tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
Hetmana Żółkiewskiego) לוטננט קולונל ג'יי קאנסקי
רגימנט הדרקונים העשירי (10 pułk dragonów zmotoryzowanych) לוטננט קולונל ולדיסלב זגורסלסקי
בריגדת חיל הרגלים השלישי (3 Brygada Piechoty) - קולונל מריאן ויירונסקי
הגדוד הרובאי פודהייל הראשון (1 battalion Strzelców Podhalańskich) - לוטננט קולונל ק.
הגדוד הרובאי השמיני (8 battalion strzelców) - לוטננט קולונל אלכסנדר נובז'ינסקי
הגדוד הרובאי התשיעי (9 battalion strzelców flandryjskich) - לוטננט קולונל זיגמונט סיידלובסקי
טייסת המקלע הכבד הפולנית העצמאית הראשון (samodzielna kompania ckm.) - מייג'ור מ.
ארטילריה חטיבתית (Artyleria dywizyjna) - קולונל ב.
רגימנט התותחנים הממונע הראשון (1 pułk artylerii motorowej) לוטננט קולונל ג'יי קראוטוולד דה אננו
רגימנט התותחנים הממונע השני (2 pułk artylerii motorowej) - לוטננט קולונל ק.
רגימנט הלחימה נגד טנקים הראשון (שנוצר בשנת 1945 מיחידות קטנות יותר) (1 pułk artylerii przeciwpancernej) - לוטננט קולונל ר.
רגימנט הלחימה נגד כלי טיס הראשון (1 pułk artylerii przeciwlotniczej) - לוטננט קולונל .
אמינוביץ' ולאחר מכן מייג'ור ו.
רגימנט הרובאים הרכובים העשירי (10 pułk strzelców konnych) (יחידת סיור משוריינת מצוידת בטנקי קרומוול) - מייג'ור ג'יי.
יחידת המהנדסים (saperzy dywizyjni) - לוטננט קולונל ג'ורנט דורנט
גדוד הקשר (1 batalion łączności) - לוטננט קולונל .
מינהלה, בית משפט צבאי, כומר, טייסות מילואים, שירותי רפואה
15,210 - דרגות אחרות (חיילים מגויסים אחרים)
381 - טנקים (ברובם M4 שרמן ושרמן פיירפליי), לימים הייתה הדיוויזיה היחידה בקבוצת הארמיות ה-21 שהחזיקה טנקים מדגם שרמן M4A1(76)w, שהיה הדגם החדש של טנק השרמן עם תותח טנק גדול יותר.
473 - יצירות ארטילריה (בעיקר ממונעות)
4,050 - מכוניות, משאיות, כלי רכב, נושאות ארטילריה.
הדיוויזיה ה-10 (האירית) של הצבא הבריטי הייתה דיוויזיה בריטית אשר לחמה במלחמת העולם הראשונה.
בקיץ 1915 הדיוויזיה נשלחה לגליפולי, שם לחמה בקרבות השונים כחלק מהקורפוס ה-9. בספטמבר 1915 הועברה הדיוויזיה לחזית הבלקן, ולאחר כשנתיים (בספטמבר 1917) הועברה הדיוויזיה לחזית סיני וארץ ישראל והפכה לחלק מחיל המשלוח המצרי.
לאחר מכן הדיוויזיה לחמה בקרב שכם, ולאחר המלחמה פורקה הדיוויזיה.
19 באוגוסט – 23 באוגוסט 1915: מייג'ור-גנרל ויליאם פייטון
23 באוגוסט – 18 בנובמבר 1915: לוטננט-גנרל סר בריאן מהון
הדיוויזיה העשירית (ביפנית: 第10師団) היא דיוויזיה של צבא יפן אשר מוצבת בנגויה.
הדיוויזיה הוקמה ב-18 בינואר 1962 במטרה להגן על המחוזות אאיצ'י, פוקואי וגיפו, אישיקווה, מיאה וטויאמה.
הדיוויזיה היא חלק מארמיית המרכז.
פרט לתפקידים מגננתיים, הדיוויזיה מסייעת גם בטיפול באסונות טבע באזור.
בסיס הדיוויזיה נמצא בעיר נגויה.
הדיוויזיה המוטסת ה-17 הייתה דיוויזיה מוטסת של צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה המוטסת ה-17 הוקמה ב-15 באפריל 1943 במחנה מקאל, צפון קרוליינה בפיקודו של ויליאם מיילי.
סמל הדיוויזיה היה טופר עיט זהוב על רקע שחור.
זה סימל את התפיסה של הזדמנויות טובות ("זהובות") - המיוצגות על ידי טופר הזהב - באמצעות הפתעה - המיוצגת על ידי הרקע השחור.
הדיוויזיה בשלב זה כללה את רגימנט הרגלים המוצנח ה-513 ואת הרגימנטים המוטסים ה-193 וה-194 ומספר יחידות תמיכה.
לאחר אימונים אינטנסיביים בארצות הברית, הועברה הדיוויזיה לאנגליה באוגוסט 1944 והוצבה במחנה צ'יזלדון, במחוז וילטשייר.
שם היא תוגברה על ידי רגימנט הרגלים המוצנח ה-507 - שהשתתף בנחיתות בנורמנדי כחלק מהדיוויזיה המוטסת ה-82. הדיוויזיה הייתה חלק מהקורפוס המוטס ה-18 של הארמייה המוטסת הראשונה של בעלות הברית.
במהלך מבצע מרקט גארדן הדיוויזיה עדיין הייתה בהקמה ולכן נשארה באנגליה כעתודה אסטרטגית.
בתגובה למתקפת הארדנים הגרמנית, חלקים מהדיוויזיה הועברו לצרפת בטיסות לילה בין ה-23 ל-25 בדצמבר 1944 והוצבו במחנה מורמלון.
לאחר שהוכפפה תחת הקורפוס ה-8 של הארמייה השלישית של ג'ורג' פטון, תפסה הדיוויזיה המוטסת ה-17 עמדות הגנה על נהר המז בין ה-27 ל-31 בדצמבר.
ב-1 בינואר 1945, היא הועברה ל-Neufchâteau בבלגיה והלאה למורת, שם החליפה את דיוויזיית הרגלים ה-28. ב-3 בינואר 1945, הדיוויזיה השתתפה במתקפת נגד של בעלות הברית ממערב לבסטון, וכבשה כמה עיירות בלגיות קטנות.
פלמיירגה, שנכבשה ב-7 בינואר, נעזבה שוב לאחר התקפות הנגד הגרמניות ונכבשה מחדש רק חמישה ימים לאחר מכן - לאחר שהכוחות הגרמנים נסוגו.
ב-18 בינואר 1945, הדיוויזיה המוטסת ה-17 השתלטה על עמדות דיוויזיית השריון ה-11 באזור הופליז ובימים הבאים דחקה את החיילים הגרמנים בחזרה לעמדות המוצא שלהם לפני תחילת מתקפת הארדנים.
ב-26 בינואר הוחלפה הדיוויזיה על ידי דיוויזיית הרגלים ה-87.
לאחר מכן הדיוויזיה המוטסת ה-17 הוקצתה לקורפוס ה-3, שבפיקודו היא התקדמה ללוקסמבורג.
הדיוויזיה כבשה בין היתר את הערים אשוויילר וקלבו וטיהרה את הגדה המערבית של הכוחות הגרמניים.
יחידות קטנות יותר חצו את הנהר כדי לאתר את ההגנות הגרמניות של קו זיגפריד ולהקים ראש גשר קטן ליד דסבורג.
ב-10 בפברואר, דיוויזיית השריון ה-6 השתלטה על עמדות הדיוויזיה המוטסת ה-17.
בתקופה שלאחר מכן, הדיוויזיה המוטסת ה-17 - כעת שוב בפיקודו של הקורפוס המוטס ה-18 - הוכנה מחדש למשימתה המוטסת (מבצע ורסיטי) במסגרת מבצע ביזה - חציית הריין.
לשם כך אורגנה הדיוויזיה מחדש בתחילת חודש מרץ, והיא הורכבה אז מרגימנטים הרגלים המוצנחים ה-507 וה-513 - שהוקצו כעת באופן קבוע - והרגימנט המוטס ה-194. הרגימנט המוטס ה-193 פורק כדי לתגבר את הרגימנט המוטס ה-194.
בשעות הערב של ה-23 במרץ החלו חיילי הקרקע של הארמייה הבריטית השנייה והארמייה התשיעית לחצות את הריין.
בסביבות השעה 10:00 למחרת, נחתו הדיוויזיה המוטסת ה-17 והדיוויזיה המוטסת ה-6 הבריטית בין ווסל להמינקלן בצד המזרחי של הריין התחתון.
מטרת מבצע ורסיטי הייתה להרחיב את ראש הגשר בגדה המזרחית של הריין במהירות האפשרית, על מנת לאפשר לחיילי בעלות הברית להתקדם במהירות לתוך הרייך הגרמני.
הדיוויזיה המוטסת ה-17 קיבלה את המשימה לאבטח את השטח הגבוה ממזרח ליער דירספורד ואת הגשרים מעל האיסל.
כמה שעות לאחר תחילת ההתקפה, יחידותיהם כבשו את כל מטרותיהן, ולעיתים ספגו אבדות כבדות.
אחר הצהריים של אותו יום, הדיוויזיה המוטסת ה-17 חברה ליחידות המתקדמים של הדיוויזיה הבריטית ה-15 (הסקוטית) וחטיבת הקומנדו הבריטית ה-1.
בימים הבאים ההדיוויזיה דחפה מזרחה תחת פיקודו של הקורפוס ה-13 של הארמייה התשיעית בפיקודו של גנרל ויליאם סימפסון, היא כבשה את הלטרן ב-29 במרץ ואת מנסטר ב-2 באפריל.
הדיוויזיה המוטסת ה-17 השתתפה אז בלחימה באזור הרוהר, והחליפה את דיוויזיית הרגלים ה-79.
ב-6 באפריל, היא הוכפפה לקורפוס ה-164. באותו יום חצו חיילי הדיוויזיה את תעלת הריין-הרן והקימו ראש גשר להתקפה על אסן, שנפלה כעבור ארבעה ימים.
בהתקפות הבאות נכבשו גם ערי התעשייה מולהיים אן דר רוהר ודואיסבורג.
החל מ-12 באפריל לקחה על עצמה הדיוויזיה גם תפקידי כיבוש ברייך הגרמני.
עם הכניעה של כיס הרוהר, הסתיימו פעולות הלחימה באירופה עבור הדיוויזיה המוטסת ה-17.
