tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האוטובוס הגיע לדנידין, העיר הכי ידידותית לקנאביס, בניו זילנד, ב-25 באפריל, שבוע השבוע למודעות לקנאביס שתוכנן על ידי "Otago NORML" וכלל סדנאות ציבוריות, הרצאות הסברה באוניברסיטת אוטגו, דיון עם אקדמאים באוניברסיטאות, חברי פרלמנט וחוקרי מדיניות.
שבוע המודעות לקנאביס הסתיים ב-3 במאי 2008 בחגיגות יום המריחואנה הבין-לאומי לאותה שנה אשר התקיים למרות מזג אויר אשר כלל שלגים וברד.
באירוע השתתפו למעלה מ-500 תומכים וכלל משחקים, חלוקת פרסים, נאומים פוליטיים ומוזיקה.
בצרפת ציון יום המריחואנה הבין-לאומי נחגג בפריז, ליון, טולוז, מרסיי, רן, ליל, סן-דניס-דה-לה-ראוניון, קוניאק ומספר ערים קטנות נוספות במדינה תחת השם, "Marche Mondiale pour le Cannabis" מדי שנה.
ציון היום נערך בוונקובר, ביום שבת הראשון במאי.
במהלכו, מפגינים מתאספים במזרקה בגלריה לאמנות בוונקובר בשעה 14:00 בערב או לפני מצעד לגליזציה של מריחואנה ברחובות מרכז העיר.
מסלול המצעד משונה מדי שנה.
עצרת ציון היום בפארק קווינס בטורונטו, אונטריו, קנדה נערכה מאז 1999. בשנת 2007, נרשמה נוכחות של כ-20,000 איש במהלכה.
ו-15,000 ב-2008. לאירוע ב-2 במאי 2009 דיווח עיתון הכוכב של טורונטו כי, "המשטרה מעריכה שכ-12,000 איש מילאו את המדשאות הצפוניות של פארק קווין אתמול אחר הצהריים".
בשנת 2011 העיתון דיווח על השתתפות 25,000 בפארק קווינס, ו-20,000 בצעדה דרך מרכז העיר.
חדשות CTV דיווחו על "עשרות אלפים צועדים".
ציון היום נערך ברג'יינה ביום שבת הראשון במאי מאז 1999, במקור בבית המחוקקים בססקצ'ואן.
החל משנת 2001 נערך בפארק ויקטוריה, במרכז העיר עד שנת 2008, כאשר השינויים במדיניות ההיתרים של העירייה אילצו את המארגנים לשנות את המיקום לסנטרל פארק.
יום המים העולמי מצוין מדי שנה ב-22 במרץ ועוסק, כמתבקש משמו, במים.
היום נקבע על פי החלטה של האו"ם מ־1992, בכנס בריו דה ז'ניירו.
אונסק"ו, שיזמה את היום, מזמינה את המדינות החברות באו"ם לציין את היום כפי שמתאים לכל מדינה.
178 מדינות משתתפות בציון יום זה ביניהן גם מדינת ישראל.
אחת מן המטרות שהציב לעצמו ארגון האו"ם היא להבטיח כי עד שנת 2030, לא יהיה בעולם אדם שאין לו גישה מסודרת ובטוחה למקור זמין של מי שתייה.
יום המים עוסק בעיקרו בחשיבות שבחיסכון במים, בכל שנה היום סובב סביב נושא אחר הקשור במים, לדוגמה, ב-2014 היום עסק בקשר בין אנרגיה למים.
הנושא בשנת 2021 הוא כיצד אנו מעריכים מים מעבר למחירם.
הוא קובע כיצד הוא מנוהל ומשותף.
המשמעות של מים קשורה בין משקי בית, תרבות, בריאות, חינוך, כלכלה ושלמות הסביבה הטבעית שלנו.
אם אנו מתעלמים מכל אחד מהערכים הללו, אנו מסתכנים בניהול לא נכון של משאב סופי, שאין לו תחליף, על פי ארגון האו"ם.
לנהל את משק המים הבינלאומי תוך ראיה הוליסטית ואינטגרטיבית.
ליצור בסיס נתונים ברמה בינלאומית מקיפה, אשר יעריך את האיכות של מקורות המים ואת ההיצע שלהם ושל כלל הפעילות שמבצעים בני האדם, שמשפיעה על כמות המים ועל איכותם.
כל זה על מנת להתמודד בצורה ארוכת טווח עם תופעות של בצורות, שיטפונות, סביבה, זיהום ומדבור.
להגן על מקורות המים הטבעיים מפני מפגעים וזיהומים למיניהם.
לבחון את ההשלכות של ההתחממות הגלובלית של כדור הארץ על נושא אספקת המים ואיכותם.
יום המזון העולמי מצוין בעולם ב-16 באוקטובר מדי שנה.
ביום זה חוגג ארגון המזון והחקלאות של האומות המאוחדות את היווסדו, בשנת 1945.
ארגון המזון והחקלאות החליט על קיומו של יום המזון העולמי בוועידה העשרים של הארגון בנובמבר 1979. מאז מציינות את היום, בכל שנה, יותר מ-150 מדינות ברחבי העולם.
היום משמש הזדמנות להעלות את מודעות הציבור לנושאי רעב ועוני.
תוכנית המזון העולמית זכתה בשנת 2020 בפרס נובל לשלום.
מאז שנת 1981 מאמץ ארגון המזון והחקלאות נושא שונה מדי שנה ל"יום המזון", זאת כדי להאיר נושאים שונים הדורשים פעולה ומיקוד עולמי.
לדוגמה, הנושא בשנת 2006 היה "משקיעים בחקלאות לביטחון בהשגת מזון".
נושא זה נבחר כיוון שרק על ידי השקעה בחקלאות – יחד עם תמיכה בחינוך ובריאות – ניתן יהיה ליצור תפנית במפת הרעב בעולם.
רובה של ההשקעה הזו תצטרך לבוא מן המגזר הפרטי.
למרות חשיבותה של החקלאות בארצות מתפתחות רבות, מגזר זה מוזנח לעיתים קרובות ואינו זוכה להשקעות.
נמצא כי סיוע חוץ לחקלאות נמצא בירידה לאורך עשרים השנים האחרונות.
תוכנית המזון העולמית זכתה בשנת 2020 בפרס נובל לשלום, על מאמציה להילחם ברעב, על תרומתה לשיפור התנאים לשלום באזורים שנפגעו מסכסוך, ועל פעולתה ככוח מניע במאמצים למנוע את השימוש ברעב, כנשק מלחמה וסכסוך.
הרחבת הדוגמה - פירוט הנושאים לשנת 2006
שבעים אחוז מרעבי העולם חיים באזורים כפריים בהם החקלאות היא מקור המזון הישיר, או העקיף, בעזרת תעסוקה בחקלאות.
בפסגת המזון העולמית בשנת 1996, ראשי מדינות מרחבי תבל התחייבו לקדם השקעות ציבוריות ופרטיות בחקלאות כדי לתרום לקיצוץ בשיעור הרעב בעולם במחצית, עד לשנת 2015. מטרת המילניום הראשונה של ארגון האומות המאוחדות היא הפחתת הרעב והעוני הקשה במחצית עד לאותה שנה.
ראשי מדינות אפריקה, בפרוטוקול מפוטו, התחייבו כי ממשלותיהם תקצינה לפחות 10% מן התקציב הלאומי לחקלאות ולפיתוח הכפר בתוך חמש שנים.
שיעור הסיוע זר לחקלאות ולפיתוח הכפר ממשיך לרדת, למרות הצורך הקיים בכך.
בעשרים השנים האחרונות הייתה ירידה דרמטית - מ-9 מיליארד דולר בשנה בתחילת שנות השמונים, עד לרמה של 5 מיליארד דולר לשנה בסוף שנות התשעים.
באותה עת כ-845 מיליון איש חיים ברחבי תבל בתנאי תת-תזונה.
ביום 9 באוקטובר 2006 פרסם ארגון המזון והחקלאות כי ארבעים מדינות ברחבי תבל נמצאות במצב חירום מבחינת אספקת המזון וזקוקות לסיוע חיצוני.
מחקרים רבים הראו כיצד גידול חקלאי יכול להפחית עוני ורעב, יותר מאשר גידול עירוני ותעשייתי.
לדוגמה, הקבוצה היחידה של מדינות שהפחיתו את שיעור הרעב מאז שנות התשעים היו אותן מדינות שבהן גדל המגזר החקלאי.
מבחינת הנתונים לאורך 30 השנים האחרונות ניתן לראות כי באותן מדינות אשר השקיעו וממשיכות להשקיע בחקלאות – פרטית וציבורית – קיימות עתה רמות נמוכות יותר של תת-תזונה.
אירועי יום המזון העולמי מתרחשים ביותר מ-150 מדינות ברחבי תבל.
ברומא, שם שוכן מטה ארגון המזון והחקלאות, אירועי היום יכללו מרוץ למזון לאורך חמישה קילומטרים דרך המרכז ההיסטורי של העיר בהשתתפות כחמשת אלפים רצים.
ארגון המזון והחקלאות אף יכריז על תוכנית חינוכית לנוער בנושא הזכות למזון.
התוכנית תכלול קריקטורות במספר שפות הפונות לקהל הצעיר בעולם.
המנהל הכללי של ארגון המזון והחקלאות ישא נאום ובו יתאר את מטרות הארגון.
נוסף לאירועי הארגון ברומא, יאורגנו ברחבי איטליה כנסים, תערוכות וסימפוזיונים.
בגרמניה יקיים משרדי ממשלה שונים מסיבות עיתונאים לציון האירוע.
בספרד שחקן הכדורגל ראול, שהוא שגריר רצון טוב של ארגון המזון והחקלאות, ישתתף באירועים שונים לציון היום.
אירועים רבים יתרחשו אף במדינות מזרח אירופה ומרכזה.
בשנת 1981 הפיקה פיג'י הנפיקה סדרת בולים בנושא יום המזון העולמי.
בשנת 1984 הוציא דואר ישראל בול מיוחד המציין את יום המזון העולמי.
ארגונים חברתיים שונים בישראל מציינים את יום המזון העולמי, אולם בשנת 2006 לא צוין היום באופן רשמי במשרדי הממשלה.
