tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף שהאדם מוצג בתנוחה המעידה על פגיעתו, הכלב מוצג כדמות פעילה ודומיננטית יותר במרחב הציורי.
הכלב מתואר באופן אנושי ומלא רגש, כשהוא נראה כמרעיד או מלטף את גופת בעליו בכפתו.
באמצעות פעולה זו משמש הכלב כדמות הזדהות עבור הצופה, ומאפשר חוויה ישירה של האבל והצער.
הצגת רגשותיו של הכלב באופן גלוי יוצרת זיקה רגשית בין הצופה לסצנה ומדגישה את ממד ההיקשרות שבין האדם לבעל החיים.
הציור "היקשרות" מציג כלב כדמות מרכזית הפועלת מתוך נאמנות מוחלטת לאדם במצב קיצוני, בדומה לציור "ניצל" (1856) וליצירה מסטיפים אלפיניים מחיים מטייל במצוקה (1820).
בשלוש היצירות מתוארת תפיסה רומנטית־ויקטוריאנית של הכלב כיצור אצילי, תבוני ובעל רגש, הפועל בשירות האדם גם לנוכח סכנה, פציעה או מוות.
כאן מתוארת שמירה ממושכת על גופת האדון לאחר מותו, והדגש עובר מפעולה מצילת חיים להבעה רגשית של אבל, נאמנות והיקשרות מתמשכת.
אוסביוס סופרוניוס הירונימוס היה אב כנסייה, מעמודי התווך של הכנסייה הלטינית.
שמו של הירונימוס יצא למרחוק בעקבות היותו האיש התלת-שפתי ('vir trilinguis') – כלומר זה השולט בשלוש שפות הכנסייה: העברית, היוונית והלטינית – ובמיוחד על שום היותו ההבראיסט הגדול של הכנסייה.
כהבראיסט, הוא חי בשלושים השנים האחרונות של חייו בבית לחם (פלשתינה) הרחק ממרכז הכובד של הכנסייה, עמד בקשר עם יהודים והעמיק את ידיעותיו בעברית ובמקרא, ושם הוציא לאור את מרבית יצירתו.
גולת הכותרת של יצירתו היא תרגומו למקרא הנוצרי, שנודע בשמו הוולגטה – ישירות מהמקור העברי והיווני.
רוב הכנסיות הנוצריות מוקירות את מפעלו.
בכנסייה הקתולית, הוא מוכר כקדוש וכאחד ממוריה.
בעולם החולין הוא נחשב לפטרון אנשי הספר והמתרגמים.
לכבוד מלאכת התרגום הכבירה של הירונימוס, נקבע על ידי האו"ם יום התרגום הבין-לאומי ב-30 בספטמבר, יום מותו של הירונימוס.
הירונימוס נולד למשפחה נוצרית אמידה בסטרידון שבפרובינציה הרומית איליריה, ששכנה צפון-מזרחית לחוף הים האדריאטי.
כבר בגיל 12 נשלח בידי הוריו לרכוש חינוך איכותי ברומא.
באותה העת רומא הייתה עדיין בירת העולם הנאור והאלילים, מזה מספר מאות שנים, אבל עידן זה עמד להסתיים.
מכל מקום, דווקא ברומא האלילית, אישיותו של הירונימוס התעצבה – ובה הוא רכש את הכלים הבסיסיים שליוו אותו בדרכו האינטלקטואלית והדתית: מורו, המדקדק אאליוס דונטוס , חשף בפניו את רזי השפה הלטינית וספרותה וערך לו היכרות עם תרבות יוון וסודות הרטוריקה.
הימים היו ימי הזוהר של משנתו התרבותית של קיקרו.
איש רב-פעלים זה ראה בקיסרות הרומית את יורשתה של תרבות יוון הקלאסית.
הוא שאף לנכס את נכסי צאן הברזל התרבותיים שלה, באמצעות חיקוי יצירתה באופן שתתקיים בו זמנית רציפות למקור וכן התאמה לערכי הרומאים וסדר יומם.
ברבות הימים, באמצעות תרגומיו ופירושיו מהיוונית, הירונימוס התגלה כתלמיד נאמן של קיקרו.
אדרבה, הוא עלה על רבו; ואת היחס שבו דגל קיקרו כלפי תרבות יוון, הירונימוס יישם גם על התרבות העברית-יהודית.
הירונימוס ניהל אורח חיים חילוני עד לגיל 18, שאז כבוגר הוא הוטבל לנצרות, כמנהג זמנו.
מפנהו הרוחני התרחש בהדרגה: כך, אומנם בטריר שבגאליה ובאקוויליה שבאיטליה הירונימוס ערך את ראשוני חיבוריו התאולוגיים ואף התנסה בחיי הנזירות.
אבל הוא לא נטש עדיין את אנשי הרוח שהצמיחה התרבות הרומית – והמשיך לקרוא בשקיקה את הספרות האלילית.
מטען תרבותי זה מצא בסופו של דבר את דרכו ליצירתו והעניק לה את זוהרה.
ואולם בדיעבד פזילה אל העבר האלילי של רומא נתפסה בעיניו של הירונימוס כפסיחה על שתי הסעיפים.
מצב זה נמשך אף בחמש השנים שבהן הוא שהה באנטיוכיה ובסביבתה והוסמך לכמורה בידי פאולינוס .
המצב הגיע לסופו עם מותם בטרם עת של שניים מידידיו הקרובים – ובעיקר עם התגלות ישו אליו בחלום, כשהוא גוער בו על היותו קיקרונאי ולא-נוצרי (איגרת הירונימוס 22).
לאחר התרחשויות אלו, גמלה בליבו של הירונימוס ההחלטה להתמסר לאל בלבד – ומעתה רק לו הוא הקדיש את כל מרצו והונו האינטלקטואלי.
הירונימוס נחשף מקרוב לחיי הנזירות באנטיוכיה ובעיקר במדבר הסורי, שבו הוא עבר תלאות.
בלבנט, הוא גם נחשף לראשונה לתופעת המתייהדים, התוודע לאוונגליון על פי העברים וכן הכיר מומר שלימד אותו את יסודות השפה העברית.
בצד הכרת התפרים שבין היהדות לנצרות, הפרשנות המילולית-היסטורית הנוצרית הקנתה לו את האפשרות להעמיק את שליטתו בשפה היוונית – שפת הברית החדשה, תרגום השבעים, והאינטליגנציה הנוצרית.
היא שימשה עבורו כקרש קפיצה לשהייה בקונסטנטינופול, שאומנם רק בדור הקודם קונסטנטינוס הכריז עליה כבירת האימפריה הרומית, אך למעשה היא כבר האפילה על רומא, כמו על מוקדיו הגדולים משכבר של העולם הנוצרי.
דמות מפתח בקונסטנטינופול בעבור הירונימוס הייתה גרגוריוס מנזיאנזוס, שהיה מחכמי קפדוקיה.
כניקאני וכאחד מתלמידיה של אסכולת אוריגנס, תרם לו גרגוריוס את המתודולוגיה האקסגטית שלו וכן הפך אותו לחסיד ניקאה מושבע.
בחסותו הוא תרגם יצירות תאולוגיות יווניות ללטינית, לרבות את דרשותיו של אוריגנס מאלכסנדריה ואת כתביו של אוסביוס מקיסריה.
גרגוריוס גם פתח בפניו את שערי ועידת קונסטנטינופול (381), שהיא ועידה אקומנית שקיבלה החלטות חשובות בנוגע לדרכי האכיפה של הדוגמה הנוצרית, כפי שנקבעה בוועידת ניקאה.
מצויד אפוא בקורות חיים של נזיר ניקאני, בהשכלה רחבה ובמוניטין, ב-382 הירונימוס שב לרומא.
האפיפיור דמסוס מינה אותו למזכירו וגילה את כישרונו האינטלקטואלי והתרגומי; וכן פעל לרתימת ידיעותיו לצורכי הכנסייה הלטינית שעדיין הייתה כפופה לכנסייה היוונית.
תחילה הירונימוס שימש כמתורגמנו של דמסוס בפגישותיו עם צמרת הכנסייה דוברת היוונית; וכן תרגם עבורו את פירושו של אוריגנס לשיר השירים.
בהמשך הירונימוס התבקש לבצע עריכה של התרגומים הישנים של ארבע בשורות הברית החדשה ושל ספר תהילים.
ברבות הימים, עריכות אלו התבררו כסנוניות ראשונות במפעלו המקראי הגדול של הירונימוס.
בביקור ברומא, הירונימוס גם ערך היכרות עם נשים נוצריות מהאצולה הרומית העתיקה – מרסלה , פאולה ובנותיהן.
מעתה, לא רק שנשים אלו מימנו את פועלו, אלא גם ליוו אותו ממש באש ובמים עד מותו, הרבה לאחר שהוא נזנח בידי כולם.
והרי עם פטירת דמסוס, הירונימוס נותר חסר עוגן בממסד הכנסייתי, ונאלץ ליטול מחדש את מקל הנדודים.
הפעם הירונימוס הגיע למצרים ולארץ ישראל; ובין תחנותיו היו אלכסנדריה וקיסריה.
אבל גם שם, הירונימוס לא מצא את מקומו, ולאחר שהייה קצרה בירושלים התמקם בבית לחם.
הירונימוס חי בבית לחם כארבעים שנה, וחייו ומותו שם התנהלו הרחק מזרקורי הכנסייה.
הוא ייסד ועמד בראש שני מנזרים, אחד לגברים ואחד לנשים, שנוהל בידי ידידותיו.
בזמן שהותו בארץ ישראל, הירונימוס איבד כמעט כל קשר עם אנשי כנסייה בסדר הגודל שלו, למעט עם אוגוסטינוס, הבישופ מהיפו .
גם איתו הקשר היה רופף, בעקבות ביקורת הדדית – ובכלל אולי הוא זה שגזר את גורל הביבליה ההירונימיאנית להיגנז במשך 400 שנה.
אבל אולי בזכות היעדר החיכוך עם אנשים שהירונימוס תפס כאויבים, שנותיו בבית לחם נחשבות לפוריות שבחייו.
עד מותו, הוא התמסר להשלמת מפעלו המקראי, שהסתיים בעריכת פירוש לירמיהו.
מבחינת היקפה, יצירת הירונימוס היא השנייה בגודלה אחרי זו של אוגוסטינוס, ועיקרה עוסק במקרא.
