tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שם ההצגה שם המחזאי שם הבמאי תפקיד תאריך הצגת הבכורה מספר ההצגות היהודי הנצחי דוד פינסקי ו' מסצ'ילאו פלטיאל 1919 304 (במרוצת השנים) הדיבוק ש.
אנסקי יבגני וכטנגוב מאיר, שמש בית המדרש; עזריאל, הצדיק ממירופול; בטלן א'; בטלן ב'; חסיד 31 בינואר 1922 1,029 הגולם ה.
לייוויק נ' וורושילוב המהר"ל 15 במרץ 1925 340 המבול הנינג ברגר (Henning Berger) בוריס וורושילוב, טלישובה פריזר 20 בנובמבר 1925 45 האוצר שלום עליכם אלכסיי דיקי לוי מוזגובויר 29 בנובמבר 1928 120 הלילה השנים עשר ויליאם שייקספיר מייקל צ'כוב מלווליו 1930 87 אוריאל ד'אקוסטה קארל גוצקוב א.
דבורה צ'מרינסקי, אהרן אשמן, גרשון חנוך ואברהם ברץ (עורכים), ספר צ'מרינסקי – דרך היצירה של במאי עברי: ליום השנה למות ברוך צ'מרינסקי, אמן הבימה העברית (י' ניסן תש"ו–תש"ז), תל אביב: לעם, תש"ז 1947.
שלמה שנהוד (עריכה ותרגומים), ספר צ'מרינסקי: פעילותו של איש הבימה; תל אביב: המנורה, תשכ"ז.
(לשנת העשרים ואחת לפטירת ברוך צ'מרינסקי; דברים משלו ועליו)
ברוך קדרי (טפר) (מרץ 1904 – 2 באפריל 2000) היה שחקן, בונה תפאורות וצייר ישראלי.
קדרי נולד בלבוב שבגליציה - פולין בשם ברוך טפר, לדב עקיבא טפר.
בשנת 1922 עלה לארץ ישראל והצטרף כשחקן לתיאטרון העברי בתל אביב.
אחר-כך נדד עם על פני ארצות שונות עם השחקן מנחם בנימיני.
ב־1925 למד באקדמיה לאמנות התיאטרון בווינה והתמקד בלימודי בניית תפאורה וטיפול בצדדים הטכניים של הבמה.
כשחזר לארץ שב לשחק, ונמנה עם ראשוני שחקניו של התיאטרון הסאטירי "המטאטא" שנוסד אז (1928 – 1933).
כן היה ממייסדי תיאטרון "סדן".
בקיץ 1930 נשא לאישה את פשה בוטלר.
במחצית השנייה של שנות ה-30, לאחר כ-15 שנה של עבודה בתיאטרון, פנה לעסוק מספר שנים בענייני ביטחון.
ב-1945 שב לתיאטרון, הפעם לעבודה מאחורי הקלעים, בתיאטרון "הבימה": תחילה שימש כמנהל במה, אולם כעבור זמן קצר נמשך לאהבתו הישנה, התפאורה, והיה לתפאורן (בונה תפאורות), אביזרן ומפקח טכני.
פעל בתפקיד זה עד סוף שנות ה-50.
היה חבר אגודת הציירים והפסלים וממייסדי ארגון פועלי הבמה בתל אביב.
לאחר פרישתו מהתיאטרון, התמסר לציור.
ערך תערוכות מעבודותיו בתל אביב, בירושלים ובצפת.
אחיו הצעיר שרגא קדרי היה סופר.
ברוך "בוקי" צ'יש (נולד ב-26 ביולי 1948) הוא שחיין ושחקן כדורמים ישראלי בעבר.
שיאן ישראל בשחייה בעבר, שחקן הפועל תל אביב ונבחרת ישראל בכדורמים (1969–1971), מאמן נבחרת ישראל בשחייה, פרשן תחרויות השחייה בערוץ הראשון ובערוץ הספורט, ד"ר במינהל וארגון בחינוך גופני וספורט, ממלא מקום וסגן לראש עיריית כפר סבא (2008–2010).
צ'יש נולד בקיבוץ תל יצחק וגדל בבת ים.
הוא שחה בקבוצת הפועל תל אביב בהדרכתו של נלו בילדרמן בשנים 1963–1966 הוא שיחק כדורעף בקבוצת הפועל בת ים בליגה הארצית בכדורעף.
צ'יש שחה ושיחק כדורמים בקבוצת הפועל תל אביב בשנים 1963–1979. משנת 1965–1969 שחה בנבחרת ישראל בשחייה.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת "בת גלים", בסוף ספטמבר 1966 הוא זכה בשתי מדליות כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:04.5 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:34.7 דקות.
כשחיין ראשון במסגרת משחה שליחים 4x100 מטר חופשי הוא קבע במשחה ל-100 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 58.5 שניות, שיפור לשיא הקודם בן השנה של משה גרטל שעמד על 58.8 שניות.
שיאו זה נשבר כבר למחרת בבוקר במשחה ל-100 מטר בשלב המוקדמות על ידי משה גרטל (58.4 שניות).
הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 59.4 שניות ובמקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:10.9 דקות בתקופת שרותו הצבאי שרת צ'יש בחיל הרפואה וזכה למעמד של ספורטאי מצטיין.
באליפות ישראל שנערכה בבת גלים בחיפה בסוף ספטמבר 1968 זכה צ'יש בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:25.4 דקות, אחרי אברהם מלמד מהפועל גוש זבולון (2:17.5 דקות) וגלעד דפנה מבקעת בית שאן (2:34.2 דקות).
מדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 58.3 שניות, אחרי אמנון קראוס מברית מכבים עתיד (58.1 שניות) ומשה גרטל (58.2 שניות).
בתחרויות השחייה של המכביה השמינית שנערכו בבריכת גלי גיל ברמת גן בתחילת אוגוסט 1969 זכה צ'יש במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם אמנון קראוס, דן שטרן ואברהם מלמד בשיא ישראלי חדש של 3:49.6 דקות, אחרי ארצות הברית עם מארק ספיץ שקבעה שיא מכביה חדש של 3:46.6 דקות.
צ'יש קיבל תעודת הוראה ומאמן מוסמך בקורס הראשון בישראל בהדרכתו של שמריהו נאבל ב-1968 מטעם בית המדרש למורים לחינוך גופני ובית הספר למאמנים במכון וינגייט.
בין השנים 1968–1971 הוא שיחק בנבחרת ישראל בכדורמים.
הוא סיים תואר ראשון (ב-1973) בחינוך גופני באוניברסיטת קונטיקט, ארצות הברית, תואר שני (ב-1975) בחינוך גופני ותואר שלישי (ב-1978) בנושא מינהל וארגון בחינוך גופני ובספורט, מאוניברסיטת המדינה של אוהיו בקולומבוס אוהיו, ארצות הברית.
בעבודת הדוקטורט שלו, הוא בדק את רמת התפקוד של הוועד האולימפי האמריקאי והגופים הנלווים לו.
בתקופת לימודיו, עבד כעוזר מאמן בכיר בשחייה באוניברסיטת המדינה של אוהיו וכתב לענייני ספורט בארצות הברית בעיתון "דבר".
בשנת 1981 שימש בתפקיד יו"ר הוועדה המארגנת של תחרויות הכדורמים במשחקי המכביה האחת-עשרה.
בשנות ה-80 אימן צ'יש את קבוצת השחייה של מכבי תל אביב ואחר כך את קבוצת הפועל הוד השרון בית ברל.
בין השחיינים הבולטים שאימן נמנים, האולימפי יורם כוכבי ואלופי ושיאני ישראל, דיימון פיאלקוב, אמיר גניאל, ניר דנאי, רועי עמיצור, מיכל אמין, ענת לויט, מורין פרידמן, רז דר ואמיר שטרנפלד.
בשנת 1983, שימש צ'יש כמאמן נבחרת ישראל בכינוס הפועל ובשנים 1984–1985 שימש כמאמן נבחרת ישראל בשחייה.
בשנים 1978–2009 עבד צ'יש כחבר בסגל ההוראה האקדמי במכללה לחינוך גופני ולספורט ע"ש זינמן במכון וינגייט ובשנים 1996–1999 שימש כראש אגף המנהל במכללת וינגייט.
הוא שימש בתפקיד יו"ר הוועדה המארגנת של משחקי אס"א הבינלאומיים בשנים 1996 ו-1998. בעשור השני של המאה ה-21 שימש כמאמן שחיה בקבוצת אלתרמנס הרצליה-קבוצת טריאתלון.
בין השנים 1996–2013 שימש צ'יש כפרשן השחייה של הערוץ הראשון ובערוץ הספורט למשחקים האולימפיים (סידני 2000, אטלנטה 1996, בייג'ינג 2008- מהאולפן בירושלים, לונדון 2012, ריו דה ז'ניירו 2016) לאליפויות העולם בשחייה (דובאי 2010, שנגחאי 2011, ברצלונה 2013 ובודפשט 2017- מהאולפן בהרצליה) ולאליפויות אירופה בשחייה (הלסינקי 2000 וברלין 2014).
בין השנים 2005–2008 שימש צ'יש בתפקיד משנה לראש עיריית כפר סבא והמחזיק בתיק יחסי החוץ של העיר ובתיק הספורט.
בשנים 2008–2010 כיהן בתפקיד מ"מ וסגן לראש עיריית כפר סבא.
איסורין, לאוניד קאופמן, ברוך צ'יש, (דצמבר 2000), "שיאי השחייה נופצו בסידני", החינוך הגופני והספורט, עמ' 22–25.
(יוני 1996), "השפעה של אימון גודש ואימון רווחה על רכישה של מיומנות מוטורית בכדור-יד: שימוש בממצאי מחקר בתהליכי הכשרה של מורים לחנ"ג", הכינוס הבינלאומי השני להכשרת מורים: שמרנות, התפתחות וחדשנות – ספר מאמרים, הוצאת המכללה למורים לחנ"ג ולספורט ע"ש זינמן, מכון וינגייט.
הרב ברוך קונשטט (כ"ה בכסלו תרמ"ה, דצמבר 1885 – ט"ו בשבט תשכ"ז, 26 בינואר 1967) היה ממייסדי ישיבת קול תורה בירושלים ומראשיה.
נולד בפרשבורג שבסלובקיה לאברהם-אריה ופיירל קונשטט.
נשלח ללמוד בישיבתו של הרב שמחה בונם סופר בעל השבט סופר, והיה מתלמידיו ומתלמידי בנו רבי עקיבא סופר.
הוסמך על ידי בעל השבט סופר.