במדינות שונות, יום הניצחון הוא כינוי ליום בו הושג ניצחון צבאי או אסטרטגי משמעותי שהכריע או סיים מלחמה בעלת חשיבות במהלך ההיסטוריה של אותן מדינות.
יום הניצחון על גרמניה הנאצית
יום הניצחון - במערב אירופה ובמזרחה מציין יום הניצחון את כניעת גרמניה הנאצית, ב-8 במאי 1945, וסיום מלחמת העולם השנייה.
בחבר המדינות ובמדינות נוספות שהשתייכו בעבר לברית המועצות נהוג לציין את יום הניצחון ב-9 במאי בכל שנה.
ב-7 במאי 1945 חתם הגנרל אלפרד יודל, מפקד המבצעים בפיקוד העליון הגרמני, על כתב הכניעה של הצבא הגרמני, במטהו של דווייט אייזנהאואר, המפקד העליון של בעלות הברית באירופה.
ואולם על פי דרישתו של סטלין נערך ב-8 במאי, מעט לפני חצות, טקס כניעה נוסף, שבו חתם וילהלם קייטל יחד עם עוד שני בכירים בוורמאכט על כתב כניעה בברלין.
בשעה זו במוסקבה ובארץ ישראל התאריך היה כבר 9 במאי.
יום הניצחון באירופה - מצוין במדינות המערב ב-8 במאי
יום הניצחון - צוין בברית המועצות וממשיך להיות מצוין בחבר המדינות ב-9 במאי.
מצוין בישראל גם בתאריך זה.
בווייטנאם מציינים ב-30 באפריל את יום הניצחון על ארצות הברית וסיום מלחמת וייטנאם.
יום הניצחון מסמל את נפילתה של סייגון, בירת דרום וייטנאם.
יום זה מצוין בווייטנאם כ"יום הניצחון", Ngày Chiến thắng, או כ"יום האיחוד", Ngày Thống nhất.
בטורקיה מציינים ב-30 באוגוסט את "חג הניצחון ויום הצבא הטורקי" (Zafer Bayramı), היום בו הסתיים קרב דומלופינר, הקרב שסימן את סיום מלחמת העצמאות הטורקית, ב-1922.
בהודו מציינים ב-16 בדצמבר את יום הניצחון על פקיסטן, במלחמת הודו-פקיסטן שהתחוללה ב-1971. יום הניצחון נקרא Vijay Diwas.
גם בבנגלדש מציינים באותו יום את הניצחון על פקיסטן ב-1971.
במלטה מציינים ב-8 בספטמבר את יום הניצחון של אבירי מסדר ההוספיטלרים, או בשמו המלא "מסדר יוחנן הקדוש של בית החולים בירושלים", על צבא האימפריה העות'מאנית במצור הגדול של שנת 1565. באותו תאריך מציינים גם את כניעת איטליה במלחמת העולם השנייה, ב-1943.
במצרים מציינים ב-6 באוקטובר את יום הניצחון על ישראל במלחמת יום הכיפורים.
תאריך זה מציין את יום ה-6 באוקטובר 1973, בו כבשו כוחות צבא מצרים את קו בר-לב.
יום ההודיה לניצחון ולמולדת (קרואטית Dan pobjede i domovinske zahvalnosti) נחוג בקרואטיה מדי 5 באוגוסט לציון שחרור העיר קנין ב-1995 במבצע סופה (Operacija Oluja) במלחמת העצמאות של קרואטיה שהתנהלה בין השנים 1991-1995, נגד הצבא היוגוסלבי.
בקוריאה הצפונית מציינים ב-27 ביולי את יום הניצחון במלחמת שחרור המולדת הגדולה.
תאריך זה מציין את מועד החתימה על הסכם שביתת הנשק במלחמת קוריאה.
יום הניצחון הוא שיר רוסי על ניצחון ברית המועצות את גרמניה הנאצית.
את מילות השיר כתב ולדימיר חריטונוב (רוסית: Владимир Харитонов) והלחין דויד טוחמנוב (Давид Тухманов), והוא הפך ברבות הימים לאחד השירים הרוסיים הפופולריים והמוכרים ביותר.
השיר נכתב בשנת 1975 עבור תחרות כתיבה שהוכרזה בארגון המלחינים והכותבים, בעת שהתכוננה ברית המועצות לחגיגות 30 שנה לסיום מלחמת העולם השנייה.
הביצועים הראשונים של השיר לא משכו תשומת לב והוא אף נאסר להשמעה ברדיו הסובייטי.
במהלך אותה השנה הוא בוצע על ידי לב לשצ'נקו מאז הוא מושמע ומושר בחגיגות יום הניצחון על הנאצים - חג לאומי ברוסיה ובשאר מדינות ברית המועצות לשעבר - המצוין ב-9 במאי.
День Победы!יום הניצחון, כמה רחוק מאיתנו היה יום זה
כמו אוד במדורה שהולכת וכבה
קירבנו את היום הזה ככל יכולתנו.
ימים ולילות ניהלנו קרבות קשים -
שלום אמא, חזרנו אך לא כולם...
לרוץ יחף בטבע זוהי משאלתי
צעדנו לאורך חצי אירופה, חצי עולם
יום המחשבה מתקיים כל שנה בתאריך ה-22 בפברואר ונחגג בתנועת הצופים בכל רחבי העולם, כאשר הוא מאורגן על ידי אגודת המדריכות והצופות העולמית.
זהו היום לחשוב על משמעות ההדרכה, על משמעות החברות בתנועת הצופים ועל חברי התנועה בכל שאר המדינות בעולם.
קבוצות רבות מנצלות את יום זה להיכרות עם תרבויות ומדינות שונות.
קרן יום המחשבה אוספת תרומות בכל העולם למען תמיכה בפרויקטים של תנועת הצופים בכל העולם.
ה-22 בפברואר נבחר כתאריך כי זהו יום הולדתם של מייסד תנועת הצופים, הלורד רוברט באדן פאואל ושל אוליב באדן פאוול, אשתו ומייסדת תנועת הצופות הבנות.
בסוף השבוע הקרוב ליום המחשבה נפגשים חברי תנועת הצופים דרך רשת האינטרנט של הצופים הנקראת ScoutLink כדי לשוחח ולחגוג ביחד את יום המייסדים של התנועה.
אחרים מעורבים בשיחות דרך רשתות רדיו שונות.
חלק מארגוני הצופים במדינות השונות מנצלים את היום למען פרויקטים משותפים עם הארגונים התאומים שלהם כמו קנדה ודומיניקה.
צופים אחרים חוגגים יום זה כיום באדן-פאואל או בתור יום המייסד.
בשנת 1926, בכנס הצופות הבינלאומי הרביעי, אשר התקיים במחנה הגירל סקאוטס של ארצות הברית (Camp Edith Macy), משתתפי הכנס הציגו את הצורך ביום בינלאומי מיוחד, בו צופות ומדריכות יחשבו על הפיזור העולמי של הצופות ועל כל הצופות והמדריכות בכל העולם ויביעו תודה והערכה.
הוחלט על ידי משתתפי הכנס שאותו יום בינלאומי יהיה ה-22 בפברואר, יום הולדתם גם של לורד באדן פאוול, מייסד תנועת הצופים וגם של ליידי אוליב באדן-פאוול, אשתו וראש הצופות העולמית הראשונה.
בשנת 1999, בוועידת הצופות העולמית ה-30, שהתקיימה באירלנד, שונה השם מ"Thinking Day" ל- "World Thinking Day", במטרה להדגיש את הפן הגלובלי של היום המיוחד.
ארגון הצופות העולמי בוחר בכל שנה נושא אחד מרכזי ומציע פעילויות תואמות.
2006: חישבו על מחלות התבגרות
2007: גלו את הפוטנציאל שלכם
2009: עצרו את התפשטות מחלת האיידס, המלריה ומחלות נוספות
2010: "ביחד אנו יכולים למנוע עוני ורעב"
2011: "העצמת נערות תשנה את עולמנו"
2012: איכות הסביבה - "אנחנו יכולים להציל את כדור הארץ!"
2013: תמותת ילדים ובריאות האם
2014: גישה אוניברסלית לחינוך יסודי
2015: פיתוח שותפויות לפיתוח גלובאלי
2021: עומדים יחד למען השלום
2022: העולם שלנו, העתיד שלנו: שוויון מגדרי
2023: העולם שלנו, העתיד שלנו: שלום וביטחון
2024: העולם שלנו, העתיד שלנו: עוני עולמי
2025: הסיפור שלנו: משקפים את הסמליות והערכים של התנועה שלנו
2026: חברות - מאה שנים ליום המחשבה העולמי
בכנס הצופות העולמי השביעי שהתקיים בפולין, המשלחת הבלגית הציעה שההערכה והחברות של הצופות הבנות בעולם לא תהיה רק דרך החלפת משאלות, אלא גם דרך מתנות, שהן אופייניות לימי הולדת, וביקשו שמתנות אלו יהיו בצורת תרומה לאגודת המדריכות והצופות העולמית.
במכתבה הראשון אודות קרן יום המחשבה העולמי, ביקשה אוליב באדן פאוול מכל צופה לתרום "רק פני אחד", במטרה לתמוך בתנועה.
קרן יום המחשבה העולמי עוזרת לבנות ונשים צעירות מסביב לעולם להפיץ את תוכנית התנועה, בעיקר במדינות ובאזורים הקשים ביותר.
הגוף הרשמי המציין את יום המחשבה בישראל הוא התאחדות הצופים והצופות בישראל, ארגון הגג של ארגוני הצופים במדינה.
במהלך השנים תנועת הצופים ניצלה את קיומו של יום המחשבה להעלאת מודעות לנושאים אשר מעסיקים את חניכי התנועה ביום-יום ולוא דווקא התמקדו בנושא השנתי העולמי.
כך לדוגמה, בשנת 2012, בחרה התאחדות הצופים להתמקד בנושא הגזענות בחברה הישראלית, בעוד שהנושא העולמי באותה שנה היה דווקא איכות הסביבה.
שבטי צופים רבים בישראל בוחרים לקיים פעולות וטקסים לציון יום המחשבה ובגלל הקרבה של התאריך לט"ו בשבט, מתקיימים סביב תאריך זה "ימי צופה" או "ימי מעבר דרגה" בהם מציינים את מעבר הדרגה של חניכי הצופים הצעירים.
