tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עלי אבן סאבר א-דין מבני שושלת וולאשמה, היה בנו של סאבר א-דין הראשון.
הקיסר האתיופי ניואיה קראסטוס מינה אותו למושל יפאט לאחר 1344.
על פי טאדסה טמרת, אל-מקריזי מתאר את עלי "כראשון להתמרד כנגד ההגמוניה המקובלת להאטי (לקיסר האתיופי)", טאדסה טמרת מסביר שהוא היה הראשון ממשפחתו להתמרד מאז מותו של הקיסר עמדה ציון הראשון.
המרד של המושל לא הצליח בגלל חוסר תמיכה מנתיניו.
והוא וכל ילדיו חוץ אחמד אבן עלי נלכדו על ידי הקיסר ניואיה קראסטוס, הקיסר האתיופי מינה את בנו מוחמד אבן עלי למושל יפאט.
אחרי שמונה שנים עלי שוחרר מבית סוהר וחזר לשלטון, אחמד ובניו הורדו מכס השלטון ורק בהתערבות ישירה של הקיסר מוחמד חזר לשלטון.
נכדו חאק א-דין השני הוליך מרד כנגדו, חאק נתן לסבא שלו לשמור על התואר שליט העיר יפאט.
ריצ'רד פאנקהארסט מזכיר שלעלי היה בן הנקרא מולה אספאה, שנלחם כנגד בן דודו חאק אד-דין השני ונהרג במרד זה.
אין הסכמה על אורך התקופה בה עלי היה המושל של יפאט.
אל-מקריזי בספרו ההיסטוריה של המדינות המוסלמיות האתיופיות מציין שעלי שוחרר אחרי שמונה שנים של מאסר, אך במקום נוסף כותב שהוא היה בבית סוהר כ-30 שנים ומת תחת שלטונו של סעאד א-דין השני, ההיסטוריה של שושלת וולאשמה נותנת לו כ-30 שנה בשלטון ובנו אחמד אבן עלי רק כשנתיים.
עלי אכבר סאלחי (בפרסית: علی اکبر صالحی, תעתיק מדויק: עלי אכבר צאלחי, נהגה בפרסית: אַלי אַכבר סאלֶהִי נולד ב-24 במרץ 1949) הוא אקדמאי ופוליטיקאי איראני שכיהן כראש הארגון לאנרגיה אטומית של איראן בין 16 באוגוסט 2013 ל-29 באוגוסט 2021.
סאלחי רכש תואר ראשון במדעי המדינה (BSc) מטעם האוניברסיטה האמריקנית בביירות, ודוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 1977. כמו כן כיהן כמרצה מן המניין ונשיא אוניברסיטת שריף לטכנולוגיה באיראן, וכן כחבר באקדמיה האיראנית למדע ובמרכז הבינלאומי לפיזיקה תאורטית שבאיטליה.
הוא דובר פרסית, אנגלית וערבית.
בשנים 1997 - 2005 כיהן סאלחי כנציג איראן בסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
ב-18 באוקטובר 2003 חתם בשם איראן על "הפרוטוקול הנוסף" (Additional Protocol) להסכם אמצעי הביטחון (Safeguard Agreement).
ב-20 ביולי 2004 מונה עלי אכבר סאלחי כיועץ מדעי לשר החוץ האיראני, מנוצ'הר מותכי.
ב-16 ביולי 2009 נתמנה לראש הארגון לאנרגיה אטומית של איראן, כשהוא מחליף בתפקידו זה את גולאם רזא אגאזאדה.
בדצמבר 2010 פיטר נשיא איראן אחמדינז'אד את שר החוץ מותכי, ומינה במקומו את סאלחי כשר החוץ בפועל.
ב-30 בינואר 2011 אישר הפרלמנט האיראני את מינויו לשר החוץ של איראן.
לאחר בחירתו של חסן רוחאני לנשיא איראן, הוחלף סאלחי על ידי מוחמד ג'וואד זריף, שר החוץ האיראני הנוכחי, ומונה בשנית, ב-16 באוגוסט 2013, לראש הארגון לאנרגיה אטומית של איראן.
אחיו של סאלחי, ג'וואד סאלחי, הוא מדען נודע בתחום הנדסת מחשבים ואלקטרוניקה, מחלוצי שיטת CDMA.
עֵלִי איתן (ארנסט איזן; יוני 1908 – 18 בנובמבר 1993) היה בלשן ישראלי שעסק בשפות שמיות והיסטוריון, פרופסור ללשון עברית באוניברסיטת תל אביב, חבר ועד הלשון העברית והאקדמיה ללשון העברית, ועורך "לשוננו לעם".
עלי איתן נולד במינכן שבגרמניה בשם ארנסט איזן ליעקב ושרה איזן.
למד באוניברסיטאות לייפציג, מינכן ווינה.
את תואר הדוקטור קיבל מאוניברסיטת לייפציג על מחקרו "התרגום והפירוש הערבי של סעדיה גאון לתהלים".
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל, ושימש מורה לעברית ולערבית בבתי ספר תיכוניים.
בשנת 1945 התמנה למזכיר המדעי של ועד הלשון העברית בלשכת תל אביב, ולאחר שהוקמה האקדמיה ללשון העברית המשיך לשמש בתפקידו עד לפרישתו.
כמזכיר מדעי ערך כמה ממילוני האקדמיה ללשון העברית.
במשך שנים רבות שימש יושב ראש ועד המינוח של האקדמיה ללשון העברית.
במקביל שימש עורך "לשוננו לעם", ואף פרסם בו מאמרים רבים; כמו כן פרסם מאמרים ב"לשוננו", ב"תרביץ" ובכתבי עת בלשניים מרחבי העולם.
בשנת 1962 החל ללמד בחוג ללשון עברית של אוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1971 התמנה לפרופסור.
התגורר ברמת גן, ובה נפטר בשנת ה'תשנ"ד (נובמבר 1993).
הותיר בת אחת - עדנה גיטה (נפטרה בכ"ב סיוון תשפ"א) ושלושה נכדים.
עלי אכבר חאן (בבנגלית: আলী আকবর খাঁ; 14 באפריל 1922 – 18 ביוני 2009) היה מוזיקאי הודי קלאסי, הידוע בנגינתו בסרוד.
חאן היה אחד מאנשי המפתח בחשיפת המערב למוזיקה ההודית הקלאסית.
הן בהופעותיו (במיוחד עם נגן הסיטאר ראווי שנקר), והן כמורה.
עלי אכבר חאן נולד במחוז קומליה בבנגל (כיום בנגלדש).
אביו, אלאודין חאן, שהיה מגדולי המוזקאים ההודיים של המאה ה-20, שימש כמורהו.
בשנת 1955 הגיע לראשונה לארצות הברית בהזמנתו של הכנר יהודי מנוחין.
בשנת 1956 ייסד בית ספר למוזיקה בעיר קלקוטה במטרה ללמד מוזיקה הודית קלאסית.
בשנת 1969 פתח סניף של בית הספר בקליפורניה, ובשנת 1985 בבזל.
בין תלמידיו היה המוזיקאי הישראלי יאיר דלאל.
עלי אבן אל-חסן אבן עסאכר, בשמו המלא עלי אבן אל-חסן אבן הבת-אללה אבן עבד-אללה תיקת א-דין אבו ל-קאסם א-שאפעי א-דמשקי, הנודע כ"אבן עסאכר" או "אל-חאפז אבן עסאכיר" היה אימאם והיסטוריון ערבי סורי, מהמורים החשובים של החדית' (מוחדית) באסלאם הסוני, נציג של האסכולה השאפעית.
כתב את הספר "ההיסטוריה של דמשק", מקור היסטורי-ביוגרפי חשוב על מלומדי האסלאם בדמשק בימי הביניים.
בתחום התאולוגיה והפילוסופיה האסלאמית נמנה עם חסידי האסכולה של אבו אל-חסן אל-אשעארי.
עלי אבן עסאכר נולד בדמשק בתקופת שלטון השושלת הבורית, באחת המשפחות המיוחסות של דמשק במאות ה-11–12 - באנו עסאכר - שרבים מבניה מלומדים מוסלמים סונים.
שני דודים ואחיו הצעיר מוחמד אבן אל חסן היו קאדים ראשיים בדמשק.
משפחת באנו עסאכר קישרה קשרי נישואים עם משפחות אחרות של נכבדי דמשק כמו סולמי, זאכי, ניישׂבורי וקוריישי.
אמו של עלי אבן עסאכר הייתה בת למשפחת קוריישי.
בילדותו למד עלי אצל אביו והשתתף בדיונים המשפטים שניהל אחיו הבכור זיא א-דין.
התעמק בלימוד השפה הערבית ודקדוקה אצל סבו אבו אל-מופדל אל-קוריישי.
בהמשך למד במסגרת קבוצת מלומדים מקומיים - טבקה.
בגיל ההתבגרות כבר הוקנו לו תעודות ("אג'אזה") בתחום החדית' מידי מלומדים בדמשק, בגדאד ואף מח'וראסאן ומקומות מרוחקים אחרים.
בגיל 20, אחרי מות אביו, בסביבות בשנת 1126, יצא יחד עם אחיו הגדול ממנו סעין א-דין הבת-אללה (1168-1095) למסע ראשון ברחבי העולם האסלאמי על מנת לרכוש ידע (טלב אל-עִלם) ולאסוף עדויות ומסורות על הנביא מוחמד ומרעיו (טלב אל-חדית').
בין היתר שהה במדרסה א-ניזאמיה בבגדאד.
למד בבגדאד אצל אבו אל-קאסם הבת-אללה בן מוחמד בן אל-חוסיין.
בהזדמנות זו עלה לרגל (חג') למכה ושהה בעיר הזאת שנה שלמה.
אחרי שחזר לדמשק נסע שוב לבגדאד ושהה שם חמש שנים.
בסך הכל מסעותיו ברחבי ארצות האסלאם נמשכו כחמש-עשרה שנה.
במהלכן שמע סיפורי חדית' מפי 1,300 שייחים ("שוּיוּח") ו-80 שייחות, בבגדאד, מכה, מדינה, נישאפור, מרב, טבריז, מיאנה (בטורקמניסטן של היום), בייהאק (בפנג'אב), ח'וסרוג'רד, בסטאם, הראט, אזרבייג'ן, כופה, המדאן, ריי, זנג'אן, בושאנג' (במערב אפגניסטן של ימינו), סורחה (סארחה) (בח'וזסתאן), סמנאן, ג'רבדקאן ומוסול.
