tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתוצאה מכך הפיקוד הבריטי ללוחמה בטרור ניהל את החקירה, תוך סקירת מקרי מוות של רוסים ולא-רוסים קשורים בעשר השנים הקודמות ב-16 במרץ 2018 הודיעה המשטרה הבריטית כי היא מתייחסת לחקירה כאל חקירת רצח.
הוא חנק אותו עם רצועה של כלב, והשאיר אותה על צווארו - כדי שהרשויות יעריכו שהתאבד.
ניקולאי בונר הוא רוצח סדרתי ישראלי שרצח ארבעה בני אדם בעיר חיפה בשנת 2005. מוכר בכינוי "רוצח ההומלסים", בשל זהותם של הקורבנות.
נכון ל-2025, הוא הישראלי היחיד שהורשע העונה להגדרה של רוצח סדרתי.
ניקולאי בונר נולד בכפר במולדובה, שהייתה אז חלק מברית המועצות, כבן השלישי במשפחה בת ארבעה ילדים.
אמו, שעבדה בבית חרושת, מתה בילדותו.
לאחר מות האם הוא נשלח ללמוד בפנימייה.
כשהיה בן 19 נתפס בגנבה ונידון לעבודות שירות.
בזמן שהותו בפנימייה, בונר החל לשתות וודקה כדי להקל על הבדידות שהרגיש.
לאחר שסיים את לימודיו, הוא חזר לגור בבית הוריו והחל לעבוד כרועה צאן בחווה מקומית.
בונר היגר לישראל בשנת 2000, לאחר שנישא ליהודייה בת 18 שהכיר במולדובה, השניים עלו יחד עם אימה של הבחורה והשתקעו בחיפה ושכרו שם דירה.
מלבד זאת, אחותו עלתה אף היא אך הייתה הומלסית ששהתה בתחנה המרכזית בתל אביב.
בישראל עבד בעבודות מזדמנות, ולאחר מכן במפעל לצינורות בעכו.
לדברי מעסיקו, יוסי בן דוד, בונר נחשב לעובד חרוץ ומכבד שביצע את משימותיו ללא תלונות.
בינואר 2003, נפטרה רעייתו משחפת.
בעקבות מותה בונר התמכר לאלכוהול עוד יותר, הפך לחסר בית והחל להסתובב ברחבי המדינה.
במהלך החודשים הבאים, הוא התיידד עם הומלס בשם סיימון ואף מצא בת זוג חדשה (שנפרדה ממנו תוך מספר חודשים).
בספטמבר 2004 בונר עבר לגור עם אחותו, בתל אביב אך לאחר שזו גורשה בעקבות היותה שוהה בלתי חוקית הוא החל לעבוד ולהתגורר במושב אמונים עד פיטוריו בדצמבר של אותה שנה.
לאחר שפוטר, החליט לחזור לחיפה ולאזור סביב שוק תלפיות בשכונת הדר שבחיפה.
שם הוא היה מבלה בחברת חסרי בית אחרים בסביבת מגוריו, וישן במבנים נטושים הסמוכים לשוק.
מעשה הרצח הראשון שביצע בונר אירע בפברואר 2005. הוא רצח את ריטה וולמן בת ה-52 שהתגוררה בגפה בשכונת חליסה ועמה היו לו קשרי ידידות.
במועד הרצח וולמן ביקשה מן הרוצח שיתלווה אליה לביתה מכיוון שהתקשתה בהליכתה.
היא הזמינה אותו להיכנס לביתה והם שתו בתוכו משקאות אלכוהוליים.
וולמן הציעה לו להישאר לישון על הספה ופרשה לשינה.
בונר רצה לקיים עימה יחסי מין, אך זו סרבה.
הוא תקף אותה במכות ואנס אותה.
לאחר מכן הצית את דירתה, וכתוצאה מכך גופתה נשרפה באופן חלקי.
חודש לאחר מכן (11 במרץ) ביצע בונר את הרצח השני.
הוא נפגש עם ההומלס אלכסנדר לבנט בן ה-36 מקום בו הוא לן באופן קבוע, בשכונת הדר.
לבנט, שכינויו היה "צ'צין" בעקבות שירותו הצבאי בצ'צ'ניה, שתה עמו אלכוהול.
בין השניים פרץ ויכוח לאחר שבונר ביקש לקחת איתו מנעול צילינדר של דלת שהיה מונח במקום.
לבנט סירב, ובונר הכה אותו למוות ושרף את המבנה.
הנרצח השלישי היה ולרי סצ'נוב בן ה-32. בסוף חודש אפריל 2005 נמצאה גופתו השרופה במבנה נטוש.
במהלך החודש, בונר וסצ'נוב שתו אלכוהול והדליקו מדורה במבנה נטוש.
במהלך ויכוח הכה בונר קשות את סצ'נוב וחנק אותו.
סצ'נוב הופל על האש הבוערת, בעוד בונר עוזב את המבנה.
בעקבות מעשיו של בונר, שכללו למעט הרצח הראשון רצח של חסרי בית, כונה בונר "רוצח ההומלסים".
רק לאחר הרצח השלישי זיהתה המשטרה כי קיים דפוס פעולה דומה לרציחות, והחלה לחשוד כי הרציחות בוצעו על ידי רוצח סדרתי.
הרצח הרביעי התרחש ב-1 במאי 2005. בונר פגש את אלכסנדר קרס בן ה-39, ישב איתו ושתה עמו בדירה נטושה.
על פי בונר, קרס קילל את אמו, ובתגובה הוא הכה אותו, חנק אותו, ושרף את הדירה.
12 ימים לאחר מכן, בונר הסתובב ברחובות בחיפה, כשנתקל בסרגיי בלושטיין בן ה-42, בחור הומלס שהכיר במשך שנתיים.
כדי לחגוג את יום הולדתו של בלושטיין, שני הגברים הלכו לגן ילדים נטוש כדי לשתות וודקה, במהלך שיחתם בלושטיין שאל את בונר אם אי פעם גנב משהו מהשוק.
לפתע, בונר התעצבן והתחיל לצעוק שכולם שונאים אותו, לפני שהספיק להרגיע אותו, בונר הכה את בלושטיין קשות, חנק ורקע עליו שוב ושוב.
לאחר שסיים, מתוך אמונה שחברו מת, בונר עזב.
עם זאת, בלושטיין שרד ולמחרת בבוקר הצליח לגרור את עצמו לרחוב מרכזי בשוק, שם נמצא על ידי עוברי אורח והועבר לבית החולים.
בלושטיין הפצוע בילה שלושה ימים בחדר המיון בהחלמה מפציעותיו.
לאחר ששוחרר, הוא נעצר כחשוד פוטנציאלי ברצח ולרי סוזנוב וזאת מאחר שפקד את הגן שבו נמצא מת.
בחקירה סיפר בלושטיין למשטרה על חברו לשתייה האלכוהולית האלים, שאותו הכיר רק בשם 'ניקולאי'.
השוטרים החליטו לבדוק את טענותיו, התחפשו לנוודים והתערבבו בקרב האוכלוסייה כדי לאסוף מידע נוסף על האיש המסתורי.
בהתאם לדבריו של בלושטיין- רבים מחסרי הבית טענו שוב ושוב שאדם אלים בשם ניקולאי הצית לעיתים קרובות מבנים שבהם שתו לעיתים קרובות לאחר ששתו יחד אלכוהול.
בסופו של דבר, זהותו של בונר נחשפה לאחר שהרשויות בדקו מאושפזים בבתי חולים מקומיים באזור חיפה והתברר כי יום לאחר הירצחה של ריטה וולמן, אדם בשם ניקולאי בונר הגיע לבית החולים רמב"ם עם חבלת ראש קשה.
הוא הודה במעשיו בתוך שעות ספורות מרגע מעצרו, אך חזר בו במהלך המשפט.
הוא טען שהודה תחת לחץ, בעת שהיה שיכור ושהשוטרים איימו לפגוע בבתו ובחברתו.
השופטים דחו את הטענות האלה.
בנובמבר 2006 הורשע בארבעה מעשי רצח ובמעשה אונס.
הוא זוכה מביצוע מעשה סדום בנרצחת.
במאי 2007 נידון בונר לארבעה מאסרי עולם מצטברים ועוד 17 שנות מאסר בגין אונס, חבלה, הצתה, השמדת ראיות ובשל שיבוש הליכי משפט.
במהלך המשפט דחה בונר הסדר טיעון שהוצע לו לפיו יודה וירצה שני מאסרי עולם מצטברים ועוד שניים חופפים.
בונר הוא הישראלי היחיד שעונה על ההגדרה של רוצח סדרתי והורשע.
ניקולאי ויקטורוביץ' בסקוב הוא זמר אסטרדה ואופרה רוסי פופולרי.
בשנת 2009 הוענק לו תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית, בשנת 2004 תואר אמן העם של אוקראינה.
בסקוב למד באקדמיה הרוסית למוזיקה בגנסין ובקונסרבטוריון במוסקבה.
בשנת 1998 הוא במקום הראשון בתחרות הזמרים הצעירים הכל-רוסים, ובמקום השני בתחרות גרנד ווס ב-1999 בספרד.
באותה שנה הוזמן ניקולאי בסקוב לתיאטרון בולשוי, שם ביצע את האריות הגדולות באופרה כמו יבגני אונגין, הנסיך איגור, בוריס גודונוב, לה טרוויאטה ואחרים.
בשנת 2000 הוא מצלם קליפ עבור הקומפוזיציה המוזיקלית "Caruso", שמגיעה במהירות לראש מצעד פזמונים של תחנת הרדיו אירופה +.
מאז אותה תקופה הקריירה של בסקוב חרגה מהאולמות האקדמיים.
מאז שנת 2000, לאחר שנפגש ודיבר עם מונסראט קאבאייה על במת הקרח בסנט פטרסבורג, ניקולאי הופך לסטודנט שלה.
בסקוב השתתף בהופעות אופרה בברצלונה ובמדריד עם הבת של קאבאייה - מרטי.
ב-1 בנובמבר 2008 בהיכל הקרח בסנט פטרסבורג נערך קונצרט סולו של בסקוב "ספינת הגורל" בהשתתפות מונסראט קאבאייה.
בשנים 2016–2017 הוא היה מנחה התוכנית "ערב שבת" לצד נונה גרישאייבה.
במהלך הבחירות לנשיאות רוסיה 2018 בסקוב הפך לחלק מתנועת "Putin Team", שתמכה בוולדימיר פוטין.
בנובמבר 2024 נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי שלל את התואר אמן העם של אוקראינה מבסקוב על תמיכתו בפלישה הרוסית לאוקראינה.