יום המורה הוא יום מיוחד שנועד בעיקר להוקיר את עבודתם של המורים בחינוך דור העתיד.
במדינות רבות מצוין ב-5 באוקטובר יום המורים העולמי ומדינות שונות מצוין יום דומה במועד אחר.
בישראל מצוין יום המורה סמוך לחג החנוכה בכ"ג בכסלו, ואילו יום הגננת מצוין בתאריך א' שבט.
ישנן מדינות שבהן יום המורה הוא חופשה בת יום אחד.
ציון יום המורה התפתח במקביל במדינות רבות לאורך המאה ה-20. במרבית המקרים התאריך הנבחר מסמל אירוע משמעותי הקשור לדמות או אירוע מרכזיים בעולם החינוך.
זוהי הסיבה המרכזית לכך שיום זה מצוין במדינות שונות בתאריכים שונים.
בשנת 1994 הציע אונסק"ו את 5 באוקטובר כיום המורה הבינלאומי, לצד פרסום מסמך המלצות בנושא מעמד המורה.
מסמך זה מאגד את זכויות וחובות המורים, תקנים בינלאומיים להכשרת מורים, תנאי העסקה ועוד.
המסמך קרא לקובעי מדיניות לשתף מורים בהחלטות חינוכיות, רפורמות ועיצוב מערכות החינוך בכל מדינה, במטרה לקדם הוראה איכותית.
המסמך והמלצותיו אומצו על ידי ארגון העבודה הבינלאומי של האו"ם (ILO) המייצג 183 מדינות ברחבי העולם, ובשנת 1997 פרסם אונסק"ו מסמך המשך השם דגש על מעמד המורה וההוראה בבתי ספר העל-יסודיים.
בשנת 2007 הגישה חברת הכנסת רונית תירוש את הצעת חוק זכויות המורה ובה הצעה לציון יום המורה בישראל ב-5 באוקטובר.
הצעה זו ביקשה להגדיר בחוק את תנאי הכניסה למקצוע ההוראה, בדומה למקצועות כמו עריכת דין וראיית חשבון, להעניק השתלמויות והכשרה מקצועית למורה כחלק ממשרתו, לדאוג לזכות הבסיסית לסביבת עבודה נוחה, ולהגביר את מידת האוטונומיה המקצועית של כל מורה בתחום הוראתו.
הצעת החוק אושרה על ידי ועדת השרים לענייני חקיקה ב-28 בינואר 2007, אך הצעת החוק לא עברה במליאת הכנסת.
בשנת 2008 עלתה ההצעה בשנית על ידי חברת הכנסת רונית תירוש וחבר הכנסת סילבן שלום, הפעם עם הצעה לשינוי המועד של יום המורה.
בשל צמידות התאריך המקורי (5 באוקטובר) ליום פרוץ מלחמת יום הכיפורים ובשל העובדה שתאריך זה נופל לא אחת ימי חופשה מבית הספר, הוחלט לבחור תאריך חדש.
ההחלטה הייתה לבחור ליום המורה תאריך עברי מתאים ולקשרו לאחד מהמועדים הקיימים על לוח השנה.
התאריך שנבחר ליום המורה הוא כ"ג בכסלו, הצמוד לחג החנוכה, מתוך השאיפה שחג האור ויום הוקרת המורה יהיו סמוכים זה לזה סמלית.
גם הצעת חוק זו לא אושרה.
בשנת 2013 התאגדה קואליציה רחבה של הארגונים וגופים חינוכיים, לצד אנשי רוח ונבחרי ציבור, אשר ביקשו לציין את יום המורה כיום הוקרה, ולמקד את השיח הציבורי במורות ומורים על מנת להודות להם על מסירותם הרבה ועבודתם מלאת המשמעות.
אירועי "יום המורה" מצוינים הן במדיה הדיגיטלית והן בשטח תוך שילוב פעילות ענפה ברשתות החברתיות עם פעילות בבתי הספר, בערים ובאמצעי התקשורת.
במסגרת יום המורה מוזמנים אזרחי ישראל להודות למוריהם מהעבר או ההווה באמצעות משלוח מכתב תודה אישי.
בבתי ספר רבים בישראל נערכים טקסים מיוחדים לכבוד יום המורה, מתקיימים ערבי שיח בין ועדי ההורים לבין סגל ההוראה ומורים מוזמנים להשתתף בכנסים ופאנלים סביב נושאים ערכיים, חינוכיים וחברתיים.
מיסוד יום המורה ויום הגננת
במטרה להפוך את יום המורה ליום חג לאומי רשמי התכנסה ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת לדיון מיוחד לכבוד יום המורה ומעמד המורה בישראל.
להתכנסות זו הוזמנו מורים מכל רחבי הארץ ובהם גם המורות שלימדו חברי הכנסת המכהנים.
בעשרות ערים בישראל התקיימו טקסים ייעודיים, נשלחו מכתבי תודה, חולקו פרחים, נערכו ארוחות מיוחדות והתקיימו אירועים שמטרתם להודות למורי ישראל, כל זאת בשיתוף ארגוני ההורים ומועצות התלמידים.
לקראת היום עצמו פרסמו ידוענים ונבחרי ציבור מכתבי תודה וברכות למוריהם מהעבר באמצעות הרשתות החברתיות וביום המורה תשע"ד פרסם שר החינוך, הרב שי פירון, ברכה מיוחדת למורי ישראל.
בשנה שלאחר מכן הצטרפו לברכות גם נשיא המדינה, ראובן ריבלין, אנשי תקשורת, נבחרי ציבור וידוענים, ואירועי היום שנחגג בכל רחבי הארץ סוקרו בהרחבה בכלי התקשורת השונים.
בשנים האחרונות החלו לציין את יום הגננת בתאריך א' שבט, במקביל ליום המורה, מתוך רצון להוקיר, להעצים ולחזק את מקצוע הגננת כפרופסיה ייחודית העוסקת בחינוך והעצמת הילדים בגיל קריטי של ההתפתחות.
ביום זה נוהגים ההורים לשלוח ברכות ותודות לגננות ולתומכות החינוך בגנים של ילדיהם, ידוענים ואישי ציבור מפרסמים ברכות פומביות ברשתות החברתיות, וכלי התקשורת השונים מקדישים כתבות ומהדורות לנושא הגננות והחינוך לגיל הרך.
יום המרמיטה הוא יום חג עממי החל ב-2 בפברואר, נחוג בארצות הברית ובקנדה.
לחג שורשים נוצריים שמגיעים מסיפורי עם על מזג האוויר שהגיעו מאזורים דוברי-גרמנית שם הגירית היא חיית התחזית.
ככל הנראה, זו גרסה משודרגת לאמונה עממית-נוצרית על כך ששמיים בהירים בחג הקנדלמאס עשויים לבשר על חורף ממושך.
החג סובב סביב יציאתה של המרמיטה (מין מכרסם) ממחילתה לאחר תרדמת החורף.
על פי האמונה העממית, אם העננים בשמיים מונעים ממנה לראות את הצל של עצמה, היא אמורה לצאת סופית מהמחילה ולבשר על תחילת האביב.
לחלופין, אם השמש מאירה ומאפשרת לה לראות את צילה, היא אמורה לחזור למחילה, סימן לשישה שבועות חורף נוספים.
החג התחיל כמנהג של יוצאי גרמניה במדינת פנסילבניה במאות ה-18 וה-19, ומקורו במנהגים מבשרי אביב דומים שרווחו באירופה העתיקה.
סרט הקולנוע "לקום אתמול בבוקר" (1993) מתרחש במהלך יום המרמיטה ומציג את אירועיו בעיר מקומית בפנסילבניה.
שמו המקורי של הסרט באנגלית הוא Groundhog Day (יום המרמיטה).
יום המורים העולמי מתקיים ב-5 באוקטובר מדי שנה, מאז שנת 1994, לציון פועלם של ארגוני המורים ברחבי עולם וכהוקרה למורים עצמם.
מטרת היום היא לגייס תמיכה במורים ולהבטיח כי מורים ימשיכו לספק את צורכי החינוך של דורות בעתיד.
הרעיון של ציון יום המורה התפתח במקביל במדינות רבות לאורך המאה ה-20. במרבית המקרים התאריך הנבחר מסמל אירוע משמעותי הקשור לדמות או אירוע מרכזיים בעולם החינוך.
זוהי גם הסיבה המרכזית לכך שיום זה מצוין במדינות שונות בתאריכים שונים.
בארגנטינה נקבע יום המורה (Domingo Faustino Sarmiento) ביום אזכרתו של נשיאה השביעי של המדינה, אשר תרם רבות להתפתחות החינוך הציבורי בה.
בהודו נקבע יום המורה בתאריך הולדתו של ד"ר סרבהלי רדהקרישנן, נשיאה השני של הודו.
על פי ארגון אונסק"ו, יום המורים העולמי מבטא פעולה סמלית משמעותית לקידום המודעות, ההבנה וההערכה הקיימת לתרומה החיונית שמעלים מורים לחינוך ולהתפתחות.
ארגון Education International, שהוא פדרציה עולמית של ארגוני המורים, המייצג את בעלי מקצוע ההוראה בעולם, מקדם את ציונו של יום המורים העולמי ברחבי תבל.
יום המורים העולמי נחגג בלמעלה מ-100 אומות בעולם.
בעומאן, סוריה, מצרים, לוב, קטר, בחריין, איחוד האמירויות הערביות, תימן, תוניסיה, ירדן, ערב הסעודית, אלג'יריה, מרוקו ועוד כמה מדינות ערביות מצוין יום המורים ב-5 באוקטובר.
במדינות אחדות מצוין יום המורה במועד משלהן.
בישראל מצוין יום המורה בכ"ג בכסלו.
יום הנַּכְּסַה , 5 ביוני, הוא היום שבו מציינים גורמים בעולם הערבי את פרוץ מלחמת ששת הימים.
"הנכסה" הוא כינוי ערבי להפסד הצבאי של מדינות ערב במלחמת ששת הימים, שהתנהלה בין ישראל לבין שלוש המדינות - מצרים, ירדן וסוריה.
בעיני העולם הערבי נחשב אירוע זה כהמשך ליום הנכבה, הקשור במלחמת העצמאות.
על משמעותה של המילה "נכסה" נחלקות הדעות.
