tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הלגה רודה היה בנם של המורה גוטפרד רוד ואשתו (1846–1918), עיתונאית ופעילה למען זכויות נשים.
הלגה רודה כתב בעיתונים , ו-.
הוא ביקר את מבקר הספרות היהודי הדני גאורג ברנדס ותנועת .
היצירה Moderen (האם) של המלחין קרל נילסן נכתבה למחזה מאת רודה בשנים 1920–1921.
הלגה רודה היה נשוי לסופרת והעיתונאית , לבית נבלונג (1879–1956).
נולדו להם שני בנים, המתרגם מיקל רודה (1908–1993) והשחקן .
הלגה דורף הולבק, לפעמים הולבק (18 באפריל 1897 – 25 בנובמבר 1983), הייתה פעילה הומניטרית דנית, אשר הוכרה בשנת 1982 כחסידת אומות העולם על פועלה בצרפת של וישי במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא עמדה בראש המשרד של "הוועד האמריקאי של אגודת הידידים" (American Friends Service Committee) בטולוז, שסיפק סיוע לאנשים שנכלאו במחנות ריכוז והציל מאות ילדים על ידי הסתרת זהותם ושיכונם אצל משפחות צרפתיות או בבתי ילדים.
כמו כן, היא סייעה ליהודים ולפליטים אחרים להימלט מצרפת לספרד הנייטרלית
הלגה הולבק נולדה בקופנהגן למשפחה אמידה.
בין השנים 1929 ל-1939 ניהלה סוכנות נסיעות בלונדון, שעודדה חילופי ביקורים בין מורים ותלמידים מבריטניה וממדינות אירופה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939, פעילות זו נפסקה.
בנובמבר 1939 קיבלה הולבק עבודה בטולוז, צרפת, במסגרת "הוועדה הבינלאומית לסיוע לילדים פליטים".
הוועדה, בראשות הקוויקר הווארד קרשנר, כללה נציגים מארגונים הומניטריים שונים, ובעיקר קוויקרים בריטיים ואמריקאים.
הוועדה ניהלה 16 מושבות ילדים בצרפת עבור פליטים ממלחמת האזרחים בספרד, והולבק שימשה כנציגת הוועדה בטולוז, סמוך למושבות הילדים.
פלישת גרמניה הנאצית לצרפת וכיבושה במאי 1940 הובילו לזרם עצום של פליטים, בהם יהודים רבים, שנמלטו מאזורים שבשליטת הנאצים.
הקוויקרים המשיכו לסייע לפליטים ספרדים במחנות, אך החלו גם להתמקד בסיוע לפליטים יהודים שנכלאו במחנות בדרום צרפת.
בתפקידה כראש "הוועד האמריקאי של אגודת הידידים" בטולוז, גיבשה הולבק צוות נשים שכלל את הנורווגית אליס רש , האירית מרי אלמס והאמריקאית ממוצא מנוניטי לויס גנדן.
הן עבדו במחנות הפליטים, תוך מתן עדיפות לסיוע לילדים.
הולבק הבהירה לרש כי הקוויקרים מחויבים לנייטרליות מוחלטת: "עלייך לבחור – אם את רוצה לעבוד עבור הקוויקרים או עבור ההתנגדות.
איננו יכולים להסתכן בפעילות שעלולה לפגוע בעבודתנו.
אם תיחשפי – זה יהיה סופנו." עם זאת, ככל שהולבק וצוותה הבינו את הסכנה האורבת ליהודים תחת שלטון וישי, גברה נכונותן לפעול בסתר להצלת ילדים יהודים.
הולבק לא הסכימה עם הממונה עליה, הווארד קרשנר, שהתגורר במרסיי.
קרשנר ביקש לשמור על שיתוף פעולה עם ממשלת וישי ולהמעיט במאמצים לסייע ליהודים, בטענה כי האחריות לכך מוטלת על ארגונים יהודיים.
באפריל 1942 הוא סולק מתפקידו.
סילוקו התרחש במקביל לגלי המעצרים הראשונים של יהודים בצרפת ולגירושם למחנות ריכוז בגרמניה, דבר שהגביר את הדחיפות במאמצי הצלת הילדים היהודים.
התגובה של הולבק וצוותה הייתה להמשיך לשמור על חזות נייטרלית, אך במקביל לפעול בחשאי להוצאת ילדים ממחנות הפליטים.
הילדים הוסתרו בבתי ילדים, הוברחו לספרד ושווייץ או שונו זהויותיהם ושוכנו במשפחות נוצריות.
הולבק פיקחה על 16 מוסדות שבהם הוסתרו ונשמרו ילדים פליטים בדרום צרפת.
עם פלישת ארצות הברית לצפון אפריקה בנובמבר 1942, נדרשו כל האמריקאים לעזוב את צרפת.
ארגון "הוועד האמריקאי של אגודת הידידים" שינה את שמו ל-Secours Quaker ("הסיוע הקוויקרי") כדי להמשיך לפעול.
הולבק, רש ואלמס נותרו בצרפת והמשיכו בניהול בתי הילדים ובמתן סיוע לפליטים במחנות.
בין 25 באוקטובר ל-2 בנובמבר 1944, יצאה הולבק בשליחות הקוויקרים לנורמנדי כדי להעריך את המצב ההומניטרי לאחר פלישת בעלות הברית לנורמנדי.
היא דיווחה על הרס נרחב ואלפי אנשים שנותרו ללא מחסה, שמיכות, בגדים או מצרכים בסיסיים.
דיווחה תרם להפניית סיוע קוויקרי לנורמנדי.
ביולי 1945, לאחר תום המלחמה באירופה, עזבה הולבק את העיר קן ונסעה לדנמרק.
בהמשך שהתה שישה חודשים בארצות הברית ועבדה עבור יוניסף בפולין.
בשנת 1957 חזרה לעבוד כמדריכת טיולים.
לאחר פרישתה יזמה תוכנית לסיוע לקשישים, אשר אומצה על ידי הצלב האדום הדני בשם "חברים מבקרים".
בשנת 1982 הוכרה כחסידת אומות העולם על ידי מדינת ישראל, כהוקרה על פועלה להצלת יהודים במהלך מלחמת העולם השנייה.
הלגיון האחרון הוא סרט הרפתקאות היסטורי משנת 2007 בבימויו של דאג לפלר, המבוסס על הרומן מאת ולריו מאסימו מנפרדי.
הסרט מתרחש בתקופת נפילת האימפריה הרומית המערבית ועוקב אחר הרפתקאותיו של הקיסר הצעיר רומולוס אוגוסטולוס, בגילומו של תומאס ברודי-סאנגסטר, הנמלט מהעיר רומא הכבושה במטרה למצוא את הלגיון הרומי האחרון הנאמן.
לצדו משתתפים שחקנים כמו קולין פירת' בתפקיד אורליוס, מפקד המשמר הקיסרי; אישווריה ראי בתפקיד מירה, לוחמת מיומנת מהמזרח; ובן קינגסלי בתפקיד אמברוסינוס, המורה הרוחני של רומולוס.
בשנת 476 לספירה, האימפריה הרומית המערבית נמצאת על סף קריסה.
רומולוס אוגוסטולוס, נער בן 12, מוכתר כקיסר אך שלטונו נמשך יום אחד בלבד לפני שהגותים, בהובלת אודואקר, פולשים לרומא.
הוריו של רומולוס נהרגים, והוא עצמו נלקח בשבי יחד עם מורו, אמברוזיוס, לאי קאפרי.
אורליוס, מפקד המשמר הקיסרי, יחד עם לוחמים נאמנים נוספים, מחלצים את רומולוס ומחליטים לצאת לבריטניה במטרה למצוא את הלגיון התשיעי, הלגיון הרומי האחרון הנאמן, כדי להשיב את הקיסרות.
בבריטניה הם מגלים שהלגיון התשיעי התפרק, אך יחד עם תושבי המקום הם מתמודדים מול וורטיגרן, שליט מקומי עריץ, בקרב על חירותם.
תומאס ברודי-סאנגסטר – רומולוס אוגוסטולוס, הקיסר הצעיר.
קולין פירת' – אורליוס, מפקד המשמר הקיסרי.
בן קינגסלי – אמברוסינוס/מרלין, המורה הרוחני של רומולוס.
אישווריה ראי – מירה, לוחמת מהמזרח.
פיטר מולאן – אודואקר, מנהיג הגותים.
קווין מק'קיד – וולפילה, סגנו של אודואקר.
ג'ון האנה – נסטור, יועץ בוגדני.
איאן גלן – אורסטס, אביו של רומולוס.
הסרט "הלגיון האחרון" קיבל ביקורות מעורבות עד שליליות.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון של 15% המבוסס על 55 ביקורות, עם הקונצנזוס: "עם ליהוק לא מתאים ודיאלוגים לא מקוריים, 'הלגיון האחרון' מחוויר בהשוואה לאפוסים קולנועיים דומים."
הלגיון הערבי היה כוח צבאי שהקימו קצינים בריטים באמירות עבר הירדן בשנת 1921, ושימש לאחר מכן כצבאה של ממלכת ירדן.
באוגוסט 1920 ביקר הנציב העליון הרברט סמואל בעיר א-סלט בעבר הירדן, ולאחר ביקורו השאיר שם קבוצה של קצינים פוליטיים בריטים, שעליהם הוטל להכין תשתית לסדר ציבורי באזור.
על קפטן ברנטון (Brunton) הוטל להקים "כוח עתודה" צבאי מבני המקום, והוא בחר להתמקד בעמאן, משום שרצה לבסס את הכוח על גיוס הצ'רקסים שישבו שם.
בשלהי אותו קיץ הקימו ברנטון והקולונל פרדריק ג'רארד פיק (פיק פאשה) (1886–1970) את הכוח, שמנה קצת למעלה מ-200 איש.
בתחילת תקופת קיומו, גויס הכוח מבני העיירות והכפרים, כדי להגן על יושבי הקבע בפני הבדווים.
באוקטובר 1920 קיבל פיק את הפיקוד על הכוח, ושימש בתפקיד עד סוף שנת 1938.
פיק אימן וארגן אותו מחדש, ועד סוף 1921 הרחיבו לכדי 1,000 חיילים, בגייסו בעיקר ערבים מסוריה ומארץ ישראל המנדטורית אשר שירתו בעבר בצבא העות'מאני.
בשנת 1923, עת הכירו הבריטים רשמית בריבונותו של עבדאללה, סופחה המשטרה האזרחית הירדנית לכוח, אשר נודע מאז בתור "הלגיון הערבי".
