tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפגישה שנערכה בשעות הצהריים, התנגד מפקד הקורפוס ה-13, גנרל גודוין-אוסטין, נמרצות להצעה לעצור את התקדמות כוחותיו לעבר טוברוק, בטענה שהקורפוס שלו כמעט לא נפגע עד כה וכוח הטנקים העומד לרשותו עדיין חזק.
קנינגהם חש צורך להתייעץ עם הממונה עליו, קלוד אוקינלק, לפני שיקבל את החלטתו, וביקש מהאחרון להגיע בטיסה למפקדתו.
כאשר הגיע אוקינלק למפקדת הארמייה השמינית בשעות הערב, הוא הורה לקנינגהם להמשיך במתקפה בכל מחיר במטרה לשחרר את טוברוק מהמצור, למרות העובדה שמצבו של הקורפוס ה-30 הידרדר עוד יותר במהלך אותו יום.
תנועתו המפתיעה של קורפוס אפריקה לאזור הגבול ב-24 בחודש, והאיום שהיא יצרה על העורף הבריטי, הגבירו עוד יותר את נטייתו של קנינגהם להשהות את המשך המתקפה ולהורות לכוחותיו לסגת חזרה לשטח מצרים.
אולם אוקינלק, שנותר במפקדת הארמייה השמינית כדי לפקח על התקדמות המבצע, דחה אפשרות זו על הסף, והורה לקורפוס ה-13 להמשיך במאמץ לחבור לחיל המצב של טוברוק.
אוקינלק חשש שהלך הרוח הדפנסיבי (שלא לומר התבוסתני) של קנינגהם מסכן את הצלחת מבצע "צלבן", ולכן החליט שאין מנוס מהחלפתו המיידית.
מיד לאחר שובו לקהיר ב-26 בנובמבר, הוא שחרר אותו מתפקידו ומינה במקומו את ניל ריצ'י, סגן ראש המטה שלו בפיקוד המזרח התיכון.
ריצי מעולם לא פיקד על יחידות צבאיות גדולות בשדה הקרב, וחסר את הניסיון וההכשרה הדרושים לתפקיד, אך אוקינלק סמך עליו שימשיך במתקפה עד להשגת מטרותיה מבלי להירתע מכישלונות מקומיים.
קרב סידי רזג השני (28 בנובמבר-1 בדצמבר)
בארבעת הימים הבאים ריכז רומל את מאמציו בהשמדת הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 ובחידוש טבעת הכיתור סביב טוברוק.
הניו זילנדים הותקפו משלושה עברים על ידי דיוויזיות הפאנצר ה-15 וה-21, הדיוויזיה הקלה ה-90 ודיוויזיית השריון האיטלקית "אריאטה".
הבריגדות הניו זילנדיות ה-4 וה-6 ספגו אבדות כבדות בסדרת התקפות שביצעו כוחות השריון של הציר, וחלק מהגדודים שלהן הושמדו לחלוטין.
כל ניסיונות הדיוויזיה המשוריינת ה-7 לבוא לעזרת הניו זילנדים הלחוצים נבלמו בקלות על ידי כוחות מאסף קטנים יחסית של קורפוס אפריקה, ו"מסכים" של תותחי נ"ט גרמניים.
עד 1 בדצמבר נדחקו שרידי הדיוויזיה הניו זילנדית לאזור מצומצם מזרחית לזעפרן, שהיה מכותר כמעט לחלוטין על ידי כוחות הציר.
באותו לילה פרצו הניו זילנדים את טבעת הכיתור הגרמנית, נסוגו לכיוון דרום-מזרח לאורך דרך קאפוצו, וחברו לכוחות הקורפוס ה-30. על פניו, נראה היה שרומל זכה לניצחון גדול.
כוחותיו כבשו מחדש את סידי רזג, בלחאמד וזעפרן, וחידשו את המצור על כוחות בעלות הברית במתחם טוברוק.
אולם למעשה, האבדות שהסבו הניו זילנדיים לכוחותיו הניידים של רומל, היטו את הכף דווקא לרעתו של האחרון.
לקורפוס אפריקה נותרו פחות מ-50 טנקים והרגימנטים הממונעים הגרמניים ספגו אבדות כבדות.
בניגוד לארמייה השמינית, לרומל לא היה סיכוי לקבל תגבורות משמעותיות, כדי להשלים את אבדותיו, וכוחותיו סבלו ממחסור חמור בדלק.
17 אוניות שהובילו אליו אספקה ותגבורות מאיטליה הוטבעו במהלך חודש נובמבר על ידי כוחות אוויר וים בריטיים, שפעלו מבסיסם באי מלטה.
קרב ביר גובי ונסיגת כוחות הציר לקו גאזלה
לאחר הצלחתו באזור טוברוק ניסה רומל שוב לחבור אל כוחותיו המכותרים באזור גבול מצרים, אך הרגימנטים הממונעים של קורפוס אפריקה (ללא סיוע טנקים) היו חלשים מכדי לבצע את המשימה, ונבלמו בקלות על ידי כוחות הודיים וניו זילנדיים.
במקביל ניסה הפיקוד הבריטי שוב למשוך את כוחות השריון של רומל לקרב הכרעה באמצעות תנועת איגוף רחבה של הקורפוס ה-30 לכיוון אל-אעדם מדרום לטוברוק, אולם כוחות הקורפוס נכשלו בנסיונותיהם לכבוש את ביר גובי, כהקדמה לתנועה לעבר אל אעדם, ונבלמו שם על ידי כוחות איטלקיים חלשים.
רומל, שחשש מהאיום שיצרה תנועת האיגוף הבריטית על אגפו הדרומי, הורה ב-5 בדצמבר לכוחותיו הניידים לנוע לביר גובי, בתקווה להנחית מהלומה מכרעת על הקורפוס ה-30. ביומיים הבאים התחוללה שורת התנגשויות מבולבלות באזור ביר גובי, שלא הניבו הישגים משמעותיים לאף אחד מהצדדים היריבים.
הדיוויזיה המשוריינת ה-7 נהנתה אמנם מעדיפות גדולה בטנקים על פני כוחות הציר, אך האבדות הכבדות שספגו כוחותיה בשלבים המוקדמים של מבצע צלבן גרמו להם לנהוג במשנה זהירות, ולהירתע מהתנגשות עם השריון הגרמני.
ב-7 בדצמבר הוברר לרומל סופית שאין הוא יכול לצפות לתגבורות משמעותיות או לחידוש ההספקה לכוחותיו בדרך הים במשך חודש לפחות.
נותרו לו רק כ-40 טנקים בקורפוס אפריקה וכשני גדודים בדיוויזיה הקלה ה-90 ומצב האספקה של כוחותיו היה קשה.
הוא הבין שאין מנוס מנטישת המצור על טוברוק והחליט לסגת אל קו גזאלה, מערך הגנה מבוצר כ-60 ק"מ ממערב לטוברוק.
משמעות ההחלטה הייתה נטישת כוחות הציר, שעדיין החזיקו מעמד במגנני הגבול באזור סולום-בארדיה לגורלם.
בימים 8–11 בדצמבר פינו דיוויזיות הרגלים האיטלקיות את עמדותיהן באזור טוברוק וביצעו נסיגה מסודרת לקו גזאלה בחיפוי כוחות קורפוס אפריקה.
כוחות הציר נערכו מחדש בקו גזאלה, כאשר הקורפוס האיטלקי ה-21 החזיק בעמדות מבוצרות באזור כביש החוף, הקורפוס הממונע ה-20 נפרס מימינו בשטח השולט של עלאם חמזה ואילו קורפוס אפריקה תפס את האגף הדרומי, כדי למנוע מהכוחות הניידים הבריטיים לאגף מדרום את קו גזאלה.
קרב גזאלה ונסיגת כוחות הציר מבליטת קירנאיקה
ב-13 בדצמבר תקף הקורפוס הבריטי ה-13 את קו גזאלה.
מפקד הקורפוס, גודוין אוסטין, תכנן לרתק את הקורפוס האיטלקי ה-21 לחזיתו באמצעות מתקפת הסחה שיבצעו 2 בריגדות (ניו זילנדית ופולנית), בעוד הדיוויזיה ההודית ה-4 בסיוע בריגדת הטנקים ה-32 תכתר את כוחות הציר בקו גזאלה באמצעות תנועת איגוף מדרום ותנתק את כביש החוף בתמימי, כ-30 ק"מ צפונית-מערבית לגזאלה.
לרוע מזלם של הבריטים, המודיעין שלהם לא העריך נכון את צורת ההערכות של כוחות הציר בקו גזאלה, ולכן שתי הבריגדות של הדיוויזיה ההודית ה-4 נתקלו בכוחות מהקורפוס האיטלקי הממונע ה-20 ומקורפוס אפריקה והתקדמותן נבלמה.
במשך יומיים התחוללו קרבות עזים באזור עלאם חלפה במהלכם ספגה הדיוויזיה ההודית כ-4,000 נפגעים (הרוגים, פצועים ושבויים) ואחד הגדודים שלה אף הושמד כליל בהתקפת נגד של דיוויזיית הפאנצר ה-15, אך גם קורפוס אפריקה ספג אבדות כבדות ונותר עם 8 טנקים כשירים לפעולה בלבד.
גודוין אוסטין הורה לבריגדה המשוריינת ה-4 (שכללה כ-90 טנקים) לאגף מדרום את מערך ההגנה של הציר ולתקוף אותו מעורפו, אך קשיי תנועה ומחסור בדלק מנעו מהבריגדה לבצע את משימתה.
עם זאת, עצם התנועה של כוחות השריון הבריטיים גרמה לרומל לחשוש מכיתור כוחותיו בקו גזאלה.
בדיון שנערך ב-15 בדצמבר בערב הוא טען, שאם ברצונו למנוע כיתור והשמדה של כוחותיו אין מנוס מפינוי כל בליטת קירנאיקה ומנסיגה לטריפוליטניה.
למרות התנגדותם החריפה של פילדמרשל קסלרינג (המפקד העליון של כוחות הציר בדרום אירופה) ושל הפיקוד האיטלקי העליון בצפון-אפריקה, החליט רומל לנטוש את קו גזאלה עוד באותו לילה, ולפתוח בנסיגה מבליטת קירנאיקה.
נסיגת כוחות הציר מקו גזאלה ומבליטת קירנאיקה נוהלה ביעילות ובצורה מסודרת בחיפוי כוחות קורפוס אפריקה.
