tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגיבור, שנקרא בגרסה זאת "גיל", מתחיל את דרכו במטולה וטס עם האווזים עד אילת.
"מסע המושבות" או "מסע הרבנים" הוא כינוי למסע שערכה קבוצת רבנים ביישובים החדשים בצפון הארץ: המושבות והקבוצות אשר הוקמו בארץ ישראל על ידי אנשי העליות הראשונות, משנת תרמ"ב 1882.
המסע נערך בשנת תרע"ד 1913 על ידי עשרה רבנים ובראשם הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב יוסף חיים זוננפלד.
במהלך המסע, שנערך ביוזמת הרב קוק שכיהן אז כרבן של "יפו והמושבות", ביקרו הרבנים בעשרים ושישה יישובים בצפון הארץ, במשך כחודש ימים.
בכ"ח אייר תרס"ד (1904) הגיע הרב קוק לארץ ישראל לכהן כרבה של יפו והמושבות.
בשנים אלו, שנות העלייה השנייה, הגיעו עולים רבים לארץ ישראל, ביניהם היו צעירים חלוצים בעלי אידאולוגיות מודרניות, בין השאר סוציאליסטית, שרובם התרחקו מאורח החיים המסורתי.
הם עלו לארץ מתוך מטרה לבנות ריבונות יהודית בארץ ישראל, וראו בכיבוש העבודה אמצעי נחוץ וחיוני.
יחד עם זה החלו לגבש לעצמם זהות לאומית וחילונית חדשה, המבוססת על עולם היהדות המסורתית אולם לא זהה לה.
הרב קוק העריך מאוד את החלוצים אנשי העלייה השנייה הבונים ומפתחים את הארץ במסירות נפש, וראה בהם חוליה חשובה בתהליך הגאולה.
הוא טען שיש בהם נשמה ואור הגנוז, אפילו שלא מדעתם.
אולם הסתייג מאורח חייהם המרוחק מתורה והלכה, הפריע לו שהם מנותקים מהדת כפי שהוא ראה אותה, וסבר כי "חלק מהחלוצים הצעירים שבו בארץ ישראל ליסוד הלאומי שלנו אבל עדיין לא שבו ליסוד דתי אולם אי אפשר להפריד בין שני יסודות אלה שהם אחד...רק על ידי אהבה ניתן יהיה לאחדם".
לפיכך בשנת תרע"ד 1913 יזם הרב קוק מסע של רבנים אל המושבות במאמץ לקרב אותם לקיים את המצוות.
גם חלק מרבני היישוב הישן השתתפו במסע.
ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם לקח על עצמו את מימון הוצאות המסע, ונציג הארגון בארץ, הרב יונתן בנימין הלוי הורוויץ, היה מהמשתתפים במסע.
בימים י"ט בחשון עד י"ז בכסלו תרע"ד (1913) נערך המסע בראשותו של הרב קוק.
במסע זה השתתפו עוד שבעה רבנים חשובים נוספים: הרב יוסף חיים זוננפלד, הרב יונתן בנימין הלוי הורוויץ, המגיד בן ציון ידלר, הרב יעקב משה חרל"פ, הרב אברהם לייב זילברמן, הרב ברוך מרקוס והרב משה קליערס.
אל הרבנים הצטרפו גם אליהו מרדכי זוננפלד, בנו של הרב זוננפלד וכן הרב גרינברג שהיה משמשו של הרב קוק.
הרבנים ביקרו במשך כחודש ימים בעשרים ושישה יישובים באזורי חיפה, הגליל התחתון ואצבע הגליל.
הרבנים שהרגישו בחשיבותו הגדולה של המפגש שאפו לקיים מסע כזה פעם או פעמיים בשנה, אך בסוף אותה שנה פרצה מלחמת העולם הראשונה שלא אפשרה את מילוי המשאלה.
חדרה, זכרון יעקב, בת שלמה, שפיה, עתלית, חוות אהרנסון, חיפה, הקואופרציה במרחביה, המושבה מרחביה, כפר תבור, חוות סג'רה, בית-גן (כיום חלק מיבנאל), יבנאל, חוות פוריה, חוות כנרת, מושבת כנרת, דגניה, מנחמיה, טבריה, מצפה, מגדל, ראש פינה, משמר הירדן, יסוד המעלה, מטולה, צפת.
המסע הוגדר כמסע התעוררות וקירוב לבבות אשר נועד להכשיר את הקרקע ולהחזיר את החלוצים עד כמה שניתן לאורח חיים מסורתי, בעיקר בנושאים של כשרות, שמירת שבת, חינוך יהודי במושבות ומצוות התלויות בארץ.
זאת על מנת למנוע את הקרע שהחל להיווצר בין "היישוב הישן" ל"יישוב החדש".
בכל מקום אליו הגיעו התקבלו משלחת הרבנים בכבוד גדול.
האנשים והנשים התכנסו בבית הכנסת לשמוע את דרשות הרבנים.
הרבנים דיברו בענייני אחווה וקרוב לבבות באהבת ישראל, חשיבות העבודה החלוצית באהבת ארץ ישראל לקירוב גאולת ישראל, כמו כן דיברו ישירות על הצורך לתקן פגמים במצב הדתי בענייני חינוך, שמירת שבת, טהרת המשפחה ומתן תרומות ומעשרות.
הרבנים האזינו גם לבעיות שהעלו המתיישבים, ביניהן בעיות בתחום החומרי.
עם זאת, המסע נחל הצלחה חלקית בלבד - בעוד שבמושבות העלייה הראשונה התקבלו דברי הרבנים בהתלהבות ובהבנה והייתה נכונות עקרונית להיענות לבקשות המשלחת, הרי שביישובי העלייה השנייה, שחלק מחבריהם היו חילונים וסוציאליסטים, קבלת המשלחת הייתה צוננת.
בכל המושבות התקבלה המשלחת בכבוד גדול.
במקומות אחדים הוחלט בהשפעת הביקור לבצע שינויים.
הובאו מורים דתיים שיחזקו את לימודי הקודש, הוקצה תקציב לבניין בית כנסת, התמנו אנשים שידאגו לקשר עם הרבנים וישאו בעול העניינים הדתיים ביישובים, בעיקר בעניין התרומות והמעשרות.
ביישובים שחלק מחבריהם היו בעלי תפיסת עולם סוציאליסטית וחילונית, כמו דגניה וכנרת, התקבלו הרבנים בכבוד, אך בנימה של הסתייגות.
במספר מקומות נדחתה בקשת הרבנים להכשיר את המטבח, לשמור שבת וכו'.
מדרך פעולתו של הרב קוק ב"מסע המושבות" היה ניכר שעיקר דאגתו הייתה לטווח הרחוק, גם אם בטווח הקצר ההישגים אינם משביעים רצון, "כי עבודתנו בכולה על אדמת הקודש הלא היא עבודה היסטורית שאינה נמדדת במידת השעה והשנה, כי אם עבודת עולם ותקנת דורים".
בסיכום המסע אמר הרב קוק: "באנו בשעה מאוחרת מעט, אבל לא מאוחרת מדי".
בכל זאת, לא פעם במקומות רבים הסתיימו המפגשים בחוויה מרגשת של ריקודי איכרים - פועלים ורבנים שכם אל שכם.
בתום המסע החליטו הרבנים להוציא חוברת שתתאר את המסע, וזאת כדי להציג בפני דעת הקהל את המצב ביישובים החדשים וכדי להביא ל"התעוררות הראויה".
החוברת שנקראה בשם אלה מסעי נערכה על ידי הרב יונתן בנימין הלוי הורוויץ, ממשתתפי המסע, נדפסה בימי מלחמת העולם הראשונה והיא מכילה תיאור של המסע ושל מצב המושבות באותה העת.
מסע זה נערך בימים 21 עד 31 בנובמבר 1923. מטרתו המוצהרת הייתה: "לשם ביקורת העניינים הדתיים שבמושבות ובייחוד בנקודות החדשות שנוסדות בעמק בשנים האחרונות".
אל הרב קוק הצטרפו הרב חרל"פ מירושלים והרב אהרונסון רבה הראשי של תל אביב.
המסע סוכם במסמך מפורט שחיבר מנחם אייזיק רלבג המזכיר הראשי של הרבנות הראשית בשם: פרשת נסיעת הרבנות הראשית הגלילה.
הרבנים נפגשו עם חברי קיבוצים ומושבים ביישובים כפריים ועירוניים בעמק יזרעאל והגליל, ביניהם: טבריה, צפת, ראש פינה, דגניה, קבוצת כנרת, בית אלפא, עין חרוד, כפר גלעדי וכפר יחזקאל.
מסע זה נערך בימים 15 עד 26 במאי 1927. בנוסף לרב קוק השתתפו הרב אבא יעקב הכהן בורכוב, שהיה ר"מ בישיבת מרכז הרב, והרב מאיר ברלין, ראש המרכז העולמי של המזרחי, אשר מימן את המסע.
המשלחת ביקרה בערים, במושבים ובקיבוצים בגליל ובעמק יזרעאל, בהם: גבע, קבוצת צריפין (לימים מזרע), תל עדשים, בלפוריה, כפר יחזקאל, נהלל, עין חרוד, מרחביה, קבוצת כנרת ודגניה.
הרב קוק הקדיש את מרב מאמציו לשיחות עם אנשי היישובים, כך למשל במושבה בלפוריה דיבר "על החיים הרוחניים בעמנו ועל ערכה של ארצנו בהיותה נעבדת וגם נשמרת בטהרתה ובקדושתה".
במסע זה פנה אחד הפועלים אל הרב ואמר: "חבל על עבודתכם ועל דיבוריכם, פה לא תשפיעו כלום".
הרב קוק הבין שעיקר משימתו צריכה להיות הקשר החיובי עם הצעירים וענה: "לא באנו להשפיע, רוצים אנו להיות מושפעים מגודל מסירות הנפש שלכם עבור אדמת הקודש".
מסע האלף (איטלקית: Spedizione dei Mille) הוא הכינוי שניתן למבצע צבאי שהתרחש ב-1860 בפיקודו של ג'וזפה גריבלדי, בו הביס את ממלכת שתי הסיציליות כוח של כאלף מתנדבים, מה שהוביל לפירוק הממלכה ולסיפוח שטחה לממלכת סרדיניה-פיימונטה ולבסוף לאיטליה המאוחדת.