אחרי גיל 34 התחיל ללמד חדית' במתחם מסגד אומייה בדמשק, שם ניהל הקראות מספריו, ובבית הספר "דאר א-סונה", שנקרא מאוחר יותר "דאר אל-חדית' א-נורייה" שהוקם בעדו בתוך מסגד אומייה על ידי האמיר נור א-דין.{{הערה| Just Wars, Holy Wars and Jihads, Oxford University Press 2012 - S.
אבן עסאכר ביקר גם בירושלים ולימד בה במשך חודש במדרסה אל-סליחיה.
בשנת 1148 נכח אבן עסאכר במתקפה הכושלת של מסע הצלב השני נגד דמשק והשתכנע בצורך לכתוב ולהטיף על הג'יהאד - מצוות מלחמת הקודש - נגד הצלבנים.
אבן עסאכר נודע בהתרחקותו מנכסים חומריים.
הוא הקדיש את ימיו להטפת החדית', לתפילה, להוראה ולכתיבה.
תלמידו המפורסם ביותר היה צלאח א-דין אל איובי.
אבן עסאכר זכה לראות את עליית צלאח א-דין לשלטון בדמשק ונפטר כעבור מספר חדשים.
בטקס הלווייתו שנוהל על ידי האימאם קוטב על ניישׂבורי, השתתף גם צלאח א-דין עצמו.
אבן עסאכר נטמן בבית הקברות באב א-סע'יר, בסמוך לקברם של אביו ושל אחיו סעין א-דין וקרוב לקברו של הח'ליפה מועוויה אבן סופיאן.
בנו, אל-קאסם בן עלי אל-חסן בן הבת אללה (מת בשנת 1203) היה גם הוא מלומד שכתב ספרים, בין השאר al-Djami' al-mustaqsâ fî fada'it al-Masdjid al-֊Aqsa.
אבן עסאכר חיבר מעל מאה ספרים ואגרות וגולל מעל חמש מאות דרשות על סיפורי חדית'.
ההיסטוריה של העיר דמשק (تأريخ مدينة دمشق תאריח' מדינת דמשק) - יצירה מונומנטלית ב-80 כרכים (של כ-400–500 עמודים כל אחד, בממוצע), ממנה הוצאו לאור 65 כרכים החל משנת 1995 במהדורה מודפסת בביירות.
פרויקט למהדורה ביקורתית של האקדמיה לשפה הערבית בדמשק שהוחל בשנות ה-1980 לא הושלם.
הטקסט נשמר ככתבי יד בדמשק (לרבות כתב יד בספריית זהיריה), איסטנבול, מרוקו והודו.
בכרכים הראשונים כתב דברי שבח והלל למולדתו, סוריה (בלאד א-שאם) בכלל ולדמשק בפרט.
בפי אבן עסאכר סוריה רבתי (א-שאם או בילאד א-שאם), הגדירה, ברוח פירוש הקוראן, את "הארץ המבורכת או הקדושה המשתרעת בין העיר אל עריש בגבול מצרים בדרום-מערב ובין נהר הפרת בצפון-מערב" (ציטוט לפי J.E.Lindsay Sarah and Hagar in Ibn ʿAsākir's History of Damascus, p.
אבן עסאכר תיאר תיאור גאוגרפי את דמשק וסביבתה וסיפר את קורות חייו של מוחמד ושל ארבעת הח'ליפים הראשונים (ראשידון).
שליש מהביוגרפיות מוקדשות לאנשי המאה הראשונה של האסלאם, לרבות רבים מבני הלוויה של מוחמד ובני זמנו, וכמעט כל בני בית אומייה ובני בתיהם.
הספר כולל גם כמות אדירה של שירה ערבית וביוגרפיות של משוררים סורים רבים ושל מספר רב של אנשי ממשל וחכמי דת מן התקופה העבאסית המוקדמת (880-750).
לאחר מכן מתחיל החלק העיקרי של הספר שהוא מעין לקסיקון ביוגרפי של חכמי דמשק לפי סדר אלפביתי.
מצוינים לא רק המלומדים תושבי דמשק אלא גם אלו שבקרו או פעלו בה.
שני הכרכים האחרונים מוקדשים לנשים.
בסך הכל כולל הספר 10,226 ערכים ביוגרפיים, מתוכם 200 מוקדשים לנשים.
הספר, שכתיבתו נמשכה למעלה משלושים שנה, הוא בעל אופי קומפילטורי, וכולל חומר עצום המבוסס על מקורות קודמים שלא שרדו.
לדעת אבן חליכּאן ניתן לקרוא את כרכי "ההיסטוריה" של אבן עסאכר בנפרד, כפי שקוראים את הכרוניקות של אל-טברי.Al-Muwafaqat `ala Shuyukh al-A'imma al-Thiqat'' (الموافقات ...) ב-72 כרכים
החדית' של מאלכ אבן אנס - עוואלי מאלכ בן אנס (عوالي مالك بن أنس) וה"מוסף" שלו (الذيل - א-ד'איל) ב-50 כרכים
נפלאות מאלכ - غرائب مالك ב-10 כרכים
לקסיקון המורים - מֻעג'ם א-שֻיוּח معجم الشيوخ - ב-12 כרכים, כולל שמות המורים של האסלאם עם קורות חייהם ותאור תורותיהם.
בסך הכל צוינו 1,619 מלומדים.
בדמשק הוצא לאור בשלשה כרכים בשנת 2000
ספרי המידות הנעלות (فضائل פדאיל):
ספר המידות הנעלות של בני הלווייה (של הנביא מוחמד) - פדאיל אל-אצחאב אל-חדית' (فضائل الأصحاب) - ב-11 כרכים
פדל אל ג'ומעה (فضل الجمعة) - על תפילת יום שישי
פדל קורייש (فضل قريش) - שבחי שבט קורייש
פדאיל א-צדיק (فضائل الصديق) - על אבו בכר א-צדיק
פדאיל מכה فضائل مكة - שבחי מכה
פדאיל אל-מדינה فضائل اَلْمَدِينَة - שבחי מדינה
פדאיל אל-בית אל-מוקדס فضائل البيت المقدس - שבחי ירושלים - אבד
פדאיל עשוראאفضائل عاشوراء - על יום העשוראא
פדאיל אל-מוחרם فضائل المحرّم - על חודש מוחרם
פדאיל שעבאן فضائل شعبان - על חודש שעבאן
אל-אח'באר אל-אווזאעי - أخبار الأوزاعي (המסורות של אווזאעי)
על אילן היוחסין של אבו חסן אל-אשערי
על היותו מפורסם באדיקותו ומכובדותו
על מאבקו נגד החידושים ונגד יריביו
הספר הודפס בקהיר בשנת 1928.אל-יום אל-מזיד اليوم المزيد - (היום הנוסף) ב-3 כרכיםבּייאן אל-ואהם ואל-תח'ליט פי חדית' אל-אתית بيان الوهم والتخليط في الحديث - (הצגת שגיאה ובלבול בסיפור "אנקת הכיסא" (אתית אל ערש)
ארבעון פי אל-אג'תיהאד פי איקאמת אל-ג'יהאד -أربعون في الاجتهاد في إقامة الجهاد ארבעים [חדית'ים] בעניין הג'יהאד - או ארבעון חדית' פי אל-חת' עלא אל-ג'יהאד - אוסף 40 סיפורי חדית' על הג'יהאד.
על נשים מורות של החדית'
אבן עסאכר הקדיש מקום מיוחד לשמונים נשים שמהן למד סיפורי חדית' בעת מסעות הלימוד שלו בארצות האסלאם.
עמהן נמנו, למשל, אום-אל בהא, אום אל-מוגתבי, פאטמה בנת עלי, פאטמה אל-אוחברי מעיראק, מליכה בנת-דאווד מתיפליס (טביליסי) וזיינב בנת עבד א-רחמן העניקו לו תעודות להוראת החדית.
אבן עסאכר מספר גם על זומורוד חתון שלמדה חדית בשיעורים מפי מורים גברים, הייתה מדקלמת את הקראן ומעתיקה ספרי תאולוגיה
היו בחברה הסלג'וקית בדמשק נשים שתרמו למשכורות המורים המסגדים ונתנו חסות כספית לבתי ספר מסוימים למשפט אסלאמי.
אבן עסאכר דן בסוגיית הג'יהאד בין השאר ב"היסטוריה של דמשק", תוך התייחסות לדמויות של דוד המלך (דאוד), ישוע (עיסא בן מרים) ושל הח'ליפה יזיד הראשון מן התקופה אסלאמית.
דאוד מתואר כמוסלמי אדוק מאוד שהתפלל יומם ולילה וצם כל יומיים.
בעזרת שלוש אבנים שהשתייכו לשלושת האבות (אברהם, יצחק ויעקב), ותוך קריאות "אללה אכבר!" ניצח את ג'לוד (גוליית) ואת צבאותיו קרוב לדמשק.
לצידו עמדו כל מלאכי השמיים והג'ינים שקראו יחד איתו "אללה אכבר".
לגבי ישוע, מציין אבן עסאכר בהתאם למסורות אסלאמיות, את היותו פליט בדמשק יחד עם אמו מרים אחרי שנמלט מפני ידו האכזרית של הורדוס.
הוא מתואר כסגפן ביותר, אח בנבואה לנביא מוחמד, שאת ביאתו ניבא.
ישוע המשיח יבוא, לפי המקורות המסורתיים של אבן עסאכר, בפעם השנייה, לקראת סוף הימים, לעיר דמשק כדי להשלים את הג'יהאד, להאיץ את ניצחון האסלאם על כל הדתות האחרות ולהביא את השלום האולטימטיבי בעולם.
בתמיכת תפילותיו של הח'ליפה מועאוויה, יהרוג ישו בחנית את האנטיכריסטוס (אל דג'אל), יושיע את העולם וימות.
הוא ייקבר על ידי המוסלמים לצידו של מוחמד, בעיר מדינה.
אבן עסאכר ציפה שהמוסלמים יגרשו את הצלבנים לפני סוף המאה השישית לפי לוח השנה המוסלמית - בערך המאה ה-12 של ספירת העמים.
יזיד הראשון, שנודע בהיסטוריה הערבית והמוסלמית כמחסל של חוסיין, בנו של עלי, וכהולל חסר מעצורים, שוחר יין, נשים וזמרה, זכה מידי אבן עסאכר לתיאור אוהד כאחד שתרם לשמירת מורשת האסלאם בסוריה.
