tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוגארי כבש את השער הראשון במשחק, בדרך לניצחון צרפת 3-0. בעקבות הפציעה החמיץ גיבארש את הניצחון הצרפתי 4-0 על במשחק השני, ועלה מהספסל לחמש דקות בלבד בניצחון 2-1 על בסיום שלב הבתים.
בשמינית הגמר עלה גיבארש מהספסל בדקה ה-76, כשצרפת גברה 1-0 על בזכות שער הזהב של לורן בלאן בדקה ה-114. בשלב רבע הגמר חזר להרכב הנבחרת לראשונה מאז משחק הפתיחה, והוחלף בדקה ה-65 של המשחק בו ניצחה צרפת את בדו-קרב בעיטות עונשין לאחר שוויון 0-0 בהארכה.
הוא שמר על מקומו בהרכב גם בחצי הגמר, בו ניצחה צרפת 2-1 את , והוחלף בדקה ה-68. באחד מרגעי השיא בקריירה שלו, עלה גיבארש בהרכב נבחרתו במשחק הגמר מול .
גיבארש הוחלף בדקה ה-66 במשחק בו ניצחה צרפת 3-0 וזכתה בתואר אלופת העולם בכדורגל.
בסך הכול שותף גיבארש בשישה מתוך שבעת משחקיה של צרפת בטורניר, ארבעה מתוכם בהרכב הפותח.
לאחר הטורניר החל לאמן את הנבחרת רוז'ה למר, שלא העניק הזדמנויות רבות לגיבארש.
הופעתו היחידה של גיבארש בנבחרת לאחר המונדיאל הייתה כששיחק מחצית אחת בניצחון 3-0 על קרואטיה במשחק ידידות ב-13 בנובמבר 1999. בסך הכול ערך גיבארש 14 הופעות במדי צרפת, וכבש שער אחד.
מלך השערים של הליגה הצרפתית (2): ,
עונהקבוצהליגהבליגהבגביעיםמקומייםבאירופהסך הכולהופעותשעריםהופעותשעריםהופעותשעריםהופעותשעריםברסטליגת העל הצרפתית1000001090000090הליגה הצרפתית השנייה62000062גנגאןהליגה הצרפתית השנייה1233300156331420003514הליגה הצרפתית השלישית332833003631הליגה הצרפתית השנייה412344004527אוסרליגת העל הצרפתית2336120314סטאד רןליגת העל הצרפתית362254444530אוסרליגת העל הצרפתית32215816175346ניוקאסל יונייטדפרמייר ליג41000041גלאזגו ריינג'רסליגת העל הסקוטית1455200197אוסרליגת העל הצרפתית321400003214281121643616גנגאןליגת העל הצרפתית1111000121סך הכול בקריירה31514836262825379199
סטפן אשכנזי (בפולנית: Stefan Askenase 10 ביולי 1896 – 18 באוקטובר 1985) היה פסנתרן ומורה לפסנתר יהודי-פולני-בלגי.
אשכנזי נולד בלמברג למשפחה יהודית.
בגיל חמש התחיל ללמוד נגינה בפסנתר אצל אמו, פסנתרנית ותלמידתו של קרול מיקולי.
הוא למד אצל תאודור פולאק, פרופסור ומנהל הקונסרבטוריון של לבוב, ואחר אצל אמיל פון זאואר, תלמיד של פרנץ ליסט באקדמיה למוזיקה של וינה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת אשכנזי בצבא האוסטרו-הונגרי.
בשנת 1918 הופיע לראשונה בווינה, ובהמשך לכך יצא לסיורים ברחבי העולם.
הוא חי בקהיר ואחר ברוטרדם, שם לימד בקונסרבטוריון למוזיקה משנת 1937 עד 1940.
בשנות מלחמת העולם השנייה הסתתר בצרפת.
הקונצרט הראשון של אשכנזי בפולין אחרי מלחמת העולם השנייה התקיים ב-17 במאי 1946. ב-1950 היה לאזרח בלגיה ובין 1954 ל-1961 לימד בקונסרבטוריון של בריסל.
הוא הרבה להקליט יצירות משל שופן לחברת דויטשה גרמופון בשנות ה-50' וה-60'.
סטפן אשכנזי עשה לו שם בכיתות האמן שלו בהמבורג, קלן וירושלים.
בשנת 1965 ייסד את האגודה לאמנויות ולמוזיקה, שמטרתה הייתה לשמר את תחנת הרכבת ההיסטורית רולנדסק על נהר הריין.
לאחר שיקומו, היה הבניין לאתר הופעות ותערוכות לאמנים כמו פייר פורנייה, האנס ארפ, אוסקר קוקושקה, יהודי מנוחין, מרטין ואלזר, מרסל מרסו, הנריק שרינג, סלבדור דאלי ואשכנזי עצמו.
בין תלמידיו מרתה ארחריץ', לסלו גימסי, ג'ון מקיי, אנדרה צ'ייקובסקי, מיטסוקו אושידה, והישראלי מרדכי סימוני.
סטפן אשכנזי מת בבון ב-18 באוקטובר 1985, זמן קצר לאחר קונצרט שנתן בקלן.
סטפן ברצקי ( – 21 ביוני 1988) היה פושע מלחמה נאצי ממוצא גרמני בוקוביני .
כששימש כשומר במחנה אושוויץ משנת 1942 עד שנת 1945 הוא הכה ורצח אסירים מיוזמתו והשתתף ברצח המוני ובסלקציות.
לאחר המלחמה התיישב ברצקי בגרמניה המערבית.
הוא נשפט במשפט אושוויץ השני והיה בעל הדרג הנמוך ביותר מבין עשרים וארבע הנאשמים.
בית המשפט גזר עליו מאסר עולם ושמונה שנים על השתתפות ברצח של יותר מ-8,000 בני אדם.
ברצקי הביע חרטה על מעשיו, העיד נגד הממונים עליו לשעבר והתאבד בכלא.
סטפן ברצקי נולד בשנת 1919 למשפחה גרמנית בוקובינית בצ'רנוביץ, אז חלק מממלכת רומניה.
הרמן לנגביין, היסטוריון אוסטרי ואסיר פוליטי באושוויץ, ציין כי ברצקי נולד באותה עיירה של ויקטור פסטק, שומר באושוויץ שהוצא להורג על ידי הנאצים מכיוון שסייע לבריחתו של זיגפריד לדרר מאושוויץ .
השכלתו של בארצקי הייתה יסודית בלבד והגרמנית שלו הייתה גרועה.
לאחר שלמד בבית הספר היסודי, למד חייטות ולאחר שסיים את הכשרתו הועסק במפעל לייצור גרביים.
הוא גויס לואפן אס אס בשנת 1941, לאחר שנאום בכנסייתו עודד אותו לחזור לגרמניה כחלק ממדיניות "היים אינס רייך" (חזרה הביתה לרייך) של יישוב מחדש של גרמנים אתניים (פולקסדויטשה) בגרמניה.
ברצקי שירת כקצין בלוקים באושוויץ בין השנים 1942–1945. כמו שומרים אחרים, הוצגו לו סרטי תעמולה אנטישמיים כגון "היהודי זיס (סרט, 1940)" ו"אום קרוגר" לאחר העבודה.
ברצקי טען במשפטו כי כאשר שאלו השומרים מדוע אסירים נשלחים לאושוויץ, נאמר להם שכולם עבריינים מסוכנים שהורשעו בחבלה.
כששאלו כיצד ילדים קטנים יכולים להיות אשמים, הוסבר לשומרים שהם אינם משכילים מכדי להבין, ויהיה ברור מאוחר יותר.
כמו כן נאמר להם שכל הדברים שאושרו על ידי אדולף היטלר הם חוקיים.
ברצקי טען כי לא האמין להבטחות אלה ושקל לא לחזור מחופשה ברומניה אליה נסע בשנת 1943. הוא לא עשה זאת מכיוון שלדבריו חשש מהשלכות נגד משפחתו.
לטענת ד"ר רבקה ויטמן, הודאתו של ברצקי כי ידע כי רצח המוני של יהודים אינה חוקית, חתמה את הרשעתו.
במשפטו תיאר ברצקי כיצד הוא התייחס לאסירים שהורעבו או חלו ומשך הועברו לאושוויץ.
הוא לא אפשר לאף אחד מהם להירשם למחנה והחזיק אותם בבלוק סגור עד שליחתם אל מותם.
ברצקי היה ידוע בעיסוק שכונה "ציד ארנבות", בו הורו לאסירים להסיר את כובעם, כאשר מי שלא עשה זאת מהר מספיק הוכה ונורה למוות.
עם זאת, בפעמים אחרות, הוא ניסה לסייע לאסירים.
אובר-שטורמפיהרר יוהאן שוורזשובר, מפקד אושוויץ השני, סיכל מאמצים אלה.
שוורצהובר אמר לברצקי שאסור לו לרחם על אסירים יהודים.
במהלך חיסול מחנה המשפחות (טרזיינשטט) ביולי 1944 ביקש ברצקי מממונים עליו להציל את חייהם של הילדים הכלואים במקום.
נערכה סלקציה, וחלקם ניצלו, אך פרנץ לוקאס התערב כדי למנוע את הצלת הבנות.
כשהתבקש להסביר את מעשיו במשפטו, הצהיר ברצקי כי לעיתים קרובות השתתף בהצגות תיאטרון של בלוק הילדים במחנה המשפחתי.
לאחר פינוי אושוויץ הועבר ברצקי לדיוויזיית הגרנדיר אס אס ה-32 ונלכד על ידי הכוחות הסובייטים בתחילת מאי.
הוא שוחרר ב-17 באוגוסט, התיישב ליד קובלנץ ועבד בחנות פחם.
שנתיים לאחר מכן, הוא קיבל קנס בגין התנגדות למעצר.
בשנת 1956 הוא נקנס שוב ב-300 מארק גרמני על תקיפה.
ללברצקי הוצא צו מעצר ב-3 במרץ 1960, והוא נתפס כעבור חודש.
הוא הואשם במשפט אושוויץ השני והיה בדרגה הנמוכה ביותר מבין עשרים וארבעה הנאשמים שם.
הסנגורים שלו היו יוג'ן גרהרדט ואנגלברט יורשקו.
מכיוון שהנאשמים נשפטו על פי חוק פלילי רגיל, נעשתה הבחנה בין מעשי רצח ואכזריות בודדים שאפשר להאשימם בהם לבין השתתפות בתוכנית ההשמדה ההמונית, שבהם הנאשמים היו רק שותפים.