לפי ד"ר עבד אלרחמן אלמרעי, המילה מופיעה כבר במילונים ערביים מימי הביניים, ופירושה שם: אדם הנופל על ראשו, או בעברית חדשה: "על הפנים".
שימוש אחר בפועל "נכס" הוא הורדת הדגל לחצי התורן.
שימוש זה נקשר למשמעות כללית יותר של הנכסה: נסיגה זמנית, ביטוי שיש בו דו-משמעות מסוימת.
המונח "תנכיס אלאעלאם" מתייחס לאדם שהחלים ממחלתו, אך שב וחלה.
הביטוי "נכסה" היה בשימוש גם לגבי התבוסה הערבית ב-1948, אולם לא היה שכיח.
כמו כן, גם התמוטטות איחוד מצרים–סוריה נקראה באותו הזמן בכינוי זה בהודעות הבעת', וב"אמנה הלאומית" המצרית נקרא הפרק הרביעי, המסכם את הלקחים מהכישלונות הלאומיים בשנים 1919–1952, "לקח הנכסה".
אולם המונח "נכסה" – נסיגה זמנית, נטבע לראשונה ככינויה של המפלה הערבית במלחמת ששת הימים על ידי נשיא מצרים דאז, גמאל עבד אל נאצר, בנאום ההתפטרות שלו ב-9 ביוני 1967, כמשמעו "הכישלון הקטן", בבקשו להקטין את כישלונו הצבאי מול ישראל ולהפוך אותו ל"כישלון קטן".
חוויית ההפסד הנחיתה מהלומה ניצחת על הלכי רוח מהפכניים וסוציאליסטיים שהיו נפוצים החל משנות ה-50. רוח המחאה החברתית הפנים ערבית, כתוצאה מהתבוסה, בעלת גוון אנטי-מערבי, אנטי-ציוני יחד עם תחושת העלבון ההיסטורי תועלו אל האסלאם הפוליטי לסוגיו, כתורה המגלמת תקווה לגאולה, אחדות וניצחון.
אל-נכסה הפך לראשונה למינוח היסטורי, המתאר את פרשת הדרכים אליה הגיעו מדינות ערב שהשתתפו במלחמת ששת הימים נגד ישראל מפאת חוויית התבוסה הגורפת, בשנת 2011, בעקבות ניסיון פריצת גדר הגבול של ישראל ברמת הגולן על ידי סורים, בהם צאצאי פליטים ערבים.
עד שנת 2011 כמעט ולא צוין יום הנכסה.
ב-5 ביוני 2011 הפגינו מאות סורים (ממוצא פלסטיני) ברמת הגולן ואף ניסו לפרוץ את גדר הגבול שבין ישראל לסוריה.
ניסיון הפריצה הוגדר על ידי ישראל כניסיון פרובוקטיבי של נשיא סוריה בשאר אל-אסד להסיט ממנו את הכעס של תושבי סוריה בזמן שהפגנות מחאה רחבות היקף נערכות נגדו בסוריה.
ניסיון דומה התרחש כחודש מוקדם יותר, כשסורים-פלסטינים הפגינו ופרצו את גדר הגבול ואף חדרו למג'דל שמס, כמחאה לציון יום הנכבה.
יום הניצחון על יפן בכיכר טיימס הוא שמו של תצלום שצילם הצלם האמריקאי אלפרד אייזנשטאדט ביום הניצחון על יפן, ב-14 באוגוסט 1945. בתצלום נראה מלח מנשק אישה לבושה שמלה לבנה בכיכר טיימס שבניו יורק.
שבוע לאחר צילום התמונה, היא פורסמה במגזין "לייף" כחלק מסדרת תמונות שבהן נראו חגיגות הניצחון על יפן במלחמת העולם השנייה.
התמונה זכתה לפרסום רב, והפכה לאייקון המזוהה עם סיום מלחמת העולם השנייה.
הצילום היה ספונטני, ואייזנשטאדט לא הספיק לברר את שמותיהם של המצולמים, ופניהם אף לא נראים בבירור.
לאחר שפורסמה התמונה, טענו רבים כי הם המצולמים בה.
אייזנשטדאט סיפק שתי גרסאות להתרחשות שליוותה את הצילום.
בספר Eisenstaedt on Eisenstaedt כתב כי ראה את המלח רץ ברחוב ומחבק כל אישה שחלפה על פניו, צעירה כמבוגרת, והחליט לרוץ לפניו ולצלם אותו.
לדבריו, לא היה מרוצה מהצילומים, עד שלפתע הבחין בכך שהוא אוחז "דבר מה לבן".
הוא הסתובב וצילם בדיוק ברגע שבו המלח נישק את האחות.
לדבריו, לו הייתה לובשת שמלה כהה, או שהמלח היה לובש מדים לבנים, ככל הנראה לא היה מבחין בהם ולא מצלם.
כן ציין כי הספיק לצלם ארבע תמונות, אך רק אחת מהן יצאה מוצלחת.
גם בספר The Eye of Eisenstaedt נכתב כי עקב אחרי המלח, אך בספר זה גרס כי הבחין באחות ניצבת בקהל והתמקד בה, בתקווה שהמלח יגיע אליה, כפי שאכן ארע.
צלם נוסף שהיה במקום, ויקטור ג'ורגנסן, תיעד אף הוא את הנשיקה.
הצילום התפרסם בניו יורק טיימס למחרת הפרסום ב"לייף", תחת השם "מנשקים את המלחמה לשלום" (Kissing the War Goodbye).
צילום זה נחשב מוצלח פחות מהצילום של אייזנשטאדט, מאחר שהוא כולל פחות מהרקע של ההתרחשויות מסביב, מה שפוגע בקומפוזיציה שלה, ובשל העובדה שרגליהם של המצולמים קטועות.
זהותם של המצולמים לא הייתה ידועה עם פרסום הצילום, ובמשך השנים טענו מספר אנשים כי הם המצולמים.
לא ידוע בוודאות מי מהם הוא אמנם המצולם, אך מחקרים שונים הצביעו על כמה מהם כמצולמים האפשריים, ואין ממצאים חד-משמעיים לגבי אף אחד מהם.
בסוף שנות ה-70 פנתה לאייזנשטדאט אישה בשם אדית שיין, שטענה שהיא האישה שמצולמת בתמונה.
שיין עבדה בבית חולים סמוך, ויצאה לרחוב לחגוג כששמעה על תום המלחמה.
את המלח לא הכירה, אך התירה לו לנשקה מאחר שהרגישה כי היא חייבת לו תודה על שלחם למענה במלחמה.
בגיליון אוגוסט 1980 פרסם מגזין "לייף" את הדברים, וקרא למלח להזדהות גם כן.
בעקבות הפנייה פנו 11 גברים למערכת העיתון בטענה שהם המלח המצולם, אך פנו גם 3 נשים שטענו שהן האישה המצולמת, ולא שיין.
ב-1995 טען קארל מוסקרלו כי הוא המלח המצולם, בהתבסס על כתם לידה על ידו.
שיין אמרה כי היא מאמינה שמוסקרלו הוא המלח, אך בריאיון לניו יורק טיימס ב-2005 חזרה בה ואמרה כי אינה בטוחה בכך.
קבוצת חוקרים מהמכללה למלחמה ימית, בסיועם של מומחים לצילום, בחנה בשנת 2005 את התמונות, וקבעה כי מבין 11 הגברים שטענו כי הם המלח, המתאים ביותר הוא ג'ורג' מנדוסה.
זאת, בהתבסס על צלקות וכתובות קעקע מתאימות.
מנדוסה צפה בסרט קולנוע באולם המוזיקה רדיו סיטי עם בת זוגו ואשתו לעתיד, כאשר התבשרו כי המלחמה תמה.
הם יצאו לחגוג, ומאחר שהפאבים היו עמוסים מדי, החליטו לחגוג ברחוב.
לדבריו, הוא היה מעט שיכור כשהבחין באישה, אותה חשב בטעות לאחות בחיל הים, ונישק אותה.
באחת מארבע התמונות שצילם אייזנשטאדט אף נראית ברקע בת זוגו.
ב-2007 טען גלן מקדאפי כי הוא האיש.
מקדאפי הסתייע בחוקרת מהמעבדה לזיהוי פלילי של משטרת יוסטון, שבחנה את תווי פניו, מבנה אוזניו, עצמות פניו, קו השיער שלו, שורש כף היד שלו, פרקי אצבעותיו וכף ידו, והשוותה אותם לתצלום.
באמצעות אותה שיטה, שללה החוקרת את האפשרות שמדובר במוסקרלו או מנדוסה.
לפי גרסתו של מקדאפי לאירועים, הוא יצא מתחנת הרכבת התחתית וראה את הקהל הרב חוגג את סיום המלחמה.
הוא חש שמחה והתרגשות רבה, מאחר שאחיו נפל בשבי היפני, וסיום המלחמה הביא עמו תקווה לשחרורו.
הוא החל לקפץ ולרקוד, ואחות שעמדה ברחוב פתחה את ידיה וחיבקה אותו, אז נישק אותה.
לדבריו, ובניגוד לגרסתו של אייזנשטאדט, הייתה זו נשיקה ממושכת.
לטענתו, הוא הבחין באדם שרץ לעברם, ובתחילה חשב שאולי מדובר בבעלה של האחות, אך אותו אדם שלף מצלמה וצילם אותם מתנשקים.
מקדאפי עבר בהצלחה חמש בדיקות פוליגרף בהן נשאל לגבי גרסתו.
בשנת 2012, שנתיים לאחר מותה של אדית שיין, התפרסם תחקיר שגרס כי היא לא יכולה הייתה להיות האישה שבתמונה, בשל פערים בין גובהה לבין גובהה המוערך של האישה המצולמת.
כן נטען כי המדים אינם מדי אחות, ומתאימים יותר לשיננית.
הכותבים הגיעו למסקנה כי אחת הנשים שפנו ל"לייף", גרטה צימר-פרידמן, מתאימה יותר.
בשנת 2005, במלאת 60 שנים לצילום, יצר האמן ג'ון סיוורד ג'ונסון פסל עשוי ברונזה המתאר את הסצנה המופיעה בצילום, בגודל טבעי, בשם "כניעה ללא תנאים" (Unconditional Surrender).
הפסל הוצג בטקס שנערך בנוכחותם של אדית שיין וקארל מוסקרלו.
