tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היה אביו של שמואל אבן תיבון ובן ל.
יהודה נולד בשנת 1120 בגרנדה, בצעירותו בהיותו כבן שלושים, נאלץ לעזוב את עיר מולדתו בגרנדה ועבר לפרובאנס שבדרום צרפת, ככל הנראה עקב פלישת אל-מוואחידון (שושלת מוסלמית קיצונית שהשתלטה על ספרד וצפון-אפריקה), שגזרו שמד על הלא-מוסלמים.
בפרובאנס עסק ברפואה בעיר לונל ושירת בין השאר גם אבירים, נסיכים והגמונים.
בעיר זו התקיימה ישיבה תחת חסותו של ראש העדה וגדול הדור הרב משולם בן יעקב מלוניל וחמשת בניו, שתמך מכספו בסיוע עשירי הקהילה בישיבה ובחכמיה, ואבן תיבון למד בישיבה זו.
אבן תיבון נודע כאחד מטובי הרופאים.
היו לו מהלכים וקשרים בבתי שרים והגמונים.
כשעבר הנוסע רבי בנימין מטודלה בלוניל, מצא שם בין גדולי חכמיה גם את "רבי יהודה הרופא בן תבון הספרדי".
היה בקשרי ידידות גדולים עם רבי זרחיה הלוי "בעל המאור".
מן הצוואה משתמע שלאחר פטירת אשתו נאלץ רבי יהודה אבן תיבון לגדל לבדו את בניו ובנותיו.
הוא מדגיש לבנו שלא מסרם לידי אישה אחרת ולא נשא אישה נוספת, כפי שנהגו אחרים, אלא בחר לגדלם בעצמו במסירות ובאחריות אישית.
נפטר ונקבר בלוניל אחרי שנת 1190.
אבן תיבון רחש חיבה גדולה לספרים, והחזיק בספרייה גדולה.
אבן תיבון היה המתרגם הראשון של כתבים של סופרים ומשוררים מספרד אשר כתבו בערבית; הוא תרגם את כתביהם לעברית למען היהודים בארצות אירופה, שלא הכירו את השפה הערבית.
על שם פועלו זה הוא כונה "אבי המעתיקים".
גם ראש העדה, רבי משולם בן יעקב מלוניל, שהיה מידידיו, עודדו לתרגם לעברית את ספרי חכמת ישראל, שהיו כמעט כולם כתובים ערבית.
במשך 25 שנה עסק בתרגום ספרי המופת של הפילוסופיה היהודית שנכתבו בערבית-יהודית.
"חובות הלבבות" של רבנו בחיי אבן פקודה
"תיקון מידות הנפש" ו"מבחר הפנינים" של רבי שלמה אבן גבירול
ספר הכוזרי של רבי יהודה הלוי
ספר הדקדוק של רבי יונה אבן ג'נאח
"ספר האמונות והדעות" של רב סעדיה גאון
בנוסף לכך גם כתב, סמוך לשנת 1190, צוואה ושמה "מוסר אב", המלמדת פרטים רבים על חייו ועל חיי בנו, שמואל אבן תיבון.
צוואת רבי יהודה אבן תיבון היא הדרכה של אב לבנו כיצד לבנות חיים נכונים של תורה, חכמה ומידות טובות.
הוא מדגיש קביעות בלימוד, שמירה על הזמן, ענווה, זהירות בדיבור ובחירת חברה טובה.
עוד הוא מלמד לחיות בסדר, ביושר ובפרנסה נקייה, ולכוון את כל המעשים ליראת שמים.
אפשר ללמוד מן הצוואה הזו רבות על אורח חייו והשקפת עולמו של רבי יהודה אבן תיבון
יהודה אבן שמואל (קופמן) (20 במאי 1887 – 23 בפברואר 1976) היה חתן פרס ישראל לשנת תשל"ג (1973) בתחום מדעי היהדות, וזוכה פרס הרב קוק למחקר תורני לשנת תשי"ט.
אבן שמואל נולד וגדל בבאלטה שבאוקראינה.
בגילאי 14-18 הוא למד בישיבה ליטאית בעיר הולדתו, בישיבת קישינוב, ובישיבה המודרנית של הרב חיים טשרנוביץ באודסה, בה למד בנוסף לתלמוד גם מדרש, מחשבת ישראל והיסטוריה יהודית.
בשנת 1904, לאחר שהשלים מבחני סיום של גימנסיה רוסית, נסע ללונדון בה שקד במשך כשנה על ספרי חכמת ישראל.
לאחר מכן הוא למד שנה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת פריז, ועוד שנתיים בסורבון, לימודי בלשנות, היסטוריה ופילוסופיה.
במקביל למד אצל נחום סלושץ והושפע מרעיונות הסוציאליזם, במיוחד מכתבי ז'אן ז'ורס.
לאחר שלוש שנים שב לרוסיה, בה לימד והיה פעיל ציוני.
בשנת 1913 הוא היגר למונטריאול, בה היה לו קרוב משפחה, והחל ללמוד באוניברסיטת מקגיל.
על פי עדות אחד ממקורביו, הוא בחר במונטריאול בגלל שרצה להיות בקרבת ראובן בריינין.
זמן לא רב לאחר הגעתו הוא יצר קשר עם בריינין והחל לכתוב מאמרים בעיתון שלו.
הוא כתב כשלושה מאמרים בשבוע, שהופיעו תחת שמו וכן תחת שמות עט שונים, כמו "הודלסון" ו"תנא קמא".
בשנת 1916 הוא החל ללמוד בדרופסי קולג'.
במשך מספר שנים, בשנות ה-20, היה ראש בית המדרש למורים בניו יורק.
במקביל היה נואם פופולרי בארצות הברית ובקנדה.
בשנת 1927 יצא לאור בניו יורק מהדורתו של ספר הניצחון של יום טוב ליפמן מילהויזן.
בסוף שנת 1926 עלה לארץ ישראל בהזמנתו של חיים נחמן ביאליק שבקשו לערוך מילון.
בשנות ה-30 כתב הספדים על דמויות שונות בעיתון דבר, בהם נחמן סירקין, חיים נחמן ביאליק ושמריהו לוין.
משנת 1936 היה מנהל מחלקת התרבות של הוועד הלאומי.
בשנת 1942 צורף לוועד הלשון העברית.
במאי - יולי 1943 שהה בדרום אפריקה בשליחות הקרן הקיימת.
בשנת ה-40 היה העורך הראשי הראשון של האנציקלופדיה העברית.
לאחר הולדת בנו שמואל אימץ את השם "אבן שמואל", על שם אביו, ובעקבות מות בנו, ביום שחרורו מהפלמ"ח ב-2 במאי 1947, שינה את שמו ממש.
פרשת האהבה הטרגית בין בנו שמואל קופמן לבין זהרה לביטוב, שניהם מלוחמי הפלמ"ח הצעירים שנהרגו במלחמת השחרור, הפכה לאחד מסיפורי התשתית המכוננים של מלחמת העצמאות.
הם היו לסמל הנוער העברי שהתנדב למלחמה הקשה.
סיפור אהבתם ומותם הומחז והוסרט פעמים רבות.
בתו של אבן שמואל הייתה המדענית ברוריה קופמן.
חיים קופמן, בן אחיו, כיהן כסגן שר האוצר.
יהודה אבן שמואל הלך לעולמו בכ"ב באדר א' ה'תשל"ו (23 בפברואר 1976).
בשנת 1935 הוציא לאור את הכרך הראשון של מורה נבוכים בתרגום שמואל אבן תיבון, בגרסה מבוארת ומנוקדת.
כרך שני יצא בשנת 1938. כרך שלישי יצא בשנת 1959 ועליו קיבל את פרס הרב קוק.
פירושו לספר מורה הנבוכים לא הושלם, אלא מתפרש רק עד תחילת חלק ג'.
הפירוש יצא לאור בהוצאת מוסד הרב קוק.
יהודה אבן שמואל תרגם לעברית את ספר הכוזרי, והקדיש את התרגום לזכר בנו.
המהדורה הראשונה יצאה בשנת תשל"ג, ומאז יצאה במהדורות דפוס רבות.
מהדורת אבן שמואל לספר הכוזרי כוללת מבואות ומפתחות נרחבים, ומראי מקומות השוואתיים לספרות ההגות היהודית מימי הביניים.
תרגום זה זכה לפופולריות רבה (שמשתמרת בחלקה עד היום, למרות קיומם של תרגומים חדשים אחרים בשוק), בשל שפתו המודרנית, הבהירה והקולחת, אך זכה גם לביקורת חריפה (בעיקר מהרב יוסף קאפח) על כך שנטל לעצמו חופש אומנותי רב ולא הקפיד על נאמנות למקור, בכך שהוא הבליע פירוש בתוך התרגום.
בזמן מותו, אבן שמואל היה בעיצומו של מיזם דומה - תרגום מחודש בסגנון מודרני לספר מורה הנבוכים.
אבן שמואל פרסם גם את "מדרשי גאֻלה / פרקי אפוקליפסה יהודית" - פרקי האפוקליפסה היהודית מחתימת התלמוד הבבלי ועד ראשית האלף השישי.
מדרשי גאולה, פרקי האפוקליפסה היהודית מחתימת התלמוד הבבלי ועד ראשית האלף הששי, לוקטו וכונסו בצירוף מבוא כללי, הקדמות, פירושים והערות, ביבליוגרפיה ושינויי נוסחאות, בידי יהודה אבן שמואל, ירושלים, מוסד ביאליק, 1968 (יצא לראשונה בשנת 1943).
כתבים נבחרים, מאת זהרה לביטוב, סודרו לדפוס בידי יהודה אבן שמואל, ירושלים, תשי"ב 1952.
הרב יהודה בן שמואל אִבְּן בַּלְעַם (נודע בערבית כאבו זכרייה יחיא או אבן-אלעם; ד'תש"ס 1000 – ד'תתל"א 1070) היה פרשן מקרא רבני מדקדק ואיש הלכה בספרד, מחבר הפיוט בזכרי על משכבי.
נולד בטולדו למשפחה מיוחסת במחצית השנייה של המאה ה-11, ועבר מאוחר יותר לעיר סביליה.
כתב את פירושו על רוב ספרי המקרא בשפה הערבית.
שיטת פירושו מגשרת בין גישת רס"ג ובין גישת ר' אברהם אבן עזרא.
מנתח את הכתוב בכלים דקדוקיים, ונמנע מפירוש שאינו הולם את דברי חז"ל.