כל ניסיונות הפיקוד הבריטי לנתק ולהשמיד את כוחות הציר הנסוגים בכביש החוף באמצעות תנועת איגוף של כוחות ניידים, שיחצו את בליטת קירנאיקה לרוחבה (כפי שנעשה במהלך מבצע מצפן) נכשלו.
קורפוס אפריקה ניצל את עדיפותו בלוחמת תנועה כדי להנחית שתי מהלומות קשות על הבריגדות המשוריינות ה-4 וה-22 שהובילו את המרדף הבריטי, ב-23 וב-28 בדצמבר ולגרום להן אבדות כבדות.
עד 6 בינואר 1942 השלים רומל ללא הפרעה את נסיגת כוחותיו למערך ההגנה של אל-עגילה.
במקביל למרדף שניהל הקורפוס ה-13 אחרי כוחות הציר הנסוגים מבליטת קירנאיקה עסקו כוחות הקורפוס ה-30 בהכנעת כוחות הציר שננטשו מאחור בעמדות המבוצרות בהן החזיקו בגבול מצרים-לוב.
ב-2 בינואר 1942 נכנע חיל המצב של נמל בראדיה (כ-7000 חיילים) לאחר שהותקף על ידי הדיוויזיה הדרום-אפריקנית ה-2 בסיוע טנקי רגלים.
ב-12 בינואר נכנע חיל המצב של סולום לאחר קרב קצר וב-17 בחודש נכנע גם חיל המצב המבודד, שהחזיק במעבר חלפאיה המבוצר, לאחר שנותר ללא מזון ומים.
בסה"כ נלקחו בשבי 13,800 מחיילי הציר, רובם איטלקיים, ודיוויזיית "סאבונה" שהחזיקה במגנני הגבול חדלה מלהתקיים.
השגי "מבצע צלבן" לא האריכו ימים.
כבר ב-21 בינואר עברו כוחותיו של רומל, שקיבלו תגבורות חזקות, להתקפת נגד.
תוך כשבועיים הם כבשו מחדש את מרבית בליטת קירנאיקה, ואילצו את כוחות הארמייה השמינית לסגת לקו גזאלה-ביר חכים, ולהתארגן שם להגנה, לאחר שהסבו להם אבדות ניכרות.
הצדדים היריבים היו זקוקים לפסק זמן לצורך התארגנות מחדש והשלמת אבדות, וכתוצאה מכך התייצב קו החזית ונותר ללא שינוי עד לסוף חודש מאי, כאשר כוחות הציר חידשו את המתקפה שלהם.
מבצע צלבן היה הניצחון המשמעותי הראשון שנחלו כוחות היבשה של בעלות הברית על כוחות צבא גרמניים במהלך מלחמת העולם השנייה (הניצחון השני היה מתקפת הנגד הסובייטית באזור מוסקבה, שנפתחה ב-5 בדצמבר 1941), אם כי הוא הושג בזירת מלחמה משנית בחשיבותה.
במהלך המבצע ספגו כוחות הציר אבדות כבדות: 38,300 נפגעים ושבויים מתוך כ-119 אלף איש עימם פתחו את המערכה.
קורפוס אפריקה הגרמני ספג כ-14,600 אבדות, מתוכם למעלה מעשרת אלפים שבויים ונעדרים, ואילו הכוחות האיטלקיים שלחמו לצידו ספגו 23,700 אבדות, מתוכם 19,800 שבויים ונעדרים.
אבדות הארמייה השמינית היו כבדות יותר בהרוגים ובפצועים - 2900 הרוגים ו-7300 פצועים - אולם קטנות במידה ניכרת בנעדרים ושבויים (כ-7500 איש בלבד).
אבדות הארמייה השמינית בטנקים עלו במידה ניכרת על אבדות כוחות הציר, אך מכיוון ששדה הקרב נותר בידי הבריטים הם הצליחו להחזיר לכשירות חלק ניכר מהטנקים שנפגעו, ורק 278 טנקים שלהם הושמדו לחלוטין (מול כ-300 טנקים גרמניים ואיטלקיים).
גם באוויר אבדות הצדדים היריבים היו דומות (330 מטוסים גרמניים ואיטלקיים מול כ-300 מטוסים בריטיים), אך הבריטים טענו, שבנוסף לכך נפלו בידיהם 228 מטוסים גרמניים ומספר דומה של מטוסים איטלקיים, שננטשו מסיבות שונות בשדות התעופה המדבריים שלהם.
ניתן למנות מספר סיבות עיקריות לניצחון כוחות בעלות הברית במבצע צלבן:
העדיפות המספרית הגדולה של הארמייה השמינית בטנקים, בצירוף עתודות משוריינות חזקות באזורי העורף, איפשרו לבריטים לספוג אבדות כבדות מאוד בטנקים מבלי להפסיק את המתקפה שלהם, ולהשלים את אבדותיהם תוך פרק זמן קצר.
בניגוד לבריטים, רומל לא יכול היה להחליף את אבדותיו בכוח אדם ובציוד עקב ההתקפות הבלתי פוסקות שערכו כוחות האוויר והים הבריטיים על נתיב האספקה הימי שלו מאיטליה לצפון אפריקה.
כתוצאה מהתקפות אלו רק חלק קטן מהאספקה והתגבורות שנשלחו אל רומל הגיעו ליעדם, וכוחותיו סבלו ממחסור מתמיד באספקה ובדלק, עובדה שהגבילה מאוד את יכולת פעולתם, ואילצה לבסוף את רומל לסגת מבליטת קירנאיקה.
יחידות החי"ר של הארמייה השמינית, שבאו מכל קצות חבר העמים הבריטי (בריטניה, דרום אפריקה, אוסטרליה, הודו וניו זילנד) הוכיחו את עצמן כיריב עיקש וקשוח לכוחות השריון הגרמנים, ולא התקשו להביס את דיוויזיות הרגלים האיטלקיות שעמדו מולם.
רוב אבדות קורפוס אפריקה במהלך מבצע צלבן לא נגרמו בקרבות שריון, אלא במהלך עימותים עם יחידות חי"ר, שהסתייעו בתותחי נ"ט, תותחי שדה (25 ליטראות) שהופעלו כנשק נ"ט, וטנקי רגלים עבי שריון.
נחישות יחידות הרגלים של הארמייה השמינית להמשיך במתקפה, על אף האבדות הכבדות שספגו במהלך הלחימה, חיפתה על אוזלת היד של כוחות השריון הבריטיים.
האחרונים התקשו להתמודד עם הכוחות הניידים של רומל, למרות עדיפותם המספרית הגדולה, ולכן מילאו תפקיד משני במהלך רוב השלבים של מבצע צלבן.
איכות הפיקוד - מבצע צלבן לא היה "שעתו היפה" של רומל כמצביא, למרות ההישגים הניכרים של כוחותיו בשלבי הפתיחה שלו.
הוא נכשל שוב ושוב בהבנת תמונת המצב ותוכניות האויב, ואילו תוכניותיו ופקודותיו נתגלו בחלקן הגדול כבלתי מציאותיות.
סגנון הפיקוד מלפנים, שאפיין את רומל, פעל לרעתו במהלך מבצע צלבן, משום שבחלק ניכר מהזמן לא היה לו קשר רציף עם המטות של קבוצת השריון אפריקה ושל קורפוס אפריקה.
במקרים רבים הוא פעל בפזיזות ובאופטימיות מופרזת, שסיכנה את מהלך הקרב, בגלל מחסור במידע מהימן על מצב כוחותיו ומצב כוחות האויב.
הפיקוד של הארמייה השמינית פעל אמנם באיטיות ובהססנות, ולא היה מסוגל להגיב במהירות להתפתחויות בשדה הקרב, אך פקודותיו היו מבוססות בדרך כלל על יסודות מציאותיים ומוצקים יותר.
מבצע ציקלון היה שם הקוד למבצע חשאי שניהל ה-CIA במטרה לחמש את לוחמת גרילה של המוג'אהדין האפגנים במלחמתם נגד ברית המועצות.
מבצע ציקלון היה אחד המבצעים החשאיים הארוכים והיקרים ביותר שבהם השתתף ה-CIA.
כשפלשו הכוחות הסובייטיים לאפגניסטן בדצמבר 1979, רבים האמינו כי הם מנסים להרחיב את גבולותיהם דרומה.
מדינאים אמריקאים חששו כי ברית המועצות מנסה להשתלט על מקורות הנפט במזרח התיכון; אחרים האמינו שהפלישה באה בעקבות המהפכה האסלאמית באיראן והחשש כי מגמת ההתאסלמות באפגניסטן תתפשט למיליוני המוסלמים בברית המועצות.
זביגנייב בז'ז'ינסקי, ששימש היועץ לביטחון לאומי של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר, אמר כי בחימוש המוג'אהדין, ניסו בעצם האמריקאים למשוך את ברית המועצות לשקיעה בבוץ האפגני, ולגרום למלחמה ממושכת ויקרה כמו מלחמת וייטנאם של ארצות הברית; "לא דחפנו את הרוסים להתערבות, אך העלינו במודע את האפשרות כי הם יתערבו...
המבצע החשאי היה רעיון מצוין.
הוא גרם לכניסת הסובייטים למלכודת האפגנית...
ביום בו חצו הסובייטים את הגבול כתבתי לנשיא קרטר שכעת קיבלנו את האפשרות לתת לברית המועצות את מלחמת וייטנאם שלה".
ב-3 ביולי 1979 חתם הנשיא קרטר על צו נשיאותי המאשר מימון כוחות גרילה אנטי-קומוניסטיים באפגניסטן.
לאחר הפלישה הסובייטית לאפגניסטן בדצמבר ומינויו לנשיא של בברק קרמל הפרו-סובייטי הודיע קרטר כי "הפלישה הסובייטית לאפגניסטן היא האיום הגדול ביותר על שלום העולם מאז מלחמת העולם השנייה", בנוסף ניהל קרטר מדיניות חוץ שנודעה כדוקטרינת קרטר, על-פיה ארצות הברית לא תאפשר לשום מדינה אחרת לשלוט במפרץ הפרסי.
בין האנשים שעיצבו את המדיניות האמריקאית היו צ'ארלי וילסון, חבר קונגרס מטקסס, גאסט אברקוטוס, המנהל האזורי של ה-CIA, ועוזרו, מייקל ויקרס.
הנשיא רונלד רייגן הקים חטיבה מיוחדת של ה-CIA שפעלה למימוש ההחלטה הנשיאותית.
החטיבה אימנה וציידה את המוג'אהדין במלחמתם נגד הצבא האדום, והסתמכה בעיקר על המודיעין הבין-שירותי (ISI), ארגון הביון הפקיסטני, כמתווך בתהליך הזרמת הכספים, העברת נשק ואימון האפגנים.
