tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך מלחמת העולם השנייה (1939–1945) ובעקבות אירועי השואה, הצטמצמה משמעותית הקהילה היהודית בסורוקה ויהודים רבים היגרו למדינות אחרות, בהן ישראל ומדינות ביבשת אמריקה.
למרות זאת נשארה במקום קהילה מצומצמת של יהודים המתקיימת עד ימינו.
בנוסף לקהילה היהודית, סורוקה מהווה מרכז קהילתי חשוב גם לקבוצות מיעוט נוספות כדוגמת בני רומה (צוענים) ואף זכתה לכינוי בירת הצוענים.
תולדות הקהילה טרום מלחמת העולם השנייה
עדויות ממשיות להתיישבות יהודית בעיר סורוקה מתחילות להופיע עוד מהמאה ה-16 בדמות מצבות יהודיות בבתי קברות.
בתקופת שלטונה של נסיכות מולדובה הקהילה היהודית בעיר הייתה יחסית קטנה והורכבה ממספר משפחות מצומצם, אך עם סיפוחה של בסרביה לאימפריה הרוסית, לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) האוכלוסייה היהודית בעיר גדלה משמעותית.
במטרה לאכלס את השטחים החדשים שסופחו לאימפריה, הוביל המשטר הרוסי מדיניות חדשה של הטבות למתיישבים חדשים באזור כדוגמת פטור ממסים, פטור משירות צבא למספר שנים ואישורי תעסוקה בחקלאות.
מדיניות זו עודדה עלייה מסיבית של יהודים לבסרביה ולסורוקה בפרט, שרצו ליהנות מההטבות ולהקים מושבות חקלאיות.
עד שנת 1864 האוכלוסייה היהודית בסורוקה גדלה אל למעלה מ-4,000 איש.
בתקופה זו התפרנסה הקהילה היהודית בעיר מעבודות מלאכה, מסחר וגידולים חקלאים כגון טבק (שיח), ענבים ופירות נוספים.
במהלך שנות ה-80–90 של המאה ה-19, המשיכה האוכלוסייה לגדול ויהודים נוספים עברו להתיישב בעיר בעקבות מספר גזירות של הממשל הרוסי, שמנעו מהם לעסוק בתחום החקלאות בכפרים ובאזורים הסמוכים לעיר.
גלי התיישבות אלו אפשרו את התפתחותה של הקהילה היהודית בעיר שהגיעה לשיא גודלה בשנת 1897, עם אוכלוסייה המונה קרוב ל-9,000 יהודים שהיוו כ-57% מאוכלוסיית העיר.
מלחמת העולם הראשונה גרמה ליהודים בעיר סבל רב.
בנים רבים גויסו לצבא ובעיר התבצעו מעשי רצח וביזה בידי הצבא הרוסי שנסוג מהעיר.
בסוף המלחמה עברה סורוקה לשליטה רומנית ובכך נפסק הקשר הרוחני לקהילה היהודית ברוסיה, וקשרי המסחר החקלאיים של העיר נהפכו ללא זמינים.
כל אלו ואירועים אנטישמים נוספים שהתרחשו בעיר גרמו ליהודים רבים להגר אל מדינות אחרות כדוגמת ארצות הברית, ארגנטינה, ברזיל וקצת לישראל.
אחד מהמקרים האנטישמיים שקרו בעיר נגמר בירי של חיילים רומנים בשישה צעירים יהודים.
גלי ההגירה מהעיר גרמו לאוכלוסייה היהודית להתכווץ כמעט בחצי, בשנת 1930 חיו בעיר כ-5,000 יהודים שהיו רק 36% מהאוכלוסייה בעיר.
בית הכנסת הראשי בעיר נבנה בשנת 1775 ובמהלך שיא פריחתה של הקהילה היהודית בסורוקה היו פעילים בעיר 17 בתי כנסת.
בשנת 1886 נבנה בעיר בית חולים יהודי ובתחומי העיר פעלו בתי ספר יהודיים אשר שילבו בנוסף לתכני הלימוד הרגילים גם תכנים עבריים ולאומיות יהודית.
עקיבא אטינגר – יהודי מומחה לחקלאות מטעם יק"א (החברה היהודית להתיישבות) שהגיע לבסרביה בשנת 1898, במטרה לקדם ולשפר את החקלאות באזור ובפרט בסורוקה וסביבתה.
אטינגר הקים בית ספר לחקלאות שהכשיר בוגרים רבים וסיפק פתרונות לבעיות חקלאיות שהתרחשו בעיר ובישובים השכנים, ובכך תרם רבות לבסיס החקלאות בעיר סורוקה.
נוח רוזנבלום – מורה יהודי בעיר סורוקה שביחד עם עמיתו, אברמוביץ' גינזבורג, החליטו לפתוח חדר לימוד לעברית.
מוסד זה היה הראשון מסוגו בבסרביה, אך נסגר שנתיים מאוחר יותר בעקבות תחרות עם מורים אחרים בעיר.
בשנת 1890 הוקמה בעיר אגודת חובבי ציון כחלק מאותן אגודות שהוקמו בכל רחבי מזרח אירופה וברומניה בפרט.
אגודות אלו הוקמו בשלהי המאה ה-19 בעקבות ההתעוררות הלאומית שהתרחשה בשנים אלו ובעקבות אירועים אנטישמיים כדוגמת פרעות סופות בנגב בדרום רוסיה ואי מתן אזרחות רומנית ליהודים בעקבות לחצים של חוגים אנטישמיים.
בתנועה היו כ-200 חברים והיא התחזקה אף יותר לאחר הקונגרס הציוני הראשון ב-1897.
בזכות התנועה בשנת 1891 מספר יהודים מהעיר ביצעו עלייה לארץ ישראל והתיישבו בנס ציונה.
מלחמת העולם השנייה / השואה
ביוני 1940 סופחה בסרביה (שהעיר סורוקה היא חלק ממנה) לברית המועצות.
ביולי 1941, מעט לאחר מבצע ברברוסה, פלשו הכוחות הגרמנים והרומנים לסורוקה.
עם כניסתם לעיר נורו כ-200 יהודים במקום.
שאר היהודים, ביחד עם יהודים מיישובים נוספים במולדובה, רוכזו בעיירה וירטג'נו.
לאחר ריכוז היהודים בעיר החל תהליך גירושם למחנות הריכוז בטרנסניסטריה שבאוקראינה.
על מנת להגיע למחנות שבטרנסניסטריה היה על היהודים לעבור את נהר הדניסטר דרך מספר מוקדים אפשריים כאשר שני המוקדים המרכזים לחצייה היו מוגילב (כיום מוהיליב-פודילסקי) וריבניצה.
רבים מהיהודים מצאו את מותם מקור, תשישות או ירי של חיילים גרמנים ורומנים בדרך אל אותם מחנות או במחנות עצמם.
יהודים רבים נשלחו מאותם מחנות ריכוז בטרנסניסטריה למחנות ההשמדה שבפולין והערכות הן שקרוב ל-6,000 יהודים נרצחו במהלך אותה התקופה, כמעט כל האוכלוסייה היהודית של סורוקה.
לאחר השואה ומלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם השנייה סופחה שוב סורוקה לברית המועצות.
יהודים ששרדו מהעיר, מהכפרים השכנים או שברחו לסיביר חזרו להשתקע בסורוקה, כשבשנת 1959 הקהילה היהודית בסורוקה חזרה למנות כ-2,200 יהודים.
בתקופת השלטון הקומוניסטי התקיימה מדיניות איסור על ביצוע מצוות ומנהגים דתיים ברחבי המדינה, כחלק ממדיניות זו בית הכנסת האחרון שפעל בעיר נסגר בשנת 1966 ומאפיית המצות האחרונה בעיר נסגרה בשנת 1970, עובדי המאפייה נעצרו בידי הרשויות.
בשנות ה-70 החלה המדינה לאפשר עלייה של יהודים לארץ ישראל וכבר ב-1970 הצטמצמה הקהילה היהודית בעיר לכ-1,800 נפשות.
עד שנת 1979 הקהילה היהודית מנתה כ-1,500 יהודים ועם התפרקותה של ברית המועצות רוב יהודי העיר עלו לישראל או היגרו לארצות הברית.
בשנת 2004 מספר היהודים בעיר סורוקה עמד על כ-200 יהודים בלבד.
בסורוקה ישנם שני אתרים לזכרה של הקהילה היהודית שנספתה במהלך השואה.
אנדרטה אחת הוקמה בשנת 1972 לזכר 41 היהודים שנהרגו על הגשר בדרום העיר, גשר בקירובסקי, במהלך גירוש יהודי העיר לטרנסניסטריה.
שמותיהם של 37 מתוך 41 רשומים בעברית ורוסית, כש-4 הנותרים לא זוהו עד היום.
אנדרטה שנייה הוקמה בבית הקברות היהודי לאחר התפרקות ברית המועצות, לזכרם של 6,000 היהודים שנרצחו בשואה.
בשנת 2022, ביוזמת יליד העיר גריגורי רויטברג הוקמה אנדרטה חדשה בעיר בה בוצעו הרציחות.
קהילת יהודי נים החלה, כמו עיירות רבות אחרות בדרום צרפת, עוד בימי הביניים המוקדמים.
למרות העוינות מהאוכלוסייה הנוצרית, הקהילה היהודית הייתה פעילה מאוד בנים עד לגירושה מממלכת צרפת ב-1394. במהלך המאה ה-18 היא פרחה שוב ומילאה תפקיד משמעותי בהיסטוריה של יהדות צרפת.
הקהילה כולה הושמדה במהלך מלחמת העולם השנייה, אך במהלך שנות ה-60 חוותה תחייה עם הגעתם של מהגרים מאלג'יריה.
הקהילה היהודית של נים בימי הביניים
אין תיעוד לתאריך המדויק של הגעת ראשוני היהודים שהתיישבו בנים, אך ידוע שחלקם גורשו מספרד בשנת 672 על ידי וואמבה, מלך הוויזיגותים, והתקבלו בברכה על ידי הילדריק, רוזן נים.
הקהילה היהודית בנים שגשגה וחוותה יחסים טובים עם שכניה הנוצרים, היא הפכה למרכז ללימודי דת והפכה לאחת הקהילות היהודיות הפעילות ביותר בלנגדוק.
לקראת סוף המאה ה-13 מנתה הקהילה כמאה משפחות.
מתוכם היו מנהיגים ורופאים בולטים.
וברוח הסובלנות של תושבי נים, אחד מחברי הקהילה, בשם דוראנט, כיהן בתפקיד מנהלי בבית המשפט.
