tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשל השפעתה המרדימה החזקה, קלוטיאפין משמשת לפעמים להשריית שינה במקרי אינסומניה הקשורה במצבים נפשיים אקוטיים כמו התקף חרדה חריף או אגיטציה חריפה, אם תרופות אחרות לא סייעו.
למרות השפעתה המרדימה החזקה, קלוטיאפין איננה מומלצת ככדור שינה לטיסות ארוכות, בשל פרופיל תופעות לוואי גבוה והיא משמשת בעיקר במסגרות אשפוזיות או אמבולטוריות פנים-ארציות.
בדומה לשאר התרופות האנטי-פסיכוטיות, לקלוטיאפין תופעות לוואי רבות.
תופעות הלוואי השכיחות ביותר של התרופה כוללות יובש בפה, טשטוש ראייה, נמנום, קשיים במתן שתן, סחרחורות והפרעות שונות בתפקוד המיני כמו ירידה בחשק המיני לכל הפחות בעת השבועיים הראשונים של השימוש בתרופה.
במקרים נדירים התרופה עלולה לגרום לצהבת ולדיסקינזיה מאוחרת.
המבנה הכימי של מולקולת קלוטיאפין כמעט זהה למבנה הכימי של מולקולת לוקסאפין כאשר ההבדל היחיד ביניהן הוא שאטום הגופרית (S) בתחתית הטבעת המרכזית של קלוטיאפין, מוחלף באטום חמצן (O) בלוקסאפין.
הן קלוטיאפין והן לוקסאפין דומות בהרכבן הכימי לקלוזאפין, אולנזפין, קווטיאפין ואמוקסאפין ולנוגדי דיכאון טריציקליים בכלל.
התרופה משווקת בישראל, איטליה, ספרד, שווייץ, בלגיה, דרום אפריקה, ארגנטינה, פרגוואי וטייואן (בטייואן היא נמכרת בשם Etumine).
קלוטילדה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה , הייתה נסיכה גרמנית ואחותו של פרדיננד הראשון, מלך בולגריה.
קלוטילדה נולדה ב-8 ביולי 1846 בניי-סיר-סן, לאוגוסט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה ולקלמנטין, נסיכת אורליאן, בתם של לואי פיליפ, מלך הצרפתים ומריה אמליה מנאפולי וסיציליה.
בשנת 1864 ביקרה קלוטילדה בקונסטנץ, ופגשה שם את יוזף קרל, ארכידוכס אוסטריה, בנם של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה ומריה דורותיאה, דוכסית וירטמברג, שהיה שם בסור עם אחיו הארכידוכס שטפן, פלטין הונגריה.
השניים התאהבו וב-12 במאי הם התחתנו בקובורג, ונולדו להם 7 ילדים.
בשנת 1887 נבחר אחיה פרדיננד לנסיך בולגריה, ובשנת 1908 הוא הפך למלך בולגריה.
לאחר תבוסת האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה התיישבו קלוטילדה ומשפחתה בהונגריה, וב-3 ביוני 1927 היא מתה בביתה באלצ'וט.
ב-12 במאי 1864 התחתנה קלוטילדה עם יוזף קרל, ארכידוכס אוסטריה, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
קלוטרון הוא מכשיר שתוכנן ופותח לצורך העשרת אורניום בראשית הגישושים המדעיים של פרויקט מנהטן, שבו פותחו ויוצרו פצצות האטום במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא פותח על ידי הפיזיקאי האמריקאי ארנסט לורנס על בסיס המצאתו הקודמת, הציקלוטרון, לצורך הפרדת איזוטופים.
השם "קלוטרון" (Calutron) נגזר מהמילים: "ציקלוטרון", "אוניברסיטה" ו"קליפורניה", כמחווה ללורנס, ולאוניברסיטת קליפורניה שבה הומצא.
הקלוטרון שימש להעשרת אורניום בקנה מידה גדול במפעל Y-12 באתר הגרעיני הגדול באוק רידג' שבמדינת טנסי.
האורניום המועשר שיוצר באמצעותו במפעל שימש בפצצת האטום "ילד קטן" שהוטלה על הירושימה ב-6 באוגוסט 1945.
הקלוטרון דומה בעקרון פעולתו לעקרון הפעולה של ספקטרומטר מסה.
חומר מיונן מואץ על ידי שדות חשמליים, ומוסט ממסלולו באמצעות שדות מגנטיים.
היונים מתנגשים לבסוף בלוח, ומייצרים זרם חשמלי מדיד.
מכיוון שליונים של איזוטופים שונים של אותו חומר ישנו מטען חשמלי זהה אך מסותיהם שונות, האיזוטופים הכבדים יותר מוסטים פחות על ידי השדה המגנטי, מה שגורם לקרן החלקיקים להתפצל לכמה אלומות כתלות במסה, כשכל אלומה פוגעת בלוח במקום שונה.
ניתן לחשב את מסת היונים על פי עוצמת השדה המגנטי והמטען החשמלי של היונים.
במהלך מלחמת העולם השנייה פותחו ויוצרו באוק רידג' קלוטרונים שהתבססו על עיקרון זה כדי להפיק כמויות ניכרות של אורניום-235 ברמת ניקיון גבוהה, שהוא האיזוטופ הבקיע של אורניום ששימש בפצצה.
ההפרדה לצורך קבלת איזוטופ זה התבצעה על ידי ניצול הבדל המסה (הקטן) בינו לבין האיזוטופים האחרים (הבלתי בקיעים) של האורניום.
ההפרדה האלקטרומגנטית לצורך העשרת אורניום נזנחה לאחר המלחמה לטובת שיטת ההפרדה בדיפוזיה גזית, שהייתה מסובכת יותר אך גם יעילה יותר.
אף שמרבית הקלוטרונים של פרויקט מנהטן פורקו בסוף המלחמה, חלקם נותרו בשימוש כדי לייצר דגימות מועשרות של איזוטופים של יסודות שנכרו בטבע, למטרות צבאיות, מדעיות ורפואיות.
הידיעות על גילוי ביקוע גרעיני על ידי הכימאים הגרמנים אוטו האן ופריץ שטרסמן בשנת 1938, והסברם התאורטי של הפיזיקאים ליזה מייטנר ואוטו פריש לתופעה, הובאו לארצות הברית על ידי הפיזיקאי הדני נילס בוהר.
בהתבסס על 'מודל טיפת הנוזל' שלו של גרעין האטום, הגיע בוהר למסקנה שהאיזוטופ אורניום-235, ולא האורניום-238 המצוי בכמות גדולה יותר בטבע, הוא האיזוטופ המתבקע כשהוא מופצץ בנייטרונים תרמיים.
כדי לאמת זאת, השתמש אלפרד נייר מאוניברסיטת מינסוטה באפריל 1940 בספקטרומטר מסה כדי ליצור כמות זעירה של אורניום-235 טהור, ואז הצליחו ג'ון דנינג, אריסטיד פון גרוס ויוג'ין בות, לאשר כי בוהר צדק.
לאו סילארד וולטר צין אישרו במהרה כי יותר מנייטרון אחד משתחרר בכל ביקוע, מה שהביא למסקנה שנוצרת תגובת שרשרת גרעינית בתהליך, ומכאן הייתה הדרך קצרה להבנה שאפשר לנצל את התהליך ליצירת פצצה גרעינית רבת עוצמה.
בעקבות גילוי זה נוצר חשש גדול שגרמניה הנאצית גילתה אף היא את התופעה, מקדימה את המערב במחקר, וכבר נמצאת בשלבי פיתוח של פצצת אטום.
החשש הובע במיוחד אצל מדענים שהיו פליטים מגרמניה וממדינות פשיסטיות עוינות אחרות.
באוניברסיטת ברמינגהאם בבריטניה הטיל הפיזיקאי האוסטרלי מארק אוליפנט על שני פיזיקאים יהודיים, פליטים של המשטר הנאצי – אוטו פריש ורודולף פיירלס – את המשימה לחקור את היתכנותה של פצצה אטומית.
למרבה האירוניה, למרות פרסומם כפיזיקאים מהשורה הראשונה, מעמדם כזרים שהגיעו ממדינת אויב מנע את העסקתם בפרויקטים סודיים כמו פיתוח מכ"ם.
מתזכיר פריש-פיירלס , שפרסמו במרץ 1940, עולה כי המסה הקריטית של אורניום-235 הייתה בסדר גודל של כ-10 ק"ג, שהיה משקל קטן מספיק כדי שמטוס הפצצה של אותה עת יוכל לשאת אותו.
ועדת MAUD הבריטית, שהוקמה כתוצאה ממסקנות תזכיר פריש-פיירלס ועסקה בנושאי גרעין, המליצה אז פה אחד להמשיך בפיתוח פצצת האטום.
בריטניה הציעה להעניק לארצות הברית גישה למחקר המדעי שלה.
ג'ון קוקרופט, חבר המשלחת הבריטית שיצאה לארצות הברית בספטמבר 1940 כדי לעודד שיתוף פעולה מדעי בין שתי המדינות, תיאר למדענים האמריקנים את ההתפתחויות המדעיות שהושגו בבריטניה.
הוא גילה שפרויקט הגרעין האמריקני קטן יותר ופחות מתקדם מהפרויקט הבריטי.
גם אוליפנט טס לארצות הברית כדי לדבר עם המדענים האמריקאים.
הוא נפגש עם ארנסט לורנס במעבדת הקרינה שלו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
השניים הכירו עוד מלפני המלחמה והיו חברים.
לורנס התרשם מספיק כדי להתחיל במחקר משלו על אורניום.
בטבע מהווה האורניום-235 רק כ-0.72% מעפרת האורניום הטבעי, ולכן גורם ההפרדה של תהליך העשרת אורניום צריך להיות גבוה מ-125 כדי לייצר מאורניום טבעי גוש של אורניום בקיע, שמורכב לפחות מ-90% אורניום-235. ועדת MAUD המליצה לעשות זאת בתהליך של דיפוזיה גזית, אולם אוליפנט, שהיה מראשוני המפתחים והמשתמשים בהפרדה אלקטרומגנטית, העדיף אותה.
זו גם הייתה הטכנולוגיה שבה השתמש אלפרד נייר.
העיקרון של ההפרדה האלקטרומגנטית הוא שיונים טעונים מוסטים בהשפעת שדה מגנטי, ויונים קלים מוסטים חזק יותר מאשר יונים כבדים.