האבן עזרא מזכיר אותו הרבה בפירושיו לתנ"ך, הרמב"ם באגרת תחיית המתים מסתייע בדבריו וכותב: "וזה לא אנחנו לבד אמרנוהו, אבל כבר קדמונו להבנת זה העניין אנשי התבונה מן המפרשים כמו רבי משה ג'יקטילא ואבן בלעם וזולתם מן המפרשים".
כמו כן הוא מובא אצל חכמים מאוחרים יותר כרד"ק, רבי אשתורי הפרחי ורבי יהושע אבן שועיב.
פירוש אבן בלעם לספר במדבר - (מערבי פרץ), רמת גן תש"ל.
פירוש אבן בלעם לספר דברים - (מערבי פרץ), רמת גן תש"ל.
פירוש אבן בלעם לספר יהושע – (שמואל אברהם פאזנאנסקי) מהדורה מדעית של המקור בערבית, הערות ומבוא, פורסם בשנת תרס"ג.
פירוש אבן בלעם לספר שופטים – (שמואל אברהם פאזנאנסקי) מהדורה מדעית של המקור בערבית, הערות ומבוא, פורסם בשנת תרס"ו.
פירוש אבן בלעם לספר ישעיהו (מערבי פרץ ומשה גושן גוטשטיין) – מהדורה מדעית של המקור הערבי, תרגום לעברית, הערות ומבוא, פורסם בשנת תשנ"ב.
פירוש אבן בלעם לספר יחזקאל – מערבי פרץ, מהדורה מדעית של המקור הערבי, תרגום לעברית, הערות ומבוא, פורסם בשנת תש"ס.
פירוש אבן בלעם לספר ירמיהו – מערבי פרץ, מהדורה מדעית של המקור הערבי, תרגום לעברית, הערות ומבוא, פורסם בשנת תשס"ב.
ספר אותיות העניינים הנמצאים במקרא
ספר הפעלים שהם מגזרת השמות
'ספר טעמי המקרא' (נדפס לראשונה בפאריס שנת שכ"ו) - בדרך כלל מיוחס לו, אבל איננו שלו.
חיבור על פעלים שנגזרו משמות עצם.
חיבר את הפיוט "בזכרי על משכבי" הנאמר על ידי קהילות הספרדים בימי הסליחות והימים הנוראים.
יש המשערים שהוא כתב את הפיוטים שבהם ישנו אקרוסטיכון "בלעם".
רבי דון יהודה אַבְּרַבַנְאֵל (ה'ר"כ, 1460 – ה'ר"צ, 1530 לערך) היה רב, רופא, פילוסוף יהודי ומשורר, בספרות העולמית נודע בשם לאונה אבראו (Leone Ebreo).
נולד בפורטוגל לרבי דון יצחק אברבנאל.
בצעירותו למד רפואה והתפרסם כרופא מוכשר.
בשנת ה'רמ"ג (1483) ברח עם אביו לקסטיליה בעקבות התנכלות המלך ז'ואאו השני לאביו יצחק אברבנאל, וקבע את מגוריו בעיר טולדו.
בשנת ה'רנ"א (1491) בהיותו בקסטיליה נולד בנו יצחק (הנקרא על שם סבו).
שנה לאחר מכן, בעקבות גירוש היהודים מספרד, נדדו האב יצחק ובנו יהודה לאיטליה והגיעו לנאפולי.
אולם קודם שעזבו מנע מלך ספרד מיהודה לקחת את בנו הקטן, יצחק, במחשבה למנוע את יציאת הרופא היהודי מהארץ.
המלך זמם להטביל את בנו של יהודה לנצרות ובכך למנוע את יציאת משפחת אברבנאל מהארץ ולאלצם להתנצר.
אולם כאמור יצחק ובנו יהודה אברבנאל הצליחו לברוח והגיעו לאיטליה.
עם פרוץ המלחמות האיטלקיות וכיבוש העיר נאפולי על ידי הצרפתים בשנת 1495 (ה'רנ"ה), עקר יהודה לג'נובה שם עסק ברפואה, ובמקביל עבד על ספרו הידוע 'שיחות על האהבה'.
שם גם הגיעה אליו הידיעה על התנצרותו של בנו הבכור יצחק.
ליהודה נולד בן שני שנקרא שמואל אך הוא נפטר בגיל חמש בלבד.
בשנת ה'רס"א (1501) נקרא לשוב לנאפולי ולשמש שם כרופא החצר.
בשנת 1503 כתב את שירו 'התלונה על הזמן' וההשערה היא שהוא נכתב על מנת לשכנע את בנו שישוב ליהדותו.
בשנת ה'רס"ז 1507 עזב יהודה את נאפולי ואין ידיעות ברורות על שנים אלו בחייו.
יש המשערים שנסע לפגוש את בנו יצחק ששב אל היהדות ועזב את פורטוגל.
ישנה תעודה משנת ה'רפ"א (1521) המציינת את השתדלותו של יהודה למען היהודים בנאפולי.
שנת מותו המדויקת אינה ידועה, אך ידוע שבשנת ה'רצ"ה (1535), כשהודפס ספרו 'שיחות על האהבה', כבר לא היה בין החיים.
יהודה אברבנאל כתב את ספרו ויכוח על האהבה (באיטלקית Dialoghi di Amore) בשנת ה'רס"ב (1502) בערך, אך הספר נדפס לראשונה רק בשנת ה'רצ"ה ברומא.
הספר זכה לתפוצה רבה מאוד בתקופתו, ועד שנת ה'שס"ז (1607) יצא באחת עשרה מהדורות איטלקיות.
הספר תורגם פעמיים לצרפתית, שלוש פעמים לספרדית, פעם אחת ללטינית ושלוש פעמים לעברית.
שפת המקור הייתה איטלקית, אך יש חוקרים אחדים הטוענים שהספר נכתב במקור בספרדית.
אף שהיה קיים תרגום של הספר לעברית במאה השבע עשרה לכל המאוחר, הספר לא נדפס בעברית אלא בשנת תרל"ה (1875) על ידי חברת מקיצי נרדמים, ונקרא "ויכוח על האהבה".
תרגום מעודכן יצא בתשמ"ג (1983) על ידי מנחם דורמן (כולל מבוא והערות), בהוצאת מוסד ביאליק.
רבי דון יהודה אינו מסתיר את יהדותו בספרו, אף שהשפה שבה נכתב הספר מוכיחה שכתיבתו מיועדת גם לשאינם יהודים.
יש סוברים שעובדת יהדותו הקנתה לו חרות מסוימת בכתיבה, אשר אולי לא הייתה מתאפשרת להוגה דעות נוצרי.
פרופ' יצחק יוליוס גוטמן סובר שכתיבתו של רבי יהודה אברבנאל ייחודית בכך שהוא 'אינו כותב כיהודי בשביל יהודים, כמותם של הפילוסופים היהודים אשר בספרד, אלא בשביל חוג בעלי השכלה פילוסופית, העומדים למעלה מכל דת מסוימת'.
קארל גבהארט, מחוקרי אברבנאל והמהדיר של כתביו לגרמנית, מסכם:
על שמו נקרא המרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל.
יהודה אבן קֻרַיְש (בכתיב מלא: קורייש; בערבית: قريش) היה מדקדק עברי שחי ופעל בצפון אפריקה במפנה המאה העשירית בקירוב, מחלוצי הבלשנות השמית.
לפי עדותו של רבי אברהם אבן עזרא, יהודה אבן קריש נולד בתאהרת שבצפון אפריקה .
על זמנו אין עדויות מפורשות.
חוקרים רבים התבססו על ציטוט מדברי יונה אבן ג'נאח המעיד על מפגש בין אבן קריש ל"איש הדני", וקבעו של אבן קריש חי בימי אלדד הדני.
משה כ"ץ הסתמך על כך, ולאחר מחקר על זמנו של אלדד הדני, קבע את פעילותו של אבן קריש לסוף המאה השמינית, לשנים ד'תק"ל–ד'תק"ס (770–800) בקירוב.
דן בקר דחה את דברי כ"ץ וטען שזיהוי "האיש הדני" עם אלדד הדני אינה ודאית, וגם קביעתו באשר לזמן פעילות אלדד הדני אינה מוסכמת.
מאידך גיסא, אבן קריש מצטט שיר של המשורר העיראקי אבו אל-עתאהיה, שפעל בראשית המאה ה-9, ושיריו התפשטו רק בעשורים הבאים.
אבן קריש בעצמו מצוטט בידי מנחם בן סרוק בסוף המאה העשירית, וע"פ זאת קובע בקר את זמנו של אבן קריש לסוף המאה ה-9 או תחילת המאה ה-10. ראיה נוספת לכך היא הקרבה בין אבן קריש למילונאי הקראי דוד בן אברהם אלפאסי, המצטט את רס"ג, קרבה המעידה על השפעה הדדית ביניהם.
גם ר' אברהם אבן עזרא מונה את אבן קריש ברשימותיו אחרי רס"ג ולפני מנחם בן סרוק.
חוקרים אחרים מצאו ראיות להשפעה הדדית בין רס"ג ואבן קריש.
היה הראשון שעסק בהשוואה בין הלשונות השמיות עברית, ארמית וערבית.
השוואתו התבטאה בחלק מאוצר המילים של הלשונות, ובחלק מכללי הדקדוק המשותפים להן.
את השגותיו על שלוש־הלשונות והשוואתן הוא מפרט בחיבורו, שנכתב בערבית בצורת איגרת השלוחה לקהילת יהודי העיר פאס שבמרוקו.
אבן קריש כינה את חיבורו בשם "רסאלה", כלומר: איגרת שלוחה.
ספר זה הוזכר בדרך כלל בשם עברי, "ספר אב ואם".
על ספר זה כותב רבי אברהם אבן עזרא - שמזכיר בפירושיו פעמים אחדות את חיבוריו של אבן קריש, לעיתים על מנת להשיג עליהם - כי .
את חיבורו חילק אבן קריש לשלשה חלקים עיקריים: בראשון, עסק בהשוואה בין מילים עבריות מן המקרא, שאין לעמוד על משמעותן האמיתית, אלא על ידי השוואתן למילים קרובות להן בארמית.
בחלק השני עסק בהשוואה בין מילים עבריות מן המקרא לבין מילים קרובות להן בעברית של חז"ל; הוא משווה בין 17 מילים בלבד, ואגב דיון עליהן הוא עוסק גם בעניינים שאין להם קשר ישיר להשוואה, כמו על עניין "דברה תורה בלשון בני אדם" וכולי.
החלק השלישי שונה במבנהו משני החלקים הראשונים, כי בהם עסק במילים בודדות יחידאיות, ובו הוא מביא מילים רבות שכיחות, ואגב השוואתן למילים ערביות הוא רוצה להבליט את הקִרבה בין שתי הלשונות.