במשפט הוכח כי ברצקי רצח מיוזמתו והיה אחד משומרי האס אס האכזריים יותר ולכן הוא קיבל עונש חמור יותר מרבים מהממונים עליו.
ברצקי נמצא אשם בחמישה סעיפי רצח:
הוא הכה אסיר מורעב למוות
ב-21 ביוני 1944 הטביע ארבעה אסירים במכל מים
הוא הורשע בשותפות לרצח המוני של יהודים באחת עשרה הזדמנויות.
סיוע ברצח של לפחות 3,000 בני אדם כשהשתתף בחיסול מחנה טרזנשטט במרץ 1944. במהלך חמש סלקציות, הוא היה שותף ללפחות 1,000 מקרי רצח.
בחמש הזדמנויות נמצא שהוא סייע בבחירת בלוקים בכדי להמית את אסיריהם, כאשר בכל אחד מהתקריות הללו נרצחו יותר מ-50 בני אדם
בנוסף, בית המשפט מצא כי הוא אשם בשלושה פשעים נוספים.
אלה כללו ענישת אסירים שניסו לתקשר עם אסירים בחלקים אחרים של המחנה, כאשר אילץ אותם לבצע תרגילים מאומצים, במהלכם ירה בחמישה אסירים לפחות.
בית המשפט לא העניק עונש נוסף על פשעים אלה אלא השתמש בהם כעדות נוספת לאכזריותו של ברצקי.
אוטו דב קולקה ועדים נוספים העידו כי ברצקי הרג אסירים אחרים, אך הוא לא הואשם ברציחות אלה.
הוא נידון למאסר עולם ושמונה שנים.
מכיוון שבית המשפט הגדיר אותו כ"פתי" ו"פחות אינטליגנט מהנאשמים האחרים", הודאתו של ברצקי כי ידע שהרצח ההמוני של יהודים היא פשע, שימשה כראיה שהנאשמים האחרים ידעו אף הם כי מעשיהם פליליים.
הוא היה הנאשם היחיד שהעיד נגד נאשמים אחרים, והציג עדות על התנאים במחנה.
על רופא האס אס פרנץ לוקאס, שהכחיש בתחילה שהשתתף בסלקציות, אמר ברצקי, "לא הייתי עיוור כשד"ר לוקאס עשה סלקציות על הרמפה...
חמשת אלפים איש הוא שלח להמתה בגז תוך חצי שעה".
ברצקי אמר שלוקאס שינה את התנהגותו במהלך חודשי המלחמה האחרונים רק כאשר היה ברור שגרמניה תפסיד.
לאחר עדותו, עדים אחרים התייצבו ואמרו שלוקאס בחר אסירים למוות.
בסופו של דבר הודה לוקאס שעשה זאת בארבע הזדמנויות, אך רק בהוראות מהממונים עליו.
בית המשפט מצא כי הוא השתתף ברצח.
ברצקי העיד גם נגד קורט קניטל, אחראי מחלקת התעמולה באושוויץ.
ברצקי העיד כי קניטל אמר שצריך לרצוח נשים וילדים יהודים מכיוון שהם גזע נחות.
לדברי ברצקי, "למדנו כיצד לרצוח מהרצאותיו של אדון קניטל".
בהיותו בכלא, עזר ללנגביין במחקר על המחנה.
ברצקי אמר לו שהוא מקווה שאושוויץ לעולם לא יקרה שוב.
לדברי לנגביין, הוא קיבל את אשמתו ואמר כי ריצוי מאסר הוא הדבר היחיד שהוא יכול לעשות עבור האסירים שרצח.
ברצקי ערער על עונשו, וכאשר הערעור נכשל, בארצקי התאבד בכלא בבאד נהיים ב-21 ביוני 1988.
סטפן ג'יימס הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי.
התפרסם בשל תפקידו כאצן המסלול ג'סי אוונס בסרט "המרוץ" בשנת 2016,ולאחר מכן בשל תפקידו בתור וולטר קרוז בסדרת המותחן הפסיכולוגי "הומקאמינג" של פריים וידאו; תפקיד אשר הקנה לו מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה.
ג'יימס נולד בטורונטו, אונטריו, קנדה.
הוא סיים את לימודיו במכון ג'רוויס קולגייט בשנת 2011. הוא אחיו הצעיר של השחקן שאמיר אנדרסון (אנ').
ג'יימס התחיל את דרכו בטלוויזיה בתפקיד חוזר במשך שתי עונות בסדרת הנעורים הקנדית הוותיקה דגראסי.
לאחר שעזב את "דגראסי", שיחק ג'יימס בתפקידי משנה שונים בטלוויזיה, בהם How To Be Indie, Clue ו-My Babysitter's a Vampire בשנת 2011, ו-המאזין ו-LA Complex בשנת 2012. בשנת 2011, שיחק גם בתפקיד משנה בסרט הטלוויזיה "12 דייטים ראשונים".
תפקיד הקולנוע העלילתי הראשון שלו היה כששיחק מול טטיאנה עלי ופפה דובסון בסרט הקולנוע הקנדי "Home Again" משנת 2012, בו גילם מגורש מג'מייקה.
אף על פי שהסרט זכה לביקורות מעורבות, ג'יימס זכה במועמדות לפרס המסך הקנדי לשחקן המשנה הטוב ביותר בטקס פרסי המסך הקנדי הראשון על משחקו בסרט,
בשנת 2013 לוהק ג'יימס לגלם את פעיל לזכויות האזרח ג'ון לואיס בסרטה אווה דוברני "סלמה" משנת 2014. הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר לאותה שנה.
בשנת 2015, ג'יימס כיכב אורח במיני סדרת הטלוויזיה של CBC "מישהו יודע את שמי", המבוסס על הרומן עטור הפרסים מאת לורנס היל.
בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בשנת 2015, נבחר ג'יימס לאחד מ"הכוכבים העולים " בתעשיית הקולנוע.
בשנת 2016, ג'יימס כיכב בתפקיד הראשי של האצן האפרו-אמריקאי, אצן המסלול והשדה ג'סי אוונס, בסרט הביוגרפי המרוץ לצד ג'ייסון סודייקיס, במקומו של כוכב מלחמת הכוכבים - פרק 7: הכוח מתעורר, ג'ון בויגה.
על תפקידו בסרט זכה ג'יימס בפרס המסך הקנדי לשחקן הטוב ביותר.
בשנת 2017, ג'יימס שיחק את התובע פרסטון טרי במיני סדרה "יריית פתיחה".
בשנת 2018 הוא שיחק בעיבוד הקולנועי של בארי ג'נקינס לרומן של ג'יימס בולדווין "סיפורו של רחוב ביל", שהיה מועמד לפרס האוסקר.
כמו כן באותה שנה, הוא גילם את וולטר קרוז, לצד ג'וליה רוברטס, בובי קנאבלי, ושיי ויגהאם, בסדרת הטלוויזיה "הומקאמינג".
על תפקידו בסדרה היה ג'יימס מועמד לפרס גלובוס הזהב.
שנה סרט תפקיד הערות 2012 Home Again סנט קלייר של אברטון 2014אחיות מושלמות דוניThe Dependablesשיין ג'ונסכשהמשחק עומד מלכתטרנס ג'י.
קלי סלמה ג'ון לואיס 2015Lost After Dark ווסליAcross the Line מאטי סלוטר 2016 המרוץ ג'סי אוונס 2018סיפורו של רחוב ביל (אנ') אלונזו "פוני" האנט 2019 21 גשרים מייקל טרוחיו2021National Champions למרקוס ג'יימס2022Delia's Goneלואיס2024Babesקלודשיעור פסנתר (אנ')בוי צ'ארלס2025Ricky ריקרדו "ריקי" סמית'הלילה תמיד מגיע (אנ')קודי2026War Machineסרט של נטפליקסTBARob PeaceAmerican Son
סטפן איוואנוב בוגדאנוב (בבולגרית: Стефан Иванов Богданов; 17 במרץ 1910, טריאבנה, ממלכת בולגריה–28 במאי 1986, זארבריקן, גרמניה המערבית) היה קולונל בולגרי, אשר בין השנים 1944–1949 כיהן כמפקד אגף הריגול הנגדי בוועדה לביטחון המדינה.
בוגדאנוב היה איש אמונו של טרייצ'ו קוסטוב ושימש דמות מפתח ביישום מדיניותו של קוסטוב להתרת עליית יהודים מבולגריה, ואלפים מקרב שארית הפליטה דרך בולגריה.
סטפן בוגדאנוב נולד בעיירה טריאבנה אשר במרכז בולגריה.
בגיל צעיר הצטרף לחוגי הנוער של המפלגה הקומוניסטית.
בשנים 1932–1933 למד בבית הספר הגבוה של הקומינטרן במוסקבה.
עם שובו לבולגריה המשיך בפעילותו במפלגה, אשר באותה התקופה לא הייתה חוקית בבולגריה.
הוא נעצר ונכלא מספר פעמים.
ב-1937 גויס על ידי שרות המודיעין של הצבא האדום והעביר ידיעות עבורו דרך הנספח הצבאי הסובייטי בסופיה.
גם אחיו, פטר בוגדאנוב עבד עבור ברית המועצות.
ב-1942 נחשפה פעילותו והוא נשפט ונדון למאסר עולם.
בספטמבר 1944, לאחר הפיכת חזית המולדת מונה לראש הריגול הנגדי בוועדה לביטחון המדינה ובהמשך לראש אגף המעקב הסמוי וראש המשטרה החשאית.
בוגדאנוב היה איש אמונו וסודו של טרייצ'ו קוסטוב, ויישם לא אחת "מאחורי הקלעים" את מדיניותו של קוסטוב.
ב-1949 עם הדחתו ובהמשך מעצרו של טרייצ'ו קוסטוב, נעצר גם בוגדאנוב.
ב-1951 הועמד לדין בעוון תמיכה במשנתו של טרייצ'ו קוסטוב, הורשע ונדון ל-15 שנות מאסר.
ב-1956, לאחר הדחתו של וולקו צ'רבנקוב מנהיג הזרם הסטליניסטי במפלגה הקומוניסטית, טוהר שמו של בוגדאנוב והוא שוחרר ממאסר.
בין השנים 1965–1969 כיהן כנספח המסחרי של בולגריה בשווייץ.
ב-1970 מונה ליועץ לשר החקלאות הבולגרי.
ב-1981 נעצר שוב על ידי שירותי הביטחון הבולגריים וסולק מהמפלגה הקומוניסטית בשל פרסום ללא אישור בשווייץ של ספר אודות בלאגוי פופוב, אחד ממנהיגיה של המפלגה הקומוניסטית.
