tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסמינרים שלו הוא הגן על מספר עקרונות: לפסיכואנליזה נדרש מעמד של מדע; הרעיונות הפרוידיאניים שינו באופן קיצוני את הרעיונות אודות הסובייקט, הידע והתשוקה; ורק מתוך הפסיכואנליזה ניתן להטיל ספק במדע ופילוסופיה שאינם מספקים.
החל משנת 1962, החל משא ומתן מורכב לקביעת מעמדה של החברה הצרפתית לפסיכואנליזה בתוך האגודה הפסיכואנליטית הבינלאומית.
הפרקטיקה של לאקאן (ביחד עם נושא ה"מפגש באורך-משתנה", שהיה השנוי במחלוקת) ועמדתו הביקורתית כלפי הפסיכואנליזה הקלאסית, הובילו את האגודה הבינלאומית להתנות ב-1963 את קבלתה של החברה הצרפתית לארגון, בסילוקו של לאקאן מרשימת הפסיכואנליטיקאים שלהם.
לאקאן עזב את SFP והקים בית ספר משלו, שנודע בשם "בית הספר הפרוידיאני של פריז" (École Freudienne de Paris).
בתמיכתם של קלוד לוי שטראוס ולואי אלתוסר, התמנה לאקאן למרצה ב"בית הספר הפרקטי ללימודים גבוהים" (École Pratique des Hautes Etudes).
בינואר 1964 פתח סמינר על "ארבעת מושגי היסוד של הפסיכואנליזה".
הוא החל לקדם את גישתו הפסיכואנליטית לקהל של עמיתים שהצטרפו אליו מ-SFP.
בשנות ה-60 נקשר שמו של לאקאן, בתודעה הציבורית, עם השמאל הסוציאלי בצרפת.
בניגוד לחלק מתלמידיו, אשר קראו למהפכה כחלק מהפגנות הסטודנטים, לאקאן הקדיש חלק משיעוריו כדי להסביר מדוע התוצר של מהפכה הוא כינון אותו הסדר מחדש.
לאקאן עצמו לא השתתף בהפגנות, אך כחלק מהדרך בה דבק נתן לכל אחד מתלמידיו להביע עצמו בדרכו שלו.
לאקאן ותלמידיו הקימו מחלקה לפסיכואנליזה באוניברסיטת פריז VIII, אשר עד היום מתפקדת כמקום הוראה לפסיכואנליזה לאקאניאנית.
ב-1969 העביר לאקאן את הסמינרים הפומביים שלו לפקולטה למשפטים, שם הוא המשיך להעביר את רעיונותיו על תאוריה ופרקטיקה אנליטית, עד לסגירת בית הספר ב-1980.
בשנים האחרונות לחייו המשיך לאקאן בסמינרים הידועים שלו.
בתקופה זו פיתח את המושגים של ההתענגות האחרת (המכונה גם התענגות נשית) אל מול ההתענגות הפאלית (התענגות לוקלית), והדגיש את המשלב הממשי (réel) כמשלב של הבלתי-אפשרי, לעומת שני המשלבים האחרים - הדמיוני והסמלי.
לעבודה מאוחרת זו הייתה השפעה רבה על המחשבה הפמיניסטית, כמו גם על הפוסט-מודרניזם, ועבודתו עד היום מעוררת השראה בפילוסופים והוגים רבים, כמו גם פוליטיקאים וידוענים בתחום זה בצרפת ובעולם.
לאקאן נודע בכך שהכריז על עצמו כמי ש"חזר אל פרויד".
ההשפעה המרכזית על התפתחות מחשבתו של לאקאן הייתה על-כן הפסיכואנליזה של זיגמונד פרויד שאת מחקריו ומאמריו קרא באדיקות ופירש לאורך כל משך עבודתו ההגותית והפרקטית בקליניקה ובעבודתו בתחום בריאות הנפש כפסיכיאטר.
עבור לאקאן, הוראתו של לאקאן אינה רק תאורטית, אלא מגלמת פרקטיקה בעלת השלכות ממשיות אשר יש לעבוד עמה בכדי לשכללה ולפתחה.
בחיפושיו אחרי דרך לכתוב את גילויה של הפסיכואנליזה, עשה לאקאן שימושים בבלשנות הסטרוקטוליסטית של פרדינן דה-סוסיר ובמושגי הסימן, המסמן והמסומן - אם כי בשינויים ופיתוחים מרחיקי לכת, כגון התייחסות ישירה להפרדה האבסולוטית בין מסמן ומסומן המגולמת בקו המפריד ביניהם בנוסחה הסוסיריאנית המפורסמת.
כמו כן, ועל מנת לנסות וללכוד משהו מן הממשי או הבלתי אפשרי להיכתב, לאקאן יצר כתיב אלגבראי המבוסס על חוקי הלוגיקה, ששימש אותו לאורך הוראתו ובפיתוח מושגים אשר גזר באופן ישיר מהוראתו של פרויד כגון - פנטזמה, איווי וסובייקט שסוע.
מושגים אלו לאקאן כינה במונח מתימה (matheme), תוך קריצה למונח שטבע בן זמנו, אשר ביקר לא מעט בסמינרים של לאקאן, קלוד לוי-שטראוס.
כחלק מניסוח המתימות והתקדמות הוראתו, לאקאן התייחס באופן נרחב למתמטיקה, טופולוגיה, וכן אל הרטוריקה והשירה.
לצד הניסיונות של לאקאן להבנות ולהמשיג את התאוריה והפרקטיקה הפסיכואנליטית תוך שימוש בכלים המדעיים והמתודולוגיים של תקופתו, ניתן למצוא בהוראתו השפעות של פילוסופים ואנשי הגות רבים, וממגוון תחומים שמקיף כמעט את כל קשת התרבות המערבית.
אל אפלטון פונה לאקאן, לדוגמה, כדי למצוא ב"המשתה" שלו את ראשית התאוריה על ההעברה (בסמינר השמיני של לאקאן, על מושג ההעברה), וכן כדי להציע אלטרנטיבה למיתוס המפורסם של אריסטופאנס המובא שם (בסמינר האחד עשר).
חלק מבין ההוגים שהשפיעו על התפתחות מחשבתו של לאקאן הם אלו שהיו דומיננטיים באטמוספירה התרבותית בה הוא פעל, כשחלקם היו מכרים וידידים אישיים שלו.
לאקאן הושפע מהזרם הסוריאליסטי שהתרכז בפריז בשנות השלושים, ואף פרסם מאמר על פרנויה לצד מאמר של סלבדור דאלי בנושא.
ללאקאן היו יחסי ידידות עם כמה הוגים מרכזיים המוזכרים בסמינרים שלו - הסוציולוג קלוד לוי-שטראוס, מאבות הסטרוקטורליזם, הבלשנים רומן יאקובסון ואמיל בנבניסט, וכך גם עם הפילוסוף מוריס מרלו-פונטי.
הוראתו של לאקאן התרכזה בעיקר בסמינרים שהעביר תחילה בבית חולים סנט-אן ומאוחר יותר ב- École Normale Supérieure.
למשל: סמינר I: אודות הכתבים הטכניים של פרויד, סמינר II: האגו בתיאוריה של פרויד ובטכניקה הפסיכואנליטית, סמינר III: הפסיכוזות, סמינר IV: היחס לאובייקט.
סמינר VII: האתיקה של הפסיכואנליזה.
סמינר XI: ארבעת מושגי היסוד של הפסיכואנליזה.
סמינר XII: בעיות מכריעות עבור הפסיכואנליזה.
סמינר XIII: האובייקט של הפסיכואנליזה.
סמינר XIV: הלוגיקה של הפנטזמה.
סמינר XVI: מאחר אל האחר.
סמינר XVII: ההפכי של הפסיכואנליזה.
סמינר XVIII: על שיח שלא יהא ממראית העין.
סמינר XIX: או גרוע מכך..
סמינר XXI: הלא פתאים טועים.
XXIV הסמינרים של לאקאן ניתנו על בסיס של הרצאות ושיח, הם תומללו בזמן אמת ונערכים בקפדנות על ידי ז'אק אלן מילר.
חלקם טרם פורסמו באופן רשמי גם בצרפתית.
מרבית הסמינרים פורסמו עד כה בצרפתית, באנגלית ובספרדית, בעברית קיים תרגום רשמי רק לסמינר ה-XX: עוד, על המיניות הנשית (ראה ביבליוגרפיה).
כבר בתחילת דרכו ניסח פרויד את התלות של בן-האנוש הקטן באחר, עוד מלידתו.
אם כן, הסובייקט זקוק לאחר כדי לשרוד, אך תלות זו אינה מוגבלת לסיפוק צרכיו הביולוגיים, ובנקודה מסוימת מתווסף ממד התביעה - הדרישה לסיפוק תביעתו של הסובייקט לאהבה ולהכרה.
אך התביעה כשלעצמה אינה עדות לכך שנרשם חֶסֶר, אשר אליבא דלאקאן הוא תוצר של התערבותו של גורם שלישי בתצורת הפונקציה האבהית.
הלא אשר האב מכונן בתרחיש האדיפלי הוא לא המסדיר את המשלב של החוק הסמלי: לא האישה הזו (האם), כן לאישה אחרת בעתיד.
החוזה הזה אשר כמו נכרת בין בן ואב, מכונן אפשרות למשהו אחר אשר מבוסס על כך שהאם אינה המענה לסיפוק צרכיו ותביעותיו המלאות של הילד, בין אם מדובר בבן או בת.
ההסכמה מצד הסובייקט לרשום את חוק האב, לקבל אותו כמה שמכונן אפשרות אחרת, בו-זמנית גם מכונן חֶסֶר מלשון - אובייקט אשר אינו שם, הלך לאיבוד, הוצא מידיו של הסובייקט והונח בממד של האחר הגדול (החברה, הקהילה, השפה, וכו').
ברגע זה, נרשם חֶסֶר, מקום ריק בקונסטיטוציה הנפשית, אשר מכונן את המשלב של סחר חליפין מהסדר הסמלי.
האובייקט אם כן מתפקד כסיבה הדוחפת ומניעה אל עבר משהו אשר הסובייקט מתאווה לו.
כך האובייקט פועל כסיבת האיווי (désir).
החֶסֶר מדרבן את הסובייקט לנסות ולמלא את האיווי, אם כי ללא הצלחה מאחר שהאיווי מכונן על חסר זה, בדרכים רבות ומגוונות.
האיווי נותר פעור תמיד, ולא ניתן להכחידו.
