tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איזבלה טברבסקי, חוקרת תולדות האנטישמיות, טוענת כי "המשפט, שפוברק על ידי השירותים החשאיים הסובייטיים, קשר יחד את הציונות, את ישראל, מנהיגים יהודים ואת האימפריאליזם האמריקאי, והפך את ה'ציונות' ו'ציוני' לתוויות מסוכנות שניתן להשתמש בהן נגד אויבים פוליטיים".
בתקופה שלאחר סטלין, האנטישמיות הממסדית נמשכה והתגברה.
בפברואר 1953, ברית המועצות ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עם מדינת ישראל, ו"עד מהרה התקשורת הממלכתית הוצפה בתעמולה אנטי-ציונית, המתארת בנקאים יהודים נפוחים ומעוקלי-אף ונחשים טורפניים שעליהם מוטבע מגן דוד".
פרסום הספר האנטישמי "יהדות ללא קישוט" ב-1963, שנכתב בהוראת הממשל הסובייטי המרכזי, הדהד תעמולה נאצית, וטען לקונספירציה יהודית עולמית להפלת ברית המועצות.
זו הייתה תחילתו של גל חדש של אנטישמיות בחסות המדינה.
מלחמת ששת הימים ב-1967 הובילה להחרפת התעמולה האנטי-ציונית הסובייטית, מכיוון שהסובייטים תמכו במדינות ערב המובסות.
תעמולה זו טשטשה לעיתים קרובות את הגבולות עם אנטישמיות, והובילה למדיניות מפלה נגד יהודים ולהגבלת הגירתם כמו מה שקרה וקורה באיראן עם היהודים.
בסוף המלחמה, "ה'יהודי התאגידי', בין אם 'קוסמופוליטי' או 'ציוני', זוהה כאויב.
סטריאוטיפים אנטישמיים פופולריים נספגו בערוצים הרשמיים, ונוצרו מתוך צרכים שוביניסטיים ודרישות טוטליטריות".
הוועד האנטי-ציוני של הציבור הסובייטי סגר והחרים בתי כנסת, ישיבות וארגונים אזרחיים יהודיים, ואסר על לימוד עברית.
כמו כן, הוועד ניהל מסע תעמולה רחב-היקף בין 1967 ל-1988, בפיקוח הק.ג.ב., ופרסם עלונים המציגים תאוריות קשר אנטישמיות.
לדוגמה, נטען באופן שקרי כי יהודים ציונים שיתפו פעולה עם המשטר הנאצי בשואה וניפחו את חשיבותה והיקפה של רדיפת היהודים.
התעמולה שלהם שאלה לעיתים קרובות ישירות מהזיוף הפרוטוקולים של זקני ציון ולעיתים הסתמכה על מיין קאמפף של אדולף היטלר כמקור מידע על הציונות.
האנטי-ציונות סייעה למוסקבה "להתחבר הן לבעלות בריתה הערביות והן לשמאל הקיצוני המערבי על כל גווניו.
לאחר שהגדירה את הציונות כשעיר לעזאזל של הרעות החולות הגדולות ביותר של האנושות, התעמולה הסובייטית יכלה לצבור נקודות על ידי השוואתה לגזענות בשידורי רדיו באפריקה וללאומנות אוקראינית בטלוויזיה של קייב".
סוכנות הידיעות נובוסטי, מרכיב מרכזי במכונת התעמולה הסובייטית, השתתפה גם היא בהפצת אנטי-ציונות אנטישמית.
יושב הראש שלה, איוואן אודלצוב, פרסם תזכיר ב-27 בינואר 1971 למפלגה הקומוניסטית, ובו טען כי "הציונים, על ידי עידוד אנטישמיות, מגייסים מתנדבים לצבא הישראלי", ובכך האשים את היהודים באנטישמיות.
כמו כן, הוא טען באופן שקרי כי הציונים היו אחראים ל"פעולות חתרניות" במהלך האביב של פראג ב-1968. לדברי ההיסטוריון ויליאם קורי, "היהדות סומנה לגינוי בטענה שהיא מטיפה ל'בלעדיות גזעית' ומצדיקה 'פשעים נגד 'גויים".
תעמולה אנטישמית דומה בפולין הביאה לבריחתם של ניצולי שואה יהודים מהמדינה.
לאחר המלחמה, פוגרום קיילצה ואירועי מרץ 1968 בפולין הקומוניסטית היו תקריות נוספות של אנטישמיות באירופה.
ברבים ממקרי האלימות האנטי-יהודית בפולין לאחר המלחמה היו שמועות על עלילות דם.
במהלך המאה ה-21, התקיפות הפיזיות נגד יהודים באירופה – שכללו מכות, דקירות ומעשי אלימות אחרים – גאו באופן ניכר, ובמקרים מסוימים גרמו לפציעות קשות ואף למוות.
דו"ח מחלקת המדינה של ארצות הברית משנת 2015 בנושא חופש דת קבע כי "הרגשות האנטי-ישראליים באירופה חצו את הקו וגלשו לאנטישמיות".
התגברות התקיפות האנטישמיות נקשרת הן לאנטישמיות מוסלמית והן לעלייתן של מפלגות ימין קיצוני בעקבות המשבר הכלכלי של 2008. התחזקות זו של רעיונות ימין קיצוני במערב ובמזרח אירופה הובילה לעלייה במעשים אנטישמיים, בעיקר השחתת אנדרטאות, בתי כנסת ובתי קברות יהודיים, אך גם למספר תקיפות פיזיות נגד יהודים.
במזרח אירופה, התפרקות ברית המועצות וחוסר היציבות של המדינות החדשות הביאו לעליית תנועות לאומניות, שהובילו להאשמת היהודים במשבר הכלכלי, בהשתלטות על הכלכלה המקומית ובשיחוד הממשל, לצד מניעים מסורתיים ודתיים כמו עלילות דם.
הפילוסוף ג'ייסון סטנלי, בהתייחסו לרטוריקה סביב הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, טען כי "הגרסה הדומיננטית של האנטישמיות הרווחת כיום בחלקים ממזרח אירופה היא שהיהודים משתמשים בשואה כדי לנכס לעצמם את נרטיב הקורבנות מידי הקורבנות 'האמיתיים' של הנאצים, שהם נוצרים רוסים (או מזרח אירופאים לא-יהודים אחרים)".
הוא מצביע על "המיתוסים של האנטישמיות המזרח-אירופית בת זמננו – שקנונייה עולמית של יהודים הייתה (ועודנה) הגורם האמיתי לאלימות נגד נוצרים רוסים, ושקורבנותיהם האמיתיים של הנאצים לא היו היהודים, אלא קבוצה זו".
רוב התקריות האנטישמיות במזרח אירופה הן השחתה של בתי קברות ומבנים יהודיים (מרכזים קהילתיים ובתי כנסת).
עם זאת, אירעו גם מספר תקיפות אלימות, בהן פיגוע הדקירה ב-2006 שבו נאו-נאצי דקר 9 מתפללים בבית הכנסת הגדול במוסקבה, ניסיון הפיגוע באותו בית כנסת ב-1999, איומים על יהודים באומן שבאוקראינה, והשחתת חנוכייה במולדובה על ידי ארגון נוצרי קיצוני בשנת 2009.
לדברי ההיסטוריון פול ג'ונסון, מדיניות אנטישמית היא סימן למדינה המתנהלת באופן כושל.
אף שמדינות אירופה אינן נוקטות כיום במדיניות כזו באופן רשמי, חטיבת המחקר של האקונומיסט מציינת את העלייה בחוסר היציבות הפוליטית, ובמיוחד את התחזקות הפופוליזם והלאומיות, כתופעות המעוררות דאגה מיוחדת בקרב יהודים.
אנטישמיות בעולם הערבי במאה ה-21
רוברט ברנשטיין, מייסד ארגון Human Rights Watch, טוען כי האנטישמיות "מושרשת עמוקות וממוסדת" ב"מדינות ערב בעידן המודרני".
בסקר של מכון המחקר פיו משנת 2011, נמצא כי בכל מדינות המזרח התיכון בעלות רוב מוסלמי שנבדקו, הדעות כלפי יהודים היו שליליות באופן מובהק.
בשאלון, רק 2% מהמצרים, 3% מהמוסלמים בלבנון ו-2% מהירדנים דיווחו על דעה חיובית כלפי יהודים.
גם במדינות מוסלמיות מחוץ למזרח התיכון נמצאו דעות שליליות באופן ניכר, כאשר רק 4% מהטורקים ו-9% מהאינדונזים החזיקו בדעות חיוביות.
על פי תערוכה שהתקיימה ב-2011 במוזיאון ארצות הברית לזכר השואה בוושינגטון, חלק מהשיח בתקשורת ובקרב פרשנים במזרח התיכון על יהודים נושא דמיון מפתיע לתעמולה הנאצית.
אנשי דת מוסלמים במזרח התיכון התייחסו לעיתים קרובות ליהודים כצאצאי קופים וחזירים, כינויי גנאי מסורתיים ליהודים ולנוצרים, ומקורם בפרשנות של פסוקים מסוימים בקוראן.
לדברי פרופסור רוברט ויסטריך, שהיה מנהל המרכז הבינלאומי לחקר האנטישמיות ע"ש וידאל ששון, הקריאות להשמדת ישראל מצד איראן או ארגונים כמו חמאס, חזבאללה, הג'יהאד האסלאמי או האחים המוסלמים, מייצגות ביטוי עכשווי של אנטישמיות רצחנית.
המנהיג של הערבים הפלסטינים בשנות השלושים, חג' אמין אל-חוסייני שלהב המונים לביצוע פעולות טרור נגד היהודים (בפרעות תרפ"א ביפו בשנת 1921, בטבח ביהודי חברון ב-1929 ובמאורעות תרצ"ו - תרצ"ט).
לאחר שגורש מארץ ישראל על ידי הבריטים בשנת 1938, השתתף בארגון מרד רשיד עאלי ובפרעות נגד היהודים בעיראק.
לאחר כישלון המרד ברח חוסייני לגרמניה והיה שותף לפעולות נגד יהדות אירופה במחלקה של אדולף אייכמן, קיבל הבטחה מהיטלר כי לאחר כיבוש המזרח התיכון יפעל להשמיד את היסוד היהודי המתגורר במזרח התיכון, עמד בראש יחידת אס.
והיה שותף לתכנון המבצע להרעלת מעיינות ראש העין.
