tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאי 2017 הציגה חברת הקונגרס סנדרה מורן הצעת חוק במטרה לתקן את הסעיפים 27 ו-202 של הקוד הפלילי עבור הוספת נטייה מינית וזהות מגדרית כקטגוריות מוגנות מפני אפליה בכלל התחומים במדינה.
מאז שנת 2016, טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית בגואטמלה רשאים לשנות את שמם החוקי כך שיתאים לזהותם המגדרית המועדפת לאחר פסק דין שיפוטי.
עם זאת, אינם רשאים לשנות את הסמן המגדרי המשפטי שלהם במסמכי זהות.
בדצמבר 2017 הוגשה לקונגרס הגואטמלי הצעת חוק ל"הכרה בזכות לזהות מגדרית" שתכשיר עבור טרנסג'נדרים את הגישה לשנות את שמם ומגדרם המשפטי במסמכים רשמיים.
עם זאת, באוגוסט 2018, הוועדה לנקודות החקיקה והחוקתיות וועדת הנשים דחו את העברת ההצעה.
אף על פי שהומוסקסואליות הפכה לחוקית בגואטמלה מאז 1871, גישות חברתיות שליליות כלפי הנושא המשיכו להיות נוכחות בחברה הגואטמלית, ודווחים על הטרדות ואירועי הרג ממוקדים של אזרחי להט"ב גואטמלים נודעו לאורך השנים.
בשנת 1976 הורשה הבר ההומוסקסואלי הראשון במדינה להיפתח שהיה ליחיד מסוגו עד סוף שנות ה-90.
אזרחי להט"ב גואמטלים הפכו לגלויים יותר מאז שנות ה-90. בשנת 1993 הותר להקים את הארגון "OASIS" כקבוצה ללא מטרות רווח שתספק חינוך מקיף למאבק ב-HIV/איידס בקרב להט"ב גואטמלים.
סיום מלחמת האזרחים ב-1996 שהתקיימה בגואטמלה מאז 1960, והתפתחות האווירה הפוליטית במדינה שלאחר מכן, אפשרו ל-"OASIS" לעבוד גם כן על שיפור המעמד המשפטי של זכויות להט"ב.
מצעד הגאווה הראשון במדינה התקיים בבירה גואטמלה סיטי בשנת 2000.
בינואר 2016, סנדרה מורן נבחרה לפרלמנט הגואטמלי ובכך, הייתה למחוקקת הלסבית מוצהרת הראשונה במדינה.
מורן כיהנה בפרלמנט עד ינואר 2020.במהלך הבחירות הכלליות בגואטמלה 2019 , התמודדו מרחבי המדינה ארבעה גברים הומוסקסואלים מוצהרים לתפקידים פוליטיים שונים.
בין המועמדים שהתמודדו על מושבים בקונגרס הגואטמלי היו אלדו דאווילה , מנכ"ל "Asociación Gente Positiva" - ארגון שירות למאבק במחלות ה-HIV/איידס מהבירה גואטמלה סיטי ואוטו רנה פליקסה.
מתוך ארבעת המתמודדים, השניים הנוספים, חוסה קרלוס הרננדס רואנו והנרי קורטז, התמודדו על מושבים בפרלמנט של מרכז אמריקה (המוסד הפוליטי והגוף הפרלמנטרי של ארגון מערכת השילוב של מרכז אמריקה ) ששוכן בגואטמלה סיטי.
דאווילה קרא בנוסף להקמת ועדה לאומית לתלונות ומעקב אחר אפליה נגד להט"ב.
על פי דיווחים לאורך השנים, פשעים ממניעים של דברי שטנה על בסיס נטייה מינית או זהות מגדרית נסבלו על ידי רשויות גואטמלה, במיוחד כאשר ההטרדה או האלימות הופנתה כלפי טרנסג'נדרים.
בסוף שנות ה-90, היו מספר דיווחים מטעם האו"ם ומספר ארגונים לא ממשלתיים לפיהם אזרחי להט"ב גואטמלים היו ממוקדים באופן שיטתי להרג ממוקד כחלק מ-"קמפיין טיהור חברתי".
אחד הקורבנות היותר בולטים של הקמפיין היה הפעיל הטרנסג'נדר לואיס פלנסיה, שנרצח ביריות אקדח בבירה גואטמלה סיטי בשנת 1997.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בבלארוס מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית של גברים ונשים חוקית במדינה מאז 1994, אך משקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן הכרות משפטיות העומדת לרשות זוגות נשואים הטרוסקסואלים.
במהלך ההפגנות בבלארוס בין השנים 2020–2021 נגד הנשיא אלכסנדר לוקשנקו אשר אופיינו בסמל המחאות - דגלה הקודם של המדינה (1991-1995) הן בבלארוס והן ברחבי העולם, פעילי זכויות להט"ב הפגינו לעיתים יחד עם דגל הגאווה לצידו עבור הפגנת סולידריות עם קהילת הלהט"ב הבלארוסית.
בעודה חלק מברית המועצות, בלארוס השתמשה בחוקים המשותפים לכל הרפובליקות הסובייטיות.
ככזו, הומוסקסואליות נחשבה פלילית בשטחה.
עם זאת, יחסים הומוסקסואלים בין נשים מעולם לא היו בלתי חוקיים בבלארוס אם כי לסביות היו עלולות להישלח למוסדות לחולי נפש אם התגלתה נטייתן החד מינית, בעוד שיחסים בין גברים הועמדו לדין לעיתים תכופות.
סעיף 1–119 לחוק הפלילי הקודם של בלארוס קבע כי גברים הומוסקסואלים המקיימים מגע מיני מרצון יורשעו לתקופות מאסר של עד חמש שנים.
ב-1989 כמעט כ-50 אזרחים בלארוסים פוטרו בשל נטייתם החד מינית.
בשנת 1992 נוסד עיתון בשם "Sex-AntiAIDS-Plus" באמצעות עזרה של ארגון לא ממשלתי בשם "Stop-AIDS-Belarus".
הגיליון השני של העיתון יורט על ידי פרקליט, ונגד העיתון נפתח תיק פלילי.
העיתון הכיל מודעות אישיות להומואים ולסביות בעוד הפרקליטות ראתה את ההודעות הללו כ-"מתנות".
ב-1994 נמחק התיק הפלילי נגד העיתון.
עם זאת, המייסד והעורך הראשי שלו, רוסלן ג'ניוש, מחשש לרדיפה, הפסיק את מאמצי הפרסום שלו.
בשנת 1992 נרשם מגזין להט"ב בשם "Randez-vous", אשר החל לצאת לאור.
המגזין התמקד בעיקר במודעות אישיות והכיל מאמרים שנכתבו על ידי פסיכולוגים, סקסולוגים ומכתבים והודעות של קוראים בקרב הקהילה בטור מיוחד בשם "סלון כחול".
עם זאת, בשנת 1994 חדל המגזין להתקיים.
ב-1 במרץ 1994, הפרלמנט של בלארוס שינה את סעיף 1–119 בחוק הפלילי של בלארוס, ובכך הומוסקסואליות הועברה אי-הפללה והפכה לחוקית בעוד גיל ההסכמה השווה לזוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד לגיל 16 שנים.
בלארוס אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
לצד אי הכרתה של בלארוס במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקת המדינה בסעיף 32 וחוק הנישואין והמשפחה (סעיפים 1 ו-12) המגדירים נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד מאז 1994.
קוד העבודה (סעיף 14) אוסר על אפליה בתחום יחסי העבודה.
עם זאת, נטייה מינית או זהות מגדרית נותרו מחוץ לרשימת המאפיינים החברתיים שעל בסיסם אפליה אסורה על פי החוק, לצד נושאים נוספים כגון מתן סחורות ושירותים, פשעי שנאה ודברי שטנה.
רדיפה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית אינן מוכרות מפורשות בחוק כעילה להענקת מעמד פליט, בעוד בני זוג מאותו המין אינם מוכרים למטרות הגירה.
לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי, בלארוסים רבים קיבלו מקלט מדיני מחוץ לבלארוס, על בסיס חשש מרדיפות הומופוביות.
הסיבה השכיחה ביותר שצוינה הייתה הטרדה רשמית או בלתי רשמית מצד המשטרה.
ארגון זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל ורשת הלהט"ב הבלארוסית (AILGBT-Belarus) דיווחו על פליטים אשר קיבלו מקלט מדיני בצ'כיה, צרפת, הולנד ושוודיה.
ספקית האינטרנט בלטלקום הנמצאת בבעלות מלאה של ממשלת בלארוס ומופעלת על ידי משרד התקשורת המחזיקה ברשת קווים של סיבים אופטיים, היא הספקית היחידה לטלפונים נייחים בבלארוס, אשר ניסתה לחסום את הגישה לאתרי להט"ב בשטחי המדינה, לפחות ממועדוני אינטרנט.
משאבי אינטרנט עבור להט"ב בבלארוס פעלו לאחרונה ללא בעיות.
עם זאת, נחסמה הגישה לאתרי אינטרנט בקרב חברי הקהילה הרוסית בהם "Gay.ru".
חברה פרטית בבלארוס צנזרה מודעות אישיות של הומוסקסואלים באתר "Apagay.com", אתר אינטרנט בעל תכנים הומוסקסואלים, הידוע כיום בשם "Gay.by." בתגובה לתלונות, בעל האתר הסביר תחילה כי יש לו "זכות לערוך מודעות אישיות", אם כי לאחר מכן הצהיר שהאתר רק "מיישם המלצות", אך לא ציין מטעם מי.
יוצרי האתר נתקלים בבעיות רבות כאשר מנסים להפיץ מידע על הומוסקסואליות.
