tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יחד עם המפיק אנתוני מ.
טיילור, חיפשו משהו שיהפוך את הסרט לייחודי ולפיכך בחרו באספרנטו כשפת הסרט.
התסריט תורגם לשפה והשחקנים התאמנו במשך 10 ימים כדי ללמוד את השורות שלהם באופן פונטי.
על הסט לא נכח אף דובר מומחה של השפה כדי לתקן את ההגייה שלהם במהלך הצילומים.
הצילומים עצמם לקחו 18 יום, במאי 1965. הסרט צולם בחוף ביג סור שבמרכז רצועת החוף של קליפורניה, ובמיסיון סן אנטוניו דה פדואה, ליד מצודת פורט האנטר שבדרום מחוז מונטרי בקליפורניה.
בשל הדאגה כי הרשויות לא יאשרו את צילום הסרט בלוקיישנים שבחר, ובייחוד המיסיון שירתע מפני סרט האימה האפל, טען סטיבנס בפני אנשי המסיון כי מדובר בסרט על מנהיגים דתיים היסטוריים של מונטרי, והציג בפניהם את התסריט באספרנטו - אשר כלל הוראות בימוי באנגלית על נזירים וחקלאים.
הפרימיירה של הסרט הייתה בפסטיבל הסרטים של סן פרנסיסקו ב-26 באוקטובר 1966. על פי המפיק טיילור כמה עשרות דוברי אספרנטו שנכחו בפרמיירה צעקו וצחקו על ההגייה הלא מוצלחת של השחקנים הלא מנוסים בשפה.
בסופו של דבר התקשו המפיק והבמאי להפיץ את הסרט - ככל הנראה בשל העובדה שהגימיק של האספרנטו לא עבד, אך גם בשל השערורייה שנוצרה כשהשחקן מילוס מילוס המשחק בסרט את אינקובוס רצח את בת זוגו קרולין מיטשל והתאבד.
השניים הצליחו למכור את הזכויות להקרנת הסרט רק בצרפת שם הושק בנובמבר אותה שנה.
הסרט נחשב היה לאבוד במשך שנים ארוכות.
ב-1993 כשאנתוני טיילור ביקש להכין אותו להקרנה ביתית, נאמר לו על ידי החברה שאמורה הייתה לאחסן את הסלילים כי לא הצליחו לאתר אותם, וכי ככל הנראה נהרסו בשריפה.
שלוש שנים אחר כך נמצע העתק באוסף של ארגון "Cinémathèque Française" בפריז, אולם כזה שאיכותו ירודה ושנלוו לו כתוביות בצרפתית.
עותק מאסטר חדש הוכן באמצעות סריקה אופטית של העותק שנמצא, והוספו לו כתוביות באנגלית מעל לכתוביות בצרפתית.
ערוץ המדע הבדיוני האמריקני Sci Fi (כיום Syfy) מימן את השחזור ופרסם את הסרט ב-DVD בשנת 2001.
אינצרסדורף שבקרמשטל (בבווארית: Inzersdorf im Kremstal, בתעתיק IPA: ) היא עיירה במחוז קירכדורף אן דר קרמס שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
העיירה אינצרסדורף שבקרמשטל שוכנת בעמק קרמס שבאזור המנהלי טראונפירטל.
כ-30% מאדמות העיירה מיוערות, ו-59% הן אדמות חקלאיות.
אינקה גרסילאסו דה לה וגה (בספרדית: Inca Garcilaso de la Vega; 12 באפריל 1539 – 23 באפריל 1616) נולד כגומס סוארס דה פיגרואה (Gómez Suárez de Figueroa), וידוע גם בשם אל אינקה (El Inca), היה כרוניקן וסופר שנולד במלכות המשנה של פרו.
דה לה וגה היה בנם של קונקיסטאדור ספרדי ואצילה של האינקה שנולד בשנים הראשונות של הכיבוש הספרדי של אימפריית האינקה.
לאחר מות אביו ב-1559, עבר דה לה וגה לספרד ב-1561, וביקש לקבל הכרה רשמית כבנו של אביו.
דודו מצד אביו פרש עליו את חסותו, והוא חי בספרד למשך שארית חייו.
הוא ידוע בעיקר בזכות הכרוניקות שכתב על ההיסטוריה, התרבות והחברה של האינקה והכיבוש הספרדי, וכן הדיווח על משלחתו של ארננדו דה סוטו לפלורידה.