סטפן בוגדאנוב הלך לעולמו בזארבריקן הוא בן 76. ב-1991 יצא לאור ספר זכרונותיו.
ב-1946 החלו מגעים לא רשמיים בין ברוך קונפינו לסטפן בוגדאנוב ידידו, בדבר התרת יציאת יהודים מבולגריה.
קונפינו על דעת המוסד לעלייה ב' תיאר את הרעיון הציוני והעלייה כחלק ממאבק אנטי-אימפריאליסטי.
מגעים ראשוניים אלו לא נשאו פרי.
בראשית 1947 הגיע לבולגריה שייקה דן בכדי לרכז את נושא העלייה מרומניה דרך בולגריה ומבולגריה, והוא נעזר בברוך קונפינו לצורך פגישה עם בוגדאנוב.
בפגישה התבקשו הבולגרים לתת אשרות מעבר בתשלום ליהודים מרומניה.
עוד הוצע תשלום על ההסעה בקרונות רכבת בבולגריה ולינת העולים בשטחה.
סוכם על אישור מעבר ל-16,000 מיהודי רומניה שישונעו ב-16 רכבות.
בוגדאנוב מסר, כי הנושא לא ייעלה לדיון בממשלה הבולגרית, וכי טרייצ'ו קוסטוב אישר את הסיכום, הוא על דעתו של גאורגי דימיטרוב ובאישור הסובייטים.
עם זאת, ככל הנראה הבולגרים אישרו מתן היתרי עלייה מצומצמים ליהודים מבולגריה עוד בטרם בקשתו של שייקה דן מפסקאלב.
לאחר האישור, ביקש שייקה דן מבוגדאנוב לאשר בנוסף את עלייתם של 200 נערים יהודים חברי תנועות הנוער הציוניות.
אף על פי שהתבקשו 200 אשרות יציאה, הוגשה לשלטונות הבולגריים רשימה של 500 שמות, ו-428 מהם אושרו לעלייה.
אף על פי שלא נדרשו לעולים מבולגריה סידורי לינה, בוצע גם תשלום זה עבורם במטבע זר.
הכנת מבצע העלייה נעשתה במשותף עם גופי הביטחון הבולגריים, אנשי ביטחון בולגריים ליוו את רכבות העולים עד לעלייה על הספינות, וסייעו בפתרון בעיות ביורוקרטיות שעלו.
בהמשך, בשנים 1948–1949 עד להדחתו של קוסטוב, המשיך מנגנון העלייה ההמונית מבולגריה לפעול באופן לא רשמי באמצעות שייקה דן, ברוך קונפינו, סטפן בוגדאנוב ואנשיו, כאשר מיום הכרזת המדינה ובמשך שנה אחת עלו לישראל כ-35,000 מיהודי בולגריה.
כאמור, עם מעצרו של טרייצ'ו קוסטוב, נעצר גם סטפן בוגדאנוב.
בוגדאנוב עבר עינויים קשים, נשפט במשפט ראווה ונדון ל-15 שנות מאסר.
הוא ריצה 5 מתוכן, והשתחרר כאשר הוא במצב גופני קשה.
ב-1980 הוזמן בוגדאנוב לישראל כאורחו של ברוך קונפינו כהוקרה על סיועו למפעל העלייה.
סטפן סדריק באהוקן הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת החלוץ בקייסריספור.
אביו של באהוקן, פול היה כדורגלן בעברו ששיחק בקבוצות שונות בצרפת ובנבחרת קמרון עמה אף השתתף עימה במונדיאל 1982. אימו היא צרפתית.
ב-20 באוקטובר 2020 נידון לארבעה חודשי מאסר בפועל עקב תקרית אלימה עם בת זוגו וקנס של 2000 אירו ושלושה חושים נוספים וקנס נוסף על תנאי.
באהוקן נולד בגראס והתחיל לשחק כדורגל בקבוצות ילדים מקומיות.
בגיל 12 הצטרף לקבוצת הנוער של ניס.
במחזור האחרון של עונת 2010/2011 לאחר שבילה שבע שנים באקדמיה של המועדון מאז גיל שתים עשרה.
במשחק האחרון של העונה הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 2-1 לוואלנסיין.
במהלך העונה שלאחריה חתם על חוזה לשלוש שנים במועדון.
בעונת הפך לשחקן הרכב במועדון, אך במהלך העונה נפצע בברכו וכשהחלים שיחק בקבוצת המילואים של המועדון.
עת ששיחק בה, נקלע לתקרית אלימה שבעקבותיה הושעה לשלושה משחקים.
ב-30 באוגוסט 2013 הושאל לסנט מירן מליגת העל הסקוטית עד לסיום העונה, אך בעקבות סכסוך עם ראשי המועדון באהוקן חזר לניס בינואר .
אמנם, מאחר שבעקבות חוקי פיפ"א לא יכל לשחק עבור מועדון נוסף הוחלט להחזירו לסנט מירן לאחר שיחה עם מאמן הקבוצה.
ב-29 ביולי 2014 חתם בשטרסבורג.
ב-2 בדצמבר 2017 הבקיע את שער הניצחון במשחק הליגה נגד פריז סן-ז'רמן.
ב-8 ביוני 2018 חתם לארבע שנים באנז'ה.
ב-15 ביולי 2022 באהוקן חתם בקסימפאשה מליגת העל הטורקית.
באהוקן אמנם נולד בצרפת ואף שיחק בנבחרת צרפת בכדורגל עד גיל 20, אך בשנת החליט לייצג את קמרון ולמעשה סגר מעגל כאשר לבש את מדי הנבחרת אותם לבש אביו.
ב-25 בנמרץ 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-3 נגד .
באהוקן השתתף עם הנבחרת פעמיים בגביע אפריקה לאומות.
סטפן בייצ'טיץ' (בסרבית: Стефан Бајчетић; נולד ב-22 באוקטובר 2004 בוויגו שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי-סרבי המשחק בעמדת הקשר האחורי בליברפול מהפרמייר ליג.
בייצ'טיץ' גדל במחלקת הנוער של סלטה ויגו, ובשנת 2020 הצטרף למחלקת הנוער של ליברפול.
ב-27 באוגוסט 2022 ערך בייצ'טיץ' את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של ליברפול, כשהחליף את ג'ורדן הנדרסון בדקה ה-70 בניצחון 0–9 על בורנמות' במסגרת המחזור הרביעי בפרמייר ליג לעונת 2022/2023. ב-13 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 1–2 על אייאקס במסגרת שלב הבתים לעונת 2022/2023.
סטפן הירש היה אמן אמריקאי.
לרבים מציוריו יש את המשטחים החלקים והצורות המופשטות של הפרסיסיוניזם והנושאים האופייניים להם – נופי עיר וסצנות תעשייתיות.
באופן כללי יש בעבודותיו אלמנט רגשי בנוסף לעבודה שהראתה פרשנות אישית של דיוקנות, הוא הפיק ציורים, רישומים והדפסים בסגנונות ריאליסטים, ציורי קיר מקסיקניים וסוריאליסטיים, כמו גם טבע דומם, דיוקנאות ונופים.
עבודתו זכתה להכרה מ-1919 ואילך, ונמצאת במוזיאונים אמריקאים רבים, כולל אוסף פיליפס, מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות וגלריה קורקורן.
הירש נולד בנירנברג, גרמניה, להורים שהיו אזרחים אמריקאים בעלי מורשת גרמנית.
הוא למד משפטים ואמנות באוניברסיטת ציריך ושם נחשף לאמנים הקשורים לתנועת הדאדא.
כשהיה בן 20 היגרה משפחתו לניו יורק ושם התיידד עם המורה ופטרון האמנות, המילטון פילד.
יחד עם הצייר, יאסו קוניושי והפסל, רוברט לורן, הוא בילה מספר מפגשי קיץ בבית הספר של פילד באזור פרקינס, מיין.
הופעתו הראשונה בתערוכה הייתה ב-1919 באגודת האמנים העצמאיים בניו יורק.
בזמן תערוכת היחיד הראשונה שלו ב-1927, הופתע מבקר של ה"ניו יורק סאן" שהירש לא הציג עדיין תערוכת יחיד.
עבודתו בלטה כשהוצגה כתב מבקר זה.
הוא אמר שהוא צייר מודרני אך לא מהפכני ואיכותו אינה מוטלת במחלוקת.
נושאיו של הירש בתקופה זו היו בעיקר מבנים ללא נוכחות אנושית.
המבקרים תיארו את ציוריו מעולים, שמורים ומרוחקים במקצת.
מבקר הסאן אמר שהם הראו "רגע שבו הכל נעצר".
הצבעים היו אילמים והרמוניה עם "טוהר ובהירות כמו ציורים שצוירו על פורצלן או משי".
הם היו בעלי "צנע אינטלקטואלי".
הציורים והרישומים של הירש בשנות ה-20 לא היו כולם כנופיו האורבניים.
הציור שלו משנת 1919 של פרחים על שולחן עם פתק וסכין הוא מציאותי עם איזון טונאלי ובהירות שלימים יוכר כמייחד את עבודתו הטובה ביותר.
ב-1924 הוא הציג "עירום מונומנטלי" בגלריה בורז'ואה בניו יורק[9] ובאותה שנה הוא יצר ליטוגרפיה המציגה את ראשיהן של שלוש נשים לבושות כובעים ומעילים.
נוף כפרי, סצנה פסטורלית, ניו אינגלנד, שצויר ב-1926, מנוגד בחדות לנופי העיר שלו בקווי המתאר המעוגלים ובמשטח הגוון הכחול והאדום.
בשנת 1927 הוא הראה סצנת קרקס בתערוכות של אותה שנה, אשר מבקר מצא שהיא שנונה וגמישה יותר מציוריו ה"מדויקים מבחינה מתמטית".
הציורים, הרישומים והליטוגרפיות שעשה הירש בשנות ה-30 היו בעיקר בסגנון הסוציאל-ריאליסטי של אותה תקופה.
כמו אמנים אחרים, הוא עשה ציורי קיר.
ביצירות אלה יש עדויות מועטות להשפעה הפרסיסיוניזם שסימנה חלק גדול מעבודתו בשנות העשרים.
הצבעים שלו היו נועזים יותר והציורים הראו יותר עומק.
