tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין התאוריות המוצעות לגבי אובדן עינה הימנית, התאוריה הכי נתמכת היא שהנסיכה נפצעה עוד בימי ילדותה מקצה של חרב כסף שהחזיק אחד מאנשי החצר, או באימון סיף.
מידע זה אינו ודאי וייתכן שהייתה שתומת עין או פוזלת.
על כל פנים, פגם זה לא הסיר ממעמדה המלכותי, והיא השפיעה רבות בחצר המלכות הספרדי.
לאחר מותו של רוי גומס דה סילבה
לאחר מותו הפתאומי של רוי גומס דה סילבה בשנת 1573, אנה נדרשה לנהל לבדה את ירושתם הגדולה והדבר גרם לבעיות רבות בסוף חייה., אם כי ילדיהם זכו למעמד גבוה.
חצרו של פליפה השני וצרותיה
בשל מעמדה הרם, אנה דה לה מנדוסה ניהלה יחסים קרובים עם המלך פליפה השני, דבר שהוביל רבים לשער כי הייתה מאהבתו.
לעומת שמועה זו, קרוב לוודאי שאנה אכן ניהלה מערכת יחסים עם מזכירו, אנטוניו פרס, לאחר שהתאלמנה בשנת 1573. מערכת יחסים זו נתגלתה בידי חואן דה אסקובדו, מזכירו של המלך חואן דה אוסטריה (בנו החוקי של קרל הראשון).
אנטוניו פרס, שחשש מחשיפת הקשר, התלונן בפני המלך פליפה השני על מזימה פוליטית של חואן דה אסקובדו כאשר הדבר נודע לו.
בהמשך נרצח חואן דה אסקובדו, והציבור האשים את אנטוניו פרס ברצח.
כעבור שנה העביר המלך את אנטוניו פרס למאסר.
בשנת 1579 נאסרה גם אנה דה לה מנדוסה, נסיכת אבולי, בידי פליפה השני.
בתחילה נכלאה במגדל פינטו, ולאחר מכן הועברה למצודת סנטוקאז.
המשמורת על ילדיה וניהול רכושה הועברו בשנת 1581 לארמון דוקאל אשר בפסטרנה.
אנה נפטרה בעיר פסטרנה בשנת 1592.
אנה הדוויג בול (בלעז: Anna Hedvig Büll, במקור: Anna Hedwig Buhl; 4 בפברואר [לפי לוח השנה היוליאני: 23 בינואר] 1887 — 3 באוקטובר 1981) הייתה מסיונרית אסטונית (ממוצא גרמני-בלטי) שסייעה להצלת חייהם של כמה אלפי ילדים יתומים ארמנים, בתקופת רצח העם הארמני.
בול נולדה למשפחה נוצרית-לותרנית בשנת 1887 בהאפסלו, אסטוניה.
בעיירת נופש זו, ניהל אביה אתר מרפא בבוץ שהיה בבעלותו.
היא הייתה הילדה השישית מבין שמונה אחים ואחיות.
בול למדה בבית ספר ציבורי באסטוניה עד גיל 15, לאחר מכן היא נשלחה לשם השלמת לימודיה לעיר סנט-פטרסבורג, שם למדה במשך שלוש שנים בבית ספר גרמני-פרוטסנטי.
במהלך ביקורה בבית המשפחה בשנת 1903, אשר היה בעיירת הולדתה, היא קיבלה השראה מהרצאה שניתנה על ידי אוונגליסט ידוע בשם יוהאן קארגל.
דבר זה השפיע על החלטתה להקדיש את חייה למאמץ הסיוע ההומניטרי.
לאחר שהשלימה את לימודי התואר הראשון בשנת 1903, בול בילתה את עיקר זמנה בבית המסיון "Malche", אשר בעיירה הגרמנית "Bad Freienwalde (Oder)".
שם היא למדה על גורל הארמנים תחת האימפריה העות'מאנית.
חדורת מטרה לסייע לבני העם הארמני, היא סיימה את לימודיה בבית הספר האוונגליסטי.
במהרה היא הוזמנה לשרת בתחנת מסיון ארמנית במארש.
עם זאת, בשל גילה הצעיר וחוסר ניסיונה היא נאלצה תחילה לעבור התנדבות עם נשים וילדים בכפרים גרמניים ולאחר מספר חודשים להתנסות בסיוע לאביונים בסנט-פטרסבורג.
בשנת 1909, ניסתה שוב בול לסייע לארמנים, אך ניסיון זה נקטע באבו בשל התפשטות הידיעה אודות הטבח בנפת אדנה שבקיליקיה (כיום חלק מטורקיה).
משלא צלח הדבר בידה, המשיכה בול לסמינר הוראה מסיונרי.
בסופו של דבר, לאחר שהוסמכה לחינוך, עברה בול לקיליקיה.
באזור זה היא עבדה כמורה בבית יתומים ארמני במארש, בין השנים 1911-1916. בשנת 1915, הייתה בול עדה למעשה הטבח בקיליקיה ופעלה להצלת חייהם של כמעט אלפיים ילדים ארמנים ונשים ארמניות.
בתקופה זו הוכרה העיר מארש כ"עיר היתומים".
בול נקראה לחזור מהעיר מארש בשנת 1916 ונדרשה לעזוב.
בשנת 1921, נשלחה בול לחלב שבסוריה על ידי ארגון "סיוע נוצרי לאלפו" (בלעז: "Chrétienne en Orient to Aleppo") שהוקם זה מכבר, שם הקימה מחנה פליטים לניצולי רצח העם הארמני.
בנוסף לכך, היא קידמה סיוע רפואי לחולי דבר, הייתה שותפה לבניית שני בתי חולים, ארגנה סדנאות אריגה וגינון, לימדה שיעורי ארמנית וכן עסקה ביוזמות נוספות שנועדו לשפר את חייהם ואיכות חייהם של הפליטים.
בשנת 1951, בעת שהחלו הפליטים לבקש מקלט בארמניה הסובייטית, בול לא קיבלה אשרה מטעם רשויות ברית המועצות.
בהמשך אותה השנה היא חזרה לאירופה.
היא נפטרה במוסד סיעודי למסיונרים ב-3 באוקטובר 1981, בפאתי העיר היידלברג שבגרמניה.
לאורך 40 שנים מחייה היא השקיעה את מרב מאמציה לשיפור מצבם החברתי של הפליטים הארמנים.
ב-29 באפריל 1989, הוקם לוח זיכרון בבית הולדתה שברחוב קולי 5, אשר הוקדש לה על ידי האיגוד לתרבות ארמניה-אסטוניה.
בארמניה הוקמה לזכרה אנדרטה, אשר הוצבה בחלל המוזיאון לרצח העם הארמני בירוואן.
בפי הפליטים הארמנים, נודעה לעיתים בכינוי "אמא של הארמנים".
חייה של בול, כמו חייהן של עוד ארבע פעילות הומניטריות אירופאיות, שהיו עדות לזוועות רצח העם הארמני, מסופרים בסרט "מפת הגאולה" , שיצא ב-2015.
אנה היינינג בייטס (6 באוגוסט 1846 – 5 באוגוסט 1888) הייתה אזרחית קנדית מנובה סקוטיה שהתפרסמה בשל גובהה הרב, נאמר שבבגרותה התנשאה לגובה של 2.43 מטרים.
הוריה היו בעלי גובה ממוצע והיו מהגרים סקוטים.
בלידתה אנה שקלה כמעט 8.2 קילוגרמים.
היא הייתה הילדה השלישית מבין 13 ילדים, שאר אחיה ואחיותיה היו בעלי גובה ממוצע.
מיום לידתה היא צמחה בקצב רב.
עד גיל ארבע הספיקה להגיע לגובה של 1.37 מטרים.
בגיל שש גובהה עמד על 1.57 מטרים, סנטימטרים ספורים מתחת לגובהה של אימה.
בגיל 11 גובהה ללא נעליים היה 188 סנטימטרים.
וכבר בגיל 15 חצתה את רף שני המטרים והגיעה לגובה של 210 סנטימטרים.
לגובה המקסימלי שלה הגיעה לאחר שנתיים.
אורך כפות רגליה הגיע ל-34 סנטימטרים.
גופה שמר על פרופורציות לאורך כל ילדותה (רגליה לא היו ארוכות מדי ביחס לפלג גופה העליון או להפך).
אנה הצטיינה בספרות ובמוזיקה ונחשבה לבחורה אינטליגנטית למדי.
היא אף הצטיינה בלימודי המשחק שלה, נגינה בפסנתר ופיתוח הקול.
גילמה את ליידי מקבת' בהצגה פעם אחת.
כאשר ביקרה בהלפיקס במופע קרקס היא פגשה את מרטין ון בורן בייטס, "ענק" שהוצג בקרקס, מארגן המופע הופתע מגובהה והחליט ללהקה לצוות.
זוג הענקים הפך ללהיט תיירותי, התאהבו וב-17 ביוני 1871 נישאו בסנט מרטין בשדות, לונדון.
שנה לאחר מכן הם רכשו 130 אקרים רבועים (כחצי קילומטר רבוע) ובנו דירה עם ריהוט מיוחד למידותיהם.
מרטין פיקח על בניית הדירה.
גובה התקרה בסלון הבית עמד על 4.3 מטרים, הדלתות היו רחבות מהרגיל וגובהם עמד על כ-2.6 מטרים.
חלקו האחורי של הבית נבנה לפי מידות רגילות לצורך משרתים ואורחים.
אנה הביאה שני ילדים לעולם יחד עם מרטין.
אחת מהם מתה מיד בלידה והשני שרד פחות מיממה.
התינוקת שמתה מיד בלידה נולדה ב-20 במאי 1872 ומידותיה היו דומות למידות אימה כשהייתה תינוקת.
בני הזוג עברו לאוהיו בחודש יוני 1874 עם חזרתם מבריטניה.
במופע דרכים שערכו בקיץ 1878, גילו שאנה נכנסה פעם נוספת להריון.
ציריה החלו ב-15 בינואר 1879 ונמשכו מעל ל-36 שעות.
הרופא המיילד הבין שהלידה לא מתרחשת כראוי והחליט להשתמש במצבטים כדי למשוך את העובר, אבל ראשו של התינוק היה גדול מדי.
הוא החליט להיעזר ברופא נוסף, הם כרכו סרט סביב לצווארו של התינוק ומשכו אותו מהרחם.
התינוק נולד ב-19 בינואר ושרד רק 11 שעות.
