tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, כל זכר לציור אבד במשך כמה מאות שנים והוא נמצא רק בשנת 1951, כמעט במקרה, ברשות משפחה על ידי המשחזר פיקו צ'ליני, אשר דיווח למבקר האמנות רוברטו לונגהי.
תפנית דרמטית מאוד המתאימה לאופי התיאטרלי של הציור.
20 שנה אחר כך היא נרכשה על ידי המדינה האיטלקית והוצגה בגלריה הלאומית האיטלקית לאמנות עתיקה ברומא.
הדמויות מוצגות בזירה רדודה, המוארת מהצד, הרקע שחור עם וילון אדום.
יהודית עומדת לצד שפחתה כאשר זרועותיה מושטות קדימה.
היא אוחזת בשערו של הולופרנס בידה השמאלית ובו בעת מפלחת את צווארו בידה הימנית בעזרת חרב.
הפעולה נראית כרוכה במאמץ פיזי מינימלי מצידה של יהודית.
הולופרנס שוכב על בטנו וצווארו מתעוות כשהוא מפנה את ראשו לעברה.
קאראווג'ו ניסה להיות נאמן לאווירה המקראית בציירו חרב בעל תצורה מזרח תיכונית.
לעומת זאת, לבושה של יהודית אופייני לנשים בתקופתו.
השיא הרגשי מגולם בדמותו של הולופרנס: המבט המזוגג מרמז על כך שהוא כבר מת, אך העווית והמתח של השרירים מעידים אחרת.
נראה שיהודית ממלאת את משימתה בהסתייגות רבה, זרועותיה מתוחות, כאילו הייתה רוצה להתרחק ככל האפשר מגופתו של הולופרנס, ופניה מכווצות בביטוי המערב נחישות ותיעוב.
השפחה מחזיקה בידיה בד המכיל את הסל בו יש לשמור את הראש.
לצד יהודית, קאראווג'ו מצרף שפחה זקנה ומכוערת, המשמשת ניגודיות סמלית ליופייה ונעוריה של האלמנה.
באופן זה הוא מדגיש את ההבדלים בין שתי הדמויות וגורם ליהודית לבלוט יותר, כמי שמגלמת ערכים מוסריים נעלים.
ניתוח בקרני רנטגן מראה כי בגרסה הראשונה יהודית הייתה חשופת חזה, אך לא ברור אם קאראווג'ו רצה ללכת בדרכה של מסורת איקונוגרפית שראתה בעירום המחשה של גבורה וטוהר, או שרצה להדגיש בדרך זו את דמותה המפתה.
ארטמיזיה ג'נטילסקי (אשר ציירה שתי גרסאות עבור סצנה זו, הראשונה מוצגת בנאפולי והשנייה בפירנצה) וציירים אחרים הושפעו עמוקות מיצירה זו.
בעוד שהם התעלו על הריאליזם הפיזי של קאראווג'ו, נטען כי הם לא השתוו אליו בלכידת האמביוולנטיות הפסיכולוגית של יהודית.
פילידי מלנדרוני , ידידתו של קאראווג'ו, שימשה מודל עבור יהודית.
ציור "יהודית והולופרנס" נוסף, שנטען כי צויר בידי קאראווג'ו, נמצא בשנת 2014 בעליית גג בצרפת.
יהודית והולופרנס (באיטלקית: Giuditta e Oloferne) הוא פסל ארד של הפסל דונטלו, שהושלם בין השנים 1457–1464. הוא נחצב בגודל טבעי (גובה 236 ס"מ) ומוצג בפאלאצו וקיו בפירנצה.
הפסל מתאר את יהודית, אלמנה יהודיה שביקשה להציל את עם ישראל משליטה זרה, כשהיא עורפת את ראשו של הולופרנס, שר הצבא האשורי של נבוכדנצר, לאחר שהסתננה למחנהו.
הפסל הוזמן על ידי קוזימו דה מדיצ'י להצגה במזרקה בגינת הארמון פאלאצו מדיצ'י-ריקארדי יחד עם פסל דוד של דונטלו.
הוא הוצב בגינת הארמון בסביבות שנת 1457 כאשר המשפחה המורחבת של קוזימו החליטה לעבור אליו.
אף על פי שהמיקום המדויק בו הוצגו אינו ידוע, שני הפסלים הפכו סמל לעוצמתה של פירנצה.
בשנת 1495 הוצב הפסל בכיכר הסיניוריה, ליד הדלת הראשית של הפאלאצו וקיו, לזכר גירושו של לורנצו דה מדיצ'י מפירנצה והצגת הרפובליקה בפירנצה תחת ג'ירולמו סבונרולה.
הפעם הפסל סימל את גירושו של מדיצ'י הרודני.
הפסל הועבר מאוחר יותר לחצר שבתוך הפאלאצו וקיו ובשנת 1919 הוצב בצד שמאל של הפאלאצו וקיו.
בשנת 1988 קיבל מקום סופי ב"חדר החבצלות" (Sala dei Gigli) בקומה השנייה של הפאלאצו וקיו ועותק הוצב בכיכר הסיניוריה.
סמליות דמותה של יהודית בפירנצה
גם יהודית וגם דוד, במאבקו מול גוליית, נתפסים כמי שנלחמו כנגד כל הסיכויים וניצחו, והם נראים בסמיכות גם בדלתות הארד בבפטיסטריום של פירנצה שיצר לורנצו גיברטי.
יהודית נחשבת לסמל החירות והניצחון של החלשים על החזקים למען מטרה צודקת.
הסמליות שלה חושפת את מעשיה כנגד הולופרנס כניצחון של מידות טובות, במיוחד שליטה עצמית, צניעות וענווה, לעומת הפקרות וגאווה.
הסיפור שלה סמלי עבור בני העיר פירנצה, שנלחמו כדי להגן על הרפובליקה שלהם כנגד מעצמות זרות ועבור בית מדיצ'י במיוחד, ששמרו על גאוות העיר.
זהו אחד מפסלי הרנסאנס הראשונים אשר ניתנים לצפייה מכל הכיוונים.
יהודית עומדת בעמידה כוחנית עם חרב מונפת, אוחזת בשערו של הולופרנס רגע לפני עריפת ראשו.
יהודית לבושה לחלוטין, אפילו שערותיה מכוסות על ידי צניפה ואינן נראות.
הולופרנס לעומת זאת מוצג עירום על פי כללי האנטומיה, גופו רפוי, פניו מחוספסות ומעוותות ושערו ארוך ופרוע.
הוא יושב על כרית מעל כן הפסל.
על פי הסיפור יהודית הכתה בצווארו של הולופרנס פעמיים, סימני חתך על הצוואר מעידים שהיא הכתה פעם אחת ועומדת להכות בצוואר בפעם השנייה.
עריפת ראשו הצפויה של שר הצבא מודגשת חזותית בפסל דרך מבטה העז של יהודית וזרועה המונפת.
בנוסף, בגבו של הולופרנס נחצב מדליון שנועד להופיע תלוי בשרשרת על צווארו.
חוקרים רבים מאמינים כי במקרה זה השרשרת היא סמליות ישירה לגאווה ומתייחסת לספר תהילים: , כלומר "הרשעים לובשים גאווה כמו שרשרת ואלימות עוטפת אותם סביבם".
ייתכן גם כי הפסל נועד לצפייה מהצד ולא מהחזית: בהסתכלות מהצד הדגש הוא על צווארו של הולופרנס אשר מאוגף משני צידיו על ידי רגליה של יהודית, והוא מרכז תשומת הלב כאשר יהודית מניפה את זרועה לאחור כדי להכות.
כך מוסבר הכיתוב "ראו צוואר הגאווה אשר נכרת ביד הענווה" (להלן) בצורה המדויקת ביותר.
ההערכה היא שהכיתוב על כן הפסל ציין במקור: "ממלכות נופלות דרך מותרות (חטאים), ערים עולות דרך מעלות.
ראו צוואר הגאווה אשר נכרת ביד הענווה." פסל דרמטי ומפורט זה הוא אפוא מטאפורה של שלטון מדיצ'י כמגיני חירות פירנצה, כמו יהודית, קוטלת הרודן הולופרנס ומגינת העם.
השקפה זו נתמכת על ידי דיווחים שמזכירים כתובת שנייה על הכן עליה נכתב "ישועת המדינה, פיירו דה מדיצ'י בן קוזימו, הקדיש פסל זה של אישה הן לחירות והן לחוסן, לפיו האזרחים עם לב בלתי מנוצח ויציב עשויים לחזור לרפובליקה."
הפסל היה במקור מצופה זהב אשר מעט ממנו נשאר על החרב.
יציקת הארד נעשתה ב-11 חלקים כדי להקל על תהליך ההזהבה.
כן הפסל דמוי משולש ומכיל חורים אשר נועדו לאפשר את מעבר המים במזרקה.
הוא מכיל כמה מהדוגמאות המוקדמות ביותר מתקופת הרנסאנס לפוטי ו"מינגנטס" , המתוארים בזמן בציר ענבים, שתייה והשתנה.
השתייה מסמלת את חוסר השליטה העצמית של הולופרנס, מה שמוביל בסופו של דבר למותו כשהוא שיכור, וההשתנה מסמלת את תאוותו של הולופרנס ליהודית.
המילים "OPVS DONATELLI FLO" (יצירתו של דונטלו הפלורנטיני) רשומות על הכרית מעל הכן.
יהודית והולופרנס (בספרדית: Judith y Holofernes) הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר פרנסיסקו דה גויה שצויר בין השנים 1819–1823 ומתאר את יהודית בזמן עריפת ראשו של הולופרנס.
היצירה מוצגת במוזיאון הפראדו במדריד.
ציורי הקיר שעיטרו את הבית המכונה "לה קווינטה דל סורדו", בו התגורר גויה, התפרסמו כציורים השחורים, הן מכיוון שהוא השתמש בהם בכל כך הרבה פיגמנטים כהים, והן בגלל נושאיהם הקודרים.
הפרטיות והאינטימיות של אותו בית אפשרה לאמן להתבטא בחופשיות רבה.
הוא צייר ישירות על הקירות בטכניקה מעורבת ככל הנראה, שכן ניתוח כימי מגלה שימוש בשמנים בעבודות אלו.
הברון אמיל'ה ארנגר רכש את "לה קווינטה דל סורדו" בשנת 1873 והעביר את הציורים לבד.
