tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חתן פרס ישראל לאמנויות הבמה לשנת 1996.
נבון נולד בשם אריה קליגמן (קליגמאן) בשנת 1909 בעיירה דונייבצי שבדרום-מערב רוסיה (כיום באוקראינה), בנם של מלכה בת הרב יצחק מאיר מאוסטבורג, ומשה הכהן בן יצחק קליגמן.
עלה לארץ ישראל עם משפחתו בשנת 1919 (בגיל 10) באונייה "רוסלאן".
למד אמנות בסטודיו של יצחק פרנקל בתל אביב בשנות ה-20 המאוחרות.
צייר מאות רבות של ציורים, ברובם רישומים בדיו או בפחם, וכן עשרות דיוקנאות של אנשי ציבור, סופרים, שחקנים ואמנים.
מבחר מהם מופיע בספרו "רישומים".
סרט הבנוי על רישומיו בשם "דרך זמר במדבר" נוצר ב-1956, בשיתוף פעולה בינו לבין יעקב אגם ואריה ממבוש.
הורה רישום במכון אבני ובסמינר הקיבוצים אורנים.
השתתף בתערוכות רבות בארץ ובעולם.
תערוכת יחיד שלו נערכה במוזיאון ישראל ב-1978.
על ציוריו זכה בפרס דיזנגוף לציור (1939) ופעמיים בפרס ירושלמי לציור (1941, 1944).
פרסם קריקטורות במספר עיתונים ובסופו של דבר, התקבל על ידי ברל כצנלסון לעבודה בעיתון ההסתדרות "דבר".
היה הקריקטוריסט הקבוע של "דבר" למעלה משלושים שנה (1933–1964).
כמו כן צייר קריקטורות בעיתונים אחרים (אשמורת, דבר השבוע, דואר היום, 9 בערב ועוד), חלקן עוד לפני 1930. אחדות מהקריקטורות שלו בימי המנדט נפסלו על ידי הצנזורה הבריטית, ואחת אף הובילה לסגירה של העיתון למשך שבוע.
על עבודתו כקריקטוריסט זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות ב-1958.
חיבר וצייר סדרות קומיקס (המוכרות בשם "אורי מורי", כשמו של גיבורן הראשון) שהופיעו לראשונה ב"דבר: מוסף לילדים" ב-1934, והחלו להתפרסם מדי שבוע בעמוד האחרון של "דבר לילדים" החל משנת 1936 (האחרונה בהן הופיעה ב-1957).
רבות מהן נחרזו על ידי המשוררת לאה גולדברג, כגון הקומיקס "אורי מורי".
אייר עשרות ספרים, בהם של נתן אלתרמן, אברהם שלונסקי, לאה גולדברג, אביגדור המאירי, ש"י עגנון, משה שמיר, אהרן מגד, חיים חפר, וסיפורים מן המקרא.
כמו כן אייר את הסרט המונפש העברי הראשון, "הרפתקאותיו של גדי בן סוסי", אותו הפיקו וצילמו האחים אגדתי וכתב אביגדור המאירי.
משנת 1948 עיצב תפאורות להצגות בכל התיאטראות, בעיקר בתיאטרון הקאמרי, הבימה ותיאטרון חיפה.
החל בהצגת "הוא הלך בשדות" של משה שמיר וביותר מ-150 הצגות לאחר מכן.
הייתה לו משרה קבועה בתיאטרון הקאמרי.
על פועלו בתחום התפאורה זכה בפרס ישראל לאמנויות הבמה בשנת 1996 (וקודם לכן בפרס המועצה לתרבות ולאמנות, 1972, ובפרס כינור דוד, 1966).
ב- 1975 נבחר על ידי ארגון התיאטרון הבינלאומי כאחד מ-13 אמני התיאטרון המצטיינים והחדשניים בשנים 1970-75 (לצד הבמאי פיטר ברוק ואחרים).
נפטר בתל אביב ב-1996, בגיל 87. נקבר בבית העלמין ירקון.
משנת תש"א היה נשוי לאטה לבית ציפּקֶביץ.
בנו הוא חתן פרס ישראל לפסיכולוגיה פרופסור דוד נבון.
אחיו הגדול היה המחנך שמואל נבון.
אח נוסף, זאב נבון, היה אף הוא אמן ומורה לציור..
אוסף של מכתבים שנשלחו אליו נשמר בספרייה הלאומית.
שחור על גבי לבן (עם הקדמה מאת יעקב פיכמן), הוצאת דבר, תרצ"ח.
גלויות מן העמק, הוצאת דבר, תש"ב.
בחזית ובעורף, הוצאת "עם עובד", תש"ה.
עד כאן, הוצאת דבר, תש"ח.
אלפיים שנה ושנה : אין זו אגדה ב-5 פרקים (מרחביה: ספרית פועלים, תש"ט 1949).
רישומים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1982.קומיקס
לג'ירפה כאב גרון, "חלון" מס' 10, הוצאת ספרית פועלים, 1961.
אורי כדורי (חרזה: לאה גולדברג), הוצאת ספרית פועלים, 1983.
החמור החכם (חרזה: לאה גולדברג), הוצאת ספרית פועלים, 1986.
האפרוח בלבול מח (חרזה: לאה גולדברג), הוצאת ספרית פועלים, 1992.
בקו ובכתב, הוצאת עם עובד, 1996.
ניתן למיין את הטבלה על פי שנה, מחבר או במאי ההצגה.
|1954 || מעשה בעוץ העצלן || מעובד על ידי א' אילת (אנסקי) || במתנו (תיאטרון לילדים ליד האוהל) || אליעזר אנסקי ||
| 1954 || סינדרלה || על פי האחים גרים || במתנו (תיאטרון לילדים ליד האוהל) || אליעזר אנסקי ||
|1957 || נערת החלומות || אלמר רייס || התיאטרון הקאמרי || יוסף מילוא ||
|1957 || רומיאו ויוליה || ויליאם שייקספיר || התיאטרון הקאמרי || יוסף מילוא ||
|1958 || הערב אימפרוביזציה || לואיג'י פיראנדלו || התיאטרון הקאמרי || ||
|1959 || הלילה השנים עשר || שייקספיר || התיאטרון הקאמרי || שמואל בונים ||
|1960 || רוזנים ואביונים || אדוארדו סקרפטה|| התיאטרון הקאמרי || שמואל בונים ||
|1961 || מנהל הבית || הרולד פינטר || התיאטרון הקאמרי || שמואל בונים ||
|1961|| רשומון || פיי ומייקל קיינין || תיאטרון חיפה || יוסף מילוא ||
|1962 || פונדק הרוחות || נתן אלתרמן || התיאטרון הקאמרי || גרשון פלוטקין ||
|1964 || שלמה המלך ושלמי הסנדלר || סמי גרונמן / נתן אלתרמן || התיאטרון הקאמרי || שמואל בונים ||
|1964 || משרתם של שני אדונים || קרלו גולדוני || תיאטרון חיפה || יוסף מילוא ||
|1965 || הרפתקה בקרקס || ג'יימס אמברוז בראון || התיאטרון הקאמרי || לאונרד שך ||
|1966 || שלמה המלך ושלמי הסנדלר (חידוש) || סמי גרונמן / נתן אלתרמן || התיאטרון הקאמרי || שמואל בונים ||
|1966 || קזבלן || יגאל מוסנזון || תיאטרון גיורא גודיק || יואל זילברג ||
|1967 || הנסיכה טורנדוט || קרלו גוֹצי|| התיאטרון הקאמרי || שמואל בונים ||
|1967 || המצוד המלכותי של השמש || פיטר שאפר || תיאטרון חיפה || פירס האגארט ||
|1968 || נוכלים ואוהבים || ג'ורג' פארקהאר || התיאטרון הקאמרי || שמואל בונים ||
|1968 || אי המטמון || רוברט לואיס סטיבנסון || התיאטרון הקאמרי || דוד לוין ||
|1968 || הנרי הרביעי, חלק ראשון || שייקספיר || התיאטרון הקאמרי ותיאטרון חיפה || שמואל בונים ||
|1968 || תעלולי נישואין || יהודה סומו || תיאטרון חיפה || יוסף מילוא ||
|1968 || הנרי הרביעי, חלק שני || שייקספיר || תיאטרון חיפה ותיאטרון הקאמרי || שמואל בונים
|1968 || איי לייק מייק || אהרן מגד || תיאטרון גיורא גודיק || יואל זילברג ||
|1969 || נישואי פיגארו || פייר בומרשה || תיאטרון חיפה || יוסף מילוא ||
|1970 || חלום ליל קיץ || שייקספיר || התיאטרון הקאמרי || שמואל בונים ||
|1970 || בשפל || גורקי || תיאטרון חיפה והתיאטרון הקאמרי || היי קיילוס ||
|1970 || לחיי הסוסים || יורם מטמור || תיאטרון גיורא גודיק || שמואל בונים ||
|1971 || בשפל || מקסים גורקי || התיאטרון הקאמרי ותיאטרון חיפה || היי קיילוס ||
|1971 || שלמה המלך ושלמי הסנדלר (גרסה שנייה) || סמי גרונמן / נתן אלתרמן || התיאטרון הקאמרי || שמואל בונים ||
|1971 || ללא דמעות || פרידריך דירנמאט על פי סטרינדברג || התיאטרון הקאמרי || לאונרד שך ||
|1971 || יום האבא || אוליבר היילי || תיאטרון גיורא גודיק || גיורא גודיק ||
|1971 || במזל דגים || אברהם ניניו וחנה בן ארי || תיאטרון גיורא גודיק || אברהם ניניו ||
|1972|| האוצר || על פי שלום עליכם מאת י"ד ברקוביץ || תיאטרון חיפה || מיכאל כפיר ||
|1973 || כטוב בעיניכם || שייקספיר || התיאטרון הקאמרי || פיטר ג'יימס||
|1975 || קומדיה של טעויות || שייקספיר || התיאטרון הקאמרי || פיטר ג'יימס ||
|1976 || כולם היו בני || ארתור מילר || התיאטרון הקאמרי ||היי קיילוס ||
|1977 || אילוף הסוררת || שייקספיר || התיאטרון הקאמרי || יוסף מילוא ||
|1980 || אותלו בשיתוף רות דר || שייקספיר || התיאטרון הקאמרי || היי קיילוס ||
|1980 || מחול המוות סטרינדברג תיאטרון חיפה מיכה לבינסון 1982 שלמה המלך ושלמי הסנדלר (חידוש) סמי גרונמן / נתן אלתרמן התיאטרון הקאמרי (פארק הירקון) שמואל בונים
אריה סתיו (נולד ב-20 בפברואר 1939 ברובנו שבאוקראינה) הוא פובליציסט ומתרגם שירה, עמד בראש מרכז אריאל למחקרי מדיניות וערך את כתב-העת "נתיב".
