tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סייבר: לאחר שצבי הנינג'ה וספלינטר שבו מן העתיד של שנת 2105, המסע שלהם חזרה להווה נתקל בקשיים כאשר אויבתם, הוירוס "ויראלי", ניסתה למנוע את מסעם, ושלחה את ספלינטר לתוך מרחב האינטרנט כשהוא מפורק לחתיכות.
גם ויראלי הגיעה לתוך מרחב האינטרנט, שם היא שוטטה בחיפושים אחר דרכי יציאה לעולם האמיתי.
במהלך חיפושיה, ויראלי נתקלה בקבצים סודיים של "שבט הרגל" אשר אותם היא ניסתה לפרוץ, אם כי ללא הצלחה הצלחה.
מערכת ההגנה של הקבצים זיהתה את ניסיון הפריצה, והולידה מתוכה ישות אינטרנטית חזקה וגדולת ממדים בשם "סייבר שרדר", אשר נודעה כגרסת הגיבוי של שראל למקרה והוא ימות.
סייבר שרדר חיסל את ויראלי, ולאחר מכן חיפש אחר דרכים בהן יוכל לצאת לעולם האמיתי על מנת להמשיך את מטרתו הגשמית - הבסת צבי הנינג'ה וספלינטר וכיבוש כולל של ניו יורק.
לאחר חיפושים רחבים ופיתולים רבים, סייבר שרדר הצליח לפרוץ את דרכו לעולם האמיתי.
סייבר שרדר גייס לעזרתו את חיילי "שבט הרגל" המפורק, והחל בתוכניתו, אך מהר משחשב הוא הובס, זאת בידי הצבים בסיועו של קייסי ג'ונס.
מאוחר יותר, סייבר שרדר הופיע פעם נוספת, בחתונתם של ג'ונס ובת זוגו אפריל או'ניל.
הצבים נאבקו בשרדר בסיוע כל בני בריתם אותם הם פגשו בחלוף שנות פעילותם, עד שלבסוף הם מחקו את סייבר שרדר מקיום באמצעות השמדת קובצי היצירה שלו.
טנגו: ביפן העתיקה שבראשית ימיה, שד אלוהי, קאמי הידוע כ"טנגו", פעל ברחבי המדינה וזרע הרס וחורבן רבים שגרמו לתושבים לחיות באימה בלתי נפסקת.
השד חי כתושב מן השורה בשם "אורוקו סאקי", ופעולות הטרור אותן הוביל הוא קרא לעצמו בכינוי "שרדר".
במטרה לסיים את הטרור והפחד אותו הוביל, בית הדין העליון של יפן גייס לשורותיו ארבעה נינג'ות עוצמתיות, והן נאבקו בשרדר עד זוב דם, כשלבסוף הוא מצא את מותו.
מאות שנים אחר כך, בראשית המאה ה-21, חמישה מאמינים עלומים העירו לחיים את שרדר באמצעות כישוף, וכשהתעורר הוא תפס את מקומו של שראל כשרדר.
שרדר התקיף את ניו יורק כולה בהרס ובחורבן, עד שנעצר בידי צבי הנינג'ה, שהסתייעו ברוחו של נינג'ה עתיקה.
בסדרה מ-2012, שרדר מופיע בדיבובו של קווין מייקל ריצ'רדסון.
גרסה זו שואבת אלמנטים רבים מאפילת הדמות בקומיקס, והיא מציגה לדמות אופי בוגר יותר מאשר כל שאר גרסאותיה בסדרות הטלוויזיה השונות, אך גם היא, כאחרות, משנה את סיפור המקור של הדמות.
בעלייתם של צבי הנינג'ה אורוקו סאקי היה לוחם שעשה עסקה עם שד שנתן לו את השריון שלו.
דבר שגרם לו להפוך ליצור מפלצתי ואת שבט הרגל לפושעים, אחרי שקראי ביתו כלאה את שניהם בממד אחד, חלקי שריונו התפזרו.
שבט הרגל ניצל את דרקסום שהיה מוטאנט מממד אחר שיצר הרבה מוטציות, ביניהם את ספלינטר וצבי הנינג'ה, מתוך אמונה שהאנושות היא נחותה, על מנת שיעזור להם בחיפוש אחר חלקי השריון האפל שבזכותו דרקסום היה יכול להיות שרדר.
אך לאחר שנשלמה הבנייה, השריון שאב את האנרגיה מדרקסום והשיב את שרדר האמיתי לחיים.
שרדר תקף את שלושת הבכירים של שבט הרגל (אשר למעשה ניצלו את דרקסום למטרתם) והחל להשתולל בכל ניו יורק.
הצבים עצרו בעדו בעזרת צמיד מיוחד שנתרם על ידי מוטנטית מרושעת והאקסית של ספלינטר, מתוך עסקה שלאונרדו סגר איתה, והגלו את שרדר לממד שלו.
בהמשך שבט הרגל משיב אותו, ואחרי שהצבים וספלינטר משחררים את קראי, שוחרר גם הוא והחליט לנקום בביתו ובהמשך בשרדר ודרקסום.
אחרי שניסה לקחת הכוח המיסטי של ספלינטר, הצבים ביחד עם אפריל, ספלינטר וקייסי הבת הביסו אותו וטיהרו את נשמתו.
דובב בעברית על ידי צביקה פורמן.
ברוב משחקי הווידאו שרדר הוא בוס אחרון, פרט לגרסת הגיים בוי (שם הוא בוס רביעי מתוך 5).
במשחק "צבים בזמן" יש 2 גרסאות שלו: בגרסת הארקייד נלחמים נגד 3 שרדרים, ובגרסת ה-SNES נלחמים נגד גרסה מוטנטית חזקה שלו (מבוססת על הסרט השני).
במשחק ה-SNES "טורניר לחימה" ניתן לבחור את שרדר כדי להילחם ביריבים.
רבן של אוסטרובה, סוקולקה והרדוק שבפולין.
נולד בפראשעוויץ שבפולין, לר' יוסף סארנא.
בצעירותו למד בישיבה בטשכנוב ולאחר מכן בישיבת וולוז'ין.
נשא את בתו של רבי יצחק מרגלית אב"ד שצ'וצ'ין.
תקופה קצרה לאחר נישואיו החל לכהן כרב העיירה סאמפולני, לאחר מכן מונה לרבנויות בסייני, אוסטרובה, סקלוקה והרדוק.
בהרדוק כיהן עד לפטירתו בי"ב בשבט תרנ"ב.
בנו, הרב יעקב חיים סרנא היה מגיד מישרים ושוחט בהרדוק בעת כהונת אביו כרב המקום.
נכדו הוא הרב יחזקאל סרנא, ראש ישיבת כנסת ישראל חברון.
שרדר (Shredder) היא תוכנת שחמט מסחרית.
מנוע השחמט והממשק הגרפי שלה פותחו בגרמניה על ידי סטפן מאייר-קאלן (Stefan Meyer-Kahlen) ב-1993. תוכנת שרדר זכתה באליפות העולם בשחמט למיקרו-מחשבים ב-1996 ו-2000, באליפות העולם בשחמט למחשבים ב-1999 ו-2003, באליפות העולם בשחמט מהיר בשנים-2002, 2003, 2004, 2005, 2007, ובאליפות העולם בשחמט לתוכנות ב-2010.
ב-24 בינואר 2007, ברשימת מד כושר CEGT (תחרות מנועי השחמט הגדולה), דיפ שרדר 10.0 סיים במקום החמישי עם מד כושר 2855 – 5 נקודות מתחת ל-LoopMp, ו-22 נקודות מתחת דיפ פריץ 10 ו-160 נקודות מתחת למדורגת מספר 1 ריבקה 2.1, בעלת מד כושר 3015.
ביוני 2006 החלה שרדר בהפצת גרסה 10.0. גרסה 11.0 הופצה באוקטובר 2007. גרסה 12 בינואר 2010. גרסת ה"דיפ" של התוכנה מנצלת ריבוי מעבדים או מספר ליבות מעבדים.
גרסה 13 הופצה ב-30 באוקטובר 2016, גרסה זו עולה על קודמתה בכ־300 נקודות מד כושר.
תוכנת שרדר זכתה במספר תחרויות שחמט למחשבים מאז תחילת דרכה:
שרדר היא אחת מתוכנות השחמט הבודדות שזמינות לא רק עבור Windows ו-Mac OS, אלא גם עבור לינוקס.
המשחק הבא שוחק בין שרדר (בכלים השחורים) נגד List באליפות העולם בשחמט למחשבים ב-2003. שרדר מקריב כלי בתמורה ליוזמה חזקה בעמדה מורכבת מאוד, עמדה שקשה עבור מחשב לחשב עד הסוף.
שרגא קטן הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1978 בבימויו של זאב רווח.
התסריט מבוסס על מחזה בשם זה של הלל מיטלפונקט שעלה בתיאטרון חיפה ב-1975. הוא נכתב על ידי זאב רווח והלל מיטלפונקט.
הסרט הופץ על ידי סרטי ארז.
המועצה לביקורת סרטים ומחזות אישרה את הסרט בהגבלת צפייה למבוגרים מגיל 16.
שרגא קטן (זאב רווח) הוא פועל במפעל של מר שפירא (רפאל קלצ'קין).
הוא התקדם יפה ב-15 שנות עבודתו במפעל, יוצא קבוע עם ליאורה (ליאורה טיקוצקי), בתו היפהפייה של מר שפירא שעובדת כדיילת באל על.
הם עומדים להתחתן ושרגא עומד לקבל לידיו את המפעל ולעבור לווילה מפוארת שנרכשה עבורם.
דרכו של שרגא לצמרת נראית בטוחה עד שהוא מקבל לפתע צו מילואים ל-35 יום בגדוד שריון ברמת הגולן.
הוא מגיע לבסיס ומתחיל להכין את הטנק בעזרת אנשי צוותו כשהמג"ד (יוסי קאנץ) מזרז אותם.
פרדי (יוסף כרמון), פקיד ממשלתי מבוגר שמפרנס משפחה עם 5 ילדים.
אבנר (יצחק חזקיה), רופא שיניים מבוסס עם אישה ובת.
ציבי (צחי נוי), רווק שמנמן צעיר שעוזר לאימו השתלטנית (ליה דוליצקיה) בחנות המכולת
אלי הדר (הלל מיטלפונקט) כתב גלי צה"ל, מסתפח לצוות כדי להקליט תוכנית על חיילי המילואים בשריון.
בלילה עוברת במקום משאית ובה חברים בתיאטרון הקהילתי בקריית שמונה שבאים להופיע לפני הצוותים.
