tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטביעו חותם: אסתר ברלי יואל, פרנציסקה ברוך - מעצבות גרפיות בארץ ישראל (בשיתוף עם יעל חרמוני), 2022.
בועז טל - אמן הבית, עשר שנים למותו, תערוכת יחיד, 2022.
עיצוב חירום: אקדמיות ומעצבים נרתמים למאמץ המלחמתי, תערוכה קבוצתית, 2024.
מבחר תערוכות נוספות (כאוצרת אחראית):
שפירא: יואב מאירי, רועי קופר, תערוכה זוגית, 2022
אוליבטי : לא רק מכונת כתיבה, תערוכה היסטורית, בשיתוף המכון האיטלקי לתרבות, 2023.
צבעים חיים: תעשיית האופנה, התשוקה לצבע, תערוכה קבוצתית,2023.
"גאווה ודעה קדומה: דגמים שכיחים בהיסטוריוגרפיה של האמנות בישראל ירושלים", בצלאל אקדמיה ועיצוב לאמנות, עמ' 13–18, 2009.
"תמונה כנוכחות פיזית רכה ומתקמטת", 3 בפברואר 2015
"נמרוד – יצירתו של דמוי קנוני", 5 בינואר 2020
"המקום של נוישטיין", 20 בנובמבר 2020
"דרורה דומיני: בתוך המגרש, מחוץ למגרש", מתוך הקטלוג, דרורה דומיני, צידה לדרך ארוכה, אוצרת דלית מתתיהו, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2022
"ביאנקה במסלולי מרדנות והתקבלות", מתוך הקטלוג, ביאנקה אשל גרשוני: רטרוספקטיבה, אוצר אבי לובין, משכן לאמנות, עין חרוד, 2025
בשנת 2018 יצא לאור בעברית ספרה "אמנות בציון – צמיחתה של אמנות לאומית בארץ ישראל" בהוצאת מוסד ביאליק.
בספרה בוחנת מנור את היחסים בין אמנות ולאומיות ביישוב היהודי בארץ ישראל בעשורים הראשונים של המאה ה-20.
דליה זיאדה היא סופרת מצרייה.
מחברת הספר "המקרה המוזר של הזאב בעל שלוש הרגליים - מצרים: צבא, אסלאם ודמוקרטיה ליברלית" וספרי עיון נוספים על הפוליטיקה ב.
בעבר ניהלה את מרכז אבן ח'לדון ללימודים דמוקרטיים, ושימשה מנהלת אזורית של הקונגרס האמריקאי-אסלאמי .
כיום היא מכהנת כיושבת ראש המכון לדמוקרטיה ליברלית, ומנהלת בפועל של מרכז MEEM ללימודי המזרח התיכון ומזרח הים התיכון.
וכן משמשת חברת המועצה הלאומית לנשים במצרים.
נולדה בקהיר שבמצרים, לאם מורה לערבית ולאב מהנדס בכיר בצבא מצרים.
היא למדה ביטחון בין-לאומי בפקולטה למשפטים ודיפלומטיה ע"ש פלטצ'ר באוניברסיטת טאפטס במסצ'וסטס שבארצות הברית.
זיאדה נטלה חלק מרכזי בתנועה האזרחית שהניעה את המהפכה במצרים בשנת 2011. בעקבות זאת הוגדרה ב-CNN כ"סוכנת שינוי" שראוי לעקוב אחריה, ובאתר הדיילי ביסט כונתה כאחת הנשים האמיצות בעולם, במשך שנתיים ברציפות.
תואר סיפורה ומאבקה בתקופת המהפכה בכמה ספרים רבי-מכר אמריקאיים, בהם: "Rabble Rousers: Fearless Fighters for Social Justice" מאת לילי אסקלסן גרסיה.
זיאדה הביעה תמיכה בפעילות צה"ל במלחמת חרבות ברזל תוך שהיא מגנה את אירועי הטבח שביצע החמאס ב-7 באוקטובר.
בעקבות תמיכתה בישראל הותקפה ברשתות ובתקשורת המצרית.
היא ספגה איומים על חייה ותלונות שהוגשו נגדה לתובע הכללי המצרי, ובעקבות זאת נאלצה לעזוב את מצרים.
בריאיון שהעניקה ל"כאן חדשות" ב-20 בנובמבר 2023 היא שבה והדגישה שהיא מתנגדת לארגון חמאס ומייחלת לחיסולו בידי ישראל והצביעה על מסוכנותו של הארגון עבור העולם הערבי.
דליה חברות אנרגיה בע"מ היא חברה ישראלית, העוסקת בייזום, הקמה והפעלה של יחידות ייצור חשמל, באגירה, ואספקה של חשמל.
החברה מפעילה תחנות כוח מתקדמות המבוססות על גז טבעי, ובהן תחנת הכוח דליה שבאתר צפית, המייצרת חשמל בהספק של כ-900 מגה ואט באמצעות טכנולוגיית מחזור משולב.
ותחנת הכוח אשכול באשדוד המייצרת סך הכל כ-1,600 מגה ואט.
דליה היא מיצרני החשמל הפרטי (יח"פ) הגדולים בישראל ולקחה חלק משמעותי בפתיחת משק החשמל לתחרות עם הספק מותקן של כ-2,600 מגה-וואט.
דליה אנרגיות כח בע"מ הוקמה ביולי 2005 בעקבות חוק משק החשמל 1988 אשר קבע כי חברת החשמל הממשלתית לא תבנה עוד תחנות כוח חדשות.
החברה הוקמה ביוזמת קבוצת יזמים פרטיים מתוך מטרה לקדם את התחרות במשק החשמל הישראלי.
בשנת 2010 הוגדרה תחנת הכוח של החברה כפרויקט תשתית לאומי.
שמה של דליה נקבע בשל מיקומה המתוכנן של תחנת הכוח הראשונה ליד נחל דליה שבאזור הכרמל.
ואולם הוועדה לתשתיות לאומיות קבעה כי תחנת הכוח תיבנה באזור המועצה המקומית יואב, בצמידות דופן לתחנת כוח ישנה של חברת החשמל בצפית ובצמוד לרשת קווי הולכת הגז והחשמל של מדינת ישראל.
באוקטובר 2020 הוקמה חברת דליה חברות אנרגיה בע"מ, שאליה הועברה מלוא הבעלות בחברת דליה אנרגיות כח בע"מ.
במרץ 2022 נרשמו איגרות חוב של דליה חברות אנרגיה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בנובמבר 2023 רכשה דליה חברות אנרגיה את תחנת הכוח אשכול, במסגרת הליך הפרטה, לאחר שהייתה בבעלות חברת החשמל לישראל.
התחנה, ממוקמת באשדוד, מצוידת בטכנולוגיה מתקדמת ויכולת ייצור של כ-1,600 מגה-ואט.
העסקה, שהתבצעה בעלות של כ-9 מיליארד ש"ח, מומנה בחלקה הגדול על ידי בנק הפועלים ובנק מזרחי טפחות.
בשנת 2012 החלה הקמתה של תחנת הכוח דליה ליד קיבוץ כפר מנחם, והקמתה הושלמה ב-2015. מיקומה של תחנת הכוח בצמידות לתחנת כוח של חברת החשמל על צומת קווי הגז והיכולת להוליך חשמל לכל הארץ מאפשרת את הרחבת היקף הייצור בדליה והולכתו לאזורי הביקוש בכל הארץ.
עם הקמתה ב-2015, תחנת הכוח דליה הפכה לתחנת הכוח הפרטית הגדולה בישראל המספקת כ-7% מסך הביקוש לחשמל במדינה.
התחנה פועלת בטכנולוגיית מחזור משולב, המשלבת ייצור חשמל מטורבינות גז וקיטור תוך השגת יעילות אנרגטית גבוהה במיוחד של כ-58%.
היא מופעלת בעיקרה על ידי גז טבעי (ובסולר בשימוש משני) ולה הספק של 912 מגה-ואט.
החברה מוכרת חשמל פרטי ללקוחות עסקיים החל משנת 2015 והחל משנת 2023 גם למשקי בית.
בשנת 2023 הוקם על ידי דליה מתקן לאגירת אנרגיה הראשון בישראל בהיקף של 88 מגה ואט שעה.
מתקן האגירה מבוסס על סוללות ליתיום יוני בשתי קומות.
בשנת 2024 המתקן חובר לרשת ההולכה הארצית במודל השוק.
התחנה נבנתה על ידי חברת GE בעיצוב ייחודי ובשילוב טכנולוגיות מתקדמות התורמות לייצור חשמל נקי ויעיל.
בדצמבר 2024, חתמה החברה על מזכר הבנות עם בנק לאומי ובנק דיסקונט להעמדת מימון של כ-4.25 מיליארד ש"ח לצורך הקמת "דליה 2" יחידת ייצור חדשה באתר צפית, בהספק של 630 עד 900 מגה-ואט.
התחנה המתוכננת תתבסס על טורבינת גז מתקדמת מסוג H, המציעה נצילות אנרגטית של 63%, מהגבוהות בישראל.
תחנת הכוח אשכול, שנבנתה בשנות ה-60, נחשבת לאחת מהתחנות הוותיקות והחשובות בישראל.
היא נרכשה על ידי דליה חברות אנרגיה בנובמבר 2023 במסגרת הליך הפרטה, לאחר שהייתה בבעלות חברת החשמל לישראל.
התחנה, הממוקמת באשדוד, מצוידת בטכנולוגיה מתקדמת ויכולת ייצור של כ-1,600 מגה-ואט.
ב-3 ביוני 2024 עברה התחנה לבעלותה של אשכול אנרגיות כח, בתמורה לתשלום בסך כ-9 מיליארד ש"ח.
עיקר המימון לעסקה זו, בסך 6 מיליארד ש"ח, ניתן כהלוואה מבנק הפועלים (70%) ובנק מזרחי טפחות (30%).
בתחנה טורבינות קיטוריות ישנות המיועדות לגריטה ובמקומן עתידה לקום תחנת כוח חדשה שתקרא אבשל על שם אבשלום הרן, שהיה דירקטור בחברת דליה והוביל את השלמת הקמתה של תחנת הכוח דליה ונרצח ב-7 באוקטובר בביתו שבקיבוץ בארי.
בטכנולוגיה של מחזור משולב בהיקף של 850 מגה וכן מתקני אגירה משמעותיים.
התחנה עתידה להגיע להפעלה מסחרית בשנת 2029.
דליה גוטמן (נולדה ב-1945) היא מפיקה, עורכת ומגישת טלוויזיה ורדיו ישראלית.
