tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
| כיתוב = Toyota Stout, דגם "RK23", דור ראשון
| מודל אחריו = טויוטה היילקס
| פלטפורמה = Ladder frame (מסגרת סולם, יוצר בדור ראשון).
עד שנת 1968 דגמי "סטאוט" חלקו פלטפורמה משותפת עם דגם "Toyota Dyna"
מנועי בנזין (הנעה אחורית) 4 צילינדרים, 1.5 ליטר המפיק 48 כ"ס (דור ראשון)
4 צילינדרים, 1,490 סמ"ק, מנוע "טויוטה" סדרה "Toyota R engine" סוג מנוע "2R" (דור שני)
4 צילינדרים, 1,897 סמ"ק, מנוע "טויוטה" סדרה "Toyota R engine" (דור שני)
4 צילינדרים, 2.0 ליטר (דור שלישי)
4 צילינדרים, 2.2 ליטר (דור שלישי)
| הילוכים =תמסורת ידנית - 4 מהירויות (דור שני)
}}טויוטה סטאוט (ביפנית: トヨタ・スタウト, באנגלית: Toyota Stout) הם מספר סדרות של טנדרים מתוצרת יצרנית הרכב היפנית טויוטה''' אשר יוצרה בין השנים 1954–1989 ביפן.
בנוסף לייצור ביפן, בין השנים 1960–1978 יוצרו דגמי "טויוטה סטאוט" בדרום אפריקה ובתאילנד.
טויוטה FA (ביפנית: トヨタ・型トラック, באנגלית: Toyota FA) הם מספר סדרות של משאיות מתוצרת יצרנית הרכב היפנית טויוטה אשר יוצרו בין השנים 1954–1978.
דגמי "טויוטה FA" יוצרו ביפן.
בנוסף ליפן דגמי הדור השני יוצרו באינדונזיה, קניה, דרום אפריקה (עד שנת 2001) ותאילנד.
דגמי "Type B" מתייחסים לגודל ומפרט המנוע תוצרת "טויוטה" "Toyota Type A engine" .
דגמי "Type F" מתייחסים לגודל ומפרט המנוע תוצרת "טויוטה" "Toyota F engine" .
על בסיס שלדות "טויוטה FA" נבנו אוטובוסים.
כושר העמסה מקסימלי - 5 טון.
כושר העמסה מקסימלי - 6 טון.
טוטצינג היא עיירה במחוז שטרנברג, בוואריה, גרמניה.
העיירה נמצאת על הגדה המערבית של אגם שטרנברג.
העיירה משקיפה על הרי האלפים, והיא מקום נופש פופולרי.
בטוטצינג בית חולים אזורי ומרפאות שונות.
העיירה מארחת את מרכז הכנסים של האקדמיה האוונגליסטית, שנוסדה בשנת 1947. תיירים ורוכבי אופניים באים לבקר בעיירה לעיתים קרובות, בזמן שהם מקיפים את האגם או מתחילים או מסיימים טיול.
רכיבה על סוסים אפשרית ממספר חוות סמוכות.
בטוטצינג התגוררו סלבריטאים גרמנים שונים, בהם נשיא בית המשפט החוקתי הפדרלי לשעבר הנס-יורגן פפייר, המוזיקאים פיטר מאפיי, לסלי מנדוקי, ואלי ניי, גווידו דסאואר, והגנרל הצבאי והתאורטיקן אריך לודנדורף, שמת ונקבר בעיירה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, היה מחנה משנה של מחנה הריכוז דכאו, בו ייצרו מכונות עבור חברת המטוסים הגרמנים דורנייה.
העיירה הייתה גם תחנה של צעדות המוות בסוף המלחמה.
בעיירה יש אנדרטה המנציחה את הנרצחים.
טויוטה יאריס WRC היא מכונית מרוצי ראלי, שנבנתה על ידי טויוטה לצורך התמודדות באליפות העולם בראלי.
המכונית משממשת את הקבוצה מאז שזו חזרה לאליפות בעונת 2017 וזכתה פעמיים באליפות הנהנגים (2019, 2020) ופעם אחת באליפות היצרנים (2018).
טויוטה, שפרשה מאליפות העולם בראלי בסיום עונת 1999 הודיעה על כוונתה לחזור לאליפות בעונת 2017. תכנון ובניית המכונית, המבוססת על דגם הטויוטה יאריס, החלו במהלך שנת 2014. בשנת 2015 מונה טומי מקינן למנהל הקבוצה ולמוביל הפיתוח של המכונית.
בעונת הבכורה התחרתה טויוטה עם שלוש מכוניות, כולם נהוגות בידי נהגים פינים: יארי-מאטי לאטוולה, שניצח את ראלי שוודיה והשיג את הניצחון הראשון למכונית, אסאפקה לאפי ויוהא האנינן.
האנינן הוחלף על ידי אוט טאנק בעונת 2018. האסטוני ניצח ארבעה מרוצים בעונה והויל את שלישיית הנהגים שסיימו את העונה במקומות השלישי, הרביעי והחמישי והבטיחו זכייה באליפות היצרנים.
בעונתו השנייה בקבוצה ניצח טאנק שישה מרוצים וזכה באליפות הנהגים.
סבסטיאן אוז'ייה שהחליף את טאנק בעונת 2020 זכה באליפות הנהגים, זכייה שנייה ברציפות עבור המכונית והקבוצה.
טויוטה פיתחה מכונית חדשה, טויוטה GR יאריס WRC, שהייתה אמורה להחליף את המכונית הנוכחית בעונת 2021, אך לבסוף החליטה להמשיך להתחרות עם הדגם הנוכחי.
טויוטה C-HR היא קרוסאובר קופה בעלת חמישה מקומות, המיוצרת על ידי טויוטה משנת 2016. היא הוצגה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ז'נבה בשנת 2016 והגיעה לישראל בשנת 2017. כחצי שנה לפני יציאת גרסת הייצור טויוטה הציגה בתערוכת פרנקפורט דגם קונספט מקדים.
ה-C-HR כוללת שתי אפשרויות למנועים:
מנוע טורבו בנזין I4 צילנדרים בנפח 1197 סמ"ק המספק כ-116 כוחות סוס בין 5,600-5,200 סיבובים לדקה, עם תיבת הילוכים רציפה CVT.
המכונית מאיצה מ-0 ל-100 קילומטרים לשעה בתוך 11.1 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 185 קילומטרים לשעה.
מנוע ההיברדי I4 צילנדרים בנפח 1.8 ליטרים המספק כ-98 כוחות סוס ב-5,200 סיבובים לדקה עם מנוע חשמלי המספק 71 כוחות סוס.
מלבד הגרסה הבסיסית, במהלך השנים ייצרה החברה שתי גרסאות נוספות.
הראשונה, "טויוטה C-HR חשמלי", המיועדת לסין הכוללת מנוע חשמלי בנפח 54.3 קילו וואט המספק כ-201 כוחות סוס.
המנוע מאפשר טווח חשמלי של 400 קילומטרים.
ה-C-HR הוצגה בשאנגחאי בשנת 2019. השנייה, "טויוטה C-ONCEPT", גרסה משופרת של המנוע היברדי הכוללת מנוע בנפח 1.8 ליטרים המספק כ-122 כוחות סוס שהגיע לישראל בשנת 2019.
בשנת 2020 עברה ה-C-HR מתיחת פנים שכללה עיצוב חדש ומנוע ההיברדי חדש בנפח 2.0 ליטרים המספק כ-184 כוחות סוס ה-C-HR החדש הגיע לישראל בשנת 2020. בשנת 2021 טויוטה הציגה דגם משודרג לרכב עם חבילה ספורטיבית ומערכות בטיחות משופרות.
טויוטה bZ4X היא מכונית חשמלית במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי טויוטה מאפריל 2022. היא נחשפה ב-29 באוקטובר 2021 והגיעה לישראל ב-25 במאי 2022. בתערוכת הרכב הבינלאומית של שאנגחאי באפריל 2021 הוצג דגם הקונספט המקדים.
היא מיוצרת במשותף עם סובארו אשר מיצרת את המכונית תחת השם סובארו סולטרה.
הנעה קדמית: מנוע חשמלי קדמי המספק 204 כ"ס ומומנט מרבי של 27.2 קג"מ.
נתון התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש עומד על 7.5 שניות והמהירות מוגבלת אלקטרונית ל-160 קמ"ש.
סוללת ליתיום-יון בקיבולת 71.4 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי של 502 ק"מ בתקן WLTP.
צריכת האנרגיה עומדת על 148 וואט שעה לק"מ.
הנעה כפולה: שני מנועים חשמליים המספקים יחד 217 כ"ס ומומנט מרבי של 34.4 קג"מ.
נתון התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש עומד על 6.9 שניות והמהירות מוגבלת אלקטרונית ל-160 קמ"ש.
סוללת ליתיום-יון בקיבולת 71.4 קוט"ש המאפשרת טווח נסיעה חשמלי של 459 ק"מ בתקן WLTP.
צריכת האנרגיה עומדת על 163 וואט שעה לק"מ.
את הסוללה ניתן לטעון באמצעות מטען DC מהיר עד להספק של 150 קילוואט, טעינה של 10–80 אחוז בזמן של 30 דקות, והחל מהרבעון הרביעי של 2022 הדגם ישווק גם עם מטען פנימי המאפשר טעינה AC בהספק של עד 11 קילוואט כך שטעינה מלאה 0–100 אחוז דורשת המתנה של כ-7 שעות.
סובארו פיתחה את ה-bZ4X ביחד עם טויוטה.
סובארו הציגה גרסה משלה ל-bZ4X ב-11 בנובמבר 2021, שמיוצרת משנת 2022 על ידה תחת השם סובארו סולטרה.
פעולה זו היא חזרה על מה שעשתה טויוטה עם סובארו בטויוטה GT86 והסובארו BRZ.
טויו שׁיבַּטַה (ביפנית: 柴田 トヨ; 26 ביוני 1911 – 20 בינואר 2013) הייתה משוררת יפנית, שספריה היו לרבי מכר.
שיבטה נולדה בעיר טוצ'יג'י שביפן בשנת 1911 למשפחת סוחרי אורז אמידה, שמאוחר יותר ירדה מנכסיה.
בגיל 20 התחתנה לראשונה, אך נישואים אלו הסתיימו לאחר חצי שנה.
בגיל 33 נישאה בשנית ונולד לה בנה היחיד, קנאיצ'י.
שיבטה החלה לכתוב שירים בהמלצת בנה, כאשר הייתה בת 92, וספרה הראשון "אל תיפול רוחך" (קוּג'יקֵנָיְדֶה - くじけないでׂׂ, יצא לאור בעברית בשם "הבוקר בא תמיד") התפרסם בשנת 2010, בגיל 98.