אחרי שלשת החלקים העיקריים של חיבורו צורף חלק נוסף המוקדש להשוואה בין ענייני דקדוק המשותפים לערבית ולעברית.
בחלק הזה דן אבן קריש על חילופי אותיות בין הערבית לבין העברית: א - ע, ע - ע', ז - ד, צ - ט, ג - ג, ש - ס, ש - ש, ש - ת וכו'; על אותיות אית"ן בעתיד המשותפות לשלוש הלשונות וכו'.
בסוף חיבורו דן אבן קריש על מילים מקראיות, שלפי דעתו מקורן אינו שמי, תוך הבאת דוגמאות מספר.
הוא כתב את ספרו בערבית יהודית.
הספר תורגם לראשונה לעברית בשנת 1952 על ידי משה כ"ץ, שהוסיף לו מבוא והערות.
יהודה אדלר (נולד ב-21 בנובמבר 1962) הוא רופא ישראלי, פרופסור קליני לקרדיולוגיה באוניברסיטת תל אביב, מומחה לקרדיולוגיה, לרפואה פנימית ולמינהל רפואי.
הוא מכהן היום כדקאן בית הספר למקצועות הבריאות במרכז האקדמי למשפט ועסקים ברמת גן.
המנהל הרפואי לשעבר של רשת "משען" לדיור מוגן.
במרכז הרפואי שיבא ניהל פיתוח המשאב הרפואי, מנהל "תלפיות שיבא", יו"ר ועדת ההתמחות ומנהל מקצועות הבריאות.
ניהל את בית החולים "משגב לדך" בירושלים, זוכה אות "ירושלים שלי" בשנת 2010 על קידום ובניית בית החולים לטובת בריאותם של תושבי ירושלים.
כיהן כמנהל הרפואי של מחוז מרכז קופת חולים לאומית.
יהודה אדלר נולד לשמואל ורחל אדלר (רישה לבית משפחת לבקוביץ), ניצולי השואה שכל בני משפחותיהם נספו בשואה.
את לימודי הרפואה סיים בהצטיינות באוניברסיטה העברית בירושלים.
התמחה ברפואה פנימית במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר, בקרדיולוגיה במרכז הרפואי רבין ובמנהל רפואי בבית החולים שיבא תל השומר.
לאחר התמחותו בקרדיולוגיה יזם אדלר את המרכז לשיקום הלב לחולי אי ספיקת לב בבית החולים שיבא תל השומר.
בשנת 2016 מונה ליו"ר האירופאי למחלות שריר וקרום הלב מטעם האיגוד הקרדיולוגי האירופאי (ESC).
אדלר מונה בחודש נובמבר 2020 כיועץ רפואי מומחה בניהול משבר מגפת הקורונה וצמצום התחלואה בעיריית הרצליה, בעיריית ראשון לציון ובעיריית אריאל.
ביולי 2020 הצטרף אדלר לדעתם של מנהלי המחלקות הפנימיות שחזו עומסים גדולים במחלקות הפנימיות בביתי החולים לקראת החורף ובשל השפעת הקורונה.
אדלר טען כי אין אסטרטגיה ותכנון בניהול משבר הקורונה ובמדיניות הסגרים.
החל משנת 2018 שימש אדלר כיועץ רפואי לחברת הסיגריות האלקטרוניות Juul והביע תמיכה במוצרי האיוד כמקלים על גמילה מעישון.
בין היתר טען שניקוטין איננו מקור הבעיה בסיגריות אלא רק שריפת הטבק.
בדיון בוועדת העבודה, הרווחה ובריאות בכנסת בנובמבר 2018, התנהל ויכוח בין אדלר ליושב ראש ועדת הבריאות של הכנסת אלי אלאלוף.
בדיון הוחלט על הגבלת כמות הניקוטין בסיגריות אלקטרוניות.
על פעילותו זו הוגשה נגדו תלונה ללשכת האתיקה של ההסתדרות הרפואית.
ועדת הבירור הביעה את מורת רוחה מכך שאדלר, בחר שלא להתייצב לדיון, אך הוא לא נמצא אשם בעבירה אתית.
על אף קביעתה לגבי אדלר בחרה הוועדה לפרסם אזהרה לרופאים כי בעת שהם משמשים יועצים עבור גוף כלשהו, הם עלולים להיות מזוהים עם אותו הגוף, מעשיו ומטרותיו, כפי שקרה במקרה של ג'ול ואדלר.
טענות להטרדה מינית והתנהגות שאינה הולמת
באוגוסט 2017 התפרסם בעיתון "הארץ" כי התקבלה תלונה באגף המשמעת של נציבות שירות המדינה על אדלר ולפיה הטריד מינית בשעה שהיה מנהל בית החולים משגב לדך, אולם התלונה לא נבדקה מאחר שהמתלוננת לא העידה עדות ישירה.
עוד התפרסם בעיתון "הארץ" כי ארבע רופאות העידו בנציבות שירות המדינה על הטרדות מילוליות בעלות אופי מיני בזמן שהיו מתמחות או סטאז'ריות בבית חולים תל השומר.
בעקבות זאת, ולאחר פניה של ארגון המתמחים מרש"ם, בינואר 2018 הודיע מנהל בית החולים, פרופ' יצחק קרייס, על השעייתו מתפקידו.
אדלר הציג את מועמדותו למשרת ניהול בית החולים וולפסון ולא נבחר.
בנציבות שירות המדינה נקבע שהתנהגותו אינה הולמת, אך אינה מגיעה לעבירת משמעת של הטרדה מינית.
יו"ר האיגוד הקרדיולוגי האירופאי (ESC) לכתיבת ההתוויות העולמיות החדשות למחלות קרום הלב שהתפרסמו ב-2015.
היו"ר האירופאי למחלות שריר וקרום הלב מטעם האגוד הקרדיולוגי האירופאי (ESC)
חבר הנוקלאוס האירופאי למחלות קרום ושריר הלב מטעם האיגוד הקרדיולוגי האירופאי.
חבר המועצה הלאומית למניעת מחלות לב וכלי דם של משרד הבריאות.
כיהן כסגן דיקאן וכראש המסלול למינהל מערכות בריאות בבית הספר למקצועות הבריאות של המרכז ללימודים אקדמיים באור יהודה, ובעקבות העברת פעילות זו, בשנת 2019, אל המרכז האקדמי למשפט ועסקים הוא מכהן כדיקאן וראש המסלול למנהל מערכות בריאות בבית הספר למקצועות הבריאות והרפואה של המרכז האקדמי למשפט ועסקים.
חבר ועדת ערר לשירותי בריאות במדינות חוץ בתחום מחלות לב וכלי דם/מומים מולדים.
יועץ רפואי מומחה בניהול משבר מגפת הקורונה וצמצום התחלואה בעיריות הרצליה וראשון לציון.
חבר בארגון האירופאי לאי ספיקת לב (Heart failure association - HFA) של האיגוד הקרדיולוגי האירופאי (ESC - European Society of Cardiology), החל מינואר 2021.
ניהל במשך יותר מ-13 שנים את פרויקט תלפיות של בית החולים "שיבא תל השומר" לטיפוח דור המנהיגות הבא של הרפואה הישראלית.
מנהל פיתוח המשאב הרפואי, "שיבא תל השומר".
יו"ר ועדת ההתמחות של בית החולים "שיבא תל השומר".
מנהל מקצועות הבריאות, "שיבא תל השומר".
חבר דירקטוריון חברת החשמל, ויו"ר הוועדה לפיתוח עסקי ויחסים בינ"ל של החברה.
חבר מועצת הנגידים של קרן ישראל-גרמניה למחקר ולפיתוח ישראלי.
חבר במועצה האקדמית העליונה של מל"א - המרכז ללימודים אקדמיים.
יו"ר ומזכיר החוג לשיקום הלב של האגוד הקרדיולוגי בישראל.
יו"ר המנהלת למחקר ביו-רפואי בגליל (משרד נגב גליל וחברת מיגל).
מנהל ומקים המיזם למנהיגות רפואית בגליל (משרד נגב גליל).
מנהל רפואי של מחוז מרכז-שפלה בקופת חולים לאומית.
כיושב ראש צוות העבודה למחלות שריר וקרום הלב באיגוד הקרדיולוגי האירופאי (ESC).
פרס קלרמן (Kellerman) לחוקרים צעירים, האיגוד הקרדיולוגי בישראל (1998)
פרס קלרמן לחוקרים צעירים, האיגוד הקרדיולוגי בישראל (2003)
דיפלומת כבוד למצוינות פרסום מחקרי, האיגוד הקרדיולוגי בישראל (2006)
זוכה מקום ראשון בקרדיולוגיה בעולם על פרסום הספר העולמי למחלות לב מטעם האיגוד הקרדיולוגי האירופאי (2019)
תעודת הוקרה מ-"ESC Cardiomed" ואוקספורד לתרומה מקצועית בעריכת מהדורה שלישית של "ESC Textbook", ברפואה קרדיו-וסקולרית.
הספר זכה בפרס ראשון בתחום הקרדיולוגיה על ידי BMA Medical Book (שנת 2019).
פרופ' יהודה אדלר נשוי ואב לשלושה.
יהודה איש קריות הוא סרט דרמה אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2004 ומספר את סיפורו של יהודה איש קריות, הבוגד האולטימטיבי בתאולוגיה הנוצרית, כבעל תכונות חיוביות, השואף לשחרר את היהודים משלטונם של הרומאים.
יהודה איש קריות היה אחד מתלמידיו של ישו, אשר בלילה האחרון לחייו של המשיח הנוצרי, פנה לכוהני בית המקדש בירושלים וקיבל מהם 30 שקלי כסף על מנת להסגיר את ישו לידיהם, כדי שיביאו למשפט.
זיהויו של ישו בידי יהודה בוצע על ידיו באמצעות נשיקה שנשק לו לעיני כל שאר התלמידים.
לאחר מכן, יהודה התחרט על מעשהו, השליך את הכסף לעבר הכוהנים והתאבד.
הסרט נפתח בצליבתו של אביו של יהודה, אל מול עיני בנו, יחד עם עוד אלפי נצלבים.
בבגרותו יהודה הוא מוכר יין אשר שואף לאתר את המשיח שעתיד לגאול את ישראל מידי הרומאים.
הוא פוגש את יוחנן המטביל שטוען כי איננו המשיח, ולאחר מכן מתוודע אל ישו ותלמידיו.
יהודה מבין לא נכון את שאיפותיו של ישו, וקורא לשחרר את ישראל מידי הרומאים בכח הזרוע.
