tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
McKusick), פרופסור לגנטיקה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבבולטימור, ארצות הברית.
הספר הוא תולדה של שנים רבות של איסוף נתונים, ותרומתו למחקר הגנטי ולארגון המידע הרב שהצטבר במהלך השנים גדולה לאין שיעור.
הספר יצא במהדורתו ה-12 בשנת 2004.
במהלך שנות ה-90 של המאה העשרים הושקה גרסת האינטרנט של הספר.
המאגר העצום, המהווה חלק ממאגר Entrez של מכון הבריאות הלאומי של ארצות הברית (NIH), מכיל מידע טקסטואלי רב על כל מחלה תורשתית שהיא.
המידע מקושר למאמרים מדעיים, למפות גנטיות ולנתונים ביואינפורמטיים רבים השמורים כולם במאגר Entrez.
ניתן להוריד את מאגר OMIM כולו אל המחשב האישי כקובץ טקסט.
OS/2 הוא מערכת הפעלה שפותחה במשותף על ידי החברות IBM ומיקרוסופט החל מאוגוסט 1985, ולאחר מכן על ידי IBM באופן בלעדי.
השם OS/2 הוא ראשי תיבות של Operating System/2, מכיוון ש-OS/2 הוצגה על ידי IBM כמערכת ההפעלה המועדפת לסדרת המחשבים Personal System/2, שהייתה הדור השני של המחשבים האישיים שפותחו ויוצרו על ידי החברה.
בדצמבר 2005 הפסיקה חברת IBM את שיווקה של OS/2, והתמיכה הרגילה בה הפסיקה ב-31 בדצמבר 2006.
הגרסאות המוקדמות של OS/2 תוכננו להחליף את מערכת ההפעלה MS-DOS, וסיפקו מאפיין חשוב שהיה חסר בה: יכולת הפעלת יישומים במרחב זיכרון מוגן (Protected Mode).
מכיוון שכך, הממשק התכנותי של OS/2 מזכיר את הממשק התכנותי של MS-DOS, ואף שמות קריאות המערכת מתחילות בקידומת Dos.
בהמשך, סיפקה OS/2 ממשקי תכנות לפיתוח יישומים גרפיים, חלונאים ומבוזרים.
בגרסאות המאוחרות יותר, התפתחה ליבת מערכת ההפעלה בדומה למערכות הפעלה מסוג UNIX.
בשל המורשת המעורבת שלה, OS/2 דומה במובנים רבים למערכת ההפעלה Windows אך גם ל-UNIX ו-Xenix.
OS/2 נודעה בשל היציבות הרבה שאפיינה אותה, הקישוריות ועושר ממשקי התכנות.
OS/2 לא הצליחה כמערכת הפעלה ביתית (בעיקר כי לא שולבו בה שפות תכנות עיליות כדוגמת BASIC ב-Windows), אך הייתה נפוצה בארגונים פיננסיים, בארגוני צבא ובמערכות תעופתיות שונות.
בשנת 2002 הסבה חברת IBM את מערכת הקבצים JFS מגרסתה ב-OS/2 לגרסת לינוקס, ופתחה את קוד המקור.
OS/2 היא גם הגרסה הקודמת לפני שהומצאה הווינדוס עם שולחן העבודה.
"OSCAR" הם ראשי תיבות של Orbiting Satellite Carrying Amateur Radio, ובתרגום: לוויין הנע במסלול על מנת להעביר את שידורי חובבי הרדיו.
סדרת לווייני OSCAR משמשים להעברת תדרי הרדיו של חובבי הרדיו למקומות שונים בעולם, על מנת שאלה יוכלו לתקשר עם מקומות מרוחקים זה מזה.
הם הומצאו, נבנו, ואף עוצבו על ידי מפעילי תחנות חובבים, תחת הדרכה ופיקוח כבדים של ארגוני חובבי הרדיו השונים בעולם.
לוויין חובבי הרדיו הראשון ששוגר לחלל נקרא "OSCAR-1", אשר שוגר ב-12 בדצמבר 1961, סך-הכל ארבע שנים אחרי הלוויין הראשון, ספוטניק 1. OSCAR הוא גם הלוויין הראשון אשר שוגר לחלל בתור "לוויין משני", ורק לאחר הניסוי בו הוא קיבל מסלול קבוע מסביב לכדור הארץ.
למרות היותו מקיף את כדור הארץ כל 22 ימים (מהירות שנחשבת איטית), עם שיגורו לחלל OSCAR שימש כבר למעלה מ-570 מפעילי תחנות חובבים ב-28 מדינות שונות, בהעברת תדרים ותקשור בין החובבים, ואף הביא לפריצת דרך של ממש בתחום לווייני התקשורת וחקר החלל באופן כללי.
מדי שנה נשלח לוויין חדש לחלל, כל פעם כשהוא כולל חידושים שונים הקשורים בטכניקת העברת המסרים, כגון שיפור באיכות הקול, העברת מסרים בצורה דיגיטלית ועוד.
נכון להיום לווייני OSCAR תומכים באופני שידור וקליטה שונים, ביניהם: שידורי דיבור באפנון FM ו-SSB, כמו גם שידורים באפנון ספרתי (דיגיטלי) כמו AX.25, FSK (רדיו מנות – Packet radio) ו-PSK31.
תחומי השידור אל הלוויין (uplink) ומהלוויין אל כדור הארץ (downlink) סומנו בעבר על ידי אות אחת בלבד.
לדוגמה, שידור באופן A מציין שתדר השידור אל הלוויין נעשה בתחום אורך הגל של עשרה מטרים, והקליטה ממנו נעשית בתחום אורך הגל של שני מטרים.
לאחרונה משתמשים בסימון בעל שתי אותיות במתכונת של X/Y, כאשר X מציין את תדר השידור אל הלוויין ו-Y את תדר השידור מהלוויין אל כדור הארץ (כך שלמעשה, זהו תדר הקליטה).
לווייני OSCAR נעים בחלל במהירות גבוהה יחסית לתחנת הקרקע, ותדרי הקליטה והשידור משתנים עקב כך - תופעה זו מכונה בשם אפקט דופלר: כאשר הלוויין מתקרב אל תחנת הקרקע, תדר הקליטה ממנו עולה מעל לתדר ששודר מהלוויין; כאשר הלוויין מתרחק מתחנת הקרקע, תדר הקליטה בתחנת הקרקע יורד מתחת לזה ששודר.
בתקשורת עם הלוויין יש לאפקט דופלר משמעות מעשית.
יש לשנות את תדר השידור והקליטה בעת התקשורת עם הלוויין כדי לשמור על ערוץ תקשורת פעיל.
המשוואות המתמטיות הבאות מראות את הקשר שבין סטיית התדר והמהירות היחסית שבין הלוויין לתחנת הקרקע:
= תדר דופלר המתוקן בקליטת תחנת הקרקע = תדר דופלר המתוקן בשידור מתחנת הקרקע = התדר המקורי = מהירות הלוויין יחסית לתחנת הקרקע המטרים לשנייה; ערך זה הוא חיובי כאשר הלוויין נע אל עבר תחנת הקרקע, ושלילי כאשר הוא מתרחק ממנה = מהירות ההתפשטות של הגלים האלקטרומגנטיים בריק ( m/s)
שינוי בתדרתיקון תדר השידור אל הלווייןתיקון תדר השידור מהלוויין אל כדור הארץ</center> <center>
חישוב המהירות היחסית שבין הלוויין לתחנת הקרקע אינו פשוט.
חובבי הרדיו נעזרים לצורך זה במחשבים ותוכנות עקיבה.
תוצאות החישוב מוזנות ישירות למקלטים והמשדרים המודרניים, שמשנים את התדר שלהם בהתאם לנדרש.
להלן רשימת לוויינים הממוינת בסדר כרונולוגי של שיגורם לחלל.
ירוק מסמן שהלוויין עודנו פעיל, כתום מורה על כך שהלוויין מתפקד בצורה חלקית, אדום מציין שהלוויין חדל מלפעול, ושחור אומר שהלוויין יצא ממסלול הטיסה שלו בחלל, ושב אל תחום האטמוספירה של כדור הארץ.
ה"מדינה" בטבלה מציינת את המדינה שבנתה את הלוויין, ולא זו ששיגרה אותו:
ישנן מעל ל-20 מדינות המשתמשות בלוויין לצורך תקשורת בין חובבים.
המדינות הן (מסודרות בכרונולוגיה לפי תאריך שיגור הלוויין, מהמוקדם למאוחר):
שוגרו 120 לווייני OSCAR לחלל.
OS/360 (קיצור של 360 Operating System) היא מערכת הפעלה, שהוכרזה על ידי חברת IBM בשנת 1964. מערכת ההפעלה פותחה עבור מחשבי המיינפריים מסדרת IBM System/360 של החברה.
המערכת תמכה בעיקר בעיבודי אצווה.
מערכת הפעלה זו יועדה למערכות גדולות יחסית ומרובות עבודות.
ממערכת זו התפתחו מערכות הפעלה, כגון: MFT, MVT, SVS ומערכות ההפעלה OS/390, MVS והמערכת העכשווית z/OS.
מערכת הפעלה הנוספת שפותחה לאותה סביבת חומרה הייתה DOS/360' שיועדה לארגונים קטנים יותר.
מ-DOS/360 התפתחה המערכת העכשווית z/VSE.
גרסה זהה עקרונית ל-DOS/360, אלא שנטענה באמצעות כרטיס זיכרון ייעודי ולא דיסק קשיח על מנת לפנות כונן קשיח לשימוש כללי.
OS/390 היא מערכת הפעלה למחשבי מיינפריים של חברת IBM.
מערכת הפעלה זו פותחה עבור מחשבים מסדרת System/390. מערכת הפעלה זו יועדה למערכות גדולות יחסית ומרובות עבודות.
המערכת הוכרזה ב 1995 והחליפה את מערכת ההפעלה MVS.
בסוף שנת 2001 החליפה אותה מערכת ההפעלה z/OS.
בסעיף זה יפורטו מאפיינים עיקריים של המערכת, שלא היו קיימים במערכות הפעלה ממשפחת MVS שקדמו לה.
במערכת OS/390 הורחב השימוש בתקשורת ואינטגרציה עם מערכות העבודות תחת מערכות הפעלה אחרות, כחלק מתפיסה של Network Computing.
ביטוי מעשי של תפיסה זו היה הרחבת שירותי ה Communication Server במערכת ההפעלה.
מערכת הפעלה זו הייתה מערכת ההפעלה הראשונה במחשבי מיינפריים של IBM, בה פעלה גרסה של WebSphere Application Server.