בשלהי מלחמת העולם השנייה נלכד אמין אל-חוסייני בידי בעלות הברית והוכרז כפושע מלחמה.
הוא נמלט ומצא מקלט בארצות ערב, שראו בו גיבור לאומי.
במשך שנים, גם לפני האינתיפאדה השנייה, הופעלה בשטחים הסתה אנטישמית מסיבית בבתי הספר ובאמצעי התקשורת הפלסטיניים, אשר עודדו לא רק שנאת ישראל אלא שנאת יהודים באשר הם.
זו האחרונה נפוצה בעיקר בקרב החוגים האיסאלמיים-הדתיים בשטחים ואף בישראל, כגון הרשות הפלסטינית, חמאס, הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני והתנועה האסלאמית (של ערביי ישראל), אשר מציגים את היהודים ככופרים, כאויביו של האל, אשר יש להשמיד במלחמת קודש (מצוות הג'יהאד) ואף מצווה וכבוד גדול למות במלחמה זו .
הספר של היטלר, מיין קמפף הוא רב-מכר בקרב הפלסטינים.
אנטישמיות בהקשר של הסכסוך הישראלי-פלסטיני נפוצה לא רק באירופה, אלא גם בקרב הפלסטינים עצמם.
תועדו אף מקרים שבהם נתלו דגלים של גרמניה הנאצית ורוססו צלבי קרס כדי להביע את שנאתם כלפי היהודים.
הרשות הפלסטינית לא פועלת נגד הפגנות כאלו ולפעמים אף מעודדת אותן.
הכחשת השואה נפוצה ביותר בקרב הפלסטינים, והיא אידאולוגיה רשמית של ארגון הטרור חמאס השולט ברצועת עזה.
יו"ר הרשות הפלסטינית אבו מאזן אף הוא מכחיש השואה, ועבודת הדוקטורט שלו עוסקת ב-"הקשרים בין הציונות לנאציזם בין השנים 1933-1945".
קיים ויכוח בשאלה האם השוואות בין יחסה של ישראל לפלסטינים ליחסם של הנאצים ליהודים הן אנטישמיות.
אלו הטוענים כי השוואות אלו הן אנטישמיות מכנים אותן "היפוך השואה" (Holocaust inversion) – צורה של זילות השואה, שבה השואה מושווית לאירועים אחרים באופן הממעיט בחומרתה.
דברה ליפשטדט מתארת את היפוך השואה כסוג של הכחשת שואה.
במדד האנטישמיות של הליגה נגד השמצה, הגיעו הרשות הפלסטינית ורצועת עזה למקום הראשון מקרב המדינות שנסקרו עם כ-93% מהאוכלוסייה שמוגדת כאנטישמית.
ב-2023, בעקבות טבח שבעה באוקטובר, חלה עלייה חדה באירועים אנטישמיים ובפשעי שנאה נגד יהודים ברחבי העולם.
אוניברסיטאות רבות ובכירים בהן הואשמו באנטישמיות מערכתית.
ב-1 במאי 2024, בית הנבחרים של ארצות הברית הצביע ברוב של 320 מול 91 בעד הצעת חוק המאמצת את הגדרת האנטישמיות של הברית הבינלאומית לשימור זכר השואה (IHRA) ומעגנת אותה בחוק.
להצעת החוק קמו מתנגדים שטענו כי היא כורכת יחדיו ביקורת לגיטימית על ישראל עם אנטישמיות, בעוד שארגונים יהודיים כמו הוועד היהודי-האמריקאי והקונגרס היהודי העולמי תמכו בה, כתגובה להתגברות התקריות האנטישמיות בקמפוסים.
מנגד, 1,200 פרופסורים יהודים חתמו על מכתב פתוח המתנגד להצעה.
אנטישמיות בקרב ארגוני "העבריים השחורים"
"העבריים השחורים" (Black Hebrew Israelites) היא תנועה המורכבת מקבוצות שונות של אפרו-אמריקאים, אשר פלגים קיצוניים בתוכה מחזיקים באמונה שהעם היהודי המוכר כיום מורכב מ"מתחזים", אשר "גזלו" את זהותם הגזעית והדתית האמיתית של השחורים באמריקה, ולטענתם הם צאצאיו האמיתיים של עם ישראל הקדום.
חלק מקבוצות אלו מקדמות גם את תאוריות הקשר על הכוזרים והיהודים.
בשנת 2022, הוועד היהודי-האמריקאי קבע כי טענת "העבריים השחורים" לפיה "אנו היהודים האמיתיים" היא "רעיון אנטישמי מטריד בעל פוטנציאל מסוכן".
מבצעיהם של מספר פיגועים אנטישמיים בארצות הברית הביעו עניין בתנועת "העבריים השחורים".
דוח של התוכנית לחקר הקיצוניות באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון משנת 2022 קבע כי האיום המשמעותי ביותר אינו נובע מחברים רשמיים בארגונים, אלא מ"בודדים המזוהים באופן רופף עם התנועה או שואבים ממנה השראה".
אנטישמיות באינטרנט כרוכה ביחסי גומלין מורכבים בין דינמיקה של רשתות חברתיות, תאוריות קשר והקשר חברתי-פוליטי רחב יותר.
רשתות חברתיות התגלו כקרקע פורייה לצמיחתה של רטוריקה אנטישמית, במיוחד בעתות משבר כמו מגפת הקורונה, במהלכה נרשמה עלייה ניכרת בתפוצת תאוריות קשר אנטישמיות.
תפקידן של הרשתות החברתיות בהעצמת רגשות אלה מודגש בניתוחים של מדורי תגובות (טוקבק) באתרי חדשות מרכזיים, החושפים נוכחות משמעותית של שיח אנטישמי, לעיתים קרובות במסגרת של אירועים פוליטיים ויחסים בינלאומיים.
יתר על כן, עלייתה של טיקטוק כפלטפורמה חדשה עוררה דאגה באשר להתפשטות תכנים אנטישמיים, ומחקרים מדגישים את האתגרים הכרוכים בניטור ובסינון יעיל של חומרים מסוג זה.
הצטלבותה של האנטישמיות עם נושאים רחבים יותר של פופוליזם וימין קיצוני ניכרת גם היא, שכן אידאולוגיות אלו משתמשות לא פעם בנרטיבים אנטישמיים כדי לגייס תמיכה וליצור תחושת "אחרות".
בנוסף, זוהתה תופעה של שיח שנאה מרוכך (Subtle hate speech), שבה רגשות אנטישמיים מנוסחים מחדש באופן שעשוי לחמוק מזיהוי ישיר, אך עדיין מנציח סטריאוטיפים מזיקים.
הטיה אנטישמית מופיעה אפילו במקורות נייטרליים לכאורה; במאמר אקדמי נטען כי בגרסה האנגלית של ויקיפדיה הכתיבה על השואה עוותה בכוונה תחילה, ובעקבות כך התפתח דיון אקדמי ובו עלו גם טענות נגד קביעה זו.
נראה כי המרחב הדיגיטלי מציב אתגרים והזדמנויות כאחד למאבק באנטישמיות, ומחייב גישה רב-ממדית הכוללת מעורבות קהילתית ופתרונות טכנולוגיים לניטור ונטרול יעיל של שיח שנאה.
אנטישמיות סבילה היא שתיקה והתעלמות מהיהודים כשמדברים על גזענות.
המונח מופיע בספרו של הקומיקאי והסופר היהודי-בריטי דייוויד בדיל "לא סופרים את היהודים" ובסרט תיעודי באותו שם.
הכוונה היא לתופעה שאנשי שמאל נאורים בעיניהם מדברים נגד אפליה וגזענות אך מתייחסים רק לשחורים, למוסלמים, לאסייתים, למאורים, לטרנסג'נדרים - ומתעלמים מיהודים.
לדוגמה, הפרסומת במחצית הסופרבול בשנת 2024 שהתייחסה רק לאפליית מוסלמים ושחורים ולא הזכירה יהודים ואנטישמיות.
לדעת בדיל, יחס כזה כלפי שחורים היה מרעיד את העולם.
לדבריו, הימין הקיצוני רואה את היהודים לא כלבנים אלא כחומים, ואילו השמאל רואה אותם כלבנים שהם חזקים ופריבילגים ולכן אינם ראויים להגנה.
הוא ממחיש את מעמדו של המיעוט היהודי בהוליווד כשהוא מספר שהבמאי הניו־זילנדי טאיקה דוד כהן בחר לשנות את שמו לשם מאורי: טאיקה ואיטיטי.
אוטו-אנטישמיות היא שנאת יהודים או יהדות שמקורה ביהודים עצמם.
במהלך ההיסטוריה היהודית נודעו מספר דמויות של יהודים שהסיתו נגד היהדות ואף תמכו בפגיעה ביהודים.
אוטו ויינינגר פילוסוף יהודי אוסטרי, מוזכר כדוגמה מייצגת ליהודי אנטישמי בן המאה ה-19. ההיסטוריונית הגרמניה אלאונור שטרלינג שחקרה את האנטישמיות במאה ה-19, הופתעה לגלות עד כמה יהודים רבים בגרמניה אימצו את הטיעונים האנטישמיים.
שנאת יהודים בגרמניה כמו בכל אירופה שררה עוד בימי הביניים.
במאה ה-19 התפתחה תופעה חדשה, מודרנית בגישתה - אנטישמיות.
המאפיין את האנטישמיות בגרמניה בסוף המאה ה-19 הוא הניסיון למצוא אשמים בכישלונות כלכליים וחברתיים.
לכן הוקמו גופים פוליטיים אנטישמיים שביססו את הצלחתם הפוליטית על מצע של הסתה חריפה כנגד היהודים.
בהסתה השתמשו "הנאורים" בתורת הגזע כאמת שאין לחלוק עליה ובשקרים אחרים שהיו פופולריים באותה תקופה ובעבר (לדוגמה: עלילות דם).
מה שהשתנה מימי הביניים היא מטרת כל ההתארגנויות האנטישמיות הללו כלומר לסלק את היהודים מעמדות המפתח בחינוך, משפט או ניהול ממשלתי, ואם אפשר לסלק אותם כלל מהמדינה ומאירופה.
גורם נוסף שאפשר עלייה של גורמים אנטישמיים וחיזק אותם זו רוח הלאומיות ששררה בגרמניה בפרט ובאירופה בכלל.
