tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תנועת ההשכלה אף היא ניסתה לקדם מודרניזציה יהודית עם דגשיה המיוחדים, אך ביחס לגורמים החיצוניים הנזכרים הייתה השפעתה מועטה.
לפתיחות לעולם הרחב נלוו תהליכים של חילון, התבוללות והתנצרות בקנה מידה גדול.
כמו כן, נשמעו קריאות לשינוי דתי עמוק כדי להסתגל, דוגמת אלו של היהדות הרפורמית שהחלה לצמוח.
מגמות אלו היו לצנינים בעיניהם של האדוקים השמרנים במרכז אירופה, שראו בהן סכנה ברורה.
הם ניסו לשמר את ההוויי המסורתי באמצעות דבקות באורח חייהם, ובפרט בנושאים ששחיקה בהם נקשרה לקבלת הרוחות החדשות.
המייצג הבולט של גישה זו, הנחשב לאחד האבות המייסדים של התפישה החרדית שהתגבשה במהלך המאה ה-19, היה הרב משה סופר (החת"ם סופר) מפרשבורג.
הוא טבע את אחד ממטבעות הלשון המזוהים עמה, "חדש אסור מן התורה".
במקור, נאמר ביטוי זה על סוגיית איסור האכילה מהתבואה החדשה לפני שמניפים את העומר בבית המקדש.
החת"ם סופר העניק לביטוי משמעות מקורית, לפיו כל שינוי במנהג ישראל החשוד כקשור למגמות התמורה אסור, גם אם אינו סותר במפורש את התלמוד והפוסקים.
לחת"ס הייתה השפעה רבה בציבור היהודי, ובארצו הונגריה, שבה מיעטו השלטונות להתערב בארחות היהודים והדרכים הישנות שרדו זמן ממושך יחסית, התעצבו גילוייה הראשונים של המגמה המסוֹרְתָּנית (כלומר שימור מודע וקפדני של אידיאל העבר, להבדיל מהתנהלות מסורתית ספונטנית וחסרת מודעות) שהתווה.
ביתר מרכז היבשת התפוררה החברה היהודית הישנה עד אמצע המאה: אפילו במוראביה השמרנית והנחשלת יחסית, נסגרה ב-1847 הישיבה המרכזית בניקלשבורג מחוסר פונים.
הישיבה האחרונה בגרמניה, בפיורדא, נסגרה כבר ב-1828. מוסד תלמוד התורה נעלם כמעט לגמרי והוחלף בבתי ספר.
העימות במרכז אירופה בין משתלבים לאדוקים הוביל ב-1871 לפילוג קהילות מלא בהונגריה, האחרונה שנותרה בה נוכחות חזקה לשומרי המסורת, בין שני המחנות.
ב-1876 התאפשר גם לאורתודוקסים בגרמניה לפרוש מהקהילות הממוסדות שנשלטו על ידי המתקדמים.
רק חלק קטן מהם נענו לקריאת רש"ר הירש לעשות זאת ולהקים קהילות נפרדות.
הקצב האיטי שבו הגיעה המודרנה בתחום כלשהו למזרח אירופה, שם גם לא ניתנה כלל אמנציפציה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה והיהודים סבלו מאפליה קשה, איחר מאוד את הופעתם של תהליכים כאלה בפולין הקונגרסאית, בתחום המושב וברומניה.
החברה היהודית נותרה מסורתית במידה רבה והחינוך הישן נשאר חזק: בעוד שמאות ישיבות פעלו, ב-1880 היו בקרב יהודי רוסיה ופולין רק 21,308 תלמידי בית-ספר, מתוך אוכלוסייה של קרוב לחמישה מיליון.
אפילו ב-1897, 97% מ-5.2 מיליון היהודים תחת שלטון הצאר הצהירו על יידיש כשפת אמם, ורק 26% היו מסוגלים לקרוא רוסית ברמה מינימלית.
גם באזורים הנחשלים של האימפריה האוסטרו-הונגרית – גליציה, בוקובינה וצפון-מזרח הונגריה – הביאו שיעורים נמוכים של עיור, והצלחה חלקית בלבד של השלטונות לכפות חינוך מודרני, לכך שנותרו כיסים גדולים שבהם שרד אורח החיים הישן.
ריכוזים אלה, שהשתמרו די זמן כדי לסגל לעצמם השקפת עולם וצורות ארגוניות שיבטיחו אותם מהתפוררות בתנאים המשתנים, היוו את רוב מניינו של העולם החרדי.
בין היתר, הושם דגש חזק במיוחד על בלעדיות לימוד התורה.
בחברה המסורתית, שבה הייתה עליונות הלימוד הזה מובנת מאליה, לא הייתה התנגדות לחכמות חיצוניות בבחינת "פרפראות לתורה"; רבים מרבני אירופה במאה ה-18 למדו מדעים ושפות כאוטודידקטים.
אך רצונם של משכילים כמו נפתלי הרץ וייזל להשוות בין "תורת השם" ו"תורת האדם", וניסיונות הממשלות לכפות הכשרה בסמינרים על הרבנים, הביאו לריאקציה ולשלילה גמורה של לימודי חול.
בניגוד למגמה השלטת במערב, בכל החוגים והזרמים, של הגדרת היהדות מחדש והגבלתה לתחום הדת בלבד, התמוטטות המבנה הקהילתי והערכים המסורתיים ברוסיה ובסביבותיה הקימו לראשונה שורה של הוגים שהגדירו את הזהות היהודית במושגים חילוניים.
לקראת סוף המאה סחפו הסוציאליזם והתנועות הלאומיות היהודיות, בהן הציונות והאוטונומיזם, רבים מהצעירים במזרח היבשת.
התעוררותה של הציונות, במיוחד, נתפשה בידי האדוקים כאיום פנימי, בגלל האופי החילוני של ראשיה ורצונה לעצב את היהדות כלאום.
בהקשר היסטורי זה קמה תנועת אגודת ישראל.
האגודה נדחתה בידי האדוקים השמרנים יותר, במיוחד בהונגריה וגליציה אך גם בקרב חוגים מסוימים בליטא ופולין.
עד היום מתאפיין רוב הציבור החרדי בהסתייגות מהתנועה הציונית, הסתייגות שבאה לידי ביטוי בדרגות שונות – מאדישות ועד התנגדות חריפה.
זהו אחד ההבדלים האידאולוגיים המרכזיים בין היהדות החרדית לציונות הדתית (הפילוג ביניהן התהווה ברמה ההשקפתית כבר ב-1900, אך הושלם מבחינה קהילתית-ציבורית רק בשנות ה-1960).
עקב חשש מהחילון המואץ של מהגרים שעזבו את קהילותיהם המגובשות ונחשפו לסביבה דינמית כפרטים, כפי שאירע בקרב מיליוני היהודים הרוסים שעברו לאמריקה, רוב הרבנים החרדיים לא עודדו הגירה בתקופה שבין מלחמות העולם.
לאחר מלחמת העולם השנייה התבססו שאריות הפליטה סביב הרבנים, בעיקר בישראל ובארצות הברית.
הם הקימו מסגרות חדשות, הומוגניות, שהתבססו על הצטרפות וולונטרית, בניגוד לקהילות הישנות במזרח אירופה שנשמר בהן בדרך כלל מגע קרוב בין כלל היהודים – ואפילו מהעדות האורתודוקסיות הנבדלות במרכזה.
בתוך גופים אלה התפתחה חברה נבדלת בעלת מאפיינים סוציולוגיים משלה.
בישראל התבסס הציבור החרדי כמגזר המוגדר על ידי הצבעה למפלגת אגודת ישראל וענפיה (למעט קבוצות קנאיות שסירבו להשתתף בבחירות), קיום מערכת חינוך נפרדת ועצמאית, בידוד יחסי משאר החברה, הימנעות של הנשים ורוב הגברים מגיוס לצה"ל ועוד.
לאחר השואה עודדה החברה החרדית את הגברים להקדיש את זמנם ללימוד תורה, מתוך ניסיון לשקם את עולם הישיבות שחרב, בעוד הנשים מופקדות על הפרנסה – מודל שהתקיים בתקופה הקדם-מודרנית רק בקרב האליטה הרבנית המצומצמת באירופה, שבה נשים פרנסו את בעליהן הלמדנים.
מגמה זו, שכונתה לימים "חברת הלומדים", התעצמה ברביע האחרון של המאה ה-20. התפתחויות דומות אירעו בארצות הברית ובקהילות הקטנות יותר באירופה, אם כי היעדרם של העימות האידאולוגי החריף עם הציונות ושל המבנה הפוליטי-חברתי הסקטוריאלי של ישראל תרמו לפתיחות יחסית לעולם החיצון.
"חברת הלומדים" נותרה שם בגדר תופעה מצומצמת ורוב הצעירים פנו לשוק התעסוקה לאחר הנישואין.
במקביל, בערך בשנות ה-1980, החלה לעלות החרדיות הספרדית כתנועה.
אף כי תהליכי חילון ותירבות בהיקף גדול התרחשו בארצות המוצא של יהדות ארצות האסלאם, אלה נעדרו לרוב עוקץ אידאולוגי או לפחות יומרה להחליף את המונופול של האליטה הרבנית על היהדות.
ההתנגדות השמרנית להם הייתה מאופקת ובלתי-שיטתית (בדמות גינויים, אך ללא הקמת מוסדות והיבדלות חברתית כבאירופה) והרבנים שמרו בדרך כלל על קו מכיל.
רק תחת הנסיבות במדינת ישראל, עם השקפה יהודית-חילונית סדורה ותוקפנית מחד ומאידך הדגם החרדי-אשכנזי שלמערכת החינוך שלו נשלחו רבים מילדי העולים, החלה לצמוח גם חרדיות ספרדית.
זו התגלמה באופן פוליטי בייחוד במפלגת ש"ס.
הציבור החרדי לגוניו נהנה מהתעצמות ניכרת מאז שנות השבעים.
בשל תנועת התשובה ההמונית וגידול טבעי גבוה יחסית לשאר האוכלוסייה.
ההתעצמות ניזונה גם מההשפעה הדמוגרפית המתמשכת של שיעורי ילודה גבוהים, שעלו במידה ניכרת עקב התבססות מדינת הרווחה ושיפור שירותי הרפואה.
