tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעומתו נוח עמינוח בכמה ממחקריו מנסה להוכיח שעל פי הדגשת אותיות מסוימות בפסוק שבחר הרב גבישון לפתח ספרו, יש לומר שהרב אנקווה נפטר דווקא בשנת ה'ר"ח (1448).
הרב זכריה זרמתי "בקיצור תולדת הרב אנקאווה" מעיד על מסורת עתיקת יומין בקרב יוצאי העיר תלמסאן בכך שאי הוודאות בתאריך פטירתו היא זו שחזקה את האמונה בנצחיותו של הרב ומשום כך נהגו להכריז בעירו "עוד אבינו אפרים חי".
עלייה לרגל והילולות על קברו
הרב אפרים אנקווה הוא אחת הדמויות הנערצות ביותר על יהודי צפון אפריקה כולם, הן בקהילות מרוקו, אלג'יריה ואף בערי תוניסיה.
רבים מהם מקיימים עד היום את ההילולה שלו בר"ח כסלו ומזכירים גם את זכרו ביום ל"ג בעומר, יחד עם התנא רבי שמעון בר יוחאי.
מיום פטירתו הפך קברו למקום קדוש עבור יהודים ומוסלמים כאחד.
עד עזיבת יהודי אלג'יריה בשנת 1962 הייתה מסורת מושרשת של עלייה לרגל למקום קבורתו תוך עריכת תפילות והילולות.
אף בימינו נחשב המקום כקדוש עבור תושבי המקום המוסלמים, השומרים עליו ועל כניסתו בחרדת קודש.
הרב יוסף משאש, שהיה לימים רבה של העיר תלמסאן, מזכיר בספרו "אוצר המכתבים" שעל פי המסורת, מקום קבורתו של הרב שימש את הצדיק עוד בחייו להתבודדותו.
בכניסתו נמצא מעיין בו נהג הרב לטבול.
מספרים שהעולים לרגל לציון הקדוש, נהגו אף הם לטבול לטהרה באותו מקווה לפני גישה אל הציון ושהמוסלמים נהגו להסיר את נעליהם בפתח הקבר.
ספרו היחיד אשר בידינו "שער כבוד ה'", חובר בתשובה לשאלת בנו רבי ישראל אנקווה.
בספר משלב המחבר פילוסופיה יהודית, קבלה ותאולוגיה ומגלה בקיאות מעמיקה בתרגום אונקלוס.
הספר מציג באופן שיטתי תשובות וישובים להשגות הרמב"ן בספר "שער הגמול", על דברי הרמב"ם בספרו מורה הנבוכים.
גיליונות הספר נשארו שנים רבות ככתבי יד עלומים אשר הועתקו על ידי יחידי סגולה, במשך הדורות, והמקובל רבי חיים ויטאל מעיד שהספר וטיעוניו העיקריים היו שגורים בפיהם של גדולי מקובלי צפת
הן רבי חיים בלייח, רבה של עיר תלמסאן ומחבר המבוא לספר, והן מאוחר יותר הרב אליהו עצור טוענים שספר "שער כבוד ה'" אינו ספרו היחיד של הרב אנקווה.
ככל הנראה רבים מכתביו ותשובותיו אבדו עם השנים, או לא נדפסו מעולם.
כך גם סבור נוח עמינוח אשר מעלה גם את ההשערה כי חלק מן השאלות שנשלחו מהעיר תלמסאן אל הרשב"ץ באלג'יר, ותשובותיהן שהופנו בחזרה לשואל אנונימי, לא היו יכולות להישאל אלא רק מפי הרב אפרים אנקווה בלבד.
ברוח זו, לפי השערת החוקר שמחה אסף יש לייחס לרב אנקווה את החיבור 'פירוש התורה דרבנו אפרים', אך רבים מפקפקים בעובדה זו.
מלבד חיבורים אלו סבורים עמינוח והרב זכריה זרמתי שהרב אנקווה חיבר מאמרים נוספים שאבדו והן דנו בעניין בית המקדש ותפקידם של הכוהנים בכלל ושל הכהן הגדול בפרט.
בעיר נתניה נקרא רחוב על שמו, בשכונת נאות שקד.
בין צאצאיו- רבנים ידועי שם
אפרים!" הוא פסל מאת האמנית הישראלית לידיה זבצקי.
אפרים!" מציג דמות של חמור בגודל טבעי, המבוסס על חמור בו טיפלה האמנית בביתה בירושלים.
זבצקי עיטרה את הפסל בזיגוג בצבע ירוק בוהק, בהשפעת הקרמיקה של שושלת טאנג.
הפסל הוצג לראשונה במסגרת הביאנלה לקרמיקה ישראלית (2000) במוזיאון ארץ ישראל.
כיום הפסל נמצא באוסף המוזיאון והוא מוצג בביתן הקרמיקה שבמוזיאון.
אפריל שבור (באלבנית: Prilli i thyer) הוא רומן של הסופר האלבני איסמעיל קאדרה, שפורסם במקור ב־1980. הספר כרבים מספריו של קאדרה עוסק בהיסטוריה של אלבניה ובמיוחד במנהג גאולת הדם האלבני הנקרא Gjakmarrje .
הספר תורגם לשפות רבות, ביניהן גם לעברית.
התרגום העברי מאת רמי סערי ראה אור בהוצאת כתר בשנת 2010.
העלילה בספר מתרחשת בשנות ה-30 של המאה ה-20, בצפון אלבניה ברמה המרוחקת מעיר הבירה טירנה, שבו בתי האב החיים בקהילות השונות, ממשיכים לקיים את מנהג גאולת הדם המהווה מורשת המחייבת את המשפחה הקרובה והמשפחה המורחבת.
בסיפור מוצג הפער העמוק הקיים בין העיר ובין הרמה הצפונית שתושביה מחויבים להמשיך במסורת עתיקה המתקיימת מאות שנים.
הראשון הוא סיפורו של ג'ורג בן למשפחת ברישה, המחויב על ידי אביו לנקום ולגאול את דמו של אחיו הבכור על ידי הריגת בן משפחת קריאצ'יצ'ה.
הציר השני של הסיפור הוא הסופר בסיאן וורפסי, ואשתו היפה דיאנה.
הסופר ששבוי בקסמו של מנהג הקנון הממשיך להתקיים בצפון אלבניה, לוקח את אשתו מטירנה המודרנית לאחר נישואיו, למסע ירח דבש של חודש ברמה האלבנית, כדי להציג לה את המנהג והשפעתו על תושבי המקום.
הציר השלישי הוא סיפורו של המפקח על הדם מארק אוקצ'ירה שתפקידו לגבות את מס גאולת הדם, המהווה מרכיב חשוב בהכנסות הנסיך השולט באזור הרמה הצפונית.
שלושת הצירים נפגשים אחד עם השני בנקודת זמן קצרה.
מנהג נקמת הדם הוא הרקע הסיפורי שבסיסו מתנהלת עלילת הסיפור.
הקנון האלבני עוסק בכללים בהם יש לפעול כשיש לגאול את דמו של מישהו.
הכללים נוקשים, וחריגה מהם על ידי אחד מבני המשפחה, ממיטה בושה וקלון למשפחה המחויבת בגאולת הדם.
הקנון מתייחס לגאולת דמו של בן משפחה שנרצח, וגם של אורח שהתארח בבית המשפחה ונרצח על ידי בן משפחה אחר.
מרכיב המחויבות לאירוח, הוא מרכיב חשוב בקנון.
לאורח יש מעמד מיוחד השווה לאלוהים.
והקנון אומר: "מראשיתו ועד אחריתו שייך ביתו של האלבני לאלוהים ולאורח".
לאחר שהאורח עוזב את הבית מחויב אחד מבני המשפחה ללוות אותו עד גבול הכפר, והמלווה אחראי על שלומו.
אם הוא נרצח לפני שעזב את שטח הכפר, מחויב המלווה בגאולת דמו, על ידי רציחת אותו אדם שרצח את האורח.
לאחר הרצח, יש לרוצח תקופה של 24 שעות שבהן הוא מוגן מפני משפחת הנרצח.
תקופה זאת נקראת בסה .
תקופה זאת מוארכת לרוב ל-30 יום, לאחר שזקני הכפר מנהלים משא ומתן עם משפחת הנרצח שלרוב מסכימה.
בתקופה זאת מוגן הרוצח מפני משפחת הנרצח, והיא מנוצלת על ידו גם ללכת לבית הנסיך השולט לשלם את מס הדם, סכום קבוע משמעותי.
אם הרוצח רוצה להגן על עצמו, עליו להיכנס בתום 30 הימים ממועד הרצח למבנה מגדל המיועד לכך.
במגדל זה הוא מוגן בכל ימי חייו, אבל אם יעזוב את המגדל בשלב כל שהוא, הוא צפוי להירצח.
בתקופת הבסה נקרא הרוצח בשם ג'קס , הוא נושא על זרועו סרט שחור, המציין שהוא ג'קס, וכול אלה החולפים על פניו יודעים ומבינים מה הוא עשה.
ג'ורג ברישה הוא בחור יפה תואר בן 26. הוא לא נשוי, לאחר שארוסתו נפטרה לפני שהספיק להתחתן.
שנה וחצי לפני מועד הסיפור המתחיל בתחילת האביב ב-17 במרץ, נרצח אחיו הבכור על ידי בן משפחת קריאצ'יצ'ה.
סיפור גאולת הדם בין המשפחות החל 70 שנה לפני מועד הסיפור, בסוף המאה ה-19. אורח ששמו לא ידוע, נטה ללון בבית משפחת ברישה ללילה אחד.
בבוקר ליווה אותו אחד מבני המשפחה עד גבול הכפר ופנה לאחור.
באותו רגע נרצח האורח על ידי בן משפחת קריאצ'יצ'ה, מסיבות שלא היו קשורות למשפחת ברישה.
אף על פי שהמלווה כבר נפרד מאורחו, גבו הופנה כבר לאורח, ולפי הקנון הוא כבר לא היה מחויב בגאולת דמו, התכנסו זקני הכפר בדקו את מצב נפילת הגופה, ומכיוון שהגופה נפלה כשראשו של המת מופנה אל הכפר, חויבה המשפחה בגאולת דמו של האורח.
הסיפור שמתחיל בחודש מרץ מתרחש לאחר שחשבון הדמים בין המשפחות הסתכם כבר ב-44 נרצחים.