העבודות סבלו מאוד בתהליך, ואיבדו כמות גדולה של צבע.
לבסוף תרם הברון את הציורים הללו למדינה והם נשלחו למוזיאון הפראדו, שם הם מוצגים מאז 1889.
יהודית היא הדמות ההיסטורית היחידה אשר ניתנת לזיהוי ודאי מבין הדמויות בציורים השחורים.
יצירה זו הייתה ממוקמת על הקיר ממול "לה לאוקרדיה" , בקומת הקרקע לצד סטורן טורף אחד מבניו.
בשני המקרים הם קשורים לפחד מאיבוד השלטון וקטיעת איברים, וזה הרי מה שקרה לגנרל האשורי.
נסיבות אלה ככל הנראה מוכיחות כי גויה לא צייר את היצירות ב"לה קווינטה דל סורדו" ללא שום תוכנית מוקדמת, למרות ההסברים המרובים שהציעו חוקרי תולדות האמנות.
עבודות אלו ממשיכות להיות מסתוריות וחידתיות והן בעלות משקל מכריע בהערכה המודרנית של צייר זה מאראגון.
התאורה בציור תיאטרלית מאוד וממוקדת, נראה שהיא משקפת סצנת לילה המוארת על ידי לפיד, אשר מאיר את פניה וזרועה המבצעת של יהודית ומשאיר את פניה של השפחה הזקנה בצל, כאשר היא מתפללת.
משמעות הדבר כי גם הולופרנס וגם הדם הניתז מצווארו לא מוצגים, בקומפוזיציה מקורית מאוד.
לוח הצבעים המשמש בציור זה, כמו בכל הסדרה, הוא קטן מאוד.
במקרה זה גויה השתמש בשחור, אוכרה ונגיעות עדינות של אדום, אשר נצבעים תוך כדי משיכות מכחול מאוד חופשיות, רחבות ואנרגטיות.
ציור זה הוא בסגנון שיתואר במאה ה-20 כאקספרסיוניסטי.
יהודית ושפחתה עם ראש הולופרנס (באיטלקית: Giuditta e l'ancella con la testa di Oloferne) הוא ציור טמפרה מעשה ידי הצייר אנדראה מנטניה, שצויר בין השנים 1495–1500 ומתאר את יהודית ושפחתה עם ראשו הכרות של הולופרנס.
יהודית היא גיבורת ספר יהודית, מן הספרים החיצוניים למקרא שבו מתואר כיצד היא עורפת את ראשו של הולופרנס, שר הצבא האשורי, לאחר שהסתננה למחנהו כדי להציל את עמה.
הציור מתאר את הרגעים שלאחר העריפה, שבהם יהודית ושפחתה נמצאות ליד אוהלו של הולופרנס.
הלוח הוא בעל צבעים מבריקים וססגוניים, ודומה למיניאטורה.
יהודית עומדת מתחת לאוהלו הוורוד של הולופרנס (שרגלו נראית מימין) מיד לאחר שערפה את ראשו, כשהחרב עדיין בידה.
היא לבושה שמלה לבנה צמודה ומעליה אריג כחלחל.
האדמה, המצוירת בפרספקטיבה אלכסונית, מורכבת מאבנים ולוחות קרקע שחלקם אינם במקומם וצבועה בטמפרה בצבעי זהב וכסף.
קפלי לבושה של יהודית משתפלים מגופה כאילו הייתה פסל קלאסי.
עמידתה היא עמידת קונטרה פוסטו מתפתלת הרווחת בדמויות הרנסאנס, ונגזרת מפסלים עתיקים.
היא נראית שלווה ומנותקת מהזירה המבעיתה, כשראשו של הקורבן שעדיין אחוז בידה מוכנס לשק המוחזק בידי שפחתה.
יהודית והולופרנס הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר גוסטב קלימט, שצויר בשנת 1901 ומתאר את יהודית עם ראשו הכרות של הולופרנס.
היצירה מוצגת בגלריה האוסטרית בארמון בלוודר בווינה.
כאשר קלימט התמודד עם התמה של יהודית, היא כבר תוארה פעמים רבות באמנות מימי הביניים ואילך.
ישנם תיאורים רבים המבטאים את אומץ לבה ואת ענוותה, כגון יהודית והולופרנס של דונטלו.
כמו גם תיאורים אלימים, למשל יהודית והולופרנס של קאראווג'ו ויהודית עורפת את ראשו של הולופרנס של ארטמיזיה ג'נטילסקי.
לעומתם, ציור זה של קלימט איננו אלגוריה בלתי תלויה בזמן, אלא תיאור של אשת חברה וינאית מתקופתו.
הציור הכה את וינה בתדהמה שכן הוינאים לא ציפו לראות את האלמנה היהודיה יראת השמיים בדמות פאם פאטאל שנראית בבירור כמי שנהנית ממעשיה.
הציור, ששמו הפופולרי הוא "יהודית הראשונה" , חולק אלמנטים מהקומפוזיציה עם "החטא" של פרנץ סטוק משנת 1893. הוא ממחיש גיבורה בעלת תכונות של אישה מכשפת ומקסימה, שתוארו על ידי אמנים וסופרים סימבוליסטים כמו אוסקר ויילד, ויקטור וסנצוב, גוסטב מורו ואחרים.
היא עד כדי כך חושפת את כוחה ומיניותה שהמבקרים תייגו אותה בטעות כשלומית בת הרודיאס.
כדי להדגיש שהאישה איננה שלומית אלא יהודית, ביקש קלימט מאחיו ליצור עבורו את המסגרת המוזהבת שבה חרוטות המילים: "יהודית והולופרנס".
בשנת 1903, הסופר והמבקר פליקס סלטן תיאר את יהודית כאחת "עם אש גועשת במבטה האפל, ואכזריות בקווי פיה ונחירייה הרועדים מתשוקה.
נראה כי בתוך נקבה מפתה זו יש כוחות מסתוריים רדומים".
אף על פי שיהודית בדרך כלל תוארה כאלמנה אדוקה שפשוט מילאה חובה גבוהה יותר, כאן היא אב הטיפוס של דמות הפאם פאטאל אשר קלימט תיאר שוב ושוב ביצירותיו.
על אף השינויים, ניתן לזהות כי הדוגמנית היא ידידתו של קלימט (ואולי גם אהובתו), הסוציאליסטית הווינאית אדלה בלוך-באואר, אשר קלימט צייר שני דיוקנאות נוספים שלה בשנים 1907 ו-1912. הציור נרכש כמעט מיידית על ידי הצייר השווייצרי פרדיננד הודלר .
בשנת 1999 ציירה האמנית האמריקאית טינה בלונדל בצבעי מים ציור שמושפע באופן מפורש מציור זה.
קלימט מתעלם במכוון מהתייחסות עלילתית כלשהי וממקד את התמונה ביהודית בלבד.
עד לכך הוא ראשו של הולופרנס, שנדחק כל כך לשוליים הימניים עד שנחתך בחלקו מן התמונה.
אין גם כל זכר לחרב עקובה מדם, הגיבורה יכולה הייתה להשתמש בכלי נשק אחר באותה מידה.
יהודית מתוארת בעזרת קווי מתאר הניצבים זה לזה: קווי המתאר המאונכים של הגוף ניצבים לקווי המתאר האופקיים של הידיים בחלק התחתון, של הזרוע, של הכתפיים, של שרשרת הצוואר ולבסוף של בסיס השיער.
פניה של יהודית מבטאים שילוב של רפיון נפש וסטייה.
הראש המורם מעט מקרין תחושת גאווה, ואילו חזותה רדומה וחושנית, עם שפתיים החצויות בין התרסה לפיתוי.
המבט המעומעם שלה, שמשמש גם כביטוי של הנאה, מתריס גם הוא את הצופה.
הניגוד בין שיערה השחור לזוהר המוזהב של הרקע מוסיף לאלגנטיות של הציור.
תסרוקתה האופנתית מודגשת על ידי המוטיבים המסוגננים של העצים הפורחים בצדדים.
לבושה מעניק לצופה מבט על פלג גוף עליון חשוף כמעט לחלוטין, ורומז לעובדה שיהודית פיתתה את הולופרנס לפני שערפה את ראשו.
סאבו מתאר זאת בצורה הטובה ביותר כ"סמל הניצחון של הארוטיות הנשית על פני האגרסיביות הגברית".
הקסם והמגנטיות עליהם יהודית הראשונה שומרת, ננטשו על ידי קלימט ב"יהודית השנייה" משנת 1909, שם היא רוכשת תכונות חדות יותר וביטוי עז ודמותה מוצגת בשלמותה, ולא רק עד המותניים.
תיאור זה הוא הרבה יותר מצמרר.
כאן היא מסתכלת שמאלה ולא לעבר הצופה.
אף על פי שהעירום הוא יותר מפורש מבציור "יהודית הראשונה", הציור פחות אירוטי ויותר מפחיד.
פלג גופה העליון המתפתל וידיה דמויות הטפרים האוחזות בראש, משווים לה מראה נקמני ולא ארוטי.
המוות בציורי יהודית של קלימט קשור לארוטיקה, לנשים ולאופן שבו הן מאיימות על גברים.
הציורים מציעים "משבר של האגו הגברי", פחדים ופנטזיות אלימות, כולם מסובכים במוות ארוטי, אשר נשים ומיניות עוררו אצל לפחות חלק מהגברים סביב תחילת המאה ה-20.
יהודית והולופרנס (באיטלקית: Giuditta e Oloferne) הוא פרסקו מעשה ידי הצייר מיכלאנג'לו, שצויר בשנת 1508 לערך ומתאר את יהודית ושפחתה עם ראשו הכרות של הולופרנס.
היצירה מוצגת בתקרת הקפלה הסיסטינית בקריית הוותיקן ברומא.
הקפלה הסיסטינית נבנתה בין השנים 1477–1480 על ידי האפיפיור סיקסטוס הרביעי.
כחלק מקישוט הקפלה עוטרה כיפת המבנה בפרסקו.
כעשור לאחר חנוכת הקפלה הופיעו על תקרת הקפלה סדקים שנוצרו כתוצאה משקיעת הקרקע באזור קריית הוותיקן.
המשימה הוטלה על האמן הפלורנטיני מיכלאנג'לו.
ציורי הפרסקו, הכוללים את יהודית והולופרנס באחת מארבע הפנדנטיבות (חלקים משולשים הנמצאים בפינות הקפלה), הושלמו בשנת 1512.