בספטמבר 2011 התפרסם ספרה השני "אני, בת המאה" (היאקוּסַאי נוֹ וַטַאשִי - 百歳の私).
שיריה עוסקים בזקנה ובזכרונות, והם מתאפיינים באופטימיות ושמחה לצד ההתמודדות עם קשיים שונים לאורך השנים.
ספרה הראשון נמכר במיליון וחצי עותקים, כאשר מכירת ספר שירה ביפן ב-10,000 עותקים נחשבת להצלחה.
שיבטה הלכה לעולמה בגיל 101 בבית אבות בעיר אוצונומיה, צפונית לטוקיו.
טויוטה אייגו X היא מכונית מיני קומפקטית במרכב קרוסאובר, בעלת חמישה מקומות ישיבה, שמיוצרת על ידי טויוטה משנת 2021. היא נחשפה ב-5 בנובמבר 2021, לאחר שהוצגה כמכונית קונספט ב-17 במרץ 2021. היא מחליפה את טויוטה אייגו וכעת כבר לא מיוצרת במשותף עם פיג'ו וסיטרואן.
העיצוב מבוסס על הטויוטה יאריס החדשה, אך משלב אלמנטים רבים שלא נראו ברכבי טויוטה עד כה.
לעומת הטויוטה אייגו, האייגו X ארוכה, רחבה וגבוהה יותר עקב הפיכת הדגם לקרוסאובר.
נכון ל-2021 היא משווקת עם מנוע אחד.
מנוע בנזין I3 צילינדרים בנפח 1.0 ליטר המספק 72 כ"ס ומומנט מרבי של 9.5 קג"מ.
תיבת הילוכים ידנית בעלת חמישה הילוכים או תיבת הילוכים רציפה.
התאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש אורכת 15.6 שניות והמהירות המרבית עומדת על 158 קמ"ש בתיבת ההילוכים הידנית ו-151 קמ"ש בתיבת ההילוכים הרציפה.
צריכת הדלק המשולבת עומדת על 21.3 ק"מ לליטר בתקן WLTP.
טוי בוי (בספרדית: Toy Boy) היא סדרת טלוויזיה דרמטית ספרדית, המתארת את ניסיונו של חשפן במועדון להוכיח את חפותו ולשקם את חייו בעזרת חבריו ועורכת-דין מתחילה במשרד גדול.
בסדרה מככבים חסוס מוסקרה, חוסה דה לה טורה, כריסטינה קסטנו ומריה פדרזה.
עלילת הסדרה מתרחשת בקוסטה דל סול.
הוגו בלטראן (חסוס מוסקרה) הוא חשפן צעיר, נאה וחסר דאגות העובד למחייתו במועדון החשפנות "אינפרנו" בבעלות חברו איוון (חוסה דלה טורה).
בוקר אחד הוא מתעורר על היאכטה שלו, אחרי לילה סוער במסיבה, ליד גופתו השרופה של גבר, לכאורה של בעלה של מקרנה מדינה, אהובתו (כריסטינה קסטנו), אישה עשירה וחזקה שאיתה הוא מנהל מערכת יחסים מינית.
הוגו לא זוכר שום דבר שקרה בליל הפשע, אבל הוא בטוח שהוא לא הרוצח, אלא קורבן של מערכת משומנת המנסה להפלילו.
לאחר משפט מהיר הוא נידון לחמש עשרה שנות מאסר.
שבע שנים לאחר מכן, מבקרת אותו בכלא טריאנה מרין (מריה פדרזה), עורכת-דין צעירה, המייצגת משרד עורכי דין גדול, שמציעה לעזור לו לפתוח מחדש את התיק ולנסות להוכיח את חפותו במשפט חדש.
אף על פי שהוגו אינו סומך על ההצעה, טריאנה זוכה לביטול ההרשעה, והוגו משוחרר מהכלא על תנאי ועד לקיום משפט חדש בו יצטרכו להוכיח את חפותו.
טריאנה והוגו עובדים יחד כדי לנסות לפענח עלילה מורכבת שכלאה אדם חף מפשע לכלא.
זוגיות שלא תהיה קלה, שכן הם שייכים לעולמות הפוכים בתכלית; היא עורכת דין עם עתיד מובטח וזוהר, והוא חשפן, אסיר לשעבר ונחשב לרוצח בעיני רבים.
חסוס מוסקרה - הוגו בלטרן גונזלס
כריסטינה קסטנו - מקרנה מדינה דה סוליס
מריה פדרזה - טריאנה מרין
חוסה דה לה טורה - איוון
קרלו קוסטנסיה - חאירו סוטו
ראודל ראול מרטיאטו - גרמן
חואנחו אלמיידה - אנדריאה נורמן מדינה
חוסה מנואל סדה - בורגה מדינה דה סוליס
אלכס גדאה - מתיאו מדינה
פדרו קזבלן - המפקח מריו זפאטה
אליסה מטילה - מריה תרזה רוחאס
מריה פויאלטה - כרמן דה אנדרס
אדלפה קלבו - דוניה בנינה רוחאס רומרו
מרים דיאז-ארוקה - לואיסה גרסיה
וירג'יל מט'ת - פיליפ נורמן
אלכס גונזלס - אל טורקו (עונה 2)
פדריקה סבטיני - ראניה (עונה 2)
הסדרה נוצרה על ידי חואן קרלוס קואטו ורוקיו מרטינז, כאשר היא הופקה על ידי אטרסמדיה הפקות בשיתוף עם חברת ההפקה פלאנו א פלאנו.
אינאקי מרסרו וחוויאר קווינטס ביימו את פרקי העונה הראשונה.
העונה הראשונה צולמה באזור קוסטה דל סול.
אתרי הצילום כללו את מאלגה, פואנג'ירולה, טורמולינוס, מיחס, מרביילה ואסטפונה.
הצילומים הסתיימו במאי 2019. הסדרה הוקרנה לראשונה בפסטיבל הטלוויזיה הספרדי FesTVal ובשירות הווידאו לפי דרישה אטרספלייר פרימיום בספטמבר 2019, לפני הקרנת הבכורה שלו בערוץ הטלוויזיה הספרדי אנטנה 3 ב-25 בספטמבר 2019.
למרות נתוני צפייה בינוניים בספרד, הסדרה זכתה להכרה בינלאומית עם שידורה בנטפליקס.
לפיכך, ביולי 2020, אטרסמדיה ונטפליקס החליטו לחדש את הסדרה לעונה שנייה.
הצילומים החלו במרץ 2021 בוולז-מאלגה .
באפריל 2021 פורסם כי אלכס גונזלס, פדריקה סבטיני, אנריקה ארקה, פאקו מרין, איברהים אל-שאמי, טוני זנט וחואן בטנקור הצטרפו לצוות השחקנים, עם חוויאר קווינטס ולורה מ.
אטרסמדיה פרסמה כי תאריך הקרנת הבכורה של עונה 2 הוא 26 בספטמבר 2021.
טויוטה סיינה היא מכונית מיניוואן בגודל מלא המיוצרת על ידי חברת טויוטה החל משנת 1997. הדגם החליף את טויוטה פריוויה שהיה מיניוואן מרווח בעיצוב ייחודי.
טויוטה סיינה מיועדת בעיקר לשוק האמריקאי, ומפעלי הייצור נמצאים בארצות הברית.
טויוטה סיינה הוצגה לראשונה ב-1997 כמחליפת הדגם "טויוטה פריוויה" שייצורו הופסק זמן מועט קודם לכן, וחלקה פלטפורמה ומנועים עם טויוטה קאמרי.
הסיינה נועדה להתחרות במיניוואנים גדולים כמו הונדה אודיסיי, קרייזלר טאון אנד קאנטרי ובדורות המאוחרים גם בדגמים כמו קיה קרניבל וקרייזלר פסיפיקה.
הדור הראשון שווק עם גרסאות של שישה ושבעה מקומות ישיבה, ומגוון של רמות גימור.
יחידת ההנעה היחידה הייתה מנוע בנזין v6 בנפח 3,000 סמ"ק עם הספק מרבי של 194 כוחות סוס ותיבת הילוכים אוטומטית.
בשנת 2000 עברה הסיינה מתיחת פנים, שכללה שינוי בעיצוב החיצוני והוספת מערכת תזמון-שסתומים משתנה "vvt-i" שהגבירה את ההספק ל-210 כוחות סוס.
רמת הבטיחות כללה מערכת לנעילת גלגלים, ובתור אופציה כריות אוויר ובקרת יציבות.
הדור השני של הסיינה הוצג בתערוכת הרכב בצפון-אמריקה בינואר 2003, עם גידול משמעותי בממדי הרכב: כ-5.08 מטר לאורך, 1.99 לרוחב וגובה של כ-1.75 מטר, ולראשונה עם 8 מקומות ישיבה.
יחידת ההנעה כללה מנוע בנזין v6 בנפח 3,300 סמ"ק עם הספק מרבי של 233 כוחות סוס ותיבת הילוכים אוטומטית עם 5 הילוכים.
בין שלל הגרסאות שהוצעו עם הדגם הייתה גם אופציה להנעה כפולה.
בספטמבר 2006 הוצגה מתיחת פנים לדגם, שכללה עיצוב חיצוני מעודכן ומנוע חדש בנפח 3,500 סמ"ק עם הספק מרבי של 266 כוחות סוס.
בתחילת דצמבר 2009 הושק הדור השלישי של טויוטה סיינה.
תחילת השיווק בארצות הברית הייתה בפברואר 2010 ובחודש נובמבר 2011 החל היצוא לדרום קוריאה, מה שהפך את הסיינה למיניוואן הראשון של טויוטה ששווק במדינה זו.
ביולי 2014 החל ייבוא של הדגם לישראל, לראשונה באופן רשמי, על ידי אלבר יבוא-מקביל.
באוקטובר 2014 עברה הסיינה מתיחת פנים, שכללה בעיקר שינוי עיצוב חיצוניים ועיצוב פנימי מעודכן.
במרץ 2017 עברה הסיינה מתיחת פנים נוספת, וקיבלה עיצוב חיצוני ופנימי מעודכנים ומודרניים יותר, שדרוג ביחידות ההנעה ובאבזור הבטיחות והנוחות.
הסיינה שווקה עם חמש רמות-גימור ויחידות הנעה שונות עם הספק מרבי החל מ-187 עד 296 כוחות סוס, כשחלקם נוספו עם מתיחות הפנים.
הדור הרביעי של טויוטה סיינה הוצג ב-19 במאי 2020, עם יחידת הנעה היברידית בלבד.