בהמשך, יצר ג'ונסון גרסה עשויה פלסטיק ואלומיניום בגובה 7.6 מטרים.
הפסל הוצב במקומות שונים בארצות הברית, בין היתר בסן דייגו ובסרסוטה.
הצילום התפרסם בשל יכולתו להעביר את השמחה הספונטנית שפקדה את אזרחי ארצות הברית עם תום המלחמה, ואולם יש הסבורים כי מאחר שלא מדובר בבני זוג שחגגו באופן רומנטי, אלא בגבר שתפס אישה זרה ברחוב ונישק אותה בחוזקה, מדובר למעשה בתיעוד של תקיפה מינית.
יום המתכנת הוא חג מקצועי המוכר על ידי חברות היי-טק רבות המצוין ביום ה-256 (ה-100 בהקסאדצימלי, או 28) של כל שנה (13 בספטמבר בשנים רגילות ו-12 בספטמבר בשנים מעוברות).
המספר 256 נבחר מכיוון שזהו המספר של ערכים ייחודים הניתנים לייצוג בבית (8 ביטים).
בשנת 2002 הוא אסף חתימות עבור עצומה שהוגשה לממשלת רוסיה על-מנת שתכיר ביום הזה כחג רשמי.
ב-1 בספטמבר 2009 נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב חתם על העצומה.
יום הניצחון או יום הניצחון במלחמת המולדת הגדולה הוא היום שבו חגגו בברית המועצות, וממשיכים לחגוג במדינות ברית המועצות לשעבר את הניצחון של הצבא האדום על גרמניה הנאצית בהכרעת החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, שנקראת גם מלחמת המולדת הגדולה.
היום נחגג ב-9 במאי, תאריך המציין את יום כניעת גרמניה הנאצית לפי שעון מוסקבה.
בישראל מצוין היום כיום הניצחון על גרמניה הנאצית המעוגן ב.
מדי שנה נערכים במהלך החג מצעדים צבאיים שהמפורסם שבהם הוא המצעד הצבאי במוסקבה, משגרים זיקוקין די-נור, שמים זרי פרחים על קברי חיילים שנהרגו במהלך המלחמה ועומדים דקת דומייה לזכרם.
בנוסף לאירועים אלה, היום מוכרז בכל המדינות כיום שבתון וערוצי הטלוויזיה משדרים בו תוכניות הקשורות למלחמת העולם ולאירועי יום הניצחון.
היום הפך ליום שבתון רק בשנת 1965, כ-20 שנה לאחר הניצחון.
במהלך קיומה של ברית המועצות המצעד הצבאי המרכזי בכיכר האדומה נערך בשנים 1965, 1975, 1985 ו-1990.
לרגל חגיגות ה-30 לניצחון הכריז המשטר הסובייטי ב-1975 על תחרות לכתיבת שיר מיוחד ליום הניצחון.
הצמד ולדימיר חריטונוב (מילים) ודוויד טוקמנוב (לחן) חיברו יחדיו שיר שנקרא "דן פובדי", יום הניצחון (День Побе́ды), מארש עליז וקצבי.
חבר השופטים, שהורכב כולו מאנשים שגדלו על ברכי התרבות הסובייטית בעידן סטלין, לא אהבו את השיר, שבוצע בידי הזמר הרוסי המפורסם לב לשצ'נקו (Лев Ле́щенко).
אלא שהשיר התפרסם לאחר שלשצ'נקו השמיע אותו ב-10 בנובמבר אותה שנה, בקונצרט בארמון הקונגרסים של הקרמלין, לרגל יום המיליציה.
הקהל קם על רגליו, הריע ממושכות וביקש הדרן.
השיר התחבב מהר מאוד גם על ליאוניד ברז'נייב ומאז הוא מושר בכל שנה בחגיגות יום הניצחון, כשבכיכר האדומה מתלווה לשירה גם ירי מאסיבי של זיקוקין די-נור.
הבית האחרון בשיר אומר: .
גם לאחר התפרקות ברית המועצות, מרבית מדינות חבר העמים ממשיכות לחגוג את ציון המאורע ביום זה.
ב-2022 לאחר פרוץ מלחמת אוקראינה–רוסיה, אוקראינה עברה לציין את יום הניצחון בתאריכו האירופי, 8 במאי.
המצעד הצבאי הראשון לאחר התפרקות ברית המועצות נערך בשנת 1995.
ברוסיה מציינים את יום הניצחון ב-9 במאי במצעד צבאי חגיגי שנתי בכיכר האדומה, בהשתתפות וֶטֶרָנים, יוצאי צבא ממלחמת העולם השנייה.
מצעדים דומים מתקיימים באוקראינה, בבלארוס ובמדינות נוספות של חבר המדינות.
השיר המרכזי המושמע בטקסים אלה הוא "יום הניצחון".
מצעד יום הניצחון ברוסיה וגרורותיה נחשב לראוותני במיוחד וצועדים בו אלפי חיילים ומכשור צבאי.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, בשבת הקרובה ל-9 במאי – יום הניצחון על גרמניה הנאצית וכניעתה לצבא האדום, היו נאספים אלפי חוגגים ב"יער הצבא האדום" בהר הרוח הסמוך למעלה החמישה.
החוגגים היו חברי מק"י, בנק"י, מפ"ם, אחדות העבודה ואנשי שמאל רבים לחגיגת הזדהות עם ברית המועצות.
כמו כן השתתפו באירועים נואמים ממדינות הגוש המזרחי.
על הבמה היו נואמים חברי כנסת של מק"י כמו מאיר וילנר, שמואל מיקוניס, תופיק טובי ואחרים, בשבח ברית המועצות ובגנות המקארתיזם האמריקאי ודיכוי המגזר הערבי באמצעות הממשל הצבאי.
עם הפילוג במק"י ולאחריו – ניתוק הקשרים עם ברית המועצות, נפסקו החגיגות ההמוניות.
אף על פי שעד היום, נוהגים חברי מק"י וחד"ש לציין את האירוע בפיקניק והנחת זרים.
בסוף השבוע שאחרי 9 במאי ישנו פיקניק מטעם תנועת הידידות עם עמי ברית המועצות, ביער הצבא האדום, בו מניחים זרים על אנדרטה לזכר חיילי הצבא האדום בזמן המלחמה ושרים שירים.
באופן רשמי הוחלט על ציון יום הניצחון עם חקיקת חוק מעמד ותיקי מלחמת העולם השנייה בשנת 2000, ביוזמת הממשלה וחברי כנסת מסיעות ישראל בעליה והאיחוד הלאומי-ישראל ביתנו.
בחוק זה נכלל תיקון עקיף לחוק זיכרון השואה והגבורה – יד ושם, הקובע את 9 במאי כיום הניצחון על גרמניה הנאצית, עם אפשרות להזיזו כאשר הוא חל ביום חג, מנוחה או שבתון, או ביום זיכרון או ציון ממלכתי, או ביום שלפני אחד מימים אלה.
ביולי 2017 אושר בכנסת חוק יום הניצחון על גרמניה הנאצית, התשע"ז–2017, המוקדש כולו לקביעת 9 במאי כיום לציון ניצחון בעלות הברית על גרמניה הנאצית.
טקסים לציון היום, לרוב בהשתתפות ווטרנים שעלו לישראל, מתקיים באנדרטאות שהוקמו בערים ברחבי הארץ.
ראש ממשלת ישראל, אהוד אולמרט, נשא ב-9 במאי 2007 נאום במליאת הכנסת, לציון 62 שנים לניצחון על גרמניה הנאצית, בו אמר:
יום הניצחון על יפן הוא היום שבו התבצעה כניעת האימפריה היפנית במלחמת העולם השנייה, כניעה שסימלה רשמית את סיום המלחמה.
ההודעה על הכניעה התאפיינה בחגיגות ניצחון בארצות הברית וגם ברחבי העולם.
החגיגות החלו ב-14 באוגוסט 1945, עם הודעת הממשלה היפנית על ההסכמה להיכנע, וחודשו ב-2 בספטמבר עם חתימת מסמך הכניעה הרשמית.
כיום היום נחגג ב-15 באוגוסט בבריטניה, וב-2 בספטמבר בארצות הברית.
ביפן מוכר היום כ-"יום הזיכרון לסיום המלחמה".
במהלך שנות העשרים של המאה ה-20, החלה יפן לבצע צעדים כלפי שלטון דמוקרטי במדינה.
אותה מדיניות הביאה אותה גם להכריז מלחמה על סין (מלחמת סין–יפן השנייה) ב-1937, ולהצטרף למדינות הציר של מלחמת העולם השנייה ב-27 בספטמבר 1940, בחתימה על ההסכם התלת-צדדי.
האמריקאים ציפו למתקפה בפיליפינים (וסידרו את כוחותיהם באיים בהתאם להשערה זו), אך היפנים העדיפו לתקוף בפרל הארבור.
למחרת המתקפה היפנית, ב-8 בדצמבר 1941, הודיעו ארצות הברית ובריטניה על הכרזת מלחמה רשמית על יפן.
בהדרגה החלה המלחמה נוטה לרעת היפנים.
ועם תבוסת גרמניה הנאצית, הפנו בעלות הברית את כל משאביהן כנגד יפן.
ב-6 באוגוסט 1945, הטילה ארצות הברית את פצצת "ילד קטן", על הירושימה.
שלושה ימים לאחר מכן ב-9 באוגוסט, הוטלה פצצת "איש שמן" על נגסאקי.
שני האירועים זכו לכינוי "הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי", במהלך שתי ההפצצות נהרגו עשרות אלפי אנשים.
ב-9 באוגוסט הכריזה ברית המועצות מלחמה על יפן, ופתחה במבצע סערת אוגוסט.
במצב כזה היה ברור שלא ניתן להמשיך במלחמה.
ב-10 באוגוסט, הודיע הקיסר הירוהיטו, על כוונתו להיכנע על פי תנאי הצהרת פוטסדאם, אם כי במספר שינויים, שבעלות הברית לא הסכימו לקבלם.
למרות זאת, החדשות המעודדות התפרסמו עד מהרה, וגרמו לגל של חגיגות מוקדמות ברחבי העולם.
לדוגמה ריקוד גדול של חיילי בעלות הברית ברחוב ריג'נט, שבלונדון.
