tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרטיה נפטר במאי 1873 בעודו ממתין לקבלת טיפול בלונדון.
עוד קודם מותו של קרטייה עשה מקדונלד מאמצים לחילוץ הממשלה מן הצרה.
האופוזיציה הגיבה בהדלפת מסמכים לעיתונים שרחשו לה אהדה.
ב-18 ביולי פרסמו שלושה עיתונים מברק מאוגוסט 1872 בו ביקש מקדונלד סכום נוסף של 10,000 דולר ובו הוא הבטיח "זהו הסכום האחרון אותו אבקש".
הוא היה יכול להשיג דחייה של סיום מושב הפרלמנט באוגוסט באמצעות מינוי ועדה מלכותית שתבדוק את העניין, אך הפרלמנט התכנס מחדש בסוף אוקטובר.
הליברלים, שחשו שיעלה בידם להביס את מקדונלד על רקע הפרשה, הפעילו לחץ כבד על חברי פרלמנט שהתלבטו כיצד להצביע.
ב-3 בנובמבר הגן מקדונלד על הממשלה בפרלמנט ועל פי הביוגרף שלו פ.ב ואייט, הוא נשא "את הנאום של חייו, ובמובן מסוים, את הנאום להצלת חייו".
הוא החל בנאום בשעה 9 בערב, כשהוא נראה חלוש וחולה, הופעה שעד מהרה השתפרה.
בעודו מדבר הוא לגם כוס אחר כוס של מים ושל ג'ין.
הוא הכחיש את קיומן של עסקאות שוחד והצהיר שתרומות כאלה היו מקובלות בשתי המפלגות הפוליטיות.
לאחר חמש שעות סיכם מקדונלד את נאומו:
נאומו של מקדונלד נראה כניצחון אישי, אך עשה מעט כדי לחלץ את ממשלתו מגורלה.
עם שחיקה בתמיכה, הן בבית הנבחרים והן בקרב הציבור, הגיע מקדונלד ב-5 בנובמבר למושל הכללי, הלורד דפרין והגיש את התפטרותו.
מנהיג הליברלים, אלכסנדר מקנזי, היה לראש הממשלה השני של קנדה.
בעקבות התפטרותו שב מקדונלד עם רעייתו אגנס לביתו ואמר, "ובכן, זה מסתדר", וכאשר הוא נשאל על ידיה למה התכוון, הוא השיב לה על התפטרותו ואמר, "זוהי הקלה להיות מחוץ לכל זה".
לאחר מכן הוא לא דיבר שוב מעולם בציבור על אירועי השערורייה הפסיפית.
כאשר הכריז מקדונלד בבית הנבחרים על התפטרותו, חברי הפרלמנט מהמפלגה השמרנית ומהמפלגה הליברלית התחלפו במקומותיהם, אף על פי שאחד השמרנים, חבר הפרלמנט מקולומביה הבריטית, אמור דה קוסמוס, נותר במקומו, שכן הוא הצטרף לליברלים.
ב-6 בנובמבר 1873 הציע מקדונלד לאספת חברי המפלגה השמרנית את התפטרותו כמנהיג המפלגה וההצעה נדחתה.
מקנזי קרא לעריכת בחירות בינואר 1874. מספר חברי השמרנים בבית הנבחרים פחת ל-70 מתוך 206 המושבים בכל הבית, ובמקנזי תמך רוב מסיבי.
רק בקולומביה הבריטית עלו השמרנים על הליברלים במספר הנציגים.
מקנזי תיאר את התנאים שלפיהם הצטרפה הפרובינציה לאיחוד כ"בלתי אפשריים".
מקדונלד שב לקינגסטון, אך המשיך להתמודד בבחירות כאשר הוכחו מעשי השוחד.
בבחירות הביניים הבאות הוא זכה במושבו בפרלמנט על חודן של 17 קולות.
על פי סוויינסון, רוב המשקיפים ראו במקדונלד כמחוסל מבחינה פוליטית, "אדם מבוזה שאבד עליו הקלח".
מקדונלד היה שבע רצון להנהיג את השמרנים באופן רגוע באופוזיציה ולהמתין לשגיאותיהם של הליברלים.
הוא יצא לחופשות ארוכות, חידש את עיסוקו כעורך דין, עבר עם משפחתו לטורונטו ונכנס לשותפות עם בנו, יו ג'ון.
אחת מהשגיאות שהליברלים ביצעו לדעתו היה הסכם הסחר החופשי עם וושינגטון, שהדיונים עליו התקיימו ב-1874. מקדונלד האמין שמדיניות הפרוטקציוניזם חיונית לבניית התעשייה הקנדית.
המשבר הפיננסי של 1873 גרם לשפל כלכלי עולמי.
הליברלים הבינו שיהיה קשה לממן את מסילת הברזל באקלים כלכלי כזה ובאופן כללי הם התנגדו לסלילת הקו.
הקצב האיטי בו התקדם המיזם הוביל את קולומביה הבריטית לטעון שהסכם ההצטרפות הופר.
ב-1876 אימצו מקדונלד וחברי המפלגה השמרנית את הפרוטקציוניזם כמדיניות רשמית.
גישה זו קודמה בנאומים במספר פיקניקים פוליטיים שנערכו ברחבי אונטריו במהלך הקיץ של אותה שנה.
הצעותיו של מקדונלד הכו את הציבור בתדהמה והשמרנים החלו לנצח בשורה של מערכות בחירות ביניים.
עד סוף השנה גרפו השמרנים 14 מושבים כתוצאה ממערכות בחירות אלו, ובסך הכל הפחיתו את הרוב הליברלי של מקנזי מ-70 בתחילת הקדנציה ל-42. על אף הצלחה זו, שקל מקדונלד פרישה, וקיווה רק להפוך את פסק הדין של ציבור הבוחרים מ-1874 וראה בצ'ארלס טאפר כיורשו בכוח.
כאשר התכנס הפרלמנט ב-1877 היו השמרנים חדורי ביטחון והליברלים נכנסו למגננה.
לאחר שהשמרנים ניהלו מושב מוצלח בחלקה הראשון של השנה, נערכה סדרה נוספת של פיקניקים באזור סביב לטורונטו.
מקדונלד אף הוביל מערכה בקוויבק, דבר שעשה רק לעיתים רחוקות, אך הותיר את מלאכת הנאומים לקרטייה.
ב-1878 נערכו פיקניקים נוספים על רקע קידום ההצעות שנקראו באופן קולקטיבי "המדיניות הלאומית" (The National Policy): העלאת מכסים, בנייה מהירה של מסילת הברזל הטרנס-יבשתית, פיתוח חקלאי מהיר של המערב תוך שימוש ברכבת וצעדי מדיניות שנועדו למשוך תנועת הגירה לקנדה.
פיקניקים אלו היו ההזדמנות של מקדונלד להראות את כישוריו בניהול קמפיינים ולעיתים קרובות הם היו משעשעים.
באחד מהם האשים מנהיג השמרנים את הליברלים בקיומם של המזיקים לחקלאות והבטיח שהחרקים ייעלמו ברגע שהשמרנים ייבחרו מחדש לממשלה.
ימיו האחרונים של הפרלמנט השלישי של קנדה עמדו בסימן של סכסוך נפיץ, שכן מקדולנד וטאפר האשימו את חבר הפרלמנט והמשקיע ברכבת, דונלד סמית', שהוא הורשה לבנות את הסניף של העיירה פמבינה שבדקוטה הצפונית ושקישר את מיזם הרכבות לרשת הקווים האמריקאית, כגמול לבגידתו בשמרנים במהלך השערורייה הפסיפית.
ההתנצחות נמשכה גם כאשר חברי בית הנבחרים זומנו לאולם הסנאט כדי לשמוע את נאום הפיזור של הפרלמנט, אז נשא מקדונלד את המילים האחרונות שתועדו בפרלמנט זה: "ברנש זה סמית' הוא השקרן הגדול ביותר שראיתי מימי!".
הבחירות הכלליות נקבעו ל-17 בספטמבר 1878. מתוך חשש שמקדונלד יובס בקינגסטון, ניסו תומכיו לשכנע אותו להתמודד במחוז בחירה שמרני בטו בקרדוול שבאונטריו.
לאחר שייצג את עיר מגוריו במשך 35, הוא התמודד שם שוב.
בבחירות הובס מקדונלד על ידי אלכסנדר גן, אך השמרנים נחלו ניצחון גורף.
מקדונלד נשאר בבית הנבחרים לאחר שעד מהרה הבטיח את בחירתו במחוז הבחירה של מרקט שבמניטובה.
הבחירות נערכו שם מאוחר יותר מאשר באונטריו.
לאחר מכן הוא התמודד מטעם מחוז ויקטוריה שבקולומביה הבריטית וניצח גם שם, אף על פי שהוא מעולם לא ביקר בשני מחוזות הבחירה הללו.
חלק מ"המדיניות הלאומית" יושם במסגרת התקציב שהוגש בפברואר 1879. במסגרת התקציב הפכה קנדה לאומה ששיעור המכסים שלה היה גבוה כמו ארצות הברית וגרמניה.
מערכת המכסים תוכננה כך שתגן על בנייתה של התעשייה הקנדית, על מוצרי טקסטיל מוגמרים הוטל מכס של 34%, אך על יבוא המכונות לייצורם לא הוטל מכס.
מקדונלד המשיך להיאבק למען הטלת מכסים גבוהים עד ליומו האחרון.
בשנות השמונים של המאה ה-19 נעשה מקדונלד חלש יותר מבחינה בריאותית, אך שמר על חדותו הפוליטית.
ב-1883 הוא העביר את "חוק המשקאות המשכרים" שנטל את תפקיד הפיקוח על תחום זה מידי הפרובינציות, בין השאר כדי להכשיל את יריבו, ראש ממשלת אונטריו, אוליבר מווט.
במקרה הפרטי שלו, עלה בידו של מקדונלד לשלוט טוב יותר בהרגלי השתייה שלו והתקופות בהן הרגל זה היה מופרז באו לקיצן.
עם התקדמות הטיפול בתקציב, למד מקדונלד את נושא הרכבת ומצא שהתמונה ורודה יותר ממה שציפה.
אף על פי שבתקופתו של מקנזי הוצא סכום כסף קטן יחסית על המיזם, נסללו כמה מאות מיילים של מסילה וכמעט כל הנתיב עבר את שלב המדידות.
ב-1880 איתר מקדונלד סינדיקציה בהנהגתו של ג'ורג' סטפן שהייתה נכונה לקחת על עצמה את סלילת הקו.