כמה מהציורים הצבעוניים ביותר הגיעו אחרי ביקורים שערך במקסיקו מ-1929 עד 1933. ניתן לראות את הסגנון הסוציאלי-ריאליסטי של הירש בציור "בניית אוטוסטרדה" משנת 1930, המציג חמישה פועלים כהי עור, אף אחד מהם אינו פונה אל הצופה, כולם בעלי תנוחות המראות השלמות או דכדוך.
ברקע מופיעים מבני תעשייה הפולטים עשן.
בתחילת שנות ה-30, הירש התנסה בסוריאליזם.
בשנת 1932 הוא הראה שני ציורים, Pent House ו-Encounter, אשר מבקר אמר שהם יעילים מבלי לחשוף את מעמקי נפש האדם.
ב-1938 הוא קיבל הזמנה מפרויקט האמנות הפדרלי לצייר ציור קיר בבית המשפט הפדרלי באייקן, דרום קרוליינה.
ציור הקיר נקרא Justice as Protector, בעל דמות מרכזית שעורה הכהה פגע בשופטי בית המשפט וכתוצאה מכך ציור הקיר היה מכוסה בווילון במשך שנים רבות.
חמש שנים לאחר מכן הוא קיבל הזמנה ממשרד האוצר האמריקני עבור ציור קיר של דואר בבונוויל, מיסיסיפי.
הציור הזה, שנקרא Scenic and Historic Booneville לא הראה אנשים כהי עור ולא גרם למחלוקת מקומית, אבל הייתה מחלוקת בין הירש והמדור לאמנויות יפות של משרד האוצר.
הוא רצה לצייר מאבק מזמן מלחמת האזרחים שהתרחש ליד בונוויל.
לבסוף הוא צייר סצנה הקשורה למלחמה של בני משפחה בעורף ואנשי שירות שכותבים וקוראים מכתבים.
תערוכת היחיד של הירש ב-1941 סיכמה את עבודתו מהעשור הקודם.
הוא כלל נופים עירוניים (רחוב החמישים וגשר קווינסבורו) ודמויות סוציאליות-ריאליסטיות ממקסיקו וניו יורק, כמו גם נוף וסצנות ביתיות.
אדוארד אלדן ג'וול מהניו יורק טיימס אמר שהעבודות הללו מגוונות בסגנונן, כאשר הבדים העדכניים יותר מציגים "עיצוב פשוט משולב" ו"הרמוניות צבע נעימות".
בשנת 1919 כאשר הוריו חזרו לגרמניה עד 1931 הוא התחתן עם המורה והאמנית, אלזה רוגו, והתגורר בבית הוריו בקולומביה הייטס, ברוקלין.בשנים 1940 עד 1946 לימד הירש בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק.
משנת 1942 ועד לפרישתו בשנת 1961 לימד במכללת בארד והיה במשך רוב הזמן יושב ראש המחלקה לאמנות .
אביו של הירש, אנג'לו הירש, נולד 1863 בבוואריה, גרמניה, הוא היגר לניו יורק ב-1886 ומת שם בגיל 74. הוא היה בנו של גרסון הירש, להירש הייתה אחות, דורותי, שהייתה צעירה ממנו בעשר שנים.
הירש התגורר עם הוריו (ואחרי מות אמו עם אביו) עד לנישואיו ב-25 בינואר 1931 עם אלזה רוגו הלבני הזוג לא היו ילדים.
בשנת 1932, רוגו הייתה ראש בית ספר לאמנות לילדים מקסיקנים בטקסקו.
הם התגוררו בבנינגטון, ורמונט, כאשר הירש לימד בקולג' שם וגרו באנאנדייל-און-הדסון, ניו יורק, כאשר לימד בבארד.
סטפן דימיטרוב דימיטרוב (בבולגרית: Стефан Димитров Димитров; נולד ב-24 בספטמבר 1966, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) הוא דיפלומט ופוליטיקאי בולגרי אשר כיהן לתקופה קצרה כשר החוץ של בולגריה בממשלת המעבר של דימיטר גלבצ'ב.
הוא בוגר אוניברסיטת פוטסדאם במדע המדינה.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 הצטרף לשירות החוץ הבולגרי.
דימיטרוב כיהן כמנהל דסק מזרח אירופה במשרד החוץ, ובהמשך כקונסול הכללי של בולגריה בפרנקפורט.
בינואר 2023 מונה לשגריר בולגריה במונטנגרו.
באפריל 2024 מונה לשר החוץ בממשלת המעבר של דימיטר גלבצ'ב, ושוחרר מתפקידו לאחר זמן קצר.
דימיטרוב נשוי ואב לשלוש בנות.
סטפן פול גלאה (במלטזית: Stefan Paul Galea; נולד ב-28 במרץ 1996), ידוע גם בשמו הפרטי סטפן, הוא זמר מלטזי.
בשנים 2016 ו-2023–2025 השתתף בקדם המלטזי לתחרות הזמר של האירוויזיון עם השירים: "Light Up My Life", "Heartbreaker", "Numb" ו-"Lablab (Talk Talk)" בהתאמה.
גלאה התמודד בעונה הראשונה של "אקס פקטור מלטה".
בשנת 2009 הגיע גלאה לגמר הקדם הלאומי של מלטה לאירוויזיון הילדים 2009. שירו לתחרות, "Shake Up Wake Up", נכתב על ידו, והופק על ידי פיליפ ושון וולה.
בשנת 2011 היה מופע החימום של אירה לוסקו בהופעתה ב.
בשנת 2016 השתתף בקדם המלטזי לאירוויזיון עם השיר "Light Up My Life".
הוא כשל בניסיון להעפיל לשב הגמר.
על-אף זאת, השיר הגיע למקום הראשון במצעד השבועי של מלטה.
ב-2023 שב לתחרות עם השיר "Heartbreaker", שהגיע למקום ה-16 והאחרון.
גם ב-2024 וב-2025 ניסה את מזלו עם השירים "Numb" ו-"Lablab (Talk Talk)", שהראשון ביניהם לא העפיל לגמר והשני דורג במקום ה-15.
סטפן בוכן הוא עיתונאי וכתב חוקר גרמני המתמחה במזרח התיכון ובאזור מגרב.
תחקיר שערך אודות פרשת הדלפת המסמכים המסווגים לעיתון בילד שודר בטלוויזיה הגרמנית הציבורית.
בוכן החל את הקריירה העיתונאית שלו בישראל, בסוכנות הידיעות הצרפתית (AGence France-Presse) ובשנת 1996 עבד ככתב חוץ עבור ארגון תאגידי השידור הציבורי הגרמני ARD בישראל.
לאחר תקופה זו עבד כפרילנסר עבור ערוץ הטלוויזיה ארטה ובארגון ARD.
משנת 2005 עבד בעיקר עבור מגזין הטלוויזיה הפוליטי פנורמה .
הוא התפרסם בזכות סרטו התיעודי הטלוויזיוני "שקרי השירות - ה-BND ומלחמת עיראק", המתאר את מערכת היחסים בין ה-BND לבין המודיע "Curveball" , שבו המודיע סייע להצית את מלחמת עיראק בעזרת "מידע" מומצא.
בוכן עובד גם עבור תוכניות הטלוויזיה של ARD, וואלשפיגל , מוניטור (מגזין טלוויזיה) , טאגשאו ו-Tagesschau (ARD) .
בשנת 2011 הוא זכה פעמיים בפרס על הסיקור העיתונאי שלו את אירועי האביב הערבי.
בספטמבר 2013, נחשף כי הוא היה מבוקש על ידי סוכנות הביון המרכזית (CIA) בשנת 2010 כחלק ממבצע "פרויקט 6" החשאי, בשל מחקרו בנושא טרור ודיווחו באזורי האביב הערבי.
בשנת 2017, תרם בוכן, כסופר טלוויזיה לסרטים על פסגת ה-G20 בהמבורג 2017 , מה שסייע לעורכי מגזין הטלוויזיה "פנורמה" של ה-NDR לקבל את פרס גרימה ה-54 בקטגוריית "מידע ותרבות" בשנת 2018.
במאי 2025 שודרה בתחקיר "פנורמה" של הטלוויזיה הציבורית הגרמנית, כתבה, המבוססת על תחקיר שערך בוכן, שעסקה בפרשת הדלפת המסמכים המסווגים לעיתון בילד, ובאופן ספציפי בקשרים החשאיים בין לשכת ראש הממשלה בנימין נתניהו, העיתון "בילד", ההוצאה "אקסל שפרינגר" אליה הוא משתייך, והדלפת המסמך הסודי.
התחקיר כלל ביקורת חסרת תקדים בטלוויזיה הגרמנית על נתניהו ""כמי שהרס את הדמוקרטיה הישראלית וגרר מלחמה...
כדי לשמור על עצמו ועל הקואליציה ההיפר-לאומנית שלו בשלטון, גם במחיר חייהם של חטופים ישראלים".
בוכן התגורר בישראל במשך 7 שנים והוא דובר עברית שוטפת.
בנוסף הוא דובר ערבית, פרסית וצרפתית שוטפת.
הוא למד ערבית במיינץ, גרמניה וספרות ערבית בתל אביב.
השקרים של השירות– ה-BND ומלחמת עיראק; דצמבר 2010 עבור ARD – פנורמה.
אויביה החדשים של המדינה: כיצד אלו המסייעים לפליטי מלחמה סורים מופללים בגרמניה.
2008: פרס התקשורת של הצלב האדום הגרמני (DRK) קטגוריה: טלוויזיה
2011: כתב השנה של מגזין מדיום
2011: קרן המדיה של ספרקאס לייפציג - פרס לחופש ועתיד התקשורת
2012: פרס החירות השישי של רימטסמה
2016: מועמד לפרס גרימה ה-52 בקטגוריה: מידע ותרבות - הישג עיתונאי
2018: פרס גרימה ה-54 הוענק לתוכנית פנורמה.
סטפן ורנייש (בקרואטית: Stjepan Vranješ; נולד ב-28 באוגוסט 1971 ביוגוסלביה) הוא כדורגלן עבר קרואטי ששיחק בעמדת הבלם.
לאורך שנות ה-90 שיחק בקבוצת אן קיי אוסייק מהעיר אוסייק שבמזרח קרואטיה.
בעונת 1999/2000 עבר לשחק בישראל בקבוצת מכבי נתניה, בה שיחק עד עונת 2001/2002. נפצע במהלך העונה, עזב את ישראל וחזר לקרואטיה.
סטפן טימושנקו (Степан Прокофьевич Тимошенко; 22 בדצמבר 1878 – 29 במאי 1972) נחשב כאבי המכניקה השימושית, היה מהנדס ואקדמאי בתחומי המכניקה, חוזק חומרים ותורת האלסטיות.
