tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אסנר מנצח על מקהלות רבות כגון: האירוסים בית אלפא, חבורת הזמר מטה אשר, "שירון" מהוד השרון ומקהלת נוצרים אוהבי ישראל בדנוור ארצות הברית, ו"שובבי הגבעה" - להקת ילדים בגבעת שמואל.
ניהל מוזיקלית את זהו זה!, את מופעיו הבימתיים והטלוויזיוניים של טוביה צפיר וכן מופעים מרכזיים בערוץ הראשון.
הוא מופיע בתוכניות זמר בכל הארץ עם אחיו חיים אסנר.
השניים מכונים "האחים אסנר", ומקיימים סדרות זמר מפוארות בהיכלי התרבות הגדולים ברחבי הארץ.
בהופעות הם מארחים אמנים מוכרים - ותיקים וצעירים - ומנהלים סדרות הן כמנחים והן מנהלים מוזיקליים.
בשנת 2007 הלחין דיסק לקהילה האוונגליסטית בשם "התנ"ך ואני", המבוסס על סיפורי התנ"ך.
עוזי הוא תת-מקלע קומפקטי פופולרי מתוצרת התעשייה הצבאית הישראלית.
מאז שנת 1955 ייצרה התעשייה הצבאית למעלה מ-10 מיליון יחידות של העוזי שיוצאו למדינות רבות.
בשנת 2005 נמכרה פעילותו של מפעל הנשק הקל של התעשייה הצבאית, "מגן", לחברת "תעשיות נשק לישראל" (IWI), בה נמשך, בהיקף מצומצם, ייצור דגמים מיוחדים של העוזי.
פיתוחו של העוזי החל בסוף שנות ה-40, והושלם ב-1955. כלי הנשק תוכנן על ידי עוזי גל, בהתבסס על תת-המקלע M23/25 הצ'כי.
בחודש יוני 1949 הקים הרמטכ"ל יעקב דורי ועדה לבחירת תת-מקלע חדש לצה"ל, אשר יחליף את הסטן, שני דגמי תתי-מקלעים עמדו בפני הוועדה: העוזי, ותת-מקלע ק-12 "קארה" אשר פותח על ידי המהנדס חיים קארה, ראש המדור לפיתוח נשק במסגרת חיל המדע.
עוזי גל, שעבר מהמדור לפיתוח נשק לתעשייה הצבאית, המשיך בה את פיתוח ה"עוזי".
ב-26 באוקטובר 1950 נערכה בדיקה השוואתית לשני כלי הנשק המתחרים, ולצורך ההשוואה צורפו לבדיקה שלושה תתי-מקלעים נוספים: הסטן, ה-MP40 ("שמייסר") הגרמני והברטה האיטלקי.
בבדיקות מבצעיות שנערכו לצורך השוואה בין העוזי לבין ה-ק-12 לא נמצאה עדיפות ברורה לאחד מכלי הנשק על האחר.
בסיום הבדיקה נבחר העוזי לתת המקלע הצה"לי החדש מן הסיבות הבאות: היותו קל וזול יותר לייצור, היותו מורכב ממספר חלקים קטן יותר, נוח יותר לפרוק והרכבה ועלויות אחזקתו זולות יותר.
לצורך המשך בדיקות העוזי הוזמנה סדרה ניסיונית של 100 כלי נשק.
הניסויים בסדרה זו נמשכו עד למחצית שנת 1953. עם תום הניסויים ושיפור כלי הנשק בהתאם לממצאי הבדיקות, הוזמנה סדרה ראשונה בת 5,000 כלים לצה"ל ב-1954. באוקטובר 1955 זכה "העוזי" במקום הראשון בתחרות נשק בין-לאומית שנערכה באירופה.
גל לא רצה שכלי הנשק יהיה על שמו, אך התעלמו ממנו.
על תכנון ה"עוזי" זכה גל בדצמבר 1955 בצל"ש הרמטכ"ל, מהרמטכ"ל משה דיין ובפרס ביטחון ישראל.
ה"עוזי" הוצג לציבור לראשונה בעת מצעד יום העצמאות ב-27 באפריל 1955. הוא הוכנס לראשונה לשירות בחטיבת הצנחנים שנזקקה לנשק קטן וקומפקטי לפעילותה הדינמית שכללה סיור, מארבים, פשיטות ומבצעים מיוחדים.
למעשה, אבות-טיפוס של העוזי נכנסו לשירות מוקדם יותר, ושימשו את יחידת הקומנדו 101 בפעולותיה.
העוזי קנה את תהילתו בשירות הצנחנים ומאוחר יותר במבצע קדש (1956) ומלחמת ששת הימים (1967).
בשנת 1968 בחרו לוחמי סיירת צנחנים, בפיקוד מתן וילנאי, בתת-מקלעים מסוג עוזי ועליהם מורכבים משתיקי קול, כנשקם האישי במבצע הלם.
העוזי קנה לעצמו מוניטין של נשק מצוין ונדיר באיכותו.
העוזי היה אמין מאוד, קל לתפעול וקל לתחזוקה.
הוא אפשר ירי אוטומטי מלא בכלי קומפקטי וקטן מידות, הן דרך כוונת והן בירי מהמותן, ובכך היה אידיאלי לפעולות קומנדו.
בגלל קצב האש המהיר שלו (קצב אש תאורטי של כ-600 כדורים לדקה) הוא היה בעל כוח אש גדול ויכול להוריד את המטרה בצרור של פחות משנייה.
בשנת 1959 נחשפה עסקה למכירת נשק מישראל לגרמניה המערבית, כולל אלפי מקלעי "עוזי", שלאחריה פרצה שערורייה פוליטית שאיימה להפיל את ממשלתו של דוד בן-גוריון.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 כבר נמכר ה"עוזי" לעשרות מדינות ברחבי העולם ויוצר ברישיון על ידי חברת FN Herstal בבלגיה.
בנוסף נמכר לשימוש אזרחי בארצות הברית.
חסרונו העיקרי של העוזי היה הקנה הקצר שלו, שכתוצאה מכך העוזי היה מדויק רק בטווחים קצרים (זוהי בעיה מסורתית של תת-מקלעים (תמ"ק), שנפתרה רק עם המצאת רובי הסער שהחליפו כמעט לחלוטין את התמ"קים בצבאות העולם ובכוחות המיוחדים).
כדי לפצות על בעיית הטווח רכש צה"ל את הרומ"ט רובה FN FAL שהיה רובה כבד (קליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו) וחצי-אוטומטי שירה לטווחים של כ-700 מטרים.
עד שנת 1973 העוזי היה פופולרי בצה"ל, ושימש כנשק האישי של חיל הרגלים לצד הרומ"ט FN FAL וכנשקם של צוותי טנקים.
העוזי המשיך לשמש כנשק ייצוגי לחיילות, אך לבסוף הוצא מהשירות לחלוטין עקב פליטות כדורים, וזאת למרות ניסיונות לשפר את בטיחותו באמצעים שונים.
נגזרות של העוזי ממשיכות לשרת במערך המבצעי, ומשמשות בעיקר יחידות מיוחדות ללוחמה בטרור, בשל מהירות הלוע הנמוכה, וקוטר הקליע הגדול שלו, שמאפשרים פגיעה בעלת הבחנה גבוהה ובעלת כושר עצירה גבוה.
ב-2011 נכנס לשירות דגם חדש של ה"עוזי" - "מיקרו-עוזי-פולימר" - שנרכש על ידי פיקוד המרכז עבור היחידות המיוחדות של הפיקוד.
הדגם כולל מתפסים מחומרים פולימרים להפחתת המשקל ל-2.3 ק"ג, קת חדשה ומספר שיפורים ארגונומיים.
הדגם החדש נועד להיות קומפקטי וניתן להסלקה, אורכו הוא כ-50 ס"מ עם קת פתוחה ו- עם קת מקופלת.
עם הפרטת מפעל "מגן" של התעשייה הצבאית ב-2005, עברו פיתוח וייצור העוזי לחברת "תעשיות נשק לישראל" (IWI).
בשנת 2011 השיקה IWI את הדגם "עוזי-פרו" המהווה גרסה מודרנית ומשופרת (וכן מוגדלת במקצת) של המיקרו-עוזי-פולימר.
לדגם זה קנה באורך , אורכו 54 ס"מ עם קת פתוחה ו-32 ס"מ עם קת סגורה.
דגם זה נמצא בשירות הימ"מ ויחידות מובחרות בצה"ל.
העוזי מכיל מספר מאפיינים תכנוניים מיוחדים, שנחשבו ליוצאי דופן בזמנם והשפיעו רבות על עיצוב תת-מקלעים אחרים:
בית המחסנית של העוזי מצוי בתוך ידית האחיזה (Pistol grip) ונועד לאפשר טעינה מהירה ואינטואיטיבית (הן לימנים והן לשמאליים) בשיטת "אגרוף מוצא אגרוף".
ידית הדריכה של העוזי היא בצורת גליל קטן המורכב על פלטה מלבנית שנמצאת בין הכוונות, בחלקו העליון של הנשק.
מיקומה של ידית הדריכה נועד לאפשר דריכה מהירה הן לימנים והן לשמאליים.
בעוזי שני סוגים של קתות: קת עץ קבועה, וקת ברזל מתקפלת, שממזערת את מידותיו יותר.
נצרה ולה שלושה מצבים: נצור, בודד ואוטומטי.
משבת בידית האחיזה, שלא מאפשר לירות בלחיצה על ההדק בלבד, אלא מחייב שכף היד תלחץ במקביל על המשבת, ובכך תובטח אחיזה יציבה בעת הירי.
מנגנון הפעולה הפשוט של העוזי הוא אחת הסיבות לעמידות ולאמינות שלו בתנאי ירי קשים, כגון חול ובוץ; אך מנגד, מיעוט המעצורים היה גם גורם לבעיות בטיחות, בכך שירי התרחש לפעמים באופן לא רצוני.
מכנס פתוח: לא קיים שלב מקדים שבו הכדור מוכנס לבית הבליעה, אלא הכדור "נחטף" מראש המחסנית ומיד ננקר ונורה.
היתרונות בכך הם: פשטות המבנה, מיעוט חלקים נעים, ואמינות.
אך במקרה שהמחלק נדרך ללא מחסנית, והוכנסה מחסנית מאוחר יותר, או במקרה שבוצעה דריכה שלא הושלמה (בדגמים מוקדמים) - בשני המקרים יתרחש ירי.
