tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זמן קצר לאחר מכן נישא לברטה דוקס ונולדו להם שישה ילדים, מהם ויליאם היה החמישי, כשהבכורה מביניהם הייתה לואיזה (1918-1870), שנפטרה בגיל צעיר.
שני אחיו של ויליאם, צ'ארלס ואלברט, היו מעורבים מאוד באומנויות.
צ'ארלס (1866–1927), שהלך אחרי אביו לסחר בצמר, היה אספן חשוב - והשאיר את כל האוסף שלו לגלריה לאמנות במנצ'סטר בשנת 1925. אלברט (1881–1953) היה צייר, מאייר ומעצב תלבושות.
שני האחים שינו את שם משפחתם לרוטרסטון (Rutherston) במלחמת העולם הראשונה.
הוא התחתן עם אליס קנווסטוב בשנת 1899, איתה נולדו לו ארבעה ילדים: ג'ון, בטי, רייצ'ל ומייקל.
לימים זכה ג'ון רוטנשטיין בתהילה כהיסטוריון ומנהל אמנות (הוא היה מנהל גלריית טייט בין השנים 1938–1964 וקיבל תואר אבירות בשנת 1952).
מייקל רוטנשטיין היה מוציא לאור מוכשר.
רוטנשטיין עזב את בית הספר בברדפורד בגיל שש-עשרה כדי ללמוד בבית הספר סלייד לאמנות, בלונדון ועבר לאקדמיה ז'וליאן בפריז (1889–1893), שם נפגש עם ג'יימס מקניל ויסלר, אדגר דגה ואנרי דה טולוז-לוטרק.
בפריז הוא התיידד עם האמן האנגלו-אוסטרלי צ'ארלס קונדר, איתו חלק עם סטודיו במונמרטר.
בשנת 1893 שב רוטנשטיין לבריטניה כדי לעבוד על "דמויות אוקספורד" סדרה של דיוקנאות ליתוגרפיים, שפורסמו בסופו של דבר בשנת 1896 אוספי דיוקן אחרים של האמן כוללים "דיוקנאות אנגלים" (1898), "שנים עשר דיוקנאות" (1929) "בני זמננו" (1937).
באוקספורד הוא נפגש והפך לחבר קרוב של הקריקטוריסט והפרודיסט מקס בירבוים, שלימים הנציח אותו בסיפור הקצר אנוך סואמס (1919).
בשנים 9–1898 הקים את גלריית קרפקס בפיקדילי.
בשנותיה הראשונות הגלריה הייתה קשורה קשר הדוק עם אמנים כמו צ'ארלס קונדר, פיליפ וילסון סטייר, ואוגוסטוס ג'ון.
הוא הציג גם את עבודתו של אוגוסט רודן, אשר את שמו הטוב באנגליה היה חייב לחברותו של רוטנשטיין.
רוטנשטיין היה המנהל האמנותי של גלריה ננטש בשנת 1901, ואז הועבר הניהול לחברו הקרוב רוברט רוס.
הגלריה הייתה המקום לכל שלוש התערוכות של קבוצת קמדן טאון, בהובלת ידידו של רוטנשטיין - וולטר סיקרט.
הסגנון והנושאים של ציורי רוטנשטיין משתנים, אם כי נושאים מסוימים מופיעים שוב.
דוגמאות טובות כוללות את "נפרדים בבוקר" (1891), "אם וילד" (1903) ו"יהודים מתאבלים בבית כנסת" (1907) - כולם בבעלות גלריית טייט.
בין 1902 ל־1912 התגורר רוטנשטיין בהמפסטד, לונדון, שם כלל המעגל החברתי שלו שמות כמו הסופר ה.ג וולס, ג'וזף קונרד והאמן אוגוסטוס ג'ון.
בין האמנים הצעירים שביקרו את רוטנשטיין בהמפסטד היו וינדהאם לואיס, מארק גרטלר ופול נאש.
במהלך תקופה זו עבד רוטנשטיין על סדרה של ציורים חשובים שחלקם נכללו בתערוכה בשנת 1906 של אמנות יהודית ועתיקות בגלריה וייטצ'אפל.
מאפיין נוסף של תקופה זו הם הדיוקנאות שצייר.
רוב הדיוקנאות של רוטנשטיין מציגים את בני משפחתו, ובמיוחד את אשתו אליס.
הם מזכירים את הציור ההולנדי (במיוחד ורמיר ורמברנדט), הם דומים בסגנונם ליצירות של ויליאם אורפן, שהפך לגיסו של רוטנשטיין בשנת 1901, שהתחתן עם אחותו אליס גרייס.
רוטנשטיין התעניין בפיסול וציור הודי, ובשנת 1910 יצא לסיור באתרים האמנותיים והדתיים העיקריים של תת-היבשת.
הסיור הסתיים בשהות בכלכותה, שם היה עד לניסיונותיו של רבינדרנת טאגור להחיות את הטכניקות והאסתטיקה של הציור ההודי המסורתי.
ויליאם רוטנשטיין היה מנהל האקדמיה המלכותית לאמנות בין השנים 1920–1935, שם עודד ציירים צעירים ביניהם הנרי מור, שלאחר מכן אמר כי רוטנשטיין "נתן לי את התחושה שאין מחסום, אין גבול למה שתלמיד צעיר יכול היה להיות ולעשות".
רוטנשטיין היה סנגור לסטודנטים שלו.
לאחר שמונה, הותר לו למנות אמנים מתאמנים למרצים אורחים.
עם הזמן, הסטודנטים שבנו קריירות מצליחות הוזמנו בחזרה למכללה להרצות.
ויליאם רוטנשטיין קיבל תואר אבירות בשנת 1931. רבינדרנת טאגור הקדיש את אוסף השירה גיטאנג'לי, שזיכה אותו בפרס נובל לספרות ב-1913 ולו כתב הקדמה המשורר האירי ויליאם בטלר ייטס, לוויליאם רוטנשטיין.
ויליאם שארפ היה חרט ואמן אנגלי.
שארפ היה בנו של יצרן נשק מכובד שהתגורר במרכז לונדון.
הוא היה חניך בחריטה אצל החרט והגנאלוג ברק לונגמייט (1738–1793), ולאחר הנישואין, לאישה צרפתייה, ביסס את עצמו כחרט ברחוב ברטולומיי ליין.
עבודתו הבולטת הראשונה הייתה תחריט של "הקטור", אריה זקן ב"לונדון טאוור".
בסביבות 1782 הוא מכר את החנות ועבר לווקסהול, מתוך כוונה להתמחות בתחומים מורכבים יותר (כלומר חריטה להדפסה) של אומנות.
בין הלוחות הקודמים שלו יש כמה איורים, שנעשו בעקבות תומאס סטות'ארד, לעיתון.
הוא גם השלים את לוח "הנחיתה של צ'ארלס השני בדובר" של בנג'מין וסט, שויליאם וולט השאיר לא גמור בזמן מותו, חרט כמה מהאיורים של אמנים שנסעו עם קפטן קוק במסעותיו המפורסמים, לבסוף התיישב בצ'יזוויק שם שהה למשך שארית חייו.
הוא חרט את "הנה האיש" (על פי גווידו רני); "המלך ליר בסערה" ו"המכשפה מעין דור" (אחרי בנג'מין וסט); "הגיחה מגיברלטר" (אחרי ג'ון טרומבול); דיוקנו של "ג'ון האנטר" ו"המשפחה הקדושה" (על פי ג'ושוע ריינולדס) ועוד.
סגנון החריטה של שארפ היה מקורי, חצי גוונים עשירים ומלאים.
הוא הפך לחבר כבוד באקדמיה הקיסרית בווינה ובאקדמיה המלכותית במינכן.
שארפ נפטר בצ'יזוויק ב־25 ביולי 1824, ונקבר בחצר הכנסייה שם.
שארפ היה רפובליקני וחבר של תומאס פיין והורן טוק, והיה חבר בחברה למידע חוקתי.
כתוצאה ממחלוקת משפטית שבה היה מעורב הורן טוק, שארפ נחקר על באשמות הנוגעות לבגידה, אך לבסוף שוחרר ללא עונש כ"תומך" בלבד.
הוא תמך בתורתם של פרנץ מסמר ועמנואל סוודנבורג והושפע מתפיסתו הדתית של העתיד לפי ג'ייקוב בריאן והנביא המילניאליסטי ריצ'רד בראת'רס.
לאחר אשפוזו של ריצ'רד בראת'רס בבית משוגעים באיזלינגטון, הפך שארפ לחסידה של הנביאה ג'ואנה סאות'קוט , אותה הביא מאקסטר ללונדון והחזיק על חשבונו למשך זמן לא מבוטל, הוא הכין אותה לציור דיוקן שאותו הוא חרט.
למרות מותה המוקדם, ככל הנראה הוא מעולם לא איבד אמון במשימתה האלוהית או באפשרות שהיא תופיע שוב, וכתב ספר להגנתה: "תשובה לעולם." (לונדון, 1806).
ויליאם סטארק רוזקרנס היה ממציא, פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי, וקצין בצבא ארצות הברית.
תפקידו כגנרל בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית הוא זה אשר הקנה לו את פרסומו.
הוא ניצח במספר קרבות חשובים בזירה המערבית של מלחמת האזרחים, אולם, תבוסתו בקרב צ'יקמוגה בשנת 1863 קטעה למעשה את הקריירה הצבאית שלו.
בשנת 1842 סיים רוזקרנס את האקדמיה הצבאית של ארצות הברית (ווסט פויינט), מדורג חמישי מתוך כיתה של חמישים ושישה.
לאחר מכן שירת בצבא ארצות הברית בתפקידי הנדסה, וכן שירת כפרופסור בווסט פויינט.
בשנת 1854 פרש רוזקרנס מהצבא, והפך ארכיטקט ומהנדס אזרחי.
הוא זכה להצלחה ניכרת, ניהל מיזמים שונים בתחום מכרות הפחם, ערך סקרים גאולוגיים, והמציא מספר המצאות.
בתחילת מלחמת האזרחים הוביל רוזקרנס יחידת מתנדבים מאוהיו, אשר בין חבריה היו רתרפורד הייז, ויליאם מקינלי (נשיאים לעתיד), וסטנלי מתיוס (שופט עליון לעתיד).
הוא קיבל מינוי כבריגדיר ג'נרל בצבא הסדיר וזכה להצלחה בקרבות הראשונים בווירג'יניה המערבית אל מול רוברט א' לי.