סתיו נולד ב-20 בפברואר 1939 בעיר רובנו שבאוקראינה, שהייתה חלק מברית המועצות.
ילדותו עברה עליו בגטאות של רובנו, לבוב וורשה, ולאחר מכן תחת זהות בדויה, יחד עם אמו, מריה.
אביו של סתיו גויס לצבא האדום בראשית מלחמת העולם השנייה, ובתום המלחמה הורשע בספסרות ונשפט ל-25 שנה בסיביר, שבמהלכן התאבד.
ב-1951 עלה סתיו לארץ והתחנך בקיבוץ גבעת חיים מאוחד, שם אומץ על ידי משפחתו של יצחק בן-אהרן.
לדברי סתיו, בן-אהרן חיבב עליו את שירת נתן אלתרמן.
ב-1963 עזב סתיו את הקיבוץ.
ב-1983 נמנה עם מייסדי שערי תקווה.
סתיו הוא בעל תואר ראשון ושני מאוניברסיטאות תל אביב וברן (שווייץ).
ב-1987 ייסד סתיו את כתב העת "נתיב", כתב עת למחשבה מדינית, חברה ותרבות, בו הוא משמש כעורך עד היום, וב-1997 הקים את מרכז אריאל למחקרי מדיניות.
פרסם מחקרים רבים בתחומים צבאיים ופוליטיים.
ב-1995 הוציא לאור את "שבעה שערי שירה: משוט פיוטי על פני תרבות המערב", שבעה כרכים של מיטב היצירה השירית של התרבות האירופית, בהם תרגומים של משוררי יוון ורומי, כגון ספפו ואנאקראון היווניים וקטולוס ואובידיוס הרומיים.
בשירת ימי הביניים נמצא, קטעים מ"שירת הניבלונגים" ומ"שירת רולאן", וכן את שירת הרנסאנס והברוק (דנטה, פטררקה ואחרים), שירת העידן הרומנטי (משוררים כהיינה וביירון) ושירת המאה העשרים.
ב-2007 פרסם סתיו את תרגומו ל"הקומדיה האלוהית" של דנטה אליגיירי לעברית.
ביצירה מורכבת זו, נהג סתיו כרוב המתרגמים לשפות אירופיות לוותר על המשקל המקורי ולפשט את החריזה, על מנת לאפשר לקורא להבין טוב יותר את עומקה ורבגוניותה.
סתיו עוסק בשני תחומים שונים - באסטרטגיה הביטחונית של מדינת ישראל, ותרגום שירה אירופית קלאסית.
תרגם אפוסים קדומים של גרמניה, צרפת ואנגליה.
סתיו משתמש לעיתים בשם העט גדעון סתר.
אריה נשוי לליה סתיו ואב לנגה סתיו-אקרמן ולדניאל סתיו.
חמשירי זימה (1973) (בשיתוף אהרון בר)
השלום - קריקטורה ערבית: עיונים בדיוקן האנטישמי, תל אביב, זמורה ביתן, 1996
איווי המוות הישראלי, תל אביב, מודן, תשנ"ט 1998
שירה - מבט אישי - כולל שירים מקוריים ומתורגמים.
צהרי יום א' בפארק עירוני, הוצאת אריה ניר, 2010.
מארת השנאה העצמית ביהדות, מרכז אריאל למחקרי מדיניות, 2014.
אהבים - פּוּבּליוס אוֹבידיוס נאסוֹ, תל אביב, הוצאת זמורה ביתן, 1975
שירת רולן - לפיענוח הכתוב הסמוי, אפוס צרפתי קדום ויסודי.
סונטות שקספיר - הזמן הנס, חומק אל נצח כגנב, לוד, דביר, תשס"א 2000
שבעה שערי שירה - משוט פיוטי על פני תרבות המערב, שבעה כרכים של תרגומים מתשע שפות אירופאיות מכל התקופות.
שירת הניבלונגים - האפוס הגרמני הקדום ביותר.
עלילות אבירי השולחן העגול - מבחר פרקי שירה מן הסאגה הארתוריאנית, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006
הקומדיה האלוהית - דנטה אליגיירי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007
שירת אל-סיד, רימונים הוצאה לאור, 2007
שירת הנסיך איגור, הוצאת אריה ניר, 2008
שירת קוסובו - מבחר הבלדה הסרבית, הוצאת אריה ניר, 2008
ביוולף, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2008
שירת הצפון - מבחר מן האדה הנורדית, הוצאת אריה ניר, 2008
האיליאדה, הוצאת אריה ניר, 2009
דנטה - חיים חדשים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010
שירת הטרובדורים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2010
אסטרטגיה מדינית בעידן של טירוף מערכות, תל אביב, מודן, תשנ"ז 1997.
טילים בליסטיים - איום ומענה, תל אביב, ידיעות אחרונות, 1998.
במלאכת הנשים עלי משכב, תל אביב, ביתן, 1970.
פתגמים ואמרות בענייני אהבה ונשים, תל אביב, תמוז, 1974.
נשים ואהבה - 8 ספרוני אמנות, תל אביב, תמוז, 1980.
אריה (אריק) נחמקין (2 בנובמבר 1925 – 24 בנובמבר 2021) היה פוליטיקאי ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך ושר החקלאות.
נחמקין נולד לשמעון ורחל במושב נהלל במשפחה בת שלושה ילדים.
בשנים 1948-1943 היה פעיל בארגון ההגנה, בהמשך שירת בצה"ל ולחם במלחמת העצמאות, בין היתר בקרב משמר העמק.
לאחר מכן הצטרף כמפקד מחלקה לגדוד הקומנדו 81 (לימים 89), גדוד פשיטה ממוכן בחטיבה 8, השתתף באירועי אלטלנה, ולחם במבצע דני, במסגרתו נפצע ואיבד עין בקרב על דיר טריף.
לאחר תום אשפוזו, חזר לגדוד ולחם בשורותיו עד מבצע חורב, כולל.
בין השנים 1954–1956, נחמקין התנדב עם קבוצה של אנשי ההתיישבות העובדת לסיוע למושבי העולים, ובמסגרת זו התגורר כשנתיים בברוש.
במלחמת סיני לחם כמפקד פלס"ר חטיבה 9. במסגרת שירות מילואים לחם נחמקין כמפקד גדוד בדרגת סגן-אלוף בחטיבת אלכסנדרוני במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים.
בשנים 1960-1959 היה חבר בוועדת המשק של תנועת המושבים.
מ-1965 עד 1967 היה מרכז אגף המשק בתנועה, ומשנת 1970 ועד היבחרו לכנסת בשנת 1981 היה מזכיר תנועת המושבים.
והיה חבר בוועדת הכספים ובוועדת הפנים ואיכות הסביבה.
ב-1984 נבחר בשנית לכנסת ה-11, ומונה לשר החקלאות בממשלות האחדות הלאומית - הממשלה ה-21, שבראשותה עמד שמעון פרס והממשלה ה-22 שבראשותה עמד יצחק שמיר.
נחמקין לא נבחר לכנסת השתים עשרה.
ב-1946 התחתן עם שרה כבשנה (בתו של יצחק כבשנה) ונולדו להם שלושה ילדים: עמליה, דליה ושאול.
חי במושב נהלל כל חייו.
נחמקין נפטר בביתו ב-24 בנובמבר 2021, בגיל 96. הוא נקבר בבית העלמין בנהלל.
אריה נאור (נולד ב-4 בינואר 1940, כ"ג בטבת ה'ת"ש) הוא פרופסור אמריטוס למדע המדינה, לשעבר ראש החוג לפוליטיקה ותקשורת במכללת הדסה.
כיהן כמזכיר הממשלה בשנים 1977–1982. שימש חבר המרכז וההנהלה של תנועת החרות, ועורך חדשות ב"קול ישראל".
אריה נאור נולד ליהודה נאור ואסתר רזיאל-נאור, חברי האצ"ל שאף נעצרו עקב פעילותם זו.
למד בבית הספר התיכון צייטלין בתל אביב.
קיבל תואר ראשון בפילוסופיה ובהיסטוריה של עם ישראל בפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה העברית בירושלים (1969), תואר שני (בהצטיינות) במדע המדינה, האוניברסיטה העברית (1990) ותואר שלישי מהאוניברסיטה העברית (1997).
מנחהו בעבודת הדוקטורט, שעסקה באידאולוגיה של ארץ ישראל השלמה לאחר מלחמת ששת הימים, היה פרופ' שלמה אבינרי.
עבד כעיתונאי בעיתונים חרות והיום.
בשנת 1969 היה עוזרו של שר הפיתוח, חיים לנדאו, ולאחר פרישת גח"ל מהממשלה עבר לעבוד כעורך חדשות בקול ישראל.
כמו כן, היה חבר מרכז הליכוד.
עם עליית הליכוד לשלטון ב-1977, מונה נאור על ידי מנחם בגין למזכיר הממשלה, ושימש בתפקיד זה חמש שנים.
נאור היה איש סודו של בגין, והרבה לייצג את הממשלה באמצעי התקשורת.
במרץ 1981 פרץ עימות חריף בין נאור לעיתונאי רענן לוריא, על רקע האשמות של לוריא שנאור הציע להדליף לו מידע סודי.
בתחילת 1982 הודיע נאור על התפטרותו, וזו נכנסה לתוקף באפריל 1982.
באוקטובר 1982, לאחר פרישתו, הורשע בבית הדין למשמעת של עובדי המדינה בעבירות של התנהגות שאינה הולמת עובד מדינה: התערבות בעניינים לא לו, תוך סיכון יחסי החוץ של המדינה (העברת מידע לעיתונאי רענן לוריא שעשוי היה לסייע לרונלד רייגן בבחירות בארצות הברית), והצגת תמונה מעוותת של שיחותיו עם רענן לוריא.
בזמן כהונתו של שמעון פרס כשר החוץ בממשלת האחדות הלאומית, הצטרף נאור לוועדת הסברה שמינה פרס במשרד החוץ שנועדה לקדם ועידה בין לאומית למען שלום עם ירדן ומתן לגיטימציה למלך חוסיין.
בעקבות כך, הועמד נאור לדין חברים בקרב תנועת הליכוד, שביקשה ממנו לפרוש מן הוועדה או לפרוש מחברותו במרכז הליכוד.