ליד הטנק של שרגא הם מורידים את סופיה (סופי) דהאן (ניצה שאול), צעירה נאה, העובדת במפעל טקסטיל בקריית שמונה.
היא שרה להם שני שירים ומתחיל לרדת גשם שוטף.
כולם בורחים לאוהל חוץ משרגא וסופי שנכנסים לטנק ומתחילים להתעלס.
כעבור זמן מבינים כולם מה שנעשה בטנק, נכנסים לטנק ומצטרפים לאורגיה.
בשלב מסוים מישהו לוחץ על מתג הקשר והמג"ד שומע כל מה שקורה שם.
בבוקר עוזבת סופי לביתה ובסוף המילואים כולם משתחררים לתפקידיהם.
סופי מגלה שהיא בהיריון ומודיעה זאת לאחיה צדוק (צדוק קראוס).
הוא גורר אותה למג"ד ומאיים שאם לא יפתור את בעיית מי האבא הוא יגרום לשערורייה.
המג"ד שולח את הפקיד שלו (משה איש כסית) לחלק לכולם צווי חירום להתייצבות מיידית.
כולם מגיעים במחשבה שעומדת לפרוץ מלחמה אבל המג"ד מסביר להם את הבעיה.
הם יושבים המומים לטכס עצה.
לכל אחד יש מה להפסיד חוץ מציבי הרווק.
הם מחליטים שהוא יודה באבהות אך סופי דוחה אותו בידיעה שהוא כלל לא שכב איתה.
סופי מגיעה לפגישה אתם במסעדה כשבמקום ציבי מגיעה אמו.
אבנר האמיד מציע לה לעבור הפלה מלאכותית ונופש על חשבונו אך היא מסרבת.
היא משתכנת בדירתו של שרגא, ותוך זמן קצר מגלה זאת ליאורה ארוסתו של שרגא, שעומדת להינשא לו.
שרגא נתון בלחץ רגשות, כל חבריו ברחו מאחריות, הוא עלול להפסיד המון אבל מצד שני הוא מרגיש חמלה כלפי סופי שבאה משכבה סוציואקונומית נמוכה כפי שהוא היה.
לפי בקשתו סופי חוזרת לביתה, ושרגא שיודע שהוא עלול להפסיד כל מה שרכש בחייו, נוסע לקריית שמונה ומחזיר אותה לתל אביב.
שרגא שמר (24 בפברואר 1929 – 17 בנובמבר 2019) היה ראש מועצת חבל יבנה, ממייסדי מושב ניר גלים, ממייסדי בית העדות להנחלת זיכרון השואה ופעיל ציבור.
שמר נולד בכפר הנגון שבצפון מזרח הונגריה ליום-טוב ושרה שירמן.
לאחר פלישת גרמניה להונגריה, במרץ 1944, נשלח עם משפחתו לגטו אוזד ובהמשך גויס עם אביו לפלוגות העבודה של צבא הונגריה.
במסגרת פלוגת העבודה, עבד בקו החזית שבין הונגריה לברית המועצות בגליציה המזרחית.
כמו כן, עבד בתיקון מסילות ברזל שהופצצו על ידי האמריקאים בהג'שהלום, צומת רכבות ראשי, בגבול הונגריה-אוסטריה.
בהג'שלום נפטר אביו ממחלת הטיפוס.
שרגא בן ה-15 שרד את המלחמה.
לאחר המלחמה הצטרף לגרעין הכשרה של בני עקיבא, גרעין "גאולה".
לאחר תקופת הכשרה של כשנה וחצי בהונגריה ובגרמניה, הם העפילו ארצה על אניית המעפיל האלמוני בפברואר 1947. לאחר עימות עם הבריטים נתפסה האונייה ושרגא שולח בין יתר נוסעיה למחנה 65 בקפריסין.
בערב יום הכיפורים 1947, הגיע שרגא לארץ ישראל.
בשנת תשי"א התחתן עם רחל לבית וייס, ונולדו להם ארבעה ילדים.
בימי חייו נולדו לו מעל 20 נכדים ו-30 נינים.
שרגא נמנה עם מייסדי מושב ניר גלים ומילא שורה של תפקידים במושב.
היה פעיל במגוון תפקידים ציבוריים באיגוד המושבים של הפועל המזרחי וסייע בהקמת היישובים הדתיים ברמת הגולן, בבקעת הירדן, וביישובים הראשונים בגוש קטיף.
בשנת 1981 החל לכהן כראש מועצת חבל יבנה עד לשנת 1994 ובמסגרת התפקיד היה שותף פעיל בהקמת בית העדות במועצה.
היה פעיל בעמותת "ילדים" שבמסגרתה ארגן הבאת ילדים יהודיים מהונגריה לביקורים בארץ.
בשנים 1985–1998 כיהן שרגא כיו"ר איגוד ערים לאיכות הסביבה אשדוד וחבל יבנה.
משנת 1995 שימש כיו"ר העמותה למען החבר הוותיק בחבל יבנה.
משנת 1999 שימש כסמנכ"ל מרכז המועצות האזוריות ויו"ר הנהלת קריית החינוך גבעת ושינגטון.
בשנת תשס"א הוענק לו פרס עמינח למפעל חיים על פעילותו הציבורית.
נפטר ב-17 בנובמבר 2019, נקבר בבית העלמין המשותף לבני דרום וניר גלים.
שרדרה (בקזחית: Шардара) היא עיירה שנמצאת במחוז טורקיסטן שבקזחסטן.
העיירה נמצאת כ-216.5 ק"מ מבירת המחוז, טורקיסטן וכ-1,109 ק"מ מבירת קזחסטן, נור-סולטן.
לאחר סיום פרוטוקול הערכת הקיימות של הידרו-אנרגיה בנובמבר 2010, ההערכה הראשונה בוצעה בקזחסטן.
זו הייתה הערכה של פרויקט הרב-תכליתי של שרדרה.
הפרויקט ממוקם בדרום קזחסטן, סמוך לגבול עם אוזבקיסטן.
הפרויקט הוא אחד ממאגרי מים רבים, מאורות, מטחים ומתקני מים על נהר סירדריה, שנמצא כ -2,200 ק"מ.
מטרתו השקיה והסדרת שיטפונות, כאשר ייצור החשמל הוא יתרון נוסף.
JSC Shardarinskaya GES, שהוקמה בשנת 1998, היא הבעלים והמנהל של המפעל.
החברה נמצאת בבעלות של 100 אחוזים על ידי חברת Samruk Energy, חברת בת בתחום הקרנות של קרן הרווחה הלאומית Samruk Kazyna.
החודש החם ביותר הוא יולי (34 מעלות צלזיוס).
החודש הקר ביותר הוא ינואר ( מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 336 מילימטרים בשנה.
חודש מרץ הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (86 מ"מ גשם), וחודש יולי הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).
העיירה נמצאת ליד הכבישים R-25 ו-R-28.
הרב שרגא נח שטינמן (נולד בי"ז באדר ה'תש"ט, 1949) הוא ראש ישיבה חרדי, נשיא רשת ישיבות ארחות תורה, וחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה.
נולד בכפר סבא, בנם השני של הרב אהרן יהודה ליב ותמר (לבית קורנפלד) שטינמן, אז ראש ישיבת חפץ חיים בעיר.
בעצת החזון איש לא למד בבית ספר עממי, ואביו לימד אותו באופן פרטי.
בהמשך למד אצל אביו בישיבה הקטנה של ישיבת פוניבז', ובגיל 16 התארס עם חנה קניבסקי (נפטרה ב-2014), בתם של הרב חיים קניבסקי והרבנית בת-שבע קניבסקי ונכדתם של הרב יעקב ישראל קניבסקי והרב יוסף שלום אלישיב.
עומד בראשות ישיבת 'קהלות יעקב' לצעירים בבני ברק (בעבר לצד הרמי"ם הרב משולם שנקר והרב זאב לוין), והיה איש הקשר בין אביו לסב אשתו, הרב אלישיב.
לאחר פטירת אביו התמנה כראש רשת ישיבות ארחות תורה, במסגרת זו הוא מכהן כנשיא ישיבת ארחות תורה בבני ברק, ישיבת תורה בתפארתה באלעד, ישיבת נר זרח במושב עוצם בדרום הארץ, ישיבת רנה של תורה בכרמיאל.
הוא מעביר בישיבות אלו את השיעור הפותח את תחילת הזמן בכל ישיבה.
כן משמש הרב שטינמן כנשיא רשת הכוללים רינה של תורה וכולל 'צלו של היכל' ב בירושלים וכרב בית הכנסת איצקוביץ' בבני ברק.
במקביל הוא משמש כמנהל הרוחני של רשת "עץ הדעת" וכן של רשת תלמודי התורה 'עטרת שלמה' של הרב שלום בער סורוצקין, וכסמכות הרוחנית של כמה ישיבות קטנות ("שיח יצחק" ו"צעירים החדשה") וסמינרים לבנות.
בדצמבר 2020 הצטרף למועצת גדולי התורה של דגל התורה.
בינואר 2026 אמר ביחס ליעדי גיוס החרדים שהוצבו בהצעת חוק הפטור מגיוס, כי כשם שבחוק טל ב2002 "מעולם לא עמדו ביעדים" ו"לא התכוונו לעמוד ביעדים", כך גם "לא יעמדו היום" ביעדים שבחוק החדש.
הרב שטינמן היה נשוי לחנה (עד לפטירתה ב-2014), בתם של הרב חיים קניבסקי והרבנית בת-שבע קניבסקי ונכדתם של הרב יעקב ישראל קניבסקי והרב יוסף שלום אלישיב.
להם ארבעה בנים וארבע בנות.
הרב אליעזר – רב קהילה בבני ברק ור"מ בישיבת תורת דוד באשדוד חתנו של הרב בנימין קורלנסקי גר בבני ברק.
הרב מאיר - פוסק הלכה, ורב קהילה בבני ברק, ה"חברותא" של הרב אהרן יהודה לייב שטינמן, גר בבני ברק.
הרב אברהם ישעיהו – מחבר סדרת ספרי שיח המועדים וספרים נוספים מתורתם של הרב חיים קניבסקי והרב אהרן יהודה ליב שטינמן גר בבני ברק.
בתו - אשת הרב גדליה הוניגסברג, ה"חברותא" של הרב חיים קניבסקי והרב אהרן יהודה ליב שטינמן, ומחבר מספר ספרים מתורתם ומקורות חייהם
בתו - אשת הרב ישעיה כהן, ר"מ בישיבת עטרת שלמה.
בתו - אשת הרב ישראל חיים גפן, ר"מ בישיבת קהילות יעקב.
שרגא אליהו (שרגי) גשטטנר היה זמר ומלחין חסידי, תושב מונסי.