ב"היסטוריה של דמשק" ובשאר כתביו על הג'יהאד - "ארבעים חדית' בזכות הג'יהאד", שנכתב לבקשת הסולטאן נור א-דין בסביבות 1160, גייס אבן עסאכר את החדית' בשאיפה להצדיק ולעודד את הג'יהאד של נור א-דין נגד הצלבנים הנוצרים ונגד הח'ליפים הפאטמים השיעים.
הוא העלה שבחים רבים לנור א-דין על ששחרר את חלב ואת מצרים מעול השיעים ה"כופרים".
לפי מורד ולינדסי, אבן עסאכר היה הראשון שפיתח את המושג של ג'יהאד לפי ההשקפה כי גם בתוך עולם האסלאם ישנה חלוקה בין מוסלמים "טובים", החושבים נכון, ומוסלמים אחרים שאינם מבינים את האמונה ואינם פועלים בהתאם אליה.
הוא ביסס לדורות הבאים את הצידוק להפעלת אמצעים צבאיים נגד האויבים "הפנימיים" וננד האויבים ה"חיצוניים".
הוא בחר בהגדרות שהתאימו למשנה הפוליטית והדתית שלו, כיועץ של השליט נור א-דין (שעלה לשלטון בדמשק בשנת 1154).
מורד העיר שבחדית' שפרסם אבן עסאכר בנוגע לג'יהאד הוא לא הזכיר כלל את הצלבנים.
לדעתו הדבר מוסבר על ידי ההקשר הפוליטי, שבו האמיר נור א-דין שקל באותם הזמנים להשלים עם הצלבנים על מנת שיתמקד במאבק בשושלת השיעית הפאטמית במצרים.
עלי אל-חיארי היה איש צבא ירדני ששימש למשך תקופה קצרה בשנת 1957 כרמטכ"ל של הלגיון הירדני.
עלי אל-חיארי נולד בסלט שבצפון עבר הירדן.
אל-חיארי התגייס ללגיון הירדני והצטרף לארגון הקצינים החופשיים הירדניים.
ארגון זה שאב השראה מארגון הקצינים החופשיים במצרים ובמהפכה שביצעו בשנת 1952. הפיכה זו שהעלתה בסופו של דבר לשלטון את גמאל עבד אל נאצר הוציאה קריאה לאחדות הלאומיות הערבית, שבה תמכו הקצינים הירדניים.
ב-13 באפריל 1957 בוצע ניסיון הפיכה כנגד המלך חוסיין על ידי ראש הממשלה הירדני סולימאן א-נאבולסי ביחד עם הרמטכ"ל עלי אבו נוואר ("קשר זרקא") ובתמיכתם של רבים מהקצינים החופשיים הירדניים.
בעקבות כישלון ההפיכה הודח אבו נוואר והוגלה יחד עם משפחתו לדמשק.
אל-חיארי, אז סגן הרמטכ"ל, מונה במקומו לראש הלגיון.
רבים מן הקושרים היו מכריו של אל-חיארי, שבעצמו הזדהה לא מעט עם רעיונותיהם.
מספר ימים לאחר שמונה לרמטכ"ל, ב-20 באפריל יצא בשליחות המלך חוסיין לדמשק, שם הודיע על עריקתו.
הוא האשים את המלך בקנוניה עם מדינות המערב כנגד עצמאותה של ירדן.
החליפו בתפקיד הרמטכ"ל חאבס אל-מג'אלי, בן לשבט אל-מג'אלי שהיה בעל דומיננטיות רבה בפוליטיקה הירדנית.
אל-חיארי נותר בדמשק עם עשרות מהקצינים שהשתתפו בקשר נגד חוסיין.
בשנת 1965, בזמן כהונתו של וספי א-תל כראש ממשלה, הוכרזה חנינה כללית לגולים פוליטיים ואל-חיארי הורשה לשוב לירדן.
לפי אבי שליים, עם שובו נעשה אל-חיארי נאמן למלך ושירת אותו נאמנה.
לאחר הקמת אש"ף ניסה ראש הארגון אחמד שוקיירי לגייס את אל-חיארי למפקד הזרוע הצבאית של הארגון.
אולם בלחצו של המלך חוסיין אל-חיארי התפטר.
עלי אכבר וֶלָאיָתי (בפרסית: علیاکبر ولایتی; נולד ב-24 ביוני 1945) הוא פוליטיקאי ורופא שמרן איראני.
מכהן כפרופסור באוניברסיטת שהיד בהשתי למדעי הרפואה, יועץ בכיר של המנהיג העליון בעניינים בינלאומיים, וראש מועצת המייסדים וחבר הנאמנים של אוניברסיטת אזאד האסלאמית.
ולאיתי חבר בהיכל התהילה של המדע והתרבות האיראניים, המועצה העליונה למהפכת התרבות, נשיא המועצה האיראנית לאבטחת אינטרס המשטר, נשיא המרכז למחקר אסטרטגי, ובכיר באקדמיה האיראנית למדעי הרפואה.
הוא היה שר החוץ במשך יותר מחמש עשרה שנה, מדצמבר 1981 ועד אוגוסט 1997, תחת ראש הממשלה מיר-חוסיין מוסאווי בתקופת הנשיאים עלי ח'אמנאי ואכבר האשמי רפסנג'אני.
הוא האדם הראשון והיחיד שמילא תפקיד זה יותר מעשר שנים.
בבחירות לנשיאות 2013 הוא היה מועמד, והפסיד כשהגיע למקום החמישי מבין ששת המועמדים, עם 2,268,753 קולות, שהיו 6.18% מהקולות.
ולאיתי נולד בכפר רוסטאמבאד, שמיראן, טהראן, ב-24 ביוני 1945. הוא בוגר אוניברסיטת טהראן למדעי הרפואה בשנת 1964. סיים את לימודיו ברפואת ילדים לפני שעבר לאוניברסיטת ג'ונס הופקינס להתמחות במחלות זיהומיות.
בינתיים, לימד באוניברסיטה והיה חבר פעיל בגופים בעלי השפעה כמו המועצה העליונה למהפכה תרבותית וקרן האנציקלופדיה האסלאמית.
במהלך שלטונו של מוחמד רזא שאה פהלווי, נעצר על ידי שירות הביון סאוואכ כשהיה בן 17.
בשנת 1961 הצטרף לחזית הלאומית, מפלגה חילונית.
בעקבות המהפכה האיראנית בשנת 1979, הוא נבחר כחבר פרלמנט מעיר הולדתו בבחירות לפרלמנט באותה השנה.
הוא היה גם סגן שר הבריאות מנובמבר 1980 עד יולי 1981 בקבינט של מוחמד עלי רג'אי.
לאחר שניצח בבחירות לנשיאות ב-13 באוקטובר 1981, הציע נשיא איראן עלי ח'אמנאי את ולאיתי כראש ממשלתו לפרלמנט של איראן, אך הפרלמנט הצביע נגדו ב-22 באוקטובר.
בהמשך הציע חמינאי את מיר-חוסיין מוסאווי, שזכה לאישור הפרלמנט.
בנובמבר 1986 טען ולאיתי כי על איראן לקיים קשרים דיפלומטיים עם כל מדינות העולם.
במהלך ראשות הממשלה של מוסאווי שימש ולאיתי כשר חוץ.
לאחר בחירתו של אכבר האשמי רפסנג'אני לנשיא, הוא המשיך לשמש בתפקידו עד 1997, אז הסתיימה כהונתו של רפסנג'אני.
הוא היה יועץ לעניינים בינלאומיים למנהיג העליון של איראן מאז 1997.
בנובמבר 2006 הוציא השופט הארגנטינאי רודולפו קניקובה קוררה צווי מעצר בינלאומיים עבור ולאיתי, שישה איראנים נוספים ולבנוני אחד בקשר להפצצה של בניין AMIA בבואנוס איירס, שהביאה למותם של 85 בני אדם ו-151 פצועים בדרגות שונות.
ולאיתי מופיע ברשימת המבוקשים הרשמית של האינטרפול מאז מרץ 2007, בגין טענות על "רצח מחמיר ונזקים" הקשורים להפצצת AMIA.
צו המעצר מבוסס על הטענה כי בכירים באיראן תכננו את הפיגוע בפגישה באוגוסט 1993, בהם חמינאי, המנהיג העליון, מוחמד חג'אזי, יועץ המודיעין והביטחון של חמינאי, רפסנג'אני, הנשיא, עלי פאלחיאן, שר המודיעין, ושר החוץ, עלי אכבר ולאיתי.
ולאיתי מונה למועצה האסטרטגית ליחסי חוץ בשנת 2006. נראה שהוא מקורב למנהיג העליון עלי ח'אמנאי, משמש כיועצו לעניינים בינלאומיים וכתב את ההקדמה לספרו של חמינאי "פלסטין".
הוא השתתף בטקס הלווייתו של עימאד מורנייה, שנהרג ב-12 בפברואר 2008, כשהוא מייצג את חמינאי ב-14 בפברואר בלבנון.
ב-30 באוקטובר 2013 מונה לראש המרכז לחקר אסטרטגי, כשמונה על ידי אכבר האשמי רפסנג'אני, שירש אותו חסן רוחאני.
בנובמבר 2019 מחלקת האוצר של ארצות הברית הכניסה ולאיתי לרשימת האישים שהוטלו עליהם סנקציות.
עלי אכבר מוחתשמי-פור (בפרסית: سید علیاکبر محتشمیپور; 30 באוגוסט 1947 – 7 ביוני 2021) היה איש דת שיעי, מפעילי המהפכה האיראנית ב-1979 ובהמשך שר הפנים של הרפובליקה האסלאמית של איראן.
נודע כמי שדגל בייצוא המהפכה האיראנית מחוץ לאיראן ונחשב כאחד ממייסדי חזבאללה בלבנון.
מוחתשמי למד בעיר הקדושה נג'ף שבעיראק, שם בילה זמן רב עם מורו הרוחני אייתוללה ח'ומייני.
הוא גם ליווה את חומייני בתקופת גלותו בעיראק ובצרפת.
הוא הקים קבוצה חמושה בשנות ה-70 עם בנו של האייתוללה חוסיין עלי מונתזרי, בלבנון ובסוריה במטרה לסייע לתנועות שחרור במדינות האסלאם.
לאחר המהפכה האיראנית כיהן כשגריר איראן בסוריה בשנים 1982 עד 1986. מאוחר יותר הפך לשר הפנים האיראני.