היא כוללת מלבד תרגומי מקרא, גם פירוש לכל ספרי המקרא ומבואות לתרגומיו ולפירושיו המקראיים.
בנוסף לכך, הירונימוס השאיר אחריו כתבים פולמוסיים, יצירות בעלות תכנים היסטוריים וביוגרפיות של אישים וקדושים נוצריים.
ללא ספק תרגומיו של הירונימוס למקרא הם פסגת יצירתו.
היא החלה ברומא, והסתיימה בבית לחם.
היא התחילה כעריכה לשונית של תרגומים לטיניים עתיקים ('vetus latina') של בשורות הברית החדשה ותהילים.
בהמשך נערך תרגום של הברית הישנה ושל הברית החדשה, שהוא תרגום המתיימר להיות תרגום ישיר מהעברית, הארמית והיוונית.
תרגומיו המקוריים של הירונימוס לא נמצאים בידינו, אבל החל מהמאה השמינית יוחסה לו הביבליה הלטינית הנפוצה – היא הוולגטה.
הברית החדשה שבוולגטה היא פרי עריכתו של הירונימוס או ההעתקה של תרגומים לטיניים עתיקים.
אשר לברית הישנה, הרי שהיא עמדה במוקד עבודתו.
כמאמין שהוא ניחן ברוח-הקודש, הירונימוס ניגש אפוא למלאכת התרגום כדי לתקן טעויות תרגומיות של יהודים ועובדי אלילים; וכדי לשחזר את טקסט המקור, לאור הגשמת נבואותיו בברית החדשה (ההקדמות לברית הישנה, למלכים ולדברי הימים).
הירונימוס הסתמך על ההקספלה, על תרגומים לטיניים עתיקים ועל הפרשנות הנצרות הקדומה.
את ארבעת תרגומיה היווניים של ההקספלה (השבעים, עקילס, סימכוס, תאודוטיון) הוא השווה לטקסט העברי המופיע בה באותיות עבריות ובתעתיק יווני (המבוא לפירושו לקהלת).
תוך התבוננות בבסיס נתונים זה, הירונימוס ביצע עריכה לשונית ותאולוגית של התרגומים הלטיניים העתיקים.
בנוסף לכך, הירונימוס השתדל להיצמד לתוכן ולסדר הספרים של התנ"ך היהודי, אליהם הוא הוסיף מספר ספרים חיצוניים מצומצם.
כמו שאר יצירתו, תרגומיו לתנ"ך הם מגמתיים באופיים, ובסופו של דבר הם מציגים ניסיון להלך בין הטיפות בנאמנות לשני אדונים: הטקסט העברי ורוח ניקאה.
למעשה הירונימוס לא ערך תרגום למקרא – אלא 'על-תרגום' הלוקח בחשבון את תרגומי קודמיו ומבצע בהם עריכה לשונית ועריכת תוכן על פי רוח הזמן.
התרגום כגשר תרבותי לא היה כפי שהוא, אלמלא תורת התרגום שהירונימוס יצק את יסודותיה.
כתלמידו של קיקרו, הוא לא דגל בתרגום מילולי אלא בתרגום של משמעויות ('Non verbum de verbo sed sensum exprimere de sensu').
אומנם תרגום זה הוא לעיתים מחויב המציאות, אבל תוצאתו היא מעין פשרה בין כוונת המקור לתכתיבי שפת היעד ולערכיו של המתרגם.
על פניו הירונימוס תפס אפוא את התרגום כ'שקול הטבעי הקרוב ביותר לשפת המקור'.
הירונימוס כתב פרשנות במגוון של סוגות ולמעשה פירושיו פְּרושׂים בכל יצירתו.
ייחודם הוא בכך שלא ניכרות בהם עקבות של דרשות – מהסיבה הפשוטה שבניגוד לחבריו, הירונימוס לא עמד בראש קהילת מאמינים.
כמו כן, הוא בין היחידים ששילב בפירושיו גם את מבטם של יהודים בין אם של מתרגמים יוונים ובין אם של חז"ל.
פירושיו הם למעשה מעין סופר-קומנטרים, שהם פרי של ליקוט דברי קודמיו, סינונם, תרגומם לפי הצורך ועריכתם ושכתובם על פי הרוחות החדשות שנשבו באימפריה הרומית ובכנסייה.
הגרעין הקשה של יצירתו הפרשנית הוא פירוש העוקב אחר השתלשלות המסופר בספר פסוק-פסוק.
הירונימוס ערך פירוש לכל ספרי המקרא, והקדים לכל ספר מבוא, אשר אף הוא בעל אופי פרשני.
פירושיו לנביאים נחשבים לטובים במיוחד, וככל שהירונימוס התקדם במלאכתו – נראה שפירושיו הלכו והשתבחו.
ההשפעות הרבות שהירונימוס נחשף אליהן תרמו לכך שקיימת בפירושיו אספקלריה של היצירה הנוצרית שקדמה לשלו – פרשנות הפשט בנוסח אנטיוכיה, ופרשנות אלגורית בנוסח אלכסנדריה.
ביצירה זו ניכרות השפעות לימודיו באנטיוכיה ובקונסטנטינופול, שאליהן נהרו מלומדים מכל העולם הנוצרי.
אבל ביסודו של דבר פירושיו מתבססים במידה ניכרת על הפרשנות שקדמה לשלו ואין ספק כי יצירת אוריגנס עמדה כנר לרגליו.
בנוסף לפירושו לספרי המקרא, הירונימוס ערך שלוש יצירות פרשניות מעניינות במיוחד:
'קושיות עבריות על ספר בראשית' ('Liber quaestionum hebraicarum in Genesim') הוא כנראה הספר הראשון שנכתב בנושא השפה העברית.
הירונימוס דן בו בגזרון מילים עבריות וכן עוסק במסורות חז"ל.
הוא נותן בו את דעתו על הפערים המילוליים שבין התרגומים היווניים השונים לטקסט העברי ונפקותם לקריאה נוצרית של הברית הישנה.
כלפי חז"ל כמו כלפי המתרגמים היהודים הללו, יחסו של הירונימוס הוא כאל חשודים בהכשלת נוצרים, שעל הנוצרים להסתייע בהם רק מכורח אי ידיעתם את השפה העברית ומשום שבעברית נברא העולם.
'על השמות העבריים' ('Liber de nominibus hebraicis') הוא מילון של השמות הפרטיים העבריים הנזכרים בברית הישנה ובברית החדשה ופירושיהם.
'מקומות האתרים העבריים ושמותיהם' ('de situ et nominibus locorum hebraicorum') דומה מבחינה רעיונית לקודם – והוא עיבוד של האונומסטיקון של אוסביוס.
שלוש יצירות אלו חוברו בשלב מוקדם במפעלו המקראי, ומדגימות סוג של הכנה מצד הירונימוס לקראת ביצוע מלאכתו.
כמו כן, עולה מהן כי הירונימוס הבין היטב שקיים ערך רב במשמעותם המילולית של השמות הפרטיים במקרא.
מלבד היצירות העוסקות בשמות הפרטיים, הביבליה הלטינית הכילה גם את המבואות לתרגומיו.
לרלוונטיות שלו בימי הביניים תרמה העובדה שהעגה הלטינית השגורה אצל הירונימוס הייתה זאת הרווחת אז – או אולי ההפך: בימי הביניים דיברו לטינית 'הירונימיאנית', כי בעיקר אליה נחשפו האליטות האינטלקטואליות.
דומה אפוא כי ביצירתו המקראית על גווניה הירונימוס ביקש לערוך שולחן בפני הנזיר הנוצרי, המתאפיין בנגישותו, ביכולתו לפתור קושיות ובהכלתו כל מטען תאולוגי-מקראי החיוני לתפקודו.
מעניין כי סדר הספרים בביבליה הלטינית דומה לזה שגרס הירונימוס, ושהוא אימץ מהסדר היהודי.
בעבר רווחה הטענה כי תרומתו של הירונימוס לנצרות היא שולית.
טענו כלפיו שהוא רק ערך את דברי קודמיו, ולא חידש דבר מבחינה תאולוגית.
טענה זו מתבססת על כך שלכאורה תרגומיו המקראיים מתבססים על תרגומים לטיניים עתיקים ופירושיו הם קומפילציה של פירושי קודמיו.
בפועל כמו בשאר יצירתו, הירונימוס השתמש ביצירות קודמיו כבאבני בניין; ומקורותיה המגוונים מסבירים את התייחסות הירונימוס לכל רובדי הפרשנות המקראית.
החידוש שביצירה זו הוא הממשק שסיפק הירונמוס, אשר יצר גשר – בין נצרות המערב (דוברת הלטינית) לבין נצרות המזרח (דוברת היוונית) וליהדות (ששפתה היא עברית).
בנוסף לכך, כאמן השפה הלטינית, גם תרגומיו וגם פירושיו של הירונימוס כתובים בשפה לטינית רהוטה, אשר אין בה שקיעים של שפת דיבור.
הוא ליטש את דברי קודמיו; ועל פי העניין, הוא יצק יין ישן בקנקן חדש או יין חדש בקנקן ישן.
לא רק שנראה שהוא התנסח באופן קריא וקוהרנטי יותר מהם; אלא שאיש לפניו לא היה רב-תרבותי כמוהו.
לפיכך, יצירתו היא פסיפס מיוחד המדגים את תפקידו בעולם הנוצרי כמגשר בין עולמות תרבותיים רבים ומרוחקים זה מזה.
מוכרות 154 איגרות פרי-עטו של הירונימוס.
מלבד שלוש איגרות לאוגוסטינוס, שאר מכתביו מופנים לידידיו ולמממניו.
מעבר לסגנון המשובח של יצירה זו, הירונימוס נוגע בה במגוון נושאים.
מכתבים אלו חושפים פן אישי ואף חברי באישיותו של הירונימוס – ומכילים דברי ניחומים או עידוד לאוהדיו, בצד דברי שטנה כלפי אויביו.
איגרות אלו גם מהוות אספקלריה טובה לאירועי התקופה.
מרבית המכתבים נושאים אופי עיוני ופדגוגי: כדוגמה, הירונימוס עומד על המתודולוגיה התרגומית שלו באיגרת 57, שהיא טקסט מכונן בתורת התרגום.
באחרים, הוא עוסק בסוגיות פרשניות, תאולוגיות, מוסריות או הגותיות.