דונלד סמית' היה השותף העיקרי בסינדיקציה, אך בשל יחסיו הגרועים עם השמרנים, בתחילה שותפותו לא פורסמה בפומבי, אף על פי שהדבר היה ידוע למקדונלד.
באותה שנה סופחו לקנדה שארית השטחים בטריטוריות הארקטיות, ושטחה של קנדה הגיע לממדיה הסופיים, להוציא את ניופאונדלנד, שהצטרפה לאיחוד רק ב-1949. באותה שנה שלחה קנדה גם את הנציגות הדיפלומטית הראשונה שלה מעבר לים, כאשר מונה סר אלכסנדר גאלט לתפקיד הנציב העליון הראשון של קנדה בבריטניה.
עם מצב כלכלי טוב, מקדונלד והשמרנים הגדילו את הרוב שלהם בבית הנבחרים בבחירות של 1882. באותן בחירות שב מקדונלד להיבחר במחוז בחירה באונטריו, מחוז קרלטון.
מיזם מסילת הברזל הטרנס-יבשתית סובסד באופן רחב על ידי הממשלה.
לרשות המיזם הוקצו שטחים של 100,000 קמ"ר לאורך נתיב המסילה ו-25 מיליון דולר מכספי הממשלה.
בנוסף, התחייבה הממשלה להקצות סכום נוסף של 32 מיליון דולר לסלילת מסילות משנה שיתחברו למסילה הראשית.
כל המיזם היה כרוך בהוצאת סכומים אדירים, על אחת כמה וכמה עבור אומה שב-1881 מנתה רק 4.1 מיליון תושבים.
בין השנים 1880–1885, כשמסילת הברזל נבנתה לאיטה, עמדה חברת קו הרכבת הפסיפי בפני התמוטטות מספר פעמים.
לא רק שהשטחים באזור הרי הרוקי היו קשים למעבר, אלא גם שהשטחים שבסמוך לימת סופיריור הוכחו כבוגדניים, שכן המסילות והקטרים שקעו בשטחים הביצתיים.
כאשר הערבויות הממשלתיות לאיגרות החוב של חברת הרכבת לא הצליחו למשוך אליהן משקיעים בכלכלה השוקעת, השיג מקדונלד הלוואה לתאגיד מקופת האוצר והחוק שאישר זאת עבר בסנאט זמן קצר לפני שהתאגיד היה הופך לפושט רגל.
בצפון-מערב קנדה חזר שוב אי-השקט.
רבים מהמסטיסים של מניטובה עברו לשטחי הטריטוריות הצפון-מערביות.
המשא ומתן שהתנהל בין המסטיסים לבין הממשלה ליישוב התרעומת על זכויות הקרקע לא היה קל כלל וכלל.
ריאל חי בגלות בארצות הברית מאז 1870 והוא שב אז לרג'יינה בהסכמה שבשתיקה של ממשלת מקדונלד, שהאמינה שהוא יוכל להיות מנהיג שניתן יהיה לנהל אותו משא ומתן.
תחת זאת פרץ בשנה שלאחר מכן תחת הנהגתו של ריאל המרד הצפון-מערבי.
מקדונלד דיכא את המרד כשהוא עושה שימשו בכוחות מיליציה שהועברו לאזור ברכבות וריאל נלכד, נשפט בעוון בגידה ונתלה.
מקדונלד דחה את הבקשות לחנון את ריאל, שללא ספק בריאותו הנפשית הייתה לקויה.
תלייתו של ריאל הייתה שנויה במחלוקת וגרמה לניכור כלפי המפלגה השמרנית מצדם של רבים מתושבי קוויבק, שהיו כמו ריאל, קתולים ומבחינה תרבותית קנדים צרפתים ועד מהרה הם התקרבו יותר ויותר למפלגה הליברלית.
חברת קו הרכבת כמעט ועמדה לפני פשיטת רגל, אך תפקידה החיוני בהזרמת כוחות לטיפול במשבר הוכיח את כדאיות התמיכה בה והפרלמנט הקצה כספים להשלמת בניית המסילה.
ב-7 בנובמבר 1885 דיווח מנהל חברת קו הרכבת הפסיפית במברק ששיגר למקדונלד מקרגלצ'י שבקולומביה הבריטית, שהיתד האחרון במסילה ננעץ במקומו.
בקיץ 1886 נסע מקדונלד בפעם האחת והיחידה למערב קנדה ועבר מעיר לעיר בקרון רכבת פרטי תוך שהוא נושא נאומים בפני קהל רב.
למסע זה יצא מקדונלד עם רעייתו וכדי שיוכלו ליהנות מהנוף ישבו השניים לעיתים בחזית הקטר.
ב-13 באוגוסט אותה שנה השתמש מקדונלד בפטיש עשוי כסף לנעיצת יתד זהב להשלמת קו הרכבת של אסקימלט וננאימו.
באותה שנה התעורר שוב סכסוך עם ארצות הברית בנוגע לזכויות הדיג.
הדייגים האמריקאים ניצלו את תנאי ההסכם שאפשרו להם לעגון על קרקע קנדית כדי לחטוב עצים ולשאוב מים במסווה של דיג חופים.
כמה מספינות הדיג עוקבו בנמלים קנדיים, לזעמם של האמריקאים שדרשו לשחררם.
מקדונלד שאף להעביר את חוק הדיג, שהיה אמור לעקוף חלק מתנאי ההסכם, לתדהמתם של הבריטים, שעדיין ניהלו את יחסי החוץ של קנדה.
ממשלת בריטניה הורתה למושל הכללי, הלורד לנסדאון, לעכב את ההסכמה המלכותית לחוק כדי להשהות את תוקפו.
לאחר דיונים מעמיקים, אישרה ממשלת בריטניה את החוק וההסכמה המלכותית הוענקה לו בסוף השנה.
בתוקף כך איימה בריטניה לשגר ספינות מלחמה להגנת שדות הדיג אם לא יושג הסכם עם האמריקאים.
מתוך חשש מאובדן כוח פוליטי עם התמשכות המצב הכלכלי הקשה, תכנן מקדונלד קיום בחירות בסוף 1886, אך לא היה סיפק בידו לפזר את הפרלמנט לפני שהוכרז על קיום בחירות באונטריו על ידי תלמידו לשעבר, ראש ממשלת אונטריו הליברלי, אוליבר מווט.
הבחירות בפרובינציה בישרו את שעתיד היה להתרחש בבחירות הכלליות.
על אף מערכת בחירות מחושבת מצדו של מקדונלד, הליברלים של מווט שבו לשלוט באונטריו והגדילו את הרוב שלהם.
בסופו של דבר פיזר מקדונלד את הפרלמנט ב-15 בינואר 1887 והבחירות נקבעו ל-22 בפברואר.
במהלך מערכת הבחירות ספג מקדונלד מכה נוספת כאשר הליברלים בקוויבק הצליחו להרכיב ממשלה, לאחר הבחירות שהתקיימו שם באוקטובר 1886 והדיחו את השמרנים מממשלת הפרובינציה.
על כל פנים, מקדונלד והקבינט שלו ניהלו מערכת בחירות קשה בחורף, שטאפר (שמונה לנציב העליון של קנדה בלונדון) דחה את יציאתו כדי לנסות ולחזק את תקוותיהם של השמרנים בנובה סקוטיה.
מנהיג הליברלים, אדוארד בלייק, ניהל מערכת בחירות חסרת השראה והשמרנים זכו ברוב ארצי של 35 מושבים וניצחו בקלות באונטריו, בנובה סקוטיה ובמניטובה.
השמרנים אף זכו ברוב דחוק בקוויבק, על אף התרעומת הקשה על תלייתו של ריאל.
מקדונלד ניצח בקינגסטון ושב לייצג את מחוז נעוריו.
אפילו השרים הצעירים, כמו ראש הממשלה לעתיד, ג'ון תומפסון, שלעיתים חלקו על מדיניותו של מקדונלד, הודו שראש ממשלה הוא נכס אלקטורלי חיוני עבור המפלגה השמרנית.
בלייק, אותו תיאר הביוגרף של מקדונלד, גווין, כ"מנהל מערכת הבחירות הגרוע ביותר של המפלגה הליברלית עד סטפן דיון בראשית המאה ה-21", התפטר בעקבות תבוסת מפלגתו והוחלף בוילפריד לורייה.
בימי ראשית מנהיגותו של לורייה, המפלגה הליברלית, שאנשיה קיבלו את רוב חלקי המדיניות הלאומית בתקופתו של בלייק עם הסתייגויות מסוימות, דחו אותה לחלוטין וקראו ל"הדדיות בלתי מוגבלת", או להסכם סחר חופשי עם ארצות הברית.
תומכי תוכניתו של לורייה טענו שהסחר בכיוון של צפון-דרום הוא יותר הגיוני מבחינה כלכלית בהשוואה לניסיונות לסחור במרחבי הישימון הריק תוך עשיית שימוש בקו הרכבת הפסיפית שכבר עוררה מורת רוח על מה שנראה כתעריפי תובלה גבוהים.
מקדונלד שאף לקיומן של יחסי גומלין עם ארצות הברית, אך סירב להוריד את שיעור המכסים.
אמריקאים שתמכו במה שהם כינו "איחוד מסחרי", ראו אותו כהקדמה לאיחוד פוליטי, ולא היססו לומר זאת, תוך שהם גורמים למחלוקות נוספות בתוככי קנדה.
מקדונלד הכריז על עריכת בחירות ב-5 במרץ 1891. הליברלים נתמכו כספית על ידי בעלי אינטרסים אמריקאים והשמרנים קיבלו תמיכה כספית רבה מחברת הרכבת הפסיפית.
במהלך מערכת הבחירות התמוטט ראש הממשלה שהיה אז כבר בן 76 וניהל את הפעילות הפוליטית מבית גיסו בקינגסטון.
לאחר הבחירות קיבלו לורייה והליברלים בהדרגה את המדיניות הלאומית וכאשר לורייה עצמו כיהן לימים כראש הממשלה, הוא אימץ אותה עם שינויים קלים בלבד.
מקדונלד היה חבר במסדר הבונים החופשיים, ואח בלשכת סנט ג'והן מספר 758 בקינגסטון, אונטריו.
לאחר הבחירות לקה מקדונלד בשבץ מוחי, שהותיר אותו משותק חלקית ונטול יכולת דיבור.
"ראש השבט הזקן" גסס במשך כמה ימים כשהוא מודע חלקית לנעשה סביבו.