בשנת 1862, בזירה המערבית, ניצח בקרב איוקה וקרב קורינת' השני, כאשר היה תחת פיקודו של מייג'ור ג'נרל יוליסס גרנט.
נטייתו של רוזקרנס לדיבור מהיר וגס, ונכונותו לחלוק על הממונים עליו באופן פומבי, גרמו ליריבות מקצועית בינו לבין גרנט (וכן מזכיר המלחמה אדווין סטנטון), יריבות אשר השפיעה על הקריירה של רוזקרנס.
לאחר קרב קורינת' קודם רוזקרנס לדרגת מייג'ור ג'נרל, קיבל את הפיקוד על גייס XIV, והוביל אותו לניצחון בקרב סטונס ריבר אל מול יריבו מן הקונפדרציה בראקסטון בראג.
לאחר קרב זה החל רוזקרנס בארגון מחדש של הגייס והפך אותו לארמיית הקמבלנד.
בראש ארמיית הקמברלנד יצא רוזקרנס למערכת טולהומה, סדרת תמרונים מבריקה אשר דחקה את צבא הקונפדרציה אל מחוץ למרכז טנסי.
לאחר התארגנות קצרה המשיך רוזקרנס במערכת צ'יקמוגה, אשר בתחילתה הצליח לגרום לנסיגת צבא הקונפדרציה בפיקוד בראג אל מחוץ לעיר האסטרטגית צ'טנוגה באמצעות סדרת תמרונים ואיגופים.
עד אותה עת הייתה הקריירה הצבאית של רוזקרנס רצופה הצלחות.
הוא היה אהוב על חייליו, אשר כינו אותו "אולד רוזי" (רוזי הזקן), אך היה קשה עם קציניו.
רוזקרנס היה בעל אופי כספיתי, ובפרוץ הקרב נטה להגיע להתרגשות יתר, מה שגרם לו לגמגם ולהיות קשה להבנה.
בנוסף, נטה להתערב בניהול הפרטים הקטנים ביחידות המשנה שלו ולעקוף את שרשרת הפיקוד.
המרדף בעקבות צבאו של בראג הסתיים בהתנגשות דמים בקרב צ'יקמוגה.
בקרב זה הייתה ארמיית הקמברלנד של האיחוד ערוכה להגנה, בעוד ארמיית טנסי של בראג תקפה חזיתית.
ביום הראשון לקרב נהדפו כל התקפותיו של בראג.
אולם ביום השני, בעקבות מידע שגוי שקיבל, נתן רוזקרנס פקודה שגויה לתזוזת אחת מיחידותיו, מה שיצר פרצה זמנית בקווי ההגנה של צבאו.
בצירוף מקרים חסר מזל הייתה פרצה זו אל מול התקפה מרוכזת של הקונפדרציה, מה שגרם לנסיגה מבוהלת של שליש מצבאו.
רוזקרנס, אשר איבד את עשתונותיו בעקבות תהפוכות הקרב, נסוג עם חלק צבאו המוכה, בעודו מותיר את יתרת צבאו בשדה הקרב.
ארמיית הקמברלנד נסוגה אל צ'טנוגה, ובראג הטיל עליה מצור.
בעקבות התבוסה המשפילה, הודח רוזקרנס מתפקידו כמפקד ארמיית הקמברלנד על ידי גרנט.
הוא קיבל את הפיקוד על זירת מיזורי, שם לחם נגד הפשיטה של פרייס במיזורי, אולם לא מילא יותר תפקיד משמעותי במלחמה.
בבחירות 1864 שקל אברהם לינקולן לגייס את רוזקרנס כמועמדו לסגן נשיא.
המהלך טורפד על ידי מזכיר המלחמה סטנטון, אשר יירט את מכתב ההסכמה של רוזקרנס אל לינקולן, והסתיר אותו.
לאחר המלחמה עבר רוזקרנס לקליפורניה, שם עסק במיזמים עסקיים שונים.
הוא שירת במספר מינויים דיפלומטיים ופוליטיים, בהם ציר ארצות הברית במקסיקו, ובשנת 1880 נבחר כנציג המחוז ה-1 של קליפורניה לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא שירת בקונגרס בין 1881–1885. רוזקרנס נפטר בקליפורניה, בשנת 1898. בשנת 1908 נטמנו שרידיו בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, וירג'יניה.
דארן קנת' מת'יוז הידוע יותר בשם הבמה שלו, וילאם ריגל הוא מתאבק עבר אנגלי, מאמן היאבקות ומנג'ר, המופיע בארגון ההיאבקות WWE, שבו הוא משמש כסגן מנהל פיתוח כישרונות.
בעבר כיהן ריגל גם כג'נרל מנג'ר של התוכנית NXT.
בנוסף לתפקידו כג'נרל מנג'ר, הוא היה מנהל פיתוח כישרונות ומנהל הגיוס הגלובלי של ה-WWE.
תחת הדרכתו של מרטי ג'ונס, מת'יוז החל את הקריירה שלו כמתאבק בגיל 15 בלבד.
הוא הופיע במגוון רחב של ארגוני היאבקות עצמאיים ברחבי בריטניה.
בשנת 1993, הוא חתם על חוזה בארגון ההיאבקות World Championship Wrestling (WCW), שבו הופיע תחת שם הבמה סטיבן ריגל והיה ארבע פעמים אלוף הטלוויזיה של WCW.
מת'יוז נשוי לכריסטינה בדדוס מאז נובמבר 1986, כשלשניים יש יחדיו שלושה ילדים בשם דניאל, ביילי ודיין.
בשנת 2003, מת'יוז אובחן באופן שגוי במה שהסתבר בתור מום לב מולד.
לאחר שעבר טיפול של מומחה בתחום אשר כלל טיפולים נגד קרישי דם, הוא חזר להתאבק באפריל 2004.
ב-3 במאי 2005, האוטוביוגרפיה של מת'יוז בשם Walking a Golden Mile, יצאה לאור.
אליפות הדרומית במשקל כבד של MCW (פעם אחת)
PWI דירג אותו במקום ה-18 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 1994
אליפות הטלוויזיה של WCW (4 פעמים)
האליפות האירופאית של ה-WWE (4 פעמים)
אליפות ההארדקור של ה-WWE (5 פעמים)
אליפות הזוגות העולמית של ה-WWE (4 פעמים) - עם לאנס סטורם (2), יוג'ין (1) וטאג'ירי (1)
ויליאם רייט היה מזרחן בריטי ופרופסור לערבית מאוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1830 נולד ויליאם רייט בבנגל לאלכסנדר רייט וליוהאנה לבית אוברביק.
רייט רכש את השכלתו באוניברסיטאות סנט אנדרוז, האלה-ויטנברג וליידן.
הוא עבד כפרופסור לערבית ביוניברסיטי קולג' לונדון החל מ-1855 עד 1856, אז עבר לעבוד בטריניטי קולג'.
ב-1861 הצטרף רייט לצוות המחלקה לכתבי יד שב, שם עבד עד 1869. ב-1870 שב רייט לכהן כפרופסור לערבית, הפעם באוניברסיטת קיימברידג'.
הלה כיהן בתפקיד עד מותו ב-1889.
ויליאם ריד מילר היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו ה-12 בשנים 1877–1881. מילר נולד בבייטסוויל, אז בטריטוריית ארקנסו, ובכך היה ראשון מושלי ארקנסו שנולד על אדמתה.
הוא שירת שתי תקופות כהונה בזמנים הסוערים שלאחר תקופת השיקום, וארבע שנות כהונתו עמדו בסימנה של יציאת מפלגתו לדרך חדשה כדי להבדיל את עצמה מהתמיכה בעבדות ולהרחיב את בסיס התמיכה בה.
ב-1881 הייתה למילר שאיפה חסרת תקדים להיבחר לתקופת כהונה שלישית כמושל, אך תחת זאת בחרו הדמוקרטים במועמד תומאס ג'יימס צ'רצ'יל, חסיד הקו הקשוח של המפלגה ומייג'ור גנרל לשעבר בצבא הקונפדרציה.
בעקבות תבוסתו, שירת מילר במועצות מנהלים של כמה חברות רכבות וכחבר במועצת הנאמנים של אוניברסיטת ארקנסו.
הוא גם שימש כמבקר המדינה של ארקנסו במשך 12 מתוך 30 השנים מ-1857 ועד מותו ב-1887, ובכך היה האדם שכהונתו בתפקיד זה הייתה השלישית באורכה.
ויליאם ריד מילר נולד בחווה ליד בייטסוויל שבטריטוריית ארקנסו כבנם של ג'ון וקלרה מור מילר.
אביו היה חוואי ורשם במשרד הקרקעות של ארצות הברית ופעיל בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית, כולל פעמיים שהיה חבר בחבר האלקטורים.
מילר התחנך בבתי ספר מקומיים כאשר התאפשר לו הדבר במסגרת עבודתו בחווה המשפחתית, והחל לגלות עניין מוקדם במשפטים.
אף על פי שאביו לא עודד אותו לרכוש השכלה משפטית, הוא עבר מהחווה המשפחתית לבייטסוויל וב-1844 החל ללמוד את המקצוע בקריאה עצמית.
הקריירה הפוליטית של מילר החלה לפרוח כאשר הוא עבר לבייטסוויל, שהייתה העיר הרביעית בגודלה במדינה ואחד המרכזים הפוליטיים הבולטים בה.
ב-1848 הוא נבחר כפקיד של מחוז אינדיפנדנס, ובשנה שלאחר מכן נשא לאישה את סוזן אליזבט בווינס, בתו של שופט המחוז השלישי, ויליאם בווינס.
ב-1854, כאשר התפטר מבקר המדינה של ארקנסו, סי.
דנלי, מתפקידו, מינה המושל אליאס נלסון קונוויי את מילר לתפקיד, ולצורך זה הוא התפטר מתפקידו כפקיד המחוז.
קונוויי עצמו שימש בתפקיד מבקר המדינה בשנים 1835–1849, והמינוי לתפקיד של מילר העלה את קרנו בזירה הפוליטית באופן משמעותי.
ב-1876 הוא נבחר כמושל ארקנסו, וב-1878 נבחר לתקופת כהונה שנייה.
הוא היה מושל ארקנסו הראשון שנולד על אדמתה.
ממשלו של מילר התמקד בחינוך הציבורי ובבעיותיה הפיננסיות של המדינה.
