tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השם "אלף" (האות הראשונה באלפבית העברי) סימל התחלה חדשה ליהדות ברית המועצות.
האגודה נחשבת למודל שחיקו מועדונים יהודיים דומים בערים רבות בברית המועצות בשנים 1988–1990.
עד אמצע שנות ה-80, החיים היהודיים בבאקו הוגבלו למסורות משפחתיות ולחוגים מחתרתיים.
המצב השתנה עם תחילת הפרסטרויקה.
בשנת 1987 השיג הפעיל ולדימיר פרבר אישור לפתיחת קורסים לעברית במועדון עובדי הרכבת "אודרניק".
היו אלו מהקורסים החוקיים הראשונים לעברית בברית המועצות, ומהם יצאו מייסדי "אלף" לעתיד: יבגני סוחולוצקי, מרק מישנה, משה דבורקין, לב פוקס ואחרים.
בנובמבר 1988, למרות המתיחות הפוליטית והעוצר בעקבות אירועי סומגאיט, נפתחו קורסים לשפות יהודיות (עברית, יידיש וטאטית/ג'והורי) בארמון התרבות "אזראלקטרומאש".
בתחילת 1989 הגישה קבוצת היוזמה בראשות המהנדס יבגני (מאיר) סוחולוצקי בקשה לרישום רשמי.
תקנון האגודה נוסח על בסיס תקנון "אגודת התרבות האזרית" כדי להקל על הרשויות, אך הפקידים דרשו להסיר סעיף שעסק ב"מאבק באנטישמיות".
לאחר משא ומתן ממושך, האגודה נרשמה במאי 1989 תחת השם "אגודת חובבי התרבות היהודית", אך בציבור נודעה בשם "אלף".
האגודה קיבלה שני חדרים ברחוב פטר מונטינה 127 (כיום רחוב ניזאמי) במרכז באקו.
המיקום, כ-50 מטרים ממשרד ה-OVIR (רשות ההגירה והוויזות), העניק לאגודה יתרון אסטרטגי במתן ייעוץ ועזרה למשפחות בתהליכי העלייה.
כ-2,000 איש עברו בקורסים, שנערכו בשלוש רמות: מתחילים ("אלף"), מתקדמים וקורס אינטנסיבי לעולים.
סגל ההוראה הורכב מבוגרי הקורסים הראשונים של 1987.
במקום הוקמה הספרייה היהודית הפתוחה הראשונה ברפובליקה, שהתבססה על ספרים שנשלחו מהוצאת "ספריית העלייה" בישראל.
מרכז המידע, בראשות רומן גורביץ', סיפק טפסי עלייה, חומרי הסברה של הסוכנות היהודית וייעוץ בנושאי אשרות.
האגודה הוציאה לאור כתב עת בסאמיזדאט (הוצאה עצמית) בשם "אלף" (ולעיתים בשמות כמו "שלום-שולֶם-שולומי").
העלון כלל חדשות מישראל, שיעורי עברית ומתכונים.
תיאטרון:** בניהולו של דוד קטריך.
קבוצת "זיכרון":** יוזמת התנדבות לניקוי ושיקום בתי עלמין יהודיים ישנים (בהובלת לב פוקס ולינה ניזקר).
מועדון נוער:** ("צ'בורשקי") לפעילות חברתית ודיסקוטקים.
אגודת ישראל (בשמה הרשמי: הסתדרות אגודת ישראל בארץ ישראל, ר"ת: אגו"י) היא מפלגה חרדית.
המפלגה מזוהה עם הפלג המרכזי של היהדות החרדית ברחבי העולם, אך מאז פרישת מפלגת דגל התורה הליטאית בשלהי שנות ה-80, מייצגת התנועה בישראל בעיקר את הפלג החסידי.
אגודת ישראל נוסדה כארגון יהודי אורתודוקסי בקטוביץ (אז חלק מהקיסרות הגרמנית, כיום בפולין) בי"א בסיוון תרע"ב (29 במרץ 1912).
מטרתה המוצהרת של האגודה הייתה "לפתור ברוח התורה והמצווה את כל השאלות שתעלינה יום יום על הפרק בחיי עם ישראל".
אגודת ישראל עוסקת בענייני חינוך, רווחה, כשרות ותחומים רבים נוספים, כשהיא מונהגת על ידי מועצת גדולי התורה, המורכבת מחשובי הרבנים מבין תומכיה.
הזרוע הפוליטית של הארגון, פעלה עד מלחמת העולם השנייה בסיים של הרפובליקה הפולנית השנייה, בסיימאס הליטאי ובסאימה הלטבי.
מאז הקמת מדינת ישראל ועד ימינו, אגודת ישראל מייצגת את בוחריה בכנסת, לעיתים ברשימה משותפת עם מפלגות חרדיות ודתיות אחרות.
כמקובל במפלגות חרדיות, המפלגה אינה מציבה נשים ברשימתה לכנסת ולרשויות המקומיות.
באופן מסורתי, המפלגה מתנגדת לציונות ולציונות הדתית, אך לעיתים משתפת איתן פעולה, בניגוד לעמדת העדה החרדית המייצגת גישה קיצונית ומתבדלת יותר.
כבר בשנת 1901 פרסם הרב יהודה לייב צירלסון (שלימים נמנה עם מקימי אגודת ישראל ומנהיגיה) בהפלס מאמר בו קרא לייסד תנועה דתית מקבילה לתנועה הציונית שתפעל להגשמת מטרותיה הלאומיות של הציונות על יסודות דתיים.
בעשור הראשון של המאה ה-20, נעשו ניסיונות מצד רבני רוסיה, להקים ארגון רבני-דתי שיפעל למען צורכי הציבור הדתי וחיזוק הדת.
הארגון נקרא בשם "כנסת ישראל", אבל ניסיון זה לא צלח.
באותו זמן פעל בגרמניה, ארגון שנקרא התאחדות האורתודוקסים.
הארגון נוסד בשנת 1885 על ידי רש"ר הירש במטרה לאגד את האורתודוקסיה המתבדלת שבגרמניה.
בשנת 1897 קמה ההסתדרות הציונית במטרה להקים בית לאומי ליהודים בארץ ישראל, אך רוב אנשי ההסתדרות היו חילוניים, ובקרב היהדות החרדית חדרה ההכרה כי יש לפעול בהתמודדות מאורגנת ורחבה.
יעקב רוזנהיים, מראשי התאחדות האורתודוקסים, יזם ב-1907 כינוס מורחב של ההתאחדות בברלין.
בכינוס זה הוקמו ועדות לטיפול במספר נושאים.
עיקר הפעילות היה סביב נושא החינוך, הן במזרח אירופה והן בארץ ישראל, בתגובה לפעילות החינוכית החילונית והציונית שם.
בכינוס זה התעוררה מחלוקת בין אלו שרצו להיאבק בציונות באמצעים מסורתיים ובדרך של התבדלות, לבין אלו שרצו להיאבק בציונות בכלים שלה.
גם עמיתו של רוזנהיים יצחק אייזיק הלוי, פעל רבות לקידום הרעיון, וכבר בשנת 1908 התכתב בעניין עם רבי חיים עוזר גרודזנסקי מווילנא, ואף השם "אגודת ישראל" היה פרי מחשבתו.
בכינוס שהתקיים באוגוסט 1909 בבאד הומבורג שבגרמניה ("ועידת הומבורג"), הוחלט על הקמת ארגון רשמי של היהדות החרדית העולמית, שיקיים פעילות רוחנית וכלכלית.
בכינוס זה השתתפו גם רבנים בולטים מפולין וליטא, בהם רבי חיים סולובייצ'יק, (שלאחר ועידת קטוביץ פרש מפעילותו בתנועה), רבי אברהם מרדכי אלתר (האדמו"ר מגור), רבי אליעזר גורדון ורבי חיים עוזר גרודזנסקי.
הוחלט שם להקים ועד זמני שיארגן את ההכנות להקמת הסתדרות עולמית, להכין הצעות לתקנות ולארגן אמצעים כספיים ראשוניים.
חברי הוועד היו חברי הנשיאות והוועד הפועל של התאחדות האורתודוקסים.
היושב ראש היה יועץ המסחר יהודה לואיס פייסט, מעשירי פרנקפורט.
ביצוע ההחלטה התעכב בשל חילוקי דעות ביחס לזהות הארגון ולאופי פעילותו הרצויה.
דחיפה נוספת להקמת הארגון גרם משבר בתנועה הציונית, בעקבות החלטת הקונגרס הציוני העשירי באוגוסט 1911 לעסוק בפעילות תרבותית, בניגוד לעמדת תנועת המזרחי.
בתגובה לכך פרשו חלק מחברי המזרחי מהתנועה הציונית והצטרפו לאנשי התאחדות האורתודוקסים.
בספטמבר 1911 (סתיו תרע"ב) התקיימה "אספת פרנקפורט" שבה נערכו סיכומים סופיים לקראת ועידת קטוביץ.
ועידת קטוביץ נערכה בשנת 1912, סיוון תרע"ב.
לוועידה הגיעו כ-230 אישי ציבור מאירופה, אמריקה וארץ ישראל.
בוועידה השתתפו זרמים שונים ומקצוות שונים, כל אחד ומנהיגיו.
לצד חצרות החסידים העיקריות בפולין, השתתפו גם רבנים וראשי הישיבות מליטא ("מתנגדים").
לצד רבני מזרח-אירופה הדתי-מסורתי וחלק ממנהיגי האורתודוקסיה ההונגרית של חוג החתם סופר, השתתפו גם רבנים דוקטורים מנציגי האורתודוקסיה בגרמניה מיסודם של שמשון רפאל הירש ועזריאל הילדסהיימר שסיסמתם הייתה "תורה עם דרך ארץ".
הניסיון לארגן שותפות בין הפלגים הקוטביים נבע מהמשבר העמוק שהייתה נתונה יהדות מזרח אירופה מול הסחף הגובר של עזיבת אורח החיים הדתי בעקבות המודרנה וההשכלה.
התנגדות יהדות מזרח אירופה ל"השכלה" המערבית, ומאידך התלות בפירות חידושי המדע ובבעלי מקצועות החופשיים, כמו רופאים ועורכי דין (במישור האישי והפוליטי) יצרה רגשי נחיתות, ורצון לבקשת סיוע מבני בריתם החרדים של האורתודוקסיה הגרמנית שהקפידה על קיום ההלכה ("קלה כחמורה") ומאידך החזיקה בתארים אקדמיים ("המשכילים החרדים").
וכפי שביטא זאת היטב הרב אליהו עקיבא רבינוביץ בוועידה: "...