הוא היה התינוק הגדול ביותר בעולם שתועד, משקלו היה כ-10.7 קילוגרמים, גובהו היה כ-75 סנטימטרים ואורך כפות רגליו עמדו על כ-15 סנטימטרים.
על לידת תינוק זה הוענק לה שיא גינס.
כדי להשכיח את ניסיונותיהם המרים להביא ילדים לעולם, בני הזוג בייטס הצטרפו לקרקסים ונעו בדרכים.
הם הצטרפו לקרקס שהופיע בקיץ 1879 ובאביב של שנת 1880 ערכו את הופעתם האחרונה.
אנה בילתה את שארית חייה בשקט בחווה שקנתה עם מרטין.
היא הצטרפה לקהילת הכנסייה הבפטיסטית שבאזורה והייתה נוכחת במיסות יום ראשון עם בעלה.
המושבים עליהם ישבו הותאמו במיוחד למידותיהם החריגות.
אנה לימדה לעיתים בבית ספר של יום ראשון בכנסייה.
אנה בייטס מתה באופן פתאומי בשנתה ב-5 באוגוסט 1888, יום אחד בלבד לפני שמלאו לה 42 שנים.
היא נכנעה לאי-ספיקת לב, לאחר שנלחמה בזפקת במשך תקופה.
לאחר מותה, הזמין מרטין ארון קבורה מקליבלנד, אוהיו.
ארון הקבורה שקיבל היה בעל מידות רגילות, שכן מקבלי פנייתו לארון באורך כה חריג חשבו שמדובר בטעות.
הוא רתח על כך מזעם וציין שאלו המידות הנכונות של ארון הקבורה.
הלווייתה התעכבה בכשלושה ימים עד שהתקבל ארון קבורה חדש המתאים לממדיה.
אנה, מרטין, וילדיהם שלא האריכו ימים, קבורים כולם בבית הקברות מאונד היל באוהיו.
לצד קברה של אנה ניצב קבר אחותה מגי, שנפטרה משחפת באביב 1875, בגיל 22.
אנה סליה דה ארמס-קאסו (בספרדית: Ana Celia de Armas-Caso; נולדה ב-30 באפריל 1988) היא שחקנית קובנית, שהתפרסמה מתפקידיה הראשיים בסרטים "דפיקה בדלת" (2015), "בלייד ראנר 2049" (2017), ו"רצח כתוב היטב" (2019).
לאחר מכן, כיכבה דה ארמס בסרטים "רשת צרעות" (2019), "סרז'יו" (2020), בתור נערת בונד בסרט ה-25 בסדרת סרטי "ג'יימס בונד" "לא זמן למות" (2021), ובסרט הביוגרפי "בלונדינית" (2022) בתור מרילין מונרו, עליו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
אנה סליה דה ארמס-קאסו נולדה בהוואנה שבקובה, וגדלה בעיירה הקובנית סבה וסבתה מצד אמה היו מהגרים מספרד.
אביה, ראמון, עבד בעבודות שונות, והיה בין היתר מנהל בנק, מורה, מנהל בית ספר וסגן ראש עיריית עיר.
אמה, אנה, עבדה באגף משאבי אנוש של משרד החינוך.
לדה ארמס יש אח אחד גדול, חוויאר, שעובד כצלם בניו יורק, שבשנת 2020 נחקר על ידי המשטרה הקובנית בשל עמדתו הביקורתית נגד צו 349 (חוק קובני הדורש מאמנים להשיג אישור מראש לפני הופעה ציבורית או פרטית).
בעוד דה ארמס גדלה עם הקצבת מזון, מחסור בדלק והפסקות חשמל תכופות במהלך המשבר הכלכלי של קובה, היא תיארה את חייה המוקדמים כמאושרים.
במהלך ילדותה והתבגרותה, לדה ארמס לא היה נגן וידאו או DVD והיא צפתה בסרטים הוליוודיים בדירת שכנתה.
היא שיננה ותרגלה מונולוגים מול המראה, והחליטה להיות שחקנית כשהייתה בת 12. בשנת 2002, בגיל 14, היא עברה בהצלחה אודישן כדי להצטרף ל בהיותה סטודנטית בקורס, היא השתתפה בשלושה סרטים קצרים.
בשנתה הרביעית בקורס, היא עזבה את הלימודים מספר חודשים לפני שהציגה את עבודת הגמר שלה, משום שלבוגרים קובנים נאסר לעזוב את המדינה מבלי להשלים שלוש שנות שירות חובה לקהילה.
בגיל 18, עם אזרחות ספרדית דרך סבה וסבתה מצד אמה, היא עברה למדריד כדי להמשיך בקריירת משחק.
תפקידה הראשון של דה ארמס היה בשנת 2006 כששיחקה לצד אלכס גונזלס בתפקיד מארי בסרט "אונה רוזה דה פראנסיה", ובשנת 2009 שיחקה בסרט הנעורים הספרדי "סקס, מסיבות ושקרים" לצדם של מריו קאסאס והוגו סילבה.
תפקידה המשמעותי הראשון היה בסדרת הטלוויזיה הספרדית "אל אינטרנאדו" שם שיחקה בתפקיד קרולינה.
אחריו המשיכה דה ארמס את הקריירה בספרד בסדרה "לה לינדה" (2010–2012).
בשנת 2011 שיחקה בוידאו קליפ לשיר "Gipsy funky love me do" של הזמרת הספרדייה רוסריו פלורס.
בשנת 2019 שיחקה דה ארמס בקומדיה השחורה "רצח כתוב היטב" שכתב וביים ריאן ג'ונסון.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ב-7 בספטמבר 2019, והוא יצא לאקרנים בארצות הברית ב-27 בנובמבר 2019.
בשנת 2020 גילמה את קרולינה לריירה בסרט הדרמה הביוגרפי "סרז'יו" מבית נטפליקס, לצד ואגנר מורה המגלם את דיפלומט האו"ם סרז'יו ויירה דה מלו.
בשנת 2021 היא הופיעה לצד דניאל קרייג בסרט "לא זמן למות", הסרט ה-25 בסדרת סרטי "ג'יימס בונד".
דה ארמס התפרסמה מתפקידה בסרט המתח הקומי "רצח כתוב היטב" (2019), עבורו הייתה גם מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר.
דה ארמס גם הייתה מועמדת עבור תפקיד זה בתור מרתה כבררה לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
עם זאת, דה ארמס זכתה בפרס סאטורן לשנת 2020 עבור שחקנית המשנה הטובה ביותר.
כמו כן, בסרט הביוגרפי "בלונדינית" (2022) בו גילמה את מרילין מונרו, עבור תפקידה זה הייתה דה ארמס מועמדת לראשונה לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (2023).
כמו כן, עבור תפקיד זה היא הייתה מועמדת בשנית לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסרט דרמה ולפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
בשנת 2010 החלה בזוגיות עם השחקן הספרדי מארק קלוטט.
השניים נישאו ביולי 2011, ולאחר מכן התגרשו בתחילת 2013. היא גם הייתה מאורסת לזמן קצר לסוכן הטאלנטים האמריקאי פרנקלין לאת', במהלך זוגיות שניהלו מתחילת 2015 עד לסוף לשנת 2016.
בין מרץ 2020 לינואר 2021 הייתה בזוגיות עם השחקן בן אפלק, אותו הכירה על סט הצילומים של הסרט "מים עמוקים".
החל מיוני 2021, דה ארמס בזוגיות עם פול בוקדקיס, סגן נשיא חברת טינדר.
לדה ארמס אזרחות קובנית וספרדית.
בסוף חודש אפריל 2023, סיפרה בתוכנית סאטרדיי נייט לייב כי היא עתידה לקבל אזרחות אמריקאית במהלך חודש מאי אותה שנה.
+שנהסרטתפקידהערות2006Una rosa de Franciaמארי2007Madrigalסטלה מאריס2009סקס, מסיבות ושקריםקרולה2011El callejónרוזה / לאורה2013Faradayאינמה מורגה2014Por un puñado de besosסול2015Anabelכריסדפיקה בדלתבל2016חשופהאיזבל דה לה קרוזכלבי מלחמהאיזידי האבןפליסידד איגלסיאס2017אוברדרייבסטפניבלייד ראנר 2049ג'וי2018Corazónאלנה רמירז2019רצח כתוב היטבמרתה כבררהמועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסרט קומדיה או מוזיקלי (2020)
זוכת פרס סאטורן לשחקנית המשנה הטובה ביותר (2020)שלוש שניותסופיה קוסלואורשת צרעותאנה מגריטה מרטינז2020רצח במעגל סגוראנדראה ריברהסרז'יוקרולינה לריירה2021לא זמן למותפאלומה2022מים עמוקיםמלינדה ואן אלןהאיש האפורדני מירנדהבלונדיניתמרילין מונרו / נורמה ג'יןמועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (2023)מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי (2023)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסרט דרמה (2023)
מועמדת פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר (אנ') (2023)2023בין הצלליםסיידי רודסגם מפיקה בפועל
מועמדת פרס פטל הזהב לשחקנית הגרועה ביותר (2024)2025ג'ון וויק מציג: בלרינהאיב מקארועדן (אנ')הברונית אלואיז
+שנהסדרהתפקידהערות2007El edén perdidoגלוריהסרט טלוויזיה2007–2010אל אינטרנאדוקרולינה לאל סוליסתפקיד ראשי (עונות 1–6); 56 פרקים2010–2011Hispania, la leyendaנראהתפקיד ראשי (עונות 1–2); 17 פרקים
אנה ואגאֶנר (נולדה ב-14 באוקטובר 1976, בלץ, ברית המועצות (כיום מולדובה)) היא שחמטאית מולדובנית-לוקסמבורגית ממוצא יהודי בדרגת רב-אמן נשים.
החל ממרץ 2019 אינה שחמטאית פעילה.
אנה ואגאנר (שוסטרמן) נולדה בבלץ.
אביה הוא לייזר שוסטרמן בעל דרגת אמן בינלאומי, גם אמה שחמטאית מוצלחת.
אנה החלה להתאמן בגיל צעיר בהדרכת אביה.
בשנת 1992 היא חלקה מקום 1–2 באליפות אירופה לנערות עד גיל 16. בשנים 1995, 2000 ו-2004 היא הייתה אלופת מולדובה בשחמט נשים.
אניה שוסטרמן למדה באוניברסיטת בלץ והתמחה בשפות.
היא התחתנה עם בנקאי מלוקסמבורג והחל משנת 2006 מייצגת את ארץ מגוריה החדשה.
גם הוריה עברו להתגורר בלוקסמבורג.