אולם בעקבות הרעה במצב ביטחון הפנים, וכישלונו לבלום את פשיטות הבדואים מעברה המזרחי של מסילת הרכבת החג'אזית, ב-1926 פורקו יחידות השדה שלו, מצבתו הורדה ל-855 איש, ולצדו הוקם חיל הספר העבר-ירדני, שהיה כפוף לנציב העליון על ארץ ישראל.
הלגיון עצמו הפך למעין משטרה עירונית.
מהומות שבטיות חייבו את הקמתו של חיל הספר העבר-ירדני, שרבים מאנשיו נמנו עם הלגיון.
סמכויותיו של הלגיון צומצמו לשמירה על ביטחון הפנים באמירות.
הלגיון לא הצליח לבלום חלק ניכר מפלישות הבדואים לתחומה של עבר-הירדן, מה שאיים על יציבות שלטונו של עבדאללה כמו גם על היחסים עם ערב הסעודית ומלכה השאפתן אבן סעוד.
הלגיון תחת פיקודו של גלאב פאשה
בנובמבר 1930 נתמנה קצין בריטי בשם ג'ון באגוט גלאב (גלאב פאשה) לסגנו של פיק.
הלה הכיר את הבדואים וידע כיצד להילחם בהם.
בפברואר 1931 יצר גלאב את "משמר המדבר", אשר מנה בראשיתו כעשרים איש וארבעה כלי רכב עם מקלעי לואיס ומקלעי ויקרס.
הרעיון מאחורי גיוס הבדואים ליחידת הסיור המדברית היה לספק לבדואים מקור הכנסה אלטרנטיבי שישמור על הדימוי העצמי שלהם כלוחמים ויחליף את מקורות ההכנסה המסורתיים, בהם פשיטה על גידולים חקלאיים של יושבי הקבע וסחיטת דמי חסות משיירות סוחרים שעברו בשטחם ומיישובים סמוכים.
כמו כן, האמין שעיסוק זה יקרב את הבדואים באופן טבעי לחיי קבע.
בהדרגה גייס לשורותיו בדואים רבים, חיזק את הקשר בינם לבין האמירות ופייס את השבטים הנותרים.
בשנת 1936 מנה הלגיון כ-1,200 איש, מאורגנים ב"משמר מדבר" ממונע וממוכן, גדוד רגלים, גדוד פרשים ומשטרה עירונית.
במרץ 1939 פרש פיק מהפיקוד על הלגיון והוחלף על ידי גלאב.
הלה התמודד עם חוסר היציבות בסוריה והפרעות המתרחשות בארץ ישראל.
תחת פיקודו נחשב הלגיון הערבי לכוח הצבאי הערבי הטוב והמאומן ביותר באותה תקופה.
משנת 1940 ועד סוף מלחמת העולם השנייה הוגדל כוחו לכדי 8,000 קצינים וחיילים, מאורגנים בחטיבה רגלית ממוכנת, 15 פלוגות מצב, פלוגת הנדסה וכוח "משמר המדבר".
במהלך קיץ 1941 סייעו יחידות הלגיון לבריטים לשוב ולהשתלט על עיראק לאחר שמנהיגה הפרו-נאצי רשיד עאלי אל-כילאני תפס בה השלטון.
באותה שנה היו יחידות אלה מעורבות במערכה בסוריה ובלבנון בה פלשו כוחות האימפריה הבריטית וכוחות צרפת החופשית לסוריה וללבנון שהוחזקו בידי אנשי צרפת של וישי.
ב-25 במאי 1946, זכתה אמירות עבר הירדן לעצמאות.
הלגיון הערבי, שכוחו קוצץ לכ-6,000 איש אחרי המלחמה, היה לצבאה הסדיר של הממלכה, אף שערבים רבים המשיכו לראות בו מכשיר לשמירת האינטרסים האימפריאליים של בריטניה.
הלגיון הערבי היה הצבא הערבי הטוב ביותר במלחמת העצמאות (1949-1947).
מאוקטובר 1947 ועד מאי 1948 אורגן הלגיון מחדש.
לקראת הפינוי הבריטי של ארץ ישראל, הורחבה מצבתו והוגדלה כמות אמצעי הלחימה שברשותו.
הלגיון התערב במלחמה עוד לפני הפלישה הכלל ערבית במאי 1948. הוא אימן את ערביי ארץ ישראל ולחם לצידם.
ב-14 בדצמבר 1947 הרג הלגיון 13 מאנשי שיירת בן שמן תוך רצח פצועים חסרי ישע.
ב-22 באפריל חשו יחידות הלגיון שהוצבו לאורך כביש ג'נין-חיפה לסייע לערבים בקרב על חיפה.
כוח של גדוד 21 מחטיבת כרמלי ארב ליד יגור ובלם את כוח הלגיון ששב על עקבותיו.
בין ה-27 ל-29 באפריל תקף הלגיון את קיבוץ גשר בניסיון לכובשו, למרות שגשר נועדה להיות בתחומי המדינה היהודית על פי החלטת החלוקה.
הלגיון חסם את הדרך לירושלים באזור לטרון (בו החזיקו הירדנים עד למלחמת ששת הימים) ואגב כך חידש את המצור על ירושלים היהודית.
ב-12 במאי תקף את גוש עציון וחצה אותו לשניים.
יישובי הגוש נכנעו כעבור יומיים.
ניצולי הטבח בכפר עציון נפלו בשבי הירדני.
לאחר פלישת צבאות מדינות ערב 1948–1949
הוא היה כוח ממונע שכלל יחידות עזר ושירות, ובראשו עמדו בין 50 ל-75 קצינים בריטים מנוסים.
היו לו כ-120 שריוניות, שבכ-70 מהן הותקנו תותחי שתי ליטראות, ויחידות תותחנים מקצועיות.
לפני סוף מאי 1948 הוא היה מורכב משלוש חטיבות, שבכל אחת מהן שני גדודים.
מפקד הלגיון, גלאב, תיאר בספר זיכרונותיו מ-1957 את שיירת הפלישה לארץ ישראל ב-14 במאי 1948: "בעמאן ובכל כפר לאורך הדרך התקהלו אנשים, הריעו ומחאו כפיים בהתלהבות בחלוף כל יחידה על פניהם.
הגגות השטוחים והחלונות מלאו נשים וילדים, שצווחותיהם וסלסוליהם גרונותיהם גברו על שאון כלי הרכב...החיילים עלצו כחוגגים...רבים מכלי הרכב עוטרו בענפי הרדוף ירוקים, פורחים בוורוד...המחזה נראה כתהלוכת קרנבל יותר מאשר כשיירת צבא ההולך למלחמה".
ב-15 במאי עם שחר חצה הלגיון את גבול ארץ ישראל.
חטיבה 1 של הלגיון פנתה צפונה לעבר שכם.
חטיבה 3 פנתה מערבה ונערכה ברמאללה ובלטרון (ומאוחר יותר בלוד וברמלה).
ברוב המקומות המטירו התושבים הפלסטינים גרגירי אורז על החיילים.
ב-17 במאי הורה עבדאללה ללגיון להיכנס לירושלים.
ב-18 במאי שיגר גלאב פלוגה לעיר העתיקה, לתגבור מגיניה, ולמחרת הוכנסה לשם פלוגה נוספת.
בין 20 ל-25 במאי 1948 תקף הלגיון בשיתוף כוח מצרי את קיבוץ רמת רחל ונהדף.
ב-28 במאי השלים הלגיון את כיבוש מזרח ירושלים.
הרובע היהודי בעיר העתיקה נפל לאחר שבועיים של לחימה.
אלו מבין הלוחמים שנותרו בחיים נישבו, הירדנים חוללו הרס רב ברובע כולל פיצוץ בית כנסת החורבה ובית כנסת תפארת ישראל וגרשו את תושביו היהודים למערב העיר שבשליטת ישראל.
ניסיונותיו של הלגיון לפרוץ לשכונות היהודיות במערבה של ירושלים נבלמו בקרב על מנזר נוטרדם.
הלגיון חסם את הדרך לירושלים באזור לטרון (בו יחידותיו החזיקו עד למלחמת ששת הימים) ואגב כך חידש את המצור על ירושלים היהודית.
לאחר שצה"ל כבש את לוד ורמלה וגירוש תושביהם ביולי 1948, נשטפו הגדה המערבית ועבר הירדן בגל הפגנות נגד הלגיון, גלאב והבריטים.
חיילי הלגיון נרגמו ברחובות רמאללה וכונו "בוגדים" ו"גרועים מיהודים".
גלאב סיפר שבכפרים בהם עבר ירקו עליו וקראו לו בוגד.
במהלך המלחמה ביצע גלאב גיוס נרחב וקיים אימונים רבים, ובמאי 1949 מנה הלגיון 14,000 חיילים.
עד מלחמת ששת הימים בשנת 1967, שלט הלגיון הערבי בשטחי יהודה ושומרון.
בשנים 1949–1956 נקט גלאב באסטרטגיה מגננית והציב את חלקו הגדול של הלגיון בעבר הירדן, שם היה מוכן לקראת התקפה של צה"ל על הגדה המערבית, שכן גלאב העריך שהתקפה כזאת תכלול פריצה מבית שאן דרומה לכיוון ים המלח.
על הגדה המערבית עצמה שמר הלגיון באמצעות מספר גדודים שרוכזו בגב ההר.
אפילו בשנות ה-50 דחה גלאב את הפצרות הפלסטינים להציב את חלקו הגדול של הלגיון בגדה ולפזרו לאורך הגבול.
גוף זה נקרא תחילה "משמר המולדת" ואחר כך שונה שמו ל"משמר הלאומי".
הלגיון הפעיל את המשמר הלאומי מנהלתית ומבצעית.
הקצינים הבכירים של הלגיון היו בדרך כלל בריטים, שהושאלו מן הצבא הבריטי או שהיו מועסקים בחוזים מיוחדים.
בשנת 1955–1956 שירתו 75 קצינים בריטים בלגיון.
סגניהם היו בדרך כלל ערבים.
הלגיון השתתף בדיכוי מהומות בזמן הבחירות בשנת 1954, דיכוי שעורר ביקורת בירדן וזעם בקרב הפלסטינים, ובדיכוי מהומות בראשית ינואר 1956.
ב-1 במרס 1956 פיטר המלך חוסיין את גלאב ושני קצינים בריטים בכירים נוספים, והורה להם לעזוב את ירדן תוך מספר שעות.
לטענת גלאב, הוא נדרש לצאת מן המדינה מכיוון שחוסיין חשש שגלאב יזעיק יחידות בדוויות נאמנות לו, וינסה לעלות על עמאן ולהפיל את הממשלה.