מכתבים אלו בעיקר שימשו במה לקידום אורח חיים נזירי, לחיזוק האמונה הנוצרית ולמלחמה בכתות המינים.
באחד ממכתביו (127:12) מתאר הירונימוס את הידיעה על כיבוש רומא על ידי הוויזיגותים בשנת 410, בהקבילו בין האירוע הזה לבין חורבן ירושלים, המתואר ב."שמועה נוראה באה מפאתי מערב.
קולי אינו יכול להמשיך, דמעות מפריעות את הכתבתי.
נכבשה העיר אשר כבשה את העולם כולו".
הירונימוס שילב דברי פולמוס ברבים מכתביו.
אף בתרגומיו מיוונית ללטינית ניכרת מגמה זו, ותרגום הירונימוס לכתבי אוריגנס שימש לו במה להשתלח בתאולוג האלכסנדרוני.
הוא בא חשבון עם האריאנים והפנאומטומכים בתרגומו למסה של דידימוס העיוור .
מכתביו לאוגוסטינוס מכילים דברי פולמוס נגד המתייהדים.
גם בתרגומיו לברית הישנה יש נימה פולמוסית.
עדות רעות בעם ישראל המקראי מתורגמות בתור synagoga.
הירונימוס חיבר מסות ייעודיות כנגד מספר תאולוגים, שאותם סימנה האורתודוקסיה כמינים, או לפחות כלא כשרים כל צורכם, ושאת משנתם יצא להפריך.
עם ההוגים הנוצריים, החיים והמתים, שאותם גינה במכתביו, נמנים אוריגנס השנוי במחלוקת, פלאגיוס, אריוס, יוביניאנוס שהתנגד לפרישות, ויגילנטיוס שדחה את פולחן הקדושים ועדי האמונה, והלווידיוס ששלל את בתוליה הנצחיים של מרים, אם ישו.
חיבור פולמוסי אחד שכתב, "נגד רופינוס", היה חריג מכל אלו.
הוא שימש סנגוריה על עצמו כנגד גינוייו של ידידו-לשעבר טיראניוס רופינוס, שהסתכסך עימו וראה אותו כנתון להשפעת היהודים.
עוד לפני שהירונימוס ניגש למלאכתו המקראית, בזמן שהותו בקונסטנטינופול הוא תרגם ללטינית מספר יצירות יווניות, הערוכות במתכונת של סוגה ספרותית, שהייתה קיימת גם בעולם האלילי וגם בנצרות הקדומה.
הירונימוס למעשה ביצע עריכה עמוקה של שתי יצירות מאת אוסביוס מקיסריה:
ה"כרוניקון" (Chronicon או chronicum ad annum Abrahæ), או "ספר הזמנים" (Temporum liber) – אחת היצירות המוקדמות ביותר שלו.
החיבור נכתב סביב שנת 380 בקונסטנטינופול.
זה תרגום ללטינית של הרשימות הכרונולוגיות המרכיבות את החלק השני של ה"כרוניקון" של אוסביוס, עם תוספת הסוקרת את תקופת השנים 325–379. זאת טבלה כרונולוגית מעודכנת של אירועים כנסייתיים מאברהם אבינו ועד הכתרתו של תאודוסיוס הראשון.
ביצירה זו, הירונימוס שם את הדגש על אירועים שחלו בכנסייה הלטינית או שהתחדשו בכנסייה מאז אוסביוס.
על בסיס יצירה זו שאבד מקורה היווני, התבססו כל הכרונולוגיות של ימי הביניים – אשר עליהן הושתת המחקר ההיסטורי.
"על אישים מפורסמים" (De Viris Illustribus) – ספר שעוסק בקורות חייהם של 135 אישי הספרות הנוצרית החל מפטרוס וכלה בו עצמו, כולל יהודים כפילון ויוספוס.
הספר מכיל את תמצית קורותיהם ופועלם הספרותי.
בניגוד לרשימתו של אסביוס, הירונימוס שם את הדגש על פועלם של יוצרים לטיניים, וגם הכליל את עצמו ביניהם.
הירונימוס גם ערך מספר חיבורים נוספים בעלי אופי דומה, שדנים בקדושים נוצרים (הגיוגרפיה).
יצירות אלו הן למעשה תרגומים של יצירות לא-מקראיות מהיוונית – ואף בהן ניכרים קווים קיקרוניים.
קווים אלו באים לידי ביטוי בתרגום של יצירה זרה תוך התרחקות ניכרת מהמקור ואף השמצתו, ותוך סיגולה לאפיוניה של הנצרות הלטינית.
בתרגומים אלו ניכר מאבקה של זאת בשתי חזיתות: ראשית, למול הכנסייה היוונית; ושנית, למול היוונות כשלעצמה.
אומנם עם הטקסט המקראי העברי, הירונימוס נהג ביתר כבוד.
אבל כשאר תרגומיו ועריכותיו, תרגום הברית הישנה הוא לעיתים מרוחק ביותר מהמקור העברי – אם משום שהוא התבסס על תרגום השבעים, אם משום שלא מצא טקסט עברי מקביל, אם משום שלא הבין את השפה, ואם מסיבות אידאולוגיות.
מורשתו של הירונימוס היא פועל יוצא של יצירה, אשר מציגה מצידו תודעה היסטורית מפותחת וחזון; וכן, שואבת את השראתה מהמקומות ומהזמנים שבהם חי הירונימוס.
יצירתו של הירונימוס הושפעה מכך שהוא חי בעידן רב תהפוכות, המאפיין את שלהי העת העתיקה.
אם מתמצתים על רגל אחת את הרקע ההיסטורי שבו פעל הירונימוס הרי חשוב להצביע על מספר תהליכים, אשר התרחשו במקביל.
תהליכים אלו החלו עוד לפני לידתו, באו לשיאם ממש בימיו, וביניהם נמנים:
העמקת הפער בין היהדות הנצרות, תוך שזאת בכל זאת שומרת על זיקתה לברית הישנה, בניגוד לדעתם של תלמידי סיעתו של מרקיון.
התפוגגות חזון תקומת יהודה עם מות יוליאנוס הכופר; מציאות של יהודים בגלות ובזויים, ותפיסה של מציאות זו בעיני צמרת הכנסייה כעונש על צליבת ישו וכהוכחה לצדקת הנצרות.
עליית כוחם של שבטים גרמאניים, התפוררות הולכת וגוברת של האימפריה הרומית והפיצול בין מערבה למזרחה.
חורבן רומא עצמה פעם אחר פעם בידי הוויזיגותים ונדידת מוקדי השלטון של הקיסרות הרומית מרומא לקונסטנטינופול.
יריבות קשה בין סיעות שונות בנצרות וביניהן המתייהדים, האריאנים והניקניאנים.
התבצרות מעמדה של הנצרות הניקאנית על חשבון האלילות וכתות המינים והפיכתה לדת-מדינה בידי תאודוסיוס הראשון.
להתרחשויות אלו ראוי להוסיף כמקורות השפעה גם את העובדה שמהלך חייו של הירונימוס זימן לו ביקורים במקומות לא מעטים.
מרבית תחנות חיים אלו היו מוקדי הכוח וההגות הנוצריים שבזמנו.
בין תחנות אלו כלולות: רומא, אנטיוכיה, אלכסנדריה, קונסטנטינופול וערים שונות בארץ ישראל וביניהן קיסריה, ירושלים ובית לחם.
לכל אחת מהערים הללו הייתה השפעה ייחודית על יצירתו.
היא אף הניבה יצירות שונות באופיין, שנבעה ממורשתן התרבותית ומהאישים שאיתם הירונימוס נפגש בכל אחת מהן.
בראותו את עצמו כנציג האורתודוקסיה הנוצרית והלטינית במיטבה, הירונימוס השתתף בחשובי הפולמוסים הכנסייתיים שבזמנו.
לכאורה הירונימוס צעד בתלם האורתודוקסיה הנוצרית, וגם כשעמדותיו לא היו ברורות מאליהן – הן התקבלו בסופו של דבר על ידה.
יתר על כן, הכנסייה הלטינית לא הייתה מה שהיא אילמלא תרגומיו ופירושיו של הירונימוס.
על כן, לא רבים מערערים בכנסייה זו על תרומתו ועל אדיקותו.
עם זאת, פולמוסיות, וכחנות וטבע יצרי הם קווים בולטים באישיותו של הירונימוס.
הירונימוס היה שנוי במחלוקת בקרב עמיתיו בצמרת העולם הנוצרי, בין היתר משום קוטביות עמדותיו: הוא נתפס כקנאי דתי ובה בעת כחשוד בכפירה בנורמות החברה הנוצרית ובהתייהדות.
אומנם שלא בשונה מחבריו, הירונימוס שנא יהודים בכל מאודו, אבל גם חי ביניהם תקופה ארוכה והתקרב אליהם.
הוא נלחם ביהדות על כל גווניה – תוך שהוא עושה שימוש במטעניה – ובאופן דומה הוא נהג כלפי האלילות וכלפי אוריגנס, אשר לו הוא חב את מרבית מטענו התאולוגי והמקראי.
בשעה שכמיטב המסורת הרומית האלילית הפלורליסטית באופיה, אף בקרב אנשי כמורה התקיימה סובלנות כלפי הפגניות וההתייהדות – הירונימוס פעל למען מחיקת כל סממן אלילי מסביבתו, ולחם מלחמה יוקדת בהתייהדות.
הירונימוס דגל בפרישות, בעוד שנשים היו קהל אוהדיו העיקרי.
בעוד שהתרבות הרומית חייבה את ערכי המשפחה, הוא ניתק מבית אביו ונהג פרישות חמורה.
הוא לא חסך את לשונו מגדולי הכנסייה.
את אמברוזיוס כינה "עורב מנוול", וראה את אוגוסטינוס כסובלני מדי כלפי יהודים והתייהדות, ואף כפותח פתח לבליעת הנצרות על ידי היהדות.
כשתקף בבוטות את בישוף ירושלים הועלה מנזרו בארץ ישראל באש.
הוא לא קיבל את תרגום השבעים כתוצר של השראה אלוהית, כבמסורת הכנסייה בימיו, אלא הרבה לגנותו כרצוף טעויות וכזקוק להחלפה על ידי המקור העברי.
הירונימוס, הברית הישנה, ארץ ישראל והיהודים
הירונימוס התאפיין בזיקתו הדוקה במיוחד לעם היהודי ולשלל עולם המושגים שלו – ולכך היו מגוון ביטויים:
הוא חי בארץ ישראל למעלה ממחצית חייו (ארבעים שנה).