נספה באסון הר מירון בל"ג בעומר בהר מירון, בשנת 2021.
נולד במונטריאול שבקנדה, לחיים גשטטנר, חסיד סקווירא, ולשושנה, ילידת בני ברק, נכדתו של הרב שרגא סיני, מייסד ומנהל בית הספר "יסודי התורה" בתל אביב ומראשי החינוך העצמאי בארץ ישראל.
התחנך במוסדות חסידיים במונטריאול ובארצות הברית.
כנער היה חבר במקהלות חסידיות ועסק בהלחנה, אך לבקשת הוריו נמנע מלעסוק בתחום זה באופן מקצועי עד לנישואיו.
נשא את בתו של מרדכי דירנפלד ממונסי.
המשיך לעסוק בהלחנת שירים חסידיים, שבוצעו בידי זמרים חסידיים שונים.
בין לחניו: "אל הכבוד", שהושר על ידי שרולי ורדיגר, ו"אנעים זמירות", של שלוימי דסקל.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 גילו אותו המפיק יוסי טיברג והמלחין יוסי גרין.
הם לקחו אותו תחת חסותם והחליטו להפיק עבורו אלבום.
בשנת 2012, אחרי שלוש שנות עבודה, יצא אלבום הבכורה – "שרגי", בהפקתו של טיברג, הכולל לחנים של גרין, פינקי ובר, וגשטטנר עצמו.
את האלבום עיבדו יהושע פריד, וכן יובל סטופל ואלי לשינסקי.
יחד עם האלבום יצא הקליפ של אחד משירי האלבום – "כרחם אב על בנים כן תרחם עלינו".
באוקטובר של אותה שנה, זכה בתואר "תגלית השנה" במצעד המוזיקה של רדיו קול חי.
גרין המשיך לעבוד עם גשטטנר, ובשנת 2014 הוציא את האלבום "ווארעמקייט" (בעברית: "חמימות"), שהוא אחד מסדרת האלבומים "גוונים של גרין", הכוללים להיטים מלחניו של גרין.
בשנת 2017 השתתף באלבום "הכל לטובה", שהוא אחד מסדרת האלבומים "מונה", מלחניו של מונה רוזנבלום.
גשטטנר השתתף במספר אלבומי מוזיקה שהופקו בארצות הברית על ידי מפיקים שונים.
השתתף בשני האלבומים "אמן ואמן", שנועדו לחזק את הנושא של עניית אמן וכללו לחנים של אייבי רוטנברג, בעיבודו של ישראל לאם.
גשטטנר הופיע באירועים שונים וכן בחתונות, בעיקר בארצות הברית ובקנדה.
עם השנים החליט לנטוש את עולם המוזיקה לטובת לימוד תורה וחינוך ילדיו, ולפרנסתו עסק ביוזמות עסקיות שונות.
באביב 2021 הגיע עם שני אחיו לביקור בישראל כדי להשתתף בל"ג בעומר בהילולת רבי שמעון בר יוחאי שנערכה ביום חמישי בלילה, והוא התעתד לשוב לקנדה ביום ראשון.
הוא נספה באסון הר מירון, כאשר נמחץ למוות יחד עם עוד 44 חוגגים.
הלווייתו נערכה למחרת בירושלים והוא הובא לקבורה בהר המנוחות.
בעקבות הידיעה שהוא שוהה לבדו בישראל ובני משפחתו אינם משתתפים בהלוויה, באו מאות אנשים שלא הכירוהו לחלוק לו כבוד אחרון.
בני משפחתו צפו בהלוויה באמצעות זום.
לאחר פטירתו התפרסם ביתר שאת שירו "כרחם אב", וכמה זמרים הוציאו קאברים לשיר, בהם אפשר למנות את שמחה ליינר ומקהלת זמירות, שמחה פרידמן, רפאל אוזן, זוכה הריאלטי "הקול הבא" וכן 700 מתנדבי הארגון איחוד הצלה.
השיר נתפס כ"המנון" של אסון הר מירון.
במלאת שנה לפטירתו הופק קליפ מיוחד אודות המיזם "קבעתי" שהוקם לזכרו, משולב בסיפור חייו של גשטטנר שזנח את עולם המוזיקה והקפיד לקבוע עיתים לתורה ולסיים מסכתות רבות.
במלאת שנה לפטירתו, בל"ג בעומר תשפ"ב (ה-18 במאי 2022), הוציא יוסי גרין לזכרו את השיר "הבן יקיר לי שרגי אליהו", אותו הוא הלחין וביצע לצידו של פנחס מסרנו.
הותיר אחריו אישה וחמישה ילדים.
ווארעמקייט – גוונים של גרין 4 - 2014
אמן ואמן – מלחניו של אייבי רוטנברג
לרקוד 2 – בהפקת המנצח איצי שוורץ
כדאי ר' שמעון בר יוחאי – שירי ל"ג בעומר.
רבי שרגא צבי טננבוים (נכתב גם טענענבוים; א' באייר ה'תקפ"ו, 1826 - ד' באדר ה'תרנ"ז, 1897) היה רבה של הקהילה היהודית בסענדרא ובטשאטה שבהונגריה, ומחבר סדרת הספרים נטע שורק, היה מגדולי רבני הונגריה במאה ה-19, פוסק ומנהיג אורתודוקסי בולט, ועמד בראשות ישיבה גדולה בהונגריה.
נולד בסענדרא, אביו, הגאון רבי זאב וואלף טננבוים היה רב העיירה ומחבר הספרים "רחובות הנהר", "פלגי מים", "קריה נאמנה" ו"אילת השחר".
נשא לאישה את הרבנית הענדל בתו של הרב אברהם יעקב רזה, רבה של קאשוי.
בשנת תר"ח כשאביו עבר לשמש כרב בעיר ורפלט, החליף אותו רבי שרגא צבי ברבנות העיר סענדרא למשך כ-26 שנים, ולאחר מכן בשנת תרל"ד עבר לשמש כרבה של טשאטה, עם בואו לטשאטה יסד ישיבה של עשרים בחורים, שגדלה עם הזמן.
אחיו רבי יעקב טננבוים אב"ד פוטנוק מגדולי רבני הונגריה בעל מחבר נהרי אפרסמון.
בנו רבי משה טננבוים רבה של ווערפעלעט.
בנו הרבני יהודה דוד טננבוים גרויסוורדיין.
בנו הרבני מנחם מנדל טננבוים.
בתו חיה גיטל נישאה לאחיינו רבי מנחם מנדל טננבוים, בעל "שארית מנחם", בנו של אחיו רבי יעקב טננבוים מחבר הספר "נהרי אפרסמון".
בנו של רבי מנחם מנדל הוא רבי משה טננבוים אב"ד מילדוי-סעפשי בעל "מסעות משה".
בתו הרבנית חנה רבקה אשת הרב יהודה אלטמן, רבה של טשאטה ומחבר השו"ת 'מי יהודה' והספר 'ים של יהודה'.
חיבר סדרת ספרים בשם נטע שורק.
ספר נטע שורק - דרשות לשבתות ומועדים, מונקאטש, תרנ"ח
ספר נטע שורק - חידושים ופלפולים וסוגיות הש"ס, מונקאטש, תרנ"ח
ספר שו"ת נטע שורק, מונקאטש, תרנ"ט
שרגא שובל (נולד ב-19 באוקטובר 1958) הוא פרופסור ישראלי במחלקה להנדסת תעשייה וניהול ודיקן הפקולטה להנדסה באוניברסיטת אריאל.
שרגא שובל נולד ברמת גן.
למד בתיכון "אהל שם" וקיבל B.Sc.
(1987) בהנדסת מכונות מהטכניון, המכון הטכנולוגי הישראלי.
עבודת גמר: שילוב של מחרטת CNC ורובוט בתא ייצור גמיש.
בין השנים 1987–1990 עבד כמדען בארגון המחקר המדעי והתעשייתי של חבר העמים (CSIRO) - חטיבת טכנולוגיות ייצור בסידני, אוסטרליה, בפיתוח מערכת רובוטית לעיבוד אבני חן צבעוניות.
הוא השלים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת מישיגן, אן ארבור, במחלקה להנדסת מכונות ומכניקה שימושית ב-1994. כותרת הדוקטורט שלו.
עבודת גמר: שילוב של סוכנים חכמים במערכת סיוע לנסיעות אדפטיבית לעיוורים.
ה-NavBelt, מכשיר ניווט לעיוורים ולקויי ראייה בטכנולוגיית רובוטיקה ניידת, שפותח על סמך תזה זו, הוא אחד העזרים הרובוטיים הראשונים לעיוורים.
ה-Navbelt הובילה לפיתוח ה-GuideCane, שזכה בהמצאת הרובוטיקה הטובה ביותר על ידי מגזין Discover בשנת 1998.
שובל חזר לישראל ב-1994 לאחר שסיים את הדוקטורט שלו לפוסט-דוקטורט בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון, ועד שנת 2000 היה עמית מחקר וראש המעבדה לרובוטיקה וייצור ממוחשב בפקולטה להנדסת תעשייה וניהול בטכניון.
בין השנים 1996–1997 עבד כיועץ עבור תאגיד קרייזלר בפיתוח של אחד מכלי רכב הנוסעים הבלתי מאוישים הראשונים עבור מתקן מבחן עמידות האוטומטי (ADR) שלהם במגרש ההוכחות של קרייזלר בצ'לסי, מישיגן.
בשנת 1998 הצטרף למחלקה להנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת אריאל (אז המכללה ליהודה ושומרון), תחילה כמרצה נלווה ובשנת 2000 כמרצה בכיר.
בשנת 2001 תכנן והקים את מעבדת הרובוטיקה הראשונה באוניברסיטת אריאל.
במסגרת זו הוא יזם את פעילות המחקר הראשונה בישראל שהשתמשה בטכנולוגיית רובוטיקה כמענה נגד טרור בסביבות מנהרות.
כיהן כיו"ר המחלקה להנדסת תעשייה וניהול בין השנים 2000–2007, ו-2009-2015. הוא הפך לפרופסור חבר ב-2005 ובשבתון שלו (2007–2008) עבד במכון ההגנה והמערכות (DASI) באוניברסיטת דרום אוסטרליה.
מ-2015 עד 2016 הוא היה בשבתון באוסטרליה באוניברסיטת ניו סאות' ויילס, וכשחזר ב-2016, נבחר כדיקן הפקולטה להנדסה באוניברסיטת אריאל.
בשנת 2018 הוא קודם לפרופסור מן המניין באוניברסיטת אריאל.