בין השנים 1994 ל-2008 השתתפה אנה ואגאנר ב-6 אולימפיאדות שחמט:
אנה דר-אבדיקיאן (בארמנית: Աննա Տեր-Ավետիքյան; ברוסית: Анна Тер Аветикян; 10 באוקטובר 1908 (על פי הלוח היוליאני) / 23 באוקטובר 1908 – 16 בינואר 2013) הייתה האישה-האדריכלית הארמנית הראשונה.
היא עיצבה מבנים בולטים רבים ברחבי ארמניה, וזכתה במספר פרסים לאומיים ובינלאומיים עבור עבודתה.
אנה טיגראנובה דר-אבדיקיאן נולדה ב-23 באוקטובר 1908 בירוואן, אשר באותה העת הייתה בירת אובלסט ארמניה של האימפריה הרוסית.
כשארמניה סופחה לרוסיה מהאימפריה העות'מאנית, אבותיה זכו לתואר אצולה מטעם ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה עבור מתן סיוע ואספקה רפואית לחייליו של גנרל איוואן פסקביץ'.
היא באה ממשפחה של אדריכלים ומפתחי ערים אשר נודעו בשל יצירת עבודות כגון מערכת מי השתייה הראשונה של ירוואן, בית החולים הראשון של העיר, וכן גם אתרים אחרים.
אביה, טיגראן דר-אבדיקיאן ואחיו, ירוואנד, בנו את היכל התזמורת הפילהרמונית בירוואן, בניין מועצת העיר בכיכר שהומיאן, ואתרים ידועים אחרים.
אחרי שסיימה את לימודי התיכון, בשנת 1924, דר-אבדיקיאן נרשמה ללימודי אדריכלות בבית הספר הטכני של אוניברסיטת ירוואן.
ב-1926, בד בבד עם לימודיה, היא התחילה לעבוד בשביל ניקוגהאיוס בוניאטיאן (בארמנית: Նիկողայոս Բունիաթյան) ואלכסנדר טמניאן, האדריכלים הירוואנים הידועים, אשר היו אחראים על תוכנית האב של העיר ירוואן, וכן של מבנים ואתרים מרכזיים בעיר.
היא למדה בבקרים, העבירה את שעות אחרת הצהריים בסדנתו של בוניאטיאן, ולאחר מכן המשיכה לעבוד עם טמניאן בערבים.
דר-אבדיקיאן סיימה בשנת 1930 את התואר, וזמן קצר לאחר מכן, נישאה לעמיתה האדריכל קונסטנטין הובהאניסיאן.
יחד עם בעלה, דר-אבדיקיאן עיצבה את תחנות הכבאים והמשטרה בירוואן, וכן את בית הקולנוע "סנסונצי טאביט", אשר נהרס מאוחר יותר.
ב-1938, אחד העיצובים שלה זכו להכרה בתערוכה הבינלאומית בפריז, "נשים באמנות ובאמנות עממית", ובאותה שנה זכתה גם לתואר אדריכלית השנה של איגוד האדריכליות הרוסי .
בין 1941 ו-1943, היא כיהנה כיושבת הראש של איגוד האדריכלים הארמני.
העיצוב שלה לבית הקולנוענים זכה בפרס הראשון בשנת 1948 של מועצת כלל האדריכליות הסובייטיות.
הבניין מכונה לעיתים קרובות "בניין פונצ'יקונוץ", כי הוא שיכן בזמנו את אחר מבתי הקפה הראשונים של ירוואן, בו הגישו פונצ'יקנוץ, סוג של מאפה.
לאורך הקריירה שלה, דר-אבדיקיאן עיצבה בניינים משרדיים ובנייני מגורים, בתי ספר ובתי חולים, בין היתר.
בין עיצוביה נכללים אולפני הסרטים "ארמנפילם" בפינה של שדרת לנין ורחוב קירוב בירוואן; בניין משרד המסחר; בניין הנ.ק.ו.ד.
בפינת רחובות קירוב ואבוויאן, המכון ללימוד שפות אחריאן; בתי ספר בואראשאפאט, ונדזור, לנינקאן (גיומרי), סטפנבאן, וירוואן; בית חולים בנור באיאזט.
העיצובים שלה היו ידועים עבור הקומפוזיציה הקלאסית והאלמנטים הדקורטיביים, בשילוב עם מאפיינים לאומניים ברורים של האדריכלות הארמנית.
היא צברה מוניטין עבור עיצוב מבני פינה ובשל יכולתה ליצור עיצובים החיים בהרמוניה עם הסביבה הקיימת, תוך שימוש בארקדות קעורות שעומדות בניגוד עיצובי לקווים הישרים של הרחוב.
ב-1945 דר-אבדיקיאן זכתה להכרה מצד הסובייט העליון של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית, וב-1956, היא נבחרה כאדריכלית השנה של איגוד האדריכליות הסובייטי.
דר-אבדיקיאן נפטרה ב-16 בינואר 2013 בירוואן, ארמניה.
אנה הבלשית היא סדרת דרמה בלשית רוסית עם אלמנטים של מיסטיקה.
שמה הראשוני היה — "אנה המדיום".
שידור פרק הבכורה נערך ב-7 בנובמבר 2016 בערוץ TV-3. הסדרה שודרה מיום שני עד יום חמישי בשעה 19:30. הפרק האחרון של העונה הראשונה שודר ב-22 בדצמבר 2016.
ב-14 מאי 2017, מנכ"ל ערוץ TV-3 ולרי פיודורוביץ' הודיע על תחילת הפקה של סרט טלוויזיה שישלים את הסיפור ויענה על כל השאלות שעוד נותרו פתוחות, בהמשך נודע כי תופק למעשה עונה שנייה שתעלה לשידור ב־7 בנובמבר 2020.
ב-23 פברואר 2018 החלו צילומי סדרת פריקוול בת 50 פרקים בשם "סודות הגברת קירסאנובה".
שידור פרק הבכורה התקיים ב-3 בדצמבר 2018 בערוץ הטלוויזיה "רוסיה 1".
צילומי העונה השנייה הושלמו בפברואר 2021.
שנת 1888. לעיר המחוז זאטונסק מגיע מסנקט פטרבורג הבירה החוקר המנוסה יאקוב שטולמן.
שם הוא פוגש נערה מקומית, אנה מירונובה, חובבת מדע, מיסטיקה ורוחניות.
יחד, הם יוצאים לפתור שלל מקרים מסתוריים וסדרת פשעים איומים.
אנה עוזרת לו לפתור את התיק, ומערכת יחסים נוצרת ביניהם.
עם זאת, יאקוב יוצא לאירופה ומשאיר את מירונובה לבדה.
שנת 1894. זיכרונות האירועים חלפו ותושבי זאטונסק ממשיכים בחייהם הרגועים והמדודים.
עם זאת, לא הכל רגוע בעיירה כפי שנראה במבט ראשון.
אנה, שאיבדה את כוחה, תצטרך להתמודד עם רוע חדש ולהשתמש בשיטות אחרות כדי להילחם בו.
יאקוב שטולמן, שזה עתה חזר, הופך עבורה לעוזר בלתי צפוי.
עם זאת, עדיין יש בעיות לא פתורות בין האוהבים, מה שמונע מהם לעבוד באופן פרודוקטיבי.
למרות זאת, מירונובה ושטולמן מבינים שעליהם לעבוד יחד כדי להציל את זאטונסק מפשעים מחרידים.
אנה הווארד שו הייתה מנהיגת התנועה לזכויות הצבעה לנשים בארצות הברית.
הייתה גם רופאה והאישה הראשונה שתפקדה ככומר בתנועה המתודיסטית.
שו נולדה בניוקאסל על נהר טיין, אנגליה, בשנת 1847. היא ומשפחתה היגרו לארצות הברית כשהייתה בת ארבע והתיישבו בלורנס שבמסצ'וסטס.
בהיותו בן שתים עשרה הגיש אביה "תביעת בעלות על שלוש מאות ושישים דונמים של אדמה במדבר" בצפון מישיגן "ושלח את אמה וחמשת ילדיה לחיות שם לבדם".
אמה ראתה את ביתם במישיגן כ"חווה אנגלית עם כרי דשא עמוקים, שמים שטופי שמש וחרציות", אך עם הגיעם למקום הופתעה לגלות שזו בעצם "בקתת עץ נואשת ושוממה" במה שהיה אז במדבר, במרחק 40 ק"מ ממשרד דואר ו-100 ק"מ ממסילת הרכבת.
כאן התמודדה המשפחה עם סכנות החיים על הגבול.
שו נעשתה פעילה מאוד בתקופה זו, ועזרה לאחיה לשפץ את ביתם ולתמוך באמה בזמן הזעזוע והייאוש.
שו לקחה על עצמה משימות פיזיות כמו "חפירה של באר וחטיבת העצים למדורה".
כשראתה את הסבל הרגשי של אמה האשימה שו את אביה חסר האחריות על כך ש"...לא חשב על האופן שבו בני המשפחה יחיו וישרדו בתנאים הקשים."בזמן שאמה הנכה הייתה עמוסה בעבודות הבית", אביה שהיה בלורנס היה יכול להקדיש באופן חופשי זמן לפעילות ב ולתנועות הציבוריות הגדולות של ימיו.
צרותיה של המשפחה החמירו עם השנים.
במהלך מלחמת האזרחים בארצות הברית מתה אחותה אלינור בלידה, ואחיה טום נפצע.
כשהייתה בת חמש-עשרה נעשתה מורה בבית ספר, ולאחר שאחיה ואביה המבוגרים יותר הצטרפו למאמץ המלחמתי, היא השתמשה ברווחיה כדי לעזור לפרנס את משפחתה.
עם זאת, "בכל חודש של המאמץ של המשפחה, הפער בין ההכנסות שלהם לבין ההוצאות שלהם הלך וגדל."
כשהתבגרה שו, דרכה ללמוד בקולג' נעשתה מוצקה יותר.
אחרי מלחמת האזרחים, היא נטשה את עבודת ההוראה שלה ועברה לגור עם אחותה הנשואה מרי בביג רפידס, מישיגן.
היא הייתה מעדיפה את העבודה הרווחית יותר של חפירת תעלות אך נאלצה לאסוף את "המחט המפחידה" ולהיות תופרת.
קריירת ההטפה שלה החלה בהשראת הכומר מריאנה תומפסון שהיה האדם הראשון שתמך ברדיפתה להשכלה.
הודות לעזרתו של תומפסון, נכנסה שו לתיכון ביג ראפידס שבו זיהו את כשרונותיה ואת דרכה.
