tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא סיים את לימודיו בתיכון אישטוואן סצ'ני והמשיך את לימודיו באוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל תואר ברפואה ב-1928. כסטודנט עבד עם אדן קומפרכר במכון לפתולוגיה מס 2 של האוניברסיטה.
בשנת 1928, הוא התמחה במרפאה הפנימית של שאנדור קוראני ושנה לאחר מכן בבית החולים סנט אישטוואן לצד ארנולד וינטרניץ.
משנת 1930 הוא היה עמיתו של לאיוש בקאי במרפאה הכירורגית מס' 2. ב-1935 הוא שהה שישה חודשים בגרמניה כבעל מלגת הומבולדט.
משנת 1947, עבד לצד אנדרי הדרי בנוירוכירורגיה במרפאה הכירורגית מס' 3. ב-1948 ביקר בלונדון ובסקנדינביה כבעל מלגה של ארגון הבריאות העולמי ובאותה שנה מונה לרופא קליני ראשי בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר.
בשנה שלאחר מכן הוסמך כפרופסור באוניברסיטה בתחום "הכירורגיה, עם דגש מיוחד על פעולות של מערכת העצבים".
ב-1952, יחד עם הפרופסור הסובייטי לכירורגיה K.G.
Terian, הופקד על הקמת וארגון המכון הלאומי המדעי לנוירוכירורגיה והפך למנהלו הראשון מ-1954. הוא עסק בעיקר בטיפול כירורגי וכימותרפי בגידולי מוח, פגיעות מוח, שיתוק עצבי הפנים, טיפול כירורגי באפילפסיה ושחפת חולייתית.
יותר ממאה פרסומים מדעיים שלו פורסמו.
בצעירותו היה חבר באיגוד המוזיקה הקאמרית של רופאי בודפשט וניגן בכינור.
אשתו הייתה אירמה מוצניק, לה נישא ב-1933 ביוז'פווארוש, בודפשט.
נשיא האגודה ההונגרית לנוירוכירורגיה מראשיתה
חבר נספח במספר אגודות נוירוכירורגיות זרות
חבר בוועדת המערכת ה-Nurology Review.
על מורסות במוח שלאחר פציעה והטיפול המודרני בהן (עיתון הרופאים, 20., 1946)
על גופים זרים בתעלת עמוד השדרה (עיתון הרופאים, 16,1947)
חוויות נוירוכירורג בחו"ל (עיתון הרופאים, 5, 1949)
שאלת הפתרון הניתוחי של הידרוצפלוס, תוך התייחסות מיוחדת לניתוח טורקידסן (ventriculocysternostomy) (עם אישטוואן פנייש, שבועון רפואי, 24, 1949)
היבטים נוירולוגיים ונוירוכירורגיים של המוח וחוט השדרה (עם אישטוואן פנייש, שבועון רפואי, 20., 1950)
ציסטה תוך-שדרתית חוץ-שדרתית (עם אישטוואן פראגו, שבועון רפואי, 20., 1951)
הנושאים החשובים ביותר של ניתוח גידולי מוח (שבועון רפואי, 45, 1951)
פציעות גולגולת ומוח (עם אנדרה הדרי, שבועון רפואי, 27, 1953)
השימוש בניתוח בנוירוכירורגיה (עם ג'רג' דיאק, שבועון רפואי, 44, 1963)
החשיבות והאפשרויות של אבחון מוקדם בניתוח גידולי מוח (שבועון רפואי, 42, 1964)
מדליית ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית דרג זהב(1952)
עיטור מסדר הכשרון של העמל דרג זהב(1975)
לאסלו וילאני (במקור פירסט עד 1937, בהונגרית: Fürst (Villányi) László; בודפשט, 21 ביולי 1903 – 15 בינואר 1945) היה עורך דין יהודי-הונגרי, שופט, פרופסור באוניברסיטה, זוכה פרס באומגרטן (הפרס הספרותי שהיה בהונגריה עד 1948).
לאסלו פירסט נולד במשפחה יהודית כבנם של עורך הדין מתיאש פירסט (1867–1940) ושל יוזפה שאכטנר (1876–1950).
לאחר שלמד משפטים בהונגריה, הוא המשיך לקריירה של שופט.
משנת 1936 הוסמך כפרופסור (חיצוני, לא חלק מהסגל) באוניברסיטה בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא היה חבר בצוות של קארוי סלאדיץ' בעריכת האוסף "המשפט הפרטי ההונגרי".
יחד עם סלאדיץ', פרסם אוסף קבוע של פרקטיקה משפטית פרטית הונגרית.
הוא היה גם מזכיר המחלקה למשפט פרטי של לשכת עורכי הדין ההונגרית.
מבנה המשפט הפרטי (בודפשט, 1941)
ספר לימוד של משפט פרטי הונגרי (בודפשט, 1941)
היסטוריה קצרה של המשפט הפרטי ההונגרי.
לאסלו קובאלה שטץ' (בהונגרית: László Kubala Stecz; נקרא גם לדיסלאב, לאדיסלאו, 10 ביוני 1927 – 17 במאי 2002) היה כדורגלן ומאמן כדורגל הונגרי, ששיחק בעמדת החלוץ בשלוש נבחרות לאומיות רשמיות (צ'כוסלובקיה, הונגריה וספרד) ובעוד נבחרת בלתי רשמית (קטלוניה).
קובאלה כיכב במספר מועדונים, ביניהם פרנצווארוש, סלובן ברטיסלאבה וואשאש, לפני שעבר לשחק בברצלונה, אותה הוביל בשנות החמישים לזכייה בארבע אליפויות, חמישה גביעים ושני גביעי ערי הירידים.
כדי להכיל את הקהל הרב שבא לראותו משחק, בנתה ברצלונה את הקאמפ נואו.
בעשר שנותיו בבארסה הבקיע קובאלה בכל המסגרות 256 שערים ב-329 הופעות.
בטבלת מבקיעי בארסה בליגה בכל הזמנים הוא נמצא במקום השלישי בצוותא עם לואיס אלברטו סוארס אחרי ססאר רודריגס אלברס וליונל מסי.
במשאל שערך המועדון ב-1999, לרגל חגיגות מאה השנה להווסדו, בחרו בו אוהדי ברצלונה כשחקנה הטוב ביותר בכל הזמנים, בהעדיפם אותו על פני שחקנים כיוהאן קרויף, דייגו מראדונה וז'וזפ סמיטייר.
קובאלה נולד בבודפשט למשפחה סלובקית.
אביו היה בנאי ממוצא סלובקי ואימו פועלת ממוצא הונגרי עם שורשים סלובקים ופולנים.
קבוצת נעוריו הייתה גנץ טורנה אגילט בודפשט, קבוצת ליגה שלישית שמומנה על ידי מפעל.
בגיל 11 הוא כבר שיחק עם שחקנים מבוגרים ממנו בשלוש שנים ויותר.
בגיל חמש עשרה כבר שיחק בליגה ההונגרית הבכירה.
בן שמונה עשרה, הוא חתם בפרנצווארוש הגדולה, שבשורותיה שיחק אז גם הסקורר שנדור קוצ'יש.
ב-1946 קיבל צו גיוס לצבא, ממנו נמלט לצ'כוסלובקיה.
הוא חי בברטיסלאבה משך כשנתיים, שיחק בסלובן המקומית, ואף נשא לאישה את אנה ויולה, אחותו של מאמן הקבוצה.
ב-1948 חזר להונגריה, לאחר שגם השלטונות בצ'כוסלובקיה ציוו עליו להתגייס, אבל לא לפני ששיחק בנבחרת הלאומית הצ'כית שש פעמים והבקיע ארבעה שערים.
גם בפעם הזו לא נשאר בבודפשט זמן רב.
ב-25 בספטמבר 1949 הוא ברח מהונגריה, עקב עליית הקומוניסטים לשלטון.
בתחילה מצא מקלט במחנה צבאי אמריקאי באוסטריה ומשם המשיך לאיטליה, התמקם בעיירה בוסטו ארסיזיו שבלומברדיה וחתם על חוזה בקבוצה מקומית (פרו-פאטריה).
התאחדות הכדורגל ההונגרית לא עברה לסדר היום על עריקתו, בהותירו אחריו חוזה חתום בוואשאש בודפשט.
בגיבוי הממשלה הקומוניסטית פנתה ההתאחדות בתלונה לפיפ"א (התאחדות הכדורגל העולמית), בנוגע לקובאלה.
פיפ"א הטילה עליו כעונש השעיה של שנה אחת מכדורגל, שתוקפה כלל-עולמי.
החוזה שהותיר אחריו בבודפשט לא היה האחרון שהפר.
כשפרו-פאטריה הפסיקה לשלם לו את משכורתו, שכן לא יכול היה לשחק בזמן ההשעיה, הוא יצא לדרך שוב, הפעם עם חבורה של כדורגלנים יוצאי הונגריה, שהקימו קבוצה לה קראו "הונגריה" (אף ששיתפו בה גם שחקנים צ'כים, קרואטים ורוסים).
איתם יצא למסע משחקי ראווה בספרד.
כך הגיע קובאלה לארץ שבה לבסוף השתקע, התפרסם והתאזרח.
הסמל הגדול של ברצלונה היה בתחילה קרוב מאוד לחתימה דווקא אצל היריבה המושבעת, ריאל מדריד.
היה זה מנג'ר ברצלונה דאז, ז'וזפ סמיטייר, ששכנע אותו לחתום בבארסה.
לפי גרסה אחת, "אל סאמי" עשה יותר מלשכנע, ולמעשה החתים במרמה את קובאלה השיכור, שחשב שהוא חותם על חוזה שיעשה אותו לשחקנה של ריאל.
כך או כך, קובאלה ניצל היטב את התחרות על שירותיו, ודרש וקיבל מנשיא המועדון, אוגוסטין מונטאל גלובארט, את השכר הגבוה ביותר מכל שחקני הקבוצה.
עוד הוכללה בחבילה העסקתו של גיסו הצ'כי של קובאלה, כמאמן במועדון.
את כל התנאים האלה קיבל ביוני 1950 אף שעדיין היה מושעה מכדורגל על ידי פיפ"א.