חלק חשוב מהאינטגרציה עם מערכות אחרות היה השימוש באינטרנט.
חברת IBM השתמשה במונח e-Business לתיאור האינטגרציה בין האינטרנט למערכות עסקיות ולתהליכים עסקיים, המשותפים למערכות שונות הפועלות תחת מערכות הפעלה שונות.
התמיכה במערכת ההפעלה UNIX על מחשבי המיינפריים, הוחלפה בשילוב UNIX בתוך מערכת ההפעלה OS/390. הרכיב החדש במערכת ההפעלה נקרא: UNIX System Services, בראשי תיבות USS.
חברת אופסווט היא חברה העוסקת בפיתוח תוכנה לאבטחת מידע, ואבטחת רשתות ומחשבים.
אופסווט נוסדה בשנת 2002 על ידי בני צ'רני (Benny Czarny) ומספקת פתרונות רבים להגנה על ארגונים מפני האקרים, התקנים זרים ומכשירים המנצלים את משאבי החברה.
מערכת לאיתור ובדיקת קבצים חשודים הנמצאים בארגון, מחוברת אל 30 מאגרי מידע מקוונים, אוספת מידע, סורקת קבצים ומציגה תמונה מדויקת יותר אודות הקובץ החשוד.
איתור פגיעויות וחלקי קוד שגויים, העשויים להיות נקודת התחלה בהתקפת המערכת.
אימות וחסימת קבצים הנשלחים אל הארגון.
טיפול בקבצים חשודים באופן אוטומטי, בהתאם למדיניות האבטחה של הארגון.
אחסון נתונים ממקורות רבים ושליפתם בעת הצורך.
ניתוח שינויים במערכות הפעלה על מנת לאתר פגיעויות לא ידועות.
מערכת לזיהוי פגיעויות בעמדות קצה והתקנים ניידים, אוספת נתוני מערכת ומפיקה דו"ח לפי מאפיינים ייחודיים:
ניטור אפליקציות זדוניות בהתקנים ניידים.
מנגנון לזיהוי דיסקים לא מוצפנים.
מנגנון לזיהוי מערכות הפעלה ותוכנות שאינן מעודכנות.
ערכת פיתוח תוכנה המאפשרת לפתח מוצרים לאיתור ולניהול יישומים בעמדות קצה.
אוסים היא מערכת לניהול אירועי אבטחת מידע.
המערכת מבוססת קוד פתוח ופותחה על ידי דומיניק קרג (Dominique Karg), ג'וליו קאסל (Julio Casal) ואלברטו רומן (Alberto Román) בשנת 2003 אך שוחררה באופן רשמי בתאריך 23 בפברואר 2008 (גרסה 1.04).
OSSIM נועדה לסייע לאנליסטים ולמנהלי מערכת בהתמודדות עם איומי אבטחת מידע ופשע מקוון.
ממשק המשתמש וניהול המערכת מתבצע דרך דפדפן האינטרנט ומערכת ההפעלה היא דביאן.
המערכת ניתנת להורדה בקובץ ISO ודרישות המינימום שלה הן זיכרון וירטואלי בנפח 2048 מגה בייט ומעבד בעל שתי ליבות.
הפרויקט מכיל 7.4 מיליון שורות קוד ולו 8 גרסאות:
במערכת OSSIM מותקנים מספר כלים:
PRADS - מערכת לניתוח תעבורת רשת ופרוטוקולי תוכנה ותקשורת.
OpenVAS - תוכנת קוד פתוח, המשמשת לסריקה ואיתור פגיעויות ברשתות מחשבים.
Suricata - מערכת למניעת חדירות המנתחת תעבורה בזמן אמת ומדווחת על פעולות חשודות.
Tcptrack - מערכת המציגה רשימה מפורטת של כל תהליכי ה-TCP המחוברים ואלה הנמצאים במצב האזנה.
Nagios - מערכת לניטור שרתים, מתגים, ויישומי רשת.
OSSEC - מערכת לגילוי חדירות מבוססת מחשב מארח - בוחנת שינויים בקובצי מערכת ההפעלה של מחשב או התקן בודד, עוקבת אחר אירועים ופעולות חשודות ומדווחת עליהם למנהל המערכת.
Snort - מערכת למניעת חדירות המנתחת תעבורה בזמן אמת ומדווחת על פעולות חשודות.
Munin - כלי ניהול תהליכי מערכת ההפעלה ורשת.
אוסק היא מערכת לגילוי חדירות בקוד פתוח המבוססת מחשב מארח.
באמצעות מנוע קורלציה וניתוח נתונים המערכת בוחנת שינויים בקובצי מערכת ההפעלה של מחשב או התקן, מנתחת את עורך הרישום, עוקבת אחר אירועים ופעולות חשודות ומדווחת עליהם למנהל המערכת.
אוסק פותחה על ידי דניאל סיד (Daniel Cid), תומכת במערכות הפעלה שונות: חלונות, לינוקס, FreeBSD ,OpenBSD ,OSX ועומדת בדרישות התקן PCI-DSS.
בחודש יוני 2008 הודיעה חברת Third Brigade על רכישת הזכויות על פרויקט OSSEC, החברה הבטיחה לפתח מנגנונים חדשים, לשמור על מדיניות הקוד הפתוח ולתרום לקהילה.
בחודש מאי 2009 רכשה חברת טרנד מיקרו (Trend Micro) את חברת Third Brigade וכמו כן, גם את הזכויות על פרויקט OSSEC.
אוסק מאפשרת לאסוף מידע באמצעות 3 דרכים עיקריות:
איסוף מידע באמצעות סוכן (Agent) - תוכנה ייעודית האוספת את נתונים ממחשבים או התקנים ומעבירה אותם ממשק ניהול מרכזי לצורך ניתוח המידע.
איסוף מידע ללא סוכן (Agentless) - איסוף נתונים באמצעות שירות מובנה במערכת ההפעלה, ללא צורך בהתקנת סוכן.
וואן זירו הבנק הדיגיטלי בע"מ (לשעבר הבנק הדיגיטלי הראשון בע"מ), המוכר במותג ONE ZERO, הוא בנק אינטרנטי ישראלי.
הוא מציע את מגוון שירותי הבנקאות המוצעים בישראל אך באמצעות האינטרנט, וללא סניפי שירות פרונטלי.
החברה הוקמה על ידי מריוס נכט, ממייסדי חברת צ'ק פוינט, ופרופ' אמנון שעשוע, שותף מייסד של חברת "מובילאיי" ופרופסור למדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים.
יו"ר דירקטוריון החברה הוא שוקי אורן, בעבר החשב הכללי במשרד האוצר, שהחל לכהן בתפקיד באוגוסט 2019. מנכ"ל הבנק מיסודו היה גל בר-דעה עד שהחולף על ידי אייל גפני בשנת 2025.
וואן זירו קיבל רישיון לפעול כבנק בדצמבר 2019, כאשר לראשונה אחרי למעלה מ־40 שנה, בנק ישראל העניק רישיון לבנק נוסף מתוך רצון לחולל תחרות נוספת במערכת הבנקאית שנחשבת לריכוזית.
ב-1 במרץ 2021 קיבל הבנק את אישור המפקח על הבנקים להתחיל בפעילות רשמית, כאשר בשלב הראשון ניתנו השירותים למשקי בית ועצמאים.
ב-10 בינואר 2022 הוסרו כל ההגבלות על פעילותו, ומעמדו הושווה לזה של יתר הבנקים בישראל.
נכון לספטמבר 2022, החברה מונה כ-275 עובדים ומשרדי הבנק שוכנים ברחוב בית עובד 5 בתל אביב-יפו.
במרץ 2023 פרסם הבנק כי הוא צבר כ-50 אלף לקוחות, וש-73% מלקוחות הבנק הם בטווח הגילאים 18–44.
תשתית רגולטורית להרחבת מערכת הבנקאות בישראל
ביוני 2015 הוקמה "הוועדה להגברת התחרותיות בשירותים הבנקאים והפיננסיים", ועדה בראשה עמד דרור שטרום, בעבר הממונה על ההגבלים העסקיים.
במסגרת עבודת הוועדה התעורר הצורך בהקמתו של גוף מתחרה לבנקים המסורתיים בישראל.
בנק ישראל, שנציגיו היו חברים בוועדה, פרסם ביוני 2016 טיוטה שהציגה לראשונה מדיניות חדשה של הפיקוח על הבנקים להסרת חסמי כניסה ומתווה להקמתו של בנק חדש בישראל, זאת כמהלך המשך לצוות בחינת הגברת התחרותיות בענף הבנקאות ("ועדת זקן") שהציגה את מסקנותיה במרץ 2013.
אחת ההמלצות המרכזיות הייתה הפחתת החסמים הרגולטוריים לכניסת בנקים חדשים כחלק מהרצון לתרום להגברת התחרות במערכת הבנקאית.
במסגרת זו פרסם בנק ישראל שורה של הקלות ובהן הפחתת רף ההון העצמי שנדרש לבנק, שיעורי הלימות הון נמוכים יותר מאלו החלים על הבנקים הקיימים.
בנוסף במסגרת המלצות ועדת שטרום נקבע כי המדינה תסייע לבנקים חדשים במימון שירותי מחשוב.
בהתאם לכך, במרץ 2019, משרד האוצר בחר בענקית הטכנולוגיות ההודית, TATA, דרך חברת הבת שלה TCS, להקים לשכת שירותי מחשוב בנקאיים, שתהווה פתרון לאחד החסמים הכבדים ביותר העומדים בפני הקמתו של בנק חדש בישראל.
בנק וואן זירו הוא בנק אינטרנטי הפועל כולו באמצעות יישומון בלבד, ללא סניפים וללא מעורבות של פקידי בנק.
המודל העסקי שעליו מבוסס וואן זירו דומה לזה של בנק רבולוט , שהוקם ב-2015 כחברת תשלומים, ובשנת 2018 קיבל רישיון בנקאי בליטא.
בספטמבר 2019 אישר בנק ישראל את הקמת הבנק והעניק לו רישיון, לאחר שסיים הליך בדיקה מקיף ובכלל זה בדיקת כשירות, יושר, יושרה וחוסן פיננסי של היזמים.
חדוה בר, המפקחת על הבנקים, אמרה אז "יש שחקן חדש ואני מעריכה שייווצר לחץ תחרותי והציבור כבר יתחיל להרגיש אותו בדרכים שונות.
בין אם בשירות טוב יותר, בחדשנות, יחס אישי ועמלות".