נאור, שהסכים עם פרס בנושא זה, העדיף להמשיך לכהן בוועדה של משרד החוץ, ופרש מן הליכוד.
עם פרישתו פנה למחקר אקדמי ולכתיבה פובליציסטית, שימש מרצה למדיניות ציבורית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב וחבר הסגל האקדמי של האוניברסיטה.
היה ראש החוג לפוליטיקה ותקשורת במכללת הדסה.
בשנים 2011-2012 כיהן כנשיא האגודה הישראלית למדע המדינה.
נאור הוא גם יו"ר הוועדה האקדמית של מכון ז'בוטינסקי בישראל והעורך הראשי של מפעל ההוצאה לאור של כתביו האידאולוגיים של זאב ז'בוטינסקי.
נאור הוא בנה של אסתר רזיאל-נאור, חברת הכנסת מטעם חרות וגח"ל בין השנים 1949–1973, ואחיינו של דוד רזיאל, מפקד האצ"ל, שנשלח על ידי המודיעין הבריטי לעיראק ונהרג שם במאי 1941.
הוא נישא למרים נאור, לימים נשיאת בית המשפט העליון, ממנה התאלמן בשנת 2022, ולהם שני בנים תאומים.
ממשלה במלחמה - תפקוד ממשלת ישראל במלחמת לבנון, ידיעות אחרונות.
כתובת על הקיר - לאן מוליך הליכוד, ידיעות אחרונות.
ארץ ישראל השלמה - אמונה ומדיניות, זמורה.(2001) זוכה פרס בהט.
סימון נולד בשנת 1913 בעיר מיינץ שבגרמניה.
כעבור שנה, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויס אביו לצבא ובמשך כארבע שנים שירת כקצין בחזית הצרפתית; מאחר שאמו לא יכלה לטפל בתינוק עקב מחלתה, הוא הועבר לחזקתם של סבתו וסבו, שממנו ספג הווי וערכים יהודיים.
למד בגימנסיה ההומניסטית בעירו והיה חבר בתנועת הנוער הציונית "קדימה".
למד משפטים באוניברסיטאות היידלברג ופרייבורג, ובשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עבר ללמוד לשונות קלאסיות ופילוסופיה באוניברסיטת בזל.
כעבור שנתיים, בשנת 1935, כשהיה בן 22, עלה לארץ ישראל, והשלים את לימודיו בסמינר למורים בבית הכרם.
בשנת 1937, בעקבות הזמנתו של ד"ר זיגפריד להמן, צורף לסגל ההוראה של כפר הנוער בן שמן, ועבר להתגורר במקום.
בסתיו 1940, בתקופת מלחמת העולם השנייה, התנדב סימון לפלוגת חי"ר בבריגדה היהודית, ובהמשך היה לקצין מודיעין של הגדוד הראשון שלה.
בתום המלחמה פעל במחנות הפליטים של ניצולי השואה.
ב-1946 התמנה לתפקיד פיקודי בחטיבת קרייתי ועד מהרה היה למפקד גדוד 43. באוגוסט 1947, לפני מלחמת העצמאות, עבר לשרת במטה הכללי של "ההגנה" (ואחר כך של צה"ל) כעוזר מיוחד של יגאל ידין לענייני מודיעין, בדרגת רב-סרן.
לאחר ארגון אגף המודיעין על ידי חיים הרצוג מונה סימון לסגנו של בנימין גיבלי בש.מ.
1 - ענף המודיעין הקרבי.
במסגרת תפקידו עסק באגף המחקרי וגיבש נוהלי עבודה ועקרונות מחקריים ששימשו את הבסיס התורתי של מערך המודיעין, והיה חבר משלחת ישראל למשא ומתן עם מצרים על הסכמי שביתת הנשק ברודוס.
לתקופה קצרה שב לבן שמן ושימש מרכז בית הספר וחברת הילדים.
בשנת 1952 נקרא לבאר שבע, לכהן כמנהלה הראשון של מחלקת החינוך בעירייה, ומ-1953 עד 1964 היה למפקח מחוז הדרום במשרד החינוך.
במסגרת תפקידו הקים את התשתית של מערכת החינוך בדרום ויזם את הקמת המכללה האקדמית לחינוך ע"ש קיי.
בתקופה זו היה שותף למדיניות שילובם של ילדי העולים החדשים במערכת החינוך, והוא טבע את המונח "טעוני טיפוח" (כמקבילה למונח האנגלי "culturally disadvantaged"), אשר אומץ על ידי משרד החינוך כקריטריון להענקת סיוע לאוכלוסיות שונות.
בתקופה זו גם הגה את רעיון שילובן של מורות חיילות בצה"ל.
ב-1964 שב לבן שמן, לאחר שהמקום נקלע למשבר.
סימון שיקם את כפר הנוער, התאימו לרוח הזמן והוביל ליצירת מסלול לימודים לבגרות.
הוא כיהן כמנהל עד 1978. לאחר פרישתו עבר להתגורר בתל אביב עם אשתו.
בשנת 1975 זכה בפרס ישראל למפעל חיים בחינוך.
בנימוקים לפרס נכתב בין היתר: "בבאר שבע נתגלה במלא היקף, אופיו החלוצי של אריה סימון המחנך.
בצדק נאמר, כי מערכת החינוך בנגב הריהי בעיקרה יצירתו".
סימון פרסם ספרים ומאמרים בנושאי חינוך, ביקורת המקרא, הגות ומחשבה יהודית.
נפטר בנובמבר 2002, בגיל 89 ונקבר בבית העלמין של כפר הנוער בן שמן.
אשתו, אנני לבית שוסטרמן, הייתה פסיכולוגית ילדים.
בתו נעמי, שהייתה עובדת סוציאלית, נפטרה מסרטן ב-1985.
בנו, ד"ר דני סימון היה כירורג, המנהל המייסד של יחידת הטראומה במרכז הרפואי קפלן, וניהל את יחידת הטראומה במרכז הרפואי שיבא.
בשנת 2007 נקראה על שמו כיכר בבאר שבע.
אריה סימון (ליקט וערך), בעיות חינוך בבתי ספר לילדי עולים: פרקי קריאה לתלמידי כיתות של מורים וגננות, תל אביב: אוצר המורה ('מקראות פדגוגיות', ילקוט ב), תש"ך.
"חינוך לשלום בבית הספר העברי", תל אביב: המרכז הבינלאומי לשלום במזרח התיכון; המועצה היהודית-ערבית לחינוך לשלום, 1984. (ספרון)
אדם בצלם: חינוך הומניסטי ולימוד המקרא, תל אביב: עם עובד, תשנ"א 1991.
דרכים ותהיות, ירושלים: כרמל, תשס"ד 2004. ("אוטוביוגרפיה אישית והגותית שנאספה מעיזבונו הספרותי של אריה סימון")
'מבוא', בתוך: זיגפריד להמן, רעיון והגשמה: מדבריו ושיחותיו; ליקט והכין לבית-דפוס: אברהם יקל; תרגמה מכתב-היד: חנה הוכברג, תל אביב: תרבות וחינוך ('אורים'), תשכב 1962.
אריה עמית (נולד ב-28 באוגוסט 1950) הוא ניצב בדימוס של משטרת ישראל.
עמית נולד בחיפה למרים ומרדכי אקסמיט.
הוא בוגר מחזור י"ד של הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה.
עם גיוסו לצה"ל, התנדב לשירות בצנחנים, ושובץ בגדוד 890. עמית עבר בגדוד מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר ולחם במלחמת ההתשה.
עמית סיים שירותו בצה"ל בדרגת סרן והוא בעל תואר שני ביחסים בינלאומיים ובוגר תוכנית המנהלים של בית הספר לעסקים באוניברסיטת הרווארד.
במסגרת שירותו במשטרת ישראל הוכשר במכללה לביטחון לאומי.
בתפקידיו האחרונים במשטרה שימש מפקד מרחב דן, ראש אגף מבצעים ובשנים 1994–1997 מפקד מחוז ירושלים.
לאחר סיום שירותו פנה עמית לעסקים.
תחילה הובא על ידי דני יתום לעסוק בייעוץ ביטחוני באנגולה במסגרת חברה בבעלות ארקדי גאידמק, פרויקט שלטענתו לא יצא אל הפועל, ועד שנת 2000 היה מנכ"ל חברות טלכר, השמירה טכנולוגיות מיגון ו-S.G.I.
מלבד זאת משמש עמית יועץ לחברות ביטחוניות בישראל וברחבי העולם, והיה עמית מחקר במרכז הבינתחומי ומרצה במכללה הישראלית לביטחון וחקירות.
בשנת 2005 מונה עמית על ידי שר הפנים אופיר פינס-פז ליו"ר הוועדה הבין-משרדית למניעת אלימות באזורי בילוי.
בשנת 2006 התמודד לכנסת ה-17 במקום ה-40 ברשימת העבודה-מימד ולא נבחר לכנסת.
משנת 2008 עומד עמית בראש מטה המאבק של הארגון למיגור האלימות והגזענות בספורט, מטעם ארגון שחקני הכדורגל בישראל.
כמו כן הוא חבר בוועדה לבחינת מצב ענף הכדורגל במשרד התרבות והספורט וחבר ועדת מעקב של עמותת סיכוי - לקידום שוויון אזרחי לבחינת יישום המלצות ועדת אור.
עמית הוא אחיה של המתרגמת והחוקרת חנה עמית-כוכבי.
ב-2022, הוא התאלמן מאשתו השנייה, רעה צור עמית.
אריה ניר (קלַפֶּר; 11 באוקטובר 1911 – 6 ביוני 1977) היה מראשוני משטרת ישראל, מפקד מחוז המרכז ונציב בתי הסוהר.
ניר (במקור קלפר) נולד בעיר סטניסלב באימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום נקראת העיר איוונו-פרנקיבסק והיא נמצאת בתחומי מדינת אוקראינה), ועלה לארץ ישראל בהיותו נער, ב-1925, עם הוריו שלמה ונחמה לבית גינזבורג, אחיו יצחק ניר ואחותו שרה קלפר.
בתחילה התגוררו בכפר סבא, ועבדו בפרדסים.
התגורר בשכונת נורדיה בתל אביב ולמד בבית ספר אליאנס.
כיהן כמדריך בצופים, ובגיל 14 התגייס ל"הגנה".
בגיל 18 היה ממארגני גדודי הנוער של הארגון בעמק חפר.
בוגר קורס מפקדי מחלקות בארגון, ונתמנה לסגן מפקד הנפה.