אך ורק חרדי גרמניה, אשר ידעו בעזרת השם לעקוף את הררי הקרח (בניגוד לספינת טיטניק).
רוחו של הרש"ר הירש זצ"ל אשר מצא בפרנקפורט רק אחד עשר איש ששמרו אמונים ליהדות ואשר הרים בה לתחיה את היהדות האמיתית, רוח זה דומה לאניה "קרפאטיה", אשר היא ורק היא יכולה להציל את יהודי רוסיה הנמצאים על סיפון ה"טיטאניק"".
הוועידה נמשכה יומיים ובראשה עמדו רבי חיים סולובייצ'יק (שבהמשך הסתייג מן התנועה), רבי מאיר שמחה הכהן, רבי חיים עוזר גרודזנסקי ועוד.
בהזמנה לוועידה נכתבו 6 החלטות מוועידת הומבורג: ליכוד "היהדות הנאמנה", תמיכה בלימוד התורה במסגרות החינוך היהודי, שיפור המצב הכלכלי של יהודים בארצות מצוקה ובארץ ישראל, ארגון תמיכה ועזרה (כגון לצורך הגירה), הקמת ספרות ועיתונות (חרדית) חדורה ב"רוח היהדות האמיתית" וייצוג והגנה על היהדות החרדית כלפי חוץ.
בוועידה התגלו חילוקי דעות שאיימו על קיום אגודת ישראל כבר בשלבים הראשונים להקמתה.
לפיכך נוסחו בוועידה קווי יסוד כלליים מתוך מגמה לקיים מכנה משותף רחב למגוון בעלי המחשבה בפלגים השונים.
הם נמנעו לעסוק בנושאים השנויים במחלוקת ושלא ניתן למצוא להן פתרון, כגון: שאלת ישוב ארץ-ישראל, ודרכי פתרון למצוקת יהודי הגולה.
הוחלט לאמץ את עיקרון האוטונומיה הפנימית, שזכותו של כל זרם לקיים את קהילתו כפי רצונו, ואי התערבות של זרם אחד במשנהו.
מטרתה המרכזית של התנועה כפי שהוכרז בוועידה הייתה: "לפתור ברוח התורה והמצווה את כל השאלות שתעלינה יום יום על הפרק בחיי עם ישראל".
יצחק ברויאר הביע את התרשומות מפרוגרמה זו: "אומרת הכל ועל כן אומרת לא כלום".
אי קביעת תוכנית פוליטית, והניסיון שלא לעסוק בכך גם בכנסיות הגדולות הראשונות גרמה לאכזבה ואי הצטרפותם של חברים רבים לתנועה.
דברי פתיחה נאמרו על ידי הרב אברהם הירש, יו"ר הוועד הזמני, ועל ידי מר וויינר, חבר עיריית קטוביץ.
הנאום המרכזי היה של יעקב רוזנהיים, שהציב את המטרה "להחיות את המושג ההיסטורי כלל ישראל, הנישא על ידי התורה שהיא נשמת חייו, ולהגשימו על ידי אגודת ישראל בעולם התרבותי של ימינו, ובעזרת כל המכשירים הטכניים שיעמדו לרשותנו".
נאומים בולטים נוספים נישאו על ידי הרב שלמה זלמן ברויאר שהתייחס בדבריו להשתלטותה של ההסתדרות הציונית על פעולות החינוך, והרב דוד צבי הופמן.
בהמשך הוקראו מכתבי תמיכה של רבנים, בהם החפץ חיים, רבי אברהם מרדכי אלתר, רבי ישראל פרידמן מצ'ורטקוב, רבי שמואל בורנשטיין מסוכטשוב, הרב חיים ברלין, הרב מאיר אריק, רבי ישראל פרידמן מהוסיאטין, הרב יוסף חיים זוננפלד, הרידב"ז והרב משה מרדכי אפשטיין.
בוועידה הוקמה מועצת גדולי התורה ובה 11 חברים.
למחרת הוועידה, בי"ג בסיוון, נוסד בקרקוב הסניף המקומי של אגודת ישראל ובהמשך נפתחו עוד מאות סניפים ברחבי אירופה.
בפולין נרשמו 100,000 חברים בתנועה.
בקיץ 1923 התקיימה בווינה הכנסייה הגדולה הראשונה, שהייתה אספה חגיגית של מנהיגי ופעילי אגודת ישראל מאירופה ומארץ ישראל.
באותה עת הייתה קיימת התנגדות פנימית לאגודת ישראל, ובראשה עמד הרב חיים אלעזר שפירא ממונקאטש, ולצדו רבנים נוספים מהונגריה ומקומות נוספים.
האדמו"ר ממונקאטש האשים את האגודה כי היא מאמצת אט-אט את דרכה של הציונות, ופועלת עמה בשיתוף פעולה בנושא ארץ ישראל.
גם חסידויות בעלז, בובוב ואלכסנדר התנגדו לתנועה.
באגודת ישראל הייתה השפעה משמעותית של חסידות גור, והרב יצחק מאיר לוין, חתן ה'אמרי אמת', כיהן כראש אגודת ישראל החל מ־1930.
במהלך מערכות הבחירות לסיים הפולני ב־1930 חברה אגודת ישראל לגוש הממשלתי, והצהירה על נאמנותה לממשלת פולין.
במהלך שנים אלו חברה אגודת ישראל בפולין למפלגות חילוניות כדוגמת הבונד והפולקיסטים ולמצדדי ההתבוללות, במאבקה כנגד התנועות הציוניות והציונית-דתית.
זאת אף על פי שבמערב אירופה היו חלק מאנשי התנועה מדוגלי פירוד הקהילות והקמת קהילות דתיות נפרדות.
לצד אגודת ישראל פעלה תנועת הנשים בנות אגודת ישראל.
התנועה כינסה ועידות והפעילה את תנועת הבנות בתיה.
בראש התנועה עמדו שרה שנירר ואליעזר גרשון פרידנזון.
במסגרת תנועה זו פעלה הכשרה לנשים לקראת עלייה לארץ ישראל, על פי דרישת המשרד הארצישראלי להכשרה קודם לעלייה.
בתוך אגודת ישראל פעלה תנועת פועלי אגודת ישראל, שנועדה לפועלים שהזדהו עם אגודת ישראל.
התנועה עסקה בזכויות עובדים, כדוגמת פיטורי עובדים ממפעלים בבעלות יהודית בשל סירובם לחלל שבת.
תנועה זו הייתה בעלת גוון ציוני יותר מאשר תנועת האם, מה שהוביל לחיכוכים.
לתנועה זו יוחסה גם השפעה ממתנת על התנגדותה של אגודת ישראל לציונות, בשילוב עם תנועת הבת 'צעירי אגודת ישראל' שהייתה גם היא בעלת גוון ציוני.
ב־1934 הקימת אגודת ישראל את 'קרן היישוב', שנועדה לסייע להתיישבות בארץ ישראל ברוח התנועה, מול הקרנות הציונות קרן קיימת לישראל וקרן היסוד, אותם החרימה.
בעקבות תמיכת כמה מרבני ורשה במגבית של הקרן הקיימת באביב 1935 וסירובם לחזור בהם, הפעילו אנשי אגודת ישראל אלימות כנגד הרבנים בדרישה שיחזרו בהם.
אגודת ישראל התמודדה בבחירות המקומיות להנהלת הקהילה היהודית במקומות רבים בפולין.
בשנים אלו הצליחה תנועת-בת של אגודת ישראל להחזיק בידיה את הנהלת הקהילה היהודית בוורשה.
הישגי המפלגה אפשרו מינוי רבנים מאנשי אגודת ישראל בקהילות שונות, אך גם עוררו מחלוקות פוליטיות פנימיות בקהילות.
במסגרת הסכם עם הסוכנות משנת 1933, קיבלה אגודת ישראל 6% מכלל רישיונות העלייה שהקציבה הממשלה הבריטית, וזה בהסתמך על אחוזי עולי האגודה ממערב אירופה.
בעקבות מלחמת העולם השנייה דרשה אגודת ישראל להגדיל את מספר הרישיונות בהתחשב שאחוז חברי האגודה במזרח אירופה גדול הרבה יותר, אך דרישתה לא נענתה.
תנועה אגודת ישראל באירופה הוכתה קשות בתקופת השואה.
מכלל יהודי פולין, האוכלוסייה האגודאית הייתה פגיעה יותר בשל המראה החיצוני הבולט (פאות וזקן), אי ידיעת שפת המדינה, ובהיבדלותם מהאוכלוסייה הכללית.
רוב חבריה נותרו בארצות הכבושות בידי הנאצים, ורבים מאנשיה ותומכיה נרצחו, ומוסדותיה נחרבו.
הרב יצחק מאיר לוין העריך שאגודת ישראל העולמית איבדה עד לאמצע 1944 כ־80% מכלל חבריה, כמיליון חברים.
"רק במוסדות התורה והחינוך בפולין מהישיבות ועד 'בית יעקב' היו לנו מאה וחמישים אלף חניכים ובני-נוער.
אם נגולל את כל החורבן, מה שהיה לנו ומה שחסרנו, ניטל כח הדיבור והמחשבה".
רוב חברי מועצת גדולי התורה נותרו באירופה, מקצתם הצליחו להימלט תוך כדי המלחמה, והאחרים נספו.
העדה החרדית ואגודת ישראל שללו את ארגוני המחתרות (ההגנה, אצ"ל ולח"י) ולא הבחינו בין הארגונים השונים.
פעולתן התפרשה כהפרת שלוש השבועות ומרידה באומות העולם, ונחשבו כ'פרי באושים' של הציונות בכללה (שאף היא נשללה על אותו בסיס עצמו).
למרות זאת, לא מעטים מבניהם של החרדים התגייסו לאצ"ל וללח"י.
אגודת ישראל נוסדה כאמור, כמשקל נגד לתנועת הציונות אם כי לפחות חלק ממייסדיה תמכו במטרות הלאומיות של הציונות אך התנגדו לאופיה החילוני.
רבני האגודה התקיפו והתנגדו לתנועה הציונית ולתנועת המזרחי.
בנוגע לסוגיית הקמת המדינה, בשנותיה הראשונות אגודת ישראל לא הביעה דעה רשמית.
הרב יעקב רוזנהיים נימק זאת במכתבו למשה בלוי: .