עובדה זו גרמה לבעיית בטיחות ולאחוז גבוה של פליטות כדורים, מכיוון שנפילה אקראית של הנשק, גרמה במקרים רבים להשלמת דריכה שלא הושלמה ולפליטת כדור.
מנגנון הכבדה: במקום נעילה של הסדן שקיימת במנגנון "מכנס סגור", ההחזרה של המחלק לאחור (לצורך לקיחה של הכדור הבא) נעשית באופן ישיר, על ידי הגזים שדוחפים את התרמיל לאחור.
המנגנון הזה מונע את הצורך במבנה מורכב של נעילה ושל שחרור הסדן, ושל החזרת הגזים בצינורית או שרוול.
החיסכון בזמן הנעילה והשחרור, מאפשר קצב אש מהיר יותר.
יתרון נוסף הוא שהרתע חלש יותר, מפני שכוח הגזים מרתיע את המחלק לבדו ולא את כל כלי הנשק.
החסרונות הם: טווח ירי קצר יותר (מפני שחלק גדול יותר של התנע משמש לרתיעת המחלק, הבלתי נעול), ולכן גם הדיוק קטן יותר.
בדגמים המאוחרים יותר הוצעה אפשרות גם של ירי ב"מכנס סגור".
בדגם האקדח הירי מתבצע רק במכנס סגור.
עוזי (קת מעץ): הדגם המקורי, נכנס לשירות בצה"ל ב-1955. נכון ל-2017 הדגם לא נמצא בשימוש מבצעי.
עוזי (קת מתקפלת): מבוסס על הדגם המקורי, בו הוחלפה קת העץ הקבועה בקת מתקפלת "נשברת".
דגם זה פותח במיוחד עבור הצנחנים והוצג כבר בתערוכת הנשק בבית-דגן ב-1957. היתרון בכך הוא נשק קצר וקל יותר, אך הקת החדשה הייתה "נתקעת" לפעמים.
החל מסוף שנות ה-60 נופק דגם זה גם לשריונאים.
דגם זה לא נמצא בשימוש היום בצה"ל.
אורכו 47 ס"מ עם קת מקופלת.
מיני-עוזי: פותח ב-1981, זוהי גרסה מודרנית של העוזי, שבנוסף לקיצור הכלי, כוללת מגוון של שיפורים ושדרוגים בכוונות ובמערכות הירי.
אחד השינויים הבולטים הוא החלפת הקת המתקפלת ה"נשברת" בקת מתקפלת-סובבת רגילה, דבר שפתר את בעיות הדגם הקודם.
דגם זה יועד בעיקר לשימוש כוחות משטרה ויחידת מיוחדות.
אורכו 60 ס"מ עם קת פתוחה ו-36 ס"מ עם קת מקופלת.
מיקרו-עוזי: פותח ב-1990, דגם זה קצר עוד יותר מהמיני-עוזי, והוא הדגם הקטן ביותר.
ייעודו העיקרי הוא לשמש נשק להגנה עצמית עבור אח"מים ומאבטחים, ומשמש גם כנשקם האישי של טייסי חיל האוויר.
גודלו דומה לזה של אקדח, אך הוא בעל כוח אש חזק יותר.
אורכו 48 ס"מ עם קת פתוחה ו-28 ס"מ עם קת מקופלת.
אקדח-עוזי: גרסת אקדח של המיקרו-עוזי.
ללא קת, ירי ממכנס סגור וללא אפשרות לירי אוטומטי.
עוזי-פרו (נקרא בעבר פארא-מיקרו-עוזי): זוהי גרסה מיוחדת של המיקרו-עוזי שתוכננה במיוחד בעבור יחידות מיוחדות ללוחמה בטרור, דוגמת הימ"מ.
נשק זה מופעל במכנס סגור, כולל מסילת פיקטיני (כתוצאה מכך, ידית הדריכה עברה מגג הנשק לצד שמאל שלו) עם מגוון עזרים טקטיים, בית מחסנית המסוגל לקבל מחסניות של אקדחי גלוק 17 וגלוק 19, ועוד.
העוזי-פרו גדול במקצת מהמיקרו-עוזי: אורכו כ-54 ס"מ עם קת פתוחה וכ-32 ס"מ עם קת סגורה (אורך הקנה 17 ס"מ).
העוזי-פרו נמצא בשימוש הימ"מ ויחידות מובחרות בצה"ל.
בתכנונו המקורי סבל העוזי ממספר בעיות בטיחות.
בדגמים מתקדמים יותר בוצעו שינויים במבנה הנשק, כדוגמת הוספת משבת בידית האחיזה והוספת מנגנון מניעת החזרת מכלול במקרה של דריכה לא מלאה, על מנת למנוע את התקלות ולשפר את הבטיחות.
טרם הכנסת מנגנוני הבטיחות, התקלות הנפוצות היו:
במצב זה, בתנועתו חזרה קדימה (נדחף על ידי הקפיץ המחזיר) גרף המכלול כדור מהמחסנית ונקר אותו, כך שהנשק פלט כדור.
פליטת צרור או זוג כדורים במקום אחד: עקב שחיקה פנימית במנגנוני הנשק עלול היה להיווצר מצב בו לאחר ירי כדור בודד המכלול לא נע מספיק לאחור, כך שמנגנון ההדק יתפוס אותו, או שנע מספיק לאחור אך מנגנון ההדק היה שחוק מדי כך שלא הצליח לתופסו.
במצב זה היה עלול המכלול לנוע קדימה, לגרוף כדור, לנוקרו ואז שוב לנוע לאחור וחוזר חלילה.
במצב זה נוצרה פליטת צרור, למרות הכוונה ליריה בודדת.
פליטת כדור עקב דריכה חלקית, ללא לחיצה על ההדק: דריכה חלקית של הנשק, כך שהמכלול עבר את פתח המחסנית אך לא הגיע עד מנגנון ההדק, ואז שחרור מהיר של ידית הדריכה עלולים היו להביא למצב בו בשחרור ידית הדריכה נגרף כדור, ננקר ונורה.
תקלות אלו אופייניות לכלי נשק הפועלים בשיטת "מכנס פתוח" והן תורמות לעובדה ששיטה זו נפוצה פחות בכלי נשק חצי-אוטומטיים אישיים, בהשוואה לכלי נשק הפועלים בשיטת "מכנס סגור".
בזכות הילת הגבורה שרכש לעצמו בשירות צה"ל והמוניטין שלו כנשק אמין ועמיד, שווק העוזי לעשרות יחידות צבא ומשטרה ברחבי העולם, בלמעלה מ-90 מדינות (החל משנות ה-60 של המאה ה-20 נמכר יותר מכל תת-מקלע אחר).
לפיכך, מלבד מלחמות ישראל, העוזי לקח חלק במספר מלחמות ברחבי העולם כדוגמת: מלחמת וייטנאם, מלחמת האזרחים בסרי לנקה, מלחמת פוקלנד, מלחמת האזרחים בסומליה, המלחמה בסחר בסמים במקסיקו ועוד.
העוזי התחבב על ארגוני טרור ופושעים בשל מידותיו הקטנות, והוא מופיע בהרבה סרטים, שלא בטובתו.
עם חלוף השניים נטשו הללו את העוזי לטובת תת-מקלעים קטנים יותר, דוגמת ה-MAC-10.
- העוזי המקורי שימש את צה"ל בשנים 1955–2003. מיני, מיקרו עוזי ועוזי פרו משמשים יחידות מובחרות בצה"ל עד היום.
- מיני, מיקרו עוזי ועוזי פרו משמשים את הימ"מ.
- בשימוש היחידות המבצעיות והמאבטחים.
- העוזי נמצא בשימוש משמר הכנסת ומשמש גם כנשק ייצוגי עבור לוחמות המשמר.
- המיני עוזי נמצא במלאי של המשטרה האיטלקית.
דגם מקומי שנקרא Type 821-SMG, פותח ויוצר בין השנים 1984–1989.
- בשימוש גדוד התערבות מהירה.
- הצבא האיראני קנה את הרובים לפני המהפכה האיראנית.
נעשה בהם שימוש נרחב במלחמת איראן עיראק.
- כוחות המשטרה הלאומיים באירלנד ויחידות מיוחדות.
הוחלף על ידי ההקלר וקוך MP7.
- היה בשימוש על ידי המשטרה הצבאית בזמן מלחמת האזרחים של אל סלבדור.
- יחידות מיוחדות והשירות החשאי, מוחלף בהדרגה.
- מיוצר ברישיון על ידי Fabrique Nationale.
- בשירות ה-Rapid Action Battalion, יחידת עילית נגד פשיעה וטרור של משטרת בנגלדש.
- מוחלף בבונדסוור על ידי ההקלר וקוך MP7.
- היה בשירות הסוכנות הממשלתית לאבטחת אישים (SPG) עד ל-2008, אז הוחלף ב-FN P90.
- בשירותן של כמה יחידות אנטי טרור.
- יחידות דאק קונג כוח מיוחד משתמשות בעוזי, מיני עוזי, ומיקרו עוזי.
- בשימושו של הצבא הליטאי.
- מיוצר ברישיון על ידי חברת Ka Pa Sa בשם BA-94.
- בשימוש של הכוחות מיוחדים.
- מיוצר שכפול של העוזי בידי Norinco בשם Norinco 320.
- כוחות מיוחדים ומשמר הנשיא.
- כוחות ההגנה של פנמה, וכוחות אנטי טרור עד ל-1989.
- מיקרו עוזי היה בשימושו של הצבא הפרואני, חיל האוויר, חיל הים וכוחות מיוחדים.
- בשימוש כוחות המשטרה הצ'ליאנית.
- כולל שימוש על ידי לגיון הזרים הצרפתי
- העתקים של העוזי והמיקרו עוזי מיוצרים ברישיון תחת השמות ERO ו-Mini ERO בהתאמה.
- מיני עוזי בשימוש המשטרה הצבאית.
יעקב עוזי אבן (נולד ב-18 באוקטובר 1940) הוא פרופסור אמריטוס בבית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב, שכיהן כחבר הכנסת מטעם מרצ בשלהי הכנסת ה-15 והיה להומוסקסואל הגלוי הראשון בכנסת.
אביו, גדליה קמינצקי-אבן, שימש כראש המחלקה המדינית של הש"י בעיר.
הוא בעל תואר ראשון ושני בפיזיקה מהטכניון ותואר דוקטור מאוניברסיטת תל אביב, בהנחיית יהושע יורטנר.
את שירותו הצבאי עשה כמדען גרעין בכור הגרעיני בדימונה, והגיע לדרגת סגן-אלוף.