בגיל 22, בהיותו עדיין תלמיד ישיבה, התמנה לרב ודיין בקהילת פולדה.
בפולדה נשא את צפורה, בתו של אלחנן משה עמנואל.
הקים בפולדא ישיבה, בין השאר בסיועו של הרב קלמן כהנא, ממנה השתלשלה לימים ישיבת קול תורה בראשותו בירושלים.
בליל הבדולח נשרף בית הכנסת שבעירו.
ספר תורה ששרד נשמר בביתו כל השנים.
לאחר ליל הבדולח נשלח לבוכנוואלד, יחד עם בנו יונה.
אחיה, מרדכי עמנואל (אביו של יונה עמנואל), השיג מסמך מזויף שאפשר את שחרורו.
במחנה בוכנוואלד נדר שאם יצא חי, יעלה לארץ ישראל ויקים בה ישיבה.
עלה עם משפחתו לארץ ישראל והתיישב בשכונת נחלת אחים.
הוא נסע לחו"ל להעלות את אמו הישישה והיא נפטרה בירושלים ונקברה בשייח' באדר.
בירושלים פגש את הרב יחיאל מיכל שלזינגר, והם חברו יחד והקימו את ישיבת קול תורה, עבור צעירים משארית הפליטה של יהדות גרמניה.
ישיבה זו הייתה הראשונה בארץ שבה התנהלו לימודי הקודש בעברית מקרב הישיבות החרדיות אשכנזיות.
נפטר בירושלים בט"ו בשבט תשכ"ז (26 בינואר 1967) בגיל 81 מלבד תפקידו בישיבה שימש גם כפוסק הלכה.
נכדו, אברהם אריה, בנו של הרב אלחנן קונשטט, הוציא ספר שמקבץ שו"תים שעליהם ענה הרב ברוך.
בנו, הרב אלחנן משה קונשטט, התמנה תחתיו.
חתנו הוא הרב קלמן כהנא.
ברוך שאמר הוא ספר קדום העוסק בפרטי הלכות הכנת תפילין, החל מעיבוד הקלף וכלה בצורת הכתיבה.
למעשה מדובר בשלושה ספרים מאת מחברים שונים שהתמזגו לספר אחד.
הספר מצוטט על ידי פוסקים מאוחרים לו, והשפיע רבות על פסיקת ההלכה בתחום זה.
למעשה הספר במהדורתו המקובלת הוא הרכבה של שלושה חיבורים שונים מאת שלושה מחברים, הנושא המשותף לספרים אלו גרם להעתקתם כחיבור אחד, וגם לבלבול רב בזהות המחבר.
רבי יוסף קארו, בספרו בית יוסף מצטט מ"אלפא ביתא" ומכנה את מחברו בטעות "רבי יצחק ברוך שאמר": "שמצאתי קונדריס לחכם אחרון, שמו הרב ר' יצחק ברוך שאמר, מדבר בדרך ארוכה בצורת האותיות, וייטבו דבריו בעיני, ולכן ראיתי להעתיקו פה".
טעות זו גרמה לבלבול רב ואף הביאה חכמים שונים למחשבה שיש שותף רביעי לספר זה.
הבסיס לחיבור זה הוא הספר 'תיקון תפילין' מאת רבי אברהם מזונשהיים, (אמצע המאה הראשונה לאלף הששי לבריאה, בסביבות 1300).
הוא מציין בספרו את שמות רבותיו: מהר"ם מרוטנבורג, וכן "הקדוש הרב החסיד רבינו זוסלן" ורבי מלכיאל מהגמוניא, דמות בלתי ידועה.
רבי אברהם שעסק באופן מעשי ביצור תפילין וכתיבתם, כפי שהוא מכנה את עצמו "אומן התפילין", ורבי שמשון בן אליעזר מעיד על מומחיותו בשטח זה: "ראש לכל כותבי תפילין שהיו בדורו ואחריו לא קם כמוהו".
הרקע לכתיבת הספר הוא עזובה ששררה בשטח זה של הכנת תפילין, בהיעדר משנה סדורה על פרטי התהליך.
רבי שמשון בן אליעזר, (תחילת המאה השנייה לאלף הששי, בסביבות 1350) שהיה מכונה "ברוך שאמר" (על כינוי זה ראה להלן), הוסיף את הערותיו ל"תיקון תפילין": הגהת נוסח "תיקון תפילין", שהשתבש בכתבי היד, בתוספת הערות ומקורות.
הערות אלו לא נחשבו על ידי מחברן לספר בפני עצמו, ולא קרא להן שם.
חכמים שונים שציינו להערות אלו כינו אותן "הגהות ברוך שאמר", על שם כינויו האישי של המחבר, ובהדרגה כינוי זה דבק בספר כולו.
ה"תיקון תפילין" התמזג עם הערות ה"ברוך שאמר" ומעתה הועתקו שניהם כאחד.
המחבר, רבי שמשון בן אליעזר, אינו ידוע ממקורות מקבילים, והפרטים עליו שאובים מדברים שכתב בחיבור זה.
נולד בזקסן, ובילדותו הגיע לפראג.
בהקדמתו הוא מספר על שם מה זכה לכינוי "ברוך שאמר": הוא התייתם בילדותו, בגיל שמונה, ונהג להשכים קום לבית הכנסת "ואמרתי ברוך שאמר בקול ערב שחנני ה' יתברך בו...
ועל כן כינו לי שם: ברוך שאמר".
הוא הדריך סופרי סת"ם במקומות רבים, ובמקרים מסוימים אף נאלץ להורות לסופר מסוים להפסיק לגמרי לכתוב.
ספר שלישי הוא "אלפא ביתא", מאת רבי יום טוב ליפמן מילהויזן (אמצע המאה השנייה לאלף הששי, במפנה המאות ה-14–15), הוא עוסק בפירוט בצורת האותיות וגם במשמעויותיהן על פי הקבלה.
חלק מהדברים למד מפי רבי שמשון בן אליעזר עצמו.
את ספרו "אלפא ביתא" כתב במשך שלושים ושלוש שנים.
רבי יום טוב היה דיין בפראג, וידוע כמחבר ספרים שונים ובהם "ספר הניצחון", ספר מרכזי בפולמוס היהודי-נוצרי ששימש את היהודים בוויכוחים אלו.
הספר נדפס לראשונה בדובנא תקנ"ו ושוב בשקלוב תקס"ד, בשתיהן בשיבושים קשים.
במהדורת יד הרב הרצוג (מכון התלמוד הישראלי), ירושלים תש"ל, ההדיר מנחם מנדל משי-זהב את הספר בדייקנות על פי כתבי יד, תוך הפרדה ברורה של חלקי הספר על פי מקורותיו, ובתוספת פירוש משלו בשם "מנחת סולת".
הספר יצא לאור בתוך "קובץ ספרי סת"ם", הכולל גם ספר נוסף מאת רבי יום טוב ליפמן, על טעמי התפילין, שכנראה נכתב במקורו כהשלמה ל"אלפא ביתא", וכן ספר 'כתרי אותיות תפילין' מאת רבי יהודה החסיד.
בָּרוּךְ שֵׁם כְּבוֹד מַלְכוּתוֹ לְעוֹלָם וָעֶד הוא דבר שבח לה' הנאמר לאחר שהוזכר שמו.
הוא נאמר בקריאת שמע, בסיום תפילות יום הכיפורים, במקום עניית אמן בבית המקדש, ועוד.
וכן נאמר לאחר שברכו ברכה לבטלה.
לדעת רס"ג פירוש המשפט הוא: ברוכים שמו וכבודו ומלכותו של הבורא לנצח.
הביטוי מופיע לראשונה במשנה במסכת יומא כחלק מתיאור סדר עבודת יום הכיפורים בבית המקדש.
כך היו עונין אחר הזכרת שם ה' בווידוי שהיה מתוודה הכהן הגדול.
לאחר מכן הוא הופיע במקורות תלמודיים נוספים, כגון בתוספתא ובתלמודים.
התלמוד מבואר שבמשך השנה אומרים אותה בלחש, משום שאין זה חלק מהנוסח המקורי שאמר משה רבינו, אלא אמירה שלנו שאכן כבוד ה' מתגלה במציאות.
וממשילה אמירה זו לבת מלך שהריחה ריח של תבשיל שרוף והתאוותה לכך, אם תבקש יש לה גנאי בכך, ואם לא תבקש תצטער, באו עבדיה ונתנו לה בחשאי, אף אמירה זו יש בה כביכול מן הגנאי, שכביכול קריאת שמע שעל ידי משה נצרכת להודאתנו שאכן כך הוא, ולכך לוחשים אותה.
בפרק שירה נאמר משפט זה על ידי הצפרדע.
בקריאת שמע - מיד לאחר הפסוק שמע ישראל.
אחד הטעמים לאמירה זו השלמת מספר התיבות של קריאת שמע לרמ"ח (248), כנגד מספר אבריו של האדם.
במשנה נאמר על אנשי יריחו שהיו כורכין את שמע וחכמים לא מיחו בהם.
בתוספתא מובאת דעת רבי יהודה לפיה אנשי יריחו לא היו אומרים ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד.
בכל השנה נאמר משפט זה בלחש.
לעומת זאת ביום הכיפורים הוא נאמר בקול רם.
לאחר ברכה לבטלה - כתב הרמב"ם: .
מקורו של הרמב"ם הוא בדברי התלמוד הירושלמי, שם נאמר שיש לומר ברוך שם כבוד מלכותו לעולם ועד, וכלשון זו מובא לומר גם בדברי הרמב"ם והשולחן ערוך.
כן נוהגים ההולכים אחרי פסק הרמ"א שקיבל את הנהגת הרב יעקב בן חביב לומר זאת לאחר הנחת תפילין של ראש מחשש שמא ברכו עליהם ברכה לבטלה.
בבית המקדש היה נאמר משפט זה במקום עניית אמן.
הגדרת המקדש לעניין זה היא כל הר הבית.
ברוך שׁוּבּ (3 במרץ 1924 – 18 בדצמבר 2020) היה פרטיזן בתקופת מלחמת העולם השנייה ויושב ראש ארגון הפרטיזנים, לוחמי המחתרות ומורדי הגטאות בישראל, חבר בהנהלת יד ושם, בוועדת חסידי אומות העולם, בדירקטוריון ועידת התביעות ובמרכז הארגונים של ניצולי השואה בישראל.
שוב נולד ליוסף–חיים ולרבקה במשפחה דתית-חסידית אמידה בת ארבעה ילדים בווילנה, ליטא.
למד בגימנסיה עברית וסיים לימודיו בתעודת בגרות פולנית.