לאחר סיפוח הדוכסות הגדולה של טוסקנה, דוכסות מודנה, דוכסות פארמה ורומאניה לממלכת סרדיניה-פיימונטה במרץ 1860, שמו הלאומנים האיטלקים את עיניהם אל ממלכת שתי הסיציליות, שכללה את סיציליה ואת דרום חצי האי האפניני, וראו את כיבושה כשלב הבא וההכרחי בדרך לאיחוד איטליה.
בתחילת השנה היה גריבלדי בג'נובה, שם תכנן את המסע לכיבוש סיציליה ונאפולי.
לגריבלדי הייתה תמיכה סמויה מצד הממלכה המאוחדת, שהייתה מודאגת עקב התקרבותם של הנאפוליטנים לאימפריה הרוסית, כחלק מניסיונם של הרוסים לבסס נוכחות בים התיכון, שכן חשיבותם האסטרטגית של נמלי סיציליה התגברה עם כריית תעלת סואץ.
בנוסף, רצתה בריטניה ליצור תנאים כלכליים נוחים לרכישת כמויות גדולות של הגופרית הסיצילאנית בתחילת עידן אוניות הקיטור.
טרם תחילת המסע, נחתה בסיציליה קבוצה בראשותו של פרנצ'סקו קריספי במטרה לזכות בתמיכתם של אנשי מאפיה מקומיים.
גריבלדי וכוחותיו הפליגו מג'נובה שבצפון איטליה בספינות "פיימונטה" ו"איל לומברדו" שנרכשו מג.ב.
הכוח מנה כאלף מתנדבים, בהם גם נשים.
ב-7 במאי ביצעו הספינות עצירה קצרה ליד צוק טלאמונה שבדרום טוסקנה לקבלת מים ונשק מהכוחות הפיימונטים, ומשם המשיכו לסיציליה.
ב-11 במאי עגנו הספינות בעיר מרסלה שבקצה המערבי של סיציליה.
ספינות בית בורבון, ששלט בממלכת שתי הסיציליות באותה תקופה, תקפו את הכוח.
הספינה "פיימונטה" נלכדה, ואילו "לומברדו" נפגעה וטבעה, אך פינויה הושלם לפני כן.
ב-14 במאי, בעת ששהו האלף בסאלמי, הודיע גריבלדי על שאיפתו להיות שליט סיציליה בשמו של המלך ויטוריו אמנואלה השני.
ב-15 במאי ניצחו האלף את הקרב הראשון במערכה, כשלחמו בקלאטאפימי מול כ-2,000 חיילים נאפוליטנים.
ניצחונם לא היה מכריע וחד-משמעי, אך בעקבותיו עלה המורל בקרב חיילי האלף, ובמקביל ירד אצל הנאפוליטנים, שהחלו להרגיש כי ננטשו.
בינתיים, עלה מספר הלוחמים בכוחו של גריבלדי לכ-1,200 עם הצטרפות תושבים מקומיים.
ב-27 במאי הטיל הכוח מצור על פאלרמו, בירת האי.
על העיר הגנו כ-16,000 איש, אך הם היו תחת פיקודו של הגנרל פרדיננדו לאנצה בן ה-75, שהיה מבולבל והססן.
כוחותיו של גריבלדי תקפו את קו ההגנה החיצוני של העיר בשני צירים, ובו בזמן הותקפו חיילי פאלרמו גם על ידי חלק מהאוכלוסייה המקומית, בנוסף לכ-2,000 אסירים שברחו מבתי הסוהר המקומיים.
לאחר שחייליו של לאנצה נסוגו מרוב עמדותיהם, הורה הגנרל על הפצצות מסיביות, שנמשכו שלושה ימים, וגבו את חייהם של כ-600 תושבים.
ב-28 במאי, יום לאחר תחילת המתקפה, שלט גריבלדי ברוב חלקי העיר והכריז על ביטול מרותו של בית בורבון.
לאחר יום נוסף, ביקש לאנצה להכריז על הפסקת אש.
כשהגיעה לעיר יחידת תגבורת נאפוליטנית, שחייליה היו מצוידים בנשק רב ומאומנים היטב, היה עלול גריבלדי להקלע לבעיה מבחינה צבאית, אך הוא ניצל הודות לכניעתו של לאנצה.
לבסוף נחתם הסכם שביתת נשק, בתיווכו של אדמירל בריטי, והכוחות הנאפוליטנים עזבו את הנמל.
נסיגת כוחות נאפולי וכיבוש מילאצו ומסינה
כוחות בורבון קיבלו הוראה לנוע למזרח האי ולפנותו מתושביו.
הנאפוליטנים הצליחו אמנם לדכא מרד בהנהגתו של ניקולא פאבריצי, שפרץ ב-31 במאי בקטניה, אך הצלחה זו איבדה את משמעותה עם מתן הפקודה לעזוב לכיוון מסינה.
בשלב זה, הערים היחידות בסיציליה שנותרו תחת שלטון הממלכה היו סירקוזה, אוגוסטה, מילאי ומסינה.
גריבלדי גייס כ-20,000 חיילים, ובמקביל, החלו התקוממויות מקומיות מצד איכרים, שקיוו להקלה בתנאים הקשים שבהם אילצו אותם בעלי האדמות לעבוד.
קצב הניצחונות המהיר של גריבלדי החל להדאיג את קמילו בנסו די קאבור, ראש ממשלת פיימונטה-סרדיניה, שבתחילת יולי שלח לגריבלדי הצעה לסיפוח מיידי של סיציליה לפיימונטה.
גריבלדי סירב בתקיפות בטענה שאין לבצע מהלך מסוג זה עד סיום המלחמה.
שליחו של קאבור, לה פארינה, אף נעצר וגורש מהאי.
מחליפו היה אגוסטינו דפרטיס, שבניגוד ללה פארינה זכה באמונו של גריבלדי.
ב-25 ביוני הכריז פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות על חוקה, בניסיון כושל לרצות את נתיניו, שלא נענו לקריאותיו להגן על משטרו.
במקביל, היו האזרחים הליברלים והמהפכנים נלהבים לקראת בואו של גריבלדי.
בשלב זה הקים גריבלדי את "הצבא הדרומי" (Esercito Meridionale), שהורכב מ"האלף", ממתנדבים נוספים מאיטליה, ומחיילים פיימונטים.
מנגד, גייסו הנאפוליטנים כ-24,000 חיילים להגנה על מסינה ועל שאר הערים.
ב-20 ביולי תקף גריבלדי את מילאצו עם כוח של כ-5,000 לוחמים.
הנאפוליטנים הגנו בעוז על העיר, אך חוסר תיאום, כמו גם סירובו של מרשל קלארי, המפקד העליון של הכוחות באי, לשלוח תגבורת ממסינה, העניקו לאלף ניצחון נוסף.
שישה ימים לאחר מכן, נכנע קלארי בקרב על מסינה, שבסופו נשארו במצודות ובמבצרים שבעיר כ-4,000 מלוחמיו.
עד סוף ספטמבר נכנעו גם הם.
לאחר שסיימו את ההשתלטות על סיציליה, התכוננו אנשיו של גריבלדי לכיבוש חלקה היבשתי של הממלכה, וב-19 באוגוסט חצו את מצר מסינה והגיעו לקלבריה, מחוז בחלקו הדרום-מערבי של חצי האי האפניני.
קאבור התנגד למהלך ושלח לגריבלדי מכתב שבו המליץ שלא לחצות את המצר, אך גריבלדי, בהסכמתו השקטה של המלך ויטוריו אמנואלה השני, לא נענה להפצרותיו של קאבור.
20,000 מחייליו של צבא בית בורבון שהו בקלבריה באותה עת, אך מלבד ערים ספורות, כמו רג'ו די קלבריה שנכבשה ב-21 באוגוסט במחיר כבד, לא נתקלו כוחותיו של גריבלדי בהתנגדות צבאית משמעותית, ומספר יחידות בורבוניות התפרקו או אף ערקו ועברו להילחם יחד עם "האלף".
ב-30 באוגוסט נכנע הצבא הסיציליאני באופן רשמי.
המלך פרנצ'סקו השני נאלץ לעזוב את נאפולי, בירת הממלכה, ולהתבצר בעיר גאטה שבדרום מחוז לאציו.
ב-7 בספטמבר כבש גריבלדי את הבירה בלא התנגדות, והתקבל על ידי האוכלוסייה המקומית כ"משחרר".
בקרב וולטורנו המכריע, שנערך ב-1 וב-2 באוקטובר, נהנה גריבלדי מתמיכת הצבא הפיימונטי, שבהסכמת צרפת חצה את מארקה ואומבריה (אז בתחומי מדינת האפיפיור), תוך שהוא מביס את צבא האפיפיור שניסה לעצרו ליד אנקונה, והביס את שארית צבא בורבון, שמנה כ-50,000 חיילים.
ב-21 באוקטובר נערך משאל עם, שברוב מוחץ נתן גושפנקא רשמית לסיפוח ממלכת שתי הסיציליות לממלכת פיימונטה-סרדיניה.
מקובל לראות בפגישה בין המלך ויטוריו אמנואלה השני לבין גריבלדי, שנערכה בטאנו ב-26 באוקטובר, את סיום המסע.
אחרים מציינים את 7 בנובמבר 1860, כשהמלך הגיע לנאפולי, כתאריך סיומו.
מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן הוא סרט הרפתקאות פעולה מדע בדיוני אמריקאי משנת 1982, והוא השני בסדרת סרטי מסע בין כוכבים.
סרט זה הוא הראשון בעלילה שסופה במסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה.
הסרט זכה בשני פרסי סאטורן על הבימוי הטוב ביותר והשחקן הראשי הטוב ביותר, מתוך תשע מועמדויות.
בנוסף היה מועמד לפרס הוגו על העיבוד הדרמטי הטוב ביותר.
ב-19 באוקטובר 2007, אוחד צוות השחקנים של הסדרה המקורית כאשר הוענק להם פרס בטקס פרסי האימה, המדע בדיוני והפנטזיה (Scream Awards) לרגל 25 שנים לצאת סרט הקולנוע "זעמו של חאן".
הסרט פותח כאשר מרבית הצוות בספינת החלל "אנטרפרייז" מאייש את הספינה, בראשות קפטנית מגזע הוולקנים, בעת מסע הצלה באזור הנייטרלי.
הספינה מותקפת בידי שלוש ספינות קלינגוניות.
המקרה מתברר כתרחיש אימונים בשם "קוביאשי מארו", שמפוקח על ידי אדמירל ג'יימס טי קירק.
הקפטנית מתגלה כחניכתו של ספוק, לוטננט סאביק.