ספריו התקבלו היטב וזכו לתפוצה רבה באירופה.
זו הייתה הספרות הראשונה של סופר שנולד ביבשת אמריקה שנכנסה לקאנון המערבי.
אל אינקה גרסילאסו דה לה וגה היה בנם של הקונקיסטאדור הספרדי קפטן סבסטיאן גרסילאסו דה לה וגה אי ורגאס (Sebastián Garcilaso de la Vega y Vargas; בסביבות 1500–1559) ואחיינית של קיסר האינקה ואיינה קאפאק, בשם איסבל סוארס יופאנקי (Isabel Suárez Yupanqui), שנולדה בשם צ'ימפו אוקיו (Chimpu Ocllo).
אביו של גומס הגיע ממשפחת האצולה סוארס דה פיגרואה מאקסטרמדורה, והיה אחיינו של המשורר הידוע אז (מת ב-1536).
קרובי משפחתו של אביו כללו משוררי רנסאנס ידועים אחרים כמו (מת ב-1479) ו (מת ב-1458).
אימו גידלה את הילד בביתו של חבר ספרדי בקוסקו עם שני אחיו הצעירים, גרסילאסו ולאונור.
הילד גדל כדו־לשוני, כשהוא שולט בקצ'ואה ובספרדית, ונהנה מחינוך מעולה בבירת האינקה לשעבר לצד צאצאים אחרים של שליטי האינקה וכובשים בולטים.
סבו מצד אימו, ואייפה טופאק יופאנקי (Huallpa Túpac Yupanqui; 1481–1533), מילא תפקיד בולט בממשל הקיסרי כאחיו של קיסר האינקה, ודוד רבא וקציני אינקה קודמים שונים פקדו את ביתה של "פאלה" (אצילה) צ'ימפו אוקיו והעבירו את הידע שלהם לילדים.
דודו, פרנסיסקו ואייפה טופאק יופאנקי, אחיה הצעיר של אימו, גר גם הוא בבית ומאוחר יותר היה לו קשר עם אינקה גרסילאסו כשהשני כבר התגורר בספרד.
בשנת 1542 הם עברו לביתם בפלאסה קוסיפטה, כיכר מרכזית בקוסקו, בזמן שהאב עבד בממשל העיר.
גומס בן ה-9 חווה את תהפוכות מלחמת האזרחים (1544–1548) כאשר אביו נעדר וביתו היה נצור על ידי קונקיסטאדורים יריבים במשך ימים והמשפחה הייתה שרויה בסכנת מוות.
פעולה זו עלתה בקנה אחד עם המדיניות של הספרדית של אותה תקופה, שעוצבה על ידי תפיסות מוסריות נוקשות ופרוטו-גזעניות של אידאולוגיית טוהר הדם שרווחו בספרד, ושרצתה לשים קץ לקשרים הבלתי סדירים של המעמד השליט הספרדי עם נשים אינדיאניות.
על פי הדוקטרינה הרשמית, הערבוב בין ספרדים וילידים נתפס כסכנה להתפתחות העתידית של המושבה.
אל אינקה גרסילאסו דה לה וגה מתח ביקורת גלויה על התנהגות זו של אביו, אליה נאלץ להיות עד כשהיה כבן 12, מאוחר יותר בספרו "commentaries" (פרשנויות) (1609).
לאחר מות אביו, הוא הפליג לספרד בשנת 1560, כשהיה רק בן 20, כי אביו השאיר לו כסף בתנאי שילמד בספרד.
בכל מקרה, רק האחים למחצה הצעירים שנולדו לאחר נישואיו של האב יכלו לרשת אותו.
לאחר אכזבה ראשונית זו, הוא רצה לחזור למלכות המשנה של פרו בשנת 1563, אך המשיך לדחות את עזיבתו עד שלבסוף נולד לו בן (מאחת המשרתות שלו), ואימו התחתנה עם ספרדי אחר בפרו הרחוקה.
בסופו של דבר, הוא לא חזר לאמריקה.
משנת 1564 השכיר את שירותיו כחייל, השתתף בדיכוי מרד המוריסקו (1568–1571) ב בפיקודו של והועלה בדרגה לקפטן מלכותי.
אולם הוא לא המשיך בקריירה הצבאית שלו, אלא עבר להתגורר במונטייה והחל לכתוב, כשעתידו הכלכלי מובטח על ידי דודו, שהוריש לו את ביתו.