במהלך משימות הלחימה בנות 45 הימים שלה בארדנים, הריין ובאזור הרוהר, הדיוויזיה המוטסת ה-17 ספגה סך של 2,166 נפגעים.
מתוכם, 564 נהרגו, 129 דווחו כנעדרים ו-1,473 נפצעו באורח קשה עד שלא יכלו עוד להילחם.
מספר הפצועים הקלים היה גבוה בהרבה.
בנוסף, 854 מחברי הדיוויזיה נהרגו מחוץ לפעילות קרבית - בעיקר עקב תאונות או מחלה - או שלא היו מבצעיים עוד.
הפסדים אלו מהווים כמעט רבע מכלל לוחמי הדיוויזיה.
במהלך אותה תקופה, הדיוויזיה המוטסת ה-17 לקחה 17,344 שבויי מלחמה.
עבור גבורה מיוחדת, הוענקו ללוחמי הדיוויזיה בסך הכל 4 צלבי השירות המצוין, 177 כוכבי כסף ו-695 כוכבי ארד.
הדיוויזיה המוטסת ה-13 הייתה דיוויזיה מוטסת של צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה ב-13 באוגוסט 1943 במחנה מקאל, צפון קרוליינה, והועמדה תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' וו.
סמל הדיוויזיה היה חד קרן מכונף בצבע כתום וזהב על מגן כחול צי אולטרה.
החד קרן מקושר באופן מסורתי ליכולות של ריפוי, אומץ וכוח.
בדצמבר 1943, גרינר הוחלף במייג'ור גנרל אלדרידג' ג'י צ'פמן, שכבר בלט במלחמת העולם הראשונה.
לרמטכ"ל שלו מונה קולונל יו פ.
האריס, שלימים הפך לגנרל 4 כוכבים.
אף על פי שהייתה חלק מהארמייה המוטסת הראשונה של בעלות הברית באירופה, הדיוויזיה לא נטלה חלק בפעולה בזירה האירופית.
הדיוויזיה התאמנה בצרפת והוקצתה לכמה פעולות, אותן לא ביצעה.
אחת מהיחידות שלה, רגימנט הרגלים המוצנח ה-517, שהוקצה לדיוויזיה ב-1 במרץ 1945, לחם באיטליה, דרום צרפת ובארדנים לפני שצורף לדיוויזיה המוטסת ה-13. באוגוסט 1945 חזרה הדיוויזיה לארצות הברית לצורך פריסה מחדש לפני פריסה ל.
עם זאת, סוף המלחמה מנע את השימוש בה בזירת האוקיינוס השקט.
הדיוויזיה המוטסת ה-13 פורקה ב-25 בפברואר 1946. מטה הדיוויזיה הועבר ל שהוצבה בפורט בראג.
הדיוויזיה המוטסת ה-11 היא יחידה בצבא ארצות הברית תחת פיקוד הקורפוס הראשון ופיקוד אלסקה.
הדיוויזיה הוקמה ב-25 בפברואר 1943 במהלך מלחמת העולם השנייה וכללה רגימנט מוצנח ושני רגימנטים מוטסים בדאונים.
ביוני 1944 הועברה למערכה באוקיינוס השקט ואת טבילת האש שלה עשתה במערכה בפיליפינים ככוח החוד של הארמייה השישית בקרב לייטה, ובהמשך בפלישה לאי לוזון.
את הצניחה המבצעית הראשונה ביצעו כוחות הדיוויזיה ברכס טאגטאיי, ולאחר מכן לחמו הכוחות בכיבוש מנילה.
באוגוסט 1945 נשלחה הדיוויזיה ליפן כחלק מכוח הכיבוש האמריקאי ולאחר ארבע שנים הוחזרה לארצות הברית.
במלחמת קוריאה נשלח רגימנט צנחנים ללחימה.
הדיוויזיה פורקה ב-1958. היא הופעלה מחדש בשנים 1963–1965 על מנת לבחון יכולות תקיפה מוסקות.
במאי 2022 הוכרז על ארגון מחדש של כוחות צבא ארצות הברית באלסקה תחת הדיוויזיה המוטסת ה-11. הדיוויזיה עתידה להיות מוכנה לפרישה מהירה בכל אזור ובפרט במוכנות לאזורים קרים, כגון האזור הארקטי, נפאל והודו.
במסגרת הארגון מחדש הועברו לפיקוד הדיוויזיה בריגדת הסטרייקרים הראשונה (שהפכה לבריגדת החי"ר הראשונה) ובריגדת החי"ר הרביעית המוטסת (שהפכה לבריגדת החי"ר השנייה) שתיהן מהדיוויזיה ה-25.
בריגדת החי"ר הראשונה ("הזאבים הארקטיים")
הבריגדה האווירית הקרבית של הדיוויזיה המוטסת ה-11
בריגדת התמיכה של הדיוויזיה המוטסת ה-11 (כולל כוחות מיוחדים ומודיעין)
הדיוויזיה הממוכנת העשירית של הצבא הסורי הייתה דיוויזיית חיל רגלים ממוכן סורית אשר לחמה במלחמת האזרחים הלבנונית, מלחמת לבנון הראשונה, מרד האחים המוסלמים בסוריה ומלחמת האזרחים בסוריה.
הדיוויזיה הוקמה ב-1973, ועם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה ב-1982, נכללה כחלק מהקורפוס ה-2, ונשלחה לתפוס עמדות בבקעת הלבנון מדרום לכביש ביירות-דמשק.
כוחות הדיוויזיה היו מעורבים בקרבות כנגד צה"ל בבקעה.
עוד באותה שנה, הוחזרה הדיוויזיה לסוריה, והשתתפה בדיכוי מרד האחים המוסלמים.
כוחות מהדיוויזיה השתתפו בטבח חמה.
לאחר מכן הוחזרה הדיוויזיה ללבנון, ונותרה בה עד נסיגת הצבא הסורי מלבנון ב-2005.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, הדיוויזיה הייתה מעורבת במתקפת קוסייר באפריל 2013, וכבשה את הכפרים שסביב העיר קוסייר.
הדיוויזיה השתתפה גם במתקפת איתריה-רקה ב-2016, שבמהלכה נהרג מפקד הדיוויזיה מייג'ור גנרל חסן סעדו.
ב-2019 דווח כי הדיוויזיה היא עדיין חלק מהקורפוס ה-2. סדר הכוחות של הדיוויזיה היה כדלהלן:
הדיוויזיה המשוריינת ה-11 של הצבא הסורי הייתה דיוויזיית שריון סורית אשר השתתפה במלחמת האזרחים הסורית.
מראשיתה של מלחמת האזרחים בסוריה, השתתפה הדיוויזיה באופן פעיל בלחימה.
הדיוויזיה לחמה בכוחות המורדים במחוז אידליב בין 2011–2012, ובין 2012–2015 השתתפה במצור על אבו אל-דוחור, שהסתיים בסופו של דבר הסתיים בתבוסה לצבא הסורי.
ב-2016 השתתפה הדיוויזיה במתקפת נגד נואשת של הצבא הסורי בחמה.
במהלך המתקפה נהרג מפקד הדיוויזיה עלי חאלוף, וכן מפקד הבריגדה ה-87 עלי שרף מכלוף.
ב-2017 השתתפה הדיוויזיה במתקפת הנגד של הצבא במחוז חומס ובמחוז דיר א-זור.
עם סיום מלחמת האזרחים ונפילת סוריה הבעת'ית ב-2024, פורקה הדיוויזיה.
הדיוויזיה המלכותית הבווארית ה-10 הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית.
הדיוויזיה הוקמה ב-3 במרץ 1915, ואורגנה במהלך השבועות הבאים.
הדיוויזיה הוקמה בעיקר מהרגימנטים העודפים של דיוויזיות קיימות אשר עברו שילוש.
חטיבת הרגלים הבווארית ה-20 של הדיוויזיה הייתה בעבר חטיבת הרגלים הבווארית ה-1 של דיוויזיית הרגלים הבווארית ה—.
רגימנט הרגלים הבווארי ה-16 הגיע גם הוא מדיוויזיית הרגלים הבווארית ה-1; רגימנט הרגלים הבווארי ה-6 הגיע מדיוויזיית המילואים הבווארית ה-5; ורגימנט הרגלים הבווארי ה-8 הגיע מדיוויזיית הרגלים הבווארית ה-4.
דיוויזיית הרגלים הבווארית ה-10 שירתה תחילה בחזית המערבית, ונכנסה לקו על הסום במרץ 1915. היא נשארה על הסום בשנת 1916 ונלחמה בקרב על הסום ביוני וביולי 1916. לאחר מכן הועברה לחזית המזרחית, והגיעה לגליציה באוגוסט.
לאחר מכן היא נלחמה במערכה הרומנית, ונלחמה בבוקובינה ובטרנסילבניה.
מפברואר עד מאי 1917 שירתה הדיוויזיה בחזית גליציה תחת הארמייה האוסטרו-הונגרית השנייה נגד הצבא הרוסי, שם ביצעה כמה פעולות של חיילי סער (Stoßtrupp).
לאחר מכן היא חזרה לחזית המערבית, הגיעה לאלזס בסוף מאי ונשארה בקו שם במשך מספר שבועות.
לאחר מכן היא נלחמה בקרבות בפלנדריה הידועים בדרך כלל כקרב קרב פשנדל.
באוקטובר 1917, הדיוויזיה עזבה את הקו וחזרה לחזית המזרחית, התפרסה לאורך הנהרות סטיר העליון וסטוקהוד, אך לפי הדיווחים לא השתתפה בשום פעולה.
בסוף נובמבר, היא חזרה לחזית המערבית, ונכנסה לקו בלורן עד מאי 1918. לאחר מכן היא נלחמה ליד סואסון במשך החודשים הבאים ובקרב השני על המארן.
ב-6 באוגוסט 1918 פורקה הדיוויזיה, ויחידותיה חולקו ליחידות אחרות.
גנרל-לויטננט הרמן ריטר פון בורקארדט (23 באפריל 1916 – 11 באפריל 1917)
גנרל-לויטננט כריסטוף ריטר פון קיפהאבר (12 באפריל 1917 – 6 ביולי 1918)
הדיוויזיה הפלסטינית היא הקורפוס השמיני של כוח קודס.
היא הוקמה על ידי המפקד הראשון של כוח קודס, אחמד וחידי.
נוהלה על ידי סעיד איזאדי, עד שנהרג במבצע עם כלביא.
הדיוויזיה הפלסטינית הייתה הקורפוס הראשון בתוך כוח קודס שהתחילו בהקמתו.
ב-1988 חלק מהתשתיות שלו הוקמו וב-1990 הדיוויזיה הוקמה תחת אחמד וחידי.