הסיפור מתואר בשלושה חלקים: בחלק המרכזי רואים את יהודית ושפחתה באור מלא על רקע קיר לבן.
יהודית סיימה זה עתה לערוף את ראשו של הולופרנס, המונח על מגש מתכת מעל ראשה של השפחה, והיא מכסה אותו בסדין.
בחלק הימני רואים את האוהל החשוך של הולופרנס ששוכב ערום על מיטתו, זרועו השמאלית נראית מתה בעוד הימנית מתרוממת באיום.
רגלו השמאלית לוחצת בעוצמה על הסדין וגורמת לו להתקמט.
יהודית אינה מראה את פניה, אך מסתכלת על החזון הנורא של הגוף המעוות.
לבסוף, משמאל בחושך מתואר אחד השומרים כשהוא ישן.
הוא בעל גלימה ירוקה ומגן אדום.
שתי הנשים הועתקו על הפרסקו בעזרת טכניקת "ספולוורו" אחרי שתוארו בקפידה ברישום, ואילו דמותו של הולופרנס צוירה ב"יום אחד" בטכניקה של חריטת קווי המתאר בטיח הטרי.
השומר נצבע אחרון וללא כל הכנה.
ראוי לציון את הניגודיות בין החלק המרכזי המואר באור מלא לחלקים הצדדיים, היוצרת תחושה של עומק מרחבי יוצא דופן.
שתי הנשים מודגשות גם על ידי ניגודים כרומטיים בהירים: בבגדיהן ניתן למנות שני גוונים של כחול וצהוב, ירוק בהיר, ורוד, אדום בוהק וסגול עמום.
הפנדנטיבה מצוירת ממול לזו של דוד וגוליית.
במסורת של פירנצה גם יהודית וגם דוד נתפסו כקוטלי עריצים, ושניהם נחשבו כמגיני העיר כנגד תוקפנות חיצונית.
יהודית גרינשפן (נולדה 15 בפברואר 1933) היא מעצבת במה ישראלית, אמנית ויוצרת של אביזרי במה, מסיכות ובובות, אותן עיצבה עבור תיאטראות, להקות מחול וגופים רבים נוספים.
את יצירותיה המוכרות ביותר יצרה עבור הטלוויזיה החינוכית - "אוזה" "נולי" "שבי" ו"בץ" (פרפר נחמד), הערוץ הראשון - הבובות "צ'ומפי" ו"אינשם" (3, 4, 5 וחצי) ומסיכת החתול שמיל, וערוץ הילדים - הדמויות של אולי ויולי.
נולדה למשפחת מוצ'ניק בעיר לוניניץ שבבלארוס (אז תחת שלטון פולין).
בהיותה בת שנתיים עלו הוריה לארץ ישראל והשתקעו בשכונת מונטיפיורי בתל אביב.
אמה עבדה כתופרת ואביה כחלבן.
כנערה הייתה חברה בתנועת השומר הצעיר ב"קן מרכז" שבתל אביב.
בשנת 1951 התגייסה לנח"ל ויצאה להגשמה בקיבוץ סאסא.
לאחר השרות הצבאי שבה לתל אביב.
גרינשפן למדה הוראה לגיל הרך בסמינר הקיבוצים והוסמכה כגננת.
את הקריירה כמעצבת החלה במקרה, כשנרתמה לעזור לחברה בהכנת אביזרים לתפאורה בקומדיה "רוזנים ואביונים" (1960) בתיאטרון הקאמרי, בהנחיית אריה נבון.
עבודתה זכתה להצלחה והיא המשיכה לעבוד עבור התיאטרון.
ב-1963 התבקשה להכין מסיכות עבור ההצגה "גיבור היום".
הייתה זו הפעם הראשונה בה התנסתה ביצירת מסיכות, אותן יצרה תוך לימוד עצמי.
ב-1974 התבקשה על ידי הבמאי מייקל אלפרדס ליצור את המסיכות למחזה משרתם של שני אדונים שהועלה בתיאטרון החאן.
המסיכות אותן יצרה הביאו להכרה נרחבת בה כיוצרת ייחודית בתחום התיאטרון.
ב-1982 קיבלה מלגה מקרן התרבות אמריקה-ישראל להשתלמות ב בלונדון.
ב-1988 השתלמה אצל האמן האיטלקי דונטו סרטורי (Donato Sartori) בפדובה.
עד 2019 לימדה עיצוב אביזרים ומסיכות בסמינר הקיבוצים.
במהלך השנים יצרה גרינשפן אביזרים, תלבושות ומסיכות עבור מיטב התיאטרונים ולהקות המחול בישראל, ביניהם התיאטרון הקאמרי, החאן, להקות בת שבע, להקת המחול הקיבוצית, בת דור, ענבל ועוד.
גרינשפן עבדה ישירות ובקשר אישי עם אמנים ויוצרים רבים בתחום אמנויות הבמה כשייקה אופיר, יורם בוקר, חנוך לוין ועוד.
בשנת 2011 הוצגו עבודותיה במוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח שבקיבוץ הזורע.
בשנת 2015 זכתה בפרס הבמה לילדים ונוער למפעל חיים.
יצירתה של גרינשפן ייחודית בשיתוף הפעולה שבינה לבין יוצר המופע.
מסכותיה ואביזריה שימשו לא רק כעזרים, אלא היוו לא פעם מקור השראה הן ליוצרים והן למבצעים.
המסיכות שיצרה הפכו לחלק מגוף האומן המופיע איתן, ובכך הפכה שותפה ליצירות עצמן, כשעבודותיה משפיעות על הכוריאוגרפיה ועל הבימוי.
בין ההתמחויות שלה יצירת מסיכות "נייטרליות", נעדרות תכונות, הניתנות לפרשנות ולשינויים ללא הגבלה.
הדמויות והאביזרים אותם עיצבה ללהקת המחול הקיבוצית למופעים "קרנבל החיות" (1986) ו-"המדריך לתזמורת לבני הנעורים" (1987) היוו את ההשראה ליוצר המחולות רמי באר.
כלי התזמורת היו שילוב של אביזרים, תלבושות ומסיכות שתפסו מקום מרכזי במחול.
זמן קצר לאחר לידתם התגרשה.
בתביעה שהגישה נגד הטלוויזיה החינוכית בגין אי מתן קרדיט על יצירותיה נפסק בשנת 2018 כי תפוצה בסך 125 אלף ש"ח.
יהודית רבקה האופטמן היא חוקרת תלמוד יהודית-אמריקאית, פרופסור בבית המדרש לרבנים באמריקה, רבה בתנועה המסורתית (קונסרבטיבית) בארצות הברית, וממובילות המחקר על תרבות האישה ומעמדה במשנה ובספרות התלמודית והרבנית.
האופטמן היא האישה הראשונה שקיבלה תואר דוקטור בחקר התלמוד (1982).
יהודית האופטמן נולדה בברוקלין בשנת 1943.
לאחר תואר ראשון בכלכלה ממכללת ברנרד למדה בבית המדרש לרבנים באמריקה (Jewish Theological Seminary) ובאוניברסיטה העברית.
את ההסמכה (התואר השני) והדוקטורט (התואר השלישי בשנת 1982) קיבלה מבית המדרש לרבנים.
היא הייתה האישה הראשונה שקיבלה תואר דוקטור בתחום התלמוד.
היא מכהנת כפרופסור במכון שכטר למדעי היהדות של המסורתית קונסרבטיבית וכראש החוג לתלמוד ולימודים רבניים במוסד זה.
הסמכה לרבנות והעצמה נשית יהודית-דתית
בשנת 2003 הוסמכה יהודית האופטמן לרבנות בידי האקדמיה לדת היהודית (אשר עד שנות השישים נקראה האקדמיה ליהדות חפשית).
מעט אחרי ההסמכה הקימה את אוהל אילה - תוכנית להעצמת צעירים ובני נוער בארצות הברית, המקיים תפילות לחגים וכן את שתי סעודות ליל הסדר (כנהוג מחוץ לישראל) בלילה הראשון לקהל הרחב, ובלילה השני לצעירים בסביבות הגילאים 20 עד 30.
היא בין החברות הראשונות בתנועת "עזרת נשים", הקוראת לשוויונות בפולחן היהודי דתי, וטוענת במחקריה שקיים קו מנחה בהשתלשלות ההלכה היהודית ההולך ומוסיף חופש ושוויונות לאישה לאורך הדורות עוד מתקופת בית שני המשנה והתלמוד.
גישה מחקרית: התוספתא קדמה למשנה
יהודית האופטמן סבורה שבאופן גורף התוספתא בגרסתה הראשונית קדמה למשנה ושימשה מקור ליצירת המשנה.
דעה זו שנויה במחלוקת, ורוב החוקרים כיום חולקים על דעתה זו.
יהודית גואטה (נולדה ב-1963) היא צלמת, אוצרת ומורה לצילום ישראלית.
גואטה נולדה בירושלים ובגיל צעיר עברה עם משפחתה לתל אביב.
במהלך שירותה הצבאי החלה ללמוד צילום בקמרה אובסקורה ולאחר שחרורה עברה ללמוד ב"בצלאל".
סיימה את לימודיה בשנת 1988 יחד עם דפנה איכילוב, גליה גור זאב, יעל ביבר ואיל בן-דב.
בין השנים 1988–1989 שימשה כאסיסטנטית של הצלם מיכה קירשנר.
הייתה ממייסדות גלריה לימבוס בתל אביב וניהלה את הגלריה בין השנים 1991–2008.
בשנים 2007–2009 שימשה כראש הוועדה לאמנות פלסטית וחברה בוועדה לקולנוע וטלוויזיה של המועצה לתרבות ולאמנות מפעל הפיס.
החל משנת 1993 פועלת בסדנאות האמנים בתל אביב ובגני תקווה.
מרצה בבית הספר לעבודה סוציאלית של אוניברסיטת ת"א בקורס "פוטותרפיה - צילום ככלי טיפולי".
מכהנת כיום כראש המחלקה לצילום בחוג לתקשורת במכללה האקדמית ספיר וראש המחלקה לצילום בבית הספר להנדסאים ספיר.
מהכנת כמנהלת גלריה עזריאלי וכראש החוג לתקשורת צילומית במכללה האקדמית הדסה בירושלים.
עבודותיה המוקדמות של גואטה צולמו בשחור-לבן, ועסקו בדרך כלל בדעיכה ובמוות.