לאחר כיבוש וילנה על ידי ברית המועצות בשנת 1939, ועם סיפוחה בשנת 1940, הרשויות הקומוניסטיות הלאימו את העסק של אביו, אולם ליהודים הותר לרכוש השכלה גבוהה.
שוב ניצל זאת ולמד הנדסת מכונות בבית הספר הטכני הגבוה בעיר.
עם כיבוש וילנה על ידי הגרמנים ביוני 1941 ותחילת רצח יהודי העיר בפונאר השיג שוב עבודה במוסך צבאי גרמני.
לאחר כליאת יהודי העיר בגטו, בספטמבר, ברח לרדושקוביצה, שם המשיך לעבוד במוסך צבאי גרמני.
באביב 1942 היה מיוזמי הקמתה של מחתרת בגטו.
הוא קיבל מידע לפיו אמו עדיין חיה בווילנה ושב לווילנה, שם המשיך לעבוד במפעלים גרמניים.
הוא הקים קבוצת מחתרת, היה שותף ברכישת אקדחים והצטרף לארגון הפרטיזנים המאוחד.
לאחר אקציות שהתרחשו בספטמבר 1943 עזב ליער רודניקי, שם לחם עם חבריו בשורות הפרטיזנים.
לאחר מכן הצטרף ליחידה של הצבא האדום והשתתף בפעולות קרביות.
ביולי 1944 שב שוב לווילנה עם שחרורה אך לא מצא איש מבני משפחתו, שנרצחו בשואה.
שוב הצטרף לצבא האדום, לחם ונפצע.
שוב הגיע למחנה דרור של המוסד לעלייה ב', ששכן ליד העיר בארי באיטליה.
שם פגש את אשתו לעתיד, נלי (קורנליה) לבית רינג, ילידת טשין ששרדה את השואה כשקפצה מהרכבת שהובילה את הוריה למחנה מוות.
שניהם עלו לארץ ישראל באוקטובר 1945 באוניית המעפילים "פטר ב".
הוא שירת ב"הגנה" ובמלחמת העצמאות היה טכנאי מטוסים בחיל האוויר.
לאחר המלחמה עבד ב"אל על", היה מהנדס טיס ולימים מנהל מהנדסי הטיס ב"אל על" וכן עובד בכיר במגוון תפקידים עד פרישתו.
שוב היה יושב ראש ארגון הפרטיזנים, לוחמי המחתרות ומורדי הגטאות בישראל, חבר בהנהלת יד ושם, בוועדה הציבורית לציון חסידי אומות העולם, בדירקטוריון ועידת התביעות ובמרכז הארגונים של ניצולי השואה.
בשנת 2010 הדליק משואה בטקס הממלכתי בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה ביד ושם.
בשנת 1995 יצא לאור בהוצאת מורשת - בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ', ספרו האוטוביוגרפי "מעבר לשמי העננה"
לשוב ולרעייתו נולדו שני בנים, שהיו טייסי קרב בחיל האוויר ואחר כך קברניטים ב"אל על".
בנו, ד"ר יוסי שוב, הוא יו"ר איגוד הטייסים הישראלי.
שוב נפטר ב-18 בדצמבר 2020 בגיל 96, והובא למנוחות בבית העלמין פרדס חיים בכפר סבא.
ברוך שמאילוב (נולד ב-2 בספטמבר 1994) הוא ג'ודוקא עבר ישראלי המתחרה בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג, זוכה מדליית ארד מאולימפיאדת טוקיו 2020 בקטגוריית הנבחרות המעורבות כחלק מנבחרת ישראל.
שמאילוב מחזיק בארבע מדליות מטורניר המאסטרס ובשבע מדליות מטורנירי גראנד סלאם.
נכון ליולי 2024, שמאילוב מדורג במקום העשרים וארבעה בעולם, לקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג.
שמאילוב גדל בחדרה עם אמו אלזה, מלחימה בחברת אלקטרוניקה.
כאשר היה בן 4 הוריו התגרשו.
כשהיה בן 6 אמו שלחה אותו לחוג ג'ו ג'וטסו וקראטה, וכעבור שנה החל להתאמן בג'ודו.
בגיל 11, במהלך אימון במועדון הג'ודו בחדרה, הגיע ג'ודוקא העבר והפוליטיקאי יואל רזבוזוב, שזיהה את הפוטנציאל של שמאילוב והמליץ לאלכס אשכנזי, מי שהיה המאמן הראשי במכון וינגייט, להעביר אותו להתאמן שם תחת תנאים טובים יותר.
בפברואר 2018, הוא התארס לג'ודוקא הבולגרייה בטינה "בטי" טמלקובה , אותה הכיר במחנה אימונים שנערך בספרד לקראת אליפות אירופה בשנת 2015. טמלקובה עברה לייצג את ישראל מאז 2017, כשלאחר נישואיהם האזרחיים, ב-2019 היא קיבלה גם אזרחות ישראלית.
השניים חובקים יחד בן, איתן, שנולד ב-2025. משמש כפרשן ג'ודו אורח בערוץ הספורט.
ב-19 בספטמבר 2014, כאשר היה בן 20, שמאילוב השתתף באליפות אירופה עד גיל 21 שנערכה בבוקרשט, וזכה במדליית הזהב לאחר שניצח את כל הקרבות באיפון, ובגמר ניצח את ארסן גוזריאן הארמני.
כחודש לאחר מכן, התחרה באליפות העולם עד גיל 21, שנערכה בפורט לודרדייל, וזכה במדליית הארד בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג.
שמאילוב הגיע עד שלב חצי הגמר, הפסיד ליפני היפומי אבה ונשר לקרב על מדליית הארד שבו ניצח באיפון את בוגדן איאדוב האוקראיני.
ב-14 בנובמבר הוא התחרה באליפות אירופה עד גיל 23 וזכה במדליית הזהב לאחר שגבר בגמר על אנדרז ג'רב הסלובני.
התואר הראשון של שמאילוב בקריירה הבוגרת, היה ב-20 במרץ 2015, כאשר זכה במדליית הכסף בגראנד פרי טביליסי.
שמאילוב הגיע עד לקרב חצי הגמר בו פגש את אלוף העולם לשעבר גאורגי זנטאריה האוקראיני.
כשתי דקות מפתיחת הקרב האוקראיני קיבל ניקוד יוקו לאחר תרגיל לא מוצלח של שמאילוב אך כשתי דקות וחצי לתום הקרב שמאילוב הצליח להטיל את זנטאריה וקיבל ניקוד ווזארי.
60 שניות לתום הקרב שמאילוב הטיל את זנטאריה באיפון ועלה לגמר שבו הפסיד לאלוף אסיה המכהן, טומורקולג דוואדורג' המונגולי.
ב-7 באוקטובר השתתף באליפות ישראל שנערכה ברעננה, התחרה בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג וזכה במדליית הזהב לאחר שניצח בגמר את טוהר בוטבול.
בספטמבר 2016, התחרה שמיאלוב בגראנד פרי זאגרב, וזכה במדליית כסף.
ברבע הגמר ניצח את בן-ארצו הישראלי טל פליקר בזכות עונשים, בחצי הגמר ניצח בניקוד ווזארי את עבדולה עבדולזלילוב הרוסי, ובגמר הפסיד לאנדרז ג'רב הסלובני.
ב-10 במרץ 2017, הוא זכה במדליית ארד בגראנד סלאם באקו לאחר שניצח את ניג'אט שיחאליזדה האזרי בקרב על המדליה.
פחות מחודש לאחר מכן, התחרה בגראנד פרי אנטליה, וזכה במדליית ארד נוספת.
באפריל הוא התחרה באליפות אירופה שנערכה בוורשה, וסיים במקום החמישי לאחר שהפסיד למאטי פוליאק הסלובקי בקרב על מדליית הארד.
ב-16 בדצמבר 2017, התחרה שמאילוב בטורניר המאסטרס היוקרתי שנערך בסנט פטרבורג, וזכה במדליית הארד לאחר שניצח את צ'ארלס צ'יבאנה הברזילאי בקרב על המדליה.
בפברואר 2018, זכה במדליית ארד בגראנד סלאם דיסלדורף, כשניצח בקרב על המדליה את יאקוב שאמילוב הרוסי בתוך זמן ניקוד זהב כאשר הצליח לרתק את יריבו.
באליפות אירופה 2018, שנערכה בתל אביב, שמאילוב התחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג והודח בסיבוב השני.
בסיבוב הראשון התחרה נגד מנואל שייבל הגרמני, ולאחר ארבע דקות ללא ניקוד הקרב עבר לניקוד זהב בו הצליח שמאילוב להשיג איפון אחרי 4 דקות ו-15 שניות.
בסיבוב השני שמאילוב הפסיד בווזארי לאורחאן ספארוב האזרי והודח.
ביולי 2018, זכה שמאילוב במדליית ארד בגראנד פרי זאגרב.
הוא הגיע עד שלב רבע הגמר, הפסיד לאלוף אירופה המכהן אדריאן גומבוץ הסלובני, ונשר לקרבות בית הניחומים.
שמאילוב ניצח בניקוד זהב את דניס ויירו המולדובי, ועלה לקרב על מדליית הארד בו גבר באיפון תוך פחות מדקה על אלטנסוק דובדון המונגולי.
ב-27 באוקטובר, הוא זכה במדליית ארד בגראנד סלאם אבו דאבי, לאחר שניצח בקרב על המדליה את יאקוב שאמילוב הרוסי באיפון.
ב-16 בנובמבר, שמאילוב התחרה בגראנד פרי האג, וזכה במדליית כסף לאחר ניצחון באיפון בחצי הגמר על אלטנסוך דובדון המונגולי והפסד בגמר לוואזה מרגוולשווילי הגיאורגי.
בדצמבר הוזמן שמאילוב להתחרות בטורניר המאסטרס היוקרתי וזכה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג.
בקרב הראשון בשלב שמינית הגמר הוא ניצח באיפון את מה דואנבין הסיני, וברבע הגמר הוא ניצח באיפון את אלוף אירופה המכהן, אדריאן גומבוץ הסלובני.
בחצי הגמר שמאילוב גבר שוב באיפון על דניאל קרגנין הברזילאי בזכות עונשים, לאחר שקרגנין קיבל עונש שלישי בזמן ניקוד זהב.
בגמר הפסיד שמאילוב באיפון לג'ושירו מרויאמה היפני.
ב-9 בפברואר 2019, זכה שמאילוב במדליית ארד בגראנד סלאם פריז.