ב-1968 עזב את עבודתו בכור והצטרף ללק"ם.
במקביל לעבודתו המדעית, כתב אבן מאמרים בתקשורת על מדיניות הגרעין הישראלית ותפוצת הנשק הגרעיני בעולם.
פרופ' אבן הוא חבר בית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב ואף כיהן כראש בית הספר בין השנים 1989 – 1993. מחקרו עוסק בייצור וחקר אלומות מולקולריות קרות.
הוא פיתח, בשיתוף פעולה עם נחום לביא, מקור יונים המבוסס על התפשטות על-קולית (Supersonic Expansion Ion Source).
על תלמידיו ברבות השנים נמנים הפרופסורים אביב עמירב ואורי צ'שנובסקי.
ב-2001 הוענק לו תואר המדען המצטיין מטעם החברה הישראלית לכימיה.
במאי 1981 הדליף אבן לראש האופוזיציה, שמעון פרס, את דבר ההכנות של ראש הממשלה מנחם בגין למבצע אופרה להפצצת הכור הגרעיני "אוסיראק" בעיראק.
בעקבות ההדלפה כתב פרס לבגין ודחק בו לבטל את המבצע ולטפל בסכנה באמצעות לחץ פוליטי על צרפת, ספקית הכור, וכן על משטרו של סדאם חוסיין.
בסופו של דבר, גרם המכתב לדחיית המבצע בלמעלה מחודש.
ב-1993 השתתף אבן בישיבה הראשונה שנערכה בכנסת בנושא הומוסקסואלים ולסביות, וסיפר על התייחסות מערכת הביטחון אליו כהומוסקסואל.
בעקבות עדותו הוקמה ועדה מיוחדת ותוקנו רוב תקנות הצבא שהפלו עד אז הומוסקסואלים ולסביות.
ב-1996 זכה אבן בתביעה שהגיש, באמצעות האגודה לזכויות האזרח, נגד אוניברסיטת תל אביב לאחר שזו סירבה לאפשר לבן זוגו באותה עת, עמית קמה, לקבל אותן זכויות להן זכאים בני זוג הטרוסקסואלים של חברי סגל האוניברסיטה.
באותה שנה התמודד לראשונה לכנסת ה-14 במסגרת רשימת מרצ אך הגיע למקום לא ריאלי.
שלוש שנים מאוחר יותר שב והתמודד ונבחר במקום ה-13 בפריימריס של המפלגה.
בשלהי הכנסת החמש עשרה, ב-31 באוקטובר 2002, הושבע אבן כחבר הכנסת והחל לפעול בוועדה לקידום מעמד האישה ובוועדת הפנים ואיכות הסביבה.
אבן היה חבר הכנסת הראשון שהצהיר בגלוי, עוד בטרם היבחרו, על היותו הומוסקסואל (קדמה לו מרשה פרידמן ש"יצאה מהארון" בפומבי, אך זאת רק לאחר תום כהונתה).
בזמן השבעתו לכנסת ח"כים מש"ס, יהדות התורה והמפד"ל עזבו את המשכן במחאה על כניסת הומוסקסואל גלוי לכנסת.
בבחירות 2003 שוב כשל בפריימריס (הוא הוצב במקום ה-15 ברשימה לכנסת) ופרש מהחיים הפוליטיים.
פרופ' אבן קרא, משיקולי בטיחות, לסגור את הכור הגרעיני בקריה למחקר גרעיני - נגב.
ביוני 2015, במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב, נכלל אבן בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב בארץ.
ב-2018 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
ב-2004 נישאו עוזי אבן ובן זוגו עמית קמה בקנדה, שהייתה אז המדינה היחידה שאיפשרה נישואים חד-מיניים לנתינים זרים.
בסוף 2006, בעקבות בג"ץ בן-ארי, נרשמו בני-הזוג כנשואים גם במרשם האוכלוסין בישראל.
לאבן ולקמה בן מאומץ, יוסי אבן-קמה.
יוסי הגיע לביתם של בני הזוג ב-1994, לאחר שנזרק מביתו בשל נטייתו המינית.
בני הזוג שימשו לו כמשפחת אומנה עד הגיעו לגיל 18, גיל שבו שינה יוסי את שם משפחתו לשם משפחתם.
ב-2009 ניתן על ידי בית משפט לענייני משפחה צו אימוץ שנתן גושפנקא פורמלית למערכת היחסים המשפחתית.
בסוף 2012 אישר בית משפט לענייני משפחה ברמת גן את הגירושים של קמה ואבן.
בכך היו השניים לזוג החד-מיני הראשון שהתגרש בישראל וכן לזוג הראשון בישראל שהתגרש שלא דרך הרבנות - אלא בבית משפט.
בת דודתו היא הנוירוביולוגית פרופ' חרמונה שורק.
עוזי (עוזיאל) גל (ז' בכסלו ה'תרפ"ד, 15 בדצמבר 1923 – א' בתשרי ה'תשס"ג, 7 בספטמבר 2002) היה מפתח כלי נשק ישראלי המוכר בעיקר בזכות פיתוח תת המקלע "עוזי" הקרוי על שמו.
גל נולד בשם גוטהארד גלאס (Gotthard Glas) בויימאר שבגרמניה, לאמן והצייר היהודי אריך (לימים ערי) גלאס (Erich Glas), ולמילֵה (Miele) ממוצא גרמני.
המשפחה גרה במינכן, וביתם היה מלא בכלי נשק עתיקים, באקדחים ובשריוני אבירים.
בשנות ילדותו של גל התגרשו אביו ואמו, והוא עבר לחסותה של אמו.
ב-1933, עם עליית הנאצים לשלטון, נשלח גל, יחד עם כל תלמידי בית הספר היהודי שבו למד, לאנגליה, ואילו אביו עלה לארץ ישראל עם משפחתו החדשה.
בשנת 1936, עלה לארץ ישראל והצטרף לאב המשפחה שהתיישב בקיבוץ יגור.
גל למד בנשר, ואחר כך בבית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ.
כשהיה בן 15 פיתח קשת שהייתה יכולה לירות חיצים באופן אוטומטי.
ב-1942 הצטרף לפלמ"ח, ושירת בתפקידים שונים הקשורים בכלי נשק, והתנסה בפיתוח אמצעי לחימה וחריטת חלקי כלי נשק.
בשנת 1943 נתפס על ידי הבריטים כשעל גופו חלקי כלי נשק, ונדון לשבע שנות מאסר (שקוצרו אחר כך לשש).
הוא נשלח לכלא עכו, וביולי 1946, לאחר שזכה בחנינה, חזר לקיבוץ יגור ושב לעיסוקו - תכנון ופיתוח כלי נשק.
במלחמת השחרור לקח חלק בכיבוש שפרעם ובקרבות באזור תרשיחא.
בקיץ 1949 הצטרף גל (סגן באותה עת) לקורס קציני חי"ר.
ב-20 באוקטובר 1949 כתב מכתב לסא"ל מאיר זורע, מפקד בית הספר לקצינים, ולאורך 30 עמודים רשם תיאור של תת-מקלע מתוצרת ביתית.
זורע שלח מכתב אל ראש מה"ד, חיים לסקוב, ובו שיבח את תת-המקלע לאחר שבחן את תכנונו.
בעקבות המכתב הציב לסקוב את גל בחיל המדע, שם השתלב גל במדור לפיתוח נשק בראשות רס"ן חיים קארה.
במדור פותחו גרסאות אחדות של תת-מקלע חדש שסומן ק-12. בהמשך 1950 עבר גל לתע"ש, וב-1953 השלים שם את פיתוח ה"עוזי".
בצה"ל השוו בין "ק-12" ל"עוזי" וה"עוזי" נבחר בזכות מחירו הנמוך יותר.
ה"עוזי" הוצג במצעד יום העצמאות של שנת 1955. הוא נכנס לשימוש בחטיבת הצנחנים, ושימש אותה בהצלחה במבצע קדש.
שמו של העוזי יצא למרחוק, והצלחתו וחדשנותו העמידו את גל בשורה אחת עם גדולי מפתחי הנשק הקל במאה ה-20, ובראשם מיכאיל קלשניקוב.
כלי הנשק נקרא על שמו של עוזי גל, אף על פי שהתנגד לכך בתחילה.
הוא נתן הסכמתו מכיוון שהממונים עליו סברו כי הדבר יקל על שיווקו ברחבי העולם.
בשנת 1955 הוענק לגל צל"ש הרמטכ"ל "על כושר המצאה צבאי", ובשנת 1958 הוענק לו פרס ביטחון ישראל על ידי ראש הממשלה, דוד בן-גוריון.
גל היה הראשון לזכות בפרס זה.
לאחר פיתוח העוזי, המשיך גל לעסוק בתכנון ובאפיון כלי נשק קלים, והיה חלק מצוות שאפיין רובה סער חדש לצה"ל.
הרוס"ר החדש נקרא "גל", שוב על שמו של עוזי גל, שנבדק על ידי חיל החימוש.
הגל נועד להיות הנשק העיקרי של החיל הרגלים הישראלי בצה"ל, אבל התעשייה הצבאית ניהלה מסע שתדלנות מסיבי כדי שצה"ל יזמין את הגרסה הישראלית של הקלשניקוב, ה"גליל".
בסופו של דבר, נגנז למעשה פרויקט ה"גל", ונותרו ממנו רק מעט אבות טיפוס.
חלק מהדו"חות שכתב גל בשעתו משמשים את צה"ל עד היום.
בשנת 1976 פרש גל מצה"ל, ועבר עם משפחתו להתגורר בפילדלפיה, כדי שבתו, תמר, תוכל לקבל טיפול רפואי לגידול ממנו סבלה.
שם עסק בהתאמת העוזי לשוק האמריקאי.
ב-1995 פיתח את הרוגר MP9, תת-מקלע שהיה מעין "עוזי משופר", אך נשק זה לא זכה להצלחה מסחרית.
הוא המשיך לתכנן כלי נשק, ועל פיתוחו האחרון, אקדח חדשני, עבד עד יומו האחרון.
עוזיאל גל נפטר בפילדלפיה ממחלת הסרטן, ונקבר בקיבוץ יגור סמוך לאשתו, אהובה, שנפטרה כ-4 שנים לפניו, ולבתו תמר שנפטרה מגידול בשנת 1984. הוא הותיר אחריו את בנו, עדו.
אחיו למחצה הוא מיכאל גל.
כלי נשק שפיתח עוזי גל
עוזי בן כנען (1 באוקטובר 1954 – 19 בנובמבר 1991) היה סופר ומחזאי ישראלי שנודע בעיקר בשל ספרי הילדים שכתב.
