tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטעיה מהווה חלק חיוני בלוחמה פסיכולוגית.
הטעיה משמחת או הטעיה בת מזל (באיטלקית: Il fortunato inganno) היא אופרה בת שתי מערכות מאת גאטנו דוניצטי (אופרה בופה).
רוסיני כתב אופרה בשם דומה, "הונאה משמחת", כעשר שנים מוקדם יותר.
הלברית של "הטעיה משמחת" נכתבה על ידי אנדריאה לאונה טוטולה (Andrea Leone Tottola) על בסיס יצירה לא מזוהה.
הצגת הבכורה נערכה ב-3 בספטמבר 1823 בתיאטרון נואובו (Teatro Nuovo) בנאפולי.
דוניצטי הלחין את האופרה בקיץ 1823, בתקופה שהאופרה שלו "אלפרדו הגדול" (Alfredo il grande), על אלפרד הגדול מלך הסקסונים, הייתה בחזרות בתיאטרון סן קרלו בנאפולי.
האופרה "הטעיה משמחת" נכשלה, ושרדה רק שלוש הופעות.
היא לא נראתה שוב במשך שנים רבות.
האופרה הוקמה לתחייה בשנת 1998 על ידי פסטיבל דלה ואלה ד'איטריה (Festival della Valle d'Itria).
לטאנציו לטרוגלי מנהל להקה נודדת של זמרים ושחקנים עם אשתו אאורליה.
תלמידתו של לטאנציו ואחת הזמרות האהובות עליו היא אאוגניה הצעירה, אחייניתה של אאורליה.
אאורליה מרמה את קולונל פרנצ'סקטי מספר פעמים, כדי לשנות את דעתו לגבי צוות התיאטרון ועבודת התיאטרון בכלל ולהסכים לחתונתם של אדוארדו (האחיין של הגנרל) ואאוגניה.
הפעולה של אאורליה מצליחה בסופו של דבר, והיא מצליחה לשכנע את הגנרל בהציגה את עצמה כרוזנת.
הטעות הכי יפה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי איתי לוי.
השיר יצא לאור ב-21 במאי 2021, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברת התקליטים רות הפקות.
השיר נכתב והולחן על ידי רון ביטון ודולי ופן (שגם הפיקו את השיר).
השיר הוא בסגנון הפופ אשר משלב בתוכו את סגנון הים-תיכונית, המדבר על זוגיות שהתפרקה, כי הגבר עשה כמה טעויות בדרך, אך כעת, לאחר הפרידה, הוא רוצה אותה ומנסה לחזור אליה.
הבחורה החליטה להפרד לחלוטין, והוא, שעדיין אוהב אותה מגדיר אותה כטעות הכי יפה בחייו.
בסמוך לצאתו כסינגל, עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי וצבר מעל ל-4 מיליון צפיות.
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר, בוים על ידי דורון סרי והועלה לערוץ היוטיוב של לוי ב-24 במאי 2021, בסמוך לצאת הסינגל.
בקליפ משתתפים לוי והדוגמנית דיאן שוורץ.
נכון ליוני 2022, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-10 מיליון.
בגאומטריה דיפרנציאלית, הטענה הגאומטרית האחרונה של יעקובי היא השערה מתמטית של קרל גוסטב יעקב יעקובי.
בעוד שניסויים נומריים הובילו למסקנה שהטענה נכונה, רק ב־2004 היא הוכחה לראשונה על ידי המתמטיקאים Itoh ו־Kiyohara.
מאז היא הוכללה מן המקרה האליפסואידי למחלקה רחבה יותר של משטחים.
בהינתן נקודה נתונה על משטח נתון, ניתן למתוח את כל הקווים הגאודזיים היוצאים מ־ החוצה.
עבור משטח ספירי כל הקווים הגאודזיים הללו הם מעגלים גדולים ולפיכך היחסים ההדדיים ביניהם טריוויאליים - הם נפגשים רק בשתי נקודות אנטיפודיות.
לעומת זאת, עבור נקודות לא אמביליות על אליפסואיד, המבנה הלא סימטרי של המשטח מקנה למשפחת הגאודזות הנמתחות החוצה מהנקודה התנהגות מעניינת: שני גאודזות סמוכות עשויות לשוב ולהיחתך בנקודה שנייה , ולאחר מכן להיפגש שוב בנקודה שלישית
המקום הגאומטרי של כל נקודות החיתוך של גאודזות סמוכות הנמתחות מהנקודה הוא עקומה סגורה המכונה הקאוסטיקה מסדר ראשון של הנקודה על האליפסואיד.
הטענה של יעקובי קובעת שלקאוסטיקה הזאת יש בדיוק ארבע נקודות חוד.
הטעות הגדולה הוא סרט דרמה קומית אמריקאי משנת 2013 שנכתב וביים על ידי קן סקוט, בהפקת דרימוורקס ו-Reliance Entertainment.
הסרט הוא גרסה מחודשת לסרט הקנדי מ-2011, "סטארבק", בסרט מככבים וינס ווהן, כריס פראט וקובי סמולדרס.
הוא הוקרן לראשונה על ידי סרטי טאצ'סטון ב-22 בנובמבר 2013, וזכה לביקורות מעורבות והכניס 53 מיליון דולר.
דוד ווזניאק עובד כשליח של האטליז המשפחתי, ונרדף על ידי בריונים שהוא חייב להם 80,000 דולר.
חברתו אמה, קצינה במשטרת ניו יורק, בהריון עם ילדו.
יום אחד, דוד חוזר מהעבודה, ושם מחכה לו עורך דין המייצג בנק זרע (שם נתן 693 תרומות והרוויח סכום של 24,255 דולר במהלך שנות לימודיו), ומספר לו שהקליניקה נתנה את הדגימות שלו לנשים במרפאה וכתוצאה מכך יש לו 533 ילדים.
מתוכם, 142 הצטרפו לתובענה ייצוגית כדי לאלץ את מרפאת הפוריות לחשוף את זהותו של "סטארבק", הכינוי שבו השתמש.
חברו ועורך דינו של דייוויד, ברט (כריס פראט), מייצג אותו כשהוא מנסה לשמור על הרישומים חתומים.
הוא מספק לו פרופילים של כל צד לתביעה; דוד מחפש אותם, מוצא רגעים למעשי חסד אקראיים.
הוא מחפה על שחקן מתקשה בעבודה שלו כדי שיוכל לעבור אודישן לתפקיד.
הוא מעמיד פנים שהוא שליח פיצה כשהוא רואה את בתו נלחמת עם החבר שלה ומציל את חייה כשהיא משתמשת בסמים.
הוא שוקל להזדהות, אך לאחר שהבריונים תקפו את אביו, הוא מאפשר לברט לתבוע נגד בנק הזרע על פיצויים עונשיים.
הוא זוכה בתביעה, מקבל 200,000 דולר ושומר את זהותו בסוד.
דייוויד מתחרט, וחושב לחשוף את זהותו.
עם זאת, אם יבחר לעשות זאת, הוא יפסיד את 200,000 הדולרים שבהם זכה בתביעה הנגדית.
כשהוא מגלה לאביו שהוא סטארבק, אביו משלם את החוב של דייוויד.
דייוויד סוף סוף חושף את זהותו בפייסבוק.
כשהוא הולך לאמה, הוא מגלה שהיא עם צירים מוקדמים.
בבית החולים, התינוק שלהם נולד, הוא מציע נישואין לאמה, ורבים מהילדים מגיעים לראות אותם.
ברצף הסיום נראה שדייוויד שומר על קשר עם רבים מילדיו.
וינס ווהן – דייוויד ווזניאק
אנדזי'יי בלומנפלד – מיקולאי ווזניאק
הסרט הוא עיבוד מחודש לסרט הצרפתי-קנדי "סטארבק" מ-2011 שגם בוים על ידי סקוט; "סטארבק" היה גם כותרת הסרט להפקה בשפה האנגלית.
הצילומים החלו באוקטובר 2012 בעמק ההדסון בניו יורק.
לאחר מכן הצילומים עברו לניו יורק, בברוקלין ובמנהטן.
הסרט הוקרן לראשונה ברחבי העולם בנובמבר 2013 על ידי סרטי אולפני וולט דיסני דרך הלייבל סרטי טאצ'סטון, למעט רוב הטריטוריות הבינלאומיות, שם הזכויות נמכרות על ידי Mister Smith Entertainment למפיצים עצמאיים אחרים.
השותפה הפיננסית של דרימוורקס ו-Reliance Entertainment, הפיצה את הסרט בהודו.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות ממבקרים.
אתר צבירת הביקורות Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 40% על סמך ביקורות של 148 מבקרים עם ציון ממוצע של 5.00/10. הקונצנזוס של האתר אומר: "יש לו קסם מתוק ללא ספק, ווינס ווהן חביב במיוחד בתפקיד הראשי, אבל הסרט סובל מהשוואה ל"סטארבק", הקומדיה הקנדית המצליחה שהעניקה לה השראה".
ב-Metacritic הסרט קיבל ציון של 44/100 על סמך ביקורות של 33 מבקרים.
הטעויות המוצלחות שלי היא תוכנית ראיונות ישראלית בהנחיית ענת גורן שבמסגרתה היא מראיינת אישיות מפורסמת על הכישלונות והטעויות שלה במהלך חייה.
התוכנית כללה 12 פרקים והיא שודרה החל מ-5 ביולי עד 22 בספטמבר 2022 בכאן 11.
בכל פרק, ענת גורן נפגשת לשיחה אחד עם אישיות מפורסמת, בה הם מדברים על הטעויות והכישלונות במהלך חייה.
המרואיינים חושפים את הטעויות ששינו את חייהם ועיצבו אותם מחדש, כיצד התמודדו עם הכישלונות האישיים והמקצועיים ואיך הם קמו מחדש אחריהם.
התוכנית מתקיימת בחלל המדמה את "מאחורי הקלעים", בו גורן מובילה את המרואיינים לשיחה שנעה בין תחנות שונות הנמצאות בחלל.