בדצמבר 2002, אוניברסיטת המדינה הבלארוסית במינסק אסרה גישה לכל משאבי האינטרנט עם תכנים הומוסקסואלים.
במרץ 2003, הנהלת בית הקפה, "Soyuz Online", הגדול והפופולרי ביותר בקרב הומואים במינסק, חסמה את האתר גם כן.
בינואר 2004, חברת אחסון האתרים הלאומית "N1.BY" סירבה להענקת שירותים עבור "Gay.by." מוקדם יותר בשנת 2003, מנהל המערכת של "Krasnaya Banernaya" אסר על "Gay.by." להשתמש בהחלפת באנרים.
ב-10 במאי 2003, האקר לא ידוע פרץ ל-"Gay.by." אשר מחק את כל הנושאים בפורום של האתר ופתח שרשור חדש המכיל פנייה לרצח הומוסקסואלים.
בנוסף, בזמן הורדת עמוד הבית של "Gay.by." ההודעה "PIDARS MUST DIE" ו-"STOP PIDARS IN BELARUS" (מתרוממים חייבים למות, עצרו את המתרוממים בבלארוס - מילות גנאי כלפי הומוסקסואלים) הופיעה על המסך.
פריצתו של ההאקר גררה שיחות טלפון לחברי הצוות של האתר באיומים באלימות פיזית.
שורה חדשה של אתרים המסקרים את קהילת הלהט"ב בבלארוס מדווחים כמעודכנים בעוד "Sunshine.by", בלוג הלהט"ב הראשון בבלארוס, מספק תוכן על מצב חברי הקהילה במדינה.
אין חוק בבלארוס המתייחס ספציפית למבצעי פשעים שמניעם הומופוביה.
בחוק הפלילי, הומוסקסואלים נכללים רק כאשר הם "הנתינים" של פשע (כאשר הם המבצעים), ולא כאשר הם "הנתונים" (כאשר הם הקורבנות של הפשע).
ארגונים משפטיים והמשטרה אינם מביעים נחישות לאסוף ראיות לגבי המניעים ההומפוביים של מבצעי הפשעים בעוד ששופטים אינם מחויבים לשקול מניעים אלו כהחמרה בנסיבות אשמה, או להטיל עונשים חמורים יותר כאשר קיימים מניעים הומופוביים.
כתוצאה מכך, חברי קהילת הלהט"ב הבלארוסית נמצאים בסכנה להתמודד עם אפליה ואלימות ללא טיפול יעיל.
ב-18 באפריל 2001 נמצאה גופתו של אלכסנדר סטפנוביץ' בבירת בלארוס, מינסק בחצר ביתו אשר היה ידוע כהומוסקסואל גלוי בעוד גופתו זוהתה בחבלות מסכין.
ב-16 במאי אותה שנה, אנדריי באבקין, פעיל ארגון הלהט"ב, "Lambda Belarus", הוכה קשות ונאנס בכניסה לדירתו.
הוא פונה לבית החולים בעודו פצוע קשה.
ב-2 ביולי, המשטרה במינסק עצרה והכתה קשות את אנדריי שרבאקוב, ממייסדי "Lambda Belarus".
למחרת נרצח איבן סוצ'ינסקי, הבעלים של מועדון הלהט"ב "אוסקר".
המועדון נסגר על ידי השלטונות בפברואר 2000, בעוד לפני כן סוצ'ינסקי הגיש תביעות אזרחיות בשל פעולות בלתי הוגנות של המשטרה.
ב-13 בנובמבר 2001 במולדצ'נו, הותקף מנהיג "Lambda Belarus", אדוארד טרלצקי, בעוד סבל מזעזוע מוח והצריך אשפוז של שבעה ימים.
ב-15 בפברואר 2002 בז'לובין (מחוז הומל) נמצא רואה החשבון ויקטור קוביל בן ה-34 מת בדירת הוריו.
המשטרה סירבה למסור את פרטי הרצח לבן זוגו של קוביל, אלכסנדר, בעוד כי אחד מהשוטרים הגיב באומרו, "זה משרת אתכם נכון?
בין הקורבנות היה אדוארד טרלצקי, עורך ראשי של המגזין הגאה פורום למבדה ומנהיג "Lambda Belarus".
ב-28 במאי 2008, טרלצקי הותקף שוב על ידי שלושה צעירים במינסק.
הוא הצהיר כי אין בכוונתו לדווח למשטרה על הפיגוע בטענה כי "לא יעשו דבר" בנוגע לתקיפה.
בערב 2 באוקטובר 2002 הותקף טרלצקי מחוץ לכניסה לדירתו בדרכו לביתו בעוד ארבעה אלמונים שאלו אותו האם שמו הוא טרלצקי והחלו להכות אותו.
באותו לילה פונה לבית החולים עם כתף שבורה ושלוש שיניים מנותקות.
ב-18 בפברואר 2003 טרלצקי הוכה שוב על ידי אזרחים לא מזוהים ליד ביתו אשר לאחר מכן פונה לבית החולים כשהוא פצוע בראש עם חבלות על גופו.
ב-29 במרץ של אותה שנה, סדרן במועדון הלילה "Budda-Bar" במינסק הכה את יוליה יוכנובץ, מתנדבת בארגון המייסד של מצעד הגאווה במינסק "Minsk Pride", לאחר שנישקה נערה במסדרון המועדון.
היא פונתה לבית החולים שם אובחנה עם גולגולת פגועה.
ב-28 במאי 2008, אדוארד טרלצקי הותקף שוב על ידי שלושה צעירים במינסק.
טרלצקי הצהיר כי אין בכוונתו לדווח למשטרה על התקיפה בטענה כי "לא תעשה דבר בקשר לאירוע".
באמצע ספטמבר 2008, שני גברים טרנסג'נדרים נאנסו במינסק.
הקורבנות לא דיווחו למשטרה בשל כך שלדבריהם "לא היו בטוחים שתעזור להם".
לאורך השנים דווח כי שוטרים בלארוסים מחפשים מידע בעל אופי אישי על הומוסקסואלים המוגדרים כקורבנות לאלימות אם כי מידע זה אינו רלוונטי לתביעה המבצעים את הפשעים נגד אותם קורבנות אלא עבור עצירתם.
הארגון הלאומי "Vstrecha" הידוע כקבוצה למאבק ב-HIV בקרב גברים הומוסקסואלים דיווח על שיטות אלה בברסט ובהומל.
שוטרים מסרבים לרשום מקרים של אכזריות שבוצעו נגד מיעוטים מיניים ואינם מנהלים חקירות שיובילו לאחריות פלילית כלפי מבצעי הפשעים שמניעם דעות קדומות על רקע הומופובי.
"Lambda Belarus" דיווחו על מקרים רבים של אכזריות נגד לסביות והומואים ותגובה נייטרלית של המשטרה בכל אזורי המדינה בעוד שהמשטרה ביצעה פעולות נגד ברים הידועים בלקוחות הומוסקסואלים.
"AILGBT-Belarus", "Vstrecha", Lambda Belarus" וקבוצת הלסביות הבלארוסית "YANA" דיווחו על קיום שיטות אלה בהומל ומינסק.
אחוז גבוה של התאבדות נצפה בקרב לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים בלארוסים.
עזרה פסיכולוגית מוסמכת בדרך כלל אינה זמינה.
ברחבי מינסק, לשלוש האוניברסיטאות: אוניברסיטת בלארוס, האוניברסיטה הפדגוגית של בלארוס והאוניברסיטה האירופית למדעי הרוח - ישנם קורסי פסיכולוגיה מלאים בתוכנית הלימודים, אך אינן מטפלות בבעיות של מיעוטים מיניים בהם תושבי להט"ב.
תמיכה גלויה בזכויות להט"ב אינה עמדה פופולרית בפוליטיקה הבלארוסית.
ביולי 2001, הוועדה המארגנת של קונגרס הצעירים הבלארוסי הראשון, הצביעה נגד מתן אפשרות לחברי ארגון הלהט"ב "Lambda Belarus" להשתתף.
במרץ 2002 פרסמו מספר כלי תקשורת את הצהרות החזית הצעירה (ארגון הנוער של החזית העממית הבלארוסית), שהכילו הצהרות הומופוביות.
באופן ספציפי, מנהיג החזית הצעירה פאבל סיוויארינייץ' פרסם מכתב שבו כינה הומוסקסואליות כ-"חטא וסטייה הראויים למוות".
לפי סיוויארינייץ', עובדת קיומם של הומוסקסואלים היא "תוצאה של קלקול וחטאים בעולם".
בתקרית אחרת, מיעוטים בהם תושבי להט"ב בלארוסים ניסו להצהיר הצהרת הזדהות רשמית עם קורבנות אסון צ'רנוביל.
הניסיון יצר תגובת נגד, שהובילה לכך שמנהיג צעירי האופוזיציה, זמיצר דשקביץ', הצהיר בתוכנית הרדיו "ליל החירות" כי "בלארוס היא לא מקום להומואים" בעוד כי הם "אנשים חולים שהאופוזיציה לא תיכנס לדיאלוג איתם".
ב-4 במרץ 2012, יומיים לאחר שמנהיגי האיחוד האירופי כולל שר החוץ הגרמני, גידו וסטרוולה, הידוע כהומוסקסואל גלוי, קראו לצעדים חדשים של הטלת סנקציות על לוקשנקו בשל הפרות של זכויות אדם בבלארוס בפסגה בבריסל, לוקשנקו עורר מחלוקת דיפלומטית מגרמניה לאחר שהצהיר בתגובה כי "עדיף להיות דיקטטור מאשר הומו".
בתגובה, וסטרוולה כינה אותו כ-"דיקטטור האחרון באירופה" במהלך הפגישה.