ניקולאי פבלוביץ' דילצקי (באוקראינית: Микола Дилецький; ברוסית: Николай Павлович Дилецкий; בסביבות 1630, קייב - אחרי 1680, מוסקבה) היה תאורטיקאי מוזיקה ומלחין, שנולד בקייב של האיחוד הפולני-ליטאי ופעל ברוסיה.
הוא נודע ברוסיה בשלהי המאה ה-17 במסה שלו על הלחנה, "דקדוק מוזיקלי", שהגרסה המוקדמת ביותר שלה ששרדה היא מ-1677. בין ממשיכי מפעלו המוזיקלי של דילצקי היה וסילי טיטוב.
לא הרבה ידוע על חיי דילצקי.
הערה של יואניקי טרופימוביץ' קורנייב, גם הוא תאורטיקאי, המתארת את דילצקי כתושב קייב, נחשבת לראיה למוצאו האוקראיני.
קביעתו של קורנייב אמינה כנראה, שכן הוא ודילצקי היו מיודעים.
עם זאת, התאריך ואפילו שנת הולדתו אינם ידועים, ושום פרטים על ראשית חייו של דילצקי לא התגלו עד כה.
נראה שעבר לווילנה לפני 1675, משום שבשנה זו התפרסמה שם "הטוגה הזהובה" (Toga zlota) שלו.
הטקסט אבד, אבל ידוע שהוא נכתב בפולנית, ודף השער ששרד מעיד על כך, שמדובר בכתב שבח והלל.מקורות מסוימים מעידים על כך, שדילצקי כתב לפחות עוד מסה מוזיקלית בתקופת שהותו בווילנה, שאבדה מאז.
מסה זו נזכרת לראשונה ב"Grammatika musikiyskago peniya" (1677), וה"Idea grammatikii musikiiskoi" (1679) מתואר כתרגום של העבודה הווילנאית בדף השער שלו.
אחרי וילנה, חי דילצקי בסמולנסק, שם נכתבה הגרסה הראשונה ששרדה למגנום אופוס שלו, Grammatika musikiyskago peniya ("דקדוק של שיר מוזיקלי").
משם עבר למוסקבה, שם הופיעו שתי הגרסראות הבאות של העבודה ב-1679 וב-1681. אין שום ידיעות נוספות על חיי דילצקי, ומקובל להניח, שהוא מת זמן קצר לאחר מכן.
תאריך הולדתו נגזר מהשערה זו.
אף כי אחדות מיצירותיו המוזיקליות קיימות בימינו, פרסומו של דילצקי בא לו בעיקר מן המסה שלו על הלחנה, "Grammatika musikiyskago peniya" ("דקדוק של שירה מוזיקלית"), שהייתה הראשונה מסוגה ברוסיה.
שלוש הגסראות ששרדו נושאות שמות שונים, אבל התוכן זהה פחות או יותר, בכמה הבדלים חשובים.
הראשון מלמד את יסודות תאוריית המוזיקה, "מסתמך במידה רבה על טרמינולוגיה ותפיסות תאורטיות מערביות, בייחוד ההקסאקורד" (סולם בן שישה צלילים דיאטוניים) והשני מלמד חיבור קונצ'רטי א-קאפלה, סוגה שהגיעה אל רוסיה דרך אוקראינה ושדילצקי היה אחד הראשונים לעודד.
כתיבה זו של א-קאפלה נובעת מפרשנות מחמירה של מזמור תהילים ק"נ, פסוק ו':"כל הנשמה תהלל יה, הללויה".
בהתאם לפילוסופיה זו, המוזיקה הרוסית העתיקה, שהחלה להופיע בסוף המאה ה-17, במה שנודע כקונצרטים כוראליים (khorovïye kontsertï) יצרה עיבודי א'קאפלה ליצירות בסגנון ונציאני, כמו המסה Grammatika musikiyskaya (1675) מאת דילצקי.
דילצקי מביא מגוון רחב של דוגמאות, הן מיצירתו הוא, כולל הלחנה בשמונה קולות של "הליטורגיה האלוהית" שחיבר בסמולנסק במיוחד להמחשת ה"גראמאטיקה", ומאלה של מלחינים מערביים בני זמנו, בייחוד הפולנים מרצין מיילצ'בסקי ויאצק רוז'יצקי.
מלבד השפעתה העצומה על הדורות הבאים של מלחיני כנסייה רוסים, המסה מעניינת במיוחד הודות לתיאור הראשון המוכר של מעגל הקווינטות, המקדים את הדוגמאות המערביות בכמה עשורים.
ניקולאי איוואנוביץ' בובריקוב (רוסית: Николай Иванович Бобриков; ) היה איש צבא ומדינאי רוסי.
המושל הכללי של פינלנד ומפקד המחוז הצבאי הפיני (1898—1904).
חבר מועצת המדינה; גנרל חיל הרגלים (1897).
הוא היה מאוד לא פופולרי בקרב הלאומנים הפינים והציבור המהפכני-ליברלי ברוסיה בקשר למדיניות הרוסיפיקציה שלו בפינלנד; נפצע אנושות בהלסינגפורס על ידי אייגן שאומן, תומך-עצמאות פיני הנחשב גיבור בארצו, שהתאבד מיד לאחר המעשה.
ניקולאי בובריקוב נולד בסטרלנה, סנקט פטרבורג.
הוריו: איוואן וסילייביץ' בובריקוב (1798—1883) ואלכסנדרה יגורובנה, לבית זילנד (1817—1896): חבר הוועדה הרפואית הצבאית ומרפא בכיר בבית החולים הצבאי בסנקט פטרבורג.
הוא התחנך בחיל הצוערים הראשון, ממנו שוחרר ב-30 ביוני 1858 כסגן בגדוד הרובאים הראשון של הגרנדיר.
ב-1 בנובמבר 1860 נשלח לשירות בגדוד הלייב-גווארדיה אולאן של הוד מלכותו כדי ללמוד את כללי שירות הפרשים, ב-15 באפריל 1861 הוא התגייס לגדוד זה וב-21 באפריל אותה שנה קודם לדרגת סגן.
ב-25 באוגוסט 1862 נכנס לאקדמיה של המטה הכללי על שם ניקולאי, ב-17 באפריל 1863 הועלה לדרגת קפטן מטה.
ב-9 בנובמבר 1864, לאחר שסיים את הקורס בקטגוריה הראשונה, הוא שוחרר מהאקדמיה למנהל הראשי של המטה הכללי.
בשנת 1865 הוא נשלח לפקח על הובלת חיילים צעירים לאורך הוולגה והים הכספי, שהוטל על ידי גדודי המילואים במחוזות הצבאיים של מוסקבה וקאזאן כדי לחזק את גדודי המחוז הצבאי הקווקזי.
לשם מילוי המשימה, הועלה בובריקוב לדרגת קפטן ב-28 באוקטובר 1865 ומונה לסגן בכיר במחוז הצבאי בקאזאן.
26 ביוני 1868 מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-22 ב-20 באפריל 1869. הועלה לדרגת קולונל.
ב-16 באוקטובר 1876 הוא מונה לשרת עם מפקד צבא הדנובה, הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' הזקן, בשנת 1878 שימש כעוזר מפקד מטה חיל המשמר.
השתתף במבצע הטורקי בשנים 1877–1878.
ב-1 בינואר 1878 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
ב-26 בפברואר 1884 הוא מונה לראש מטה כוחות המשמר והמחוז הצבאי הפטרבורגי (הוא מילא תפקיד זה עד 1897).
ב-30 באוגוסט 1884 הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
מ-26 באפריל 1896 עד 1 ביוני אותה שנה שהה במוסקבה בחגיגות ההכתרה של ניקולאי השני, עמד בראש מטה מיוחד בפיקוד הדוכס הגדול ולדימיר אלכסנדרוביץ', שתחת פיקודו פעלה יחידת הכתרה מיוחדת.
ב-6 בדצמבר 1897 הועלה לדרגת גנרל מחי"ר.
ב-28 במרץ 1898 מונה לחבר המועצה הצבאית.
ב-17 באוגוסט 1898 הוא מונה למושל הכללי של פינלנד, כמו גם כמפקד המחוז הצבאי הפיני.
כאשר מונה למושל הכללי, הגיש בובריקוב הערה ניקולאי השני, ובו תיאר תוכנית פעילויות שיש לבצע בדוכסות הגדולה, בהם
ביטול או הגבלת משמעות מזכירות המדינה ;
הנהגת נוהל מיוחד לבחינת מקרים המשותפים לאימפריה ולדוכסות הגדולה;
אימוץ השפה הרוסית כשפה רשמית בסנאט הפיני, במוסדות החינוך ובמינהל;
להקל על כניסת רוסים לשירות בפינלנד;
הקמת פיקוח על האוניברסיטה המקומית;
עדכון ספרי הלימוד של כל מוסדות החינוך הפיניים;
ביטול מערכות מכס והטבות מוניטריות מיוחדות;
פישוט טקס פתיחת מושב הפרלמנט המקומי;
תיקון התקנות למושל הכללי של הדוכסות הגדולה של פינלנד, שפורסמו בשנת 1812.
בובריקוב ביצע תוכנית זו תוך זלזול בחוקה ובחוק צורת הממשל השוודית שהונהגה בפינלנד מאז 1772.
ב-3 בפברואר 1899 קיסר רוסיה חתם על מניפסט עליון בדבר נוהל הוצאת חוקים ממלכתיים כלליים, שנתפס בעיני אוכלוסיית הדוכסות הגדולה כצעד הפוגע בזכויות האוטונומיה וגרם לאי שביעות רצון והפגנות מאסיביות.
ב-6 במאי 1900 מונה בובריקוב לחבר מועצת המדינה.
ב-29 ביוני 1901 אושר צו שירות צבאי לפיו בוטל הצבא הפיני העצמאי והחלו לגייס פינים לצבא הרוסי על בסיס כללי.
השפה הרוסית הוכנסה לעבודה המשרדית של הסנאט, הוקם "העיתון הפיני, מוסדות חינוך הושמו תחת שליטה ממשלתית, מורים "לא נאמנים" חוסלו ועוד.
בובריקוב רדף קשות עיתונים והביא לסגירת רבים מהם; בשנת 1902 הוא ביקש סמכויות מיוחדות ועל בסיסם הרשה לעצמו לפעול נגד אנשי ציבור רבים בחו"ל באופן מינהלי.
עם כמה צעדים שנועדו לסייע לחסרי קרקע, כמו גם עזרה לרעב, בובריקוב ניסה למשוך את המעמדות הנמוכים יותר של העם.