עם זאת, ניתן לסתום את המקום הריק אשר מכונן האובייקט, ובכך למעשה נוצרת התענגות עודפת, סותמת, במובנים מסוימים גם חונקת, וזוהי תצורה של חרדה (כאשר משהו מופיע במקום אשר אמור להיות ריק).
האיווי הוא תמיד האיווי של האחר הגדול, משמע - הרצון להיות אובייקט התשוקה של האחר והרצון לקבל ממנו הכרה; הרצון לנכס את אובייקט האיווי של האחר; התשוקה כלפי האחר הראשוני - האֵם - בשלב האדיפלי.
כך האיווי הוא מחד האיווי לאובייקט של האחר, ומאידך האיווי להיות אובייקט של האחר.
אך למעשה, סובייקט אשר מתמקם כאובייקט של האחר הגדול, של האם, הוא הסובייקט הפסיכוטי אשר אינו רשם את החסר המכונן על ידי החוק הסמלי.
יש למונחים אלו מקום מרכזי בהגותו של לאקאן.
האחר הגדול, בראש ובראשונה, מגלם את המקום של האם - בהתבסס על מתווה לפסיכולוגיה מדעית, האחר שדואג ומטפל בתינוק חסר-הישע.
במהרה התפתח מושג זה כך שמכיל למעשה את המקום המיוחס למה שגדול ממך, אחראי עליך, מבין אותך, וכדומה.
עם הזמן, קיבל המושג תצורות של אחר גדול, ביניהן נכללת גם החברה בכללותה והמדינה, ככל ואלו נתפסים סובייקטיבית כגורמים אחראיים גדולים ממך, מהם מתבצעת דרישה או תביעה (בצרפתית demande).
כבר במאמרו המכונן על שלב המראה, ניסח לאקאן את התפתחות הסובייקט כתהליך דיאלקטי אל מול "אחרות" שמגלה התינוק בדמותו במראה.
בהמשך ניסח לאקאן את היחס עם האחר דרך כמה מושגים מרכזיים - "הלא-מודע בנוי כשפתו של אחר גדול" היא נוסחה לאקנינית שמדגישה את קיומו הזר והאקסטימי של הלא-מודע במסגרת המנגנון הנפשי.
גם את מנגנון האיווי ניסח לאקאן כ"איווי של האחר הגדול", זאת אומרת כאיווי שנקבע ומוגדר על ידי דרישה מהסובייקט מאת אחר גדול אשר ממוקם ככזה על ידי הסובייקט.
מושגי מפתח בהגותו של לאקאן הם שלושת המשלבים - הממשי, הדמיוני והסמלי.
היחס בין משלבים אלו הוא של קדימה לוגית ולא של קדימה בזמן, זאת אומרת לא מדובר בשלבים התפתחותיים המתרחשים לאורך חיי הילד כך שהם אינם משקפים שלבים בהתפתחות הנפשית, והם כולם תוצר של המפגש גוף-שפה.
'הממשי' אצל לאקאן הוא משלב אשר בו לא מתקיימת הפרדה או הבחנה ברורה בין סובייקט-אובייקט, למעשה מדובר במשלב בו מתקיים סיפוק תמידי של הצרכים ללא מחסורים.
את האנלוגיה הפילוסופית לשלב הזה שואב לאקאן מהגותו של הפילוסוף היווני פרמנידס שטבע את האפוריזם "היש ישנו והאין איננו" כלומר, הוויה אצל פרמנידס היא שלמה, או בניסוחו של לאקאן "בממשי אין חסר".
השפה במובנה הסמלי, המשלב הסמלי, היא זו היוצרת חסר במשלב הממשי על ידי הסמלה של אותו דבר אשר לא ניתן להגותו.
הממשי הנו נטול מובן, נטול משמעות, וקשור באופן הדוק במה שלאקאן מכנה התענגות.
'הדמיוני' הוא השלב שבו דמותו של התינוק משוקפת על ידי האם המנכיחה את זהותו על ידי ההוראה "זה אתה".
שלב זה, שבו נוצרת אשליית השלמות של 'האני' או 'העצמי', נוצר בתקופה של העדר קואורדינציה פיזית.
לפער זה כמה השלכות על ההתפתחות הנפשית: הוא יוצר תחושה מדומה של שלמות הניתנת להשגה, הוא מעומת תדירות עם תחושת הפרגמנטציה, וככזה מהווה מקור לתוקפנות ולקנאה.
השלב הסמלי הוא השלב שבו מערך הקטגוריות של השפה מבנה את עולמו של הסובייקט.
בהמשגת ה'סמלי' אצל לאקאן בולטת השפעתו של הבלשן דה-סוסיר ובמובלע גם של הפילוסוף לודוויג ויטגנשטיין (בהגותו המאוחרת).
שני אלו היו שותפים להשקפה כי השפה אינה מייצגת אובייקטים חיצוניים לה אלא 'יוצרת' את האובייקטים על ידי קיטועם מתוך הוויה.
מרכזיותה של השפה אצל לאקאן אינה רק תאורטית והיא מהווה את הבסיס של הקליניקה הלאקאניאנית.
העיקרון המכונן כי התשוקה היא תמיד תשוקתו של האחר ניכר גם בדרך בה לאקאן מנסח מחדש את התאוריה של פרויד על ההתפתחות החברתית של הילד, באמצעות עומק התסביך האדיפלי בשנים החמישית או השישית לחייו.
לאקאן מסכים עם פרויד שאירוע זה הוא מכריע גם בהתפתחותו הנורמטיבית של הפרט, וגם באטיולוגיה של כל מחלת נפש אפשרית שבאה לאחר מכן.
בכל אופן, בניסיון להבין את השלב הזה של התפתחות סובייקטיבית, לאקאן מרחיק את עצמו מההדגשה של פרויד את הפין כאיבר ארוגני בו מרוכזת האנרגיה.
לאקאן מדבר באופן שונה על מושג הפאלוס.
הדבר העיקרי שאליו מתייחס לאקאן הוא תשוקתה של האם שאותה חש הילד.
מאחר שתשוקתו של הילד מובנית על ידי היחסים שלו עם המטפח הראשוני (בדרך כלל האמא בתרבויות המערביות), זוהי הסיבה, לפי לאקאן, שתשוקת האם היא המכרעת בכל אשר יתרחש בתסביך האדיפלי, על מורכבויותיו.
בשנתו הראשונה, הילד מקדיש את עצמו לניסיונות חקירה – במה האם חושקת - מהם רצונותיה ותשוקותיה של אמו, וזאת על מנת שהוא יוכל למצב את עצמו כ"פאלוס" בשביל האמא – האובייקט המספק האולטימטיבי.
בערך בזמן של שנת החיים החמישית או השישית, האב יתערב, באופן שיסכל ויחסום את השאיפה האדיפלית של הילד.
הוויתור שנכפה על הילד, עם השאיפה להיות הפאלוס בשביל האמא, הוא למעשה הסירוס כפי שמגדיר אותו לאקאן, והוא תקף לגבי בנים ובנות גם יחד.
השפעתו של לאקאן הייתה ניכרת בשדות מחשבה כגון סוציולוגיה, ביקורת תרבות ואומנות ופילוסופיה.
הזרם המרכזי של הפסיכואנליזה דחה ברובו את לאקאן והשפעותיו ניכרו בעיקר במסגרת חוגים מצומצמים שהוגדרו "לאקאנינים" ואשר החלו לצוץ במקומות שונים בעולם ובעיקר באמריקה הלטינית, צרפת, ספרד, איטליה וישראל.
כיום קיים מספר רב של ארגונים לאקאניאנים ברחבי העולם, לרבות האסכולה הלאקאניאנית החדשה (New Lacanian School), ארגון הפסיכואנליזה העולמי (World Association of Psychoanalysis), ורבים נוספים.
השפעה לאקאנינית גדולה ניתן למצוא, בין השאר, אצל הוגים כגון לואי אלתוסר, ז'וליה קריסטבה ואלן באדיו.
תרומה חשובה לעניין הגובר בלאקאן שהחל בשנות ה-90 הייתה לפילוסוף הסלובני סלבוי ז'יז'ק.
בין ממשיכי דרכו של לאקאן בפסיכואנליזה הם: הפסיכואנליטיקאי ז'אק-אלן מילר, אשר ניהל והקים את האסכולה הלאקאניאנית החדשה לה משויכת הג'יאפ-נלס החברה הישראלית לפסיכואנליזה (GIEP-NLS), אשר פועלת בארץ מזה שנים רבות.
חלק מהסמינרים של מילר תורגמו לעברית וראו אור, בין השאר, בהוצאת רסלינג.
הפסיכואנליטיקאית קולט סולר, אשר הקימה את הפורום הבינלאומי עם שלוחותיו ונגזרותיו בישראל.
הפסיכואנליטיקאית הצרפתייה החשובה פרנסואז דולטו, אשר הייתה בין תלמידיו של לאקאן ומוזכרת בסמינרים שלו, הפסיכואנליטיקאית הצרפתייה מישל מונטרלה אשר כתבה על נשיות.
הפסיכואנליטיקאי המצרי מוסטפא ספואן שכתב על פסיכואנליזה בשפה הערבית, הפסיכואנליטיקאי היהודי התוניסאי ג'רארד חדאד.
הפילוסוף הישראלי ישי מבורך, מבסס חלקים נרחבים מן התאולוגיה אותה הוא מציג, על יסודות לאקאנינים מובהקים.
בישראל כיום, קיימים כמה מרכזים פעילים ללימודי לאקאן-פרויד באוריינטציה קלינית לא-אקדמית.
רוב המרכזים קשורים לאסכולה הלאקאניאנית האירופאית ומקיימים אחת לכמה חודשים מפגשים וסמינרים עם מרצים ואורחים מחו"ל.
ראוי לציין כי המסלול להכשרה לאקאניאנית אינו מסלול אקדמי במהותו, וכך גם נהוג ברחבי העולם.
בעוד ניתן ללמוד תואר באוריינטציה לאקאניאנית, ההכשרה הפסיכואנליטית הלאקאניאנית המובהקת היא דרך אנליזה פרטנית, ומשום כך מוסדות הלימוד באוריינטציה הקלינית, בהתאם להכוונתו של לאקאן עצמו ובהמשך לאוריינטציה אשר התווה פרויד, אינם מניחים את עיקר הדגש על לימוד המתודה הקלינית במסגרות אקדמיות.
הפסיכואנליזה בכלל וזו של לאקאן בפרט היו ועודן נתונות לשלל ביקורות מכיוונים ומדיסציפלינות שונות.
מרבית הביקורות כנגד לאקאן טוענות כי סגנונו עמום, ואינו חד משמעי.
