tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההפצצות זרעו הרס רב בבסיסים הצבאיים המצריים עד כדי כך שהמצרים נאלצו לפנות בסיסי אימון וטייסות הפצצה ללוב וסודאן.
בפברואר האפילו המצרים חלקים מקהיר ובאזורים מסוימים סביבה הוקמו חומות של שקי חול להגנה מפני ההפצצות.
חלק מההפצצות שמטרתן הייתה מתקנים צבאיים סביב קהיר נצפו על ידי תושביה והביאו ללחץ נוסף על הממשל המצרי.
בעקבות ההפצצות טס נאצר בחשאי לברית המועצות וביקש שכוח סובייטי יגן בעבורו על מצרים מפני חיל האוויר הישראלי.
בתגובה להפצצות יזמו המצרים הפצצות על בסיסי צה"ל בעומק סיני אך לאחר שני מבצעים כושלים לא חזרו עוד להפציץ.
בניגוד למצופה, התקיפות הישראליות הביאו לחיזוק מעמדו של נשיא מצרים, נאצר ולשנאה גוברת בציבור המצרי כנגד ישראל.
עשרת מבצעי הרבי מלובביץ' (בחסידות חב"ד: עשרת המבצעים) היא סדרת מערכי פעילות ("מבצעים") שיזם הרבי מנחם מנדל שניאורסון מלובביץ'.
המבצעים מתמקדים בעידוד קיום עשר מצוות.
במסגרת המבצעים עוסקים פעילי חב"ד בהעלאת המודעות ועידוד הביצוע של מצוות שהרבי מלובביץ' סבר שהן בעלות מרכזיות והשפעה רבה על היהודי היחיד ועל כלל עם ישראל.
הרבי קרא לחסידיו ולכל יהודי, לעודד את כלל היהודים לקיים את המצוות הללו.
חסידי חב"ד, תלמידי ישיבות חב"ד ונשי ובנות חב"ד מפעילים את המבצעים באופן קבוע כדי להשפיע על יהודים ברחבי העולם לקיים מצוות אלו.
הרבי יחס מעמד מיוחד למבצעים אלו, אותם הגדיר כ"מבצעים תמידיים" שרלוונטיים כל ימות השנה, ובחר דווקא בהם כפעילות עיקרית לכל מהלך השנה.
הרבי, שבאותה עת השמיע תחזיות אופטימיות לגבי תוצאות המלחמה, נשא שיחה במהלך התוועדות בשבת פרשת במדבר כ"ד באייר תשכ"ז, בהם קרא לחסידיו לצאת לרחובות ולהשפיע על יהודים אחרים להניח תפילין.
מאז ממשיכים חסידי חב"ד להציע לכל יהודי שלא הניח עדיין תפילין באותו היום, להניח תפילין.
כמו כן, בכל יום שישי יוצאים כל תלמידי ישיבות חב"ד לחנויות ולמקומות ציבוריים כדי להציע לעוברים ושבים להניח תפילין.
כמו כן הורה הרבי שיש לבדוק את התפילין פעם בשנה, אם אפשר בחודש אלול, וכן לוודא שכתיבתם הייתה על ידי סופר סת"ם ירא שמים.
מבצע תפילין עורר התנגדות מצד רבי יואל טייטלבוים, האדמו"ר מסטמאר ורבנים אחרים, שהצביע על בעיות הלכתיות המתעוררות לדעתו, בהנחת תפילין בדוכני רחוב.
הרבי השיב לטענות, בהתוועדות ובמכתבים.
בשנת תשל"א (1971) הכריז הרבי על "מבצע תורה" בו מורה להשפיע על יהודים ללמוד תורה לפחות רגעים ספורים מדי יום, ואחרי מלחמת יום הכיפורים הורה על הרחבת הפעילות .
במסגרת מבצע זה מתקיימים בבתי חב"ד ובקהילות חב"ד שיעורי תורה כחלק עיקרי מהפעילות.
הודגש כי על הפעילים להוסיף בלימוד התורה בעצמם.
כאשר הבולטים בתחום הם תלמידי הישיבות שצריכים להוות דוגמה חיה שממנה יוכל כל אדם ללמוד כיצד לומדים תורה.
בישיבות חב"ד רבות נערך מדי שנה 'מבצע תורה' הכולל מבחנים מסכמים על כל מסכת הגמרא הנלמדת בישיבה.
הנחיה נוספת היא להשתדל לשנן ולזכור דברי תורה בעל פה עליהם ניתן לחזור במקומות ובמצבים שונים.
אחרי מלחמת יום כיפור הכריז הרבי על מבצע צדקה במטרה להרבות בנתינת צדקה, שנחשבת כסגולה מיוחדת לקירוב הגאולה.
הוא הצביע על זמנים ומצבים סגוליים לנתינת צדקה: קודם התפילות, קודם הדלקת נרות וביצוע מצוות אחרות, וכן לפני כניסת השבת לתת גם בעבור השבת.
לדאוג שבכל מקום בו נמצאים יהודים שתהיה במקום קופת צדקה; בבית, בחדרים השונים בבית, במשרד, ובמטוס.
גם עבור אלו שתורמים סכומים גדולים לגבאי צדקה וכדומה, מכיוון שעצם קיומה של הקופה מהווה זכות גדולה למחזיקים בה.
ומצוות צדקה עניינה שיהודי יתן אפילו סכום פעוט בה יוצאים ידי חובת המצווה.
הרבי הדגיש מספר מקומות בהם יש לקבוע קופה: במטבח - על מנת שכל אשה לפני שתתחיל בבישול, תתן סכום לצדקה לעניים.
בחדרי הילדים - לכל ילד בחדרו תעמוד במקום בולט 'קופת צדקה', עליה יכתוב שמו הפרטי.
הקופה תזכיר לו לתת צדקה מדי יום.
ברכב - גם בתור שמירה בנסיעה, יחד עם ספרי קודש.
בשנים תשמ"ו - תשנ"ב (1985-1992) מדי יום ראשון חילק הרבי בעצמו דולרים כדי לתת אותם לצדקה, לאנשים שהגיעו במיוחד למעמד זה.
במהלך השנים, כשהיה יוצא ונכנס מבית מדרשו הוא נהג לתת מטבעות לילדים כדי שיתנו אותם לצדקה.
מבצע "בית מלא ספרים - יבנה וחכמיה" המבצע הוכרז במטרה לגרום לכך שבכל בית יהודי יהיו כמה שיותר ספרי קודש, בדגש על ספרי היסוד של היהדות.
השאיפה שבכל בית יהיו לפחות ספרי קודש בסיסיים כדי שכל אחד יוכל ללמוד גם בביתו, בכל עת שירצה.
הספרים הרצויים הבסיסיים הם סידור תפילה, חומש, תהילים, תניא וקיצור שולחן ערוך.
אחת ממטרות המבצע היא שספרי הקודש הנמצאים בבית ישפיעו על חינוך הילדים ללימוד תורה.
חלק נוסף במבצע כלל ייסוד ספריות ציבוריות וכן הקמת ספריות בבתי הכנסת, על מנת שכשאדם יכנס לבית הכנסת ימצא שם ספרי לימוד ויוכל לעיין בהם.
'מבצע מזוזה', מטרתו היא שבכל חדר ובית יהודי תהיה מזוזה כשרה.
הרבי הדגיש כמה פעמים את הצורך לקבוע מזוזה לא רק בדלת הכניסה הראשית של הבית, אלא בכל חדר וחדר מחדרי הבית ובכל דלת בכל משרד, או חנות ושיש לבדוק פעם בשנה ולתקן או לקנות חדש אם נפסלו והמליץ לערוך את הבדיקה השנתית בימי חודש אלול.
לפי התלמוד, המזוזה הקבועה בפתח שומרת על הבית ועל אנשיו, גם כאשר הם יוצאים מן מהבית.
הרבי פרסם מעלה זו של המזוזה, והצדיק את הדגשת הנימוק התועלתני, בכך שהתלמוד עצמו מדגיש את יכולת השמירה של המזוזה.
בתקופה שאחרי תחילת המבצע יצאו רבים והקשו על מה שעורר הרבי שיש לבדוק מדי שנה, אף על פי שלפי כמה מקורות ובתלמוד בבלי יש לבדוק מזוזה של אדם פרטי פעמיים ב־7 שנים, ומזוזה של ציבור פעמיים ב־50 שנה.
במקורות מדובר במזוזה כשרה מלכתחילה, ולא כבמצב שיש ספק אם בכלל הכניסו פרשיות ומזוזות כשרות או לא.
בזמננו – עיבוד הקלף גרוע יותר מאשר בזמן חז"ל, כך שהדיו והתגים וכו' עמידים פחות, ולכן חובת הבדיקה גדולה יותר.
כשצריכים תוספת ברכה מלמעלה, צריך לבדוק אף שעברה רק שנה מהבדיקה הקודמת, כמבואר במטה אפרים שבחודש אלול בודקים תפילין ומזוזות.
כמו כן הזכיר הרבי את דעת המכילתא, שצריך לבדוק תפילין אחת לי"ב חודש.
במקרים רבים כאשר פנו לרבי במקרים של צרה או מחלה לבקשת ברכה ועזרה הורה לבדוק את כשרות המזוזות (והתפילין).
כמו כן הצביע על אירועים שליליים שהתרחשו בהיעדר הגנה של מזוזות כשרות.
כחצי שנה לאחר הכרזת המבצע קישר הרבי את פיגוע הטרור במעלות באותה שנה, שבו נפגעו ילדים רבים מצפת, וכשבדקו מצאו שמספר המזוזות שנמצאו פסולות תואם את מספר הילדים שנהרגו.
ב"מבצע הדלקת נרות שבת ויום טוב" (מכונה בחב"ד גם "מבצע נש"ק", ראשי תיבות של נרות שבת קודש") יצא הרבי בבקשה לפעול שכל אישה וילדה יהודייה מגיל שלש ומעלה תדליק נרות שבת מדי ערב שבת ויום טוב בזמן הדלקת הנרות.
ילדה מדליקה נר אחד, ואישה נשואה לפחות שני נרות.
בקריאתו הדגיש הרבי את הצורך בכך, שגם ילדות קטנות טרם הגיען לגיל חינוך תדלקנה נרות שבת ויום טוב ותברכנה לאחר ההדלקה.
הרבי ציין שזוהי איננה תקנה שלו, כי אם חידוש מנהג ישן שכבר היה נהוג בחצרות חסידים ואף בליטא אצל רבי חיים מבריסק וכדומה.
בימי שישי וערבי חג יוצאות נשי חב"ד ובנותיה לחלק זוג נרות שבת בבתי חולים, בבתי אבות, בתי ספר ובמרכזים שונים, והבחורים העוסקים במבצע תפילין מחלקים גם כן נרות להדלקה.