בתחילה עבד על תרגומים וכתב יצירות פיוטיות קטנות יותר, אך ככל הנראה מלכתחילה היה עסוק ברעיון לתעד את זיכרונות אימפריית האינקה האבודה לדורות הבאים.
בינתיים אימו נפטרה ב-1571. בעקבות מוצאו והמעבר לעולם זר לחלוטין, הוא שינה את שמו מספר פעמים ולבסוף קרא לעצמו "אל אינקה גרסילאסו דה לה וגה" (El Inca Garcilaso de la Vega), על ידי שילוב שם אביו עם כינוי התואר שביטא את השושלת האצילית שלו מצד אימו.
הוא עשה זאת אף על פי שנאבק בתחילה כדי להיות מוכר כיורש של אביו, וביודעו היטב שהתואר היומרני "אינקה" לא באמת הגיע לו.
לדברי ההיסטוריונית רמדיוס מאטיי (Remedios Mataix), שמו של המשורר הידוע והתואר האקזוטי הבטיחו לו את תשומת הלב הנדרשת בתוך החברה שהייתה זרה לו ובמקביל העניקו לו את תפקיד הזר שאפשר לו לכתוב על עולם שהיה בלתי ידוע לחלוטין לספרדים.
גרסילאסו היה בעל בנפיקיום מקפלה שדודו רכש עבורו, ובסביבות 1579 הוא קיבל מינוי כאיש דת זוטר.
קריירה כנסייתית נוספת לא באה בחשבון בגלל מוצאו הבלתי חוקי.
יצירתו הספרותית הראשונה הייתה תרגום מאיטלקית של "שיחות על אהבה" (Dialoghi d'amore) של יהודה אברבנאל שפורסם במדריד בשנת 1590. היצירה הוקדשה למלך פיליפה השני, והייתה הספר המודפס הראשון של סופר פרואני בספרד.
גרסילאסו השתמש בעבודה על יצירה כמעט אנציקלופדית זו של הנאופלטוניזם של הרנסאנס כדי לתרגל אלגנטיות וביטחון סגנוני ולהעמיק את הידע הכללי שלו.
לאחר מות דודתו, הוא התיישב בקורדובה ב-1591 והצטרף לחוגים ההומניסטיים המקומיים.
הוא רכש ספרייה מצוידת היטב וקרא והעיר רבות על היצירות שבה.
אל אינקה גרסילאסו דיבר לטינית היטב, למד יצירות היסטוריות של פלוטרכוס ויוליוס קיסר וכן כרוניקות בנות זמנו של גילוי וכיבוש אמריקה, וקרא את המשוררים האיטלקיים הפופולריים של תקופתו כמו לודוביקו אריוסטו וג'ובאני בוקאצ'ו.
כספר הראשון העוסק בעולם החדש, פרסם גרסילאסו בשנת 1605 כרוניקה על מסעות הגילוי של ארננדו דה סוטו בפלורידה (La Florida del Inca), שעבורה ערך דיווחים של מקורות שונים.
בתיאור מסעות הגילוי של אינקה גרסילאסו, מזהים כמה מתורגמנים התקפות סמויות על מדיניות ספרד בפרו, שבכיבושה נטל גם ארננדו דה סוטו חלק, יחד עם פרנסיסקו פיסארו ואביו של המחבר.
הוא כתב את יצירתו העיקרית, "הפרשנויות המלכותיות על האינקה" (Comentarios Reales de los Incas), שהוכנה מאז 1586, אך פורסמה בליסבון רק ב-1609, מזיכרון המסורות שבעל פה שהכיר ממשפחתו, ומהשכלתו, בתוספת מידע שקיבל מקרובים ומכרים המתגוררים בפרו.
מטרתו הייתה לספר לקורא הספרדי על ההיסטוריה של האינקה ממקורותיהם המיתיים ועד לניצחון של אטוואלפה על אחיו למחצה ואסקאר.
הספר מסתיים בתבוסה של מי שגרסילאסו החשיב כאינקה החוקי, ואסקאר, ובמרחץ הדמים שיזם אטוואלפה של קרובי משפחתו ותומכיו של יריבו לכס המלכות, ערב הכיבוש הספרדי של האימפריה, ואשר אימו של גרסילאסו נמלטה ממנו בקושי.
מקום פרסום היצירה מוסבר על ידי הקדשה לנסיכה (1540–1614), נכדתו של מנואל הראשון, מלך פורטוגל.