הוא הגיע עד שלב חצי הגמר, בו הפסיד לוואזה מרגוולשווילי הגיאורגי, ונשר לקרב על הארד בו ניצח באיפון את מנואל לומבארדו האיטלקי.
ב-15 במרץ, הוא זכה במדליית ארד בגראנד סלאם יקטרינבורג לאחר שניצח בעונשים את טל פליקר הישראלי בקרב על המדליה.
בינואר 2021, השתתף שמאילוב בטורניר המאסטרס שנערך בדוחה שבקטר, זכה במדליית הכסף והבטיח את השתתפותו במשחקים האולימפיים בטוקיו על פני טל פליקר מאחר שדורג גבוה יותר בדירוג העולמי.
שמאילוב החל את התחרות מול אורחן ספארוב האזרי וניצח בעונשים, בסיבוב השני הוא ניצח באיפון תוך דקה ו-44 שניות את סארדור נורילייב האוזבקי וברבע הגמר גבר באיפון על ואזה מרגוולשווילי הגיאורגי.
בחצי הגמר ניצח את קרלן גנבולד המונגולי בשני ואזארי המשתווים לניקוד איפון.
בגמר התמודד שמאילוב מול אן באול הדרום-קוריאני ולאחר 4 דקות ללא ניקוד, הקרב נכנס לזמן ניקוד זהב בו הפסיד שמאילוב בניקוד ואזארי.
באולימפיאדת טוקיו 2020, בתחרות האישית בקטגוריית המשקל של עד 66 ק"ג, ברוך שמאילוב סיים במקום החמישי.
הוא הגיע לתחרות האולימפית מדורג שישי מבין המתחרים והחל בסיבוב הראשון בו ניצח באיפון את קווין לופורטה ממוזמביק לאחר תרגיל אוצ'י-מטה.
בשמינית הגמר הוא ניצח בווזארי את ניית'ן כץ האוסטרלי וברבע הגמר הפסיד למדורג 3 ואזה מרגוולשווילי הגיאורגי ונשר לקרבות בית הניחומים.
לאחר ניצחון בווזארי על אדריאן גומבוץ הסלובני, הוא העפיל לקרב על מדליית הארד.
בקרב על המדליה שמאילוב התמודד מול המדורג עשירי בתחרות, דניאל קרגנין הברזילאי והפסיד בווזארי.
ב-17 בפברואר 2022 זכה במדליית זהב בגראנד סלאם תל אביב.
זאת הפעם הראשונה בקריירה שלו ששמאילוב זוכה במדליית זהב בתחרות מהסבב העולמי.
באליפות אירופה אותה השנה שנערכה בבולגריה, סיים שמאילוב במקום החמישי לאחר שהפסיד בקרב על מדליית הארד לדניס ויירו המולדובני.
ב-20 בדצמבר 2022 זכה שמאילוב במדליית זהב בתחרות המאסטרס שנערכה בירושלים.
בנובמבר 2023 הושעה לשבעה חודשים, וניקוד על תחרויות שבהן השתתף במהלך שנת 2023 נמחקו בעקבות אי דיווח על מקום הימצאו לסוכנות הבינלאומית לבדיקות סמים.
ב-1 במרץ 2024 חזר להתחרות לאחר כעשרה חודשים וזכה במדליית כסף בגראנד סלאם טשקנט.
לאחר אולימפיאדת פריז 2024 החליט לעלות להתחרות בקטגוריית המשקל עד 73 ק"ג.
שמאילוב הודיע על פרישתו מג'ודו תחרותי במסיבת עיתונאים רשמית שנערכה במכון וינגייט ב-14 בינואר 2026, יחד עם איגוד הג'ודו.
גראנד סלאם אבו דאבי 2018
גראנד סלאם תל אביב 2022
ברוך שיין (י"ג באדר ה'תרע"א, 13 במרץ 1911 – ל' בסיוון ה'תשנ"ד, 9 ביוני 1994) היה עיתונאי ועורך בעיתון "הצופה" ועורך תוכניות רדיו בקול ישראל, בעיקר בתחום החזנות והמוזיקה היהודית.
שיין נולד ב-1911 בעיירה ביאלובז'ג בפולין, לחנינא- נתן ואסתר גולדה.
בגיל 13 עברה המשפחה להתגורר בעיר גארוולין שבדרום מזרח פולין.
למד לימודים תורנים בבית מדרש בעיר ובנוסף לימודי השכלה כללית ואת השפה העברית ודקדוקה בבית ספר ערב "יבנה" בעיר.
בנעוריו היה חבר בתנועת "השומר הדתי" והשתתף כציר בוועידת התנועה, שהתקיימה בוורשה תרצ"ב.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל באנייה "פולניה" .רבים מבני משפחתו שנשארו בחו"ל נספו בשואה.
זמן קצר לאחר שעלה ארצה הצטרף ברוך שיין כזמר-חזן ל"מקהלת תל אביב" בניצוחו של המלחין והמנצח לייאו ליוב.
במקביל למד לימודי מוזיקה אצל המלחין והמורה יצחק אדל.
אל עולם העיתונות הגיע ברוך שיין במקרה.
בשנת 1938 התקבל כעובד דפוס בעיתון הצפה ששכן אז ברחוב הרצל 16 בתל אביב.
והיה מראשוני עובדי בית הדפוס של "הצפה" .אט אט החל ב לפרסם ב"הצפה" כתבות ומאמרים בנושאי חזנות לצד עבודתו כפועל דפוס בעיתון.
בשנת 1942 נשא ברוך שיין לאישה את בלה ליפשיץ בת מרים ובן ציון ליפשיץ שעלתה עם משפחתה לארץ בתחילת שנות ה-30 מהעיר וולקוביסק שבפולין.
בשנת 1950 הצטרף ברוך שיין למערכת עיתון הצופה, כעורך לילה.
ופרסם בעיתון זה כתבות ומאמרים רבים על אירועי חזנות ושירה יהודית בהמשך היה בעל טור קבוע ב"הצפה" בו סקר הנעשה בעולם החזנות.
במחצית שנות ה-50 במקביל לעבודתו ב"הצפה" החל לעבוד ב"קול ישראל" בעריכת תוכניות דת.
ונמנה עם עובדיה הראשונים של המדור להווי ומסורת יהודית בקול ישראל.
ברוך שיין עבר קורס עורכי תוכניות בהדרכת לאה פורת, וקורס בנושא קומוניקציה ציבורית בהדרכת ד"ר דינה גורן.
בשנים 1956–1958 כאשר בנימין צביאלי עורך התוכנית קבלת שבת יצא לשליחות בחו"ל ערך ברוך שיין את התוכנית קבלת שבת.
לאורך השנים ערך תוכניות נוספות כמו "מלווה מלכה" ועוד.
כמו כן הפיק וערך שידורים חיים של קונצרטים בהשתתפות גדולי החזנים בארץ ובעולם, שיין ערך במשך עשרות שנים התוכנית פרקי חזנות כבקשתך והיה מראשוני העיתונאים בארץ שסיקר באופן שוטף ופעיל את הנעשה בעולם החזנות והשירה היהודית והתמיד בכך לאורך שנים רבות.
שיין שימש יו"ר אגודת לח"ן (ליכוד חובבי נגינה), שנוסדה בט"ו בשבט תשי"ב (1952) ומטרותיה עידוד החזנות והיצירה היהודית.
ב-1965 הלכה לעולמה רעייתו בלה שיין.
לאחר מלחמת ששת הימים נשא לאשה את שרה דמסט, אלמנתו של יוסף דמסט, מחללי כפר עציון בשנת תש"ח.
שיין ניהל במשך חמש שנים את חוג חובבי חזנות שליד עיריית תל אביב.
לאורך השנים השתתף בכינוסים ומפגשים בנושאי חזנות ונשא בהם דברים, היה חבר באגודת העיתונאים בתל אביב.
משנותיו הראשונות בישראל היה חבר בתנועת "המזרחי" ובמועצת "הפועל המזרחי" תל אביב והשתתף כציר בוועידות תנועת המזרחי-מפד"ל.
בשנת תשמ"ה הוענק לו התואר "יקיר התנועה".
כמו כן הוענק לו התואר "יקיר בית הכנסת הגדול" בתל אביב.
ברוך שיין הלך לעולמו ב-9 ביוני 1994 בגיל 83 והובא למנוחות בבית העלמין בקריית שאול.
הותיר אחריו בת, הדסה ורגון ששימשה בתפקיד ראש מדור השאלה בין-ספרייתית באוניברסיטת בר-אילן, רעייתו של פרופ' (אמריטוס) שמואל ורגון.
ברוך יעקב שורץ (נולד ב-1954) הוא פרופסור חבר בחוג למקרא באוניברסיטה העברית בירושלים.
נודע בין היתר כמייסדה של אסכולת "השערת התעודות המחודשת".
סיים תואר ראשון באוניברסיטת קולומביה ובבית המדרש לרבנים באמריקה בשנת 1976 ואחר כך עלה לישראל.
סיים תואר שני בחוג למקרא באוניברסיטה העברית בשנת 1981 ואת עבודת הדוקטורט בשנת 1988.
תחומי המחקר של שורץ הם חיבור התורה ומקורותיה; פולחן וחוק; המקור הכהני, הספרות הכוהנית והמחשבה הכוהנית; ספר יחזקאל; ופרשנות ימי הביניים.
עבודתו המחקרית מושפעת מגישותיהם של מוריו מנחם הרן ומאיר וייס.
שורץ הוא מייסדה של אסכולת "השערת התעודות המחודשת" בחקר התורה, המבקשת להציע נימוקים לחזור להשערת התעודות, שבעשורים האחרונים קרנה ירדה במחקר, לצד תיקונים בהשערה הקלאסית ובמתודולוגיה המלווה אותה.
בניגוד לחוקרים אחרים, המבחינים בין התעודות השונות בתורה בעיקר לפי אבני בוחן של תאולוגיה, השקפה וסגנון, שורץ קבע אמות מידה לניתוח הרכבו הספרותי של הטקסט על סמך בקיעים באחדותו הנרטיבית: סתירות, כפילויות, שברים ברצף העלילה, ורק לבסוף פערים סגנוניים.
לפיכך, לפי השערת התעודות המחודשת, התעודות נשזרו זו בזו במעשה עריכה חד-פעמי שכפי הנראה אירע בימי שיבת ציון, ימים שעלה בהם הצורך לאחד את הגולים השבים לירושלים סביב תורה אחת בעלת מעמד סמכותי.
הבקיעים באחדות הנרטיבית מתפרשים לא כתולדה של עריכה רשלנית, אלא כתוצאה של רצונו המודע של המחבר לשמר ככל הניתן את מילותיהן של התעודות המקוריות, שאותן ראה כקדושות.