באותו זמן, על סיפון ספינת החלל "רליאנט", הקצין הראשון פאבל צ'כוב וקפטן קלארק טרל מחפשים אחר כוכב לכת חסר חיים שיוכל לשמש כשטח אימונים עבור "פרויקט ג'נסיס", מתקן שמארגן מחדש חומר מולקולרי ברמה תת-אטומית לכדי יצירת חיים מהעדר חיים.
הם משתגרים לכוכב לכת בשם "סטי אלפא 6", ועד מהרה נשבים בידי חאן נוניין סינג.
חאן ומאמיניו מתגלים כעריקים מהונדסים גנטית מסוף המאה ה-20, ששהו בהקפאה קריוגנית עד אשר נמצאו בידי קירק וצוותו (בפרק הסדרה המקורית "Space Seed", שבו קירק גירש את חאן לכוכב הלכת "סטי אלפא 5" שהיה באותה עת שוקק חיים).
חאן הסביר שהכוכב הסמוך "סטי אלפא 6" התפוצץ כשישה חודשים לאחר הגעתם, בכך גרם לאסון טבע על הכוכב עליו הם נמצאים, "סטי אלפא 5" שהוסת ממסלולו בעת הפיצוץ.חאן מאשים את קירק בכל צרותיו.
הוא משתמש בחיה מקומית (המוכרת בשם "צלופח סטי"), שהרגה 20 מאנשיו וגם את אשתו, כדי לשלוט בצ'כוב וטרל ובכך להסגיר את מיקומו של קירק.
מאוחר יותר, האנטרפרייז במסע אימונים תחת פיקודו של קפטן ספוק ובהשגחתו של קירק.
קירק מקבל שדר ממעבדת מחקר בכוכב הלכת "רגולה 1" מאת ד"ר קרול מרכוס, אהובתו לשעבר, ובנו של קירק, דייוויד מרכוס, שפיתחו את "פרויקט ג'נסיס", ונשלח לחקור.
כיוון שרוב הצוות המאייש את הספינה הוא חניכים, קירק נוטל לידיו את הפיקוד.
חאן, כעת על סיפון ה"רליאנט", מתקיף את האנטרפרייז, מה שהורג את רוב צוות החניכים.
בזמן המשא ומתן לכניעתה של האנטרפרייז, חאן מגלה שהוא מודע לקיומו של "פרויקט ג'נסיס".
קירק וספוק, ביודעם את קודי המחשב של ה"רליאנט", מצליחים להוריד את המגינים שלה ולהתקיפה, מה שגורם לחאן לסגת.
האנטרפרייז מגיעה למעבדת המחקר, שבה רוב הצוות נהרג, בין הניצולים קרול ודייוויד.
צ'כוב וטרל נמצאים במצב היפנוטי שאפשר לחאן לגנוב את המתקן.
חאן פוקד על טרל להרוג את קירק, אך זה אינו מסוגל להורגו והורג את עצמו במקום, בשעה שצ'כוב מצליח להשתלט על המצב בו הוא שרוי.
כאשר קירק חוזר עם ניצולי הכוכב אל סיפון האנטרפרייז, הוא מושך את חאן אל מרדף בתוך ערפילית.
כתוצאה מחילופי יריות, חברו של חאן נהרג וספינת החלל אנטרפרייז סופגת פגיעה במנוע פיתול-החלל שלה.
אולם, לאחר שחאן סופג תבוסה מקירק, שמהווה אסטרטג טוב יותר ממנו, הוא מפעיל את "מתקן ג'נסיס", שמתחיל ספירה לאחור לפיצוץ, והאנטרפרייז לכודה בתווך.
ספוק מצליח מגיע לחדר המנועים וברגע האחרון, מצליח להפעיל מחדש את מנועי הפיתול, אך סופג הרעלת קרינה.
האנטרפרייז נמלטת מהמקום, וה"רלאיינט" מתפוצצת יחד עם כל הערפילית.
כשה"אנטרפרייז" נמלטה מהסכנה, קירק רואה שהפיצוץ ארגן מחדש את החומר של הערפילית ונוצרה מסה מותכת של כוכב לכת חדש.
רק אז, קירק תופס מה היה המחיר האמיתי של ביטחון כל הספינה - כשראה שהעמדה של ספוק נטושה הוא רץ לחדר המנועים ומוצא את ספוק שניות מעטות לפני מותו.
לפני מוות מהרעלת קרינה, ספוק קורא לקירק לא להתאבל, שכן החלטתו להקריב את עצמו כדי להציל את ה"אנטרפרייז" הייתה הגיונית.
בסוף, ארון הקבורה של ספוק נשלח למנוחה אל הכוכב החדש שנוצר בעקבות הפיצוץ.
קירק מחליט לחזור לכוכב הזה שוב אם "פרויקט ג'נסיס" הוא באמת חיים מתוך העדר חיים.
בכתוביות הסיום נשמעת קריינותו של ספוק למילות הפתיחה המוכרות של הסדרה.
צוות השחקנים של "מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן" כולל את כל הדמויות המרכזיות מהסדרה המקורית, כמו גם שחקנים ודמויות חדשות.
שלושה תסריטים שונים נכתבו, בהם נכלל הרעיון לגנבתו של נשק אולטימטיבי בידי חאן.
ניקולס מאייר (שביים בהמשך גם את מסע בין כוכבים 6: הארץ הלא נודעת), הודה כי קרא את סיפורי הוריישיו הורנבלואר לפני שלקח על עצמו את בימוי הסרט, וזה עזר לו להשרות את אווירת הפדרציה.
בתקציב זעום של 11 מיליון דולר (כ-23 מיליון דולר כיום), הסרט נחשב לזול ביותר בתולדות הסדרה.
התפאורות השונות שימשו מספר פעמים, ומרבית האפקטים היו בהפקת הארווי בנט, שהיה מיחידת הטלוויזיה של סרטי פרמאונט, אחראית לסדרות כדוגמת האיש השווה מיליונים והאישה הביונית.
למרות התקציב, הסרט היווה הצלחה והכניס קרוב ל-79 מיליון דולר בארצות הברית ו-97 מיליון דולר ברחבי העולם.
בסוף השבוע הראשון להקרנתו הוא הכניס מעל 14 מיליון דולר, סכום שהיה מכובד מאוד בתקופה שבה הקרינו אותו, ה-4 ביוני 1982.
הסרט זכה לשבחים רבים בהרבה מהסרט שקדם לו, מסע בין כוכבים: הסרט, בגלל שהוא יותר נאמן לסדרה המקורית עם שיפור גדול בעלילה ובדמויות.
מסע בין כוכבים 3: החיפוש אחר ספוק הוא סרט מדע בדיוני משנת 1984, והוא השלישי בסדרת סרטי "מסע בין כוכבים".
הסרט מהווה המשך לעלילה שהחלה ב"מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן".
הסרט היה מועמד לפרס סאטורן בקטגוריות סרט המדע בדיוני הטוב ביותר, הבמאי, השחקן הראשי (ויליאם שאטנר), שחקנית המשנה (ג'ודית' אנדרסון), התלבושות והאפקטים המיוחדים.
לאחר המאורעות בסרט הקודם, ה"אנטרפרייז" עושה דרכה בקושי רב לכדור הארץ, לאחר הקרב נגד חאן.
אדמירל קירק מקבל הודעה שהאנטרפרייז מיועדת לפרישה משום שהותה הממושכת בחלל (מעל ל-20 שנה).
בינתיים, ד"ר מקוי מראה סימני התנהגות מוזרים שקשורים בספוק המנוח, כאשר הוא מתחיל לדבר ולהתנהג כספוק.
בינתיים, ד"ר דייוויד מרכוס (בנו של קירק) ולוטננט סאביק מצוּוָתים לספינת המחקר "גריסום" כדי לחקור את כוכב הלכת "כוכב ג'נסיס" החדש, שנוצר בסוף הסרט הקודם.
כאשר סאביק מבצעת סריקה על פני הכוכב, היא מגלה סימני חיים עליו.
לאחר בדיקה מעמיקה הם מגלים שמדובר בארון הקבורה של ספוק.
הם משתגרים על פני הכוכב ומגלים לתדהמתם שגופתו של ספוק הוחיאה בעקבות פעולתו של מתקן "ג'נסיס", אך ספוק עצמו אינו זוכר דבר מעברו ומתנהג כילד.
סאביק מגלה שדייוויד השתמש בחלקיק פרוטון לא יציב בבניית "מתקן ג'נסיס", מה שגורם להאצה אבולוציונית מהירה על פני כוכב הלכת, שתביא להשמדתו בטרם עת.
ללא ידיעתם, המידע בנוגע ל-"כוכב ג'נסיס" מגיע לאוזניו של קומנדר קרוג הקלינגוני, שרוצה להשתלט על המתקן וללמוד את סודותיו.
אביו של ספוק, סארק, מבקר בכדור הארץ, ומגלה שנשמתו של ספוק נמצאת בגופו של מקוי.
הוא טוען כי נשמתו וגופו של ספוק צריכים להיקבר יחדיו בכוכב הלכת "וולקן".
קירק אוסף את צוותו, ותוך שהוא מפר פקודות ישירות גונב את האנטרפרייז ועורך את המסע ל-"כוכב ג'נסיס", שמתחיל בתהליך התפוררות עקב האצתו המהירה.
קרוג מגיע ראשון לכוכב עם "ציפור הטרף", ספינת החלל הקלינגונית, ומשמיד את ספינת החלל "גריסום".
צוותו מגלה את צוות הנחיתה בכוכב (סאביק, דייוויד וספוק) ושובה אותם.
כאשר קירק מגיע, הוא מבחין ב"ציפור הטרף" המוסווית ומתקיף אותה, אך זו מתקיפה את האנטרפרייז - שלא מצליחה להעלות את המגינים - ומשביתה את מערכותיה.
קרוג דורש את כניעתם ופוקד להרוג את סאביק.
דייוויד מנסה להגן עליה ונדקר במקומה.
קירק שומע את ההתרחשות ומזדעזע לגלות שבנו מת.
כשהוא מסרב להיכנע, קירק פוקד על נטישת האנטרפרייז, לא לפני שמפעיל את מנגנון ההשמדה העצמית.
כאשר הצוות הקלינגוני משוגר לספינה, הוא מושמד יחד עם הספינה.
קירק וצוותו צופים בהרס ספינתם מעל פני הכוכב, אליו השתגרו.
הם משחררים את סאביק ואת ספוק משביים.
קרוג משתגר אל פני הכוכב ומשגר את כולם - מלבד קירק וספוק - אל "ציפור הטרף".
הוא וקירק מנהלים קרב על הכוכב המתפורר לאיטו, שבסופו קרוג מובס.