ג'ון אלכסנדר מקדונלד מת בשבת בערב, 6 ביוני 1891. אלפים עברו לפני ארונו הפתוח שהוצב באולם הסנאט.
גופתו הועברה ברכבת לעיר נעוריו קינגסטון, כשההמונים חולקים לו כבוד בעצירותיה בערים השונות שעל הדרך.
עם הגעת ארונו לקינגסטון, הוא הוצב בבניין העירייה המקומי, כשהוא לבוש במדי חבר המועצה המלכותית.
מקדונלד נטמן בבית הקברות קטרקי שבעיר, לצד אשתו הראשונה, איזבלה.
וילפריד לורייה הספיד את מקדונלד בדברים שנשא בבית הנבחרים:
מקדונלד כיהן בסך הכל קצת פחות מ-19 שנים, תקופת כהונה שהייתה שנייה באורכה רק לזו של ויליאם ליון מקנזי קינג.
שלא כמו מקבילו האמריקאי, ג'ורג' וושינגטון, לא נקראו על שמו שמות יישובים או אפילו מחוזות בחירה (למעט כפר קטן במניטובה), ולא הוצבו לזכרו אנדרטאות גדולות כלשהן.
פסגת הר מקדונלד ברכס רוג'רס שבהרי הרוקי, נקראה על שמו.
ב-2001 קבע הפרלמנט את ה-11 בינואר, יום הולדתו, כיום לזכרו, אך יום זה הוא לא יום חג פדרלי ולא מצוין באופן מיוחד.
דמותו של מקדונלד הופיעה על שטר של 10 דולר קנדי שהודפס בין השנים 1971–2018. ב-2015, במלאת מאתיים שנה להולדתו, הוטבעה דמותו על מטבע של שני דולר קנדי.
שמו גם מונצח בטיילת שעל גדת הנהר באוטווה, בנמל התעופה הבינלאומי מקדונלד-קרטייה שבאוטווה ובכביש המהיר מספר 401 (מקדונלד-קרטייה), אם כי לעיתים נדירות נעשה שימוש רגיל בשמו כאשר מתייחסים למקומות אלה.
מספר אתרים הקשורים למקדונלד התשמרו.
קברו הוכרז כאתר היסטורי לאומי בקנדה.
בית בלוויו בקינגסטון, ששימש כמעונה של משפחת מקדונלד בשנות הארבעים של המאה ה-19, הוכרז גם הוא כאתר היסטורי לאומי ומנוהל על ידי רשות הפארקים הקנדית ושוחזר למראהו בתקופת מגוריו של מקדונלד שם.
ביתו באוטווה עדיין ניצב במקומו וכיום משמש כמעונו הרשמי של הנציב העליון הבריטי בקנדה.
ברחבי קנדה הוצבו פסלים לזכרו.
אחד מהם ניצב על גבעת הפרלמנט באוטווה.
פסל של מקדונלד ניצב גם על גבי מסד גרניט שיועד במקור לפסלה של המלכה ויקטוריה בפארק המלכה שבטורונטו ופניו מופנים דרומה לכוון שדרת האוניברסיטה.
פסל של מקדונלד ניצב גם בפארק העירוני של קינגסטון והחברה ההיסטורית של קינגסטון עורכת מדי שנה טקס לזכרו.
בעתיד מתוכנן לקרוא על שמו כיכר שמחוץ לתחנת הרכבת יוניון שבטורונטו.
בשנת 1895 לערך הוקמה אנדרטה לזכרו בחזית כנסיית סנט דייוויד שברחוב אינגרם שבגלאזגו, בסמוך לבית הקברות רמשורן, ליד מקום הולדתו.
ב-30 באוגוסט 2020 הסתערו מפגינים מתנועת "חיי שחורים חשובים" על פסלו במונטריאול.
משכו אותו באמצעות כבל, עד שנפל מהבסיס ארצה.
הפסל התנפץ וראשו ניתז, לקול מצהלות ומחוות גנאי של ההמון.
הסנאטור השמרני, יו סיגל, מאמין שהאנדרטה האמיתית לזכרו של מקדונלד היא קנדה עצמה: "ללא מקדונלד היינו ארץ שגבולותיה משתרעים לא יותר מערבה מגבול מניטובה-אונטריו ועד קו כלשהו מזרחה.
ניופאונדלנד הייתה משהו שדומה לאלסקה ואני סבור שאותו דבר היה קורה למניטובה, ססקצ'ואן, אלברטה וקולומביה הבריטית ואנו היינו רוכשים את הנפט שלנו מארצות הברית.
מצב זה היה מוריד את איכות חיינו ואת אפשרויות התעסוקה שלנו ותפקידנו במפה העולמית היה מצומצם עד מאוד".
הביוגרפים של מקדונלד ציינו את תרומתו לאיחוד קנדה וייסודה כאומה.
סווינסון גורס ששאיפתו של מקדונלד לקנדה חופשית וסובלנית הפכו לחלק מתפיסתה הלאומית: "לא רק שהוא סייע ליצור את קנדה, אלא שהוא תרם ללא ליאות לדמותה".
ג'ון פיליפ ג'ייקוב אלקן הוא תעשיין איטלקי, יושב ראש תאגיד הרכב, סטלנטיס (שבבעלותה המותגים פיאט ופרארי) ומנכ"ל חברת ההשקעות המשפחית Exor.
הוא יורשו וממשיך דרכו של סבו התעשיין ג'אני אניילי.
ג'ון אלקן נולד בניו יורק.
אמו, מרגריטה אניילי, הייתה בתו הבכורה של נשיא חברת "פיאט" ג'אני אניילי.
אביו, אלאן אלקן, הוא עיתונאי וסופר ממוצא איטלקי יהודי.
הוריו התגרשו בשנת 1981. בשנת 2000 סיים אלקן תואר בהנדסה וניהול מהפוליטיכניקו של טורינו.
בשנת 1997 הוכרז ג'ון אלקן על ידי סבו כיורש של חברת ההשקעות המשפחתית.
חברה זו מחזיקה את מניות השליטה בחברת הרכב "פיאט", בעיתון לה סטמפה ובקבוצת הכדורגל יובנטוס.
מאז שהוכרז כיורש, הוא הוכשר לנהל את החברות השונות שבבעלות משפחתו.
לאחר מותו שלג'אני אניילי ב-2003, ואחריו מותו של דוד-רבא שלו (אחי סבו) אומברטו אניילי ב-2004, מונה אלקן לסגן יו"ר פיאט, וזאת בהיותו בגיל 28.
אלקן היה מעורב בהתאוששות עסקי קבוצת פיאט תחת הנהגתו של המנכ"ל סרג'יו מרקיונה, לאחר שנים של הפסדים וירידה במכירות.
בשנת 2010 מונה ליושב ראש פיאט, שנה לאחר שרכשה 25% מקרייזלר האמריקאית.
בדצמבר 2014 הוביל את מיזוג פיאט וקרייזלר לייצירת קבוצת FCA (Fiat Chrysler Automobiles).
בינואר 2021 הוביל את המיזוג בין פיאט לפז', שיצר את סטלנטיס, יצרנית הרכב הרביעית בגודלה בעולם שהוא משמש מאז יושב הראש שלה.
ב-2009 יזם את הקמת Exor, כחברת החזקות אחת של כל עסקי המשפחה.
בנוסף יזם כניסה של המשפחה להשקעות בעסקי המדיה והעיתונות.
ב-2013 רכשה את השליטה בעיתון קוריירה דלה סרה, וב-2015 רכשה את השבועון הבריטי האקונומיסט.
אלקן נישא בשנת 2004 לרוזנת לבינה לבית בורומאו, אחת ממשפחות האצולה הוותיקות באיטליה.
בחתונה השתתפו, בין היתר, הנרי קיסנג'ר, מישל פלאטיני וקרלה ברוני.
אחיו הצעיר לאפו אלקן, היה בזוגיות עם הדוגמנית הישראלית מורן אטיאס, המגדיר את עצמו כיהודי למרות שגדל כקתולי.
לאפו אלקן גם מעורב בעסקי המשפחה ושימש בתפקידים שונים בתאגיד פיאט.
מייג'ור ג'ון אנדרה היה קצין בצבא הבריטי שהוצא להורג בתלייה בעוון ריגול על ידי הצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, כשסייע לבנדיקט ארנולד בניסיונו להעביר את מבצר וסט פוינט לידי הבריטיים.
אנדרה נולד למשפחה הוגנוטית עשירה בלונדון, לאב ג'נובאי ולאם פריזאית.
בגיל 20 התגייס לרגימנט הרובאים ה-7, כשב-1774 במהלך שירותו בקנדה היה בדרגת לוטננט.
בנובמבר 1775 נשבה בידי הגנרל האמריקני ריצ'רד מונטגומרי, והוחזק כשבוי בלנקסטר, פנסילבניה.
בדצמבר 1776 שוחרר במהלך חילופי שבויים, ובינואר 1777 מונה לקפטן ברגימנט הרגלים ה-26, ולמייג'ור ב-1778 והוצב בפילדלפיה ובניו יורק במהלך כיבושם בידי הצבא הבריטי.
אנדרה היה ידוע בכישוריו התרבותיים: הוא צייר, כתב שירים וצייר צלליות.
בנוסף אנדרה דיבר צרפתית, גרמנית ואיטלקית וניהל את מרבית תכתובותיו של הגנרל הבריטי הנרי קלינטון.
במהלך מגוריו של בפילדלפיה, התגורר אנדרה בביתו של בנג'מין פרנקלין, ובמהלך עזיבת הצבא הבריטי את העיר אף לקח עמו מספר פריטים של פרנקלין, ביניהם ציור שמן של פרנקלין שהוחזר בסופו של דבר לארצות הברית ובימינו תלוי במסדרונות הבית הלבן.
ב-1779 מונה אנדרה לתפקיד שליש כללי, וב-1780 היה אחראי על הריגול הבריטי ברחבי ארצות הברית באותה עת.
בתפקידו זה יצר קשר עם הגנרל בנדיקט ארנולד.
אשתו של ארנולד, פגי שיפן, הייתה ידידתו של אנדרה, וייתכן שאף מאהבתו; השניים הכירו בפילדלפיה לפני הגעתו של ארנולד והיא זו שקישרה בין השניים.
ארנולד הסכים להעביר את מבצר וסט פוינט עליו פיקד לידי הכוחות הבריטיים תמורת 20,000 ליש"ט (כ-1.1 מיליון דולר אמריקני במונחי 2008) - מהלך שהיה מאפשר לאנגלים להפריד את ניו אינגלנד משאר המושבות המורדות.