הוא קיים מגעים ישירים עם יהודים; צפה במנהגיהם והתעניין באופן שהם מקיימים מצוות התורה הלכה למעשה.
הוא התעניין גם בתנ"ך וגם בתושב"ע: מצד אחד, הוא היה סנגורה החם ביותר של הברית הישנה בעולם הנוצרי.
הוא ראה את ישו בכל אות בברית הישנה בעברית והאמין שבאמצעותה הוא ברא את העולם יחד עם אביו.
יותר מעמיתיו, הירונימוס התבונן בשתי בריתות המקרא כבמקשה אחת, והשקיע את מרצו בהצבעה על קשר של חזון נביאים והגשמת נבואה שביניהן.
מצד שני, הוא התעניין בפרשנות חז"ל והטמיע בפרשנותו מרכיבים מתוכה.
אומנם הוא לא הציג חידושים מאת חז"ל לעומת קודמיו; אבל הוא השקיע זמן ותשומת לב לליקוט ממקורות מגוונים, אף שבדורו הכנסייה כבר לא עסקה בדברי חז"ל.
את רוב שנותיו ומרצו הירונימוס השקיע בחקר, בתרגום ובפירוש הברית הישנה מהמקור העברי.
לשם כך, הוא למד את השפה העברית.
הוא חתר תחת מעמדו של תרגום השבעים ואף שאף להציע לו חלופה.
נכון שהירונימוס עשה כן למטרת "תוכו אכול, וקליפתו זרוק", אבל הוא לא ראה במלאכתו סוף פסוק – אלא קרא לבני הדורות הבאים להמשיך לנהוג בדרכו (איגרת 112).
בזמנו, מכלול התנהגויות אלו נתפס כמהפכני במיוחד: לא רק שביוון וברומי התבוננו בשאר העולם כמאוכלס בברברים; אלא שבעבור נוצרים – עברית ויהדות היו מסממניהם המובהקים של אויבים, שהנצרות ראתה בהם את רוצחי האל.
אשר לברית הישנה, בעיני הכנסייה משקלה הוא עניין שבמחלוקת: היו שגרסו שגם את הברית החדשה יש לנקות מעקבות הברית הישנה.
וגם אלה שלא ערערו על סמכותה של הברית הישנה, בכל זאת תפסו את השבעים כתלמידיו של ישו, ואת תרגום השבעים – כמקרא של הגויים.
לא זאת בלבד שתרגומו הירונימוס ערער על סדרי תפילה אם לא על סדרי בראשית, אלא שהוא הקים עליו את החשד שהוא מתייהד – כלומר שהוא מעין סוס טרויאני של היהדות בתוך העולם הנוצרי.
גם דרכו של הירונימוס לעולם העברי לא הייתה נטולת מכשולים: מעבר לכך שקיימים פערים עצומים בין העברית והרומית ואין זיקה אטימולוגית בין השפות, הירונימוס החל ללמוד שפה חדשה בגיל מבוגר והמשיך בכך גם כשהיה חולה.
כמו כן, לא זאת בלבד שכאלף שנה לפני הירונימוס חדלו היהודים עצמם מלדבר בעברית, אלא שאף חז"ל לא תמיד שלטו בעברית המקראית.
יתר על כן, על פי עדותו, הירונימוס למד את השפה העברית מפיהם של מורים יהודים תמורת תשלום ובהיחבא, משום שלפי ההלכה היהודית אסור ללמד את הנוכרי תורה.
בבית לחם ובכלל בארץ ישראל התקיים יישוב יהודי דל במיוחד והירונימוס למד מפי "בר-חנינא", ש"פחד מפני היהודים" ולכן לימד אותו בלילה.
למורה יהודי מלוד, "שנחשב אצל העברים לראש וראשון", שילם מעט כסף כדי להבין את ספר איוב.
לצורך תרגום ספר דברי הימים ללטינית, נעזר ב"חכם מטבריה, שנחשב בקרב העברים לאחד המופלאים".
לטענתו, לימוד הלשון העברית וקרבתו ליהודים, אף הביאו לכך שנפגמה ידיעתו בלשון הלטינית.
הירונימוס אף התקשה למצוא טקסטים עבריים הנחוצים לעבודתו ולעיתים הוא עמד בפני הצורך להשיגם בהיחבא.
ספק גם אם התאפשר להירונימוס לעיין בתנ"ך כדבעי, אשר בזמנו עדיין לא היה כרוך כספר ולא הסתיימה הקנוניזציה של ספריו.
אומנם הירונימוס התפאר בידיעותיו בשפה העברית, אבל ספק אם בנסיבות אלו היה מסוגל לרכוש את רזי השפה.
לפיכך, סבורים כי מעבר לידיעת האלף-בית העברי, לכל היותר הירונימוס היה מסוגל להבין את הכתוב, תוך הסתייעות בתרגומים יווניים ולטיניים שקדמו לו.
קרוב לוודאי שהוא השווה בין התרגומים, וברר את המשמעות המילולית הקרובה ביותר לדוגמה הנוצרית תוך טפלול המקור במלקטת – ועל פי העניין הוספה, גריעה או החלפה של מילה אחת או מילים בודדות.
אין בכך כדי להוריד מערכן של עריכות אלו, במיוחד לאור העובדה, שבכל הנוגע לברית הישנה קיים מתאם כמעט מלא בין טקסט המסורה לביבליה הלטינית.
עם זאת, חשוב להדגיש שאין הביבליה הלטינית משקפת את ההבנה היהודית של הטקסט העברי, ויהודים שלא שלטו בעברית נזהרו משימוש בביבליות נוצריות.
מה בכל זאת הניע את הירונימוס לסטות מתלם הנוסח המקראי של תרגום השבעים, להקים עליו אויבים על כך ולהתאמץ בעריכת תרגום חדש, אשר לא ניכר בחסרונו ארבע מאות שנה אחרי הוצאתו לאור?
סקרנותו של הירונימוס כלפי הנוסח העברי של הברית הישנה התעוררה אצלו, כאשר הוא גילה פערים בין תרגום השבעים לציטוטיו בברית החדשה.
עובדה זו העלתה בו את החשד כי השבעים זייפו את המקראות, אם משום שהיו יהודים, ואם משום שהם ביקשו לרצות את קהל היעד שלהם – הוא בית תלמי.
למעשה הירונימוס ראה בתרגום השבעים תוצר של קנוניה בין יהודים ועובדי אלילים אפלטוניסטים, שנועדה להסתיר מעיניהם של הגויים את אלוהותו של ישו.
משום כך, הוא ראה ערך רב בלימוד השפה העברית כדרך לחשוף את "האמיתות העברית" (veritas hebraica).
מתברר כי מושג זה אינו מציין אצל הירונימוס את המסר המקראי האובייקטיבי העולה מהברית הישנה, אלא מסר התואם את רוח הנצרות של זמנו.
מכל מקום, הירונימוס התבונן במפעלו כפרי מתוק של זריעה המלווה בהתמודדות איתנים עם הברית הישנה ועם שפתה (איגרת 52), שצלחה רק תודות לכך שזכה בהשראת רוח הקודש (מתוך המבוא לתרגומו לבראשית).
ואולם, לא זאת בלבד שלהירונימוס לא קמו תלמידים או אוהדים רבים; אלא שלא קמו לו מתחרים בספסלי הכנסייה, במשך למעלה מאלף שנה.
הוא מעולם לא הצליח לקעקע את מעמדו של תרגום השבעים בנצרות.
לא רק שתרגומיו המקראיים של הירונימוס לא הצליחו לעקור אותו, אלא שהם עצמם נעלמו ממדפי הכנסייה.
אף על פי שהוא שנא יהודים ומתייהדים, הוא כאמור נחשד בהתייהדות.
יתר על כן, הכנסייה המשיכה לפקפק באמינותה התאולוגית של הביבליה גם לאחר שהיא עצמה העניקה לה חותם של לגיטימיות וקבעה שהיא כשרה לשימוש מבחינה תאולוגית.
בפירושו ל הוא מציין שמספרם של היהודים מועט מאוד, כשמטרתו היא להוכיח שדברי הנביאים על החורבן והסבל הצפוי ליהודים התקיימו במלואם.
אולם מצד שני בפירושו ל, הוא מצר על כך שהיהודים מתרבים "ממש כתולעים".
בפירושו ל, הוא מתלונן על כך שהמוני היהודים בגליל מתרחקים מהנוצרים כאילו היו טמאים.
מדבריו בפירושו לספר צפניה, מתברר כי האיסור שהטיל אדריאנוס על ישיבת יהודים בירושלים היה עדיין בתוקף בימיו של הירונימוס, ושליהודים הותר לבקר בה, תמורת תשלום, רק אחת לשנה, ביום החורבן בט באב.
בתיאורו את הזקנים המבכים את חורבנם, הוא מציין כי אינם ראויים לרחמים, וסיפוק ושמחה לאיד עולים מדבריו.
בפירוש לישעיהו הוא מציין רשימה של תנאים: שמאי והלל, רבי עקיבא, עקילס הגר, רבי מאיר, רבן יוחנן בן זכאי, רבי אליעזר, רבי טרפון, יוסי הגלילי ורבי יהושע.
ההגיוגרפיות של הירונימוס מספרות שהוא בילה שנים רבות במדבר הסורי, ואף אילף שם אריה לאחר שריפא את כפו.
בהתאם לכך בציורי ימי הביניים הוא מתואר לעיתים קרובות במדבר או בפתח מערה, עם אריה.
מסוף ימי הביניים נוסף לתיאור המדבר גם אופיו כמלומד, והוא מוצג בתפאורה המשלבת את שני ההיבטים – כמלומד בחדר העבודה שלו שבו הוא מוקף בספרים, או במדבר סלעי, או כשהוא קורא בספר בפתח מערה.
האריה מוצג לעיתים בקנה מידה קטן יותר, ובכל סביבה.
כמוטיב החוכמה והלמדנות נוסף ינשוף.
במאה ה-15 המאוחרת באיטליה הוא בדרך כלל נמצא במדבר, לובש בגדים מרופטים, ולעיתים קרובות עירום מעל המותניים.
מבטו נעוץ בדרך כלל בצלב ולעיתים הוא מכה את עצמו באגרופו או בסלע.