גלאב הואשם בסיכון הצבא והמדינה, ובהתעלמות מדרישות המלך לתקן את הליקויים בצבא, לקדם קצינים ערבים ולקצץ בהוצאות.
כמו כן, הוא הרבה לדבר בדיונים פנימיים על חולשת הלגיון, וטען כי במקרה של מלחמה עם ישראל, יהיה צורך לפנות את הגדה המערבית על מנת להגן על עבר הירדן.
באופן לא רשמי נטען גם כי גלאב אשם במחדלים צבאיים.
לפי הסברו של חוסיין, הסיבות העיקריות לפיטורין היו חילוקי הדעות באשר לאסטרטגיה של הגנת המדינה, ואי-נכונותם של הבריטים ושל גלאב עצמו לקדם את תהליך הערביזציה של הלגיון, כלומר להחליף את הקצינים הבריטים בקצינים ערבים.
בתגובה לפיטורין, הורתה ממשלת בריטניה לכל הקצינים הבריטים בלגיון לעזוב מיד את תפקידם.
הפיקוד העליון הועבר לידי קצינים ירדנים, שלב נוסף בדרך לעצמאותה המלאה של ירדן.
למפקד הלגיון מונה עתה קצין הלגיון ראדי ענאב, שפרש לגמלאות אחרי חודשיים, ובמקומו מונה במאי 1956 עלי אבו נואר, מראשוני הקצינים העירוניים שנקלטו בלגיון.
בחודשים הראשונים לאחר פיטורי גלאב, עבר הצבא תהליכי ארגון מחדש, אישיים ומוסדיים.
קצינים בדווים מנאמניו של גלאב, חששו שיאבדו עתה מכוחם והשפעתם, ובדווים רבים ערקו מהצבא.
מספר קצינים הודחו ואף נעצרו.
המשטרה הופרדה מן הצבא, ושמו של הצבא שונה בערבית מ"הצבא הערבי" ל"הצבא הערבי הירדני", ובאנגלית מ-"The Arab Legion" ל-"The Jordanian Arab Army".
באותה תקופה הגדיל המלך חוסיין את מספר החיילים בלגיון ושלח צעירים ירדנים ללמוד באקדמיות צבאיות בבריטניה.
שמו של הלגיון הערבי שונה ל"כוחות המזוינים של ירדן".
לאחר מלחמת ששת הימים הוקמה אנדרטה לחללי הלגיון הערבי בירושלים, למרגלות מגדל החסידות (בפינה הצפון-מזרחית של חומת ירושלים).
הלגיון הוקם בדצמבר 1941. הגאורגים התאמנו במערב אוקראינה והפכו כשירים מבצעית בסתיו 1942. לפחות 30,000 גאורגים שרתו בכוחות הנאצים.
ב-13 גדודי שדה, שלכל אחד מהם היו חמש פלוגות.
כמו כן היו גאורגים גם בלגיון הצפון קווקזי של הורמאכט, ובלגיונות אתניים קווקזיים אחרים.
מפקד הלגיון הגאורגי היה גנרל מיור שלווה מַר'לַקֶלידזֶה (შალვა მაღლაკელიძე).
ברחבי אירופה, במיוחד באיטליה וצרפת, ערקו חיילים גאורגים מהכוחות המזוינים של גרמניה.
הטלת עונשים כבדים על חיילי הלגיון נמנע בעקבות התערבות של אלפרד רוזנברג שהיה מיודד עם מיכאיל אחמטלי.
באפריל-מאי 1945 התקומם גדוד גאורגי באי ההולנדי טסל.
הלגיון הספרדי (בספרדית: Legión Española), לשעבר יחידת הזרים (בספרדית: Tercio de Extranjeros) הוא יחידה מיוחדת בצבא הספרדי, אשר הוקמה בשנת 1920 על פי הדגם של לגיון הזרים הצרפתי.
החל משנת 1987 הופסקה קבלת אזרחים זרים ליחידה, לכן שונה שמה ל"הלגיון הספרדי".
הלגיון הספרדי הוא יחידה מסדר גודל דיוויזיוני ומשרתים בו כ-8,000 חיילים.
ב-28 בינואר 1920 פורסמה פקודתו של מלך ספרד אלפונסו ה-13 על הקמת רגימנט הזרים בצבא הספרדי.
בספטמבר אותה שנה מונה כמפקדו לוטננט קולונל חוסה מיליאן אסטראי (José Millán Astray), האיש שפעל רבות להקמת יחידת הזרים הזו.
סגנו היה מייג'ור בשם פרנסיסקו פרנקו, לימים הדיקטטור ששלט בספרד במשך שנות דור.
ב-20 בספטמבר 1920 נרשם מתנדב הראשון ליחידה, ועד היום נחשב תאריך זה ליום חג של הלגיון.
בהתחלה הורכב הלגיון מרגימנט אחד, אשר כלל מפקדה ושלושה גדודים.
כל גדוד הורכב משתי פלוגות רובאיות, פלוגת מקלעים ופלוגת מפקדה.
מפקדת היחידה הייתה בעיר סאוטה שבמרוקו הספרדית והוא השתייך ל"צבא אפריקה".
המלחמה הראשונה בה השתתף הלגיון היה מרד השבטים הברברים בצפון אפריקה (מרד הריף).
הלגיון הצטיין בקרב במובלעת מלייה, כאשר מנע נפילת עיר נמל זו לידי המורדים האפריקניים בפיקודו של עבד אל כרים.
בשנת 1936, עם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד, עבר הלגיון לצד המורדים הלאומניים.
בעזרת מטוסים גרמניים ואיטלקיים הועברו מרבית יחידות הלגיון מאפריקה לספרד כדי להילחם בכוחות הרפובליקנים.
הלגיון היה לחוד החנית של הכוחות הלאומניים במלחמה זו.
במהלך המלחמה כלל הלגיון 18 גדודי חיל רגלים, גדוד שריון, גדוד הנדסה קרבית ויחידה למבצעים מיוחדים.
לאחר סיום מלחמת האזרחים צומצם הלגיון משמעותית, רוב יחידותיו פורקו והוא הוחזר לבסיסיו במרוקו הספרדית.
בשנת 1956, כאשר מרוקו זכתה בעצמאותה, הפכו יחידות הלגיון לחיל מצב בשתי מובלעות ספרדיות שנשארו בצפון אפריקה.
חיילי הלגיון לחמו גם במורדים אפריקאים בסהרה המערבית, עד שבשנת 1976 החליטה ספרד להוציא את כוחותיה משם ולהעניק למדינה זו עצמאות.
בשנת 1987 החליטה ממשלת ספרד להפסיק קבלת אזרחים זרים ללגיון.
מסיבה זו הוחלף גם שמו של הלגיון מ"יחידת הזרים" ל"הלגיון הספרדי".
חלקם של הלא ספרדים בלגיון אף פעם לא עלה מעל ל-25% מכלל החיילים.
רוב הזרים ששירתו בלגיון באו ממדינות דרום אמריקה.
במהלך שנות ה-90 נטלו חיילי הלגיון חלק בכוח הרב לאומי בבוסניה.
בשנת 2003 השתתפו יחידות הלגיון יחד עם הכוחות המזוינים של ארצות הברית במלחמת עיראק, אך בשל הלחץ הציבורי בספרד הוצאו משם במהרה.
בשנת 2005 השתתף הלגיון בכוח רב לאומי לשמירת השלום באפגניסטן.
הלגיון הספרדי כולל יחידות הבאות:
רגימנט מס' 1 "גרן - קאפיטן" ("Tercio "Gran Capitan), מיקום מפקדת הרגימנט - מלייה
רגימנט מס' 2 "רוזן דה אלבה" ("Tercio "Duque de Alba), מיקום מפקדת הרגימנט - סאוטה
רגימנט מס' 3 "דון חואן דה אוסטריה" ("Tercio "Don Juan de Austria), מיקום מפקדת הרגימנט - אלמריה.
רגימנט מס' 4 "אלחנדרו פארנזיו" (" Tercio "Alejandro Farnesio) - מיקום מפקדת הרגימנט - עיר רונדה במחוז מאלגה.
קיימת גם יחידת קומנדו עצמאית של הלגיון - היא נקראת BOEL.
הלגיון העשירי פְרֵטֶנְסִיס (לטינית: LEGIO X FRETENSIS או בקיצור LXF) היה לגיון רומאי שהוקם על ידי אוקטביאנוס בשנת 41 לפנה"ס, בזמן מלחמת האזרחים ברומא.
הידיעות על פעולות הלגיון מגיעות עד תחילת המאה ה-5.
אוקטביוס הקים את הלגיון העשירי בשנת 41 לפנה"ס, המספר שניתן לו הוא התייחסות ללגיון העשירי אקווסטריס שפעל תחת פיקודו של יוליוס קיסר.
המערכה הראשונה של הלגיון התקיימה בסיקיליה ב-36 לפנה"ס.
הלגיון, תחת פיקודו של מרקוס אגריפה, נלחם נגד צבאו של סקסטוס פומפיוס.
הניצחונות בקרבות במילאי ובנאולוכוס, בקרבת מצר מסינה (לטינית: Fretum Siculum), הסירו את האיום שהטיל פומפיוס על רומא, והעניקו ללגיון את הכינוי פרטנסיס – "של המיצר".
בשנת 31 לפנה"ס נלחם הלגיון העשירי בקרב אקטיום כנגד מרקוס אנטוניוס.
השתתפותו העיקרית של הלגיון בקרב, שהיה קרב ימי, היה בעלייה ותפיסת ספינות שעגנו ליד החוף.
לציון הקרב נקבעה ספינת מלחמה תלת-חתרית כאחד מסמליו.
סמל נוסף היה דמות של חזיר בר.
מאוחר יותר הוצב הלגיון העשירי בבלקן ומשם הועבר לסוריה בשנת 6 לפנה"ס, שם הוא היה חלק מן המערך הצבאי הרומאי שהוקם כהגנה נגד פלישה של האימפריה הפרתית.
עם סיפוחה של יהודה לאימפריה הרומית בשנת 6 נשלח הלגיון העשירי לעזור לקוויריניוס לדכא כל התנגדות לסיפוח ולארגון יהודה כפרובינקיה.
מטבע עם טביעת רכב של הלגיון העשירי פרטנסיס נמצאה בחורבת מצד.