רבים מהפרסומים ההנדסיים והמדעיים שלו עדיין בשימוש נרחב.
סטפן טימושנקו נולד בכפר ליד קייב באוקראינה שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית, היגר ליוגוסלביה בשנת 1920 ואחר כך לארצות הברית בשנת 1922, עבר לגור במערב גרמניה בשנת 1964 והאפר של גופתו נטמן לאחר מותו בקליפורניה שבארצות הברית ליד קבר אשתו אלכסנדרה שהלכה לעולמה בשנת 1950.
לטימושנקו הייתה תרומה רבה בתחום המכניקה השימושית במחקר, מאמרים וספרים שכתב ובחינוך ולימוד תלמידים בתחום כולל הדרכה של דוקטורנטים רבים בארצות הברית.
תקופת הפעילות שלו בארצות הברית משנות השלושים עד שנות החמישים של המאה העשרים מכונה בהנדסה לפעמים כתקופת טימושנקו.
נבחר כחבר במוסדות אקדמאיים והנדסיים רבים.
לטימושנקו הוענקו מדליות הוקרה רבות.
בשנת 1957, ASME - ארגון מהנדסי המכונות בארצות הברית יסד חלוקת מדליות על שמו של טימושנקו והוא היה הראשון שמדליה זו הוענקה לו בהיותו בעל הסמכות המפורסם ביותר בהנדסת מכונות.
המדליה מוענקת מדי שנה על תרומות נבחרות בתחום המכניקה השימושית.
את המדליות שקיבל ואת הספרייה הגדולה שהייתה לו וכללה ספרים רבים אוסף ספרים ישנים ונדירים במדע ובהנדסה הוא תרם לאוניברסיטת סטנפורד והם נשמרים בחדר הנקרא על שמו.
תוארי כבוד ודוקטור של כבוד שהוענקו לטימושנקו
1947 מהמכון הטכנולוגי של ציריך
בשנת 1899 הגיע לויצקי למקום השלישי בתחרות מוסקבה, שהייתה אליפות רוסיה הראשונה.
בשנת 1903 הגיע למקום השמיני בתחרות קייב, אליפות רוסיה השלישית.
בשנת 1905 חלק מקום 8–11 בתחרות סנקט פטרסבורג, אליפות רוסיה הרביעית.
בשנת 1907 הגיע למקום השני, אחרי אז'ן זנוסקו-בורובסקי בתחרות סנקט פטרסבורג.
באותה שנה הפסיד בדו-קרב לשמעון אלאפין 5-0.
לויצקי ניצח באליפות כלל-רוסיה לחובבים סנקט פטרסבורג בשנת 1911. בחודשים יולי-אוגוסט 1912 חלק מקום 13 - 14 בברסלב (ניצחו: עקיבא רובינשטיין ואולדריך דוראס.
בחודשים אוגוסט - ספטמבר 1912 הגיע שלישי בתחרות וילנה, אליפות רוסיה השמינית (ניצח: רובינשטיין).
בשנת 1913 הפסיד לויצקי דו-קרב לאלכסנדר אלכין 3-7 בסנקט פטרסבורג.
באותה שנה הגיע למקום ה-13 באליפות רוסיה התשיעית.
לויצקי פיתח את התקפת רץ המלכה, הידועה כהתקפת לויצקי.
תחבולה מפורסמת של מרשל במשחק מול לויצקי
במשחק מפורסם מול פרנק מרשל, מתחרות ברסלב 1912, מרשל הכריע את המשחק בהקרבה מרשימה של המלכה, תוך מתן שלוש אפשרויות הכאה של המלכה.
מסופר כי הצופים במשחק זרקו על לוח השחמט מטבעות זהב מרוב התלהבות.
סטפן לאזמה הוא כדורסלן עבר גבונזי בעל אזרחות אמריקאית המשחק בעמדת הפאוור פורוורד.
בצעירותו שיחק לאזמה באוניברסיטת מסצ'וסטס.
עונת , האחרונה שלו באוניברסיטה, הייתה רוויית הישגים אישיים עבורו.
לאזמה נבחר במקום ה-46 (סיבוב שני) על ידי גולדן סטייט ווריורס בדראפט 2007. הוא שיחק רק 4 שניות במשחקו הראשון בליגה ושוחרר מהקבוצה.
בנובמבר 2007 הוא הצטרף לקבוצת ה-NBDL לוס אנג'לס דיפנדרס.
ב-21 במרץ 2008 הוא חתם במיאמי היט, בה שיחק 16 משחקים, בהם קלע 5.2 נקודות, הוריד 3.8 ריבאונדים וחסם 1.3 פעמים בממוצע למשחק.
ב-21 בספטמבר 2008, הוא חתם בקבוצת היורוליג פרטיזן בלגרד וכבר לאחר 3 משחקים בתחרות, הוא היה שני ביורוליג בחסימות ובריבאונדים בממוצע למשחק.
לאזמה סיים את העונה בפרטיזן עם ממוצעים של 10.7 נקודות, 6.6 ריבאונדים ו-1.4 חסימות בכ-24.7 דקות למשחק.
הוא גם היה חלק בזכייתה של קבוצתו באליפות סרביה בגביע הסרבי ובליגה האדריאטית, ובהגעתה לרבע גמר היורוליג בו הפסידה לצסק"א מוסקבה.
ב-1 ביולי 2009 עבר לאזמה לקבוצת מכבי תל אביב מהליגה הישראלית.
ביוני 2014 חתם לשנתיים באנאדולו אפס.
ביולי 2015 חתם בגלאסראיי, וב-29 באוגוסט 2016 הושעה מהקבוצה לשנה לאחר שנכשל בבדיקת סמים.
הוא חתם בטקסס לג'נדס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
ביולי 2017 חתם באוניקס קאזאן.
לאזמה היה חלק מנבחרת גבון באליפות אפריקה 2005.
סטפן טושב (בבולגרית: Стефан Тошев; 18 בדצמבר 1859, סטארה זאגורה, האימפריה העות'מאנית – 27 בנובמבר 1924, פלובדיב, ממלכת בולגריה) היה גנרל בצבא הבולגרי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
תהילתו באה לו בזכות הניצחונות בקרב קובאדין, קרב דובריץ' והשתתפותו בקרב טורטוקאיה, אשר הטו את הכף בחזית הרומנית לטובת הבולגרים.
טושב לחם במיליציית המתנדבים הבולגרית אופלצ'נצי, לצד הצבא הרוסי במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), אשר הובילה לעצמאות בולגריה, ושנה מאוחר יותר סיים את האקדמיה הצבאית בסופיה.
טושב שירת כקצין משטרה במחוז האוטונומי רומליה המזרחית, עד לאיחודו עם נסיכות בולגריה.
במהלך מלחמת בולגריה–סרביה (1885), לחם כמפקד פלוגה בקרב סליבניצה, שבו הצליחו הבולגרים לבלום את התקדמותם המהירה של הסרבים אל עבר הבירה סופיה.
על חלקו בקרב זה זכה באות הנסיך בטנברג.
בשנת 1908 הועלה לדרגת קולונל ופיקד על אוגדת חיל הרגלים הראשונה של סופיה.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה השתתף עם חטיבתו במספר קרבות בגזרת תראקיה ובכלל זה באזור איסטנבול.
כן השתתף במלחמת הבלקן השנייה לאחר שהועלה לדרגה המקבילה לתת-אלוף בצה"ל ופיקד על האוגדה החמישית בגזרה הסרבית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, כשהוא בדרגת גנרל, פיקד טושב על הארמייה השלישית של צבא בולגריה בחזית דוברוג'ה ועל הכוחות הבולגריים בקרב קובאדין ודובריץ', אשר הובילו ליתרון משמעותי בחזית הרומנית.
חלק מהמקורות אף מייחסים לו תפקיד פיקודי בקרב טורטוקאיה.
לטושב, איש צבא קשוח ובלתי מתפשר היו חילוקי דעות מהותיים על אופן ניהול הקרבות מול מפקד החזית מטעם מעצמות המרכז, הגנרל הגרמני אוגוסט פון מקנזן, עניין שהוביל להעברתו מתפקידו ומינויו לתפקיד מושל מקדוניה.
את תפקידו בחזית תפס הגנרל סטפן נרזוב.
ב-27 במרץ 1917 מונה למפקד חיל הרגלים הבולגרי.
לאחר מלחמת העולם, הותר לגנרל טושב להישאר בשירות פעיל, להבדיל מקצינים רבים אחרים, והוא מונה למפקד הארמייה הרביעית.
ביוני 1919 פרש משירות פעיל ועסק בפעילות ציבורית, כיושב ראש האגודה של קציני המילואים של צבא בולגריה.
לאחר המרד הקומוניסטי האלים והכושל שפרץ בחודש ספטמבר 1923 פעל טושב רבות לשיקום הנפגעים הרבים.
טושב הלך לעולמו בעיר פלובדיב ב-27 בנובמבר 1924 ונקבר בעיר סופיה, בלווייה צבאית שבה נכח קהל אלפים.
סטפן מיכאילוב נרזוב (בבולגרית: Стефан Михайлов Нерезов; 12 בנובמבר 1867, סבליאבו, האימפריה העות'מאנית – 16 באפריל 1925, סופיה, ממלכת בולגריה) היה גנרל בולגרי, מפקד הארמייה הראשונה בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה ובהמשך ראש המטה הכללי הבולגרי.
נרזוב נרצח בפיגוע בכנסיית סווטה נדליה.
ב-1885 התנדב נרזוב לשורות הלוחמים במלחמת בולגריה–סרביה (1885).
ב-1887 החל את לימודיו באקדמיה הצבאית הבולגרית בסופיה וב-1892 נשלח ללימודי המשך באקדמיה הצבאית בטורינו שבממלכת איטליה.
ב-1896 שב לבולגריה והוצב בתפקיד מטה שונים וב-1903 הועלה לדרגת מייג'ור ומונה על ידי המלך פרדיננד הראשון למפקד משמר הארמון.
ב-1908 התמנה לראש מחלקת מבצעים במטה הכללי הבולגרי ועסק בהכנות הצבאיות לקראת מלחמות הבלקן.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה שימש עוזרו של ראש המטה הכללי הבולגרי הגנרל איוון פיצ'ב ולאחר התפטרותו של פיצ'ב במהלך מלחמת הבלקן השנייה, חלק מסמכויותיו הועברו לנרזוב.
ב-1914 פיקד נרזוב על חטיבת רגלים ושנה מאוחר יותר הועלה לדרגת מייג'ור ג'נרל ומונה למפקד האוגדה ה-9 במסגרת הארמייה ה-1 ועימה לחם במערכה על סרביה.