הוא חתם על חוק למימון מעון מדינתי לעיוורים והאוניברסיטה התעשייתית של ארקנסו (כיום אוניברסיטת ארקנסו).
לאחר תום כהונתו כמושל, הוא שימש כסגן הגזבר המדינתי בשנים 1881 ו-1882. ב-1886 הוא נבחר שוב כמבקר המדינה.
ויליאם ריד מילר נפטר בליטל רוק ב-29 בנובמבר 1887. הוא נטמן בבית הקברות מאונט הולי שבעיר.
ויליאם רייבָּן היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-29 בשנים 1817–1819. לפני כן הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה וכחבר הסנאט שלה.
ויליאם רייבן נולד במחוז הליפקס שבפרובינציית קרוליינה הצפונית, וב-1785 עבר עם הוריו למחוז הנקוק שבג'ורג'יה (אז חלק ממחוז גרין).
ביתו של רייבן בעיירה פאולטון ממוקם 16 ק"מ מצפון-מזרח לעיר ספרטה.
ב-1793 הוא נשא לאישה את מרי בייטל, ולזוג נולדו בן אחד ושש בנות.
רייבן היה בפטיסט באמונתו ואוטודידקט.
רייבן היה חבר בשני בתי האספה הכללית של ג'ורג'יה.
ב-1805 הוא נבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה, וב-1810 לסנאט המדינתי, בו הוא כיהן עד 1817 כנשיא הסנאט.
ב-4 במרץ 1817, כאשר התפטר מושל ג'ורג'יה דייוויד בירדי מיטשל מתפקידו כדי לקבל את מינויו על ידי הנשיא ג'יימס מדיסון לנציג לאינדיאנים מאומת המוסקוגי, היה רייבן למושל מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט.
בנובמבר אותה שנה נבחר רייבן לתקופת כהונה מלאה כמושל מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
במהלך , גייס רייבן את המיליציה של ג'ורג'יה תחת פיקודו של הגנרל אדמונד פנדלטון, כתגובה לפלישות בדרום ג'ורג'יה.
טאטנאל כתב לרייבן על הצורך בסיוע להקמת כוח בקרבת נהר סנט מרי ב-20 במרץ 1817. רייבן הורה ששני כפרים יוחרבו על השתתפותם בפלישות.
עקב טעות, כפר של שבט המוסקוגי הועלה באש, ועשרה מתושביו נהרגו.
הגנרל אנדרו ג'קסון, לימים נשיא ארצות הברית, זעם על כך, והוא דרש שקפטן עובד רייט יועמד לדין על רצח.
רייבן דחה את סמכות הממשלה הפדרלית להתערב בענייני המדינה, בעיקר בנוגע למיליציה שלה.
הוא העיר הערה כלפי ג'קסון, "כאשר החירויות של אנשי ג'ורג'יה יפלו לרגליה של העריצות הצבאית, אז, והרבה לפני כן, הדוקטרינה הרודנית שלך תיושם".
רייבן מתח ביקורת על ג'קסון על כישלונו בהגנה על ג'ורג'יה מפני הסמינול והמוסקוגי, ובכך יצר קרע מר אתו, אך זכה לחיבה מצד המדינה ובית המחוקקים שלה.
רייבן היה מעורב בפרשה של 1820 בה הוברחו עבדים אל שטחי המוסקוגי ולטריטוריה של ארצות הברית, תוך הפרה של החוק נגד יבוא של עבדים .
ג'ון ווטסון, סגן שופט השלום של ג'ורג'יה, מחה על התערבותו של רייבן בביצוע תפקידיו המשפטיים בתיק, בו 59 אפריקאים נחטפו לכאורה על פי הוראתו ומאוחר יותר נמכרו.
תגובתו של רייבן הייתה שהחוקים נגד עבדות הופרו באופן תדיר, ושרבים עסקו בהם.
ויליאם רייבן נפטר באופן פתאומי, בביתו בפאולטון כאשר שהה בו בפגרה שבין שני מושבי חקיקה, ב-24 באוקטובר 1819. הוא נטמן בתחילה בבית הקברות של משפחת מרטין, אך ב-1985 הועברה קבורתו לכנסייה הבפטיסטית של פאולטון.
חודשיים לאחר מותו, נוסד מחוז רייבן בשטחים שהועברו משבטי הצ'רוקי בצפון-מזרח ג'ורג'יה.
ויליאם אלפורד ריצ'רדס היה מודד, חוואי ופוליטיקאי אמריקאי מוויומינג, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל ויומינג הרביעי בשנים 1895–1899, וכמנהל משרד הקרקעות הכללי בשנים 1903–1907.
ויליאם ריצ'רדס נולד בעיירה הייזל גרין שבוויסקונסין, והתחנך שם ובעיר גלנה שבאילינוי.
במלחמת האזרחים האמריקאית הוא שירת כנהג אמבולנס בארמיית הפוטומק.
כבחור צעיר, עבד ריצ'רדס במשימות מדידה בנברסקה, וב-1873 הוא הגיע לראשונה לטריטוריית ויומינג כאשר אחיו אלונזו שכר אותו כעוזר ראשי כאשר עסק במדידת הגבול הדרומי של הטריטוריה.
בשנה שלאחר מכן הוא שב כדי להשתתף במדידה של הגבול המערבי של ויומינג.
אחיו אלונזו עזב את המשלחת לאחר שנמדדו 99 מילים (160 ק"מ), והותיר את ויליאם כאחראי על השלמת העבודות.
ב-1874 עבר ריצ'רדס לקליפורניה כדי לשאת לאישה את הארייט אליס האנט, ולזוג נולדו שלוש בנות.
ב-1885 הוא שב לוויומינג וניהל חווה במחוז ביג הורן.
ב-1886 נבחר ריצ'רדס כנציב מחוז ג'ונסון, וב-1889 מינה אותו הנשיא בנג'מין הריסון כמודד הראשי של ויומינג.
ב-1894 התמודד ריצ'רדס בבחירות למשרת מושל ויומינג מטעם המפלגה הרפובליקנית.
הוא ניצח את ויליאם ה.
טידבול, והיה למושל המדינה הרביעי, והשלישי שנבחר בבחירות.
הוא כיהן בתפקיד בשנים 1895–1899. אף על פי שהוא פעל להרגעת המשבר עם האינדיאנים בג'קסון הול , נודע ריצ'רדס גם בשל החנינה שהעניק לבוץ' קסידי.
כמי שהיה אז גנב חיות משק, ריצה קסידי שנתיים מאסר על החזקת סוס גנוב בשווי של 5 דולר.
תושבי מחוז פרימונט, שחששו משובו של קסידי, ביקשו מריצ'רדס שיעניק את החנינה מתוך תקווה שהצעד "יוביל להפיכתו לאזרח שומר חוק", כתב ריצ'רדס לחוואי המודאג ג'יי טורי.
ריצ'רדס קיים שיחה עם קסידי בבית הכלא והחליט לחנון אותו לאחר ששמע מפיו מילים מרגיעות.
קסידי "אמר לי שהוא מאס בחיי הכלא", אמר ריצ'רדס לטורי, "והתכוון להתנהל באופן שלא יגיע שוב למאסר".
כוונתו הייתה למעשה שהוא יותר לא ייתפס.
לאחר תום כהונתו כמושל, ירש את ריצ'רדס בתפקידו דפורסט ריצ'רדס (דודן רחוק שלו), גם הוא רפובליקני, והוא מונה כעוזר מנהל משרד הקרקעות הכללי.
בתפקידו זה פתח ריצ'רדס את שמורות האינדיאנים של שבטי האפאצ'י, הקומאנצ'י והוויצ'יטה באוקלהומה להתיישבות.
ב-1903 מונה ריצ'רדס כמנהל משרד הקרקעות הכללי על ידי הנשיא תאודור רוזוולט, ושימש בתפקיד עד 1907. במהלך שירותו בתפקיד, הוא סייע לשמור על אתרים אינדיאנים שונים בעלי חשיבות מפני נזקים וחורבן לאחר שביקש מאדגר ל.
יולט מניו מקסיקו לקבל רשימה שלאתר שהזדקקו להגנה.
יולט שלח לריצ'רדס מזכר עם רשימה שכללה את מסה ורדה, קניון צ'אקו ואתרים רבים אחרים, וריצ'רדס הפיץ את הרשימה.
מזכר זה היה צעד לקראת העברת חוק העתיקות של 1906, שבו נעשה שימוש על ידי נשיאי ארצות הברית להקצות מספר רב של אתרים לאומיים.
ב-1909 מונה ריצ'רדס כנציב המיסוי הראשון של מדינת ויומינג, תפקיד בו הוא שימש עד לחילופי המושל בסוף אותה שנה.
ב-1912 הוא נסע למלבורן שבאוסטרליה כדי להתחיל שם חיים חדשים לאחר מקרי המוות האלימים של בתו עדנה ובעלה תומאס ג'נקינס.
ויליאם ריצ'רדס נפטר כתוצאה מהתקף לב זמן קצר לאחר הגיעו למלבורן, ב-25 ביולי 1912. מותו אירע במהלך נשף לכבודו של ידידו הוותיק אלווד מיד, לשעבר המהנדס המדינתי של ויומינג, שעסק אז במיזמי השקיה באוסטרליה.
מיד ליווה את ארונו של ריצ'רדס במסע אל מעבר לאוקיינוס בחזרה לארצות הברית.
הוא נטמן בבית הקברות לייקויו שבבירת המדינה שאיין.
ויליאם ברדפורד רוס היה פוליטיקאי אמריקאי מוויומינג, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ויומינג ה-12 מינואר 1923 ועד מותו.
ויליאם רוס נולד בעיר דובר שבטנסי כבנם של אמברוז ב.
הוא למד בקולג' למורים פיבודי בנאשוויל.
הוא הכיר את נלי דייוויס טיילו כאשר היא ביקרה קרובים בדובר, ולאחר שעברו לשאיין, ויומינג ב-1901, הם נישאו בספטמבר 1902 באומהה, נברסקה, ובהמשך נולדו להם שלושה ילדים (התאומים ג'יימס וג'ורג, ואלפרד).
בשנים 1906–1907 שימש רוס כתובע של מחוז לאראמי, וב-1910 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות למושב של ויומינג בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ב-1918 הוא ניסה להתמודד בבחירות המקדימות למשרת המושל של המפלגה הדמוקרטית מול המושל המכהן פרנק הו, אך נוצח.
