tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האמנה האירופית כמו גם האמנה האמריקאית מדברות על זכות הכניסה במושגים מוחלטים ללא אפשרות להגבלתה.
האמנה בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות מקנה טווח צר ביותר להגבלת זכות הכניסה.
בהפרידה את זכות הכניסה משאר ההיבטים של חופש התנועה, אותם ניתן להגביל משיקולי ביטחון המדינה, סדר ציבורי, מוסר, בריאות הציבור וזכויות של אחרים, קובעת האמנה בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות שאין למנוע מאדם כניסה למדינה באופן שרירותי.
ממשלות יכולות בדרך-כלל להגביל בחריפות את חופש התנועה של אנשים שהורשעו בפשעים.
זכות היציאה ממדינה מעוגנת, בשורה של אמנות בינלאומיות.
זכות זו אף מחייבת מכוח המשפט הבינלאומי המנהגי.
בסעיף 13(2) להכרזה האוניברסלית בדבר זכויות-האדם נקבע "שלכל אחד ישנה הזכות לעזוב כל מדינה, כולל את מדינתו שלו".
בסעיף 12(2) לאמנה בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות נקבע ש"לכל אדם ישנה הזכות לעזוב כל מדינה בחופשיות, כולל את מדינתו שלו".
נוסח זה מהווה חזרה מדויקת על הנוסח של האמנה האירופית והוא אומץ מאוחר יותר בסעיף 22(2) לאמנה האמריקאית ובסעיף 12(2) לצ'רטר האפריקני.
גם בסעיף 5(d)(II) לאמנה הבינלאומית בדבר ביעורן של כל הצורות של אפליה גזעית מקנה לכל אדם את זכות היציאה מהמדינה ללא כל אפליה.
רוב המדינות מחייבות את אזרחיהן לעזוב את המדינה באמצעות דרכון בתוקף, מסמך נסיעה שהונפק על ידי ארגון בינלאומי או מסמך הזיהוי.
סמכויות הממשלה והתנאים לצורך הנפקת ושלילת דרכון, עשויות להשתנות ממדינה למדינה.
בנסיבות מסוימות, מדינות יכולות להנפיק מסמכי נסיעה גם לזרים.
אחזקת דרכון אינה מבטיחה את הזכות לצאת מהמדינה.
מותר לאסור על אדם, לצאת מהארץ ממספר סיבות, כגון: מקרי חקירה, ריצוי עונש פלילי, אי-תשלום חובות או איום על הביטחון הלאומי.
חופש התנועה מעוגן בעיקר באמצעות הפסיקה הישראלית.
יש הטועים לחשוב שהזכות מעוגנת בסעיף 6 בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, אולם סעיף זה עוסק רק בזכות כניסה לישראל ויציאה מישראל (או חופש התנועה הבין-מדינתי), ולא בחופש התנועה בתוך מדינת ישראל.
דוגמה לחשיבותו של חופש התנועה ניתן למצוא בפרשת חורב, בה הוגשה עתירה נגד החלטת שר התחבורה לסגור את רחוב בר-אילן בירושלים לתנועת כלי רכב בזמני התפילה בשבתות ובחגים.
העותרים היו תושבים חילונים המתגוררים באזור וכן נציגים של הציבור החילוני בעיר, שטענו כי החלטה זו פוגעת בחופש התנועה שלהם וביכולתם לעשות שימוש ברחוב בשבתות ובחגים.
בפסק הדין הוצעה פשרה לפיה הכביש ייסגר לתנועה בימי שבת בלבד, ונעשה בו איזון בין האינטרסים של פגיעה ברגשות הציבור הדתי למעבר כלי רכב בשבת בשכונת מגוריהם, לבין האינטרסים של הציבור החילוני שביקש להשתמש בכביש ראשי שנמצא בקרבת מגוריהם.
כלומר, איזון בין חופש התנועה לרגשות דתיים.
בפסק הדין הדגיש השופט אהרן ברק את חשיבותו של חופש התנועה:
במשפט הישראלי, חופש התנועה כעקרון רחב כולל בתוכו זכויות רבות.
משכך, כאשר מדברים על חופש התנועה במובן הרחב, מקובל לחלק את הזכויות הנכללות בו לשתי קטגוריות: המישור החיצוני של חופש התנועה, והמישור הפנימי.
סעיף 6 לחוק היסוד קובע כי (א) כל אדם חופשי לצאת מישראל, (ב) כל אזרח ישראלי הנמצא מחוץ לארץ זכאי להיכנס אליה.
מהשוואת נוסח הסעיפים עולה כי הזכות לצאת מהארץ מוענקת לכל אדם ללא הגבלה, ואילו הזכות להיכנס לארץ מוענקת כזכות יסוד רק לאזרח ישראלי.
לצד זאת, יצוין כי תפיסה זו של המשפט הישראלי מיושרת עם הנורמות הבינלאומיות בדבר זכות יציאה ממדינה.
ההיבט הראשון של חופש התנועה בהיבט החיצוני הוא האפשרות שניתנת לאזרח ישראלי להיכנס לארץ.
בכל הנוגע לכניסה לארץ, חוק הכניסה לישראל תשי"ב-1952 מסדיר את הכניסה לישראל ואת ישיבתם במדינה של מי שאינם אזרחי המדינה.
עם זאת, נראה כי מרבית הפרמטרים להחלטה בנוגע לכניסה לישראל אינם קבועים בחוק ואף לא בתקנות, אלא לשר הפנים נתון שיקול דעת רחב באשר למתן רישיונות או סירוב לתתם, ואין הוא מחויב לנמק החלטתו.
לצד זאת, הזכות להיכנס לישראל עבור יהודים ובני משפחותיהם המתגוררים בחו"ל, מעוגנת בחוק השבות התש"י-1950. חוק השבות הוא מחוקיה היסודיים של מדינת ישראל, ובהיותו כך הוא מקנה את זכות הכניסה לישראל, עבור יהודים וקרובים מסוג מסוים של יהודים.
בפסיקה נקבע כי הזכות לעלות ישראל, היא מיסודות קיומה של מדינת ישראל, והיא באה לידי ביטוי בסעיף 1 לחוק השבות.
עוד נקבע כי הזכות העומדת בבסיס החוק, זכותם של יהודים וקרובי משפחתם להיכנס לארץ ישראל, היא זכות חשובה ביותר, ולכן על מנת לפגוע בחוק ולשלול את הזכות הזו, יש להביא ראיות ברורות, חד משמעיות ומשכנעות.
כך למשל, לא ניתן לגרש אזרח ישראלי מהמדינה.
הסדר זה נוצר לאחר שחוק סמכויות שעת-חירום (מעצרים) תשל"ט-1979, הסדיר הסדר מודרני את נושא המעצרים המנהליים.
ואולם, באותה הזדמנות של יצירת הסדר, ביטלה הכנסת גם את תקנה 112 לתקנות ההגנה (שעת חירום) 1945, שעסקה בגירוש מישראל, כולל גירוש של אזרח ישראלי, בלי שהחליפה את התקנה המבוטלת בהסדר מקביל.
בכך, בוטלה סמכות הגירוש של אזרחי ישראל מהמדינה.
ההיבט הנוסף של חופש התנועה במישור החיצוני, הוא הזכות המוענקת לכל אדם לצאת מגבולות המדינה, ובכך לממש את חופש התנועה שלו.
אולם, קיימים לפחות ארבעה-עשר חיקוקים המקנים סמכות לגורם מנהלי או לערכאה שיפוטית לעכב או להגביל יציאתו של אדם מהארץ מטעמים שונים.
כך למשל, פקודת הארכת תוקף של תקנות שעת חירום (יציאה לחוץ- לארץ) התש"ט-1948, מעניקה לכאורה לשר הפנים סמכויות מרחיקות לכת לאסור על יציאתו מהמדינה של כל אדם, אם קיים יסוד לחשש שיציאתו עלולה לפגוע בביטחון המדינה.
בפסק הדין וענונו, קבע בית המשפט העליון כי תקנות אלו הן בבחינת "דין שמור" והפגיעה בחופש התנועה מתאפשרת באמצעותן.
זאת ועוד, במישור האזרחי, תקנות סדר הדין האזרחי מאפשרות לתובע לקבל סעד של עיכוב יציאה מן הארץ בהתקיים תנאים מסוימים.
הגבלות נוספות על זכות היציאה מן הארץ קיימות גם במסגרת חוק סדר הדין הפלילי, סמכויות לבתי הדין הרבניים, חוק ההוצאה לפועל, וכן בסמכותן של ערכאות שיפוטיות.
המישור הפנימי של עקרון חופש התנועה כולל בתוכו את הזכות לנוע בחופשיות בתוך גבולות המדינה בדרכים שונות.
באשר לעיגונה של זכות זו במשפט הישראלי, ניתן לומר כי חוק יסוד כבוד האדם וחירותו אינו מתייחס במפורש לחופש התנועה הפנים מדינתי, וזאת על אף שבהצעת חוק היסוד הייתה התייחסות מפורשת למישור זה.
עם זאת, היעדר עיגונה של הזכות באופן מפורש בחוק היסוד, אינו מבטל את קיומה במשפט הישראלי, והיא מעוגנת בפסיקת בית המשפט העליון והספרות המשפטית.
עיגון זה מתבסס על ההנחה כי חופש התנועה ובכללו חופש התנועה הפנים-מדינתי הוא נגזרת של חוק יסוד כבוד האדם, ומכאן יש להגן על הזכות ברמה החוקתית על-חוקית.
מנגד, קיימת עמדה בפסיקה לפיה כל עוד חופש התנועה הפנימי אינו נזכר במפורש בחוק יסוד כבוד האדם, הוא אינו חלק מהזכות החוקתית לכבוד האדם, ולכן אין לו מעמד ברמה החוקתית על-חוקית.
חקיקה בדבר חופש התנועה הפנים מדינתי
פקודת התעבורה היא אחד הביטויים המובהקים להסדרת חופש התנועה הפנים- מדינתי במשפט הישראלי.
פקודת התעבורה, שמקורה בחקיקה מנדטורית, מעניקה לשר התחבורה את הסמכות להסדיר את התעבורה ולקבוע כללים באשר לשימוש בדרכים בשביל כלי רכב.
כך למשל, רשאי שר התחבורה לקבוע בתקנות להתיר בתנאי או ללא תנאי, להעניק רישיון נהיגה בסוגים מסוימים של כלי רכב למי שמלאו לו שש עשרה שנה .