לאחר כניעת הסרבים הועברה אוגדתו של נרזוב לחזית המקדונית וסופחה ל"קבוצת בלוב" בפיקודו של הגנרל הגרמני אוטו פון בלוב, שהיה מפקד הזירה מטעם מעצמות המרכז.
ב-25 בנובמבר 1916 מונה למפקד הארמייה ה-3 והוצב בגזרת דרום דוברוג'ה ושנה מאוחר יותר מונה למושל הצבאי של אזור הכיבוש "מוראבה" שבסרביה.
לאחר תבוסת הבולגרים בקרב סקרה הדיח מפקד הצבא ניקולה ז'קוב את הגנרל דימיטר גשוב מפקד הארמייה ה-1 ומינה את נרזוב תחתיו.
באוגוסט 1918 הועלה נרזוב לדרגת לוטננט גנרל.
תוכניתו של ד'אספרה הייתה להטעות את הגנרל שולץ כך שיחשוב שתתבצע מתקפה בגזרת ביטולה ולבצע מתקפת הבקעה ישירות כנגד "קבוצת שולץ" שמנתה את הארמייה ה-11 הגרמנית בפיקודו של קונו פון שטויבן והארמייה הבולגרית ה-1 בפיקודו של נרזוב.
המתקפה נפתחה בהרעשה ארטילרית כבדה מ-580 קני תותחים על עמדותיה של "קבוצת שולץ", כוחות מעצמות המרכז הופתעו והחלו בנסיגה לאורך כל החזית.
עוד באותו היום כבשו הסרבים את הר ורניק והתקדמו במהירות לאזור דוברו פולה.
ב-15 בספטמבר הובסו הבולגרים בקרב דוברו פולה וחלק מחיילי האוגדות השנייה והשלישית נטשו את החזית והכריזו על מרד כנגד המלך פרדיננד הראשון.
בגזרת אגם דויראן הצליחו חיילי הארמייה הבולגרית לבלום את התקדמות הבריטים ולהסב להם אבדות כבדות בקרב דויראן השלישי.
מפקדת הצבא הבולגרי הורתה לנרזוב להסיג את חייליו לכוון גבול הממלכה וב-29 בספטמבר נחתם הסכם שביתת הנשק.
באוקטובר פורקה מנשקה הארמייה ה-1 וחייליה שוחררו.
ב-1919 מונה נרזוב לתפקיד ראש המטה הכללי הבולגרי והוא נותר בצבא גם לאחר צמצומו בכפוף לסכומי חוזה ניי.
ב-1920 הועלה לדרגת גנרל של חיל הרגלים ושנה מאוחר יותר סיים את שירותו הצבאי.
ב-16 באפריל 1925 השתתף הגנרל נרזוב בתפילת האשכבה בכנסיית סווטה נדליה בסופיה, לזכרו של הגנרל קונסטנטין גאורגייב, שנרצח יומיים קודם לכן בידי קומוניסטים.
במהלך האירוע התפוצצה במקום פצצה רבת עוצמה, שנועדה לחסל את המלך בוריס השלישי, אך הוא איחר לאירוע מאחר שהיה בביקור תנחומים בביתו של גאורגייב.
160 בני אדם נהרגו בפיגוע ובכללם נרזוב שר ההגנה בתקופת מלחמת העולם הראשונה, ראש עיריית סופיה וקצינים בכירים בצבא הבולגרי ו-320 נפצעו.
סטפן ליכטשטיינר הוא כדורגלן עבר שווייצרי ששיחק בעמדת המגן הימני במספר ליגות בכירות ובנבחרת שווייץ.
ליכטשטיינר החל את הקריירה בקבוצת גראסהופרס ציריך כאשר עלה מקבוצת הנוער בעונת , אך בעונת הבכורה שלו שותף במשחק ליגה בודד.
בעונות הבאות, ביסס ליכטשטיינר את מעמדו כבורג מרכזי בהרכב הקבוצה, ואף זכה עימה באליפות בעונת .
בעונת עבר ליכטשטיינר לקבוצת ליל הצרפתית.
הוא הפך במהרה לשחקן הרכב במועדון, ואף עזר לו לסיים את העונה במקום השלישי בליגה המזכה בכרטיס לליגת האלופות.
בעונתו האחרונה במועדון כבש ליכטשטיינר ארבעה שערים, אך סיים עם קבוצתו רק במקום השביעי בליגה, והקבוצה נותרה מחוץ למפעלים האירופאים בעונה שלאחר מכן.
לאחר טורניר יורו 2008 הצטרף ליכטשטיינר לקבוצת לאציו תמורת סכום משוער של כ-1.5 מיליון אירו בחוזה לארבע שנים.
הוא הגיע לקבוצת הסרייה א' כמחליפו של חברו לנבחרת שווייץ ואלון בהראמי שעבר לוסטהאם יונייטד.
בחודש אפריל כבש את שערו הראשון במדי הקבוצה בדרבי נגד רומא.
בשנת 2005 זומן ליכטשטיינר לסגל נבחרת שווייץ, אך נותר על הספסל במשחקים בהם זומן.
את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים ערך במשחק הידידות נגד נבחרת ברזיל ב-11 באוקטובר 2006. הוא שותף בכל משחקי נבחרתו בטורניר יורו 2008, ובשמונה מעשרת משחקיה במוקדמות מונדיאל 2010.
בשנת 2011 עבר השחקן ליובנטוס תמורת 10 מיליון יורו, איתה זכה באליפות לאחר עונה שלמה ללא הפסד.
בשנת 2012 ליכטשטיינר זכה עם יובנטוס בסופרקאפ האיטלקי ובגביע ברלוסקוני.
ב-5 ביוני 2018 חתם בארסנל מהפרמייר ליג.
ב-19 באוגוסט 2019 חתם ליכטשטיינר באאוגסבורג מהבונדסליגה לעונה אחת.
ב-12 באוגוסט 2020 הודיע על פרישה מכדורגל.
סטפן אלכסנדר לנדס (30 באוקטובר 1946, בוקרשט, רומניה – 6 ביוני 1982 נבטיה, לבנון), היה קרדיולוג בכיר, מראשוני הרופאים במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי, והיה מיוזמי שח"ל – שירות חולי לב, (כיום נט"ן) וממקימיה.
מראשוני הנופלים במבצע שלום הגליל.
לנדס, בן יחיד להוריו, אריקה וליביו, נולד בשנת 1946 בבוקרשט שברומניה, שם סיים את חוק לימודיו היסודיים.
בשנת 1959, בהיותו כבן 13 עלה עם הוריו לארץ, ולמד בגימנסיה העברית "הרצליה" שבתל אביב.
באוגוסט 1965 התגייס לנדס לצה"ל, שירת בפלוגת חיל קשר, ולחם במלחמת ששת הימים.
עם שחרורו מצה"ל נסע לאיטליה, שם החל את לימודי הרפואה באוניברסיטת בולוניה, בהמשך חזר לישראל והמשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט של הטכניון בחיפה, ולאחר מכן בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1974 סיים את לימודי הרפואה בהצטיינות, אף על פי שבשנת 1973 החסיר חודשי לימודים רבים, בעקבות שירות מילואים ארוך, במלחמת יום הכיפורים.
עם סיום הלימודים החל את התמחותו בבית חולים איכלוב בתל אביב.
לנדס נשאר לעבוד בבית החולים במחלקה לטיפול נמרץ, גם לאחר ההתמחות, תוך שהוא הופך לאחד הקרדיולוגים הבולטים בישראל.
לנדס ראה לנגד עיניו את החשיבות שבקידום רפואת החירום בישראל, ועבד גם במגן דוד אדום.
שם הגה את הרעיון של ניידות לטיפול נמרץ, והיה ממקימי שירות חולי לב, שנקרא אז שח"ל, ומאוחר יותר שינה את שמו לנט"ן.
במסגרת עבודתו זאת, וביחד עם ד"ר ננסי קרוליין, יזם קורסי הכשרה לפרמדיקים (מקצוע שטרם הונהג עד אז בישראל), והמחזור הראשון שהוסמך כתוצאה מיוזמה זאת, היה בשנת 1981.
בינואר 1976 נתמנה סטפן לקצין רפואה בצה"ל, ובשנת 1979 התמנה לתפקיד רופא תעופתי, בטייסת ציפורי המדבר.
באפריל 1982, קיבל דרגת סרן.
ב-21 בנובמבר 1978, בסביבות השעה 10:00 בבוקר, פרצה שרפה בפיר, בתוך המבנה הצפוני, של בית הדר דפנה שבשדרות שאול המלך בתל אביב.
ד"ר לנדס ביחד עם ד"ר עודד אייזנברג, שניהם רופאי היחידה הניידת לטיפול נמרץ של בית החולים איכלוב, היו בדרכם אל הבנק, כאשר הבחינו בעשן הכבד, ושמעו את הקריאות לעזרה של הלכודים.
הם החלו לפלס את דרכם אל גג הבניין, באמצעות מדרגות החירום, וחייל שנלווה אליהם נשא על גבו מכשיר הנשמה.
עקב הרוח שיצרו להבי מסוק משטרתי, התחדשה האש בקומה השמינית, ולנדס וחבריו ניסו לכבות אותה, באמצעות הזרנוקים שהיו במקום.
לנדס טיפל במספר אנשים, ואף עבר מחלק אחד של הגג אל משנהו באמצעות סולם, כדי לבצע את משימתו.
ב-4 באוגוסט 1981, לקה הסופר יעקב שבתאי בהתקף לב.
בניידת טיפול הנמרץ שהוזעקה, היה לנדס, שעלה לביתו של שבתאי ופיקח על העברתו לניידת.
במבוא הבית קיבל לנדס החלטה רפואית, ובו במקום ביצע ניתוח חירום, פתח את חזהו של שבתאי, ועיסה את ליבו.
שבתאי הובהל לבית החולים, אך לבו לא עמד בכך, והוא נפטר באותו לילה.
בעקבות ניסיון ההתנקשות בחייו של השגריר שלמה ארגוב, בידי אנשיו של אבו נידאל, וההחלטה על מבצע שלום הגליל, גויס לנדס לקו הראשון, כרופא מוטס במסוק.
עם פרוץ הקרבות, הוא הצטרף למסוק אנפה, שפטרל בקו מחניים – קריית שמונה, הלוך וחזור.
בשלב מסוים קיבל המטוס הנחיה לצאת לפנות שני חיילים שנפצעו באזור נבטייה.