בשנת 2018, שר הפנים איגור שונוביץ' השתמש בשפה פוגענית בטלוויזיה הלאומית לתיאור הומוסקסואלים.
פעילי זכויות אדם קראו לפתוח בתיק פלילי בגין הצהרותיו המפלות, אם כי הממשלה הודיעה כי לא מצאה בעיתיות כלשהי מצד הערותיו של שונוביץ'.
במאי 2003, הנהלת האוניברסיטה האירופית למדעי הרוח במינסק אסרה על הצגתו של הסרט התיעודי "Outlawed" המציג תוכן הסוקר אפליה כלפי הומואים ולסביות ברחבי העולם.
לטענת צוות האוניברסיטה, האיסור נעשה "בלחץ הכנסייה הרוסית האורתודוקסית".
לפי משרד ההגנה הבלארוסי והמרכז לחקר מיעוטים מיניים של אוניברסיטת קליפורניה, בלארוס אוסרת על תושבי להט"ב מוצהרים לשרת בצבא בעוד רשת הלהט"ב "AILGBT-Belarus" תיעדה לפחות כחמישה מקרים של הומוסקסואלים אשר לא הורשו לשרת בכוחותיו בשל נטיותיהם החד מיניות.
לא מדווחים על מקרים של הטרדות הומופוביות בקרב חיילי הצבא, אך ייתכן שזו תוצאה של הומוסקסואלים אשר הסתירו את זהותם בפני הסביבה.
אין ארגון רשמי המוכר בחוק בבלארוס שמציג שיפור למען מעמדם של זכויות להט"ב בעוד כול יוזמה בנושא פועלת מחוץ למסגרת החוקית.
ארגון הגברים, "Vstrecha" איננו מוגדר כארגון להט"ב, אך מבצע עבודה רבה שמטרתה מאבק ב-HIV ואיידס בקרב גברים המקיימים יחסי מין עם גברים (MSM).
מספר ארגונים ועמותות העוסקות בשיפור מעמד זכויות תושבי הלהט"ב הלארוסים כוללים את:
לאחר מאמצים כושלים קודמים, בשנת 1999 אורגן פסטיבל גאווה על ידי הליגה הבלארוסית, "Lambda BLL" ומגזין הלהט"ב "Forum Lambda".
תוכנית הפסטיבל כללה יום עיון לעיתונאים בנושא "לסביות וגברים הומואים בתקשורת", כנס בנושא זכויות להט"ב בבלארוס ובעולם, תערוכת צילומים וסרטים שצילמו חברי הקהילה, והתחרויות "מיסטר גיי בלארוס" "ו-"שידור".
הפסטיבל נתמך על ידי תוכנית הפיתוח של האו"ם, סטודיו טטיאנה, דרך מאוחדת בלארוס, מועצת המחקר וההחלפות הבינלאומית, מועדון טיטניק ואורחים מאוקראינה.
עם זאת, במהלך אחת ממסיבות ציון הפסטיבל, פשטה המשטרה על החגיגות ופיזרה את המשתתפים.
בשנת 2000 נקלעו מארגני הפסטיבל לקושי רב בהכנות לאירוע.
לדברי אדוארד טרלטסקי, ראש הוועדה המארגנת, תחנת הרדיו "BA" שהייתה אמורה לסקר את האירוע ולהעניק את אולם הריקודים לאירועי ערב קיבלה צו מהממשל הנשיאותי שלא לעשות זאת.
על פי הדיווחים תחנות רדיו אחרות סירבו לתמוך מאותה סיבה, וגם אירועים במקומות אחרים בוטלו.
קבוצות הקשורות לכנסייה האורתודוקסית הפגינו במינסק נגד קיומו ב-9 בספטמבר, יום לפני שתוכנן.
עצרת להט"ב אשר תוכננה לעבור דרך העיר נאסרה על ידי העירייה 24 שעות לפני שהייתה אמורה להתקיים, והרשויות פעלו במרץ תוך יום בלבד למניעת החגיגות.
עיתונאים דיווחו על תוצאות היום לאחר מכן.
בשנת 2001, ממשלת בלארוס "אסרה לכאורה" על קיום הפסטיבל.
בשנת 2004 בוטל הפסטיבל הבינלאומי הגאה בבלארוס.
הוועדה המארגנת לשלב הסופי של "פסטיבל תרבות הירח הבינלאומי לזכויות אדם" והשלב הראשון של ועידת העולם הבינלאומית של "ILGCN" נאלצו לבטלו באוגוסט 2004 במינסק.
הביטול התקיים לאחר שהרשויות הפחידו את המייסד למשוך את הבטחתו לארגן את האירוע.
בנוסף, בשיחות טלפון מאיימות מצד הרשויות נאמר כי זרים המנסים להשתתף באירוע לסדנאות ודיונים "יגורשו מיד מהמדינה בהתאם למאמר ההתערבות בענייני פנים של הרפובליקה הבלארוסית".
ב-27 באוקטובר 2008, אותה קבוצה ביקשה רשות לערוך מחאה לתמיכה בזכויות להט"ב בסמוך לשגרירות רוסיה במינסק.
שני האירועים לא קיבלו היתר.
מכיוון שהמדינה אינה חברה במועצת אירופה, פעילים בלארוסים לא יכלו לפנות לבית הדין האירופי לזכויות אדם בנושא.
עם זאת, הקבוצה החליטה לארגן יחד עם פעילי להט"ב רוסים אירועי "גאווה סלאבית" אשר מתוכננת להתחלף בחגיגותיה בין מוסקבה למינסק מדי שנה.
בינואר 2009 תוכנן אירוע שכותרתו "הזכות לאהוב" ונועד להעלות את המודעות הציבורית לגבי הומופוביה ואפליה כלפי קהילת הלהט"ב הבלארוסית.
פעיל הלהט"ב, רומן מנדריק, הגיש תלונה לבית המשפט ברובע המרכזי בהומל בתגובה להחלטה זו של מינהל עיריית הומל.
בנוסח התלונה טען מנדריק כי החלטת מינהל עיריית הומל פוגעת בזכותו לחופש האספה כפי שמובטחת בסעיף 35 לחוקת בלארוס.
הוא הוסיף כי תקנת 299 עצמה איננה חוקתית בכך שהיא מטילה נטל בלתי סביר על המבקשים לארגן כינוסים ציבוריים.
המארגנים הודיעו כי הם מתכוונים להמשיך בתביעה זו עד שתיפתר בתקווה שיוכלו לארגן כינוס בשנת 2010.
החודש אורגן על ידי "Gayby.org", "Gay.by", חברי הארגון למבדה ומטה ארגון זכויות האדם הבינלאומי, אמנסטי אינטרנשיונל של בלארוס.
למעלה מ-50 כלי תקשורת דיווחו על אירועי החודש שבהם החלו לדבר לראשונה על הומוסקסואליים ולסביות בגלוי במדינה.
מטרתו העיקרית של קיום החודש הייתה להתנגד לכל סוג של אלימות פיזית וסמלית כלפי אנשים בעלי נטייה מינית וזהות מגדרית שונה, הבעת סולידריות עבור תושבי להט"ב בעולם שאינם מסוגלים להשמיע את קולם ולניהול מערכה רחבה יותר למען זכויות אדם.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בבחריין מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים.
בעוד כי פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה הועברה אי-הפללה בשנת 1976, זוגות חד מיניים ומשקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן ההכרות המשפטיות הזמינות לבני זוג הטרוסקסואלים.
בחריין החליטה על איסור פלילי הראשון שלה על הומוסקסואליות, המוגדרת כמעשי סדום, על ידי בריטניה, אשר הטילה חוק דומה בכל אחת מהמושבות שלה.
חוק עונשין חדש נחקק במרץ 1976, וביטל את חוק העונשין של המפרץ הפרסי שהוטל על ידי בריטניה.
חוק העונשין החדש אינו אוסר על פעולות הומוסקסואליות פרטיות ולא מסחריות בין מבוגרים בהסכמה.
ישנם עוד כמה חלקים בחוק העונשין שניתן להשתמש בהם נגד להט"בים.
בספטמבר 2013, הוכרז כי כל מדינות מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ הסכימו לדון בהצעה להקים צורה כלשהי של בדיקות, על מנת לאסור על הומוסקסואלים להיכנס לכל אחת מהמדינות.
בשנת 2008, דרשו חברי הגוש הפרלמנטרי אל מנבר לדיכוי חריף יותר נגד מקיימי יחסי מין חד מיניים.
הממשלה מתבקשת לערוך מחקר רשמי על בעיית המעשים המיניים החד מיניים וכיצד להילחם בהם בצורה הטובה ביותר.
נראה שהדיכוי הממשלתי נגד ההלבשה המוגדרת כהומוסקסואלית החלה שנה לאחר מכן.
בשנת 2009, שני זרים אסיתיים נידונו לשישה חודשי מאסר, עם עבודת פרך, ולאחר מכן גירוש בגין הצעת יחסי מין עם משרדי משטרה סמויים בתמורה לכסף במספרה לגברים.
בפברואר 2009, גבר בן 39 נידון לחודש מאסר בגין לבישת בגדי נשים בפומבי.
ב-2011 פשטה המשטרה על מסיבה שתוארה בעיתונות כטקס חתונה חד מיני.
הצעות חוק אחרות תלויות ועומדות יאסרו במפורש על זרים להט"בים להיכנס לממלכה או לקבל אישורי שהייה, כמו גם תוכניות להורות למורים לילדים בסימני אזהרה ברורים של הומוסקסואליות או התלבשות, כך שניתן יהיה להעניש את הילדים.
החל משנת 2014, בחריין מתירה ניתוחים לשינוי מין.