בשנים 1910 - 1922 שימש רוס כחבר מועצת הבוחנים למשפטים של ויומינג, כולל כמה תקופות כנשיא המועצה.
במהלך הבחירות למשרת מושל ויומינג של 1922, הייתה המפלגה הרפובליקנית מפולגת בשל מערכת בחירות מקדימות שנויה במחלוקת בין רוברט קארי לבין ג'ון ו.
היי, בהן ניצח היי בהפרש של 443 קולות בלבד, וכאשר פנה למצביעי קארי על רקע עמדותיו הנוקשות בנוגע לחוק היובש, התאפשר לרוס לנצח את היי בבחירות הכלליות בהפרש של 723 קולות.
ביוני 1924 שימש רוס כאחד מנציגי ויומינג לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית.
ב-23 בספטמבר 1924 נשא רוס נאום בלאראמי לטובת תיקון לחוקה על מס על ניצול משאבי הטבע.
בשובו לביתו הוא חלה, והתברר שהוא סבל מפלביטיס.
ויליאם רוס נפטר בשאיין ב-2 באוקטובר 1924 לאחר שסבל מסיבוכים של ניתוח התוספתן שהתקיים ב-25 בספטמבר.
מזכיר המדינה של ויומינג, פרנק לוקאס, הושבע מתוקף תפקידו כמושל, וכיהן עד שנערכו בחירות מיוחדות, בהן נבחרה רעייתו של רוס, נלי טיילו רוס, שבכך הייתה לאישה הראשונה בארצות הברית שנבחרה כמושלת.
ויליאם רוברט טיילור היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ויסקונסין ה-12 בשנים 1874–1876. קודם לכן הוא כיהן כחבר בשני בתי המחוקקים של מדינתו.
ויליאם רוברט טיילור נולד בעיירה וודברי שבקונטיקט כבנם של רוברט ומרי (לבית קולמן) טיילור.
כשהיה בן שש התייתם, כאשר אביו טבע כשספינתו אבדה בים.
הוא גודל על ידי השכנים, ולאחר מכן הוא עבר עמם למחוז ג'פרסון שבמדינת ניו יורק.
טיילור עבר לאוהיו, שם לימד בבית ספר, למד רפואה ושירת במיליציה המקומית.
הוא שירת כנשיא החברה החקלאית של מחוז דיין, ובאגודה החקלאית המדינתית, לאחר שב-1848 הוא עבר לחווה בעיירה קוטג' גרוב שבוויסקונסין, שם הוא היה מעורב בעסקי תעשיית העץ ובחוואות.
ב-1842 נשא טיילור לאישה את קתרין הרד, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
ב-1886 הוא נישא בשנית לוויולה לי, ולשניים נולד בן אחד.
ב-1855 נבחר טיילור לאספה המדינתית של ויסקונסין, וכיהן בה שנה אחת.
ב-1859 הוא נבחר לסנאט המדינתי, וכיהן בו שנתיים.
בנוסף, הוא שימש כיושב ראש מועצת עירו, כחבר מועצת המחוז, מפקח החינוך של המחוז, ומפקח המחוז על העניים.
הוא היה חבר בחבר הנאמנים של בית החולים המדינתי לחולי נפש במנדוטה בשנים 1860–1874.
אף על פי שהיה דמוקרט, תמך טיילור באיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
ב-1873 הוא נבחר כמושל ויסקונסין לתקופת כהונה אחת מטעם מפלגת הרפורמה, שהייתה קואליציה קצרת ימים של הדמוקרטים, תומכי רפורמה, אנשי האגף הליברלי של המפלגה הרפובליקנית וגופים נוספים.
הוא כיהן כמושל מ-5 בינואר 1874 ועד 3 בינואר 1876. הוא שילם את הוצאות טקס ההשבעה שלו, וסירב לקבל מימון לנסיעה ברכבות ולמברקים.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, מינה טיילור את הנשיא השלישי של בית המשפט העליון של ויסקונסין, אדוארד ג'ורג' ראיין.
עם זאת, פעולתו הבולטת ביותר של טיילור כמושל הייתה חקיקתו של "חוק פוטר", שכונה כך על שמו של חבר הסנאט המדינתי, הרפובליקני רוברט ל.
החוק היה בסדר עדיפות גבוהה של תנועת הגרינג'רים, שהיו חלק מהקואליציה שמטעמה נבחר טיילור, והעביר את תעריפי ההובלה ברכבות תחת נציבות הרכבות המדינתית החדשה.
על החוק קראו תיגר בבתי המשפט חברות הרכבות, ובין השאר הגיעו לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
עם זאת החוק עמד במבחן בתי המשפט, אך טיילור הובס בבחירות לתקופת כהונתו השנייה ב-1875. יורשו בתפקיד, הריסון לדינגטון, חתם על חוק לביטול חוק פוטר, והחליף אותו בגרסה חלשה יותר להקמת גוף מפקח חלש יותר על ענף הרכבות.
ויליאם רוברט טיילור נפטר במוסד לקשישים בעיר ברק שבוויסקונסין, לאחר שירד מנכסיו, ב-17 במרץ 1909, בגיל 88. הוא נטמן בבית הקברות פורסט היל שבמדיסון.
על שמו נקרא מחוז בוויסקונסין.
וִילְיַאם עמַנוּאֶל רַפָּאר היה אקדמאי, כלכלן ודיפלומט שווייצרי.
רפאר היה מייסד שותף של (כיום IHEID), פרופסור להיסטוריה כלכלית באוניברסיטת ז'נבה, רקטור אוניברסיטת ז'נבה ב-1926, מנהל מדור המנדט של מזכירות חבר הלאומים (וחבר ב במשך כל 18 שנות חייה הפעילה), ונציג שווייץ בארגון העבודה הבין-לאומי (ILO), וכן בארגון האומות המאוחדות (או"ם) ובשגרירות ארצות הברית.
ויליאם עמנואל רפאר נולד בניו יורק להורים שווייצרים.
אביו עבד כנציג של תעשיות שווייצריות שונות בארצות הברית.
רפאר עבר לשווייץ בגיל 17. ויליאם רפאר סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1908. בשנים 1908–1909 המשיך את לימודיו באוניברסיטת וינה, אז באימפריה האוסטרו-הונגרית.
רפאר היה עוזר פרופסור לכלכלה באוניברסיטת הרווארד מ-1911 עד 1913. ב-1913 התמנה לפרופסור באוניברסיטת ז'נבה.
הוא עבד במזכירות חבר הלאומים.
הוא התפטר מהמזכירות ב-1924, והפך לסגן הרקטור באוניברסיטת ז'נבה.
הוא מונה לחבר "יוצא דופן" בוועדת המנדטים הקבועה, והשתתף במושב הראשון שלו בוועדה ביוני 1925. הוא כיהן בוועדה למשך שארית חייו.
לפי ההיסטוריונית סוזן פדרסן, רפאר היה "הדמות המובילה" בוועדה.
רפאר נבחר לחברה הפילוסופית האמריקאית ב-1941.
רפאר היה אינטרנציונליסט, שהאמין ששיתוף פעולה בינלאומי יכול להתגבר על מחלוקות בין מדינות, ושאפשר לשלוט ב"עמים ילידים" לטובתם ולא שמעצמות קולוניאליות ישלטו בהם למטרתם.
הוא לא חשב שהשטחים בשיטת המנדטים של הליגה מוכנים לממשל עצמי, כשהוא מרמז על אנשים "נחשלים".
בתקופתו כמנהל מדור המנדטים של מזכירות הליגה, רפאר התעמת לעיתים קרובות עם המזכיר הכללי .
לדברי ההיסטוריונית סוזן פדרסן, "רפאר הצליח להחדיר למדור המנדטים ולוועדת המנדטים מידה של עצמאות ואידיאליזם משלו".
רפאר היה חבר בנציגויות דיפלומטיות שונות של שווייץ, כולל שירות עם המשלחת השווייצרית לוועידת השלום בצרפת שסיימה את מלחמת העולם הראשונה.
הוא עשה רושם עז על הנשיא וודרו וילסון והיה בעל השפעה רבה לשכנע את הנשיא האמריקאי לבחור בז'נבה כמטה של חבר הלאומים החל משנת 1920. המטה של ארגון הסחר העולמי בז'נבה, שווייץ (, שנבנה כדי לשכן את ארגון העבודה הבינלאומי) ו"דרך ויליאם רפאר" ב, קרויים על שמו.
רפאר היה מייסד שותף ומנהל של המכון לתארים מתקדמים ללימודים בינלאומיים בז'נבה בשנת 1927 עם ההיסטוריון הכלכלי פול מאנטו.
רפאר בעצמו נשא את נאום הפתיחה ב-1 באפריל 1947 לוועידת מונט פלרין.
בטקס נכחו כמה מההוגים הכלכליים הגדולים בעולם.
הוא לא התנצל על קידום הרעיונות של לודוויג פון מיזס, ושל האסכולה האוסטרית, שדגלה כעקרון הראשי שלה חזרה לסחר חופשי ללא הפרעה.
יש לנטוש את הרעיונות הישנים של דוגמטיות וחוסר סובלנות, כדי שהשווקים שיהיו פתוחים וחופשיים, כך טען, יהיו מסוגלים לתפקד כרגיל.
היה מקבץ של גולים מהפשיזם והנאציזם שהתגודדו בעיר החופשית ז'נבה.
רפאר הביא חוקרים אורחים, וליברלים קלאסיים שחיפשו חופש אינטלקטואלי.
לפרידריך האייק ואחרים במושבה הכלכלית השווייצרית הנושא נראה בבירור מאבק ישר בין כוחות הטוטליטריות לאלה של החירות והליברליזם החברתי.
ברחבי אירופה ההתערבות של המדינות הציבה בעיה לניהול הממשל המצומצם.
האינטלקטואלית, שכוננה על ידי פון מיזס, האייק ואחרים, עליה להתבסס, כך אמר, על עקרונות היזמות החופשית; אבל במקום זאת ממשלות השתמשו בכוח המשטרה כדי לפתור בעיות כמו אבטלה והיעדר ביטוח סוציאלי.
הודות לנדיבותה של קרן רוקפלר, הצליח המכון לתארים מתקדמים לשרוד את האקלים הכלכלי הקשה של שנות ה-30 של המאה ה-20.
רפאר היה אינטרנציונליסט שהאמין בזכויות אדם תוך דחיה מוחלטת של המשטרים הנאצים לשעבר והקומוניסטיים הנוכחיים, זכויות שאותם תיאר מיד במחקר מעמיק, "משבר הדמוקרטיה".