פרופ' שובל חיבר יותר מ-200 פרסומים מדעיים, כולל ספר לימוד, "ייצור משולב במחשב" (בעברית), שיצא לאור על ידי האוניברסיטה הפתוחה בישראל (2012).
שובל רשם גם פטנט על "רובוט נייד עם מסלול כפול לתנועה בשטח קשה".
שרגא פייבל כהן (לעיתים שרגא פייוול כהן) (1937 - חשוון ה'תשפ"ג, 20 בנובמבר 2022) היה רב ופוסק הלכה אמריקאי, מחבר הספר 'בדי השולחן'.
הרב כהן היה ר"מ בישיבת רבינו חיים ברלין בברוקלין ניו יורק, בתקופה בה עמד בראשה רבי יצחק הוטנר, והוכר כגאון וכבעל ידע גדול ורחב בתורה.
הרב כהן הקדיש את ימיו ללימוד ולכתיבת ספריו.
במשך עשרות שנים שימש כרב בית הכנסת 'קהל תומכי תורה' בפלטבוש שבברוקלין.
מספר שנים לפני פטירתו פרש מתפקידו, ועבר לגור בלייקווד שבניו ג'רזי.
ספריו מכילים תשובות בהלכה שנכתבו כמענה לשאלותיו על ידי הרב יוסף שלום אלישיב, אשר כיבדו והעריכו ושמר עמו על קשר מתמיד.
הרב אלישיב התבטא שפסקי הדין של הרב כהן הם "המילה האחרונה" עבור יהדות ארצות הברית.
ספרו "בדי השולחן" הוא חיבור הלכתי על שולחן ערוך חלק יורה דעה.
החיבור כולל 7 כרכים, העוסקים בענייני כשרות, אבלות, צדקה, נדרים, טבילה, ודיני נידה וטהרת המשפחה.
החלק השלישי כולל מקורות והערות קצרות.
הרב כהן כתב ספרים רבים, אך התפרסם בעיקר בזכות סדרת הספרים בדי השולחן:
בדי השולחן על הלכות נדרים
בדי השולחן על הלכות צדקה
בדי השולחן על הלכות אבילות
בדי השולחן על הלכות בשר בחלב
בדי השולחן על הלכות תערובות
בדי השולחן על הלכות נידה וטבילה
דעת כהן א' וב' – מאמרים על מושגים בגמרא ונושאים הלכתיים מגוונים
שדרג'ה פופוביץ' (נולד ב-1 בפברואר 1973) הוא פעיל פוליטי סרבי וממקימיה ומנהיגיה של תנועת הסטודנטים אוטפור שעזרה להפיל את נשיא סרביה סלובודן מילושביץ'.
לאחר קריירה פוליטית קצרה בסרביה כחבר פרלמנט מטעם המפלגה הדמוקרטית הסרבית ויועץ לראש הממשלה בתחומי סביבה, הקים את המרכז לפעולה ואסטרטגיות לא-אלימות יישומיות (CANVAS)
באוקטובר 2017, נבחר לשמש כרקטור של אוניברסיטת סנט אנדרוז.
פופוביץ' נולד בבלגרד, שם שני הוריו עבדו בטלוויזיה.
הוא ניגן בגיטרה בס בלהקת רוק גותי בשם בעל יחד עם אנדריי אצ'ין כסולן אך לימים פנה לעשיית סרטים.
במקביל למוזיקה, פופוביץ' הצטרף לתנועת הצעירים של המפלגה הדמוקרטית הסרבית שנקראה Demokratska omladina (נוער דמוקרטי).
בינואר 1994 נבחר לנשיא תנועת הצעירים בוועידת המפלגה ועבד תחת מנהיג המפלגה שנבחר זה עתה זוראן ג'ינג'יץ'.
באוקטובר 1998 היה ממקימי תנועת אוטפור (התנגדות), תנועת מחאה שהתנגדה לנשיא מילושביץ'.
התנועה הוקמה בתגובה לחוקי האוניברסיטה והתקשורת שעברו מוקדם יותר באותה שנה ופגעו בחופש האקדמי וחופש הביטוי של אוניברסיטאות.
בעקבות כך עבר מוקד פעילותו מהמפלגה דמוקרטית לתנועה החדשה.
פופוביץ' היה ממובילי קו הומוריסטי של התנועה שיצרה קמפיינים הומוריסטים ואירוניום במטרה למשוך את תשומת לב האזרחים.
פופוביץ' העיד על המקום החשוב של תרבות והומור כחלק מובנה ומהותי בתנועה ועל הקשר בין תרבות ומחאה כאשר מספר שהטריגר שלו להקמת אוטפור היה הופעת רוק של להקה רוק סרבית בשם Rimtutituki ("שמתי בך זין" בסרבית).
פופוביץ' מכנה את צורת הפעולה המשלבת הומור כחלק מהאקטיביזם הפוליטי "Laughtivism" (משחק מילים על המילים "צחוק" ו"אקטיביזם" באנגלית) ורואה בה טקטיקה חשובה ובסיסית לניצחון במאבק אזרחי.
זמן קצר לאחר הפלתו של מילושביץ', פופוביץ' חזר לפעילות פוליטית ממסדית והחל בקריירה פוליטית בסרביה כחבר באספה הלאומית הסרבית מטעם המפלגה הדמוקרטית וכיועץ סביבתי של ראש הממשלה החדש הנבחר זוראן ג'ינג'יץ'.
פופוביץ' פרסם ב־2015 את הספר "תוכנית למהפכה: כיצד להשתמש בפודינג אורז, אנשי-לגו וטכניקות לא-אלימות נוספות כדי לעורר קהילות, להפיל דיקטטורים או פשוט לשנות את העולם".
הספר זכה לביקורות חיוביות, הגרדיאן כינה אותו "קריא בצורה פנטסטית" ו"מבריק", והצביע על התועלת וההמצאה של הרעיונות להתנגדות יצירתית לא אלימה שהוא מציע.
המבקרת טינה רוזנברג (הניו יורק טיימס) כתבה שעבודתם של פופוביץ' וד'ינוביץ' נשענת על התובנות של ג'ין שארפ, תאורטיקן וחלוץ שהוביל את המחקר בתחום ההתנגדות הבלתי-אלימה, אך גם מצליחה "לחדד" ולהרחיב את רעיונות המפתח שלו.
הביקורת גם שיבחה את הספר האיתגור שלו של תפיסות פופולריות שגויות על יעילותן של תנועות שקטות ש"פתאום מתפוצצות", על התפיסות המוטעות המבנה הפנימי, הטקטיקה וסיכויי ההצלחה שלהן.
הספר היה מועמד לספר החודש של מגזין אטלנטיק.
בשנת 2003, פופוביץ' וחבר לשעבר נוסף מאוטפור!
סלובודן ג'ינוביץ', הקימו יחדיו את המרכז לפעולות ואסטרטגיות לא-אלימות יישומיות (CANVAS), ארגון המקדם את הרעיון של שימוש בהתנגדות בלתי-אלימה כדי לקדם זכויות אדם ודמוקרטיה.
הארגון נוסד בבלגרד והכשיר למעלה מ-16,000 פעילים פרו-דמוקרטים ביותר מ-50 מדינות.
פופוביץ' מתאר בספרו את האופן בו עזר לפעילים ממצרים, המלדיבים, סוריה ומקומות נוספים להתארגן, לפעול ולהוציא לפועל קמפיינים של התנגדות בלתי-אלימה שלא פעם הצליחו להביא לשינוי חברתי משמעותי בארצם.
ערב האביב הערבי, CANVAS העניקה הכשרה למספר פעילים צעירים ממצרים ומתוניסיה.
חלק ממפגשי ההדרכה והשפעתם על המשתתפים תוארו בספרו.
לפי ההערכה, פעילים איראנים הורידו את המדריך של פופוביץ' למאבק לא אלים יותר מ-17,000 פעמים, כאשר החלו ההפגנות נגד מחמוד אחמדינז'אד ב-2007.
לקנבס מספר עובדים במשרה מלאה ובמקביל מפעילה רשת בינלאומית של מאמנים ומומחים בעלי ניסיון בתנועות לא אלימות מצליחות.
מכיוון ש-CANVAS מסתמכת על מימון פרטי, אין תשלום עבור השתתפות בסדנאות בהנחיית מאמניה ברחבי העולם וניתן להוריד ידע מהפכני גם בחינם באתר הארגון.
בנובמבר 2011, פופוביץ' היה אחד הדוברים בכנס TEDx Kraków.
בהרצאה שנקראת "איך להפיל דיקטטור", התמקד בתופעת "כוח העם" (people power), איך לגייס את הציבור בעזרת הומור ופעילות חברתית ובהזדמנויות החדשות שההתפתחויות האחרונות פתחו בפני אפשרויות לגיוס.
שרגית ביקובסקי היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
בשנים 1988–1991 למדה ביקובסקי בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
ב-1997 שיחקה בתפקיד משנה בסדרת הטלוויזיה של ערוץ 2 "פלורנטין" בה גילמה את דברת.
ב-1998 שיחקה את מרגלית בסרט "קרקס פלשתינה".
ב-2003 שיחקה בסרט שביים דובר קוסאשווילי "מתנה משמיים" גילמה את לאורה.
ב-2013 הופיעה בסרט הקולנוע "ההיא שחוזרת הביתה" בתפקיד עדנה המזכירה.
ב-2014 שיחקה בסדרת הטלוויזיה של הערוץ הראשון "משפחה טובה" גילמה את דינה.
ב-1991 שיחקה בהצגה "אשתו ובתו".
ב-1992 שיחקה בהצגות "מעגל הגיר הקווקזי", ו"יזראל 10 פויניס".
ב-1993 שיחקה בהצגות "פלאטונוב", ו"הוליווד".
ב-1994 שיחקה בהצגה "לילה בקניון".
בנוסף שיחקה בהצגות "אנטיגונה", "משחקים בחצר האחורית", "דבש", ו"ארתורו".
שרה אהרנסון (5 בינואר 1890, י"ד בטבת ה'תר"ן – 9 באוקטובר 1917, כ"ג בתשרי ה'תרע"ח) הייתה מראשי מחתרת ניל"י, רשת ריגול יהודית שפעלה למען הבריטים ונגד הטורקים שליטי ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, במטרה לשחרר את הארץ מהשלטון העות'מאני.
שרה אהרנסון נולדה במושבה זכרון יעקב למשפחת אהרנסון, החמישית מבין שישה ילדים.
הוריה, אפרים-פישל ומלכה אהרנסון, שעלו לארץ ישראל מרומניה בשנת 1882 כחלק מקבוצות חובבי ציון, היו ממייסדי המושבה.