בינואר 2020 עדכן הבנק הדיגיטלי את בנק ישראל כי השלים את ההתקשרות עם TCS להקמת תשתית המחשוב של הבנק, והודיע כי החל בגיוס צוות ההנהלה של הבנק – המורכבת מאנשי בנקאות וטכנולוגיה מנוסים – וכי הוא צפוי להתחיל לפעול ברבעון האחרון של 2021.
במאי 2020 מכר מריוס נכט את אחזקותיו בבנק לפרופ' אמנון שעשוע, זאת על רקע רצונו להתרכז בפעילותו בתחום הבריאות והביומד.
במסגרת ההסכמות בין השניים רכש שעשוע מנכט את מלוא מניותיו בגרעין השליטה בבנק והפך לבעל השליטה היחיד תוך שהוא מקבל על עצמו את כל הכרוך בכך ובכלל זה השקעה של 30 מיליון דולר נוספים ובסך הכל השקעה כוללת של 60 מיליון דולרים.
בסמוך, הודיע הבנק כי הוא משלים את תהליך הצטרפותו כחבר הבורסה לניירות ערך בת"א וכן את ההתקשרויות הנדרשות כדי לאפשר ללקוחותיו מסחר בבורסות נוספות בעולם.
באותו החודש חתם הבנק על שיתוף פעולה עם חברת כרטיסי האשראי הגדולה בישראל, ישראכרט, להנפקה משותפת של כרטיסי אשראי מבית מאסטרקארד ללקוחות הבנק.
באוקטובר 2020 הצטרף הבנק לאיגוד הבנקים.
ב-1 במרץ 2021 קיבל הבנק את אישור המפקח על הבנקים להתחיל בפעילות רשמית.
באותו יום החל פיילוט ונפתח חשבון הבנק הראשון.
בדצמבר 2021 גייס הבנק 120 מיליון דולר, לפי שווי של 320 מיליון דולר.
עם המשקיעים נמנים בנק יוליוס בר השווייצרי, חברת ההחזקות הסינית טנסנט ו-SBI גרופ היפנית.
בהמשך אותו חודש הבנק שינה את שמו הרשמי ל"וואן זירו הבנק הדיגיטלי בע"מ", והוא מציג עצמו במותג ONE ZERO.
ב-10 בינואר 2022 חתם נגיד בנק ישראל, אמיר ירון, על הסרת ההגבלות מרישיון הבנק, לאחר שהבנק השלים את העמידה בכל אבני הדרך שנקבעו להקמתו.
במרץ 2022, לקראת השקת הבנק באוגוסט 2022, חתם הבנק על הסכם חסות מול מנהלת הליגות לכדורגל תמורת כ-10 מיליון ש"ח לשתי העונות הבאות, ובעקבות כך החל מעונת 2022–2023 בכדורגל בישראל תיקרא ליגת העל בכדורגל "ליגת ONE ZERO" למשך שנתיים.
ב-16 באוגוסט 2022 הבנק הושק באופן רשמי לקהל הרחב.
ביום השקתו, פרסם הבנק כי יש לו כ-12,000 לקוחות, כשסך העו"ש והפיקדונות של אותם לקוחות עמד באותו יום על 200 מיליון שקלים.
ב-30 במרץ 2023 פרסם הבנק גילוי ראשון לציבור לשנת 2022, ממנו עולה כי עד כה גייס הבנק כ-791 מיליון שקל לפי שווי של כ-1.39 מיליארד שקל.
בנוסף חשף הבנק כי הוא צבר כ-50 אלף לקוחות, כאשר 30% מהם משתמשים בחשבון כחשבון העיקרי שלהם, וכ-73% מלקוחות הבנק הם בטווח הגילאים 18–44. נכון לדצמבר 2024 הבנק מונה 120,000 לקוחות.
"OPA" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמר היווני גיורגוס אלקאיוס.
השיר נכתב על ידי גיורגוס אלקאיוס בעצמו, ביחד עם ג'אניס אנטוניו, דימיטריס הורטאריאס, מנוס הורטאריאס, דיוניסיס סקסואנס, טוליס סקסואינאס, קסיאני קרגיולול וסטורוס אפוסטולו.
הוא ידוע כשיר שייצג את יוון באירוויזיון 2010, שנערך באוסלו.
השיר יצא לאור על ידי תאגיד השידור היווני (ERT) ב-26 בפברואר 2010 יחד עם שאר שירי הקדם-אירוויזיון של יוון, בזמן שהורדה דיגיטלית יצאה לאור ב-12 במרץ 2010 בשיתוף עם יוניברסל מיוזיק יוון.
אלקאיוס כתב במקור את המוזיקה לשיר כשנתיים לפני כן, ללא שום כוונה להגיש אותה לתחרות האירוויזיון באותה תקופה.
לאחר שהכותב יאניס אנטוניו שמע את המוזיקה שנה קודם לכן, הוא התעניין בשיר וביקש מאלקאיוס לכתוב לו מילים.
בהמשך התהליך, מוזיקאים ועובדים אחרים מ-"Friends Music Factory", ביניהם דיוניסיס סחינאס, קסיאני קרג'יולה, דימיטריס הורטאריאס, סטברוס אפוסטולו, טוליס סחינאס ומנוס הורטאריאס, כתבו גם הם ותרמו מחצית מהמילים לשיר.
עם השלמתו, החבר והמוזיקאי הטוב דיוניסיס סחינאס יחד עם יאניס אנטוניו הפצירו באלקאיוס להגיש את השיר ל-ERT כדי להשתתף בקדם-אירוויזיון המקומי.
במקור הוא רק התכוון להיות המלחין של השיר, אלקאיוס הסכים להגיש את השיר, וסחינאס העביר את השיר למשרדי ERT.
בהמשך הוחלט שאלקאיוס יבצע את השיר על הבמה יחד עם "חברים".
זהו השיר הראשון שהושר כולו ביוונית מאז אירוויזיון 1998.
"הופה" הוא תערובת יוונית המשמשת לביטוי שמחה או רוח מרוממת, במיוחד כאשר רוקדים.
לדברי אלקאיוס, "הופה" זו מילת שמחה ופשוט מה שאנשים צריכים בזמן של צרה.
השיר קשור להשאיר את העבר מאחור ולהתחיל מחדש.
בעולם שמטולטל מסיבות כלכליות הנוכחיות, אלקאיוס מאמין שאנשים רק צריכים לומר "הופה" ולהמשיך הלאה.
באשר לקישור של "הופה" בשיר עם המצב הכלכלי הנוכחי בעולם, אלקאיוס הצהיר: "I think Greek people want to say an 'Opa' and get out and ...
יוון הייתה ה-13 בסדר ההופעה בחצי-גמר הראשון של התחרות ב-25 במאי באוסלו, נורווגיה.
הביצועים בתחרות היו שונים מהקדם-אירוויזיון.
אלקאיוס עבר את חצי הגמר הראשון, הגיע למקום השני, אחרי בלגיה, והופיע בגמר ב-29 במאי 2010. בסופו של דבר, יוון הגיעה למקום השמיני, עם 140 נקודות, במשך רוב ההצבעה, יוון הייתה במקום השלישי (ואף הגיע למקום הראשון לזמן מה).
זה היה השיר שהגיע למקום גבוה בתחרות שאינו מושר באנגלית.
"OPA" היה השיר הפופולרי ביותר עבור חבר השופטים בבריטניה, וזכה ב-12 הנקודות המלאות.
לאחר האירוויזיון אומצה OPA באופן רשמי על ידי אוניברסיטת בורנמות בבריטניה כמנון עבודת השטח שלהם בתוכנית החפירה במהלך כל יוני ויולי 2010.
אזור תאריך חברת תקליטים פורמט יוון 26 בפברואר 2010 Friends Music Factory השמעות ברדיו קפריסין יוון 12 במרץ 2010 יוניברסל מיוזיק, Friends Music Factory הורדה דיגיטלית קפריסין
את השיר בגרסתו של עומר אדם, תרגם דורון מדלי ועיבד תמיר צור.
השיר יצא כסינגל ומלווה בוידאו קליפ.
ONT היא תחנת הטלוויזיה השנייה בבעלות המדינה בבלארוס.
הרשת הוקמה ב-15 בפברואר 2002 על פי צו של נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו.
היא החליפה את ממסרי הערוץ הראשון הרוסי ששידר במדינה וכיום משדרת את מרבית תוכני הערוץ הרוסי לצופים בבלארוס.
ONT הוקם על פי צו הנשיא ב-15 בפברואר 2002. הערוץ השתמש בתדרים ששימשו בעבר את ממסרי הערוץ הראשון הרוסי.
הוועד המנהל של מינסק (שמה הרשמי של העירייה במינסק) רשם רשמית את רשת ONT ב-19 במרץ 2002.
השידורים החלו ב-25 ביוני 2002, בשעה 20:35. התוכנית הראשונה בערוץ החדש הייתה נשה נובוסטי (החדשות שלנו), מהדורת החדשות הראשית של ONT.
את המהדורה הראשונה העביר אלכסנדר אוורקוב.
בתחילה מרבית התוכניות של הרשת היו תוכניות של רשת ORT לרוב עם הבדלים משמעותיים בהפסקות הפרסום ובהגשת החדשות, הרשת גם שידרה תוכניות מכמה ערוצים רוסיים פדרליים אחרים (NTV, THT, RTR).
GO השנים, הערוץ התחיל להוסיף תוכן מקורי משלו.
מהדורת הבוקר נשה אוטרו (הבוקר שלנו) עלתה לראשונה ב-3 בפברואר 2004.
בין פברואר 2007 לנובמבר 2008, הערוץ ניסה לשדר 24 שעות ביממה, תוך שימוש בשעות הלילה לשידור סרטים ובמהדורה קצרה של נשה נובוסטי בשעה 3 לפנות בוקר.
בסוף 2009 ONT הייתה צפויה לקבל את הזכויות לשידור קדם האירוויזיון 2010 לאחר החלטת הנשיא אלכסנדר לוקשנקו וב-1 באוגוסט 2009 אכן קיבלה ONT את הזכויות לשידור קדם האירוויזיון הבלארוסי לשנת 2010.
ב-9 באוקטובר 2013, ONT השיקה ערוץ שני המשדר באופן בלעדי לאינטרנט, ONT.BY, המשדר את הפקות המקור של ONT.
ב-21 במרץ 2016, ONT הפך לאחד הערוצים הראשיים בבלארוס שעבר למסך רחב.
ONT מעבירה בין היתר את רוב התוכניות של הערוץ הראשון, כמו ורמיה, שדה המזל, סמאק, חכה לי וישנה כמות משמעותית של הפקות מקומיות כמו מהדורת החדשות הלילית נאשה נובוסטי (החדשות שלנו), אשר משודר מיד אחרי ורמיה, תוכנית הבוקר נאשה אוטרו (הבוקר שלנו), גרסה מקומית של השעשועון מה?