הסיבה שוועדת MAUD הבריטית, ומאוחר יותר מקבילתה האמריקאית, ועדת S-1 של המשרד למחקר ופיתוח מדעי (OSRD), לא בחרו בהפרדה האלקטרומגנטית הייתה שעל אף שספקטרומטר המסה היה מסוגל להפריד איזוטופים, תפוקתו הייתה נמוכה מאוד.
הסיבה לכך נעוצה במה שמכונה מגבלת מטען מרחבי.
המטען החיובי של היונים החיוביים גורם להם לדחות זה את זה, מה שגורם לאלומת היונים להתפזר.
על פי ניסיונו בשליטה מדויקת על אלומות חלקיקים טעונים מעבודתו עם הציקלוטרון שהמציא, העריך לורנס שמולקולות האוויר בתא הוואקום ינטרלו את היונים, וייצרו קרן ממוקדת.
אוליפנט שכנע את לורנס להחליף את ציקלוטרון 37 אינץ' (94 ס"מ) הוותיק שלו, בספקטרומטר מסה ענק להפרדת איזוטופים.
הציקלוטרון עם מגנט 37 אינץ' בברקלי פורק ב-24 בנובמבר 1941, והמגנט שלו שימש לבניית הקלוטרון הראשון.
בדצמבר קיבל לורנס מוועדת האורניום S-1 מענק של 400,000 דולר למימון המשך הפיתוח.
הקלוטרון היה בנוי מקופסה עם חריץ שהכילה מקור של יונים וגופי חימום חזקים.
אורניום טטרכלורידי (UCl4) יונן בחום, ועבר דרך חריץ של 1.0×50.8 מ"מ לתא ואקום.
המגנט החזק הסיט את קרן היונים ב-180 מעלות, אלומת היונים המועשרים נאספה בתא אחד, והאלומות האחרות נאספו בתא איסוף שני.
הקלוטרון הופעל לראשונה ב-2 בדצמבר 1941, ימים ספורים לפני שההתקפה היפנית על פרל הארבור גרמה לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
בהפעלה זו התקבלה בתא האיסוף של הקלוטרון קרן אורניום של 5 מיקרו-אמפר.
התחושה של לורנס לגבי השפעת מולקולות האוויר בתא הוואקום אוששה.
הפעלה של הקלוטרון במשך תשע שעות ב-14 בינואר 1942, עם קרן של 50 מיקרו-אמפר, הפיקה 18 מיקרוגרם של אורניום ברמת העשרה של 25% אורניום-235, בערך פי עשרה מכפי שאלפרד נייר הפיק.
שיפורים בטכניקה אפשרו לקלוטרון לייצר בפברואר 1942 קרן של 1,400 מיקרו-אמפר.
בפברואר גם נשלחו 75 מיקרוגרם של דגימות של אורניום מועשר ברמה של 30% לבריטים ולמעבדה המטלורגית בשיקגו.
גם חוקרים אחרים ניסו טכניקות העשרה אלקטרומגנטיות של אורניום.
באוניברסיטת קורנל המציאה קבוצה בראשות לויד סמית, שכללה את ויליאם פרקינס ותאודור פורסטר, מפריד מגנטי רדיאלי.
הם הופתעו מכך שאלומות האורניום היו מדויקות וממוקדות יותר מהצפוי, וכמו לורנס הסיקו כי זו תוצאה של ייצוב הקרן על ידי האוויר בתא הוואקום.
בפברואר 1942 אוחד צוותם עם צוותו של לורנס בברקלי.
אף שהוכח שהתהליך עובד, עדיין נדרש מאמץ ניכר לפני שניתן יהיה לבדוק אב-טיפוס בשטח.
לורנס ריכז צוות של פיזיקאים כדי להתמודד עם הבעיות, שכלל את דייוויד בוהם, אדוארד קונדון, דונלד קוקסי, תאודור פורסטר, אירווינג לאנגמיור, קנת רוס מקנזי, פרנק אופנהיימר, רוברט אופנהיימר, ויליאם פרקינס, ברנרד פיטרס וג'וזף סלפיאן.
בנובמבר 1943 הצטרפה אליהם קבוצת משימה בריטית בראשות אוליפנט, שכללה את הפיזיקאים האוסטרליים הארי מסי ואריק בורופ, ופיזיקאים בריטיים כמו ג'ואן קוראן ותומס אליבון.
ללורנס היה בברקלי ציקלוטרון גדול בבנייה, עם מגנט בגודל 184 אינץ' (470 ס"מ).
הוא הוסב לקלוטרון, והופעל לראשונה ב-26 במאי 1942. כמו בגרסת ה-37 אינץ', גם קלוטרון זה נראה במבט מלמעלה כמו אות C ענקית.
המפעיל ישב בקטע הפתוח, ומשם היה יכול לווסת את הטמפרטורה, לכוונן את מיקום האלקטרודות, ואפילו להחליף רכיבים דרך מנעל אוויר במהלך פעולתו.
הקלוטרון החדש עם המגנט החזק יותר לא שימש לייצור אורניום מועשר, אלא לניסויים עם מקורות יונים מרובים.
היה לפיכך צורך בתאי איסוף נוספים, וכך גם גדלה התפוקה באופן ניכר.
הבעיה הייתה שאלומות היונים התערבבו ופגעו זו בזו, ויצרו סדרה של תנודות שכונו "גיבוב" (hash).
בספטמבר 1942 המציאו רוברט אופנהיימר וסטן פרנקל מעין טריז מגנטי, שמזער את ההפרעה והביא לפליטת אלומות טובות וממוקדות של יוני אורניום.
היו אלה יריעות של ברזל ברוחב של כמטר אחד, שחוברו לראשו ולתחתיתו של מכל הוואקום.
הטריזים השפיעו בכך שהגדילו מעט את השדה המגנטי בצורה שסייעה במיקוד קרן היונים.
העבודה על שיפור הטריזים הללו נמשכה עד 1943.
בורופ ובוהם בחנו לימים את המאפיינים של פריקה חשמלית בשדה מגנטי, הידועה כיום בשם דיפוזיית בוהם.
מחקריהם על תכונות של פלזמות תחת השפעה של שדה מגנטי, שימשו לאחר המלחמה במחקרים על היתוך גרעיני מבוקר.
בעיות טכניות אחרות היו רגילות יותר אך לא פחות חשובות.
אף שלאלומות היונים הייתה עוצמה נמוכה, הן עדיין יכלו, לאחר שעות פעולה רבות, להמיס את תאי האיסוף.
לפיכך נוספה מערכת קירור מים לתאי האיסוף ולמכלים.
פותחו גם נהלים לניקוי ה"זבל" שהתעבה בתוך מכל הוואקום.
בעיה נוספת הייתה חסימה של החריצים על ידי לכלוך, מה שגרם לאלומות היונים להתפזר, או להיחסם ולהיפסק לחלוטין.
הכימאים נאלצו למצוא דרך לייצר כמויות של אורניום טטרכלורידי (UCl4) מתחמוצת אורניום (נייר השתמש באורניום ברומיד).
בתחילה ייצרו אותו באמצעות מימן, כדי לחזר את האורניום הטריאוקסידי (UO3) לאורניום דו-חמצני (UO2), שאז הגיב באמצעות פחמן טטרכלורידי (CCl4) לייצור האורניום הטטרכלורידי המבוקש.
צ'ארלס קראוס הציע שיטה טובה יותר לייצור אורניום טטרכלורידי בכמות גדולה, שהייתה כרוכה בתגובה של תחמוצת אורניום עם פחמן טטרכלורידי בתנאי חום ולחץ גבוהים.
הריאקציה יצרה אורניום פנטכלורידי (UCl5) ופוסגן (COCl2).
אורניום טטרכלורידי הוא חומר היגרוסקופי, כך שהעבודה איתו הייתה צריכה להתבצע דרך תיבת כפפות שנשמרו יבשות באמצעות זרחן פנטאוקסידי (P4O10).
נוכחותו של פוסגן, שהוא גז רעיל קטלני, חייבה את הכימאים ללבוש מסכות גז בעת הטיפול בו.
מתוך 19.6 מיליון דולר שהוצאו על מחקר ופיתוח של תהליך ההפרדה האלקטרומגנטית, 18 מיליון דולר (92 אחוז) הוצאו במעבדת הקרינה של לורנס בברקלי, ובאמצע 1944 עבדו בה כ-1,200 איש.
עבודות מחקר נוספות נערכו באוניברסיטת בראון, באוניברסיטת ג'ונס הופקינס ובאוניברסיטת פרדו, וכן על ידי התאגיד טנסי איסטמן.
במהלך 1943 עבר הדגש ממחקר לפיתוח, להנדסה ולהכשרת עובדים שיפעילו את מתקני הייצור באוק רידג' שבטנסי.
ניתן לייחס חלק גדול מההתקדמות במחקר ובפיתוח של תהליך ההפרדה האלקטרומגנטית לסגנון מנהיגותו של לורנס.
האופטימיות, החוצפה וההתלהבות שלו היו מדבקות.
אנשי הצוות שלו עבדו שעות רבות, ומנהלני אוניברסיטת קליפורניה עקפו מכשולים ביורוקרטיים כדי לקדם את הפרויקט אף שכלל לא ידעו מה מטרתו.
אנשי הממשל הפדרלי החלו לראות בפיתוח מהיר של פצצות אטום, כך שניתן יהיה באמצעותן להשפיע על תוצאות מלחמת העולם הנוכחית, אפשרות אמיתית וברת ביצוע.
וניבר בוש, ראש המשרד למחקר ופיתוח מדעי (OSRD), שפיקח מטעם הממשל על הפרויקט, ביקר בברקלי בפברואר 1942 ומצא את האווירה שם "מעוררת ומרעננת".
ב-9 במרץ 1942 הוא דיווח לנשיא פרנקלין רוזוולט, כי ייתכן שניתן לייצר מספיק חומר לפצצה כבר באמצע שנת 1943, על סמך הערכות חדשות של רוברט אופנהיימר שהמסה הקריטית הדרושה לפצצה היא כדור אורניום-235 טהור, שמשקלו בין 2 ל-2.5 קילוגרם.
הניסויים עם המגנט בגודל 184 אינץ' הובילו לבניית אב-טיפוס של קלוטרון שכונה XA.
הוא כלל מגנט מלבני של שלושה סלילים, עם שדה אופקי שבו יכלו מכלי הקלוטרון לעמוד זה לצד זה, וארבעה תאי ואקום שבכל אחד מהם מקור כפול של חומר להפרדה.
ב-25 ביוני 1942 התקיימה ישיבה של ועדת S-1, ובה נקבע שחברת סטון אנד ובסטר תהיה הקבלן הראשי של הפרויקט לענייני תכנון והנדסה.