האובייקטיביות של תיאוריו מוטלת בספק.
בסביבות 1612/13 הוא השלים את "ההיסטוריה הכללית של פרו" (Historia General del Perú) כחלק השני של הפרשנויות, שבה מתוארים אירועי כיבוש פרו על ידי פרנסיסקו פיסארו, מלחמות האזרחים בין הכובשים וגורלם של צאצאיהם של שליטי האינקה עד להוצאה להורג של מלך האינקה האחרון, טופאק אמארו (1572).
בהתבסס על פרשנות זו, יש הרואים בחלק הראשון של עבודתו העיקרית האשמה נגד האב הבוגד, המציגה את עצמה כמחאת אינקה נגד גניבת מולדתו, ואילו בחלק השני מתקיים פיוס עם האב, המתחיל באינקה גרסילאסו כיליד במדינה שהולך יד ביד עם מולדתו הספרדית החדשה.
את שנות חייו האחרונות הקדיש לתיקון פואמה מאת אחד מאבותיו הקדמונים, גרסי סאנצ'ס דה בדאחוס (Garci Sánchez de Badajoz, מת ב-1526), שנאסרה על ידי האינקוויזיציה הספרדית, שאת ההיסטוריה המשפחתית ואת אילן היוחסין שלו כבר רשם ב-1596 בהצעת חבר.
היצירה השנויה במחלוקת, "טענות איוב המתאימות לתשוקות האהבה" (Liçiones de Job apropiadas a las pasiones de amor), הייתה הטעיה פרודית של ספר איוב המקראי; ואל אינקה - כאיש דת בעצמו בשירות הכנסייה - ניסה לשכתב את הקטעים המטרידים ביותר לצורה המקובלת על הצנזורה של הכנסייה.
אינקה גרסילאסו דה לה וגה מת ב-23 באפריל 1616 בגיל 77. הוא נקבר בקפלה צדדית שתרם בקתדרלה של קורדובה ואת הכתובת על קברו כתב בעצמו.
בזמן המרד של טופאק אמארו השני במאה השמונה עשרה, אסר קרלוס השלישי, מלך ספרד על פרסום הספר "פרשנויות מלכותיות" בלימה בשל "התוכן המסוכן" שבו.
הספר הודפס לראשונה ביבשת אמריקה ב-1918, אם כי עותקים בודדים היו במחזור לפני כן.
מאפיין מיוחד בביוגרפיה וביצירתו של גרסילאסו, המבדיל אותו משאר הכרוניקנים של הקולוניזציה של אמריקה, הוא שהוא עקב אחר שורשיו הספרדיים עד לקהילת המוצא של אביו והפך לחלק מ"התרבות הישנה" שחלה גם עליו.
כסופר היחיד יליד אמריקה ממוצא מסטיסי, שהיגר בכיוון ההפוך ולא נשאר בחברה הקולוניאלית והפך לחלק ממנה, אלא היה שייך ל"עולם הישן".
אף על פי שהוא ידוע בהיסטוריוגרפיה הדרום אמריקאית בתור "המסטיסי פר אקסלנס", בקושי ניתן להתייחס אליו כנציג טיפוסי של מסטיסי באמריקה הלטינית בהשוואה לאותם סופרים אינדיאנים, מסטיסים או קריאוליים שתמיד היו חלק מהחברה הקולוניאלית ומעולם לא היו מסוגלים להבין את המציאות של ספרד ממקור ראשון.
לכן במקרה של אינקה גרסילאסו דה לה וגה, יש פחות הטמעה ויותר העמדה ממשית של תרבות האינקה/אנדים מול התרבות ההיספאנית/מערבית, מבלי לפתור את הסתירות בהקשר תרבותי חדש כמסטיסי.
נוסטלגיה וגעגועים למה שאבד, בין אם זו התרבות האבודה של בני האינקה או אובדן המולדת המקורית, נמצאים יותר בקדמת הבמה ביצירתו של גרסילאסו מאשר אצל היסטוריונים החיים בסביבה הקריאולית.
ב-1950 נקרא האצטדיון המרכזי של קוסקו, , על שמו.