עורכת דין מקומית בשם פוזיה מוחמד ג'נאהי עובדת עבור לקוחות טרנסג'נדרים, ומנסה לקדם את שיפור מעמדם.
לעיתונות בבחריין, מאז שנות ה-90, הותר בדרך כלל לדון בנושא הומוסקסואליות, מבלי להיענש על ידי הממשלה.
בתחילה התמקד הדיון באנשים ובאירועים המתרחשים מחוץ לבחריין, במיוחד בתחום הבידור או מגפת האיידס - HIV.
בשנת 2001, העיתון "אל-מיטאק" בשפה הערבית יצר מחלוקת לאומית כשהיה לעיתון הראשון שדן בהומוסקסואליות בבחריין.
אוכלוסיית בחריין היא תערובת מגוונת מבחינה תרבותית של אזרחים ועובדים זרים ממדינות רבות ושונות.
זה משפיע על האופן שבו קהילת הלהט"ב נוטה לתפקד בתוך האי.
עובדים זרים להט"בים נוטים להתרועע עם עובדים זרים אחרים החולקים את אותה שפה, אם לא לאום.
בתור לא אזרחים, הם לא באמת יכולים להשפיע על מדיניות האי.
בקרב אזרחי בחריין, מידת הפתיחות שהם להפגין לגבי נטייתם המינית או הזהות המגדרית שלהם קשורה רבות למידת המסורת או המודרניות של משפחתם.
בקרב המשפחות היותר מסורתיות, להיות להט"ב זה בושה ומשהו שצריך "לרפא" באמצעות טיפול רפואי, נישואים מסודרים או אלימות פיזית.
משפחות מודרניות יותר יכולות להיות סובלניות יותר, אך גם מודאגות מכך שבנם או בתם יתמודדו עם הטרדה או אפליה.
על פי סקר הערכים העולמי ב-2011, 42% מתושבי בחריין האמינו ש"הומוסקסואליות לעולם אינה מוצדקת", נתון נמוך מהממוצע העולמי שעמד על 48% שהסכימו עם האמירה הזו.
זה גם היה מקובל יותר מכל מדינות ערביות אחרות שנסקרו.
אותו סקר מצא ש-18% מתושבי בחריין "לא היו רוצים לגור בשכנות עם חברי קהילת להט"ב", נתון שהיה מהנמוכים בעולם.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בגאורגיה מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים וסיסג'נדרים אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית חוקית במדינה מאז 2000, אם כי משקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן הכרות משפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים.
גאורגיה היא אחת המדינות הפוסט סוביטיות הבודדות (לצד המדינות הבלטיות ואוקראינה) האוסרת ישירות על אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית בחקיקה, הקשורה לתעסוקה או נושאים נוספים.
מאז 2012, החוק הגאורגי רואה בפשעים שבוצעו על רקע הקטגוריות כגורם מחמיר בהעמדות לדין.
למרות זאת, הומוסקסואליות עודנה נחשבת לסטייה גדולה מהערכים הנוצריים האורתודוקסיים הרווחים במדינה, בה דיונים פומביים על נושאי המיניות האנושית בכלל נוטים לקבלת תגובות שליליות.
כתוצאה מכך, הומוסקסואלים מהוויים לעיתים קרובות מטרות להתעללות ואלימות פיזית, בעוד אלימות נגד להט"ב אף מעודדת באופן פעיל על ידי מנהיגים דתיים.
ממשלת גאורגיה בעשורים האחרונים מנסה להתאים את שיא זכויות האדם של המדינה לדרישות הצטרפותה העתידית לארגוני האיחוד האירופי ונאט"ו.
ראש ממשלת גאורגיה לשעבר, בידזינה איוואנישווילי, הצהיר בשנת 2013 כי "מיעוטים מיניים הם אזרחים בדיוק כמונו...
החברה תתרגל לזה בהדרגה", בעוד מאז 2014, אפליה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית במתן שירותים, פשעי שנאה ודברי שטנה הוצאו מחוץ לחוק.
מתיחות מחאות בין פעילי זכויות להט"ב לקבוצות אורתודוקסיות נוצריות בשנים האחרונות יצרו סיקור תקשורתי חסר תקדים ודיון ציבורי בנושא שהוזנח בעבר.
הומוסקסואליות נאסרה בגאורגיה תחת השלטון הצארי.
לאחר מהפכת פברואר, אשר ראתה את הפלת המלוכה ברוסיה, בוטל הקוד הפלילי הצארי, והפך הומוסקסואליות לחוקית בשטחי המדינה.
משנת 1918 נהנתה גאורגיה מעצמאות קצרה, בטרם שולבה בברית המועצות בשנת 1922. בשלב זה, הבולשביקים שעלו לשלטון הטילו איסור על הומוסקסואליות.
האיסור אומץ אף על פי שהמדיניות הסובייטית בנושא הומוסקסואליות בשנים אלו הייתה מתונה במידה ניכרת, שכן לנין ובולשביקים אחרים לא ראו בהומוסקסואליות פשע, ואף ראו את המדיניות הצארית כלפי הומוסקסואלים מדכאת ופעלו נגד מה שהם חשבו כ-"מוסר בורגני".
יתרה מכך, לא הונהג איסור על הומוסקסואליות ברוסיה לאחר מהפכת אוקטובר.
עם זאת, בולשביקים רבים סברו כי אימוץ האיסור על הומוסקסואליות עבור מדינות קווקז הוא מעשה הכרחי על מנת להתגבר על "פיגור תרבותי".
ההשקפות כלפי הומוסקסואליות השתנו באופן קיצוני בזמן שיוסיף סטלין ביסס את כוחו בשנות ה-30. סטלין המשיך להנהיג איסור כלל-ארצי על הומוסקסואליות גברית ב-1933, עם עד חמש שנות עבודת פרך בכלא.
הסיבה המדויקת לחוק עדיין שנויה במחלוקת.
הנהגת ברית המועצות הסבירה את שינוי המדיניות על ידי מחקרים רפואיים סובייטים, שהגיעו למסקנה כי הומוסקסואליות היא מחלת נפש.
השלטונות הקומוניסטים סיווגו הומוסקסואליות בנוסף כשריד של החברה הקפיטליסטית, ובכך הכריזו על הומוסקסואלים כאנטי-מהפכניים וכאויבי הציבור.
מספר היסטוריונים סברו כי חקיקת החוק האנטי-הומוסקסואלי על ידי יוסיף סטלין הייתה, כמו האיסור שלו על קיום הפלות, ניסיון להגביר את שיעור הילודה הסובייטי.
הסעיף אשר הוציא הומוסקסואליות מחוץ לחוק שימש גם את הרשויות הסובייטיות נגד תנועות מתנגדים, כאשר פעילים רבים נעצרו באשמת "מעשה סדום" מופרך.
לאחר שגאורגיה קיבלה את עצמאותה בסיום התפרקות ברית המועצות ב-1991, הנוהג האמור יצא מכלל שימוש ומאז לא היו מקרים מתועדים של שימוש בגלוי בסעיפי "סדום" נגד יריבים פוליטיים.
למרות זאת, החופש לפעילות הומוסקסואלית חוקית לא עוגן רשמית בחוק עד שנת 2000, כאשר ממשלת גאורגיה הציבה קוד פלילי מתוקן כדי לעמוד בסטנדרטים שנקבעו על ידי מועצת אירופה והאמנה האירופית לזכויות אדם עבור הצטרפותה.
גיל ההסכמה מוגדר כשווה בקרב זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד ועומד על 16 שנים כפי שנקבע בחוק העונשין הגאורגי בסעיפים 140 ו-141.
גאורגיה אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
לצד אי הכרתה של גאורגיה במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקת המדינה המכירה נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד מאז 2018.
במרץ 2016 הציעה קואליציית השלטון של מפלגת החלום הגאורגי תיקון חוקתי, שיגדיר נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בלבד.
אף על פי שהקוד האזרחי של גאורגיה כבר מגדיר נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי, ובכך למעשה מונע נישואים חד מיניים בעוד חוקת גאורגיה הייתה נייטרלית מבחינה מגדרית, וקבעה כי "נישואים יתבססו על שוויון זכויות ורצון חופשי של בני זוג".
ניסוח נייטרלי מגדרי זה גרם לגורמים שמרניים בחברה הגיאורגית לדאוג שהקוד האזרחי עשוי להיות מעורער בבתי המשפט, מה שהיה עלול להוביל להתרת נישואים חד מיניים.
התיקון לחוקה גרם לפילוג בתוך הקואליציה השלטת עצמה, כאשר חברי המפלגה הרפובליקנית הליברלית של גאורגיה ניהלו קמפיין נגד היוזמה.
המתנגדים ציינו כי מלבד שיקולים ענייניים, האיסור החוקתי המוצע הוא "מהלך חסר תוחלת שכן סביר להניח שהוא לא יצליח לצבור מספיק קולות כדי לעבור", כפי שהיה בהצעה דומה ב-2014.
לאחר חודש של התייעצות ציבורית, ההצעה נדונה בפרלמנט.
פגישות פומביות בנושא האיסור נקבעו מאמצע מרץ ועד 15 באפריל בערים שונות ברחבי המדינה.
ההצעה דרשה אז שלושה דיונים בשני ישיבות שונות עם מרווח של שלושה חודשים לפחות ביניהם.
כדי שהאיסור יצליח, מינימום שלושה רבעים מהפרלמנט, או 113 מתוך 150 חברי הפרלמנט, היו חייבים להצביע בעדו.
התיקון החוקתי עבר בפרלמנט ב-26 בספטמבר 2017, וקבע כי נישואים קיימים אך ורק כ-"איחוד בין אישה לגבר לצורך יצירת משפחה".