אולם במהלך המאה ה-13 מצבם של היהודים התדרדר בעקבות מספר החלטות שהתקבלו במועצות אזוריות.
בולטת במיוחד החלטה שהתקבלה בנים בשנת 1284 ובה מוזכרים האמצעים בהם נקטה הכנסייה כדי להשפיל את היהודים ולהפרידם מהחברה הנוצרית.
אמצעים אלה בוצעו על ידי הבישוף ברטרנד השני מלנגויסל, הבישוף של נים מ-1280 עד 1324. בין היתר, הוא הורה ש.
וכן, הגזרות המגבילות האחרות שהתקיימו בכל מקום בצרפת, יושמו בנים בקפדנות יתרה.
בשנת 1295 הורה המלך פיליפ הרביעי לעצור את היהודים העשירים ביותר במדינה ולהחרים את סחורתם.
לערוך רשימת מלאי של ממונם ולהודיע לו מהו ערכם, וכן לבצע חיפושים בכל הבתים, היהודים והנוצרים, כיוון שייתכן והיהודים החביאו בהם כסף וחפצים.
הבישוף של נים, שהוביל את ההגבלות נגד יהודי נים, התחייב לקחת את היהודים תחת חסותו כדי להגן על האינטרסים שלו מול המלך פיליפ הרביעי, ומחה כנגד הפעולות שננקטו ובעקבות דבריו המלך הורה על החזרת הרכוש ושחרור יהודי העיר העצורים.
בשנת 1306 הורה המלך פיליפ לגרש את כל היהודים מממלכת צרפת, כדי לנכס לו את רכושם.
ב-23 ביולי 1306, הוגש ליהודים צו הגלייה ובו נמסר כי יש להם חודש לעזוב את אדמת צרפת.
יהודים רבים מנים ברחו לפרובנס שהייתה שייכת לאימפריה, רוסיון שהשתייכה לממלכת מיורקה, סבויה, איטליה או ספרד.
כל רכושם הוחרם באופן מיידי והחל מה -16 באוגוסט, צו הורה למפקחים בעניינם של היהודים להעמיד את המבנים שנתפסו למכירה.
מ-20 בנובמבר של אותה השנה הם החלו במכירת הרכוש היהודי.
היהודים משובם לנים ב-1315 ועד גירושם ב-1394
בשנת 1315 קרא המלך לואי העשירי להחזיר את היהודים לממלכתו, זאת בשל סיבות כלכליות, אולם רכושם לא הוחזר להם, לא הייתה להם אדמה או גפנים ועם חזרתם הדבר הראשון יהיה לנסות לגבות את חובותיהם.
אולם בשנת 1317 המלך המלך פיליפ החמישי שלח מכתב בו הוא מצווה לא לאפשר ליהודים לדרוש ריבית, והמליץ לחייבם ללבוש את אמצעי הזיהוי שלהם כיהודים על בגדיהם זאת בהמשך המלך שארל הרביעי, יורשו של פיליפ החמישי, גם כפה על היהודים קנס גבוה.
פעם נוספת גורשו יהודי נים הפעם על ידי המלך פיליפ השישי שלאחר תבוסתו בקרב קרסי שבעקבותיו דרש את עיקול חובותיהם.
אך בשנת 1359 קראו להם לשוב כדי לשלם בעזרתם את הכופר עבור המלך ז'אן השני שהיה אסיר של האנגלים.
היהודים היו מעודדים מהתנאים שהוצעו להם, וחזרו במספרים גדולים לנים ולכל ערי הדרום.
בהחלטת מועצת העירייה מ-24 ביוני 1359 היהודים הופרדו מהאוכלוסייה הנוצרית., אך המקום שנבחר היה ממוקם ליד חומות העיר, וחלק מהתושבים הנוצרים נהגו לזרוק לעברם אבנים, לכן הקהילה ביקשה ממועצת העיר להקצות להם אזור נוסף.
ההחלטה על כך התקבלה ב-19 באוגוסט 1359 לאחר מכן הם עברו לחלקים נוספים בעיר.
בשנת 1367 התיישבו היהודים במחוז שנוצר על יד הרחובות סן אנטואן, פרסק ודה לה מדלן.
היהודים גרו שם בקבוצות, אך הרובע לא היה סגור ונראה שהכניסות והיציאות שלהם מהאזור לא נבדקו.
ב-9 בדצמבר 1360 פורסם צו מלכותי המבטל את התנאים הטובים שהעניק ז'אן השני ובכך מוחק כמעט את כל הפריבילגיות וההטבות שניתנו בעבר.
בשנת 1364 שארל החמישי הגדיל את ההיטלים על היהודים.
ב-7 בספטמבר 1394 שארל השישי חתם על צו מלכותי המורה לכל היהודים לעזוב את הממלכה לאלתר.
ב-17 באותו חודש מנהל מחוז נים קיבל את הפקודה להעביר את היהודים שבאזורו למקום מבטחים מחוץ לממלכה.
הוא העניק להם דחייה של מספר ימים אך החל מה- 3 בנובמבר צווים מלכותיים נוספים הורו לאסוף את רכושם של היהודים.
יהודי נים מצאו מקלט בעיקר בקונטה ונסן (חלק ממדינת האפיפיור) הקרובה, בתקווה שאולי יוכלו לחזור שוב לביתם.
היהודים בנים בתקופת המהפכה והאימפריה
במהלך המאה ה-18 השתפר מצבם הכלכלי של יהודי קונטה ונסן.
רבים מהם עברו ברחבי דרום צרפת, חלקם התיישבו באופן קבוע למחצה בנים ובמונפלייה.
בשנת 1791 הצביעה האספה המכוננת הלאומית בעד סיפוח אביניון והאיחוד המחודש של קונטה ונסן לממלכת צרפת.
מעתה ואילך, יהודים רבים מהקונטט, שניצלו את מעמדם החדש כאזרחים בעלי זכויות מלאות, התיישבו לצמיתות בנים.
במהלך שלטון הטרור מרדכי מיררג'ס, חזנה של נים אולץ להשתטח בפני מזבח התבונה.
דוד קרמיאו נכלא בנים לפני שהועבר לניס והוצא להורג ב-18 ביולי 1794. ב-1802 נקבע על ידי נפוליאון, אז הקונסול הראשון, מפקד האוכלוסין של היהודים לפיו מנתה הקהילה היהודית של נים 371 אנשים, חמישה מתוכם היו חברי סנהדרין.
כ-359 מקונטט ונסין, כשחלקם מל'איל-סור-לה-סורג.
הערכה היא שמספרם הוכפל בין 1789–1792, עקב המלחמה בין אביניון לקרפנטרס.
ב-31 במאי 1806, נפוליאון קיים אספה בה קיבץ יהודים בולטים.
ובה החליט להחיות את הסנהדרין כדי לאכוף את ההחלטות שהתקבלו על ידי האספה.
מתוך 71 הצירים שנבחרו על ידי השלטונות הקיסריים לסנהדרין הגדולה, חמישה היו רבנים מנים (מתוך שמונת הרבנים המתגוררים בה), וזה היה ייחודי בהתחשב בעובדה שמרבית הקהילות המחוזיות האחרות יוצגו על ידי רב אחד.
הקהילה היהודית במאות ה-19 וה-20
בשנת 1840 מפקד האוכלוסין של יהודי נים צוין כי הקהילה מנתה 414 נפשות או 113 משקי בית לעיר שב-1844 הסתכמה ב-54,245 תושבים, מתוכם 26% פרוטסטנטים והשאר קתולים.
האוכלוסייה היהודית הייתה אפוא מיעוט קטן מאוד.
לפי לוסיין סימון ניתן לחלק את חברי הקהילה היהודית לשלוש קבוצות גדולות, לפי מקצועו של ראש המשפחה: "שליש בבורגנות האמצעית: בעלי בתים, סוחרים, מקצועות חופשיים.
שליש בבורגנות הקטנה, סוחרי נציבות, חייטים.
השאר הם פשוטי העם, בעלי מלאכה קטנים, פקידים, רוכלים".
יש להוסיף להם נשים צעירות שעובדות ברקמה או בכביסה.
בשנת 1872 היו בקהילה היהודית 380 חברים.
עד 1842 למדו הילדים היהודים של נים שיעורים בבתי הספר השונים של העיר.
מתאריך זה הקימה הקהילה בית ספר לבנים ועוד אחד לבנות בהנחייתה של העלמה ברונשוויג.
שני בתי הספר אושרו על ידי מועצת העיר.
בשנת 1858 פנתה הקהילה היהודית של נים אל יוסף סימון, יליד מוטרשולץ שבריין התחתון והוכשר בבית הספר הרבני של מץ, בבקשה להוביל את בית הספר שלה לבנים, שבו היו אז עשרים וחמישה תלמידים.
בית הספר הפך ל"בית ספר קהילתי לילדים יהודים" ובשנת 1881 עם החילון של בתי הספר הפך לבית ספר קהילתי.
תהילתו של יוסף סימון כמגן נלהב של הרפובליקה ויהודי אדוק, משכה סטודנטים פרוטסטנטים וקתולים.
ב-1886 פרסם את תולדות יהודי נים בימי הביניים.
ופרסם מספר ספרים על הוראת ילדים בקרב העברים בעת העתיקה ובקרב היהודים בימי הביניים.
היה מעורב בחיי החברה ודאג להכשרה מקצועית של פועלים ואומנים בעיר נים.
עם היהודים המפורסמים במאות ה-19 וה-20 נמנים אדולף כרמיה מדינאי צרפתי-יהודי שכיהן כשר המשפטים של צרפת והיה מחבר צו כרמיה ב-1870 שהעניק אזרחות צרפתית ל-35,000 יהודי אלג'יריה וייסד את ארגון כל ישראל חברים.
הפובליציסט והפילוסוף ברנאר לזר שהיה מחויב להגנתו של אלפרד דרייפוס והמשיך במאבק למען היהודים שהיו בסכנה ברוסיה וברומניה.
לאחר הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת ב-22 ביוני 1940, הפכה נים לאזור החופשי ועברו אליה מהאזור הצפוני, שנכבש על ידי הנאצים, משפחות יהודיות רבות.
ב-11 בנובמבר 1942 פלשו הגרמנים והאיטלקים לאזור החופשי.
כוחות גרמנים התבססו בנים ובפוג'וט, ואחריהם הגיעו כוחות נוספים לרוב הערים האחרות.
הגסטפו עבר לנים בשדרות גמבטה 13.