ביצירותיה המאוחרות יותר משתמשת גואטה בצילום בצבע וחלק מהצילומים זוכים לעיבוד תמונה ממוחשב.
מלבד הצילום עצמו, גואטה מייחסת חשיבות רבה לתערוכות הבוגרים שאצרה: "תערוכת הבוגרים היא הזדמנות מרתקת להתבונן אל המרחב הפרטי והתרבותי של דור המילניום ולהבין מה התסמינים שהוא נושא עמו, מהם עולמות התוכן ומה מערך היחסים עם סביבותיו.
זוהי הזדמנות להתבונן ולנתח את התסמינים ולקרוא תמונת מצב של דור.
זוהי גם הזדמנות להתבונן אל השינויים במרחב החזותי שדור זה שותף בו, דור שהוא תוצר של סביבת רשת דינאמית ואקטיבית, של ריבוי ושטף של עולם חזותי, של שיח טקסטואלי מתומצת לאימוג'י, של זמן, מבט וקשב מתקצר והולך".
יהודית גואטה: עבודות, הסטודיו בבורוכוב, הגלריה, תל אביב (1991)
יהודית גואטה: עבודות 93-92, הסדנא לאמנות רמת-אליהו, ראשון לציון (1993)
יהודית גואטה - צילום, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן (1998)
Locus - Contemporary Art from Israel, גלריה פישר, אוניברסיטת דרום קליפורניה, לוס אנג'לס, ארצות-הברית (1993)
90-70-90, מוזיאון תל אביב לאמנות - ביתן הלנה רובינשטיין, תל אביב (1993)
אוסף פלוס, סובטרופי: גם פיגורטיבי גם מופשט, טווח הריאליזם, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב (1993)
תעשייה על העדשה, תיאטרון ירושלים, ירושלים (1993)
מבט מקומי, צילום ישראלי עכשווי מאוסף המוזיאון, מוזיאון ישראל, ירושלים (1994)
ארט פוקוס - אטלנטיס ימים אבודים, לימבוס - מקום לצילום, תל אביב (1994)
צילום בין תיעוד לאמנות, גלריה עירונית כפר סבא (1994)
ארט פוקוס - חדר מראות, הסדנא החדשה לאמנות, ראשון לציון (1994)
גבולות בלתי נראים, הביאנלה הבינלאומית, יוהנסבורג, דרום אפריקה (1995)
בין אור לחושך, המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, קיבוץ עין חרוד (1996)
דימוי ללא עולם - חודש של צילום - כימיקלי דיגיטלי, הסדנא החדשה לאמנות, ראשון לציון (1996)
איזון עדין: שישה צלמים ישראלים, מפעל הנורות - מרכז לאמנות הצילום, שרלוט, צפון קרוליינה, ארצות הברית (1996)
פוטו יונה: צילומים בעקבות שירי יונה וולך, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן (1997)
דו"ח מצב: צילום בישראל היום, מוזיאון ישראל, ירושלים (1998)
קו שביר, גלריה לאמנות אום אל-פחם, אום אל-פחם (2002)
סימפטום: עיצוב ואלימות במרחב הציבורי, ויטרינה, הגלריה של בית הספר לעיצוב, המכון האקדמי טכנולוגי, חולון (2005)
קפל קרקע - זיכרון מושהה, מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, קיבוץ ברעם (2005)
מאוטופיה להטרוטופיה: הסגנון הבינלאומי בפרספקטיבה של צילום ישראלי עכשווי, הגלריה לארכיטקטורה ולאמנות ניסויית ע"ש פ.ק.
שישה ימים ועוד ארבעים שנה, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, פתח-תקוה (2007)
מקום צילום 2, בית גבריאל בכנרת (2007)
פוטופואטיקה, מוסררה, בית הספר לצילום, מדיה ומוזיקה חדשה ע"ש נגר, ירושלים (2011)
עד שתצא מקולי, מוזיאון אשדוד לאמנות (2014)
מבחן הכתם העיוור, גליה צור זאב (1995)
צלמיות של גבריות, עדי נס (1997)
תערוכת יחיד איזבלה וולובניק (2016)
תערוכת הבוגרים במכללת הדסה (2017)
פרס הצטיינות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים (1987)
פרס הצטיינות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים (1988)
מלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל ע'ש שרת (1990)
פרס לצילום ע"ש ריטה פורצקי, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב (1994)
פרס ז'ראר לוי לצלם צעיר, מוזיאון ישראל, ירושלים (1995)
פרס עידוד היצירה, משרד החינוך והתרבות (1999)
פרס שר החינוך, התרבות והספורט לאמנות פלסטית (2005)
יהודית יחזקאלי גלילי (נולדה ב־29 ביולי 1930) היא יוצאת הפלמ"ח ששימשה שליחה של המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים בשלוחת "המסגרת" בצפון אפריקה, מחנכת, סופרת, אמנית, תסריטאית, אשת תיאטרון, מפיקה וקולנוענית.
יחזקאלי-גלילי גדלה בעיר נשר, שם גם שימשה כגננת.
הייתה מחנכת ותיקה שעסקה גם בכתיבת ספרות ילדים בתחום שילוב אומניות בהוראה וכן חלוצת תחום תיאטרון הבובות בארץ.
זכתה בפרסים רבים וביניהם פרס רוטרי, פרסי חינוך, יקירת חיפה וכנשיאה בבני ברית זכתה בפרס הוקרה ארצי על פעילותה והתנדבותה בקהילה.
יהודית גלילי נולדה ב-1930 בטבריה לשמעון בן משה-מזרחי (דור שישי בארץ) ולנעמי מרד לבית לוריא מצפת.
המשפחה עברה לגור בנשר על ידי חיפה עקב עבודתו של אביה במפעל המלט נשר שהוקם ביישוב.
יהודית היא מבני נשר הראשונים והתחנכה ולמדה בגן הילדים ובבית הספר לילדי העובדים בנשר.
בנעוריה הדריכה בסניף הנוער העובד והלומד במקום וכן הצטרפה לגדנ"ע.
בגיל 14 הצטרפה לארגון ההגנה.
לאחר מכן עבדה כגננת לילדי נשר.
ב-1941 במהלך מלחמת העולם השנייה הצטרפה, יחד עם בני כיתתה, למאמץ הביצורים במצדה על הכרמל.
ב-1945, אחרי הפריצה למחנה בעתלית, הצטרפה לליווי העולים לבית אורן.
ב-1946, אחרי השבת השחורה, התנדבה לעבודה בקיבוץ יגור.
בקיץ 1947 עברה יהודית קורס מכי"ם בקיבוץ אלונים ובג'וערה והייתה חלק מהמלווים החמושים באוטובוסים מנשר לחיפה.
בוואדי רושמיה עברה את טבילת האש הראשונה שלה.
באפריל 1948 השתתפה במבצע "חסימה" שנועד לעצור את הלגיון הערבי ליד יגור כדי שלא יגיע לחיפה ונפצעה בקרב על שחרור חיפה.
במאי 1948 הצטרפה יהודית לפלמ"ח להכשרת תל יוסף והמשיכה בהכשרה בקבוצת גבע.
בהמשך עברה לשרת בפלוגה ב' בגדוד השישי של חטיבת הראל עסקה בהדרכה ובליווי שיירות.
ב-1949, עם תום מלחמת העצמאות, למדה בסמינר למורים בחיפה ועבדה בבית הספר הריאלי בהדר.
עברה ללמוד באוניברסיטה בירושלים ולימדה בבית חינוך ארלוזורוב.
ב-1952 הייתה בין מקימי בית הספר הממלכתי במעברת בית שמש (הר-טוב).
כסטודנטית לקחה חלק בפעילות בשירות המתנדבים.
במעברה פיתחה שיטת למידה באמצעות שירים ושימוש בבובות תיאטרון אותן הכינה עם התלמידים.
לימים השיטה הודפסה בחוברות למידה בשם: "אני שר וקורא" ורבים מתלמידי ישראל למדו בדרך זו.
ב-1954 נשלחה יהודית למרוקו, מטעם מחלקת החינוך והתרבות של הסוכנות היהודית לגולה.
הוטל עליה להקים גן ילדים עברי ישראלי וללמד עברית באולפן.
ב-1955 המצב הביטחוני של יהודי מרוקו התערער עקב שאיפת מרוקו לעצמאות משלטון הצרפתים.
ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון וראש המוסד איסר הראל, החליטו להקים מחתרת יהודית במדינה זו שנקראה "המסגרת".
מטרתה הייתה לגייס צעירים יהודים מבני המקום ולהכשירם להגנה עצמית.
ראש המשלחת להקמת הארגון במרוקו ומפקדה הראשון היה סגן אלוף שלמה יחזקאלי.
בתקופה זו יהודית גויסה ל"מסגרת" מטעם המוסד ועסקה בנושאים הקשורים לביטחון המדינה.
במסגרת תפקידה גייסה חברים למחתרת, עסקה ברישום עליית יהודים לארץ.
קישרה בין חוליות, הכינה סליקים וטיפלה בהצפנת חומר סודי והעברתו ליעדו.
ב-1956 קיבלה מרוקו את עצמאותה.
משרדי העלייה וגן הילדים נסגרו והעלייה הלגאלית הוגבלה.
השליחים נאלצו לעזוב את מרוקו.
הם הוחלפו על ידי שליחי מוסד שהגיעו בזהות שאולה.
יהודית נשארה לעבוד במחנה העולים "מזאגאן" שליד קזבלנקה, בהנהלת מינה בלומנפלד, שם עבדה כם ילדי עליית הנוער.
שימשה בנוסף גם כקשרית בין אנשי המחנה לבין אנשי המסגרת והממונים עליו מחוצה לו.
במסגרת פעילותה סייעה להעביר הודעות מוצפנות, להבריח ילדים במשאיות ממרוקו לטנג'ר ומשם לגיברלטר ולמרסיי.
ב-1957 נסגר מחנה העולים ויהודית עזבה את מרוקו והמשיכה לעבוד בשרות המוסד בעיר מרסיי שבצרפת.
במקום זה עבדה במעבדה לצילום ולזיוף דרכונים וחותמות בשיתוף עם המומחה בתחום זה נתן שמר.
במעבדה ייצרו מאות דרכונים מזויפים שהוסתרו במזוודות ונשלחו למרוקו כדי לאפשר ליהודים לצאת ממנה.