מספרפרקאורחיםתאריך שידורמקורי נתוני צפייהמקור1סתיו שפיר5 ביולי 20222צביקה הדר12 ביולי 20224.1%3אוולין הגואל19 ביולי 20222.9%4יוסי ביילין26 ביולי 20223.6%5ירדנה ארזי2 באוגוסט 20226גילה אלמגור9 באוגוסט 20227אוהד קנולר18 באוגוסט 20228יוסף סוויד25 באוגוסט 20229דורי בן זאב1 בספטמבר 20223.4%78,00010שקמה ברסלר8 בספטמבר 202211רון כחלילי15 בספטמבר 202212זאב רוטשטיין22 בספטמבר 2022
רועי אבן מאתר "tvbee" ציין לטובה את , אך גם כתב ש.
נועם פתחי מעיתון "ישראל היום" שיבח את גורן כמראיינת וכתב: , וציין את היתרון הקיים בפורמט התוכנית: .
הטעות כולה שלך היא סדרת טלוויזיה בריטית מסוגת המותחן שהופקה על ידי "Quay Street Productions" עבור נטפליקס.
הוא עובדה על ידי דני ברוקלהרסט בהשראת הספר באותו שם של הרלן קובן משנת 2016. בסדרה מככבים מישל קיגן, אדיל אקטר, דינו פצ'ר, ריצ'רד ארמיטג' וג'ואנה לאמלי.
זוהי הסדרה השביעית שהופקה כחלק מחוזה שחתם קובן עם נטפליקס באוגוסט 2018 על מנת להפיק סדרות וסרטים מבוססים על ספריו.
הסדרה הועלתה בבכורה בנטפליקס ב-1 בינואר 2024. נכון ל-31 במרץ 2024, היא סדרת Netflix בשפה האנגלית השביעית הנצפית ביותר בכל הזמנים עם 98.2 מיליון צופים ו-630 מיליון שעות צפייה.
הטעות כולה שלך מתעמקת בחייה הסוערים של מאיה סטרן-ברקט, טייסת מבצעים מיוחדים לשעבר שנרדפת על ידי המוות האלים של בעלה ג'ו ואחותה קלייר.
הסדרה מתרחשת באנגליה של ימינו, הנרטיב שוזר בצורה מורכבת את עברה הטראומטי של מאיה עם ההווה האינטנסיבי שלה.
מאיה המתמודדת עם ההשלכות של רצח בעלה, שלדעתה הוא שוד שהשתבש, תוך כדי התמודדות עם הרצח הבלתי פתור של אחותה, ובעוד תקרית מחרידה במהלך שירותה הצבאי שהובילה לשחרורה המוקדם.
הסיפור מקבל תפנית מזעזעת כאשר מאיה מגלה צילומים במצלמת המטפלת שלה, המראה את בעלה שנפטר כביכול חי ומקיים אינטראקציה עם בתם, לילי.
הגילוי המדהים הזה דוחף אותה למסע בלתי פוסק אחר האמת.
מאיה סטרן-ברקט- (מישל קיגן) - הגיבורה הראשית של הסיפור, טייסת מבצעים לשעבר, נותרת אלמנה לאחר שבעלה ג'ו נרצח.
לאחר שזיהתה אותו במצלמת מטפלת סודית, היא מתחילה לפקפק בכל דבר על מותו, מה שמוביל אותה לחקור את האמת.
ג'ו ברקט- (ריצ'רד ארמיטג') - בעלה של מאיה, נרצח על ידי רוכבי אופנוע, אך מופיע בצילומי מצלמת מעקב של המטפלת.
סמי קירס - (עדייל אחטאר) - חוקר הרצח של ג'ו.
מרטי מקגרגור - (דינו פיטשר) - חוקר משטרה, עוזרו של קירס.
ג'ודית ברקט - (ג'ואנה למלי) - אמו של ג'ו.
קלייר ווקר - (נטלי אנדרסון) - אחותה של מאיה, עובדת כטכנאית תרופות בתאגיד של משפחת ברקט.
אדי ווקר - (מרקוס גארווי) - בעלה של קלייר.
אדי מעולם לא התגבר על מותה של קלייר.
מס'שם הפרקבימויתסריטתאריך שידור מקורי1"פרק 1"דוויד מורדני ברוקלהרסט1 בינואר 20242"פרק 2"דוויד מורדני ברוקלהרסט1 בינואר 20243"פרק 3"דוויד מורשרלוט קובן1 בינואר 20244"פרק 4"נימר ראשדימי אויפובה1 בינואר 20245"פרק 5"נימר ראשדנינה מטיבייה1 בינואר 20246"פרק 6"נימר ראשדטום פארלי1 בינואר 20247"פרק 7"דוויד מורדני ברוקלהרסט1 בינואר 20248"פרק 8"דוויד מורדני ברוקלהרסט1 בינואר 2024
הסדרה מתרחשת בבריטניה בניגוד לתפאורה האמריקאית של הרומן.
קובן, שכתב את הרומן המקורי, היה גם מפיק בפועל של הסדרה.
זהו אחד מכמה עיבודים של נטפליקס מספריו של קובן.
דני ברוקלהרסט היה הכותב הראשי והמפיק בפועל, וניקולה שינדלר וריצ'רד פי היו מפיקים בפועל דרך Quay Street Productions.
את הפרקים ביימו דייוויד מור ונימר ראשד.
הצילומים התחילו במנצ'סטר ובמקומות נוספים בצפון מערב אנגליה, בפברואר 2023,הסדרה צולמה גם בספרד.
התיישבות הטמפלרים בעמק בית שאן הייתה אחת מנקודות ההתיישבות החקלאית שהקימו חסידי תנועת הטמפלרים ברחבי הארץ.
רכישת אדמות להתיישבות בעמק בית שאן נעשתה על ידי כ-10 משפחות וההתיישבות במקום נמשכה כ-15 שנה (מאמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 ועד 1939) ובסיומה מכרו הטמפלרים את חלקותיהם ועזבו את העמק.
שרידים להתיישבות זו עדיין פזורים בעמק.
באמצע המאה ה-19 הקימו כריסטוף הופמן וגיאורג דוד הרדג תנועה חדשה בוירטמברג, גרמניה בשם, "טמפלרים", שדגלה ברעיון ש"קירוב הגאולה יכול היה להתבצע רק באמצעות מגורים ועבודה קשה בארץ הקודש".
בהתאם לרעיון זה נוסדה ב-1868 המושבה הראשונה בחיפה כששנה לאחר מכן נוסדה ההמושבה ביפו ובהמשך נוסדו שרונה (1871) והמושבה בירושלים (1873).
לאחר הקמת ארבעת המושבות הטמפלריות הגדולות החלו הטמפלרים להקים שורה של מושבות קטנות יותר כמו כרמלהיים (1887), וילהלמה (1902), בתלהם (1906) וולדהיים (1907) ובין השאר התיישבו בעמק בית שאן.
רכישת אדמות בעמק בית שאן על ידי הטמפלרים וההתיישבות שם התאפשרה בעקבות צעדים שנקטו הבריטים, לאחר מלחמת העולם הראשונה, להסדיר את רישום זכויות במקרקעין בישראל (תהליך בו החלו כבר הטורקים).
בין השאר החליטו הבריטים לחלק את אדמות עמק בית שאן, בהיקף של כ-382,000 דונם, שהוגדרו כאדמות ג'יפתליק (אדמות הסולטן).
כ-80,000 דונם מתוך אדמות הג'יפתליק חילקו הבריטים, או מכרו במחיר מוזל, לערבים כדי להרגיע את התסיסה שלהם בעקבות פרסום הצהרת בלפור ולאחר מאורעות תרפ"א ומתוך רצון ליישבם במקום קבע.
חלק מאותם ערבים, שזכו בקרקעות, היו עניים מכדי לפתח ולעבד אותן ולכן העמידו כ-8,000 דונם למכירה.
הטמפלרים, שסבלו ממחסור קרקעות במושבות הוותיקות, קפצו על המציאה ורכשו כ-3,000 דונם מאדמות אלו.
משפחות הטמפלרים שקנו את האדמות היו וילנד (Wieland) (האחים קרל משרונה ורודולף ואגמונט מירושלים), ארווין קופ (Kopp) מוילהלמה, קרל אימברגר, הרמן בייהה (Bayha), קרל ופרידריך קובלר (Kübler) משרונה, גוסטב בוירלה (Bäuerle) מיפו, פאול בק (Beck) מחיפה, מרגה מיינהרדט (Meinhardt) מירושלים, אוסקר דיטריך (Dietrich) ואברהרד גמלין (Gmelin)
הרכישות המשמעותיות ביותר היו של האחים וילנד (1,300 דונם) וארוין קופ (500 דונם).
על אף ריבוי הקונים הטמפלרים רק בודדים (וילנד, קופ, ביהה וקובלר) מימשו את תוכניתם והקימו בעמק את ביתם.
בניגוד למושבות מהן הגיעו הטמפלרים, בהן נבנו הבתים בסמיכות אחד לשני, ההתיישבות בעמק התאפיינה במרחקים גדולים בין הבתים.
המשקים שהקימו הטמפלרים התבססו בעיקר על עצי פרי (הדרים, תמרים, משמשים, מנגו, אפרסקים, זיתים ועוד), פלחה (תירס, חיטה, שעורה, דורה ועוד) ומשק חי (הודים, פרות).
כמו חבריהם במושבות הוותיקות הביאו איתם הטמפלרים ידע חקלאי, מיכון וטכנולוגיה שעזרו להם לבסס את המשקים שלהם והם אף השתמשו בה בהמשך לסייע להתיישבות היהודית והערבית.
הטמפלרים ידעו לנצל את המעיינות שנבעו בסביבת מגוריהם ובנו תעלות השקיה מבטון להובלת המים וכן השתמשו במשאבות.
הטמפלרים נעזרו בפועלים שכירים, ערבים בני המקום, כדי לעבד את האדמות.
על אף החריצות, הידע והמיכון התמודדו החוואים הטמפלרים עם קשיים בגידולים החקלאיים.
כך למשל ניסו לגדל בננות מייחורים שהביאו משרונה אך השיחים ששתלו נבלו ומתו בגלל שהזן לא התאים לסוג האדמה ולמזג האוויר, כמו כן שתלו עצי זית כדי ליצר שמן אך הזן לא התאים למטרה זו וכו'.
החל מאמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 החלו הטמפלרים למכור את הבתים והאחוזות שלהם לקק"ל ולתושבי היישובים היהודים שקמו באזור באותה תקופה (טירת צבי, שדה אליהו, כפר רופין ועין הנצי"ב) ולעזוב את העמק, תהליך שהסתיים ב-1939. קק"ל שילמה חלק מהתמורה בשטרות חסומים של יהודים מגרמניה.