כתיבתו מתאפיינת במקוריות, הומור, תובנה לעולמם הרגשי של הילדים והמבוגרים בחייהם.
בן כנען נולד בתל אביב, בשם עזריאל ניידיץ', וסיים את בית הספר התיכון בבאר שבע.
בילדותו גר תקופה מסוימת בשכנות לאריאנה מלמד והשניים היו חברים.
לאחר השירות הצבאי, עבר קורס קריינות ולמד ספרות באוניברסיטה הפתוחה.
היה קריין בטלוויזיה הלימודית, קיים סדנאות ספרותיות וחוגי דרמה יצירתית עם ילדים.
כן היה בעל מדור לעצה והדרכה ב"משמר לילדים".
סיפוריו הראשונים לילדים התפרסמו בסוף שנות השבעים.
ספרו "אני ברק" שפורסם בשנת 1979, שבר את המסגרות המסורתיות בספרות הילדים של אותה תקופה.
בספר מתאר הגיבור "ברק", אירועים מהווי משפחתי, כאשר מבנה המשפחה הוא הפוך מהמבנה המקובל.
במשפחתו של ברק, האמא היא המפרנסת והאבא מטפל בילדים.
תהיותיו של הילד ברק מעלות לתודעה את יחס החברה להיפוך התפקידים במשפחה ושאלות הנוגעות לשוויון בין המינים (עליו כותב חוקר הספרות אדיר כהן בספרו "סיפור הנפש - בבליותרפיה הלכה למעשה").
הספר זכה בפרס למדן בשנת 1980.
בשנות השמונים עבד בן כנען כרעיונאי במשרדי הפרסום "קשר בראל" ו"אריאלי" בתל אביב אז יצר את הסיסמה "קח עוד תפוז - אתה יודע למה" שהייתה למטבע לשון.
במקביל המשיך לכתוב ספרי ילדים.
בינואר 1986 עלתה לראשונה הצגת הילדים שכתב "אגדות מדגדגות", שאותה ביימה סנדרה ג'ונסון בהשתתפות גיל אלון, עופר בן־דור.
בדצמבר 1986 עלתה בתיאטרון לילדים ולנוער הצגת הילדים "נחמן", שכתב על סיפור ילדותו של חיים נחמן ביאליק, בבימויו של ישראל גוריון.
ההצגה הפכה להצלחה גדולה אף על פי שעוררה סערה בקרב חוגים שהתנגדו להצגתו של המשורר הלאומי - כילד חולמני ויוצא דופן.
במחזה מתאר בן-כנען את חייו של ביאליק בשפה פיוטית והזויה בשילוב עם פזמוניו הידועים שעובדו על ידי המלחין מתי כספי.
ב-2011 ההצגה עלתה שוב בתיאטרון המדיטק בחולון, בבימויו של רוני פינקוביץ.
במאי 1989 עלתה ההצגה שכתב "מה שבלב", שהוגדרה כקברט מצחיק לכל המשפחה, בבימוי צדי צרפתי, בהפקת תיאטרון החאן (אם כי הבכורה נערכה באולם בית ליסין בתל אביב).
רעייתו, מיקי בן כנען עיצבה את התפאורה.
כל ספריו של בן-כנען הם חדשניים בתחום ספרות הילדים וכבשו את הדרך לרבים שבאו אחריו.
ד"ר אוריאל אופק כתב עליו כי "ספריו מצטיינים בסגנון מקורי רווי הומור בלתי שיגרתי".
בספרו למבוגרים "דרך חגב" - המתחזה בצורתו לספר ילדים, פרסם בן-כנען אסופת ספורי נונסנס קצרים, המאנישים את עולם החרקים.
בספרו זה הוא מתבונן בחדות ובתחכום בחוויה האנושית ובגיחוכם של בני האדם.
רעייתו, מיקי בן כנען (לבית הלוי), אמנית פלסטית, איירה את רוב ספריו.
בן כנען נפטר בביתו לאחר מחלה ממושכת.
קורין אלאל הלחינה את שירו הוא כאן, והוא מופיע באלבומה זן נדיר (1992).
הפילה תותי - הוצאת כתר, 1979
מה שבלב - תל אביב: הוצאת רכגולד, 1987
דרך חגב - תל אביב: הוצאת רכגולד, 1988
אחותי הגדולה מכולם - הוצאת כתר, 1989
בתיה היענה והדרקון המתכוץ - הוצאת כתר, 1991
אגדות מדגדגות - הצגת ילדים
נחמן - הצגת ילדים, הועלתה בתיאטרון לילדים ולנוער בשנות השמונים
מה שבלב - הצגת ילדים, הועלתה בתיאטרון החאן בירושלים
מחשבות קטנות - הצגת יחיד בביצוע גיל אלון
עוזי דיין (נולד ב-4 בינואר 1948, כ"ב בטבת ה'תש"ח) הוא פוליטיקאי ואיש צבא ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד וכיו"ר מפעל הפיס.
היה אלוף בצה"ל ושימש כסגן הרמטכ"ל וראש המועצה לביטחון לאומי.
הוא בנם של מימי לבית דופלט ושל זוהר דיין שנפל בשנת 1948 בקרב רמת יוחנן (כאשר עוזי היה בן 3 חודשים).
דיין גדל במושב היוגב, אליו עברה אמו לאחר שנישאה מחדש, למשה רבינוביץ'.
כתלמיד תיכון, למד בכפר הנוער ויצו ניר העמק.
בהשכלתו בעל תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה מהאוניברסיטה העברית, ובוגר תואר שני בחקר ביצועים מאוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה.
דיין התגייס לצבא למחזור נובמבר 1966, שרת תחילה בצנחנים, כמסומן לסיירת מטכ"ל, וב-1967 עבר ליחידה בה המשיך לעבור הכשרה כלוחם, ולקח חלק במבצע תשורה כקשר של מפקד היחידה דאז, עוזי יאירי.
בהמשך השלים קורס קציני חי"ר כחניך מצטיין ושב ליחידה כמפקד צוות.
דיין לחם במלחמת ההתשה, בין היתר במבצע בולמוס 3, והשתתף בחילוץ חטופי מטוס סבנה ובמבצע ארגז.
מלחמת יום הכיפורים תפסה את דיין כשהוא בחו"ל בשליחות ביטחונית.
דיין, אז סטודנט באוניברסיטה, שב ארצה ולחם בחזית הדרום ולאחר מכן ברמת הגולן כמפקד פלוגה בסיירת מטכ"ל.
במהלך המלחמה הוביל דיין את פלוגתו בפשיטות על סוללות ארטילריה בעומק המערך הסורי.
לקראת סוף המלחמה שימש כסגנו של יוני נתניהו במבצע קינוח לכיבוש החרמון, בו נפצע.
במבצע ליטני פיקד על כוח שכלל מספר טנקים ולוחמי כוחות מיוחדים אשר חסם את העיירה בינת ג'בייל, וסייע לכוח שבפיקוד איציק מרדכי.
במהלך הלחימה הרג הכוח כעשרה מחבלים.
ב-1979 מונה דיין למפקד גדוד בחטיבה 188. לאחר תאונת אימונים בה נהרג קצין מיחידתו, הודח דיין מהפיקוד על הגדוד על אף שיצא זכאי בדין משמעתי.
בסוף 1979 מונה למפקד סיירת מטכ"ל, הוא פיקד על מבצע חילוץ בני הערובה בפיגוע במשגב עם במהלכו נפצע ברגלו ובחזהו.
דיין פיקד על כוח הסיירת במבצע מוביל, בפשיטה על מחנה אימונים, ששימש את המחבלים ברמת ארנון.
הכוח השלים את משימתו ללא אבדות.
דיין נפצע מרסיסי רימון יד בזרועו השמאלית.
במלחמת לבנון הראשונה הצטרף לחטיבה 188 ולאחר המלחמה יצא ללימודים בארצות הברית.
כשחזר התמנה לעמית מחקר במרכז יפה למחקרים אסטרטגיים.
ב-1985 חזר לשירות קבע ומונה באמצע שנת 1986 למפקד חטיבת השריון 401 ובהמשך דרכו למפקד עוצבת עמוד האש – אוגדת מילואים.
פיקד על עוצבת הפלדה – אוגדה סדירה, על קורס מפקדי גדודים.
בשנת 1993 מונה לראש אגף התכנון, במסגרת זו עמד בראש המשלחת הביטחונית למשא ומתן לקראת הסכם השלום בין ישראל לירדן ושימש קצין הקישור הבכיר לצבא ירדן.
בשנת 1996 מונה למפקד פיקוד המרכז, התפקיד בו שירת עד שנת 1998, בין היתר בעת מהומות מנהרת הכותל.
עם מינויו למפקד הפיקוד סיים את הפיקוד על גייס 441. ב-1998 מונה לסגן הרמטכ"ל ושירת בתפקיד עד ספטמבר 2000. כאשר מונה, בעודו בשירות פעיל ולמרות התנגדות הרמטכ"ל מופז, ליו"ר המועצה לביטחון לאומי, באוקטובר 2002 הוחלף על ידי אפרים הלוי.
דיין היה מבין מנסחי אמנת כנרת השואפת ליצור מכנה משותף לזרמים ולמחנות השונים בציבור היהודי (ימין-שמאל, דתיים-חילוניים ועוד) וחתם עליה לצד שורה של אנשי ציבור מהימין והשמאל.
במהומות הר הבית (2000) ובייחוד בפרשת מדחת יוסף בקבר יוסף בשכם, הוטחה ביקורת על התנהלותו ואחריותו לאופן הטיפול הישראלי וההישענות על הכוחות הפלסטיניים שלמעשה היו בין התוקפים.
הזכרת דיין באה על רקע מעורבותו בקרב על המתחם ארבע שנים קודם, ב-1996, כמפקד פיקוד מרכז ופיקודו על כוחות צה"ל בעת מתקפה הזו, וכן לאור התנהלותו מול בקשות אנשי ישיבת "עוד יוסף חי".
לעומת זאת היו שטענו שקבר יוסף נותר בידי ישראל בשל תפקודו והחלטותיו של דיין באותה התקפה, דבר אשר לשיטתם נזקף לזכותו.
בשנת 2011 בעקבות רצח בן יוסף לבנת בקבר יוסף, קרא לישראל להגן על המתפללים בקבר יוסף ולאפשר ליהודים להגיע למקומות אלו באופן יומיומי.