אהרנסון למדה בבית-הספר במושבה, ובהמשך למדה בעצמה צרפתית וגרמנית; היא ידעה גם יידיש, טורקית וערבית.
למדה אגרונומיה ובוטניקה, וסייעה לאחיה אהרן בחווה האגרונומית שהקים בעתלית.
בנוסף לכך, אהרנסון ידעה גם לרכוב על סוסים ולמדה לירות באקדח.
באביב 1914 נישאה בעתלית לחיים אברהם, סוחר יהודי אמיד ממוצא בולגרי שחי בטורקיה, עימו חיה מיוני 1914 עד סוף 1915 בקושטא שבטורקיה.
הנישואים לא צלחו עקב היעדרויותיו של בן הזוג, שהיה בנסיעות עסקים ברחבי אירופה ובשל געגועיה לארץ ישראל ולחיי המושבה, ולכן היא שבה לביתה בזכרון יעקב אף שנשארה נשואה לחיים אברהם.
אחרי מלחמת העולם הראשונה חזר חיים אברהם לארץ ישראל והקים את ביתו בשכונת בת גלים בחיפה.
ב-25 בנובמבר 1915 יצאה אהרנסון לדרכה מטורקיה לארץ ישראל.
היה זה בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, בתקופת תנועת הגייסות הטורקיים ובזמן גירוש המוני ארמנים, ואהרנסון נאלצה לחזות במעשי רצח העם שביצעו הטורקים נגד הארמנים.
ב-16 בדצמבר 1915 הגיעה לארץ ישראל, ובאותו יום כתב אחיה אהרן אהרנסון ביומנו: "לנגד עיניה ממש ראתה את עינויי הארמנים בידי הטורקים.
בתזכיר "פרו ארמניה", שכתב אהרן אהרנסון למשרד המלחמה הבריטי, הביא גם את עדותה של שרה על נסיעתה: "מאז אותו מסע כל אזכור של הארמנים הנעשה בנוכחותה גורם לה להתקף היסטרי...
הם שכבו על האדמה, ליד ולצד הפסים...
לפי חיים הרצוג, אהרנסון החלה בעקבות מראות אלו להזדהות עם הבריטים, אויביה של האימפריה העות'מאנית.
שרה השתלבה בארגון המחתרת ניל"י ("נצח ישראל לא ישקר") שהקימו אחיה אהרן וחברם אבשלום פיינברג, והחלה לפעול כדי לסייע לבריטים לכבוש את ארץ ישראל מידי הטורקים; ניל"י נעשה, למעשה, לארגון הריגול הפרו-בריטי הגדול ביותר במזרח התיכון.
שרה פיקחה על העברת זהב, שנתרם מארצות הברית, ליישוב היהודי, שסבל ממחסור כלכלי ומרעב.
בשנת 1917, בהיעדרם של אהרן, שעזב את ארץ ישראל והגיע למצרים הבריטית, ואבשלום פיינברג שנהרג על ידי בדואים, ניהלה שרה אהרנסון יחד עם יוסף לישנסקי את פעולותיה של רשת הריגול, והעבירה מידע לסוכנים בריטיים אשר הגיעו בספינה אל מול חוף עתלית.
לעיתים ערכה מסעות נרחבים בשטחי הממלכה הטורקית העות'מאנית, אספה מידע שימושי לבריטים, והביאה אותו ישירות אליהם למצרים.
המידע הועבר באמצעות אוניית ריגול בריטית קטנה בשם "מנגם" שהפליגה בין מצרים לבין חוף עתלית והעבירה בחשאי גם אנשים, כסף וציוד.
באחת הפעמים, כשאהרנסון הפליגה למצרים, יעץ לה אחיה אהרן להישאר בשטח הבריטי, מחוץ להישג ידם של הטורקים, אך היא שבה לזכרון יעקב כדי להמשיך בפעילותה.
בסתיו שנת 1917, נתפסה אחת מיוני הדואר ששלחה אהרנסון עם מסר לבריטים, בביתו של אחמד בק בקיסריה.
בעקבות מעצרו של נעמן בלקינד והדלפות שונות, החלו השלטונות לחשוד בקיום רשת ריגול יהודית.
שרה סירבה לברוח מארץ ישראל דרך הים, כפי שיעצו לה הבריטים, מפני שלא הצליחה להסדיר פינוי לכל חבריה, ונשארה בזכרון יעקב.
בערב סוכות תרע"ח (אוקטובר 1917) צרו השלטונות הטורקים על המושבה.
בעקבות הלשנה תפסו הטורקים את שרה אהרנסון וכל חברי ניל"י, לרבות אביה ואחיה, מלבד יוסף לישנסקי, שהספיק להימלט.
הם עינו את שרה בעינויים קשים במשך שלושה או ארבעה ימים, אולם היא לא גילתה דבר מסודות הארגון לטורקים.
לאחר שהתקבלה הוראה להעבירה לנצרת, כנראה במטרה לתלותה בדמשק, ביקשה שרה אהרנסון להתקלח ולהחליף בגדים בביתה.
במקלחת, ניסתה להתאבד בעזרת אקדח שהוסתר בסליק במשקוף הדלת, וזאת כדי להימנע מעינויים נוספים, וכדי לא למסור לטורקים את שמות חבריה למחתרת.
אהרנסון נפצעה אנושות, ובעודה בהכרה ביקשה מד"ר הלל יפה, שהוזעק לטפל בה, כי יזרז את מותה, ושלושה ימים לאחר מכן נפטרה.
אהרנסון נקברה בבית הקברות בזכרון יעקב בחלקה מגודרת, בצמוד לקבר אמה, מלכה.
על מצבתה מופיע שמה הפרטי, שרה, ללא תיאור נוסף.
במכתבה האחרון, שכתיבתו נקטעה ברגע שהגיעו הטורקים, היא מבקשת שינקמו את דמה הן מהממשלה הטורקית והן מהיהודים שמסרו אותה לשלטונות.
בשנת 2012, בטקס האזכרה השנתי שציין 95 שנה לפטירתה, ניטע לצד קברה חוטר מדקל אבשלום.
ב-19 פברואר 1991, הנפיק השירות הבולאי סדרה של שלושה בולי דואר שעליהם דיוקנאות של רחל המשוררת (בלובשטיין), לאה גולדברג ושרה אהרנסון.
על השובל של הבול שהוקדש לשרה אהרנסון הופיע הכיתוב הבא: "ניל"י – נֵצַח יִשְׂרָאֵל לֹא יְשַׁקֵּר".
שרה אהרנסון הונצחה בבית שבו גרה והתאבדה בזכרון יעקב, שהפך למוזיאון ניל"י, המספר את תולדות בני משפחת אהרנסון ותולדות מחתרת ניל"י.
על שמה רחובות בערי ישראל.
בעלה הונצח ב"בית חיים אברהם" ברחוב ביאליק, חיפה.
שָׂרָה, במקור שָׂרַי, המכונה במסורת היהודית שרה אמנו, היא דמות מקראית שהייתה אשת אברהם והראשונה מבין ארבע האמהות, ולפי המדרש והתלמוד גם נביאה.
ילדה את יצחק בגיל מאוחר וסיפורה מופיע בתורה בספר בראשית פרקים – .
שרה נחשבת באופן מסורתי לאישה יפה במיוחד.
על-פי ספרות חז"ל, שרה מתוארת כאחת מארבע הנשים היפות בכל הזמנים, יחד עם אביגיל, רחב ואסתר (מגילה טו ע"א).
עוד על-פי המדרש, זו מתוארת "כחמה זורחת".
בגיל 65, הצטרפה שרי אל מסעו של אברם אל ארץ כנען בעקבות ציווי אלוהי.
למסע זה לקחו עמם שרי ואברם אנשים נוספים שהצטרפו אליהם בחרן, ביניהם לוט, אחיין של אברם, בנו של הרן אחיו, ואת רכושם.
בארץ כנען נסעה פמלייתו של אברם משכם בצפון, דרומה לאזור בית אל ומשם לנגב.
רעב בארץ הוביל אותם, למסע למצרים.
אברם חשש שחייו יהיו בסכנה במצרים בגלל יופייה של שרי, וביקש ממנה לומר למצרים שהיא אחותו.
חששו של אברם התקיים, ופרעה מלך מצרים הביא את שרי לארמון ונתן לאברם מתנות רבות עבורה.
צרות שונות החלו לפקוד את פרעה וביתו עד שהבין כי שרי היא אשתו של אברם.
תגובתו של פרעה הייתה כעס כלפי אברם על שהביא עליו עונשים מידי שמיים, והוא החזיר לאברם את שרי ושלח אותו ממנו.
המשפחה נדדה חזרה לנגב ולאזור בית אל, שם נפרדו אברם ושרי מלוט.
במהלך המסע לארץ כנען, הבטיח האל את הארץ לאברם ולזרעו.
כששרי הגיעה לגיל 75 היא התייאשה מללדת ונתנה לאברם את שפחתה הגר, כדי שתוכל להמשיך את שושלתו, בהתאם למנהג העתיק לפיו כאשר לאישה העיקרית אין בן היא יכולה לתת את אחת משפחותיה לבעלה והבן שהשפחה תלד ייחשב כבנה.
יש לציין כי על המדרשים והמקורות היהודיים אין מדובר סתם במנהג עתיק אלא בהלכה לפיה מועד הקבוע לאשה ששהתה עשר שנים ולא ילדה לבעלה חייב לישא אחרת.
הגר הרתה והחלה לזלזל בשרי.
שרי התלוננה עליה לאברם ואברם החליט לא להתערב.
שרי עינתה את הגר עד שזו ברחה.
לאחר חזרתה של הגר נולד להגר בן - ישמעאל.
כשהיה ישמעאל בן שלוש עשרה, נגלה האל אל אברם, שינה את שמו לאברהם, ואמר לו שההבטחה שהבטיח לו, שיהיו לו צאצאים רבים ולהם תהיה הארץ, תתקיים בבן העומד להיוולד לשרי, יצחק, ולא בישמעאל.
אברם מתקשה להאמין ומבקש שתתקיים ההבטחה בישמעאל, והאל חוזר ומדגיש כי ההבטחה תתקיים ביצחק, מברך את שרי שיצאו ממנה עמים, ומשנה את שמה לשרה:
בינתיים החריב האל את סדום, ואברהם, שרה, וכל משפחתם נדדו שוב דרומה, אל ארץ גרר.
בארץ גרר שוב אמר אברהם על שרה שהיא אחותו, שוב נלקחה שרה אל בית המלך- אבימלך שמו, שוב העניש האל את המלך וביתו.
הפעם צירף האל גם אזהרה לאבימלך, בחלום, ומנע ממנו לגעת בשרה.