כמו כן ניצלה קק"ל את הרכישה ובעסקות סיבוביות רכשו אדמות של ערבים תוך שימוש בטמפלרים כאנשי קש.
קיים מידע רק על חלק קטן מעשר המשפחות שהגיעו מהמושבה שרונה והתיישבו בעמק.
בין המשפחות המתיישבות שיש עליהן מידע ניתן למנות את:
את האדמה רכשו, בסביבות 1922, שלושה אחים לבית וילנד (קרל, ורודולף ואגמונט) אך היה זה רודולף, בנו השלישי של הוגו וילנד, שהתיישב בעמק והקים שם את ביתו.
הבית היה בן שתי קומות ועליית גג וקירותיו, שהיו בעובי 80 ס"מ, נבנו משילוב של בלוקי בטון ולבני חימר דרוך שנצבעו באדום ולכן נקרא הבית "הבית האדום".
את הבית הקיפו עמודי עץ, שהוצבו כ-2.5 מטר מקירות הבית, והם החזיקו "גג צף", בגודל 125 מ"ר, שכוסה ברעפים אדומות שכנראה יוצרו במפעל המשפחתי ביפו.
בין הקרקע לגג נבנתה סביב הבית מרפסת.
שיטת בנייה זו נועדה להצל על הבית וסביבתו ולאפשר זרימת אוויר בין הבית והגג ובכך לסייע בקירורו.
רודולף ומשפחתו פיתחו משק חקלאי שכלל רפת, פרדסים ומטע בננות (שלא צלח) וכן ובנו תעלות השקיה שניזונו מהמעיין הסמוך "עין חשק".
ב-1929 ביקר יוסף וייץ בבית וילנד והעלה את התרשמותו מהבית בספרו:
ב-1938 מכר רודולף את המשק והבית לקק"ל ולקיבוץ טירת צבי ולאחר עזיבת הבית השתמשו חברי הקיבוץ ברעפים לכיסוי בית הכנסת של הקיבוץ.
ב-1939 נמכר הבית לקק"ל וב-1943 נהרס מחשש שישמש כמסתור לחוליות מחבלים.
ב-1936 התגייס קורט וילנד, בנו של רודולף, לצבא גרמניה ועבר קורס קציני מודיעין.
ב-1944 הוביל כוח של 5 אנשים שצנחו בארץ ישראל, במסגרת מבצע אטלס, כדי לחדש את המרד הערבי שדוכא על ידי הבריטים.
המבצע נכשל והצנחנים (שלושה גרמנים ושני ערבים) נתפסו על ידי הבריטים.
נטען שבתקופה שבה גרה בבית, הסתירה משפחת וילנד משדר רדיו איתו שמרה על קשר עם המפלגה הנאצית בגרמניה.
משפחת קופ, שכללה את הטמפלרים ארווין ולואיזה קופ ושלוש בנותיהן, הקימה את ביתם דרומית לבית וילנד לייד מעין "עין פדות".
הבית, בן שתי קומות ומרתף, נבנה מלבני בוץ וקש ועובי קירותיו היה כמטר כדי להגן על בני הבית מהחום של העמק.
בני המשפחה גרו בקומה האמצעית כשהקומה שמתחת לגג שימשה לאחסון חבילות קש ששימשו גם בידוד מפני השמש.
לפי חברי טירת צבי היה ארווין מזרים ממי עין פדות למרתף כדי לקרר את הבית.
כמו כן מספרים חברי הקיבוץ שארווין קופ היה ידידותי וסייע לשכניו עם הטרקטור שרכש.
המשפחה נטעה סביב הבית בוסתן וגידלה השטחים של זיתים ותפוזים.
בין 1939 ל-1940, לאחר עזיבת המשפחה, נהרס הבית מחשש שישמש מסתור לחוליות מחבלים.
פריץ וקרל קובלר בנו את ביתם ממערב לחוות וילנד.
בנייני המשק, שנבנו מבלוקים, היו בני קומה אחת בצורת האות חי"ת.
לאחר עזיבת הטמפלרים שימשו המבנים את מקימי טירת צבי ושדה אליהו עד הקמת נקודת הקבע.
לאחר שחברי הקיבוץ עזבו נהרס הבית וחברי שדה אליהו השתמשו בלבנים לבניית בתי הקיבוץ.
משפחת ביהה התיישבה ממערב למשפחת קופ.
המשפחה עזבה את העמק באמצע שנות ה-30 וביתה נתפס על ידי משטרת המנדט.
חברי הקיבוצים שהתיישבו בשכנות לטמפלרים השתדלו ללמוד מהניסיון שצברו בשנות ההתיישבות שלהם.
כך למשל בנו חברי הקיבוץ את הבתים הראשונים מלבני בוץ ואת הגגות כיסו ברעפי חימר או בטון.
האדריכל ריכרד קאופמן, כמו גם אדריכלים אחרים, ביקר בבתי הטמפלרים ואימץ מספר עקרונות של הבתים שלהם בהקשר של הגנה מפני החום.
בהמשך יישם קאופמן את העקרונות האלו בבתים שבנה בקיבוצים כמו שדה אליהו, ניר דוד וכפר רופין שהתאפיינו בגגות מצלים בולטים, פתחי אוויר לאוורור, גגות צפים ועוד.
השריד הבולט ביותר לטמפלרים שחיו בעמק בית שאן זו שדרת דקלי הוושינגטוניות ששתלו הטמפלרים והיא נמתחת מהאזור בו ניצב בעבר "הבית האדום" דרומה ל"בית קופ".
במקום בו עמד "הבית האדום" נותר רק בסיס הבטון ולידו חורשת עצי פיקוס ששתלו בני משפחת וילנד ותחתם מספר שלטים המנציחים את הבית.
כמו כן נותרו מספר תעלות בטון שעדיין זורמים בהם מים.
מבית קופ נותרו רק שרידים הטובעים בתוך סבך של צמחייה שכוללת עצים מהבוסתן שהיה בגינת הבית.
הטרקטור ששירת את ארווין קופ נמכר לקיבוץ שדה אליהו ובסופו של דבר עבר למוזיאון החצר הישנה עין שמר.
בית משפחת קובלר נמצא כיום בשטח קיבוץ שדה אליהו.
בית ביהה נתפס על ידי משטרת המנדט והפך ל"משטרת חונזיר" שליד טירת צבי.
הטרדה מינית היא התנהגות של כפייה בהקשר מיני, לרבות הבטחה בלתי הולמת לתגמול תמורת אינטראקציות מיניות.
מגע כפוי באיבר גוף הנחשב למיני (לרוב המפשעה, הישבן והשדיים) נחשב להטרדה מינית.
הטרדה מינית יכולה גם להיות לא פיזית ולכלול הערות מיניות חוזרות ונשנות במסגרת אינטראקציה לא מינית, כמו הטרדות מילוליות חוזרות ונשנות בהקשר הגוף או הזהות המגדרית.
הנושא קיבל חשיבות גבוהה ועלה למודעות בעיקר בעקבות מהפכת "Me Too" החל מאוקטובר 2017.
דפוס של שתי הערות בפרק זמן נתון ייחשבו להטרדה מינית.
הדבר תלוי בעיקר עד כמה כל הערה הייתה מינית, באיזה אופן נאמרה והאם מטרתה הייתה לכפות אינטראקציה מינית.
אם המוטרד/ת הביע/ה אי-נחת מההערה הראשונה והמטריד בכל זאת המשיך והוסיף להעיר שוב, ייחשב הדבר להטרדה מינית.
לעיתים יש קושי בזיהוי הטרדה מינית בגלל העמימות המובנית בהגדרת מושגים כמו רומנטיקה, חיזור ומשיכה מינית, לכן התנהגות אשר נתפסת אצל האחד כחיזור עלולה להיתפס על ידי האחר כהטרדה, ופעולה שהייתה יכולה להיתפס כפעולה רומנטית כאשר קיימת הדדיות, נתפשת על פי החוק כהטרדה מינית כאשר אחד מהצדדים איננו מעוניין בה.
למרות החוקים המקיפים בהקשר להטרדה מינית, הם בדרך כלל אינם אוסרים על הערות והקנטות פתאומיות או מקרים בודדים וקטנים - כלומר, הם אינם מכסים "קוד נימוס כללי".
במקום העבודה, הטרדה עלולה להיחשב לבלתי חוקית כאשר היא תכופה או חמורה ויוצרת סביבת עבודה עוינת או פוגעת, או גורמת להחלטה שלילית על ההעסקה.
לדוגמה: כשהקורבן מחליט להתפטר עקב ההטרדה, או שמורידים אותו דרגה או שמפטרים אותו עקב כך.
ההבנה המשפטית והחברתית של הטרדה מינית, לעומת זאת, משתנה לפי התרבות בין חברה לחברה ואף משתנה עם הזמן.
לדוגמה: בעבר טפיחה על ישבן נתפסה כלגיטימית ולא הוגדרה באופן כולל בחברה כהטרדה מינית כפי שהיא מתפרשת כיום (כהטרדה), אלא כביטוי של חיבה (כמו אצל שחקני כדורסל למשל).
הטרדה מינית היא סוג של אפליה בלתי חוקית בתעסוקה במדינות רבות, והיא סוג של התעללות מינית ופסיכולוגית ובריונות.
החוק למניעת הטרדה מינית בישראל
איסור על הטרדה מינית בעבודה נקבע בשנת 1988 בחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה, ובמסגרתו הופיע לראשונה המושג "הטרדה מינית" בחוקי מדינת ישראל.
בשנת 1998 נחקק בישראל החוק למניעת הטרדה מינית, התשנ"ח-1998. החוק מגדיר שישה סוגי התנהגות המהווים הטרדה מינית, וקובע שהתנהגות כזו היא בגדר עבירה פלילית ועוולה אזרחית.
המעשים שלפי החוק הם בגדר הטרדה מינית:
סחיטה באיומים, כאשר המעשה שהאדם נדרש לעשותו הוא בעל אופי מיני.
מעשים מגונים, כלומר מעשים לשם גירוי, סיפוק או ביזוי מיני שהמוטרד אינו מסכים להם.
הצעות חוזרות ונשנות בעלות אופי מיני, המופנות לאדם אשר הראה למטריד כי אינו מעוניין בהן (כאשר ההצעות הן תוך כדי ניצול של יחסי מרות, תלות, חינוך או טיפול - המוטרד אינו צריך להראות שאינו מעוניין בהן).