בגיל עשרים וארבע הוזמנה שו על ידי ד"ר פק, אדם המבקש לצוות אשה לתנועה המתודיסטית, כדי לשאת את דרשתה הראשונה.
שו היססה בתחילה משום שהניסיון הקודם היחיד שלה היה "כילדה קטנה המטיפה לבדה ביער ...
בעידודה של ד"ר פק וידידתה הקרובה, קלרה אוסבורן, שו הסכימה ונתנה את דרשתה הראשונה במישיגן, מישיגן.
למרות ההצלחה של הדרשה הראשונה שלה, התשוקה החדשה שלה להטיף קיבלה התנגדות מחבריה לכיתה, וממשפחתה שהסכימה לשלם עבור ההשכלה שלה רק אם היא תחדל מעיסוק בהטפה.
חרף ההתנגדות המתמדת ובידודה מסביבתה, בחרה אנה להמשיך בדרכה ולהטיף מוסר.
היא הייתה נרגשת מאוד מביקורו של מרי ליברמור, מרצה בכיר שהגיע לביג רפידס.
ליברמור נתן לה את העצה הבאה: "אם את רוצה להטיף, המשיכי והטיפי..
לא משנה מה אנשים אומרים, אל תתני להם לעצור אותך!"
בשנת 1873, התקבלה שו למכללת אלביון, בית ספר מתודיסטי באלביון, מישיגן.
מאחר שמשפחתה התנגדה למסלול הקריירה שלה, הם סירבו לספק כל תמיכה כספית.
בשלב זה, שו הייתה מטיפה בעלת רישיון וניסיון של שלוש שנים.
שו הצליחה לכלכל את עצמה על ידי מתן הרצאות על התנגדויות לשתיית אלכוהול כחלק מהתנועה המתחזקת בארצות הברית.
אחרי אלביון קולג, שו למדה בבית הספר לתאולוגיה באוניברסיטת בוסטון בשנת 1876. היא הייתה האישה היחידה בכיתה שלה מתוך ארבעים ושניים גברים, והיא תמיד הרגישה "הרשעה תהומית כי היא לא הייתה באמת רצוה שם." הרגשה זו גם נבעה מהקושי שלה לתמוך כלכלית בלימודה.
בהסתמך על הכנסה צנועה, שו לא מצאה את זה הוגן כי "המטיפים קיבלו לינה חינם במעונות לצד עלות מועצה של 1.25 $ בעוד עבורה העלות הייתה 2 $." אבל לא כמו באלבון, שם היא הייתה "המטיפה היחידה הזמינה היחידה", באוניברסיטת בוסטון היו מטיפים רבים מולם התחרתה על אפשרויות עבודה.
כשהתקשתה בהגשת כסף כדי לשלם שכר הדירה, היא נאבקה להאכיל את עצמה והרגישה "קור, רעב, בדידות." עכשיו שו התחילה לשול אם מקצוע ההטפה נועד לה.
למרות הקשיים האלה, המשיכה שו ב-1880, אחרי שהכנסייה המתודיסטית האפיסקופלית סרבה להסמיך אותה, היא השיגה הסמכה הכנסייה המתודיסטית הפרוטסטנטית.
בעקבות הסמכתה קיבלה שו תואר דוקטור מאוניברסיטת בוסטון בשנת 1886. בתקופת הלימודים בבית הספר לרפואה היא הפכה לאחת מהדוברת הבולטות למען זכויות פוליטיות לנשים.
תפקידה בתנועה לזכויות הצבעה לנשים
המאמץ המשותף עם סוזן ב.
החל משנת 1886 שימשה שו כיו"ר ארגון ההתנגדות (לצריכת אלכוהול) הנוצרית לנשים (WCTU).
תפקידה היה "לעבוד למען זכות הבחירה של האישה ולאחר מכן להשתמש בהצבעה כדי לזכות ב"הגנה על הבית" ובחקיקה כנגד צריכת אלכוהול.
[4] עם זאת, ההתמקדות שלה בנושא האלכוהול התמתנה ככל שכוחה גבר בתנועת למען זכויות נשים להצביע.
שו פגשה לראשונה בסוזן ב.
אנתוני בשנת 1887. בשנת 1888, השתיים השתתפו בפגישה הראשונה של המועצה הבינלאומית של נשים.
סוזן ב' אנתוני עודדה אותה להצטרף לאגודת הנשים הלאומית (NWSA).
לאחר שהסכימה, שו מילאה תפקיד מפתח כאשר שתי ההתאגדויות התמזגו בהצבעה כאשר היא "סייעה לשכנע את ה־AWSA (התנועה האמריקנית למען זכויות נשים להצביע) להתמזג עם NWSA של אנתוני ואליזבת קיידי סטנטון, ויצרה לראשונה מזה שני עשורים מראית עין של אחדות ארגונית בתוך התנועה למען זכויות נשים להצבעה.
החל בשנת 1904 ובמשך 11 השנים הבאות, שו הייתה נשיאת NAWSA.
תחת הנהגתה, המשיכה NAWSA לפעול כלובי לטובת תיקון חוקתי לאומי המעניק לנשים את הזכות להצביע.
בתחילת המאה ה -20, אליס פול ולוסי ברנס, חברי ה־NAWSA, החלו להשתמש בטכניקות מיליטנטיות (למשל, חסימת הכניסה לבית הלבן במהלך מלחמת העולם הראשונה) כדי להילחם על זכות הבחירה של נשים.
הם, כמו חברים אחרים, קיבלו השראה מהצלחתן של הסופרז'יסטיות המיליטנטיות באנגליה.
כנשיאה של NAWSA, הופעלו על שו לחצים לתמיכה בטקטיקות אלה.
אף-על-פי-כן היא טענה כי היא "מתנגדת באופן בלתי-נמנע למיליטנטיות, ומאמינה כי שום דבר בעל ערך קבוע לא היה מושג כך, שלא ניתן היה להשיגו בקלות רבה יותר בשיטות של שלום." היא נשארה מתואמת עם הפילוסופיה של אנתוני, טקטיקות מיליטנטיות.
בשנת 1915, היא התפטרה מתפקידה כנשיאת NAWSA והוחלפה על ידי בת בריתה קארי צ'פמן קאט
במלחמת העולם הראשונה, הייתה ראש ועדת הנשים של מועצת ההגנה הלאומית של ארצות הברית, שהפכה לאשה הראשונה שזכתה במדליית השירות המיוחדת.
היא המשיכה להרצות על זכות ההצבעה לשאר שנות חייה.
בהרצאה שהעבירה שו, חודשים ספורים בלבד לפני מותה באוניברסיטת ביילור בוואקו שבטקסס, אמרה: "הדרך היחידה להפריך את הטענה שאמריקה היא דמוקרטיה ולכן נשים זכאיות להצביע היא להוכיח כי נשים אינן אנשים".
היא סיימה את הנאום על ידי קריאה לנשים להשתתף בתנועת הנשים למען זכות הצבעה.
היא הייתה נואמת בכנס הלאומי האמריקאי בנוגע לתופעת הלינץ' ב־1919, והציגה את זכות הבחירה של הנשים כצעד נגד התופעה.
שו מתה מדלקת ריאות בביתה במוילאן, נת'ר טאון-שיפ, פנסילבניה, בגיל שבעים ושתיים, כמה חודשים לפני שהקונגרס אישר את התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית.
שו חיה עם לוסי אלמינה אנתוני (1859–1944), אחייניתה של סוזן ב.
אנתוני ושו היו יחד שלושים שנה, והיא הייתה ליד מיטתה במותה.
נאום 1915 שלה, "העיקרון הבסיסי של הרפובליקה" דורג במקום ה-27 בין הרטוריקות האמריקניות של למעלה מ-100 נאומים של המאה ה -20 (המפורטים לפי דרגה).
בשנת 2000 היא הוכנסה לאולם התהילה הלאומי לנשים.
מרכז הנשים של אנה הווארד שו במכללת אלביון מרכז את התוכניות החינוכיות המקדמות את ההכלה והפלורליזם ומגביר את המודעות לנושאים הקשורים לנשים ולגדר: דוגמאות לתכונות על הטרדה מינית ותקיפה מינית.
האירוע הבולט ביותר בחסות המרכז הוא תוכנית החודש לנשים של הווארד שו, המיועדת מדי שנה לכבוד זכרה של ד"ר שו ולהדגשת היבטים חשובים בחיי הנשים, ותוכניות חינוכיות אחרות הנתמכות בחסות ארגוני סטודנטים בעלי אינטרסים משותפים.
"המרכז לאנה הווארד שו בבית הספר לתאולוגיה של אוניברסיטת בוסטון מקדם מבנים ושיטות המעצימות נשים ומכבד את הגיוון.
המרכז נקרא על שם הכומר דוקטור אנה הווארד שו, כומר מתודיסטית, רופאה וסופרג'יסטית.
עשר שנים לאחר הקמתו ב -1978 הוקם מרכז שו כמרכז הנשים של הכנסייה הצפונית-מזרחית של הכנסייה המתודיסטית המאוחדת ".
בית הספר התיכון אנה הווארד שו שנבנה בשנת 1922–1924 בדרום מערב מחוז שווילקוויל, פילדלפיה נקרא בשמה.
פסל של אנה הווארד שו הוקם ליד ספריית הקהילה ביג רפידס, מישיגן, בשנת 1988.
הפרק השלוש עשרה של העונה הרביעית של סדרת הטלוויזיה האמריקאית רוק 30, והפרק ה -17 של הסדרה הכוללת, נקרא "אנה הווארד שו דיי".
השם מבוסס על השנאה העיקרית של ליז לימון ליום האהבה, מה שמביא להחלפה ליום הולדתו של מנהיג בתנועת הבחירות לנשים.
אנה הווארד שו הוצגה בשנת 2004 סרט טלוויזיה מלאכיות מברזל על ידי לויס סמית'.
אנה הנטלי (נולדה ב-1982; באנגלית: Anna Huntley) היא זמרת מצו סופרן בריטית.
הנטלי, ילידת סטוקטון און טיס שבמחוז דרהאם בצפון מזרח אנגליה, היא בוגרת האקדמיה המלכותית למוזיקה והקולג' המלכותי למוזיקה בבית הספר הבינלאומי לאופרה.
זכתה במלגות אולם ויגמור, בפרסים בשירת ליד בברלין, בתחרות ליצירות הנדל בלונדון ובפרסים בשירה אופראית.
השתלמה בהדרכתה של אנג'ליקה קירכשלגר.