הוא חושד בכוונותיו של ישו ולא פעם קובל כנגדו.
באחת הפעמים בהם רב איתו, הוא פונה לכוהנים ומסגיר אותו.
יהודה מוצא את עצמו מעורב בתככים פוליטיים של הנציב הרומי פונטיוס פילאטוס, מושל הגליל הורדוס אנטיפס והכוהן הגדול כייפא.
בהמשך כמו בסיפור המקובל הוא רואה את חוסר הצדק במשפט ישו ומחזיר את הכסף לכוהנים.
זמן מה לפני צליבתו של ישו, יהודה מתאבד.
תלמידיו האחרים של ישו מעניקים ליהודה כבוד אחרון בידיעה שכך מורם היה רוצה.
הרב יהודה אֶבֶּר (ביידיש: עבער) (כ"ג בניסן ה'תרס"א, אפריל 1901 - י' בכסלו ה'תש"ב, נובמבר 1941) היה ראש המתיבתא הראשי בישיבת "תומכי תמימים" בנוול שברוסיה הלבנה.
לאחר מכן היה ראש ישיבת חב"ד בוורשה ובאוטבוצק הסמוכה.
נולד לר' אברהם יעקב ה"מלמד" בעיירה קרסנולוקי שבפלך מינסק, למשפחה של חסידי חב"ד.
בשנת תרע"א, בהיותו בן עשר, התקבל ללמוד ב"חדר" בלובביץ' אצל הרב יחיאל קמיסר והרב יהודה ארש, ובקיץ של שנת תרע"ד התקבל ללמוד אצל הרב שמואל ניסנוביץ בעיירה שצ'דרין ואצלו קיבל את דרך הלימוד בדרכי ההיגיון והסברה בסברות דקות, שבה דגל כל חייו.
בקיץ תרע"ו התקבל ב"זאל" הגדול שבישיבת תומכי תמימים בלובביץ'.
בתרע"ח עברה הישיבה יחד עם רבי שלום דובער שניאורסון לרוסטוב, לאחר סגירת הישיבה על ידי השלטון הקומוניסטי בתרפ"א שימש כראש ישיבה בישיבות פולטבה, רוסטוב, נוול וויטבסק.
בכסלו תרפ"ו נישא לפריידא, בתו של הרב מנחם מענדל שניאורסון רב העיר ראפקה, ואחותו של הרב שניאור זלמן שניאורסון, שהיה רב בפריז.
בשנים תרע"ח־תר"צ שימש כר"מ ומשגיח בישיבות תומכי תמימים בחרקוב, פולטבה, ובנֶווֶל, והיה מוסר שיעורים בספר התניא לפני התלמידים.
שיעוריו של הרב אבר נודעו בעמקותם הגדולה.
דרך לימודו היה ללמוד את הפשט ברש"י בצורה שכל שאלות התוספות תורצו.
מסופר שבאחד משיעוריו של הרב אבר, נכנסו למקום שני שוטרים קומוניסטים ואקדחים בידיהם.
כאשר שם לב לכך, הפסיק מיד את השיעור, השוטרים פקדו עליו להמשיך להרצות בפני התלמידים, אך הוא אמר שאיננו לומד עם התלמידים, רק שהם שאלוהו והוא השיב להם, אולם השוטרים לא האמינו לתירוציו והובילו את כולם למעצר.
הבחורים שוחררו תוך זמן קצר, ואילו הרב נענש ואולץ לנקות את רחובות העיר.
למרות עבודתו המייגעת בשעות היום, מסר לבחורים שיעורים בשעות הלילה.
היה שיעור שהרבי מליובאוויטש, בן דודו של הרב אבר, נכח בו מתחילתו עד סופו ומסר עליו דיווח מלא לחמיו האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון.
בשנת תר"ץ עלה בידו לצאת ולהמלט מהמשטר הקומוניסטי יחד עם זוגתו ובנם אברהם אליהו, מרוסיה לריגה, שם היה אז רבי יוסף יצחק, ואחר כך עבר לוורשה.
בשנת תרצ"א מונה על ידי האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון להיות ר"מ ראשי בישיבות תומכי תמימים בווילנה.
בשנת תרצ"ב התמנה לר"מ ראשי בישיבות תומכי תמימים בוורשה, שהייתה לאחת הישיבות החשובות והגדולות בפולין.
בקיץ באותה שנה, כשהחמיר מצבם הכלכלי של סניפי ישיבת תומכי תמימים בפולין (וילנה, אוטבוצק, לודז', חמלניק, קאלושין, פאצאנאוו, חלם ועוד), הוטל עליו להיות גם המנהל הגשמי של הישיבות, ולמצוא להן מקורות ההכנסה, שבימים ההם הייתה מצומצמת.
בשנת תרצ"ה כאשר התחיל להופיע קובץ "התמים" מונה לעורך המדור "שערי תורה", והיה עליו לסדר ולבקר את המאמרים התורניים ששלחו הלמדנים ותלמידי הישיבה, ובנוסף הדפיס שם מחידושיו.
היה ידוע כבעל חוש מיוחד בנגינה, היה דקדקן גדול בתווי הניגונים וגם חיבר בעצמו ניגונים חדשים, בשנת תרצ"ח החל על פי הוראה של האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון, ללמד ניגוני חב"ד לתלמידים שהיו בעלי חוש בנגינה, בשיעורי הנגינה שנתן הקפיד שבנוסף לדיוק בנגינה ידעו התלמידים גם את הסיפור העומד מאחורי הניגון.
בחורף של שנת ת"ש, נמלט בעזרת האדמו"ר יוסף יצחק שניאורסון, יחד עם זוגתו בנו ובתו מהנאצים, והגיע לריגה במטרה להמשיך לארצות הברית אך לא קיבל רישיונות הגירה.
בי' בכסלו ה'תש"ב (1941) עשו הנאצים אקציה והובילו את רוב היהודים לבית הכנסת ולאחר מכן העלו את בית הכנסת באש עם כל הנמצאים בתוכו.
באותו טבח נרצח גם הרב יחזקאל פייגין.
שערי יהודה - מחידושיו על מסכתות כתובות, גיטין וקידושין, קה"ת, תשי"ט.
יהודה (יוּדְל) אוֹפָּאטוֹב (בכתיב יידי: אָפּאטאּוו; 1797 – י' בתמוז תרכ"ח, 30 ביוני 1868), הידוע בכינויו "התקיף הידוע", היה אחד העשירים שביהודי האימפריה הרוסית וממנהיגי קהילת יהודי וילנה.
עושרו הרב בצד רקעו המשפחתי הדל וחוסר למדנותו הקנו לו תדמית של "נובו ריש" טיפוסי בפולקלור של יהודי ליטא, והוא נזכר במספר בדיחות ב"ספר הבדיחה והחידוד" של אלתר דרויאנוב לצד הבדחן הקבוע שלו, מוטקה חב"ד.
יהודה (יודל) בן צבי הירש אופאטוב (אחיו של ר' מרדכי מראדון, מחבר "פתח השער ופתחי יה") נולד בעיירה אוֹרָאן (כיום וריאנה) שבדרום ליטא (צפון-מערב האימפריה הרוסית) למשפחה ענייה, ללא ייחוס או מסורת של למדנות.
הוא גדל באַנטוֹקוֹל, פרוור של העיר וילנה, לשם נדדה משפחתו בילדותו כחלק מגל הגירה עקב המשבר הכלכלי שנגרם בשל מלחמות נפוליאון, השלמת חלוקת פולין והכפפת ליטא לשלטון מלא של האימפריה הרוסית.
למרות שלא ידוע על ראשית חייו בווילנה, ברור כי ניסה ואף הצליח להתקדם במהירות בסולם החברתי.
לפי הביוגרף אברהם קפלן, היה "בן בלי שם מדלת העם" ועסק בצחצוח נעליים "ואיש לא ידע מאין בא לו עשרו הרב".
לפי סיפורו של יהודה לייב גורדון "המעורב בדעת", אופאטוב היה חייט שעלה לגדולה לאחר שסיפק מדים לצבא, "ובעת אשר הכּה הגדוד באלפיו הכּה החייט ברבבותיו...
וישב אל ביתו כבד בכסף ובזהב, ואז הניח מחטו ונעשׂה קבּלן חוכר חכירות.
יודיל החייט היה אדם פשוט ועם הארץ גמור, לא עלינו".
לא ידוע מי הייתה אשתו הראשונה, אך אשתו השנייה, מינא-חנה ציפקעס, הייתה בת לאחת המשפחות המיוחסות בעיר.
עם מותה ב-1834, נישא אופאטוב בשלישית למיכלא לבית קצנלבוגן, ממשפחות העילית של העיר.
בשנת 1836, לפני הגיעו לגיל 40, כבר נמנה אופאטוב עם חברי ה"קהל", המוסד העליון של הקהילה.
התנהלותו של אופאטוב, כפי שהיא עולה מדוחו"ת מושלי העיר, שילבה זיהוי הזדמנויות עסקיות עם התנהלות כלכלית רציונלית, יזמות והתנהלות ללא שיקולים חוץ-כלכליים, בכלל זה תוך שיתופי פעולה עם גורמי שלטון כנגד יהודים אחרים לפי הצורך.
אופאטוב הקפיד לפזר את השקעותיו, התמקד בצבירת נדל"ן והשכרתם ובחכירה של מונופולים ממשלתיים (כגון טחנות קמח, כריתת יערות וייצור יי"ש).
הונו איפשר לו להיכלל בגילדה השלישית של הסוחרים ב-1837 ובגילדה הראשונה שנתיים בלבד לאחר מכן, והוא היה אחד מחמשת היהודים העשירים ביותר בליטא (היינו, בפלך וילנה של רוסיה).
שיוך כלכלי-מעמדי זה השפיע גם על הכינוי "גביר" שלו זכה בקרב היהודים.
ב-1846 שימש, יחד עם צבי הירש קצנלבוגן ובר נוטקין כנציג יהודי וילנה בקבלת הפנים שערכו יהודי רוסיה למשה מונטיפיורי בסנט פטרבורג, לרגל ביקורו.
מקומו של אופאטוב בצמרת המעמדית ניכר בכך שמושבו נקבע לצד מונטיפיורי בבית הכנסת, הוא עלה לתורה אחריו ושימש כאיש הקשר בין מזכירו של מונטיפיורי לנציגי הקהילות היהודיות האחרות.
מעמד זה בולט במיוחד כאשר הוא מקדים בעליל הן את הנציגים הרבניים והן את נציגי המגמה המשכילית.
