 1971, וכלל פשיטה ימית ופשיטה אווירית בו זמנית על בסיסי אימונים של מחבלים פלסטינים בקרבת העיירה סרפנד מדרום לצידון.
בתקיפה השתתפו כוחות מחטיבת הצנחנים, שייטת 13 ו'שייטים' מיחידה 707. בהובלת ספינות טילים, סירות גומי ומסוקים מטייסת 118. הכוחות פגעו במחבלים, פוצצו בתים ושבו בשלום לבסיסיהם.
לאחר סילוק המחבלים הפלסטינים מירדן התבסס הפת"ח בלבנון.
ב-1 בינואר 1971 נתפסו חמישה מחבלים שיצאו בסירת גומי מלבנון והצליחו להגיע לחוף אכזיב.
בחקירה התברר שכוונתם לחטוף אזרח ישראלי.
ושהפעילות הימית מתרכזת באזור העיירה 'סרפנד' 12 ק"מ מדרום לצידון.
מהמידע שנאסף עלה כי 24 מחבלים המיועדים לעבור קורס צלילה וחבלה ימית נמצאים בשני מבנים חד קומתיים על חוף הים בין בתי דייגים אחרים.
מידע נוסף שהתקבל העלה שמפקד הגזרה המכונה 'אבו יוסוף' מתגורר לא רחוק צפונה משם.
היה קיים מידע על בסיסי אימונים של מחבלים שאינם בתחום הימי כשמונה ק"מ דרומה בגבעות בין הפרדסים.
הוחלט לתקוף בו זמנית את שני המקומות.
המועד הראשון שנקבע היה 8 בינואר אך הוא נדחה עקב ביקורו של המתווך מטעם האו"ם גונאר יארינג בישראל.
הצורך לשמור על הפתעה מלאה.
הפעלת כוחות רבים בתיאום כדי לפתוח באש באותה דקה.
בבית מגורים של 'אבו יוסוף' גרה משפחתו ואזרחים נוספים.
נתנה הנחיה לודא שלא יפגעו בו אזרחים.
השאיפה הייתה למנוע נפגעים מכוחותינו כדי לא לתת שמץ הצלחה למחבלים.
הביצוע הוטל על חטיבת הצנחנים 35 בפיקודו של אל"ם חיים נדל.
משימת ההישט הטלה על שייטת ספינות הטילים בפיקודו של אל"ם הדר קמחי.
חפ"ק המבצע הוקם במפקדת חיל הים בסטלה מאריס ובו נמצאו הרמטכ"ל חיים בר-לב, מפקד חיל הים אלוף אברהם בוצר וקצין חיר וצנחנים ראשי תא"ל רפאל איתן עם נציג מחיל האוויר.
כח א' – גדוד 50 – 48 לוחמים ביניהם 6 שייטים מיחידה 707, ארבעה חבלנים, חוקר שבויים ורופא, בפיקוד עמוס ירון.
ינחת מדרום ליעדים ינוע תוך כדי איתור משטח לנחיתת מסוק, יתקוף את בסיס המחבלים בשני בתים במרחק 200 מטר ביניהם 'כלנית' המערבי ו'דליה' מזרחי ויפוצץ אותם.
או לחלופין בדרך הים בסירות גומי חזרה לספינות הטילים.
כח משנה שייטת 13 – 12 לוחמים וחוקר שבויים בפיקוד סרן חנינא עמישב יגיע בשחיה לחוף 'מנדרינה' מצפון לכח העיקרי.
יתקוף ויפוצץ את ביתו של מפקד הגזרה מטעם הפת"ח 'אבו יוסוף' שזכה במבצע לכינוי 'נרקיס' לאחר שיבדוק שלא ימצאו בו אזרחים שאינם מעורבים.
הכח יושט בספינה אח"י מבטח ויאסף אליה.
ככח משני עליו לתאם את פעילותו שלא להקדים את הכח העיקרי.
כח ב' – פשיטה אווירית
112 לוחמים מחטיבת הצנחנים, בפיקוד סא"ל עוזי יאירי, יונחתו בשני מסוקי יסעור בשדה 3.5 ק"מ מהיעד, ינועו רגלית ויתקפו את יעד 'דפנה' בסיס אימונים למחבלים שנמצא בין הפרדסים כשמונה קילומטר דרומית מזרחית ליעד א.
גבעה עם שתי עמדות מקלעי גוריאנוב נגד מטוסים מחופרות וכ-200 מטר מזרחה מחפורות.
לאחר מכן יפונו במסוקים מאתר סמוך מזרחית מהיעדים שהותקפו.
כח משנה ב1 שיכלול 48 לוחמים כאשר שלושה מהם חבלנים, בפיקוד מג"ד 890 סא"ל שי תמרי, יתקוף את יעד 'דפנה' מצפון.
כח משנה ב2 בפיקוד מג"ד 202 סא"ל חיים בנימיני יכלול 35 לוחמים מתוכם שלושה חבלנים חוקר שבויים ורופא.
כח משנה ב3 בפיקוד מפקד הפלוגה סרן שמואל ארד יתקוף את היעד 'דפנה ב' לאחר שכוחות ב-1 וב-2 יצאו מהשטח.
הכח הימי כלל שש ספינות טילים שמהן פורקו מוצבי החימוש שלהן, מאחורי הגשר, ובמקומם נשאו שש סירות גומי בכל אחת.
אח"י חנית (סער 3) שימשה כספינת חפ"ק.
ונשאה כח חילוץ ימי שכלל את: אח"י משגב, אח"י מזנק, אח"י חיפה (סער 2) אח"י חץ (סער 3) נשאו את כח הצנחנים.
אח"י מבטח נשאה את כח שייטת 13. 35 לוחמים מיחידה 707, "שייטים" בעגה הצה"לית, להשטת הסירות.
שבעה "שייטים" בפיקוד שאול סלע נקבעו לביצוע בדיקה מוקדמת של תנאי הנחתת סירות בחוף.
הכח האווירי כלל שני מסוקי יסעור להובלת וחילוץ פושטים מכח ב' שפעל ביעד הדרומי.
שני מסוקי יסעור נוספים באוויר בכוננות לחילוץ כח א' מאזור החוף.
שלושה מסוקי בל 212 בכוננות לפינוי נפגעים.
שלושה מסוקי סופר פרלון להכנסת תגבורת ופינוי נפגעים.
מטוס נורד לממסר קשר וארבעה מטוסי עיט עמדו בכוננות להנרה ותקיפה.
+תפקידדרגה ושםהמשימה הרמטכ"ל רב-אלוף חיים בר-לב בחפ"ק במפקדת חיל הים בסטלה מאריס.מפקד חיל הים אלוף אברהם בוצר בחפ"ק במפקדת חיל הים בסטלה מאריסקחצ"ר תא"ל רפאל איתן בחפ"ק במפקדת חיל הים בסטלה מאריס.
שחיה לחוף חיסול אבו יוסף ופיצוץ ביתו.
סמח"ט 35 סא"ל עוזי יאירי כח ב' 112 לוחמים פושט במסוקים על בסיסי מחבלים 'דפנה' בדרום מזרח.
תקיפה מצפון ליעד העיקרי 'דפנה' מג"ד 202 סא"ל חיים בנימיני כח משנה 2 של ב' 35 לוחמים.
מזג אוויר גשום שרר לאורך כל המבצע והשפיע על ביצוע הפעולה.
החפ"ק קיים התייעצות עם חזאי מזג האוויר לפני הוראה למכל שלב מהפעולה.
יציאת ספינות מנמל חיפה נעשתה בדירוג.
ב-14 בינואר אחרי הצהריים יצאו ספינת הפיקוד אח"י חנית (סער 3) ואח"י חץ (סער 3) עם צנחנים וחולית הבדיקה מיחידה 707 ונעו צפונה.
אחרי החשיכה יצאו שלוש הספינות נושאות את סירות הגומי והצנחנים מנמל חיפה.
ואח"י מבטח יצאה עם כוח שייטת 13 מעתלית.
כולם נעו לנקודת מפגש מערבית לאזור היעד.
חולית הבדיקה ירדה מאח"י חץ (סער 3) בשתי סירות גומי וכשהתקרבו עברו לשחייה.
כדי להימנע הגילוי מוקדם נעשתה הבדיקה 500 מטר צפונה מהחוף המתוכנן.
בשעה 19:00 הגיעו לחוף ושאול סלע החליט שמצב הים מאפשר הנחתה.
המפקדים בחפ"ק סמכו על מסקנתו של שאול סלע וניתנה הוראה להמשך.
ה'שייטים' חזרו לסירות הגומי ובשעה 20:45 נאספו איתם לאח"י חץ (סער 3).
החפ"ק בחיפה קיים שליטה מלאה על המבצע וביום 15 בינואר שעה 00:07 נתן אישור לכל הכוחות לפתוח באש.
ב-14 בינואר שעה 23:00 ירד הכח מספינות הטילים לסירות הגומי ולאחר כ-20 דקות נחת בחוף המתוכנן ללא תקלות.