במהלך השנים שקדמו למתקפת ה-7 באוקטובר 2023, התקיימו פגישות ותיאומים בין בכירי חמאס לבין גורמים במשמרות המהפכה האסלאמית של איראן בהכנה לפלישה שבסוף הובילה לטבח שבעה באוקטובר.
במהלך מלחמת חרבות ברזל במקביל ללחימה ביהודה ושומרון, כוחות הביטחון הישראליים התמודדו עם ניסיונות הברחה של אמצעי לחימה איראניים דרך ירדן וגבול סיני.
מודיעין ישראלי חשף כי איראן, באמצעות כוח קודס של משמרות המהפכה, ניסתה להעביר טילים, חומרי נפץ, ורחפנים מתקדמים למיליציות ביהודה ושומרון.
הפעילות האיראנית נועדה להגביר את עוצמת הטרור ביהודה ושומרון וליצור חזית נוספת מול ישראל.
בתגובה, ישראל ביצעה מספר תקיפות אוויריות חשאיות על מחסני נשק איראניים בסוריה ובלבנון.
ב-25 במרץ 2025 ישראל סיכלה הברחה של אמל"ח ועצרה מחבלים שנשכרו על ידי הקורפוס.
ב-31 במרץ בפעילות משותפת של המוסד, צה"ל והשב"כ, חיל האוויר הישראלי תקף בביירות והרג את המחבל חסן עלי מחמוד בדיר, בכיר חזבאללה שהיה פעיל בדיוויזיה הפלסטינית והיה אחראי על הכוונת פיגועים של שלוחת חמאס בלבנון.
ביחד איתו נהרגו בנו ושני לבנונים נוספים.
ב-21 ביוני 2025, במסגרת מבצע עם כלביא, חיל האוויר הישראלי חיסל את מפקד היחידה סעיד איזאדי בסיכול ממוקד במקום מחבואו במתחם מגורים בעיר קום.
בסיס הר אזן – סוריה
בשנת 2015, לאחר שהעיר חלב נכבשה מחדש על ידי משטר אסד, הוקם בסיס של כוח קודס בהר אזן, ששימש מספר קורפוסים, כולל הדיוויזיה הפלסטינית.
הבסיס נכבש בנובמבר 2024, וכוחותיו סולקו או נלקחו בשבי.
הקצין כִּיוּמַ֫רְס פּוּר-האשמי , שהיה אחראי על הבסיס, נהרג ב-28 בנובמבר.
הדיוויזיה הראשונה Division) היא דיוויזיית חיל רגלים המשרתת בצבא הבריטי.
הדיוויזיה היא חלק משבע דיוויזיות הצבא הבריטי ואחת משלוש הדיוויזיות המבצעיות, יחד עם השלישית והשישית.
הדיוויזיה נוסדה בשנת 1937, שירתה במהלך מלחמת העולם השנייה בצרפת ויותר מאוחר בצפון אפריקה.
לאחר המלחמה פורקה הדיוויזיה והוקמה מחדש בשנת 1976 בתור הדיוויזיה המשוריינת הראשונה, כחלק מתוכנית "הצבא 2020" הדיוויזיה שונתה לדיוויזיית חיל רגלים בשנת 2014 והחטיבות המרכיבות אותו השתנו והיא קיבלה אחריות על "הכוח המסתגל" (Adaptable Force).
בשנת 2015 כחלק מהוצאת הכוחות הבריטים מגרמניה, עברה מפקדת הדיוויזיה מהרדפורד בגרמניה למחנה אימפל ביורק והיא עתידה לעבור למחנה קטריק עד 2028.
הדיוויזיה הוקמה בשנת 1937 כדיוויזיה מבצעית משוריינת ושירתה במהלך מלחמת העולם השנייה תחת פיקודו של רוג'ר אוונס.
ב-1940, נשלחה הדיוויזיה להילחם לצד הצבא הצרפתי כנגד צבא גרמניה הנאצית בקרבות כיבוש צרפת, במהלכם נסוגה לאחור יחד עם שאר הכוחות הבריטים וחולצה מדנקירק.
מהנסיגה עד ה-27 באוגוסט 1941, ישבה הדיוויזיה בבריטניה בכוננות לקראת פלישה גרמנית אפשרית לאדמת בריטניה משזו לא באה וכדי לתגבר את הכוחות הנלחמים בצפון אפריקה, נשלחה הדיוויזיה באוגוסט לצפון אפריקה כחלק מהארמייה השמינית, שם השתתפה בקרבות המערכה ביניהם קרב גזאלה, קרב אל-עלמיין הראשון והשלישי והמערכה בתוניסיה.
לאחר ההצלחה של בעלות הברית בצפון אפריקה, נשארה הדיוויזיה באפריקה עד מאי 1944 אז הועברה לקרבות באיטליה.
הדיוויזיה פורקה ב-1 בינואר 1945.
הדיוויזיה הראשונה הורכבה מחדש בשנת 1976, תחילה עם שתי חטיבות שריון ויותר מאוחר עם שלוש.
כוחות הדיוויזיה השתתפו במספר מערכות לאורך השנים ביניהם צפון אירלנד, מלחמת פולקלנד, קפריסין, בוסניה ומלחמת המפרץ.
במלחמת המפרץ, שימשה הדיוויזיה כוח משוריין שיחד עם שאר כוחות הקואליציה שימש מאמץ משוריין באגף השמאלי של ההתקדמות בעיראק.
בשנת 2003, נשלחה הדיוויזיה לעיראק במהלך מלחמת עיראק ונלחמה לצד כוחות הקואליציה בגזרה הדרומית כולל כיבוש העיר בצרה.
בשנת 2014, כחלק מתוכנית הצבא הבריטי "צבא 2020", שונתה לדיוויזיית חיל רגלים עם פיקוד על "הכוח המסתגל" ומכך החטיבות המרכיבות אותה הן חטיבות לוחמות עם אחריות מרחבית או חטיבות מרחביות לא לוחמות (בנוסף לכוחות סיוע אוגדתיות).
בשנת 2015 הועברה מפקדת הדיוויזיה מגרמניה למחנה אימפל ביורק.
הדיוויזיה מחולקת לארבע חטיבות רגלים לוחמות (כל חטיבה מכילה גדודים מהרגימנטים השונים), חטיבת תקיפה אווירית, ושש חטיבות סיוע.
צוות קרב חטיבת התקיפה האווירית ה-16
צוות קרב החטיבה הקלה הרביעית
צוות קרב החטיבה הממוכנת הקלה השביעית
דיוויזיה 7 היא דיוויזיית חיל רגלים בצבא מצרים.
בסיסיה ממוקמים באזור הקילומטר ה-101 (101 ק"מ ממזרח לקהיר).
הדיוויזיה הייתה מוצבת בגזרה הצפונית של גבול ישראל-מצרים ושם השתתפה במלחמת ששת הימים.
פיקד על הדיוויזיה, מפקד בית הספר לחי"ר של הצבא המצרי, גנרל עבד אל עזיז סולימאן.
בנוסף לגדודי הטנקים שהיוו חלק אורגני מחטיבות החי"ר תוגברה הדיוויזיה בגדוד טנקים נוסף.
ובסך הכל, 80 טנקים מהדגמים: T-34, IS-3 וטנקי שרמן עם צריחים של AMX-13.
הדיוויזיה לחמה לעצירת פריצת אוגדה 84 של צה"ל לרצועת עזה, ח'אן יונס ורפיח.
לאחר כישלונה לעצור את ההתקדמות הישראלית, נכשלה הדיוויזיה גם במניעת כיבושם של אל עריש, שדה התעופה שלה וביר לחפן על ידי צה"ל.
במהלך הקרבות ספגה הדיוויזיה אבדות כבדות ואיבדה את כושר הלחימה שלה.
לאחר המלחמה טענו מפקדיה, כי חיילי הדיוויזיה סבלו מאימון לקוי, נשק מיושן ומהעדר מוחלט של הגנה אווירית.
במלחמת יום הכיפורים השתתפה במבצע באדר - צליחת תעלת סואץ ובלחימה בגדה המזרחית שלה במסגרת הארמייה המצרית השלישית.
על הדיוויזיה פיקד בריגדיר גנרל אחמד בדאווי (שהיה במלחמת ששת הימים קצין המבצעים של הדיוויזיה), הדיוויזיה הייתה חלק מהארמייה המצרית השלישית והיא כללה שלוש חטיבות:
ערב המלחמה נפרשו כוחות הדיוויזיה באזור שלופה (בין האגם המר הגדול והעיר סואץ) ומטרתם הייתה כיבוש האזור המוביל למעבר הגידי.
כוחות מדיוויזיה 7 היו הראשונים בצבא המצרי שהצליחו לצלוח את תעלת סואץ ולהשתלט על שטח בגדה המזרחית של התעלה.
בסיום המלחמה נמנתה דיוויזיה 7 על כוחות הארמייה השלישית שכותרו על ידי צה"ל.
הדיוויזיה הממוכנת השביעית הייתה דיוויזיה ממוכנת בצבא הסורי, שהשתייכה לקורפוס הראשון.
במהלך מלחמת יום הכיפורים, הוצבה הדיוויזיה, תחת פיקודו של עומאר אברש, בגזרה הצפונית של רמת הגולן, בין החרמון לקוניטרה.
בשלבי הפתיחה של המלחמה, היא השתתפה במספר התקפות על כוחות חטיבה 7, שהגנה על הגזרה, ונטלה חלק בקרב עמק הבכא.
ב-1973 עדיין הייתה הדיוויזיה דיוויזיית חי"ר, וכללה את חטיבת החי"ר 85, חטיבת החי"ר 68, החטיבה הממוכנת 121, אגד ארטילרי 70, חטיבת שריון עצמאית 78 (מסופחת לדיוויזיה), הכוח מרוקאי, וכן גדוד קומנדו 183. מצבת הכוחות של הדיוויזיה כללה כ-10,000 חיילים, 200 טנקים, 78 תותחים וכ-78 כלי נ"מ.
בשלבים המאוחרים של המלחמה, סופחו גם חטיבת השריון 81 (מהדיוויזיה השלישית) והחטיבה הממוכנת המרוקאית ה-1 לשורות הדיוויזיה ולחמו במסגרתה.
בשנותיה האחרונות, הייתה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס הראשון, אשר שכן באזור דמשק.
הדיוויזיה עצמה ישבה בבסיס הממוקם כ-15 ק"מ מהגבול הישראלי, בין רמת הגולן לדמשק, היא הייתה הדיוויזיה הממוקמת הכי קרוב לגבול לאורך כביש 7 שהוא הנתיב הכי מהיר לדמשק.