הרב יוסף צבי דושינסקי שהוזמן לדבר בפני ועדת פיל מטעם אגודת ישראל התנגד להגבלת עליית יהודים ורכישת קרקעות בכל חלקי ארץ ישראל אך אמר שאיננו מורשים לכבוש את הארץ בחוזקה מידי הערבים ואמנם אם יושבי הארץ יקיימו את התורה נקווה שהערבים יטו את לבם אלינו לטובה.
במברק ללורד פיל כתב שאגודת ישראל רואה במדינה חילונית סכנה לשמירת מצוות ושהוא מתפלל שלא יתגשם פתרון כזה.
בכנסייה הגדולה בשנת תרצ"ז, בעקבות ועדת פיל, הועלתה שאלת היחס להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
דעות הרבנים היו חלוקות בנידון.
בין חברי מועצת גדולי התורה, הרב אלחנן וסרמן, הרב יוסף צבי דושינסקי, הרב אהרן קוטלר, הרב מרדכי רוטנברג מאנטוורפן ועוד מרבני צ'כיה והונגריה, התנגדו להקמת המדינה, בעיקר מחשש שההנהגה הציונית החילונית תנהל את המדינה שלא ברוח היהדות ואף תרדוף את החרדים.
לעומתם תמכו בהקמת מדינה אדמו"רי פולין (רבי אברהם מרדכי מגור, רבי יצחק מנחם מנדל דנציגר מאלכסנדר, רבי דוד בורנשטיין מסוכטשוב, רבי אברהם יעקב פרידמן מסדיגורה, רבי מרדכי שלום יוסף מסדיגורה, רבי משה מבויאן) וכן רבי ישראל מצ'ורטקוב, הרב זלמן סורוצקין, נשיא המועצה הרב אהרן לוין, ועוד.
גם נשיא הכנסייה, הרב יהודה לייב צירלסון, נאם בתוקף בעד הקמת המדינה, בנימוק שעלינו לתת לקדוש ברוך הוא לנהל את הדברים והצהרת בלפור היא מעשה ההשגחה.
בנוגע לשלטון החילוני, אמר שאם יתאחדו כל החרדים יוכלו לקחת את השלטון.
בנוסף, רבנים רבים הביעו מחאה על חלוקת ארץ ישראל, ששייכת כולה ליהודים.
היו שהתנגדו לתוכנית החלוקה באמרם שהסכמה לה מהווה ויתור על חלקים מארץ ישראל, בניגוד לתורה.
כנגדם פסק הרב חיים עוזר גרודזנסקי שהבעלות על ארץ ישראל אינה נפגמת בשל חתימה על חוזה בינלאומי.
נושא נוסף שעלה היה פועלי ארץ ישראל.
רבנים רבים דיברו בדבר החיוב לחזק את הפועלים החרדים בארץ ישראל, בפרט בהתקרב שנת שמיטה.
בהחלטה נאמר כי ארץ ישראל שייכת לעם ישראל מאת ה'.
בגלל העוונות עם ישראל גלה מארצו והוא ייגאל על ידי המשיח.
2. קיום מדינה יהודית בארץ ישראל אפשרית, אך בתנאי שהיא תתנהל על פי ההלכה, וחוקת התורה היא חוקתה.
מדינה שאינה מתנהלת על פי התורה איננה מדינה יהודית.
3. ארץ ישראל ניתנה לעם ישראל על ידי הקדוש ברוך הוא, ואין שום סמכות לוותר על חלק מאדמת הקודש.
כל דיון ומשא ומתן לגבי המדינה ללא נציגי החרדים אינו תקף.
4. "מועצת גדולי התורה פונה לכל בני ישראל בקריאה עזה חוצבת להבות אש לעזור בשעה חמורה ואחראית כזו לאגודת ישראל בעבודת בנין ארץ הקודש בהגנת טהרת וקדושת ארץ ישראל לחזק בה את היישוב היהודי ולהטביע חותם שמירת התורה וקדושת הארץ על כל החיים בארץ הקודש".
סיבות ההתנגדות למדינה כפי שנכתבו במכתבו של רבי יעקב רוזנהיים הן: 1. הקמת המדינה על ידי הציונים לא תהיה תורנית ואף לא באופן מינימלי.
2. האיסור לכבוש את הארץ בכוח.
3. מאבק של חצי מיליון יהודים נגד ערביי הסביבה הוא פשע נגד היהודים הן מבחינה צבאית והן מבחינה פוליטית.
ב-1912 החלה הפעילות הרשמית של אגודת ישראל בארץ ישראל, אף על פי שבפועל רק ב-1918 החל לפעול, וחבריו היו בעיקר אנשי היישוב הישן.
ב-1917 פורסמה הצהרת בלפור שחייבה את אגודת ישראל להתייחס לנושא ארץ ישראל.
יחס שאמור לשקף את מערכת היחסים העתידית עם התנועה הציונית.
אגודת ישראל בירושלים קמה על רקע הפולמוס סביב הקמת הרבנות הראשית ומינויו של הרב קוק לרבה האשכנזי של ירושלים, והתרכזו בה גורמים קיצוניים יחסית מקרב אנשי היישוב הישן.
מנהיגה החל משנת 1924 היה משה בלוי.
אגודת ישראל בירושלים לחמה כנגד הרב קוק והרבנות הראשית, דגלה בהתבדלות והתנגדה לשיתוף פעולה עם מוסדות ציוניים וחילונים.
רציחתו של יעקב ישראל דה האן ב-1924 הייתה אחת נקודות השיא במתיחות בין אגודת ישראל לבין התנועה הציונית.
דה האן היה דובר הסניף הארץ ישראלי של התנועה.
פעולותיו המדיניות הציגו את היישוב הישן ואת אגודת ישראל, שעדיין הייתה חלק מתוכו, כבוגדים, הן בעיני הציונים ביישוב והן בעיני התפוצה היהודית.
מנהיגי אגודת ישראל התנגדו לרצח דה-האן, ואילו בין מנהיגי הציונים היו שהביעו הבנה בשל פעילותו הקיצונית של דה האן.
מאורעות תרפ"ט, שפגעו בעיקר ביישוב הישן, זעזעו את ראשי אגודת ישראל, שהבינו את הצורך באיחוד כוחות עם היישוב החדש אל מול האיום הערבי.
ב-1933 הוקם בארץ ישראל ארגון פועלי אגודת ישראל שבראשו עמד בנימין מינץ.
מטרתו הייתה לתת מענה לפועלים החרדים שעד אז נזדקקו לשירותיהם של ארגוני הפועלים החילוניים, בתוספת אידאולוגיה ייחודית.
הארגון ושיתוף פעולה עם הציונות.
ב-1935 הוקמה תנועת הנוער ""הנוער האגודתי" שפעלה עד לאמצע שנות התשעים.
במהלך תקופת המנדט הבריטי (וביחוד בתקופת העלייה הרביעית) עלו לארץ ישראל רבים מאנשי אגודת ישראל מאירופה, בעיקר יוצאי גרמניה ופולין, שהתיישבו בעיקר בתוך היישוב החדש ותמכו ביישוב הארץ ושיתוף פעולה מסוים עם מוסדות ציוניים ודתיים.
פועלי אגודת ישראל והסניף הפולני, שלומי אמוני ישראל, דחפו את התנועה להשתתפות בבניין הארץ ולחיזוק הקשר עם הציוניים.
הצטרפות קבוצות אלו לאגודת ישראל בארץ, בראשות יצחק ברויאר ויצחק מאיר לוין, הובילה למתחים והתנגשויות על רקע אידאולוגי עם הקבוצה הירושלמית.
כבר ב־1935 פרש פלג בראשות הרב עמרם בלוי שהתנגד בתוקף לשיתוף פעולה עם הציונות ולהשתתפות בבניין ארץ ישראל.
פלג זה נקרא "חברת החיים", והיווה את הבסיס לקבוצת נטורי קרתא.
בין השנים 1935 – 1939 שיתפה אגודת ישראל פעולה עם התנועה הציונית והתנגדה לה לסירוגין במספר אירועים:
הסירוב להקמת המועצה המחוקקת על ידי ממשלת המנדט, מועצה שהייתה אמורה להיות משותפת ליהודים ולערבים שהיו תושבי ארץ ישראל.
בבחירות לעיריית ירושלים, ב-1927 וב-1934 (תרצ"ה), אגודת ישראל רצה יחד עם הוועד הלאומי (כשכנגדן התמודדו מפלגות המזרחי והרוויזיוניסטים), בהסכמת רבה של העדה החרדית (ב-1927 הרב זוננפלד וב-1934 הרב דושינסקי).
בבחירות 1934, זכתה אגודת ישראל ב-2 מקומות מתוך 6 מקומות של נציגי היהודים, ונציגיה היו שמואל ענדא ויוסף חכמי.
ועדת פיל, בה הופיעה אגודת ישראל בפני הוועדה ודרשה הכרה כגוף נפרד מהתנועה הציונית, אך בכל זאת הציגה חזית אחידה עם הציונות בחלק מהנושאים.
בפולמוס החלוקה שהתעורר בעקבות מסקנות ועדת פיל, בעיקר חלוקת הארץ לשתי מדינות, נעמדה שוב אגודת ישראל אל מול הציונות.
עיקר התנגדותה היה על הפרדת ירושלים מן המדינה היהודית אך גם רעיון המדינה היהודית לא זכה לתמימות דעים בקרב חבריה.
בוועידת השולחן העגול נציגי אגודת ישראל הופיעו במשלחת משותפת עם נציגי הציונות והציגו עמדה אחידה של היישוב העברי.
דבר אשר גרם לנטישתם של הפלגים הקנאים, בהם נטורי קרתא, מתוך אגודת ישראל.
הספר הלבן שפורסם בעקבות כישלונן של שיחות השולחן העגול ובין היתר סתר את הצהרת בלפור וכיוון לצמצום ההגירה היהודית לארץ ישראל עורר שוב את אגודת ישראל לחבור אל הציונות ולצאת כנגד החלטות הספר הלבן.
בשנת 1941 ערכה התנועה בארץ ועידה ארצית ראשונה בפתח תקווה, בהשתתפות כל הקבוצות הפנימיות וארגוני הבת.
בוועידה זו גבר כוחם של מחנה יוצאי גרמניה ופולין על הקבוצה הירושלמית, דבר שהוביל להתמתנות מדיניותה של אגודת ישראל בארץ.
בוועידה השתתפו כ-800 צירים, מתוכם כ-100 נשים מארגוני בנות אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל.
בשלהי 1942 יזם האדמו"ר מגור, בשיתוף עם כנסת ישראל והרבנות הראשית, אירוע צום ותפילה בבית הכנסת החורבה, על רקע הידיעות שהתפרסמו על השואה.