כמו כן הודיע שלדעתו אסור היה להשען על אנשי הרש"פ, ושיש לפעול באופן פרטני נגד אנשי הרש"פ החשודים בהשתתפות בפעילות עוינת ובהתקפות על יהודים.
בשנת 2001 יזם במסגרת הפורום לאחריות לאומית את הקמת ועדת א.ל.ה, אשר בראשה עמד מפקד חיל האוויר לשעבר, הרצל בודינגר.
הוועדה פעלה בין השנים 2001–2003. מטרת הוועדה הייתה שיפור תפקודה של מערכת החינוך והצעת רפורמות מערכתיות.
ב-25 בדצמבר 2005 הכריז על הפיכתה של תנועתו תפנית, למפלגה בישראל שתלחם בשחיתות הציבורית.
הוא התמודד בבחירות לכנסת ה-17 במסגרת מפלגת תפנית, אך המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
למרות זאת, המשיכה התנועה בהנהגתו בפעילות חברתית ופוליטית.
ב-28 ביולי 2008 הודיע שתפנית מתמזגת עם מפלגת הליכוד.
חברי כנסת ממפלגת העבודה ומקדימה טענו כי גם הם קיימו משא ומתן על הצטרפות עוזי דיין ותפנית למפלגותיהם.
בבחירות המקדימות של הליכוד לקביעת רשימתה לבחירות לכנסת ה-18 זכה דיין ב-7,648 קולות שהם כ-15.8% מהקולות, מוקם במקום ה-42 ברשימה ולא נכנס לכנסת.
דיין התארח בכנסים ותוכניות אירוח שונות, בהם הנחה פאנל בנושא מלחמת לבנון השנייה בכנס ירושלים השני של התנועה לאיכות השלטון.
דיין משמש כנשיא כנס ישראל-שדרות לחברה.
במחצית 2010 הקים דיין גוף בשם "מועצת הביטחון לישראל" שמטרתו להוות משקל-נגד ל"המועצה לשלום ולביטחון" על ידי מתן נקודת ראות הימנית לסוגיות ביטחוניות.
בעת הקרבות בעזה ב-2012 במבצע עמוד ענן דיין הביע את דעתו שיש 'לחסל' את ראש החמאס אסמאעיל הנייה, ולמוטט את החמאס, ולא להסתפק בהפגנת כוח תוך השארתו בשלטון.
דיין היה אחד משני האלופים במילואים שהעידו לטובת החייל אלאור אזריה.
בשנת 2015 הוא הקים עמותה מבטחי ישראל.
בשנת 2017 ארגן עוזי דיין קבוצת מתנדבים שעלו לראשונה לקאסר אל יהוד בפאתי יריחו והציעו לקרוא למקום מעברות הירדן.
מאז, הוא מקיים סיורים למקום מדי שנה.
כיום דיין מעביר הרצאות במסגרת ארגון "חזון לאומי" בתוכנית למנהיגות ציבורית.
במאי 2011 מינה ראש הממשלה בנימין נתניהו את דיין ליו"ר דירקטוריון מפעל הפיס, בבוחרו אותו מבין חמשת המועמדים של ועדת האיתור לתפקיד.
במהלך תפקידו כיו"ר הדירקטוריון התפרסמו מספר תחקירים עיתונאיים על שחיתות במפעל הפיס, שדיין לכאורה היה מעורב בה.
דיין סיים את תפקידו במאי 2018. דו"ח מבקר המדינה לשנת 2017 קובע כי דיין חרג מסמכויות הפיקוח המוטלות עליו מכוח תפקידו והיה מעורב, בעצמו ובניהול השוטף של המפעל ובכך הפר את האיזון הנדרש בהפרדה שבין הדירקטוריון לבין הדרג המנהל ו"חטא לתפקידו העיקרי כמפקח על פעולות הנהלת המפעל".
דיין הוציא הוראה למנהלת האגף למשאבי אנוש, המנוגדת לתקנון, לפיה "כל פעולה בהתייחס לקליטה, פיטורין, שינוי בדרגה, איוש תקנים שהתפנו ושינוי בשכר במפעל תתבצע אך ורק באישור היו"ר מראש".
בין היתר מצא המבקר כי דיין מנע את ביצוע החלטת הדירקטוריון לקיים ליועצת המשפטית שימוע בעקבות חשד שהתעורר נגדה וחתם עמה על הסכם להסדרת הפסקת עבודתה מבלי ליידע את מנכ"ל מפעל הפיס ומבלי לקבל מראש את אישור הדירקטוריון ומשרד האוצר.
ב־8 בינואר 2019 הודיע דיין על התמודדותו בפריימריז לרשימת הליכוד, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת.
בפריימריז, שנערכו ב-5 בפברואר 2019, התמודד וניצח על משבצת השמורה למועמד ממחוז מישור החוף ולכן שובץ במקום ה-35 ברשימת "הליכוד" לכנסת, מאוחר יותר קודם למקום ה-33, ונבחר לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הוצב במקום ה-36 ברשימת "הליכוד" ולא נבחר לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש הוצב שוב במקום ה-36 ונבחר לכנסת, שנה לאחר ולקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוקפץ דיין למקום ה-32 ברשימת הליכוד ולא נכנס לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, התמודד בפריימריז בליכוד והגיע למקום ה-50 ברשימה ולא נכנס לכנסת.
דיין הוא נכדו של חבר הכנסת שמואל דיין, אחיינו של משה דיין ובן דודם של יעל דיין, אסי דיין ויהונתן גפן.
נשוי לפרופסור תמר דיין, בתו של יגאל תלמי ואב לשלושה ילדים.
עוזי אורנן (7 ביוני 1923 – 3 בנובמבר 2022) היה בלשן, פרופסור ללשון באוניברסיטה העברית ולעיבוד שפות טבעיות בטכניון וחבר באקדמיה ללשון העברית.
ייסד את "הליגה למניעת כפייה דתית", פעל למען הפרדת הדת מהמדינה בישראל ומזוהה עם התנועה הכנענית, שאחיו, המשורר יונתן רטוש, היה בין מייסדיה.
אורנן נולד בירושלים כעוזיאל היילפרין, בן זקונים ליחיאל היילפרין, מחנך עברי ותומך של חיים ויצמן, ופנינה, גננת עברייה שהשתייכה לפועלי ציון.
הוריו, שני אחיו ואחותו עלו ארצה בתחילת העלייה השלישית בשנת 1919 באונייה "רוסלאן".
בנעוריו היה פעיל במחתרת האצ"ל.
בשנת 1944 נתפס על ידי הבריטים והוגלה למחנות מעצר באריתריאה, בסודאן ובקניה, שבהם נכלא עד לפירוקם לאחר קום המדינה בשנת 1948.
במחנות המעצר לימד דקדוק עברי ובהמשך לכך פרסם את ספר הלימוד "דקדוק הפה והאוזן - ספר לימוד לדוברי עברית".
לאחר שובו לארץ החל בלימודי לשון באוניברסיטה העברית.
בשנת 1958 קיבל תואר מוסמך, על עבודה שכותרתה "מלות היחס בשירתו של ח.נ.
בשנת 1965 קיבל תואר דוקטור, על עבודה שכותרתה "הצירופים השמניים בלשון-הספרות העברית החדשה, בייחוד על פי הפרוזה של ח.נ.
הדוקטורט פורסם מחדש בשנת 2011, בהוצאת כרמל, בשם "הצירופים השמניים בלשון-הספרות העברית החדשה".
התמנה למרצה ובשנת 1972 קודם לפרופסור ללשון עברית באוניברסיטה זו.
ב-1979 נבחר כחבר באקדמיה ללשון העברית בה כיהן עד לפטירתו, ועמד בראש הוועדה לכללי הפיסוק.
ב-1986 פיתח את הכתב הפונמי לעברית, שהתקבל על ידי ארגון התקינה הבינלאומי.
ב-1987 התקבל כפרופסור אורח בטכניון, בפקולטה למדעי המחשב, והחל בניהול המעבדה לעיבוד שפות טבעיות.
ב-1951 היה ממייסדי "הליגה למניעת כפייה דתית" בירושלים, וכיהן כמזכיר וכיושב ראש עד שנת 1967. ב-1968 הביא לפסק דין שהורה על ביטולו של סעיף בחוזה החכירה של מינהל מקרקעי ישראל, שקבע "על החוכר וכל הבא מזכותו להימנע מכל עבודות בנין ומלאכה בנכס בימי שבת ובחגי ישראל".
בשנות ה-70 היה יושב ראש התנועה החילונית שנוסדה ב-1977 על ידי יצחק חסון, ובשנות ה-90 היה יו"ר עמותת "אני ישראלי" למען שוויון אזרחי מלא וביטול אפליה דתית ועדתית ביחד עם יואלה הר שפי.
אורנן פרסם מאות מאמרים ורשימות בענייני דת ומדינה, חילוניים ודתיים, חינוך וחברה.
בין ספריו: "דקדוק הפה והאוזן" ,"מילון המילים האובדות", "המשפט הפשוט", "נטיית הפועל בתרשימי זרימה", "תורת ההגה של העברית החדשה", " המילה האחרונה - מנגנון התצורה של המילה העברית" (זיכה את אורנן בפרס בהט), " ציפורניו של אשמדאי - שמונה פרקים בחילונות", "הצירופים השמניים בלשון-הספרות העברית החדשה".
ארכיונו מופקד במכון גנזים, אשר בבית אריאלה בתל אביב.
עוזי אורנן היה אחיהם של המשורר יונתן רטוש ושל הבלשן פרופ' צבי רין.
אחותם, הסופרת מירי דור, מתה בצעירותה, בשנת 1945.
אורנן היה אב לשלושה ילדים מנישואיו הראשונים, לשושנה מלכין: עתר, טלי ועומר.
אורנן ואשתו הראשונה התגרשו בגירושים אזרחיים ברפובליקה הדומיניקנית.
לאחר מכן עבר לחיות עם הבלשנית מיכל אפרת כידועים בציבור, וב-1994 נישאו בנישואים אזרחיים בארצות הברית.
בתו עתר נישאה למריוס שטנר, מראשי הברית הקומוניסטית המהפכנית.
בתם הבכורה חזרה בתשובה (חסידות ברסלב) ושינתה את שמה ממורן למרים.
מאז 1989 התגורר ביישוב נופית שבצפון.
נפטר ב-3 בנובמבר 2022 וציווה את גופתו למדע.
השקפת עולמו בנושאי דת ומדינה
דעותיו ופועלו, כפי שבאו לידי ביטוי בפרסומים הרבים, צידדו בהפרדת הדת מהמדינה, תוך התייחסות חרדה להתגברות הכפייה הדתית וגידול כוחם של גופים שמרניים בישראל.