משום כך, הדיוויזיה השביעית הייתה הקדמית מבין דיוויזיות הקורפוס הראשון להגנה על קו הגבול עם ישראל.
לפי ההערכות שונות, הדיוויזיה הורכבה בשנותיה האחרונות מארבע חטיבות; החטיבה הממוכנת ה-58, החטיבה הממוכנת ה-68, החטיבה המשוריינת ה-78, החטיבה הממוכנת ה-121 ורגימנט ארטילריה.
הדיוויזיה ההודית ה-4 היא דיוויזיה בצבא הודו שהוקמה ב-1939 כדיוויזיה בצבא הודו הבריטית ולחמה במספר מערכות במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה נודעה גם כ"דיווזיית הנשר האדום" (Red Eagle Division) שכן תג היחידה שלה היה בצורת נשר אדום.
הקמת היחידה והלחימה במדבר המערבי
הדיוויזיה הוקמה במצרים בשנת 1939 והייתה היחידה הראשונה בצבא הודו הבריטית שפעלה מחוץ להודו במלחמת העולם השנייה.
כבכל היחידות ההודיות בתקופה זו שלפני עצמאות הודו, שלד הפיקוד של היחידה כלל קצינים בריטים, והודים בתפקידי חיילים ומש"קים.
עם זאת, שירתו בשורות היחידה מספר קצינים הודים שהגיעו אף לדרגת קפטן או מייג'ור (מקביל לדרגות סרן ורב-סרן בצה"ל).
מפקדה הראשון של הדיוויזיה היה מייג'ור ג'נרל פ.
ג'רלד סקרלט (Scarlett), שעמד בראשה בין אוקטובר 1939 ליולי 1940. אחריו עמד בראש הדיוויזיה מייג'ור ג'נרל גנרל פיליפ נים, ובין אוגוסט 1940 לאפריל 1941 עמד בראשה מייג'ור ג'נרל נואל ברספורד פיירס.
בריגדת הרגלים ה-14 הבריטית סופחה ליחידה עם הקמתה, עד יולי 1940, ולאחר מכן סופחה אליה בריגדת הרגלים ה-16 הבריטית, בין ספטמבר 1940 לדצמבר 1940.
היחידה הוצבה במסגרת כוח המדבר המערבי, בפיקודו של גנרל ריצ'רד אוקונור במסגרת מבצעיו הראשונים של גנרל ארצ'יבלד וייוול במדבר המערבי.
בדצמבר 1940 נטלה היחידה חלק במבצע מצפן והייתה מעורבת בקרבות המכריעים נגד הצבא האיטלקי באזור סידי בראני.
ביחד עם יחידות נוספות מהצבא הבריטי השמידה הדיוויזיה את "קבוצת מאלטי" האיטלקית, באזור ניבאיוה, בקרבות ב-9 בדצמבר 1940. עם התקדמות המבצע, ותבוסת הכוחות האיטלקים בראשות הפילדמרשל רודולפו גרציאני, החליט ויוול להעביר את היחידה למערכה במזרח אפריקה, שם תקפו האיטלקים והיה חשש כי יחדרו לסודאן, וכן תוכננה מתקפה גדולה באריתריאה.
בדצמבר 1940 נשלפה הדיוויזיה מכוח המדבר המערבי והועברה לדרום סודאן.
בדצמבר 1940 הגיעה הדיוויזיה לסודאן וצורפה לדיוויזיית הרגלים ההודית ה-5, ששהתה שם כבר ככוח מגן מפני האיטלקים.
על שתי הדיוויזיות פיקד גנרל ויליאם פלאט, והן אמורות היו לשמש ככוח התקיפה הצפוני במסגרת המתקפה על האיטלקים שתוכננה לאמצע 1941.
התפתחוית בגזרה חייבו את הקדמת המערכה לחודש ינואר.
הכוחות שתחת פיקודו של פלאט פרצו אל תוך אריתריאה והביסו את האיטלקים בפיקודו של גנרל לואיג'י פרושי.
האיטלקים נסוגו למבצר קרן שהיה מבוצר היטב, ודרך הגישה היחידה אליו הייתה דרך נקיק הררי צר.
במרץ 1941 נכבש המבצר תוך אבדות קשות לשני הצדדים.
בקרבות אלו זכה סובדאר ריצ'פאל, חייל הודי שלחם בחטיבת הרגלים ההודית ה-5 שהייתה חלק מהדיוויזיה, לצלב ויקטוריה שלאחר המוות, על גבורה במסגרת מילוי תפקידו.
באפריל 1941 החליף מייג'ור ג'נרל פרנק מסרווי את ברספורד פיירס בפיקוד על הדיוויזיה.
על אף שהמערכה במזרח אפריקה טרם תמה, מצא ויוול לנכון להשיב את הדיוויזיה לחזית המדבר המערבי.
שימוש זה בדיוויזיה כעתודה אסטרטגית ניידת העוברת בין שתי החזיתות היווה אחת מהסיבות לניצחונות הצבא הבריטי על האיטלקים בתחילת 1940.
על תפקודה של הדיוויזיה בקרבות באריתריאה כתב צ'רצ'יל אל המרקיז מלינית'גאו, ויקטור הופ, ששימש כמשנה למלך בהודו:
המדבר המערבי בשנית, סוריה ולבנון
עם שובה של הדיוויזיה למצרים, נשלחה בבהילות חטיבת הרגלים ההודית החמישית, שהייתה חלק חשוב מהדיוויזיה אל המערכה בסוריה ובלבנון, והייתה מעורבת בקרבות הקשים נגד אנשי צרפת של וישי בסוריה שהסתיימו בכיבוש דמשק.
יתר הדיוויזיה היה מעורב בקרבות הקשים שפרצו סביב העיר טוברוק החל מיוני 1941. בסתיו 1941 שבה חטיבת הרגלים ההודית ה-5 לדיוויזיה.
בדצמבר 1941 קיבל מייג'ור ג'נרל פרנסיס טאקר את הפיקוד על הדיוויזיה.
מרבית הזמן שימשה הדיוויזיה כמאגר ליחידות שסופחו זמנית ליחידות אחרות.
בתקופה זו יש לציין במיוחד את הפריצה של אנשי החטיבה השביעית, שנותקו מיתר הכוח בבנגאזי במהלך המתקפה הגרמנית ב-7 בינואר 1942, ולאחר מסע בן 320 קילומטרים הצליחו לחבור אל שאר כוחות הארמייה השמינית של הצבא הבריטי ולהמשיך בלחימה.
בתחילת אפריל 1942 פוזרה הדיוויזיה באופן שבו הוצבה החטיבה השביעית בקפריסין, החטיבה החמישית בסוריה, החטיבה ה-11 באזור תעלת סואץ, ובריגדת הפרשים של מרכז הודו הוצבה בעיראק.
במאי 1942 הושבה החטיבה ה-11 לאזור הלחימה בטוברוק, וסופחה זמנית לדיוויזיית הרגלים ההודית החמישית.
החטיבה נלכדה במצור על טוברוק, נכנעה ב-21 ביוני, ונמחקה ממצבת הכוח של הדיוויזיה הרביעית עד הקמתה מחדש כעבור כשנה וחצי.
מעט לפני קרב אל עלמיין באוקטובר 1942, אוחדו כוחות הדיוויזיה, ואת מקום החטיבה ה-11 תפסה החטיבה ה-161 (עד דצמבר 1942).
תפקידה של הדיוויזיה בקרב עצמו היה משני, והשתמשו בה במתקפת הסחה במרכז הגזרה, בעוד שהפריצה האמיתית הייתה בצפון הגזרה.
בדצמבר 1942 פוזרה שוב הדיוויזיה, אך התעקשותו של הגנרל טאקר הביאה לאיחודה מחדש במרץ 1943, ולהשתתפותה בהצלחה במסגרת המערכה בתוניסיה, שהסתיימה במאי 1943 בכיבוש תוניסיה ובכניעת כל כוחות הציר בצפון אפריקה.
אנשי הדיוויזיה הם שתפסו את הגנרל הנס-יירגן פון ארנים מפקדו של קורפוס אפריקה בימיו האחרונים, ועם נפילתו בשבי הסתיימה מערכה זו.
בינואר 1944 צורפה חטיבת הרגלים ה-11 שהוקמה מחדש לכוחות הדיוויזיה, והדיוויזיה נשלחה להשתתף במערכה באיטליה.
בפברואר 1944 השתתפה הדיוויזיה בקרב על מונטה קאסינו וספגה אבדות כבדות.
בקרב זה פיקד על הדיוויזיה באופן זמני בריגדיר הארי דימולין (Dimoline) שכן טאקר נמצא בחופשת מחלה.
במרץ 1944 קיבל מייג'ור ג'נרל אלכסנדר גלאוויי (Galloway) את הפיקוד על הדיוויזיה, והיא המשיכה בהשתתפותה בקרבות מונטה קאסינו תחת פיקודו.
בסוף מרץ קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה מייג'ור ג'נרל ארתור הולוורת'י (Holworthy), ותחת פיקודו התקדמה הדיוויזיה מאזור מונטה קאסינו למרכז איטליה, אל קו המגננה הגרמני המכונה "הקו הגותי".
בנובמבר 1944 נשלחה הדיוויזיה ליוון לסייע בייצוב המדינה לאחר נסיגת כוחות הציר.
בינואר 1945 הוחלף הולוורת'י במייג'ור ג'נרל צ'ארלס באושר (Boucher) שפיקד על הדיוויזיה עד תום המלחמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שבתה הדיוויזיה 150,000 שבויים וספגה 25,000 אבדות, יותר מכוח האדם של דיוויזיה שלמה.
חיילי הדיוויזיה עוטרו ביותר מאלף עיטורים שכללו ארבעה עיטורי צלב ויקטוריה ושלושה עיטורי צלב ג'ורג'.
בשנת 1945 סיימה הדיוויזיה את מסעה באירופה ושבה להודו.
לאחר קבלת עצמאות הודו בשנת 1947 הפכה הדיוויזיה לחלק מן הצבא ההודי, ולגרעין כוח הגבול של פנג'אב בפיקודו של מייג'ור ג'נרל ט.
כוח הגבול של פנג'אב, שמרכזו בלאהור, פעל בחודשים הראשונים לעצמאות הודו, בין אוגוסט לנובמבר 1947, ופורק בשל חוסר יעילותו בשליטה במהומות שפרצו בעקבות חלוקת הודו ויצירת פקיסטן.
לאחר מכן נסוגה הדיוויזיה לשטח הודו.