כמו כן, תקנות התעבורה מעניקות סמכויות רחבות גם למפקח הארצי על התעבורה לקבוע הגבלות או לתת היתרים בנוגע לדרכי הגישה הפנים- מדינתיים.
הגבלות על חופש התנועה הפנים מדינתי
על אף מעמדו של עקרון חופש התנועה הפנים- מדינתי בפסיקת בית המשפט העליון, ניתן לראות כי במשפט הישראלי קיימות אף הגבלות על חופש התנועה בתנאים מסוימים, על מנת להבטיח קיומם של צרכים וערכים כגון שלום הציבור, ביטחון המדינה ועוד.
כך לדוגמה, פרק י"ג של תקנות ההגנה לשעת חירום מעניק לרשויות הצבא סמכויות נרחבות להגבלת חופש התנועה, בין היתר לצורך הבטחת שלום הציבור, הגנתה של ישראל וקיומו של הסדר הציבורי.
מכוח תקנות אלו, רשאי מפקד צבאי לדרוש בצו מכל אדם כי יישאר בתוך ביתו במשך זמן שיקבע בצו, ואם ייראה מחוץ לבית ללא תעודה או היתר, יואשם בעבירה על התקנות הנ"ל.
זאת ועוד, לפי תקנות אלו רשאי מפקד צבאי או אדם הפועל בהרשאתו, לאסור לצמצם או להסדיר את השימוש בדרכים, או לחלופין להכריז על שטח כסגור.
הזכות לבחור את מקום המגורים
הזכות לבחור את מקום המגורים מעוגנת במדינות רבות כחלק מחופש התנועה הפנים- מדינתי.
לעומת זאת, בישראל לא נמצא ביטוי מפורש בחקיקה ראשית לזכות לבחור את מקום המגורים.
כל שכן, ניתן למצוא בחקיקה הישראלית הכרה באופן עקיף בזכותו של אדם לבחור את מקום מגוריו.
ביטוי לכך ניתן למצוא בחוק הביטוח הלאומי, אשר מגדיר הצעת עבודה אשר רחוקה מביתו של מובטל, כהצעת עבודה שאינה מתאימה.
ניתן לומר שבכך מכירה מדינת ישראל בזכותו של אדם לבחור את מקום מגוריו כרצונו ולהשתכר בקרבת מקום, בלי שיאלצו אותו להעתיק מגורים.
בהיבט פסיקת בית המשפט העליון בעניין זה, ניתן לראות כי בבג"ץ בעניין קעדאן הוכרה הזכות לבחור מקום מגורים כחלק מחופש התנועה הפנים מדינתי, והגבלתו בנסיבות שאינן מוצדקות מהווה פגיעה אסורה בזכות זו.
חופשה בלונדון הוא סרט קולנוע בריטי מסוגת קומדיה רומנטית משנת 1958 בבימויו של סטנלי דונן, עם קרי גרנט ואינגריד ברגמן בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי נורמן קרסנה, והוא מבוסס על המחזה שלו "Kind Sir", שהועלה בתיאטראות ברודוויי ב-1953. זה הסרט השני בו הופיעו גרנט וברגמן מאז "נודעת" ב-1946.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי גלובוס הזהב:
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - אינגריד ברגמן
פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - קרי גרנט
הסרט עובד לסרט טלוויזיה בשנת 1988, עם רוברט וגנר ולזלי אן דאון בתפקידים הראשיים.
אנה קלמן (אינגריד ברגמן) היא שחקנית תיאטרון מפורסמת שאינה מצליחה להשיג בן זוג מתאים.
לאחר דייט לא מוצלח במיורקה היא קוטעת את חופשתה, וחוזרת מיואשת לביתה בלונדון.
אחותה מרגרט (פיליס קלברט) ובעלה אלפרד (ססיל פארקר).
אלפרד הבנקאי מכיר לה את פיליפ אדמס (קרי גרנט), איש עסקים מסן פרנסיסקו והיא מתאהבת בו מיד.
הם מבלים ביחד בלונדון ואנה רוצה לממש את אהבתם בנישואים.
פיליפ אוהב אותה אבל הוא רווק מושבע ונגד מוסד הנישואים ולכן אומר לה שהוא נשוי אך גר בנפרד מאשתו.
הוא מקבל תפקיד בנאט"ו בפריז אך מדי סוף שבוע הוא טס לחופשה בלונדון לבלות עם אנה.
מרגרט מגלה לאנה כי פיליפ אינו נשוי וזה מרגיז אותה אך היא אוהבת אותו ולא רוצה לאבד אותו.
היא מעמידה פנים שיש לה מחזר נלהב וכשפיליפ מגלה זאת הוא נתקף ברגש קנאות.
מרגרט מודיעה לה כי פיליפ עומד לטוס לניו יורק וכי לפני כן יערוך אצלה ביקור הפתעה.
אנה מקשטת את חדרה כאילו היא מצפה לאורח ומבקשת מהמשרת שלה להיכנס לחדרה ברגע שיגיע פיליפ.
כשפיליפ מגיע לחדרה הוא רואה גבר זר שמסתלק.
הוא כועס ורוצה לעזוב אבל אנה מבקשת ממנו לחזור ולאחר ויכוח בו שניהם מטיחים האשמות זה בזו, הם מתפייסים ומתחבקים.
חופשה ללא תשלום (בראשי תיבות: חל"ת) היא תקופה שבה ממשיכים להתקיים יחסי עובד-מעביד, אך העובד אינו עובד במהלכה, ולכן אינו מקבל שכר וזכויות אחרות כגון הזכות לדמי מחלה.
בדרך כלל תקופה זו אינה נכללת בחישוב הוותק של העובד, לכל הזכויות התלויות בוותק.
עם תום החופשה ללא תשלום זכאי העובד לחזור לתפקידו הקודם או לתפקיד דומה.
היציאה לחופשה ללא תשלום מצריכה בדרך כלל הסכמה בין העובד למעסיק, שבה נקבע משך החופשה.
בעקבות לידה מקנה חוק עבודת נשים לעובד ולעובדת זכות לחופשה ללא תשלום (בתנאים המפורטים בחוק) בתקופה של עד שנה מיום הלידה.
יציאה לחופשה ללא תשלום היא משתי קטגוריות:
ביוזמת העובד, לשם פעילות אישית, כגון לימודים או טיול, שנמשכת מעבר לזמן ההיעדרות שמאפשרת לו החופשה השנתית שצבר.
חוק עבודת נשים מקנה לעובדת (וגם לעובד) זכות לצאת לחל"ת לאחר חופשת הלידה.
במקרים אחרים העובד נדרש להסכמת המעסיק.
ביוזמת המעסיק, למשל כתוצאה משפל כלכלי זמני בפעילות העסק, שאינו מאפשר מתן עבודה, אך אינו מצדיק פיטורים של העובד (כפי שקרה בעת התפרצות נגיף הקורונה בישראל ובתקופות חירום אחרות כגון מלחמת חרבות ברזל).
כאשר עובד הוצא לחל"ת ביוזמת המעסיק ושירות התעסוקה אינו מצליח למצוא לו עבודה חלופית, הוא זכאי לדמי אבטלה בלי שיידרש לתקופת המתנה.
בתקופת חל"ת חלה על העובד חובת נאמנות למעסיקו, שבהתאם לה העובד אינו רשאי לעבוד בתקופה זו אצל מעסיק אחר המתחרה במעסיקו.
על עובד מדינה היוצא לחל"ת ממשיך לחול גם בתקופה זו האיסור על פעילות מפלגתית.
תקופה של חל"ת העודפת על 14 יום לשנת עבודה אינה מובאת בחשבון בחישוב פיצויי פיטורים לעובד.
בשני החודשים הקלנדריים הראשונים של החל"ת נדרש המעסיק לשלם דמי ביטוח לאומי ודמי ביטוח בריאות בגין העובד (המעסיק רשאי לנכות סכום זה מהעובד), ובהמשך החל"ת על העובד לשלם דמי ביטוח לאומי ודמי ביטוח בריאות בעד עצמו.
שימושים בינלאומיים של חופשה ללא תשלום
במדינות רבות בעולם, חופשה ללא תשלום משמשת לא רק כמענה זמני למשברים כלכליים או רפואיים, אלא גם כאמצעי יזום להעצמת ההורות ולשיפור איזון בין עבודה לחיים פרטיים.
במדינות כמו שוודיה, נורווגיה וגרמניה, חופשה ללא תשלום ניתנת לעיתים כהמשך לחופשת לידה בתשלום, ומאפשרת להורים להאריך את שהותם עם הילד מעבר לתקופה המוגדרת בחוק.
מגמה זו מתבססת על מדיניות ציבורית המעודדת שוויון מגדרי בטיפול בילדים, בין היתר באמצעות מתן אפשרות לאבות לקחת חופשות ממושכות, גם אם אינן בתשלום.
חופשי הוא אלבום האולפן התשיעי של הזמרת הישראלית מרגלית צנעני.
האלבום יצא לאור בפברואר 1997, בהוצאת חברות התקליטים מגנט הפקות והד ארצי.
הסינגל השלישי מתוך האלבום "קפה אלהמברה", הפך ללהיט והצליח להיכנס אל מצעד הפזמונים השנתי של רשת ג'.
האלבום ממשיך את הקו הים תיכוני – בלוז של האלבום הקודם ארץ אש וארץ ים שיצא בשנת 1995. באלבום זה, לקחה מרגלית צנעני חלק בהלחנת השיר "קפה אלהמברה", אותו כתבה המשוררת רחל שפירא.
בין היתר, מרבית שירי האלבום הופקו על ידי ירוסלב יעקובוביץ'.
מרבית שירי האלבום מאופיינים כשירים ים-תיכוניים.
מתוך האלבום, יצאו חמישה סינגלים "חופשי", "ציפיות", "קפה אלהמברה", "גם אני", ו"נוגעת בתהילה".
הסינגלים יצאו בין דצמבר 1996 לאוגוסט 1997.
חופשה בת שנתיים או שנתיים באי בודד הוא רומן הרפתקאות מאת ז'ול ורן שפורסם בשנת 1888. הסיפור מספר על גורלה של קבוצת תלמידי בית ספר הנקלעים לאי בודד בדרום האוקיינוס השקט, ועל מאבקם להתגבר על מצוקות.