החל לנוע בגשם שוטף לעבר היעדים.
הכח נע בשני טורים כשכיתת חוד קדימה.
נקלע למעבר צר בין חוף הים לחומה שהגנה על הפרדסים מימין.
המשטח להנחתת מסוק שנמצא בדרכו של כח א' נבדק ונמצא תקין.
בערך בשעה זאת נתקלה חולית החוד בשמונה מחבלים שהיו כנראה בסיור אבטחה.
שני לוחמים מכיתת החוד נפצעו נחבשו והמשיכו לנוע.
לאחר שלושה פרצי אש מהמחבלים החליט ירון לשנות נתיב הגישה ולעבור דרך הפרדס.
ירון הציב חולית מקלע כרתק על מגדל במקום.
גילה מטרה נוספת 'הבית האמריקאי' בין 'כלנית' ל'דליה'.
חילק את הכח ותקף בשני ראשים את היעד 'כלנית' ו'הבית האמריקאי' בו זמנית.
הכוחות תקפו את המחבלים השתלטו על שני הבתים ופוצצו אותם.
תוך כדי לחימה נפצעו שלושה לוחמים.
נוכח השעה המאוחרת וכמות הפצועים החליט ירון לותר עת תקיפת בית 'דליה' והודיע לחפ"ק שהוא נע לפינוי ולאור המצב מעדיף פינוי ימי.
בשעה 03:07 חבר כח א' לסירות הגומי והתפנה מהחוף.
פעולת כח המשנה כח משייטת 13 בפיקוד חנינא עמישב הגיע מול החוף, המתין בים כ-14 דקות כדי לתת קדימות לנחיתת כח א'.
בשעה 23:30 נחת בחוף והחל לנוע לעבר יעד 'נרקיס' – ביתו של 'אבו יוסוף' שהיה 250 מטר ממנו.
השטח היה מטע בננות והגיעה לשדה פתוח של 100 מטר ליעד.
זיהה במשקפת שני כלי רכב ותנועה של אנשים בקרבת הבית.
התקדם בהסתר עד 20 מטר מהיעד פרס את הכח לשלוש חוליות בשעה 01:00 פתח באש על מחבלים במרפסת הבית.
מהבית יצאו כמה נשים בצעקות מה שנראה לו כהסחת דעת מכוונת.
מדרום הגיעה משאית עם שלושה מחבלים שפתחו באש וגם רקטה נגד טנקים שלא פגעה.
נראה היה לו שזיהה מחבלים נעים לאזור החוף.
עמישב לא ראה אפשרות לוודא שאין אנשים בבית והציע לותר על פיצוצו.
בדיון בחפ"ק הרמטכ"ל ובהמלצתו של אל"ם חיים נדל התקבלה החלטה ובשעה 00:26 נאמר לעמישב להתפנות מבלי לפוצץ את בית 'נרקיס'.
הכוח בפיקוד הסמח"ט סא"ל עוזי יאירי המריא מבסיס רמת דוד בשני יסעורים העננות הקשתה על הניווט אך הטייסים מצאו את האתר, הנחיתו את הכח במקום המיועד ושבו לבסיס רמת דוד.
הכח נע ליעדים ובשעה 22:47 התפצל לשלושה כוחות משנה:
כח משנה 1 בפיקודו של מג"ד 890 סא"ל שי תמרי הניח חסימה ובשעה תקף את היעד המרכזי 'דפנה' וכאשר התקבל האישור תקף את היעד המרכזי ונסוג לאתר הפינוי האווירי
כח משנה 2 בפיקוד מג"ד 202 סא"ל חיים בנימיני התפצל מהחפ"ק נא בוואדי 'חילת אל-ען דליה' טיפס על גבעה תלולה, נתקל במחבל והרג אותו.
ההתקלות עוררה את הגזרה ולמעשה תקף ראשון.
הכוח טיהר מערה שהיה בהתחמושת הניח מטעני חבלה ניתק מגע למשטח הפינוי האווירי.
כח משנה 3 מגדוד 890 בפיקוד סרן שמואל ארד, פעל בהתאם לתוכנית.
הוא המתין עד שני כוחות המשנה יסיימו ויסוגו ואז תקף את יעד 'דפנה' כמתוכנן ויצא לכיוון אתר הפינוי
ב-15 ביוני בשעה 01:17 פונה כח ב' עם כל אנשיו על ידי שני יסעורים לבסיס רמת דוד.
לוח הזמנים להתרחשויות בעת המבצע.
מבצע "ברדס 20" השיג את מטרתו והמשימות שהוטלו על הכוחות מולאו בהצלחה.
קביעתו של שאול סלע שניתן להנחית סירות גומי בחוף עמדה במבחן.
הכוח המושט הגיע לחוף בצורה חשאית מבלי להירטב.
סירות הגומי יצאו מהחוף עם הפושטים והפצועים מבלי להתהפך.
מפקדי הכוחות הגיבו נכון וביעילות לשינויים שהתגלו בשטח.
ההתקלות בסיור המחבלים נעשתה בהפתעה, הלוחמים התגברו והמשיכו את המשימה.
במקום בית 'דליה' פוצץ בית מחבלים אחר.
פיצוץ בית 'אבו יוסף' לא בוצע עקב המצאות אזרחים בו.
הפעולה הפתיעה את המחבלים ושיבשה את פעילותם בדרך הים.
שמונה מחבלים נהרגו ושבעה נפצעו.
לכוח המבצע היו חמישה פצועים.
המבצע היה ביצוע משולב ראשון של חטיבת הצנחנים ים אוויר ויבשה בהיקף רחב ובעומק האויב.
הצלחתו הפיחה גאווה וביטחון בצבא כבסיס למבצעים בעתיד.
מבצע ברזלית היה מבצע פשיטה של פיקוד הדרום שבוצע בליל 5–6 ביולי 1967 וכלל חבלה בפסי הרכבת בקטע שבין קנטרה ואיסמאעיליה, מערבית לתעלת סואץ.
לאחר שהתברר שחוליות קומנדו מצרי חודרות לסיני ומבצעות פעולות חבלה במסילת הברזל בקטע מקנטרה לאל עריש.
באזורים שחובלו לא הייתה תנועת רכבות.
מטרת הפעולה הייתה לסמן למצרים לחדול מפעולות איבה.
החבלה עצמה בוצעה על ידי שתי קבוצות שחיינים משייטת 13 והסתיימה בהצלחה מלאה.
מפת המערך המצרי בקרבת התעלה היה ידוע.
הגזרה הייתה נתונה לתצפית מהחוף המזרחי ומכוסה בסיורי צילום אווירי שוטפים.
רוחב התעלה במקום היה כ-150 מטר.
מבנה גדות התעלה מדרגת אבן בולטת מהמים בגובה 30 ס"מ משתנה עם מצב הגאות והשפל.
משטח אבן ברוחב כמה מטרים וקיר אלכסוני בשיפוע של 45 מעלות בגובה של 1.5 מטר.
לאורך הקיר מדי פעם היו מדרגות חצובות.
המסילה עברה במקביל לתעלה במרחק של עד 200 מטר אדני הרכבת מעץ על שכבת חצץ מהודק.
השטח באזור לא היה חשוד במיקוש ובקטעים שנבחרו לא נראו תצפיות מצריות.
פרסומים חופשיים המשמשים לימאות היה ניתן ללמוד שבתעלה צפוי זרם חזק.
לאנשי השייטת 13 הייתה זו הפעם הראשונה בה טבלו במימי תעלת סואץ.
נבחרו שתי נקודות שנראו מתאימות:
בסיור המוקדם שנערך במשך היום מול הקטע הצפוני נראו מספר אנשים על האי מדרום לגזרה.
ממול נראו מספר בורות בשפת המים והיעד אותר בבירור.
ואילו בקטע הדרומי נראו בצד המצרי חיילים מגדרים את היציאות, אותר מוצב ומדרום לקטע נראו חיילים מצריים לאורך התעלה.
התוכנית הייתה לבצע חבלה בשני מקומות בקטע שבין קנטרה לאיסמעיליה במרחק כ-10 ק"מ ביניהם.
בכל מקום בקטע של 300 מטר להציב 10 חבלות מתחת לאדני הרכבת.
במסילה לא הייתה כלל תנועת רכבות.
המטרה הייתה להפגין נזק משמעותי מבלי לגרום אבדות.
כוחות ומשימות – שני סיורי החבלה צפוני בפיקוד סרן שאול זיו ודרומי בפיקוד סרן גדי שפי יכללו כח של 6 לוחמי שייטת 13 ישאו את המטענים יעברו בשחייה, את התעלה, יתגנבו לפסי הרכבת, יציבו את החבלות עם השהיה ויחזרו בשחיה.
לכל סיור חבלה ימצא כח חיפוי בצד המזרחי של התעלה בפיקוד מג"ד מהחטיבה שיכלול: מחלקת תול"ר ועוד נשק מסייע.