התייחסויות חוזרות המופנות לאדם שוב ושוב ומתמקדות במיניותו, כאשר אותו אדם הראה למטריד כי אינו מעוניין בהן (כאשר ההתייחסויות המיניות הן תוך כדי ניצול של יחסי מרות, תלות, חינוך או טיפול - המוטרד אינו צריך להראות שאינו מעוניין בהן).
התייחסות מבזה או משפילה המופנית לאדם ביחס למינו או למיניותו, לרבות נטייתו המינית.
הפצת תמונות או סרטונים בעלי תוכן מיני של אדם אחר ללא רשותו באינטרנט, (לפי תיקון החוק בשנת 2014).
אף על פי שהחוק הוא במסגרת הדין הפלילי ולפיכך עובר בתווך של תלונה ומשטרה והגשת כתב אישום כנגד התוקף, קיימת עבור נפגעי ונפגעות הטרדה מינית בעבודה גם האפשרות לתבוע את הפוגע או הפוגעת בתביעה אזרחית ולקבל פיצויים גם בלי להוכיח נזק ממשי שנגרם להם.
מסקר שערך המשרד לביטחון פנים בינואר 2012, עולה כי אחת מכל שלוש נשים תותקף מינית במהלך חייה.
מסקר זה, אשר מדד בין השאר את תחושת הביטחון של הנשים בישראל, עולה כי 67% מהנשים היהודיות ו-79% מהנשים הערביות חיות בחרדה מתמדת מפני תקיפה מינית.
גם במערכות הממשלתיות ובמשטרת ישראל מוגשות תלונות על הטרדות מיניות, ויש להניח כי לא כולן מדווחות.
כמו כן, בסקר שבוצע על ידי הרשות לתכנון כוח אדם בשנת 2003, עולה כי שיעור הנשים שהוטרדו מינית היה גבוה במיוחד בקרב גרושות; כאשר 21% מהגרושות דיווחו על הטרדה, לעומת 14.3% מהרווקות ו-11.8% מהנשואות.
בנוסף, שיעור הנשים שהוטרדו בקרב עולות חדשות היה 16.8%, לעומת 12.1% בקרב ישראליות ותיקות.
מבחינת משלחי יד, השיעור הגבוה ביותר של נשים שהוטרדו, פיזית ומילולית, נמצא בענף האירוח וההאכלה, ואילו הקבוצות המועדות ביותר להטרדה היו מוכרות, 15% מהן דיווחו על הטרדה, מזכירות 14.7%, מטפלות סיעודיות 14.2% ועובדות ניקיון 14.1%.
מחברת קובץ המידע עבור הרשות, רונית הריס-אולשק, מציינת כי יש לשער שהיקף ההטרדה המדווח מוטה כלפי מטה מסיבות שונות.
אלו כוללות בין השאר חוסר בדיווח בקרב נשים דתיות וערביות, כמו גם הבדלי חינוך ותרבות, אשר במקרים מסוימים עשויים ליצור מצב בו התנהגות אשר נחשבת על פי חוק כהטרדה, אינה נחשבת כזו על ידי הקורבנות.
בנוסף היא מדגישה כי ההתייחסות בסקר נוגעת להטרדה במקום העבודה ולא במסגרות אחרות, שבהן ידוע על היקפים גבוהים של הטרדה, כגון צבא.
בנוסף לכל אלו, מרכזי הסיוע לנשים מציינים כי מדי שנה מתקבלות במרכזים כ-40 אלף פניות, מחצית מהן דיווחו כי נפלו קורבן לאונס, לניסיון אונס או לאונס קבוצתי.
מרכזי הסיוע מציינים כי 30% מהפניות למרכז בשנה הן מצד מתלוננות שנפלו קורבן לעבירת מין כשהיו מתחת לגיל 12, אולם החליטו להתלונן רק בגיל מאוחר יותר.
הגישה האבולוציונית מתרכזת בעניין המיני, בגלל מרכזיות הברירה המינית ביחסים בין גברים ונשים.
למעשה הגישה הפמיניסטית מנבאת ניבוי הפוך בהקשר המיני.
אם מטרת התוקף היא להטיל חיתתו על הנשים, סביר שיטריד ויתקוף דווקא את הנשים הפחות פתוחות מינית כי אלו יהיו הנשים שתפגענה הכי הרבה.
לעומת זאת על פי הגישה האבולוציונית, אם המטרה המרכזית היא לקיים יחסי מין עם האישה, עדיף לפנות לנשים פתוחות יותר מינית כי הסיכוי להצליח לשכב איתן גדול יותר ויהיה פחות עניין לחזר אחרי נשים סגורות יותר מינית.
חלק מההטרדות המיניות יכולות לנבוע מהערכה לא נכונה של הגברים לגבי כוונות הנשים, ומבחינתם מדובר בניסיון חיזור לגיטימי, מבלי להבין שהאישה חשה מוטרדת.
ההטרדות (בדיוק כמו תקיפות מיניות) אינן מתבצעות נגד נשים אקראיות, רוב ההטרדות מבוצעות כלפי נשים בגילאי פוריות, לרוב צעירות בסוף שנות העשרה תחילת שנות ה-20. שיעור גבוה של קורבנות הטרדה מינית הן רווקות, כאלו שעובדות בעבודות שירותיות ובאות במגע עם קהל.
הממצאים הללו עולים בקנה אחד עם הגישה האבולוציונית, השמה דגש על המיניות והפוריות.
מחקר העלה כי התנהגות מינית ליברלית יותר של גברים ונשים עלולה לגרום להם להטריד מינית – וגם להיות קורבנות של הטרדה מינית.
פרשנות החוקרים היא שפתיחות מינית מסמנת לאחרים לבוא ולחזר, מה שיכול להוביל להטרדות מיניות בגלל פירוש לא נכון של הפתיחות המינית, והבנתה כזמינות מינית.
הממצאים הללו נכונים לשני המינים.
הממצאים הראו שרוב ההטרדות היו של גברים כלפי נשים, אך עם זאת היו לא מעט דיווחים על הטרדות של נשים כלפי גברים, כמו גם הטרדות כלפי אותו המין (גברים שהטרידו גברים אחרים ונשים שהטרידו נשים).
המנבאים הטובים ביותר להטרדה מינית של אחרים (מכל הסוגים) היו החלק ההתנהגותי במדד הסוציו-סקסואלי, וחשיפה לפורנוגרפיה.
הוכח ממחקרים מדעיים שההטרדה המינית בעבודה לא נובעת מסקסיזם ומפטריארכליה.
הפסיכולוג האבולוציוני קינגסלי בראון, לדוגמה, טוען שהמפגש בין גברים לנשים בשוק העבודה מוביל לשני סוגים של הטרדות מיניות.
הראשון הוא לחץ מצד המעסיק על העובדת שלו לשכב איתו בתמורה לקידום או לכך שלא יפטר אותה, והשני הוא אווירה מינית מדי המביאה לעיתים להטרדה מינית ולאי-נוחות.
בשונה מהגישה הפמיניסטית הטוענת שהטרדות מיניות לא כוללות מרכיב מיני, ומטרתן של ההטרדות היא אלימות גברית ושמירה על עליונות גברית, בראון טוען שהמטרה של ההטרדות היא מינית לחלוטין, וניצול הכוח, כמו בסוג הראשון של ההטרדות המיניות, הוא רק האמצעי שמוביל למין.
הדבר דומה לניצול כוח, כמו סטטוס גבוה, ממון, או יופי חיצוני, כדי להשיג מין בדרכים חוקיות.
בנוגע להטרדות המיניות מהסוג השני, הנובעת מאווירה לא נעימה, טוען בראון שהשפלות אלו נובעות מתחרותיות בין יריבים בעבודה, השפלות אלו נעשות גם נגד גברים ונעשו גם בעבר לפני כניסת הנשים לשוק העבודה.
לכן אין מדובר במזימה גברית נגד המין הנשי, וכלל לא מדובר במעשים היוצרים אפליה.
על פי התאוריה הפמיניסטית הטרדה מינית היא תוצאה של המערכת הפטריארכלית אשר מאפשרת לגבר להפעיל כוח מיני ולהביע באמצעותו את הדומיננטיות הגברית, כגון הבוס המטריד את העובדת הכפופה לו.
בהתאם לנקודת מבט זו, הטרדה מינית נובעת מתהליך של סוציאליזציית המגדר, אשר יוצר ומשעתק הבדלי כוחות בין גבר לאישה בחברה.
תהליך הסוציאליזציה של המגדר מניח את היסודות לסטריאוטיפים על בסיס מיני ומעמד חברתי.
שכיחות המקרים בהם המטריד היה בעל סטטוס נמוך משל המוטרד היא נמוכה ובד בבד שכיחות המקרים בהם יחס המעמדות הפוך, גבוהה.
משמע, ההטרדה נפוצה יותר כאשר המטריד הוא בעל סטטוס רם יותר משל המוטרד.
הטרדה מינית במסגרת יחסי מרות
במצב בו יש ניצול של יחסי כוח, כמו מרות בעבודה, חינוך, טיפול או סמכות ציבורית, החוק בישראל מעניק הגנה יתרה ().
כאשר אדם מנצל יחסי כוח כדי להציע הצעות מיניות חוזרות ונשנות, או כדי להתייחס שוב ושוב למיניותו של אדם הכפוף לו, החוק קובע שזו הטרדה מינית גם אם המוטרד לא העז להראות למטריד שהוא אינו מעוניין, ולא העז לבקש ממנו שיפסיק.
זאת בהשוואה למצבים שאין בהם יחסי כוח פורמליים, בהם התנהגות הופכת להטרדה מינית רק אחרי שהמוטרד הראה למטריד שהוא אינו מעוניין בהתנהגותו.
במקצועות מסוימים נקבעו גם כללי אתיקה, האוסרים על קשרים לא הולמים (גם בהסכמה) בין בעל המקצוע ללקוחותיו, ומגדירים את הסנקציות הנלוות לכך.
הטרדה מינית במסגרת יחסי השפעה
בפסק דין משנת 2022 קבע בית הדין הארצי לעבודה דוקטרינה משפטית אותה כינה "יחסי השפעה" בית הדין קבע כי יחסי השפעה נמצאים בתווך שבין יחסי מרות והיעדר מרות.
