tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שחקן אחד העומד מחוץ למעגלים צריך ל"שבות" שחקנים בעזרת כדור שהוא מטיח בשחקנים האחרים שעה שהם עוברים ממעגל למעגל.
כפי שניתן לראות מהמשחק iomairt cnapain, לצורך המשחקים נעשה שימוש בחפצים יומיומיים.
במשחק Bounty מניחים הילדים את כובעיהם בשורה צמוד לקיר.
אחד הילדים מנסה לקלוע עם כדור לתוך אחד הכובעים, ובעל הכובע שלתוכו נכנס הכדור אמור להטיח את הכדור בילדים האחרים.
חלק מהמשחקים נועדו להתבצע בתוך הבית, והם התמקדו בעיקר על דיאלוגים.
המשחק cuir a mach leannain נועד לבנות, כאשר בת אחת מבקשת בשירה מהשאר להציע לה אהוב והן עונות לה בשירה עם הצעה מתאימה.
שירים כאמצעי להתגבר על שעמום הכרוך בעבודה מייגעת היו נפוצים בסקוטלנד.
בזמן העבודה הכרוכה בניקוי צמר ובעיבויו (בסקוטלנד waulking) היה נהוג שאישה אחת תפתח בשיר ותאלתר מילים, כששאר הנשים מצטרפות אליה.
המנהג היה כה נפוץ שנוצרה סוגה מיוחדת המכונה waulking song.
"ארגמן" הוא האלבום השני של הזמר היוצר, המלחין והמוזיקאי ארז לב ארי שיצא ב-17 במאי 2010.
אַרְגְּמָנִית (שם מדעי: Thais) הוא סוג של חלזונות ממשפחת הארגמוניים.
בסוג זה יש שני מינים הנפוצים בים סוף:
ארגמנית מהגרת - Thais lacera
אַרְגְּמָנִית מְהַגֶּרֶת (שם מדעי: Thais lacera) הוא מין של חלזונות ימיים ממשפחת הארגמוניים.
מין זה נפוץ באוקיינוס ההודי, בים סוף ובים התיכון.
גודלו המרבי של המין מגיע ל-60 מ"מ.
ארגן (שם מדעי: Argania spinosa) הוא מין יחיד של עצים בסוג ארגן ממשפחת הספוטיים.
העץ אנדמי באזור החצי מדברי של דרום מערב מרוקו, ובמחוז טינדוף באלג'יריה.
עץ הארגן, שמקורו במרוקו, נחשב לעץ חזק ועמיד מאוד באקלים מדברי קשה, הן מבחינת טמפרטורה, הן מבחינת לחות באוויר והן מבחינת אספקת מים שוטפת.
למעשה, עץ הארגן חזק ועמיד עד כדי כך שכינויו הלטיני היה בעבר "עץ הברזל".
העלים קטנים וסגלגלים, באורך 2–4 סנטימטרים.
הפריחה באפריל, בפרחים קטנים, בעלי 5 עלי כותרת בצבע צהוב-ירוק חיוור.
הפרי באורך 2–4 סנטימטרים ובקוטר 1.5–3 סנטימטרים, בעלי קליפה עבה ומרה שמתחתיה ציפה בעלת ריח מתקתק, אך טעם דוחה, ואגוז קשה המכיל זרע קטן (לעיתים רחוקות 2–3 זרעים) עשיר בשמנים.
הפרי מבשיל רק כעבור יותר משנה, בין יוני ליולי של השנה שאחרי הפריחה.
ניתן לראות בישראל עצי ארגן ואת תהליך הפקת השמן ב"משק אורן" אשר נמצא במושב נתיב הגדוד שבבקעת הירדן.
בכמה אזורים במרוקו, אצל הברברים, מהווים עצי הארגן מקור לשמן, לעץ לבניין ולהסקה, ולמאכל בהמות, בדומה לעץ הזית באגן הים התיכון.
במרוקו משתמשים בעיזים שעולות על עצי הארגן כדי לאסוף את הזרעים מצמרות העצים – העיזים אוכלות את הפירות ומאוחר יותר יורקות את הזרעים בזמן שהן מעלות גירה.
במרוקו מכסים יערות הארגן שטח של כ-8,300 קמ"ר, והם מוגדרים שמורה ביוספרית של אונסק"ו.
שטחם הצטמק בכמחצית במשך מאה השנים האחרונות, עקב ניצול על ידי התושבים המקומיים.
לאחרונה מתפתח שוק בין-לאומי לשמן הארגן, ודבר זה מהווה תמריץ למקומיים לשמר את העץ.
זן מיוחד של העץ פותח משנות ה-80 בישראל.
כיום מגדלים זן זה בצורה מסחרית להפקת שמן בערבה, ברתמים בנגב ובאזור אשקלון.
ארגייל (Argyle או Argyll, נקרא גם Hose) היא דוגמת סריגה פופולרית של סוודרים, אפודות וגרביים הכוללת תשליב מעוינים, לרוב במספר רמות החופפות זו את זו.
מקור הדוגמה בטארטן (דוגמת האריגה או הסריגה) האופיינית של שבט קמפבל מארגייל שבמערב סקוטלנד.
חברת האפנה פרינגל (Pringle of Scotland) ייצרה סוודרים וגרביים בדוגמה זו בשנות ה-20 של המאה ה-20, בעיקר עבור לבוש למגרש הגולף.
מי שתרם לפופולריות הדגם היה הנסיך אדוארד שתועד לובש סוודר בדוגמת ארגייל, ששימשה עד אז, מחוץ להקשר הסקוטי, רק עבור גרביים.
בעקבותיו החלו גם כוכבי קולנוע גברים לובשים סוודרים ואפודות בדוגמת המעוינים.
בשלב מאוחר יותר החלו גם נשים ללבוש סריגים בדוגמה זו.
ארגיוס הראשון היה מלך מוקדון באמצע המאה ה-7 לפנה"ס.
ארגיוס היה בנו של פרדיקס הראשון ועלה לשלטון לאחר מותו.
הוא שלט 31 שנים במהלך המאה ה-7 לפנה"ס.
פוליאינוס טוען ש"ארגיוס מלך מוקדון" היה הראשון שהכניס לשימוש את התירסוסים כחלק מפולחן דיוניסוס.
לטענתו של פוליאינוס, במהלך מלכותו של ארגיוס, פלש שבט הטולנטים האילירי בהנהגת מלכם גאלאורוס לממלכת מוקדון, וארגיוס נאלץ להילחם בהם כשהוא בנחיתות מספרית.
על כן, הוא לקח נשים רבות, חימש אותן בתירסוסים והורה להן לנפנף בהם כאילו הם חניתות.
לזכר המאורע הורה ארגיוס להשתמש בתירסוסים במסגרת פולחן דיוניסוס.
פוליאינוס לא מציין אם מדובר בארגיוס הראשון או בארגיוס השני, אולם סביר יותר להניח שמדובר בארגיוס הראשון.
יוסטינוס כותב שארגיוס "ניהל את הממלכה במתינות, והשיג את אהבת נתיניו".
ירש אותו בנו פיליפוס הראשון.
הוא אב קדמון של אלכסנדר הגדול.
ארגמון הוורד (שם מדעי: Chicoreus palmarosae, שם עממי: Rose-branch Murex) הוא מין של חילזון ימי טורף במשפחת הארגמוניים.
בשל יופייה הקונכייה היא פריט אספנות מבוקש.
סוחרי קונכיות במזרח אסיה נוהגים לטבול את הקונכיות בצבע ורוד עדין על-מנת להקנות לה מראה יפה ומרשים יותר.
חילזון זה מפורסם בעיקר הודות לקונכייה המרשימה והמיוחדת שלו, שהצבעים השולטים בה הם אדום, כתום, ורוד וחום.
הצבעים חזקים בעיקר כשהחילזון בחיים ואחרי מותו הם דוהים, ולכן הקונכייה נפוצה יותר בגווני חום.
צורתה הבסיסית של הקונכייה היא פלכית, עם צריח גבוה ופיתול גוף אליפטי גדול.
מכל פיתול יוצאות בליטות מסועפות ובקצותיהן בליטות קטנטנות בצבע ורוד, המזכירים ורדים קטנים.
על "גזעי" הבליטות המסועפות ישנם קפלים בצבעים בהירים יותר וגווני כתום-ורוד.
על גוף הקונכייה יש צלעות עדינות ספירליות בצבעים כהים יותר.
פתח הקונכייה אליפטי בצבע לבן ונסגר באופרקולום בצבע חום.
בקצה התחתון של פתח הקונכייה בולטת תעלת סיפון ארוכה ורחבה, שמכוסה אף היא בבליטות מסועפות.
חילזון זה נפוץ ברחבי האוקיינוס ההודי ובמערב האוקיינוס השקט.
ניתן למצאו מדרום יפן, בסרי לנקה, ובאיים והאטולים שנמצאים מצפון-מזרח למדגסקר.
ארגמון טרושל (שם מדעי: Murex troscheli) הוא מין של חילזון ימי טורף במשפחת הארגמוניים.
זהו חילזון גדול, אורך הקונכייה שלו הוא כ-15 סנטימטרים.
הוא חי בחופיים חוליים ובמים רדודים חוליים ונפוץ באזור האוקיינוס ההודי ומערב האוקיינוס השקט.
הוא נקרא על שם פרנץ טרושל, זואולוג גרמני.
הוא תואר לראשונה על ידי קרל אמיל לישקה בשנת 1868. רוב הפריטים ידועים נמצאו במשולש בין יפו, קוריאה וטאיוואן.
אזור נוסף הוא אזור ים באזור הפיליפינים.
הקונכייה הגדולה (15 ס"מ) בולטת בזכות הקוצים הרבים המכסים אותה, מהצריח ופיתול הגוף ועד לתעלת הסיפון הארוכה והישרה.
תעלת הסיפון מהווה למעלה ממחצית האורך הכולל של הקונכייה וגם עליה יש קוצים, ניצבים בזווית ישרה.
הקוצים על פיתול הגף והצריח מעוקלים כלפי מעלה.
צבע הקונכייה לבן ועליה פסים חומים-אדומים.
לקונכייה יש מכסה קרני (operculum) הסוגר את הקונכייה כאשר החילזון מתכנס פנימה.
ארגילורניס (שם מדעי: Ergilornis) הוא סוג נכחד של עוף לא מעופף ממשפחת האאוגרואידיים שבסדרת העגוראים.
הוא חי באזור מונגוליה הקדומה שבין האאוקן לתחילת המיוקן.
הסוג הוגדר ב-1981 בידי החוקר הרוסי יבגני קורוצ'קין .