בנוסף, תוכניות דומות הפעילו ה-MI6 וה-SAS הבריטים, ערב הסעודית וסין, כשעודדו מתנדבים ממדינות ערביות להצטרף ללחימה.
ארצות הברית הציעה שתי חבילות סיוע כלכלי וצבאי שהועברו לפקיסטן, וממנה למוג'האדין האפגנים.
החבילה הראשונה, בשנים 1981–1987, כללה סיוע שהגיע לסכום של 3.2 מיליארד דולר, שהתחלק שווה בשווה בין סיוע כלכלי וצבאי, כולל טילי נ"מ מדגם "סטינגר" שהפילו מסוקי קרב סובייטיים רבים.
בנוסף, מכרה ארצות הברית לצבא הפקיסטני 40 מטוסי F-16 בשווי 1.2 מיליארד דולר.
החבילה השנייה, שנפרסה בין 1987 ל-1993, כללה סיוע בסך 4.2 מיליארד דולר, מתוכם 2.28 מיליארד היוו סיוע כלכלי, כששאר הכסף, 1.74 מיליארד, ניתן כאופציה לרכישות צבאיות.
לאורך הזמן, בכל שנה גדל הסיוע שנתנה ארצות הברית, זאת הודות ללחץ שהפעילו פוליטיקאים אמריקאים בכירים כמו צ'ארלי וילסון, גורדון המפרי, פרד איקל ויליאם קייסי.
בשנת 1980, בתוקף תפקידו כחבר ועדת המשנה לתקציב ההגנה, שאחראית על מימון מבצעים של ה-CIA, הורה צ'ארלי וילסון להכפיל את הסיוע שניתן ללוחמים האפגנים.
ב-1983 הגדיל את הסיוע ב-40 מיליון דולר נוספים, כש-17 מיליון מתוכם הוקצו לרכישת נ"מ נגד מסוקי המיל מי-24 הסובייטים.
שנה לאחר מכן, בניגוד למדיניות הסוכנות, פנה לווילסון סוכן ה-CIA גאסט אברקוטוס בבקשה להגדיל את התקציב ב-50 מיליון דולר.
וילסון הסכים ושכנע את הקונגרס כשאמר "לארצות הברית אין שום קשר להחלטת האנשים הללו להילחם...
אך נהיה ארורים אם ניתן להם להילחם עם אבנים".
בהמשך השנה, העביר לאפגנים גם כ-300 מיליון דולר מכספי הפנטגון.
על מאמציו אלו, קיבל וילסון מדליית הוקרה מה-CIA, והיה האדם הראשון מחוץ ל-CIA שקיבלה.
אף על פי שבין שתי המדינות אין יחסים רשמיים, במהלך המבצע מכרה ישראל כלי נשק לא-אמריקאים לפקיסטן, בעיקר נשק סובייטי שישראל החרימה מאש"ף בלבנון.
בשנות ממשלו של רייגן, היוותה התוכנית נדבך מרכזי במדיניות החוץ האמריקאית, והייתה חלק מדוקטרינת רייגן, שעל-פיה תמכה ארצות הברית במתנגדי הקומוניזם ברחבי העולם.
ב-20 ביולי 1987 הכריזו הסובייטים על נסיגת כוחותיהם מאפגניסטן, לאחריה הפסיקה ארצות הברית את התערבותה בנעשה באזור.
המימון שניתן למנהיג האפגני גולבודין הקמטייר ומפלגתו האסלאמית חיזב אי-איסלאמי הופסק מיידית.
כמו כן, הונמכה רמת הסיוע לפליטים האפגנים בפקיסטן.
למלחמה באפגניסטן הייתה השפעה ניכרת על הפוליטיקה הפנימית בברית המועצות.
היא הייתה אחד הגורמים העיקריים להתגברות אי שביעות הרצון מהמשטר הקומוניסטי בשנות השמונים, והעלתה אל פני השטח מחלוקות דתיות, אתניות ולאומיות בקרב האוכלוסייה המוסלמית הגדולה ברפובליקות האסיאתיות של ברית המועצות.
בצבא האדום פשטה דמורליזציה בשל הלוחמה השוחקת בתוך אוכלוסייה אזרחית.
ייתכן כי גורמים אלו היו זרזים להתפרקותה של ברית המועצות.
המשטר הקומוניסטי האפגני נפל ב-1992 ולאחר תקופה של מלחמת אזרחים הוחלף במשטר הטליבאן, כשרבים מלוחמי המוג'האדין, אותם חימשה ארצות הברית, מצטרפים לשורותיו.
ביקורת נמתחה על הממשל האמריקני, בטענה שכספים שהעבירה לגולבודין הקמטייר, הגיעו לבסוף לאוסמה בין לאדן, המקורב אליו.
מבצע ציקלון עומד במרכזו של הסרט העלילתי "מלחמתו של צ'ארלי וילסון" בכיכובם של טום הנקס וג'וליה רוברטס, המספר את סיפורו של חבר הקונגרס צ'ארלי וילסון ובלחצים שהפעיל לתחילת המבצע.
מבצע פלוטו היה מבצע שערכו בעלות הברית במלחמת העולם השנייה להנחת צינורות דלק תת-ימיים בתעלת למאנש בין בריטניה לצרפת לאחר הפלישה לנורמנדי, על מנת להבטיח אספקה שוטפת של דלק לצבאותיהם בחזית מערב אירופה.
שני קווי צינורות הונחו לרוחב התעלה מחודש אוגוסט 1944 ואילך, ובהם 21 צינורות דלק באורך כולל של כ-1,250 קילומטר.
עד לסיום המלחמה באירופה הוזרמו בצינורות אלו 782 מיליון ליטר דלק.
שמו של המבצע הורכב מראשי תיבות: "PipeLine Under The Ocean" ("קו צינורות מתחת לאוקיינוס").
פיתוח וייצור תשתית הצינורות ומתקני השאיבה
הנחת צינורות דלק קבועים לשם אספקת דלק לצבאות בעלות הברית באירופה נחשבה כבעלת חשיבות רבה מבחינת מתכנני הפלישה לאירופה.
להם היה ברור, שללא אספקה נאותה של דלק תתעכב תנועת כוחות בעלות הברית או אף תיעצר, ומצב זה עלול להיות מנוצל על ידי הצבא הגרמני לטובתו.
אספקת דלק בצינורות קבועים הייתה דרושה כדי להקטין את התלות של בעלות הברית בשינוע דלק מבריטניה ליבשת אירופה באמצעות מכליות ומכלים ניידים שיובלו בספינות.
אמצעים אלו היו צפויים להעמיס עומס רב על הנמלים באירופה בהן יפרקו בעלות הברית את אספקתן, ויהיו נתונים לסכנה מתמדת של שיבוש פעילותם עקב תנאי מזג האוויר ופעילות האויב.
תכנון המבצע החל במחצית הראשונה של שנת 1942 ביוזמת מטה המבצעים המשולבים במשרד המלחמה הבריטי והמשרד לפיתוח משק הדלק לצורכי מלחמה (Petroleum Warfare Developement) ובמעורבות של האדמירליות הבריטית.
המורכבות הטכנית של המבצע כמו גם היקפו התעשייתי הצריכו גיוס מספר רב של בעלי מקצוע מתאימים.
לפיתוח הצינורות גויסו בין השאר מהנדסים של מספר חברות דלק בריטיות - חברת הדלק האנגלו-איראנית, חברת הדלק העיראקית וחברת הדלק של בורמה.
מספר גדול של חברות אזרחיות בריטיות הועסקו כקבלניות לפיתוח וייצור הצינורות.
בשל האורך הכולל הגדול של הצינורות שהיה צריך לייצר, נמסר חלק מן העבודה גם לחברות אמריקניות אחדות.
הן ייצרו בארצן כ-20% מאורך הצינורות שיוצרו לצורך המבצע.
דגם הצינור הראשון אשר פותח נקרא HAIS (על מקור השם ראו בהמשך).
הוא היה מבוסס על דגם קיים של צינור תת-ימי שהכיל כבל חשמלי.
התכנון הראשוני שנוצר על בסיס זה היה של צינור גמיש, המורכב מצינור עופרת חלול בקוטר של שני אינץ' (5.1 סנטימטרים), אשר היה מצופה ברשת פלדה ובשתי שכבות של סרט פלדה.
אב הטיפוס של הצינור פותח על ידי שני מפעלי מתכת אזרחיים.
במאי 1942 הוא הונח לניסיון (על ידי ספינת הנחת כבלים של שירות הדואר המלכותי) במים רדודים בנהר במחוז קנט ודלק הוזרם דרכו בהצלחה.
ביוני 1942 נערך בצינור ניסוי מוצלח במים עמוקים יותר בשפך הנהר קלייד (Clyde) בסקוטלנד.
לאור הצלחת הניסוי הוחלט רשמית לכלול את מבצע פלוטו בתוכנית הפלישה לאירופה.
בעקבות ההצלחה גם הוחלט להגדיל את קוטר הצינור ל-3 אינץ' (7.6 סנטימטרים).
בדצמבר 1942 נערך ניסוי רחב היקף להנחת צינור HAIS לרוחב תעלת בריסטול (מחוף ויילס הדרומי לחוף הצפוני של דבון), באורך של 72 קילומטר.
קשיים גדולים ועיכובים התעוררו בתחילה בהפעלתו, אבל לבסוף הוזרמו בצינור זה 125 טון דלק מדי יום במשך שלושה שבועות.
בתכנונו הסופי היה צינור HAIS מורכב מ-11 שכבות: צינור עופרת בקוטר של 3 אינץ' ומעליו עשר שכבות נוספות – של נייר, כותנה, בד יוטה, סרט פלדה ורשת חוטי פלדה.
השכבה החיצונית של הצינור הייתה עשויה גם היא בד יוטה.
הקוטר החיצוני של הצינור הגיע ל-4.5 אינץ' (11.4 סנטימטרים).
כל קילומטר של צינור HAIS הכיל כ-15 טון עופרת וכ-14 טון פלדה ומשקלו הכולל היה קרוב ל-30 טון.
כיוון שהתברר שיש הכרח לקיים בו בכל עת לחץ קבוע לשם מניעת נזק למבנהו היה הצינור מובל כשהוא דחוס במים, ואז היה משקלו 34 טון לקילומטר.
לצורך הצמדת קטעי הצינור זה לזה פותח פרק הצמדה מיוחד, שהיה גדול בקוטרו מקוטר הצינור, ושני קצות הצינורות הוכנסו לתוכו.