ג'ורג כבר ניסה לנקום לפני כן את דמו של אחיו, אבל במקום להרוג הוא הצליח רק לפצוע את בן משפחת קריאצ'יצ'ה.
פציעה משמעותה נזק כלכלי כבד למשפחת ברישה שצריכה לשלם דמי נזיקין משמעותיים, והיא פגעה קשה במצבה הכלכלי של משפחת ברישה.
אביו של ג'ורג לוחץ עליו לגאול את דמו של אחיו.
חולצתו של אחיו המגואלת בדם שכבר הצהיבה תלויה כדגל על מבנה בית המשפחה ומהווה תזכורת בולטת לבושת המשפחה על כך שגאולת הדם עדיין לא בוצעה.
ג'ורג לא מעוניין בביצוע גאולת הדם, אבל ברור לו שהוא אינו יכול להתחמק מגורלו.
לאחר הרצח עליו להשתתף בטקסי האבל בבית משפחת הנרצח, הוא מרגיש לא בנוח, אבל הקנון מחייב אותו.
קרוב לסיום תקופת הבסה הקצרה של יממה, מסכימה משפחת הנרצח להעניק לו את הבסה המוארך שיסתיים ב-17 באפריל.
מיד לאחר מכן, נותן לו אביו חמש מאות גרושי הדמים, אותם הכין מראש, כדי שג'ורג ילך למגדל באורוש שם יושב הנסיך וישלם את המס.
ג'ורג הולך ברגל לאורוש, הוא עושה מאמץ להגיע באותו יום, ובדרכו מהרהר באירועי העבר, ובאפשרויות העומדות בפניו.
בעבר לפני שביצע את הניסיון הראשון של גאולת הדם, נעשה ניסיון של תהליך פיוס בין המשפחות.
היוזמה הגיעה דודתו שגרה בכפר אחר, וטענה שג'ורג הוא הבן האחרון של משפחת ברישה, ואם יבצע את גאולת הדם, הוא ירצח, ולאחריו אביו והמשפחה תיכחד.
המשפחה התלבטה ולבסוף עשתה את המעשה החריג של פניה למשפחת קריאצ'יצ'ה בניסיון לפיוס באמצעות פדיון הדם.
לאחר מאמצים רבים של זקני השבט הושגה הסכמה בין המשפחות על גובה התשלום, אבל ברגע האחרון קם אחד הגברים הישישים של משפחת ברישה ואמר "לא יקום ולא יהיה", בעקבות כך הכריז הכומר ששימש כראש המתווכים, "גאולת הדם תימשך".
ג'ורג מגיע למגדל באורוש ופוגש שם ארבעה גברים נוספים עם סרט שחור על הזרוע שחיכו כבר מספר ימים להיפגש עם המפקח על הדם כדי לשלם את המס.
בשנת 2001, צולם הסרט הברזיליאי Abril Despedaçado.
הסרט בהפקתו של ארתור כהן ובבימויו של וולטר סאלס (Walter Salles), מבוסס על הספר אפריל שבור תוך התאמת הסיפור לברזיל המשמשת רקע לסיפור.
אפרים "קרמשניט" ארליך (נולד ב-26 באוקטובר 1960) הוא קצין משטרה ישראלי בדימוס בדרגת ניצב משנה, לשעבר סגן מפקד משטרת התנועה הארצית.
התפרסם כשחשף את פרשת האחים פריניאן והיה אחד הגורמים המרכזיים שהובילו להקמת ועדת זיילר.
ארליך נולד לציונה, ילידת הארץ ולברוך, שורד שואה.
ילדותו עברה בתל אביב בשכונת פלורנטין, בה הוא מתגורר עד היום.
במהלך שנות השבעים עסק באִגרוּף באגודת בית"ר תל אביב ולאחר מכן במכבי תל אביב ואף זכה באליפות ישראל לדרגה ב' ולנוער.
בשנת 1979 התגייס לצה"ל ושרת כמכונאי מסוקים בטייסת מבצעית.
בשנת 1982 התגייס ארליך למשטרת ישראל ליחידת העיקוב הסמויה בימ"ר תל אביב, בה מילא תפקיד של ראש צוות כארבע שנים.
החל משנת 1986 עבר לשרת במגוון תפקידי מודיעין, בילוש וחקירות ביחידה המרכזית.
במהלך שרותו נודע "קרמשניט" (שקיבל את כינוי זה בעקבות קונדיטוריה שניצבה מול ביתו בשכונה, ושבה עבד בגיל 12 בלישת בצק.
ארליך סיפר שבעל הבית היה נותן לו לבחור חמש עוגות לעצמו, והוא היה בוחר קרמשניט בקביעות) כמי שניהל מאבק בלתי מתפשר בפשיעה החמורה ונקט בפעילויות מבצעיות יזומות שזכו להד ציבורי ותקשורתי, למיגור ההימורים הבלתי חוקיים, הסחר בבני אדם והסרסרות.
בין היתר, לקח חלק מרכזי בפענוח "רצח השבעה" שבוצע באוקטובר 1989. הקים ועמד בראש מערך המודיעין במנהלת ההגירה.
הקים ועמד בראש היחידה המרכזית באגף התנועה, שתחת פיקודו קיבלה את פרס מפכ"ל המשטרה בשנת 2007.
בשנת 2005 פעל להקמת ועדת חקירה לחקירת פרשת האחים פריניאן.
בין היתר, שימש כמקור לתחקירים של אילנה דיין על הפרשה, ששודרו במסגרת תוכניתה "עובדה" באפריל 2005. בדצמבר 2005 החליטה הממשלה על הקמת ועדת זיילר לבדיקת התנהלות המשטרה והפרקליטות בפרשה.
דו"ח הוועדה פורסם בפברואר 2007, ובעקבותיו התפטר המפכ"ל משה קראדי ונפתחו חקירות כנגד מספר גורמים אשר צוינו בדו"ח.
במרץ 2006, במהלך עבודתה של ועדת זיילר, חשף כתב קול ישראל רן בנימיני כי ארליך היה זה שהדליף את המידע לאילנה דיין, בעודו מכהן במשטרה.
ארליך היה אחד מהעדים המרכזיים שהעידו בפני הוועדה.
הוא זכה לחסינות ממנה ובזמן עדותו כונה בתקשורת "מיסטר איקס".
עם חשיפת עדותו בוועדה, הודלפו מגורמים במשטרה פרטים אישיים חסויים עליו.
על פעילותו למען חשיפת שחיתויות קיבל בשנת 2007 את אות אביר איכות השלטון.
פעילותו זו הובילה לצעדי נקמה מצד בכירי המשטרה כלפיו.
על אף היותו קצין בולט ובעל הישגים, במשך שנים הוקפא קידומו בדרגה והוא נותר בדרגת סגן ניצב.
בשנת 2013, בהתערבות מבקר המדינה ובסיוע של עמותת אומ"ץ והתנועה לאיכות השלטון, הוענקה לארליך דרגת ניצב משנה, אך הוסכם כי הוא יושאל לרשות הארצית לכבאות והצלה ויעמוד בראש אגף המודיעין שיוקם ברשות.
במאי 2016 החליטו השר לביטחון פנים גלעד ארדן והמפכ"ל רוני אלשיך על החזרתו לשירות במשטרה, באגף התנועה.
באוגוסט 2017 זכה לתעודת הוקרה מנשיא המדינה על תרומתו לטוהר המידות, בהתאם לחוק לעידוד טוהר המידות בשירות הציבור, התשנ"ב–1992.
בדצמבר 2017 סיים את שירותו במשטרה.
יוצג במהלך שנים רבות, בהן שנות המאבק לקבלת דרגה ולהחזרתו למשטרה, בהתנדבות על ידי התנועה לאיכות השלטון ועל ידי עמותת אומ"ץ.
ביוני 2019 פורסם כי לאחר יציאתו לגמלאות, ארליך החל לעבוד כנהג מונית, תפקיד בו הוא עובד עד היום.
מאז שחרורו מהמשטרה שימש אפרים ארליך כפרשן לענייני פלילים ומשטרה במספר תוכניות בטלוויזיה.
כמו כן הוא מרצה בפורומים שונים על לפני ומאחורי הקלעים בעולם הפשע הישראלי.
לארליך תואר ראשון במנהל עסקים.
הוא נשוי ואב לארבע בנות, סב ל-3 נכדים ומתגורר בפלורנטין.
אפרים אילני (1911 – 24 במאי 1978) היה איש מודיעין ישראלי, מאבותיה המייסדים של קהילת המודיעין הישראלית, סוכן שירות הביטחון הכללי והמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
עסק בפעילות מודיעין מאז קום המדינה, ואחר כך כשליח המוסד בארגנטינה.
היה חבר בצוות שלכד את אדולף אייכמן.
נולד כאפרים נוטרמן ב־1911 בפתח תקווה.
בנם של אליעזר נוטרמן וחיה לבית קוריס.
כשהיה בן 8 נפטר אביו, והמשפחה עברה לנווה צדק, וחיה בעוני רב.
אמו של אילני התפרנסה כמחלקת חלב, ובעודו ילד, הצטרף אליה כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
מילדות התגלה אצלו כישרון הלימוד, ובפרט הכישרון ללימוד שפות.
בוגר האוניברסיטה העברית בלימודי מזרחנות, ופילולוגיה.
למד ערבית, ובהמשך שפות נוספות.
שלט שליטה מלאה ב־13 שפות, דבר שסייע לו רבות בהמשך חייו כאיש מודיעין.
בזמן לימודיו, התפרנס מעבודתו כמתרגם בקונסוליה הצ'כית.
עם תום לימודיו, הצטרף להגנה, כמומחה לשפה ולתרבות הערבית.
כמי שהיה בקיא בדיאלקטים השונים של הערבית שהיו בשימוש בארץ, הוא יצר קשר עם ההנהגה הערבית המקומית, לטובת האינטרסים של המדינה שבדרך.
במקביל לשירותו בהגנה, הוא עבד כאזרח בצבא הבריטי, במפקדת חיל ההנדסה, בירושלים.
הוא ניצל את עבודתו בצבא כדי להבריח אקדחים מהצבא הבריטי להגנה.
במלחמת השחרור גויס לחיל ההנדסה, עקב שירותו האזרחי בחיל ההנדסה הבריטי.
בתום המלחמה עם קום המדינה הוחלט לעשות שימוש נרחב יותר בידיעותיו בערבית, והוא גויס לשִׁין-בֵּית (מאוחר יותר השב"כ).