בהקדמתו לספר, מסביר ורן כי מטרותיו היו ליצור סביבה דמוית רובינזון קרוזו לילדים, ולהראות לעולם שהאינטליגנציה והאומץ של ילדים מסוגלים לעמוד במבחן.
הסיפור מתרחש במרץ 1860 ופותח בסיפור על קבוצה של תלמידי בית הספר בגילאי שמונה עד ארבע עשרה שנמצאים על גבי מפרשית שנקראת סלות'.
הם יוצאים ממעגן באוקלנד, ניו זילנד, ומתכננים לצאת לחופשה של שישה שבועות.
חוץ מהבחור האמריקאי גורדון, ובריאנט וג'ק שהם שני אחים צרפתים, כל הבנים בריטים.
בעוד הצוות של המפרשית עדיין נמצאים על החוף, המעגנים מושלכים לפתע בנסיבות לא ידועות והספינה נסחפת לים, שם היא נקלעת לסערה.
עשרים ושניים יום לאחר מכן, הבנים מוצאים את עצמם מטילים על חוף של אי לא נודע, שהם מכנים "יושב ראש האי".
הם נקלעים להרפתקאות רבות ואפילו מצליחים לתפוס חיות בר.
הם נשארים באי במשך שנתיים עד שספינה חולפת טובעת בקרבת האי.
האונייה השתלטה על ידי מורדים, מתוך כוונה לעסוק בסחר עבדים.
בעזרת שניים מחברי הצוות המקורי, הבנים מביסים את המורדים ונחלצים מהאי, אשר הם מגלים שהיה נמצא קרוב לחוף הצ'יליאני.
הספר תורגם לעברית 3 פעמים:
שנתים באי בודד, תרגם: שלמה סקולסקי, עמיחי, תל אביב, 1959.
שנתים באי בודד, תרגמה: בינה אופק, עופרים, תל אביב, 2000.
שנתים על אי בודד, תרגמה: דנית הדרי־סלומון, קוראים, תל אביב, 2001.
חופשה בבית היא חופשה בה אדם, בני זוג או חברי משפחה בוחרים לקחת חופשה באזור בו נמצא הבית ובמקביל לקחת חלק בפעילויות פנאי שונות הנמצאות במרחק של יום טיול לכל היותר מהבית ואינו מצריך לינה מחוץ לבית.
באנגלית סוג חופשה זה מכונה Staycation (הלחם בסיסים של המילים "Stay", "שהייה", ו-"Vacation", "נופש").
באנגלית בריטית המונח "Staycation" מתייחס יותר לכל סוג של תיירות פנים במדינת המגורים, כחלופה לחופשה מחוץ למדינת המוצא.
פעילויות נפוצות במסגרת סוג חופשה זה יכולות לכלול בילוי בשפת הים או בבריכה, ביקור בפארקים מקומיים, מוזיאונים מקומיים, בפסטיבלים מקומיים ובפארקי שעשועים מקומיים.
יש אנשים שמקפידים להיצמד לסט של כללים עבור חופשות מסוג זה, כגון קביעת תאריך התחלה וסיום לחופשה, תכנון של לוח זמן מבעוד מועד, והימנעות מלקיחת חלק בפעילויות שמבצעים בדרך כלל בשגרה, במטרה ליצור תחושה של חופשה מסורתית.
חלק מהנופשים בחופשה בבית מאמצים למשך זמן החופשה הרגלים של תיירים.
אנשים הסובלים מלחץ נפשי או אגורפוביה עשויים להעדיף חופשה בבית על חופשה במקום מרוחק.
חופשות מסוג זה לפופולריות רבה במיוחד ברחבי העולם בשנים 2020 ו-2021 בעקבות ההתפרצות העולמית של מגפת הקורונה כאשר הגבולות נסגרו ואנשים רבים נאלצו לתכנן את החופשה השנתית במדינתם או בקרבת מקום לביתם.
חופשה באבטחה גבוהה (רוסית: Каникулы строгого режима) היא דרמה קומית רוסית משנת 2009 שביים איגור זייצב, המבוססת על הרומן בעל אותו שם מאת אנדריי קיווינוב ופיודור קרסטובוי.
הקרנת הבכורה התקיימה ב-25 באוגוסט 2009.
בשבועות הראשונים להקרנתו ברוסיה, הוא הכניס סכום של יותר מ-15 מיליון דולרים שהיה אחד המדדים הטובים ביותר בהיסטוריה של הקולנוע הרוסי.
בכל תקופת ההפצה ברוסיה, הסרט הכניס 17,566,040 דולר בסך הכל.
גרסת הבמאי המלאה של הסרט שודרה בערוץ הראשון ביום הבחירות לנשיאות רוסיה ב-4 במרץ 2012, כמיני-סדרה טלוויזיונית.
ויקטור סומרוקוב הוא עבריין חוזר בשם "סומראק" ("דמדומים").
הוא נכלא בגיל שש עשרה על מאבק אלים בדיסקוטק, כשלא ביצע שום פשע, אך הופך לסמכות הבכירה בכלא עבור כל האסירים כאיש בלתי מתפשר והוגן.
יבגני קולצוב, עובד לשעבר במשרד הפנים, גיבור מכובד שנלחם בצ'צ'ניה, הרג בטעות עמית מושחת.
כאשר "השוטר לשעבר" נכנס לכלא, הגיע וישקין, מנהל הכלא וסגן אלוף בשירות בתי הסוהר הפדרלי אל "סומראק" בבקשה להגן על קולצוב מפני איומי האסירים.
כאשר נודע לו בטעות שהמנהל רוצה להגן על קולצוב (מכיוון שארגן חג באזור, נציגי הרשויות הגיעו לשם והבעיות הקשורות למותו של השוטר-אסיר יהיו חסרות תועלת), עוזרו הקרוב ביותר משכנע אסיר אחר בכינוי שאמאן כשהוא מבטיח לו שחרור מוקדם אם "יטפל" בקולצוב.
מתפתח קרב, בו נפצע קולצוב והוא נלקח לבית החולים יחד עם סומרוקוב הפצוע.
בעת התאוששותו בבית החולים, קולצוב מבין שהוא לא יוכל לשרוד באזור עד שהשמאן ייסוג.
אחר כך הוא מבקש מחברו הלוחם, מפקד הכוחות המיוחדים של שירות בתי הסוהר הפדרלי, סרגיי גגרין, לסייע לו להימלט מבית החולים.
"סומארק" שנפצע על ידי הכוחות המיוחדים בתהליך של דיכוי מהומה בכלא, קולצוב מחליט לקחת אותו איתו.
גגארין מסתיר את האסירים שנמלטו במחנה הנוער "יונגה", שם היה מחסור במדריכים.
עכשיו שמם ויקטור סרגייביץ' רומשקין ויבגני דמיטרייביץ' אובגאייב.
גיבור אחד הוא עבריין בעל סמכות, השני הוא שוטר שהורשע.
שניהם נאלצים לברוח בניגוד לרצונם.
מכיוון שאין להם שום מקום להסתתר בעיר קטנה, הם מקבלים עבודה במחנה נוער והם מתחבאים בין הילדים.
בעוד הילדים הם המחנכים אותם בהדרגה מחדש.
היתרון העיקרי של הסרט הוא היעדר כמעט מוחלט של "הומור בתי שימוש".
אבל הסרט גדוש בהומור על שוטרים, כמו גם ציטוטים ופיתולים עלילתיים מלהיטים רוסים מוכרים כמו "ג'נטלמנים של מזל", "יד היהלום", "קאלינה האדומה","קומדיה באבטחה גבוהה"," מבצע חיריק והרפתקאות נוספות של שוריק".
מבקר הקולנוע איוואן דנילוב כתב בעיתון "קיריל ומפודיום" כי "למרות היותה קומדיה קלילה, היא מותגה כסרט שמגיע מבית היוצר של הסרט "אדמירל" - הדבקת התווית הזו על גבי כרזות הסרט נועדה להבטיח תו איכות לסרט.
למרות העובדה ש"אדמירל" גרר ביקורת חריפה מאוד מבחינת ההפקה, הוא היה אחד הסרטים המקומיים הטובים ביותר בתחילת המאה ה-21. יתר על כן, הסרט הוא אכן מוצר איכותי מאוד.
ידם של מפיקים ברמה גבוהה נראית מיד - הסרט מכיל את מיטב השחקנים המקומיים, עבודת מצלמה טובה, תסריט מצחיק מאוד ופסקול מצוין."
סרגיי בזרוקוב - ויקטור סומארקוב ("סומראק")
דמיטרי דיוז'ב - יבגני קולצוב, שוטר לשעבר במשטרת רוסיה
אליונה באבנקו - אהובתו של סומראק
ולדימיר מנשוב - מנהל הכלא, ניקולאי וישקין
אולג זצפין - קוסטיה ז'וקוב
לודמילה פוליאקובה - זינאידה אוברזצובה, מנהלת מחנה הנוער
אלכסיי קרבצ'נקו - סרגיי גגרין, מפקד הכוחות המיוחדים, חברו של קולצוב
מלחז אבולאדזה - שמאן, פושע בעל סמכות בכלא
אלכסנדר ליקוב - הקצין גלאדקיך
רומן מדיאנוב - קליק, מאסירי הכלא
צילומי הסרט נערכו במשך שנתיים והתרחשו בעיקר במחוז המשנה אוסטרובסקי שבמחוז פסקוב, כמו גם במחוז המשנה אופוצ'קה אופוצ'צקי.
רוסלן מוראטוב - דרך הפרחים
ניקולאי רסטורגוייב ולהקת ליובה עם סרגיי בזרוקוב, דמיטרי דיוז'ב - שחר
רוסלן מוראטוב - שיר הנושא
חופש שכטר הוא כוריאוגרף, רקדן ומלחין ישראלי המתגורר בלונדון.
הוא מפורסם בעיקר בזכות היותו מייסד ומנהל אמנותי קבוצת המחול הקרויה על שמו.
בשנת 2016 היה מועמד לפרס טוני לכוריאוגרפיה הטובה ביותר על ההפקה של "כנר על הגג" בבימוי של ברטלט שר, ובאותה שנה גם נכנס לרשימת 100 המשפיעים בעולם התיאטרון של מגזין The Stage.
בגיל 6 החל ללמוד פסנתר, ומגיל 12 התעניין גם בריקודי עם ורקד בלהקת הורה ירושלים.