צינור HAIS נועד להנחה על ידי ספינת הנחת כבלים.
התברר שספינות הנחת הכבלים שהיו קיימות באותה עת לא היו גדולות דיין והמתקנים שעל סיפוניהן לא היו חזקים דיים לצורך משימה זו.
לפיכך תוכנן ציוד מתאים, כולל תוף גדול ממדים שעליו נכרך הצינור.
הציוד הותקן על סיפונן של מספר ספינות סוחר.
השם שניתן לצינור - כמו גם לדגם הצינור האחר שפותח - נועד שלא להסגיר דבר על טבעו, לשם שמירת סודיות המבצע.
הוא הורכב מן האותיות הראשונות של שם המהנדס שהגה אותו ושל שמות החברות שהיו שותפות בפיתוחו - המהנדס Hertley, והחברות Anglo-Iranian petroleum corporation ו-Seamen.
דגם נוסף של צינור פותח לאחר שהתעורר חשש שלא תימצא כמות מספיקה של עופרת לייצור צינורות HAIS באורך הדרוש.
שני מהנדסים אזרחיים הציעו ליצור צינור פלדה על בסיס ניסיונם, שהראה שבשימוש באורכים גדולים יש גם לו גמישות.
פרקי הצינור חוברו זה לזה בריתוך.
קוטר הצינור היה 3 אינץ' (7.6 סנטימטרים) ועובי דפנותיו 6.3 מילימטרים.
לצורך הנחת צינור HAMMEL פותח תוף מתכת גדול, בקוטר של 15 מטר וברוחב של 27 מטר, שעליו נכרך הצינור.
התוף היה צף על פני המים ונגרר על ידי ספינות כאשר הוא מתגלגל ומשחרר את הצינור תוך כדי מהלכו.
תוף זה קיבל את השם Conundrum .
התוף נשא צינור באורך של 111 קילומטר.
משקל התוף כשהוא ריק היה 250 טון, ולאחר שנכרך הצינור עליו – כ-1,600 טון.
קטעי צינור HAIS חוברו לקצותיו של צינור זה על מנת להקל על חיבור קצותיו למתקנים ביבשה.
שם הצינור הוא חיבור של האותיות הראשונות של שמות המהנדסים שהגו אותו – Hammick ו-Ellis.
הנחת צנרת ומתקני שאיבה בבריטניה
תוכנית הנחת הצינורות קבעה כי הם יימתחו בשני קווים מן החוף הדרום-מערבי של בריטניה.
נקודת המוצא של קו הצינורות המערבי הייתה בחופו הדרום-מזרחי של האי וייט, משם נועדו הצינורות להימתח אל שרבור (Cherbourg) שבצרפת.
נקודת המוצא של קו הצינורות המזרחי הייתה בדנג'נס (Dungeness) שממערב לדובר והוא נועד להימתח אל בולון (Boulogne) שבצרפת.
שמות הקוד של הקווים היו במבי (BAMBI) ודמבו (DUMBO), בהתאמה.
כבר בשלב מוקדם של תכנון המבצע וההכנות לו הוחל בהנחת קווי צינורות ממאגרי דלק בבריטניה אל שתי נקודות המוצא.
שם הוקמו תחנות שאיבה ומכלי אחסון לשם הזנת הדלק לצינורות.
הצינורות, מכלי האחסון ותחנות השאיבה שנבנו הוסוו היטב כדי שלא להזמין הפצצות גרמניות עליהם.
תחנות השאיבה נבנו בתוך בניינים תמימים למראה – בניינים נטושים, מוסכים, בתי נופש ואפילו חנות גלידה.
חודשיים לאחר הפלישה לנורמנדי, ב-12 באוגוסט 1944, החלה הנחת קווי הצינורות.
העיכוב בתחילת הפעולה נבע בין השאר מן הצורך לטהר ממוקשים את שטחי הים בהם הונחו הצינורות.
תחילה הונחו ארבעה צינורות מן האי וייט לשרבור - שני צינורות HAIS ושני צינורות HAMMEL.
אורך כל צינור היה 111 קילומטר והנחתו ארכה 10 שעות.
קושי נוסף התעורר בהעלאת קצות הצינורות ליבשה והמשימה הושלמה במאמץ רב.
לאור ההתקדמות הגדולה של צבאות בעלות הברית לתוך צרפת ובלגיה באוגוסט וספטמבר 1944 הונח בים קו הצינורות בין דנג'נס לבין בולון שבצרפת, ששוחררה בינתיים מידי הגרמנים.
הונחו 17 צינורות (11 מדגם HAIS וששה מדגם HAMMEL).
הם הונחו ברצועת ים ברוחב של כ-3 קילומטר.
אורך כל צינור היה 47 קילומטר והנחתו ארכה כ-5 שעות.
על חוף הים בצרפת הוסוו קצות הצינורות לשם הגנתם.
בסך הכל הונחו במבצע פלוטו 21 צינורות באורך כולל של כ-1,250 קילומטרים.
לצורך מבצע הנחת הצינורות הופעל צי של 34 כלי שיט שונים, מהם ארבע ספינות להנחת כבלים וארבעה תופים צפים.
בסך הכל הוזרמו בצינורות מבצע פלוטו עד לסיום המלחמה באירופה 172 מיליון גלון (782 מיליון ליטר) דלק.
צינורות אלו (שחלקם נמשו מן הים לאחר המלחמה) נחשבים לאבותיהם של צינורות הדלק שהונחו שנים לאחר מכן בין בריטניה לבין אסדות הקידוח, אשר הוקמו לשם הפקת נפט מן הים הצפוני.
מגזין Popular Science, אוגוסט 1945. תאריך כניסה: 26 בספטמבר 2010.
מבצע פריקאוט היה מזימה סודית של כנסיית הסיינטולוגיה.
מטרת המזימה הייתה לגרום למאסר שווא של הסופרת והעיתונאית היהודיה פולט קופר (Paulette Cooper), או לגרום לכך שתאושפז בבית חולים פסיכיאטרי.
כנסיית הסיינטולוגיה, אשר ראתה בקופר כאיום, ניסתה בדרכים שונות לנקום בה על כך שפרסמה בשנת 1971 ספר ביקורתי ולא מחמיא על הכנסייה.
בשנת 1977 במהלך החקירה של הבולשת הפדרלית האמריקנית, נתגלתה המזימה נגד קופר וגודל ההטרדות שעברה.
לבסוף, הגיעו קופר וחברי כנסיית הסיינטולוגיה להסדר משפטי מחוץ לכותלי בית המשפט על גובה הפיצויים שישולמו לה מידי הסיינטולוגים.
קופר, אשר עבדה כסופרת ועיתונאית עצמאית, ביצעה תחקיר נרחב על כנסיית הסיינטולוגיה ופרסמה מאמר ביקורתי בשנת 1969 במגזין The British Magazine Queen אשר כיום נקרא הרפרס בזאר.
כנסיית הסיינטולוגיה תבעה אותה על הוצאת דיבה תוך זמן קצר.
על אף התביעה, קופר הרחיבה את המאמר לספר באורך מלא, בשם "הסקנדל של הסיינטולוגיה: בחינה מצננת על טבע, אמונות ומנהגים של הדת העכשווית".
הספר פורסם על ידי בית ההוצאה טאוור ניו יורק בקיץ של שנת 1971.
בעקבות הוצאת הספר, קופר הפכה למטרה ברמת חשיבות גבוהה של משרד המשגיח של כנסיית הסיינטולוגיה (The Guardian Office).
המשרד המשגיח תפקד כשילוב בין משרד המודיעין, משרד משפטי ומשרד יחסי ציבור.
ב-29 בינואר 1972, אישה בשם ג'יין קמבר אשר החזיקה במשרה השלישית בחשיבותה במשרד המשגיח, שלחה פקודה לסגן לענייני המודיעין במשרד המשגיח, עם הוראה למצוא מידע על פולט קופר.
קמבר ציינה כי היא זקוקה למידע זה כדי "לטפל" בקופר.
בתגובה, מילנר הורה לפקודיו "לתקוף את קופר בכל הדרכים האפשריות" ולבצע חיפוש רחב ממדים על חיי המין של קופר.
ב-30 במרץ 1972 הגישה קופר תביעה נגדית כנגד כנסיית הסיינטולוגיה.
בתביעה דרשה קופר כי ההטרדות הבלתי פוסקות, אשר כללו פרסום שמה ומספר הטלפון שלה על קירות העיר וכן הרשמתה לרשימות פורנוגרפיות תפסקנה.
קופר אף טענה כי קיבלה איומים אנונימיים על חייה וכי שכניה קיבלו מכתבים בהם נטען כי היא חולה במחלות מין.
בדצמבר 1972, אישה אשר כביכול אספה תרומות עבור ארגון עובדי החוות המאוחד, גנבה כמות גדולה של נייר מכתבים מדירתה של קופר.
כמה ימים לאחר מכן, הסניף הניו-יורקי של כנסיית הסיינטולוגיה "קיבל" איומי פצצה אנונימיים.
בחודש מאי, הוגש נגד קופר כתב אישום בגין שליחת איומים אלה.
האיומים נכתבו על גבי נייר המכתבים שלה ונשאו את טביעות האצבעות שלה.
כתב האישום בוטל לבסוף בשנת 1975. בשנת 1977, גילתה הבולשת הפדרלית האמריקאית כי היה זה משרד המשגיח של כנסיית הסיינטולוגיה אשר ביים את איומי הפצצה.
במהלך החיפוש במשרדי הסיינטולוגיה, נמצאה התכתבות בין שני חברים בכירים של משרד המשגיח, בה דנו במקרה של קופר ובה צוין כי העבודה להפליל את קופר על פשע שלא ביצעה הושלמה בהצלחה.
כנסיית הסיינטולוגיה תבעה את קופר פעם נוספת בשנת 1975 בארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה.
בבריטניה ואוסטרליה היו חוקי הוצאת הדיבה מחמירים פחות מאלו בארצות הברית, ועל כן ייבאה כנסיית הסיינטולוגיה את ספרה של קופר למדינות אלו כדי שתוכל לתבוע אותה לדין שם.
באביב 1976, מנהיגי משרד המשגיח של כנסיית הסיינטולוגיה החליטו לצאת למבצע שמטרתו "לגרום לאשפוזה של קופר בבית חולים פסיכיאטרי או כלא, או לפחות לפגוע בה בצורה כה חמורה עד שהיא תפסיק את המתקפות שלה על הסיינטולוגיה".