הנשיא גיורגי מרגוולשווילי הטיל וטו על התיקון ב-9 באוקטובר בעוד תיאר אותו תיקון ל-"חוקה אנטי-עממית".
עם זאת, הפרלמנט ביטל את הוטו שלו ב-13 באוקטובר.
התיקונים החוקתיים נכנסו לתוקף לאחר הבחירות לנשיאות גאורגיה ב-2018 והשבעת הנשיאה סלומה זוראבישווילי ב-16 בדצמבר 2018. הנשיא מרגולאשווילי הכריז בעבר כי גאורגיה לא תקיים משאל עם אם לאסור נישואים חד מיניים בחוקת המדינה, ואמר שאינו תומך בתיקון החוקתי בטענה כי "הקוד האזרחי כבר אוסר על הכרה בנישואים חד מיניים".
באפריל 2017, ארגוני זכויות אדם קראו לממשלת גאורגיה להכשיר שותפויות אזרחיות בקרב זוגות חד מיניים.
באפריל 2018, נציב תלונות הציבור הגיאורגי דחק בממשלה לאפשר שותפויות אזרחיות לזוגות חד מיניים.
מאז 2006, סעיף 2(3) לחוק העבודה אוסר על אפליה על רקע נטייה מינית ביחסי עבודה.
על פי חוק הפלילי הגאורגי המתוקן (מאז 2012), ביצוע פשעים נגד אנשים המבוססים על נטייה מינית, בין היתר, מוגדר כגורם מחמיר שעלול להוביל לעונשים מחמירים יותר במהלך העמדות לדין.
ב-2 במאי 2014 אישר הפרלמנט הגאורגי חוק נגד אפליה, האוסר על כלל צורותיה של אפליה בין היתר על רקע נטייה מינית, זהות מגדרית וביטוי מגדרי בעוד נכנס לתוקף עם פרסומו ב-7 במאי 2014.
למרות תיקון החקיקה לסעיף 53 לחוק הפלילי של גאורגיה, המבטיח שהטיה המונעת על ידי נטייה מינית או זהות מגדרית של קורבן עשויה להילקח בחשבון כנסיבות מחמירות בעת קביעת סנקציות, עדיין אין סטטיסטיקה רשמית על פשעים שנעשו על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית במדינה.
על פי מקרים רשומים ומחקרים שנערכו, התברר כי החוק האוסר על פשעי שנאה אינו יעיל.
מחקר על אפליה בקרב חברי הקהילה בגאורגיה שכותרתו "מדעה קדומה לשוויון: מחקר של עמדות חברתיות, ידע ומידע בנוגע לקהילת הלהט"ב וזכויותיה" שנערך בשנת 2012 על ידי קבוצת התמיכה של יוזמת הנשים (WISG) חשף את הפרטים הבאים, 32% מהנשאלים בסקר חוו לפחות פעם אחת אלימות פיזית ו-89.93% חוו אלימות פסיכולוגית.
בממוצע, מבין 134 המשיבים שחוו אלימות פסיכולוגית, 73.13% הפכו לקורבנות שלוש פעמים או יותר, 13.43% חוו אותה פעמיים ו-13.43% פעם אחת.
כל ששת המשיבים מקבוצת הגיל 16–18 הודו שבבית הספר הם הפכו לעיתים קרובות לקורבנות של בריונות.
מבין 48 נשאלים, שהיו קורבנות לאלימות פיזית, 73% מעולם לא דיווחו למשטרה.
בין הסיבות לאי הדיווח ציינו הנסקרים את הסיבה לחוסר טיפול יעיל של המשטרה (21.62%), חשש מקבלת יחס הומופובי (29.73%) או אי התייחסות חמורה של המשטרה לנושא (21.62%).
מבין אלו שדיווחו למשטרה, 46.15% לא היו מרוצים מהחלטה זו, כיוון שחוו תגובה הומופובית מהמשטרה, 30% הודו כי המשטרה פעלה בצורה ידידותית, בעוד 23.08% ציינו כי קיבלו יחס נייטרלי.
מאז 2008, טרנסג'נדרים בגאורגיה רשאים לשנות את מינם ושמם במסמכים רשמיים כדי לשקף את זהותם המגדרית המועדפת לאחר שעברו ניתוח להתאמה מגדרית.
ב-4 בפברואר 2014, בית המשפט החוקתי של גאורגיה הכריז שהאיסור על גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים לתרום דם אינו חוקתי.
האיסור קבע כי "הומוסקסואליות היא גורם מגביל לתרומת דם".
בתגובה, שינה משרד הבריאות את הנוסח ל-"גברים שמקיימים יחסי מין עם גברים".
ביולי 2017, בית המשפט החוקתי ביטל את האיסור בעוד כי קבע שנית שקיומו אינו חוקתי.
בפסיקתו ציין בית המשפט כי טכנולוגיות חדישות מאפשרות זיהוי של חולי HIV/איידס בתרומות דם, מה שהופך את האיסור למיותר בעוד זו הייתה לסיבה העיקרית לקיומו.
אירוע בשנת 2006 אשר היה אמור לקדם "סובלנות ודיאלוג תרבותי" בוטל לאחר שנפוצו שמועות כי דובר כביכול במצעד גאווה.
ראש הכנסייה האורתודוקסית הגיאורגית, הפטריארך איליה, הצהיר כי כל סוג של עצרת המציגה משתתפים הכוללים את חברי קהילת הלהט"ב היא "פוגענית".
הצעדה הופסקה זמן קצר לאחר תחילתה, בעוד כי הצועדים טענו שהותקפו על ידי מפגינים דתיים כולל נציגי הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית וקבוצות נוצריות קיצוניות.
ארגון זכויות האדם הבינלאומי, אמנסטי אינטרנשיונל, מתח ביקורת על ממשלת גאורגיה על כך שהיא לא הגנה כנדרש על קיום המצעד.
חלק מהנשים הניפו מה שנקרא חבילות סרפד בכדי "להכות את ההומואים", בהן אישה שכינתה את העצרת כ-"מצעד הומוסקסואלי שנערך על ידי אנשים חולים...
בפברואר 2019 הוכרז כי שבוע הגאווה הראשון בטביליסי יתקיים בין התאריכים 18–23 ביוני ויכלל את "מצעד הכבוד", שייערך ב-23 ביוני, ולדברי המארגנים "הוא לא יקבל צורה של חג וגם לא של קרנבל מכיוון שאיננו במצב רוח לחגיגה כעת".
קבוצת ימין קיצוני הגיבו באיום לתקוף את המשתתפים באלימות.
סנדרו ברגדזה, ממנהיגי הקבוצה, הצהיר כי "הם יצטרכו לצעוד מעל גופותינו המתים אם יחליטו לערוך את חגיגת הסטייה הזו".
ארגוני החברה האזרחית ובהם קרן גאורגיה של החברה הפתוחה, חינוך לזכויות אדם ומרכז המעקב ואיגוד עורכי הדין הצעירים הגאורגיים קראו לאכיפת החוק "לנקוט באמצעים נאותים כדי להבטיח את ביטחונם של המשתתפים באספה שלווה", ואמרו כי "זו חובת המדינה להבטיח הגנה מהירה ומספקת של משתתפי מצעד הגאווה בטביליסי מפני אלימות אפשרית".
תנועת השוויון, המארגנת של המצעד, אמרה כי חבריה חווים לחץ בשבועות האחרונים מצד "גורם ממשל לא מזוהה" לבטלו.
המארגנים הודיעו כי אותו גורם "ניסה לגרום לנו לשנות או לבטל את תוכניותינו בכך שהפחיד אותנו.
זו לא הפעם הראשונה שהממשלה נוקטת בהפחדות וטרור כלפי אנשי להט"ב.
המארגנים האשימו את הרשויות בניסיון "להסתיר אזרחי להט"ב" במקום להתמודד עם השנאה והתוקפנות כלפיהם והבטיחו כי ימשיכו לעבוד על אירועים שונים למרות עמדת המשרד.
ב-20 ביוני 2019, בעקבות הפרות סדר, נדחה מצעד הגאווה של טביליסי שיתקיים ב-23 ביוני.
המארגנים הצהירו כי "במצב פוליטי זה, איננו יכולים להרשות לעצמנו להסלים עוד יותר את המתיחות במדינה.
לא נעניק לקבוצות פרו-רוסיות, נאו-פשיסטיות, אפשרות להחליש את מדינתו".
ב-8 ביולי 2019, כ-20 עד 40 צועדים, בהם פעילי זכויות אדם ואנשי להט"ב, ערכו מצעד גאווה מאולתר בקנה מידה קטן במשך כ-30 דקות מחוץ למשרד הפנים תוך כדי שהם מחזיקים שלטים להפסקת אלימות ודגלי גאווה.
דיווחים חשפו כי מידע הנוגע לצעדה הודלף ברשת, והעלה דאגות ביטחוניות, לאחר שמספר רדיקלים אלימים, בהם אנשי דת, קבוצות לאומיות ותומכיהם, התכנסו במספר מקומות בטביליסי כדי למנוע את קיומה.
אולם, הצעדה כבר הושלמה כשהגיעו למקום.
המתנגדים העבירו את כל הלילה בשדרת רוסתוולי המרכזית במחאה נגד קיום המצעד ודרשו לבטל חוקים האוסרים אפליה כלפי אנשי להט"ב וקראו לחוקק חוק האוסר על מה שכינו "התנהגות סוטה".
ב-17 במאי 2019, לאחר אזהרות מקבוצות ימין קיצוני כי הפגנות הומופוביות יתקיימו באלימות, נמנעו פעילים מלקיים מחאה בטביליסי לקראת היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה באותה השנה בגלל חששות בטיחותיים והחליטו להגביל את עצמם לקמפיינים מקוונים, ותלו דגל גאווה בודד בטביליסי.