בשנת 1864, לאחר 25 שנים רצופות כחבר הגילדה הראשונה, הוענק לאופאטוב התואר "אזרח נכבד לדורותיו" – התואר הגבוה ביותר באימפריה הרוסית לאדם שאינו נמנה עם האצולה.
משמעות התואר הייתה פטור ממסים, חופש תנועה מוחלט כמעט ברחבי האימפריה, פטור מגיוס לצבא לילדיו ופטור מעונשי גוף.
משפחתו התגוררה ברחוב רודנצקי שבלב וילנה, ובימי הקיץ נהגה לנפוש בבית קיץ מחוץ לעיר.
הוא נסע בעיר במרכבה מפוארת, וילדיו למדו בבית.
אחד ממלמדים אלה היה הסופר אברהם מאפו.
כנהוג בקרב גבירים יהודים, אופאטוב הקים בית כנסת פרטי ושילם משכורת קבועה לחזן.
כן מימן הקמת בית מדרש והקציב 40 רובל בשבוע לרווחת הלומדים בו.
הקהילה היהודית נזקקה לאופאטוב מבחינה כלכלית, אך לא כיבדה אותו, וגילתה כלפיו שנאה ולעג, בשל חוסר למדנותו ומוצאו הנחות.
לא מעמדו הכלכלי הגבוה ביותר, לא החסות השלטונית המוחלטת ממנה נהנה ולא פעילותו הפילנתרופית סייעו בידי אופאטוב להתקבל כמנהיג חברתי מכובד בקהילה והוא נותר אדם דחוי מבחינה חברתית,.
הוא אמנם הצליח לחתן את בנותיו עם למדנים, אך גם פעולה זו לא הוסיפה לו כבוד.
הוא, מצדו, קשר קשרים אמיצים עם סוחרים לא-יהודים ונציגים שלטוניים.
כחלק מקשריו עם לא-יהודים תרם אופאטוב למטרות כגון הקמת בית חולים צבאי ותרומה לנוצרים בסוריה שנפגעו מהתקוממות הדרוזים שם.
אולם, פרט למקרים אקראיים, לא הפך אופאטוב לחוליה מקשרת בין יהודים לבין נציגי הרשויות, ולא עשה כמעט כל פעולה שתדלנית לטובת היהודים, כפי שנהגו גבירים אחרים.
מאידך גיסא, הוא פעל למען יהודי "תחום המושב" באמצעות יוזמות פילנתרופיות כגון הקמת מערכת רווחה פרטית באמצעותה הקים ומימן מאפייה לאספקת לחם מסובסד לעניים מבני כל הדתות, אפייה וחלוקת מצות לנזקקים בפסח ומימון בית חולים לטיפול בנפגעי מגפת הכולרה של סוף שנות ה-40 של המאה ה-19.
עם תחילת תנועת ההשכלה היהודית בווילנה גילה אופאטוב אהדה לרעיונותיה, אך, כפי שכותב אברהם קפלן: "בראשית ימי גדולתו הואיל להתחבר אל חברת המשכילים, אך בראותם אותו בור וריק, כי גם את שמו לא ידע לכתוב בידו ולא יכלו להכיל מהלכו ביניהם וירחיקוהו מהסתפח באגודתם.
ויחר לאפאטוו על הדבר הזה כי הכלימוהו, וישבע באפו לנטור להם איבתו כל הימים והרע ירע להם בכל עת אשר תמצא ידו ולא יחדל".
ואופאטוב הפך לאחד ממתנגדי ההשכלה בווילנה, הלשין על מנהיגיה על מנת שיגייסו את בניהם לצבא או יגבו מהם מיסים.
ראשי ההשכלה כינו אותו מצדם "ראש כנופיית ליסטים...
עם הארץ גמור, בור לחלוטין בכל המובנים".
הלווייתו של אופאטוב התקיימה ב-30 ביוני 1868, והייתה מאורע חסר תקדים, שבו הלכו אחרי מיטתו "כל בני העיר" ו"רבים ונכבדים מהנוצרים" העיתון הלבנון מתאר את ההמון כ"מחנה אלקים גדול מאד".
עיקר המספד על מותו היה מאת עניים שהסתמכו על מפעלי הצדקה שלו ולומדי בית המדרש שלו.
הכתבים הרבים מתארים את אפאטוב כאדם קר ומתנשא.
תלמידי חכמים ראו בו אדם נחות המתחצף לרבנים ומשכילים ראו בו התגלמות של כל הרע והמכוער בסדר הישן.
הסיפור הפולקלוריסטי חף מכל הבעת כבוד לעושרו הרב או להתקדמותו המטאורית והוא מכונה בדרך כלל בלעג "סוחר" שעלה מאשפתות.
אולם ההקשר הפולקלוריסטי המפורסם והנפוץ ביותר הוא קישור דמותו של אופאטוב הנפוח מחשיבות עצמית עם הלץ מוטקה חב"ד.
הליצן העני וחד הלשון מכאן והעשיר המופלג, הנלעג והדחוי, מכאן.
בכל המפגשים ביניהם בסיפור ובבדיחה העממית יוצא מוטקה כשידו על העליונה ואופאטוב מוצג ככלי ריק.
בעיקר מועמדת ללעג השתדלותו היומרנית של אופאטוב לחתן את בנותיו עם תלמידי חכמים.
יהודה אבנר (30 בדצמבר 1928 – 24 במרץ 2015) היה דיפלומט ישראלי, יועצם של ארבעה ראשי ממשלה ישראלים, כיהן כשגריר ישראל בבריטניה, אירלנד ובאוסטרליה.
אבנר נולד בשם לורנס האפנר (Lawrence Hafner) במנצ'סטר שבאנגליה, שם היה חבר בתנועת בני עקיבא.
בנובמבר 1947 עלה לארץ ישראל ונלחם במערכה על ירושלים במלחמת העצמאות.
היה ממקימי קיבוץ לביא בגליל התחתון.
נישא למימי, אחותה של , שנהרגה כשלחמה ברובע היהודי בירושלים, בעת מלחמת העצמאות.
בראשית שנות ה-50 שימש שליח של בני עקיבא באנגליה.
כשחזר לישראל אחרי השליחות שב לקיבוץ לביא, אולם אשתו לא הסכימה לנתק בינה לבין בנה ולכן הם עזבו את הקיבוץ.
תחילה עבד אבנר כעיתונאי, וב-1958 הצטרף למשרד החוץ.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים יצא לארצות הברית לשמש קונסול לענייני הסברה של ישראל בניו יורק.
בהמשך עבר לשמש יועץ לענייני הסברה בשגרירות ישראל בוושינגטון.
בשנת 1974 היה ראש הלשכה ליחסי חוץ במשרד החוץ.
אבנר כיהן כמזכיר ויועץ של ראשי הממשלה לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין.
בתפקידו אצל רבין היה יועץ לענייני תפוצות וכותב נאומים, השתתף בשיחות על הסכם הביניים בין ישראל למצרים 1975 והיה חבר בוועדה משותפת של ישראל ונציגי יהדות ארצות הברית שדנה בעלייה מברית המועצות.
לאחר המהפך נשאר כיועץ של מנחם בגין, שימש יועצו לענייני יהדות התפוצות, רושם שיחות דיפלומטיות ומנסח התכתבות דיפלומטית של ראש הממשלה מנחם בגין.
בגין נהג לכנות אותו "שקספיר שלי".
בין השאר, הכין אבנר את הנאום שנשא בגין בחתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
ב-1983 מונה לשגריר ישראל בבריטניה ולצורך כך ויתר על אזרחותו הבריטית.
הוא כיהן בתפקיד עד 1988, ובמקביל כיהן כשגריר לא תושב באירלנד.
על תקופת כהונתו בלונדון נכתב במעריב: "כאשר אבנר, חובש הכיפה, שב ללונדון כשגריר, לא התקשה למצוא שפה משותפת עם אנשי הקהילה.
הוא קרבם אליו והצליח ליצור תחושת שייכות בין הקהילה לשגרירות." בשובו לישראל כיהן כמפקח הכללי על שירות החוץ.
בשנים 1992 עד 1995 כיהן כשגריר ישראל באוסטרליה.
ב-1995 נוסדה על שמו קתדרה לדת ומדינה באוניברסיטת בר-אילן.
הוא כיהן כעמית מחקר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה וכמנהל פרויקט שמטרתו אספקת פרספקטיבות מעמיקות על המזרח התיכון לקהל בריטי ואירופאי.
The Prime Ministers: An Intimate Narrative of Israeli Leadership (2010), גרסה בעברית משנת 2018 יצאה בהוצאת טובי (אדוני ראש הממשלה: מאחורי הקלעים של הנהגת ישראל)
The Ambassador (2015; נכתב עם מאט ריס ; פורסם לאחר מותו)
רבי יהודה אונגר (ה'תרכ"ב – י"ז בסיון ה'תרצ"ט) היה רב בעיר סוקולוב פודלסקי, ריישא וניימארקט.
רבי יהודה נולד בשנת ה'תרכ"ב לרבי יעקב יצחק אונגר מדז'בנה ולחנה בתו של רבי מאיר הורוביץ מדזיקוב (האמרי נועם).
נישא לחנה בתו של רבי יהושע העבינשטרייט המכונה 'חריף', לאחר פטירת חותנו בתרנ"א נתמנה לרב בסוקולוב על מקומו, לאחר השריפה הגדולה בסוקלוב בתרס"ה כאשר רוב תושביה עזבו אותה עבר לגור בעיר ריישא.
בסוף ימיו נתקבל לרבה של ניימארקט.
רבי יהודה נפטר בי"ז בסיון ה'תרצ"ט בעיר וינה בירת אוסטריה, בנו רבי נפתלי מילא את מקומו ברבנות ניימארקט עד שנרצח בשואה.
רבי נפתלי אונגר, ממלא מקום אביו ברבנות ניימארקט (נרצח בכ"ג בסיון ה'תש"ב)
אשת רבי מנשה הורוביץ מדזשולין (היא ובעלה נרצחו בשואה)
הרב יהודה אידל אידלסון (לעיתים: יהודה אידיל אידילסאהן; או: אידעלסאָן; באנגלית: Idel Idelson; י"ד בניסן ה'תרל"ד, 1 באפריל 1874 – ח' בשבט ה'תש"ג, 11 בינואר 1943) היה רב ודרשן ליטאי-אמריקאי.
רב בדנוור ובג'רזי סיטי ומרבני ניו יורק.
רבו של בית הכנסת ברחוב אלדרידג' בניו יורק.