ידועה התייחסותו המפורסמת של לאקאן לגבי ה"כתבים" (Écrits) שלו (אוסף מאמרים עב כרס מתחילת שנות הוראתו), ש"נכתבו שלא על מנת שיבינו אותם, אלא על מנת שיקראו בהם".
גישתו הרדיקלית של לאקאן לשפה, השימוש השונה שהוא עושה במינוחים שגורים והתייחסותו להיבט הסמלי שבשפה ולהיבטים הדמיוניים שהיא מייצרת הם מסובכים וכמעט לא נגישים לקריאה, אלא מצריכים לימוד מקיף ורחב.
נועם חומסקי שפגש את לאקאן מספר פעמים הגדיר את לאקאן כ"משעשע ושרלטן המודע לעצמו".
בספרם "נונסנס אופנתי" תוקפים אלן סוקאל וג'ין בריקמונט את השימוש שעשה לאקאן במושגים מתוך המתמטיקה וטוענים כי הם במקרה הטוב מיותרים ובמקרה הרע מוטעים ותוצר של בורות.
ראו דוגמה בערך בקבוק קליין.
עם זאת יש לציין שלאקאן עשה שימוש מושאל באלגברה על מנת שזו תקרב את הפסיכואנליזה למשלב הסמלי, ועל ידי כך תמנע אי-הבנות אפשריות שמקורן בפרשניות מוטעות אשר נובעות מהשפעתו של המשלב הדמיוני, אליו התייחס לאקאן רבות בהוראתו.
טלוויזיה, תרגום: בן-ציון בן-משה, כפר-סבא: חנות הספרים, 1991.
אני מדבר אל הקירות, שיחות בקפלה של סנט-אן.
ניצחון הדת / נאום לקתולים, רסלינג, 2008.
כתבים, Ecrits, תרגום: נועם ברוך, רסלינג 2015.
ז'אק ליפשיץ (Jacques Lipchitz; 22 באוגוסט (על פי הלוח היוליאני: 10 באוגוסט) 1891, דרוסקינינקאי, רוסיה (ליטא) – 16 במאי 1973, קאפרי) היה פסל יהודי-צרפתי קוביסטי יליד ליטא.
ז'אק ליפשיץ נולד בשם חיים יעקב ליפשיץ בעיירה דרוסקינינקאי בליטא, אז בתחומי האימפריה הרוסית.
הוא למד בבית הספר בביאליסטוק והמשיך ללימודי הנדסה בווילנה.
בשנת 1909 עבר ליפשיץ לפריז, שינה את שמו הפרטי לז'אק והחל בלימודי אמנות; למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות ובאקדמיה ז'וליאן ובהמשך עובר לגור ליד הפסל קונסטנטין ברנקושי ברבוע מונפרנס בגדה השמאלית שבדרום פריז.
לאחר שהשתחרר משירותו שב לפריז והחל להתעניין בזרם הקוביסטי, הצטרף לקבוצה אמנותית שבה נכלל גם פיקאסו וחואן גריס והתיידד עם האמנים אמדאו מודיליאני ודייגו ריברה.
כמו כן, בתקופה זו הוא החל להתעניין בפיסול עץ אפריקאי.
בשנת 1936 הזמינה ממנו ממשלת צרפת את היצירה 'פרומתאוס חונק את הנשר' לכניסה של פביליון המדע ב.
בשנת 1941, לאחר כיבוש צרפת על ידי הנאצים, נמלט ליפשיץ בעזרת וריאן פריי (הוועד לסיוע לשעת חירום) לארצות הברית, תוך שהוא זונח מאחוריו רבות מעבודותיו הגמורות והלא-גמורות.
ליפשיץ השתקע בניו יורק, שם חי כמעט עד סוף חייו.
ליפשיץ הציג מיצירותיו בביאנלה של ונציה בשנת 1952 ובשתי תערוכות דוקומנטה בגרמניה (ב-1959 וב-1964), בשנת 1954 הציג תערוכת רטרוספקטיבית ב בניו-יורק
בשנת 1972 פרסם ליפשיץ אוטוביוגרפיה בשם "חיי בפיסול" ובהמשך השנה הוצגה תערוכה גדולה מיצירתו במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו-יורק.
בשנת 1959 חלה במחלת הסרטן, מה שהביא אותו ליצירת קשר עם הרב מנחם מנדל שניאורסון, הרבי מלובביץ', ובקשת ברכה.
לאחר שהבריא, ובעקבות סדרת התכתבויות ממושכת עם הרבי הוא התקרב לדת, גירש את אשתו הראשונה בבית דין אורתודוקסי ונישא מחדש לאשתו השנייה בנישואים יהודיים.
ז'אק ליפשיץ נפטר בשנת 1973 באי קאפרי שבאיטליה, ולאחר מותו הועלה לקבורה בישראל ונטמן בהר המנוחות ירושלים.
בשנת 2010 קלט מוזיאון ישראל כ-3,000 פריטים מהאוסף של הפסל, כולל פריטים מאפריקה, אסיה ואוקיאניה.
האוסף מוצג באגף מיוחד בסגנון חדר פלאות.
יצירותיו של ליפשיץ נחלקות לשלוש תקופות:
התקופה הקוביסטית הקלאסית, שהחלה ב-1914. בתקופה זו נראתה בעבודתו ההשפעה הרבה של הזרם הקוביסטי ובמהלכה יצר בעיקר פסלים מגושי אבן גדולים בצורות גאומטריות פשוטות ושימוש בנושאים כגון נגנים ואנשים רוחצים.
תקופת הפיסול השקוף, החל משנות ה-20 של המאה ה-20. הפיסול השקוף היה סגנון שליפשיץ פיתח בעצמו, סגנון בו היצירות מאופיינות בצורות חלל ריק התחומות בחוטי ארד.
התקופה המאוחרת, משנת 1933 והלאה.
בתקופה זו יצירותיו שאבו את השראתם ממקורות מיתולוגיים ומקראיים וכן מנושאים דתיים ופילוסופים כגון אהבה, רוע ומחלוקת.
ביצירות אלו ניסה ליפשיץ לבטא את יחסי הגומלין בין מוצק וחלל ולהציג תנועה דוממת, תוך כדי שהוא מתרחק מהקוביזם ומתקרב לסגנון הפיסול האקספרסיוניסטי.
"פסל ג'ון פיצג'רלד קנדי" (1965), מוצב בפארק הצבאי בניוארק, ניו-ג'רזי.
"בלרופון מאלף את פגסוס" (1970-72), בית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה
"עץ החיים" (נמצא בגן בית החולים הדסה הר הצופים; נוצק בברונזה לאחר מותו של ליפשיץ, על-פי רישומים שהותיר).
ז'אק טיבו היה כנר צרפתי.
טיבו נולד בבורדו ולמד נגינה בכינור תחילה אצל אביו, לפני שנכנס לקונסרבטואר של פריז בגיל שלוש-עשרה.
בשנת 1896 זכה במשותף בפרס הכינור של הקונסרבטוריון יחד עם פייר מונטה (שבהמשך היה למנצח מפורסם).
הוא נפצע בלחימה במלחמת העולם הראשונה, והיה צריך לשקם את הטכניקה שלו.
בשנת 1943 ייסד את תחרות מרגריט לונג-ז'אק טיבו הבינלאומית, תחרות לכנרים ופסנתרנים, יחד עם מרגריט לונג.
בנוסף להופעותיו כסולן, נודע טיבו בנגינת מוזיקה קאמרית, בייחוד כחלק משלישיית קורטו עם הפסנתרן אלפרד קורטו והצ'לן פבלו קזלס.
הוא היה ידיד של אז'ן איזאיי, שהקדיש לו את הסונאטה השנייה שלו לכינור סולו.
בין תלמידיו היה אריק רוזנבליט.
טיבו נהרג בשנת 1953 כאשר מטוס אייר פראנס שנמצא בו התרסק בהרי האלפים הצרפתיים.
כל הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו בתאונה.
כינור הסטרדיוואריוס שלו משנת 1720 נהרס אתו.
ז'אק לה גוף היה היסטוריון צרפתי בן הדור השלישי של אסכולת האנאל, חבר האקדמיה הבריטית (נבחר ב-1998) וזוכה פרס דן דוד לשנת 2007.
אבי אימו היה סוחר יינות שרושש על ידי הפילוקסרה בסוף המאה ה-19. אביו היה מורה לאנגלית ואימו מורה לפסנתר.
ב-1937, בגיל שלוש עשרה, הצטרף לתנועה שלחמה בגזענות ובאנטישמיות בטולון שבדרום צרפת.
לה גוף היה היסטוריון של ימי הביניים.
תחום התמחותו עסק בתקופה בין המאה ה-11 למאה ה-13.
למד לדוקטורט באוניברסיטת ליל תחת הדרכתו של מישל מולא; נושא עבודת הדוקטורט היה עסקי המלח בימי הביניים.
היה תלמידם של פרנאן ברודל ומרק בלוך.
לה גוף השתייך לוועד המנהל של כתב העת "האנאל", ובשנת 1972 ירש את מורו ברודל בניהול האקול פראטיק דה אוטז אטיד.
בין ספרו הרבים ניתן למנות את "לידתה של אירופה", "זמן, עבודה ותרבות בימי הביניים", "היסטוריה וזיכרון", "הדמיון הביניימי", "לידת הפרוגטוריום" ועוד.
שימש כיועץ היסטורי לעיבוד הקולנועי של הספר "שם הוורד" מאת אומברטו אקו.
ז'אק לה גוף זכה בפרס דן דוד לשנת 2007 בתחום חקר העבר.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא המלח.
כשהתחיל במחקרו, הייתה מקובלת הדעה כי בימי הביניים התנהלו החברות במשקים סגורים ולה גוף הפריך זאת.
מאז הפרהיסטוריה, קל וחומר בתקופת ימי הביניים, הביא המלח לפתיחתם של קווי מסחר ארוכים.
זאת, כיוון שהמלח היה משאב חיוני, אך לא היה נפוץ בכל מקום באותה האיכות ובאותה הכמות.
ניתן היה להבחין בנתיבים וכך לעקוב אחר התרחבותה של הנצרות שהייתה בתחילת התפתחותה.
הדבר אפשר להבחין במידת ההיזקקות למלח במקומות השונים, להבחין מי שלט במסחר ובמעורבות המנזרים בכך, והמס שהטילו המדינות השונות על המלח.
לה גוף חקר את גבולות הערים באמצעות מחקר על מנזרי הדומיניקנים והפרנציסקנים שהתיישבו בערים והתוו רשת של ערים.