הירונימוס מתואר לעיתים קרובות בקשר למוטיב הוואניטאס, על חוסר המשמעות של החיים הארציים והטבע החולף של כל הטובין והעיסוקים הארציים.
הוא מתואר עם גולגולת, נר ושעון חול המסמלים את סופיותם של החיים.
הירונימוס בוש (בהולנדית: Jheronimus Bosch, נקרא גם Jeroen Bosch; 1450 – 9 באוגוסט 1516) היה צייר הולנדי שיצר ציורים ורישומים חשובים רבים בסוף המאה ה-15 ובתחילת המאה ה-16. יצירותיו מתאפיינות במראות פנטסטיים ויצורים מוזרים, והוא ידוע בשל כמה ציורים מפורסמים, ביניהם "גן התענוגות הארציים".
מעט מאוד ידוע על קורות חייו, ועוד פחות מכך על אישיותו או על מחשבותיו באשר למהות אומנותו.
הוא לא הותיר אחריו מכתבים או רשימות, וגם לא רישומים של ציוריו.
ריבוי הציורים שיוחסו לו - המתאפיינים בסצנות קודרות ופנטסטיות ובדמויות משונות - עורר במרוצת השנים שלל ניסיונות לפרש את עבודתו מנקודות מבט שונות ומגוונות.
עם זאת, תיעוד שמו במספר רישומים עסקיים מאפשר לשחזר בקווים כלליים את מהלך חייו.
כמו כן, עם התפתחות טכנולוגיות שונות לזיהוי ציורים, מתאפשר כיום להבחין ביתר דיוק בין יצירות מקוריות לבין העתקות וזיופים, ובשנים האחרונות מתקבלת תמונה בהירה יותר של מכלול יצירתו.
תהליך זה אף הביא לכך שציורים רבים שיוחסו לו בעבר אינם נכללים עוד בגוף יצירתו.
כיום מקובל לייחס לבוש רק כ-25 ציורים, ותוצאה מכך השתנתה גם הפרשנות לאומנותו, וכיום מקובל לראות את עבודותיו כחלק מן המסורת האיקונוגרפית הנוצרית.
תאריך לידתו של בוש לא נקבע בוודאות.
הוא מוערך בסביבות שנת 1450, על סמך דיוקן מצויר ביד (שעשוי להיות דיוקן עצמי) שצויר זמן קצר לפני מותו.
רשומה בחשבונות של "אחוות גבירתנו" מתעדת את הוצאות הקבורה של בוש ב-9 באוגוסט 1516. שמו האמיתי היה Hieronymus (Jeroen) van Aken.
הוא חתם על חלק מיצירותיו בשם Bosch (ההגייה בהולנדית: "בוס") על שם עיר הולדתו 'ס-הֶרטוֹחֶנבּוֹס ("היער של הדוכס"), או, בקיצור, דֶן בּוֹס, עיר במרכז הולנד.
הוא נולד למשפחת ציירים פלמיים, ובילה את רוב שנותיו בדן בוס ובסביבתה.
אביו, אנטוניס ואן אקן (Anthonis van Aken), היה צייר, וכך גם סבו יאן ואן אקן (Jan van Aken), ואבי סבו, שהגיע להולנד מאאכן בגרמניה (מכאן שם המשפחה).
שלושה מדודיו ואחיו עבדו גם הם בסדנא המשפחתית.
כשמת האב, ירש אחיו הבכור את הבית, אולם המשפחה המורחבת המשיכה לגור בו וישנן עדויות לאלייט, אימו של בוש, וקטלין, אשת אחיו.
ככל הנראה, בסוף שנת 1480 נישא בוש, שהיה אז כבן שלושים, לאלייט (Aleyt ולעיתים Aleid) גויארט ואן דן מירבן.
היא הייתה מבוגרת ממנו בכמה שנים, ובהיותה בת למשפחת סוחרים אמידה, הביאה עמה כסף ורכוש וכן רשת קשרים והשפעה.
עשרים שנה לאחר מכן, הוא כבר היה בין משלמי המיסים הגבוהים ביותר בדן בוס בזכות עסקי מכירת העצים מצד אשתו, ויצירות האומנות שלו.
כמו רוב מוחלט של תושביה האמידים של דן בוס, הצטרף גם לאחוה של גבירתנו הקדושה, שכללה כמרים, אנשים מהאצולה הנמוכה, סוחרים, בעלי מלאכה, ונציגי ממשל העיר.
רישומים על סעודות דתיות שהשתתף בהן ואף מימן אותן, מוכיחים כי הוא נמנה עם החוג הפנימי המצומצם שלה (יש לזכור כי העיר הקתולית התנגדה בעוז לרפורמציה).
יש סיבה להאמין כי היה אדם דתי ומשכיל, ועבודותיו מראות עדות לידע מפורט בספרות דתית כמו חיי הקדושים וכתבים פרשניים ומיסטיים.
למרות שהגיע ממשפחת ציירים והושפע כמובן ממסורת הציור הפלמי המוקדם, היה בוש בעל סגנון מקורי.
המראות הפנטסטיים שאופיינים ליצירותיו מדגימים מושגים ונרטיבים דתיים, שהבולטים בהם הם מקור הרוע, החטא והליקויים במוסר האדם, והצורך בחסד בעקבות נפילת האנושות.
המקוריות של בוש נעוצה בעמדתו באשר לרעיון מקור הרוע.
הוא מקדיש יותר תשומת לב לנפילת המלאכים המורדים ונפילת האנושות, מאשר לסצנות הבשורה, הלידה או הערצת האמגושים הרווחות כל כך אצל ציירים פלמים מוקדמים אחרים.
אפילו "יום הדין האחרון" שלו מלא בגופרית בוערת ושדים, ויוצר רושם שונה לחלוטין מקבלת ההחלטות הקוסמיות המאוזנת של ואן דר ויידן או ממלינג.
בוש זכה להערכה כאומן כבר בחייו.
הוא היה אחד הציירים הבודדים מצפון אירופה שג'ורג'ו וזארי כלל בחיבורו על האומנים הדגולים.
עדות לכך ניתן לראות בעובדה שהוזמנו אצלו כמה וכמה טריפטיכונים - ציורים על שלושה לוחות עץ, אשר מהווים קישוט למזבח בכנסיות.
המפורסם שבהם הוא "גן התענוגות הארציים".
עדות נוספת להערכה שרחשו לו ברחבי אירופה היא העבודה שכבר במהלך חייו, עבודותיו נאספו בהולנד, אוסטריה וספרד.
בזמנו הייתה עירו תחת שלטון בית האבסבורג, ופיליפה השני מלך ספרד רכש רבים מציוריו של בוש.
כתוצאה מכך, מוזיאון הפראדו במדריד מחזיק כיום ביצירות "הערצת האמגושים", "גן התענוגות הארציים", "שבעת החטאים וארבעת הדברים האחרונים" ו"טריפטיך השייט".
בוש לא תיארך את ציוריו, אך שלא כמקובל בתקופתו, חתם על כמה מהם.
לאור פרסומו נוצרו כמה וכמה ציורים שהתיימרו להיות שלו ונושאים את חתימתו, אולם בשנים האחרונות הוכח כי מדובר ביצירות של חקיינים או מעריצים.
השפעתו של בוש ניכרת בציוריו של הצייר הפלמי פיטר ברויגל האב שצייר מספר ציורים בסגנון דומה, ביצירותיהם של אמנים רבים שפעלו אחריו, ואף בזרם הסוריאליזם באמנות.
בוש יצר לפחות 16 טריפטיכונים.
הטרפטיכון הידוע ביותר שלו הוא "גן התענוגות הארציים", בהולנדית Tuin der lusten.
בלוח האמצעי הגדול מוצגים תענוגות החיים על ידי קבוצת גברים רכובים על חיות משונות במעגל אקראי, ועוד דמויות עירומות, פירות רבים וציפורים.
במרכז המעגל נמצאת בריכה ובה נשים הרוחצות להנאתן.
בלוח השמאלי נראים אדם וחוה בגן העדן יחד עם חיות פרי דמיונו של הצייר.
בלוח הימני נראה הגיהנום, ובו החוטאים נידונים למיתות משונות ונוראות.
כאשר הלוח הימני והשמאלי סגורים, נראה על גבם כדור המתאר את בריאת העולם, ובה הארץ היא מישור בתוך הכדור.
ככל הנראה הסצנה היא היום השלישי טרם הופעת החיים על פני האדמה.
בוש, אשר עסק רבות במקור הרוע, מציב בציור את רוח הקודש ולצידה העננים השחורים שמייצגים את המלאכים המורדים, שהופיעו טרם החיים וטרם החטא הקדמון.
שטח הפנים של הציורים הוא גס ומחוספס, וזאת בניגוד לסגנון הציור הפלמי שבו שטח הפנים של הציור הוא בדרך כלל חלק.
שלושת הלוחות של הטריפטיכון "גן התענוגות הארציים", והציור כשהלוחות סגורים
לקראת סוף ימיו השתנה סגנון ציורו, והוא החל לצייר ציורים בהם מספר קטן של דמויות תופסות שטח גדול יותר בציור כולו, ונראות קרובות יותר לצופה, כגון בציור "ריפויו של שגעון" (או: "הוצאת אבן הטירוף").
כמו כן משתקפות בציוריו של בוש בעיות שהעסיקו את בני תקופתו, ורוב הסמלים שצייר לקוחים מתורות המסתורין של האלכימיה, שבה לכל צורה וצבע ישנו פירוש נסתר.
לדוגמה, הביצה הענקית שהיא נקודת השיא של השרשרת האלכימית.
בוש לא תיארך את ציוריו, חתם רק על מעט מהם, ורבות מעבודותיו אבדו ונהרסו בזמן ההתקפה הקנאית של הרפורמציה.
נותרו רק כ-25 ציורים המשויכים לו.
פליפה השני, מלך ספרד קנה רבים מציוריו אחרי מות הצייר, ולכן רבים מציוריו של בוש נמצאים במוזיאון הפראדו שבמדריד, בהם גם "גן התענוגות הארציים".
השפעתו של הירונמוס בוש ניכרת בציוריו של הצייר הפלמי פיטר ברויגל האב שצייר מספר ציורים בסגנון דומה, ביצירותיהם של אמנים רבים שפעלו אחריו, ואף בזרם הסוריאליזם באמנות.
