tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עדויות שפורסמו במסמכים המצוטטים מעלה, מאששות הלחצים על קרס ועל כך כי בוטביניק ידע על כך.
הנה דוגמה ליכולתו במשחק מול מקס אויבה, המשחק התקיים ב-11.4.1948:
קרס, בשחור, זיהה כאן אפשרות טקטית מרהיבה: ר:ו4!!
ואויבה נכנע שלושה מסעים מאוחר יותר.
המשחק כולו בהערת השוליים הבאה.
קרס הגיע למקום השני (או חלק מקום שני) בארבע תחרויות מועמדים (1953, 1956, 1959, 1962) ובכך היה לשחקן שהגיע למקום השני מספר פעמים רב ביותר.
בתחרות המועמדים בשנת 1950 שהתקיימה בבודפשט הגיע במקום הרביעי, אחרי דוד ברונשטיין ויצחק בולסלבסקי עם 9.5/18 (+3 =13 -2).
בשנת 1953 בתחרות ציריך, חלק מקום 2–4 עם דוד ברונשטיין ושמואל רשבסקי עם 16/28 (+8 =16 -4), שתי נקודות אחרי וסילי סמיסלוב.
בתחרות המועמדים שהתקיימה באמסטרדם בשנת 1956 הגיע קרס למקום השני עם 10/18 (+3 =14 -1), נקודה וחצי אחרי וסילי סמיסלוב.
לקרס היו תוצאות חיוביות או שוות מול כל המתחרים, כולל 1–3 מול מנצח התחרות מיכאל טל אך טל צבר 14.5/16 מול ארבעת האחרונים בטבלה.
בתחרות המועמדים שהתקיימה בקוראסאו בשנת 1962 חלק קרס מקום 2–3 עם יפים גלר בצוברו 17/27 (+9 =16 -2) מחצית הנקודה אחרי טיגראן פטרוסיאן.
באותה שנה ניצח קרס בדו-קרב מול יפים גלר על מקום בתחרות המועמדים לשנת 1965 בתוצאה 4.5-3.5 (+2 -1 =5).
בתחרות המועמדים שהתקיימה בריגה בשנת 1965 הפסיד קרס בשלב רבע הגמר לזוכה בתחרות, בוריס ספסקי 6-4 (+2 -4 =4).
זה ההפסד היחיד של קרס בדו-קרבות לאורך הקריירה הארוכה שלו.
קרס שלט במספר תחרויות לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
הוא ניצח באליפות ברית המועצות בשחמט- תחרות חזקה מאוד - שלוש פעמים.
בשנת 1947 הוא ניצח בלנינגרד, באליפות החמש עשרה של ברית המועצות עם 14/19 (+10 =8 -1) כאשר כל שחקני הצמרת מלבד בוטביניק השתתפו.
בשנת 1950, ניצח קרס באליפות ברית המועצות השמונה עשרה עם 11.5/17. ועל הישגו זה חזר גם בשנת 1951, כאשר ניצח באליפות ברית המועצות התשע עשרה עם 12/17 והקדים את טיגראן פטרוסיאן, יפים גלר, וסילי סמיסלוב, מיכאל בוטביניק ועוד רבים מצמרת השחמט הסובייטית.
קרס הגיע למקום השני באליפות ברית המועצות ה-24 עם 13.5/21 לאחר המנצח מיכאל טל עם 14/21.
באליפות ה-16 חלק מקום 6–9 עם 9.5/18 (ניצחו: דוד ברונשטיין ואלכסנדר קוטוב עם 12 נקודות).
באליפות ה-17 הגיע קרס למקום השמיני עם 11/19 (ניצחו: דוד ברונשטיין ווסילי סמיסלוב עם 13/19).
באליפות העשרים חלק קרס מקום 10–11 עם 9.5/19 (ניצחו: מיכאל בוטביניק ומארק טיימנוב עם 13.5/19).
באליפות ה-33 הגיע קרס למקום השישי עם 11/19 (המנצח: לאוניד שטיין).
קרס ניצח בתחרות פרנו בשנת 1947 עם 9.5/13 (+7 =5 -1) והקדים את אלכסנדר קוטוב, אנדור לילינטל, יצחק בולסלבסקי, דוד ברונשטיין, וסילי סמיסלוב ועוד.
בתחרות בודפשט בשנת 1952 ניצח קרס עם 12.5/17 (+10 =5 -2) לפני מיכאל בוטביניק, יפים גלר, וסילי סמיסלוב, גדעון סטולברג, לאסלו סאבו וטיגראן פטרוסיאן.
הניצחון בבודפשט, שהיה הניצחון הרביעי הרצוף בתחרויות חזקות מאוד עשוי להוות את שיא הקריירה השחמטאית של קרס.
האמן ההונגרי שכתב שני ספרים על קרס מציין שבמועד התחרות היה קרס השחקן הטוב ביותר בעולם.
החל מתחרות פרנו בשנת 1947, תרם קרס תרומות משמעותיות כמארגן אירועי שחמט באסטוניה, זאת במקביל לתוצאות יוצאות מן נכלל שהמשיך להשיג בזירה הבינלאומית.
בשנת 1955 ניצח קרס בתחרות אימונים סובייטית בפרנו עם 9.5/10. קרס הגיע למקום השני בתחרות הבינאזורית שהתקיימה בגטבורג עם 13.5/20 אחרי דוד ברונשטיין עם 15/20. קרס ניצח את בדו-קרב בהמבורג 2–6 (+4 =4 -0).
קרס ניצח בתחרות מר-דל פלטה בשנת 1957 עם 15/17 לפני מיגל ניידורף ואלכסנדר קוטוב.
באותה שנה ניצח בתחרות סנטיאגו עם 6/7 לפני אלכסנדר קוטוב.
קרס ניצח בתחרות הייסטינגס 1957/58 עם 7.5/9 (לפני סבטוזר גליגוריץ').
קרס הגיע למקום השלישי בתחרות סטוקהולם 1959/60 עם 7/9. הוא ניצח בתחרות פרנו בשנת 1960 עם 12/15. קרס ניצח בתחרות ציריך 1961 עם 9/11 לפני טיגראן פטרוסיאן.
בשנת 1968 ניצח קרס בתחרות במברג עם 12/15, שתי נקודות לפני אלוף העולם טיגראן פטרוסיאן.
קרס סיים במקום השני בתחרות לוהקוביצה בשנת 1969, עם 10.5/15 (ניצח: ויקטור קורצ'נוי).
בתחרות טאלין 1969 חלק קרס מקום 2–3 עם איוו ניי בתוצאה 9/13 (ניצח: לאוניד שטיין.
בתחרות וייק אנ זי 1969 חלק קרס מקום 3–4 עם 10.5/15 (ניצחו: יפים גלר ומיכאל בוטביניק).
קרס ניצח בתחרות בודפשט 1970 עם 10/15 לפני לאסלו סאבו.
ניצחונו של קרס 1–3 על בוריסלב איבקוב הביא את הניצחון לנבחרת ברית המועצות בדו-קרב מול נבחרת שאר העולם.
קרס חלק מקום 2–4 בתחרות אמסטרדם 1971 עם 9/13 (ניצח: וסילי סמיסלוב).
קרס הגיע למקום החמישי בתחרות סן אנטוניו 1972 עם 9.5/15 (ניצחו: טיגראן פטרוסיאן, לאיוש פורטיש ואנטולי קרפוב).
התחרות הבינאזורית האחרונה בה השתתף קרס הייתה בפטרופוליס בשנת 1973, שם חלק מקום 12–13 עם 8/17 (ניצח: אנריקה מקינג).
בריאותו של קרס התדרדרה והוא לא שיחק באירועים משמעותיים נוספים בשנת 1974 (למעט אליפות ברית המועצות שסוקרה בפיסקה הרלוונטית).
התחרות החשובה האחרונה בה השתתף קרס הייתה ניצחונו בתחרות טאלין 1975, חודשים ספורים לפני מותו.
קרס צבר 10.5/15 ללא הפסד, נקודה לפני אלוף העולם לשעבר בוריס ספסקי.
קרס מת מהתקפת לב בהלסינקי, פינלנד, בגיל 59 (לעיתים כתוב כי הוא מת בוונקובר, קנדה).
מותו אירע בזמן שחזר לאסטוניה מתחרות שחמט בה ניצח בוונקובר.
מאז מותו נערכת בוונקובר תחרות שחמט לזכרו, בשם "The Paul Keres Memorial Chess Tournament ".
למעלה ממאה אלף אבלים עמדו באתר בו נקבר בטאלין, וצמרת הממשל כיבדה את זכרו במשמר כבוד.
נשיא פיד"ה מקס אויבה ידידו הוותיק ויריבו על גבי הלוח היה נוכח אף הוא.
קרס נמנה בין עשרת השחמטאים המובילים בעולם בין השנים 1936–1965, ולזכותו נזקף אחוז ניצחונות מהגבוהים בין כל רבי האמנים לאורך ההיסטוריה.
אתר Chessmetrics מדרג את מד הכושר שלו בשיאו כ-2755, השביעי בהיסטוריה.
קרס היה אחד מהשחקנים הבודדים עם מול חוסה ראול קפבלנקה.
לקרס היו תוצאות חיוביות גם מול אלופי העולם מקס אויבה ומיכאל טל, ותוצאה מאוזנת מול וסילי סמיסלוב, טיגראן פטרוסיאן ואנטולי קרפוב.
במהלך הקריירה הארוכה שלו, שיחק קרס מול עשרה אלופי עולם וניצח כל אחד מהם למעט אנטולי קרפוב שאיתו סיים פעמיים בתיקו.
בכך היה קרס לשחקן היחיד שניצח תשעה אלופי עולם רשמיים.
רבי אמנים בולטים נוספים שמולם היו לו תוצאות חיוביות כוללים את ראובן פיין, סאלו פלור, ויקטור קורצ'נוי, יפים גלר, סבלי גריגורייביץ' טרטקובר, מארק טיימנוב, מילן וידמר, סבטוזר גליגוריץ', יצחק בולסלבסקי, יפים בוגוליובוב ובנט לארסן.
קרס כתב מספר ספרי שחמט, כולל ניתוח מעמיק של מבחר משחקיו, ספר על אמנות משחק המציעה (עם אלכסנדר קוטוב וספר על סיומים פרקטיים.
שלושת ספרים אלה עדיין נחשבים כטובים ביותר מסוגם עבור שחקנים מומחים השואפים להגיע לרמת אמן.