באפריל 1952 הוסרו הסנקציות, הודות למאמצי ההתאחדות הספרדית, שאף הסדירה עבורו אזרחות ספרדית.
למרות שקובאלה העדיף את האדום-כחול הקטלאני על הלבן של ריאל, הקבוצה שזוהתה עם משטרו של פרנקו, עשה הממסד מאמצים רבים כדי ללחוץ על פיפ"א ולאפשר לקובאלה לשחק.
לכך תרמו שני גורמים: האחד, ידידותו האישית של סמיטייר עם כמה מאנשי השלטון ועם הגנרליסימו עצמו, והשני, הערך הפוליטי-תעמולתי בעריקתו של כוכב כדורגל מהקומוניזם אל המערב.
קבלתו בזרועות פתוחות שירתה היטב את המטרות הפוליטיות של המשטר הספרדי בעידן המלחמה הקרה המוקדמת.
הוא אף כיכב בסרט שהופק והופץ על ידי אנשי פרנקו, שמהלל את בריחתו מהרודנות אל החופש.
העובדה שהוא בחר לשחק בבארסה השנואה הייתה משנית.
בכל זאת לא כל המדרידאים ראו את אזרוחו בכבוד של שחקנה המצטיין של היריבה הגדולה בעין יפה.
מאמרים בעיתונים גינו אותו וניסו למצוא בסגנון משחקו הדים להשפעה קומוניסטית קלוקלת.
לכל אורך הקריירה שלו סבל קובאלה מיחס קשוח על ידי מגני היריב בספרד, תוקל בכוונה ובאכזריות ונפצע לא אחת.
אולם חוסנו הפיזי הרב אפשר לו לעמוד בכך, ולהמשיך לשחק.
על המגרש היה קובאלה שחקן ששילב מגוון יכולות: מהירות עם הכדור או בלעדיו, ראיית משחק, כדרור ובעיטה מדויקת.
מאמן הכדורגל הספרדי הנודע לוראנו רואיז ציין במיוחד את יכולתו לייצר מסירות, שהעמידו את השחקן המקבל מול הגנה מופתעת וחסרת אונים, כמו גם את הבעיטות המסובבות והשערים שייצר ממצבים נייחים.
ב-1951 קובאלה הראה את כישרונו לראשונה במדי בארסה בשני משחקי ידידות נגד קבוצה גרמנית, שאותם ניצחה בארסה 4-1 ו-10-4. קובאלה כבש שישה שערים ויצר חמישה מהאחרים, בהדגימו את הסגנון החדש שעתיד היה להוציא את בארסה משנות השפל שסבלה מאז מלחמת האזרחים הספרדית.
הזכייה בגביע הגנרליסימו (כיום גביע המלך, מפעל הגביע הספרדי הראשון בחשיבותו) ב-1951 הייתה רק המקדמה.
בעונה העוקבת, 1951-52, זכתה בארסה בחמישה תארים: אליפות, גביע, הסופרקאפ הספרדי (שנקרא אז "גביע אווה דוארטה", על שמה של אווה פרון), הגביע הלטיני וגביע מרטיני רוסו.
קובאלה הראה יכולת אישית יוצאת דופן בהובלת הקבוצה בעונה זו, עונת חמשת הגביעים, ואף קבע, לאחר שחזר מפציעה.
שיא ספרדי חדש בהבקעות למשחק, כשכבש שביעייה בניצחון 9-0 על ספורטינג חיחון בליגה.
בעונתו הראשונה בליגה הספרדית הבקיע 26 שערים ב-19 משחקים.
ברצלונה, כאמור, זכתה באותה עונה בכל תואר אפשרי.
את רוב עונת 1952-53 החמיץ קובאלה, מאחר שחלה בשחפת.
אולם הוא החלים בזמן כדי לעזור לבארסה לזכות בדאבל, ואף הבקיע שער בניצחון 2-1 על קבוצת אתלטיק בילבאו בגמר הגביע.
הייתה זו זכייתה השלישית ברציפות של הקבוצה בגביע.
חמש השנים הבאות היו רזות יותר בכל הנוגע לתארים.
ריאל מדריד של פרנץ פושקש ואלפרדו די סטפנו, מתאזרחים גם הם, הייתה בשיא כוחה וזכתה ברציפות בארבע אליפויות ובחמישה גביעי אירופה לאלופות.
בארסה הסתפקה בזכייה ראשונה בגביע ערי הירידים ב-1958. בינתיים הושלמה ב-1957 בנייתו של הקאמפ נואו, האצטדיון החדש שנבנה על גבן של ההצלחות של הקבוצה שהנהיג קובאלה.
בעת שנחנך הכיל האצטדיון 90,000 צופים, קיבולת שהוגדלה עוד מאז.
לקראת סוף העשור שוב התגבשה בברצלונה קבוצה חזקה, לאחר שקובאלה שכנע את חבריו ההונגרים קוצ'יש וזולטן צ'יבור להצטרף לקבוצה.
בנוסף עליהם החל אז לדרוך כוכבו של לואיס סוארס ויחד הם היוו את הגרעין של הקבוצה שזכתה ב-1959 בדאבל אחד (אליפות וגביע) וב-1960 בדאבל אחר: אליפות וזכייה שנייה בגביע ערי הירידים.
קובאלה אמנם איבד את מקומו בהרכב תחת המנג'ר הלניו הררה, ולא שותף בתבוסה 6-2 (בסיכום המפגשים) לריאל בחצי גמר גביע האלופות 1960, אולם זמן קצר לאחר מכן פוטר הררה (שאימן לאחר מכן את אינטר מילאן), וקובאלה שב לקבוצה הראשונה.
ב-1961 היה קובאלה קרוב מאי פעם לזכות עם בארסה בגביע האלופות, ההישג היחיד שחמק ממנו.
בארסה עשתה היסטוריה כשהייתה הקבוצה הראשונה שניצחה את ריאל מדריד בתולדות המפעל, 4-3 בסיכום שני המפגשים, בסיבוב מוקדם.
אולם במשחק הגמר נגד בנפיקה ליסבון בברן שבשווייץ, הפסידה הקבוצה 3-2, לאחר שקובאלה בעט שני כדורים מבטיחים לקורה והחוצה.
קובאלה זכר את אותו היום, ה-23 במאי 1961, כיום העצוב בחייו.
לאחר האכזבה הזו החליט קובאלה בן ה-34 לפרוש.
ב-30 באוגוסט 1961 נערך לכבודו משחק פרידה בקאמפ נואו, בו שיחקה בארסה נגד קבוצת הפאר הצרפתית סטאד ריימס.
מחווה מרגשת של די סטפנו ופושקאש, שחקני ריאל שהופיעו למשחק ועלו למגרש במדי בארסה, הפכה את משחק הפרידה של קובאלה למאורע מיוחד במינו.
אולם בדיעבד לא היה זה באמת משחק הפרידה שלו: לאחר קדנציה קצרה ולא מוצלחת כמנג'ר בארסה, הוא שיחק עוד, כמאמן-שחקן, באספניול (יחד עם די סטפנו) ולאחר מכן באף צה ציריך השווייצרית, ב-1966.
קריירת האימון ארוכת השנים של קובאלה לקחה אותו לארבע יבשות ולמועדונים רבים, אך באף אחד מהם לא הגיע להישגים ורוב הקדנציות שלו, כולל שתי ההזדמנויות שקיבל לאמן את ברצלונה, נגמרו בלא כלום לאחר זמן קצר.
הוא אימן את נבחרת ספרד במשך למעלה מעשור (1969-1980), אולם בעשור השחון הזה הגיעה ספרד רק פעם אחת לטורניר גמר גביע העולם בכדורגל (מונדיאל 1978), וגם אז סיימה את חלקה כבר בסיבוב הראשון.
ההישג הבודד והמזהיר שלו כמאמן היא הזכייה עם נבחרת ספרד האולימפית במדליית זהב בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת ברצלונה (1992).
בשנותיו האחרונות, לאחר שפרש מאימון, שימש בתפקיד נשיא ארגון שחקני העבר של בארסה.
על אף שעבר לא פחות משבעה ניתוחים בברכיו, כדי לתקן את נזקי הפציעות מהן סבל, עדיין היה משחק כדורגל חופים עם ותיקי המועדון האחרים.
ברמת הנבחרות לא הגיע קובאלה לאותו סדר גודל של הישגים אליו הגיע ברמת המועדונים.
אף אחת משלוש הנבחרות שבהן שיחק לא הביאה אותו למעמד טורניר גמר גביע העולם או אליפות אירופה.
ב-1962 החמיץ, כמו די סטפנו, הופעה במונדיאל בגלל פציעה.
הוא מוזכר מעת לעת ברשימות של השחקנים הטובים ביותר שלא שיחקו מעולם בטורניר גמר גביע העולם .
כאמור, הוא כן הגיע פעם אחת למעמד זה כמאמן.
משחקו הבולט ביותר היה עבור נבחרת ספרד, ב-1957, בו כבש שלושער וספרד ניצחה את טורקיה 3-0. כמו כן הופיע במספר משחקי ראווה במסגרת נבחרת קטלוניה.
פעם אחת שיחק עם "נבחרת אירופה" שאורגנה ב-1953, לרגל חגיגות 90 שנה להתאחדות הכדורגל האנגלית, ושיחקה באצטדיון ומבלי נגד נבחרת אנגליה.
קובאלה הבקיע במשחק זה צמד.
לאסלו צ'ה (בהונגרית: Cseh László; נולד ב-3 בדצמבר 1985) הוא שחיין הונגרי.
הוא סגן אלוף אולימפי, בעל 6 מדליות אולימפיות, מהן 4 מדליות כסף ב-4 משחים שונים, אלוף עולם במשחה ל-400 מטר מעורב אישי (מונטריאול 2005) ובמשחה ל-200 מטר פרפר (קאזאן 2015), בעל 13 מדליות מאליפות העולם ואלוף אירופה, בעל 23 מדליות אירופיות מהן 14 זהב.
צ'ה היה השחיין הראשון בהיסטוריה שירד מגבול 4 דקות במשחה ל-400 מטר מעורב אישי (בריכת 25 מטר).