הרב יוסף צבי דושינסקי, שהיה ראש העדה החרדית ואחד ממנהיגי אגודת ישראל, התנגד להשתתפות באירוע בשל תפיסת ההתבדלות והתנגדות לשיתוף פעולה עם גופים חילוניים.
הוא הכריז על עצרת צום ותפילה נפרדת.
ההתנגדות הובילה למשבר בין הפלגים של אגודת ישראל בארץ, שכלל אף אירוע אלים).
כעבור מספר שנים התפצלו אגודת ישראל והעדה החרדית הירושלמית.
פרשת ילדי טהראן, ב-1943, סימלה את נקודת השפל במעמדה של אגודת ישראל, שכן הנושא יושב בין עליית הנוער לתנועת המזרחי מבלי שאגודת ישראל תוכנס להסכם הפשרה.
במהלך פרשה זו סירבה אגודת ישראל לקבל תקציבים מעליית הנוער להחזקת הילדים (תקציבים שניתנו לכל המוסדות שקיבלו לרשותם ילדים), מחשש שתקצוב יוביל לדרישות כלפי מוסדות אגודת ישראל.
ביוני 1944 נערכה ועידה ארצית נוספת של התנועה בפתח תקווה, שבה עלו הבדלי הגישות בין פועלי אגודת ישראל לבין הקבוצה הירושלמית, על רקע דרישת האחרונים לחייב פרישה מכנסת ישראל.
בשנת תש"ה נערכו בחירות בעדה החרדית, שבהן ניצחו אנשי נטורי קרתא.
בעקבות כך נפרדו באופן סופי דרכיהן של אגודת ישראל והעדה החרדית.
לאחר השואה באירופה וההחלטה על הקמת מדינת ישראל נקטה אגודת ישראל גישה חיובית יותר כלפי המדינה בתקווה שזו תלך בדרך התורה ובשאיפה להשפיע על אופייה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות אף קרא מרכז אגודת ישראל בירושלים לכלל הגברים החרדים הצעירים בעיר להתגייס למלחמה במסגרת המפקד הכללי ביישוב עליו הוחלט אז, לאחר שהוסדרה הקמת חטיבות חרדיות והובטחה עמידה על דרישות הדת במחנות הצבא.
מנהיגי אגודת ישראל קיבלו מכתב מדוד בן-גוריון (המכונה "מכתב הסטטוס קוו"), שבו נקבעו קווי היסוד של ה"סטטוס קוו" הדתי במדינת ישראל ונוצרו תקוות גדולות לקראת המדינה החדשה שבדרך.
לאור תקוות אלו בבחירות לאספה המכוננת, היא הכנסת הראשונה, ב-1949 התמודדה אגודת ישראל במסגרת החזית הדתית המאוחדת עם המזרחי, הפועל המזרחי ופועלי אגודת ישראל.
כאשר לראשונה תמך אף האדמו"ר מבעלז הרב אהרן רוקח בתנועה.
בנוסף, שר מטעמה של אגודת ישראל, יצחק מאיר לוין, כיהן בממשלה הראשונה.
אך לאחר המשברים הראשונים בענייני חינוך העולים, חזרה אגודת ישראל לעמדה היותר מסויגת שלה כלפי המדינה.
בבחירות לכנסת השנייה התמודדה המפלגה בנפרד, כאשר במערכת הבחירות התעמתו תומכי המפלגה עם תומכי מפלגת פועלי אגודת ישראל שהתמודדה עצמאית.
לאחר הבחירות הצטרפה לממשלת ישראל השלישית, עם כהונתו של הרב לוין כשר הסעד.
ב-23 בספטמבר 1952, עזבה את הקואליציה ביחד עם פועלי אגודת ישראל, על רקע נושא גיוס נשים לצה"ל, ומאז ועד המהפך ב-1977 לא הצטרפה לקואליציה.
בבחירות לכנסות השלישית, הרביעית, והשמינית התמודדה במסגרת חזית דתית תורתית ביחד עם פועלי אגודת ישראל.
לאחר המהפך הפוליטי ב־1977 הצטרפה המפלגה לקואליציה בראשותו של מנחם בגין.
בהסכם הקואליציוני שנערך בין המפלגות הובטחו למפלגה הבטחות בנושאים דתיים והובטחו לה תקציבים למוסדותיה, כולל תנועת 'תורה ויהדות לעם'.
חברי הכנסת של אגודת ישראל מייצגים מגזרים שונים בחברה החרדית.
באופן מסורתי, המקום הראשון ניתן לנציג חסידות גור שנחשבת החסידות הגדולה ביותר בישראל.
בשנת 1951 נערכה ועידה ארצית בהשתתפות 4 פלגים, שבה הוחלט להימנע מבחירות לנציגי הרשימה, ובמקומה לחלק 'מנדטים' לפי מפתח מוסכם, כאשר 'רשימת המרכז' שייצגה את חסידי גור קיבלה כמעט פי שניים מרשימת 'עולי הונגריה ורומניה' (שבה בלטה חסידות ויז'ניץ) ומרשימת 'הנוער הדתי'.
לקראת הכנסייה הגדולה הרביעית שנערכה ב־1954 נרשמו כ־15 רשימות פנימיות לבחירות הפנימיות ל־200 הצירים שיוחדו לאנשי הארץ ומספר דומה לאנשי חוץ לארץ, אך לבסוף הושג הסכם וחלוקת הצירים נערכה ללא בחירות.
נציגי גור כללו את יצחק מאיר לוין (הכנסות 1–7), יהודה מאיר אברמוביץ' (הכנסות 7–9), אברהם יוסף שפירא (הכנסות 10, 11, 13), משה זאב פלדמן (הכנסת ה-12), אברהם יוסף לייזרזון (שלהי הכנסת ה-14, באופן יוצא דופן לא היה במקום הראשון), יעקב ליצמן (הכנסות 15–23).
מקום שני ניתן לנציג הירושלמים: מנחם פרוש (כנסות 4–7, 9-13) ומאיר פרוש (כנסות 14–23), בכנסת ה-14 הועמד באופן יוצא דופן במקום הראשון ברשימה.
מקום שלישי ניתן לנציג הליטאים: שלמה לורנץ (כנסות 2–10).
מקום רביעי ניתן לחסידות ויז'ניץ הנחשבת לחסידות השנייה בגודלה ונציגיהם שלמה יעקב גרוס (הכנסות 3–9), שמואל הלפרט (כנסות 10, 12-17), מנחם אליעזר מוזס (כנסות 18–19) ויעקב טסלר (כנסות 20–23).
המקום החמישי ניתן לנציג הספרדים, אשר נכנס לכנסת רק פעמיים - בכנסת ה-7 במסגרת הסכם רוטציה, אז נכנס יעקב מזרחי, ובכנסת ה-12 אז זכתה המפלגה ב-5 מנדטים, ונציג הספרדים אליעזר מזרחי נכנס לכנסת.
לרוב, נציג הספרדים אינו נכנס לכנסת, ובעיקר מאז התמודדותה של המפלגה במשותף עם דגל התורה ברשימת יהדות התורה.
בשנת 1984, הוקמה מפלגת ש"ס, שבאה לייצג את החרדים המזרחיים שחשו שקופחו בידי החרדים האשכנזים.
בראשית דרכה של ש"ס היא נהנתה מתמיכתו של המנהיג הליטאי הרב אלעזר מנחם מן שך למרות היותו חלק מאגודת ישראל.
ב-1988 הקים הרב שך את המפלגה הליטאית דגל התורה.
מני אז אגודת ישראל מייצגת את החסידים.
בבחירות אלו שולבו גם פועלי אגודת ישראל במסגרת אגודת ישראל.
בנוסף נחלצו חסידי חב"ד למען המפלגה שזכתה לחמישה מנדטים.
בשנת 1992 התאחדה מבחינה טכנית מפלגת דגל התורה של הרב שך עם אגודת ישראל, לסיעה אחת בכנסת תחת השם יהדות התורה ומאז המפלגות מתמודדות יחד ברציפות (נכון ל-2025) בבחירות לכנסת.
בשנות ה-50 הקים מנחם פרוש בד"צ - בית דין ומערכת כשרות, כאלטרנטיבה למוסדות המקבילים של העדה החרדית.
מערכת הכשרות אינה נחשבת כמשתווה לרמתם של העדה החרדית או הכשרו של הרב לנדא, וסומכים עליה בעיקר חסידי גור.
מספר המוצרים והמפעלים שמערכת הכשרות מפקחת עליהם קטן יחסית.
מערכת השחיטה של הבד"צ התאחדה בשנת 2010 למערכת "התאחדות קהילות החרדים בארץ הקודש" שנסגרה זמן מועט אחר כך.
על חברי הבד"צ נמנו בין היתר הרב יצחק פלקסר, ראש ישיבת שפת אמת שכיהן כראב"ד, הרב אהרן ברנשטיין, הרב ישראל גרוסמן והרב בנימין זאב פראג.
חברי בית הדין נכון ל-2023 הם הרב בנימין אדלר - רב שיכון הרבנים, הרב ישראל פישביין - מרבני גור, הרב יצחק אייזיק פראג והרב ישראל ברזובסקי בנו של האדמו"ר מסלונים.
עם פרישת מפלגת דגל התורה ב-1989 ממסגרת "אגודת ישראל" עזבו עמה רובם הגדול של אנשי צא"י את המפלגה.
כיום סיעת "מחזיקי הדת" המייצגת את חסידי בעלז היא הסיעה הרביעית בהרכב המפלגה.
בשנת תשל"ו-1976 נערכו הבחירות היחידות לוועידה הארצית של המפלגה, כשרוב המצביעים מגיעים ממחוזות הבחירה של בני ברק, ירושלים ותל אביב.
מאז ועד היום תוצאות בחירות אלה מכתיבות את יחסי הכוחות הפנימיים בתוך המפלגה, כאשר הסיעה המרכזית של חסידי גור מחזיקה במספר המקומות הרב ביותר:
הסמכות העליונה במפלגה היא מועצת גדולי התורה בה חברים רבנים, אדמו"רים וראשי ישיבות בולטים.
בשנת תשמ"ט לאחר פרישת דגל התורה והקמת מועצה משלה, נשארו במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בעיקר נציגי החסידים, ובהם אדמו"רי חסידות גור, בעלז, ויז'ניץ, צאנז, ביאלא וחצרות קטנות נוספות וכן מספר רבנים.
פעילות המועצה שככה עם השנים עד שכמעט הפכה למוסד רשמי בלבד אך בשנת תשע"ג חודשה פעילותה והוכנסו חברים חדשים למועצה.