בין פעולותיו: היוזמה לרישום "ישראלי" בסעיף הלאום בתעודת הזהות, תמיכה בביטול המבחנים הדתיים למתן אזרחות ישראלית, והתנגדות לברית מילה.
דעותיו של אורנן בנושאי דת ומדינה הוצגו ללא כחל וסרק, לעיתים תוך שימוש במונחים לוחמניים ומתגרים.
את לוז דעתו הגדיר בעצמו באחד הראיונות:
אורנן תמך בהפרדת הדת מהמדינה והתנגד בחריפות לכפייה דתית, ולמי שמייצג בעיניו כפייה כזו.
כשנשאל איך יש למחות נגד הכפייה הדתית, ענה: "צריכה להיות מרידה בדברים האלה, מרידה ממש, עם תליות על עמודי חשמל".
בהמשך הראיון אמר: "זה לא ילך בלי זה ואני לא חוזר בי.
אלימות נגד הדתיים תשכנע אותם לא ללכת בדרך הזו"...
"להכות במלוא מובן המילה, על ידי חרם כלכלי, על ידי הסרת המחסומים בכבישים בכוח בשבתות, ועל ידי זה שיזרקו אותם מן הכבישים".
בהמשך הוסיף אורנן ופירט שלל דרכים מעשיות להשגת חזונו, כגון הימנעות מניהול משא ומתן עם מוסדות דתיים, הימנעות מהליכה לרבנות לשם נישואים או גירושים ומציאת תחליפים כמקובל בחוץ לארץ.
אורנן טען שהדתיים הגיעו להישגים תוך הפעלת כוח, כגון מניעת התחבורה בשבתות וחגים בכבישים מסוימים על ידי יידוי אבנים, לכן הציע להפעיל כוח נגדי, כדי לחדש את הנסיעה באותם כבישים.
דברי אורנן על תלייה על עמודי חשמל גררו מחאה במליאת הכנסת, ופנייה ליועץ המשפטי לממשלה, שנדחתה..
בראיון שנערך עשר שנים לאחר הראיון הראשון, הוא ציין כי "זה היה דימוי ציורי", אך הדגיש כי אינו חוזר בו, והוסיף: "איני מאמין שאפשר יהיה להיפטר מהדתיים ללא שימוש בכוח ברוטלי", וכי "יש להפר חוקים בגלוי...
זו בפירוש אלימות, אבל אסור להיבהל ממנה...
מלחמת תרבות לא מספיקה כאן.
בשנת 2011 כתב שמעולם לא אמר "צריך לתלות חרדים על עמודי חשמל", ושדבריו סולפו, משום ש"מרד מכוון נגד השלטון, נגד המשטרה, נגד הצבא" ו"אין לו שום קשר לפוגרום נגד יהודים".
לפי השקפתו של אורנן, בארץ ישראל, בעת החדשה, נוצר לאום חדש, הלאום הישראלי המתבסס על הטריטוריה ועל השפה העברית, ללא קשר לדת היהודית ומשום כך הוא רואה את עצמו בן לאומה הישראלית וכאתאיסט אינו רואה עצמו יהודי, כי היהדות בעיניו היא רק דת.
יתר על כן, במדינת ישראל אורנן רואה מאבק בין הלאום הישראלי, שלפי השקפתו אינו תלוי דת ובין היהדות המנסה להשתלט על אורחות החיים המקומיים.
אורנן רואה את הלאום הישראלי כלאום פתוח, שהצטרפות אליו לא תלויה בדת.
לדעתו של אורנן, על פי תיקון חוק השבות 1970 אין בישראל "יהודים חילונים" והוא נאבק למען קבלת הכרה בכך שיש לאום "ישראלי", כדי לאפשר לאזרחים ישראלים החפצים בכך להירשם במרשם האוכלוסין כישראלים ולא כיהודים.
בהקשר זה הצהיר אורנן: "אני לא יהודי.
אין לי שום קשר ליהדות.
אורנן שאף למדינת ישראל שתושביה יודעים שהיא מדינת כל אזרחיה, מדינה דמוקרטית ושוויונית, שאין בה הבדלים לפי מוצא, דת או השקפות עולם, מדינה בה יש הפרדה בין דת למדינה ובה כל הילדים לומדים בבתי ספר עבריים ממלכתיים, לפי תוכנית לימודים אחידה והכל משרתים בצבא.
הוא הציע להגיע לכך בצורה הדרגתית.
בשנת 2000 פנה (במסגרת עמותת "אני ישראלי") למשרד הפנים וביקש להירשם תחת הלאום "ישראלי", אך בקשתו נדחתה.
בסוף 2003 פתח במאבק משפטי לשינוי רישום סעיף הלאום בעניינו, ובסיום ההליך ניתן פסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים, שבו דחה בית המשפט העליון את העתירה מהסיבה של היעדר הוכחת קיומו של לאום ישראלי.
עוזי ברעם (נולד ב-6 באפריל 1937) הוא איש ציבור ופובליציסט ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
עוזי ברעם נולד וגדל בשכונת נחלת אחים שבירושלים, בנם של גרציה, ילידת חלב שבסוריה, ושל שר העבודה ושר הסעד משה ברעם (בממשלת ישראל השבע עשרה).
הוא נקרא על שם סבו מצד אמו – עזיז.
בשירותו הצבאי היה מדריך ידיעת הארץ.
ב-1961 שימש כיועץ תעסוקה לנוער בשירות התעסוקה בבית שמש.
הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים במדע המדינה וסוציולוגיה ובתקופת לימודיו היה יושב ראש ארגון הסטודנטים הארצי של מפא"י (1964–1965).
ברעם היה נשוי לרותי מ-1960 עד למותה ב-1995 ולזוג שלושה ילדים, נועם, רן והסופר ניר ברעם.
נישא בשנית לאביבה (איידן), ממנה התאלמן באוגוסט 2025. אחיו היו הפובליציסט ופרשן הספורט חיים ברעם, מנחם ברעם ודרורה ברעם.
בשנת 2009 התפרסם רומן שכתב המשקיף על ירושלים של ימי מלחמת העצמאות מבעד לעיניו של ילד בן עשר.
מאז 2014 כותב מאמרים שבועיים בעיתון הארץ.
ברעם היה ממייסדי המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה ושימש כיושב הראש הראשון שלה עד שנת 1970. בשנתיים שלאחר מכן שהה בשליחות בארצות הברית מטעם משרד העבודה והסוכנות היהודית כממונה על עליית אקדמאים מארצות הברית.
עם שובו בשנת 1972 עמד בראש מחלקת ההמשך של הסוכנות היהודית.
ב-1974 נבחר ליושב ראש מפלגת העבודה במחוז ירושלים והנהיג את המחוז בשיתוף פעולה עם טדי קולק ראש עיריית ירושלים.
בעת המאבק בין יצחק רבין לשמעון פרס על ראשות מפלגת העבודה בשנת 1974, ובכינוס מרכז המפלגה ב-22 באפריל 1974 הציג את מועמדותו של רבין.
בשנים 1984–1989 כיהן כמזכ"ל מפלגת העבודה.
בתפקידו זה הוביל במפלגה את תהליך הדמוקרטיזציה של בחירת מועמדי המפלגה לכנסת השתים עשרה (1988).
בעת כהונתו זו גם סייע לשמעון פרס ביישום תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 בהביאו את הנהגת הממשלה וההסתדרות להדברות, כן תמך בצעירי המפלגה.
בשנת 1988 נבחר במרכז המפלגה לשמש כשר בממשלת שמיר וסירב להיכנס אליה.
הוא גם ריכז את צוות הבחירה של המפלגה לבחירת יצחק נבון (1978) וחיים הרצוג (1983) לנשיאות המדינה.
ברעם כיהן כחבר הכנסת בשנים 1977–2001. בכנסת היה חבר בוועדת החוץ והביטחון (ובוועדות המשנה למודיעין ושירותים) ועדת הפנים וועדת הכנסת.
בכנסת העשירית כיהן כיושב ראש ועדת העלייה והקליטה.
בכנסת ה-13 כיהן כשר התיירות בממשלות רבין ופרס, וכן נוסף לתפקיד זה כיהן כשלושה חודשים (בשנת 1995) כשר הפנים.
בבחירות המקדימות לבחירת מועמדי הכנסת של המפלגה בשנת 1996 נבחר ראשון בקולותיהם של כ-151,000 מתפקדים.
אהוד ברק לא צירף אותו ב-1999 לממשלתו, על אף הבטחה מפורשת לכך, ובמקום זאת הציע לו להיות שגריר באחת מבירות העולם שיבחר.
ברעם סירב, והיחסים ביניהם הפכו למתוחים.
בעת ניסיונו של ברק לזכות מחדש בראשות מפלגת העבודה ב-2007, הוא שב והתפייס עם ברעם.
בשנים 2002–2007 הרצה במרכז הבינתחומי הרצליה ובמכללת ספיר בנושא: "סוגיות נבחרות בפוליטיקה הישראלית"
ברעם כיהן כיו"ר ההנהלה הציבורית של תיאטרון בית ליסין משנת 2004 ועד 2017.
בין השנים 2008 ל-2016 עמד בראש עמותת club50, עמותה שנועדה לעזור לבני 50+, ומוציאה עיתון בשם club50, בעריכתו.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-118 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת.
לאחר הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה בשנת 2001, התפטר מהכנסת ופרש מן החיים הפוליטיים.
בדרכו לצמרת מפלגת העבודה לא ניצל את מעמדו לטובתו האישית והעדיף להיות נאמן לדרכו.
כך סירב לשמש כשר בממשלת שמיר 1989. הוא לא הסס לצאת נגד ראשי המפלגה, כך לדוגמה הצביע נגד חוק רמת הגולן בעוד שאר חברי הסיעה נמנעו.
ברעם מגדיר עצמו "יונה" ונמנה עם היונים במפלגתו, וככזה הוא בעד פתרון שתי המדינות לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בדעותיו הכלכליות הוא דוגל בשוויון סוציאל-דמוקרטי.
אין אהבה בעיר; עורך: איתמר אורלב, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, תשס"ט 2009.
כי ארצי שינתה את פניה: אוטוביוגרפיה פוליטית; מו"ל: כנרת, זמורה, דביר, 2024
עוּזָה הוא מושב חקלאי דתי בחבל לכיש אשר הוקם ב-1950 על ידי עולים מלוב.