בעמק חפר הכיר את אשתו לעתיד, צפורה.
בראשית מאורעות תרצ"ו (1936) היה בין הראשונים שהתנדבו לנוטרות.
בליל וינגייט נעצר ונידון לארבע שנות מאסר במחנה נור א-שמס ועבודות פרך על פעילותו זו.
גזר דינו הומתק לשלוש שנים, והוא הועבר לבית סוהר בירושלים, שם שימש מנהיג האסירים היהודים.
בינואר 1947 נפצע קשה כאשר האסירים הערבים בכלא התנפלו על האסירים היהודים.
היה בכיר אסירי ההגנה בבית הסוהר המרכזי בירושלים.
בגלל התנגדותו לניסיונות בריחה מהכלא לא שותף בתוכנית של האצ"ל והלח"י לבריחה מהכלא.
במהלך מלחמת העצמאות, ב-1948, הועבר מצה"ל לסייע ליחזקאל סהר בהקמת משטרת ישראל, ובחודש מאי 1948 היה למפקדה של נפת נתניה.
עם איחודה עם נפת פתח תקווה, היה למפקד הנפה המאוחדת, נפת השרון.
באמצע שנת 1951 התמנה כמפקד נפת השפלה (רחובות), ולאחר מכן כיהן כסגן מפקד מחוז ירושלים.
בסוף שנת 1953 החליף את אברהם זלינגר כמפקד מחוז הצפון (שמפקדתו בטבריה).
ב-1 באפריל 1954 היה מפקדו הראשון של מחוז משטרה חדש, מחוז המרכז (ברמלה), וכיהן בתפקיד זה עד סתיו 1958, אז בוטל המחוז במסגרת שינוי הארגון במחוזות המשטרה (הוא הוקם מחדש בשנת 1981).
בעקבות מרד האסירים בכלא שטה בספטמבר 1958, הועבר ניר לשירות בתי הסוהר והופקד על ענייני הביטחון והמנהל.
בתפקיד זה היה כפוף ישירות לשר המשטרה.
כעבור שבועות ספורים, באוקטובר 1958, התמנה לנציב בתי הסוהר, במקומו של מפקד השירות צבי חרמון שסיים את תפקידו בעקבות המרד.
ניר כיהן כנציב בתי הסוהר 18 שנים.
בתקופתו הוקמו לראשונה בתי סוהר חדשים במדינת ישראל, ובהם בית הסוהר הראשון לנשים נווה תרצה ובתי סוהר לאסירים ביטחוניים.
בתקופתו גם הופקד שירות בתי הסוהר על כליאתו והוצאתו להורג של אדולף אייכמן ב-1962. ניר נכח בהוצאתו להורג של אייכמן בכלא רמלה, ויחד עם מיכאל גולדמן פיזר את אפרו מחוץ למים הטריטוריאליים של מדינת ישראל.
במסגרת התרחבות השירות בתקופתו נפתח האגף הפסיכיאטרי (מב"ן) והושלמו בניית בית סוהר אשל ובתי סוהר נוספים באשקלון, רמאללה, ג'נין, טולכרם וחברון.
עוד בשנים אלו שונה מבנה השירות, בוטל תפקיד סגן הנציב והוקמו שני מינהלים (מינהל ארגון וביטחון ומינהל שיקום האסיר).
בשנת 1976 פרש לגמלאות, הוחלף על ידי חיים לוי, ונתמנה ליועץ לשר המשטרה.
ניר נפטר בקיץ 1977 בתום מחלה קשה, והובא למנוחות בחלקת המשטרה בהר הרצל.
הותיר אישה, צפורה, אחות בקופת חולים, ארבע בנות - הדאלה ליונס (1937),יעלה זאבי (1945) שלומית ניב (1952) ורונה קדמי (1952) וכן נכדים.
בשנת 1978 נקרא על שמו בית הספר הארצי לסוהרים ולקצינים.
אריה על מיתר סול (בגרמנית Air auf der G-Saite) היא יצירה מוזיקלית לפסנתר ולכינור אשר עובדה על ידי הכנר הגרמני אוגוסט וילהלמי מפרק האֵר (air) בסוויטה השלישית לתזמורת ברה מז'ור, רי"ב 1068 של יוהאן סבסטיאן באך.
היצירה היא מהמוכרות ביותר של באך, ובמוזיקה הקלאסית בכלל.
השם "אריה על מיתר סול" איננו מדויק, אך התקבל עם השנים.
אריה ואר הן למעשה מילים נרדפות, הואיל ונוסף לאריה המוכרת לקול סולו, קיימת גם אריה אינסטרומנטלית, כמו במקרה זה.
באך כתב את הסוויטה בזמן שירותו בקתן, בחצרו של לאופולד, נסיך אנהלט-קתן בין השנים 1717 ל-1723. היא כתובה לתזמורת הכוללת אבובים, חצוצרות, טימפני, כלי קשת ובאסו קונטינואו, אם כי בפרק האריה משתתפים כלי הקשת והבאסו קונטינואו בלבד.
האריה עובדה בסוף המאה ה-19 על ידי וילהלמי לפסנתר וכינור.
על ידי שינוי הסולם מרה מז'ור המקורי לדו מז'ור, והורדת המלודיה באוקטבה שלמה, ניתן היה לנגן את היצירה כולה על מיתר אחד בכינור, מיתר סול.
יצירה זו הייתה היצירה הראשונה של באך שהוקלטה.
על פי מיתוס אחד, הכינוי "על מיתר סול" ניתן לפרק בזמן קונצרט של פגניני כאשר פקעו מיתריו של הכנר בזמן ביצוע היצירה בזה אחר זה, והוא נותר עם מיתר סול לבדו (המיתר הנמוך ביותר בכינור), עליו ניגן את האריה.
על פי מיתוס אחר, מלכתחילה הפרק הזה נוגן רק על מיתר סול.
בעונה הרביעית של הסדרה האישה הטובה רוקדים פיטר ואלישה פלורק לצלילי האריה על מיתר סול בנשף המסורתי של יום סנט פטריק בשיקגו.
אריה סיון (1940 – 2010) היה אדריכל ומורה לאדריכלות בישראל.
סיון נולד כליאון (אריה) טינטשטיין סיון נולד ב-1940 במונטווידאו שבאורוגוואי.
ב-1963 הגיע סיון לישראל, השתקע בירושלים ולאחר מכן בעין הוד.
הוא קיבל בשנת 1965 תואר מוסמך לארכיטקטורה ובינוי ערים מהטכניון.
בשנת 1969 פתח משרד עצמאי ומשנת 1981 ועד לפטירתו בשנת 2010 עבד בשותפות עם האדריכל הורציו שוורץ שהיה חברו לספסל הלימודים במונטווידאו.
כאדריכל השתתף בפרויקטים רבים של תכנון ובעיצוב אורבאני, מבנים פרטיים, עיצוב פנים ועיצוב תעשייתי.
שימש יועץ לעיצוב ספריות עבור מרכז ההדרכה לספריות בישראל וזכה בתחרויות אדריכלות בין-לאומיות רבות.
הוא היה מורה לאדריכלות תחילה בבצלאל ולאחר מכן בחוג לעיצוב פנים במכללה למינהל - חוג אותו הקים לאחר פרישתו מבצלאל בשנת 2004 בדרגת פרופסור חבר.
בין השנים 1980–1981 שימש בתפקיד ראש המחלקה בפועל במחלקה לעיצוב סביבתי ותעשייתי (לימים המחלקה לאדריכלות) בבצלאל, ושוב בשנת 1983.
סיון עסק במחקר חזותי של הארכיטקטורה העממית המקומית בישראל, והיה פעיל בתחום השימור.
כיהן כיו"ר הסניף הישראלי של דוקומומו - גוף מייעץ לתיעוד ולשימור מורשת האדריכלות המודרנית הבינלאומית - ובמזכירות הוועדה למורשת עולמית של אונסק"ו בישראל.
בדצמבר 2009 נערכה בגלריה בבית האדריכל ביפו התערוכה "טביעות ידיים" שכללה צילומים שערך סיון בסמטאות העיר העתיקה ובשכונת מוסררה בקו התפר בירושלים ובשכונת נחלאות שבמערב העיר.
סיון הוא אביהם של קרין סיון ושל במאי הקולנוע אייל סיון.
שיקום ופיתוח בניין בצלאל ההיסטורי בלב העיר ירושלים (בניין הכיתות, הספרייה והמינהלה של המחלקה לאדריכלות).
מבנה כיתות עבודה (סטודיו), המחלקה לאדריכלות, בצלאל.
בית כנסת, מחנה צבאי גבעון.
המתחם האתיופי, הכנסייה האתיופית בישראל.
בית ספר יסודי "דרכי אבות", נתניה.
בית ספר יסודי "בית חנה", נתניה.
גן ילדים "קריית צאנז", נתניה.
ספרייה מרכזית ואודיטוריום, מדרשת רופין.
תוכנית אב לאזור תעשייה גפן.
גן הזיכרון ע"ש כץ, אפרת.
תוכנית אסטרטגית להתחדשות עירונית בשכונות ותיקות בדימונה.
תוכנית שלד לרובע התמרים, אילת.
אריה עצמוני (2 בנובמבר 1926 – 30 במרץ 2005) היה לוחם בעל אות גיבור ישראל.
עצמוני נולד ב-2 בנובמבר 1926 בשם לייב מרקוביץ' באוז'הורוד (אז בצ'כוסלובקיה וכיום בתחומי אוקראינה).
בתקופת מלחמת העולם השנייה, כשהיה בן 13, עזב את בית הוריו והתגורר לבדו בבודפשט.
מאוחר יותר, נלקח למחנה עבודה ביוגוסלביה ועבד בכריית נחושת עד שחרורו בפעולה של פרטיזנים מקומיים, אליהם הצטרף בלחימה בגרמנים עד עלייתו לארץ ישראל בשנת 1944. הוא הוחזק במחנה עתלית עד להצטרפותו לבריגדה היהודית ושירת במצרים ובאיטליה.
בתקופת שהותו באיטליה השתתף בפעילות יחידת הנוקמים.
בסיום השירות באירופה, הצטרף למשטרת היישובים העבריים ועסק בנוטרות בנהריים.
בעקבות התקפה של הלגיון הערבי על אותה נקודה, נסוג עם הנוטרים והגיע לבסיסם הסמוך של גדוד 12 של חטיבת גולני.
עצמוני הצטרף לשורות החטיבה ולאחר קורס סמלים הוצב כרב-סמל פלוגתי ושירת בתפקיד זה במלחמת העצמאות.