בישיבה גם עלתה הצעה להקים את מפעל ההפרדה האלקטרומגנטית באוק רידג' שבטנסי, ושם גם יוקמו מתקני פרויקט מנהטן האחרים, כך שירוכזו באתר אחד מטעמים כלכליים וביטחוניים.
לורנס התנגד בגלל רצונו להקים את מפעל ההפרדה האלקטרומגנטית קרוב יותר לברקלי.
אזור סכר שסטה בצפון קליפורניה נבחן כאתר אפשרי למפעל האלקטרומגנטי עד ספטמבר 1942, כשאז הסיר לורנס את התנגדותו.
הצבא קיבל אחריות על פרויקט מנהטן ב-17 בספטמבר 1942, ובריגדיר גנרל לסלי גרובס מונה למנהלו, אך רק ב-1 במאי 1943 קיבל הצבא לידיו רשמית את כל חוזי ההפעלה בין ה-OSRD הפדרלי ואוניברסיטת קליפורניה.
בין אוקטובר 1942 לנובמבר 1943 ביקר גרובס מדי חודש במעבדת הקרינה בברקלי.
דו"חות הצביעו על כך שבהשוואה לתהליך האלטרנטיבי שמבוסס על דיפוזיה גזית, או אפילו בהשוואה לבניית כור גרעיני לייצור פלוטוניום, זמן הבנייה של מפעל הפרדה אלקטרומגנטית יהיה ארוך יותר, ידרוש חומרים נדירים ויקרים יותר, וידרוש יותר כוח אדם ויותר חשמל להפעלתו.
עלות קילוגרם חומר בקיע תהיה לפיכך גדולה יותר.
מצד שני, בעוד שתהליכי ההפרדה האלטרנטיביים עדיין עמדו פני קשיים טכניים מרובים, התהליך האלקטומגנטי הוכח כעובד, וכן ניתן היה לבנותו בהדרגה ובשלבים, כך שיתחיל מיד להפיק חומר בקיע.
מעבדת הקרינה בברקלי העבירה תכנונים ראשוניים של מפעל הייצור לקבלן הבנייה סטון אנד ובסטר לפני סוף השנה, אך עניין אחד חשוב נותר עדיין בסימן שאלה.
אופנהיימר טען שהאורניום בפצצה חייב להיות ברמת ניקיון של 90% אורניום-235 טהור.
אדוארד לופגרן ומרטין קמן חשבו שלא ניתן להשיג זאת ללא שלב שני של העשרה.
שני השלבים נודעו כאלפא ובטא.
במרץ 1943 אישר גרובס הקמה של חמישה מסלולי אלפא ושני מסלולי בטא.
בספטמבר אישר גרובס הקמה של ארבעה מסלולי אלפא נוספים שנודעו כאלפא 2, ועוד שני מסלולי בטא שיקבלו כקלט את התפוקות של מסלולי אלפא, ויגבירו את העשרת האורניום לרמות טהורות עוד יותר.
בניית מפעל ההפרדה האלקטרומגנטית באוק רידג', ששם הקוד שלו Y-12, החלה ב-18 בפברואר 1943. המפעל כלל בסופו של דבר תשעה מבנים לתהליכים העיקריים ו-200 מבנים נוספים שהשתרעו על שטח של כמעט 80 אקר (324 דונם).
השטח בן 825 האקרים (1,356 דונם) בעמק נחל דוב (Bear Creek Valley), דרומית-מערבית לעיירה אוק רידג', נבחר מתוך תקווה ששרשרות הרכסים שסביבו יוכלו לספוג פיצוץ גדול או תאונה גרעינית.
בעיות בתשתית הקרקע חייבו השקעה נוספת ביסודות (ביצוע פיצוצים וחפירות נוספות), כדי להבטיח יסודות חזקים מספיק למבנים ולציוד הכבד שבהם.
ציוד וחומרים מכל הסוגים הובאו לאתר הבנייה: 2,157 מטעני-קרון של ציוד חשמלי, 1,219 מטענים של ציוד כבד, 5,389 מטענים של קורות עץ, 1,407 מטענים של צנרת ואביזרים, 1,188 מטעני פלדה, 257 מטעני שסתומים ו-11 מטענים של אלקטרודות ריתוך.
מסלולי הייצור דרשו 85,000 שפופרות ריק.
במידת האפשר נעשה שימוש ברכיבי מדף, אך מרכיבים רבים מדי שנדרשו לבניית קלוטרונים היו ייחודיים ויקרים.
שתי מחלקות רכש הוקמו, מחלקה אחת לציוד מתקנים בבוסטון, ליד סטון אנד ובסטר, והשנייה לחומרי בנייה באוק רידג'.
מהנדס מחוז מנהטן, קולונל ג'יימס מרשל, וסגנו, קנת ניקולס, גילו כי תהליך ההפרדה האלקטרומגנטית ידרוש כ-4,500 טון נחושת, שבשל חיוניותה לצורכי המלחמה הייתה במחסור חריף.
עם זאת, הם הבינו שאפשר להחליפה במתכת כסף, ביחס של 11:10. ב-3 באוגוסט 1942 נפגש ניקולס עם תת-מזכיר האוצר, דניאל בל, וביקש העברה של מטילי הכסף שבמחסני מטבעת וסט פוינט.
"הוא הסביר את הנוהל להעברת הכסף ושאל "כמה אתה צריך?" עניתי "ששת אלפים טון".
"כמה אונקיות זה?", הוא שאל.
למעשה לא ידעתי כיצד להמיר טונות לאונקיות, וגם הוא לא.
מעט חסר סבלנות, עניתי, "אני לא יודע כמה אונקיות אנחנו צריכים, אבל אני יודע שאני צריך ששת אלפים טון - זה כמות מוגדרת.
מה זה משנה איך אנו מבטאים את הכמות?".
הוא ענה די בזעם, "בחור צעיר, אתה אולי חושב על כסף בטונות, אבל האוצר תמיד יחשוב על כסף באונקיות"."
בסופו של דבר נעשה שימוש בכ-13,300 טון כסף, שהיו שווים אז יותר ממיליארד דולר.
ניקולס היה אחראי לספק דו"ח חשבונאי חודשי לאוצר על מצב הכסף (שהיה צריך להיות מוחזר בתום השימוש).
מוטות הכסף במשקל 31 ק"ג כל אחד, נלקחו תחת שמירה למפעל מתכת בקרטרט שבניו ג'רזי, שם נוצקו למטילי כסף גליליים, ואז הועברו לחברת המכרות פלפס דודג' באליזבת שבניו ג'רזי, שם הוטבע הכסף לרצועות בעובי 15.9 מ"מ, רוחב 7.6 ס"מ ואורך 12 מטר.
כ-258 מטעני-קרון הועברו בשמירה ברכבת לאליס-צ'למרס במילווקי שבוויסקונסין, שם הם לופפו לסלילים מגנטיים, ונחתמו באריזות מרותכות.
לבסוף, הם הועברו בקרונות ללא שמירה לאתר הייצור שבאוק רידג'.
באוק רידג' נקבעו נהלים מיוחדים לטיפול בכסף המתכתי.
לדוגמה, כאשר נאלצו לקדוח בו חורים, הפעולה נעשתה על גבי נייר, ורסיסי הכסף שיצאו מהקדח נאספו בקפדנות.
לאחר המלחמה, פורקו ונוקו כל המכונות, ולוחות הרצפה שמתחת למכונות הוסרו ונשרפו כדי לשחזר ולקבל בחזרה גם כמויות מזעריות של כסף.
בסופו של דבר הוחזרה לאוצר כמעט כל כמות הכסף שנלקחה (אבד רק 1/3,600,000 מהכסף שהתקבל במקור).
מסלול XAX, שכלל שני מכלים ושלושה סלילים, היה מוכן באוגוסט 1943 לצורך הכשרת עובדי הפעלה.
התגלו תקלות, אך לא נעשה מעקב קפדני אחר הטיפול בהן.
בניית מסלול אלפא ראשון הושלמה ב-1 בנובמבר 1943. כשהמסלול נוסה בהפעלה ראשונה על פי לוח הזמנים בנובמבר, סטו מכלי הוואקום ממקומם בכ-8 ס"מ כתוצאה מכוח המגנטים, והיה צורך לחזקם למקומם טוב יותר.
בעיה חמורה יותר הייתה כשהסלילים המגנטיים החלו לקצר.
בדצמבר הורה גרובס לפתוח ולבדוק מגנט שנשבר, ונמצאו בתוכו שטחי חלודה.
הלחות הייתה גם היא בעיה בפני עצמה, וכך גם ליפוף התיל שהיה צמוד מדי.
גרובס הורה לפרק את המסלולים, ולשלוח את המגנטים בחזרה למפעל כדי לנקותם וללפפם מחדש.
נקבעו תקנים נוקשים חדשים להכנת המגנטים ולניקיונם, כדי למנוע הישנות של הבעיות שהתגלו.
מסלולי המרוץ מסוג אלפא 2 הוקמו במערך מלבני ולא אליפטי, אך עדיין נקראו מסלולי מרוצים.
בסך הכול היו 864 קלוטרונים אלפא, מסודרים ב-9 מסלולי מרוץ, עם 96 קלוטרונים בכל מסלול.
בכל מסלול בטא היו רק 36 קלוטרונים, מסודרים ב-8 מסלולי בטא, ובסך הכול היו 288 קלוטרונים בטא, אם כי בפועל רק 216 מהם הופעלו.
לצד מבני מפעלי הייצור והכימיה, נבנו גם משרדים, בתי מלאכה, מחסנים ומבנים אחרים.
נבנו גם שני מפעלי אדים לחימום, ותחנת כוח לייצור חשמל.
מסלולי אלפא ובטא כונו 'מסלולי מרוץ'
בשל צורתם האליפטית שדמתה למסלול מרוץ סוסים או למסלולי מרוץ אתלטיקה.
מסלולי מרוץ אלפא הכילו 96 תאי קלוטרונים.
הקלוטרונים הוצבו זקופים והורכבו בזוגות זה מול זה, קלוטרון חיצוני ומולו קלוטרון פנימי.
כדי למזער הפסדים מגנטיים ולחסוך בצריכת פלדה, היה המכלול מעוקל ויצר מסלול אליפטי של לולאה מגנטית סגורה באורך 37 מטר, ברוחב 23 מטר, בגובה 4.6 מטר.
שני המבנים של מסלולי אלפא 1, שמוספרו 9201-1 ו-9201-2, הכילו שני מסלולים כל אחד.