גוטמן נולדה וגדלה בתל אביב וברחובות, בת אמצעית להוריה מרים (לבית פודורובסקי, ילידת רוסיה) וישראל גוטמן, שעלו לארץ ב-1934 מוויסוצק שברוסיה הלבנה, ומשפחותיהם נספו בשואה.
החינוך שקיבלה בבית היה מסורתי וסוציאליסטי כאחד.
היא למדה בבית הספר היסודי "בית חינוך" ברחובות, והיא ושתי אחיותיה היו חברות בתנועת הנוער החלוציות.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 למדה באוניברסיטה העברית בירושלים וחבריה לספסל הלימודים היו דן בירון, שרי רז, ירון לונדון, יוסי שריד ואהוד מנור.
את הקריירה המקצועית שלה החלה כמורה לתנ"ך לכיתות י"א-י"ב בנען ובפלמחים, ובעקבות פגישה מקרית עם אהוד מנור בתל אביב הגיעה לראיון עבודה אצל חנוך חסון, מנהל המחלקה למוזיקה עממית בקול ישראל.
הראיון הזה פתח 30 שנות קריירה, בהן הפיקה גוטמן וערכה תוכניות ברשות השידור - בקול ישראל ובטלוויזיה הישראלית.
תחילה עבדה גוטמן עם דרורה בן אב"י בעריכה מוזיקלית במחלקת הבידור.
אחת התוכניות הזכורות ביותר שהפיקה וערכה החל מ-1969, תחילה עם אמיתי נאמן ואחר כך בכוחות עצמה, היא התכנית "דו רה ומי עוד" בקול ישראל, שהנחתה רבקה מיכאלי.
בתוכנית הוקלטו שירים חדשים וישנים בביצועים לא מוכרים או בהרכבים קוליים יוצאי דופן.
ב-1974 חברה לנעמי פולני להפקת האלבום משירי תנועת הנוער, שבו תועדו לראשונה שירים מתקופת היישוב שלא הוקלטו מעולם.
לאחר צאת האלבום עברה גוטמן מאולפני הרדיו לאולפני הטלוויזיה, והחלה להפיק את התכנית "הלילה" בהנחייתו של שייקה בן פורת.
ב-1976 הפיקה את סדרת התוכניות "כל המנגינות" בהגשתו של נועם שריף, שהוקדשה למלחינים הישראלים סשה ארגוב, דובי זלצר, דוד זהבי, יאיר רוזנבלום, מרדכי זעירא.
לאחר ההצלחה של תוכניות אלה הפיקה גוטמן סדרת תוכניות נוספת בהנחיית דן בן אמוץ שהוקדשה לשלונסקי, אלכסנדר פן, נחום גוטמן ועוד.
ב-1977 הוטלה על גוטמן האחריות לשלוש ההפקות המרכזיות ליום העצמאות בטלוויזיה - "ונזכור את כולם" עם שירי יום הזיכרון, מסיבת בידור צה"לית ששודרה בשידור ישיר מבסיס צה"ל בשיתוף עם ענף הווי ובידור, ומצעד האומנים ששודר במוצאי החג.
ב-1988 החלה להפיק את "סופסופ", תוכנית הבידור המרכזית של הערוץ הראשון בערב שישי, בהגשת גבי גזית.
בסוף העונה הראשונה של התכנית פרשה גוטמן על רקע חילוקי דעות שלה עם גזית, והוא המשיך להפיק את התכנית בעצמו.
שניים מהמשדרים הזכורים ביותר שהפיקה היה המשדר "על כל אלה" ב-1991, ערב מחווה לנעמי שמר, ומשדר הזיכרון לאחר רצח יצחק רבין ב-1995.
בשנת 2005 נבחרה להיות אחת מיועצי התוכן מטעם מועצת הרשות השנייה לבחינת הצעות המכרז של זכייניות ערוץ 2, לצד יורם שווגר.
ב-2008 יצרה עם יהודה קווה ודוד טור את הסרט התיעודי "המסע של ילדי טהרן".
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 הצטרפה לצוות המגזין של אולפן שישי ויצרה סדרה של כתבות עומק על בני דור הפלמ"ח, ביניהם דן בן אמוץ, חיים גורי וחיים חפר.
ב-2017 התגייסה גוטמן ליוזמה להעניק את פרס ישראל לחברתה הקרובה, הבמאית והיוצרת נעמי פולני.
גוטמן אספה מכתבי המלצה מאנשי תרבות שתמכו במתן הפרס לפולני, וכן תיעדה במשך שנתיים את שיחותיה השבועיות עם פולני בבלוג "פוסט פלמחניקי".
ב-2023 החלה להגיש את הפודקאסט "באות בזמן" עם נורית גפן, שהוקלט באולפני All in.
לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל פרשה גפן מההגשה והחליפו אותה לצידה של גוטמן שחר סגל, רועי בר-נתן ועילי בוטנר.
בתחילת 2025 עבר ההרכב להגיש את הפודקאסט במסגרת הפודקאסטים של אתר ynet תחת השם "הכי בזמן", ובמקביל החלו גוטמן וסגל להופיע על במות עם המופע "מחליפות מילים".
פרשנדתא – תוכנית מוזיקלית לפורים (1969–1970)
סוף שבוע – תוכנית שבועית אישית בהגשת יוסי בנאי (1970–1974)
שבחי מעוז – שיריה של נעמי שמר לפני ואחרי מלחמת ששת הימים (1972)
עד ארבע – תוכנית שבועית לפני כניסת השבת (1973–1975)
לבדי אני יוצא לדרך – שירי עם רוסיים (1973)
מסעות בא"י במאה ה-19 – בהשתתפות אליהו הכהן ונתן שור (1973)
משפחת הפלמ"ח – משדר מיוחד לרגל הוצאת ספרם של חיים גורי וחיים חפר (1974)
כמו חייל – ערב שירי מלחמה ושלום (1974)
ליל סדר בשבי – תוכנית בהשתתפות יצחק בן אהרן ושמואל תמיר (1975)
פגישה לאין קץ – משוררים קוראים שירי אהבה של משוררים אחרים (1975)
ניצנים נראו בארץ – מופע לערב חג שבועות משיריו של נחום הימן בהנחיית רבקה מיכאלי שצולם בקיבוץ גבע (1977)
טווס הזהב – מופע לערב סוכות משיריו של איציק מאנגר (1977)
אחשוורוש שפיל – מופע פורימי המבוסס על טקסטים ביידיש של משחקי פורים בתרגומו של יעקב שבתאי (1978)
זמר מפוחית – מופע לפסח מפזמוני נתן אלתרמן על רקע תל אביב של שנות ה-30.
הדרן – סדרת מופעי מחווה לוילנסקי (1983), חיים חפר (1987), שמואל רודנסקי, יהורם גאון (1983), תל אביב (לרגל 75 שנים לייסוד העיר), אקסודוס (משדר בשני חלקים ששודר ב-1987 ועל הפקתו עבדה גוטמן במשך חודשיים).
פעם אחת – המופע המרכזי לפורים בבימויו של דן בירון (1984)
מצב החומר – מופע סאטירי ליום העצמאות (1987)
תרועה לישראל – המשדר המרכזי ליום העצמאות בהשתתפות התזמורת הפילהרמונית הישראלית והמנצח זובין מהטה (1990)
אולפן קיץ – תוכנית ששודרה שלוש פעמים בשבוע בשידור חי, שאותה הפיקה גוטמן לצד אהרן גולדפינגר וחיים מלובן והגישו לסירוגין רבקה מיכאלי, אהוד מנור ודן שילון (1990)
בשנות ה-70 של המאה ה-20 ניהלה גוטמן רומן עם יעקב שבתאי, שהיה נשוי באותה תקופה לעדנה שבתאי.
השניים הכירו דרך חברם המשותף שלמה ניצן, לאחר שהציע כי שבתאי יתרגם שירים מיידיש עבור תוכנית הרדיו של גוטמן.
בינואר 1981, 8 חודשים לפני מותו של שבתאי נולדה ביתם המשותפת נועה שבתאי, לימים תחקירנית טלוויזיה ובמאית שגם יצרה סרט על אודות הרומן המתוקשר.
מאז 2014 נמצאת במערכת יחסים עם צחקי שריג, בן קיבוץ בית השיטה.
השניים נוהגים לערוך בביתם את "שבת שירה", ערבי שירה בציבור אליהם מוזמנים בכל פעם כמה עשרות מחבריהם הקרובים.
גוטמן אינה חושפת את תאריך הלידה שלה, וכן אינה נוהגת לציין את יום הולדתה.
דָּלִיָּה רָבִיקוֹבִיץ (קרי: רביקוביץ'; 17 בנובמבר 1936 – 21 באוגוסט 2005) הייתה משוררת, סופרת ומתרגמת ישראלית, כלת פרס ישראל לשירה לשנת תשנ"ח (1998).
רביקוביץ נולדה בתל אביב בשנת 1936, ללוי, מהנדס חשמל שעלה לארץ ישראל מחרבין שבסין, ולמיכל, מורה במקצועה.
אימה הייתה נכדתו של הרב שמואל הומינר, הנמנה עם הבונים הראשונים של שכונות ירושלים.
בשנות חייה הראשונות עברה המשפחה לבית משפחת אימהּ ביישוב נחלת גנים שהסתפח בשנת 1943 לרמת גן.
דליה הייתה בת בכורה במשפחה ואחריה נולדו שני בנים תאומים.
שלושה שבועות לפני יום הולדתה השישי נהרג אביה בתאונת דרכים.
לאחר התאונה עברה המשפחה לקבוצת גבע, שם סבלה רביקוביץ מנידוי והשפלה.
בגיל 13 עברה לגור אצל משפחות אומנות בחיפה ולמדה בתיכון "חוגים", בכיתה בה למד גם עמוס טברסקי והמחנך היה ברוך קורצווייל.
היא התגייסה לצה"ל, אך כעבור שמונה חודשים השתחררה בשל בעיות בריאות.
רביקוביץ למדה באוניברסיטה העברית בחוגים ללשון, אנגלית וספרות עברית ובמקביל להם עסקה בהוראה בבית ספר תיכון.
היא לא סיימה את לימודיה.
ב-1972 קיבלה מלגה ללימוד ספרות באוניברסיטת אוקספורד.
רביקוביץ הייתה בקשר זוגי עם הסופר יוסף בר-יוסף במשך חמש שנים.
הייתה ביניהם אהבה גדולה, ועם זאת הקשר אופיין בעליות ומורדות ולווה בתסכול וגעגוע מצד רביקוביץ'.