בין השנים 1960–1964 שהו יהודית ובעלה שלמה יחזקאלי בפריז מטעם המוסד ועסקו בתפקידים מיוחדים ובפרשיות עלומות.
בין היתר בפרשת יוסל'ה שוחמכר ובמבצע יכין שבמהלכו הועלו כ-80,000 מיהודי מרוקו לארץ.
ב-1965 יצאה המשפחה לשליחות במרכז אפריקה מטעם מש"ב (המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי של משרד החוץ).
בעלה, שלמה יחזקאלי, עמד בראש המשלחת ויהודית הקימה כיתת לימוד לילדי השליחים הישראלים.
ב-1976 עברה יהודית קורס עיתונאים מטעם הסתדרות המורים.
פרסמה מאמרים וכתבות בתחום החינוך והמשיכה בלימודים אקדמיים.
מ-1977 ועד פרישתה לגמלאות עסקה יהודית בחינוך ובהוראה במכללות בהשתלמויות מורים וגננות (במכללות אורנים, שאנן וגורדון).
כמו כן הייתה מדריכה פדגוגית בהכשרת פרחי הוראה ומרצה לספרות ילדים ושילוב אומנויות בהוראה ולתיאטרון בובות ככלי תרפיה בחינוך.
ב-1988 פרשה יהודית לגמלאות והמשיכה בעבודה חלקית.
במקביל לפעילותה החינוכית עסקה בציור, פיסול, כתיבת ספרים והכנת סרטים.
כנשיאה בבני ברית, מתנדבת ועוזרת לנזקקים.
יוזמת ומפיקה פעולות תרבות בקהילה על כול גווניה כמו סדרים לחגים: חגי תשרי, חנוכה, ט"ו בשבט, יום העצמאות, ליל שבועות, טיולים והכנת סרטים לטלוויזיה הקהילתית בחיפה.
מ-2017 החלה יהודית להתנדב בארכיון חיפה, שימשה חברה בוועד הכרמל, הייתה יו"ר בית 9 (בית ספר לתיאטרון בובות), הייתה מרצה בהתנדבות בנושאי מורשת במרכזים קהילתיים, בבתי ספר ובבתי אבות בחיפה.
ב-2020–2021 (תקופת מגפת הקורונה) הדריכה יהודית תלמידים בהכנת עבודות בנושאי מורשת.
ביוני 2021 השלימה סרט תיעודי נשר בת מאה לכבוד מאה שנים לשכונת ילדותה.
ב 2022-2024 -יהודית ממשיכה בכתיבה, יוצרת ומתנדבת בתחומים רבים:
-מדריכה ועוזרת לתלמידים בהכנת עבודות שורשים.
-מרצה בנושא מורשת בבתי ספר, במתנסים ובחוגים חברתיים.
-מתנדבת עם ילדי המפונים (מלחמת חרבות ברזל), מפעילה אותם בעבודות יצירה, משחקים וסיפורים.
-בשנים 2023 ,2024, עבודותיה בתחום תיאטרון הבובות הוצגו בפסטיבל הבינלאומי לאומנות ה-9, וה-10 בדרום קוריאה.
-על פעילותה המגוונת והמבורכת היא קיבלה תעודות הוקרה רבות.
ככתבת בטלוויזיה הקהילתית, יהודית יחזקאלי גלילי הכינה למעלה מ־50 כתבות וסרטים.
הפיקה וביימה סרטי דיוקן וזכתה בפרסים על שלושה סרטים.
והגדת- סרט על שחרור חיפה בשנת תש"ח.
קצר בקשר נגד האלימות בחברה.
"הים לא אכזר" סרט באתר יוטיוב [סרט דיוקן].
יהודית עוסקת בציור, פיסול ובהכנת בובות תיאטרון.
ב-2010 הייתה לה תערוכת יחיד על "ששים שנות יצירה".
חלק מהבובות שהוצגו בתערוכה נתרמו לגני ילדים באזורי מצוקה, לבית יד לבנים וההגנה בקריית חיים ולמרכז תיאטרון בובות חולון.
ב-2021 הציגה בתערוכת יחיד את יצירותיה ב-מוזיאון הווירטואלי העולמי [ציורים, פסלים, בובות.]
יהודית יחזקאלי גלילי, אני שר וקורא
יהודית יחזקאלי גלילי, חשוב וכתוב נכון ויפה
יהודית יחזקאלי גלילי, תיאטרון בובות
יהודית יחזקאלי גלילי, גלי חיים
יהודית יחזקאלי גלילי, מעשה בקיפוד
יהודית יחזקאלי גלילי, עוד ינובון בשיבה
יהודית יחזקאלי גלילי, ממורה ותיקה למורה מתחילה (מכתבים מהבוידעם)
יהודית יחזקאלי גלילי, שליחות גורליתיהודית יחזקאלי גלילי, חוברות לטקסים וחגים'''.
יהודית יחזקאלי גלילי זכתה בעשרות תעודות הערכה והוקרה (רשימה חלקית):
פרס משרד החינוך ובפרס מטעם הסתדרות המורים על יישום דרכים חדשות בשיפור ההוראה.
2007 - פרס הוקרה ארצי על פעילותה והתנדבותה בקהילת בני ברית בזמן ששימשה כנשיאת לשכה וכמפקחת.
2008 - אות מלחמת לבנון השנייה לאחר שהתנדבה לסייע לילדים בבתי החולים והמקלטים במשך כול תקופת המלחמה.
2008 - עיטור יקירת חיפה על מפעל חייה.
2010 - לכבוד יום האישה הארצי, נערך ערב הצדעה לשלוש נשים.
בערב זה זכתה בהוקרה על היותה חלוצה בחינוך הטיפולי ובהכשרת מורים וגננות להוראה באמצעות תיאטרון בובות.
2018 - נערך שבוע נשים מובילות בחיפה.
יהודית הייתה בין הנשים אשר זכו בתואר זה.
2018 - ביום האישה הבין לאומי העניק הרמטכ"ל תעודת הוקרה ליהודית על תרומתה ופועלה במלחמת העצמאות.
יהודית גלילי נישאה לשלמה יחזקאלי אותו הכירה בעת שליחותה במרוקו.
לזוג נולדו שלושה ילדים: יגאל, נועם ויעל.
סא"ל שלמה יחזקאלי [שורנשטיין], נולד בווינה (אוסטריה) ב-1922 ונפטר ב-1993 בישראל.
הארכאולוג הימי אהוד גלילי, הוא בן אחיה של יהודית יחזקאלי גלילי.
אחיה יוסף גלילי היה ממייסדי האגודה למחקר תת-ימי בישראל.
יהודית כץ (נולדה ב-16 במאי 1989) היא סופרת, מגישת ההסכת "חושבים טוב" ומרצה בתחום הפסיכולוגיה החיובית וחקר האושר.
בגיל שנתיים עלתה לישראל עם משפחתה והתגוררה במושב בית זית הסמוך לירושלים.
לפני שירותה הצבאי רצתה לצאת לשנת שירות בתפוצות דרך הסוכנות היהודית.
כיון שיציאה לשליחות דרך הסוכנות מתבצעת רק לאחר שירות צבאי או לאומי, כץ ארגנה בעצמה שנת שירות במינכן, גרמניה.
בצבא שירתה כמפקדת במחוו"ה אלון.
כץ למדה פסיכוביולוגיה ומדעי המוח באוניברסיטה העברית שבירושלים, כמו כן, ערכה מחקר מוח בבית החולים הדסה עין כרם וכן למדה אימון פסיכולוגי וטיפול קוגניטיבי התנהגותי (CBT) באוניברסיטת חיפה והייתה המנהלת המקצועית של המסלול ללימודי פסיכולוגיה חיוביות בתוכנית להב לפיתוח מנהלים באוניברסיטת תל אביב.
כץ היא יזמית, סופרת, מרצה ומאמנת אישית.
בעבר כתבה טור שבועי במדור הבריאות של עיתון "הארץ" וכיום היא כותבת טורים לעיתון "ידיעות אחרונות".
כץ נשואה, אם לשניים ומתגוררת בתל אביב.
את ההסכת "חושבים טוב" החלה להפיק בסוף שנת 2016 והוא מכיל מעל ל-170 פרקים (נכון לשנת 2024).
בהסכת מראיינת כץ חוקרים או מיישמים של פסיכולוגיה חיובית, מדעי המוח ופרקטיקות של שינוי הרגלים - והיא מציעה דרכים וכלים מעשיים ליישום על ידי המאזינים.
ההסכת הוא מהפופולריים בישראל עם כ-150,000 הורדות לחודש.
זכה במקום הראשון בקטגוריית לייף-סטייל בתחרות "פודקאסט השנה" של אתר גיקטיים חמש שנים ברציפות: בשנים 2019–2023. בשנת 2022 דורג ההסכת במקום הרביעי ברשימת הפודקאסטים המואזנים ביותר בישראל באפליקציית ספוטיפיי, ובשנת 2023 דורג במקום השלישי.
כץ כתבה בשנת 2020 את הספר "חושבים טוב" בהוצאת כתר, שהיה לרב-מכר.
בשנת 2022 קיבל ספרה של כץ את אות "ספר פלטינה" מאת התאחדות הוצאות הספרים בישראל הניתן לספרים שנמכרו במעל 40 אלף עותקים.
על פי אתר האינטרנט של כץ, נכון לשנת 2023 מכר הספר למעלה מ-60 אלף עותקים.
יהודית דישון (1937 – דצמבר 2025) הייתה סופרת ישראלית ופרופסור מן המניין במחלקות לספרות עם ישראל ותנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
הייתה דקאן הפקולטה למדעי היהדות, והאישה הראשונה שכיהנה בתפקיד דקאן באוניברסיטת בר-אילן.
למדה בבית הספר הריאלי בחיפה במגמה לערבית.
תואר ראשון ושני למדה באוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שלישי למדה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, שבארצות הברית.
נושא עבודת הדוקטורט : "יצירותיו של יהודה אבן שבתי", בהנחיית פרופ' יצחק ברזילי ופרופ' סיגר בונבקר.
בשנת 1967 הצטרפה לסגל ההוראה של המחלקות לספרות עברית ותנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
כיהנה שלוש קדנציות כראש המחלקה לספרות עם ישראל ושתי קדנציות כראש מכון קורצווייל לחקר הספרות העברית.
בנוסף שימשה ראש מדור ימי הביניים במחלקה לספרות עם ישראל, ותרמה לקידום תחום חקר ספרות ימי הביניים במחלקה.