לפיכך, מתוך העדפת השימור על הקוהרנטיות, הותיר מחבר התורה את הקשיים הטקסטואליים על כנם באופן מכוון מבלי לנסות להכריע ביניהם.
שוורץ עוסק גם בשאלת משמעותן התאולוגית של מסקנות חקר התורה.
לדבריו, יש להבחין בין שתי רמות של ממצא:
מחד גיסא, חקר התורה במובנו הצר כלומר, הפרדת מקורותיה וסיפוריה (תורת התעודות) - מלמד שהתורה אינה מציגה תיאור אחיד וברור של מעמד הר סיני, אלא צירוף של כמה תיאורים שונים ואף סותרים, כך שלא ניתן לשחזר מתוכם את פרטי האירוע, זמנו, מקומו או את תוכן המצוות שניתנו בו.
מאידך גיסא, תחומי דעת אחרים, ההיסטוריה, הארכאולוגיה, הבלשנות ומדעי הטבע - הם שמעמידים בספק את עצם קיומו של אירוע כזה במובנו הפשוט.
עם זאת, שוורץ מדגיש כי אף ממצא זה אינו פוגע באמונה בה' ובחובת קיום המצוות, שכן לפי תפיסתו, התורה וסיפור מתן תורה אינם מקורם של האמונה והמצוות, אלא תוצר מאוחר יותר: עיבוד ספרותי של אמונה ומחויבות דתית שכבר היו קיימות בעם ישראל קודם לכן.
ההשלכות התאולוגיות של שיטתו של שורץ בחקר התורה נדונו ופותחו בחיבוריהם של הוגים יהודים בני זמננו.
תורת הקדושה: עיונים בחוקה הכוהנית שבתורה, ירושלים: הוצאת מאגנס, ספטמבר 1999
"קדושת ישראל בתורה", בתוך: מאיר חובב (עורך), קדושים תהיו, ירושלים: חוג בית הנשיא לתנ"ך ולמקורות ישראל, בית הנשיא, קונטרס שביעי, עמ' 17–26
"לשאלת מקור תוקפן של המצוות: 'הנורמה הבסיסית' וטעמה במסורות התורה", שנתון המשפט העברי של המכון לחקר המשפט העברי כ (תשנ"ח–תש"ס), עמ' 241–265
"סיפורי המבול שבתורה ושאלת נקודת המוצא של ההיסטוריה", בתוך: מ' בר-אשר ואחרים (עורכים), ש"י לשרה יפת: מחקרים במקרא, בפרשנותו ובלשונו, ירושלים תשס"ח, עמ' 139–154
"ירידתו של יוסף למצרים: חיבורו של בראשית לז ממקורותיו", בית מקרא נה,א (תש"ע), עמ' 1–30
"התורה: חמשת חומשיה וארבע תעודותיה", בתוך: צ' טלשיר (עורכת), ספרות המקרא: מבואות ומחקרים, כרך א, ירושלים תשע"א, עמ' 161–226
"מתן תורה: תרומת חקר המקרא להבנת המושג בעבר ובהווה", בתוך: ד"י לסקר (עורך), מחשבת ישראל ואמונת ישראל, באר־שבע תשע"ב, עמ' 21–31
"התורה והשירה בדברים לא וסוף ימי משה בארבעת המקורות", בית מקרא סז,א (תשפ"ב), עמ' 130–171
כמו כן, ערך את שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום כרכים כו וכז.
ברוך רובין הוא פרופסור אמריטוס לאגרונומיה ומדעי העשבים, שימש כראש המכון למדעי הצמח והגנטיקה בחקלאות, הפקולטה לחקלאות מזון ואיכות הסביבה, של האוניברסיטה העברית.
סיים לימודי תואר ראשון בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית, ולימודי תואר שני ב-1971 בהצטיינות יתרה.
את תואר הד"ר קיבל בשנת 1976.
את השתלמות הפוסט דוקטורט עשה באוניברסיטת מישיגן ארצות הברית.
החל לעבוד כמרצה באוניברסיטה העברית ב-1978, וכמרצה בכיר מ-1984.
ב-1986–1989 היה יו"ר תוכנית לימוד גידולי שדה של הפקולטה לחקלאות.
התמנה לפרופסור חבר ב-1989, והיה יו"ר ועדת מחקר הפקולטה ב-1991–1994, ובשנת 1995 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
ב-2008 מונה לכהן כראש המכון למדעי הצמח והגנטיקה בחקלאות.
באותה שנה מונה לנשיא האגודה הבינלאומית למדעי העשבים (IWSS).
משנת 2012 מכהן גם כיו"ר הוועדה האקדמית של מכללת חמדת הדרום.
הרב ברוך ראובן שלמה הלוי יונגרייז (בערך ה'תרכ"ח, 1868 – ד' בניסן ה'תרצ"ד, 28 במרץ 1934) היה המזכיר הראשי הראשון של ועד העיר האשכנזי בירושלים, ובהמשך מראשי ומייסדי העדה החרדית בעיר.
יונגרייז נולד לפייגה פני ולרב משה, שכיהן ברבנות העיר קושיצה, אז בשליטת הונגריה.
בהיותו כבן 18 עלה לירושלים ולמד בישיבת "אור חדש" בחצר שטרויס.
בשנת תרע"ב שימש כמגיד שיעור בישיבות חתם סופר ואור המאיר של כולל שומרי החומות, ובהמשך עמד בראשו.
תקופה מסוימת, החל משנת ה'תרס"ט, כיהן כמנהל מושב הזקנים המאוחד בעיר.
נמנה עם מייסדי שכונת שערי חסד.
יונגרייז כיהן כמזכיר הראשי של "ועד העיר האשכנזי", שבתחילת דרכו ייצג שנים ספורות את רוב הציבור החרדי בעיר.
עם תום מלחמת העולם הראשונה עמד בקשרים עם הראי"ה קוק בעודו שוהה בלונדון, ואף הצטרף עם שותפו הרב דובער אפשטיין להסתדרות "דגל ירושלים", אולם ניסה לעכב את ביאתו של הרב קוק ארצה לכהן ברבנות ירושלים.
בהמשך התגבש הציבור החרדי בירושלים, הוועד הכללי והמוסדות העיקריים בעיר, סביב הראי"ה קוק, ויונגרייז וחוגו אשר התנגדו לקבלת הרב קוק כרבה של העיר, נותרו במיעוט מספרי בוועד הקהילה.
זמן קצר לפני בואו של הראי"ה ארצה, בקיץ של שנת תרע"ט, עבר עם "ועד העיר האשכנזי" (נקרא גם: "ועד העיר לקהילות האשכנזים") ופלג קטן מהוועד בראשותו לחסותם של הרב יצחק ירוחם דיסקין והרב יוסף חיים זוננפלד.
במסגרת תפקידו ביצר את כוחה של העדה החרדית בירושלים, חיזק את בית הדין שלה, מערכת הכשרות, יחסי הפנים והחוץ ועוד.
באותן שנים שיתף פעולה ועד העיר האשכנזי בראשות יונגרייז עם אגודת ישראל העולמית, אותה ייצגו בירושלים משה בלוי, רפאל קצנלנבוגן, מנחם מרדכי פרנקל ומשה פרוש.
עם זאת, הפריד יונגרייז בין אגודת ישראל, שהייתה תנועה עולמית, ובין הוועד העירוני בראשותו.
במקביל מינה יונגרייז את בלוי כפקיד בוועד העיר האשכנזי, לצד עבודתו באגודת ישראל.
יחד עם יונגרייז בוועד העיר היו ד"ר יעקב ישראל דה-האן, שהחליף את יונגרייז כמנהל בפועל של העדה, והרב משה ליב ברנשטיין.
אחד האירועים הזכורים ביותר הוא מפגש השלושה עם איל העיתונות הלורד נורטקליף בשנת תרפ"ב בירושלים.
השלושה טענו בפניו כי המוסדות הלאומיים והרבנות הראשית אינם מייצגים את היהדות החרדית בירושלים, והמאבק על יישוב הארץ אינו לרוחם.
בעקבות המפגש התחוללה סערה עצומה בארץ ישראל ומחוצה לה.
יונגרייז שימש כמזכירו האישי של הרב יוסף חיים זוננפלד וייסד גוף בשם "קופת הרבנים" באמצעותו גייס כספים ברחבי העולם היהודי.
בהקשר זה כתב הרב צבי פסח פרנק אל הרב חיים הירשנזון מכתב חריף, המאשים את יונגרייז ואנשיו בפעילות מאחורי הקלעים של יצירת מצג שווא, כביכול ועד העיר האשכנזי מייצג את היהדות החרדית בירושלים, בתמרון הרב יצחק ירוחם דיסקין לעת זקנותו ושימוש בחתימתו ללא ידיעתו.
חמש שנים קודם פטירתו עבר התקף לב ומאז פחתה פעילותו הציבורית.
יונגרייז נפטר ביום שלישי, ד' בניסן תרצ"ד, ונטמן בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
היה נשוי לאלטע פעריל (לבית יוליוס), ולהם שני בנים ושלוש בנות:
חיים אברהם – נישא לחיה גיטל לבית שפיצר.
הרב דוד – ראב"ד העדה החרדית.
אסתר הנדל – נישאה לר' שמעון הלל שלזינגר.
רחל רבקה – נישאה לפרץ טוביה שטיין.
מירל ברכה – נישאה לברוך בנדיט הלוי איזק.
ברוך שלום בלסופסקי הוא זמר-יוצר, מלחין ומעבד מוזיקלי חסידי-אמריקאי.
ברוך שלום חסיד חב"ד ומתגורר בניו יורק.
בן דודו הוא הזמר החבד"י שמואל הורביץ.
בשנת 2013 השתתף באלבומו של יידל ורדיגר, יהודי ראוי (a verdiger yid) לצד מרדכי בן דוד, יצחק פוקס ואהרון רזאל.
בשנת 2015 הוציא את אלבום הבכורה שלו בשבילי נברא העולם את האלבום הפיק המפיק המוזיקלי יידל ורדיגר.
9 מהלחנים באלבום הם לחנים של ברוך שלום עצמו, בעיבוד השירים עסקו ברוך שלום עצמו, מונה רוזנבלום, אהרון רזאל ויואלי דיקמן.
בשנת 2015 הלחין עבור לוי פולקוביץ את השיר "ויעזור" לאלבומו אחכה לו והשתתף איתו בשיר לדואט.