כשהיה בן 15 עבר בהצלחה את מבחני הקבלה לתיכון שליד כפסנתרן, אך לאחר שהחל ללמוד שם, עבר למגמת מחול ולמד בלט ומחול מודרני.
במהלך שירותו הצבאי קיבל מעמד של רקדן מצטיין, אותו תיאר שכטר כ"קצר חשמלי במוח", עבר להתגורר בתל אביב והצטרף ללהקת המחול בת שבע, ועד לסיום השירות הצבאי שימש בתפקיד פקידותי לצד החזרות בלהקה.
ב-1997 השתתף בטריו "כבדים" שיצר יובל פיק, לצד פיק ונועה צוק, שהשתתף בתחרות "גוונים במחול" וזכה במקום השני.
שכטר עבר מהאנסמבל ללהקה הראשית ורקד אצל אוהד נהרין, וים ונדקייבוס וענבל פינטו, במקביל ללימודי תיפוף.
לאחר שלוש שנים עזב את בת שבע ועבר לפריז כדי ללמוד מוזיקה ולתופף בלהקת "The Human Beings".
בשנת 2002 עבר ללונדון והחל להופיע עם להקתה של יסמין ורדימון.
ב-2003, במהלך פסק זמן מהלהקה, יצר את יצירת המחול הראשונה "Fragments", שהייתה דואט למוזיקה פרי עטו.
ב-2004 יצר את היצירה "Cult" עבור טקס פרסי "The Place", שזיכתה אותו בפרס בחירת הקהל.
ב-2006 העלה את המופע "Uprising" והופיע עימו ברחבי אירופה.
בשנת 2008 הקים את להקת המחול הנושאת את שמו.
מאז הופיעה הלהקה, שבסיסה בעיר ברייטון, ברחבי העולם עם יצירותיו.
שכטר הוא גם אמן שותף של סדלרס וולס - מרכז המחול הלונדוני.
במקביל לעבודה עם להקתו ביים שכטר עם ג'ון פולג'יימס את האופרה "אורפאוס ואורידיצ'ה" מאת גלוק בבית האופרה קובנט גארדן בלונדון.
הוא יצר כוריאוגרפיה ותנועה לתיאטרון, טלוויזיה ואופרה.
מועמדותו לפרס הטוני על הכוריאוגרפיה שיצר ל"כנר על הגג" בברודוויי הייתה על ההפקה שבה כיכב בין היתר יחזקאל לזרוב ברחבי ארצות הברית.
שכטר הוזמן לעבוד עם להקת המחול הסקוטית, עם בלט ברן בשווייץ ועם להקת קונדוקו, שחלק מרקדניה נכים.
עבודותיו הן פיזיות מאוד, בעלות קומפוזיציה בימתית וטעונות ברעיונות מיוחדים.
במאי 2009, הוצגה בבכורה יצירתו לשש רקדניות, "The Art Of Not Looking Back" בפסטיבל ברייטון.
ב-2010 הועלתה לראשונה בפסטיבל ברייטון יצירתו "אמא פוליטית".
שנה לאחר מכן יצר את גרסת גדולה יותר, שכללה 40 משתתפים.
וכוללת קטעי מוזיקת רוק חיה ושפת תנועה טקסית.
משתתפים בה כעשרה רקדנים, להקה של מתופפים וגיטריסטים, סמוראי שמבצע חרקירי, מתופפים במדי צבא וחבורת נדכאים לבושי סחבות.
היצירה סיירה ברחבי העולם ועלתה גם בפסטיבל ישראל במרץ 2014.
במרץ 2015 עלתה בבכורה יצירתו "Untouchable" ("מְנוּדֶה"), אשר נוצרה במיוחד בעבור הבלט המלכותי הבריטי בה השתתפו 20 מהרקדנים הזוטרים בלהקה.
היצירה הוצבה כחלק ממופע אחד בין יצירתו של ג'ורג' בלנשין "ארבעת המזגים" מ-1946, לבין יצירתו של קנת מקמילן מ-1966 "שיר האדמה", הנחשבת אף היא ליצירה קאנונית.
ב-2016 עלה לראשונה, בתיאטרון המחול ההולנדי (NDT), המופע "Clowns" שיצר ושעבורו הלחין גם את המוזיקה.
הוא גם צולם להפקת טלוויזיה של ה-BBC.
ביצירה משתתפים 11 רקדנים בלבוש ליצנים המתנהגים באלימות בוטה.
ב-2021 שילב אותו עם יצירה נוספת, "The Fix", למופע חדש בשם "Double Murder" בו מוצגים שניהם.
היצירה החדשה מאזנת את "Clowns" עם מוטיב מרכזי של חיבוקים.
ב-2017 הוצגה בהצגת בכורה בפריז יצירתו "גרנד פינאלה".
ביצירה משתתפים 9 רקדנים מ-8 מדינות שונות בליווי מוזיקה מקורית חיה שהלחין שכטר בביצוע אנסמבל של 6 נגנים על הבמה.
היא הוצגה במשכן לאמנויות הבמה בתל אביב בנובמבר 2019.
במאי 2021 עלתאה לראשונה היצירה LIGHT, שיצר עבור בלט האופרה של דנמרק.
בה לצלילי המוזיקה של יוהאן סבסטיאן באך משולבים ראיונות שערכו שכטר ושותפו, הבמאי ג'ון פולג'יימס, עם חולים סופניים, שנותרו להם בין שנה לחודשיים לחיים, והם משובצים בין קטעי המחול.
ביולי 2022 יצא לאקרנים סרטו של הבמאי הצרפתי "בתנועה" (En corps), שבו משחק שכטר את תפקיד עצמו, בנוסף לכך שהוא הכוריאוגרף וכותב המוזיקה של הסרט.
Untouchable (2015) - בבלט המלכותי
Orphee et Eurydice (2015) – הפקת בית האופרה המלכותית
מועמדות לפרס הטוני על הכוריאוגרפיה הטובה ביותר – 2016.
עיבוד לטלוויזיה עבור ה-BBC של יצירתו Clowns.
אביר מסדר האימפריה הבריטית – 2018.
"חופשי" הוא אלבום האולפן השלישי של הזמר הישראלי אדם.
את האלבום הוציאה בשנת 1989 לאור חברת התקליטים פונוקול.
"חופשי" לא זכה להצלחה מסחרית לה זכו שני אלבומיו הראשונים.
"תפקיד חיי" היה הסינגל היחידי שהצליח להיכנס למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
אדם סיפר כי באותה עת קיבל מספר שירים מחברו הטוב רון רוזנפלד.
את השירים סינן מתי כספי, שהפיק את "חופשי".
לטענתו, באותה תקופה הקהל שלו לא הבין את כוונתו האמיתית בשיריו ואת תוכניהם.
הוא רצה להביא גוון אחר שלו שמאזיניו טרם שמעו.
בהתאם למסורת של אדם נכללה באלבום גרסת כיסוי לשיר ישראלי מוכר.
ביצירה זו החליט לבצע את "בלדה בין כוכבים", פזמון שכתב יענקל'ה רוטבליט והלחין שלום חנוך.
השיר בוצע במקור על ידי מרדכי "פופיק" ארנון.
לימים שיבח ארנון את אדם על גרסתו.
חופש הימים (או ים חופשי) הוא עיקרון במשפט הבינלאומי ובאמנת האומות המאוחדות בדבר משפט הים, המדגיש את החופש לשוט בימים.
העיקרון גם מסתייג ממלחמה בים.
לפי העיקרון הפרת החירות מותרת רק בהסכמה בינלאומית.
עיקרון זה היה אחד מארבע עשרה הנקודות שהציע נשיא ארצות הברית וודרו וילסון במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בנאומו בפני הקונגרס אמר הנשיא:
בעלות הברית של ארצות הברית, בריטניה ו-צרפת, התנגדו לנקודה זו, שכן גם בריטניה הייתה מעצמה ימית ניכרת באותה תקופה.
כמו נקודות אחרות של וילסון, "חופש הימים" נדחה על ידי ממשלת האימפריה הגרמנית.
ניתן למצוא את המושג "חופש הימים" באמנת האומות המאוחדות, בדבר דיני הים, לפי סעיף 87(1) הקובע: סעיף 87(1) (א) עד (ו) נותן רשימה לא ממצה של חירויות, לרבות שיט, טיסה, הנחת כבלים תת-ימיים, בניית איים מלאכותיים, דיג ומחקר מדעי.
בין סוף המאה ה-15 ועד המאה ה-17 תבעו מעצמות שונות ריבונות על חלקים מהים.
בשנת 1609 כתב המשפטן והפילוסוף ההולנדי הוגו גרוטיוס את מה שנחשב ליסוד הדוקטרינה המשפטית הבינלאומית בנוגע לימים ואוקיינוסים, Mare Liberum, כותרת לטינית שפירושה "חופש הימים".
המושג "חופש הימים" של גרוטיוס התקבל רק לאחר ויכוח בן מאה שנה בין רעיונותיו של גרוטיוס לבין אלה של ג'ון סלדן.
במהלך מלחמת העולם השנייה החלו מדינות להתרחב ולתבוע שטחי מים בכל הסביבה החופית שלהם.
היו ארבע אמנות בינלאומיות שנוסחו בקפידה בסוף שנות ה-50 ועד שנות ה-70, אך הסוגיות לא נפתרו בין המדינות עד 1982, כאשר התקבלה אמנת האומות המאוחדות בדבר חוק הים - (UNCLOS (United Nations Convention on the Law of the Sea.
זהו הסכם של זכויות וחובות של מדינות בנוגע לשימוש שלהן באוקיינוסים, עם קווים מנחים של סחר, סביבה וניהול משאבים ימיים.
UNCLOS החליף את ארבע האמנות הבינלאומיות שנוסחו בסוף שנות ה-50 עד שנות ה-70. נכון לשנת 2013, 165 מדינות והאיחוד האירופי הצטרפו לאמנה.
לפי החוק הבינלאומי, סעיף 92 לאמנה המתאר ספינות, ספינה תפליג תחת דגל של מדינה אחת בלבד, ולמעט במקרים חריגים שנקבעו במפורש באמנות בינלאומיות או באמנה זו, יהיה כפוף לסמכות השיפוט הבלעדית שלה.
בים הפתוח; עם זאת, כאשר ספינה מעורבת במעשים פליליים מסוימים, כגון פיראטיות, כל מדינה יכולה להפעיל סמכות שיפוט לפי דוקטרינת סמכות שיפוט אוניברסלית.