הוא שימש כמזכיר ועדת השירותים המיוחדים, שבראשה עמד חברו איסר הראל.
בשנת 1955 נשלח לארגנטינה, כנציג המוסד, תחת כיסוי כמזכיר שני בשגרירות ישראל.
הוא שימש בתפקיד זה עד סוף 1958.
בשנת 1960, שנה לאחר שסיים את שירותו בארגנטינה, היה הראשון שגויס על ידי איסר הראל לצוות החטיפה של אדולף אייכמן, הן כ"אנציקלופדיה אנושית" לענייני ארגנטינה ובואנוס איירס, והן כדי לשמש ככוח חלוץ בארגנטינה, לניהול כל העניינים הלוגיסטיים הנדרשים לחטיפה.
נסיעתו הייתה בשמו האמיתי, כמזכיר משלחת משרד החוץ לחגיגות ה־150 לעצמאות ארגנטינה.
לאחר מכן עמד בראש מדור "מחקר אפריקה" במוסד.
הוא התחתן עם חמדה לבית סבירסקי (בתו של הפרדסן משה סבירסקי), ולזוג נולדו שני ילדים ו-6 נכדים.
אילני נפטר בתל אביב ב־1978, והובא למנוחות בבית העלמין הדרום בחולון.
אחד מילדיו היה עמוס אילני, לשעבר יו"ר התאחדות הצופים והצופות בישראל
הרב אפרים אליעזר צבי הירש חרל"פ (1780 - ה' באלול תר"ט, 23 באוגוסט 1849) היה מגדולי רבני יהדות פולין במאה ה-19, אב בית הדין בעיר מזריטש בפולין; רבי בשצוצין, גאנידז, ביזון, וסוכטשוב, וכן בקהילות נוספות בסביבה.
נולד בעיר טיקטין לר' זאב, ולכן נקרא גם 'טיקטינר'.
היה קרוב ל"יהודי הקדוש" מפשיסחא ולחוזה מלובלין שלא זזו מלחבבו (מדברי ר' בונם מפשיסחא במכתבו).
אליעזר צבי הירש כיהן כרב במספר ערים נוספות ביניהן גוניונדז, ראיגרוד, שצ'וצ'ין, סוכטשוב ובייז'ון (1827).
(לא ברור סדר כהונתו) בשנת 1833 התמנה כאב בית הדין ב'מזריטש גדול', תוך כדי שהוא עומד בקשרים עם גדולי הדור ביניהם הגיסים רבי יוסף שאול נתנזון ורבי מרדכי זאב איטינגא, רבי שמחה בונם מפשיסחה ורבי יעקב יצחק מפשיסחא ("היהודי הקדוש").
אף על פי שהיה מתנגד לחסידות זכה לכבוד והערכה גם מצד הרבי מקוצק.
בביקוריו בלובלין נהג לסור לחוזה מלובלין – רבי יעקב יצחק מלובלין והיה בן בית אצלו.
ידוע מכתבו נגד החסידות שהובא על ידי ההיסטוריון דובנוב בספריו, אך יש הסוברים כי התנגדותו לחסידות לא הייתה גורפת.
בכל מקרה, לא נמנע מקשרים תורניים, בעיקר עם ענף החסידות שהדגישו למדנות כמו חסידות פשיסחא וחסידות לובלין.
שני מאורעות גדולים בתולדות החסידות בראשית המאה ה-19 נקשרו גם אליו: החתונה הגדולה באוסטילה (1821) ופרשת הילד ממקווא.
חיבר ספרים רבים אך לא זכה להדפיסם.
הספר הראשון שפורסם הוא קונטרס העוסק בסוגיית 'ריחא מילתא היא' שהוא רוב בתוך הספר 'ריח ניחוח' ורשא ת"ר (להלן).
חיבר את הספרים 'הוד תהלה', 'מגדנות אליעזר' ו'עטרת צבי' ועוד.
כן מצוין בהסכמות כי הוא סבל מליקוי בעיניו.
אשתו השנייה שרה בת יהודה, אם ילדיו, נפטרה לפניו בכ"ו אייר תר"ד (1844) ונקברה במזריטש.
הייתה לו אישה ראשונה בשם הינדה דימנט ממנה לא היו לו צאצאים.
ישנה סברה על פיה גיסו היה הרב רבי מרדכי זאב אורנשטין.
כתבי ידו שנשתמרו מהשריפה עברו לבנו בכורו זאב יהודה שהוסיף עליהם הגהות.
זאב יהודה עלה לארץ ישראל ונפטר ללא צאצאים.
השאיר את כתבי היד במזריטש אצל מרדכי חיים לייב בן פנחס אליעזר פינקלטאב.
אחיו יצחק חרל"פ נישא לבת דודתו חיה בת יהודה לייב חרלפ שהיה רב העיר מריאמפול, והם שעלו לארץ בשנת התר"י, מייד אחרי פטירתו, מהעיר וילקובישק בפלך סובאלק בצפון פולין (היום בליטא) והיו המייסדים של משפחת חרלפ בארץ ישראל, ביניהם הרב יעקב משה חרל"פ.
גם נכדו של אפרים אליעזר צבי חרל"פ עלה לארץ, וייסד ענף נוסף של משפחת חרל"פ בארץ ישראל: היה זה אפרים צבי חרל"פ, ממייסדי העיר רחובות, עלה לארץ ישראל בחנוכה תר"ן (1889) דרך אודסה (שם נפגש עם אחד העם עמו עמד בקשר).
עלה עם אשתו וארבעת ילדיו וגר ביפו.
אחיו, רבי משה אריה חרל"פ, כיהן כאב בית דין עיר טרעסטינא והיה נקרא "רבי משה טאפעלאנער" חיבר את הספר 'דברי חפץ'.
אח נוסף הוא הרב אברהם גרשון חרל"פ.
נכדו, בן בתו, הוא בצלאל לאפין, מעסקני יפו.
על פי דברי המליצי אש בערכו, היה רבי אליעזר צבי חרל"פ גיסו של הגאונים בעלי מפרשי הים, היינו שהיה חתנו של רבי יצחק אהרן איטינגא מלבוב (חותן השו"מ ואבי הרמ"ז איטינגא).
ככל הנראה אין לכך בסיס, וכבר העירו על כך בקובץ "הדרום".
אפרים אליעזר צבי חרל"פ מצוטט על ידי החפץ חיים בביאור הלכה הלכות תפילין של ראש.
ובספרים נוספים של החפץ חיים.
בהקדמה לספריו של אפרים אליעזר צבי חרל"פ מופיעה רשימת שמות של אישי המשפחה לפיה אפרים הוא מצאצאי המלך דוד.
ביתו וספריו עלו באש בשריפה הגדולה שכילתה חלק גדול ממזריטש בשנת 1845. כמו כן, כתביו שהועברו לשמירה בבית הכנסת שגם הוא נשרף על תכולתו שם.
דבר זה נגע לליבו עד שחלה ונפטר בה' באלול תר"ט (1849) ונקבר במזריטש.
בנו בכורו ר' זאב וואלף.
עלה לארץ ישראל ונפטר שם ערירי (מדברי המעתיק ספר מגדנות אליעזר).
בתו חוה דינה אשת ר' אפרים פישל וואלפיש מורשה - נפ' תרס"ט בורשה, ומציבתה קיימת בבית הקברות בורשה.
בנו ר' יוסף שלמה חרל"פ מורשה - נפטר בשנת תר"ס בווארשא ומצבתו קיימת בבית הקברות בורשה.
אפרים חרל"פ ממיסדי רחובות הוא בנו של יוסף.
אפרילין פייק היא סופרת אמריקאית.
אפרילין פייק נולדה בסולט לייק סיטי וגדלה בפיניקס.
היא החלה לכתוב סיפורים בגיל צעיר.
בגיל 20 היא סיימה לימודי קולג' בתחום כתיבה ספרותית.
ביחד עם בעלה וארבעה ילדים אפרילין פייק מתגוררת באריזונה.
במשך מספר שנים אפרילין פייק ניסתה למצוא חברת הוצאה לאור שתסכים להדפיס את הספרה הראשון.
היא הצליחה רק בשנת 2009 כאשר הוציאה לאור את ספרה "כנפיים".
הספר הגיע לרשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
גם ספרה השני שפורסם בשנת 2010 גם הגיעה לרשימה זו.
בשנת 2011 בעקבות פרסום הספר השלישי כל הספרים הועברו לרשימת רבי מכר בתחום סדרות לילדים.
בסך הכל סדרה זו כוללת חמישה ספרים כאשר הספר האחרון נכתב שנת 2016.
ביולי 2009, חברת הסרטים וולט דיסני קנתה את הזכויות להפקת גרסה קולנועית של הספר "כנפיים".
בנוסף לסדרה זו, אפרילין פייק כתבה מספר יצירות נוספות.
הספר האחרון שלה מסדרת "ממלכת הוורסאל" פורסם בשנת 2018.
אפרים (אפי) אבני (נולד ב-6 באוקטובר 1981) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המשרת כקצין אג"ם של פיקוד הדרום.
קודם לכן שירת כמפקד עוצבת חיצי האש, מפקד בא"ח צנחנים ומפקד גדוד 890.
למד בישיבת ירושלים לצעירים בירושלים ובישיבת איילת השחר באילת.
באוגוסט 2003 התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים.
בסיום הקורס שב לחטיבה ומונה למפקד מחלקה, והשתתף בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
לאחר מכן מונה לסגן מפקד פלוגת מסלול.
בהמשך שירת כמפקד פלוגה מבצעית בגדוד 101, והוביל אותה בלחימה במבצע עופרת יצוקה.
בשנים 2012–2013 שירת כמפקד פלנ"ט צנחנים.
בשנים 2013–2014 שירת כסגן מפקד גדוד 890, בין היתר במבצע צוק איתן.
לאחר מכן מונה למפקד מחזור בבא"ח צנחנים.
ב-28 ביוני 2017 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 890, תפקיד בו שירת עד 10 ביולי 2019. ב-14 באוגוסט 2019 מונה למפקד בא"ח צנחנים, בסיום תפקידו ב-27 ביולי 2021 הועלה לדרגת אל"ם.
ב-16 באוגוסט 2021 מונה למפקד עוצבת חיצי האש, ושירת בתפקיד עד 21 ביוני 2023. ביולי 2023 מונה לקצין אג"ם של פיקוד הדרום, ושירת בתפקיד זה במהלך טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל.