מרבית המאובנים שלהם השתמרו בצורה גרועה, בייחוד של הרגליים.
הארגילורניס היה עוף דמוי יען מודרני, אך היה קרוב יותר לעגורים המודרניים או לחצוצרנים.
גובהו הגיע לגובה 1.2 עד 1.5 מטר ומשקלו ל-35 עד 80 קילוגרם, כך שהיה מהגדולים שבעגורים מעולם.
לעוף זה היו שרירי כנפיים מנוונים מכדי לעוף וצוואר ארוך עם ראש קטן.
מבנה רגליו הזכירו את רגלי היענים ושאר בני הקבוצה עופות קדומים חסרי שיניים והיו ארוכות ושריריות בעלות שתי אצבעות חזקות בכל רגל - מבנה ששימש לעזור לעוף הלא-מעופף להימלט במהירות מטורפי הערבות הקדומות.
עם זאת רוב החוקרים רואים בהם קרובים של העגורים עקב מאפיינים נוספים ברגליים ושאר השלד כאשר הדמיון ליענים הוא כתוצאה מאבולוציה מתכנסת עקב אורח חיים דומה.
לעומתם החוקר אולסון (Olson 1985), קבע שלמרות המרחק מיענים ייתכן שהם צאצאים מאוחרים של היענים האמיתיים.
ארגירוזאורוס (שם מדעי: Argyrosaurus) הוא סוג של דינוזאור זאורופוד מהענף טיטאנוזאוריה שחי באמריקה הדרומית בקרטיקון העליון לפני 70 מיליון שנה מזמננו.
משמעות שמו הוא: "לטאת כסף", עקב כינויה של ארגנטינה "ארץ הכסף".
המאובנים שלו התגלו בתצורת Lago Colhué Huapí במחוזות סנטה קרוס וצ'ובוט בארגנטינה, והוא תואר בשנת 1893 בידי החוקר האנגלי ריצ'רד ליידקר .
הארגירוזאורוס היה זאורופוד בינוני באורך 17 מטרים ומשקל של עד 12 טונות, על פי החוקר גרגורי ס.
החוקר תומאס הולץ הבן העריך ב-2012 את גודלו של הדינוזאור ב-28 מטרים ואת משקלו ב-43.5 עד 50.8 טונות.
חוקרים נוספים העריכו שהגיע לאורך של 21 מטרים ומשקל של 26 טונות.
הוא היה בעל מפרקים כבדים, חוליות קצרות ונוקשות יחסית ועצמות זרוע מלבניות.
הוא הזכיר במראהו את האופיסטוקוליקאודיה ממשפחת הסלטזאוריים, אך לא ברור אם השתייך למשפחה.
הדינוזאור חי בסופו של הקרטיקון במשך המאסטריכט לצד טיטאנוזאורים גדולים נוספים וטורפים כמו הגיגאנוטוזאורוס שאולי ניזונו ממנו.
ארגמן-מיטב היא הוצאה לאור של ספרי פרוזה, שירה, ביוגרפיות וספרי עיון.
הוצאת ארגמן-מיטב הוקמה בשנת 2011 על ידי המשורר ראובן שבת על מנת להוציא לאור כתבים של סופרים, משוררים, וחוקרים.
עד לשנת 2021 הוציאה ההוצאה כ-82 כותרים, חלקם זכו לפרסים וציונים לשבח.
ההוצאה עורכת ומנהלת גם כתב עת ספרותי מקוון בשם "בכיוון הרוח".
מהווה במה לפרסום קטעי ספרות, שירה, הגות וראיונות עם סופרים.
ההוצאה עוסקת גם בהדפסה של ספרים בכמות קטנה ועובדת בשיתוף עם בתי דפוס ברחבי הארץ.
"המגיד", מאת דורית שירה ג'אן
"המון שירים בסלון" – אסופת משוררים, עריכה חגית בת-אליעזר וניקולא יוזגוף-אורבך
"שירה עבריה", אסופה בעריכת הרצל חקק ובלפור חקק
"30 יצירות בכיוון הרוח" – אנתולוגיה לספרות בעריכת רון גרא
"שלושה בפרדס היצירה", מאת יוסף כהן-אלרן, ד"ר נורית צדרבוים, ורון גרא
"מות מרתה", מאת אושרית מינץ
"לזרוע דעת" מאת ד"ר ברכה קליין-תאיר
"הקבצן הקטן מדראבן", מאת עמנואל בן סבו
בין הדורות, מאת אושרה יצחקי
לא היו שם בוגדים מאת יוסף רגב
סימני דרך חרוצים על דף לבן מאת ליאת סלע
ארגייל: סוכן חשאי הוא סרט מותחן ריגול בריטי-אמריקאי, שבוים והופק על ידי הקולנוען מתיו ווהן, נכתב על ידי ג'ייסון פוקס, ומבוסס על רומן באותו שם מאת אלי קונוויי שיצא לאור ב-1 בפברואר 2024. בסרט מככבים הנרי קאביל, סם רוקוול, ברייס דאלאס הווארד, בריאן קראנסטון, קתרין אוהרה, ג'ון סינה, סמואל ל.
ג'קסון, דואה ליפה, אריאנה דבוז ורוב דילייני.
עלילת הסרט עוקבת אחר אלי קונווי, סופרת רומני ריגול הנמכרים בכל העולם, אשר מתגלה כמרגלת ברמה עולמית הסובלת מאמנזיה.
הנרי קאביל - הסוכן ארגייל
ברייס דאלאס הווארד - אלי קונווי
סם רוקוול - איידן ויילד
בריאן קראנסטון - בארי ריטר
קתרין אוהרה - רות' קונווי/ד"ר מרגרט ווגלר
ג'קסון - אלפרד "אלפי" סולומון
לואי פרטרידג' - הסוכן ארגייל בצעירותו
ביוני 2021, הוכרז כי מתיו ווהן יביים ויפיק את הסרט, שתואר כמותחן ריגול באמצעות חברת ההפקות שלו, "Marv Studios".
ביולי 2021, נמסר כי התסריט לסרט ייכתב על ידי התסריטאי ג'ייסון פוקס כעיבוד לרומן באותו השם מאת הסופרת המתחילה אלי קונוויי, שעתיד לצאת לאור בשנת 2022, וכי בסרט יככבו הנרי קאביל, סם רוקוול, ברייס דאלאס הווארד, בריאן קראנסטון, קתרין אוהרה, ג'ון סינה וסמואל ל.
בנוסף, נמסר כי הזמרת דואה ליפה תופיע בסרט בהופעת בכורתה כשחקנית, ובמקביל להיותה אמונה על הלחנת מוזיקה מקורית עבור הסרט.
באוגוסט 2021, נמסר כי נמכרו זכויות הפצת הסרט לשירות "אפל TV פלוס" תמורת 200 מיליון דולר.
צילומי הסרט החלו באוגוסט 2021 ברחבי אירופה.
פרסתאריךקטגוריהתוצאהמקורפרס סאטורן2 בפברואר 2025סרט הפעולה/הרפתקאות הטוב ביותר
ארגז כלים הוא קופסה המיועדת לאחסון, ארגון ושינוע של כלי עבודה.
ארגזי כלים משמשים בעלי מלאכה לשאת את כלי עבודתם לאתר בו מתבצעת המלאכה, וכן לאנשים פרטיים לאחסון נוח של כלי העבודה העשויים לשמש אותם.
בהשאלה, נהוג לכנות בשם "ארגז כלים" את מגוון השיטות, המיומנויות והטכניקות הקיימות בתחום מסוים (למשל "ארגז הכלים של המתמטיקאי").
ארגזי כלים עשויים עץ, מתכת (בדרך כלל פח) או פלסטיק.
קיימים ארגזי כלים אטומים למים.
המבנה הבסיסי של ארגז כלים הוא קופסה מלבנית, המאפשרת אחסון של כלים בעלי ידית.
לקופסה מכסה שנפתח על ציר עם מנגנון המאפשר החזקתו במצב סגור, שאליו מחוברת בדרך כלל ידית נשיאה.
תוספות נפוצות למבנה הבסיסי הן:
מגש נשלף המונח על חלקו העליון.
מכסה הנפתח לשני צדדים ומחובר למגשים.
תבנית לארגון קבוע של כלי עבודה.
תכולת ארגזי עבודה תלויה מאוד בשימוש שנעשה בהם.
בדרך כלל יאוחסנו בארגז הכלים לפחות כלי העבודה הבסיסיים: פטיש, צבת, מברגים מסוגים ובגדלים שונים, סכין יפנית, פליירים, ומפתח שוודי.
אצל בעלי מלאכה שונים ימצאו כלים נוספים המיועדים למלאכתם - נגר ישא עמו גם פצירות ומקצועה, שרברב ישא מפתח צינורות, חשמלאי ישא קולפן בידוד וצבת צימות, וכיוצ"ב.
ציוד נפוץ נוסף הוא ציוד עזר כגליונות נייר זכוכית, סרט בידוד, כלי סימון (עיפרון או גירים, למשל), אזיקונים.
המגש משמש בדרך כלל לארגון חומרי עזר קטנים כמסמרים, ברגים, אומים ודיבלים.
חליל ארגין אטאמן (בטורקית: Halil Ergin Ataman; נולד ב-7 בינואר 1966) הוא מאמן כדורסל טורקי המאמן את פנאתינאיקוס מליגת העל היוונית בכדורסל והיורוליג, וכן את נבחרת טורקיה בכדורסל.
אטאמן החל את קריירת האימון שלו בקבוצת הנוער של אג'זאג'יבאשי ולאחר מכן אימן את קבוצת הנוער של אפס פילזן.
ב-1996 מונה לעוזר מאמן טורק טלקום מליגת העל הטורקית וזכה עימה בגביע קוראץ', ושימש כעוזר מאמן בנבחרת טורקיה בכדורסל ביורובאסקט 1997. את עונת 1998/99 הוא העביר באוניברסיטת סטנפורד בארצות הברית, וב-1999 מונה למאמן הראשי של פינאר קרשיאקה.
בסיום העונה עבר לאפס פילזן, ואימן בה במשך שנתיים עד להתפטרותו בפברואר 2001.
ב-2001 אימן את מונטפסקי סיינה מליגת העל האיטלקית בכדורסל וזכה עם המועדון בגביע ספורטה האחרון ב-.
לאחר מכן הצטרף לאולקרספור (כיום פנרבחצ'ה), אך נאלץ לעזוב ב-2006 עקב בעיות אישיות.
לאחר שעזב את אולקר חזר לאיטליה וחתם בפורטיטודו בולוניה.