בתחילה, היה המבצע מורכב משלושה סוגים שונים של שלבים או "ערוצים", כפי שמשרד המשגיח כינה אותם.
על אישה מסוימת לחקות את קולה של פולט קופר ולהתקשר לקונסוליות של מדינות ערב בניו יורק.
שליחת מכתבים מאיימים לקונסוליות של מדינות ערב שנכתבו לכאורה על ידי פולט קופר (שהיא יהודייה).
היה על מתנדב סיינטולוגי להתחזות לפולט קופר במכבסה ציבורית ולאיים על הנשיא ג'רלד פורד ואחר כך על מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר.
לאחר מכן, היה על מישהו להודיע לבולשת הפדרלית על איומים אלה.
שני שלבים נוספים נוספו למזימה באפריל 1976. התוכנית הרביעית הייתה לאסוף כמה שיותר מידע מפולט קופר על ידי סוכנים סיינטולוגיים.
השלב החמישי כלל שיחת טלפון לקונסוליות של מדינות ערב כדי להזהיר אותן כי פולט קופר עומדת לפוצץ אותן.
השלב השישי והסופי נוסף מאוחר יותר.
בתכליתו, שלב זה היה שחזור של המזימה המקורית נגד קופר משנת 1972. בשלב זה היה על חברי כנסיית הסיינטולוגיה להשיג את טביעות אצבעותיה של פולט קופר על דף נייר ריק, לכתוב מכתב מאיים להנרי קיסינג'ר ולשלוח אותו בדואר.
חבר משרד המשגיח ברוס ריימונד כתב בתזכיר פנימי "ערוץ נוסף זה [השלב השישי] אמור באמת לגמור אותה.
זה עבד בכל הערוצים האחרים.
האפ-בי-איי כבר חושב שהיא שלחה איומים לכנסיית הסיינטולוגיה [בשנת 1972]".
ב-31 במרץ 1976 שלחה ג'יין קמבר, השלישית בדרגת הבכירים במשרד המשגיח, מברק להנינג הלדט, סגן משרד המשגיח בארצות הברית, כדי לעדכן אותו במצב:
[פולט קופר] עדיין מסרבת לשלם את הכסף, אך פסק הדין עדיין תקף.
אנא צור קשר עם עורך דינה ומסור לו מידע עמו נוכל להוציא נגדה את הצו המשפטי.
במידה והנך רוצה מסמכים משפטיים מכאן, נוכל לספק לך אותם.
במידה והיא עדיין מסרבת, נוכל להוציא נגדה את הצו המשפטי לפני שהיא תגיע לקליר ווטר, היות שאיננו רוצים שהציבור יראה כי אנו מתנהגים בברוטליות לניצולה של מחנות ריכוז.
מבצע פריקאוט מעולם לא יצא לפועל.
ב-11 ביוני 1976, שני סוכנים מכנסיית הסיינטולוגיה בשם מייקל מייזנר (Michael Meisner) וג'רלד בנט-וולף (Gerald Bennett Wolfe) נתפסו במהלך ניסיון פריצה לבית המשפט בוושינגטון.
הפריצה בוצעה במסגרת מבצע "שלגיה" (Snowhite) של משרד המשגיח של הסיינטולוגיה.
בשנים לאחר מכן, משרד המשגיח היה עסוק בניסיונות להשתיק את הסקנדל ואף חטף את מייזנר והחזיק בו במקום לא ידוע, כדי למנוע ממנו להעיד בפני בית משפט.
עקב כך, כנסיית הסיינטולוגיה רצתה להסדיר במהרה את סכסוכה עם קופר.
על כן, בדצמבר 1976 הכנסייה הציעה להגיע עם קופר לעסקה, בתנאי שהיא לא תפרסם הערות נוספות לספרה "הסקנדל של סיינטולוגיה" וכי היא תעביר את זכויות היוצרים על הספר לכנסיית הסיינטולוגיה של קליפורניה.
אולם, ב-8 ביולי 1977, הבולשת הפדרלית ביצעה פשיטה על משרדי הסיינטולוגיה בלוס אנג'לס ותפסה 48,000 מסמכים.
המסמכים חשפו את ההיקף בו הסיינטולוגיה ביצעה פריצות, גנבות ומבצעי השמצה כנגד אנשים פרטיים וארגונים ציבוריים.
מאוחר יותר, מסמכים אלה שוחררו לציבור הרחב, מה שאפשר לקופר והעולם ללמוד את הפרטים על מבצע פריקאוט.
למרות שבסופו של דבר אף אדם לא הועמד לדין על ההטרדות הפליליות כנגד קופר, 9 חברי הסיינטולוגיה הובאו בפני חבר מושבעים וכתבי אישום הוגשו נגדם על ידי ממשלת ארצות הברית בגין עבירות אחרות.
מארי סו האברד, ג'יין קמבר, הנינג הלדט, מוריס בולדוג, דיוק סיידר, דיק וייגאנד, גרג ווילרדסון, מיטשל הרמן וסינדי ריימונד הועמדו לדין בגין גנבה, פריצה, קשירת קשר ופשעים אחרים.
כל הנאשמים, לבד מקמבר ובולדוג, הודו במיוחס להם.
קמבר ובולגוד הורשעו בנפרד, לאחר שהוסגרו לארצות הברית על ידי בריטניה.
על כל הנאשמים נגזרו מאסרים בפועל.
בין שנות ה-70 ל-80, כנסיית הסיינטולוגיה הגישה 19 תביעות נגד קופר.
לדעתה של קופר תביעות אלה היו "תרגילים מסריחים הטיפוסיים לסיינטולוגיה".
עורך דינה של קופר, מייקל פלין, אף אמר כי התנהגות זו נבעה מהצהרתו של רון האברד כי מטרת התביעות המשפטיות הנה "להטריד ולהרתיע".
קופר משכה את תביעותיה כנגד כנסיית הסיינטולוגיה בשנת 1985, לאחר שקיבלה 400,000 דולר בהסדר מחוץ לכותלי בית המשפט.
מבצע פרקופ היה מבצע צבאי במלחמת האזרחים ברוסיה שערך הצבא האדום נגד הצבא הלבן ב־7–17 בנובמבר 1920. כתוצאה מהמתקפה חודש המשטר הסובייטי בחצי האי קרים ושרידי הצבא הלבן פונו דרך הים לטורקיה.
בהיסטוריוגרפיה הסובייטית המבצע סימן את סיום מלחמת האזרחים.
בראש החזית הדרומית הועמד מיכאיל פרונזה.
ברשותו היו ארמיית הפרשים הראשונה (בפיקוד סמיון בודיוני, ארמיית הפרשים השנייה (בפיקוד פיליף מירונוב), הארמייה ה-4 (בפיקוד ולדיסלב לזרביץ'), הארמייה ה-6 (בפיקוד אבגוסט קורק) וארמייה של נסטור מאכנו (בפיקוד סמיון קרטנקי).
בסך הכול רוכזו כ-146 אלף חיילים בחיל רגלים, 40 אלף פרשים, 985 תותחים.
חלק פעיל בקרבות לקחו יחידות של הרובאים הלטביים שהיו יחידות עילית של הצבא האדום.
בפיקוד פיוטר וראנגל היו כ-40 אלף חיילים וכ-213 תותחים.
לצורך חיזוק ההגנה נבנה קו ביצורים שכלל ביצורים באורך של כ-11 ק"מ שסגרו כניסה יבשתית לחצי האי קרים.
לצורך הגנת האזורים הפנימיים של חצי האי כ-6 אלף חיילים הועברו מהחזית.
האוגדה הראשונה בפיקוד אלכסנדר קוטפוב
האוגדה השנייה בפיקוד יעקב סלשצ'ב
אוגדת דון בפיקוד פיודור אברמוב.
האוגדה כללה בעיקר פרשים מקרב הקוזאקים
אוגדת פרשים בפיקוד איוואן גאבוביץ'
תחילה מיכאיל פרונזה תכנן לתקוף לכיוון צ'ונגר, אך לאור מזג האוויר ואי-יכולת לנצל את הספינות של שייטת ים אזוב הוא שינה את כיוון המתקפה והחליט לתקוף באזור מצר פרקופ.
בליל 8 בנובמבר יחידות של הארמייה ה-6 החלו בחציית המכשול המימי תוך מסע רגלי במים רדודים וקרים באורך של כ-8 ק"מ.
לאור יום 8 בנובמבר הם כבשו שטחים ביבשה.
במקביל, החלה מתקפה חזיתית על קו הביצורים.
מתקפה זו לא הניבה תוצאות.
למחרת, ב 9 בנובמבר, עברו יחידות פרשים בהיקף של כ-7 אלף פרשים את המכשול במים הרדודים ונתנו תגבורת משמעותית לכוחות חיל הרגלים שכבר רוכזו ביבשה.
במהלך היום הצבא האדום הצליח לפרוץ את קו הביצורים הראשון והתקרב לקו הביצורים השני.
במהלך מספר ימים נערכו קרבות בקו הביצורים השני ובסופו של דבר גם הוא נפרץ למרות התנגדות חזקה של כוחות הצבא הלבן אך לצבא האדום הייתה עדיפות מספרית ברורה ויכולת להביא יחידות חדשות לשדה המערכה.
ב-13 בנובמבר 1920 נכנסו יחידות הצבא האדום לסימפרופול הנמצאת במרכז חצי האי.
עד ל-17 בנובמבר נכבשו ערי הנמל והמאבק המזוין הסתיים.
לאחר פריצת קווי הביצורים בצפון חצי האי החל פינוי הצבא והאוכלוסייה האזרחית בחצי האי.
בסך הכול פונו כ-146 אלף אנשים מהם עשרות אלפי חיילים וקצינים של הצבא הלבן ואזרחים רבים.
השייטת שעזבה כללה 126 אוניות והגיעה לאיסטנבול.
מבצע פניקס הוא מבצע של ה-CIA, אשר נערך בזמן מלחמת וייטנאם בין השנים 1968–1972, במהלך מבצע זה נהרגו כ-26,000 וייטנאמים ונפצעו כ-81,000 איש.
במבצע מסווג זה השתמש ה-CIA ביחידות מיוחדות, ובהן הכומתות הירוקות, סיירת חיל הנחתים ויחידת אריות הים, ובמקומיים על מנת לנטרל (לתפוס, לחטוף, להרוג) אישים ב וכך לפגוע בשרשרת הפיקודית של הארגון.
כמו כן אזרחים אשר נחשד שברשותם נמצא מידע על הוייטקונג נחטפו ועונו למוות במטרה לחילוץ המידע.