עם זאת, חוסר שביעות רצון הפינים הלאומיים הביא לכך שב-3 ביוני 1904, בבניין הסנאט הפיני בהלסינגפורס, אייגן שאומן, בנו של סנאטור מקומי, ירה מרובה בראונינג ופצע אנושות את בובקירוב, שבליל 4 ביוני מת.
במהדורה הרוסית משנת 1905, ניסיון ההתנקשות של שאומן מיוחס להחלטת המפלגה השוודית, שלא התיישבה עם המדיניות הלאומית-רוסית של בובריקוב.
ניקולאי מולר בוילסן (בדנית: Nicolai Møller Boilesen; נולד ב-16 בפברואר 1992) הוא כדורגלן דני עבר ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
בוילסן התחיל לשחק כדורגל במועדוני בקבוצות כדורגל מקומיות, עד שבגיל 12 הצטרף למחלקת הנוער של ברונדבי.
בדצמבר בוילסן הצטרף לאקדמיה לכדורגל של אייאקס ששילמה תמורתו כחצי מיליון אירו.
ב-3 באפריל 2011 בוילסן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-3 נגד הראקלס אלמלו.
בספטמבר בוילסן נפצע בירך ונעדר כחצי שנה ממגרשי הכדורגל.
גם בעונת נעדר מרוב משחקי הקבוצה עקב פציעה.
ב-10 בנובמבר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד ניימכן.
ב-10 באוגוסט 2011 בוילסן ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת דנמרק בהפסד 2-1 ל.
ב-15 בנובמבר 2013 בוילסן הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד .
בוילסן נכלל בסגל המורחב של הנבחרת לקראת מונדיאל 2018, אך לא נכלל בסגל הסופי.
לעומת זאת, הוא נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2020 בו הגיע דנמרק לחצי הגמר.
ליגת העל ההולנדית: , , ,
ניקולאי בודארבסקי היה צייר ופרופסור לאמנות רוסי יליד אוקראינה; קשור ל-"נוודים".
הוא נולד למשפחת אצולה מולדבית וותיקה.
הוא סיים את בית הספר לאמנות באודסה, שהיה שלוחה של האקדמיה האימפריאלית לאמנויות .
מ-1869 עד 1873 למד באקדמיה, אצל פיוטר שמשין וטימופי נף.
במהלך שהותו שם, הוענקו לו ארבע מדליות כסף ושתי מדליות זהב.
בשנת 1875, הוא זכה בתואר "אמן", מהשורה הראשונה, על יצירתו "פול הקדוש מסביר את הנצרות למלך הורדוס אגריפס".
בשנת 1880, הוא החל להציג עם קבוצת האמנים הנוודים.
הוא הפך לחבר ב-1884 והמשיך להציג איתם עד 1918. לאחר שהתוודע ליצירותיו של ויסלר, צייר דיוקנאות נשיים רבות בסגנון דומה, כולל אחת של הצארינה אלכסנדרה פיודורובנה.
בשנת 1889 הוא הציג ביחד עם אפאנאסי רזמריצין בתערוכה משותפת באודסה.
בשנת 1889, וסילי ספונוב, מנהל הקונסרבטוריון במוסקבה, הזמין אותו לצייר ארבעה עשר דיוקנאות של מלחינים מפורסמים עבור האולם הגדול.
ארבעה הוסרו ב-1953, לטובת מלחינים אחרים.
ציורי מנדלסון והיידן נמצאו ב-1999 ושוחזרו מחדש.
ציורי גלוק והנדל עדיין נעדרים.
יחד עם ויקטור וסנצוב, מיכאיל נסטרוב, אנדריי ריאבושקין ואחרים, הוא השתתף בעיטור כנסיית "המושיע על הדם".
הוא יצר סקיצות לשישה עשר פסיפסים של סצנות מהתנ"ך ומההיסטוריה של הכנסייה הרוסית האורתודוקסית.
בשנת 1908, על עבודתו בכנסייה הוא זכה בתואר "אקדמי" על ידי האקדמיה.
עבודתו אינה ידועה מחוץ לרוסיה, מכיוון שמעולם לא הציג תערוכה באירופה או צפון אמריקה.
לאחר המהפכה, הוא חזר לאודסה ומת שם במהלך רעב הקשור למלחמת האזרחים הרוסית.
ניקולאי גה היה צייר רוסי ריאליסטי.
הוא התפרסם בזכות יצירותיו בנושאים היסטוריים ודתיים.
ניקולאי גה נולד בוורונז' למשפחת אצולה רוסית.
סבו שהיה אציל צרפתי שהיגר לאימפריה הרוסית במהלך המאה ה-18 והתחתן עם אישה רוסייה.
אמו של גה מתה כשהיה בן שלושה חודשים.
גה גדל אצל סבתו באחוזת משפחתו בפופלוכי בפודיליה.
הוא סיים את לימודיו בגימנסיה הראשונה של קייב, שם ניקולאי קוסטומרוב היה אחד ממוריו.
לאחר מכן למד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת קייב ובאוניברסיטת סנקט פטרסבורג .
בשנת 1850, גה ויתר על הקריירה שלו במדע ונרשם לאקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנט פטרסבורג.
הוא למד אצל הצייר פיוטר באסין.
בשנת 1857, הוא סיים את לימודיו באקדמיה שם קיבל מדליית זהב עבור "המכשפה מאנדור המעוררת את רוחו של הנביא שמואל".
לדברי גה, במהלך אותה תקופה הוא הושפע מאוד מקארל ברולוב.
מדליית הזהב שקיבל הבטיחה לו מלגה ללימודים באירופה.
הוא ביקר בגרמניה, שווייץ וצרפת.
בשנת 1860 התיישב באיטליה שם פגש את אלכסנדר איוואנוב ברומא.
האמן הרוסי הפך לבעל השפעה חזקה על יצירותיו העתידיות של גה.
בשנת 1861, גה צייר את "הסעודה האחרונה" באמצעות תצלום של אלכסנדר הרצן כדימוי לדמותו המרכזית של ישו.
התמונה צולמה על ידי בן דודו של הרצן, הצלם הרוסי סרגיי לבוביץ' לויצקי.
זה היה המקרה הידוע הראשון שבו הצילום שימש כמקור עיקרי לדמות מרכזית בציור והוא מנבא את ההשפעות העמוקות שיהיו לצילום מאוחר יותר באמנות ובתנועות אמנותיות כמו האימפרסיוניזם הצרפתי.
הציור (שנרכש על ידי הצאר אלכסנדר השני מרוסיה) עשה רושם כה חזק כשהוצג בסנט פטרסבורג ב-1863 עד שגה מונה לפרופסור באקדמיה הקיסרית לאמנויות.
ב-1864 חזר גה לפירנצה וצייר את דיוקנו של הרצן יחד עם "שליחי התחייה" והגרסה הראשונה של "ישו בהר הזיתים".
הציורים החדשים לא זכו להצלחה רבה והאקדמיה האימפריאלית סירבה להציג אותם בתערוכתה השנתית.
ב-1870, חזר גה לסנט פטרסבורג, שם פנה לנושא ההיסטוריה הרוסית.
פרט לציור היסטורי אחד, (1871) שזכה להצלחה רבה, שאר ציוריו ההיסטוריים לא זכו לעניין.
גה כתב שאדם צריך לחיות מחקלאות ולא מאמנות.
הוא קנה חווה קטנה בצ'רניגוב גוברניה (אוקראינה) ועבר לגור שם.
גה התוודע ללב טולסטוי בתקופה זו והפך לאחד מחסידי הפילוסופיה שלו.
בתחילת שנות ה-80 חזר לנושאים דתיים ולפורטרטים.
הוא טען שלכל אחד יש את הזכות לקבל דיוקן אישי והסכים לעבוד עבור כל עמלה.
בין נושאי הדיוקן המאוחרים שלו היו טולסטוי, מיכאיל סלטיקוב-שדרין.
ציוריו המאוחרים יותר על נושאי הברית החדשה זכו לשבחים על ידי מבקרים ליברליים כמו ולדימיר סטסוב וזכו לביקורת על ידי שמרנים עד שנאסרו לתצוגה על ידי הרשויות בשל חילול השם, כולל הציור "ישו ופילאטוס" (1890) שנאסר להצגה בתערוכה.
הציור "פסק דין הסנהדרין: הוא אשם!" (1892) לא התקבל לתערוכה השנתית של האקדמיה לאמנויות; "גולגותה" (1893) נותר בלתי גמור; "הצליבה" (1894) נאסרה על ידי הצאר אלכסנדר השלישי.
גה מת בחווה שלו בשנת 1894. גורלן של רבות מיצירותיו נותר בגדר תעלומה.
גה הוריש את כל יצירותיו לנדיבנית השווייצרית שלו, ביאטריס דה ואטוויל, בתמורה לקצבה קטנה שקיבל ממנה במהלך חייו.
כשהיא מתה ב-1952, אף אחת מיצירותיה של גה לא נמצאה בטירה שלה.
רישומיו של גה התגלו מאוחר יותר על ידי אספני אמנות בחנויות יד שנייה בשווייץ כבר ב-1974. רבים "נרכשו על ידי אספן צעיר, כריסטוף בולמן שלא היה לו מושג על מוצאם, פשוט הכיר בערכם.
רק כ-15 שנים מאוחר יותר, כאשר ביקרו אותו במהלך הפרסטרויקה מכרים סובייטים, ייחוסם לגה הפך ברור.
משא ומתן עבור רכישתם והחזרתם לרוסיה - כאוסף מלא, נכשל שוב ושוב במהלך שנות ה-90.
רק ב-2011, לאחר שגלריית טרטיאקוב, הצליחה לארגן חסות מבנק ממלכתי רוסי הן נרכשו כתרומה לאוסף הקבוע של הגלריה.
ניקולאי דמיטריב-אורנבורגסקי היה צייר רוסי.
אורנבורגסקי היה אחד מארבעה עשר הסטודנטים שהחליטו ב-1863 לעזוב את האקדמיה הקיסרית לאמנויות כחלק ממרד הארבעה עשר ולהקים אגודה אמנותית עצמאית, ארטל האמנים של פטרבורג, שקדמה לאגודה לאמנות נודדת (הנודדים).
אורנבורגסקי ידוע בנושאים הצבאיים ששלטו בעבודתו לאחר שהשתתף במלחמת רוסיה-טורקיה בשנים 1877–1878, ובציורים המתארים את חיי הכפר הרוסי (חייהם של אנשים פשוטים, האיכרים, בפרט).