אף שרוב תשומת הלב במחקר על בוש ניתנה לפרשנות המשמעויות הסמליות של ציוריו, נושאים כגון טכניקת הציור, זיהוי היוצר (בוש עצמו או עוזריו ותלמידיו), ומצב השתמרות היצירות נדונו פחות.
עם זאת, להבנת משמעותן של התמונות, שלעיתים קרובות הן חידתיות, חיוני להשיג את התמונה המדויקת ביותר שלהן.
משום כך מוקד העשייה הראשוני של פרויקט BRCP הוא תיעוד מדעי קפדני ואחיד של הציורים.
אחד המאפיינים שהקשו על קביעת זהות הצייר וקביעת הרצף הכרונולוגי של הציורים הוא העובדה שרישומי הסקיצות בולטים ברבגוניותם: חלקם נעשו ביד ימין, חלקם ביד שמאל, חלקם עם קווקווים אחידים ואחרים עם צולבים, ולעיתים ניכרים כמה סגנונות באותה סקיצה.
הדבר אף הוביל להשערה (שטרם הוכחה) שבוש היה אמבידקסטרי, כלומר בעל שליטה בשתי ידיו במידה שווה.
לאורך השנים יוחסו לבוש עבודות רבות והדבר הוביל לשלל הסברים וניתוחים של יצירותיו שחלקם הגדול התגלה כלא רלוונטי שכן הוא נסמך על חיקויים וזיופים.
עם השנים ניכרת מגמה מצמצמת בייחוס היצירות לבוש, תוצאה של התקדמות במחקר הטכנולוגי והמתודולוגי — במיוחד הודות לשימוש באמצעים כגון רפלקטוגרפיה באינפרה-אדום, המאפשרת לבחון את הציור התחתון ולהבחין בין ידיו של האמן עצמו לבין עבודת עוזריו.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 יוחסו לבוש בין שלושים לחמישים ציורים.
בשנות ה-80 הצטמצם גוף היצירות לעשרים וחמישה ציורים וארבעה-עשר רישומים בלבד.
פרויקט המחקר והשימור של בוש (Bosch Research and Conservation Project – BRCP) מאגד מומחים מרחבי העולם העוסקים בשיקום לוחות העץ ובשחזור שכבות הצבע, במטרה לגבש הבנה מדויקת ככל האפשר של היצירות ולאפשר מחקר מעמיק שלהן.
כך למשל, לאחר כחמש שנים של שחזור ומחקר קבע הפרויקט כי שניים מהציורים המפורסמים ביותר שיוחסו לבוש עצמו, "שבעת החטאים וארבעת הדברים האחרונים" ו"ישו נושא את הצלב" נוצרו כנראה בסדנתו של בוש אולם לא על ידו ישירות אלא על ידי עוזריו.
מעופו וכישלונו של אנתוניוס הקדוש
שבעת החטאים הקטלניים וארבעת הדברים האחרונים (צויר כנראה בסדנא של בוש, אך לא על ידי בוש עצמו)
החתונה בקאנה (אירוע הנס הראשון של ישו)
הירוהיטו היה בנו הראשון של יורש העצר ולימים הקיסר יושיהיטו ועם לידתו נקרא מיצ'י נו מיאה (הנסיך מיצ'י).
עם מות סבו, הקיסר מוצוהיטו, ב-30 ביולי 1912 היה ליורש העצר הקיסרי בעוד אביו הוכתר לקיסר.
הכתרתו הרשמית כיורש העצר התקיימה ב-2 בנובמבר 1916.
את שנות לימודיו העביר יורש העצר הירוהיטו בבית הספר המיוחד לבני המשפחה הקיסרית.
בשנת 1921 החל לתפקד כעוצר של יפן – תפקיד בעל סמכויות רבות, וזאת מאחר שאביו, הקיסר יושיהטו, שעלה לכס הקיסרות בשנת 1912, היה חולני ומחלתו גרמה לו הפרעות נפשיות.
בשנת 1922 לקח חופשה בת שישה חודשים מתפקידו כעוצר ונסע לטייל בבריטניה ובארצות אירופה, יורש העצר היפני הראשון שיצא את תחומי הקיסרות.
בשנת 1924 התחתן הירוהיטו עם דודניתו הרחוקה, הנסיכה נאגקו (נקראה מאוחר יותר קוג'ון קיסרית יפן), עימה הביא לעולם שבעה ילדים:
הנסיך, יורש העצר, אקיהיטו, שהפך לקיסר יפן אחרי אביו.
הנסיך היטאצ'י (היטאצ'י נו מיאה מאסהיטו) (נולד ב-28 בנובמבר 1935)
הנסיכה סוּגה (סוּגה נו מיאה טאקאקוֹ) (נולדה ב-2 במרץ 1939)
ב-25 בדצמבר 1926, עם מות אביו יושיהיטו, עלה הירוהיטו לכס הקיסר ביפן וקיבל את הכינוי שׁוֹוָּה ("שלום נאור").
טקס ההכתרה הרשמי שלו נערך בקיוטו ב-10 בנובמבר 1928. עם עלייתו לשלטון היה הקיסר הירוהיטו לקיסר הראשון זה מאות שנים שאמו הביולוגית הייתה אשתו הרשמית של אביו.
חלקה הראשון של תקופת שלטונו של הירוהיטו (1926–1945) נמשך כאשר המערכת הפוליטית הלכה והושפעה יותר ויותר על ידי אנשי הצבא במדינה, הן בדרכים חוקיות והן בדרכי מרמה.
מאז שנת 1900 הייתה לראשי הצבא והצי הקיסריים זכות וטו אל מול החלטות הממשלה, וההתנגשויות בין ראשי הצבא לראשי המערכת הפוליטית האזרחית לוו לא פעם באלימות פיזית של ממש.
מקרה אחד כזה היה ההתנקשות בחייו של ראש הממשלה המתון אינוקאי צויושי בשנת 1932, אירוע שסימן את סופה של המרות שהייתה לפרלמנט על מעשי הצבא.
בשנת 1936, בוצע ניסיון להפיכה צבאית, בהנהגת קציני צבא זוטרים, על רקע איבוד כוחה של סיעת הצבא בפרלמנט היפני.
ניסיון ההפיכה הביא להירצחם של מספר חברי ממשלה וקציני צבא בכירים, אך הוא דוכא לבסוף בעזרת התערבות זועמת של הקיסר.
כישלון ניסיון ההפיכה לא ביטל את המעמד שצברו אנשי הצבא בקרב מקבלי ההחלטות ביפן, ועם הכוח הפוליטי שהיה בידיהם הם הובילו את יפן להשתתפות במלחמת סין–יפן השנייה ומאוחר יותר גם במלחמת העולם השנייה.
מיד עם סיומה של מלחמת העולם השנייה, האמינו רבים שהקיסר הירוהיטו היה המוח השטני שעמד מאחוריה, בעוד אחרים טענו שהוא היה לא יותר מסמל שלטוני חסר כוח ממשי, שתומרן על ידי הצבא למטרותיו.
רבים מאזרחי סין, טיוואן, קוריאה ומדינות אחרות בדרום מזרח אסיה שסבלו בתקופת המלחמה מהכיבוש היפני רואים בו את היטלר של מזרח אסיה, ואף מרגישים כי היה עליו להישפט בעוון ביצוע פשעי מלחמה.
השאלה מה הייתה מידת ההשפעה של הירוהיטו על מהלכיה הצבאים של ארצו בשתי המלחמות, עדיין עומדת בעינה.
מיד לאחר המלחמה, ההשקפה שהוצגה הן על ידי החצר הקיסרית והן על ידי כוחות הכיבוש האמריקנים, הייתה שהקיסר נהג לפי הנוהג המקובל, ונשאר מרוחק כראוי מקבלת ההחלטות במדינה בשעת המלחמה.
לעומת זאת, הרברט ביקס, פרופסור אמריקאי להיסטוריה, הציג לאחרונה מספר רב של ראיות לכך שהקיסר, בעזרת רשת מתווכים, היה בעל השפעה ענפה על הצבא ובכך היה המשפיע העיקרי על מהלכיה הצבאים של יפן בשתי המלחמות.
ב-4 בספטמבר 1941, התכנסו נציגי הממשלה היפנית לדון בתוכניות המלחמה שהוכנו על ידי המטה הכללי של הצבא הקיסרי, והחליטו כי:
האימפריה היפנית תשלים את הכנותיה למלחמה, וזאת למטרות הגנה ושימור עצמיים...(האימפריה)...עומדת על דעתה הנחושה לצאת למלחמה נגד ארצות הברית, בריטניה והולנד אם יוכח הצורך בכך.
עם זאת, האימפריה תשקיע בו-זמנית את מרב מאמציה הדיפלומטיים מול ארצות הברית ובריטניה כדי שיכירו בדרישותיה ...
והיה כי דרישותינו יושבו ריקם ולא תתגלה כל היענות לגביהן במישור הדיפלומטי עד לתום עשרת הימים הראשונים לחודש אוקטובר, תקבל האימפריה באופן מיידי את ההחלטה לנקוט פעולות התקפיות נגד ארצות הברית, בריטניה והולנד.
ה"דרישות" היפניות המוזכרות בציטוט המובא כאן, היו ברורות ומוגדרות:
מתן יד חופשית ליפן להמשך כיבושיה בסין ודרום-מזרח אסיה.
שימור ואי תגבור מאזן הכוחות האמריקאים והבריטיים בזירת האוקיינוס השקט.
שיתוף פעולה מצד מדינות המערב ב"רכישת סחורות להן זקוקה האימפריה היפנית".
ב-5 בספטמבר, יום לאחר התכנסות הממשלה, העביר ראש ממשלת יפן, פומימרו קונואה, את טיוטת ההצהרה לידיעתו של הקיסר, וזאת יום אחד בלבד לפני התכנסות הוועידה הקיסרית בה יכשירו את ההצהרה כרשמית.
ראש הממשלה קונואה הצליח לשכנע את הקיסר לזמן את ראשי הצבא לפגישה אישית עמו, פגישה בה הוא דרש מהם למצות ככל הניתן את האפשרות הדיפלומטית לפני המעבר לפעולות צבאיות.
אולם, על אף הפגישה בין הקיסר לראשי הצבא היו כל הדוברים בוועידה הקיסרית מאוחדים בנטייתם לטובת המלחמה ולא לביצוע מהלכים דיפלומטיים.