לאסלו צ'ה נולד בבודפשט, הונגריה.
אביו, לאסלו צ'ה סניור, השתתף בתחרויות השחייה במשחקים האולימפיים שנערכו במקסיקו סיטי ובמינכן.
הוא מתאמן תחת הדרכתם של טורי גיורגי ונמש זולטן.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2003 זכה צ'ה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:10.79 דקות, אחרי מייקל פלפס מארצות הברית שקבע שיא עולם חדש של 4:09.09 דקות, ולפני אוסאמה מלולי מתוניסיה (4:15.36 דקות).
בנוסף, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.95 שניות, ובמקום ה-13 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 1:59.45 דקות.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה צ'ה במדליית ארד במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:12.15 דקות, אחרי השחיינים מארצות הברית פלפס שקבע שיא עולם חדש (4:08.26 דקות) ואריק ונדט (4:11.81 דקות).
במשחה ל-200 מטר מעורב אישי הוא סיים במקום הרביעי בתוצאה של 1:58.84 דקות, לאחר מאבק צמוד שבו ריאן לוכטה מארצות הברית סיים שני (1:58.78 דקות) וג'ורג' בובל מטרינידד וטובגו סיים שלישי (1:58.80 דקות).
במקום הראשון באותו משחה סיים פלפס בשיא אולימפי חדש (1:57.14 דקות).
בנוסף, צ'ה סיים במקום ה-6 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.61 שניות, כאשר ראשון היה ארון פירסול מארצות הברית (54.06 שניות), ובמקום ה-7 במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב (3:37.46 דקות), ראשונים היו שחייני ארצות הברית שקבעו שיא עולם חדש (3:30.68 דקות).
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בטריאסטה, איטליה בחודש דצמבר 2005 קבע צ'ה שני שיאי עולם חדשים, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:53.46 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:00.37 דקות.
באליפות העולם שנערכה במלבורן 2007 זכה צ'ה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:57.61 דקות, אחרי פלפס שקבע שיא עולם חדש (1:54.98 דקות) ולוכטה (1:56.19 דקות).
הוא סיים במקום הרביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:14.76 דקות, ראשון סיים פלפס בשיא עולם חדש (4:06.22 דקות).
בנוסף, הוא סיים במקום ה-15 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:48.89 דקות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בדברצן, הונגריה בדצמבר 2007 קבע צ'ה פעם נוספת שני שיאי עולם חדשים, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:52.99 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 3:59.33 דקות ובכך היה לשחיין הראשון בהיסטוריה ששחה משחה זה מתחת ל-4 דקות.
3 פעמים סגן אלוף אולימפי אחרי גדול השחיינים בהיסטוריה מייקל פלפס
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה צ'ה בשלוש מדליות כסף, בכל פעם אחרי השחיין מייקל פלפס שקבע באותם שלושה משחים, שיאי עולם חדשים.
צ'ה עצמו קבע בכל שלושת המשחים הללו, שיאי אירופה חדשים.
באליפות העולם שנערכה ברומא בשנת 2009 זכה צ'ה בשתי מדליות.
בנוסף, הוא סיים במקום ה-9 במשחה שליחים 4x200 חופשי בשיא לאומי חדש בתוצאה של 7:08.24 דקות.
כשחיין ראשון במשחה השליחים קבע צ'ה שיא לאומי חדש במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:45.78 דקות.
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכה צ'ה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:57.69 דקות, אחרי יריביו המושבעים ראיין לוכטה שקבע שיא עולם חדש של 1:54.00 דקות ומייקל פלפס שאף הוא שיפר את שיאו העולמי (1:54.16 דקות).
באליפות אירופה שנערכה בדברצן, במאי 2012 זכה צ'ה ב-6 מדליות, מהן 3 זהב, 1 כסף ו-2 מדליות ארד והיה לשחיין המצטיין באליפות, שהיוותה תחרות הכנה למשחקים האולימפיים.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא הונגריה חדש של 3:17.23 דקות.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה צ'ה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:56.22 דקות אחרי, מייקל פלפס שקבע היסטוריה במשחה זה, זכייה ב-3 מדליות זהב ב-3 אולימפיאדות במשחה אחד, 1:54.27 דקות וראיין לוכטה 1:54.90 דקות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול שבטורקיה בדצמבר אותה שנה זכה צ'ה ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:52.89 דקות, אחרי ראיין לוכטה שקבע שיא עולם חדש של 1:49.63 דקות ודייה סטו (1:52.80 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 50.93 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אישי חדש של 50.72 שניות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה ביולי 2013 זכה צ'ה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא הונגריה חדש של 51.45 שניות, אחרי צ'אד לה קלו מדרום אפריקה (51.06 שניות) ולפני קונרד צ'רניאק מפולין (51.46 שניות).
בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא הונגריה חדש של 51.61 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:57.70 דקות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 1:57.41 ועלה מהמקום השלישי, במקום 13 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 54.00 שניות ובמקום שביעי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:34.09 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2014 זכה צ'ה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 זכה צ'ה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:53.48 דקות, לפני האלוף היוצא צ'אד לה קלו (1:53.68 דקות) ויאן שביטקובסקי מפולין (1:54.10 דקות).
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 50.87 שניות, אחרי צ'אד לה קלו (50.56 שניות) ולפני ג'וזף סקולינג מסינגפור (50.96 שניות) ומדליית ארד, במשחה ל-50 מטר פרפר ביחד עם קונרד צ'רניאק בתוצאה של 23.15 שניות, אחרי פלורן מנודו צרפת (22.97 שניות) וניקולס סנטוס מברזיל (23.09 שניות).
באליפות אירופה שנערכה בלונדון במאי 2016 היה צ'ה בכושר שיא וזכה ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אליפות חדש של 50.86 שניות, לפני קונרד צ'רניאק (51.22 שניות) ומדי מטלה מצרפת (51.70 שניות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אליפות חדש נוסף של 1:52.91 דקות, לפני ויקטור ברומר (1:55.35 דקות) ותמאש קנדרשי בן ארצו (1:55.39 דקות).
התוצאה שקבע במשחה ל-200 מטר פרפר, הייתה טובה יותר מזו שקבע מייקל פלפס שזכה במדליית הזהב האולימפית (1:53.36 דקות).
מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.31 שניות, אחרי אנדריי הובורוב מאוקראינה (22.92 שניות) ולפני בן פראוד מבריטניה (23.34 שניות).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה צ'ה במדליית כסף אחת בלבד, במשחה ל-100 מטר פרפר ביחד עם מייקל פלפס וצ'אד לה קלו בתוצאה של 51.14 שניות, אחרי ג'וזף סקולינג שקבע שיא אולימפי חדש של 50.39 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:56.24 דקות.
הוא היה אמור להשתתף גם במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשלב הגמר, אך הרביעייה ההונגרית שסיימה במקום התשיעי בשלב המוקדמות לא עלתה לגמר.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביולי 2017 זכה צ'ה במדליית כסף, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:53.72 דקות, אחרי צ'אד לה קלו (1:53.33 דקות) ולפני דאיה סטו (1:54.21 דקות) ולא הצליח להגן על תוארו.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 50.92 שניות ובמקום 11 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 23.51 שניות.
צ'ה קבע 4 שיאי עולם, כולם בבריכת 25 מטר.
2 שיאים במשחה ל-200 מטר מעורב אישי ו-2 שיאים במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
צ'ה זכה בתואר שחיין השנה באירופה בשנים 2005 ו-2006.
צ'ה זכה בתואר ספורטאי השנה בהונגריה בשנת 2006.
לאסלו צ'יז'יק-צ'אטארי (בהונגרית: Csizsik-Csatáry László; 4 במרץ 1915 – 10 באוגוסט 2013) היה פושע מלחמה הונגרי.
הורשע בשנת 1949 שלא בפניו ומאז נעלמו עקבותיו לשנים רבות.
בשנת 2012 נכנס שמו לרשימת הנאצים של מרכז שמעון ויזנטל על תקן פושע נאצי מבוקש ביותר, וב-2013 הוגש נגדו כתב אישום, אך הוא מת בטרם עמד למשפט.
בשנת 1944 שירת צ'אטארי במשטרה ההונגרית המלכותית בתור מפקד שממונה על הגטו היהודי בעיר קושיצה (כיום בסלובקיה) שהייתה תחת כיבוש הונגרי.
הוא עזר לארגן משלוח של כ-15,700 יהודים לאושוויץ, והואשם גם בכך שהפעיל את סמכותו במחנה עבודה בכפייה.
הוא הורשע שלא בפניו על פשעי מלחמה בצ'כוסלובקיה בשנת 1948 ונידון למוות.
בשנת 1949 ברח לקנדה בטענה שהוא אזרח יוגוסלבי, והתיישב במונטריאול, שם הפך לסוחר אמנות.
הוא קיבל אזרחות בשנת 1955. בשנת 1997 בוטלה אזרחותו הקנדית על ידי הממשלה הפדרלית כיוון ששיקר בנוגע למסמכי אזרחותו.
הוא ברח מקנדה חודשיים אחר כך והתיישב בבודפשט.
בשנת 2012 חשף צייד הנאצים אפרים זורוף ממרכז שמעון ויזנטל לעיתונות את מיקומו הנוכחי של צ'אטארי בעיר בודפשט בהונגריה (במרכז ויזנטל ידעו זאת כבר מספטמבר 2011), ומיקומו פורסם על ידי העיתון "סאן" בלונדון.
ב-18 ביולי 2012 נלקח לחקירה על ידי שלטונות הונגריה, וב-18 ביוני 2013 התביעה בהונגריה הגישה נגדו כתב אישום בגין פשעי מלחמה, הכוללים רצח ועינויים של יהודים.
ב-10 באוגוסט 2013 מת צ'אטארי מדלקת ריאות בבית חולים מקומי בבודפשט טרם החל משפטו.
לאסלו מוהולי-נאג' (במקור וייס, בהונגרית: Moholy-Nagy László; 20 ביולי 1895 – 24 בנובמבר 1946) היה אוֹמָן רב-תחומי (צייר, פסל, צלם, מעצב ועוד) יהודי-הונגרי מומר שפעל בגרמניה.