הלגיון העשירי יחד עם הלגיון החמישי מקדוניקה הוצבו באלכסנדריה בשנת 66 כהכנה לפלישה לאתיופיה אולם פרוץ המרד הגדול ביהודה גרם לשינוי התוכנית והלגיונות הועמדו תחת פיקודו של אספסיאנוס שנירון הטיל עליו לדכא את המרד.
מפקד הלגיון העשירי בתחילת המרד היה מרקוס אולפיוס טראיאנוס.
תחילה הלגיון העשירי היה מוצב בעכו אולם הוא נאלץ לעבור לקיסריה, הלגיון השתתף בכיבוש אזור הטראכון והעיר גמלא, הוא חנה בבית שאן.
עדויות למחנהו של הלגיון נמצאו גם בעין המסייעת 7020. בשנת 67 כבש הלגיון את יפיע והחריב אותה.
הלגיון כבש והרס את היישוב היהודי בקומראן באביב של שנת 68. הלגיון הקים את מחנה החורף שלו ביריחו.
הלגיון העשירי היה חלק ממחנה הצבא הרומאי שהטיל מצור על ירושלים בשנת 70, מחנהו של הלגיון היה על הר הזיתים ואנשיו הצטיינו בירי בליסטראות על העיר הנצורה, המצור נמשך כחמישה חודשים שבסופם הלגיונות הרומאיים הסתערו על העיר, כבשוה ושרפו את בית המקדש.
אחרי הניצחון על מרכז ההתנגדות בירושלים הלגיון העשירי השתתף במבצעים הרומאים לטיהור שאריתה של יהודה משרידי המרד, הוא כבש את המבצרים הרודיון ומכוור.
הלגיון תחת פיקודו של פלביוס סילבה הטיל מצור בשנת 72 על מצדה, מעוזם האחרון של המורדים, הצרים החלו בבניית סוללה אדירה שהייתה מורכבת מאלפי טונות של אבנים ואדמה.
בנייתה הושלמה בשנת 73 והלגיון הצליח לפרוץ את חומות המבצר רק כדי לגלות שהמורדים בחרו לקחת את חייהם מאשר ליפול בשבי הרומאי.
לאחר השלמת דיכויו של המרד הלגיון העשירי הועבר ליהודה ומחנה הקבע שלו נקבע בירושלים, הוא היה כפוף לפיקודו של נציב יהודה שמעתה היה בדרגה של לגאטוס.
הלגיון העשירי לקח חלק במלחמות הפרתיות של הקיסר טראיאנוס כנגד האימפריה הפרתית.
עד לשנים האחרונות סברו רוב החוקרים כי זה היה מיקום מחנה הלגיון עד לסוף המאה השלישית כאשר עזב הלגיון את העיר.
אולם בחפירות הארכאולוגיות הנרחבות שהתנהלו באזור נמצאו ממצאים מועטים שניתן לשייכם ללגיון העשירי, כגון כמה מטבעות, וכן רעפים, לבנים וצינורות חרס מוטבעים בחותם הלגיון.
ממצאים כאלה נמצאו באתרים רבים בעיר ובסביבותיה ולכן לא יכולים להוות הוכחה חד-משמעית למיקומו של הלגיון.
בחפירות שנערכו ב-1949 בגבעת רם (שייח' באדר) לצורך הקמת בנייני האומה, חשף הארכאולוג מיכאל אבי-יונה את בית המלאכה לכלי חרס שכלל כבשנים, לבנים ורעפים של הלגיון שהיה במקום.
פריטים רבים של לבנים ורעפים עם טביעות החותם של הלגיון העשירי נמצאו ברחבי הארץ ובסביבות העיר בפרט.
החוקרים ונסן ואבל הניחו כי המחנה הרומאי עבר שינויים בגודלו ומיקומו בהתאם לצורכי הלגיון כך שמאז החורבן ועד מרד בר כוכבא השתרע המחנה על פני העיר העליונה ושטחו התכווץ למחצית לאחר 135 ושוב התכווץ במהלך המאה השלישית משנטש הלגיון את העיר ועבר לבסיסו באילת.
הנחה זו מקובלת בחלקה על רוב החוקרים המתעלמים מהשלב הראשון שאין לגביו כל מידע.
בתחילת המאה ה-21 מתבססת תאוריה חדשה לגבי מיקום מחנה הלגיון, אם כי הנושא עדיין נתון במחלוקת.
ממצאים אלו כוללים שרידי מבנים גדולים, ובראשם מאפיה ובית מרחץ ענק, שניתן לתארך את בנייתם לאמצע המאה השנייה לספירה, כלומר תאריך ייסוד העיר.
באתר זה נמצאו אלפי לבנים ורעפים המוטבעים בחתימות הלגיון, וכאן הן נמצאו במבנים המקוריים ולא בהריסות.
כמו כן נמצאו כתובות לטיניות, פסלים, מטבעות, תכשיטים ומשחקים האופייניים למאות 2–3 לספירה.
על-כן, ההשערה החדשה של מזר וכמה חוקרים אחרים היא שמחנה הלגיון הועבר בשלב מסוים למרגלות הר הבית, נקודה רגישה שזקוקה להגנה, שגם השתלבה בבניית העיר הרומית איליה קפיטולינה.
מרד בר כוכבא הוא מרד שערכו יהודי ארץ ישראל כנגד שלטון האימפריה הרומית בימי הקיסר אדריאנוס, בין השנים 132–136 לספירה.
המרד פרץ ככל הנראה בקיץ 132, ומעט מאוד ידוע על מהלכו והקרבות שהתנהלו בין הצדדים.
כמו היבטים רבים של מרד בר כוכבא, היקפו הגאוגרפי נותר גם הוא לא ברור, אף על פי שנראה כי יהודה, מעקרבה בצפון ועד באר שבע בדרום, במדבר יהודה ובאזור ים המלח, אך לא ברור אם החזיק בשפלת החוף או ביבנה.
ככל הנראה בשלב הראשון הצליחו המורדים להתגבר על חלק מיחידות חיל המצב הרומי אך לא ברור האם הצליחו לכבוש את ירושלים – איליה קפיטולינה שהוחזקה על ידי הלגיון העשירי וזאת בגלל דלות הממצאים הארכאולוגיים ומחסור במקורות היסטוריים, שבעטיים לא ניתן היום להכריע בשאלה האם נכבשה ירושלים על ידי המורדים.
בשלב השני קיבל הצבא הרומאי ביהודה תגבורת מהפרובינקיות הסמוכות: מצרים, סוריה וערביה, משנכשלו אלה, נאלץ הקיסר הרומאי, אנדריאנוס, להביא בשלב השלישי, את יוליוס סוורוס נציב בריטניה, שבפיקודו היו שלושה לגיונות וחמישים יחידות עזר.
העדויות מצביעות על כך ששבעה לגיונות: העשירי 'פרנטסיס', השישי פראטה שהוצבו ביהודה, העשרים ושניים דיאוטריאנה והשני טראיאנה שהגיעו ממצרים, השלישי גאליקה שהגיע מסוריה, השלישי קירנאיקה שהגיע מערביה, וכן העשירי גמינה, שהגיע מארצות הדנובה השתתפו בלחימה במלואם, וכי ארבעה או חמישה נוספים השתתפו בחלקם.
השתתפות הלגיון העשירי 'פרנטסיס' בדיכוי מרד בר כוכבא עולה מכמה עדויות שונות.
אחת מהן היא מכתובת אנונימית המתעדת כי מפקד הלגיון העשירי זכה בעיטורים אחדים מאדריאנוס על חלקו בדיכוי מרד בר כוכבא: שני כתרים, ה-muralis וה-vallaris, ועיטור ה-hasta.
שיא הלחימה של הלגיון העשירי היה במהלך המצור על ביתר וביחד עם יחידות רומאיות אחרות.
מכלול המצור הרומאי, בדומה לזה שהוטל על ידי הלגיון העשירי על מצדה בשנת 73 או 74, היה מורכב כנראה מחמישה מחנות צבא ומסוללה באורך ארבעה קילומטרים.
הרומאים הקימו דייק מצור (כרקום, בלטינית: CIRCUMVALLTIO) שכלל גם עמדות ירי כנראה בצד הדרום מערבי.
אורך הדייק היה מעל 4000 מ' – יותר מהדייק של מצדה.
בזמן הקיסר מרקוס אורליוס חלק מן הלגיון העשירי נלחם במרקומנים.
הלגיון העשירי תמך בפסקניוס ניגר שזה התמרד בשנת 193 כנגד הקיסר ספטימיוס סוורוס.
בתקופת שלטונם של קרקלה ואלאגבאלוס הלגיון עדיין היה מוצב בירושלים.
הלגיון העשירי השתתף במלחמה כנגד האימפריה הגאלית בזמנו של הקיסר גליאנוס.
קשה לקבוע בוודאות מתי עזב הלגיון העשירי את מחנה הקבע בירושלים, אולם כבר דברי דיו קסיוס, שהלגיון עדיין היה מוצב ביהודה בזמנו, מפריכים את הדעה שההעברה בוצעה קודם לכן – עוד בימיו של ספטימיוס סוורוס (211-193).
נוכחותו של הלגיון העשירי בעיר בשנים 250–251 מאושרת על ידי המטבעות הקולוניאליים האחרונים שהטביעה – איליה קפיטולינה.
ההחלטה להעביר את הלגיון העשירי מירושלים לאיילה (עקבה שבירדן), מיוחסת לקיסר דיוקלטיאנוס (Diocletianus, 305-283 לספירת הנוצרים) והיא קשורה לרפורמות הצבאיות שערך.
מקור המידע המהימן המאוחר ביותר בנוגע להיסטוריה של הלגיון העשירי מבוסס על ידיעות ב"אונומסטיקון" של אוסביוס מקיסריה ובנוטיטיה דיגניטטום (Notitia Dignitatum) שני המקורות טוענים שהלגיון הוצב באילה (היא אילת) שבים האדום.
הלגיון הראשון אדיוטריקס (לטינית: Legio I Adjutrix) היה לגיון רומאי שהוקם על ידי הקיסר נירון בשנת 67 כדי להתמודד עם המרד של מושל גאליה וינדקס.
הלגיון הראשון הוקם על ידי הקיסר נירון בשנת 67 כדי להתמודד עם המרד של מושל גאליה וינדקס, בניגוד לכלל שרק אזרחים רומאים משרתים בלגיונות הלגיון הראשון הורכב ממלחים לא אזרחים ממוצא פאנוני, סורי, מצרי ויווני שקודם לכן שירתו בצי.
דבר זה נעשה מכיוון שנירון נזקק נואשות לתגבר את כוחו הצבאי אם היה בדעתו להביס את וינדקס.