בשנת 2018 הוציא את אלבומו השני הנני, את רובו של האלבום הלחין ברוך שלום עצמו, באחד השירים באלבום השתתף בלחן הזמר מרדכי בן דוד.
הלחין עבור מרדכי בן דוד את השיר 'אשרי האיש' באלבומו צעקה.
בשנת ה'תשפ"ב (2022) השתתף באלבום תנועות לצד גדולי הזמר החסידי, בהם אברהם פריד, מוטי שטיינמץ, אייזיק האניג, בני פרידמן, מרדכי בן דוד ועוד, בשיר מה נאוו.
+ מלחניו הזמר הלחן מרדכי בן דוד אשרי האיש לוי פולקוביץ ויעזור
יידל 6 - יהודי ראוי, יידל ורדיגר, 2014
אחכה לו, לוי פולקוביץ, 2015
הרב ברוך בן יקר קאלומיטי (קאלומיטו; נפטר ב-23 ביולי 1825) היה ראש ישיבה ופוסק באזמיר ומחבר ספר אבק דרכים.
סבו היה רבי יעקב בן נעים, והיה נינו של הרב אהרן לפפא.
דודו היה רבי יאודה אלגזי נישא לבתו של הרב יצחק אלבעלי, בנו של הרב יעקב אלבעלי.
למד תורה אצל הרב יצחק נוניס בילמונטי, אצל הרב יצחק מאיו וכן קיבל תורה מהרב יוסף רפאל חזן, מחבר ספר חקרי לב.
כיהן כראש ישיבת בית הלוי באזמיר.
הרב חיים פאלאג'י מספר עליו כי הידר במצוות הלבשת ערומים, עד כי כל בגד שהיה לובש, היה מתנה בעת רכישתו, שאם יראה עני ללא מלבוש מתאים יעניק לו את בגדו.
על מצוות אהבת ישראל כתב:
מרוב צער על פטירתו, התכוונו תלמידיו לנהוג את כל דיני אבילות אשר נפסקו בשולחן ערוך על רב מובהק, וביניהם אנינות, חליצת כתף ונעילת הסנדל, שלא כמנהג אזמיר, אולם רבה של העיר, הרב רפאל אשכנזי, לא היה מרוצה מכוונתם, עד ש.
כראש ישיבה העמיד תלמידים הרבה.
הרב בכור יצחק נאבארו, מחבר ספר פני מבין, ולב מבין.
הרב נסים חיים משה מודעי, מחבר ספר דרישה מחיים, שמכנה אותו "עט"ר אדוני ומורי".
הרב אריה הכהן ארייאש, מחבר ספר שפתי רננות (אזמיר תרכ"ג).
רבי נסים יצחק אלגראנאטי, מחבר ספר חכמה מאין (אזמיר תרמ"ב)
הרב אליה הלוי, הרב משה קארמונה.
לקראת סוף הספר נדפס דרוש לנישואין לבת הגביר שם טוב לוי, שתרם את הוצאות הדפסת הספר.
בסוף הספר קיימים ליקוטים של חידושי הרב על פרשיות התורה בספרים בראשית ושמות, וכן על תהלים, איוב ופרקי אבות.
שם הספר רומז לשם המחבר: אני ברוך ק'''אלומיטי .
ד"ר ברוך קנאל (ח' מנחם אב תרפ"א/1921 - ט"ז אדר א' ה' תשנ"ז/ 1997) היה מרצה להיסטוריה וארכאולוגיה של ארץ ישראל שנודע במיוחד במחקר מטבעות.
קנאל נולד בגרמניה לצבי קנאל וציפורה קגן, בתו של הרב של סטוצ'ין.
הוא עלה לארץ ישראל עם משפחתו בשנת 1933 ולמד בגימנסיה הרצליה ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1942 הוא הדריך סיורים בירושלים וסביבתה מטעם הוועד הלאומי.
ב-1948 אחיו, יעקב, נפל במלחמת העצמאות.
באוגוסט 1950 קיבל קנאל את פרס קלוזנר של עירית נתניה על עבודתו "הכרונולוגיה והרקע של המטבעות העבריים מימי החשמונאים".
הוא קיבל תואר שני לארכאולוגיה בסוף 1950. בשנת 1952 יצא להשתלמות באוקספורד ולימד באנגליה שיעורים בעברית.
בשנת 1953 הוא קיבל את פרס קלויזנר של עירית תל אביב על עבודתו "מחקרים בהיסטוריה החשמונאית".
בהמשך היה קנאל למרצה להיסטוריה ישראלית באוניברסיטת בר-אילן.
בדצמבר 1968 קיבל את פרס קדמן על ספרו "מטבעות יהודיות עתיקות".
ברוך שוחטמן (ט' בשבט ה'תר"ן, 1890 – כ' בתשרי ה'תשי"ז, 1956) היה חוקר ספרות וביבליוגרף עברי.
חבר ועדת הארכיון הציוני, מעורכי קרית ספר ועורך המדור הביבליוגרפי של שנתוני הממשלה.
נרצח על ידי חיילי הלגיון הירדני בפיגוע ברמת רחל.
ברוך שלום שוחטמן נולד בעיר באלטה, אוקראינה, בנם של יוסף ושינה זלטא, בת הרב מרדכי שניאורסון.
אבי סבו, שעל שמו נקרא, היה הרב ברוך שלום שניאורסון, רבה של עדת החסידים בוויטבסק, בנו של האדמו"ר מנחם מנדל שניאורסון מלובביץ', בעל ה"צמח צדק".
בשנת 1910 נסע ללמוד היסטוריה, פילוסופיה וספרות באוניברסיטת היידלברג בגרמניה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שב לרוסיה ולמד באוניברסיטאות בקייב, סנט פטרבורג ואודסה.
בשנת 1920 סיים את לימודיו בהיסטוריה פילולוגית.
הצטיין בלימודיו ונשאר כמרצה בקתדרה להיסטוריה כללית, אך בעקבות השינויים שהתחוללו בחינוך הגבוה בברית המועצות והרדיפות של הפעילים הציונים, נאלץ להפסיק את עבודתו באוניברסיטה.
מצעירותו היה פעיל בפעילות ציונית.
היה סגן יושב-ראש ההסתדרות הציונית בבאלטה.
היה פעיל בוועדת התרבות של הסתדרות הסטודנטים "החבר" באודסה, ופעל רבות כיו"ר ב"החלוץ" ובהתאחדות "צעירי ציון".
בשנת 1917 השתתף כציר בוועידה הציונית השביעית בסנט פטרבורג.
בשנת 1918 נבחר לציר הוועידה הכללית של יהודי רוסיה, שלא התכנסה עקב המצב הפנימי ברוסיה.
בשנת 1922 השתתף כציר בוועידה של "צעירי ציון" באודסה.
נאסר לזמן קצר על ידי השלטונות הסובייטיים על פעילותו הציונית.
במשך שנה עסק בספריה הממלכתית הגדולה באודסה בעבודה ביבליוגרפית.
בחנוכה שנת תרפ"ו, 1925, עלה לארץ ישראל.
סמוך לעלייתו החל ללמוד ב, במחלקה למדעי הרוח, ובשנת 1933 סיים את לימודיו.
בט"ו בשבט תרצ"ז נשא לאישה את סימה, בת מנשה וגולדה אלטמן, אחותו של אריה אלטמן.
אחיו, אליעזר יצחק שוחטמן, לחם כפרטיזן במלחמת העולם השנייה; בין תש"ב - תש"ד הוא נפל בקרב בסבסטופול.
עוד כסטודנט החל לעבוד כביבליוגרף בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, ונשאר בעבודתו עד יומו האחרון.
נחשב בקי גדול בספרות העברית ובעל זיכרון פנומנלי.
היה מעורכי קרית ספר – הרבעון הביבליוגרפי של בית הספרים הלאומי.
היה עורך המדור הביבליוגרפי של שנתוני הממשלה ומעורכי "העבר".
היה חבר ועדת הארכיון הציוני.
שוחטמן ערך את התערוכות הספרותיות של דובנוב, ברנר, יל"ג, בן יהודה וביאליק.
יחד עם יצחק רפאל ערך את תערוכת רש"י.
עסק במחקר של כתבי אחד העם ופרסם חומר רב מארכיונו עם ביאורים מפורטים.
פרסם עבודות ביבליוגרפיות על יל"ג, י.
פרסם מחקרים ספרותיים וביבליוגרפיים ומאמרי ביקורת הספרים, כתבי עת ועיתונים רבים, ובהם: בהארץ, דבר, "העולם", מאזנים, "גליונות", "קריית ספר" ו"ביתר".
כתב ערכים רבים באנציקלופדיה העברית, ב"אשכול" וב"אנציקלופדיה לציונות".
כתב את המונוגרפיה על העיר אודסה בסדרת הספרים "ערים ואמהות בישראל" שיצא על ידי מוסד הרב קוק.
בי"ח בתשרי, חול המועד סוכות תשי"ז, במהלך סיור באתרים ברמת רחל במסגרת כינוס החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, חייל ירדני פתח באש לעבר המשתתפים בכנס.
שוחטמן נפצע קשה, וכעבור יומיים, בכ' בתשרי, מת מפצעיו בבית חולים שערי צדק.
וורמן הכריז על החלטת הנהלת האוניברסיטה העברית להקדיש מלגה בבית הספר לספרנות, לזכרו.
על שמו כיכר במרכז ירושלים, סמוך למבנה הישן של "בצלאל".
ברוך שור (ה'תקפ"ג, 1823 – כ"ב בניסן ה'תרס"ד, 7 באפריל 1904) היה חזן, מלחין ואחת הדמויות הבולטות בעולם החזנות המזרח-אירופית במאה ה-19. פעל בגליציה, רומניה, הונגריה וארצות הברית, ונודע בזכות קולו הייחודי, כישרונו הדרמטי ותרומתו לעיצוב מסורת החזנות באירופה ובאמריקה.
ברוך שור נולד בשנת 1823 בעיר לבוב (למברג) שבגליציה, (או: פומוריאני) (כיום אוקראינה), לאביו חיים משה, ממשפחת שור הידועה, מצאצאי הרב אפרים זלמן שור.
בצעירותו, בגיל תשע נסע לאודסה יחד עם החזן הידוע בצלאל שולזינגר (בצלאל אודסר), ושם הצטרף למקהלתו.
בהמשך עבר למקהלה של החזן ירוחם בלינדמן (הידוע גם כ"ירוחם הקטן").
לאחר ששב ללבוב לרגל בר המצווה שלו, כבר נחשב לבעל כישורים מוזיקליים יוצאי דופן, והוביל תפילות בבית הכנסת המרכזי.