יחסי השפעה יכולים להתבטא בהיבטים מקצועיים ומעמדיים.
מבחינה מקצועית כאשר נתונים המקצועיים של המטריד מקנים לו ביטחון במקום העבודה.
במקרה שהעובד המנוסה הטריד מינית את העובד המנוסה פחות, פערי הכוחות ביניהם עשויים להשפיע על עתיד המשך עבודת המוטרד ככל שלא ישתף פעולה.
מבחינה מעמדית כאשר עובד המטריד נמצא בדרגה גבוהה יותר מהמוטרד, הוא מבוגר יותר מהמוטרד או שיש לו ותק רב יותר במקום העבודה מהמוטרד, פערי הכוחות יכולים להפוך את האחד כבעל השפעה על השני.
בית הדין קבע כי ככל שיחסי ההשפעה משמעותיים יותר, כך רף הראיות הנדרשים להוכחת התנגדותו של המוטרד להתנהגות המטריד נמוכים יותר.
הפולמוס סביב האשם התורם של המוטרד
טיעון הגנה שגור של מואשמים בהטרדה מינית הוא ערעור אופייה של המתלוננת, ולמעשה היפוך היוצרות והעמדתה שלה למשפט באישום החברתי של מופקרות מינית.
טענת הגנה אופיינית של המואשם בהטרדה מינית היא שמעשיו נגרמו בשל התנהגות פרובוקטיבית של המוטרדת.
ההקשר המשפטי שבמסגרתו מתעוררת הטענה הוא, בדרך כלל, במסגרת טענה של טעות הנאשם בדבר שאלת ההסכמה של הקורבן: הנאשם מוכיח, כביכול, על סמך התנהגותה המתירנית של הקורבן כי היא הסכימה למעשיו או לפחות כי טעותו בשאלת ההסכמה היא סבירה.
לגישה זו יש תומכים בציבור.
כך למשל אמרה המשפטנית יפה זילברשץ, בבואה להגן על אחד מעמיתיה שהורשע בהטרדה מינית:
טיעונים מסוג זה, כי הקורבן אשם, סופגים ביקורת, בנימוק שהם מבליעים בתוכם את ההנחה כי האישה המוטרדת מינית מביאה זאת על עצמה לעיתים קרובות.
מבקרים אלו טוענים כי נורמות חברתיות המקשרות בין התנהגות פרובוקטיבית להרשאה משתמעת של האישה להשתמש בגופה לשם עינוגו של גבר משפיעות על שופטים, ולכן פושעי מין בישראל זוכים לעונשים קלים יחסית.
כך, מחומרת המעשים הנידונים בבתי המשפט, הנושא הופך לדיון בלבוש האישה או בשאלה "כשאת אומרת 'לא', למה את מתכוונת?".
לגישה השמה דגש באשמת הקרבן ישנו ביסוס גם בתאוריה של המשפט הפלילי.
כך למשל, המשפטנית ורה ברגלסון (אוניברסיטת רטגרס) טוענת כי בנסיבות מסוימות יש לשקול את הפחתת האחריות הפלילית של העבריין, לעיתים עד כדי הסרת אחריות מלאה, במקרה בו הקורבן צמצם במעשיו את זכותו שלא להיפגע.
ברגלסון מתבססת על "עקרון התניה על זכויות", לפיו להתנהגותו של הקורבן, המבטא את הוויתור על זכויותיו, ישנה השפעה על התחייבותו של העבריין להימנע מפגיעה בו.
תזה זו היא מכנה בשם דוקטרינת 'האשמה השוואתית' (Comparative Culpability) היוצרת מיתאם בין צמצום זכותו של הקורבן שלא להיפגע ובין ירידה של אחריות העבריין למעשה הפגיעה.
למשל: אם הקורבן עשה מעשה פרובוקטיבי כדי להשפיל את העבריין, כמו הכאה או יריקה - ייחשבו מעשיו אלו כמעין ויתור מסוים על זכותו שלא להיפגע.
יש אף שמגדירים זאת כ'פיתוי' או 'קינטור' כלפי העבריין.
ברגלסון נוטלת דוגמאות אלה וצועדת עמם צעד נוסף, כך שהיא רואה בלבוש פרובוקטיבי של אשה מעין ויתור של הקורבן על זכותה שלא להיפגע, משום שלבוש זה נבחר תוך ידיעה שהוא עלול להסיט את תשומת הלב הבלתי-רצויה של הנאשם.
ברגלסון מדגישה כי הגנתו של הנאשם במקרה זה איננה הגנה מסוג הצדק (defense of justification), כגון הגנתו של שוטר שהפעיל סמכות חוקית, כי אם הגנה מסוג הפטר (defense of excuse), כמו הגנתו של הבלתי שפוי.
בתזה זו היא מתבססת בין השאר על יבוא אל המשפט הפלילי של גישת האשם התורם, המקובלת בדיני הנזיקין.
לעומת זאת, יש הסבורים כי אסור לקשור בין מעשיו של הקורבן המוטרד לבין חומרת העונש שעל העבריין לשאת.
ההבדל בין העמדות הוא היקף החלתו של "עקרון התניה על זכויות".
לפי השקפתו של הראל, המבטאת את העמדה המקובלת בחוגים רחבים, יישום עקרון ההתניה על זכויות ימנע מנשים את ההגנה שהן ראויות לה, כמי שסובלות לעיתים מזומנות מפגיעה בשל מינן בלבד.
מחקר שנעשה באוניברסיטת צפון טקסס מראה כי הן וגברים והן נשים מאמינים כי סביר יותר שנשים בלבוש חשוף יחוו הטרדה מינית.
עם זאת מחקר ממכללת תל חי שלא עבר ביקורת עמיתים, בוצע בשנת 2009 על מנת לבדוק את אמיתות האשמת הקורבן בישראל.
תוצאות מחקר שוללות את קיומו של קשר בין מאפייניה של האישה, כמו הביטחון העצמי שלה, החושפנות של בגדיה או העמדות שלה, לבין הסיכון שתהיה מוטרדת מינית.
לפי מחקר זה, נשים הנוהגות להתלבש באופן צנוע היו חשופות להטרדה באותה מידה כמו נשים המתלבשות באופן מתירני, ונשים חסרות ביטחון עצמי היו חשופות להטרדה כמו נשים בעלות ביטחון עצמי גבוה.
השפעת הארגון על הטרדה מינית והשפעת הטרדה מינית על הארגון
יש הטוענים שכוח הוא מרכיב מרכזי בהבנת הטרדה מינית.
במיוחד יש הטוענים שעובדים במערכת יחסי עבודה בנסיבות של יחסי מרות נמצאים בעמדת חולשה ועל כן מהווים מטרה להטרדות מיניות.
השפעת הארגון על הטרדה מינית
ממטא-אנליזה שבוצעה על מחקרים רבים עולה כי אקלים ארגוני (סובלנות הארגון, מדיניות, פרוצדורות, יישום וכו') וסביבת העבודה הכרחיים להבנת התנאים בהם יותר סביר שתתרחש הטרדה מינית וכיצד הקורבנות ישופעו מן ההטרדה.
עם זאת, אין מספיק מחקר לגבי מדיניות ופרוצדורות ספציפיות, אסטרטגיות מניעה ומודעות.
מרכיב נוסף שמגדיל את הסיכון להתרחשותה של הטרדה מינית הוא ההקשר המגדרי של מקום העבודה (job gender context) מעט נשים בסביבת העבודה הקרובה או עיסוק בתחום שאינו טיפוסי לנשים.
לפי המשפטנית אורית קמיר, הדרך היעילה ביותר למנוע הטרדות מיניות במסגרת העבודה וכך גם להשפיע על האווירה הציבורית היא שהמעביד יאמץ מדיניות ברורה השוללת הטרדה מינית ויבהיר אותה לעובדיו.
עוד מוסיפה קמיר, כי נשים רבות מעדיפות להתלונן במקום העבודה, ולסמוך על פתרון פנימי, מאשר "להוציא את הכביסה המלוכלכת החוצה" ולהיתפס כבוגדת על ידי עמיתים, ממונים ומעסיקים.
רבות מעדיפות פתרון פרגמטי שיפסיק את ההטרדה וימנע מגע עתידי עם המטריד לעומת פניה למשטרה.
בעבירות מין קיים קושי אדיר של הקורבנות לעבור את השלבים הנ"ל, ככל שהיחסים בין התוקף והנתקף קרובים יותר (לעומת למשל סכסוך בין תאגידים), הקושי לעבור כל שלב גדול יותר.
השפעת הטרדה מינית על הארגון
הטרדה מינית גורמת לעלויות לארגון: עלויות משפטיות, פרסום לא רצוי, השפעות שליליות על גיוס עובדים ושימור עובדים קיימים, חוסר יעילות, היעדרויות וימי מחלה.
נמצא קשר שלילי בין הטרדה מינית לסיפוק בעבודה, מחויבות לארגון ויעילות הקבוצה.
נמצא קשר חיובי בין הטרדה מינית לנסיגה/הימנעות מעבודה וממקום העבודה (למשל, לא לבצע משימות, לאחר לעבודה ורצון לעזוב את מקום העבודה).
הטרדה מינית משפיעה על בריאות ורווחה, נמצא קשר שלילי בין הטרדה מינית לבריאות פיזית ונפשית ותחושת סיפוק מהחיים וקשר חיובי עם הפרעת דחק פוסט טראומטית (PTSD).
אחד התיאורים הקדומים ביותר של הטרדה מינית של בעל מרות כלפי מי שנתון למרותו מופיע בסיפור יוסף ואשת פוטיפר בספר בראשית פרשת וישב, בו ניסתה אשת פוטיפר לפתות את יוסף.
המעשה מתאר את לחצה של אשת שר הטבחים של פרעה, כאשר, כדרכם של מקרי הטרדה מסוג זה, המטריד אינו חדל מנסיונותיו ואינו מרפה מקרבנו עד שמזדמנת לו שעת כושר:
סופו של המקרה הוא במאסרו של יוסף, עליו העלילה אשת פוטיפר כאילו ביקש ממנה ואף כפה עליה לשכב עמה.
מעשי ההטרדה המינית נמצאו בקהילות יהודיות במהלך הדורות, כשם שנמצאו בכל חברה אנושית אחרת.
בספרי השו"ת באות לידי ביטוי שאלות מעשיות בדבר ההתייחסות המשפטית למקרי הטרדה מינית.