כאשר משודרים תוכניות של הערוץ הראשון, משתמשים בלוגו כפול, המורכב מלוגו של הערוץ הראשון הרוסי על גבי ONT.
כערוץ טלוויזיה ממלכתי ארצי גדול, ONT היה אחד המכשירים המרכזיים של תעמולת המדינה מטעם המשטר האוטוריטרי של אלכסנדר לוקשנקו והציג תוכניות טלוויזיה פוליטיות של פרשני תעמולה כמו איהר טור ואחרים.
בשנת 2020, לאחר מאבק אלים בהפגנות שלוות ארציות נגד זיוף הבחירות לנשיאות בלארוס 2020, התפטרו כרבע מעובדי ONT כמחאה נגד הצנזורה ותפקיד התעמולה של הערוצים, שהיה יותר מכל ערוץ טלוויזיה ממלכתי אחר.
על פי דיווחים, ראש ONT, מאראט מרקוב, איים על העובדים המתפטרים בהעמדה לדין פלילי או אפילו בחטיפה אלימה.
ב-3 ביוני 2021 שידרה ONT תוכנית טלוויזיה שהוצגה כריאיון של האסיר הפוליטי רומן פרוטסביץ' עם ראש ONT, מאראט מרקוב.
התכנית עוררה ביקורת רחבה ונחשבת על ידי פרשנים כמרכיב העינויים שעבר פרוטסביץ'.
OSS 117 הוא שם הצופן של הובר בוניסיו דה לה באת' , סוכן חשאי בדיוני שנוצר על ידי הסופר הצרפתי ז'אן ברוס.
הוא מתואר כקולונל מלואיזיאנה ממוצא צרפתי.
לאחר שירות במשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS), דה לה באת' עבד עבור סוכנות הביון המרכזית (CIA), ולאחר מכן המועצה לביטחון לאומי (NSC).
עם תחיית הסדרה בשנת 2006, הדמות עוצבה מחדש כסוכן חשאי צרפתי שעובד עבור Service de Documentation Extérieure et de Contre-Spionnage, סוכנות הביון הצרפתית מ-1944 עד 1982 (כיום DGSE).
במציאות, OSS מספר 117 היה שם הצופן של ויליאם ל.
לנגר, שהיה ראש ענף המחקר והניתוח של OSS.
ז'אן ברוס כתב 88 רומנים עבור סדרת ההוצאה לאור הצרפתית Fleuve Noir Espionnage החל משנת 1949, והקדים את ג'יימס בונד 007 של איאן פלמינג בארבע שנים.
לאחר שברוס מת בתאונת דרכים ב-1963, אשתו ג'וזט ברוס (חתומה בשם "ג'יי ברוס") כתבה 143 רומנים נוספים על הדמות לפני שפרשה ב-1985. החל משנת 1987, בתו של ברוס מרטין ובעלה פרנסואה כתבו 23 ספרים נוספים.
הרומן האחרון שפורסם היה OSS 117 prend le large משנת 1992.
העיבוד הקולנועי הראשון היה OSS 117 Is Not Dead, שנוצר בשנת 1957 עם איוואן דסני בתור OSS 117.
בשנת 1960, הזכויות על הרומן של ז'אן ברוס Documents à vendre, נרכשו להפקה על ידי מישל קלמנט והופק הסרט הצרפתי Le Bal des espions (1960).
עם זאת, הזכויות על הדמות לא סוכמו ולכן שמה של הדמות שונה לבריאן קאנון, שמה של דמות אחרת מרומן מאת ז'אן ברוס, Romance de la Mort.
בשנות ה-60, הדמות הוצגה בסדרת סרטים מצליחה בהפקת יורוספיי שרובם בוימו בידי אנדרה אונבל .
את התפקיד הראשי גילם בתחילה קרווין מתיוס, ולאחר מכן פרדריק סטאפורד, כאשר ג'ון גאווין גילם את התפקיד כאשר סטאפורד צילם את טופז של אלפרד היצ'קוק.
ברם לפני שעזב, סטאפורד כיכב בסרט Atout cœur à Tokyo pour OSS 117 (1966), אשר בולט בהיותו הסרט הראשון בסדרה שהשתמש בקו עלילה מקורי במקום עיבוד לרומן, וככזה הוא נכתב על ידי במאי ג'יימס בונד טרנס יאנג.
בשנת 1966, שון פלין כיכב בסרט Five Ashore in Singapore, שהוא עיבוד לרומן OSS 117 שנכתב על ידי ז'אן ברוס.
עם זאת, כפי שהיה במקרה של Le Bal des spions (1960), למפיק פייר כלפון לא היו הזכויות הקולנועיות על הדמות, הוא נאלץ להחליפה בדמות מקורית במקום זאת.
הזכויות על הדמות ניתנו בלעדית על ידי המפיק פול קאדאק באותה תקופה.
כלפון, לעומת זאת, ירכוש את הזכויות על הדמות שנים מאוחר יותר, וכתוצאה מכך יפיק את הסרט OSS 117 לוקח חופשה (1970), אותו הפיק וביים יחד עם לוק מרנדה.
לאחר שהסרט האחרון לא הצליח, הסדרה ניסתה לעבור למסך הקטן על ידי הפקת פיילוט לסדרת טלוויזיה פוטנציאלית עם ליהוק של אלן סקוט בתור הסוכן החשאי.
עם זאת, הוא לא שודר על ידי הרשתות ובסופו של דבר יצא כסרט טלוויזיה עצמאי, בשם OSS 117 tue le taon (1971).
הבמאי מישל חזנוויצ'וס והתסריטאי ז'אן פרנסואה הלין החיו את הסדרה כפרודיה לז'אנר ה-EuroSpy שעשה פרודיה נאמנה על הסרטים המקוריים, ואף הרחיק לכת עד כדי מתן הומאז'ים לסרטי האקשן-הרפתקאות משנות ה-50 וה-60, כמו גם יצירה מחדש של התחושה האטמוספירית של ההפקות הללו.
ההשפעות הטכניות והוויזואליות שלו נשאבות מסרטי ג'יימס בונד המוקדמים בכיכובו של שון קונרי וכן מסרטי OSS 117 המקוריים בבימויו של אנדרה אונבל.
בנוסף, סרטיו של היצ'קוק משמשים גם כהשראות מרכזיות לצילום ולאפקטים הוויזואליים.
עם השחקן-קומיקאי ז'אן דוז'רדן בתפקיד הראשי, הגלגול הזה של הדמות הומצא מחדש כמרגל צרפתי שעובד עבור SDECE, שמתואר כאיש בעל חשיבות עצמית, מעורפלת ושגויה פוליטית.
הוא מתואר בדרך כלל כצרפתי טיפוסי.
כדמות קומית, הוא יוצר לעיתים קרובות מצבים חברתיים מביכים בשל האידאולוגיה הקולוניאלית שלו, הפטריוטיות הצרפתית האיתנה, השוביניזם והמאצ'ואיזם שלו.
במקביל, הוא מגלם את ארכיטיפ הסוכן החשאי האידיאלי: חתיך, מיומן פיזית (אוהב לריב ורוקד את כל סוגי הריקוד) ומשתמש בקסמו כדי לפתות לא מעט נשים.
כשבן ברית מבטא את שם הצופן שלו בצורה לא נכונה, הוא מתקן אותו באקסצנטריות בהגייה המתאימה - מאה ושבע עשרה ("סנט דיקס-ספט" בצרפתית) בניגוד ל"דאבל און סוון" (כאזכור לדאבל 0 סוון של ג'יימס בונד).
שני הסרטים הראשונים, קהיר, רשת מרגלים (2006) ואבוד בריו (2009), מבוימים שניהם על ידי חזנוויצ'וס ונכתבו יחד עם הלין.
עם זאת, לסרט השלישי, חזנוויצ'וס בחר שלא לחזור לסרט עקב חילוקי דעות יצירתיים עם הלין בנוגע לתסריט.
במקום זאת, ניקולה בדוס קיבל על עצמו את משימת הבימוי ועבד בצמוד להלין על עיבוד התסריט שלו, וכתוצאה מכך מאפריקה באהבה (2021), שבניגוד לשני הסרטים הראשונים, בוחר בטכניקות צילום עכשוויות.
OSS 117 n'est pas mort (סוכן 117 לא מת), 1956, בבימויו של ז'אן סשה, בכיכובו של איוון דסני בתפקיד OSS 117
OSS 117 se déchaîne (סוכן 117), 1963, בבימויו של אנדרה רונבל, בכיכובו של קרווין מתיוס
Banco à Bangkok pour OSS 117 (צל הרוע או פאניקה בבנגקוק), 1964, בבימויו של אנדרה אונבל, בכיכובו של קרווין מתיוס
Furia à Bahia pour OSS 117 (סוכן 117: משימה לרוצח), 1965, בבימוי אנדרה אונבל וז'אק בסנרד, בכיכובו של פרדריק סטפורד
Atout coeur à Tokyo pour OSS 117 (טרור בטוקיו), 1966, בבימויו של מישל בויסרונד, בכיכובו של פרדריק סטפורד
Pas de roses pour OSS 117 (סוכן כפול), 1968, בבימויו של אנדרה אונבל, רנצו סראטו וז'אן פייר דז'נאט, בכיכובו של ג'ון גאווין
OSS 117 takes a vacation (סוכן 117 לוקח חופשה), 1970, בבימויו של פייר כלפון, בכיכובו של לוק מרנדה
OSS 117 tue le taon [טלוויזיה], 1971, בבימויו של אנדרה לרוס, בכיכובו של אלן סקוט
OSS 117: Le Caire nid d'espions (קהיר, רשת מרגלים), 2006, בבימויו של מישל חזנוויצ'וס, בכיכובו של ז'אן דוז'רדן
OSS 117: Rio ne répond plus (אבוד בריו), 2009, בבימויו של מישל הזנוויציוס, בכיכובו של ז'אן דוז'רדן
OSS 117: Alerte Rouge en Afrique Noire (מאפריקה באהבה), 2021, בבימויו של ניקולה בדוס, בכיכובו של ז'אן דוז'רדן
OSB (ראשי תיבות באנגלית של: Oriented Strand Board) הוא סוג של עץ תעשייתי הדומה ללוח שבבית (סיבית), שנוצר על ידי הוספת דבקים ולאחר מכן דחיסה של שכבות של גדילי עץ (פתיתים) תוך שיכוב באוריינטציה מכוונת.