חלקים מהדיוויזייה לחמו במלחמת הודו–סין ב-1962. חטיבת הרגלים ה-7 שהייתה חלק מהדיוויזיה הושמדה למעשה בעת הלחימה.
כחלק מלקחי המלחמה הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיה הררית ב-1963, ולחמה במלחמה נגד פקיסטן ב-1965. ב-1971 לחמה הדיוויזיה בחזית בנגלדש בעת מלחמת הודו–פקיסטן.
כיום משמשת הדיוויזיה חלק מהצבא ההודי.
היא שייכת לקורפוס הראשון של פיקוד המרכז ההודי, ומפקדתה מצויה באלאהבאד.
הדיוויזיה הראשונה של צבא צרפת החופשית (בצרפתית - 1re division française libre) הייתה אחת היחידות העיקריות בצבא צרפת החופשית, והיחידה הראשונה בצבא זה שהגיעה לסדר גודל של דיוויזיה.
יחידות יבשה של צבא צרפת החופשית היו פעילות עוד בספטמבר 1940 במסגרות שונות, בייחוד באפריקה.
יחידות אלו פעלו במסגרת הקרב על דקר, והקרב על גבון במסגרתו ניסו אנשי צרפת החופשית להעביר מושבות אלו לשליטתם.
בריגדה שלמה המכונה "חטיבת המזרח" (Brigade d'Orient) בפיקודו של ראלף מונקלאר פעלה במסגרת המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה.
יחידות אלו לא היו מאוחדות, ולא פעלו במסגרת אוגדתית.
לקראת המערכה בסוריה ובלבנון במאי 1941 הגיעו אנשי יחידות אלו לקסטינה שבארץ ישראל ואוחדו ליחידה אחת, בפיקודו של פול לואי לז'נטיום.
יחידה זו היא הראשונה שנקראה "הדיוויזיה הקלה הראשונה של צבא צרפת החופשית".
היחידה שהתאגדה בקסטינה תחת פיקודו של לז'נטיום כללה שבעה גדודים, פלוגת טנקים, סוללת תותחים, וכוחות עזר וסיור נוספים, ובסך הכל כ-8,000 חיילים.
בין 8 ביוני ל-11 ביולי 1941 לחמה היחידה לצד יחידות נוספות של צבא בריטניה, וצבאות ממושבות בריטניה, כנגד אנשי צרפת של וישי בסוריה ובלבנון.
הקרבות היו קשים, אך בסיומם נכנסו אנשי היחידה לדמשק, והשליטו את צרפת החופשית על הלבאנט הצרפתי.
באוגוסט 1941 פורקה היחידה, וצבא היבשה של צרפת החופשית נערך מחדש במסגרות חטיבתיות.
אלו לחמו היטב במסגרת המערכה במדבר המערבי והצטיינו בקרב ביר חכים.
בפברואר 1943, הוקמה הדיוויזיה מחדש בטוברוק בפיקודו של אדגאר דה לרמינא, ולחמה במסגרת המערכה בתוניסיה בחודשים אפריל ומאי 1943. מספר חודשים לאחר מכן שימשה היחידה בתפקיד חיל מצב בלוב.
באפריל 1944 נשלחה היחידה אל המערכה באיטליה ולחמה שם.
היא צוידה מחדש בציוד אמריקאי, ולחמה במערכה זו עד יולי 1944.
באוגוסט 1944 נחתה הדיוויזיה בחופי דרום צרפת כחלק ממבצע דרגון, כחלק מהארמייה הצרפתית הראשונה, והתקדמה צפונה לתוככי צרפת בלחימה נגד הגרמנים דרך פרובאנס והרי הווז', עד לחבל אלזס.
בינואר 1945 עמדה הדיוויזיה במגננה דרומית לשטרסבורג, ולחמה כחלק מהקורפוס השני בקרב על כיס קולמאר.
במרץ 1945 עזבה הדיוויזיה את אלזס וירדה דרומה, שם הובילה מתקפה באזור האלפים וכבשה בחזרה את השטח שכבשו האיטלקים במסגרת המערכה על צרפת בשנת 1940.
הדיוויזיה המשוריינת הראשונה הייתה דיוויזיה משוריינת בצבא הסורי, שהשתייכה לקורפוס השני.
במהלך מלחמת יום הכיפורים שימשה הדיוויזיה כוח עתודה, היא נכנסה לפעולה בערב היום הראשון למלחמה וניצלה את הישגי הדיוויזיה ה-5 בפריצת מערך ההגנה הישראלי בדרום הרמה.
בשלושת הימים הבאים לחמה הדיוויזיה במובלעת הסורית בדרום הרמה, כשהיא משתתפת בין היתר בקרב על נפח ובלחימה באזור חושניה.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה ישבה הדיוויזיה בבקעת הלבנון והשתתפה בין היתר בקרב סולטאן יעקוב.
במלחמת יום הכיפורים שימשה הדיוויזיה, בפיקודו של תופיק ג'האני, כוח עתודה שיועד להיכנס לתוך הגולן הישראלי ברגע שאחת משלשת דיוויזיות הקו (ה-7 בצפון, ה-9 במרכז וה-5 בדרום) יצליחו לחדור את מערך ההגנה.
בתקופה זו הורכבה הדיוויזיה מארבע חטיבות לוחמות; החטיבה המשוריינת ה-76, החטיבה המשוריינת ה-91, החטיבה הממוכנת ה-58 והחטיבה הארטילרית ה-64.
בבוקר היום השני למלחמה ב-7 באוקטובר 1973, הוכנסה הדיוויזיה ללחימה ותפקידה היה לנוע באזור הפריצה של הדיוויזיה ה-5 בכודנה ורפיד.
משם היא הייתה אמורה לנוע לכיוון חושניה, רמת'ניה ולעבר מחנה נפח.
כוחות הדיוויזיה ה-5 התעכבו באזורים מדרום לנפח ובאזור אל-על כאשר נתקלו בלחימה עיקשת של שאריות חטיבה 188 וכוחות המילואים הראשונים שהגיעו לרמה, לכן הדיוויזיה הראשונה התעכבה אף היא באזור חושניה.
בסיבות השעה 13:30, כוחות מחטיבה 91 וחטיבה 43 (מדיוויזיה ה-5) הצליחו להגיע ולהצטרף ללחימה באזור נפח.
בין היתר נלחמו כוחות החטיבה ה-91 בכוח של חטיבת המילואים 679 ("כוח רן") באזור צומת נפח, צפון-מזרחית לגדרות המחנה.
ישנם כיום עדויות לכך שהמשימה של הדיוויזיה הייתה מעט שונה ממה שהיא נתפסה במהלך ולאחר המלחמה.
תנועת הדיוויזיה לכיוון נפח רמזה לכך שכנראה היא תכננה לכבוש את אזור מרכז הרמה ולנוע מערבה כדי לכבוש את קו נהר הירדן ולמנוע תגבורות ישראליות לרמה, בדומה לתוכנית הקרב של שאר יחידות הצבא הסורי.
במאמרו של דני אשר "סיפורה של מפה" משנת 1999, מציין אשר כי במפות קרב שנתגלו לאחר המלחמה, מסתמן כי תוכנית הקרב של הדיוויזיה הייתה לנוע דווקא צפונה ולאגף את הגזרה הצפונית (של כוחות חטיבה 7), היכן שמאמץ ההבקעה הסורי לא צלח.
עצירת הדיוויזיה במהלך הקרב על נפח מנע ממנה להשיג את האיגוף המסוכן ומנע את האפשרות להבקעה נוספת ומסוכנת בצפון הרמה.
לבסוף, ההגעה של יחידות המילואים של צה"ל בדרום ובמרכז הרמה, הצליחו לבלום את ההתקפה של הדיוויזיה החמישית, הראשונה וחלקים מהדיוויזיה התשיעית ואף לדחוף אותם חזרה אל מעבר לקו הגבול.
בין 8 ל-10 באוקטובר, פעלו יחידות הדיוויזיה באזור שנודע ככיס חושניה, השטח שנותר בשליטת הצבא הסורי במרכז רמת הגולן.
במהלך הלחימה ב-8 וב-9 באוקטובר נשחקו רוב יחידות הדיוויזיה, וב-10 באוקטובר נסוגו שרידיה אל מעבר לקו הסגול.
בפרוץ מלחמת לבנון הראשונה, הדיוויזיה בפיקודו של איברהים סאפי הייתה מוצבת בבקעת הלבנון.
היא הורכבה באותה עת מהחטיבה המשוריינת ה-91, החטיבה המשוריינת ה-76 והחטיבה הממוכנת ה-58, כל חטיבה משוריינת הכילה כ-160 טנקים והחטיבה הממוכנת הכילה כ-40, כלומר סך הכל הכילה הדיוויזיה כ-360 טנקים (לרוב מסוג T-62).
בנוסף ליחידות אלו, תחת פיקוד הדיוויזיה היה גם גדוד הקומנדו ה-20, אשר שימש בעיקר ככוח נגד טנקים ולצד יחידות הדיוויזיה לחמה גם חטיבת חיל הרגלים ה-62 העצמאית.
המפגש הראשון בין כוחות סורים וכוחות צה"ל התרחש בסביבת העיירה ג'זין, בחלקו הדרומי של הבקע הלבנונית.
כדי להגן על העיירה מפני הכוחות הישראלים המתקדמים, נשלחו למקום מספר יחידות חיל רגלים וקומדו בסיוע גדוד שריון (טנקי T-62) מחטיבת השריון ה-76. בקרב ג'זין שהתפתח, הצליח צה"ל להביס את הכוחות המחופרים ולכבוש את העיירה.
מספר ימים לאחר מכן, כוחות הדיוויזיה נכנסו ללחימה עם כוחות צה"ל אשר תקפו את המתחם הדיוויזוני בו הם ישבו ב-11 ביוני 1982, בקרב סולטאן יעקוב.
במהלך הקרב, נסוגו החטיבה ה-91 וה-76 פנימה למבנה הגנתי והחטיבה ה-58 נשארה כעתודה, באותה העת כוחות הדיוויזיה השלישית החלו לנוע דרומה לאורך בקעת הלבנון במטרה לסייע כנגד ההתקפה הישראלית.
לבסוף, לאחר קרבות קשים, הצליחה הדיוויזיה לבלום את ההתקדמות הישראלית והמשיכה להחזיק את החלק המזרחי של כביש ביירות-דמשק.
למרות האבדות הקשים שספגו הסורים בקרב, הוא נחשב להצלחה רבה משום בלימת המאמץ הישראלי אל מול עדיפות מספרית של צה"ל.