בפרויקט מתעד את התערוכה הקולומביאנית העולמית של 1893, במסגרתה הוצגו כמה מציורי חיי הכפר הרוסי שלו, נאמר כך על עבודתו של דמיטרייב-אורנבורגסקי: "תכונה בולטת היא אווירת העצב המתוארת בסצנות של החיים ברוסיה, אפילו באלו אשר מתארים את זמניהם העליזים - יותר.
כך ב"יום ראשון בכפר", מאת דמיטריף-אורנבורסקי, שבו איכרים מנסים לעשות שמח, אפשר לראות שהם רק מנסים, ונשארים באדישות", "לעמוד מול הבד הזה פירושו להיות עם תחושה מאוד ריאלית כאילו להיות ניצב בכפר רוסי ביום ראשון אחר הצהריים".
עבודתו של דמיטרייב-אורנבורגסקי נאספת ומוצגת, בין היתר, במוזיאון ההרמיטאז', המוזיאון הרוסי, המוזיאון ההיסטורי הצבאי והמוזיאון לאמנות רוסית.
ניקולאי ברטרם היה מאייר רוסי, מעצב כרזות, היסטוריון אמנות ואספן.
אביו, דמיטרי ברטרם, היה אמן צבעי מים, שהיה לו בית מלאכה קטן שבו יצר צעצועים.
ניקולאי למד לצייר בגיל צעיר.
כשהיה בן שש עשרה החל ללמוד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, אך נאלץ להפסיק לאחר שנתיים, עקב בריאות לקויה.
שחזר הביתה, הוא ארגן סדנה לייצור צעצועי עץ, אותה ניהל במשך עשר שנים.
הוא גם למד את ההיסטוריה של הצעצועים ברוסיה.
הדבר הוביל אותו לעבודותיהם של ההיסטוריון, איוואן זבלין, והאתנוגרפית, ורה חרוזינה.
לאחר מכן החל לאסוף צעצועים, וכן עשה נסיעות למחוזות רחוקים כדי לאסוף בגדים וחפצי בית ישנים.
מ-1900 עד 1903 נדד ברחבי אירופה; ביקר בחנויות צעצועים וחזר עם מזוודות מלאות בבובות, חיילי צעצוע וחיות צעצוע.
הוא גם פיתח עניין בספרי ילדים ויצר איורים לכמה סיפורי עם רוסיים ישנים.
משנת 1904 שימש כאמן במוסקבה ועד 1917 היה ראש המחלקה לאמנות במוזיאון למלאכת יד.
הוא ארגן שם סדנה, הכנת בובות עם ראשי חרסינה, לבושות בתלבושות עממיות.
החנות שלו גם יצרה את ה"צעצועים האדריכליים" הראשונים ברוסיה, מבוססים על מבנים ומגדלים היסטוריים.
בשנת 1912 נשא לאישה את האמנית והאספנית Yevdokia Loseva, שהצטרפה אליו במפעליו השונים.
באוקטובר 1918, עם סיום מלחמת העולם הראשונה, הוא ויבדוקיה הקימו את מוזיאון הצעצועים של מוסקבה; למרות שהוא לא נפתח לקהל הרחב עד 1921. רבים מהפריטים שהוצגו נלקחו מאחוזות מולאמות, על ידי הממשלה הבולשביקית.
בשנת 1924, המוזיאון הועבר לאחוזה סמוכה.
ברטרם נשאר המנהל שלו עד מותו.
הוא היה חבר בארגונים רבים.
ב-1916 מונה ליושב ראש איגוד עובדי האמנויות הדקורטיביות ותעשיית האמנות.
מאוחר יותר כיהן כראש הוועדה לאמנויות דקורטיביות בקומיסריון העם לחינוך, וכן השתייך לוועדה להגנת אנדרטאות לאמנות ולעתיקות.
הוא גם נבחר לאקדמיה הממלכתית למדעי האמנות.
הוא נפטר ב-1931, בן חמישים ושבע בלבד, ונקבר בבית הקברות נובודביצ'י.
זמן קצר לאחר מותו הועבר מוזיאון הצעצועים לזגורסק.
בשנת 1980, הוא הועבר למיקומו הנוכחי בסרגייב פוסאד.
ניקולאי גרנדקובסקי היה צייר ריאליסט רוסי שהתמחה בפורטרטים ובסצנות ז'אנר.
הוא נולד לקארל גרנדקובסקי (1833-?), מזכיר מכללה, ולאשתו יקטרינה איליינה (1835–1873).
לאחר שלקח שיעורים פרטיים ממיכאיל דוליבו-דוברובולסקי (1841–1881), וקיבל את המלצתו, קיבל גרנדקובסקי מענק ממשלתי ונרשם לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה ב-1880. במהלך לימודיו קיבלו רישומיו שתי מדליות כסף מהאקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
לאחר שסיים את לימודיו ב-1889, התיישב במוסקבה.
בשנת 1891, הוא החל להציג עם הנודדים ובשנה שלאחר מכן הפך לחבר ב"אגודת מוסקבה לאוהבי האמנות".
ב-1894 זכה בפרס על דיוקנו של ניקולאי זלטובצקי וב-1895 בפרס נוסף על ציורו "רחצה".
בהזמנתו של קונסטנטין סאוויצקי, הוא עבר לפנזה ב-1897 כדי לעזור לו להקים מכללה לאמנות בגלריה החדשה לאמנות אזורית פנזה.
הוא הפך לאחד הפרופסורים הראשונים שם, יחד עם הפסל, קונסטנטין קלודט והאדריכל, ניקולאי ז'וקוב .
הוא גם לימד בסמינר התאולוגי בפנזה .
זמן קצר לאחר מותו ערכה המכללה רטרוספקטיבה גדולה של יצירותיו.
ניקולאי דוסקין היה צייר אימפרסיוניסטי יליד אוקראינה; קשור להנודדים.
אביו, וסילי דוסקין, היה מראשוני הצלמים הרוסים.
הוא ידוע בזכות דיוקנאות של אנשים מפורסמים.
שניים מארבעת ילדיו הפכו לאמנים; ניקולאי ואחיו הצעיר סרגיי (1869–1916).
ניקולאי לקח את שיעורי האמנות הראשונים שלו מצייר הנוף, איגור שריידר.
בשנת 1879, הוא עבר למוסקבה ולקח שיעורים נוספים בסדנאות של אלכסנדר קיסליוב.
במהלך שנות ה-80 הוא נסע ברחבי אירופה ושהה בוונציה ובפריז.
בשנת 1888, הוא החל להציג עם הנודדים.
הוא עזב את רוסיה והתיישב בפריז ב-1896, שם עבד עם אליזבטה קרוגליקובה, ציירת שידועה בעיקר בזכות ה שלה.
אף על פי שחי שם עד 1914, הוא בילה לא מעט זמן ברוסיה והפך לחבר מלא בהנודדים ב-1900. אולם לאחר שנה בלבד הוא עזב את הקבוצה במחאה על המעמד הלא שוויוני שניתן לאמנים צעירים.
יחד עם אפולינרי וסנצוב, סרגיי וינוגרדוב ו-וסילי פרפליוצ'יקוב הוא הקים אגודה לתערוכות שזכתה לכינוי "36 אמנים", בעקבות מספר החברים שפעלו בה.
בין השנים 1901–1903 הוא הציג גם עם קבוצת מיר איסקוסטבה, והפך לאחד ממייסדי "איגוד האמנים הרוסים".
בתחילת מלחמת העולם הראשונה חזר לרוסיה והתיישב במוסקבה.
בין השנים 1919–1921 עמד בראש קואופרטיב האמנים ברוסטוב-על-דון ובין השנים 1922–1925 עבד במוזיאון המלאכה של מוסקבה.
ב-1926 הפך לחבר באגודת אמני המהפכה הרוסית.
ניקולאי דובובסקוי היה צייר נוף רוסי, הקשור לנודדים.
יחד עם יצחק לויתן, הוא עזר ליצור את מה שזכה לכינוי "נוף עם אוירה".
אביו היה סמל צבא בקוזאקים של הדון.
הוא גילה כישרון אמנותי בגיל צעיר, תוך העתקת איורים ממגזינים פופולריים.
דודו, אמן מקומי בשם א.ב.
פשקין, לימד אותו איך לצייר מהזיכרון.
אולם אביו התעקש שיפעל לפי המסורת המשפחתית, ורשם אותו לחיל הצוערים של ולדימיר קייב בשנת 1870. כשהיה שם, מדריכיו שמו לב שהוא בילה את כל זמנו הפנוי בציור ויעצו לאביו לתת לו חינוך לאמנות במקום זאת.
בשנת 1877, לאחר שקיבל את אישור אביו, הוא החל בשיעורי באקדמיה הקיסרית לאמנויות, ואז הפך לתלמידו של צייר הנוף מיכאיל קלודט.
עם סיום לימודיו ב-1881, הוא כנראה לא היה מרוצה מהוראה באקדמיה וסירב להשתתף בתחרות המקובלת על מדליית זהב.
הוא בחר להציג במקום זאת ב-"חברה האימפריאלית לעידוד האמנויות", זכה במספר מדליות והשיג את ההכרה הפומבית הראשונה שלו.
בשנת 1884 הציור שלו, "חורף" נרכש על ידי גלריית טרטיאקוב.
לאחר מכן, הוא החל להציג באופן קבוע עם הנודדים והפך לחבר ב-1886.
ב-1887, איליה רפין הזמין אותו להתארח באחוזתו בסברסקי, שם צייר באוויר הפתוח ופעל בהשפעתו של רפין.
בשנת 1890, ציורו "Притихло" ("השקט לפני הסערה") נרכש על ידי הצאר אלכסנדר השלישי לאוסף שלו בארמון החורף.
מ-1890 עד 1900, הוא נסע הרבה: ביקר בים אזוב, באזור הוולגה והקווקז וכן במקומות באירופה, החל מטורקיה, צרפת, איטליה וגרמניה.
ב-1897, עם פיטוריו של ארכיפ קוינג'י, הוצע לו תפקיד כפרופסור לציור נוף באקדמיה האימפריאלית, אך הוא סירב להצעה.
בשנת 1898, הוא הפך לאחד ממנהיגי הנודדים ונודע ככוח ממתן כאשר לחברים החדשים היו חילוקי דעות עם הוותיקים.
בתקופה זו הוא הושפע מהאימפרסיוניזם הצרפתי.
מאוחר יותר ב-1898, למרות סירובו לקבל תפקיד באקדמיה, הוא זכה בתואר "אקדמי" על ידי האקדמיה האימפריאלית והפך לחבר מן המניין ב-1900.