היהודים נרדפו, נעצרו ונכלאו במחנות לפני שגורשו באופן מאסיבי למחנות השמדה במזרח.
ב-25 וב-26 באוגוסט 1942, סריקה כללית בנים על ידי משטרת וישי הביאה למעצרם של 59 גברים, נשים וילדים שהועברו לידי הגרמנים ולאחר מכן גורשו.
העמותה אנונימית, צדיקים ונרדפים בתקופה הנאצית בקומונות של צרפת (AJPN) מפרטת 19 משפחות יהודיות שנעצרו בנים, תוך ציון תאריך גירושן, שיירתן ויעדן הסופי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הצליחה הקהילה היהודית להשתקם עם חזרתם, בשנות ה-60, של רבים מיהודי אלג'יריה.
בנוסף לבית הכנסת יש לקהילה מרכז קהילתי עם תלמוד תורה המעביר שיעורי דת לילדים בקהילה.
בתחילת שנות ה-70, ראש עיריית נים, אמיל ז'ורדן, העניק לקהילה, שביקשה זאת, זיכיון תמידי לבית הקברות Pont de Justice, בצפון מזרח העיר.
ב-1793 החליטו כמה סוחרים יהודים מהקונטה ונסן, שהתיישבו בנים, לבנות בית כנסת.
בית הכנסת מוקם בקומה הראשונה ובקומת הקרקע היו מגורי הרב, תנור המצות או המקווה.
בית הכנסת שוחזר בשנת 1893 וחזית הרחוב הנוכחית מתוארכת לתקופה זו.
מאז, הוא לא עבר שום שינוי ניכר.
בית הכנסת ממוקם ברחוב רוסי 40, ברחוב שקט, ליד מרכז העיר נים.
זהו בניין בעל שני מפלסים עם חזית בהשראת האדריכלות הרומנסקית.
בקומת הקרקע שתי דלתות עץ כפולות, מעליהן טימפנון עם קשת חצי עגולה, עם קשתות מעוטרות.
הקומה הראשונה, מופרדת מהקומה התחתונה באפריז ומעליו לוחות הברית משיש, עם עשרת הדיברות הכתובות בעברית, מעליהם, אוקולוס (פתח), ומשני צדדיו, שני חלונות עם קשתות חצי עגולים המוקפים בעמודים קטנים.
חדר התפילה המחופה בקומה הראשונה מציג את השפעתם של בתי הכנסת מקונטה ונסן.
בית כנסת, היה קיים עוד לפני גירוש היהודים ב-1306. ב-1886 יוסף שמעון מיקם אותו ב rue du Chapitre, באתר הנוכחי של Hôtel de la Prévôté.
לפי גרמר דוראנד, הרחוב הסמוך נקרא בזמנו rue de la synagogue (רחוב בית הכנסת) והוא הוחרם על ידי המעצמה המלכותית ב-16 באוגוסט וב-1306 נמכר יחד עם שאר נכסי היהודים.
כאשר חזרו היהודים ב-1359, באופן זמני, בית הכנסת הזה, אם עדיין היה קיים, היה אז מחוץ לרובע היהודי החדש שהוקצה להם, בין רחוב דה ל'אטואל לרחוב פרסק, ולכן לא יכול היה לשמש מקום תפילה עבורם.
יהודים התיישבו בפיטרסבורג (פולוקוואנה), דרום אפריקה מאז הקמתה בשנת 1868. הם הגיעו מליטא, אנגליה וגרמניה.
הם נמשכו לאזור בגלל זהב, אדמה לחקלאות והזדמנויות תעסוקה.
בית הקברות היהודי הראשון הוקם על אדמה שהעניק הנשיא פול קרוגר בשנת 1895. הקהילה העברית, שכללה את פיטרסבורג ולואי טריכרדט הוקמה בסביבות 1897. בשנת 1912 ייסדה פיטרסבורג קהילה משלה, הקהילה העברית פיטרסבורג.
הוקמה חברה קדישא יהודית, חברה למען הציבור, והחברה הציונית פיטרסבורג-זוטפנסברג.
אולם קהילתי נבנה בשנת 1921 ובית כנסת בשנת 1953. יהודים תרמו לפיתוח פיטרסבורג ומילאו תפקידים בכירים בעיירה.
היהודים סבלו ממעט מאד אנטישמיות.
משנות ה-60 של המאה ה-20 החלו היהודים לעבור לערים הגדולות באזור.
האולם הקהילתי ובית השר נמכרו בשנת 1994 ו בית הכנסת נמכר בשנת 2003. בפיטרסבורג נותר רק בית הקברות היהודי.
העיירה נקראה בעבר פיטרסבורג על שמו של קומנדנט-גנרל ווטרקר, פיטר יעקבוס ז'וברט.
היא הוקמה בשנת 1886 על ידי מהגרים ממושבת הכף אשר תרו אחר זהב.
.במסמך שנחתם ב-1886 נרשם שהחווה סטרקלופ נמכרה לממשלה, מה שאפשר להקים במקום עיירה.
בין השמות על המסמך היו אלה של ל.ס.
קאופמן א.ג מרקוס, שהיו ככל הנראה יהודים.
זו הייתה אולי ההתייחסות הראשונה לקיומם של יהודים באזור.
המתיישבים היהודים הראשונים הגיעו בין השנים 1890 עד 1900 מליטא, רוסיה ולטביה, הם נמשכו לאזור על ידי גילוי הזהב בעיירה איסטגוד שנמצאת כ-20 קילומטרים משם.
עם זאת, מרבצי הזהב לא הוכיחו את עצמם, ולכן רבים מהיהודים פתחו במקום חנויות מסחר, כמו גם בתי מלון.
הקרקע הזולה משכה אליה מתיישבים חדשים.
הצעירים הרווקים החלו לקיים עמדות מסחר באזורים מרוחקים שבהם היו לעיתים קרובות הלבנים היחידים.
הם מכרו מוצרי יסוד כמו קמח תירס וסוכר לאוכלוסייה השחורה ומוצרי בית וכלים חקלאיים לחקלאים, שנסעו מרחקים ארוכים לחנויות הללו.
חלק מהיהודים הקימו מלונות כתחנות ביניים למטיילים.
לאחר שהמתיישבים החדשים התבססו ומצבם הכלכלי השתפר, הם שלחו כסף בחזרה למדינות מוצאם, כדי שיוכלו להביא את משפחותיהם לדרום אפריקה.
רוב היהודים הגיעו אפוא לאזור פיטרסבורג בגלל הזדמנויות עסקיות או בגלל שכבר התגוררו שם בני משפחה שיכולים לעזור לתמוך בהם.
המתיישבים היהודים הראשונים בצפון הפרובינציה טרנסוואל כללו את פטסי כהן, בארני הרמן, הרמן הירשמן, וולף ומקס ישראלסון, בן לוי, הרמן אייכלץ, סולי מרקוס ומרקוס רוזנבורג.
יהודים נמצאו באזורים הכפריים שסביב העיירות פיטרסבורג, ביניהם סועקמוז (שם היו מניינים), ניוסמיטסדורפ, קלקבנק, הוטבוסדורפ וגרוטספלונקן.
וילנסקי היה היהודי הראשון שנקבר בבית הקברות היהודי בפיטרסבורג.
בערך באותה תקופה פול קרוגר, נשיא רפובליקת דרום אפריקה, ביקר בפיטרסבורג.
משלחת מהקהילה היהודית, בראשות פטסי כהן וברני הרמן (לימים יושב ראש הקהילה במשך 35 שנה), פנו לנשיא קרוגר בבקשה לקבל מקום קבורה והסבירו כי ההלכה מחייבת כי ליהודים יהיה בית קברות משלהם.
למרות שבית הקברות הנוצרי באותה תקופה השתרע על שטח של ארבעה דונם, קרוגר הקצה ליהודים רק שני דונם.
כשכהן שאל מדוע בית הקברות היהודי יכול להיות רק חצי מגודלו של בית הקברות הנוצרי, קרוגר לא היסס להסביר שכפי שהיהודים מאמינים רק בחצי מהתנ"ך הם זכאים רק למחצית האדמה.
אולם לאחר מחאה רבה של כהן, התרצה הנשיא ונתן ליהודים את ארבעת הדונמים הזהים.
במהלך מלחמת האנגלו-בורים 1899-1902 חלק מהיהודים באזור פיטרסבורג, במיוחד אלה ממוצא בריטי, עזבו לכף.
עם זאת, הרוב נשארו אך שמרו על נייטרליות.
ניסיונות היהודים לתבוע פיצויים מהבריטים לאחר המלחמה לא צלחו ברובם.
הבריטים השתמשו בפרצה בחוק כדי להתחמק מתשלום פיצויים ליהודים.
הם השתמשו בעובדה שהיהודים מרוסיה לא יכלו להציג הוכחה לאזרחות רוסית כדי למנוע מהם כל תשלום.
למרות זאת, הצליחו היהודים לשקם את עסקיהם לאחר המלחמה גם ללא כספי הפיצויים שקיבלו שכניהם הבורים (אפריקאים לבנים) מהבריטים.
הקהילה העברית זוטפנסברג, שכללה גם את הכפרים לואי טריכרדט ופיטרסבורג והסביבה, הוקמה בסביבות 1897. הנשיא הראשון של הקהילה העברית זוטפנסברג היה ברנרד הרמן.
בשנת 1912 הקימה קהילת פיטרסבורג קהילה משלה הידועה בשם הקהילה העברית פיטרסבורג, אך לואי טריכרדט שמר על השם המקורי.
מכיוון שלקהילת פיטרסבורג לא היה בית כנסת משלהם, הם ערכו את התפילות שלהם באולם הבונים החופשיים.
בית הכנסת הראשון נבנה בשנת 1921 ברחוב יוריסון 23. אבן היסוד הונחה על ידי אחד מראשוני היהודים במחוז, וו [פטסי] כהן, בטקס שנערך ב-19 ביוני 1921. נושאי התפקיד היו אז יושב הראש ברני הרמן והמזכיר בן לוי.
מ"ל כהן היה המנהיג הרוחני הממונה.
באותה תקופה היו כ-70 חברים בקהילה.
הקהילה גדלה במהירות בשנות ה-30 וה-40 והיה צורך בבית כנסת גדול יותר.
בית הכנסת החדש נבנה לבסוף בשנת 1953. אבן היסוד הונחה על ידי מר בן לוי ב-14 בספטמבר 1953. בית הכנסת/האולם הישן הוסב אז לאולם הקהילתי על שם יעקב לוין.
כעבור כמה שנים נבנה בשטח גם בית הרב.