חסידות בעלז סבלה במשך השנים מחוסר הזדהות פוליטי בין הסיעות השונות, דבר שגרם לה לחוסר ייצוג שוויוני בהתאם לגודלה עד היום.
ב-1989 פרשה בעלז מאגודת ישראל ותמכה ב"דגל התורה", והאדמו"ר מבעלז אף כיהן במועצת גדולי התורה של דגל התורה, אך לאחר ריצתן המשותפת של המפלגות שבה בעלז לשורות אגודת ישראל, והיא מיוצגת בהסכמי רוטציה שונים בינה ובין הסיעות האחרות.
המפלגה פועלת למען מצביעיה בתחומי החינוך, הדיור, שירותי-הרווחה, אי-שירות צבאי מטעמי דת, ופועלת לשמירת הצביון היהודי-דתי של מדינת ישראל.
עמדתה בעניינים המדיניים ואחרים היא הלכתית ובניגוד למפלגות הלא חרדיות אינה נגזרת ממחויבות קודמת לעמדות יוניות או ניציות.
מתוך גישה זו היא מחויבת לשולחן ערוך בלבד, מסיבה זו התנגדה להסכמי אוסלו ולתוכנית ההינתקות מחמת פיקוח נפש.
באופן מסורתי אגודת ישראל מתרחקת ממפלגות השמאל המזוהות אצלה עם חילוניות אידאולוגית.
באופן מסורתי נמנעה אגודת ישראל מסיבות אידאולוגיות מלשבת ליד שולחן הממשלה, והיא נהגה לקחת תפקידי סגן שר בלבד.
ב-2015, בעקבות עתירה שהגישה סיעת יש עתיד, קבע בג"ץ כי ליצמן לא יוכל להמשיך לכהן כסגן שר במעמד שר, ובעקבות כך הוא מונה לשר.
ב-2017 התפטר מתפקיד זה עקב חילולי שבת, ובעקבות כך אישרה הכנסת תיקון בחוק המאפשר לו לכהן כסגן שר גם כשאין שר פעיל מעליו.
ב-2019 מונה שוב לשר הבריאות, בממשלת מעבר, בעקבות התפטרות ראש הממשלה מתפקידו; ולאחר הבחירות לכנסת ה-23 מונה לשר הבינוי והשיכון.
המינוי ספג ביקורת של הרב אברהם וינברג מסלאנים.
בעקבות עתירה לבג"ץ התחייבה המפלגה, בינואר 2019, למחוק מתקנונה את הקביעה שרק גברים יוכלו להצטרף אליה.
עם זאת, הבהירו אנשיה שגם בעתיד לא יוכלו נשים להצטרף משום שהחברים במפלגה מחויבים לעמדות מועצת גדולי התורה, המתנגדת לכך.
יושבי ראש התנועה מקום המדינה היו: הרב יצחק מאיר לוין, רבי פינחס מנחם אלתר והרב משה זאב פלדמן.
כיום יו"ר אגודת ישראל בישראל הוא הרב יוסף קופרברג.
מזכ"ל המפלגה הוא חנוך זייברט.
בבחירות לאספה המכוננת התמודדה אגודת ישראל כחלק מהחזית הדתית המאוחדת וזכתה לשני נציגים (ולאחר פרישת אחד מהחברים ברשימה קיבלה נציג נוסף) בכנסת הראשונה.
בכנסת השלישית, הרביעית והשמינית רצה יחד עם פא"י תחת השם "חזית דתית תורתית".
להלן תוצאות הבחירות, שבהן התמודדה אגודת ישראל לבדה.
הכנסת השתים עשרה - 102,714 קולות - 5 מנדטים (כולל פועלי אגודת ישראל)
החל מהבחירות לכנסת השלוש עשרה רצה אגודת ישראל כחלק מרשימת יהדות התורה, יחד עם מפלגת דגל התורה.
כנסת חברי כנסת הערות מועצת המדינה הזמנית (1948) 2 נציגים: מאיר דוד לוינשטיין, יצחק מאיר לוין הכנסת ה-1 (1949) במסגרת החזית הדתית המאוחדת 2 מנדטים (מתוך 16 לרשימה כולה): יצחק מאיר לוין, מאיר-דוד לוונשטיין, אליהו מזור ב-11 במרץ 1949 פרש מהכנסת משה קלמר חבר הפועל המזרחי.
הכנסת השנייה (1951) 3 מנדטים: יצחק מאיר לוין, אברהם דויטש, שלמה לורינץ, זלמן יענקלביץ ב-25 במאי 1953 נפטר אברהם דויטש.
החליף אותו זלמן בן-יעקב הכנסת השלישית (1955) במסגרת חזית דתית תורתית 3 מנדטים (מתוך 6 לרשימה כולה): יצחק מאיר לוין, שלמה לורינץ, זלמן יענקלביץ ב-3 בנובמבר 1955 שינתה הסיעה את שמה ל"אגודת ישראל-פועלי אגודת ישראל".
הכנסת הרביעית (1959) במסגרת חזית דתית תורתית 3 מנדטים (מתוך 6 לרשימה כולה): יצחק מאיר לוין, שלמה לורינץ, מנחם פרוש, שלמה יעקב גרוס ב-9 באוגוסט 1960 התפלגו המפלגות אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל שהרכיבו את החזית הדתית התורתית לשתי סיעות נפרדות.
ב-30 במאי 1961 נפטר בנימין מינץ חבר פועלי אגודת ישראל.
החליף אותו שלמה יעקב גרוס.
החליף אותו יהודה מאיר אברמוביץ.
ב-27 בנובמבר 1972 פרש מהכנסת שלמה יעקב גרוס.
הכנסת השמינית (1973) במסגרת חזית דתית תורתית 3 מנדטים (מתוך 5 לרשימה כולה): שלמה לורינץ, יהודה מאיר אברמוביץ, מנחם פרוש, שלמה יעקב גרוס ב-23 בנובמבר 1975 פרש מהכנסת מנחם פרוש.
ב-15 במרץ 1977 התפלגו המפלגות אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל שהרכיבו את החזית הדתית התורתית לשתי סיעות נפרדות.
הכנסת התשיעית (1977) 4 מנדטים: יהודה מאיר אברמוביץ, מנחם פרוש, שלמה לורינץ, שלמה יעקב גרוס הכנסת העשירית (1981) 4 מנדטים: אברהם יוסף שפירא, מנחם פרוש, שלמה לורינץ, שמואל הלפרט הכנסת ה-11 (1984) 2 מנדטים: אברהם יוסף שפירא, מנחם פרוש הכנסת ה-12 (1988) 5 מנדטים:
אגודת ישראל: משה זאב פלדמן, מנחם פרוש, שמואל הלפרט, אליעזר מזרחי
פועלי אגודת ישראל: אברהם ורדיגר אליעזר מזרחי פרש מהסיעה ב-25 בדצמבר 1990 והקים את סיעת היחיד "גאולת ישראל".
הכנסת ה-13 (1992) במסגרת יהדות התורה 3 מנדטים (מתוך 4 לרשימה כולה): אברהם יוסף שפירא, מנחם פרוש, שמואל הלפרט
פועלי אגודת ישראל: אברהם ורדיגר ב-28 ביוני 1994 פרש מהכנסת מנחם פרוש במסגרת הסכם רוטציה.
ב-28 ביוני 1994 פרש מהכנסת שמואל הלפרט במסגרת הסכם רוטציה.
החליף אותו משה גפני חבר דגל התורה.
הכנסת ה-16 (2003) במסגרת יהדות התורה 3 מנדטים (מתוך 5 לרשימה כולה): יעקב ליצמן, מאיר פרוש, ישראל אייכלר, שמואל הלפרט רשימת מועמדים מלאה, הכוללת גם את מועמדי דגל התורה, ראו כאן.
ב-12 בינואר 2005 התפלגו המפלגות אגודת ישראל ודגל התורה שהרכיבו את יהדות התורה לשתי סיעות נפרדות.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 הודיעו כי ישובו להתמודד ברשימה משותפת.
ב-23 בפברואר 2005 פרש מהכנסת ישראל אייכלר במסגרת הסכם רוטציה.
הכנסת ה-17 (2006) במסגרת יהדות התורה 4 מנדטים (מתוך 6 לרשימה כולה): יעקב ליצמן, מאיר פרוש, שמואל הלפרט, יעקב כהן, יהושע פולק רשימת מועמדים מלאה, הכוללת גם את מועמדי דגל התורה, ראו כאן.
ב-31 ביולי 2008 פרש מהכנסת יעקב כהן במסגרת הסכם רוטציה.
החליף אותו אורי מקלב נציג דגל התורה.
ב-18 בדצמבר 2008 התפלגו המפלגות אגודת ישראל ודגל התורה שהרכיבו את יהדות התורה לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה לשתי סיעות נפרדות.
ב-26 בינואר 2009, נפטר חבר הכנסת אברהם רביץ מדגל התורה ובמקומו נכנס לכנסת נציג אגודת ישראל יהושע פולק.
הכנסת ה-18 (2009) במסגרת יהדות התורה 3 מנדטים (מתוך 5 לרשימה כולה): יעקב ליצמן, מאיר פרוש, אליעזר מוזס, ישראל אייכלר מועמד בולט ברשימה שלא נכנס לכנסת: יעקב גוטרמן.
(רשימת מועמדים מלאה, הכוללת גם את מועמדי דגל התורה, ראו כאן).
במקומו נכנס יצחק פינדרוס מדגל התורה.
ב-24 ביוני 2020 הפסיק את חברותו בכנסת יעקב ליצמן במסגרת "החוק הנורווגי.
ב-15 בספטמבר 2020 התחדשה חברותו בכנסת של יעקב ליצמן.
במקומו הופסקה חברותו בכנסת של אליהו ברוכי מדגל התורה.
ב-14 באוקטובר 2020 התפטר מהכנסת אליהו חסיד.
במקומו נכנס אליהו ברוכי מדגל התורה.הכנסת ה-24 (2021) במסגרת יהדות התורה3 מנדטים (מתוך 7 לרשימה כולה): יעקב ליצמן, מאיר פרוש, ישראל אייכלר, יעקב טסלר ב-6 באפריל 2021, הפסיקו את חברותם בכנסת יעקב ליצמן ואורי מקלב במסגרת "החוק הנורווגי", במקומם נכנסו יעקב טסלר ואליהו ברוכי.
ב-13 ביוני 2021, חזרו לכנסת יעקב ליצמן ואורי מקלב עם הפסקת כהונתם בממשלה, במקומם של יעקב טסלר ואליהו ברוכי.