כשגריר בסוריה, מאמינים כי הוא מילא "תפקיד מרכזי" בהקמת ארגון חזבאללה, הפועלת "במסגרת מנהלת תנועות השחרור האסלאמיות, המנוהלת על ידי משמרות המהפכה האסלאמית של איראן".
הוא פיקח באופן פעיל על היווצרותו של חזבאללה והשתלבותו בתנועות שיעיות קיצוניות קיימות: מפלגת הדאווה האסלאמית בלבנון, אגודת הסטודנטים המוסלמים ואמל.
בשנת 1986, זמן קצר לאחר הפיקוח הצמוד של חזבאללה, הוחזרה לשכת השחרור האסלאמית למשרד החוץ האיראני.
הוא תואר גם כמי ששוחרר מהשימוש בתיק הדיפלומטי כשגריר ומביא קופסאות חומרים מאיראן.
הוא נשאר בין הקשוחים גם כשנבחר לתפקיד השר בממשלתו של מיר-חוסיין מוסאווי.
בשנת 1989 הדיח נשיא איראן החדש, אכבר האשמי רפסנג'אני, את מחתשמי מדסק לבנון במשרד החוץ האיראני והחליף אותו באחיו מחמוד האשמי.
הדבר נתפס כאינדיקציה להורדת תמיכתה של איראן בחזבאללה ובמדיניות חוץ מהפכנית בכלל.
באוגוסט 1991 הוא השיב לעצמו חלק מהשפעתו כאשר התמנה ליו"ר ועדת ההגנה של המג'לס (הפרלמנט) של איראן.
הכי שנוי במחלוקת, מוהטשאמי מאמין:
"הוא מילא תפקיד פעיל עם המודיעין הצבאי הסורי וחיל משמרות המהפכה האסלאמי בפיקוח על פיגועי ההתאבדות שביצע חזבאללה נגד שגרירות ארצות הברית בביירות באפריל 1983, יחידות ארצות הברית וצרפת של הכוח הרב-לאומי באוקטובר 1983, ומתקן שגרירות ארצות הברית בספטמבר 1984.
ומילא תפקיד מרכזי בהריגתו של לוטננט קולונל ויליאם ר.
היגינס, המפקד האמריקני של ארגון הפיקוח על שביתת הנשק של האו"ם (UNTSO) בלבנון, שנלקח כבן ערובה ב-17 בפברואר 1988 על ידי קיצונים שיעים פרו-איראניים בלבנון.
נאמר כי הריגתו של היגינס הגיעה "מהוראות שהוציאו קיצונים איראנים, בעיקר מוחתשמי", במאמץ למנוע "שיפור ביחסים בין ארצות הברית לאיראן".
זה הגיע גם ממעורבות לכאורה בפיצוץ טיסה 103 של פאן אמריקן בדצמבר 1988.
בעוד מוהטשמי היה מתנגד חריף להשפעה המערבית בעולם האסלאם ולקיומה של מדינת ישראל, הוא היה גם תומך ויועץ של הנשיא הרפורמיסטי האיראני מוחמד ח'אתמי, שהיה ידוע בהגנתו על חופש הביטוי וזכויות האזרח.
מוהטשאמי שוב היה בחדשות המערביות בשנת 2000, לא כקיצוני קשיח אלא בגלל שסירב להופיע בבית המשפט באיראן לאחר שהעיתון התומך ברפורמים "באיין" נאסר.
בהזאד נבבי ועלי אכבר מוחתאמי היו בין אלה שאסרו על ידי מועצת השומרים להשתתף בבחירות למג'לס.
ב-1984, עת שימש בתפקיד שגריר איראן בדמשק, נפצע קשה בעת ניסיון התנקשות בחייו וידו נכרתה.
ניסיון ההתנקשות יוחס כעבור שנים ל"מוסד".
לפי רונן ברגמן, ראש הממשלה יצחק שמיר חתם בעצמו על הצו להריגתו, לבקשת נחום אדמוני, שעמד בראש "המוסד".
מת ב-7 ביוני 2021 כתוצאה מסיבוכי מחלת הקורונה.
עלי איחסן סביס (עלי איחסן פאשה) (בטורקית: Ali İhsan Sâbis; 30 באוגוסט 1882 - 9 בדצמבר 1957) היה קצין בכיר בצבא העות'מאני.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פיקד על כוחות במערכה במסופוטמיה ובמערכה בקווקז.
היה שותף למצור על כות שהביא לכניעת חיילי הדיוויזיה השישית "פונה" של צבא בריטניה.
נודע במעורבותו הפעילה בשואת העם הארמני ואף הוגלה בשל כך אך לא הועמד לדין.
גדל ברובע בשיקטש שבאיסטנבול שם למד בבית ספר יסודי.
ב-1895 הצטרף לתיכון צבאי לתותחנות.
ב-1901 למד ב"אקדמיה העות'מאנית הצבאית" ברובע פנגלטי (Pangaltı) שבאיסטנבול וסיים אותה בהצטיינות ב-1904.
עלי התגייס לצבא ב-1902. במהלך הקריירה הצבאית שקדמה למלחמת העולם השנייה מילא את התפקידים הבאים:
ראש המטה של הארמייה השנייה .
סגן מפקד הקורפוס ה-13 .
מפקד כוחות המילואים של הארמייה השלישית .
במהלך מלחמת העולם הראשונה קיבל אחריות גם בזירת מסופוטמיה וגם בזירת קווקז ומזרח טורקיה.
תחילה מונה לסגן מפקד הקורפוס ה-11 .
בספטמבר 1915 הועלה לדרגת "מיראלאי" (בטורקית: Miralay - דרגה מקבילה לבריגדיר) ומונה למפקד הקורפוס התשיעי .
בפברואר 1916 מונה עלי למפקד הקורפוס ה-13 ועבר עם יחידתו לחזית מסופוטמיה שם היה שותף במצור על כות ובבלימת הכוחות הבריטים שניסו לפרוץ את המצור.
החל מפברואר 1917 התמודד עלי במערכה המחודשת שניהלו הבריטים לכיבוש בגדאד.
תחילה נסוג מכות בעקבות קרב כות השני ובהמשך הפסיד צבאו במערכה לכיבוש בגדאד.
עלי וחייליו המשיכו לסגת צפונה לאחר ההפסד בקרב סאמארה.
באוקטובר 1917 מונה למפקד הקורפוס הרביעי וביוני 1918 הועלה לדרגת "מירליבה" (בטורקית: Mirliva - דרגה מקבילה למייג'ור גנרל) ומונה למפקד הארמייה השישית.
בתפקיד זה הובס בקרב שרקט (אוקטובר 1918) והיה בין חותמי הסכם הכניעה של הטורקים במסגרת הפסקת האש של מודרוס.
עמדתו האחרונה הייתה במוסול אך גם ממנה נסוג בלחץ הכוחות הבריטים בפיקודו של ויליאם מרשל.
בתקופה מלחמת העולם הראשונה היה עלי אחראי על זירות מסופוטמיה וקווקז.
תוך ניצול מעמדו הרם, פעל עלי לרצח ארמנים, נוצרים ושבויי מלחמה.
בין השאר בעקבות כיבוש טבריז.
רצח נוצרים בואן, מוסול ואורמיה.
הרג שבויי המלחמה הבריטיים שנלכדו לאחר המצור על כות.
הרג ארמנים בואן באפריל 1915 לאחר קרב דילמן.
רצח המוני של כ-3,300 נוצרים נסטוריאנים וכ-700 ארמנים שנמלטו מאורמיה ביוני 1915.
רצח של כ-620 כפריים שמצאו מקלט בחסות צרפת באורמיה ביולי 1915.
רצח של 20 חולים ופצועים (כולל העיתונאי האמריקאי ג'ון נושי) ב-18 בספטמבר 1915.
הרג של כ-270 אזרחים ארמנים במוסול באותו חודש.
עם סיום המלחמה חזר עלי לאיסטנבול שם הורה הנציב העליון הבריטי לעצור אותו והוא נשפט והוגלה למלטה.
בזמן גלותו הכינו הבריטים נגדו כתב אישום שהתייחס לאחריותו האישית למעשי הרצח שבוצעו בארמנים, נוצרים וכן חיילים בריטים מהדיוויזיה השישית "פונה" שנפלו בשבי לאחר נפילת כות.
בסופו של דבר המשפט המתוכמן לא נערך וביוני 1921 חזר עלי לאיסטנבול, יחד עם שאר גולי מלטה, ומונה למפקד הארמייה הראשונה והיה שותף במלחמת העצמאות של טורקיה.
ביוני 1922 שוחרר עלי מתפקידו וזאת בעקבות סכסוך עם איסמט אינני שהיה בכיר ממנו.
בעקבות אירוע זה החליט עלי לפרוש מהצבא.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הביע תמיכה גלויה בגרמניה אולם לאחר החלטת טורקיה להתגד לגרמניה שלח עלי, ב-1944, מכתבים (אנונימים) בהם ביקר נשיא טורקיה איסמט אינני על החלטה זו.
בעקבות מכתבים אלו נעצר עלי וישב במעצר עד משפטו במהלכו נידון, ב-10 בפברואר 1947, ל-15 חודשי מאסר.
ב-1950 עלתה לשלטון המפלגה הדמוקראטית שחננה אותו והחזירה לו את זכויותיו הפוליטיות.
ב-1954 נבחר עלי לאספה הלאומית הגדולה של טורקיה כחלק מהמפלגה הדמוקרטית.
נפטר ב-1957 והובא לקבורה בבית הקברות זינג'ירליקויו באיסטנבול.
לאחר פרישתו כתב עלי את זכרונותיו:
זכרונותי ממלחמת העולם הראשונה (כרכים 1–4)
זכרונות המלחמה שלי, מלחמת העצמאות והצדדים הסודיים שלה (כרכים 5–6)
עלי אל-חמאדי הוא כדורגלן עיראקי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת לוטון טאון, בהשאלה מאיפסוויץ' טאון, ובנבחרת עיראק.
אל-חמאדי גדל במחלקות הנוער של טרנמיר רוברס ושל סוונסי סיטי.
ב-20 בנובמבר 2021 חתם אל-חמאדי על חוזה לעונה וחצי בוויקומב וונדררס מהפוטבול ליג הראשונה.
ב-11 במרץ 2022 הושאל לברומליי מהנשיונל ליג.
ב-12 בינואר 2023 חתם בווימבלדון מהפוטבול ליג השנייה.
ב-29 בינואר 2024 חתם באיפסוויץ' טאון מהצ'מפיונשיפ.