הוא הומצא על ידי ארמין אלמנדורף בקליפורניה בשנת 1963. לוח OSB הוא משטח מחוספס ומגוון עשוי רצועות עץ בודדות בסביבות 2.5 על 1.5 ס"מ שוכבות בצורה לא אחידה זו על פני זו, ומיוצר במגוון סוגים ועוביים.
שבבי OSB מחוברים על ידי דבק מקשר על בסיס פנול-פורמלדהיד שמצריך תקנים מחמירים מהסיבה שאותו חומר גורם צריבה בריאות ונחשב מסרטן וודאי בבני אדם.
OSB מסוג 4 ומעלה לרוב מכילים דבקים שונים, ללא פורמלדהיד ומכך מתאימים גם למקומות בסביבת ילדים כמו גנים.
הלוח משמש בתעשייה לצורך בידוד בבנית גגות ובתים.
OSB הוא חומר בעל תכונות מכניות טובות ההופכות אותו למתאים במיוחד ליישומים נושאי עומס בבנייה.
הוא פופולרי יותר מדיקט, ותופס 66% משוק הפאנלים המבניים.
השימושים הנפוצים ביותר הם ככיסוי בקירות, ריצוף וסיפון גג.
עבור יישומי קירות חיצוניים, פנלים זמינים עם שכבת מחסום קרינה בצד אחד המקלה על ההתקנה ומגבירה את ביצועי האנרגיה של מעטפת הבניין .
OSB משמש גם בייצור רהיטים.
לוח גדיל מכוון מיוצר במשטחים רחבים משכבות בכיוון צולב של רצועות עץ דקות ומלבניות דחוסות ולבודות יחד עם שעווה ושרף סינתטי.
השכבות נוצרות על ידי גריסת העץ לרצועות, אותן מנפים ולאחר מכן מכוונים על גבי חגורה או חוטים.
פסי עץ בשכבות החיצוניות מיושרות לציר החוזק של הפאנל, בעוד שכבות פנימיות מאונכות.
מספר השכבות המונחות נקבע בחלקו על ידי עובי הלוח, אך מוגבל על ידי הציוד המותקן באתר הייצור.
שכבות בודדות יכולות גם להשתנות בעובי כדי לתת עובי פאנל מוגמר שונה (בדרך כלל, שכבה של 15 ס"מ תפיק פאנל בעובי של 15 מ"מ).
המחצלת מונחת במכבש תרמי כדי לדחוס את הפתיתים ולקשר אותם על ידי הפעלת חום ואשפרה של השרף שצף על הפתיתים.
לוחות בודדים נחתכים לאחר מכן מהמחצלות לגדלים מוגמרים.
רוב ה-OSB בעולם מיוצר בארצות הברית ובקנדה במתקני ייצור גדולים.
חומרים אחרים מלבד עץ שימשו לייצור מוצרים דומים ל-OSB.
לוח קש מבני מכוון הוא לוח מהונדס שנעשה על ידי פיצול קש ונוצר על ידי הוספת דבקי P-MDI ולאחר מכן דחיסה חמה של שכבות קש בכיוונים ספציפיים.
ניתן להכין לוח סטרנד גם מבאגאס (bagasse).
בשנת 2005, הייצור הקנדי היה 10,500,000 מטרים רבועים, מתוכם 8,780,000 לייצוא, כמעט כל הכמות יוצאה לארצות הברית.
בשנת 2014, רומניה הפכה למדינה המייצאת OSB הגדולה באירופה, עם 28% מהיצוא לרוסיה ו-16% לאוקראינה.
התאמות לתהליך הייצור יכולות להשפיע על עובי, גודל לוח, חוזק וקשיחות.
ללוחות OSB אין רווחים או חללים פנימיים, והם יכולים להיות עמידים במים, אף על פי שהם דורשים ממברנות נוספות כדי להשיג אטימות למים ואינם מומלצים לשימוש חיצוני.
למוצר המוגמר יש מאפיינים דומים לדיקט, אך הוא אחיד וזול יותר.
כאשר נבדק עד כישלון, ל-OSB יכולת נשיאת עומס גדולה יותר מאשר לוחות עץ חתוכים.
הוא החליף דיקט בסביבות רבות, במיוחד בשוק הפאנלים המבניים בצפון אמריקה.
בעוד ל-OSB אין גרגר רציף כמו עץ טבעי, יש לו ציר שלאורכו החוזק שלו הוא הגדול ביותר.
ניתן לראות זאת על ידי התבוננות ביישור שבבי העץ על פני השטח.
ניתן לחתוך ולהתקין את כל לוחות השימוש המבניים על בסיס עץ עם אותם סוגי ציוד כמו לעץ מלא.
השרפים המשמשים ליצירת OSB העלו שאלות בנוגע לפוטנציאל של OSB לפלוט תרכובות אורגניות נדיפות כגון פורמלדהיד.
אוריאה-פורמלדהיד הוא רעיל יותר ויש להימנע ממנו בשימוש ביתי.
מוצרי פנול-פורמלדהיד נחשבים נטולי סיכון יחסית.
כמה סוגים חדשים יותר של OSB, מה שנקרא לוחות OSB "הדור החדש", משתמשים בשרף איזוציאנאט שאינם מכילים פורמלדהיד ונחשבים בלתי נדיפים כאשר הם מתייבשים.
קבוצות סחר בתעשייה טוענות שפליטת פורמלדהיד מ-OSB בצפון אמריקה היא "זניחה או לא קיימת".
חלק מהיצרנים מטפלים בשבבי העץ עם תרכובות שונות של בוראט שהן רעילות לטרמיטים, חיפושיות, עובשים ופטריות, אך לא ליונקים במינונים מיושמים.
חמש דרגות של OSB מוגדרות ב-EN 300 במונחים של ביצועים מכניים ועמידות יחסית ללחות:
OSB/0 - ללא תוספת פורמלדהיד
OSB/1 - לוחות ולוחות למטרות כלליות לאביזרים פנימיים (כולל רהיטים) לשימוש בתנאי יובש
OSB/2 – לוחות נושאי עומס לשימוש בתנאי יובש
OSB/3 – לוחות נושאי עומס לשימוש בתנאי לחות
OSB/4 – לוחות נושאי עומס כבדים לשימוש בתנאי לחות
OS2U קינגפישר (שלדג; באנגלית: OS2U Kingfisher) היה מטוס תצפית ימי אמריקאי חד-כנפי וחד-מנועי, מתקופת מלחמת העולם השנייה.
ייעודו העיקרי של הקינגפישר היה לפעול על גבי אוניות מערכה וסיירות בעזרת מעוט.
כחלק מכך מטרתו הייתה לגלות ספינות אויב ולכוון את האש לעברם, והוא היה המטוס העיקרי בתפקיד זה של הצי האמריקאי במהלך רוב מלחמת העולם השנייה.
המטוס שירת במדינות נוספות, עד שיצא משירות סופית בשנת 1959 בידי חיל האוויר הקובני.
מספר קטן של מטוסי קינגפישר שרדו או שוחזרו ונמצאים כעת (2024) בתצוגה ברחבי העולם.
בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 הוטל על המהנדס רקס ביזל מחברת ווט (Vought) לפתח מטוס סיור ימי רב תכליתי, שיחליף את המטוס הדו-כנפי SOC Seagull.
כחלק מהבקשה לפיתוח מטוס חדש ומתקדם לתקופה, לצד "מאפיינים סטנדרטיים" לתקופה שולבו בקינגפישר גם טכנולוגיות חדשות.
מה שהוביל ליצור של כ-1,520 יחידות במספר גרסאות.
כמות זאת נחשבת מרשימה ביחס למטוסים מקבילים.
מטוס הקינגפישר נבנה החל 1938 ונכנס לשירות הצי האמריקאי ב-1940. שם שירת עד לסיום מלחמה העולם השנייה במרבית זירות הלחימה שבהן פעל הצי.
בין הפעולות שבהן הקינגפישר לקח חלק כלל: השתתפות של מספר מטוסים בהגנה על פרל הארבור בזמן המתקפה, חילוץ חיילים רבים בלב ים, ואולי יותר מכול הסיפור המזוהה עם מטוס זה היה חילוץ בים סוער של צוות מטוס מבצר מעופף על ידי שיט ממושך עקב עומס המשקל שלא איפשר המראה.
לאור התקדמות המלחמה הצורך למצוא מחליף למטוס זה היה ברור, ובמחצית השנייה של המלחמה כבר בלטו חולשותיו של המטוס.
עם זאת תהליך החלפתו היה ההדרגתי, עקב מספר ניסיונות החלפה במטוסים (כדוגמת SC Seahawk) שלא הניבו תוצאות מרשימות.
הקינגפישר עוצב באורך כ-10.25 מטר, עם זוג כנף אחד בעל מוטת כנפיים של כ-11 מטר.
היה לו מנוע מקורר אויר אחד בעל שני להבים מדגם R-985-4 Wasp Junior של חברת פראט אנד ויטני בעל הספק של 450 כ"ס שהיה סביר לאותה תקופה וסיפק מהירות מרבית של כ-170 קמ"ש.
המטוס היה בעל קיבולת דלק של עד 550 ליטר, מה שהעניק לו טווח של עד 1,400 ק"מ (הנתונים שונים מעט מדגם לדגם).
בשביל שיגור המטוס ממעוט שעל גבי ספינה ולאחר מכן נחיתה על המים הותקן למטוס מצוף מרכזי גדול מתחת לגופו ומצוף קטן נוסף תחת השליש הקיצון שכל כנף, לצד האפשרות להחלפת העיצוב של המצוף בגלגלים שיאפשרו נחיתה יבשתית.
צוות המטוס היה מורכב מטייס שישב מלפנים ובסמוך לתאו הותקן לו מקלע 7.62 מ"מ מסוג בראונינג M1919 לירי לפנים, בעל 500 קליעים.
מאחורי הטייס ישב התצפיתן/מפעיל המערכות, שהותקן עבורו מקלע נוסף מאותו הדגם בעל 600 קליעים על גבי ציר בצורת פרסה, שיאפשר התגוננות סבירה מפני מטוסי ירוט עם ביצועים עדיפים משל הקינגפישר.
בנוסף תחת הכנפיים היו שתי נקודות לנשיאת פצצות לשימוש כללי או פצצות עומק נגד צוללות במשקל כולל של עד 295 ק"ג, או לחלופין להתקנת מכלי דלק נוספים.
בין חידושיו של הקינגפישר ביחס לתקופה ולמטוס שהוא החליף היו:
ריתוך נקודות שבוצע בשיתוף עם "מפעל התעופה של הצי".
הדבר גרם ליצירת גוף מטוס עם משטחים חלקים ויצר פחות גרר על המטוס.