לאחר שנה בקבוצה הוא חזר לטורקיה ואימן את בשיקטש.
בעונת אימן אטאמן את בשיקטש והוביל אותה לרבע גמר גביע יול"ב לאחר שסיימה במקום הראשון בבית ב' עם 10 ניצחונות ללא הפסד, הדיחה את הפועל ירושלים בשלב הטופ-32 וניצחה את הכוכב האדום בלגרד בשמינית הגמר, אך הפסידה 60–61 לגלאטסראיי.
בליגה סיימה הקבוצה את העונה הסדירה במקום הראשון והעפילה לפלייאוף, אך הודחה כבר ברבע הגמר ואטאמן פוטר.
ב-29 במאי 2008 חתם אטאמן לשנתיים באפס פילזן, אותה אימן מ-1999 עד 2001, כמחליף לדייוויד בלאט שפוטר.
ובעונת 2008/09 זכה באליפות טורקיה, בגביע הטורקי ובגביע הנשיא.
בינואר 2011 חתם אטאמן לשנתיים בבשיקטש, בה שיחק כוכב ה-NBA לשעבר אלן אייברסון.
בעונתו הראשונה בקבוצה לא זכה בתארים, אך בעקבות שביתת שחקני ה-NBA לקראת עונת חתם בקבוצה דרון ויליאמס ואטאמן אף טען שכוכב הלוס אנג'לס לייקרס קובי בראיינט מעוניין להגיע לבשיקטש, מה שלא קרה לבסוף.
בעונה זו זכתה בשיקטש באליפות, בגביע הטורקי וביורוצ'לנג' לאחר ניצחון בגמר 91–86 על אלאן שאלון.
ביוני 2012 חתם אטאמן בגלאטסראיי, ובעונת 2012/13 זכה עימה בליגה הטורקית אחרי ניצחון על באנוויט בגמר.
בעונת , בעקבות קשיים כלכליים, החרימו מספר שחקנים את אימוני הקבוצה, מה שהוביל לתסכול וסכסוכים בקבוצה.
ב-19 באוקטובר 2014 היה מעורב אטאמן בתקרית עם שחקן הקבוצה נולן סמית', שזרק מגבת לאחר שהוחלף במשחק נגד באנוויטספור ושוחרר בשבוע שלאחר מכן.
ב-21 בנובמבר 2014, במסיבת עיתונאים לאחר משחק היורוליג מול הכוכב האדום בלגרד באיסטנבול, זכה אטאמן לפרסום שלילי בסרביה לאחר שכינה את 300–400 אוהדי הכוכב האדום שהגיעו למשחק "טרוריסטים", כשלפני המשחק נהרג אוהד הכוכב האדום בידי אוהדי גלאטסראיי.
ראש ממשלת סרביה אלכסנדר ווצ'יץ' הגיב לכך ואמר כי "אטאמן כבר לא רצוי בסרביה".
באותה עונה הוא גם סטר לשחקן הקבוצה גוקטורק אוראל לאחר הפסד לאסקישהיר וברבע הראשון של משחק היורוליג נגד מכבי תל אביב ביצע שביתה איטלקית ולא הדריך את קבוצתו במחאה על כך ששכרו לא שולם.
ב-6 ביוני 2015 האריך את חוזהו במועדון בשנתיים, ובעונת זכה עם גלאטסראיי בתואר האירופי השלישי שלו כמאמן ראשי והראשון בתולדות המועדון לאחר ניצחון בגמר היורוקאפ 78–67 על שטרסבורג באבדי איפקצ'י ארנה.
בדצמבר 2017 חתם אטאמן באנאדולו אפס, הקדנציה השלישית שלו במועדון הראשונה בשם אנאדולו.
לאחר עונה ראשונה נטולת תארים, בעונת הוא זכה עם הקבוצה באליפות ראשונה מזה עשור והוביל אותה לפיינל פור היורוליג, שם הפסידה במשחק הגמר לצסק"א מוסקבה.
ב-23 במאי האריך את חוזהו בקבוצה לשנתיים.
ב- הוביל אטמאן את אפס למקום הראשון בטבלת היורוליג לאחר 28 משחקים, עד שהעונה בוטלה בעקבות מגפת הקורונה באירופה, והיא נחשבה למועמדת הבכירה לזכייה באליפות אירופה.
בעונת ביולי אותה שנה הוביל קבוצת רוכשים טורקית שרכשה את הבעלות על קבוצת טורינו מאיטליה.
ניצחה אנאדולו את ברצלונה בגמר היורוליג, זכתה לראשונה באליפות אירופה ואטאמן הפך למאמן הטורקי הראשון שזוכה בתואר.
באותה עונה הוא האריך את חוזהו עד 2023. בעונה הבאה הוא זכה בגביע הטורקי וביורוליג בפעם השנייה ברציפות לאחר ניצחון על ריאל מדריד בגמר .
ב-17 ביוני 2023 עזב את הקבוצה עם זכייה באליפות, וחתם קדנציה של שלוש אליפויות, שני גביעים, שלושה גביע הנשיא ושתי אליפויות יורוליג.
ב-20 ביוני 2023 חתם אטאמן בפנאתינאיקוס מליגת העל היוונית והיורוליג.
בעקבות ההפסד למכבי תל אביב במשחק הראשון בסדרת הפלייאוף בעונת 2023/2024 ביורוליג הכריז כי אם קבוצתו לא תעלה לפיינל פור היורוליג הוא יתפטר, וטען לטעויות שיפוט שנבעו ממניעים פוליטיים.
הליגה גינתה את דבריו וקנסה אותו ב-35 אלף אירו.
אטאמן ופאנתינאיקוס ניצחו לבסוף בסדרה 3–2 והמשיכו עד לגמר היורוליג, בו גברו על ריאל מדריד 95–80.
אטאמן למד בבית הספר התיכון האיטלקי באיסטנבול.
לאחר מכן הוא התקבל לאוניברסיטת איסטנבול, שם למד במחלקה למנהל עסקים.
הוא נשוי לברנה אטאמן ויש לו בן בשם סארפ.
אטאמן נחשב למאמן חם מזג, כשהוא מרבה לקבל עבירות טכניות ולהסתכסך עם מאמנים כז'ליקו אובראדוביץ' ודייוויד בלאט, שחקנים מקבוצתו ואוהדי הקבוצות היריבות.
כמו כן, נודע באמירות חריפות לא מעטות, ובביטחון עצמי מופרז.
ארגמן הוא זן ענבים ישראלי המשמש להפקת יין.
מקור הזן בהכלאה בין שני זנים Sezão הפורטוגזי וקריניאן הספרדי.
בתחילת הדרך של הייצור היין בישראל חיפשו אנשי התעשייה זני ענבים בעלי צבע עשיר וטוב, שהיה חסר באותו עת ביין המיוצר בישראל.
על מנת לענות לצורך הזה, בשנת 1972 ביצעו רועי שפיגל ממכון וולקני למחקר חקלאי ושלמה כהן ממכון היין הישראלי הכלאה בין שני זנים: Sezão הפורטוגזי וקריניאן הספרדי ויצרו את ה"ארגמן" המצטיין בצבע סגול עמוק וריכוז פרי משמעותי בטעמו.
בשנת 1992 הזן החדש נרשם כפטנט.
לאחר מאות ניסיונות ומיקרו-וויניפיקציות, הופקו מהזן החדש יינות מוצלחים.
יקב ברקן הוא אחד היקבים המשתמשים בזן הזה.
יינות סגל, המיוצרים מענבי ארגמן הגדלים בכרם בגליל העליון, זכו בפרסים יוקרתיים, ביניהם מדליית זהב בתחרות יין בורדו.
בנוסף, יקב עמק יזרעאל זכה במדליית כסף בתחרות TerraVino ב-2012 עם בלנד אדום הכולל את ארגמן.
כמו כן, היקבים היוצר ופלדשטיין משתמשים בזן הזה ליצור היין.
ארגמון חד-קוצים , הוא מין של חלזון ים טורף, שהינו רכיכה ממשפחת המוריצידים , חלזונות המורקס או חלזונות סלע.
מין זה ידוע ברשומות המאובנים מתקופת הפליוקן.
קונכיות מאובנות של מין זה נמצאו בקפריסין, ספרד ואיטליה.
הוא שימש את הפיניקים בימי קדם כדי להפיק את צבען הארגמן.
ארגמון חד-קוצים קרוי על שם צבע הארגמן המופק ממנו.
התוספת 'חד-קוצים' נועדה להבדילו מתת-המין ארגמון קהה-קוצים.
ארגמון חד-קוצים חי בחלקים המרכזיים והמערביים של הים התיכון, ונמצא בחופי אטול - אלמוגים מבודדים באוקיינוס ההודי ובים סין הדרומי.
הוא היה ידוע מאז ימי קדם כמקור לצבע סגול וגם כמקור מזון פופולרי תחת שמות שונים, ביניהם סקונג'יליו, שממנו מגיעה המילה סקונגילי.
מין זה חי על סלעים במים רדודים.
מין זה, כמו מינים רבים אחרים במשפחת המורצידים, יכול לייצר הפרשה חלבית וחסרת צבע כשהיא טרייה, אך הופכת לצבע חזק ועמיד בחשיפה לאוויר.
זהו היה מין הרכיכות בו השתמשו הקדמונים לייצור צבע בד בצבע הארגמן.
חלזונות ים ממין ארגמון קהה-קוצים שימשו גם לייצור צבע סגול-כחול או אינדיגו.
בשני המקרים, הרכיכות מפרישות את הצבע בריר של הבלוטות ההיפוברנציאליות שלהן.
בחופי הים התיכון ובמפרץ קאדיס בספרד נהוג לאכול חלזונות אלו.
ישנן עדויות המצביעות על כך שרבייה אינטנסיבית על ידי המינואים הקדמונים הביאה לקונכיות מנוקבות, אולי על ידי חלזונות אחרים, עקב צפיפות האוכלוסייה באקווריומי הרבייה.
גודל הקונכייה של חלזון בוגר יכול להגיע לכ-60 עד 90 מ"מ.
הקונכייה בדרך כלל חומה-זהובה, עם תעלת סיפון ארוכה מאוד וציר גוף מעוגל עם 'צריח' נמוך.
ישנה שורת קוצים המתאימה לסוף כל שלב גדילה.
ארגמן תעשיות בע"מ המוכרת בשם המקוצר ארגמן היא חברה ישראלית מתחום הטקסטיל.