הנטלי מופיעה בקביעות ברסיטלים באולם ויגמור בלונדון, ובאירופה לצידם של פסנתרנים נודעים ובמרכזי מוזיקה באירופה כמוזיקפראיין בווינה, האולם הקאמרי בברלין, בפסטיבלים באוקספורד, באת', ברייטון וסנט מגנוס.
השתתפה בסדרת קנטטות באך בקונצרטהאוס בווינה.
שרה עם ההתזמורת הסימפונית של וינה ועם התזמורת הסימפונית של ה-BBC.
הופיעה באופרה הלאומית האנגלית, באופרה הוולשית, ובאופרה הישראלית.
הקליטה את שירי שוברט בלווי גיטרה, שירים של שומאן, מלארמה וראוול.
אנה גונזגה הייתה אצילה צרפתית וסלוניסטית צרפתית, אשר הייתה אשתו של אדוארד, רוזן פפאלץ-זימרן, נכדו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה ודוד של ג'ורג' הראשון, מלך בריטניה.
אם אנה לא הייתה ממירה את אדוארד לקתוליות, אולי היה כס המלוכה האנגלי עובר לצאצאיו.
אנה מארי דה גונזגה נולדה בפריז בשנת 1616, לקרלו הראשון גונזגה, דוכס מנטובה ומונטפראט וקתרין דה מיין, בתם של שארל מלורן, דוכס מיין והנרייטה די סבויה, המרקיזה דה וילאר.
אביה השתייך לענף הזוטר הצרפתי של דוכסי בית גונזגה, אשר שלט במנטובה בצפון איטליה.
ענף נוור הגיע מאוחר יותר למנטובה שוב לאחר מלחמת הירושה של מנטובה, שהחלה בין היתר בעקבות תביעת אביה הפריסאי לדוכסות מנטובה ומונטפראט.
בתמיכתו המובטחת של הכתר הצרפתי, שהעדיף מטבע הדברים עמית צרפתי שישלוט במנטובה, הגיע קרלו לשם בינואר 1628 והכריז על עצמו כעל שליט הדוכסות.
למרות שמה האיטלקי, אנה נולדה וחיה בעיקר בצרפת.
היא כנראה נשארה בצרפת גם לאחר שאביה החל לשלוט במנטובה, בהתחשב בכך שהעיירה נהרסה ב-1630 (פגועה במלחמה, במגפה ובפינוי אכזרי של צבא האימפריה הרומית הקדושה).
אנה הייתה הצעירה מבין ששת ילדיהם של דוכס ודוכסית מנטובה.
היו לה שלושה אחים, ביניהם קרלו השני גונזגה, ושתי אחיות, שהבכירה הייתה מריה לואיזה גונזגה מפולין.
אמה הצרפתייה, קתרין דה מיין (שהייתה שייכת לבית גיז, שהיה ענף זוטר של בית לורן), מתה ב-1618, כשאנה הייתה רק בת שנתיים בערך.
במקור תכננה משפחתה להפוך אותה לנזירה, אבל מות אביה ב-1637 שחרר אותה מחובה זו, ומאז יצאה אנה לחיים הרפתקנים.
אנה התאהבה בלהט בבן דודה אנרי השני, דוכס גיז, ומאוחר יותר, היא טענה כי חתמה איתו על נישואים מורגנטיים בשנת 1639, אשר אותם הוא הכחיש.
בשנת 1640, היא התחפשה לגבר כדי להצטרף אליו בסדאן, אבל הוא דחה אותה, ובשנת 1641 היא הגישה תביעה נגדו ודרשה הכרה כאשתו.
ב-24 באפריל 1645 התחתנה אנה בפריז, ללא התלהבות רבה, עם אדוארד, רוזן פפאלץ-זימרן, אציל גרמני בן תשע-עשרה, חסר ארץ וחסר כל, שהיה צעיר ממנה בתשע שנים, ונולדו להם שלושה ילדים.
על פי ההיסטוריון האיטלקי סינור ג'.
אינטרה, אנה "החזיקה באחד הסלונים המבריקים ביותר בשנים הראשונות של שלטונו של לואי הארבעה עשר".
נישואיה של בתה השנייה לאנרי ז'ול דה בורבון, דוכס ד'אניין, באו להחזרתה.
אנרי ז'ול, בנו של לה גראנד קונדה, היה בן דודו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ואחד הגברים הבכירים ביותר בחצר המלוכה.
אחותה, המלכה הפולניה מארי לואיז גונזגה, ייעדה את אן הנרייט כיורשתה והתחייבה לתמוך במועמדותו של הדוכס ד'אניין לכס הפולני.
הנסיכה אנה הצליחה לחתן את בתה הצעירה, בנדיקטה הנרייטה מפפאלץ-זימרן עם יוהאן פרידריך, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
בנוסף היא הייתה אשת סודו של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, ואף עזרה לארגן את נישואיו השניים לאחיינית בעלה בת התשע-עשרה, ליזלוטה, נסיכת הפפאלץ.
אמה של אנה הייתה חברה ממשפחת בית גיז ה"אולטרה קתולית", ואנה נראה שהייתה מאוד מסורה לדת, במיוחד בשנים המאוחרות יותר שלה.
מלבד היותה צאצא בלתי חוקי של אפיפיור, היא הייתה נכדתו של שארל מלורן, דוכס מיין, ראש הליגה הקתולית, שאחיו נרצחו בעת מלחמות הדת בצרפת.
אנה הצליחה להמיר את בעלה הקלוויניסטי לקתוליות, למרות איומיה של אליזבת סטיוארט להתנער מכל ילדיה שהפכו לקתולים.
(אליזבת סלחה לבנה במהירות מפתיעה.)
בשנת 1663, מת אדוארד בפריז בגיל 37. 40 שנה לאחר מותו, אחותו הצעירה של אדוארד, סופיה מפפאלץ, המכונה בדרך כלל סופיה מהנובר לאחר נישואיה לארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג הפרוטסטנטי, הוכרזה כיורשת העצר לדודנית שלהם, אן, מלכת בריטניה.
סופיה מעולם לא הוכרזה כיורשת לסקוטלנד.
היא הייתה יורשת את הכתר, אילולא מתה שבועות אחדים לפני שמתה המלכה אן.
עם מותה של סופיה, בנה גאורג לודוויג, הנסיך בוחר של הנובר ודוכס בראונשווייג-לינבורג, הפך למלך בריטניה, כמלך הראשון מבית הנובר.
"אם אחיו הבכור של סופיה, אדוארד, לא היה ממיר את דתו לקתוליות", כותב ג'ורג' ל' ויליאמס, "ייתכן כי כס המלכות האנגלי היה מוחזק על ידי צאצאיו".
בשנת 1671, אנה גונזגה שינתה לחלוטין את אורח החיים שלה, בשל התקרבותה לדת, וב-6 ביולי 1684 היא מתה בפריז.
ב-24 באפריל 1645 התחתנה אנה עם אדוארד, רוזן פפאלץ-זימרן, ממנו נולדו לה 3 בנות:
אנה היילמן (1 בדצמבר 1928 - 1 במאי 2011), או חנקה או חנה וייסמן, הייתה אחת האסירות במחנה ההשמדה אושוויץ ששרדו את השואה, למרות סיוען למרד הזונדרקומנדו בניסיונו לפוצץ חלק מהמשרפות באושוויץ, שלאחריו הוצאו להורג חלק מהנשים שסייעו למרד, בניהן אסתר אחותה של אנה.
הוריה של אנה, יעקב ורבקה וייצבלום, היו חירשים.
משפחת היילמן הייתה משפחה יהודית מהמעמד הגבוה בוורשה שבפולין.
היו לה שתי אחיות גדולות, סבינה ואסתר (סטושיה).
אביה של אנה, יעקב נולד בוורשה בשנת 1887 והיה לו מפעל בוורשה שהעסיק עובדים חרשים כדי ליצור עבודות יד מעץ.
ב -1936 הציג את חפצי המפעל בתערוכה העולמית פריז וב -1939 עשה זאת בתערוכה העולמית של ניו יורק.
אמה, רבקה, נולדה ב -1898 בפרוז'ני שבפולין למשפחה עשירה.
אנה, אסתר והוריהם התגוררו באזור שהפך בהמשך לגטו ורשה.
הם התגוררו ברחוב מילא, לא רחוק ממילא 18 - מטה הארגון היהודי הלוחם, בהנהגת מרדכי אנילביץ'.
סבינה הצליחה להימלט מן השואה יחד עם מורה לשעבר ובעלה לעתיד.
הם נסעו לברית-המועצות והתיישבו בשוודיה.
אנה הייתה חלק מתנועת הנוער "השומר הצעיר".
עם פרוץ מרד גטו ורשה היא לא הייתה בטוחה אם להילחם או להישאר עם הוריה; בסופו של דבר היא בחרה להישאר עם הוריה.
אנה, אסתר והוריהם היו בין המגורשים האחרונים מגטו ורשה, כאשר נלקחו למחנה ההשמדה מיידאנק במאי 1943. הוריה של אנה נרצחו מיד כשהגיעו למיידאנק.
אסתר ואנה נשלחו לאושוויץ בספטמבר 1943.
ביחד עם אחותה אסתר וייסבלום (אסטושיה), ונשים אחרות הבריחה היילמן אבק שרפה ממפעל חימוש שבו עבדו והעבירו אותו לאנשי הזונדרקומנדו.
הנשים שהיו מעורבות בשרשרת ההברחות של אבק השריפה כללו את רוז'ה רובוטה (שהייתה בקשר ישיר עם אנשי הזונדרקומנדו), אלה גרטנר, רגינה ספירשטיין, רוז גרונאפפל, הדסה זלוטניצקה, מרתה בינדיגר, גניה פישר, אינגה פרנק ואילזה ואנטיצ'קה.
בזיכרונותיה כתבה אנה: ''מתוך ידידות זו התפתחו רעיונות ההתנגדות.
אני לא יכולה להגיד לך מי יזם את זה ...
הרעיון היה: מה נוכל לעשות, כל אחד מאיתנו, כדי להתנגד?
חשבתי, אני עובדת בפולברראום, אולי אקח אבק שריפה?
אבק השרפה היה בהישג ידנו.
חשבנו, 'אנחנו יכולות להשתמש בו!' מישהי בקבוצה ידעה שהזונדרקומנדו מכינים מרד.
אמרנו 'בואו ניתן להם את אבק השריפה!'".
הן מצאו דרכים רבות להבריח אבקת שריפה החוצה.