האפיפיורות התערבה בכך ואסרה על המנזרים להתקרב זה לזה יתר על המידה.
לה גוף חקר את הז'אנר הספרותי של האקזמפלום .
האקזמפלום הוא אנקדוטה קטנה בעלת משמעות מוסרנית, המשולבת בעיקר בסיפורים ובדרשות ומשקפות את המערכת האידאולוגית בת התקופה.
האקזמפלום מציב את האדם בתווך שבין האלוהים לשטן, בין הקריאה לישועה לבין החטא והשחיתות המושכים אותו להיכנע לפיתוי האסור.
ספרות האקזמפלום התקיימה עד סוף המאה ה-19. דרכה ניתן ללמוד על תודעתם ההיסטורית של כותביה ובכך היא מהווה ראי לתקופתה.
מיצירותיו החשובות והמפורסמות ביותר של לה גוף היא הולדת הפורגטוריום (כור המצרף).
הפורגטוריום הופיע בסביבות שנת 1170 ומתהווה במהרה בתור מימד שלישי בעולם הבא.
אנו מגיעים לפורגטוריום כשאנו לא חוטאים לגמרי, אך גם לא טהורים לחלוטין ואנו נכנסים לשלב של טיהור.
זהו מקום שקיומו מוגבל בזמן והוא ייעלם לאחר יום הדין, אז יוותרו רק הגיהנום וגן העדן.
הספר מחולק לשלושה חלקים: השלב לפני הפורגטוריום, הולדת הפורגטוריום במאה השתים עשרה ושקיעתו דרך הגותם של הוגי הסכולסטיקה במאה השלוש עשרה וכלה בקומדיה האלוהית של דנטה.
בסיכום, סוקר לה גוף את ההיסטוריה של הפורגטוריום בעת החדשה.
ללה-גוף דעה ייחודית בנוגע לתיקוף (פריודיזציה) של ימי הביניים והעת החדשה.
לשיטתו, החלוקה המקובלת הקובעת את שלב המעבר בין ימי הביניים לעת החדשה בסביבות המאה ה-16 אינה נכונה, משום שלא התרחש בתקופה זו שום אירוע משמעותי שמצדיק מעבר לתקופה שונה.
לשיטתו, תחילתה של העת החדשה היא באמצע המאה ה-18, עת התרחשו שינויים בחקלאות בצרפת, המהפכה התעשייתית והמצאת מנוע הקיטור, וכן שינויים בפילוסופיה, בדת ובפוליטיקה (בעיקר ההתנגדות למלוכנות שבאה לידי ביטוי במהפכה הצרפתית ב-1789).
ז'אק לוסיאן מונו (צרפתית: Jacques Lucien Monod, 9 בפברואר 1910 - 31 במאי 1976) היה ביולוג צרפתי חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1965. מונו ידוע בשל המחקר שביצע באופרון הלקטוז ביחד עם פרנסואה ז'קוב, המחקר של בקרת ביטוי הגנים באופרון היווה דוגמה ראשונה למנגנון לבקרת שעתוק.
בנוסף הציע את קיומה של מולקולת ה-mRNA המקשרת בין המידע הגנטי האגור ב-DNA לבין חלבונים.
מונו נולד בפריז לאב שהיה צייר במקצועו.
אמו היגרה מארצות הברית לפריז, ומקורותיה היו סקוטיים.
משפחתו הייתה שייכת למעמד הבורגני.
כשהיה בן 7, הוריו היגרו לדרום צרפת והתיישבו שם.
בגיל 18 חזר מונו לפריז, על מנת ללמוד לימודים גבוהים.
הוא החל ללמוד מדעי הטבע, אולם את רוב לימודיו בנושאים יותר מעודכנים השלים לבדו ועם חברים לספסל הלימודים.
אנדרה לווף, עמו זכה בהמשך גם בפרס נובל, שכנע אותו ללמוד מיקרוביולוגיה.
הוא סיים את תוארו הראשון במדעים ב-1931 וב-1941 את הדוקטורט שלו.
ב-1936 הצטרף מונו למכון פסטר.
ב-1954 הפך לראש המחלקה לביוכימיה תאית, וב-1959 מונה לפרופסור לכימיה של מטבוליטים בסורבון.
ב-1959 הוא הפך לפרופסור בקולז' דה פראנס וב-1971 מונה למנהל מכון פסטר.
בנוסף על היותו ביולוג היה מונו גם מוזיקאי מוכשר וכותב מוערך בתחום הפילוסופיה של המדע.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כהכנה לפלישת כוחות הברית לצרפת עסק בפעולות הכנה שונות, כגון קיפול מצנחים להצנחת תחמושת, פיצוץ מסילות רכבת ויירוט דברי דואר שונים.
ב-1960 הוא הפך לחבר זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, ב-1965 לחבר זר באקדמיה למדעים של גרמניה, ב-1968 לחבר זר של החברה המלכותית ושל האקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית), שנה מאוחר יותר לחבר זר בחברה הפילוסופית האמריקאית.
הוא קיבל את אות לגיון הכבוד ואת צלב המלחמה ב-1945. כמו כן, הוא קיבל את עיטור כוכב הארד.
ב-1939 נישא לאודט ברול (Odette Bruhl), מזרחנית וארכאולוגית במקצועה.
לזוג שני ילדים, האחד גאולוג והשני פיזיקאי.
מערכת הניסויים שביצעו ז'קוב ומונו לחקר אופן הפעולה של אופרון הלקטוז (המתוארת בפירוט בערך העוסק בכך) התבססה על החיידק E.coli, אך המנגנון שתואר במחקר הוא מנגנון בסיסי המשמש בבקרה תאית בכלל האורגניזמים.
המנגנון מבוסס על כך שהחיידק E.coli איננו מבזבז אנרגיה ומייצר אנזימים לפירוק לקטוז כאשר סוכרים אחרים כדוגמת גלוקוז זמינים.
מנגנון זה מכונה מנגנון בקרה שלילי.
נוסף למחקר זה תרם מונו רבות גם לתחום האנזימולוגיה כאשר הציע בשנת 1965 את התאוריה בדבר בקרה אלוסטרית של אנזימים.
ז'אק ג'וזף שארל וילנב הוא נהג מרוצים קנדי.
הוא זכה באליפות ה-CART לשנת 1995 ובאליפות העולם בפורמולה 1 לשנת 1997. ז'אק הוא בנו של נהג המרוצים ז'יל וילנב שנהרג על המסלול במרוץ פורמולה 1. גם דודו (הקרוי גם כן ז'אק וילנב) היה נהג מרוצים מוצלח שהתחרה בעיקר באליפויות בצפון אמריקה.
למרות היותו קנדי, ז'אק העביר את רוב ילדותו במונקו שם גדל.
וילנב החל את קריירת הנהיגה שלו בשנת 1989 במסגרת סבב ה'אלפא'.
שנה לאחר מכן, הצטרף לסבב הפורמולה 3 האיטלקי (קיים סבב כזה במדינות רבות בעולם) בו התחרה במשך שנתיים.
ב-1992, עבר להתחרות בסבב היפני של הפורמולה 3 ולאחר מכן בסבב הצפון אטלנטי (צפון אמריקה) של הפורמולה 3 (סבב בו הצליחו רבות בעבר אביו ודודו).
בעקבות הצלחתו בסבב זה (זכה בחמישה מרוצים במהלך העונה), הצליח וילנב להתחבר לספונסר אישי והתחיל את דרכו במסגרת סבב ה-CART.
עונתו הראשונה מוצלחת למדי: הוא ניצח במרוץ אחד בעונה ונבחר ל"רוקי" (נהג שנה ראשונה) המצטיין.
ב-1995, זכה וילנב באליפות ה-CART כשבדרך הוא ניצח גם במרוץ ה"אינדי 500" היוקרתי.
החל מתחילת עונת 1995, נפוצו שמועות על ניסיונותיו של וילנב ליצור קשרים עם עולם הפורמולה 1. ואכן, וילנב חתם עם קבוצת ויליאמס-רנו לעונת 1996. כבר במרוצו הראשון באוסטרליה, סיים וילנב ראשון במקצה הדירוג וזינק מהמקום הראשון.
וילנב לבסוף לא ניצח במרוץ עקב דליפת שמן, אך הצליח במהלך העונה לנצח בארבעה מרוצים ואף נשאר עם סיכוי (אם כי קטן מאד) לזכייה באליפות עד למרוץ האחרון.
בעונת 1997, זכה וילנב באליפות לאחר קרב צמוד מאוד עם מיכאל שומאכר.
בתחילת המרוץ האחרון, היה וילנב מדורג נקודה אחת אחרי שומאכר וגם דורג אחריו במקצה הדירוג.
אולם נהיגה מאוד קשוחה שלו הביאה אותו למצב של עקיפה במהלך המרוץ.
שומאכר ניסה להתנגש בווילנב אך לא הצליח.
בעקבות נהיגתו המסוכנת, נפסל שומאכר לחלוטין מהאליפות ווילנב שסיים במקום השלישי הוכתר לאלוף העולם.
עונת 1998 לא האירה פנים לווילנב לאחר שוויליאמס נפרדה מהשותפות עם רנו ולא הצליחה להעמיד מכונית תחרותית.
בעונת 1999, הצטרף וילנב לקבוצה החדשה באר.
אולם הקבוצה לא הצליחה להעמיד מכונית תחרותית ווילנב סיים את העונה ללא נקודות.
בעונת 2000, רכשה באר את מנועיה אצל הונדה, מה ששיפר את תחרותיות המכונית.
בעונה זו ובזו שאחריה, השיג וילנב נקודות ואף הצליח להגיע לפודיום מספר פעמים, אולם לא התמודד על האליפות.
בעונת 2003, התדרדרה באר ומנהל הקבוצה החדש לא אהב את העובדה שווילנב מקבל שכר גבוה אך ביצועיו חלשים.
לפני המרוץ האחרון של העונה, פוטר וילנב מהקבוצה.
וילנב נשאר ללא קבוצה לעונת 2004, אך עם זאת, החליט לא לנסות את מזלו במסגרת אחרת.
שלושה מרוצים לסיום העונה, נקרא וילנב להחליף את יארנו טרולי בקבוצת רנו, אך לא הצליח להשיג אף לא נקודה אחת.
לקראת עונת 2005, חתם וילנב בקבוצת סאובר.
וילנב הצליח להשיג תוצאות דומות לאלה של חברו הצעיר לקבוצה פליפה מאסה וכך נשאר בקבוצה גם בעונת 2006. אולם בעונה זו, תוצאותיו לא היו טובות.