כשנירון התאבד בשנת 68 הלגיון הראשון היה עדיין בתהליכי הקמה, חיילי הלגיון נפגשו עם הקיסר החדש גלבה והאיצו בו להשלים את הקמת הלגיון דבר שהקיסר דחה לזמן אחר.
הדחייה התפרשה אצל הלגיונרים כסירוב ודבר זה הגדיל את דרישותיהם והביא אותם לאווירה מרדנית, בסופו של דבר גלבה פקד על חיל הפרשים שלו להתקיף וטבח נערך בחברי הלגיון.
הקמת הלגיון הראשון הושלמה לבסוף לאחר רציחתו של גלבה ועלייתו לשלטון של אותו.
עלייתו לשלטון של אותו גרמה למרד אצל הלגיונות שהיו מוצבים בגרמניה ואלו בחרו להם את ויטליוס כקיסר, בקרב בדריאקום בין שני הצבאות הלגיון הראשון הצליח להביס את הלגיון העשרים ואחד רפאקס וללכוד את נס הלגיון אולם מאוחר יותר הלגיון העשרים ואחד הצליח להתאושש ולהדוף את ההתקפה של הלגיון הראשון.
למרות הצלחותיו של הלגיון אותו בסופו של דבר הובס בקרב וויטליוס הפך לקיסר.
למרות מותו של אותו הלגיון הראשון לא נתן את נאמנותו המלאה לוויטליוס מסיבה זאת הוא הציב את הלגיון בהיספניה מתוך כוונה לרכך את טבעו הפראי אולם התוצאה הייתה הפוכה שכן דבר זה הגביר את התסיסה בלגיון עד שבסופו של הם העבירו את תמיכתם לאספסיאנוס.
הלגיון הראשון, שהיה תחת פיקודו של טראיאנוס, הועבר לגרמניה בשנת 83 על ידי הקיסר דומיטיאנוס למשל השתתפות במלחמות הכיבוש שלו מעבר לריין.
כעבור שנה הלגיון הועבר שוב, הפעם לפאנוניה במטרה להדוף פלישה של מספר שבטים ברברים בראשות המרקומנים, בזמן שלטונו של נרווה הלגיון השתתף בהדיפת פלישה שנייה לפאנוניה.
הלגיון הראשון היה חלק מכוח הפלישה שכבש את הדאקים והקים את הפרובינקיה דאקיה בין השנים 101–106 והשתתף בפלישתו של טראיאנוס לאימפריה הפרתית בשנת 115, עם עלייתו של הדריאנוס לשלטון בשנת 117 הלגיון הוצב שוב בפאנוניה עקב החלט הקיסר לסגת מכל כיבושיו של טראיאנוס במזרח.
הלגיון הראשון נלחם תחת פיקודו של פרטינקס כנגד השבטים הברברים שהונהגו על ידי המרקומנים כשאלה פלשו לפרובינקיות פאנוניה, נוריקום, ראטיה ודאקיה בשנת 168 והדיפתם ערכה כשבע עשרה שנים.
ייתכן שהלגיון הראשון השתתף בפלישתו של הקיסר קרקלה לאימפריה הפרתית בין השנים 215–217, הוא לקח חלק במלחמתו של הקיסר מקסימינוס כנגד הדאקים בשנת 237 ותמך בקיסר כעבור שנה כשמלחמת אזרחים פרצה.
הלגיון השתתף במלחמתו של גורדיאנוס השלישי כנגד הפרסים בשנת 244.
לא ידוע מה עלה בגורלו של הלגיון, לפי הידיעה האחרונה שקיימת עליו הוא עדיין היה מוצב בפאנוניה בשנת 444.
הלגיון ההודי היה יחידה צבאית של חיילים הודים, שלחמו בשורות הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה.
הדמות הדומיננטית מאחורי הקמתו של הלגיון ההודי היה המנהיג ההודי סובהאז צ'נדרה בוסה.
בוסה נבחר פעמיים רצופות כנשיא מפלגת הקונגרס ההודי הלאומי אבל התפטר בגלל חילוקי דעות עם מהטמה גנדי.
בוסה התנגד למדיניות אי האלימות של גנדי וסבר כי את עצמאות הודו אפשר להשיג רק בכוח צבאי.
הוא יסד מפלגה שקראה להכרזה מיידית של עצמאות הודו.
בוסה נאסר 11 פעמים על ידי הבריטים.
בוסה ראה הזדמנות לנצל את חולשת הבריטים בפרוץ מלחמת העולם השנייה.
הוא ניסה ליצור קשרים עם אויבי בריטניה וסיסמתו הייתה :"האויב של אויבי (הבריטים) הוא ידידי".
בוסה כעס על החלטת הבריטים לצרף את הודו למלחמה בלי לשאול להסכמתם.
הוא ארגן בקלקוטה הפגנת המונים והושם במעצר בית.
ב-19 בינואר 1941 הצליח בוסה בעזרת ידידים ואוהדים לברוח מביתו, לעבור את הגבול לאפגניסטן ומשם למוסקבה.
הוא ניסה לשכנע את הרוסים לעזור לו לארגן מרד עממי בהודו.
הרוסים סירבו אך היפנו אותו לשגריר גרמניה במוסקבה, הרוזן פרידריך ורנר פון דר שולנבורג.
שולנבורג התלהב מבוסה וסידר לו מטוס מיוחד לברלין.
הוא הגיע לשם ב-3 באפריל 1941 והתקבל על ידי שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ שארגן לו פגישה עם אדולף היטלר.
בתמיכת הגרמנים יסד בוסה בגרמניה את "המרכז להודו החופשית".
הוא הפיץ עלונים, כתב מאמרים והופיע ברדיו אזאד הינד שהקים במטרה לגייס תמיכה במאבקו.
לקראת סוף שנת 1941 הכיר משטר היטלר ב"ממשלת הודו החופשית" ואפשרה לו להקים כוח צבאי.
בוסה גייס אנשים ללגיון ההודי מבין החיילים ההודים שנפלו בשבי הגרמנים בקרבות בצפון אפריקה.
הוא ביקר במחנות השבויים והציע תנאים טובים למצטרפים ללגיון ההודי.
על המצטרפים היה להישבע בזו הלשון:
בוסה הצליח לגייס כ-3,000 הודים שאומנו על ידי קצינים גרמנים.
הוא היה להוט להתחיל בפעולות בהודו ושכנע את הגרמנים לתמוך בפעולה דרך הגבול עם פרס.
בתחילת 1942 הוצנחו 100 חיילים מהליגיון ההודי במערב פרס וחדרו להודו דרך בלוצ'יסטן.
בהודו עסקו בפעולות חבלה ובהתססת האוכלוסייה למרד.
לפי דו"חות הגרמנים עבר המבצע בהצלחה אבל לא הייתה לו השפעה על החזית בהודו.
בוסה נפגש עם היטלר והתברר לו שהאחרון מעוניין בלגיון ההודי רק כדי להפיק ממנו ערך תעמולתי ולא צבאי.
עם כישלונות הגרמנים במלחמה נואש בוסה מהגרמנים.
הגרמנים הפגישו אותו עם שגריר יפן בברלין שהתלהב ממנו.
במבצע מסובך וייחודי הובל בוסה ושניים מעוזריו ב-פברואר 1943 לנמל קיל משם הוסע בצוללת גרמנית עד לנקודה מזרחית למדגסקר, שם נפגשו בצוללת יפנית שהביאה אותם לסינגפור.
בחסות ובמימון היפנים הקים בוסה צבא של כ-8,000 שבויים הודים שהשתתף במערכה נגד הבריטים בבורמה.
בוסה נספה רשמית בתאונת מטוס ב-18 באוגוסט 1945 אבל הסיבות האמיתיות בקשר להיעלמותו נותרו בגדר תעלומה למרות מספר ועדות חקירה שהוקמו.
עם עזיבתו של בוסה נותר הלגיון ההודי ללא מנהיג והחלה דמורליזציה.
הגרמנים צרפו את הלגיון ההודי לוואפן אס אס שלחו אותו למשימות הגנה בהולנד ולאחר מכן לצרפת להגנת החוף מפלישה.
עם נחיתת בעלות הברית בנורמנדי נסוג הלגיון ההודי ביחד עם שאר הצבא הגרמני.
עם כניעת גרמניה הנאצית נסוג הלגיון ההודי לגבול שווייץ אך נתפס על ידי הכוחות הצרפתים והאמריקאים והוסגר לאנגלים.
החיילים ההודים הוסעו באניות להודו שם שוחררו לאחר מאסר קצר.
כאשר רצו הבריטים להעמיד שלושה ממפקדי הלגיון ההודי למשפט צבאי בדלהי עורר הדבר מהומות והם שוחררו.
יחסו של היטלר ללגיון ההודי
היטלר התייחס בזלזול ללגיון ההודי.
בפרוטוקול מ"מועצת הפיהרר" מ-23 במרץ 1945 נכתב כי אחד הגנרלים הציע להפעיל את הלגיון ההודי בקרבות ההגנה.
הלגיון העשרים ושניים דיאוטריאנה (לטינית: Legio vigesima secunda Deiotariana) היה לגיון בצבא הרומאי ששימש בעיקר כחיל מצב במצרים.
ההיסטוריה של הלגיון לוטה בערפל כבד מאחר שיש מעט עדויות אפיגרפיות.
לא ידוע מה היה סמלו של הלגיון ולא ברור כיצד נוסד ואיך נעלם מרשימת הלגיונות של האימפריה הרומית.
בהיעדר עדויות ברורות, שחזור סכימתי של תולדות הלגיון מתבסס על היקשים והשערות.
שמו של הלגיון נגזר משמה של פרובינקיית גלטיה ושורשיו נעוצים בצבא שהקים המלך דיאוטרוס שהיה ראש שבט קלטי, שמונה על ידי פומפיוס בשנת 63 לפנה"ס כמלך גלטיה (אזור במרכז אסיה הקטנה).
צבאו של דיאוטרוס אומן בדרכי הלחימה הרומאיות ואורגן לפי הדגם הרומאי.
לפי קיקרו הצבא של דיאוטרוס היה מחולק לשלושים קוהורטות בנות 400 חיילים (כוח הדומה בגודלו לשלושה לגיונות) וכאלפיים פרשים.
צבאו של דיאוטרוס השתתף בקרבות כנגד מיתרידטס השישי, מלך פונטוס לצד הצבא הרומי במהלך מלחמת מיתרידטס השלישית.
בשנת 48 לפנה"ס, במהלך מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר, הובס צבא גלטיה על ידי יורשו של מיתרידטס, פרנקס השני.