חילוץ מוטס בפיקוד מפקד סיירת חטיבה 60 עם קצין משייטת 13 יהוו כח חילוץ להעברה ב-3 מסוקי סיקורסקי S-58 חמושים במקלעי מא"ג יתמקמו בתחנת הרכבת מזרחית לקנטרה בכוננות להקפצה מעבר לתעלה.
במהלך ליל 4–5 הוסע הכח המבצע מבסיס שייטת 13 לבסיס רמת דוד.
משם הוטס לבסיס רפידים והוסע למפקדת חטיבה 60 בבלוזה.
במקביל הוכן תיק היעד על ידי מודיעין פיקוד דרום הופצה פקודת מבצע פיקודית.
בבוקר הציג אג"מ מבצעים את התוכנית לרמטכ"ל יצחק רבין וקיבל את אישורו.
במהלך 5 ביוני מפקדים ערכו סיור בגזרת הפעולה, הכח המבצע התאמן בהפעלת חמרי החבלה ובוצע תרגיל מודל.
בהוראת אג"ם מבצעים הועברו שלוש סירות גומי, עם שני מפעילים לכל אחת, לפיקוד הדרום.
לוחמי השייטת היו על הרגליים עוד מהלילה הקודם ולא נחו עד לסיום המבצע.
גדי שפי שהיה על סף מחלה התעודד עם קבלת המשימה.
נשאו את המטענים שהורכבו מארבעה לבנות חבלה.
לבושים במדי עבודה כולל חגור קרב נעלי גומי 'פלדיום' וטלפיים וחמושים בעוזי.
שני מכשירי קשר אטומים למים ומקלעון FN אחד בכל כח.
בכח הצפוני ארכה השחייה מערבה 20 דקות הנחת המטענים 20 דקות והשחייה חזרה 7 דקות.
עקב הזרם שסחף דרומה וחייב לחזור לנקודות המתוכננות.
הייתה תופעה של זרחן במים ותנועות השחיינים נראו בעין.
לאורך הגדה לא היו תצפיות מצריות.
המטענים שנשאו והמקלעון היו כבדים.
לאחר העלייה צעדו הסיורים לקטעי המסילה והחבלות הונחו במרחק של כ-50 מטר ביניהן.
מטענים לגזירת הפסים ומטען אחד בשכבת החצץ מתחת לאדנים.
הובחנו פיצוצים של 10 חבלות.
הכח הדרומי -עקב גילוי הפעילות המצרית בסיור המקדים פעילות הכח הדרומי ארכה זמן רב יותר.
השחיה אל הגדה המערבית ארכה כשעה עקב גילוי חיילים על גשרון והצורך להתחמק מהם.
נערכה תצפית במשך כ-20 דקות.
הכח התרחק צפונה בתוך המים ועלה לחוף הנחת 10 המטענים ארכה כ-20 דקות.
תוך כדי הנחת שלושת המטענים האחרונים החלו החבלות של הסיור הצפוני להתפוצץ.
השחיה חזרה לצד המזרחי ארכה כ-25 דקות.
נספרו פיצוצים של 9 מטענים.
פיצוץ מטען עשירי ייתכן שקרה בו-זמנית עם פיצוץ אחר או כשל.
הביצוע בשני המקומות נעשה בחשאיות.
באחד ממכשירי הקשר לא הושג קשר.
המבצעים לא נתגלו על ידי סיורים מצריים ולא נדרש חיפוי באש מהכוחות המאבטחים.
מחלקת החילוץ במסוקי סיקורסקי S-58 החמושים שוחררו וגם בסירות הגומי שהועברו מחיל הים לא נעשה שימוש.
תחקיר ראשוני נעשה על ידי אלוף הפיקוד ישעיהו גביש בחפ"ק החטיבה.
לקחים לשייטת 13 הייתה זו הפעולה הקרבית הראשונה של הקומנדו הימי לאחר מלחמת ששת הימים.
ללוחמי השייטת הייתה זו יציאה מהסטראוטיפ של פעולות שלא הביאו הישגים.
מפקד השייטת דב שפיר גיבש מסקנות להמשך פעילות השייטת.
לקחת בחשבון את הזרחן במי התעלה והצורך בדיסקרטיות.
נושא הזרם בתעלה כיוונו ועצמתו ניתן לקבל מהמודיעין הימי
יש להשקיע באימוני הפשיטה כדי להגיע לרמה גבוהה אצל כל לוחמי השייטת כדי להיערך למשימות נוספות באזור התעלה.
לאמן ואת הנושא של חוליות מבצעות בשיתוף פעולה עם כוחות מחפים.
מקלעון FN שנלקח לפעולה הכביד ומהמנותו בספק.
להקצות לשייטת רובי סער קלשניקוב מהשלל.
לבדוק מהימנות מכשיר המוטורולה שלא היה בו קשר.
לקיים מפגש לדיון מקדים בין אנשי השייטת ענף תכנון מבצעים חיל הים ופיקוד הדרום על מנת ללמוד ביחד את היעדים החזויים לפעילות מבצעית.
השייטת תצטרך לקבוע את סוג החגור וכלי הנשק המתאימים לפשיטת כאלה.
נוהל הקרב החפוז מנע מנוחה מהמבצעים.
הדבר לא השפיע אך יש לחשוב בעתיד לשבץ מנוחה.
הוקרה הצוותים המבצעים נשלחו לשבוע נופש במלון 'רוזנבלט' בנהריה.
במהלך הנופש התבשרו שאול זיו וגדי שפי שאושרה להם דרגת רס"ן בקיצור פז"מ ובמקום התארגנה מסיבה.
דב שפיר, דו"ח מבצעי מסכם 'פעולת ברזלית', פנימי בחיל הים, 8 ביולי 1967.
מבצע ביצה הוא סרט הרפתקאות, קומי ומוזיקלי לכל המשפחה בבימויו של אלון גור אריה שכתב גם את התסריט.
הסרט מספר על ביצת נשרים נדירה מועברת מהספארי ברמת גן לשמורת גמלא שברמת הגולן.
על המשימה מופקד חיים, טיפוס תמים שמעולם לא עזב את גבולות הספארי.
במקביל, שני נוכלים מחליטים לחטוף את ביצת הנשרים הנדירה כדי להוסיף אותה לתבשיל הגמר בתוכנית הבישול בה הם מתחרים.
כך מתחיל מרדף בלתי אפשרי אחרי הביצה המבוקשת.
הסרט צולם בספארי ברמת גן, בשמורת גמלא ובעידן 2000.
מנהל הספארי, אריה (יהורם גאון) נרגש מאוד.
זוג נשרים מקראיים והביצה הנדירה שלהם יועברו מהספארי ברמת גן לשמורת גמלא שברמת הגולן.
בינתיים, זוג הנוכלים קותי וצמח (ירון ברלד ושלומי קוריאט) ננזפים על ידי המנחה בתוכנית ריאליטי בישול, על כך שהם מתעצלים לחפש מרכיבים מקוריים למנות שלהם ומחבלים במנות המתחרים.
הצמד מקבלם הזדמנות אחרונה, להביא משהו שמנחה התוכנית לא ראה מעולם בתוך תבשיל.
השניים משכנעים את נויה (דנה אברהם-סמו), סגנית מנהל הספארי לעזור להם לגנוב את הביצה בתמורה לחלק מהפרס הגדול בתוכנית הגמר.
כשאלצ'ו, מנהל שמורת גמלא (אסף אשתר) ובתו בת העשר, בר (מאי ז'פקו), מגיעים לקחת את הנשרים צפונה, חטיפת הביצה משתבשת והביצה נשארת מאחור.
מי שמוצא אותה הוא חיים, (חיים אוסדון).
טיפוס תמהוני וטוב לב שגר בספארי מאז שהיה ילד.
הוא אומץ על ידי אריה המנהל לפני שנים ומכונה בלעג על ידי נויה "המוגלי של רמת גן".
למרות שניכר שהוא יודע לתקשר עם חיות יותר מכל עובד אחר, הוא לעולם לא יהפוך לעובד ספארי מן המניין.
נויה הוגה מיד תוכנית חדשה: חיים, הטמבל יהיה זה שיוביל את הביצה האבודה לשמורת גמלא.
אם יצליח – יגשים חלום ויהפוך להיות עובד ספארי.
בפועל נויה מובילה את חיים היישר למלכודת שטומנים לו צמח וקותי.
הם יגנבו את הביצה ויפלילו אותו.
בר, הילדה שמצותתת לתוכנית, קופצת לג'יפ של נויה וחיים ומתחבאת בירכתיו.
מכאן מתחיל מסע מלא הרפתקאות בנופי ישראל, בו צמד הנוכלים קותי וצמח מנסים בתחבולות שונות לקחת את הביצה מחיים.
בר הילדה, מסכלת את מזימותיהם פעם אחרי פעם.