מסלולי בטא היו קטנים יותר, הכילו רק 36 תאי קלוטרונים, צורתם הייתה מלבנית (ולא אליפטית), והם עוצבו כך כדי לייעל את התחזוקה שלהם במקום את תפוקתם.
גם ארבעת מסלולי אלפא 2 עוצבו בצורה מלבנית.
הם כללו שיפורים רבים, שהחשובים שבהם היו: ארבעה מקורות של חומר להפרדה (במקום שניים במסלולי אלפא 1), וכן מגנטים ומכלי ואקום משופרים.
התאגיד הכימי 'טנסי איסטמן' נשכר לנהל את Y-12. עובדים גויסו באזור נוקסוויל.
העובדים המגויסים האופייניים היו דווקא נשים צעירות, בוגרות בית ספר תיכון מקומי.
ההדרכה נערכה בתחילה באוניברסיטת טנסי, והתנסות מודרכת נערכה מאפריל עד ספטמבר 1943 בברקלי.
ההכשרה בברקלי נעשתה על הקלוטרון XA ועל מודל מוקטן של מסלול המרוץ אלפא, אך כשקלוטרון XAX היה מוכן לפעולה, הפעילות כולה עברה לאוק רידג'.
כשכל מסלולי אלפא 2 נכנסו גם הם לפעולה, נדרשו כ-2,500 מפעילים.
באמצע 1944 הועסקו על ידי טנסי איסטמן במפעלי ההעשרה האלקטרומגנטיים כ-10,000 עובדים, ובאמצע 1945 קפץ מספרם ל-25,000. מסיבות ביטחוניות לא סופר כלל לעובדות מה מטרת הציוד שהן לומדות להפעיל.
הקלוטרון הופעל תחילה בידי מדענים מברקלי, כדי שיפתרו במקום בעיות ברגע שהן מתעוררות, וישיגו בכך שיעור תפוקה סביר.
לאחר מכן הועברה ההפעלה לעובדות שגייסו טנסי איסטמן שעברו הכשרה.
ניקולס השווה את נתוני התפוקה, ואמר ללורנס שהמפעילות הצעירות "הנבערות" הפיקו יותר מהדוקטורים המכובדים שלו.
הם הסכימו לקיים תחרות ייצור, ולורנס הפסיד, דבר שנתן דחיפה מורלית למנהלי טנסי איסטמן לעובדותיו.
הנשים הצעירות "הוכשרו כחיילים לא לשאול שאלות", ואילו "המדענים לא יכלו להימנע מחקירה ממושכת של כל תקלה זניחה, כמו אפילו תנודות קלות של חוגות".
במשך זמן מה סבלו הקלוטרונים משורה של קלקולים ותקלות בציוד, שהחריפו בשל המחסור בחלקי חילוף.
התקווה שמסלולי אלפא 2 יהיו אמינים יותר דעכה במהרה, והם הושבתו כתוצאה ממספר כשלים ובעיות, שנפתרו בהדרגה במשך הזמן.
משלוחים ראשונים של אורניום מועשר הועברו למעבדות לוס אלמוס, שהיו חלק מפרויקט מנהטן, במרץ 1944. הם יוצרו במסלולי אלפא, והגיעו לרמה של 13 עד 15 אחוז אורניום-235. הם אמנם לא יכלו לשמש בפצצה, אך ברמת העשרה כזאת הם נדרשו בדחיפות לניסויים באורניום מועשר.
המשלוח האחרון שיוצר במסלולי אלפא בוצע ב-11 במאי 1944. ב-7 ביוני 1944 העביר מפעל Y-12 משלוח ראשון של אורניום שיוצר במסלולי בטא, והיה כבר בדרגת ניקיון גבוהה המתאימה לפצצה אטומית - רמת העשרה של 89% אורניום-235.
הבעיה העיקרית הייתה אובדן של חלקים מחומר המקור ומהמוצר הסופי.
רק חלק אחד מתוך 5,825 חלקים של חומר המקור הפך למוצר מוגמר.
כ-90 אחוז התפזרו על בקבוקי ההזנה או על מכלי הוואקום.
הבעיה הייתה חריפה במיוחד כשהוזן חומר מקור שהגיע כבר מועשר מקלוטרונים של מסלולי בטא.
נעשו מאמצים כבירים לשחזר את חומר המקור, ולמרות הכול 17.4 אחוז ממוצרי אלפא ו-5.4 אחוז ממוצרי בטא אבדו.
פרנק ספדינג ממעבדת איימס של פרויקט מנהטן ופיליפ בקסטר ממשלחת המדענים הבריטית נשלחו לייעץ על שיפורים בשיטות לשחזור אורניום.
בנוסף, מותו של עובד שנחשף לפוסגן, הוביל גם לחיפוש תהליכי ייצור בטוחים יותר.
בפברואר 1945 החל להגיע למפעל Y-12 חומר מעט מועשר, עם 1.4 אחוז אורניום-235 ממפעל הדיפוזיה התרמית S-50. משלוחים אלו מ-S-50 הופסקו באפריל, ובמקום זאת, הועברו ממפעל S-50 למפעל הדיפוזיה הגזית K-25. במרץ 1945 החל Y-12 לקבל חומר המועשר ל-5 אחוז מ-K-25. תפוקתם של מפעלים אלו הייתה בצורת אורניום הקספלואורידי (UF6).
חומר זה הומר לאורניום טריאוקסידי, שלאחר מכן נכנס לתהליך ההמרה הרגיל לאורניום טטרכלורידי.
ב-5 באוגוסט 1945 החל מפעל K-25 לייצר אורניום המועשר ל-23 אחוז, שניתן היה להזינו ישירות למסלולי בטא במפעל Y-12. בספטמבר 1945 ייצרו הקלוטרונים 88 ק"ג של אורניום עם ממוצע העשרה של 84.5 אחוז.
מסלולי בטא ייצרו עד סוף השנה 953 ק"ג אורניום שהועשר ל-95 אחוז.
האורניום המועשר מהקלוטרונים של מפעל Y-12 היה עיקר החומר הבקיע של הפצצה הגרעינית "ילד קטן" שהוטלה על הירושימה ב-6 באוגוסט 1945.
שני מסלולי הבטא האחרונים נכנסו לפעילות מלאה בנובמבר ובדצמבר 1945, ועיבדו אורניום שהועשר ב-K-25 ובמפעל הדיפוזיה הגזית החדש K-27. עד מאי 1946 העלו מחקרים כי מפעלי הדיפוזיה הגזית יוכלו להעשיר את האורניום באופן מלא בעצמם, בלי צורך בהעשרה מקדימה או אחרת במפעלי העשרה אחרים, ומבלי ליצור בטעות מסה קריטית מסוכנת.
העלות הכוללת של פרויקט ההפרדה האלקטרומגנטית עד סיומו של פרויקט מנהטן ב-31 בדצמבר 1946, הייתה 673 מיליון דולר (שווי ערך ל-8.64 מיליארד דולר של שנת 2018).
כוח העבודה ב-Y-12 צנח מהשיא של 22,482 עובדים במלחמה, ב-21 באוגוסט 1945, לפחות מ-1,700 בשנת 1949. כל הקלוטרונים הוסרו ופורקו, למעט מסלולי XAX ו-XBX בבניין 9731 שיועדו להכשרת עובדים, ומסלולי המרוץ בטא 3 בבניין 3–9204.
בשנת 1947, יוג'ין ויגנר, מנהל המעבדה הלאומית של אוק רידג' (ORNL), קיבל מהוועדה לאנרגיה אטומית רשות להשתמש בקלוטרונים בטא לייצור איזוטופים לניסויים בפיזיקה, והפיק מגוון רחב של איזוטופים.
האיזוטופ ליתיום-6, שנוצר בקלוטרון בטא, שימש למחקר על נשק תרמו-גרעיני.
איזוטופים רבים אחרים שימשו למטרות לא-צבאיות, מדעיות ורפואיות.
מסלולי המרוץ בטא 3 הועברו ל-ORNL במרץ 1950. באמצע שנות ה-50 ייצרו קלוטרוני בטא את כל האיזוטופים היציבים הטבעיים, למעט אלה של אוסמיום, שיוצרו רק באפריל 1960. הקלוטרונים באוק רידג' המשיכו לייצר איזוטופים עד 1998, ונכון לשנת 2015 הם עדיין במצב המתנה.
גם ברית המועצות, בדומה לארצות הברית, ביצעה מחקר על מספר טכנולוגיות העשרה עבור פרויקט הגרעין הסובייטי.
ניסוי בטכנולוגיה אלקטרומגנטית בוצע בשנת 1946 באמצעות קלוטרון שצויד במגנט שנלקח בתום המלחמה מגרמניה.
בשנת 1946 נבחר אתר למפעל אלקטרומגנטי בעיר הסגורה הסובייטית לסנוי, שנקראה סברדלובסק-45. מפעל ניסויי, שכונה מפעל 418, הושלם בשנת 1948. פותח קלוטרון יעיל יותר שבו אלומות החלקיקים הוטו ב-225 מעלות במקום ב-180 מעלות כבקלוטרון האמריקאי.
הוא שימש להשלמת תהליך העשרת האורניום לאחר שהתגלו קשיים טכניים בהעשרה שבוצעה בטכנולוגיה של דיפוזיה גזית.
אורניום מועשר לכ-40 אחוז אורניום-235 הובא לסברדלובסק להעשרה סופית עד רמה של 92–98 אחוז.
לאחר שנפתרו הבעיות בתהליך הדיפוזיה הגזית בשנת 1950, הוחלט שלא להמשיך במפעל האלקטרומגנטי בהיקף מלא, אך נכון ל-2009 הוא עדיין נותר מבצעי.
בשנת 1969 נבנה בארזאמאס-16 שבמחוז ניז'ני נובגורוד, קלוטרון מחקר המכונה S-2, לצורך הפרדה ביעילות גבוהה של איזוטופים של יסודות כבדים כדוגמת פלוטוניום.
בבריטניה נבנה בשנת 1945, במסגרת בפרויקט הגרעין הבריטי, קלוטרון 180 מעלות, הדומה בתכנונו לקלוטרון בטא האמריקני.
הוא נבנה במפעל המחקר לאנרגיה אטומית בהארוול שבאוקספורדשייר.
בגלל הצלחתו של מפעל הדיפוזיה הגזית בקאפנהרסט, החליטה בריטניה שלא להשקיע בשיטת ההפרדה האלקטרומגנטית, והקלוטרון שנבנה שימש להפרדת איזוטופים לצורכי מחקר.
התכנון של 180 מעלות לא היה אידיאלי למטרה זו, ולכן נבנה בהארוול קלוטרון 90 מעלות, בהשראת קלוטרונים דומים שנבנו בצרפת, שכונה HERMES.