אנדרה עלה על סיפונה של הסלופ המלחמתי "Vulture" ב-20 בספטמבר 1780, איתה נסע במעלה נהר ההדסון, ומשם באמצעות סירת משוטים שנשלחה על ידי ארנולד, אל החוף שם פגש בארנולד.
הצמד נפגש בבקתה שם מסר לו ארנולד דרכון על שם ג'ון אנדרסון ומסמכים המסבירים כיצד לכבוש את מבצר וסט פוינט.
אנדרה נעצר ב-23 באוגוסט ב-9 בבוקר, אז נעצר בידי שלשה אנשי מליציה אמריקניים.
"רבותי, אני מקווה שאתם שייכים לצד שלנו", אמר אנדרה שחשב שהחיילים שייכים לצבא הבריטי, היות שאחד מהם לבש בגדי צבא של שכירי חרב גרמניים.
"לאיזה צד?", שאלו החיילים, ואנדרה השיב "הצד הנמוך" (כינוי לבריטים).
החיילים השיבו לו שאכן, ואנדרה סיפר להם את זהותו ואת מטרת שליחותו, במטרה שיסייעו לו.
אז להפתעתו חשפו החיילים את זהותם האמיתית, וכל ניסיונות השכנוע והצעות השוחד של אנדרה לא הועילו.
גם הדרכון שנתן לו ארנולד לא הועיל, ובחיפוש שנערך על גופו של אנדרה נמצאו המסמכים שקיבל מארנולד (אנדרה במשפטו טען כי החיפוש נערך עליו למטרות שוד).
בתחילה, מזלו של אנדרה שפר עליו: המפקד שאליו הובל אנדרה החליט לשלוח אותו למשפט ולמעצר אל הגנרל ארנולד, דבר שהיה יכול להציל את חייו של אנדרה.
אולם, קצין בכיר בשירותי המודיעין האמריקניים, בנג'מין טלמדג' הגיע אל המקום ושטח בפני המפקד את המידע שהיה בידיו, כי קצין בכיר בצבא האמריקני מתכנן לערוק אל הבריטים.
טלמדג' לא ידע מיהו הקצין, אך קיווה להשיג את המידע מחקירתו של אנדרה.
אנדרה הושב אל טלמדג', אולם המפקד התעקש להודיע לארנולד על מעצרו של אנדרה, דבר שסייע לבריחתו.
אנדרה שאל את טלמדג' מה יהיה גורלו, כתגובה תיאר טלמדג' לאנדרה את גורלו של בן כיתתו ניית'ן הייל, מרגל אמריקני שנתלה על ידי הבריטים מספר שנים קודם לכן.
אנדרה שהבין את כוונתו של טלמדג' שאל אותו האם לדעתו מעשי הייל ומעשיו דומים, טלמדג' ענה: "כן, בדיוק דומים, ודומה יהיה גם גורלך".
ג'ורג' וושינגטון כינס לשם משפטו של אנדרה בית משפט צבאי, בהשתתפות אישים רבי מעלה (ביניהם: נתנאל גרין והמרקיז דה לה פאייט ואחרים).
הגנתו של אנדרה הייתה שעל פי דיני המלחמה, מותר לו להדיח את קצין צבא האויב, וכן מותר לו כשבוי להימלט בבגדים אזרחיים.
בית המשפט מצא את אנדרה אשם בריגול ב-29 בספטמבר וגזר את דינו למוות בתלייה.
אנדרה ביקש להמיר את גזר דינו למוות באמצעות כיתת יורים, אולם בקשתו נדחתה.
גם הצעה להחליף את אנדרה תמורת ארנולד שברח אל מעבר לקווי האויב נדחתה בידי הגנרל הנרי קלינטון.
אנדרה הוצא להורג ב-2 באוקטובר 1780.
מאוחר יותר נשלחו שרידיו של אנדרה לקבורה במנזר וסטמינסטר ואחיו קיבל תואר ברון כהוקרה על מעשי אחיו ומשפחתו קיבלה קצבה מבית המלוכה הבריטי.
שוביו של אנדרה קיבלו מהממשל האמריקני קצבה שנתית של 200 דולרים ואת מדליון הנאמנות שהוכן במיוחד עבורם.
בנוסף שמותיהם הונצחו בשמות מחוזות אוהיו.
דמותו של אנדרה, יחד עם דמויות אחרות מן התקופה, מוצגת בסדרת הטלוויזיה "המרגלים של וושינגטון" (TURN: Washington's Spies) ברשת AMC שעלתה למרקעים ב-2014.
ג'ון אלן הוא גנרל אמריקאי בדימוס יוצא חיל הנחתים של ארצות הברית, אשר שירת כמפקד כוחות הקואליציה באפגניסטן וכראש הקואליציה הבינלאומית למאבק בדאעש.
אלן נולד וגדל בעיירה פורט בליוור שבמדינת וירג'יניה.
בשנת 1973 החל אלן את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית.
בסיום לימודיו הוסמך כקצין בחיל הנחתים.
בשנת 1976, לאחר הסמכתו לקצונה, עבר אלן בחיל הכשרה כלוחם וקורס קציני חי"ר.
לאחר מכן שירת כמפקד מחלקה וכמפקד פלוגה מסייעת ברגימנט ה-8 בחיל.
אלן השתלם במכללת המודיעין של משרד ההגנה.
בשנת 1985 שב לחיל ושימש כמפקד פלוגה מסייעת וכקצין מבצעים חטיבתי ברגימנט ה-4 של החיל.
בשנת 1988 הוצב באקדמיה הימית של ארצות הברית כמרצה מן המניין בחוג למדע המדינה ובמקביל שימש כמדריך הצניחה הראשי של האקדמיה.
לאחר מכן שימש כראש ענף חי"ר בקורס הקצינים הבסיסי של החיל בבסיס קוונטיקו.
בשנת 1994 שירת כקצין המבצעים של דיוויזיית הנחתים השנייה ובהמשך כמפקד הגדוד השני ברגימנט ה-4 של החיל.
לאחר מכן שירת כמפקד בסיס טירונים בחיל וכסגן מפקד האקדמיה הימית של ארצות הברית וכמנהל זירת אסיה והאוקיינוס השקט במשרד ההגנה.
בהמשך שירת כסגן מפקד כוח המשלוח השני של חיל הנחתים וכמפקד חטיבת הסיור ה-2 של החיל, ופיקד עליה במלחמת עיראק.
בשנת 2008 שימש כסגן מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית.
בתפקידו האחרון שימש כמפקד כוחות הקואליציה באפגניסטן.
בשנת 2013 סיים את שירותו ופרש לגמלאות.
בשנת 2014 מינה אותו הנשיא ברק אובמה לתפקיד ראש הקואליציה הבינלאומית למאבק בדאעש.
לאחר פרישתו מהשירות הצבאי מונה ב-2017 לנשיא מכון ברוקינגס.
הוא התפטר מתפקידו ביוני 2022 על רקע חקירה שלו בחשד לפעילות לא חוקית למען קטר.
במסמך שהוגש לבית המשפט בארצות הברית נטען, בין השאר, שב-2017 היה לאלן חוזה עם חברת המימד החמישי, שלפיו תפקידו היה למנף חברויות וקשרים בינלאומיים במטרה להציג את החברה בפני לקוחות וקונים פוטנציאליים, זאת בתמורה לתשלום של 10,000 דולר לחודש ו-1.5% מהערך של כל עסקה שייצר.
אלן קידם מכירה של מוצר החברה לקטר, כששלב הראשון של הפרויקט הוערך ב-72 מיליון דולר.
ג'ון כריס "לאנג" אקוולינו הוא קצין בדימוס בדרגת אדמירל בצי ארצות הברית.
בתפקידו האחרון שירת כמפקד פיקוד האינדו-פסיפי של ארצות הברית.
אקוולינו נולד בהנטינגטון שבמדינת ניו יורק.
ב-1984 סיים תואר ראשון בפיזיקה מהאקדמיה הימית של ארצות הברית והתגייס לצי.
ב-1986 סיים קורס טיס ובהמשך שירותו סיים קורס טיסה קרבית בבית הספר לטיסה קרבית של הצי ("טופ גאן").
שירת כטייס F-14 טומקט ו-F/A-18 הורנט בטייסת הקרב 142 ובטייסת הקרב 41 ופיקד על טייסת הקרב 11. במהלך שירותו השתתף במבצע אכיפת האזור אסור לטיסה בבוסניה והרצגובינה, באכיפת האזור האסור לטיסה בעיראק ובמלחמת עיראק.
באוגוסט 2007 מונה למפקד כנף 2 תפקיד בו שירת עד אוקטובר 2008, בתקופת פיקודו הוצבה הכנף על נושאת המטוסים "אברהם לינקולן" והשתתפה במלחמת אפגניסטן ובמלחמת עיראק.
תפקידיו ביבשה כללו מדריך טיסה על מטוסי A-4 סקייהוק, F-5, ו-F-16N בטייסת האימונים 43. שימש קצין המבצעים של בית הספר לטיסה קרבית מתקדמת של הצי האטלנטי.
שימש עוזר לסגן ראש המבצעים הימיים, ראש מחלקת כוננות ואימונים במפקדת הכוחות האווירים של הצי האטלנטי ועוזרו של מפקד פיקוד כוחות הצי.
לאחר שקודם לדרגת אדמירל משנה, שימש ראש אגף אסטרטגיה ומדיניות בפיקוד הכוחות המשותפים ולאחר מכן סגן ראש אגף מבצעים במטות המשולבים.
במרץ 2013 מונה למפקד כוח התקיפה 2 על נושאת המטוסים "ג'ורג' ה.
בוש", בתקופת פיקודו היה אמון על הכנת הכוח לקראת הצבתו בגזרת אחריות הצי השישי והצי החמישי.
במרץ 2014 מונה לראש המבצעים הימיים של כוחות צי האוקיינוס השקט.
באוגוסט 2015 מונה לראש אגף מבצעים, תוכניות ואסטרטגיה במטה הצי.
בספטמבר 2017 מונה למפקד כוחות הצי בפיקוד מרכז של ארצות הברית וכמפקד הצי החמישי במקום קווין דוניגן.
במאי 2018 הועלה לדרגת אדמירל ומונה למפקד צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית.