בעצירה הראשונה במרכז מסחרי, מתחיל מרדף שגורם לביצה להתגלגל לתוך חנות צעצועים גדולה.
כשהמצב נראה אבוד, בר מפעילה רחפן שמחזיר את הביצה לידיו של חיים.
חיים נעזר בבעלי חיים כדי לעכב את רודפיו.
הוא מסביר לנויה שחיות מדברות עם מי שאומר להן את האמת, דבר שרוב בני האדם שכחו מזמן.
חרטה מתחילה לכרסם בליבה של נויה.
כשחיים ונויה מגיעים למסעדת דרכים, קותי וצמח מתחפשים למלצרים ומנסים לחטוף את הביצה.
בר דואגת לשבש את המהלך וניסיון חטיפת הביצה הופך לקרב חומוס שמחריב את המקום.
השוטר עצמון שחוקר את המקרה מגלה שהחוטפים, מתחריו מתוכנית הבישול, יצאו לשמורת גמלא ברמת הגולן.
הוא מחליט לצאת בעקבותיהם במסווה של חקירה משטרתית ולקחת את הביצה לעצמו.
קותי שולח את נויה לנקודת מפגש בגולן אבל בר דואגת לשנות את נתוני הג'י פי אס.
נויה כמעט מצליחה לברוח עם הביצה אבל מחליטה ברגע האחרון להציל את חייו של חיים מבולדר שהתנתק מההר.
בר בורחת עם הביצה ומכיוון שלמדה מחיים איך לדבר עם חיות, משכנעת ציפור ללכת להזהיר אותו מפני נויה.
הציפור מלשינה לחיים שבפעם הראשונה בחייו, משקר כדי לבחון את כנותה של נויה.
השניים נפרדים ובר ממשיכה עם חיים והביצה לשמורת גמלא.
קותי בוגד בחבריו וחוטף את הגוזל ואת בר.
חיים, שעד כה לא עזב את גבולות הספארי, מנהיג את החבורה כולה במרדף אחרי קותי.
נויה מחליטה לטפס על מפל גמלא, לדבר אמת ולשכנע את הנשרים לתפוס את קותי.
הנשרים וחיים משיבים את הגוזל ובר החטופים להוריהם.
חיים ונויה מאגפים את הפושעים משני העברים.
הגוזל ובר חוזרים כל אחד להוריו וחיים מגשים את חלומו והופך רשמית לעובד ספארי.
דמות שם השחקן/ית תיאור הדמות חיים חיים אוסדון "המוגלי של רמת גן" שמעולם לא עזב את גבולות גן החיות.
יוצא להשיב את הביצה הנדירה אל הוריה.
קותי שלומי קוריאט נוכל שרוקם את מזימת חטיפת הביצה כדי להוסיף אותה לתבשיל ולזכות בפרס הראשון בתוכנית בישול.
צמח ירון ברלד יד ימינו של קותי, שוליה טוב לב ולא מבריק בלשון המעטה.
אריה גור יהורם גאון מנהל של הספארי ברמת גן שאחראי על מבצע העברת הביצה לרמת הגולן.
נויה צוקרמן דנה אברהם-סמו סגנית מנהל הספארי, מצטרפת למסע לכדי לבגוד בחיים ולהעביר את הביצה לאויביו.
כפיר עצמון טל מוסרי רב שוטר, מתחרה בתוכנית בישול במטרה לעזוב את המשטרה ולפתוח מסעדה עם אשתו.
אלצ'ו אסף אשתר מנהל שמורת גמלא, מגונן על בתו, אוהב שירי ארץ ישראל ומשחקי מילים.
בר מאי ז'פקו בתו של אלצ'ו, פקחית שמצליחה להערים על הנוכלים ולהציל שוב ושוב את הביצה מפניהם.
שף תומר שרון שף מאיים שמטיל את המשימה על משתתפי תוכנית הבישול טילטיל לירון אורפלי מנהל חומוסייה שמנסה לשלוט בעסק אבל נקלע לקרב חומוס.
שרון לוי הלחין את המוזיקה המקורית לסרט.
הפסקול כולל 80 דקות של תזמורת סימפונית.
את שיר הנושא "לפרוש כנפיים" הלחין אלון גור אריה וביצעה אותו עדי כהן.
השיר מספר על הנשרים והביצה ברמת הגולן.
את המילים כתבו שי להב ואלון גור אריה.
הסרט צולם ביולי 2016 במשך 16 ימי צילום.
מכיוון שמפל גמלא סגור לכניסת בני אדם כדי לא להפריע לנשרים החיים במקום, דמותה של דנה אברהם-סמו הושתלה בעזרת מחשב מטפסת על המפל.
עיבודי תמונה רבים בשילוב הפקת פסקול תזמורתי גרמו לפוסט פרודקשן להתארך מעבר למקובל בסדר גודל כזה של הפקה.
הסרט הופק בשיתוף עם חברת הכבלים HOT, שהייתה שותפה ותיקה ליצירת קולנוע ישראלי.
הסרט משלב מחוות לקלאסיקות קולנועיות.
ירון ברלד וחיים אוסדון מנגנים בעזרת הרגליים על פסנתר רצפתי בדומה לסרט ביג בכיכובו של טום הנקס.
קרב החומוס הוא תשובה לקרבות עוגות קצפת בקומדיות סלאפסטיק הוליוודיות.
בדיחות ויזואליות כמו קרון הרכבת שנפרד מהקרונות הן מחווה לגאגים בסרטיו של באסטר קיטון.
סצנת אי ההבנה בין יהורם גאון לטל מוסרי היא מחווה לסצנות דומות בסדרה קרובים קרובים.
ב-10 במאי 2018, כחלק מהסכסוך האיראני-ישראלי במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, התרחש עימות צבאי ישיר בין ישראל לאיראן ברמת הגולן ובסוריה.
ב-8 במאי יוחסה לישראל הפצצת מספר משגרי טילים שעמדו לבצע ירי על ישראל.
ב-10 במאי שיגר כוח קודס רקטות ארטילריות מסוריה לעבר ישראל.
בעקבות זאת ערך צה"ל תקיפה אווירית נרחבת, שנקראה "מבצע בית הקלפים", על בסיסי משמרות המהפכה האסלאמית בסוריה, שבה נפגעו והושמדו גם סוללות נ"מ סוריות, שירו, ללא פגיעה, 160 טילי קרקע-אוויר על מטוסי חיל האוויר הישראלי.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה קיבל המשטר הסורי מאיראן סיוע צבאי ניכר, שהתבטא במשלוחי נשק, בייעוץ צבאי של קצינים ממשמרות המהפכה האסלאמית, ובמיליציות שיעיות, שבראשן חזבאללה ששלח אלפי לוחמים למערכה.
בהדרגה החלה איראן לשלוח עוד ועוד כוחות לסוריה ואף הקימה בה בסיסים צבאיים, גם על מנת לפעול משטח סוריה נגד ישראל.
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, הודיע שמבחינת ישראל מדובר ב"קו אדום" ושישראל לא תרשה לאיראן להתבסס בסוריה.
להפצצה הנרחבת של חיל האוויר הישראלי ב-10 במאי, שכונתה מבצע "בית הקלפים", קדמו עימותים גלויים אחדים בשנת 2018.
ב-10 בפברואר 2018 התרחש עימות אווירי בין ישראל לסוריה ואיראן – סדרת קרבות בין חיל האוויר הישראלי לכוחות סוריים ואיראניים שהחלו בחדירת כטב"ם איראני לישראל.
הכטב"ם האיראני, מסוג שאהד 141, יורט על ידי מסוק אפאצ'י AH-64D "שרף" של חיל האוויר הישראלי.
בעקבות תקיפת שדה התעופה T-4 ב-9 באפריל ותקיפת מחסני התחמושת האיראניים בסוריה ב-29 באפריל, שבהן נהרגו עשרות חיילים איראנים ממשמרות המהפכה האסלאמית והושמדו אמצעי לחימה איראניים רבים (בהם כ-200 טילי קרקע-קרקע ארוכי-טווח, ומערכת נ"מ איראנית), הבטיחה איראן נקמה על התקיפות שיוחסו לישראל.
לפי פרשן "ידיעות אחרונות" אלכס פישמן, ישראל התגרתה באיראן כדי למשוך אותה לפעולה שתהווה עילה לתקיפה נרחבת של צה"ל.
ב-30 באפריל חשף ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו שסוכני המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים פרצו לארכיון תוכנית הגרעין האיראנית והשיגו מסמכים רבים המוכיחים שאיראן שיקרה ופעלה לפתח נשק גרעיני.
כעבור כשבוע, הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על פרישת ארצות הברית מהסכם הגרעין עם איראן והטלת עיצומים נגד איראן.
ב-8 במאי 2018 בשעות הלילה המוקדמות דיווחו הסורים על תקיפת בסיס צבאי ליד אל-כיסווה בו אוחסנו טילים איראניים.