במובלעות הומוגניות כמו קריית יואל שבניו יורק נתכוננו מחדש מערכות אכיפה פנימית, לראשונה מאז ביטול האוטונומיה היהודית במאה ה-18. אמנם מערכות אלו מתנהלות בעיקר בצורה סמויה, בדמות לחץ חברתי חזק המסתייע בהעלמת עין מצד הרשויות.
בראשית המאה ה-21 גדל במהירות חלקם של החרדים מתוך כלל האוכלוסייה היהודית באירופה וצפון אמריקה, שרוב אגפיה האחרים שוקעים בשל התבוללות.
צמיחה ניכרת מתרחשת גם במדינת ישראל.
הגישה ההלכתית החרדית נוטה לכיוון מחמיר יותר.
האמונה בי"ג העיקרים של הרמב"ם מהווה אבן יסוד בהשקפת עולם זו.
החינוך החרדי משקיע את מרב זמנו בלימוד התורה ומצוותיה בשאיפה להוציא בוגרים יראי שמים.
העולם החרדי מתנהל בדומה לקהילות היהודיות באירופה שלפני השואה, תוך התמקדות במסורות ומנהגי הקהילה המקומית בלי לנסות להתאים את עצמם לקהילות אחרות.
גישה זו מובילה להחמרות נוספות.
בתחום הכשרות, יש צורך להקפיד על הכשרים מחמירים שיתקבלו על ידי כל העדות.
לכן, החרדים משתמשים רק במוצרים המאושרים על ידי גופי השגחה המקובלים עליהם, בעלי תעודות השגחה "למהדרין" שנחשבים למהודרים יותר בהשוואה לרבנויות המקומיות או לרבנות הראשית.
בנושא השמיטה, רוב החרדים האשכנזים אינם מסתמכים על היתר המכירה, שנועד לאפשר לחקלאים יהודים להמשיך לעבד את אדמתם בשנת השמיטה.
גישה זו מובילה לעיתים לעימותים עם גופים מתונים יותר, כמו בפולמוס השמיטה ובאירועים נוספים.
בציבור החרדי מהווים "גדולי הדור" (או "גדולי ישראל"), שהם הרבנים האדמו"רים וראשי הישיבות הבולטים והמשפיעים ביותר, את הסמכות העליונה בכל הקשור לא רק בשאלות הלכתיות ספציפיות אלא גם בהתנהלות ציבורית שוטפת ואף ביחס להתנהלות הפרט.
עיקרון זה, שנטבע עם התגבשות החרדיות במזרח אירופה ובישראל, ידוע בשם "דעת תורה".
אף על פי שהציבור החרדי מורכב ממאות קהילות נפרדות שלכל אחת מהן מנהיגות משל עצמה, כאשר עומדות על הפרק סוגיות חשובות, אמורים "גדולי הדור" להכריע בהן.
כך "מועצת גדולי התורה" והמזוהים עמה קובעים למגזר החרדי-אשכנזי שלהם, "מועצת חכמי התורה" וראשיה מכריעים עבור הציבור החרדי-ספרדי בישראל, וגופים אחרים (דוגמת "התאחדות הרבנים" או בד"ץ העדה החרדית) מחליטים לקהלם.
החרדים מקפידים על כך שפסיקות ההלכה וההכרעות הציבוריות יהיו על טהרת הרבנים החרדים, דהיינו מבלי להישען כלל על דעת רבנים שאינם מזוהים ככאלו.
בכלל זה, נבחרים שלוחי הציבור החרדי בכנסת על ידי הרבנים העומדים בַראש מחנותיהם.
החברה החרדית מאופיינת בהתבדלות מכוונת מהעולם החיצון, במטרה לשמר עצמה מפני חדירת ערכים שאינם מקובלים עליה.
הקהילות החרדיות מסתגרות באמצעות ערים ושכונות חרדיות, הקמת מערכות חינוך ייחודיות לקהילה והימנעות מצריכת תקשורת ותרבות שאינן חרדיות.
הדבר מתבטא למשל בהתנגדות לצפייה בטלוויזיה.
רבים בהנהגה החרדית מנסים למנוע חיבור של הבתים החרדים לאינטרנט וחשיפה, ולהיחשף לעיתונים שאינם חרדיים, אך בשונה מההצלחה בטלוויזיה, הרי שבנוגע לשימוש באינטרנט השפעת השוללים נמוכה יותר ונכון ל-2021 כ-64% מהחרדים מעל גיל 20 משתמשים באינטרנט.
השימוש באינטרנט כיום נדיר בעיקר בקרב חצרות חסידיות.
שם הוא משמש רק את אלו המשתמשים בו לצורכי עבודה בלבד.
רבים מהם גולשים בעזרת תוכנות סינון כמו נטפרי, נתיב ורימון, חלקם אף מחזיקים שני טלפונים סלולרים, הראשון הוא מכשיר כשר המאפשר שיחות בלבד השמש בתוך הקהילה.
כתחליף, משתמשים החרדים באמצעי תקשורת מגזריים.
כמו כן נעשה שימוש במודעות קיר (פשקווילים) ובכרוזים על גבי מכוניות וכן בקווי נייעס כדי להעביר ידיעות ופרסומים.
מרבית החרדים נמנעים מהשתתפות באירועים כמו טקסים לאומיים או חגיגות יום העצמאות.
חלקם, בעיקר חסידים, מדברים ביניהם בשפת היידיש, מהם מטעמים פרקטיים ומהם מתוך מטרת התבדלות.
הבדלנים מקפידים להפריד בין עברית מודרנית ללשון הקודש.
מרבית החרדים נמנעים מלימוד מקצועות אקדמיים באוניברסיטאות ובמכללות כלליות.
אלה מביניהם הלומדים במכללות עושים זאת בעיקר במכללות או בתת-מוסדות המיועדים לחרדים.
ההתבדלות מתבטאת גם באיסור על בנות לשרת בשירות לאומי וכל שכן בצבא, ובאי-גיוס חרדים לצה"ל על בסיס עקרון "תורתו אומנותו".
דאגה למבנה המשפחה, צניעות, הפרדה מגדרית
אחד מהערכים המרכזיים בחברה החרדית הוא הצניעות, אשר לרוב מתייחסת ליחסי גברים ונשים, תוך מטרה למנוע יחסים אפשריים האסורים על פי ההלכה.
החברה החרדית שומרת על הפרדה מגדרית מחמירה, הכוללת הימנעות מיחסים חברתיים בין גברים ונשים שאינם בני זוג או משפחה.
התפיסה החרדית גורסת כי "אין אפוטרופוס לעריות", כלומר: בתחום היחסים שבין גברים ונשים מוטב לנקוט בגישה מחמירה יותר מאשר להגיע לידי ניסיון.
הפרדה מגדרית מוחלטת קיימת במוסדות החינוך החל מגיל הגן, בדרך כלל מגיל 3. הפרדה זו נשמרת גם באירועים על ידי מחיצות המפרידות בין הגברים לנשים, וביתר שאת בבתי הכנסת.
ניסיונות מצד גורמים מסחריים לערוך מופעים המיועדים לקהל החרדי, כאשר באולם עצמו נשמרת הפרדה מגדרית, נאסרו על ידי רובם המכריע של הרבנים בישראל ומחוצה לה, מחשש שסביב האולם תיווצר התגודדות שתיצור התחככות חברתית בין צעירים וצעירות.
כך גם נדיר שנשים ירצו או יופיעו לפני גברים.
גם באוטובוסים בין עירוניים, משתדלות הנשים לשבת בחלק האחורי והגברים בחלק הקדמי, כדי למנוע חיכוך כמה שאפשר.
ככלל, החברה החרדית שואפת להנחיל הקפדה על לבוש צנוע, במיוחד בקרב הנשים.
הפרשנות החרדית רואה את מקומה של האישה קודם כל בבית ובחינוך הילדים.
גישה רווחת בחברה החרדית היא שעבודת הנשים מחוץ לבית היא אילוץ כלכלי ולא תופעה חיובית כשלעצמה.
פעמים רבות מסתמכים על דרשת הפסוק "כָּל כְּבוּדָּה בַת מֶלֶךְ פְּנִימָה".
נשים בחברה החרדית לא נושאות בתפקידים ציבוריים כמו בפוליטיקה ותפקידי ניהול ציבוריים, למעט במוסדות חינוך לבנות.
מרביתן נמנעות מללמוד נהיגה בשל גדרי צניעות, תמונות של נשים לא מוצגות בציבור וברוב אמצעי התקשורת החרדים.
זוגות נשואים נמנעים מלהפגין חיבה בפומבי בנוכחות אנשים זרים.
עובדה זו נכונה במיוחד בקרב הציבור החסידי.
חסידות גור נחשבת למחמירה ביותר בכך, ולפי תקנותיה בעל ואישה אינם אמורים להיראות כזוג בציבור והם נמנעים מללכת יחד ברחוב.
בארצות הברית קיימת מזה שנים רבות הפרדה וולנטרית בין גברים לנשים, בקווי תחבורה ציבורית המופעלים בין הריכוזים החרדיים השונים במדינת ניו יורק, כגון הקווים בין בורו פארק לויליאמסבורג והקווים בין ברוקלין ומנהטן, למונסי, קריית יואל, ולייקווד-ניו ג'רזי.
בשנות ה-90 ובראשית המאה ה-21 התחזקה מגמה זו גם בישראל, כך למשל ארגנו חלקים במגזר החרדי הפרדה בין נשים לגברים בחלק מהאוטובוסים בתחבורה הציבורית והם מכונים קווי מהדרין.
בג"ץ אסר על הפעלת קווי מהדרין, שבהם חלה בעבר הפרדה בכפייה, אך התיר להמשיך בנוהג של פתיחת הדלת האחורית באוטובוס כדי להמשיך לאפשר הפרדה מרצון למעוניינים בכך.
בעיירה החרדית ניו סקוור שבמדינת ניו-יורק, קיימת הפרדה גם ברחובות וצדי הרחוב מסומנים במדרכות מיוחדות לנשים ומדרכות מיוחדות לגברים.
בשבתות וחגי ישראל קיימת הפרדה זהה ברחובות הסמוכים לבית הכנסת המרכזי של חסידות ויז'ניץ בקרית ויז'ניץ שבבני ברק וכן ברחובות הסמוכים לבית הכנסת המרכזי של חסידות סאטמר בקרית יואל שבניו-יורק.
נישואים בחברה החרדית נעשים בדרך של שידוך.