הים הפתוח הוגדר ככל חלק בים שאינו ים טריטוריאלי או מים פנימיים, מים טריטוריאליים ואזורים כלכליים בלעדיים.
סעיף 88 לאמנת 1982 קובע כי הים הפתוח יישמר למטרות שלום.
מדינות רבות עוסקות בתמרונים צבאיים ובניסויים של נשק קונבנציונלי ונשק גרעיני בים הפתוח.
על מנת לתת את העונש הנכון לאדם או למדינה הנכונים, ספינות חייבות להיות רשומות למדינה כדי להציג הוכחה לבעלות.
הבעלים של כלי השיט מעדיף לפעמים לשלם את דמי הרישום הנמוכים יותר על ידי בחירת מדינות כמו פנמה, ברמודה, איטליה, מלטה והולנד.
לפי איגוד חברות השייט הבינלאומי, 90% מכלי השיט המסחריים הפוקדים את נמלי ארצות הברית מניפים דגלי חוץ.
כדי להימנע מהעלות הגבוהה עם יותר חוקים וכללים, ספינות ומכליות מעדיפות לפעמים רישום בעלויות נמוכות יותר עם סטנדרט נמוך יותר של בדיקה ורגולציה על ידי בחירת מדינה שמפעילה פחות שליטה על הספינות הרשומות שלהן,אף על פי שספינות רבות נמצאות בבעלות יחידים או חברות במדינה אחרת תחת מערכת הנקראת "דגל נוחות".
רישום ספינה בפנמה פירושו שהספינה נשלטת על ידי הכללים הימיים של פנמה ולא על פי מדינתו של בעל הספינה.
בעלי ספינות עושים זאת מכיוון שלפנמה יש מיסים נמוכים ופחות תקנות עבודה ובטיחות מאשר לרוב המדינות האחרות.
בעלי אוניות יכולים לגרום לצוות שלהם לעבוד שעות ארוכות יותר בסביבות פחות בטוחות, וכך למקסם את הרווחים.
גם מדינות אחרות: ליבריה, קפריסין ואיי בהאמה, מציעות דגלי נוחות, אבל לפנמה יש הכי הרבה ספינות הרשומות במסגרת התוכנית.
ספינות הרשומות בארצות הברית יעלו יותר, ושכר העובדים יהיה אפילו גבוה יותר.
חופש הימים מאפשר לאוניה לנוע בחופשיות על האוקיינוס כל עוד היא פועלת בהתאם לחוק הבינלאומי.
מהוויקינגים לאירופה, מרכז אסיה, אפריקה וצפון ודרום אמריקה, הסחר שימש תפקיד חשוב בהיסטוריה, והיה גורם מפתח בכלכלה צומחת.
סחר מעביר את הבעלות על טובין מאדם או ישות אחת לאחרת על ידי קבלת מוצר או שירות בתמורה מהקונה.
כאשר ספינה יוצאת להפלגה, עשויים להיות נמלים רבים שמחכים לה להביא סחורות מכל העולם למסחר ולמכירה.
סחר חופשי פתיחת שווקים לספקים זרים מגבירה את התחרות.
ללא סחר חופשי, ייתכן שחברות מקומיות נהנו ממונופולים או אוליגופולים שאפשרו להן לשמור על מחירים הרבה מעל העלויות השוליות.
ליברליזציה של הסחר תערער את כוח השוק הזה.
ארגון הסחר העולמי קובע כי "האוקיינוס הוא חלק גדול מהסחר החופשי המתרחש ברחבי העולם.
כל יום אנו רואים משי מיובא מסין, פירות ממקסיקו, תבלינים מהודו, שוקולד מאפריקה ועוד הרבה סחורות בביתנו יובאו ממדינה אחרת.
האוקיינוס אפשר למדינות רבות להעלות את המטענים שלהן על ספינות ולהעבירם על פני האוקיינוס.
עשרות מדינות הצטרפו לארגון הסחר העולמי.
עם סחורות שיסחרו ממנה אומה אחת לאחרת באמצעות הובלה על ספינות בגדלים שונים מחוף לחוף, סחר קידם ערך כלכלי רב יותר לסחורות שבהן סחורות ושירותים מיוצרים כדי לתמוך בהיצע וביקוש של המשתתפים בארגון."
חוק צי הסוחר , הידוע גם בשם Jones Act הוא חוק ימי השולט בסחר החופים בתוך ארצות הברית וקובע אילו ספינות רשאיות לעסוק באופן חוקי באותו סחר והכללים לפיהם הם חייבים לפעול.
החוק נועד להגן על משרות עבור אזרחי ארצות הברית ואנשיה העובדים בנמלים בארצות הברית, ובספינות של ארצות הברית.
ספינות רבות מסביב לגלובוס משייטות תחת דגלים רבים ושונים, ויש להן צוותים שונים ממקומות שונים בעולם שבהם שיעור השכר נמוך בהרבה מארצות הברית.
ומגביל הסעות נוסעים לאורך החוף.
החוק מגביל גם את השימוש בכלי שיט זרים לפעילות מסחרית או להובלת דגים במימי ארצות הברית.
חופשה בחיתולים הוא סרט קומדיית הרפתקאות אמריקאי משנת 1994 בבימויו של פטריק ריאד ג'ונסון שנכתב על ידי ג'ון יוז, שגם הפיק את הסרט.
הסרט כיכובם של ג'ו מנטניה, לארה פלין בויל, ג'ו פנטוליאנו ובריאן היילי .
העלילה מתמקדת בחטיפת תינוק עשיר על ידי שלושה פושעים, לאחר מכן בריחתו והרפתקאותיו בשיקגו בעודו נרדף על ידי הפושעים.
הסרט יצא לאקרנים ב-1 ביולי 1994 על ידי אולפני המאה ה-20 בארצות הברית, אך הוא הוגדר ככישלון והכניס רק 30 מיליון דולר מול הוצאות הפקה של 48 מיליון דולר.
למרות זאת, מאז הוא הפך לסרט פולחן.
בנינגטון אוסטין "בינק" קוטוול הרביעי, בנם התינוק של לארין ובנינגטון אוסטין העשירים, גר באחוזה בפרבר של שיקגו ועמד להופיע בעיתון.
שלושה פושעים מגושמים, אדגר "אדי" מאוזר, נורברט "נורבי" לבלו, וויקטור "ויקו" ריילי, מתחפשים לצלמי תינוקות מהעיתון וחוטפים אותו בדרישה לכופר של 5 מיליון דולר.
אולם לאחר החטיפה, הפושעים מתקשים להשתלט על בינק בדירתם.
נורבי מנסה להרדים אותו על ידי קריאת ספר הסיפורים האהוב עליו ("בו-בו"), אך נרדם בעצמו משעמום, ומשאיר את בינק ללא השגחה.
במבט בספר, בינק מבחין בציפור על הדף ולאחר מכן באחת ליד החלון; הוא עוקב אחריו ומתרחק בהצלחה מהחוטפים שלו.
המרדף שלאחר אדי נופל מהבניין לפח אשפה.
נורבי וויקו מוציאים אותו והם מתחילים לרדוף אחרי בינק ברחבי העיר.
ה-FBI מגיע לאחוזה, בראשות דייל גריסום, שם הם מנסים למצוא כיווני חקירה יחד עם הוריו של בינק והאומנת שלו ג'ילברטין.
בינתיים, בינק, עכשיו בחוץ על הקרקע וזוחל, מוצא חלק נוסף בספרו - האוטובוס הכחול, עליו הוא עולה.
הפושעים מבינים שהוא בורח ומתחילים לרדוף אחרי האוטובוס בטנדר שלהם, אך מאמציהם היו לשווא.
בינתיים באוטובוס, בינק זוחל לתיק של גברת שמנה שיורדת בתחנה שלה זמן קצר לאחר מכן.
כשהפושעים תופסים את האוטובוס, הם מבינים שבינק לא עליו ועוקבים אחר הגברת.
בזמן המריבה איתה, בהיסח הדעת, בינק זוחל עד לדלת מסתובבת בכניסה לחנות כלבו.
עוצרת אותו עובדת במעון היום של החנות, שחשבת שהוא עוד תינוק שנמלט משם.
לאחר מכן הוא בורח מהחנות ובסופו של דבר זוחל לפקקים לאחר נסיעה במונית.
הפושעים מנסים לעקוב אחריו, אך ממשיכים להיפצע תוך כדי כך שהוא עושה את דרכו לגן החיות של העיר.
הם מוצאים אותו בכלוב הגורילה עם גורילת שפלה מערבית, שמתחברת אליו ואינה פוצעת אותו.
הפושעים מנסים להוציא אותו מהכלוב, אך הגורילה מבחינה בהם.
הגורילה חובט בידו של ויקו, זורק את נורבי לאוויר באמצעות מגב, וזורק את אדי על הסורגים של כלוב סמוך.
הפושעים תופסים את בינק בפארק של גן החיות, אך מתעמתים עם שני שוטרים פטפטנים שהבחינו שמנוע הטנדר שלהם עדיין פועל.
במהלך השיחה, אדי מחביא את בינק מתחת למעיל שלו בחיקו, אבל בינק מגיע למצית הסיגריות שלו, מצית את מפשעתו ומתגנב משם ברגע שהשוטרים נעלמו.
ויקו מכבה את האש בדריכה על מפשעתו של אדי.
לאחר מכן הם עוקבים אחרי בינק לאתר בנייה, שם הם מסתבכים עד מוות כשויקו נזרק מהבניין אל חלקה האחורי של משאית זבל, נורבי נופל לתוך בור של מלט רטוב, ואדי נתקע על מנוף.
לאחר מכן השמש שוקעת כאשר בינק וצוות הבנייה עוזבים את האתר.
לאחר שהצליחו להימלט, הפושעים מוותרים על תפיסת בינק וחוזרים הביתה.
הוריו של בינק מקבלים הודעה על תצפיות שונות שלו בעיר וג'ילברטין מסיק שהוא עוקב אחרי עלילת הספר שאהב, וככל הנראה יפנה לבית אבות.
הם מוצאים אותו שם, אבל בדרך הביתה, הוא מתחיל לקרוא "בו-בו" לכיוון דירת הפושעים.