מנהג ההדלקה על ידי בנות לא נשואות התפשט בעולם הדתי והחרדי בעקבות המבצע, והדבר עורר פולמוס (הרבי המליץ שהפעם הראשונה שהילדה מדליקה יהיה זאת בערב חג וכך תברך ברכת שהחיינו גם על החג וגם על ההדלקה הראשונה).
החל משנת 2015 קיים אתר אינטרנט המספק שירות תזכורות לזמני הדלקת הנרות.
"מבצע כשרות האכילה והשתייה" נועד להשפיע על יהודים לשמור על מטבח כשר וכן לאכול רק אוכל כשר בכל מקום בו היהודי נמצא.
לשם כך צוותי בתי חב"ד מתנדבים לבקשת המעוניינים, מכשירים את המטבח ואת כליו, ומספקים הדרכה לניהול מטבח יהודי כשר.
במדינות ובאזורים בהם קשה להשיג מזון כשר, מספקים בתי חב"ד מזון כשר לאנשי עסקים ולמטיילים יהודים.
הרבי הבהיר כי חשיבות המבצע נובעת מההשפעה המרובה המיוחסת לתזונת האדם על תכונותיו ומצבו הנפשי, ולכן ההקפדה על כשרות המאכלים יש בה תועלת להתנהגות יהודית בריאה.
הרבי הדגיש את השפעת המזון הכשר, גם על תינוקות.
מבצע זה הוא הפנה בעיקר לנשים ובנות, בהן ראה הגורם המשפיע והאחראי לכשרות המטבח היהודי.
לפעמים כמענה לפניות רבות בבקשות ברכה לרפואה וכדומה, נהג הרבי להורות להכשיר את המטבח או להקפיד יותר על הכשרות.
'מבצע טהרת המשפחה' עוסק בלהביא כל משפחה יהודית לקיים את הלכות טהרת המשפחה ותשמור על חיי צניעות וקדושה.
דברים אלה מביאים לדבריו בריאות ואושר לחיי המשפחה.
בנוסף, יש לפעול שיקיימו מצווה בסיסית זו ולספק האביזרים הכרוכים בכך.
הרבי טען כי הסיבה להידרדרות הרוחנית בדורות האחרונים היא מחלה רוחנית שנגרמת בין היתר מאי שמירת טהרת המשפחה.
בעקבות קריאה זו, בתי חב"ד רבים בונים מקוואות טהרה מפוארים על מנת לספק את השירותים הנצרכים לאלו הרוצות לקיים את הלכות טהרת המשפחה בשלימות.
בשבת מברכים חודש אייר ה'תשל"ו (1976) הכריז הרבי על "מבצע חינוך" ועל השנה הקרובה כ"שנת החינוך".
שאיפת מבצע החינוך היא שכל ילד וילדה יהודיים יקבל חינוך המושתת על ערכי היהדות ותורת ישראל משחר ילדותו.
הרבי הדגיש שהחינוך הוא היסוד לכל תורת ישראל ולעתיד עם ישראל.
הרבי ציין כי בחינוך שני היבטים: חינוך עצמי וחינוך הזולת.
תת-נושא מועדף בחינוך הזולת הוא הדגש על חינוך יהודי ערכי לילדי ישראל.
אפילו לחלק מהזמן, כגון בקיץ במחנה קיץ, או שעה בשבוע (בניו יורק הממשלה מאפשרת לילדים היהודים ללמוד בימי רביעי בבית הספר שעה של לימוד יהודי), וכן בכל גילאי החינוך; שליחי חב"ד מפעילים גנים להשרשת מושגים יהודיים בסיסיים בגיל רך.
כמו כן עודד הרבי חינוך נכון של כל האנושות, כלומר גם של אינם יהודים, ובמסגרת זו יזם את "רגע של שתיקה" בכל בתי הספר בארצות הברית, במסגרתו, פותחים התלמידים בכל בוקר את יום הלימודים ב'רגע של שתיקה' לחשיבה על מציאות כח עליון והשפעתו להנהגה טובה.
כחלק ממבצע חינוך הכריז הרבי על 'שנים עשר הפסוקים ומאמרי חז"ל', שהם לקט של דברי תורה, משנה, תלמוד ותניא, שנבחרו על ידו.
הרבי ביקש שילדי ארגון הנוער של חב"ד, צבאות השם, ידעו אותם בעל פה, ושיכריזו את הפסוקים בכל כינוסי ילדים כמו תהלוכות ל"ג בעומר ועוד.
על המנהג של הנחלת שנים-עשר הפסוקים לילדים חילוניים ומסורתיים נמתחה ביקורת מצד גורמים שונים.
"מבצע אהבת ישראל" הוגדר על ידי הרבי כ'מבצע כללי' הכולל את כל 'המבצעים' כמאמר הלל הזקן "זהו כל התורה כולה".
הרבי דרש אכפתיות והתנהגות של "אהבת ישראל" כלפי כל יהודי בלי קשר למעמדו ומצבו הדתי-רוחני, תוך שהוא מציין את אדמו"רי החסידות כסמל ודוגמה לאהבה ללא תנאי, גם כלפי אנשים מהשכבות הנחשלות בעם.
הרבי הדגיש שלמצווה זו סגולה מיוחדת להבאת הגאולה, ודיבר אודות נושא זה בהזדמנויות רבות.
במידה רבה מושתת מפעל השליחות של בתי חב"ד ברחבי העולם על הערך של אהבת ישראל.
מבצעי בוסתן הם סדרה של פשיטות של כוחות חי"ר מוסק לעומק מצרים שנערכו בשנת 1969 במסגרת מלחמת ההתשה במטרה לפגוע במטרות צבאיות או אסטרטגיות ובכך להביא לרגיעה בחזית התעלה.
לנוכח תקריות הגבול בקו המעוזים לאורך תעלת סואץ והנפגעים לצה"ל הוחלט לחדש הפשיטות כנגד מטרות בעומק מצרים ובכך להביא להפחתת מספר התקריות שיזמו המצרים כפי שאירע לאחר מבצע הלם המוצלח מבחינתה של ישראל.
מאחר שארצות הברית הטילה מגבלות שימוש בנשק מתוצרתה לצורך תקיפת מדינות ערב במטרה לשמור על נייטרליות, הוחלט לעשות שימוש בכוחות חי"ר שיונחתו במסוקים צרפתיים שיעילותם נמוכה ממטוסי הסקייהוק שהיו ברשות חיל האוויר באותה התקופה ושהיו מסוגלים להנחית פצצות במשקל מאות ק"ג.
סדרת מבצעי בוסתן גרמה לנזק כלכלי ומוראלי בשלטון וצבא המצרי.
חלקם פורסם על ידי דובר צה"ל חרף הכחשות מצריות וחלקם לא פורסם.
בליל 29 באפריל 1969 בשעה 21:46 המריא מסוק סופר פרלון שקברניטו היה סרן נחמיה דגן ובו שישה לוחמים מסיירת צנחנים ובפיקוד גד נגבי מא-טור שבסיני.
הכוח הונחת סמוך לעיר לוקסור שבמצרים, כ-300 ק"מ ממערב סיני שהיה אז גבול מדינת ישראל.
החיילים גררו את מטעני החבלה על גבי עגלות שנבנו במיוחד לשם כך והניח אותם בצמוד לשישה עמודי מתח גבוה שהובילו חשמל מתחנת הכוח בסכר אסואן צפונה לעמק הנילוס ולקהיר וכן חיבל באנטנת קשר.
לאחר שהכוח הצמיד את חומר הנפץ לעמודים כמתוכנן, נשלח מסוק סופר פרלון אחר לפנותו.
בקרי חיל האוויר הודיעו על הזנקת מיגים לאזור הפעילות אך הכוח הישראלי הספיק לחזור לסיני ללא מגע עם המיירטים המצריים.
בשעה 03:50 נחת המסוק הישראלי ובו ששת החיילים.
תוצאות המבצע היו הריסת ששת עמודי המתח הגבוה, הפסקות חשמל באזור הדלתא של הנילוס ובקהיר והרס של אנטנת הקשר.
בדומה לתגובת המצרים לאחר מבצע הלם גם הפעם הכחישו כי נפגעו מתקני החשמל על ידי ישראל.
גם הפעם פרסמה ישראל בתגובה תצלומי אוויר שבהם נראו עמודי המתח העליון הפגועים וצוותים מצריים שמתקנים אותם.
בליל 30 יוני 1969 בשעה 20:20 המריא מסוק סופר פרלון, ובו כוח של שבעה חיילים מסיירת צנחנים ומפקדם המ"פ מוטי פז, לאזור נגע חמאדי.
המסוק נחת כ-50 מטרים מאחד מעמודי החשמל הכוח נשא הפעם את מטעני החבלה על גבי אלונקה מאחר שהעגלות שנעשה בהם שימוש במבצע הקודם שקעו בחול התפצל לשתי חוליות והצמיד מטעני חבלה בשישה עמודי מתח גבוה שהובילו חשמל מתחנת הכוח בסכר אסואן צפונה לעמק הנילוס ולקהיר.
לאחר שהכוח הצמיד את חומר הנפץ לעמודים כמתוכנן, נשלח בשעה 21:20 מסוק סופר פרלון אחר לפנותו.
תוצאות המבצע היו הריסת חמישה עמודי המתח הגבוה, והפסקות חשמל באזור הדלתא ובקהיר.
העמוד השישי ניזוק אך לא נפל.
לאחר המבצע הודיע דובר צה"ל על המבצע אך דובר ממשלת מצרים הכחיש כי קיימת תקלה במערכת החשמל.
בתגובה פרסם דובר צה"ל את צילומי העמודים ההרוסים שצילם הכוח לאחר הפיצוץ.
גם במבצע זה הכחישו המצרים את הודעת דובר צה"ל בדבר פעולה מוצלחת בנגע חמאדי.
ושוב פרסם צה"ל את תמונות העמודים לאחר התקיפה שצולמו ביום המחרת.
בהסתערות הצנחנים על העמדות נהרגו 12 חיילים מצריים, ארבעה נפצעו ואחד נלקח בשבי.
בנוסף, הכוחות השמידו מתקנים, פוצצו שני עמודי טלפון והטמינו במקום מטענים ממולכדים.
קברניט מסוק הסופר פרלון השלישי טעה בניווט, ונחת כשמונה ק"מ מהמטרה, מפקד הכח קיבל אישור לתקיפת עמדה חילופית כראות עיניו.
בשעה 1:23 זיהה הכוח נקודת משמר והחליט להסתער עליה אך היא התבררה כריקה.
הכוח שבה שני אזרחים שהיו בה.
למחרת, ב־2 ביולי 1969 נערך מבצע המשך, שבו פשטו לוחמי צה"ל על שלושה מוצבי משמר בחוף ראס אסרן וראס אבו באכר, על הכביש הראשי המוליך ממצרים לסודאן.