מפקד בווייטקונג אמר לאחר המלחמה שבמבצע נהרגו בעיקר אזרחים ולא אנשי וייטקונג, אך מבצע זה החליש את הווייטקונג.
מבצע פרוסיה המזרחית היה השם שניתן למתקפה אסטרטגית של הצבא הסובייטי, שנערכה בחודשים ינואר-אפריל 1945. במהלך המתקפה, בה השתתפו כוחות משלוש חזיתות (קבוצות ארמיות) סובייטיות, כבשו כוחות הצבא האדום את פרוסיה המזרחית ואת בירתה קניגסברג, לאחר כשלושה חודשים של לחימה קשה, במהלכה ספגו הכוחות התוקפים אבדות כבדות.
מטרת המבצע היה כיבוש פרוסיה המזרחית השמדת קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית, שהגנה עליה, ושחרור צפון פולין.
האזור היה מבוצר היטב, משום שכוחות החלוץ הסובייטיים הגיעו סמוך אליו כבר בסתיו 1944, ולכן היו לפיקוד הגרמני מספר חודשים להכין מערך הגנה עמוק בגבול המזרחי של פרוסיה המזרחית.
ההנהגה הנאצית ייחסה חשיבות סמלית ופוליטית גדולה להגנה על פרוסיה המזרחית, משום שפרוסיה מילאה תפקיד מרכזי בתהליך איחוד גרמניה ובהקמת הרייך הגרמני, ובאזור זה הייתה אוכלוסייה גרמנית גדולה.
לפי תוכנית הפיקוד הסובייטי העליון, החזית הבלארוסית השלישית נועדה למלא את התפקיד המרכזי במסגרת המתקפה על פרוסיה המזרחית, כשהיא נתמכת מדרום על ידי כוחות החזית הבלארוסית השנייה, שנועדה לתקוף במקביל מראש הגשר שלה מעבר לנהר נרווה, ומצפון על ידי הארמייה ה-43 של החזית הבלטית הראשונה.
הכוחות שריכז הפיקוד הסובייטי לצורך המתקפה, נהנו מעדיפות גדולה בכוח אדם ובציוד כבד על הצד הגרמני.
הסטבקה תכננה לפתוח במתקפה במחצית השנייה של ינואר 1945. אולם בעקבות המתקפה הגרמנית בחזית המערבית בדצמבר 1944 (הקרב על הבליטה), החליט הפיקוד הסובייטי להקדים את מועד פתיחת מתקפת החורף שלו בחזית המזרחית.
לפי ההיסטוריוגרפיה הסובייטית, ההחלטה התקבלה בתגובה לבקשה מצד בעלות הברית המערביות, להקל את הלחץ הגרמני עליהן.
במבצע השתתפו הכוחות הבאים של הצבא האדום:
החזית הבלארוסית השנייה בפיקוד קונסטנטין רוקוסובסקי
החזית הבלארוסית השלישית בפיקוד איוואן צ'רניאחובסקי (החל מ-20 בפברואר אלכסנדר ואסילבסקי)
הצי הבלטי בפיקוד ולדימיר טריבוץ
הארמייה ה-43 של החזית הבלטית הראשונה
קבוצת ארמיות מרכז שבמהלך המבצע שמה שונה לקבוצת ארמיות צפון
גאורג-הנס ריינהרדט (עד 20 בינואר)
ב-13 בינואר 1945 פתחו כוחות החזית הבלארוסית השלישית במתקפה על הגבול המזרחי של פרוסיה המזרחית, לאחר הפגזת ריכוך שנמשכה כשעתיים.
הפיקוד הגרמני העריך נכונה את הגזרה הצפויה לספוג את המהלומה הסובייטית העיקרית, והיה מוכן לקראתה.
הכוחות התוקפים ספגו הפגזה ארטילרית נגדית יעילה מצד המגינים הגרמניים.
במהלך היום הראשון למתקפה התקדמו כוחות החזית לעומק 2 עד 3 ק"מ בלבד, ואף יחידה לא עמדה ביעדים שתוכננו לה.
ערפל כבד לא איפשר ניצול של העליונות האווירית של חיל האוויר הסובייטי.
במהלך 6 ימי לחימה, הצליחו הכוחות התוקפים להתקדם לעומק 45 ק"מ בלבד.
אולם ארמיית הפאנצר השלישית של הורמאכט, שהגנה על הגזרה שהמתקפה, ספגה אבדות כבדות, והיה ברור שלא תוכל להמשיך להחזיק בעמדותיה לאורך זמן.
עקב מזג האוויר הקשה דחה קונסטנטין רוקוסובסקי, מפקד החזית הבלארוסית השנייה את מועד תחילת המתקפה של החזית ביום, והיא נפתחה ב-14 בינואר.
במהלך היומיים הראשונים של המתקפה, התקדמות כוחות החזית הייתה איטית למדי.
אך ב-17 בינואר הובקעה החזית הגרמנית, וארמיית המשמר המשוריינת ה-5 ניצלה את הפרצה לצורך התקדמות לעומק שטח האויב.
לאחר שישה ימי לחימה כבר השיגו כוחות החזית את היעדים, שתוכננו רק ליום ה-11 של המתקפה.
כדי לסייע למתקפה של החזית הבלארוסית השלישית, החליט הפיקוד הסובייטי להפנות את הכוח העיקרי של החזית צפונה, לכיוון חוף הים הבלטי, ורק חלק מכוחותיה המשיכו בהתקדמות מערבה לכיוון נהר אודר.
המטרה של הפניה צפונה הייתה להגיע לחוף הים הבלטי, ולנתק את מרבית כוחות קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית, שהחזיקו בפרוסיה המזרחית מהכוחות העיקריים של הורמאכט בחזית המזרחית, ולהשמיד אותם.
שינוי כיוון התקיפה הפתיע את הפיקוד הגרמני, שלא היו מוכן להתפתחות זו.
המטרה של החזית הושגה ב-23 בינואר כאשר כוחותיה הגיעו לחוף הים הבלטי סמוך לאלבינג, והארמייה השנייה של הורמאכט נאלצה לסגת לגדה המערבית של נהר ויסלה, תוך איבוד הקשר עם שאר היחידות של קבוצת ארמיות מרכז.
ארמיית הפאנצר השלישית, הארמייה הרביעית, ומספר דיוויזיות של הארמייה הגרמנית השנייה, נותקו וכותרו בשטח פרוסיה המזרחית.
לאחר ניתוק כוחות הורמאכט בפרוסיה המזרחית, שונה שמה של קבוצת הארמיות שלחמה באזור לקבוצת ארמיות צפון, ומפקדה הוחלף.
יחידות של החזית הבלארוסית השלישית המשיכו בהתקדמותם האיטית, ולקראת 26 בינואר הגיעו לקו הביצורים החיצוני של העיר קניגסברג.
הם הצליחו לאגף את העיר ולהגיע לחוף הים הבלטי.
הגעת הצבא האדום לחוף הים הבלטי ממערב לקניגסברג, גרמה לפיצול הכוחות הגרמניים במזרח פרוסיה ל-3 חלקים מבודדים : 4 דיוויזיות באזור זמלנד, 5 דיוויזיות במרחב קניגסברג וכ-20 דיוויזיות בכיס אזור היילסברג, מדרום-מערב לעיר.
ב-30 בינואר ביצעו הגרמנים התקפת נגד מתואמת והצליחו ליצור פרוזדור יבשתי צר, שחיבר את קניגסברג עם היחידות הגרמניות באזור היילסברג.
פרוזדור זה הוחזק על ידי הגרמנים עד ל-30 במרץ.
ב-8 בפברואר קיבל קונסטנטין רוקוסובסקי הוראה להפנות את כוחות החזית מערבה.
החזית הבלארוסית השלישית הייתה אמורה לחסל את יחידות הוורמאכט בהיילסברג, ויחידות של החזית הבלטית הראשונה לתקוף לכיוון קניגסברג וזמלנד.
במהלך הקרבות באזור היילסברג, איוואן צ'רניאחובסקי נפצע ונפטר תוך זמן קצר.
במקומו מונה למפקד החזית אלכסנדר ואסילבסקי.
ל-20 בפברואר הייתה מתוכננת להתחיל מתקפה של החזית הבלטית הראשונה נגד אזור זמלנד המכותר.
אומנם הגרמנים הקדימו והחלו את מתקפת הנגד.
כתוצאה מכך, הם הצליחו להתקדם ולחדש את הקשר היבשתי עם קניגסברג.
ב-24 בפברואר החזית הבלטית הראשונה בוטלה ויחידותיה הועברו לפיקוד חזית הבלארוסית השלישית.
אלכסנדר ואסילבסקי החליט להפסיק את המתקפות לא יעילות ולהכין את הכוחות למתקפה חדשה תוך התארגנות מיוחדת.
בהתחשב בהיקף הכוח שבראשותו הוא החליט שתחילה יש לטפל בקבוצה גרמנית באזור היילסברג.
המתקפה החדשה החלה ב-13 במרץ.
בעקבות הערפל ניצול חיל האוויר הסובייטי היה מוגבל.
למרות המגבלות וקשיי מזג האוויר הסובייטים הצליחו ב-26 במרץ להגיע לחוף הים תוך הריגת כ-96 אלף חיילים גרמנים ולקיחתם בשבי של כ-46 אלף.
לאחר סיום הלחימה באזור התפנו 6 ארמיות סובייטיות.
שלוש מהם הופנו לטובת מתקפה לכיוון ברלין ו-3 לכיוון קניגסברג.
המתקפה הכוללת על העיר החלה ב-6 באפריל.
ביום ראשון לאור קשיי מזג האוויר חיל האוויר הסובייטי ביצע 274 טיסות בלבד.
למחרת עם שיפור במזג האוויר חיל האוויר החל בהפגזות כאשר כל כיום בוצעו כ-3000 טיסות.
ב-8 באפריל מגני העיר פוצלו ל-2 קבוצות.
מפקד הצבאי של העיר ביקש מפרידריך-וילהלם מילר מפקד הארמייה הרביעית אישור לעזוב את העיר ולפרוץ לכיוון זמלנד אך בקשתו לא כובדה.
הארמייה הרביעית ניסתה לחבור לעיר אך ללא הצלחה.
ב-9 באפריל גנרל אוטו לאש, מפקד העיר, החליט על כניעה.
אדולף היטלר הוציא פסק דין על הוצאתו להורג, אך לא היה ניתן לבצע אותו כי הגנרל היה בשבי סובייטי.
לאחר כיבוש העיר נמשכו קרבות באזור חצי האי זמלנד והבסיס ימי בפילאו.