נולד בנובהרדוק בערב פסח ה'תרל"ד לרב חיים חייקל בן ר' משה זלוצובסקי (זלאצאווסקי) ולשרה איטקה בת ר' אברהם יצחק.
אביו היה למדן ומלמד ואמו הגיעה ממשפחה מיוחסת, נכדתם של הרב חיים סנדר מנעשוויז ושל הגביר הלמדן ר' דוד זאוויליס מסלונים.
בגיל 12 נסע ללמוד בישיבת מיר שבה היה תלמידו ומקורבו של רבי חיים לייב טיקטינסקי ולאחר שנות לימוד אחדות עבר ללמוד בישיבת איישישוק ובגיל שש עשרה למד תקופה אצל הרב אליהו משה לוין רבה של ז'ולודק הסמוכה ללידא.
אחר כך נסע ללמוד בווילנה.
נישא להדסה בתיה בת הרב שבתי יעקב בלוך בן ר' אברהם יצחק מסלצניק הסמוכה לווילנה.
לאחר נישואיו נסע להשלמת לימודיו בכולל הפרושים בקובנה, בקובנה למד הלכה והחל להתמחות בדרשנות.
עם סיום לימודיו נסמך לרבנות בידי רבי צבי הירש רבינוביץ, רבה של העיר; רבי משה דנישבסקי, רב הפרבר סלובודקה; ורבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין מנובהרדוק, ה"ערוך השולחן".
הוא קיבל הצעות רבנות ממספר עיירות, אך באותו זמן התדרדר מצבו הכלכלי של כולל הפרושים, והאחראים על המוסד שלחו אותו לארצות הברית לצורך גיוס כספים.
הוא הגיע לארצות הברית ב-1900 ובמשך שנה סבב בערים שונות והתרים עבור כולל הפרושים בקובנה.
לאחר שנה הוצעה לו משרת רבנות בעיר דנוור שבקולורדו והוא החליט להשתקע בעיר עם משפחתו.
הוא הניח את התשתית לקהילה האורתודוקסית בעיר, והקים את כל המוסדות והארגונים הדרושים לניהולה: מוסדות חינוך, מערכת כשרות, ביקור חולים וכדומה.
הוא גם פעל בקרב הקהילה לחיזוק ההקפדה על שמירת שבת.
בתקופת כהונתו הייתה תיירות מרפא גדולה בהיקפה לדנוור, רבים מחולי השחפת שבאו לעיר היו עניים יהודים שהתגלגלו ברחובות העיר ורבים מהם מתו.
הרב אידלסון פעל להקמת סנטוריום שכלל בית חולים ובית הבראה עבורם, לצד מקומות תעסוקה לתקופת המחלה.
הוא עמד בראש הוועד של הסנטוריום במשך שנתיים וגייס עבור כך תרומות בסכומים גדולים.
הוא כפה הסדרי כשרות קבועים על בעלי האיטליזים בעיר, חלקם התנגדו והביאו לעיר את הרב יעקב דוד וילובסקי (רידב"ז) כדי לבטל את התקנות, אך לאחר שהגיע לעיר הביע את תמיכתו בהסדריו של הרב אידלסון.
בשנת 1917, תרע"ז, עקר לג'רזי סיטי והתמנה כרב בבית הכנסת "אגודת שלום" ברחוב ברגן בעיר.
גם בג'רזי סיטי סייע בהקמת מוסדות הקהילה היהודית ונמנה עם מייסדי בנין הקהילה בשדרות ברגן.
בשנת 1919, תרע"ט, נפטרה אשתו והותירה אותו ואת בתם דבורה רחל.
הוא כיהן במשרתו בג'רזי סיטי במשך שבע שנים.
ב-1921 נישא בשנית לחיה דאבא בת טוביה וולף.
בשנת 1924, תרפ"ד, התמנה כרב ואב"ד קהילת "מגדל ציון" ברובע הברונקס שבניו יורק.
הוא היה שותף להקמת אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה, חבר פעיל בוועד הרבנים דניו יורק, שותף לייסוד ארגון "עזרת תורה" וועד ההצלה, ומיוזמי "ועד הכשרות הכללי בניו יורק".
לאחר שבע שנים (1931) התמנה כרב "קהל עדת ישורון" שמרכזו בבניין המפואר של בית הכנסת ברחוב אלדרידג' בעיר.
במשרתו זו כיהן עד פטירתו בח' בשבט ה'תש"ג, 11 בינואר 1943, לאחר שהות של חודשיים במיאמי שבפלורידה בשל מחלת לב ממנה סבל.
הוא הובא לקבורה בניו יורק.
בתו היחידה דבורה רחל נישאה לשמואל אינזלבוך, בנו של הרב אליהו אינזלבוך, רב שכונת אחוזה בחיפה, שהיה נשוי בנישואין שניים לאמה של המשוררת זלדה.
היא הייתה פעילה מרכזית בהסתדרות הציונית הדסה, עמדה במשך עשור בראש הקרן הקיימת של הדסה ועם הקמת מדינת ישראל התמנתה כיו"ר המחלקה לתעמולה חלוצית בקרב הנוער האמריקאי בהדסה.
נינו הוא הכימאי התאורטי פרופ' דוד טנור ממכון ויצמן למדע.
יהודה (יוודה) ססונוביץ אברהמוב (באזרית: Yevda Sasunoviç Abramov; 12 ביוני 1948 - 6 בדצמבר 2019) היה חבר האספה הלאומית של אזרבייג'ן וסגן יו"ר הוועדה הפרלמנטרית בנושא זכויות אדם.
אברהמוב היה ממוצא יהודי מיהודי ההרים, שייצג חלק מהקהילה היהודית באזרבייג'ן.
נולד בכפר קרסניה סלובודה שבמחוז קובה באזרבייג'ן ב-1948. בוגר החוג להיסטוריה במכון הפדגוגי של מדינת אזרבייג'ן; ודובר רהוט של שפות (מלבד אזרית) של רוסית, טורקית וג'והורי.
משנת 1971 שימש כמורה וסגן מנהל בבית ספר תיכון באזור מחוז קובה; משנת 1987 שימש יו"ר ועד הפועל ומורה בבית ספר תיכוני בקרסניה סלובודה; משנת 2000 שימש כראש העירייה של קרסניה סלובודה.
לאחר מכן הפך חבר מפלגת אזרבייג'ן החדשה של נשיא אזרבייג'ן.
ב-6 בנובמבר 2005 נבחר כחבר פרלמנט מטעם קובה-קאסר, אזור בחירה 53; שימש בפרלמנט כסגן יו"ר הוועדה הפרלמנטרית לנושא זכויות אדם; כראש קבוצת העבודה ליחסים בין-פרלמנטריים בין אזרבייג'ן-ישראל; וכחבר בקבוצות העבודה ליחסים בין פרלמנטריים, אזרבייג'ן-ארגנטינה, אזרבייג'ן-קובה ואזרבייג'ן-רוסיה.
נפטר ב-6 בדצמבר 2019. הותיר אחריו ארבעה ילדים.
יהודה אילן (י"ח בשבט ה'תרפ"ד, 24 בינואר 1924 – ט"ו באלול ה'תשנ"ו, 30 באוגוסט 1996) היה מנכ"ל מרכז ההסברה בין השנים 1967–1983 והיה אחראי על הפקת כלל הטקסים, הלוויות, האזכרות והאירועים הממלכתיים בישראל.
בין תפקידיו השונים היה אילן אחראי לטקס הדלקת המשואות בהר הרצל.
אילן היה יו"ר הוועדה לחגיגות יום העצמאות אשר שמה לה למטרה לעצב את אירועי יום הזיכרון וחג העצמאות.
בתוך כך, היה אילן שותף מרכזי בהחלטה לחבר את יום הזיכרון לאירועי יום העצמאות, והיה גם אחראי על בחירת מדליקי המשואות והפקת כלל הטקסים בימי העצמאות.
בנוסף, תרם אילן בעיצובם של יום השואה, יום ירושלים, חידון התנ"ך העולמי, חגיגות המימונה, אירועי העדלאידע והמצעדים הצבאיים בישראל.
במשך 26 שנים בנה ועיצב אילן את מרכז ההסברה של ישראל והיה נחשב בעיני רבים ל"מר הסברה" ו"למר מרכז ההסברה", תוך השרשתם של יסודות הטקסיות וההסברה הממלכתית במדינת ישראל.
בין תפקידיו שימש אילן גם כיועץ קרוב לשלושה ראשי ממשלות: לוי אשכול, גולדה מאיר ויצחק רבין, השתתף ביסוד י"א הנקודות בנגב והיה ממקימי קיבוץ בארי.
יהודה אילן נולד בחיפה בשנת 1924 ולמד בתיכון הריאלי.
בשנים 1939- 1945 היה למפקד גדוד צופים בחיפה וחבר המוסדות המרכזיים של תנועת הצופים.
בשנת 1946 השתתף אילן ביסוד י"א הנקודות בנגב והיה ממקימי קיבוץ בארי.
בין השנים 1946 - 1948 שירת בפלמ"ח כקצין הסברה בגדוד השלישי ולאחר מכן בחטיבת יפתח, שם נטל חלק במערכות הפלמ"ח בשחרור הגליל ושחרור צפת ואף השתתף בקרב לשחרור לוד ובקרבות בשער הגיא.
בשנת 1948, עם קום מדינת ישראל ופירוקו של הפלמ"ח, שירת אילן בצה"ל כקצין הסברה של חטיבה 7. במהלך שירותו הצבאי היה אילן אחראי גם על הפקת עלונים ועיתונים בעריכתו אשר חולקו לחיילים.
לאחר מכן עבר לשרת בחיל החינוך, שם התמנה לקצין חינוך דרום ראשי, עד לשחרורו ממילואים בשנת 1984 בדרגת סא"ל.
בשנת 1954, בזמן ששימש אילן כמזכיר תנועת מחנות העולים, הוקמה מחלקת ההסברה על ידי דוד בן-גוריון.
בשנת 1957 הצטרף אילן אל המחלקה להסברה.
באותה שנה הפך אילן משנה למנכ"ל ההסברה והיה לאחראי על ההסברה שבע"פ, אירועי יום העצמאות והטקסים הממלכתיים בישראל.
מתוקף תפקידו עיצב אילן את טקס הדלקת המשואות בהר הרצל.
לאילן היה תפקיד מכריע בעיצובו ובתהליכי ההפקתו של טקס זה במשך 26 שנות פועלו במרכז ההסברה, עד לשנת 1983; הטקס בהר הרצל מתקיים מדי שנה ובא לסמל את המעבר בין יום הזיכרון לחגיגות יום העצמאות.
