tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מין זה תואר רק ב-1995 בידי החוקרים גריפיתס ופיליפ המיסטרה (Griffiths & Heemstra) שתיארו אותו לצד המין Argyrosomus inodorus, לאחר פוצלו ממינים קיימים מהסוג.
דג זה מגיע לאורך מרבי של 2 מטרים ומשקל של 77 ק"ג, מה שהופך אותו למין הגדול בסוג מסר אך לרוב הוא מגיע לאורך של 70 ס"מ.
הוא בעל זוג סנפירים גביים נמוכים ופרוקים, גוף רחב ומוגבה וסנפירים משולשים וכהים.
לדג זה לסתות גדולות ועיניים גדולות והוא בעל פתחי זימים נמוכים אך בולטים.
הוא מצוי בעומקים רדודים בטווח של עומק 100 מטר סביב חופים חוליים ושוניות בהם הוא מחפש מזון מזון על הקרקעית.
הוא צד למחייתו דגים אחרים וסרטנים.
המין לא נחקר ביותר אך נראה שהאוכלוסיות שלו דועכות לאורך חופי אנגולה ודרום אפריקה כתוצאה מדיג יתר, בחלקם הוא עדיין נידוג בקצב מסחרי.
מסקיט היא עיר במחוז קלארק במדינת נבדה, ארצות הברית.
בשנת 1880 התיישבו במקום חלוצים מורמונים.
הם קראו למקום בתחילה בשם "מסקיט השטוחה" התושבים הראשונים נתקלו בקשיים עקב הצפות שחווה המקום מהנהר הסמוך, אך לבסוף הצליחה לקום במקום קהילה, ושם היישוב השתנה ל"מסקיט".
מקור שמה של העיר נובע מסוג עצים הנקרא באותו שם .
בשנת 1984, 104 שנים לאחר הקמת היישוב, התאגד אזור ההתיישבות לעיר מסקיט, ולאחר מכן נקבעה תוכנית אב לפיתוח העיר.
שטח העיר מסקיט עומד על 82.95 קילומטרים רבועים.
העיר ממוקמת בצפון־מזרח מחוז קלארק, בדרום נבדה.
ממזרח לעיר עובר קו הגבול בין נבדה לאריזונה.
היא ממוקמת בעמק הנהר וירג'ין, בגובה של כ־490 מטרים מעל פני הים.
בנוסף, העיר נמצאת בקצה מדבר מוהאבי.
האקלים במסקיט הוא אקלים מדברי (BWh לפי שיטת קפן).
מיקומה של העיר במדבר מוהאבי יוצר הבדלי טמפרטורות גדולים בין היום ללילה.
החודשים החמים ביותר הם יוני–ספטמבר, בהם הטמפרטורות עלולות לעלות אל מעל ל־45 מעלות צלזיוס.
ביום ולרדת אל מתחת ל־15 מעלות צלזיוס בלילה.
החודשים הקרים ביותר הם דצמבר–פברואר, בהם הטמפרטורות מגיעות לכ־20 מעלות צלזיוס ביום, אך הן עלולות לרדת אף ל־10 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
משקעים עלולים לרדת במשך כל השנה, אם כי בכמויות מזעריות.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 14.7 מילימטרים בלבד.
נכון ל־1 ביולי 2021, אוכלוסיית מסקיט מונה 21,158 תושבים, מה שהופך אותה לעיר התשיעית בגודל אוכלוסייתה בנבדה.
על פי מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2010, כ־80% מאוכלוסיית העיר הם לבנים, 1.27% הם אסייתים, 0.98% הם ילידים אמריקאים, 0.65% הם אפרו־אמריקאים והשאר, קרוב ל־17%, הם אחרים.
הפיתוח הנרחב שחל בעיר בשנות ה־90 משך אליה תושבים רבים, בהם בולטת קבוצת הגמלאים.
אוכלוסיית העיר הוכפלה פי 11 בתוך כ־30 שנים.
בעיר עובר כביש בין-מדינתי 15 , המקשר את העיר עם לאס וגאס ולוס אנג'לס (וכל החלק הדרומי של מדינת קליפורניה בכלל).
בצפון־מזרח העיר נמצא נמל התעופה מסקיט המשרת את העיר והאזור.
בעיר נמצאים כמה אתרי נופש.
בנוסף, נמצאים במסקיט מגרשי גולף ובתי קזינו המושכים אליהם מבקרים רבים.
בעיר ממוקם גם מוזיאון המורשת עמק וירג'ין אשר נבנה ב־1940.
מסרקנים או מסרקניות (שם מדעי: Ctenophora) היא מערכה בתת-ממלכת רב-תאיים אמיתיים בה כלולים בעלי חיים ימיים דמויי מדוזה.
בעבר השתייכה לנבוביים, קבוצת-על אשר פוצלה בעקבות ראיות מדעיות חדשות לשתי מערכות נפרדות.
התכונה הבולטת ביותר של מינים רבים במערכה זו היא קבוצות ריסונים דמויי מסרק המשמשות לשחייה, ומכאן שמם.
המסרקניות הם בעלי החיים הגדולים ביותר ששוחים באמצעות ריסונים - גודלו של הבוגר במגוון מינים נע מכמה מילימטרים ועד 1.5 מטר.
המסרקניות היא מערכה של חיות ימיות.
אפשר למצוא אותן בכל האוקיינוסים ובכל עומק.
הם טורפים ימיים הניזונים בעיקר מפלנקטון.
רוב המסרקניות נחשבים ליצורים פלנקטונים (הנישאים במים) פלגיים מלבד סדרה אחת המתקיימת על קרקעית הים.
למרות דמיונן השטחי של המסרקניות למדוזות, האנטומיה שלהם שונה.
כמו הצורבים, גופן מורכב ממסה של ג'לי, המכונה מזוגלאה.
שכבת המזוגלאה, בניגוד לצורבים, מורכבת משכבה בת שני תאים עם שכבת תאים אחת חיצונית ושכבה שנייה בחלל הפנימי.
מערכת המסרקניות כוללת כ-150 מינים, גודל גופן נע בין מספר מילימטרים עד לשני מטר.
רוב המינים בעלי יכולת הארה ביולוגית.
לרוב גופן שקוף כדורי או דמוי אגס, והם בעלי סימטריה דו-צדדית.
כדי לנוע צריכות המסרקניות 8 טורים של לוחיות תנועה, הנמשכים על פני הגוף מלמעלה למטה.
כל הלוחיות עשויות ריסונים רבים מלוכדים המזכירים מסרק (מכאן שמם), כשכל לוחית משמשת כמשוט.
המסרקניות הם היצורים הגדולים ביותר אשר משתמשים בשיטה זו של שחיה בעזרת הלוחיות.
לרובן שתי זרועות ציד, שלעיתים הן ארוכות מאוד, אך בדרך כלל הן מסוגלות להתכווץ ולהיכנס לתוך שקעים שבצידי הגוף.
הזרוע עשויה ציר שרירי שלאורכו קבועים תאים דביקים, המיוחדים למסרקניות ולא תאים צורבים בניגוד לבני מערכת הצורבים.
כל תא דביק מחובר לזרוע בשני סיבים וצורתו כשל גביע ועל פניו פרושה הפרשה דביקה.
בדומה לבני מערכת הצורבים אין למסרקניות איברים פנימיים, וכן להם חלל גוף יחיד שהוא המעי.
המזון עובר מהפה לתוך בית בליעה ארוך ומשם לקיבה.
חסרי זרועות ציד (Nuda) - בהם מצויים מסרקני הביראו הטורפים
מסרים מיידיים היא טכניקה לקיום שיחה בין שני אנשים או יותר, באופן מהיר, דרך רשתות תקשורת, לרוב דרך האינטרנט.
השיחה מתבצעת בדרך של העברת הודעות טקסטואליות, שיחה קולית או שיחת וידאו.
בשירותים אלו כלולים הרבה רעיונות של צ'אט הנקרא IRC.
העברת מסרים מיידיים נעשית באמצעות תוכנת לקוח, אשר מתחברת למערכת מרכזית של שירותי מסרים מיידיים.
תוכנות המסרים המיידיים כוללות בדרך כלל אפשרות להשאיר הודעה כאשר המשתמש לא נמצא, המקבילה למזכירה האלקטרונית בטלפון, וכן הן מאפשרות שליחת SMS (מסרון).
השימוש בתוכנות המסרים המיידיים שונה מהשימוש בדואר האלקטרוני בכך שהשיחה בין המשתמשים מסוגלת להתבצע בזמן אמת.
דרך תוכנת מסרים מיידיים ניתן לדעת את סטטוס ה"חברים" ברשימת המשתמש ולדעת מצב נוכחותם ואם ניתן לשוחח עימם.
בתוכנות אלו התפתחו במהלך השנים תכונות נוספות כמו שיחת ועידה, יצירת קבוצות, העברת קבצים, התקשרות לטלפונים רגילים, ואף שיתוף מסכים בין המשתתפים.
מסרים מיידיים יושמו במערכת אפלטון בתחילת שנות ה-70. מאוחר יותר, מתכנתים ואקדמאים רבים השתמשו במערכת המסרים המיידיים "talk" (UNIX/LINUX) כדי לתקשר באמצעות האינטרנט.
ICQ הייתה תוכנת המסרים המיידיים הראשונה שלא נזקקה למערכות UNIX/LINUX, והיא הביאה לפריצת דרך בהיקף השימוש בטכניקה זו.
הטכנולוגיה שפיתחה ICQ נתנה תנופה מחודשת לתחום המסרים המיידיים, וזכתה להצלחה מרובה, כשהיא מופצת לשימוש בחינם.
לאחר יציאת תוכנת ICQ, הופיעו יישומים נוספים למסרים מיידיים, ולכל יישום פרוטוקולים משלו כתוכנת מסרים והתכתבויות, בדומה למערכת ה"ICQ" היה "צ'אט IOL" החל מסוף שנות ה-90, שנרכש בידי וואלה בשנת 2001.
בתוכנות הראשונות והמוקדמות של המסרים המיידיים, כל אות הופיעה מיד כשהיא הוקלדה, וכאשר משתמש כלשהו מחק אות כלשהי כדי לתקן טעות הקלדה, ניתן היה לראות זאת בזמן אמת.
באופן זה המסרים המיידיים דמו יותר לשיחת טלפון מאשר להתכתבות.
בתוכנות המסרים המיידיים החדשות, המשתתף השני בשיחה רואה כל שורה שכתב המשתתף הראשון, רק לאחר שהוא התחיל שורה חדשה או רק לאחר ששיגר את כל התוכן שהחליט לשגר.