עקב טעות טרגית במפת הקוד הופיעו שתי נקודות שונות, שנקראו באותו השם.
בעוד שהחיילים הפצועים המתינו לאנפה בנקודה אחת, המסוק חיפש אותם בנקודה השנייה.
במטרה למצוא את החיילים הנמיכו הטייסים את המסוק מעל הנקודה השנייה, ונכנסו לטווח הירי של חוליית מחבלים שהסתתרה במקום.
צוות המסוק ובתוכם, סרן ד"ר סטפן אלכסנדר לנדס, נהרגו במקום.
בשנת 1986 הקימה קרן תל אביב לפיתוח את גן לנדס לזכרו של ד"ר לנדס.
את הגן תכנן האדריכל חיים כהנוביץ, והוא ממוקם בשכונת יד אליהו, בצומת שבין הרחובות יצחק שדה ויגאל אלון, אלכסונית לסינרמה.
הגן ידידותי לסביבה, ובו מפל מים מלאכותי, וגבעה מלאכותית האוטמים אותו מן הרעש של הרחובות הסואנים.
כמו כן בגן פינת משחקים לילדים, מדשאה, ופינה עם מתקני כושר, לרשות הציבור המעוניין להתאמן.
במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי, בו עבד לנדס כרופא בכיר ביחידה לטיפול נמרץ לב, נחנכה בשנת 2011 רחבה בשם "רחבת סטפן לנדס." הרחבה ממוקמת במפלס מינוס – 1, שבין בניין סוראסקי, לבין בניין עופר, שבמרכז הרפואי.
היוזמה להקמת הרחבה, הייתה של הנהלת בית החולים, בשיתוף עם חבריו, ומוקירי זכרו.
ברחבה מוצב פסל, של האמן הישראלי, צדוק בן דוד.
ד"ר לנדס, הונצח ביחד עם בני העיר תל אביב, שנפלו במלחמות ישראל, באנדרטה בגן הבנים, שבפארק הירקון, ובאנדרטה שבבית יד לבנים ברחוב פנקס בעיר.
עם חללי חיל הרפואה, באתר ההנצחה, שבבית ההחלמה הצבאי ברחוב אצ"ל בחיפה.
עם החללים מקרב בוגרי ומורי הגימנסיה העברית "הרצליה", באתר ההנצחה שבתיכון, הנמצא בצפון מרכז תל אביב, ועם חללי אוניברסיטת תל אביב, באנדרטה שבמרכז הקמפוס, ברמת אביב.
ב-15 בדצמבר 1982, נערך בנמל התעופה בן-גוריון, בשיתוף מגן דוד אדום, חיל הרפואה, ושירותי החירום של נמל התעופה, תרגיל חילוץ גדול, המדמה חילוץ, והגשת עזרה רפואית לפצועים ממטוס הנוחת נחיתת אונס.
התרגיל קיבל את השם ס"ל, על שמו של סטפן לנדס.
הסדנאות לרפואת חירום, של הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, נושאות את שמו של ד"ר סטפן לנדס המנוח, שהיה אחד המדריכים הראשונים, בסדנאות אלו.
סטפן יז'י איתן צווייג (28 בינואר 1941) (8 בפברואר 2024) היה סופר וצלם יהודי פולני, שהתפרסם עקב סיפור הצלתו במחנה הריכוז בוכנוואלד כשהיה בן ארבע.
הוא חי בצעירותו בישראל ובשנותיו האחרונות באוסטריה.
צווייג נולד בגטו קרקוב להלנה וד"ר זכריה.
המשפחה הופרדה באוגוסט 1944. אמו ואחותו נרצחו במחנה אושוויץ.
במהלך השנים הבאות הטלטל עמו אביו בין מחנות עבודה בממשל הכללי תוך שהוא מסתיר אותו בתחבולות שונות.
שניהם פונו לבוכנוואלד לקראת סוף המלחמה.
הם הגיעו ב-5 באוגוסט 1944, כשיז'י היה רק בן 3. ברשימת האסירים נרשם כאסיר "פולני פוליטי יהודי" ומספרו בספרי מחנה היה 67509.
וילי בלייכר ורוברט זיברט, קאפואים במחנה שהשתייכו שניהם לסיעת אופוזיציה שפרשה מהמפלגה הקומוניסטית הגרמנית עקב התנגדותה לסטליניזם הגובר בה, דאגו לרווחתו של צווייג.
בבוכנוואלד פעלה מחתרת מסועפת בין הקאפוס, שהצילה גם ילדים אחרים.
בתאריך בו נקבע גירושו למחנה אושוויץ, שבועות ספורים בלבד לאחר הגעתו לבוכנוואלד, הוא הוסתר באגף חולי הטיפוס במרפאת המחנה.
בהמשך הופיע שמו ברשימת טרנספורט לאושוויץ אך נמחק ברגע האחרון (יחד עם אחד-עשר אחרים) על ידי רופא המחנה, שטורבאנפיהרר אוגוסט בנדר.
ההיסטוריון ביל ניבן קבע כי אין ראיות חותכות לכך שמנהיגי האסירים שפרשו חסותם על הילד הפעילו את קשריהם בעניין – זכריה העיד כי לבנו ניתנה זריקה שעשתה אותו חולה, וכך לא כשיר לנסיעה; כנראה שהדבר אורגן על ידם – אך זה סביר מאוד.
מי שנשלח במקומו לבסוף היה וילי בלום, נער סינטי בן שש-עשרה, שנרצח באושוויץ.
הודות לכל זאת הצליח צווייג לשרוד במחנה עד לשחרורו.
בשל מחלה, צווייג נשאר באירופה עד לשנת 1949, הוא חי בפולין, שווייץ וצרפת לפני שעלה לישראל עם אביו.
בישראל מצא אביו עבודה כפקיד במשרד האוצר.
שמו של הילד עוברת לאיתן.
צווייג סיים תיכון, שירת בצבא ולמד מתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
בהתערבות של חבר תנועת ההתנגדות הצרפתית ומי שהיה אף הוא ניצול בוכנוואלד, פייר סודרו, קיבל מלגת לימודים בליון בקיץ 1963.
בשנת 1958 יצאה לאור בגרמניה המזרחית נובלה בשם "עירום בין זאבים" מאת ניצול בוכנוואלד ברונו אפיץ, והפכה לרב-מכר.
בשנת 1963 הספר עובד לסרט בכיכוב ארמין מילר-שטאל.
עיתונאים שצפו בסרט איתרו את צווייג בליון, שם עסק בלימודיו האקדמיים.
הוא התפרסם בגרמניה המזרחית כ"ילד מבוכנוואלד", נפגש עם אפיץ ועם מציליו וזכה לכיסוי תקשורתי נרחב.
הוצעה לצווייג מלגה ללימודי תעשיית הקולנוע באולפני בבלסברג שבברלין המזרחית, הוא הסכים ועבר לרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית בפברואר 1964. הוא נישא למורה גרמנייה והרצה לעיתים קרובות בפני קבוצות של תלמידי בית ספר.
בשנת 1972 עבר לווינה עם אשתו ובנו.
אביו היה אמור להצטרף אליהם אך נפטר באותה שנה.
בשנת 2005, במלאת שישים שנה לשחרור מחנה בוכנוואלד, צווייג הוציא לאור בהוצאה עצמית את ספרו בלשון הגרמנית "דמעות בלבד אינן מספיקות" (Tränen allein genügen nicht), אשר מספר את סיפורו האישי ומגן על מציליו במחנה מהכפשה בעניין החילופין עם בלום.
לספר צורפה אחרית דבר מאת אלפרידה ילינק, כלת פרס נובל לספרות לשנת 2004.
אפיץ לא הכיר את צווייג בבוכנוואלד.
הוא ביסס את הנובלה שלו על זיכרונותיו שלו מהמחנה ועל שמועות.
חלקים רבים בספר תואמים לסיפורו של הילד.
אפיץ כתב ששבוי מלחמה פולני הבריח את ילדו למחנה הריכוז במזוודה, ושזמן קצר לאחר מכן, הקצין נשלח למחנה השמדה שבו כפי הנראה מצא את מותו.
מלבד זאת, הספר בדיוני בעיקרו.
הספר הפך לרב-מכר במדינה ומכר מיליוני עותקים בעולם.
בגרמניה המזרחית היה צווייג למעין מקבילה מקומית לאנה פרנק.
הרומן של אפיץ שימש היטב את מטרות הממסד: כמו יתר הקומוניסטים בבוכנוואלד, ניצב הסופר מול הצורך להאדיר את תפקידה של המחתרת המפלגתית במחנה למול האשמות כי דאגו לאינטרסים הצרים שלהם, שמרו על השקט עבור האס אס ודאגו לפגוע ביריביהם הסוציאל-דמוקרטים.
היותם של שני המצילים המקוריים חברי סיעת אופוזיציה טושטשה בדיווחים התקשורתיים, והמעשה נרקם לתוך נרטיב הגבורה של ההתנגדות הקומוניסטית במלחמה; הנושא השתלב במערכת התעמולה שניהלה המדינה נגד גרמניה המערבית.
לאחר נפילת חומת ברלין, צף עניין החילופין עם בלום ועתה היו כאלה שהאשימו המצילים בגזענות כלפי רומה וסינטי ובאופורטוניזם.
צווייג אף הגיש תביעת דיבה נגד פולקהארד קניגה, מנהל אתר הזיכרון במחנה שהגיע מהצד המערבי, והאשים אותו בכך שניסה לגמד את פשעי הנאצים על ידי סילוף והכפשה של האסירים הקומוניסטים.
ביל ניבן ציין כי הנושא עומד בלב השסע בין מערב ומזרח המדינה על הזיכרון הקולקטיבי אודות המחנות בימי המלחמה.
אביו של צווייג חיבר עבור יד ושם מאמר על הקורות את בנו במחנה.
המאמר, שפורסם בשנת 1987, נקרא "אבא, מה אתה עושה פה...?
בין בוכנוואלד ואושוויץ", ויצא לאור מחדש מצורף לספר "דמעות בלבד אינן מספיקות" בשנת 2005.
סטפן מביה הוא כדורגלן קמרוני ששיחק בעמדת הקשר ההגנתי.
לזכותו 68 הופעות במדי נבחרת קמרון.
מביה מייצג את נבחרת קמרון מאז ההופעה הראשונה שלו בשנת 2005 ומאז כבש שלושה שערים עבור נבחרתו.