לצורך מתקפה זו הצבא האדום הקים את קבוצת ארמיות זמלנד בפיקוד איוואן בגרמיאן.
העיר פילאו והבסיס הימי שלה היו מבוצרים היטב.
הקרבות לכיבוש האזור היו קשים ונמשכו עד ל-25 באפריל.
מבצע פעמון החירות הוא שם הקוד שניתן להפלגה שביצעו ספינות חיל הים הישראלי לחוף המזרחי של ארצות הברית בקיץ 1976, לאחר שהוזמנו על ידי צי ארצות הברית להשתתף בחגיגות 200 שנה לעצמאותה של ארצות הברית.
בנוסף להפגנת הכבוד והידידות לבעל ברית חשוב, כלל המבצע מספר מטרות נוספות מבחינת ישראל: מפגש עם העם האמריקאי והקהילה היהודית וסיוע למפעל המגבית היהודית המאוחדת.
משימה נוספת שהתקבלה תוך כדי הפלגה, הצגת אמצעי הלחימה של חיל הים הישראלי לציי מדינות מדרום אמריקה כדי לסייע בשיווק תוצרת התעשיות הביטחוניות.
הפלגה זו היא הארוכה ביותר בתולדות חיל הים הישראלי.
ציי מלחמה נוהגים לייצג את מדינתם בארצות רחוקות.
אניית צי נחשבת כשלוחה של המדינה והגעתה לנמל מדינה אחרת מסמנת קשר טוב בין המדינות.
לכן, כבר בקיץ 1951 נשלח שלמה אראל, שהיה אז בדרגת סא"ל, עם הפריגטה אח"י משגב (ק-30) והקורבטה אח"י הגנה לביקור בנמלי ארצות הברית.
העיתוי לאירוע נבע מפתיחת מלווה העצמאות (הבונדס) בארצות הברית, שבעזרתו מומנה ההפלגה.
נספח צה"ל בארצות הברית היה אלוף-משנה (לימים אלוף) חיים הרצוג אותו פגשו אנשי ספינות הטילים בתפקיד שגריר ישראל באומות המאוחדות ב-1976. ההפלגה והביקור בארצות הברית ב-1951 ארכו למעלה משלושה חודשים, כולל תדלוק באיים האזוריים, אולם מסלול ההפלגה היה קצר יותר מאשר במבצע "פעמון חירות".
המבצע עלה יפה ואגרות הבונדס נמכרו מעבר למצופה.
הדיונים על מימון ההפלגה בשנות ה-70
באביב 1976 הגיעה לחיל הים הזמנה: .
הזמנה דומה נשלחה לציים רבים במדינות העולם ונענתה בחיוב על ידי מדינות רבות.
יום העצמאות האמריקאי חל ב-4 ביולי, כך שמועד ההזמנה הותיר מספיק זמן להכנות.
מפקד חיל הים בנימין תלם שמח על ההזמנה ותכנן להיענות לה עם שתי ספינות סער 4 שנבנו בישראל, כדי לנצל את המוניטין שרכשו הספינות הישראליות בניצחונן בקרבות ימיים במהלך מלחמת יום הכיפורים.
הרמטכ"ל מרדכי גור, שבתפקידו הקודם היה נספח צה"ל בארצות הברית, תמך ביוזמה ושר הביטחון שמעון פרס אישר את התוכנית.
גיוס התקציב נתקל בקשיים כאשר ראש הממשלה יצחק רבין ביקש לחסוך את ההוצאה שנאמדה בכמיליון דולר אמריקאי.
חיל הים החל בתכנון, אך משנודע כי אין לכך תקציב נפסקו ההכנות.
חגיגות המאתיים היו אירוע מרכזי בשנת 1976 בארצות הברית, ואנשי הקהילה היהודית והמגבית היהודית המאוחדת ציפו לראות את חיל הים הישראלי והתאכזבו כאשר נודע להם הביטול.
הם העבירו את בקשתם דרך חבר הכנסת ויושב ראש ועדת החוץ והביטחון יצחק נבון שהעלה את הנושא לממשלה ותמך בהפלגה.
מפקד חיל הים אלוף בנימין תלם, ראה חשיבות בקשר עם צי ארצות הברית והעלה את הנושא בפני שר הביטחון שמעון פרס, אשר התחייב לספוג את ההוצאה בתקציב הביטחון.
הפניות מהגורמים השונים שכנעו את ראש הממשלה יצחק רבין, להסיר התנגדותו.
מימון המסע נעשה מתקציב הביטחון.
ההוצאות העיקריות בארצות הברית שולמו על ידי הנספחות.
קצין הניווט סרן אלכס אייל, שמונה גם לכלכלן המבצע, קיבל לפני היציאה עשרות אלפי דולרים במזומן.
הכסף נשמר בכספת הספינה ושימש לרכישות דלק ומזון בנמלים בדרך.
לאנשי הצוות חולקו "דמי כיס" לפי פקודות מפקדת חיל הים עבור כל יום בחוף.
בארצות הברית נמשכו כספים בסכומים גדולים במזומן.
הסכום שהוצא במזומן היה כ-180 אלף דולר, סכום נמוך במקצת מהתקציב המתוכנן.
הכנסות המגבית היהודית המאוחדת, שנבעו ישירות מהביקור, הניבו תשואה בסכומים גבוהים לאין ערוך.
עקב התארכות תהליך קבלת ההחלטות, ניתנה פקודת היציאה לשייטת ספינות הטילים רק יומיים לפני מועד ההפלגה.
מפקד השייטת, אל"ם מיכה לצרוס, בחר באח"י יפו (סער 4) ואח"י תרשיש (סער 4) שהיו הספינות החדישות ביותר בשייטת ספינות הטילים.
לצרוס הטיל על מפקד פלגה 33, סא"ל יצחק שמיר, את משימת ההכנה ליציאה.
שמיר התבסס על התוכנית הראשונית והפעיל את צוותי הספינות ומערכות בסיס חיפה של חיל הים בלא הפסקה עד היציאה.
הזמן הוקדש לתחזוקה מונעת, לתספורת, ניקיון, הצטיידות במזון ומילוי דלק ומים.
כל ספינה הצטיידה בדגלים גדולים של ישראל וארצות הברית.
לכל איש צוות הוכנו שתי חליפות מדים לבנים ונעלים גבוהות חדשות.
הציוד נאסף ונשלח לנמל נורפוק בארצות הברית.
לאור חשיבות המשימה, החליט מפקד חיל הים להציב קצין בכיר כמפקד ההפלגה, את אל"ם אלי רהב, אשר סיים תקופת פיקוד על שייטת ספינות הטילים.
רהב ביקש ממפקד השייטת לצרף לספינות את סרן אילן בוכריס כקצין מכונה ראשי ואת סרן אלכס אייל כקצין ניווט וכלכל ההפלגה.
סא"ל שמיר השלים את תקן הספינות באנשי צוות לפי בחירתו מספינות אחרות.
כמו כן צורפו לספינות צוללים מיחידה 707 לביצוע בדיקות קוער בנמלים, וכן כתב ביטאון חיל הים "בין גלים".
צוותי הספינות הורכבו מחיילים בשירות סדיר, קצינים ונגדים בשירות קבע.
כל ספינה הפליגה עם כ-60 אנשי צוות.
מפקד חיל הים בנימין תלם שהוזמן אישית כאורח לחגיגות הצטרף להפלגה באח"י יפו (סער 4).
בעלי תפקידים בהפלגה ובאירוח תפקיד !!
המסע לארצות הברית וחזרה בוצע בשלבים:
מעבר הים התיכון מדרום לכרתים, מצפון למלטה.
כניסה לתדלוק בגיברלטר, 2,000 מיל ימי.
חצית האוקיינוס האטלנטי מדרום למדיירה.
כניסה לתדלוק בנמל סנט ג'ורג' שבאי ברמודה, 3,000 מיל ימי.
מברמודה אל נמל הצי האמריקני בנורפוק, וירג'יניה, 800 מיל.
יציאה להצטרפות עם אניות מציים שונים וכניסה במשט כבוד בניו יורק.
קבלת ביקורי אורחים וביקורי צוות באתרים לאומיים
יציאה מניו יורק דרומה, הקפת ניו ג'רזי וכניסה במפרץ דאלוור עד נמל פילדלפיה.
מעבר בתעלת דלאוור צ'ספיק לנמל בולטימור.
עגינה בנמל בולטימור, הקרוב ביותר לוושינגטון בירת ארצות הברית.
יציאה מבולטימור והפלגה במפרץ צ'ספיק לנמל נורפוק.
שיווק ביטחוני - ביזמת אגף הסיוע ליצוא ביטחוני יצאו הספינות להצגת יכולת התעשייה הישראלית למדינות דרום אמריקה.
יציאה למפרץ מקסיקו, מעבר מצפון להבאנה וממערב לקובה.
בשולי הים הקריבי, כניסה לנמל קרטחנה (קולומביה).
תצוגת אימוני ירי לצי קולומביה.
יציאה מקרטחנה (קולומביה), מעבר במצר מונה בין הרפובליקה הדומיניקנית לפוארטו ריקו.
חציית האוקיינוס האטלנטי עם תדלוק בנמל פונטה דלגדה שב.
הפלגה בים התיכון מצפון למלטה ומדרום לכרתים.
כניסה לנמל הקישון וקבלת פנים בנמל חיפה.
הספינות מדגם סער 4 נבנו במטרה לשייט כעשרה ימים במרחק מנמל הבית, בתנאי ים סוף והים התיכון.
בשנת 1974 נצבר ניסיון בהפלגות ארוכות סביב אפריקה מחיפה למפרץ שלמה.
השיקולים העיקריים שנלקחו בחשבון בתכנון ההפלגה והשפיעו על הניווט היו מזג האוויר וחישובי תצרוכת הדלק.
הספינות לא נבנו לשייט בים סוער.
בהיותן בים התיכון ניתן היה בדרך להימנע ממזג אוויר גרוע, אך בלב האוקיינוס צריך לתכנן היטב את המסלול ולהסתמך גם על מזל.
לפיכך נבחר נתיב הפלגה מגיברלטר לברמודה על מנת להסתייע ברוחות הסחר הדרומיות מזרחיות בעונה זו של השנה.
באוקיינוס האטלנטי ובחוף המזרחי של ארצות הברית ישנן סופות הוריקן בתקופת ההפלגה ועל הספינות היה להימנע מלהיכנס לסערה כזו.