יושימיצ'י הארה, ראש הוועידה הקיסרית ונציגו של הקיסר בוועידה, שהביע את התנגדותו של הקיסר לדעת הוועידה, התעמת עם ראשי הצבא והביאם לכדי הצהרה שצעדים תוקפניים יהיו המוצא האחרון אותו ינקטו.
בנקודה זו, הפתיע הקיסר את כל הנוכחים בפנייתו האישית לוועידה, בניגוד לעמדת יועציו הקרובים שהמליצו לו לא לשבור את קוד ההתנהגות הקיסרי המונע ממנו להגיע לכינוסים מסוג זה.
הירוהיטו הדגיש בפני צירי הוועידה את הצורך הממשי למציאת פתרון של שלום לבעיותיה הבינלאומיות של יפן, נזף בשרי הממשלה שנכשלו בתשובותיהם לשאלותיו של נציגו הארה, והקריא שיר שנכתב על ידי סבו, הקיסר מוצוהיטו:
דומני כי כל יושבי תבל אחים המה, אם כך
מדוע הגלים והרוח אינם שוקטים בימינו?
לאחר שהתאוששו מתדהמתם, הביעו השרים את נכונותם לדבוק בעמדת הקיסר ולהגביר את המאמצים הדיפלומטיים ככל שניתן.
ההכנות למלחמה נותרו על כנן והמשיכו ללא שינוי.
בתוך שבועות הוחלף ראש הממשלה קונואה, שהיה לא לוחמני מספיק לדעת הפרלמנט בגנרל הקיצוני הידקי טוג'ו, אשר נבחר בידי הירוהיטו.
ב-8 בדצמבר (7 בדצמבר שעון הוואי) 1941, הנחיתו הכוחות היפנים מתקפה מתואמת היטב על הצי האמריקני בפרל הארבור ובמקביל החלו לפלוש לדרום-מזרח אסיה.
זו הייתה נקודת האל-חזור לגבי מעורבותה של יפן במלחמה.
תהיה מעורבותו של הקיסר ביציאה למלחמה אשר תהיה, עם הירתמותה של האומה היפנית ללחימה, החל הקיסר להתעניין בהתקדמות צבאותיו ועשה ככל שביכולתו כדי להעלות את המורל בקרב בני עמו וצבאו.
בששת החודשים הראשונים למלחמה, נחלו היפנים הצלחות כבירות בכל ההתקפות שאותן ביצעו, והחדשות שהגיעו לאוזני הקיסר היו חדשות טובות בלבד.
מספר חוקרים טוענים כי כשהחל הגלגל להסתובב והכוחות היפנים החלו להפסיד בקרבות (לקראת סוף 1942 ותחילת 1943) החלו הידיעות הזורמות לארמון הקיסרי להיות פחות ופחות קשורות למציאות, בעוד אחרים טוענים כי הקיסר עבד בצמידות לראש הממשלה והיה מעודכן בכל פרטי מצבה הצבאי של המדינה בכל רגע נתון, עד ליום הכניעה.
כאשר החל הצבא היפני להפסיד בקרבות, המשיך הציבור לשמוע בחדשות כי הצבא מנחיל תבוסות משפילות לאויב, אך אט אט החלה מחלחלת ההכרה אצל האזרחים באיי המולדת לגבי מצבה העגום של יפן מול אויבותיה.
הפצצות חיל האוויר האמריקני על הערים היפניות, שהחלו בשנת 1944, שמו ללעג מוחלט את הידיעות שנשמעו ממקלטי הרדיו בדבר הניצחונות הכבירים של הצבא היפני על האויב.
בתחילת שנת 1945, עם הכישלון הצורב בקרב על איי לייטה, החל הקיסר בסדרת פגישות אישיות עם שרי ממשלה בכירים, פגישות שבהן נידון הצורך בהמשך הלחימה.
כל השרים, מלבד אחד, יעצו להמשיך ולהילחם.
יוצא הדופן היה ראש הממשלה לשעבר, קונואה, שחשש מפני הפיכה קומוניסטית יותר מאשר חשש להפסיד במלחמה.
לאחר סבב השיחות נקט הירוהיטו עמדה כי השלום הכרחי להמשך קיום האומה היפנית, אך כוחות הצבא יהיו חייבים לספק הישג צבאי מרשים, כדי להביא את יפן לעמדת פתיחה טובה יותר במשא ומתן על השלום.
ככל שחלף הזמן, הלך ופחת הסיכוי של צבא יפן לספק ניצחון כזה, במיוחד לנוכח כניעת גרמניה הנאצית, בעלת-בריתה הקרובה של יפן במאי 1945. ביוני של אותה השנה, התכנסה הממשלה היפנית לדון באסטרטגיית הלחימה שלו, התכנסות שתוצאותיה היו החרפת הלחימה "עד לנפילת החייל האחרון".
החלטה זו אושרה רשמית בהתכנסות החטופה של הוועידה הקיסרית, התכנסות אשר הקיסר הקשיב לה בפנים מאובנות.
ביום שלאחר מכן, הכין אחד מפקידי הממשל טיוטה המסכמת את מצבה הצבאי האומלל של יפן והציע לפתוח במשא ומתן להסדר.
לפי מספר מקורות, הקיסר אישר את המסמך בחשאי, והתיר לפקיד לבדוק בקרב חברי הפרלמנט הפחות ניציים האם ניתן ליישמו.
מקורות אחרים מעידים כי הקיסר הביע עמדה לא החלטית, ושהרוח המשתנה שנשבה מהארמון הקיסרי גרמה לדחיית תהליך החתירה לשלום, דחייה שגבתה עשרות אלפי קורבנות בשני הצדדים הנלחמים.
באמצע חודש יוני התקבלה ההחלטה בממשלה לאפשר לברית המועצות לנהוג כמתווכת בין הצדדים, החלטה שהתקבלה לאחר תחילת פלישת בעלות-הברית לחופיה של יפן.
ב-22 ביוני שבר הירוהיטו את המסורת בפעם השנייה, כאשר נאם בפני שרי הממשלה ואמר שברצונו לסיים את המלחמה בהקדם.
אולם, הניסיון למשא ומתן בתיווך הסובייטי נכשל עקב נחישותן של בעלות הברית להביא את יפן למצב של "כניעה ללא תנאים", ועקב התנאי היחיד שהציבו היפנים במשא ומתן: השארת הקיסר ומורשתו בקרב החברה היפנית על כנם.
ב-15 באוגוסט 1945, לאחר הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, וכניסתה של ברית המועצות למלחמה נגד יפן במבצע סערת אוגוסט, החליט הירוהיטו לוותר על התנאי שנגע לשמירת מעמדו כקיסר והכריז על כניעת יפן בשידור ברדיו.
חרף הלחצים הבינלאומיים להעמידו לדין בעוון ביצוע פשעי מלחמה (לחצים שאותם הוביל נשיא ארצות הברית דאז, הארי טרומן), החליט הנציב האמריקני ביפן, דאגלס מקארתור, שהירוהיטו יישאר על כיסאו כסמל להמשכיות ולאיחוד העם היפני המפולג.
הירוהיטו ניצל מהמשפט וחזר לכס הקיסר, אך הוא הוכרח להפריך בפומבי את הטענה כי הקיסר הוא אל חי וצאצא ישיר של אלת השמש אמטראסו, במסמך רשמי שפרסם ב-1 בינואר 1946.
למרות ויתורו הרשמי על מעמדו כאל, נשאר מעמדו של הירוהיטו מעומעם בכוונה.
הסיבות לכך היו שמקארתור האמין כי על ידי קיסר אלוהי הוא יוכל לכפות את הכיבוש האמריקני ביתר קלות על העם היפני מצד אחד, ומצד אחר עמדו נסיונותיו של ראש הממשלה המכהן לסכל את רצונו של מקארתור להעמיד את הירוהיטו כמונארך בסגנון ארצות אירופה.
עד למותו בשנת 1989, היה הירוהיטו דמות ציבורית וסמל חשוב לחברה היפנית, שבאחריותו תפקידים רבים אותם ממלא ראש המדינה שאינו שליטה בפועל (כמו הנשיא במדינת ישראל).
הקיסר ומשפחתו הקפידו על מעמדם בקרב הציבור היפני ונהגו בדומה למלכים במדינות אירופה בנוהגם לברך את העם בחגים הלאומיים ולהיראות בטקסים ממלכתיים חשובים.
הירוהיטו מילא גם תפקיד חשוב ביותר בשיקום דמותה הדיפלומטית של יפן בקרב הקהילה הבינלאומית, ויצא למסעות הידברות עם מנהיגי העולם ביניהם מספר נשיאים אמריקאים וראשי מדינה אירופאים.
הקיסר הירוהיטו מת ב-7 בינואר 1989. הלווייתו התקיימה ב-24 בפברואר, שבעה שבועות לאחר מותו.
בהלוויה השתתפו נציגים מ-163 מדינות, ביניהם 55 ראשי מדינות.
את ישראל ייצג בהלוויה הנשיא חיים הרצוג.
את מקומו ירש בנו אקיהיטו.
הירומי אוהרה (ביפנית: 上原ひろみ, באנגלית: Hiromi Uehara; נולדה ב-26 במרץ 1979) היא מלחינה ופסנתרנית ג'אז יפנית, בוגרת מכללת ברקלי למוזיקה שבבוסטון.
הירומי היא נגנית וירטואוזית ומלחינת ג'אז, שסגנונה המוזיקלי הוא מעין היתוך בין ג'אז לבין מוזיקה קלאסית ורוק, ולעיתים גם מוזיקה יפנית מסורתית.
הרכביה כוללים לרוב הרכב טריו ג'אז: פסנתר (ולעיתים גם סינטיסייזר), גיטרה בס, תופים, ולעיתים מצטרפים להרכב גם גיטרה חשמלית וסקסופון.
ניתן למצוא בלחניה משקלים מוזיקליים אי זוגיים כמו 7/4 או 9/4 או 15/16, שאינם נפוצים בג'אז מסורתי.
הירומי נולדה ביפן, ואת שיעורי הפסנתר הראשונים שלה קיבלה כבר בגיל שש.
שנה אחר כך החלה ללמוד בבית הספר של ימאהה למוזיקה.
היא החלה להופיע בפומבי מגיל 12, ובגיל 14 נסעה לצ'כיה שם ניגנה עם התזמורת הפילהרמונית הצ'כית.