בשנת 1958 היה אילן אחראי על חגיגות העשור למדינת ישראל.
בשנת 1961 נשלח אילן על ידי מזכיר הממשלה באותן שנים, מר טדי קולק, ללימודי תקשורת באירופה.
בשנת 1967 התמנה למנכ"ל מרכז ההסברה.
תחת ניהולו של אילן נוספו אגפים רבים, תקנים ותפקידים חדשים למרכז ההסברה.
בתקופתו הפך מרכז ההסברה לגוף מטה גדול אשר פעל בחמישה מחוזות ארציים: ירושלים, תל אביב, חיפה, באר שבע ונצרת.
במהלך שנות כהונתו כמנכ"ל מרכז ההסברה תרם אילן גם לעיצובם ולהפקתם של אירועים ממלכתיים נוספים כדוגמת חידון התנ"ך העולמי, יום הזיכרון לשואה ולגבורה בשיתוף יד ושם, יום ירושלים, חגיגות המימונה, חגיגות העדלידע בפורים ועוד.
בשנת 1973 שרת אילן במלואים כקצין חינוך דרום ראשי במלחמת יום הכיפורים.
במהלך המלחמה ליווה אילן את המפקדים הבכירים בגזרת הדרום וכן היה אחראי על ארגון ופרסום כל הידיעות מגזרה זו; על תרומתו הועלה אילן לדרגת סגן-אלוף עם תום המלחמה.
באותה שנה ארגן אילן את אירועי הזיכרון והעצמאות הכ"ה של מדינת ישראל.
מרכז ההסברה בראשותו של יהודה אילן הוציא לפועל את הסיורים הראשונים של ראשי ממשלות ברחבי הארץ בשנת 1974 בתקופתו של יצחק רבין, במטרה לחזק את הקשר עם הציבור.
בשנת 1976 ארגן אילן את העדלידע הראשונה בקריית שמונה, והפך את זו לאירוע המתקיים בכל שנה ברחבי הארץ.
מרכז ההסברה בראשותו של אילן היה אחראי גם על "שירות הסרטים הישראלי" – גוף אשר הוקם בשנת 1957 כחלק ממרכז ההסברה והיה אמוּן באותה העת באופן בלעדי על הפקתם של סרטים בעלי תכנים ממלכתיים ולהפצתם של אלו בארץ ומחוצה לה.
בשנת 1983, ולאחר שהקדיש שנים רבות מחייו להפיכתו של זה כמוסד מרכזי בישראל, פרש אילן ממרכז ההסברה.
במהלך שנות פועלו במרכז נחשב יהודה אילן בעיני רבים ל"מר הסברה" ולאיש בעל הניסיון הרב ביותר בארץ בהפקתם של אירועים וטקסים ממלכתיים.
בשנת פרישתו נתבקש אילן על ידי שר החינוך דאז, מר זבולון המר, לחזור ולהפיק את אירועי "35 שנה למדינת ישראל", ובתוכם את אירועי יום העצמאות, וכן טקסים ממלכתיים נוספים ברחבי הארץ.
נפטר ב-30 באוגוסט 1996 בגיל 72, ונקבר בבית העלמין הר המנוחות בירושלים.
טקסים מרכזיים שהפיק ותרם בעיצובם
המצעד הצבאי בגבעת רם לחגיגות 20 שנה למדינת ישראל (1968) והמצעד הצבאי האחרון ב-1973 לחגיגות 25 שנה למדינה
יהודה אבן וירגה היה היסטוריון ומקובל ספרדי (ואולי גם אסטרונום ומתמטיקאי) יליד סביליה בן המאה ה-15. יהודה היה ככל הנראה סבו (לפי חוקר אחד: אביו) של שלמה אבן וירגה, מחבר הספר "שבט יהודה" – ספר הנשען על חיבורו ההיסטורי של יהודה אבן וירגה ואף נקרא על שמו.
חלק ניכר מן הפרטים הביוגרפיים אודותיו ידועים לנו מספר זה.
על פי המסופר בספר "שבט יהודה" (אות לח), היהודים בני כפר סמוך לסביליה הואשמו כי חטפו את גופתו של יהודי שהמיר דתו לנצרות על מנת לקוברו בבית עלמין יהודי.
יהודה אבן וירגה נחלץ לעזרתם, והצליח לשכנע את מושל אנדלוסיה כי כמרים נוצריים העלילו עליהם שקר.
יהודה אבן וירגה היה פעיל בתיווך בין האנוסים לבין היהודים שנשארו ביהדותם.
כאשר האינקוויזיציה ביקשה לדלות מפיו מידע על אנוסים השומרים על יהדותם הוא נמלט לליסבון, שם התגורר ככל הנראה מספר שנים, עד שנתפס בידי האינקוויזיציה ועונה בידיהם למוות (שבט יהודה, אות סב).
יהודה אבן וירגה כתב את קורות רדיפות היהודים בספרד, בהישענו על החיבור המוקדם יותר (שאבד) "זיכרון השמדות" מאת פרופייט דוראן (בעל 'האפודי').
חיבורו של יהודה אבן וירגה שימש בסיס לחיבור "שבט יהודה" שנכתב בידי שלמה אבן וירגה.
ייתכן שיהודה אבן וירגה הוא גם מחברם של החיבורים הבאים, חלקם מתועדים לשנת 1457 בליסבון ומאוגדים יחדיו בכתב יד על שמו בספרייה הלאומית של צרפת:
"קיצור המספר" - מדריך קצר לאריתמטיקה.
"כלי האופקי" - תיאור של המצאתו: כלי עזר לתצפית ותחשיב אסטרונומי של מעגל המרידיאן בין שני קטביה של השמש.
חיבור קצר באסטרונומיה, המבוסס על תצפיות אישיות שביצע.
פירוש לעיבודו המקוצר של האסטרונום הפרסי אל-פרע'אני לספרו של האסטרונום היווני תלמי, ספר אלמגסט (נכתב סביב שנת 1480).
עם זאת, ייתכן שייחוס זה שגוי , והכתבים חוברו בידי אדם אחר בעל אותו שם.
מוכר בפרט יהודה אבן וירגה בן המאה ה-16, שהתכתב עם ר' יוסף קארו (אבקת רוכל, סימנים צט-ק).
יהודה אידל שרשבסקי (1804 – 1866) היה ממשכילי וילנה, סופר, חוקר ומורה לתלמוד וספרות רבנית בבית המדרש לרבנים בווילנה.
נולד בשנת 1804 לאביו בנימין שרשבסקי.
למד אצל הרב יעקב מאיר מיאלאווקא ולאחר מכן עבד כמנהל חשבונות בבתי מסחר.
בשנת תרי"ב (1852) החל לעבוד כמורה בבית המדרש לרבנים בווילנה.
בשנת 1866 נסע לקובנה ומת שם מחולירה ביום הכיפורים.
הוא נקבר בקובנה ונספד על ידי הרב יצחק אלחנן ספקטור.
הניח בן, אליהו, שלימד גם הוא תנ"ך.
פרסם מאמרים עם ביאורים למילים, פסוקים ועניינים בתנ"ך.
כן פרסם מאמרים נגד מנהגים שלא ישרו בעיניו כמו שימוש במגן דוד בבתי כנסת, הצבת ציורים ופסוקים נוספים על שלטי השויתי ותפילות למלאכים, כמו האמירה בברית מילה: "אליהו מלאך הברית הנה שלך לפניך עמוד על ימיני וסמכני".
בשנותיו האחרונות עבד על ספר "אגדות ירושלמי" עם מרדכי נתנזון.
יהודה אידל שערשעווסקי, כור לזהב: באור על כמה מאמרי חז"ל הנראים כזרים אל השכל הישר, ורחוקי מדרך הדעת והתבונה, חלקים א-ב, תרי"ח-תרכ"ו, יצא שוב בווינה תרפ"ט
דרשות שלו נכללות בקובץ דרושים לשבתות ולמועדים: ולימי חגי אדונינו הקיסר / מאת ראשי המורים בבית מדרש הרבנים והרב לעדת ישורון פה ...
יהודה אולמן (נולד ב-25 ביוני 1954) הוא רופא מומחה בכירורגיה פלסטית, מנהל המחלקה לכירורגיה פלסטית ואסתטית ברמב"ם – הקריה הרפואית לבריאות האדם.
בשנת 2020 מונה למנהל בפועל של האגף הכירורגי.
אולמן הוא פרופסור מן המניין קליני בכירורגיה פלסטית, בפקולטה לרפואה של הטכניון.
תחומי המחקר העיקריים בהם עוסק הם: השתלות שומן, ריפוי פצעים (בעיקר פצעי כוויות), וטיפולים בהבזקי אור ולייזר.
יהודה אולמן נולד ב-25 ביוני 1954 בקריית טבעון.
את רוב שנות ילדותו עשה בעיר לוד, שם סיים את לימודיו התיכוניים, בבית הספר רמלה-לוד.
נשוי לעורכת הדין תמי אולמן לבית גרינשפון, ולהם שלושה ילדים וארבעה ילדים במסגרת אומנה.
המשפחה מתגוררת בשכונת דניה שבחיפה.
אולמן הוא בוגר הפקולטה לרפואה ע"ש רפפורט בטכניון בחיפה משנת 1981. את הסטאז' ואת פרק ההתמחות הכירורגית עשה במרכז רפואי בני ציון.
בין השנים 1997 ל-2000 שימש כמרצה קליני בפקולטה לרפואה של הטכניון, ובין 2000 ל-2007, כיהן כמרצה קליני בכיר.
החל משנת 2008 כיהן בפקולטה כפרופסור חבר קליני והחל מ-2019 מכהן כפרופסור מן המניין קליני.
החל משנת 1983 משמש אולמן כמנתח פלסטי מייעץ, וכמנהל המרפאה לכירורגיה פלסטית במרכז הרפואי "זבולון" של שירותי בריאות כללית בקריית ביאליק.
במסגרת רמב"ם - הקריה הרפואית לבריאות האדם
בשנים 1984–1989 שימש אולמן כרופא מתמחה במחלקה לכירורגיה פלסטית ואסתטית ברמב"ם הקריה הרפואית לבריאות האדם.
בשנת 1989 ביצע השתלמות עמיתים במחלקה לכירורגיה פלסטית ואסתטית בבית הספר לרפואה של מזרח וירג'יניה בנורפוק.
לאחר מכן חזר ארצה וכיהן בין השנים 1990 ל-1995 כמנתח פלסטי בכיר במחלקת ניתוחים פלסטיים בבית החולים רמב"ם.
בשנת 1999 מונה לסגן מנהל המחלקה.