נהג הניסוי של הקבוצה, הצעיר הפולני רוברט קוביצה הראה יכולות גבוהות, אפילו ביחס לנהגים הרשמיים - וילנב וניק היידפלד.
לאחר תאונה קשה במרוץ גרמניה, ביקש וילנב שלא להתחרות במרוץ הבא בהונגריה.
הקבוצה ביקשה מקוביצה להחליף אותו למרוץ זה, אך החלפה זו הפכה לקבועה והקבוצה הודיעה כי הגיעה לסיכום על סוף העסקתו של וילנב בקבוצה.
בכך הסתיימה למעשה קריירת הפורמולה 1 של וילנב.
בשנת 2007, הצטרף וילנב לקבוצת פז'ו עמה התמודד במרוץ 24 השעות של לה מאן יחד עם שני נהגים נוספים (אחד מהם, מארק ובר היה גם כן נהג פורמולה 1 לשעבר).
כשעתיים לפני סיום המרוץ, עוד הייתה הקבוצה מדורגת במקום השני, אולם תקלת מנוע חייבה את וילנב לפרוש.
במקביל, ניסה וילנב להצטרף למרוצי הנאסקאר אולם הצליח להתקבל רק לסדרה מדרג שלישי.
עם זאת, בעקבות תצוגות נהיגה מרשימות בסבב, הוחלט לאפשר לו להתחרות ישירות בסבב הראשי (Nextel Cup).
בטקס הפתיחה של אולימפיאדת ונקובר (2010) היה וילנב אחד מנושאי הדגל האולימפי.
למרות היותו קנדי, גדל וילנב בשנות ילדותו במונקו ולאחר מכן בשווייץ.
התחרויות הראשונות בהן השתתף היו באיטליה.
ב-29 במאי 2006, התחתן וילנב עם ג'ואנה מרטינז.
לזוג שני ילדים (נכון לינואר 2008): ז'ול שנולד ב-14 בנובמבר 2006 וז'ונאס שנולד ב-23 בדצמבר 2007. ביוני 2006, הוציא ז'אק סינגל (מה שגרם לכמה הלצות מצדו של מיכאל שומאכר).
בפברואר 2007, הוציא וילנב את אלבומו הראשון (והיחיד נכון לינואר 2008).
האלבום נחל כישלון מוחלט כאשר נמכרו כ-233 עותקים בלבד בקוויבק ועוד כשלושים מחוץ לקוויבק.
בסך הכול, נמכרו פחות מ-300 עותקים של האלבום.
וילנב מחזיק בבעלות על מועדון לילה ופאב במונטריאול בשם newtown - התרגום המילולי לאנגלית של שמו (Villeneuve - 'עיר חדשה' בצרפתית).
ז'אק ז'אקוב מיזס , היה שחמטאי וסופר שחמט יהודי-גרמני.
ז'אק מיזס היגר לאנגליה בשנות ה-30 של המאה ה-20 כדי להימלט מרדיפות הנאצים ונהיה לרב-אמן הבריטי הראשון בשנת 1950. הוא היה שחקן התקפה מסוכן עם מספר ניצחונות מזהירים לזכותו, כולל
ניצחון מול פרנק מרשל בתחרות מונטה קרלו בשנת 1903.
מיזס ארגן את תחרות האמנים שהתקיימה בסן סבסטיאן בשנת 1911 ועמד על כך שכל הוצאות האמנים ישולמו.
זו הייתה התחרות הבינלאומית הראשונה בה השתתף חוסה ראול קפבלנקה ובה השתתפו מלבדו גם אוסיפ ברנשטיין, עקיבא רובינשטיין, אהרון נימצוביץ', קרל שלכטר זיגברט טאראש ואחרים.
בתחרות זו זכה קפבלנקה במקום הראשון להפתעת הכל.
מיזס כתב דווחים רבים על תחרויות, אך סגנונו נחשב ליבש למדי, וזאת בניגוד לשנינותו בשיחות פנים אל פנים.
לבן: עקיבא רובינשטיין שחור: ז'אק מיזס סנקט פטרבורג 1909
לבן: ז'אק מיזס שחור: שמואל רשבסקי מרגייט 1935
בעמדה תמימה למראה רשבסקי זוכה ברגלי, מחזיר אותו מיד ומעביר לעמדת סיום עם מספר רגלים זהה לשני הצדדים.
ניהול הסיום הוא מלאכת מחשבת .
ז'אק טאטי היה במאי ושחקן קולנוע צרפתי.
טאטי נולד לגיאורג-עמנואל טאטישב (אציל רוסי, צאצא לשושלת רוריק) ולמרסל-קלייר ון-הוף (ממוצא הולנדי) במחוז איוולין (Yvelines) ליד פריז.
בראשית ימיו היה שחקן רוגבי מקצועי ובשנות השלושים התמחה כפנטומימאי והופיע מדי פעם בסרטים.
באותה עת התנסה גם ביצירת סרטים אילמים קצרים.
את סרטו הארוך הראשון, "יום היריד" (Jour de fête), הוציא בשנת 1949. בסרט זה גלומים כבר רבים מהמאפיינים של סרטיו המאוחרים יותר: הומור, סלפסטיק מעודן המבוסס על תקריות, מעט מאוד דיאלוג ושימוש במוזיקה ואפקטים קוליים במקום בדיבור.
סרט זה אינו מציג עדיין את הדמות הראשית של טאטי בכל יתר סרטיו (פרט לאחרון), בגילומו שלו-עצמו, מר הולו (Monsieur Hulot).
מר הולו לובש תמיד את אותו מעיל גשם, חובש מגבעת ומעשן מקטרת.
הוא דמות תימהונית שהמציאות נוטה להפתיע שוב ושוב.
מבטו התמים לחלוטין מאיר באור מגוחך את מוסכמות החברה, את המודרניזם ובאופן סמוי יותר את המבנה הפוליטי והכלכלי.
מר הולו מוצג לראשונה בסרטו השני של טאטי מ-1953, "חופשתו של מר הולו" (Les Vacances de M.
Hulot), שבה יוצא מר הולו לחופשת קיץ בכפר נופש ליד הים, שם הוא מנסה לחזר בגמלוניות אחרי בחורה ומבלי דעת זורע הרס הולך וגדל בדרכו.
הולו גם מתבונן מן הצד בשלל אירועים וסיטואציות יומיומיות המוארות באור מגוחך כאשר הן נצפות דרך עיניו.
סרטו המצליח ביותר של טאטי היה סרטו הראשון בצבע, "זה הדוד שלי" (Mon Oncle), מ-1958 שאף זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
הסרט מבקר את מעמד הביניים הנובו רישי ואת תרבות הצריכה, כאשר מר הולו מבקר בבית אחותו ובעלה ונתקל בשלל המצאות מופרכות, ביניהן מזרקה על הדשא, שהוא בטוח שמתנכלת לו אישית.
לסרטו השאפתני "Playtime" הקדיש תשע שנות צילומים ובניית סט ענק, שנותר על כנו גם לאחר שצילומי הסרט הסתיימו וכונה טאטיוויל (Tativille, עירו של טאטי) עד שנהרס.
הסרט, שיצא לאקרנים ב-1967, מציג פריז מודרניסטית של זכוכית ופלדה בה תועה קבוצת תיירות אמריקאיות, במקביל למר הולו שנקלע למקום לצורך ריאיון עבודה.
הסרט קוצץ מגרסה מקורית בת 155 דקות לגרסה בת 126 דקות והוגדר על ידי פרנסואה טריפו כ"סרט מפלנטה אחרת".
הסרט היה כישלון מוחלט מבחינה מסחרית וגרם לפשיטת רגל של טאטי.
עם זאת בדיעבד זכה הסרט להכרה של מבקרים כ"פסגת יצירתו...
שהשקיע בו את כל מה שהיה לו להשקיע, רוח וחומר."
ב-1971 הוצג הסרט האחרון שבו הופיע מר הולו, "Trafic" (הופץ בישראל תחת השם "המכונית שלי").
לאחר מכן ביצע טאטי עוד מספר עבודות, בעיקר לטלוויזיה, אך לא שב לגלם את מר הולו.
ז'אק כהן (13 באוקטובר 1930 – 1 בדצמבר 2016) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ומסעדן ישראלי.
נולד בשם יעקב כהן באלכסנדריה שבמצרים.
לאימו, קלמנטיין, שהייתה יהודייה־מצרייה ממוצא איטלקי ולאביו, יצחק, יליד ירושלים ממשפחה ענייה, שהצליח בעסקים במצרים.
בשנת 1935 ירד האב מנכסיו ועל כן עלתה המשפחה לארץ ישראל והשתקעה
בשכונת שמעון הצדיק בירושלים, בה נולד אביו.
הוא למד בבית הספר הקתולי רטיסבון, בו למד במקביל אנגלית, צרפתית, ערבית ועברית ובו הכיר את השחקן לימים שייקה אופיר.
השניים העלו גם הופעות במסגרת בית הספר.
כשסיים בגיל 13 את בית הספר היסודי החל לעבוד בניקיון בבית הקולנוע "אוריון".
מאוחר יותר החל, בזכות ידיעותיו בשפות, לתרגם סרטים לקהל.
בעקבות פרוץ מלחמת העצמאות נסגרו בתי הקולנוע וכהן נאלץ להתפרנס מחלוקת עיתונים.
הוא חילק את "מעריב" מתחילת הופעתו בפברואר 1948.
לאחר שירותו הצבאי היה כהן בעל סוכנות להפצת עיתונים והיה גם למפיץ הראשי של העיתון "הארץ" בירושלים במשך שנים רבות.
בשנת 1954 החל לשחק בלהקת חובבים בימק"א.
בשנת 1967 נמנה עם קבוצת תיאטרון "המעגל", בהנהגתו של פיליפ דיסקין, שהיוותה את הגרעין המייסד של תיאטרון החאן.
עם הקבוצה שיחק בהצגה "נח" מאת אנדריי אוביי.
כהן השתלב בצוות המקים של הטלוויזיה הישראלית בסוף שנות ה-60 והשתתף בסדרות בערבית "תחנת שער שכם", "הרופא וההיפוכונדר", "סמי וסוסו" ו"עאדל וסמירה".
בפסטיבל הזמר המזרחי השני (1971) שר כהן יחד עם לילית נגר, בת-זוגו מ"עאדל וסמירה", את השיר "על טעם ועל ריח", שזכה להצלחה לאחר מכן.
מאוחר יותר הופיעו השניים בתוכנית הבידור "תפוס כפי יכולתך", שכתב וביים אלי שגיא.