היא הרתה לו ועברה הפלה שהייתה עבורה במהלך חייה כפצע לא מטופל.
הם נישאו כשהייתה בת 24 כדרך להציל את מערכת היחסים, והתגרשו כעבור שלושה חודשים.
במהלך הקשר כתבה לו מכתבים המקובצים בספרה "שלך דליה".
כעבור שנתיים נישאה ליצחק לבני, וכעבור שלוש שנים התגרשה ממנו, אך נשארה בחברות אמיצה איתו עד אחרית ימיה.
חייתה בזוגיות עם עו"ד חיים קליר כ-13 שנה.
בשנת 1978 נולד לשניים הבן, עידו.
בשנת 1982 הגישה רביקוביץ תביעה כספית נגד קבוצת גבע על הפרת זכויות יוצרים.
התביעה הייתה על שכללו בחיזיון שערכו במסגרת חגיגות שישים שנה לקבוצת גבע פרק מספרה "הטריבונל של החופש הגדול", תוך עריכת שינויים ללא רשותה.
בינואר 1983 הגיעו להסכם פשרה שבו תקבל 155,000 שקלים פיצוי, והתנצלות בעמודים הראשונים בעיתונים "מעריב", "הארץ" ו"דבר".
חייה של רביקוביץ אופיינו במסכת של דיכאונות ויציאה מהם.
דבר זה השתקף בשיריה שחשפו את סערות נפשה, שנעה בין חיות אדירה והרצון להיות מעורבת בכל עניין פוליטי ומוסרי, לבין דיכאונות ומספר ניסיונות התאבדות.
על הדיכאון כתבה: "הדיכאון שלי הוא שפל יציב.
כשאני בדיכאון אני כל כך שונאת את עצמי, שאני לא שונאת אף אחד אחר".
ב-21 באוגוסט 2005 נמצאה דליה רביקוביץ בדירתה ללא רוח חיים.
ההשערה הראשונה, אשר דווחה בהרחבה בעיתונות, הייתה שככל הנראה שמה קץ לחייה.
הניתוח שלאחר המוות, שנעשה ביוזמת משפחתה, שלל השערה זאת, מאחר שלא נמצאה בגופה כמות חריגה של תרופות.
הפתולוג הביע את דעתו ש"מותה נגרם קרוב לוודאי מכישלון חריף של הלב".
רופאה הפרטי, שראה את דו"ח הפתולוג, הוסיף ש"מצאו שם הגדלה של הלב, שאולי יכולה לרמז על מוות כתוצאה מהפרעת קצב".
שירתה של רביקוביץ זכתה להערכה רבה, והיא זכתה בפרסים ספרותיים רבים:
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, 2005
דוקטור לשם כבוד של מאוניברסיטה בחיפה, 2000
פרס ביאליק לספרות יפה, 1987
פרס ברנר,על ספר שיריה "תהום קורא" 1976
פרס עיריית רמת גן לספרות יפה, 1970
פרס אוסישקין, של הקרן הקיימת לישראל על "הספר השלישי" 1969
פרס שלונסקי, על ספר שיריה "חורף קשה" 1965
עיריית תל אביב הנציחה זכרה בשלט שהציבה בחזית ביתה ברחוב יהואש 6.
ב-22 בנובמבר 2013 הוסר הלוט מעל הפסל "עמוד התיכון" של יגאל תומרקין, בגן מאיר בתל אביב, המוקדש לדליה רביקוביץ.
בעקבות שיפוצים בגן מאיר, העתיקה עיריית תל אביב-יפו את הפסל, וב-14 בנובמבר 2019 הציבה אותו בגן פינצ'וק ברחוב רופין 5, חמישים מטרים מדירתה של רביקוביץ.
רחובות על שמה נמצאים במספר ערים בישראל (בהן תל אביב, ראש העין, רמלה, הרצליה, מזכרת בתיה, עפולה ויבנה).
שיריה הראשונים של רביקוביץ הופיעו בשנות החמישים ב"אורלוגין", ביטאונו של המשורר אברהם שלונסקי, שעודד אותה בראשית כתיבתה.
עם פרסום שני ספרי השירה הראשונים שלה זכתה לעידוד רב ממבקר הספרות ברוך קורצווייל, שאצלו למדה ספרות בבית הספר התיכון.
ספרה הראשון, "אהבת תפוח הזהב", סימן אותה, כמעט עם יציאתו לאור, כאחת המשוררות המבטיחות של זמנה.
על ספרה זה כתב קורצווייל:
על ספרה השני, "חורף קשה", כתב קורצווייל מסה שכותרתה "אחד הגילויים החשובים ביותר בשירתנו החדשה", ובה כתב:
כתיבתה מתאפיינת בשירים הרומנטיים שכתבה, שבהם חשפה את רגשותיה באופן חופשי.
אחדים משיריה הולחנו לשירים פופולריים.
במאמר העוסק בקשרים שבין רביקוביץ לקורצווייל מתאר שמואל אבנרי את השתקפות הסבל בשירתה:
לאחר מותה כתב המשורר מאיר ויזלטיר על לשון שירתה:
ספרה האחרון, "באה והלכה", שיצא לאור בשנת 2005, מכיל סיפורים קצרים שעוסקים בפרקים מחייה בצורה ישירה ומרומזת.
סיפורים אלה ייחודיים בצורת הביטוי ה"יבשה" עובדתית, נטולת דימויים, ואפילו יש שיגידו "מרושלת".
ייחודם הוא בקשרים שיש להם לשירתה האישית והפוליטית, והם מאפשרים לקורא לחוות הבשלה, התבגרות, אירוניה ואירוניה עצמית.
נדמה ששירי "אהבת תפוח הזהב", ובפרט אלו העוסקים בילדות המוקדמת, מקבלים בספר "באה והלכה" ממד ואופן ביטוי אחרים.
נעלמו רסיסי המקורות המקנים ממד מיתי לחוויות האישיות.
דמות האב עוברת "מסננת" של ראייה בוגרת, פחות האשמה וכאב, ויותר חרטה, למידה וגעגוע.
בנוסף לשירה כתבה רביקוביץ גם סיפורת וספרי ילדים.
היא תרגמה מאנגלית לעברית שירים של משוררים זרים, כגון: אדגר אלן פו, ויליאם בטלר ייטס ות"ס אליוט.
בצעירותה תרגמה לעברית גם ספרי ילדים.
לעיתים אף כתבה טור ביקורת על שידורי הטלוויזיה בעיתון "מעריב".
שיריה תורגמו ל־26 שפות: איטלקית, אנגלית, אסטונית, בולגרית, גרמנית, דנית, הולנדית, הונגרית, וייטנאמית, יוונית, יידיש, יפנית, סינית, סלובנית, סלובקית, ספרדית, סרבו-קרואטית, סרבית, ערבית, פולנית, פורטוגזית, פינית, צ'כית, צרפתית, קטלאנית, ורוסית.
התיאטרון הקאמרי ערך, הפיק וביצע מחווה לרביקוביץ בשנת 2006.
דליה רביקוביץ הזדהתה עם השמאל הישראלי.
עם זאת, לאחר מלחמת ששת הימים, בעקבות כיבוש עמק דותן מידי הלגיון הירדני, כתבה את השיר "עמק דותן".
בעקבות מבצע שלום הגליל, בשנת 1982, החלה לכתוב שירה פוליטית תוך הבעה של ערכים הומניסטיים, ולאו דווקא ערכים כלכליים, מפלגתיים או מדיניים.
היא הייתה פעילה במסגרת תנועות שלום שונות, אך ללא השתייכות פורמלית לארגון כלשהו.
רביקוביץ הביעה הזדהות עם סבלו של העם הפלסטיני ברבים משיריה, ובין השאר כתבה מונולוג מנקודת מבטו של מחבל מתאבד בדרך לפיגוע.
המונולוג התפרש כהזדהות עם פיגועי ההתאבדות ולכן זכה לתגובות נזעמות רבות.
בבחירות לכנסת ה-11 ב-1984, קיבלה רביקוביץ דירוג כבוד כמספר 117 ברשימת המועמדים של מפלגת שינוי.
בינואר 2000 הופיעה רביקוביץ ב־CNN, והביעה את התנגדותה למדיניות ממשלת ברק שכללה הפקעת קרקעות פלסטיניות באזור מסאפר יטא.
הפקעת הקרקעות גרמה לפינוי תושבים שגרו במערות באזור, ורביקוביץ הצטרפה לקבוצת סופרים ומשוררים שהגיעו להזדהות עם המפונים.
הייתה חברה במועצה הציבורית של ארגון השמאל "בצלם"
ספרי שירה שם הספר שנת הוצאה שם ההוצאה מספר עמודים עטיפה אהבת תפוח הזהב
ספרית פועלים (מהדורה שנייה ורביעית)
70 (מהדורה רביעית) חורף קשה
לקט שירי דליה רביקוביץ ליקטה עדנה אפק
המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית
מרוב אהבה: מבחר שירים עם אחרית דבר מאת אריאל הירשפלד
ידיעות אחרונות - ספרי חמד
בעריכת דנה אולמרט ועוזי שביט2006
כל השירים, בעריכת גדעון טיקוצקי ועוזי שביט
השירים הגנוזים, בעריכת גדעון טיקוצקי2016הקיבוץ המאוחד287 מחקר ועיוןהזהב ותפוחי האדמה: רשימות ומאמרים
בעריכת גדעון טיקוצקי2018הקיבוץ המאוחד432 ספרי סיפורים שם הספר שנת הוצאה שם ההוצאה מספר עמודים עטיפהמוות במשפחה 1976 מהדורה ראשונה
קבוצת הכדורגל של ויני מנדלה
באה והלכה עריכה: אורלי קסטל-בלום
ספרי ילדים שם הספר שנת הוצאה שם ההוצאה מספר עמודים עטיפה מכונית הפלאים
מסיבה משפחתית יחד עם לוי רביקוביץ (אביה, לאחר מותו) ציירת: כרמלה טל
החליל והחץ על פי סרטו של ארנה סוקסדורף
מספורי חבורת "הלב האמיץ" צייר: אריה נבון
מעלילות דדי המופלא ציירת: ציפי דולן
אמא מבולבלת צייר: מישל קישקה
מכתבים שם הספר שנת הוצאה שם ההוצאה מספר עמודים עטיפה שֶׁלְּךָ, דַּלְיָה: מכתבים לאהוב
ספרי שירים שתורגמו לשפות זרות שם הספר שם המתרגם שפה שנת הוצאה שם ההוצאה מספר עמודים עטיפה Dress of Fire
מהדורה שנייה 1978 מהדורה ראשונה: Menard Press (לונדון)
מהדורה שנייה: Sheep Meadow Press (ניו יורק) 47 (מהדורה ראשונה)
עם הקדמה על ידי רוברט אלטר
ספרים שתרגמה רביקוביץ שם הספר שם הסופרת שנת הוצאה שם ההוצאה מספר עמודיםהנער מקורסיקה: נפולאון והקרב על וטרלו
מרי פופינספמלה לינדון טרברס1961מחברות לספרותהנסיכה מגן עדן ועוד סיפוריםאלינור פרג'ן1961מחברות לספרותמות יומת המלךמרי רינו1962עם עובדהדרך לאגרהאיימי סומרפלט1964עם עובד120החמור מקונמרהאלינור פרג'ן1964מחברות לספרותארץ יערות המערבאלינור פרג'ן1964 (מהדורה ראשונה)
1993 (מהדורה שנייה)עם עובדהכלבלב הצחוראלינור פרג'ן1965מחברות לספרות
רינה סלווין ערן כרמלי "שאלונו שובינו דברי שיר" (שירי ציון) ערן כרמלי שאון המים אבי בללי שובי לביתך שם טוב לוי שוכבת על המים ערן כרמלי שירלי טמפל מוני אמריליו תמונה יהודית רביץ תקופות השנה יאיר רוזנבלום
דְלֵיטָה מוחמד דְלֵיטָה הוא ראש ממשלת ג'יבוטי לשעבר אשר כיהן בשנים 2001–2013.