ב-1965 נקראה על שמו אוניברסיטת אינקה גרסילאסו דה לה וגה (Universidad Inca Garcilaso de la Vega) בלימה בירת פרו
סמוך לווילה בורגזה ברומא בירת איטליה ניצב פסל המוקדש לאינקה גרסילאסו דה לה וגה שהוקם בשנת 1967. פסל דומה, משנת 1973, ניצב בפלאסה רפובליקה דל פרו בבואנוס איירס בירת ארגנטינה.
אינפנטה מריה תרסה הוא דיוקן משנת 1653, המיוחס לסדנתו של דייגו ולאסקס.
היצירה צוירה בשמן על בד ומוצגת כיום במוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון.
הציור מתאר את האינפנטה מריה תרסה, בתו של פליפה הרביעי, מלך ספרד, שהייתה בת חמש עשרה בזמן יצירת הדיוקן, ולימים נישאה למלך לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
היצירה היא ככל הנראה אחד משלושה דיוקנאות שהוזמנו על ידי המלך ונשלחו למועמדים פוטנציאליים לנישואין.
בעת שצייר בני משפחת המלוכה, ולאסקז נהג להתחיל ביצירת דיוקן מהחזה ומעלה מהחיים, ששימש כמודל עבורו ועבור עוזריו ליצירת גרסאות באורך מלא.
ב־17 בדצמבר 1653 דיווח ג'אקומו קריני, שר הרפובליקה הוונציאנית במדריד, כי דיוקנאות של הנסיכה כבר נשלחו לקיסר פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בווינה וללאופולד וילהלם, ארכידוכס אוסטריה בבריסל.
מקובל שהדיוקן שבמוזיאון בוסטון היה זה שנשלח לארכידוכס, והדיוקן שבמוזיאון לתולדות האמנות בווינה היה זה שנשלח לקיסר פרדיננד.
דיוקן שלישי נשלח ללואי הארבעה עשר, עמו נישאה האינפנטה ב־1660, והוא נמצא במוזיאון הלובר בפריז.
בשנת 1653 היה הציור ככל הנראה בבעלות לאופולד ויליאם, ארכידוכס אוסטריה, בבריסל ובווינה.
בשנת 1662 עבר בירושה ללאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, והצטרף לאוסף האימפריאלי בווינה, שהפך למוזיאון תולדות האמנות בווינה (מספר רישום 618).
בשנת 1921 הוחלף על ידי המוזיאון עם הנס פון פריירה-ארנשטיין בווינה, ובאותה שנה נמכר על ידו למוזיאון לאמניות של בוסטון תמורת 40,000 דולר.
האינקוויזיציה (מלטינית: Inquisitio) הייתה מוסד חקירות שהקימה הכנסייה הקתולית, ובראשה האפיפיור גרגוריוס התשיעי במאה ה-13, בניסיון להיאבק בכתות מינות שפרחו באותה תקופה, בעיקר בערים.
חוקרי האינקוויזיציה סיירו – לבד או בזוגות – בערים ובכפרים, הסבירו להדיוטות את עיקרי האמונה הקתולית, שמעו וידויים והטילו עונשים על חוטאים שסירבו לחזור בהם מאמונתם גם לאחר שהובהר להם שהיא מנוגדת לעמדת הכנסייה.
אם אדם השייך לכנסייה הקתולית עמד בסירובו לקבל עליו את דין הכנסייה, הוא היה מורשע בכפירה ומוסגר לידי השלטון החילוני, שהיה עשוי להוציאו להורג.
טקס האוטו דה פה, משפט והוצאה להורג בפומבי של כופרים, הוא אחד האירועים המזוהים עם האינקוויזיציה.
על המוקד הועלו בעיקר נשים שנחשדו כמכשפות, ומומרים שנחשדו באי-נאמנות לנצרות, הן מרקע יהודי והן מרקע מוסלמי.
הליך החקירה האינקוויזיטורי נפתח בדרשה שנשא האינקוויזיטור לפני ההדיוטות.
לעיתים הגיעו אינקוויזיטורים למקומות מרוחקים, שבהם הייתה ההשכלה הדתית דלה מאוד, והמפגש עם האינקוויזיטור היה המפגש הראשון של הציבור עם איש כנסייה.
ואומנם, רבים מהאינקוויזיטורים היו בעלי השכלה אקדמית מהאוניברסיטאות.
האינקוויזיטור הסביר את הדוֹגמה הכנסייתית, העניק ליישוב "תקופת חסד", שבה יכול כל אחד להתוודות מרצונו לפני האינקוויזיטור ולזכות למחילה ולייעוץ בענייני אמונה, ולהלשין על שכניו ובני משפחתו.