בשנים 1922–1928 לימד בבית הספר באוהאוס ב ובדסאו.
אבי תנועת "הראייה החדשה" בצילום.
נולד בשם לאסלו וייס בכפר באצ'בורשוד (Bácsborsód) בדרום הונגריה והתחנך בעיר סגד, בן-דודו היה המנצח גאורג שולטי.
אביו נטש את המשפחה בעודו ילד ואם המשפחה נעזרה בעורך דין נוצרי בשם נאג', שנטל על עצמו לסייע לה.
את שם משפחתו החדש הרכיב מצירוף שמו של נאג' והעיר ההונגרית מוהול (Mohol; כיום בסרביה), בה היה למשפחה בית בו בילה חלק מילדותו.
ב-1914 החל ללמוד משפטים באוניברסיטת בודפשט עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, נפצע, החלים וחזר להילחם.
בשנת 1918 התנצר לקלוויניזם והיה מעורב בהפיכה הקומוניסטית קצרת הימים.
ב-1919 (הרפובליקה הסובייטית ההונגרית) החליט שלא לעסוק בדבר פרט לאמנות.
בנובמבר עבר לווינה ובראשית 1920 הגיע לברלין.
יצירתו באותה תקופה הושפעה במיוחד מתנועת דאדא, אמנות קינטית ויצירות רדי מייד בציור, פיסול, צילום ושילוב סגנונות.
את עולם הצילום הכיר בזכות אשתו הראשונה, לוצ'יה מוהולי.
ב-1922 הציג את תערוכות היחיד הראשונה שלו בגלריה "Der Sturm" בברלין.
מנהל בית הספר באוהאוס, ולטר גרופיוס, ביקר בתערוכה, התרשם והציע לנאג' לעבור ללמד בבית הספר.
בעקבות אווירת בית הספר, הרחיב נאג' את תחומי התעניינותו לשטחי העיצוב כולל טיפוגרפיה, עיצוב תעשייתי, הדפסים ושילובי עיצוב ואמנות.
תחום עניין מרכזי שלו היה האור, הן בהשתקפויותיו (כגון השתקפויות האור מיצירתו "פסל ניקל") והן בצילום (ריבוי חשיפה לאור, משחקים באורך זמן החשיפה של האובייקט וכדומה).
בין היתר יצר "צילומים ללא מצלמה" באמצעות הנחת חפצים על גבי נייר רגיש לאור ויצר בכך פוטוגרמות.
גורם מניע לגיוון ביצירתו היה העוני ששרר ברפובליקת ויימאר בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, בשלו לא ניתן היה להשיג חומרי גלם סטנדרטיים כסרטי צילום.
בין היתר יצר נאג' קולאז'ים תוך שימוש בשטרי כסף שהפכו לחסרי-ערך עקב האינפלציה.
בנוסף, עסק נאג' גם בצילום קולנוע ויצר מספר סרטים אמנותיים-מופשטים כגון "דומם ברלינאי" (1936) ו"משחק אור, שחור, לבן ואפור" (1933).
נאג' עבר עם הבאוהאוס לדסאו והיה לסגנו של גרופיוס, אולם ב-1928 עזב את בית הספר וחזר לברלין, שם פתח סטודיו פרטי.
הוא עסק במגוון עבודות על גבול האמנות והעיצוב, בהן עיצוב במה, יצירת כרזות, עיצוב ואיור ספרים, יצירת סרטים וכתיבה ועריכה בכתבי עת שונים.
בשנים 1927–1929 היה העורך הראשי של מגזין האוונגרד ההולנדי-גרמני-אנגלי i10 INTERNATIONAL REVUE .
יצירה מרכזית מאותה תקופה והיצירה הידועה ביותר שלו, המשלבת עיצוב מוצר עם אמנות, היא המנורה שנקראה "אביזר אור לבמה חשמלית" , כעין זרקור (פרוז'קטור) נע לשם יצירת דגמי הארה והצללה משתנים, שהוא יצר ב-1930. המוצר/פסל נחשב לאחת הדוגמאות הראשונות לפסל קינטי משולב אור.
עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933 עזב להולנד ומשם עבר ללונדון ב-1935. בלונדון חי בהמפסטד יחד עם גרופיוס וגולים אחרים מגרמניה מבין אנשי הבאוהאוס.
השניים ניסו להקים סניף של באוהאוס בלונדון, אך לא קיבלו תמיכה כספית.
פנייתו של מוהוי-נאג' למשרות הוראה נדחו והוא עבד בעיקר כצלם אדריכלות עבור המגזין Architectural Review.
בן-ארצו הבמאי אלכסנדר קורדה ביקש ממנו עיצוב לסרט המדע הבדיוני "Things to Come", אולם בסופו של דבר דחה את הצעתו.
ב-1937 עבר מוהולי-נאג' לשיקגו, שם ייסד וניהל את "הבאוהאוס החדש".
בית הספר נסגר מחוסר מימון שנה לאחר הקמתו, ונפתח מחדש ב-1939 בשם "המכון לעיצוב" (כיום IIT Institute of Design).
בשנת 1946 הוא נפטר מלוקמיה בשיקגו.
אוניברסיטה לאמנות ועיצוב בבודפשט קרויה על שמו (Moholy-Nagy Művészeti Egyetem).
לאסלו פאל (בהונגרית: Paál László; 30 ביולי 1846 בזאם – 3 במרץ 1879 בשרנטון-לה-פון שבצרפת) היה צייר הונגרי, התמקד בעיקר בציורי נוף וטבע ונחשב לאחד החשובים בתחום זה בהונגריה מאז ומעולם.
פאל נולד ביישוב זאם (Zám) בטרנסילבניה, אז באימפריה האוסטרית, כיום במחוז הונדוארה ברומניה.
משפחתו הייתה ממוצא אצילי סקלרי, שירדה מנכסיה.
אביו יוז'ף פאל, היה איש שירות הדואר.
אמו לואיזה לבית פילפ גודלה כבת מאומצת של הברון לאסלו נופצ'ה.
כתוצאה מתפקידו של אביו נדד פאל הרבה בילדותו ברחבי ממלכת הונגריה שהייתה באותה תקופה תחת שלטון בית הבסבורג.
פאל החל להתעניין באיור ובציור מגיל צעיר.
הוא היה תלמיד מצטיין בבית הספר לציור באראד ושם גם הכיר את מי שהיה לחברו ולמורה שלו - מיהאי מונקאצ'י.
באותן השנים, המחצית הראשונה של שנות ה-60 של המאה ה-19, צייר בסגנון רומנטי נופים ומקומות רבים ברחבי טרנסילבניה.
ב-1866 התקבל לאקדמיה לאמנות בווינה שם למד אצל אלברט צימרמן.
ב-1869 החל להציג בתערוכות בפשט ובאותה שנה קיבל מלגה כדי להמשיך את לימודיו במינכן.
ב-1870 זכה במלגה נוספת כדי להמשיך את לימודיו בהולנד.
פאל היה מציירי הנוף ההונגרים המשפיעים ביותר.
עבודותיו הראשונות מתאפיינות בצבעים כהים ובמשחקי אור וצל.
יחד עם מונקאצ'י ידידו, העריכו השניים את האמנים הגרמנים והולנדים בני המאה ה-17 כמו פרנס הלס ורמברנדט.
ב-1871, בעת ששהה בלונדון, למד מציוריו של ג'ון קונסטבל ומכאן ואילך הפכו ציוריו לבהירים יותר, מוארים יותר והוא החל לעשות ניסויים בצבעי מים.
ביקורו השני בהולנד ב-1872 שחרר עוד יותר את פלטת הצבעים של ועבודותיו הפכו לברורות, צבעוניות ובעלות כתמי צבע גדולים.
על רקע זה אפשרות שיוכו לאסכולת ברביזון איננה מפתיעה.
בדומה לאימפרסיוניסטים הצרפתים צייר ציורי נוף באוויר הפתוח, אך עם גוון של ה'הונגריות' הטבעית שלו.
לאסלו צה (בהונגרית: Czéh László; נולד ב-1 בפברואר 1968) הוא כדורגלן עבר הונגרי.
צה התחיל את הקריירה שלו בקצ'קמטי מהליגות הנמוכות בהונגריה.
בקיץ חתם בפצ'י עימה זכה בגביע ההונגרי בעונתו השנייה במועדון.
בשנת חתם בפהרוואר (כיום MOL וידי) וכעבור שנתיים חתם בפרנצווארוש עימה זכה בדאבל.
בקיץ חתם בבית"ר ירושלים שהייתה הקבוצה הראשונה שלו בישראל.
במהלך העונה עזב את המועדון וחתם במכבי עירוני אשדוד.
בעונת 1997-1998 שיחק במדי הפועל ירושלים והעפיל עמה לשלב גמר גביע המדינה, הראשון של ירושלים מאז 1973. צה כבש את אחד משערי הקבוצה בניצחון הדרמטי על הפועל תל אביב בשלב רבע הגמר באצטדיון בלומפילד.
צה היה מלך השערים של עונת 1998/1999 בליגה הארצית עם 19 שערים והיה שותף לחזרה של נתניה לליגה הבכירה.
בקיץ חזר למועדון נעוריו קצ'קמטי בו שיחק במשך שתי עונות שבסיומן פרש ממשחק פעיל.
לזכותו של צה שתי הופעות בנבחרת הונגריה.
לאסלו קליינהייזלר (בהונגרית: László Kleinheisler, נולד ב-8 באפריל 1994) הוא כדורגלן הונגרי המשחק בפנאתינאיקוס מליגת העל היוונית בעמדת הקשר.
קליינהייזלר הגיע בגיל 16 למחלקת הנוער של MOL וידי בה שיחק שנתיים.
בשנת חתם בפושקאש אקדמיה מהליגה ההונגרית השנייה בה רשם 27 הופעות וכבש 8 שערים במהלך עונת ובסיום העונה רשם עימה עלייה לליגת העל ההונגרית לראשונה בתולדות המועדון.