בשאנז אליזה בפריז רקדו חיילים אמריקאים וצרפתים כשהם שרים את השיר "Don't Fence Me In".
בברלין, פתחו חיילים אמריקאים בריקוד שמחה על כך שכעת הם מן הסתם לא יועברו להילחם באוקיינוס השקט.
אליהם הצטרפו אזרחים גרמנים, ששמחו על כך שהפצצות הופעלו כנגד היפנים ולא כנגדם.
בצ'ונגצ'ינג שבסין, נורו זיקוקי די-נור, כמחווה לארצות הברית.
ואזרח אמריקאי אחד כמעט נמחץ למוות בידי אזרחים סינים שחיבקו אותו.
במנילה שרו התושבים "אלוהים ברך את אמריקה".
באוקינאווה חיילים אמריקאים לקחו נשק מכל הבא ליד וירו באוויר, כתוצאה מכך נהרגו מספר אנשים ועשרות נפצעו.
במוסקבה לעומת זאת, העיתונים דיווחו בצמצום ובתמציתיות על ההפצצה ללא פרשנות פוליטית או מדעית.
ב-14 באוגוסט הקליט הקיסר הירוהיטו הודעת רדיו לעם היפני בה הודיע על החלטתו להיכנע.
ניסיון אחרון מצד אנשי משרד המלחמה, בשיתוף פעולה עם חלק מאנשי המשמר הקיסרי, לבצע הפיכה כדי למנוע את הכניעה כשל והודעתו של הירוהיטו שודרה לעם היפני ב-15 באוגוסט בשעות אחר הצהריים על פי שעון יפן.
מוקדם יותר באותו היום בהודעה רשמית מטעם הממשלה היפנית נאמר כי "קבלת תנאי מנשר פוטסדאם תתבצע בקרוב".
הכניעה הרשמית יועדה להיות ב-2 בספטמבר.
נשיא ארצות הברית, הארי טרומן, נתן הוראה רשמית בה נאמר כי ההכרזה על יום ניצחון צריכה להתבצע רק עם כניעתה הרשמית של יפן, ולא יום אחד לפני כן.
אף על פי כן, כאשר התפרסמה בארצות הברית הודעתו הרשמית של הקיסר, כבר נפתחו החגיגות בכל רחבי המדינה, ואף ברחבי העולם.
חלק מהמעשים אף הגיעו לכדי ביזת חנויות מקומיות, ואלימות כלפי תושבים.
גם בניו זילנד, החגיגות הגיעו עד כדי שכרות, וביזת חנויות, ו-51 אנשים נפצעו במהלך החגיגות.
החגיגות הגדולות ביותר התקיימו בכיכר טיימס, שם התכנסו מאות אלפים כדי לחגוג.
המאורע הונצח בצילומו המפורסם של אלפרד אייזנשטאדט "יום הניצחון על יפן בכיכר טיימס".
בתמונה נראה מלח מחיל הים מנשק אשה.
צילום מפורסם נוסף צולם בסידני בירת אוסטרליה, הוא נקרא "איש רוקד" ובו נראה אזרח אוסטרלי רוקד בהתלהבות באמצע הרחוב.
חיילים יפנים רבים הגיבו מצדם על הכניעה, ברצח של שבויי מלחמה, או בהתאבדויות המוניות.
ב-1946, נקבע ברפובליקה הסינית, ה-3 בספטמבר כ"יום הניצחון במלחמת ההתנגדות ביפן" (בסינית: 抗日戰爭勝利紀念日), והוא נחגג ברפובליקה העממית של סין עד היום.
בקוריאה הדרומית, נחגג ב-15 באוגוסט "יום חזרת האור" (광복절) בו נחגג שחרור קוריאה משלטון יפני.
החגיגות מתאפיינות בדרך כלל בדגלי קוריאה הדרומית המונפים מעל מבנים ציבוריים, טקס ראשי בנוכחות הנשיא, וחנינה על פשעים קלים.
"היום הלאומי של וייטנאם" נערך ב-2 בספטמבר, אז נכנעה יפן, והו צ'י מין הכריז על עצמאות וייטנאם.
בארצות הברית, נחגג "יום הניצחון על יפן", ב-2 בספטמבר.
אולם בהדרגה, בשל יחסיה הטובים של ארצות הברית עם יפן, ביטלו מרבית המדינות את החג.
ב-1975 ביטלה אותו ארקנסו, וכיום המדינה היחידה שמקיימת אותו באופן רשמי היא רוד איילנד, שרבים מבניה נהרגו במערכה מול יפן.
יום המיוחס (או יום יחוס) הוא כינוי ליום ב' בסיוון, הנמצא בין ראש חודש סיוון לבין שלושת ימי ההגבלה.
המקורות הידועים הראשונים לכינוי זה הם רבי שלמה קלוגר ורבי ישראל מרוז'ין, המזכירים את הכינוי ככינוי עממי רווח.
משמעות השם לא לגמרי ברורה, אך הוצגו לו טעמים אחדים:
הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, מחבר הספר "ערוך השולחן", העריך שהסיבה קשורה להודעה הראשונה של משה במדבר סיני לאחר יציאת מצרים, על התוכנית למעמד הסכם ברית 'עשרת הדיברות', ועל 'שלושת ימי ההגבלה' שהחלו מיד למחרת, לקראת מתן תורה.
במעמד הודעה זו נאמר לעם ישראל: "ואתם תהיו לי ממלכת כהנים וגוי קדוש" (שמות יט, ו).
משפט זה הוא הבסיס לדת לאומית, שבה החובות והזכויות הדתיות עוברות בתורשה, הנקראת בלשון חכמים "ייחוס".
על פי הפסוק "ואתם תהיו לי ממלכת כהנים וגוי קדוש", הוא שביום זה יוחסו בני ישראל משאר אומות העולם.
משום שהיום בשבוע שחל בו יום המיוחס (ב' סיון) יחול בו יום הכיפורים שלאחריו, ויום כיפור נקרא יום המיוחס בפיוט "יום מימים הוחס".
מפני שעל פי המסורת, יום זה נמצא בין ימים חשובים לעם ישראל (ר"ח סיוון מלפניו ושלושת ימי ההגבלה לאחריו) אבל בפני עצמו אין בו כלום, ועל כן הוא כאדם שאין בו כלום אבל מתהדר בייחוסו.
יום המיילדות הבין-לאומי הוא מועד בינלאומי המכיר ומכבד את המיילדים הנחגג ב-5 במאי בכל שנה מאז 1991. מאז נחגג במעל 50 מדינות ברחבי העולם.
הרעיון לקיים יום זה הועלה בכנס בהולנד של הקונפדרציה הבינלאומית של המיילדות בשנת 1987. ב-2014, צוין יום זה על ידי מספר אנשים באיראן ובניו זילנד.
יום המלריה הבין-לאומי הוא מועד בין-לאומי המצוין כל שנה ב-25 באפריל, על ידי המדינות החברות בארגון הבריאות העולמי, להעלאת המודעות למלחמה במחלת המלריה.
במהלך היום נערכים מפגשים וכנסים לחינוך ולמודעות בנושא, כולל דרכי טיפול ומניעה.
המלריה היא מחלה זיהומית טרופית, המופצת על ידי יתוש האנופלס והפוגעת בכבד ופורצת ממנו לכל הגוף.
המלריה היא אחד מגורמי המוות העיקריים בעולם כיום: ב-2009 חלו במלריה 225 מיליון אנשים, וב-2010 מתו ממנה 655,000 חולים.
רוב רובם של מקרי המוות ממלריה הם באפריקה שמדרום לסהרה.
ארגונים שונים ותוכניות בין-לאומיות משלבים יחד עם פעולות למניעת ההדבקות במחלה תוכניות של חינוך והסברה לקהילות המקומיות.
הרעיון המרכזי שבבסיס גישה זו הוא כי הכתבת מדיניות התמודדות עם המחלה ומניעתה איננו יעיל ללא שיתוף הקהילות והקניית ידע וכלים לאוכלוסייה.
שכן, באמצעות חינוך ניתן ליצור דור חדש של תושבים שיכירו בחשיבות האמצעים למניעת המחלה על מנת ליצור מצב שבו שיעורי התמותה ממלריה באפריקה יקטנו בצורה משמעותית.
יום המלריה הבין-לאומי נקבע על ידי ארגון הבריאות העולמי, בדומה ליום האיידס העולמי, במאי 2007
יום המחול הבין-לאומי מצוין בכל שנה ב-29 באפריל לכבודה של אמנות המחול בשלל הופעות וסדנאות בכל רחבי העולם.
צוין לראשונה בשנת 1982 על ידי ארגון המחול הבינלאומי .
מועד ציונו של היום אינו מסמל אירוע בתולדות המחול, אך מזוהה עם תאריך לידתו של הרקדן הצרפתי ואחד מחלוצי הבלט ז'אן ג'ורג' נובר.
להקות ומרכזי מחול רבים ברחבי העולם נוהגים לציין יום זה בסדנאות, מופעים ושיעורים פתוחים לקהל הרחב.
יום המחול נוסד על ידי ארגון המחול הבינלאומי, שהוא ארגון גג לכל סגנונות המחול השונים.
הארגון ממוקם בפריז, והוא מאגד את להקות המחול, בתי הספר, הסתדרויות והאיחודים החשובים ביותר של המחול בכל העולם.
הארגון מוכר כארגון בינלאומי על ידי אונסק"ו ("UNESCO").
ארגון המחול ייסד את יום המחול הבינלאומי על מנת לקדם את אמנות המחול, להגדיל את המודעות הציבורית ולתת במה למרכזי מחול להציג את עבודותיהם בפני הקהל הרחב ובפני משקיעים ומעניקי חסות.
בכל שנה, מכריז ארגון המחול על הנושא שבו יעסוק יום המחול באותה שנה.
בין היתר הוקדש יום המחול בשנים קודמות לציון נושאים כגון ריקוד כתרפיה וריקוד כמפגש בין תרבויות שונות.
בשנת 2017, הכריז הארגון על שיתוף הפעולה בינו לבין תוכנית המזון העולמית השייכת לארגון המזון והחקלאות.
יום המחול הוקדש להעלאת המודעות לבעיית הרעב הגלובלי ולחשיבות של תזונה בריאה.