לאחר סיום לימודיו בשנת 1981 חזר דליטה לג'יבוטי.
בשנת 2000 התמנה לשגריר באוגנדה.
בשנת 1997 התמנה לשמש כנשיא המדינה באתיופיה.
דליטה הוא חבר מפלגת האספה העממית הפרוגרסיבית, שכיהן כראש ממשלה מ-7 במרץ 2001 עד 1 באפריל 2013. הוחלף על ידי עבד אל-קאדר כמאל מוחמד.
בשנת 2014 דיליטה מונה לשליח המיוחד של האיחוד האפריקני ללוב.
דליה פלח הוא שם עט של משורר או משוררת החפצים בעילום שמם.
שיריה של דליה פלח עוררו תשומת לב רבה עם הופעתם במוסף תרבות וספרות של הארץ.
לימים פרסמה גם במקומות אחרים, אבל לא נחשפה.
אף שניתנו רמזים רבים לדמות שמאחוריה היא עומדת.
בתחילה רווחו שמועות בקהילה הספרותית שמאחורי שם העט הזה מסתתר/ת משורר/ת ידוע/ה, אך נראה כי אין זה כך.
שיריה של פלח מצטיינים בלשון גמישה ופשוטה, ובמגוון נושאים הלקוחים מהחיים בישראל: העוני והמצוקה, יחסי יהודים-ערבים, והמתח הקשה של החיים המודרניים.
דליה פלח פרסמה את ספר שיריה הראשון, "דודי השופט המחוזי דורבן", בשנת 1997, על הספר זכתה בפרס ברנשטיין.
שש שנים לאחר מכן יצא ספרה השני, "דליה פלח 2003".
דְּלִילָה היא דמות מקראית המופיעה בספר שופטים, פרק ט"ז.
היא הייתה אשתו השלישית של שמשון.
תמורת כסף, גילתה לפלשתים את מקור כוחו של שמשון והביאה למותו.
המקרא מספר שדלילה התגוררה בנחל שורק, וסמוך ליישוב הולדתו של שמשון, צרעה, שבנחלת בני דן (אזור בית שמש של היום).
הפלשתים, שפחדו מכוחו הרב של שמשון ומפעולותיו נגדם, הפצירו בדלילה לפתות אותו על מנת שיתגלה מהו סוד כוחו העצום.
תמורת מידע זה הציעו לה תשלום גבוה.
דלילה הציקה לשמשון בדבר מקור כוחו פעמים רבות, ובכל פעם, על מנת לרצותה היתל בה שמשון ואמר לה סיבות שגויות.
לבסוף, משגברו הצקותיה, גילה לה שמשון שכוחו טמון בשיער ראשו שלא גולח מעולם, בשל היותו נזיר לה' מיום הולדתו.
במקרא מסופר כי דלילה הרדימה את שמשון "על ברכיה", ללא אזכור מפורש למגע מיני, אולם בתרגום השבעים נכתב "בין ברכיה" ובתלמוד הבבלי נזכר במפורש מגע מיני בפירוש המלה "ותאלצהו" (מילה יחידאית במקרא): "בשעת גמר ביאה נשמטה מתחתיו".
בזמן ששמשון ישן, הביאה דלילה איש שגזז את מחלפות ראשו, דבר שגרם לאיבוד כוחו וכך נלכד שמשון לבסוף בידי הפלשתים, שנואי נפשו.
בשביו ניקרו הפלשתים את שתי עיניו ושמוהו כטוחן בבית האסורים.
מכל נשיו, רק על דלילה מוזכר במפורש ששמשון אהב אותה, אך לא מצוין שדלילה אהבה אותו.
במקרא לא מפורש זיהויה הלאומי של דלילה, ואין הכרח לראותה כפלשתית.
אמנם קיימת דעה רחבה הרואה אותה כפלשתית.
דעה אחרת מצביעה בעקבות מספר רמזים כי דלילה לא הייתה פלשתית, אלא כנענית ואולי אף הייתה יהודית שבגדה בשמשון עבור בצע כסף.
מאחר שאך טבעי שתושבת שורק (שורק במקרא בהוראת גפן-אדמדמה) תיקרא בפי הוריה בשם הקשור בסביבת מחייתם, יש שהסיקו ששמה נגזר מ'דָּלִית' בהוראת: 'גפן הנאחזת בדבר מה'
דלילה הבוגדת זכתה לקיתונות של בוז אצל חז"ל, שדרשו את שמה לגנאי:
לדמות של דלילה ייצוג רב באמנות, כאשר המרכזי שבו באמנות הבארוק.
דלילה נתפשת כדמות "פאם פאטאל", אישה הורסת שיש להיזהר ממנה.
לכן ביקשו אמנים רבים לייצג אותה בתקופת הבארוק כציור חינוכי.
בין האמנים שציירו אותה: פטר פאול רובנס, רמברנדט, ואן דייק, לוקה, פרנצ'סקו מורונה, פיטר קלאס ויאן ליבנס.
ישנם אמנים שציירו אותה בצורה אימהית, כרעיה ואם, יש שציירו אותה כזונה, ויש ששילבו בין השניים.
המשורר אהרן אשמן כתב ב-1975 את השיר "דלילה", בו ניסה להסביר את מערכת יחסיהם של שמשון ודלילה מנקודת מבטה של דלילה, ותלה את הסיבה להתנהגותה בקנאת אהבתה לו.
מספר יצירות מוזיקליות נכתבו סביב הסיפור של שמשון ודלילה, ובינם האופרה שמשון ודלילה מאת קאמי סן-סנס, והאורטוריה שמשון של גאורג פרידריך הנדל.
מספר סרטים נעשו ובינם הסרט שמשון ודלילה משנת 1949, בהפקתו ובבימויו של ססיל ב.
דה-מיל, ובכיכובם של ויקטור מצ'ור והדי לאמאר.
האסטרואיד 560 דלילה שהתגלה על ידי מקס וולף נקרא על שמה.
אחד מלהיטיו הגדולים של הזמר טום ג'ונס קרוי: Delilah ('דלילה') .
ללהקה פלורנס אנד דה משין שיר הנושא את שמה של דלילה באלבומם How Big, How Blue, How Beautiful.
במילות שיר אזכורים לסיפורו של שמשון כגון סצנת העמודים במקדש דגון וכן נסיונותיה של לשכנעו לגלות לה את מקור כוחו.
דליה רבין (נולדה ב־19 במרץ 1950) היא אשת ציבור ישראלית.
כיהנה כחברת הכנסת בכנסת ה-15 מטעם מפלגת המרכז ומפלגת העבודה.
בתם של יצחק ולאה רבין.
רבין, בתם של ראש ממשלת ישראל לשעבר יצחק רבין ורעייתו לאה, גדלה בשכונת צהלה בתל אביב.
את לימודיה התיכוניים סיימה בתיכון חדש.
עם סיום לימודיה, התגייסה לצה"ל ומילאה תפקידי מטה בסיירת מטכ"ל.
לאחר השירות הצבאי למדה משפטים באוניברסיטת תל אביב, וסיימה בשנת 1974. בשנת 1975 הוסמכה כעורכת-דין לאחר שנת התמחות במשרדו של עורך הדין דב ויסגלס.
בשנת 1980 הצטרפה לפרקליטות המדינה ובמשך ארבע עשרה שנים הייתה פרקליטה בפרקליטות מחוז תל אביב.
בשנת 1994 הצטרפה למשרד עורכי הדין "מוריץ, וייסגלס, אלמגור".
בשנת 1997 מונתה ליועצת משפטית של האגף לאיגוד מקצועי בהסתדרות, תפקיד בו החזיקה עד לשנת 1999.
בפברואר 1999, לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה הודיעה רבין על הצטרפותה למפלגת המרכז.
בשנת 1999 נבחרה לכנסת ה-15 ושימשה כסגנית יו"ר הכנסת ולאחר מכן יו"ר ועדת האתיקה של הכנסת.
לאחר הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה, בפברואר 2001, התפרקה מפלגת המרכז ורבין הקימה סיעה עצמאית בשם "דרך חדשה".
במרץ 2001, עם הקמת הממשלה ה-29 בראשות אריאל שרון, מונתה לסגנית שר הביטחון.
באפריל 2001 הצטרפה למפלגת העבודה.
ביולי 2002, התפטרה מתפקיד סגנית שר הביטחון, עקב חילוקי דעות עם יושב ראש המפלגה ושר הביטחון בנימין בן אליעזר על המשך החברות בממשלת שרון.
רבין פרשה מהחיים הפוליטיים לאחר הבחירות לכנסת השש עשרה, בינואר 2003, והתמנתה ליושבת-ראש הוועד המנהל של "מרכז יצחק רבין", וכן פעלה להקמת בית מרכז יצחק רבין בשדרות רוקח בתל אביב ואחראית מטעם מרכז רבין על ארגון העצרות השנתיות לזכרו של יצחק רבין.
בשנת 2005 חזרה לעבוד כעורכת דין, והצטרפה למשרד "אהרנסון, שר, אבולעפיה, אמודאי ושות'", כיועצת בתחום יחסי העבודה.