הדור הרביעי הוא הראשון שמיוצר מחוץ לארצות הברית, מכיוון שביולי 2021 הושק קו הייצור של הדגם בסין.
כאמור, מערכת ההנעה היא היברידית בלבד, עם מנוע 2.5 ליטר לצד מנוע חשמלי המספקים בסה"כ כ-245 כוחות סוס.
מפרט הבטיחות כולל כסטנדרט 10 כריות אוויר ומגוון רחב של מערכות בטיחות אוטונומיות מתקדמות.
ע"פ נתוני אתר "קארזון" סה"כ נמכרו בישראל משנת 2014 עד 2022 כ-910 יחידות של טויוטה סיינה, כולן מיובאות בייבוא מקביל.
להלן טבלת מכירות של הסיינה בישראל לפי שנים:
טוֹיוֹטָה סוֹפּרָהּ (ביפנית: トヨタ・スープラ) היא מכונית ספורט במרכב גראן טוריסמו המיוצרת על ידי תאגיד הרכב טויוטה החל משנת 1978. שמה נובע מהתחילית הלטינית "supra" אשר משמעותה "מעל", "להתעלות" או "לעבור מעבר".
העיצוב של הסופרה המקורית נגזר מטויוטה סליקה , אבל היא הייתה ארוכה ורחבה יותר.
שלושת הדורות הראשונים יוצרו כחלק מטויטה סליקה.
החל מאמצע 1986, הפכה הסופרה A70 לדגם נפרד.
טויוטה הפסיקה להשתמש בשם "סליקה" וקראה למכונית סופרה.
בשל הדמיון והעבר המשותף, טעות נפוצה היא החלפה בין הדגמים.
הדור הראשון, השני והשלישי של הסופרה הורכב במפעל טהרה, אאיצ'י, שביפן, ואילו הדור הרביעי הורכב במפעל מוטומאצ'י בטויוטה סיטי.
הדור החמישי של הסופרה הורכב בשיתוף עם ב.מ.וו Z4 (G29) בגראץ, אוסטריה על ידי מגנה שטייר.
שורשיה של הסופרה מתחקים גם עם הטויוטה 2000GT הודות למנוע ששת הצילינדרים המסודרים בשורה (inline-6).
שלושת הדורות הראשונים הוצעו עם אחד הגלגולים של מנוע טיוטה M אשר שימש את טיוטה קראון וטיוטה 2000GT.
גם קווי העיצוב של פנים הרכב היו דומים, וכך גם קוד השלדה "A".
טויוטה הוציאה לוגו משלה לסופרה.
הוא נגזר מהלוגו המקורי של סליקה, וצבעו היה כחול במקום כתום.
הלוגו הזה שימש עד ינואר 1986, אז הוצגה הסופרה A70. הלוגו החדש היה דומה בגודלו, עם כיתוב כתום על רקע אדום, אך ללא עיצוב הדרקון.
הלוגו הזה, בתורו, היה ברכבי הסופרה עד 1991, אז טויוטה עברה ללוגו החברה האליטפי הנוכחי שלה.
לוגו הדרקון היה לוגו של סליקה ללא קשר לצבע שלו.
הוא הופיע בשני הדורות הראשונים של הסופרה, ששווקו רשמית כטויוטה סליקה.
הלוגו של הדרקון שימש עבור קו הסליקה עד שגם הוא הופסק.
טויוחירו אקיאמה (ביפנית: 秋山豊寛; נולד ב-22 ביולי 1942 טוקיו) הוא עיתונאי יפני.
בשנת 1990 הוא היה חבר בצוות סויוז TM-10 ובכך הפך ליפני הראשון שטס לחלל והראשון שעשה זאת בטיסה מסחרית.
הוא סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטה הנוצרית הבינלאומית בעיר והצטרף לחברת שידורי טלוויזיה Tokyo Broadcasting System כעיתונאי בשנת 1966. בשנים 1967–1971 הוא עבד עבור BBC.
בשנים 1984–1988 הוא היה כתב של TBS בוושינגטון די.סי.
בשנת 1989 החברה החליטה לציין 50 שנות קיומה בשליחות עיתונאי לחלל.
163 עובדים הגישו את המועמדות.
עלות המשימה הייתה מעל ל-20 מיליון $.
באוקטובר 1989 אקיאמה החל הכנות לטיסה במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים בעיר הכוכבים.
לאחר סיום הקורס הוא הוצב בחללית סויוז TM-11 (ויקטור אפנסייב היה מפקד צוות) ששוגרה לחלל בדצמבר 1990. אקיאמה היה העיתונאי הראשון שהגיע לחלל.
במהלך הטיסה הוא ערך שידורים חיים.
בנוסף לכך הוא ערך ניסוי על צפרדעים יפנים על בסיס הצעה של תלמידי בית ספר.
כעבור שבוע בחלל הוא חזר על סיפון חללית סויוז TM-10.
לאחר חזרה לכדור הארץ אקיאמה מונה למנהל מחלקת החדשות של TBS.
הוא עזב את החברה שנת 1995. החל מינואר 1996 הוא עבד בחווה שהקים באזור פוקושימה תוך התמחות בחקלאות אורגנית.
בשנת 2011 בעקבות האסון הגרעיני בפוקושימה הוא עזב את החווה.
בנובמבר 2011 אקיאמה מונה לפרופסור לחקלאות באוניברסיטת קיוטו לאמנות ועיצוב.
בעקבות טיסתו לחלל לאקיאמה הוענקו מספר עיטורים של רוסיה ויפן.
טויוטארו נחשף לראשונה לעבודותיו של טוריאמה בהיותו תלמיד בית ספר יסודי, כאשר קרא לראשונה את המאנגה "Dr.
Slump", ובשלב מאוחר יותר נחשף גם לסדרת האנימה "דרגון בול" ולבסוף לסדרת המאנגה.
עוד מנעוריו נהג למלא את מחברותיו באיורים של דמויות מסדרת המאנגה, ולכתוב סיפורי עלילה פרי דמיונו הקשורים למאנגה של "דרגון בול", ועד עצם היום הזה לא כתב מאנגה מקורית אחת, אלא התמקד בכתיבה ואיור של סדרות מאנגה המתרחשות בעולם הבדיוני של זיכיון "דרגון בול".
אחת המאנגות הראשונות אותן כתב היא מאנגת פאנפיקשן בשם "Dragon Ball AF", אותה כתב במהלך שנת 2000 תחת השם Toyble, בהשפעת מתיחת 1 באפריל (AF הן ראשי תיבות של "April Fools") שפורסמה באותה השנה על סדרת המשך אפשרית לכאורה לדרגון בול GT.
בטרם התמסר לכתיבת מאנגה כמקצוע, עבד טויוטארו כבמאי טלוויזיה.
ב-2012 שלח טויוטארו מספר עבודות איור שלו לחברת ההוצאה לאור היפנית Shueisha, ושישה חודשים לאחר מכן נשכר על ידיה לכתוב את המאנגה Dragon Ball Heroes: Victory Mission (ביפנית: ドラゴンボール ヒーローズ ビクトリーミッション), סדרת מאנגה נלווית לסדרת משחקי הארקייד "Dragon Ball Heroes".
עבודת הבכורה שלו כאמן מאנגה מקצועי, הפרק הראשון של סדרת המאנגה Dragon Ball Heroes: Victory Mission, התפרסמה בגיליון נובמבר 2012 של מגזין V-Jump.
המאנגה התפרסמה בהמשכים במשך 28 פרקים עד יציאתה לפגרה בגיליון פברואר 2015 של המגזין.
בנובמבר 2015 התפרסם הצ'אפטר ה-29 בספר הספיישל Bandai Official 5th Anniversary Fanbook: Dragon Ball Heroes 5th Anniversary Mission, וכל הפרקים הקודמים הועלו לקריאה בחינם באתר המשחק.
טויוטארו אייר גם את עיבוד המאנגה לסרט הקולנוע "דרגון בול Z: תחייתו של פריזה", עיבוד שנכתב על ידי טוריאמה.
המאנגה נמשכה לאורך שלושה פרקים והתפרסמה לראשונה בגיליון אפריל 2015 של V-Jump.
טויוטארו החל לעבוד על המאנגה של "דרגון בול סופר" החל מגיליון אוגוסט 2015 של V-Jump.
טוריאמה כתב וסיפק את העלילה הכללית, ואילו טויוטארו עסק בכתיבת הסטוריבורד ואיור המאנגה.
למרות שסדרת האנימה עיבדה את הסיפור של טוריאמה בקצב מהיר יותר מאשר המאנגה, פורסם כי חלק מהדמויות החדשות שהופיעו בסדרה (בפרט חלק מאלו שהופיעו בסאגת "טורניר העוצמה") עוצבו באופן בלעדי על ידי טויוטארו, וחלקן עוצבו בשיתוף פעולה בינו לבין טוריאמה.
לאחר שסדרת האנימה סיימה את שידוריה בנובמבר 2018, המשיך טויוטארו לעבוד על עלילה מקורית עבור סדרת המאנגה כאשר קשת הסיפור ("סאגה") הראשונה מביניהן היא "אסיר המשמר הגלקטי" ובמרכזה המכשף הרשע מורו, דמות הנבל הראשי שנוצרה על ידיו.
כמו כן, עבד יחד עם טוריאמה על פרסום המאנגה הנלווית למשחק דרגון בול זינוברס 2, שצורפה למהדורת האספנים של המשחק.
טויוטארו הוא אמן אוטודידקט, שלמד את אמנות המאנגה בעצמו ומעולם לא למד זאת באופן ממוסד.
כשנשאל מהן סדרות המאנגה האהובות עליו, פרט לדרגון בול, ציין את Soldier of Savings Cashman מאת טוריאמה ואת רורואוני קנשין מאת נובוהירו וואצוקי.
כמו כן, ציין כי הוא מושפע יותר מסרטים מערביים מאשר ממאנגה, בפרט סרטי דיסני, פיקסאר ומארוול קומיקס.
איימי מקנולטי מאתר Anime News Network ציינה כי הסגנון האמנותי של טויוטארו כמעט "בלתי ניתן להבדלה" בין הסגנון המקורי של טוריאמה.
טוריאמה עצמו ציין כי מבין כל האמנים שעבדו על סדרות מאנגה המתרחשות בעולם "דרגון בול", הסגנון האמנותי של טויוטארו הוא הקרוב ביותר לסגנון האמנותי המקורי שלו.