הארגון גם קרא לבתי הספר למחול, לקיים סדנאות לימוד של תזונה בריאה עבור ילדים ונוער וליצור כוריאוגרפיות העוסקות בחשיבותם של נושאים אלו.
יום המחול הבין-לאומי צוין לראשונה בישראל בשנת 2015 על ידי עמותת הכוריאוגרפים.
כחלק מציון היום, העלתה העמותה מופע שכלל שיתוף פעולה עם להקות ורקדנים אורחים מבריטניה, קפריסין ונורווגיה.
במופע העלו עידן כהן ומרכז "The Place" מלונדון מיצג שנוצר כשיתוף פעולה של עמותת הכוריאוגרפים עם המרכז.
באותה שנה הנושא שבחר ארגון המחול היה שילוב אמנות המחול עם אמנויות נוספות.
כחלק מכך העלתה רונית זיו יצירת מחול שבה שילבה אלמנטים מעולמות המוזיקה והתיאטרון.
בהופעתה, נטלה זיו השראה מדמותו של אגממנון, גיבור המחזה של אייסיכלוס, ושילבה יסודות מן המוזיקה הקלאסית עם הופעת ריקוד.
יום הנוער הבין-לאומי הוא מועד בינלאומי הנחגג מדי שנה ב-12 באוגוסט, אשר נקבע על ידי האו"ם בעצרת הכללית של בשנת 1999. הוא צוין לראשונה ב-12 באוגוסט 2000.
אוכלוסיית הנוער כיום היא האוכלוסייה הגדולה ביותר שחיה אי פעם, ומהווה כ-1.8 מיליארד בני-נוער, אך לאור העובדה כי 1 מתוך 10 מילדי העולם חיים באזורי סכסוך, ו-24 מיליון בקרב בני הנוער אינם לומדים בבתי ספר, גובר הבידוד של הנוער בחברה.
לכן בכל שנה נבחר נושא רלוונטי, שהנוער מתמקד בו לקידום המעורבות של בני הנוער באופן פעיל יותר, בהפיכת תרומות חיוביות לקהילות שלהם, וגם לזיהוי המאמצים שלהם בעולם בשיפור החברה העולמית.
הרעיון ליום הנוער הבינלאומי הוצע בשנת 1991 על ידי קבוצת צעירים ממדינות וינה ואוסטריה שנאספו לפגישה הראשונה של הפורום הנוער העולמי של האו"ם שהמליץ על הכרזת יום הנוער הבינלאומי, כדי לגייס כספים למטרות קידום יום זה ובנוסף עבור תמיכת קרן הנוער של האו"ם בשיתוף ארגוני נוער.
בוועידה העולמית של השרים האחראים לנוער שהתקיימה ב-12 באוגוסט 1998 התקבלה החלטה שהוכרזה כיום הנוער הבינלאומי.
לאחר שנה המלצה זו אושרה על ידי העצרת הכללית של האו"ם.
ביום זה העצרת המליצה על הקמת פעילויות ציבוריות לקידום מודעות התוכנית העולמית לקידום הנוער.
נשים וגברים משתתפים ביום זה ואף חיוניים לשינוי להעלאת המודעות לאתגרים ובעיות העומדים בפני בני הנוער בעולם.
יום זה נועד לכמה מטרות:
לזהות פוטנציאל של בני נוער.
להחזיר תלמידים נושרים לבית הספר ולהגן על זכותם לחינוך.
לתכנן דרכים שיאפשרו לצעירים להיות חלק מיוזמות ומעורבות בשינויים קהילתיים.
ביום זה מתרחשים פעילויות ואירועים רבים ברחבי העולם אשר עשויים לכלול כנסים לנוער בנושאים, כמו תעסוקה, פעילויות כגון קונצרטים, פעילויות ספורטיביות, תהלוכות ותערוכות ניידות.
בנוסף קיימים מרחבים בטוחים אשר מאפשרים לנוער לעסוק בנושאים ממשלתיים, להשתתף בספורט ובפעילויות פנאי אחרות, וכן נפתחים מרחבים דיגיטליים אשר עוזרים לנוער לקיים אינטראקציה עם נוער ברחבי העולם.
ביום זה הפעילויות והאירועים מקדמים את היתרונות שצעירים מביאים לנו ומעידים על הישגי הצעירים.
יום זה מאפשר לצעירים שיתוף פעולה עם מבוגרים לגילוי מעורבות וקבלת החלטות בתחומים מקומיים ולאומיים.
היום קיים כדי לעודד בני נוער מרחבי העולם ליזום פעילויות שיגבירו את המודעות בנוגע למצבם של בני נוער.
רוב הפלסטינים מציינים את יום הנכבה ב-15 במאי, אולם הפלסטינים בישראל (ערביי ישראל) בוחרים לציינו ביום העצמאות (החל בתאריך העברי ה' באייר), הן משום שמדובר ביום שבתון והן כדי לעורר את התעניינות התקשורת שמסקרת את אירועי יום העצמאות, וזאת לצד ציונו ב-15 במאי.
סיבה נוספת היא כיוון שבזמן הממשל הצבאי על ערביי ישראל, בין השנים 1948–1966, אסור היה לערבים לצאת מתחומי מגוריהם משך כל השנה (למעט אישורים לצורך עבודה), למעט ביום העצמאות – שבו הותר להם לנוע לאן שיחפצו.
היתר זה נוצל, בין השאר, לצורך ביקור של אלה מהם שהיו נפקדים נוכחים בכפריהם שנחרבו, לשימור זכר מקומות היישוב ולהנחלת המורשת לדור הצעיר.
עבור הפלסטינים זה היום שמציין את החרבת היישובים הערבים וגירוש יושביהם בעקבות הכרזת העצמאות הישראלית ב-1948. את היום החל לציין באופן רשמי, יושב ראש הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת ב-1998.
לפני שאומץ על ידי התנועה הלאומית הפלסטינית, "שנת הנכבה" היה מושג שהיה נפוץ בקרב ערבים והתייחס לשנת 1920, בשנה זו החליטו המדינות שניצחו במלחמת העולם הראשונה כיצד יחלקו ביניהן את שטחיה של האימפריה העות'מאנית, שהפסידה במלחמה כמו שאר מעצמות המרכז.
המושג נכנס לשיח הקשור למלחמת העצמאות בידי הוגה הדעות הערבי הלאומי, קונסטנטין זוריק, שתבע את המושג בספרו "משמעות הנכבה" .
למעשה המושג הופיע עוד לפני בהקשר של מלחמת העצמאות בכרוז הקורא לתושבי א-טירה להיכנע, בכדי "להימנע מנכבה", וייתכן שזהו המופע הראשון של מושג זה בהקשר למלחמה.
בתחילה, השימוש במונח "נכבה" לא היה נפוץ בקרב כל הפלסטינים אך הסכסוך הישראלי-פלסטיני הביא פלסטינים כמו מחמוד דרוויש להשתמש במושג, דרוויש ניסח מכתב שפורסם באופן מתקושר ברחבי העולם בו נכתב .
כבר בשנת 1949, שנה לאחר הקמת מדינת ישראל, ה-15 במאי צוין בכמה ערים בגדה המערבית (שהייתה באותם ימים תחת שלטון ירדני) במסגרת הפגנות, שביתות וביקורים בקברי הפלסטינים שנהרגו במלחמת העצמאות.
אירועים אלו אורגנו על ידי אגודות של סטודנטים, מועדוני תרבות, ועדי פליטים ואף על ידי תנועת האחים המוסלמים.
המוזמנים לאירועים האשימו לא פעם את ממשלות ארצות ערב ואף את הליגה הערבית בכך שלא "הצילו את פלסטין".
לדברי הסופר והסוציולוג תמיר שורק בסוף שנות החמישים החליטו מרבית ארצות ערב ואף מרבית המדינות המוסלמיות בעולם לציין את יום פלסטין ב-15 במאי ולהכירו כיום של סולידריות בין-לאומית עם פלסטין.
כבר בשנים הראשונות של מדינת ישראל ולאחר הנכבה החלו פלסטינים רבים לקיים טקסי הנצחה קטנים ומצומצים, כך למשל ב-1958 תלמידים ערבים במספר בתי ספר בישראל ציינו את היום לרגל עשור לאירוע הנכבה חרף ניסיונות הרשויות הישראליות לסכל את קיום הטקסים.
הביקורים במקומות בהם שכנו הכפרים הפלסטינים נעשו בחשאי מאז הנכבה אך לאחר אירועי יום האדמה ב-1976 הם הפכו ליותר ויותר גלויים.
בעקבות כישלונה של ועידת מדריד ב-1991 הוקמה האגודה להגנת זכויות העקורים הפנימיים (פליטים פלסטיניים שלא גורשו מישראל אך נאלצו להעתיק את מקום מגוריהם) בישראל בכדי לארגן מצעד שיבה לאתר של כפר אחר בכל שנה.
יום הנכבה צוין לראשונה באופן רשמי ברשות הפלסטינית בשנת 1998, במקביל לחגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל.
מאז סוף שנות ה-90 נערכים מדי שנה טקסים ו"תהלוכות שיבה" לאתרים בהם שכנו הכפרים שחרבו במלחמת העצמאות.
את הטקסים שבהם נוטלים אלפים מערביי ישראל לצד פעילי שמאל רדיקלי מארגנת "הוועדה הארצית להגנה על זכויות העקורים" תחת הכותרת: "יום העצמאות שלהם הוא יום הנכבה שלנו".
יום הנכבה של 2005 צוין בסימן זכות השיבה (על אף שבפועל בכל יום נכבה מתקיימים עצרות ונאומים על זכות השיבה, בשנה זו היה דגש על הזכות).
באותו יום שודר בטלוויזיה הפלסטינית נאום מוקלט מראש של יו"ר הרשות, מחמוד עבאס וזאת לאור העובדה שעבאס היה באותו יום בביקור ביפן.
בנאום טען אבו מאזן כי יש מזימה להעלים מהמפה את המדינה הפלסטינית ().
ביהודה ושומרון לעומת זאת נערכו מספר אירועים בג'נין, טולכרם ומחנות פליטים פלסטינים בערים נוספות, אירוע בולט היה החלפת שם של כיכר שוק הירקות שבצמוד למחנה הפליטים בלאטה ל"כיכר השיבה".