בעברה הייתה חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
ארגמן מפעלים לצביעת טקסטיל בע"מ הוקמה בשנת 1934, על ידי אברהם קליר, אשר הצטרף לשותפות עם שמואל זקס ("משי זקס") המפעל הציע שירותי צביעה ואשפרה לתעשיית הטקסטיל והיה מהמפעלים הראשונים בישראל בתחום זה.
תחילה המפעל פעל ברמת גן, ובשנת 1947 עבר לאתר בבני ברק.
בשנות ה-60, לבקשת ראש הממשלה לוי אשכול ובמסגרת המדיניות הממשלתית לפיזור התעשייה והעסקת כוח עבודה בעיירות פיתוח, עבר המפעל ליבנה.
המפעל ביבנה כלל מתחם בהיקף של 110 דונם אשר הכיל בנייני משרדים, אולמות ייצור, חממות טכנולוגיה, חדר אוכל, תיכון מקצועי ומבנים נוספים אשר תכנן האדריכל רם כרמי בשיתוף שמעון קליר.
במהלך שנות ה-70 ו-80, בהובלת שמעון קליר כמנכ"ל, הפכה ארגמן לתשלובת הטקסטיל הגדולה בישראל, אשר כללה גם את מפעלי יומאר, ארגטן, אראל בקרה, אראל אנרגיה, אראל תקשורת, ארקום, ואראן עם מבנים ומפעלים מתקדמים ופיתוחים נוספים הקשורים לענף.
המפעל העסיק בשיאו למעלה מ כ-1,200 עובדים.
בשנת 1990, רכשה לודז'יה את השליטה בחברת ארגמן תעשיות.
בשנת 1996, נעשתה עסקה בין לודז'יה לבין ארגמן תעשיות, לפיה העבירה לודז'יה לארגמן את פעילותה היצרנית והשיווקית בתחום ייצור ושיווק מוצרי ההלבשה, בתמורה למניות של החברה.
כך שהפרדו הנכסים הנדלניים של לודז'יה (שעיקרם מגרשים בחולון ובבני ברק שבהם שכנו מפעלים של החברה), מפעילות הטקסטיל שהתרכזה בחברה הבת ארגמן.
באותה שנה גם שונה שם החברה לשמה הנוכחי – "לודז'יה רוטקס השקעות בע"מ".
בשנת 2000, רכשה חברת ארגמן תעשיות, החברה הבת של לודז'יה רוטקס, את חברת הטקסטיל גיבור סברינה, שעסקה בייצור הלבשה תחתונה וגרבונים בשיטת "אל תפר", תמורת כ-10.4 מיליון דולר, לאחר שבמשך שנים סבלה מקשיים כלכליים והייתה על סף הליך פירוק.
קבוצת לודז'יה רוטקס הצליחה להבריא את החברה, שינתה את שם החברה לרוטקס בע"מ.
בשנת 2007, הנפיקה לציבור מניות ונרשמה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב כחברה בת של ארגמן תעשיות.
בשנת 2004, ארגמן תעשיות סגרה את אתר הייצור ביבנה עקב הפסדים והעבירה את הפעילות למפעל כיתן בדימונה.
ארגנטינה (בספרדית: Argentina , , אַרְחֵנְטִינָה), או בשמותיה הרשמיים: הרפובליקה הארגנטינאית (בספרדית: República Argentina), הקונפדרציה הארגנטינאית (בספרדית: Confederación Argentina), הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה (בספרדית: Provincias Unidas del Río de la Plata), היא מדינה פדרלית אשר מורכבת מ-23 פרובינציות והעיר האוטונומית בואנוס איירס, בירת המדינה.
ארגנטינה גובלת באורוגוואי, בברזיל, בפרגוואי, בבוליביה ובצ'ילה.
היא נמצאת בדרום מזרח אמריקה הדרומית, בין הרי האנדים לאוקיינוס האטלנטי ומבחינה גאוגרפית, לשונית ותרבותית היא אחת ממדינות אמריקה הלטינית.
השם ארגנטינה (Argentina) גזור מהשם הלטיני של המתכת כסף – ארגנטום (Argentum).
הרפובליקה נקראה כך לאחר הכרזת העצמאות הרשמית של הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה (Río de la Plata - נהר הכסף) משלטון ספרד בתחילת המאה ה-19.
המושבה בואנוס איירס נוסדה ב-1536 על ידי פדרו דה מנדוסה (Pedro de Mendoza); ולאחר שנהרסה על ידי ילידים, נוסדה בשנית ב-1580 על ידי חואן דה גאראיי (Juan de Garay).
ב-1810 הגיעו לארגנטינה הידיעות על כך שמלך ספרד פרננדו השביעי הופל על ידי צבאות נפוליאון.
ב-25 במאי 1810 הקימו פרנסי העיר בואנוס איירס את המועצה המנהלית הראשונה (La Primera Junta).
הכרזת העצמאות הרשמית של הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה משלטון ספרד אירעה ב-9 ביולי 1816 בעיר טוקומאן.
ב-1817 חצה הגנרל הארגנטינאי חוסה דה סן מרטין את הרי האנדים כדי לשחרר את צ'ילה ופרו משלטון ספרד, ובכך שם קץ לאיום הספרדי על עצמאותה של ארגנטינה.
בעשורים הראשונים לעצמאות הרפובליקה התחוללו עימותים אלימים בין קבוצות שדגלו בשלטון ריכוזי בראשות בואנוס איירס (אוניטריים) לבין הפדרליסטים, שדגלו בשלטון אוטונומי לכל אחת מהפרובינציות הפדרליות.
איחוד לאומי הושג והחוקה הושלמה ב-1853.
בשנות השמונים של המאה ה-19 פעל צבא ארגנטינה להכנעתם של הילידים הנותרים באזורי הפמפס ופטגוניה.
במסגרת "המסע לכיבוש המדבר" (Conquista del desierto) ביצע צבא ארגנטינה גם מעשי טבח המוניים, שבעקבותיהם שיעורם של הילידים באוכלוסיית ארגנטינה נמוך בהרבה מאשר במדינות השכנות בדרום אמריקה.
מסוף המאה ה-19 ועד ההפיכה הצבאית הראשונה בשנת 1930 זכתה ארגנטינה ליציבות פוליטית ולתנופת שגשוג מתמדת, שמשכו אליה מאות אלפי מהגרים מאירופה.
בתחילת המאה ה-20 הייתה ארגנטינה אחת הכלכלות המובילות בעולם ואף זכתה לכינוי "אסם העולם".
אחרי מלחמת העולם השנייה עלתה לשלטון התנועה הפופוליסטית של חואן פרון, שגרמה לקיטוב בחברה הארגנטינאית.
ב-1949 הביא פרון לאישור תיקון לחוקה, שאפשר לו להתמודד בפעם השנייה, וזכה בבחירות ב-1952. הפיכה צבאית בהובלת אדוארדו לונרדי הפילה את פרון ב-1955. הוא הוגלה, ובסופו של דבר התיישב בספרד של פרנקו.
בעשורים הבאים ידעה ארגנטינה שנים רבות של שלטון רודני צבאי ושנים מועטות של שלטון אזרחי נבחר.
החונטה הצבאית שהתחלפה מדי פעם במשטרים דמוקרטיים מושחתים גרמה לבעיות כלכליות קשות.
תקופת הרודנות הצבאית האחרונה נפתחה ב-1976, בהפיכה צבאית נגד שלטונה של איסבל פרון, בה עלה לשלטון חורחה רפאל וידלה.
בשנת 1982, לנוכח המשבר הכלכלי המחריף, פלש צבא ארגנטינה לאיי פוקלנד, השוכנים במרחק של כ-500 ק"מ מחופיה של ארגנטינה ונמצאים בריבונות הממלכה המאוחדת.
בתגובה יצאה בריטניה בהנהגת מרגרט תאצ'ר למלחמת פוקלנד, שארכה עשרה שבועות, והביסה את הצבא הארגנטינאי.
התבוסה הצבאית הצורבת זירזה את סיומה של הדיקטטורה הצבאית ב-1983, וחזרת המשטר הדמוקרטי, ברשות הנשיא ראול אלפונסין.
אלפונסין התקשה להתמודד עם המשבר הכלכלי המתמשך ברפובליקה, וב-1989 התפטר והוחלף במועמד המפלגה הפרוניסטית, קרלוס מנם, שכיהן בתפקיד עד 1999. בשנות כהונתו של מנם הושגה יציבות כלכלית ובוצעו תהליכי הפרטה נרחבים של חברות ושירותים ציבוריים.
עם זאת מתחת לפני השטח הצטברו לחצים כלכליים ושחיתות, שהביאו להתרסקות כלכלית ב-2002, ובעקבותיה הגיעה ארגנטינה לספה של פשיטת רגל.
בעקבות המשבר נאלץ הנשיא פרננדו דה לה רואה להתפטר מתפקידו.
התפטרות זו עוררה משבר חוקתי שבמהלכו הוחלפו ארבעה נשיאים בתוך 15 יום, ובסופם מונה אדוארדו דואלדה כנשיא.
בבחירות שהתקיימו שנה אחר כך, ב-2003, נבחר נסטור קירשנר כנשיא.
משנת 2003, תחת שלטונו של קירשנר, ולאחר תחת שלטונה של כריסטינה פרננדס דה קירשנר (אשתו), שנבחרה להחליפו ב-2007, כלכלת ארגנטינה התייצבה.
באוקטובר 2011 נבחרה כריסטינה פרננדס דה קירשנר לקדנציה שנייה.
ב-2015 נבחר מאוריסיו מאקרי לנשיא.
ב-2019 נבחר אלברטו פרננדס שהיה מועמד הנשיאות מטעם החזית של כולם.
במהלך כהונתו התמודדה ארגנטינה, כמדינות אחרות עם מגפת הקורונה ולראשונה מ-1991 עמדה האינפלציה השנתית על מעל 100%.
ב-19 בנובמבר 2023 נבחר חאבייר מיליי לנשיא ארגנטינה, וכהונתו החלה ב-10 בדצמבר 2023.
החוקה הארגנטינאית של שנת 1853 נערכה מחדש בשנת 1994. היא מפרידה בין הרשות המבצעת, הרשות המחוקקת והרשות השופטת ברמה הלאומית וברמת הפרובינציה.
הנשיא וסגנו נבחרים בבחירות ישירות לכהונה בת ארבע שנים.
הם מורשים להיבחר לכהונה שלישית, בתנאי שאחת הכהונות הופסקה מוקדם מהצפוי.
הנשיא ממנה את הקבינט והחוקה נותנת לו כוח רב בתור ראש המדינה וראש הקבינט.