דרגון בול Z: תחייתו של פריזה (עיבוד מאנגה לסרט, 2015, כתיבה: אקירה טוריאמה, פורסמה במגזין V Jump)
דרגון בול סופר (2015–הווה, כתיבה: אקירה טוריאמה, פורסמה במגזין V Jump)
Dragon Ball Xenoverse 2 The Manga (2016, כתיבה: אקירה טוריאמה, פורסמה ונכללה במהדורת האספנים של המשחק)
טויוטומי הידיושי (ביפנית: 豊臣 秀吉; 2 בפברואר 1536, או 26 במרץ 1537 – 18 בספטמבר 1598) היה דאימיו, מצביא ופוליטיקאי בתקופת סנגוקו בהיסטוריה של יפן.
הוא המשיך את דרכו של אדונו, אודה נובונאגה, לאחר מותו, ואיחד את יפן תחתיו.
תקופת שלטונו מכונה תקופת אזוצ'י-מומויאמה, על שמה של טירתו של טויוטומי.
הוא זכור בשל מורשת איחוד המדינה ובשל החוק שקבע שאסר על כל המעמדות לשאת נשק, מלבד מעמד הסמוראים.
בשל מיקומו הכרונולוגי בין אודה נובונאגה וטוקוגאווה איאיאסו, זכה טויוטומי לכינוי "המאחד השני של יפן".
לא ידוע רבות על ראשית חייו של הידיושי לפני שנת 1570, כשהחל שמו להופיע במסמכים ובמכתבים.
האוטוביוגרפיה שלו מתחילה ב-1577, אך הידיושי לא הרחיב על תקופות ילדותו ונעוריו.
לפי המסורת נולד הידיושי בנגויה, בפרובינציית אווארי (כיום מחוז אאיצ'י), ביתו של שבט אודה.
אביו, יָאֶמוֹן, היה איכר-חייל פשוט ללא שיוך למעמד הסמוראים, ולפיכך לא היה להידיושי שם משפחה, ובילדותו הוא נקרא היושימארו (日吉丸).
ב-1551 עבר הידיושי לפרובינציית טוטומי השכנה, שם הפך לנושא כלים של מנהיג מקומי תחת שבט אימגאווה, ומילא תפקיד זה במשך מספר שנים.
הידיושי שב לאווארי ב-1558 על מנת להצטרף למחנהו של אודה נובונאגה כמשרת.
הוא נכח בקרב אוקהאזמה ב-1560 בו הביס נובונאגה את ראש שבט אימגאווה, אימגאווה יושימוטו, והפך לאחד הדאימיו החזקים ביפן.
ב-1561 נשא לאישה את ננה, בתו של אסאנו נגמאסה, שעתיד היה להיות יועץ קרוב של הידיושי.
בשנים הבאות זכה הידיושי בחיבתו של נובונאגה בכך שהפגין יכולות טקטיות, תבונה ואומץ, אך עורר את מרמורם של יועציו הקרובים של נובונאגה, שעל פניהם חלף בעלייתו בסולם הדרגות.
כשנלחם נובונאגה בשבט סאיטו מפרובינציית מינו ב-1567, היה זה הידיושי שניצל את כושר המשא ומתן שלו ושכנע רבים מהסמוראים של מינו לעבור למחנה של נובונאגה, ובכך הבטיח את ניצחונו של אדונו.
לאור יכולותיו, ועל אף מוצאו הצנוע, הפך הידיושי לאחד מיועציו הקרובים של נובונאגה, ושינה שמו להאשיבה הידיושי (羽柴 秀吉).
שם המשפחה החדש שלו הכיל שתי סימניות שכל אחת מהן נלקחה משמם של שני סגניו של נובונאגה: ניווה נגהידה ושיבאטה קצואיאה.
הידיושי הוביל חיילים בקרב אנגאווה ב-1570, בו חבר אודה נובונאגה לטוקוגאווה איאיאסו, והטיל מצור על שני מבצרים של השבטים אזאי ואסקורה.
לאחר שנחל ניצחונות כנגד שני השבטים מינה נובונאגה את הידיושי ב-1573 לדאימיו של שלושה מחוזות בפרובינציית אומי, המחוזות אותם אכלסו השבטים המובסים.
הידיושי התיישב בעיר הנמל אימהאמה, השוכנת לחופו של אגם ביווה, והחל בבניית טירה.
בנוסף, השתלט הידיושי על המפעלים לייצור נשק ליד העיר קונימוטו, והגביר את כמויות הנשק שיצרו.
לא ידוע רבות על תקופת שלטונו באומי, אך הידיושי משל במחוזותיו בהתאם למוסכמות הממשל באותה תקופה: הוא הקים עיר-טירה; עורר את הכלכלה באמצעות רפורמות מסים והגירה כפויה; החל בתהליך רישום אדמות; חיזוק כוחות הצבא באזור על ידי הכפפת אדונים מקומיים למרותו; וניצול משאבי טבע.
אודה נובונאגה נרצח במקדש הונו-ג'י ב-1582 על ידי אחד מהגנרלים של אקצ'י מיצוהידה.
חודש לאחר ההתנקשות הביס הידיושי את מיצוהידה בקרב ימזאקי.
זמן קצר לאחר מכן התכנסו הגנרלים של נובונאגה בטירת קיוסו כדי לדון ביורש.
בתמיכת שניים מהגנרלים האחרים, הכריז הידיושי על הידנובו – נכדו של נובונאגה – יורש, ובכך ביסס את השפעתו בתוך שבט אודה.
בעקבות זאת גברה המתיחות בין הידיושי לבין שיבאטה קצואיאה, שתמך בבנו של נובונאגה – נובוטאקה, והמתיחות הגיעה לשיאה בקרב שיזוּגָטַאקֶה ב-1583, בו הביס הידיושי את קצואיאה ולאחריו למעשה שלט בשבט אודה.
באותה שנה החל הידיושי בבניית טירת אוסקה על שרידיו של מקדש בודהיסטי שהחריב נובונאגה.
טירה זו עתידה להיות המאחז האחרון של שבט טויוטמי לאחר מותו של הידיושי.
בן אחר של נובונאגה, נובוקאצו, היה עוין כלפי הידיושי בשל התערבותו בענייני השבט, ולכן חבר לאיאיאסו ונלחם בהידיושי בקרב קומקי, שהיה המקרה היחיד בו נלחמו שניים ממאחדי יפן זה בזה.
הקרב התארך ונכנס למצב של קיפאון, אף על פי שהידיושי איבד חיילים רבים יותר.
בסופו של דבר השלים הידיושי עם נובוקאצו, ועל מנת לפייס את איאיאסו שלח אליו את אחותו הצעירה ואת אמו כבנות ערובה.
בתמורה הסכים איאיאסו להפוך לווסאל של הידיושי.
כמו נובונאגה לפניו, מעולם לא נטל הידיושי את תואר השוגון.
תחת זאת, הוא הסדיר את אימוצו למשפחת העוצרים הקיסרית פוג'יווארה, ונטל מספר תארים, בהם תואר הקמפאקו – העוצר – ב-1585. המשפחה הקיסרית אף העניקה להידיושי שם משפחה חדש – טויוטומי.
לאחר מכן המשיך הידיושי בדרכו של נובונאגה והרחיב את נחלותיו.
הוא השלים את כיבוש שיקוקו וקיושו ב-1587, וגירש ממקומות אלה את המיסיונרים הנוצרים על מנת לחזק את שליטתו בקירישיטן (יפנים נוצרים).
הוא קבע שרק בני מעמד הסמוראים רשאים לשאת נשק, והחל באיסוף נשק נרחב מכל האיכרים בנחלותיו.
חוק זה מנע כל סיכוי להתקוממות אלימה של האוכלוסייה הכפרית, אך גם הקשה על הדאימיו השונים לגייס צבא ולמרוד בו ובכך סייע לשמור על יציבות משטרו.
עם הכנעת שבט הוג'ו מאזור קאנטו ב-1590 הוסרה כל התנגדות לשלטונו של הידיושי, וניצחונו סימן את תום תקופת סנגוקו.
לאחר ניצחונו זה, הציע הידיושי לאיאיאסו להחליף את חמש הפרובינציות שהיו תחת שליטתו בשמונה אחרות, שהיו שייכות עד זמן קצר לפני כן לשבט הוג'ו המובס, והאחרון קיבל את ההצעה.
סן נו ריקיו היה אמן טקס תה יפני, שהיה תחת חסותו של נובונאגה.
כשזה מת, הפך הידיושי לפטרונו וריקיו הדריך אותו בדרכי טקס התה.
הם אירחו יחד טקסי תה רבים ובהם טקסים מפוארים ביותר בארמון הקיסר בקיוטו, אך באותה עת ערך ריקיו שינויים נרחבים באסתטיקת הטקס, שינויים להם נודעה השפעה רבה על התרבות היפנית.
על אף מעמדו הרם בחצר הקיסרית הורה הידיושי לריקיו לבצע ספוקו ב-1591, והסיבות לכן אינן ודאיות.
לאחר התאבדותו של ריקיו, הפנה הידיושי את תשומת לבו לתיאטרון הנו.
במהלך שהייתו הקצרה בטירת נגויה בקיושו, שינן הידיושי את התפקידים הראשיים של עשרה מחזות נו, הציג אותם בעצמו, ואילץ דאימיו אחרים לעלות איתו לבמה בתפקידים משניים.
אף על פי שאיחד את יפן, שאף הידיושי להעצים את מורשתו ועל כן ניסה לפלוש לקוריאה פעמיים, אך נכשל בשתי הפעמים.
למעשה התכוון הידיושי לכבוש את סין של שושלת מינג, וניסה לשכנע את הקוריאנים לאפשר לצבאו לעבור בשטחם.
כמדינת חסות של סין, תחילה סירבו הקוריאנים כלל להשיב לפניותיו, ובאפריל וביולי 1591 סירבו באופן מפורש לבקשה.
חששם של הקוריאנים היה שסין תשלח כוחות כדי לקדם את פני היפנים, ושהקרב כולו ייערך על אדמה קוריאנית, ובכך יפגע במדינתם.
הידיושי הורה על הכנות לפלישה לקוריאה באוגוסט.
במערכה הראשונה מינה הידיושי את אוקיטה הידאיאה למפקד העליון של הכוחות היפנים, שיצאו לקוריאה באפריל 1592. הגנרל קונישי יוקינאגה כבש את סיאול, בירתה של שושלת ג'וסון, ב-10 במאי, ותוך ארבעה חודשים כבשו הכוחות היפנים את מרביתו של חצי האי הקוריאני, והגיעו עד מנצ'וריה.
מלך קוריאה, סונג'ו, נמלט מהבירה ופנה לסינים בבקשת עזרה, הקיסר ואן-לי שלח צבא במטרה להדוף את היפנים המתקדמים.