מעבר לזוג כנפיים אחד וגוף הרבה יותר אווירודינמי
גוף הבנוי כמעט כולו מתכת
חופת תאי הצוות סגורה לחלוטין.
בנוסף החופה נבנתה על מסילה כדאי לאפשר טיסה גם עם חופה פתוחה שיכולה לסייע לצוות במשימות מסוימות, או לחלופין משיקולים נוחות כגון ביצוע פעילות מבצעית באזורים חמים.
XOS2U-1 – גרסת האב-טיפוס (יוצר אחד)
OS2U-1 – גרסת ייצור ראשונית של 54 יחידות, הדומה לאב-טיפוס אך מופעל על ידי מנוע R-985-48.
OS2U-2 – גרסת יצור סדרתי עם שינויים קלים בציוד ומנוע R-985-50 (158 יוצרו)
OS2U-3 – גרסת יצור סדרתי עם מנועי R-985-AN-2 או R-985-AN-8, עם שיפור במיגון, מכל דלק בעלי איטום עצמי, וחימוש.
עם יותר מאלף יחידות שיוצרו.
OS2U-4 – שני מטוסי הוסבו לצורכי ניסוי עבור שינויים במבנה שלבסוף לא צלח.
OS2N-1 – שלוש מאות מטוסים מהגרסה OS2U-3 שיוצרו במפעל הצי האמריקאי, עם מנועי R-985-AN-2 או R-985-AN-8.
Kingfisher I – גרסה דומה ל-OS2U-3 המיועדת ליצוא לבריטניה, יוצר מאה יחידות.
משמר החופים האמריקאי – החל משנת 1942 משמר החופים האמריקאי קיבל 72 מטוסי מגרסת OS2U-3, והשתמש בהם לצורך לוחמה נגד צוללות, סיור ותפקידי חיפוש והצלה.
למרות שלא יוחס לאף קינגפישר של משמר החופים הטבעת צוללות, הם כן הצליחו בתפקידי חילוץ מלחים מספינות שהוטבעו.
משמר החופים הפעיל את קינגפישר עד אוקטובר 1944.
– זרוע האוויר של הצי הבריטי קיבלה כ-100
– חיל האוויר הצ'יליאני הפעיל 15 מבסיס האוויר קווינטרו בין 1942 ל-1957. אחד המשימות של הקינגפישר היה הטסה ראשונה של מטוס צ'יליאני מעל אנטארקטיקה, כחלק מהמשלחת הצ'יליאנית הראשונה לאנטארקטיקה.
– 2 מטוסים הועברו יחד עם הספינה USS Milwaukee (CL-5) כחלק ממדיניות החכרה.
– הצי המקסיקני הפעיל 6 מטוסים כחלק מטייסת 201.
– עקב נפילת של הקולוניה ההולנדית באינדונזית לידי היפנים, 24 ממטוסי הקינגפישר שהיו אמורים להגיע לידה עבורו לאוסטרליה ו-18 מתוכם הוכנסו לשירות בטייסת 107. מטוס אחד השתתף במשימה באנטארקטיקה.
– זרוע האוויר של הצי הקובני הפעילה 4 מטוסים בין 1942 ל-1959
OV-1 מוהוק הוא מטוס דו-מושבי המיועד למשימות תצפית ותקיפה קלה מתוצרת גראמן.
בסוף 1954, צבא ארצות הברית הציג את דרישותיו למטוס שיאפשר לעקוב אחר שדה הקרב, ובתחילת 1956 נועדו נציגי הצבא עם נציגי שישה יצרני מטוסים כדי לבחון את הצעותיהם.
ההצעות שימשו להפקת דרישות סופיות שהועברו באביב 1956 לאישור הפנטגון, ועיקריהן:
המטוס צריך להיות מונע על ידי שני מנועי טורבו-פרופ.
צוות המטוס צריך לכלול טייס וסייר אוויר.
המטוס צריך להיות מסוגל לבצע המראות ונחיתות ממסלולים קצרים ולא סלולים.
המטוס צריך להיות מסוגל לטוס בתנאי מזג אוויר קשים.
חיל הנחתים שביקש אף הוא מטוס למשימות תצפית נהיה מעורב בתוכנית, ודרישה נוספת, אותה הוסיף הצי האמריקני בשם חיל הנחתים, הייתה שהמטוס צריך להיות מסוגל לפעול מנושאות מטוסים קטנות.
במרץ 1957, הוענק החוזה לפיתוח המטוס לגראמן איירקראפט קורפוריישן.
גראמן כינתה את התכנון G-134. החוזה קבע כי יפותחו תשעה אבות טיפוס, מתוכם חמישה יכונו YAO-1 וימסרו לצבא וארבעה יכונו YOF-1 וימסרו לחיל הנחתים.
אולם עקב פערים בין דרישות הצבא שרצה מטוס בעל חיישנים מתוחכמים ובין דרישות חיל הנחתים שרצה מטוס פשוט וזול יחסית שיחליף את מטוסי ה-OE-1 בירד דוג מתוצרת צסנה שלו, נטשו הצי וחיל הנחתים את התוכנית בספטמבר 1957, וכל אבות הטיפוס שיוצרו נמסרו בסופו של דבר לידי הצבא.
טיסת הבכורה של אב הטיפוס של המטוס נערכה ב-14 באפריל 1959 והוכתרה כהצלחה.
עוד לפני טיסת הבכורה, במרץ 1959, הזמין הצבא את ייצורו הסדרתי של המטוס אשר קיבל את הסימון AO-1AF ואת הכינוי "מוהוק", בהתאם למסורת הצבא של כינוי כלי טיס על שם שבטים אינדיאנים, ובאוקטובר 1959 הוא נכנס לייצור סדרתי.
ב-1961 נכנס המטוס לשירות מבצעי בגרמניה ובספטמבר 1962 נכנס לשירות מבצעי במלחמת וייטנאם.
בחודש זה, שינה הצבא את כינויי המטוסים וכך ה-YAO-1 שונה ל-YOV-1A וה-AO-1AF שונה ל-OV-1A.
בתחילה היו שלוש גרסאות ל"מוהוק", אחת לתצפית יום (OV-1A, במקור: AO-1AF); אחת לתצפית מכ"ם מִפְתָּח סינתטי (OV-1B, במקור: AO-1BF); ואחת לתצפית תת-אדום (OV-1C, במקור: AO-1CF).
שלוש הגרסאות יוצרו פחות או יותר במקביל.
ה-OV-1A נשא מערכת צילום אוויר מסוג KS-61 שנבנתה על בסיס מערכת KA-30 והותקנה בחלק האחורי של גוף המטוס.
ניתן היה להתקין מעל לשורשי הכנפיים מארזי נורי הבזק שיכלו לאחסן בסך הכל 52 נורים, שהיו נורים כלפי מעלה על-מנת שההבזק יהיה מעל למצלמה ולא יפריע לצילום.
מערכת ייחודית נוספת שה-OV-1A יכל לשאת הייתה ה-AN/ADR-6, גלאי קרינה שהותקן בחלק האחורי של גוף המטוס על-מנת לאפשר למטוס למפות קרינה בשדה קרב שבו נעשה שימוש בנשק גרעיני.
הגלאי היה מפעיל אזעקה בתא הטייס אם רמות הקרינה היו גבוהות מדי, באופן שהיווה סכנה גבוהה לצוות המטוס.
ה"מוהוק" צויד גם במערכות קשר וניווט, כמו גם במערכת משיב זע"ט.
שני אנשי הצוות של ה"מוהוק" ישבו בכיסאות מפלט סימן 5 מתוצרת מרטין-בייקר, ששוגרו כלפי מעלה ופרצו את תקרת תא הטייס שהייתה שבירה לצורך כך.
היה זה המטוס הראשון שנבנה במיוחד עבור הצבא האמריקני שכלל כיסאות מפלט.
כיסא המפלט סימן 5 יכל להיות משוגר מגובה 0, אך נדרשה מהירות מינימלית של 100 קשר על-מנת לנטוש באמצעותו באופן בטוח.
גרסה משופרת של הכיסא, שכונתה סימן 5D, הותקנה מאוחר יותר והקטינה את המהירות המינימלית הדרושה לנטישה בטוחה ל-60 קשר.
רצפת תא הטייס הייתה עשויה מדורל (סגסוגת של אלומיניום, נחושת ומגנזיום) בעובי 6.4 מילימטר כדי לספק הגנה לצוות המטוס מאש של נשק קל, הואיל והמטוס נועד לטוס גם בגובה נמוך.
זכוכית השמשה הקדמית הייתה בעובי 2.5 ס"מ וחסינה לירי נשק קל; ניתן היה להוסיף לתא הטייס שכבות הגנה נוספות נגד אש נ"מ.
ל"מוהוק" היו שלושה כני נסע מתקפלים, כאשר כן הנסע הקדמי היה מתקפל לאחור וכני הנסע הראשיים היו מתקפלים כלפי חוץ לתוך הכנפיים.
כני הנסע היו מופעלים בלחץ הידראולי, עם מערכת פניאומטית לגיבוי.
כל כני הנסע היו בעלי גלגל אחד כל אחד וכן הנסע הקדמי היה בר-ניווט לצורך הסעה על הקרקע.
ה-YOV-1A הונע על ידי מנועי טורבו-פרופ מדגם T53-L-3 מתוצרת לייקומינג בעלי דחף של 715 קילו-וואט כל אחד.
המטוסים הראשונים שיוצרו באופן סדרתי הונעו על ידי מנוע כמעט זהה מדגם T53-L-3A, אך מטוסים שיוצרו מאוחר יותר הונעו על ידי מנועי T53-L-7 בעלי דחף של 750 קילו-וואט כל אחד.
ה"מוהוק" היה המטוס קבוע-כנף הראשון שהונע על ידי ה-T53, שנבחר כבר עבור המסוק UH-1 יואי מתוצרת בל.
המנועים הותקנו מעל הכנפיים, מה שסיפק להם הגנה מסוימת מאש מן הקרקע.
צינור הפליטה היה מעל בית המנוע, מה שבהמשך הקשה על פגיעה באמצעות טיל כתף קרקע אוויר שואף חום.
כל אחד משני המנועים סובב מדחף תלת-להבי בעל קוטר של 3.05 מטר.
ניתן היה להפוך את כיוון המדחפים עם הנחיתה כדי לקצר את מרחקה.
מרחק ההמראה של המטוס היה 358 מטר (1,175 רגל) בלבד.
אף על פי שדגם מוקדם של ה-G-134 כלל זנב טי גבוה, הוחלט לבסוף על תכנון של זנב תלת-סנפירי.