ממוצע הריבוי הטבעי באוכלוסייה החרדית גבוה יחסית לשאר האוכלוסייה, מתוך תפיסה אידאולוגית דתית הרואה בהבאת ילדים לעולם מצווה חשובה ("פרו ורבו").
על פי נתוני הלמ"ס ממוצע הילודה לאישה חרדית ב-2017–2019 עומד על 6.6 לידות, ירידה משיא של 7.6 ילדים שנרשם בין השנים 2003–2005. משפחות מרובות ילדים עם מספר ילדים דו-ספרתי אינן נדירות.
השימוש באמצעים למניעת היריון נפוץ פחות וכרוך לרוב בהיתר של מורה הוראה (כגון במקרים של סיכון בריאותי, או קשיים נפשיים).
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, משפחות חרדיות לא היו גדולות בהרבה מהמשפחה הממוצעת בארץ (למשל, לפני 1955 היה בסוף התקופה פריון של 2.76 ילדים), אולם מאז עלה הפריון בחברה החרדית.
לעלייה זו מיוחסות כמה סיבות: גיל נישואין ממוצע נמוך מבשאר החברה הישראלית, העלאת שיעור קצבאות הילדים.
אחד הדברים המייחדים את החברה החרדית בישראל, זו העובדה שבעוד שיותר ויותר נשים חרדיות נכנסות לשוק העבודה, נראה שאין לכך השפעה על פריון הילודה במגזר, שנשאר גבוה.
על פי התחזית של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה צפוי כי בשנת 2065 כמחצית מילדי ישראל יהיו חרדים.
על פי נתונים משנת 2016, תוחלת החיים בריכוזים חרדיים בישראל (בני ברק, ירושלים, קריית ספר, ביתר עילית ובית שמש) ארוכה בכשלוש שנים מאשר באזורים בהם מתגוררת אוכלוסייה בעלת רמה סוציו-אקונומית דומה.
כחלק מתרבות ההתבדלות, ישנה שמרנות גם בלבוש.
רוב הגברים החרדים מקפידים על לבוש בשחור ולבן ומראה שמרני יחסית, המזכיר את האופנה האירופאית במחצית הראשונה של המאה ה-20, הלבוש המסורתי כולל: מגבעת לבד שחורה, חליפה קצרה כהה, חולצה לבנה מכופתרת, ומכנס ארוך כהה.
(לצד פריטים הנדרשים הלכתית כמו כיפה וטלית קטן).
מקור הלבוש הוא בהקפדתו של הסבא מסלובודקה שבחורי ישיבתו יאמצו את אופנות הסטודנטים הגויים כדי לשוות להם מראה מכובד וניתן להוסיף טודות נעליהם השחורות שבתלמוד הבבלי נקרא בשם: "מסאני אוכמי" (תענית כב א), בהוראת: "נעליים שחורות" שאודותיהן מוסיף פרשן התלמוד שמואל קרויס – "שלא כמנהג היהודים הם".
חלק, בעיקר אצל החסידים, משמרים את הלבוש היהודי-אשכנזי כפי שנהגו באירופה שנים רבות, עם פריטים כמו מעיל עליון ארוך לגברים.
בקרב החסידויות, הביגוד הוא מושא לתשומת לב רבה ומשקף את מנהגיהן ומקורותיהן הגאוגרפיים.
פריטים מסוימים (כמו מכנסיים התחובים לתוך הגרביים בקרב אנשי חסידות גור) מעידים על השתייכותם של הנושאים אותן.
נשים נשואות מקפידות על כיסוי ראש.
בקרב ליטאים וכן חסידויות כמו חב"ד, גור ועוד, מקובל לחבוש פאה נכרית ללא כיסוי נוסף.
בחלק מהחוגים האחרים, בעיקר חסידיים, חובשות נשים מטפחת או כובע, לרוב מעל פאה.
בחלק מהקהילות, בעיקר חסידויות הונגריות, מגלחות הנשים את שיער ראשן אחר החתונה.
בקרב חרדים ספרדים הולכות נשים רבות עם מטפחת או כובע, בהתאם לפסיקתו של הרב עובדיה יוסף, אך ישנן גם נשים החובשות פאה בהתאם לפסק ההלכה של הרב שלום משאש ורבנים אחרים.
האוכלוסייה החרדית היא מהאוכלוסיות העניות ביותר במדינת ישראל, ויש בו הסתמכות רבה על ארגוני צדקה וגמ"חים.
ריבוי הארגונים ההתנדבותיים הוא מאפיין בולט בתרבות החרדית, והם מהווים מעין ביטוח הדדי פנימי של החברה החרדית, ומקלים על העוני ועל תנאי המחיה של המגזר.
שיעור המתנדבים בחברה החרדית גבוה מאשר כלל האוכלוסייה.
בשנת 2009, דיווחו 46% מכלל הציבור החרדי על עצמם כעוסקים בפעילות התנדבותית.
מתוכם 25% מתנדבים במסגרת ארגון, 57% מתנדבים באופן פרטי ו-16% בשתי הדרכים יחד.
חצי מכלל המתנדבים מתנדבים יותר מ-10 שעות בחודש.
כמה מהארגונים ההומניטריים שנוסדו בחברה החרדית מעניקים עזרה לכלל הציבור בישראל.
מפורסמים במיוחד הארגונים זק"א, הצלה, יד שרה, עזרה למרפא, עזר מציון, ועוד.
על פי מחקר של ד"ר ניקול דהאן המתבסס על פרסומים של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה משנים 2005–2006, האוכלוסייה החרדית מרבה לעסוק בפעילות התנדבותית בהשוואה לשאר האוכלוסייה.
הממצאים של שנת 2003 הצביעו על אחוז התנדבות של 33 בקרב חרדים, לעומת 24.5 דתיים, 16.2 מסורתיים-דתיים; 13.5 מסורתיים לא כל כך דתיים; 15.9 לא דתיים / חילונים.
חלק ניכר מראשי היהדות החרדית התנגדו לציונות מראשיתה, בשל חששם מההשקפה החילונית שעליה התבססו מנהיגי הציונות.
רבים סברו כי הקמת מדינה מהווה התגרות ומרידה באומות העולם, וחלק כי היא נחשבת גם לדחיקת הקץ (ניסיון להביא את הגאולה באמצעות פעולה אנושית).
ממשיכי הקו הזה, כמו חסידויות סאטמר והעדה החרדית, מתנגדים עד היום לקיום מדינת ישראל.
חוגים חרדיים רבים התנגדו להקמת מדינה בעלת צביון חילוני בטענה שיש בכך משום חילול השם ומחשש להשפעה רעה על כלל הציבור היהודי.
עם זאת, לאחר קום המדינה מיתנה אגודת ישראל את השקפתה והיא פועלת להשגת מטרותיה מתוך המערכת הפוליטית של מדינת ישראל.
נציג מטעמה, הרב יצחק מאיר לוין, חתם על מגילת העצמאות וכיהן כשר הסעד בממשלה.
פועלי אגודת ישראל (פא"י) נחשבה מתונה יותר ואנשיה השתתפו באופן פעיל בבניין הארץ, בהקמת יישובים וקיבוצים, ואף בשירות צבאי מקוצר.
ביום העצמאות הראשון התקיימו חגיגות לכבוד יום העצמאות בחלקים גדולים בציבור החרדי, ואף התקיימה תפלה חגיגית עם אמירת 'הלל' בברכה בבית-כנסת הגדול בתל אביב בהשתתפות רבנים ואדמו"רים מהציבור החרדי.
נכון ל-2012, על פי המכון הישראלי לדמוקרטיה – 62% מהיהודים החרדים והחרדיות מגדירים עצמם "ציונים מאוד" או "די ציונים".
שינויים בעקבות מלחמת ששת הימים
מצב החרדים בישראל השתנה מהותית מאז "המהפך" בשנת 1977 ועליית הליכוד לשלטון, בהנהגת מנחם בגין.
בגין הרבה ברטוריקה דתית, צירף את אגודת ישראל לממשלתו והגדיל את התקציבים שהופנו לחרדים.
קצבת הבטחת הכנסה ניתנה גם לאברכים שלא מיצו כושר עבודה.
בנוסף, שיטת קצבאות הילדים השתנתה ב-1975 על ידי ועדת בן-שחר ואלו ניתנו גם לאנשים לא-עובדים.
שינוי מהותי בפניה של החברה החרדית בישראל התרחש כאשר ב-1982, בתמיכתו של מנהיג הפלג הליטאי הרב אלעזר מנחם מן שך, הוקמה מפלגת ש"ס החרדית-ספרדית, שחלק ניכר מכוחה בא מחוץ למחנה החרדי, מהציבור המסורתי-מזרחי.
השנים שבאו אחר כך מתאפיינים בקרע הולך ומעמיק בין חרדים לבין חילונים.
עקב הגידול באוכלוסייה החרדית ובהשפעתה הפוליטית.
בנוסף לנושאי הדת והמדינה השנויים תדיר במחלוקת – כגון נישואים אזרחיים, גיור, שמירת השבת במרחב הציבורי, מכירת בשר חזיר וכדומה – עולים גם נושא התקציבים המיוחדים לחרדים ונושא גיוס חרדים לשירות צבאי או לאומי שוב ושוב על הפרק.
החל משנות הששים של המאה ה-20 נקבע מעמדו הסמכותי של הרב שך כמי שניסח וחקק את עיקרי ההשקפה החרדית בימינו.
הוא התיר לאגודת ישראל להיכנס לקואליציה שהרכיב מנחם בגין ב-1977, והוא זה שיצר בסוף שנות השמונים את הברית הפוליטית שבין החרדים לימין המסורתי.
בד בבד הסתייג מתפיסות לאומיות ניציות, ואף אהב להדגיש תמיד את תלותה המוחלטת של ישראל בארצות הברית, כהוכחה לקוצר ידה של הציונות.
בשנת 1981 נימק בכך את התנגדותו לחוק ירושלים וחוק הגולן.
לטעמו הייתה זו פרובוקציה מיותרת כלפי אומות העולם.
האיסור להתגרות באומות כל עוד עם ישראל אינו זוכה לגאולה שלמה הוא מיסודות החשיבה החרדית.
בישראל, חרדים מהפלגים הקיצוניים (כגון תת-הקבוצה "העדה החרדית"), נוהגים לצאת ולהפגין נגד מה שנתפס בעיניהם כחילול קדשי הדת, כמו חילולי שבת וחילול קברים.