מיטב המערכונים והפזמונים מן המופע יצאו מאוחר יותר על גבי תקליט.
עם נגר הופיע גם בהצגה בעלי במילואים (1974) שכתב וביים יואל זילברג.
בשנים 1974 עד 1978 שיחק בסדרת הטלוויזיה "הילדים משכונת חיים", של הטלוויזיה החינוכית בתפקיד השוטר כהן.
בשנת 1977, השתתף לצד השחקנית עדנה פלידל בתוכנית "מצב משפחתי", בהפקת הטלוויזיה החינוכית.
משנת 1976 – 1979 שיחק בהצגת התיאטרון "קריזה", בבימויה של נולה צ'לטון בתיאטרון חיפה.
בשנים 1985 עד 1989 גילם את הדמות של אבו ראמי, בעל מסעדה ערבי ירושלמי, בסדרת הטלוויזיה המצליחה "המסעדה הגדולה".
ב–1988 השתתף בהצגה "חתונה במסעדה הגדולה" עם שאר שחקני הסדרה.
תפקידו כאבו ראמי פרסם את כהן במדינות ערב רבות, שבהן שודרה הסדרה וזכתה להצלחה רבה.
בשנת 1999 צילם סרט תיעודי קצר, "ז'אק כהן – ילדות בירושלים המנדטורית", שבו חזר למחוזות ילדותו.
בשנה זו עבר עם אשתו חיה משכונת בית הכרם בירושלים להתגורר בבית שבו נולדה במושב ביצרון בשפלה.
בשנים 2002–2003 השתתף בסדרה "ג'וני" של ערוץ 2 בתפקיד יחזקאל, בעלה לשעבר של דוריס.
משנת 2003 הופיע בפרסומות לחומוס של "צבר".
בשנת 2004 פתח מסעדה בבעלותו בשם "ג'ויס" במושב ביצרון.
מאוחר יותר עבר ניהול המסעדה לידי ביתו.
כהן נפטר ב-1 בדצמבר 2016, בגיל 86, בעקבות סיבוכים של דלקת ריאות.
נטמן בבית העלמין במושב ביצרון והותיר אחריו את רעייתו, שלושה ילדים ונכדים.
1972 – "נורית" (בתפקיד ניסים, אבא של שושנה)
1986 – "מחץ הדלתא" (בתפקיד משני של שר לבנוני)
1987 – "המרגל הישראלי בדמשק"
1988 – "תל אביב לוס אנג'לס" (בתפקיד חזי האמרגן)
1989 – "תלווה לי את אשתך" (בתפקיד שייח אבו ענתר)
2005 – "עכשיו או לעולם לא" (בתפקיד המלך עבדאללה)
2006 – "אביבה אהובתי" (בתפקיד ד"ר זהריר)
ז'אק לב (בצרפתית ובגרמנית: Jacques Loeb; נולד בשם איזק לב - Isaak Loeb; 7 באפריל 1859 – 11 בפברואר 1924) היה רופא בהכשרתו, ביולוג ופיזיולוג יהודי-אמריקאי, יליד גרמניה.
עסק בפיזיולוגיה השוואתית ונודע בחקר תופעת הטרופיזם (דינמיקת החומר החי) והפרתנוגנסיס המלאכותי.
היה חסיד ההסברים הפיזיים והכימיים לתופעות החיים.
נחשב גם אחד מאבות הכימיה הפיזיקלית של החלבונים.
רקע משפחתי, שנות ילדותו והלימודים
לב נולד ב-1859 תחת השם איזק (יצחק) לב, בעיר מאיין, על יד קובלנץ, במדינת ריינלנד-פפאלץ בגרמניה, כבן הבכור מבין שני הבנים של יבואן יהודי בשם בנדיקט (ברוך) לב, אדם משכיל בעל זיקה לתרבות הצרפתית ושל ברברה איזאי לב.
שני ההורים היו חילונים בהשקפותיהם וחינכו את הילדים ברוח ההומניזם הצרפתי מהמאה ה-18. נרשם על ידי אביו בבית הספר הריאלי בעיר נויוויד מתוך כוונה שיוכשר למסלול של ניהול עסקים.
בגיל 13 התייתם ז'אק מאמו שנפטרה מדלקת ריאות וכעבור שלוש שנים גם מאביו שנפטר משחפת.
בגלל נסיבות בשנת 1876 נשלח על ידי הסב מצד אביו לברלין בחסות דוד שעבד שם בבנק.
ז'אק התקבל לעבודה באותו הבנק אך התפקיד שיעמם אותו.
כעבור שנה החליט לחדש את הלימודים בתיכון היוקרתי "אסקנישה גימנזיום" Askanische Gymnasium בעל הפרופיל ההומניסטי.
תחילה בעקבות היכרות עם כתבי שפינוזה, קנט, ניטשה ובמיוחד של ארתור שופנהאואר ז'אק לב נמשך אל תחום הפילוסופיה
והחל משנת 1880 למד אצל הפילוסוף פרידריך פאולזן.
אחד התחומים שסיקרנו אותו ביותר היה סוגיית האינסטינקטים והבחירה החופשית.
לבסוף עזב את הכיוון הזה ובחר ללמוד רפואה באוניברסיטאות ברלין (סמסטר אחד), המשיך במינכן ואחר כך שטרסבורג.
את תואר הדוקטור לרפואה סיים בשנת 1885 בשטרסבורג.
הוא עבד שם במעבדתו של חוקר המוח פרידריך לאופולד גולץ שהיה באותן השנים איש סגל טרי באותה אוניברסיטה.
בעת לימודיו בברלין בשנת 1880 לב שינה את שמו הפרטי מ"איזק" ושם הצרפתי בעל צליל קרוב "ז'אק".
לאחר מכן עשה השתלמויות פוסט-תואר באוניברסיטאות שטרסבורג וברלין.
בבירה הגרמנית היה לעוזרו של הפיזיולוג נתן צונץ בבית הספר הגבוה לחקלאות.
היה מעורב אז במחקריו של גולץ על מיקום התפקודים השונים של המוח.
בשנת 1886 מונה כמדריך במכון לפיזיולוגיה של אוניברסיטת וירצבורג ועבד שם כשנתיים אצל הפיזיולוג אדולף פיק Fick.
הוא יצר שם קשרים טובים עם יוליוס זקס שהקים את תחום הפיזיולוגיה הניסויית של הצומח.
זקס השפיע עליו בכיוון הפיסה רדוקציוניסטית שהדגישה
את המנגנונים הפיזיים והכימיים של התהליכים החיים.
מזקס אימץ את האינטרס לתופעות הטרופיזמים.
בווירצבורג הקדיש עניין למחקרים של פסיכולוגיה פיזיולוגית או "פסיכופיזיקה".
התעניין למשל בתפיסה המרחבית ובקשרי הגומלין בין מאמץ גופני ונפשי.
בהמשך עבר בחזרה לאוניברסיטת שטרסבורג למשרה דומה תחת ניהולו של גולץ.
בימי חופשות המשיך במחקרים ביולוגיים בקיל בשנת 1888 ובחורף של שנים 1889 ו-1890 בתחנה הזואולוגית בנאפולי באיטליה.
באותה תקופה הכיר לב צעירה אמריקאית בשם אן לאונרד והתחתן איתה בשנת 1890. בידיעה שכיהודי סיכוייו להתקדם הייררכיה המדעית באוניברסיטאות הגרמניות הם מועטים ומתוך סלידה לשמרנות הפרוסית ששלטה בשנים ההן בכיפה בכל גרמניה
שקל לב ברצינות להגר לארצות הברית.
ההזדמנות הופיעה כשבשנת 1891 הוזמן ללמד במכללת ברין מור לנשים שהוקמה על ידי כנסיית הקווייקרים בפנסילבניה.
בשנת 1892 הועסק על ידי אוניברסיטת שיקגו שפתחה לא מזמן את שעריה, כמדריך לפיזיולוגיה ולביולוגיה ניסויית.
בשנת 1895 קיבל שם מינוי כפרופסור חבר.
משנת 1899 היה לפרופסור לפיזיולוגיה בשיקגו, כעבור שנתיים היה לראש החוג.
במקביל קיבל משרת פרופסור לפיזיולוגיה גם במכללה הרפואית ראש (Rush Medical College) (1900).
לסירוגין עבד גם במעבדה לביולוגיה ימית בוודס חול Woods Hole, במדינת מסצ'וסטס, בשנת 1902 בעקבות הזמנה עבר לאוניברסיטת ברקלי, קליפורניה.
בשמונה השנים שעבד שם ביקש לחקור את הפיזיולוגיה של הפאונה הימית שבסביבה, אם כי אג'נדת המחקר שלו הופרעה בעקבות רעידת האדמה הגדולה משנת 1906.
החל משנת 1910 עבר למכון רוקפלר למחקרים רפואיים בניו יורק שם ניהל מחלקה לביולוגיה ניסויית שנפתחה במיוחד בשבילו.
נשאר לעבוד שם (כיום אוניברסיטת רוקפלר) עד יום מותו.
נפטר בפברואר 1924. לז'אק לב ולאשתו, אן לבית לאונרד, נולדו שלושה ילדים: לאונרד לב, פיזיקאי, רוברט, רופא ופרופסור באוניברסיטת קולומביה, ובת, אן, שהייתה בוגרת מכללת בארנארד, אך נותרה עקרת בית.
1909 -דוקטור כבוד של אוניברסיטת לייפציג, (יחד עם וילהלם רו ואדמונד ביצ'ר וילסון) - לרגל מלאת 500 שנה להיווסדה של אוניברסיטה זו.
1909 -נבחר חבר של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
יש מעריכים כי, בין השאר, בהשראת דמותו של ז'אק לב, הסופרים סינקלר לואיס ופול דה קרייף יצרו ברומן שלהם "ד"ר ארואוסמית" " Arrowsmith" את הגיבור הספרותי ד"ר מקס גוטליב שנחרת בזכרונות הדור.
ב-4 במרץ 2008 נחנך באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע המרכז ע"ש ז'אק לב להיסטוריה ולפילוסופיה של מדעי החיים.
בטקס נכחו נכדים של ז'אק לב, מדענים בעצמם, ג'ון לב, פרופסור אמריטוס בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת קולומביה וולרי לב, חוקרת של ביולוגית ים במעבדות מוס בקליפורניה.
הטרופיזמים אצל בעלי חיים וקשריהם לאינסטינקטים.
ההטרומורפוזיס - החלפת איבר שניזוק או הוסר על ידי איבר אחר.