באותו זמן, מאות כמרים, אנשי כנסייה וקבוצות ימין קיצוני יצאו לרחובות כדי למחות על "מעשי סדום" בעוד חלקם יצאו לחגוג את "יום טהרת המשפחה", חג שנוצר על ידי הכנסייה האורתודוקסית הגאורגית בשנת 2014, שנה לאחר שאלפי אנשים בראשות כמרים תקפו כמה עשרות מפגינים עבור זכויות להט"ב בעיר.
ב-8 ביולי 2023 הותקף פסטיבל גאווה בטבליסי, במהלכו פשטו אלפי מתנגדי זכויות הלהט"ב וזרעו הרס רב שגרם לביטולו.
באוקטובר 2007, אחד המתמודדים בתוכנית הריאליטי "Bar-4", הצהיר על היותו הומוסקסואל בטלוויזיה הציבורית.
לאחר מכן על פי דיווחים קיבל הנשיא הגאורגי שיחה מראש הכנסייה הגיאורגית האורתודוקסית איליה השני של גאורגיה, לחץ הנשיא לכאורה על מפיקי התוכנית לפנות את המשתתף מהתוכנית.
באוקטובר 2017, שחקן הכדורגל הגאורגי גוראם קאשיה הביע תמיכה בזכויות להט"ב, והופיע במשחק בהולנד עם סרט בצבעי דגל הגאווה במסגרת יום היציאה מהארון הבינלאומי (11 באוקטובר).
קבוצות ימין קיצוני קיימו הפגנות סוערות והתפרעויות אלימות מול התאחדות הכדורגל הגאורגית, ודרשו את גירושו של קאשיה מהנבחרת.
בבחירות המקומיות באוקטובר 2017, נינו בולקוודזה, מועמד הומוסקסואל גלוי, התמודד על מושב במועצת העיר טביליסי כחבר במפלגה הרפובליקנית הליברלית.
בולקוואדזה מוגדר כמועמד ההומוסקסואל הגלוי הראשון שהתמודד לתפקיד ציבורי במדינה.
בעוד שמועמדותו בסופו של דבר לא צלחה, ריצתו דווחה כ-"שינוי משמעותי" במדינה השמרנית.
דו"ח הסנגוריה הציבורית לשנת 2018 הצהיר כי אלימות נגד להט"ב, בין אם במשפחה או במרחב הציבורי, היא בעיה רחבה בגאורגיה, בעוד כי הממשלה לא הצליחה להיענות לאתגר זה.
בשנת 2018, סקר של המכון הלאומי הדמוקרטי (NDI) הראה כי 23% מהאוכלוסייה הגיאורגית האמינו שהגנה על זכויות להט"ב היא חשובה, בעוד ש-44% סברו שאינה חשובה ו-26% היו בעלי עמדה נייטרלית.
התוצאות הראו עלייה של 2% בתמיכת ההגנה בהשוואה לשנת 2015, אז 21% מהאוכלוסייה ראו בהגנה על חברי הקהילה כחשובה.
סקר המכון לשנת 2019 ראה עלייה של 4% בתמיכה בהגנה על זכויות להט"ב בכל קבוצות החברה, כאשר 27% מהגיאורגים הצהירו כי היא חשובה.
הסקר מצא כי לראשונה יותר צעירים בגילאי 18–35 תמכו בעמדה כי זכויות להט"ב חשובות מאשר התנגדו, כאשר 38% מתוכם הביעו תמיכה, 36% הצהירו כי אינן חשובות ו-21% נותרו נייטרלים.
בדצמבר 2018, בסו דנליה, פוליטיקאי מהמפלגה השמרנית, תנועה דמוקרטית - גאורגיה המאוחדת, אשר השתמש בהשמצה הומופובית נגד לבאן בריאנידזה, פעיל זכויות להט"ב בטלוויזיה, נשא קנס של לארי גאורגי 1 (0.37 דולר) על ידי בית המשפט של טביליסי.
התקרית התרחשה באפריל 2016 בערוץ "Kavkasia TV".
בריאנידזה, העומד בראש ארגון זכויות הלהט"ב המקומי, התנועה לשוויון, טען שדניליה העליב אותו מילולית ולאחר מכן ניסה לתקוף אותו פיזית, אך נעצר על ידי הצוות בחברת הטלוויזיה.
בריאנידזה פנה לבית המשפט ודרש פיצוי בסך 500 לארי גאורגי (190 דולר) מדנליה בגין נזקים מוסריים.
בפסיקתו אישר בית המשפט את טענתו של בריאנידזה כי כבודו נפגע על ידי השמצה הומופובית, אך חייב את דנליה לשלם רק לארי גאורגי 1, הקנס המינימלי ביותר.
למרות שהפסיקה יצרה תקדים, מכיוון שהייתה לפעם הראשונה בה ניתן קנס באשמת אלימות מילולית הומופובית, בריאנידזה טען כי הפסיקה "יכולה לתת אור ירוק לאחרים להביע שנאה הומופובית בעודם ידעו שהיא תעלה להם רק לארי גאורגי 1", והצהיר כי בית המשפט "לעג לו בפניו במתן פסק דינו".
לאחר מכן נאמר כי דנליה שקל "לערער על פסק הדין".
הילד בן ה-15 הכה בפניו את הפעיל ניקה גורגילאדזה כשנשא נאום על אהבה מול בניין הקנצלריות הממשלתי ב-17 במאי.
ג'ורג' אריסון - איש עסקים, משקיען ופעיל פוליטי גאורגי-אמריקאי.
וחטנג צ'בוקיאני - רקדן בלט וכוריאוגרף גאורגי.
דוית גבוניה - מתרגם, מחזאי וסופר גאורגי.
דמנה גבסליה - מעצב אופנה גאורגי.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בדרום סודאן כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
פעילות הומוסקסואלית במדינה מוגדרת כעבירה פלילית ועלולה לשאת עונש של עד 10 שנות מאסר מאז 1899 כחלק מסודאן האנגלו-מצרית, מדינת חסות משותפת של הממלכה המאוחדת ומצרים בין השנים 1899–1956, שהייתה בפועל בשליטה מלאה של האימפריה הבריטית בעוד שמצרים קיבלה השפעה במקרים ספציפיים.
לאחר קבלת עצמאותה של דרום סודאן מסודאן בשנת 2011, חוק העונשין שאומץ על ידי הממשלה האוטונומית של דרום סודאן לפני קבלת העצמאות בשנת 2008 שהפליל פעילות הומוסקסואלית עם עונש של 10 שנות מאסר, נותר במקומו.
עם זאת, בשנת 2008 הממשלה האוטונומית של דרום סודאן שעוד לא הייתה עצמאית באופן רשמי מסודאן, אימצה חוק עונשין משלה אשר כולל איסור על "משכב גשמי נגד סדרי הטבע" שהתייחס לקיום פעילות הומוסקסואלית וקבע עונש של 10 שנות מאסר למורשעים בשטחה, שנותר במקומו לאחר קבלת עצמאותה.
בשנת 2020 ביטלה סודאן את עונשי המוות והענישה הגופנית על ביצוע פעילות הומוסקסואלית בהסכמה בשטחה לאחר שחוק העונשין במדינה שהתבסס על דין השריעה הדתי בוטל והוחלף בדין אזרחי חילוני, והטיל מאתה ואילך עונש של 5 שנות מאסר למורשעים בעבירה ראשונה עד מאסר עולם בעבירה שלישית.
דרום סודאן אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
לצד אי הכרתה של דרום סודאן במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקה של המדינה שמגדירה נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד מאז 2011. בכך, קיימת הגבלה חוקתית להכרה בנישואים חד-מיניים במדינה.
בשנת 2006, אברהם מאיום אתיאאן, בישוף דרום סודני, הוביל לפיצול בכנסייה האפיסקופלית של סודאן בעקבות מה שהוא כינה כ-"כישלון של הנהגת הכנסייה לגנות הומוסקסואליות בתוקף מספק".
ביולי 2010 נשיא דרום סודאן סאלווה קיר מאיארדיט המכהן משנת 2011 הצהיר לרדיו הולנד העולמי כי "הומוסקסואליות אינה באופי של תושבי דרום סודאן.
זה אפילו לא משהו שמישהו יכול לדבר עליו כאן בדרום סודאן במיוחד.
זה לא שם ואם מישהו רוצה לייבא או לייצר את זה, הוא לא יקבל תמיכה וזה תמיד יהיה מגונה על ידי כולם".
דו"ח מעמד זכויות האדם בדרום סודאן לשנת 2010 שפורסם על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית מצא "אפליה חברתית נפוצה נגד הומוסקסואלים ולסביות" וקבע כי לא היו נוכחים "ארגוני זכויות להט"ב ידועים" במדינה.
אוונג אדה-צ'ול , שחקנית, דוגמנית ואמנית לסבית דרום-סודאנית-אוסטרלית.
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בבורקינה פאסו מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים.
אף על פי שפעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כחוקית בשטחי המדינה מאז ומעולם, מערכות יחסים בין זוגות חד-מיניים אינן מחזיקות באותן הכרות משפטיות שזמינות לזוגות הטרוסקסואלים מהמין השני שכן נישואים חד-מיניים או כל הכרה מוגבלת יותר בזוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור) אינם מוכרים בחוק.
כמו כן, לא ידועים נתונים אם קיימת הכרה משפטית בשינוי מגדר עבור טרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית.
פעילות הומוסקסואלית בין גברים או נשים מוגדרת כחוקית מאז ומעולם בבורקינה פאסו, בעוד גיל ההסכמה הושווה בין זוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים כאחד בשנת 1996 לגיל 18 שנים.