בליל 27 באוגוסט 1969 בשעה 20:45 המריאו שלושה מסוקי סופר פרלון מבסיס צה"ל בסיני, כאשר המסוק הראשון נשא כוח של פלוגה מסייעת מגדוד 13 של גולני וצנחנים בפיקוד סמג"ד 890 סרן יצחק מרדכי, במסוק השני שתי מרגמות כבדות 120 מ"מ ובמסוק השלישי 70 פגזי מרגמה.
לאחר טיסה של כשעתיים בגובה נמוך במסלול שעקף את אזורי כיסוי המכ"ם הונחתו הצנחנים בשעה 22:45 מאחורי גבעה במרחק כחמישה קילומטרים מדרום לבסיס הצבאי העורפי הגדול "מנקבאד" שבו מפקדת פיקוד המרכז המצרי ומשרתים בו כאלפיים חיילים.
הבסיס ממוקם באזור העיר אסיוט כ-300 ק"מ מדרום לקהיר.
הצנחנים וגולני פרקו את הפגזים באמצעות עגלות מיוחדות שנבנו לשם כך, כל כוח הציב את שתי המרגמות באזימוט 25 מעלות והחלו להפגיז את המחנה המצרי.
אחד ממסוקי הסופר פרלון נשאר לרחף מעל הכוח (לצורך כך נצטייד המסוק בדלק לחצי שעת ריחוף נוספת) ומפקד טייסת 114 רס"ן אברהם פרי שהיה במסוק ושימש במבצע כ"קצין תצפית ארטילרית" דווח לרגמים על הפגיעות ותיקן את כוונון הירי.
שלושת הפגזים הראשונים שנורו היו פגזי זרחן שזיהוי מסלולם על ידי צוותי המסוקים קל יותר.
המצרים האפילו בהדרגה את המחנה והחלו יורים אש נ"מ מסיבית אך בלתי יעילה לעבר פצצות התאורה שירה הכוח.
בסך הכל ההפגזה נמשכה 25 דקות ובמהלכה נורו 62 פצצות מרגמה לעבר המחנה.
הכוח פוצץ את הציוד שנותר בשטח באמצעות מטען השהייה (לרבות שמונת הפגזים שלא נעשה בהם שימוש) וחזר במסוקי הסופר פרלון לישראל.
המצרים לא דווחו על התקיפה ולא ידוע על מספר הנפגעים בפעולה זו.
מאוחר יותר פורסם בעיתון אמריקאי הוושינגטון פוסט כי מספר קצינים מצריים בכירים נהרגו בהתקפה ובהם קצין בדרגת בריגדיר גנרל.
על פי הפרסום הפעולה ערערה את אמונתם של המצרים שיש בכוחם להתגונן מפני מבצעי העומק של צה"ל.
לא היו נפגעים לצה"ל במבצע.
לימים, סיפר טייס המסוק המוביל, אברהם פרי, שסייע בטיווח המטרה, שלאחר הסכם השלום עם מצרים נסע במסגרת טיול לבקר במקום הנחיתה ומצא את ארגזי התחמושת הצה"ליים שנותרו עדיין במקום.
כתוצאה מהמבצעים ומפשיטות אחרות בעומק מצרים בתקופת מלחמת ההתשה הוקם על ידי הצבא המצרי כוח משימה מיוחד שנקרא המיליציה העממית שתפקידו היה להגן על מתקנים אסטרטגיים בעומק מצרים מפני פשיטות של צה"ל.
לימים כתב רמטכ"ל צבא מצרים סעד א-שאזלי בספרו חציית התעלה כי הצורך בהקמת "המיליציה העממית" גזל חלק מעתודות הצבא המצרי ובשל כך ההשוואות המספריות של סדרי הכוחות בין צבא מצרים לבין צה"ל אינן נכונות וכי יש להשוות רק את הכוחות המוקצים ללחימה בחזיתות בשני הצבאות.
מבצעי "מגבית" הם סדרת פעולות תקיפה שערכה שייטת 13 של חיל הים הישראלי בים סוף במהלך מלחמת יום הכיפורים.
המבצעים נועדו להרתעת חיל הים המצרי ולהשמדת כלי שיט שלו שאיימו על כלי שיט ישראלים והפריעו לתוכנית הנחתת כוחות משוריינים של צה"ל בחוף המצרי של מפרץ סואץ.
הפעולות כללו חדירה תת-מימית שקטה, תקיפה באמצעות סירות נפץ וירי רקטות "לאו" מסירות מהירות.
במבצעים אלו הושמדו שתי ספינות קומאר ונהרס המזח הצבאי במעגן ע'רדקה.
המעגן פונה מכל כליו ושני הקומארים הנותרים עזבו את המעגן ועברו לנמל ספאגה, 60 קילומטר דרומה.
במטכ"ל של צה"ל גובשו בשנים שקודם למלחמת יום הכיפורים תוכניות להנחתת כוחות משוריינים בהיקף של אוגדה בחוף המערבי של מפרץ סואץ כדי להקל על הלחץ באזור תעלת סואץ.
ההצלחה המבצעית במבצע רביב (1969) המחישה לצה"ל את האפשרויות לפעולת איגוף ימי.
חיל הים ערך בים סוף כוח תובלה והנחתה, שכלל שבע נחתות בגדלים שונים וצה"ל תירגל בהן הנחתה של כוחות משוריינים.
תוכניות הנחיתה כונו "מבצע אור אדום" ו"מבצע אור ירוק".
לאבטחת מבצעי הנחיתה ופעילות שוטפת בים סוף נבנו במספנות ישראל ספינות מדגם סער 4, אך כשפרצה מלחמת יום הכיפורים הן טרם הגיעו לגזרת ים סוף.
פלגה 915, שכללה 4 ספינות דבור (ועוד דבור לא מאויש), היוותה את הכוח הלוחם בזירת ים סוף שבפיקודו של אל"ם זאב אלמוג.
לאחר פתיחת המלחמה הגיעה לפעילות בגזרה, על פי דרישת ה, קבוצת לוחמים משייטת 13.
בתקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים העביר הצי המצרי חלק גדול מכוחו לים סוף, מתוך הערכה שיהיה ניסיון לפרוץ בכוח את מצרי טיראן, ומאז הייתה למצרים עדיפות משמעותית על חיל הים הישראלי באותה זירה.
הכוח המצרי כלל שתי צוללות, שתי משחתות, פריגטה, ארבע ספינות קומאר, שבע טרפדות ושתי ספינות משמר.
טיבוע שתי הטרפדות במבצע אסקורט של שייטת 13 צמצם את הכוח המצרי.
פריסת כלי השיט המצריים בתחילת מלחמת יום הכיפורים הייתה ספינות משמר וטרפדות מסדרת קומסומולץ (K-123) בצפון מפרץ סואץ, משחתות וצוללות בדרום ים סוף, ובזירה הקרובה נמצאו ארבע ספינות קומאר שהיוו את עיקר האיום על כלי שיט של חיל הים הישראלי.
שני סטי"לים מצריים מדגם קומאר, ששהו במעגן ע'רדקה, היוו איום חמור על תנועת נחתות הטנקים של חיל הים הישראלי באזור.
סטי"לים אלה היו מצוידים בטילי SS-N-2 סטיקס והיו יכולים להטביע נחתת מטווח של עשרות קילומטרים.
אזור מעגן ע'רדקה היה מוגן היטב בשש סוללות טק"א SA-2 ו־SA-3 שהוצבו בפאתי המעגן.
בתחילת מלחמת יום הכיפורים, ב־6 באוקטובר 1973, כוח הסטי"לים מע'רדקה יצא ותקף כלי שיט של חיל הים הישראלי בקרבת חוף שארם א-שייח'.
חיל האוויר הישראלי הופעל נגדם אך נמנע מלהיכנס לתקיפת כלי שיט בתחום של 40 ק"מ מע'רדקה.
הימצאות ספינות הטילים במעגן מאובטח כנגד מטוסים סיכנה את המעבר של נחתות חיל הים לתוך מפרץ סואץ וממנו, וללא נטרול הספינות המצריות לא ניתן היה לבצע את התוכנית הישראלית.
ראש מספן המודיעין, אל"ם רמי לונץ, דיווח בפורום מפקד חיל הים ב־8 באוקטובר 1973 שהצי המצרי מגלה יוזמה בפעילות התקפית.
בסיכום ה ניתנו הנחיות מפקד החיל, אלוף בנימין תלם –
כוח של כ־40 לוחמים משייטת 13, בפיקודו של רס"ן אילן אגוזי, הגיע למפקדת הזירה בבסיס מפרץ שלמה ב־8 באוקטובר בשעות אחרי הצהריים.
הכוח הביא עמו מספר סירות גומי זודיאק דגם 5. עם הכוח הגיעו מפקד שייטת 13, שאול זיו, וכן אלוף (מיל') יוחאי בן-נון ואלוף (מיל') אברהם בוצר שהגיעו כיועצים.
שלושתם התנגדו לתקיפה בע'רדקה בנימוק שהסיכון גדול (סא"ל זיו התנגד לתוכנית התקיפה עוד בעת הצגתה המוקדמת, ב־23 באוגוסט 1973).
בוצר אף הודיע שימליץ למח"י לא לאשר תקיפת ע'רדקה.
מח"י אישר (באמצעות סגנו, צבי תירוש) את המלצת אלמוג לתקוף בע'רדקה, לאחר שסרן גדי קרול קיבל על עצמו לבצע את הצלילה.
פעולות מגבית 10, 11, 14 ו־15 היו ביוזמת אל"ם אלמוג ובאישור האלוף תלם, והפעולה האחרונה, מגבית 16, נעשתה לפי דרישת האלוף תלם ובאישורו.
מבצע מגבית 10 - חבלה באמצעות צוללים
המרחק הגדול, כ־60 מיל ימי (100 ק"מ), מבסיס היציאה בשארם א-שייח' לע'רדקה היה כפול מטווח הפעילות של סירות הגומי.
דחיפות הפעולה לא אפשרה המתנה להבאת סירות מתאימות יותר מדגם "סנונית", שלא נמצאו בזירה.
התנועה בים פתוח עם אמצעי ניווט מינימליים חייבה תכנון מיוחד.
הימצאות מכ"ם מצרי באי שדואן חייבה לבצע איגוף מזרחה, מה שהקשה על הניווט.
קבוצת התכנון התקיימה בבסיס מפרץ שלמה וכללה את רס"ן אילן אגוזי, רס"ן אלי מרק ומפקד הצוללים סרן גדי קרול, במעורבות של אלוף (מיל') יוחאי בן-נון וסא"ל יוסף דרור מוותיקי השייטת, ובאישור אל"ם זאב אלמוג, מפקד זירת ים סוף.
התכנון עם סירות גומי היה גבולי ונעשה מחוסר ברירה משום שמחשש מתקיפת המשאיות על ידי חוליות קומנדו מצרי שפעלו ברחבי סיני לא ניתן אישור להוריד לזירה "סנוניות" ו.