החוקה מאפשרת לו להביא חוקים מתוקף צו נשיאותי, בתנאי שהם "הכרחיים ונחוצים ביותר", ויש לו זכות וטו.
הפרלמנט הארגנטינאי, שנקרא הקונגרס הלאומי הארגנטינאי (Congreso Nacional) מורכב משני בתים: סנאט (Senado) שכולל 72 סנאטורים ובית הנבחרים (Cámara de Diputados) עם 257 נבחרים.
החל משנת 2001 הסנאטורים נבחרים באופן ישיר מכל פרובינציה, כולל הבירה הפדרלית, המיוצגת על ידי 3 סנאטורים.
הסנאטורים נבחרים ל-6 שנים, כל שנתיים נערכות בחירות ושליש מחברי הסנאט נבחרים כל פעם.
חברי בית הנבחרים נבחרים ל-4 שנים, גם בחירות אלה נערכות מדי שנתיים, ובוחרים בשיטה היחסית מחצית מחברי בית הנבחרים.
הכוחות המזוינים של הרפובליקה הארגנטינאית (בספרדית: Fuerzas Armadas de la Republica Argentina) כוללים בצבא קבע את צבא היבשה הארגנטינאי, חיל האוויר הארגנטינאי והצי הארגנטינאי ובנוסף את הז'נדרמיות הז'נדרמיה הלאומית הארגנטינאית האחראית על השמירה על גבולות המדינה ומשמר החופים הארגנטינאי.
הנשיא ושר ההגנה מופקדים על השליטה בכוחות.
נכון לשנת 2017 התמ"ג הכללי של ארגנטינה עומד על כ-900 מיליארד דולר, כשהתמ"ג לנפש הוא כ-20,000 דולר.
שיעור האבטלה עומד על 8.4%.
נכון לשנת 2018 האינפלציה בארגנטינה עומדת על 47% לשנה.
ארגנטינה נהנית מכמות רבה של מחצבים, אוכלוסייה משכילה ומגזר חקלאי ששם דגש על היצוא.
למרות תנאים טובים אלה, החל משנות ה-80 המדינה שקעה בחוב חיצוני גדול ובאינפלציה שהגיעה לשיאים של 200% בחודש.
בניסיונותיה להאבק במשבר, הממשלה ניסתה להפחית את שליטתה בכלכלה, להנהיג רפורמות ליברליות והפריטה את המשק.
הרפורמה הרדיקלית במטבע בשנת 1991, שהשוותה בין הדולר לפסו ("parity") הבטיחה יציבות מחירים אולם חיבלה קשות בצמיחה הכלכלית והייתה בין הגורמים הראשיים לפרוץ המשבר החמור בתחילת שנות האלפיים.
ההצמדה קיבעה את המדיניות המונטרית של ארגנטינה לזו של ארצות הברית וכאשר האמריקאים עברו למדיניות מרחיבה בעקבות פיגועי 11 בספטמבר נקלעה ארגנטינה לבעיה.
המשבר בכלכלה העולמית חיבל עוד יותר בכלכלתה הרעועה של ארגנטינה.
ניסיונות להקטין את תקציב המדינה לא עזרו.
המשבר הגיע לשיאו ב-2001 עם התמוטטות איגרות החוב הממשלתיות והבנקים.
דרישות הבנק העולמי להחזר ההלוואות החמירו את המצב.
ארגנטינה הפסיקה את הצמדת הפסו לדולר בינואר 2001. רפורמה כלכלית מקיפה הביאה לרגיעה במשבר החל מסוף שנת 2002, לייצוב המטבע ולהפחתת חובות המדינה.
עם זאת, ציבור המשקיעים מאמין באיגרות החוב של ארגנטינה, ואיגרות החוב הממשלתיות המונפקות על ידיה מונפקות בניכיון נמוך ממרבית המדינות האחרות אשר הגיעו לחדלות פירעון בעשרים השנים האחרונות.
המשבר הפיננסי של שנת 2008 תפס את ארגנטינה לא מוכנה, והתמוטטות הבנקים בארצות הברית ובאירופה עצרה את זרימת ההון לארגנטינה וגרמה לפגיעה באמון המשקיעים.
במאמץ להחזיר אותו החליטה הנשיאה קירשנר לתת ערבות לחסכונות הפנסיה של הארגנטינאים, מהלך שהיה שנוי במחלוקת.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 התהדקה בהדרגה התלות בין כלכלת ארגנטינה וכלכלת ברזיל סביב ייצור משותף של תעשיות שונות כמו תעשיית הרכב הדומיננטית בשתי המדינות.
המצב גורם לכך שמהלכים פוליטיים כלכליים של מדינה אחת משפיעים באופן משמעותי גם על המדינה השכנה.
בסוף העשור השני של המאה ה-21 חוותה ארגנטינה אינפלציה, שהגיעה בשנת 2018 לשיא של 47% בשנה.
מאקרי ניסה לבצע ליברליזציה של הכלכלה הארגנטינאית, אך נכון לשנת 2018 המהלכים לא הניבו תוצאות.
מאקרי נאלץ לחתום על הלוואת החילוץ הגדולה ביותר שנתנה אי פעם קרן המטבע הבין-לאומית – מעל 57 מיליארד דולר בפריסה של שלוש שנים.
חקלאות – תירס, חמניות, סויה, בקר לבשר, תה, חיטה ובוטנים;
תעשייה – עיבוד מוצרים חקלאיים, כלי רכב וחלקי רכב, מתכת, דפוס, כימיקלים ומוצרי צריכה;
ייצור אנרגיה – בעיקר בעזרת תחנות כוח הידרואלקטריות.
לצורכי המאבק בשחיתות שלטונית הוקם משרד למלחמה בשחיתות.
ארגנטינה מדורגת במקום ה-95 (2016) מהיבט זה.
בארגנטינה ישנן 24 פרובינציות ומחוז פדרלי אחד.
ארץ האש ואיי האוקיינוס הדרומי
ארגנטינה היא המדינה השמינית בגודלה בעולם מבחינת שטח.
היא נמצאת באמריקה הדרומית בשכנות לפרגוואי, צ'ילה, בוליביה, אורוגוואי וברזיל.
האקלים בארגנטינה הוא ממוזג, עם נקודות קיצון בצפון (אקלים סובטרופי) ובדרום (צחיח וקר).
מבחינה טופוגרפית ניתן לחלק את ארגנטינה לשלושה חלקים עיקריים: המישורים הפוריים של הפמפס במרכז המדינה, שהם מרכז העושר החקלאי של ארגנטינה; הרמה של פטגוניה בדרום; ורכס הרי האנדים לאורך הגבול המערבי עם צ'ילה, ובו הנקודה הגבוהה ביותר ביבשת אמריקה כולה – היא ההר אקונקגווה (Aconcagua), המתנשא לגובה של 6,960 מטר.
הנהרות העיקריים הם נהר פרנה (Parana), אחד הנהרות הארוכים בעולם, ונהר אורוגוואי (Uruguay), בצפון מזרח המדינה.
שני נהרות אלה זורמים במקביל לאורך מאות קילומטרים, והם יוצרים אזור המכונה מסופוטמיה ("בין הנהרות", ביוונית), ובו פרובינציות אנטרה ריוס ("בין הנהרות"), קוריינטס ("זרמי המים") ומיסיונס.
לקראת סופם מתאחדים שני הנהרות ויוצרים דלתה ואת הנהר הרחב בעולם, הוא הריו דה לה פלטה.
נהרות גדולים אחרים הם יובליו הרבים של נהר הפרנה – ובהם: נהר איגואסו (Iguazu), בגבול בין ארגנטינה לברזיל, ובו מפלי איגואסו המפורסמים, הפרגוואי, הברמחו (Bermejo), הפילקומיו (Pilcomayo) וכן הנהר סלאדו (Salado) - "הנהר המלוח".
במרכז המדינה ובדרומה זורמים נהרות גדולים אף הם, ובהם נהר אטואל (Atuel), נהרות הקולורדו (Colorado – "אדום") ונגרו (Negro – "שחור") הזורמים במקביל לאורך מאות קילומטרים, ונהר צ'ובוט (Chubut).
בקצוות הדרומיים של ארגנטינה, במיוחד באזורי פטגוניה, ניתן לצפות בליקוי חמה כמו זה שהיה באוקטובר 2024. הליקוי, שהיה חלק ממסלול צר שכלל גם את אי הפסחא וצפון איי פוקלנד, נראה במלואו רק באזורים מוגבלים, אך הפנימברה שלו כיסתה חלקים נרחבים יותר של דרום אמריקה.
ארגנטינה מחזיקה בעיר הדרומית ביותר בעולם, אושואיה שממנה יוצאות רוב ההפלגות התיירותיות והמחקריות לאנטארקטיקה.
ארגנטינה טוענת לבעלות על טריטוריה באנטארקטיקה – אנטארקטיקה הארגנטינאית.
בארגנטינה יש מגוון של בעלי חיים שחלקם ממוצא נאוטרופי וחלקם נארקטים, אשר עברו לאחר ההחלפה האמריקאית הגדולה.
בין המינים הבולטים מצויים הטפיריים, פומה, גואנקו, דוב נמלים גדול, מספר קופים, עופות גדולים כמו ננדיים וקונדור האנדים, זאב הרעמה ודוב המשקפיים.
בדרום ארגנטינה ישנם מינים החיים סביב הקוטב הדרומי כמו פילי ים, אלבטרוסיים ופינגווינים ובימים שוחים לווייתנים גדולים.
תוחלת החיים במדינה היא 78.55 שנים (75.49 לגברים ו-81.81 לנשים) ושיעור הפריון הוא 1.36 צאצאים לאישה.
אוכלוסיית ארגנטינה מורכבת בעיקרה מצאצאי מהגרים, והמדינה זוכה לכינוי המקומי: "crisol de razas": תערובת של גזעים.
ההרכב הדמוגרפי השתנה משמעותית בין המאה ה-18 ל, כשבפרק זמן זה היגרו לארגנטינה כ-6.6 מיליון איש (שנייה רק לארצות הברית בתקופה זו).
רוב הארגנטינאים הם צאצאים של כמה קבוצות אתניות מאירופה, ויותר מ-55% מתוכם הם ממוצא איטלקי.
המוצא השכיח ביותר לאחר מכן הוא ספרדי, ולאחר מכן 17% ממוצא צרפתי, וכ-8% ממוצא גרמני, וקבוצה גדולה שמוצאה מהמזרח התיכון, בעיקר מסוריה או לבנון.
בנוסף, יש בארגנטינה כ-180,000 תושבים שמוצאם מהמזרח הרחוק, ולרובם שורשים קוריאנים או סינים.