הקהילה היהודית בפיטרסבורג דרשה מהמנהיג הדתי שלהם להיות מורה חדר ומנהיג נוער, שוחט, חזן ונציג של הקהילה העברית מול הגויים.
מעט מאוד אנשים הצליחו לעמוד בכל הקריטריונים הללו ביעילות.
בפיטרסבורג, מכיוון שרק יהודים מעטים שמרו את השבת או למדו תורה, סבל הרב מבידוד רוחני.
מניינים הושגו בדרך כלל בערבי שישי ובתפילות בחגים, שכן לחברים רבים הייתה תחושה חזקה של זהות יהודית והם ראו את בית הכנסת כמקום מפגש בו יוכלו לפגוש יהודים אחרים.
המנהיגים הדתיים וראשי הקהילות תמיד קראו לגברים להשתתף בתפילות בית הכנסת, במיוחד בשבת בבוקר, מכיוון שאנשי עסקים רבים החלו לשמור על עסקיהם פתוחים בשבתות.
למרות בעיות הכשרות והמרחקים ממרכזים שבהם ניתן היה לקנות מוצרים כשרים, אחוז גדול מהיהודים קנו בשר כשר.
למרות התרופפות בקיום המצוות, רוב היהודים ריכזו את זהותם היהודית בבית הכנסת ורק חלק קטן ראה בהשתתפותם בארגונים ציוניים את זהותם היהודית היחידה.
המנהיג הרוחני הבולט ביותר היה הרב יעקב לוין אשר שירת את הקהילה משנת 1931 ועד מותו כ-30 שנה לאחר מכן.
הוא זכה להערכה רבה על ידי הקהילה היהודית והלא יהודית באזור.
ב-24 במאי 1931 התאגדה החברה קדישא היהודית בפיטרסבורג, והוקמה חברה למען הציבור.
וולי לוי היה יושב ראש חברת קדישא במשך 40 שנה.
לכבודו נקרא אולם וולי לוי שנבנה ב-1994 בצמוד לבית הכנסת.
כיום ישנם כ-250 קברים בבית הקברות פיטרסבורג.
אגודת פיטרסבורג-זוטפנסברג הוקמה ב-1912 והליגה הציונית של פיטרבורג ב-1932. יהודי צפון טרנסוואל היו תומכים נלהבים של הציונות ובשנות ה-80 היו בין התורמים הגדולים לנפש לישראל בעולם.
גילדת הנשים פיטרסבורג הוקמה ב-2 באוקטובר 1947. בשנות ה-50 של המאה ה-20 נערכו באופן קבוע טקסי בר ובת מצווה, חתונות ואירועים נוספים.
היה מספר רב של ילדים יהודים שלמדו שיעורי עברית.
הקהילה שירתה גם יהודים במחוז הסמוך ובערים כמו פוטגיטרסרוס, לואי טריכרדט, מסינה וצנין.
יהודים מילאו תפקידים מרכזיים בעסקים, במקצועות, בתעשייה, בחקלאות ובמגרשי הספורט באזור ופתחו לפיתוח האזור.
הם היו פעילים גם בענייני צדקה ועניינים אזרחיים, שלושה מהם הפכו לראשי העיירה: בארני הרמן, מקס מרקוס ומוס כהן.
מספר היהודים החל לרדת מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20. בני הנוער עברו לערים הגדולות יותר, שם היו הזדמנויות כלכליות טובות יותר והוריהם הגיעו במהרה בעקבותיהם.
בשנת 1991 הוחלט ששירותיו של מנהיג רוחני במשרה מלאה כבר אינם נחוצים.
בשלב זה כללה הקהילה רק כ-22 חברים.
מניינים וחגים רגילים עדיין נערכו בעיקר על ידי גילדת הנשים.
בינואר 1994 הציע הגזבר, מר דניס ווינר, להקים ועדת משנה שתחליט על עתידה של הקהילה בגלל מצבה הכלכלי הירוד ומספר החברים הפוחת.
עם התדלדלות הקהילה, נמכרו בפברואר 1994 האולם והבית הקהילתי לקבוצת מולמן שהתחייבה לבנות אולם קהילתי חדש לקהילה, הצמוד לבית הכנסת.
האולם החדש נפתח רשמית ב-5 במרץ 1995 על ידי הרב הראשי סיריל האריס.
לאחר שפנו אליו מבית הכנסת שבטי ישראל ברעננה, בית כנסת שנבנה על ידי יוצאי דרום אפריקה בשנת 1999, הוחלט לתרום להם שני ספרי תורה.
האירוע נחגג בהכנסת ספר תורה שהתקיימה בשבטי ישראל בתאריך כ"ט במאי 2001, יום ירושלים תשס"א.
באירוע זה השתתפה משלחת מטעם הקהילה העברית פיטרסבורג, יוצאי ארץ ישראל, הרב זילברהפט, הרב הראשי של רעננה, ראש העיר וסגן ראש עיריית רעננה ועוד.
בנובמבר 2001, מכיוון שהקהילה כבר לא יכלה להוציא מניינים בלילות שישי, הוצע למכור את בית הכנסת לקבוצת מולמן.
כתוצאה מהסכם עם מר דארין פלצקי, תכולת בית הכנסת פיטרסבורג הייתה אמורה להיות מותקנת בבית הכנסת החדש שהיה אמור להיבנות בתל מונד, ישראל.
השלטים והמזכרות מבית הכנסת פיטרסבורג היו אמורים להיות מוצגים על קיר שהוכן במיוחד למטרה זו, מה שיבטיח שזיכרון בית הכנסת פיטרסבורג יונצח לדורות הבאים.
טקס ביטול הקדשה לבית הכנסת פיטרסבורג נערך על ידי הרב זילברהפט ביום שישי בערב ה-31 בינואר 2003. תכולת המטבח של בית הכנסת נמסרה לאכסניית סלווין סגל ביוהנסבורג.
בית הכנסת נסגר ותכולתו נשלחה לישראל.
הספרייה הועברה לספרייה היהודית המרכזית בדרום אפריקה.
בית הכנסת מבשר בתל מונד נפתח ב-25 ביוני 2013 עם הספסלים המקוריים, הבימה, השעון ועוד ציוד מבית הכנסת פיטרסבורג.
בטקס השתתפו רבים מתושבי פיטרסבורג לשעבר שהתרגשו עמוקות מהמשך מורשת בית הכנסת שלהם.
קהילת יהודי סְטְרִי הייתה קהילה יהודית ששכנה בעיר סטרי שבמחוז לבוב, למרגלות הרי הקרפטים.
סְטְרִי (באוקראינית: Стрий, בפולנית: Stryj) היא עיר על הגדה המערבית של נהר סטרי, במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, למרגלות הרי הקרפטים.
אוכלוסיית העיר מונה כיום כ-71,000 נפש.
בתחילת המאה ה-16 יהודים החלו להתיישב בעיר סטרי.
מכיוון שלא הייתה זכות ליהודים להתיישב בעיר למעט אישורים חריגים, כמות התושבים היהודים בעיר הייתה נמוכה ורובם החזיקו באישור מיוחד.
רק כמאה שנים מאוחר יותר, בשנת 1576 ניתן ליהודים אישור רשמי להתגורר בעיר על אף התנגדותם של התושבים.
בשנת 1677 הוקם בה בית הכנסת הראשון.
הגעת היהודים לעיר עוררה התנגדות של התושבים, כי הם לא רצו שהיהודים שיתיישבו בעיר יעבדו שם במקצועות כמו יצור יי"ש והפעלת בית מזיגה.
בכל פעם שהתחולל מאבק בעיר על זכויותיהם של היהודים, הם קיבלו את תמיכתם של מלכי פולין לדורותיהם, שראו ערך כלכלי בפעילות המסחרית של היהודים בעיר.
לדוגמה, החל משנת 1692 היהודים פעלו לכך שיום השוק יזוז משבת לשישי, עד שבשנת 1696 קבע המלך שיום השוק יועבר משבת לשישי למרות התנגדותם של התושבים לשינוי יום השוק.
בשנת 1766 ניתנו ליהודים כל הפריבילגיות במלואן.
מהלך זה סיים הלכה למעשה את המאבקים על זכויותיהם של היהודים.
התפתחות הקהילה – תחת השלטון האוסטרו-הונגרי
בשנת 1772 במסגרת חלוקת פולין, האימפריה אוסטרו-הונגרית השתלטה על השטח בו הייתה העיר סטרי.
בתחילת הכיבוש מעמד הקהילה נפגע מאוד עקב איבוד האוטונומיה והפריבילגיות והאיסור על הפעלת בתי מזיגה.
אך עם תחילת המאה ה-19 הקהילה הצליחה להשתקם: אומנם עדיין היו רובם עניים מרודים שהתפרנסו ממסחר וממלאכות שונות, אך הקהילה התחזקה.
לקראת סוף המאה כבר היו בעיירה רופאים, עורכי-דין ובנקאים יהודים; כמו גם בעלי מפעלים יהודים וגם סוחרים שהצליחו להשיג פרנסה נאה בזכות שיפור מסילות הרכבת באזור והתפתחות המסחר.
בזמן השלטון אוסטרו-הונגרי סטרי שימשה כבירת המחוז, הדבר הביא להתפתחות התרבות היהודית שם.
בשנת 1874 נבחר לראשות עיריית סטרי ד"ר דוד פרוכטמן, יהודי ליברל שנמנה עם תומכי התנועה הלאומית הפולנית.
פרוכטמן גם נבחר כנציג האזור לסנאט של גליציה, משרה שהחזיק בה עד לשנת 1909, והוא זכה לאהדה גדולה של יהודים ונוצרים כאחד.
באותה תקופה החלו לפעול בסטרי זרמים פוליטיים-יהודיים רבים: תנועות ציוניות, סוציאליסטיות וגם "אגודת ישראל" החרדית.
באוגוסט 1914, כחודש לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה כבש צבא האימפריה הרוסית את העיר.
בימים שלפני הכיבוש חלק גדול מיהודי העיר ברחו לאוסטרו-הונגריה בגלל הפחד מהקוזאקים ששירתו בצבא הרוסי, ואכן בימים הראשונים לאחר הכיבוש היו מעשי ביזה ואונס בעיר.
לאחר מכן, חזרו החיים לסדרם בכל תקופת השלטון הרוסי.
ב-1915 אוסטרו-הונגריה כבשה מחדש את העיר והשליטה בה סדר עד סוף 1917, אז התחילו מהומות ענק בגלל מחסור במזון.