ב-22 בנובמבר 2024 פורסם כי ימונה למפקד חטיבת הצנחנים, תחת הרמטכ"ל הרצי הלוי, אך מינויו הוקפא על ידי שר הביטחון ישראל כ"ץ עד לסיום תחקירי טבח שבעה באוקטובר.
הרמטכ"ל אייל זמיר ביטל את המינוי, על פי דיווח באתר החדשות N12 "לדבריו של הרמטכ"ל, לא נכון למנות את מי שנקשר לאירועי 7.10 בתוך כדי תהליך בחינת התחקירים" וכי "קידומו של אבני יידון בהמשך".
בנובמבר 2025 פורסם כי האלוף במילואים סמי תורג'מן שיבח את תפקודו של אבני במהלך טבח שבעה באוקטובר.
אבני מתגורר בקיבוץ שומריה, נשוי לבת שבע ואב לחמישה.
גיסו אל"ם יהונתן שטיינברג, מפקד חטיבת הנח"ל, נהרג בטבח שבעה באוקטובר.
הרב אפרים ארדיט (1700–1768) היה רבה של אזמיר שבטורקיה ומחבר ספר מטה אפרים.
נולד באזמיר בשנת הת"ס (1700) לרבי אברהם.
עסק במסחר, אך במהרה פנה לעסק התורה ולמד בישיבה מישיבות העיר, שם נתעלה בתורה עד שנהיה לרבה של העיר.
באזמיר נמצאו בתקופתו כתבי יד רבים של ראשונים, וביניהם עליות דרבנו יונה, עליהם העיר הערות, אשר נוסף לספר שיטה מקובצת לרבי בצלאל אשכנזי על ידי צאצאו של הרב אפרים, הרב יצחק נוניש בילמונטי שמצא את הכתבים בבית "מרן זקני".
נפטר ככל הנראה ב ט"ו בתשרי התקכ"ט, אך ישנה מחלוקת לגבי מועד פטירתו, שכן במצבתו נרשם: , אך אחיינו, רבי אברהם, הספידו בתשלום שנתו (אחד עשר חודש) בחודש אב בשנת התקכ"ח, וכן רבי יצחק מאיו הספידו בתשלום השנה ביום א' לסדר וירא שנת התקכ"ט.
הספידוהו רבי יצחק מאיו, בספרו דרכי הי"ם, ובן אחיו, רבי אברהם ארדיט
מטה אפרים (שאלוניקי תקנ"א) - חידושים על משנה תורה לרמב"ם, תשובות ודרשות וכן חידושים על הרמב"ם גם מאחיינו, רבי אברהם.
לספר הסכמה מאת רבי חיים מודעי.
הספר נסדר לדפוס על ידי רבי יצחק ארדיט, מחבר ספר יקר הערך, שהדפיס בסוף הספר את מהדורא בתרא של חלק אורח חיים מספר יד אהרן לסבו, רבי אהרן אלפנדרי.
אפריל אליזבת רוס היא שחקנית כדורעף חופים אמריקאית, אלופה אולימפית (טוקיו 2020) וסגנית אלופת העולם (המבורג 2019), לצד שותפתה אליקס קליינמן וסגנית אלופה אולימפית (לונדון 2012) ואלופת העולם (סטוונגר 2007) לצד שותפתה ג'ניפר קסי.
היא נולדה בקוסטה מסה, קליפורניה וגדלה בניופורט ביץ', קליפורניה.
באליפות העולם בכדורעף חופים שנערכה בסטוונגר, נורווגיה בתחילת יולי 2009 היא זכתה במדליית זהב ביחד עם ג'ניפר קסי לאחר שניצחו במשחק הגמר את לריסה פרנסה וג'וליאנה סילבה מברזיל בתוצאה 2–0. בשלב חצי הגמר הן ניצחו את אנה פאולה קונלי ושלדה בדה מברזיל בתוצאה 2–1.
באולימפיאדת לונדון זכתה במדליית כסף ביחד עם שותפתה ג'ניפר קסי לאחר שהפסידו לאמריקאיות מיסטי מיי-טרינור וקרי וולש ג'נינגס בתוצאה 2–0 (16–21, 16–21).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו זכתה במדליית ארד ביחד עם שותפתה קרי וולש ג'נינגס לאחר ניצחון על לריסה פרנסה וטליטה אנטונס מברזיל בתוצאה 2–1 (17–21, 21–17, 15–9).
בשלב חצי הגמר הן הפסידו לאגאתה בדנרצ'וק וברברה סיישאס מברזיל בתוצאה 0–2 (20–22, 18–21).
באליפות העולם בכדורעף חופים שנערכה בווינה, אוסטריה בתחילת אוגוסט 2017 היא זכתה במדליית כסף ביחד עם לורן פנדריק לאחר שהפסידו במשחק הגמר ללרה לודוויג וקירה ווקנהורסט מגרמניה בתוצאה 1–2 (21–19, 13–21, 9–15).
באליפות העולם בכדורעף חופים שנערכה בהמבורג, גרמניה בתחילת יולי 2019 היא זכתה במדליית כסף ביחד עם אליקס קליינמן.
בגמר טורניר סבב הגביע העולמי שנערך בקליארי, סרדיניה, איטליה באוקטובר אותה שנה היא זכתה ביחד עם אליקס קליינמן במדליית ארד.
ד"ר אפרים אדלר היה רופא יהודי גרמני, פעיל התנועה הציונית בליבק, מנהל בית חולים לרפואת ריאות בבאדן, גרמניה.
אחותו אסתר נישאה לשלמה קרליבך, שירש את אביו כרב.
אפרים אדלר למד רפואה בברלין ובפרייבורג.
בתקופה זו השתתף גם בסמינר לרבנים ועבד כמורה בבית הספר הדתי עדת ישורון (פרנקפורט).
ב-1882 השתקע בליבק כדי לעבוד כרופא כללי.
הוא מונה על ידי הסנאט העליון למכללה הרפואית ולמועצת הכבוד של האגודה הרפואית של ליבק.
הוא היה שותף-מייסד וחבר פעיל בקבוצה המקומית של "תנועת המזרחי" בליבק והיה חבר זמני בוועד הפועל של התאחדות ציוני גרמניה.
הוא ייסד את להקת הזמר היהודי 'קול רינה', פתח קורס ללימוד עברית, וב-1904, ביחד עם ליאו לנדאו, הקים את סניף תנועת עזרא בבני ברית.
עם אשתו אגתה, לבית יואל, היו לו חמישה ילדים, ובהם אלכסנדר (1884), שהיה נציג המזרחי במשרד הארצישראלי בברלין עד עלייתו בשנת 1938. בתו, פאולה שפרינצה אדלר, נישאה לרופא הריאות ד"ר מאיר (מקס) אשר, דודו של דייוויד דאובה.
בשלהי ימיו נאלץ לסגור את המרפאה שלו מסיבות בריאות, עבר לנורדראך שב של באדן וקיבל שם את תפקיד הרופא הבכיר ומנהל בית החולים לרפואת ריאות, שנוסד ב-1899 על ידי קרל הטינגר.
אפרים אביגדור ספייזר היה היסטוריון, מזרחן, בלשן ואשורולוג יהודי-אמריקאי יליד פולין.
הוא התפרסם בעיקר בשל גילויו את האתר העתיק של תבה ע'אורא בשנת 1927 ואף פיקח על החפירות שם בשנים 1031–1938.
ספייזר נולד ב-24 בינואר 1902 בעיירה Skalat בגליציה (היום בשטח אוקראינה).
למד בגימנסיה הקיסרית של למברג שבאוסטריה (כיום לבוב), וסיים את לימודיו ב-1918 בקולג' למברג.
לאחר מכן היגר לארצות הברית שם המשיך את לימודיו, וב-1923 קיבל תואר שני מאוניברסיטת פנסליבניה ושנה לאחר מכן תואר דוקטור ממכללת דרופסי.
בשנת 1926, זמן קצר לאחר שהפך לאזרח אמריקאי, זכה ספייזר במלגת גוגנהיים, שנועדה לתמוך במחקרו על ממלכת מיתני והחורים – קבוצה אתנית קדומה בצפון מסופוטמיה.
מומחיותו בשפה החורית, שבה נמנו רק שני חוקרים בארצות הברית באותה תקופה, הקנתה לו את ההכרה האקדמית המוקדמת.
בשנת 1928, במהלך חפירות ארכאולוגיות במזרח התיכון, גילה ספייזר את האתר טפה גאורה (הידוע גם כ"התל הגדול"), שבו נחשפו ממצאים חשובים מהתקופה החורית.
מחקריו תרמו רבות להבנת ממלכת מיתני ולפענוח השפה החורית.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה ספייזר ראש מחלקת המזרח הקרוב של המשרד לשירותים אסטרטגיים בענף המחקר והניתוח.
בשנת 1962 סייע בכתיבת ספר תורה חדש במסגרת סדרת "Anchor Bible" שהפך לתרגום הראשון לאנגלית ישירות מהטקסט העברי המסורתי.
הוא גם היה חלק מצוות של מלומדים קתולים, פרוטסטנטים ויהודים מובילים שעבדו על "תרגום העוגן" של התנ"ך.
מסירותו של ספייזר למחקר ביותר מדיסציפלינה אחת הוכרה על ידי האוניברסיטה ב-1964, כאשר הוא מונה לפרופסור של האוניברסיטה, תואר בו החזיקו רק חמישה מחברי הסגל של האוניברסיטה באותה תקופה.
במהלך הקריירה שלו זכה ספייזר באותות כבוד ופרסים רבים, כולל פרס המועצה האמריקאית לחברות מלומדות על הישגים מחקריים יוצאי דופן וכן פרס הקהילה של פדרציית הסוכנויות היהודיות לשנת 1965. הוא נפטר ב-15 ביוני 1965, כמה שעות לפני שקיבל את הפרס האחרון.
ההיסטוריה של עם ישראל – כרך א: בשחר הציוויליזציה, הוצאת א.
Excavations at Temp Gawra, הוצאת אוניברסיטת פנסליבניה, 1935-1950.
אפריל לין מקליין דילייני היא פוליטיקאית אמריקאית המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מדינת מרילנד.
טרם כהונתה בבית הנבחרים הייתה סגנית ראש מִנהל הטלקומוניקציה והמידע הלאומי במחלקת המסחר של ארצות הברית בין השנים 2022–2023.