בהתחלה נראתה כרצון כן לאחד את כלל העם ללא הבדלי דת או גזע, אך הלאומיות הפכה במהרה לאומנות שכוונתה היא להבדיל את הגזעים האחרים פרט לגזע הגדול באותה מדינה (במקרה זה: גזע ארי).
ההפתעה שבגילויי האנטישמיות בארצות דוגמת גרמניה וצרפת היא בכך שמדינות אלו נחשבו למדינות הנאורות והמפותחות בעולם מכל הבחינות, ובמיוחד מבחינת זכויות האדם והשכלה כללית - דברים שאמורים היו למנוע תנועות ברבריות ובלתי מתקדמות כמו התנועות והרעיונות האנטישמיים.
ב-1879 הופיעה לראשונה הסיסמה "אל תצביעו בעד היהודים!", בבחירות לפרלמנט הלאומי הפרוסי.
במהלך 6 השנים הבאות מספר הנבחרים ממוצא יהודי לפרלמנטים מקומיים בגרמניה צנח מ-66 ל-38, מתוכם 13 מומרים.
בעלי האחוזות הביטו בבוז מעורב בקנאה על אילי-הכסף היהודים, שניסו להדחק למעמד האריסטוקרטי; מעמד הפקידים התייחס באיבה לכניסת היהודים לשירות הציבורי והממשלתי; בעלי מקצועות חופשיים נבהלו מהצלחתם בתור עורכי דין, רופאים, פרופסורים, עיתונאים וכו'; בני המעמד הבינוני (הבורגנות) - בעלי מלאכה, סוחרים קטנים וכו' - הרגישו בתחרות מצד היהודים.
המפולת עוררה את התסיסה האנטישמית החמורה ביותר בגרמניה (וצרפת) מאז מסעות הצלב או מגפת המוות השחור.
המסיתים טענו כי היהודים "נחותים" ו"חסרי מוסר" ושהצלחותיהם בעשרות השנים האחרונות נבעו מתחבולות ערמומיות.
עיתונים אחרים ברחבי גרמניה הלכו גם הם באותו הקו ואילו ביסמרק עצמו שמר על שתיקה גמורה.
ראשון עשה זאת כומר פרוטסטנטי, אדולף שטקר, מטיף-החצר של הקיסר, אשר השמיע התראות על ה"סכנה" הנשקפת מצד היהודים לגרמניה.
ברעיונות מסוג זה הצליח למשוך אחריו אנשים רבים.
אנטישמי פופולרי אחר היה אוטו בקל.
פרופ' היינריך טרייצ'קה היה ההיסטוריון הלאומי של גרמניה הקיסרית ומרצה באוניברסיטת ברלין.
הוא פנה במיוחד למשכילים בשורה של מאמרים והרצאות בהם שם את הדגש על השאלה היהודית, והבליט את הצד הלאומי והגזעני שבה.
רעיונו העיקרי היה שכיוון שהיהודים לא התבוללו כאשר ניתנו להם זכויות שוות, הם נותרו גורם הפוגע בטוהר הגזע הארי ללא אפשרות להיות טובים יותר, ולכן יש לקחת מהם את האמנציפציה.
"היהודים נשארו יסוד נבדל בקרב העם הגרמני, מוסיפים לראות את עצמם כעם הנבחר ושואפים להפוך את הגרמנים ליהודים, במקום שהם יהפכו לגרמנים בעצמם.
על היהודים להתמזג באופן מוחלט עם הציבור הגרמני או לעזוב את גרמניה.
אין מקום על אדמת גרמניה ללאומיות כפולה, אכן 'היהודים הם אסונינו'".
"היהודים הם דם זר בגוף הגרמני".
פרופסור זה לא היה יחיד בין אנשי הגות ומדע אשר החזיקו בדעות גזעניות ואנטישמיות.
"הפטיציה האנטישמית" - עצומה אנטי־יהודית שהוגשה לביסמרק (קנצלר גרמניה באותה תקופה) בשנת 1880 על ידי אנטישמים גרמנים.
בעצומה הם דרשו חקיקה מיוחדת שתגביל את פעילותם של היהודים ולמנוע ככל האפשר גידול של האוכלוסייה היהודית והתערבותה באוכלוסייה הגרמנית.
בספר "ניצחון היהדות על הגרמניות" מקונן וילהלם מאר על מר גורלה של גרמניה אשר אומה מגזע שמי "פלשה" לתוכה, השתלטה עליה כלכלית ושואפת לכבוש אותה פוליטית: "היהודים רוצים לכבוש את גרמניה כיבוש מוחלט, אם גרמניה לא תעשה משהו יהיה סופה - אבדון!".
הוא הקים את ליגת האנטישמים – ארגון אנטי יהודי שעודד לפתוח במאבק כנגד היהודים, מפני שהללו, לטענתם, שמו להם למטרה להשתלט על העולם ועל גרמניה.
גישה אחרת מציג אויגן דיהרינג, אשר מצא ביסוס מדעי כביכול לשאלת היהודים - היהודים הם הענף הגרוע ביותר שבגזע השמי, הנחות כשלעצמו.
הם חסרי כל חוש מדיני ומעולם לא הצליחו להקים מדינה.
הם חיים כטפילים בגוף האומות האחרות ומשחיתים אותן.
הם חסרי כל חוש סוציאלי, רודפי בצע הם מטבעם, מחרחרי ריב ושנאה, ומטרתם: ניצול העמים ושליטה על העולם.
תרבותם חסרת כל ערך וכו..
פתרונו דומה לפתרון הנאצים לימים יבואו: "על הממשלה לבטל את זכויותיהם ולהרחיקם מכל תחומי החיים הכלכליים, המדיניים והתרבותיים; יש לאסור עליהם נישואי תערובת, פן יתייהד הדם הגרמני ואין לשאוף להתנצרותם, כי על ידי הטבילה יעמיקו לחדור ביתר קלות לחיי הציבור הגרמני וישחיתו בו כל חלקה טובה...
הקומפוזיטור המהולל ריכרד וגנר, בקונטרס על "היהדות במוזיקה", האשים את היהודים בקלקול התרבות, האמנות והמוסר של עמי אירופה.
בסוף המאה נרקמו מספר עלילות דם אנטישמיות על רקע דתי.
הראשונה בכיסאנטן ב-1891 בה השוחט היהודי הואשם ברצח של ילד נוצרי בן 5. השנייה בקוניץ ב-1900 בה הואשמו יהודים במוות של ילד נוצרי בן 16 מה שגרם לסערת רוחות אנטישמית בקרב הציבור הגרמני.
שתי העלילות אמנם הופרכו מאחר שלא היה להם שום בסיס, אך הנזק בדעת הקהל כבר נגרם.
לרייכסטאג נכנסו כמה מנציגי מפלגת הרייך הסוציאליסטית האנטישמית, בראשות , שהיו עוד יותר קיצוניים משטקר.
הם המשיכו מעל בימת הפרלמנט את פעולות ההסתה הארסיות שלהם.
הם השמיעו מדי פעם בפעם דרישות לשלילת זכויות היהודים, האזרחיות והמדיניות, ערכו התקפה מרוכזת על השחיטה היהודית, ולא החמיצו שום הזדמנות כדי לבזות ולהשמיץ את העם היהודי.
תנועת "הפ-הפ" – תנועה אנטישמית אשר הטיפה לשנאת יהודים כשסיסמתה "הפ-הפ" מורכבת מראשי תיבות של מילים לטיניות שפירושן "ירושלים אבודה (ליהודים)".
האנטישמים אף שאפו ליצור ארגון מקיף יותר לשם מלחמה ב"יהדות הבינלאומית" ואמנם התכנס בדרזדן (1882) קונגרס בינלאומי של האנטישמים, בו השתתפו מחוץ לגבולות
בכינוס זה היה שטקר ראש המדברים והרצאותיו
לבסוף הוחלט על כינון "איגוד נוצרי בינלאומי" אשר יילחם
ב"שאיפות ההשתלטות" של היהודים וישמור על הצביון הנוצרי של המדינות הנוצריות.
העם היהודי שהיווה פחות מאחוז אחד מאוכלוסיית גרמניה (500 אלף מתוך 66 מיליון), עמד נפחד ונבוך בפני האנטישמיות שתקפה אותו.
לאחר כמה ניסיונות פנייה לשלטונות, לריסון ההסתה המסוכנת, החליטו היהודים שיש לקבל זאת.
דוברי היהודים ניסו להוכיח שהיהודים נאמנים לארצם.
"איגוד הקהילות" לא מצאו דרך טובה יותר אלא על ידי מסירת מודעה רבתי המדגישה את טוהרת היהדות.
"האגודה למלחמה באנטישמיות", שהייתה בעלת כמה אלפי חברים, ניסתה לגולל מעל גרמניה את חרפת האנטישמיות, שחבריה ראו בה סכנה רצינית לתרבות עמם.
האגודה קמה ב-1890 ונסגרה עם עליית הנאצים ב-1933. הם פעלו בעיקר על ידי תעמולה בעל־פה ובכתב.
כמו כן נעשתה פעולה דומה על ידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית אשר מנהיגה הוציא קונטרס ובו כינה את האנטישמיות "הסוציאליזם של השוטים".
היהודים אף הם לא ישבו בחיבוק ידיים והקימו את "האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית", אשר יצאה להגן על זכויותיהם וכבודם של היהודים ולתבוע את עלבון היהדות.
הוקמה "ועדה משפטית" אשר לחמה בשיטתיות ובמרץ בכל קיפוח זכויותיו של היחיד, בכל גילוי של עיוות דין מצד השלטונות ובכל ניסיון להשמיץ את עם ישראל ודתו.
ב-1896 יצא לאור בברלין פמפלט מאת רופא בשם ברנהרד כהן, שטען כי באנטישמיות הגרמנית יש "שיטה" ולכן היא "מסוכנת יותר" מן האנטישמיות הרוסית.
הוא טען כי "קיים מצב מלחמה בין יהודים לנוצרים בגרמניה" וש"הדרישה" היא "להשמידנו".
הוא האיץ ביהודי גרמניה "לצפות לגרוע מכל" ולהתפנות מיד לאמריקה.
אלא שהפמפלט זכה להתעלמות ולא נמצא אפילו אזכור אחד שלו בעיתונות של התקופה.
אנטישמיות במאה העשרים עד עליית הנאציזם
למרות המחאות ברייכסטאג ובעיתונות, המפקד בוצע, אלא שתוצאותיו לא פורסמו, כביכול כדי "לחוס על רגשות היהודים".