יוליוס קיסר ארגן מחדש את הכוחות הנותרים ללגיון אחד והם השתתפו בקרב זלה בשנת 47 לפנה"ס שבו הובס פרנקס.
לאחר קרב זה לא הוזכר עוד הצבא של גלטיה.
הלגיון שולב בצבא הרומי, אף על פי שחייליו לא היו אזרחי רומא.
הדבר היה מנוגד לחוק על פיו רק אזרח רומאי יכול היה לשרת בלגיון, אך במאה ה-1 לפנה"ס נהגו להתעלם מחוק זה מדי פעם.
בתעודה משנת 8 לפנה"ס מופיע הלגיון כחלק מחיל המצב של מצרים.
על סמך נתון זה מניחים החוקרים כי הלגיון הגלטי של דיאוטרוס המשיך להתקיים כיחידה צבאית עד שגלטיה סופחה לאימפריה הרומית בשנת 25 לפנה"ס.
על פי ההשערה, הלגיון עבר למצבת הכוחות של הצבא הרומאי וקיבל את המספר 22, הגבוה ביותר במצבת הלגיונות של אוגוסטוס.
במצרים ישב הלגיון בניקופוליס, מחנה גדול בסמוך לאלכסנדריה, אותו חלק עם הלגיון השלישי קירנאיקה.
חיילים של הלגיונות חרטו בשנת 104 כתובות אישיות על קירות המקדש הגדול של טלמיס במרחק 45 מייל מדרום לאסואן, שם עבדו את האל מנדוליס - הגלגול הנובי של האל המצרי הורוס, אל המלחמה ואחד מהאלים הראשיים במיתולוגיה המצרית.
סדרת כתובות נוספת המיוחסת לחיילי הלגיונות נמצאה במקדש דקקה בשוכן במרחק 35 מייל מדרום לקלבשה, כתובת נוספת מאת קנטוריון של הלגיון ה-22 נמצאה בתחנת מסחר בדרך לים האדום, וכתובות נוספות נמצאו עיר אקוריס (Akoris) ( הכפר טינה א-גבל כ 12 ק"מ מצפון לעיר המחוז מיניה.
השירות הצבאי של קציני הלגיון הותיר אחריו מעט מסמכים, הבולט שבהן הוא ארכיונו של פומפיוס ניגר שנמצא בעיר העתיקה אוכסירינכוס (יוונית עתיקה:
Oxyrhynchus) 160 קילומטר מדרום לקהיר.
הוא שירת 24 שנים כחייל בלגיון ה-22, שנות שירותו הניבו 2 מסמכים ושאר 20 שנות חייו הותירו 13 מסמכים, הוא נולד במצרים ופרש משירות לעיר קרוקודילופוליס.
יחידות משנה של הלגיון השתתפו במלחמה כנגד האימפריה הפרתית בשנת 63 לפנה"ס, תחת פיקודו של גנאיוס דומיטיוס קורבאלו, ובמרד הגדול בשנת 69, תחת אספסיאנוס וטיטוס.
ביוזמתו של נציב מצרים, טיבריוס יוליוס אלכסנדר, נשבעו הלגיונות המצריים אמונים לאספסיאנוס כקיסר בזמן מלחמת האזרחים של שנת ארבעת הקיסרים.
לאחר מלחמה זו החל הלגיון להופיע עם התואר "דיאוטריאנה", אולי במטרה להנציח את מקורותיו.
ההיסטוריה המאוחרת של הלגיון איננה ידועה, באחת הכתובות שנמצאה על אמת המים של קיסריה והמתוארכת לתקופת שלטונו של הקיסר אדריאנוס נמחק בכוונה תחילה שם הלגיון, היסטוריונים מעלים את הסברה כי דבר היכול להצביע על כך שהוא פורק בחרפה וכי במקור נשאה הכתובת את שמו של הלגיון העשרים ושניים דיאוטריאנה.
העדות האחרונה המיוחסת ללגיון היא מ-4 באוגוסט 119, לפיה מופיע הלגיון יחד עם הלגיון השלישי קירנאיקה במחנה בניקופוליס שבאלכסנדריה.
ברשימת לגיונות של האימפריה הרומית, שנמצאה ברומא ומיוחסת לשנת 145, נפקד שמו של הלגיון ומאז אין כל אזכור שלו בהיסטוריה של האימפריה הרומית.
להיעלמות זו הועלו מספר השערות.
ההשערה הרווחת במחקר המודרני (אפלבאום, אבי יונה, גדליהו, אופנהיימר, בלום) היא שהלגיון בא ממצרים לעזרת מושל יהודה, והושמד על ידי המורדים היהודים במהלך מרד בר כוכבא.
ההשערה לא מסבירה מדוע לגיון שאיננו חלק מחיל המצב הקבוע של הפרובינקיה סופג את מרב האבדות.
ההנחה היא שבגין אבדות קשות ואובדן שליטה רומאית בפרובינקיה המורדת הוזעק הלגיון ה-22 ממצרים, מאחר שבסיס כוחו של בר כוכבא היה מדרום לירושלים אירעה התנגשות בין שני הכוחות שהביאה להשמדת הלגיון.
החוקר הוגו מנטל סובר שיש ראיה נוספת לכך שהלגיון ה-22 הושמד על ידי היהודים במרד זה, עשויה להיגזר ממכתבו של פרונטו למרקוס אורליוס שבו הוא מנחם את הקיסר על ההפסדים של המלחמה הפרתית, שבו הושמד לגיון שלם, בכך שהוא מזכיר לקיסר את הפסדיו של אדריאנוס ביהודה.
נראה לפיכך שההפסדים ביהודה היו גדולים יותר מאשר במלחמה הפרתית.
בהקשר זה מצוטט לעיתים דיווח של ההיסטוריון הנוצרי סקסטוס יוליוס אפריקנוס ולפיו לוחמים מהפלנקס הרומאי ששהו ביהודה הורעלו על ידי הפרושים, אך בהיעדר ציון במקור של יחידה צבאית אין למעשה אפשרות לקשר רישום זה עם הלגיון ה-22.
קיימות השערות נוספות לגבי היעלמו של הלגיון ממצבת הכוחות של הצבא הרומאי.
יש מידע מעורפל המצביע על אירועים אלימים באלכסנדריה בשנת 122 ואירועים אלימים שמהותם המדויקת לא ברורה בשנת 126 שהביא להזרמת כוחות רומאיים מאפריקה לכיוון מזרח – אולי כנגד איום מצד הפרתים.
השערה נוספת מייחסת את הכחדתו של הלגיון ה-22 לדיווח של קאסיוס דיו על השמדת לגיון רומאי בשנת 161 במהלך מלחמת לוקיוס ורוס עם הפרתים, באלגיאה שבארמניה.
הלגיון הלבן (בגאורגית: თეთრი ლეგიონი, תֶתרי ליגיוֹני) היה אחד מארגוני הגרילה הגאורגיים שניהלו, בשנות התשעים המאוחרות, בתום מלחמת אבחזיה (1992-1993), מלחמת גרילה בעצימות נמוכה, כנגד כוחות אבחזיים, באזור קו הפסקת האש, במחוז גאלי שבאבחזיה, לערעור השלטון הבדלני של אבחזיה.
פעולות הגרילה הובילו בסופו של דבר למלחמת אבחזיה השנייה.
בשיא מלחמת אבחזיה (1992-1993) הייתה האוכלוסייה הגאורגית באבחזיה נתונה לתהליך של טיהור אתני, שאותו ביצעו מיליציות אבחזיות ובעלות בריתן מהרפובליקות של צפון הקווקז.
עד לנובמבר 1993, נשלט רוב מחוז גאלי, מחוז אבחזי הגובל בגאורגיה גופא, על ידי הבדלנים האבחזים, להוציא מספר מובלעות מנותקות, שפונו על ידי הכוחות הגאורגים.
בהתאם להסכם הפסקת האש משנת 1994, שנעשה בתיווך הרוסים, חזרו כ- 40,000-60,000 גאורגים לביתם במחוז גאלי.
הפליטים חזרו לביתם ללא ערובות כלשהם לביטחונם.
אולם 12 הקילומטרים, המפורזים על פי ההסכם, בתוך שטח המחוז היוו ערובה מסוימת לביטחונם, שהרי צבא אבחזיה לא יכל להתקרב למקום.
מצד שני פעלה במקום משטרת אבחזיה.
עם חתימת ההסכם החלו שיחות שלום בין אבחזיה לגאורגיה שהתנהלו בתיווך הרוסים.
במשך חמש השנים שבהן התנהלו השיחות הן לא הניבו תוצאות כלשהן ועוררו תסיסה בקרב הפליטים שטרם חזרו לביתם.
התארגנויות מקומיות של גאורגים, שדאגו לביטחונם של הגאורגים השבים לביתם והאוכלוסייה המקומית יצרה את הבסיס להיווצרות מיליציות גאורגיות מקומיות.
בשנת 1996 או 1997 (על פי טענת מנהיג הארגון, זוראב סאמושיה) נוסדה קבוצת הגרילה הלגיון הלבן, שמיום היווסדו החלה בפעולות לערעור השלטון הבדלני של אבחזיה.
זמן קצר לאחר מכן נוסדה קבוצת גרילה נוספת בשם אחי היער.
כוחות הגרילה, שזכו לאהדה והבנה בצד הגאורגי, ביצעו פעולות שוד וביזה לצד פעולות גרילה כנגד האבחזים.
הממשלה האבחזית הגולה שישבה בטביליסי, ונקראה באותם ימים מועצת השרים של אבחזיה, תמכה בגלוי בכוחות הגרילה הגאורגיים והאיצה בממשלה הגאורגית לעשות כמוה.
בין יתר היעדים שבהם פגעו היה חיילי כוח שמירת השלום הרוסי באבחזיה.
פעילותם של הלגיון הלבן, יחד עם אחי הדוב, למתיחות במחוז גאלי, הגבירה את המתיחות במחוז גאלי.
פעילותם של אנשי הלגיון הלבן כללה התקפות על המשטרה האבחזית, חבלה במטרות כלכליות באבחזיה וגם פגיעה בחיילי כוח שמירת השלום הרוסי באבחזיה.
אנשי הגרילה האשימו את חיילי שמירת השלום בטענה כי הם מנעו מגאורגיה מלהפעיל את זכותה להשתמש בכוח לשימור השלמות הטריטוריאלית שלה.
הלגיון הלבן התנגד גם לעובדה שחיילי כוח שמירת השלום נילוו לפטרולים של המשטרה האבחזית ל"כאורה" במטרה לפקח על אופן פעולתם ולמניעת אלימות.