במהלך המהומות התרחשו מעשי שוד וגנבה והשלטון האוסטרו-הונגרי המתפרק לא היה מסוגל להשליט סדר.
לכן הקימו היהודים מיליציה של יוצאי הצבא האוסטרו-הונגרי ששמרה על הקהילה.
בתום מלחמת העולם הראשונה, פרצה מלחמה בין פולין ואוקראינה על השטחים של מזרח גאליציה, בהם נכלל סטרי.
יהודי העיירה הכריזו על נייטרליות, וסייעו בהיבט הכלכלי לפקידים פולנים שפוטרו מעבודתם.
לאחר שהעיירה חזרה להיות תחת שלטון פולני, זכו יהודי העיירה ליחס טוב מהשלטונות, כתוצאה מהסיוע הכלכלי שהגישו לפקידים המפוטרים.
בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים חיו בסטרי כ-11,000 יהודים – כשליש מתושביה.
הם עסקו בעיקר במסחר ובמלאכה ומצבם הכלכלי היה קשה מאוד.
הקהילה הפעילה בית חולים ובית יתומים וכן אגודות סעד שונות.
בתחילת המאה ה-19 נפתח בסטרי בית-ספר יהודי חילוני מייסודו של בנימין הומברג.
יהודי העיירה התנגדו מאוד לתנועת ההשכלה החילונית, ראו בבית-הספר איום, ושמחו מאוד כאשר הוא נסגר.
כאשר בסוף המאה ה-19 נפתחו בעיירה שני בתי-ספר חילוניים, הם זכו לתמיכה נרחבת יותר וילדים יהודים רבים הלכו ללמוד בהם.
הפעילות החינוכית בקרב הקהילה היהודית בסטרי הגיעה לשיאה בשנות העשרים והשלושים, נפתחו בתי-ספר רבים וכמעט כל תנועות הנוער היהודיות, החל מהחרדיות ועד לציוניות, פעלו בעיירה.
באותן שנים פעלו בעיר שמונה בתי כנסת גדולים והוקמו: קופת חולים יהודית, איגודים מקצועיים יהודים, אגודת הספורט "כח", ויצו, אגודות סטודנטים יהודיות וספרייה יהודית שהופעלה על-ידי "פועלי ציון".
ר' אריה ליב הכהן העללער (– ה'תקע"ג, 22 בדצמבר 1812), היה רב, פוסק וראש ישיבה.
התפרסם בעיקר בספרו הידוע קצות החשן, שהפך לספר יסוד הן בעולם לימוד ההלכה ופסיקתה והן בעולם הישיבות, כספר למדני.
מכונה גם ה"קצות החושן" או בקיצור "הקצות", ה"אבני מילואים" וה"שב שמעתתא", על שם ספריו.
מכונה "הגאון מליסא" או "הרב מליסא" וכן "הנתיבות" וה"חות דעת" על שם ספריו "נתיבות המשפט" על חושן משפט ו"חות דעת" על ה"יורה דעה" שבשולחן ערוך.
ר' יקותיאל אשר ענזיל צויזמיר (לערך ה'תק"נ, 1790 – ה'תרי"ח, 1858) – שימש כרב העיר ארבעים שנה.
תלמידו המובהק של ר' אריה לייב הלר, ערך והוציא את ה"אבני מילואים" לאחר מות רבו.
ר' אלכסנדר (דודו של העטרת צבי זי"ע) הי' ראב"ד סטריא, כנראה לפני ר' מרדכי זיסקינד (נזכר בספר מטה יששכר לנכדו).
ר' מרדכי זיסקינד סג"ל לנדא (לערך ה'תקמ"ה – ה'תרט"ו) – תלמידם של ר' אורי (ה"שרף") מסטרליסק, ר' יעקב משולם אורנשטיין (ה"ישועות יעקב") ור' יעקב לורברבוים.
לאחר שכיהן כרב בסטניסלב, שימש כראב"ד סטרי תחת ר' אשר ענזיל, ומיתן את התנגדותו של ר' אשר ענזיל לחסידות.
ר' אלי' מאיר הכהן רויזענבלום
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 נכבשה העיר על ידי הוורמאכט, אך כיבוש זה החזיק מעמד פחות משבוע, ובתחילת אוקטובר, לאחר שהושלמו תיקוני הגבולות בין גרמניה לברית המועצות, נכנס לעיירה הצבא האדום.
במהלך הכיבוש הסובייטי בוצעו מעצרים רבים של פעילים פוליטיים יהודים ונוצרים, בעיקר פעילי "הבונד" הסוציאליסטים.
השלטונות הלאימו מפעלים שהיו בבעלות יהודית ופירקו את רשת החינוך היהודית.
ב-2 ביולי 1941, במסגרת מבצע ברברוסה, כבשו הגרמנים את העיר בשנית, וזמן קצר לאחר מכן ערכו אוקראינים ופולנים מקומיים פוגרום ביהודי היישוב, בו נרצחו כ-300 איש.
ב-16 בספטמבר 1941 נערכה בעיר אקציה, בה נלקחו מבתיהם בין 800 ל-1,000 יהודים, ולאחר התעללות בת שלושה ימים הם נרצחו בידי שוטרים גרמנים ואוקראינים ביער סמוך.
לגטו זו הועברו גם יהודים מוליקה טוריה.
ב-28 בפברואר 1943 החלה בגטו שבעיר אקציה נוספת, בת 3 ימים, בה נרצחו כ-1,000 יהודים, תוך ירי ביהודים שניסו להימלט.
יוצאי הקהילה בארץ ישראל בשיתוף יוצאי הקהילה בארצות הברית הקימו עוד בשנת 1944 ארגון הנצחה לקהילה "ארגון יוצאי סטרי בישראל" במטרה להנציח את הקהילה ולאגד את יוצאיה שבארץ ישראל.
בשנת 1962 הוציא הארגון את הספר: "ספר סטרי" שמספר על תולדות הקהילה.
קיימות שתי מצבות לזכר הקהילה: אחת בבית העלמין קריית שאול, השנייה במרתף השואה.
קהילת יהודי הכפר [קליין סלישץ'] (ביידיש: סעלישטץ, סעליץ', סעלישטש) התקיימה ביישוב Siedliszcze Male במחוז ווהלין שבשטח אוקראינה כיום.
סלישץ' הייתה מושבה חקלאית יהודית דרומית מזרחית לקוסטופול.
הקהילה התקיימה עד להשמדתה בשואה בשנים 1942–1945. קליין סלישץ' אינה העיירה האוקראינית וינוהרדיב שכונתה ביידיש סעליש, ואינה העיירה שיידלישצ'ה בפולין (בפולנית: Siedliszcze; ביידיש: שעדלישטשע).
סלישץ' נוסדה בשנת 1851 על קרקע שנרכשה מבעל האחוזה פרושינסקי.
נקנו אז 670 דיסיאטינות (6,800 דונם בערך) באמצעות מתווך יהודי בשם מיכאל ליטבק, שרשם את האדמה על שמו.
דבר זה הביא להתדיינויות ממושכות בבתי משפט עד שהוסדר העניין והחלקות נרשמו על שם המתיישבים.
ברשות החקלאים היהודים היו אז 535 דיסיאטינות (5,500 דונם בערך).
כבר אז הייתה החקלאות עיסוק משני, ורבים התפרנסו ממלאכות כגון נגרות ובנאות בערים ובעיירות הסמוכות.
בראשית המאה ה-20 התפרנסו מחקלאות רק 200 נפשות.
על פי מיפקד שנערך בשנת 1921 התגוררו בסלישץ' 996 תושבים, מהם 663 יהודים.
באמצע שנות השלושים התגוררו במקום בערך 120 משפחות יהודיות.
הקרקע הדלה והקשיים שנתקלו בהם המתיישבים בפיתוח המשק גרמו לכך שכמעט מחצית מן האדמות שנרכשו בזמנו נמכרו.
גודל המשקים היה בין 20 ל-115 דונם.
בעזרת חברת "אורט" נעשה ניסיון לפתח את ענף החלב בצורה קואופרטיבית, אך הדבר הצליח רק בחלקו (למשל, נעשה ניסיון לייצר גבינות קשות, אך הוא נכשל).
לרוב היהודים היו מקורות פרנסה אחרים.
בידיהם היו 12 חנויות ו-3 איטליזים.
אחרים עסקו במלאכות והיו ביניהם 10 חייטים, 8 צבעים 4 נגרים, 4 בנאים, 2 נפחים ו-2 סנדלרים.
בין שתי המלחמות נכללה סלישץ' בנפת קוסטופול ויהודיה השתייכו לקהילת קוסטופול.
בשנת 1928 נבחרו מטעמה 5 יהודים שייצגו אותה במועצת הקהילייה.
נציג אחד מטעמה ייצג את יהודיה בהנהגת הקהילה בקוסטופול.
במקום היו בנק קואופרטיבי מיסודו של "אורט", שסייע בידי החקלאים, וכן בית ספר יסודי פולני ממלכתי.
מלבד זאת היו בעיירה שני בתי מדרש.
יעקב לידרמן היה ראש הקהילה - "סולטס" מ-1922 עד סוף השלטון הפולני 1939
סלישץ' נכבשה בידי בצבא הגרמני בראשית יולי 1941. על יהודי המקום הוטלו גזירות, משק החי והציוד החקלאי הוחרמו.
בי"ג באלול תש"ב (26 באוגוסט 1942) נרצחו כ-500 יהודים, ובהם תושביה היהודים של סלישץ', בקרבת קוסטופול.
כ-20 איש ניצלו לאחר שברחו ליערות.
סלישץ' שוחררה בידי הצבא האדום בסוף ינואר 1944.
חברי הקהילה ששרדו את השואה הקימו לזכר הנספים מצבת זיכרון בבית העלמין בחולון.
קהילת יהודי ע'ריאן הייתה קהילה של יהודים תושבי מערות, הידועים גם כטרוגלודיטים (מהביטוי הצרפתי "Juifs troglodytes"), היו אלו קהילות יהודיות ששכנו במערות מעשה ידי אדם בהרים.
הקהילות הידועות ביותר מסוג זה התקיימו באזור רמת ע'ריאן ("ג'בל ע'ריאן") של הרי נפוסה, באזור העיר ע'ריאן בצפון-מערב לוב, והן מכונות בדרך כלל יהודים ע'ריאנים.
הקהילות הללו כבר אינן קיימות היום.
שבטים יהודים חיו במערות מעשה ידי אדם במשך מאות שנים במרוקו, אלג'יריה, בטריפוליטניה ובלוב.