ב-24 בינואר 2025 הושאל לסטוק סיטי.
ב-1 בספטמבר 2025 הושאל ללוטון טאון.
ב-11 בנובמבר 2021 ערך אל-חמאדי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת עיראק, בתיקו 1-1 נגד נבחרת סוריה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
עלי עבדאללה בן חארב אל-חבסי הוא כדורגלן עבר עומאני ששיחק בעמדת השוער.
אל-חבסי התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל אל-מוד'איבי וכשהיה בן 21 הצטרף לא-נאסר סלאלחה.
במקביל לעיסוקו כשוער, אל-חבסי עבד גם ככבאי בנמל התעופה הבינלאומי מסקט.
בקיץ אל-חבסי חתם בלין אוסלו מליגת העל הנורווגית.
בינואר אל-חבסי חתם בבולטון וונדררס.
בספטמבר אל-חבסי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד פולהאם.
ב-8 בנובמבר 2007 אל-חבסי ערך את הופעת הבכורה שלו בגביע אופ"א בתיקו 2-2 נגד באיירן מינכן והפך לכדורגלן העומאני הראשון שרושם דקות במסגרת אירופית.
בארבעת שנותיו בבולטון, רשם רק 10 הופעות
ביולי , אל-חבסי הושאל לוויגאן את'תלטיק עד לסיום העונה.
את העונה סיים עם 34 הופעות בליגה וב-4 ביולי 2011 חתם בקבוצה לארבע שנים תמורת 4 מיליון פאונד.
בוויגאן, אל-חבסי בלט בעיקר בזכות העובדה כי הצליח לעצור כמחצית מהפנדלים שנשרקו לחובתה של וויגאן ובהם פנדלים שנבעטו על ידי: רובין ואן פרסי, קרלוס טבס, חאבייר הרננדס ומייקל ארטטה.
ב-31 באוקטובר 2014 הושאל לברייטון אנד הוב אלביון לחודש אחד.
ביולי אל-חבסי חתם לשנתיים ברדינג.
בינואר , האריך אתת חוזהו בשנה נוספת ובאותה עונה אף נכלל בנבחרת העונה של הפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-17 ביולי 2017 אל-חבסי חתם לשלוש שנים אל-הילאל מליגת העל הסעודית.
ב-29 באוגוסט 2019 אל-חבסי חזר לאנגליה וחתם בווסט ברומיץ' אלביון, בה לא זכה לדקות משחק.
ב-21 באוגוסט 2020 אל-חבסי הודיע על פרישה מכדורגל.
בצעירותו, אל-חבסי שיחק בנבחרות הצעירות של עומאן.
ב-20 בינואר 2001 אל-חבסי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 2-0 ל.
אל-חבסי שימש כשוער הראשון של הנבחרת החל משנת ועמד בשערה עד לפרישתו ב-5 בינואר 2020. הוא השתתף עמה בשלושה גביעי אסיה ורשם 141 הופעות בנבחרת.
עלי סאדק נאסר אל-חסן הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת א-נסר מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
ב-17 בפברואר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 0-0 נגד אל-איתיחאד במסגרת המחזור ה-22 בליגת העל הסעודית לעונת .
ב-6 במרץ הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2–5 על אל-באטין במסגרת הליגה.
בסך הכל ערך אל-חסן 43 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-5 באוקטובר 2020 חתם אל-חסן על חוזה לחמש עונות בא-נסר מליגת העל הסעודית.
ב-15 ביוני 2021 ערך אל-חסן את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 0–3 על נבחרת אוזבקיסטן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
הוא היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית בטורניר הכדורגל באולימפיאדת טוקיו בשנת 2021.
עלי האדי אל-בולייהי הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אל-הילאל מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
אל-בולייהי החל את הקריירה המקצוענית שלו באל-אמל ובא-נהדה מהליגות הנמוכות בערב הסעודית.
ב-23 ביולי 2015 חתם אל-בולייהי באל-פתח.
הוא ערך 47 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-21 ביוני 2017 חתם אל-בולייהי על חוזה לשלוש עונות באל-הילאל מליגת העל הסעודית.
ב-15 במאי 2018 ערך אל-בולייהי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערב הסעודית, בניצחון 2-0 על נבחרת יוון במשחק ידידות.
עלי אל-קרני הוא אסטרונאוט סעודי, שנבחר לטוס לחלל על ידי ועדת החלל הסעודית.
בחירתו הוכרזה רשמית ב-12 בפברואר 2023.
אל-קרני הוא אחד משני הסעודים הראשונים שטסו לחלל.
הוא המריא במשימת החלל הפרטית השנייה בהיסטוריה Axiom mission 2 של חברת אקסיום ספייס.
הטיסה שוגרה לחלל בחללית דרגון של חברת SpaceX, הטיסה המריאה ב-21 במאי 2023 ונחתה בתחנת החלל הבינלאומית ב-22 במאי למשימה שנמשכה 8 ימים.
יחד איתו המריאו פגי ויטסון, ג'ון שופנר ורייאנה ברנאווי.החללית המריאה ממרכז החלל קנדי של נאס"א בפלורידה.
אל-קרני בעל תואר ראשון במדעי האווירונאוטיקה מאקדמיית המלך פייסל.
הוא קפטן בחיל האוויר המלכותי הסעודי, שם הוא מטיס מטוסי F-15SA.
עלי אל-חאג' הוא כדורגלן לבנוני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת אל-עהד מליגת העל הלבנונית ובנבחרת לבנון.
אל-חאג' גדל במחלקות הנוער של ASA וא-נג'מה.
בשנת 2017 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של א-נג'מה במסגרת ליגת העל הלבנונית, ובסך הכל ערך 11 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-13 ביוני 2020 חתם על חוזה לחמש שנים באל-עהד מליגת העל הלבנונית.
ב-30 בדצמבר 2022 ערך אל-חאג' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת לבנון, בהפסד 1-0 לנבחרת איחוד האמירויות הערביות במשחק ידידות.
ב-25 ביוני 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 4-1 על נבחרת בהוטן במסגרת אליפות פדרציית הכדורגל של דרום אסיה.
עלי חמדאן עבד אל-קאדר אל-עאיד הוא משפטן ודיפלומט ירדני שכיהן כשר במספר ממשלות בירדן.
בין השנים 2006–2010 שימש שגריר ירדן בישראל.
אל-עאיד קיבל תואר ראשון במשפט ציבורי מאוניברסיטת ירדן ב-1985, ותואר שני במשפט בין-לאומי ב-1988 מאוניברסיטת אדינבורו שבבריטניה.
בשנת 1991 הצטרף אל-עאיד לצוות משרד החוץ הירדני, ומאז מילא את התפקידים הבאים:
השתתף במשלחת המשא ומתן הירדנית עם ישראל (1992–1994);
יועץ פוליטי בשגרירות ירדן בקהיר (1994–1997);
סגן השגריר בשגרירות ירדן בוושינגטון (1997–2001);
מנהל המשרד לנושאים מיוחדים במשרד החוץ הירדני (2001–2004);
יועץ תקשורת לראש ממשלת ירדן (2005);
מנהל המחלקה המדינית במשרד ראש ממשלת (2005–2006);
שר התקשורת בממשלתו הראשונה של סמיר זיד א-ריפאעי מ-28 ביולי עד 24 בנובמבר 2010;
שר התקשורת בממשלתו השנייה של סמיר זיד א-ריפאעי מ-24 בנובמבר 2010 עד 1 בפברואר 2011;
שגריר ירדן במצרים ונציגה הקבוע של ירדן בליגה הערבית (2017–2020);
שר המידע בממשלת בישר אל-ח'סאונה מ-12 באוקטובר 2020 עד 7 במרץ 2021;
יושב ראש הדירקטוריון של השידור הציבורי בירדן, החל מ-24 אוקטובר 2021.
עלי אכבר אחמדיאן (בפרסית: علیاکبر احمدیان; נולד בשנת 1961) הוא איש צבא איראני, מזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי לשעבר וחבר המועצה האיראנית לאבטחת אינטרס המשטר.
אחמדיאן נולד בשנת 1961 בשהר באבכ .
הוא שירת בחיל הים של משמרות המהפכה והגיע לדרגת אדמירל.
בתקופה מסוימת בשירותו שימש סגנו של עלי שמח'אני.
הוא בוגר האוניברסיטה לביטחון לאומי של איראן .
בשנת 2022 מונה לחבר המועצה האיראנית לאבטחת אינטרס המשטר.
ב-22 במאי 2023 מונה על ידי נשיא איראן אבראהים ראיסי למזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי, לאחר התפטרותו של עלי שמח'אני.
בעקבות קשריו לתוכנית הגרעין האיראנית, הוטלו עליו עיצומים במדינות שונות, ובהן ארצות הברית, קנדה ובריטניה.
בדצמבר 2023 נפגש אחמדיאן עם דובר המורדים החות'ים בתימן מוחמד עבד א-סלאם, ושיבח את החות'ים על "עמידתם לצד הפלסטינים".
עלי איברהים ע'זאל אל-קוואסמי הוא פוליטיקאי פלסטיני שכיהן כשר התחבורה בממשלות השנייה והשלישית של הרשות הפלסטינית, וכשר הנוער והספורט בממשלה הרביעית.
הוא למד בבתי ספר בחברון וסיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1958. הוא קיבל תואר ראשון בכימיה ורוקחות מהפקולטה לרוקחות באוניברסיטת אלכסנדריה בשנת 1964. לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה עבד בבית מרקחת פרטי בחברון והוא ממשיך לעשות זאת עד היום.
בצעירותו הצטרף למפלגת הבעת' והשתתף בפעילותה עד שנת 1961, אז עזב את המפלגה לאחר התפרקות הרפובליקה הערבית המאוחדת.
הוא תמך באש"ף בהשפעת חותנו, ד"ר עבדול ח'ליק יגמור, שהיה חבר בוועד הפועל הראשון של הארגון לשחרור פלסטין, ויזם יחד עם אחרים את הקמתה של ועדת הדרכה לאומית בנפת חברון ב-1968, ואף מונה למזכירה.
באותה שנה הוא הצטרף לתנועת הפת"ח.
בשל מעורבותו בארגון טרור, מדינת ישראל גירשה אותו ב-1969, ויאסר ערפאת הטיל עליו לנהל את הסהר האדום הפלסטיני.
הוא חזר לישראל ב-1972, כאן הוצע לו להתמנות כראש עיריית חברון, אך הוא סירב.