מקליין דילייני, חברת המפלגה הדמוקרטית, נבחרה בנובמבר 2024 לבית הנבחרים האמריקאי לאחר שנבחרה למועמדת המפלגה בבחירות מקדימות מרובות-מתמודדים ומשגברה בבחירות הכלליות על המועמד הרפובליקני ניל פארוט.
היא רעייתו של ג'ון דילייני, שייצג את מחוז הקונגרס השישי בבית הנבחרים בין השנים 2013–2019.
אפריל מקליין נולדה בביול (Buhl) שבדרום איידהו ב-28 במאי 1964. הוריה היו תומאס מקליין, חקלאי שגידל תפוחי אדמה, ואשתו לורל מקליין.
את לימודיה התיכוניים השלימה בבית הספר התיכון של ביול בשנת 1982. לאחר שליוותה את אביה לנסיעת עסקים בשיקגו וביקרה באוניברסיטת נורת'ווסטרן, החליטה ללמוד שם בהמשך וקיבלה מלגת לימודים.
היא השלימה שם את לימודיה הגבוהים ב-1986, וקיבלה תואר ראשון בתקשורת.
מקליין הייתה חברה באחוות הנשים קפא קפא גמא ובאגודת הבוגרים של נורת'ווסטרן, ואף שבה אל האוניברסיטה לשעות התנדבות.
בהמשך השלימה לימודי תואר שני במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון בשנת 1989. היא ובעלה ג'ון, אותו פגשה במהלך לימודיה, ייסדו את "תוכנית ההתמחות לבוגרי תארים מתקדמים על-שם דילייני", שמטרתה לסייע לבוגרים להשתלב בעולם המשפט הפרטי.
מקליין דילייני עסקה במשך חלק ניכר מנתיבתה המקצועית בעריכת דין בתחום המדיה.
בשנת 2006 ייסדה בוושינגטון הבירה את השלוחה המקומית של "Common Sense Media", מוסד ללא כוונת רווח העוסק בהשפעתם של מדיה מקוונת ומשודרת על ילדים, ושימשה כמנהלת השלוחה.
בינואר 2022 מינה אותה נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן לתפקיד בכיר במחלקת המסחר של ארצות הברית – סגנית ראש מִנהל הטלקומוניקציה והמידע הלאומי.
היא מילאה תפקיד זה עד להתפטרותה בספטמבר 2023.
במהלך כהונתו של בעלה, ג'ון דילייני, בבית הנבחרים האמריקאי, כיהנה מקליין דילייני כיושבת ראש פורום ארוחת הצהריים השנתית של נשות חברי הקונגרס, וכן כיו"ר-שותפה של ארוחת התפילה הלאומית .
במהלך מסע הבחירות של בעלה לנשיאות ארצות הברית בשנת 2020 השתתפה באופן פעיל בקמפיין הנשיאותי, ובמהלכו אף ביקרה את השפעת הרשתות החברתיות על הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית 2020. לדבריה, הדגש שהושם בפלטפורמות השונות על הקיטוב הפוליטי פגע ביכולתו של דילייני להעביר את מסריו המתונים.
בספטמבר 2023 דווח באתר האינטרנט "MoCo360" כי מקליין דילייני עתידה להתפטר מתפקידה במִנהל הטלקומוניקציה והמידע הלאומי כדי להתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השישי של מרילנד, במטרה להחליף את דייוויד טרון שפרש מתפקידו לשם התמודדות על מושב בסנאט של ארצות הברית.
היא הכריזה רשמית על מועמדותה ב-25 באוקטובר 2023. את מחוז הקונגרס השישי ייצג בעבר בעלה ג'ון בין השנים 2013–2019, עד שבחר לפרוש מן הקונגרס כדי להתמקד במסע הבחירות שלו לנשיאות בשנת 2020. מקליין דילייני ניצבה בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית מול 16 מועמדים שונים.
במהלך הפריימריז נהנתה מתמיכתה של יושבת ראש בית הנבחרים של ארצות הברית לשעבר ננסי פלוסי, כמו גם מתמיכת איגוד עובדי הרכב וממערכת העיתון וושינגטון פוסט.
מבינת גיוסי תרומות, הובילה מקליין דילייני בפער ניכר על יריביה האחרים, וצברה למעלה מ-2 מיליון דולר אמריקאי למטה הבחירות שלה, מהם יותר ממיליון דולר שמומנו מכיסה האישי.
ג'ו ווגל, חבר בית הנבחרים של מרילנד שתואר בידי האתר "Maryland Matters" כאחד משני המועמדים המובילים בפריימריז לצד מקליין דילייני, תקף את עיסוקיה במתן הלוואות פרטיות למסע הבחירות שלה, וגרס כי היא "קונה את דרכה לניצחון".
מטה הבחירות של מקליין דילייני השיב כי ווגל ממומן באמצעות "כסף שחור" וכי הוא מנהל "קמפיין מיושן, עייף ושלילי".
ב-14 במאי 2024 ניצחה מקליין דילייני בבחירות המקדימות, וגרפה 40.4% מהקולות, כשבמקום השני ניצב ווגל עם 26.3%.
יריבה בבחירות הכלליות, שנערכו ב-5 בנובמבר, היה ניל פארוט, מועמד המפלגה הרפובליקנית שהתמודד למושב בפעם השלישית.
הבחירות במחוז השישי הוגדרו כצמודות יותר מכל מרוץ אחר במדינת מרילנד.
בבחירות הכלליות הדגישה מקליין דילייני את ניסיונה במחלקת המסחר של ארצות הברית ותקפה את עמדותיו של פארוט בסוגיות הקשורות להפלות, לאנטישמיות, ולזכויות להט"ב בארצות הברית.
היא המשיכה לממן חלקים ניכרים ממסע הבחירות דרך הונה האישי, והלוותה למטה הבחירות של עצמה 1.998 מיליון דולר – מה שהוביל לפער הוצאות גבוה פי חמישה מאלה של פארוט.
ב-8 בנובמבר 2024 הוכרזה מקליין דילייני כמנצחת בבחירות לבית הנבחרים האמריקאי במחוז הקונגרס השישי, לאחר שניצחה את פארוט בהפרש קטן.
היא ושרה אלפרת' נעשו לשתי הנשים הראשונות שנבחרו לייצג את מרילנד בבית הנבחרים מאז בחירות 2016, עת פרשה דונה אדוארדס מבית הנבחרים כדי להתמודד לסנאט האמריקאי.
מקליין דילייני הושבעה לתפקידה ב-3 בינואר 2025. טרם התכנסות הקונגרס ה-119 של ארצות הברית התמודדה ללא הצלחה על תפקיד נשיאת מחזור חברי הקונגרס החדשים, והפסידה לחברת הקונגרס הטרייה מאריזונה, יסמין אנסארי, שנבחרה ברוב של 23 מול 10.
בינואר 2025 נמנתה מקליין דילייני בין 45 דמוקרטים שהצביעו בעד הצעה להטיל עיצומים על בית הדין הפלילי הבין-לאומי בעקבות הוצאת צווי מעצר נגד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושר הביטחון לשעבר יואב גלנט.
לאחר ההצבעה חתמה דילייני על מכתב לנשיא בית הדין הפלילי הבין-לאומי בו קראו היא וחברי קונגרס נוספים לבטל את צווי המעצר נגד ההנהגה הישראלית.
במהלך פגרת הקיץ של הקונגרס באותה שנה הייתה דילייני אמורה להשתתף בנסיעה לישראל במימון ובחסות איפא"ק, אך החליטה לוותר מכיוון שהייתה צפויה להגיע לאחר שאר חברי הקונגרס שהצטרפו לסיור.
ביוני 2025, לאחר המתקפה האמריקאית על מתקני הגרעין באיראן, מסרה מקליין דילייני כי היא מודה על כך שהתקיפות הצליחו, והצהירה כי "איראן בעלת יכולות גרעיניות מהווה סיכון חמור לביטחון ארצות הברית והעולם".
עם זאת, הביעה הסתייגות מהישענותם של נשיאים על חוק אישור השימוש בכוח צבאי משנת 2001 (AUMF) לצורך ביצוע פעולות צבאיות ללא אישור מפורש של הקונגרס.
דילייני עצמה אינה קונה או מוכרת מניות, ומסרה לצד שלישי סמכות בלעדית לבצע עסקאות בשמה.
ביולי 2025, לאחר שנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הצהיר כי בכוונתו לשכן את מטה ה-FBI החדש בבניין רונלד רייגן שבוושינגטון הבירה – בסתירה להחלטה של מינהל השירותים הכלליים מ-2023 שהקצתה אתר בגרינבלט שבמרילנד לשיכון מטה הבולשת – הצטרפה דילייני למכתב שבו התחייבו היא ומחוקקים נוספים ממרילנד להיאבק בהחלטה זו.
באוקטובר 2025 הביעה מקליין דילייני את התנגדותה להשבתת הממשל הפדרלי של ארצות הברית, מחשש לפגיעה בעובדי הממשלה וקראה לטראמפ לסיים את ההשבתה.
במהלך ההשבתה תרמה את שכרה לארגונים מקומיים שנפגעו מן הקיצוצים בתוכנית סיוע המזון SNAP.
בנובמבר 2025 הודיעה כי תצביע נגד הסכם הסנאט הדו-מפלגתי שנועד להביא לסיום ההשבתה.
אפרים גור (נולד ב-1 בספטמבר 1955) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם המערך ולאחר מכן מטעם הליכוד, כיהן כסגן שר במשרד התחבורה והתקשורת.
גור נולד בשם אפרם גוֹרֶלִישוילי (בגאורגית: ეფრემ გორელიშვილი) בעיירה קולאשי בנפת סמטרדיה שבמחוז אימרתי גאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה).
הוא התגורר בעיר אשדוד ופתח סוכנות ביטוח יחד עם אברהם נניקשווילי.
ג'קי בן-זקן עבד בסוכנות הביטוח שלו ולאחר בחירתו של גור ב-1988 לכנסת השתים עשרה מטעם המערך מינה הלה את בן-זקן לעוזרו הפרלמנטרי.
בפרשת התרגיל המסריח ערק מסיעת המערך לתמיכה בקואליציה בראשות הליכוד.
כיהן כסגן שר התקשורת במשך כחצי שנה (1990), ולאחר מכן כסגן שר התחבורה (1990-1992).
נבחר לכנסת השלוש עשרה ברשימת הליכוד.