בשנותיה האחרונות נמצאה הדיוויזיה הראשונה תחת פיקוד הקורפוס השני, אשר מפקדתו הייתה בעיר זבדאני שמצפון-מערב לדמשק על גבול לבנון.
תחום האחריות של הקורפוס היה כל האזור מצפון לדמשק ועד חומס כולל לבנון, כוחות הקורפוס אף הוצבו בלבנון בתקופת הנוכחות הסורית שם בין השנים 1976–2005. הדיוויזיה הראשונה ישבה בבסיס באל-כיסווה, סמוך לעיר דמשק.
לפי הערכות שונות, לפני פרוץ מלחמת האזרחים בשנת 2011, הרכבה מארבע חטיבות; החטיבה הממוכנת ה-58, החטיבה המשוריינת ה-76, החטיבה המשוריינת ה-91 והחטיבה המשוריינת ה-153.
נכון לסוף שנת 2018 הדיוויזיה עברה שינוי משמעותי כחלק מבנייה מחודשת של הצבא הסורי בסיוע רוסיה.
מבין היחידות שהרכיבו את הדיוויזיה רק החטיבה המשוריינת ה-91 והממוכנת ה-58 נותרו כפי שהיו, בעוד שהחטיבות ה-76 וה-153 פסקו מלהתקיים - במקומן הוקמו החטיבות הממוכנות ה-171, ה-68, ה-61 וה-57. כחלק משינויים אלו, ככל הנראה במהלך תחילת 2019 הדיוויזיה שינתה את ייעודה מדיוויזיה משוריינת לממוכנת עם חטיבה משוריינת אחת בלבד.
עם נפילת סוריה הבעת'ית ומשטר אסד ב-2024 פורקה הדיוויזיה.
הדיוויזיה המשוריינת הרביעית הייתה דיוויזיית משמר משוריינת של הצבא הסורי המוקמה בדמשק ותפקידה היה להגן על מוסדות ואנשי השלטון של סוריה.
אחיו הצעיר של הנשיא בשאר, מאהר אל-אסד פיקד על החטיבה המשוריינת ה-42 בדיוויזיה ולמעשה פיקד דה-פקטו על הדיוויזיה כולה, זאת לצד תפקיד פיקודי דומה בדיוויזיית משמר הרפובליקה.
הדיוויזיה נחשבה לאחת היחידות היוקרתיות, המקצועיות והמאומנות ביותר בצבא הסורי.
היא הורכבת מרוב של כ-80% חיילים וקצינים ממוצא עלווי, מיעוט אתני בסוריה שאליו משתייכת משפחת השלטון והנשיא אסד.
בסיס האם של הדיוויזיה נמצא בשטח צבאי צפונית לפרברי דמשק, מספר קילומטרים דרום-מערבית לבסיס של משמר הרפובליקה.
הדיוויזיה הוקמה בשנת 1984 עם פירוק פלוגות ההגנה, כוח אשר שימש למשימות שיטור פנימיות והורכב מחיילים מקצועיים ונאמנים.
כוחות פלוגות ההגנה פוזרו בין הדיוויזיה הרביעית, משמר הרפובליקה והדיוויזיה המוטסת ה-14, מהלך הפירוק נבע מיציאתו לגלות של מפקד הכוחות, אחיו של הנשיא, רפעת אל-אסד.
מי שירש את ניהול הכוחות של הדיוויזיה הרביעית ומשמר הרפובליקה היה מאהר אל-אסד שמפקד דה פקטו על שתי היחידות.
הדיוויזיה הוקמה ראשית בשם 'הדיוויזיה המשוריינת ה-569' ורק לאחר מכן קיבלה את המספר 4.
משום הנאמנות הרבה והמקצועיות של יחידות הדיוויזיה, מתחילת חוסר השקט בסוריה הם נשלחו לדכא ולהילחם במורדים ובמתפרעים.
יחידות הדיוויזיה השתתפו בין היתר בלחימה בדרעא, חומס, בניאס ובדמשק עצמה.
מעבר להפעלת היחידות באופן אקטיבי, קצינים רבים ממוצא עלווי נשלחו להצטרף ליחידות אחרות של הצבא כדי לנסות ולשמר את נאמנותם ולמנוע עריקות המוניות.
משום השתתפותה של הדיוויזיה בקרבות אלו כנגד מורדים ובמקרים רבים גם כנגד אזרחים לא חמושים, נעשו פשעים רבים של זכויות אדם וכנגד מספר קצינים בדיוויזיה קיימות הגבלות תנועה וסנקציות מידי האיחוד האירופי.
בסיום מלחמת האזרחים, עם נפילת סוריה הבעת'ית ומשטר אסד ב-2024 פורקה הדיוויזיה.
הדיוויזיה הרביעית הייתה דיוויזיית חיל רגלים של ה שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1934 בדרזדן, על בסיס הדיוויזיה ה-4 של הרייכסווהר, והועמדה תחת פיקוד אריך ראשיק, שהוחלף ב-10 בנובמבר 1938 על ידי אריק-אוסקר הנזן.
במהלך המערכה בפולין לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-4, במסגרת הארמייה העשירית, ובמהלך המערכה על צרפת הייתה הדיוויזיה בעתודת הOKH כחלק מהקורפוס ה-40. ב-15 באוגוסט 1940 הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיית הפאנצר ה-14.
שם כהונה גנרל-לוטננט אריך ראשיק 1 באוקטובר 1934 - 10 בנובמבר 1938גנרל-לוטננט אריק-אוסקר הנזן 10 בנובמבר 1938 - 15 באוגוסט 1940
הדיוויזיה הראשונה הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1934 בקניגסברג, על בסיס הדיוויזיה ה-1 של הרייכסווהר, והועמדה תחת פיקוד גאורג פון קיכלר.
במהלך המערכה בפולין לחמה הדיוויזיה כחלק מקורפוס וודריג, במסגרת הארמייה השלישית.
באוגוסט 1944 הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השלישית, ולחמה עמה בליטא, ולאחר מכן בפרוסיה המזרחית.
הדיוויזיה לחמה בקניגסברג כחלק מהארמייה הרביעית עד לכניעתה ב-9 באפריל 1945, ולאחר מכן לחמה בפילאו כחלק מארמיית מזרח פרוסיה עד סוף המלחמה, ואז נכנעו שרידיה לכוחות הצבא האדום.
הדיוויזיה השביעית הייתה דיוויזיית חיל רגלים של הורמאכט במלחמת העולם השנייה.
הדיוויזיה לחמה במערכה בפולין, בקרב על צרפת, ובקרבות החזית המזרחית, ובכלל זה בקרב קורסק.
הדיוויזיה הוקמה ב-1 באוקטובר 1934 במינכן, והועמדה תחת פיקוד פרנץ האלדר.
במהלך המערכה בפולין הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-17 במסגרת הארמייה ה-14, ובמהלך המערכה על צרפת לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-11 במסגרת הארמייה השישית, ולאחר מכן נשארה בצפון צרפת כחיל כיבוש.
במהלך מבצע ברברוסה הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-7 במסגרת הארמייה הרביעית, ולחמה עמה בקרב ביאליסטוק-מינסק, בקרב סמולנסק ובמהלך הקרב על מוסקבה.
לאחר מכן לחמה הדיוויזיה בקרבות שונים בגזרה המרכזית, כחלק מארמיות הפאנצר הרביעית, השלישית, והשנייה ומהארמייה הרביעית.
בקרב קורסק לחמה הדיוויזיה כחלק מקורפוס הפאנצר ה-46 במסגרת הארמייה התשיעית, ולאחר מכן הועברה תחת פיקוד הארמייה השנייה.
הדיוויזיה לחמה בקרבות שונים בגזרה המרכזית, ולאחר מכן השתתפה בקרבות בפרוסיה המזרחית, שם לחמה עד סוף המלחמה.
הדיוויזיה הרביעית היא דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, והיא פעילה עד היום.
מטה הדיוויזיה שוכן בפורט קרסון, קולורדו, והיא כפופה לקורפוס ה-3.
הדיוויזיה הרביעית הוקמה בדצמבר 1917 בצפון קרוליינה, שמונה חודשים לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
הדיוויזיה הורכבה מהבריגדה ה-7 שהורכבה מהרגימנטים ה-39 וה-47, ומהבריגדה ה-8 שהורכבה מהרגימנטים ה-58 וה-59. הדיוויזיה לחמה בקרב סן-מייל ובמתקפת מז-ארגון, ולאחר סיום המלחמה נשארה ככוח כיבוש בחבל הריין בגרמניה עד לאפריל 1919, וביולי אותה שנה היא חזרה לארצות הברית.
במהלך הלחימה, איבדה הדיוויזיה 2,611 הרוגים ו-9,895 פצועים.
ב-21 בספטמבר 1921 הושבתה הדיוויזיה בשל קיצוצים תקציביים, אולם חלק מיחידותיה נשארו פעילות, ושאר היחידות השתייכו לכוחות המילואים.
ב-1 ביוני 1940 הופעלה הדיוויזיה מחדש, והועמדה תחת פיקודו של וולטר פרוסר.
הדיוויזיה הורכבה מהרגימנטים ה-8, ה-12 וה-22. הדיוויזיה השתתפה בתמרוני לואיזיאנה ובתמרוני קרוליינה, ובינואר 1944 הפליגה לאנגליה.
הדיוויזיה נחתה ב-6 ביוני 1944 בחוף יוטה במהלך הנחיתה בנורמנדי, ולאחר מכן לחמה במערכה בנורמנדי, ובכלל זה השתתפה בשחרור פריז.
לאחר מכן היא לחמה במהלך הקרב על יער הירטגן ובמהלך הקרב על הבליטה, ובהמשך השתתפה בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה עד סוף המלחמה.
במהלך הלחימה איבדה הדיוויזיה 4,097 הרוגים ו-17,371 פצועים.
ב-5 במרץ 1946 פורקה הדיוויזיה, אולם ב-15 ביולי 1947 היא הוקמה מחדש, ובשנת 1951 נשלחה לגרמניה ל-5 שנים.
הדיוויזיה השתתפה במלחמת וייטנאם, ובמהלך השנים לאחר מכן נשלחה כמה פעמים לאירופה.
במהלך מלחמת עיראק הייתה אמורה הדיוויזיה לפלוש לצפון עיראק מכיוון טורקיה, אולם טורקיה סירבה לכך, ובשל כך בעת עיקר הלחימה נותרה הדיוויזיה באוניות.
במהלך השנים לאחר מכן נשלחה הדיוויזיה לכמה סבבי שירות בעיראק ובאפגניסטן, וכיום היא מוצבת בבסיסה בפורט קרסון, קולורדו.