הוא נעצר ב-1975, ולאחר מכן נעצר שוב מספר פעמים.
הוא כיהן כשר התחבורה הפלסטיני בממשלות השנייה והשלישית של יאסר ערפאת, וכשר הנוער והספורט בממשלתו הרביעית של ערפאת.
הוא גם היה חבר במועצה המחוקקת הפלסטינית בין השנים 1996 ל-2006 מטעם מחוז חברון, לאחר שקיבל 10,334 קולות במסגרת הבחירות הכלליות ברשות הפלסטינית (1996).
כמו כן, כיהן כראש הוועדה לשיקום חברון בין השנים 1996 ל-2016.
אל-קוואסמי נשוי ואב לשני בנים.
עלי אחמד סאלם אל-ח'שאן הוא משפטן ופוליטיקאי פלסטיני שכיהן כשר המשפטים במשך 5 שנים בממשלות הרשות הפלסטינית.
עלי נולד ב-1956 בירושלים למשפחה שמוצאה מהכפר צפונית מערבית לחברון, ואשר ננטש על ידי התושבים לאחר מלחמת העצמאות.
הוא משפטן ובעל תואר דוקטור למשפט פלסטיני שרכש את השכלתו באוניברסיטת עין שמס במצרים וב.
ח'שאן כיהן כשר המשפטים בממשלת פיאד הראשונה ובממשלת פיאד השנייה, משנת 2007 עד מאי 2012. כמו כן הוא חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת חברון, ומרצה באוניברסיטת אל-קודס.
במהלך כהונתו ניסה להוביל תביעות בבית הדין הפלילי הבין-לאומי נגד ישראל, ועודד מדינות ערביות שונות לנקוט בצעדים דומים.
אך התביעה שהוגשה ב-2009 בעקבות מבצע עופרת יצוקה נדחתה לבסוף.
עלי אחמד עלי אל-עזאיזה הוא כדורגלן ירדני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת כאזמה מליגת העל הכוויתית ובנבחרת ירדן.
אל-עזאיזה נולד בגרמניה, ועם חזרת משפחתו לירדן החל לשחק כדורגל במרכזי הנוער של הנסיך עלי ובמחלקת הנוער של א-רמת'א.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של א-רמת'א מליגת העל הירדנית.
ב-16 בינואר 2025 חתם אל-עזאיזה באל-ח'אלדיה מליגת העל הבחריינית עד לתום עונת .
ב-7 ביוני 2025 חתם על חוזה לשלוש שנים בכאזמה מליגת העל הכוויתית.
אל-עזאיזה נכלל בסגל נבחרת ירדן עד גיל 23 לטורניר גביע אסיה עד גיל 23 בשנת 2024, וערך הופעה אחת בטורניר.
ב-14 במרץ 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ירדן, בתיקו 1-1 נגד נבחרת קוריאה הצפונית במשחק ידידות.
עלי אכבר נאטק-נורי (בפרסית: علیاکبر ناطق نوری; נולד ב-6 באוקטובר 1944) הוא פוליטיקאי איראני, שכיהן כיושב ראש השלישי של האספה המייעצת האסלאמית של איראן בין השנים 1992 ל-2000. הוא היה גם שר הפנים של איראן בין השנים 1981 ל-1985.
נורי היה בנו של אבו קאסם נאתק נורי.
הוא הגיע לטהרן בגיל 10 עם רוחאללה ח'ומייני בשנת 1961 והצטרף לשורות מתנגדי הממשלה של אותה תקופה.
הוא נכנס לכלא מספר פעמים ונאסר עליו לדוכן.
לנורי השכלה סמינרית עד לרמת המשפט המוסלמי.
הוא גם קיבל תואר ראשון בתאולוגיה מאוניברסיטת טהרן.
בין מוריו נכללו רוחאללה ח'ומייני, מורטזה מוטהרי , אחמד מוג'טהדי טהראני ומוחמד טגי פלסאפי .
לאחר המהפכה האיראנית נורי שימש כשר הפנים של הרפובליקה האסלאמית מ-1981 עד 1985. הוא כיהן כיו"ר הפרלמנט בין השנים 1992 ל-2000. הוא היה מועמד בבחירות לנשיאות איראן בשנת 1997. הוא היה המועמד המועדף עלי ח'אמנאי, אך הפסיד בבחירות למוחמד ח'אתמי.
הוא קיבל כמעט שבעה מיליון קולות, בעוד שחתמי קיבל עשרים מיליון קולות.
הוא שימש כיועץ למנהיג העליון של איראן עד להתפטרותו בשנת 2017. הוא היה תומך של הנשיא חסן רוחאני ומבקר של הנשיא לשעבר מחמוד אחמדינז'אד.
הוא היה בביקור רשמי במצרים בשנת 2010. הוא היה האדם הראשון שנסע לאירופה ברמת ראשי שלוש רשויות השלטון של הרפובליקה האסלאמית של איראן.
נורי היה במרכז סכסוך בינלאומי בשנת 2009 לאחר שהתייחס לבחריין כאל הפרובינציה ה-14 של איראן.
בחריין השהתה את המשא ומתן עם איראן בנוגע לייבוא גז טבעי בתגובה, ומועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ הערביות גינתה את הדברים.
שר החוץ האיראני הגיב מיד למחלוקת וקבע כי דבריו של נורי על ההיסטוריה של בחריין פורשו באופן שגוי על ידי התקשורת וכי איראן מכבדת את ריבונותה של בחריין.
נורי עצמו אמר לאל-ג'זירה כי דבריו על ההיסטוריה של האזור לא הובנו כהלכה וכי הערתו אינה רלוונטית ליחסי איראן–בחריין כיום.
שייח' עלי אל-קרה דאגי הוא מלומד סוני כורדי של האסלאם, מומחה לשריעה ופיקה בשילוב עם .
הוא פרופסור למשפטים בפקולטה ללימודי שריעה ואסלאם באוניברסיטת קטר בדוחה, ומחזיק באזרחות קטרית.
עלי נולד ב-1949 בקרדאג', סולימאניה, כורדיסטן, עיראק.
הוא החל ללמוד שריעה באוניברסיטת בגדאד וסיים תואר ראשון בשנת 1975. הוא המשיך ללימודים באוניברסיטת אל-אזהר בקהיר ושם סיים תואר שני בשנת 1980, ולימודים לתואר דוקטור בשנת 1985, בעבודת דוקטורט שכותרתה הייתה "עקרון ההסכמה במשפט האסלאמי ובמשפט האזרחי".
הוא מחברם של עבודות רבות על הכלכלה האסלאמית והלכה השוואתית.
אל-קרה דאגי מכהן כמזכיר הכללי של האיחוד הבין-לאומי של חכמי האסלאם (IUMS).
הוא נבחר לתפקיד במושב השישי של העצרת הכללית של האיחוד, שנערך בקטר ב-9 בינואר 2024, לאחר שקיבל 91.51% מהקולות.
הוא סגן נשיא איגוד בתי הספר המוסלמים בטהראן וחבר בארגונים אסלאמיים רבים נוספים, כולל , הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי ו.
הוא מייסד ונשיא הליגה הכורדית האסלאמית, שהוקמה ב-1988, ונשיא מועצת המנהלים של אוניברסיטת הפיתוח האנושי בעיר סולימאניה.
הוא כיהן כיו"ר מועצת השריעה של הבנק הראשון של קטר (QFB) וחבר במועצות השריעה של מספר מוסדות ובנקים אסלאמיים, כולל , , הסניף האסלאמי של בנק דוחה, ביטוח קטר, בית ההשקעות של המפרץ ובנק אחלי המאוחד.
לפי אל קרה-דאגי, הוא הושפע מתורותיהם של חסן אל-בנא וסייד קוטב.
עלי בן אבי טאלב – 661 לערך) היה בן דודו וחתנו של מוחמד דרך בתו פאטמה, ומראשוני המוסלמים.
עבור הסונים עלי היה האחרון במניין הראשידון, ארבעת הח'ליפים הראשונים אשר קיבלו את ההנהגה לאחר מות מוחמד.
עבור השיעים, לעומת זאת, עלי הוא השני בחשיבותו באסלאם.
לתפיסתם, הוא האימאם הלגיטימי הראשון שהגיע לאחר מוחמד, והם רואים בו ובצאצאיו ממשיכי דרכו החוקיים של מוחמד, כולם חברי אהל אל-בית, ביתו של מוחמד.
מחלוקת זו סביב ירושת ההנהגה היא שהביאה לפיצול האומה (הקהילה המוסלמית) לשיעה ולסונה.
עלי נולד בסביבות 599 (או 600) במכה לאבו טאלב, סוחר עשיר ממכה שהיה דודו ופטרונו של מוחמד.
היה מן הראשונים שקיבלו את האסלאם עוד בילדותו (בגיל 7 או 9).
הייחוס שלו שקיבל את האסלאם בגיל 7 היא טענה שיעית.
לטענת הסונים, בן 7 אינו בר-דעת, ולכן אי אפשר, לטענתם, להאמין שקיבל את האסלאם בגיל זה.
הוא התחתן עם פאטמה, בתו של מוחמד.
לאחר מותו של מוחמד, הייתה לעלי קבוצת מאמינים שקיוותה שיירש את הנביא, מתוקף קרבתו המשפחתית אליו.
אולם מכיוון שעלי היה מקורב לאנצאר, תומכיו של מוחמד ממדינה, הנהגתו לא התקבלה על המקורבים למוחמד, מאחר שביקשו להחליט על מחליפו של מוחמד בעצמם, וכך שלושה מועמדים אחרים הועדפו על פניו לפני שנעשה בעצמו ח'ליפה.
שלושת קודמיו מכונים בספרות השיעית "גונבי הח'לאפה" ("גונבי הח'ליפות").
במרץ 627 השתתף עלי בטבח בני קורייט'ה.
ב-656, לאחר הירצחו של עות'מאן בן עפאן, נבחר לח'ליפה הרביעי.
כמו קודמו עות'מאן בן עפאן, גם הוא נתקל בהתנגדות עזה.
תומכיו היו בעיקר מהעיר כופה שבעיראק.
מתנגדיו החריפים ביותר היו בני משפחת בן עפאן משבט אומיה, שטענו כי הוא עמד מאחורי רצח עות'מאן.
כמו כן, נתקל עלי בהתנגדות קשה ביותר מצד שניים מחברי השורא, היא המועצה שהורכבה מן הפקידות המדינית, הצבאית, והדתית הבכירה והייתה אחראית על בחירת הח'ליפה: טלחה וְא-זובייר, זאת יחד עם אשתו האהובה של מוחמד, עאישה, אשר התנגדה לעלי אישית.