מעצורי אוויר הידראולים הותקנו בכל אחד מצדי חלקו האחורי של גוף המטוס, מאחורי הכנפיים.
קיבולת הדלק הפנימית הייתה 1,125 ליטר בתוך מכל דלק יחיד בגוף המטוס מעל לכנפיים, שהספיקו לשהות באוויר של עד שעתיים ועשרים דקות.
המכל היה חלק משלדת המטוס, והיה בעל הגנה מיוחדת נגד ירי מקלעים.
בטיסה מבצעית, ה"מוהוק" נשא בדרך כלל שני מכלי דלק בנפח 567 ליטר תחת הכנפיים, מה שהאריך את השהות המרבית של המטוס לארבע שעות ושלושים דקות.
ניתן היה להשתמש גם במכלי דלק חיצוניים בעלי נפח כפול לטיסות העברה, אך השימוש בהם היה נדיר.
ה-OV-1A תוכנן לכלול עד לשש נקודות נשיאה תחת הכנפיים, על-פי דרישת חיל הנחתים, אך רק שניים נכללו במטוסי הייצור הראשונים, על-מנת לאפשר את נשיאתם של שני המכלים החיצוניים.
המטוס תוכנן לאחזקה קלה, עם גישה ישירה למרבית המערכות דרך פנלים שנגישים ללא צורך בסולמות או מתקני הגבהה אחרים.
מפרצי האוויוניקה היו בגוף המטוס מתחת לכנפיים.
היו הבדלים מינוריים בין האב טיפוס YOV-1A לבין ה-OV-1A, כגון כן נסע קדמי משופר, חסרונם של חלונות ה"גבה" מעל השמשה הקדמית וחסרונם של חלונות קטנים מאחורי שמשות צד תא הטייס.
בסך הכל יוצרו 64 מטוסי OV-1A, כשהראשונים נמסרו בתחילת 1960 והאחרונים נמסרו בתחילת 1965.
ה-OV-1B שימר גם את המצלמות האופטיות של ה-OV-1A.
ה-AN/APS-94 SLAR איפשר לייצר הדמאות ביום או בלילה ובכל מזג אוויר.
שליטה ובקרה במכ"ם התאפשרה באמצעות מכשור שהותקן במושב הימני.
למכ"ם הייתה יכולת זיהוי מטרות נעות (MTI) לסימון מטרות נעות על ההדמאות.
טייס אוטומטי ומכ"ם דופלר לניווט נוספו למטוס על מנת להקל על טיסה ישרה בנתיבים, וכן נוספה מערכת לשידור ההדמאות ב-VHF לתחנה קרקעית בזמן אמת.
בתחילה, תצורת השלדה של ה-OV-1B הייתה דומה מאוד לזאת של ה-OV-1A.
אולם בהמשך הוסרו מעצורי האוויר והוארכה מוטת הכנפיים ב-1.79 מטר על-מנת להקל את נשיאת המכ"ם.
הארכת הכנפיים נעשתה גם למרבית המטוסים שיוצרו קודם לכן.
כמו ה-OV-1A, מטוסי ה-OV-1B הראשונים שיצאו מקו הייצור הונעו על ידי מנועי T53-L-3A, בעוד שמטוסים שיוצרו מאוחר יותר הונעו על ידי מנועי T53-L-7. מנועיהם של מספר מטוסי OV-1B שודרגו ל-T53-L-15 בעל דחף של 860 קילו-וואט.
101 מטוסי OV-1B יוצרו, הראשונים נמסרו בקיץ 1960 והאחרונים באביב 1965.
מטוסי ה-OV-1C הראשונים לא היו יותר ממטוסי OV-1A שנוספו להם חיישן תת-אדום מסוג AN/UAS-4 רד הייז (AN/UAS-4 Red Haze) בנוסף למצלמות האופטיות.
ה-AN/UAS-4 יכל לגלות עצמים חמים בלילה, במזג אוויר גרוע, או תחת סבך צמחייה.
החיישן הותקן במקור בחלק האחורי של גוף המטוס, אך מאוחר יותר הועבר לגחון מיד אחרי הכנף, לצד מצלמה פנורמית והמשואה נגד התנגשות.
כמו ב-OV-1B, גם ב-OV-1C הותקן מכשור לשליטה בחיישן במושב הימני, והדמאות התת-אדום הוקלטו על-גבי סרט צילום.
ה-AN/UAS-4 הוחלף מאוחר יותר ב-AN/UAS-14 הרגיש יותר, שכלל מערכת לשידור ההדמאות לתחנה קרקעית בזמן אמת.
הרגישות הגבוהה יותר של החיישן המשופר אפשרה לפעול מגובה רב יותר, מה שהפך את המטוס לפחות פגיע לנ"מ.
כמו ה-OV-1B, גם ל-OV-1C הייתה בתחילה שלדה דומה לזאת של ה-OV-1A, עם מעצורי אוויר וכנפיים קצרות, כמו גם מנועי T53-L-3A; אך בהמשך, הוארכו הכנפיים, מעצורי האוויר הוסרו, והמנועים הוחלפו במנועי T53-L-15. ה-OV-1C הייתה הגרסה הראשונה של ה"מוהוק" שכללה מזגן.
מטוסי OV-1C שיוצרו מאוחר יותר כללו פנל בחרטום עבור המצלמה הפנורמית KA-60. הפנל נוסף גם למטוסי OV-1C ישנים יותר.
גרסאות חמושות של ה"מוהוק" הותאמו ממטוסי ה-OV-1A וה-OV-1C וכונו JOV-1A ו-JOV-1C בהתאמה.
אלו יכלו לשאת את פריטי החימוש הבאים:
פוד XM18 (SUU-11) עם מקלע מיניגאן שש-קני מתוצרת ג'נרל אלקטריק עם 1,500 כדורים.
פוד XM13 לירי רימונים בקוטר 40 מ"מ.
פצצות שימוש כללי מסוג סימן 81, סימן 82 או סימן 83.
מכלי נפלאם סימן 79 במשקל 450 ק"ג.
טילי אוויר-אוויר מסוג AIM-9 סיידווינדר.
כמו כן, ניתן היה לשאת פודי נורים, מחוללי עשן, ומכל אספקה מסוג M4A.
לא כל פריטי החימוש הללו שימשו לחימוש ה"מוהוק" במשימות מבצעיות.
דווח כי 59 מטוסי "מוהוק" הותאמו לנשיאת חימוש, אך מספר זה אינו וודאי.
הגרסה הרביעית של ה"מוהוק", ה-OV-1D, נועדה לאחד את יכולות שלוש הגרסאות הראשונות.
ה-OV-1D הונע על ידי מנועי T53-L-701 בעלי דחף של 1,045 קילו-וואט שסובבו מדחפים משופרים ושלדתו חוזקה על מנת שיוכל לשאת משקלים גבוהים יותר.
ה-OV-1D היה יכול לשאת חיישן תת-אדום משופר מסוג AN/AUS-24, את ה-AN/APS-94 SLAR, את המצלמה הפאנורמית הסטנדרטית בגוף המטוס, את המצלמה הפאנורמית שנוספה בשלב מאוחר של ייצור ה-OV-1C והותקנה בחרטום המטוס, ואת מצלמת ה-KA-76 החדשה שנישאה תחת גוף המטוס.
צילום בלילה היה יכול להעשות על ידי שימוש ביחידת מבזק אלקטרונית שנשאה בפוד תחת הכנף והחליפה את נורי ההבזק.
פוד המבזק נישא גם על ידי גרסאות קודמות של ה"מוהוק".
שיפורים באוויוניקה של המטוס הוכנסו אף הם, בייחוד שולבה מערכת הניווט האינרציאלית מדגם AN/ASN-86, שאפשרה ניווט מדויק יותר.
בנוסף, מטוסי OV-1D שיוצרו מאוחר כללו חליפת הגנה עצמית שכללה את המערכות הבאות:
מקלט התרעת מכ"ם מדגם AN/APR-32(V)2 למכ"ם דפק.
מקלט התרעת מכ"ם מדגם AN/APR-44 למכ"ם גל רציף.
יחידת שיבוש אלקטרוני מדגם AN/ALQ-136 למכ"ם דפק.
יחידת שיבוש אלקטרוני מדגם AN/ALQ-162 למכ"ם גל רציף.
יחידת שיבוש טילים שואפי חום מדגם AN/ALQ-147 הוט בריק (AN/ALQ-147 Hot Brick), שנישא תחת כנף.
ה"הוט בריק" ייצר אות תרמי קטוע על-מנת לגרום לטילים מונחי תת-אדום לאבד נעילה; הפוד השתמש בדלק לייצור החום.
ה-AN/ALQ-147A(V)1 כלל גם מכל דלק פנימי, בעוד ה-AN/ALQ-147A(V)2 הוזן ממכל דלק חיצוני.
מטוסי OV-1D מוקדמים צוידו בחלק מהמערכות האלו, בייחוד בפודי שיבוש שנישאו תחת הכנפיים.
ארבעה מטוסי OV-1C הוסבו לתצורת YOV-1D לצורכי הערכה ב-1968, ובמהלך השנים 1969 ו-1970 נמסרו 37 מטוסי OV-1D חדשים.
ה"מוהוק" הופעל בהצלחה רבה במלחמת וייטנאם, ואפשר איסוף מודיעין איכותי על עמדות האויב ופעולותיו.
הוא הופעל מעל דרום וייטנאם, לאוס, קמבודיה ולעיתים אף מעל צפון וייטנאם.
לעיתים קרובות הופעלו מטוסי ה"מוהוק" בשיתוף פעולה עם כוחות של חיל האוויר האמריקני, הצי האמריקני וחיל הנחתים.
יכולתו של ה"מוהוק" לפעול ממסלולי המראה לא סלולים קדמיים ולספק מודיעין בזמן אמת הביאו תועלת רבה למפקדי הצבא בשטח, ואפשרו הפעלת ארטילריה ותקיפות אוויריות נגד כוחות האויב עם גילויים.
לעיתים שימשו מטוסי ה"מוהוק" גם להצנחת מכלים עם אספקה שנשאו תחת הכנפיים ליחידות לוחמות שהיו מבודדות.
זריזותו, יכולתו לטוס בגובה נמוך, ומנועי הטורבו-פרופ השקטים יחסית שלו אפשרו לו להתקרב לכוחות האויב מבלי שיבחינו בו.
הוא התגלה כבעל כושר שרידות גבוהה בקרב וכמטוס אמין מאוד וקל לתחזוקה, עם שיעור זמינות הגבוה ביותר מבין כל כלי הטיס של הצבא במהלך מלחמת וייטנאם.