בשנת 2021 במקומו מונה סמואל פאפרו ובאפריל 2021 אקוולינו מונה למפקד פיקוד האינדו-פסיפי של ארצות הברית ומילא תפקיד זה עד מאי 2024.
במהלך שירותו צבר למעלה מ-5,100 שעות טיסה וביצע למעלה מ-1,150 נחיתות על נושאות מטוסים.
הוא בוגר המכללה למטה של הכוחות המזוינים ובוגר תוכנית הבכירים לביטחון לאומי ובינלאומי באוניברסיטת הרווארד.
ג'ון לורנס אשברי היה משורר אמריקאי.
הוא פרסם למעלה מעשרים ספרי שירה, וזכה בפרסים רבים, בהם פרס פוליצר על ספרו "דיוקן עצמי בראי קמור", שראה אור בשנת 1975. היה מזוהה עם אסכולת ניו יורק לשירה של שנות ה-50 וה-60, לצד המשוררים קנת' קוך, ג'יימס סקיילר ופרנק אוהרה.
האסכולה אופיינה כשירה מודרניסטית, סוריאליסטית ואבסטרקטית.
שירתו מורכבת ומושפעת לא מעט מפוסטמודרניזם וסוריאליזם, אף על פי שהוא הצהיר על רצונו ששיריו יהיו נגישים לאנשים רבים ככל האפשר.
ג'ון אשברי נולד ב-1927 ברוצ'סטר, ניו יורק, וגדל בחווה ליד ימת אונטריו.
הוא החל ללמוד ספרות ואמנות באוניברסיטת הרווארד ב-1945, ולאחר השלמת התואר ב-1949, עבר להתגורר בניו יורק.
שם סיים תואר שני באוניברסיטת קולומביה.
במהלך לימודיו התיידד עם סופרים ומשוררים רבים, בהם קנת' קוך, פרנק אוהרה, ג'יימס סקיילר וברברה אפשטיין.
משנת 1951 עד 1955 עבד כרעיונאי בניו יורק, ואז התקבל לתוכנית פולברייט לחילופי סטודנטים, והתגורר בצרפת עד שנת 1965. בתקופה זו פיתח את מיומנויותיו כמשורר, עורך, מבקר אמנות ומתרגם בכתבי עת רבים לספרות ואמנות, בהם המגזינים "ניו יורק" ו-ARTnews.
בין הסופרים והמשוררים שתרגם נמנים ארתור רמבו ומקס ז'אקוב.
לאחר שובו לארצות הברית לימד שירה במסגרות אקדמיות רבות, והוציא מספר רב של ספרי שירה.
אוסף השירים "דיוקן עצמי בראי קמור" שראה אור ב-1975 זיכה אותו בפרס פוליצר ובפרסים נוספים.
הספר תורגם לשפות רבות, ויצא גם בשפה העברית בשנת 1982 בתרגומו של זלי גורביץ'.
השירה של אשברי לעיתים קרובות מופשטת, חסרת נושא מרכזי, ונעדר ממנה קולו הצלול של המשורר.
ברבים משיריו הוא מתאר מעין מאבק בין עולם הכאוס לעולם האמנות.
שירתו מורכבת ומושפעת לא מעט מפוסטמודרניזם וסוריאליזם.
אף על פי שהוא הצהיר על רצונו ששיריו יהיו נגישים לאנשים רבים ככל האפשר, היו משוררים שהביעו ביקורת על סגנונו וכינו אותו "קשה וכמעט בלתי-אפשרי לקריאה", אך רוב מבקרי הספרות התייחסו אליו כאל אחד המשוררים החשובים ביותר בארצות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה.
אשברי גר בניו יורק ובהדסון, ניו יורק, עם בן זוגו במשך רוב חייו הבוגרים, דוד קרמני, שגם פרסם ביוגרפיה על חייו.
אשברי מת בנסיבות טבעיות בביתו בהדסון ב-3 בספטמבר 2017, בגיל 90.
דיוקן עצמי בראי קמור (תרגום: זלי גורביץ'), עכשיו-סתוית, 1982
ג'ון אלן הוא כדורסלן עבר אמריקאי בגובה 1.96 מ' ששיחק כקלע וסמול פורוורד.
אלן שיחק בתיכון "קואטסוויל" העירוני והיה הקלע המוביל בתולדותיו עם 2,372 נקודות (עקף את ריפ המילטון שלימים יהיה כוכבה של הדטרויט פיסטונס).
בשנתו האחרונה בתיכון קלע בממוצע 26 נקודות למשחק והוביל את התיכון לאליפות מדינת פנסילבניה ב-2001. באותה השנה גם נבחר לשחק במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן וגם למשחק ה-"EA Sports Roundball Classic All-American Game" בו קלע 29 נקודות והוביל את רשימת קלעי המשחק.
הוא גם נבחר לחמישייה השנייה של משחק "האול-אמריקן" במגזין פארייד, המגזין "USA TODAY" דירג אותו בחמישייה השלישית של שחקני התיכונים ברחבי ארצות הברית, ומגזין "SLMA" שיבח את הופעתו ב"אול-אמריקן".
אלן בחר להתחיל את הקריירה שלו בליגת ה-USBL החצי מקצוענית שמשוחקת בקיץ, והצטיין במדי הניו ג'רזי פליירס מה שהוביל לזכייתו בתואר "רוקי השנה" לשנת 2005.
אלן ניסה את מזלו בליגת הקיץ של ה-NBA במדי הדטרויט פיסטונס בשנת 2005 אך לא הצליח להשיג חוזה, ולאחר מכן עבר לשחק במדי קובוט מפינלנד את עונת 2005/2006.
בעונת 2006/2007 שיחק במדי עירוני רמת גן ועזר לה להישאר בליגת העל בכדורסל.
בעונת 2007/2008 שיחק במדי בראונשוויג מהבונדסליגה.
ב-2008/2009 שיחק במדי שטרסבורג IG מליגת העל הצרפתית בכדורסל, ששיחקה גם בגביע יול"ב.
בעונת 2009/2010 שב לשחק במדי בראונשוויג הגרמנית.
בעונת 2010/2011 פתח את העונה במדי קאוחוקי קרחו בסקט מהליגה הפינית אך שוחרר בטרם נגמרה השנה האזרחית ועבר לברמרהאפן מהבונדסליגה הגרמנית עד לתום עונת 2011.
בעונת 2011/2012 עבר לשחק במדי ולוצלאווק מליגת העל הפולנית בכדורסל.
בקיץ של 2012 שיחק במדי "Reales de La Vega" מהרפובליקה הדומיניקנית ובתום העונה שם פרש מכדורסל מקצועני.
ג'ון באיירד אנדרסון היה פוליטיקאי אמריקני, חבר קונגרס ומועמד נשיאותי מאילינוי.
כחבר במפלגה הרפובליקנית, ייצג את המחוז השישה עשר של אילינוי בין 1961 ל-1981. במערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1980, רץ כמועמד עצמאי לנשיאות, והשיג 6.6% מהקולות.
הוא נולד ברוקפורד, ועסק בעריכת דין לאחר ששירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר תקופה בשירות החוץ של ארצות הברית, נבחר לתפקיד התובע המחוזי במחוזו.
לאחר מכן נבחר ב-1960 לבית הנבחרים, מטעם מחוז רפובליקני.
בתחילה נחשב לחבר קונגרס שמרן, אך התמתן במהלך שנות השישים, בעיקר בנושאים חברתיים.
הוא ניהל את ועדת חברי בית הנבחרים הרפובליקנים ב-1969, וכיהן בתפקיד עד 1979. הוא ביקר את מלחמת וייטנאם ואת מעשיו של הנשיא ריצ'רד ניקסון במהלך פרשת ווטרגייט.
אנדרסון ניסה להתמודד בבחירות המקדימות במפלגתו ב-1980, כשהוא דורש להעלות את מסי הדלק ולהוריד את דמי הביטוח הלאומי בארצות הברית.
לבסוף החליט לפרוש מהמירוץ ולהתמודד כמועמד עצמאי.
בבחירות הגיע למקום השלישי מאחורי המועמד הרפובליקני רונלד רייגן והנשיא הדמוקרטי ג'ימי קרטר.
הוא זכה לתמיכה בקרב הרפובליקנים המתונים, העצמאים, האינטלקטואלים הליברלים ותלמידי המכללות.
לאחר מערכת הבחירות, חזר לקריירה כעורך דין והקים ארגון בשם "FairVote", שמטרתו לבצע רפורמות במערכות בחירות, כולל הנהגת בחירות בהן הבוחרים יכולים לדרג את המועמדים לפי העדפותיהם.
בנוסף הצליח לתבוע את מדינת אוהיו ולהאריך את תאריך היעד עבור מועמדים עצמאיים להגשת מועמדותם.
אנדרסון היה פרופסור עמית בכמה אוניברסיטאות וכיהן במועצות של כמה ארגונים.
הוא תמך בראלף ניידר בשנת אלפיים והקים את "מפלגת הצדק", ב-2012.
אנדרסון נולד ברוקפורד, אילינוי, שם גדל, בנם של מייבל עדנה (לבית רינג) ואלבין אנדרסון.
אביו היה מהגר שוודי, כמו סבו וסבתו.
בנעוריו, עבד בחנות המכולת המשפחתית.
הוא היה המצטיין בכיתתו בתיכון המרכזי של רוקפורד.
את אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין סיים ב-1939, ואז החל ללמוד משפטים, אולם לימודיו נקטעו עקב מלחמת העולם השנייה.
הוא התגייס אל צבא ארצות הברית ב-1943, וכיהן כסמל בצרפת ובגרמניה עד לסופה של המלחמה, כשהוא זוכה לארבעה כוכבי שירות.
לאחר המלחמה, חזר ללמוד עריכת דין, והשיג את התואר ממחלקת המשפטים של האוניברסיטה ב-1946.
אנדרסון הוסמך לעריכת דין באילינוי באותה השנה והחל בעריכת דין ברוקפורד.
מעט לאחר מכן החל ללמוד בבית הספר למשפטים בהרווארד, וסיים את לימודיו שם ב-1949. במהלך לימודיו בהרווארד, לימד בבוסטון.
לאחר שחזר שוב אל רוקפורד, עבד כעורך דין בחברה פרטית.
לאחר מכן הצטרף אל שירות החוץ של ארצות הברית.
בין 1952 ל-1955, כיהן כקצין הדיווח הכלכלי בברלין.
לבסוף עזב את שירות החוץ וחזר לעריכת דין ברוקפורד.
מעט לאחר חזרתו, החליט אנדרסון לרוץ לתפקיד ציבורי.