במשך כל שנות שלטונו (656–661) ניהל מלחמות פנימיות נגד מתנגדיו באימפריה.
הקרבות הקשים ביותר היו נגד טלחה, א-זובייר ועאישה, קרב הגמל, כאשר ניצחונו של עלי בקרב הוביל למותם של טלחה וא-זובייר, ולהרחקתה של עאישה מהפוליטיקה.
לאחר מכן נערך הקרב נגד מועאויה אבן אבו סופיאן, קרב צפין.
לעלי היה יתרון צבאי, ונראה היה כי הניצחון בקרב יהיה שלו, אלא שאז החליט מועאוויה לנקוט תחבולה.
הוא ציווה לשים ספרי קוראן על החניתות של לוחמיו, וכשנפגשו מול לוחמי עלי, החלו לזעוק "תנו לאלוהים להחליט מי הח'ליפה האמיתי".
עלי, חרף התמרמרות פנימית מצד חלק מלוחמיו, נאות לקיים בוררות בינו ובין מועאוויה.
הוא מינה כנציג מטעמו חכם הלכה חשוב מתימן בשם אבו מוסא אל-אשערי, ומנגד מינה מועאוויה מצידו את המפקד המהולל וכובש מצרים, עמר אבן אל-עאץ, שהיה ידוע כאדם חריף וממולח, וכעת תפקד כסגנו של מועאוויה.
כשנפגשו שני הצדדים לבוררות, טען עומר שלא ייתכן כי שני הצדדים ייפגשו כשעלי בעמדת הח'ליפה ולכן ביקש שעלי יוותר על הח'ליפות, כך שהוא ומועאוויה יעמדו כשווים בפני הבוררים.
עלי הסכים לוותר על הח'ליפות, ומשעשה כך, הכריז עומר שעכשיו, כשהח'ליפות "פנויה", הוא לוקח אותה ונותן אותה למועאוויה.
הקהל שהיה נוכח באירוע הריע לכך וקיבל זאת.
עלי המושפל לא יכול היה לשאת את התוצאות המביכות, וניסה לאסוף את צבאו ולכפות את ח'ליפותו בכוח, אך בינתיים התפזר מחנהו.
חלק ממנו הצטרף למועאוויה, וחלק אחר (קבוצת הח'וארג') הקצין וטען שעלי אחראי להשפלה הזו, ושהיחיד שיש בזכותו לערוך בירור בשאלה מיהו הח'ליפה הוא אללה.
בשנת הח'ליפות האחרונה של עלי שלטו למעשה שלושה ח'ליפים בעולם האסלאם.
עלי בן אבי טאלב נרצח בשנת 661 בעיר כופה שבעיראק על ידי אבן מולג'ם מורדי – אחד מקבוצת הח'וארג' שמרדו נגד סמכותו.
עלי הותקף בוקר אחד בשעת התפילה במסגד הגדול של אל-כּ֫וּפַה , ומת כעבור יומיים.
קברו שבנג'ף מהווה מוקד עלייה לרגל עבור השיעים, ונחשב לאתר קדוש.
השיעים רואים בו את יורשו החוקי והיחיד של מוחמד, בין היתר בשל קרבתו המשפחתית אליו (בן דודו וחתנו).
רק מי שהוא מצאצאיו ראוי להיות אימאם, כלומר מנהיג השיעים.
שמו של עלי נקשר בעיקר בפילוג הגדול של האסלאם (השיעה) – אולם זו הופיעה ככת רק לאחר מותו.
הסונים רואים בו ח'ליפה ראוי וטוב ואחד מארבעת הראשידון.
מבין הח'ליפים ששלטו בשנת הח'ליפות האחרונה של עלי, נשאר רק מועאויה, שלאחר מותו החל שלטון בית אומיה שנמשך עד שנת 750.
בנו חוסיין בן עלי נהיה למייסד השיעה והוצא להורג עם 70 מבני משפחתו בעיר כרבלא שבעיראק.
גם מקום קבורתו משמש מוקד עלייה לרגל ואתר מקודש.
ספרו נהג' אל-בלאע'ה נחשב בין החשובים באסלאם.
השיעים רואים את עלי כדמות החשובה ביותר בדת אחרי מוחמד.
לדבריהם, העברת ירושת ההנהגה אחרי מוחמד הייתה אמורה ללכת ישר לעלי שכן זו הייתה בקשתו וכוונתו של מוחמד לפני מותו, ומכאן שהמינוי של אבו בכר, עומר בן אל-ח'טאב ועות'מאן בן עפאן לא היה לגיטימי.
שכן מוחמד הציע וביקש בהזדמנויות שונות במהלך חייו כי על עלי להנהיג את המוסלמים לאחר מותו.
טענה זו נתמכת על ידי חדית'ים רבים שסופרו על ידי חכמים שיעים, הכוללים את חדית' ע'דיר ח'ם, חדית' שני הדברים כבדי המשקל , חדית' העט והנייר , חדית' אנשי הגלימה, חדית' העמדה , חדית' הזמנת המשפחות הקרובות וחדית' שנים עשר היורשים .
לפי השקפה זו, עלי כיורשו של מוחמד לא רק הנהיג את הקהילה בצדק, אלא גם פירש את חוקי השריעה והמשמעויות האזוטריות שלהם בצדק, ומכאן הוא נחשב כנקי מטעויות וחטא כי הוא מונה על ידי האלוהים, דרך צו אלוהי, דרך מוחמד.
עולי הרגל שיעים נוהגים לעלות למסגד האימאם עלי, בנג'ף ולהתפלל שם.
תחת האימפריה הספווית, קברו של עלי הפך למוקד קדושה שהודגם בעלייה לרגל שנעשה על ידי השאה אסמאעיל הראשון לנג'ף וכרבלא.
עלי (ביי) אל-כביר (בטורקית עות'מאנית: علي بك الكبير, תעתיק מדויק: עלי בכּ אלכּביר; 1728 – 8 במאי 1773) היה פוליטיקאי, מפקד צבאי וסולטאן ממלוכי ששלט במצרים בשנים 1760–1772. בשיא כוחו שלט עלי על שטחי הממלכה הממלוכית שגוועה ב-1517.
אל-כביר נולד באבחזיה (מערב גאורגיה) כבנו של נזיר גאורגי.
ב-1741 נחטף על ידי חיילים עות'מאנים.
ב-1743 נקנה בקהיר על ידי האחים יצחק ויוסף, עובדי בית המכס, שנתנו אותו מתנה לאבראהים כיאחיא כאשר היה בן 12 או 14. שם קיבל חינוך כמיטב המסורת הממלוכית – למד לרכוב על סוס, לירות בקרבין ובאקדח, להשליך כידון, להכות בחרב וכן קרוא וכתוב.
בהדרגה עלתה קרנו עד שמוּנה בשנת 1760 לתפקיד "שייח' אל בלד" – שליט הארץ.
עלי הסתכסך עד מהרה עם השלטון הטורקי המרכזי ועם הפאשה בדמשק.
בשנת 1768 הדיח את המושל העות'מאני של קהיר.
ב-1769 דרש הסולטאן מעלי לאסוף חיִל של 12,000 איש על מנת לסייע במלחמה העות'מאנית–רוסית.
עלי ציית לפקודה, אך משנאסף החיל, החליט הסולטאן כי חיל כה רב יכול לשמש את עלי למטרות זרות ואף למרידות כנגד שליטיו – השער העליון.
הסולטאן הטורקי שלח שליחים למצרים עם פקודה סודית לרצוח את עלי, ומשנתגלו הכריז עלי על עצמאות מצרים.
ידידו של עלי, דאהר אל עומר, סייע לו בבלימת הכוחות שנשלחו מדמשק לדכא את המרד.
בשנת 1771 שלח עלי כוח של 30,000 חיילים לכבוש את דמשק.
דאהב חזר עם חייליו למצרים, ועלי נאלץ להימלט לעכו, שם קיבל אותו דאהר.
הנוסע האיטלקי ג'ובאני מריטי, ששהה חודשים אחדים בעכו בשנת 1761 וסייר בארץ ישראל ובסוריה בשנים שלאחר מכן, כתב על עלי ביי את חיבוריו על "המלחמה שהבעירה את סוריה בשנת 1771 על ידי צבא עלי ביי ממצרים" ועל "תולדות המלחמה בסוריה עד קיצו של עלי ביי".
המשורר המצרי אחמד שאוקי העלה ב-1932 את מחזהו "עלי בכ אל-כביר".
עלי בן חוסיין (658–713) המכונה גם עלי בן חוסיין זין אל-עאבדין היה האימאם השיעי הרביעי.
הוא בנו של חוסיין בן עלי, ונינו של הנביא מוחמד.
השיעים מחשיבים את עלי כאחד האימאמים האדוקים ביותר, ובעל ידע נרחב בתחום האסלאם.
עלי בן חוסיין נולד ב-658 באל-מדינה (אם כי מספר היסטוריונים טוענים כי נולד בכופה, כיום בעיראק).
השיעים מאמינים כי אמו, שאחר באנו, הייתה בתו של הקיסר הסאסאני האחרון.
לכן, לעיתים מכונה עלי אבן אל-ח'יארתין (בנם של השניים הטובים ביותר) - כלומר, הן משבטו של הנביא, שבט קורייש מהערבים, והן מהשליטים הפרסים, מקרב הלא ערבים.
לטענת השיעים, לאחר נישואיה לחוסיין הפכה למאמינה אדוקה, והתפללה בקביעות.
הגרסה השיעית טוענת כי אמו של עלי הובאה למדינה במהלך ח'ליפותו של עומר בן אל-ח'טאב, שהיה מעוניין למוכרה.
עלי בן אבי טאלב הציע במקום זאת לאפשר לה לבחור בין הגברים המוסלמים, וזה שייקח אותה, ישלם מקופת המדינה.
עמר הסכים, והיא בחרה בבנו של עלי, חוסיין.
דיווחים שונים מוסרים כי היא מתה זמן קצר לאחר לידתו של עלי, שהיה בנה היחיד.
הוא היה בן כשנתיים כשסבו עלי בן אבי טאלב נהרג (בן 12 כשדודו חסן אבן עלי מת, ובן כ-20 כשאביו נהרג).
אשתו הראשונה של עלי הייתה בת דודתו פאטמה, בתו של האימאם השיעי השני, חסן אבן עלי.