בצרפת נבנו הקלוטרונים SIDONIE ו-PARIS במעבדת רנה ברנאס מאוניברסיטת פריז IX שבאורסיי, ו-PARSIFAL שנבנה במעבדת המחקר הצבאית של הוועדה הצרפתית לאנרגיה אטומית ולאנרגיות חלופיות (Commissariat à l'énergie atomique et aux énergies alternatives) שבברוייר-לה-שאטל.
גם ישראל ויפן בנו מספר קלוטרונים מחקריים, כולל המפרידים SOLIS ו-MEIRA שנבנו במרכז למחקר גרעיני שׂורק בישראל.
גם במרכז המחקר האירופי CERN נבנה בשנת 1967 מפריד האיזוטופים ISOLDE.
במסגרת פרויקט הגרעין הסיני נבנו בבייג'ינג ארבעה קלוטרונים למחקר ולייצור, בתכנון זהה לאלו שנבנו בברית המועצות בתחילת שנות השישים.
בהודו, במכון סאה לפיזיקה גרעינית שבבידאן נגר, נבנה קלוטרון ששימש לייצור פלוטוניום לניסוי הגרעיני הראשון של הודו שהתבצע ב-18 במאי 1974.
לאחר מלחמת המפרץ ב-1990–1991, קבעה ועדת האו"ם לפירוק הנשק העיראקי (UNSCOM, אונסקו"ם), שעיראק עסקה בפיתוח קלוטרון להעשרת האורניום.
עיראק העדיפה את השיטה האלקטרומגנטית על פני שיטות העשרה מודרניות, כלכליות ויעילות יותר, מכיוון שהיה לה קל יותר לבנות קלוטרון, המרכיבים והחומרים הדרושים לבנייתו לא היו כפופים לבקרת ייצוא, והבנייה בשיטה זו נחשבה על ידה כפשוטה יותר ועם פחות אתגרים מדעיים וטכניים.
בזמן חשיפת התוכנית, העריכו כי עיראק רחוקה שנתיים או שלוש מייצור כמות מספיקה של חומר לנשק גרעיני.
כתוצאה מכך, הוסיף ארגון המדינות המספקות מוצרים גרעיניים את ציוד ההפרדה האלקטרומגנטית להנחיותיו לגבי מגבלות העברת ציוד, חומר וטכנולוגיה הקשורים לשימוש גרעיני.
מחוז קלונגו (באנגלית, בסוואהילי: Kalungu) הוא אחד ממחוזותיו האדמיניסטרטיביים של האזור המרכזי במדינת אוגנדה.
בדומה למחוזות נוספים במדינה, המחוז נקרא על שם העיר הראשית שלו, קלונגו.
המחוז גובל במחוז גומבה מצפון, במחוז בוטמבלה מצפון מזרח, במחוז מפיגי ממזרח, במחוז מאסאקה מדרום ובמחוז בוקומנסימבי ממערב.
עיר הבירה והעיר הגדולה של המחוז היא קלונגו.
רוב כלכלת המחוז נשענת על דיג מאגם ויקטוריה ונהר הקטונגה, חקלאות וגידול מקנה.
קצב גידול האוכלוסייה הוא 0.99% בשנה.
קלומיפראמין נמכרת בישראל בשם "אנפרניל" או "מרוניל".
היא תרופה נוגדת דיכאון מקבוצת הטריציקליים.
משמשת לטיפול בהפרעה טורדנית כפייתית, הפרעת פאניקה, דיכאון קליני חמור, שפיכה מוקדמת וכאבים כרוניים.
תופעות לוואי שכיחות כוללות: יובש בפה, חוסר תיאבון, עלייה במשקל עצירות ואצירת שתן.
תופעות לוואי חמורות עשויות לכלול התקפים אפילפטיים, אובדנות אצל בני 25 ומטה, הפרעות קצב, מאניה ובעיות בכבד.
קלומיפראמין נתגלתה בשנת 1964. התרופה מופיעה ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי.
קלומיפראמין אושרה לשימוש כטיפול בהפרעה טורדנית כפייתית ע"י ה-FDA ב-1989.
היא משמשת למצבים רפואיים נוספים:
הפרעת פאניקה (עם או בלי אגורפוביה)
שיתוק שינה (עם או בלי נרקולפסיה)
במחקרים שנעשו לא נמצאו סיבות להגבלת השימור בקלומיפראמין בילדים בני עשר ומעלה.
הבטיחות והיעילות לא נבדקו לגבי ילדים הצעירים מגיל עשר שנים.
אין להשתמש בקלומיפראמין בילדים מתחת לגיל 18 להתוויות של: דיכאון, פוביות, קטאלפסיות הקשורות לנרקולפסיה.
ממחקרים מסודרים שבוצעו לא עולה שיש בעיה בטיפול בקלומיפראמין בקשישים.
בכל מקרה יש לזכור שפציינטים קשישים יש להם סיכוי גבוה יותר לסבול מבעיות גופניות שונות כמו: לב, כליות, כבד ועוד.
בעיות נילוות אלו אפשר שידרשו התאמה של המינון בהתאם.
יכולה להיות עליה ברגישות לתופעות לוואי אנטי כולינרגיות כמו: יובש בפה, עצירות והפרעות ראיה.
יש מעבר של קלומיפראמין דרך השליה.
יש השפעה של קלומיפראמין על עוברים ובכללה: מומי לב מולדים, תרדמה , וסימני גמילה.
אין מחקרים חותכים לנושא טיפול בקלומיפראמין במהלך ההנקה.
יש הממליצים לשקול את הסיכון האפשרי לעומת התועלת כל מקרה לגופו.
יש הממליצים להפסיק את הטיפול בקלומיפראמין או להפסיק את ההנקה ולעבור להאכלה בבקבוק.
קלומיפראמין אושר על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי לטיפול בכלבים.
הטיפול כולל חרדת נטישה, כשהוא משולב עם טיפול התנהגותי.
הוא משמש לעיתים קרובות לטיפול בכלבים וחתולים הסובלים: חרדה כללית, פוביה מרעש, פוביה מסערה, התנהגות קומפולסויבית אובססיבית.
מקטין את הנטייה לסימון טריטוריה באמצעות השתנה ב-90%.
התוויות נגד לשימוש בקלומיפראמין כוללות:
שימוש בקלומיפראמין עם תרופות אחרות יכול להוות התווית נגד.
במיוחד נטילת מעכבי מונואמין אוקסידאז (MAOI) בטווח 14 ימים מנטילת קלומיפראמין.
גם לגבי תרופות אחרות הניתנות במקביל לקלומיפראמין כדאי להתייעץ עם רופא.
השימוש בקלומיפראמין עם סוגי מזון מסויימים אינו מומלץ.
יש להתייעץ עם הרופא לגבי מאכילים אלו והתאמתם לטיפול.
הרשימה כוללת: טבק, קפה, מיץ אשכוליות, פטרוזילה.
שימוש בקלומיפראמין במהלך ההריון עלול לגרום למומי לב מולדים ולתסמיני גמילה הפיכים.
השימוש בעת הנקה אינו מומלץ.
קלומיפרמין (Clomipramine) עלול לגרום לאנשים מסוימים לחוש אי-שקט (אגיטציה), עצבנות, או להפגין התנהגויות חריגות אחרות.
אנשים מסוימים עשויים לחוות קשיים בשינה, להתרגז בקלות, לחוות עלייה משמעותית באנרגיה, או להתחיל להתנהג בפזיזות.
בחילה, הקאה או אובדן תיאבון - המלצות אפשריות להקטין את התופעה:
לקחת את התרופה אחרי האוכל
להימנע מאוכל כבד או מטובל חריף
נמנום או עייפות - המלצות אפשריות להתמודדות:
להתייעץ עם רופא לגבי השעה בה מומלץ לקחת את התרופה
יובש בפה - המלצות להקלת התופעה:
שימוש במסטיק או סוכריות נטולי סוכר
עצירות - ההמלצות להקלת התופעה
שלשול - מומלץ על שתייה מרובה.
עצבנות בינונית - אם קיימת מופיעה לרוב בתחילת הטיפול ונעלמת בהמשך.
טשטוש ראיה - הפרעות ראיה עד כדי טשטוש ראיה יכולות אפשריות.
תופעת לוואי זו לרוב חולפת אם הזמן.
המלצה: התייעצות עם הרופא המטפל.
עליה במשקל - הסיבה יכולה להיות עלייה בתיאבון או שינוי במטבוליזם.
תת לחץ דם תנוחתי - - לחץ דם היורד במעבר לעמידה משכיבה או ישיבה.
להתרומם בהדרגה משכיבה או ישיבה
אצירת שתן - אצל חלק מהפציינטים יהיה קושי לרוקן את שלפוחית השתן באופן מלא.
הדבר יכול להוביל לחוסר נוחות ואפילו לזיהום בדרכי השתן.
ההמלצה היא: לפנות בדחיפות לרופא המטפל.
ירידה בדחף או ביכולת המינית - התרופה יכולה להשפיעה על התפקוד המיני.
ההשפעה יכולה להיות ירידה בליבידו, קושי בזיקפה או קושי להגיע לאורגזמה.
לדבר יכולה להיות השפעה על איכות החיים ועל היחסים הבין אישיים.
חשוב לדון בנושא עם הרופא המטפל.
רעד - רעד לא רצוני יכול להיות תופעת לוואי מטרידה.
הרעד יכול להיחלש עם הזמן, אבל אם הוא חמור או לא חולף כדאי להתייעץ עם הרופא המטפל.
בעיות לב וכלי דם - תרופה היכולה לגרום להפרעות קצב או דפיקות לב.
חולים עם בעיות לב ידועות צריכים להיות במעקב אצל הרופא המטפל, ויש לדווח על כל תסמין קרדיווסקולרי.
מדובר במיוח על הפרעות כמו: אי ספיקת לב, הפרעות בהולכה, הפרעות קצב.
חולים כאלה זקוקים למעקב הכולל אק"ג.
התכווצויות - תופעת לוואי נדירה אך אם פוטציאל חמור.
הסיכון גבוה יותר אצל אנשים עם היסטוריה של התקפי התכווצויות או אלו הנוטלים תרופות אחרות המורידות את סף להתקפים.
מאניה או היפומאניה - קלומיפראמין יכול לגרום להיפוך מדיכאון למאניה או היפומאניה, במיוחד אצל אנשים עם הפרעה דו קוטבית.
חשוב לעקוב אחר סימנים של מצב רוח מרומם, אנרגיה מוגברת או צורך מופחת בשינה.