הממשלה הארגנטינית מעריכה כי 750,000 מתושבי המדינה לא מחזיקים במסמכים רשמיים – רבים מהם היגרו מפרגוואי, פרו ובוליביה.
התושבים המקוריים מונים כ-700,000 נפש והם יושבים בעיקר בצפון, צפון-מערב ודרום.
עיקר האוכלוסייה (62.9%) היא קתולית, וישנה גם קהילה פרוטסטנטית שמהווה 15.3% מהאוכלוסייה.
18.9% מהאוכלוסייה מגדירים עצמם חסרי דת.
בנוסף, כוללת האוכלוסייה גם כ-1% אחרים וכ-0.4% יהודים.
הקהילה היהודית בארגנטינה היא הגדולה באמריקה הלטינית.
לאחר מלחמת העולם השנייה, מנתה הקהילה כ-400,000 איש.
בשנת 1955, עם נפילתו של חואן פרון, שטף את ארגנטינה גל אנטישמיות שגרם ל-45,000 יהודים להגר לישראל.
כיום, מונה הקהילה כ-180,500 נפש ומורכבת ברובה הגדול מיהודים אשכנזים, ומיעוט של ספרדים ומזרחים.
כ-92.5% מאוכלוסייתה של ארגנטינה גרים ביישובים עירוניים (נכון לשנת 2023).
כ-3 מיליון גרים בבואנוס איירס וכ-15.490 מיליון גרים במטרופולין בואנוס איירס רבתי, מה שהופך אותו לאחד האזורים העירוניים הגדולים בעולם.
מרכזים עירוניים נמצאים בכל חלקי צפון ארגנטינה והמרכז לעומת פטגוניה מדרום שנותרה מאוכלסת בדלילות.
עשרת המטרופולינים הגדולים מהווים מחצית מהאוכלוסייה.
שיעור העיור בארגנטינה הוא בקצב שינוי שנתי של 0.97% (הערכה לשנים 2020–2025).
מתיישבים אירופאים רבים היגרו לערי ארגנטינה במהלך ההיסטוריה.
הערים האלו הציעו עבודה, חינוך והזדמנויות אחרות למהגרים החדשים להיכנס למעמד הביניים.
בהשוואה לרוב ארצות דרום אמריקה, בארגנטינה יש מעמד ביניים גדול מאוד.
רבים מבני המעמד הזה עובדים בתעשייה, בעלי עסקים קטנים וחלק ניכר עובד בסקטור הציבורי והשירותים.
רובם גרים במבנים רבי קומות או קוטג'ים עם גינה צמודה.
העשירים מעדיפים לגור בווילות ואחוזות בפרוורים היוקרתיים.
החל משנות ה-30 הרבה עובדי כפיים עברו לערים הגדולות במטרה למצוא עבודה, דבר שגרם למחסור בדיור.
כתוצאה מכך נוצרו שכונות עוני, עם פחונים ובתים מקרטון.
הכמות העצומה של כוח עבודה זמין וזול גרמה לכך, שרבים מהם מסוגלים למצוא רק עבודה חלקית.
עריה של ארגנטינה דומות לערים באירופה, בעיקר בכל הנוגע לתכנון עירוני, לאדריכלות, ולמוצא האירופאי של מרבית מתיישביה.
רובן בנויות בסגנון ספרדי סביב כיכר מרכזית – הפלאסה.
הכנסייה ומבני הקהילה החשובים, בדרך כלל פונים אל הפלאסה.
הערים העיקריות של ארגנטינה מפורטות להלן מבחינת חשיבות ומספר תושבים.
כל הערים הן במעמד אגד ערים למעט הערים; מאר דל פלאטה, קוריינטס, באיה בלנקה ופורמוסה.
נתוני האוכלוסייה הם משנת 2019.
בארגנטינה, המצויה בדרום אמריקה, תרבות ענפה הקשורה למזג החם של המדינה.
המדינה נודעת בתרבות ריקוד הטנגו, באדריכלות בסגנון קולוניאליסטי, במטבח שמפורסם בבשר הצלוי שלו, במסורות שונות הקשורות בדמות הגאוצ'ו (רועה בקר) ובמרחבי טבע המהווים מוקד לתיירים.
שידורי טלוויזיה במדינה החלו בשנת 1951.
ארגנטינה היא חלק מארגון המדינות האיברו-אמריקניות, בו משתפות מדינות איברו-אמריקאיות פעולה בנושאי חינוך, מדע ותרבות.
הספורט הפופולרי ביותר בארגנטינה הוא הכדורגל.
נבחרת ארגנטינה בכדורגל היא אחת מנבחרות הכדורגל הטובות בעולם וידועה בשחקנים מצליחים רבים שיצאו מתוכה לליגות הגדולות באירופה, וביניהם דייגו מראדונה וליונל מסי, מהכדורגלנים הגדולים ביותר בעולם בכל הזמנים.
עם מותו של מראדונה ב-25 בנובמבר 2020 הוכרז במדינה כי יהיו שלושה ימי אבל לזכרו.
לזכותה של ארגנטינה שלוש זכיות בגביע העולם בכדורגל – ב-1978 ב-1986 וב-2022, 16 זכיות בקופה אמריקה ושתי זכיות במדליית הזהב האולימפית.
גם נבחרת הכדורסל של ארגנטינה נחשבת לאחת הנבחרות החזקות בעולם.
היא זכתה במשחקים האולימפיים ב-2004, וכן זכתה פעם אחת באליפות העולם בכדורסל בשנת 1950, ופעמיים באליפות אמריקה בכדורסל בשנים 2001 ו-2011.
אָרָד (בְּרוֹנְזָה בלעז) היא סגסוגת של נחושת בתוספת בדיל להקשיה.
סגסוגת ארד טיפוסית מכילה 88% נחושת ו-12% בדיל.
יש סגסוגות ארד שבהן יסודות אחרים, כמו זרחן, מנגן, אלומיניום או צורן, מחליפים את הבדיל.
ראשיתו של ייצור הארד בתרכובות של נחושת עם ארסן.
תרכובות אלה הופיעו באלף החמישי לפני הספירה.
בהמשך החלו לייצר ארד כתרכובת של נחושת עם בדיל, וזו הצורה הנפוצה ביותר של סגסוגת זו.
הארד נתן לתקופת הברונזה (ברונזה - ארד בלעז) את שמה.
כלי הארד הקדומים ביותר נתגלו בפרס ובמסופוטמיה ותוארכו לאלף הרביעי לפנה"ס.
מקור השם "ארד" במילה השומרית "אורודו" שפירושה נחושת.
באותה תקופה יצר האדם כלי עבודה, כלי נשק ושריון ממתכת זו.
כלי הארד היו חזקים ועמידים מכלי האבן והנחושת שקדמו להם.
בסגסוגות הכלים מתקופת הברונזה ניתן למצוא ארסן, שהפך את הסגסוגת לחזקה יותר.
להקשיית הנחושת שימש גם זרחן שהופק מעצמות ותכולת זרחן של עד 0.25% נמצאה בארד עתיק.
כדי לקבל קושי רב יש להוסיף לנחושת 22-30% בדיל.
כיוון שנדיר למצוא עפרות נחושת ובדיל בסמיכות זו לזו, היה ייצור הארד קשור לסחר בין אזורים שונים.
מקור חשוב לבדיל היה האיים הבריטיים, והפניקים סחרו עם בריטניה וייבאו בדיל בתמורה לסחורות מאגן הים התיכון.
הארד היה חזק מהברזל, מתכת נוספת שהייתה נפוצה באותה תקופה.
ברזל איכותי לא היה זמין עד אלפי שנים מאוחר יותר.
עם זאת, עידן הברונזה פינה את מקומו לעידן הברזל כשסחר הבדיל בים התיכון דעך במהלך ההגירות הגדולות של המאות ה-12 וה-11 לפני הספירה, מה שהעלה את מחיר הארד.
השימוש בארד נמשך גם בעידן הברזל, אם כי חשיבות הארד הייתה קטנה בהרבה.
לסגסוגות מבוססות-נחושת יש טמפרטורות התכה נמוכות מאלו של פלדה וקל יותר לייצר אותן ממרכיביהן.
הן בנות השוואה לפלדה בצפיפות, כשרוב סגסוגות הנחושת כבדות יותר בעד 10 אחוזים, אף על פי שאלו שמכילות הרבה אלומיניום או צורן עשויות להיות צפופות פחות מפלדה.
ארד רך וחלש מפלדה, ויותר אלסטי, אף על פי שקפיצי ארד קשיחים פחות עבור אותו גודל.
ארד עמיד לאיכול, בעיקר איכול כתוצאה ממגע עם מי הים, וגם לעייפות המתכת יותר מפלדה.
ארד מוליך חום וזרם חשמלי טוב מאשר רוב סוגי הפלדה.
עלות סגסוגות המבוססות על נחושת היא גבוהה יותר מעלות פלדה, אך נמוכה מעלות סגסוגות המבוססות על ניקל.
במאה העשרים החלו לשלב צורן בסגסוגות הנחושת.
ברונזת-צורן (ארד-צורן) משמשת למגוון שימושים בתעשייה כמו גם ליצירת פסלים מודרניים.
ארד היה החומר המקובל ממנו הכינו פעמונים ומצלתיים וכיום סקסופונים כמו גם ליציקת פסלי מתכת.
סגסוגות מתכת נוטות להתרחב מעט לפני שהן מתקשות, וכך הן יכולות למלא את כל הפרטים הקטנים בתבנית.
לארד, ולארד זרחתי בפרט, יש מקדם חיכוך נמוך עם מתכות אחרות, מה שהפך אותו שימושי לבניית תותחים כדי למנוע היצמדות כדורי-תותח לקנה.
גם כיום משתמשים בארד למסבים, תותבות באלקטרוניקה ומטרות אחרות, והוא נפוץ במיוחד לייצור מסבים במנועים חשמליים קטנים.
ארד שרון (נולד ב-24 במאי 1956) הוא אדריכל וסופר ישראלי.
ארד שרון נולד בתל אביב בשם ארד אילן שרון.
ארד הוא נכדו של האדריכל בוגר בית ספר הבאוהאוס, אריה שרון, ובנו של האדריכל אלדר שרון.
בוגר בית הספר לאדריכלות ה-A.A.
בלונדון בו למד מ-1980 עד 1988 תחת האדריכלים: אלווין בוירסקי, זהא חדיד, ברנרד טשומי, סייר פיטר קוק ועוד.
בשנת 1994 נפטר אביו, אלדר, ומאז מנוהל המשרד 'שרון אדריכלים' על ידי ארד שרון.