סיעת מפלגת בני תורה, שסירבה לקבל את מרות הרב שטיינמן, מפגינה פעמים רבות על רקע מעצר של אנשיה, המסרבים להתייצב בלשכות הגיוס לצורך דחיית שירותם.
אירועי הפרת סדר ציבורי נדירים יותר בעולם, ומוגבלים לרוב לעימותים בין פלגים חרדיים.
חסידי סאטמר ונטורי קרתא מקיימים מחאות נגד פוליטיקאים ישראלים המבקרים בחו"ל או נגד נציגויות ישראל.
נכון ל-2012, על פי המכון הישראלי לדמוקרטיה – 62% מהחרדים מגדירים עצמם "ציונים מאוד" או "די ציונים".
שירות בצה"ל או בשירות הלאומי-אזרחי
בישראל, רובם הגדול של הגברים החרדים אינם מתגייסים לצה"ל, כחלק מהסדר "תורתו אומנותו".
אי גיוס תלמידי הישיבות החל לאחר הסדר זמני שנהג במהלך מלחמת העצמאות.
לאחר קום המדינה אפשר דוד בן-גוריון את דחיית הגיוס לתלמידי ישיבות, שהיו אז מיעוט מבוטל מבני גיל הגיוס.
את ההימנעות מהשירות הצבאי מנמקים חרדים במספר נימוקים, בהם האתגרים ההלכתיים בסביבה הצבאית (כגון כשרות וצניעות), הצורך בהמשך לימוד התורה, וראיית בני הישיבות כמעין "חיל רוחני" שהוא המגן על עם ישראל מאויביו.
הליטאים מתנגדים לגיוס גם בגיל מבוגר יותר, מתוך תפיסה שלפיה מי שיכול, עליו להקדיש את מרצו ללימוד תורה.
הימנעותם של החרדים מגיוס לצה"ל עוררה לא-פעם פולמוס וביקורת בציבור הרחב וניסיונות לשינויי חקיקה (כגון חוק טל).
בסוף שנות ה-90, עם הגידול במספר החרדים הצעירים בכל מחזור גיוס, החל צה"ל לפתח מסגרות צבאיות המותאמות לחרדים, במטרה להגדיל את היקף המתגייסים.
הראשונה שבהן היה הנח"ל החרדי, שבהמשך נהפך לגדוד חי"ר בשם "נצח יהודה" בחטיבת כפיר.
נוסף עליו הוקמו מסגרות שח"ר (שירות חרדים) המותאמות לקליטת צעירים חרדים לשירות מקצועי בחיל האוויר, חיל הים, חיל המודיעין ופיקוד העורף.
במחצית 2011 נפתחה מסגרת שח"ר-שח"מ גם באגף התנועה של משטרת ישראל.
במסגרות אלו אין בנות, האוכל המוגש בהן כשר למהדרין וישנה התחשבות רבה בצרכים הדתיים השונים, כגון זמני התפילה ושמירת שבת.
בסך הכל התגייסו בשנת 2019 לצבא 1,220 חרדים, ולשירות לאומי-אזרחי 550 חרדים.
במקביל, כ-62,500 מהגברים בגיל הכשירות לשירות צבאי ממשיכים לדחות את מועד שירותם משנה לשנה לפי סעיף "תורתו אומנותו".
החל משנת 2024 בוטלה אפשרות דחיה זו על ידי בגץ, ולמרות אלפי צווי הגיוס שנשלחים לחרדים, מעטים מאוד מתייצבים, כהוראת הרבנים.
הלימודים במוסדות החרדיים מתמקדים בעיקר בחינוך לשמירת המצוות ו"רוח התורה", כאשר מטרת החינוך לבנים היא יצירת תלמיד חכם וירא שמים המקפיד על שמירת המצוות קלה כחמורה ועוסק בלימוד התורה.
רוב שעות הלימוד מוקדשות ללימוד תורה.
במסגרת תפיסה זו הוקמו מוסדות מיוחדים שאינם מסונפים למערכת החינוך הממלכתית הכללית כמו "החינוך העצמאי", "אל המעיין" ועוד.
רוב תלמודי התורה ("חדרים") הם מוסדות פטור שבהם לומדים ברוב שעות היום לימודי קודש בלבד.
תוכניות הלימודים בתלמודי התורה ובישיבות נקבעות באופן עצמאי על ידי הצוות החינוכי של המוסד בהתאם לזרם שאליו הוא משתייך, וברבים ממוסדות אלה מופעלת אכיפה מחמירה הכוללת ענישה חברתית משמעותית כנגד תלמידים המנסים ללמוד מקצועות נוספים בכוחות עצמם.
בבתי הספר היסודיים במגזר החרדי לומדים גם "לימודי חול", בעניין זה יש הבדל בין תלמודי תורה בהם מסתפקים בלימודי חול מינימליים (רמה קלה של לשון עברית, אלגברה בסיסית, ולעיתים גם מעט גאוגרפיה ותולדות עם ישראל), לבין בתי ספר של החינוך העצמאי שבהם יש מסגרת רחבה יותר של לימודי חול.
מסלול הלימודים החרדי לבנים הוא: תלמוד תורה (גיל 3–13), ישיבה קטנה (גיל 14–17), ישיבה גדולה (גיל 17 ועד לנישואים).
לאחר הנישואים רוב האברכים נכנסים ל"כולל" שם ממשיכים ללמוד בתבנית ישיבתית.
חלק משמעותי מהאברכים ממשיכים בלימודים התורניים עד זקנה, אך ישנם אברכים המסיימים את הכוללים, מתגייסים לשירות (לרוב מקוצר) בצה"ל ולאחריו משתלבים בשוק העבודה.
נכון לינואר 2026 92% מבתי הספר של הרשתות החרדיות לא עומדים בתקינה הנדרשת מבחינת הכשרת מורים להוראת מקצועות הליבה, וכי בכשליש מבתי הספר אין מורים שהוכשרו ללמד את לימודי הליבה או שלמדו אותם בעצמם.
בבתי הספר לבנות מלמדים את כל מקצועות החול, אך ברוב התיכונים החרדים הבנות ניגשות למבחן חוץ, ולא לבגרויות, שבהן בעבר הייתה הרמה במתמטיקה ובאנגלית נמוכה מהמקובל בבגרויות.
בנושא זה קיימת מגמה של שינוי.
לסמינרים הוכנסו מבחני חוץ, ברמות של 4 ו-5 יחידות לימוד באנגלית ובמתמטיקה.
במרבית הסמינרים ממשיכות התלמידות ללימודי י"ג-י"ד, במהלכן הן לומדות לימודי תעודה במקצועות כמו הוראה, הנדסת תוכנה או ראיית חשבון.
שיעור הילודה הגבוה במגזר החרדי משפיע ישירות על הגידול בשיעור התלמידים במוסדות החרדים, על-פי תחזיות הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2012 שיעורם של התלמידים במגזר החרדי בישראל היה 22.4% מכלל התלמידים בחינוך היסודי ו-30.9% מכלל התלמידים בחינוך היסודי במגזר היהודי.
נכון ל-2007, היחס בין מספר המפקחים למספר המוסדות המפוקחים קטן בהרבה מהיחס המקביל במוסדות החינוך הרשמיים (למשל, מפקחת אחת ליותר מ-1,000 גני-ילדים ומפקחת אחת לכ-130 בתי-ספר יסודיים לבנות).
ברוב תלמודי התורה הלימודים נמשכים עד שעות הערב.
ילדים מגיל 8 ומעלה מסיימים, לרוב, בשעה שלוש, כשבכיתות הגבוהות הלימודים מסתיימים בשש.
ילדים רבים הולכים לאחר גמר יום הלימודים ל"מתמידים" – מסגרת לימודים חיצונית המיועדת לחזרה על לימודי הקודש שלא במסגרת בתי הספר.
בתלמודי תורה של החינוך העצמאי (כיתות א'-ח') מלמדים בתוכנית לימודים דומה לזו של הבנות בבתי הספר של החינוך העצמאי.
כמו אצל הבנים, גם אצל הבנות היה הצורך בהקמת רשת חינוך לבנות שתהווה יחידה נפרדת מהחינוך הממלכתי.
בין היתר כדי לחנך את הבנות לצניעות, וכדי לפקח על הלימודים הכלליים שיתאימו לרוח ההלכה.
כדי לענות על דרישות אלו, הוקמה בקרקוב שבפולין במחצית הראשונה של המאה ה-20, ביוזמת שרה שנירר, רשת 'בית יעקב' לחינוך בנות, שהתפתחה במהירות ומונה (נכון ל-2018) מאות בתי ספר לבנות ברחבי העולם.
בישראל, חלק מתלמודי התורה של רשת החינוך העצמאי מכונים "בית יעקב לבנים".
למרות שמוסד בשם "ישיבה" התקיים במהלך הדורות בתפוצות יהודיות שונות, ישיבות במובנן כיום קמו לראשונה רק מאז ישיבת וולוז'ין והלאה.
לאחר השואה, בה נחרבו רבות מהישיבות, הוקמו ישיבות מחדש בארץ ישראל, ורבות מהן נקראו בשמות העיירות שבהן שכנו ישיבות טרם השואה.
בישיבות מצופה מן התלמידים להשקיע את רוב שעות היום בלימודי קודש, אם כי בפועל במרבית הישיבות דרישה זו איננה נאכפת.
בניגוד לישיבות העבר שתפקידן העיקרי היה לספק את האפשרות ללמוד לימודי יהדות ברמה גבוהה למעוניינים בכך, כיום הממסד החרדי רואה בהן קודם כל אמצעי לשימור החרדיות, שליטה בצעיריו ומניעת היחשפותם לעולם הרחב.
תפיסה זו אף נאמרת בגלוי (הביטוי המקובל הוא: "הישיבה היא תיבת נוח").
הישיבות מתחלקות לשתי קטגוריות: "ישיבות קטנות", בהן לומדים נערים בגילאים 13–17, ו"ישיבות גדולות", החל מגיל 16 או 17. לאחר החתונה, רבים מהתלמידים עוברים ללמוד ב"כולל אברכים" שלעיתים צמוד לישיבה הגדולה.
יום הלימודים בישיבה מתחיל מיד אחרי תפילת השחרית וארוחת הבוקר ומסתיים בישיבות גדולות בסביבות אחת עשרה בלילה.
הלימוד מתקיים במשך כתשע שעות ביום.
בישיבות גדולות ובחלק מהישיבות הקטנות יש פנימייה המשרתת את מי שלומד רחוק מהבית.