בספטמבר 1948 פינה ארגז תחמושת ממוקד אש במהלך קרב וזכה לציון לשבח ממפקד החטיבה.
על פעילותו בינואר 1949 בקרב ברפיח הוענק לו אות גיבור ישראל:
בתום שירות החובה, עבד עצמוני בחברה לייבוא חלקי מכוניות וכנהג מונית.
בשנות השישים הקים חברה להשכרת רכב וניהל את סניף החברה הבינלאומית "הרץ" בחיפה.
בתקופת מלחמת ההתשה, התגייס לשירות קבע, ללא תשלום, ושימש רס"ר מחנה הטירונים של חיל תותחנים.
במסגרת שירות המילואים שירת במלחמת ששת הימים ברמת הגולן וברמאללה ושירת במלחמת יום הכיפורים בסיני.
עצמוני נפטר בשנת 2005 ונקבר בחיפה בטקס צבאי.
היה נשוי ואב לבן ובת.
נולד בעיירה קורוב שבפולין, לרב יעקב אהרן שכיהן ברבנות באוסטרובה, חסיד גוסטינין, וצאצא ליהודי הקדוש מפשיסחה, דרך שושלת פוריסוב.
היה חתן רבי יהונתן אייבשיץ רבה של לושיץ.
בגיל שש עשרה התמנה לרבנות בעיר קורוב בפולין.
בשנת תרס"ה (1905), במלחמת רוסיה–יפן, נמלט לעיר בריסק ושהה כשנה במחיצתו של הרב חיים סולובייצ'יק.
בשנת תרע"ג (1913) התמנה כרבה של העיר קארוב.
בתחילת שנות ה-20 היה שותף בקבוצת חברי חברת "בית ונחלה" בוורשה, שתכננה הקמת יישוב חרדי-חסידי בארץ ישראל.
בשנת תרפ"ד (1924) היה בקבוצת העולים הראשונה שהקימה את בני ברק.
מיד עם בואו הוכתר כרב המושבה.
הקים את צריפו בגבעה הסמוכה לכניסה למושבה.
בשנת תרפ"ז (1927) אירח בביתו את האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר, שהגיע לביקור בארץ ישראל.
בשנת תרפ"ז (1927) עזב את בני ברק ועבר להתגורר בירושלים, שם כיהן כדיין ומורה הלכה.
רבה של רמת גן הסמוכה, הרב שלמה זלקינד לנדרס, החליף אותו כרב זמני, עד למינויו של הרב נחמן שמואל יעקב מיודסר.
בשנת ה'תרפ"ט (1929) נאלץ להגר לארצות הברית, אך לא השתקע בה ושב לירושלים.
עם שובו, התגורר בשכונת בתי ורשה.
בשנת תרצ"ד (1934) הדפיס בירושלים כמה מתשובותיו בהלכה של חותנו בספר "תפארת יהונתן" וצירף בו את חידושיו בשם "כליל תפארת".
כמו כן הדפיס את הספר "כתר היהודי" מתורת זקנו "היהודי הקדוש" ואת הספר "זכותא דאברהם" של דודו רבי אברהם מפוריסוב.
כמו כן, חיבר ספר בשם "קרני רא"ם", ובו אסופה רבה של סיפורי מופתים על צדיקי פולין.
על שמו של הרב רבינוביץ נקרא רחוב בשכונת נוה אחיעזר בבני ברק.
היה אב לארבעה בנים וארבע בנות.
בנו עקיבא בעל החנות סופר קיי בבורו פארק, שנקרא על שם התנא רבי עקיבא (שהתגורר בבני ברק הקדומה), הוא הילד הראשון של המושבה בני ברק.
חתנו הוא הסופר והחוקר הרב משה שלמה כשר.
בן נוסף הוא רבי חנוך הניך, למדן וסוחר שהיה מיודד עם כמה מאדמו"רי ירושלים.
אריה מֶרְזֶר (בכתיב יידי: מערזער; בלועזית: Merzer; 1905 – 17 באפריל 1966) היה אמן ריקועי נחושת ישראלי ממוצא פולני.
מרזר נולד בשנת 1905 למשפחה חסידית בעיירה קטנה ליד ורשה.
כבר בצעירותו גילה חיבה לעבודות אמנות.
בשנת 1927 החל לעסוק בריקוע נחושת סביב מוטיבים יהודיים, ובשנים 1928–1929 הציג תערוכות בוורשה.
בשנת 1930 עבר לפריז, ובה השתלם באמנות ריקועי הנחושת וגיוון את יצירותיו, שכללו גם מוטיבים אוניברסליים.
הוא היה חבר ועד אגודת האמנים היהודיים בפריז.
עם כניעת צרפת לגרמניה הנאצית ביוני 1940 נמלט לצרפת החופשית, שם הסתתר עם משפחתו באחד הכפרים.
לאחר שגרמניה הנאצית השתלטה על כל צרפת, נמלט לאזור גרנובל, שהייתה תחת כיבוש איטלקי.
משם עבר בשנת 1943 לשווייץ, שאליה הורשה להיכנס מאחר שילדו היה מתחת לגיל שש.
בשווייץ הוציא אלבום של עבודות גרפיות על מוטיבים יהודיים.
בשנת 1945 עלה לארץ ישראל באונייה "לימה".
מיד עם הגיעו החל להציג תערוכות של יצירותיו שהביא עִמו.
במהלך מלחמת העצמאות היה לאחד הציירים הראשונים שהשתקעו ברובע האמנים בצפת.
מרזר נפטר באפריל 1966 מהתקף לב בביתו בצפת, בגיל 61; מותו עורר סערת רוחות, לאחר שנודע שבמשך זמן רב נעשו ניסיונות לאתר אמבולנס שייקח אותו לבית החולים, ללא הצלחה.
במותו הותיר אישה ושני ילדים: מיכאל מרזר, חבר קיבוץ להבות הבשן, ובת, הציירת חוה לבנת מרזר.
חודשים מספר לאחר מותו נקרא על שמו רחוב בצפת.
אחת מיצירותיו המציגה את חזון אחרית הימים, מתנת מדינת ישראל, קבוע בכניסה לבניין של ארגון העבודה הבינלאומי בז'נבה.
ב-2002 העלו נכדיו של מרזר, המוזיקאים אביב לבנת ואריק לבנת, מופע בשם "שירים רקועים בנחושת", שבו ביצעו שירי ג'אז ונשמה המתבססים על שירי עם יהודיים, בשילוב עם צילומי וידאו של יצירות אמנות של סבם.
יצירותיו התרכזו סביב נושאים יהודיים וביטאו את הווי יהודי מזרח אירופה, גם כאשר נושאן היה התנ"ך.
1946 – פרס הרמן שטרוק מטעם עיריית חיפה.
1951 – פרס דיזנגוף מטעם עיריית תל אביב.
1946 – תבליטים ורישומים, מוזיאון תל אביב לאמנות.
1949 – תערוכה בביתו בצפת.
1951 – ביתן אגודת הציירים, תל אביב.
1955 – תערוכת יובל, המוזיאון לאמנות חדשה, חיפה.
1955 – תערוכת יובל, בית החלוצות, נתניה.
1956 – תערוכה מטעם עיריית חולון, אולמי המלאכה של בית הספר היסודי ביאליק בעיר.
1957 – 48 תבליטים, מוזיאון תל אביב לאמנות.
25 רישומים; פתח דבר: אברהם לוינסון; מבוא מאת י[צחק] פוגטש, תל אביב: [חמו"ל] (דפוס אריאלי), 1945.
דמויות מתמול: 12 רקועי כסף ונחושת; מבוא מאת ד"ב מלכין, תל אביב: הספרייה ע"ש י"ל פרץ, 1948.
דמויות מן המקרא: שישה עשר תבליטי נחושת; מבוא מאת איציק מנגר, צפת, קריית הצירים; תל אביב: (דפוס אריאלי), תש"ך.
(שישה-עשר תבליטים שהכין במרוצת השנים בהתאם לסיפורים תנ"כיים)
צפת ואנשיה: שישה-עשר תבליטי נחושת, צפת: קריית הציירים, תשט"ו.
צפת ואנשיה: שמונה עשר תבליטי נחושת, צפת, קריית האמנים: [חמו"ל], תשכ"ה-1965.
אוצר ברכות הנחושת: ריקועי נחושת; עריכה: אביב לבנת (מהדורה מיוחדת מוקדשת בהוקרה למשפחות הנופלים במערכות ישראל, יום הזיכרון תשנ"ז, משרד הביטחון – אגף השיקום – היחידה להנצחת החייל), תל אביב: טווס הזהב, תשנ"ז-1997.
הרב אריה פּוֹמֶרַנְצ'יק (ט"ו בניסן ה'תרס"ח, אפריל 1908 – ח' בשבט ה'תש"ב, ינואר 1942) היה מתלמידי הרב מבריסק, רבי יעקב ישראל קניבסקי והחזון איש, מחבר הספרים תורת זרעים, עמק ברכה, יהגה האריה.
נולד בבריסק לזאב וגיטל פומרנצ'יק.
למד בישיבת תורת חסד בבריסק בראשות הרב משה סוקולובסקי.
שניהם נמנו עם חמשת הבחורים שהשתתפו ב'קיבוץ' מיוחד ששמע את שיעורו של הרב מבריסק, יצחק זאב סולובייצ'יק.
הרב פומרנצ'יק שימש אותו במשך כעשור ונמנה עם תלמידיו הקרובים.
בשנת ה'תרצ"ג (1933) עלה לארץ ישראל בעזרת סרטיפיקט שהשיג לו הרב מתתיהו שצ'יגל.
עם בואו נכנס ללמוד בישיבת בית יוסף בבני ברק.
היה מתלמידיו הקרובים של הרב יעקב ישראל קניבסקי.
התקרב אל החזון איש ושוחח עמו בדברי תורה.
בתקופת לימודיו בישיבת בית יוסף עסק בסוגיות הקשורות לסדר זרעים ולמצוות התלויות בארץ.
בסוף שנות ה-30 פרסם את ספרו בתחום זה, "תורת זרעים".
הספר קיבל את הסכמת הרב מבריסק.
בחשוון ה'תרצ"ו (1935) נישא לפעשא (פנינה), בת הרב ישראל זיסל דבורץ.
התגורר סמוך לחותנו בפתח תקווה ולמד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל בעיר.
באותה תקופה העמיק בסדר מועד, ולימים יצא ספרו "עמק ברכה".
לאחר מותו יצא גם ספרו "יהגה האריה", שבו כונסו חידושי תורה שהותיר.