הפושעים המתאוששים, כששמעו את בינק קורא לספרו, מבינים שהוא חזר, וכשהסתכלו מבעד לחלון, הם מוצאו את עצמם מוקפים בשוטרי FBI, שהגיעו לעצור אותם, וגם מוצאים את בינק והוריו עומדים מחוץ לבניין.
בחזרה בבית, בינק מוכנס למיטה על ידי הוריו, שדנים בצילום שלו על ידי צלם רגיל בבוקר.
אדם רוברט וורטון וג'ייקוב ג'וזף וורטון בתור בנינגטון אוסטין
ורן טרויר ככפיל הפעלולים של בינק.
ג'ו מנטניה בתפקיד "אד" מאוזר
ג'ו פנטוליאנו בתור "נורבי" לבלו
בריאן היילי בתור ויקטור "ויקו" ריילי
לארה פלין בויל בתור לארן קוטוול
מתיו גלייב בתפקיד בנינגטון אוסטין "בינג" קוטוול השלישי
פרד תומפסון כסוכן ה-FBI דייל גריסום
ג'ון נוויל בתפקיד מר אנדרוז
רובין באבר בתור הגברת השמנה
אדי ברקן בתור חייל זקן
אנה תומסון בתור גברת מקריי
ניל פלין וויליאם הומס בתור השוטרים בפארק
חופשה בחיתולים היה אחד הסרטים הראשונים שנוצרו על ידי מחשב וכללו נופים עירוניים תלת-ממדיים, עניין שהיווה אתגר עבור Industrial Light & Magic.
אמן הדיגיטל הנרי לאבאונטה אמר: "היינו צריכים ליצור את שיקגו עבור הצילומים שבהם התינוק מסתכל למטה מהמנוף.
אני יצרתי את העיר הזאת".
האל הינסון, מהוושינגטון פוסט, כתב: "הקצב מהיר ויעיל אבל אף פעם לא מטורף...
כמעט הכל בתמונה הוא בדיוק כמו שצריך, כולל הנוכלים שחוטפים את הפעוט גיבור העל ובסופו של דבר חבול ומתחנן בצורה מצחיקה לרחמים.
אבל הטוב מכולם הוא הבינקמן עצמו, שפניו הקטנטנות כל כך אקספרסיביות..."
הבעלים של תיאטרון גדול בקולקטה אמר לרוג'ר אברט ב-1999 שזה הסרט המצליח ביותר בתיאטרון שלו.
הוא עובד מחדש בטלוגו בשנת 1995 תחת השם "Sisindri" , בהינדית בשם "Ek Phool Teen Kante" בשנת 1997, גרסת הטלוגו עובדה מחדש במלאיאלאם בשנת 1999 תחת השם "ג'יימס בונד" .
חופשה בהוואי הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1937 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי RKO Radio Pictures.
בסרט מככבים דמויותיהם של מיקי מאוס, מיני מאוס, פלוטו, דונלד דאק וגופי בעודם נופשים בהוואי (אז טריטוריה מאורגנת מאוגדת של ארצות הברית).
הסרט, שבוים על ידי בן שרפסטין והופק על ידי ג'ון סאת'רלנד, כולל את דיבובם של וולט דיסני כמיקי, מרסלייט גארנר כמיני, קלרנס נאש כדונלד, ופינטו קולביג כגופי ופלוטו.
זהו הסרט הקצר ה-96 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצאו לאקרנים והשביעי באותה השנה.
זה היה הסרט הראשון של דיסני שיצא לאקרנים על ידי RKO, ובכך סיים את שותפות ההפצה בת החמש שנים עם יונייטד ארטיסטס.
הסרט מציג את המוזיקה "Aloha ʻOe", שנכתב על ידי המלכה לשעבר של הוואי, ליליואוקלאני.
מיני רוקדת בחצאית דשא בעוד מיקי מנגן בגיטרת סלייד, דונלד מנגן ביוקלילי ופלוטו רודף אחר הגלים.
בינתיים, גופי מחליט ללכת לגלוש, אך כשהוא רץ לכיוון הגל זה נראה שלאחרון יש מוח משלו, כאשר הוא סב לאחור ברגע שגופי מתחיל מזנק לעברו, מה שגורם לגופי להכות את ראשו בסלע.
לאחר מכן הגל חוזר קדימה ושוטף את גופי, משאיר את ראשו טמון בחול.
מיקי פוצח בניגון באופן מיוחד, בו שני ידיו נראות כצמד רקדנים הפורטים על מיתרי הגיטרה, בעוד מיני ודונלד מחליפים תפקידים.
עם זאת, כאשר דונלד רוקד עם החצאית, הוא מתקרב לעבר המדורה ובטעות מצית את החצאית.
הוא אץ במהירות לשלולית קרובה כדי לכבות את האש, אך תוך כדי כך הוא מעלה יחד איתו כוכב ים.
דונלד משליך את כוכב הים מהאחוריים שלו והוא נוחת ממש מול פלוטו.
לאחר שפלוטו מרחרח אותו, הוא מתחיל לברוח במהירות.
פלוטו רודף אחריו עד לגלים שם הוא נקבר בחול.
כוכב הים קופץ מעליו, מכה באפו ונמלט בעוד פלוטו מביט בו בתסכול.
גופי מנסה שוב את מזלו עם הגלים ולמעשה הפעם הוא מצליח, אך די מהר הגל נחלש מתחתיו ומפיל את הגלשן שלו.
בעוד גופי מחפש מתחת למים אחר הגלשן, גל נוסף מגיע לקראתו ומכניס את הגלשן לתוך מכנסיו של גופי, משאיר אותו נאבק ונלחם כדי להוציא אותו.
גל מגיע ומכה בו, מה שמותיר את הצדפה דבוקה לאפו.
פלוטו מנסה לנער את הצדפה, אבל במקום היא נתקעת באחוריים שלו.
הוא מנסה פעם אחר פעם להוריד אותה, אך ללא הצלחה.
מאוחר יותר מתגלה שבצדפה חי סרטן, שנצמד לזנבו של פלוטו.
למרות שהוא יכול להרגיש משהו על זנבו, פלוטו לא מבחין לגמרי בסרטן עד שהוא צובט אותו, מה שגורם לו לצעוק מכאב.
הסרטן מתחיל ללכת בתבנית מסוימת שאותה פלוטו מחקה עד שהם מגיעים לאזור שבירת הגלים, שם מגיע גל גדול וקובר את פלוטו.
כמו עם כוכב הים, הסרטן מענה אותו על ידי צביטות באפו לפני שהוא מסתלק.
בינתיים, גופי מנסה פעם אחרונה לתפוס גל בהצלחה, וכשהוא לבסוף צולח במשימה, הגל משליך אותו מהגלשן שלו, מכה בו איתו ומעיף אותו לתוך החול שם הוא נעצר ליד הגלשן שלו, גורם לכך להיראות כאילו זה קברו.
מיקי, מיני ודונלד צוחקים עליו ומיני אף מניחה את שרשרת הפרחים שלה על ה"קבר".
הסרט מסתיים כשגופי מגיח מתוך החול בדיוק כך שהשרשרת נענדת סביב צווארו.
חופש פוליטי (המכונה גם אוטונומיה פוליטית או עצמאות פוליטית) הוא מושג מרכזי בהיסטוריה ובמחשבה מדינית ואחד המאפיינים החשובים ביותר של חברות דמוקרטיות.
חופש פוליטי מוגדר כחופש מדיכוי או כפייה היעדר הגבלות על הפרט וקיום בתנאים מאפשרים, או היעדר תנאי חיים של כפייה, למשל כפייה כלכלית.
מושג החופש הפוליטי קשור קשר הדוק למושגים של חירויות האזרח וזכויות האדם, אשר בדרך כלל מוגנים בחברה דמוקרטית על פי חוקי המדינה.
לקבוצות שונות מכל הקשת הפוליטית יש תפיסות שונות לגבי ההגדרה של חופש פוליטי.
פילוסופיה פוליטית שמאלנית רואה בדרך כלל את החופש הפוליטי כחירות חיובית אשר מאפשרת לקבוצה או יחיד לקבוע את חייהם או לממש את הפוטנציאל שלהם.
במובן זה, חירות עשויה לכלול חופש מעוני, רעב, מחלות ניתנות לטיפול ודיכוי וכן גם הגנה מהפעלת כוח וכפייה.
לפי הפילוסוף הנאו-ליברלי וכלכלן פרס נובל פרידריך האייק, הגישה הסוציאליסטית הגדירה את "חירות הפרט" כ"חופש ממכשולים" וזה יצר בלבול וטשטש את המטרה של "הבטחת חופש הפרט".
ההתמקדות ב'חופש מ..' הביאה ל "בלבול בין חופש לבין כוח".
הרעיון של "כוח קולקטיבי לשלוט על הנסיבות" מוביל לחשיבה על "יכולת 'לעשות מה שאני רוצה', הכוח לספק את רצונותינו, או מגוון אפשרויות פעולה".
האייק טען כי ברגע ש"החופש מזוהה עם כוח" נוצרת "מדינה טוטליטרית" שבה "דוכאה החירות בשם החירות".
אנרכיסטים חברתיים רואים בחירות שלילית וחירות חיובית שני חלקים המשלימים זה את זה בבנייתו של חופש.
תפיסה כזו של זכויות מרמזת על צורך בפשרות תועלתניות, למשל: הקרבת זכות הקניין או חופש ההתאגדות של האדם בתמורה לפחות אפליה גזעית או יותר סובסידיות לדיור.
לטענת אנרכיסטים חברתיים, ההתמקדות בחירות שלילית אשר נפוצה בקפיטליזם מייצרת "חופש אנוכי".
אנרכו-קפיטליסטים רואים בחירות שלילית מערכת יציבה.
איין ראנד תיארה זאת כ"עיקרון מוסרי המגדיר ומאשר את חופש הפעולה של אדם בהקשר חברתי".
עבור ליברטריאנים כאלה, חירות חיובית סותרת את עצמה מכיוון שחייבים לוותר על חלק מהזכויות תמורת זכויות אחרות, ונוצרת זילות של תכונות אשר אמורות היו להיות מעל שיקולים מוסריים.
כל זכות אשר דורשת תוצאה סופית המיוצרת על ידי אנשים (כגון דיור, חינוך, שירותים רפואיים וכן הלאה) היא למעשה זכות לכאורה לשעבד אחרים.
הפילוסוף הפוליטי אלסדיר מקינטייר הגדיר מופש כתלות הדדית-חברתית בינינו לאנשים אחרים.