אף על פי שכוח המשקיפים של האו"ם בגאורגיה דיווח כי התנהגותם של השוטרים האבחזים הייתה טובה יותר כאשר קיבלו ליווי של כוח שמירת השלום הרוסי, חלקו אנשי הלגיון הלבן על כך וטענו כי החיילים הרוסים צידדו באבחזים, כפי שצידדו בהם במהלך מלחמת אבחזיה, ולפיכך הם מטרה צבאית לגיטימית.
לוחמי הגרילה המאומנים היטב של הלגיון הלבן, שהיו מצוידים בנשק מתוחכם הכולל נשק אנטי-טנקי המופעל בשלט רחוק ומוקשים נגד אדם, פשטו על מחוז גאלי והביאו, עד לקיץ 1997, למותם של מעל ל-40 חיילים רוסים מכוח שמירת השלום.
המקצוענות והציוד המקצועי יחסית שבו היו מצוידים הביאו רבים למסקנה כי אומנו ונתמכו על ידי הממשלה הגאורגית.
הממשלה הגאורגית דחתה את הטענה לחלוטין.
בתום מלחמת אבחזיה (1998), נדרשה גאורגיה למנוע מהלגיון הלבן ויתר קבוצות הגרילה הגאורגיות מלפלוש לשטח אבחזיה.
גארי ברצץ', קאסאדי קראפט סקוט ג'ונס, (2000), צמתים וקונפליקט: ביטחון ומדיניות חוץ בקווקז ומרכז אסיה, עמ' 160-161, 164, ,
הלגיון הערבי החופשי היה יחידה ערבית שפעלה במסגרת הצבא הנאצי במלחמת העולם השנייה.
הלגיון הוקם כתוצאה מהשתדלות של המנהיגים הערבים שגלו באירופה, רשיד עאלי אל-כילאני ואמין אל-חוסייני, אשר הציעו להקים יחידה ערבית אתנית בדצמבר 1941. הצעתם נתקבלה כעבור כשנה והוחל בהקמת היחידה.
היחידה נבנתה על בסיסה של היחידה הקטנה בפיקודו של הגנרל הגרמני הלמוט פלמי, בשם "זונדרשטאב פ'".
יחידה זאת הוקמה כדי לסייע למרד הפרו נאצי בעיראק, אולם בפועל המרד דוכא על ידי הבריטים לפני שהיחידה יכלה לפעול.
היחידה ישבה תחילה בסוריה וכללה כמה עשרות פליטים ערבים מעיראק וכן ערבים מסוריה ומפלסטינה לאחר כיבוש סוריה על ידי בריטניה וכוחות צרפת החופשית, היחידה עברה לשבת בכף סוניון שביוון הכבושה על ידי מדינות הציר.
לאחר ההחלטה על הקמת הלגיון, גויסו אליו גולים ערבים באירופה ושבויי מלחמה ערבים שהיו בידי מדינות הציר, כך שבסופו של דבר הלגיון מנה כמה מאות חיילים ערבים.
כוונתם של הגרמנים הייתה להשתמש בלגיון לאחר שיכבשו את הקווקז.
לפי התוכנית הגרמנית, המנהיגים הערבים יובאו לטביליסי ושם יכריזו על הקמת ממשלה עיראקית גולה, שיחד עם הלגיון תסייע לכוחות הגרמנים לחדור ולכבוש את עיראק.
אולם התפתחות המאורעות הייתה בניגוד לציפיות הגרמנים.
הם לא הצליחו לכבוש את הקווקז ולכן הרעיון של הקמת ממשלה עיראקית גולה והתקדמות, בעזרת הלגיון, לכיבוש עיראק, ירד מן הפרק.
במבצע לפיד הנחיתו בעלות הברית את כוחותיהם בצפון אפריקה והיה ברור שצרפת של וישי לא תוכל להתנגד להם.
לכן הכוחות הגרמנים-איטלקים כבשו את תוניסיה (שבאופן רשמי עדיין הייתה בשליטת צרפת של וישי), וכוחות הלגיון הועברו לתוניסיה, שם התווסף להם כוח אדם של כמה מאות לוחמים שגויסו מן האוכלוסייה הערבית המקומית.
הלגיון לקח חלק משני בקרבות בין כוחות מדינות הציר לבעלות הברית.
המורל של חיילי הלגיון היה נמוך ונראה שהגרמנים לא היו שבעי רצון מתפקודם.
לאחר נפילתו בקרב של מפקד הלגיון, אוברסט מאייר-ריקס, הגרמנים החליטו להוציא את הלגיון מן החזית.
לאחר מכן הלגיון הוצב ביוון ובשלהי המלחמה נלחם בחזית המערבית.
הלגיון החמישי מקדוניקה היה לגיון רומאי, שהוקם במקור על ידי הקיסר אוגוסטוס בשנת 43 לפני ספירה, הוא הוצב בפרובינקיה מואסיה עד המאה החמישית לספירה.
סמל הלגיון היה שור, אולם הנשר היה גם בשימוש.
השם מקדוניקה מגיע מהעובדה כי הלגיון הוצב במקדוניה זמן משמעותי בתקופת קיומו.
הלגיון השתתף בדיכוי המרד הגדול וכן בדיכוי מרד בר כוכבא.
בין השנים 30 לפני הספירה ועד ה-6 לספירה, הלגיון החמישי שירת במקדוניה, שם הוא קיבל את הכינוי שלו.
בשנת 6 לספירה, הלגיון הועבר למואסיה, שם הוא נשאר עד שנת 61, תוך שהוא שומר על הגבול הדנובה כנגד השבטים הדאקים.
בשנת 62 הלגיון הועבר למזרח, לפונטוס, מדרום לים השחור.
הלגיון החמישי השתתף בדיכוי המרד הגדול תחת אספסינוס, בשנת 68, כשהמלחמה הופסקה בגלל התאבדותו של נירון, הלגיון נשאר זמן מה באמאוס.
מציאתן של כמה מצבות באזור זה מצביעות על מספר קרבות קשים בזמן דיכוי המרד הגדול.
הלגיון החמישי מקדוניקה השתתף גם בדיכוי מרד בר כוכבא וכיבוש המעוז האחרון של המרד, ביתר, בשנת 136 לערך.
לאחר מינוי אספסינוס לדכא את המרד הגדול, הוא שלח את בנו טיטוס לאלכסנדריה על מנת להגיע מדרום עם שני לגיונות, הלגיון השנים עשר פולמינטה, והלגיון החמישה עשר אפולינריס.
בהגיעו לעכו פגש טיטוס את אביו עם הלגיון החמישי מקדוניקה שהגיע מקפדוקיה, והלגיון העשירי פרטנסיס שהגיע מסוריה.
בקיץ שנת 70, הלגיון השתתף במצור על יודפת, ובזמן המצור נשלח לדכא את המרידה של השומרונים בהר גריזים.
בראש הלגיון עמד סקסטוס וטולנוס קריאליס, ועמו שש מאות פרשים ושלושת אלפים חיל רגלים.
לאחר נפילת יודפת, הוצב הלגיון בקיסריה.
הלגיון השתתף בכיבוש גמלא, והקים סוללה מול מרכז העיר.
כשהגיע החורף הציב אספסינוס את הלגיון החמישי באמאוס ניקופוליס.
כשאספסינוס נסע לאיטליה, הוא שלח את טיטוס ליהודה.
לקראת המצור על ירושלים שלח טיטוס את הלגיון החמישי מאמאוס לירושלים, הלגיון הקים מחנה בהר הצופים.
באייר שנת 70, הקים הלגיון סוללה מול מצודת אנטוניה, לאחר קריסת החומה, תקפו החיילים ואיתם נושא הנס של הלגיון החמישי את האנטוניה וכבשו אותה.
בזמן המצור על בית המקדש, הציב טיטוס, כ-7000 חיילים, ומינה את קריאליס למפקד החיילים, אולם התקיפה הלילית הסתיימה ללא הכרעה.
בקיץ שנת 70, קריאליס, מפקד הלגיון החמישי השתתף במועצת המלחמה שדנה בגורל בית המקדש.
לאחר כיבוש המקדש, טיטוס לקח את הלגיון החמישי והחמישה עשר איתו לקיסריה, משם עבר איתם למצרים, ושלח את הלגיון החמישי חזרה לפרובינקית מואסיה.
טיטוס מינה את קריאליס, מפקד הלגיון החמישי מקדוניקה, כנציב יהודה ומפקד הלגיון העשירי פרטנסיס.
מאחר ששני הלגיונות האלה היו מוצבים בדאקיה זמן קצר לפני מרד בר כוכבא, בתקופת שלטונו של טראיאנוס, נראה כי גדודים משני לגיונות אלה הובאו לעזרה בדיכוי המרד והוצבו כחיל משמר בביתר, לאחר כיבושו.
באמאוס התגלו 5 כתובות שמעידות על נוכחותן של הלגיון
בשכם התגלתה כתובת קבורה נוספת מתקופת מרד בר כוכבא.
טביעות רכב של הלגיון נמצאו על גבי מטבעות מאזור ארץ ישראל.
הלגיון החמישה עשר אָפּוֹלִינָרִיס (Apollinaris) (של אפולו) נוסד בידי אוקטביאנוס (לימים הקיסר אוגוסטוס) בשנת 41 לפנה"ס או קודם לכן.
בראשית ימי הקיסרות שירת באיליריקום (אזור הבלקן).
אחרי שנת 9 לספירה עבר לפאנוניה (הונגריה ומזרח אוסטריה של ימינו).
בימי טיבריוס הוצב בבסיס הקבע שלו בקרנונטום (על גדות הדנובה, כ-50 ק"מ ממזרח לווינה).
בשנת 63 הועבר למזרח להשתתף בקרבות בפיקודו של דומיטיוס קורבולו.
בשנים 66–70 לספירה השתתף, תחת הנהגתם של אספסיאנוס ואחר כך טיטוס, במלחמה בממלכת יהודה לדיכוי המרד הגדול.
יחידה של הלגיון השתתפה במלחמות הדאקיות של טראיאנוס, וייתכן שהלגיון הועבר כולו למזרח כדי להשתתף במלחמות הפרתיות של טראיאנוס.
בשנת 117 לספירה הוצב בסאטאלה שבקפדוקיה.
הלגיון הגרמני של המלך הייתה יחידה בצבא הבריטי במהלך המלחמות הנפוליאוניות, בה שירתו חיילים גרמנים ברובם המכריע מממלכת הנובר.