בתיהם ובתי הכנסת שלהם היו במערות; ורק בתי הקברות היו על פני השטח.
הקבוצות העיקריות של תושבי המערות היהודים היו בהתיישבויות ע'ריאן, טיגרנה ובני-עבאס.
בשנת 1906 ביקר באזור הארכאולוג נחום סלושץ וכתב תיאור מפורט של חיי היהודים באזור.
ע'ריאן הוא שם כולל של שלושה יישובים – ע'ריאן, תיגרינה ובני-עבאס, השוכנים כ-100 ק"מ דרומית לטריפולי.
יחידה ישובית, שנחשבה כאחת ובה היו מעל ל-500 יהודים.
בתקופה העות'מאנית נהנתה הקהילה מאוטונומיה מסוימת ונוהלה על ידי מועצת זקנים, שבראשה עמד "שיח' אליהוד", שהתיישב בתיגרינה ונמנה עם פרנסי הקהילה.
הוא היווה חוליה מקשרת בין השלטונות לקהילה והאחראי על גביית מס גולגולת ומיסים קהילתיים, אך גם המנהיג הדתי של הקהילה, שמינה את השוחטים, המוהלים ומלמדי התינוקות.
הרופא והמשורר, ח'ליפה חג'אג', היה "שיח' אליהוד" האחרון בתקופה העות'מאנית.
אחריו, בתקופת המרד הערבי נגד השלטון האיטלקי וכיבוש ע'ריאן על ידי האיטלקים ב-1922, היה הרופא, יעקב חג'אג', חתנו של ח'ליפה חג'אג', ובתקופה האיטלקית עד 1943, היה ברח'אני זיגדון, חתנו השני של ח'ליפה חג'אג'.
ברח'אני לא היה אישיות רבנית, אך ניהל את הקהילה היטב.
הוא העמיד לצידו נכבדים ששרתו בקודש, וביחד הם דאגו לחינוך התורני של הילדים, להכשרת בעלי תפקידים לקיום הפולחן הדתי, להפעלת המוסדות הדתיים והקהילתיים, לעזרה לאביונים, ומשנות השלושים, לחיזוק התודעה הציונית ולימוד העברית.
יהודי המערות היו דתיים מאוד עד כדי אדיקות וקנאות.
הם דקדקו במצווה קלה כבחמורה ונזהרו בקיום כל המצוות שבתורה.
שני בתי כנסת היו בע'ריאן ובהם היו 32 ספרי תורה.
בתי הכנסת היו בנויים מתחת לאדמה ולפי המסורת המקובלת בידי תושבי המקום גילם רב מאוד.
בתקופת מלחמת העולם השנייה העניקו יהודי ע`ריאן מחסה ליהודים שברחו מערים ומכפרים אחרים בלוב.
יהודים רבים, בעיקר מטריפולי, ברחו אליהם והשתכנו בבתיהם.
ב-1941 חנה באזור חיל מצב גרמני מן הקורפוס הגרמני אפריקני, ובהמשך הוגלו ליישוביהם כ-400 יהודים מקירינאיקה.
עם סיום הכיבוש האיטלקי וכניסת הכוחות הבריטיים, בשלהי ינואר 1943, סייעו יהודי ע'ריאן, יחד עם הבריטים, ליהודים שברחו או הוגלו אליהם, לשוב לבתיהם.
ח'ליפה חוגה חסאן (חתנו של ברח'אני זיגדון), שהיה תושב היישוב ע'ריאן ואיש משכיל, דובר איטלקית ואנגלית, מונה ל"שיח' אליהוד".
בשל קשריו המסחריים הוא הצליח ליצור יחסים טובים עם השלטונות הבריטיים וכן, הנהיג את הקהילה, ככל שהתגברה הלאומנות הערבית.
עם פרוץ פרעות נובמבר 1945, הצליח ח'ליפה חוגה חסאן, בשל קשריו, למצוא מחסה לבני הקהילה אצל נכבדים ערבים, ובמקביל לדאוג שהשלטונות הבריטיים ישלחו כוחות צבא ומשטרה להגן עליהם.
כתוצאה מכך בע'ריאן לא היו נפגעים בנפש, והיו רק פגיעות ברכוש.
אך, הטראומה מהפרעות, שאילצו יהודים למצוא מחסה ולהזדקק להגנת השלטונות, התערערות המצב הכלכלי בעטיין והמתיחות ביחסים עם האוכלוסייה הערבית המקומית, גרמו לכך שמספר משפחות מע'ריאן עזבו את יישוביהם ועברו לטריפולי.
נחום סלושץ כתב:"מעת לעת חדי העין מגלים, בין עצי זית ותאנה, או ליד מסגד או חורבות, חורים פעורים בשפל של גבעה, הדומים בצורתם לדלת של מערה.
דלת עץ קטנה נפתחת לפני הטייל, והוא נכנס למעין גלריה חשוכה ולא אחידה, משופעת כל הדרך, כדי לעבור אותה בבטחה דרוש תרגול.
לאחר הליכה של חמישה-עשר עד עשרים מטרים, יורדים למעין חצר, מוארת מלמעלה בקלילות בכמה קרני אור; יש את האורווה, שקודמת לחדר המרכזי, ואשר משמשת לעיתים קרובות בית מלאכה לנפחים היהודים.
בירידה מתמדת מגיעים לחצר תת-קרקעית המשמשת כבית מגורים מרכזי, מטבח ובית מלאכה, התאים נמצאים במערות שנחפרו בקירות החצר, מהן מקבלים מעט אור ואוויר.
הילידים מוצאים את החיים התת-קרקעיים מאוד טבעיים ונוחים, אם כי המטייל אינו חש בנוח.
גם בית הכנסת של הכפר בני-עבאס ממוקם במערה, אך הגישה אליו פתוחה וקלה, וגגו אפילו מעל מפלס הקרקע.
בטיגרנה נבנה זה עתה בית כנסת שכולו מעל פני הקרקע."
קהילות יהודיות בשטחה של ערב הסעודית המודרנית התקיימו מתחילה ימי המקרא, לכל המאוחר עוד מימי בית המקדש הראשון שבנה שלמה המלך.
יש שהעריכו כי בשנת 2022 התגוררו בערב הסעודית כ-3,000 יהודים.
האזכור הראשון של יהודים באזורי סעודיה המודרנית מתוארך, לפי כמה דיווחים, לתקופת בית ראשון.
ההגירה לחצי האי ערב החלה במאה ה-2 לספירה.
במאות ה-6 וה-7 על פי המסורת המוסלמית, הייתה בחיג'אז אוכלוסייה יהודית גדולה, בעיקר בעיר אל-מדינה וסביבתה.
צמיחת האוכלוסייה נבעה בחלקו מהקשרים הטובים של היהדות עם מנהיגים כמו יוסף ד'ו נואס; שהיה מאוד תוקפני לגבי המרת נתיניו ליהדות.
נואס רדף נוצרים בממלכתו כתגובה לרדיפה של הנוצרים את היהודים על ידי הנוצרים המקומיים בערב ואבו כרב אסעד.
בשנת 523, המלך ההימיארי דהו נוואס (דונאן), שהתגייר, טבח גם הוא בנוצרים בחצי האי ערב.
לפי אל-מסעודי החלק הצפוני של החיג'אז היה חלק מממלכת יהודה, ולפי בוטרוס אל-בוסתאני היהודים הקימו בחיג'אז מדינה ריבונית.
המזרחן הגרמני פרדיננד ווסטנפלד טען כי היהודים הקימו מדינה בצפון החיג'אז.
היו שלושה שבטים יהודים עיקריים במדינה לפני עליית האסלאם בערב הסעודית: בני נדיר, בני קינוקאע ובני קוריט'ה.
בני נדיר היו עוין לדתו החדשה של מוחמד.
עם זאת, שרידים של שבטי בני נדיר ובני קינוקאע המשיכו להתקיים.
ייתכן שגם אלדד הדני בן המאה התשיעית חי בערב.
שבט בני חרית או בני חורת
הנוסע היהודי בנימין מטודלה ביקר בקהילות היהודיות בצפון חצי ערב בשנים 1165 עד 1173 כשסייר בחלק מהאזורים הנמצאים בסעודיה של ימינו.
אחת ממפות מסעותיו מראה שהוא עצר בקהילות היהודיות המתגוררות בתימא ובח'ייבר שני מקומות שידוע שיש בהם נוכחות יהודית היסטורית משמעותית, קרב ח'ייבר נערך בין מוחמד וחסידיו נגד היהודים המבוססים שחיו במקום, במשך מאות שנים.
בני הקהילה היהודית של ח'ייבר חיו במקום משנת 629. המסע של בנימין מטודלה התחיל בעלייה לרגל לארץ הקודש.
הוא קיווה להשתקע בארץ הקודש.
ישנה מחלוקת בין החוקרים לגבי הסיבות לנסיעותיו.
הוצע, כי ייתכן שהיה לו מניע מסחרי כמו גם מניע דתי.
מצד שני, ייתכן שהוא התכוון לתעד את הקהילות היהודיות בדרך לארץ הקודש כדי לצור מדריך היכן ניתן למצוא הכנסת אורחים ליהודים הנוסעים לארץ הקודש.
הוא עשה את "הדרך הארוכה" ועצר תכופות, פגש אנשים, ביקר במקומות, תיאר עיסוקים ואף נתן אומדן מספרי דמוגרפי של היהודים בכל עיר ומדינה.
אחת העיירות הידועות שעליהן דיווח בנימין מטודלה כבעלת קהילה יהודית הייתה "אל קטיף" הממוקמת באזור העיר המודרנית הופוף המהווה המרכז העירוני הגדול בנווה המדבר אל-אחסא שבמחוז א-שרקייה של ערב הסעודית.
בין השנים 1934 עד 1950 בעיר הגבול נג'ראן הייתה קהילה יהודית קטנה, רובה מחברי בני חורית .
העיר נג'ראן נכבשה על ידי כוחות ערב הסעודית ב-1934 לאחר שנכבשה על ידי תימנים ב-1933, בכך קלטה סעודיה בחזרה את הקהילה היהודית שלה, המתוארכת לתקופות הפרה-אסלאמיות.
עם התגברות הרדיפות, תכננו יהודי נג'ראן להתפנות מהעיר.
המושל המקומי, האמיר טורקי בן מהדי, אפשר ל-600 יהודי נג'ראן להתפנות או לא לעזוב.
חיילים סעודים ליוו אותם לגבול תימן.