הוא היה בין יוזמי חוק סל הקליטה שאושר בשנת 1994. לקראת הבחירות לכנסת ה-14 פרש מהליכוד, בעקבות שיבוצו במקום לא ריאלי, הצטרף לממשלת פרס והקים רשימה בראשותו.
הרשימה זכתה לאלפי קולות, אך לא עברה את אחוז החסימה.
יו"ר מועצת המנהלים של המרכזים הקהילתיים
יו"ר התאחדות עולי ברית המועצות
יו"ר "דרך" - אגודת שוחרי העתיד של יהודי גאורגיה
הקים חברה לסחר ולהובלה של נפט עם אברהם נניקשווילי.
אפרים די-זהב (גולדשטיין) (1902 – ג' בחשוון תשי"ח, 28 באוקטובר 1957) היה קריין וחזן, מוזיקאי וסופר ישראלי.
נולד בשם אפרים גולדשטיין (בשנת תש"ט עִברת את שם משפחתו)
להוריו אביו אברהם משה ואמו חסיה מרים בעיר העתיקה בירושלים.
כילד עבר עם משפחתו למשך ארבע שנים ללונדון.
בשנת 1914 שב לירושלים והשלים בה את לימודיו התיכוניים.
עבד כמדפיס וכפקיד בממשלת המנדט והיה גם עיתונאי וחזן.
עם הקמת תחנת השידור העברית "קול ירושלים" בשנת 1936, מילא בה שורה של תפקידים.
היה קריין ועורך תוכניות וזמר בתוכניות זמר מסורתיות.
די-זהב התפרסם בשל ביצועו לפיוטים למוצאי שבת, "המבדיל בין קודש לחול" ו"אליהו הנביא", שבהם נפתחו במשך עשרות שנים שידורי מוצאי השבת של קול ישראל.
ב-2005 החזירה רשות השידור את שירו לתוכניות מוצאי השבת של רשת ב'.
אפרים די-זהב היה גם סופר לילדים ובני נוער, וכתב כתריסר ספרים.
הוא עיבד סיפורים לילדים מספרות העולם, וכתב גם ספרי מוזיקה לילדים ולבני הנוער.
היו נשוי לשרה עד פטירתה בשנת 1950, אב לשתי בנות ובן.
נפטר בשנת 1957 בביתו לאחר מחלת לב קצרה.
בן 55 במותו, ונקבר בהר המנוחות.
על שמו נקרא רחוב בבאר שבע וכיכר בירושלים.
שבעה בנים, ציורים יוסי שטרן, קריית ספר ירושלים, תשט"ו 1955.
החבר ארנב ומר צב, ועוד סיפורים, לילדים, י.
יעקב הקטן בלב ים, סיפור, תל אביב, תשט"ו 1955.
הכושי וצהבהב, סיפורים לילדים, קריית ספר, ירושלים, 1953.
תולדות גדולי הקומפוזיטורים, מסופרים על ידי אפרים די זהב, תל אביב 1952.
עלי כינור ועלי פסנתר, חיי גדולי הכנרים והפסנתרנים, תל אביב, תשכ"ה, 1965.
ספורי ירושלים, סיפורים מן העבר הקרוב, ראובן מס, 1955.
מסיפורי הדוד אפרים, כתב א' גולדשטין די זהב, צייר נחום גוטמן, ירושלים 1944.
אפרים דוד (נולד ב-1945) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה.
אפרים דוד נולד בבוקרשט שברומניה ועלה לישראל ב-1961. הוא סיים תואר ראשון בהיסטוריה כללית וספרות אנגלית ותואר שני בהיסטוריה (תוך התמחות בעולם הקלאסי) באוניברסיטת חיפה.
את עבודת הדוקטורט כתב באוניברסיטה העברית בשנים 1976-1973 בהדרכת פרופסור אלכסנדר פוקס.
במסגרת הדוקטורט שהה בהשתלמות בהדרכתו של פרופסור אנתוני אנדרוס באוניברסיטת אוקספורד.
נושא עבודת הדוקטור היה: "בעיות פנים של ספרטה מסוף מאה ה' עד אמצע מאה ג' לפנה"ס ומקומן בתודעה היוונית של התקופה".
ב-1977 מונה למרצה באוניברסיטת חיפה, ב-1980 מונה למרצה בכיר, ב-1986 לפרופסור חבר וב-1994 לפרופסור מן המניין.
עמד בראש החוג להיסטוריה כללית, כיהן כדיקן הסטודנטים, כדיקן הפקולטה למדעי הרוח והיה יו"ר הוועד המנהל של מוזיאון הכט.
הוא גם היה חבר במערכת כתב-העת היסטוריה, ונבחר לנשיא האגודה הישראלית לקידום הלימודים הקלאסיים.
שהה בשבתונים באוניברסיטת אוקספורד, במכון ללימודים קלאסיים של אוניברסיטת לונדון, במכון ורבורג לחקר ההיסטוריה של הרעיונות שבאוניברסיטת לונדון ובמוסדות אחרים.
אפרים דוד נשוי לאביבה והוא אב לשתי בנות.
אפרים דוד עוסק במחקריו ביוון הקלאסית, בעיקר בספרטה ובאתונה, תוך התמקדות בהיסטוריה חברתית-כלכלית, היסטוריה של הרעיונות ושל המנטאליות, סמיוטיקה של התקשורת ואנתרופולוגיה.
ספרטה: היסטוריה חברתית־כלכלית והיסטוריה של הרעיונות
("ספרטה בין אימפריה למהפכה, 404-243 לפנה"ס) הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו ועוסק בספרטה מימי גדולתה ועד שפל הידרדרותה.
השאלה המרכזית אותה דוד ניסה לבדוק היא, איך קרה שמעצמה זו, שהצליחה להביס את האימפריה האתונאית, הגיעה לנקודת השפל בה איבדה את חוסנה האזרחי, את כוחה הצבאי ואת מעמדה הפוליטי.
המחקר בחן את ספרטה בתקופה של למעלה מ-150 שנה, והתמקד בהיסטוריה חברתית־כלכלית, היסטוריה פוליטית והיסטוריה של הרעיונות.
דוד בדק את מקומן של הבעיות החמורות שפקדו את ספרטה בתודעתם של בני הזמן, ובהם אינטלקטואלים מהשורה הראשונה כגון קסנופון, אפלטון ואריסטו.
בעקבות הדוקטורט צמחו גם מספר מאמרים:
המאמר "The Spartan Syssitia and Plato's Laws" ("הסיסיטיה בספרטה וספר החוקים של אפלטון") עוסק במוסד הסיסיטיה - מעין מועדונים שבהם הספרטנים התאמנו, בילו וסעדו בצוותא - ובודק את כוונתו של אפלטון להנהיג את המוסד הזה במדינה האידיאלית שהציע ביצירתו המאוחרת, "ספר החוקים".
המאמר "The Pamphlet of Pausanias" ("המנשר של פאוסניאס") עוסק במנשר של פאוסניאס, מלך ספרטה שהוגלה מארצו ונדון למוות שלא בפניו.
דוד ניסה להוכיח, על יסוד טיעונים היסטוריים ופילולוגיים, שהמינשר לא נכתב נגד חוקי ליקורגוס (כפי שטענו חוקרים רבים), אלא דווקא להגנתם, תוך ניגוח יריביו הפוליטיים של המלך.
המאמר "The Conspiracy of Cinadon" ("קשר קינאדון") דן בקשר מסוכן מאוד שנרקם בספרטה ב־398 לפנה"ס בהנהגת קינאדון, אזרח ספרטני שאיבד את זכויותיו הפוליטיות וביקש להשתמש בכל היסודות העוינים לספרטה ובהם חבריו למעמד המכונים 'נחותים', הלוטים ופריאויקים, כדי למוטט את המשטר הקיים.
המאמר בוחן את הסיבות שעמדו מאחורי הניסיון למהפכה, את שיטות הקושרים, דרכי הדיכוי של הקשר ומשמעותו בתולדות ספרטה..
לעיסוק בנושאים החברתיים־כלכליים והפוליטיים נלווה גם עניין בפן המשפטי, שהתבטא בבחינת הפרוצדורה לשיפוטם של מלכי ספרטה.
לסוגיה זו מוקדש המאמר "The Trial of Spartan Kings" ("המשפט של מלכי ספרטה").
ספרטה: חקר המנטאליות, הסמיוטיקה של התקשורת והאנתרופולוגיה
במשך השנים חל שינוי בגישתו של דוד לחקר ספרטה.
מהתמקדות בהיסטוריה חברתית־כלכלית ובהיסטוריה של הרעיונות הוא פנה לכיוון ההיסטוריה של המנטאליות, הסמיוטיקה של התקשורת והאנתרופולוגיה.
מעבר זה משתקף בכמה מאמרים:
מאמרים אלה על הצחוק, השתיקה, הלבוש, העירום וסוגיות אחרות, שנכתבו בשנים שונות, בודקים כיצד אפיקי תקשורת שונים, בעיקר לא-וורבליים, נוצלו בידי המדינה לצורך ביסוס סטריאוטיפים של נחיתות, שנועדו לשמור על ההייררכיה החברתית הקיימת ועל עליונותם של הספרטנים אל מול ההלוטים ויסודות חברתיים אחרים או אל מול זרים.
פיקוח המדינה על דפוסי ההתנהגות ועל אפיקי התקשורת של האזרחים במשך כל חייהם מבטא את היות ספרטה המדינה הטוטליטרית הראשונה בהיסטוריה (מלבד היותה שילוב של יסודות פרוטו-דמוקרטיים ואוליגרכיים מובהקים).
העניין במנטאליות ובאנתרופולוגיה, שהשתקף כבר במאמרים דלעיל, הוביל גם לחקר הזיקנה בספרטה.
מחקר זה התפרסם במונוגרפיה "Old Age In Sparta" ("הזיקנה בספרטה"), ובדק על יסוד גישה השוואתית את המשמעויות הפוליטיות, החברתיות והמנטאליות של חברה גרונטוקראטית, המייחסת חשיבות מכרעת לנושא הגיל והזיקנה.
מאמרים נוספים מתחום המנטאליות והאנתרופולוגיה שכתב פרופ' דוד הם:
"Hunting in Spartan Society and Consciousness" ("הציד בחברה ובתודעה הספרטנית"), כשהכוונה לא רק לציד חיות, אלא גם לפעילויות אחרות שנתפסו כדמויות־ציד, כמו חטיפה טקסית של נשים וחיסול הלוטים שנחשבו למסוכנים, קרי ציד אדם.