בנוסף כתב קרס מספר ספרים המתעדים תחרויות, וביניהם תיאור חשוב של אליפות העולם בשנת 1948. הוא כתב מספר ספרים על פתיחות וביניהם מספרדית ועד צרפתית, פתיחת שלושת הפרשים עד גמביט המלך ופתיחת ארבעת הפרשים עד לספרדית.
הוא תרם לכרך הראשון "C" של המהדורה הראשונה של אנציקלופדיית הפתיחות היוגוסלבית שהופיעה בשנת 1974, שנה לפני מותו.
קרס גם היה שותף ליצירת ביטאון השחמט של ריגה Shakhmaty.
קרס תרם תרומות חשובות לתיאורית הפתיחה.
ההסתעפות המוכרת ביותר היא התקפת קרס נגד הסתעפות שווינגן בהגנה הסיציליאנית.
הפתיחה זו נקט בשנת 1943 במשחק נגד יפים בוגוליובוב ועד היום הסתעפות זו נשארה אופנתית וחשובה.
רעיון זה יושם על ידי קרס לראשונה בתחרות המועמדים של 1962, ובמשך מספר שנים היה פופולרי.
הסופר ההונגרי כותב כי קרס פרסם 180 בעיות שחמט ו-30 אטיודים.
אחד מסיומי הצריחים שלו זכה בפרס ראשון בשנת 1947.
קרס ניצח בתחרויות על משנות ה-30 ועד שנות ה-70, בפרק זמן שמשתרע על כארבעים שנים, וניצח בתחרויות בכל רחבי העולם, כולל את אירופה, דרום אמריקה וצפון אמריקה.
מיכאל בוטביניק לעומתו מעולם לא התחרה באמריקה.
יריבו שמואל רשבסקי ניסה להסביר מדוע קרס לא הפך לאלוף עולם, ותוך כדי הסבר החמיא לאישיות יריבו.
"אני מאמין שקרס נכשל בהיבט זה משום שחסר את אינסטינקט "הרצח".
קרס היה אדם מתון מכדי לתת את כל כולו במטרה להביס את יריביו.
הוא לקח את הכל, כולל השחמט, באופן פילוסופי.
קרס היה אחד האנשים הנחמדים ביותר שאי פעם פגשתי.
בדרכו החברית וחיוכו הכנה הוא התחבב על אנשים במהירות והפך לחברם.
לקרס היה אופי טוב ונעים.
כן - הוא אהב שחמט, אבל להיות בן-אדם היה עדיפותו העליונה.
בנוסף לשחמט התעניין קרס בטניס, פינג-פונג, שחיה וברידג']
פאול קרס - הלסינקי 1952
קרס הפעיל איומים באגף המלך, לאחר מכן בטור ב' באגף המלכה ולבסוף פרץ דרך מרכז הלוח.
בעזרת הצריח בשורה השביעית השיג שליטה באגף המלכה, הפרש ב-ו5 שלט באגף המלך והמלכה הלבנה שלטה במרכז הלוח.
- לבן מתחיל וכופה תיקו:
השטר של 5 קרון אסטוני נושא את דיוקנו של קרס.
קרס הוא השחמטאי היחיד שזכה לכבוד הזה.
בעיר טאלין הקימו פסל לזכרו של קרס וקראו רחוב על שמו.
גם בעיר נרבה, עיר הולדתו של קרס, אחד הרחובות המרכזיים בעיר קרוי על שמו.
שבשנת 1991 הדואר של ברית המועצות הוציא בול לזכרו של קרס עם דיוקנו של השחמטאי.
מדי שנתיים מתקיימת תחרות שחמט בינלאומית בעיר טאלין מאז שנת 1969. קרס ניצח בתחרויות בשנים 1971 ו-1975. החל משנת 1976 התחרות נקראת "תחרות לזכרו של פאול קרס".
מדי שנה מתקיימת תחרות לזכרו גם בעיר ונקובר.
מספר מועדוני שחמט ברחבי העולם נקראים על שמו.
בשנת 2000 נבחר קרס לספורטאי האסטוני של המאה העשרים.
פאול קריגר היה שחמטאי גרמני.
אחרי מלחמת העולם הראשונה: 1921, מקום 5-7 בתחרות המבורג (מקום ראשון: ארהרדט פוסט), 1923, מקום שביעי בתחרות פרנקפורט (מקום ראשון: ארנסט גרינפלד); 1927, מקום 6-7 בתחרות ברמן (מקום ראשון: יפים בוגוליובוב ); 1925 ו-1930, מקום ראשון בתחרות זלצופלן; 1931, מקום רביעי בתחרות באד פירמונט (מקום ראשון: יפים בוגוליובוב ).
קריגר גם היה עורכו במשותף של כתב־העת לענייני שחמט (Deutsche Schachblätter) בשנים 1915-1916 ועורכו בשנים 1925-1929.
פאולה אקרמן הייתה האישה הראשונה שהנהיגה קהילה יהודית כרבה בארצות הברית – בשתי קהילות רפורמיות במיסיסיפי ובפלורידה.
נולדה בשם פאולה הרשקוביץ (Paula Herskovitz) בכ"ח בכסלו תרנ"ד (7 בדצמבר 1893) בעיר פנסקולה שבפלורידה.
היא נישאה לרב ויליאם אקרמן בשנת תרע"ט (1919).
בעלה היה רב בית הכנסת הרפורמי "בית ישראל" בעיר מרידיאן שבמדינת מיסיסיפי.
הוא נפטר במפתיע בשנת תש"י (1950), ופאולה אקרמן תפסה את מקומו כראש הקהילה, אף על-פי שלא הוסמכה רשמית לרבנות.
אקרמן הנהיגה את הקהילה כאילו הייתה רב במשך שלוש שנים, עד שנמצא רב מוסמך (הסמכה על-פי כללי היהדות הרפורמית) שהחליף את בעלה המנוח.
בשנת תשכ"ב (1962) שוב מילאה אקרמן תפקידים רבניים, הפעם בבית הכנסת "בית אל" שבעיר הולדתה.
גם בפעם הזאת הופקדה המשימה בידיה עקב היעדרו של רב מוסמך מהקהילה.
כעבור תשעה חודשים נמצא רב מוסמך להנהגת הקהילה בפנסקולה שבפלורידה, ואקרמן חדלה למלא את התפקידים שהופקדו בידיה.
פאולה אקרמן נפטרה במדינת מיסיסיפי, שבה חיה רוב ימיה, בו' בשבט תשמ"ט (12 בינואר 1989).
עד שנת תשל"ב (1972) לא הוסמכו בארצות הברית נשים לרבנות, וגם כיום הסמכת נשים לרבנות קיימת רק בקהילות מהזרם הרפורמי.
האישה הראשונה שהוסמכה רשמית כרבּה רפורמית בארצות הברית הייתה סאלי פריסנד מקהילת טינטן פולס במדינת ניו ג'רזי.
לפיכך, לא הייתה לאקרמן אפשרות להתמנות במקום בעלה במינוי קבוע, וגם כך הסכמת הקהילה שתמלא את מקומו של בעלה למשך שלוש שנים הייתה מקרה בלתי-רגיל שנבע מהאסון שהקהילה נקלעה אליו.
בכל זאת, מינויה הזמני של אקרמן נפל על קרקע פורייה, ונתפס בקהילה הרפורמית של ארצות הברית כצעד שיכשיר את הקרקע להסמכת נשים לרבנות באופן רשמי.
בדיווח של טיים מגזין מ-22 בינואר 1951, מצוטט הרב מוריס אייזנדרת, שהיה אז נשיא איחוד הקהילות העבריות של אמריקה (איחוד הקהילות הרפורמיות בארצות הברית) באומרו: "אין למנוע מנשים את הזכות להיות מוסמכות.
אין דבר בפרקטיקה או בעקרונות של היהדות הליברלית המונע את האפשרות שאישה תכהן כרב".
במכתב פרטי שכתבה אקרמן בקשר לאפשרות שתמונה רשמית להנהגת הקהילה כרב היא כתבה: "אני יודעת עד כמה הרעיון הזה מהפכני - זהו לפיכך אתגר, ואני מתפללת שאוכל לעמוד בו.
אם רק אוכל לטמון זרע להשתתפות רחבה יותר של האישה היהודית - אם יהיה בכך כדי לפתוח דרך לתלמידות יהודיות לעבור הכשרה להנהגת קהילות - תהיה משמעות כלשהי לחיי."
פאול אליעזר קראוס (Paul Eliezer Kraus או Krause בצ'כית, 1900, פראג, – 1944, קהיר) היה מזרחן יהודי והיסטוריון של המדע, פרופסור באוניברסיטת קהיר.
בשנת 1944 נמצא כשהוא תלוי באמבט בדירתו.
הטענה המקובלת היא שהתאבד, אולם יש הטוענים שהיה קורבן לרצח פוליטי.
קראוס היה נשוי לחוקרת דורותי מטליצקי.
קראוס גדל בפראג, למד בבית הספר היהודי בעיר והשלים את התואר הראשון שלו באוניברסיטת פראג.
ב-1922 עלה לארץ ישראל כחבר בתנועת נוער ציונית.
הוא החל את דרכו בקיבוץ, אך לאחר פתיחתו של המכון למדעי המזרח באוניברסיטה העברית ב-1926 עבר לירושלים להמשך לימודיו.
במהלך אותה שנה נישא, והתגרש.
בסוף השנה עזב את ירושלים, כנראה בעקבות כישלון נישואיו, ופתח במסע מחקרי דרך ספריות בלבנון, סוריה וטורקיה, במהלכו אסף חומרים שישמשו אותו במאמריו ובספריו.
לאחר מסעו המשיך לברלין, שם החל ב-1927 דוקטורט בלימודים שמיים באוניברסיטת ברלין.
ב-1929 מונה קראוס לאסיסטנט במכון להיסטוריה של מדעי הטבע בברלין וקיבל את התואר דוקטור ב-1933. בברלין הכיר את בתיה (בטינה) שטראוס, אחותו היחידה של הפילוסוף הנודע ליאו שטראוס, ולימים אשתו השנייה.
כבר בסוף תקופת לימודיו שמעו יצא כאחד האנשים המוכשרים בתחום, אך עם עליית הנאצים לשלטון והתגברות הגזירות נגד יהודים שהורגשו היטב באוניברסיטאות, הצטרף לגל ההגירה היהודי הגדול מגרמניה ועבר לפריז, שם המשיך את הכשרתו האקדמית תחת הדרכתו של לואיז מונסינינה.
בפריז נשאר שלש שנים, והוציא לאור שני ספרים, שניהם בעלי השפעה ניכרת על חקר כתבי המזרח.
את קשריו עם האקדמיה הצרפתית המשיך עד סוף ימיו, וכל ספריו נכתבו בשפה הצרפתית.