למען המשימה השתמשו הנשים בכיסים בחלק הפנימי של שמלותיהם, קשרים בצעיפים, ולפעמים אפילו אבקה מתחת לציפורניהם.
החיילים הגרמנים ערכו חיפושים שוטפים והיילמן סיפרה שכשראו מרחוק שהחיפוש מתקרב, הם הניחו את האבקה על הקרקע, וערבבו אותה באדמה כדי שאבק השריפה לא ייראה.
לטענת היילמן, אחותה אסתר, נבגדה כאשר אלה גרטנר סיפרה לקצין אס-אס שהתיידדה איתו על הדבר.
היא, רוזה רובוטה, רגינה ספירשטיין ואלה גרטנר נלקחו ל"בונקר" בתוך המחנה הראשי ועונו במשך חודשים.
אבל במשך כל הזמן הזה, הן מעולם לא סיפרו על מעורבותה של אנה.
אלא רק נתנו שמות של אנשי זונדרקומנדו שכבר לא היו בין החיים.
ב-5 בינואר 1945 נתלו אסתר, רגינה, אלה ורוזה.
כל מחנה הנשים נאלץ לצפות בהוצאות להורג.
בפקודות ישירות מברלין הוצאו הנשים להורג כלוחמות התנגדות.
כעבור שבועיים, ב-18 בינואר 1945, החל הפינוי הגרמני ממחנה אושוויץ באמצעות צעדות המוות כאשר הצבא הסובייטי התקדם לכיוון גרמניה.
אנה השתתפה באחת מצעדות המוות לראוונסבריק ושהתה שם בפברואר 1945 ואז עברה למחנה וישטט-גלווה (Neustadt-Glewe) שם הייתה אסירה עד שחרור המחנה על ידי הצבא האדום ב-2 במאי 1945.
לאחר שהות קצרה בבלגיה, עלתה אנה במאי 1946 לארץ ישראל המנדטורית.
אנה התאחדה עם אחותה סבינה, פגשה את משפחתה המורחבת והשלימה את לימודיה בתיכון.
היא נישאה ליהושע היילמן ב-7 במרץ 1947. יהושע עלה מפולין לארץ ישראל שבוע אחד לפני תחילת מלחמת העולם השנייה.
כל משפחתו נרצחה במהלך המלחמה מלבד אחותו הקטנה, רוז.
גם היא שהתה באושוויץ ושרדה את המלחמה.
במהלך חייה בישראל, אנה השלימה תואר בעבודה סוציאלית וילדה שתי בנות עם בעלה יהושע.
המשפחה היגרה לארצות הברית, כשבתחילה יהושע עבר לארצות הברית ושימש כמורה לעברית ובהמשך, ב-1958, היגרו גם אנה והבנות והצטרפו אליו בעיר בוסטון.
ב-1960 היגרה המשפחה לעיר אוטווה שבקנדה בגלל הזדמנות לעבוד שם כמנהל בית ספר עברי.
אנה עבדה עם עמותת הסיוע לילדים באוטווה כעובדת סוציאלית דו לשונית (אנגלית-צרפתית).
היא הפכה למפקחת של מחלקת האנגלית-עברית ויצאה לגמלאות בשנת 1990, יהושע היילמן נפטר באוקטובר 2005 ואנה נפטרה ב-1 במאי 2011.
הדרך לכתיבת ספר זכרונותיה הייתה דרך ארוכה.
בשנת 1991 לאחר טקס ביד ושם להנצחת אחותה והנספות הנוספות, רג'ינה, אלה, ורוזה, אנה אמרה לבעלה של אחת מבנותיה, שלדון שוורץ, שהיא כתבה יומן בפולנית באושוויץ, ושהיומן נתפס, הוחרם והושמד בזמן מסוים לאחר חיפוש בחפציה על ידי הנאצים.
ושהיא שחזרה את כולו מתוך זכרונה בזמן שהותה במחנה עקורים ב-1945, שלדון שכנע אותה לתרגם את יומנה לאנגלית וביחד, השניים עבדו במשך עשר שנים; היא כתבה והוא ערך.
ספר זכרונותיה "Never Far Away :The Auschwitz Chronicles of Anna Heilman", פורסם בשנת 2001. הספר זכה בשנת 2002 בתחרות פרסי אוטווה לספרות.
אנה היילמן היא אחת מן הדמויות בסרט התיעודי "Unlikely Heroes" שיצא לאור ב-2003 בבימויו של ריצ'רד טראנק.
הסרט מספר על תנועת ההתנגדות היהודית במהלך מלחמת העולם השנייה.
אנה אליסיה גרה מוראלס (בספרדית: Ana Alicia Guerra Morales; נולדה ב-18 בפברואר 1994) היא זמרת ספרדייה.
נולדה בעיר סן קריסטובל דה לה לגונה שבטנריפה, ספרד.
גרה קיבלה הכרה בינלאומית כאשר בשנת 2017 השתתפה בעונה התשיעית של ריאלטי השירה הספרדי Operación Triunfo , שם סיימה במקום החמישי.
בשנת 2018 התמודדה בקדם האירוויזיון הספרדי עם שני שירים אך לא נבחרה.
אחד מהשירים היה "Lo malo", שיצא ביחד עם איתנה.
השיר דורג כשיר המצליח ביותר בספרד בשנת 2018. כמו כן, הפך השיר לאחד מהשירים הנמכרים ביותר בכל הזמנים בספרד.
לאחר עזיבתה את התוכנית, גררה שיתפה פעולה עם חואן מגאן בשיר "Ni la hora".
בשבוע הראשון לצאתו, הוא הגיע למקום השני במצעד השירים הספרדי.
מאוחר יותר, הוא קיבל על ידי איגוד תעשיית ההקלטות הספרדי את תואר הפלטינה המשולשת.
בשנת 2019 הוציאה גרה את המיני-אלבום הראשון שלה, Reflexión.
בתחילת אותה השנה השתתפה גרה כאמנית אורחת באלבומו של דייוויד בוסטמנטה Héroes en tiempos de Guerra, בשיר "Desde que te vi".
הייתה זו פעם שנייה בה גרה משתפת עמו פעולה, לאחר שהופיעו יחד ביוני 2018.
בין ספטמבר 2019 לינואר 2020 הופיעה גרה ב-16 ערים ברחבי ספרד עם לואיס ספדה, בסיבוב הופעות שנקרא "ImaginBank tour".
עד דצמבר 2019 היו לגרה תשעה תוארי פלטינה ושני תוארי זהב על אלבומיה ושיריה.
אותו המיני-אלבום צבר למעלה מ-100 מיליון צפיות ביוטיוב.
באותה השנה, גרה הופיעה ביחד עם כוכבי המוזיקה הלטינית אלחנדרו סאנס וחואן לואיס גררה.
בתחילת 2020, אנה גררה אישרה כי היא עובדת על אלבום האולפן השני שלה.
בשנת 2021 יצא אלבומו החדש בשם אור יום שלישי.
אנה ואן דר ברחן היא רוכבת אופני כביש הולנדית הרוכבת בשנת 2026 בקבוצה ההולנדית Team SD Worx - Protime.
האלופה האולימפית (ריו 2016) ומדליסטית הארד באותה אולימפיאדה בנגד השעון.
בנגד השעון היא אלופת העולם (אימולה 2020), סגנית וסגנית אלופת העולם (הרוגייט 2019, אינסברוק 2018, ברגן 2017, ריצ'מונד 2015).
ב-2012, הצטרפה ואן דר ברחן לקבוצת סנרג'רס ליידיס.
היא סיימה במקום ה-8 ברונדה ון פלנדרן לנשים, וסיימה במקום ה-11 במרוץ החד יומי, האלה - בויזינגן.
במרוץ הלה פלש וואלון, הגיע כ־55 שניות לאחר המנצחת, אווילין סטיבנס.
היא סיימה במקום ה-5 באליפות הולנד בנגד שעון, 1:36 אחרי אלן ואן דייק המנצחת.
באליפות הולנד במקצה הכביש, סיימה במקום ה-9. היא התחרתה בג'ירו רוסה, וסיימה במקום ה-22 הכללי והחמישי בדירוג הצעירות.
ההישג הטוב ביותר שלה היה מקומה ה-11 בקטעים 9 ו-6. לאחר מכן, התחרתה ואן דר ברחן בטור דה ברטיין.
ואן דר ברחן נתנה במרוץ הזה תצוגת תכלית, כאשר ניצחה 3 קטעים מתוך 4 אפשריים, ביניהם קטע נגד שעון.
היא ניצחה את הדירוג הכללי, דירוג המאיצות ודירוג הרוכבות הצעירות.
בטור דה למוסייה, ניצחה את הקטע השני שהיה נגד שעון קבוצתי, וסיימה במקום ה-5 הכללי.
באליפות העולם שהתרחשה במדינתה, הולנד, סיימה 5 את מקצה הכביש.
ובמקצה נגד השעון הגיעה במקום ה-11.
את 2013 התחילה ואן דר ברחן במקום ה-8 במרוץ האומלופ הט ניוסבלה והמקום ה-6 בלה סאמין.
היא הגיעה במקום ה-15 במרוץ האומלופ ון הט הגלאנד, ו-11 במרוץ הרונדה ון דרנט.
לאחר מכן, הגיעה במקום 7 במרוץ הרונדה ון פלנדרן.
היא סיימה את עונת הקלאסיקות עם מקום 4 בלה פלש וואלון.
היא סיימה 5 בפסטיבל לוקסמבורגיוס.
ורביעית במרוץ החד יומי, בוולס רנטל היל.
ואן דר ברחן נבחרה שוב לג'ירו רוסה, הישגה הטוב ביותר במרוץ היה המקום ה-6 בקטע ה-4, ובסופו של דבר סיימה במקום ה-18 הכללי.
היא השתתפה במרוץ הטורינגה - רונדפארט, וסיימה 4 כללית.
במרוץ הקטעים, טרופי ד'אור, סיימה במקום ה-2. באליפות העולם, במקצה נגד השעון הקבוצתי, הגיעה קבוצתה במקום ה-9 הכללי.
ובמקצה הכביש הגיעה במקום ה-4, 33 שניות אחרי מריאנה ווס המנצחת.
קבוצה סנרג'רס נסגרה, ובשל כך, הצטרפה ואן דר ברחן לקבוצת ראבובאנק.
היא סיימה במקום ה-6 ברונדה ון פלנדרן, אך בסוף אפריל, רשמה ניצחון גדול כאשר ניצחה את מרוץ הדווארס דור דה ווסטהוק, לאחר שברחה לקבוצה המרכזית וניצחה בפער של 12 שניות ממנה.