שני הצדדים נפגשו לראשונה בפיונגיאנג ב-16 ביולי, ולאחר מערכה ממושכת הדפו הסינים את היפנים מהעיר והטילו מצור על סיאול, בה שהה חיל מצב יפני גדול.
אישידה מיצונארי פיקד על חיל מצב זה והצליח לבלום את הצבא הסיני בסדרה של התקפות-נגד.
המלחמה הגיעה למצב של קיפאון, ולאחר ששני הצדדים הגיעו להסכם שבו הצבאות היפנים ליפן.
לידתו של בנו השני של הידיושי, הידיורי, ב-1593 הייתה עשויה ליצור בעיה בירושה.
על מנת להימנע מכך הגלה הידיושי את אחיינו ויורשו הידצוגו להר קויה, ובאוגוסט 1595 דרש ממנו לבצע ספוקו.
לאחר מכן הקים הידיושי את "מועצת חמשת הבכירים," שנועדה לשלוט ביפן לאחר מותו, עד הגיע הידיורי לגיל בו יוכל ליטול את השלטון.
חברי המועצה היו הדאימיו החזקים ביותר של הידיושי, וכללו את: מָאֶדָה טוֹשיאיאֶה, מוֹרי טֶרוּמוטו, אוּקיטה הידֵאיאֶה, אוּאֶסוּגי קגֶקאצוּ וטוקוגאווה איאיאסו, שהיה בעל ההשפעה הרבה מכולם.
בתקופה זו החל הידיושי לפעול כנגד הנצרות ביפן.
הוא פקד להוציא להורג עשרים ושישה נוצרים, כאזהרה ליפנים שרצו להתנצר, ואלה נודעו בתור "עשרים ושישה המרטירים של יפן." הקבוצה אף כללה חמישה מיסיונרים פרנציסקנים אירופאים, מיסיונר פרנציסקני מקסיקני, שלושה יפנים ישועים ושבעה-עשר עמאים, בהם שלושה ילדים.
הם הוצאו להורג בצליבה בנגסאקי, ב-5 בפברואר 1597.
לאחר מספר שנים בהן לא התקדם המשא ומתן עם הסינים, החליט הידיושי לפלוש שוב לקוריאה, והטיל על קוֹבָּיַקאווה הידֶאָקי להוביל את הכוחות.
אולם, הפלישה השנייה צלחה עוד פחות מניסיון הפלישה הראשון.
החיילים היפנים נחתו בפרובינציית גיאונגסאנג – הסמוכה ביותר ליפן – אך רותקו לעמדותיהם ולא הצליחו להתקדם.
היפנים כרעו תחת המתקפות של צבא מינג, ולוחמת הגרילה של המקומיים, שניצלו את יתרון הכרת השטח, התישה אותם.
אף על פי שהקרב האחרון בסו-צ'ון הסתיים בניצחון יפני, היו שלושת הצדדים מותשים מהלחימה הממושכת.
הידיושי נפטר ב-18 בספטמבר 1598, אך דבר מותו נשמר בסוד על ידי מועצת חמשת הבכירים על מנת לא לפגוע במוראל החיילים, והכוחות החלו לסגת מחצי האי הקוריאני.
בשל כישלונו לכבוש את קוריאה, לא עלה בידי הידיושי לפלוש לסין.
במקום לזכות בעושר וביוקרה, נותר השבט שלו תשוש וחסר במשאבים, ובעלי בריתו נחלשו גם הם, והחזון של אימפריה יפנית באסיה נגוז עם מותו של הידיושי.
בהתאם לכך, מלבד איסור על כל מערכה צבאית מחוץ ליפן, נקטה שוגונות טוקוגאווה, שהייתה עתידה לקום תוך מספר שנים, במדיניות של הסתגרות כלפי העולם החיצון.
מדיניות זו עמדה בעינה כרבע אלף, לאורך תקופת אדו.
רק במאה ה-19 יצאה יפן למלחמה נוספת כנגד סין, ואף השתמשה פעם נוספת בקוריאה כקרש קפיצה.
לאחת מות הידיושי התקשו חברי מועצת הבכירים לרסן את שאפתנותו של איאיאסו.
נוצרו מחנות בקרב המועצה, ובסופו של דבר נטל איאיסו את השליטה במדינה תוך שהוא משתק את הידיורי, בנו של הידיושי.
לאחר מצור ממושך על טירת אוסקה נכנע הידורי ונאלץ לבצע ספוקו ב-1615.
טויוטומי הידיושי השפיע על החברה היפנית בדרכים רבות.
החשובות שבהן היו קביעת מבנה חברתי הקשיח, הגבלה על תנועה בתוך המדינה ורישום אדמות.
הרפורמה החברתית השפיעה רבות על מעמד הלוחמים ועל המעמד הפשוט.
בתקופת סנגוקו היה נהוג שאיכרים היו אוחזים בנשק בעת הצורך והופכים ללוחמים, ובשל חוסר הוודאות והשלום היחסי של אותה תקופה, נהגו סמוראים להפוך לאיכרים.
לאחר שהפך לשליט אסר הידיושי על כל המעמדות מלבד מעמד הסמוראים לשאת נשק, והורה לכל הסמוראים לעזוב את אדמותיהם ולהתיישב בערי-טירה.
הוראה זו ביססה את הסולם החברתי שהיה נהוג ביפן בשלוש מאות השנים הבאות.
בנוסף, הורה הידיושי על עריכת מפקד אוכלוסין מקיף ביפן.
לאחר שנרשמו כל התושבים, הוא פרסם צו שהורה להם להישאר בהאן שלהם, אלא אם כן קיבלו אישור רשמי מהרשויות.
לאחר מכן גם ערך רישום של אדמות המדינה, והדבר סייע להקמת מערכת מיסוי.
הידיושי אף השפיע על התרבות החומרית ביפן.
הוא טיפח את מוסד טקס תה היפני, לא חסך בהוצאות על אירועים חברתיים והפך לפטרונם של אמנים רבים.
עם עליית קרנו של טקס התה, עלתה הדרישה בקרב המעמד העליון לכלי קרמיקה, ובמהלך הפלישות לקוריאה הוחרמו כלים רבים ואף נעצרו אמני קרמיקה קוריאנים ונכפה עליהם לעבור ליפן.
מבחינה פוליטית, הקים הידיושי מנגנון שליטה שעירב את הדאימיו החזקים ביותר שלו, אך תוך שמירה על איזון הדדי ביניהם.
כהכנה להמשך השושלת שלו הוא מינה יורש, והקים מועצת עוצרים שתשלוט במדינה עד הגיעו לגיל המתאים.
אף על פי כן, לאחר מותו איבדה המועצה השפעה ככל שטוקוגאווה איאיאסו צבר אותה, ובקרב סקיגהארה ב-1600 הביסו כוחות טוקוגאווה את הכוחות הנאמנים לטויוטומי ואיאיאסו הפך לשוגון.
בשל עלייתו ממוצא נחות, ללא שם משפחה, עד לדרגת הקמפאקו – הגבוהה באצולה הקיסרית, שינה הידיושי את שמו פעמים רבות במהלך חייו.
בלידתו קיבל את השם היושימארו (日吉丸).
כשהגיע לגיל בגרות שינה שמו לקינושיטה טוקיצ'ירו (木下 藤吉郎).
לאחר מכן הוא קיבל את השם האשיבה ואת התואר הקיסרי צ'יקוּזֶן נו קאמי, ולכן כינה עצמו האשיבה צ'יקוזן נו קאמי הידיושי (羽柴筑前守秀吉).
לאחר שקיבל מהקיסר שם חדש לשבט שלו – טויוטומי – נותר עם השם האשיבה, אך חלק מהווסאלים שלו קיבלו על עצמם את שם השבט החדש.
במקורות הקתולים מאותה תקופה מכונה הידיושי בשם "הקיסר טאיקוסאמה", שזהו שילוב של התואר טאיקו (קמפאקו בדימוס) ושל תואר הכבוד היפני "סאמה."
בספר גנב החרבות, השלישי בסדרת 39 רמזים מאת פיטר לרנג'יס מופיע טויוטומי הידיושי, והגיבורים עוקבים אחר סיפור חייו.
תוכנית טלוויזיה הנושאת את שמו ראתה אור ביפן ב-1996. התוכנית הייתה ביוגרפיה דרמטית על חייו של הידיושי.
טויס אר אס היא רשת צעצועים.
הרשת הפעילה בעבר 735 סניפים בארצות הברית.
סניף הדגל של הרשת בכיכר טיימס בניו יורק היה חנות הצעצועים הגדולה בעולם.
בישראל מפעילה הרשת כ-26 סניפים (נכון ל-2021) מאז שנת 1995 באמצעות זיכיון שמוחזק בידי חברת פישמן רשתות.
בספטמבר 2017 הגישה החברה בקשה לפשיטת רגל (צ'פטר 11) עקב חובות בהיקף 5 מיליארד דולר.
במרץ 2018 הודיעה סופית על סגירה של כל חנויותיה בארצות הברית עקב קשיים כלכליים, מרבית החנויות נסגרו במהלך הקיץ של אותה שנה.
החנות האחרונה נסגרה ב-29 בנובמבר 2018. החברה ממשיכה לפעול כמנהלת הזיכיונות לפעילות הבין-לאומית של הרשת מחוץ לארצות הברית.
סניפי הרשת פועלים (נכון ל-2021) בכ-27 ארצות ברחבי העולם (כולל בישראל), בעיקר ביבשת אסיה.
סידור הג'ינגל העברי מהחנות היה משנות ה-90 ופרש ב-2023.
ב-29 בספטמבר 2023 הודיעה הרשת כי תפתח מחדש 24 חנויות טויס אר אס ברחבי ארצות הברית, וזאת לאחר שהתמודדה עם חובותיה.
ב-1948 הקים צ'ארלס לזרוס, יזם צעיר בן 25 שרק חזר ממלחמת העולם השנייה ובן לאב מוכר אופניים משומשות, חנות לרהיטי תינוקות בשם Children's Supermart בוושינגטון די.
לקוחותיו ביקשו ממנו למכור בחנות גם צעצועים לתינוקות, ואחר כך גם צעצועי ילדים.
כעבור זמן קצר גילה את הפוטנציאל הכלכלי הטמון במכירת צעצועים והחל להתרכז רק באפיק זה.
בסוף שנות החמישים החל להפעיל את החנות במודל של סופרמרקט, כך שניתן לבחור מוצרים באופן עצמאי ולשלם בקופה.
עם פתיחת החנות השנייה, ב-1957, אימץ את השם Toys"R"Us, עם האות R הפוכה.