בהמשך נעוריה הפכה לפסנתרנית ג'אז מן השורה, ובגיל 17 התגלתה על ידי הפסנתרן צ'יק קוריאה ואף ניגנה עמו.
ב-1999 עברה לארצות הברית ולמדה מוזיקה במכללת ברקלי למוזיקה שבבוסטון.
לאחר סיום לימודיה, במאי 2003, אימצה אותה חברת התקליטים Telarc בה הוציאה את אלבום הבכורה שלה Another Mind, שהופק על ידי פסנתרן הג'אז-אוונגארד אחמד ג'אמל.
האלבום כולל ביצועים וירטואוזיים ללחנים פרי עטה, ומאופיין בסגנון פיוז'ן בו פסנתרנון הג'אז של הירומי מתמזג בטבעיות בדיסטורשנים, בס וסינטיזסייזר חשמליים.
הירומי מפגינה בו שליטה במגוון סגנונות, מרוק ועד לרגטיים.
האלבום זכה בפרס "אלבום הזהב" ולתואר "אלבום הג'אז של השנה".
כשנה לאחר מכן יצא אלבומה השני Brain, שזכה אף הוא להצלחה רבה ובו מנגנת הירומי עם הרכב טריו ג'אז קלאסי, הכולל בס ותופים.
אותו הטריו מלווה את הירומי באלבומה השלשי Spiral, בו ממשיכה הירומי להפגין וירטואוזיות פסנתרנית ויצירתיות כמלחינה.
בשנת 2005 הופיעה בישראל בפסטיבל הג'אז הבינלאומי אילת, והתקבלה באהדה על ידי הקהל הישראלי.
בתחילת שנת 2006 הופיעה הירומי בישראל שוב לרגל צאת אלבומה השלישי Spiral.
בשנת 2007 הרחיבה את הטריו המלווה אותה לקוורטט, כשהיא מצרפת אליה את הגיטריסט האוונגרדי .
אלבומה הרביעי, Time Control, יצא תחת השם Hiromi's Sonicbloom והוא אלבום קונספט, העוסק כולו בנושא הזמן.
בנובמבר 2009 הופיעה בתל אביב בהופעתה השלישית בישראל, יחד עם המתופף והיוצר הברזילאי מאוריציו זוטרלי (Mauricio Zottarelli), הבסיסט האנגלי והגיטריסט והיוצר האמריקאי ג'ון שאנון (John Shannon), במופע קבוצת "הסוניקבלום של הירומי" (Hiromi's Sonicbloom).
ב-16 בנובמבר 2015 הופיעה שוב בישראל, בהאנגר 11 בנמל תל אביב, ואירחה את הבסיסט אנתוני ג'קסון (פול סיימון, The O'Jays, סטילי דן, צ'יק קוריאה) ואת המתופף סיימון פיליפס (Toto, The Who, Judas Priest, David Gilmour Jack Bruce).
עד 2023 הקליטה 15 אלבומים ולקראת סוף אותה שנה הייתה צפויה להגיע שוב לפסטיבל הג'אז הבינלאומי אילת עם הפרויקט החדש Hiromi Sonicwonder, רביעייה שתבצע קטעים מתוך אלבומה האחרון Sonicwonderland.
מפאת פרוץ מלחמת חרבות ברזל (7.10.23) בוטל הביקור ואירוע הפסטיבל כולו.
הירומי אוהרה - פסנתר וקלידים
ג'ים אודגרן - סקסופון - אלט
טוני גריי - גיטרה בס
ג'רולמו הקדוש (הירונימוס הקדוש) (באיטלקית: San Gerolamo) המכונה גם ג'רום הקדוש כותב הוא ציור שמן של האמן קאראווג'ו שצויר בשנת 1605 לערך.
גרסה מאוחרת יותר של יצירה זו – הירונימוס הקדוש כותב מוצגת בוולטה שבמלטה, וגרסה דומה הירונימוס הקדוש מהרהר מוצגת במנזר מונטסראט שבספרד.
התקופה בה צייר קאראווג'ו את היצירה, הייתה זמן קצר לאחר שיא מאבק בין הפרוטסטנטיזם לכנסייה הקתולית.
בעוד שהפרוטסטנטים תמכו בתרגום הביבליה לשפות מקומיות, הקתולים החליטו לקדש את הוולגטה – הגרסה הלטינית של ביבליה שתורגמה מיוונית ועברית על ידי הירונימוס הקדוש במאה הרביעית.
מסיבה זו רכש שיפיונה בורגזה את היצירה מיד לאחר מינויו לחשמן על ידי דודו, האפיפיור פאולוס החמישי.
בתקופה שקדמה לרפורמציה נהגו לצייר את הירונימוס עם אריה כחיית מחמד וכובע של קרדינל (כגון ציוריהם של אלברכט דירר ואנטונלו דה מסינה המציגים את הירונימוס כקרדינל עשיר), אולם לאחר הרפורמציה שונתה הגישה ובפסלו של ברניני, כמו גם בציורו של קאראווג'ו מצויר הירונימוס כאדם רזה וזקן.
קאראווג'ו השתמש באותו דוגמן בו השתמש בציירו את אברהם.
הירונימוס יושב בתמונה ומתלבט בקוראו את כתבי הקודש בעוד ידו מורמת, מוכנה להמשיך לכתוב.
על ספר נוסף הנמצא על השולחן מצויה גולגולת (המקשרת את הצופה לרזונו השלדי כמעט של הירונימוס), והמזכירה לצופה כי המוות יגיע לכל אדם (ממנטו מורי) בניגוד לספר הקדוש שהוא נצחי.
הירו ימאמוטו (נולד ב-13 באפריל 1961) הוא נגן גיטרה בס אמריקאי ממוצא יפני, שנודע בעיקר כנגן הבס הראשון של להקת הגראנג' סאונדגארדן, אותה הקים עם כריס קורנל וקים ת'איל.
ימאמוטו הקליט עם סאונדגארדן את אלבומם Louder Than Love ועזב את הלהקה ב-1989 לטובת ג'ייסון אברמן (לחצי שנה) שהוחלף בבן שפרד.
שלוש שנים לאחר מכן הוא הצטרף ללהקת Truly הסיאטלית והוציא עמה שני אלבומים בחברת קפיטול רקורדס.
הירוגליף דינמי של בל טברין (באיטלקית: Geroglifico dinamico del bal tabarin) הוא ציור מאת האמן הפוטוריסטי ג'ינו סווריני.
סווריני יצר מספר ציורים בעלי סגנון דומה שנושאם הן רקדניות.
כאן, מתאר סווריני נשף או מסיבת ריקודים ובו מספר דמויות שהעיקריות בהן הן רקדנית לבושה בשמלה סגולה וגבר החובש מגבעת גבוהה ומרכיב משקפיים.
בציור מופיעים דגלונים רבים אשר מעטרים את אולם הריקודים.
בנוסף מכיל הציור שמות של מחולות כגון "Valze" ("ואלס") או "Polka" ("פולקה").
הדמויות השונות מתוארות בעזרת צורות גאומטריות, בהשפעת הקוביזם, והחוזרות בכמה מקומות על גבי הבד ומנסות להמחיש את התנועה ואת הדינאמיות שבסיטואציה.
הירונים צ'רנובסקי (בפולנית: Hieronim Ignacy Czarnowski; ינואר 1834 – 28 בדצמבר 1902) היה שחמטאי פולני.
צ'רנובסקי חי בוורשה (אז באימפריה הרוסית) שם שיחק, בין היתר, עם אלכסנדר פטרוב ושמעון אברמוביץ וינוור.
לאחר הכישלון של התקוממות ינואר (1863-64) היגר לצרפת.
בשנת 1867 הגיע למקום השמיני בתחרות פריז (המנצח: איגנץ קוליש) וניצח בתחרות קפה דה לה רז'אנס.
צ'רנובסקי ניצח בדו-קרב את פרטי +3 -0 =1 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
בשנת 1880 הגיע צ'רנובסקי לקרקוב (אז באימפריה האוסטרו-הונגרית) בתקופה של האוטונומיה של גליציה.
הוא היה מייסד משותף ונשיא מועדון השחמט של קרקוב (Krakowski Klub Szachistów) שם ניצח בתחרות בשנת 1897.
סגן משנה הִירוֹ אוֹנוֹדַה (ביפנית: 小野田 寛郎; 19 במרץ 1922 - 16 בינואר 2014) היה קצין מודיעין בצבא הקיסרי היפני שנלחם במלחמת העולם השנייה ולא נכנע עד 1974, 29 שנה לאחר תום המלחמה.
אונודה הוסמך כקצין מודיעין צבאי ב.
ב-26 בדצמבר 1944 נשלח סגן משנה אונודה לאי בפיליפינים, למערכה בפיליפינים.
לפני צאתו פקדו עליו לעשות כל שביכולתו לסכל פלישת אויב לאי, כולל הריסת מסלול ההמראה והנחיתה והמזח במפרץ.
כמו כן נאמר לו שאסור לו להיכנע בשום תנאי או לשים קץ לחייו.
עם הגיעו לאי, חבר אונודה לחיילים יפניים שכבר שהו שם.
הקצינים באי היו בכירים ממנו ולא נתנו לו לבצע את ההוראות שקיבל, מה שהקל על הכוחות של צבא ארצות הברית והפיליפינים את הפלישה לאי וכיבושו ב-28 בפברואר 1945. תוך זמן קצר נהרגו או נכנעו כל החיילים היפנים שבאי, למעט אונודה ושלושה אחרים.
אונודה הורה לקבוצה לברוח לגבעות הסמוכות.
מלבדו היו בקבוצה יואיצ'י אקאצו, שואיצ'י שימאדה וקינשיצ'י קוזוקה.
אונודה המשיך לחיות באי בחושבו שהמלחמה עדיין נמשכת.
תחילה חי בהרים יחד עם שלושת חבריו שנותרו.
הפעם הראשונה שראו כרזה שהוטלה מהאוויר המבשרת שהמלחמה נגמרה הייתה באוקטובר 1945. קבוצת חיילים אחרת הבחינה בכרזה נוספת בעת שהרגו פרה כדי לאכול את בשרה.
הכרזה, שהושארה על ידי המקומיים, בישרה כי המלחמה הסתיימה ב-15 באוגוסט 1945 ועליהם לרדת מההרים.
ואולם החיילים לא האמינו לכרזות מכיוון שקבוצה אחרת נורתה על ידי מקומיים כמה ימים קודם לכן.