עקב פריסת מערכות הטילים כנגד מטוסים המצריות נוצר אילוץ שחילוץ על ידי מסוקים יהיה אפשרי רק עד 10 מיל ימי מהאי שדואן.
הובהר שלא ניתן יהיה לקבל סיוע אוויר התקפי ברדיוס 40 ק"מ מע'רדקה בהיותו אזור מוגן-טילים (אמ"ט).
הקצוות האחרונים של התכנון והתיאומים למבצע נסגרו בליל 9 באוקטובר בשעה 02:00. נקבעו הרכב הכוחות, הנתיבים, לוח הזמנים והקשר.
שלוש סירות גומי מדגם זודיאק מרק 5 בפיקוד רס"ן אלי מרק.
בכל סירה נמצאו 12 מכלי דלק שיביאו את הצוללים לקרבת המטרות ויאספום לאחר הביצוע.
שלושה זוגות צוללים בפיקוד סרן גדי קרול ידביקו מוקשי עלוקה.
זוג דבורים - 861 בפיקוד סגן יעקב עבאדי ו־863 בפיקוד סגן מנחם רזניק באזור ראס מוחמד, בפיקוד רס"ן אברהם בן-שושן על דבור 863, בכוננות לקבל את הסירות בדרכן חזרה ולתדלק אותן.
סירת גומי עתודה תמצא על אחד הדבורים.
לוח הזמנים: נקבעה יציאה לים ב־9 באוקטובר שעה 13:00, היערכות הדבורים במארב מ-18:00. שעה 21:00 נקבעה כשעת הטבילה לצוללים ובחצות 24:00 איסוף הצוללים.
תדריך ויציאה - לא היה מידע מדויק על פריסת כל השיט המצרים במעגן.
נוהל הקרב המזורז הסתיים בתדריך לכוח המבצע שנעשה בשעה 11:30.
המבצע יצא לדרך ב־9 באוקטובר, בשעה 13:00. הים היה גבה גלי.
הניווט ליעד בוצע על ידי רס"ן מרק במצפן בלבד.
הוא הצליח להביא את הסירות במדויק לתעלת הכניסה אך באיחור קל.
בדרך התגלו ותוקנו תקלות במנועים, שבפעולתם צרכו דלק למעלה מהמתוכנן.
בנקודה המתוכננת לטבילת הצוללים נתגלתה סירת 'ברטרם' מצרית מסיירת בסמוך להם שחסמה את אזור הכניסה למעגן.
הסירות הסתתרו ממנה במשך שעה וחצי עד 22:55. הסירה המצרית התרחקה והכוח התגנב שוב לנקודת הטבילה.
רס"ן מרק חישב שכניסה לטבילה והפעלת הצוללים תגרום לכוח להימצא בדמדומי הבוקר בתוך המעגן.
שיקול שני היה המחסור בדלק לסירות הגומי.
בהתייעצות עם גדי קרול ובהנחיית המז"ר הוחלט לבטל את הפעולה.
הסירות נעו כ־10 מיל ימי מזרחה ושם, הקימו קשר עם ה במפרץ שלמה, מסרו הודעה על הביטול והצורך הדחוף בדלק.
דבור 861 בפיקודו של סגן יעקב עבאדי נשלח בפקודת המז"ר לנקודת מפגש קדמית, לפי התכנון.
המפגש התקיים ב־10 באוקטובר שעה 02:40. לסירות כבר לא היה דלק והן נגררו אחרי הדבור כשהן קשורות זו אחר זו עם הלוחמים בתוכן.
הכוח הגיע לשארם א-שייח' בשעה 08:20.
מפקד זירת ים סוף, אל"ם זאב אלמוג, הציג מסקנות מתחקיר הפעולה:
הוכח שניתן להגיע אל היעד וחזרה מבלי להתגלות, ולנווט בו בביטחון.
הוברר שהכוח חדר עם סירות הגומי אף יותר משתוכנן, וכי ניתן היה להטביל את הצוללים – דבר המעיד על ערנות נמוכה של האויב ביעד.
היה ברור שהמצרים לא היו מודעים כלל לעובדה שהכוח היה ביעד, ומכאן שלא אבדה יכולת ההפתעה.
למרות היתרון שנוצר מהכרת היעד, יש עדיין להעמיק את לימודו ולשפר את הכנת הסירות.
מבצע מגבית 11 – חבלה באמצעות צוללים
החזרה מהיעד ללא פגיעה במטרות, והעייפות הכללית מההפלגה בים גלי גרמו לתסכול בקרב הלוחמים.
בעקבות תחקיר לכוח נקבע שההפלגה בטווח גדול בסירות הגומי אפשרית אך מסוכנת ויש להשתמש ב"סנוניות".
הניווט קשה אך אפשרי ומכ"ם הסנונית יקל על הניווט.
מפקד חיל הים, אלוף בנימין תלם, אישר את הורדת ה"סנוניות" לשארם א-שייח'.
היה ברור שהן לא יגיעו בזמן לקראת היציאה לביצוע החוזר שנקבעה ל-11 באוקטובר בצהריים.
הסנוניות נשלחו במהירות האפשרית כדי שיוכלו לסייע בחילוץ אם יהיה צורך.
השינוי העיקרי מהתוכנית הקודמת היה: להסתפק בשני זוגות צוללים.
להשתמש בסירת הגומי השלישית כסירת דלק שתישא מכלים רבים על מנת להימנע מהצורך לקרב את הדבורים לשרטון גיפטון.
שלוש סירות גומי מדגם זודיאק מרק 5 בפיקוד רס"ן אלי מרק שתי סירות להובלת הצוללים לקרבת המטרות ואיסופם לאחר הביצוע.
הסירה השלישית יועדה להובלת מכלי דלק רבים יותר.
שני זוגות צוללים בפיקוד סרן גדי קרול שידביקו מוקשי עלוקה.
כוח עתודה בפיקוד סגן מפקד הזירה סא"ל חיים שקד במארב וכוננות לחילוץ באזור שדואן שכלל:
נחתת אח"י שקמונה פ-55 בפיקוד סגן יורם דביר.
שלושה דבּורים: 861 בפיקוד סגן יעקב עבאדי, 863 בפיקוד סגן מנחם רזניק ו־865 בפיקוד יעקב בוגץ'.
זוג "סנוניות" בפיקוד סרן דודו מרום שהגיעו במשך הלילה ויצאו לכוננות באזור ראס מוחמד.
כן הועמד מסוק וזוג צוללים בכוננות לחילוץ בשדה אופיר.
המשימה לפגיעה בספינות הקומאר בע'רדקה נשארה בתוקף.
הכוח יצא מבסיס מפרץ שלמה בשלוש סירות גומי בליווי דבור ב־11 באוקטובר בשעה 13:30 לכיוון היעד.
הדבור נשאר באזור ראס מוחמד והסירות המשיכו בדרכן באיגוף מזרחי מחוץ לטווח המכ"ם באי שדואן.
הים היה נוח והמנועים פעלו ללא תקלות, והכוח התקרב ליעד מוקדם מהמתוכנן.
בשעה 20:30 הגיעו הסירות לנקודת הטבילה שבהחלטה במקום נקבעה כ־500 מטר צפונה מהנקודה המתוכננת על מנת להימנע מהתגלות.
מיד בטבילה במים הרגישו הצוללים התפוצצות רימונים נגד אדם שזרקו המצרים למים.
הצוללים התקדמו בשחייה קבוצתית וחיפשו את המעגן.
כשהרגישו את הפיצוצים מתרחקים הבין סרן גדי קרול שעברו את המעגן.
ב־23:30 עלו מהצלילה הזדהו והתקדמו בשחייה צפונה.
זוג הצוללים הראשון, סרן גדי קרול ורס"ל דן עוזיאלי, זיהה כלי שיט גדול שלו ארבעה מדחפים והניח שזהו אחד הסטי"לים המצריים.
הצמדת מוקשי עלוקה הייתה מסובכת.
גוף הקומאר עשוי עץ ולא נמצא משטח מתכת להצמדת המגנטים.
הצוללים הצליחו לקשור את המוקשים לצירי המדחפים ולהפעילם ונסוגו צפונה בצלילה.
בשעה 03:20 חזרו קרול ועוזיאלי לסירות הגומי באפיסת כוחות.
אזעקה בחוף - בעת ההמתנה לצוללים שהו הסירות במרחק קרוב לחוף שהוא מחנה צבאי מצרי.
בשעה 24:00 ניכרו רעש, צלצולים והדלקת אורות מהמחנה.
הסירות המתינו כ־50 מטר מהחוף עם מנועים מודממים.
רס"ן מרק המתין בדריכות ושקל את המצב.
כל תגובה שינקוט תקטין את ההסתברות להצלחת איסוף הצוללים.
התברר שהייתה זאת החלפת משמרות שגרתית במחנה שאינה קשורה לפעולה.
כוח מצרי חולף - בשעה 02:00 עבר ליד סירות הגומי הממתינות כלי שיט מנועי, כשהוא גורר מצפון לדרום ארבע סירות גומי עם חיילים בתוכן.
כנראה היו אלה סירות שהדבורים בפיקודו של חיים שקד גילו באזור 'מרסה בריכה' והבריחו אותן.
סירות הגומי המשיכו בהמתנה לצוללים.
רס"ן אלי מרק עקב אחריהם ולא יזם פעילות התקפית.
כך הכוח לא התגלה למצרים.
זוג הצוללים השני צלל למרכז המעגן, עלה וצפה, אך בין הרבה ספינות דיג לא הצליח לאתר את הקומארים.
לאחד הצוללים קרתה תקלה והוא לא יכול היה להמשיך לצלול.
הזוג עלה צפונה בשחייה כנגד הזרם.
בשעה 03:15 הקים קשר עם רס"ן מרק, זוהה ובשעה 03:55, באור הדמדומים, נאסף על ידי סירות הגומי בקרבת מזח הדלק.
לאחר האיסוף הופעלו המנועים ושובלי תנועת הסירות התגלו למצרים ונפתחה אש מטווח קרוב.
למרות פניות הזיג-זג החדות שביצעו המשיכה האש, שלפי הערכת רס"ן מרק הייתה משני תותחים של 20 מ"מ, להיות מסכנת.
בעקבות ההתגלות והאש, חשש רס"ן מרק שהמצרים ירדפו אחריו בכלי שיט וביקש מה סיוע אווירי, שעקב מגבלת אמ"ט (אזור מוכה טילים) לא ניתן היה לקבלו במקום בו היו הסירות.
בהיות הסירות בטווח קילומטר מהחוף ועדיין תחת אש לא יעילה במיוחד, התקלקל מנוע של אחת הסירות והיא התעכבה.
מרק חזר עם הסירות התקינות, הורה לאנשים לעבור, עם הציוד האלקטרוני, לסירות האחרות.