בורקינה פאסו אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור).
לצד אי הכרתה של בורקינה פאסו במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקה של המדינה שמגדירה נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד מאז 1991, באומרה: "המשפחה היא התא הבסיסי של החברה.
נישואים מבוססים על הסכמה חופשית בין גבר ואישה.
כל אפליה על בסיס גזע, צבע, דת, מוצא אתני, מעמד, מוצא חברתי או הון אסורה בנישואים.
ילדים שווים בזכויות ובחובות ביחסים משפחתיים.
להורים יש את הזכות והחובה הטבעית לגדל ולחנך את ילדיהם.
הם חייבים להם כבוד וסיוע".
בכך, קיימת הגבלה חוקתית להכרה בנישואים חד-מיניים במדינה.
זוגות חד-מיניים לא רשאים לאמץ ילדים בבורקינה פאסו, הן באמצעות אימוץ חורג או משותף.
לדברי מחלקת המדינה של ארצות הברית משנת 2013, "זוגות נשואים הטרוסקסואלים החיים משותפים ונשואים לפחות כ-5 שנים רשאים לאמץ ילד.
מועמדים בודדים אינם מורשים כמעט אף פעם לאמץ ילדים בבורקינה פאסו".
דו"ח מעמד זכויות האדם של מחלקת המדינה של ארצות הברית בבורקינה פאסו לשנת 2011 מצא כי,
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בגינאה ביסאו מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית מוגדרת כחוקית בשטחי המדינה מאז 1993. עם זאת, מערכות יחסים בין זוגות חד-מיניים אינן מחזיקות באותן הכרות משפטיות שזמינות לזוגות הטרוסקסואלים מהמין השני שכן נישואים חד-מיניים או כל הכרה מוגבלת יותר בזוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור) אינם מוכרים בחוק.
בשנת 2008 הצביעה גינאה ביסאו בעד "ההצהרה המשותפת על הפסקת מעשי אלימות והפרות זכויות אדם הקשורות בהתבססות על נטייה מינית וזהות מגדרית" שגינתה לראשונה אלימות ואפליה נגד להט"ב בעצרת הכללית של האו"ם.
הקוד הפלילי שנשאר בתוקף לאחר קבלת העצמאות של גינאה ביסאו מהיותה מושבה של האימפריה הפורטוגזית בשנת 1974 בוטל בשנת 1993 עם חקיקת קוד חדש (צו חוק מס' 4/93) שלא הכיל עוד הוראות שמפלילות פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה.
גיל ההסכמה בקוד החדש הועמד על גיל שווה בין זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד.
גינאה ביסאו אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור).
דו"ח מעמד זכויות האדם של מחלקת המדינה של ארצות הברית בגינאה ביסאו לשנת 2011 מצא כי "החוק (בשנת 2011) בגינאה ביסאו הכיר רק בזוגות נשואים הטרוסקסואלים כזכאים לדיור ממשלתי גדול יותר".
זוגות חד-מיניים לא רשאים לאמץ ילדים בגינאה ביסאו, הן באמצעות אימוץ חורג או משותף.
על פי אתר מטעם ממשלת צרפת, רווקים וזוגות הטרוסקסואלים נשואים בלבד זכאים לאמץ ילדים.
מבין 19 מדינות אפריקאיות שנסקרו בשנת 2010, גינאה ביסאו נמצאה כאחת המדינות בעלות רמת הקבלה החברתית הגבוה ביותר כלפי הומוסקסואליות בסטנדרטיים אפריקאים.
דו"ח מעמד זכויות האדם של מחלקת המדינה של ארצות הברית בגינאה ביסאו לשנת 2012 מצא כי,
בשנת 2018 מנהל מקומי של מספר ארגונים לא ממשלתיים במדינה הצהיר כי התרחשו מקרים של אלימות נגד אזרחים על סמך נטייתם המינית או זהותם המגדרית בעודו הדגיש כי בגינאה ביסאו "לא קיימת הגנה משפטית עבור אזרחי להט"ב על סמך נטייה מינית או זהות מגדרית בחוקים נגד אפליה".
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בגינאה המשוונית מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כחוקית בשטחי המדינה מאז ומעולם.
עם זאת, מערכות יחסים בין זוגות חד-מיניים אינן מחזיקות באותן הכרות משפטיות שזמינות לזוגות הטרוסקסואלים מהמין השני שכן נישואים חד-מיניים או כל הכרה מוגבלת יותר בזוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, ידועים בציבור) אינם מוכרים בחוק.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כחוקית בגינאה המשוונית מאז ומעולם.
גיל ההסכמה מוגדר כשווה עבור זוגות הטרוסקסואלים והומוסקסואלים (18) כאחד מאז 1931. קודם לכן, הוגדר כגבוה יותר בקרב זוגות מאותו המין.
דו"ח מעמד זכויות האדם בגינאה המשוונית לשנת 2010 שפורסם על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית מצא כי,"לא קיימים חוקים שמפלים נטייה מינית ברחבי המדינה.
עם זאת, סטיגמטיזציה חברתית ואפליה מסורתית נגד הומוסקסואלים ולסביות מוגדרת כחזקה, בעוד הממשלה לא נקטה במאמצים רבים עבור מיגורה".
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בגבון מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית אינם חווים.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כחוקית בשטחי המדינה מאז ומעולם (פרט לתקופה של שנה בין 2019–2020).
בשנת 2011 הצביעה גבון בעד "ההצהרה המשותפת על הפסקת מעשי אלימות והפרות זכויות אדם נלוות על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית" שגינתה לראשונה אלימות ואפליה נגד להט"ב בעצרת הכללית של האו"ם ובכך, הייתה לאחת מתוך 10 המדינות היחידות ביבשת אפריקה שהצביעו בעד ההצהרה.
קודם לכן ולאחר קבלת העצמאות של גבון מצרפת בשנת 1960 ועד 2019, פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה לא הופללה ברחבי המדינה.
גיל ההסכמה, לעומת זאת, תמיד הוגדר כלא שוויוני בין זוגות הומוסקסואלים (21) והטרוסקסואלים (18) והיה גבוה יותר עבור זוגות מאותו המין.
ב-5 ביולי 2019 גבון חוקקה תיקונים לקוד הפלילי שלה שהפלילו לראשונה יחסים הומוסקסואלים בין מבוגרים בהסכמה והחלו להטיל עונש מאסר של עד 6 חודשים או קנס של עד 5 מיליון פרנק CFA למורשעים.
דייוויס מק-איאלה מרשת הגיוון הבין-דתית של מערב אפריקה (Interfaith Diversity Network of West Africa) טען שהוא "מכיר שני גברים הומוסקסואלים בגבון שנעצרו על פי תוכן הקוד הפלילי החדש ונאלצו לשחד את המשטרה עבור שחרורם".
ב-23 ביוני 2020 אישרה האספה הלאומית של גבון הצעת החוק מטעם הממשלה לביטול ההפללה של הומוסקסואליות לאחר כשנה של הפללה.
ההצעה אושרה על ידי הסנאט של גבון ב-29 ביוני, ונחתמה על ידי נשיא גבון ב-7 ביולי 2020.
זכויותיהם של לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בבורונדי כפופות לרדיפה ואפליה רשמית, בעודם מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שלא נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים בעלי תחושת התאמה לזהותם המגדרית.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כעבירה פלילית במדינה מאז שנת 2009 ועלולה לשאת עונש של 3 חודשים עד שנתיים מאסר וקנס של 50,000 עד 100,000 פרנק בורונדי למורשעים.
קודם לכן, הומוסקסואליות לא הופללה מעולם בשטחי המדינה מאז קבלת העצמאות שלה בשנת 1962.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כעבירה פלילית בבורונדי מאז שנת 2009 על פי תוכן סעיף 567 לקוד הפלילי של בורונדי שמטיל על אדם שמקיים יחסי מין עם אדם מאותו המין מאסר של 3 חודשים עד שנתיים וקנס של 50,000 עד 100,000 פרנק בורונדי.
ב-1 ביולי 2009 צעיר נעצר על שביצע לכאורה אלימות מינית נגד פטרון מועדון בבוג'ומבורה.
המשטרה הצהירה מאוחר יותר כי הצעיר נעצר בשל היותו הומוסקסואל אך הציעה לשחרר אותו בתמורה לערבות.
מסע הסברה על ידי ארגונים לא ממשלתיים לזכויות אדם ולהט"ב סייע להבטיח את שחרורו מהמעצר.
בשנת 2012 זוג לסביות בורונדיות נעצרו לזמן קצר על ידי המשטרה המקומית על רקע נטייתן המינית ושוחררו בהמשך.
בספטמבר 2014 עובד וייטנאמי של חברת הטלפון ויטל נתפס מקיים יחסים רומנטיים עם גבר בורונדי במחוז קארוזי .
הגבר הבורונדי טען לאחר מכן כי דובר על "יחסים שהתקיימו לא בהסכמה" בעוד הגבר הווייטנאמי נעצר.
הרשויות ביטלו בהמשך את תיקו לאחר שלושה ימים מחוסר ראיות.
ב-2 בנובמבר 2016 בית המשפט העליון של מחוז סיביטוק גזר שנת מאסר על יחסים שלא בהסכמה שהתקיימו בין מתבגר בן 15 שהודה באונס של קטין.
בורונדי אינה מכירה בנישואים חד-מיניים, וגם לא בכל צורה מוגבלת יותר של זוגיות חד-מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
לצד אי הכרתה של בורונדי במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקה של המדינה בסעיף 29 שמגדיר נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד מאז 2005. בכך, קיימת הגבלה חוקתית להכרה בנישואים חד-מיניים במדינה.