באמצע העשור השני של המאה ה-21, בנוסף לעיסוקיה במרכז יצחק רבין, היא משמשת כנשיאת "המשכן לבוררות ופתרון סכסוכים", חברה אותה הקימה.
החברה היא מרכז בוררות, ובין הבוררים העובדים בה נמנים גם מנהל בתי המשפט לשעבר השופט בדימוס בעז אוקון, פרופסור שמעון שטרית והשר לשעבר משה שחל.
כמו כן, היא מכהנת כדירקטורית באקו"ם ובאלביט מערכות.
במאי 1972 נישאה לאל"ם אברהם בן-ארצי, אותו הכירה במהלך שירותה הצבאי.
בשנת 1987 נישאה בשנית לעורך דין אבי פילוסוף, והתגרשה ממנו ב-2004.
מנישואיה לבן-ארצי היא אם לשניים: יונתן בן ארצי ונעה רוטמן (בן ארצי).
דליה קַרְפֶּל (1950 – 27 בספטמבר 2025) הייתה במאית קולנוע תסריטאית ועיתונאית ישראלית.
דליה קרפל גדלה בתל אביב, השלישית מבין ארבע אחיות.
אמה הייתה גננת, ואביה היה איש התעשייה הצבאית.
סיימה את תיכון סמינר הקיבוצים ברמת אביב, ושרתה כמורה חיילת בדרום ישראל.
לאחר שירותה הצבאי, השלימה לימודי קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
קרפל החלה את עבודתה העיתונאית בשנות השמונים הראשונות ככתבת לענייני תרבות בגלי צה"ל ובכתבות תרבות בערוץ 1. בד בבד, כתבה בעיתונות הכתובה.
היא החלה בעבודתה בעיתונים "מוניטין" ו"העיר".
בתחילת שנות התשעים עברה לעיתון "הארץ", בו היא פרסמה כתבות ביוגרפיות וכתבות דיוקן בתחומי התרבות והספרות, הציור והאמנות הפלסטית.
היא נתנה מכוחה גם לכתבות היסטוריות, שהעלו למחזור החיים הציבוריים דמויות נשכחות מהעבר הקרוב.
במקביל לעיסוקה כעיתונאית עסקה בכתיבת תסריטים לסרטים דוקומנטריים, וביימה סרטים דוקומנטריים עטורי פרסים.
בשנת 2017 פרשה מעיתון "הארץ".
קרפל ביימה והפיקה כמה סרטים דוקומנטריים שזכו להצלחה בישראל ובחו"ל.
החלוץ האלמוני (1982) - הסרט עוסק באתוס החלוציות הישראלית, ובאיקונוגרפיות שהוליד.
רפי 93' (1993) - הסרט עוסק בדיוקנו של האמן וגיבור התרבות הישראלי רפי לביא.
אמיל חביבי - נשארתי בחיפה (1997) - דיוקנו של הסופר ואיש הציבור, חתן פרס ישראל אמיל חביבי, ערבי ישראלי מחיפה.
הסרט הוקרן בפסטיבל ברלין, וזכה בפרס הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה בפסטיבל ירושלים, וכן זכה בציון לשבח בפסטיבל 'אמיין' בצרפת (Festival international du film d'Amiens).
להולה (2001) - הסרט עוסק בדיוקנו של יוצר הסרטים והסופר הסלובקי לאופולד אריה להולה שהיה מחלוצי תעשיית הסרטים בישראל של שנות החמישים.
היומנים של יוסף נחמני (2005) - הסרט חושף את יומניו של יוסף נחמני, סוכן קרקעות של הקק"ל שרכש אדמות בגליל בשנות ה-40.
דליה פרידלנד (נולדה ב-13 בפברואר 1935) היא שחקנית תיאטרון וקולנוע, מדבבת וזמרת ישראלית.
כלת פרס אמ"י למפעל חיים (2017), זוכת פרס אופיר (1999) ושלושה פרסי כינור דוד.
דליה פרידלנד נולדה בתל אביב כבת יחידה לחנה'לה הנדלר וצבי פרידלנד, ממייסדי תיאטרון "הבימה", וכבר מגיל צעיר שיחקה בהצגות תיאטרון במסגרת החוג הדרמטי של "גימנסיה הרצליה".
בשירותה הצבאי במטכ"ל גילמה פרידלנד את תפקידה הראשון בתיאטרון "הבימה", במחזה "ליל סופה" (רינה), בבימויו של אביה.
לאחר שסיימה את שירותה בצה"ל נסעה ללמוד משחק ב-Central School of Speech and Drama בלונדון.
יחד עימה למדו השחקניות ונסה רדגרייב, אנה קרופר וג'ודי דנץ'.
עם חזרתה הצטרפה פרידלנד לצוות השחקנים של "הבימה".
בשנת 1965 התקבלה לקולקטיב "הבימה".
הייתה נשואה לשחקן התיאטרון מישא אשרוב, ובתה מנישואיה לאשרוב היא המוזיקאית והיוצרת אילה אשרוב.
ב-1968 הוזמנה לשחק בתפקיד הראשי במחזמר "איי לייק מייק" של גיורא גודיק לצד מוטי ברכאן, ליאור ייני, ליה דוליצקיה, מוטי גלעדי, שולה חן ויגאל בשן.
שירי המחזמר הופיעו באלבום הנושא את שמו, בו מבצעת פרידלנד מספר שירים, בהם "המלחמה משנה אנשים".
ב-1969 דיבבה בהצגת הילדים "הרפתקאות גידי ורותי בחלל" שנכתבה על ידי אנטול גורביץ' והועלתה בתיאטרון הבובות הישראלי.
כמו כן השתתפה בערב מיצירות לורקה, "פרח הסכין והבושם" יחד עם מישה אשרוב.
בנוסף, שיחקה פרידלנד בהצגת הבידור "בוטיק השקרים" עם זאב רווח ועוד.
באמצע שנות ה-80 העלתה פרידלנד את הצגת היחיד "נולדתי לתיאטרון".
בהצגה מספרת פרידלנד את סיפור חייה כשחקנית, בתם של שניים ממייסדי תיאטרון "הבימה".
ההצגה הועלתה למעלה מ-1,000 פעמים.
בשנת 2004 הוזמנה על ידי גרי בילו, מנהל בית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי", לגלם את פרוליין שניידר במחזמר "קברט".
בשנת 2008 השתתפה פרידלנד בהצגה "כ"ב תמונות", שזכתה במקום הראשון בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
בשנת 2011 הוזמנה על ידי תיאטרון באר שבע להשתתף בקומדיה "אסיר בלב העיר" מאת ניל סיימון, בשיתוף עם תיאטרון הקאמרי.
במסגרת "פסטיבל עכו" 2015 השתתפה בהצגה "הנסיכה לא אוכלת צ'יזבורגר", שכתבה וביימה רותי אוסטרמן.
מאמצע שנות השישים, השתתפה פרידלנד במספר סרטים ישראליים ובינלאומיים.
בשנת 1965 שיחקה בסרטה הראשון, "רק לא בשבת" (Pas question le samedi) לצד השחקן הצרפתי רוברט הירש.
הסרט זכה להצלחה והיה מועמד בתחרות פרסי גלובוס הזהב האמריקאי.
ב-1968 השתתפה בסרט "אסירי החופש" לצידו של אלי כהן.
הסרט, שכלל לראשונה דיאלוגים בשפה הערבית, ייצג את ישראל בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין 1968 וזכה לציון לשבח בפסטיבל הסרטים "פנום פן" 1968. ב-1971 שיחקה בסרט "שבע פעמים ביום" (...
7fois par jour) לצד ז'אן קוטיו, וב-1972 ב"לא ביום ולא בלילה" (Neither by Day Nor by Night), לצד אדוארד ג'י רובינסון.
ב-1974 כיכבה בסרטו של הבמאי ג'ורג' עובדיה, "שרית" כדמות ראשית לצד יגאל בשן וירדנה ארזי, באותה השנה שיחקה בסרט נוסף של ג'ורג' עובדיה "יום הדין", הסרט העלילתי הראשון שתיאר את תקופת מלחמת יום הכיפורים לצד ניסים סרוסי.
על משחקה בסרטים אלו זכתה לשבחים רבים, השתתפותה בסרט "שרית" זיכה אותה בתואר השחקנית האהובה ביותר על קוראי שבועון הבידור "להיטון".
ב-1999 חזרה לעולם הקולנוע כששחקה בסרט "החברים של יאנה" לצד אוולין קפלון, מוסקו אלקלעי ושמיל בן ארי.
"החברים של יאנה" זכה בתשעה פרסי אופיר, בהם לסרט ולפרידלנד עצמה על תפקיד שחקנית המשנה.
כמו כן, זכה הסרט בפרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים והשתתף בפסטיבלים שונים בעולם.
בשנת 2001 השתתפה בסרט הטלוויזיה "שלוש אצבעות" לצד אריק לביא.
כמו כן, השתתפה בסרטי סטודנטים בתפקידים ראשיים.
בשנת 2024 שודר ב-HOT8 סרטו התיעודי של אבי וייסבלאי, "זיכרון של מסטיק", הסוקר את תחנות חייה של פרידלנד ככוכבת ילדים, בתיאטרון ובקולנוע, החל מנעוריה ועד שנותיה המאוחרות, כשהיא מתמודדת עם מחלת הדמנציה.
לצד הופעותיה בתיאטרון ובקולנוע, השתתפה פרידלנד בתוכניות רדיו וטלוויזיה.
לאחר שלקחה חלק בעשרות תסכיתי רדיו שהתבססו על מחזות קלאסיים, מודרניים וישראליים, והפכה לאחת השחקניות האהובות על קהל המבוגרים והילדים, הקדיש לה "קול ישראל" את תוכנית הדגל שלו "שלכם לשעה קלה".
במסגרתה, ביצעה פרידלנד מערכונים ושירים, בהם השיר "בנות הבימה" יחד עם אילנה רובינא.
השיר סיפר על ילדותן המשותפת כבנות של שחקני "הבימה".
כן השתתפה בסדרות הטלוויזיה "טקסי דרייבר", "מתי נתנשק" ו"בנות הזהב".
הטלוויזיה החינוכית הקדישה לפרידלנד את אחד מפרקי "הבימה - מערכה שנייה", סדרה דוקומנטארית, בת 6 פרקים המציגה את הביוגרפיות של הדור השני של שחקני "הבימה", אחרי דור המייסדים.