כך, לדוגמה, נדרש הריב"ש, רבי יצחק בר ששת (מגדולי ההלכה בספרד וצפון אפריקה במאה ה-14), לשאלה שהפנו אליו הממונים על אכיפת דיני העונשין של קהל אלגזירה, העוסקת במעשה הטרדה מינית:
על פי השקפת הדת היהודית, קיים פסול כפול בהטרדה מינית: מלבד ההקשר של מצוות שבין אדם לחבירו, אשר במסגרת זו דורשת ההלכה מן האדם להימנע מפגיעה בזולתו, קיים גם פן דתי הקשור בדיני שמירת הצניעות, המטילים הגבלות רבות הנוגעות לפעילות מינית.
בניגוד לדעה המקובלת בהגות הפמיניסטית-רדיקלית, ההטרדה המינית שהמשפט העברי מתייחס אליה איננה אופיינית להטרדה (של נשים או גברים) בידי גברים, דווקא, והחומרה שבה איננה נעוצה בשעבודן של נשים לגברים, כי אם בפריצת גדרי הפעילות המינית המותרת.
הטיפול בתלונה על הטרדה מינית
בישראל, ובמדינות אחרות, הטרדה מינית היא עבירה פלילית שעונשה מאסר, ולכן דרך המלך בטיפול בה הוא הגשת תלונה למשטרה, ובירור התלונה במסגרת מערכת המשפט.
עם זאת, ההערכה היא שהסטטיסטיקה הפלילית הרשמית, לפי תלונות שהוגשו למשטרה, רחוקה מלשקף את היקף ההטרדה המינית בפועל.
עקב הרתיעה של קורבנות הטרדה מינית מפנייה למשטרה, פועלים גם מנגנונים נוספים, המאפשרים טיפול הקודם לפנייה למשטרה או בא במקומה.
במקום עבודה שבו יש הסדר משמעת, יש לקבוע שהטרדה מינית היא עבירת משמעת חמורה, המאפשרת העמדה של המטריד לדין משמעתי.
במגזר הדתי-לאומי הוקם מנגנון נוסף, "פורום תקנה", המיועד לטיפול בתלונות על הטרדה מינית מצד בעלי סמכות בציבור הדתי-לאומי.
למנגנוני האכיפה הקהילתיים יתרונות וחסרונות מנקודת מבטם של המדינה ושל קורבן העבירה.
בחברות שונות בארצות הברית מדיניות הטיפול שהונהגה לתלונות של הטרדות מיניות במקום העבודה הייתה לחייב את העובדים להימנע מתביעות פיצויים ולפנות להליך בוררות חשאי בתוך החברה.
בשנת 2018 פרשת הטרדה מינית בחברת גוגל עוררה מחאה עולמית, שדרשה לשנות את חוזי ההעסקה כך שיאפשרו לעובדים שהוטרדו מינית לתבוע את המטרידים בבית משפט, אם יחפצו בכך.
המחאה גרמה לחברות שונות, ביניהן גוגל ופייסבוק, לבטל את חובת הבוררות הפנימית ולשפר את הטיפול בתלונות.
העת החדשה שהתחילה במאה ה-17 ונמשכה עד המאה ה-19 התאפיינה בהתקדמות טכנולוגית גדולה, גילוי ארצות רחוקות על ידי האירופאים והתפשטות האירופאים לשאר העולם על ידי כיבוש שטחים וקולוניזציה.
המערכת השלטונית באירופה התאפיינה, בדרך כלל, בשלטון מלוכני שהגיע לפעמים לאבסולוטיזם כמו שלטונו של לואי ה-14 בצרפת (אמצע המאה ה-17 עד תחילת המאה ה-18) שטבע את המונח "מדינה זה אני".
הצבאות שאפיינו את אירופה המערבית בתקופה זו הסתמכו על שכירי חרב וגיוס מקומי.
צבאות אלה היו בעלי מקצועיות רבה, אך מספר החיילים בצבא היה בדרך כלל לא גדול במיוחד, עם יוצאי דופן אחדים.
תפקידי הקצונה היו שמורים בדרך כלל לאצילים.
מצב זה השתנה עם המהפכה הצרפתית ובני כל המעמדות קיבלו את האפשרות להגיע לכל דרגת קצונה, אפילו הגבוהה ביותר.
מבחינה אסטרטגית ירשו צבאות המאה ה-17 את ארגון צבאות המאה ה-16. היו אלו לרב צבאות שכירים מקצועיים.
בדרך כלל, אך לא תמיד, שכירי החרב באו ממגוון רחב של ארצות, אך היו ארצות שגייסו את אזרחיהן לצבא דוגמת הצבא השוודי.
משרות הקצונה נשמרו בדרך כלל לאצילים.
השכירים גויסו על ידי אנשים פרטיים שקיבלו דרגה המתאימה לגודל הכח שגייסו.
בדרך כלל עיקר נטל הגיוס נפל על הקולונל שגייס יחידה בגודל של רגימנט.
הקולונל מינה מפקדי פלוגות (בדרך כלל בדרגת סרן) שהיו אחראיים בפועל על גיוס האנשים.
רובה המוכר בשם מוסקט החליף את הארקבוז בתור כלי הירי האישי המקובל על חיל הרגלים.
המוסקט ירה קליע כבד יותר למרחק רב יותר וכושר החדירה שלו היה גבוה יותר.
המוסקטים הרבים שבהם חומש חיל הרגלים ביטלו כמעט לחלוטין את התועלת בשריון גוף וכמעט כל זרועות הצבא ויתרו עליו, למעט פרשים כבדים המוכרים בשם קירסירים ומספר יחידות נוספות.
קצב האש האיטי של המוסקט (בדרך כלל כדור אחד לשתי דקות) חייב את צבאות התקופה לשלב גם נושאי חניתות במערך הרגלי על מנת להגן על המוסקטרים מפרשי האויב.
הירי התבצע ממרחקים קצרים ביותר שלא עלו בדרך כלל על 100 מטרים בשל הדיוק הנמוך של המוסקט.
בספרד החיילים הרגלים סודרו במבנים דמויי משולש (טרסיו) כשהמוסקטרים ניצבים בדרך כלל באגפי המערך.
היחס בין המוסקטרים לנושאי החניתות השתנה כל הזמן לטובת המוסקטרים.
כך בתחילת המאה היחס בין שני סוגי החיילים היה בערך חצי חצי, הרי שבסוף מלחמת שלושים השנים (1648) נושאי החניתות היוו לא יותר משליש מחיל הרגלים.
החנית נעלמה לחלוטין במאה ה-18 עם המצאת כידון הרובה.
בקרב עצמו בגלל הקושי בכיוון מדויק של הרובה, החיילים ירו במטחים לפי פקודה בתקווה שלפחות חלק מהקליעים יפגע באויב.
החיילים ירו בשורות וכשהשורה הראשונה ירתה וזזה לסוף המערך על מנת לטעון את הרובים.
אחר כך ירתה השורה השנייה וזזה לאחור וכך הלאה.
כל זה במטרה לקיים ירי רציף פחות או יותר.
בצבא השוודי, השורות של המוסקטרים זזו קדימה במקום אחורה - השורה הראשונה ירתה ואז השורה השנייה האחרונה צעדה קדימה.
גם הפרשים השתמשו בנשק חם ובדרך כלל ירו מטחי אש מאקדחים לפני הסתערות.
יתרה מכך, הומצא מערך מיוחד לפרשים המוכר בשם קארקאקול - הפרשים היו מתקרבים בטור עורפי למערך האויב, ומתחילים לירות באקדחיהם כשראש הטור יורה ראשון ואז הטור מתקדם בצורת לולאה וכל רוכב יורה בתורו באויב.
הטקטיקה הזאת גרמה לסרבול רב והוציאה את כח ההלם מחיל הפרשים.
חלק מהצבאות דוגמת הצבא השוודי אסרו על פרשיהם להשתמש בטקטיקה זו והגבילו מאוד את השימוש בכלי הירי על מנת לשמור על כח ההבקעה של החיל.
הפרשים חולקו לשלושה סוגים עיקריים: כבדים כמו הקיראסירים, קלים ודרגונים.
הדרגונים היו, למעשה, חי"ר רכוב בתקופה זו והשתמשו בסוסים שהיו נחותים יותר יחסית לסוסים של סוגי הפרשים האחרים.
בעת הצורך היו מסוגלים להילחם רכובים על גבי סוסים, אך בדרך כלל הסתפקו בתפקוד בתור חי"ר רכוב.
להגברת כח האש של הפרשים שולבו ביניהם לעיתים קרובות מוסקטרים רגלים.
התותחים היו פרימיטיביים למדי ופוזרו בצורה אחידה לאורך המערך בלי ניסיון לקבץ אותן לסוללות גדולות.
תפקידיהם היו דומים לאלה של המקלעים המודרניים - סיוע צמוד לחיל רגלים באש.
הצבאות היו קטנים יחסית ובדרך כלל לא עלו בדרך כלל על 30,000-40,000 איש.
מספר התותחים היה נמוך ולא עלה על 20–30 לצבא בגודל הזה.
על מנת למצות את מלוא כח האש החיילים הרגלים סודרו בשורות וירו שורה אחר שורה.
התותחים שימשו בתור רובי צייד ענקים ומספרם לא עלה על 50–60 בארמייה.
(בערך יחס של תותח אחד לכל 500–1000 חיילים, תלוי במדינה).
הפרשים החלו למלא תפקיד משני ונועדו לשבור את האויב המותש מירי החיילים הרגלים והתותחים, מרדף אחרי אויב מובס, אבטחת אגפים וסיור.
האסטרטגיה העיקרית נשארה כמעט ללא שינוי מהמאה הקודמת, כלומר, לנסות ולכבוש את מבצרי האויב ואת עריו המרכזיות אחרי קרב הכרעה.
המלחמות התקצרו (לשם השוואה מלחמת שבע השנים או מלחמת העצמאות האמריקאית שנמשכה 5 שנים בפועל).
הסיבה לכך הייתה בשיפור יכולת השינוע של הגיסות, הגדלת הצבאות, מה שאפשר להחזיק בשטחים שכבר נכבשו, כך שלא יהיה צורך לכבוש אותם שוב וכו'.
הטקטיקה והאסטרטגיה במחצית הראשונה של המאה ה-19
המאה ה-19 נפתחה עם מלחמות נפוליאון.