הכלכלן חתן פרס נובל, מילטון פרידמן, טוען בספרו "קפיטליזם וחופש" שישנם שני סוגים של חופש: חופש פוליטי וחופש כלכלי, וללא חופש כלכלי לא יכול להיות חופש פוליטי.
במאמרו "מדוע השוק מערער את הדמוקרטיה", רובין האנל מתנגד לתפיסת החירות הכלכלית של פרידמן וטוען כי בכל פעם שמישהו מממש את החופש הכלכלי שלו, הוא פוגע בחופש של אחרים.
לטענתו, זה מייצר קונפליקטים אשר נפתרים באמצעות מיסוד של זכויות קניין, ולכן חיוני להחליט מהי הדרך הטובה יותר להסדרת זכויות קניין, אולם פרידמן פשוט לוקח כמובן מאליו את זכויות הקניין הקיימות ואינו מטיל בהן ספק.
הפילוסוף הפוליטי ניקולס קומפרידיס טוען שהשאיפה לחופש בעידן המודרני מונעת משני אידיאלים: חירות כביטוי של אוטונומיה או עצמאות, וחירות כיכולת ליזום התחלה חדשה בשיתוף פעולה עם אחרים.
חופש פוליטי מתואר על ידי מישל פוקו גם כהתנגדות לתנאים מסוימים של יחסי כוח, או כ"הפעלת כוח הפעולה על פעולות".
רבים ראו קשר הדוק בין חופש פוליטי לסוגים מסוימים של פרקטיקה אמנותית ותרבותית, לדוגמה: קורנליוס קסטוראדיס, אנטוניו גראמשי, הרברט מרקוזה, ז'אק רנסייר ותיאודור אדורנו.
שוחרי איכות הסביבה טוענים לעיתים קרובות שחירויות פוליטיות צריכות לכלול מגבלה על השימוש במערכות אקולוגיות.
הם טוענים, למשל, שלא ייתכן חופש לזהם או חופש לכריתת יערות, משום שפעילויות כאלה יוצרות השפעות חיצוניות שליליות ופוגעות בחופש של קבוצות אחרות לא להיחשף לזיהום.
הפופולריות של רכבי שטח והתפשטות עירונית ממחישה כיצד רעיונות של חופש ושימור אקולוגי יכולים להתנגש.
זה מוביל לפעמים לעימותים רציניים והתנגשויות ערכים המשתקפות בקמפיינים פרסומיים, למשל זה של PETA בנוגע לפרווה.
ג'ון דלברג-אקטון טען ש"המבחן המהימן ביותר לבדיקה אם מדינה היא באמת חופשית הוא מידת הביטחון ממנה נהנים מיעוטים".
ג'רלד סי מקאלום ג'וניור דיבר על פשרה בין חירויות חיוביות ושליליות, ואמר שלפרט חייבת להיות אוטונומיה מלאה על עצמו.
זו מערכת יחסים בין הפרט, האילוצים שהוא צריך להשתחרר מהם והמטרה שאליה הוא שואף.
חנה ארנדט חיפשה את המקורות הרעיוניים של החירות בפוליטיקה היוונית העתיקה.
על פי עבודתה, בעבר מושג החופש היה מזוהה עם פעולה פוליטית.
פוליטיקה יכלה להתקיים רק על ידי אלה ששחררו את עצמם מצרכי החיים כדי שיוכלו להשתתף בתחום העניינים הפוליטיים.
לפי ארנדט, בסביבות המאה ה-5 לספירה, מושג החופש נקשר לרעיון הנוצרי של חופש הרצון, או חירות פנימית, ומאז נזנחה התפיסה של חופש כפעולה פוליטית אף על פי שלדבריה, החופש הוא "סיבת קיומה של הפוליטיקה".
ארנדט גורסת שחופש פוליטי מנוגד מבחינה היסטורית לריבונות ולכוח רצון משום שביוון העתיקה וברומא המושג חופש היה מקושר לפעולות, ולא היה קשור לקונפליקט בין הרצון לבין העצמי.
באופן דומה, הרעיון של חירות כחופש מפוליטיקה הוא רעיון שהתפתח בעת החדשה.
זה מנוגד לרעיון של חופש כיכולת "להתחיל מחדש", אשר ארנדט רואה בו הקבלה למצב האנושי הטבעי של לידה, או להיות בני האדם "התחלות חדשות ולכן במצב התחלתי".
לדעת ארנדט, פעולה פוליטית היא שיבוש של תהליך אוטומטי, טבעי או היסטורי.
החופש להתחיל מחדש הוא הרחבה של "החופש להביא משהו שלא היה קיים קודם לכן, אפילו לא בהכרה או בדמיון, ולכן, לא ניתן היה לדעתו".
חופשה בוונציה הוא סרט רומנטי אמריקאי משנת 1955 בבימויו של דייוויד לין, עם קתרין הפבורן ורוסאנו בראצי בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזה "The Time of the Cuckoo" של ארתור לורנץ שהועלה בברודוויי ב-1952. המחזה עובד למחזמר בשם "Do I Hear a Waltz?" של סטיבן סונדהיים וריצ'רד רוג'רס ב-1965.
העלילה היא על רומן אהבה קצר המתרחש בוונציה בין תיירת אמריקאית בגיל העמידה לגבר איטלקי צעיר ממנה.
קתרין הפבורן הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס באפט"א לשחקנית הזרה הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
דייוויד לין היה מועמד לפרס אוסקר לבימוי הטוב ביותר.
הסרט צולם כולו בוונציה ובו מופיעים רוב האתרים המפורסמים של העיר.
ג'יין הדסון (קתרין הפבורן) היא אמריקאית רווקה בגיל העמידה מאקרון אוהיו.
היא עובדת כמזכירה וחסכה כסף מספר שנים כדי להגשים חלומותיה ולבקר בוונציה.
היא מתרגשת כשהרכבת מתקרבת לוונציה ומצלמת את הנוף במסרטת 16 מ"מ קטנה.
בואפורטו היא מכירה את זוג התיירים האמריקאים מקהנלי שמטיילים בכל אירופה וכעת הם נוסעים לאותו מקום בו שכרה ג'יין חדר - פנסיון פיוריני.
בעלת הפנסיון היא סיניורה פיוריני (איזה מירנדה) שהפכה את ביתה למלון לאחר מות בעלה.
בפנסיון נמצאים גם אדי ייגר ואשתו פיל.
אדי ייגר הוא צייר אמריקאי שמשתלם בוונציה.
ג'יין שמה לב לקשר בינו לבין הסיניורה.
כולם יוצאים לבלות וג'יין נשארת לבד לאחר שהסיניורה אומרת לה כי אין לחכות להזדמנות אלא לדחוף אותה היא יוצאת לטייל בכיכר סן מרקו, יושבת לבד, מסתכלת על זוגות האוהבים ומצלמת.
היא משגיחה בגבר נאה שנועץ בה עיניים (רוסאנו בראצי).
בסיורים שלה בעיר מתלווה אליה ילד רחוב יחף בשם מאורו.
כאשר היא מתרכזת בצילום היא הולכת אחורה ונופלת למימי התעלה.
בסיור נוסף היא מבחינה בחנות עתיקות בגביע זכוכית אדום.
היא מופתעת שבעל החנות הוא אותו גבר נאה מכיכר סן מרקו שמציג עצמו כרנאטו דה רוסי שאחיינו הצעיר ויטו עוזר לו בחנות.
רנאטו מתחיל לחזר במרץ אחרי ג'יין והיא מתחילה להתאהב בו עד שמתגלה לה כי הוא נשוי וויטו הוא למעשה בנו.
היא רוצה לנתק את היחסים אך רנאטו מודיע לה כי הוא חי בנפרד מאשתו וכי שיקר לה כי פחד שתעזוב אותה.
הוא מלמד אותה כי באיטליה השקפת החיים היא חפשית ויש לנצל את כל מה שניתן כי החיים קצרים.
ג'יין משתכנעת והוא מביא אותה לביתו כדי לממש את אהבתם (קטע שנפסל בגלל קוד הייז).
הם ממשיכים לבילוי באי בוראנו ורנאטו רוצה להמשיך את הקשר אבל ג'יין מבינה שזה קשר ללא תכלית ומחליטה לעזוב.
בתחנת הרכבת הוא רץ אחרי הרכבת עם פרח גרדניה בידו והיא מנופפת לו לשלום.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותקתרין הפבורןג'יין הדסוןרוסאנו בראצירנאטו דה רוסיאיזה מירנדהסיניורה פיוריניבעלת פנסיוןדארן מקגאווראדי ייגרציירמרי אלדוןפיל ייגרג'יין רוזגב' מקלניתיירת אמריקאיתמקדונלד פארקמר מקלניתייר אמריקאיגטאנו אוטיירומאורוילד רחובג'רמי ספנרויטו דה רוסיבמו של רנאטווירג'יניה סימיוןג'ובאנהמשרתת בפנסיון
חופשון הוא המונח העברי למילת הסלנג הצבאית אַפְטֶר, ומשמעותו היא רשות לצאת מן היחידה או מן המחנה לפרק זמן מוגבל, בדרך כלל לכמה שעות.
רוביק רוזנטל מגדיר אפטר כ"חופשת ערב (צבאי)".
המונח שהתקבע בשימוש בצה"ל, אפטר, הוא קיצור לביטוי האנגלי "אפטר דיוטי" (After Duty), בתרגום חופשי: אחרי התפקיד, וליתר דיוק After Duty Pass - אישור יציאה לאחר התפקיד.
מונח זה הגיע בירושה מתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
ב-2023 יצאה האקדמיה ללשון העברית במיזם משותף עם צה"ל וגלי צה"ל למציאת חלופה עברית למונח הלועזי.
השם שנבחר מתוך 1,350 הצעות שונות הוא חוּפְשוֹן.
מדובר באישור יציאה למספר שעות שמקבלים חיילים המשרתים ביחידות סגורות ובזמן זה הם בדרך כלל מבלים בעיר הקרובה, או עושים ביקור קצרצר אצל משפחתם או אצל בני זוגם.
בכתבה מ-1969 מתאר יהונתן גפן את נושא האפטר: העיר תל אביב נחשבה כיעד מועדף לבילוי באפטר, וסוגי הבילוי המועדפים היו: קולנוע, בית קפה, סטייקיה, בית החייל ושפת הים.