אבימלך החזיר את שרה לאברהם, נתן לאברהם ושרה מתנות והזמין אותם לגור בארצו.
אברהם התפלל לבריאותם של אנשי בית אבימלך, ובמיוחד על נשיו שהפכו עקרות, והאל נענה לו והן ילדו.
שרה ילדה את יצחק בשמחה ובפליאה, במועד המובטח, כשהייתה בת תשעים.
כדי להבטיח את מקומו של יצחק, ביקשה שרה מאברהם לגרש את הגר וישמעאל מביתם בטענה שהיא לא רוצה שישמעאל יירש את אברהם ולא ישאיר ליצחק.
אברהם הצטער על כך ושאל עצה מהאל, אך האל אמר לו לשמוע לכל מה שאומרת לו שרה, והגר אכן מגורשת למדבר.
שרה אמנו מתה בגיל מאה עשרים ושבע בקריית ארבע (חברון), ונקברה במערת המכפלה בשדה שקנה אברהם למטרה זו מעפרון החתי.
על פי המדרש, מתה שרה עקב הטראומה שנגרמה לה כאשר השטן סיפר לה על עקידתו של יצחק.
שרה נקברה במערת המכפלה לאחר שאברהם רכש את חלקת המערה מידי עפרון החיתי, לפי המדרש זיהה אברהם את המערה כמקום קבורתם של אדם וחוה.
שמה של שרה – מלשון ראיה (כמו "שורו הביטו וראו").
יש שמזהים את שרה עם יסכה, אחותו של לוט, בתו של הרן, אחייניתו של אברהם, משום ששרה הייתה נביאה היא סכתה (הביטה) ברוח הקודש, או מפני שהכל היו סוכים ביופייה, או מלשון נסיכות (רש"י).
על רקע פירוש זה אפשר להבין למה אברהם אמר לאבימלך ששרה היא באמת אחותו מאב אך לא מאם.
על אחרית ימיה של שרה מספר הכתוב בבראשית רבה שהייתה כבת מאה, אך יופייה היה כשל בת עשרים וחטאיה כשל בת שבע (כלומר, נקיה מחטא), מדרש אותו מצטט רש"י בפירושו.
התלמוד הבבלי מונה את שרה בין "ארבע נשים יפהפיות שהיו בעולם".
התכונות המיוחסות לשרה אמנו במדרש הן שפע, פריון ונתינה.
בתורה מסופר עליה שהייתה פורייה בגיל מבוגר ושעזרה לאברהם להכין אוכל לאורחים.
המדרש מוסיף ומספר שבמשתה לכבוד הולדתו של יצחק שרה הניקה גם את ילדי האורחים, כהוכחה לכך שהיא אכן פורייה למרות גילה המופלג.
כל ימיה של שרה האוהל היה פתוח לרווחה וענן מצל עליו, ברכה הייתה שרויה בעיסה ונר היה דולק באוהל משבת לשבת.
לפי חז"ל, שרה גדולה מכל שבע הנביאות שקמו לישראל.
מדרש בראשית רבה עוסק בהרחבה בדמותה של שרה.
על פי המדרש, שרה שותפה מלאה לפעילותו הרוחנית של אברהם.
דמותה של שרה במדרש בולטת לאור תפקידה המשני במקרא ובספרות של תקופת בית שני.
לפי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית שרה חיה בשנים 1958–2085 לבריאת העולם.
המדרש ממשיך את הקו שנראה בבירור בתורה, ובונה את דמותה של שרה כאשה עצמאית, שבמקרים מסוימים אף עולה על בעלה ביכולת הרוחנית והנבואית.
המדרש מתבסס על תמיכתו הבלתי מסויגת של האל בבקשותיה של שרה מאברהם, ומייחס זאת לכוח הנבואי של שרה.
על פי המדרש, עוד בחרן גיירה שרה את הנשים שהצטרפו לפמליתה, בזמן שאברהם גייר את הגברים.
פרשנים רבים תהו על העינויים שעינתה שרה את הגר.
חלקם הצדיקו את שרה בטענה שהגיעו לה עינויים אלו משום שביזתה את שרה, או שלא היו אלה עינויים באמת, אלא ששרה המשיכה להתייחס אל הגר כשפחה, בעוד בעיני עצמה נחשבה הגר לאשת אברהם.
הרמב"ן אומר ששרה חטאה בענותה את הגר ולכן נענשו צאצאי שרה בלידתו של ישמעאל וצאצאיו שירצו לענות את עם ישראל בעתיד.
עקרות שרה בראי המחקר המודרני
יש מבין חוקרי המקרא הסוברים שאלוהים השית על שרה את העונש החמור בו ניתן להעניש אישה בעולם הקדום: עקרות.
אלוהים מנע משרה את האימהות ואת האפשרות למלא את אחת החובות היחידות שהיו מוטלות על נשים בעולם הקדום.
ללא ילדים לא יכלה שרה לבסס את מעמדה בבית אברהם.
שרה לא הרוויחה את פת לחמה ולא הייתה הצדקה לקיומה ואף פיצוי לסבלה.
עצם עונש העקרות מלמד כי כנראה חטאה אך לא ידוע במה.
אברהם נאלץ לעמוד בתנאים קשים כדי לקבל את ההבטחה לזרע והוא עמד בכולם ולכן נשאלת השאלה מדוע הייתה שרה עקרה ומדוע אלוהים מנע ממנה צאצאים.
לאחר כעשר שנים בכנען, לאברהם אין עדיין בן ושרה עושה מעשה:
מעשה שרה הוא על פי הנוהג המקובל באותה התקופה.
בחוקי חמורבי מצוין כי לאישה עקרה יש זכות לתת לבעלה את שפחתה כדי שתעניק לו ילדים.
לדעת נחמה ליבוביץ שרה העקרה היא אישה פעלתנית.
היא זו שיוזמת את התוכנית ומבצעת אותה.
אברם ששואף לבן הוא הסביל שקובל על ערירותו אך מחכה להסכמת אשתו, להצעתה, להסכמתה ולפעלתנותה.
שרה היא האישה המוסרית אשר הוויתור, ההבלגה, ההתגברות על רגש הקנאה, על הקורבן שהיא נושאת בקרבה בהבאת פילגש לביתה, כל אלו הגיעו מצידה בלב שלם.
יש שכתבו ששרה היא דוגמה טובה ליחס הדו משמעי של המקרא למצוקתה של האישה העקרה.
הסביבה אטומה לסבלה ומצד שני אלוהים מכיר במצוקתה.
שרה מושתקת כמעט בכל ספר בראשית ובפעם השנייה שהיא מדברת היא מגלה כעס גדול ועלבון.
חוקרי מקרא הוסיפו שנראה שאברהם אינו מוטרד מעקרותה של שרה וכאשר הוא מתפלל הוא מדבר על עצמו: "וְאָנֹכִי, הוֹלֵךְ עֲרִירִי" ().
שלוש עשרה שנה לאחר הולדת ישמעאל הוא מתבשר על הולדת יצחק.
שרה חייתה בעולם שקט וריק שהזדקק לילדים רבים כדי לשרוד.
היא חייתה בעולם שבו הגברים השתוקקו לשאת מספר רב של נשים, בתקווה שאחדים מהבנים שתלדנה ייצלחו בשלום את שנות ילדותם ויגיעו לבגרות.
בעולם שבו חייתה, החמלה לאישה העקרה ניתנה במשורה אם בכלל.
מוטיב העקרות וזיקתו אל האלוהות שזור לאורך כל הסיפור אודות שרה והוא חלק בלתי נפרד של עיצוב חייה כאם האומה.
עקרותה של שרה ונס היותה לאם הראשונה לשרשרת אימהות עקרות, מובלטים באמצעות המספר, הדמויות, סיפור הלידה וצירוף המוטיב של זקנת האב.
לפי אותו פירוש, ההבלטה מלמדת עד כמה היה המחבר המקראי מעוניין לקשור את העקרות להשגחת האל.
על פי טענה רווחת, ישנו קשר היסטורי-רעיוני בין המיתולוגיה ההינדית לבין סיפורי הקודש היהודיים.
על פי סברה זו, קיים דמיון רעיוני (ואף מצלולי) בין האל ברהמה והאלה סראסווטי לבין הדמויות של אברהם ושרה.
יש הקושרים זאת גם לפסוק: .
שרה סיני (נולדה ב-1982), הידועה בשמה הפרטי בלבד, היא זמרת ישראלית ששרה שירי פולק-רוק ופופ.
בשנת 2005 הוציאה שרה את האלבום הראשון שלה, "חבק, יהיה משהו" בחברת התקליטים פה גדול הפקות של שי להב ודן תורן.
תורן היה המפיק המוזיקלי של האלבום, ושרה התארחה בהופעותיו לעיתים קרובות.
את שיריה כותבת שרה יחד עם אחיה, המחזאי והבמאי רוני סיני.
ב-2012 הוציאה את אלבומה השני - "אתה אוהב אותי?", וב-2016 הוציאה את אלבומה השלישי "בית האופרה".
שרה השתתפה בסרט העצמאי יותר איטי מלב שיצא ב-2012 בו היא משחקת בעלת פאב שגם שרה בו משיריה.
שרה אדלר (נולדה ב-18 ביוני 1978) היא שחקנית ישראלית-צרפתייה המתגוררת בפריז, שבצרפת.
אדלר נולדה ברובע העשירי של פריז בצרפת ועלתה לישראל עם משפחתה כשהייתה בת 10.
ב-1996 בהיותה בת 17, עזבה את התיכון ונסעה לניו יורק ללמוד משחק בסטודיו למשחק שייסד לי סטרסברג, ושם גרה במשך 7 שנים, עד גיל 24.
אדלר נשואה לבמאי הישראלי-צרפתי רפאל נג'ארי, אותו הכירה על הסט של הסרט "אבנים".
בשנת 2006 נולדה לזוג בת.
בשנת 1999 שיחקה בסרט הקולנוע האמריקאי "מפחדים מהכל" ("Afraid of Everything").
ובאותה שנה שיחקה גם בתפקידי משנה בסרטים האמריקאים "דרזדן" ו"פסולת".
בשנת 2001 שיחקה בסרט אמריקאי קצר בשם "מהפך" לצד השחקנית פרנסס מקדורמנד.
בשנת 2003 שיחקה בסרט הצרפתי "מגוון צרפתי".
בשנת 2004 שיחקה בסרט הישראלי "אבנים" של הבמאי רפאל נג'ארי, לצד אורי גבריאל ואסי לוי, הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-צרפתית.
כמו כן שיחקה באותה שנה בסרטו של יוסף פיצ'חדזה, "שנת אפס", לצד קרן מור, מוני מושונוב, מנשה נוי ואחרים .