לאחר מכן הצטרף למקהלת בית הכנסת בעיר יאשי שברומניה, ושם התחתן עם בתו של ראש הקהל.
בגיל שמונה-עשרה כתב שור את 'סליחותיו', ששר אותן לראשונה כשליח ציבור בחוטין (בסרביה) חמש שנים מאוחר יותר.
המינוי הראשון שלו כחזן היה בבסרביה, ובשנת 1848 כבר שירת כחזן בעיר קמנץ פודולסקי.
בשנת 1851 חזר ליאשי, הפעם כחזן ראשי.
כאן יצר חלק ניכר מיצירותיו, שהפכו אותו לדמות פופולרית בעולם החזנות.
לאחר מכן שירת כחזן בבית הכנסת רומבך שבבודפשט, ובשנת 1859 מונה לחזן הראשי בבית הכנסת בלבוב – עיר הולדתו.
בהיותו יהודי ירא שמיים, שבו בזמן התעניין בתרבות ובטכניקות מוזיקליות אירופיות, במהלך הקריירה שלו הוא התחבט בין שליחותו הדתית לבין נטייתו האמנותית.
בשנת 1890 הועלתה בלבוב אופרטה שחיבר בשם "שמשון", על במת התיאטרון היהודי המקומי.
כשעלה לבמה עם הפרימדונה לקבל את תשואות הקהל, עורר את חמת ראשי הקהילה הדתית, ורבה של לבוב רבי יצחק אהרן אטינגר איים להשעותו.
בתגובה, נסע לניו יורק ושימש כחזן ב"מגן אברהם אנשי דוקלא" באיסט סייד במשך כחמש שנים.
הקהילה בלבוב, שהתגעגעה אליו, שלחה משלחת מיוחדת לשכנעו לשוב – והוא נענה וחזר אליה, ושירת שם עד יום מותו.
המסורת מספרת כי נפטר במהלך תפילת שמחת חג אחרון של פסח, בעת ששר את הפיוט "ומפני חטאינו גלינו מארצנו", במילים "אבינו מלכנו גלה".
שור השתדל לשמר את מסורת החזנות האשכנזית תוך שילוב אלמנטים מוזיקליים מודרניים.
הוא חיבר עשרות יצירות חזנות, אך יצירתו הידועה ביותר היא:
"אז בהלוך ירמיה על קברי אבות" (מקינות לתשעה באב), "לכו נרננה" (מסליחות), "נעריצך", "אמנם כן", "עוד יזכור לנו", מלכויות זכרונות ושופרות, "העבודה".
נגינות ברוך שור לימים נוראים – קובץ חזנות שיצא לאור בניו יורק בשנת 1906 על ידי בנו, ישראל שור (אחד מששת בניו, כולם חזנים).
ששת בניו של ברוך שור הפכו לחזנים, ואחד מהם, ישראל שור, פרסם את יצירותיו של אביו בקובץ 'נגינות ברוך שור' (1906).
ברוך קימור (1918 – 9 באוקטובר 2009) היה פרופסור לאוקיינוגרפיה, מראשוני חוקרי ימים ואגמים בישראל.
מהראשונים שהתריעו על איכות המים בנחל קישון.
ברוך קימור (קומרובסקי) נולד למשפחה ציונית בעיר יאסי ברומניה (1918).
בגיל 18 עבר ללונדון שם החל את לימודיו האקדמיים, תחילה למד משפטים וכלכלה, אותם זנח לטובת לימודי חקלאות וביולוגיה.
הוא עלה לישראל עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
למד בפקולטה לחקלאות ברחובות, במחזור הראשון.
שם גם למד לתואר שלישי אותו קיבל בשנת 1952 מהאוניברסיטה העברית.
בשנת 1953 הצטרף כמרצה בטכניון, למחלקה להנדסה חקלאית.
שם התקדם במהלך השנים לדרגת פרופסור.
בין תחומי המחקר המרכזיים שביצע, האקולוגיה של הפלנקטון, ולפי פרופ' ברק חרות, שהיה מנכ"ל חקר ימים ואגמים לישראל, קימור היה המובילים בתחום בעולם.
קימור פרסם כ-70 מאמרים אקדמיים.
הוא היה מהראשונים שהתריעו על איכות המים בנחל קישון.
ב-1991 זכה קימור בפרס טרגובוף (Trégouboff Prize) מטעם האקדמיה הצרפתית למדעים.
הוא היה חבר בארגונים בינלאומיים רבים והשתתף בוועידות שונות בעולם מטעם ישראל.
היה נשוי לאמה ירין, מחזאית, משוררת ומורה לאנגלית.
לבני הזוג נולדו שני ילדים: ירין ודידה.
בתם דידה קימור היא דוקטור לפילוסופיה ולוגותרפיסטית.
בנם ירין קימור הוא במאי, מפיק סרטים דוקומנטריים וסדרות בטלוויזיה, סופר ומרצה לחשיבה יצירתית, שהיה נשוי לבמאית, הכתבת והמפיקה דלית קימור (ביתם של פרופסור גרשון שקד ודוקטור מלכה שקד).
נכדו גילי קימור (בנו של ירין) הוא משורר, פזמונאי ומרצה.
ברוך קימור נפטר באוקטובר 2009 (כ"א בתשרי תש"ע), ונקבר בחיפה בבית העלמין שדה יהושע (לשעבר כ.
ברוך (ברוס) רוזן הוא חוקר מדיניות הבריאות, פרופסור חבר בבית הספר לעבודה סוציאלית ב.
יועץ במכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל, בעבר כיהן במכון כראש מרכז סמוקלר לחקר מדיניות הבריאות.
ברוך (ברוס) רוזן הוא ישראלי אמריקאי, דתי לאומי.
הוא למד תואר ראשון (1976 - 1980) בכלכלה בהרווארד קולג' בארצות הברית, ולמד לתואר שני (1981 - 1983) ולדוקטורט (1986 - 1990) במדיניות וניהול בריאות באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1986 הצטרף למכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל שם עבד כ-38 שנים, עד לפרישתו לגמלאות ב-2024. במכון עמד בראש מרכז סמוקלר לחקר מדיניות הבריאות.
מאז פרישתו לגמלאות מהמכון הוא עובד במכון כיועץ.
מחקריו הרבים בחנו רפורמיות מדיניות, אוכלוסיות חלשות ותמריצים כלכליים.
הוא עוסק רבות במחקרי מדיניות.
רוזן מרצה בבית הספר לעבודה סוציאלית ולרווחה חברתית ע"ש פול ברוולד, באוניברסיטה העברית בירושלים.
בסביבות 2021 הוא מונה לפרופסור חבר במסלול הנלווה.
רוזן חבר בחבר הנאמנים של המכון הלאומי לחקר שרותי הבריאות ומדיניות הבריאות (מלמב).
ברוך (בנדיקטוס ולעיתים בֵּנְטוֹ) שְׂפִּינוֹזָה, או סְפִּינוֹזָה; בהולנדית: Benedict de Spinoza; בפורטוגזית: Bento de Espinoza, בינטוּ די אשׁפינוזה; 24 בנובמבר 1632 – 21 בפברואר 1677) היה פילוסוף יהודי-ספרדי, שהתגורר בהולנד, בן למשפחת אנוסים, שחזרה ליהדות.
הוא פיתח השקפות פילוסופיות חדשניות לתקופתו ונחשב לחלוץ ביקורת המקרא, כשתפס את התנ"ך כיצירה אנושית ולא כפרי של התגלות אלוהית.
שפינוזה נתפס כאחד מאבות החילוניות, הספקנות והמודרניות ככלל.
השפעתו הגדולה על התפתחות הפילוסופיה המודרנית הביאה את הפילוסוף הגל לטעון בהרצאותיו על תולדות הפילוסופיה: "שפינוזה הוא אבן הראשה של הפילוסופיה המודרנית, בלי השפינוזאיזם אין פילוסופיה כלל".
שפינוזה נולד למיכאל ד'אספינוזה, סוחר עשיר שכיהן כפרנס בקהילה הספרדית באמסטרדם, ולחנה דבורה ד'אספינוזה, ממנה התייתם בגיל שש שנים.
אביו נולד ככל הנראה בעיירה וידיגיירה במחוז אלנטז'ו שבפורטוגל, כמאה שנה לאחר שמשפחתו נאלצה להתנצר עקב רדיפת היהודים בארץ זו.
מקור שם המשפחה הוא כנראה בעיירה אספינוסה דה לוס מונטרוס במחוז בורגוס שבספרד.
הם ברחו לפורטוגל ומשם לאמסטרדם שבארצות השפלה, בה שבה המשפחה ליהדות.
לברוך שפינוזה היו שתי אחיות: רבקה ומרים (בנה של מרים, דניאל, היה בין יורשי שפינוזה לאחר מותו) ואח צעיר, גבריאל.
כילד למד תורה מפי רבי מנשה בן ישראל.
אביו נפטר כאשר שפינוזה היה בן 22 והוריש לברוך ולאחיו גבריאל את חנותו ביריד הסמוך לחומה, קרוב לתעלת הוטחראכט וחובות כבדים.
בגלל החובות פנה שפינוזה לערכאות ההולנדיים, כדי שיכריזו עליו כ'קטין' (לפי הדין ההולנדי מי שלא הגיע לגיל 25 נחשב קטין) ולפטור אותו מחובות אביו.
מאז נשאה החנות את שמות שני האחים, נודעה כחברת "בנטו את גבריאל אספינוזה", ועסקה בייבוא וייצוא של פירות.
לצד העיסוק במסחר, למד בישיבתו של רבי שאול מורטירה.
בגיל 24 (בשנת 1656, ו' באב ה'תט"ז) הוא הוחרם על ידי פרנסי הקהילה היהודית וסבל מרדיפות ומנידוי, בשל "השקפותיו ומעשיו הרעים" ו"כפירות נוראות שעשה ולימד".
יש טוענים שהכוונה הייתה לתפיסותיו המהפכניות על מהות האלוהים ומעמד כתבי הקודש.
על פי יוסף בן שלמה, הוא הוחרם מהקהילה היהודית לא בשל דעותיו, שכמותן ניתן למצוא לטענתו אצל הוגי דעות יהודיים קודמים לו, אלא בשל אי קיום מצוות בפרהסיה והתחברותו לנוצרים.
שפינוזה נחשב להוגה דעות רציונליסטי, שהשפיע רבות על המחשבה הפילוסופית האנושית, ולמייסד של ביקורת המקרא.
יש המכנים אותו פילוסוף הפילוסופים.