החל משנת 1999, ולמשך כ-8 שנים, כיהן כמנהל יחידת הכוויות ברמב"ם.
משמש מאז 2007 כמנהל של המחלקה לכירורגיה פלסטית ואסתטית שכוללת בתוכה גם את יחידת הכוויות, בקריה הרפואית לבריאות האדם-רמב"ם, בחיפה.
החל מ-2020, מכהן כמנהל בפועל של האגף הכירורגי, בקריה הרפואית לבריאות האדם-רמב"ם, בחיפה.
בשנת 2000 הקים את השירות לרפואה אסתטית ליד המחלקה לכירורגיה פלסטית ברמב"ם, ועיקר הפעילות בתחום נעשית על ידו במסגרת בית החולים.
במסגרת הפקולטה לרפואה של הטכניון
אולמן הוא בעל מינוי של פרופסור מן המניין קליני בכירורגיה פלסטית, ב של הטכניון.
אולמן מכהן בוועדת הקבלה ובצוות להערכת מועמדים לבית הספר לרפואה באמצעות מבחני מו"ר, החל מ-2002. אולמן פיתח גישה חדשה למבחנים בעל-פה לסיום ההתמחות בניתוחים פלסטיים.
המיזם התחיל לאחר שלמד את השיטה המקבילה בארצות הברית, כשהוזמן להיות משקיף במהלך מבחני הרפואה שם.
פעילותו המחקרית של אולמן עוסקת בפיתוח שיטות וחומרים חדשים להאצת ריפוי פצעים בכלל, וכוויות בפרט, מחלות אוטואימוניות של העור, מציאת שיטות שונות להעלאת כמות השומן השורדת אחר הזרקתו, שיטות חדשות לביצוע ניתוחים אסתטיים שונים וטיפולי עור באמצעות מכשור חדש, כולל לייזרים והבזקי אור, וכן עבודות מדעיות קליניות בשטח הרפואה האסתטית.
מתוכם, שיטה ייחודית להרמה והגדלת חזה, וכן ניתוחי אוזניים בגישה זעיר פולשנית.
אולמן פרסם עם שניים מעמיתיו ספר שערך על טיפולים בהבזקי אור
כמו כן, היה שותף בכתיבה של מספר פרקים העוסקים בטיפולים בחולים אחר פציעות מורכבות בגפיים.
בשנים 2009 ועד 2011 היה פרופ' אולמן יו"ר האיגוד הישראלי לכירורגיה פלסטית ואסתטית, ומשנת 2000 ועד 2015 שימש כחבר בוועדות הבחינה במקצוע, מהם 7 שנים כיו"ר ועדות הבחינה.
בתפקידו זה ביצע התאמה של הבחינה בע"פ למתכונת הבחינה המקבילה הנהוגה בארצות הברית.
משמש כיו"ר ועד רופאי רמב"ם וסגן יו"ר ארגון רופאי המדינה.
בנוסף, פרופ' אולמן פועל בין היתר, בארגונים הבאים:
2002 - 2007 יו"ר ועדת הבחינות של האיגוד הישראלי לכירורגיה פלסטית ואסתטית
2004 - 2013 חבר ועד הרופאים, קמפוס בריאות רמב"ם, חיפה, ישראל
2008 - הנשיא הנבחר של האיגוד הישראלי לכירורגיה פלסטית ואסתטית
2009-2011 נשיא האיגוד הישראלי לכירורגיה פלסטית ואסתטית (פעל להוספת הרפואה האסתטית לשם האיגוד)
2011 - ממייסדי ארגון רופאים מועסקים בבית החולים (ארבל)
2013 - היום - יושב ראש ועד הרופאים, קמפוס בריאות רמב"ם, חיפה, ישראל
2013 - התמודד על ראשות ההסתדרות הרפואית (הר"י)
2015 - היום - חבר מועצת המנהלים של ארגון הבריאות העולמי, משפטים ואתיקה, אוניברסיטת חיפה
2015 - 2019 - יו"ר ועדת הערר שלב א' ו-ב', של האיגוד הישראלי לכירורגיה פלסטית ואסתטית
2018 - היום: חבר נשיאות המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית בישראל
חבר בוועדה המדעית המייעצת של חברת בונוס ביוגרופ
2002 - 2017 חבר ועדת הייעוץ במועצה המדעית למקצועות הכירורגיה של ההסתדרות הרפואית בישראל
1982 - היום - ההסתדרות הרפואית בישראל
1989 - היום - האיגוד הישראלי לכירורגיה פלסטית ואסתטית.
פרופ' אולמן חתום על מעל 120 מחקרים מקוריים, הן במדעי היסוד והן בנושאים הקליניים, וכתב 9 פרקים בספרים.
יהודה אייל (11 בדצמבר 1939 – 14 ביולי 2022) היה פרופסור מן המניין במחלקה למדעי כדור הארץ והסביבה, בה שימש גם כראש המחלקה, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אייל נולד בירושלים ובגיל ינקות עברו הוריו לנתניה, שם גדל והתחנך בבית הספר היסודי תחכמוני ובית הספר התיכון בר-אילן ובתנועת הנוער בני עקיבא-שבט אמונים.
בעת שירותו הצבאי שירת בגדוד הנח"ל המוצנח 50. במהלך שירותו במילואים בגדוד צנחנים, נלחם במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה ובמלחמת יום כיפור.
עם שחרורו משירות סדיר עבר לקיבוץ סעד וב-1964 נישא לטובה בן-זאב.
בין תפקידיו בקיבוץ שימש בין השנים 1982 - 1984 כמזכיר פנים.
באוקטובר 2000 עבר לגור ביישוב מיתר.
בשנת 1965 סיים תואר ראשון בגאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1967 את התואר השני, את שניהם בהצטיינות.
נושא עבודת הגמר לתואר השני, בהדרכת רפי פרוינד, היה "הגאולוגיה של סלעי המשקע באזור נחל שלמה ונחל נטפים".
בין 1976 ל־1971 חקר את ההיסטוריה המטמורפית והסטרוקטורלית של הגוש הפרה-קמברי באזור ואדי טוויבה - ביר סוויר והשלים את עבודת הדוקטורט שלו בנושא זה בהדרכתו של יעקב בן-תור.
גאולוגיה סטרוקטורלית של ישראל והקשר שבין שדה המאמצים של הקשת הסורית ובקע ים המלח.
שימוש במזוסטרוקטורות (מבנים סטרוקטורליים קטנים) להגדרת שדות מאמצים באזור ארץ ישראל.
ניתוח ההיסטוריה של המעוות וההשתנות של כיווני המעוות העיקריים עם הזמן, וריאקטיבציה של אלמנטים סטרוקטורליים קדומים על ידי כווני המעוות המשתנים בדרום ומערב הרי הרוקי הקנדיים.
תהליך היצירה של דייקים קלסטיים.
תיארוך שדה המאמצים המזו-קנוזואי בישראל.
היסטוריית ההתרוממות והארוזיה של החרמון.
מיפוי המסיב הפרקמברי בסיני והתפתחותו.
אזור מאמץ הגזירה של מזרח סיני, התנהגות שברי הגזירה והתפתחות גראבנים דמויי מעוין.
הגאולוגיה של סיני והרי אילת היוותה נושא מרכזי בעבודותיו, שבאו לידי ביטוי, בנוסף לפרסומים בכתבי עת מדעיים גם בפרסומים של משרדי ממשלה רלוונטיים.
בשנת 2010 ישב בראש ועדת פרס ישראל לחקר מדעי כדור הארץ שהחליטה להעניק את הפרס לפרופסור יהושע קולודני.
ב-16 דצמבר 2019, התקיים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב יום עיון לכבוד הגיעו לגבורות.
ביום העיון נשאו הרצאות חוקרים מתחומי המחקר מהארץ, וכאלה שהגיעו במיוחד מחו"ל.
אייל הוא אחיו של הגאולוג פרופ' משה (מושי) אייל.
יהודה אידלשטיין (4 באוקטובר 1894 – 4 באוגוסט 1981) היה מחנך, עיתונאי וסופר.
מותיקי העיתונאים של עיתון הבקר וסופר שכתב את הביוגרפיה של זקן השומרים אברהם שפירא.
יהודה אידלשטיין נולד ב-1894 בכפר יוד במחוז מרמורש שבהונגריה (היום ברומניה) לנחום אידלשטיין ופסיה לבית אינדיג, אח למרדכי, גיזה, שלום וישראל.
קיבל בנעוריו חינוך מסורתי והמשיך ללמוד בתיכון עירוני שהתנהל בשפה ההונגרית כשבמקביל למד בבית עברית.
לאחר התיכון למד הוראה וב-1920 החל ללמד עברית ויהדות בבית ספר "תרבות" בקלויזנבורג.
ב-1925 נסע לביקור בארץ ישראל והחליט להישאר בה וב-1926 עלתה משפחתו והצטרפה אליו.
לאחר עלייתו המשיך לעסוק בהוראה בבית ספר דתי במגדיאל.
ב-1931 פרש מהוראה והחל לעבוד בכתיבה ספרותית ועיתונאית כשהוא מתמקד בכתיבת ביוגרפיות של אישים מתולדות היישוב.
ב-1935 התקבל לעבודה כעיתונאי בעיתון הבקר שם עבד 24 שנה עד פרישתו לגמלאות ב-1959. במהלך שנים אלו פרסם בעיתון מספר רב של מאמרים פובליציסטים על נושאי היום וענייני מחשבת ישראל.
לאחר פרישתו פנה ללימודי תלמוד וההיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב כשבמקביל המשיך לכתוב מאמרים לעיתון הבקר ולאחר סגירתו, ב-1965, כתב לעיתון "היום".
ב-1939 הוציא לאור את הביוגרפיה של זקן השומרים אברהם שפירא שנפרשה על פני 2 כרכים.
ב-1920 נישא אידלשטיין לאסתר בת יעקב כץ (1894–1990) ולזוג נולדו 3 ילדים: נעמי, משה שמואל, ושלמה (שינה שמו לחגי).
יהודה אידלשטיין נפטר ב-1981 והובא למנוחות בבית הקברות הר הזיתים.
יהודה אידלשטיין, אברהם שפירא (שיך איברהים מיכה), הוצאת ידידים, 1939 (2 כרכים)
פרגו, האדם השחור, הוצאת "הרומן הזעיר", 1939
אירווינג בקסטר, השודד האביר, הוצאת "הרומן הזעיר", 1939
ורנון פורסטר, ארץ למכירה, הוצאת "הרומן הזעיר", 1939
אוסבורן, ברכת השטן, הוצאת "הרומן הזעיר", 1940