קירק תופס את ספוק במהירות ופוקד על צוות "ציפור הטרף" לשגר אותם חזרה, בקולו המדומה של קרוג.
צוות האנטרפרייז מצליח להשתלט על ספינתו של קרוג ועורכים מסעם לכיוון וולקן, ששם נשמתו וגופו של ספוק מאוחדים מחדש.
הסרט, שנעשה בתקציב של 17 מיליון דולר, הכניס 87 מיליון דולר.
מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה הוא סרט מדע בדיוני משנת 1986, והוא הרביעי בסדרת סרטי מסע בין כוכבים.
סרט זה מסיים עלילה שהחלה ב"מסע בין כוכבים 2: זעמו של חאן".
הסרט זכה לארבע מועמדויות לפרס אוסקר בקטגוריות הצילום, האפקטים, המוזיקה והסאונד.
בנוסף קיבל אחת-עשרה מועמדויות לפרס סאטורן, מתוכם זכייה בפרס על התלבושות, וכן מועמדות לפרס הוגו על העיבוד הדרמטי הטוב ביותר.
הסרט הוקדש לצוות STS-51-L שנהרג באסון מעבורת החלל צ'לנג'ר.
גשוש חייזרי מתקרב לכדור הארץ ושולח איתותים מוזרים שמאיידים את האוקיינוסים, שואב את כוחן של ספינות החלל הקרובות, וזורע תוהו ובוהו שמאיים להשמיד את הכוכב.
אדמירל קירק וצוותו חוזרים על סיפון "ציפור הטרף" הקלינגונית לאחר שהחיו את ספוק מחדש בכוכב הלכת "וולקן" בסרט הקודם.
הם יודעים כי לבטח יעמדו לדין לאחר שגנבו את ה"אנטרפרייז NCC-1701" וגרמו להשמדתה, אך הם שומעים על המשבר הנוכחי.
ספוק מגלה כי הספינה החייזרית מנסה לשווא ליצור קשר עם לווייתנים גדולי-סנפיר שנכחדו לפני מאות שנים.
לאחר שספוק עורך חישובים בנוגע לאפשרות של מסע בזמן, הצוות משתמש ב"ציפור הטרף" באמצעות מקלעת כבידתית סביב השמש כדי לנסוע חזרה בזמן לסוף המאה ה-20. כאשר הם מגיעים לסן פרנסיסקו, קליפורניה של שנת 1986, הם מגלים שהמסע בזמן רוקן את גבישי הדיליתיום, אבל ספוק מציע לאסוף פוטונים מכור גרעיני.
הם מחביאים את הספינה הקלינגונית המוסווית בפארק שער הזהב, ומחפשים אחר הלווייתנים, בזמן שהם גם בונים אקווריום בספינה שיצליח לאכלס אותם.
קירק וספוק מגלים זוג לווייתנים גדולי-סנפיר בהשגחתה של ד"ר ג'יליאן טיילור באקווריום של סאוסליטו, ולומדים שהם ישוחררו בקרוב לטבע.
קירק מספר לה על משימתו ומבקש את תדירות המעקב אחר הלווייתנים, אך היא מסרבת לשתף פעולה.
בינתיים, סקוט ומקוי מחליפים את הנוסחה של אלומיניום שקוף עבור החומרים הדרושים לאקווריום, בעוד שסולו משתמש במסוק "בל UH-1 אירוקוי" להובלתם.
אוהורה וצ'כוב מאתרים ספינה מונעת גרעינית, נושאת המטוסים "אנטרפרייז (CVN-65)".
הם אוספים את הכוח שהם צריכים, אבל מתגלים על הסיפון.
אוהורה משוגרת אך צ'כוב נתפס, ולאחר מכן נפצע קשה בניסיון בריחה.
ג'יליאן מגלה שהלווייתנים שוחררו מוקדם, והולכת לקירק לסיוע.
ג'יליאן, קירק ומקוי מחלצים את צ'כוב מבית חולים סמוך וחוזרים ל"ציפור הטרף" הנטענת כעת.
לאחר שהציל את הלווייתנים מציידי לווייתנים והוביל אותם לסיפון, הצוות חוזר עם ג'יליאן לזמנם.
בהתקרבות לכדור הארץ, הבאונטי מאבדת את כוחה בגלל הגשושית החייזרית, ונוחת במימי מפרץ סן פרנסיסקו.
לאחר שהשתחררו מכמעט טביעה, הלווייתנים מגיבים לאות הגשושית, וגורמים לעצם להפוך את השפעותיו על כדור הארץ ולחזור למעמקי החלל.
מאוחר יותר, צוות האנטרפרייז עומד לדין בפני מועצת הפדרציה.
המועצה מכירה בחלקם בהצלת כדור הארץ ומבטלת את כל האשמות, מלבד אחת נגד קירק על אי ציות לקצין בכיר.
קירק מורד לדרגת קפטן ומוחזר לפיקוד על ספינת חלל.
דרכיהם של קירק וג'יליאן נפרדים, שכן היא הוקצתה לספינת מדע על ידי צי הכוכבים, בעוד שאביו של ספוק, סארק, מקבל לבסוף את הבחירה הקודמת של בנו להיכנס לצי הכוכבים.
הצוות מגלה שהם קיבלו את האנטרפרייז איי שהושקה לאחרונה, ויוצא לטיסת מבחן.
הסרט, שנעשה בתקציב של 25 מיליון דולר, היה להצלחה קופתית שהרוויח קרוב ל-110 מיליון דולר בארצות הברית, ו-133 מיליון ברחבי העולם.
הוא נחשב לרווחי ביותר מבין כל עשרת הסרטים של סדרת "מסע בין כוכבים".
מסע בין כוכבים 5: הגבול האחרון הוא סרט מדע בדיוני משנת 1989, והוא החמישי בסדרת סרטי מסע בין כוכבים.
סרט זה היה היחיד שנכשל בסדרת הסרטים של מסע בין כוכבים וזכה בשש מועמדויות לפרס ראזי: שלוש מועמדויות בקטגוריות סרט העשור הגרוע ביותר, התסריט הגרוע ביותר, ושחקן המשנה הגרוע ביותר (דפורסט קלי), ושלוש זכיות - השחקן הראשי הגרוע ביותר (ויליאם שאטנר), הבמאי הגרוע ביותר, וההפקה הגרועה ביותר.
לאחר מאורעות הסרט הקודם, צוות האנטרפרייז נהנה מחופשה.
קפטן קירק עומד בפני שני אתגרים: לטפס על הר "אל קפיטן" שבפארק לאומי יוסמיטי, וללמד את ספוק שירי מדורה.
אולם, מנוחתם השלווה מופרת כאשר הם נשלחים למשימה דחופה להציל בני ערובה מכוכב לכת בשם "נימבוס 3".
מפקד קלינגוני בשם קלאא שומע אודות משימתם של צוות האנטרפרייז ורודף אחריהם מתוך כוונה לשבות או להרוג את קירק.
פעולתו זו, שנועדה לשם התפארותו כלוחם בלבד, אינה לרוחה של הממשלה הקלינגונית.
כאשר הם מגיעים ל"נימבוס 3", צוות האנטרפרייז מגלה שסייבוק, עריק וולקני שהוא גם אחיו-למחצה של ספוק, לקח כבני ערובה נציגים קלינגונים, רומולאנים ושל הפדרציה.
סייבוק מגלה, כי הוא קיווה שפעולתו זו תאפשר לו לשים את ידיו על ספינת חלל, שהרי ממשלתו של אחד מהנציגים תשלח חילוץ.
סייבוק מציע לצוות את יכולתו יוצאת-הדופן בדחיקת מצוקותיהם הגדולות ביותר.
מק'קוי וספוק נענים להצעה, אך קירק מסרב, באומרו שכאב הוא הדבר שעושה אותם אנושיים.
סייבוק משתלט על האנטרפרייז על מנת לחדור את שדה הכוח המסתורי "המחסום הגדול", שמגן על כוכב לכת מיסטי בשם "שא-קא-רי", היכן שלכאורה ממתינה לו ישות כמעט-אלוהית.
סייבוק טוען שהיו לו חזיונות בדבר קיומה של הישות, ומרגיש צורך לצאת בעקבותיה וללמוד מחוכמתה וכוחותיה.
אחרי שקירק וסייבוק מגיעים להסכמה הדדית, קירק לוקח את האנטרפרייז לתוך "המחסום הגדול" ומוצא את הכוכב.
קירק, ספוק, מק'קוי וסייבוק נוחתים במעבורת על פני הכוכב, שנראה בתחילה שומם לגמרי, עד שהישות מתגלה בפניהם.
כשהיא מדמה עצמה לאלוהים, היא מבקשת את עזרת האנטרפרייז בפריצת "המחסום הגדול" כדי להפיץ את חוכמתה הרבה על פני היקום.
כאשר קירק הסקפטי מפקפק באמינותה ("לשם מה אלוהים צריך ספינת חלל?"), הישות מתקיפה אותו.
סייבוק מגלה כי הישות היא למעשה יהירותו העצמית שמבקשת לפרוץ את גבולות "המחסום הגדול".
סייבוק מודה בטעותו ומקריב עצמו כדי להשהות את הישות מספיק זמן כדי שהאנטרפרייז תצליח להשמיד אותו.
אולם, הם לא מצליחים וקירק פוקד על סקוטי לשגר חזרה את ספוק ומק'קוי, כאשר הוא נשאר עם הישות מאחור.
ספוק מצליח לשכנע את השגריר הקלינגוני להורות לקלאא - שעקב אחרי האנטרפרייז לתוך "המחסום הגדול" - לחלץ את קירק משם.
"ציפור הטרף" יוצאת מהסוואתה, משגרת את קירק אליה, ומפוצצת את המקום ואת הישות.
הסרט מסתיים כאשר קלאא מתנצל בפני קירק על פעולותיו, ושניהם מודיעים על דטאנט.
קירק, ספוק ומק'קוי שבים לחופשתם בפארק יוסמיטי.
הסרט, שנעשה בתקציב של קרוב ל-28 מיליון דולר, הכניס מעל 52 מיליון דולר בארצות הברית ו-70 מיליון דולר ברחבי העולם.
סרט זה נחשב לנחות מקודמו.
מסע בין כוכבים 6: הארץ הלא נודעת הוא סרט מדע בדיוני משנת 1991, והוא השישי בסדרת סרטי מסע בין כוכבים.
סרט זה הוא האחרון לצוות האנטרפרייז המקורי, והוא מוקדש לזכרו של יוצר הסדרה ג'ין רודנברי, שמת מדום לב באוקטובר 1991. הסרט זכה להצלחה לעומת הסרט הקודם שכשל.