הסירה פוצצה בלבנת חבלה שהוכנה למקרה כזה, והכוח יצא מהשטח במלוא המהירות.
חיל האוויר מסר שהסיוע יינתן אחרי שהסירות יצאו מאזור מוגן טילים.
הסירות התרחקו, המצרים לא רדפו אחריהן וסיוע לא נדרש ולא הופעל.
בשעה 04:33 דיווח רס"ן מרק, במענה לשאלת החפ"ק, על כך שהודבקו שני מוקשים לקומאר אחד, וכי הוא עם הצוללים בדרך החוצה.
במהלך הערב הגיעו הסנוניות מהצפון לבסיס מפרץ שלמה ויצאו לים.
נקודת המפגש נקבעה במרחק 15 מיל ימי מזרחית ליעד.
הכוח הנסוג נפגש עם זוג הסנוניות בפיקוד סרן דודו מרום ויחד חזרו לשארם א-שייח' בשעה 08:35.
למודיעין הימי נודע כי ספינת קומאר נפגעה מפיצוץ, אך בזכות מבנה העץ שלה לא טבעה.
בתחקיר ראשוני שנעשה לאחר חזרת הכוח נאמר כי מוקשי העלוקה שהודבקו פעלו היטב וספינת קומאר יצאה משימוש.
אך יש צורך באמצעי חבלה גדול יותר שיוודא הרס המטרה.
באותו הלילה הייתה פעילות נוספת במפרץ סואץ: מרדף אחרי קומנדו ימי בסירות, סיור אלים של דבורים מול ראס זעפרנה וניסיון כושל לחילוץ אנשי מוצב המזח.
מבצע מגבית 14 – סיור אלים
הגעתן לבסיס מפרץ שלמה של הסנוניות המהירות והחמושות איפשרה לבצע פעולות התקפיות.
האי שדואן הנמצא במבואות שארם א-שייח' ונמצאת בו תחנת מכ"ם החולשת על הכניסה למפרץ סואץ היווה מטרה מתבקשת.
ידיעות מודיעין והערכות היו לפעילות תקיפה מצרית כנגד בסיס מפרץ שלמה באמצעות לוחמי קומנדו מושטים בסירות גומי שהאי שדואן ישמש להם בסיס קדמי.
על כן בוצע בלילה 13–14 באוקטובר, הלילה השמיני לקרבות מלחמת יום הכיפורים, סיור אלים במבואות האי שדואן על ידי כוח שייטת 13 בפיקוד רס"ן אלי מרק.
הכוח כלל שתי סנוניות עם שלושה לוחמים בכל סירה, וכן מסוק ולוחם בכוננות לחילוץ בשדה אופיר.
ללוחמים היה ניסיון רב בביצוע סיורים אלימים מול חופי לבנון.
עוד באוקטובר 1971 החימוש לכל "סנונית" תוגבר וכלל שני מקלעי מאג קבועים בצידי החרטום.
הותקנו חצובות לשני מאגים נוספים בכל צד.
בנוסף צוידו במטולי רקטה RPG-7.
נתיבי התנועה תוכננו דרומה עד ראס מוחמד ובגירוד חוף עד למפרץ הדרומי באי שדואן ושם לחפש את סירות הגומי המצריות.
הייתה הערכה שבתוך המפרץ ימצאו כלי שיט מצרים ואולי יהיו מטרות נוספות.
התקנת חצובות המאגים התארכה והכוח יצא לים ב־13 באוקטובר בשעה 21:30. בתחילה תנאי הים היו טובים וירח מלא האיר את הלילה.
דרומית לראס מוחמד השתנו תנאי מזג האוויר - רוח צפון־מערבית בעוצמה של 25 קשר (כ־46 קמ"ש) הרימה גלים בגובה שני מטר שהיקשו על תנועת סירות הסנונית והרטיבו את הלוחמים.
המכ"ם בסירת הפיקוד לא עבד טוב ורס"ן מרק הורה לאמנון שני בסירה השנייה לנתב את הדרך.
כך הגיעו עד שני מיל ימי מצפון לאי שדואן אך לא מצאו סירות גומי מצריות.
הכוח ירד לאורך חוף האי שדואן אך בשלב מסוים החל ירי נורי תאורה לעבר סירות הסנונית.
מרק הסיק שהכוח התגלה, התרחק ונכנס לאזור המעגן ממזרח וביצע ירי מקלעים לכיוון נקודות שנראו בחוף.
הכוח חזר לשארם א-שייח' ב־14 באוקטובר בשעה 02:30.
מבצע מגבית 15 - סירות נפץ
הצורך המבצעי - בהמשך המלחמה נמצאה זירת ים סוף בכוננות להפעלת פעולת איגוף ימי בדרום מפרץ סואץ.
אף כי סטי"ל קומאר אחד הוטבע המשיכו יתר ספינות הטילים במעגן ע'רדקה להוות איום בטילי סטיקס על הנחתות של חיל הים הישראלי.
לוחמי שייטת 13 נדרשו לפתור את הבעיה.
לנוכח ריבוי אמצעי המגן שמופעלים על ידי המצרים במעגן נראתה החזרה על דרך פעולה שקטה, באמצעות צוללים חבלנים, באותו היעד, בעלת סיכויי הצלחה נמוכים, ונדרש משהו אחר.
סירות הנפץ מהדגם האיטלקי שפעלו במלחמות הקודמות כבר התבלו ויצאו מהשירות.
צוות הפיתוח בבסיס שייטת 13 עסק בהרכבת מערכת פיצוץ ליצירת סירת נפץ על בסיס גוף סנונית.
הפיתוח, שנקרא "פצחן", היה שונה מהסירות המקוריות.
מטען הנפץ שנשאה היה גדול יותר (270 ק"ג) ומחומר נפץ חדיש יותר RDX.
רק מעט לוחמים ידעו להפעיל את ה'פצחן', ניסויי ההפעלה היו ראשוניים ומערכת הניהוג סבלה מחוסר אמינות.
מערכת יזום הפיצוץ שנקראה 'מגור' הייתה חדשה וטרם הוכחה כראויה לשימוש מבצעי.
מחוסר ברירה טובה יותר שכנע סגן מפקד השייטת רס"ן גדי שפי את מפקד השייטת שאול זיו להכין את ה'פצחנים' לפעולה.
בבסיס עתלית נכנסו להילוך גבוה.
סירת נפץ מופעלת על ידי לוחם בודד המתקרב מאוד למטרה.
מפקד השייטת בחר אישית את לוחם המילואים יאיר מיכאלי ל'פצחן' והוא נקרא לשוב משארם א-שייח' לעתלית לצורך כך, ולוחם אחר נבחר לפצחן השני.
מיום א' 14/10 החלה פעילות מזורזת בבסיס עתלית על ידי מכונאי ימי רס"ר דוד מרכוס ורס"ל ידידיה יערי ששב מחו"ל בפתיחת המלחמה.
ב־15 באוקטובר החלו שיוטי הרצה ואימוני מודל בעתלית.
במהלך ההרצות התגלו בעיות עם המנוע שכבה וכן היה צורך להחליף מדחף.
יאיר מיכאלי היה בעל ניסיון רב בהשטה ואילו הלוחם השני לא יכול היה להגיע לרמה הנדרשת בזמן הקצר שעד לביצוע.
גדי שפי החליט להעדיף את ידידיה יערי והוא נקבע כמפעיל ה'פצחן' השני.
ב־16 באוקטובר נשלחו הסירות על מובילים לשארם א-שייח' והמפעילים נשארו ללמוד את מערכת הפעלת הפיצוץ שכונתה 'מגור'.
הפצחנים הגיעו לשארם א-שייח' ב־17 באוקטובר שעה 22:00 והמפעילים מיכאלי ויערי הגיעו בטיסה באותו הזמן.
אלוף (מיל') יוחאי בן-נון, סא"ל יוסף דרור ורס"ן אלי מרק קיימו תכנון מקדים ודרך לפעולה.
רס"ן גדי שפי הגיע ביום חמישי 18 באוקטובר בשעות הבוקר גובשה דרך הפעולה לתוכנית.
בליל 18 באוקטובר יצאו לתרגיל מודל שכלל: איתור וזיהוי המטרה, הזנקת ה'פצחנים' זיהוי הפעלת תקיפה קפיצה למים ואיסוף מפעילי ה'פצחנים'.
להארת המטרה הופעלה רקטת תאורה ידנית.
התרגיל התחיל בשעה 22:30 והסתיים למחרת ב־05:15 בבוקר.
מסקנות התרגיל היו שהפעלת התאורה בכיוון המטרה מסנוורת ויש להפעילה בכיוון ומרחק כזה שהאור יוטל מהצד.
בבוקר 19 באוקטובר גובשה התוכנית, כיוון הכניסה נקבע מצפון.
היה זה בין היתר מידיעות מודיעין שצפויה תנועת כלי שיט מדרום.
התקיפות יתבצעו זו אחר זו בהתאם למצב בשטח.
התכנון הוצג לפני מפקד הזירה, אל"ם זאב אלמוג, ואושר על ידו.
הרכב הכוח בפיקוד רס"ן גדי שפי כלל:
שתי סנוניות בפיקוד רס"ן אלי מרק, עם שלושה לוחמים בכל סירה.
זוג פצחנים, יאיר מיכאלי וידידיה יערי, מפעיל אחד בכל סירה.
סנונית כוננות לחילוץ בפיקוד אלוף (מיל') יוחאי בן-נון, עם שלשה לוחמים ליד האי שדואן.
שלישיית דבורים בכוננות לחילוץ באזור ראס מוחמד.
מסוק ושני לוחמים בכוננות לחילוץ בשדה אופיר.
מפקד חיל הים אלוף בנימין תלם שאף להמשך התקיפה בע'רדקה אך פקפק ביעילות שיטת הפעולה.
הביע זאת בקדם בשעות הבוקר: באותו דיון מובעת דעה והסיכום לתכנן תקיפה במעגן ע'רדקה, ושמפקד חיל הים יגיע לשארם א-שייח' ויאשר או יבטל במקום.
האלוף תלם הגיע ב־19 באוקטובר בשעות הערב לבסיס מפרץ שלמה לצורך בדיקה ותדרוך אחרון.
אל"ם אלמוג שכנע אותו שגם אם יהיו תקלות ב"פצחנים", עצם הפיצוץ בתוך מעגן ע'רדקה ישרת את המטרה הכוללת שהיא לגרום למצרים לתגבר את המעגן להגנת עצמם ולהסיט אותם מנתיב התנועה לביצוע "מבצע אור ירוק".
רס"ן שפי הציג לתלם את התוכנית כולל כשירות סירות הנפץ.
תלם בדק עם המפעילים את רמת בקיאותם במודיעין על היעד ויכולתם לזיהוי ספינת טילים מדגם קומאר.
בשעה 18:00 אישר את הפעולה, וקבע שאם אין סטי"לים במעגן ע'רדקה לא לתקוף בכלל.