המושב משתייך לתנועת "הפועל המזרחי" ולמועצה אזורית שפיר ושוכן דרומית לקריית גת ומזרחית לכביש 40.
שטחו של המושב הוא כ-1,000 דונם וגובהו כ-140 מטרים מעל פני הים.
מייסדי המושב היו בעיקר יוצאי חבל טריפוליטניה מהעיר זוארה והכפרים כסיר, יסיר ויפראן המרכיבים את "ג'בל" (חבל ההר הנמצא דרומית לזוארה).
תושבי המושב מגדלים גידולי שדה רבים כגון עגבניות, חיטה, ומלפפונים.
כמו כן במושב רפתות, דיר צאן, לולים ומשתלה.
בעוזה בית כנסת ישן וחדש, כולל ללימודי קודש ומועדון לנוער.
עוז אלמוג (נולד ב-4 במאי 1960) הוא סוציולוג והיסטוריון ישראלי, החוקר את החברה והתרבות בישראל החל מתקופת היישוב; פרופסור באוניברסיטת חיפה.
אלמוג הוא בנם של ד"ר גאולה אלמוג, כותבת לילדים וחוקרת ספרות הילדים, ושל זאב אלמוג, מפקד חיל הים לשעבר.
הוא בוגר בית הספר הריאלי בחיפה.
את התארים הראשונים שלו, בפילוסופיה ובסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, וכן את התואר השני בסוציולוגיה, השלים באוניברסיטת תל אביב.
את הדוקטורט בסוציולוגיה קיבל באוניברסיטת חיפה.
עוז אלמוג מתראיין בקביעות בכלי התקשורת בארץ ובעולם על תופעות שונות בחברה הישראלית, ומרצה בכנסים וימי עיון העוסקים בתרבות הישראלית.
אלמוג משמש כיועץ למוזיאונים ומוסדות מחקר, לכלי תקשורת ולמוסדות ממשלתיים וציבוריים שונים.
אלמוג הוא פרופסור בחוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה משנת 2004 ועמית מחקר בכיר במוסד נאמן למדיניות ציבורית בטכניון משנת 2007.
ב-2010 מונה ליו"ר "ועדת המקצוע להוראת מדעי החברה – סוציולוגיה" במשרד החינוך.
נשוי לד"ר תמר אלמוג, המלמדת בפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה.
גיסו הוא הפיזיקאי פרופ' חיים דימנט מאוניברסיטת תל אביב.
ספר שיצא לאור בשנת 1997 ועוסק בתרבות הישראלית בתקופת היישוב ובדמותו של ה"צבר".
הספר זכה בפרס ע"ש איש-שלום מטעם יד יצחק בן-צבי, הצליח גם בקהל הרחב והיה רב-מכר.
פרידה משרוליק - שינוי ערכים באליטה הישראלית: חיפה, אוניברסיטת חיפה וזמורה ביתן, תשס"ד 2004
ספר שיצא לאור ב-2004. זהו ספר בעל אופי אנציקלופדי (כאלף וארבע מאות עמודים בשני כרכים) הסוקר את התמורות הערכיות שעברה השכבה החילונית-משכילה-מבוססת בישראל מקום המדינה ועד ימינו (בתחומי התקשורת, המשפט, האמנות, המשפחה, ועוד) ואת דעיכתה של תרבות הפטריוטיזם הציוני, למעשה.
הספר סוקר ומסביר מתי, כיצד ומדוע ירש מודל ה"יאפי" את מודל ה"צבר".
כתב היד של ספר זה זכה בשני פרסים: פרס בהט (הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה) ופרס 'רוזן-צבי' (הפקולטה למשפטים, אוניברסיטת תל אביב).
דור ה-Y - כאילו אין מחר (יחד עם תמר אלמוג), מודן הוצאה לאור, 2016. יצא לאור גם באנגלית: , 2019.
"אנדרטות לחללי מלחמה בישראל: ניתוח סמיולוגי".
תל אביב, מגמות ל"ד (2): 210-179, 1992 מאמר העוסק בסוציוגרפיה ובהיסטוריוגרפיה של מדינת ישראל, ויש בו נקודת מבט חדשה על "דת הלאום", על הציונות בכלל ועל תרבות השכול הישראלית בפרט.
במאמר יש גם ניתוח של סמלי המדינה והציונות.
תת-תרבות גלי צה"ל: תרבות בני הנוער בקיבוץ בראי שפתם.
רמת אפעל, יד טבנקין, מרכז מחקרי, רעיוני ותיעודי של התק"ם, 1993
כל שקרי האקדמיה: מה התקלקל במודל האוניברסיטאי ומה יחליף אותו (יחד עם תמר אלמוג), ידיעות ספרים, 2020. יצא לאור גם באנגלית: Academia: All the Lies: What Went Wrong in the University Model and What Will Come in its Place, 2020
הדור הצעיר בישראל בתקופה משברית (יחד עם תמר אלמוג), 2024. מחקר על דור ה-Z בישראל, על רקע אי היציבות המאופיינת בשנות התבגרותם: המשבר הפוליטי בישראל, מגפת הקורונה, המחאה נגד הרפורמה המשפטית ומלחמת חרבות ברזל.
עוז והדר הוא מכון תורני העוסק בההדרה והוצאה לאור של ספרות תורנית.
נשיא המכון הוא הרב יהושע לייפר מניו סקוויר שבארצות הברית.
המפעלים התורניים של המכון עוסקים בין היתר במקרא, משנה, תלמוד, ספרות חז"ל, ספרי הראשונים והאחרונים.
בחלק מן הספרים נעשתה עבודה מחקרית, ובחלקם נוספו ביאורים והוספות המקלות על ההבנה.
ששה סדרי משנה - במהלך שנת 2023 התחיל המכון בעריכת כל חלקי המשנה עם ביאור משולב וילקוט ביאורים.
תלמוד בבלי הוצאה מחודשת של התלמוד הבבלי, "מהדורת פרידמן" (במימונו של איש העסקים הקנדי הרשי פרידמן), נעשית בסניף שבירושלים ובראשה הרב יוסף סמט.
המפעל החל בשנת תשמ"ט והסתיים בתשס"ח (2007).
המהדורה יוצאת בכמה פורמטים, בהם לתלמידים, ללומדי הדף היומי ולחתנים.
תיקוני נוסח ודאיים נעשו בגוף הנוסח, בעיקר במהדורות המאוחרות.
הגהות רבות אחרות מובאות במדור "הגהות וציונים" שבצד הדף, על פי כתבי יד ודפוסים ראשונים, נוסחאות הראשונים, ואף הצעות תיקון של למדנים בני זמננו.
בשנת תשע"ט הסתיימה הדפסת "תלמוד בבלי המנוקד", הכולל ניקוד ופיסוק לגמרא, רש"י ותוספות.
בסניף בבית שמש בראשות הרב מנחם מנדל פומרנץ יצא לאור מאז שנת 2005 פירוש לתלמוד, הפרויקט כלל ביאור משולב ומדורי עזר.
כיום מוציאים לאור מהדורה נוספת הכוללת תיקונים ומדורים נוספים.
כמו כן יצאה מהדורה מבוארת בקצרה בביאור הנקרא שפה ברורה, הפרויקט הושלם בשנת 2013 והוא מונה 27 כרכים.
אוצר גאוני ספרד - קובץ מפרשים לש"ס ולמשניות של כ-160 מאחרוני ספרד.
הסדרה יוצאת בשיתוף עם מוסדות בנין אב.
תלמוד ירושלמי - בסניף בירושלים עוסקים גם בעריכה מחודשת של התלמוד הירושלמי, "מהדורת פרידמן", בראשות הרב דוד יונה רוזנבוים.
המהדורה הרגילה הושלמה בסיון תשע"ד וכוללת 10 כרכים.
המהדורה המורחבת בת כ-30 כרכים ממנה יצאו כ-20 כרכים (נכון ל-2016).
בשתי המהדורות הוסיפו הרבה פירושים (כולל ביאור הרב חיים קניבסקי במסכתות שפרסם את ביאורו), והמציאו צורת הדף חדשה, ובראשי העמודים מצוין מספרי הדפים גם לפי הוצאת ווילנא.
מקראות גדולות - בהוצאת המכון יצאו מספר מהדורות:
5 כרכים, שבה מלבד המפרשים המקובלים, נוספו חזקוני, מוסרי השל"ה, שרשי החינוך, ספר מצות השם, ביאור יונתן וביאורי ההפטרות.
בראש הכרך מבוא בעניין תרגום אונקלוס.
7 כרכים, כוללת מאסף מספרות חז"ל: התלמודים, המדרשים והזוהר.
כן נוספו שיטה אחרת לאבן עזרא לחומש בראשית ופירושו הקצר לחומש שמות, פירוש הרד"ק עם מעשה בראשית ובעלי התוספות: בכור שור, פענח רזא, רא"ש, הדר זקנים ומושב זקנים.
נוספו גם ברייתא דמלאכת המשכן עם פירושו של רבי חיים קניבסקי וברייתא דמסכת מידות; ההוד וההדר - תמונות להמחשה, סדר המשכן וכליו וסדר עבודת הקרבנות.
מבוארת 12 כרכים, כוללת ביאור מורחב על המפרשים.
חוברות מקראות גדולות כיס מחולקות לפי פרשות השבוע.
"מקרא מפורש" – חומש מבואר בביאור משולב עם פירוש רש"י בביאור משולב; רמב"ן המבואר, 10 כרכים; ספורנו המבואר, 5 כרכים, עם הוספות מכתב יד; אור החיים המבואר 10 כרכים; מהדורה נוספת של אור החיים בביאור משולב, 5 כרכים.
חומשים לתלמידים - ב-5 פורמטים, בחלקם תמונות להמחשה.
טור ושולחן ערוך מבואר מתיבתא - הוחל בעריכתו בשנת 2011. נכון לשנת 2025 יצאו 52 כרכים מתוך כ-150 מתוכננים.
רמב"ם מבואר 94 כרכים - פירוש משולב וילקוט ביאורים.
אוצר מפרשי הרמב"ם מהדורת פרידברג - ליקוט של כמאתיים ספרי פירושים על הרמב"ם.
הספרים על פי מהדורה זו נמצאים גם בפרויקט השו"ת וגם באתר היברובוקס.
משנה ברורה - מאת רבי ישראל מאיר הכהן, במהדורה של שישה כרכים.
בנוסף יצאה מהדורה מבוארת עם פירוש משולב ומדורי-עזר, ב-24 כרכים.