היא ייסדה את פורום ימי הביניים בפקולטה למדעי היהדות ועמדה בראשו.
מטרת הפורום הייתה קידום העשייה המחקרית על מגוון הדיסציפלינות שלה.
עמדה בראש "המפעל לחקר הסיפור העברי הימי-ביניימי" ושימשה עורכת שותפה לצד פרופ' אפרים חזן של סדרת הספרים "פרקי שירה", שיְעוּדָה היה פרסום וההדרת טקסטים מגנזי השירה והפיוט של קהילות ישראל שלא נודעו ולא ראו אור עד אז.
נוסף על כך, פיתחה במחלקה לספרות עם ישראל את תחום התרבות ושפת הלאדינו.
שימשה כפרופסור אורח באוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת מרילנד בארצות הברית.
מחקריה התפרשו על פני קשת רחבה של נושאים, בהם ספרות המקרא על רקע תרבות המזרח הקדום, ספרות המשלים במקרא וספרות ימי הביניים.
במסגרת זו חקרה את יצירותיהם של יוסף אבן זבארה, יהודה אלחריזי ויוסף בן תנחום הירושלמי, עסקה רבות בחקר דמות האישה ומעמדה בתקופת ימי הביניים, כפי שהם משתקפים ביצירות הספרות מאותה תקופה.
בשנת 2005 פרשה לגמלאות מאוניברסיטת בר-אילן.
בנוסף לפעילותה באוניברסיטה הייתה יהודית דישון הייתה חברה בפעילויות שונות מחוץ לאוניברסיטה:
חברה בוועדה לקידום האישה של תנועת "אמונה"
ראש קרן טנזר לחקר האישה בספרות העברית
מייסדת שיתוף הפעולה בין קרץ מץ בניו יורק לבין הוצאת הספרים של אוניברסיטת בר-אילן
חברה במערכת כתב העת בקורת ופרשנות
חברה בוועדת פרס פרס ניומן לחקר הספרות העברית (הודות למאמציה הועבר הפרס מארצות הברית לבר-אילן)
דישון ערכה וכתבה ספרים ופרסמה מאמרים רבים בתחום הספרות העברית בימי הביניים בכתבי עת מקצועיים בארץ ומחוצה לה.
יהודית דישון ואפרים חזן (עורכים), סדרת פרקי שירה מבחר השירה והפיוט מגנזי ישראל, רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, כרך א' (1990), כרך ב' (1999), כרך ג' (2003), כרך ד' (2008).
(יזמה וערכה את הסדרה עם פרופסור אפרים חזן).
עורכים: יהודית דישון ושמואל רפאל, כתב העת לאדינאר – מחקרים בספרות, במוזיקה ובהיסטוריה של דוברי הלאדינו, (כרכים א'–ד', יזמה וערכה עם פרופ' שמואל רפאל).
יהודית דישון ואפרים חזן (עורכים), מחקרים בספרות עם ישראל ובתרבות תימן, רמת גן: הוצאת בר-אילן, תשנ"א-1991.
ערוגות הבשמים ליוסף בן תנחום הירושלמי, באר שבע: הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2005.
יהודית דישון ורפאל שמואל (עורכים), מטוב ספרד: מחקרים בשירה העברית בספרד ובשלוחותיה, ביקורת ופרשנות 39, רמת גן: הוצאת בר-אילן, תשס"ז.
אשה טובה אישה רעה, ירושלים: הוצאת כרמל, תשס"ט-2009.
חרוזים של חכמה: הגות מוסר ושעשועים בספר תחכמוני ליהודה אלחריזי, רעננה: הקיבוץ המאוחד, תשע"ב-2012.
הרופא והשד: מהדורה מדעית של 'ספר השעשועים' ליוסף בן מאיר אבן זבארה, לוד: הוצאת מכון הברמן, 2018.
יהודית דישון, מאיה אגמון-פרוכטמן (עורכות), ספורים מופלאים מיומנו של נוסע, מאוצר הסיפורים של תרבות ישראל בימי הביניים, ירושלים: הוצאת צור אות, 2020.
עיבוד סיפורים לילדים מספרות ימי הביניים שיצאו לאור הצפרדע הקנאית הארנבת הפקחית: ועוד סיפורים מאוצר המשל העברי, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1979.
יהודית דישון, מאיה אגמון-פרוכטמן (עורכות), תעלולי חבר הקיני, עיבוד סיפורים לילדים מתוך ספר תחכמוני ליהודה אלחריזי, קריית גת: הוצאת קוראים, תשס"ו-2006.
יהודית דישון ומאיה אגמון-פרוכטמן (עורכות), מעשיות חכמות על אנשים ועל חיות: סיפורים מתוך ספר שעשועים מאת יוסף אבן זבארה, בן-שמן: הוצאת מודן, 2010.
יהודית דישון ומאיה אגמון-פרוכטמן (עורכות), משלים על שועלים ועל חיות אחרות, ספורים מתוך משלי שועלים מאת ברכיה הנקדן, בן-שמן: הוצאת מודן, 2016.
אפרים חזן, שמואל רפאל (עורכים), מחברות ליהודית: קובץ מחקרים מוגש לפרופ' יהודית דישון, רמת-גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשע"ג-2012.
יהודית דישון הייתה נשואה לאל"ם ד"ר מנחם דישון (נפטר ב-2016), ששירת כמפקד ממר"ם, ולהם בת יחידה – ד"ר מרים דישון ברקוביץ, פסיכולוגית וחברת סגל בקריה האקדמית אונו.
חתנה הוא פרופ' ריצ'רד ברקוביץ איש סגל מהמחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן.
היא הייתה הנבלאית הראשית של התזמורת הפילהרמונית הישראלית בשנים 2000-1963. שימשה במשך שנים רבות (2013-1983) כמנהלת מוזיקלית, וכיושבת ראש חבר השופטים בתחרות הנבל הבינלאומית בישראל.
יהודית ליבר נולדה בעיירה אליאנס שבאוהיו, ארצות הברית למשפחה לותרנית.
הכשרתה המוזיקלית החלה בגיל חמש בכינור ובגיל שבע בפסנתר, עד ששמעה את רסיטל הנבל הראשון שלה בגיל 10 והחלה שיעורים עם דורותי הנשן (Dorothy Henschen).
לאחר לימודים באוברלין קולג' אצל לוסי לואיס (Lucy Lewis), היא למדה תואר שני באוניברסיטת אילינוי ובאוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג, אוסטריה.
בקיץ 1963 היא השתלמה במושבת קיץ (סוג של כיתת אמן לתקופה ממושכת יותר) אצל הנבלאי קרלוס סאלזדו בעיירה קמדן שבמדינת מיין.
הוצע לה להתמודד על תפקיד כנגנית נבל בתזמורת הפילהרמונית הישראלית וכמבחן היא ניגנה שם (במיין, ארצות הברית) בפני פייר מונטה, שהודיע לה כי קיבלה את התפקיד.
היא התלבטה אם להיענות להצעה ובעידוד אביה נסעה באוקטובר 1963 לישראל והצטרפה לתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
התמיכה והעידוד שקיבלה בתזמורת בשנותיה הראשונות בישראל איששו את החלטתה לקבוע את מרכז חייה בישראל.
נגינת הנבל כחלק מתזמורת הייתה חידוש בישראל באותן שנים.
בשנותיה הרבות כנבלאית ראשית של התזמורת, ניגנה ליבר עם מנצחים נודעים רבים.
היא העידה כי לאונרד ברנשטיין, איתו עבדה במשך כ-20 שנה, השפיע עליה ועל זהותה כנגנית וכמוזיקאית יותר מכל מנצח ומכל מוזיקאי אחר.
מנצח נוסף אותו העריכה מאוד על אנושיותו ועל המרחב שהוא נותן למוזיקאי הבודד בתזמורת, ואשר השפיע עליה עמוקות, הוא זובין מהטה, איתו גם הייתה מיודדת באופן אישי.
בין ההקלטות הבולטות של התזמורת הפילהרמונית הישראלית בהן השתתפה: ב-1981 בהקלטת "חליל" של לאונרד ברנשטיין, בניצוחו ועם הסולן ז'אן-פייר רמפל (חליל).
ב-1988 היא השתתפה בהקלטת "פנטזיה סקוטית" של מקס ברוך על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה יחד עם הסולן יצחק פרלמן (כינור).
במרץ 2000, בהזמנת נשיא ישראל עזר ויצמן, היא הופיעה עם מוזיקאים נוספים במהלך טקס קבלת הפנים לאפיפיור יוחנן פאולוס השני בביקורו בישראל.
לאחר פרישתה מהתזמורת הפילהרמונית ב-2000 התמקדה ליבר בהוראת נגינה בנבל ונתנה כיתות אמן מחוץ לישראל, בעיקר באיטליה.
ב-2008 הוציאה ספר עיון "A Method for Harp.
כוחה של המוזיקה) בהוצאת ספרי המוזיקה האיטלקית "אוט אורפאוס" , עם דברי פתיחה של זובין מהטה.
מבעלה הראשון, לו נישאה ב-1967, רפי גלזר - חצוצרן בתזמורת הפילהרמונית, נולדו לה שתי בנות, שהפכו גם הן למוזיקאיות.
לאחר פרידתם התחתנה עם צביקה ליטבק, נגן ויולה בתזמורת הפילהרמונית.
לאחר פרישתה, חילקה את זמנה בין ישראל ואיטליה, שם התגוררה ליד אגם קומו.
יהודית דריגס (שפירא) (נולדה ב-25 בינואר 1950, ז' בשבט ה'תש"י) היא משוררת, סופרת ומטפלת באמנות ישראלית, כלת פרס אקו"ם ע"ש נתן יונתן לשירה שהוגשה בעילום שם לשנת 2015.
יהודית דריגס נולדה במגדיאל, להוריה צילה בלומנפלד ויוסף שפירא – חלוצים שעלו לישראל לפני מלחמת העולם השנייה ואיבדו את משפחותיהם בשואה.
אביה עבד כמדריך בעליית הנוער במוסד החינוכי נווה הדסה, ואמה שימשה אם בית באותו מוסד.
בהמשך עברה המשפחה לשיכון הפרוגרסיבים ברמת גן.
דריגס למדה בבית הספר היסודי "עתיד", לאחר מכן עברה לתל אביב ולמדה בבתי הספר "בן יהודה" ו"היובל".