ראש מספן הים, צבי תירוש, הציג את הנושא למטה הכללי וקיבל בשעה 22:00 את אישור הרמטכ"ל.
ב־19 באוקטובר בשעות היום הכינו הלוחמים את הפצחנים לפעולה.
המבצע התבצע בלילה שבין 19 ל-20 באוקטובר.
הלוחמים לא ישנו כמעט ב־48 השעות האחרונות.
הרופא התבקש לייעץ לגבי שימוש בגלולות בנזדרין והציע שלא לעשות זאת מסכנת התמכרות.
בשעה 19:30 נעשה תדרוך אחרון לכל הכוח.
לוחמי השייטת יצאו משארם א-שייח' ב־22:30, בפיקוד רס"ן שפי, על גבי שתי סנוניות ושני פצחנים.
הים היה גבה גלי מכיוון צפון מערב.
מפעילי הפצחנים ישבו גבוה ללא משקפי מגן ונתזי מי מלח צרבו את עיניהם.
ב־03:30 הגיעו מצפון והחלו בהתגנבות שקטה.
הכוח נכנס לתוך המעגן ובטווח 300 מטר מהרציף זיהה שפי במגבר אור כוכבים את ספינת המטרה, ספינת טילים מדגם קומאר, אך לא הראה אותה למפעילי הפצחנים.
תקיפה ראשונה - ראשון נשלח ידידיה יערי לפי סימן מסנונית הפיקוד.
יערי לא ראה את המטרה והבחין בקושי ברציף.
רקטת תאורה שנורתה מהסנונית נפלה לפניו וסינוורה אותו לגמרי.
יערי הסתובב וחזר לעמדת תקיפה, ביקש תאורה והסתער מבלי להמתין.
כיוון את הפצחן לדרום המזח, נעל את ההגה וקפץ.
הפצחן המשיך לכיוון ועבר שמאלה מדרום למזח.
יערי המתין במושב הצף תחת אש נשק קל שנורתה אליו מהמזח.
אלי מרק השיב אש במאג לכיוון החוף.
רקטה RPG-7 שנורתה מסנונית לעבר הקומאר נפלה למים לפני המטרה.
הפצחן שנשלח למזח עשה סיבוב וחזר אל מקום הנטישה.
נהג הסנונית איתמר לוי הבחין בו והפנה את החרטום הצידה.
הפצחן עבר קרוב מאוד אך נמנעה התפוצצות.
תקיפה שנייה – לאחר איסוף ידידיה יערי מהמים כיוון שפי את יאיר מיכאלי בהפלגה צמודה לכיוון המטרה.
אלי מרק ירה רקטות תאורה אך הן נפתחו נמוך ולא הועילו.
מיכאלי לא הבחין במטרה וכיוון את הפצחן למרכז המזח, נטש ונאסף מיד על ידי סנונית הפיקוד.
רס"ן אלי מרק שעקב אחרי סירת ה'פצחן' במגבר אור כוכבים ראה אותה פוגעת ברציף בין שתי ספינות הקומאר, ונשמעה התרסקות עמומה.
בדרכן ראו שוב את הפצחן הראשון מסתובב בשטח.
מספר דקות מאוחר נשמע פיצוץ גדול ונראתה פטריית נפץ גדולה מהפעלת ההשמדה המשנית של הפצחן הראשון.
ההתפוצצות החלקית גרמה לנזק רב למזח.
בדרכם חזרה לשארם א-שייח' חוו הסנוניות תקלות במנועים וגררו זו את זו.
באזור ראס מוחמד נפגשו עם סנונית הכוננות בפיקוד אלוף (מיל') יוחאי בן-נון ונכנסו לשארם א-שייח' מוקדם בבוקר.
עקב אי הבנה בדיווח נוצרה במפקדת חיל הים דעה שספינת הקומאר התפוצצה וכך גם דווח למטה הכללי.
המצב היה שספינת הקומאר נשארה כשירה והיוותה מטרה לפעולה נוספת.
עלו מספר מסקנות: לא הייתה הכנה מספקת שהיא תנאי להצלחת פעולה.
הוכח שסנוניות מסוגלות לחדור למעגן שמור בעת מלחמה ושהפצחן מהווה אמצעי משמעותי לגרימת נזק.
יש צורך באמצעי לזיהוי המטרה על ידי המפעיל עצמו (אמצעי ראיית לילה היה בסנונית הפיקוד, אך לא שימש את מפעילי הפצחנים).
יש צורך בקסדה ומשקפי מגן למנוע נתזי מי ים וסינוור עיני המפעילים.
אמינות מנועי הסנוניות מהווה בעיה.
כמו כן עלה בחומרתו מצב העייפות, עקב חוסר השינה של הלוחמים, שמוביל לפעולות אוטומטיות והשפיע לרעה על יכולת החשיבה בעת הביצוע.
לדברי מפקד שייטת 13, סא"ל שאול זיו, "הפצחנים וסירות האם הוכיחו שהן מסוגלות לתמרן היטב בתנאי המבצע.
זיהויין קשה לאויב והן מהוות מטרות קשות לפגיעה".
לדברי מפקד זי"ס, אל"ם זאב אלמוג, "הלוחמים חזרו מאוכזבים, אך מנקודת ראותי כמפקד הזירה, המטרה העיקרית, כפי שגם הוגדרה מראש, הושגה – גם אם סטי"לים לא הושמדו, אלא 'רק' מזח.
האזנות המודיעין לתשדורות האויב הצביעו על כך שהמצרים היו מבוהלים, רדפו אחר 'רוחות רפאים' ועמלו לתגבר את הגנת המעגן."
מבצע מגבית 16 - רקטות לאו
בגזרת הים התיכון תוכננה פשיטה רבת משתתפים על מוצבי המצרים בחוף מזרחית לפורט סעיד.
רס"ן גדי שפי קיבל הוראה לעבור עם כל הכוח לגזרת הים התיכון.
לוחמי שייטת 13 כבר נמצאו בשדה אופיר מוכנים לטיסה לבלוזה להצטרף לפעולה בצפון סיני.
הסנוניות הועמסו לכלי רכב להישלח לחוף רומני.
הנחתה של כוחות שריון במפרץ סואץ עדיין עמדה על הפרק (ב־22 באוקטובר אף הועמסו כוחות שריון על נט"קים).
במעגן ע'רדקה נמצאו שתי ספינות טילים מדגם קומאר כשירות לאחר שבשעות היום הצטרף סטי"ל קומאר מנמל ספאגה.
מפקד חיל הים, בנימין תלם, הורה למפקד הזירה לחזור ולתקוף את ספינת הקומאר במעגן ע'רדקה.
גדי שפי, שכבר היה בשדה אופיר, הוחזר לבסיס מפרץ שלמה עם הלוחמים כדי לפעול פעם נוספת במעגן ע'רדקה.
פעולות מגבית 11 ו־15 שבוצעו בצורה "רועשת" העמידו את המצרים בכוננות עליונה.
יסוד ההפתעה מסירות תקיפה נחלש, והסיכון בביצוע גדל.
לא היה מידע מיוחד על שינויי היערכות ביעד.
בעת התדריך האחרון, שניתן על ידי אל"ם אלמוג, הודיע קצין המודיעין כי בליל הפעולה צפוי לפעול באזור המטרה זרקור תותחנים רב עוצמה.
אלמוג קבע שנתון זה עשוי לסייע לקבוע את כיוון הכניסה ליעד – מצפון או מדרום.
הכניסה הצפונית, הרחבה והפנויה, שהוערכה כעדיפה לחדירה (אף על פי ששנחדרה כבר פעמיים), לעומת הכניסה הדרומית הגדושה בשרטונות.
בשטח הובחן שהזרקור ממתין בצד הדרומי ועל-כן הוחלט לחדור בשלישית מצפון.
שעת הפתיחה באש נקבעה על ידי אלמוג לשעה אחת קודם לזריחה.
שעה בה הערנות פחותה וניתן להפתיע את האויב.
דרך הפעולה נבחרה והוכתבה על ידי מפקד חיל הים, שקבע כניסה על-מימית גלויה למעגן.
באותו שבוע הגיעו למחסני זירת ים סוף מטולי קרגו (Carl Gustaf recoilless rifle) ורקטות לאו נגד טנקים שהגיעו לישראל ברכבת האווירית, והגיעו לזי"ס בבוקר הפעולה ביעד.
מטולי הקרגו שהוכיחו את יעילותם כנשק מסיים בספינות הדבור של פלגה 915 מספר ימים קודם לכן, היו כבדים להפעלה מסירת סנונית.
האלוף תלם הודיע ב־20 באוקטובר למפקד הזירה אל"ם זאב אלמוג שרקטות לאו לביצוע התקיפה יגיעו אליו למחרת, עם שני מדריכים שילמדו את השימוש בהן.
20 רקטות לאו נמסרו לאנשי שייטת 13. החימוש החדש לא היו מוכר ללוחמים, ולכן 10 רקטות הוקצו לאימון מוקדם ו־10 רקטות הוקצו למבצע.
לקראת הפעולה בוצע אימון על מטרה צפה של זירת ים סוף.
בוצעו מטווח-יום, ומטווח-לילה נוסף עם תחילת התנועה אל היעד.
אלמוג קבע שהשיגור יבוצע 80–100 מטר מהמטרה, משום שקרוב מדי למטרה עלול הכוח התוקף להיפגע מפיצוץ טילי סטיקס שבספינות האויב המלאים בחצי טון חנ"ם כל אחד, ואילו רחוק יותר עלול היורה להחטיא את המטרה.
אלמוג החליט שבכל "סנונית" לוחם אחד בלבד יבצע את הירי, והוקצו לו 5 רקטות לאו למשימה.
נקבע שאותו לוחם ירה 5 רקטות לאו.
אי לכך, דרש מפקד הזירה זאב אלמוג מאלוף תלם לפקד על הפעולה בים בנימוק שניסיונו כמפקד שייטת 13 לשעבר, היכרותו הקרובה את הלוחמים ואת ה"סנוניות", והעדיפות לכך שהחלטות מידיות תינתנה מסירת הפיקוד ולא מחפ"ק מרוחק.
אלמוג תיאר את חלוקת הסמכויות בינו ובין שפי: "כדי שגדי, שהיה סגני בשייטת 13, לא יחוש שאני מפקפק ביכולת הפיקודית שלו, הבהרתי לו שהחלוקה בינינו תהיה שאני אפקד על הפעולה והוא יהיה מפקד הכוח.
הוספתי, כי הסיטואציה ביעד ושיטת הפעולה המוכתבת הן קריטיות ומחייבות תגובות והחלטות מיידיות.
לפיכך, במקום שאתן לו הוראות מהחפ"ק בשארם א-שייח', אתן לו הוראות מתוך ה"סנונית".