הוא מתאר את הרגשת החייל: .
ב-1977 יצא הסרט הישראלי הקצר "אפטר", בבימויו של רנן שור, המתאר דילמות רומנטיות של צעירים אחרי מלחמת יום הכיפורים.
בספרו של יהושע קנז, "התגנבות יחידים", שיצא לאור ב-1986 ומתאר את 1955, יוצאים הגיבורים - טירונים בצריפין, פעמיים לאפטר, לבילוי במעברה הסמוכה.
כשמוקדי הבילוי הם בית קפה עם מוזיקה, ביקור אצל זונה וצריכת שתייה חריפה.
ב-1991 יצא הסרט הישראלי הקצר "אפטר", בבימויו של איתן פוקס, המתאר טירון המבלה את האפטר שלו בגן העצמאות בירושלים, בצפייה במפגש הומוסקסואלי שבו מעורב מפקדו.
בשווייץ, חופש המצפון וחופש הדת מאוחדים, ואלה מהווים עקרון יסודי המעוגן בחוקות המדינה והקנטונים.
כחלק מחברה דמוקרטית-ליברלית, חופש המצפון והדת נחשב חשוב ויקר ערך, והגנתו מעוגנת בחוקה הפדרלית של המדינה בסעיף 15.
התת-סעיף השני מיועד בעיקר עבור בעלי דתות מיעוט.
זכות זו נועדה להבטיח חיים חופשיים ללא הפרעה מצד דתות נוספות המקיימות את אורח חייהן בשווייץ.
בעבר, החופש היה במתכונת מצומצמת ביותר- חופש דת הוענק לכל העדות הנוצריות עם הקמתה של שווייץ במתכונתה הנוכחית בשנת 1848. רק כאשר החוקה השווייצרית תוקנה ביסודיות בשנת 1874, הוכנס חופש הדת הכללי כפי שאנו מכירים אותו היום לכל הדתות.
שווייץ מחולקת לקנטונים, וכל קנטון עשוי להחזיק בחוקים נוספים הנוגעים לחופש הדת.
אף על פי שהחוקה הפדרלית קובעת את העקרונות הבסיסיים, קנטונים מסוימים עשויים להעניק זכויות נוספות או להפעיל מגבלות מסוימות במסגרת המותרת על פי החוקה הפדרלית.
חלק מהקנטונים עשויים להכיר בדתות מסוימות כגופים ציבוריים ולממן פעילויות דתיות.
בשווייץ מתקיימת שונות דתית רבה.
הדתות העיקריות הן הנצרות הקתולית והנצרות הפרוטסטנטית, אך קיימות גם קהילות מוסלמיות, יהודיות, בודהיסטיות, והינדיות.
חופש הדת מאפשר לקהילות אלה לקיים את מנהגיהן ואמונותיהן בחופשיות.
למרות חופש הדת המובטח, קיימות מגבלות מסוימות.
למשל, ישנן מגבלות על שחיטה כשרה וחלאל, וכן ישנם דיונים על לבוש דתי במוסדות ציבוריים.
בנוגע לבתי ספר, ההוראה הדתית היא נושא רגיש, וישנם מקרים בהם נדרשים תלמידים להשתתף בלימודי דת כלליים אך לא ללימודים שמקדמים דת מסוימת בניגוד לרצונם.
החילון הגובר בחברה מפעיל לחץ חדש על חופש הדת, כשהמסורות הדתיות נתפסות לעיתים כמיושנות.
חופש הדת איבד מעמד בהשוואה לזכויות אחרות ונראה כפחות חשוב בשיח החברתי והפוליטי.
המגמה הזו משפיעה גם על המיעוט הדתי היהודי, כאשר קבוצות ופעילים שונים מערערים על הזכות לייבא בשר כשר או לבצע ברית מילה לתינוקות זכרים.
מסורות אלו חיוניות לעיסוק ביהדות, ובלעדיהן קיימת סכנה להישרדותה בשווייץ.
הפדרציה השווייצרית של הקהילות היהודיות
הפדרציה השווייצרית של הקהילות היהודיות רואה במחויבת להגנה על חופש הדת המעוגן בחוקה הפדרלית השווייצרית משימה חשובה.
מטרתה המרכזית היא הבטחת חופש הביטוי הדתי ללא הגבלות לא הוגנות במדינת שווייץ הדמוקרטית.
הארגון פעיל בזירה הפוליטית והתקשורתית כדי למנוע צמצום של זכות זו.
עם זאת, חופש העיסוק בדת מחויב להיות מאוזן עם זכויות יסוד אחרות, דבר הדורש גישה מציאותית ופרופורציונלית.
על זכויות היסוד השונות אין להתנגש זו בזו.
בתי המשפט בשווייץ, כולל בית המשפט הפדרלי העליון, עוסקים לעיתים קרובות במקרים הנוגעים לחופש הדת, ומפרשים את החוקה בהתאם לערכים של חופש ואיזון בין זכויות שונות.
חופש מפחד הוא זכות אדם בסיסית על פי ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם שאומצה ב-1948 בידי האומות המאוחדות.
הוא מייצג את היכולת לחיות בשלום ובטחה, בידיעה שאדם בטוח מפגיעה והפחדה, וזהו אידיאל אוניברסלי בחיפוש אחר כבוד האדם וזכויותיו.
חופש זה מייצג את הזכות לחיות ללא איום מתמיד של אלימות או דיכוי, בין אם מצד שחקנים ממלכתיים, מלחמה, פשע או צורות אחרות של הפחדה.
מאז הוא הפך לסמל של ביטחון, בטיחות ושלום - דוגל בעולם שבו אנשים מרגישים מוגנים בבתיהם ובקהילותיהם.
הרעיון הופיע לראשונה ב-6 בינואר 1941, בנאומו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, אשר הגדירו כאחד מ"ארבע החירויות" בנאום מצב האומה מאותה שנה.
לימים התרחב המושג, ומקיף גם היבטים אחרים בחיים, החל מהבטחת ביטחון הציבור ורווחה נפשית ועד ליצירת סביבה שבה אנשים יכולים לממש את חלומותיהם ללא חרדה.
רוזוולט הציג את רעיון החירות מפחד בתוך הקשר של המאבק הגלובלי שנערך אז נגד הדיקטטורות הפשיסטיות באירופה, וכנגד האיומים הצבאיים של מלחמת העולם השנייה.
הנאום נישא כאשר העולם עמד בפני תקופות קשות של חוסר ודאות, אלימות ומתח גובר.
ארצות הברית עמדה להיכנס למלחמה, ורוזוולט ביקש להציע חזון של עולם טוב יותר לאחר המלחמה.
הוא תיאר ארבעה עקרונות חירות שישמשו כבסיס לעולם השלום והביטחון שלאחר המלחמה: חופש הביטוי, חופש הפולחן, חופש ממחסור וחופש מפחד.
בנאומו, הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט ניסח את החופש מפחד באופן הבא:
"הרביעית היא חירות מפחד, שפירושה, בתרגום למונחים עולמיים, הפחתה כלל עולמית בחימוש עד לנקודה כזו, ובאופן כה יסודי, שאף אומה לא תהיה בעמדה לבצע מעשה של תוקפנות פיזית נגד כל אדם – בכל מקום בעולם."
החירות מפחד, לדעת רוזוולט, מתייחסת בראש ובראשונה לאיום הצבאי.
הוא טען כי בכל העולם, אנשים צריכים להיות בטוחים שאין להם מה לחשוש מתקיפה צבאית מצד מדינות אחרות.
תפיסה זו הייתה חלק מהחזון של עולם שבו מעורבות בין-לאומית וארגונים בין-לאומיים ישמרו על שלום וביטחון, ובכך יבטיחו את קיומן של מדינות ריבוניות שיכולות לפעול ללא חשש מאיום חיצוני.
ארבע החירויות של רוזוולט היוו עמוד תווך חשוב של ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם שאומצה ב-10 בדצמבר 1948 על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
חירות מפחד מוזכרת בהקדמה של ההצהרה.
בארצות הברית, יורשו של רוזוולט, הארי טרומן, קרא ל"חופש מפחד" עבור כל האמריקנים, כדי לקדם הגנות על זכויות האזרח ולגנות אלימות מפלה.
בארצות הברית, הרעיון של "חופש מפחד" מתבטא דרך מגוון עדשות פוליטיות וחברתיות, ומשמש כעיקרון מנחה בעיצוב מדיניות פנים וביטחון לאומי.
זה התחיל בתקופת השפל הגדול והתחזק במהלך מלחמת העולם השנייה, כשממשלת ארצות הברית הדגישה את "חופש מפחד" כאחת מהזכויות הבסיסיות של האזרח.
באותה תקופה, הממשלה הציבה חירויות אלה כדרך להתמודד עם איומים פנימיים וחיצוניים, והגנה על האזרחים מפני פחד ואי-יציבות.
לאורך השנים, יישום רעיון זה פחת בשל עמדות משתנות בנוגע לזכויות אדם, ולטענת המבקרים, ארצות הברית ומדינות אחרות התרחקו מהסטנדרט המקורי של "חופש מפחד" בהגנה על זכויות האדם והביטחון האישי.
באופן גלובלי, עקרון "חופש מפחד" נתפס בדרכים שונות בתרבויות ומדינות שונות.
זה מעצב את האופן בו מדינות מטפלות בביטחון האישי של אזרחיהן, והשאלה אם וכיצד הן מיישמות את העיקרון הזה במדיניות הפנים וביחסים בינלאומיים.
מדינות כמו בנגלדש ולאוס חוו בעיות חברתיות וכלכליות אשר מערערות את תחושת הביטחון האישי.
מדינות כמו קנדה, לעומת זאת, הצליחו להשיג יציבות יחסית, מה שמשפיע על תחושת הביטחון האישי והביטחון האנושי של אזרחיהן.
עם השנים השתלב רעיון "החופש מפחד" עם רעיונות מודרניים של ביטחון אנושי, והוא משלב ביטחון אישי, כלכלי וחברתי כחלק מהליברליזם.
מדינות רבות מקדמות שיתוף פעולה בינלאומי על מנת לחזק את ערכי החירות והביטחון, במטרה לעודד יציבות פוליטית ואנושית בעולם כולו.
בשנת 1943, הצייר נורמן רוקוול יצר את "חופש מפחד", בסדרה של ארבעה ציורים שלו בשם "ארבע חירויות".