ואן דר ברחן ניצח את מרוץ הפסטיבל לוקסמבורגיוס, וסיימה 7 במרוץ הבוולס רנטל ו-4 במרוץ הדוראנגו - דוראנגו.
באליפות הולנד בנגד שעון, סיימה במקום ה-5. אך במקצה הכביש סיימה רק במקום ה-42. היא השתתפה בפעם השלישית ברצף בג'ירו רוסה וסיימה במקום ה-3 הכללי, כשמריאנה ווס מנצחת.
היא ניצחה את הטור של נורווגיה ואת הקטע הראשון במרוץ.
בטור של בלגיה, ניצחה את הקטע הרביעי והאחרון, ואת דירוג מלך ההר, וסיימה 2 כללית.
את 2015 פתחה עם ניצחון באומלופ הט ניוסבלד.
היא סיימה 2 במרוץ הלה סאמין, וסיימה 5 בסטראדה ביאנקה.
בטרופאו אלפרדו בינדה, סיימה שלישית, לאחר שהפסידה לליזי דייגנן ולפולין פרן פרבו בספרינט.
וסיימה 3 ברונדה ון פלנדרן.
בטור של אנרגיוואטש, ניצחה את קטע הפרולוג ואת הקטע ה-4. ואן דר ברחן המשיכה בכושר המעולה שלה, כאשר ניצחה את מרוץ ה-לה פלש וואלון ואת פסטיבל לוקסמבורגיוס.
במשחקים האירופיים בבאקו, זכתה במדליית ארד, לאחר שהפסידה לאלנה אמיאליוסיק, וקטרזינה ניואדומה בספרינט.
וניצחה את אליפות הולנד בנגד שעון.
בחודש יולי, רשמה ואן דר ברחן הישג שיא כאשר ניצחה את מרוץ הג'ירו רוסה ואת הקטע השמיני במרוץ.
בנוסף לכך, ואן דר ברחן סיימה שנייה בדירוג המטפסות (אחרי פלאביה אוליביירה) והמאיצות (אחרי מייגן גוארנייר).
ואן דר ברחן המשיכה בכושר הטוב וניצחה גם את מרוץ הלה קורס בי טור דה פראנס, ואת דירוג המטפסים בטור של בלגיה וגם את הקטע ה-3. באליפות העולם שנערכה בריצ'מונד, זכתה במדליית הכסף גם במקצה הכביש וגם במקצה נגד השעון.
ואן דר ברחן סיימה במקום ה-5 במרוץ הסטראדה ביאנקה, רביעית ברונדה ון דרנט, ושישית בטרופאו אלפרדו בינדה.
היא ניצחה את המרוץ החד יומי, סלברדה אומלופ ון דן ייסלדטה, ואת הפלש וואלון.
היא סיימה שלישית בג'ירו רוסה, אך זכתה במקצה הכביש במשחקים האולימפיים בריו.
לאחר שביחד עם אמה יוהאנסון, ואליסה לונגו בורג'יני, תפסה את מארה אבוט שהובילה את המרוץ ב-200 המטרים האחרונים.
הרבה מעמידים את הזכייה במדליית הזהב של ואן דר ברחן עם סימן שאלה, מפני שאנמניק ואן ולוטן, שהייתה המועמדת הבכירה לניצחון ואף הובילה את המרוץ, התרסקה ופרשה.
במקצה נגד השעון, זכתה במדליית הארד.
באליפות אירופה היא זכתה במדליית הכסף במקצה נגד השעון, אך במדליית הזהב במרוץ הכביש.
2017 (ניצחון שני בג'ירו רוסה, ובלייז' - בסטון - לייז', מרוץ אמסטל גולד, ולה פלש וואלון)
ואן דר ברחן עזבה את ראבובאנק לטובת בוולס, וסיימה במקום ה-2 בטור הילטי אגינג.
בחודש אפריל, ניצחה את מרוץ האמסטל גולד, לה פלש וואלון, ואת הלייז'-בסטון-לייז'.
היא ניצחה את הטור של קליפורניה, וסיימה 3 באליפות הולנד בנגד שעון ו-8 באליפות הולנד בכביש.
היא ניצחה את מרוץ הג'ירו רוסה בפעם השנייה, לאחר שהקדימה את אליסה לונגו בורג'יני ב-1:03 דקות.
באליפות העולם, סיימה במקום ה-2 וזכתה במדליית הכסף במקצה נגד השעון, לאחר שרק אנמניק ואן ולוטן הקדימה אותה, ב־12 שניות.
ובמקצה הכביש סיימה במקום ה-8.
גם את 2018 פתחה ואן דר ברחן בצורה מוצלחת, כאשר ניצחה את מרוץ הסטראדה ביאנקה ואת מרוץ הרונדה ון פלנדרן.
היא ניצחה את הפלש וואלון, את הלייז'-בסטון-לייז', ואת מרוץ דורנאגו-דורנאגו.
ואן דר ברחן המשיכה בכושר הטוב שלה, כאשר סיימה שנייה בלה קורס בי טור דה פראנס.
באליפות העולם, זכתה במדליית הכסף בנגד שעון באליפות העולם באינסבורק.
אך לאחר ארבעה ימים, זכתה במדליית הזהב במרוץ הכביש לאחר שהקדימה את אמנדה ספרט, שזכתה במדליית הכסף, בפער של יותר מ-3:40 דקות ובכך הפכה ואן דר ברחן לאלופת העולם בפעם הראשונה.
ואן דר ברחן ניצחה בפעם החמישית ברצף במרוץ הפלש וואלון.
וניצחה גם בטור של קליפורניה.
בג'ירו רוסה, ניצחה את הקטע ה-9 וסיימה במקום ה-2 הכללי, אך בפער גדול של 3:45 ממנצחת המרוץ, אנמיק ואן פלוטן.
בלה קורס בי טור דה פראנס, סיימה במקום ה-10. בסוף אוגוסט ניצחה במרוץ החד-יומי גרנד פרי דה פלואה לאחר בריחת יחיד.
אנה הנטינגטון סטנלי הייתה אמנית אמריקאית אימפרסיוניסטית, ציירה באירופה אמריקה ואסיה.
אנה סטנלי נולדה בכפר קטן במחוז גרין באוהיו.
היא נולדה במהלך השנה הרביעית של מלחמת האזרחים האמריקאית.
באותה שנה סיים אברהם לינקולן את כהונתו הראשונה כנשיא, הגנרל ויליאם טקומה שרמן פתח בקמפיין שלו, ואביה של אנה, גנרל בצבא האמריקני דייוויד סלואן סטנלי נפצע בקרב.
אנה טופלה על ידי אמה, אנה מריה,עם שישה אחים נוספים.
הקריירה הצבאית של אביה העבירה את משפחת סטנלי מספר פעמים בשנים שלאחר מלחמת האזרחים - הם עברו לדרום דקוטה, מישיגן, ניו יורק, טקסס וושינגטון הבירה.
למרות חייהם הדינמיים המחויבות של הוריה לטפח ולחנך את ילדיהם, הוא הישג גדול והמשפחה נותרה אינטימית ועמידה.
הסביבה הזו היא שייצרה את יכולתה של אנה לפרש את העולם שסביבה באמצעות האמנות שלה.
אנה סטנלי בילתה את שנות לימודיה בתיכון בניו יורק, שם למדה באקדמית הנשים של באפלו וצוינה על כישוריה בציור.
אנה קיבלה הדרכה אצל הצייר אמי מרשנט פרנהאם ( 1845-1922) שלמד באקדמיה המלכותית של בוואריה ובאקדמיה במינכן אצל פרנק דובנק.
היצירה של פרנהם כוללת נופים, שצוירו לרוב בשעות אחר הצהריים המאוחרות, המתארות סצנות דמדומים, והיוו השפעה רבה לרבים מהנופים של אנה.
הישגיה הוכרו כאשר אחד מציורי העט והדיו שלה נבחר לעיצוב הכריכה על ספר שפורסם על ידי נשות האקדמיה.
בסתיו 1882 עברה אנה לפילדלפיה כדי להמשיך את לימודיה באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה ולשפר את שליטתה בדמות האנושית.
היא השתתפה בהרצאות אנטומיה ולמדה רישום ופיסול אצל תומאס אייקינס (1844-1916) ותומאס אנשוץ ( 1851-1912) עד אביב 1885. במהלך תקופה זו פגשה גם את האמנית משיקגו, פאולין דון רודולף, תלמידה לשעבר של בית הספר לאמנות בשיקגו, שלוותה את אנה לאירופה.
בשנת 1887 אנה מלווה באמה וחברתה, לנה, נסעה לוונציה ואחר כך לפריז, שם נרשמה לאקדמיה ז'וליאן.
הן התגוררו ברובע הראשון של פריז בסמיכות לגני טווילרי ומוזיאון הלובר.
ההתכתבויות המשפחתיות שרדו, כולל איורים, שמתארים את החוויות שהיו להן בזמן שהיו בפריז.
מכתבים אלה כוללים תיאורים של עבודותיה, נושאים הכלולים ביצירות אמנות והערות על ביקורות שהתקבלו ממדריכיהן.
בהדרכתם של גוסטב קלרנס רודולפה בולנגר וז'ול-ג'וזף לפבר, אנה הפיקה רישומי פחם פיגורטיביים ולא ציורים.
לפבר נודע בזכות דיוקנאותיו והעירומים המוקפדים שצייר.
גוסטב בולנגר, אף הוא צייר דיוקנאות, היה ידוע בעיקר בזכות נושאיו הקלאסיים.
כמה מתלמידיו האחרים כללו את צ'יילד האשאם, ג'ורג' היצ'קוק, פרדריק ויליאם מקונוני, גארי מלצ'רס, וילארד מטקלף, אליזבת נורס, רוברט לואיס ריד ואדמונד צ'ארלס טרבל.
סביר להניח שהמודעות למוניטין של המנטורים שלה משך אותה אליהם.
במכתב אחד היא כתבה כי היא קיבלה "ביקורת חריפה" ובכל זאת אמרה שהיא "הוגנת ומלמדת".
אנה יצאה לצייר בכפר בהולנד, תקופה שתשפיע על יצירתה כאמנית.
המקום היה מבודד מהעולם החיצון, עד שזרים משכו תשומת לב רבה.
במכתב להוריה, אנה כתבה על קהל גדול של יותר ממאה ילדים מקומיים שעקבו אחריהם וכמעט גרמו למהומות מכיוון שמעולם לא ראו אמנים לפני כן.