יהודים אלו הגיעו לסעדה, וכ-200 מהם המשיכו דרומה לעיר עדן בין ספטמבר לאוקטובר 1949. המלך הסעודי אבן סעוד דרש את חזרתם, אך אימאם תימן, אחמד בן יחיא סירב, משום שהפליטים הללו היו יהודים תימנים.
לאחר שהתיישבו במחנה חשיד (הנקרא גם מחנה גאולה) הם הועלו לישראל יחד עם קהילות יהודי תימן במסגרת מבצע על כנפי נשרים.
כמה קבוצות מיהודי נג'ראן ברחו לעיר קוצ'י בהודו, מכיוון שהיו להם יחסים טובים מאוד עם שליטי קוצ'ין ושמרו על קשרי מסחר עם יהודי מדרס (פאראדסי).
על פי מסורת יהודי תימן, יהודי נג'ראן שמרו על מוצאם היהודי מעשרת השבטים.
מאז תחילת המאה העשרים ואחת, כמעט ולא הייתה פעילות יהודית בסעודיה.
כי בערב הסעודית קיים איסור לקיים שירותי דת לא אסלאמיים.
כאשר אנשי צבא אמריקאים הוצבו בערב הסעודית במהלך מלחמת המפרץ, ניתן אישור לקיים שירותי דת קטנים נוצריים, אך שירותים יהודיים הותרו רק בספינות המלחמה האמריקאיות.
בנתוני מפקד האוכלוסין של סעודיה אין זכר ליהודים כלשהם שמתגוררים בשטחי הממלכה.
תיירים שבדרכוניהם חותמות של אשרות כניסה לישראל או שהם דתיים גלויים (ולא איסלאמיים) לא הורשו בדרך כלל להיכנס לממלכה.
בשנות ה-70 של המאה העשרים, זרים שרצו לעבוד בממלכה נאלצו לחתום על תצהיר לפיו הם אינם יהודים וטפסים ממשלתיים רשמיים המעניקים לזרים אישור להיכנס או לצאת מהמדינה אכן מבקשים לציין את ההשתייכות הדתית שלהם.
בשל איסור על כניסת יהודים למדינה, לקראת ביקור אפשרי של שר החוץ של הולנד מקס ואן דר סטול בערב הסעודית בשנת 1975, אמר השגריר הסעודי בהאג כי "שום עיתונאי יהודי לא יורשה להיכנס לערב הסעודית...
מאז ומתמיד הקו הרשמי הוא שאין מרשים כניסה ליהודים מפני שהם תומכים בישראל כמדינה".
בעקבות זאת, ביטל ואן דר סטול את ביקורו.
באותו חודש דיווח עיתונאי מלונדון כי בעת ביקורו בסעודיה, "התעקש" מורה הדרך המקומי שלו לתת לו עותק של "הפרוטוקולים של זקני ציון", והתברר לו כי חיבור זה ניתן "לכל העיתונאים המבקרים בארץ".
במהלך מלחמת המפרץ, היו דיווחים, שכמה מרשויות הצבא של ארצות הברית, עודדו אנשי צבא יהודים להימנע מלציין את דתם על תגי הזיהוי שלהם.
אנשי שירות ונשים אמריקאים יהודים הורשו להיכנס לממלכה, אך את שירותי הדת הם היו צריכים לקיים בצינעה ובהסתר בבסיסם.
על דיסקיות הזיהוי של אנשי ונשות הצבא היהודים נרשם "פרוטסטנטי B".
עובדה זו כלולה בסיפור שנכלל באנתולוגיה האמריקאית אודות סיפורים צבאיים שסופרו.
העובדה צוינה גם במקומות רבים באינטרנט, כולל במגזין הדסה .
קיימים ויכוחים רבים לגבי אמיתותו של הסיפור, וכמה אנשי צבא אמריקאים טענו שהסיפור "שקרי לחלוטין".
בסוף דצמבר 2014, דיווח העיתון "אל-וטן" הסעודי שאתר האינטרנט של משרד העבודה הסעודי התיר לעובדים זרים ממגוון דתות שונות, כולל יהודים, לחיות ולעבוד בממלכה.
גורם במשרד אמר כי לישראלים אסור להיכנס לערב הסעודית, אך על יהודים בני לאומים אחרים לא יחול איסור הכניסה.
בפועל נוצרים ויהודים רשאים לקיים שירותי דת אך רק בבתיהם והם אינם רשאים להזמין מוסלמים אליהם.
עם זאת, החל ממאי 2022, כלי תקשורת ישראלים דיווחו כי עשרות ישראלים ביקרו בערב הסעודית עם דרכונים ישראלים באמצעות אשרות מיוחדות.
מספר יהודים החיים בממלכה, דיווחו באפריל 2022, שחיים בסעודיה כ-3,000 יהודים, רובם בעלי דרכונים ואזרחות של ארצות הברית, קנדה, צרפת ודרום אפריקה.
מאז 2019, הרב יעקב ישראל הרצוג יליד ארצות הברית, יזם עסק חקלאי ישראלי בסעודיה, הוא מרבה לבקר בממלכה כדי ליצור קשרים עם מנהיגיה הדתיים המוסלמים, כדי לאפשר ביקור תיירים יהודים, כשמטרת העל לארגן קהילה יהודית בסעודיה.
לאחר הסכמי אברהם, ערב הסעודית אסרה בחוק את ביזוי היהודים והנוצרים במסגדים, והסירה קטעים אנטישמיים מספרי הלימוד בבתי הספר.
בית קברות יהודי בערב הסעודית
בשנים שבין תחילת המאה ה-19 לאמצע המאה ה-20 יהודים הגיעו למזרח ערב הסעודית בחיפוש אחר מקורות פרנסה במסחר ובשעה שברחו מעיראק.
גם הרשויות העות'מאניות הביאו מספר יהודים ממוצא עיראקי שינהלו להם מבחינה מנהלתית וכלכלית את חבל אל-אחסא, שבמזרח ערב הסעודית שהיווה את מקור הנפט העיקרי של המדינה.
היהודים החזיקו במשרות החשובות ביותר מטעם הרשויות העות'מאניות, הם היו שופטים, עמילי מכס והחזיקו בתפקיד האוצר הכללי של האזור.
רבים מהרישומים בספרי האוצרות מאותה תקופה מולאו על ידי היהודים בכתב רש"י בשפה העברית.
בערב הסעודית שמרו היהודים על קשרים הדוקים עם השליטים המקומיים והעות'מאניים, עד כדי כך שבאחד המקרים תלונות על יחסיו הקרובים של מושל האזור עם יהודי בשם דאוד בין שינטוב, (הצורה הערבית ל"שם-טוב"), הובילו להדחתו של המושל מתפקידו.
בית הקברות של הקהילה היהודית נמצא נכון ל-2013 בלב העיר הופוף.
הוא ממוקם מאחורי בנק ריאד המרכזי והמסעדה המקומית בשם "ביירות".
בספרו של אל-מותאירי אף כלולה תמונה משנת 2009 של אזור מוקף חומה ובין כותלי החומה מצוי בית הקברות.
תושבי המקום מספרים כי בין החומות היה מצוי מרכז הממשל העותמאני, ובצמוד אליו בית הקברות היהודי.
מאז השתחררה ערב הסעודית מהשלטון הטורקי פורקו רוב החומות והאזור הפך למרכז המסחרי של הופוף.
אדמת בית הקברות נותרה נטושה ברובה, המקום נקרא בפי המקומיים "מאקבאראת אל-יהוד", בית הקברות של היהודים, זו כנראה הסיבה שאיש לא דרש בעלות על המקום מעולם.
הקהילה היהודית בעיר פנלו הייתה חלק מיהדות הולנד, והתקיימה מאמצע המאה ה-14 עד לסוף שנות ה-70 של המאה ה-20.
היהודים הראשונים התיישבו בפנלו במהלך המחצית השנייה של המאה ה-14, כאשר נהנתה העיר מתקופת שגשוג.
רחוב בעיר הקרוי "רחוב היהודים" (בהולנדית: Joodenstraat) קיים מתקופה זו.
עם פרוש המאה ה-15 היו כמה מיהודי העיר פעילים כמלווי כספים וכבעלי בתי משכון.
נראה שהיהודים עזבו את העיר בעקבות שקיעת המערכת הכלכלית שלה במהלך שנות השישים של המאה ה-15 כמעט מאה שנים לאחר מכן, ב-1544, הוענקה הרשות לשלושה יהודים להתיישב בעיר עם משפחותיהם כדי להקים ולנהל לבנק להלוואות.
כמו כן ניתנה להם הרשות לבצע שחיטה על פי ההלכה לצורכי אספקת הבשר שלהם ולהקים בית עלמין.
שנתיים מאוחר יותר בוטלו זכויותיהם של היהודים.
בהמשך לא התגוררו בפנלו יהודים עד להענקת זכויות אזרח ליהודי הולנד בסוף המאה ה-18. רוב היהודים הראשונים שהתיישבו אז בעיר הגיעו מגרמניה.
בית הכנסת הראשון בתקופה המודרנית פעל בראשית המאה ה-19 בעליית גג בשער קולן (Keulsepoort).
ב-1827 הועתק מקומו של בית הכנסת למבנה ששימש בעבר כבית מחסה לעניים של הקהילה הפרוטסטנטית.
ב-1819 היגרה מגרמניה לפנלו משפחת החרטים היהודיים וינר (Wiener).
בנם יעקב וינר עיצב יחד עם אחיו ליאופולד וינר את בול הדואר הראשון של בלגיה.
ב-1851 היה שותף בעיצוב הבול ההולנדי הראשון.
ב-1827 הוכרו יהודי פנלו כקהילה עצמאית.
קודם לכן, הם נחשבו כחלק מקהילת יהודי העיר סיטארד.
ב-1865 הוקם בית כנסת חדש כשהתרומות לבנייתו הגיעו בין השאר ממלך הולנד, משלטונות העיר והמחוז ומתורמים פרטיים.
באותה עת הגיעה אוכלוסיית יהודי פנלו לשיאה.
באמצע המאה ה-19 הונהגה קהילת יהודי פנלו על ידי ועד קהילה.
גופים רשמיים נוספים של הקהילה כללו ועד לניהול הסיוע לעניים.
יהודי פנלו הפעילו ארגוני מתנדבים לפעילות חברה ותרבות.
החינוך היהודי לילדי הקהילה ניתן על ידי מורה ששימש גם כחזן וכשוחט.
בין השנים 1820–1887 קברה קהילת יהודי פנלו את מתיה בבית הקברות היהודי ששכן ברחוב קרקהופואך (Kerkhofweg).