המפקד דווקא הפריך את ההאשמות כנגד היהודים, לאחר שהתברר בו כי 80% מהחיילים היהודים שרתו בחזית.
האנטישמיות בגרמניה לפני מלחמת העולם השנייה ערבבה בתוכה דחייה של ליברליזם, מודרניזם ואמנציפציה והיה לה קשר הדוק עם עלייה של לאומיות וגזענות בגרמניה.
אי ביטחון כלכלי שאפיין את ההתפתחות התעשייתית המהירה בגרמניה עודד היווצרותן של מפלגות וארגונים אנטישמיים ששירתו כדי להקצין את הרדיקליות של הזרם המרכזי–קונסרבטיבי וקידמה את ההתייחסות החיובית והמכובדת לאנטישמיות בחוגים הרשמיים.
ב-1919 הצטרף היטלר ל"מפלגת הפועלים" והתחיל להטביע בה את העקרונות הנאציים.
משנה זו ועד עליית הנאצים לשלטון התחזקו הרעיונות הנאצים ומפלגות נאציות זכו ביותר ויותר קולות.
ב-5 וב-6 בנובמבר 1923, 30,000 איש תקפו יהודים בברלין ובזזו כמעט 1,000 חנויות בבעלות יהודית.
ב-12 בספטמבר 1931 התרחש "פוגרום קורפירסטנדאם", בו בריונים נאצים תקפו יהודים שיצאו מבית הכנסת בערב ראש השנה, וניפצו חלונות ראווה של יהודים.
בניסיון לזכות בקול האנטישמי בבחירות, הכריז הביטאון הקומוניסטי "דגל אדום", שאת הנאצים מממן הון יהודי.
הקומוניסטית המיליטנטית רות פישר , שאביה היה יהודי, אמרה בנאום שנשאה ביולי 1932 בפני סטודנטים קומוניסטים: "מחצו את הקפיטליסטים היהודים, תלו אותם, רסקו אותם!".
כאשר הגיעו הנאצים לשלטון בינואר 1933 הורע מצב היהודים בגרמניה.
היה זה תהליך הדרגתי כאשר בהתחלה היה כל יהודי שרצה לצאת את גרמניה הנאצית יכול ללכת עם רכושו ובסופו היה רצח היהודים האיום והגדול בהיסטוריה.
הרדיפות החלו בהתארגנויות בחסות המפלגה הנאצית לחרם על יהודים פרעות ושריפת ספרים.
יהודים שהחלו לחוש מאוימים היגרו בחלקם מגרמניה, כך שעם תחילת השואה נותרו בגרמניה כמחצית מתושביה היהודים.
עם הזמן אסרו הנאצים על יהודים שרצו להגר לקחת עימם את רכושם.
עם תחילת השואה כבר לא יכלו היהודים לעזוב את גרמניה.
הרדיפות קבלו תוקף חוקי בחוקי נירנברג ב-15 בספטמבר 1935. בחוקים הללו בודדו היהודים משכניהם הלא יהודים, זכויות הפרט שלהם נפגעו מאוד.
יהודים רבים פוטרו אז מעבודתם ומרופאים ועורכי דין נלקח רישיון העבודה.
השואה הייתה שורת מעשי רצח עם, שבוצעו במהלך מלחמת העולם השנייה על פי תוכנית "הפתרון הסופי" של אדולף היטלר, גרמניה הנאצית, עוזריהם ובני בריתם, שתכליתה השמדתם השיטתית של כל בני העם היהודי ממניעים גזעניים ואנטישמיים.
מספר הנרצחים היהודים בשואה וכתוצאה ישירה ממנה נאמד ב-6 מיליון.
השואה התרחשה בכל מקום שאליו הגיע הכיבוש הגרמני ורדיפת היהודים התבצעה גם מחוץ לגבולות אירופה.
מטרת הנאצים הייתה השמדתו של כל יהודי - גברים, נשים, זקנים וילדים - גם כאלו שהיו יהודים-למחצה או רק בעלי גנים יהודיים במשפחתם, וגם כאלו שהמירו דתם.
בגרמניה עצמה נותרו, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, כ-225,000 יהודים.
פרוץ המלחמה סגר סופית את שערי גרמניה להגירה יהודית החוצה, למעט במסגרת גירושים יזומים ומכוונים בידי השלטונות.
תשומת לבם של הגרמנים הייתה נתונה, בראש ובראשונה, לטיפול במיליוני היהודים בשטחים החדשים שנכבשו במזרח אירופה.
בשלב הראשון רוכזו יהודי פולין בגטאות, ובהמשך התחילו לפעול יחידות איינזצגרופן לחיסול קהילות יהודיות שלמות בשטחים שנכבשו מברית המועצות.
בערי גרמניה עצמה לא הוקמו גטאות לריכוז היהודים, ולא פעלו בעיירותיה ובכפריה יחידות איינזצגרופן, אלא הלכה והתגבשה התפיסה שאת שארית יהודי גרמניה יש לגרש לשטחים במזרח, שם יזכו לטיפול דומה לזה של היהודים המקומיים.
באוקטובר 1941 התחיל גירושם של יהודי גרמניה ואוסטריה לגטאות לודז', מינסק, קובנה וריגה.
לאחר ועידת ואנזה החלה השמדתם השיטתית של יהודי גרמניה, וב-19 במאי 1943 הוכרזה גרמניה "יודנריין" (Judenrein – גרמנית: נקייה מיהודים).
אנטישמיות לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר הקמת מדינת ישראל, נטען כי הדמוניזציה שעושים האירופאים לישראל נובעת מרגש האשמה שלהם על שואת יהודי אירופה, והפיכת היהודים לעם רצחני מקלה על תחושת האשם.
בין התומכים בדעה זו נמנה הפילוסוף היהודי-צרפתי ברנאר-אנרי לוי.
בספרו "אני ישן בחדרו של היטלר" העלה באחרונה טוביה טננבום טענה דומה, ועמד על מקרים שונים בהם הדמוניזציה של ישראל שימשה, במסווה קל ולעיתים אף בלעדיו, מחסה לתפישות אנטישמיות מושרשות.
בשנת 2015 חלה עליה באנטישמיות בגרמניה בעקבות החלטת הקנצלרית אנגלה מרקל לפתוח את משק האומה למיליון מוסלמים, דבר זה יצר איום נוסף על 120 אלף היהודים בגרמניה, עלייה באנטישמיות מצד המגיעים החדשים הולידה את בואם של אלה עולים רבים.
בשנת 2016 נרשמו 1468 תקריות אנטישמיות, עלייה משנים קודמות.
על פי סקר שנערך, 62% מהיהודים חווים אנטישמיות בחיי היום היום, ו-28% חוו אנטישמיות בשנה האחרונה.
כיום קיימים חברי מפלגות בגרמניה הרוצים שחיילים נאצים יזכרו כפטריוטים.
אנטישמיות בימי המגפה השחורה – מגפת הדבר המכונה המוות השחור, אשר התפשטה באירופה באמצע המאה ה-14, קטלה למעלה משליש מאוכלוסיית היבשת.
במצוקתם ובאסונם הפנו לעיתים הנוצרים באירופה, בראש ובראשונה בגרמניה ובסביבתה, אצבע מאשימה לעבר היהודים ואלו נטבחו בהמוניהם, בעיקר בשנים ה'ק"ח–ה'ק"י (1348–1349).
הגירתם מאימת הרציחות יצרה את הבסיס לקהילות מזרח אירופה, בעיקר פולין, שבה היהודים קיבלו את הגנת שליטה קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, ושבה היו מעט תושבים יהודים ללא רקע לאותה אנטישמיות, שכן מגפת המוות השחור הייתה קלה יותר בפולין.
עלילת הרעלת הבארות התפתחה במאה ה-12 בגרמניה ועלתה על פני השטח מפעם לפעם.
לאחר התפרצות המגפה, ובעיקר לאחר התבררות ממדיה האדירים, הואשמו היהודים בכך שהרעילו את הבארות ובכך גרמו לפריצת המגפה.
האשמה זו חוזקה בעדויות שנגבו מיהודים שהודו, לאחר עינויים קשים, בכך שזיהמו את מקורות המים משנאתם לנוצרים.
כמה מהם סיפרו אף שההרעלה היא חלק מקנוניה שרוקם ארגון יהודי שמרכזו בעיר טולדו ומטרתו כינון שלטון יהודי כלל עולמי.
כך למשל, ב-1348 רופא יהודי בשיון "הודה" כי נשלח על ידי רב מטולדו להרעיל את הבארות.
היו שטענו כי הם מוענשים בידי האל, בשל כך שהם נותנים מחסה בקרבם ליהודים "שנואי האל".
טענה רווחת כי במגפה נספו פחות יהודים מנוצרים, וזאת בשל הרגלי ההיגיינה הטובים יותר של היהודים (ובהם נטילת ידיים וטבילה) היא ככל הנראה אגדה אורבנית ללא ביסוס.
כבר בזמן הפרעות, אחת הטענות שהועלו כדי להגן על היהודים הייתה, ששיעור התמותה בקרבם גדול גם כן.
יש הרואים באנטישמיות בעת "המוות השחור" גרסה מוקדמת של האנטישמיות הגזענית החדשה, שכן אופציית המרת הדת לא הודגשה, ונראה שגם טבילה לנצרות לא הייתה מועילה ליהודים בהרבה מקרים אם כי הועילה בחלקם.
עושרם של היהודים ועיסוקם בהלוואה בריבית הגבירו את השנאה כלפיהם.
לגלי האנטישמיות תרמה הופעת כת הפלגלנטים, 'תנועת סופגי המלקות', הללו שעיקר פולחנם הדתי היה הלקאת עצמם, היו באים ויוצאים בערי גרמניה, ופעולתם חוללה תסיסה רצחנית.
עיקר הרדיפות היו בצרפת, שווייץ וגרמניה.
לאחר שיהודים אולצו בעינויים להודות בהרעלת הבארות, ההמון האמין שהם אכן אשמים.
בינואר 1349 נשרפו למוות כל חברי קהילת בזל המבוגרים, כשש מאות יהודים, בתוך בניין עץ שנבנה במיוחד לצורך זה..
בפברואר של אותה שנה, התקיים טבח שטרסבורג בו הוצאו להורג כ-2000 יהודים בשריפה פומבית בבית הקברות היהודי, והיתר גורשו מהעיר למשך מאה שנה.