לפי הדיווחים, במתקפת מנע של צה"ל השמיד חיל האוויר טילים ומשגרים איראניים שכוונו לעבר ישראל והיו אמורים להיות משוגרים נגדה בתוך זמן קצר אלמלא הופצצו.
כמו כן הותקפה שיירה איראנית שכללה משגר טילים ורקטות ארטילריות.
למחרת דיווח מרכז המעקב הסורי לזכויות אדם שבתקיפה נהרגו 15 אנשי צבא, מהם 8 חיילי משמרות המהפכה האסלאמית.
למערכה זו מול האיראנים ניתן על ידי צה"ל השם "שח-מט".
ארבע מתוכן יורטו על ידי סוללת כיפת ברזל של גדוד 137, והשאר נפלו בתוך שטח סוריה.
המטרות כללו בסיסים צבאיים, מחסני נשק, מרכזים לוגיסטיים, מוצבי מודיעין איראניים בתל קליב, תל ע'רבה, תל מקדד ותל נבי יושע, ומשגרי טילים, כולל משגר רקטות הפג'ר 5 שביצע את הירי לעבר ישראל.
על אף האזהרה הישראלית, חיל ההגנה האווירית הסורי שיגר למעלה מ-100 טילי קרקע-אוויר לעבר מטוסי חיל האוויר הישראלי, שבתגובה תקף והשמיד סוללות נ"מ מדגמי SA-2, SA-5, SA-17 ו-SA-22. בין השאר, פרסם דובר צה"ל סרטון המתעד השמדה של מערכת פנציר-S1 (קוד נאט"ו SA-22) מתקדמת.
לדברי רוסיה (שקיבלה התרעה מישראל על מנת למנוע היתקלות בין הצבאות), בתקיפה השתתפו 28 מטוסי קרב מדגמי , F-16 ו-F-35, ששיגרו כ-60 טילים.
צבא סוריה טען שבהפצצות נהרגו רק שלושה מאנשיו, אך הארגון הסורי לזכויות אדם דיווח על 23 הרוגים לפחות, מהם 18 איראנים.
מאוחר יותר פרסם הארגון עדכון ובו דיווח ש-27 אנשי צבא נהרגו, מהם שישה חיילים סורים ו-21 "זרים", בהם לפחות 11 איראנים.
לדברי שר הביטחון אביגדור ליברמן, צה"ל פגע במרבית התשתיות האיראניות בסוריה.
דובר צה"ל, תא"ל רונן מנליס, תיאר את המבצע: "זהו אחד המבצעים האוויריים הנרחבים שבוצעו מול האיראנים, הותקפו עשרות יעדים, בעיקר אתרי מודיעין, מפקדות לוגיסטיות, מפקדים צבאיים, אתרי החבאת נשק, כולל בנמל התעופה האזרחי של דמשק".
על פי מנהיג חזבאללה, חסן נסראללה, ובסתירה לטענת צה"ל, נורו לעבר ישראל 55 טילים (ולא 20 כדברי ישראל), בהם טילים כבדים, ובכלל זה טילים שהגיעו עד לצפת ולטבריה ויורטו בטילי פטריוט.
אך עדויות ותיעוד מקומי לא הראה שום בסיס לטענה.
ישראל זכתה לתמיכה מצד ארצות הברית, בחריין, גרמניה, הממלכה המאוחדת, האיחוד האירופי וצרפת, שהדגישו שלישראל הזכות להגן על עצמה, וגינו את המתקפה האיראנית.
בנוסף, הם קראו לאיראן להימנע מפרובוקציות נוספות, ולכל הצדדים לשמור על איפוק.
מבצע בורמה הוא סרט מלחמה אמריקאי משנת 1962 בבימויו של סמואל פולר עם ג'ף צ'נדלר בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס על הספר "הפושטים של מריל" שנכתב על ידי צ'רלטון אוגבורן ששימש כקצין קשר ביחידתו של פרנק מריל שנקראה יחידת הפשיטה 5307 וכונתה בשם "הפושטים של מריל".
זאת הייתה יחידת קומנדו בסדר גודל חטיבתי שמנתה כ-3,000 לוחמים מצבא ארצות הברית שנענו לקריאתו של הנשיא רוזוולט להתנדב ליחידה מיוחדת למערכה על בורמה.
זה היה סרטו האחרון של ג'ף צ'נדלר, זמן קצר לאחר שהשלים בשנת 1961 את תפקידו בסרט הוא נפגע בגבו בעודו משחק כדורסל בחברת חיילים מן הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית ששיחקו כניצבים בסרט.
הוא התאשפז בבית חולים בעיר קולבר סיטי בקליפורניה לצורך ניתוח לתיקון פריצת דיסק בעמוד השדרה.
מהלך הניתוח הסתבך והוא נפטר.
הסרט צולם בפיליפינים בעזרת חיילים מצבא ארצות הברית וחיילים מצבא הפיליפינים שייצגו את הלוחמים היפניים.
הסרט מתחיל ביומן קולנוע על נסיגת כוחות הברית מבורמה, על פגישת רוזוולט וצ'רצ'יל בקוויבק בה הוחלט על פתיחת המערכה בבורמה וכן נראה גנרל ג'וזף סטילוול עם נאומו המפורסם על התבוסה והבטחתו לחזור ולכבוש את בורמה.
בין הכוחות הפולשים לבורמה נמצאת יחידת הפשיטה 5307 המונה 3,000 לוחמי קומנדו בפיקודו של מייג'ור גנרל פרנק מריל (ג'ף צ'נדלר).
הם מתחילים את הפעולה ב-4 בינואר 1944 ומתקדמים כ-200 מילים בתוך ג'ונגל לעיירה וואלאבום אותה הם כובשים לאחר קרב קשה.
בראש הכוח נמצאת מחלקתו של סרג'נט סטוקסטון ("סטוק") שמחזיק את אנשיו למרות התנאים הקשים והמחלות שמפילות בהן חללים.
גנרל מריל הולך בראש הלוחמים והדוקטור (אנדרו דוגאן) מעדכן אותו על המצב הקשה של החיילים וגם בודק אותו ומזהירו כי הוא סבל בעבר מהתקף לב שיכול לחזור בגלל המתח אבל מריל מתעלם מאזהרותיו.
הלוחמים העייפים מבקשים לחזור אך למקום מגיע גנרל ג'וזף סטילוול (ג'ון הויט) ומטיל על היחידה להמשיך לתוך בורמה ולכבוש את צומת הרכבות החשוב שאזוזופ.
הלוחמים העייפים עוברים דרך קשה בתוך ביצות ולמרות עייפותם הם מצליחים לכבוש את צומת הרכבות ומקווים שיינתן להם לנוח.
גנרל סטילוול מבקש ממריל להתקדם לעבר העיר החשובה מיצ'ינה.
סטוק מתנגד לרגל מצבם של האנשים ומריל מצליח לשכנע אותם למרות מצבם להמשיך לעבר מיצ'ינה.
הם מתחפרים ליד מיצ'ינה ונחשפים להרעשת ארטיליריריה קשה ולמתקפת בנזאי של מאות יפנים אותם הם מצליחים להדוף.
לאחר מכן שרועים כולם מעייפות ומריל לוקה בהתקף לב ומפונה משם.
לנוכח המפקד המפונה, קמים האנשים ובמאמץ אחרון הם כובשים את מיצ'ינה ואז מתפרקת היחידה.
מתוך 3,000 לוחמים נשארים רק 100 כשירים.
"ביצות פריפיאט" (Pripiatsümpfe), גם "צעדת פריפיאט" היה שם הקוד של פעולת ענישה שערכו הכוחות הגרמניים במלחמת העולם השנייה ביולי ובאוגוסט 1941. הפעולה כוונה לרצח ההמוני של האוכלוסייה היהודית המקומית משטחי תשעת המחוזות של ביילורוסיה ושלושה מחוזות באוקראינה באזור ביצות פריפיאט ונהר פריפיאט.
המבצע נחשב למבצע ההשמדה ההמוני הראשון המתוכנן על ידי גרמניה הנאצית.
במהלך המבצע נהרגו לפחות 13,788 בני אדם בשלב הראשון ו-3,500 גברים יהודים נהרגו בשלב שני.
הכפרים דווארץ, חוצ'אן, אזיאראני, סטאראז'ובצי וקרמנה, נהרסו כליל בשריפה וטורוב נהרסה חלקית.
אמצעי ההוצאה להורג העיקרי היה ירי המוני, לאחר שהאוכלוסייה המקומית רוכזה.
נוסדו גם שיטות אחרות, כולל דחיפת אנשים לביצות ולטביעתם, אם כי מעשה זה היה במידה רבה לא יעיל בשל רדידות המים.
המבצע הגיע בהוראה מהרייכספיהרר אס אס היינריך הימלר שהסמיך לכך את חטיבת הפרשים של האס אס, כמו גם את הוורמאכט ודיוויזיות חיל הרגלים שלו 162 ו-252, בפיקודו הכללי של מפקד האס אס והמשטרה אריך פון דם באך-צלבסקי.