ב-1967, הוחתמה פרידלנד על ידי סיימון ושירלי שמידט, בעלי חברת התקליטים סי בי אס, להקליט את תקליט הילדים הראשון של החברה.
האלבום המוזיקלי הראשון שהוקלט היה "שמוליקיפוד" (1966).
בזכות הצלחת התקליט, הקליטה גם את "זרעים של מסטיק" (תקליט הילדים הראשון של אן אם סי שהוסב לדיסק), "פתי מאמין - דליה פרידלנד בשירה ובקריאה", "דליה פרידלנד מספרת: פעם..." (סיפורי עודד בורלא), וביחד עם העיתונאי והבמאי חיים יבין, הוציאה את האלבום "מסיפורי המלך בבר" ועוד.
לאור הצלחת התקליטים, הוחתמה פרידלנד בחברות התקליטים "הד ארצי", "ישראדיסק" ו"התקליט חיפה", בהן הוציאה אלבומים נוספים.
בנוסף לכך השתתפה באוספים משירי אנדה עמיר, ע.
הלל, "30 להיטים לפעוטות" ועוד.
השירים והסיפורים שהופיעו בתקליטים, התחבבו מאוד על הילדים וצולמו למיטב תוכניות הילדים והנוער בטלוויזיה.
לאורך שנות השבעים והשמונים, השתתפה פרידלנד באופן תדיר גם בתוכניות הטלוויזיה הלימודית והישראלית, בין היתר בתוכניות משירי מרים ילן שטקליס, ע.
הלל, "זרעים של מסטיק" (עיבוד טלוויזיוני), "מועדון החתול שמיל" ובסדרות "על שפת הנחל" (אוגי האוגר) ו"הספינה המזמרת".
בעקבות הצלחת התוכניות והתקליטים לילדים, השתתפה פרידלנד בשלושה פסטיבלי שירי הילדים בשנים 1974 עד 1976 עם השירים: "החתול והעכבר", "השמן והרזה", "יה!" והנחתה שניים מהם בשנים 1974 ו-1976.
במשך כ-15 שנה הופיעה ברחבי ישראל בהצגת הילדים לשחקנית ותזמורת, "גברת קשקשת" שכתבה לאה נאור.
דיבבה גם בשתי סדרות אנימציה ובהן גם שרה את שיר הפתיחה "סיפורימפו" ו"מסיפורי שפת הנחל".
מסוף שנות השבעים ערכה פרידלנד מעת לעת סיבובי הופעות ברחבי ארצות הברית וקנדה עם מופע הילדים "זרעים של מסטיק" והצגת היחיד "נולדתי לתיאטרון" לקהל דובר אנגלית ועברית.
"נולדתי לתיאטרון" ייצגה את ישראל, בשפה הרוסית, בפסטיבל התיאטרון היהודי הראשון בחרקוב.
הצגה זו הוצגה ב-"NEW END THEATRE" בלונדון.
פועלה האמנותי, לאורך שנות השישים, השבעים והשמונים, זיכה אותה בשלושה פרסי כינור דוד ובפרס "הצילינדר הנודד" מטעם "אמנות לעם".
בשנת 1999 זכתה בפרס אופיר לשחקנית המשנה הטובה ביותר עבור תפקידה בסרט "החברים של יאנה".
האלבום "זרעים של מסטיק" זכה בתקליט זהב.
בשנת 2017 קיבלה את פרס אמ"י על מפעל חיים.
"בית התה של ירח אוגוסט"
"פרח, הסכין והבושם" (ערב מיצירות לורקה)
"חתולה על גג פח לוהט"
"בית המלאכה""איציק ויטנברג" (ציפור הגטו)
"אסיר בלב העיר""זרעים של מסטיק" (הצגת ילדים בעברית ובאנגלית)
תקליטים בהשתתפותה כשחקנית וכמספרת (רשימה חלקית)
פתי מאמין - דליה פרידלנד בשירה ובקריאה
סיפורו של בבר הפילון - עם חיים יביןמסעותיו המופלאים של בבר מלך הפילים
ברבאבא - עם להקת "האחים והאחיות"
היפהפייה והיחפן - עם להקת "האחים והאחיות"
עלילות שובי דובי - עם להקת "האחים והאחיות"
אלי ודליה ביער הקסום - עם אלי גורנשטיין
מעשיות לכל השבועדליה פרידלנד מספרת: הביצה שהתחפשה
דליה פרידלנד מספרת: מזבוב ועד פיל
דליה פרידלנד מספרת: עליזה בארץ הפלאות
דליה פרידלנד מספרת: הברווזון המכוער
דליה פרידלנד מספרת: בת הים הקטנה
דליה פרידלנד מספרת: בת הטוחן
תקליטים בהשתתפותה כזמרת (רשימה חלקית)
איי לייק מייק - פסקול המחזמר
פסטיבל לשירי ילדים מס' 5
פסטיבל לשירי ילדים מס' 6
פסטיבל לשירי ילדים מס' 7
שלושים שירי יום הולדת ומשחק לפעוטות
שירי ערש לגיל הרך - לילה טוב
דליה שימקו (נולדה ב-3 במאי 1962) היא שחקנית, במאית תיאטרון ומחזאית ישראלית.
שימקו נולדה בעיירה נובה זמקי בצ'כוסלובקיה (בימינו בשטח סלובקיה) בשם סוזנה שימקובה.
אביה, דזידר ניצול שואה, עזב את אמה רות כשהייתה בהריון ושימקו פגשה אותו רק בגיל 18.
בגיל שש עלתה לישראל עם אמה וסבתה וקיבלה את השם העברי "דליה".
גדלה בגבעתיים ולמדה בבית הספר תלמה ילין.
את קריירת המשחק שלה החלה בשנת 1980, עוד לפני שירותה הצבאי, כשהשתתפה בסרטו של זאב רווח "פצעי בגרות 80".
לאחר השחרור מתיאטרון צה"ל ליהק אותה יצחק צפל ישורון לתפקיד ראשי בסרטו "נועה בת 17" שם גילמה את נועה, נערה העומדת על זכותה לחיים עצמאיים.
הסרט זכה להצלחה רבה והזניק את קריירת המשחק של שימקו.
בשנת 1982 סיימה לימודי תיאטרון בבית הספר תלמה ילין ושיחקה בסרט "צלילה חוזרת".
בשנת 1984 הופיעה בתפקיד ראשי בסרט "מגש הכסף" בבימויו של יהודה ג'אד נאמן ונסעה ללונדון ללמוד משחק בבית הספר "Webber Douglas Academy".
בשנת 1985 חזרה לישראל והשתתפה בהצגות "נפש יהודי" "גטו" ו"חיי מולייר" בתיאטרון חיפה.
שיחקה בפינה לנוער "על הברזלים" בתוכנית "זהו זה!" ובסרט הישראלי "אחד משלנו" בבימוי אורי ברבש (1989).
על תפקיד זה זכתה בפרס שחקנית השנה.
באמצע שנות התשעים השתתפה בסדרה הישראלית "בת ים ניו יורק" בתפקיד זיוה זלאייט.
ב-1994 השתתפה בסרטו של חיים בוזגלו, "צלקת".
בשנת 1999 השתתפה במונודרמה הטלוויזיונית "חתונת השנה" מאת עירית לינור.
בשנת 2000 השתתפה בסדרת הדרמה "המכון" בבימויו של אורי ברבש.
שימקו ביימה את ההצגות "הנחש", "שירה לוין מתה והיא חיה בתל אביב".
בשנת 2004 תרמה את קולה לפרק הסיום של התוכנית מ.ק 22 בתפקיד עצמה.
באותה שנה שיחקה בסרט "דמיונות" לצד אסנת חכים.
ב-2005 שיחקה בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה לנוער "השמיניה" בתפקיד ליאורה שקד, אימה של מיקה (שירה וילנסקי) ואשתו של דורון (דן תורג'מן), ב-2007 ביימה את ההצגות "סדקים בבטון" ואת "פאטי דה פוזיה" בתיאטרון הבימה ובשנת 2010 שיחקה בסדרה "15 דקות" בתפקיד עמנואלה 'אמא' אנילביץ'.
בשנת 2015 התארחה בסדרה "משפחה טובה" בערוץ 1, ושיחקה בסרטו של עמוס גיתאי רבין, היום האחרון.
בשנת 2003 ביימה את המחזה "קשר דם" שהועלה כהפקה עצמאית ראשונה של "אנסמבל אספמיה", קבוצת שחקנים.
ההצגה הפכה לנקודת מפנה בקריירה של דליה שהחלה להתפתח כבמאית תיאטרון.
האנסמבל נרשם כעמותה ב-2007, ונתמך משנת 2012 בידי משרד התרבות.
במסגרת האנסמבל היא עיבדה למחזה (בשיתוף עופר עין גל) וביימה עם להקתה את הרומן של דוד פוגל "חיי נישואים".
כתבה וביימה את ההצגה "מבוך המראות" (2008).
ביימה את ההצגה "אחוזת וייס" (2010) מאת נוריאל טוביאס.
בנובמבר 2017 נבחרה ליושבת ראש איגוד במאי התיאטרון בישראל (בת"י).
בנובמבר 2021 נבחרה להיות המנהלת האומנותית של פסטיבל עכו הבינלאומי.
דלילה אמיר (9 במרץ 1930 – 18 באפריל 2021) הייתה מרצה בכירה באוניברסיטת תל אביב, שהתמחתה בסוציולוגיה של הגוף ובפמיניזם.
ממייסדות תחום לימודי הנשים בישראל.
בת לתיקווה ועזריאל פרברסקי שעלו מפולין (אוקראינה כיום) בשנת 1924. סיימה בית ספר עממי בבית חינוך, שהשתייך לזרם העובדים והדגיש ערכים סוציאליסטיים.
אחר כך למדה בעזרת מלגה בתיכון ליד האוניברסיטה.
סיימה ללמוד ב-1948 והייתה בגל האחרון שהתגייס לפלמ"ח.
בזמן שירותה בפלמ"ח, השתייכה להכשרת עין גב.
שירתה כעוזרתו של בני מרשק בגדוד השישי של חטיבת הראל, עסקה בנושאי תרבות וערכה את העיתון היומי ביידיש לעולים חדשים.
אחר כך עברה למחנה ישראל ומאוחר יותר למחנה 80. ההכשרה שאליה השתייכה הקימה את קיבוץ צרעה.
בתחילת שנות החמישים למדה במכון להכשרת עובדים סוציאליים בירושלים.
המורה הבולט שלה שם היה שמואל נח אייזנשטדט.