אני אנהל את המדיניות ואהיה אחראי להחלטות, כפי שהייתי עושה לו הייתי בחפ"ק, ואילו הוא יפקד על הכוח."
מפקד הפעולה - מפקד זירת ים סוף, אל"ם זאב אלמוג
סנונית פיקוד – רס"ן גדי שפי מפקד הכוח, רס"ל (מיל') דוד קליאוט נהג, רס"ל אורי שטיין משגר הלאו ויוחנן שדה מקלען מאג
סנונית שנייה - בפיקוד סרן (מיל') ישראל דגאי, רס"ל (מיל') יאיר מיכאלי הגאי, רס"ל דני איתן משגר הלאו ורמי צוויק (צור) מקלען
סנונית חילוץ בפיקוד יוחאי בן-נון, רס"ל (מיל') איתמר לוי נהג, סמ"ר (מיל') יאיר סלע וסמ"ר ראובן שפיצר מקלענים.
שלישית דבורים בכוננות לחילוץ באזור ראס-מוחמד
מסוק עם רס"ן אלי מרק בכוננות לחילוץ בשדה אופיר
הקצין הבכיר ב בשארם א-שייח' סא"ל חיים שקד
ב־21 באוקטובר בשעה 17:00 ניתן לכוח תדריך אחרון במפקדת הזירה.
בשעה 17:30 התקבלה ממפקדת חיל הים הוראה לביטול הפעולה.
בעקבות שיחה של אל"ם אלמוג עם סגן מפקד חיל הים, תא"ל צבי תירוש, חודש האישור לפעולה.
הלוחמים יצאו מבסיס מפרץ שלמה ב־21 באוקטובר שעה 21:00, עם שלוש סנוניות.
הים היה נוח עד גלי.
לאחר שעה חלה תקלת מנוע בסנונית השנייה, והצוותים בסירות הוחלפו.
לפי הוראת אלמוג חזר יוחאי בן-נון עם הסנונית המקולקלת לשארם א-שייח', ושתי הסנוניות המשיכו בתנועה איטית דרומה.
בהמשך הדרך התגלו זרקורים בדרום המעגן ואלמוג החליט להמשיך ישר מצפון.
שפי הרגיש ביטחון והתמצא בשטח שבו ביקר בפעולה הקודמת ונע באיטיות במרכז המעבר תוך שמירת מרחק משרטון גיפטון.
ההתקרבות נעשתה בשעת הגאות ושפי חשש להתקרב לשרטונות המכוסים מים ואינם נראים.
בעת ההתקרבות למעגן בשעה 03:30 הבחינו הלוחמים מדרום לנתיב הכניסה בצללית של כלי שיט גדול, בקרבת שרטון גיפטון.
בטווח של 500 מטר זוהתה הצללית כסטי"ל קומאר, הסנוניות התקרבו לספינת הקומאר כשהן בטור והתכוננו לירי.
בהיותן במרחק 100 מטר נתגלו על ידי המצרים בחוף ונפתחה עליהן אש ממזרח, מתותח 23 מ"מ שהוצב על שרטון גיפטון.
הסנוניות נמצאו בין מקור הירי בחוף לבין ספינת הקומאר ולכן הירי המצרי לא היה יעיל.
הסנוניות התקרבו במהירות, בטווח 70 מטר מהסטי"ל פנו ימינה כדי לקבל גזרת אש בו זמנית.
צללית ספינת הקומאר התבלטה באור הירח.
אלמוג פקד לפתוח בירי רקטות לאו.
שלושת השיגורים הראשונים מכל סנונית החטיאו את המטרה, ואלמוג הורה להתקדם לעבר המטרה עד 40 מטר ממנה.
גם רקטת לאו הרביעית בשתי ה"סנוניות" החטיאה.
ברקטה החמישית פגע דני איתן מתחת לגשר הקומאר.
שניות ספורות אחריו פגע גם אורי שטיין באזור הירכתיים והקומאר החל לבעור.
זוהו אנשים קופצים ממנו למים.
מכיוון ספינת הקומאר נפתחה לעבר הסנוניות אש תת-מקלעים.
מכיוון מערב שיגרו המצרים רקטות תאורה.
שפי פקד על המפעיל קליאוט להתקרב, למרות שהקומאר כבר היה פגוע ובער במרחק 40 מטר בלבד מהסנוניות.
חרטום הסנונית הופנה אל ספינת הקומאר אך הסנונית לא התקדמה.
שפי הפעיל את המקלעים הקבועים לצידי החרטום וירה חצי שרשרת כדי להרחיק את המצרים שבמים.
מֵי הגאות שכיסו את השרטון לא אפשרו להבחין בו ומדחפי סנונית הפיקוד נתקעו בריף האלמוגים ומנעו את תנועתה.
אלמוג התלבט האם לנסות לחלץ את הסנונית או לפוצץ אותה ולהעביר את צוותה לסנונית השנייה, והחליט לנסות לחלץ.
כל הניסיונות לשחרר את המדחפים מתוך הריף לא צלחו ואז החליט אלמוג לזחול לעבר חרטום הסנונית כדי לאזן את הסירה (בדרכו נכווה בידיו מקני המקלעים ונפגע מהמשקפת שעל צווארו).
כשגם ניסיון זה לא צלח הורה אלמוג לצוות הסנונית לקפוץ למים כדי להקל על משקלה.
הם סובבו ודחפו את החרטום אל מחוץ לריף אך המדחף היה עדיין תקוע.
לאחר חילוצה החלה סנונית הפיקוד לנוע והוברר שהיא מזגזגת, כיוון שמדחף אחד כנראה נפגע.
הסנונית השנייה גררה את סנונית הפיקוד אל מחוץ לאזור המעגן.
כשהגיעו מצפון לשרטון גיפטון האיר השחר והכוח יצא מטווח האש.
משם נעו במהירות מואטת ובאור יום לשארם א-שייח'.
אלוף (מיל') יוחאי בן-נון נכנס עם סירת הכוננות למפרץ שלמה לתיקון התקלה.
בשעה 04:00 יצא והמתין ליד ראס מוחמד אך לא נדרש לסייע.
ב־22 באוקטובר שעה 10:00 נכנסו כל סנוניות הכוח לשארם א-שייח'.
ראש מחלקת המודיעין אל"ם רמי לונץ דיווח בקדם מח"י ששתי רקטות פגעו בסטי"ל קומאר שנשרף כליל.
לצוות המצרי היו שני נפגעים היתר קפצו למים ונאספו מאוחר יותר.
בים סוף נשארו למצרים רק שני סטי"לים.
המצרים פוצצו את ספינת הקומאר הפגועה והסיגו את כוחותיהם למעגן ספאגה המרוחק ובכך הכירו שמעגן ע'רדקה איננו מעגן בטוח.
מתקפה על אזור בסיס מפרץ שלמה מספאגה חייבה תנועה ארוכה בים שתיתן הזדמנות לפגוע בכלי השיט.
המודיעין הימי דיווח, כי ספינת הקומאר שהושמדה הוא מספר 501. אותו סטי"ל שבפיקודו של נקיב ימי אחמד שאכר טיבע את אח"י אילת שש שנים קודם לכן, ב־21 באוקטובר 1967.
שיחות לוחמים מפקד שייטת 13 קיים חמש שיחות לוחמים בתקופה שלאחר המלחמה.
עקב פרישת אנשי היחידה קוימו שיחות לוחמים בבסיס מפרץ שלמה, באבו רודס ובבסיס עתלית.
בעתלית נערכו גם שיחות לתומכי הלחימה מהפלגה הטכנית ופלגת המפקדה ולחניכי בית הספר של השייטת.
הלוחמים נתבקשו לשמוע ולהשמיע בקורת על שיטות הלחימה וניצול כוח המילואים וגם להציע לקחים לצורך משימות עתידיות.
מפקד זי"ס ואנשי מטהו שפיקדו על 6 מתוך 7 הפעולות שביצעה שייטת 13 במלחמת יום הכיפורים לא הוזמנו לתחקיר בעתלית ולא השמיעו את הערותיהם.
מפקד שייטת 13, סא"ל שאול זיו, שלא היה בזירת ים סוף בעת ביצוע מבצעי מגבית, ריכז את התחקירים וההתייחסויות שנערכו בשייטת 13 בחוברת פעילות שייטת/13 במלחמת יום הכיפורים שהופצה בפברואר 1974 למפקדי יחידות חיל הים.
בכל הפעולות בע'רדקה נעשה שימוש באמצעים ובשיטות יוצאי דופן וחסרי תקדים, כגון: הפלגה בסירות גומי לאורך 200 ק"מ; הפעלה של סירות נפץ – 'פצחנים' - שטרם עברו אישור מבצעי; רקטות לאו אנטי-טנקיות, בלתי מוכרות שוגרו מסנונית כנגד כלי-שיט בהצלחה.
הפעולות במעגן ע'רדקה בוצעו ברמה שמעבר ל שהייתה בשייטת 13 קודם למלחמה.
את הפעולות ביצע קומץ של כ־20 לוחמים, חציים אנשי מילואים, שהשקיעו את כל מרצם ומאודם ואף הגיעו עד למצב של עייפות קיצונית.
עקרונות ההפתעה והדבקות במטרה שיושמו: באמצעים, בשיטה, במיקום ובעיתוי, היו המפתח להצלחה זו.
הוברר שפעולות טקטיות ממוקדות מסוגלות להשיג תוצאה אסטרטגית.
כבר לפני השמדת הסטי"ל השני, ב־22 באוקטובר, הצליחו כוחות צה"ל לכבוש שטחים נרחבים ממערב לתעלת סואץ, כולל כיתור הארמייה השלישית של מצרים ממזרח לתעלת סואץ.
לפיכך, למרות ההצלחה שבהשמדת שתי ספינות הקומאר, שאיפשרה את מבצע ההנחתה במפרץ סואץ, מבצע זה לא יצא אל הפועל.
20 שנים מאוחר יותר עמד סא"ל אלי גליקמן, לימים מפקד שייטת 13, על משמעותם של מבצעי מגבית:
עיטור המופת לסא"ל גדי שפי: "במהלך קרבות מלחמת יום הכיפורים פיקד סגן־אלוף גד שפי על כוח שחדר לאזור מעגן ר'רדקה שבים סוּף.
הכוח עמד במשימתו אגב שימוש בשיטה ובאמצעים מאולתרים, והשלים משימתו על אף השמירה המוגברת של האויב.
בפעולתו זו גילה אומץ לב, קור רוח, כושר מנהיגות ודבֵ קות במשימה למופת."
עיטור המופת לרס"ל דן עוזיאלי: "במהלך קרבות מלחמת יום הכיפורים חדר רב־סמל דן עוזיאלי למעגן ר'רדקה שבים סוף ופגע בכלי שיט של האויב, אף על פי שהוטלו למים פצצות עומק ועל אף זרמי המים החזקים שהפריעו לו בתנועתו.
בפעולתו זו גילה אומץ לב, קור רוח ודבקות במשימה למופת."