ב-1935 פרסם את התרגום לצרפתית של ספרו של אל-ראזי, הוגה דעות פרסי, על הפילוסופיה.
ב-1936 פרסם תזה על חשיבותו של ג'אבר בן חיאן (גבר אבו מוסא) למדע הכימיה, והעלה ספק כי אדם בשם זה אכן היה קיים, או אם היה קיים, כי ספרו נכתב על ידו ולא על ידי קבוצה מתלמידיו כעשור לאחר מותו.
ב-1936 הוצעו לקראוס שלוש משרות הוראה - באוניברסיטה המוסלמית בהודו באוניברסיטה העברית בירושלים, ובאוניברסיטת קהיר.
הוא בחר בקהיר, בהאמינו שיהיה קרוב שם לספרייה מקורית, ובהצטרפו לקהילה מדעית צעירה, שנוצרה בשנים אלו במקום.
ב-1937 עבר לקהיר ובה החל ללמד ביקורת טקסטואלית ושפות שמיות באוניברסיטת קהיר.
בנוסף על עבודתו באוניברסיטה, הוא עבד גם במכון הארכאולוגי הצרפתי של קהיר.
ב-1938 גילה בספרייה באיסטנבול את כתב היד של אל-פאראבי העוסק בפילוסופיה של אפלטון ואריסטו ובביקורת החוק.
הוא הודיע על כך למי שעתיד להיות גיסו, ליאו שטראוס.
השניים התרגשו מרעיון תרגום כתב היד, פרסומו ומחקרו.
הם זימנו ועידה בשנת 1939 באיסטנבול לדיון באל-פאראבי, אך מאורעות השעה, ופרוץ מלחמת העולם השנייה הביאו לביטולה.
ב-1941 נישא לבתיה (בטינה) שטראוס, אחותו של הפילוסוף לאו שטראוס, והשניים טיילו ביחד במקומות שונים במזרח התיכון.
בטינה מתה בלידת ביתם ג'ני אן (חנה) ב-1942.
לאחר מותה, נסע קראוס ב-1943 לירושלים עם בתו התינוקת, לצורך מציאת פתרון לילדה, והן כנראה לצורך בדיקת האפשרות להשתלב באוניברסיטה העברית.
נסיעה זו הייתה לפי המתואר, באחת הרכבות האחרונות ממצרים לישראל.
ביוני 1944 נישא בירושלים בשלישית, לחוקרת האנגלית דורותי מטליצקי.
בירושלים נערך לכבודו יום עיון ובו הציג את התאוריה שלו בעניין "אחדות המקורות התנכיים - בהיותם שירה".
קראוס טען שניתן להוכיח כי התורה, או לפחות פרקי התורה, כתובים כמקשה אחת, בעלת פרקים שיריים ליריים, שהובעו תחילה כמסורת בעל פה.
בכך ניתן לדעתו להסביר אי עקביות וחזרות בטקסט המקרא.
רבים מהמלומדים שנכחו בדיון הביעו הסתייגות, אך הוא לא היה מוכן לקבל את הביקורת, ונראה כי סבל מהתמוטטות עצבים.
ישנן עדויות שלמד באותה עת גם על גורל משפחתו שנרצחה בגרמניה.
לאחר יום העיון, בעקבותיו הבין שלא יוכל לקבל משרה באוניברסיטה העברית, שב לקהיר בגפו, מכיוון שאשתו הייתה חולה ואושפזה בבית חולים בירושלים.
בקהיר נראה היה שהאווירה פנתה נגדו.
מנהלו במכון המדעי בקהיר פוטר, ורוחות לאומנות נגד זרים רחשו באוניברסיטה.
קראוס נעצר והואשם במעילה בכספי ספריית האוניברסיטה, לצורך מסעותיו האישיים.
הוא שוחרר מן המעצר, וב-1944 נמצא תלוי בחדרו על ידי שותפיו לדירה, ססיל ואלברט חורני.
השניים, סטודנטים לבנונים שיהפכו לימים למזרחנים ידועי שם, שכרו את דירתו כשנסע לירושלים ב-1943 והוא הצטרף אליהם כשותף שלישי עם שובו לקהיר.
האחים העידו שהיה מדוכא מאוד מאז שחזר לקהיר.
ישנן טענות שונות כי מדובר היה ברצח, הקשור במעורבות אפשרית של קראוס בהתנקשות של לח"י בלויד מוין.
אך העמדה הרשמית של משטרת מצרי הייתה כי קראוס התאבד.
בתו, ג'ני, אומצה כשמלאו לה ארבע על ידי לאו שטראוס.
עד מותו, בשנת 1944 הספיק לערוך עוד מספר מאמרים, חלקם שמורים באוסף של ליאו שטראוס וחלקם במכון הארכאולוגי הצרפתי בקהיר.
לקראוס יצא שם של אדם אקסצנטרי, שלו רעיונות בלתי מקובלים באשר לאלכימיה ולאסלאם, כמו גם לעיתים התנהגות אישית משונה.
קראוס נודע ביכולות הכתיבה והדיבור באופן שוטף במגוון של שפות המזרח, ושפות קלאסיות לרבות עברית, ארמית, אמהרית, אוגריתית, אכדית, יוונית, לטינית, טורקית, פרסית, אנגלית, צרפתית וגרמנית.
חלקים מארכיונו של קראוס שמורים בארכיון הספרייה הלאומית.
אלו כוללים מחברות בכתב ידו, ובהן תעתיק לועזי של קטעים מהתנ"ך.
חלקים אחרים מעזבונו שמורים באוניברסיטת שיקגו.
פאול קוֹסלָה (שמולוביץ') (ברומנית: Paul Kosla; 29 ביולי 1922 – 15 ביוני 2004) היה מנצח, פסנתרן, מלחין, מעבד ומורה ישראלי.
קוסלה נולד בפיאטרה ניאמץ שברומניה בשם פאול (פנחס) שמולוביץ.
החל לנגן בגיל 9. בגיל 13 היה נגן מקצועי.
למד מוזיקה במשך שנתיים בקונסרבטוריון הממלכתי בבוקרשט.
ברומניה ניגן בתזמורות שונות, בהצגות תיאטרון וברדיו הרומני.
מגיל 15 ניגן יחד עם אחיו הרמן בצמד "דואו קוזלה" או "קוסלה".
אימצו את השם האמנותי הזה לפי שמה של גבעת קוזליה שליד עיר הולדתם, פיאטרה ניאמץ.
בתחילת דרכו בישראל ניגן בפסנתר בבית הקפה "אלדוראדו" בחיפה.
שם הכיר את רעייתו לעתיד, הזמרת דורותיאה ליביו.
השניים התאהבו, עברו לתל אביב ובשנת 1954 התחתנו.
בתל אביב ניצח על התזמורת הג'אז הגדולה של הקפה "ריוויירה" על שפת הים.
וכן ארגן וניצח בשנים 1952-1951 על תזמורת להקת התיאטרון המוזיקלי "לי-לה-לו" שבניהולם של משה ולין וג'ורג' ואל.
אחרי סגירת "לי לה לו" עבד קוסלה עד שנת 1960 כמנהל מוזיקלי ומנצח של תזמורת תיאטרון רוויו אחר, "דו-רה-מי" שפעל באולם קולנוע רמה ברמת גן, בגן "אלהמברה" ביפו ובבית ציוני אמריקה בתל אביב.
לאחר סגירת "דו-רה-מי" הוזמנו בני הזוג קוסלה להופיע באוסטרליה.
תחילה בהופעה במלבורן מול 9000 יהודים, שם הופיעו יחד עם פרנק סינטרה, ולאחר מכן הופיעו בסידני.
בשנות השישים הקימו קוסלה ואחיו הרמן בית ספר למוזיקה ברחוב זמנהוף בתל אביב.
קוסלה פעל לאורך השנים גם כמעבד מוזיקלי ומלחין.
הוא כתב ועיבד מאות שירים ופזמונים להצגות ביידיש וברומנית והיה מורה למוזיקה למוזיקאים רבים.
אחרי סגירת התיאטרון "דו רה מי" יחד עם אשתו השחקנית-זמרת דורותיאה ליביו ערך סיורי הופעות ברחבי העולם מטעם המגבית היהודית.
כמו כן ניגן שנים רבות כפסנתרן באניות חברת "צים" ובלובי של בתי מלון פאר בישראל.
בסוף ימיו לקה במחלת אלצהיימר.
קוסלה נפטר בשנת 2004, בגיל 82, והובא לקבורה בבית העלמין ירקון.
הניח את אשתו ואת בנו המוזיקאי, אילון.
פאולה (Paola; נולדה ב-11 בספטמבר 1937) היא מלכת בלגיה לשעבר, רעייתו של מלך בלגיה לשעבר אלברט השני ואמו של מלך בלגיה הנוכחי פיליפ.
נולדה בשם דונה פאולה מרגריטה מאריה אנטוניה קונסיליה רופו די קלאבריה (באיטלקית: Donna Paola Margherita Maria Antonia Consiglia Ruffo di Calabria) בשנת 1937 בחבל טוסקנה שבאיטליה.
בתו השביעית של הנסיך רופו מקלבריה, הדוכס השישי של לומברדה.
משפחתה של דונה פאולה קשורה למשפחות האצולה העתיקות של איטליה, אשר במשך השנים הוציאו מקרבן אפיפיורים רבים, כמשפחות אורסיני וקולונה ובנוסף היא צאצאית של המרקיז דה לה פאייט.
נישאה בשנת 1959 לנסיך אלברט מליאז', אחיו של מלך הבלגים בודואן.
בתחילה תוכנן לקיים את החתונה בקריית הוותיקן כשהאפיפיור יערוך את החתונה.
אולם לאחר מחאות בבלגיה על קיום הטקס הדתי, לפני טקס אזרחי, כנדרש בבלגיה, ועל קיום החתונה מחוץ לבלגיה, החתונה התקיימה בבלגיה.
לאחר מותו של בודואן, שהיה חשוך ילדים, הוכתרו אלברט השני ורעייתו פאולה למלכי בלגיה.
לזוג שלושה ילדים, פיליפ, אסטריד ולורן.
בספטמבר 2018, בהיותה בת 81, עת שהתה בוונציה שבאיטליה עם בעלה, סבלה המלכה פאולה משבץ מוחי.
המלכה פאולה עומדת בראש מספר רב של ארגוני סיוע וצדקה בלגיים.