לפני ההפלגה נשכרו שירותיה של תחנה מטארולוגית בחוף המזרחי של ארצות הברית, שהתמחתה במתן תחזית מזג אוויר באוקיינוס והתראות לפני הוריקנים וסערות.
הספינות היו בקשר עם התחנה פעמיים ביום בזמן חציית האוקיינוס האטלנטי.
למרבה האירוניה, התחנה נפגעה בעצמה מטורנדו והפסיקה לשדר בזמן שהספינות היו בדרכן חזרה.
החישוב הראה שניתן לעבור את המרחק במהירות הגבוהה הרגילה של ספינות הסער.
הקטע הארוך ביותר במסע היה מגיברלטר לברמודה.
יכולת השיוט הקבועה במהירות גבוהה הייתה עיקרון בסיסי בספינות הסער.
הספינות מילאו את מכלי הדלק עד סופם והיו כבדות ממצבן הרגיל.
כדי לשמור על המנועים ממאמץ יתר, החלו את קטע הדרך הראשון במהירות 20 קשר למשך כ-10 שעות.
עם הירידה במשקל הספינות עקב תצרוכת הדלק עלו למהירות 25 קשר למשך 24 שעות וכשמשקלן ירד למצב הרגיל העלו מהירות ל-30 קשר.
במעבר מדרום לאי מדיירה פגשו בפריגטה של הצי הפורטוגזי והחליפו מילות זיהוי באיתות אור.
הים התיכון וגיברלטר היו מוכרים היטב לאנשי הספינות.
על האוקיינוס האטלנטי והנמלים בו נלמד מספרי הניתוב והמפות הימיות.
מפות ניווט של החוף המזרחי היו חסרות והושלמו בנמל ברמודה.
בשנת 1976 לא הייתה קיימת מערכת ניווט לוויינית, ובדרך כלל הסתמך הניווט בקרבת החוף על כיוונים וטווחים במכ"ם, ובלילה נמדדו כיוונים למגדלורים.
המהירות הרבה ושולחן המי"ק אפשרו ניווט מחושב.
קציני הים ידעו למצוא את מיקומם בים בעזרת ניווט אסטרונומי: מדידת גובה השמש בצהריים ותצפית הכוכבים שנעשית בשעות הדמדומים.
בצורת ניווט זו לא נעשה שימוש בחיל הים מזה זמן רב, אבל הפעם היה צורך וזמן לעסוק בכך.
בנוסף לכך, זימנה ההפלגה בקטע שבין ברמודה לאיים האזוריים אפשרות נדירה לקציני חיל הים ליישם את השימוש בניווט כדי לקצר את הנתיב בכ-60 מייל.
בהפלגות בתוך ארצות הברית נרכש ניסיון ייחודי של הפלגות ממושכות בנהרות/תעלות.
כך בוצעה ההפלגה לפילדלפיה במעלה נהר הדלאוור, ההפלגה בין פילדלפיה לבולטימור בתעלת דלוואר-צ'ספיק, וההפלגה מבולטימור לצ'ספיק בנהר הצ'ספיק.
לצורך ביצוע הפלגות אלו עלו לספינות נתבים שהכירו היטב את האזור והכתיבו לסטי"לים כללי הפלגה ייחודיים (הגבלת מהירות).
בנוסף לכך דאג הנספח הימי הישראלי בוושינגטון אל"ם משה טבק לצייד את הספינות במפות ניווט עדכניות בנושא.
בקטע הדרך לקראת האי ברמודה נוצר מתח רב בנושא הניווט ותצרוכת הדלק.
הטווח היה למעלה 3,000 מייל והספינות השתמשו במרבית הדלק שטענו בגיברלטר.
בשעות הערביים היו עננים שכיסו את האופק ולא ניתן היה לבצע תצפית כוכבים.
הספינות היו מצוידות במכ"ם רב עוצמה ורגילות לגלות חוף בטווח של 40 מיל ימי.
לקראת בוקר ההגעה, נותר באח"י תרשיש דלק לצריכה רק במכלים היומיים.
לפי החישובים היה האי צריך להיות בקרבת מקום, אך על המכ"ם לא נראה דבר.
המהירות הורדה ל-20 קשר על מנת לחסוך בדלק והמתח התבטא בבדיחות ימאים.
בעקבות הפעלת מכ"ם בקרת אש של אח"י תרשיש שהיה מיוצב דרך המחשב הדיגיטלי החדש שסופק על ידי מפעל מב"ת של התעשייה האווירית, התגלה האי רק במרחק 15 מיל.
לא הייתה טעות בניווט וגם חישוב הדלק היה נכון.
האי ברמודה שטוח יחסית ולכן הגילוי במכ"ם נעשה בטווח קצר יחסית לחופי ישראל.
הביקור הרשמי - הצדעה לארצות הברית
לקראת מפגן ההצדעה נערכו כחמישים כלי שיט מציי העולם וצי ארצות הברית בנמל ניו יורק.
תוכנית העגינה ומהלך הביקור הופצו למבקרים על ידי מפקדת הצי האמריקאי.
לספינות הישראליות שהצטרפו לאחר התכנון הוקצו המקומות הצפוניים ביותר במעלה ההדסון.
ומקומות אחרונים בטור הכניסה לנמל.
מפגש היכרות עם המארחים בנמל נורפוק
נמל הצי האמריקני בנורפוק הנמצא במפרץ צ'סאפיק בחוף המזרחי היווה את המפגש הראשון עם ארצות הברית.
הספינות עמדו ברציף שלידו נקשרו גם נושאות מטוסים ואוניות קרב.
מפקד הצי האטלנטי של ארצות הברית, שמושבו בנורפוק, אדמירל קיד , הגיע לספינה לקבל את פניו של מפקד חיל הים בנימין תלם והתקבל בשריקת הצדעה.
לספינות נקבעה אונייה מארחת שהייתה אניית אם בהדחק של כ-20,000 טון.
מפקד האונייה הזמין את מפקד המשט הישראלי, אל"ם אלי רהב, ואת שני מפקדי הסטי"לים לארוחת צהרים על סיפון האונייה והציע את שירותיו בכל תחום שיידרש.
שמע הספינות הקטנות שהגיעו מרחוק התפרסם בחוגי הצי ובעיר.
קצין קישור מצי ארצות הברית בדרגת סרן ליווה את הספינות בכל שהייתן בארצות הברית.
קצין זה היה הכתובת לכל הבקשות ולימד את מפקד המבצע לנהוג באסרטיביות.
מפקד הבסיס הודיע שמתקני התחזוקה עומדים לרשות הספינות אם זקוקים למשהו.
הבקשה היחידה הייתה לייצר מאריך לתורן הספינה כדי שניתן יהיה לשאת ברמה את הדגלים הגדולים במיוחד שהובאו, דגל ארצות הברית בעת ירי מטח הכבוד ודגל ישראל בכל שאר הזמן בנמלים.
בכך ביקשו אנשי חיל הים הישראלי לתת לצי האמריקני אפשרות להשתתף בנושא מכובד ולהפגין את איכות הספינות שעברו הפלגה ארוכה, אך לא היו זקוקות לתיקונים.
תוך כדי ביקור בעיר, התברר באקראי ליד חנות לטלוויזיות, כי הספינות צולמו על ידי צוות טלוויזיה מקומי.
בכתבה אמנם לא היו תופעות חריגות, אך מפקדי המשט חשו שהיא לא הרשימה כפי שיכולה הייתה להיות.
המסקנה המידית הייתה תדרוך לצוותי הספינות לראות עצמם חשופים ומייצגים בכל עת, החל מעת היותם על הספינה.
לפיכך ניתנה הוראה לקצינים להצטרף לצוותי טלוויזיה שעשויים להגיע ללא התרעה, ולפקח מה רואים ומה מצלמים כדי למנוע הנצחה של הופעה לא נאותה.
מאז לא הוחמצה שום הזדמנות לעשות רושם טוב.
רס"ר חיל הים קלמונט לימון דבש הביא עמו מערכות מדים לבנים נוספים לכל אנשי הצוות.
תרגול סדר צבאי לצעידה נערך ברציף.
הרמה שנצפתה בתרגול הייתה נמוכה מהמקובל בטקסי קורס חובלים, אך הייתה הערכה שהמדים הלבנים, הנעליים הגבוהות וההתרגשות יעשו את שלהם.
בלילה שבין ה-3 ל-4 ביולי 1976 פשט כוח צה"ל על נמל התעופה באנטבה ושחרר את חטופי מטוס אייר פראנס שנחטף על ידי מחבלים אירופאים בשירות הפלסטינים, במבצע הצבאי "כדור הרעם", שנקרא מאוחר יותר מבצע יונתן.
הצלחת המבצע העלתה את דימויה של מדינת ישראל בכלל והכוחות המיוחדים של צה"ל בפרט.
צוותי ספינות הסער, בנוכחותם במקום, נעשו מושא להבעת הערכה זו.
כניסה ועגינה טקסית בניו יורק
הכניסה לנמל ניו יורק תוכננה על ידי האמריקאים להיעשות בצורה טקסית.
האניות חולקו לשלושה טורים, כעשר אניות בכל טור.
ההערכה היא שהספינות הישראליות לא נכללו בתכנון ולכן קיבלו מקום אחרון בטור השלישי.
האניות כבר הסתדרו בשלושה טורים כשפניהן לניו יורק במהירות נמוכה.
במקום לתפוש מקום בדרך הקצרה ביותר כפי שציפו המארגנים, בחר מפקד ההפלגה להפגין נוכחות.
הספינות עברו במהירות צפונה וחזרו במשט קרוב בכיוון הפוך ובמהירות גבוהה לאורך הטור הראשון השני והשלישי.
בעת המעבר מול כל אניה נשמעה צפירת ברכה.
כך הגיעו למקומן אחרי שזכו לתגובת כבוד מכל הספינות מראש הטור עד האחרונה.
הדבר אמנם יצר קצת מתח אצל המארגנים שלא הבינו בתחילה את התמרון, אך הביא הרבה גאווה לישראל.
תוך כדי מעבר בין הטורים, הובא לידיעת הספינות כי היאכטה המצרית, אל-חוריה, שהייתה אמורה ליטול חלק במשט, טרם אותרה.
בדרך למיקומן של הספינות הישראליות במשט התגלתה היאכטה על ידי הספינות הישראליות והמיקום דווח למפקד המשט האמריקאי.
במשך יומיים עגנו הספינות במקום שנקבע להן בלב נהר ההדסון.
הייתה זו היכרות עם עגינה בזרם חזק קבוע אשר מתחלף בכיוון בהתאם לתדירות הגאות והשפל.