צ'ארלס הרחיב את הרשת, וב-1966, כשהיא מונה 4 סניפים מכר את החזקותיו בה לחברת Interstate Stores אך המשיך לעמוד בראשה.
ב-1974 פשטה חברת Interstate את הרגל, וצ'ארלס נקרא לעמוד בראשה, ותוך מספר שנים הבריא את החברה ושינה את שמה ל-Toys"R"Us.
ב-1978 הונפקה והפכה לחברה ציבורית.
ב-1984 הוקמו שני הסניפים הראשונים מחוץ לארצות הברית, בסינגפור ובקנדה.
ב-1994 לזרוס פרש מניהול החברה אך ממשיך לעמוד בראשות מועצת המנהלים.
בשנת 1990 נכנסה החברה לפעילות באירופה.
ב-18 בספטמבר 2017 החברה הגישה בקשה לפשיטת רגל (chapter 11) בארצות הברית.
מנכ"ל החברה, דייב ברנדון, הודיע כי כ-1,600 החנויות הפזורות ברחבי העולם ימשיכו לפעול כרגיל.
במרץ 2018 הודיעה החברה על סגירתן של כל החנויות ברחבי ארצות הברית.
באוקטובר 2018, קבוצת משקיעים זכתה במכרז לרכישת נכסיה של טויס אר אס בארצות הברית, ואמרה כי היא מעדיפה להקים לתחיה מחדש את רשת הצעצועים מאשר למכור את חלקיה.
ביוני 2019 דיווחה טויס אר אס על חזרה לפעילות בארצות הברית בעונת החגים, עם פתיחתם של אתר מקוון ושש חנויות.
החנויות המתוכננות היו אמורות להשתרע על שטח של כ–1,000 מ"ר, שליש מגודלן של חנויות הענק שהיו לרשת לפני סגירתה.
לבסוף פתחה הרשת רק שתי חנויות, בניו ג'רזי וביוסטון.
אולם בעקבות מגפת הקורונה הם סבלו מהפסדים כספיים ונסגרו בתחילת 2021. ביולי באותה השנה הכריזו בעלי החברה על הקמת סניף מחודש שעתיד לקום בארצות הברית.
הרשת נכנסה לישראל בשנת 1994 כאשר ליאון קופלר, מבעלי סופר-פארם, יחד עם אנשי העסקים דייוויד סולומון ודני קלמנסון חתמו על הסכם זיכיון עם הרשת הבינלאומית.
הסניף הראשון של הרשת נפתח ב-1995 בחיפה.
אך עם תחילת פעילות הרשת בישראל פרץ סכסוך בין השותפים.
סולומון טען שקופלר הקצה לעצמו חלק גדול יותר ממניות החברה בעלת הזיכיון, ולא לפי ההסכם המקורי ביניהם.
הסכסוך נידון בפני בורר וקופלר המשיך להחזיק ברוב המניות.
במאי 1997 נפגש קופלר עם שר המסחר והתעשייה נתן שרנסקי כדי לבקש אישור לייבא מוצרים שלא לפי התקן הישראלי.
בנובמבר 1998 נחתם הסכם למיזוג עם רשת "היפרטוי", רשת צעצועים מתחרה בבעלות קבוצת פישמן שהוקמה בשנת 1992. רשת "טויס אר אס" הפעילה באותה עת 5 חנויות ו"היפרטוי" 14 חנויות.
הרשת הממוזגת כולה החלה לפעול תחת המותג "טויס אר אס".
בשנת 1999 החלה הרשת למכור בחלק מחנויותה גם מוצרי תינוקות תחת המותג "בייביס אר אס".
בשנת 2001 עברה הרשת לראשונה מאז כניסתה לישראל לרווח.
בקיץ 2002 החלה הרשת למכור גם ספרי לימוד.
בתחילת 2008 מכר ליאון קופלר את חלקו ברשת לאליעזר פישמן.
ביוני 2010 רכש פישמן גם את הרשת המתחרה הפיראט האדום.
בינואר 2011 דווח כי פישמן נאלץ למכור את רשת "הפיראט האדום", בעקבות דרישת טויס אר אס, אם ברצונו להמשיך להחזיק בזיכיון הרשת בישראל.
בפועל המשיך פישמן להחזיק ברשת, שפועלת בנפרד באמצעות זכיינים.
בשנת 2017 פשיטת הרגל של הרשת בארצות הברית לא השפיעה על הרשת בישראל, שהיא זכיין של חברה בת של טויס אר אס, שהיא חברה רווחית בפני עצמה.
ביוני 2017 הוכרז פישמן כפושט רגל.
הבעלות על 55% מהרשת עברה לבנקים הנושים של פישמן.
באפריל 2021 הציעו הבנקים למכירה את הרשת כחלק מקבוצת "פישמן רשתות".
ביוני 2025 הודיעה החברה על מינויו של דוד שליקר למנכ"ל החדש של הרשת במקום שירלי פאר יגרמן שכיהנה משנת 2023.
טויוטה פריוס (Toyota Prius) היא מכונית בעלת הנעה היברידית מתוצרת חברת טויוטה היפנית.
היא נמכרה ביפן החל מ-1997 ובכך הייתה למכונית ההיברידית הראשונה שיוצרה בייצור המוני.
במאי 2008 הגיעו מכירות הדגם למיליון כלי רכב, באוקטובר 2010 לשני מיליון כלי רכב וביוני 2013 לשלושה מיליון.
ביפן ה"טויוטה פריוס" הוגדרה כמכונית קומפקטית.
שנת 1993 הכריז איג'יי טויודה, נשיא החברה, הביע את דאגתו לעתיד תעשיית הרכב.
בעקבות כך יושירו קימברה, סמנכ"ל המחקר ופיתוח יזם את פרויקט G21, שהחל לפעול בפברואר 1994. המטרה הייתה לייצר מכונית משפחתית קטנה בעלת וביצועים ומחיר הדומים למכוניות אחרות בקטגוריה ותהיה גם חסכונית באנרגיה.
בשנת 1995 הוצג בתערוכת הרכב של טוקיו דגם הפריוס, רכב המונע בטכנולוגיית (HSD (Hybrid Synergy Drive - הנעה היברידית, המשלבת מנוע בנזין עם מנוע חשמלי.
ייצור הרכב החל באוקטובר 1997, בכך הפך הפריוס לרכב ההיברידי הראשון שיוצר בייצור המוני.
הדגם הראשון של פריוס (שם קוד XW10) הוצג בשנת 1997 ונמכר ביפן בלבד.
הוא היה בעל ארבע דלתות וצויד במנוע בנזין בן ארבע בוכנות בנפח 1.5 ליטר ו-58 כוח סוס ובמנוע חשמלי שהונע באמצעות מצבר ניקל-מטל בתא המטען ומייצר 40 כוחות סוס.
צריכת הדלק של הרכב עמדה על 28 קילומטר לליטר.
החברה הציבה לעצמה כיעד מכירה של 12,000 כלי רכב בשנה במחיר הנמוך מ-17,000 דולר.
בשנת 2001 עבר הדגם עדכון (XW11) - הספק מנוע הבנזין עלה ל-70 כוח סוס והספק מנוע החשמל עלה ל-44 כוח סוס.
דגם זה היה הדור הראשון של פריוס ששווק גם מחוץ ליפן.
ארצות הברית הייתה המדינה הראשונה בה שווקה הפריוס.
בספטמבר 2001 החל השיווק לאירופה.
זכתה בפרס מכונית השנה בצפון אמריקה לשנת 2001.
הדור השני של הפריוס הוצג לראשונה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ניו יורק בשנת 2003. בדגם זה נעשו שינויים רבים - בסיס הגלגלים הוארך ב-150 מילימטרים ואפשר מקום רב יותר ליושבים בספסל האחורי, דבר שסייע למיצוב המכונית בין הקורולה ובין הקאמרי.
יעילות הפעלת המערכת ההיברידית שופרה ומתח העבודה הועלה לכ-500 וולט, בעקבות כך עלה הספק המנוע החשמלי ל-67 כוח סוס ומנוע הבנזין ל-76 כוח סוס.
מיזוג האוויר הופעל באמצעות מנוע חשמלי נפרד.
בשנת 2005 בוצעו בדגם שינויים עיצוביים קלים בעיקר בחלק האחורי של הרכב.
בשנת 2006 נוספו כריות בטיחות בצדדי הרכב כאביזר בטיחות סטנדרטי בכל דגמי הפריוס.
במאי 2009 הציגה טויוטה דור שלישי לפריוס.
גם בדגם זה שופרה צריכת הדלק והספק שני המנועים הוגדל.
מנוע הבנזין הוגדל לנפח של 1.8 ליטר עם הספק של 99 כוח סוס והמנוע החשמלי מספק 82 כוח סוס.
התפוקה המשותפת של שני המנועים עומדת על 134 כוחות סוס.
שנת 2010, השנה בה הושק הדור השלישי הייתה שנת השיא במכירות הדגם עם מכירות של למעלה מ-500 אלף יחידות.
מאז שנת 2011 חלה ירידה הדרגתית במכירות הדגם בעולם.
הדור הרביעי של הפריוס נחשף בדצמבר 2015. הדגם קל יותר במשקל, חסכוני בדלק ובעל מנוע חשמלי חזק יותר.
הטויוטה פריוס פלאג-אין (ZVW35), הוא רכב היברידי נטען המבוסס על הדור השלישי הקונבנציונלי (ZVW30) עם סוללת ליתיום של 4.4 קילוואט המאפשרת טווח חשמלי של 18 ק"מ.
תוכנית הדגמה עולמית, בהשתתפות 600 מכוניות ניסוי לפני ייצור, החלה בסוף 2009 והתקיימה ביפן, אירופה, קנדה, סין, אוסטרליה, ניו זילנד וארצות הברית.
גרסת הייצור הסדרתית הוצגה בתערוכת פרנקפורט בספטמבר 2011. המשלוחים החלו ביפן בסוף ינואר 2012, עם השקה מוגבלת בארצות הברית בסוף פברואר.
המשלוחים החלו באירופה ביוני 2012 ובבריטניה באוגוסט 2012. במהלך השנה הראשונה בשוק, המכירות העולמיות הגיעו ל-27,18 מכוניות פריוס פלאג-אין, והפכו את ה-Prius PHV למכונית החשמלית התוספת השנייה שנמכרה בשנת 2012 לאחר שברולט וולט.
ייצור הדור הראשון של פריוס פלאג-אין הסתיים ביוני 2015. נכון לאפריל 2016, המכירות המצטברות של הדור הראשון של מכוניות ה פלאג-אין הסתכמו ב-75,400 יחידות ברחבי העולם.