לאנשים היה מעט אמון בדרך קדימה, הוא התנצח; רעיון שהוא חקר מאוחר יותר ב"פעולה אנושית" (1949) מאת פון מיזס.
בשנים 1920–1925 היה מנהל אגף המנדטים של חבר הלאומים בז'נבה.
ואחר כך היה חבר בוועדת המנדטים הקבועה, 1925–1929. הוא גם היה חבר במשלחת השווייצרית לכנסים של חבר הלאומים, 1928–1939. בשנים 1927–1939, פרסם רפאר כמה ספרים אינטלקטואליים על המצב הבינלאומי.
ב"בעיות של שלום" הוא ניסה להגדיר את השילומים ואת מערכת הוועידות הבינלאומית של דיפלומטיה ומאזן הכוחות.
והוא היה עורך של מספר מאמרים ב"המשבר העולמי".
העקרונות העיקריים של הליברליזם הכלכלי הקלאסי שהוא קידם היו כאלה שהיו רדומים בתקופה סוערת של יחסים בינלאומיים.
רפאר טען שסחר חופשי והגירה חיוניים כדי להביא יציבות ושגשוג כלכליים לאירופה ולאמריקה.
ללא תלות הדדית ניכרת בין מדינות, תחרות בין מדינות תעכב את התחרותיות העסקית.
יש לאפשר למשפט הבינלאומי לשגשג בסביבה של שיתוף פעולה.
יתר על כן, חבר הלאומים צריך להיתמך על ידי מוסדות בינלאומיים קבועים שיכולים לאכוף מערכת משפטית על-לאומית לקידום שלום ומסחר כאחד.
רק מערכת כזו יכולה למנוע חזרה על האסון של 1914–1918, הוא אמר לאסכולה של כלכלנים באוניברסיטת שיקגו בשנת 1936. את רעיונותיו ירשו האייק ומילטון פרידמן, הכלכלנים הפוליטיים המובילים של התקופה שלאחר המלחמה בקפיטליזם האמריקאי.
רפאר חזה שהקולקטיביזם העודף של ברית המועצות יגרום לכלכלה לקרוס תחת משקלה.
ב"סוד השגשוג האמריקאי", הוא ניסה לפענח את הסיבות לתפוקה גבוהה אמריקאית ולהצלחה תעשייתית ודחק באירופה ללמוד ממנה.
לפי ההיסטוריונית סוזן פדרסן, רפאר היה "גדול, אדום פנים, מתולתל, ועליז בלי סוף...
הוא היה יעיל, כישרוני ותלת-לשוני בלי להתאמץ...
והייתה לו רשת נרחבת של חברים בינלאומיים ליברליים".
רפאר היה ידיד של חיים ויצמן ונכח הן בחנוכת האוניברסיטה העברית ב-1925, והן בחנוכת מכון ויצמן ב-1949.
ויליאם רייט סאות'גייט היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת קנטקי.
סאות'גייט נולד ב-27 בנובמבר 1800 בניופורט שבקנטקי, והיה בנם של ריצ'רד סאות'גייט ואן וינסטון הינד.
הוא נישא לאדליזה קין מלקסינגטון, קנטקי, ב-7 בנובמבר 1823, ונולדו להם 13 ילדים.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת טרנסילבניה בלקסינגטון.
לאחר מכן עבר לקובינגטון, מחוז קנטון, קנטקי, למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1821 והחל לעסוק בכך בלקסינגטון.
הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של קנטקי בשנים 1827, 1832 ו-1836. כחבר כהמפלגה הוויגית נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-25, וכיהן מ-4 במרץ 1837 עד 3 במרץ 1839. כשחזר לקובינגטון, רכש את בית תומאס ד.
בשנת 1840, הוסיף אגף גדול כדי להכיל את משפחתו הגדלה.
לו ולאדליזה נולדו שלושה עשר ילדים.
סאות'גייט מת בקובינגטון שבקנטקי ב-26 בדצמבר 1849. טקס ההלוויה נערך באולם הבונים החופשיים בקובינגטון והוא נקבר בבית הקברות לינדן גרוב.
ויליאם קיפצ'ירצ'יר סמואי אראפ רוטו (נולד ב-21 בדצמבר 1966) הוא פוליטיקאי קנייתי המשמש כנשיאה החמישי של קניה מאז 13 בספטמבר 2022. רוטו כיהן בעבר כסגן נשיא קניה הראשון שנבחר בבחירות ישירות, בין השנים 2013 ל-2022, וכן כיהן בתפקידים נוספים בממשלה, בהם שר הפנים, שר החקלאות והשר להשכלה גבוהה.
רוטו נולד בכפר סמבוט שבמחוז אוסין גישו בקניה לקלנג'ין.
הוא החל את לימודיו בבית הספר היסודי קמאגוט ולאחר מכן למד בבית הספר קארוטט.
לאחר סיום לימודי היסוד, המשיך לתיכון וורנג ומשם לתיכון קפסאבט במחוז נאנדי, שם השלים את לימודיו התיכוניים.
לאחר מכן, נרשם רוטו ללימודי תואר ראשון בבוטניקה וזואולוגיה באוניברסיטת ניירובי, אותם סיים בשנת 1990.
בהמשך, סיים תואר שני באקולוגיה צמחית מאוניברסיטת ניירובי, ולאחר מספר עיכובים השלים תואר שלישי באוניברסיטה באותו תחום, אותו קיבל ב-21 בדצמבר 2018. רוטו פרסם מספר מאמרים אקדמיים, ביניהם מאמר על המגוון המינים בצמחי ביצות בפארק הלאומי של ניירובי.
בזמן לימודיו באוניברסיטה, היה רוטו חבר פעיל באיגוד הנוצרים באוניברסיטה, ושימש כיו"ר מקהלת האוניברסיטה.
במהלך הפעילות הכנסייתית, הוא פגש את נשיא קניה דאז, דניאל אראפ מוי, שהכניס אותו לעולם הפוליטיקה.
רוטו החל את הקריירה הפוליטית שלו ב-1992, כשהיה גזבר קבוצת הקמפיין YK'92, שפעלה לקידום בחירתו מחדש של הנשיא דניאל אראפ מוי.
הוא למד רבות על פוליטיקה קנייתית במהלך תקופה זו, ובמהלכה אף צבר הון משמעותי.
ב-1997, רוטו נבחר כחבר פרלמנט מטעם מחוז אלדורט נורת' באופן מפתיע, כשניצח את המועמד המועדף על הנשיא מוי.
בשנת 2002 מונה לשר הפנים בממשלתו של מוי, אך תפקיד זה נמשך רק חודשים ספורים.
לאחר תבוסת מפלגת KANU בבחירות, הוא שמר על מושבו בפרלמנט ונבחר למזכיר הכללי של המפלגה ב-2005.
רוטו הצטרף לקואליציית המפלגות שהפכה ל"תנועת התפוז הדמוקרטית" (ODM) והיה אחד ממנהיגי המפלגה.
בשנת 2013 הוא הצטרף לאוהורו קניאטה כמועמד לתפקיד סגן הנשיא מטעם "הברית הרפובליקנית המאוחדת".
הם ניצחו בבחירות, ורוטו הפך לסגן הנשיא הראשון שנבחר בבחירות ישירות בקניה.
הוא נבחר מחדש לתפקיד זה ב-2017.
ב-2022 רוטו התמודד לנשיאות מטעם מפלגת "הברית הדמוקרטית המאוחדת" (UDA) וניצח בבחירות, כשהוא זוכה ב-50.49% מהקולות.
יריבו, ראילה אודינגה, ערער על התוצאות בבית המשפט העליון, אך בית המשפט פסק לטובת רוטו ואישר את ניצחונו.
רוטו הושבע לנשיאה החמישי של קניה ב-13 בספטמבר 2022 בטקס שנערך באצטדיון הבינלאומי מוי בקסרני, בהשתתפותם של למעלה מ-20 ראשי מדינות וממשלות.
לאחר כניסתו לתפקיד, הוא הבטיח לפעול להילחם בשינויי האקלים ולסיים את השימוש בדלקים מאובנים בייצור חשמל בקניה עד שנת 2030.
במהלך כהונתו, יצא רוטו לנסיעות דיפלומטיות שונות, והדגיש את הצורך בהשקעות באפריקה.
כמו כן, ממשלתו השיקה תוכנית הלוואות לאזרחים תחת השם "קרן ההאסלר".
בשנת 2024, רוטו חתם על הסכם עם גרמניה לפתיחת שוק העבודה הגרמני למאות אלפי עובדים מקניה.
רוטו היה מעורב במספר שערוריות, בהן האשמות בגזילת אדמות ציבוריות והשתלטות בלתי חוקית על נכסים.
כמו כן, שמו נקשר להתנקשות ביזם ג'ייקוב ג'ומה, אולם הוא הכחיש את כל ההאשמות הללו.
זימון לבית הדין הפלילי הבינלאומי
בדצמבר 2010, התובע של בית הדין הפלילי הבינלאומי הודיע כי הוא מבקש לזמן שישה אנשים, בהם רוטו, בשל מעורבותם במהומות האלימות שפרצו ב-2007-2008. רוטו הואשם בתכנון וארגון פשעים נגד תומכיו של נשיא קיבאקי ממפלגת האחדות הלאומית.
הוא הואשם בשלושה סעיפים של פשעים נגד האנושות: אחד בגין רצח, אחד בגין העברה כפויה של אוכלוסייה, ואחד בגין רדיפה.
ב-23 בינואר 2012, בית הדין הפלילי הבינלאומי אישר את האישומים נגד רוטו ושדרן הרדיו ג'ושוע סאנג, בתיק שכלל גם את אוהורו קניאטה, מזכיר הממשלה פרנסיס מות'אורה, שר התעשייה הנרי קוסגיי והגנרל מוחמד חוסיין עלי.
הוא העיד בבית המשפט כי שריפת כנסיית קיאמבא ב-1 בינואר 2008 הייתה תאונה.
באפריל 2016, בית הדין הפלילי הבינלאומי סגרו את התיק נגדו עקב מחסור בראיות.
ב-28 ביולי 2017, ביתו נחדר על ידי תוקף חמוש במצ'טה, והשוטר שהיה בתפקיד ושמר על הבית נהרג.
בזמן התקיפה, רוטו ובני משפחתו לא היו במקום.