כולל הוא מוסד שנועד למסד את לימוד האברכים.
האברכים הרשומים בכולל מתחייבים לעמוד בסדרי הלימוד המקובלים בו.
ישנם מגוון כוללים עם סדרי לימוד שונים.
בישראל מרבית האברכים מקבלים מלגה שסכומה נע בדרך כלל בין 800 ל-2500 שקלים (נכון לשנת 2017), כ-750 שקלים מתקציב משרד הדתות והשאר מתרומות.
על פי מנחם פרידמן חברת הלומדים התאפשרה על רקע חברת הרווחה המערבית המודרנית, המאפשרת למיעוט לקבל הבטחת הכנסה מינימלית המובטחת לכלל תושבי המדינה, ללא תלות בניצול כושר ההתפרנסות.
על פי נתוני ועדת פלסנר, היו ב-2012 בישראל 67 אלף אברכים חרדים.
הזרם ה"ליטאי" התנגד לשינויים שהביאה תנועת החסידות לאורח החיים היהודי-חרדי באירופה, או פשוט לא אימץ אותם.
כשרבי חיים מוולוז'ין, תלמיד הגר"א, הקים ב-1802 את ישיבת וולוז'ין, הישיבה המודרנית הראשונה, הוא ייסד את מגדיר הזהות הליטאי: "עולם הישיבות".
בקרב הזרם הליטאי התפתחה תנועת המוסר מייסודו של רבי ישראל מסלנט, הממוקדת בתיקון המידות, לצד הלמדנות.
גישת החיים הליטאית מעודדת לימוד תורה במסירות, גם מתוך עוני, ואת האידיאל של "בן תורה".
הלימוד בישיבות ובכוללים נסוב בעיקר על התלמוד הבבלי ופרשניו.
התנ"ך כשלעצמו וכן קבלה או פילוסופיה יהודית כמעט שאינם נלמדים.
בקרב הליטאים יש כמה פלגים שהחלוקה ביניהם אינה חדה, והם מונהגים על ידי ה"גדולים" – מנהיגיו הרוחניים של המגזר.
לאחר פטירת הרב יוסף שלום אלישיב התפצל ציבור זה.
רובו קיבל את הנהגתו הרוחנית של הרב אהרן יהודה לייב שטינמן ולאחר פטירתו הרב חיים קניבסקי והרב גרשון אדלשטיין.
כיום מנהיגים הרב דב לנדו והרב משה הלל הירש ראשי ישיבת סלבודקא את המגזר.
פלג מיעוט מחמיר יותר מבחינה אידאולוגית המכונה כיום הפלג הירושלמי, קיבל עליו את הנהגת הרב שמואל אוירבך, לאחר פטירתו מנהיגה את הפלג הירושלמי מועצת גדולי עולם התורה שהוקמה מיד לאחר פטירתו.
זרם רחב נוסף הוא החסידי, אך הוא מתפלג לפלגים שונים.
לכל אחת מן הקהילות החסידיות מנהיג – "אדמו"ר", תפקיד העובר לרוב ב"שושלות" משפחתיות קבועות של רבנים, שיטה שפחות אופיינית לחרדים הליטאים.
קהילות חסידיות רבות מנהלות מוסדות חינוך וצדקה עצמאיים.
בין החסידויות הגדולות והבולטות ניתן למנות את חסידות גור, ויז'ניץ, סאטמר ובעלז.
בדרך כלל נישאים בני החסידויות הגדולות לבנות אותה חסידות.
שמות החסידויות הם בדרך כלל שמות של עיירות באירופה שבהן היה גר בעבר אדמו"ר החסידות (או אחד מקודמיו) ושם היה מרכז פעילותה העיקרי.
חסידות נוספת היא חסידות חב"ד, שפחות מסתגרת מחסידויות אחרות ונחשבת בעיני רבים כזרם נפרד ולא כחלק מהזרם הכלל-חסידי.
שלא כרוב החסידיות הדוגלות במגורים בשכונות חרדיות, חסידי חב"ד פזורים בכל רחבי הארץ והעולם, מרבים בפעילות הסברתית להנחלת ערכי יהדות לכלל האוכלוסייה היהודית בישראל ובעולם, ומפעילים לצורך כך בתי חב"ד.
גם ברסלב נחשבת לחסידות ייחודית בהשקפתה ובמגוון הרחב של חסידיה.
רבים מחסידי ברסלב הם חוזרים בתשובה וחלקם נמנים עם אנשי הציונות הדתית.
ניצניו של הזרם החרדי-ספרדי הופיעו החל מהמחצית הראשונה של המאה ה-20, במספר יוזמות מקומיות של רבנים ספרדים, אולם הוא התפתח לזרם של ממש רק בישראל לאחר קום המדינה.
בישראל כמה פלגים של חרדים ספרדים, בני עדות המזרח.
הפלג הגדול ביותר, מהווה את המשך דרכן של הישיבות הספרדיות הוותיקות של היישוב הישן בירושלים, ובראשן ישיבת פורת יוסף.
בראשית שנות ה-80 החלו אנשי קבוצה זו לפתח לעצמם תשתית פוליטית על רקע תלונתם אודות אפליה פנים-חרדית, המתבטאת למשל ב"מכסות" מקסימום למספר התלמידים החרדים הספרדים במוסדות חינוך חרדים אשכנזיים.
תחושת קיפוח זו הייתה מהסיבות העיקריות להקמת המסגרת החינוכית החרדית המזרחית הנפרדת של תנועת ש"ס, בראשותו של הרב עובדיה יוסף ושל מפעלי החינוך הגדולים שלה "מעיין החינוך התורני" ו"אל המעיין".
פלג נוסף, המכונה "מרביצי תורה ספרדים", הוא בעל זיקה גדולה לליטאים.
אחד הפלגים הקטנים הוא העדה החרדית הספרדית שנוסדה על ידי הרב יעקב מוצפי, ושקרובה בדעותיה לעדה החרדית ולנטורי קרתא.
אנשיה אינם משתתפים בבחירות לכנסת ומערכות החינוך שלהם אינן לוקחות תקציבים ממשלתיים.
לעדה החרדית הספרדית בית-דין משלה, בה מכהן כאב בית הדין הרב אהרן עזריאל רחמים.
"העדה החרדית" הוקמה על ידי הרב יוסף חיים זוננפלד, במקביל להקמת הרבנות הראשית, כסניף הירושלמי של אגודת ישראל.
בשנת תש"ד (1944) היא עזבה את אגודת ישראל.
רוב המשתייכים אליה הם צאצאי בני היישוב הישן.
אנשי העדה החרדית מתייחדים בהתנגדותם החריפה לציונות ולמדינת ישראל.
רובם נמנים עם חסידות סאטמר, חסידות תולדות אהרן, חסידות תולדות אברהם יצחק, חסידות דושינסקי, קהל חסידי ירושלים (פורשי חסידות קרלין סטולין), משכנות הרועים, פלג "השול" בחסידות ברסלב וה"פרושים".
בני העדה החרדית מסרבים לקבל תקציבי חינוך מהמדינה, וחלק מהם אף מסרב לקבל את קצבאות המוסד לביטוח לאומי.
הם אינם משתתפים בבחירות ויש בהם שגם משתדלים להימנע מתשלום מיסים.
אנשי "נטורי קרתא" קיצוניים מהעדה החרדית.
הם השתלטו על העדה החרדית בבחירות בשנת תש"ה אולם בהמשך נוצר פער בין שני המחנות.
הם מונים מספר פלגים קטנים.
קהילת "העדה החרדית" מונה לפי הערכות בין 7,000-9,000 משפחות, אך קולה נשמע היטב.
קיצוניותם של אנשי העדה, וביותר של אנשי "נטורי קרתא", הביאה אותם לעימותים קשים עם פלגים מתונים יותר, כמו בעלז והזרם הליטאי.
במיוחד עוררה את חמתם תמיכתו של הרב שטיינמן ביוזמת הנח"ל החרדי.
רוב החרדים מתנערים בדרך כלל ממעשיהם של נטורי קרתא, ורואה בהם מיעוט קטן וקיצוני הגורם לנזק לציבור החרדי.
"חרדים מודרניים" הם מי שעל פי השתייכותם החברתית נמנים עם הזרמים השונים שלעיל, ולצד זאת מבקשים להיות מעורים בחברה המודרנית יותר מהמקובל בקרב רוב החרדים.
התערות זו כוללת את תחום התעסוקה והלימודים האקדמיים (תרמו לכך הקמת מכוני ההכשרה המקצועית החרדיים), השתלבות בשירותי הביטחון, ההצלה והסיוע, וצריכת תקשורת ותרבות לא-חרדית.
חלק מהחרדים המודרניים מחנכים את ילדיהם במוסדות הכוללים בחינות בגרות, לבנות ולעיתים אף לבנים.
בציונות הדתית ישנה קטגוריה של "חרד"לים" (ראשי תיבות של חרדי לאומי).
על אף שמם, הם אינם מהווים חלק מהיהדות החרדית, אך קיימים מספר מרכיבים משותפים להם ולחרדים, בהם: דגש רב יותר על קיום מצוות ובפרט בתחום הצניעות, שמרנות דתית, החשבת התורה כערך עליון והפרדה מגדרית במוסדות החינוך.
כ-70% מהאוכלוסייה החרדית מתגוררת בערים: ירושלים (297 אלף), בני ברק (189 אלף), בית שמש (87 אלף), מודיעין עילית (76 אלף), אשדוד (57 אלף, בעיקר במזרח העיר), ביתר עילית (59 אלף), אלעד (44 אלף) ופתח תקווה (23 אלף).
האוכלוסייה החרדית מתחלקת באופן די שווה בין חסידים (כ-35%), ספרדים (כ-33%) וליטאים (כ-32%).
שיעור פריון הילודה בציבור החרדי נכון ל-2019 הוא כ-6.6. שיעור הילודה עומד על כ-4%, שיעור דמוגרפי מהגבוהים בעולם.
שיעור הצעירים בגילים 0–19 באוכלוסייה החרדית הוא 58%, לעומת 30% מהם באוכלוסייה היהודית הכללית.
משמע, האוכלוסייה החרדית צעירה בהרבה מן האוכלוסייה היהודית הלא־חרדית.
יוצא מכך שכ-32% מתינוקות שנולדו בישראל בין 2016–2020 למשפחות יהודיות, היו למשפחות חרדיות.