פאולה מילאגרוס אספינוסה סאנצ'ס (בספרדית: Paola Milagros Espinosa Sánchez; נולדה ב-31 ביולי 1986 במקסיקו סיטי) היא קופצת למים מקסיקנית, סגנית אלופה אולימפית (לונדון 2012) בקפיצה סינכרונית מ-10 מטרים ואלופת העולם (רומא 2009) בקפיצה מ-10 מטרים.
אספינוסה הגיעה להישגים גבוהים כבר כשהייתה בת 17, אז זכתה במדליות כסף בשתי הקפיצות הסינכרוניות במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסנטו דומינגו, יחד עם לאורה סאנצ'ס, וכן סיימה במקום השמיני במקצה היחידות בקפיצה מ-10 מטרים.
השתיים זכו גם במדליית ארד בקפיצה מ-3 מטר באליפות העולם שנערכה בברצלונה אותה שנה.
בשנת 2004 השתתפה אספינוסה לראשונה במשחקים האולימפיים, באולימפיאדת אתונה.
היא סיימה במקום ה-12 בשני מקצי הקפיצות ליחידות.
במקצי הזוגות התחרתה אספינוסה לצדן של שתי שותפות שונות: עם לאורה סאנצ'ס בקפיצה מ-3 מטרים ועם ג'אשיה לונה בקפיצה מ-10 מטרים.
בשני המקצים סיימו הזוגות במקום החמישי.
באוניברסיאדה שנערכה באיזמיר ב-2005, זכתה במדליית הארד בקפיצה מ-3 מטרים.
יחד עם לונה, זכתה במדליית כסף בקפיצה סינכרונית מ-3 מטרים ובמדליית ארד בקפיצה מ-10 מטרים.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בריו דה ז'ניירו ב-2007, הייתה אספינוסה הקופצת למים המעוטרת ביותר.
היא זכתה בשתי מדליות הזהב במקצי היחידות, ובמדליית זהב נוספת בקפיצה סינכרונית מ-3 מטרים, יחד עם לאורה סאנצ'ס.
בתחרות הקפיצה הסינכרונית מ-10 מטרים התחרתה לצדה של טטיאנה אורטיס, והשתיים זכו במדליית הכסף.
גם באוניברסיאדה שנערכה באותה שנה בבנגקוק הגיעה אספינוסה להישגים נאים.
יחד עם אורטיס זכתה בשתי מדליות הזהב בקפיצות הסינכרוניות, ובמקצי היחידות זכתה במדליית כסף בקפיצה מ-10 מטרים ובמדליית ארד בקפיצה מ-3 מטרים.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכו אספינוסה ואורטיס במדליית הארד בתחרות הקפיצה הסינכרונית מ-10 מטרים.
במקצה היחידות ל-10 מטרים סיימה אספינוסה במקום הרביעי.
באליפות העולם שנערכה ברומא ב-2009 רשמה אספינוסה את הישג השיא שלה, כשזכתה במדליית הזהב בקפיצה מ-10 מטרים, והוכתרה כאלופת העולם.
בתחרויות הקפיצות הסינכרוניות, בהן התחרתה עם לאורה סאנצ'ס, היו הישגיה נמוכים יותר.
השתיים סיימו במקום השביעי בקפיצה מ-3 מטרים ובמקום התשיעי בקפיצה מ-10 מטרים.
באותה שנה התחרתה שוב באוניברסיאדה, שנערכה בבלגרד.
היא זכתה במדליית הזהב בקפיצה מ-10 מטרים ובמדליית הארד בקפיצה מ-3 מטרים.
בקפיצות הסינכרוניות, בהן התחרתה לצדה של לאורה סאנצ'ס, זכתה במדליית זהב בקפיצה מ-3 מטרים ובמדליית כסף בקפיצה מ-10 מטרים.
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי ב-2011 איבדה אספינוסה את תוארה בקפיצה מ-10 מטרים, אך זכתה במדליית הארד.
בקפיצה מ-3 מטרים העפילה רק לשלב חצי הגמר, בו סיימה במקום ה-16. בקפיצה הסינכרונית מ-10 מטרים, התחרתה עם טטיאנה אורטיס, והשתיים סיימו במקום השמיני.
באוניברסיאדה שנערכה באותה שנה בשנג'ן זכתה בפעם השנייה ברציפות במדליית הזהב בקפיצה מ-10 מטרים.
כן זכתה במדליית ארד בקפיצה מ-3 מטרים, ויחד עם טטיאנה אורטיס זכתה במדליית כסף בקפיצה סינכרונית מ-10 מטרים.
תחרות גדולה נוספת בה השתתפה אספינוסה ב-2011 הייתה במסגרת המשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בגואדלחרה.
כמו במשחקים שנערכו ארבע שנים קודם לכן, זכתה אספינוסה ב-3 מדליות זהב מתוך 4 אפשריות: בקפיצה מ-10 מטרים, בקפיצה סינכרונית מ-3 מטרים (יחד עם לאורה סאנצ'ס) ובקפיצה סינכרונית מ-10 מטרים (יחד עם טטיאנה אורטיס).
בקפיצה מ-3 מטרים זכתה במדליית ארד.
באולימפיאדת לונדון (2012) התחרתה אספינוסה לצדה של אלחנדרה אורוסקו בקפיצות הסינכרוניות מ-10 מטרים.
פאולה אהרונסון (27 בנובמבר 1908 – 9 באוקטובר 1998) הייתה אמנית קרמיקה ילידת גרמניה, מחלוצות אמנות הקרמיקה הישראלית.
פאולה אהרונסון נולדה בשנת 1908 בהמבורג, גרמניה למשפחה מסורתית.
את הכשרתה האמנותית הראשונה קיבלה בבית הספר לאמנות שימושית בהמבורג, שם למדה אורנמנטיקה במשך שלוש שנים אצל פרידריך אדלר.
לאחר שלוש שנים בבית הספר למדה, בהשפעת משפחתה, במשך סמסטר בבית הספר למסחר בעיר ועבדה בחנות לעיצוב פנים.
בחנות זו נחשפה לכלי קרמיקה בעיצובו של אוטו דוגלס דוגלס-היל (Otto Douglas Douglas-Hill), שהשפיעו על החלטתה ללמוד עיצוב קרמי.
אהרונסון למדה באופן חלקי באקדמיה לאמנות בברלין אצל דוגלס-היל, אולם לאחר כתשעה חודשים נרשמה ללימודים מלאים בבית הספר לקרמיקה האלה, בו לימדו מרגריטה פרידלנדר (Marguerite Friedlaender) ופרנץ וילדנהיין (Frans Wildenhain), זוג אמני קרמיקה, מבוגרי המחזור הראשון של באוהאוס.
שיטת הלימוד בהלה הושפעה מאוד מרוח הבאוהאוס ויצרה סינתזה בין אומנות מסורתית לתעשייה.
בשנת 1932 ביקרה בארץ ישראל, ופגשה את חוה סמואל.
בשנת 1933 עלתה לארץ והצטרפה לבית המלאכה של סמואל בירושלים.
בשנת 1934 נישאה לרודי (שמואל) אהרונסון, יליד 1907 בקניגסברג והשניים עברו לראשון לציון.
שם הקימו מפעל לייצור קרמי בשם "כד וספל", שהיה המפעל הראשון בארץ ישראל לייצור כלי קרמיקה.
בשנת 1936 עברה עם בעלה לתל אביב והפסיקה את עבודתה במפעל.
בשנת 1951 חזרה לעבוד בשותפות עם סמואל.
בראשית שנות החמישים עבדה עם אהרון כהנא, שהקים בית מלאכה בשם "בית היוצר".
בשנת 1960 החלה ללמד קדרות וקרמיקה בתיכון עירוני מקצועי י"ד - ויצו צרפת בתל אביב.
היא המשיכה בהוראה עד לשנת 1971.
לאחר מות בעלה, בשנת 1961, הקימה בדירתה בתל אביב סטודיו לקרמיקה, בו פעלה עד לשנותיה האחרונות.
לאהרונסון ולבעלה נולדו שלושה בנים.
בנה הבכור הוא פרופ' נדב אהרונסון.
אורנמנטיקה, אצל פרידריך אדלר, בית הספר לאמנות שימושית, המבורג
לימודי קרמיקה, אקדמיה לאמנות, הרדנברג שטראסה, ברלין
1933 הכשרה כמתנדבת במחלקת הגבס, בית החרושת אקבי (Ekeby), אופסולה, שוודיה
ד"ר פאול שטרן (גרמנית: Paul Stern; ) היה שחקן ברידג' יהודי, ששיחק בנבחרת אוסטריה שזכתה באליפות אירופה בשנים 1932 ו-1933. בשנת 1938, ברח ללונדון מאימת השלטון הנאצי.
שטרן ייסד את התאגדות הברידג' האוסטרית בשנת 1929 והיה נשיאה הראשון.
שטרן היה גם תאורטיקן ברידג' שכתב ספרים ופיתח שיטת הכרזה הקרויה Vienna System או Austrian System.
ד"ר שטרן היה עורך-דין ודיפלומט.
כאשר אוסטריה סופחה לגרמניה (אנשלוס) בשנת 1938 החזיר ד"ר שטרן לשלטון הנאצי את צלב הברזל, שקיבל במלחמת העולם הראשונה וצירף אליו מכתב מעליב.
כתוצאה מכך הוכנס על ידי הנאצים לרשימת נדונים למוות בה נמצא במקום ה-11. הוא מצא מקום מחבוא ואחרי כן ברח לאנגליה.
הבריחה בוצעה באמצעות מעבר בהרי האלפים לשווייץ ומשם לאנגליה.
שטרן קיבל אזרחות בריטית במשך עשור היה דמות מרכזית בברידג' של מדינה זו.
שטרן הקים בית-ספר לברידג' בו לימד את השיטה שלו והרבה לשחק בתחרויות.
למרות היותו דיפלומט, נודע בחוסר סובלנות כלפי טעויות אוויליות בברידג'.
את שותפיו כינה בשמות לא מחמיאים של חיות, כגון: חמור או שור.
כשנשאל מדוע הוא מכנה אותם בשמות כאלה, השיב בדיפלומטיות שעל ידי כך הוא מבטא את אהבתו לחיות.
באחד המקרים אף שפך ספל קפה על שותפו.
כשנשאל על ידי עיתונאי על התקרית אמר: "זה לא רציני, לא היה בספל סוכר".
פעמיים זכה במקום ראשון באליפות אירופה לקבוצות בשנת 1932 בעיר Scheveningen בהולנד ובשנת 1933 בלונדון.
היה קפטן (לא שיחק) של נבחרת אוסטריה שזכתה באליפות אירופה לנבחרות פתוחות בשנים 1936 ו-1937.