המשרד כיום הוא המוביל בארץ בתכנון מוסדות רפואה ומונה כ-20 אנשי צוות: אדריכלים, מתכנני ערים ומעצבי פנים.
מ-2010 מנוהל המשרד ההיסטורי בשותפות של ארד עם בת זוגו, אדריכלית שרון גור זאב.
משרד שרון מתכנן כיום ב-13 מרכזים רפואיים: מרכז רפואי ת"א, סורוקה ב"ש, וולפסון חולון, רמב"ם חיפה, הדסה עין כרם, גהה, אסף הרופא בצריפין, הילל יפה, תל השומר ומעיני הישועה בבני ברק, מרכז רפואי ברזילי, בי"ח אנגלי בנצרת ושערי צדק.
שרון עוסק גם בפיסול סביבתי ועיצב את תאורת 7 שוברי הגלים של תל אביב, קיר אומנותי לתורמת אסיה קוגן באסף הרופא, ו-3 קירות זכוכית מונומנטליים בשיתוף עם החברה ההולנדית "אוקטטיוב" בבית החולים הדסה עין כרם.
ארד שרון הוא אדריכל הבית של המרכז הרפואי תל אביב (איכילוב) בו תכנן מבנים ייחודיים ומקוריים כגון בניין הכניסה הראשית מקורה הזכוכית (ה"אנקס"), בית כנסת, עיצוב שער הכניסה החדש לקמפוס, בניין מרפאות ילדים, בניין הלב ע"ש סמי עופר, בניין מיון חדש, מערך חדרי ניתוח, מגדל אדלסון ועוד.
שרון הוביל את המשרד לזכייה בתחרויות חשובות כדוגמת: במרכז הרפואי רמב"ם זכה המשרד בתחרות לתכנון בי"ח לילדים בשטח של כ-18,000 מ"ר הכולל חניון לכ-1500 מכוניות בשטח של כ-60,000 מ"ר בו ממוקם בי"ח אזורי לשעת חרום לכ-2000 מיטות הגדול מסוגו בעולם.
הפרויקט הושלם ב-2017. במרכז הרפואי מעיני הישועה זכה המשרד בתחרות לתכנון בנין אשפוז מרכזי חדש בשטח של כ-20,000 מ"ר.
שרון עסק בהוראה בפקולטה לאדריכלות באוניברסיטת תל אביב, הוביל את הכנת תוכנית המתאר של העיר טייבה, וכתב מאמרים רבים שהתפרסמו בכתבי העת "אדריכלות ישראלית" ו"ארכיטקטורה".
כיהן פעמיים בחבר השופטים בתחרות פרס רכטר לאדריכלות ושימש באופן קבוע שופט בפרויקטי הגמר של הטכניון במסגרת פרס עזריאלי לאדריכלות.
בנובמבר 2010 הרצה ארד בקונגרס בינלאומי לאדריכלות בטוקיו וב-2018 הרצה בווימר לרגל 100 שנה לבאוהאוס.
ארד לימד בפקולטה לאדריכלות בטכניון (2003-2001), ובסדנה לאדריכלות של אליעזר פרנקל (1995-2000).
ב-2014 התראיין על ידי היוצר הקולנועי עמוס גיתאי בנושא השפעת הקולנוע על האדריכלות והארכיטקטורה בסדרה מאת "כאן" חינוכית.
בין השנים 2018-2020 פרסם שני ספרים, להציל את החולדה, המגולל את סיפורם של שלושה דורות בני משפחה אחת דרך עיניו של הבן והנכד, והכד השחור, רומן על משפחה שנפרש על פני שלושה דורות גם כן.
בשני הספרים נכללים אירועים היסטוריים הקשורים במצב הביטחוני והכלכלי אשר משפיעים על גורלותיהם של גיבורי הספר, כגון מבצע סיני, המיתון של שנות השישים ומלחמת ששת הימים.
בין 2022-2023 התראיין שרון לתוכנית הנדל"ן עם עופר פטרסבורג ב-102fm על מגוון נושאים אדריכליים, ביניהם: תחרויות אדריכליות, בתי החולים של העתיד, ברוטליזם כצורת בנייה פרובוקטיבית, ועירוב שימושים.
שרון התארח בתוכנית בוקר בריאות של ערוץ 13 ("כיצד מתכננים בתי חולים?") ובחדשות 13 יחד עם שותפתו שרון גור זאב.
ארד כותב קבוע ב"אדריכלות ישראלית", בה כתב מאמרים רבים במגוון נושאים.
בית החולים לרפואה דחופה, מרכז רפואי תל אביב
מגדל אדלסון, המרכז הרפואי תל אביב
בניין הלב ע"ש סמי עופר, מרכז רפואי תל אביב
בית חולים רות רפפורט לילדים, המרכז הרפואי רמב"ם
המכון לרפואה הפרברית, מרכז רפואי שמיר (אסף הרופא)
מרכז היידן לקרדיולוגיה, בית חולים מעייני הישועה
עיריית ראשון לציון (+תוספת שטחי משרדים ומסחר)
10 חדרי ניתוח יום, המרכז הרפואי תל אביב
מבנה מעבדות מחקר, המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה
מגדל אשפוז ומיון כללי חדש במרכז הרפואי האנגלי בנצרת
בניין אונקולוגיה, מרכז רפואי שמיר
תוספת קומה למערך יולדות ליס, מרכז רפואי תל אביב
בניין כניסה למרכז הרפואי ת"א ("האנקס")
פרויקט הארת שוברי הגלים של ת"א
תכנון שער כניסה למרכז הרפואי תל אביב
בית חולים ליולדות ע"ש סבן במרכז הרפואי ע"ש סורוקה בב"ש
מרכז לשיקום במרכז הרפואי ע"ש סורוקה בב"ש
תכנון קונספטואלי למרכז בינלאומי לרפואת ילדים (תכנון 3 בתי חולים לילדים) בגבול ישראל ירדן
הצעה למגדל מגורים במרכז הרפואי ת"א
הצעה ל"מרכז מוח" במרכז הרפואי תל-השומר
תכנון בתי חולים לשעת חירום: בי"ח לשעת חירום ל-2000 מיטות במרכז הרפואי ע"ש רמב"ם (הגדול מסוגו בעולם), בי"ח לשעת חירום ל-780 מיטות במרכז הרפואי ת"א (2 קומות המרתף של מרכז הלב), בי"ח לשעת חירום במרכז הרפואי מעיני הישועה
תחרות למרכז קונגרסים ומלונות בעיר קאלבאר בניגריה (2010)
פגייה ממוגנת במרכז הרפואי ברזילי
ארדבג הוא ויסקי סינגל מאלט סקוטי, המזוקק באי המערבי איילה (Islay).
הוויסקי ידוע בטעם הכבול הדומיננטי שלו (הנובע מהשימוש בכבול כחומר בעירה המשמש להפסקת שלב הליתות) ובטעמים נוספים שמקורם במי אגם אוגידייל שמעל המזקקה.
ביחד תרמו שלוש מזקקות אלה רבות לפרסומו של ויסקי מהאי איילה והוציאו לו שם של ויסקי מעושן במיוחד, למרות שישנן גם יוצאים מכלל זה.
הוויסקי הנפוץ מהמזקקה כולל את ארדבג 10, ארדבג 17, Uigeadail בחוזק חבית בעל סיומת חביות שרי, וביקבוקים נוספים.
מהזיקוק של 1998 בוקבק "צעיר מאוד" בן 6 שנים, "Still Young" בן 8 שנים, "כמעט שם" בן 9 השנים, וב-2008 יצא דראם 10 השנים הרגיל של המזקקה.
המזקקה נוסדה בשנת 1815, ובמהלך השנים נסגרה ונפתחה מספר פעמים.
בעקבות קניית מזקקת גלנמורנג'י את ארדבג ב-1997 ופתיחתה מחדש, נוסד מועדון הלקוחות המכונה ה"ועדה", שאליו ניתן להצטרף ללא תשלום באתר ומטרתו המוצהרת: "ששערי המזקקה לא ייסגרו שוב לעולם".
לחובבים המבקרים בה ניתנת הזדמנות לטעום את הוויסקי לאורך התהליך ולחוש בשינויים שחלים בו עם השנים.
בסך הכל יצאו כ-20 ביקבוקים שונים מאז שחזרה המזקקה לפעילות ב-1996, והיא גורפת פרסים בתחרויות מדי שנה ותשבחות.
ארד או אראד (ברומנית ובהונגרית: Arad) היא עיר ברומניה, בירת מחוז ארד שבשוליה המערביים של חבל טרנסילבניה, באזור ההיסטורי הקרוי קרישאנה (קֶרֶשׁווידֵק) או פרטיום (פארציום).
העיר שוכנת על גדות נהר מורש.
ארד היא העיר השלישית בגודלה במערב רומניה, אחרי טימישוארה ואוראדיה.
היא צומת תחבורה חשוב על הנהר מורש (מארוש) ומרכז תעשייתי ותרבותי חשוב.
בימינו פועלות בעיר שתי אוניברסיטאות.
ארד חבה את מורשתה הרב-תרבותית להיותה בעבר למשך מאות רבות של שנים חלק מממלכת הונגריה והאימפריה ההבסבורגית על גלגוליה.
במאה ה-16–18 ידעה העיר כיבוש טורקי כשהייתה חלק מהאיילט העות'מאני של טמשוואר.
החל משנת 1920 ארד היא חלק מרומניה.
לאורך השנים חיו בה תושבים הונגרים, רומנים, גרמנים, יהודים, סרבים, בולגרים, צוענים וממוצאים אתניים נוספים.
היא התפתחה בקצב מהיר החל מן המחצית השנייה של המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 בימי השלטון האוסטרו-הונגרי.
עם בנייניה המרשימים נמנים בניין התיאטרון, הקרוי בימינו על שם יואן סלאביץ' בסגנון נאו-קלאסי, בניין המנהל בסגנון אקלקטי ו"הכנסייה האדומה" הלותרנית-אוונגלית בסגנון נאו-גותי שנבנו בתקופה המוזכרת.
יש משערים כי שמה של העיר ארד ושל המחוז ארד מקורו בשפה ההונגרית.
מדובר בשמו של אביר הונגרי - אוֹרוֹד (Orod) או אוּרוֹד (Urod) - ששירת את המלך אישטוואן הראשון או הקדוש.
ייתכן כי הוא היה האישפאן הראשון של האזור.
במאה ה-11 קמה סביב העיר המחוז או הרוזנות אראד - Arad vármegye - ושמה כמו שמה של העיר נכתבו באות A.