בזמן הקלדה המשתתף השני מקבל חיווי על כך שהמשתתף הראשון מקליד דבר מה, אך איננו רואה את התוכן.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החברה הישראלית IXI פיתחה מכשיר מיוחד למסרים מיידיים שנמכר באופן מסחרי בארצות הברית ובאירופה.
כיום אפליקציית המסרים המיידיים הפופולרית ביותר בישראל בעולם כולו, היא וואטסאפ, עם 1.5 מיליארד משתמשים, יחד עם רשתות חברתיות ברשת כדוגמת פייסבוק, אינסטגרם,טוויטר, טיקטוק ועוד.
ברשתות אינטרנט מתקדמות אלו ניתן להתכתב באופן אישי ובקבוצות, כמסר מיידי, כולל תמונות והודעות קוליות בצורה נגישה ונוחה יותר, בעקבות זאת ירדו משימוש תוכנות המסרים המיושנות.
מִסְרוֹן, הודעת טקסט או אס־אם־אס הוא שירות המאפשר להעביר הודעות כתובות קצרות באמצעות טלפון.
השירות הומצא על ידי מאטי מקונן.
תחילתו של שירות זה בטלפון הסלולרי בלבד, ולאחר מכן הוא הותאם גם לטלפון הקווי, אך שימוש זה אינו נפוץ.
עם עלייתם של שירותי תקשורת נתונים ומכשירים חכמים, החלו להופיע אפליקציות כגון BBM, טלגרם, סנאפצ'ט ו-Whatsapp, שאפשרו שליחת הודעות כתובות והתכתבות באמצעות טלפונים ניידים ללא עלות מצד חברות הסלולר ובממשק יעיל ונוח משמעותית.
השימוש במסרונים התמעט, וכיום הוא משמש בעיקר למטרות שיווקיות ולמטרות טכניות כגון שליחת הגדרות לטלפון, קבלת קוד אבטחה, הצבעה בתוכניות טלוויזיה וכדומה.
יתרונו של שירות זה על פני שירותי ההודעות החדשים והיעילים יותר הוא בכך שרמת הוודאות לזהותו של מקבל ההודעה גבוהה יותר, וכן משום שניתן להפיץ מסרונים לאלפי משתמשים בו-זמנית.
בישראל החוק קובע איסור על שליחת מסרון המוגדר כ'דבר פרסומת' (הצעה לרכישת מוצר או תרומה) לנמען שלא אישר קבלת הודעה זו.
החוק האוסר זאת מכונה "חוק הספאם".
השירות הוצג בשנת 1992 ובשנים שלאחר מכן הוא הפך לנפוץ ביותר בכל רחבי העולם.
ב-3 בדצמבר 1992, נשלחה ההודעה הראשונה על ידי ניל פפוורת' מחברת הסלולר הבריטית "וודאפון" לחברו לעבודה ריצ'רד ג'רביס: "חג מולד שמח", "בטלפון אורביטל", הייתה תחילת השירות..
לימים, שילבה חברת נוקיה את הטכנולוגיה של הטלפון הזה בטלפונים שלה.
בפיליפינים, לדוגמה, מועברים יותר מסרונים מאשר שיחות קוליות.
זהו שירות הערך המוסף (Value Added Service) העיקרי שהצליח ברשתות של טלפונים סלולריים, מלבד התא הקולי.
בעקבות הצלחתו הגדולה בשנים הראשונות להצגתו שודרג השירות ביכולת העברת מסרי מולטימדיה, בהם תמונות וקול.
בדצמבר 2021, נמכר העתק של ההודעה הראשונה בפורמט NFT לקונה אלמוני, וההכנסות מיועדות לסוכנות הפליטים של האו"ם.
המסרון קיים במספר אופני שימוש:
אדם לאדם: משלוח הודעה בין שני מכשירים.
מכונה לאדם: משלוח הודעות תוכן, כגון שירותי חדשות, תזכורות, שירותי בידור (כגון "בדיחה יומית") ושירותי הודעות מוכנות.
אדם למכונה: משלוח הודעות לשרת מרכזי.
משמש למגוון שימושים, כגון הצבעות, בוטים, תרומות ושיחות (Chat) בתוכניות טלוויזיה.
ערוצי טלוויזיה לנוער מקדישים אף שעה קבועה לשיחות מסרונים, כשהצופים שולחים הודעות שמוצגות על המסך וברקע מתנגנים שירים.
בתוכניות המציאות הפך השימוש בהצבעות על ידי מסרונים פופולרי במיוחד כאשר הצופים קובעים את התוצאה בזמן אמת.
ההכנסות ממשלוחי המסרונים הפכו למשמעותיות לחברות שמפיקות תוכניות אלו.
המסרון הביא לפריחה של מספר תחומים שנשכחו עם התקדמות התקשורת הממוחשבת.
שניים מתחומים אלה הם קיצורים ופרצופים הבנויים מאותיות ניקוד שהיו נפוצים בתחילת השימוש בחדרי שיחה ("צ'טים") באינטרנט, וציורי ASCII - ציורים הבנויים מתווי מחשב, שהיו נפוצים בראשית ימי האינטרנט, וברשת ה-BBS.
מדענים איריים מצאו ב-2007 כי קיימת השפעה שלילית לשימוש בשפת קיצורים על עושר שפתם של בני נוער.
חברות הסלולר השיקו בנוסף למסרונים שירותי העברת הודעות מתקדמים יותר בטכנולוגיית MMS.
שירותים אלה מאפשרים להעביר הודעות טקסט ארוכות יותר, תמונות ואפילו וידאו.
בעת קבלת מסרון, מתריע מכשיר הטלפון הסלולרי למשתמש על קבלת ההודעה באמצעות רינגטון או התרעה קולית אחרת, ואפשר להגדירו גם באמצעות רטט.
אחת ההתרעות הקוליות הנפוצות עבור מסרון היא סדרה של 8 צפצופים, בתבנית של שלושה צפצופים קצרים, שני צפצופים ארוכים ושוב שלושה צפצופים קצרים.
התרעה קולית זו מתבססת על שפת המורס, ומשמעותה בשפה זו היא "S.M.S".
מגבלת הגודל של המסרון נבעה מכך שהוא עושה שימוש בערוץ הבקרה של הטלפון הסלולרי ולא בערוץ המידע.
שימוש זה נעשה משום שבתקופה שנוצר השירות ערוץ הבקרה היה היחיד שיכל להעביר מידע לא קולי.
הסיבה לכך שההודעות קצרות כפולה: גם רוחב הפס המועט של הרשת הסלולרית, וגם הקושי שבהקלדת הטקסט.
בטלפון סלולרי מספר ערוצי שידור שמתקשרים עם תחנת הבסיס כדי להעביר מספר סוגי מידע:
מידע דיגיטלי (Data): כגון גלישה באינטרנט.
לדוגמה: יידוע הטלפון על שיחה חדשה, הקצאת ערוצי קול ומידע, העברה בין תחנות בסיס שונות וכו'.
ערוצי המידע הדיגיטלי הם המקום הטבעי להעביר הודעות טקסט.
למרות זאת, בעת יצירת השירות לא היו קיימות עדיין טכנולוגיות טובות למימוש ערוצי מידע (כדוגמת GPRS).
מסיבה זו הודעות SMS עוברות בתוך ערוץ הבקרה.
מכיוון שערוץ הבקרה הוא חיוני ומרכזי בהפעלת הרשת הסלולרית, השילוב של שירות המסרון בו יצר בעיות עומס.
מסיבה זו המסרון מוגבל כל כך בגודלו: אילו הוא היה גדול יותר, הוא היה מפריע להודעות הבקרה.
מסרונים ברשתות GSM מוגבלים ל־160 תווים באנגלית ול-70 תווים בעברית.
עובדה זו נובעת מאופן קידוד תוכן אלפאנומרי של מסרונים.
עברית, אשר דורשת קידוד של 16 סיביות, מגבילה את אורכו של תוכן אלפאנומרי ל-70 תווים, לעומת אנגלית, אשר מצריכה קידוד של 7 סיביות בלבד.
ברחבי העולם קיימת תופעה רחבה של שימוש במסרונים על מנת להפיץ הודעות דואר זבל, שליחת מסרון המוגדר בחוק כ'דבר פרסומת' נאסרה בחוק הספאם, ואף נקבע פיצוי של 1000 ש"ח ללא הוכחת נזק על כל הודעה שנשלחה לנמען בלא שהסכים לכך.
החוק מגדיר דבר פרסומת כעידוד לרכישת מוצר או שירות, הגדרה שלא כוללת מסרים פוליטיים ודתיים.
היקף התופעה בישראל ובעולם רחב מאוד, על פי דו"ח של חברת TrueCaller בשנת 2019 נשלח בממוצע לכל משתמש ישראלי 18 הודעות ספאם בכל חודש (מקום 19 בעולם).
תופעת מסרון ספאם הנשלח על ידי גורמים פוליטיים שכיחה בישראל משום שהם אינם נכללים בחוק הספאם.
מסרשמיט הייתה חברה גרמנית לייצור מטוסים שנודעה בעיקר בשל מטוסי הקרב שלה מתקופת מלחמת העולם השנייה, ה-Me 262 וה- Bf 109. החברה שרדה גם לאחר מלחמת העולם השנייה ולאחר סדרת מיזוגים, התייצבה כמסרשמיט־בולקוב־בלום (MBB) עד לרכישתה בידי דיימלר-בנץ אוויר־חלל AG (DASA) בשנת 1989.
בשנת 1927 הצטרף פרופסור וילי מסרשמיט לצוות המתכננים של "המפעל הבווארי למטוסים", שם קידם את רעיונו ל"מבנה קל משקל" המאחד מספר חלקים נושאי עומס לחלק מבני יחיד החוסך משקל ונפח, ומביא לביצועים משופרים.
המטוס הראשון שהעמיד תפיסה זו במבחן היה ה-Bf 108 טייפון, מטוס ספורט שקבע שיאים רבים.
על סמך הצלחה זו הוזמנה החברה בשנת 1935 לתחרות תכנון מטוס הקרב העתידי של הלופטוואפה, תחרות בה זכתה עם דגם ה- Bf 109.
מאז הזכייה הפך וילי מסרשמיט לחביב המשטר הנאצי, גם בשל כישוריו הפוליטיים ומיקום מפעליו בדרום גרמניה, הרחק ממקבצי התעשייה המסורתיים בצפון.