לאחר גל העלייה מצפון אפריקה נשלחו עובדים סוציאליים לעבוד במעברות, והיא עבדה במעברת כורדני שבצפון הקריות במשך שנה.
לאחר מכן, נרשמה ללימודי סוציולוגיה באוניברסיטה העברית וסיימה תואר ראשון ושני בסוציולוגיה.
בשנות ה-60 עברה עם בעלה מנחם אמיר (שקיבל מלגה לדוקטורט בסוציולוגיה) לארצות הברית, שם עשתה תואר שני בעבודה סוציאלית קלינית.
לאחר מכן עבדה ארבע שנים במרפאה לבריאות הנפש של ילדים ונוער.
עשתה דוקטורט בסוציולוגיה של הרפואה בפיטסבורג שבפנסילבניה, אותו כתבה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בתקופת לימודיה נחשפה להשפעות של מרד הסטודנטים ולפעילות של התנועה הפמיניסטית.
בברקלי פגשה את אנסלם שטראוס שהיה המנחה הבלתי רשמי שלה.
מחקרו היה פורץ דרך במעבר הסוציולוגיה מגישת המאקרו (התמקדות בחברה הכללית הרחבה), לעיסוק בנושאי מיקרו (התמקדות ביחיד ובקבוצה הקטנה).
נושא עבודת הדוקטור שלה היה: "הארגון החברתי של ביקור אצל רופא", והיא סיימה את כתיבתה ב-1970. אז שבה עם בעלה לישראל.
החלה ללמד באוניברסיטת תל אביב בפקולטה למדעי החברה ובבית הספר לעבודה סוציאלית, שם הייתה אחראית על תחום שירותי הבריאות.
החל מ-1973 הקימה ביחד עם ברוך עובדיה את השירותים הסוציאליים בקופת חולים.
לאחר מכן הקימה גוף דומה באגודה למלחמה בסרטן.
בנוסף, הקימה יחידות שירות סוציאלי במחלקות דיאליזה.
ב-1986 עברה ללמד בחוג לסוציולוגיה והקימה את החוג ללימודי נשים.
לימדה את הקורס הראשון בישראל בתאוריות פמיניסטיות, וכן לימדה קורס בשם: "רפואה ומגדר".
עמדה בראש החוג ללימודי נשים באוניברסיטת תל אביב מ-1988 עד 1995, אז החליפה אותה פרופסור חנה נווה.
לימדה באוניברסיטת תל אביב עד שנת 1995. הקימה את פורום יום שישי: פעם בחודש הרצאה או דיון בנושא נשים ומגדר שהיה פתוח לציבור הרחב.
כמו כן ייסדה סדרת הרצאות פומביות שעסקו בנשים, למשל נשים בתיאטרון, נשים בפקידות הציבורית ועוד.
יזמה את הקמתו של הכנס האקדמי הפמיניסטי הראשון בישראל שנערך בשנת 1990. בעשור האחרון לחייה ארגנה מדי שנתיים כנס באוניברסיטת תל אביב בנושא: "בריאות נשים על סדר היום של מי?".
הייתה נשואה לפרופסור מנחם אמיר, חתן פרס ישראל לקרימינולוגיה, עד למותו ב-2015.
דלילה אמיר התמקדה במחקריה בגישת מיקרו (כאמור, התמקדות ביחיד ובקבוצה הקטנה).
זו הייתה גישה מנוגדת לסוציולוגיה מבית מדרשו של שמואל נח אייזנשטדט, שגישתו המבנית התמקדה בתהליכי מאקרו (תהליכים כלל חברתיים).
לאחר מלחמת יום הכיפורים ערכה מחקר נרחב עבור המשטרה, צה"ל ובתי החולים על הודעות פטירה, ובאופן שבו נוהגים בישראל להודיע על מקרי מוות.
פרסמה מחקר על ביקורי ניחומים וביקורים משפחתיים אצל משפחות הנפטרים.
בשנים 1988–1989 הייתה הראשונה שחקרה את נושא ההפלות בישראל, ופרסמה מחקר בשם "הפוליטיקה של ההפלות בישראל".
עם תחילת העלייה הגדולה מברית המועצות ב-1991 ערכה מחקר בשם: "לחנך את לנה" שהתמקד ביחסו של הממסד הנשי והרפואי בישראל לעולות.
המחקר בדק כיצד המוסדות השונים בישראל: משרד הבריאות ומוסדות הקליטה התייחסו לכך שהעולות אינן משתמשות באמצעי מניעה ועושות הפלות.
בשנת 2006 הוציאה ביחד עם עמיתה אמריקאית קובץ בשם: "תעשיית המין העולמית" ובו דיווח וניתוח של 18 מדינות שבהן יש סחר בנשים לצורכי זנות או הגירת מין, ובמקביל להן יש מדינות שקולטות נשים נסחרות מין.
הן אף ערכו כנס בינלאומי בנושא.
ספרה הבא נקרא: "סוגיית ההפלות כסוגיה מושתקת בישראל.
בספר היא דנה לא רק במה שמתרחש בישראל, אלא גם בהקשר ההיסטורי והבינלאומי, מה קרה ומה קורה בארצות שונות בתחום ההפלות.
דלילה אמיר הייתה פעילה בשדולת הנשים, והביאה להקמתה של המועצה לבריאות האישה בתוך משרד הבריאות, שם הייתה פעילה מאוד.
בשנת 1993 הוזמנה להיות אחת מהמייסדות של קבוצת עבודה של נשים שהכינו את האמנה של האו"ם לזכויות בריאות של נשים וזכויות מין של נשים.
מפגש ראשון לניסוח האמנה נערך בריו דה ז'ניירו וכנס אישור האמנה נערך ב-1994 בקהיר.
אמיר כתבה את הדו"ח הישראלי והייתה הנציגה מהמשלחת הישראלית.
בשנת 1996 הייתה חברה בוועדה במשרד הבריאות שעסקה בחקיקת חוק בנושא טכניקות וטיפולי פוריות ופונדקאות בישראל.
החוק התקבל, לאחר שהוכנסו בו שינויים.
לאחר מכן הייתה חברה בקבוצת עבודה של האיחוד האירופי שבדקה את נושא הנשים והמדינה בהקשר לחקיקה.
היא בדקה איזו חקיקה תנועת הנשים הצליחה לקדם ובאיזו מידה חקיקה תורמת לקדם: חוקי הפלות, הגבלת זנות וסחר בנשים ושוויון תעסוקתי לנשים.
נפטרה ב-18 באפריל 2021, ונקברה לצד בעלה בהר המנוחות.
דלילה אמיר ודוד נבון, הפוליטיקה של הפלות בישראל, תל אביב המרכז לפתוח על-שם פנחס ספיר, 1989.
דלילה אמיר ויובל אלמלך, לחנך את לנה: שירותים וארגונים ישראליים מתגייסים לחנך את העולות מברית המועצות בנושא מיניות ורבייה, תל אביב, המכון למחקר חברתי, החוג לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, אוניברסיטת תל אביב, 1992.
דלית באום, דלילה אמיר, רונה ברייר-גארב, יפה ברלוביץ', דבורה גריינימן, שרון הלוי, דינה חרובי, סילביה פוגל-ביז'אוי (עורכות), ללמוד פמיניזם: מקראה, האגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים ולחקר המגדר והוצאת הקיבוץ המאוחד, 2006.
דלילה אמיר וניבה שושי, "חוק ההפלות הישראלי, היבט מגדרי ופמיניסטי", בתוך: דפנה ברק ארז (עורכת), עיונים במשפט מגדר ופמיניזם, תל אביב, הוצאת נבו, 2007.
דלילה אמיר וניבה שושי, "ההיסטוריה של מדיניות ההפלות בישראל", בתוך: מימי אייזנשטדט וגיא מונדלק (עורכים), העצמה במשפט, תל אביב, רמות, 2008.
דלילה אמיר, הילה העליון, ניבה שושי ומאיה מאור, "ללכת עם (לימודי מגדר) להרגיש בלי (גוף): נוכחותו הנעלמת של הגוף בלימודי המגדר בישראל", בתוך: רחל הרץ לזרוביץ ויזהר אופלטקה (עורכים), מגדר ואתניות בהשכלה הגבוהה בישראל, חיפה, הוצאת פרדס, 2009.
דלילה אמיר, הפלות כסוגיה מושתקת בישראל: על פרספקטיבה פמיניסטית ובין-לאומית ועל דילמות ממסדיות ואישיות, תל אביב, רסלינג, 2015.
דלילה אמיר, "סיום המחזור: בין 'תופעה טבעית' ל'בעיה רפואית' ", בתוך: ענבל אסתר סיקורל, סמדר נוי, ענבל וילמובסקי ודלילה אמיר (עורכות), תמונת מחזור: עיונים בשיח הווסת בישראל, שדרות, פורום ספיר לדיון ולחקר תרבות, המכללה האקדמית ספיר, 2017.
דָּלִיּוּת (או ורידים דליתיים, באנגלית: Varicose veins) היא מצב שבו ורידים הופכים לגדולים ומפותלים.
בדרך כלל, המושג מתייחס לוורידים ברגליים, על אף שניתן למצוא דליות גם במקומות אחרים בגוף.
מצב זה נובע מכך שהמסתמים (Leaflet valves) בוורידים, שתפקידם למנוע מהדם לזרום נגד כיוונו (Retrograde flow), אינם פועלים כהלכה והוורידים מתנפחים כתוצאה מדם שזרם לאחור.
דליות שכיחה בוורידי רגל שטחיים, אשר נתונים ללחץ בזמן עמידה.
מעבר להיותה בעיה קוסמטית, דליוּת עשויה לגרום לכאבים במיוחד בזמן עמידה, הליכה, ריצה וכו'.
טיפול ללא ניתוח כולל סקלרותרפיה, גרביים אלסטיים, הרמת רגליים, מנוחה והתעמלות.
סיבוכים מסכני חיים הם נדירים.
הטיפול המסורתי הוא ניתוח כירורגי שנקרא "ערטול וריד" — להסרת הוורידים המושפעים.
ניתן לסווג את האטיולוגיה של הדליות ל:
דליות ראשוניות, המאופיינות במסתמים שאינם עובדים כראוי הנמצאים בוורידים שטחיים שקרובים לפני השטח של העור.
דליות משניות, שמקורן מהמערכת הוורידית העמוקה, שגורמת בכך ללחץ על הוורידים הקרובים לשטח הפנים, ולהרחבתם.
רופאים ואנשי מדע עדיין לא מצאו מה הגורם המקורי לדליות ראשוניות.
באופן עקרוני, ניתן לייחס את היווצרות הדליות לכמה גורמים:
אי-ספיקה של המסתמים בווריד הספנה.