באלף החמישי לפני הספירה ידוע על יישוב בני אדם, שהוקם כנראה, על ידי אוכלוסייה טרום-הודו-אירופית, על הגדה הימנית (צפונית) של הנהר מורש.
באלף הרביעי לפנה"ס קמו יישובים גם בגדה השמאלית של הנהר.
באלף השלישי לפנה"ס הופיעו יישובים משגשגים בשתי הגדות ובאיים בנהר מורש ומשערים שהשתייכו לדוברי שפות הודו-אירופית.
שיא ההתיישבות הזאת חל בסביבות שנת 1000 לפנה"ס.
בחפירות במתחום המלון אסטוריה בארד נמצא שלד מתקופת הברונזה.
באלף הראשון לפנה"ס הופיעו באזור יישובים דאקיים.
במאה ה-5 לפנה"ס התיישבו בו סקיתים שכנראה נטמעו באוכלוסייה הדאקית.
במאות ה-4-3 לפנה"ס בקברת יישובים קיימים הגיעו לגדות המורש גם שבטים קלטים.
דו-הקיום בין הדאקים לקלטים נמשך כמאתיים שנה והסתיים בטמיעתם באוכלוסייה הדאקית שהייתה גדולה יותר.
בשנים 101–102 לספירה כוחות רומיים כבשו יישוב דאקי מדרום לרובע מיכאלאקה של ימינו.
בימי המלחמה הדאקית השנייה (106-105) כבש הקיסר טראיאנוס שטחים מצפון לנהר מורש וסיפח אותם לפרובינקיה הרומית דאקיה.
באזור שנקרא כיום "ארד החדשה" (אראדול נואו – Aradul Nou) בנו הרומאים מבצר בשם "קסטרה" שאירח את הלגיון הרביעי פלביה פליקס.
בתקופה שבין המאה השנייה-המאה הרביעית בשטח העיר של ימינו הוקמו יישובים דאקיים וסרמטיים שניהלו יחסי מסחר הדוקים עם האימפריה הרומית.
במאה ה-10 התחיל כיבוש אגן הקרפטים, לרבות טרנסילבניה, על ידי השבטים המדיארים (הונגרים).
אחת מדרכי הגישה שלהם הייתה עמק המורש.
השליט המקומי גלאד שאוים על ידי התקדמות ההונגרים בנה בקרבת אראד, ביישוב ולדימירסקו-שאנצן, מבצר שלבסוף נכבש ונחרב על ידי הפולשים באמצע המאה ה-10. שליט מקומי אחר בשם אייטון או אחטום בנה אותו מחדש אבל המדיארים הרסו אותו שוב בשנת 1028.
היישוב ארד היה חלק מממלכת הונגריה והוזכר לראשונה בתעודות בשם ב"אורוד" בערך בשנים 1078–1081. פלישת המונגולים בשנת 1241 הוכיחה את חשיבות המבצרים באזור.
אל המבצרים הקיימים התווספו במחצית השנייה של המאה ה-13 מבצרים מאבן ביישובים שוימוש, שיריה ודזנה.
בשנת 1551 כבשו הטורקים העות'מאנים את אזור אראד מידי ההונגרים ושלטו בו עד להסכם קרלוביץ ב-1699. אראד הייתה חלק מהאיילט טמשוואר שכלל בשנים 1660–1697 את הסנג'קים של ארד, לוגוז', קאג'אש, בשלק (כיום זרניאנין) ויאנובה (כיום אינאו).
בימי מלחמת האימפריה העות'מאנית–הליגה הקדושה (1699-1683) ארד נכבשה על ידי כוח סרבי בשירות האוסטרים, בפיקודו של סובוטה יוביץ'.
בשנים 1699–1918 הייתה אראד תחת שליטה הבסבורגית בגלגולים שונים.
בתחילת המאה ה-18 הפכה אראד למרכז של אפארכיה נוצרית אורתודוקסית.
לפי נתונים משנת 1720 חיו בעיר 177 משפחות רומניות, 162 סרביות ו-35 הונגריות.
בשנים 1763–1783 נבנו ביצורים חדשים לעיר.
על אף היותה קטנה, מילאה העיר תפקיד חשוב במאבק ההונגרים לעצמאות בימי אביב העמים (1849-1848).
במוזיאון העיר מוצגים שרידים רבים ממלחמת העצמאות הזאת.
הגנרל האוסטרי ברגר פיקד על הגנת העיר מפני המורדים ההונגרים אולם ביולי 1849 הוא נפל בשבי.
בחלק האחרון של המהפכה ההונגרית אראד הפכה למושב המטה הכללי של הצבא המהפכני.
ב-11 באוגוסט 1849 מכן יצאה הצהרה מפורסמת של לאיוש קושוט שבה העביר את הפיקוד העליון ואת ההנהגה האזרחית לגנרל ארתור גרגיי.
המבצר נכבש מחדש על ידי האוסטרים אחרי כניעת וילאגוש (כיום שיריה ברומניה) וכניעת הגנרל גרגיי לצבא הרוסי.
בהמשך הפך המבצר למחסן תחמושת.
שלושה עשר גנרלים של המורדים הוצאו להורג באראד ב-6 באוקטובר 1849 בפקודת הגנרל האוסטרי יוליוס יאקוב פון היינאו.
הם ידועים בתולדות הונגריה כ"שלושה עשר המרטירים מאראד" ואראד נחשבת למעין גולגולתא או "דרך הייסורים" ההונגרית.
באחת הככרות של העיר ניצבת אנדרטה לזכר המרטירים.
היא מורכבת מדמות ענקית של הונגריה, מלווה בארבע קבוצות אלגוריות, ודיוקנאות של הגנרלים שהוצאו להורג.
במאה ה-19 התפתחה העיר מבחינה כלכלית באופן ניכר.
ב-1834 ארד הוכרזה "עיר מלכותית חופשית" על ידי הקיסר האוסטרי פרנץ הראשון
ארד החדשה (בהונגרית "אוי אראד" וברומנית "אראדול נואו") בגדה הנגדית של נהר מורש, היא רובע של אראד, המחוברת לעיר על ידי גשר טראיאן.
היא הוקמה בימי מלחמות העות'מאנים במאה ה-17. גרעין היישוב התבסס על עבודות הטורקים שנועדו לכיבוש המבצר אראד.
ארד שוכנת בקצה המערבי של רומניה, בפרשת הדרכים הלאומיות 7, E 7 ו-79, כ-20 קילומטר מחרק מהגבול ההונגרי והוא נקודת מעבר חשובה בין רומניה להונגריה.
תחנת הגבול עם הונגריה, קורטיץ', נמצאת 17 ק"מ מזרחית ממנה.
העיר נמצאת בגובה 116 מ' מעל מפלס הים.
אראד נמצאת בשוליים המזרחיים של אלפלד או המישור ההונגרי הגדול, בצלע המערבי של הרי המתכת הטרנסילבנים, בעיקר על הגדה הימנית של הנהר מורש.עיר כוללת בימינו ארבעה פרברים.
על הגדה השמאלית שוכנת השכונה "אראד החדשה" שהוקמה במאה ה-17 בימי "המלחמות בטורקים" ויושבה תקופה ארוכה על ידי גרמנים.
היא נקשרת לאראד בגשרים וב-1948 סופחה לאראד.
שלושת הפרברים האחרים הם מיכלאקה, מורשל וסניקולאו מיק.
האקלים הוא ממוזג יבשתי בעל אופי מעברי.
הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 21°C, בחורף - -1°C.
ב-1880 חיו באראד 45,199 תושבים וההרכב לפי שפת האם היה כדלהלן:
46,856 הונגרים (73 %) (כולל יהודים, גרמנים, סלובקים ובולגרים מתבוללים, צוענים וכו')
תיעוד רשמי על קיום יישוב יהודי במקום נותר מימי השלטון האוסטרי, אם כי הגיעו כמה יהודים ספרדים כבר עם הטורקים.
כתב חסות מ-1717 שניתן על ידי מפקד צבא ואיפשר באופן בלעדי לשני יהודים (אחד מהם יצחק אליאס ובני משפחותיהם מגורים בעיר מהווה עדות לראשית היישוב היהודי במקום.
המצבה הישנה ביותר בבית העלמין היא מ-1754. בין שני תאריכים אלה הצטרפו עוד כמה משפחות שגורשו אחרי זמן קצר וב־1731 נשאר בעיר רק יהודי אחד.
ברשימת משלמי המיסים מ-1735 מופיעים שוב שמות של יהודים העוסקים בהכנת יי"ש, המקצוע היחיד שאושר ליהודים לעסוק בו.
רק בודדים זכו לאישור סחר בענפים אחרים.
נראה שפנייה יהודית לשלטונות המחוז בבקשת הגנה מפני השלטון המקומי נענתה מפני שב־1754 גרו בעיר כבר 24 משפחות יהודיות וב־1785 שילמו 41 משפחות "מס סובלנות".
בין השנים 1787 - 1850 עלה מספר היהודים פי עשרה (מ־352 ל-3.418) בעת שהאוכלוסייה הכללית בקושי שולשה.
היהודים פיתחו יחסים נוחים עם שכניהם, הונגרים, רומנים גרמנים, והיו מעורים בחיי העיר.
ב-1810 אימצה הקהילה את ההונגרית כשפה רשמית.
היהודים השתתפו במהפכת 1848 ולאחר דיכויה הוטל עליהם מס כבד.
אחרי חוקת 1867 שאיפשרה את כניסתם לחיים הפוליטיים איישו יהודים משרות של ראש עיר, סגנו, תובע ראשי ועוד.
היו יועצים בעירייה, נבחרו לבית הנבחרים ואחדים, שקיבלו תוארי אצולה, נכנסו לבית העליון.
הם נלחמו על ההכרה בדת היהודית כדת אוטונומית, שווה לדתות אחרות, אבל חקיקה ברוח זו הושגה רק ב-1895.
היהודים תפסו מקום חשוב בעיתונות וב־1868 ייסד יהודי את העיתון "Arader Zeitung" (עיתון אראד), שהיה עיתון הערב הראשון בהונגריה.
שמות של יהודים בלטו בתחום הספרות, הפיסול, הציור והמשחק.
הם היו נאמנים לאימפריה, ב-1917 ציינו 200 שנה של קיום יהודי באראד.
הסיפוח לרומניה בסוף מלחמת העולם הראשונה גרם למשבר קשה.
על מנת לשמור על הזדהותם עם הלאומיות ההונגרית היו יהודים שבחרו בהמרת הדת.
אך עדיין בלטה המעורבות היהודית בחיי התרבות של העיר.