הוא זכה להוקרה רבה מצד פילוסופים ואנשי-רוח רבים כמו הגל, נובאליס, יעקובי, גתה, הרדר, קולרידג' ושלגל.
מאידך רבנים התייחסו אליו בביקורתיות.
שפינוזה הקדיש את נערותו ללימוד יהדות: תנ"ך, תלמוד ופילוסופיה דתית, ונחשב לעילוי.
הוא התפרנס באופן חלקי מליטוש עדשות למשקפיים ולטלסקופים.
אוניברסיטת היידלברג הציעה לו משרה כפרופסור מן המניין לפילוסופיה בשנת 1673, תוך התניות הקשורות באי פגיעה בסמכות הדת הרשמית.
הוא דחה את ההצעה, בנימוק שהדבר יפגע בעבודתו הפילוסופית העצמאית, ובכך שחופש ההוראה הפילוסופי שלו יהיה מוגבל.
כאשר כתב כי "ברור כשמש בצהריים שחמשת חומשי התורה לא נכתבו בידי משה, אלא בידי אדם שחי שנים רבות אחריו", נפסלה עבודתו לא רק על ידי היהודים אלא גם על ידי נוצרים, קתולים ופרוטסטנטים כאחד.
ספרו צורף לרשימת הספרות המוחרמת על ידי הקתולים, ובתוך שש שנים הוצאו נגדו 37 צווי גינוי.
לפי יוהאן קהלר כולרוס, כששמע שפינוזה על דבר החרם אמר באושר: "בשעה טובה ומוצלחת.
אין דבר שלא הייתי עושה אני עצמי אלמלא חששתי מפני השערורייה".
כשנה לאחר מותו בשנת 1678, החרימה הממשלה ההולנדית את כל כתביו, ושמו הפך לשם גנאי, והוא אף מכונה בשם הסרקסטי "בנדיקטוס מלדיקטוס" (מלטינית, ברוך הארור).
השפעת יהדותו והסביבה הקרובה בה התחנך לא השאירו סימנים ברורים ועקביים על הגותו של שפינוזה בענייני אתיקה ומטאפיזיקה.
אולם הגותו סימנה את הצעד הראשון של היהודים מעבר לקהילה המסורתית, בכיוון בחינה חילונית-נטורליסטית של החיים והקיום.
שפינוזה החל להשתתף במפגשים של חוגים נוצריים רדיקליים, בעיקר מנוניטים, אם כי לא התנצר.
יש הרואים בו ובהגותו את אבן הפינה ליהדות חילונית וליהדות המודרנית; הביוגרף סטיבן נאדלר ציין כי ייחוס זה מוקשה, משום שלאחר נידויו אין כל רמז לזהות יהודית בכתביו.
הוא לא הפגין הזדהות עם ההיסטוריה או הדת היהודית, ונטה לדבר על היהודים בגוף שלישי ובטון שלילי.
בחייו, פרט לנידוי ולחרם, לא זכתה הגותו בדרך כלל ליחס רציני ישיר מצד יהודים.
אחת מהתגובות היהודיות הרציניות ל"מאמר תאולוגי-מדיני" שפורסמה עוד בחיי מחברו היא תגובתו השוללת של יצחק אורוביו די קסטרו שהתפרסמה בשנת 1684.
שפינוזה נפטר ממחלת השחפת, בגיל 44. הוא הובא לקבורה ב-25 בפברואר 1677 בכנסייה החדשה בהאג.
רבים ליוו את ארונו וחלקו לו כבוד אחרון.
לפי רישומי הקבורה, שפינוזה נקבר ב"תיבה שכורה" (Huirgraft), שתוכנה פונה לאחר מכן מספר פעמים החל משנת 1738. משוער שעצמותיו פוזרו באזור הכנסייה לאחר שפונו.
תפיסתו של שפינוזה, המכונה "פנתאיזם", גורסת כי אין אלוהות טרנסצנדנטית ואין אל פרסונלי מצווה, ומבחינתו העולם הוא חלק מהאלוהות האינסופית.
שפינוזה מזהה את העצם – ישות שהיא סיבת-עצמה, שאין ישות חיצונית לה, שהיא מקור הכול – בתור אלוהים.
הדברים שאנו רואים הם התבטאות של שניים מתוך אינסוף התארים של האל: החומר והמחשבה.
אם האלוהים (הנגלה לנו) הוא הטבע, הרי שכל תפיסת האלוהות ההיסטורית של הדתות המונותאיסטיות – בטלה.
אולם, הגל טען שלאמיתו של דבר אין תפיסתו של שפינוזה רחוקה מתפיסתן של הדתות המונותאיסטיות, אלא שבעוד הדתות הללו ראו את העולם כדבר-מה נוסף לאל, דגל שפינוזה באקוסמיזם ולכן סבר שהיקום כפי שהוא נראה כסופי ומוגבל אינו בסופו של דבר אלא אשליה, ומה שקיים באמת אינו אלא האינסוף המוחלט.
עוד נדבך חשוב בתפיסה זו הוא אחדות הגוף והנפש.
בניגוד לתפיסות המקובלות אז, שפינוזה גרס כי הגוף והנפש הם שני תארים שונים של העצם: תואר המחשבה ותואר ההתפשטות.
ישנם אינסוף תארים לעצם, מתוכם אנו מכירים רק שניים.
לכן – במות הגוף תמות גם הנפש.
תפיסה זו עוררה סערה בעולם הדתי, שנמשכה מאות שנים.
עם זאת יש הסבורים כי שפינוזה כתב כי יש השארות הנפש.
שפינוזה, באמצעות השימוש במילון המושגים של דקארט ("עצם", "אלוהים" ועוד) שלל את הדואליזם הקרטזיאני בפרט, ואת השניות של עולם נוכחי ועולם הבא.
הפיזיקאי אלברט איינשטיין כתב בכמה מקומות, כי הוא מאמין באלוהים של שפינוזה, אשר מגלה את עצמו בהרמוניה המסודרת של מה שקיים, לא באלוהים שמעסיק את עצמו עם גורלם ופעולות של בני האדם, וכי אלוהים זה היה לו למקור השראה של עבודתו.
כאמור, שפינוזה טען שהעולם הוא חלק אימננטי מאלוהים, ועל כן ממילא אין שום משמעות לציווי אלוהי חיצוני בתחום המוסר.
המוסר על פי שפינוזה נובע מ"טבע האדם" "אין אנו רוצים את הטוב כי הוא טוב, הוא טוב כי אנו רוצים אותו".
מאחר שהרצון המוסרי "לגמול אהבה כנגד אהבה ושנאה כנגד שנאה" והרצון לידע "לדעת את האלוהים" אין בהם על פי שפינוזה מידה שהיא מוגזמת הם גם אלו המטילים רסן על התשוקות של האדם.
תשוקות שיש בהן תועלת אך האדם הרציונלי יודע שמידה גדולה מדי מהן מזיקה לו.
לכן החברה האידיאלית לאדם על פי חיבוריו "מאמר תאולוגי מדיני" ו"מאמר מדיני" (שכתיבתו לא הושלמה) היא חברה המאפשרת לאדם להגביר את הרצונות של "ואהבת לרעך כמוך" כלומר שוויון וצדק, ואת הרצון "לדעת את האלוהים" כלומר העיסוק במדע וחקר העולם.
בדומה להובס, שפינוזה ראה את המדינה כאמנה חברתית שהאזרחים מצטרפים אליה על מנת להגן על עצמם ממלחמת הכל בכל שתהיה בלעדיה.
לאור זאת שפינוזה הדגיש שהמדינה תתקיים רק כל עוד האזרחים יחשבו שהיא מועילה להם.
הגבלה זו היא שמחייבת את המדינה לדאוג שאזרחיה יהיו מרוצים והיא שגורמת לכך שבניגוד להובס שפינוזה לא תמך במשטר אבסולוטי.
שפינוזה תמך במשטר מעורב שבו ישנם אלמנטים מונרכיים, אריסטוקרטיים ודמוקרטיים, וחוקה חזקה שמאפשרת חופש דיבור ומחשבה.
כך חשב שפינוזה שהמעמדות השונים יאזנו זה את זה לטובת כלל האזרחים.
בספרו "מאמר תאולוגי מדיני" שפינוזה מציג משטר שבסיסו דמוקרטי ונשען על צבא עממי ואזרחות לכלל הגברים.
ב"מאמר מדיני" לעומת זאת שפינוזה רצה להציג שלושה דגמים של משטר מונרכי, אריסטוקרטי ודמוקרטי אולם הספיק לכתוב רק את הפרקים העוסקים במשטר המונרכי והאריסטוקרטי וסעיפים בודדים מהמשטר הדמוקרטי.
עם זאת בספר הוא טוען שהמשטר הדמוקרטי יהיה יציב יותר.
שפינוזה היה כפוף למגבלות צנזורה ולכן "מאמר תאולוגי מדיני" התפרסם ללא שם מחבר, והרעיונות הרדיקליים ביותר שלו התפרסמו רק במסגרת חיבורו המרכזי ביותר "האתיקה", שראה אור רק לאחר מותו.
בניגוד למה שאפשר לנחש מעמדתו, שפינוזה לא רצה לבטל את הדת עבור ההמון.
שפינוזה חשב שחיוני עבור ההמון להאמין שיש אלוהים משגיח ומצווה משום שההמון עלול שלא להבין מעצמו את התועלת שבקיום החוקים והדאגה לזולת.
לכן שפינוזה חשב שיש מקום לדת עממית אוניברסלית שעיקריה יהיו אהבת הזולת ואהבת אלוהים שתתבסס על המקרא לאחר טיהורו ממעשי ניסים ומאמונות תפלות.
ספרו החשוב ביותר הוא "תורת המידות" (אתיקה), בו מנסח שפינוזה את תפיסת האלוהים שלו, ואת אפשרות חירות האדם בעולם פנתאיסטי.
זהו חיבור פילוסופי הכתוב, כביכול, בצורה אוקלידית, כלומר בצורה הדומה לכתיבת משפטים והוכחות בגאומטריה.
בספר קובע שפינוזה אקסיומות, ומהן גוזר משפטים ותתי-משפטים והוכחות.
מבנה זה אמור לתת לכאורה ביסוס לוגי למסקנות שגוזר שפינוזה.
ביקורת רבה הופנתה כלפי שפינוזה בשל השגיאות הלוגיות הלא מעטות שנמצאו בספרו זה, ולמעשה יש כמעט תמימות דעים בין הפילוסופים ששפינוזה לא הצליח לבסס את המטאפיזיקה שלו ב"סדר גאומטרי" כפי שביקש.