היה בתפקיד של קפטן שלא משחק גם באליפות העולם הראשונה בברידג' שנערכה בבודפשט בשנת 1937. אוסטריה ניצחה בגמר את קבוצתו של Ely Culbertson שייצגה את ארצות הברית.
הניצחון המפתיע היה בהפרש גדול.
באליפות העולם בשנת 1937 שטרן היה גם הרוח החיה מאחורי הזכייה של נבחרת הנשים של אוסטריה באליפות העולם.
שתי שחקניות מנבחרת זו זכו מאוחר יותר באליפויות עולם ובאליפויות אירופה: בת טיפוחיו ריקסי מרקוס, שברחה אף היא לבריטניה.
על פי מאמר על ריקסי מרקוס שפורסם בשנת 1948 ב-Contract Bridge Journal "שטרן היה אולי המאמן הגדול ביותר בכל הזמנים".
שטרן נחשב למאמן קשוח ותובעני שחייב את שחקניו להיצמד לשיטת ההכרזה שלו.
מצד שני היה בעל אישיות חמה וגילה אמפתיה רבה לשחקניו.
בשנת 1935 פיתח שטרן את שיטת ההכרזה Vienna System, שהייתה שיטת ההכרזה הראשונה שהתבססה על הכרזות לא-טבעיות.
אופן ההכרזה בשיטה זו שונה מאוד מהמקובל היום.
להלן תיאור של הכרזות עיקריות על פי השיטה:
1NT - ידיים חזקות של 18 נקודות או יותר
1 - הכרזה המתארת יד של 11–17 נקודות ללא חמישה קלפים או יותר ב ב או ב.
ההכרזה מחייבת את השותף להכריז סיבוב אחד, למעט המקרים בהם שחקן יריב התערב בהכרזת אוברקול.
את שיטת ההכרזה אמצו רבים מהשחקנים החזקים של אותה תקופה.
פורסם בלונדון בשנת 1945 בהוצאת Faber and Faber.
נכתב ביחד עם Smith, A.
פאול קלנגל היה כנר, ויולן, פסנתרן, מנצח, מלחין, עורך ומעבד.
הוא היה אחיו של הצ'לן יוליוס קלנגל ובן דודו של הכנר יוליוס רנטגן.
קלנגל למד בקונסרבטוריון למוזיקה של לייפציג ובאוניברסיטת לייפציג.
בשנת 1886 זיכתה אותו הדיסרטציה שלו בנושא "האסתטיקה של אמנות הצליל" (Zur Ästhetik der Tonkunst) בתואר דוקטור.
משנת 1881 עד 1886 ניצח על המקהלה של אגודת המוזיקה אוטרפה בלייפציג ומ-1888 עד 1891 עבד בקאפלת החצר בשטוטגרט.
בשנים 1898 עד 1902 שהה בארצות הברית וניצח על אגודות המקהלה הגרמניות בניו יורק.
לאחר זאת חזר ללייפציג, ניצח על אגודת אריון ובהמשך הצטרף לסגל המורים של הקונסרבטוריון כפרופסור לכינור ופסנתר.
קלנגל היה מוזיקאי רב-תחומי; הוא היה כנר ופסנתרן מחונן, ששאף לקריירה של נגן קונצרטים וסולן.
הוא חיבר יצירות לכינור, ויולה ופסנתר, לצד שירים רבים ויצירות כוראליות.
קלנגל היה "מעבד הבית" של הוצאת זימרוק.
הוא נודע בעיבודיו האמנותיים לכינור ולוויולה, שרבים מהם משמשים גם כיום לצורך הוראה.
חמישה קטעים לשני כינורות, אופוס 9 (פרסום 1988)
חמישה קטעי אופי לכינור ופסנתר, אופוס 11 (1894); מס' 3 ומס' 5 גם לצ'לו ופסנתר
פסטורלה לכינור ועוגב (או פסנתר), אופוס 17 (1901)
שני קטעים לכינור ופסנתר, אופוס 29 (1901)
חמישה קטעי צליל ליריים לכינור ופסנתר, אופוס 34 (1904)
סוויטה מס' 1 ברה מינור לכינור ופסנתר, אופוס 38 (1909)
שישה קטעים לוויולה ופסנתר, אופוס 39 (1910)
שישה קטעים ליריים לכינור ופסנתר, אופוס 42 (1910)
שני קטעי אופי לכינור ופסנתר, אופוס 44 (1909)
סרנדה ברה מינור לכינור וויולה, אופוס 45 (1911)
שלוש רומנסות לוויולה ופסנתר, אופוס 46 (1912)
ארבעה קטעי פנטזיה לוויולה ופסנתר, אופוס 48 (1912)
"שומאניאנה" לכינור, ויולה ופסנתר (1919); מבוסס על נושאים מאת רוברט שומאן
ארבעה-עשר פרלודים לכינור סולו, אופוס 62 (1932)
קדנצות לקונצ'רטו לכינור מס' 23 בסול מז'ור מאת ג'ובאני בטיסטה ויוטי, פורסמו ב-1930)
שישה קטעי פנטזיה אופוס 5 (1879)
שתי רומנסות אופוס 8 (פורסמו ב-1891)
שישה קטעים לפסנתר אופוס 10 (1996 או 1887); גרסה מתוקנת יצאה לאור ב-1899 בשם "שישה קטעים קונצרטיים קטנים"
שמונה קטעי פנטזיה אופוס 12 (1893)
חמישה קטעי פנטזיה אופוס 49 (1917)
חמישה קטעים לפסנתר אופוס 54 (1922)
שישה שירים לשני קולות ופסנתר אופוס 3 (1885)
"תמונתך", מילים מאת הופמן פון פאלרסלבן
"לשווא", מילים מאת פאול הייזה
"שיר כלה", מילים מאת פאול הייזה
"מה רחב הנך", מילים מאת א.
"אהבה נאמנה מכל", מילים מאת פאול הייזה
שיר כלולות לקול ופסנתר, אופוס 6 (פורסם ב-1900); מילים מאת קרל יוהאן פיליפ שפיטה
שלושה שירים לאלט ופסנתר, אופוס 13 (1894)
שיר ערב, "אפוף שלווה", מילים מאת פרנץ גרילפרצר
"מבטך מביא לי מרגוע" מילים מאת יוהאן וולפגנג פון גתה
"כשזרועותייך נעצרות", מילים מאת קרל פוהזן
חמישה שירים למצו סופרן או אלט ופסנתר, אופוס 14 (1894)
Lass die wilden Wogen toben, מילים מאת הופמן פון פאלרסלבן
Georgia's Hügel ruh'n, מילים מאת פרידריך פון בודנשטדט
"את עם העיניים השחורות", מילים מאת עמנואל גייבל
ארבעה שירים לקול ופסנתר אופוס 15 (1900
שלושה דואטים למצו סופרן, בריטון ופסנתר (1903).
חמישה שירים אלגיים למצו סופרן או אלט ופסנתר, אופוס 53 (1918), מילים מאת אלכסנדרה רפאל
ארבעה שירים לקול בינוני עם כינור ופסנתר, אופוס 59 (1924)
האם הגרמניה לאלט, מקהלת נשים ופסנתר, אופוס 50 (1918), מילים מאת איזולדה קורץ
"לגארדה (11 באוגוסט 1914)" למקהלת גברים א'קאפלה, אחופוס 51 (1918), מילים מאת אלברט קורן
פאול היינריך אדלברט ריינקה היה ארכאולוג, היסטוריון ו גרמני, שהתמחה בעיקר בחקר הפרהיסטוריה.
עבד במינכן ונמנה עם משמריה הראשיים של המונומנטים ההיסטוריים של העיר.
נודע, בין השאר, בכרונולוגיה של התרבויות האלשטאט ולאטן.
פאל ריינקה נולד בברלין-שרלוטנבורג בשנת 1872 במשפחה גרמנית אוונגלית.
אביו היה הסוחר קארל וילהלם ריינקה ואמו - לידיה תרזה אדלהייד לבית לוכט.
אחרי סיום לימודי תיכון בגימנסיה "פרידריכס-ורדרשן" בברלין, למד ריינקה לימודי "רפואה ומדעי טבע כלליים" אצל רודולף וירכו.
הלימודים כללו גם את המקצוע "אנתרופולוגיה, אתנולוגיה ופרהיסטוריה" שלימד באותה תקופה האנתרופולוג יוהנס רנקה.
ריינקה, שהתעניין במיוחד הפרהיסטוריה התחיל לחקור בשנת 1895 את "האוסף הפרהיסטורי הממלכתי" שהוקם על ידי יוהנס רנקה.
ריינקה לא השלים עם המתודולוגיה של רנקה ונמשך יותר לשיטות העבודה של הארכאולוג אדולף פורטוונגלר שהיה אז דמות מובילה בחקר העתיקות הרומיות-יווניות.
עוד כסטודנט פרסם ריינקה בהשפעתו של פורטוונגלר מספר מאמרים מדעיים, כולל על עתיקות הסקיתיות.
בשנת 1897 הוא סיים דוקטורט עם עבודה שנדרשה על ידי רנקה בנושא "השלדים של הגזעים מאפריקה" שנמצאו באוסף האנתרופולוגי הממלכתי.
ריינקה ערך בשנת 1893 ריינקה מסע מחקר בהונגריה ובאזורים הדרומיים של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בתום לימודיו בשנת 1897 ,התקבל ריינקה, בהמלצת פורטוונגלר, כמדריך מחקר (Direktorialassistent) במוזיאון הרומי-גרמני במיינץ.
במשך 11 שנה שעבד במיינץ פרסם ריינקה כ-100 מחקרים שדנו בעיקר בפרהיסטוריה, והבטיח לעצמו מעמד בשורה הראשונה של המומחים בתחום.
בשנת 1917 התמנה לפרופסור במינכן.
הוא דחה בשנת 1927 הצעה לנהל את המוזיאון הרומי-גרמני במיינץ.
החל משנת 1903 עבד ריינקה על "תיעוד המונומנטים הפרהיסטוריים של ממלכת בוואריה", כיהן בשנים 1937-1908 בתפקיד של "קונסרבטור ראשי" של "רשות המורשת הכללית של המונומנטים האמנותיים והעתיקות של בוואריה"
הוא חפר במיוחד בדרום גרמניה ואוסטריה, כולל האלשטאט, ונודע במיוחד הודות לכרונולוגיה שהציע לגבי תקופת הברונזה ותקופת הברזל ב"אזור שמצפון לאלפים"
בשנים 1902–1911 פרסם ריינקה פריודיזציה שמהווה עדיין בסיס לשיטות סיווג ומיון לגבי ממצאים ארכאולוגיים רבים עשויים ברונזה שהיו עד אז מפוזרים במוזיאונים מקומיים קרובים לאתרי חשיפתם.