כ-20 שעות לאחר החדירה לביתו, התוקף נורה למוות.
רוטו נשוי לרייצ'ל צ'בט מאז 1991, ולהם שישה ילדים.
רוטו הוא נוצרי אוונגליסטי וחבר בכנסיית Africa Inland Church.
ויליאם רנשו היה טניסאי בריטי.
הוא זכה 7 פעמים תחרות הגברים באליפות וימבלדון (שיא זה נשבר רק בשנת 2017 על ידי רוג'ר פדרר) מהם 6 פעמים ברציפות.
ויליאם רנשו נולד במנצ'סטר בשנת 1861. היה לו אח תואם שגם גדל לטניסאי בולט.
אביו נפטר מספר חודשים לפני לידתם אך השאיר למשפחה הון שאפשר לבניו לעסוק בטניס ולא לדאוג לפרנסה.
בשנים 1872–1874 אחים למדו בקולג' והחלו לשחק טניס.
בשנת 1880 האחים שיחקו לראשונה באליפות וימבלדון, אך ויליאם הפסיד בסיבוב השלישי.
באותה שנה הוא ניצח באליפות אירלנד.
בשנת 1881 ויליאם רנשו ניצח באליפות וימבלדון ובכך פתח רצף של 6 ניצחונות.
בנוסף לכך אחים ניצחו בתחרות זוגות 5 פעמים.
בשנת 1893 האחים השתתפו באליפות וימבלדון בפעם האחרונה.
הם היו צריכים להיפגש כבר בסיבוב הראשון וויליאם החליט לא לעלות למשחק לטובת אחיו.
ויליאם רנשו נפטר ממחלה בשנת 1904.
זכיות באליפות וימבלדון - תחרות יחידים
ויליאם שארפ היה סופר ומשורר סקוטי שחיבר בעיקר ביוגרפיות של משוררים, שהחל מ-1893 אף כתב בשם העט הנשי פיונה מקלאוד (Fiona Macleod), שם בדוי שנשמר בסוד במהלך רוב ימי חייו.
הוא אף שימש כעורכם של כרכי שירה מאת המשורר המיתולוגי הגאלי אוסיאן, וכן כרכי שירה של משוררים וסופרים נוספים, כגון: וולטר סקוט, מת'יו ארנולד, אלג'רנון צ'ארלס סווינברן ויוג'ין לי-המילטון.
שארפ נולד בפייזלי והתחנך באקדמיית גלאזגו וכן באוניברסיטת גלאזגו, שבה למד בשנים 1871–1872 מבלי להשלים תואר.
בשנת 1872 הוא חלה בטיפוס.
במהלך 1874–1875 הוא עבד במשרד עורכי דין בגלאזגו.
ב-1876 התערערה בריאותו והוא נשלח למסע לאוסטרליה.
ב-1878 התקבל שארפ למשרה בבנק בלונדון.
שארפ התוודע לדנטה גבריאל רוסטי דרך סר נואל פאטון, והצטרף לקבוצה הספרותית של רוסטי שכללה את הול קיין, פיליפ ברק מרסטון וסווינברן.
ב-1884, נישא שארפ לבת דודתו, אליזבת והחל מ-1891 הקדיש עצמו לכתיבה במשרה מלאה, כשהוא מרבה במסעות.
כמו כן, בערך בתקופה זו, פיתח שארפ זיקה רומנטית עזה לאדית וינגייט רינדר, סופרת שאף היא נמנתה על חוג האישים הקלטי מאדינבורו שהקיפו עצמם במודע את פטריק גדס וה-"Evergreen".
שארפ ייחס מאוחר יותר לאותה רינדר (כשהאקרונים שלה באנגלית היה – "EWR") את ההשראה לשם העט הנשי, "פיונה מקלאוד", וב-1894 אף הקדיש לה את רומן הביכורים שלו בשם עט זה ("Pharais").
לשארפ הייתה מערכת יחסים מורכבת ואמביוולנטית עם ויליאם בטלר ייטס במהלך שנות ה-1890, תקופת התחייה הקלטית, קשר אמנותי שהיה מהותי לתקופה זו.
בתחילה, חש ייטס שמקלאוד "מקובלת" יותר משארפ, ומאוחר יותר הפנים את זהותם.
בשל הזהות הכפולה, חש שארפ מתח הולך וגובר.
בהזדמנויות שבהן היה צורך ל"פיונה מקלאוד" לכתוב למישהו שלא היה מודע לזהות הכפולה, שארפ היה מכתיב את הטקסט לאחותו (מרי ביאטריס שארפ), שכתב ידה הועבר לאחר מכן בתור כתב היד של פיונה.
בתקופת הזדהותו כמקלאוד, שארפ היה חבר בשחר המוזהב.
Windover) הביע תמיכה בייסוד דת נאו-פגאנית חדשה שתבטל את אי השוויון בין המינים.
המאמר התקבל בשלילה; בין היתר כתבו המבקרים שהפגניות שלו הייתה רחוקה מהכתבים הפגאניים של העולם העתיק.
הוא נפטר באחוזת קסטלו די מניאצ'ה, מניאצ'ה, בסמוך לעיירה ברונטה שבסיציליה, איטליה, שם התארח אצל אלכסנדר נלסון הוד, הרוזן החמישי של ברונטה (1937-1904), ונקבר שם בבית הקברות שבאחוזתו של רוזן זה.
הוא תיאר את הדוכסות ואת הפן ההיסטורי שלה בחיבורו Attraverso la Ducea Nelson.
ב-1910, הוציאה לאור אליזבת שארפ ממואר ביוגרפי של ויליאם שארפ, כדי לנסות להסביר את ההכרח היצירתי שעמד מאחורי ההונאה וכמו כן היא ערכה מהדורה מלאה של יצירותיו.
שארפ החל לגלות עניין באוונגרד הבלגי כבר בשלב מוקדם ובמספר מסות שיצאו לאור במגזינים ספרותיים בשפה האנגלית, הנחיל את הידע על תנועת בלגיה הצעירה (צרפתית: La Jeune Belgique).
שארפ תרגם לאנגלית את Le Barbare לאוגוסט ז'נאר (1892).
תרגומו לאנגלית מצרפתית את Les Flaireurs (עברית: הרודפים) בשם The Night-Comers (אורחי הלילה), יצא לאור ב-1895, בכתב העת The Evergreen: A Northern Seasonal: Autumn.
הפואמות שחוברו על ידי פיונה מקלאוד משכו את תשומת לבם של מלחינים בארצות הברית ובריטניה, במחצית הראשונה של המאה ה-20, כחלק מתנועת התחייה הקלטית.
עד עתה, העיבוד המוזיקלי המוכר הטוב ביותר, הוא העיבוד לדרמה המוזיקלית The Immortal Hour (שעת האלמוות), שנכתב כלברית לאופרה באותו שם מאת רותלנד בוטון, שהלחנתה הושלמה ב-1914 וזכתה להצלחה כבירה.
ב-1922, האופרה הועלתה על הבמה בלונדון ב-216 הופעות רצופות ובשנה שלאחר מכן, ב-160 הופעות, כשהיא מועלית על הבמה בניו יורק ב-1926. האופרה זכתה לביצוע מחודש ב-1953, בתיאטרון סדלר'ס ולס, לונדון.
ההקלטה הראשונה של היצירה המלאה, בחסות קרן רותלנד בוטון, התקיימה ב-1983, ושוחררה שנה לאחר מכן במארזי ויניל ותקליטור, מאת Hyperion Records.
ויליאם רייט הרד נולד בשילה שבמחוז יוניון שבלואיזיאנה, כבנם של סטיבן ס.
הרד ושל אן מרי רייט, שם הוא גדל בחווה המשפחתית.
אחיו הגדולים שירתו בצבא הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית, בעוד שהוא למד בבתי הספר המקומיים.
ב-1878 נשא הרד לאישה את איזבל מנניג, ולשניים נולדו חמישה ילדים.
ב-1876, בגיל 23, נבחר הרד כפקיד בית המשפט של מחוז יוניון.
ב-1884 הוא נבחר לבית הנבחרים של לואיזיאנה מטעם מחוז יוניון.
לאחר תקופת כהונה אחת של ארבע שנים בבית הנבחרים, הוא נבחר ב-1888 לסנאט של לואיזיאנה, גם כן לתקופת כהונה של ארבע שנים.
ב-1892 נבחר הרד כמבקר המדינה של לואיזיאנה, משרה בה הוא שימש בשתי תקופת כהונה ובסך הכול במשך שמונה שנים.
כבן טיפוחיו של המושל היוצא מרפי פוסטר, נבחר הרד על ידו כיורשו בוועידת המפלגה הדמוקרטית של לואיזיאנה ב-1900, עוד לפני הבחירות המקדימות.
הרד היה חבר המפלגה, אך היו לו נטיות לכיוון המפלגה הפופוליסטית, והוא נמנה עם תומכי הטבעות מטבעות הכסף.
בבחירות הכלליות הוא הביס שני מועמדים מטעם המפלגה הרפובליקנית שהתמודדו בנפרד ושכל אחד מהם זכה בפחות מ-22 אחוזים מהקולות, זאת בעקבות שלילת זכות ההצבעה הנרחבת של האפרו-אמריקאים באמצעות חוקי ג'ים קרואו.
שינוי זה השתקף בירידה הדרמטית באחוזי ההצבעה, כשב-1896 הצביעו 203,000 איש, וב-1900 ירד מספר המצביעים ל-76,000 בלבד.
הרד הושבע כמושל לואיזיאנה ה-32 ב-8 במאי 1900, וכיהן בתפקיד עד 10 במאי 1904. באותה תקופה היה בחוקת לואיזיאנה סעיף הגבלת כהונה שמנע מהמושלים מלכהן ביותר מתקופת כהונה אחת רצופה.
תקופת כהונתו התאפיינה בפרופיל נמוך בהשוואה לאישים הצבעוניים והדינמיים שהחזיקו בתפקיד לפניו והוא נחשב כמושל "בירוקרטי".
הרד ניהל חליפת מכתבים עם חבר בית הנבחרים הצעיר הארי וילסון , שב-1916 נבחר לראשונה מבין שמונה תקופות כהונתו כנציב החקלאות והייעור של לואיזיאנה.