הגיל החציוני בה הוא 16, לעומת 35 באוכלוסייה היהודית הכללית.
הריבוי הטבעי הגבוה של המגזר החרדי עשוי, לדעת חוקרים בישראל, לשמור על הרוב היהודי במדינה.
מנגד, חוקרים מזהירים כי ללא שילובם של החרדים במעגל העבודה, הגידול הצפוי באוכלוסייה החרדית עלול להוות נטל קשה מנשוא עבור כלכלת ישראל.
החרדים בישראל מתאפיינים בשיעור תעסוקה נמוך יחסית, הן לשאר האוכלוסייה והן לריכוזים חרדיים אחרים בעולם.
מאפיינים נוספים של ציבור זה הם נישואין בגיל צעיר יחסית ואחוז גירושין נמוך.
רוב מכריע של החרדים בישראל מצביע בבחירות לכנסת לשתי המפלגות החרדיות יהדות התורה (איחוד בין אגודת ישראל החסידית ודגל התורה הליטאית) וש"ס החרדית-ספרדית.
אנשי העדה החרדית מתנגדים אידאולוגית להצבעה לכנסת.
בשנותיה הראשונות של המדינה התרכזו מרבית החרדים בערים ירושלים, תל אביב ובני-ברק וריכוזים קטנים יותר היו בחיפה, טבריה וצפת.
בהמשך הידלדלו ריכוזים חרדיים רבים בשל מעבר לירושלים ולבני ברק.
קצב הגידול המהיר של האוכלוסייה החרדית ועליית מחירי הנדל"ן בערים אלו חייבו מציאת פתרונות נוספים וכך בערים שבתחילה היו בהם ריכוזים קטנים של חרדים (כמו נתניה וחיפה), התפתחו שכונות בעלות אופי קהילתי חרדי, רמת ויז'ניץ וגאולה בחיפה, וקריית צאנז בנתניה.
בארצות הברית מכונים החרדים לרוב "Ultra Orthodox", וזהו הריכוז השני בגודלו שלהם בעולם.
לפי מחקר שנערך ב-2006, אוכלוסייה זו הוערכה ב-468,000 איש, כ-9.4% מהאוכלוסייה היהודית בארצות הברית וכ-0.2% מכלל האוכלוסייה בארצות הברית.
הריכוז הגדול ביותר מתרכז בעיקר במדינת ניו יורק ובפרט ברובע ברוקלין שבעיר ניו יורק, וכן בניו ג'רזי.
נוכחות חרדית מצומצמת הייתה קיימת בארצות הברית כבר במאה ה-19, אולם קהילות של ממש התגבשו רק בשנות ה-50 של המאה ה-20, לאחר הנהירה הגדולה של פליטי השואה ממזרח אירופה, בהם רבים שומרי מצוות וכן רבנים חשובים.
קהילות חרדיות בולטות קיימות בשכונות בורו פארק, ויליאמסבורג וקראון הייטס בברוקלין, וכן במונסי שבמדינת ניו יורק ובלייקווד בניו ג'רזי.
לקהילות אלה מוסדות חינוך ורווחה ענפים וכן ארגוני "הצלה" ושמירה.
כמה חסידויות ייסדו למעשה עיירות משלהם, כגון ניו סקוור של חסידות סקווירה וקריית יואל של חסידי סאטמאר.
הישיבות הבולטות באמריקה הן ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית בברוקלין ישיבת לייקווד בניו ג'רזי, ישיבת מיר, ו"רבינו חיים ברלין" בברוקלין, ישיבת "זיכרון משה" בסאוט פולסברג, ו"נר ישראל" בבולטימור.
רבים מבחורי הישיבות בארצות הברית נוהגים ללמוד בישראל לפני חתונתם (וחלקם אף לאחר חתונתם), בישיבות המיועדות להם, כדוגמת ישיבות מיר ובריסק.
קהילות נוספות בארצות הברית (ברובן מודרניות יותר) קיימות בפלטבוש (ברוקלין), במנהטן שבניו יורק, וכן בבולטימור, בשיקגו, בדטרויט ובמקומות רבים נוספים.
קהילה חרדית גדולה מתקיימת גם בקנדה, בעיקר במונטריאול ובטורונטו, ובה בולטות חסידויות בעלז, חב"ד וסאטמר.
במרכז ודרום אמריקה יש מספר קהילות עירוניות גדולות, בעיקר במקסיקו סיטי, פנמה סיטי, סאו פאולו, ריו דה ז'ניירו, סנטיאגו דה צ'ילה, בואנוס איירס וקראקס.
רוב החרדים בערים הללו משתייכים ליהדות ספרד והמזרח, ורבים מהם מקורם בעיקר מחלב.
בעבר הייתה קהילה גדולה במונטווידאו, אך היא הידלדלה כמעט לגמרי.
ברחבי אירופה פזורות קהילות חרדיות בגדלים שונים כאשר הגדולות שבהן הן בבריטניה וצרפת.
קהילות נוספות קיימות באנטוורפן, בבריסל, באמסטרדם, בציריך, בבזל, בווינה ועוד.
למשפחות חרדיות בבריטניה 5.9 ילדים בממוצע, ביחס לממוצע ארצי של 2.4 ילדים למשפחה בריטית.
הקהילות החרדיות הגדולות ממוקמות בלונדון, מנצ'סטר וגייטסהד.
רוב החרדים בבריטניה הם צאצאי מהגרים ממדינות מזרח אירופה.
הקהילה החרדית בלונדון מאורגנת בקבוצה בשם התאחדות קהילות החרדים (UOHC).
בצרפת מספר החרדים נאמד בכ-25,000 משפחות.
הקהילות החרדיות הגדולות ממוקמות בפריז, מרסיי, אקס לה בן, ליון ושטרסבורג.
רוב החרדים בצרפת הם יוצאי קהילות צפון אפריקה.
באנטוורפן שבבלגיה, מתגוררות כ-2200 משפחות חרדיות שהן כ-15,000 נפשות.
כמחצית מהן משתייכות לציבור החסידי והיתר משתייכות לציבור הליטאי והחרדי-מודרני.
הקהילות במזרח אירופה חרבו במהלך השואה.
לאחר השואה, החיים הדתיים והתרבותיים של יהודים בגוש הקומוניסטי הוגבלו מאוד על ידי המשטר, עד שכמעט ולא ניתן היה לקיים אורח חיים יהודי דתי.
בשנות ה-90, לאחר נפילת הקומוניזם, החלה פעילות רחבה באזור, וכיום יש מספר קהילות גדולות של חוזרים בתשובה.
במוסקבה קיימת קהילה ליטאית, לה יש ישיבה גדולה בשם "תורת חיים".
כמו כן קיימות בכל המרחב קהילות וישיבות של חב"ד.
יהדות טורקיה היא אחת הקהילות היהודיות העתיקות והמשפיעות באזור הבלקן ובאזור המזרח התיכון, שני אזורים שטורקיה מהווה חלק מהם.
משערים שהיהודים חיו כבר לפני כ-2400 שנה, במה שמוכר כטורקיה של היום.
עד לתקופה העות'מאנית רוב היהודים בטורקיה היו דוברי יוונית בני הקהילה הרומניוטית, לצד מספר מצומצם של קהילות קראיות פזורות.
בסוף המאה ה־15 ובראשית המאה ה־16 הגיעו לאזור גלים נרחבים של יהודים ספרדים יוצאי קסטיליה, אראגון, נווארה, פורטוגל ודרום איטליה, שגלו לאחר שגורשו או נרדפו בעקבות האינקוויזיציה.
רבים מהם מצאו מקלט ברחבי האימפריה העות'מאנית, לרבות באזורים המרכיבים כיום את טורקיה.
בין משפחות יהודי טורקיה ניתן למצוא את משפחות פיצ'ו, גמליאל, בכר, אברבנאל, מורדו, בן בשט (בן בסט), ביצ'צ'ו, בן ששון, קונפי, קרקו, ועוד.
לצד קהילת מגורשי ספרד הדומיננטית דוברת הלאדינו וכן הקהילות הרומניוטיות והקראיות הוותיקות, התקיימו בשטחי טורקיה של ימינו גם קהילות יהודיות ייחודיות במנהגיהן.
יהודי העיר אורפה (קרוב לגבול הטורקי-סורי) מכונים אורפלים והם מהווים עדה נפרדת, על אף היותם חלק מיהדות טורקיה.
דוגמה נוספת היא קהילת הנאש דידן, שחיה באזור בשקאלה שבמזרח טורקיה, ואותה ניתן לשייך מבחינה תרבותית ליהדות כורדיסטן.
רוב יהדות טורקיה היגרה מהמדינה - רובם עלו לארץ ישראל במהלך המאה ה-20 וחלקם היגרו למדינות אירופה, צפון ודרום אמריקה.
נכון ל-2022, חיים ברפובליקה הטורקית כ-14.5 אלף יהודים, המהווים פחות מפרומיל מאוכלוסיית המדינה.
מרביתם חיים בבירה איסטנבול, ומיעוט בעיר הנמל איזמיר.
כיום קיימים במדינה 23 בתי כנסת, מהם 16 באיסטנבול.
לקהילה היהודית באיסטנבול בית ספר יסודי ועל יסודי, ובאיזמיר – בית ספר יסודי.
על פי המסופר בתנ"ך סיפור המבול ותיבת נח התרחש בהר אררט, שהוא הר במזרח טורקיה, כעת הוא בגבול טורקיה, ארמניה ואירן.
לפי יוסף בן מתתיהו, היסטוריון יהודי מן המאה הראשונה לספירה, התקיימו קהילות יהודיות בחבלי לידיה ובפריגיה באסיה הקטנה כבר בסוף המאה השלישית לפנה"ס.
לדבריו, קהילות אלו נוצרו בעקבות העברתם של כ-2,000 משפחות יהודיות לאזור בידי המלך הסלאוקי אנטיוכוס השלישי.
צאצאי אותן קהילות, בסרדיס ובמרכזים אזוריים אחרים, זכו בהדרגה למעמד של אזרחים בעלי זכויות בתקופת הרפובליקה הרומית המאוחרת.
בתקופה הביזנטית הייתה באסיה הקטנה ובארצות הבלקן קהילה יהודית רומניוטית אשר מקורה מארץ ישראל.
כמה מאות שנים רוב היהודים היו רומניוטים, עד אשר יבוא גירוש ספרד במאה החמש העשרה.