הסביר את השיטה הכרונולוגית שלו בעזרת 17 טבלאות בכרך 5 של ספרו "עתיקות מן הפרהיסטוריה הפגאנית שלנו" ("Altertümer unserer heidnischen Vorzeit).
בשנת 1902, ריינקה פרסם בכתב העת החגיגי לרגל יובל המוזיאון במיינץ את מסתו "לצורך הכרת המונומנטים של תרבות לה טן באזור שמצפון להרי האלפים" שבה פירט את סיווגה של תקופת "לה טן" ל-4 שלבים (Lt A - Lt D).
עבודה זו הפכה לאחד מספרי היסוד של הארכאולוגיה של הקלטים.
בעיקר על יסוד ניתוח טיפולוגי וסגנוני של הממצאים, חילק ריינקה את תקופת הברונזה המוקדמת והבינונית לארבעה שלבים:ריינקה A עד D.
הוא הכיר בשלב ביניים של המשכיות המחבר את תקופת הברונזה המאוחרת עם תקופת הברזל במרכז אירופה הוא אימץ בשביל שלב זה את המונח "תרבות האלשטאט" שהומצא על ידי האנס הילדברנד.
גם התרבות הלשטאט חולקה על ידי ל 4 שלבים:הלשטאט A עד D.
מחקרים עתידיים הצביעו בהמשך על מידת חפיפה בין השלב ריינקה D והלשטאט A.
בעקבות מסעות המחקר שלו זכה לסקור סקירה מקיפה של הפרהיסטוריה באירופה והשלים את האוסף שניהל.
כ"אוצר ראשי" של העתיקות בבוואריה ערך דו"ח מפורט על הפרהיסטוריה של ארבעת המחוזות של דרום בוואריה.
חקר ביסודיות ממצאים רבים מן היישובים המבוצרים (בלטינית -"אופידום") וה"נמטונים" הקלטים, וכן את הביצורים בתקופת פלישת ההונגרים.
תרם במיוחד לחקר הטופוגרפיה וההיסטוריה של האתרים, המצודות ורשת הדרכים הרומיים בפרובינקיה הרומית רייטיה
בשמו קשור גם תאורן של כמה קבוצות חשובות של מונומנטים כמו הממצאים הנאוליתיים המוקדמים של תרבות מינכספן (אותה זיהה לראשונה בשנת 1900) ו"קבוצת אלטהיים" (1915) מאלטהיים-אסנבך וכו' אותם מיקם בהקשר ההיסטורי המתאים.
בשנת 1902 טבע גם את המונח "תרבות שטראובינג" (קבוצת שטראובינג), קבוצה פהיסטורית מתקופת הברונזה המוקדמת שהתגלתה בדרום גרמניה ובשווייץ.
ריינקה התנגד בתוקף לגישת המחקר הלאומנית-גרמנית של בן זמנו, גוסטב קוסינה (1931-1858) והתייחס בדרך כלל בביטול לתפיסות הנאציונל-סוציאליסטיות בתחום מקצועו.
פאול ריינקה היה נשוי פעמיים: בשנת 1879 - לציירת לידיה הורן מטריאסט, ממנה נולד לו בן, וב-1916 לפרידה לישקה מחבל הסודטים.
1942 מדליית גתה לאמנות ומדע
1952 עיטור מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
ריינקה פרסם בחייו כ-350 מאמרים ומחקרים.
הרב פאול (פנחס) רויטמן (29 בינואר 1920 – 21 באוגוסט 2007), מבכירי רבני צרפת בסוף שנות ה-90, היה מייסד תנועת הנוער "צד"ק תורה בציון".
הוא פעל רבות למען אוכלוסיות חלשות בישראל ומחוצה לה, ביניהן מהגרים יהודים וילדים ממשפחות מצוקה ברחבי העולם.
פאול רויטמן נולד ב-29 בינואר 1920 בעיירה טרלוב שבפולין, בקהילה חסידית קטנה, כבכור בחמישה ילדים.
בשנת 1925 קשיים כלכליים הביאו את הוריו יחיאל ורוזה להגר לצרפת ולהתיישב במֵץ, שבה נשארו עד למלחמה.
כעשר שנים לאחר מכן, בגיל 15 ייסד רויטמן עם כמה חברים את קבוצת "ברית הנוער" במץ.
בשנת 1936 רויטמן החל לנהל יחד עם משה שיינבך, ראש הקבוצה בשטרסבורג, את מחנה הקיץ הראשון שלו לכל מזרח צרפת.
כשנה לאחר מכן התחיל לימודי רפואה בנאנסי.
בשנת 1940 בהיותו פליט בטולוז, ייסד חוג ללימודי יהדות, שמתוכו יגויסו המנהיגים הראשונים של "הצבא היהודי".
רויטמן לימים יקבל לאחר המלחמה תעודת לוחם וכן תעודת לוחם-מתנדב של הרזיסטנס.
שנה אחר כך, ב-1941 בגלל הנומרוס קלאוזוס, נאלץ לנטוש את לימודיו.
בדצמבר 1942 רויטמן נעצר על ידי הגרמנים במהלך משימה ונכלא בפור דו הא (Fort du Hâ) שבקרבת בורדו.
משם הועבר למחנה במריניאק (Mérignac) ושוחרר לאחר שלושה חודשים בערב פורים בעקבות התערבותו הנועזת של אחיו הצעיר לאון (אריה) רויטמן, שהיה גם הוא פעיל ברזיסטנס היהודי.
בינואר 1945 הוא נישא והתיישב בפריז.
באותה שנה רויטמן החליט לוותר על לימודי הרפואה ולהקדיש את חייו לעם היהודי.
הוא נרשם לבית הספר לרבנים ברחוב ווקלן (Vauquelin) שבפריז, מתוך כוונה להתמנות לרב האחראי על הנוער, על פי הסכם עם נשיא הקונסיסטואר, איגוד הקהילות בצרפת.
ייסד בפריז סניף של תנועת בני-עקיבא (צרפת).
ב-1947, לאחר שהתחלף נשיא הקונסיסטואר וההסכם לא מומש, סירב פאול רויטמן למשרה שהוצעה לו כרב קהילה.
הוא עזב את הרבנות הרשמית כדי להקדיש את עצמו לחינוך הבלתי פורמלי ולנוער.
בשנים 1947-1948 סייע לפעילות מחתרתית לעלייה לישראל.
זכה בעיטור ממשלת ישראל "אות הלוחם בנאצים" ("על"ה").
כמו כן בשנת 1948 החל לנהל את תנועת בני-עקיבא בצרפת.
בשנת 1950 מונה על ידי הסוכנות היהודית למנהל המדור הדתי של מחלקת הנוער והחלוץ לאירופה וצפון אפריקה (תפקיד שאותו מילא עד 1970).
עקב כך הפך ל"רב נודד" וסייר בכל היבשת.
בכל אחת מהמדינות הוא ייסד תשתיות, הקים סניפים והחזיק קהילות.
במהלך הסמינרים, המחנות, הפעולות והמפגשים שאורגנו על ידו, בא במגע עם כ-20,000 חניכים.
הוא הכיר אותם אישית והטביע עליהם את חותמו.
עם הגעתם של הפליטים היהודים הראשונים מאלג'יריה, בשנת 1958, יזם רויטמן בניגוד לעמדת הממסד היהודי, מבצע נרחב של איתור המהגרים מצפון אפריקה, העקורים מקהילותיהם.
הוא ביקש לארגן אותם מחדש ולשם כך הפעיל, על בסיס התנדבותי, מאות אינטלקטואלים יהודים צעירים.
מדי יום ראשון, שלח את הצעירים לפרברי פריז במשימה לחפש אחרי אחיהם.
תוך עשר שנים תנועת "תורה וציון" איתרה ומארגנה בקהילות קרוב למאה אלף יהודים.
בשנת 1965 הקים הרב רויטמן עבור תושבי הפרובינציה והפרברים תנועת נוער חדשה, הדור הצעיר של "תורה וציון", בשם "תקוותנו".
מתוך שורותיה עלו לישראל מאות חברים.
ב-1969 זכה רויטמן על פעלו למען אוכלוסיית המהגרים למדליית הכסף של עיריית פריז.
בשנת 1970 עלה לישראל עם אשתו ושתי בנותיו הצעירות ועבד במרכז העולמי של המזרחי.
ב-1971 נבחר בירושלים לנציג איגוד הקהילות של פריז ואיגוד הקהילות של צרפת.
באותה שנה ייסד את הסניף הישראלי "תורה בציון", תנועה חינוכית וחברתית הנושאת אופי ציוני-דתי ומתמקדת בנוער של שכונות המצוקה.
נוסף על כך, הודות לנדיבותו של הברון אלן דה-רוטשילד, רויטמן פעל להקמת בית הכנסת "פאר ירושלים" במושבה הגרמנית.
רויטמן ארגן מדי שבוע במרתף היכל שלמה בירושלים סעודות ליל שבת לכ-100 סטודנטים ועולים בודדים.
בשנים 1971-1973 בסיוע רעייתו של הרב הראשי לצרפת שאספה את הסכומים הדרושים, פעל רויטמן לכינונם של שלושת מרכזי "פאני קפלן", בעלי ייעוד חינוכי, דתי וקהילתי.
מרכזים אלה, שנפתחו בירושלים (1973), בחיפה (1977) ובבאר שבע (1979), משמשים גם כמוקד הפעילות של תורה בציון.
הרב רויטמן ריכז את כלל הפעילויות בשלושת המרכזים.
בשנת 1974 רויטמן היה שותף לייסוד "מעיינות", בית ספר למדריכים בהנהלת לאון אשכנזי (מָנִיטוּ).
בשנת 1976 זכה בתואר אביר בלגיון הכבוד מטעם ממשלת צרפת.
בשנת 1982 נפתח "בית פרנקפורטר" לגיל השלישי בבקעה (ירושלים), שעל בנייתו פיקח רויטמן.
מ-1985 עד 1989 שימש נשיא "אגודת פרנקפורטר", אגודת עזרה לקשיש על שם זכריה ולאה פרנקפורטר.
בשנת 1985 ייסד את תנועת הנוער "צד"ק" (ראשי תיבות של ציוני, דתי, קהילתי) בחסות "תורה בציון".
במרוצת השנים תקלוט התנועה למעלה מעשרים אלף ילדים; רבים מהם עולים מאתיופיה וממדינות חבר העמים.
בינואר 1945 הוא נשא לאישה את לאה שליידר, עובדת סוציאלית צעירה שפעלה לצדו ברזיסטנס.