מסרשמיט AG נוסדה כחברה עצמאית ב־11 ביולי 1938. וילי מסרשמיט מונה ליו"ר הדירקטוריון ומנהל בפועל.
במהלך שנות המלחמה, הייתה מסרשמיט ספקית מטוסי הקרב העיקרית ללופטוואפה.
מטוסי ה- Bf 109 וה- Bf 110 היוו את עיקר הכוח האווירי, בחציה הראשון של המלחמה.
דגמים נוספים הוזמנו ובהם דאון התובלה מסרשמיט Me 321 (ענק) האדיר, וגרסתו משושת המנועים Me 232.
במחצית השנייה של המלחמה, התרכז מסרשמיט בעיקר בפיתוח מטוסי סילון, ובהם מטוס הקרב הסילוני המבצעי הראשון Me 262 שוואלבה (סנונית), ומטוס הקרב הרקטי היחיד ששרת אי פעם בחיל אוויר כלשהו, ה- Me 163 קומט (כוכב שביט).
המטוסים נבנו על ידי עובדי כפייה מבין אסירי מחנות ריכוז, בעיקר מאוטהאוזן.
למסרשמיט היו גם כמה תכנונים כושלים, ביניהם ה- Me 210, יורשו של ה-110, אסון תעופתי שכמעט הביא לפירוקה הכפוי של החברה.
בעיות התכנון שלו נפתרו ב- Me 410 הורניס (צרעה), אך מספר קטן של מטוסים מדגם זה יוצר שכן הדגש הושם על דגמי ה- Me 262.
בשנת 1968 התמזגה מסרשמיט AG עם חברת בולקוב, ושנה לאחר מכן צורפו גם עסקי התעופה של בלום אונד פוס.
החברה המאוחדת מסרשמיט־בולקוב־בלום, נרכשה על ידי Daimler-Benz Aerospace AG בשנת 1989, וחדלה להתקיים.
מסרשמיט Bf 108 "טייפון" - מטוס אימונים ותובלה קלה.
מסרשמיט Bf 109 - מטוס קרב עיקרי של הלופטוואפה.
הגרסה אוויה S-199 מייצור צ'כי, הייתה מטוס הקרב הראשון של חיל האוויר הישראלי שבו הושגה גם ההפלה הראשונה של החיל.
מסרשמיט Bf 110 - מטוס קרב כבד, גם לקרבות לילה.
מסרשמיט Bf 162 - מפציץ (אב טיפוס).
מסרשמיט Bf 163 - מטוס סיור בעל יכולת המראה קצרה/אנכית (אב טיפוס).
מסרשמיט Me 163 "קומט" (כוכב שביט) - מטוס יירוט בעל הנעה רקטית.
מסרשמיט Me 209 - מטוס קרב ומטוס לשבירת שיאי מהירות (אב טיפוס).
מסרשמיט Me 209-II - מטוס קרב (אב טיפוס, שונה לחלוטין מ Me 209).
מסרשמיט Me 210 - מטוס קרב וסיור כבד.
מסרשמיט Me 261 - מטוס סיור ארוך טווח.
מסרשמיט Me 262 "שוואלבה" (סנונית) - מטוס קרב והפצצה בעל צמד מנועי סילון.
מסרשמיט Me 263 - מטוס יירוט בעל הנעה רקטית.
מסרשמיט Me 264 "אמריקה" - מפציץ ארוך טווח שיועד לפגיעה בארצות הברית (אב טיפוס).
מסרשמיט Me 290 - מפציץ ומטוס סיור ימי.
מסרשמיט Me 309 - מטוס קרב (אב טיפוס).
מסרשמיט Me 321 "גיגאנט" (ענק) - דאון תובלה.
מסרשמיט Me 323 - מטוס תובלה על בסיס ה"גיגאנט".
מסרשמיט Me 328 - מטוס קרב סילוני-פעימתי.
מסרשמיט Me 410 "הורניס" (צרעה) - מטוס קרב וסיור כבד.
מסרשמיט Me 510 - מטוס קרב־הפצצה דו מנועי (פרויקט פיתוח של Me 410).
מסרשמיט Me 609 - מטוס קרב־הפצצה כבד (פרויקט).
מסרו היא עיר הבירה של לסוטו, השוכנת על הגבול עם דרום אפריקה.
בעיר מתגוררים 180,000 תושבים (2004), והיא העיר הגדולה במדינה.
אוכלוסיית מסרו מהווה כמעט 10% מכלל אוכלוסיית לסוטו.
כיום כ-80% מאוכלוסיית העיר נוצרית וכ-20% משתייכים לאמונות קדומות.
העיר ממוקמת על נהר הקלדון, במחוז מסרו, והיא גם בירת המחוז.
עיקר כלכלת העיר מתבססת על ייצור נרות ושטיחים.
פירוש השם בשפת המקומיים הוא "מקום אבן החול האדומה".
מסרו נוסדה ב-1869 על ידי הבריטים כמחנה משטרתי קטן.
בתחילת המאה העשרים, מסרו היה יישוב קטן שהורכב ממספר קטן של מבני מנהלה קולוניאליים, חנות מסחר וכמה כפרים נפרדים.
לימים היישוב צמח לעיירת שוק סואנת.
לשכת המסחר הוקמה בשנת 1890 ושני עיתונים, מוחצ'ונונו ("השביט") ובסוטולנד ניוז, הוקמו בשנת 1911 ו -1927, בהתאמה.
עד שנת 1933 היו לעיירה פנסי רחוב, ונבנתה מערכת אספקת מים משופרת בשנת 1949. בנוסף, מבנה המעמדות של בירה קולוניאלית זו נעשה מורכב יותר.
זה כלל כעת פקידים קולוניאליים בריטים, סוחרים ואנשי מקצוע אירופאים, אנשי מקצוע באפריקה, גם פקידים ומתורגמנים בשחור לבן, וכיתת שירות קטנה של עובדים ביתיים ועוזרי חנויות.
לפני עצמאות המדינה העיר סבלה מצמיחה איטית מאוד, דבר שהשתנה מאוד לאחר העצמאות.
לסוטו קיבלה את עצמאותה בשנת 1966 ומסרו הפכה לבירה.
לאחר העצמאות, האוכלוסייה החלה לגדול בהתמדה כשאנשים עברו ברחבי הארץ והעיר בחיפוש אחר עבודה בשכר.
מסרו הוא המרכז העירוני היחיד של לסוטו ואוכלוסייתה גדלה מכ- 20,000 בשנת 1966 ליותר מ -200,000 בסוף המאה העשרים.
בשנת 1998 התרחשו מהומות רבות בעיר, שהובילו להרס רב, שתיקונו עמד על כ-350 מיליון דולר.
בעיר ממוקמת האוניברסיטה הלאומית של לסוטו.
בעיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי מושושאו הראשון.
במערב העיר ישנו מעבר גבול לדרום אפריקה.
מסרשמיט Bf 109 , יחד עם פוקה-וולף Fw 190, היו מטוסי הקרב העיקריים של חיל האוויר הגרמני במלחמת העולם השנייה.
ה־Bf 109 היה מטוס קרב חד־מנועי וחד־מושבי שפותח בשנים שקדמו למלחמת העולם השנייה כמטוס יירוט קצר טווח, והיה בסיס למספר רב של דגמים וגרסאות שהתאימו לשלל ייעודים ופותחו לענות לצורכי המלחמה המשתנים.
המטוס עבר את טבילת האש הראשונה שלו ב־1937 במהלך מלחמת האזרחים בספרד והמשיך לשרת בלופטוואפה הגרמני ובכמה חילות אוויר נוספים עד לסוף המלחמה ב־1945. לאחר המלחמה מטוסים אלו שירתו במספר מצומצם של צבאות, בהם חיל האוויר הישראלי שהשתמש באוויה S-199 (הגרסה הצ'כית של המטוס).
אף על פי שגרמניה פיתחה כמה מטוסי קרב שנועדו להחליף את ה־Bf 109, כגון הפוקה־וולף Fw 190, המסרשמיט נותר עמוד השדרה של מערך הקרב האווירי הגרמני.
בסך הכל יוצרו למעלה מ־33,000 מטוסים – יותר מכמעט כל מטוס קרב אחר בהיסטוריה, שני רק למטוס הרוסי איליושין Il-2.
התכנון הראשוני של המטוס החל בשנת 1933, מייד עם עליית הנאצים לשלטון, לאחר מכרז של משרד התעופה לפיתוח מטוס קרב חד מושבי.
דרישות הבסיס היו טיסה במהירות מרבית של 400 קמ"ש, בגובה של 6,000 מטר במשך כ־20 דקות, ושהייה כוללת של 90 דקות באוויר.
המטוס נדרש להגיע לגובה טיסה זה תוך 17 דקות ולגובה מרבי של 10,000 מטר.
חברת מסרשמיט הציגה את הדגם הזוכה בתחילת 1935, וטיסת הראווה הראשונה לציבור התקיימה עם פתיחת המשחקים האולימפיים בברלין ב־1936.
המטוס ערך את טבילת האש הראשונה שלו במסגרת "לגיון הקונדור" בתקופת מלחמת האזרחים בספרד ושימש כמטוס הקרב העיקרי של חיל האוויר הגרמני עד סוף תקופת מלחמת העולם השנייה ועד כניסתם לשירות של מטוסי הקרב הסילוניים.
העיצוב הראשוני של BF 109 היה לצורכי יירוט של מטוסי אויב, אך במשך הזמן יוצרו גם גרסאות להפצצה ולתקיפה של מטרות קרקעיות, וכן לצורכי סיור אשר הותאמו לפעילות ביום, בלילה, ובכל מזג אוויר.
המטוס נחשב לאחד מראשוני מטוסי הקרב המודרניים, בזכות השימוש הראשוני במאפיינים תכנוניים שנכללו בו: שילדת מתכת חיצונית אחודה (Monocoque) של גוף המטוס, אשר איפשרה את העברת משקל המטען למרכז הגוף ובכך הקלה על משקל הכנפיים והמטוס כולו, חופת תא טייס סגורה וכני נסע המתקפלים לתוך מבנה הכנף.
הביצועים הקרביים של Bf 109 עולים על ביצועי כל מטוס קרב אחר בהיסטוריה.
בסך הכל מיוחסות לו יותר מ־15,000 הפלות של מטוסי אויב בקרבות אוויר.
יותר מ־100 טייסים גרמניים הצליחו להפיל יותר מ־100 מטוסי אויב כל אחד, 13 טייסים הצליחו להפיל יותר מ־200 מטוסים כל אחד (בהם גינטר ראל, אוטו קיטל וולטר נובוטני) ושני טייסים הצליחו להפיל יותר מ־300 מטוסי אויב כל אחד בעודם טסים ב־BF 109 (אריך הרטמן וגרהרד ברקהורן).