כמה שנים מאוחר יותר הוקם בית עלמין חדש בחנזנסטראט (Ganzenstraat).
בתחילת המאה ה-20 התערו יהודי פנלו בחברה הכללית וחיו בשכנות לנוצרים.
על פי רוב הם נהנו ממצב כלכלי טוב.
רובם עבדו כבעלי חנויות, כקצבים, או כסוחרים, חלק מהם עבדו כבעלי מלאכה והיו גם כמה שהקימו לימים מפעלים קטנים.
ב-1928 הוקם "חוג הידידים היהודים" (Joodsche Vriendenkring) אגודה לתרבות שהוציאה לאור עיתון פרו-ציוני.
הנוער היהודי קיים פעולות חברה, למד בימי ראשון לימודים יהודיים בבנין בית הכנסת.
כמה מחברי הקהילה היו פעילים בגופי הממשל העירוניים.
היותה של פנלו צומת רכבות חשוב במעבר מגרמניה להולנד, גרמה לכך שהגיעו לשם רכבות מלאות פליטים יהודים מכל רחבי מזרח אירופה.
אם לא היו להם תעודות מתאימות או מספיק כסף הם נשלחו משם חזרה לגרמניה.
הוועד ארגן תמיכה ב-130 גברים יהודיים שהוחזקו במחנה פליטים ליד מנזר הלב הקדוש (Heilig Hartklooster) של הנזירות הדומיניקניות בראובר (Reuver), כמו כן חילקו מזון, מים ושמיכות גם לאלו שלא נתנו להם להיכנס להולנד.
במהלך הכיבוש הגרמני של הולנד במלחמת העולם השנייה נרדפו יהודי פנלו כמו כל יהודי הולנד.
משלוחי גירוש רבים יצאו באוגוסט, אוקטובר ונובמבר 1942. כרבע מיהודי העיר הצליחו להתחבא וכמה מהיהודים הצליחו לברוח מהולנד.
בשנת 1943 נשלחו 700 אסירים ממחנה הריכוז פיכט לעבודות כפייה בבסיס הלופטוואפה שליד פנלו.
העובדה שלא נותרו בעיירה עד יהודים לא מנע מעיריית פנלו לשלוח לקהילה היהודית ב-13 במרץ דרישה לתשלום מיסים.
העיר הייתה צפופה מדי וכולם הכירו את כולם, כך שקשה היה להסתתר בה, אבל האזור הכפרי מסביב היה מיושב בפחות צפיפות ועל כן הוחבאו כמה ילדים מהקהילה ואחרים מכל רחבי הולנד אצל איכרים בכפרים הסמוכים.
מעטים בלבד מיהודי פנלו שרדו את המלחמה ועלה בידם לשוב לעיר עם סיומה.
מהקהילה הקטנה נרצחו 93 אנשים.
בית הכנסת של פנלו ניזוק קשות במהלך הפצצה אווירית ב-1944. עם זאת, כמה ספרי תורה ותשמישי קדושה שרדו את החורבן.
היהודים המעטים ששבו לפנלו לאחר המלחמה וניסו להחיות מחדש את חיי הקהילה, נדרשו על ידי העירייה לשלם את חובות המיסים על רכושם על שנות המלחמה.
ראש הקהילה פיליפ כהן, קיבל מהעירייה הוראה שעליו לממן את תיקון גדר בית הקברות היהודי ולשלם את חשבון המים שדלפו מהצינורות בהריסות בית הכנסת במשך כל המלחמה.
בין השנים 1945–1947 התקיימו תפילות בכנסייה הפרוטסטנטית.
קהילה רפורמית התקיימה בפנלו לזמן קצר במהלך שנות ה-60. בט"ו בשבט 1946 אירחו חברי הקהילה קבוצה של חיילי הבריגדה היהודית.
ב-1958 הוצבה טבלת זיכרון על קיר אחד הבתים בכפר טינריי (Tienray) הסמוך שבו הוחבאו ילדים יהודים במהלך המלחמה.
בין המסתתרים והפליטים שעברו דרך פנלו היו גם כמה דמויות ידועות.
הסופרת סרפינה קלרה אנשדט, רות קנטרוביץ (Ruth Kantorowicz), יהודיה שהתנצרה הגיעה לפנלו ב-1936, אל הכרמיליתיות וב-31 בדצמבר 1938 כשאדית שטיין הגיעה למנזר באכט (Echt) מונתה קנטרוביץ' למזכירתה והן גורשו יחד.
כמה משפחות איכרים באזור קבלו את אות חסידי אומות עולם.
ב-1965 התקבלה החלטה לא לשקם את בית הכנסת של פנלו והבניין נהרס עד היסוד.
קהילת יהודי פנלו חדלה להתקיים מעשית ב-1975, ב-1986 היא פורקה גם מבחינה מנהלית ומעט היהודים שנותרו בה עברו להשתייך לקהילת לימבורג.
בתי הקברות היהודיים מתוחזקים על ידי עיריית פנלו.
בפברואר 1999 הוסר הלוט מאנדרטה לזכר יהודי הקהילה שנספו בשואה.
ב-2004, במהלך עבודות בנייה בקרבת רחוב היהודים הישן, נחשפו שרידי מבנה שנחשב למקווה.
מבנה זה, שמתוארך ככל הנראה למאה ה-13 שוקם ובספטמבר 2011 הוא הועבר למוזיאון בלימבורג.
עם זאת, במשך זמן רב היו ספקות בנוגע לזיהויו של המבנה ובדיון שהתקיים בפברואר 2014 התברר שהמבנה אינו מקווה כלל וכלל.
אנדרטה לזכר הקהילה היהודית ושער הכבוד
ב-23 במאי 2017, נחנכה בפנלו "סינגוגפלאין" (Synagogeplein) במקום שבו עמד בית הכנסת ולזכר הקהילה שכבר איננה.
בין אבני הכיכר משולבים פסוקים בכל השפות המדוברות כיום באוכלוסיות המהגרים השונות בהולנד.
בקצה הכיכר יש שער לכיוון החנייה על גדות המאס, שער כבוד שעליו יש לוח עם דמותו של פיליפ כהן, שהיה מראשי הקהילה בזמן השואה ולאחריה.
בחנוכת האנדרטה, נאם הרב בנימין יעקובס הרב הראשי של יהודי הולנד.
בפברואר 2019, הופיעה בפנלו דרורה ברוק, נינתו של כהן, יחד עם הצמד ההולנדי NIHZ -בובי רוטפלד וסאנה פאן אלסט - בקונצרט זיכרון לזכרו של כהן.
אוכלוסיית יהודי פנלו במשך השנים 1809–1930
קהילת יהודי עמדיה הייתה קהילה קטנה, חלק מיהדות כורדיסטן, אשר חיה בעיירה עמדיה .
העיירה שוכנת בכורדיסטן העיראקית בגובה 1,400 מטרים מעל פני הים, במרחק כ-110 קילומטרים מצפון לעיר מוסול, כ-20 קילומטרים דרומית לגבול טורקיה.
בשנת 1170 הגיע לעמדיה הנוסע בנימין מטודלה וסיפר על קהילה יהודית בת 2,000 נפשות, שהם צאצאי גלות ישראל מימי שלמנאסר מלך אשור.
בסוף המאה ה-13 היה במקום בית כנסת על שם עזרא הסופר, שנבנה כנראה בשנת 1294 ולידו קברו של הנביא עובדיה.
במאות ה־16 וה- 17 הייתה בעמדיה קהילה גדולה שבראשה "חכמים" ו"שרים".
בראשית המאה ה־17 חי בעמדיה הרב שמעון בן שמואל דוגה, שעסק גם בקבלה.
יהודי עמדיה סחרו בעפצים ובעורות והיו להם קשרי מסחר הדוקים עם העיר מוסול.
ב-1827 ביקר במקום הנוסע דוד דבית הלל וסיפר על 200 משפחות יהודיות וביניהם סוחרים גדולים שהי בעלי רוב חנויות הבדים בעיירה.
ב-1840 היו בעמדיה כ־500 משפחות, אך ב-1852 נותרו רק 50 משפחות, בעיקר בשל התעמרות נציגי השלטון העות'מאני ביהודים.
ובמפקד רשמי ב-1930 היוו בעמדיה ובסביבותיה 812 יהודים, דוברי ארמית.
בשנת 1160 פעל בעמדיה משיח השקר דוד אלרואי והקים שם מרכז לתנועתו, למרידה בשלטון המוסלמי וכיבוש ירושלים.
בעיירה היו שתי שכונות שבהם גרו יהודים: בעיר העליונה "שאותא אליתא" ובעיר התחתונה "שאותא כתיתא".
בסמוך לעיר היו יישובים חקלאיים יהודיים שבהם חיו כמה מאות משפחות.
הקהילה היהודית בסוכטשוב שבפולין היא מהקהילות העתיקות ביותר הידועות בפולין, היא התקיימה עוד לפני שנת 1426, אך התיעוד הראשון הוא משנה זו.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה חלק גדול מהעיר נחרב, ואף הקהילה היהודית כמעט ולא הייתה קיימת, אך בהמשך הוקמה מחדש, ופעלה בעיר עד להשמדתה בשואה.
חסידות סוכטשוב הממשיכה בשם זה עד היום, קרויה על שם הרבי הראשון רבי אברהם בורנשטיין (ה"אבני נזר"), שניהל את חצרו בעיר.
סיפור חייה של האוכלוסייה היהודית בעיירה נמשך למעלה מ-600 שנים, בהם התקיימה קהילה בעלת אורח חיים יהודי, בדומה לקהילות רבות ברחבי פולין.
סוכטשוב נוסדה לפני שנת 1368, והוכרזה מחדש כעיר בשנת 1476. בתקופה זו כבר הייתה בעיר אוכלוסייה יהודית.
בשנת 1426 מתועד דיון אצל דוכס מזוביה להסדיר הליכים המשפטיים בין יהודים לבעלי אדמות נוצרים שהיו חייבים להם כסף, כך שככל הנראה גרו שם יהודים עוד קודם לכך.
בית הכנסת הראשון בסוכטשוב נבנה לפני שנת 1599, וברישומי העיר בשנה זו מוזכר בית כנסת שהיה בעיר.
ובית הקברות היהודי בעיר הוא ככל הנראה מהעתיקים ביותר בפולין, ויהודים שהתגוררו בוורשה היו מביאים את נפטריהם לעיתים לבית קברות זה, לפני שנת 1806 שאז הוקם בית הקברות היהודי בוורשה.