בהמשך למדה בתיכון חדש במגמה הומנית.
הייתה חניכה בתנועת הנוער העובד והלומד, ובמסגרת שנת שירות (של"ת) שירתה בקיבוץ פלמחים ולאחר מכן בקיבוץ מרום גולן.
בתקופה זו פיתחה עניין בקולנוע בעקבות הרצאות ששמעה מפי דוד גרינברג.
דריגס נרשמה ללימודי ספרות אנגלית וצרפתית באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר שנה עזבה לפריז ונרשמה לסורבון.
בפריז לימדה עברית והושפעה רבות מהקולנוע הצרפתי.
בשובה לישראל עבדה דריגס בסינמטק תל אביב והתקבלה לחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
בהמשך עבדה כמזכירת מערכת כתב העת הספרותי "סימן קריאה" שייסד וערך מנחם פרי.
בתקופה זו נחשפה לעולם הספרות והחלה להתנסות בכתיבה ספרותית.
בשנות ה-90 למדה טיפול באמנות במדרשה לאמנות ברמת השרון (כיום חלק ממכללת בית ברל), ועבדה בתחום כתרפיסטית באמנות.
בשנת 2007 החלה ללמוד בתוכנית לכתיבה יוצרת באוניברסיטת תל אביב.
במקביל השתתפה בקבוצת כתיבה בהנחיית נורית זרחי, שזיהתה את כישרונה ועודדה אותה להמשיך בכתיבה.
כמו כן, למדה במסגרות כתיבה נוספות בהן "הליקון", "אסכולות" ו"עלמא".
כיום דריגס מתגוררת בתל אביב.
הייתה נשואה לשארל דריגס, בונה ויוצר תפאורות לתיאטרון, ולהם שלושה ילדים: נועם דריגס – פסיכיאטר מומחה, ארז דריגס – שחקן ובמאי תיאטרון, וטליה דריגס – מאיירת ומעצבת גרפית.
דריגס פרסמה שמונה ספרים, מתוכם שבעה ספרי שירה וספר ילדים אחד.
סגנון כתיבתה מאופיין במיזוג בין שירה ופרוזה, בריבוי קולות ובהתכתבות עם מיתוסים ודמויות מיתולוגיות.
היא מרבה לעסוק בילדותה, ביחסי משפחה ובזיכרון השואה.
ביצירתה נוכח הדחף לזכור ולהיזכר, להשמיע קולות שהושתקו ולהאיר נקודות חשוכות בעבר אישי וקולקטיבי.
בשנת 2010 פרסמה את ספרה הראשון, "דברים שאומרים לים", ספר ילדים לראשית קריאה בהוצאת ספרית פועלים.
ספר העוסק ביחסי אם-בת על רקע מצבה הנפשי המורכב של האם, פליטת שואה.
בין השנים 2013–2015 כתבה בלוג באתר "בננות" בשם "דיתה בת אדם", מחווה לגיבורת טרילוגיית ספריו של מרטין אנדרסן נקסה.
בשנת 2010 פרסמה את ספר שיריה הראשון "שעת הסדקים", בהוצאת כרמל ובעריכת נורית זרחי.
הספר עוסק בצמיחה אפשרית מתוך כאבי הילדות.
בספרה הבא, "רעבה לאור" (2014), בהוצאת אבן חושן, ממשיכה דריגס לעסוק בזיכרונות משפחתיים ובקשיי ההתבגרות האישית.
בכאב ובגעגועים היא מנסה לברוא את דמות סבתה שמעולם לא הכירה.
על כריכת הספר מופיע התצלום "שתי ילדות" של הצלם הנס-פטר פלדמן.
בספרה "אוף ברודווי" (2017) בהוצאת הקיבוץ המאוחד, המורכב מחמישים קטעי שירה בפרוזה הכתובים בגוף שני, מתמודדת דריגס עם אובדן הוריה.
עורך הספר עודד מנדה-לוי כתב:בזו אחר זה, בין שבת, רגע לפני חצות, לבוקר יום ראשון הם נמלטים מן החיים ושבים אל עפר.
זו שירה צרופה וטהורה (...) המבררת בכוח חריג את קשרי המשפחה, את סביבת החיים הבאים ונעלמים, זו שירה המתקרבת מתוך פחד לבור להסתכל פנימה.באותה שנה יצא ספרה החמישי "חמש אבנים – שירה בפרוזה לחמישה קולות", בהוצאת עולם חדש ובעריכת ארז דריגס.
בספר זה משמיעות קול חמש ישויות חסרות שם הכלואות בתוך גופן, ומנסות לשרוד כל אחת בדרכה.
הן מתקיימות על רקע מלחמה המתרחשת בחוץ.
נוצר רצף מתעתע המורכב מחלקי תצרף של רגעים, שירים ומחשבות.
הספר זיכה את דריגס בפרס אקו"ם ע"ש נתן יונתן לשירה שהוגשה בעילום שם לשנת 2015. בנימוקי הזכייה נכתב:
היצירה "חמש אבנים" של יהודית דריגס הינה יצירה לירית צלולה ומורכבת, המתמודדת עם זיכרון השואה במזיגה ייחודית בין פרוזה ושירה, בין קול מספר עכשווי ומודע ובין פסוקים פואטיים הרקומים ביד עדינה.
בספרה הבא "סביונים" (2021) בהוצאת פרדס ובעריכת ערן צלגוב ממשיכה דריגס לעסוק בתמות השואה והמשפחה.
בביקורת על הספר כתבה חגית חוף כי: "בשירה מלאה בכאב ובחוסר שקט שבה המשוררת לשיח שהייתה עדה לו בילדותה כבת לניצולי שואה, שיח שהתנהל בין אלו שנותרו בחיים ובין מתיהם.
נפשה מבקשת לפענח את השיח מתוך צו פנימי כדי לפתור את הבלתי פתיר שהיה לה לשפת אם."
בשנת 2023 פרסמה את "אקו ונרקיס" בהוצאת רעב ובעריכת נוגה שבח.
זהו ספר שירה פוליפונית בריבוי קולות הנשען על היצירה "מטמורפוזות" של אובידיוס.
בדיאלוגים ליריים שמזכירים מבנה של מחזה, מעניקה דריגס פרשנות משלה ליחסים בין דמויות ארכיטיפיות מהמיתולוגיה: אקו ונרקיס, יונו, טירסיאס, פרדיטה ומנמוסינה.
דריגס משתמשת בטקסט העתיק כדי לשקף דרכו את הביוגרפיה הנפשית שלה, ולמצוא את קולה שאבד במישור הזמן.
בשנת 2024 יצא ספרה האחרון "יומני קרינה", בהוצאת תרסט של עודד מנדה-לוי ובעריכתו.
הספר הוא יומן פואטי שנכתב בתקופה בה עברה דריגס טיפולים רפואיים.
שירתה של דריגס מצליחה לייצר הדהוד רב-רובדי, החושף משמעויות חדשות דרך נקודות מבט מגוונות.
היא הושפעה רבות מיצירותיהם של וירג'יניה וולף, מרק סטרנד, לואיז גליק, נורית זרחי, וכן מיוצרי קולנוע כגון פדריקו פליני, אינגמר ברגמן ואקירה קורוסאווה.
במהלך השנים תורגמו שיריה לשפות שונות ופורסמו באנתולוגיות ובכתבי עת שונים, ביניהם מאזניים, הארץ, עיתון77, כרמל, שבו, צריף, המוסך, הליקון, יקום תרבות, ליריקה, כאוס, אבן חושן, קפל ועוד.
דברים שאומרים לים (ספרית פועלים, 2000) – עם איורים מאת כריסטינה קדמון
שעת הסדקים (הוצאת כרמל, 2010) – בעריכת נורית זרחי
חמש אבנים: שירה בפרוזה לחמישה קולות (עולם חדש, 2017) – בעריכת ארז דריגס
אוף ברודוויי (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017) – בעריכת עודד מנדה-לוי
סביונים (הוצאת פרדס) – בעריכת ערן צלגוב
אקו ונרקיס: שירה רב קולית (הוצאת רעב) – בעריכת נוגה שבח
יומני קרינה: יומן פואטי (הוצאת תרסט) – בעריכת עודד מנדה-לוי
יהודית כץ היא אמנית ומעצבת טקסטיל ישראלית, בוגרת מחלקת האריגה בבצלאל (1969).
כץ פעלה בתעשיית הטקסטיל, בהוראה אקדמית וביצירה אמנותית באריגה, תוך דגש על חקירה והרחבה של גבולות מבנה האריג המסורת.
סיימה את לימודיה במחלקה ללימודי אריגה בבצלאל החדש, בשנת 1969, שהייתה גם השנה האחרונה לקיומה, כאשר באותה עת עמדה בראשה רות קייזר.
מחלקת האריגה בבצלאל החדש נוסדה בשנת 1941, ובראשה עמדה יוליה קיינר מעל 20 שנה.
בימיה של קיינר עיצבו יצרו התלמידות בעיקר אריגים שימושיים כמו מפות שולחן, וילונות, רנרים או צעיפים.
לצד מיומנויות מקצועיות באריגה שימושית ואריגה לתעשייה, ניכר בימיה של קייזר גם דגש על אריגה אמנותית.
בתום לימודיה, עבדה כץ בתעשיית הטקסטיל במפעלים כמו ב' ג' בדים, ארגמן, אטון ו-קנבסטקס.
בשנת 1973 קיבלה כץ מלגה ממשרד החינוך ללימודים בפינלנד, ולמדה באקדמיה ATENEUM לאמנות בהלסינקי.
בין השנים 2019 - 1992 לימדה כמרצה בכירה לאריגה במחלקה לעיצוב טקסטיל בשנקר.
כיום חיה ועדיין יוצרת ביישוב כורזים בגליל.
כבר בראשית דרכה כאורגת מתאפיינות עבודות האריגה של כץ, בזיקה לאמנות.
גם כאשר עסקה בעיצוב אריגים שימושיים, שיוצרו באריגה תעשייתית, יצרה אריגים שנכללו בקטגוריות של אומנויות (Craft) בהקשר של תולדות האומנויות בישראל, שהובילה באותה תקופה רות דיין, מיסדת ומנהלת משכית ההיסטורית.
כץ ידועה בעיקר בפיתוח שיטות מבניות ייחודיות באריגה בתלת־ממד, כץ אורגת בנול יד - מסכי אריג, מכלים שקופים, או מבנים מופשטים.