אחד המאפיינים העיקריים של המלחמות האלה היה הזמן הקצר יחסית שהן ארכו (בדרך כלל כמה חודשים, לכל היותר שנה או שתיים) והגידול העצום בצבאות.
למשל בקרב לייפציג השתתפו מאות אלפי אנשים מכל צד.
הצבא הממוצע הגיע לממדים של 100,000 איש בשדה הקרב ובדרך כלל היה בעל 400–500 תותחים.
בדרך כלל מספר החיילים הכולל עלה על 200,000 במדינה ממוצעת.
במדינות מיליטריסטיות כמו צרפת הגיע לשיא של 800,000 ב-1811. הדבר הושג בעקבות הנהגת גיוס חובה כללי.
תחילה בצרפת ולאחר מכן בכל ארצות אירופה.
ריבוי התותחים הביא לשינויים בטקטיקה - לא עוד שורות של חי"ר היורות זו על זו שעות על גבי שעות בלי להשיג הכרעה, אלא שימוש בתותחים לצורך ריכוך האויב.
התקפות החי"ר הפכו מאורגנות יותר ובדרך כלל החלטיות מאוד.
לאחר מלחמות נפוליאון מעמדו של חיל הפרשים ירד ובאמצע המאה ה-19 הם לא השתתפו בקרבות בתור חיל עצמאי, אלא שימשו בתפקידי אבטחה וסיור בלבד.
האסטרטגיה גם כן עברה שינוי עצום.
במקום למשוך את המלחמה, נוהל מסע מלחמה זריז (לעיתים של כמה שבועות בלבד) במטרה לנתק את האויב ממקורות ההספקה העיקריים שלו ולפגוע בעורפו.
הדבר הושג בעיקר בזכות הצלחותיו של נפוליאון בשדות הקרב.
אחד החידושים החשובים ביותר שהכניס נפוליאון הוא הדיוויזיה.
לפני כן, הדיוויזיות היו פעולות אד הוק והכוחות כונסו בדרך כלל ברגימנטים קבועים.
נפוליאון יצר דיוויזיה מצומצמת בעלת 7–9 גדודים.
לכל קורפוס נוספו יחידות פרשים, ארטילריה וחיל עזר.
כך למעשה, הפכו הקורפוסים לצבאות עצמאיים.
החידוש הזה אפשר גמישות מרבית במלחמה ועזר לנפוליאון בפלישותיו כי הצבא התפצל למספר דרכים ומנע יצירת פקקים על דרך בודדת.
הטקטיקה והאסטרטגיה במחצית השנייה של המאה ה-19
לאחר תקופת נפוליאון, השינויים בכלי הנשק, בעיקר הגברת קצב האש, גרמו לשינויים נוספים בשדות הקרב.
במקום גושים גדולים החיילים סודרו בקווים רופפים (לעיתים מכונים "גלים") ולאחר מכן גם המבנה הזה נעלם וצורת ההסתערות הפכה דומה להסתערות המקובלת היום, עם רווחים גדולים בין החיילים.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית נוצר המושג "חזית".
הצבאות נפרסו לאורך קו ארוך יחסית על מנת למנוע אפשרות של איגוף.
האסטרטגיה הזאת הגיעה לשיא במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה עם החזיתות שנמשכו ללא פערים לאורך כל הגבול.
במקום קרב הכרעה בודד, בדרך כלל ניסו להתיש את האויב בסדרת קרבות על מנת לגרום לכניעתו.
לאחר חתימה על חוזה פריז (1783) וקבלת עצמאות מבריטניה, ארצות הברית פירקה את רוב צבאה ומספר החיילים לא עלה בדרך כלל על כמה עשרות אלפים.
מיליציוני באופיו, הצבא האמריקני הובס על ידי בריטניה ב-1812, אבל היה מספיק גדול על מנת לגבור על האינדיאנים ולהביס את מקסיקו בשנות ה-40 של המאה ה-19.
האירופאים לא יחסו לארצות הברית משמעות רבה וכאשר פון מולטקה נשאל מה למד ממלחמת האזרחים האמריקנית הוא ענה: "כלום".
הדבר משקף את הפיגור היחסי של האמריקאים בפיתוח שיטות לחימה חדשות ושימושים בנשק חדש.
אפילו במלחמת האזרחים, הם עדיין השתמשו ברובה שהיה בשימוש במלחמת העצמאות האמריקאית, ורק במשך המלחמה עברו לרובה מסוג חדש .
הטקטיקה הייתה שונה במידת מה מהאירופאית, בעיקר בגלל הצבא הקטן.
במקום צבא אירופאי מסורבל על מאות אלפי חייליו, הצבא האמריקאי היה נייד יותר וחיפש הכרעה מהירה.
השינויים הגדולים התחילו במלחמת האזרחים האמריקנית בין השנים 1861–1865 עם הגידול המשמעותי בגודל הצבא.
מצבא קטן שלא עלה על 40,000-50,000 איש, שני הצדדים גייסו מאות אלפי לוחמים, ובקרבות הגדולים השתתפו לפחות 100,000 איש מכל צד.
שינויים חשובים נוספים היו בהכנת ספינות קיטור משוריינות לשירות .
האסטרטגיה הייתה דומה לאירופית וחיפשה קרב הכרעה או אם מדובר באויב חזק, אז התפתחה מלחמת התשה כמו במלחמת האזרחים.
מבחינה צבאית מלחמת האזרחים הייתה ההופעה הראשונה של הדרך האמריקאית במלחמה, משמע ניצול המשאבים האדירים של הצפון לעריכת מלחמה כוללת ומכרעת.
הצפון שהשתמש בבסיס התעשייתי הטכנולוגי והחקלאי העודף שלו בצורה מכרעת הכריע את הדרום באופן מוחץ.
בין האסטרטגיות המרכזיות שנקט הצפון כנגד הדרום הייתה פגיעה ישירה במסילות הרכבות הדרומיות, קודם בויקסברג ולאחר מכן באטלנטה.
בויקסברג נותק הדרום מהמערב ובהרס אטלנטה פורק הדרום ליחידות כלכליות שאינן מסוגלות להחזיק את עצמן.
ההתרכזות בפגיעה במארג הכולל של המערכת הדרומית בישרה את המלחמות במאה ה-20, ובמיוחד את מתקפות הצוללות של הגרמנים והאמריקאים, ואת מתקפת המפציצים בשנים 1943-1944. מלחמת האזרחים האמריקנית נתפשת כיום כמבשרת של המלחמות המודרניות של המאה ה-20.
לקראת סוף המאה ה-19 ארצות הברית הגיחה לזירה הבינלאומית במלחמת ארצות הברית–ספרד, שכללה פעילות ימית רבה ואף פלישות אמפיביות.
במלחמת העולם הראשונה ארצות הברית גייסה צבא גדול של כמיליון וחצי חיילים.
למרות זאת במתקפה הכוללת על גרמניה ב-1918 פיקד על כלל הכוחות הגנרל פרדיננד פוש והכוחות האמריקאים היו כפופים תחתיו.
בשנות השלושים של המאה ה-20 החלה ארצות הברית לפתח צי של נושאות מטוסים, במיוחד לאחר שהוכח כי מטוס מסוגל להטביע אוניית מלחמה רגילה.
באותה תקופה שררה הבדלנות בארצות הברית ומטרת הצי הייתה להגן על ארצות הברית מפני פלישה מהאוקיינוס האטלנטי ומהאוקיינוס השקט.
בסיסיו העיקריים של הצי באוקיינוס השקט היו פרל הארבור בהוואי והפיליפינים.
כאשר הותקפה ארצות הברית בדצמבר 1941 על ידי היפנים, היו בסיסים אלו הראשונים להפצצה.
הכישלון היפני התמצה בפספוס נושאות המטוסים ומכליות הדלק של האמריקאים.
נושאות המטוסים היו בזמן ההפצצה של פרל הארבור בסיור מדרום להוואי ביחד עם מכליות הדלק ובכך ניצלו מהטבעה.
כתוצאה מכך יכלו האמריקאים לנצל אותן בצורה מיידית כדי לבלום את היפנים בקרב אי האלמוגים ובקרב מידוויי.
האסטרטגיה האמריקאית במלחמת העולם השנייה הופנתה לכמה חזיתות במקביל.
כל החזיתות נעזרו בבסיס התעשייתי האדיר של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
כך למשל, רק ב-1942 יוצרו יותר ממאתיים אלף מטוסים.
במשך כל המלחמה הושקו יותר מ-125 נושאות מטוסים.
במקביל סייעה ארצות הברית לאנגליה ורוסיה.
האמריקאים ספקו לרוסים מילארדי טונות של דלק, כ-300,000 משאיות וג'יפים, אלפי מכשירי קשר לתפעול בטנקים וכן מיליוני טונות של קופסאות שימורים.
כיוון שהרוסים התמקדו ביצור נשק בלבד (טנקים ומטוסים), ללא סיוע זה לא היה המסע לברלין יכול להתקיים.
רק בזכות התמיכה הלוגיסטית האדירה של האמריקאים יכלו הרוסים לתחזק את המסע קדימה לעבר ברלין.
האמריקאים הצליחו כבר ב-1942 לנצל את העורף התעשייתי לטובת המלחמה, תוך ייצור המוני של ספינות ליברטי, מטוסים, רובים, ומשאיות.
זאת בניגוד לגרמנים, שנכשלו בהפניית העורף התעשייתי שלהם ליצור מלחמתי, ורק ב-1943 החלו לערוך שינוי בגלל אלברט שפר.
בחזית האטלנטית המטרה הראשונית הייתה השתלטות על האוקיינוס האטלנטי במאבק נגד הצוללות.
עד 1943 הושגה מטרה זאת בעיקר בזכות מטוסים ארוכי טווח.
במקביל התנהלה מתקפת ההפצצות על גרמניה בין 1942-45. המטרה הייתה הרס העורף התעשייתי הגרמני.
הגרמנים בתגובה הזיזו את חיל האוויר הגרמני מברית המועצות להגן על גרמניה מהמפציצים.
ב-1943 הבין הצבא האמריקאי כי צריך קודם לפתור את בעיית חיל האוויר הגרמני.
הפתרון הטכני היה מכלי דלק ניתקים, שעזרו להביא את מטוסי הירוט לשמי גרמניה, ואז ניתקו ואפשרו להם להילחם מתוך עדיפות טקטית.