הדיוויזיה הראשונה היא דיוויזיה של צבא ארצות הברית שלחמה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה, והיא פעילה עד היום.
מטה הדיוויזיה שוכן בפורט ריילי, קנזס, והיא כפופה לקורפוס ה-3.
הדיוויזיה הראשונה הוקמה ב-24 במאי 1917 בניו יורק, מיחידות צבאיות ששירתו אז בגבול מקסיקו-ארצות הברית, חודש בלבד לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
הדיוויזיה הורכבה מהבריגדה ה-1 שהורכבה מהרגימנטים ה-16 וה-18, ומהבריגדה ה-2 שהורכבה מהרגימנטים ה-26 וה-28. ב-23 באוקטובר 1917 כבר השתתפו יחידות הדיוויזיה בלחימה בחזית המערבית, והיו היחידות האמריקניות הראשונות שנכנסו ללחימה.
הדיוויזיה לחמה בקרב סן-מייל ובמתקפת מז-ארגון, וב-11 בנובמבר 1918 הגיעו יחידות הדיוויזיה לסדאן.
לאחר סיום המלחמה נשארה הדיוויזיה ככוח כיבוש בחבל הריין בגרמניה עד לאפריל 1919, ובספטמבר אותה שנה היא חזרה לארצות הברית.
במהלך הלחימה, ספגה הדיוויזיה 4,964 הרוגים, 17,201 פצועים ו-1,056 פצועים מתו מפצעיהם.
לאחר המלחמה הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס האזורי ה-2, והיא כללה יחידות של המשמר הלאומי של ניו יורק, ניו ג'רזי ודלאוור.
בשנת 1940 עברה הדיוויזיה מהמבנה המרובע למבנה המשולש, וכללה כעת את הרגימנטים ה-16, ה-18 וה-26.
לאחר הפלישה הגרמנית לפולין הועברה הדיוויזיה תחת פיקודו של וולטר שורט לפורט בנינג, ג'ורג'יה.
הדיוויזיה השתתפה בתמרוני לואיזיאנה ובתמרוני קרוליינה, וב-1 באוגוסט 1942 הפליגה לאנגליה, תחת פיקודו של טרי אלן.
כחלק מהקורפוס ה-2 נחתה הדיוויזיה בנובמבר 1942 באוראן, אלג'יריה, כחלק ממבצע לפיד, ולאחר מכן היא לחמה במהלך המערכה בתוניסיה.
לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בפלישה לסיציליה, כחלק מהארמייה השביעית בפיקודו של ג'ורג' פטון.
באוגוסט 1943 הודח טרי אלן מתפקידו על ידי עומר בראדלי, וקלארנס הובנר מונה למפקד הדיוויזיה, ובנובמבר 1943 היא חזרה לאנגליה כהכנה למבצע אוברלורד.
ב-6 ביוני 1944 נחתה הדיוויזיה בחוף אומהה, יחד עם הדיוויזיה ה-29 כחלק מהקורפוס ה-5, ועל אף אבדות רבות נאחזו הכוחות בחוף והדפו את הדיוויזיה הגרמנית ה-352 מעמדותיה.
לאחר מכן לחמה במערכה בנורמנדי, ובכלל זה השתתפה במבצע קוברה.
במהלך הלחימה איבדה הדיוויזיה 3,616 הרוגים ו-15,208 פצועים.
בשנים שלאחר מכן הוצבה הדיוויזיה בגרמניה, כחלק מההיערכות האמריקנית נגד הכוחות הסובייטים במהלך המלחמה הקרה.
הדיוויזיה הייתה הדיוויזיה הראשונה שנשלחה לסייע לדרום וייטנאם בשנת 1965, כחלק ממלחמת וייטנאם, והיא נשארה שם עד לשנת 1972. במהלך השנים לאחר מכן נשלחה הדיוויזיה כמה פעמים לאירופה, כחלק מהיערכות נאט"ו.
ב-8 בנובמבר 1990 נשלחה הדיוויזיה לסעודיה, וב-27 בפברואר 1991 הובילה הדיוויזיה את הלחימה בעיראק, ובכך ניתן היה לשבור את הגנת האויב לאורך הגבול הכוויתי ולנתק את הדרך חזרה לכוחות העיראקיים הנמלטים.
במהלך 100 השעות הבאות, הדיוויזיה "שעטה" דרך דרום עיראק לכוויית, קיצצה או השמידה 11 דיוויזיות אויב, כולן או חלקן.
הדיוויזיה נלחמה בדרכה דרך 260 ק"מ של שטח האויב, והשמיד יותר מ-500 טנקי אויב ו-480 משוריינים.
בנוסף, תפסה הדיוויזיה למעלה מ-11,400 שבויי מלחמה - פי שניים מהיחידות האחרות.
בשנת 1999 נשלחה הדיוויזיה לבוסניה, כחלק מכוח השלום של נאט"ו, ולאחר מכן נשלחה לקוסובו, שם שהתה עד לשנת 2002.
במהלך מלחמת עיראק תכננה הדיוויזיה לפלוש לצפון עיראק מכיוון טורקיה, אולם טורקיה סירבה לכך, ובשל כך בעת עיקר הלחימה נותרה הדיוויזיה באוניות, אולם יחידות מהדיוויזיה השתתפו בלחימה במשולש הסוני בצפון עיראק.
במהלך השנים לאחר מכן נשלחה הדיוויזיה לכמה סבבי שירות בעיראק ובאפגניסטן, וכיום היא מוצבת בבסיסה בפורט ריילי, קנזס.
הדיוויזיה המלכותית הבווארית הראשונה (בבווארית: 1. Königlich Bayerische Division) הייתה דיוויזיה בצבא הבווארי ומאוחר יותר בצבא הקיסרות הגרמנית, אשר לחמה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, במלחמת צרפת–פרוסיה ובמלחמת העולם הראשונה ופורקה ב-1919.
הדיוויזיה הוקמה ב-27 בנובמבר 1815, והיא נקראה בשמות שונים במהלך השנים.
במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה לחמה הדיוויזיה נגד הפרוסים, והשתתפה בקרב קיסינגן ובקרב הלמשטדט.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס הבווארי הראשון, אשר נשלח לסייע לפרוסים כחלק מהארמייה השלישית בפיקוד פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה.
הבווארים השתתפו בקרב וורת, קרב בומונט, קרב באזיי וקרב סדאן.
לאחר המלחמה התבצע איחוד גרמניה ומדינות גרמניה השונות אוחדו ליצירת הקיסרות הגרמנית.
כחלק מרפורמה זו, אוחדו צבאותיהן של שאר המדינות עם הצבא הפרוסי ליצירת צבא הקיסרות הגרמנית.
מכיוון שבוואריה הייתה המדינה הגדולה ביותר בקיסרות אחרי פרוסיה, היא נהנתה מפריבילגיות שונות שהתבטאו בין היתר בתחום הצבאי.
בעוד שבעתות מלחמה היו חייבות שאר המדינות לאחד את המטות הכלליים של צבאותיהן עם המטכ"ל הפרוסי, בוואריה הורשתה להחזיק מטכ"ל עצמאי.
בעתות מלחמה היו הדיוויזיות של שאר המדינות מתאחדים עם הדיוויזיות הפרוסיות ובהתאם לכך ממוספרים מחדש.
הדיוויזיות הבוואריות נותרו עצמאיות ושמרו על המספור המקורי שלהם.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, הייתה הדיוויזיה תחת פיקוד אלברט פון שוך.
הדיוויזיה נערכה בחזית המערבית כחלק מהקורפוס הבווארי הראשון במסגרת הארמייה השישית אשר חייליה גויסו בעיקר מבוואריה, והייתה תחת פיקוד רופרכט, נסיך הכתר מבוואריה.
הדיוויזיה השתתפה בקרב ורדן וב, ובשנת 1918 לחמה במתקפת האביב ובמתקפת מאה הימים.
גנרל לויטננט אנטון פון טיפנבאך (7 באוגוסט 1875 - 23 ביולי 1878)
הדיוויזיה השביעית של הצבא הבריטי היא דיוויזיה בריטית, אשר לחמה במלחמות השונות של בריטניה מתחילת המאה ה-19.
הדיוויזיה הוקמה על ידי ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון במהלך מלחמת חצי האי, ובראשה עמד ג'ורג ראמזי, רוזן דאלהוסי התשיעי, ולאחריו קרלוש פרדריקו לקור, רוזן לגונה, והיא כללה כוחות אנגלים ופורטוגזים.
הדיוויזיה לחמה בקרבות השונים בחצי האי האיברי, ופורקה בשנת 1814.
הדיוויזיה הוקמה מחדש במלחמת הבורים השנייה, אולם פורקה עם תום המלחמה.
הדיוויזיה הוקמה מחדש עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והיא הורכבה מחיילים סדירים ששבו מרחבי האימפריה הבריטית.
הדיוויזיה נשלחה בתחילה לאנטוורפן לסייע לכוחות הצבא הבלגי, אולם נסוגה לאחר כניעת העיר ולחמה בקרב איפר הראשון.
הדיוויזיה לחמה ברוב הקרבות הגדולים בחזית המערבית עד 1917, ובכלל זה קרב לוס, הקרב על הסום וקרב פשנדל, ולאחר מכן נשלחה לחזית האיטלקית להמשך המלחמה ואף השתתפה בקרב ויטוריו ונטו.
בשונה משש הדיוויזיות הסדירות הראשונות של חיל המשלוח הבריטי (BEF), ששליש מכוחו היה מורכב ממילואימניקים קבועים, הדיוויזיה השביעית הורכבה במקור רק מחיילים סדירים, שהולידו את כינוי הדיוויזיה, 'השביעית האלמותית'.
ריצ'רד אוקונור כיהן כמושל צבאי של ירושלים וכמפקד הדיוויזיה השביעית, בפלסטין ובמצרים החל מה-29 בספטמבר 1938 עד 3 בנובמבר 1939. מפקדת הדיוויזיה עברה מירושלים לקהיר ב-31 באוגוסט 1939, ויתרה על הפיקוד על הכוחות לעיל והשתלטה על הכוחות באזור קהיר (חטיבת קהיר הפכה לחטיבת הרגלים ה-29 ב-20 בספטמבר 1939).
הדיוויזיה השביעית עברה לאחר מכן למרסא מטרוח ב-4 בספטמבר, והשתלטה על כל הכוחות באזור למעט דיוויזיית השריון.
הדיוויזיה עוצבה מחדש כדיוויזיה השישית ב-3 בנובמבר 1939 והפכה למפקדת כוח המדבר המערבי בשנת 1940.