בכל הערים שעל נהר הריין נשרפו יהודים למוות.
לעיתים, כמו במקרה של קהילת פרנקפורט דמיין, הקדימו היהודים והעלו את עצמם באש, כדי לא ליפול בידי הנוצרים.
בח' באלול ה'ק"ט (24 באוגוסט 1349), התקיים טבח בקהילת יהודי מיינץ.
היהודים במקום התאגדו כדי להגן על עצמם, אספו נשק והצליחו להרוג 200 אנשים מן האספסוף שבא להורגם.
בסופו של דבר, הצליחו תושבי העיר הנוצרים להכניע את היהודים וטבחו בהם בהמונים.
אלו ששרדו, העלו את עצמם באש בבתיהם או בבית הכנסת.
ההערכה היא כי במיינץ נרצחו כ-6000 יהודים..
קהילת ארפורט שמנתה כ-3000 יהודים, הושמדה כליל.
האפיפיור קלמנס השישי יצא באביניון להגנת היהודים בבולה אפיפיורית ששלח לראשי הכמורה ב-1 באוקטובר 1348.
גם בספרד קם ההמון נגד היהודים בכמה מקומות, אך יחסו של המלך, פדרו הרביעי, היה אוהד, והוא ייסד מינסטריון להגנת היהודים.
כמו פורענויות רבות אחרות בימי הביניים, לעלילה בימי "המוות השחור" היה אחראי בעיקר ההמון (לעיתים קרובות משולהב על ידי מטיפים).
האפיפיור יצא כנגדה בתוקף, והפלגלנטים, שיש האומרים כי הם היו מהאחראים העיקריים לה, נמנו על גדולי אויביו.
באזורים שהיו נתונים להשפעתו של האפיפיור, כמו באיטליה, נשמרו חיי היהודים.
באיגרת ששלח הדגיש האפיפיור כי "המוות השחור" אינו אלא גזירה מן השמים, ורציחות היהודים נובעות בעיקר מרצונם של חייבים למחוק את חובותיהם.
"שוקדים אנו על כך שיש לקיים את היהודים בחיים משום שישעיהו הנביא העיד ששאריתם צריכה להיוותר".
באותו זמן מלך קרל הרביעי בגרמניה.
נראה שמבחינת האינטרסים הכלכליים שלו מוטב היה לו להשאיר בחיים את היהודים, שמהם גבה תשלומים עצומים עבור הגנתם.
התנהגותו בפרשה, על כל פנים, הייתה מוזרה.
הוא הביע מחאה נגד הרג היהודים, אך באותה נשימה הודיע כי אם היהודים יירצחו הוא פוטר את הערים מאחריות.
על התנהגותו כותב מרדכי ברויאר: "הסתירה הזאת אינה מעידה על אופיים הציני, כביכול, של מעשי קארל.
מעשיו אינם ציניים יותר ממעשי סוחר המתאמץ להציל מסחורתו העומדת לרדת לטמיון.
סחורה אין אוהבים ואין שונאים.
ב-6.4.1349 פקד קרל הרביעי מראש למסור לנוצרים את נכסי היהודים שעתידים להיות מגורשים או נידונים למוות.
לאחר המגפה, ויתר קרל על זכויותיו כאדוניהם של היהודים, והעביר זכויות אלו לערים המוכנות לקבל יהודים.
מועצות הערים בגרמניה עשו מאמץ גדול לשמור על יהודיהן, אך לעיתים כאשר נעלו את שכונת היהודים, המטרה לא הייתה רק הגנה על תושביה, אלא חסימת בריחתם, שכן הם ורכושם היוו נושא למשא ומתן מסחרי.
תוצאת הרדיפות והגירושים הייתה שבסוף המאה ה-14 קהילות רבות נחרבו ומערב אירופה התרוקנה כמעט מיהודיה.
על הירידה הרוחנית והתורנית בעקבות הגזירות ניתן ללמוד מדברי מהרי"ל: "זה המחבר (בעל האגודה) היה קודם הגזירות שידוע שאז היו גאוני ארץ, ועתה הדור היתום הזה שאין בו יודע בין ימינו לשמאלו".
סמוך יותר לאחר הגזירות מעיד רבי מנחם ממירזבורק: "מעט מזעיר יש לומדי תורה במדינה זו, וברוב מקומות אין שום למדן".
אנטיקוואר הוא חובב וחוקר חפצים עתיקים או ישנים.
חפצים אלו כוללים חפצי אומנות או מדע, ארכיונים, כתבי יד, עתיקות, ספרים ועוד.
לעיתים המונח משמש בצורה מזלזלת כהתייחסות לאדם שמתעניין בחלקים טריביאליים של ההיסטוריה האנושית, ללא הבנה בדבר.
בהיסטוריוגרפיה של הארכאולוגיה, המונח "אנטיקווריאניזם" מתייחס לתקופה בה הארכאולוגיה עדיין לא התקיימה כדיסציפלינה מדעית אלא כפעילות של אספנות.
באיטליה חלה בתקופת הרנסאנס התעניינות מחודשת בתרבות ואמנות העת העתיקה, בפרט יוון ורומא.
עשירי התקופה התפארו באוספי ממצאים עתיקים אך התעניינותם הייתה אסתטית ולא מחקרית.
גם החפירות הראשונות בפומפיי והרקולנאום מאמצע המאה ה-18 התמקדו במציאת חפצי נוי.
במהלך המאה ה-19 הועברו ממצאים מרשימים מהאתרים המקוריים בהם נמצאו אל מוזיאונים, פעילות אשר מניעיה עשויים להיות אנטיקווריאניסטים והיו נתונים לביקורת כבר בעת התרחשותם.
כך למשל, שיש אלגין, חלק מאפריז הפרתנון מאתונה אשר הבאתו למוזיאון הבריטי עוררה ביקורת ציבורית רבה.
אספנות עתיקות התקיימה גם לאחר היות הארכאולוגיה לדיסציפלינה מדעית ונמשכת גם כיום.
שוד עתיקות ושוד קברים הם בין המקורות לאספנות כזו.
אַנְטִיקִיתֵרָה שמשמעותו מנגד לקיתירה, הוא אי יווני מבין האיים היוניים, השוכן בקצהו הדרומי של הים האגאי, בין כרתים לבין הפלופונסוס.
מאז שנת 2011 נמצא האי בשטח המוניציפלי של האי קיתרה.
האי, שמופרד מכרתים על ידי מצר אנדיקיתירה, שוכן 38 ק"מ דרומית מזרחית לקיתרה, והוא האזור המרוחק ביותר של חבל ארץ אטיקה שמרכזו באתונה (יחד עם זאת, האי משתייך גאוגרפית לקבוצת האיים היוניים).
שטח האי הוא 20.43 קמ"ר, צורת האי מעוין, אורך מכיוון צפון מערב לדרום מזרח 10.5 ק"מ ורוחב 3.4 ק"מ מכיוון צפון-מזרח לדרום מערב.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2001 חיו באי 44 תושבים מתוכם 18 ביישוב הנמל פוטמוס.
המעבורות עוברות באי באופן אקראי בדרכן מפיראוס לכרתים.
האי נודע בעיקר בגלל הגילויים הארכאולוגיים בקרבתו של הספינה הטרופה מאנטיקיתרה עם שפע הממצאים עליה, ובהם פסל "הצעיר מאנתיקרה" פסל מברונזה בגובה של 1.94 מטר של גבר צעיר, ומנגנון אנטיקיתרה, שהוא מכונת חישוב אנלוגית קדומה, אשר נבנתה ככל הנראה על מנת לחשב מיקומים אסטרונומיים של גרמי שמיים.
ההתיישבות הקדומה היותר באי הייתה באלף ה-5 או ה-4 לפנה"ס.
בעיקר ציידים עונתיים שעברו במקום כדי לצוד ציפורים נודדות.
האי יושב וננטש בתדירות גבוהה.
בתקופת הברונזה האי היה תחת ההשפעה של כרתים.
בעת העתיקה נודע האי באחד השמות Aigila או Ogylos.
בין המאה ה-4 לפנה"ס עד המאה הראשונה לפנה"ס שימש האי כבסיס ימי לשודדי ים קיליקיים, עד להשמדתם על ידי פומפיוס.
ניתן לראות באי על ראש מצוק את שרידי המבצר שלהם.
מיקומו של האי וכיוונו הכללי מצפון-מערב לדרום-מזרח הפך אותו לתחנה חשובה לעופות נודדים.
האי משמש גם כמושב הרבייה הגדול ביותר בעולם של בז חופים (Falco eleonorae).
בגלל חשיבות האי בחקר נדידת עופות הוקם במקום מרכז צפרות על ידי החברה ההלנית לצפרות.
לאנטישמיות בנורווגיה היסטוריה ענפה אשר הגיעה לשיא במהלך השואה.
כמו כן היוותה נושא לשיחה בדיון הציבורי על הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
גם כיום, פעילות אנטישמית אינה נדירה בנורווגיה.
דוגמת איורי קריקטורה כגון האיור של יהודי חרדי המשכתב את עשרת הדיברות כדי שיופיע שם "כן תרצח" (Thou shalt murder).
אלן דרשוביץ ביקר את נורווגיה באומרו כי: "כל היהודים שווים במדינה הזו שעושה כל שביכולתה כדי לעשות את חיי היהודים בה בלתי אפשריים".
נורווגיה היא המדינה הראשונה שלא מאפשרת ליהודים לבצע שחיטה כשרה, על ידי חיוב להמם (Stunning) את הבהמה לפני השחיטה.
בנורווגיה עדיין חיים כ-1,400 יהודים.
ב-1436 ו-1438 הודיע הארכיבישוף אסלק בולט (Aslak Bolt) כי מעתה אסור ליהודים לשמור שבת "כדי שהנוצרים לא ילמדו את דרכי היהודים".
איסורים אלו מופיעים בספרות הנוצרית של אותה תקופה ובפרט ב-Diplomatarium Norvegicum.
בשנים 1538–1814, לאורך תקופת הממלכה של דנמרק-נורווגיה, יושמו חוקים והגבלות על פרקטיקה דתית ובמיוחד כנגד יהודים כדי לסייע לרפורמציה הפרוטסטנטית.