במאה ה־12 החלה להתגבש בקונסטנטינופול קהילה קראית פעילה, שיחסיה עם היהודים הרבניים הייתה מתוחה, אך עם חלוף הזמן חל שיפור מסוים.
במאה ה־15 התעוררה מחלוקת בתוך הקהילה הרבנית עצמה בשאלה האם מותר ללמד תלמוד ליהודים קראים.
במהלך ימי הביניים הפכו קונסטנטינופול, אדריאנופול וניקומדיה למרכזי לימוד עבור קהילות קראיות ממזרח אירופה, ולעיתים גם עבור קהילות דוברות ערבית במצרים ובאזור הסהר הפורה.
המאה ה־15 סימנה נקודת מפנה חשובה בתולדות היהודים בשטחי טורקיה של ימינו.
בשנת 1453 נכבשה קונסטנטינופול בידי הסולטאן העות'מאני מהמט השני, אירוע שהביא לקץ השלטון הביזנטי.
באותה תקופה התרחבה האימפריה העות'מאנית במהירות, ועד מהרה שלטה על מרחבים נרחבים – מתימן ועיראק במזרח ועד סרביה ורומניה בצפון-מערב – כשקונסטנטינופול, שנודעה מעתה גם בשם איסטנבול (ובפי היהודים, "קושטא"), שימשה כבירתה.
מהמט, שביקש לשקם את העיר שנפגעה במצור וננטשה בידי חלק מתושביה, הנהיג מדיניות שנודעה בשם "סורגון" (עקירה ויישוב מחדש בכפייה).
במסגרת זו הועברו לבירה החדשה קהילות שלמות, ובהן עשרות קהילות יהודיות (בעיקר יהודים רומניוטים אבל גם קראים ואחרים) משטחי טורקיה.
עם זאת, קהילות בערים שנכנעו לעות'מאנים ללא קרב הורשו להישאר במקומן.
כמה עשורים לאחר מכן, עם גירוש ספרד בשנת 1492, הגיע גל עצום של פליטים יהודים מממלכות קסטיליה ואראגון אל ארצות אגן הים התיכון: ממרוקו ועד יוון והבלקן, לארץ ישראל (בעיקר לצפת וירושלים), וגם לשני חלקיה של טורקיה של ימינו – האירופי והאסיאתי.
גל נוסף של מגורשים הגיע מפורטוגל בשנת 1497, ובעשורים שלאחר מכן המשיכו להגיע גם אנוסים מספרד ומפורטוגל, אשר באדמות האימפריה העות'מאנית שבו בגלוי ליהדותם.
המגורשים התיישבו במספרים גדולים באיסטנבול ובסלוניקי (כיום בצפון יוון).
בערים אלו נרשמה עלייה דרמטית במספר בני הקהילה.
באיסטנבול, למשל, גדל מספר היהודים מכ־8,000 בשנת 1477 לכ-40,000 בשנת 1535. בסלוניקי, שבה לא נרשמו יהודים כלל בשנת 1478, חיו כבר בשנת 1519 כ-16,500 יהודים, שהיוו יותר ממחצית מתושבי העיר.
קהילות יהודיות קטנות יותר התבססו גם באדירנה, בורסה, וסרס.
מגורשי ספרד הגיעו לרוב כמשפחות ולעיתים בקבוצות מצומצמות.
עם הזמן, וככל שמספרם גדל והלך, הם נטו להיפרד מן הקהילות המקומיות שאליהן הצטרפו ולהקים קהילות נפרדות בעלות מוסדות משלהן.
בעקבות גלי ההגירה מחצי האי האיברי אל האימפריה העות'מאנית, תפסה האימפריה בתוך זמן קצר את מקומו של חצי האי כאחד המרכזים היהודיים הגדולים והחשובים בעולם.
שינוי כה מהותי לא היה מתרחש, ככל הנראה, ללא הסכמת הסולטאנים ותמיכתם.
לפי סיפור עממי, הסולטאן הטורקי הכריז על העדר התבונה של פרננדו השני מלך ספרד: "אתם קוראים לפרננדו מלך חכם, אך בגרשו את היהודים הוא הופך את המדינה שלו לענייה ואת שלנו לעשירה!".
ידוע כי השלטון העות'מאני אף פנה לשליטים הגנואים באי כיוס בבקשה שלא להפריע למעברם של יהודים לאדמות האימפריה.
בראשית המאה ה־16 פעלו באיסטנבול כ-40 קהילות יהודיות שונות, וזרם המהגרים לעיר נמשך בעקבות התרחבות האימפריה.
בשנת 1517, לאחר כיבוש מצרים בידי העות'מאנים, הגיעו לעיר גם יהודים מקהילותיה.
בעקבות קרב מוהאץ שבהונגריה בשנת 1526 הועברו יהודי בודה (בבודפשט של ימינו) לאיסטנבול, וכן לערים נוספות בתחומי האימפריה ובהן אדירנה, סופיה (בבולגריה) וקבאלה (ביוון).
בסוף המאה ה-16 האוכלוסייה היהודית באימפריה העות'מאנית הייתה פי שניים (150,000) מאשר מספר היהודים בפולין ואוקראינה ביחד (75,000).
היהודים הוכרו באופן רשמי כמיעוטים אוטונומים יחד עם הארמנים, היוונים, והבולגרים.
היהודים מילאו מספר פונקציות בעיקר במסחר, כיוון שהטורקים המוסלמים לא היו מעוניינים בהם.
היהודים הספרדים הורשו להתיישב באזורים מפותחים כגון: רומליה (האזורים האירופיים של האימפריה איסטנבול, סרייבו, סלוניקי ואדירנה), במערב וצפון אנטוליה (בורסה, איידין, טוקט, מניסה, אמסיה), אבל גם באזורים הדרומיים של הים התיכון (ירושלים, דמשק, צפת, ובמצרים).
איזמיר לא הייתה מיושבת על ידי היהודים הספרדים, רק מאוחר יותר.
היהודים פיתחו יוזמות עסקיות, הרחיבו את המסחר עם ארצות אחרות, לא מעט בזכות יוצאי ספרד שגם הם עברו לגור בערי הנמל באגן הים התיכון.
השליטים הטורקיים לא סמכו על נאמנות הנוצרים וכך המסחר עם ארצות אירופה התנהל על ידי יהודים.
בית הכנסת הראשון בטורקיה, "עץ חיים" הוקם בעיר בורסה אשר עברה בשנת 1324 לשלטון העות'מאנים.
בית הכנסת קיים עד היום, למרות שהקהילה היהודית במקום מונה רק 140 נפש.
הקהילה באיזמיר הוקמה מאוחר יותר.
על תרומת היהודים שהגיעו מספרד לגודל האוכלוסייה ניתן ללמוד מעובדה כי בזכותם מספר המשפחות היהודיות בירושלים עלה מ-70 ל-1,500 ובצפת מ-200 ל-3,000 ובכך הייתה למרכז היהודי הגדול בארץ.
באיסטנבול הייתה קהילה של 30,000 נפש עם 44 בתי כנסת.
יהודי טורקיה חיו בסובלנות תחת השלטון העות'מאני, אשר החיל את שיטת ה"מילט" על עדות המיעוטים ברחבי האימפריה.
השיטה דגלה באוטונומיה פנימית ודתית לכל עדה דתית.
החכם באשי מונה למנהיג העדה ולו היו סמכויות מלאות כלפי בני העדה.
על היהודים לא חלו הגבלות על חייהם או עיסוקם, חוץ מתשלום ג'יזיה (מס גולגולת), לבוש חיצוני, רכיבה על סוסים ומניעת השתתפות בשירות צבאי שחל על כל אלה שאינם בני דת האסלאם.
מגורשי ספרד הביאו לאימפריה העות'מאנית מסורות מדעיות מחצי האי האיברי, שהעשירו והפרו את המסורת המדעית שהתקיימה בקרב יהודי קונסטנטינופול עוד מתקופת ביזנטיון.
תחת שלטון הסולטאנים התפתחו בקונסטנטינופול הבירה ובערים נוספות באסיה הקטנה מרכזי מדע יהודיים, שבהם עסקו חכמים ברפואה, אסטרונומיה ומתמטיקה.
יהודים שימשו רופאים בחצר הסולטאן, בהם יעקב מגאטה ובני משפחת חמון, וחצר הסולטאן עצמה שימשה מוקד לפטרונות מדעית.
בראשית המאה ה־16 אף נרשמה התעניינות מיוחדת בכלים אסטרונומיים, שהושפעה ישירות מנטיותיהם של הסולטאנים.
היו בין יהודי טורקיה שהגיעו למשרות בכירות, כמו בימיו של מהמט השני שר הכספים חכים יעקב פאשה (Hekim Yakup Pasa) ובימי מורט השני הרופאים: משה חמון (Moses Hamon) ואברהם דה-קסטרו.
במאות ה-16 וה-17, הייתה הקהילה היהודית בטורקיה אחת מן הקהילות הפורחות ביותר במזרח התיכון.
באיסטנבול, בלבד התגוררו קרוב ל-30,000 יהודים, חלקם הגיעו למשרות ולעמדות בכירות בחצר הסולטאן – רופאים, בנקאים, יועצים ופקידי ממשל.
דוגמאות לכך הם דון יוסף נשיא, דונה גרציה וסלומון אבו יעיש – שלושתם נוצרים חדשים פורטוגזיים, שחזרו ליהדות, והגיעו לתהילה בטורקיה.
הם היו בעלי השפעה רבה בחוגי השלטון העות'מאני, ואף קיבלו תוארי דוכסות מהסולטאן.
בימי מהמט הרביעי נפגעה הקהילה היהודית בעיר בעקבות הופעתו של שבתי צבי, יהודי יליד איזמיר שטען שהוא המשיח, והסעיר את העולם היהודי, עורר מחלוקת ופוררה את אחידותה.
במאות ה-18 וה-19 ירדה חשיבות יהדות טורקיה.
דמות יוצאת דופן הייתה של דניאל דה-פונסקה (Daniel de Fonseca) שהיה נשיא בית הדין של הרופאים ונטל חלק בפעילות פוליטית.
בשנת 1887 היו חמישה יהודים חברי הפרלמנט הטורקי.
ראשית המאה ה-20 עד פירוק האימפריה העות'מאנית
מלחמות הבלקן בשנים 1912 עד 1913, והתרחבות מדינות הלאום החדשות שקמו באזור על חשבון האימפריה העות'מאנית בעקבותיהן, הביאו לגלי הגירה של יהודים אל השטחים שנותרו בשליטה עות'מאנית.