עד אז ההנחה הייתה שאי אפשר להביא מטוס ירוט למרחק כזה תוך שמירה על יכולות התמרון וההתקפה שלו.
המטוס העיקרי שהשתתף במלאכה זאת היה ה-P-51 מוסטנג.
הרס חיל האוויר הגרמני פתח את הדרך להריסת גרמניה כמרכז תעשייתי.
תחילה התמקדו בהרס מפעלי המטוסים, לאחר מכן תעשיית הדלק ולבסוף הרכבות.
האסטרטגיה הבאה הייתה השתתפות ביחד עם הבריטים בפלישה לאירופה (הפלישה לנורמנדי), שחרור צרפת והפלישה לגרמניה.
בחזית של האוקיינוס השקט היו כמה מטרות במקביל.
מטרה אחת הייתה הרס צי הסוחר היפני.
היפנים השיגו את כל תצרוכת הדלק שלהם ממלזיה.
הצוללות והמטוסים האמריקאים שהסתובבו בדרך הטביעו את כל הצי היפני מבלי שליפנים היה מענה לאיום זה.
בניגוד לבריטים, היפנים לא השיטו את ספינות הסוחר שלהם בשיירות, ולא נתנו להם את ההגנה הנצרכת.
התוצאה הייתה שמצי של חמישה מיליון טון בתחילת המלחמה, ירדה יפן לצי של חצי מיליון טון.
השלב הבא היה השתלטות על איים וקרוב המפציצים (B29) ליפן.
ההפצצה של יפן, עוד לפני פצצות האטום, הביאה להרס של 9 מיליון ק"מ רבועים של ערים ביפן.
השילוב של ההפצצות והטבעת צי הסוחר היפני גרמו להרס היצור התעשייתי היפני עוד לפני ההפצצה האטומית על הירושימה ועל נגסאקי.
לסיכום, הדרך האמריקאית במלחמה כפי שהתבטאה במלחמת האזרחים ובמלחמת העולם השנייה כללה ניצול מרבי של המשאבים העודפים, תוך כדי הרס נגדי של המשאבים של האויב.
שיטה זאת הביאה למקסום את היתרונות היחסיים של ארצות הברית (כמו גודל, תעשייה ותחכום טכנולוגי), תוך שלילתם מהאויב.
טקטיקה ואסטרטגיה בימי הביניים נעו מאי סדר מסוים ומיליציות עממיות בתחילתם ליצירת צבאות מאורגנים ומיומנים בסופם.
הגורמים שתרמו להתגבשות הטקטיקה והאסטרטגיה היו:
שיפור ניכר בזמינות המשאבים, איכות בעלי המלאכה וכתוצאה מכך שיפור באיכות ומגוון כלי הנשק.
התגבשות הממלכות הגדולות והכפפת המשטר הפיאודלי לגוף מרכזי סמכותי (המלך או הכנסייה).
ניסיון ולמידה מעמי המזרח בעקבות מסעי הצלב.
ניסיון שנצבר במהלך מאות שנות לחימה.
לחיל רגלים היה בדרך כלל תפקיד מסייע בלבד ורובם היו בעלי חימוש קל אם כי מדינות מסוימות שמרו על חיל הרגלים הכבד.
קרב רגלים בסגנון חופשי (גושי חי"ר מסתערים אחד על השני)
קרב פרשים כבדים (גושי פרשים כבדים מסתערים אחד על השני)
שימוש בקשתים (קשת ארוכה, קשת אופקית)
אמצעי לחימה של חי"ר כנגד פרשים משוריינים (חזרה לשיטת הפלנקס בשטחים הרריים, המצאת שלל נשקי מוט)
בימי הביניים כל עיר, טירה ואפילו חלק מהכפרים היו מבוצרים.
חלקם התהדרו בחומות מרהיבות, שנמתחו לאורכם של קילומטרים רבים.
בטירות ובערים הגדולות ניצבו על החומות עשרות מגדלים וצריחים.
עיר מבוצרת כהלכה הייתה בדרך כלל בעלת שתי חומות ובטירות ובמבצרים נוסף עליהן גם המגדל הראשי, בו התגורר התקיף המקומי.
בנוסף לכך, הצבאות היו קטנים יחסית ולא עלו בהרבה על 20–30 אלף לוחמים, רק מקצתם אבירים רכובים וכל היתר שכירי חרב ובני לוויתם של האבירים והאצילים הבכירים.
כתוצאה מדלילות צבאות השדה והביצורים הרבים, התנהלה המלחמה ממצור אחד למשנהו, עם מספר קרבות בין לבין.
כיבושה של עיר מבוצרת כהלכה לקח זמן רב ויכול היה להמשך שנים.
היו שתי טקטיקות עיקריות לכיבושן של ערים בצורות - מצור והסתערות.
השיטה הראשונה הייתה בטוחה יותר ונחלה הצלחות רבות יותר והייתה כרוכה במספר אבדות קטן יחסית למטיל המצור.
הטקטיקה השנייה הייתה כרוכה בסכנה רבה ובדרך כלל נחלה כישלון, למעט מקרים בהם היה לתוקף סיוע מתוך החומות או במקרה של התקפת פתע.
המצור יכול היה להמשך שנים, כי לרב הערים הייתה אספקה גדולה מאוד של מזון ומים.
בדרך כלל שילבו בין שתי השיטות, כאשר הצר היה מתקיף את העיר לפרקים על מנת לנסות את מגיניה.
הארטילריה הייתה בשימוש החל משנת 1475, אך היא הייתה מאוד לא מפותחת ומשקלה במלאכת המצור היה נמוך.
בהמשך לקראת פלישתו של הנרי החמישי, מלך אנגליה בתחילת המאה ה־15 השתפרה מאוד איכותם של התותחים שעמדו לרשות שני הצדדים.
תותחים גדולים היו יכולים לירות פגזי אבן במשקל של עשרות ואף מאות קילוגרמים.
חומות העיר שתוכננו מאות שנים לפני הופעתם של התותחים לא עמדו, ברב המקרים, בפני הפגזה מסיבית שכזאת.
בטקטיקת השדה השתמשו שני הצבאות בשני חילות עיקריים - חיל הרגלים וחיל הפרשים.
נוסף עליהם היו מאות חבורות של פורקי עול למיניהם, פושעים ועריקים שהטילו את חיתתם על האוכלוסייה השלווה.
פגעי חבורות הפושעים האלה היו קשים לאין ערוך מפגעי הצבא הסדיר.
גם האבדות הכבדות ביותר לנפש נגרמו מידי פורעי חוק אלה ולא מידי הצבאות הסדירים, כי כאמור קרבות מסודרים היו מעטים יחסית.
בקרבות עצמם נהגו האנגלים בדרך כלל להסתמך על קשתותיהם הארוכות ולא על הסתערות על מערך האויב.
בניגוד לדעה הרווחת הקשת הארוכה לא הייתה קטלנית במידה שהסופרים האנגליים, שאליהם נחשף רב הציבור הישראלי, מתארים.
הניצחונות האנגלים הושגו בדרך כלל בזכותם של האבירים שירדו מסוסיהם ותגברו את המערך הרגלי.
רב ההרוגים שנגרמו לצבאות צרפתיים באו מידם ולא מידי הקשתים.
תפקיד הקשתים היה לפגוע בסוסים, להאט את ההתקדמות, לסבך את השורות ולפרק את המבנה.
ברגע שהמבנה המסודר נהרס והחיילים התערבבו האחד בשני ללא יכולת לצאת מסבך האדם והבהמה, נכנסו לפעולה האבירים האנגליים המסודרים.
בעזרת שמירה על מבנה מסודר יכול צבא מאורגן לעשות שמות בגוש אדם חסר ארגון, למרות יתרונו המספרי, שיכול להיות עצום.
כך ניצחו תמיד כל הצבאות בכל התקופות - בהתחלה משבשים את המבנה בין אם על ידי מארב, הרעשה ארטילרית, איגוף או כל אמצעי אחר ומיד אחרי השיבוש הזה באה התקפת הנגד, שמטרתה לנצל את המהומה ולהכריע את היריב.
עד לגילוי אבק השרפה והמצאת הנשק החם, היה השריון, הקסדה והמגן שעטו האבירים גורם מרכזי בתכנון מהלכי הקרב ופיתוח כלי הנשק.
כלי נשק רבים פותחו באופן ייעודי על מנת להיות חודרי שריון ובפרט חודרי שריון לוחות כבד.
בניגוד לדעה הרווחת הקשת הארוכה לא הייתה קטלנית במידה שהסופרים האנגליים מתארים.
הסיבה נעוצה בעובדה שחוד החץ צריך להיות צר וארוך.
במידה והחץ חדר את השריון ולא פגע באיבר חיוני, שום פעילות לא נפגעה.
פגיעה ביד או ברגל לא גרמה לשיתוק האביר, וייתכן שבשל להט הקרב לא יחוש כאב.
חץ בעל חוד קטן כל כך לא גורם לנזק רב, אלא אם כן פגע וחדר באחד מהמקומות הבאים - מפרק, ראש, פנים, איברי מין, עורק ראשי או איברים פנימיים.
פגיעה במפרק הייתה אפשרית, אך קשה בגלל גודלו הקטן, תוצאת פגיעה כזאת הייתה שיתוק האביר למשך כל הקרב.
פגיעה בראש לא הייתה משמעותית כי לאבירים היו 2–3 קסדות על הראש - כובע מטבעות פלדה, עליו כובע פלדה ועל זה מה שנקרא "GREAT HELM".
פגיעה בפנים או באיברי מין הייתה אפשרית, אך לא סבירה בגלל גודלם הקטן.
פגיעה בעורקים ראשיים כמעט בלתי אפשרית כי כולם עוברים בחלקים הפנימיים של הגפיים.
פגיעה באיבר פנימי הייתה קשה בגלל גודלם הקטן יחסית וההגנה המרובה שיש לאזור - המגן כיסה בדרך כלל את אזור החזה והבטן.
בנוסף, גם אם החץ חדר, מהירותו ירדה מאוד בגלל השריון ועשרות שכבות הבד שמגנות על הגוף מחבטות.
כתוצאה מכך הפצע לא יהיה מסוכן ברב המקרים.
הדימום יהיה לא רציני, לפחות בהתחלה.
יכול להיות שהאביר ימות אחר כך בגלל זיהום, אבל בינתיים הוא יכול לעשות שמות במערך הקשתים.