בתום תקופת החסד, השתמש האינקוויזיטור במידע שאסף על-מנת לזמן בעצמו את נחקריו, ואף הייתה לו סמכות לזמן עדים שידווחו לו על אמונתם של שכניהם.
היו לרוב נזירים מהמסדרים המנדיקנטים – להבדיל מהנזירים הבנדיקטינים, הם לא חיו סגורים בקהילות דתיות אלא פעלו בעולם החילוני.
עם קבלת העצמאות של המושבות הספרדיות בדרום אמריקה, הן ביטלו במהלך המאה ה-19 את מוסד האינקוויזיציה במדינות השונות (בשנים 1813–1825).
בעקבות המהפכה הליברלית של 1820 בפורטוגל בוטלה האינקוויזיציה הפורטוגזית ב-1821, ובעקבותיה הלכה גם האינקוויזיציה בברזיל.
בספרד הוצאה האינקוויזיציה מחוץ לחוק בשנת 1834.
האינקוויזיציה הרומית אסרה להפיץ את כתביו של ניקולאוס קופרניקוס.
המקרה המפורסם ביותר שבו פעלה היה משפטו של גלילאו גליליי ב-1633.
בשנים 1858 עד 1870 הייתה מעורבת בפרשת ניצורו בכפייה של אדגרדו מורטארה.
האינקוויזיציה הרומית קיימת עד היום אך סמכויותיה קוצצו דרסטית והיא מחויבת לחוקי מדינת איטליה והאיחוד האירופי.
המוסד שינה את שמו מספר פעמים.
האפיפיור פיוס העשירי שינה ב-1908 את שמה של האינקוויזיציה ל"הקהילה הקדושה של הכס הקדוש".
בשנת 1965 השתנה שמה של האינקוויזיציה ל"קהילה לדוקטרינת האמונה".
בשנת 2022 שונה שמה ל"דיקאסטריה לתורת האמונה".
האינקוויזיציה הצפון-אירופית פעלה בסמכות האפיפיורות.
ואולם, במאה ה-15 הוקמה בספרד אינקוויזיציה עצמאית, וזו פעלה בסמכות המדינה.
גוף חקירות זה היה תוקפני יותר, הן בשל הלהט הדתי הקיצוני ששלט בכנסייה הספרדית באותה תקופה הן בשל הרווח שהפיקה המדינה מהחרמת רכושם של המורשעים בכפירה או במינות.
האינקוויזיציה הספרדית גם האריכה ימים הרבה יותר מבכל מדינה אחרת, וביטולה הרשמי חל רק בשנת 1834.
אינר טמפל הוא אחת מארבע אכסניות המשפט סביב בתי המשפט המלכותיים בלונדון שבאנגליה.
אכסניות המשפט הן בתי הספר למשפטים ולשכות עורכי הדין של הבריסטרים של לונדון.
עוד מהמאה ה-14 נמצאת לשכת עורכי דין זו, כמו גם מידל טמפל, בקרבת כנסיית טמפל, המשמשת הכנסייה של בית ספר למשפטים זה.
אף ששטח מכללה זו נמצא בתוך הסיטי של לונדון, הוא אינו מנוהל על ידי האיגוד של העיר לונדון.
אינקונבולה (מלטינית Incunabulum, וברבים Incunabula, מילולית "חיתולים" ובהשאלה "עריסה", "ערש", "השלבים הראשונים של החיים") הוא כינוי כללי לספרי הדפוס הראשונים, שנדפסו משנת 1444 ועד שנת 1500.
בתקופה זו של הדפוס הודפסו באירופה כ-30,000 ספרים, חוברות, עלונים ודפים בודדים.
הספרים הודפסו ב-18 השפות העיקריות של אירופה.
מתוכם הודפסו כ-150 ספרים עבריים.
ספרי האינקונבולה הם נדירים מאוד ומשום כך יקרים מאוד.
הם נחשבים פריטים יוקרתיים באוספי ספרים, הן באוספים פרטיים והן באוספים ציבוריים.
אספנים וציידי ספרים עתיקים מוכנים לשלם הון תועפות עבור ספרי האינקונבולה, וספרי הערש העבריים בכללם.
קטלוג אינקונבולים בין לאומי מקוון של כל הספרים שהודפסו במאה ה-15 נערך ומנוהל על ידי הספרייה הבריטית.