דווח כי ב-1966 הצליח "מוהוק" אחד להפיל מיג-17 של וייטנאם הצפונית באמצעות צרור רקטות 70 מ"מ.
אולם, ב-1969 הפיל מיג של וייטנאם הצפונית מטוס "מוהוק".
הייתה זו האבידה היחידה של מטוס של צבא ארצות הברית בקרב אוויר במהלך המלחמה.
בסך הכל אבדו 27 מטוסי "מוהוק" בקרב, לרבות אחד שהושמד בעודו על הקרקע, ו-36 נוספים אבדו בשל תאונות.
החל מ-1972 החלו להעביר את מטוסי ה"מוהוק" למשמר הלאומי הצבאי, אך הוא המשיך לשרת בקו הקדמי במשך שני עשורים נוספים והופעל גם במלחמת המפרץ.
בספטמבר 1996 הוצא ה"מוהוק" משירות בצבא ארצות הברית.
בתחילת שנת 1974 החליט חיל האוויר הישראלי לרכוש מצבא ארצות הברית שני מטוסי OV-1D מוהוק למשימות סיור ואיסוף מודיעין שנועדו לסייע בפיקוח על הסכמי הפרדת הכוחות עם המצרים והסורים בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
באוגוסט 1974 הצטרפו מטוסי המוהוק למטוסי ה-DC-3 דקוטה בטייסת 122. מטוס המוהוק, שזכה בחיל האוויר הישראלי לכינוי "עטלף", היה מצויד במצלמה אופטית אלכסונית, חיישן תת-אדום ומכ"ם מִפְתָּח סינתטי.
והמידע הנקלט בחיישניו היה מועבר בזמן אמת לתחנה קרקעית לצורך פיענוח.
הודות ליכולתו להעביר את המודיעין הנאסף בזמן אמת לשטח, הוא שימש בין היתר לסיוע לפעילותן של יחידות מיוחדות.
במרץ 1982, בעקבות תאונת עבודה של שני מכונאים שגרמה לכוויה קשה של אחד המכונאים ושריפת אחד משני מטוסי המוהוק, הוחלט להוציא גם את המוהוק השני משירות.
לאחר מספר חודשים הוא הועבר למוזיאון חיל האוויר בחצרים, ומאוחר יותר הוחזר לצבא ארצות הברית.
: חיל האוויר של קוריאה הדרומית
צוות: 2, טייס וסייר אוויר
הנעה: 2 מנועי טורבו-פרופ מדגם T53-L-701 מתוצרת לייקומינג בעלי דחף של 1,044 קילו-וואט כל אחד
OU (ראשי תיבות באנגלית: Orthodox Union), או בשמו המלא: Union of Orthodox Jewish Congregations of America, הוא מהגדולים והוותיקים בארגוני היהודים האורתודוקסים הפועלים בארצות הברית.
הוא נודע בעיקר בזכות מתן הכשרות שלו, הנחשבת לאמינה בצפון אמריקה.
הארגון תומך ברשת בתי כנסת, תוכניות לבני נוער, תוכניות לנכים ועוד.
לארגון שלוחה בישראל ובעבר הייתה שלוחה באוקראינה.
בתי הכנסת של הארגון ורבניהם נמנים ברובם על הזרם המכונה "אורתודוקסיה מודרנית".
הארגון הוקם ב-1898 על ידי רבני בית המדרש לרבנים באמריקה.
בעקבות כניסתו של שניאור זלמן שכטר לתפקיד נשיא בית המדרש בשנת 1902 קיבל בית המדרש צביון קונסרבטיבי ונוצר פילוג בין הארגונים.
עם זאת, עדיין היו קשרים עם בית המדרש לרבנים עד שנות ה-50. בשנת 1949 פסק בית הדין הקונסרבטיבי שמותר ליהודים לנסוע בשבת לבית הכנסת ובעקבות החלטה זו נוצר חילוק ברור בין הקונסרבטיבים והאורתודוקסים.
פילוג זה גרם לקהילות אורתודוקסיות רבות להצטרף לארגון ה-OU עקב רצונן להיות מאוגדות תחת ארגון אורתודוקסי גדול.
בשנת 1923 הוקם אגף הכשרות של הארגון והוא החל לתת הכשר לכמה ממוצרי היינץ.
זוהי מערכת הכשרות הגדולה בעולם.
ההכשר של OU ניתן גם בישראל, למפעלים המייצאים לחו"ל.
הארגון מעסיק בקביעות 1000 משגיחי כשרות.
בסוף שנת תשל"ב 1972 נתמנה לראש מחלקת הכשרות הרב דוב ברל ויין וכיהן בתפקיד 5 שנים.
ב-1980 התמנה הרב מנחם גנק לראשות מערך הכשרות.
OU-DE - יוצר בציוד חלבי
OU-P - כשר לפסח פרווה
ל-OU שלוחה בישראל אשר תחת חסותה פועלים מספר מפעלים חינוכיים.
בניין המרכז הישראלי של ה-OU היה ברחוב קרן היסוד בירושלים ובשנת תשפ"ה הוא עבר להר החוצבים.
נשיא המרכז הוא צבי סנד והמנכ"ל הוא אבי ברמן.
בין הפרויקטים של המרכז הישראלי:
תנועת הנוער "מקום בלב" הוקמה בשנת תש"ס (2000) וכיום פעילים בה כ-1,400 חניכים ב-13 ערים בישראל.
מרכזי נוער "אוריתא" הוקם בשנת 2006 במהלך מלחמת לבנון השנייה בערי הפריפריה בצפון ובשנת 2009 החל בשאר הארץ.
כיום ישנם 14 מרכזי "אוריתא" הפועלים כל ערב עם נוער מאותגר.
הצוות החינוכי חברתי של המרכזים עובד עם בני הנוער ומעודד אותם לגיוס משמעותי לצה"ל.
"הזולה של חצרוני" הוא מועדון נוער שפועל במרכז העיר ירושלים עבור בני נוער במצוקה (בעיקר כאלו הבאים מבתים דתיים).
על פי מנהלי המועדון פוקדים אותו כ-3,000 בני נוער בשנה.
מקים המועדון והעומד בראשו הוא הראל חצרוני.
מנהלו החינוכי הוא הרב פינחס (פינצ'ו) רובינשטיין.
"Ob-La-Di, Ob-La-Da" הוא שיר של הביטלס מאלבומם The Beatles ("האלבום הלבן") שיצא לאור בשנת 1968. השיר נכתב על ידי פול מקרטני והקרדיט ניתן ללנון-מקרטני.
השיר יצא כסינגל באותה שנה במדינות שונות, אך לא בבריטניה, והגיע לראש מצעדי הסינגלים באוסטרליה, יפן, ניו זילנד, שווייץ ומערב גרמניה.
כאשר יצא הסינגל באיחור בארצות הברית ב-1976, הגיע השיר למקום ה-49 בבילבורד הוט 100.
מקרטני כתב את השיר בסגנון רגאיי שהיה פופולרי בבריטניה באותה תקופה, וניכס לעצמו ביטוי פופולרי על ידי ג'ימי סקוט, מוזיקאי ניגרי מלונדון, לשם השיר ולפזמון.
לאחר שחרורו ניסה סקוט, ללא הצלחה, לקבל קרדיט על ההלחנה.
הקלטה אלטרנטיבית נמצאת באלבום "Anthology 3".
בניגוד לשמועה רווחת, מקרטני אומר כי ג'ון לנון לא אהב את השיר הזה.
ג'ורג' האריסון כתב בשיר אחר באותו אלבום, "Savoy Truffle" את שם השיר.
פול מקרטני החל לכתוב את "Ob-La-Di, Ob-La-Da" במהלך שהותם של הביטלס ברישיקש, הודו, בתחילת 1968. פרודנס פארו, אחת מחבריהם הסטודנטים למדיטציה טרנסנדנטלית שם, סיפרה שמקרטני, ג'ון לנון וג'ורג' האריסון ניגנו לה אותו בניסיון לפתות אותה לצאת מחדרה, שם שקעה במדיטציה אינטנסיבית.
מקרטני כתב את השיר כאשר רגאיי הפך לפופולרי בבריטניה.
דמותו של דזמונד בשיר, משורת הפתיחה "לדזמונד יש מריצה בשוק", התייחסה לזמר הרגאיי דזמונד דקר.
שורת הפזמון "Ob-la-di, ob-la-da, life goes on, brah" הייתה ביטוי בו השתמש המוזיקאי הניגרי ג'ימי סקוט-אמואקפור.
לדברי אלמנתו של סקוט, כחלק מהופעתו הבימתית עם להקתו Ob-La-Di Ob-La-Da, סקוט היה קורא "Ob la di", אליו הקהל היה מגיב "Ob la da", ואז הוא היה מסיים: "Life goes on".
לאחר שחרורו של "Ob-La-Di, Ob-La-Da" בנובמבר 1968, סקוט ניסה לתבוע על השימוש בביטוי שלו.
מקרטני אמר כי הביטוי הוא "רק ביטוי", בעוד שסקוט טען כי זה לא היה ביטוי נפוץ והיה בשימוש בלעדי על ידי משפחת סקוט-אמואקפור.
מקרטני כעס על כך שהעיתונות הבריטית הייתה בצד של סקוט.
לדברי החוקרים דאג סולפי וריי שווייגהרדט, במחקרם על ההקלטות מהחזרות המצולמות של הביטלס באולפני טוויקנהאם בינואר 1969, התלונן מקרטני במרירות בפני חבריו ללהקה על טענתו של סקוט שהוא "גנב" את הביטוי.
מאוחר יותר ב-1969, בעודו בכלא בריקסטון וממתין למשפט על כך שלא שילם מזונות לאשתו לשעבר, סקוט שלח בקשה לביטלס וביקש מהם לשלם את חשבונותיו המשפטיים.
מקרטני הסכים לשלם את הסכום בתנאי שסקוט ינטוש את ניסיונו לקבל קרדיט של שותף לכתיבה.
לשיר יצאו שתי גרסאות בעברית:
ב-1968 הקליטו אריק איינשטיין וחבורת לול גרסה עברית, בשם "אובלדי אובלדה", למילים של איינשטיין שבו מילות השיר עוסקות בחבורת לול והפזמון הוא: "אובלדי אובלדה, מי שבא בא, לה לה לה ברוך הבא."
ב-1977 הקליטו האחים והאחיות במסגרת אלבום הילדים "החיפושיות, סיפור ופזמונים לשירי הביטלס" גרסה לשיר עם מילים מאת גידי קורן, גם כן בשם "אובלדי אובלדה" כשמילות הפזמון הן: "אובלדי אובלדה, זו בלדה, בשפת החיפושיות."