וילסון עתר להרד כדי לקבל את אישורו להקים את העיירה אינדיפנדנס , שיושבה על ידי אביו של וילסון, רופא במקצועו, בשנות ה-50 של המאה ה-19. שטח העיירה הצטמצם עוד לפני הקמתה ב-1912, שמונה שנים לאחר תום כהונתו של הרד כמושל.
וילסון היה אביו של ג'סטין וילסון , הומוריסטן ושף המטבח הקייג'וני.
במהלך תקופת כהונתו של הרד כמושל, התגלה הנפט בלואיזיאנה על ידי ו.
סקוט הייווד ושותפיו בשטח מחוז ג'פרסון דייוויס, אז בשטח מחוז קאלקאסיו.
החברה שהם הקימו ב-21 בספטמבר 1901 הייתה תחילתה של תעשיית הנפט והגז של לואיזיאנה.
חוקי לואיזיאנה המתוקנים הסמיכו את המושל להגדיר את העיצוב של סמל לואיזיאנה.
הרד הנחה ב-1902 את מזכיר המדינה לעצב סמל באופן הבא: "שקנאי, שראשו פונה שמאלה, יושב בקן עם שלושה שקנאים צעירים.
השקנאי הולך בעקבות המסורת לפצוע את חזהו כדי להאכיל את הצעירים.
סביב לשולי הסמל רשומה הכתובת 'מדינת לואיזיאנה'.
מעל ראש השקנאי רשומה הכתובת 'איחוד, צדק', ומתחת לדמות השקנאי רשומה המילה 'אמון' (Confidence)".
סמל זה אומץ על ידי לואיזיאנה ב-30 באפריל 1902.
בתקופת כהונתו של הרד הוקמה מערכת הכליאה המדינתית, ובוטלו בתי הסוהר הפרטים.
הוא גם דאג להקמת המחלקה לפיקוח על מזיקים, וכך ניסה לשלוט בתפוצתה של חיפושית הבול ויוויל השנואה שפגעה ביבולי הכותנה.
באותה תקופה הוקמה גם מועצת החינוך המדינתית.
הרד סיים תקופה בשירות הציבורי של עשרים שנה.
לאחר תום כהונתו כמושל הוא שימש כבנקאי וכרואה חשבון בניו אורלינס.
בהמשך הוא היה יושב הראש של ועידת קונקורד של הכנסייה הבפטיסטית בלואיזיאנה וסגן הנשיא של הוועידה הבפטיסטית הדרומית.
ויליאם רייט הרד נפטר בניו אורלינס ב-31 במאי 1926. הוא נטמן בבית הקברות מטרי שבעיר.
ויליאם רייט היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מניו ג'רזי.
הוא כיהן כראש העיר החמישי של ניוארק, ייצג את המדינה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1843–1847, וכחבר הסנאט של ארצות הברית בשנים 1853–1859 ושוב מ־1863 ועד מותו בשנת 1866. אף שתחילה היה חבר המפלגה הוויגית, נבחר רייט לבית הנבחרים כוויגי עצמאי, ובסופו של דבר כיהן בסנאט כחבר המפלגה הדמוקרטית.
רייט נולד ב-13 בנובמבר 1794 בקלארקסטאון שבמחוז רוקלנד, מדינת ניו יורק.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים ובאקדמיית פוקיפסי.
במהלך מלחמת 1812 התנדב להגנת סטונינגטון שבקונטיקט.
הוא למד את מקצוע הסדרות (עיבוד וייצור אוכפים) ועסק במסחר בברידג'פורט, קונטיקט.
בשנת 1821 עבר לניוארק, ניו ג'רזי, שם ניהל עסק לאוכפים ומוצרי עור.
בשנים 1840–1843 כראש עיריית ניוארק.
ב־25 במאי 1843 נבחר רייט לנשיא השני של מסילת הרכבת מוריס ואסקס, במקומו של לואיס קונדיקט, תפקיד שבו החזיק יותר מעשרים שנה – עד מותו.
באוקטובר 1843 נבחר רייט כוויגי עצמאי לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה־28, מטעם מחוז הקונגרס החמישי החדש (שכלל את מחוזות ברגן, אסקס, הדסון ופאסאיק).
בשנת 1847 ניסה להיבחר ללא הצלחה לתפקיד מושל ניו ג'רזי, ובשנת 1850 הצטרף למפלגה הדמוקרטית.
הוא נבחר כסנאטור דמוקרטי וכיהן מ־4 במרץ 1853 ועד 3 במרץ 1859, אך נכשל בניסיון להיבחר מחדש בשנת 1858. במהלך כהונתו היה יושב ראש ועדת התעשיות (בקונגרסים ה־33 וה־34), ועדת הביקורת והפיקוח על ההוצאות השוטפות (הקונגרס ה־35), וועדת הצעות החוק הערוכות (הקונגרס ה־35).
בשנת 1863 נבחר מחדש כסנאטור מטעם המפלגה הדמוקרטית, וכיהן מ־4 במרץ 1863 ועד מותו בניוארק ב-1 בנובמבר 1866. הוא נטמן בבית הקברות מאונט פלזנט בניוארק.
בשנת 1819 נישא רייט למינרווה דארו.
לזוג נולדו שלושה ילדים: פרדריק, קתרין ואדוארד.
הוא נישא לדורותיאה אלייזה מייסון (1840–1916), המכונה דורה, בתו של מושל מישיגן סטיבנס מייסון, והם היו הוריו של , קצין בצבא ארצות הברית שהגיע לדרגת לוטננט גנרל.
ויליאם ריצ'רדסון דייווי היה איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הפדרליסטית, שנמנה עם האבות המייסדים של ארצות הברית, וכיהן כמושל קרוליינה הצפונית העשירי בשנים 1798–1799. הוא גם היה נציג מדינתו לועידת החוקה של ארצות הברית ונמנה עם מייסדי אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
ויליאם ריצ'רדסון דייווי נולד בעיר השוק אגרמנט שבמחוז קאמבריה שבצפון-מערב אנגליה, שם אביו, ארצ'יבלד דייווי, התיישב עם אימו, מרי ריצ'רדסון, שמשפחתה הגיעה מדמפריזשייר שבסקוטלנד.
ב-1764 היגר דייווי עם משפחתו לאזור וקסהאוז שליד לנקסטר שבפרובינציית קרוליינה הדרומית.
הוא נקרא על שם דודו, ויליאם ריצ'רדסון, כומר פרסביטריאני בולט מקרוליינה הדרומית.
כשנפטר ריצ'רדסון, ירש ממנו דייווי אקר אחד של אדמה, חמישה עבדים וספרייה נרחבת.
לאחר מכן הוא תמיד השתמש בשמו המלא לכבוד דודו.
דייווי התחנך על ידי המורה הפרסביטריאני הצעיר ג'וזף אלכסנדר במוזיאון המלכה, לימים ליברטי הול, בשארלוט שבפרובינציית קרוליינה הצפונית.
לאחר מכן הוא למד בקולג ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון), שם סיים את לימודיו ב-1776. אחד ממוריו בפרינסטון היה ויליאם יוסטון , גם הוא יליד קרוליינה הדרומית ואחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית.
דייווי וחברו לספסל הלימודים, ג'ונתן דייטון, יהיו לימים יחד עם יוסטון נציגים לועידת החוקה של ארצות הברית.
חברים נוספים של דייווי ללימודים היוו ג'יימס מדיסון וגאנינג בדפורד ג'וניור.
לאחר סיום לימודיו בניו ג'רזי, החל דייווי ללמוד משפטים בסולסברי שבקרוליינה הצפונית בהדרכתו של ספרוס מקוי, שבהמשך יהיה זה שייתן לאנדרו ג'קסון את הכשרתו המשפטית.
בדצמבר 1778 עזב דייווי את סוסלברי כדי להצטרף ל-1,200 אנשי המיליציה בפיקודו של בריגדיר גנרל אלן ג'ונס ממחוז נורת'האמפטון שבקרוליינה הצפונית.
כוחותיו של ג'ונס התקדמו אל צ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית, מתוך כוונה לסייע לעיר הנמל בהכנותיה נגד פלישה בריטית אפשרית.
כאשר חלף האיום, שבו דייווי ואנשיו של ג'ונס לקרוליינה הצפונית לאחר שצעדו עד קמדן שבקרוליינה הדרומית.
לאחר חידוש לימודיו לזמן מה, שב דייווי לשירותו הצבאי באביב 1779. הפעם הוא לא הצטרף לכוח קיים, אלא סייע בגיוס ובאימון כוח פרשים מקומי.
על פועלו בגיוס פלוגת הפרשים של מחוז סולסברי הוא קיבל באפריל מינוי של לוטננט ממושל קרוליינה הצפונית ריצ'רד קאסוול.
במאי אותה שנה סופחו דייווי ופלוגתו ללגיון של הגנרל קסימיר פולסקי, שעבר מפנסילבניה לקרוליינה הצפונית מוקדם יותר באותה שנה כדי לסייע בחיזוק עמדות האמריקאים סביב לצ'ארלסטון.
הוא קודם לדרגת מייג'ור תחת פולסקי וקיבל פיקוד על בריגדת פרשים.
ב-20 ביוני, יומיים לפני יום הולדתו ה-23, הוא הוביל תקיפה נגד כוחות בריטים ב ליד צ'ארלסטון.
בקרב זה הוא נפצע קשה בירכו, נפל מסוסו ובקושי נמלט מנפילה בשבי.
בעת שהחלים מפציעתו, חידש דייווי את לימודי המשפטים שלו בסולסברי.
אזרחי העיר העניקו לו חרב כבוד כהוקרה לאומץ ליבו.
עד מהרה הוא עמד בבחינות, ובנובמבר קיבל רישיון לעסוק בעריכת דין בקרוליינה הדרומית.
בסוף האביב ובקיץ של השנה הבאה הוא כבר החלים באופן מלא, והקים שוב פלוגת פרשים עצמאית, שאותה הוא הוביל בכמה פעולות בקיץ 1780.
זמן קצר לאחר קיבל דייווי הודעה על כוח חדש שהתקדם אל קרוליינה הצפונית תחת פיקודו של הגנרל הורשיו גייטס.
גייטס הובס בקרב קמדן ב-16 באוגוסט.
בעוד שהצבא הקונטיננטלי לחם לחימה קשה, המיליציה שלו נמלטה מבלי שלחמה באופן משמעותי, אם בכלל.
גייטס, ומה שנותר מצבאו, שבו לקרוליינה הצפונית.