הוא החל ללמד שם ב-1908, ולאחר מותו של אלכסנדר קיסליוב ב-1911, הפך לראש הסדנה לציור נוף.
מאמץ לבנות מוזיאון מיוחד ליצירותיו הופסק, עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה ומעולם לא חודש.
ב-1915 הפך לחבר במועצה הממשלתית של האקדמיה.
בתקופה זו הוא גם הנחה "סלון", בו השתתפו אישים בולטים מהקהילה המדעית, וכן אמנים, סופרים ומוזיקאים.
איוואן פבלוב הפך לחבר קרוב שלו.
בשנת 1918, הוא מת מאי ספיקת לב ופבלוב נשא את אחד מנאומי ההלוויה.
בתקופת ברית המועצות, למעט תערוכה אחת ב-1938, הוא נשכח במידה רבה.
מאוחר יותר נקרא רחוב בנובוצ'רקסק לזכרו.
ניקולאי בנואה היה אדריכל רוסי אימפריאלי שעבד בפטרהוף ובפרברים אחרים של סנט פטרסבורג.
בנואה נולד ברוסיה, לאנה קתרינה (גרופה), שהייתה ממוצא גרמני, ואב צרפתי, לואי ז'יל בנואה (מברי, סן-ון-סור-מורן).
הוא למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות משנת 1827 עד 1836. שמונה שנים מאוחר יותר, הוא מונה לאדריכל החצר של ניקולאי הראשון ופיקח על מספר פרויקטים בעיירה פטרהוף, בעיקר האורוות הקיסריות הראשיות (1847–1852).
הוא היה מפורסם ברוסיה של המאה ה-19 על דבקותו בסגנון התחייה הגותית של אדריכלות ודקורציה.
בנואה עיצב כמה מתחנות הרכבת הראשונות ברוסיה, בעיקר בסטרלנה, צרסקו סלו ופטרהוף החדשה, האחרונה נחשבת ליצירת המופת שלו.
בהמשך הקריירה שלו עבד גם בקווקז, שם עיצב את ארמון הקיץ של המשנה למלך בליקני, ג'ורג'יה.
בנישואיו לקמילה, בתו של אלברטו קאבוס שעיצב את תיאטרון מריאינסקי, היו לניקולאי ארבעה בנים.
מתוכם, אלכסנדר בנואה התמחה בעיצוב במה, אלברט בנואה היה צייר, ולאון בנואה הפך לאדריכל מפורסם.
בתו נישאה לפסל יוג'יני אלכסנדרוביץ' לנסריי, ונישואים אלה הולידו את האמנים זינאידה סרבריאקובה ויוג'ין לנסריי.
השחקן פיטר יוסטינוב היה נכד רבא.
ניקולאי בקריישב היה צייר רוסי.
מנהל המוזיאון לתרבות צפון דווינה בין השנים 1924 ל-1938 וזכה לשמר את רוב המורשת ההיסטורית והאדריכלית של העיירה Veliky Ustyug.
ניקולאי בקריישב נולד ב-11 באפריל 1874 בכפר ליד קרסנובורסק, מחוז וולוגדה של האימפריה הרוסית למריה ניקולייבנה ויגור ניקולאייביץ' בקריישב.
הוא למד באקדמיה האימפריאלית לאמנויות בסנט פטרסבורג בין השנים 1900 ל-1910. הוא התמחה בציור ז'אנר.
בשנת 1918, מוזיאון תרבות של צפון דווינה נפתח בעיירה ווליקי אוסטיוג.
אירוע הפתיחה היה תערוכת הציור של אלכסנדר בוריסוב.
יבלאמפי בורצב מונה למנהל הראשון של המוזיאון.
לאחר מותו של בורצב ב-20 בנובמבר 1924 הפך בקריישב למנהל המוזיאון.
משנת 1918 עמד בקריישב במרכז חוג האינטלקטואלים המקומיים בווליקי אוסטיוג, שמטרתו הייתה לשמר את המורשת ההיסטורית של העיירה.
בצד הנגדי ביקשו השלטונות לסגור את הכנסיות, להחרים את רכוש הכנסייה ולבסוף להרוס את המבנים.
בקריישב ועמיתיו מצאו דרך להתפשר עם השלטונות, כך שרכוש הכנסייה הוחרם, אך המבנה הוכרז כמורשת ההיסטורית והתרבותית, הפך למוזיאון ושמר את השם.
המוזיאון שוכן בתחילה בשטח מנזר מיכאילו-ארכאנג'לסקי במרכז העיירה.
ב-1921 הצליח בקריישב לשכנע את הוועדה במוסקבה, שהעריכה את מבני ווליקי אוסטייג והחליטה מי מהם מייצג את המורשת התרבותית.
הוא השתמש בהחלטות הוועדה נגד הרשויות המקומיות שלא היה להן עניין לשמור על מבנים של כנסיות העבר.
ב-1923 הוא יזם את הקמת החברה ללימודים אזוריים במחוז צפון דווינה.
חברי האגודה, ובקריאשב בפרט, סיירו באופן אישי בעיירה על מנת לזהות חפצים בעלי חשיבות תרבותית.
כתוצאה מכך, ווליקי אוסטיוג איבדה מעט מאוד מהמבנים ההיסטוריים שלה ונשארה אחד המכלולים האדריכליים השמורים ביותר ברוסיה.
ניקולאי בקריישב נעצר ב-20 בפברואר 1938 במהלך הטיהורים הגדולים ונידון לשלוש שנות מאסר בגין פעילות אנטי-מהפכנית.
הוא מת ב-6 באפריל 1939 בעודו במחנה עבודה, ליד פלסטסק במחוז ארכנגלסק.
בשנת 2000, הוא זכה לאחר מותו בתואר אזרח כבוד של וליקי אוסטיוג.
לוח ההנצחה לניקולאי בקריישב מותקן במוזיאון ווליקי אוסטיוג להיסטוריה, אמנות ואדריכלות.
ניקולאי דנקוב דנקוב (בבולגרית: Николàй Дѐнков Дèнков; נולד ב-3 בספטמבר 1962, סטארה זאגורה, הרפובליקה העממית של בולגריה) הוא מדען ופוליטיקאי בולגרי, שכיהן מיוני 2023 עד אפריל 2024 כראש ממשלת בולגריה.
ניקולאי דנקוב נולד בסטארה זאגורה.
ב-1987 רכש תואר ראשון בכימיה ורוקחות מאוניברסיטת סופיה, וב-1993 רכש דוקטורט.
ב-1997 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטת סופיה, וב-2008 לפרופסור מן המניין במח' לכימיה פיזיקלית.
בין השנים 2015–2018 עמד בראש המחלקה להנדסה כימית.
דנקוב התמחה ביפן ובאוניברסיטת אופסלה אשר בשוודיה.
ב-2012 נכנס דנקוב לחיים הפוליטיים בבולגריה.
בין 2014–2016 כיהן כסגן שר החינוך של בולגריה, ובראשית 2017 כיהן למספר חודשים כשר החינוך בפועל של בולגריה.
דנקוב הצטרף למפלגת אנחנו ממשיכים בשינוי.
ב-5 במרץ 2024 התפטר דנקוב כחלק מהסכם הרוטציה, אך לא הושגו הסכמות למינויים השונים בממשלה תחת מריה גבריאל, וכפועל יוצר מכך התפטרו כל חברי הממשלה.
ניקולאי בוגדנוב-בלסקי היה צייר רוסי.
בוגדנוב-בלסקי נולד בכפר שיטיקי במחוז סמולנסק בשנת 1868. הוא למד אמנות בבית הספר לאמנות יפה סמיון רצ'ינסקי, ציור אייקונים בשנת 1883. בהמשך למד בבית הספר לציור, ופיסול במוסקבה.
בהמשך - אדריכלות בשנים 1884 עד 1889, ובאקדמיה האימפריאלית לאמנויות בסנט פטרסבורג מ-1894 עד 1895. הוא עבד ולמד באולפנים פרטיים בפריז בסוף שנות ה-90.
בוגדנוב-בלסקי היה פעיל בסנט פטרבורג.
לאחר 1921 עבד אך ורק בריגה, לטביה.
הוא הפך לחבר בכמה אגודות בולטות, כולל הנודדים משנת 1895, ואגודת ארכיפ קוינדז'י משנת 1909 (בה היה חבר מייסד ויושב ראש מ-1913 עד 1918).
בוגדנוב-בלסקי צייר ציורי ז'אנר, בעיקר של חינוך ילדי איכרים, דיוקנאות ונופים אימפרסיוניסטיים.
הוא הפך לפדגוג ואקדמאי בשנת 1903. הוא היה חבר פעיל באקדמיה לאמנויות בשנת 1914.
האמנות הריאליסטית נפגעה מאוד על ידי ברית המועצות, מה שאילץ את האמן לעבור לריגה בשנת 1921. במהלך מלחמת העולם השנייה בוגדנוב-בלסקי עבר לברלין בה אושפז בבית חולים.
הוא נהרג ב-19 בפברואר 1945 כתוצאה מהפצצות בעלות הברית.
הוא נקבר בבית הקברות הרוסי האורתודוקסי ברלין-טגל.
ניקולאי בסקאקוב היה צייר סובייטי, חבר באיגוד האמנים של סנט פטרבורג, שחי ופעל בלנינגרד, נחשב לאחד הנציגים המובילים של אסכולת הציור של לנינגרד, המפורסם בעיקר בזכות ציורי הז'אנר והפורטרט שלו.
ניקולאי ניקולאביץ' בסקאקוב נולד ב-8 במאי 1918 בכפר ליד העיר אסטרחאן שעל נהר הוולגה.
אביו, ניקולאי אולמפיביץ' בסקאקוב, היה נגר.
אמו, הייתה עקרת בית שגידלה את ילדיהם - תשעה בנים ושתי בנות.
בשנים 1933 עד 1939 למד בסקאקוב אצל המחנך הרוסי לאמנות פאבל ולאסוב בבית הספר לאמנות באסטרחאן.
ב-1939 גויס לצבא האדום, ושירת במזרח הרחוק.
שם, ב-1943, השתתף בתערוכת אמנות במוסקבה.
בשנת 1945 נסע בסקאקוב ללנינגרד ונכנס למחלקה לציור של המכון לציור, פיסול ואדריכלות בלנינגרד, שם למד אצל ליאוניד אובסניקוב, בוריס פוגל, גנריק פבלובסקי ואלכסנדר זייצב.