ב-1956, נבחר לכהן כתובע המחוזי במחוזו באילינוי, כשהוא זוכה בבחירות המקדימות במפלגתו ולאחר מכן בבחירות הכלליות.
לאחר כהונה אחת, התכונן לעזוב את תפקידו כשחבר הקונגרס ליאו אלן, שכיהן כבר עשרים ושמונה שנה כנציג המחוז בבית הנבחרים, הכריז על פרישתו.
אנדרסון התמודד בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית - התחרות האמיתית, כיוון שרוב בוחרי המחוז היו רפובליקנים - מול ארבעה מועמדים אחרים.
הוא ניצח בבחירות המקדימות באפריל ובנובמבר נבחר בבחירות הכלליות.
הוא כיהן עשר כהונות בבית הנבחרים של ארצות הברית, בין 1961 ל-1981.
אנדרסון היה מחבר הקונגרס השמרנים ביותר במפלגתו.
שלוש פעמים (ב-1961, 1963 ו-1965) הוא ניסה להגיש תיקון חוקתי ש"יכיר בחוקיו וסמכותו של ישו" על ארצות הברית.
החוקים לא משכו תשומת לב רבה, אולם רדפו את אנדרסון במהלך ניסיונו להיבחר לנשיאות.
לאחר שהמשיך בכהונתו, האווירה בשנות השישים השפיעה על אנדרסון והוא החל לחשוב על השקפת עולמו.
בסוף שנות השישים, עמדתו בנושאים חברתיים נטתה שמאלה, אולם מדיניותו הפיסקלית נותרה שמרנית.
באותה התקופה, חברי בית הנבחרים ראו בו אדם מכובד.
ב-1964, מונה לוועדת החוקים של בית הנבחרים.
ב-1969, הפך ליושב ראש ועדת חברי בית הנבחרים הרפובליקנים, התפקיד החשוב השלישי בגודלו (לאחר מנהיג המפלגה והמצליף) במפלגה הרפובליקנית, שהייתה מפלגת מיעוט בבית הנבחרים למשך כל כהונתו של אנדרסון.
אנדרסון גילה שהוא אינו מסכים עם השמרנים במחוזו ובבית הנבחרים.
לא תמיד תמך במצע הרפובליקני, למרות מעמדו הרם במפלגה.
הוא ביקר את מלחמת וייטנאם, וביקר את ריצ'רד ניקסון במהלך פרשת ווטרגייט.
ב-1974, על אף שביקר את ניקסון, הוא כמעט הפסיד בבחירות בשנה בה רוב הרפובליקנים איבדו את תפקידיהם.
הוא נבחר מחדש עם 55% בלבד מהקולות, המירוץ הקשה ביותר בכל הקריירה שלו.
שלוש פעמים לאחר היבחרו ניסו להדיחו מתפקיד יושב ראש ועדת חברי בית הנבחרים הרפובליקנים, ולאחר שג'רלד פורד הובס בבחירות של 1976, איבד אנדרסון בעל ברית חשוב בוושינגטון.
ב-1970 וב-1972, ניסה ג'ון דווין, פרופסור דמוקרטי מרוקפורד, להתמודד מול אנדרסון על תפקידו בבית הנבחרים.
בשני המקרים ניצח אותו אנדרסון.
בסוף 1977, הכריז הכומר דון ליון שיתמודד מול אנדרסון בבחירות המקדימות.
ליון, המנוסה מול המצלמה, היה יריב עוצמתי.
ליון גם הצליח לגייס תרומות רבות וזכה לתמיכת השמרנים.
למרות היותו של אנדרסון דמות לאומית, הוא הצליח לנצח את ליון בבחירות המקדימות בהפרש של 16% בלבד.
אנדרסון זכה לתמיכת העיתונות והדמוקרטים.
ב-1978, הקים אנדרסון ועדה לבחינת התמודדותו לנשיאות, שלא זכתה להתעניינות רבה.
בסוף אפריל 1979, החליט להיכנס לבחירות המקדימות, בהן התמודדו גם רונלד רייגן, בוב דול, ג'ון קונלי, הווארד בייקר וג'ורג' הרברט ווקר בוש, נוסף להרולד סטאסן, מועמד קבוע.
בסוף שנת 1979, הציג אנדרסון את דרישתו להעלאת מס הדלק לצד הקטנה של 50% בדמי הביטוח הלאומי.
אנדרסון ניהל מסע בחירות בארבעה מקומות חשובים- ניו המפשייר, מסצ'וסטס, אילינוי וויסקונסין.
הוא זכה לתמיכה מסוימת בקרב הרפובליקנים ומעמדו התחזק.
הוא זכה לתמיכה בקרב האליטה התקשורתית, שהעריכה את רהיטותו, יושרו, עמדותיו המתונות והעובדה שבניגוד לשאר המועמדים, לא נחשב לשמרן.
ב-5 בינואר 1980, במהלך העימות בין המועמדים הרפובליקנים באיווה, טען אנדרסון שבניגוד למועמדים האחרים, הוא סבור שהורדת מיסים, העלאת תקציב הביטחון ואיזון תקציבי הם שילוב שאינו אפשרי.
בסיכום דבריו, טען אנדרסון שעל הציבור להקריב קורבנות היום לצורך עתיד טוב יותר מחר.
הופעתו הטובה בעימות הובילה לפרסומו בקרב התקשורת הלאומית.
אנדרסון השקיע פחות מאלפיים דולרים באיווה, אולם השיג 4.3% מהקולות.
רשתות הטלוויזיה הציגו את אנדרסון כאדם ערכי.
בבחירות בניו המפשייר, שוב השיג מעל המצופה, והגיע למקום הרביעי עם מעט פחות מעשרה אחוזים מהקולות.
במרץ 1980 הוכרז שאנדרסון ניצח במסצ'וסטס ובוורמונט, אולם למחרת התברר שהפסיד בהפרש קטן.
במסצ'וסטס הפסיד לבוש בהפרש של 0.3% מהקולות ובוורמונט הפסיד לרייגן בהפרש של 690 קולות.
אנדרסון הגיע לאילינוי לאחר הבחירות בניו אינגלנד ונחשב למועמד המוביל, אולם למרות התמיכה התקשורתית התקשה במסע הבחירות.
רייגן ניצח אותו עם 48% מהקולות לעומת 37%.
אנדרסון הצליח בשיקגו וברוקפורד, הערים הגדולות, אולם הפסיד בדרום השמרני.
כעבור שבוע, בבחירות בקונטיקט, החליט לא לנהל מסע בחירות פעיל.
הוא הגיע למקום השלישי עם 22% מהקולות.
בוויסקונסין, נראה היה שיוכל לנצח סופסוף, אולם הוא הגיע למקום השלישי עם 27% מהקולות.
המצע הרפובליקני לא תמך בתיקון לשוויון זכויות או בהארכת הזמן עד לאשרורו.
סקרים חשפו שאנדרסון היה אהוד יותר בקרב הבוחרים מאשר התמיכה שזכה לה בבחירות הרפובליקניות.
ללא כל מסע בחירות, הודיעו 22% מהבוחרים שיתמכו בו.
יועציו שכנעו אותו להישאר במפלגה.
אנדרסון נאלץ להתמודד עם מספר קשיים כמועמד ממפלגה לא מרכזית: הוא היה צריך לזכות לתמיכה מספקת כדי להתמודד ב-50 המדינות ובמחוז קולומביה (בניגוד למועמדים המרכזיים), היה צריך לגייס כסף (המפלגות הגדולות זכו לכמעט שלושים מיליון דולרים מהממשלה), השגת תשומת לב תקשורתית, בניית מסע בחירות, וקושי במציאת סגן.
הוא הקים צוות בחירות חדש, הצליח להתמודד בכל המדינות, גייס כסף רב והצליח להגיע ל-26% תמיכה בסקרים.
בקיץ 1980, נסע אנדרסון אל מעבר לים כדי להראות את יכולתו במדיניות החוץ, דבר שזכה לביקורת בתקשורת.
המפלגות המרכזיות ערכו את ועדות הבחירות שלהם, ואנדרסון לא זכה לכיסוי.
אנדרסון גם הופיע יחד עם טד קנדי והייתה זאת שגיאה גדולה.
לקראת סוף אוגוסט הוא השיג בין 13 ל-15 אחוזים מהקולות.
בנוסף לכך, הייתה הבעיה של הופעה בעימותי הבחירות.
הוא הוזמן להופיע למרות השגת 12% מהקולות בלבד בסקרים.
בסוף אוגוסט, בחר בפטריק לוסי, מושל דמוקרטי לשעבר בוויסקונסין והשגריר במקסיקו, כסגנו.
בסוף אוגוסט הגיש מצע בן 317 עמודים, מטעם מפלגת האחדות הלאומית, שהתקבל טוב.
בתחילת ספטמבר התקבלה עתירתו והוא זכה להחזר הוצאות הבחירות.
הוא הצליח להתמודד בכל 51 מחוזות הבחירה, ובנוסף הצליח להשיג מספיק אחוזי תמיכה כדי להגיע לעימותים הנשיאותיים.
קרטר הודיע שלא ישתתף בעימותים עם אנדרסון, מה שפגע בנשיא בעיני הבוחרים.
רייגן ואנדרסון ערכו עימות בבולטימור ב-21 בספטמבר 1980. אנדרסון הצליח, והסקרים הראו שהצליח לנצח במקצת את רייגן, אולם רייגן, שהוצג במהלך מסע הבחירות כרודף מלחמות, הוכיח שהוא מועמד ממלכתי ומכובד ונראה טוב.
העימות היה ההזדמנות של אנדרסון להוכיח את עצמו, אולם הוא לא הצליח לנצל את ההזדמנות.
בשבועות לאחר מכן, החל אנדרסון לאבד תמיכה, כשהוא יורד מ-16% תמיכה, ל-10-12% בתחילת אוקטובר.
בסוף החודש, התעמת רייגן מול קרטר לבד והתמיכה של אנדרסון המשיכה להיעלם.
על אף הניצחון המשמעותי של רייגן, חשפו הסקרים ששני המועמדים המרכזיים היו בשוויון אחד עם השני (47-44-8) והיה ברור שתומכים פוטנציאליים של אנדרסון עברו לתמוך במועמדים המרכזיים.
בסופו של דבר, השיג אנדרסון מעט פחות מ-7% מהקולות.
רוב תמיכתו של אנדרסון באה מרפובליקנים מתונים, שהיו יותר ליברלים מרייגן.