המסרשמיט Bf 109 שירת בחילות האוויר של מדינות הציר בתקופת המלחמה, והמשיך להיות חלק מן הכח האווירי בחילות אוויר רבים בעולם בתקופה שלאחריה ועד למחצית שנות ה־50. דגם צ'כי של מטוס הקרב, אוויה S-199, שימש גם את חיל האוויר הישראלי במלחמת השחרור.
בסך הכל יוצרו למעלה מ־33,000 יחידות של BF-109, יותר מכל מטוס קרב אחר בהיסטוריה.
2 מקלעים מדגם MG 131 בקוטר 13 מ"מ עם מחסנית של 300 כדורים
2 תותחים בקוטר 20 מ"מ במנשאים מתחת לכנפיים
Bf 109A 'אנטון' – הדגם הראשון ממנו יוצרו 22 מטוסים בלבד, כאשר מספר מטוסים מדגם A-0 אף שירתו במלחמת האזרחים בספרד.
דגם ה־A תחילה כלל מנוע יונקרס יומו 210B עם 631 כ"ס ובהמשך ביונקרס יומו 210D החדש (661 כ"ס), חימוש המטוס תוכנן לכלול זוג מקלעי MG17 7.92 מ"מ שהוצבו על כיסוי המנוע, אך בהמשך נבחנה האפשרות לשילוב מקלע שלישי שהורכב לאורך ציר המדחף.
Bf 109B 'ברטה' – דגם הייצור הראשוני של המטוס ממנו יוצרו 341 כלים מדגם B-1 שגם הם נשלחו לשירות לגיון הקונדור בספרד.
דגם B כלל אף הוא את היוקרס יומו 210D ונעשו מספר ניסיונות להגביר את חימוש המטוס מאחר שהתגלה כלא מספק, בין היתר נבחן הוספת זוג מקלעים נוסף לאורך הכנפיים (אב טיפוס V8) ואף זוג תותחי MG FF בקוטר 20 מ"מ לאורך הכנפיים (אב טיפוס V9).
דגם ה־B-1 כלל מדחף בעל שני להבים מעץ בעוד שבדגם ה־B-2 הוחלף המדחף במדחף מתכת VDM.
Bf 109C 'סיזר' – דגם ניסיוני שכלל שדרוג המנוע ליונקרס יומו 210G בעל 690 כ"ס וחיזוק מבנה הכנפיים כדי לתמוך בשילוב זוג מקלעים בתוך הכנפיים.
רק 58 מטוסים מדגם זה נבנו וכמו קודמיו אף הוא שימש בסיס לבחינה של חימושים שונים לאורך הכנפיים, המנוע והמדחף.
Bf 109D 'דורה' – דגם שהפך למטוס הקרב הסטנדרטי של הלופטוואפה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, כאשר יוצרו 647 מטוסים סך הכל מדגם זה.
דגם הדורה היטה את הכף בלוחמה האווירית במלחמת האזרחים עם הגעת 36 מטוסי D-1 לחזית ביוני 1938 והוא המשיך להיות מטוס הקרב העיקרי עד שהוחלף בהדרגה על ידי ה־Bf 109E, עם פרוץ המלחמה נותרו רק 235 דגמי דורה שהיוו רק כרבע ממערך מטוסי הקרב.
דגם ה־D היה דומה מאוד ל־C עם שינויים קלים לזנב הכלי, מנוע הדימלר־בנץ DB600 שתוכנן להניע את המטוס היה באספקה נמוכה ולכן הדורה כלל את היונקרס יומו 210D הישן יותר (ששימש את דגמי ה־B וה־A).
השדרוג המשמעותי שכלל הדגם היה שימוש בארבעה מקלעי MG17 7.92 מ"מ, שניים שהוצבו לאורך הכנפיים ושניים במכסה המנוע, מה שהקנה לדורה כח אש משמעותי בהרבה.
דגם ה־D-3 כלל זוג תותחי MG FF בקוטר 20 מ"מ במקום מקלעי הכנף.
דגם ה־Bf 109E או בכינויו "אמיל" (Emil) פותח במטרה לכלול את מנוע הדיימלר־בנץ DB 601A ששיפר משמעותית את ביצועי המטוס עם 1,085 כ"ס ו־809 קילוואט.
המנוע העוצמתי יותר הצריך מערכת קירור חזקה יותר ולכן נדרש לראשונה עיצוב מחודש של מבנה המטוס, כדי למנוע פגיעה בביצועי המטוס המאייד החדש הותקן בין הכנפיים מתחת לתא הטייס כחלק ממיקום זה גם נדרש חיזוק למבנה הכנפיים.
E-1 – הדגם הראשוני של האמיל עם ארבעה מקלעי MG17 7.92 מ"מ, שניים במכסה המנוע ושניים בכנפיים.
E-1/B – דגם קרב־הפצצה של ה־E-1 לתקיפה קרקעית, לרוב בעל מנוע DB 601Aa.
בגחון המטוס הורכב קן לנשיאת פצצה במשקל 250 ק"ג, או ארבע פצצות במשקל 50 ק"ג כל אחת.
E-2 – דגם בייצור מצומצם בעל תותח MG FF שהורכב בתוך ציר המנוע.
E-3 – דגם דומה ל־E-1 אך במקום מקלעי הכנף הותקנו זוג תותחי MG FF (20 מ"מ), בנוסף לתותח שהורכב בציר המנוע וזוג מקלעים במכסה המנוע.
דגם ה־E-3 היה מטוס הקרב העיקרי שהיה בשימוש במערכה על צרפת, סך הכל יוצרו 1,267 כלים מדגם זה.
E-4 – שדרוג כללי של מבנה המטוס ומיגונו, עיצוב מכסה מנוע מרובע יותר ושדרוג תותחי ה־MG FF לגרסת MG FF/M.
E-4 trop – גרסה שהותאמה לשירות במזג אוויר טרופי ומדברי.
E-5 – גרסת סיור של ה־E-3 עם ציוד צילום ומקלעי MG 17.
E-6 – גרסת סיור של ה־E-4/N עם ציוד צילום ומקלעי MG 17.
E-7 – דגם דומה ל־E-4 אך עם אפשרות לשאת מכל דלק נתיק של 300 ליטר לשיפור טווח הטיסה.
ה־E-7 הגיע לשדה הקרב באוגוסט 1940 מכל הדלק הנוסף יותר מהכפיל את טווח הטיסה שלו מ־660 ל־1,225 ק"מ, לחלופין המטוס היה יכול לשאת פצצה במשקל 227 ק"ג.
סך הכל יוצרו 438 כלים מכל דגמי ה־E-7.
E-7/NZ – דגם דומה ל־E-7/N אך בעל מערכת הזרקת חמצן דו־חנקני למנוע לשיפור ביצועי המטוס בגבהים רמים.
E-7/U2 – דגם תקיפה קרקעי של ה־E-7 בעל מיגון נוסף.
E-8 – גרסת טווח טיסה ארוך של ה־E-1 בתוספת מכל הדלק הנתיק של ה־E-7, בעל 4 מקלעי MG 17.
E-9 – דגם סיור מבוסס על E-7/N, עם מכל דלק נתיק, ציוד צילום וזוג מקלעי MG 17.
Bf 109T היה דגם נסיוני ממנו יוצרו כ־60 מטוסים בלבד (10 מהם הורכבו ממטוסים קיימים) אשר פותח כחלק מתוכנית נושאת המטוסים הגרמנית (שנגנזה לבסוף).
דגם ה־T (Trager; נושאת מטוסים) פותח עם מוטת כנפיים ארוכה יותר ב־102 ס"מ מדגמי ה־E, הוא כלל ווים ואבזמים לשימוש בהמראה ונחיתה על נושאת מטוסים וכמו כן נעשו בו מספר שינויים לקיצור מרחק ההמראה והנחיתה.
לאחר ביטול התוכנית, הומרו הכלים שיוצרו לדגם T-2 בו הוסרו האבזמים והווים והם נשלחו לשירות עם כנף קרב 77 לשימוש במסלולי המראה קצרים.
דגם ה־Bf 109F או בכינויו 'פרידריך' (Friedrich) : עיצוב הפרדריך החל בסוף 1939 והוא כלל שינויים עיצוביים נרחבים במטרה לשפר את האווירודינמיות של הכלי, הוא תוכנן להשתמש במנוע דיימלר־בנץ 601E אך הדגמים המוקדמים עשו שימוש ב־601N (כמו באמיל).
השינויים המשמעותיים ביותר שהפרידריך כלל היו עיצוב מחודש של קדמת המטוס וכיסוי המדחף מה שהעניק לאף של הפרידריך מראה 'חלק' ומעוגל יותר – כך גם קצוות הכנפיים עוגלו.
חימוש הכנפיים הוסר לחלוטין במטרה לחזק את מבנה הכנפיים, דגמים עתידיים כללו תותחים או מקלעים שהותקנו מחוץ ומתחת לכנפיים לפי הצורך, שינוי זה אומנם חיזק את המטוס ושיפר את ביצועיו אך העמיד את הפרדריך בחסרון כח אש אל מול מטוסי האויב.
למרות חסרון האש הראשוני ואף על פי שבתחילה לא היה אהוב על טייסי הקרב הגרמניים (מסיבה זו), דגם הפרדריך נחשב לשיא הפיתוח והיכולות של מטוס ה־Bf 109 על כל דגמיו.
דגם הפרדריך החל להיכנס לשירות בחזית לקראת סוף 1940 והיה לדגם מטוס הקרב העיקרי ששימש את טייסי החזית המזרחית.
הפרדריך נכנס לשירות בחזית המערבית באיחור לאחר שהלחימה הקשה של הקרב על בריטניה הייתה כבר בדעיכה וחיל האוויר הגרמני עבר למגננה אל מול המטוסים הבריטיים.
דגמי ה־F נותרו מטוס הקרב העיקרי עד שיחידות רבות החלו להחליף אותם במטוסי פוקה־וולף Fw 190 החל מאוגוסט 1941, יחידות שנותרו עם מטוסי Bf-109 (בעיקר בחזית המזרחית) החלו להחליפם בדגם ה־G החל מאמצע 1942. סך הכל יוצרו למעלה מ־2,000 מטוסים מדגמי הפרידריך השונים.