האפקטים הרעילים או אנטיטוקסים של היונים.
היברידיזציה של ביצי קיפודי הים על ידי זרע של כוכבי ים.
סקרן מנעוריו סביב הסוגיה הפילוסופית של בחירה חופשית; בבגרותו, ז'אק לב התחיל לחקור
את הטרופיזמים - תנועות בלתי רצוניות המופיעות אצל צמחים אבל גם אצל בעלי חיים בתגובה לגרויים כמו: אור (הליוטרופיזם), מים (הידרוטרופיזם) או כוח המשיכה (גאוטרופיזם).
אחרי שנת 1892 עד שנת 1899 בחופשות הקיץ שבילה לב במעבדה הימית בווסד חול ביצע מספר ניסויים על זנים שונים של חסרי חוליות ימיים, ביניהם מחקרו המפורסם על רביית בתולין מלאכותית.
לב הצליח לגרום לביצי קיפודי ים להתחיל התפתחות עוברית ולהפוך לפגיות ללא הפריה על ידי זרע.
הוא השיג זאת על ידי שינויים פיזיקליים-כימיים במים שבהם הוחזקו הביציות - קודם חשיפה לתמיסה חומצית ואחר כך לתמיסה היפרטונית.
שינויים אלה היוו גירוי להתפצלות הגרעינים בתאים.
בהמשך הרחיב לב את ניסוייו ויצר גם צפרדעים פרתנוגנטיים וגידל אותם עד לבגרות.
על ידי כך הוכיח לב בקרה כימית של חלוקת התאים בתהליך הפריה ללא קשר לגנים.
בנוסף חקר את הפיזיולוגיה של המוח, את תופעות הטרופיזם, את תהליכי הרגנרציה של הרקמות וסוגיית משך החיים.
תחום אחר שחקר הוא תיאורית ההתנהגות הקולואידלית של החלבונים.
לב היה אחד ממייסדיו של כתב-העת "ג'ורנל אוף ג'נרל פיזיולוג'י" Journal of General Physiology.
לב היה מספר פעמים ברשימת המועמדים לפרס נובל ובשנת 1909 אף פורסמה בעיתונות ידיעה שגויה כאילו זכה בפרס.
הגישה הניסויית של לב במחקר הביולוגי והפסיכולוגי אצל בעלי חיים השפיע על חוקרים לא שגרתיים של מדעי החיים מן הדור שלאחריו, כמו ג'ון ווטסון, מייסד הביהביוריזם, הגנטיקאי הרמן מולר,
קרוזייה שהיה מורו של פרדריק סקינר, וגרגורי פינקוס, ממציא הגלולה למניעת היריון.
לב היה אתאיסט מוצהר ומטריאליסט בהשקפותיו.
החל משנת 1878 התכתב עם הפילוסוף הפוזיטיבסטי האוסטרי ארנסט מאך שהשפיע עליו בחיפוש אחרי הסברים מכניסטיים של התופעות הביולוגיות וגם על השקפותיו החברתיות.
ז'אק לב פרסם כמה ספרים ומעל 400 מאמרים מדעיים.
ההליוטורפיזם אצל בעלי חיים והתאמת היתר שלו עם ההליוטרופיזם של הצומח
מחקרים על המורופולוגיה הפיזיולוגית של בעלי החיים -כרך א: על הטרומורפוזיס, כרך ב
פיזיולוגיה השוואתית של המוח ופסיכולוגיה השוואתית
"ההשקפה המכניציסטית על החיים - מסות ביולוגיות "הוא ספרו הידוע ביותר.
הוא כולל תרגומים לאנגלית של פרסומים קודמים בגרמנית.
רביית בתולים והפריה - תרגום מגרמנית .
האורגניזם כ"כוליות", מנקודת מבט פיזיקו-כימית.
Lippincott, 1918 - תנועות כפויות, טרופיזמים והתנהגות של בעלי חיים.
ז'אק ולוראן פורסל הם השפים והבעלים של מסעדת ז'ארדן דה סאנס ) היא מסעדה ורלה א שאטו בעיר מונפליה, בירת חבל לנגדוק, צרפת, שלה היו שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום בשנים 2006-1998.
ז'אק ולוראן פורסל הם תאומים, בנים למשפחת כורמים.
לוראן, שנמשך לבישול, עזב בגיל 16 את בית הספר התיכון והלך ללמוד בבית ספר למלונאות במונפליה, ז'אק הצטרף אליו כעבור שנה.
ז'אק עבד שנתיים במסעדה מקומית בעלת כוכב במישלן, התלמד שנתיים במסעדתו של מישל טראמה, שנה אצל מארק מנו ולבסוף שהה שנתיים אצל פייר גאנייר במסעדתו הראשונה בסנט אטיין, השף שהשפיע עליו יותר מכל, שם התמחה בדגים וקינוחים.
לוראן עבד ארבע שנים אצל מישל בראס שם התמחה בבשר, אחר כך התלמד אצל אלן שאפל ובכמה מסעדות קטנות בסביבה.
ב-1988 הקימו בחורבה נטושה את המסעדה ועם מימון של בעל הון הקימו את המלון.
באוקטובר 1997 הכתיר אותם מדריך הגו מיו כ"טבחי השנה" 1998 ונתן להם 18 נקודות.
במרץ 1998, בהיותם בני 33, קיבלו שלושה כוכבים במדריך מישלן לשנת 1998. ב-2006 הוריד להם המישלן כוכב, מאז ועד היום (2011) מחזיקה המסעדה בשני כוכבים במישלן.
ז'ארדן דה סאנס נבחרה למקום 30 בטיבה בעולם במשאל 50 המסעדות הטובות בעולם שערך המגזין רסטורנט בשנת 2002.
ז'אק עוסק ביחסי הציבור ומנהל את המסעדה, לוראן מנהל את המטבח, את המנות הם יוצרים יחדיו.
המסעדה מגישה מטבח עונתי, המדגיש את המוצרים, עם זיקה למתכוני ומנות האזור ובעל גישה יצירתית.
ברלה א שאטו 12 חדרים ו-2 דירות.
הם הקימו בפריז את מסעדת מזון בלאנש (Maison Blanche).
בראשית העשור הראשון של המאה העשרים ואחת הם פתחו את מסעדת Sens & Bund בשאנגחאי.
בשלהי העשור הראשון הם פתחו את מסעדת D'Sens בבנגקוק ובבעלותם גם מסעדה בטוקיו.
ז'אק לאמלואז הוא שף צרפתי, שמסעדתו "למלואז", בשאני שבבורגון מחזיקה בשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום.
סבו של ז'אק, פייר לאמלואז, התלמד בלוזי ובנייבר ואחרי-כן עבד בלדואיין, לפרוס ופלזה אתנה בפריז ובמלון סבוי בלונדון עם השף אוגוסט אסקופייה.
אחרי ששירת ארבע שנים במלחמת העולם הראשונה ושנתיים נוספות בצבא, הוא נישא לדניז, שעמה הוא חידש ב-1920 פונדק דרכים מהמאה ה-16 בשאני בשם 'Hôtel Restaurant du Commerce .
לפונדק תקרה קמורה האופיינית לארכיטקטורה הבורגונדית, המעוטרת בציורים מהמאה ה-18. הוא קיבל כוכב במישלן ב-1935 ועזב את המסעדה ב-1937, כיוון שעבר ניתוח.
ז'אן לאמלואז (בנם של פייר ודניז) התלמד בגיל 16 בשָׁאלוֹן-סוּר-סוֹן ואחר-כך במלון פלזה אתנה ובScribe בפריז לפני ששב עם אשתו סימון וארבעת ילדיהם למסעדת הוריה, הוא זכה בכוכב במישלן ב-1952 והם לה קראו מחדש "לאמלואז" על שמו, ב-1960.
ז'אק לאמלואז (בנם של ג'ון וסימון) נולד ב-6 באפריל 1947 בשאני במלון שהיה בבעלות הוריו.
ב-1971 הוא לקח את המושכות על המסעדה המשפחתית של אביו וסבו בשאני והעלה אותה לשלושה כוכבים במדריך מישלן האדום ב-1979. ב-2005 הוריד אותו המישלן לשני כוכבים וב-2007 הוא זכה מחדש בשלושת הכוכבים.
הוא מגיש מטבח צרפתי בורגיניוני קלאסי עם פרשנות מודרנית.
בשנת 2008 אריק פרה מונה לשף של המסעדה.
המסעדה שוכנת במלון השייך לרשת מלונות הבוטיק רלה א שאטו.
ז'אק לאמלואז זכה בתואר לגיון הכבוד.
רביולי של חלזונות בורגון בציר שום עדין (המאכל המקורי נוצר ב-1979)
חתיכות תפוחי אדמה צלויות עם חלזונות בורגון
מילפיי פילה בקר בפואה גרא, סופלה של תפוחי אדמה
עלים פריכים ודקים של שוקולד קרמל, פטל וקרם ברולה
ז'אק מתייה אמיל לאנג הוא פוליטיקאי צרפתי, ממוצא יהודי.
על שמו קרוי חוק לאנג.
לאנג נולד למשפחה אמידה במירקור, לורן, לאם קתולית ולאב יהודי שהיה מעורב בתנועת ההתנגדות הצרפתית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
לאנג למד מדע המדינה ומשפט ציבורי בסיאנס פו בפריז וקיבל תואר דוקטור בשני התחומים.
בעודו סטודנט הקים פסטיבל בינלאומי חשוב לתיאטרון חדש, פסטיבל ננסי, אותו ניהל בשנים 1963–1977. כמו כן ניהל את תיאטרון שאיו הלאומי שבארמון שאיו בפריז בשנים 1972–1974.
בשנים 1971–1981 כיהן כפרופסור למשפט בינלאומי באוניברסיטת ננסי.
בשנים 1986–1988, וכן ב-1993–1997, היה פרופסור למשפטים באוניברסיטת נאנטר בפריז.
הדעות הליברליות שהביע בדבר שוויון זכויות להומוסקסואלים, עידוד ההגירה לצרפת כדי להעשיר את תרבותה, סובלנות כלפי משתמשים במריחואנה לצד פיקוח ובדיקה של איכות הסמים במועדונים, סחפו אחריו תומכים אך גם עוררו עליו מתנגדים.
ז'אק ז'נן הוא שוקולטייר פריזאי ידוע.
ז'אק ז'נן מספק מוצרי שוקולד, קרמל ופטיפור ללמעלה מ-200 בתי מלון ומסעדות יוקרה בפריז, בכללם המלונות "קריון", "פלזה אתנה" ו"מריס".