"Suicide in Spartan Society" ("ההתאבדות בחברה הספרטנית"), מאמר הבוחן את המקרים המתועדים, הרקע המעמדי של המתאבדים, מניעיהם, שיטותיהם ויחס החברה הספרטנית לתופעת ההתאבדות.
העיסוק בהיבטים השונים של תולדות ספרטה שצוינו לעיל הוביל גם לחקר האידיאליזציה של ספרטה ולבדיקה כיצד צמח המיתוס הפוליטי סביב המחוקק הספרטני ליקורגוס.
מאמר זה בוחן את מקומו של המיתוס הליקורגי בהיסטוריוגרפיה העתיקה באופן כללי: כיצד נתהווה, כיצד צבר תאוצה ובאיזה אופן שאב השראה מכיוונים שונים, לפעמים מנוגדים בתכלית.
כמו כן הוא בודק מה הייתה זיקתו לאידיאליזציה הכוללת של ספרטה.
ואילו המאמר "'Xénophon et le mythe de Lycurgue " ("קסנופון והמיתוס של ליקורגוס") עוסק בתפקיד המרכזי שמילא ההיסטוריון קסנופון בבניית המיתוס הפוליטי הזה.
נוסף לספרטה עסק דוד גם בחקר יריבתה הגדולה, אתונה: החברה האתונאית, מוסדות המדינה, המנטאליות והתרבות של פוליס זו.
המונוגרפיה " Aristophanes and Athenian Society of the Early Fourth Century B.C." ("אריסטופאנס והחברה האתונאית בתחילת המאה ה-4 לפנה"ס") מראה כי המחזות האחרונים ששרדו מכתביו של אריסטופאנס יכולים לשמש עדות ממדרגה ראשונה למציאות החברתית־כלכלית, למשבר שפקד את אתונה לאחר תבוסתה במלחמה הפלופונסית ולמנטאליות של התקופה.
נושא האוטופיה העסיק את דוד כבר במאמרו הראשון: "Some Remarks on the Platonic Utopia" ("הערות אחדות על האוטופיה האפלטונית"), ובא לידי ביטוי גם במאמר "The Problem of Representing Plato's Ideal State in Action" ("בעיית הצגת מדינתו האידיאלית של אפלטון בפעולתה").
רוב מחקריו של דוד על אתונה הוקדשו למשטרה הפוליטי.
עיקריהם מסוכמים בספרו "הדמוקרטיה הקלאסית: התהוותה, תפקודה, עקרונותיה ותלאותיה באתונה".
הספר נועד לקוראים המתעניינים בהיסטוריה של הדמוקרטיה, בעיקר למורים ולסטודנטים במדעי הרוח והחברה.
במבוא ובמדורים שונים הוא עורך השוואה בין הדמוקרטיה הקלאסית לדמוקרטיה המודרנית.
הדמוקרטיה האתונאית נתפסת בספר לא כמופת לחיקוי או כמושא לגינוי, אלא כנושא מרתק למחקר היסטורי וכדוגמה לחשיבותו של דו-שיח בין הווה לעבר.
הספר גם מסכם תוצאות של מספר מחקרים של דוד, בין היתר מאמרים בנושא אידאולוגיה, תעמולה פוליטית ומהפכות באתונה.
במאמרו "A preliminary stage of Cleisthenes Reforms" ("השלב הראשוני ברפורמות של קלייסתנס") מראה דוד, שלרפורמות של קלייסתנס, שהניחו את היסודות לדמוקרטיה הקלאסית, היה שלב מקדמי, בו ניסה קלייסתנס לגבור על מתנגדיו באמצעות תעמולה דמאגוגית.
מאמר אחר על תעמולה פוליטית ואידאולוגיה באתונה מתמקד בחוק למניעת אדישות אזרחית, חוק שיוחס על ידי מספר מקורות עתיקים לסולון.
במאמר זה, "Solon, Neutrality and Partisan Literature of Late-Fifth-Cenury Athens" (סולון – נייטרליות וספרות 'מפלגתית' באתונה בשלהי המאה החמישית") מפקפק דוד באותנטיות ההיסטורית של החוק הזה כחוק סולוני.
החוק שלל זכויות פוליטיות מאזרח שבעת ריב סיעות בפוליס לא התייצב לצד אחד המחנות.
בהמשך למאמר זה כתב דוד סדרת מאמרים על המהפכות האוליגרכיות באתונה ועל מהפכות בפולייס אחרות בעולם היווני, בעיקר בארגוס וברודוס, תוך התמקדות בשיטות התעמולה הפוליטית שהופעלו על ידי מנהיגי הסיעות היריבות.
גם מסקנותיהם של רבים ממאמרים אלה באות לידי ביטוי בספר על הדמוקרטיה הקלאסית.
אפרים דוד, הדמוקרטיה הקלאסית: התהוותה, תפקודה, עקרונותיה ותלאותיה באתונה.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 2003.
רבי אפרים ברבי יעקב מבונא (ד'תתצ"ב - ד'תתקנ"ז, 1132–1197) היה מבעלי התוספות באשכנז, פרשן, פייטן ופוסק.
יחד עם אחיו רבי הילל, כונו "שני בני היצהר".
ר' אפרים נולד כנראה בבון למשפחה מיוחסת.
למד אצל ר' שמואל ב"ר נטרונאי ורבי יואל הלוי מבונא (אביו של הראבי"ה), וכשעבר ר' יואל לקולוניה (קלן) מילא את מקומו כאב בית דין בבון, כשהראבי"ה שני לו.
אחיו קלונימוס נפטר בלא בנים, ובספרות הפוסקים מובא שהוא ואחיו רצו לייבם את האלמנה והיא לא רצתה, ולכן הוכרחה לשלם פיצוי של מאה זקוקים כסף כדי שתחלוץ.
בדורו היו פרעות רבות במסגרת מסעות הצלב, והדבר בולט ביותר בפיוטיו, הן הקינות והן הסליחות שכתב.
מספר אגדות מפורסמות מסופרות בשמו, מהן המעשה ברבי אמנון ממגנצא שקידש את השם וכתב את הפיוט "ונתנה תוקף" הנאמר ביום כיפור, והמעשה בפייטן הקדמון יניי ור' אלעזר בירבי קליר.
פיוטים: רבי אפרים היה בין חשובי הפייטנים באשכנז במאה ה-12. בין פיוטיו, הפיוט לברכת המזון בברית מילה אלהים צוית לידידך בחירך, והתחינה הארמית תא שמע מרא עלמא.
כלל פיוטיו כונסו בידי אברהם מאיר הברמן בספר פיוטי רבי אפרים בר' יעקב מבונא, הוצאת שוקן, 1969. פיוטיו משוקעים בהרצאת דברי תלאות עם ישראל בגלות.
דבר בולט נוסף בפיוטיו הוא הזיקה החזקה למשחקי מילים עם פתגמים, מונחים ושמות של סוגיות מהגמרא דווקא, ולאו דווקא מהמקרא כשאר הפייטנים.
בתחינה שכתב לסליחות "תא שמע מרא עלמא" משוקעים עשרות ביטויים תלמודיים (שאחד מהם הוא "תא שמע", הפותח את הפיוט) ובסוף אף מתחנן הפייט מהקב"ה שיעמיד סנגור לעם ישראל בזכות התנאים והאמוראים.
כמו כן, סליחתו "אני עבדך בן אמתך", החל מהבית השישי, בחלק מהבתים מרומז שם של סוגיה מהגמרא.
אחד מחיבוריו המפורסמים הוא "ספר זכירה" שראה אור בחיבור ספר זכירה: סליחות וקינות לר' אפרים ב"ר יעקב, הוצאת מוסד ביאליק, תש"ל-1970 בעריכת אברהם מאיר הברמן.
בספר זה מתאר ר' אפרים את רדיפות היהודים בקהילות בון וקלן בעת מסע הצלב השני, כן הוסיף עליו אחר כך את תלאות קהילות אלה בשנים ד'תתקל"א - ד'תתקנ"ו.
המרדכי ושאר חכמי אשכנז מביאים במספר מקומות רב את דבריו.
בן ארצי נולד לשמאי קוברינסקי ורחל לבית סלוצקי בסלונים שבפולין, אז חלק מן האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), במשפחה בת ארבעה ילדים.
אביו היה ספק ביגוד לצבא הרוסי.
אחותו הצעירה היא יונה אושפיז, לימים תעשיינית בישראל.
המשפחה עברה ב-1922 לביאליסטוק ועלתה עמו בשנת 1924 לארץ.
לאחר תום לימודי התיכון יצא ללימודי הנדסה הידראולית מחוץ לישראל.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרף לצבא הבריטי, והיה בין ששת הקצינים הארצישראליים הראשונים בצבא הבריטי ולאחר מכן היה מייג'ור בחיל הרגלים הארצישראלי.
בינואר 1946 הועלה לדרגת לויטננט קולונל, הדרגה הבכירה ביותר אליה הגיע איש היישוב בשירות הצבא הבריטי.
בן ארצי השתתף במצעד הניצחון שנערך בלונדון ב-8 ביוני 1945. בשנת 1947 השתחרר בן ארצי מן הצבא הבריטי ומונה למנהל החברה לפיתוח צפת, כשעיקר תפקידו היה למנוע את בריחת היהודים מצפת.
עם פרוץ מלחמת העצמאות היה ממקימי אגף האפסנאות, ושימש בתפקיד סגן ראש האגף בדרגת סגן-אלוף.
בשנים 1948-1949 היה נספח צה"ל בארצות הברית ובקנדה.
במרץ 1950 הועלה לדרגת אלוף ומונה לראש אגף האפסנאות, תפקיד שמילא עד שפרש מצה"ל בשנת 1952.
לאחר פרישתו מצה"ל עבר בן ארצי לכהן כמנכ"ל מקורות (1952–1955) תפקיד בו היה אחראי על שלב ב' של מפעל ירקון-נגב.
בן ארצי השתתף אז במספר ועדות, בהן הוועדה לבחינת העלויות של אגד, והוועדה לקביעת מדיניות הנפט של ישראל.
בשנת 1956 מונה ליועץ לשר המסחר, פנחס ספיר.
אולם לקראת סוף השנה נקרא לכהן כמנכ"ל ויו"ר חברת אל על במקום המנכ"ל המתפטר לואי אריה פינקוס.