חיבתה לאנשים האלה הובעה בציוריה - דמויות של איכרים ובעיקר נשים וילדים.
כמו כן ציירה נופים עם סצנות נהר, דייקים ונופי שדות פתוחים לרווחה.
בסתיו 1888 חזרה אנה לפריז יחד עם חברותיה.
במקום לחזור לאקדמיה ז'וליאן, הם נרשמו באקדמיה קולארוסי שם שכר הלימוד היה סביר יותר, והשיעורים היו פחות מובנים ופרוגרסיביים יותר.
שם הם קיבלו הדרכה מהאמנים ז'אן אנדרה ריקסנס (1846–1925) וגוסטב-קלוד-אטיין קורטויס (1852–1923).
אנה עברה לגור בבית דירות ויחד עם חברותיה, שכרו שטח לאולפנים.
אנה שיתפה את האולפן שלה עם סטודנטית נוספת בקולרוסי.
בנובמבר 1889 הפליגה אנה מרוטרדם לניו יורק.
חודש לאחר מכן היא הייתה בסן אנטוניו, טקסס, ועד שנת 1890 היא ביצעה דיוקן רשמי של אביה במדים.
[10] היא הייתה כמעט בת עשרים ושש, הקריירה שלה הייתה מבוססת היטב.
באפריל הציגה שני ציורים באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק.
עבודותיה הוצגו במספר תערוכות בולטות לאומיות במהלך השנים הבאות, אשר לוו בעליית ערכם בשוק האמנות.עד יוני 1891 היו לאנה שלושה ציורים שנכללו בתערוכה השנתית הראשונה לאמנות אמריקאית במוזיאון דטרויט לאמנויות יפות במישיגן.
עבודתה הוצגה מדי שנה באזורים הצפון-מזרחיים של ארצות הברית, למעט שנת 1893, כאשר הדבר היחיד הידוע בפעילותה נובע מצילום שצולם בקיץ במושבת אמנים בנאפנוך, ניו יורק.
באותה השנה היא ציירה את דיוקנו המלא של אחיה, קאדט, בזמן שהיה בחופשה קצרה מווסט פוינט.
בשנת 1895 נפטרה אמה של אנה באפריל ואחיה, דייוויד, סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של ווסט פוינט ביוני.
כאן פגשה את סגן וילארד איימס הולברוק, העוזר לשעבר של אביה הגנרל סטנלי בפורט סם יוסטון (1891 עד 1892), והם החלו להפגש.
בתוך ימים מרגע סיום לימודיו של אחיה, עלו אנה וחברתה אידה סי.
האשל, על ספינה בניו יורק והפליגו לרוטרדם.
אנה נשארה בכפר ריז'ורד במשך חמישה חודשים, ושם ייצרה מספר ציורים מפורסמים שלה.
באפריל 1896, עבודותיה של אנה הוצגו שלוש פעמים בוושינגטון, די סי, הוצגו חמישה מציוריה בתערוכת יחיד.
באוקטובר 1896 אנה ווילארד הולברוק התחתנו בוושינגטון עם קבלת פנים גדולה.
בדצמבר עברה אנה עם וילארד לתפקידו בפורט גרנט, אריזונה.
בשנת 1897 הציגה אנה את "הגלגל המסתובב" בחברת האמנים של וושינגטון, מועדון הקוסמוס.
זוהי התערוכה האחרונה הידועה של עבודותיה במהלך חייה, אם כי המשיכה לצייר.
במאי 1899 נולד בנה וילארד איימס הולברוק, ג'וניור, ושבועיים לאחר מכן נשלח בעלה וילארד האב לג'ורג'יה ואז יצא למלחמה בקובה.
באפריל 1900 נולד בנה דייוויד סטנלי הולברוק בסן פרנסיסקו.
באותה שנה נשלח וילארד לפיליפינים והם נפרדו במשך למעלה משנה.
בשתי הפרידות הללו אנה גרה בוושינגטון עם אביה ואחיותיה.
במהלך תקופה זו, פחת קצב הציור שלה אך לא חדל לחלוטין.
בשנת 1901 הפך וילארד למושל אזרחי בפאנאי, אי בפיליפינים, ואנה וילדיהם הצטרפו אליו.
מקום זה סיפק להם בית לכל דבר, ובעזרת מטפלת אמריקאית הצליחה אנה לחזור לציור שלה.
במהלך תקופה זו היא השלימה ציורים רבים, הכלולים כעת באוספים משפחתיים.
עבודות אחרות ידועות רק מצילומים בשחור לבן מבית המושל.
במהלך שהותם בפיליפינים לקח וילארד את אנה לקוריאה ויפן והיא ציירה בצבעי המים ציורי פגודה ובודהה שביפן.
המשפחה חזרה לאמריקה והתגוררה באריזונה, ובפורט פרסקוט בשנים 1903 - 1905, כאשר וילארד קיבל הצבה לעבור להוראה במכללה הצבאית של פנסילבניה, צ'סטר, פנסילבניה.
אנה נפטרה מדלקת ריאות, ב־25 בפברואר 1907, בבית בצ'סטר, ונקברה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון בארלינגטון, וירג'יניה.
היא הייתה בת 42 והשאירה אחריה את בעלה ושני בנים צעירים.
אנה הופ הדסון , הידועה בדרך כלל בשם נאן הדסון (Nan Hudson), הייתה אמנית ילידת אמריקה שחיה ועבדה בצרפת ובאנגליה.
היא הייתה בת זוגה לחיים של אתל סנדס.
הדסון נולדה ב-10 בספטמבר 1869 בניו יורק.
היא הייתה בתו של קולונל אדוארד מקני הדסון, שנפטר בשנת 1892; אמה נפטרה כשהייתה בת 9. היא חיה בארצות הברית עד גיל 24 ואז עברה לאירופה, והעדיפה את צרפת על פני שאר המקומות בהם התגוררה וביקרה.
הירושה שקיבלה הייתה תוצאה של הצלחת סבה כשותף בחריטת שטרות כסף, שהתאחד מאוחר יותר והפך לחברת בנקאות אמריקאית.
הדסון החלה את לימודיה בפריז בשנת 1892 ופגשה את הסטודנטית לאמנות אתל סנדס, שהפכה לבת זוגה לחיים.
בדומה לסנדס, גם הדסון ירשה הון רב לאחר מות הוריה.
הן למדו בהדרכת יוג'ין קארייה בשנת 1896, וגם אנרי אוונפול, צייר פלמי, היה מדריך האמנות של הדסון החל מינואר 1897.
הדסון גרה וציירה עם אתל סנדס, וחילקה את זמנה בין צרפת לאנגליה.
סנדס הייתה אשת חברה שנהגה לארח אמנים וסופרים כשהיו באנגליה.
הדסון העדיפה אורח חיים שקט יותר בצרפת, ושם ביססה עצמה הדסון לראשונה כאמנית.
היא הכינה ציור של "תעלת ג'ידקה" לאחר שנסעה לוונציה לצייר.
הציור הוצג בסלון בפריס בשנת 1906. וולטר סיקרט, שהכיר את הדסון באמצעות קשריה עם סנדס, לא ידע על יצירותיה.
הוא התרשם מהן, שיתף את דעתו לגבי כישרונה, והזמין אותה לקבוצת רחוב פיצרוי.
סנדס הצטרפה גם היא לקבוצה.
שם השתתפו לעיתים קרובות שתי הנשים ושלחו ציורים למפגשי השבת של הקבוצה.
וולטר סיקרט, שתפס את דרכה הבטוחה והעצמאית בציור "מיס הדסון בבית רוולנדסון" (1910), תיאר את הדסון כ"אישה קורנת ומרתקת, אשת חלומות של כל גבר צעיר." וירג'יניה וולף אמרה כי היא התלבשה בצורה מסוגננת והייתה "רועשת וחזקה".
באנגליה, הדסון החלה להציג את עבודותיה בגלריות לסטר, במועדון האמנות האנגלי החדש ובאיגוד ברית האמנים.
בשנת 1912 הייתה לה תערוכה משותפת עם סנדס בגלריית קרפקס.
קבוצת רחוב פיצרוי והחבורה הגברית של קבוצת קמדן טאון, התמזגו בשנת 1913 והפכו לקבוצת לונדון.
סנדס והדסון היו חברות מייסדות בקבוצת לונדון.
הדסון הציגה מדי פעם את עבודותיה שם עד 1938. היא המשיכה גם להציג עבודות במועדון האמנות האנגלי.
בהזמנתו של סיקרט, הדסון עבדה מדי פעם באולפניו והשתמש במודלים שלו לנושאים לציוריה.
עבודותיה נהרסו במידה רבה או אבדו במהלך מלחמת העולם השנייה בטירה שלה בדייפ.
ישנן כמה יצירות שנותרו באוספים ציבוריים ואחת בגלריית טייט.
סאנדס והדסון הקימו בית חולים לחיילים ליד דייפ במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שהוא נסגר הן המשיכו במאמצי הסיעוד גם בצרפת וגם באנגליה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ביתה של הדסון נשדד ובית צ'לסי של אתל סנדס נהרס במהלך הבליץ, וחלק ניכר מציוריהן ואוספיה האמנות שלהן נהרסו או נגנבו.
הדסון רכשה את הבית מהמאה ה-17, שאטו ד'אופגארד, בשנת 1920. הוא היה ממוקם באזור כפרי, כ-10 קילומטרים מדייפ.
היא שחזרה וקישטה אותו במשך תקופה מסוימת.
סנדס והדסון חיו יחד עד מותה ב-17 בספטמבר 1957.
אנה האווה (באסטונית: Anna Haava; 15 באוקטובר 1864 – 13 במרץ 1957) הייתה משוררת ומתרגמת אסטונית.
אנה האווה נולדה בליבוניה, כפר באסטוניה, אז חלק של האימפריה הרוסית.
היא למדה בבית ספר פרטי גרמני בטרטו וסיימה אותו בשנת 1864 עם הסמכה למורה.
אנה האווה החלה לכתוב שירה בהיותה בת 22. בשנת 1886 היא פרסמה את היצירות שלה בעיתון Postimees.
בהמשך היא פרסמה מספר אוספי שירה שזכו לפופולריות בין דוברי אסטונית.
מינה הרמה הלחינה מוזיקה לכמה מהשירים.
בסך הכול לכ-200 משירי של האווה הולחנה מוזיקה.
החל משנת 1906 היא החלה לכתוב על נושאים הקשורים לאי-שוויון, אפליה ואלימות.