לאחר עונה מוצלחת בפושקאש, חזר קליינהייזלר ל-MOL וידי.
ב-28 ביולי 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בניצחון 0-2 נגד סומבטהי האלאדס בה גם כבש את שער הבכורה שלו במועדון.
במהלך עונת חלה ירידה משביעות רצונו של קליינהייזלר על מעמדו בקבוצה ובינואר הושאל לפושקאש עד לסיום העונה.
ב-20 בינואר 2016 חתם ל-3.5 שנים בוורדר ברמן מהבונדסליגה.
10 ימים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק הליגה נגד הרטה ברלין.
קליינהייזלר נכנס כמחליף בדקה ה-62 של המשחק במצב של 2-0 להרטה, אך כניסתו למגרש הצליחה להשפיע על מהלך המשחק וברמן הצליחה להשוות ל 3-3.
ב-14 באוגוסט הושאל לדרמשטאדט 98, שם שיחק חצי עונה, ערך 12 הופעות והבקיע שער אחד.
בפגרת החורף של העונה עזב את דרמשטאט והושאל לפרנצווארוש ההונגרית.
ביולי הושאל לאסטנה מליגת העל הקזחית.
ב-16 בינואר 2019 קליינהייזלר חתם באוסייק מליגת העל הקרואטית במדיה שיחק ארבע שנים.
ב-12 בינואר 2023 הצטרף לפנאתינאיקוס מליגת העל היוונית.
ב-6 בנובמבר 2015 קליינהייזלר זומן לראשונה לסגל נבחרת הונגריה למרות שלא רשם ולו דקת משחק אחת בליגה.
6 ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בה גם כבש את שער הבכורה שלו שהביא לנבחרתו ניצחון במשחק הראשון של פלייאוף מוקדמות יורו 2016 נגד .
הונגריה העפילה לטורניר הגמר וקליינהייזלר נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2016. נכלל בסגל נבחרת הונגריה ליורו 2020. נכלל בסגל נבחרת הונגריה ליורו 2024.
לאסלו סאבו (בהונגרית: Szabó László; בודפשט, 19 במרץ 1917 – 8 באוגוסט 1998) היה שחמטאי יהודי-הונגרי בדרגת רב-אמן ניצול שואה.
סאבו נולד בבודפשט ב-1917. ב-1935, כשהיה בן 18,הוא זכה במקום הראשון באליפות הונגריה בשחמט, טורניר בינלאומי שנערך בטטה, ונבחר לייצג את מדינתו באולימפיאדת השחמט באותה שנה, שהתקיימה בוורשה.
הצופים באולימפיאדה התפעלו מהכישרון של השחמטאי הצעיר ומסגנונו ההתקפתי, שהיה מנוגד לסגנון הפוזיציונלי המקובל יותר בין השחמטאים בני ארצו.
הסברה המקובלת היא שסאבו למד בצעירותו אצל גזה מארוצי, שנחשב באותה תקופה לדמות מרכזית בעולם השחמט בהונגריה, ואשר אימן בעבר מספר אלופי עולם בשחמט, כגון מקס אויבה וורה מנצ'יק.
לפני מלחמת העולם השנייה, היו לסאבו הצלחות נוספות, ביניהן ניצחון גורף בטורניר הייסטינגס 1938/39 (הוא המשיך להיות קשור לטורניר זה במשך שנים רבות לאחר מכן).
לצד קריירת השחמט הוא עסק בבנקאות ובסחר במטבע חוץ.
בשנת 1942 שהה סאבו בתחרות בלונדון, והובטח לו על ידי השלטון ההונגרי שאם יחזור לא יאונה לו כל רע, בדומה לאלוף האולימפי, הסייף אטילה פטשאואר.
פטשאואר ניספה במחנות של שרות העבודה, שבהם עבדו בכפייה אנשים שהשלטון לא רצה בטובתם, רבים מהם יהודים.
סאבו נלקח גם הוא למחנות, נשבה על ידי חיילי הצבא האדום, הוחזק כשבוי מלחמה, אך הצליח לשרוד.
לאחר המלחמה חזר לשחק שחמט, ושיחק בהרבה אירועים בינלאומיים חשובים.
הוא סיים במקום חמישי ב-חרונינגן ב-1946, טורניר שבו השתתפו שחקנים חזקים במיוחד ביניהם בוטוויניק, יואה, סמיסלוב, נאידורף, בולסלבסקי וקוטוב.
בתחרות הבין-אזורית בסאלטיובאדן ב-1948, הוא הגיע למקום השני אחרי ברונשטיין ולקח את המקום הראשון בהייסטינגס 1947/48, בבודפשט 1948 ובהייסטינגס 1949/50. הוא חלק במקום החמישי בשתי תחרויות בין-אזוריות, בסאלטיובאדן 1952 וגטנבורג 1955, ועקב כך זכה במקומות בתחרות המועמדים בשנים אלו.
בתחרות המועמדים באמסטרדם, ב-1956, שהייתה תחרות המועמדים השלישי והאחרון שלו, הגיע סאבו הכי קרוב בקריירת המשחק שלו לאפשרות להתמודד באליפות העולם.
הוא הגיע למקום השלישי, יחד עם ברונשטיין, קלר, פטרוסיאן וספסקי.
בסך הכל, הוא ייצג את הונגריה ב-11 אולימפיאדות, והיה שחקן 'הלוח הראשון' בחמש תחרויות ופעמים רבות הפגין ביצועים שהביאו לזכייה במדליות.
בשנת 1937, זכה במדליית הכסף הקבוצתית וכן במדליית הכסף האישית.
ב-1952 הוא זכה במדליית הארד האישית, ב-1956 במדליית ארד קבוצתית, וב-1966 זכה במדליית ארד קבוצתית ובמדליית כסף אישית.
סאבו היה השחקן הטוב ביותר בהונגריה במשך כמעט 20 שנה (עד שלאיוס פורטיש ירש את הבכורה ב-1963/64 בערך), ובשיא יכולתו היה אחד מ-12 השחקנים הטובים בעולם.
משפחתו תרמה את כל ספריית השחמט שלו ואת המסמכים שלו לספרייה הציבורית של קליבלנד.
לאַסְלוֹ נַאדַאשִי (במקור שוורץ, בהונגרית: Nádasi László; בודפשט, 30 במאי 1907 – בודפשט, 17 בפברואר 1978) היה הומוריסטן יהודי-הונגרי, דרמטורג, שחקן קברט ומנחה.
חברו ושותפו לחלק מהיצירות של הסופר ההונגרי-יהודי ינה רייטה שנספה בשואה.
בשנת 1925 סיים בבודפשט את האקדמיה למסחר.
עבודת הבמה הראשונה שלו הייתה הבורלסקה מרי צ.
שהוצגה ב"תיאטרון ככר בֶּתְלֶן" בשנת 1931. במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, הציגו על במות תיאטראות בודפשט רבות מהבורלסקות, המערכונים, הבדיחות, וכדומה מפרי עטו.
משנת 1950 היה ליוצר המרכזי של התיאטראות הבמה העליזה ו"הבמה הקטנה".
כתב כמה ליבריות לאופרטות ולקומדיות מוזיקליות (1947: הוא לא עץ, 1959: נישואין, 1959: רעיה ללא בעל, 1974: קרוסלה מסתובבת), אשר הוצגו בהצלחה גם מחוץ לגבולות הונגריה.
לרגל יובל החמישים לכתיבתו (1975) השמיע רדיו קושוט במהדורה מיוחדת את הקברט שלו "זאצ'ק יודע הכל".
רייטו ינו-לאסלו נאדאשי: מודיעים בטעות.
רייטו ינו-לאסלו נאדאשי: גם סופן של 100 נשיקות היא אחת.
לַאסְלוֹ קַאבּוֹש (במקור קראוס, בהונגרית: Kabos László; שַארווַאר, הונגריה, 28 בספטמבר 1923 – בודפשט, 26 בספטמבר 2004) היה שחקן וקומיקאי יהודי-הונגרי עטור פרסים כגון פרס מארי יאסאי, פרס האמן המצטיין של הונגריה (1983).
אשתו היא השחקנית אריקה אוּרְבַּאן.
קאבוש למד בבית ספר יסודי (4 כיתות) ולאחר מכן בבית ספר ה"אזרחי" כלומר חטיבת הביניים (4 כיתות) בעיירת הולדתו שארוואר.
"קאבוש הקטן" (שהפך לכינוי שלו במרוצת השנים), רצה להיות ליצן, אך למד גננות, כי במהלך מלחמת העולם השנייה נאמר לו כי עובדים יהודים חקלאיים לא יגורשו.
בשנת 1943 נקרא לשרות העבודה בקסֶג (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ולאחר מכן גורש למחנה הריכוז מאוטהאוזן.
הוא וחבריו צעדו ברגל, יחפים או בנעלי עץ, על גדות נהר ה"אִין" ואחר כך בהרי האלפים של אַיזֶנֶרז עד למאוטהאוזן.
כשהמחנה שוחרר על ידי הצבא האמריקאי, הוא שקל 31 ק"ג והיה חולה בטיפוס הבהרות.
עם הגעתו הביתה לשארוואר מצא כי דירת הוריו ברחוב הרכבת נמסרה למשפחה לא-יהודית, יחד עם כל המטלטלין שלהם.
בשנת 1948 סיים את המכללה לגננות.
לאיוש באלינט, מנהל התיאטרון הלאומי של בודפשט, התחיל ללמד אותו משחק בחינם.
באלינט הציע לו את שם האומן קוֹש במקום קראוס, אבל הוא בחר בשם קאבוש לכבוד קרובו הרחוק, השחקן והקומיקאי ההונגרי-יהודי הגדול דיולה קאבוש.
לראשונה הופיע קאבוש בשנת 1946, על במת תיאטרון ה"קברט פודיום" בפרודיה.
מאוחר יותר שיחק בתיאטרון הקומדיה של בודפשט.
בין השנים 1951 עד 2000 היה חבר בתיאטרון הבמה העליזה, שם הופיע בעיקר בבדיחות ובמערכונים.
בשנת 1957 נבחר להוביל את קמפיין הפרסום של הגרלת הלוטו שהתחילה אז.