Bf 109F-1 – דגם היצור הראשוני, בעל מנוע DB 601N וחמוש בשני מקלעי MG17 מעל למכסה המנוע ותותח 20 מ"מ MG FF/M לאורך ציר המנוע.
סך הכל 208 כלים מדגם F-1 יוצרו בין אוגוסט 1940 – פברואר 1941, הראשונים שבהם נכנסו לשירות עם כנף 51 באוקטובר 1940.
Bf 109F-2 trop – דגם לשירות במזג אוויר טרופי ומדברי, ההתאמה נעשתה בשטח בלבד על ידי צוותי המכונאים של היחידות.
Bf 109F-3 – דגם שעשה שימוש במנוע המשודרג DB 601E וכלל גם מדחף רחב יותר, מה שהגביר את ביצועיו בגבהים רמים.
רק כ־15 כלים מדגם זה יוצרו והוא כלל את תותח ה־20 מ"מ MG FF/M לצד מקלעי מכסה המנוע.
סך הכל יוצרו 1,841 כלים מדגם זה בין מאי 1941 למאי 1942, כאשר הראשונים הגיעו לחזית כבר ביוני 1941 עם תחילת מבצע ברברוסה.
Bf 109F-4/R1 – דגם בעל יכולת נשיאה של זוג תותחי 20 מ"מ MG 151/20 נוספים במתקנים ייעודיים ("גונדולות") מתחת לכנפיים.
Bf 109F-4 trop – דגם לשירות במזג אוויר מדברי.
פיתוח דגם ה-Bf 109G החל באביב 1941 עם יצור של למעלה מ-10,000 מטוסים בעשרה דגמים עיקריים שיוצרו עד סוף המלחמה.
התוכנית המקורית הייתה שדגם הפרידריך יהיה הסופי בפיתוח ה-Bf 109 ונבחנו מספר מחליפים (בהם ה-Me 209 וה-Me 309) שלא ענו לצורכי הלופטוואפה, מטוס הקרב היחיד ששירת בחיל לצד ה-Bf 109, הפוקה-וולף Fw 190, היה בעל ביצועים נמוכים יותר בגבהים רמים – חיסרון שהפך למשמעותי יותר ככל שהמלחמה התקדמה.
מסיבות אלו מסרשמיט החלו בפיתוח דגם נוסף שהפך לבסוף לדגם ממנו יוצרו הכי הרבה מטוסים ואף על פי שפותח גם דגם עוקב (ה-Bf 109K), הוא נשאר בייצור ובשירות יחידות החזית עד לסוף המלחמה.
דגמי הגוסטב הגיעו לחזית החל מתחילת 1942. אל מול איומים חדשים בהם מטוסי אויב מתקדמים יותר, טקטיקות מפותחות של בעלות הברית ואיום המפציצים הגובר, הגוסטב פותח בעשרה דגמים עיקריים עם עשרות תתי-דגמים והתאמות לתנאים שונים – בהם דגמי סייג רום גבוה, סיור, פיקוד, קרב-הפצצה, סיור לטווח רב ודגמי לחימה בלילה.
מבחינת ביצועים הגוסטב היה משוריין יותר, מהיר יותר, בעל מבנה מותאם לשינויים ושדרוגים ועמיד יותר, אך הוא היה מגושם בהרבה מהפרידריך עם ביצועי טיסה פחותים.
עיצובו הגמיש יותר של הגוסטב איפשר מספר רב של 'תוספות שדה' (שסומנו באות R; "Rüstsatz") שהורכבו בשטח לפי הצורך לדגמים השונים.
בין תוספות אלו ניתן למנות את ה-R-1 כנה לנשיאת פצצה במשקל 250 ק"ג, ה-R-2 כנה לנשיאת 4 פצצות 60 ק"ג, ה-R-3 עם מכל דלק 300 ליטר נתיק וה-R-6 שכלל זוג תותחי MG 151 20 מ"מ שהורכבו מתחת לכנפי המטוס – תוספת שהייתה נפוצה משום כח האש הנמוך יחסית של הגוסטב.
בששת הדגמים הראשונים של ה-Bf 109G, מספרים אי-זוגיים כללו תא טייס מווסת לחץ ליירוט בגבהים רמים, בעוד דגמים במספרים זוגיים כללו תא טייס רגיל והוגדרו כמטוסי קרב קלים.
Bf 109G-1 – הדגם הראשוני בעל מנוע דיימלר בנץ DB605A ותא טייס מווסת לחץ.
סך הכל יוצרו 167 מטוסי G-1 בין פברואר ליוני 1942.
Bf 109G-2 – דגם זהה ל-G-1 אך עם תא טייס רגיל – הדגם הוגדר כמטוס קרב קל.
Bf 109G-2 trop – דגם טיסה בתנאי מזג אוויר מדבריים.
Bf 109G-3 – דגם דומה ל-G-1 עם תא טייס מווסת לחץ בתוספת מערכת קשר FuG 16. סך הכל יוצרו 50 כלים מדגם זה.
סך הכל יוצרו 1,242 כלים מדגם זה.
Bf 109G-4/R3 – דגם סיור לטווח ארוך בתוספת זוג מכלי דלק נתיקים (80 ליטר כל אחד).
Bf 109G-4 trop – דגם טיסה בתנאי מזג אוויר מדבריים.
מקלעי מכסה המנוע הוחלפו בזוג תותחי MG 131 בקוטר 13 מ"מ מה שהוסיף זוג בליטות משני צידי המנוע.
Bf 109G-5/AS – דגם סייג רום גבוה עם מנוע דיימלר בנץ DB 605AS.
Bf 109G-6/R3 – דגם סיור לטווח ארוך בתוספת זוג מכלי דלק נתיקים (80 ליטר כל אחד).
Bf 109G-6 trop – דגם טיסה בתנאי מזג אוויר מדבריים.
Bf 109G-6N – מטוס קרב לילי, לרוב עם תוספת שדה R-6 עם זוג תותחי 20 מ"מ מתחת לכנפיים.
Bf 109G-6/AS – דגם סייג רום גבוה עם מנוע דיימלר בנץ DB 605AS.
Bf 109G-14 – דגם שהתבסס על ה-G-6 ושאף לייצר דגם סטנדרטי עם כל היתרונות של תתי-הדגמים השונים – במטרה לפשט את תהליך הייצור והטיפול במטוסים.
Bf 109G-14/ASy – דגם פיקוד סייג רום גבוה.
Bf 109G-10 – למרות מספרו, ה-G-10 נכנס לשירות לאחר ה-G-14 – רק בנובמבר 1944. הדגם כלל מנוע דיימלר בנץ DB 605DM ובהמשך DB 605DB עם מספר שינויים נוספים בין היתר למערכת ההאצה, סך הכל יוצרו מהדגם כ-2,600 מטוסים.
Bf 109G-10/R6 – מטוס קרב לתנאי מזג אוויר קשים עם טייס אוטומטי PKS 12.
הדגם העיקרי האחרון בסדרת הפיתוח של ה-Bf 109, הקרפורסט (Kürfurst) פותח במטרה לייצר דגם אחיד שעשה שימוש בכל המרכיבים הטובים של שלל דגמי ה-Bf 109G.
דגם ה-K נכנס לייצור בששת החודשים האחרונים למלחמה כאשר רק כ-750 מטוסים יוצרו, מעטים נכנסו לשירות פעיל נוכח מאגרי הדלק המצומצמים והתגברות ההפצצות של בעלות הברית.
הדגם כלל מנוע DB 605D וחומש בתותח 30 מ"מ MK 108 שהורכב בציר המנוע ושני מקלעי 13 מ"מ MG 131 (חימוש דומה לדגמי הגוסטב המאוחרים).
הקרפורסט היה דומה מאוד לדגמי ה-G המאוחרים אך עם ביצועים מעט משופרים וכ-30 קמ"ש יותר מהר בכל הגבהים, כאמור הייצור והפיתוח נפגעו כתוצאה מהתגברות לחץ בעלות הברית על גרמניה וייצורו נמשך בקצב מצומצם לצד ייצור הגוסטב.
Bf 109X – תוכנית אב טיפוס לפיתוח דגם של ה-Bf 109 ליצוא, הפיתוח החל בספטמבר 1940 בעיצוב דומה לדגם ה-E עם מספר מנועים שהוצעו אך לבסוף נזנח הפיתוח בתחילת 1942 לאחר ומספר מצומצם מאוד של כלים יוצר.
Bf 109Z – דגם ה-Bf 109Z "Zwilling" ('תאומים') היה דגם ניסיוני שכלל זוג שלדות Bf 109F אשר חוברו לאורך ציר הכנף ליצירת מטוס דו-מנועי בתצורה דומה ל-P-82 מוסטנג כפול האמריקאי (שהתבסס על ה-P-51 מוסטנג המוצלח).
בדגם זה תא הטייס בשלדה הימנית נסגר בעוד הטייס עצמו ישב בשלדה השמאלית, שלדות וכנפי ה-Bf 109Z כללו שיפורים קלים לעיצוב וחיזוק למבנה.
היו מתוכננים ארבעה תתי-דגמים, בהם דגם קרב-הפצצה עם זוג תותחי MK 108 וזוג פצצות 1,000 ק"ג ודגם מיירט עם חמישה תותחי 30 מ"מ ופצצה עד למשקל 1,000 ק"ג.
רק כלי אחד יוצר והוא ניזוק בהפצצה ב-1943, הפרויקט נזנח לחלוטין ב-1944.
Bf 109TL – דגם מטוס סילון שהתבסס על ה-Bf 109 ויועד לפיתוח עד שה-Me-262 יהיה מוכן לייצור, או כתוכנית משנה במקרה ופיתוח ה-Me-262 יכשל.
הרעיון מאחורי הפרויקט היה שימוש בחלקים רבים שכבר היו ביצור וכך לזרז את תהליך הפיתוח, אך לבסוף נמצא שהעיצוב החדש הצריך התאמות ושינויים רבים מדי והוחלט להתרכז ב-Me-262.
מסרט דפאר (באמהרית: መሰረት ደፋር; נולדה ב-19 בנובמבר 1983) היא אתלטית אתיופית, פעמיים אלופה אולימפית (אתונה 2004 ולונדון 2012), פעמיים אלופת עולם (אוסקה 2007 ומוסקבה 2013) ושיאנית העולם לשעבר בריצת 5000 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בברמינגהאם, אנגליה בשנת 2003 זכתה דפאר במדליית ארד בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:42.58 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2004 זכתה דפאר במדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 9:11.22 דקות.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה דפאר במדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה 14:45.65 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 2005 זכתה דפאר במדליית כסף בתוצאה של 14:39.54 דקות, אחרי בת ארצה טירונש דיבאבה (14:38.59 דקות).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה במוסקבה, רוסיה בשנת 2006 זכתה דפאר בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:38.80 דקות.