באותה שנה, 2004,השתתפה גם בסרטו של ז'אן-לוק גודאר "המוזיקה שלנו" ("Notre musique") שהיה מועמד בפסטיבל הקולנוע בקאן.
על משחקה בסרט זה הייתה מועמדת לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע.
בשנת 2005 כיכבה בסרט הקצר "איך אני מרגיש" שיצא לאקרנים בפורטוגל.
באותה השנה שיחקה בסרט הצרפתי "הבית של נינה" ("La Maison de Nina") של הבמאי רישאר דמבו ובכיכובה של אנייס ז'אווי.
אדלר משחקת גם בטלוויזיה לעיתים, באותה שנה שיחקה בעונה השנייה של סדרת הדרמה של ערוץ 2, "לתפוס את השמים" לצד יורם חטב, אורלי זילברשץ ואחרים.
בשנת 2006 שיחקה בתפקיד קטן בסרטה של הבמאית סופיה קופולה "מארי אנטואנט" לצד קירסטן דנסט, וג'ייסון שוורצמן.
באותה שנה החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה הישראלית "פרשת השבוע" למשך 3 עונות בערוץ HOT3, שם גילמה את אנה, אלמנה צעירה שהגיעה מצרפת למושב גבעת-עדה, שם מנהלת מערכת יחסים עם גבר נשוי, יונתן ברנר (דני גבע).
בשנת 2007 כיכבה בסרט הישראלי, "מדוזות", (זוכה מצלמת הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן) של אתגר קרת ושירה גפן, בו הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
בשנת 2008 שיחקה בסדרת הטלוויזיה של שבי גביזון ודנה מודן, "אבידות ומציאות" בערוץ 2, שהופצה גם כסרט קולנוע שנה לפני כן.
בשנת 2009 שיחקה בסרטו של הבמאי הצרפתי אלן טסמה (Alain Tasma) "החזקים שורדים" לצד שחקנים ישראלים וצרפתים ביניהם יסמין טרינקה, גספר אוליאל, משה איבגי, חנה לסלאו, ליאור אשכנזי ואחרים, הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-צרפתית-בלגית.
בשנת 2010 גילמה את שרה בסרט המתח הישראלי "אנדנטה" של הבמאי אסף תג'ר לצד לירון לבו.
בשנת 2011 גילמה את חוה בסרט "בוקר טוב אדון פידלמן" עליו הייתה מועמדת בשנית לפרס אופיר, הפעם, לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
גילמה את לאה בסרט הצרפתי "למה אתה בוכה?" ("Pourquoi tu pleurs").
בשנת 2012 כיכבה בסרט הקצר "איה" שזכה בפרס אופיר בקטגוריית הסרט הקצר הטוב ביותר לשנת 2013. ב-2015 הסרט היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הקצר הטוב ביותר.
באותה שנה כיכבה במיני-סדרה "יחפים" של הבמאי זוכה פרס אופיר אורי סיון, וגילמה את אווה, עולה חדשה שמצטרפת לקיבוץ.
שיחקה בסרט הטלוויזיה "מכתבים מהעבר" לצד יוסי גרבר, גרא סנדלר ואחרים.
בשנת 2013 שיחקה בסרטים "סוכריות" (במאי: יוסף פיצ'חדזה), "לרדת מהעץ" (במאי: גור בנטביץ'), "אנה ערביה" (במאי: עמוס גיתאי), "מי מפחד מהזאב הרע" (במאים: נבות פפושדו, אהרון קשלס).
בשנת 2014 שיחקה בסרט השווייצרי "שחר" שצולם בין היתר בישראל, בריטניה וגרמניה ושיחקה לצד שחקנים ישראלים וזרים.
בשנת 2015 שיחקה בסרט " בורג" של הבמאית שירה גפן.
ושיחקה בסרטו של עמוס גיתאי "צילי".
בשנת 2017 שיחקה בסרט "פוקסטרוט" של הבמאי שמואל מעוז, ובסרט "האופה מברלין" של הבמאי אופיר ראול גרייצר.
באותה שנה זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר על ידי פורום מבקרי הקולנוע בישראל על הופעותיה בשני הסרטים הללו.
בשנת 2020 כיכבה לצד מתייה אמלריק במיני-סדרה הצרפתית "המתווך" שיצרו שירה גפן ואתגר קרת לרשת הטלוויזיה הצרפתית Arte.
בשנת 2023 גילמה את אמא של פאולין בסרט "הקדירה".
בשנת 2025 שיחקה בתפקיד ראשי של איה בסרט "שפה זרה".
שרה (שרה'לה) שרון (נולדה ב-4 בפברואר 1948) היא זמרת ושחקנית ישראלית, מנחת תוכניות שירה בציבור, ומהדמויות הבולטות בישראל בהנחלת הזמר העברי ובתחום השירה בציבור.
שרון נולדה וגדלה בשם שרה אלתר בקיבוץ אשדות יעקב איחוד, למשפחה בת חמישה ילדים.
סיימה הכשרה מקצועית כמורה למוזיקה במדרשה ועבדה במקצועה בקיבוץ ובבתי ספר בסביבה עד גיל 50, בו החליטה לפרוש מההוראה.
בשנת 1978 הוקם מועדון הזמר של עמק הירדן ביוזמתו של ירוחם כהן מאפיקים, שהיה אז רכז המחלקה לתרבות במועצה האזורית עמק הירדן, ושרון קיבלה את תפקיד ההנחיה של המועדון.
בשנות השמונים צולמו תוכניות המועדון לטלוויזיה הישראלית ושרון הפכה לידועה בתחום השירה בציבור, כשהקהל הרחב הצטרף לשירי ארץ-ישראל בהנחייתה.
תקליט שהוציאה שרון עם מקהלת המועדון זכה להצלחה רבה.
ב-1993 זכתה שרון עם להקתה החד פעמית "שירו" בתחרות הקדם-אירוויזיון ויחד הם ייצגו את ישראל באירוויזיון 1993 באירלנד.
השיר שביצעו, "שירו" (טהרלב - פייקוב), הגיע לבסוף למקום ה-24 מתוך 25. בהופעת האירוויזיון הצטרפה ללהקה הזמרת ורדה זמיר בתור זמרת ליווי.
בשנת 1999 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "פאזל" ובשנת 2000 הופיעה בתפקיד עצמה בפרק בקומדיית המצבים "שמש".
ב-2002 הוציאה שרון את אלבום ההופעה "בהופעה חיה", עם להקת "הדור הצעיר", אך הוא לא זכה להצלחה רבה.
ב-2005 השתתפה בתפקיד אורח בעונה השנייה של הסדרה "השיר שלנו", בתור אמו של זוהר (רן דנקר).
בשנת 2008 גילם הקומיקאי טל פרידמן את דמותה במערכון בתוכנית "ארץ נהדרת".
בשנת 2018 השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "אף פעם לא מאוחר" ברשת לצד רבקה מיכאלי, נורית גפן וציפי פינס.
בשנת 2020 שיחקה את דליה בקומדיית המצבים "סברי מרנן".
ב-2022 השתתפה בתפקיד שופטת באחד המערכונים של תוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת".
ביולי של אותה שנה, בראיון במסגרת המדור "ענייני פנים" של עיתון הארץ, סיפרה שרון כי בשנות ה-80 נשלחה למשימות סודיות בברית המועצות.
שרון הייתה נשואה ליענק'לה מאז 1967 ועד למותו ב-2023. הוא עבד במפעל בקיבוץ ולאחר מכן שימש כמנהלה האישי.
אחיינה, , הוא מחללי אסון המסוקים.
שָׂרָה, גיבורת ניל"י הוא ספר לילדים ולנוער מאת הסופרת הישראלית דבורה עומר, שיצא לאור בשנת 1967 ומתאר את חייה של שרה אהרנסון.
הספר עוסק בהתהוות מחתרת הריגול ניל"י ובפעילותה בזמן מלחמת העולם הראשונה בארץ ישראל העות'מאנית מנקודת מבטה של שרה אהרנסון.
בראש מחתרת הריגול ניל"י עמד אחיה הבכור אהרן אהרנסון.
הספר משלב בין פעילותה במחתרת לחייה האישיים, למשל היכרותה עם אבשלום פיינברג, יחסיה עם אחותה הצעירה רבקה ועוד.
הסיפור פותח בפגישתם של שרה אהרונסון ואבשלום פיינברג בארץ ישראל העות'מאנית, עוד בהיותם ילדים.
לאחר שאבשלום מגיע לביתה של שרה ומזמין את שרה ושניים מאחיה – רבקה ואלכסנדר, לטיול, מציג אבשלום בפניהם מערה נסתרת שמצא בעת מפולת סלעים.
בעקבות הצעתו של אבשלום להקים מחתרת שתגן על היישוב העברי מפני שודדים ועות'מאנים, הם מקימים קבוצה ששמה הגדעונים.
לאחר תקופת שנים שבה קבוצת הגדעונים המשיכה לפעול ללא אבשלום (שנסע ללמוד בצרפת), מלכה, אמם של שרה ורבקה נפטרה.
שרה ורבקה בוגרות ונישאות (שרה נישאת לחיים אברהם, ורבקה מתארסת לאבשלום, שחזר לישראל בתום תקופת השנים).
שרה נוסעת לאיסטנבול ביחד עם בעלה.
באיסטנבול, שרה שומעת מפי אנשים על מלחמת העולם הראשונה, שבה משתתפת, בין היתר, האימפריה העות'מאנית.
שרה נוסעת לארץ ישראל בחזרה על־מנת לבקר את קרובי משפחתה ולעזור להם כלכלית, תוך כדי עזיבת בעלה.
בעת נסיעתה לארץ ישראל, שרה מבחינה בשיירות של ארמנים מגורשים מבתיהם.
היא מתפלאת ותוהה אם זה יקרה גם לקהילה היהודית בישראל.
שרה נפגשת עם משפחתה, ומצטרפת למחתרת ניל"י (שראשיה הם אהרן אהרונסון ואבשלום פיינברג) שתפקידה לעזור לבריטים לכבוש את ארץ ישראל, על ידי ריגול.
תפקידה העיקרי של שרה במחתרת הוא הצפנת הידיעות.
לאחר פעילות ממושכת במחתרת, אבשלום פיינברג מת, לאחר שהוא ויוסף לישנסקי ניסו להגיע לקהיר על מנת ליצור קשר עם הבריטים, והותקפו בידי בדואים.
לקראת סיום הספר, רבים מחברי ניל"י נוסעים מארץ ישראל בעקבות חשדם של העות'מאנים בהם.