דו"ח מעמד זכויות האדם בבורונדי לשנת 2016 שפורסם על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית מצא כי,"החוק מפליל מעשים הומוסקסואלים עם עונשים שנעים בין מאסר של 3 חודשים עד שנתיים.
על פי בורונדי אפריקה דור ניוז, לא היו דיווחים נוספים על העמדות לדין בגין הומוסקסואליות במהלך השנה מלבד מקרה של יחסים לא בהסכמה שהתקיימו בין מתבגר בן 15 לקטין אשר נידון לשנת מאסר באשמת "אונס והומוסקסואליות".
מרכז "Remuruka" בבוג'ומבורה דיווח שהציע שירותים דחופים לאזרחי להט"ב בבורונדי, בעוד הממשלה לא תמכה ולא הפריעה לפעילות של ארגוני להט"ב מקומיים".
לסביות, הומוסקסואלים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בג'יבוטי מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים.
כמו כן, לא ידועים נתונים אם קיימת הכרה משפטית בשינוי מגדר לטרנסג'נדרים בעלי דיספוריה מגדרית.
פעילות הומוסקסואלית בין מבוגרים בהסכמה מוגדרת כחוקית מאז ומעולם בג'יבוטי, בעוד שגיל ההסכמה הוא שוויוני עבור זוגות הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד.
עם זאת, הרשויות בג'יבוטי דווחו כמי שמעמידות לדין גילויים פומביים של מערכות יחסים חד מיניות על רקע עבירת חוקים שאוסרים על "התקפת מוסר טוב".
דו"ח מעמד זכויות האדם בג'יבוטי לשנת 2015 שפורסם על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית מצא כי,"לא היו דיווחים ידועים על אלימות חברתית או אפליה על רקע נטייה מינית.
הנורמות החברתיות לא אפשרו דיון פומבי על הומוסקסואליות, בעוד שאזרחים לא הצהירו בגלוי על נטיותיהן החד-מיניות".
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) בבליז מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שתושבים הטרוסקסואלים אינם חווים.
בעוד פעילות הומוסקסואלית בין גברים או נשים הפכה לחוקית בבליז בשנת 2016, לאחר שבית המשפט העליון הכריז על חוק "משעי הסדום" של בליז אשר הטיל על פעילות הומוסקסואלית בהסכמה עונש של 10 שנות מאסר כבלתי חוקתי, משקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן הגנות משפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים.
מאז 2016, החלה חוקתה של בליז להחיל איסור אפליה מוחלט על רקע נטייה מינית.
בליז ערכה את שבוע הגאווה הראשון שלה באוגוסט 2017 בו פעילויות להעלאת מודעות וקבלה של חברי קהילת הלהט"ב התקיימו ברחבי המדינה.
על פי סעיף 53 לחוק הפלילי של בליז, "כל אדם המקיים יחסים גשמיים בניגוד לסדר הטבע עם כל אדם...
נטען בכתב הערעור על סעיף 53. בחוק הפלילי נכתב כי הומוסקסואליות כשלעצמה אינה בלתי חוקית, אך כל מעשה מיני שאינו "קונגרס מיני של פאלוס (איבר המין הזכרי) המוחדר לנרתיק" אינו חוקי, לרבות מין אוראלי, מין אנאלי בין הטרוסקסואלים או הומוסקסואלים וכו'.
סעיף 53 בוטל ב-10 באוגוסט 2016 בעודו צוין כהפרה של חוקת בליז.
בעוד שאיסור על "מעשי סדום" באיי בהאמה הוסרו על ידי הפרלמנט בשנת 1991 והאיסורים בשטחים הבריטיים מעבר לים בוטלו בשנת 2000 על ידי צו במועצה הבריטית, האיסור על "מעשי סדום" בבליז היה הראשון במושבה בריטית לשעבר באיים הקריביים שבוטל באופן שיפוטי.
הביטול היה האיסור האחרון על "מעשי סדום" במרכז אמריקה שבוטל.
קיילב אורוזקו נגד התובע הכללי של בליז
בספטמבר 2010, תנועת הסנגוריה המאוחדת של בליז (UNIBAM) ומנכ"לה, קיילב אורוזקו, הגישו יחד תביעה לבית המשפט העליון של בליז להסיר את החוקתיות של "חוק הסדום" בתמיכת ועדת המשפטנים הבינלאומית, איגוד עורכי הדין של חבר העמים, והקרן לכבוד האדם.
בדצמבר 2011, נשיא ארצות הברית ברק אובמה מתח ביקורת שלילית על מדינות הרודפות הומוסקסואליות.
בתגובה, ראש ממשלת בליז, דין בארו, חזר והדגיש כי בליז לא תשנה את חוקיה האנטי-הומוסקסואלים.
בארו טען שהנושא הוא "נושא שעל בליז להתמודד איתו ואם ארצות הברית רוצה להעניש מדינות על ידי הסרת סיוע חוץ להמשך נוהג שכזה, אז הם יצטרכו לנתק את הסיוע שלהם".
היועץ המשפטי של צדדים בעלי עניין בכנסייה (CIP) (המורכבת מהכנסייה הרומית-קתולית, הארגון התאגידי של כנסיית בליז של אנגליה והאגודה האוונגליסטית של הכנסיות) טען בינואר 2012 כי ל-"UNIBAM" אין מעמד להגיש את התיק מכיוון שכארגון, אין לו זכויות מובטחות חוקתית.
בהסתמך על סעיף 20 של חוקת בליז, בית המשפט צידד ב-"CIP" ב-27 באפריל 2012 ומחק את "UNIBAM" כתובע.
בדצמבר 2012, השופט ארנה העניק ל-"UNBAM" מעמד של "בעל עניין", שהיה אותו מעמד שניתן ל-"CIP".
התיק נדון בבית המשפט העליון במאי 2013, על רקע אלימות ואיומי מוות שקיבלו פעילים להט"ב.
ב-10 באוגוסט 2016, קבע השופט העליון קנת' בנג'מין שסעיף 53 לחוק הפלילי של בליז סותר את ההגנות החוקתיות של "שוויון, כבוד ופרטיות אישית".
אורוזקו זוכה על כל הנקודות בהחלטה, בה חזר בנימין כי בית המשפט נדרש לפסיקה משפטית ולא בשיפוט מוסרי.
בנג'מין הורה לתקן את החוק הפלילי עם הוספת המשפט "סעיף זה לא יחול על מעשים מיניים בהסכמה בין מבוגרים".
הוא המשיך וקבע כי חוקת בליז חייבת להיות עקבית עם פרשנויות בינלאומיות והבהיר כי "מין" כאמור בסעיף 16(3) לחוקה, כולל נטייה מינית.
ב-17 באוגוסט 2016, הממשלה הודיעה כי לא תערער על פסק הדין לבית הדין הקריבי לצדק, אלא שבעלי עניין אחרים יכולים לערער.
לאחר שנפגשה עם מנהיגים דתיים ב-9 בספטמבר, הפכה הממשלה את דעתה והודיעה כי תערער חלקית על פסק הדין, תוך ערעור ספציפי על ההכרזה שהחוקה אוסרת אפליה על רקע נטייה מינית.
בעלי אינטרסים דתיים הגישו ערעור על פסק הדין ב-16 בספטמבר.
ב-4 באוקטובר 2016, הערעור של האגודה האוונגליסטית הלאומית של בליז על התיק נדחה על ידי השופט העליון, משום שהארגון לא היה בעל עניין מקורי בתיק.
ב-29 באוקטובר 2018 שמע בית המשפט לערעורים טיעונים מלאים משני הצדדים.
עמדת הצוות המשפטי של אורוזקו הייתה כי יש לדחות את הערעור, שכן על ידי המדינה שאין לה התנגדות להכריז על סעיף 53 לחוק הפלילי כבלתי חוקתי, לערעור החלקי על אפליה אין כל השפעה.
וסטמין ג'יימס כינה את הערעור כ-"אקדמי" כיוון שהחוקה מגנה על קהילת הלהט"ב מפני אפליה, כלומר גם אם חלק זה בפסק הדין יתבטל, הממשלה לא תוכל להפלות פלח ספציפי באוכלוסייה.
נייג'ל הוק, היועץ המשפטי של בליז, טען כי הפסיקה היא הגזמה שיפוטית כדי להגדיר מחדש את ההגנות החוקתיות הניתנות לאי-אפליה על בסיס "מין" כדי להרחיבה גם ל-"נטייה מינית".
ליסה שומן, התנגדה לטיעון וקבעה: "השופטים הם האפוטרופוסים של המשמעות של החוקה, זה מתפקידם לפרש מהי החוקה".
בעודה ציינה שהתחייבויות של אמנות בינלאומיות שבליז חתומה עליהן משמשות בדרך כלל לפרשנות של החוק הפנימי, היא דחתה את הטענה בדבר "הגזמה שיפוטית".
פסק דין הערעור נשמר עד לדיון נוסף.
ב-30 בדצמבר 2019 אישר בית המשפט לערעורים את חוסר החוקתיות של סעיף 53 ואת הרחבת ההגנות בחוקה מפני אפליה כך שתכלול נטייה מינית וחופש הביטוי בכדי שיכלול "ביטוי מיני" בתוכנו.
בתגובה לתיק שהגישו "UNIBAM" וקיילב אורוזקו, הכנסיות הקתוליות והפרוטסטנטיות הגיבו בשלילה, והצהירו כי "נישואים חד מיניים יהיו הדבר הבא".
ב-3 בדצמבר 2011, מועצת הכנסיות ארגנה עצרת כדי להתנגד לתביעת "UNIBAM".