עיטור העוז לרס"ן גדי קרול: "בלילה השמיני לקרבות מלחמת יום הכיפורים חדר רב־סרן גד קרול למעגן האויב בנמל ר'רדקה שבים סוף ופגע בכלי השיט שלו, אף על פי שהוטלו למים פצצות עומק, ועל אף זרמי המים החזקים שהפריעו לו בתנועתו.
בפעולתו זו גילה אומץ לב רב, קור רוח, תושייה ודבקות במשימה."
צל"ש הרמטכ"ל לרס"ל דן איתן: "במהלך מלחמת יום הכיפורים השתתף רב־סמל דן איתן בפעולה נגד כלי שַׁיִט של האויב, במעגן ר'רדקה.
למרות אש אויב חזקה מאוד הפעיל רב־סמל דן איתן מטוֹל אישי מתוך סירה, פגע בסטי"ל "קוֹמאר" מצרי והשמידו.
במעשיו אלה גילה רב־סמל דן איתן אומץ לב, קור רוח ודבקות במשימה."
צל"ש הרמטכ"ל לרס"ל אורי שטיין: "במהלך מלחמת יום הכיפורים השתתף סמל־ראשון אורי שטיין בפעולה נגד כלי שַׁיִט של האויב, במעגן ר'רדקה.
למרות אש אויב חזקה מאוד, הפעיל סמל־ראשון אורי שטיין מָטוֹל אישי מתוך סירה, פגע בּסטי"ל "קוֹמַאר" מצרי והשמידו.
במעשיו אלה גילה סמל־ראשון אורי שטיין אומץ לב, קור רוח ודבֵקות במשימה.".
ציון לשבח על ידי אלוף בנימין תלם, מפקד חיל הים, לרס"ן אליהו מרק: "רס"ן מרק אליהו פיקד על כוח-צוללים שחדר בסירות גומי למעגן "ערדקה".
למרות תנאי הים הקשים ועל-אף השמירה המוגברת של האויב על המעגן הצליח הכוח – בפיקודו של רס"ן אליהו מרק – למלא את משימתו במלואה, תוך הפעלת אמצעי אלתור רבים.
במעשיו אלה גילה רס"ן אליהו מרק דבקות במשימה תושייה וכושר מנהיגות."
ציון לשבח על ידי אלוף בנימין תלם, מפקד חיל הים, לסג"ם אבינועם ברקין וסרן ישראל דגאי על פגיעה בכלי שיט אויב בחדירה שנעשתה בסירות נשק מהירות במעגן ע'רדקה במבצעי מגבית 15, 16.
בין קציני היחידה נתגבשה מסקנה שלא להעניק רקע אדום לכנפי העטלף לאנשים שפעלו בתוך נמלי האויב.
וזאת בניגוד לתקדים שנעשה במלחמת ששת הימים.
סגן מפקד השייטת רס"ן גדי שפי התייחס:
סירה שלישית -דלק ישראל דגאי ודוד קליאוט זוג סנוניותפיקוד דודו מרוםפגשו את סירות הגומי בדרכם חזרה.
כוננות לחילוץ במסוק אלי מרקבשדה אופיר
08:20סירות הגומי והצולליםחזרה מפעולת מגבית 10 לשארם א-שייח'ללא ביצוע ביעד.ה' 11/10 ש 13:30 סירות גומי וצולליםיציאה לפעולת מגבית 11ים נוח מאפשר תנועה מהירה.20:30סירות גומי וצולליםהגעה לנקודת הטבילה תחילת צלילה שני זוגות צוללים.23:30זוג צוללים קרול ועוזיאלי גילו את המטרותנכנסו להדבקת מוקשים.
זוג צוללים שנילא הצליחו לאתר מטרהלאחד הצוללים תקלה ו' 12/10 00:00במחנה המצרי מצפון למעגן רעש וצלצולים שהתבררו החלפת משמרת שגרתיתהסירות בהמתנה ליד החוף.02:40גוררת וסירות קומנדו מצרימעבר בקרבת סירות הגומי הממתינות לצולליםהסירות לא זזו ולא התגלו.
ש 03:20סירות גומי מפגש ואיסוף זוג צוללים ראשון03:55סירות גומי מפגש ואיסוף זוג צוללים שני בקרבת מזח הדלק.נפתחה אש מהחוף.04:33 סירות הגומיאלי מרק מדווח לחפ"ק על הדבקת המוקשים ויציאה בדרך חזרההוזמן סיוע אוויר שלא התקבל וגם לא הייתה רדיפה.
03:30שתי סנוניות חמושותגילוי מטרה בקרבת שרטון גיפטוןזוהתה כקומאר והחלה תקיפתו07:00בין ישראל למצריםכניסה לתוקף של הפסקת האש הראשונה הכוח בתנועה למעגן.
10:003 סנוניותחזרה לבסיס מפרץ שלמהקומאר פגוע קשה
אוגדן מלחמת יום הכיפורים זירת ים סוף חיל הים זירת ים סוף, אג"מ, 1973.
אוגדן מבצעי חיל הים במלחמת יום הכיפורים, חיל הים, מדור היסטוריה, 10 בינואר 1974 - המבצעים של שייטת 13 בע'רדקה - המכונים מבצעי "מגבית", עמ' 89–99.
שאול זיו, פעילות שייטת 13 במלחמת יום הכיפורים, מפקדת חיל הים -שייטת 13, פברואר 1974, מוזיאון העפלה וחיל הים.
גבי נוה, קדמי מפקד החיל במלחמת יום הכיפורים, מפקדת חיל הים, יולי 1975.
מדור חינוך מספן כוח האדם, חיל הים במלחמת יום הכיפורים הוצאה לאור חיל הים, אוקטובר 1993, עמ' 41–42.
מבצעי שפט היו שתי פשיטות של כוחות חי"ר מוסק לעומק סוריה שנערכו בתקופת מלחמת ההתשה במטרה לפגוע במטרות צבאיות או אסטרטגיות ובכך להקטין את הרצון הסורי להסלים את המתיחות בגבולה עם ישראל.
בפברואר 1970 יזמו הסורים מספר תקריות אש בין צבא סוריה לבין צה"ל לאורך הגבול.
בתקריות האש נהרגו ארבעה חיילים ישראליים ו 12 נפצעו.
צה"ל החליט להגיב בפשיטות מוסקות של כוחות חי"ר מובחר לחבלה הפגנתית במתקנים צבאיים בעומק שטח סוריה.
במרץ בוצעו שלוש פשיטות ישראליות מוסקות עמוקות שגרמו נזק למתקנים צבאיים סוריים ולאחריהן לא יזמו עוד הסורים תקריות אש והשקט נשמר בחזית הסורית למשך מספר חודשים.
בחלוף מספר חודשים פנתה מצרים לסוריה וביקשה ליזום תקריות אש במטרה להקטין את הלחץ הכבד שהפעיל צה"ל על צבא מצרים בחזית התעלה במלחמת ההתשה.
כתוצאה מתקריות האש הללו שיזמו הסורים נהרגו בחודש יוני 1970 12 חיילי צה"ל ו- 63 נפצעו.
שוב החליטה ישראל להלום בעומק סוריה ולאותת לסורים כי ייזום תקריות אש יגבה ממנה מחיר כבד.
שתי הפשיטות נערכו בלילה שבין 16 ל-17 ביוני 1970 ונקראו מבצע שפט 37 ומבצע שפט 47.
שני מסוקי יסעור ובהם כוח בפיקוד סגן מפקד גדוד הנח"ל המוצנח, רס"ן דורון רובין, המריאו בשעה 21:37 לתקיפת מחנה נאבק שהיה מחנה טירונים עורפי של הצבא הסורי כ- 70 ק"מ צפון מזרחית לדמשק.
המסוקים נחתו סמוך למחנה ופרקו מתוכם את הכוח ומרגמות כבדות.
אחד המסוקים שב לישראל ואילו השני המריא שוב לגובה 2500 רגל ושימש לתצפית טיווח המחנה הסורי.
לאחר שהחיילים סיימו לשגר את 70 פצצות המרגמה על המחנה הסורי, שב המסוק לאסוף את הכוח ושב לישראל דרך לבנון ומעל הים התיכון.
שני חיילים סוריים נהרגו מההפגזה וחמישה נפצעו בפעולה.
לצה"ל היה פצוע קל אחד.
מסוק סופר פרלון ובו כוח של 11 צנחנים בפיקודו של סרן אסף חפץ המריא בשעה 21:46 מרמת דוד לעבר סוריה לפיצוץ גשר על ציר דמשק סווידא.
מסוק נוסף הועמד בכוננות עם עשרה לוחמים נוספים.
חדירת המסוק אותרה על ידי מכ"מי הגילוי האוויר הסורי שהזניקו לעברו שני מטוסי ירוט מדגם מיג 21 ומטוס תקיפה מדגם סוחוי 7. חיל האוויר הזניק בתגובה מטוס פנטום מטייסת 69 והתנהל קרב אוויר אך לא הופלו בו מטוסים.
בינתיים נחת הכוח הישראלי ופוצץ את הגשר בעוד המסוק ממתין לשובם של הצנחנים.
לאחר כ- 45 דקות הושלם המבצע והכוח שב לישראל בשלום.
הפשיטה לא הביאה לשקט בגבול הצפוני.
עוד באותו החודש ביצעה סוריה מתקפה ממוקדת בניסיון לכבוש מוצבים ברמת הגולן.
מתקפה זו גררה תגובה ישראלית רחבה שפתחה שלושה ימי קרבות שכונו מלחמת שלושת הימים.
מבצר אוסאמה (בספרדית: Fortaleza Ozama) הוא מבצר בסנטו דומינגו, בירת הרפובליקה הדומיניקנית, סמוך לגדתו המערבית של נהר אוסאמה.
המבצר הוקם בין 1502 ל-1505 בהוראת המושל ניקולאס דה אובאנדו במטרה להגן על סנטו דומינגו ועל הנמל שלה מפני שודדי ים ומפני יריבותיה של ספרד על השליטה באזור – בריטניה, פורטוגל וצרפת.
בדומה למבנים אחרים באותה תקופה, גם את המבצר בנו ילידים בני הטאינו ועבדים שהובאו מאפריקה.
עם השלמת הבנייה היה מבצר אוסאמה לראשון המבצרים הספרדים ביבשת אמריקה, ולמעשה המבנה הצבאי הראשון של מעצמה אירופית כלשהי ביבשת זו.
הלבנים ששימשו לבניית המבצר סותתו מאלמוגים שנישלו מהים, והן הוצמדו זו לזו בתערובת של גבס, חרסית, גיר ודם של בעלי חיים.
המבנה הראשון שהוקם, שהוא גם המבנה המרכזי בתחומי המבצר, הוא "מגדל המחווה" (Torre de Homenaje), המתנשא לגובה של 18 מטרים.