בשם "אוטו לוטו" שאל את השאלה "האם קנית השבוע?".
הקריירה הקולנועית שלו התחילה עם הסרט יאניקה בשנת 1949. בין השנים 1972 לבין 1980, הופיע 32 פעמים בחודש, לעיתים קרובות פעמיים ביום, השתתף בתוכניות רדיו וטלוויזיה ושיחק בתוכניות הגאלה של ערב השנה החדשה.
הוא נעצר מספר פעמים בשל נהיגה בשכרות ואף בשל תאונות דרכים.
מעבר לקנסות גם ישב כחצי שנה בכלא לריצוי העונש שנגזר עליו.
בסוף 1990 הופיע עם אשתו על במות בניו יורק, בניו ג'רזי, בקנדה, בהמילטון ובטורונטו.
עם זאת, בשל הקור של מינוס 28 מעלות צלזיוס, חזר לבודפשט עם דלקת ריאות.
בשנת 1999 נסע שוב לאוסטרליה, ולאחר מכן חזר לפסטיבל התרבות היהודי הראשון בבודפשט.
משנת 2000 לא הופיע יותר בשל בעיות סרטן הגרון שלו.
בינואר 2004, בביקורת של סרטן הגרון נאמר לו שהוא נקי, אך בביקורת של 10 במאי באותה השנה נאלץ לעבור ניתוח.
ב-22 בספטמבר מעד, נפל והועבר ליחידת הטראומה של בית חולים בבודפשט עם שבר בירך.
ב-26 בספטמבר, ביום כיפור, מת אחרי הצהריים.
הוא נקבר ביום הולדתו ב-28 בספטמבר בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
(1983) פרס האמן המצטיין של הונגריה
(1994) פרס הצלב הקטן של הרפובליקה הונגרית
(1998) פרס צלב הקצונה של הרפובליקה הונגרית
אזרחות כבוד של שארוואר (לאחר מותו)
פרס הקול האנושי (לאחר מותו) 2016
כינויו היה אֶצִ'י (Öcsi) שפירושו בהונגרית "אחא" או אח צעיר.
פביאן התחיל לחתור בקיאק בגיל 15 במועדון הספורט דוז'ה בודפשט בהשפעתו וסיועו של אלוף הונגריה בעבר, פרנץ וארגה.
באולימפיאדת מלבורן (1956) הוא זכה במדליית זהב ביחד עם יאנוש אורני ב-10,000 מטר.
זו הייתה מדליית הזהב האולימפית ההונגרית הראשונה בקיאק-קנו.
בסיום הקריירה כספורטאי פעיל עבד כמאמן, תחילה ב-UTE ואחר כך במועדון הספורט MTK.
צלב ההוקרה של הרפובליקה של הונגריה (2006)
מדליית זיכרון על שם אלאדאר גרביץ' (2012)
ביוגרפיה באתר יד לאיש הספורט היהודי
בשנת 1929 החל להחליק עם אמיליה רוטר.
באליפות העולם שנערכה בברלין בשנת 1931 זכה סולאש במדליית זהב בזוגות, הראשונה מתוך ארבע מדליות.
הקריירה הספורטיבית הפעילה של סולאש ורוטר הסתיימה אחרי אולימפיאדת גרמיש-פרטנקירכן (1936).
סולאש למד באקדמיה הצבאית לודוביקה בהורטי.
במלחמת העולם השנייה לחם בחזית המזרחית נגד ברית המועצות, ונלקח בשבי כ-4 שנים, במחנה שבויים בסיביר.
בתום המלחמה הלאימה הממשלה כמעט את כל נכסיו, כולל בניין דירות גדול להשכרה ברובע 7 של בודפשט.
לאחר מכן למד רפואת ספורט בבית הספר לרפואה בבודפשט.
לאַסְלוֹ פּוֹלְגַאר (בהונגרית: Polgár László , שומוג'סנטפאל, 1 בינואר 1947 – ציריך, 19 בספטמבר 2010) היה זמר אופרה יהודי-הונגרי (בס) זוכה פרס קושוט, פרס פרנץ ליסט ופרס גראמי.
פולגאר לאסלו (יצחק בן אליעזר הלוי) בא ממשפחה יהודית.
הוריו היו לאיוש פולגאר ואנה קנטור.
הוא למד במכללת פרנץ ליסט למוזיקה בבודפשט כסטודנט של אווה קוטרוץ בין השנים 1967–1972. בשנת 1971 התקבל לבית האופרה של בודפשט בתפקידו הראשון כרוזן קפרנו (ורדי:ריגולטו).
באותה שנה זכה בתחרות השירה של דבורז'אק.
בשנת 1972 זכה במלגה בבית האופרה, ומשנת 1973 הפך לזמר בסגל הקבוע של האופרה.
הוא היה הזוכה בתחרות השירה על שם שומאן בשנת 1974 וזכה בפרס הראשון בתחרות על שם המלחין פרנץ ארקל בשנת 1975. כמו כן הגיע למקום הראשון בתחרות שירה וולף בשנת 1980 ואחר כך זכה במקום ראשון גם בתחרות השירה פברוטי בשנת 1981. משנת 1991 היה חבר באופרה של ציריך.
בתחילה הוא שר תפקידי קומפרימריו (משנה), אך עד מהרה הפך לבסיסט הראשי של התיאטרון.
ההופעה הזרה הראשונה שלו הייתה בנובמבר 1978 בהמבורג הייתה החטיפה מן ההרמון של מוצרט בתפקיד אוזמיניאן.
בשנת 1982 שר בבריסל את תפקיד הרוזן וולטר בלואיזה מילר.
הוא הפך בהדרגה לזמר מוביל.
לעיתים קרובות הופיע גם באופרות בנות זמננו.
השתתף קבוע בפסטיבל זלצבורג והפך לאורח קבוע באופרה של ציריך ומינכן.
בהופעות בכל רחבי העולם הוא שר את ברטוק באתונה, שיקגו, דרזדן, קופנהגן, לונדון, פראג, טוקיו ובלה סקאלה של מילאנו.
בנוסף להופעותיו הוא לימד בקונסרבטוריון בציריך-וינטרטור ובהונגריה.
בשנת 2010 נפטר במפתיע ב -19 בספטמבר בציריך והובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
בשנת 1971 נשא לאישה את אגנש גרגיי.
מספר הפרמיירות שלו הרשומות בספריית התיאטרון: 45.
פרס האמן המצטיין של הונגריה (1987)
חבר לנצח באגודת בני האלמוות (1997)
פרס גראמי (1998) (שתי קטגוריות)
המוזיאון להיסטוריה של התיאטרון הלאומי ההונגרי
אתר ההנצחה של לאסלו פולגאר
לאסלו פולגאר (בהונגרית: Polgár László; נולד ב-11 במאי 1946) הוא מורה, מאמן שחמט ומנהל הונגרי-יהודי.
אביהן של בנות פולגאר השחמטאיות: יהודית, סוזן (ז'וז'ה) וסופיה (ז'ופיה).
לאסלו פולגאר נולד בשם פְּרוֹטיוֹבִין בעיר ג'נג'ש, לארמין פרוטיובין ולסֶרֵן גלבמן.
בשנת 1965 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון.
בין 1965 לבין 1969 למד פילוסופיה, ובשנים 1969 עד 1973 למד פסיכופדגוגיה באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט בפקולטה לאמנויות.
משנת 1980 היה המנהל המקצועי של בנותיו, המארגן ומנהל אימוני השחמט שלהן.
הוא קיבל את התואר מאמן אמן בשנת 1993 (התואר מאמן אומן, שנוסד בשנת 1952, הוא תואר הוקרה למיטב המאמנים ההונגריים).
מאז 1998 הוא חבר בוועד המנהל של איגוד השחמט ההונגרי.
פולגאר התפרסם בניסוי הפדגוגי שלו עם בנותיו כדי להוכיח את ראשוניות החינוך על פני גורמים אחרים, כמו מאפייני לידה.
השיטה מבוססת בהתמקדות בתחום ספציפי אחד מגיל הרך.
לשיטתו ההצלחות המוקדמות בשיטת חינוך זו יביאו בהמשך גם הצלחות בתחומים אחרים.
התחום המיוחד הזה עבור בנותיו היה שחמט שכן מדובר בפעילות אינטלקטואלית ובמדידה אובייקטיבית (מד כושר).
מנגד, עצם בחירת משתתפי הניסוי מתוך קבוצה ייחודית השייכת למשפחה יהודית (כאשר מוצא יהודי ידוע כבעל אינטליגנציה גבוהה, ראה: הגניוס היהודי) דווקא ממחישה את חשיבותה של הגנטיקה.
חבילה לספורט של בודפשט (1989)
הצלב המרכזי במסדר הכבוד של הרפובליקה של הונגריה (המדור האזרחי) (2003)
לאסלו קלמאר (במקור קראוס, בהונגרית: Kalmár László אדה - אלשובוגאט; 27 במרץ 1905 – מאטרהזה, 2 באוגוסט 1976) היה מתמטיקאי הונגרי-יהודי, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
תחומי מחקר: אנליזה מתמטית, לוגיקה מתמטית ויישומיה, במיוחד בתחום הקיברנטיקה, מדעי המחשב ולשונאות מתמטית.
אביו, ז'יגמונד קלמאר (קראוס), יליד העיר פאפה היה מנהל אחוזה, ואמו רוזה קראוס (1869–1921) הגיעה ממשפחת סוחרים.
קלמאר התייתם מאביו בילדותו ואז עבר לבודפשט עם משפחתו.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בבודפשט.
בשנת 1927 קיבל תעודת הוראה לגימנסיה ואת הדוקטורט במתמטיקה ובפיזיקה באוניברסיטת בודפשט.
הוא למד ביחד עם רוז'ה פטר והם היו חברים גם בהמשך הקריירה.
בשנת 1927 עבר לאוניברסיטת פרנץ יוזף של סגד, למכון למתמטיקה, לצד עמיתים כמו פרידיש ריס, אלפרד האר ואחרים.
בשנת 1932 קיבל תואר מרצה ל"חשבון ואנליזה".