ב-3 ביוני 2006 בתחרות שנערכה בניו יורק, קבעה דפאר בריצת 5000 מטר שיא עולם חדש של 14:24.53 דקות.
שנה לאחר מכן, בתחרות ליגת הזהב שנערכה באוסלו, נורווגיה ב-15 ביוני 2007 שיפרה דפאר את שיאה העולמי והעמידה אותו על 14:16.63 דקות והוכיחה שהיא מוכנה לאליפות העולם.
חודשיים לאחר מכן, באליפות עצמה שנערכה באוסקה, יפן ב-1 בספטמבר היא זכתה במדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה 14:57.91 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בוולנסיה, ספרד בשנת 2008 זכתה דפאר בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:38.79 דקות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה דפאר במדליית ארד בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:44.12 דקות, המנצחת הייתה דיבאבה (15:41.40 דקות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 זכתה דפאר במדליית ארד בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:58.41 דקות, אחרי ויויאן צ'רויוט (14:57.97 דקות) וסילביה צ'ביווט-קיבט (14:58.33 דקות) שתיהן מקניה.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בדוחא, קטר בשנת 2010 זכתה דפאר בפעם הרביעית ברציפות במדליית זהב בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:51.17 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה טגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה דפאר במדליית ארד בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:56.94 דקות, אחרי צ'רויוט (14:55.36 דקות) וצ'ביווט-קיבט (14:56.21 דקות).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה באיסטנבול, טורקיה בשנת 2012 זכתה דפאר במדליית כסף בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:38.26 דקות.
באולימפיאדת לונדון זכתה דפאר בפעם השנייה במדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:04.25 דקות, לפני ויויאן צ'רויוט (15:04.73 דקות) וטירונש דיבאבה (15:05.15 דקות).
בשנת 2007 זכתה דפאר בתואר אתלטית השנה בעולם.
מֶסרוֹפ מֶשְטוֹץ לפי הניב הארמני המזרחי או לפי הניב הארמני המערבי מֶסְרוֹבּ מָשְׁדוֹץ (ארמנית: Մեսրոպ Մաշտոց, מערבית: מסרופ משטוץ, מזרחית: מסרוב משדוץ) (362 – 17 בפברואר 440) היה נזיר ארמני, תאולוג ובלשן שהמציא את האלפבית הארמני.
משטוץ נולד בשנת 361 בכפר הצקץ (hatsekats) שבמחוז טָרוֹן (טרון הוא מחוז של טורוברן, ממערב לימת ואן ומצפון להרי הטאורוס, והעיר העיקרית במחוז היא מוש, בן לוָרְטָן ממשפחת ממיקוניאן.
קוריון (kuriun vardapet), תלמידו וכותב הביוגרפיה שלו מספר כי מסרופ קיבל חינוך קלאסי והיה בקי ביוונית, סורית ופרסית ומילדותו היה נוכח, בזכות מעמד אביו, בחצר המלוכה.
מאוחר יותר למד משטוץ אצל נרסס מגנוס, הפטריארך הרביעי של ארמניה, ושימש כמזכירו.
במקביל, שימש גם מזכיר למלך כוסרואס השלישי (chosroes).
משימתו הייתה לכתוב ביוונית, פרסית וסורית את הצווים והחוקים של השליט, משום שבאותה תקופה לא היה לארמנים אלפבית משלהם.
כאשר הדיחו הרומאים את המלך בשנת 386, העדיף משטוץ לעזוב את החצר כדי להתמסר לחיי נזירות וחי בפרישות ובסגפנות משך מספר שנים – שלב מקדים מקובל בקריירה כנסייתית.
בעודו מתבודד, איבדה ארמניה את עצמאותה וחולקה בין פרס לאימפריה הביזנטית, כשפרס זכתה ברוב שטחה של הממלכה והמליכה על חלקה מלכים ארמנים הכפופים לה.
אחרי שלוש שנים של התבודדות הפך משטוץ, בשנת 390, לעוזרו של הפטריארך יצחק (סָהָג) "הגדול" ופעל עמו להשמיד את שרידי עבודת האלילים בארמניה.
המפגש עם כובשים זרים, סייע לארמנים לגבש את זהותם הלאומית המובחנת, והמלך ורמשפור, שירש את אחיו כוסרואס השלישי בשנת 394, הפטריארך איזק ומשדוץ היו הגורמים הפועלים העיקריים בשינוי.
משדוץ ביקש להחיות את הספרות הארמנית העתיקה, שרק שרידים ממנה נותרו והבין כי צעד הכרחי לכך הוא כינונו של אלפבית ארמני שיחליף את האלפבית האכדי שהיה בשימוש באותה תקופה, אך לא הלם את כל דרישות השפה הארמנית ואף היה בלתי מובן לרבים.
משטוץ החליט, בתמיכת איזק והמלך ורמשפור להמציא אלפבית לאומי.
לפי קוריון, סיפר לו המלך אז על אדם בשם דניאל, בישוף אשורי ממוצא אצילי, שבמפתיע קיבל את אותיות האלפבית הארמני.
משדוץ שלח אליו אדם בשם והריג' (vahrij) עם מסר לכומר הבל, שהיה ממקורביו של הבישוף דניאל.
הבל, ששמע לראשונה על הכתב אז, שלח את האותיות למלך וזה הורה למשטוץ ללמד את ילדיו את השפה באמצעות אלפבית זה.
במהרה התברר כי התווים הדניאליים אינם מספיקים ומשטוץ, לפי קוריון, נסע לסוריה והתיישב באדסה ואחר כך נסע לסמוסטה מצפון לאדסה ונעזר במלומד רוֹפָּנוֹס (ropanos) או רופינוס, שלפי קוריון "בידיו עוצבו כל החלופות לאותיות, עבות ודקות, ארוכות וקצרות, אותיות בודדות כמו דיפתונגים".
בשובו ממסעותיו בשנת 406, הצליח משטוץ להרחיב את האלפבית מ-22 עד 27 אותיות לשלושים ושש.
כדי להפוך את האלפבית מהמצאה שעל הנייר לממשות, שלח משדוץ את תלמידיו המובחרים לאדסה, אתונה, קונסטנטינופול, אלכסנדריה, אנטיוכיה ואפילו רומא כדי להשיג את העותקים האותנטיים ביותר של הביבליה, כתבי אבות הכנסייה ואף כתבים חילוניים.
המלומדים הצעירים ניסו להתאים את הלשון הארמנית לחוקי הדקדוק היווני, על פי ספר הדקדוק של דיוניסיוס התראקי.
כך, נהנו הארמנים מכתבי קודש בשפתם, שנים רבות לפני שהגיע נוהג זה למקומות אחרים.
הלניזציה זו בארמניה הקבילה להלניזציה דומה אצל הפרסים והמונופיזיטים במאות השישית עד השמינית ואצל הערבים במאה התשיעית.
כדי להנחיל את השפה לעם, פתח משטוץ מספר רב של בתי ספר ברחבי ארמניה, שם הורו לצעירים את האלפבית החדש.
הוא ביקש וקיבל מהקיסר תיאודוסיוס השני היתר להטיף וללמד בשפה הארמנית.
פעולה אחרת שלו הייתה לקידום הנצרות אצל הגאורגים, שם המציא אלפבית מקביל, שהיה בנוי אף הוא על-פי הסדר והמתכונת היוונית.
בכל מקום, בנה בתי ספר ומינה מורים וכמרים כדי להמשיך במלאכה.
התרגום הראשון של הביבליה הנוצרית, לרבות ספרי התנ"ך, לארמנית, הושלם ככל הנראה בשנת 411 לערך, והתבסס על טקסט בסורית.
גרסה זו הייתה פגומה ככל הנראה, משום שזמן קצר אחרי כן נשלחו יוחנן מאגגיאץ ויוסף ומבאגין לאדסה כדי להכין תרגום מעותק ביוונית.
בסיוע עותקים נוספים מאלכסנדריה תורגם התנ"ך שוב וגרסה זו הושלמה בשנת 434. גם הצווים הראשונים מוועידת ניקיאה, ועידת קונסטנטינופול הראשונה וועידת אפסוס והספרות הלאומית שנכתבה עד אז באשורית תורגמו.
לתרגומים אלו הייתה חשיבות רבה, שכן לעיתים הם סייעו בהשלמת מקורות שגרסתם הראשונה ביוונית אבדה.
אחרי מותו של הארכיבישוף איזק בשנת 439 מונה משטוץ ליורשו, אך נפטר כעבור זמן לא רב, ב-17 בפברואר 440. ביוזמת אציל ממשפחת אמאטוני הוא הוטמן בכפר שבשליטת המשפחה.
בשנת 443 נבנתה כנסייה בסמוך לקברו.
1988 - הסרט התיעודי "משטוץ" בבימוי של לבון מקרטצ'יאן (ברית המועצות)
רחובות בערי ארמניה נושאים את שמו.
בירבאן שדרת משטוץ (בעבר שדרת לנין) היא אחד הרחובות המרכזיים של העיר.
פסלים של משטוץ הוצבו במטנדרן, כמו כן, בכנסייה שבה נקבר בכפר אושאקאן ובאדנרטת האלפבית הארמני במרגלות ההר ארגאץ, מצפון לכפר אוחנבן
הפסלת לילי טריאן יצרה אנדרטה לזכרו של משטוץ בכנסיית טרקמנצ'ץ בטהרן
בולי דואר הונפקו לזכרו בארמניה הסובייטית ובארמניה העצמאית הפוסט-סובייטית.
1993 - הוקמו עיטורי מסדר מסרופ משטוץ הקדוש המוענקים ברפובליקת הארמניה עבור הישגים יוצאי דופן בתחום הכלכלה, המדע, התרבות, החינוך והשירות הציבורי
2006 - מטוס איירבוס A320 של חברת התעופה "ארמוויה" נקרא על שמו .
מסר סודי בשיר הוא מסר שאינו נשמע בשיר בצורתו הגלויה והמקובלת, אך ניתן לזהות אותו בטכניקות השמעה לא מקובלות, ובפרט השמעתו של השיר מהסוף להתחלה.
יש הטוענים כי זו דרכו של המוזיקאי להעביר מסר מבלי שאנשים אחרים ידעו זאת.