וכן מהדורה של כל חלקי המשנה ברורה בכרך אחד.
שולחן ערוך הרב מאת רבי שניאור זלמן מליאדי בארבעה כרכים.
במפעל ספרי חסידות של המכון יצאו לאור:
בני יששכר 6 כרכים בתוספת ביאור נרחב, ולקט "מאמרי בני יששכר" משאר ספריו.
קדושת לוי 3 כרכים על התורה ומועדים, בתוספת ביאור נרחב
באר מים חיים 5 כרכים על התורה.
תפארת שלמה 2 כרכים, על התורה ומועדים.
אוהב ישראל 2 כרכים על התורה ומועדים, בתוספת ביאור נרחב.
אור המאיר לרבי זאב וולף מז'יטומיר 5 כרכים
המכון הוציא לאור עשרות הגדות של פסח, וביניהם:
הגדת מתיבתא, כוללת ביאור ובסופו לקט מפירושי חז"ל, הראשונים והאחרונים.
ההגדה משולבת עם פסקי הלכות, ובסופה מדור שינויי נוסחאות על פי הגאונים והראשונים.
בראש ההגדה - מבוא על ענייני ליל הסדר.
הגדת מתיבתא מבוארת, בנוסח עדות המזרח עם פסקי הלכה לבני ספרד.
בשיתוף עם מכון קדם - אוצר גאוני ספרד, תשע"ד.
הגדת אור החיים המבואר - לקט מכל ספריו עם פירוש, ובסופה ספרו ראשון לציון על שיר השירים עם ביאורים ומבוא, בעריכת הרב מנחם מנדל פומרנץ, תשע"ב
הגדת בגדי השרד עם חיבורו של רבי יעקב אבוחצירא בתוספת ביאורים ומבוא, תשע"ב
הגדת מאורי אש - לקט מפירושי הראשונים, בעריכת הרב שמואל אליעזר שטרן, תשע"ב
הגדת באר החיים - הגדה מבוארת עם אוסף שיחותיו של המשפיע הרב אלימלך בידרמן, תשע"ד
הגדת מעשי צדיקים - כוללת פסקי הלכה וסיפורי צדיקים, תשע"ב
אביר יעקב - בשנים 2011–2013 יצאה בתמיכת המיליארדר הרשי פרידמן סדרה זו של רבי יעקב אבוחצירא ונכדו רבי דוד אבוחצירא.
בראש צוות העריכה עמד הרב מנחם מנדל פומרנץ.
משנת המועדים - סדרת ספרים שבה הוהדרו מגוון חיבורים על מועדי ישראל.
במסגרת זו אף יוצאת במהדורה מוקטנת סדרת 'אוצר המועדים'.
סידור השל"ה - לרבי ישעיהו הלוי הורוביץ בעל השל"ה.
עוזי ארד (נולד ב־2 באוקטובר 1947) היה איש מודיעין וביטחון בכיר - במוסד, במשרד ראש הממשלה ובאקדמיה.
כיום, עמית מחקר בכיר בסדנת יובל נאמן למדע, טכנולוגיה וביטחון באוניברסיטת תל אביב, יו"ר הפורום לאסטרטגיית-על.
כיהן כראש המטה לביטחון לאומי וכיועץ ראש הממשלה לביטחון לאומי.
עמד בראש אגף המחקר של המוסד, היה היו"ר המייסד של סדרת "כנסי הרצליה" במרכז הבינתחומי הרצליה.
ארד נולד בטבריה לרחל ויעקב בלומר שהיה חבר ההנהגה הראשית של השומר הצעיר ברומניה, וגדל בקיבוץ שמיר ובקיבוץ זיקים.
הוריו עזבו את הקיבוץ בעקבות פילוג התנועה הקיבוצית.
למד בתיכון חדש בתל אביב והתלווה בנעוריו לשליחויות הוריו לצרפת ואחר כך למקסיקו.
התגייס לצה"ל ב-1966 ושירת בחיל האוויר.
לאחר שחרורו סיים ב-1971 תואר ראשון בהצטיינות בהיסטוריה ומדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב, ואת לימודי המוסמך (1973) והדוקטורט (1975) מאוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית, שאליה יצא כעמית פולברייט.
ארד גם השתתף בתוכנית לבכירי ביטחון בבית הספר על שם קנדי באוניברסיטת הרווארד.
בין השנים 1972–1975 היה חבר צוות במכון הדסון בניו יורק.
ב-1975 גויס למוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ובו שירת כ-24 שנה במגוון תפקידי שטח ומטה בישראל ומחוצה לה.
תפקידו האחרון - ראש אגף המחקר.
ב-1997 מונה על ידי בנימין נתניהו ליועץ מדיני לראש הממשלה.
ארד המשיך לייעץ לנתניהו גם לאחר שזה חדל לכהן כראש ממשלה ב-1999. במקביל, שימש כיועץ מיוחד לוועדת החוץ והביטחון של הכנסת בשנים 2003–2009.
בשנת 2000 הצטרף לסגל המרכז הבינתחומי הרצליה.
שם ייסד במסגרת בית הספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה, את המכון למדיניות ואסטרטגיה וכן הקים ועמד בראש סדרת "כנסי הרצליה" השנתיים על "מאזן החוסן והביטחון הלאומי".
כמו כן הורה כפרופסור באוניברסיטת חיפה ותל אביב, עשה כעמית מחקר בכיר במכון למחקרים אסטרטגיים ועמית בכיר בסדנת יובל נאמן למדע, טכנולוגיה וביטחון של אוניברסיטת תל אביב.
ב-2009, עם היבחרו של בנימין נתניהו בשנית לראשות הממשלה, מונה ארד ליועץ לביטחון לאומי לראש הממשלה וראש המטה לביטחון לאומי.
באירוע פרדה מארד, במרץ 2011, אמר נתניהו:" כשנכנסתי [לקדנציה השנייה] לא היה בכלל ספק שעוזי צריך לעמוד בראש [המל"ל].
עוזי נתן למועצה דחיפה אדירה.
כל מי שמסתכל מה קרה במל"ל [רואה את ההתקדמות] מבחינת השותפות בהחלטות החשובות, וגם באיוש ובהעלאת רמת הפעולה של המל"ל [...] עוזי, יש לך זכות יוצרים, זכות בונים וזכות מפַתחים במל"ל [...].
ב-20 בפברואר 2011 יצאה הודעה מטעם ראש הממשלה, על התפטרותו, "ד"ר ארד ביקשני לפני זמן-מה, שבתום השנה השנייה לכהונתו כראש המטה לביטחון לאומי – יסיים תפקיד זה כדי לשוב לאקדמיה.
לאור כישוריו וקשריו הבין-לאומיים הצעתי לו שיצא לשרת את המדינה בתפקיד דיפלומטי (בלונדון) [...] את המטה לביטחון לאומי [...] חיזק עוזי וקידם לרמה הגבוהה ביותר שגוף זה ידע אי-פעם.
לכל תפקידיו הביא איתו יכולות מקצועיות מהמעלה הראשונה, ובזכותן, כמו גם בזכות מרצו ומסירותו, תרם תרומה גדולה לביטחון המדינה ולמעמדה.
רק אני יודע את גודלה והיקפה של תרומה זו [...].
במאי 2011 נטען בתקשורת כי ארד סיים תפקידו בגין הדלפה.
ארד הכחיש זאת, ולשכת ראש הממשלה הבהירה כי "ד"ר עוזי ארד הוא שביקש ביוזמתו לסיים את תפקידו בתום שתי שנות כהונה", ובהדגשה ש"ראש הממשלה מוקיר את דבקותו הקפדנית [של ארד] בחוקיה ובנהליה של המדינה".
בישיבת הוועדה לביקורת המדינה ב-13 מרץ 2012 אמר מר רז ניזרי, המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, כי מעולם לא מצאו, ולא ייחסו שום מעשה הדלפה לארד וכי סיווגיו הביטחוניים עמו.
כן העיר כי זה שבכלי התקשורת דברים מוצגים בצורה לא נכונה, אין הם אחראים לכך.
ב 2011 שב ארד למרכז הבינתחומי הרצליה ומונה ליו"ר המרכז לחקר כוח המגן.
ב-2013 יסד, יחד עם פרופ' זאב תדמור, פרופ' ידין דודאי ואחרים, את הפורום לאסטרטגיית-על לישראל.
ב-2004 ארד התנגד לתוכנית ההתנתקות בגלל היותה חד-צדדית וטען שישראל תפסיד ממנה, וכי אם הרצועה תפונה "פינויה יאפשר בניית עוצמת טרור בסדר גודל חדש ברצועת עזה" עוד טען נגד ההתנתקות שהיא תראה לפלסטינים שכאשר הם נלחמים ישראל בורחת, והדבר יקשיח את עמדותיהם, וירחיק אותם מאפשרות של משא ומתן בעתיד.
לאחר חשיפת פרשת הצוללות בנובמבר 2016, אפיין אותה בתקשורת כפרשת השחיתות הביטחונית החמורה ביותר בקורות המדינה וקרא להקמת וועדת חקירה ממלכתית.
ארד נטל חלק בשורה ארוכה של פעילויות ציבוריות בהן, יו"ר ומייסד פורום אירופה ישראל וכן הפורום האטלנטי הישראלי, חבר הוועד המנהל של המרכז למורשת המודיעין (מל"מ), התנועה לטוהר המידות ושל יד בן-גוריון.
בכלל תפקידיו של ארד בממשל, באקדמיה ובמשור הציבורי, עסוקיו היו בתחומי איומים אסטרטגיים על ישראל - עיראק ובהמשך איראן, והמענים להם; הסכסוך הישראלי ערבי ותהליכי ההסדרים; תכנון אסטרטגי וקבלת החלטות; שותפויות אסטרטגיות ובמרכזן ארצות הברית ונאט"ו ושיתופי פעולה אזוריים וביניהם סעודיה ומדינות המפרץ.
ביולי 2013 הוענק לו עיטור של קצין בלגיון הכבוד הצרפתי.
ארד נשוי לד"ר רותי ארד ואב לד"ר דורית ארד בן עמי וד"ר אורנה ארד פרימור.
מאזן החוסן והביטחון הלאומי הוצאת ידיעות אחרונות, 2001 (עורך)
המל"ל - המאבק להקמתה של "המועצה לביטחון לאומי" וביסוסה בצמרת (עם לימור בן הר), דביר, 2016
אסטרטגיית על למדינת ישראל (עם זאב תדמור ודרור שטרום) מוסד שמואל נאמן, הטכניון, 2017