על פי הצעתו של פרידיש ריס, בשנה האקדמית 33–1932, הפקולטה למתמטיקה ומדעי הטבע הפקידה את קלמאר על משימות ההוראה והמחקר של המחלקה למדע כמותי בסיסי, אך המחלקה הפסיקה להתקיים, כי משרד החינוך ההונגרי לא מינה פרופסור מסיבות כלכליות.
ב־19 באוקטובר 1940, אוניברסיטת פרנץ יוזף חזרה לקלוז'-נאפוקה, ואוניברסיטת מיקלוש הורטי בסגד הוקמה מייד במקומה.
העברות של מרצים החלו, לאסלו קלמאר לא הוכר באוניברסיטה זו כמרצה בשל החוקים האנטי יהודיים (החוק היהודי השני).
באביב 1944 פוטר מתפקידו כמרצה מומחה באמצעות צו של ממשלת דמה סטויאי.
הוא בקושי הצליח להתחמק מגירוש למחנות ההשמדה.
עם התקדמות הכוחות של הצבא האדום וכיבוש סגד בוטל חוק הרדיפה באוניברסיטה באוקטובר 1944, קלמאר התקבל בחזרה כמרצה, והיה אחד מאלו שהשיבו לתחייה את החינוך והמחקר במתמטיקה באוניברסיטה שסבלה פגיעות רבות בשל המלחמה.
באפריל 1945 מונה למרצה בכיר.
פרידיש ריס הוזמן ומונה לראש החוג למתמטיקה בבודפשט, וממשיך דרכו בסגד מ-1947 היה קלמאר, שמונה לפרופסור מן המניין ולמנהל מכון בויאי.
קלמאר נבחר כחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים בשנת 1949, וכחבר מן המניין בשנת 1961. בשנת 1949–1950 היה הרקטור של אוניברסיטת סגד.
מכאן ואילך מילא מספר תפקידים מדעיים, עבד בחברות מקצועיות וערך כתבי עת.
בשנת 1971 חולקה המחלקה לשתיים, למתמטיקה ולמדעי המחשב, גזה פודור הפך לראש המחלקה למתמטיקה, ולאסלו קלמאר עמד בראש המחלקה למדעי המחשב עד 1975, עד פרישתו באוקטובר.
קלמאר נפטר בשנת 1976 ונקבר בבית העלמין במרכז העיר בסגד.
קלמאר היה מחלוצי וממכונני מהפכת המידע בעשורים האחרונים של המאה העשרים בהונגריה בתחומי הלוגיקה המתמטית ומדעי המחשב.
התיאוריות שלו (תורת המשחקים, האלגוריתמים) שבאו לידי ביטוי בעשורים אלה היו אז חדשניים והוא נאלץ להילחם למען זכות הקיום שלהם.
בשנת 1962 הצליח להקים את המעבדה לקיברנטיקה, שהשיגה מחשב בשנת 1964. מעבדה זו והמחלקה למדעי המחשב של לאסלו קלמאר היוו את הבסיס של המחלקה לאינפורמטיקה של אוניברסיטת סגד, שם מתקיימת הכשרה של מתמטיקאים ומתכנתים.
בשנת 1956 הוקמה המחלקה לאנליזה פונקציונלית של המכון לחקר המתמטיקה של האקדמיה ההונגרית למדעים, במכון בויאי בסגד בראשות בלה סקפלבי-נאג' ומשנת 1957 קבוצת הלוגיקה והיישומים המתמטיים של המכון לחקר המתמטיקה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
שתי יחידות מחקר אלה הושקו בשנת 1967.
קלמאר פרסם את מאמריו המדעיים בגרמנית, בצרפתית ובאנגלית.
לאסלו קרדוש (במקור קוֹהְן שהיא הגרסה ההונגרית-אוסטרית לכהן, בהונגרית: Kardos László דברצן, 17 באוגוסט 1898 – בודפשט, 2 בפברואר 1987) היה היסטוריון ומבקר ספרות הונגרי-יהודי זוכה פרס אטילה יוז'ף ופרס קושוט, מבקר, מתרגם, דוקטור ללימודי ספרות (1955), חבר נספח של האקדמיה ההונגרית למדעים (1958) ולאחר מכן חבר מן המנין (1967).
עבודתו על תולדות הספרות היא משמעותית, ומחקריו על המשורר ארפאד טוט והמהדורה המדעית של יצירותיו של המשורר שהוכנה על ידו הם בעלי חשיבות רבה בתחום חקר הספרות ההונגרית של המאה העשרים.
עבודתו כמתרגם ספרותי התרחבה בהעברה של עבודות דרמה, פרוזה וליריקה של סופרים אירופאים עתיקים ומודרניים כאחד.
לאסלו קרדוש הוא אביו של פאל פאנדי (1926–1987) ששינה את שמו מקרדוש, הוא בעצמו היה היסטוריון ספרות, ולאסלו קרדוש אחיו הגדול של פאל קרדוש (1900–1971), היסטוריון ספרות ומורה.
לאסלו קרדוש נולד כבנם של ליפוט קרדוש (במקור כאמור קוֹהְן-כהן) סוחר מלח וקמח ושל אטלקה בריל.
קרדוש סיים את בית הספר התיכון בדברצן והחל את השכלתו הגבוהה באוניברסיטת עיר הולדתו.
בשנים 1918–1919 השתייך למערכת העיתון של השמאל בעיר ה"הירלאפ" (Hírlap) שפירושו בהונגרית "עיתון", ולכן הורחק באופן זמני מהאוניברסיטה לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
לבסוף קיבל את התואר בהוראה ובמדעי הרוח בשנת 1922 באוניברסיטת דברצן.
בין השנים 1922 - 1944 לימד בגימנסיה היהודית בדברצן, ביחד עם מורים רבים ידועים נוספים כלאסלו גונדה (משה אליהו גונדה), קארוי קרפטי ועוד.
בשל יהדותו גויס לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי במלחמת העולם השנייה), גורש תחילה לאורושהזה ואחר-כך לחזית המזרחית האוקראינית.
הוא ניצל ולאחר שובו בשנת 1945 נכנס לתפקיד במשרד הדת והחינוך הציבורי.
תחילה כיועץ ואחר כך כמזכיר ובשנים 1947–1949 כיהן כראש אגף המשרד.
בשנת 1950 מונה לאוניברסיטת בודפשט, שם מונה החל משנת 1953 לראש המחלקה לספרות עולמית.
במקביל, במהלך קיומו הקצר, הוא הנחה את עבודתה של המחלקה לעיתונאות.
מחקריו על ההיסטוריה הספרותית התמקדו בספרות ההונגרית של המאה ה-20 ובספרות העולם והוא ניתח ביסודיות את יצירתו של המשורר ארפאד טוט, אנדרה אדי, דז'ה קוסטולאני, פרידייש קארינתי, שאנדור מאראי, אנדור אנדרה גלרי ואחרים.
הוא תרם להוצאה לאור של אוסף יצירותיהם של כמה סופרים הונגרים.
כעורך, תרם להוצאה של ספרות עולמית בהונגרית, ספרות עברית, רוסית וכו' ולפרסום אנתולוגיות ואוספי סיפורים קצרים.
הוא כתב מחקרים נלווים לפרסום יצירותיהם של כמה סופרים זרים בהונגרית.
עסק גם בסוגיות תורת הספרות והעסקים.
משנת 1973 היה יו"ר ועדת העורכים של "הספרייה לספרות סובייטית", ב"הוצאת אירופה".
בין שתי מלחמות העולם, כתביו - מאמריו וסקירות על יצירות - הופיעו בכתב העת הספרותח אמנותי החשוב ניוגט באופן קבוע, ומשנת 1959 עד 1974 היה העורך הראשי של המגזין הספרותי נאג'ווילאג (Nagyvilág) כלומר "העולם הגדול" ומשנת 1974 ועד מותו היה יו"ר ועדת העורכים.
כהוקרה על הישגיו המדעיים נבחר קרדוש לחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים בשנת 1958 וכחבר מן המניין בשנת 1967. בין השנים 1927 לבין 1938 היה המזכיר הכללי של "אגודת אנדרה אדי" שמקום מושבה היה העיר דברצן.
במשך שנים רבות שימש גם כסגן נשיא אגודת להפצת המדע ושל אגודת הידידים ההונגרית-סובייטית.
בשנת 1938 הוא קיבל את פרס באומגארטן, בשנת 1950 את פרס אטילה יוז'ף, ובשנת 1953 את פרס קושוט.
בשנת 1985 הוענק לו דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת אטווש לורנאד.
אנדרה אדי בן העשרים ואחד; 1922
אנדרה אדי בן העשרים ואחד.
אנתולוגיה של משוררים עבריים ;האיגוד הפרו-ארץ ישראלי של יהודי הונגריה, בודפשט, 1943 (ספרי יבנה)
משוררים סובייטים על ההונגרים; 1951
אנתולוגיה של שירה סובייטית 1952
טקסט מקורי ותרגום לשירים זרים 1956
ספרות עולמית ; ELTE, 1958
רישומים, מאמרים, ביקורת: ספרות הונגרית חדשה.
ספרות אמריקאית במאה ה-20. 1962
מבוא לתיאוריה ספרותית וללימודי ספרות ; 1966
מבוא לתיאוריה ספרותית ולימודי ספרות.
ספר שלישי: ניסויים, ויכוחים, וידויים.
תרגומים ספרותיים נבחרים מאת לאסלו קרדוש.
מאחורי אלף מסכות: תרגומי שירה נבחרים.
שלושת האבירים והחולצה: תרגומים ספרותיים.
הפנקס של אדוני המורה: רומן לנוער.
לאסלו קרדוש (במאי סרטים) (במקור קליין, בהונגרית: Kardos László; בחו"ל מוכר בשם Leslie Kardos, ברדיוב, 8 באוקטובר 1903 – לוס אנג'לס, ארצות הברית, 11 באפריל 1962) היה במאי קולנוע הונגרי-יהודי, עורך סרטים (Film Editor).
במקור קרדוש היה שחקן ואמן מחול.