הסרט זכה לשתי מועמדויות לפרס אוסקר בקטגוריית האיפור ואפקטים קוליים, ולחמש מועמדויות לפרס סאטורן, מתוכם זכה בקטגוריית סרט המדע בדיוני הטוב ביותר.
בנוסף היה מועמד לפרס הוגו על העיבוד הדרמטי הטוב ביותר לשנת 1992.
במשימת סיור שגרתית, ספינת החלל "אקסלסיור" בפיקודו של קפטן היקארו סולו סופגת גל הדף המרחף בחלל.
בדיקה מעלה, כי מקור התופעה היא בגבול חלל הקלינגונים.
עולם הבית של הקלינגונים, "קרונוס", שרוי כמרקחה לאחר שירחם "פרוקסיס" – שבו היו קיימים מתקנים לייצור אנרגיה – הושמד, ובכך מעמיד את האטמוספירה שלהם בסכנה.
הערכות מראות כי הפיצוץ יגרום להתרוקנות האטמוספירה תוך 50 שנים.
האימפריה הקלינגונית יוצרת קשר עם הפדרציה ומראה נכונות לחתום על הסכם שלום עימה.
ספינת החלל "אנטרפרייז" נשלחת לאסוף את המנהיג הקלינגוני גורקון וללוותו לכדור הארץ, שבו ייערך המשא ומתן.
קפטן קירק מקבל את הידיעה בהסתייגות, שכן בנו נהרג בידי קלינגונים (בסרט מסע בין כוכבים 3: החיפוש אחר ספוק).
כאשר הם פוגשים בספינת הקרב הקלינגונית של גורקון, "קרונוס 1", קירק מזמין את היועץ ואורחיו לסעודה שנערכת על סיפון האנטרפרייז, שמהר מאוד מתלהמת בה האווירה לאחר שהם דנים בשיחות השלום וקיצה של התרבות הקלינגונית (שידועה בגאוותה הרבה ובחירחורי המלחמה שלה).
גורקון מרים כוסית לכבוד "הארץ הלא נודעת – העתיד".
לאחר הסעודה, האנטרפרייז יורה לפתע טילי טורפדו על ספינת "קרונוס", בכך משבשת מערכות חיוניות, ביניהם את כוח הכבידה המלאכותית.
בנוסף, שני אנשים הלובשים חליפות חלל של הפדרציה עולים על הספינה ומתנקשים בחייו של גורקון.
קפטן קירק מורה על כניעתה של האנטרפרייז, ויחד עם ד"ר מקוי הם משתגרים לספינה במאמץ להציל את חייו.
הם נכשלים, נעצרים בגין הפשע, ונלקחים ל"קרונוס" למשפט.
ביתו של גורקון, אזטבור, נהיית ליועצת החדשה, ומבקשת לחדש את שיחות השלום במקום נייטרלי וסודי.
לאחר משפט פומבי, קירק ומקוי נשלחים לעולם מחנות עבודה, שם הם פוגשים במשנת-צורה בשם מרטיה (שמגולמת על ידי הדוגמנית אימאן) שמציעה להם דרך הימלטות.
לאחר שהם עושים את דרכם בשממה הקפואה של עולם הכלא, מרטיה בוגדת בהם כאשר שומרים קלינגונים מגיעים.
אולם, האנטרפרייז מצליחה לחצות את הגבול במרמה, לשגר את השניים חזרה אליה, ולחזור לגבול החלל הקלינגוני.
מתגלה כי ספוק לקח על עצמו את הפיקוד ואת חקירת המקרה, שהובילה למסקנה שלשני המתנקשים הייתה עזרה מבפנים.
לאחר הצלתם של קירק ומקוי הם מגלים את שני המתנקשים, ושובים את הבוגדת – לוטננט ולריס.
ספוק מאלץ את ולריס לעבור איחוד מוחות, ובכך הם משיגים מידע לגבי הקונספירציה לרצוח את גורקון (נציגים מהפדרציה, מהאימפריה הקלינגונית ומהאימפריה הרומולאנית, בעזרת אבטיפוס של "ציפור טרף" שמסוגל לירות תוך-כדי הסוואה).
קירק יוצר קשר עם סולו ומגלה את מיקום שיחות השלום.
יחד הם עושים דרכם לכוכב הלכת שבו הן מתנהלות.
כאשר הם מתקרבים לכוכב, "ציפור הטרף" החדשה, בראשות הגנרל צ'אנג (כריסטופר פלאמר), משיגה את האנטרפרייז ומתקיפה אותה תחת הסוואה.
ספוק ומקוי משנים את הטורפדות שבספינה, שכעת מסוגלות להתחקות אחר פרצי הפלזמה של "ציפור הטרף" המוסווית, וגם האנטרפרייז וגם אקסלסיור מתקיפות את ספינת הקרב הקלינגונית ומשמידות אותה.
משלחות משתי הספינות משתגרות אל פני הכוכב שבו מתנהלות שיחות השלום, ומצליחות לעצור התנקשות בנשיא הפדרציה ולשבות את קושרי הקשר.
קירק אומר לחברי הכינוס, כי "אנשים יכולים לפחד מאוד משינוי".
אזטבור אומרת, כי קירק החזיר את אמונתו של אביה, ובתמורה קירק משיב כי היא החזירה את אמונתו בבנו.
בסוף, צוות האנטרפרייז נקרא חזרה לכדור הארץ, אך קירק וצוותו מסכימים פה אחד להפר את הפקודות ולהמשיך במסעם.
קירק אומר כי אחרים ימשיכו את מסעותיה של האנטרפרייז על מנת לגלות עולמות חדשים, וכי אין זה מסעה האחרון של האנטרפרייז.
הסרט, שנעשה בתקציב של 30 מיליון דולר, הכניס קרוב ל-75 מיליון בארצות הברית ו-94 מיליון דולר ברחבי העולם.
מסע הדג הוא ספר ילדים מאת תום זיידמן פרויד.
הספר נכתב בגרמנית ואויר על ידי המחברת ויצא בהוצאתה, "פרגרין", בשנת 1923. הספר תורגם לעברית על ידי שותפה של פרויד להוצאת הספרים "אופיר", חיים נחמן ביאליק, היה הספר השלישי שיצא בהוצאה זו בשנת 1924 ומהווה את פסגת שיתוף הפעולה בין השניים.
הספר מספר על ילד, פרגרין שמו (כשם הוצאת הספרים של פרויד לאמור: "זָר", "נווד", "הֵלך", "גולֶה"), אורי בתרגום העברי, אשר חולם חלום.
בחלומו לוקח אותו דג פלאי (בגרמנית שם הדג הוא Nideling.
ביאליק תרגם ל"אסנפר", שם המוזכר במקרא כשם של אחד ממלכי בבל, אך נבחר בשל הדמיון ל"סנפיר") על גבו לאי אוטופי בו חיים ילדים ללא פחד וללא שום סוג של כפייה.
הילדים עובדים, לומדים ומבלים יחדיו ברוח שיתופית סוציאליסטית.
בהמשך משתלב אורי בחיי האי, תוך שהוא עובר בתחנות שונות במעגל חיי העשייה (חקלאות, בנייה, לימודים ופנאי).
אולם, עם כל התפעמותו של אורי מן הארץ המושלמת, המזכירה את אידיאל הקיבוץ, הוא מעדיף לקרוא לדג ולחזור לביתו, המתואר באיור כשוכן בעיר אירופאית.
הספר מוקדש "לזכר נשמת תדי" כלומר לזכרו של תיאודור פרויד, אחיה של המחברת שטבע בים זמן קצר לפני חיבור הספר.
זיוה שמיר מבחינה שהעלילה מזכירה את ספרו של הרצל אלטנוילנד, שגם הוא אוטופיה סוציאליסטית המציגה מציאות אלטרנטיבית באור ורוד.
תרגומו של ביאליק מלא בהרמזים למקרא.
למשל, בתחילת הספר נאמר על בתי העיר שהם קדים בפני הילד, דבר המזכיר את חלום יוסף.
ירושלים, ברלין: אופיר על יד מוריה, תרפ"ה
למען הילד, תל אביב, תש"א.
אבן חושן, 2002. עם אחרית דבר מאת זיוה שמיר.
מסע הבובות לארץ-ישראל הוא ספר ילדים שנכתב על ידי הסופר, המשורר והמתרגם אברהם רגלסון והתפרסם לראשונה בהמשכים במוסף הילדים של עיתון "דבר" באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20.
בשנת 1933 עולה משפחתה של שרונה בת השלוש (בתו של הסופר) מארצות הברית לארץ ישראל, ושרונה נאלצת להשאיר את בובותיה עם חברתה פיליס.
אך הבובות מתגעגעות לאמא שלהן ומחליטות פה אחד לצאת אל מעבר לים בעקבות שרונה.
בדרך הן עוברות תלאות רבות וחוויות מסוכנות, שבסופן מתקיים מפגש מרגש עם אמא שרונה.
אך התלאות אינן מסתיימות עם הגיען לארץ ישראל.
גם שם מצפות להן התמודדויות לא קלות, שכמעט מצליחות לשבור את רוחן וגורמות להן לפקפק בהחלטתן לעלות ארצה.
אברהם רגלסון ביסס את סיפור עלייתן של הבובות ארצה והתמודדותן עם קשיי הקליטה על החוויות שחוו הוא ובני משפחתו בבואם ארצה.
פירוט של כמה מהחוויות האמיתיות שעליהן התבססו המאורעות המסופרים בספר נמצא בנספח שכתבה שרונה תל-אורן, בתו של הסופר וגיבורת הספר, למהדורה שיצאה בשנת 2005.
צייר אריה נבון, הוצאת הקיבוץ המאוחד תל אביב, 99 עמודים, 1954. יצא שוב בשנת 1959.
צייר ארי רון, הוצאת ספריית הפועלים תל אביב, 71 עמודים, 1981
ציירו בינה גבירץ, אריה נבון, ארי רון ונחום גוטמן, הוצאת תל-אורן שרונה, 113 עמודים, 2004
אייר אריה נבון, הוצאת פרדס חיפה, 113 עמודים, 2013
מסע החורף הוא מחזור של פואמות מאת וילהלם מילר, הידוע בעיקר כמחזור השירים לקול ולפסנתר שהלחין פרנץ שוברט (מס' 911 ברשימת דויטש).