בשנת ה'תש"ב, בגיל 34, נפטר בפתאומיות.
נקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה, ובהלווייתו השתתף החזון איש.
במאמר הספד של הרב ראובן גליק, מרבני הכולל לתורת ארץ ישראל, כתב עליו בקובץ הזיכרון "תורת הארץ" שיצא על ידי הכולל: "איש פלא היה ופלא היה דרכו בקודש".
בנו, טוביה פומרנצ'יק, היה מנהל החברה קדישא בפתח תקווה.
תורת זרעים - על סדר זרעים
עמק ברכה - על ענייני אורח חיים
אריה נייגר (נולד ב-1956) הוא עורך דין ואל"ם במילואים בצה"ל.
פיקד על חטיבה 226 והיה מיוזמי הרפורמה במערך המילואים בצה"ל וגיבושה בחוק שירות המילואים.
אריה נייגר נולד וגדל בחיפה.
בשנת 1974 התגייס לצה"ל והתנדב לצנחנים.
בשנת 1976 השלים קורס קציני חי"ר.
בשנת 1976 השתתף במבצע אנטבה.
לאחר מכן שימש כסגן מפקד סיירת צנחנים.
בשנת 1977 שימש כמפקד פלוגה בגדוד 890. נייגר לחם במבצע מנורה ובמבצע ליטני, במהלכו נפצע.
בהמשך היה סגן מפקד הגדוד.
לאחר שחרורו מצה"ל פנה ללימודי כלכלה ומשפטים באוניברסיטה העברית.
במקביל ללימודיו עבד בחברה להגנת הטבע, שם היה ממקימי מחלקת שמירת הטבע ביחד עם ד"ר יוסי לשם והוביל מאבקים סביבתיים.
התמחה בבית המשפט העליון אצל השופט דב לוין ואצל עו"ד יעקב נאמן.
נייגר עבד מספר שנים כעורך דין בארצות הברית, ובשנת 1992 פתח משרד עצמאי והתמחה בתחום איכות הסביבה.
בשנת 2011 הצטרף כשותף בכיר למשרד עמית פולק מטלון.
בשנת 2021 עבר להיות ראש מחלקת איכות סביבה במשרד אגמון ושות', רוזנברג הכהן ושות'.
הוא מרצה בתחום איכות הסביבה בקריה האקדמית אונו ובאוניברסיטת באר שבע.
בשירות המילואים לחם נייגר במבצע שלום הגליל בגזרה המערבית כמפקד פלוגת סיור חטיבתית.
בהמשך שימש כמפקד גדוד צנחנים במילואים, בדרגת סא"ל.
נייגר התקדם במערך המילואים ובתפקידו האחרון שימש כמפקד חטיבה 226, חטיבת צנחנים במילואים בפיקוד הצפון.
נייגר עסק רבות במערך המילואים בצה"ל.
בשנת 1995 יצא להגנתו של סגן יהושע שדיאל, שהיה מעורב בתקרית בה נהרג חייל מירי דו-צדדי, והיה מיוזמי ומקימי פורום המג"דים, מח"טים וטייסים במילואים.
נייגר פרש מן הפורום לאחר שהתמנה למפקד חטיבה 226, אולם נותר פעיל בולט למען זכויות אנשי המילואים ולטובת רפורמה בשירות המילואים למודל יעיל יותר.
בשנת 2004 היה חבר בצוות חשיבה בראשות הקמל"ר, תא"ל אריאל היימן, לבחינת מודל שירות המילואים, ובהמשך אף היה חבר בוועדה ציבורית אותה הקים שר הביטחון, שאול מופז, לבחינת מערך המילואים שבעקבותיה נחקק חוק שירות המילואים.
אריה מערות (שם מדעי: Panthera leo spelaea) הוא תת-מין נכחד של אריה שחי בתקופת הפליסטוקן באירופה, צפון אסיה וצפון אמריקה.
הוא ידוע ממאובנים ומציורי מערות מהתקופה הפלאוליתית העליונה, ומכאן שמו.
אוכלוסיית אריה המערות נכחדה לפני כ-14,000 שנה, בשלהי תקופת הקרח האחרונה.
תת-מין זה של האריה היה אחד האריות הגדולים ביותר.
לשלד של זכר בוגר, שנמצא בשנת 1985 באזור גרמניה, היו כתפיים בגובה 1.2 מטרים ואורך גוף של 2.1 מטרים ללא הזנב, ומשקלו היה בין 160–350 קילוגרם.
זהו בערך הגודל של זכר גדול של האריות כיום.
פרטים אחרים שנמצאו היו גדולים אף יותר.
מכאן, שאריה המערות היה גדול ב-8% - 10% מהאריות המודרניים כיום, אך קטן מהאריה האמריקני.
אריה המערות ידוע מציורי מערות וגילופי שנהב.
אלו מצביעים על כך שהיו לו אוזניים עגולות וזקורות, זנב עבות, פסים דהויים בדומה לטיגריס ורעמה פרימיטיבית כלשהי סביב הצוואר.
אריה המערות התפתח מתת המין הקדום יותר אריה מאובן (Panthera leo fossilis, לעיתים קרוי Panthera fossilis), שהופיע לראשונה באירופה לפני כ-700,000 שנים.
הוא היה נפוץ ברחבי אירופה, אסיה, צפון-מערב אמריקה הצפונית, מבריטניה, גרמניה וספרד דרך מצר ברינג ועד לטריטוריות יוקון, ומסיביר עד לטורקסטן.
אריה המערות קיבל את שמו מכיוון ששרידים רבים שלו נמצאו במערות, אך קיים ספק אם הם התגוררו באמת בתוכן.
הוא חי בסביבות רבות, אך העדיף סביבת אזורי מרעה ויערות חורש, שם היו בעלי חיים אוכלי-צמחים בינוניים וגדולים אותם הוא צד.
עקבות מאובנות שלו ביחד עם אלו של אייל הצפון מראות לנו שהוא אף התקיים בסביבה תת-ארקטית.
טורף פעיל זה ככל הנראה צד את בעלי החיים אוכלי הצמחים הגדולים של תקופתו, בהם: סוסים, איילים, אייל הצפון, ביזון ואף ממותות צעירות או זקנות.
בנוסף נראה שהוא צד אנשים במספר הזדמנויות, ייתכן שאנשים חלשים או תועים.
במערות מסוימות נמצאו שרידי אריות לצד דובי מערות וייתכן שהאריות ניסו לצוד את הדובים אך נהרגו בידיהם בתהליך.
חיות קטנות היו בדרך כלל מופלות על ידי מכה עם הכפות הקדמיות ומוחזקות לאחר מכן בעזרת 2 הרגליים הקדמיות.
לאחר מכן באה נשיכה חזקה, בעורף או בצוואר ולפעמים אף בחזה.
האריה לא רץ מהר כמו הטרף שלו, אך הוא היה מסוגל להדוף אותו מאחורה או לרוץ עד אליו ולהפיל אותו בעזרת הכפות הקדמיות שלו.
בצורה זו היה שיווי המשקל של חיה רצה מתערער בקלות.
מספר ציורים שלהם מראים מספר פרטים צדים יחד, בדומה לציד של לביאות.
האריה היה מהנפוץ שבטורפי עידן הקרח יחד עם צבוע המערות וכן זאבים ודובים חומים.
לא ברור ממה נכחד אך ייתכן שעקב תחרות עם האדם, ציד בידי האדם ואולי כתוצאה מההתחממות של סוף התקופה, בה החלו לגדול יערות מחטניים במקומם של הערבות שופעות הטרף של הפליסטוקן, מה שגרר היעלמות של מזונו.
אריה המערות מוגדר לעיתים כמין משל עצמו, בשם Panthera spelaea ולעיתים כתת-מין של אריה תחת השם Panthera leo spelaea.
לפחות גורם אחד, בהתבסס על צורת הגולגולת, מחשיב אותו כקרוב של הטיגריס.
אולם, מחקר גנטי ופלאו-גנטי מראה שהוא היה קרוב לאריה המודרני, ממנו התפצל לפני כ-500,000 שנה.
אולם, עדיין לא ברור אם צריך להחשיב אותו כתת-מין של האריה או כמין נפרד בעל קרבה לאריה.
אריה המערות הופיע בסדרה ענקי עידן הקרח.
אריה ניר הוצאה לאור נוסדה בשנת 1995.
אריה ניר (1942–2009), מייסד ההוצאה, החל את דרכו בענף הספרים בשנת 1967 והיה עורך ספרותי ומוציא לאור.
במהלך שנות השמונים ושנות התשעים כיהן ניר כמו"ל וכעורך הראשי של ספריית מעריב.
ניר ערך את ספריהם של אפרים קישון, יהושע בר יוסף, יורם קניוק, מנחם תלמי, חנוך ברטוב, שפרה הורן ורבים נוספים.
אריה ניר הוצאה לאור מפרסמת כשלושים ספרים בשנה.
קטלוג ההוצאה כולל כשלוש-מאות ספרים.
ההוצאה מוציאה לאור ספרות יפה (תרגום ומקור), ספרי מתח, ספרי עיון והדרכה במגוון רחב של תחומים, ספרי מדע פופולרי וספרי ילדים.
ה"סדרה המוערת" של ההוצאה כוללת תרגומים מוערים של ספרי קלאסיקה כדוגמת "שלושה בסירה אחת", "טום סויר", "האקלברי פין", "הקוסם מארץ עוץ", "כלבם של בני בסקרוויל", "פיטר פן" ו"הרוח בערבי הנחל".
בין סופרי ההוצאה נמנים: תומאס פרידמן, מריו ליביו, סקוט טורו, ג'וזף שטיגליץ, דניס ליהיין, מיצ'יו קאקו, סטיבן פרספילד, קיט דה ואל, כריס קולפר, רפי יעקובי, שרה אנג'ל, דני קרמן, אליעזר ויצטום, ניצה אייל, טלי גבע, חוה עציוני-הלוי.
לאחר מותו של אריה ניר בשנת 2009 עברה ההוצאה לבעלות ילדיו: אבישג וינון ניר, בניהול אבישג ניר.
לימים רכשה הוצאת מודן חלק מהבעלות בהוצאת אריה ניר, והוצאת מודן מפיצה ומוכרת את ספרי הוצאת אריה ניר.
אריה פולונסקי (1910 – 30 במאי 1939) היה חבר בארגון ההגנה ששירת במשטרת המנדט ושימש כמקשר בין הסוכנות היהודית לבולשת הבריטית.