היו כאלו שטענו שג'קלין קנדי-אונאסיס תמכה גם היא באנדרסון.
על אף שקרטר חשש שאנדרסון יגנוב ממנו מצביעים ויגרום להפסדו, אנדרסון היה רק עוד אפשרות הצבעה למאוכזבי קרטר, שממילא לא תמכו בו.
הסקרים חשפו שרוב תומכי אנדרסון העדיפו את רייגן על קרטר.
אנדרסון לא הצליח לנצח באף מחוז.
הוא עדיין היה המועמד השלישי המוצלח ביותר מאז ג'ורג' וולאס ב-1968, שזכה ל-14%.
הוא גם המועמד השלישי שהגיע למקום השביעי מבחינת תמיכה במועמדים שלישיים, אחרי 8.5% של ג'יימס ווייבר הפופוליסט ב-1892, 27% של תאודור רוזוולט ב-1912, 17% של רוברט לה פולט ב-1924, וולאס, ורוס פרו, שהשיג 19% ו-8% ב-1992 וב-1996 בהתאמה.
לאחר מכן תבע את מדינת אוהיו והצליח לנצח אותה בפסק דין שהאריך את תאריך היעד להגשת עצומות תמיכה במועמדים שלישיים.
חוסר יכולתו לנצח את המערכת הדו-מפלגתית אילצה אותו להקים את FairVote ב-1992, ולתמוך ברפורמה שכללה פתקי בחירות בהם האזרח יכול היה לדרג את העדפותיו.
בסוף מסע הבחירות, זכה אנדרסון בעיקר לתמיכת תלמידי מכללות.
הוא ניצל זאת והפך לפרופסור עמית במספר אוניברסיטאות: אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת דרום קליפורניה, אוניברסיטת דיוק, ואוניברסיטת ברנדייס.
ב-1988, הרצה בנושא יחסים בינלאומיים.
אהוא כיהן כיושב ראש ארגון "FairVote" (קול הוגן) מ-1996 עד 2008, ארגון שסייע לייסודו ב-1992, והמשיך להיות חבר במועצת המנהלים שלו עד ל-2014. בנוסף עסק בעריכת דין בוושינגטון.
ב-1989 ניהל מועצה לצורך קידום האינטרסים האמריקניים במזרח התיכון.
בשנת אלפיים, נחשב למועמד פוטנציאלי עבור המפלגה הרפורמיסטית האמריקאית, אבל הוא תמך בראלף ניידר.
בינואר 2008, הודיע על תמיכתו במועמדותו של ברק אובמה, גם הוא מאילינוי.
ב-2012, הקים את "מפלגת הצדק" האמריקנית, מפלגה פרוגרסיבית וסוציאל-דמוקרטית שתמכה ברוקי אנדרסון בבחירות של 2012.
ב-6 באוגוסט 2014, הודיע על תמיכתו בהקמת אספה פרלמנטרית של האו"ם, והוא אחד משישה חברי קונגרס לשעבר שהודיעו על תמיכתם בנושא.
אנדרסון מת מוות טבעי ב-3 בדצמבר 2017, בוושינגטון, בגיל 95.
ג'ון אנדר סראנטס סימון (בספרדית: Jon Ander Serantes Simón; נולד ב-24 באוקטובר 1989) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער ב-UD לוגרונייס מהליגה הספרדית השלישית.
סראנטס נולד בברקלדו שבחבל הבסקים שבספרד, ושיחק בקבוצות הנוער של סנטוצ'ו, אתלטיק בילבאו וברקלדו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת בוגרים בשנת 2008 בקבוצת דאוסטו מהליגה הספרדית הרביעית, אליה הושאל מברקלדו.
ביוני 2009 חזר סראנטס לברקלדו מההשאלה, ובילה את עונת 2009/2010 ועונת 2010/2011 השוער השני של הקבוצה.
ב-19 בינואר 2011 חתם על חוזה לשנתיים באתלטיק בילבאו ב', שנכנס לתוקף ביולי 2011.
ב-24 ביולי 2013 הושאל על ידי אתלטיק בילבאו לברקלדו לעונה אחת.
הוא פתח בהרכב באופן קבוע בכל משחקי הליגה מאז שחזר לברקלדו, וב-24 במאי 2014 שוחרר רשמית מחוזהו באתלטיק בילבאו והפך לשחקן חופשי.
ב-9 ביולי 2014 חתם בדפורטיבו לוגו מהליגה השנייה.
ב-1 בספטמבר 2014 הושאל לעונה אחת ללגנס, גם היא מהליגה השנייה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-23 בנובמבר 2014.
הוא סיים את חוזהו בדפורטיבו לוגו ב-2 ביולי 2015, ויום למחרת חתם על חוזה לשנתיים בלגנס.
סראנטס שיחק בכל 42 המשחקים של לגנס בעונת 2015/2016, וסייע לקבוצתו לסיים במקום השני בליגה ולעלות ללה ליגה לראשונה בתולדותיה, 87 שנים בליגות הנמוכות.
הוא ספג 34 שערים בלבד ב-42 משחקים, וסיים שני בליגה בשמירה על שער נקי, לאחר שוערה של ז'ירונה איסק בקרה, שזכה בפרס ריקרדו זאמורה של הליגה השנייה.
ב-22 באוגוסט 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה בניצחון קבוצתו 1–0 על סלטה ויגו.
בסוף החודש הוא קיבל את תואר "השחקן המצטיין של הלה ליגה" לחודש אוגוסט.
זמן קצר לאחר מכן נפצע באורח קשה בברכו ונדחק לספסל עד סוף עונת 2016/2017.
לאחר סיום החוזה שלו בלגנס ב-30 בדצמבר 2018, עזב סראנטס לראשונה את ספרד וחתם באוויספה פוקואוקה מהליגה היפנית השנייה.
בינואר , סראנטס חתם בטנריפה מהליגה הספרדית השנייה.
לאחר ששיחק בקבוצה שלושה משחקים בלבד, באוגוסט 2021 עבר ל-UD לוגרונייס מהליגה הספרדית השלישית.
ג'ון ארמסטרונג הבן היה איש צבא ומדינאי אמריקאי שהיה אחד מהנציגים בקונגרס הקונטיננטלי, חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק ומזכיר המלחמה של ארצות הברית.
ארמסטרונג נולד בקרלייל שבפנסילבניה כבנם הצעיר של הגנרל ג'ון ארמסטרונג האב ורבקה ארמסטרונג לבית ליון.
ג'ון ארמסטרונג האב היה איש צבא בעל שם מפנסילבניה שנולד באירלנד למשפחה ממוצא סקוטי-אירי.
אחיו הגדול של ג'ון ארמסטרונג הבן היה ג'יימס ארמסטרונג, שהיה רופא וחבר הקונגרס של ארצות הברית.
לאחר שהתחנך בקרלייל, למד ארמסטרונג הבן בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) ב-1775 הוא הפסיק את לימודיו כדי להצטרף ללחימה במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ארמסטרונג הצעיר הצטרף בתחילה לרגימנט המיליציה של פנסילבניה ובשנה שלאחר מכן הוא מונה לשלישו האישי של יו מרסר מהצבא הקונטיננטלי.
בתפקידו זה הוא נשא את הגנרל מרסר הפצוע והגוסס משדה הקרב בקרב פרינסטון.
לאחר מותו של מרסר ב-12 בינואר 1777, היה ארמסטרונג לשלישו של הגנרל הורשיו גייטס.
הוא נשאר עם גייטס במהלך קרב סרטוגה ולאחר מכן התפטר מסיבות בריאותיות.
ב-1782 ביקש ממנו גייסט לשוב.
ארמסטרונג הצטרף למטה של גייסט כשליש בדרגת מייג'ור, תפקיד אותו הוא מילא עד תום המלחמה.
בהיותו במחנה עם גייסט בניובורג, ניו יורק, נעשה ארמסטרונג מעורב בקנוניית ניובורג .
באופן כללי מיוחסת לו כתיבתם של שני מכתבים אנונימיים שהופנו לקציני המחנה.
המכתב הראשון, מה-10 במרץ 1783, שהוכתר בכותרת "פנייה לקצינים", קרא לפגישה בה יתקיים דיון על תשלומי פיצויים ועל תלונות נוספות עם הקונגרס הקונטיננטלי.
בעקבות הוראתו של ג'ורג' וושינגטון בוטלה הפגישה וזומנה פגישה עם דרישות מתונות יותר ב-15 במרץ.
במכתב שני נטען שצעדו זה של וושינגטון הראה שהוא תמך בפעולתם.
וושינגטון הצליח לנטרל את המחאה הזאת מבלי שפרץ מרד.
בעוד שבמכתבים שנכתבו מאוחר יותר על ידי ארמסטרונג הוא הודה בחלקו בפרשה, מעולם לא התבצעה כל פעולה רשמית שקישרה אותו עם המכתבים האנונימיים.
מאוחר יותר באותה שנה שב ארמסטרונג לקרלייל.
הוא שירת במיליציה של פנסילבניה וכן כמזכיר המדינה של פנסילבניה תחת מושלי פנסילבניה ג'ון דיקינסון ובנג'מין פרנקלין.
ב-1784 הוא הוביל את כוח המיליציה שמנה ארבע מאות איש לעימות עם מתיישבי קונטיקט בעמק ויומינג שבפנסילבניה.
צעדיו הטקטיים הובילו לזעמן של מדינות ורמונט וקונטיקט השכנות ששיגרו את המיליציות שלהם לאזור.
טימות'י פיקרינג נשלח כדי למצוא פתרון למשבר ולמתיישבים התאפשר לשמור על קרקעותיהם.
ב-1787 וב-1788 נשלח ארמסטרונג כנציג פנסילבניה לקונגרס הפדרציה .
הקונגרס הציע לו להתמנות לשופט העליון של הטריטוריה הצפון-מערבית.
הוא דחה את ההצעה וכן את כל המשרות הציבוריות שהוצעו לו במהלך 12 שנים הבאות.
ארמסטרונג שב לחיים הפוליטיים לאחר התפטרותו של ג'ון לורנס כסנאטור מטעם מדינת ניו יורק.
בנובמבר 1800 הוא נבחר לתקופת כהונה שהייתה אמורה להסתיים במרץ 1801. ב-27 בינואר הוא נבחר לתקופת כהונה מלאה שהייתה אמורה להימשך עד 1807, אך ב-5 בפברואר 1802 הוא התפטר.