שתי היצירות הללו ניצבות, מבחינת קנה המידה, הלכידות והעוצמה הדרמטית, האחידות המוזיקלית והספרותית והתביעות שהן מציגות לפרשניהן, בליגה משלהן בסוגת מחזורי השירים.
למעשה, אף כי המחזור של בטהובן, "לאהובה הרחוקה" (An die ferne Geliebte) קדם לו לפרסום, ב-1816, לשני מחזורי השירים של שוברט שמור המקום הראשון בתולדות הסוגה, כמו ללידר של שוברט בכלל.
כתב היד של היצירה שמור בספרייה והמוזיאון על שם מורגן (The Morgan Library & Museum) בניו יורק.
"מסע החורף" חובר בשני חלקים, שכל אחד מהם מכיל שנים-עשר שירים, המוזיקה לקבוצה הראשונה הושלמה בפברואר 1827 והשנייה באוקטובר 1827. הם גם יצאו לאור בשני חלקים, בהוצאת הסלינגר, בינואר 1828 ובדצמבר של אותה שנה, אחרי מות שוברט.
מילר, משורר, חייל וספרן קיסרי בדסאו, מת ב-1827 בגיל 33, וכנראה לא שמע מעולם את המחזור הראשון וודאי לא את השני.
"הטוחנת היפה" מ-1823 תפס מקום מרכזי ברפרטואר הביצוע ושיתוף הפעולה של שוברט עם ידידו, זמר הבריטון יוהאן מיכאל פוגל, שהביא את שוברט ואת שיריו אל הרבה בתים שוחרי מוזיקה, גדולים וקטנים, במסעותיהם ברחבי אוסטריה באמצע שנות ה-20' של המאה ה-19.
פוגל, איש ספר ופילוסוף, בקיא בקלאסיקה ובשפה האנגלית, ראה בשירי שוברט "פרי השראה שמיימית לאמיתה, ביטוי של ראיית נולד מוזיקלית." שוברט מצא את שתים-עשרה הפואמות הראשונות, שהוכתרו בשם "מסע החורף", באלמנך (Taschenbuch: Urania),
שיצא לאור בלייפציג בשנת 1823. אחרי שהלחין אותם, בפברואר 1827, גילה את סדרת השירים המלאה בספרו של מילר מ-1824, בשם "פואמות מכתבים לאחר המוות של נגן קרן נודד", שהוקדש למלחין קרל מריה פון ובר (הסנדק של בנו של מילר, פ.
מקס מילר), "כערובה לידידותו והערצתו".
ובר מת ב-1826. ב-4 במרץ 1827 הזמין שוברט חבורת ידידים למעונו בכוונה לשיר את קבוצת השירים הראשונה, אבל הוא לא היה בבית בבואם והאירוע נדחה למועד מאוחר יותר באותה שנה, אז בוצע המחזור בשלמותו.
בין המהדורות של 1823 ל-1824 הכניס מילר שינויים קלים בטקסטים, אך הוסיף ושינה (עם הוצאת 12 הפואמות הבאות) גם את סדר הצגתם.
מחמת שני שלבי ההלחנה, משמר סדר השירים במחזור של שוברט את שלמות המחזור של שתים-עשרה הפואמות הראשונות שיצאו לאור.
קבוצת השירים המקורית של שוברט נחתמה אם כן בקדנצה הדרמטית של Das Irrlicht, , Rast, Frühlingstraum ו-Einsamkeit, והרצף השני נפתח ב-Die Post.
הדרמטיות נובעת מכך, שהחצי הראשון מתחיל בעזיבת בית האהובה, והחצי השני מספר על ייסורי התקווה המתעוררת והנתיב להשלמה.
ב"מסע החורף" מרומם שוברט את תפקיד הפסנתרן לחשיבות שווה לזו של הזמר.
מקצבי הפסנתר מבטאים בהתמדה את הלכי הנפש של המשורר, כמו המקצב הבולט בייחודו של Auf dem Flusse, המבנים הסינקופטיים ב-Rückblick, קטעי הטרמולו הדרמטיים ב-Einsamkeit, אשכולות הצלילים המנצנצים של Irrlicht או ההטעמות החדות ב-Der Stürmische Morgen''.
הפסנתר מספק אפקטים עשירים בדימויי הטבע של הפואמות, קולות היסודות, היצורים החיים ונושאי הפעילות, הסופה המסתערת, הרוח המייבבת, המים המפכים מתחת לקרח, שירת הציפורים, קרקורי העורבים, נביחת הכלבים, חריקת שבשבת הרוח החלודה, תרועת קרן הדואר והמלודיה החדגונית והחוזרת על עצמה של תיבת הנגינה.
דעות באשר לכוונותיו של שוברט
נוסף לבעל הבית של שוברט, פרנץ פון שובר (Franz von Schober), כללו ידידיו של שוברט, אלה שהרבו לבוא לשוברטיאדות (המפגשים המוזיקליים שלו) את אדוארד פון באורנפלד ( Eduard von Bauernfeld), יוזף פון שפאון (Joseph von Spaun) והמשורר יוהאן מאיירהופר (Johann Mayrhofer).
הן שפאון והן מאיירהופר תיארו את תקופת חיבורו של "מסע החורף" כזמן, שבו היה שוברט שרוי בהלך נפש של מלנכוליה עמוקה, כפי שתיאר זאת מאיירהופר, "החיים איבדו את ורדיותם והחורף ירד עליו." שפאון מספר, ששוברט היה מדוכדך ומדוכא, וכאשר נשאל לסיבת הדבר ענה:
אפשר לטעון, שבקדרותו של "מסע החורף", בהשוואה לאופיו של מחזור הטוחנת היפה, יש
משימתו האחרונה של שוברט בחייו היה תיקון ההגהות לחלק השני של "מסע החורף", ואת מחשבותיו כשעבד על השיר האחרון, "נגן תיבת הנגינה" (Der Leiermann), חולה ומודע ללא אשליות כי זו מחלתו האחרונה, אפשר רק לשער.
הוא הספיק לשמוע את כל מחזור השירים בביצועו של פוגל (שקיבל תגובה נלהבת הרבה יותר), אך לא זכה לראות את הפרסום הסופי, גם לא את דעתו של עיתון התיאטרון הווינאי.
הוא מציב לעומת הטבע החיצוני מקבילה של מצב נפשי סוער, שצבעיו ומשמעותו באה לו ממקבילו הטבעי.
המוזיקה של שוברט נאיבית ממש כמו התבטאויותיו של המשורר; הרגשות האצורים בפואמות משתקפים באותה מידה של עמקות כרגשותיו הוא, ואלה באים לביטוי בצלילים בעוצמה כזו, שמן הנמנע לשיר או לשמוע אותם בלי להתפעם עד עומק הלב."
אלנה גרהרדט (Elena Gerhardt) אמרה על "מסע החורף", "המחזור הזה צריך לרדוף אותך ללא מנוח כדי שתהיה מסוגל לשיר אותו."
בראשית המחזור, הנווד שר על אהובתו.
ככל שמחזור השירים מתפתח, עוסקים שיריו יותר ויותר בתלאות חייו כנווד דל ואביון.
לאור הירח בליל חורף עוזב המשורר את הבית כפי שבא אליו, זר ונוכרי.
בת הבית דיברה על אהבה, ואמה ייחלה לנישואים; אבל אהבת הבת נדדה הלאה, אל אהוב חדש, והאוהב הנזנח מתגנב חרש מן הבית כשהכל ישנים, כותב "לילה טוב" על דלת ביתה של האהובה ומותיר אחריו שביל של עקבות רגליו בשלג.
בלכתו הוא מביט ברוחות המסחררות את השבשבת על גג הבית, אותן רוחות המסיעות אותו משם והלאה.
לו היה נותן דעתו על סימן זה להפכפכות בבואו, לא היה מצפה למצוא שם אישה עקבית ונאמנה.
בתוך הבית הולמים לבותיהם כמו השבשבת, אך לא בקול רם כמותה - למה יתנו דעתם על סבלותיו, כאשר בתם עומדת להיות לכלה עשירה?
דמעות קפואות נושרות מלחייו בלכתו, אבל החזה שממנו הן עולות יוקד כל כך בלהט רגשותיו, שצריכות היו להמס כליל את קרחוני החורף.
לשווא הוא מחפש את עקבות רגליה בשלג, שם התהלכו קודם יחדיו שלובי זרוע בדשאים זרועי הפרחים.
הוא רוצה לנשק לקרקע ולבכות עליה, עד שיוכל להמס את הקרח ולראות היכן דרכו רגליהם.
אבל הפרחים מתים כולם והוא לא יוכל לקחת עמו שום זיכרון ממנה.
לבו דומם ומת ודמותה קפואה בתוכו; אך אם יפשיר, תמוג דמותה היפה ותיעלם.
הוא מגיע אל עץ התרזה שליד השער, זה שפרחיו בהירים ועליו דמויי לב; בצלו חלם חלומות רבים ויפים, ובקליפת גזעו חרת מילים של אהבה.
היה זה המקום החביב עליו.
עכשיו הוא חולף לידו בעיניים עצומות, אף כי הלילה שחור ואפל, אבל הענפים מאוושים אליו, "לכאן תבוא, ידיד ותיק, כאן תמצא מנוח".
משב רוח מעיף את כובעו מעליו, ועוד שעות רבות הוא זוכר את העץ והוא כמו אומר לו "צריך היית למצוא מנוח כאן." זו היא הזמנה אילמת להתאבדות.
(במחזור הטוחנת היפה, של אותו משורר, האוהב הדחוי מתאבד בטביעה ובמותו הוא מוצא מנוחה בנחל הידידותי.)
הוא ממרר בבכי ודמעותיו נושרות בשלג.
עם בוא האביב יימס השלג וישטוף אל הנהר, והזרם יישא עמו את דמעותיו אל בית אהובתו.
הנהר, הסואן תמיד ומבעבע, חתום עתה בעלטה קפואה ומשתרע שומם מתחת לקרח.
הוא יחרות את שמה, ואת תאריך פגישתם הראשונה, בקרח באבן חדה.
הנהר הוא בבואה של לבו: הוא פועם וגואה מתחת למשטח הקשה, הקפוא.
רגליו קופאות במגפיים, שסוליותיהם שחוקות; אבל הוא משתוקק לעזוב את העיר, והוא מועד על כל אבן.
העורבים מפילים את השלג על כובעו ממרזבי הבתים שבדרכו, בית אחר בית.
אבל כשבא לראשונה אל עיר הפכפכת זו, שרו עפרונים וזמירים בחלונות, עצי התרזה עמדו בפריחתם, הנחלים פיכו צלולים וזכים, ועיני נערה זהרו אליו ולקחו את לבו שבי.