בישראל הושק הדגם בשנת 2012.
הנתונים מעודכנים עד חודש יוני 2015
טויוטה פרמיו (Toyota Premio) היא מכונית משפחתית קטנה שהוצגה בשנת 2001 על ידי טויוטה ונמכרת ביפן בלבד.
היא חולקת רכיבים רבים עם טויוטה אליון שהוצגה במקביל.
בשנת 2007 הוצג דור שני לדגם אך הוא עדיין נותר בעל קו שמרני בהשוואה לדגם אליון.
טוכטמיש (במונגולית: Тохтамыш, נפטר ב-1406) היה החאן האחרון של אורדת הזהב המאוחדת.
טוכטמיש היה ממוצא מונגולי, מצאצאי ג'ינגיס חאן.
בשנת 1377 הוא החל בניסיונות להשתלט על אורדת הזהב, וזאת בתמיכה צבאית של טימור לנג.
במהלך שנת 1378 הוא כבש את החלקים המזרחיים והחל להתקדם לכיוון מערב האורדה, אזור שהיה בשליטת ממאי.
בשנת 1380, לאחר ניצחון על ממאי, הוא השלים את המלאכה והתמנה לחאן אורדת הזהב.
הוא שלח הודעה לנסיכים רוסים על הדחת ממאי וקיבל מהם שגרירים.
אף על פי שדמיטרי דונסקוי עמד בראש הכוח הרוסי שניצח את אורדת הזהב בקרב קוליקובו, טוכטמיש אשרר את המשך כהונתו כנסיך.
בהמשך הוא החליט שחוזק יתר של נסיכות מוסקבה מסכן את שלטונו והחל בפשיטה גדולה לנסיכות.
דמיטרי מסוזדל הפר את הבטחותיו לדמיטרי דונסקוי ושלח למחנהו של טוכטמיש כוח צבאי ושניים מבניו.
גם נסיך ריאזן עזר לכוחות האורדה.
לנוכח המצב, דמיטרי דונסקוי ונסיכים אחרים עזבו את מוסקבה במטרה לאסוף כוח צבאי גדול.
במהלך אוגוסט 1382 מוסקבה נכבשה, נהרסה ותושבים רבים נלקחו בשבי.
טוכטמיש כבש גם ערים נוספות וחזר לבירתו.
בהמשך התרחשו פשיטות נוספות לשטחי נסיכות מוסקבה אך אלו היו מוגבלות בהיקפן בגלל מאבקיו של טוכטמיש עם טימור לנג.
טוכטמיש ראה את עצמו כיורשו של ג'ינגיס חאן וחלם על אימפריה גדולה.
הוא כבש את תבריז ובדרך חזרה לקח איתו כ-200,000 עבדים מאזור הקווקז.
לאחר שחזר לביתו, נודע לו שטימור לנג צירף את פרס ואזרבייג'ן לאימפריה שלו.
טוכטמיש שב על עקבותיו במטרה להילחם נגד בעל בריתו לשעבר.
מאבקים צבאיים נגד טימור לנג נמשכו כעשור.
בסופו של דבר כוחות אורדת הזהב נחלו תבוסה מוחצת באזור נהר טרק בקווקז, בירתם נכבשה וטוכטמיש נמלט לאזור אוקראינה של היום.
הוא הגיע לחצרו של ויטאוטס, הנסיך הגדול של ליטא.
ביחד הם ניסו פעם נוספת להילחם נגד הכוחות של טימור לנג.
בקרב על נהר וורסקלה הם נחלו תבוסה.
תבוסה זו הייתה אחת הסיבות להתקרבות בין פולין לבין ליטא בהמשך, במהלך תחילת המאה ה-15.
טוכטמיש נמלט לסיביר ונרצח בפקודת טימור לנג בשנת 1406.
טויוטה קורולה היא סדרה של מכוניות משפחתיות קטנות מתוצרת חברת טויוטה היפנית, שהפכה פופולרית ברחבי העולם מאז הוצגה ב-1966. ב-1997 הפכה הקורולה למכונית הנמכרת ביותר בכל הזמנים - יותר מ-35 מיליון מכוניות נמכרו עד 2007, ובכך עברו מכירותיה את מכונית החיפושית.
בשנת 2013 יוצרה הקורולה ה-40 מיליון.
השם "קורולה" היא חלק מהמסורת של טויוטה להשתמש בשם "כתר" עבור דגמים עיקריים: קורונה למשל, היא כתר בלטינית.
קורולה היא בלטינית כתר קטן, וקאמרי הוא כתר ביפנית.
הקורולה מיוצרת ביפן, ברזיל (סאו פאולו), קנדה (קיימברידג', אונטריו), סין (טיינג'ין), הודו (בנגלורו), אינדונזיה, מלזיה, פקיסטן, הפיליפינים, דרום אפריקה, טאיוואן, תאילנד, טורקיה, בריטניה, וונצואלה.
המודלים הראשונים היו בהנעה אחורית, המאוחרים יותר בהנעה קדמית, ומודלים מסוימים 4X4.
הדור הראשון של דגם הקורולה הוצג לראשונה באוקטובר 1966 והיה בעל מנוע חדשני בנפח 1,077 סמ"ק ותיבה בעלת 4 הילוכים ידניים או תיבה אוטומטית עם 2 הילוכים.
התוכנית המקורית הייתה לבנות מנוע שיהיה קטן מ-1000 סמ"ק על מנת ליהנות מהטבות מס, אך בסופו של דבר הוגדל נפח המנוע על מנת להתחרות עם ניסאן דאטסן, שיצאה לשוק מספר חודשים קודם לכן ונחשבה ליריבה הגדולה.
הקורולה שווקה ב-3 גרסאות: סדאן, סטיישן וספרינטר - גרסה ספורטיבית של הקורולה שיועדה לשוק היפני בלבד.
במרץ 1968 יוצאו הדגמים הראשונים לארצות הברית.
במאי 1970 יצא לשוק הדור השני שזכה להגדלה של 49 מ"מ בבסיס הגלגלים ועיצוב חדש בעל מראה מעוגל יותר.
הדגמים, בעלי התיבה האוטומטית, הציעו תיבה בעלת 3 הילוכים.
הקורולה מדור זה הייתה הדגם הראשון שיוצר במפעלי החברה באינדונזיה.
באפריל 1974 נכנס הדגם החדש, שהביא עמו צורה עגולה יותר, והקורולה הפכה להיות גדולה וכבדה יותר.
הדור השלישי של הקורולה זכה להצלחה גדולה במכירות בארצות הברית, כתוצאה ממשבר האנרגיה העולמי שהתפתח בתחילת שנות השבעים.
בשנת 1979 המודל עוצב מחדש והביא עמו את הקצוות המרובעים.
בנוסף לכך הקורולה הפכה קלה יותר לטיפול, והוכנס בה מנוע חדש מסוג A.
בדור החמישי שיצא במאי 1983 רוב הדגמים עברו להנעה קדמית.
העיצוב של הפגוש הקדמי הפך למשופע והפינות הפכו חדות.
באוקטובר 1984 נוספה מכונית בתצורת האצ'בק להיצע ונמכרה בשם קורולה XF ביפן וקורולה קומפקט בגרמניה.
בשנת 1985, נמכרו הקורולה ספרינטר בארצות הברית גם כדור החמישי של השברולט נובה.
הדור השישי הוצג לראשונה במאי 1987 והביא עמו סגנון מעט יותר עגול ואווירודינמי.
דור זה היה הראשון שנמכר בישראל החל מנובמבר 1991 ועד לתחילת 1993.
ביוני 1991 עוצבה הקורולה להיות גדולה וכבדה יותר ובעלת צורה מעוגלת לחלוטין, כיאה לשנות ה-90.
גרסת ה-5 דלתות כללה גם כוונון מראות חשמלי, שמאוחר יותר הצטרף גם לשאר הדגמים.
כאופציה, ניתן היה לצייד את הרכב בחישוקי מגנזיום, ספולר אחורי ומערכת רדיו-טייפ/דיסק בהתקנה מקומית.
מאוחר יותר שודרג גם מפרט הבטיחות שלה עם בלמי ABS וצמד כריות אוויר.
דור זה שהיה הראשון ששווק במלואו בישראל מכר בה יותר מ-20,000 מכוניות.
במאי 1995 עוצבה הקורולה מחדש.
אך השיווק שלה מחוץ ליפן החל רק ב-1997. שינוי נוסף היה שהדגם שהגיע לצפון אמריקה, היה שונה לגמרי מזה שנמכר בשאר העולם.
הדגם החדש התהדר בחזית חדשה שכללה צמד פנסים עגולים בכל צד, אך למרות צמיחה קלה בממדים החיצוניים עם 4.3 מטרים לאורך (3+ס"מ), 1.69 מטר לרוחב ו-1.39 מטר לגובה (0.5+ס"מ לשניהם) בסיס הגלגלים היה זהה ועמד על 246 ס"מ.
שינויים חיצוניים בוצעו, ושיפורים טכנולוגים נוספו.
הקורולה שווקה בישראל למשל עם מנוע בנזין 1600 סמ"ק שהפיק 111 כ"ס, והוצע בשילוב לתיבה ידנית 5 הילוכים או אוטומטית 4 הילוכים.
הביצועים היו זריזים מהמקובל עם 12.5 שניות ל-100 קמ"ש ומהירות מרבית של 175 קמ"ש (בדגם האוטומטי).
הדגם זכה למתיחת פנים בשנת 2000 בעיקר בפן המכני.
מדור זה נמכרו בישראל כ-26 אלף רכבים.
בנובמבר 2000 יצא הדור התשיעי של הקורולה ביפן, עם טכנולוגיה חדישה על מנת להכניס את הדגם למאה ה-21. הדגם נכנס לצפון אמריקה במרץ 2002 (מודל 2003).
רכב זה נמכר בישראל בגרסאות סדאן והאצ'בק, עם מנוע 1600 סמ"ק, עם 132 כוחות סוס.
דור זה זכה לציון של 4 כוכבים במבחני הריסוק האירופאים, ובגרסת הבסיס כלל רק 2 כריות אוויר.
דור זה מכר בממוצע כ-9,000 מכוניות בישראל.
הדור העשירי הוצג לראשונה באוקטובר 2006. ההשקה בצפון אמריקה נדחתה לינואר 2008 (מודל 2009).
רכב מסוג זה שימש כמכונית השרד של נשיא בוליביה לשעבר, אבו מוראלס, למרות שנחשב צנוע יותר מרכבי הפאר של המנהיגים בעולם.
בישראל המכונית נמכרה בהתחלה עם תיבה רובוטית.