ב-3 ביוני 2022 התפטר מהכנסת יעקב ליצמן, במקומו נכנס יעקב טסלר.הכנסת ה-25 (2022) במסגרת יהדות התורה3 מנדטים (מתוך 7 לרשימה כולה): יצחק גולדקנופף, יעקב טסלר, ישראל אייכלר, משה רוט ב-6 בינואר 2023, הפסיק יצחק גולדקנופף מאגודת ישראל את חברותו בכנסת במסגרת "החוק הנורווגי" ובמקומו נכנס יצחק פינדרוס מדגל התורה.
ב-25 בינואר 2023, הפסיק מאיר פרוש את חברותו בכנסת במסגרת "החוק הנורווגי" ובמקומו נכנס משה רוט.
ב-15 ביוני 2025, חזר לכנסת יצחק גולדקנופף עם הפסקת כהונתו בממשלה, במקומו של אליהו ברוכי.
ב-2 ביולי 2025, התפטר מהכנסת יעקב טסלר במסגרת החוק הנורווגי, במקומו נכנס אליהו ברוכי חזרה.
ב-17 ביולי 2025, חזרו מאיר פרוש, אורי מקלב ויעקב טסלר לכנסת בעקבות הוראת מועצת גדולי התורה, במקומם של יצחק פינדרוס, משה רוט ואליהו ברוכי.
V, בקיצור: Die Max-Planck-Gesellschaft, בראשי תיבות: MPG, באנגלית: .The Max Planck Society for the Advancement of Science בקיצור: The Max Planck Society) היא אגודה עצמאית לא ממשלתית וללא מטרות רווח של רשת מכוני מחקר גרמניים המאחדת את מיטב המדענים תחת קורת גג אחת.
הרשת כוללת שמונים ושישה מכוני מחקר, הפועלים בגרמניה ובארצות נוספות (ארצות הברית, איטליה, לוקסמבורג והולנד) וכל אחד מהם נושא את השם "מכון מקס פלאנק ל...".
המכונים עוסקים במחקר בסיסי במדעי הטבע, וכן במחקר במדעי החברה ובמדעי הרוח המחולקים לחמש קטגוריות מחקר: אסטרונומיה ואסטרופיזיקה; ביולוגיה ורפואה; חומרים וטכנולוגיה; סביבה ואקלים; מדעי הרוח ומדעי החברה.
האגודה נוסדה בשנת 1911 כ"אגודת קייזר וילהלם" ושמה שונה בשנת 1948 לאגודת מקס פלאנק לכבוד נשיא האגודה לשעבר, הפיזיקאי התאורטי מקס פלאנק.
להלן רשימת הנשיאים לשעבר של אגודת מקס פלאנק (בראשי תיבות: MPG) ואגודת קייזר וילהלם (בראשי תיבות: KWG):
אגודת מקס פלאנק היא אגודה רשומה ומקום מושבה הרשום בברלין.
המטה המינהלי ומשרדו של הנשיא ממוקמים במינכן.
חברי אגודת מקס פלאנק כוללים את החברים התומכים, חברי הכבוד והחברים לשעבר.
חברים אחרים כוללים את החברים המדעיים שמונו לחברה, שהם בדרך כלל מנהלי מכונים.
גופי שליטה בודדים בחברה מקבלים את ההחלטות הנדרשות כדי להבטיח שאגודת מקס פלאנק תתפקד ביעילות כארגון מחקר גדול.
בדצמבר 2018 הועסקו באגודת מקס פלאנק 23,767 איש, מתוכם מועסקים כ־20,972 מדענים בחוזה, 818 בעלי מלגות ו־1,977 מדענים אורחים.
מתוך 20,972 מועסקים, 6,935 הועסקו בתפקידי מנהלים, מנהלי קבוצות מחקר או עוזרי מחקר ו־3,153 מועמדים לדוקטורט.
בנוסף 8,558 מועסקים בתפקידי טכנולוגיה ואדמיניסטרציה, 630 עובדים השלימו חניכה ו־1,696 כסטודנטים ועוזרי מחקר.
האגודה ממומנת על ידי הממשלה של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה ומדינות גרמניה.
מחצית ממימון המכונים מגיעה מהממשלה ומחצית מהמדינה בגרמניה בה שוכן המכון.
התקציב הכולל של אגודת מקס פלאנק לשנת 2018 היה 1.8 מיליארד אירו.
סכום זה מקביל לתקציב הממוצע של שתי אוניברסיטאות גדולות, נתון בו האגודה מתגאה לעיתים קרובות (שכן הישגי האגודה גבוהים בהרבה מהישגיהן של אלו שהן שתי אוניברסיטאות).
בנוסף אגודת מקס פלאנק ומכוניה מקבלים מימון לפרויקטים של צד ג' מתרומות ציבוריות ופרטיות ומהאיחוד האירופי.
מאז שנת 1990 יסדה אגודת מקס פלאנק 65 חברות־בת, בהן מועסקים כ־2,500 איש.
האגודה מיוצגת במועצה הגרמנית למדעים ומדעי הרוח (WR) .
פרסים בין־לאומיים למדעני מקס פלאנק
לאגודת מקס פלאנק יש מוניטין מוביל בעולם כארגון למחקר מדעי וטכנולוגי והוא נחשב לאחד מארגוני המחקר הבסיסיים המובילים בעולם.
מאז הקמת מכוני מקס פלנק, מדענים אשר עבדו בהם זכו בפרסים הבאים (נכון לשנת 2020): 20 בפרס נובל, 73 בפרס לייבניץ, 4 בפרס יפן ו־2 במדליית פילדס.
חוקרי מכוני מקס פלאנק מפרסמים כ־15,000 מאמרים מדעיים בכל שנה בכתבי עת מדעיים ידועים בין־לאומיים כדוגמת Science ו-Nature.
דירוג: אגודת מקס פלאנק דורגה במקום ה־3 בשנת 2023 על ידי Nature Index המודד את התורמים הגדולים ביותר למאמרי מחקר שפורסמו ב־82 כתבי עת מובילים.
80 מכוני מחקר מאגודת מקס פלאנק עם איגוד האוניברסיטאות ומוסדות חינוך אחרים בגרמניה הקימו 68 בתי ספר בין־לאומיים למחקר במטרה לקדם מדענים צעירים בלימודי דוקטורט.
בנוסף לכך, לאיגוד שלושה מרכזים לתארים מתקדמים, שלושה בתי ספר בתוכנית פיילוט בגרמניה לתארים מתקדמים, 20 מרכזי מחקר (5 באסיה, 8 באירופה ו-7 באמריקה הצפונית) ושני שותפי מחקר ברחבי העולם (בארגנטינה ובסין).
בנובמבר 2024 הקימו משרד בירושלים לקידום שיתוף הפעולה בין חוקרים ישראלים לגרמניים.
אגודת ניצן היא עמותה ישראלית שהוקמה בשנת 1964 על ידי הורים ומתנדבים, במטרה לאתר, לאבחן, לטפל ולשקם בילדים ובוגרים עם ליקוי למידה, קשיי הסתגלות ותפקוד.
האגודה מנוהלת על ידי יו"ר וחברי ועד, הכולל נציגי סניפים ואנשי ציבור מתנדבים.
לכל סניף ועד מנהל, הפועל בהתנדבות, ובראשו יו"ר וכן מנהל/ת סניף ואנשי מקצוע מתחום לקויות הלמידה, האבחון, הטיפול והסיוע להורים.
הרקע להקמת האגודה היה חוסר מודעות של החברה לנושא לקויות הלמידה.
מערכת החינוך, באותה עת, לא הכירה בצורכיהם המיוחדים של תלמידים עם ליקויי למידה ולא הקצתה משאבים מתאימים לסייע להם.
צוות בית הספר גם הוא לא היה ערוך להעניק סיוע מותאם בתחומי הלמידה, ולרבים מהילדים יוחסו בטעות 'עצלות' ולעיתים אף 'פיגור'.
כדי לענות על צרכים אלה, פיתחה אגודת ניצן את כלי האבחון הראשוניים בארץ לאיתור לקויות למידה וכן שיטות להוראה מתקנת, ובכלל זה, גם הכשרת מורים למקצועות האבחון והטיפול בכל הארץ, ושילובם במערכת החינוך.
אגודת ניצן פועלת באמצעות 38 סניפים בכל רחבי הארץ, בהם מטופלים מדי שנה אלפי ילדים ובוגרים עם ליקויי למידה, קשיי הסתגלות ותפקוד.
הם זוכים למענה לצורכיהם הייחודיים בכל שלבי החיים באמצעות שירותים שונים: אבחונים דידקטיים ופסיכולוגיים, טיפולים פסיכולוגיים, טיפולים פרא-רפואיים, שיקום לקראת חיים עצמאיים בתחום החברה והתעסוקה ועוד.
נכון ל-2017, יושבת ראש העמותה היא עפרה אלול ובתפקיד המנהלת הכללית משמשת ד"ר מלי דנינו.
בשנת 2008 היה מחזור הפעילות של האגודה 21 מיליון שקל, מתוכם גויסו כתרומות, הקצבות ותמיכות 11 מיליון שקל.
אגודת חסידי חב"ד בישראל (שמה המלא: אגודת חסידי חב"ד בארצנו הקדושה.
מכונה בראשי תיבות: אַגוּ"ח) היא ארגון הגג של תנועת חב"ד בישראל.
האגודה מייצגת את ענייני חב"ד ומוסדות חב"ד בישראל, מתאמת בין הגופים והמחלקות של חב"ד בישראל ומפקחת עליהם, ומפעילה פרויקטים בתוך ומחוץ לקהילה, כמו איתור מקומות תעסוקה, סיוע למוסדות ועוד.
העמותה מסווגת אצל רשם העמותות כבמצב של "פירוק זמני".
האגודה הוקמה על ידי האדמו"ר רבי יוסף יצחק שניאורסון בקיץ ה'תש"א (1941), במטרה לחזק את הקשרים בין חסידי חב"ד בישראל, ולפתח את לימוד תורת חסידות חב"ד.
בשנים הראשונות ניהלה האגודה מערך שיעורי תורה וחסידות בבתי כנסת בישראל ובהקמת היישוב כפר חב"ד וריכוזי מגורים חב"דיים ברחבי הארץ.
ממלא מקומו, האדמו"ר רבי מנחם מנדל שניאורסון, קבע בשנת ה'תשנ"א (1990) את האגודה לגוף הארגוני העליון בחסידות חב"ד בישראל.