החל מ-28 ביולי 1941 ועד אוגוסט המבצע נערך בשני שלבים, כאשר השלב השני החל ב-14 באוגוסט.
תעודות גרמניות שנלכדו על המבצע הגיעו למוסקבה בינואר 1942, ופורסמו במכתב הממונה על יחסי חוץ של ברית המועצות (שר), שהונפק ב-27 באפריל.
המכתב הופנה לכל המדינות שברית המועצות קיימה איתן יחסים דיפלומטיים.
ההערכה היא כי הפרסום וההלם הבינלאומיים שנגרמו מנתונים אלה הניעו את הנאצים להסתיר או להרוס חומרים אחרים הנוגעים למבצע זה.
ב-19 ביולי 1941, דיוויזיות הפרשים של האס אס 1 ו-2 הוכפפו למפקד האס אס והמשטרה אריך פון דם באך-צלבסקי לפעולה שנועדה להתקיים בשני שלבים.
תאריך ההתחלה של המבצע נחשב ל-28 ביולי 1941. באותו יום הועברו שני גדודי פרשים של האס אס לברנוביץ' לצורך "סירוק שיטתי של ביצות פריפיאט".
זמן קצר לאחר מכן הורה הימלר על הקמת חטיבת פרשים של האס אס בפיקודו של הרמן פגליין.
כמו כן, הימלר הורה לפון באך להציג בפניו את התוכנית הצבאית של פעולת ההשמדה.
"הצו המיוחד" של הימלר מיום 28 ביולי 1941 הורה על פון דם באך להשמיד בחריפות את אוכלוסיית אזור ביצות פריפיאט - לירות בגברים, לגרש נשים וילדים, להחרים את בעלי החיים והאוכל, לשרוף הרגלים.
לעומת זאת, היה חשוב "לחוס" על האוכלוסייה "שמפגינה יחס נעים לגרמנים" ואף לחמשה באופן חלקי.
פקודותיו של הימלר למבצע הועברו לפגליין דרך סגן בריגדפיהרר קורק קנובלאוך, שנפגש עימו ועם באך-זלבסקי ב-28 ביולי במגוריהם החדשים בליאכוביצ'י בביילורוסיה.
פגליין פירש את הוראות אלה באופן הבא: חיילי האויב במדים היו אמורים להילקח בשבי, ואלה שנמצאו מחוץ למדים היו אמורים לירות בהם.
גברים יהודים, למעט כמה עובדים מיומנים כמו רופאים ועובדי עור, יחוסלו בירי.
פגליין חילק את השטח שיש לכסות לשני חלקים המחולקים על ידי נהר פריפיאט, כאשר הגדוד הראשון לוקח את המחצית הצפונית והגדוד השני בדרום.
הגדודים עברו את דרכם ממזרח למערב דרך השטח שהוקצה להם והגישו מדי יום דיווחים על מספר ההרוגים והכלואים.
הימלר הודיע לפגליין במברק ב-1 באוגוסט שהמספרים שנהרגו עד כה היו נמוכים מדי.
כעבור כמה ימים הוציא הימלר צו משטרתי מספר 42, שקרא להרוג את כל הגברים היהודים מעל גיל 14. הנשים והילדים יובלו לביצות ויוטבעו.
כך היו היחידות של פגליין מהראשונות בשואה שחיסלו קהילות יהודיות שלמות.
מכיוון שהמים בביצות היו רדודים מדי ובאזורים מסוימים לא היו ביצות, הוכח כי לא מעשי להטביע את הנשים והילדים, כך שבסופו של דבר גם הם נורו.
כוחות של גדוד פרשים של האס אס הראשון עברו מברנוביץ' לכיוון לחוביצ'ה – איוואצביצ'י – ברזה קרטוסקה – פרוז'ני ו"סרקו" את השטח מדרום, דרום-מזרח ודרום-מערב והגיעו לנהר פריפיאט.
כוחות של גדוד הפרשים השני עברו מלוצק לקאמן-קשירסקי – דרוהיצ'ין, איבאנבה, סארני, לוניניץ ופינסק, וסרקו את השטח מדרום ומצפון לנהר פריפיאט, עד למפגש עם גדוד הפרשים הראשון.
בתיאום עם האס אס, ביצע איינזצגרופן B את ההשמדה ההמונית של האוכלוסייה היהודית בפינסק.
מלבד זאת, כמה אלמנטים מדיוויזיות הפרשים של אס אס הקימו את הכוח המוביל שנועד לחסום כוחות סובייטים שפרצו מהכיתור בסביבת כביש סלוצק - באברויסק ב-27 ביולי.
כוחות חטיבת פרשים של אס אס עברו מקו הרכבת הראשוני של ברנוביץ'-לוניניץ מזרחה וניהלו את עבודת "הטיהור" של הגדה הימנית והשמאלית של נהר פריפיאט.
במהלך שלב זה נלחם הגדוד השני בגדוד אחד או שניים של הכוחות הסדירים והלא-סדירים הסובייטיים ב-21 באוגוסט 1941 ליד טורוב.
על פי הדיווח מיום 29 באוגוסט, אבדות החטיבה היו 23 הרוגים ופצועים, ואבדן הכוחות הסובייטים היה בין 600 ל-700 הרוגים ו-10 שבויים.
השלב השני של המבצע הסתיים ב-29 באוגוסט או ב-31 באוגוסט.
בדו"ח הסופי של פגליין על המבצע, מיום 18 בספטמבר, נכתב כי הם הרגו 14,178 יהודים, 1,001 פרטיזנים, ו-699 חיילים מהצבא האדום עם הפסדים של 17 הרוגים, 36 פצועים ו-3 נעדרים.
ההיסטוריון הנינג פייפר מעריך שמספר היהודים שנהרגו בפועל היה קרוב יותר ל-23,700.
מבצע בית מוגן היה מבצע צבאי של צה"ל שנערך בבית ג'אלא באוגוסט 2001 על מנת להילחם בטרור הפלסטיני שהכה בישראל מאז פריצת האינתיפאדה השנייה.
את המבצע יזם מפקד אוגדת איו"ש, תא"ל יצחק גרשון, בעקבות ירי חוזר ונשנה של פעילי טרור פלסטיניים מבית ג'אלה לעבר שכונת גילה, שכלל גם ירי מרגמות.
מטרת המבצע הייתה השמדת תשתיות טרור ופגיעה בפעילי טרור באמצעות מאמץ צבאי מרוכז ולא באמצעות שהיית קבע של כוחות צבא בעיר.
מפקד המבצע היה מפקד חטיבת הצנחנים, אל"ם אביב כוכבי, ותחת פיקודו פעלו גדוד 890 של החטיבה, עליו פיקד סא"ל יהודה יוחננוף וכוחות מגדוד השריון 711.
כוחות צה"ל פעלו במספר מוקדים בבית ג'אלה, וביצעו מארבים בשטח הבנוי, פשיטות ומעצרים.
לאחר יומיים הורתה ממשלת ישראל, בעקבות לחץ מצד ארצות הברית, על נסיגת הכוחות.
מבצע בוקסר היה מבצע מתמשך של חיל האוויר הישראלי שנערך מ-19 עד 28 ביולי 1969, כחלק ממלחמת ההתשה.
במבצע הפציצו מטוסי החיל שדות תעופה, סוללות טילי קרקע-אוויר (טק"א) ומוצבים רבים במצרים.
במהלך המבצע ביצע חיל האוויר הישראלי כ-500 גיחות, מהן 320 גיחות תקיפה.
בחלקה הראשון של מלחמת ההתשה נקטה ישראל במדיניות דפנסיבית וחתרה לאי-הסלמה בעצימות הלחימה.
הסיבות לשינוי המדיניות הישראלית לכיוון של הסלמה נבעו משתי סיבות עיקריות:
ריבוי נפגעים בצד הישראלי בחודשים מאי-יולי 1969.
שינוי בהערכה הישראלית לגבי כוונות הצד המצרי ומטרותיו בהמשך הלחימה.
בחודשי האביב ב-1969 גברה תכיפות ועצימות העימותים הארטילריים בין הצדדים לאורך תעלת סואץ.
לצה"ל לא הייתה תשובה לעלייה במספר הנפגעים בקו המוצבים.
ביולי 1969 בלבד נהרגו 25 חיילים ו–93 נפצעו.
חיל האוויר הישראלי פעל בעיקר ביירוט מטוסי קרב מצריים בדרך של מארבים (קרבות טקסס ואריזונה) ובטיסות צילום, בין היתר מתוך רצונם של שר הביטחון, הרמטכ"ל ומפקד החיל לשמור על מצבת המטוסים לקראת אפשרות של מלחמה כוללת.
ראש אג"ם, עזר ויצמן, שהיה הקול הבולט במטכ"ל להפעלת חיל האוויר בצורה התקפית מרוכזת, נקלע ב-8 ביולי להפגזה כבדה לאחר שביקר במעוז פורקן ונאלץ למצוא מחסה בקרקע החולית מחוץ למוצב.