כשהוא חושב על היום המאושר ההוא, הוא נכסף לחזור שוב בדרך המובילה אל הבית שבו היא שוכנת.
האור המתעה הוליך אותו שולל, היטה אותו מן הדרך בחשכה; אבל הוא הרי תמיד תועה בדרכו, כי הן השמחה והן הצער אינם אלא אמצעים להטותנו מן הדרך, לאחז את עינינו.
הוא הולך בנתיב במורד הגבעה הטרשי: כל הדרכים מובילות למטרתן, כל פלג זורם אל הים, וכל יגון מוליך אל הקבר.
הוא מגיע אל צריפו של מבעיר פחמים ותשוש מן ההשתרכות הממושכת בסופת השלגים עם תרמיל כבד על שכמו, הוא שוכב לנוח.
בדממת המקום הוא חש בגופו הדווה וכל פצעיו וחבורותיו כואבים.
הוא חולם שהוא מהלך בכרי דשא פורחים בתוך רננת ציפורים בחודש מאי: למשמע קריאת תרנגול הוא פוקח את עיניו, אבל אין זו אלא צריחת עורב בחשיכה הקודרת.
מי הוא שצייר את פרחי הכפור שהוא רואה על החלונות?
הוא שב וחולם, על אהבה, על נשיקת נערה, על השמחה והאושר שבאהבה, אך קרקור העורב מעיר אותו שוב והוא מזדקף לישיבה, לבדו.
הוא מנסה להירדם שוב: מתי יוריקו העלים בחלון - מתי תחבקנו שוב בזרועותיה?
הוא מהלך בדרך העמוסה, ואין איש מברך אותו לשלום.
מדוע כה שלווים השמיים והעולם כה בהיר?
אפילו בסופה לא היה כה בודד כפי שהוא עכשיו.
לבו מנתר כשהוא שומע את צלילי קרן הדואר: אין בו מכתב בשבילו, אבל הוא בא מן העיר, והוא ישאל אם יש חדשות על האהובה.
הכפור בשערו גרם לו לחשוב שהוא מאפיר, אבל עכשיו הפשיר הכפור ושערו עודנו שחור.
הוא שמע, שיש אנשים המאפירים בן לילה מצער, אבל אף כי ידע צער, שערו לא האפיר.
עורב עקב אחריו כל הדרך מן העיר.
האם הוא מחכה למותו, כדי שיוכל לאכול אותו?
כבר לא ירחק הזמן, אדרבא, יארח לו לחברה עד סופו.
הוא משוטט בין העצים ותולה את מבטו בעלה אחד, כמו בו תלוי גורלו.
זהו סמל: אם ינשור מן העץ, תאבד תקוותו.
לבו שוקע, ונשמתו מבכה את אובדן הכל.
אנשים ישנים בכפר והכלבים נובחים.
האנשים נמים את שנתם וחולמים על כל מיני דברים במנוחתם.
אדרבא, יבריחו אותו הכלבים משם כדי שלא ינום עמם - די לו בחלומות, כל החלומות באשר הם.
הסערה מסיעה את העננים על פני השמיים, והשמש הלוהבת מציצה ונעלמת ביניהם.
כזה הוא לבו, חורף קר וסוער.
אור על הדרך האפלה והקרחית עם לילה, אולי מקום חם לחסות בו, או שמא הרמיה שבפנים יפים.
תועה בשיטוטיו חסרי המנוח מעל הדרך, עודנו מבקש מרגוע.
שלט דרכים ניצב תמיד לפניו, מורה אל הדרך ממנה אין איש חוזר.
"פונדק הדרכים" הוא בית קברות בודד, שם הוא מקווה למצוא מנוחה לבסוף.
בזרי הפרחים הוא רואה שלט אכסניה, המזמין אותו להיכנס.
אך לא - כל החדרים תפוסים, והוא מוכרח להמשיך בדרכו, כפי שהוא אומר למטה הנדודים הנאמן שלו.
הרוח משיבה שלג אל פניו, אך הוא שר בקול להשתיק את הרהורי הצער, כדי שלא יוכל לשמוע אותם או לחוש בהם.
בעזרת מטהו הנאמן ושירו העליז ימשיך הלאה בדרכו.
Die Nebensonnen - השמשות המתעתעות
פעם זרחו לו שלוש שמשות, אבל שתיים מהן (עיני אהובתו) פנו מעליו, לזרוח על מישהו אחר, ועכשיו הוא רואה רק אחת והוא מייחל, שגם זו תעבור מעליו ותניח אותו באפלה.
שמשות מתעתעות, או כלבי שמש, הוא שמה של תופעה אופטית חורפית שבה השתקפות השמש בעננים יוצרת רושם של שתי "שמשות תעתועים" בשני צידי הרקיע, מלבד השמש האמיתית.
Der Leiermann - איש תיבת הנגינה
בקצה הכפר הוא מוצא את איש תיבת הנגינה, זקן ויחף, מגלגל את נעימותיו, אך אין איש נותן לו פרוטה, או מקשיב, ואפילו הכלבים רוטנים לעומתו.
אבל הוא ממשיך לנגן, והמשורר חושב לחבור אליו ולחלוק עמו את גורלו.
"מסע הנשמות" הוא ספר מאת ד"ר מייקל ניוטון, סופר, מהפנט ובעל דוקטורט בפסיכולוגיה, אשר יצא לאור בשנת 1994 ותורגם לעברית בהוצאת אור-עם בשנת 2000. הספר דן בחיים לאחר המוות ובחוויות העוברות על נשמות ב"עולם שמעבר", העולם הרב-ממדי שבין גלגול אחד למשנהו.
כל אחד מהם הוחזר לתקופה שבין הגלגולים, כלומר לחוויה שעבר לפני שנולד בפעם הנוכחית.
כפי המתרחש בתהליך היפנוזה רגיל, ישירות מתוך החוויה, המטופל מדווח לד"ר ניוטון על האירועים, המפגשים המתרחשים, המקומות אותם הוא עובר ועל הנשמות האחרות איתן הוא חולק את חוויותיו.
הד"ר חוקר אותו בעדינות ובסקרנות ואחר כך משווה בין העדויות, מצרף חלק לחלק ומגיש את התובנה שלו באשר למסלול, שלכאורה, כל אחד מאיתנו עובר בין המוות לבין הלידה מחדש.
המטופלים חושפים פרטים של תחושות הלידה והמוות; מה רואים ומרגישים מיד לאחר המוות, מי פוגש אותנו, כיצד מתנהלים החיים בעולם שבין שני גלגולי נשמה, לאן אנו פונים ומה אנו עושים כנשמות, מדוע אנו בוחרים לחזור לכאן בגוף מסוים, דרגות שונות של הנשמות ודרכי ביטוי של הבורא.
בנוסף, מוזכר גוף שהנשמות נוהגות לכנות בדרך כלל בשם "מועצת הזקנים/חכמים", אליו כל הנשמות מגיעות בשלב מוקדם יחסית בתום כל גלגול אחרון לשם ניתוחו והפקת לקחים, ולרוב גם לקראת המסע טרם לידה מחודשת.
סקירה מעין זו נעשית גם עם מדריך רוחני ועם חברי קבוצת הנשמה אליה היא משתייכת.
ספריו הנוספים "גורלן של נשמות" (השני בסדרה) ו"זיכרונות מהעולם הבא" דנים בהרחבה מפורטת סביב הנושא וכל שלב, אגב שמציגים תמונה ברורה יותר לגבי שאלות מתבקשות העולות מספרו הראשון.
ספרו "החיים בין הגלגולים" הוא בעיקרו מדריך למתמחים בהיפנותרפיה.
מייקל ניוטון, "גורלן של נשמות", הוצאת אור-עם, ת"א, 2002
מייקל ניוטון, "החיים בין הגלגולים", הוצאת אור-עם, ת"א, 2005
מייקל ניוטון, "זיכרונות מהעולם הבא", הוצאת אור-עם, ת"א 2011
מסע העסקים של אבא (בסרבו-קרואטית: Otac na službenom putu, Отац на службеном путу) הוא סרט קולנוע יוגוסלבי משנת 1985 של במאי הקולנוע הסרבי אמיר קוסטוריצה על פי תסריטו של המשורר עבדולה סידראן (Abdulah Sidran).
עלילת הסרט מתרחשת ביוגוסלביה שאחרי מלחמת העולם השנייה ומסופרת דרך עיניו של נער צעיר בשם מאליק.
אביו מסה (Mesa) נחשד כעובד בקומינפורם ונשלח למחנה עבודה לאחר שהעיר באופן רשלני על קריקטורה בעיתון פוליטי.
הסרט מתחיל ביוני 1950 עם עובדי אדמה מקומיים השרים סרנדה מקסיקנית כיוון שבטוח יותר לשיר בשפה זו.
והילדים מטפסים על עצים ומשחקים.
הסרט מתרחש מתוך הפרספקטיבה של הילד מאליק, שאימו מספרת לו כי אביו נמצא במסע עסקים.
מאליק גם סובל מסהרוריות כרונית.
לאחר זמן מה, אשתו וילדיו של מסה מצטרפים אליו בעיר זבורניק (Zvornik) ומאליק פוגש את מאסה (Maša), בתו של רופא רוסי.
הוא מתאהב בה, אולם בפעם האחרונה שהוא רואה אותה, היא נלקחת על ידי אמבולנס.
בחתונה של דודו מצד אימו זיג'ה (Zijah), מאליק עד לפרשיית אהבים של אביו עם טייסת, שמאוחר יותר מנסה להתאבד באמצעות הכבל המשמש להדחת המים באסלה.
פסטיבל קאן: פרס דקל הזהב ופרס FIPRESCI של איגוד מבקרי הקולנוע לשנת 1985.
מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר לשנת 1985.
מסעה של ספינת הנוסעים מייפלאואר לחופי צפון אמריקה הפך לאחד מהמסעות המפורסמים ביותר של המאה ה-17, ונקודת ציון חשובה בהיסטוריה של ההתיישבות האנגלית באזור, וכן בהיסטוריה של ארצות הברית.
אנשי המייפלאואר אף מכונים עד היום האבות הצליינים (להבדיל מהאבות המייסדים) של ארצות הברית, ומיוחס להם החלת המנהג של חג ההודיה.
למסע המייפלאואר יש מקום חשוב בזיכרון ההיסטורי האמריקני, כסמל לקולוניזציה האירופית באזור שלעתיד לבוא תוקם בו ארצות הברית של אמריקה.