מאז, האגודה מייצגת את ענייני חב"ד, ומתאמת ומפקחת על המוסדות ועל קהילת חב"ד בישראל.
האגודה הקימה מוסדות רבים בישראל.
היו"ר הראשון של האגודה היה הרב שאול דוב זיסלין.
אחריו מונה בשנת ה'תש"ט (1949) הרב אליעזר קרסיק.
לאחר פטירת קרסיק בשנת ה'תש"ך (1960) מונה אפרים וולף.
החליפו בתפקיד זה בשנת ה'תש"ן (1990) שלמה מיידנצ'יק ששימש בתפקיד עד לפטירתו בתשס"ד.
בשנת ה'תשס"ד (2004) מונה ליו"ר יוסף יצחק אהרונוב ולעמותה צורפו שישה חברים המזוהים עם הזרם המתון בחסידות.
נגד המהלך הוגשה עתירה משפטית.
באביב תשע"ג (2013) ניתן פסק בוררות שפסל את חוקיות הליך צירופם של החברים החדשים עד לכינוס אספה בפיקוח עורך דין מטעם בית המשפט.
האספה כונסה בח' בתמוז תשע"ג (16 ביוני 2013), ובה נבחר ועד העמותה שאישר מחדש את הוספת ששת החברים, ואת מינויו של אהרונוב ליו"ר העמותה.
אהרונוב שימש כיו"ר האגודה עד שנת 2015, אז הורשע בפלילים ובעקבות כך הודח מתפקידו.
בשנת 2017 החל רשם העמותות הליכים לפירוק העמותה עקב חובות שצברה.
על פי החלטת בית המשפט, כל חברי העמותה שהיו חברים בה בעת הגעתה לפירוק, לא יוכלו לחזור ולכהן בה בעתיד.
בשלהי 2023 אישר בית המשפט המחוזי הקמת ועדת איתור לבחירת חברים חדשים לעמותה במסגרת הליך להבראתה והשבתה לפעילות שוטפת.
מטה האגודה שוכן בבניין 770 בכפר חב"ד שנבנה לבקשת הרבי באמצע שנות השמונים עבור האגודה.
כמו בבניין המקורי בברוקלין, גם כאן הכיתוב בפתח הבניין הוא "בית אגודת חסידי חב"ד".
אגודת לימודי אמריקה הלטינית היא האגודה המקצועית הגדולה ביותר של חוקרי אמריקה הלטינית ומכוני מחקר העוסקים בחבל ארץ זה.
מטרתה המוצהרת של האגודה היא: "לטפח דיון אינטלקטואלי אודות, מחקר והוראה של אמריקה הלטינית, הקריביים ואנשיהם ברחבי האמריקות, לקדם את תחומי ההתעניינות של חברי האגודה המגוונים, ולעודד מעורבות אזרחית באמצעות בניית רשתות ודיון ציבורי".
האגודה החליפה את "האגודה ללימודי אמריקה הלטינית" (The Association for Latin American Studies), התארגנות מוקדמת יותר שהוקמה ב-1959 ואשר כשלה מלעמוד ביעדיה.
באגודה חברים כ-5,000 איש ומוסדות מדיסציפלינות שונות.
מרבית חברי האגודה הם מארצות הברית של אמריקה, וכ-25% מחוצה לה.
במסגרת האגודה פועלים החברים גם במחלקות (sections) שונות של תחומי עניין ממוקדים יותר.
28 המחלקות השונות מחולקות לפי מדינות, אזורים ותחומי עניין כגון "גזע ואתניות", "כלכלה ופוליטיקה" או "לימודי קולנוע".
האגודה מקיימת כנס בינלאומי רב משתתפים אחת ל-18 חודשים ובו כ-900 מושבים.
האגודה מוציאה לאור את כתב העת Latin American Research Review, מכתבי העת המובילים בתחום לימודי אמריקה הלטינית ומעניקה פרסים שונים על הישגים אקדמאיים.
אגודת מאדים (באנגלית, The Mars Society) הוא ארגון אמריקאי עולמי של מתנדבים, המוקדש לעידוד חקר ויישוב כוכב הלכת מאדים, והוא פעיל הן בהיבט של שכנוע הציבור וגופים ממשלתיים ביתרונות חקר מאדים, והן בהובלת פרויקטי מחקר במימון פרטי.
זהו מוסד ללא כוונות רווח שהוקם בשנת 1998 על ידי רוברט זוברין ואישים נוספים, ועם הזמן משך את תשומת לבם של סופרים ויוצרי סרטי מדע בדיוני, כגון קים סטנלי רובינסון וג'יימס קמרון.
גם אילון מאסק החל את פעילותו למען מסעות למאדים באגודה, פעילות שהובילה לייסוד חברת SpaceX ומנחה את פיתוח החללית סטארשיפ.
האגודה החלה את דרכה באופן רשמי בוועידת ההיווסדות שלה, באוגוסט 1998, כאשר יותר מ-700 נציגים - מדענים, מהנדסים, יזמים, מחנכים, תלמידים וסטודנטים וחובבי חלל - הגיעו לסוף שבוע של הרצאות שניתנו על ידי תומכים ומקדמים מובילים של חקר מאדים.
מאז האגודה גדלה וכיום היא מונה מעל 4,000 חברים רשומים, ויותר מ-6,000 תומכים ביותר מ-50 מדינות ברחבי העולם.
החברים באגודה באים מתחומי עיסוק שונים ופועלים לקידום חקר החלל וכן הזדמנויות לחקר מאדים בפרט.
היעד המרכזי של האגודה הוא להמחיש לציבור הרחב שחקר מאדים הוא מטרה בת השגה, באמצעות סדרה של פרויקטים שונים, כגון:
קידום ופיתוח התוכנית Direct Mars, להוצאה לפועל של משימה מאוישת למאדים.
פרויקט מחקר עיצוב ובחינת תפקוד יחידות מגורים שישמשו במשימה הנ"ל.
תחרות רכב מאדים - תחרות לעיצוב רכב מחקר שיוכל לשמש בני אדם על מאדים.
התחרות נערכה בשנים 2000 - 2003 וזכתה בה קבוצה מאוניברסיטת מישיגן.
לוויין כבידת מאדים - פרויקט שמטרתו לעצב, לבנות ולשגר לוויין שידמה, באמצעות סיבוב כבידת מאדים, (כ-0.38g) ויאכלס קבוצה קטנה של עכברים, על מנת לחקור את ההשפעות הבריאותיות של כבידה חלקית, בניגוד לנפילה חופשית (ששוררת במשימות המעבורת, ותחנת החלל הבינלאומית, לדוגמה).
ארכימדס - משימת בלון לחקר האטמוספירה של מאדים, המקודמת על ידי הסניף הגרמני של האגודה.
תחרות תכנון מושבה אנושית במאדים במרץ 2019 פרסמה האגודה תחרות נושאת פרסים להגשת תוכנית להתיישבות ראשונה על מאדים.תחרות בינלאומית לתכנון מושבה אנושית במאדים (אתר הידען)
בנוסף לפרויקטים, האגודה מעבירה פעילויות הסברתיות שונות:
הרצאות ומצגות בנושא Mars Direct לבתי ספר ואוניברסיטאות, גופים מקצועיים ולציבור הכללי.
מקדמת לימוד מדע, אסטרונומיה ותעופה בחלל בבתי ספר.
מובילה קמפיינים להרחבת חקר ופיתוח החלל במדינות שונות.
מארגנת את הכנס השנתי הגדול בעולם לחקר מאדים בארצות הברית, אירופה ואוסטרליה.
כמו כן, האגודה מסייעת באופן פעיל לנאס"א, סוכנות החלל האירופית וסוכנויות חלל נוספות בפרויקטים לחקר מאדים שסוכנויות אלה מנהלות.
אגודת מים בישראל היא תאגיד שכל עיסוקו הוא אספקת מים לחבריו או לרשות המקומית שבתחומה הוא פועל.
על פי החוק, חייבת האגודה לגבות בעד המים את המחיר שנקבע בתאום עם מועצת המים, וכל רווחי האגודה חייבים בהשקעה לחידוש נכסיה או בקרנות המשמשות למטרה זו בלבד.
חברי אגודת מים אינם רשאים להשתתף ברווחיה השוטפים של האגודה.
ובעת פירוק האגודה יועברו כל נכסיה לידי המדינה או הרשות המקומית הרלוונטית, וחבריה אינם יכולים להשתתף ברווחים הנובעים מפירוק זה.
תאגידי המים והביוב בישראל פועלים כאגודות מים.
אגודת יורדי ים זבולון היא אגודה ישראלית העוסקת בחינוך, הכשרה וטיפוח של ענף הימאות בקרב הנוער והציבור הישראלי.
'האגודה הימית זבולון' היא הראשונה שקמה בארץ ישראל בימי המנדט הבריטי, במטרה לחנך דור של ימאים עבריים.
האגודה הפעילה את בית הספר הימי זבולון והכשירה אנשי ים שסייעו בהקמת כוח ימי עברי לפעולות ימיות, סייעו בהקמת נמל תל אביב ובהעפלה הבלתי לגלית.
האגודה הכשירה לאורך השנים אלפי חניכים, והיוותה את הבסיס לשאר האגודות הימיות ובתי הספר הימיים שצמחו ממנה.
בוגרי זבולון היוו את הבסיס לחיל הים הישראלי ולצי הסוחר של ישראל.
כמו כן התעתדה האגודה לייסד קו ימי קבוע בין ערי החוף בארץ ישראל, לבנות בריכות שחייה, לדאוג להקמת "קרן ים" שתשמש כמכשיר הכספי העיקרי למען כיבוש הים, לפתח את הדיג בארץ, לתמוך בהקמת תחנה הידרו-ביולוגית, ולהוציא לאור ספרות מקצועית ימית.
בראש המפעל עמד ד"ר למתמטיקה, מהנדס תעופה ובוגר אקדמיה ימית מאיר גורביץ.
החזון להקמת בית ספר לימאות החל בשנת 1914 בשיחה בין גורביץ לחברו יצחק ברגר מחיפה שבה סוכם כי ברגר יקים ברוסיה חברת ספנות בשם "זבולון", וזו תפריש מרווחיה להפעלת בית ספר עברי בארץ ישראל ליד הטכניון בחיפה, שיהווה בית ספר למקצועות ימיים ובשלב שני גם למקצועות התעופה.
הוא הבין כי עדיף יהיה להתחיל מכיבוש הים ואחריו כיבוש האוויר.