החוקרים פבר (Fevre) ומרטן (Martin) מצאו כי בחמישים השנים בין 1450 ל-1500 הודפסו בין 30 ל-35 אלף מהדורות של ספרים שייצגו בין 10 ל-15 אלף טקסטים שונים.
בהם 3,000 ספרים העוסקים במדע.
בכל מהדורה היו לכל היותר כ-500 עותקים ולפיכך העריכו החוקרים את מספר הספרים הכולל בכעשרים מיליון ספרים.
ידועים היום כ-150 מהדורות שונות של דפוסי ערש עבריים, ובנוסף להם עוד כמה שלא ברור האם נדפסו לפני או אחרי 1500, וכן ידועים ספרים נוספים שנדפסו אך לא שרדו.
לפי העדויות במקורות העבריים, מכל מהדורה הודפסו 200 עד 400 עותקים, בדומה למקובל בעולם הנוצרי.
בחלק מהמקרים הודפסו חלק קטן מהעותקים על קלף ולא על נייר, וכנראה נמכרו במחיר גבוה יותר לבעלי ממון.
מעבר לכך שזו אחת השפות הראשונות שהדפיסו בהן, ואף אחת מ-10 השפות שהדפיסו בהן הכי הרבה עד שנת 1500, לדפוס העברי יש חשיבות מיוחדת - בכמה ערים, כמו גם בממלכת פורטוגל, הדפוס העברי היה הראשון ומי שהביא את ההמצאה החדשה למקום.
כמו כן, זו האות הלא לטינית הראשונה שהדפיסו בה.
דפוסי הערש העבריים יצאו לאור לפחות ב-17 ערים שונות, בארבע מדינות: איטליה, ספרד, פורטוגל והאימפריה העות'מאנית.
כיום מקובל לומר שהספרים העבריים הראשונים שהודפסו היו קבוצת דפוס רומא, אף על פי שאין הם מתוארכים.
מהדורות הספרים של פירושי רש"י ורמב"ן לתורה, רלב"ג לדניאל וספר הערוך - כולם נדפסו על נייר עם אותו סימן מים, אותן אותיות ואותה מתכונת דף.
אלה מתוארכים לשנים 1469-1470, אך לא ידוע מי בדיוק היה הראשון.
הספר העברי הראשון המתוארך הוא פירוש רש"י לתורה שהודפס בעיר רג'ו די קלבריה, שבדרום איטליה, בשנת רל"ה (1475).
המדפיס השתמש בכתב הספרדי הבינוני בספר, ומדפיסי משפחת שונצינו אימצו אותו בהמשך עבור חלקי הפירושים בספרים שהדפיסו, ובעקבות זאת נודע בשם כתב רש"י, אף על פי שאין לו שום קשר לרש"י עצמו.
במקביל לספר זה הודפס גם ספר ההלכה ארבעה טורים, שהדפסתו הסתיימה קצת אחר כך, אך לאור גודלו יש להניח שהתחילו עוד לפני הדפסת פירוש רש"י.
ב-1477 הודפסו לראשונה פסוקי תנ"ך - יחד עם פירוש רד"ק לתהלים.
בספר זה גם נעשה ניסיון להדפיס את ניקוד הפסוקים, אך הוא נזנח אחרי העמודים הראשונים.
בשנת גמר"א - רמ"ד (1484) הודפסו בדפוס של משפחת שונצינו מסכתות יחידות מן התלמוד הבבלי, על פי ענף הנוסח הצרפתי-אשכנזי.
בהדפסה זו הודפס התלמוד עצמו באמצע הדף, כשמשני צדדיו פירוש רש"י ותוספות.
צורת הדפסה זו קבעה את דרך הדפסת התלמוד לכל הדפוסים מאז ואילך.
הספרים שאותם נטו להדפיס היו ספרים שזכו לביקוש באופן קבוע ונעשה בהם שימוש רב - כלומר ספרים שימושיים ללימוד בבית המדרש, לתפילה ולשימוש בבית הכנסת או לשימוש תדיר בקביעת מנהג והלכה כגון מקרא ופירושיו, ספרי תפילה (סידורים) וספרי הוראת הלכה פרקטיים.
במשך שלושים שנות דפוס הערש העברי הודפסו 17 מהדורות של חומשים (חלקן עם תרגום אונקלוס ופירוש רש"י לתורה); 8 מהדורות של סידורים; 7 מהדורות של ספרי תהילים עם ברכת המזון ו-4 מהדורות של מחזורי תפילה, הגדה של פסח וחמש מגילות.