תגובות אלרגיות - תגובות אלרגיות קשות הן נדירות.
לפני תחילת הטיפול יש לעדכן את הרופא לגבי כל תגובה אלרגית ממנה סובל המטופל: תרופות אחרות, תוספי מזון, מזון, חיות או כל אלרגיה אחרת.
תסמינים כמו: פריחה, גירוד, נפיחות, סחרחורת קשה או קשיי נשימה דורשים פנייה מיידית לגורם רפואי.
אובדנות - טיפול בתרופה עלול גם לגרום לילדים, בני נוער ומבוגרים צעירים מסויימים לפתח מחשבות ונטיות אובדניות או לסבול מדיכאון חמור יותר.
מנת יתר של קלומיפראמין קורית: במינון שמעל 300 מ"ג ליום, מתן במקביל של תרופות כמו מעכבי מונואמין אוקסידאז או תרופות המעכבותאת האנזים CYP450 2D6 ותרופות נוספות.
לכן אנשים המקבלים כלומיפראמין צריכים להתייעץ עם רופא לגבי כל שילוב במקביל עם תרופות שונות.
הסימפטומים השכיחים הם: הפרעות קצב, התכווצויות ולחץ דם נמוך.
במקרים חמורים יכולים להסתיים בקומה ומוות.
קלומיפראמין סונתזה לראשונה בשנת 1961 ונעשה בה שימוש רפואי החל משנת 1970 באירופה והחל משנת 1990 בארצות הברית.
בישראל משווקת התרופה תחת השמות: אנפרניל ומרוניל
קלונואה היא סדרת משחקי וידאו, אשר פותחה והופצה על ידי נאמקו ו-Klonoa Works, זיכיון מדיה והשם של הדמות הראשית באותה סדרת משחקים.
המשחק הראשון בסדרה, "קלונואה: הדלת לפנטומייל" , יצא לאור ב-11 בדצמבר 1997 לקונסולת המשחקים פלייסטיישן.
הדמות קלונואה מתוארת כשילוב היברדי של כלב הבית, חתול הבית וארנב.
הדמות מתוארת כבעלת יכולת של "מסע בחלומות", אשר נחרץ גורלה להגיע למקומות בהם החלומות נמצאים בסכנה, אך הוא לא מודע לכך.
דמותו של קלונואה מדובבת על ידי קומיקו ואטאבנה ביפנית ועל ידי אריק סטיט בגרסה האנגלית של הרימייק למשחק הראשון בסדרה.
על כובעו של קלונואה מוטבע פק-מן, אחד הקמיעים של חברת נאמקו.
כמו כן הוא מתואר כצעיר בעל לב טוב, תמים ונאיבי, אשר יעשה את הכל על מנת שהצדק יתקיים.
במהלך מסעותיו, קלונואה רוכש חברים רבים אשר עוזרים לו.
דמותו של קלונואה עוצבה על ידי יושיהיקו אריי.
עיצובו הראשון של אריי לדמות קלונואה כונה "שיידי" ("Shady") והתאפיין במראה המזכיר צללים, אך העיצוב נגנז כיוון שהרגיש שהחוסר בצבע היה חסר טעם.
עיצובו השני כלל עיניים לא אנושיות ואוזניים ארוכות, שכן אריי הרגיש כי העיניים והצלליות הן הדבר הראשון שרואים באדם.
אריי הוסיף לדמותו כובע גדול עם סמל של פק-מן וכן קולר, על מנת לתת לדמות מאפיינים ילדותיים ואנרגטיים.
מאז, העיצוב לא השתנה וזהו העיצוב שמשומש לדמות עד היום.
"קלונואה: הדלת לפנטומייל" יצא לאור בסוף שנת 1997 ביפן ובתחילת שנת 1998 באירופה ואמריקה הצפונית.
המשחק קיבל ביקורות חיוביות מרובות.
זהו אחד ממשחקי הפלייסטיישן הראשונים בהם הדמויות מרונדרות בגרפיקת דו-ממדית בעוד העולם מרונדר בגרפיקת תלת-ממד.
רימייק למשחק, בשם "קלונואה", יצא לאור ב-4 בדצמבר 2008 ביפן לקונסולת המשחקים Wii.
הרימייק מכיל גרפיקה משופרת, דיבוב מחדש של הקולות במשחק וכן פריטי בונוס רבים שלא היו זמינים במשחק המקורי, הכוללים תחפושות שונות, חזיונות מהופכים ואזורי אתגר.
המשחק שוחרר באמריקה הצפונית ב-5 במאי 2009 ובאירופה ב-22 במאי 2009.
משחק ספין אוף בשם "קזה נו קלונואה: מוזיאון אור הירח", יצא לאור ביפן בלבד לקונסולת המשחקים הניידת WonderSwan ב-1999. זהו המשחק הראשון בסדרה אשר יצא לאור לקונסולת משחקים ניידת וכן המשחק הראשון אשר מרונדר בגרפיקה דו-ממדית בלבד.
אף על פי שהמשחק החסיר את עיצובו הייחודי של המשחק הראשון, "מוזיאון אור הירח" היווה בסיס למשחק הספין-אוף "קולונואה: אמפריית החלומות", אשר יצא לקונסולת המשחקים הניידת גיים בוי אדוונס ב-2001, אשר נמכר גם באירופה ובאמריקה הצפונית.
משחק ההמשך למשחק הראשון, "קולונואה 2: הצעיף של לונטי", יצא לאור ב-2001 לקונסולת המשחקים פלייסטיישן 2. המשחק לא זכה להצלחה רבה.
"הצעיף של לונטי" כולל מגוון של אפשריות למשחקיות, הכוללים שלבי פלטפורמה מבוססים על שילוב של גרפיקה דו-ממדית ותלת-ממדית, סקי בהרים מושלגים ופארקי מים, אתגרים מבוססים זמן, חידות, קרבות נגד בוסים ומערכת "360 מעלות".
משחק ספין אוף שלישי לקונסולת משחקים ניידת, "קולונואה 2: תחרות אלוף החלומות" יצא לאור לגיים בוי אדוונס ביפן ב-2002 וב-2005 באמריקה הצפונית.
למשחק, שמשתמש באותו המנוע גרפי כמו קודמו, "קולונואה: אמפריית החלומות", יש משחקיות דומה אשר מתהדרת בחידות מתוחכמות יותר וכן מציגה דמויות חדשות.
משחק ספורט בשם "קולונואה כדורעף חופים", יצא לאור לפלייסטיישן ב-2002 ביפן ובאירופה.
המשחק הציג את קלונואה וחבריו בגרסה ייחודית של כדורעף חופים.
המשחק לא יצא לאור באמריקה הצפונית.
משחק ספין אוף חמישי בשם "גיבורי קולונואה: דנסטסו נו סטר מדאל", יצא לאור לקונסולת המשחקים הניידת גיים בוי אדוונס ב-2002 ביפן בלבד.
שלא כמו שאר משחקי הסדרה, "גיבורי קולונואה" הוא משחק וידאו מסוגת פעולה-הרפתקאות אשר משוחק מנוקדת מבט מגוף שלישי מלמעלה למטה.
המשחקים מתרחשים בעולמות שונים, אשר העיקריים הם "פנטומייל" ו-"לונטי".
המשחק סובב סביב קלונואה "נוסע החלומות" במסעו להציל את העולם בו הוא נמצא מסכנה.
במסעו, קולונואה רוכש חברים ופוגש באויבים, חלקם דמויות חוזרות במשחקים מאוחרים.
המשחק הראשון בסדרה, "קלונואה: הדלת לפנטומייל", מהווה דוגמה לאב טיפוס של משחק תלת־ממדי מבוסס גלילה.
המשחקים מאופיינים בפתירת חידות וכן בקווסטים שונים.
אחת מהאפשרויות העיקריות בסדרת המשחקים, היא השימוש בטבעתו של קולונאה וב-"כדורי רוח" כגד האויבים במשחק, שאותם הוא יכול לנפח ולזרוק על אובייקטים אחרים או על הרצפה, דבר אשר נותן לשחקן בוסט ויכולת לבצע קפיצה כפולה (Double jump).
ניתן לשחק בדמותו של קלונואה במשחקי הווידאו "Moto GP", "Alpine Racer 3", "Smash Court 3" ובסדרת המשחקים "Taiko no Tatsujin".
קלונואה וגונץ' הן דמויות אשר ניתן לשחק בהן במשחק הקרוסאובר "Namco × Capcom" של חברת נאמקו.
כמו כן, אויבים רבים מסדרת המשחקים מופיעים במשחק זה.
תנועת הדמויות דומה לתנועת הדמויות במשחק הספין אוף "גיבורי קולונואה: דנסטסו נו סטר מדאל".
במשחק הווידאו "Tales of Destiny 2", ניתן למצוא בחדרו של הארולד קטיפה של קלונואה.
במשחק "Tales of Symphonia", הדמות פרסה יכולה ללבוש תחפושת של קלונואה.
במשחק "Tales of Vesperia", קלונואה מופיע כפסל הענקה בשם "F Statue".
תחפושת של קלונואה זמינה לדמות קארול כתוכן להורדה בגרסת הפלייסטיישן 3 ובגרסת הנינטנדו סוויץ'.
במשחק "Tales of Phantasia", קלונואה מופיע בתור פסל החברות.
במשחק "Soulcalibur V", דמותו של קלונואה מופיעה במחזיק מפתחות בתור תוכן להורדה.
במשחק "Tekken 7", קלונואה מופיע בפאנל ציור הניתן להורדה, ביחד עם דמויות נוספות של באנדי נאמקו.
במאנגת הקומדיה-סלפסטיק "שיפו טנגוקו קזה נו קלונואה" בעלת שני הכרכים, קלונואה מתואר כילד תמים, מגושם וטיפשי אשר אובססיבי להפוך לגיבור-על, בניגוד לטון הרציני יותר במשחקי הווידאו.
נסיונותיו לבצע מעשים טובים נוטים להיכשל או לגרום לתוצאה הפוכה, בעקבות כך שהוא נלהב יותר מדי, הוא מסיק מסקנות מוקדם מדי וכן לעיתים יש לו מזל רע.
הסיידקיק שלו הוא מו, דוור העיר בריזגאל.
גרלן הוא הנבל הראשי במאנגה, אשר מנסה לרקום מזימות שונות או לתפוס את קלונואה, אך נכשל בכל פעם וגורם לעצמו להיראות מגוחך.