ז'וליאן רויטמן (נולד: 1945), מזכ"ל קרן קסיפ-קוז'אסור, בטי רויטמן (נולדה: 1949) פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים.
וד"ר אילנה קלוטשטיין, מרצה באוניברסיטה העברית בירושלים, נשואה למרק קלוטשטיין, קרדיולוג במרכז הרפואי שערי צדק.
נכדו הוא העיתונאי אלי קלוטשטיין.
ב-21 באוגוסט 2007 (ז' באלול תשס"ז) הרב פאול רויטמן נפטר בירושלים, בגיל 87.
1985: חתן פרס ירושלים לחינוך מטעם הסוכנות היהודית.
1987: זכה בתואר קצין לגיון הכבוד מטעם ממשלת צרפת.
1992: פרש מתפקידו כנשיא ארגון וותיקי המחתרת היהודית בצרפת.
1993: מדליק משואה ביום השואה ביד ושם, בשם לוחמי המחתרת היהודית בצרפת.
1999: זכה בתואר "יקיר ירושלים".
2003: הועלה על ידי איגוד הקהילות בפריז לדרגת "רב בכיר" (grand rabbin).
2016: עיריית ירושלים קראה על שמו כיכר בירושלים, במפגש בין רחוב הפלמ"ח לבין הרחובות שופן והנשיא.
בטי רויטמן, ראשיתה של תנועת בני עקיבא באירופה.
מפעלו של הרב פאול רויטמן, תרגם יונתן סטבסקי, ירושלים, הוצאת הספרייה הציונית, ההסתדרות הציונית העולמית, 2009, ע' 172.
דמויות מופת בציונות הדתית: אישים ופועלם
בעריכת צבי שינובר, מכון מופ"ת, תשס"ח (לציון ששים שנה למדינת ישראל), ע' 49-44.
ניגונים וקטעי תפילה לימים הנוראים, מפי הרב פנחס (פאול) רויטמן, 2011 (קישור לפריט בספרייה הלאומית)
פאול נרציז רוזנשטיין-רוֹדָן (Paul Narcyz Rosenstein-Rodan; 1902, קרקוב, גליציה, אוסטריה – 28 באפריל 1985, בוסטון) היה כלכלן אוסטרי, והוגה מודל הדחיפה הגדולה (Big push model).
רוזנשטיין-רודן נולד בקרקוב למשפחה ממוצא יהודי, וגדל בווינה.
בשנת 1925 קיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת וינה וחונך לאסכולה האוסטרית.
בתחילת דרכו המקצועית, תרומתו לכלכלה הייתה בתחום התאוריה הכלכלית הטהורה - אודות תועלת שולית, מוצרים משלימים, מבנה היררכי של ביקוש ועוד.
ב-1930 היגר רוזנשטיין-רודן לבריטניה ולימד בקולג' האוניברסיטאי של לונדון ובהמשך בבית הספר לכלכלה של לונדון עד 1947. בשנים 1947-1950 עבד בבנק העולמי, בשנים 1953-1968 לימד במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ובהמשך לימד באוניברסיטת טקסס באוסטין ובאוניברסיטת בוסטון.
רוזנשטיין-רודן שימש כיועץ לממשלות הודו, איטליה וצ'ילה.
במאמר זה מצדד רוזנשטיין-רודן בהשקעה בקנה מידה גדול בתעשייה במדינות שבהן קיים עודף עובדים בחקלאות, במטרה לנצל את אפקט הרשת וזאת כדי להינצל ממצב בו שיווי המשקל הכלכלי נוצר במיקום נמוך.
הוא למעשה מפתח רעיון שהוצע בידי אליין יאנג במאמר "Increasing Returns and Economic Progress" שמתבסס בעצמו על רעיון של אדם סמית' משנת 1776.
פאולה איוואן-יונסקו (ברומנית: Paula Ivan-Ionescu נולדה ב-20 ביולי 1963) היא אתלטית רומניה בעברה.
היא אלופה אולימפית וסגנית אלופה אולימפית (סיאול 1988) בריצת 1500 מטר ובריצת 3000 מטר בהתאמה, פעמיים ברציפות אלופת האוניברסיאדה בריצת 1500 מטר ובריצת 3000 מטר (זגרב 1987 ודיסבורג 1989) ושיאנית עולם בריצת מייל (1989).
באוניברסיאדה שנערכה בזגרב יוגוסלביה ביולי 1987 זכתה איוואן בשתי מדליות זהב, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:01.32 דקות ובריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:53.61 דקות.
באליפות העולם שנערכה ברומא בתחילת ספטמבר אותה שנה סיימה איוואן במקום 20 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:08.36 דקות ובמקום 17 בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:51.20 דקות.
באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה איוואן בשתי מדיות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בריצת 1500 מטר בשיא אולימפי חדש של 3:53.96 דקות (הנוכחי, 2016), לפני למוטה בקוסקטה (4:00.24 דקות) וטטיאנה דורובסקיך (4:00.30 דקות), שתיהן מברית המועצות ומדליית כסף, בריצת 3000 מטר בשיא אישי חדש של 8:27.15 דקות, אחרי טטיאנה דורובסקיך (8:26.53 דקות) ולפני איבון מארי מבריטניה (8:29.02 דקות).
בתחרות שנערכה בניס, צרפת ב-10 ביולי 1989 קבעה איוואן בריצת מייל שיא עולם חדש של 4:15.61 דקות, שיפור לשיא בן ה-4 שנים של מרי דקר מארצות הברית (4:16.71 דקות).
שיאה זה החזיק מעמד 7 שנים ונשבר על ידי סווטלנה מסטרקובה מרוסיה (4:12.56 דקות).
תוצאתה זו מהווה את התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים (2016).
באוניברסיאדה שנערכה בדיסבורג גרמניה באוגוסט אותה שנה זכתה איוואן פעם נוספת בשתי מדליות זהב, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:13.58 דקות ובריצת 3000 מטר בשיא משחקים חדש של 8:44.09 דקות ובכך הגנה על תוארה.
היא פרשה מספורט תחרותי והחלה לאמן אתלטיקה.
פאול שטיינר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק לאורך מרבית הקריירה בפ.צ.
שטיינר נכלל בסגל נבחרת גרמניה המערבית שזכתה במונדיאל 1990, אך לא שותף בו.
שטיינר החל את קריירת הבוגרים בשנת 1975 בוולדהוף מנהיים, ששיחקה אז במחוז הדרומי של הבונדסליגה השנייה, שהייתה מחולקת אז לשני מחוזות.
שטיינר היה שחקן הרכב קבוע בוולדהוף מנהיים, ושיחק במועדון ארבע עונות, בהן צבר 144 הופעות ליגה והבקיע 16 שערים.
לאחר עונת 1978/79, בה התמודדה וולדהוף מנהיים בתחתית וניצלה מירידה, עבר שטיינר לדיסבורג מהבונדסליגה, שם שיחק שתי עונות, ושיתף פעולה בהגנה עם ברנרד דיץ.
בקיץ 1981 עבר שטיינר לפ.צ.
קלן, והיה חלק חשוב בעשור מוצלח במיוחד בתולדות המועדון, כאשר בחמש עונות סיים עם המועדון לפחות במקום השלישי בבונדסליגה, אך לא זכה באליפות.
בעונת 1982/83 זכה שטיינר עם קלן בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 1-0 בגמר על היריבה העירונית פורטונה קלן, במשחק בו שטיינר שיחק 90 דקות.
בעונת 1985/86 היה שטיינר חלק מהצלחתה של קלן בגביע אופ"א, שם הגיעה הקבוצה עד לגמר, בו הפסידה הקבוצה במפגש כפול לריאל מדריד בתוצאה המצטברת 5-3. בעונת 1990/91 הגיע שטיינר עם פ.צ.
קלן לגמר הגביע הגרמני, בו הפסידה הקבוצה לורדר ברמן בבעיטות הכרעה, אך לא שותף בגמר זה.
בתום עונה זו, בה כמעט שלא שיחק, לאחר שבכל העונות הקודמות היה שחקן הרכב קבוע, פרש שטיינר מכדורגל לאחר עשר עונות רצופות בפ.צ.
קלן, בהן צבר 291 הופעות ליגה והבקיע 20 שערים.
שטיינר ערך את הופעת הבכורה בנבחרת גרמניה המערבית בגיל 33, במשחק ידידות מול נבחרת דנמרק במאי 1990, והיה לאחד השחקנים המבוגרים ביותר שערכו בכורה במדים הלאומיים של גרמניה המערבית.
זו הייתה הופעתו היחידה של שטיינר בנבחרת הבוגרת.
שטיינר זומן לסגל הגרמני למונדיאל 1990, בו זכתה גרמניה המערבית לאחר ניצחון 1-0 במשחק הגמר על נבחרת ארגנטינה, אך לא שותף ולו לדקה אחת.
זימונו של שטיינר לסגל מונדיאל 1990 נחשב להפתעה, מאחר שמאמן הנבחרת פרנץ בקנבאואר העדיף במשחקים הקודמים את הולגר פאך מבאייר אורדינגן כמחליפו של קלאוס אאוגנטלר בנבחרת.
שטיינר צוטט בתוכנית טוק שואו בגרמניה אומר ש"הומוסקסואלים רכים מדי בשביל לשחק כדורגל".
פאול רנץ' – 1944, ברנדנבורג) היה מתנגד המשטר הנאצי וחסיד אומות העולם מגרמניה שנרצח על ידי הנאצים.
רנץ' היה רופא שיניים בהכשרתו ותומך במפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
בשנת 1943 ייסד רנץ' עם האדריכל הרברט ריכטר ועם הרופא גאורג גרוסקורט מחתרת בשם "האיחוד האירופי" שפעלה להצלת יהודים.
ביולי 1943 היה רנץ' בין חברי הקבוצה שניסחו כרוז שקרא להתנגדות חמושה לשלטון הנאצי.
רנץ' הסתיר את היהודיה אליזבת פון שבן (לבית ויידנריך) בביתו, מאוגוסט 1943 במשך מספר שבועות, עד שנלכדה וגורשה לאושוויץ (אם כי שרדה).
בנוסף לכך הסתיר יהודים נוספים.
הגסטפו גילה את פעולות הקבוצה, ובתחילת ספטמבר 1943 עצר את חבריה, בהם רנץ' ואשתו, גאורג ואנליזה גרוסקורט, רוברט האבמן והרברט ריכטר.