הדיוויזיה השישית של הצבא הבריטי הייתה דיוויזיה בריטית, אשר לחמה במלחמות השונות של בריטניה מתחילת המאה ה-19. בשנים 2019 ועד סגירתה ב-2023 שימשה הדיוויזיה כמסגרת תמיכה להפעלת כוחות בעיקר במבצעים מעבר לים והיא כוללת יחידות מודיעין, קשר וכוחות מיוחדים.
בגלגולה האחרון, הדיוויזיה הוקמה ב-2019 על בסיס 'פיקוד הכוחות' (Force Troops Command) האמון על הפעלה מבצעית של פעילויות סביב העולם.
נכון ל-2021 הדיוויזיה כללה את הכוחות הבאים:
חטיבת הקשר הראשונה - כוללת שישה רגימנטי קשר ואסקדרון הקשר ה-299
חטיבת הסיור והמודיעין הראשונה - כוללת מספר גדודי מודיעין, קשר, ארטילריה וכוחות סיוע נוספים.
החטיבה ה-77 - קבוצת סיוע ביטחוני האמון על קשר עם והכשרה של כוחות בעלי ברית של בריטניה ברחבי העולם.
חטיבת המבצעים המיוחדים של הצבא - כוללת חמישה גדודי חיל רגלים ומשמשת להכשרה ואימון כוחות בעלי ברית.
עת פורקה הדיוויזיה ב-2023, היא כללה את חטיבת המבצעים המיוחדים של הצבא והחטיבה ה-77. שתי היחידות הועברו לפיקוד ישיר של מפקדת צבא היבשה.
הדיוויזיה הוקמה על ידי ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון במהלך מלחמת חצי האי, ובראשה עמד הנרי קלינטון.
בשנת 1917 לחמה הדיוויזיה בקרב אראס ובקרב קמברה, ובשנת 1918 לקחה חלק במתקפת האביב הגרמנית ובמתקפת מאה הימים, ולאחר המלחמה פורקה הדיוויזיה.
ב-3 בנובמבר 1939 שונה שמה של הדיוויזיה ה-7, אשר פיקדה על הכוחות במצרים, והיא הפכה להדיוויזיה השישית, ובשנת 1940 היא הפכה למפקדת כוח המדבר המערבי.
בשנת 1941 הוקמה הדיוויזיה מחדש לצורך המערכה בסוריה ולבנון, ולאחר המבצע שונה שם הדיוויזיה והיא הפכה לדיוויזיה ה-70.
בשנת 2008 הוקמה הדיוויזיה מחדש כחלק מפיקוד דרום, והיא נועדה להכשיר כוחות לצורך הלחימה באפגניסטן, אך בשנת 2011 פורקה הדיוויזיה.
בשנת 2019 הוקמה שוב הדיוויזיה על בסיס פיקוד כוחות הזירה (Force Troops Command) שאותו החליפה בייעודה.
הדיוויזיה השישית שימשה כמסגרת פיקודית לסיוע למבצעים ברחבי העולם והיא כללה בעיקר יחידות מודיעין וקשר.
הדיוויזיה הרביעית של הצבא הבריטי הייתה דיוויזיה בריטית, אשר לחמה במלחמות השונות של בריטניה מתחילת המאה ה-19.
הדיוויזיה הוקמה על ידי ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון במהלך מלחמת חצי האי, ובראשה עמד צ'ארלס קולוויל, והיא כללה כוחות אנגלים ופורטוגזים.
הדיוויזיה לחמה בקרבות השונים בחצי האי האיברי, ובשנת 1815 לחמה בקרב קאטר ברה ובקרב ווטרלו.
הדיוויזיה לחמה במלחמת קרים לצד הצבא הצרפתי וצבא האימפריה העות'מאנית כנגד צבא האימפריה הרוסית, והיא נטלה חלק בקרב אינקרמן, הקרב על האלמה וקרב בלקלאווה.
בשנת 1917 לחמה הדיוויזיה בקרב פשנדל, ובשנת 1918 היא לחמה במתקפת האביב הגרמנית ובמתקפת מאה הימים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נשלחה הדיוויזיה ה-4 לצרפת תחת פיקודו של דאדלי גרהאם ג'ונסון, כחלק מחיל המשלוח הבריטי.
ביוני 1942 הוסבה הדיוויזיה לדיוויזיה ממוכנת, ואחת מחטיבות הרגלים שלה הוחלפה בחטיבת טנקים.
במרץ 1943 נשלחה הדיוויזיה לתוניסיה, שם היא לחמה בקרבות הקשים כחלק מהקורפוס ה-9 במסגרת הארמייה הראשונה, עד לכניעת כוחות מדינות הציר במאי אותה שנה.
לאחר מכן נותרה הדיוויזיה בתוניסיה 9 חודשים, שבמהלכם היא הוסבה שוב לדיוויזיית רגלים.
בפברואר 1944 נשלחה הדיוויזיה לאיטליה, על מנת להחליף את הדיוויזיה ה-46, והיא לחמה בקרבות החזית האיטלקית, ובכלל זה בקרב מונטה קאסינו הרביעי.
בנובמבר 1944 נשלחה הדיוויזיה ליוון, שם היא לחמה במלחמת האזרחים היוונית כחלק מהקורפוס ה-3 עד תום המלחמה.
ב-1 באפריל 1956 הוקמה הדיוויזיה מחדש על בסיס דיוויזיית השריון ה-11, עם חטיבות השריון ה-11 וחטיבת השריון ה-20, אולם היא פורקה בשנת 1993.
ב-1 באפריל 1995 הוקמה שוב הדיוויזיה כדיוויזיה מחוזית - אזור צבאי - אשר כללה כוחות מדרום מזרח, והמחוזות המזרחיים.
מטה הקבע שלה היה במחנה אלדרשוט.
הדיוויזיה השביעית הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית.
הדיוויזיה הוקמה במגדבורג בנובמבר 1816 כחטיבה, וב-5 בספטמבר 1818 הפכה לדיוויזיה ה-7. חיילי הדיוויזיה גויסו מפרובינציית סקסוניה, ובפרט מאזור מגדבורג.
בשנת 1866 לחמה הדיוויזיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה והשתתפה בקרב קניגרץ, ובמלחמת צרפת-פרוסיה היא לחמה בקרבות בומון, סדאן והמצור על פריז.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הייתה הדיוויזיה חלק מהקורפוס ה-4 בפיקוד פרידריך זיקסט פון ארמין, אשר היה חלק מהארמייה הראשונה.
בשנת 1915 נטלה הדיוויזיה חלק בקרב ארטואה השני ובקרב ארטואה השלישי, ולאחר מכן לחמה בקרב לוס, ובשנת 1916 היא לחמה במהלך הקרב על הסום.
בשנת 1917 היא לחמה בקרב אראס, קרב מסין ובקרב פשנדל, ובשנת 1918 היא לחמה במתקפת האביב הגרמנית ולאחר מכן השתתפה בלחימה כנגד מתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה.
לאחר המלחמה חזרה הדיוויזיה לגרמניה, וב-20 ביוני 1919 פורקה הדיוויזיה.
קרל אברהרד הרווארת פון ביטנפלד (5 באוגוסט 1856–11 ביוני 1860)
קונסטנטין ברנהרד פון ווייץ-רץ (24 בינואר 1863–16 באוקטובר 1864)
הדיוויזיה השישית הייתה דיוויזיה של צבא הקיסרות הגרמנית.
הדיוויזיה הוקמה בדיסלדורף בנובמבר 1816 כחטיבה, וב-5 בספטמבר 1818 הפכה לדיוויזיה ה-6. חיילי הדיוויזיה גויסו מפרובינציית ברנדנבורג, ובפרט מאזור ברנדנבורג.
בשנת 1820 עבר מטה הדיוויזיה לטורגאו, ובשנת 1850 הוא עבר לברנדנבורג.
בשנת 1917 היא לחמה במהלך הקרב השני על האן, ולאחר מכן הועברה לתקופה קצרה לחזית המזרחית.
בשנת 1918 היא לחמה במתקפת האביב, ובכלל זה הקרב השלישי על האן, ולאחר מכן לחמה במתקפת מאה הימים.
מנפרד פון ריכטהופן (3 בפברואר 1914–1 באוגוסט 1914)
הדיוויזיה ה-6 "פונה" הייתה דיוויזיה של צבא בריטניה, שהוקמה ב-1903 כחלק מצבא הודו הבריטית.
הדיוויזיה השתתפה במערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה במהלכה נלכדה במצור על כות וחילייה נפלו בשבי צבא האימפריה העות'מאנית.
הוקמה מחדש לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ב-1902 מונה הרוזן הוריישו הרברט קיצ'נר למפקד הכוחות הבריטים בהודו כדי לערוך רפורמה בצבא ההודי.
במסגרת משימה זו הקים קיצ'נר 3 פיקודים (צפוני, מערבי ומזרחי) שהורכבו מ-9 דיוויזיות.
כחלק מתהליך זה הוקמה גם הדיוויזיה ה-6 שרוב חייליה היו מאזור פונה והייתה חלק מהפיקוד המערבי.
הדיוויזיה כללה יחידות בריטיות ויחידות הודיות.
1908–1912 - לוטננט גנרל אדווין אלדרסון
הבריגדה ה-16 של "פונה" - כללה 4 רגימנטים
הבריגדה ה-17 של "אחמדנגר" - כללה 4 רגימנטים
הבריגדה ה-18 של "בלגאום" - כללה 4 רגימנטים
ב-4 בדצמבר 1914 פלשה בריטניה לאזור שאט אל ערב במסופטמיה, שבשליטת האימפריה העות'מאנית, מתוך רצון להגן על שדות הנפט של בריטניה בפרס ועל נתיבי ההולכה הימיים במפרץ הפרסי.
הכוח הבריטי שמונה לנהל את המערכה היה כוח D של חיל המשלוח ההודי בפיקודו של גנרל ג'ון ניקסון והדיוויזיה ה-6 "פונה", בפיקודו של לוטננט גנרל ארתור ברט, הייתה הכוח העיקרי בו.
במאמץ לבסס את האחיזה בדרום מזרח מסופוטמיה פעלו כוחות של הדיוויזיה להרחיב את אזור הכיבוש הבריטי ובמסגרת זו לחמה הדיוויזיה ללכבוש את בצרה במהלך קרב בצרה ובהמשך את העיר אל-קורנה בעקבות קרב אל-קורנה.
באפריל 1915 החליף צ'ארלס טאונסנד את ארתור ברט כמפקד הדיוויזיה.