המאנגה שואלת דמויות, נבלים ומקומות מרוב משחקי קלונואה – כך לדוגמה הדמות לולו מופיעה כמעט בכל פרק, אך במקום רצף עלילתי מסוים או התפתחות הדמויות, המאנגה סובבת סביב קלונואה ומו בסיטואציות שונות יומיומיות, אשר במהרה הופכות למבלבלות או לתאונות מרהיבות אך כואבות.
הכרך הראשון מתמקד בעיקר בפעולותיו של קלונואה ומוסר ההשכל בתור גיבור טיפש, אשר לעיתים קרובות נגמרים ברע ובאחריותו של מו לעצור את קלונואה מלבצע משהו טיפשי.
אף על פי כן, הכרך השני מתמקד בדמות פופקה, אשר מחפש את "הגיבור האגדי".
ובקומיקס בשם "קלונואה: נוסע החלומות של נוקטיס סול" החל להתפרסם באוגוסט 2012 על ידי חברת ShiftyLook.
הוובקומיקס נכתב על ידי ג'ים זוב ואוייר בידי היטושי אריגה.
הוובקומיקס פורסם במשך שתי עונות, כאשר דפים חדשים פורסמו בכל יום רביעי ומאוחר יותר גם ביום שישי.
הוובקומיקס הפסיק להתפרסם באמצע שנת 2014, לאחר שחברת ShiftyLook נסגרה ובעקבות כך הסיפור נותר ללא סוף.
ב-27 באוקטובר 2016, הוכרז כי סרט אנימציה נמצא בשלב טרום-הפקה על ידי חברת Henshin.
ב-10 בינואר 2017 הוכרז כי הידאו יושיזוואה יהיה המפיק בפועל.
כמו כן הוכרז כי אש פאולסן יהיה מפיק שותף.
ב-4 בינואר 2019, לאחר כשנתיים בהם לא נועד על עדכון, הכותב היטושי אריגה הכריז כי הפרויקט בוטל.
סדרת המשחקים זכתה לביקורות חיוביות רבות, אשר שיבחו את המשחקיות, הגרפיקה ואת הסיפור.
כמו כן, המשחקים בסדרה זכו במספר פרסים, בהם פרס "משחק הפלטפורמה של השנה" של GameSpy לקונסולת המשחקים פלייסטיישן 2, שניתן למשחק "קולונואה 2: הצעיף של לונטי" ב-2004.
אף על פי כן, הסדרה לא הצליחה מסחרית, כאשר המשחק "קולונואה 2: הצעיף של לונטי" מכר רק 133,401 עותקים ביפן במהלך שנת 2001, מה שדירג אותו במקום ה-85 בדירוג המשחקים הנמכרים ביותר באותה השנה.
הרימייק של קולונואה לקונסולת המשחקים Wii מכר רק 5,800 עותקים בשבוע הראשון להוצאה לאור ביפן, מה שדירג את המשחק במקום ה-33 בדירוג המשחקים הנמכרים ביותר ביפן באותו השבוע.
קלון הוא סרט דרמה משנת 2021 בבימויה של נורה פינגשיידט ונכתב על ידי פיטר קרייג, הילרי סייץ וקורטני מיילס, המבוסס על המיני-סדרה הבריטית Unforgiven משנת 2009 שנכתבה על ידי סאלי ווינרייט.
בסרט מככבת סנדרה בולוק כאישה המנסה לשקם את חייה לאחר שריצתה זמן מאסר בגין ביצוע רצח.
מככבים בו גם וינסנט ד'אונופריו, ג'ון ברנטל, ריצ'רד תומאס, לינדה אמונד, אשלינג פרנסיוסי, רוב מורגן וויולה דייוויס.
זו קופרודוקציה אמריקאית-גרמנית, שהופקה על ידי בולוק, גרהם קינג ו-ורוניקה פרס.
הצילומים החלו בוונקובר בפברואר 2020 ולאחר שהופסקו עקב הגבלות במסגרת המאבק במגפת COVID-19, חודשו בספטמבר אותה שנה והסתיימו באוקטובר.
הוא יצא במהדורה מוגבלת ב-24 בנובמבר 2021, לפני שעלה לשירות הסטרימינג בנטפליקס ב-10 בדצמבר 2021.
רות סלייטר יוצאת מהכלא לאחר שריצתה עשרים שנה על רצח שריף שבא לפנות אותה ואת אחותה בת החמש, קייטי, לאחר שאביהם התאבד ואמם מתה בעבר במהלך הלידה.
רות מתחילה לחפש את קייטי, שאומצה ואינה זוכרת אותה עד הסוף.
בנו הצעיר של השריף מחליט לחטוף ולהרוג את קייטי כנקמה על הרג אביו.
באמצעות פלאשבקים, מתגלה כי קייטי למעשה ירתה את הירייה שהרגה את השריף, אך רות הודתה באשמה ונכנסה לכלא כדי להגן עליה.
הבן חוטף את אחותה המאומצת של קייטי, במחשבה שהיא קייטי.
הוא דורש מרות לבוא למקום שבו הם נמצאים.
רות הולכת, והבן מצהיר על כוונתו להרוג את הילדה, אבל הוא לא יכול להמשיך עם זה.
רות עוזרת לאחות לצאת מהחדר והשוטרים באים ועוצרים את הבן.
הוריה של האחות וקייטי באים לקחת את האחות, ולבסוף רות וקייטי נפגשות.
סנדרה בולוק - רות סלייטר
וינסנט ד'אונופריו - ג'ון אינגרם
ויולה דייוויס - ליז אינגרם
ריצ'רד תומאס - מייקל מלקולם
לינדה אמונד - רייצ'ל מלקולם
אשלינג פרנסיוסי - קתרין "קייטי" מלקולם
רוב מורגן - וינסנט קרוס
טום גירי - קית' ווילן
ארל בראון - מק ווילן
אמה נלסון - אמילי מלקולם
וויל פולן - סטיב ווילן
ג'סיקה מקלאוד - האנה ווילן
באוגוסט 2010, הוכרז שגרהם קינג יפיק עיבוד קולנועי למיני-סדרה הבריטית מ-2009 באותו שם, באמצעות החברה שבבעלותו GK Films.
כריסטופר מק'קווארי נשכר לכתוב את התסריט, אשר עובד עבור אנג'לינה ג'ולי שנועדה לגלם את התפקיד הראשי.
בנובמבר 2011, סקוט פרנק נשכר לשכתב ולביים את, שכן מק'קווארי היה עסוק בבימוי ג'ק רייצ'ר.
ביוני 2013 דווח כי מק'קווארי חזר לסרט ככותב ובמאי, וכן ישמש כמפיק עם קינג.
בנובמבר 2019 דווח כי סנדרה בולוק תככב בסרט ותשמש כמפיקה דרך חברת Fortis Films שבבעלותה.
ורוניקה פרס הפיקה באמצעות חברת Construction Film.
נורה פינגשיידט החליפה את מק'קווארי כבמאית עם נטפליקס שחתמה על חוזה הפצה.
בדצמבר 2019, ויולה דייוויס, אשלינג פרנסיוסי ורוב מורגן הצטרפו לצוות הסרט.
וינסנט ד'אונופריו, ג'ון ברנטל, ריצ'רד תומאס, לינדה אמונד ואמה נלסון הצטרפו בפברואר 2020.
הצילומים העיקריים החלו בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה ב-3 בפברואר 2020, תוך כוונה לסיים עד 9 באפריל.
הצלם גיירמו נבארו צילם את הסרט עם מצלמות Red Digital Cinema Helium ועדשות Arri Ultra Prime, בהן השתמש בעבר בסרט דוליטל אותו צילם.
ברם, ב-13 במרץ, הצילומים הופסקו עקב מגפת COVID-19, ומועד סיום הצילומים התעכב.
ההפקה התחדשה ב-2 בספטמבר והסתיימה ב-15 באוקטובר.
הסרט היה אחד הפרויקטים הראשונים של נטפליקס שצולמו באולפני הקולנוע הקנדיים בברנבי, לאחר שנטפליקס הקימה את מרכז ההפקה של מטרו ונקובר.
הנס צימר ודייוויד פלמינג התאחדו כדי להלחין את פסקול הסרט.
באוגוסט 2021, שם הסרט נחשף כ"The Unforgivable".
הופץ במהדורה מוגבלת בבתי הקולנוע ב-24 בנובמבר 2021, לפני שנטפליקס העלתה אותו לצפייה דיגיטלית בשרתיה ב-10 בדצמבר.
קלוטילדה הייתה ספינת העבדים האמריקאית האחרונה שהביאה שבויים מאפריקה לארצות הברית, שהגיעה למובייל ביי, אלבמה בסתיו 1859 או 9 ביולי 1860, עם 110 גברים, נשים וילדים אפריקאים.
הספינה הייתה מפרשית סקונר בעלת שני תרנים, שאורכה ארוך עם אלומה של .
לאחר ההפלגה, הספינה נשרפה והוטבעה במפרץ מובייל בניסיון להשמיד את הראיות.
לאחר מלחמת האזרחים ייסדו קודג'ו קאזולה לואיס ועוד שלושים ואחד אנשים עבדים לשעבר, את אפריקה טאון צפונית למובייל, אלבמה.
אליהם הצטרפו אפריקאים נוספים ויצרו קהילה שהמשיכה לתרגל רבות מהמסורות המערב אפריקאיות ושפת היורובה שלהם במשך עשרות שנים.
קודג'ו לואיס, דובר הקהילה, חי עד 1935 והיה אחד הניצולים האחרונים מ"הקלוטילדה".
רדושי שבויה נוספת על "הקלוטילדה", נמכרה לבעל מטעים במחוז דאלאס, אלבמה, שם נודעה גם בשם סאלי סמית'.
היא נישאה, ילדה בת, והתגוררה עד 1937 בבוג צ'יטו.
זמן רב חשבו שהיא הייתה השורדת האחרונה מ"הקלוטילדה".
מחקר שפורסם ב-2020 הצביע על כך ששורדת אחרת, מתילדה מק'קר, חיה עד 1940.
כ-100 צאצאים של האנשים המשועבדים שהובאו על ידי "הקלוטילדה" עדיין חיים באפריקה טאון, ואחרים נמצאים ברחבי המדינה.
לאחר מלחמת העולם השנייה סופחה השכונה על ידי העיר מובייל.
פסל זיכרון של לואיס הוצב מול הכנסייה ההיסטורית של בכנסייה הבפטיסטית המאוחדת.
הרובע ההיסטורי של אפריקה טאון נרשם ברשימה הלאומית של מקומות היסטוריים ב-2012. במאי 2019, הוועדה ההיסטורית של אלבמה הודיעה ששרידי ספינה שנמצאו לאורך נהר מובייל, ליד האי 12 מייל ומצפון לדלתא של מפרץ מובייל, אושרו כ"קלוטילדה'".