ב-1569 הורה פרדריק השני להישבע אמונים לעקרונות המרכזיים של הלותרניזם, כאשר סירוב לכך יגרור גירוש, נישול מוחלט מכל הנכסים, או הוצאה להורג.
איסורים אלו הוסרו מהיהודים הספרדיים של אלטונה כאשר כריסטיאן הרביעי כבש את העיר.
כריסטיאן אף כתב מכתב ב-1619 ליהודי (אלברט דיוניס), המאפשר לו מעבר חופשי ללא הטרדות, וב-1630 הורשו כל היהודים שוכני גליקשטאדט לעבור בין מקומות בממלכה באופן חופשי.
במשך כמה מאות שנים השליטים היו בעלי יחס אמביוולנטי לסוחרים ובנקאים יהודים, שכן הם תרמו רבות לכלכלה המקומית, אך הוחלו עליהם הגבלות שונות כדי למזער את המעורבות שלהם בחיים הציבוריים בנורווגיה.
חלק מהיהודים (בעיקר ספרדים אך גם אשכנזים) קיבלו באופן פרטני אישורים המקנים להם אפשרות של "מעבר בטוח" בין ערים בממלכה.
למרות זאת, היו נפוצים גם מקרים של גירוש וכליאה והטלת קנסות על יהודים שהחזיקו אישורים אלו.
הקהילה היהודית מציינת בכל שנה את הנריק ורגלנד, שהיווה את הכוח העיקרי מאחורי הקריאות לביטול החרם על היהודים.
מדיניות הגירוש של יהודים שהיגרו הייתה למבוכה בקרב הנורווגים.
הראשון שקרא לביטול המדיניות היה המשורר אנדראס מנץ' (Andreas Munch) ב-1836, אך היה זה ורגלנד שהוביל בנחישות את המערכה כנגדה.
באפריל 2007, כלל מרכז שמעון ויזנטל את נורווגיה כאחת המדינות שהיקף פעילות בהקשר לחקירתם והעמדתם לדין של פושעי מלחמה נאצים היה מועט מאוד יחסית.
נורווגיה היא אחת משתי המדינות היחידות בעולם שאין אפשרות להעמיד בה לדין פושעי מלחמה נאצים, מכיוון שעל פשעים אלו כבר חל "חוק ההתיישנות".
תעשיית הקריקטורות האנטישמיות בעיתונות הנורווגית היא תופעה ענפה, כאשר הקריקטורות ממחזרות מוטיבים אנטי-יהודיים מסורתיים.
מזכ"ל מפלגת העבודה הנורווגית בדימוס, הוקון לי (Haakon Lie), כתב באוטוביוגרפיה שלו: "מפלגת העבודה ניהלה התקפות חמורות נגד ישראל; היא השתמשה בקריקטורות של פין גראף, שהעלו מן האוב את האיורים האנטישמיים של דר שטירמר (Der Stürmer) מימי היטלר ושל הקרוקודיל במוסקבה".
משרד החוץ הישראלי וארגונים הנלחמים באנטישמיות ובגזענות הגישו לא אחת את מחאותיהם לממשלת נורווגיה על ביטויים אנטישמיים בעיתונות הכתובה והמשודרת במדינה, אך זו לא פעלה כנגדם בטענת נייטרליות וחופש הביטוי.
לפי מחקר, שפורסם ב-2011, נמצא כי 33% מהסטודנטים היהודים באוסלו חוו סכנה פיזית או התעללות על בסיס גזעני בבית הספר לפחות פעמיים בחודש (פי 10 מאשר מוסלמים).
הסקר מצא עוד כי 51% מהתלמידים אמרו כי "יהודי" ו"יהדות" הן מילים שליליות בהקשרן.
בנוסף, 38% מהנורווגים ציינו, כי לדעתם ישראל "היא מדינה נאצית".
בראיון שהתקיים בשנת 2013 טען מהמט עלי שה, האימאם של המסגד הגדול בנורווגיה, כי "ברור שהיהודים הם אלו שמסיתים את דעת הקהל הנוצרית נגד מוסלמים", וכי "הפחד שהיהודים נטעו באחרים הוא הגורם שמסביר את היחסים בין יהודים למוסלמים וגם את השואה".
עוד אמר כי "היהודים שולטים בתקשורת ומסיתים נגד מוסלמים ...
הם גורמים לאנשים לפחד, היהודים אינם עם פשוט".
ב-12 במאי 2017 איגוד העובדים הגדול בנורווגיה קרא להטיל חרם מוחלט על ישראל.
באספת הקונפדרציה הנורווגית של האיגודים המקצועיים, הידועה בראשי התיבות LO, מאה תשעים ושלושה נציגי הוועדה הצביעו בעד ההחלטה ואילו מאה ושבעה עשר התנגדו לה.
ההחלטה מתייחסת לחרם כלכלי, תרבותי ואקדמי.
דבר דומה קרה גם בשנת 2013, כאשר ארגון ה-LO קרא להחרים מוסדות ישראליים שונים, ביניהם ההסתדרות, ועסקים "המרוויחים מכיבוש אדמה פלסטינית".
לאחר קבלת החלטת האיגוד דובר מממשלת נורווגיה אמר, שההחלטה אינה מייצגת את העמדה הרשמית של נורווגיה, ושהממשלה מתנגדת להחלטה.
אנטישמיות ביפן מתייחס להיסטוריה סטראוטיפית וגזענית כנגד היהודים ביפן ומחוצה לה.
עם אוכלוסייה יהודית קטנה ואלמונית יחסית, ביפן לא הייתה אנטישמיות מסורתית.
זו חדרה ליפן עם התרחבות האידאולוגיה והתעמולה הלאומנית, אם כי היא השפיעה על מספר מועט של יפנים בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה, בעלת בריתה של יפן, גרמניה הנאצית, עודדה את יפן לאמץ מדיניות אנטישמית.
מכשנסתיימה המלחמה, קבוצות קיצוניות ואידאולוגיות קידמו תאוריות קונספירציה אנטישמיות, אך האנטישמיות לא הפכה לתופעה נפוצה.
פעמים רבות האנטישמיות ביפן נובעת דווקא מהערצה ליהודים.
היהודים נתפסים אנשים שמאוד מצליחים בכלכלה ובמדעים, ומושכים את החוטים מאחורי הקלעים בפוליטיקה העולמית.
בשל כך הפרוטוקלים של זקני ציון זכו לפרסום ליפן, כ"עדות" להשפעה העולמית של היהודים.
דימויים סטראוטיפים כאלה, על אף שנגועים בגזענות, מלווים בהערצה ולא בסלידה.
כמו כן התנהגות פילושמית התאפיינה מצד חוגים נוצריים ביפן, שם היה ניסיון להמציא נצרות קדומה והקשר ליהדות התבטא בהיותה מקור הנצרות.
עד העת המודרנית לא התקיימה קהילה יהודית ביפן.
רק עם סיום מדיניות הסאקוקו ופתיחתה למערב בסוף המאה ה-19, החלו להגיע ליפן עשרות ואחר כך מאות יהודים מאירופה, שחלק ניכר מהם עסק במסחר.
עם חדירת המערב ליפן, חדרה גם האנטישמיות.
המחזה בעל התיוג האנטישמי 'הסוחר מוונציה' מאת ויליאם שייקספיר הופק כהצגה ביפן בשנת 1885 וזכה להצלחה מרשימה.
בפרשנות למחזה נכתב שהיהודים הם כמו מעמד הטמאים ביפן .
ב־7 באוקטובר 1904, ימי מלחמת רוסיה–יפן, דיווח העיתון ג'ואיש וורלד כי משלחת יהודית נפגשה ביקשה מהשגריר היפני בוושינגטון שיפן תתייחס יפה לשבויים היהודים שבידיה.
השגריר השיב כי "יפן תתייחס לשבויים היהודים שבידיה בידידות הרבה ביותר".
בסוף המלחמה היו כ־1,800 שבויים יהודים ביפן, כשני אחוזים מכלל 75 אלף השבויים הרוסים.
בשנת 1918, הצבא היפני הקיסרי שלח כוחות לסיביר כדי לשתף פעולה עם התנועה הלבנה.
חיילי הצבא הלבן הנפיקו עותקים של הפרוטוקולים של זקני ציון, והחיילים היפניים למדו לראשונה על האנטישמיות.
הפרוטוקולים המשיכו לשמש כראיה למזימות יהודיות למרות שנודע כבר באופן נרחב כי מדובר בזיוף.
לדברי ההיסטוריון המתמחה בחסידי אומות העולם, ד"ר דייוויד קרנצלר:
"נראה כי המפתח להבחנה בין דפוס האנטישמיות היפני לאירופאי נמצא במסורת הנוצרית הארוכה של זיהוי היהודי עם השטן, האנטיכריסט, או מישהו אחר מעבר לגאולה הנוצרית...
ליפנים חסר דימוי נוצרי זה של היהודי מה שהביא לקריאת הפרוטוקולים מנקודת מבט שונה לחלוטין.
הנוצרים ניסו לפתור את הבעיה של היהודים על ידי ביטולם; היפנים ניסו לרתום את כוחם ועושרם העצום לכאורה ליתרונותיה של יפן".
בשנת 1925 קפטן נוריהירו יאסואה פרסם את התרגום הראשון לפרוטוקולים של זקני ציון ביפנית.
כמומחה לשפה הרוסית, הוטל עליו להצטרף לצוות של לוטננט גנרל גריגורי סמיונוב, אנטישמי חריף אשר הפיץ עותקים של הפרוטוקולים לכל חייליו.
יחד עם כמה עשרות חיילים יפניים אחרים, יאסואה קיבל את הנחות היסוד של הפרוטוקולים, והקדיש זמן לפרסומים אנטישמים שונים, כמו "מחקרים במזימה הבינלאומית" (ביפנית: 国際秘密力の研究) תחת שם העט הו קושי.
מאוחר יותר הוא שינה את דעותיו ותמך בתוכנית דג הפוגו לפיה יפן תקלוט פליטים יהודים לשטחה אך כשיפן חתמה על ההסכם התלת-צדדי אשר חייב אותה באופן רשמי כבעלת ברית של גרמניה הנאצית העמדה הפילושמית החדשה שלו הובילה לפיטוריו מהצבא היפני.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 כתב הסופר יאמאנאקה על יהודיאקה - "הסכנה היהודית".
ציטוט אופייני מדייטו נו טטסוג'ין:
"ישנם כ-13.5 מיליון יהודים פזורים ברחבי העולם.