לרוב ויוצרת מבנה ארוג בתלת־ממד, בחומרים סיביים, מתוך מיומנות והבנה מהותית של מבנה האריג ואפשרויות אריגה בנול.
עבודותיה מתאפיינות בפריצת עקרון האריג כמשטח.
היא אורגת מבנים תלת-ממדיים דוגמת טבעת מביוס, מכלים בצורת קרן שפע (cornucopia), ומבנים פתוחים הנוצרים באמצעות תכנון מקדים מתוך פעולת האריגה עצמה.
יצירתה אינה מתקיימת בהקשר השימושי, אלא בהקשר האמנותי, במחשבה להתעלם מהגדרות מקובלות המפרידות בין מלאכה עיצוב ואמנות.
בדבריה היא מתייחסת לאריגה כמו לבניה או אדריכלות, תהליך מתוכנן ומוקפד בגבולות של גריד בין השתי והערב.
בו בזמן היא מחפשת דרכים לפרוץ מגבלות ולשחרר את האריג מהגריד.
במשך שנים רבות פעלה במקביל הן כיוצרת עצמאית והן כמעצבת בתעשיית הטקסטיל בישראל, ואף כמרצה במחלקה לעיצוב טקסטיל במכללת שנקר, תוך קידום גישות חדשניות בחינוך לעיצוב טקסטיל, בדגש על טכנולוגיה, חומר והבעה אישית.
1975 מרכז העיצוב, הלסינקי, פינלנד .
1999 מרכז הקונגרסים הבין-לאומי, ירושלים, ישראל.
1999 "רהיטים ופונקציה", פריז, צרפת .
2000 גלריית סימגלרי, מגדים, ישראל, אוצרת סימה סלע.
2001 אפריל, פדה צ'טי, מילאנו, איטליה.
2004 גלריה דוויין ריד, סנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית.
2019 "מחווה ליהודית כץ" – גלריה לורבר, מכללת שנקר, אוצרים: אורי צייג, גלי כנעני, יובל עציוני.
תערוכת יחיד לציון פרישתה מהוראה, שכללה תצוגת אובייקטים תלת-ממדיים ארוגים ומחקר חומרי.
1973 הגלריה הקטנה, ירושלים, ישראל.
1982 תיאטרון ירושלים, "טקסטיל", ירושלים, ישראל .
1984 גלריה אל"ף, "מיניאטורות", תל אביב, ישראל.
1987 "מראות ואלמנטים מהטבע", תיאטרון ירושלים, ישראל.
1987 "עץ החיים" גלריית החצר, ירושלים, ישראל.
1989 תיאטרון ירושלים, תערוכת קרן אליקס דה רוטשילד.
2003 "סלים", גלריה עירונית חולון, גלריה ישראל.
2003 תערוכת "Sofa", שיקגו, ארצות הברית.
2004 הטריאנלה ה־11 לגובלנים, לודז', פולין.
2005 "Collect", מוזיאון ויקטוריה ואלברט, לונדון, אנגליה.
2006 הביאנלה השנייה לטקסטיל מיניאטורי, סומבאתהלי, הונגריה.
2008 Craft Show, מוזיאון פילדלפיה.
תערוכה קבוצתית בה הוצגו יצירות תלת־ממדיות ארוגות מחומרים שקופים למחצה.
2014 "ארוגים בתודעה" טקסטיל עכשווי בישראל, מוזיאון ארץ ישראל אוצרת אירנה גורדון.
2024-2025 סטרוקטורה: אריגה בישראל, מפונקציונליזם לאמנות סיבים, אוצרת נגה ברנשטיין.
חלק מאשכול תערוכות טקסטיל אמנות טקסטיל, מבטים על אז ועכשיו, מוזיאון הרצליה לאמנות, אוצרת ראשית איה לוריא.
1973 – מלגת משרד החינוך ללימודים באקדמיה בפינלנד.
1999 – פרס קרן רוטשילד לאמנות הסיב.
2008 – פרס הצטיינות בתערוכה הבינלאומית Craft Show בפילדלפיה.
יהודית גינצבורג-לוריא (1905 – 28 בספטמבר 1972) הייתה אחות במקצועה ופעילת ציבור, פעילה בכירה בהסתדרות העובדים, חברת מזכירות מועצת פועלי ירושלים וחברת מועצת עיריית ירושלים בשנים 1955–1967.
יהודית גינצבורג נולדה בברנוביץ' שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית למנחם ונחמה גינצבורג (לבית צ'לנוב) עסקנים ציוניים.
אחותה ז'ניה טברסקי הייתה עובדת סוציאלית וחברת כנסת מטעם מפא"י ולה אח נוסף זלמן גינצבורג.
גינצבורג הייתה בת דודה של נשיא המדינה זלמן שזר.
ב-1926 עלתה לארץ ישראל באוניה "קנדה".
לאחר שסיימה לימודי סיעוד בבית הספר לסיעוד של הדסה ב-1929, עבדה במשך כמעט 20 שנה (1929–1947) כאחות ובבתי הספר למל ותחכמוני בעיר ירושלים.
כאחות צברה ניסיון גם בעבודה סוציאלית וחינוכית עם אוכלוסיות שונות בעיר.
היא פרסמה מאמרים פובליציסטיים בתחום התמחותה שהופיעו בעיתונים "דבר הפועלת", "הדור" ו"דבר".
היא היתה ממקימות ארגון האחיות הארץ-ישראלי שהוקם לבסוף ב-1947 במסגרת הסתדרות העובדים הכללית וכיהנה כמזכירה הראשונה של הארגון .
החל משנות ה-40 הייתה חברה במפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י) וכיהנה שנים רבות במוסדות המפלגה.
הייתה מראשי מפא"י בירושלים.גיצבורג הייתה ראש מפלגת המערך בירושלים וחברת בית הדין העליון של מפלגת העבודה עד יום מותה.
היא פעלה לייצוג הולם לנשים במוסדות המפלגה.
כחברת מועצה ניסתה לקדם ייצוג נשי במועצה הדתית בירושלים אל מול התנגדות של חברי המועצה הדתיים.
בנוסף כיהנה כמזכירה של מועצת פועלי ירושלים, כמזכירת איגוד עובדי המדינה, ובוועד המפקח של קופת חולים.
כחברת מועצה, מתחילת שנות ה-60 הייתה פעילה למען העברת עיתונים ומפעלים לעיר ירושלים.
היה לה תפקיד חשוב בהעברת מוסדות מדינה ומשרדי ממשלה מתל אביב לעיר ירושלים.
היא פעלה לשם כך מול חברי כנסת, שרים ומול ראש הממשלה דוד בן-גוריון על מנת לקדם את הנושא.
היא קידמה בין השאר את העברת משרד השיכון משרד העבודה ובהמשך משרד התחבורה לירושלים.
ב-1930 נישאה לבן-ציון לוריא (1905–2002) מחנך, סייר וסופר, ממקימה ומראשיה של החברה לחקר התנ"ך.
בתה ארנונה (1932–2017), הקרויה של שם נחל ארנון, ועל שמה שכונת ארנונה בירושלים, נישאה לסגן-אלוף , שנהרג במלחמת ששת הימים.
בתה טלמונה נישאה לעו"ד תיאודור אוריין.
בנה, מנחם לוריא (נולד 1943) הוא פרופסור לביוכימיה באוניברסיטה העברית.
לוריא נפטרה לאחר מחלה קשה, בערב שמחת תורה, 28 בספטמבר 1972, בגיל 67. הלווייתה נערכה ב-1 באוקטובר והיא נקברה בהר המנוחות בירושלים.
נכדיה מבתה ארנונה: נהרג במלחמת יום הכיפורים.
תמר פייקס היא אמנית, סופרת ובמאית.
מבתה טלמונה, דן אורין הוא דיפלומט, שהיה שגריר ישראל במקדוניה.
על שמה רחוב האחות יהודית בשכונת גילה בירושלים.
יהודית פולגאר (בהונגרית: Polgár Judit; נולדה ב-23 ביולי 1976) היא שחמטאית הונגריה-יהודייה בדרגת רב-אמן.
היא האשה היחידה שעברה את רף דירוג 2,700, ונחשבת לשחמטאית הטובה ביותר בהיסטוריה.
פולגאר, יהודייה ילידת הונגריה, מחזיקה בתואר "רב-אמן" בשחמט משנת 1991, עת הייתה בת 15 וארבעה חודשים ושברה את שיא רב-האמן הצעיר ביותר שהוחזק בידי בובי פישר משנת 1958.
לאסלו פולגאר, אביה של יהודית, אימן אותה ואת שתי אחיותיה סוזן וסופיה, במטרה לעשותן לילדות פלא המצטיינות בשחמט, ואף לימד אותן את השפה הבינלאומית אספרנטו.
פולגאר היא פוליגלוטית: מלבד אספרנטו והונגרית, היא דוברת רוסית, אנגלית וספרדית.
פולגאר מעולם לא השתתפה באליפות העולם בשחמט לנשים, משום שסירבה לשחק בתחרויות המיועדות לנשים בלבד.
אחותה סופיה והוריה עלו לישראל, אחותה סוזן היגרה לארצות הברית, ואילו יהודית נשארה בהונגריה ונישאה לווטרינר מבודפשט.
מחזיקה באזרחות ישראלית ואם לשניים.
בשנותיה הראשונות, אומנה פולגאר על ידי אחותה סוזן, לימים אלופת העולם בשחמט לנשים.
פולגאר הייתה ילדת פלא - כבר בגיל 10 היא ניצחה אמן-בינלאומי, ובגיל 11 היא ניצחה רב-אמן.
בשנת 1990 היא ניצחה באליפות העולם עד גיל 14 (גבריאל שוורצמן היה שני).
ב-1989 הייתה לשחמטאי הצעיר בהיסטוריה שמגיע למד כושר של 2500 נקודות, שיא שהחזיק מעמד במשך 28 שנים.
בדצמבר 1991, בגיל 15 וארבעה חודשים, קיבלה פולגאר את התואר רב-אמן, והייתה לרב-אמן הצעיר ביותר בהיסטוריה.
ב-1993 כמעט והעפילה לטורניר המועמדים של פיד"ה.
ב-1994 השתתפה באליפות תחרות השחמט בלינארס בשחמט.
בסיבוב החמישי בטורניר שיחקה נגד אלוף העולם, גארי קספרוב.