בשנת 1951 סיים בסקאקוב את לימודיו ב"מכון איליה רפין לאמנויות" יחד עם אלכסיי אריומין, מיכאיל קנייב, מאיה קופיצבה, אנטולי לויטין, ארסני סמיונוב, מיכאיל טרופנוב, בוריס אוגארוב.
עבודת הסיום שלו הייתה הציור ההיסטורי "לנין וסטלין בסמולני".
מאז 1951, היה בסקאקוב הציג קבוע בתערוכות האמנות של לנינגרד לצד יצירות אמנות של ציירים המובילים בלנינגרד.
הוא צייר ציורים היסטוריים ויצירות המתארות מלחמה, סצנות ז'אנר, דיוקנאות, נופים ועשה סקיצות של חיי היום-יום.
בסקאקוב עבד בטכניקה של ציור שמן.
באותה שנה ביצע יחד עם האמנים גריגורי צ'פטס ומיכאיל טרופנוב את ההזמנה הגדולה הראשונה שלו - הציור "קבלת מסדר לנין למפעל קירוב", שבגינו התקבל כחבר באיגוד האמנים הסובייטיים של לנינגרד.
בולטים ביניהם הם הציורים שמקורם באירועים הדרמטיים של ימי המלחמה.
בסקאקוב זכה לתהילה גם כדיוקנאי.
בין יצירותיו הידועות ביותר שנוצרו בז'אנר זה היו גיטריסט (1949), דיוקן של אם (1955), דיוקן של נהג טרקטור (1956), דיוקן של דייג (1959), וסדרה גדולה של דיוקנאות של עובדי מפעל קירוב, שנוצרו בשנים 1960–1980.
המערב גילה את אמנותו של בסקאקוב ב-1989, כאשר דיוקנאותיו וציורי הז'אנר שלו הוצגו לראשונה בפריז במכירות פומביות של אמני אסכולת לנינגרד.
לאחר מכן, רבות מיצירותיו נרכשו על ידי אספנים פרטיים אמריקאים.
בסקאקוב נפטר ב-14 באוקטובר 1993 בסנט פטרסבורג, בגיל 76.
ציוריו שוכנים במוזיאון הרוסי הממלכתי ובמוזיאונים לאמנות ואוספים פרטיים ברוסיה, יפן, ארצות הברית, גרמניה, אנגליה, צרפת, ומדינות אחרות.
ניקולאי בסטוז'ב היה קצין, צייר דיוקנאות
,היסטוריון, סופר,מהפכן וממציא רוסי; השתתף במרד הדקבריסטים.
אביו, אלכסנדר פדוסייביץ' בסטוז'ב, היה סופר וחבר המועצה הממלכתית.
אחיו, אלכסנדר, מיכאיל, פיוטר ופאבל היו גם כן סופרים, קציני צבא ודקבריסטים.
ב-1802 החל ללמוד בפנימיה של הצי הרוסי הקיסרי.
בשנת 1807 עבר לאקדמיה ימית, אותה סיים ב-1809 והוסמך לקצונה.
בעודו שם, הוא פקד שיעורים שלימד אנדריי וורוניחין באקדמיה הקיסרית לאמנויות.
ב-1815 השתתף בפעולות ימיות בהולנד.
הוא מונה לעוזר המפקח של המגדלור הבלטי בקרונשטאדט ב-1820. שנתיים לאחר מכן, הוא ארגן מחדש את מחלקת הליטוגרפיה במפקדת הצי, והוענק לו משום כך אות המסדר ולדימיר הקדוש.
כתב בהמשך על ההיסטוריה של הצי.
בשנת 1824 הוא הועלה לדרגת לוטננט ימי וזמן קצר לאחר מכן מונה למנהל המוזיאון של האדמירליות, שם נודע בשם "המומיה".
במהלך תקופה זו הוא גם תרם לאלמנך "כוכב הצפון" (בעריכת אחיו, אלכסנדר) ו-לעיתון "בן המולדת".
הוא גם שירת בלשכת הצנזורה וב-1825 הפך לחבר בחברה הקיסרית לעידוד האמנויות
אולם הישגים אלו היו קצרי מועד.
מאז 1824, הוא היה חבר ב"החברה הצפונית", ארגון סודי בראשותו של קונדראטי רילייב, וכתב "מניפסט לעם הרוסי".
בעקבות חלקו במרד הדקבריסטים בכיכר פיטר, שבמהלכו הוביל יחידה של מורדים מחלי הים, הוא הסתתר אך נמצא ונעצר.
הוא נלקח למבצר פטרופבלובסקיה וב-10 ביולי 1826 הורשע בפעילות חתרנית ובמרד.
הוא נידון לעבודת פרך לכל החיים.
בחודש שלאחר מכן, הוא ואחיו מיכאיל נלקחו למבצר שליסלבורג.
בספטמבר 1827, הם הועברו לסיביר והונחו בכלא מיוחד במפגש הנהרות צ'יטינקה ואינגודה.
ב-1830 הם הועברו שוב, לעיירה פטרובסק-זבייקלסקי.
ב-1832 צומצם עונשם לחמש עשרה שנים.
זמן קצר לאחר מכן, הוא התחתן ונולדו לו שני ילדים; אחד מהם היה אלכסיי סטארצב, דמות מרכזית בסחר בין רוסיה לסין.
בשנת 1839 הוא ואחיו הועברו לנובוסלנגינסק, שם בחר להישאר ומת ב-1855.
למרות התנאים הקשים, הוא צייר דיוקנאות רבים של חבריו הדקבריסטים, בני משפחתם ותושבי הכפר המקומיים; בהתחלה צייר בצבעי מים, אחר כך בשמנים.
בתום הגלייתו הוא בילה ב-1841 באירקוטסק, וצייר כמה דיוקנאות של פקידי ממשל.
הוא עבד גם כסנדלר, מפעיל מחרטה ושען.
בתפקידים אלה, הוא יצר עיצוב לכרונומטר בעל דיוק גבוה המבוסס על "מערכת חדשה" שאותה מעולם לא חשף.
במהלך מלחמת קרים, הוא עיצב מנעול אקדח.
הוא גם ערך תצפיות מטאורולוגיות ואסטרונומיות, יצר מערכת השקיה, גידל כבשים, מצא מרבץ פחם חדש ואסף אגדות עם בוריאטיים.
דמותו של ניקולאי בסטוז'ב במדיה האמנותית
ב-1973, המחזאי סמיון מטליצה כתב דרמה על בסטוז'ב בשם "אזרח רוסיה".
1990 - הופק סרט אמנותי רוסי בשם Нет чужой земли "אין ארץ זרה" המבוסס על חיי בסטוז'ב בסיביר, בבימויו של בראס חלזאנוב ובכיכובו של פיוטר יורצ'נקוב בתפקיד בסטוז'ב
ניקולאי אלכסנדרוביץ' ברנשטיין היה נוירופיזיולוג, ביומכניקאי וחוקר תנועה רוסי ממוצא יהודי.
זוכה פרס ברית המועצות לשנת 1948 על מחקריו התאורטיים והניסויים בנושא הקואורדינציה והבקרה של התנועה במערכת העצבים המרכזית של בני-אדם ושל חולייתנים אחרים.
בעולם המערבי הוכרה תרומתו החלוצית למדע רק לאחר מותו בשנת 1966, כאשר תורגמו ספריו מרוסית לאנגלית.
ובייחוד מאז שנות ה-80, מספר תאורטיקנים מובילים במדעי המוח וההתנהגות החלו להסתמך עליו כראשון שניסח במפורש את "בעיית ההפחתה במספר דרגות החופש הביומכניות" : הבעיה הקשה ביותר שצריכה לפתור המערכת המוטורית לצורך בקרת התנועה והקואורדינציה של בני-אדם ובעלי-חיים (ולחלופין גם רובוטים) בעלי שלד רב-מפרקי.
ניקולאי אלכסנדרוביץ' ברנשטיין נולד בשנת 1896 במוסקבה למשפחה יהודית של רופאים ומדענים.
אביו, אלכסנדר ניקולייביץ' ברנשטיין (1870-1922), היה רופא במוסקבה, אבל גם רכש השכלה נרחבת בנושאים שונים, ובהמשך הקריירה שלו היה ממניחי הבסיס להתמחות פסיכיאטרית ברוסיה.
סבו, נתן אוסיפוביץ' ברנשטיין (1836-1981), יליד האימפריה האוסטרית ולאחר מכן אוקראינה, היה יו"ר אגודת הרופאים של אודסה, ואביו של המתמטיקאי סרגיי נתנוביץ' ברנשטיין (1880-1968).
ניקולאי הצעיר התעניין בנערותו דווקא בשפות, וביקש להיות בלשן.
עם סיום לימודיו התיכוניים בשנת 1913 החל ללמוד פילולוגיה באוניברסיטת מוסקבה, אך עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר ללימודי רפואה.
הוא סיים את לימודי הרפואה בשנת 1919 במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, גויס לשורות הצבא האדום, ושירת כרופא צבאי עד לשחרורו ב-1920, עם שוך מרבית הקרבות העיקריים של המלחמה.
לאחר תקופה קצרה של עבודה במרפאה של אביו, עבר ברנשטיין למחקר ניסויי ותאורטי בביומכניקה, ב"מכון המרכזי לעבודה" ולאחר מכן במספר מוסדות מחקר נוספים, ולימד באוניברסיטת מוסקבה, ובמכון לספורט בו כיהן כפרופסור.
אחיו הצעיר של ברנשטיין, סרגיי אלכסנדרוביץ' ברנשטיין, סיים תואר ראשון במחלקה לפיזיקה ומתמטיקה של אוניברסיטת מוסקבה בשנת 1921, אבל לאחר מכן קיבל משרה מעשית יותר במכון מסילת הברזל של מוסקבה.
עם זאת, רעייתו הצעירה של סרגיי, טטיאנה פופובה, קיבלה מאוחר יותר עבודה מניקולאי במכון המרכזי לעבודה.
כמה ממכתביה לבעלה מתעדים את האווירה במכון באותה תקופה.
רק בשנת 1935 התפנה ברנשטיין לקבל גם תואר דוקטור למדעים מאוניברסיטת מוסקבה.
נפטר בשנת 1966, בגיל 70, ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה: בית קברות יוקרתי במוסקבה שבו טמונים גם אישים רוסים וסובייטים אחרים: פוליטיקאים כבוריס ילצין וניקיטה חרושצ'וב, אמנים וסופרים כאנטון צ'כוב, מיכאיל בולגקוב, ניקולאי גוגול, קונסטנטין סטניסלבסקי, וסרגיי פרוקופייב.