אתר ההריסות היה רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 2021.
הסקונר 'קלוטילדה", בפיקודו של קפטן ויליאם פוסטר שנשאה של 124 אפריקאים עבדים שנשבו, הגיעה למובייל ביי, אלבמה, ביולי 1860. קפטן פוסטר עבד עבור טימותי מאהר, בעל "מספנות מובייל", שהיה אדם עשיר וקפטן ספינת קיטור, שב-1855 או 1856 בנה את "קלוטילדה", סקונר דו-תורני .
ארוך עם קרן של וגוף מצופה נחושת, המיועד לסחר בעץ.
למאהר נודע ששבטים ממערב אפריקה נמצאים במלחמה וכי מלך דהומיי (כיום בנין ) היה מוכן למכור שבויי אויב כעבדים.
כוחות הצבא של מלך דהומיי פשטו על קהילות בפנים הארץ, והביאו שבויים לשוק העבדים הגדול בנמל הוידה.
ב-4 במרץ 1860, הפליג פוסטר ממובייל עם צוות של 12, כשהוא נושא 9,000 דולר בזהב כדי לרכוש אפריקאים.
הוא הגיע לווידה ב-15 במאי 1860, שם הכין את הספינה כדי שתוכל לשאת אפריקאים, תוך שימוש בחומרים שהעביר.
הוא הציע לקנות 125 אפריקאים בווידה תמורת 100 דולר כל אחד.
העבדים היו משבט "טארקבר", שנלקחו בפשיטה ליד טמאלה בגאנה של היום.
מחקר שנעשה במאה ה-21 מצביע על כך שהם היו למעשה אנשי טקפה, קבוצה של אנשי יורובה מפנים הארץ של ניגריה של ימינו.
פוסטר תיאר את פגישתו עם נסיך אפריקאי.
הוא נלקח לחצר המלך, וחזה במנהגים דתיים.
פוסטר כתב ביומנו ב-1860, "לאחר שניהלנו עניינים עם הנסיך בהסכמה, הלכנו למחסן שבו היו במאסר ארבעת אלפים שבויים במצב של עירום שממנו נתנו לי חירות לבחור מאה עשרים וחמישה עבדים.
התחלתי לקחת על עצמו מטען של כושים, והצלחתי להעלות על הסיפון מאה ועשרה."
כשהם התקרבו לארצות הברית, הם הסוו את הסקונר על ידי הורדת "משטחי המפרשיות והתורן העליון".
ביומנו רשם פוסטר שהוא עגן עם "הקלוטילדה'" ב-9 ביולי ליד פוינט אוף פינס בגרנד ביי, מיסיסיפי (הכוונה כנראה ל-Point Aux Pins בגרנד ביי באלבמה).
הוא נסע בכרכרה למובייל כדי להיפגש עם מאהר.
מחשש להאשמות פליליות, קפטן פוסטר הביא את הסקונר לנמל מובייל בלילה וגרר אותה במעלה נהר ספניש לנהר אלבמה באי Twelve Mile.
הוא העביר את השבויים האפריקאים לספינת קיטור ואז שרף את ה"קלוטילדה" לפני שהטביע אותה.
הוא שילם לצוות ואמר להם לחזור צפונה.
השבויים האפריקאים חולקו בעיקר לתומכים הפיננסיים של מיזם "קלוטילדה", כאשר טימותי מאהר קיבל 30 שבויים, כולל קודג'ו (המכונה קודג'ו) לואיס, המכונה "קוסולה" או "קאזולה'.
למרות ההיררכיה הגזעית של הדרום העמוק, האפריקאים מ"הקלוטילדה" לא יכלו להירשם כעבדים באופן חוקי מכיוון שהם הוברחו פנימה; עם זאת, התייחסו אליהם כאל מטלטלין.
חלק מהשבויים נמכרו למקומות רחוקים יותר, כולל רדושי (שנודע מאוחר יותר גם בשם סאלי סמית') ואדם שנודע מאוחר יותר בשם ויליאם או בילי, לו היא נאלצה להינשא על סיפון הספינה.
הם נמכרו לוושינגטון סמית', בעל מטעים ממחוז דאלאס, אלבמה.
בשנת 1861, הממשל הפדרלי העמיד לדין את מהאר ופוסטר במובייל בגין יבוא עבדים בלתי חוקי, אך התיק נדחה בשל היעדר ראיות מהספינה או המניפסט שלה, ואולי בגלל פרוץ מלחמת האזרחים.
מכיוון שקפטן פוסטר דיווח שהוא שרף והטביע את "קלוטילדה" בדלתא מצפון למפרץ מובייל, נמשכו חיפושים ארכאולוגיים עד המאה ה-21 אחר שרידיה.
כמה שברים גלויים כונו על ידי המקומיים ספינת העבדים.
הריסות מ"הקלוטילדה" נמצאו לכאורה בשנת 2018, אך הוועדה ההיסטורית של אלבמה שללה את הממצאים בגלל "הבדלים עיקריים בין שני כלי השיט", והיעדר לכאורה של נזק אש.
במאי 2019, הוועדה ההיסטורית של אלבמה הודיעה שהשרידים סוף סוף נמצאו על ידי החוקר בן ריינס, והראתה "ראיות פיזיות ומשפטיות [המצביעות בעוצמה על כך שמדובר בקלוטילדה".
האפריקאים מ"הקלוטילדה" שוחררו למעשה בסוף מלחמת האזרחים.
כמו בני חורין רבים, ויליאם ורדושי נשארו עם בתם במטע בבוג צ'יטו והמשיכו לעבוד שם.
רבים מאנשיו לשעבר המשועבדים של מאהר חזרו לעיירה מגזין פוינט, ולקרקעות בבעלותו של מאהר על הדלתא של נהר המובייל-טנסו ממש צפונית למוביל ובגדה המערבית של נהר המובייל.
הם הקימו את הקהילה אפריקאטאון, ומשכו אפריקאים ממקומות אחרים להצטרף אליהם לקהילה העצמאית.
הם אימצו חוקים קהילתיים המבוססים בעיקר על מנהגי שבט הטקפה, ובחרו מנהיגים, תוך שמירה על השימוש בשפת היורובה ובמסורות התרבותיות שלהם עד שנות ה-50.
ילדים שנולדו בקהילה החלו ללמוד אנגלית, תחילה בכנסייה, ולאחר מכן בבתי ספר שנוסדו בסוף המאה התשע-עשרה.
קודג'ו לואיס חי עד 1935 ונחשב זמן רב שהוא השורד האחרון מ"הקלוטילדה".
בשנת 2019, מחקר חדש קבע כי רדושי (סאלי סמית') גרה עד 1937 בבוג צ'יטו, ולכן היא נחשבה לשורדת האחרונה.
אבל ב-2020 הוכרז שמתילדה מק'קר שרדה עד 1940, אז מתה בסלמה, אלבמה.
קהילת אפריקאטאון גדלה ל-12,000 תושבים כאשר תעשייה חדשה משכה עובדים לנהר העליון, כולל מפעלי נייר שנבנו לאחר מלחמת העולם השנייה.
אבל עם סגירת מבני תעשייה ואובדן מקומות עבודה, האוכלוסייה ירדה לכ-2,000 בתחילת המאה העשרים ואחת.
בתקופה שלאחר המלחמה, האזור נקלט ברובו בשכונה של מובייל, שחלקה בעיירה השכנה פריצ'רד.
בשנת 2012 הוכר הרובע ההיסטורי של אפריקאטאון ונרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
גם בית הקברות שלהם רשום.
ב-24 בינואר 2018, הכתב בן ריינס טען שגילה את שברי "הקלוטילדה'" בדלתא התחתית של נהר מובייל-טנסו, כמה קילומטרים צפונית לעיר מובייל.
בשפל, שנגרם על ידי מערכת סערה שיצרה את סופת השלגים של צפון אמריקה בינואר 2018, הותירו חלקים של שרידי הספינה גלויים מעל הבוץ.
בהתבסס על סקירתם המוקדמת, צוות של ארכאולוגים אמר, "בהתבסס על ממדי ההריסות ותכולתו...
השרידים היו ככל הנראה אלו של ספינת העבדים".
אנשים באפריקה טאון החלו לדון במה שצריך לעשות עם ההריסות אם מדובר ב"קלוטילדה", וכיצד ניתן לספר את הסיפור שלהם.
ב-5 במרץ 2018, ריינס דיווח כי השרידים שגילה לא הייתה ככל הנראה "הקלוטילדה".
חוקרים הגיעו למסקנה שהשרידים נראים "פשוט גדולים מדי, עם חלק ניכר מוסתר מתחת לבוץ ומים עמוקים".
כמה שבועות לאחר מכן, ריינס וצוות מאוניברסיטת דרום מיסיסיפי חזרו לנהר וביצעו את הסקר הראשון של קטע האי 12 מייל של נהר מובייל.
שבוע לאחר מכן, ריינס ומונטי גרהאם, ראש מדעי הים באוניברסיטת דרום מיסיסיפי, חקרו כמה מ-11 השרידים שזוהו בסקר, יחד עם ג'ו טרנר וצוות מחנות הצלילה התת-מימית וורקס.
הקואורדינטות ונתוני הסקר שותפו עם הוועדה ההיסטורית של אלבמה, ששכרה את חברת "Search Inc", כדי לאמת את הממצאים.
התגלית נשמרה בסוד במשך שנה, עד להשלמת תהליך האימות.
ב-22 במאי 2019, הוועדה ההיסטורית של אלבמה הודיעה כי נמצאו שברי '"הקלוטילדה".
"Descendant" (בעברית: "הספינה האחרונה"), סרט תיעודי שמתאר את קהילת אפריקאטאון כיום, כולל אי השוויון הסביבתי והחברתי שעדיין קיימים לאחר 160 שנה, וההשפעה שהייתה למציאת ה"קלוטילדה" ב-2019 על האזור.
הופק על ידי נטפליקס, הוקרן בבכורה בפסטיבל סאנדנס 2022.
צוות חדשות מקומי של טלוויזיה ניידת הפיק תוכנית, "AfricaTown, ארצות הברית", על היישוב ותולדותיו.
בשנת 2018 יצא לאור ספרה של זורה ניל הרסטון "Barracoon", לאחר שחסר לו מו"ל מאז השלמתו ב-1931. תיאור של סיפור חייו של קודג'ו לואיס, הוא גם דן ברגשותיה כחוקרת אפרו-אמריקאית שמראיינת ומכירה אותו.