עקב הפגם בתפקוד הנורמלי של המסתם, הלחץ בוורידים עולה, מה שגורם להרחבתם, הדפנות שלהם נחלשות ונהיות יותר דקות, כך שבסוף הם מתפתלים.
גורם נוסף, אשר מיוחס לתורשה, הוא חולשה של דופן הווריד מלכתחילה.
בסוג זה, אפילו אם מדובר בלחץ דם תקין, הוורידים בכל זאת מתרחבים ויוצרים דליות.
דליות מהסוג הראשון נפוצות בקרב האוכלוסיות הבאות:
חולים הלוקים במחלה סעיפית של הכרכשת (Diverticulosis), שהיא לרוב נרכשת.
קרוב לוודאי שהפקטור המשותף שגורם גם לדליות וגם למחלה הסעיפית של הכרכשת היא העלייה בלחץ התוך-בטני.
אנשים שנאלצים לעמוד לתקופת זמן ממושכת.
נשים המשתמשות בגלולות למניעת הריון.
דליות מהסוג השני מתפתחות אם נוצר מצב של עליית הלחץ במערכת הוורידית השטחית עקב פגמים במערכת העמוקה, כגון: חסימות עקב פקקת ורידים עמוקה (DVT).
הוורידים החסומים עוברים רקנליזציה אולם לא ניתן למצוא מסתמים בקטע הנגוע, והזרימה דרך אותו הקטע איטית יותר.
הלחץ במערכת הפנימית עולה, כך שזה גורם לזרימת דם מהמערכת הפנימית העמוקה לחיצונית השטחית דרך המערכת המחברת שחלק מהמסתמים לא עובדים כראוי.
בעקבות זאת, הלחץ של המערכת החיצונית השטחית עולה, מה שמאפיין אותה היא חוסר תמיכה בדופן הווריד על ידי הרקמה התת-עורית, ולכן זה מה שגורם להרחבתם של הוורידים.
אם החסימה נמצאת או בווריד החלול התחתון (Inferior vena cava) או Iliac veinso, ניתן לראות דליות משניות בגף התחתון כולו.
בחסימות של הסגמנט האילאו-פמורלי ניתן לראות אף דליות סופרה אומבליקליות עקב הקשרים בין מערכות הוורידים.
כאשר הסיבה לדליות היא דלף עורקי- ורידי, הדליות יכולות להיות גדולות ביותר.
ניתן למצוא מחלה זו בקרב שני המינים: נשים וגברים.
משערים שאחוז התחלואה בדליות עומד על 60% בשני המינים, אף על פי שנקבע כי הנשים סובלות יותר.
עדיין לא קבעו סיבה ברורה וחד משמעית לגמרי, אך מצאו קשרים בין כמה גורמים המעודדים פגמים בוורידים כגון שסתומים ראשוניים של הוורידים חלשים, השינוי ההורמונלי שכל בן אדם עובר במהלך חייו, בנוסף לזמן ההיריון, עמידה ממושכת ועוד.
כאב רגליים כבד (לרוב מחמיר בלילה או אחרי התעמלות)
שינוי בצבע העור (דיסקולריזציה) סביב הוורידים לפיגמנט שחום-טורקיז
העור מעל הוריד עלול להפוך ליבש, מגרד ומדולדל, מוביל לאקזמה
העור עלול להתקדר (סטסיס דרמטיטיס) בשל הצטברות חומרי פסולת ברגליים
פצעים קטנים באזור עלולים לדמם יותר מהמקובל וזמן הגלדתם והחלמתם ארוך
במקרים נדירים, ישנו דמום עצום מבקע ורידי
לעיתים העור מעל הקרסול עלול לכמוש (ליפודרמטוסקלרוסיס) משום שהשומן מתחת לעור מתקשה.
סינדרום רגליים חסרות מנוחה הוא סינדרום בפציינטים עם דליות ומחסור ורידי כרוני
אחת הבעיות בטיפול בדליות היא להבדיל בין הדליות הראשוניות לבין אלה שמקורן בחסימה גבוהה של המערכת הפנימית.
אם קושרים את המערכת החיצונית בחולים שבהם המערכת הפנימית פגומה או חסומה, התוצאה תהיה בצקת גוברת והולכת של הגף וסבל ניכר לחולה שלעיתים קרובות בא להינתח בשל סיבות קוסמטיות.
לכן יש להשתמש באמצעי עזר לאבחנה.
בעזרת הדופלר ניתן להדגים חסימות במערכת הוורידים העמוקה בגובה הירך, וכן לקלוט גלי זרימה חוזרים לאורך הספנה או לגלות אי-ספיקה של הפרפורנטים.
יתרונה של שיטה זו הוא בכך שהיא אינה פולשנית, ואמינות המידע המתקבל היא כ-80% ביחס לוונוגרפיה.
האקו דופלר שיפר את יכולת האבחון של הפרעה בזרימה במערכת הוורידית (בדיקת הבחירה).
את המערכת הוורידית העמוקה ניתן להדגים גם על ידי הזרקת חומר רדיואקטיבי המסומן על ידי טכנציום.
אמינות שיטה זו מתקרבת לזו של הוונוגרפיה.
פלבוגרפיה - הזרקת חומר ניגוד לווריד היקפי ברגל והדגמת המערכת העמוקה והמערכת השטחית.
בשיטה זו אפשר לקבל מידע הן אנטומי והן תפקודי.
שיטה זו היא בעלת אמינות גבוהה.
בגלל היותה פולשנית - כמעט ואינה מבוצעת כיום.
תוצאות דומות מתקבלות על ידי בדיקות בעזרת הפלטיסמוגרפיה, אלא שכאן החיזוי הטוב הוא של חסימות באזור הסובך ולא באזור הירך.
מומלץ לבצע פעילות ספורטיבית מתונה ולהימנע מישיבה או עמידה ממושכת.
בנוסף, ניתן להשתמש בתחבושות או גרביים אלסטיים.
מטרתן היא להפעיל לחץ חיצוני על כלי הדם שיתווסף ללחץ הרקמות הטבעי על כלי הדם.
לחץ זה יעזור במניעת בצקות, תמיכה בוורידים, והגברת זרימת הדם.
כמו כן, בעת ישיבה ממושכת (כגון טיסות, נסיעה באוטובוסים ורכבות או עבודה משרדית), כדאי להפעיל את השרירים או להרים את הרגליים כדי לעזור לזרימת דם תקינה.
טיפול בהזרקה (סקלרותרפיה -SCLEROTHERAPY) הוא טיפול שבו מזריקים לוורידים החולים חומר מטרש.
חומר זה גורם לפגיעה בדפנות כלי הדם, סגירה של חלל כלי הדם והחלפתן ברקמה חדשה (יצירת לייפת, Fibrosis).
בכך מוריד החומר את הניראות של הדליות.
הטיפול מבוצע על ידי הזרקת החומר דרך מחט דקה אל הוורידים החולים, כאשר כיום מקובל לבצע את הטיפול בהכוונת סונאר או אולטראסאונד במטרה לבצע טיפול מדויק יותר שכן קוטר כלי הדם עשוי להיות קטן ממילימטר אחד.
הטיפול אורך מספר דקות ולמעט מקרים מיוחדים (גיל או מחלות נלוות לדוגמה) אין הגבלות על הפעילות.
עם זאת, לרוב מבצעים אותו מספר פעמים עד לקבלת התוצאות הרצויות.
לאחרונה מקובל לבצע טיפול זה בעזרת חומר מוקצף.
הקצפת החומר המטרש מורידה את ריכוז החומר ונפחו.
היא מאפשרת תוצאות טובות יותר, טיפול בוורידים גדולים יותר והורדה של תופעות הלוואי.
נוסף על ההשפעות הקוסמטיות של הטיפול הוא מעלים כאבים, נפיחות והתכווצויות ברגלים.
לרוב, טיפול זה מסב כאב מועט למטופל וישנם מספר תופעות לוואי וסיבוכים:
שינוי צבע במקום ההזרקה- פיגמנטציה
תגובה אלרגית לחומר המוזרק- נדיר יחסית
טיפולי לייזר בהעלמת נימים ורידים
בטיפול לייזר מקרינים אור באורך גל שמתאים לחימום מולקולת ההמוגלובין.
בכך יחומם הדם ודפנות כלי הדם יהרסו.
כתוצאה מכך, הגוף ישקם את כלי הדם שנפגעו וכך הם יחלימו.
הטיפול יעיל במיוחד בוורידים שקוטרם מגיע עד 0.4 ס"מ.
כחודש עד חודש וחצי לאחר קבלת הטיפול הראשון, מקובל להגיע לרופא לצורך מעקב ולבדוק האם יש צורך בטיפול שני.
רובם הגדול של המטופלים משיגים תוצאות טובות עד שלושה טיפולים, כאשר מקובל להגיע לביקורת שנתית כדי לבדוק האם נוצרו דליות חדשות.
הפנייה לטיפול ניתוחי מתבצעת במצבים של תסמינים חדים, הרחבת יתר של הדליות, דלקת ורידים שטחית, דימומים, כיבים או בעיות קוסמטיות חריגות.
המטרה העיקרית של ניתוח הוורידים היא הקטנת עומס הדם בוורידים השטחיים, על ידי סילוק הוורידים השטחיים המרכזיים.
הוורידים המרכזיים המורחבים מלאים בדם, מה שיוצר מצב של עימדון (סטאזיס).
נוצר לחץ על דופן הוריד והרקמות הרכות מסביבו, מה שגורם גם להתרחבות הוורידים המשניים והמקשרים.
הוצאת הוורידים השטחיים המרכזיים מפסיקה את התהליך ומביאה לשיפור.
הניתוח המקובל והנפוץ ביותר של הוצאת הווריד השטחי המרכזי נקרא "סטריפינג" ("Stripping").
הניתוח מתבצע דרך חתך במפשעה, בו מסירים את הגזע הראשי של וריד הספנה (Saphenous Vein main trunk), וקושרים את ענפי הוורידים היוצאים ממנו.
השארת ענף לא קשור עלולה לגרום לחזרת הדליות, וזהו אחד הסיבוכים של הניתוח.
בהמשך מוציאים את הענפים הבולטים (הדליות) דרך חתכים קטנים נפרדים, ומבצעים קשירות על מנת למנוע את חזרת הדם מהוורידים העמוקים לשטחיים.
בתום הניתוח חובשים את הרגל בתחבושת אלסטית, ומספר שעות לאחר מכן המטופל כבר יכול לעמוד על רגליו.