ב-15 במאי 2011 נערכה עצרת ברמאללה, בעצרת (וביהודה ושומרון כולה) נשמעה צפירה בת 63 שניות (כמספר שנות קיומה של מדינת ישראל).
בכיכר מנארה ברמאללה התכנסו לציין את יום הנכבה, בעצרת זו השתתפו אלפים שהניפו את הדגל הפלסטיני ולצידו דגל שחור.
בכיכר התקיימו הופעות ובכירים פלסטינים נאמו בטקס.
לקראת יום הנכבה של 2012 פרסמה ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל הודעה שבה קראה הוועדה לציבור הערבי לקיים לצד "יום הנכבה הישראלי" (שמצוין ביום העצמאות עצמו) לראשונה גם את "יום הנכבה הפלסטיני", להודעה התלווה הזמנה לטקס – שהתקיים באזור שרידי הכפר הנטוש אל-לג'ון, שעל חורבותיו הוקם קיבוץ מגידו.
ביום הנכבה של 2013, כמו כל שנה הושמעה צפירה שאורכה היה מספר השנים מאז הנכבה ב-1948, כאשר הפעם אורך הצפירה היה 65 שניות.
ברמאללה נערכה צעדה בה השתתפו אלפי פלסטינים, הצועדים צעדו מכיוון קברו של יו"ר הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת (הקבר נמצא במתחם המוקטעה) וצעדו עד מרכז רמאללה, כאשר הם לבושים בשחור ומנופפים בדגל הפלסטיני.
בנוסף לכך, חלק ניכר מבתי הספר הפלסטיניים ביהודה ושומרון נסגרו מוקדם מהרגיל וחלק מהורים לקחו את ילדיהם לצעדות והטקסים השונים.
גם ברצועת עזה נערכו הפגנות, אם כי במתכונת מצומצת יותר.
באותה השנה נערך טקס באוניברסיטת תל אביב לציון יום הנכבה.
ב-2014 נערך גם טקס כזה באוניברסיטה, במהלכו הוקראו חלק משמות היישובים הפלסטיניים ההרוסים ונשמעו עדויות של פליטים.
לטקס ניסו להפריע פעילים של תנועת אם תרצו שערכו הפגנה וניסו להפריע למהלכו התקין של הטקס.
ביום הנכבה של 2016, מאות פלסטינים התכנסו ליד מחנה הפליטים דהיישה, ויצאו לצעדה ובמרכזה מיצג "רכבת השיבה" המדמה את הרכבת שתאסוף את הפליטים הפלסטינים כשישובו חזרה לבתים ולישובים מהם גורשו.
על הרכבת נכתבו תחנותיה, ובהן כפרים שנהרסו בנכבה וערים שתושביהם גורשו, והם וצאצאיהם מתגוררים כיום במחנה.
לפי מארגני האירוע, המיצג מתבסס על אגדת עם פלסטינית, לפיה הפליטים ישובו לבתיהם מכל העולם ברכבת.
הרכבת נסעה לאיטה לכיוון חומת ההפרדה ומחסום 300, שם התקבלה בידי שוטרי מג"ב וחיילים בגז מדמיע, ובהוראה להסתובב ולא לנסות לחצות את המחסום לכיוון ירושלים.
בנוסף, נערך טקס באוניברסיטת תל אביב לציון היום.
בטקס לקחו חלק כ-200 אנשים ובמהלכו הוקראה רשימת הכפרים הערביים שנהרסו ב-1948, בנוסף לכך גם סטודנטים ערביים שלומדים במקום סיפרו את סיפורם האישי של בני משפחותיהם.
בסמוך לאזור הטקס ובמהלכו, נערכה הפגנה של כ-30 פעילי ימין שמחו על קיומו.
בעקבות הטקס נערך דיון בוועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת בה התעמתו חברי הקואליציה עם חברי המפלגות הערביות.
במקביל, ברצועת עזה נסגרו כ-36 מטות של מוסדות בין-לאומיים שפועלים ברצועה.
ארגון "קואליציית צעירי האינתיפאדה" הדביקו כרזות על שערי המוסדות, בכרזות נטען כי המוסדות נסגרו בהוראות הארגון.
ב-2018, כמו בשנים קודמות, נערך באוניברסיטת תל אביב טקס לציון יום הנכבה.
משתתפי הטקס ביקשו לציין כי הנכבה אינה מאורע נקודתי, שהסתיים ב-1948, אלא מאורע מתמשך עד היום.
בתוך כך הזכירו את הרס הכפר אום אל-חיראן שבנגב במטרה לבנות במקומו את היישוב היהודי חירן, ובהמשך גם התברר שנהרגו באותו היום 50 בני אדם ברצועת עזה בידי חיילי צה"ל וכי מעל 1,000 בני אדם נפצעו מירי חי.
ב-15 במאי 2000 פרצו מהומות אלימות ביהודה, שומרון ועזה שנמשכו כ-3 ימים.
ההפגנות אורגנו על ידי אנשי הפת"ח וכללו יידוי אבנים ובקבוקי תבערה המוני שהפכו בהמשך לירי באש חיה מצד אנשי התנזים ושוטרים פלסטיניים.
מוקדי אלימות מרכזיים היו בקבר יוסף, קבר רחל, הכניסה הדרומית לטולכרם וצומת נצרים.
בעימותים נהרגו 8 פלסטינים ומאות נפצעו.
כ-30 ישראלים נפצעו, רובם באורח קל.
בדיעבד, יש שראו באירועים אלו הקדמה לאירועי האינתיפאדה השנייה שפרצה כארבעה חודשים וחצי מאוחר יותר.
ב-15 במאי 2011 נרצח אזרח ישראלי אחד ונפצעו רבים אחרים בפיגוע דריסה בשדרות חיים בר-לב בתל אביב.
המחבל, נהג משאית ערבי-ישראלי תושב כפר קאסם, נעצר.
באותו יום, ניסו מפגינים לפרוץ את גבולות ישראל מסוריה, לבנון ורצועת עזה.
ליד מג'דל שמס הצליחו כ-130 מהם לפרוץ את הגדר ולחצות את הגבול.
במהלך העימותים האלימים בינם לבין כוחות צה"ל, הם יידו אבנים ופצעו 7 חיילים ישראלים.
בתגובה ירו החיילים, שהשתמשו תחילה באמצעים לפיזור הפגנות, אש חיה שממנה נהרגו 4 מהמסתננים ונפצעו 6. לבסוף פוזרו המפגינים והוחזרו לסוריה.
מסמך שפורסם באתר ה"דיילי טלגרף" טען כי המהומות אורגנו על ידי שלטונות סוריה.
בגבול ישראל-לבנון נבלמו המפגינים על ידי צה"ל וצבא לבנון, ו-10 מהם נהרגו בגזרת מארון א-ראס מירי צבא לבנון.
ב-15 במאי 2014 נורו למוות שני צעירים פלסטינים במהלך הפגנה לציון יום הנכבה סמוך למחסום ביתוניא בעקבות יידוי אבנים והפרות סדר.
כעבור חודשים אחדים הוגש כתב אישום נגד בן דרי, שוטר מג"ב, באשמת הריגה של אחד משני הצעירים.
על דרי נגזרו 9 חודשי מאסר בעסקת טיעון, אך לאחר ערעור הפרקליטות הוכפל העונש ונגזרו על דרי 18 חודשי מאסר.
ב-14 במאי 2019 צוין היום ברצועת עזה ברוח צעדת השיבה והעברת שגרירות ארצות הברית לירושלים שעברה לקרא חמאס קרא לאזרחי רצועת עזה להגיע להפגנות בגבול הרצועה.
אירעו גם הפרחת עפיפוני תבערה וניסיונות חבלה בגדר המערכת סביב הרצועה.
פעילי שמאל רדיקלי ישראליים נוטלים חלק באירועי יום הנכבה ועמותות ישראליות פועלות להנצחת יישובים פלסטיניים שנחרבו במלחמת העצמאות ולשימור זכרם.
במאמר המערכת של עיתון "הארץ" בעקבות אירועי יום הנכבה בשנת 2011 נטען כי מדינת ישראל אינה צריכה לחשוש מהאירועים לציון הנכבה כיוון שהם "משקפים את דרישת היסוד ההיסטורית של הפלסטינים למדינה עצמאית, שריבונותה מוכרת ובמסגרתה תבוא לפתרון גם בעיית הפליטים".
פרופ' שלמה אבינרי טען כי הקושי של היהודים להתייחס בכבוד לאבל של הפלסטינים, כפי שראוי להיות לדעתו, הוא בשל האופן בו מוצגת "הנכבה" בנרטיב הפלסטיני.
בנוסף, הוא ביקר את ההשוואה שנעשית לעיתים בין השואה ל"נכבה" המבטאת לטעמו "אטימות מוסרית" ואינה נכונה מבחינה עובדתית.
יום המתים הוא סרט רוסי משנת 2021 בבימויו של ויקטור ריז'אקוב על פי תסריט של אלכסיי ינשין ובכיכובם של אלכסנדר פאל ואגריפינה סטקלובה.
בשבת ההורים וביום הזיכרון לאבות המשפחה - האם והבן יוצאים למסע ארוך במכונית ישנה והם צריכים תוך יום אחד להספיק לבקר בחמישה בתי קברות הפזורים במחוז והעניינים אינם הולכים לפי התוכנית למן ההתחלה.
יום הניצחון במלחמת שחרור המולדת הגדולה (בהנגול: 조국해방전쟁 승리 기념일) הוא חג לאומי בקוריאה הצפונית.
היום נחגג מדי שנה ב-27 ביולי לציון מועד החתימה על הסכם שביתת הנשק במלחמת קוריאה, שהתרחשה בין השנים 1953–1950.
יום הניצחון צוין לראשונה באופן רשמי בקוריאה הצפונית במהלך שנת 1973. החל משנת 1996, במהלך יום השנה ה-43 לתום המלחמה, הועלתה חשיבות המועד למעמד של חג לאומי, הכולל בין היתר הנפת דגל צפון קוריאה ויום שבתון ברחבי המדינה, וכן כינוסים חגיגיים של אספת העם העליונה.
האופן שבו יום הניצחון מצוין בפועל בקוריאה הצפונית נוטה להשתנות משנה לשנה, בהתאם להתפתחויות בינלאומיות במעמדה הבינלאומי של קוריאה הצפונית.