חלקם יהודים אף הם כמו יצחק לויתן ושמואל הלקין.
רק שנים לאחר פטירתו, ובעיקר מאז שנות ה-80 וה-90, יותר ויותר תאורטיקנים של מוח ושל תנועה בעולם מסתמכים על עקרונות המחקר שלו בקואורדינציה במערכת המוטורית.
רבים מחשיבים אותו כמי שזיהה גם את הבעיה הקשה ביותר לה נדרשת המערכת המוטורית, וגם את הדרך הסבירה ביותר לפתור אותה.
בשנת 1920 החל ברנשטיין לעסוק במחקר ביולוגי ורפואי, תוך התמקדות בתחום הביומכניקה ובקרת התנועה במערכת המוטורית.
משנת 1922 הועסק על-ידי "המכון המרכזי לעבודה" במחקר יעילות של תנועה במטלות של עבודה פיזית, לצורך שיפור היצרניות במפעלים, ובתחילה התמקד בחקר פעולות של חיתוך מתכת באמצעות אזמל.
במסגרת מחקר זה שיכלל את טכניקת הצילום המהיר של "ציקלוגרמה" (Cyclogram) לצורך מדידת תנועות מחזוריות, אמצעי מחקר שבו נעזר רבות במשך שאר הקריירה שלו.
בשנת 1924 פרסם בנושא זה את ספרו הראשון, והרצה עליו בוועידה בין-לאומית בפראג.
החל משנת 1926 השתמש בטכנולוגיה של ציקלוגרמות גם לחקירת הביומכניקה של הליכת בני אדם, מחקר שבתחילה נועד לשיפור תכנוני מבנה של גשרים להולכי-רגל.
לאחר מכן הרחיב את מחקריו בנושא להתפתחות הליכה בילדים, במבוגרים ובקשישים, ולאבחון הליכה בילדים הסובלים משיתוק מוחין.
בעת שחקר ציקלוגרמות, וייתכן שקיבל השראה ממחקרים של בן-דודו המתמטיקאי סרגיי ברנשטיין במשוואות דיפרנציאליות של תנועה, הבין ניקולאי ברנשטיין כבר בשלב מוקדם בקריירה שלו את חשיבותה הקריטית של בעיית הקואורדינציה: התיאום המדויק בין מספר גדול של שרירים ומפרקים בגוף, שחייב להתבצע במהירות רבה לצורך פעולה גמישה ויעילה ככל האפשר.
מתמטית ניתן להדגים שאפילו המשוב מאיברי החוש, על אף חשיבותו העצומה לדיוק הקואורדינציה, לעיתים קרובות איננו מהיר ואינפורמטיבי דיו לאפשר ביצוע מוטורי סביר.
לפי ברנשטיין עצמו, הדרך הסבירה היחידה לפתרון הבעיה היא להקטין מאוד את מספר דרגות החופש המשתתפות בפועל בקואורדינציה.
דרך טריוויאלית לעשות זאת היא באמצעות אילוץ חוסר-תנועה במרבית המפרקים, פרט לאחד או שניים שהכרחיים לביצוע.
אך קוארדינציה כזו בדרך-כלל תהיה מאוד מוגבלת, מסורבלת ובלתי-יעילה.
מכאן שיש צורך באילוצים מורכבים ומשוכללים יותר, המאפשרים למספר קטן יחסית של משתנים המבוקרים על-ידי המוח לשלוט על קואורדינציות בין שרירים ומפרקים רבים.
מחוץ לגבולות ברית המועצות קיבלו רעיונתיו הייחודיים של ברנשטיין הכרה רחבה רק החל משנות ה-60. בשנת 1960 ערך המתמטיקאי האמריקאי-יהודי נורברט וינר, אז כבר מוכר כמייסד תחום הקיברנטיקה, ביקור רשמי באוניברסיטת מוסקבה לצורך סיבוב הרצאות והחלפת דעות.
כוונתו העיקרית הייתה לשוחח עם הנוירופסיכולוג הרוסי-יהודי המפורסם אלכסנדר לוריא, אבל הוא דיבר גם עם ברנשטיין, שסייע בתרגום הרצאתו של וינר לרוסית.
קרוב לוודאי שתודות לכך תורגם ספרו החשוב ביותר של ברנשטיין לאנגלית בשם "הקו-אורדינציה והרגולציה של תנועות" ויצא לאור בשנת 1967 בארצות הברית ובבריטניה.
שנה לפני כן נפטר ברנשטיין, ולפיכך לא הספיק לראות את רעיונותיו מקבלים את ההכרה הראויה.
מקובל כיום על מדענים רבים בתחום שברנשטיין היה הראשון לנסח בבהירות את הבעיה הקשה ביותר העומדת בפני המוח ומערכת העצבים לצורך בקרה מוטורית, ולפיכך גם בפני המדען המבקש להבין כיצד היא נפתרת במציאות.
למעשה, קרוב לוודאי שברנשטיין זיהה את הבעיה כבר בשנות ה-20 או ה-30 של המאה ה-20, בעוד שמדענים רבים בתחומו לא זיהו אותה אפילו חצי מאה מאוחר יותר.
"בעיית ברנשטיין" כיצד להגביל את מספר דרגות החופש הזמינות בפועל, קלה יותר להמחשה אינטואיטבית כאשר עושים את השיקולים הבאים:
א) כמעט כל המשימות המוטוריות הבסיסיות והדגמים התנועתיים ה"פשוטים" ביותר, אפילו טריוויאלים-לכאורה כמו הליכה, או הכאה באמצעות פטיש, מחייבים בפועל בקרה ותיאום מדויק בין כיווץ והרפייה של שרירים רבים בגוף, באופן סימולטני.
ההתכווצות המתואמת של שרירים אלו מאפשרת קואורדינציות מתואמות וסימולטניות במפרקים רבים בשלד.
תנועה שגויה או בלתי-מתואמת, אפילו במפרק אחד או שניים בלבד, תגרום בסבירות גבוהה לחוסר-יעילות, ואף לתאונה קטלנית.
ג) כל מפרק מוסיף אפשרות תנועה או "דרגת חופש" לפחות במימד אחד, למשל שינוי הזווית בין הזרוע העליונה לאמת היד במפרק הציר של המרפק.
יש מפרקים המוסיפים שתיים ואף שלוש דרגות חופש כל אחד, למשל המפרק הכדורי של הכתף מאפשר לזרוע העליונה כל שילוב בין:
1. שינוי זווית הזרוע בכיוון הגב\הבטן, יחסית לכתף;
2. שינוי זווית הזרוע בכיוון הראש\הרגליים, יחסית לכתף;
3. שינוי זווית הפיתול סביב ציר האורך של הזרוע, יחסית לכתף;
לפיכך סכום דרגות החופש האפשריות לתנועה בכתף הימנית ובכתף השמאלית גם יחד הוא 6=3+3. צירוף האפשרויות בכל המפרקים בגוף, כל דרגות החופש, כל מידות התנועה בכל דרגה וכל הקואורדינציות האפשריות ביניהן הוא אסטרונומי, ורק אחוז זעיר מתוכו יביא לפעולה יעילה ומדויקת.
ד) רבות מקואורדינציות אלו עשויות להיות מהירות מאוד, ובמצב הטבעי תכופות נמשכות פחות משנייה, מה שמגביל משמעותית את יכולת מערכת העצבים לבצע תיקון יעיל באמצעות משוב מיידי מן החושים, כמו ראייה, תחושת תאוצות במערכת שיווי המשקל באוזן הפנימית או מכנורצפטורים המדווחים למערכת העצבים על מידת התנועה בשרירים ובמפרקים.
ה) המהירות, הדיוק והיעילות של קואורדינציות כאלו תכופות חיוניים לשרידה בטבע של בעלי-חיים, למשל בעת ציד או המלטות מציד, ואף של בני-אדם במצבים יומיומיים רבים, למשל עלייה במדרגות.
ו) לפי התאוריה המתמטית, הדינמיקה של קואורדינציה כזו אמורה להיפתר באמצעות מערכת לא ליניארית של משוואות דיפרנציאליות, אלא שבפועל כמעט תמיד לא מוכר פתרון אנליטי שלהן.
אינטואיטיבית פירוש הדבר שתנועה במפרק הכתף ובמפרק הזרוע יחד, למשל, אינן ניתנות לחיזוי כסכום של התנועה במפרק הכתף בלבד ושל התנועה במפרק הזרוע בלבד
ז) למעשה, משמעות התאוריה של ברנשטיין מובנת הרבה יותר כיום ומאז שנות ה-90 לאור פיתוח תורת הכאוס במערכות אי-ליניאריות כאלו.
בזמנו של ברנשטיין, אפילו אמצעי החישוב המכניים והאלקטרונים החזקים ביותר היו איטיים בסדרי-גודל רבים ממחשבים דיגיטליים מודרניים, כך שבפועל היה קשה מאוד "לראות" כאוס.
זו ככל הנראה הסיבה שברנשטיין עצמו העדיף לדבר על המושג המתמטי של חוסר-פתירות אנליטי, שהוא קשה יותר להבנה אינטואיטיבית.
ניתן להדגים איפוא באופן מתמטי שאפילו פתרון נומרי של בעיות מסוג זה הוא קשה במיוחד, ופתרון אנליטי בדרך-כלל אינו קיים.
גם כיום, במרבית המקרים המדע איננו מבין כיצד בדיוק נפתרות בעיות אלו במערכת המוטורית.
בפועל, נראה שהדרך היעילה היחידה לפתור אותן היא הצעת ברנשטיין להקטין מאוד את מספר דרגות החופש המבוקרות בפועל במערכת העצבים המרכזית וההיקפית.
דרך טריוויאלית אחת לעשות זאת היא על-ידי "קפיאה", כלומר אילוץ חוסר-תנועה במרבית המפרקים ודרגות החופש בגוף, פרט למעטים מאוד שהכרחיים לביצוע.
קוארדינציות כאלו ניתן אכן לראות בבני-אדם המתרכזים בביצוע משימה מוטורית קשה אך מוגבלת, דוגמת שריכת נעל עם נקבים צרים במיוחד.
תכופות הם עושים זאת באמצעות החזקת כל גופם ללא תנועה, פרט לדרגת חופש יחידה במפרק המרפק או כף היד.
פתרון מוטורי כזה בדרך-כלל מוגבל, מסורבל, ובלתי-יעיל לטווח ארוך.
אבל לפי התאוריה של ברנשטיין, אילוצים מורכבים מעט יותר עשויים לכפות מספר קטן יותר של קואורדינציות יעילות יותר, העושות שימוש במפרקים רבים יותר.