הסבר פשוט יותר הוא שמדובר בצירוף מקרים חסר משמעות, בתרגיל יחסי ציבור, בבדיחה פנימית או פשוט ברצון עז של מגלה המסר לגלות מסר כזה.
יש דרכים מגוונות להכנסת מסר סודי לשיר, כאשר הדרך המפורסמת ביותר היא הדרך של הפיכת השיר, בדרך זו ניתן לשמוע את המסר הסודי כאשר שומעים את השיר לאחור.
עוד דרך להכנסת מסר לשיר היא הוספת קול חלש שאותו ניתן לשמוע רק אם מגבירים את עוצמת הקול.
מסרים סודיים יכולים לדבר על כל דבר, החל מבדיחות פרטיות ועד סגידה לשטן.
מסרים סודיים שלכאורה ניתן לשמוע בניגון לאחור
"Empty Spaces" של פינק פלויד.
המסר בשיר זה הוא מובהק ונראה כי פינק פלויד התכוונו להכניסו.
"Still Life" של איירון מיידן.
בשיר זה המסר הוא: "Paul is Dead".
רבים טוענים שזה איננו מקרי, ושהמשפט מתייחס לפול מקרטני כחלק מתאוריית "Paul is Dead", שלפיה פול מקרטני מת.
המסר בשיר זה הוא מובהק גם כן ונראה מתוכנן:
בשיר "Trail way to hell" של וירד אל ינקוביק הוחדר מסר סודי בכוונה כאמצעי פארודי על השיר המפורסם של לד זפלין "Stairway to Heaven"; המסר הוא "Satan Eats Cheez Whiz".
מסרו אמוטו (ביפנית 江本勝, באנגלית: Masaru Emoto, 22 ביולי 1943 ביוקוהמה, יפן -17 באוקטוברשינג יבטטה 2014) היה סופר ויזם (מוכר שמן נחשים) יפני הידוע בעיקר בזכות טענתו שדיבור ומחשבות המופנות כלפי מים משפיעים עליהם.
אמוטו סיים לימודים ב-Yokohama Municipal University ביחסים בינלאומיים (ענף במדעי החברה), ובשנת 1992 קיבל תואר דוקטור לרפואה אלטרנטיבית לאחר שהשלים לימודים בהתכתבות ב"אוניברסיטה ההודית ללימודי רפואה אלטרנטיבית ".
לטענת אמוטו, כאשר חושפים כלי מים למילים חיוביות, תמונות יפות או מוזיקה נעימה, מחלקים אותם למספר צלחות פטרי (צלוחית שטוחה לבדיקות וניסויים במעבדה) וחושפים אותם לטמפרטורה של 250C- למשך שלוש שעות, ניתן לראות במיקרוסקופ שנוצרים בהם גבישים קריסטליים מרהיבים.
אולם, כאשר המים נחשפו לדברים שליליים, מתקבלות צורות מכוערות ולא סימטריות.
משנת 1999 פרסם אמוטו מספר כרכים של עבודתו תחת הכותרת "Message From Water - מסרים מהמים", בהם תמונות מרהיבות של מים שנאמרו עליהם דברים חיוביים ושליליים בהתאמה.
בנוסף, מציע אמוטו למכירה באתר האינטרנט שלו שלל "מוצרי מים" ככוסות וכלים שונים להם הוא מייחס מגוון רחב של סגולות רפואיות.
טענותיו של אמוטו לא זכו להתייחסות רצינית בקרב החוקרים.
יש הסוברים כי הסיבה לכך היא שהניסויים שביצע לא נעשו בתנאי הניסוי המקובלים בעולם המדע ומעולם לא הוצגו כנדרש לביקורת עמיתים.
ניסיונות לשחזור הניסוי לא העלו את אותן התוצאות.
ג'יימס רנדי, קוסם מקצועי העוסק בין היתר בחשיפת נוכלים ושרלטנים הטוענים לכוחות על טבעיים, הציע לאמוטו סכום של מיליון דולר אם יצליח להוכיח את טענותיו בתנאי מעבדה תחת פיקוח, אולם אמוטו סירב.
רעיונותיו של אמוטו הופיעו בסרט בליפ משנת 2004.
מסרשמיט Schwalbe" Me 262" היה מטוס קרב גרמני והמטוס הסילוני המבצעי הראשון בעולם.
המטוס, מתוצרת חברת מסרשמיט הגרמנית, טס לראשונה בשנת 1941 ונכנס לשירות חיל האוויר הגרמני (הלופטוואפה) בשנת 1942, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה.
משימתו העיקרית הייתה הגנה על שמי גרמניה ממטוסי ההפצצה של בעלות הברית.
מהירותו המרבית הייתה גבוהה, כ-870 קמ"ש.
לשם השוואה, מהירותו המרבית של מטוס גלוסטר מטאור המטוס הסלוני הראשון של בעלות הברית הייתה 670 קמ"ש.
בהתאם לדרישותיו של אדולף היטלר, הותאם המטוס למשימות תקיפה והפצצה, וזאת אף על פי שבכירי החברה, כמו גם בכירי הצבא, המליצו להיטלר על פיתוח מטוסי סילון קלים וזריזים, בעלי יתרון מהירות במשימת יירוט של מטוסי אויב.
היטלר סירב לאשר פיתוח של מטוס יירוט משום שראה בפיתוח של כלים הגנתיים "תבוסתנות".
היטלר היה להוט להמשיך ולהפציץ את ערי בריטניה, ולמרות היתרון הגדול שהיה למטוס כנגד מטוסי בעלות הברית, שטרם שילבו מנועי סילון במטוסיהם, התאמתו לתקיפה קרקעית צימצמה את יתרונו באופן ניכר.
נוסף על כך בעלות הברית פעלו לצמצום יתרונו של המטוס בלוחמה אווירית, על ידי תקיפת המטוס על הקרקע ובמהלך ההמראה והנחיתה.
מחסור בחומרים אסטרטגיים ופשרות עיצוב במנועי Junkers Jumo 004 בזרימה צירית הובילו לבעיות אמינות.
התקפות של בעלות הברית על אספקת דלק במהלך ההידרדרות של סוף המלחמה הפחיתו גם את יעילות המטוס ככוח לוחם.
ייצור הנשק בגרמניה התמקד במטוסים שיוצרו בקלות רבה יותר.
בסופו של דבר, ל-Me 262 הייתה השפעה זניחה על מהלך המלחמה כתוצאה מהכנסתו המאוחרת ובשל המספרים הקטנים שהוכנסו לשירות מבצעי.(מתוך כ-1,400 מטוסים שנבנו, רק כ-15% נכנסו לשימוש מבצעי).
כל אלה יחד עם היתרון הכמותי הגדול של בעלות הברית במטוסים גרמו לכך שהמטוס פורץ הדרך לא הצליח להביא להצלתה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
לפי טענת טייסיו המטוס הפיל 542 מטוסים של בעלות הברית, במחיר אובדן של כ-100 מהם.
רבים מהמטוסים קורקעו בשל מחסור חמור בדלק, בצוותי תחזוקה ואף בטייסים.
מטוסי מסרשמיט Me 262 נבנו על ידי עובדי כפייה - יהודים ברובם - מבין אסירי מחנות ריכוז, בעיקר מחנה הריכוז מאוטהאוזן.
חברת מסרשמיט הקימה סמוך לכפר סנקט גאורגן מפעלים מיוחדים.
אלה מוקמו בתוך מנהרות עצומות אשר היו עמידות בפני הפצצות של בעלות הברית.
במנהרות עבדו עובדי כפייה ממחנה הריכוז מאוטהאוזן והמחנות המסופחים אליו במשמרות של 16 שעות רצופות, ורובם מתו כתוצאה מהקושי הבלתי נסבל ומתנאי הכליאה והתזונה.
נוסף על אלה רבים נרצחו בהוצאות להורג סדיסטיות על דברים של מה בכך ואף ללא כל עילה.
רוב המטוסים שיוצרו לא נכנסו לשירות מבצעי של הלופטוואפה כלל משום שבסוף המלחמה לא היו לגרמניה הנאצית טייסים וכוח אדם להפעיל את המטוסים, דלק ואף יכולות שינוע של המטוסים מהמפעלים לבסיסי הלופטוואפה.
למרות זאת קצב העבודה הרצחני והתפוקה העצומה של המטוסים לא פסקו כלל, ולכן רוב המטוסים שיוצרו הושארו בקרבת המפעלים.
לאחר שחרור אזור מאוטהאוזן נפלו המטוסים בידי בעלות הברית שהתחלקו ביניהם בשלל היקר - מטוסי סילון.
זמן קצר לאחר סיום המלחמה הועברו המטוסים, הציוד, המפעלים ואף המהנדסים ומנהלי הייצור (שרבים מהם היו פושעים נאצים) לארצות הברית במסגרת מבצע פייפרקליפ.
שם הם שימשו כבסיס לפיתוח מטוסי הקרב הסילוניים האמריקאים הראשונים ולייצורם.
לאחר תום המלחמה, ה-Me 262 וטכנולוגיות גרמניות מתקדמות אחרות נלקחו במהירות על ידי הסובייטים, הבריטים והאמריקאים.
רבים ממטוסי Me 262 נמצאו במצב קל לתיקון והוחרמו.
הסובייטים, הבריטים והאמריקאים רצו להעריך את הטכנולוגיה, במיוחד של המנועים.
במהלך הבדיקה, נמצא שה-Me 262 מהיר יותר ממטוס הקרב הבריטי הסילוני Gloster Meteor, ובעל ראות טובה יותר לצדדים ומאחור.
ל-Me 262 היה טווח קצר יותר מה-Meteor והיו לו מנועים פחות אמינים.
חקירת מטוסי Me 262 השפיעה על עיצוב F-86 Saber, מיג-15 ובואינג B-47 Stratojet .
לאחר מלחמת העולם השנייה, תעשיית המטוסים הצ'כוסלובקית המשיכה לייצר את ה-Me 262 מהדגם החד-מושבי תחת השם Avia S-92 וגם מהדגם הדו-מושבי בשם Avia CS-92. מאוגוסט 1946, הושלמו סה"כ 12 מטוסים אשר אף עברו טיסות מבחן.
הם הוצגו בשנת 1947 ובשנת 1950 סופקו לטייסת הקרב החמישית, והפכו למטוסי הקרב הראשונים ששירתו בחיל האוויר הצ'כוסלובקי.
אלה המשיכו לטוס עד 1951, אז הוחלפו בשירות על ידי מטוסי קרב סובייטים.
שתי הגרסאות מוצגות במוזיאון התעופה של פראג בקבלי.