הניו יורק טיימס מתאר את מפעל השוקולד שלו כ"אתר קדוש לאניני הטעם," וב-2008 פתח חנות לקהל הרחב ברובע המארה של פריז.
ז'נן לא למד באופן מסודר, אלא הוא אוטודידקט.
הוא החל את קריירת האוכל שלו בעבודה בבית מטבחיים.
פתח מסעדה משלו בגיל 28, וכשהיה בן 33 עבד כמגדנאי ראשי בחברת השוקולד La Maison du Chocolat.
ב-2010 בחר בו Club des Croqueurs de Chocolat לאחד מהשוקולייטרים הצרפתים המובילים.
האב ז'אק מַארקֶט היה מיסיונר ישועי ומגלה ארצות, אשר חקר את אזור המערב התיכון באמריקה הצפונית והקים התיישבויות בטריטוריית מישיגן.
בשנת 1673 היו מארקט ולואי ז'ולייה למגלי הארצות הראשונים שחקרו את חלקו הצפוני של נהר המיסיסיפי.
ז'אק מארקט נולד בלאן שבצרפת ב-10 ביוני 1637. בגיל 17 הצטרף למסדר הישועי שבמסגרתו עבד ולימד ברחבי צרפת למעלה מעשור.
בשנת 1666 נשלח על ידי המסדר לקוויבק כמיסיונר לילידי אמריקה.
במסגרת פעילותו מארקט למד שפות מקומיות רבות.
בשנת 1668 נשלח מארקט למשימות בחלקיו הצפוניים של נהר סנט לורנס בחלקו המערבי של אזור הימות הגדולות.
באזור זה הקים מיסיון באזור סו סנט מרי במישיגן של ימינו ואת מיסיון לה פוינט על גדת לייק סופיריור בוויסקונסין, באזור העיר המודרנית אשלנד.
במהלך שליחותו באזור פגש מארקט לראשונה בשבטי האיליניווק אשר לימדו אותו על חשיבותו של נהר המיסיסיפי כערוץ תחבורה.
בני השבטים הזמינו אותו ללמד בכפריהם.
בעקבות מלחמות בין השבטים עזב מארקט את המיסיון ונסע אל מצרי מקינק, שם הודיע לממונים עליו במסדר על הנהר המדובר וביקש רשות לחקור אותו.
בקשתו של מארקט אושרה וב-17 במאי 1673 יצא עם מגלה הארצות הצרפתי-קנדי לואי ז'ולייה מסנט איגנס.
השניים היו מצוידים בשתי סירות קנו וחמישה שייטים ממוצא מעורב.
הם שטו על ימת מישיגן עד לגרין ביי ומשם שטו בסמוך לפתחו של נהר פוקס.
משם הובילו את הסירות דרך היבשה כשלושה קילומטרים באזורי ביצות ומישור לנהר ויסקונסין.
בנקודה זו בנו הצרפתים בשלב מאוחר יותר את עיירת המסחר פורטז' - פתח הנהר.
מארקט וז'ולייה המשיכו לאורך הנהר וב- 17 ביוני הגיעו אל נהר המיסיסיפי בסמוך למקום בו שוכנת כיום פריירי דה שייאן.
המשלחת המשיכה עד פתחו של נהר ארקנסו, מרחק של כ-700 קילומטרים בלבד ממפרץ מקסיקו ושם בחרו לשוב.
בשלב זה פגשו השניים מספר שבטים אשר החזיקו בסחורות אירופאיות והם חששו כי במוקדם או במאוחר ייפגשו במגלי ארצות או מתיישבים מספרד.
הם שטו על הנהר בחזרה עד לנהר אילינוי אשר היה, כפי שלמדו מהילידים המקומיים, נתיב קצר יותר בחזרה לימת מישיגן.
הם שבו אל האגם בנקודה הקרובה לשיקגו של ימינו דרך פורטז' שיקגו.
בספטמבר חנה מארקט, שחלה במהלך המסע בדיזנטריה, במיסיון סנט פרנסיסקו חאווייר, הממוקם בגרין ביי של ימינו, בעוד ז'ולייה המשיך לקוויבק לבשר על תגליותיהם.
מארקט ומשלחתו חזרו לטריטוריית אילינוי בשלהי 1674 והיו לאירופאים הראשונים שחנו באזור שלימים יהפוך לעיר שיקגו.
המשלחת זכתה לחסות מטעם קונפדרציית אילינוי אשר ליוו אותם במסעם והזינו אותם במאכלים מקומיים.
באביב 1675 נסע מארקט נסע מערבה ונשא מסה חגיגית בכפר הגדול של אילינוי שבסמוך לסטאבד רוק.
בדרכו חזרה לסנט איגנס נפטר ז'אק מארקטט בגיל 38 כתוצאה מתנאי הדרך ומבריאותו שהתדרדרה לאחר המסע על המיסיסיפי.
בעיר לודינגטון מסומן מקום מותו המשוער באנדרטה המספרת על מותו.
ז'אק לקוק היה שחקן, פנטומימאי ובמאי צרפתי אשר השפיע רבות על אמנויות הבמה במחצית השנייה של המאה העשרים וידוע כמפתח שיטת התיאטרון הפיזי.
לקוק החל את לימודיו בגימנסיה בגיל 17 ולמד בה התעמלות מכשירים.
לדבריו, לימודים אלו גרמו לו להבין את הגאומטריה של התנועה וכי תנועת הגוף דרך החלל דורשת ממנו להיות לגמרי מופשט.
לקוק ראה את הקצב באתלטיקה כ"שירה פיזית".
ב-1941 התקבל ל"תיאטרון הפיזי" ובו הכיר את ז'אן-מארי קונטי, שחקן כדורסל לשעבר, אשר היה אחראי על לימודי הספורט בצרפת.
קונטי התעניין בחיבור בין ספורט לתיאטרון ובעקבות כך היה בקשר עם אנשי התיאטרון אנטונן ארטו וז'אן-לואי בארו.
הייתה לו השפעה רבה על לקוק.
לקוק לימד ספורט במשך מספר שנים ולאחר מכן שיחק בקומדיות דלארטה.
הוא גר באיטליה במשך שמונה שנים ושם נחשף לפנטומימה, מסיכות והופעות פיזיות.
במשך אותו זמן הופיע כשחקן, ליצן ומחזאי.
ב-1956 חזר לפריס והקים את "בית-הספר הבינלאומי לתיאטרון של ז'אק לקוק" - École internationale de Théâtre Jacques Lecoq.
לקוק פיתח את שפת התיאטרון הפיזי והצליח באמצעות פדגוגיה מקורית, ליצור סגנון חדש ומקורי של יצירה תיאטרלית.
הוא פיתח פדגוגיה תיאטרלית, אך לא קיבע אותה כשיטת עבודה לתהליכי יצירה תיאטרלית.
לקוק עודד את תלמידיו לחקור דרכי הופעה, במקום להקנות מספר יכולות מסודרות או העדיף לחנך ליצירתיות של המופיע (פרפורמר).
התרגול כלל דגש על מסיכות.
בתחילה עם מסכות טבעיות מתוך מחשבה שהן מפנות את תשומת הלב למניירות הגופניות ולאחר מכן הקטין את גודל המסיכות עד אביזרים קטנים כמו אף של ליצן.
בשלבים מאוחרים יותר של הלימוד העדיף לקוק לא להגיד לתלמידיו מה לעשות כדי לעודד אותם להמשיך לנסות דרכים חדשות של ביטוי יצירתי.
שלושת עקרונותיו היו: משחק מלא, תחושה של ביחד ופתיחות.
ב-1977 לקאן הקים בבית הספר מעבדה ללימוד התנועה שחקרה ארכיטקטורה, עיצוב במה ותפאורה.
בבית הספר של לקוק למדו תלמידים מארצות שונות ולאחר לימודיהם הקימו להקות תיאטרון, השתלבו בתיאטראות קיימים ואף הקימו בתי-ספר עצמאיים שממשיכים את דרכו הפדגוגית.
על תלמידיו נמנים, פיטר ברוק, אריאן מנושקין, סטיבן ברקוף, דריו פו, ג'ולי טיימור, פיליפ גולייה, סיימון מקברני סאידי לאסאד, ברטי טוביאס, קלוד שגרן, ג'וליאן שגרן ואחרים.
בישראל פועלים שחקנים ובמאים בהשראת לקוק כ: גיל בכר, ג'וליאן שגרן, נעם מאירי נלי עמר, סלים דאו שירילי דשא, אורי וייס וליסה ג'יקובסון.
כמו כן ישנם בתי ספר וקבוצות תיאטרון שפועלים בהשראתו כמו "תיאטרון ארמא", בית הספר תיאטרון הגוף שנסגר, ו"הואדי- בית ספר לתיאטרון פיזי" הפועל בבית-הגפן בחיפה החל משנת 2016.
ז'אק (יעקב) נ' מוֹצרי (Jacques (Jack) N.
Mosseri; 1884 – מאי 1934) היה בנקאי עשיר, חוקר ואספן כתבי גניזת קהיר ואחד ממנהיגי הציונות במצרים.
כיהן כמזכיר ועד הצירים לארץ ישראל (1918–1920).
ז'אק מוצרי נולד בקהיר בשנת 1884, כבן לשתיים מהמשפחות היהודיות העשירות ביותר במצרים במאה ה-19: משפחת מוצרי מצד אביו נסים ביי ומשפחת קטאווי מצד אמו הלנה.
הונה של משפחת מוצרי כלל עסקי בנקאות ומלונאות ענפים (בהם מלון המלך דוד), ובני המשפחה היו בעלי מעמד רם בקהילה היהודית.
אביו נסים כיהן כסגן ראש הקהילה.
בנעוריו נסע ללימודים באנגליה והשלים לימודים אקדמיים באוניברסיטת קיימברידג'.
עם שובו למצרים לקח חלק בניהול עסקי משפחתו וכן היה פעיל בחיים הציבוריים של הקהילה היהודית.
הוא כיהן כחבר במועצה המנהלת של הקהילה, ועד שנת 1917, כיושב ראש ועדת החינוך שלה.
בתפקידו כיושב ראש ועדת החינוך הוא היה אחראי לרפורמות בגוון עברי-ציוני בבתי הספר הקהילתיים ויזם את פתיחתם של מוסדות חינוך חדשים.
החל בשנות העשרים לחייו היה מוצרי מעורב בפעילות ציונית באגודה בשם "החוג היהודי הלאומי" (Le Cercle National Juif; נוסדה במרץ 1911), שחבריה היו מקרב בני המעמד הבינוני והגבוה של הקהילה היהודית במצרים.