היא הייתה אמו של האימאם השיעי החמישי, מוחמד אל-באקר.
הוא גם נישא בתקופות שונות לשפחות שלו.
בסך הכול נולדו לו 15 ילדים, מהם 11 בנים, וארבע בנות.
במהלך הקרב המפורסם בכרבלא, חוסיין ומרבית בני משפחתו נהרגו.
עלי שרד, שכן היה רתוק למיטה וחולה מכדי להילחם.
לטענת השיעים, עלי ביקש מאביו חוסיין להצטרף ללחימה, ולמסור את חייו למען אללה, אולם חוסיין טען כי למען האסלאם על עלי להיוותר חי, לדאוג לנשים ולילדים במשפחה ולהפיץ את המסר השיעי בעולם.
לאחר הקרב, כוחות הח'ליף מבית אומיה אסרו אותו, את הנשים והילדים והעבירו אותם לכופה ואחר כך לדמשק (מרחק כולל של כ-750 ק"מ).
שם הפך לאסיר של הח'ליף יַזיד (הראשון).
לטענת מקורות שיעיים, חייליו של הח'ליף התייחסו לעצורים באכזריות כאל משרתים או חיות.
מספר רב של מקורות שיעיים מתארים כיצד נכבל עלי לגמל, ולעיתים הוכרח ללכת יחף על האדמה המדברית הלוהטת.
לאחר פחות משנה, עלי שוחרר ופרש למדינה, שם המשיך ללמוד וללמד על האסלאם.
לגרסת השיעים, עלי שהה במעצר זמן קצר יחסית, בשל עימות במסגד בדמשק שנערך בין עלי לח'ליף יַזיד, שגרם לסורים לתמוך בעלי.
יַזיד, שפחד ממהפכה בשל ביקורת על מעשיו למשפחת הנביא מוחמד, שחרר את האימאם.
על פי המסורת השיעית, בכל עת בה הניחו לפניו אוכל ושתייה, היה עלי פורץ בבכי.
כאשר שאל אותו המשרת, יום אחד, האם לא כדאי להפסיק עם האבל, ענה לו עלי: " ליעקב הנביא היו 12 ילדים, ואלוהים גרם לאחד מהם להיעלם.
עיניו הפכו ללבנות מרוב בכי, שערותיו הלבינו מרוב צער, גבו הפך לשפוף מרוב קדרות, אף על פי שבנו היה חי בעולם הזה.
אני ראיתי כיצד אבי, אמי, דודי, ו-17 מבני משפחתי נשחטו מול עיני.
כיצד יכול האבל שלי להיפסק?".
חדית' שיעי אחר מספר כי כל פעם שהונחו מולו מים, היה בוכה מפני שהיה נזכר בצמא של הלוחמים השיעים בכרבלא.
השיעים מחשיבים אותו לאדוק בין האימאמים, וחדית'ים רבים מתארים את תפילותיו הארוכות, הזכאת שנתן בסתר, והנסים שחולל.
בשל אדיקותו, ידוע עלי בכינוי "זין אל-עאבדין" (תכשיטם של המאמינים).
לטענת השיעים, היה זה עלי בן אבי טאלב שהעניק את הכינוי לנכדו, כשהיה פעוט.
השיעים גורסים כי עד מותו של סבו עלי כשהיה בן שנתיים, עלי הקטן בילה זמן רב עמו, ומגיל שנה אף החל לחקות את עלי כשהתפלל.
לאחר מכן עד גיל 12, העביר חלק ניכר מזמנו עם דודו חסן אבן עלי (האימאם השיעי השני).
מסורת שיעית מספרת כי כבר בגיל צעיר אהב להתפלל, ונהג להתעורר באמצע הלילה, כדי להתפלל עד עלות השחר.
במהלך תקופתו של עלי כאימאם השיעים בוצעו מספר ניסיונות למרוד בשלטון הח'ליף האומי יַזיד, וכולם דוכאו ביד קשה.
השיעים מסבירים כי עלי לא לקח חלק במרידות, מאחר שידע כי הן נדונו לכישלון, והפצת מסר האסלאם ה"נכון" הייתה חשובה יותר מניסיון לנקום את דמו של אביו חוסיין.
לטענת השיעים, דרכו של עלי להפצת התורה השיעית הייתה קינה מתמשכת ופומבית על העוול שנעשה לתומכי עלי בכרבלא, והצבת דוגמה לשליט המוסלמי הראוי, ביחס לשליטים המושחתים מבית אומיה.
לדברי השיעים, עלי הקדיש את חייו ללימוד המסורת הנבואית וחוקי השריעה.
הוא נחשב לכותבו של הספר השלישי הקדוש ביותר לשיעים (אחרי הקוראן, וספרו של עלי) - א-סחיפה אל-כאמלה א-סג'אדיה (أَلصَّحِيفَة الْكَامِلَة السَّجَّاديَّة), המכונה לרוב "ספר התהילים האסלאמי".
בראיית השיעים, בשקט ובשלווה הפיץ עלי את המסר השיעי, וקרנו עלתה בעיני המוסלמים.
כאשר הבינו השליטים הסונים את שיטתו של עלי, החליטו להיפטר ממנו.
השיעים טוענים כי הוא הורעל על ידי הח'ליף וליד אבן עבד אל-מאלכ.
הוא נטמן בבית הקברות אל-באקי במדינה, שם קבורים מספר אישים אסלאמיים חשובים.
ב-1926 החריבו הוהאבים הסעודים את המאוזוליאום בו נקבר, שכן ראו בעלייה לרגל לקברים עבודה זרה.
הסוגיה לגבי מי ירש את עלי כאימאם גרמה לפיצול בין השיעים.
התריסריים גורסים כי מוחמד אל-באקר, בנו של עלי, הוא שצריך לרשת אותו, ואילו הזיידים מאמינים כי בנו האחר של עלי, זייד בן עלי, היה היורש הראוי.
עלי באבא וארבעים השודדים הוא סיפור שצורף לגרסה האירופית של מקבץ הסיפורים אלף לילה ולילה במאה ה-18 על ידי המתרגם הצרפתי אנטואן גלן.
זהו אחד הסיפורים המפורסמים ביותר מבין סיפורי אלף לילה ולילה והוא זכה למגוון גרסאות בספרים, סרטים ועוד.
כמו כן, פורסמה גרסת ילדים במאה ה-19 בה דאגו להוריד את החלקים האלימים והתיאורים המיניים.
הסיפור עוסק בעלי באבא, חוטב עצים עני אשר מגלה את מערת ארבעים השודדים הסודית ומצליח להיכנס אליה עם הסיסמה "שומשום היפתח".
השודדים מגלים זאת ומנסים להרוג את עלי באבא, אך לצערם הרב שפחתו הנאמנה מסכלת את מזימתם.
בתמורה, הוא מחתן אותה עם בנו ומצליח לשמור על סוד המערה והאוצר הסודי.
רקע היסטורי על הספר והסיפור
סיפורי אלף לילה ולילה הם אוסף של סיפורי עם ערביים שמקורם בפרס, הודו, סין ובעמי ערב השונים.
הסברה הרווחת כי האוסף הראשון של סיפורי אלף לילה ולילה נכתב במאות ה-8–9. אוסף סיפורי אלף לילה ולילה תורגמו לראשונה מערבית על ידי המתרגם הצרפתי, אנטואן גלן, שקרא ל-12 כרכיו בשם, Les Mille et une nuits, contes arabes traduits en français – "אלף לילה ולילה – סיפורי ערב מתורגמים לצרפתית".
זהו התרגום הראשון מערבית של אוסף הסיפורים והוא פורסם בין השנים 1704–1717. גלן היה אוריינטליסט צרפתי שחי במאה ה-18 והודה כי הסיפור "עלי באבא וארבעים השודדים", כמו גם הסיפור על "אלאדין ומנורת הקסמים", לא הופיעו בטקסט הערבי המקורי וכי הוא שמע אותם ממספר סיפורים חלאבי בשם חנא דיאב .
בתאריך ה-27 במאי 1709, הכניס גלן לראשונה ליומנו את הפתיחה של הסיפור "עלי באבא וארבעים השודדים" ששמע מדיאב, אף יש חוקרים הטוענים כי תרגומו של גלן היה חסר לעומת המקור.
עוד לפני הפרסום המלא, ברטון הואשם על ידי מבקרים רבים מלונדון שבחר לתרגם ספרות זו ללא צנזורה, מרובה בתיאורים ארוטיים ואף פורנוגרפיים, דבר שלא היה אופייני כלל לתקופה הוויקטוריאנית בה חי.
ברטון בחר להוסיף בתרגומו הערות שוליים שסיפקו לקורא המערבי נקודת מבט חדשה על המיניות במזרח.
הערות השוליים של ברטון כללו ניתוח אנתרופולוגי אישי שלו את המזרח, תיאורים של מנהגים מיניים כגון אכזריות, מעשי סדום, סריסות, יחסי מין בין גזעים שונים של אנשים ומילת נשים.
ההתמקדות של ברטון במיניות הערבית המזוהמת גרמו לקורא המערבי לתחושת אי נוחות מפני שהיה רגיל לקרוא סיפורים טהורים ממיניות על המזרח.
התרגום המיני האלים של ברטון שיבש את תפיסת התרבות האנגלית והמערבית את המזרח ולכן מותג כפורנוגרפי.
ראשית, ברטון הצליח לפרסם מהדורה מוגבלת לחבריו הקרובים ולמזמינים מראש בלבד, מהדורה שעקפה את חוקי הצנזורה הקשים באנגליה.
לבסוף, למרות שתרגומו הארוטי והפורנוגרפי נתקל בקשיים רבים, הוא הצליח לצאת לאור וזכה לפרסום מלא כמוזכר לעיל.
הפרסום הוצדק בטענה כי עבודתו של ברטון תוכל לסייע לאימפריאליזם האנגלי במזרח.
עבודת התרגום של ברטון פתחה אשנב לחברה המוסלמית, לכן המערב תפס את עבודת התרגום כמועילה וחשובה בנוגע להתמודדות עם אותה חברה, במיוחד במצרים שהבריטים הגיעו אליה בשנת 1882. ברטון עצמו הודה כי עבודתו מספקת מידע חשוב על החברה המוסלמית, ויכולה ללמד את המערב כיצד להתמודד עם החברה המוסלמית.
פרסום הספר סיפק תמיכה נוספת לתפיסה האוריינטליסטית, הטוענת כי בארצות ערב ובמזרח קיים היעדר מוסר תרבותי.