הוא שב לתל אביב והורה למפקד חיל האוויר, מוטי הוד לתכנן מבצע לפגיעה בקווי ההגנה המצריים תוך הפיכת השימוש במטוסי חיל האוויר לאמצעי של ארטילריה מעופפת.
לאחר שמדיניות מצרים המוצהרת בלחימה הייתה התשת ישראל - צבאית ואזרחית, העריכו ראשי מערכת הביטחון הישראלית, שר הביטחון משה דיין והרמטכ"ל חיים בר-לב, כי המצרים שינו את מטרותיהם וכי הם מתכננים צליחה בכוח מוגבל, יצירת ראש גשר והשתלטות על שטח ממזרח לתעלת סואץ.
על ידי כך, להערכתם, המצרים קיוו לפגיעה בסטטוס קוו וליצירת לחץ מצד מועצת הביטחון והמעצמות לשינוי המצב ולנסיגת צה"ל מתעלת סואץ.
ההערכות המעודכנות של צה"ל גרסו כי ניסיון צליחה זה מתוכנן לקיץ 1969.
מטרת הגג הפוליטית האסטרטגית של ישראל בכל המערכה הייתה שימור הסטטוס קוו הטריטוריאלי והגעה להפסקת אש.
מטרת המבצע הייתה מניעת איום הצליחה המצרי או דחייתו תוך הפגנת עליונותו של חיל האוויר הישראלי, כך שיובהר למצרים כי אינם מסוגלים עדיין לצליחה.
בנוסף, היה חשש בישראל שהאסקלציה (הסלמה) בתקריות בתעלת סואץ תגלוש למלחמה.
מבחינה זו, מטרת המבצע הייתה "אסקלציה לצורכי דה-אסקלציה".
מטרות משנה נוספות היו מניעת החרפת היחסים עם ברית המועצות ועם ארצות הברית ומניעת פתיחת חזית נוספת מול ירדן או סוריה.
תוכניתו של הוד הייתה לא לבצע מבצע גדול אלא מבצע מדורג המורכב משלבים: תחילה באזור צפון התעלה שהיה דליל יחסית מבחינת כיסוי הנ"מ המצרי ובהדרגה לרדת דרומה.
התכנון הוטל על ענף מבצעים בחיל האוויר שבראשו עמד דוד עברי.
באותה עת המצרים היו מצוידים בסוללות טילי קרקע-אוויר מדגמים ישנים וחיל האוויר הישראלי הצליח במידה רבה לשבש את פעולתן באמצעי לוחמה אלקטרונית.
החשש המרכזי של המתכננים היה מתותחי הנ"מ שהיו פרוסים על פני הגזרה בכמות של אלפי קנים.
בשל כך נבחרה התקפה שבה הטלת החימוש מתבצעת מגובה רב של 6,000-4,500 רגל.
על חוסר הדיוק בשיטה זו ניסה חיל האוויר להתגבר באמצעות אימונים ייעודיים בימים שלפני המבצע.
בלילה שבין 19 ו-20 ביולי 1969 פשטה יחידה של שייטת 13 על האי גרין שבצפון מפרץ סואץ והרסה קני נ"מ שהיו עליו.
בפשיטה התברר כי לא היה מכ"ם על האי גרין.
חיל האוויר טען מאוחר יותר כי לא הוא זה שדחף לפעולה וכי היה מצליח להתמודד עם החימוש שעל האי גם בכוחותיו הוא.
בוקסר 1 - במרחב הצפוני, בין פורט סעיד וקנטרה
מבצע בוקסר 1 יצא לדרכו ב-20 ביולי בשעה 14:00. לראשונה מאז מלחמת ששת הימים הפעיל חיל האוויר הישראלי כוח של עשרות מטוסים בתקיפות מרוכזות.
כל טייסות התקיפה של החיל נטלו חלק במבצע.
בטייסות שררו דריכות ומתח רב לפני המבצע כיוון שהיה חשש שהתקיפה תביא למלחמה כוללת.
החלק הראשון במבצע היה תקיפה מקדימה של שני מיראז'ים מטייסת 117 שתקפו בתותחים והשמידו סוללת SA-2 מערבית לפורט סעיד.
לאחריה נכנסו לפעולה טייסת 109 (סקייהוק), טייסת 102 (סקייהוק), טייסת 115 (סקייהוק), טייסת 105 (סופר מיסטר) וטייסת 116 (מיסטר).
במשך שלוש שעות התקיפה ערכו מטוסי חיל האוויר הישראלי 171 גיחות בהן הטילו 200 טון של פצצות ריסוק ופצצות נפל"ם על מוצבים מצרים בצפון התעלה.
במהלך התקיפה הושמדו שתי סוללות טילי SA-2, שתי תחנות מכ"ם וסוללות תותחי נ"מ רבות.
כמו כן הושמדו שתי סוללות תותחי ארטילריה 160 מ"מ, טנקים ומוצבים מצרים.
מטוס אחד של חיל אוויר נפגע מאש נ"מ ונחת נחיתת ריסוק בחצרים.
חיל האוויר המצרי הגיב בהתקפה נרחבת משלו.
בשעה 16:45 הם הזניקו כ-60 מטוסים: מיג-17 וסוחוי 7 שתקפו את מוצבי צה"ל ובסיסיו ומטוסי מיג-21 שפטרלו ממערב לתעלה וחיפו על מטוסי ההפצצה.
מולם הוזנקו מטוסי הקרב של חיל האוויר הישראלי מטייסת 101 (מיראז'ים).
בקרבות האוויר שהתפתחו הופלו חמישה מטוסי מיג-17 בקרבות אוויר.
כמו כן, הופלו שני מטוסי מיג-17 באש נ"מ.
אבדות חיל האוויר הישראלי היו שני מטוסי מיראז' שהופלו.
אחד מהם על ידי טיל אויר-אוויר של מיג 21.
בוקסר 2 - במרחב קנטרה-מרכז תעלת סואץ
לאחר שב-23 ביולי תקפה רביעיית סקייהוקים מטייסת 109 עמדות תותחי נ"מ שהגנו על סוללות טילי קרקע-אוויר באזור קנטרה, בהפצצה מגובה של 4,500 רגל, יצא חיל האוויר הישראלי ב-24 ביולי לתקיפה נרחבת נוספת - מבצע בוקסר 2.
מטרת המבצע העיקרית הייתה התקפת סוללות טילי SA-2 לאורך התעלה.
התקיפה החלה בתקיפת שני מיראז'ים מטייסת 119 את תחנת המכ"ם בג'בל עתקה בדרום התעלה.
לאחר מכן החלה תקיפת ארבע סוללות טילי קרקע-אוויר ותחנות המכ"ם שלהן.
לאחר מכן הותקפו סוללות תותחי נ"מ ומטרות קרקע כגון: מוצבים, טנקים, עמדות מרגמות וגשר.
בוקסר 2 היה הפרק הראשון בתקיפה מאורגנת של חיל האוויר על סוללות טילי הקרקע-אוויר המצריות במלחמת ההתשה.
בסיכום היומי ביצע חיל האוויר הישראלי 161 גיחות תקיפה.
שניים ממטוסיו נפגעו מאש נ"מ אך הצליחו להנחית את מטוסיהם בשלום.
ב-24 ביולי הגיבו המצרים בתקיפה על עמדות ישראליות בסיני, והרחיבו את טווח התקיפה, עד חוף צפון סיני ועד הר אום חשיבה.
התקיפה בוצעה על ידי מטוסי סוחוי-7 כשמטוסי מיג-21 מפטרלים ומחפים עליהם.
במהלך קרבות אוויר שהתפתחו במהלך אותו יום הופלו שלושה מטוסים מצרים.
במקביל, המשיכו מטוסי חיל האוויר הישראלי בהתקפות על מוצבים ועמדות מצריים וביצעו גם ביום זה גיחות תקיפה רבות.
ב-25 וב-26 ביולי נערכו בוקסר 3 ובוקסר 4 (בהתאמה).
ביום הראשון יצאו שתי רביעיות מטייסת 116 לתקיפת מטרות מעבר לתעלת סואץ.
אזור התקיפה היה מוגן על ידי סוללות טילי קרקע-אוויר וכשאלו נורו וסיכנו את מטוסי המיסטר האטיים קיבלו הטייסים הוראה מאנשי הבקרה והשליטה לחזור לבסיסם ללא הטלת החימוש.
ביום למחרת יצאו שלושה מבנים של מטוסי סקייהוק לתקיפות באזור קנטרה, דוורסואר ופורט איברהים שליד העיר סואץ.
ב-27 וב-28 ביולי נערכו בוקסר 5 ובוקסר 6 (בהתאמה).
ביום הראשון יצאו ארבע רביעיות סקייהוק מטייסת 115, ובלילה יצאו חמישה זוגות של טייסת זו וטייסת 109 לתקיפה כשמטוס אחד מבצע הנרה.