פאול רנץ', רוברט האבמן, גאורג גרוסקורט והרברט ריכטר נדונו למוות על ידי בית הדין העממי בברלין ב-16 בדצמבר 1943 בעוון בגידה במדינה וסיוע ליהודים.
הם הוצאו להורג בכלא ברנדנבורג ב-8 במאי 1944.
בשנת 2005 הכיר יד ושם בפאול רנץ' בתור חסיד אומות העולם.
גם עמיתיו לניסיונות ההצלה, בני הזוג גרוסקורט והרברט ריכטר, הוכרו בתואר זה באותה שנה.
פאול שימן (בלטבית: Pauls Šīmanis; 17 במרץ 1876 – 23 ביוני 1944) היה עיתונאי, עורך עיתונים בלטביה ואסטוניה ופוליטיקאי לטבי-גרמני, חסיד אומות העולם.
כיהן כשר בממשלת לטביה וחבר הפרלמנט הלטבי ונודע במחויבותו לזכויות המיעוטים.
קארל כריסטיאן תיאודור פאול שימן נולד בילגבה שבקורלנד, כיום לטביה ואז חלק מהאימפריה הרוסית.
הוא בא ממשפחה עשירה ושמרנית.
דודו תיאודור שימן היה תומך בולט והיסטוריון של האימפריה הגרמנית.
שימן חונך בגרמניה ועבר את הכשרתו הצבאית בליטא.
השקפותיו הפוליטיות היו ליברליות והפכוהו ליריב נחרץ של גרמניה הנאציונל-סוציאליסטית, של המרקסיזם-לניניזם ושל הסוציאליזם הסובייטי.
שימן התחיל את לימודיו בילגבה אך אביו שלח אותו לסיים את לימודיו באלברפלד .
לאחר סיום לימודיו למד משפטים והיסטוריה באוניברסיטאות ברלין, מרבורג וקוניגסברג (כיום קלינינגרד).
הוא נאלץ לעזוב את לימודיו כשגויס לצבא האימפריה הרוסית.
הוא שירת בקווקז ומאוחר יותר אומן בתור קצין בליטא.
הוא חידש את לימודיו בשנת 1902 וכתב תזה לדוקטורט באוניברסיטה של גרייפסוואלד.
שימן נסע לאסטוניה והחל לעבוד כעיתונאי.
בשנת 1903 התמנה לעורך הראשי של העיתון בשפה הגרמנית Revalsche Zeitung בטאלין.
הוא היה אחד המייסדים של ההתאחדות הגרמנית (Deutscher Verein) באסטוניה.
בשנת 1907 חזר ללטביה והפך לעורך הראשי של אחד העיתונים הגדולים בגרמנית בלטביה, Rigasche Rundschau.
לעיתים קרובות היה מעורב בפולמוס עם בלטים גרמנים שמרנים, על רקע דעותיו הליברליות ועל רקע רצונו להגן על מיעוטים.
במלחמת העולם הראשונה לחם שימן בשורות הצבא הרוסי, למרות שאחיו נלחם למען הצבא הגרמני.
במהלך ההכנות למלחמה התנגד שימן למגמת ההסלמה, אבל צוטט באומרו "למלחמה אפשר להתנגד רק בתקופות של שלום".
לאחר מהפכת אוקטובר עזב את הצבא וחזר לריגה הכבושה בידי הגרמנים.
עם זאת, בשל דעותיו השליליות כלפי מוסד האצולה הגרמנית בליטא, ה-Livländische Ritterschaft, , גורש מהעיר.
הוא הגיע לברלין, שם עבד בעיתונים פרנקפורטר צייטונג ו-Preussische Jahrbücher.
בברלין פרסם מספר מאמרים אנטי-בולשביקיים.
ב-1919 חזר לריגה ושב להיות עורך ה-Rigasche Rundschau.
הוא היה חבר הממשלה הזמנית הראשונה של לטביה העצמאית.
מאוחר יותר הפך למנהיג המפלגה הדמוקרטית הבלטית הגרמנית (DDP) שכונתה לעיתים קרובות "המפלגה של שימן" והתפרסמה בנכונותה להאבק על זכויות מיעוטים, במיוחד בחינוך.
שימן הוביל את קואליציית המפלגות הבלטיות הגרמניות במשך רוב התקופה שבין המלחמות.
הוא נבחר לכל הפרלמנטים הלטבים (סאימה) עד הפיכת קרליס אולמניס ב-1934. בשנת 1927 הוצע לשימן להיות ראש הממשלה, אך הוא סירב.
בשנת 1929 היה נציג לטביה בחבר הלאומים.
בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה הפעילו בלטים גרמנים לחץ על שימן להפסיק להגן על מיעוטים, בפרט יהודים.
שימן המשיך בפעולתו והיה אחד התומכים המעטים בשלטון בזכויות היהודים, למרות ביקורת רבה מצד הגרמנים הבלטים.
בשנת 1930 שימן סבל משחפת וביקר לעיתים קרובות בדאבוס להתאוששות.
בשנת 1930 ניצל אחד מביקוריו לפרסום מספר מאמרים נגד הנאצים.
בשנת 1933 השתלטו תומכי הנאציזם על עיתונו, Rigasche Rundschau, ושימן נאלץ לעזוב את העיתון.
באוקטובר עזב את תפקידו בפרלמנט הלטבי בשל מצבו המידרדר והתיישב בווינה.
בשנת 1937 הקים שימן אגודה לידידות כלל אירופית, Verband zur nationalen Befriedung Europas, אשר ניסתה לאחד את כל קבוצות המיעוטים הגרמניות באירופה אשר לא היו נאציות.
בווינה כתב מאמרים רבים, רובם פורסמו בפולנית בעיתון Der Deutsche in Polen ("הגרמנים בפולין").
עם זאת, מאמריו פורסמו גם בעיתונים אוסטרים רבי תפוצה.
במהלך שנות ה-1930 הורע מצבו אך עם גבור איומי המלחמה והרעת זכויות המיעוטים סירב לעזוב את לטביה ופתח בקמפיין שנועד לעודד את הגרמנים הבלטים להישאר, שכן טען שהמדינה זקוקה להם.
בתקופת הכיבוש הסובייטי של לטביה בשנת 1940 לא הוגבל חופש הביטוי של שימן.
בתקופת כיבוש לטביה על ידי גרמניה הנאצית, שימן היה מרותק לביתו.
הוא לא ניזוק, ככל הנראה מכיוון שיריביו הפוליטיים עדיין העריכו אותו אך גם כי בריאותו התרופפה.
בשנתיים האחרונות לחייו, למרות שחפת חמורה ממנה סבל, הסתירו שימן ואשתו, בביתם בריגה יהודיה צעירה בשם ולנטינה פריימן.
שימן מת בריגה ביוני 1944, פחות מארבעה חודשים לפני שהצבא האדום השתלט על לטביה, כולל ריגה, בשנית.
בשנת 2000, זמן רב לאחר מותם, העניק יד ושם לשימן ולאשתו את התואר חסידי אומות העולם.
פאול קונראד הניך (Paul Konrad Hoenich; 13 במרץ 1907 – ינואר 1997) היה אמן ישראלי, יליד אוסטריה.
הניך ידוע בהדפסים הרבים שיצר והמצאת טכניקה לציור בעזרת השמש, עבד בפקולטה לארכיטקטורה בטכניון, חיפה.
פאול קונראד הניך נולד בצ'רנוביץ, אוסטרו-הונגריה (כיום אוקראינה).אביו ד"ר אוסיאס הניך ואמו פרדריקה הניך.
בין השנים 1925–1928 למד אמנות בווינה, פירנצה ופריז ובשנת 1929 שירת בצבא רומניה.
בין השנים 1930–1935 התגורר בבוקרשט, רומניה, שם עסק באמנות ובהוראה.
בשנת 1933 ייצג את רומניה בתערוכה בינלאומית לתחריטים בפולין.
בשנת 1935 עלה הניך לארץ ישראל עם רעייתו רות והתיישב בחיפה.
בשנת 1936 ייסד בעיר בית ספר לאמנות.
בשנת 1950 התקבל כמרצה בטכניון, שם לימד עיצוב דו־ממדי במסגרת הפקולטה לאדריכלות.
בשנת 1951 הציג תערוכת יחיד בארמון האמנויות בבריסל, בלגיה.
בשנת 1966 התמנה לפרופסור עמית בטכניון.
בתפקידו שם עסק במחקרים בנושאי הצבע.
מחקרו בנושא בנושא אומנות וטכנולוגיה אוטומטית ("Robot-Art"), פורסם במספר פרסומים במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
ציוריו והדפסיו של הניך נושאים אופי אקספרסיוניסטי.
מחזור ההדפסים "דרך גולים" (1943), לדוגמה, הציג 13 הדפסים אקספרסיוניסטים בנושאי ההיסטוריה היהודית.
בשנות ה-70, בעקבות עבודתו בטכניון, ביצע גם כמה יצירות בעלות אופי אוונגרדי וקינטי, העושות שימוש בקרני אור.
בשנות השמונים חזר לציור מסורתי.
בשנת 2002 הוקמה בטכניון גלריה לאמנות ניסויית הנושאת את שמו ואת כינויו על פי ראשי התיבות של שמו: פ.ק.ה
בשנת 2012 ראה אור ספרו של חוקר האמנות והאוצר רון ברטוש "חיתוכי-העץ של פאול קונרד הניך" אשר ליווה את התערוכה "פיתוחי-עם" שהוצאה בגלריה פ.ק.ה.
בשנת 2019 נפתחה מחדש הגלריה ע"ש פ.ק.
הניך, בתערוכה של יצירותיו "אמנות השמש-הדרך אל הלא נודע", אוצרת דניאלה טלמור.
באומנותו חיפש הניך לבטא תנועה, ועשה זאת באמצעים שונים - צבעי שמן, חיתוכי העץ צילום ואמנות השמש ואפילו בעבודות וידאו.
מאחר שהיה חלק מתוך הפקולטה לארכיטקטורה בטכניון, חשב שאפשר יהיה לבטא את התנועה בקנה מידה גדול על בניינים ובתוכם בעזרת שילוב אמנות השמש הייחודית שלו.
את נסיונותיו באומנות השמש, ביצע על גג הפקולטה לארכיטקטורה בטכניון, שהוא נעזר במראות ומנסרות וכן ביריעות פלסטיק ובמסגרות עץ שונות.
בעזרתם לכד את תנועת השמש וקרינתה והנציח אותם בתמונותיו.
ניתן לחלק את יצירותיו של הניך לארבע קטגוריות עיקריות:
ציורי שמן- במשך מרבית חייו הבוגרים, צייר הניך את החיים שמסביבו באמצעות צבעי שמן.