הוא זומן לסגל הנבחרת באולימפיאדת בייג'ינג 2008, פעמיים בגביע אפריקה לאומות ופעמיים בגביע העולם בכדורגל.
ב-26 באוגוסט 2014 מביה קיבל את סרט הקפטן.
מביה ערך את הופעת הבכורה שלו בסטאד רן הצרפתית בעונת 2005-06, שם שיחק חמש שנים, מאזנו בקבוצה עומד על 109 הופעות ו-4 שערים.
הקמרוני כבש את שער הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית בנובמבר 2006 נגד האלופה המכהנת ליון.
ב-14 ביולי 2009, מביה עבר למרסיי מסטאד רן עבור 10.4 מיליון £, במרסיי הוא שיחק תפקיד חיוני ועזר לקבוצתו לסיים את העונה כאלופת צרפת.
בשנת 2012 סיים את דרכו במועדון עם 69 הופעות ו-5 שערים.
ב-31 באוגוסט 2012, מביה חתם על חוזה של שנתיים במועדון הפרמייר ליג האנגלי קווינס פארק ריינג'רס, לאחר שהועבר ממרסיי עבור סכום שלא פורסם.
ב-26 באוגוסט 2013, מביה הושאל לסביליה מליגת העל הספרדית.
ב-1 בספטמבר מביה ערך את הופעת הבכורה שלו בסביליה וסיפק בישול לשער הראשון של קווין גמיארו במשחק שהסתיים בתוצאה 2-2 מול מאלגה.
ב-27 באוקטובר, מביה בישל שני שערים לאיוואן רקיטיץ' וג'יירו סמפיארו בניצחון 2-1 על אוסאסונה.
שערו הראשון בליגה הספרדית הגיע במשחק הדרבי מול ריאל בטיס ב-24 בנובמבר כאשר מביה נגח את השער השני של סביליה בניצחון 4–0. בעונת הבקיע מביה את השער המכריע במשחק הגומלין של חצי גמר הליגה האירופית מול ולנסיה, ארבע דקות בתוך תוספת הזמן.
הוא פתח בהרכב למשחק הגמר מול בנפיקה ליסבון, ולאחר שוויון 0-0 בתום ההארכה, כבש את הפנדל השני של קבוצתו בדו-קרב הפנדלים, שהסתיים בתוצאה 4-2 לסביליה.
לאחר ההשאלה לסביליה, ב-31 באוגוסט 2014 מביה חתם במועדון הספרדי, וזכה עמו פעם נוספת בליגה האירופית, כאשר מביה פתח במשחק הגמר בו גברה קבוצתו 3-2 על דניפרו.
ב-10 ביוני 2015 חתם בטרבזונספור.
ב-29 בינואר 2016 חתם בחביי צ'יינה פורצ'ן הסינית.
גביע אפריקה לאומות 2008: נבחרת התחרות
שייל סטפן לֵוֵן (בשוודית: Kjell Stefan Löfven, הגייה: ; נולד ב-21 ביולי 1957) הוא פוליטיקאי שוודי, שכיהן כראש ממשלת שוודיה בין 2014 לנובמבר 2021, ומנהיגה לשעבר של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית.
לוון הקים את ממשלתו הראשונה לאחר מפלת המפלגה השמרנית בבחירות 2014, ומאז כיהן בראש שלוש ממשלות סך הכל.
לוון הוא ראש הממשלה השוודי הראשון שהפסיד בהצבעת אי אמון בפרלמנט השוודי.
לוון נולד בסטוקהולם ב-21 ביולי 1957. כשהיה בן 10 חודשים נשלח למשפחת אומנה מסונרשטה (Sunnersta), סולפטה, צפון-מזרח שוודיה, מאחר שאמו לא יכלה להחזיק גם בו וגם באחיו.
על פי ההסכם, אמו הייתה אמורה להשיב אותו למשמורתה לכשיהיה הדבר באפשרותה, אך הדבר מעולם לא התרחש.
אביו, קרל הדברג, מת בגיל צעיר מבלי שזכה לפגוש את בנו הצעיר.
לוון למד 9 שנים בבית ספר יסודי ולאחר מכן שנתיים בלימודי כלכלה בתיכון בסולפטה.
לאחר מכן הלך לקורס רתכות בעיר קרמפורס, ובהמשך התחיל לימודי עבודה סוציאלית באוניברסיטת אומאו, אותם הוא הפסיק לאחר שנה וחצי בלבד.
מ-1976 עבד במשרד דואר בסולפטה, וב-1979 כפועל במנסרה.
באותה השנה החל לוון לעבוד ברתכות בחברה הביטחונית-צבאית "BAE Systems AB - Hägglunds" בעיר ארנסכאלדסוויק (Örnsköldsvik), שם הוא נותר עד 1995. במקום זה גם הכיר את אשתו, אולה.
בשנת 1981 הצטרף לאיגוד עובדי המתכת השוודי (Svenska metallindustriarbetareförbundet) ועד ל-1995 ביצע תפקידים שונים מטעם האיגוד, בהם ראש סניף המקומי וחבר בוועדה המבצעת.
בשנת 1995 נתמנה לנציג משא ומתן באיגוד עד 1998. לאחר מכן כיהן כמזכיר בינלאומי במחלקה הבינלאומית של האיגוד (1998 - 1999) וכראש המחלקה הארגונית באיגוד (1999 - 2002), ובשנת 2002 נתמנה לסגן יושב ראש האיגוד.
בנובמבר 2005 נתמנה ליושב ראש האיגוד המקצועי "IF Metall" שזה עתה הוקם כתוצאה ממיזוגן של איגוד עובדי המתכת השוודי והאיגוד התעשייתי השוודי (Industrifacket), המאגד 325,000 עובדים בשוודיה.
נוסף על כך, כיהן לוון כנשיא התאחדות פועלי התעשייה והמתכת הנורדית (Industrianställda i Norden) בין השנים 2007 - 2012 , כחבר הוועדה המבצעת של התאחדות עובדי המתכת האירופאית (EMF) וכחבר הוועדה המבצעת של התאחדות עובדי המתכת הבינלאומית (IMF) בין השנים 2007 - 2012.
משנת 1973 החל לוון את דרכו בפוליטיקה המקומית וכיהן בתפקידים זוטרים מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, בין היתר כנשיא הסניף בסולפטה, כחבר בסניף המחוזי וכחבר בוועדות שונות של המפלגה.
בשנת 2006 נבחר לוון לוועדה המבצעת של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, זמן קצר בלבד לאחר שמונה ליושב ראש "IF Metall".
בינואר 2012, לאחר התפטרותו של הוקאן יוהולט מראשות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, נבחר לוון למנהיג המפלגה כמו גם ליושב ראש האופוזיציה.
לוון הנהיג את מפלגתו בבחירות הכלליות בשוודיה ב-2014, בהן זכתה המפלגה.
ב-2 באוקטובר 2014 אישר הפרלמנט השוודי את מינויו של לוון לראש הממשלה ה-33 של שוודיה, ומ-3 באוקטובר 2014 מכהן לוון כראש הממשלה.
ב-3 בדצמבר 2014 נכשל הניסיון של ממשלת לוון להעביר הצעת תקציב בפרלמנט השוודי.
בעקבות כך הכריז לוון על בחירות בזק ב-22 במרץ 2015. ב-27 בדצמבר 2014 הקואליציה של לוון הגיעה להסכם עם מפלגות האופוזיציה לפיו האופוזיציה תתמוך בתקציב של הקואליציה וכמו כן יתקיים שיתוף פעולה בין האופוזיציה והקואליציה עד הבחירות הצפויות ב-2022, ללא קשר למתרחש בבחירות הצפויות ב-2018. בהתאם לכך בוטלו בחירות הבזק.
לאחר הבחירות לפרלמנט ב-9 בספטמבר 2018 ותקופה ארוכה של משא ומתן, נבחר מחדש לראש הממשלה, בתמיכת מפלגתו, מפלגת הירוקים, המפלגה העממית הליברלית ומפלגת המרכז.
הבחירות היו צמודות ולכן נדרש זמן רב להגיע להסכמות.
מפלגת השמאל נמנעה בהצבעה ולכן התאפשרה בחירתו מחדש.
הממשלה כוללת את מפלגתו ואת מפלגת הירוקים, באיחוד הנודע כ"ברית האדומים-ירוקים" (De rödgröna).
בעקבות כך, התקיימה הצבעת אי אמון בממשלה ב-21 ביוני, והממשלה נפלה.
לוון נבחר מחדש לראשות הממשלה שישה עשר ימים לאחר הצבעת אי האמון, ב-7 ביולי 2021.
ב-22 באוגוסט 2021 לוון הודיע שהוא מתפטר מראשות הממשלה והמפלגה, בשל תחושת המיצוי לאחר 10 שנים בראשות המפלגה ו-7 שנים בראשות הממשלה.
ההתפטרות נכנסה לתוקפה ב-10 בנובמבר 2021. שרת האוצר מגדלנה אנדשון, שהחליפה את לוון כראש המפלגה ב-4 בנובמבר 2021, הייתה אמורה להחליפו בתפקיד ראש הממשלה, אולם שבע שעות לאחר שזכתה לאמון הריקסדאג ועוד טרם נשבעה התפטרה ולוון נשאר בתפקיד.
ב-29 בנובמבר 2021 אנדשון קיבלה את המנדט מחדש, וב-30 בנובמבר החליפה אותו במשרד ראש הממשלה.
לאחר הבחירות בשוודיה באוקטובר 2014, הודיע כי ארצו תכיר במדינה פלסטינית.
שוודיה הייתה המדינה הראשונית באיחוד האירופי שהכירה במדינה פלסטינית לאחר שהצטרפה לאיחוד האירופי.
בעקבות זאת, ישראל החזירה את השגריר.
בדצמבר 2015, בעיצומו של גל הטרור הפלסטיני, אמר ש"תקיפות בסכין זה לא טרור".
ב-2003 נישא לפוליטיקאית אולה יוהאנסן שלה שני ילדים מנישואיה הקודמים.
סטפן מיטרוביץ' (בסרבית: Стефан Митровић; נולד ב-22 במאי 1990) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הבלם בגנט.
מיטרוביץ' החל את הקריירה המקצוענית שלו במדי פטרז'לקה הסלובקית בשנת 2010. ב-2011, שיחק תקופה קצרה בקבוצת זברויובקה ברנו מצ'כיה, לפני שעבר במהלך העונה למועדון הסרבי מטאלץ.
ב-9 ביוני 2012, מיטרוביץ' חתם על חוזה לשלוש שנים במועדון הבלגי קורטרייק.