הלגיון היה מעורב ממספר סוגים של יחידות והורכב מ-10 רגימנטים רגליים, 5 רגימנטי פרשים, 6 סוללות ארטילריית שדה ויחידת הנדסה.
הלגיון הוקם בשנת 1803 עם נפילת נסיכות הנובר וכיבושה על ידי הצבא הצרפתי בראשותו של נפוליאון בונפרטה.
הנובר נשלטה באוניה פרסונלית יחד עם הממלכה המאוחדת ובית הנובר אשר מלך על שניהם, כך שכיבוש הנובר היה מעשה של עוינות גם כלפי הממלכה המאוחדת.
חיילי הלגיון היו למעשה נתיני המלך הבריטי והתגייסו ליחידה תחת שירות ישיר של הצבא הבריטי, כחלק מהמשך הלחימה כנגד צרפת ובעלות בריתה.
בשנת 1814 שוחררה הנובר מהשלטון הצרפתי והפכה לממלכת הנובר, כאשר הלגיון המשיך לשרת את הצבא הבריטי עד תום הקרבות ותקופת השלום שבאה אחריהם בשנת 1816.
לאורך שנות קיומו של הלגיון, לחמו חייליו לצד החיילים הבריטים בקרבות והמערכות העיקריים של המלחמה, בהם המערכה בחצי האי האיבירי, קרב גורדה וקרב ווטרלו.
חיילי הלגיון נחשבו לבעלי משמעת רבה ויכולות לחימה טובות, יחידות הפרשים נחשבו לחלק מיחידות הפרשים הטובות בצבא הבריטי.
לאחר פירוק הלגיון עם שיקום הצבא ההנובריאני, יחידות שונות מוזגו ליחידות צבא הנובר ומורשתם המשיכה גם לתוך יחידות אשר מוזגו בהמשך לצבא הקיסרות הגרמנית.
הלגיון העשירי גמינה היה לגיון רומי שגויס על ידי יוליוס קיסר תחת שם הלגיון העשירי אקווסטריס (Equestris - רכוב).
זהו הלגיון הראשון שקיסר גייס ולכן היה זה הלגיון החביב עליו.
הלגיון גויס עוד בהיותו של קיסר מושל היספניה אולטריור (ספרד הרחוקה - דרום מזרח ספרד המודרנית).
הלגיון נותר נאמן לקיסר במהלך מלחמת האזרחים בינו לבין גנאיוס פומפיוס מגנוס.
בהמשך, צידד באוקטביאנוס ומרקוס אנטוניוס במלחמת האזרחים נגד רוצחיו של יוליוס קיסר.
נלחם לצדו של אנטוניוס במהלך המלחמה האחרונה של הרפובליקה הרומית ועבר לצדו של אוקטביאנוס לאחר ניצחונו על אנטניוס.
בסופו של דבר מרד בו וכינוי הכבוד "אקסווסטריס" נשלל ממנו.
במקום קיבל את התואר "גמינה" - תאום.
כשיוליוס קיסר נכנס לתפקידו כמושל היספניה אולטריור בשנת 61 לפנה"ס היו תחת פיקודו שני לגיונות: שמיני ותשיעי.
קיסר שרצה להרחיב את תחום השליטה הרומי בחצי האי האיברי גייס לגיון נוסף כדי להגדיל את צבאו.
מספרו של הלגיון החדש היה עשר וסמלו שור.
הלגיון הפגין אומץ רב ובלט בקרבות בספרד.
הלגיון עבר יחד עם קיסר לגאליה והוצב תחת פיקודו לאחר שקיסר התמנה למושל גאליה קיסאלפינה ואיליריקום.
במהלך מלחמת גאליה (58 לפנה"ס - 50 לפנה"ס) היה בין יחידותיו הטובות ביותר של קיסר והשתתף בכל קרב חשוב במלחמה זו.
לגיון זה בלם את התקדמות ההלווטים על גדות הנהר רון ושמר על המעבר בזמן שקיסר ניהל משא ומתן כושל עם הגאלים.
בהמשך, השתתף בקרב אראר ובקרב ביבראקטה נגד ההלווטים שבהם הפגין אומץ לב רב.
הלגיון לא זכה למנוחה ויצא יחד עם יתרת הצבא לקרב ווז' נגד אריוביסטוס, מנהיג הסואבים.
בזמן המערכה קיבלו חיילי הלגיון סוסים ומכאן הכינוי שהוענק להם - אקווסטריס (רכוב).
ללגיון העשירי היה תפקיד נכבד בניצחונו של קיסר בקרב סאביס נגד הבלגים בשנת 57 לפנה"ס.
במהלך קרב זה, הלגיון ה-12 שהוצב באגף הרומי הימני ספג אבדות כבדות והלגיון העשירי חש לעזרתו ועזר לייצב את האגף ובכך תרם תרומה מכרעת לניצחון הרומי בקרב.
בהמשך השתתף הלגיון בפלישות יוליוס קיסר לבריטניה בשנת 55 ובשנת 54 לפנה"ס.
בהמשך השתתף במצור אלסיה (52 לפנה"ס) ודיכא את המרידות בגאליה בשנת 51 לפנה"ס.
הלגיון הוותיק צידד במפקדו הנערץ, יוליוס קיסר במהלך מלחמת האזרחים.
בהתחלה השתתף בעימות בספרד ונכח בקרב אילרדה (קיץ 49 לפנה"ס) ובהמשך ביוון בקרב פרסלוס (48 לפנה"ס).
זמן שירותם החוקי של החיילים הגיע כבר לסיומו, אך הם המשיכו להילחם למען קיסר והשתתפו במערכה האפריקנית של קיסר ובהמשך נלחמו גם בקרב מונדה (דרום ספרד המודרנית).
בסופו של דבר, קיבלו ותיקי הלגיון ששרדו את הקרבות בסביבות נארבו מרטיוס בדרום גאליה טרנסאלפינה.
חיילים חדשים גויסו ללגיון בשנת 45 על ידי מרקוס איימיליוס לפידוס במהלך הטריומווירט השני.
הלגיון עזב את מחנותיו בגאליה ועבר לשרת תחת פיקודו של מרקוס אנטוניוס במזרח והשתתף במערכה שניהל נגד האימפריה הפרתית.
אנטוניוס אסף צבא ענק, אך המערכה הייתה כושלת.
הלגיון נותר נאמן לאנטוניוס ונלחם לצדו נגד אוקטביאנוס.
לאחר תבוסתו של אנטוניוס, עבר לצדו של אוקטביאנוס, אך מרד בו.
כעונש על המרד, תוארו "אקווסטריס" נשלל ממנו והוא קיבל כינוי חדש: גמינה - תאום (כלומר, תאום ללגיון העשירי אקווסטריס).
בתקופת האימפריה הלגיון התחיל את שירותו בספרד, במהלך המלחמות הקנטבריות (29 לפנה"ס - 19 לפנה"ס) נגד שבט הקנטבירים (Cantabri).
הלגיון נותר בספרד במשך עשרות שנים, עד שעבר לפאנוניה סביב 71 לספירה.
כמו כן, נשלח לדכא את המרד הבטאווי.
בהיותו בגבול גרמאניה השתתף בהדיפת פלישות מזדמנות של הגרמאנים.
בשנת 89 מושל גרמאניה העלית, לוקיוס אנטוניוס סרטוריניוס (Lucius Antonius Saturninus), מרד בקיסר דומיטיאנוס והצבא שהוצב בגרמאניה תחתית, שכלל את הלגיון העשירי, נשלח לדכא את המרד.
במאה ה-2 לספירה השתתף הלגיון במלחמת דאקיה שניהל טראיאנוס.
כמו כן יחידות הלגיון (וסקילטיו) השתתפו בדיכוי מרד בר כוכבא
הלגיון הכסוף של אמריקה , הידוע גם בשם חולצות הכסף , היה ארגון אמריקאי מחתרתי פשיסטי, אשר נוסד בשנת 1933 על ידי ויליאם דודלי פאלאי.
הארגון נוסד ב-30 בינואר 1933, יום עלייתו של אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, וזאת בהשראת ארגון האס אה הגרמני.
בדומה לאס אה, הלגיון הכסוף דגל אף הוא באידיאל העליונות הלבנה, וכן באידאולוגיה אנטישמית ואנטי-קומוניסטית.
מדיו של הלגיון הכסוף עוצבו אף הם בהשראת מדי האס אה, ובצורת חולצה כסופה עם עניבה, יחד עם כובע ייחודי ומכנסי קורדורוי כחולים עם חותלות.
על החולצות הכסופות הודפסה אות אחת - האות L, אשר נועדה לסמל נאמנות לארצות הברית, שחרור מחומרניות, וכן את שם הארגון עצמו.
במהלך שנת 1935, ובסיוע מימון כספי מטעם גרמניה הנאצית, פעילי הארגון החלו בבניית מתחם מבוצר בקרבת העיר לוס אנג'לס שבמדינת קליפורניה.
המתחם, אשר נודע בשם "חוות מרפי" נועד לשמש כמפקדה הראשית של התנועה הפשיסטית העולמית לאחר הכיבוש הפשיסטי הצפוי.
מנהיג הלגיון הכסוף, ויליאם פאלאי, התמודד לנשיאות ארצות הברית במסגרת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1936, וזאת כמועמד עצמאי.
פאלאי שאף לתפוס את השלטון בארצות הברית במה שתיאר כ"מהפכה הכסופה", וכך להפוך לדיקטטור של ארצות הברית.
עם זאת, פאלאי נכשל בניסיון זה בצורה מוחצת, והנשיאות נותרה בידו של המועמד הדמוקרטי ונשיא ארצות הברית המכהן, פרנקלין דלאנו רוזוולט.
ביום הבחירות פאלאי זכה במעט מתחת ל-2,000 קולות.
הוא סיים הרחק מאחורי המועמדים הסוציאליסטיים והקומוניסטיים כאחד.
הנטיות האלימות של תומכיו של פאילאי נמשכו לאחר קמפיין הנשיאות ב-1936. בשנת 1938 הסתיימו שלושה מפגשי חולצת הכסף של שיקגו במהומות.
בשנת 1939, חמישה חברי חולצת הכסף משיקגו ריסקו את חלונות בית הכלבו של האחים גולדבלט.
מפגשים, אך תומכי פאלאי נתקלו לעיתים קרובות במפגינים נגדיים.
כישלונו של הארגון בהשגת מטרותיו הוביל לצניחה משמעותית במספר החברים בו, כאשר עד לשנת 1938 מספר החברים בארגון עמד על כ-5,000 חברים בלבד.