מטוס ישראלי אחד נפגע בתקיפה זו אך הוא הצליח לנחות בשלום.
ביום האחרון למבצעי בוקסר הרשמיים יצאה רביעיית מטוסי מיסטר.
שבעה מטוסים מצריים שתקפו בסיני הופלו באותו יום, 28 ביולי: שלושה בקרבות אוויר, שניים על ידי סוללת טילי הוק ישראלית שהוצבה באזור מעבר הגידי ושני מטוסים נוספים באש תותחי נ"מ באום חשיבה ובטסה.
לאחר 28 ביולי 1969, מועד סיומו הרשמי של המבצע, נמשכו תקיפות חיל האוויר במתכונת של "ארטילריה מעופפת".
הפגיעה בסוללות טילי הנ"מ ובעמדות תותחי הנ"מ, בעיקר בחלק הצפוני של גזרת הלחימה, אפשרה פתיחת מסדרון זמני לתקיפת דלתת הנילוס וקהיר.
מוטי הוד, מפקד חיל האוויר, ראה כהצלחה את הוצאת ההפצצות אל הפועל תוך קרבות אוויר רבים שהוכיחו למצרים כי הם רחוקים משליטה במרחב האווירי.
אולם, היו בדרגי החיל בכירים אחרים שראו גם נקודות שליליות.
דוד עברי סבר ששחיקת הטייסות פגעה בהכנה למלחמה כוללת וכי הייתה התמקדות יתר בתותחי נ"מ ופגיעה מועטה מדי בסוללות ארטילריה שהסבו נפגעים רבים לכוחות היבשה של צה"ל.
בתשעת ימי המבצע בוצעו כ-500 גיחות ונהרגו בהן כ-300 חיילים מצרים.
בעקבות המבצע פחתה האש בתעלת סואץ, אך התחדשה לאחר זמן לא רב.
מבצע בוקסר החל למעשה את הקרב העיקרי של חיל האוויר במלחמת ההתשה, קרב שנמשך עד הפסקת האש באוגוסט 1970, הקרב בין מטוסי החיל ובין סוללות טילי הקרקע-אוויר של חיל ההגנה האווירית המצרי שהוקם כזרוע צבאית נפרדת כחודש לפני תחילת המבצע כשבראשו הועמד מוחמד עלי פהמי.
הוא מצא כי מספר תקריות הירי לא ירד לאחר סיום מבצע בוקסר והפצצות ההמשך שלו.
אולם, הוא מצא כי מספר תקריות ירי הנק"ל והמרגמות עלה והירי הארטילרי ירד בצורה משמעותית.
מספר הנפגעים הישראלים ירד בתקופה השנייה, אך לא בצורה משמעותית.
הוא גורס, כי נראה שהמצרים דיללו את סוללות הארטילריה שלהם בעקבות ההפצצות כדי למנוע פגיעה בחיילים ובקני הארטילריה.
כמו כן הוא טוען שהמבצע השיג את מטרתו עצירת או עיכוב המהלך המצרי של צליחת התעלה.
החוקר האמריקאי ג'ורג' ברסלאואר מייחס את העמקת המעורבות הסובייטית במצרים להתקפות חיל האוויר במבצע בוקסר ולפגיעה הקשה בסוללות טילי הקרקע-אוויר הסובייטיות-מצריות.
הוא טוען (בהסתמכו על ספרו של בר-סימן-טוב מ-1980) שהחל מסוף יולי 1969 אספקת הנשק הסובייטי למצרים עלתה בצורה חדה: הן באמצעי הלחימה והן במספר היועצים והמדריכים הסובייטים.
לטענתו, העלייה במעורבות קדמה למבצע קווקז של אספקת נשק ויועצים סובייטיים שהגיעה בעקבות ביקור נאצר במוסקבה בסתיו 1969 לאחר המשך הפצצות חיל האוויר הישראלי ולאחר הצלחת מבצע רביב.
קצינים בחיל התותחנים טוענים כי הבחירה בחלופת "הארטילריה המעופפת" במקום בחלופת הצטיידות בכלים וחימוש מודרני בחיל התותחנים קיבעה דרך מחשבה שגויה שנמשכה גם לאחר סיום מלחמת ההתשה ובגללה הגיע צה"ל אל מלחמת יום הכיפורים עם סיוע ארטילרי שאינו ברמה ובכמות הנדרשת.
מבצע בן בליעל היה מבצע פשיטה שבוצע על ידי סיירת מטכ"ל ב-15 בדצמבר 1988 בדרום לבנון, ובמהלכו נחטף איש הזרוע הצבאית של תנועת אמל, ג'וואד אל-קצפי, מהכפר בית יהון שבלבנון.
בשנת 1986 נפל הנווט רון ארד בשבי ארגון "ההתנגדות המאמינה", הזרוע הצבאית של תנועת אמל בלבנון, שבראשו עמד מוסטפא דיראני, באירוע נוסף באותה שנה נפלו בשבי הארגון שני חיילי חטיבת גבעתי, יוסף פינק ורחמים אלשייך.
בעקבות כך אספה קהילת המודיעין הישראלית מידע על אנשי הארגון והוחלט על חטיפתו של אחד מהמפקדים האזוריים של התנועה בדרום לבנוון, ג'וואד אל-קצפי, במטרה להוציא ממנו מידע על גורלם של ארד, פינק ואלשייך.
לביצוע הפעולה נבחרה סיירת מטכ"ל בפיקודו של משה יעלון.
למפקד המבצע מונה סגן מפקד היחידה פנחס בוכריס ולסגנו ומפקד הכוח החוטף מונה רן שחור.
קצין המודיעין של המבצע היה יוסי בידץ.
המבצע יצא לפועל ב-15 בדצמבר 1988, עת שהה קצפי בסיור בחממות באזור הכפר בית יהון.
כוח סיירת מטכ"ל, שהגיע לאזור בשני כלי רכב, פשט על החממה בה היו אל-קצפי ושלושה מאנשיו.
כל הארבעה נחטפו והובלו ברכב לשטח ישראל, ללא התנגדות אלימה.
כוח של שייטת 13 הושם בכוננות על מנת לפשוט על המקום שבו מוחזק ארד, בתקווה שקצפי יצביע עליו בחקירתו.
חקירתו של אל-קצפי לא העלתה מידע מודיעיני מעודכן שסייע באיתורו של רון ארד.
קצפי מסר מידע שהתברר כנכון, שארד הוחזק בכפר בני שית, אך במועד החטיפה כבר לא היה שם.
כן מסר פרטים בחקירה על האירוע הנוסף שהיה מעורב בו, שביית יוסף פינק ורחמים אלשייך.
ההצלחה הטקטית של המבצע הובילה למבצעי חטיפה נוספים בלבנון, חטיפתו של עבד אל-כרים עובייד ב-1989 וחטיפתו של מוסטפא דיראני ב-1994 (מבצע עוקץ ארסי).
ארגון ההתנגדות המאמינה הגיב למבצע בחטיפת ארבעה חיילי יוניפי"ל ששוחררו לאחר מספר שעות ובהשתלטות על נגמ"ש של יוניפי"ל שסייר בכפר תיבנית וחטיפת שלושה חיילים אירים שהיו בו.
אף הם שוחררו יום למחרת.
אל-קצפי, שהיה מעורב בירי ב-1987, ממנו נהרג קצין צה"ל ונפצעו ארבעה חיילים, ובפיגוע נוסף, ב-1988, בו נהרג חייל צד"ל וארבעה נפצעו,
נשפט למאסר עולם בגין חברות ופעילות בהתאגדות בלתי מותרת, אימונים צבאיים, הנחת מטען חבלה, החזקת נשק, הריגת קצין צה"ל וחייל צד"ל.
הוא שוחרר בינואר 2004, במהלך עסקת חילופי השבויים עם חזבאללה בעקבות חטיפת חיילי צה"ל בהר דב.
מבצע ביגמי , או בשמו הנוסף "מבצע סנודרופ" (Snowdrop), היה פשיטת קומנדו כושלת, שנערכה בספטמבר 1942 במסגרת המערכה במדבר המערבי במלחמת העולם השנייה, על ידי שירות האוויר המיוחד, בפיקוד לוטננט קולונל דייוויד סטרלינג בסיוע של קבוצת המדבר ארוכת הטווח.
התוכנית הייתה להשמיד את מתקני הנמל בבנגאזי ולפשוט על שדה התעופה בבנינה שבלוב בתיאום עם חיל האוויר.
הפשיטה נועדה גם לשמש כפעולת הסחה לטובת מבצע אגרימנט, הפשיטה המתוכננת על נמל טוברוק.
התוכנית כללה "מסע מפרך סביב קצהו הדרומי של ימת החול הגדולה" המבצע הסתיים בכישלון.
הכוח הפושט התגלה בחסימת דרכים על ידי יחידת סיור איטלקית, וסטרלינג החליט לסגת לאל-כופרה.