נרצח על ידי האצ"ל בחשד של הלשנה על חברי האצ"ל.
אריה פולונסקי נולד בקוֹבְּרִין שבפולין (היום בבלארוס), לזיסל ולאפרים, במשפחה בת שני ילדים.
אביו היה יושב ראש ההסתדרות הציונית בעיר והילד חונך לאהבת ארץ ישראל ולשאיפה לעלות לארץ.
כילד למד בחדר ולאחר מכן בגימנסיה תרבות והצטרף לתנועת השומר הצעיר.
כהכנה לעלייתו לארץ ישראל הפסיק את לימודיו, למד נגרות.
ויצא להכשרה מטעם תנועת החלוץ.
אריה פולונסקי עלה לארץ ישראל בשנת 1929 לאחר מאורעות תרפ"ט.
הוא החל את דרכו בארץ ישראל בקיבוצה של אחותו, רמת הכובש, ובהמשך היה לחבר גדוד העבודה ברמת רחל ועבד כחלוץ בפרדסים ובסלילת כבישים.
הוא הצטרף לארגון ההגנה ועל פי קריאת המוסדות הלאומיים וביוזמת ארגון ההגנה, במטרה שינצל את תפקידו להעברת מידע על הבולשת הבריטית ובמיוחד על פעולותיה כנגד מעפילים, הצטרף בשנת 1931 למשטרת המנדט.
יצחק בן-צבי, יו"ר הוועד הלאומי ולימים נשיא מדינת ישראל היה האיש ששלח את אריה פולונסקי להצטרף לשורות המשטרה וכדי לעזור לו להקלט בתפקידו במשטרה שרוב שוטריה היו אנגלים וערבים מינה לו שני מורים, האחד לאנגלית והאחר לערבית.
בשנת 1932 היה בין עדי התביעה במשפט של מספר נאשמים מחוגי בית"ר, בראשות אב"א אחימאיר, על הפרעה להרצאה של נורמן בנטוויץ' ב.
במשפט של סטאבסקי על רצח ארלוזורוב העיד אריה ורובל שפולונסקי איים עליו שהוא ישב במאסר יחד עם סטאבסקי.
אריה פולונסקי הצליח בתפקידו והגיע לדרגת רב-טוראי – קורפורל, ועם זאת שימש כמקשר בין הסוכנות היהודית לבולשת הבריטית.
מלבד העברת מידע על פעולות הבולשת נגד המעפילים יהודים, עזר אריה פולונסקי לאסירים יהודיים חברי הגנה וגם לאסירים אחרים שנכלאו בבתי הכלא אותם פקד במסגרת תפקידו במשטרה.
הוא ראה בתפקידו משימה לאומית והתמיד בו במשך שמונה שנים.
כאיש משטרת המנדט, הקשור אף עם הבולשת הבריטית, נראה אריה פולונסקי בעיני האצ"ל כמשתף פעולה וכחשוד בהסגרת חבריהם לבריטים והאצ"ל החליט להוציאו להורג.
בשעות הערב של ה-29 במאי 1939, ליד "בית המעלות" בירושלים בו התגורר, נורה אריה פולונסקי על ידי אנשי האצ"ל.
ארבעה קליעים פגעו בו והוא נפצע אנושות ולמחרת מת מפצעיו בבית החולים שערי צדק.
עובר אורח תמים, עולה חדש צעיר ממשהד בשם אשר נאמדאר, שהזדמן למקום האירוע, נהרג גם הוא מאש התוקפים.
לאחר שבועיים, נטל האצ"ל בשידור רדיו, אחריות על הרצח.
לפי הודעה רשמית של מפקדת הארגון, 'גזר דינו נחרץ למוות על שהלשין על אנשינו'.
רצח אריה פולונסקי עורר זעם רב ביישוב.
בהלווייתו, שנערכה בבית העלמין בהר הצופים, השתתפו נציגי המוסדות הלאומיים ובראשם יושב ראש הוועד הלאומי יצחק בן-צבי וכן קציני משטרה יהודים ואנגלים ואף קצין ערבי אחד.
ד"ר יעקב טהון מנשיאות ועד הקהילה של ירושלים ספד לו:
רצח פולנסקי היה השני בסדרה של שלוש רציחות שנעשו על ידי האצ"ל.
קדם לו רצח יוסף ברוורמן, איש אצ"ל לשעבר שהצטרף למשטרת המנדט ונורה על ידי אנשי האצ"ל ברחוב בן-יהודה בתל אביב ב-3 במאי 1939, ולאחריו נרצח ולנטין בק, מתורגמן שעבד בשירות משטרת המנדט שנרצח על ידי האצ"ל שלושה שבועות לאחר הריגתו של אריה פולונסקי.
לאחר שלושת מעשי הרצח של יהודים שנרצחו על ידי האצ"ל בחודשים מאי ויוני 1939, יוסף ברוורמן, אריה פולונסקי וולנטיו בק, החליטה הנהגת היישוב שלא להגרר למלחמת אחים והסתפקה בגילוי דעת שפורסם בעיתון דבר ב-7 ביולי 1939, תחת הכותרת "לא תרצח".
בראש החתומים על גילוי הדעת היו הנריטה סאלד, פרופסור אברהם הלוי פרנקל, ברל כצנלסון וש"י עגנון.
ולאחריהם הופיעו שמותיהם של כמאה אנשים מהצמרת המדינית והתרבותית של היישוב, אנשי רוח ואמנים.
בגילוי הדעת נאמר בין היתר:
בפגישה שנערכה בלונדון יומיים לאחר מכן, ב-9 ביולי 1939 בין ראש בית"ר זאב ז'בוטינסקי לבין אליהו גולומב מראשי ארגון ההגנה, הועלתה בין שאר נושאים פרשת הרצחו של אריה פולונסקי.
גולומב הזהיר את ז'בוטינסקי כי מעשים כאלה יכולים להוביל למלחמת אחים.
ב-17 ביוני 1939 פרסם אפרים פולונסקי, אביו של אריה, מכתב גלוי המופנה אל האצ"ל ובו דרש להסביר לו בשל מה נרצח בנו.
האצ"ל השיב לו כי בנו היה מלשין שהלשין לבריטים על חברי האצ"ל ויעץ לו להפנות את טענותיו לסוכנות היהודית ששלחה את בנו לבצע את עבודתה המלוכלכת.
האצ"ל הוסיף כי על אבות אחרים למנוע מבניהם לבצע שליחויות למען הסוכנות היהודית בהלשנה על חברי האצ"ל.
בתגובה לגילוי הדעת של הנהגת היישוב בכותרת "לא תרצח", פרסם האצ"ל כרוז האומר:
בכרוז נוסף ציטט האצ"ל את "דין רודף", שבו התיר הרמב"ם להרוג יהודי שמסר אדם לידי עכו"ם.
שמו ותמונתו מונצחים גם באתר "יזכור", אתר ההנצחה לחללי מערכות ישראל.
אחייניתו של פולונסקי, מיכל ברזילי, נישאה באוגוסט 1962 לאבי לניר, אחיינו של אליהו לנקין, מפקד אוניית הנשק "אלטלנה".
לניר נפל במלחמת יום הכיפורים, בשבי הסורי, לאחר שעונה למוות בחקירות.
לאחר מותו הוענק לו עיטור העוז.
אריה סובר (נולד ב-21 בספטמבר 1951) הוא מרצה על הומור, צחוק, וחשיבה חיובית, שחקן, מחזאי, תסריטאי, במאי ופרופסור חבר לתקשורת, תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה.
לימד באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטה העברית, במכללת לוינסקי לחינוך, ובמכללה האקדמית אשקלון, כמו כן, מלמד באוניברסיטה הפתוחה.
סובר סיים לימודיו לתואר ראשון ושני בחוג לתיאטרון, והחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב בעקבות מלגה שקיבל מממשלת צרפת, למד בפריז, שם קיבל את התואר דוקטור באוניברסיטת פריז VIII: המרכז האוניברסיטאי הניסיוני ונסן - סן דני.
כמו כן למד בבית הספר הלאומי לקרקס בפריז (École nationale du cirque).
סובר עוסק שנים רבות בחקר ההומור והצחוק, פרסם מאמרים רבים ושישה ספרים בתחום.
הוא ייסד בשנת 2009 את "האגודה הישראלית לחקר ההומור", ייסד ועורך שני כתבי עת מדעיים בחקר ההומור: בשנת 2011 ייסד את כתב העת "הומור מקוון": כתב העת המדעי העברי הראשון והיחיד בחקר ההומור, ובשנת 2012 ייסד את כתב העת הבינלאומי לחקר ההומור "Israeli journal of humor research".
סובר כתב וביים מחזות קומיים רבים למבוגרים וילדים, וחלקם הועלו על הבימות ברחבי ישראל.
בין ההצגות שביים: "תעשה לי טובה" בכיכובו של זאב רווח, ו-'הפינאל הגדול' אותו כתב יחד עם אבי קורן, בכיכוב של באסם זועמות (כוכב סדרת הטלוויזיה 'המסעדה הגדולה').
המחזה "לימבו" אותו כתב, עלה לראשונה על בימת תיאטרון צוותא בתל אביב בבימויה של רנה ירושלמי.
בנוסף, סובר ביים וניהל אמנותית מופעים, הצגות, תצוגות אופנה הומוריסטיות ואירועים אמנותיים.
המחזה הקומי האחרון אותו כתב וביים "החיים הם משהו אחר" הוצג לראשונה ב 5 במרץ 2024, בפסטיבל התיאטרון "יוצר דופנ".
הפינאל הגדול (בשיתוף אבי קורן)
סמים משקרים (בשיתוף יורם גל)
התקווה של אנטולי (בשיתוף יורם גל)
כינור דוד (בשיתוף יורם גל)
תעשה לי טובה ( תרגום דן אלמגור, בתפקיד הראשי זאב רווח)
הפינאל הגדול (מחזמר, בתפקיד הראשי באסם זועמות)
עובדים על העולם, בשיתוף עם אלן יעקובוביץ' ודורי בן זאב (1984)
"הומור", בדרכו של האדם הצוחק, הוצאת כרמל, ירושלים 2009
"מחזות", קומדיה - אבסורד - סאטירה, אוניברסיטת תל אביב והוצאת כרמל, 2010
"חשיבותה של אי רצינות" (מאמרים) בשיתוף עם פרופסור אבנר זיו, הוצאת כרמל, 2012
"הצחוק" קובץ מאמרים רב-תחומי בחקר ההומור".