בין המהגרים היו גם יזמים יהודים שעברו מסלוניקי, שעברה לשלטון יווני, לאיסטנבול.
בשנת 1913 פרסמה משלחת איחוד הקהילות היהודיות נתונים על גודלן של הקהילות היהודיות בכמה מערי טורקיה.
באיסטנבול חיו כ-65,000 יהודים מתוך אוכלוסייה של כ-1.2 מיליון נפש.
באדירנה, שהייתה אותה עת תחת כיבוש בולגרי זמני, הוערך מספר היהודים (כנראה בהפרזה) בכ־19,000 מתוך 80,000 תושבים.
במלחמת העולם הראשונה נחלה האימפריה העות'מאנית מפלה, ויהודים רבים שחיו בתחומיה חוו חילופי שלטון ונתינות.
אלה שבטריטוריות באזור הבלקן הפכו לנתיני המדינות השכנות, ואלה שחיו באזור המזרח התיכון השונים עברו למנדט של בריטניה או צרפת.
ארץ ישראל, שהייתה אף היא חלק מהאימפריה העות'מאנית, עברה למנדט לידי בריטניה.
לאחר תבוסת האימפריה במלחמת העולם הראשונה, נכבשו חלקים נרחבים משטחה בידי בריטניה, צרפת, יוון ואיטליה.
במקביל צמחה תנועת ההתנגדות הלאומית בהנהגת מוסטפא כמאל אטאטורק, שדחתה את תוכניות החלוקה של המעצמות כפי שנקבעו בהסכם סוור וניהלה את מלחמת העצמאות הטורקית (1919–1923).
בעקבות הניצחון של התנועה הלאומית נחתם ב-1923 הסכם לוזאן, שהכיר בריבונותה של טורקיה בגבולותיה החדשים.
זמן קצר לאחר מכן בוטלה הסולטנות והוכרזה הרפובליקה הטורקית, מדינת לאום מודרנית, בהנהגת אטאטורק כנשיאה הראשון.
הרפובליקה החדשה התאפיינה ברפורמות מקיפות, בהן מעבר לאותיות לטיניות, ביטול הח'ליפות, הפרדת דת ומדינה, שוויון אזרחי לנשים וגברים, וכן הקמת מערכת חינוך ומשפט מודרנית.
המעבר מהמבנה רב-לאומי של האימפריה למדינת לאום טורקית לווה בעיצובה זהות לאומית חדשה שהתבססה על טורקיות חילונית וריכוזית.
בשנת 1927 נערך מפקד האוכלוסין הרשמי הראשון של הרפובליקה הטורקית, ובו נרשמו 81,872 יהודים ברחבי המדינה.
יותר ממחציתם, 47,035 נפש, התגוררו באיסטנבול, שאיבדה אמנם את מעמדה כעיר הבירה לאנקרה אך נותרה המרכז היהודי הגדול ביותר, בעוד שבבירה החדשה חיו רק 663 יהודים.
הקהילה השנייה בגודלה הייתה באיזמיר, שם התרכזו כחמישית מיהודי טורקיה: 18,157 איש.
במקום השלישי ניצבה אדירנה עם 6,098 יהודים, שהם כשבעה אחוזים מכלל יהודי המדינה, ואחריה בורסה, עם 1,915 יהודים, שהם כשני אחוזים מן האוכלוסייה היהודית.
בשנת 1927, בעקבות פרשת אלזה נייגו, התרחשו במדינה הפגנות בהן נעצרו יהודים רבים.
במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה
במהלך מלחמת העולם השנייה שמרה טורקיה על נייטרליות, ובכך ניצלו אלפי היהודים ששהו בה.
עם הקמת של מדינת ישראל, וגם לפניה, עלו רובם של יהודי טורקיה לארץ ישראל.
בסך הכול עלו לישראל כ-55,500 יהודים.
כיום יש בטורקיה כ-14,500 יהודים.
בעקבות המשבר ביחסי טורקיה–ישראל בתקופת רג'פ טאיפ ארדואן, הורגשה עלייה בתופעות האנטישמיות.
אליהו בירנבוים, ראש מכון שטראוס עמיאל להכשרת רבנים לקהילות יהודיות בתפוצות, מדווח בשבועון מקור ראשון בספטמבר 2008 כי: "היהודים במדינה הטורקית, המוסלמית-חילונית חוששים לביטחונם.
דרישות ביטחון גבוהות בכניסה לבתי כנסת, משרדי הרבנות ובנייני הקהילה – תופעה שהחמירה לאחר שני הפיגועים בבית הכנסת "נווה שלום" שבאיסטנבול.
מחשש לביטחונם, אין יהודי טורקיה נוהגים לשוחח בשפתם הלאדינו, ורק זקני הקהילה עדיין שומרים על השפה".
העיתונאי בני ציפר הציג את שורשי האנטישמיות בטורקיה, כפי שתיאר באוזניו דניס אוז'לוו, חבר הקהילה היהודית שם:
עד לסוף שנות ה-40, האנטישמיות בטורקיה נטפלה לסטריאוטיפ של היהודי העשיר, המנצל את העם, ובאה על כן משמאל.
אט אט תפסה את מקומה שנאת יהודים מהטיפוס הדתי.
האנטישמי הטורקי של ימינו משוכנע שכל רעיון הרפובליקה החילונית שאימץ מייסד טורקיה המודרנית, מוסטפא כמאל אטאטורק, הוא מזימה יהודית, שכן אתאטורק היה ממוצא יהודי (אין לכך שחר, כמובן), וכל האליטה השלטונית שלו היו "דונמה", כלומר יהודים שהתאסלמו מטעמי נוחות.
אחרי שהסולטאן הטורקי עבד-אל-חמיד סירב לבקשתו של הרצל להקים מדינה יהודית בפלשתינה, החליטו היהודים לנקום בסולטאן בכך שדחפו את תנועת הטורקים הצעירים בשעתה, שרוב חבריה היו כידוע יהודים חשאיים ומומרים לאסלאם (אין לכך שחר, כמובן) להדיח את הסולטאן.
אתא-טורק גמר את המלאכה בכך שהכריז על הרפובליקה הטורקית כחילונית, לנוחות אחיו היהודים, ומאז האליטה השלטונית עוברת מיד ליד בתוך אותה קליקה קריפטו-יהודית.
יישובים שהוקמו על ידי בני התפוצה בארץ ישראל
חברון, ירושלים, יריחו, ראשון לציון – יהודי מזרח טורקיה מחוז אורפה ובנותיה עלו לארץ ישראל כקבוצה בת 40 נפש לירושלים כבר בסוף המאה ה-19 והוו גורם מכריע בחיזוק היישוב היהודי בעיר.
עוד קודם לכן במחצית המאה ה-19 עלו מאורפה משפחות בודדות שהתיישבו בחברון.
יש עדויות לכך שיהודים אורפלים מגעים לירחו ומקימים בעוג'ה משקים חקלאיים (מנגו ובננות).יהודי אורפה לוקחים חלק גם בחיזוקה של המושבה ראשון לציון.
בשנת 1887 בנה הברון בנימין רוטשילד יקב עבור המושבה החדשה וקובע כי היין ביקב יהיה יין כשר.
לצורך כך נזקקו לפועלים יהודים חסונים שומרי מצוות האורפלים של ירושלים היו מועמדים הכמעט טבעיים לכך.
7 משפחות ירדו מירושלים לראשון לציון לצורך עבודה ביקב המפורסם והקימו בה את שכונת האורפלים ובמרכזו בית כנסת מקור חיים שהפכו למוקד משיכה של יהודים מכלל קהילות הלבנט.
נחום גוטמן בספרו החופש הגדול מתאר את הכתפאים האורפלים בעבודתם ביקב.
קיבוץ הגושרים – הוקם ב-1948 על ידי גרעין עולים מטורקיה.
היישוב אלרואי, מהיישובים המרכיבים את קריית טבעון הוקם בין היתר על ידי עולים מטורקיה יוצאי כורדיסתאן.
גבע כרמל – הוקם על ידי עולים מטורקיה ותוניסיה בשנת 1949.
קיבוץ נחשולים – הוקם על ידי עולים מטורקיה ופולנים יוצאי מחנות ההשמדה בשנת 1948.
גבעת ניל"י – הוקם על ידי עולים מטורקיה, תוניסיה ועיראק בשנת 1953.
כרם בן זמרה – הוקם על ידי עולים מטורקיה בשנת 1949.
ציפורי – הוקם בשנת 1949 על ידי עולים מטורקיה ובולגריה.
קיבוץ גבולות – הוקם על ידי עולים מטורקיה ורומניה בשנת 1943.
בורגתא – הוקם בשנת 1949 על ידי עולים מטורקיה ומרוקו.
יהוד – עיר בבקעת אונו שהוקמה ב-1948 על חורבות הכפר הערבי יהודיה על ידי עולים מטורקיה, ברובם מאיזמיר, ובראשם ר' אברהם אלטלף.
יהדות זימבבואה (לשעבר רודזיה הדרומית, רודזיה) היא קהילה יהודית ותיקה שבשיאה מנתה כ-7,000 יהודים.
כיום נאמד מספר היהודים במדינה בכ-300 איש, והקהילה המאורגנת הגדולה מונה כשלושים יהודים אירופאים מבוגרים.
במהלך המאה ה-19 היגרו יהודים אירופאים אל רודזיה ולאחר מכן שבו ממנה, הגירה זו הביאה ליצירתה של קהילת היהודים האירופאית בימינו בזימבבואה, קהילה שרוב ככל חבריה בני גילים מבוגרים.
הגירה יהודית לרודזיה במאות ה-19-20
במהלך המאה ה-19 בעיצומה של התקופה הקולוניאליסטית, הגיעו היהודים לקולוניה הבריטית רודזיה (כיום רפובליקת זימבבואה) יחדיו עם המתיישבים מאירופה.
מאז שבריטניה החליטה להעניק עצמאות למושבה הבריטית, במטרה להקים מדינה עצמאית שתקרא זימבבואה, החלה תנועת עבירה המונית של התושבים האירופאיים שהיו בה למדינות אחרות.
יחדיו עמם יצאו רוב היהודים.
ההתיישבות היהודית ברודזיה החלה עוד בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. בשנת 1894 החלו להגיע ראשוני היהודים מבריטניה ומליטא.