למטוס היו מספר גרסאות למשימות שונות.
מטוסים מדגם זה נשאו בדרך כלל 4 תותחים של 30 מ"מ בחרטום וחלקם אף נשאו תותח 50 מ"מ יחיד.
בהתאם להוראות הפיהרר, המטוס הותאם למשימות הפצצה על ידי הוספת מתלי הפצצה מה שהפך את המטוס ממיירט יעיל ביותר למפציץ בינוני.
גרסאות מסוימות נועדו למשימות סיור ולהן הותקנו מצלמות בחרטום.
כמו כן מספר אבות טיפוס הותנעו על ידי רקטות והיו כאלה שנשאו מכ"ם.
מסרשמיט KR175 היא דגם של מכונית מיקרו דו מושבית שצורתה דמוית בועה בעלת שלושה גלגלים שיוצרה על ידי חברת מסרשמיט גרמניה בין השנים 1953–1955.
חברת מסרשמיט פיתחה וייצרה במקור מטוסים ונאלצה להפסיק את הייצור בתום מלחמת העולם השנייה.
בניסיון לחדש את פעילותה הסבה את הייצור לתחום הרכב.
המכונית הראשונה שייצרה הייתה KR175, מכונית זעירה בממדיה, בעלת מכניקה פשוטה ובסיסית, מיועדת לנהג ולנוסע אחד בלבד אשר יושבים זה מאחורי זה ובעלת הנעה אחורית של הגלגל האחורי היחיד.
המכונית צוידה במנוע מקורר אוויר בנפח של 174 סמ"ק שסיפק 9 כוחות סוס, היה חסכוני מאוד בדלק וצרך 3.7 ליטר ל-100 ק"מ.
מהירותה המקסימלית של המכונית 80 קמ"ש.
עיצובה הכללי של המכונית הושפע מהצביון של החברה אשר ייצרה כלי טיס.
פשטותה הטכנית וממדיה תאמו את דרישות השוק שלאחר המלחמה באירופה בכלל ובגרמניה בפרט.
סך הכל יוצרו כ-15,000 מכוניות מדגם זה, אחדות מהן נמכרו בישראל בשנות החמישים.
מכוניות אלה מהוות פריט ייחודי לאספנים.
המכונית הופיעה בסרטים ברזיל ומשפחת אדמס.
מסרק הוא כלי המיועד ליישור וניקוי שיער.
למסרק שיניים מרובות המשמשות אותו בפעולתו, הוא עשוי לרוב מחומרים מוצקים ובדרך כלל שטוח.
המסרק הוא בין הכלים העתיקים ביותר שנמצאו על ידי ארכאולוגים בצורות שונות, חלקם מהתיישבויות בפרס לפני יותר מ-5,000 שנה.
השימוש במסרק הוא בן אלפי שנים ובעת העתיקה היה נפוץ בעיקר בקרב בני המעמד הגבוה.
בשנת 2022 התגלה בתל לכיש מסרק משנהב על ידי הארכאולוג יוסי גרפינקל מהאוניברסיטה העברית ועליו כתובת בעברית קדומה:
החל משנת 2023, המסרק, שמכונה מסרק הכינים, מוצג באגף לארכאולוגיה במוזיאון ישראל.
מסרקים משותפים הם מקור נפוץ לזיהום טפילי, כאשר משתמש אחד משאיר עליו ביצי טפילים או אפילו כאלה חיים, זה מקל על העברתם של כינים, פרעושים, קרדיות אבק, פטריות ועוד טפילים מזיקים מאדם אחד לאחר.
במתמטיקה, מסרק דיראק או מסרק הלמים (או רכבת הלמים, בעיבוד אותות) סדרה אינסופית, מחזורית של פונקציית דלתא של דיראק המבוטאת כך:
מאחר שהסדרה מחזורית היא ניתנת לייצוג כטור פורייה:
המסרק של דיראק שימושי מאוד בתחומי הנדסת חשמל, עיבוד אותות ומערכות אופטיות.
תכונת ההכפלה נגזרת ישירות מתכונות פונקציית דלתא של דיראק:
טור פורייה מרוכב לפונקציה מחזורית זו:
התמרת פורייה של מסרק דיראק היא גם מסרק דיראק:
דגימה יכולה להיות מיוצגת כהכפלה של אות רציף במסרק דיראק, ייצוג שימושי מאוד בעיבוד אותות.
מסרשמיט BF 110 (כונה לעיתים גם מי 110) היה מטוס קרב דו-מנועי כבד (Zerstörer, "צרשטרר", בגרמנית: "משמיד") שהיה בשירות הלופטוואפה בזמן מלחמת העולם השנייה.
הרמן גרינג שהיה תומכו של המסרשמיט, נתן לו את הכינוי "כנפי ברזל".
פיתוחו של ה-Me 210, שהיה אמור להחליף את המסרשמיט, החל לפני תחילת המלחמה, אך עקב בעיות בייצורו שירת ה-Bf 110 לצד מחליפיו, ה-Me 210 וה-Me 240, במגוון רחב של תפקידים עד לסופה.
המטוס הוכתר כהצלחה במבצעים הראשונים של המלחמה, פלישת גרמניה לפולין, המערכה בנורווגיה ובקרב על צרפת.
חולשתו העיקרית של המסרשמיט הייתה חוסר זריזותו ויכולות תמרון נמוכות.
חיסרון זה של המטוס ניכר בקרב על בריטניה, כאשר טייסות שלמות של מסרשמיט נסוגו מהקו עקב אבדות כבדות והוצבו מחדש כמטוסי קרב במתקפות לילה, תפקיד שהתאים לו.
המטוס נהנה מתקופה מוצלחת לאחר הקרב על בריטניה כמטוס קרב למשימות עליונות אווירית.
במהלך המערכה בבלקנים, המערכה בצפון אפריקה ובחזית המזרחית הוא שימש כמטוס קרב-הפצצה ותרומתו לצבא הגרמני, הוורמאכט, הייתה רבה.
מאוחר יותר במלחמה היה תפקידו העיקרי כמטוס קרב בגיחות ליליות, והוא הפך למטוס הקרב הלילי העיקרי של הלופטוואפה.
רוב טייסי הלופטוואפה הטיסו בשלב זה או אחר של המלחמה מטוס זה, ואלוף ההפלות שהטיס מטוס זה היה מיור היינץ וולפגנג שנאופר, שטען ל-121 הפלות ב-164 משימות.
מַסְרֵק שׁוּלַמִּית (שם מדעי: Scandix pecten-veneris), שם בערבית מושט אלראעי.
השם הלועזי הוא "מסרק ונוס", ובעברית נקרא על שמה של השולמית במגילת שיר השירים.
הוא צמח עשבוני חד-שנתי ממשפחת הסוככיים.
הצמח גדל באזורי בתה ושדות, תפוצתו בעולם היא באזורים האירו-סיבירי, הים-תיכוני והאירנו-טורני.
בארץ ישראל הצמח צומח בכל הארץ למעט מרכז ודרום הנגב.
הוא צומח בעיקר ברום שמעל 600 מטר.
גובהו של הצמח כ-30 ס"מ, וגבעוליו מסתעפים.
לצמח פרחים לבנים דמויי סוכך בעלי 5 עלי כותרת, הפורחים בעיקר בחודשים מרץ-אפריל.
הפירות מגיעים לאורך של 6-4 ס"מ, ומראם מזכיר חרב.
בעולם הסוג מונה 20 מינים, רובם באזור הים התיכון.
בארץ גדלים 5 מינים מהסוג מסרק, קרוב אליו מאוד המין מסרק מזרחי, ההבדלים בינו ובין מסרק השולמית קטנים מאוד.
הוא צומח בגבהים נמוכים יותר.
מַסָּרִיִּים (שם מדעי: Sciaenidae) היא משפחה של דגים מסדרת הדקראים החיים בחופי הימים הטרופיים וחלק במים מתוקים.
זוהי משפחה גדולה ובה 275 מינים ו-70 סוגים.
רבים מהם הם דגי מאכל וחלקם גם חיים בחופי ישראל.
דגים אלה הם בעלי סנפיר גב גדול וקוצני מעט, המגיע כמעט עד לזנב.
חלקם בעלי קשקשים צבע כסופים כשאחרים בעלי צבעים שחורים-לבנים.
הזנב שלהם מעוגל, הסנפירים קטנים והם לא מהירי תנועה.
רובם הגדול הם דגים טורפים.
הם חיים רק באזורים חמימים וטרופיים כמו באזור הנהרות של דרום-מזרח אסיה, צפון-מזרח אמריקה הדרומית, מפרץ מקסיקו ומפרץ קליפורניה.
Steering column - מסרק הגה הוא חלק במערכת היגוי לרכב המבוססת על גלגל שיניים המשולב בפס שיניים תואם.
הדמיון של פס השיניים למסרק מהווה את מקור השם.
המערכת מורכבת ממוט היגוי שבקצהו גלגל שיניים המניע מסרק שיניים תואם מצד לצד בעת סיבוב ההגה - זה בתורו מניע מוטות המקושרים לגלגלים הקדמיים.
רעידות או חופשיות בהגה לעיתים יכולים להצביע על בעיה במסרק ההגה.
מסרקן ביראו (שם מדעי: Beroe) הוא סוג של יצורים ימיים ממחלקת "Nuda" שבמערכת המסרקניות הקרובים למדוזות.
מסרקים אלה יכולים להגיע לאורך 30 ס"מ אך רובם יותר קרובים ל-10 ס"מ.
הם בעלי גוף שקוף המפעיל אורות ביולוגיים.
המסרקנים יכולים לנוע על ידי כנפיים דמויי רשת עדינות וזוהרות המניעים את הגוף החרוטי.
למסרקנים אין כמעט איברים וגופם דחוס ומלא במים.
בקדמת הגוף מצויה לוע ענקית היכולה להתרחב כדי לצוד טרף.
אלו מסרקנים טורפים הניזונים בעיקר ממסרקנים אחרים.
הם משתמשים בצידיים שלהם כדי לבלוע מסרקנים אחרים שחלקם גדולים גם מהם עצמם.
לחלק מהמינים ישנם לסתות הקורעות חתיכות מגוף הטרף.
מסרשמיט Me 321 Gigant הוא דאון התובלה הגדול ביותר ששימש במלחמת העולם השנייה.
כלי טיס זה שימש את הצי האווירי של גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה הוסב למטוס תובלה בעל 6 מנועים, 3 בכל כנף, וכך הפך למטוס התובלה הגדול ביותר במלחמת העולם השנייה.