ורק בשלהי 2009 החלו להגיע גרסאות עם תיבה אוטומטית פלנטרית.
הממדים שלו היו גדולים משל משפחתיות מתחרות ואף היה לו צריכת דלק עדיפה עליהם.
הרכב זכה להצלחה בישראל עם יותר מ-10,000 רכבים שנמכרו מדגם זה מדי שנה.
ובסך הכל עלו מדור זה 69 אלף רכבים בישראל.
הדור האחד עשר של הקורולה החל להימכר משנת 2013. לראשונה הקורולה כללה מסך מוליטמדיה, והיא שומרת על מרווח פנים נכבד עם בסיס גלגלים של 270 ס"מ.
המכונית הגיעה לישראל עם מנוע של 1600 סמ"ק המפיק 132 כוחות סוס, עם תיבת הילוכים רציפה.
הדור השנים עשר אשר החל שיווקו בשנים 2018, הוא הראשון אשר הציג גרסה היברידית.
ברכב זה חל שיפור באזור הבטיחות, והמולטימדיה וכן בנוחות הנסיעה.
דור זה גם נאלץ להתמודד עם ירידה במכירות של מכוניות קומפקטיות בעולם לטובת רכבי פנאי.
לפי ארגון בדיקת הרכב האירופאי יורו NCAP, דירוג הקורולה בדגמיה האחרונים:
טויוטה קאמרי (Toyota Camry) היא סדרה של מכוניות סלון בגודל בינוני מתוצרת חברת טויוטה היפנית, המיוצרות משנת 1982. משמעות השם "קאמרי" ביפנית היא "כתר".
דגם הקאמרי היא הדגם הנמכר ביותר של טויוטה בצפון אמריקה, והוא נמכר היטב גם באוסטרליה ומספר מדינות באסיה.
למרות ההצלחה הבינלאומית, הקאמרי אינו נמכר ביפן וגם לא באירופה, שם הופסקה מכירתו עוד בשנת 2004. עבור מדינות המזרח ומדינות דרום-מזרח-אסיה, הקאמרי נחשבת כדגם אקסקלוסיבי ביותר.
טוֹכָארִית היא שפה הודו-אירופית שנכחדה.
עדויות לשימוש בשפה התגלו בנווי המדבר באגן טארים, בשינג'יאנג שבצפון מערב סין.
זוהו שתי שפות טוכאריות: טוכארית א' או טוכארית מזרחית, שכתביה התגלו בסביבות טורפאן וטוכארית ב' או טוכארית מערבית, שכתביה התגלו בסביבות קוצ'ה.
לשפה חשיבות רבה לשם שיחזור השפה הפרוטו-הודו-אירופית.
כתבים בשפה התגלו לראשונה ב-1907 על ידי הארכאולוג אורל שטיין באתר מערות מוגאו.
הכתבים שנמצאו כתובים בכתב הבראהמי, שהגיע לאזור אגן טארים מצפון הודו במאה הראשונה לאחר הספירה.
רובם המכריע של הכתבים היו תרגומים של טקסטים בודהיסטים מסנסקריט, לעיתים בטקסט דו-לשוני שהקל מאוד על הפענוח.
השפה זוהתה כשפה הודו-אירופית על ידי הבלשן פרידריך מילר (Friedrich W.
Müller), שאף העניק לה את שמה.
בשנת 1908 פורסם בברלין הספר Tocharisch, die Sprache der Indo skythen ("טוכארית, לשונם של ההודו-סקיתים") על ידי אמיל זיג ווילהלם זיגלינג (Emil Sieg, Wilhelm Siegling), שהיווה תיאור מקיף ראשון שלה וכלל הנחות מפליגות וחסרות ביסוס ביחס למקור העם שדיבר בה.
אוצר המילים והתצורות בשפה מזכיר יותר שפות הודו-אירופיות מערביות כגון החיתית, הקלטית ושפות בלטו-סלאביות מאשר שפות איראניות, הקרובות גאוגרפית לאגן טארים.
טוכארים הם דוברי השפה הטוכארית שחיו במאות לפני הספירה ובמאות הראשונות לאחר הספירה (עד המאה ה-7) בנווי המדבר באגן טארים, בשינג'יאנג שבצפון מערב סין.
לפי הגדרות שונות וזיהויים שונים, מדובר בעם, תרבות או שבט.
את השטח בו חיו הטוכארים ירשו האויגורים.
בראשית המאה ה-20 התגלו על ידי הארכאולוג אורל שטיין באגן טארים כתבים בשפה הודו-אירופית ופריטי תרבות חומרית כגון אריגים וחפצי קרמיקה.
הבלשן פרידריך מילר (Friedrich W.
Müller) פענח את השפה וכינה אותה "טוכארית"' בעקבות הכינוי שטבע סטראבון עבור שבטים סקיתים שישבו ממזרח לפקיסטן של ימינו (ביוונית עתיקה: Τόχαροι).
הטוכארים חיו על נתיב דרך המשי ונחשפו לתרבויות ממזרח וממערב (מסין, פרס, הודו, טורקיה וטורקמניסטן).
במאה הראשונה אחר הספירה אימצו את הדת הבודהיסטית ואת הכתב הבראהמי מצפון הודו.
היסטוריונים סינים תיעדו בתקופת המאה הראשונה לספירה את שבטי היו-סון (Yu-sun) והיואה-צ'י (Yueh-chi או Yuezhi), שמקובל לזהותם במחקר עם הטוכארים.
באזור אגן טארים, בהקשר למקומות בהם נמצאו כתבים בטוכארית, התגלו מומיות חנוטות מסביבות שנת 1800 לפנה"ס של גברים ונשים בעלי מאפיינים אירופאים-קווקזאיים (גולגולות מוארכות, אף צר, שפתיים דקות, עיניים עמוקות בארובותיהן ושיער בלונדיני).
בשנת 1985 התגלתה גופת אשה חנוטה בגובה של 1.80 מטר.
האשה, שמתה בגיל 58 בשנת 1,000 לפנה"ס לערך הייתה בעלת בגדים צבעוניים (חולצה, חצאית, חותלות), מגפיים, כובע ותכשיטים, כולם בדגמים שמקורם איננו במרכז אסיה אלא באזור הים השחור.
התברר כי שבטים הודו-אירופיים פלשו לאזור שינג'יאנג של היום לפני כ-4,500 שנה מאזור עמקי הנהרות של מזרח אירופה (דון, וולגה, דנייפר) המזוהה עם אוקראינה ודרום רוסיה (הערבה האירואסייתית).
שבטים אלו, המזוהים עם המצאת החקלאות, ביות הסוס והמצאת הגלגל, נקראו "Kurgan" והיו מזוהים עם תרבות Yamna.
זהו ה-Urheimat, הבית הקדום ביותר של העמים ההודו-אירופיים; חמושים בהמצאות טכנולוגיות אלו הם הגרו לכיוון סין, שם נלחמו עם בני האן.
מילים ממוצא הודו-אירופי כמו דבש (Mead), כלב (Canine), סוס, גלגל (Kwuklo="wheel") זוהו בשפה הסינית.
ידוע שהמיתולוגיה הסינית הושפעה מאוד מהטוכארים והיא דומה מאוד בבסיסה למיתולוגיה המשותפת של העמים ההודו-אירופיים בתקופה הפגאנית.
השלדים שזוהו עם המראה הנורדי מעיד על מוצא אירופי קרוב מאוד לסקיתים ולעמי מזרח אירופה של היום.
מסתבר שהטוכארים דיברו שפה שונה מההודו-איראנים.
מנהגים אחרים כמו קעקוע, שימוש בקנביס (hemp) ושתיית אלכוהול ושיכר המקובלים על עמי אירופה המודרניים היו נהוגים בקרבם.
טויוטה פריוס פלוס ידועה גם כפריוס וי (V) בארצות הברית וכפריוס אלפא (α) ביפן.
הפריוס פלוס הוא מיניוואן קומפקטי המיוצר על ידי טויוטה.
הדגם מציע 5 או 7 מקומות ישיבה ומונע באמצעות הנעה היברידית, נחשב למיניוואן ההיברידי הראשון.
הדגם הוצג לראשונה בתערוכת הרכב הבינלאומית של ניו יורק בינואר 2011
ושווק לראשונה ביפן במאי 2011, חמישה חודשים לאחר מכן ההחל השיווק בארצות הברית וביוני 2012 החל להמכר גם באירופה.
הפריוס פלוס דומה במראהו החיצוני לטויוטה פריוס, אם כי גדול ממנו באורך, ברוחב, בגובה ובבסיס הגלגלים.
ברכב מותקן מנוע בעירה פנימית בנזין בנפח 1.8 ליטר, אליו מוצמד מנוע עזר חשמלי.
המנוע זהה למנוע של הפריוס המקורית, אך ביצועיו חלשים יותר עקב תוספת המשקל.
על מנת לאפשר הוספת ספסל נוסף לרכב עברה יחידת הסוללות מתא המטען לקונסולה שבין המושבים הקדמיים.
לקראת שנת 2015 זכה הדגם למתיחת פנים קלה שכללה החלפה של הפגושים הקדמיים בפגוש בעל מראה אגרסיבי יותר ועיצוב ייחודי לפנסים האחוריים של הרכב.
הפריוס פלוס הוא הדגם השני שייצרה טויוטה במסגרת הרחבת משפחת הפריוס.
הדגם נמכר תחת שלוש שמות שונים: פריוס אלפא המשווק בשוק היפני, פריוס וי המשווק בצפון אמריקה ופריוס פלוס המשווק באירופה.
האלפא והוי נמכרות בגרסאות של חמישה או שבעה מושבים ואילו הפריוס פלוס נמכרת רק בגרסת השבעה מושבים.
במהלך שנת 2012, השנה המלאה הראשונה למכירת הדגם, נמכרו 186,989 יחידות ברחבי העולם.
פריוס אלפא הוצגה לראשונה ביפן בחודש מאי 2011 וכבר בזמן הצגתה דיווחה החברה על הזמנה מוקדמת של 25,000 יחידות, פי שמונה מיעד המכירה שהציבה לעצמה החברה-3,000 יחידות לחודש.
האלפא הוצעה למכירה בשתי תצורות שונות: חמישה מושבים ושבעה מושבים.
בדגם החמישה מושבים נעשה שימוש בסוללת ניקל מתכת-הידריד ואילו בדגם בעל שבעת המושבים נעשה שימוש בסוללת ליתיום-יון החסכונית.
במהלך שנת 2013 החלה דייהטסו, הנמצאת תחת שליטת טויוטה, לשווק את הפריוס אלפא תחת המותג מביוס (Mebius).