כשנה אחר ניסיונו הראשון ב-1913 עת בנה דגם של אווירון לשכנע את היישוב להקים בית ספר למקצועות תעופה.
אך אז, בעת טיסת ראווה התרסק האווירון העות'מאני על חוף תל אביב, פרצה מלחמת העולם ונגנז החלום לשנים.
גורביץ קרב גם עסקנים ציבוריים חשובים ועל אלה נמנו התעשיינים חיים לייבוביץ והמהנדס עמנואל טובים ואחרים.
מסירותו של גורביץ לבעיות הימאות העברית הייתה מוחלטת ובאותה עת, בלבדו פעל כמוסד שלם במשך כעשרים שנה.
לא היה לו די כוח ארגוני כדי לבסס את האגודה מבחינה מקצועית וכלכלית כאחד.
את התפקיד הזה קיבלו על עצמם שניים שאהבתם לים ולעם הייתה רבה, טובים ולייבוביץ.
השניים חילקו ביניהם את העבודה באופן שהטיפול בהדרכה ימית בידי טובים, והעניינים הכלכליים בידי לייבוביץ.
טובים היה איש מקצוע בתחום ההנדסה, בוגר האקדמיה הימית בפטרוגרד ובעל חוש פדגוגי מפותח ויכולת להשליט משמעת ברזל החשובה כל כך לימאי.
הרבה הודות לסגולותיו הובלו ה"זבולונים" והאגודה כולה לדרך המלך.
בראשית דרכה הייתה בעייתה העיקרית של האגודה חוסר אמצעים.
קשיים אלה מצאו פתרון חלקי הודות להנרייטה דיאמונד, פעילה ציונית מאנגליה, שפעלה עד אז במסגרת ויצו וקרן קיימת לישראל.
דיאמונד הגיעה ארצה בשנת 1930 כתיירת, צפתה במפגן חניכי בית הספר הימי 'זבולון' ונתפסה בחלום ההגשמה.
היא פגשה את האנשים המטפלים בפיתוח הימאות העברית ובכללם ראשי האגודה, ומיד נרתמה לסיוע כספי.
אז, גם חזר אחרי כשנתיים גורביץ יו"ר ועדת המים משליחות היישוב אצל מחלקת החקלאות של ממשלת ארצות הברית, והחליף את שם התנועה מ"האגודה הימית" 'זבולון', לשמה 'אגודת יורדי ים זבולון א"י' בכוונה להקים באמצעותה את הצי העברי.
בשובה לאנגליה שלחה את 60 הלירות הראשונות.
באותה עת זו נראתה כתרומת עתק, אך בהמשך נתברר שלהתפתחות הימאות דרושות עשרות ומאות אלפי לירות שנדרשו מן המרכז האנגלי של זבולון שעמדה בראשו.
דיאמונד שלחה לארץ ישראל סכומים ניכרים שנאספו באנגליה ובארצות אחרות, ואלה אפשרו לבסס את התקציב של "זבולון" על יסודות מוצקים.
היא גם הצליחה למשוך לאגודה אישים בעלי שם כמו המרקיזה מרדינג ובעלה, חתנה הלורד מלצ'ט השני ומשפחתו ואשתו, הליידי רדינג שכיהנה כנשיאת זבולון העולמית, ישראל רוקח שכיהן כיו"ר זבולון ארץ ישראל, מוריס גרדינגר שהיה גזבר כבוד, ואישי ציבור כמו טוקטלי, ד"ר צייטלין, שוורץ ורבים אחרים.
בראשית אפריל 1932 כשבועיים אחרי טקס פתיחתה החגיגית של המכביה הראשונה בארץ ישראל בזמן ביקורם ביישוב של מאות ספורטאים ועיתונאים מהעולם, הציגה אגודת זבולון את פעילותה, ביריד התחבורה שהתקיים ב"גני התערוכה יריד המזרח" בצמוד למגרש המכביה.
במקום הוצגו לראווה אמצעי השיט של זבולון וחידושים בתחום הימאות.
היישוב נקרא להצטרף לפעילות הימאות בבית הספר הימי זבולון שחניכיו בוגרי המחזור הראשון הוסמכו בשנת 1931.
עוד בשנות ה-30 נבנו התחנות הימיות בסניפים שהיו קיימים אז, נרכש ציוד רב ערך ובו סירות חתירה, מפרשים, מנוע וספינות להפלגות ארוכות.
רכוש האגודה גדל משנה לשנה.
הודות לתרומתה האישית של דיאמונד הוקמה תחנת סירות בת קומתיים על שפת הירקון.
בשנים אלה בנו אנשי "זבולון" שתי תחנות מברזל ובטון בחוף זבולון בהרצליה ובחדרה (במפרץ אולגה).
בימי הקרבות בבת ים בשנת 1948 תפסו ה"זבולונים" את הבניין של "סי פלס" וסידרו שם תחנת סירות גדולה.
כמו כן, נרכש מועדון ללימודים עיוניים במרכז העיר ובמרוצת הזמן נרכש הבניין של "סי פלס" מידי האפוטרופוס עבור האגודה, שוב הודות לתרומתה של דיאמונד.
שנים רבות עבד סניף חיפה בנמל חיפה, עד שהועבר לנמל הקישון.
בצוואתה, ציוותה דיאמונד על העברת המימון לבניית "בית זבולון" ובשנת 1963 הוקם בית האגודה במקומו של בית הסירות.
הפעולות הראשונות של "זבולון" השפיעו על גישתו של הנוער העברי לים.
למרות התנגדות ההורים, הסכנות מצד הערבים, ריחוקו של מקום הפעולות הימיות ממרכזה של תל אביב הקטנה "אל קצה העולם בנהר הירקון" והיחס הלגלגני של הציבור הארץ ישראלי לימאים הירוקים, הצטרפו מאות מצעירי תל אביב לשורות הזבולונים.
העבודה התקדמה כה יפה, שכבר בתחילת שנות ה-30 נוצר דור חדש של ספנים עבריים שמשורותיהם יצאו מדריכים ימיים ראשונים של זבולון.
עם פיצול פעילותם השוטפת של בתי ספר זבולון, 'היומי-הנורמלי' ו'הערב' בשנים 1931–1932 עקב בעיות תקציב וסכסוכים עם אנשי מועדון הספורט, מורים כמו גרבנוב, לוין, ורוזין שיצאו לימים עם "עמנואל", ובאייבסקי רב החובל הוותיק וקציני הים אליעזר חודורוב וישראליתן וימאים נוספים, יצאו להתפרנס במקצועם והיו ממקימי הצי העברי.
גורביץ הפעיל בי"ס יומי עד שנטרפה ב-1933 "קינגפישר" אוניית הלימוד והדיג שרכש בכספו.
לימודי ערב ופעילות המועדודונים לא פסקו וזבולונים החלו להתגייס לצי הבריטי כמקצוענים מוערכים.
מאוחר יותר הפליגו על האוניות "תל אביב", "הר ציון" ו"הר כרמל" בקווים שבין ארץ ישראל לאירופה כמלחים ובמרוצת הזמן גם כקצינים.
חלקם הפך קציני חיל הים הישראלי.
בשנת 1936, בימי המרד הערבי הגדול, הוחלט בדחיפות לבנות את הנמל העברי הראשון בתל אביב.
נמל תל אביב הוקם במקום בו עמד כבר "עמוד הברזל" שקבעו הזבולונים מעבר לשוברי הגלים, ארבע שנים קודם (1931).
ראש העיר מאיר דיזנגוף פנה לעמנואל טובים בבקשה לגייס שוב את צעירי זבולון לשם פריקת "צ'טבורטי", האונייה הראשונה שהגיעה לנמל.
כן ביקש דיזנגוף שהזבולונים הצעירים יקימו מזח קטן בחוף שיקל על פריקת הסחורות.
הזבולונים נענו לקריאה ובתוך לילה אחד יצרו מזח ארעי צף וקשרהו מהחוף אל "עמוד הברזל".
הם גם היוו את גרעין עובדי נמל ת"א ואחדים מהם אף תפסו בו עמדות מפתח.
זה היה ליל המאורעות בו הוקם נמל תל אביב במקומו.
בשנת 1935 ארגון בית"ר פתח את בית הספר הימי בצ'יוויטווקיה איטליה אחרי בתי ספר שפתח ברוסיה להכשרה של עברים במקצועות ימיים כולל קציני ים, וקיימה קורסים באנגליה, צרפת ואיטליה.
את הפעילות המחלקה הימית של בית"ר ניהל ירמיהו הלפרן שמונה על ידי ז'בוטינסקי לפקד על הגנת היישוב בשנת 1931.
בשנת 1936 הוקמה על ידי מוסדות היישוב אגודה להכשרה ימית שמטרתה העיקרית העמקת התודעה הימית.
אגודה זו נקראה "החבל הימי לישראל" (החי"ל).
החי"ל בשיתוף עם המחלקה הימית של הסוכנות היהודית והטכניון, החלו בהגשמת חזונם של איתמר בן-אב"י ומאיר גורביץ מחייה הימאות העברית בא"י חזון שהחלו בהגשמתו בתקופה העות'מאנית בשנת 1913.
בשנת 1937 טבעה ליד האי קורסיקה "שרה א'" אוניית הלימוד מצ'יוויטווקיה איטליה, החל משבר בהפעלת בתי הספר הימיים בחו"ל.
לשמחתם של הנהלות אגודות 'זבולון' 'הפועל' ו'מכבי', ביום 18 אוקטובר 1938 הוקם "בית הספר הימי על יד הטכניון העברי בחיפה" כמחלקה ימית של בית הספר בסמ"ת.
משהתעוררו בעיות סמכות ניהול, עבר בית הספר לעכו.
רק בעקבות שילובו בצרכי ביטחון המדינה בשנת 1954, קיבל את שמו המאוחר בית הספר לקציני ים עכו).
החי"ל והנהלות בתי הספר הימיים בתל אביב וחיפה יחד עם תנועות הנוער הימיות ניהלו בתקופת המנדט פעולות הדרכה ימית לנוער בחופי נהריה, שבי ציון, עתלית, כפר ויתקין, הרצליה, דגניה א', טבריה ותל אביב.
ההדרכה הימית בזבולון נמשכה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939. הזבולונים ערכו מחנות אימונים רבים, השתתפו בהפלגות ממושכות בסירות מפרש לביירות ולרודוס, ומאוחר יותר גם בסירות מנוע לאלכסנדריה, רודוס ואיסטנבול.
בעזרתה של הנריאטה דיאמונד נבנו תחנות ימיות בתל אביב, בהרצליה, בחדרה ובחיפה.