למשרתו נבחר דוויט קלינטון שהתפטר ב-1803 ובעקבות כך שב ארמסטרונג למושבו הקודם באופן זמני.
בפברואר 1804 נבחר ארמסטרונג שוב לסנאט כדי למלא את מקומו של תאודורוס ביילי שהתפטר, אך הוא כיהן רק ארבעה חודשים עד שהנשיא תומאס ג'פרסון מינה אותו שגריר ארצות הברית בצרפת.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 1810 וגם ייצג את ארצות הברית בחצר המלכות של ספרד ב-1806.
עם פרוץ מלחמת 1812, נקרא ארמסטרונג לשירות צבאי.
הוא הוצב כבריגדיר גנרל שהיה אחראי על הגנת נמל ניו יורק.
ב-1813 מינה אותו הנשיא ג'יימס מדיסון למזכיר המלחמה של ארצות הברית.
ההיסטוריון הנרי אדמס כתב עליו:
ארמסטרונג ביצע כמה שינויים בעלי ערך בכוחות המזוינים, אך הוא היה משוכנע שהבריטים לא יתקפו את וושינגטון די.
סי., עד שהוא לא עשה שום צעד להגנת העיר גם כשנעשה ברור שהיא תהיה מטרתו של כוח פלישה.
בספטמבר 1814, לאחר החרבתה של וושינגטון, אילץ אותו מדיסון, שבדרך כלל היה אדם סלחן, להתפטר.
ארמסטרונג שב לחוותו והמשיך בחייו השקטים.
הוא פרסם כמה ספרי היסטוריה, ביוגרפיות וספרים על חקלאות.
ג'ון ארמסטרונג מת ב-1 באפריל 1843 באחוזתו, "לה ברג'רי" (לימים נקראה "רוקבי"), שאותה הוא בנה ברד הוק שמצפון לניו יורק והוא נקבר בבית הקברות שבריינבק הסמוכה.
לאחר מותו ב-1838 של פיין וינגייט, הוא היה הנציג האחרון של הקונגרס הקונטיננטלי שנותר בחיים והיחידי שדמותו הונצחה בצילום.
ב-1789 נשא ארמסטרונג לאישה את אלידה ליווינגסטון, ילדתם הצעירה של השופט רוברט ליווינגסטון ומרגרט לבית ביקמן.
אלידה הייתה אחותם של רוברט ר.
ליווינגסטון, שכיהן גם הוא בתפקידי ממשל ודיפלומטיה, ושל אדוארד ליווינגסטון שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית.
ג'ון ואלידה ליווינגסטון הביאו לעולם שבעה ילדים.
ג'ון דייוויד אשקרופט הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בממשלו של ג'ורג' ווקר בוש בשנים 2001–2005. טרם מינויו לתפקיד התובע הכללי, היה אשקרופט חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיזורי (2001-1995) ומושל מיזורי (1993-1985).
כיום הוא מנהל חברת שדלנות בוושינגטון הבירה.
אשקרופט נולד בשיקגו שבאילינוי, בנם של גרייס פ.
(לבית לארסן) וג'יימס רוברט אשקרופט.
לאחר זמן מה עברה המשפחה לספרינגפילד שבמיזורי, שם היה אביו כומר בקהילת "אספות האלוהים", פלג נוצרי המשתייך לתנועת הפנטקוסטליזם, וכיהן כנשיא אוניברסיטת אוונג'ל בשנים 1958–1974, ובשנים 1958–1963 היה נשיא מכללת התנ"ך המרכזית.
אמו הייתה עקרת בית, שהוריה היגרו לארצות הברית מנורווגיה.
אשקרופט למד בבתי ספר מקומיים בספרינגפילד.
הוא למד באוניברסיטת ייל, שם היה חבר באגודת הסתרים "סנט אלמו", וסיים את לימודיו ב-1964. ב-1967 קיבל תואר Juris Doctor במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו.
לאחר לימודי המשפטים, אשקרופט לימד בקצרה דיני עבודה ועבד כמִנְהֲלָן באוניברסיטת המדינה של מיזורי.
במהלך מלחמת וייטנאם הוא לא גויס לכוחות המזוינים של ארצות הברית מכיוון שקיבל שש דחיות טיוטות לימודיות ודחיית עבודה אחת בגלל עבודתו בתחום ההוראה.
ב-1972 התמודד אשקרופט על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס השביעי של מיזורי בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך בבחירות המקדימות הפסיד לג'ין טיילור.
אחרי הבחירות המקדימות, מושל מיזורי קיט בונד מינה את אשקרופט למבקר המדינה של מיזורי, תפקיד אשר היה לא מאויש מאז היבחרו של מזכיר המדינה בונד לתפקיד המושל.
ב-1974 הפסיד אשקרופט בבחירות לתפקיד מבקר מדינת מיזורי בידי ראש מחוז ג'קסון ג'ורג' וו.
לאהר, שטען כי אשקרופט אינו ראוי להיות מבקר המדינה משום שאינו רואה חשבון.
באותה התקופה מונה אשקרופט לעור התובע הכללי בידי התובע הכללי של מיזורי ג'ון דנפורת'.
במהלך שירותו כעוזר התובע הכללי חלק את משרדו עם קלרנס תומאס, לימים שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית (ב-2001 השביע תומאס את אשקרופט לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית).
בשנת 1976 נבחר דנפורת' לסנאט של ארצות הברית, ואשקרופט נבחר להחליפו בתפקיד התובע הכללי.
הוא הושבע לתפקידו ב-27 בדצמבר 1976. ב-1980 נבחר אשקרופט מחדש עם 64.5 אחוז מקולות הבוחרים, וזכה ב-96 מתוך 114 מחוזות מיזורי.
אשקרופט נבחר לתפקיד מושל מיזורי ב-1984 וכעבור ארבע שנים נבחר לתקופת כהונה שנייה, ובכך נהפך לרפובליקני הראשון (והיחיד עד היום) בתולדות מיזורי שנבחר לשתי תקופות כהונה רצופות.
בשנת 1984, יריבו בבחירות היה סגן המושל קן רוטמן, מועמד המפלגה הדמוקרטית.
מסע הבחירות שלילי מצד שני המועמדים באופן בולט.
במודעות הקמפיין שלו הציג אשקרופט את הניגוד בין קהל הבוחרים הכפרי שלו לבין קהל הבוחרים העירוני של יריבו מסנט לואיס.
בסופו של דבר, אשקרופט זכה ב-57 אחוזים מקולות הבוחרים וזכה ב-106 מחוזות — אז הניצחון הגדול של הרפובליקנים בהיסטוריה של הבחירות לתפקיד המושל במיזורי.
ב-1988 זכה אשקרופט בשנית בבחירות הפעם בהפרש גדול יותר מהבחירות הקודמות, וגבר על יריבתו הדמוקרטית בטי קופר הרנס, רעייתו של המושל לשעבר וורן הרנס ומי שהייתה הגברת הראשונה של מיזורי.
אשקרופט קיבל 64 אחוזים מקולות הבוחרים בבחירות הכלליות — מה שהיה הניצחון הגדול ביותר של מושל בתולדות מיזורי מאז מלחמת האזרחים האמריקנית.
במהלך תקופת כהונתו השנייה היה יושב ראש אגודת המושלים הלאומית בשנים 1991–1992. כמושל, סייע אשקרופט במיסוד סטנדרטים והטלות גזר דין מחמירים יותר בכל הנוגע לפשעי אקדח, פעל להגדלת המימון עבור רשויות אכיפת החוק המקומיות והקפדה על סטנדרטים וענישה קשים יותר עבור אנשים שהכניסו אקדחים לבתי ספר.
ב-1994 נבחר אשקרופט לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיזורי, שם שוב החליף את ג'ון דנפורת', שפרש מהתפקיד.
אשקרופט זכה בכשישים אחוזים מקולות הבוחרים וגבר על אלן ויטה האפרו-אמריקאי, המועמד הדמוקרטי וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
במהלך כהונתו בסנאט, התנגד להגבלות שיזם ממשלו של הנשיא ביל קלינטון על ערכת השבבים "קליפר" של הסוכנות לביטחון לאומי.
ב-1999, כיו"ר ועדת המשנה של ועדת המשפט לענייני פטנטים, סייע אשקרופט להארכת פטנטים על מספר תרופות שהמשמעותית מביניהן היא התרופה נגד הרגשת לוראטדין במטרה למנוע שיווק של תרופות גנריות זולות יותר.
ב-5 בינואר 1999 הודיע כי אין בכוונתו להתמודד לנשיאות ארצות הברית אחרי ששקל זאת אשתקד וכי ברצונו להתמודד מחדש לסנאט בבחירות 2000. ב-30 במרץ 2000, בצוותא עם הסנאטור ראס פיינגולד, כינס אשקרופט את הדיון היחיד בסנאט בנושא אפיון גזעי.
הוא טען כי אפיון גזעי מנוגד לחוקת ארצות הברית וכי הוא תומך בחקיקה המחייבת את כוחות משטרה לדווח נתונים סטטיסטיים על פעולותיהן.
לקראת הבחירות לסנאט ב-2000, גבר אשקרופט בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית על עמיתו מארק פרקל.
בבחירות הכלליות ניצב בפני מושל מיזורי המכהן ומועמד המפלגה הדמוקרטית מל קרנהאן.
שלושה שבועות לפני יום הבחירות נהרג המושל בהתרסקות מטוס, יחד עם בנם רנדי (שהטיס את המטוס) וכריס סיפורד, ראש הסגל של המושל ואסטרטג במטה הבחירות שלו.
בשל הזמן הקצר שנותר עד ליום הבחירות, חוקי הבחירות במיזורי לא אפשרו להסיר את שמו מפתקי ההצבעה.
המושל בפועל, רוג'ר וילסון, הודיע כי אם קרנהאן המנוח יקבל את מרב הקולות, ימנה את רעייתו לאייש את המושב אליו ייבחר.
פעולה זו הפכה אותה למעשה למועמדת המפלגה הדמוקרטית לסנאט מטעם מיזורי.
כאות כבוד למנוח, השעה אשקרופט את מסע הבחירות שלו בתקופת האבל על המושל.
ג'ין קרנהאן לא ניהלה מסע בחירות באופן פעיל אך הודיעה כי בכוונתה לקבל את מינויו של וילסון.
המירוץ היה צמוד למדי טרם אסון התעופה, ו-50.5% מקולות הבוחרים ניתנו למל קרנהאן, שהם 1,191,812 קולות הלכה למעשה.