לפי תאוריה "ברנשטיינית" זו, קואורדינציות מורכבות ומיומנות באמת, אשר עושות שימוש במרבית המפרקים בגוף, דוגמת ביצוע פירואט במחול, קפיצה לגובה באתלטיקה, או דגמי תנועה "אינסטינקטיביים" משוכללים בבעלי-חיים, בפועל עושות שימוש באילוצים משוכללים אף יותר, באמצעות קשרים עצביים מורכבים מאוד הנוצרים בין מפרקים רבים מאוד.
במדע המודרני בדרך-כלל לא ברור עדיין כיצד בדיוק "מתוכנתות" קואורדינציות כאלו במערכת העצבים, מדוע חלקן עובד וחלקן לא, וכיצד ליצור אותן באופן מיידי במודלים מתמטיים או ברובוטים.
אך ניתן להניח שהן רק צורה קיצונית יותר ומשוכללת יותר של אותה תאוריה "ברנשטיינית".
ניתן למשל לחשוב על משימה מוטורית פשוטה וקלה לכאורה: נגיעה בקצה האצבע בחפץ כלשהו הניצב לפני הנבדק.
ברור למדי שהמשוב החזותי המגיע מן העיניים הוא זה שמאפשר למוח ולמערכת המוטורית תמרון הזרוע בשלושת ממדי המרחב, כלומר בשלוש דרגות חופש לפחות.
סביר אף שהמוח יכול להשתמש במידע החזותי כדי לצמצם אותן לדרגת חופש יחידה: מיקום קצה האצבע לאורך קו דמיוני המקשר את מקומה ההתחלתי עם החפץ המשמש כמטרה.
ועם זאת, תנועת זרוע אחת לבדה מערבת לפחות 7 דרגות חופש מוטוריות, אף מבלי להחשיב את תנועת האצבעות: 3 במפרק הכתף, 1 במפרק המרפק, 1 בפיתול אמת היד (הנוצר באמצעות חופש התנועה בין עצמות החישור והגומד) ו-2 בתנועת כף היד על האמה.
גם במדע המודרני, לא ברור כיצד בדיוק מסוגל המוח והמערכת המוטורית לבצע את החישוב המורכב הכרוך בתרגום הקואורדינציה של שבע דרגות חופש אלו על-מנת לפתור במהירות ובקלות את תנועת קצה האצבע בשלושה ממדים, או אף במימד יחיד.
מרבית המחקר המוטורי בנושא זה מגביל בכוונה את יכולת התנועה של הזרוע לשתי דרגות חופש בלבד - אחת בכתף ואחת במרפק - בכדי לאפשר בדיקה של מודלים שונים.
בדומה ליהודים משכילים רבים אחרים ברוסיה של ראשית המאה ה-20, סבל ברנשטיין מאפליה תחת שלטון הצאר האחרון ניקולאי השני.
בנוסף גויס כרופא קרבי לצד המהפכנים בשדות הקרב של "המהפכה הבולשביקית", אך לא של מלחמת העולם הראשונה שקדמה לה.
חלק ניכר מעבודתו התאורטית עשה החל מ-1922 אשר הועסק במחקר ב"מכון המרכזי לעבודה", אחד המוסדות המהפכנים החדשים תחת שלטון לנין, שבייחוד בהשוואה לשלטון הצאר היה בתחילה בעל אופי כמעט אוטופי.
מעסיקו של ברנשטיין, וקרוב לוודאי ההשפעה הפוליטית העיקרית על חייו, היה אלכסיי גאסטב , מקים המכון ומנהלו הראשון, שהתעניין מאוד בניהול מדעי .
גאסטב היה דמות בלתי-שגרתית אפילו בתקופה בלתי-שגרתית: הוא החל כבנו התמים של מורה ברוסיה הצארית, שלמד גם הוא להוראה בסמינר מכובד במוסקבה, עד שהודח בשנת 1903, מיד לפני בחינות הגמר שלו לתואר, עקב השתתפותו בהפגנה של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית נגד שלטון הצאר.
לאחר זאת הפך ל"מהפכן מקצועי", קשור למספר מפלגות מהפכניות ובכללן לבולשביקים, ואף היה תקופה מסוימת בקשר מכתבים עם לנין עצמו ועם אשתו.
נתפס על ידי השלטונות, הוגלה, נמלט וחזר לרוסיה מספר פעמים, עד שב-1910 הקדים ניסיון להגלותו לסיביר ונמלט לפריז.
לאורך מרבית תקופות אלו עבד גאטסב גם כמכונאי בבתי-חרושת שונים לייצור מכוניות, ברוסיה וגם בצרפת ובשאר מקומות באירופה, והיה פעיל מצליח באיגודי העובדים, ומכאן עניינו בניהול עבודת פועלים.
בנוסף נחשב כ"סופר ומשורר אוונגרד".
עם שובו לברית-המועצות לאחר מהפכת אוקטובר ב-1917 היה חביב מסיבות ברורות על משטר לנין, שב-1920 העמיד אותו בראש "המכון המרכזי לעבודה" שאותו ייסד ושאת שמו הגה.
בדומה לטיילוריזם, רבים מרעיונותיו של גאסטב באותה תקופה לגבי "ניהול מדעי" של עובדים, דוגמת הייעול של פעולות העבודה והדימוי של עובדים למכונות או ל"רובוטים" נראו שנים לאחר מכן כרעיונות קומוניסטיים ואף פאשיסטים.
אך יש לזכור שגאסטב, בדומה לטיילור, אכן עבד כפועל אמיתי בעברו, והניסיון שלו בעבודות כאלו אף היה רב ומגוון מזה של טיילור.
מכאן מובן עניינו של גאסטב במחקריו של ברנשטיין בביומכניקה, ביעילות של תנועה ובטכנולוגיית הציקלוגרמה, אך גם מובן כיצד התאפשר בכלל לברנשטיין לחקור נושאים כאלו.
ברנשטיין ומשפחתו חזרו להיות תחת סיכון עם עליית סטלין לשלטון יחיד ב-1930, לאחר שחיסל את כל שותפיו-יריביו ובייחוד את טרוצקי (היהודי).
לברנשטיין לא ניתן עוד לצאת לוועידות מדעיות בינלאומיות וליצור קשר עם מדענים במערב.
ומן הסתם הוא למד משהו מסופו המר של גאטסב מעסיקו, שלמרות תמיכתו הנלהבת במהפכה, נעצר בספטמבר 1938 באשמת "פעילות טרוריסטית אנטי-מהפכנית", הוחזק בכלא במוסקבה עד שנשפט לעונש מוות ב-14 באפריל 1939, והוצא להורג ביריה למחרת היום ללא אפשרות ערעור.
לא היה זה אירוע נדיר בתקופת הטיהורים הגדולים של סטלין: מקובל להעריך שבמהלך 1938 והשנה הקודמת 1937 נעצרו כמיליון וחצי אנשים בברית המועצות (מתוך אוכלוסייה שמנתה אז כמאה וחמישים מיליון), ושכמחציתם הוצאו לבסוף להורג.
ברנשטיין היה חשוב פוליטית הרבה פחות מגאסטב, וספק אם היה מתחמק מגורל דומה.
ואולם סטלין נאלץ למתן את ההוצאה להורג הסיטונאית, שפגעה מאוד בכוחה של ברית המועצות מול גרמניה הנאצית, ובישרה את הפלישה כשנתיים לאחר-מכן.
רק לאחר ניצחונה הסופי של ברית המועצות על הנאצים במלחמת העולם השנייה זכה ברנשטיין למעט לכבוד מדעי: בשנת 1948 העניק לו השלטון הסובייטי את פרס המדינה על שם סטלין למדע, הפרס שלאחר מות סטלין ב-1953 הומר שמו לפרס ברית המועצות.
ולאחר כל זאת, רעיונותיו המדעיים של ברנשטיין נחשדו במערב עקב קישורם לקומוניזם, אך אולי בייחוד משום שכלל לא פורסמו במערב קודם לכן, מה שגרם מן הסתם לעיכוב של עשרות שנים באימוצם.
ניקולאי מיקולאיוביץ' בנרדוס (באוקראינית: Бенардос Микола Миколайович; 26 ביולי 1842 (יוליאני) – 8 בספטמבר 1905 (יוליאני)) היה ממציא אוקראיני ממוצא יווני באימפריה הרוסית, אשר בשנת 1881 הציג את שיטת הריתוך בקשת פחם, שהייתה שיטת הריתוך בקשת המעשית הראשונה.
ניקולאי בנרדוס נולד ב-8 ביולי 1842 בבנרדסיבקה, פלך חרסון, האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה).
במהלך שנות ה-60 וה-70 של המאה ה-19 הוא חקר את הקשת החשמלית, ועבד עליה במוסקבה, סנט פטרסבורג וקינשמה.
ניקולאי בנרדוס היה הראשון שהשתמש בקשת חשמלית כדי לחמם את קצוות יריעות הפלדה למצב פלסטי.
בשנת 1881 הוא הדגים דרך חדשה לתרכובות מתכת בפריז.
הוא לא יכול היה להישאר בבירה עקב מצבו הכלכלי ובשנת 1899 עבר לפסטוב.
הוא נפטר בגיל 63 בפסטוב.
מוזיאון ניקולאי מיקולאיוביץ' בנרדוס בפריאסלאב, אוקראינה
בשנת 1981 הוקם מוזיאון ניקולאי מיקולאיוביץ' בנרדוס בפריאסלאב (אוקראינה) לציון 100 שנה להמצאת "הפייסטוס החשמלי" (Elektrogefest).
המוזיאון מורכב מחמישה חדרים: חדר עבודה, סלון, סדנה, מעבדה ואולם תצוגה.
הנסיך ניקולאי דמיטרייביץ' גוליצין היה אריסטוקרט רוסי, מונרכיסט וראש הממשלה האחרון של האימפריה הרוסית.
הוא כיהן בתפקיד מ-29 בדצמבר 1916 (לפי הלוח היוליאני) או 9 בינואר 1917 (לפי הלוח הגרגוריאני) עד להתפטרות ממשלתו לאחר פרוץ מהפכת פברואר.
גוליצין נולד ב-12 באפריל 1850 בפורצ'יה, כפר במחוז מוסקבה ליד מוז'איסק, למשפחת האצולה גוליצין.
אביו היה דמיטרי בוריסוביץ' גוליצין (1803–1864), שמוצאו מבולשייה ויאזיומיה, אחוזת המשפחה.
ניקולאי בילה את ילדותו במחוז דורוגובוז'סקי.