לפני מאות שנים הם בלעו את כל העושר בעולם.
במיוחד בארצות הברית, הממלכה המאוחדת, צרפת, ובמדינות מערביות אחרות גם כן, יש יהודים עשירים רבים שעושים כל מה שהם רוצה עם הכסף של העם...
עושר זה משמש כדי להגדיל את הכוח היהודי הבלתי נראה בכל רחבי אירופה וארצות הברית ...
ליהודים מפחידים אלה יש חברה סודית הנקראת ברית ציון.
המטרה של ברית ציון היא ...
שכל האומות ישלטו על ידי יהודים...
יאמאנאקה הפסיק לכתוב עם כניעת האימפריה היפנית באוגוסט 1945, אך קודנשה בע"מ, ההוצאה לאור הגדולה ביפן, המשיכה להדפיס סדרה זו עד שנות ה-70.
חוקר הבודהיזם בריאן ויקטוריה קובע כי התעמולן הלאומני טנאקה צ'יגקו, קידם את האנטישמיות ביפן החל משנת 1937 עם פרסום שישיאו זנשו דיסאן-שו (כל כתביו של מלך האריות), באומרו:
"נאמר כי כעת בין שישים לשבעים אחוזים מהכסף בעולם בידיים יהודיות.
הרבה מדינות עניות וחסרות כל, אשר צריכות לקבל הון מחוץ לארצם כדי להסתדר, וכתוצאה מכך הם צריכים לפנות ליהודים כדי ללוות את הכסף שהם צריכים.
בדרך כלל יהודים משקיעים במתקני תחבורה, מפעלים חשמליים, רכבות ורכבות תחתיות...
הסיבה לכך מתבססת על התוכנית הכלולה בפרוטוקולים לחולל מהפכה מתמדת במדינות שונות, שבסופו של דבר תוביל לקריסתן.
אז יוכלו היהודים להשתלט עליהן".
לפי ויקטוריה, "טנאקה טען כי יהודים חרחרו תסיסה חברתית כדי לשלוט בעולם.
[ציין] כי יהודים תמכו בליברליזם, במיוחד בחוגים אקדמיים, כחלק מתוכניתם להשמיד את החוש המוסרי בעם...
בהיעזר באנשים כמו טנאקה, האנטישמיות התפשטה במהירות בכל רחבי החברה היפנית למרות היעדר כמעט מוחלט של יהודים".
בימי מלחמת העולם השנייה הגיעה האנטישמיות היפנית לשיאה.
ההתקרבות לגרמניה עוררה ביפן גל של ספרות אנטישמית, שבה הואשמו היהודים בשאיפה להשתלט על העולם.
בין פרסומים אלה נכללו גם כתבי הכומר סאקאי שוגון שהיו תערובת של הערצה ליהודים מזה וביטויים אנטישמיים מזה.
מייג'ור יאסואה אף תרגם ליפנית את הפרוטוקולים של זקני ציון.
עם זאת, אנטישמיות לא הייתה מעולם אידאולוגיה רשמית ביפן.
למרות הברית עם היטלר לא פגעה יפן ביהודים שחיו בשטחים שתחת שלטונה, ובפועל אף סייעה לאלפים רבים של פליטים יהודים מאירופה הנאצית למצוא מקלט.
בשנת 1941 קולונל האס אס יוזף מייזינגר ניסה להשפיע על היפנים שישמידו בין 18,000 ל-20,000 יהודים לערך, אשר ברחו מאוסטריה וגרמניה וחיו בשאנגחאי שהייתה תחת כיבוש יפן.
ההצעות שלו כללו יצירת מחנה ריכוז באי צ'ונגמינג בדלתא של נהר היאנגצה, או הרעבה המונית בספינות משא מול חופי סין.
האדמירל היפני האחראי על שאנגחאי לא נכנע ללחץ מצד מייזינגר; עם זאת, היפנים בנו גטו בשכונת הונגקיו אשר תוכנן על ידי ההנהגה בטוקיו בשנת 1939: שכונת עוני עם צפיפות אוכלוסייה כפולה מזו של אוכלוסיית מנהטן.
הגטו היה מבודד בקפדנות על ידי חיילים יפניים בפיקודו של עובד המדינה היפני, קאנו גויה, והיהודים יכלו לעזוב אותו רק עם אישור מיוחד.
כ-2,000 מהיהודים מתו בגטו שאנגחאי במהלך תקופת המלחמה.
עם זאת, יפן סירבה לאמץ את המדיניות הרשמית נגד היהודים.
ב-31 בדצמבר 1940, שר החוץ היפני דאז, יוסוקה מצואוקה, אמר לקבוצת אנשי עסקים יהודים: "בשום מקום לא הבטחתי שנבצע את המדיניות האנטישמית של היטלר ביפן.
זאת לא דעתי האישית הכנה, זאת דעתה של יפן".
עם זאת, עד 1945 השואה הוסתרה באופן שיטתי על ידי ההנהגה בטוקיו.
באינדונזיה, אשר נכבשה על ידי יפן בשנת 1942, אכן ננקטו צעדים כלפי היהודים.
אמנם היפנים לא האמינו בתורת הגזע הגרמנית וחששו לפגוע קשה מדי ביהודים, מחשש לתגובה קשה של יהודי העולם, שתשפיע בעיקר בצד הכלכלי.
אך לא חששו שיהודי אינדונזיה המעטים יעניינו את יהדות העולם.
תחילה, יהודים אזרחי המדינות בעלות הברית הוכנסו עם שאר האזרחים האירופאים למחנות עצורים, בעוד יהודים אזרחי מדינות נייטרליות (בעיקר יהודי עיראק) או אזרחי בעלות ברית של יפן, נותרו חופשיים.
בשנת 1943 רבים מהמקומיים נשלחו לעבודות כפייה בעקבות הידרדרות המצב הכלכלי.
מתוך רצון היפנים להפיס את דעתם, גברה התעמולה האנטישמית הממסדית, ששימשה כעילה לאפליה.
כמו כן, חלק מהנציגים היפנים הגיעו לאינדונזיה עם מטען אנטישמי מתקופת שירותם במנצ'וריה.
בהשפעת יחסי המסחר בין השלטונות הגרמנים והיפנים, כל היהודים קיבלו יחס קשה יותר, ונשלחו למחנות ריכוז ולמחנות עבודה בעלי תנאים קשים ביותר, כשסיכון הבריחה היה תלוי בהתמודדות עם פורעים אינדונזים מבחוץ, שטבחו בכל אירופאי, משרצו להיאבק בקולוניאליזם ולהשיג את העצמאות שהיפנים הבטיחו להם.
בנוסף ליהודים באינדונזיה, הובאו למחנות יהודים ממדינות נוספות.
בריאן ויקטוריה קבע גם שהקון יאסטאני, מייסד תנועת הזן הבודהיסטית סנבו-קיודן, "היה אחד ממורי הזן הבודדים אשר שילבו בתנועתם אנטישמיות ארסית עם עמדה פרו-מלחמתית".
הוא ציטט את כתביו של יאסטאני משנת 1943:
"עלינו להיות מודעים לקיומה של תורתם השטנית של היהודים אשר טוענים [לקיומם של] דברים כמו שוויון בעולם מופלא, וכך לעוות את הסדר הציבורי החברתי באומה שלנו ולהשמיד את השליטה [הממשלתית].
לא רק זה, הקושרים השטניים האלה מחזיקים באשליה עמוקה ובאמונה עיוורת ש...
הם לבד נבחרו על ידי אלוהים [ולכן] הם אנשים נעלים במיוחד.
התוצאה של כל זה היא עיצוב בוגדני לגזילת [השליטה] והשתלטות על העולם ובכך התעוררו התהפוכות הגדולות של היום".
אף על פי שיאסטאני היה ידוע היטב כמנטור וחבר של התעמולן הנאצי קארלפריד גראף דורקהיים, לתחושתו של בריאן ויקטוריה האנטישמיות היפנית התפתחה באופן עצמאי מ"ליבו של התפקיד החברתי הריאקציונרי מ'תוצרת עצמית' ששיחק הבודהיזם הממוסד בחברה היפנית בעקבות תקופת מייג'י".
ב-30 במאי 1972 בוצע הטבח בנמל התעופה לוד בידי שלושה מחבלים יפניים (קוזו אוקמוטו, טאקשי אוקודיירה ויאסודה יאסוקו), חברי ארגון הצבא האדום היפני, באולם הנוסעים של נמל התעופה לוד (כיום נתב"ג), ובו נרצחו 24 אנשים (מתוכם 8 ישראלים, היתר צליינים מפוארטו ריקו) ו-71 נפצעו.
הם הגיעו בטיסת אייר פראנס מרומא ופעלו בשם החזית העממית לשחרור פלסטין.
בסוף המאה ה-20, ספרים רבים על תאוריית אב קדמון משותף ליפנים וליהודים נמכרו.
בנוסף, הופצו תאוריות והסברים רבים לכך שלכאורה היהודים שולטים בעולם.
הספרים האלו, שנקראו טונדמו-בון (ספרים שערורייתיים או מגוחכים), הכילו אלמנטים של מסתורין וספקולציות בסגנון הצהובונים.
בשנת 1979, פורסם הספר "הייתי רוצה להתנצל בפני היפנים: וידוי של זקן יהודי" (ביפנית: 日本人に謝りたい あるユダヤ人の懺悔).
המחבר של הספר הזה, מרדכי משה (ביפנית: モルデカイ・モーゼ), קרא לעצמו רב, אך למעשה זה היה שם עט של המתרגם של הספר הזה, מסאו קובוטה (ביפנית: 久保田政男).
קובוטה גם הפיץ את השמועה שפירוש השם "אנולה גיי" הוא "להרוג את הקיסר" ביידיש.
שמועה זו שגויה לחלוטין, אבל אנטישמים ביפן עדיין מאמינים בה.
בשנת 1984 פורסם הספר סודותיו של הכוח היהודי השולט בעולם (ביפנית: 世界を動かすユダヤ・パワーの秘密) המבוסס על תאוריית קשר יהודית.
המחבר, אייזאבורו סאיטו (ביפנית: 斉藤栄三郎) היה חבר מוביל במפלגה הדמוקרטית הליברלית ביפן.
ב-1986 פורסם הספר "לצפות ביהודים זה לראות את העולם בבהירות" (ביפנית: ユダヤが解ると世界が見えてくる) והפך לאחד מרבי המכר ביפן.