דייווי כמעט והחמיץ את הקרב, ובמקום לסגת צפונה יחד עם גייטס ושרידי צבאו, הוא פנה דרומה לקמדן, ובאוקטובר השתתף ב, בו הפרשים שלו היו הכוח היחידי שנותר בין הבריטים לבין שאריות הכוח הקונטיננטלי.
פעולתו הנועזת ביותר של דייווי כקצין פרשים הייתה ב ב-26 בספטמבר 1870. הוא הצטווה לחפות על נסיגת הצבא האמריקאי ולעכב את הפלישה הבריטית לקרוליינה הצפונית, וכעת, כשהיה כבר קולונל, הוא ארגן יחד עם 150 פרשיו את ההגנה על שארלוט, שהייתה אז כפר קטן.
הוא הוריד כמה מאנשיו מסוסיהם, והוביל אותם לתפוס עמדות מאחורי חומת אבן על פסגת גבע במרכז העיירה.
חיילים אחרים שירדו מסוסיהם היו מפוזרים באגפים עם עתודה של פרשים.
בערך בשעת הצהריים הופיע כוח בריטי בפיקודו של הגנרל הלורד צ'ארלס קורנווליס.
כוחותיו של קורנווליס מנו לפחות 2,000 אדומי מעילים ולויאליסטים.
לאחר שלוש תקיפות של פרשים ורגלים בריטים על אגפו הימני, נסוגו דייווי ואנשיו צפונה.
בסופו של דבר כבש קורונווליס את צ'ארלסטון, אך נותר שם פחות משבועיים, ואז נסוג עם כוחותיו לאחר שקיבל הודעה על תבוסת הלויאליסטים בקרב הר המלכים ב-7 באוקטובר.
כשצעד צבאו של קורונווליס בחזרה לקרוליינה הדרומית, הנחה דייווי את אנשיו לזנב אחרי יחידות האויב ולהתנגש בהן כדי להפריע לדרכי התקשורת ביניהן.
אופן פעילותו של דייווי השתנה באופן דרמטי לאחר דצמבר 1780, כאשר הגיע הגנרל נתנאל גרין לקרוליינה הצפונית לקחת את הפיקוד על הצבא האמריקאי במסגרת "מחלקת הדרום".
לאחר שקבע את מטהו בשארלוט, היה גרין זקוק נואשות לעוד ציוד עבור חייליו, שכן הוא התכונן למתקפת נגד לקראת שובו הבלתי נמנע של קורנווליס לקרוליינה הצפונית.
מיומנויות הפיקוד של דייווי והידע שלו על פני השטח ותושבי האזור הרשימו את גרין.
בינואר 1781 הוא שכנע את קצין הפרשים המנוסה לפרוש מתפקידו כמפקד שדה כדי לשרת כמפקח הכללי (commissary-general) של הצבא.
בתפקיד זה העביר דייווי את השלבים האחרונים של המלחמה במילוי התפקידים המכריעים, אם כי לעיתים כפויי הטובה, באיתור, ארגון והעברת אספקה, תור כדי שלפעמים הוא עשה שימוש בכספיו שלו למימון צורכי הצבא.
לאחר המלחמה היה דייווי לעורך דין נודד ונואם בקרוליינה הצפונית.
בין השנים 1786–1798 הוא נבחר בכמה הזדמנויות לבית הנבחרים של קרוליינה הצפונית.
הוא היה נציג לוועידת החוקה של ארצות הברית, שם הוא היה פעיל במאמצים לשבירת המבוי הסתום על ייצוג המדינות בקונגרס במה שנודע כפשרה הגדולה , שתווכה על ידי אוליבר אלזוורת' מקונטיקט.
דייווי שכנע את משלחת מדינתו לתמוך בפשרה זו או ב, שאפשרה ייצוג יחסי של המדינות בבית הנבחרים אך ייצוג שווה בסנאט, ובכך השיגה את הסכמת רוב המדינות ונמנעה קריסה אפשרית של הוועידה.
דייווי תמך מאוד בפשרת השלוש חמישיות, שכן היא היטיבה עמו ועם נציגים נוספים שהסתמכו על כוח העבדות בעיבוד השדות ובתחזוקת בתיהם.
דייווי שב לקרוליינה הצפונית לפני שחוקת ארצות הברית נחתמה, אך הוא קידם את אשרורה בקרוליינה הצפונית בוועידות שנערכו ב-1788 ו-1789.
ב-1798 נבחר דייווי על ידי האספה הכללית כמושל קרוליינה הצפונית.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, הסדירה המדינה את סכסוכי הגבולות שלה עם קרוליינה הדרומית ועם טנסי.
הוא פרש מתפקידו כמושל כאשר מינה אותו הנשיא ג'ון אדמס ב-1799 כחבר במשלחת לוועידת השלום עם צרפת, ובוועידה זו התנהל המשא והמתן שכתוצאה ממנו נחתמה אמנת מורטפונטיין .
דייווי נותר פעיל במיליציה של קרוליינה הצפונית ובצבא ארצות הברית שהוקם אז.
הוא שירת במיליציה במהלך המשבר של 1797 עם צרפת, שקדם למלחמה הבלתי רשמית, ומונה כבריגדיר גנרל בצבא על ידי הנשיא אדמס.
לאחר שובו לקרוליינה הצפונית הוא המשיך להיות פעיל בפוליטיקה של המפלגה הפדרליסטית.
ב-1800 הוא התמודד ללא הצלחה על מושב בסנאט של ארצות הברית מול דייוויד סטון, ועל מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מול ויליס אלסטון בבחירות של 1803 ושל 1804.
כחבר האספה הכללית של קרוליינה הצפונית, קידם דייווי את הצעת החוק למתן כתב הזכויות לאוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
באוקטובר 1793 הוא הניח את אבן הפינה לאוניברסיטה בטקס מסוני מלא,, שכן הוא היה הנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של הבונים החופשיים של קרוליינה הצפונית באותה תקופה.
דייווי היה אחד ממייסדי האוניברסיטה ושימש כחבר בחבר הנאמנים שלה בשנים 1789–1807. הוא גם היה הראשון שקיבל ממנה תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים ב-1811, והוענק לו התואר "אבי האוניברסיטה".
"עץ הצפצפה של דייווי" שבשטח הקמפוס, הוא על פי המסורת, המקום בו קשר דייווי את סוסו בראשית שנות ה-90 כדי לבחור את האתר לבניית האוניברסיטה, שהייתה הראשונה במדינה.
דיוקן של דייווי תלוי בחדרי "החברה הדיאליקטית" , ארגון הסטודנטים הוותיק ביותר באוניברסיטה.
באוקטובר 2013 הוצגו החרב ושעון הכיס של דייווי באוניברסיטה כחלק מאירועי ההנצחה לתפקידם של הבונים החופשיים בהקמת האוניברסיטה הציבורית הראשונה בארצות הברית.
לאחר התמודדותו הבלתי מוצלחת על המושב בבית הנבחרים, פרש דייווי מהפוליטיקה לאחוזתו, טיבולי שבקרוליינה הדרומית.
במהלך הבחירות לנשיאות של 1812, הפדרליסטים מווירג'יניה, שסירבו לתמוך במועמדות של הדמוקרטי-רפובליקני דוויט קלינטון נגד הנשיא המכהן ג'יימס מדיסון, בחרו ברופוס קינג כמועמדם לנשיאות ובדייווי כמועמד לסגן הנשיא.
מועמדתם נפלה בהפרש קולות רחב.
במלחמת 1812 שירת דייווי בצבא, אך דחה הצעה של הנשיא מדיסון לפקד על כלל הכוחות.
דייווי התעניין מאוד בסוסי ת'ורוברד.
ב-1809 הוא רכש סוס מרוצים אלוף מוויליאם רנסום ג'ונסון, יליד קרוליינה הצפונית, שהיה ידוע בחוגי המרוצים האמריקאים כ"נפוליאון של מרוצי הסוסים".
הסוס, "סר ארצ'י" , שהיה צאצא של "דיאומד" ושל "מונט איירי", עלה לדייווי בסכום המדהים אז של 5,000 דולר.
ב-1955 היה סוס זה לאחר הראשונים שהוכנסו למוזיאון הלאומי והיכל התהילה של מרוצי הסוסים בסרטוגה ספרינגס שבניו יורק.
ויליאם ריצ'רדסון דייווי נפטר באחוזת טיבולי ב-29 בנובמבר 1820. רעייתו, שרה ג'ונס, בתו של אלן ג'ונס, שאותה הוא נשא לאישה ב-1782, נפטרה ב-1802. הוא נטמן בכנסייה הפרסביטריאנית אולד וקסהאו שבלנקסטר, קרוליינה הדרומית.
מחוז דייווי שבקרוליינה הצפונית, שנוסד ב-1836 קרוי על שמו, וכן בתי ספר במחוז זה וברואנוק רפידס, וכן פארק במחוז מקלנבורג, שבקרוליינה הצפונית.
אחוזת טיבולי היא כיום חלק מהפארק המדינתי תעלת לנדספורד במחוז צ'סטר שבקרוליינה הדרומית.
דייווי שבהליפקס הוכנס ב-1973 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ויליאם תומסון או לורד קלווין היה פיזיקאי ומתמטיקאי יליד בלפסט שבצפון אירלנד, למשפחה ממוצא אירי־סקוטי.
תומסון הרים תרומה חשובה בתחומי מדע רבים, תרמודינמיקה, גיאופיזיקה, מוליכות חשמלית, מגנטיות, אלקטרומגנטיות, ניווט ומתמטיקה שימושית.
הוא תרם גם לתחום הסטריאוכימיה, והיה הראשון שהגדיר באופן מדויק את תכונת הכיראליות.
על שמו קרויה יחידת המידה לטמפרטורה, קלווין.
הוא החל את לימודיו האקדמיים בגיל 10 באוניברסיטת גלאזגו שבסקוטלנד, בהשראת אביו ששימש כמרצה למתמטיקה.
כבר בגיל 16 כתב את עבודתו המדעית הראשונה בנושא צורת כדור הארץ.
בגיל 17 עבר לאוניברסיטת קיימברידג', שם עסק במדידת קבועי חום שיועדו לפיתוח מנוע הקיטור, ניסח מערכת אבסולוטית למדידת טמפרטורות, והחל לנסח את חוקי התרמודינמיקה שלו.
בגיל 22 חזר לתפקיד מרצה באוניברסיטת גלאזגו, ועסק רבות במחקרים בתחום המגנטיות והמתמטיקה שימושית.