אריה עמית (טֵפֶּר; 11 ביולי 1926 – 3 במרץ 1996) היה לוחם פלמ"ח וקצין בצה"ל, שהשתתף בשני קרבות גדולים בתחילת מלחמת העצמאות.
אריה עמית נולד כאריה טפר ברעננה אך בגיל צעיר עבר יחד עם הוריו לקיבוץ יגור.
בגיל 15 נשלח ללמוד חקלאות במקווה ישראל אך תוך כדי שנת הלימודים הראשונה והיחידה שלו התנדב לפלמ"ח ועבר אימון טירונות במהלך חופשת הפסח, בפרדסי בית עובד, ובגיל 16 עבר קורס מתקדם ביער בן שמן.
ב-1944 התגייס לפלמ"ח, עבר קורס מ"כים (בפיקוד יוסף טבנקין), קורס מפקדי-כיתות סיירים ומודיעין (בפיקוד משה בר-תקווה) וקורס מ"כים חבלנים.
שימש כמפקד כיתה במחלקתו של ישעיהו גביש.
בהיתקלות ליד הכפר נחלין תפס טפר פיקוד לאחר שמפקד המחלקה לא תפקד וחילץ את המחלקה מהאזור.
בשל מעשה זה נשפט במשפט צבאי על ידי המג"ד אורי ברנר ונפסק עליו לעבוד חצי שנה במפעל שימורים בקיבוץ גבעת ברנר.
ב-1946 עבר קורס מ"מים בכפר החורש.
לאחר הקורס מונה למפקד מחלקה בגדוד השני של הפלמ"ח.
הצטיין בסיירות והשתתף בפיצוץ גשר אלנבי בליל הגשרים, כמפקד אחת מחוליות החבלה, ולמעשה היה אחד מהאחראיים העיקריים לכך שהמבצע הצליח.
בתחילת מלחמת העצמאות מונה למפקד מחלקה (מ"מ) בגדוד השישי של הפלמ"ח, שהיה אז בפיקודו של צבי זמיר, ונשלח עם חייליו לקיבוץ רבדים בגוש עציון.
ב-14 בינואר 1948 תקפו מאות רבות של כפריים וחמושים ערבים, בפיקודו של עבד אל קאדר אל חוסייני, את גוש עציון, בקרב שנודע לאחר מכן כקרב ג' בשבט.
עוזי נרקיס שהיה מפקד הגוש היה פסימי לגבי התוצאות ושלח מברקים לדוד שאלתיאל בבקשה לעזרת הצבא הבריטי.
התוקפים כיוונו את עיקר ההתקפה לעבר חרבת זכריה, במרכז הגוש, במטרה לפצל את הגוש לשני חלקים.
טפר ביקש וקיבל אישור מנרקיס לצאת להתקפת נגד.
הוא יצא עם שלוש כיתות של לוחמי פלמ"ח ואנשי קיבוץ רבדים לעבר חרבת זכריה, שם פגש בכח שהחזיק את המקום והחליט על דעת עצמו לסגת.
טפר אסר עליהם לסגת והחזירם לחורבה בתוספת לוחמים ותחמושת.
מחלקה אחת השאיר לחיפוי, ובראש מחלקה שנייה הסתער על הערבים שבאותו זמן סעדו את לבם לפני ההסתערות על החרבה.
הערבים הופתעו ועשרות מהם נהרגו.
טפר ביצע נסיגה טקטית, הערבים חזרו להסתער על עמדות ריקות ואז הסתערה עליהם מחלקת החיפוי וגרמה להם לעשרות אבדות.
כל הערבים נסוגו בנושאם את הפצועים.
הניצחון בקרב הפך מפלה ודאית לניצחון חשוב, שהוגדר לאחר המלחמה על ידי יגאל אלון כאחת מהתקפות הנגד המוצלחות במלחמה.
ב-27 במרץ 1948 הצליחה שיירה גדולה, שנודעה אחר כך כשיירת נבי דניאל, להגיע אל יישובי הגוש הנצורים.
בדרכה חזרה נתקלה השיירה בשורת מחסומים ובמארב של כוחות ערביים.
טפר היה מפקד שיירת משורייני החוד, שבראשה נסע משוריין פורץ מחסומים.
משוריין זה נתקע והדרך נחסמה.
מפקד הגדוד השישי, צבי זמיר, הורה לשיירה לסגת בחזרה לגוש עציון אך רק מספר משוריינים הצליחו לסגת, ובתוכם צבי זמיר ומפקד השיירה מישאל שחם.
רוב כלי הרכב של השיירה נשארו תקועים על הכביש ללא מפקד, חשופים להתקפת אלפי ערבים שנזעקו למקום בשיטת הפזעה.
טפר נטל את הפיקוד על השיירה התקועה והורה לאנשיה להיכנס ולהתבצר בבית נטוש שהיה לצד הכביש.
בחיפוי המשוריינים הצליחו כמאתיים לוחמים ואזרחים בלתי חמושים להיכנס לבית.
טפר ערך את תוכנית ההגנה על המקום וניהל קרב הגנה במשך כ-30 שעות.
הוא הוסע במשוריין בליווי קצין בריטי למשטרת בית לחם שם דן עם מפקדים ערבים, ביניהם עבד אל-קאדר אל-חוסייני, והסכים בלית ברירה לתנאיהם שכללו מסירת כל הנשק והמשוריינים לערבים (בניגוד להוראתו של צבי זמיר לא למסור את הנשק).
אנשי השיירה חולצו על ידי הבריטים, והמשוריינים והתחמושת נותרו בידי הערבים.
בליל 27 במאי 1948, לאחר שאחיו נפל בקרב נבי סמואל, ביקש טפר, שהיה אז נצור בירושלים, להגיע הביתה.
לאחר קבלת אישור מיצחק רבין, אז מפקד חטיבת הראל, הצליחו טפר ושני לוחמים נוספים, שלמה בן שלום ויאיר מונדלק, להגיע ברגל מסאריס לחולדה.
לאחר מכן בוצעו ניסיונות נוספים עד שנקבע תוואי דרך בורמה שהיה שונה מהתוואי של טפר, אך הוא היה הראשון שהראה שיש אפשרות לדרך עוקפת ללטרון.
לקראת סוף המלחמה הועבר טפר ליחידת המיעוטים והשתתף במבצע חירם בקרב ינוח, שבו נהרגו לוחמים דרוזים ויהודים.
לאחר המלחמה נשאר בצבא והשתתף בקרב תל מוטילה.
בשנים הבאות עבר טפר הסבה לחיל השריון והשתתף כמג"ד במבצע קדש.
במלחמת ששת הימים השתתף כמג"ד גדוד סיור רכוב במסגרת אוגדה 38 בפיקודו של אריק שרון.
הגדוד, מתוגבר בטנקים מסוג AMX-13, השתתף בקרב אום-כתף.
לאחר המלחמה מונה לקצין הדרכה בבית הספר לקצינים והתמחה בלימודי טופוגרפיה וסיירות.
אריה טפר-עמית היה בין המומלצים לקבלת אות גיבור ישראל במלחמת העצמאות, אך מכיוון שמספר מקבלי האות הוגבל על ידי בן-גוריון ל-12, הוא לא קיבל אותו בסופו של דבר.
בשנת 2018, לרגל חגיגות 70 שנה לעצמאות מדינת ישראל, שלח הרמטכ"ל גדי איזנקוט מכתב הערכה למעשיו של טפר-עמית למשפחתו.
בישיבת הר עציון הוקמה מרפסת לזכרו של טפר, המשקיפה על אזור הקרב על גוש עציון ב-1948 בו נלחם טפר.
אריה מקל (1946 – 20 ביוני 2021) היה דיפלומט ועיתונאי ישראלי.
כיהן כמנכ"ל רשות השידור, כקונסול הכללי בניו יורק וכשגריר ישראל ביוון.
אביו, אברהם צבי מקל, נולד באיביה, אז חלק מפולין (כיום בבלארוס).
בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה ניסה להסתנן לליטא ומשם לעלות לארץ ישראל.
הוא נתפס ונשפט ל–15 שנות מאסר בגולאג בארכנגלסק.
לאחר ששוחרר משם הגיע לעיר אנדיז'ן שבאוזבקיסטן.
שם הכיר את חנה, יתומה בת 16 מאוקראינה, שהצליחה לברוח מן הגרמנים ועוזריהם האוקראינים שרצחו את הוריה, שני אחים ואחת מאחיותיה.
השניים נישאו מיד לאחר המלחמה.
באפריל 1945 שבו הוריו לפולין במסגרת הרפטריאציה והגיעו לעיר שטטין.
משם עברו למחנה עקורים בדגנדורף שבבוואריה, שם חיו עד שעלו לישראל ביוני 1949. המשפחה הגיעה באונייה לחיפה והועברה לאוהל במעברת בית ליד.
משם עברו לדירת חדר בקריית ים, שנבנתה באותה עת.
בישראל נולדו למשפחה עוד שני בנים.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים מדעי המדינה ושפה וספרות אנגלית.
היה מוסמך האוניברסיטה העברית בתקשורת המונים ובעל תואר שני גם בסוציולוגיה מטעם אוניברסיטת קולומביה עם התמחות בבית הספר לעיתונות.
שירת בגלי צה"ל, תחילה ככתב צבאי ואחר כך ככתב מדיני וכתב בכנסת.
ככתב צבאי, נלווה אל כוחות צה"ל וכיסה את פעולת כראמה בירדן ב-1968. עם שחרורו מצה"ל, הצטרף לקול ישראל וכעבור חודשים אחדים, בגיל 24, מונה לכתב המדיני.
מקל שימש ככתב המדיני של קול ישראל גם במלחמת יום הכיפורים והיה אחד משלושת העיתונאים שראיינו את שר הביטחון, משה דיין, ביום השישי למלחמה, בשידור חי בטלוויזיה, הראיון הראשון של גורם ממשלתי בכיר כלשהו מאז תחילת המלחמה.
מקל, תחת השם ברט וייטפורד, היה אחד מחבורת הסופרים (ביניהם-איל מורג, עמוס אריכא, אריה קרישק ואחרים) שחיברו את סדרת "פטריק קים", אחת הפופולריות בתולדות המו"לות בישראל.
ב-1976 התבקש מקל על ידי הסוכנות היהודית לשמש כשליח קהילתי בעיר סינסינטי באוהיו.
הוא מילא את התפקיד במשך שלוש שנים ובמקביל הירצה בחוג ללימודים יהודיים באוניברסיטת סינסינטי וכן שידר באופן קבוע ליומני החדשות של קול ישראל.