המהגרים האנגלים שהגיעו לאמריקה על סיפון המייפלאואר היו פוריטנים מאנגליה שהתיישבו בשנת 1608 בליידן שבהולנד.
לאחר ויכוחים פנים-קהילתיים הם החליטו לעזוב את הולנד ולהקים מושבה אנגלית חדשה בצפון אמריקה.
אדיקותם ואמונתם כי האל מנחה אותם הביאו לביטחונם בכך שמושבתם, להבדיל מהמושבות הראשונות שהקימו האנגלים באמריקה, תצליח ותפרח.
אותות שונים, ככוכב שביט שהופיע בשמי אירופה בשנת 1618 ומלחמת שלושים השנים שפרצה באותה שנה, היו מבחינת הפוריטנים סימן מאלוהים שעליהם לעזוב ולהקים את מושבתם באמריקה.
הספינה מייפלאואר עזבה את נמל ליידן שבהולנד ביחד עם ספינת נוסעים נוספת, "ספידוול" (Speedwell).
בנמל פורטסמות' עגנו שתי הספינות על מנת להעלות ולהוריד נוסעים, וכן להעמיס מטען למסע הארוך.
ב-15 באוגוסט 1620 יצאו הספינות למסען מערבה, אך עקב דליפה בספידוול, הן נאלצו לחזור על עקבותיהן ולעגון בדרטמות' (ב-27 באוגוסט).
הספינות יצאו שוב למסען מערבה, לאחר תיקון הדליפה בספידוול, אך נאלצו לחזור על עקבותיהן בשנית (גם הפעם עקב דליפה בספידוול), ועגנו בפלימות'.
מנהיגם של המהגרים האנגלים, ויליאם ברדפורד (Bradford), חשד שמדובר בחבלה מכוונת, ועל מנת להספיק להגיע לאמריקה בטרם תעבור עונת ההפלגה הוחלט כי המייפלאואר תפליג לבדה, והיא יצאה מנמל פלימות' למסעה בן 3 החודשים ב-16 בספטמבר.
עשרות שנים לאחר המסע הצליח בנו החורג של ברדפורד להוכיח כי החבלה ב"ספידוול" אכן בוצעה על ידי ההולנדים, על מנת למנוע מהמתיישבים האנגלים להקים מושבה באזור נהר הדסון.
על סיפון הספינה, שהייתה גדולה יחסית, היו 102 נוסעים.
כמחציתם חלו בעת ההפלגה עקב התנאים ששררו בספינה (שהייתה עמוסה יותר מהמתוכנן עקב השבתת הספידוול) והעדר תזונה נכונה.
בהתקרבה לחופי צפון אמריקה נסחפה הספינה צפונה עקב זרמי האוקיינוס עד מפרץ קייפ קוד.
יש הסוברים שהספינה כלל לא נסחפה, אלא הייתה זו הטיה מכוונת מצד האנשים על הסיפון, שלא רצו לחיות בחבל הארץ שלימים יקרא וירג'יניה.
ניתן בהחלט להטיל ספק בסברה זו, שכן האזור בו הם התיישבו נחשב בעיניהם כשטח הפקר, והחוק האנגלי לא היה תקף בו (וזוהי אחת הסיבות לחתימה על אמנת המייפלאואר), הגם שמפרץ קייפ קוד היה ידוע כאזור מסוכן לשיט ובו שרטונים לרוב.
על אף שבשטח בו התיישבו אנשי המייפלאואר חיו שבטים אינדיאנים, אנשי המייפלאואר לא ראו בהם בני תרבות שיש להתחשב בהם, אלא פראים המהווים חלק מתנאי השטח שיש להתמודד עימם.
הדעה המקובלת היא כי אנשי צוות המייפלאואר, כמו שאר המלחים בתקופתם, טרם ידעו על קיומו של זרם הגולף, שהוא, כנראה, הסיבה לכך שהספינה סטתה כל כך ממסלולה המיועד.
אמנת המייפלאואר היא המסמך המנהלי הראשון שנכתב על ידי המתיישבים שהגיעו על סיפון המייפלאואר.
האמנה נחתמה ב-21 בנובמבר 1620, על ידי 41 מתוך 102 נוסעי המייפלאואר בה הם התחייבו להתאגדות מדינית על האדמה שהייתה עוד ללא מוסדות שלטון ונטו להישאר (בשלב זה) בנאמנותם למלך אנגליה, ג'יימס הראשון.
החשש האחרון היה חמור ביותר לאור המלחמה (מלחמת שלושים השנים) שהתחוללה באירופה באותה עת, ואשר לא ידעו מה תהיינה תוצאותיה ואיזו ממלכה תקבל את השטח לידה בתום המלחמה.
תוכן האמנה עצמו גם הוא בעייתי למדי.
על אף שהאמנה היא מסמך משפטי לכל דבר (ולראיה, לא חתמו עליה קטינים, מלחים או מי שהיו תחת חוזה של משרתים, אלא רק מי שהוגדרו "סוכנים חופשיים"), היא מנוסחת באופן ערטילאי משהו, ויש בה שימוש במונחים מהתנ"ך יותר מאשר שימוש במונחים משפטיים.
מלבד המונח התנ"כי שמוזכר באמנה, המילים 'חוזה', או 'הסכם', במשמעותן המשפטית הרגילה, לא מופיעות במסמך.
הכינוי 'אמנה', בהקשר למסמך, הוכנס לשימוש רק בשנת 1793. המסמך המקורי לא נשתמר, ובידי החוקרים ישנן מספר גרסאות, ששונות במעט האחת מהשנייה.
את הגושפנקה להתיישבותם בקייפ קוד במקום בווירג'יניה, קיבלו הצליינים בדיעבד, ביוני 1621.
אמנת המייפלאואר נתפסת עד היום כמסמך מכונן בהיסטוריה ובתרבות הפוליטית האמריקנית.
הירידה לחוף והקמת המושבה בפועל, התרחשה רק כחודש ימים לאחר הגעת המייפלאואר לחופי מפרץ קייפ קוד, ב-27 בדצמבר 1620. עד אז ירדו מהסיפון רק מספר גברים בכל פעם, כדי לבדוק את השטח ולחפש אוכל.
אותם שליחים אל החוף הצליחו להתיידד עם בני שבט הווַאמפָּנוֹאֶג (Wampanoag), ואף נרקמה ידידות אמיצה בין אדוארד וינסלו (Winslow), מבכירי המושבה, ומאסאסויט (Massasoit), ראש השבט.
על פי יומנים של מספר אנשים במושבה, בהם אדוארד וינסלו ומיילס סטנדיש (Standish), מאסאסויט אף סעד עם אנשי המייפלאואר בסעודת הודיה שהם עשו לאות תודה לאלוהים, על כך שהם זכו להגיע לחוף מבטחים, כשהם (ברובם) בריאים ושלמים.
סעודה זו הפכה לימים למסורת כחלק מחג ההודיה האמריקני.
על פי אותם יומנים, מאסאסויט אף העניק למתיישבים "את כל האדמה שהייתה קרובה אליהם, להם וליורשיהם עד עולם".
בקרב המתיישבים החדשים שהגיעו לפלימות' בלטה במיוחד משפחת וינסלו, ש-4 מבניה: קנלם (Kenelm), ג'וזיאה (Josiah), ג'ון ואדוארד (שהגיע עם המייפלאואר), לקחו חלק פעיל בבניין המושבה.
הערכות גסות, שעליהן יש חילוקי דעות רבים, גורסות כי בשנת 1630 חיו במושבה כ-300 איש ובשנת 1640 כ-1,000 איש.
אחת הסיבות לגידול האוכלוסין המהיר יחסית (200% בעשור, במשך 2 עשורים) היא בעיקר הילודה, ולא ההגירה.
ההערכות גורסות כי בכל משפחה היו בין 7–8 ילדים, ואחוז תמותת התינוקות והילדים במושבה היה נמוך ממקבילו באירופה באותה תקופה, אם כי קשה לקבוע מספרים מדויקים.
עובדה זו וממוצע החיים הארוך יחסית של בני המושבה מעידים על הבריאות הטובה יחסית ממנה נהנו אנשי המושבה.
הלהט הדתי החזק שהביא את האבות הצליינים לחופי אמריקה נחלש באופן משמעותי כבר בדור השני.
דווקא אלה שנולדו אל תוך המציאות של החיים הפוריטנים המחמירים המושבה, הם אלה שהקפידו פחות על התקנות הדתיות של הקהילה, ובשנת 1650 רק שליש מהמתיישבים הבגירים של המושבה היו חברים בכנסייה כלשהי.
המייפלאואר עצמה נתפסה כסוג של תיבת נח, שהגנה על נוסעיה במהלך המסע המפרך והמסוכן אל חופי אמריקה, ורק בהכוונה ובהשגחה אלוהית הגיעה ללא פגע (רק נוסע אחד מת בדרך, אך בכל זאת, 'בדרך נס', הגיעו 101 אנשים לחוף, כמספר האנשים שעזבו את חופי אנגליה).
המייפלאואר הייתה "מריאן" של המהפכה האמריקנית, אך במקום דגל הטריקולור, עמדה לנגד עיניהם של האמריקנים ספינת המייפלאואר העוגנת במפרץ, בעוד אנשיה חותמים על אמנת המייפלאואר על סלע פלימות'.
מקומות ודברים רבים בארצות הברית נקראים על שמה של המייפלאואר.
בשנת 1956 אף הורדה לים ספינת-העתק של המייפלאואר, "מייפלאואר II", אשר חזרה על המסע ההיסטורי מאנגליה לארצות הברית.
בנוסף, ערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק הפיק על המייפלאואר מיני-סדרה של שני פרקים בשם "Saints & Strangers" ששודרה לראשונה בנובמבר 2015.
מסע המלחמה האתונאי לסיציליה היה מסעו של חיל משלוח אתונאי לסירקוסאי שבסיציליה, אשר התנהל במשך שנתיים, בין 415 לבין 413 לפנה"ס.
המסע היה חלק מהמלחמה הפלופונסית, ובאמצעותו ניסתה אתונה להשיג שליטה אסטרטגית באי שהיה בעיקר תחת השפעה ספרטנית.
המשלחת לא הצליחה להשיג את מטרותיה מלכתחילה בשל אי בהירות מטרותיה ומבנה הפיקוד המעומעם שלה, שכן מונו שני מצביאים למשלחת ערב צאתה: ניקיאס ואלקיביאדס.
במהלך הדיונים המקדימים באתונה גדל חיל המשלוח המתוכנן מכוח קטן של 20 ספינות לצי עצום של 134 תלת חתריות.