שרה נתפסת לפני שהספיקה לעלות על ספינה, ונחקרת בעינויים על מנת שתספר על מיקומו של יוסף לישנסקי (שברח לכרמל).
לאחר שנשברה מהעינויים, התאבדה באמצעות אקדחה במקלחת שבבית אחיה: אהרון אהרונסון.
בשנת 1981 עובד הספר לעברית קלה בידי יגאל מולדבסקי, ויצא לאור בידי המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית.
יצאה לאור גם גרסה קולית של הספר, שאותה מקריאה גליה ירון.
בשנת 1976 עיבדה עומר את הספר למחזה שהועלה בתיאטרון אורנה פורת לילדים ונוער, בבימויה של ציפי פינס.
הפקה נוספת בתיאטרון זה עלתה בשנת 1987, בבימויו של איציק ויינגרטן.
עיבוד נוסף הועלה בשנת 2012 בתיאטרון הקיבוץ, בבימויה של דפנה אנגל.
שרה אנג'ל (נולדה ב-30 בספטמבר 1959) היא סופרת ישראלית.
אנג'ל התפרסמה בגיל 23 במשפט פלילי שהחל בשנת 1982. באותה עת, הייתה נשואה לעבריין שמעיה אנג'ל, וכונתה בעולם התחתון הישראלי בשם "שמוליק".
שרה אנג'ל (לבית לוי) נולדה וגדלה בבת ים.
בת של מסגר ועוזרת לגננת, כבת אמצעית ולה שתי אחיות.
הוריה התגרשו כשהייתה בת 16.
כנערה הייתה פעילה בתנועת הנוער העובד.
בגיל 17 וחצי נרשמה ללימודים באוניברסיטת תל אביב בחוגים לספרות ולמקרא, אך לא סיימה את לימודיה.
ב-1979 הכירה אנג'ל את העבריין שמעיה אנג'ל, וב-1980 נישאה לו ולאחר נישואיהם החלה לנהל עימו כנופיה שעסקה בסחר בסמים.
אנג'ל התפרסמה בגיל 23 במשפט פלילי שהחל בשנת 1982. באותה עת, הייתה נשואה לשמעיה אנג'ל, וכונתה בעולם התחתון הישראלי בשם "שמוליק".
שרה ושמעיה הואשמו ברצח כפול של שני סוחרי סמים, שולמית שולי ב-2 באפריל 1981 ומישל נחמיאס ב-11 באוגוסט 1981. האשמה העיקרית כלפי אנג'ל הייתה במתן הוראות רצח ובסיוע לרצח, והמשפט עצמו הסעיר את המדינה באותם ימים.
לפני המשפט ובמהלכו אנג'ל ישבה כעצירה בכלא הנשים נווה תרצה ברמלה.
באותה עת, החלה אנג'ל בהליכי גירושין מבעלה שמעיה לאחר שזה ביקש זאת ממנה.
היא יוצגה במשפטה על ידי עורך הדין הפלילי דוד יפתח, ולאחר יותר משנתיים ב-1984 זוכתה מחמת הספק והשתחררה, בעוד על שמעיה אנג'ל הוטל מאסר עולם.
הפזמונאי יעקב רוטבליט, שסיקר את משפט הרצח הכפול, כתב על הזוג אנג'ל את השיר "רחבת הריקודים" שביצעה הזמרת יהודית רביץ, והשיר נכלל באלבומה "באה מאהבה" שיצא ב-1987.
זמן לא ארוך לאחר שחרורה מן הכלא נעצרה בשנית ונידונה למאסר בגין סחר בסמים והחזקת נשק חם, וישבה בכלא שלוש שנים נוספות תחילה כעצירה ולאחר מכן כאסירה.
אחרי שחרורה בשנית, ניתקה את קשריה עם שמעיה והעולם התחתון והתרחקה מסמים.
בשנת 1988 נולדה בתה היחידה אליה.
בשנת 1993 החלה את דרכה כסופרת כשכתבה את ספרה הראשון שנקרא "מלאך או שטן", ושיצא לאור בהוצאת "ידיעות ספרים".
הספר הוא ספר אוטוביוגרפי ובו היא כתבה על עולם הפשע, החיים לצד שמעיה, ותקופתה כאסירה בבית הסוהר.
הספר הפך לרב-מכר והודפס ב-19 מהדורות.
בהמשך הפכה לאשת תקשורת ישראלית, הגישה תוכניות, והמשיכה לכתוב ספרים נוספים שהבולט בהם הוא רב מכר נוסף שלה שנקרא בשם "נקמה".
אנג'ל זכורה גם בזכות השתתפותה בפרסומות לשמנת של חברת "תנובה" בהן היא כיכבה לצדו של סמי הורי.
אנג'ל מרצה בכנסים ובאירועים, ומספרת על עולם הפשע ועל ספריה.
שרה ב"ק (נולדה ב-19 בספטמבר 1975) היא אשת תקשורת, עיתונאית, מגישת טלוויזיה בערוץ 14, פובליציסטית, יזמית בתחום התרבות היהודית, מנכ"לית ומייסדת "אגדה - בית סיפורי העם היהודי", מנחת אירועים וזמרת ישראלית.
הייתה מועמדת לכנסת ה-23 מטעם מפלגת אח"י ברשימת "ימינה".
נולדה בשם שרה אינדור וגדלה בירושלים.
בתו של מאיר אינדור, יו"ר אלמגור - ארגון נפגעי טרור ונכדתו של הרב אברהם חזן, הרב הראשי של משטרת ישראל והשב"ס.
בנעוריה למדה באולפנת צביה ירושלים ולאחר סיום לימודיה שירתה במסגרת השירות הלאומי כקומונרית בסניף בני עקיבא בחצור הגלילית ובמדרשה בקריית שמונה, שם הכירה את הרב אפרים ב"ק, לו נישאה בשנת 1994.
בעלת תואר ראשון במשפטים ממכללת שערי משפט ותואר שני במדיניות ציבורית מתוכנית המנהלים של בית הספר למדיניות ציבורית פדרמן של האוניברסיטה העברית בירושלים.
למדה בימוי והפקה בבית הספר הדתי לקולנוע "מעלה" בין השנים 1996–2000. עבודת הגמר שלה, הסרט "תפילה זכה", שודר בערוץ 2 והוקרן בפסטיבלי דתות בגרמניה, באיטליה, ברוסיה ובקליפורניה.
בשנת 1999 השתתפה במסע הג'יפים האתגרי מלכת המדבר, וזכתה בו במקום השלישי.
בשנת 2000 נסעו בני הזוג ב"ק לשליחות בקראקס, ונצואלה, במסגרת כולל תורה מציון שם לימדה עברית וסייעה בענייני גיור.
בשנת 2002 החלה לעבוד בעולם התקשורת.
במרץ 2020 עברה ב"ק לערוץ 20 (לימים עכשיו 14) בו היא מגישה תוכניות אקטואליה, ובהן "חדשות הלילה", תוכנית ראיונות אישיים – 24 דקות, ולעיתים גם את "המהדורה המוקדמת" ו"הסיפור המרכזי".
בנעוריה שרה במסגרת צוות הווי בני עקיבא.
ב-2012 העלתה מופע משותף עם אריאל הורוביץ ואחד השירים מהמופע "שעשאך כרצונו" נכלל באלבומו של הורוביץ, "הגיבורים שלי".
ב"ק הופיעה עם התזמורת האנדלוסית הישראלית ועם סימפונט רעננה, יחד עם שלומית אהרון וחזנים.
היא מופיעה גם עם הרכב נשים בשם "שירי".
ב"ק מנחה אירועים וטקסים ממלכתיים רבים, וביניהם את טקס פרסי ישראל, את טקס יום השואה ביד ושם., ואת חידון התנ"ך העולמי לנוער 2025.
בשנת 2017 השיקה, יחד עם ד"ר זאב קיציס את "זושא – מגלים את הסיפור החסידי", מיזם שבמרכזו אתר אינטרנט שמציג סיפורים חסידיים ומבאר אותם על מנת להנגיש אותם לחברה הישראלית.
בשנת 2018 הקימה עם החכם ד"ר חזי כהן את מיזם "חכימא – סיפורים ורוח מחכמי המזרח", מיזם דומה ל"זושא" המבקש להנגיש לציבור הישראלי את הסיפורים של חכמי המזרח ואת דמויותיהם.
היא עומדת בראש שני המיזמים, במסגרת המרכז לטכנולוגיה חינוכית.
בשנת 2022 הקימה את "אגדה – בית סיפורי העם היהודי" (בתחילה נקרא מסע"י – מרכז סיפורי העם היהודי), ארגון גג לשני המיזמים הקודמים ולמיזמים עתידיים נוספים, המבקש להדגיש את מקומם של הסיפורים במורשת ישראל על גווניה ותקופותיה, ואת הרלוונטיות שלהם לעם היהודי במדינת ישראל בימינו.
הייתה חברה במליאת מועצת העיתונות ובהנהלת ארגון העיתונאים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-23 שוריינה במקום השני ברשימת מפלגת הבית היהודי המאוחד ולבסוף הוצבה במקום השמיני ברשימת ימינה, שאיחדה את הבית היהודי, הימין החדש והאיחוד הלאומי – תקומה, כנציגת מפלגת אח"י.
הרשימה קיבלה שישה מנדטים, ועקב מיקומה של ב"ק היא לא נכנסה לכנסת.
נשואה לרב אפרים ב"ק, ואם לשישה ילדים.
שרה איטה פֶלְמָן (א' בניסן תרט"ז, 6 באפריל 1856, מזריטש, פולין – ח' באלול תרצ"ו, 26 באוגוסט 1936, תל אביב) טיפחה את הפרדס היהודי הפרטי הראשון בארץ, כונתה "חלוצת הפרדסנות העברית בארץ ישראל".
שרה איטה פלמן נולדה בכפר בסביבות מזריטש בפולין, לחיים וגניה-רחל דומב, שהיו חקלאים וגידלו פרות.
בשנת 1870, בגיל 14, נישאה לדב דוד (ברקו) פלמן מן העיר מזריטש, אלמן שהיה מטופל בשני ילדים קטנים.
דב דוד היה סוחר עורות אמיד שעסקיו השתרעו בין פולין לגרמניה, אבל ב-1882 עם תחילת העלייה הראשונה, החליט לעלות לארץ ישראל ולקנות בה חלקת אדמה.
הוא הגיע לארץ ב-1883, ללא משפחתו, ובניגוד למקובל אז, לא הצטרף לאחת המושבות החדשות, אלא קנה בכספו 40 דונם אדמה, שחלקה הייתה נטועה בהדרים, בשולי הכפר הערבי סומייל.