הספר הזה מבוסס גם הוא על הפרוטוקולים של זקני ציון והמחבר, מאסאמי אונו (ביפנית: 宇野正美), טוען שמקור היהודים האשכנזים הוא למעשה בכוזרים, ומכאן שהם "יהודים מזויפים", והיהודים הספרדים הם היהודים המיוחסים האמיתיים.
לדבריו, חלק מהיפנים הם צאצאים של עשרת השבטים האבודים וה"ספרדים היפנים" יביסו את האשכנזים.
באותה שנה ספר "הדרך הנכונה לקרוא את הפרוטוקולים היהודיים" (ביפנית: これからの１０年間　ユダヤ・プロトコール超裏読み術―あなたに起こるショッキングな現実) שהפך לאחד מרבי המכר ביפן.
המחבר, קינג'י יאג'ימה (ביפנית: 矢島鈞次), כלכלן ופרופסור באוניברסיטת אאויאמה גאוקין, ציין שאף על פי שהפרוטוקולים הם ככל הנראה זיוף, "הם הורכבו מהתוצאות של כל המחקרים שאי פעם נעשו על היהודים...
אין ספק שהתוכן מורכב מהחוכמה של היהודים".
בשנת 1987, מגזין היסטוריה, פרסם סדרת מאמרים בשם "העולם של היהודים המסתוריים" (ביפנית: 世界、謎のユダヤ) שעמד על כך שפרשת ווטרגייט ופרשיות שוחד לוקהיד מטוסים היו תאוריות קונספירציה יהודיות.
כמו כן, דווח כי ראש ממשלת יפן לשעבר, קקואיי טנאקה אמר "נתפסתי על ידי יהודים, נלסון רוקפלר, תיזהר מיהודים" כשהוא שוחרר בערבות בשנת 1976.
בין השנים 1992 עד 1995 אום שינריקיו, כת דתית בודהיסטית שנויה במחלוקת, הפיצה גם כן תאוריות קונספירציה כדי למשוך קוראים יפניים כחלק ממאמצי הגיוס שלהם.
המייסד, שוקו אסהארה, הושפע מספרו של גוטו בן ノストラダムスの大予言 - הנבואות של נוסטרדמוס, אשר נכתב בשנת 1973. הספר היה תרגום חופשי של נבואות נוסטרדמוס והפך לרב-מכר ביפן.
דווח כי הידאו מוראי, אחד ממנהיגי האום שינריקיו אמר "היהודים תפסו אותי", כאשר הוא נדקר למוות.
מאוחר יותר הכת נטשה את כתבי התעמולה האלה ושינו את שמם לאלף - האות הראשונה באלפבית העברי.
בפברואר 1995 מגזין בשם מרקו פולו (ביפנית: マルコポーロ), המפיק כ-250,000 עותקים במחזור חודשי ומיועד לקהל הגברי ביפן, פרסם מאמר העוסק בהכחשת השואה שנכתב על ידי הרופא מסאנורי נישיוקה (ביפנית: 西岡昌紀) אשר מתחיל כך:
לא היו תאי גזים באושוויץ או בכל מחנה ריכוז אחר.
היום, מה שמוצג כ'תאי גזים' בשרידי מחנה אושוויץ בפולין הם המצאה שנוצרה לאחר המלחמה על ידי המשטר הפולני הקומוניסטי או על ידי ברית המועצות, אשר שלטה במדינה.
לא פעם אחת, לא באושוויץ ולא בכל שטח הנשלט על ידי הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה, היה 'רצח יהודים המוני' ב'תאי גזים'".
מרכז שמעון ויזנטל בלוס אנג'לס יזם חרם מפרסמים על בונגיי שונג'ו, כולל פולקסווגן, מיצובישי, וקרטייה.
בתוך ימים, בונגיי שונג'ו סגרו את מרקו פולו והעורך שלו, קאזויושי האנאדה, התפטר, כפי שעשה הנשיא של בונגיי שונג'ו, קנגו טנאקה.
באוקטובר 1999 ההוצאה היפנית, The Weekly Post, פרסמה סיפור על הצעת הרכישה לבנק האשראי ארוך טווח של יפן, על ידי ריפלווד אחזקות, אשר תוארה כ"יהודית":
"הרצון החזק של מימון הון יהודי, שמתגאה בכוחו העצום ומכסה שווקים הפיננסיים בעולם כמו רשת טובה, עומדת מאחורי הרכישה של LTCBJ.
לא קשה לדמיין שהמתקפה על מימון הון יהודי תגביר את המאבק הרצחני להישרדות בין חברות שבוא לידי המשבר הפיננסי באסיה בשנת 1997.
תלונות תקיפות באו מיד אחר כך על ידי קבוצות יהודיות, במיוחד מחוץ ליפן.
העיתון חזר בו במהרה מהמאמר ונשא התנצלות בדף הבית שלו.
ההוצאה הסבירה את השגיאה שלה על ידי ציון כי "הבעיה נבעה מהתדמית הסטריאוטיפית שיש להרבה אנשים יפנים על העם היהודי".
מאז תחילת המאה, ריו אוטה, טרוצקיסט לשעבר, היה אחד מהתועמלנים המובילים לתאוריית הקונספירציה היהודית.
הוא תרגם ליפנית את הספרים של חובב תאוריות הקשר האנטישמי יוסטס מולינס.
ב-8 במרץ 2009 הכתב הפוליטי סויצ'ירו טהארה (ביפנית: 田原総一朗) טען שקקואיי טנאקה, ראש ממשלת יפן לשעבר, ואוזאווה, מנהיג המפלגה הדמוקרטית של יפן, חוסלו פוליטית על ידי אמריקה והיהודים.
טהארה טען זאת בשידור חי של תוכנית הטלוויזיה של אסהי פרויקט יום ראשון, בפני מאקיקו טנאקה, בתו של קקואיי טנאקה.
מרכז שמעון ויזנטל, מתח ביקורת חריפה על טהארה בעקבות ההאשמות האנטישמיות והאנטי-אמריקאיות שלו.
בשנת 2014, 31 ספריות עירוניות ביפן דיווחו על הימצאות 265 עותקים של יומנה של אנה פרנק וספרים אחרים לאחר שהושחתו, בדרך כלל על ידי קריעת דפים או תלישתם.
ראש מזכירות הממשלה, יושיהידה סוגה, אמר כי המשטרה חוקרת.
הפוליטיקאי היפני נריאקי נאקאיאמה אמר כי ייתכן שהמעשה לא בוצע על ידי יפנים.
גבר בן 36 נעצר בקשר לוונדליזם ב-14 במרץ של אותה שנה, עם זאת, ביוני הודיעו התובעים שהם לא יגישו כתב אישום לאחר שהערכה פסיכיאטרית גילתה כי האיש לא כשיר לעמוד לדין מתוקף הגנת אי שפיות.
בדצמבר 2014 התנצלה מערכת העיתון "סנקיי שימבון" על כך שפרסמה מודעת פרסומת לספריו של הסופר ריצ'רד קושימיזו, הטוען כי היהודים הם העומדים מאחורי רעש האדמה האדיר והצונאמי שחוללו את אחד האסונות הגדולים שידעה יפן בעת המודרנית.
זאת ועוד, קושימיזו מאשים את ישראל גם באחריות למתקפת הטרור של 11 בספטמבר 2001 בארצות הברית.
בספר נוסף שהופיע בפרסומת טוען קושימיזו כי השואה היא פיקציה שנועדה לאפשר את הקמת מדינת ישראל.
אנטישמיות באוניברסיטאות במאות ה-20 וה-21 היא גילויי שנאה כלפי יהודים בסביבה אקדמית בזמננו.
אוניברסיטאות ברחבי העולם היוו במה למדיניות ופרקטיקה אנטישמית במהלך ההיסטוריה.
בכמה מהן היו מגבלות על קבלת סטודנטים יהודים, כמו גם על העסקת חברי סגל יהודים.
במקרים מסוימים, אוניברסיטאות תמכו במדיניות ממשלתיות אנטישמית, ועודדו היווצרות של תרבות אנטישמית בקמפוס.
ברוב המדינות הדמוקרטיות, הופסקה הפעילות האנטישמית בחסות האוניברסיטאות בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
עם זאת, בשנים האחרונות, הועלו האשמות באנטישמיות בנוגע לפעילותם של ארגונים פרו-פלסטינים בקמפוסים.
האשמות אלו שנויות במחלוקת, והוכחשו על ידי ארגונים אלו.
קשה לעמוד במדויק על ההבדל בין אנטישמיות ואנטי-ישראליות באוניברסיטאות, שכן חלק ניכר מהפעולות כנגד יהודים בישראל ומחוצה לה משלבות מוטיבים הכרוכים בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
יש הטוענים שהמאבק הפוליטי באוניברסיטאות הוא פוליטי בלבד, ואינו קשור לאנטישמיות של המאה ה-20. לעומת זאת, יש הסוברים כי הביקורת הפוליטית על ישראל נועדה רק להסוות את האנטישמיות בצורתה המודרנית.
אמנם לעיתים ההפרדה בין עוינות ליהודים לבין עוינות לישראל איננה חד-משמעית, אך בתקריות שונות נצפתה תקיפה מילולית או פיזית כנגד יהודיים או ישראלים.
הוכחות לכך ניתנות בידי סטודנטים יהודים שונים באוניברסיטאות באירופה ובארצות הברית שחוו תקיפה פיזית או מילולית עוינת מצד אנשי האוניברסיטה.
כמו כן, ישנה תמיכה גוברת לארגון הפרו-פלסטיני, ה-BDS, הקורא לחרם כלכלי ואקדמי על ישראל.
ההיסטוריון ג'רלד טולצ'ינסקי כתב כי אוניברסיטאות קנדיות היו "רוויות באנטישמיות" בתחילת המאה העשרים.
כמה אוניברסיטאות הגבילו את הכניסה היהודית, יהודים לא הוכנסו לחברות אחווה רבות, ורבים מהסטודנטים לרפואה היהודית לא הצליחו למצוא מקומות עבודה בקנדה לאחר סיום הלימודים.
בשנת 1920 אוניברסיטת מקגיל הטילה מכסות קפדניות על כמות הסטודנטים היהודים.
לפני שהוטלו המכסות, 25 מתלמידי האמנות ו-40 אחוז מכלל התלמידים היו יהודים.