הוא טייל ברחבי העולם ולאחר מכן עבד בברלין כמנהל תיאטרון.
הוא חזר להונגריה בשנת 1933 ועבד כעורך ובמאי.
בתחילת מלחמת העולם השנייה בשנת 1940 היגר לארצות הברית, שם גם התיישב.
תחילה ביים את הסרט "ארבעה וחצי מוסקטרים", שצולם בבודפשט, ואחר כך כמה קומדיות הונגריות.
הוא היה בנם של גאבור קרדוש (קליין) (1860–1929) בעל בית הדפוס, ומגיהה מסובוטיצה ושל פאני לובל (1866–1934) סבו וסבתו מצד אביו היו ליפוט קליין ורוזאליה דונאט, סבו וסבתו מצד אמו היו מור לובל, סוחר ועמליה אֶבֶּנְסְפַּנְגֶר.
אחותו ארז'בט קרדוש, הייתה מזכירת וראייטי, ואשתו השנייה של השחקן ההונגרי-יהודי-אמריקאי ס.ז.
שנקרא בשמו המקורי בהונגרית שאנדור גרטנר (Gärtner Sándor).
אשתו של קרדוש הייתה מריה פסטרנק ("לנקה"), אחותו הצעירה של ג'ו פסטרנק, מפיק קולנוע אמריקני ממוצא הונגרי-יהודי.
תנו מקום לזקנים (קומדיה הונגרית-אוסטרית, 1934)
ארבעה וחצי מוסקטרים (שמו המקורי: Viereinhalb Musketiere, 1935)
אהבת ספורט (עם זולטאן פרקש, קומדיה רומנטית הונגרית, 1936)
התפשטות (שמו המקורי: הרצועה, דרמה אמריקאית, 1951)
לאסלו פנייה (במקור פרידמן, בהונגרית: Fenyő László; בודפשט, 9 בנובמבר 1902 – רכניץ, 26 במרץ 1945) היה משורר, מתרגם, מבקר, יהודי-הונגרי נציג משמעותי של הדור השני של כתב העת הספרותי ניוגט הן כמשורר והן כמבקר שירה ספרותית.
הוא זכה בפרס באומגרטן ונרצח בשואה.
לאסלו פנייה נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה פרידמן, זבן, יליד ורשוואר, ולינה (ליוויה) האן.
לאסלו סיים בית ספר למסחר בבודפשט, אך למעט תקופה קצרה הוא לא עבד, אלא התפרנס מההכנסה הצנועה שלו מפרסום שיריו.
הוא הפך לעמית קבוע של כתב העת הספרותי ניוגט, בנוסף לכך כתיבתו הופיעה גם בכתבי עת נוספים.
בין 1936 לבין 1940 הפך לשומר ולספרן של ספריית באומגרטן, בהמלצת מיהאי באביץ'.
במלחמת העולם השנייה גויס לשירות העבודה (עבודות כפייה ליהודים עבור הצבא ההונגרי) בשנת 1942 ושוב במאי 1944. הוא שוחרר לחופשה קצרה באמצע אוקטובר, אך לאחר ההפיכה של מפלגת צלב החץ ברשות פרנץ סלשי באותו החודש הוא לא שב למחנה, אלא חיפש מקלט אצל פאל סגי.
הוא נתפס בסוף 1944 על ידי הגסטפו, עונה והוחזר לפלוגת העבודה שלו.
הוא הוצעד ברגל מערבה עם פלוגות שרות עבודה נוספות.
זמן קצר לאחר העיר קסג (על גבול הונגריה-אוסטריה) כבר בשטח אוסטריה ליד העיר רכניץ, יחידת אס אס רצחה אותו באש מקלע ביחד עם כמה מחבריו.
אשתו הייתה אדית אצ'אדי (מקודם אדלר).
הקריירה שלו קשורה להתנהגות שונה לחלוטין מזו שהייתה מקובלת אז בכתב העת ניוגט.
ספר השירים הראשון שלו, "איבר הבנייה" (1922), הוחרם על ידי המשטרה מטעמים מוסריים.
הוא מצא את קולו, ששילב פסימיות ואת תחושת חיים המיוחדת בבודפשט בכרך ספר השירה הבאה שלו בשם "שנים האבודות" (1926).
אישיותו התגבשה סופית תחת השפעת הטעם הריאליסטי ששרר בשנות השלושים.
הוא הפך לפתוח יותר, חיפש את מקומו בעולם, וכך התפשט תחום האובייקטים של הליריקה שלו למעגל רחב יותר.
העמדה האידאולוגית-מוסרית, שלרוב חסרה מהשירה הלירית שלו, קיבלה ביטוי בפניה חזיתית אל מול ונגד הנציזם בשני כרכי השירה האחרונים שלו ובשיריו שפורסמו לאחר מותו.
הוא תרגם מיצירותיהם של ברונו ברהם, גאורג פינק, ריצ'רד כ"ץ, אריך קסטנר, תומאס מאן, אכסל מונתה, פליקס זאלטן.
לאסלו לייטה (במקור לייסטרדורפר – Leitersdorfer, בהונגרית: Lajtha László; בודפשט, 30 ביוני 1892 – בודפשט, 16 בפברואר 1963) היה מלחין יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט, חוקר מוזיקה עממית, מורה למוזיקה.
לאסלו לייטה נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר ליפוט לייטרסדורפר (1861–1939) ושל אידה ויזל.
סבו וסבתו מצד אביו היו דוד לייטרסדורפר וטרזיה אונגאר.
לייטה היה תלמידם של ויקטור הרצפלד וארפאד סנדי באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
הוא המשיך את לימודי המוזיקה שלו בלייפציג (1910), בז'נבה (1911) ולאחר מכן מספר פעמים בפריז, שם היה תלמידו של ונסן ד'אנדי.
בשנת 1913 קיבל תואר דוקטור בכלכלה באוניברסיטת בודפשט, שנקראת כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד ובאותה שנה הפך לאוצר גנזך כלי הנגינה של המוזיאון הלאומי של הונגריה.
לייטה החל את פעילות איסוף המוזיקה העממית שלו בתחילת שנות העשרים של המאה העשרים, בשיתוף פעולה עם שני המלחינים הגדולים של הונגריה בלה ברטוק וזולטאן קודאי.
תקופה מסוימת הוא היה גם מנהל המוזיאון האתנוגרפי.
משנת 1919 הוא היה מורה בבית הספר "מוזיקה לאומית" ומשנת 1945 עד 1949 היה המנהל של בית הספר, שם כללו תלמידיו את יאנוש פרנצ'יק, וילמוש טאטראי, יאנוש סטארקר ואנדראש קורודי.
ב-22 באפריל 1919 בבודפשט, נשא לאישה את רוזה סטפניה אמיליה הולוש.
פרס קושוט הוענק לו בשנת 1951, אך לא כמלחין אלא כאתנוגרף של מוזיקה עממית.
הוא לא רצה לקבל את הפרס בהתחלה, אבל מחשש לצרות על דחייתו, הוא עשה זאת.
הוא חילק את הפרס למוזיקאים עניים.
בשנת 1955 נבחר לחבר נספח באקדמיה הצרפתית למדעים.
בשנת 2001, לאחר מותו, קיבל את "פרס המורשת ההונגרית".
ב-30 ביוני 2015 ביום השנה להולדתו, נחנך בגן קארוי בבודפשט פסלו, יצירתו של הפסל פטר גאלהידי.
שלושה שירי ערס לפסנתר (שירה ופסנתר, 1955–1957)
הוא הופיע בהופעה של רביעיית אאואר (Auer) בהונגרוטון.
Op.33. סימפוניה ("לס סול") לתזמורת מיתרים, נבל וכלי הקשה (1941)
Op.43. סינפונייטה לתזמורת מיתרים (1946)
סוויטה תזמורתית Op.19b (מהבלט Lysistrata, 1933)
פתיחה תזמורתית Opc 19c (מהבלט Lysistrata, 1933)
21b עבור תזמורת הורטובאדי (1935)
סוויטת תזמורת (מהבלט חורשת ארבעה האלים, 1943)
סימפוניה (1948) רצח בקתדרלה ג.
Op.34. שלושה נוקטורנו עם חלילית, נבל ורביעיית מיתרים (1941) - (לסופרן)
אופרה קומית בשתי מערכות (1948–1950) (טקסט: סלבדור דה מדאריאגה)
קומדיית דאנס במערכה אחת (1943) - תזמורת גדולה, פסנתר ארבע ידיים.
הצגת הבכורה של היצירה הייתה ב-24 בינואר 2013 בארמון האמנויות.
במאית: יהודית גלגוצי ; מנצח: איסטוון דנס ; מחזה וידאו: אוטו וולנר; שחקנים: אנדראס מ ' קצ'ס, ריטה גובי, קריסטוף סמו.
אופ 39. קפריקיו [תיאטרון הבובות].
בלט במערכה אחת (1944) - תזמורת גדולה, פסנתר ארבע ידיים.
זה גם עשה שלוש סוויטות תזמורות.
אבנים, טירות, אנשים (1955) (במאי: אישטוואן סץ')
כרכים עצמאיים, מאמרים, מחקרים על מוזיקה עממית ונושאים מוזיקליים אחרים.
מונוגרפיות על מוזיקה עממית I.
שירים ערניים של מחוז שופרון 1956
לאסלו קלטי (במקור קוֹהְן הגרסה ההונגרית-אוסטרית לכהן, בהונגרית: Keleti László; בודפשט, 11 ביוני 1904 – בודפשט, 28 באוגוסט 1972) היה שחקן יהודי-הונגרי, זוכה פרס האמן המצטיין שסיפק הופעות בלתי נשכחות גם בתפקידים קטנים.
לאסלו כהן נולד בבודפשט במשפחה יהודית כבנם של ישראל קוהן (כהן) ושל ריזה גרינהוט.
בשנת 1909 שם משפחתו הוחלף על ידי אביו לקלטי (בהונגרית פירושו: מזרחי) באישור משרד הפנים ההונגרי.
לאסלו למד בבית הספר למשחק של סידי ראקושי, והחל את הקריירה שלו בעיר קאפושוואר.