בן ארצי כיהן כמנכ"ל אל על מדצמבר 1956 עד יולי 1967, עת התפטר.
לאחר התפטרותו הוזמן על ידי חברת מדרה לנהל את תשלובת ערד שהוקמה אז.
בשנת 1975 עבר לנהל את חברת עמידר, לאחר שהמנהל הקודם התפטר.
בשנת 1980, נתמנה לחבר בדירקטוריון של פ.י.ב.י.
כמנהל, בן ארצי שם את החתירה לרווחים בראש מעייניו.
הוא נודע כמי שניהל את אל על ביד קשה כשהוא חותר כל הזמן לניהול יעיל ורווחי.
הוא זכה לאהדה מועטה מצד העובדים וטען שאינו מאמין במושג "יחסי עבודה", שכן העובדים יאהבו אותו בהתאם לתשלום שיקבלו.
עם זאת, בתקופתו היו בחברה רק שתי שביתות.
בשנת 1982 הוא טען שעל אל על להמשיך להתקיים כחברה ממשלתית וטען שעל הממשלה למנוע מדיניות של שמים פתוחים הפוגעת באל על.
במקביל לניהול חברות כיהן בן ארצי במגוון תפקידים ציבוריים.
בשנת 1968 שימש כנציג ראש הממשלה למשא ומתן עם ארצות הברית על הקמת מתקן התפלה בישראל, שליחות שלמרות שנראה שהצליחה, לא יצאה לבסוף אל הפועל.
בשנת 1969 עמד בראש הוועדה הציבורית לבחינת מעמד תיאטרון הקאמרי ובסוף 1970 נתמנה ליו"ר מועצת הנאמנות של הקאמרי.
בתחילת 1970 נתמנה ראש המטה לפיקוח על ביצוע עסקת החבילה, תפקיד ממנו התפטר לקראת סוף השנה.
באותה שנה היה בין מייסדי יד לוי אשכול.
בשנת 1973 עמד בן ארצי בראש ועדה שהמליצה על עיצובם של עיטורי צה"ל.
בנימוקיו לבחירת הצבע הצהוב לעיטור הגבורה אמר בן ארצי כי:
בשנת 1959 נישא לאמנית והמעצבת דורה גד, כלת פרס ישראל לאדריכלות.
אפרים דוידי (נולד ב-3 במרץ 1954) הוא עמית הוראה להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, עיתונאי ופעיל שמאל מרקסיסטי ישראלי.
דוידי שימש כעורך הראשי של השבועון "זו הדרך", ביטאון המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י), משנת 2011 ועד 2024 ושימש כחבר הלשכה הפוליטית והוועד המרכזי של מק"י.
נולד בעיר לה פלאטה שבארגנטינה, שם גדל.
בשנים 1973 עד 1974 למד באוניברסיטת לה פלאטה שבארגנטינה.
בשנת 1975 עלה לארץ ומשנה זו ועד 1979 למד לתואר ראשון בהיסטוריה של המזרח התיכון ובהיסטוריה כללית באוניברסיטת חיפה, בשנת 1999 קיבל תואר שני מהמחלקה ללימודי שלום ופיתוח שבאוניברסיטת גטבורג שבשוודיה.
בשנים 2001 עד 2005 כתב את עבודת הדוקטורט שלו בבית הספר להיסטוריה של אוניברסיטת תל אביב במכון להיסטוריה ותרבות של אמריקה הלטינית בהנחייתו של פרופסור רענן ריין.
נושא הדיסרטציה היה: "הון, עבודה ושלטון - עשור בתולדות תנועת הפועלים בארגנטינה 1976 - 1966" (מחקרו פורסם בשנת 2008 בהוצאת רסלינג).
בשנים 2005 עד 2006 השלים סמינר פוסט-דוקטורנטים בין-אוניברסיטאי באוניברסיטת בן-גוריון.
דוידי שימש במשך שנים רבות ככתב של העיתון "דבר".
היה יושב ראש ועד העיתונאים של העיתון "דבר" וחבר הנהלת האגוד הארצי של העיתונאים.
בשנים 1994–1996 ניסה להפוך את "דבר" לקואופרטיב, מול איומי ההסתדרות לסגור אותו.
מ-1995 הנהיג קבוצת עיתונאים שניהלו בפועל את העיתון עד לסגירתו ביוני 1996.
בשנת 2003 נמנה אפרים דוידי עם מייסדי המכללה החברתית כלכלית, היה מנהלה הראשון ומשנת 2005 כיהן כמנהלה האקדמי, בשנת 2011 סיים את תפקידו.
דוידי הוא חבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
בין השנים 2002 עד 2007 כיהן כחבר הנהגת ההסתדרות מטעם סיעת חד"ש, וכן הוצב ברשימתה של חד"ש לכנסת השש עשרה, לכנסת השבע עשרה ולכנסת השמונה עשרה (במקומות 41,35 ו-84 בהתאמה).
הוא נמנה עם מייסדי האתר הגדה השמאלית, אחד האתרים המרכזיים בשמאל הרדיקלי בישראל.
דוידי תומך בחרם של הפלסטינים על תוצרת ההתנחלויות תוך התעלמות מהסכמי פריז.
הוא גם קרא לממשלת ישראל לפצות את העובדים הפלסטיניים בעזה בעקבות ההתנתקות, ולא רק את המתנחלים שפונו מבתיהם.
דוידי כותב ומרצה בנושאי גלובליזציה, קפיטליזם, החברה הישראלית, המזרח התיכון, ותנועות חברתיות באמריקה הלטינית.
בשנים האחרונות הוא עוסק בחקר השלכות הגלובליזציה על החברה הישראלית בכלל ועל העובדים בפרט, וכיצד הגלובליזציה מעצבת יחסים חברתיים ומעמיקה את הקשר בין הון לשלטון.
בשנים 2005–2007 שימש אפרים דוידי כעמית מחקר במכון ללימודים בינלאומיים ואזוריים ע"ש ס' דניאל אברהם שבאוניברסיטת תל אביב וכיהן כעמית הוראה באוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 2012 מונה דוידי לתפקיד העורך הראשי של השבועון "זו הדרך", ביטאון המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י), כשהוא מחליף בתפקיד את חברת הכנסת לשעבר תמר גוז'נסקי.
הוא מילא תפקיד זה במשך 12 שנים, עד לפרישתו בשנת 2024. לאחר פרישתו, מונה חבר המערכת אסף טלגם למחליפו בתפקיד העורך הראשי.
גם לאחר פרישתו מתפקיד העורך הראשי, דוידי ממשיך לקחת חלק פעיל בעבודת המערכת של "זו הדרך".
הוא משתתף בישיבות המערכת השוטפות ותורם בקביעות מאמרים, טורי דעה וסקירות פוליטיות הן למהדורה המודפסת של השבועון והן לאתר האינטרנט.
בבחירות לכנסת ה-24 הוצב במקום ה-28 ברשימה המשותפת.
כיום (2025) משמש כמרצה בבית הספר להיסטוריה ומלמד בתוכנית הרב-תחומית למדעי הרוח אוניברסיטת תל אביב.
המדריך לניהול משא ומתן על תנאי עבודה ושכר.
בחזרה אל מרקס - אסופת מאמרים/ אפרים דוידי, חגי פורשנר, גדעון פרויידנטל, בנימין כהן, משה צוקרמן, ראובן קמינר ויוסי כותן (עורכים).
תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2001.
אנטי גלובליזציה - ביקורת הקפיטליזם העכשווי/ אפרים דוידי (עורך).
תל אביב: הוצאת רסלינג, 2003.
תקשורת עם התקשורת - מדריך מעשי לפעילי ארגונים לשינוי חברתי/ אפרים דוידי, רולי רוזן ומרזוק חלבי.
צ'ה גווארה - סיפורו של מהפכן.
תל אביב: הוצאת רסלינג, 2004.
עבודה, הון ושלטון - עשור בתולדות תנועת הפועלים בארגנטינה 1976 - 1966. תל אביב: הוצאת רסלינג, 2008.
אפרים דוידי (2001), "מעמד העובדים בישראל", בחזרה אל מרקס - אסופת מאמרים, אפרים דוידי, חגי פורשנר, גדעון פרויידנטל, בנימין כהן, משה צוקרמן, ראובן קמינר ויוסי כותן (עורכים), הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל- אביב, עמ' 250–261.
אפרים דוידי (2004), "הפערים החברתיים מתרחבים", סימני חיים 2003 - המגמות המעצבות את עתידנו; רון פרומקין, דב חנין ועמיר אידלמן (עורכים), מרכז השל לחשיבה ומנהיגות סביבתית, מכון ירושלים לחקר ישראל והוצאת בבל, תל אביב, עמ' 16–17.
אפרים דוידי (2005), "חמישים הימים שלא זעזעו את ארגנטינה: השתלטות עובדים על מפעלים ומוסדות בימי הממשלה הפרוניסטית בשנת 1973", זמנים - רבעון להיסטוריה, גיליון 89, אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה ומרכז זלמן שזר, תל אביב, עמ' 98–107.
אפרים דוידי (2006), "ישראל: מי צורך מה ומדוע?", צורכים עולם, תרבות הצריכה - הערכת מצב; רון פרומקין, דב חנין ועמיר אידלמן (עורכים), מרכז השל לחשיבה ומנהיגות חברתית, מכון ירושלים לחקר ישראל והוצאת בבל, תל אביב, עמ' 217–219.
אפרים גוטליב (7 בינואר 1921 – 13 באוקטובר 1973) היה פרופסור לספרות הקבלה באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב ופעיל ציוני.
אפרים גוטליב נולד בעיר מונקאטש שבצ'כוסלובקיה (כיום באוקראינה), הילד השביעי במשפחה בת תשעה ילדים.
אביו ר' חיים אליעזר צבי גוטליב היה מחסידי ספינקא-זידיטשוב.
מצד אמו היה דור שביעי לר' מנחם מנדל מרימנוב.
מגיל שמונה למד בישיבה וכן בבית הספר הממלכתי הצ'כי.
מגיל חמש עשרה למד בגימנסיה העברית הציונית במונקאטש מיסודו של ד"ר חיים קוגל (שהיה לימים ראש העירייה הראשון של חולון), מקום שהיה מושא משטמתם של החוגים החסידיים בעיר, אליהם השתייך גם אביו של אפרים.