כמצוין לעיל, ראשיתו של הדפוס העברי באיטליה, סביב 1470, והיא מרחב ההדפסה העיקרי, עם כ-100 מהדורות מתוך 150 בתקופה זו.
מלבד דפוסי רומא ורג'יו די קלבריה, יש לציין בין חלוצי הדפוס את דפוס אברהם כונת במנטובה, שפעל בשנות השבעים.
בשנות ה-80 הדפוס העברי עובר לשלב ממוסד יותר עם כניסת משפחת שונצינו לתחום.
בני שונצינו הדפיסו כ-50 ספרים עד סוף המאה ה-15, והם גם אלו שהדפיסו לראשונה את התלמוד הבבלי.
מאפייני מהדורת התלמוד שלהם, "צורת הדף" והשימוש באותיות ספרדיות מרובעות לטקסט התלמוד ובינוניות (כתב רש"י) לפירושים, אומצו על ידי מדפיסים אחרים והפכו לסטנדרט שמתקיים עד היום.
רק באיטליה הודפסו כבר בשלב זה גם ספרים שאינם מהנדרשים והשימושיים ביותר - בהם ספרי מדע וספרות יפה.
בין הספרים שאינם ספרים שימושיים נמצאו ספרי מוסר שהיו ככל הנראה חביבים על הקהל.
בהם שתי הדפסות של ספר "משל הקדמוני", המכיל סיפורים משעשעים בחרוזים, שנכתב על ידי הפילוסוף, הרופא והמקובל רבי יצחק בן שלמה אבן סהולה, נכתב בשנת 1281 והודפס לראשונה בשנת 1491 בעיר ברישא באיטליה והיה הספר העברי הראשון שהכיל ציורים.
בדפוס אברהם כונת שהוזכר, הודפסו "אבן בוחן" לר' קלונימוס בן קלונימוס, "חובות הלבבות" לר' בחיי אבן פקודה, ספר "בחינת עולם" לידעיה הפניני, ספר "נופת צופים" ליהודה מסר לאון וספר אלדד הדני.
ספר בחינת עולם הופק על ידי אשתו של אברהם, אשטלינה, והוא הספר הראשון בעולם שידוע שהודפס בידי אשה.
גם ספרי חול עבריים נדפסו בתקופה זו באיטליה, ביניהם "ספר המחברות" של עמנואל הרומי, הידוע כ"מחברות עמנואל", שהודפס לראשונה בשנת 1492.
שני הדפוסים הראשונים והחשובים היו בספרד, בה תקופת דפוסי הערש מסתיימת כמובן עם גירוש ספרד ב-1492. בגלל הגירוש רבים מדפוסי ספרד שרדו רק בעותק יחיד או בקטעים בלבד.
דפוס ואדי אל חיגארה (גואדלחרה) - כעשרה ספרים, החל מפירוש רש"י לתורה ב-1476. ביניהם ההגדה המודפסת הראשונה.
דפוס אייחאר - של המדפיס אליעזר בן אלאנתיסי, שהוא הראשון שהיה לו דגל מדפיס, שכלל אריה עומד.
בפורטוגל הדפיסו בעיקר בליסבון (אישבונה) - למשל את פירוש התפילות של אבודרהם, וחומש עם רש"י.
בתחומי האימפריה העות'מאנית הודפס ספר עברי אחד - ארבעה טורים, באיסטנבול (קושטא) על ידי האחים נחמיאס ב-1493. כיוון שהאחים חידשו את פעילות ההדפסה שלהם רק ב-1503, היו שטענו כי התאריך שנכתב בספר הוא טעות סופר, ולמעשה לא מדובר בדפוס ערש.
בשנת 2015 הועלתה הטענה שבדפוס עברי החלו כבר באביניון, יותר מעשרים שנה לפני הדפסת הספרים הראשונים בעברית, ושנים ספורות לפני הדפסת המקרא על ידי גוטנברג.
אם כך היה, זה נעשה באותיות של פרוקופ ולדפוגל מפראג, אשר יש הטוענים שהמציא או החל בדפוס לפני גוטנברג.
ב-1891 כתב האב רקין חוברת בה הביא תעודות משפטיות שנמצאו בארכיון העיר אביניון שבפרובנס, שעל פיהן ביקש לטעון כי הדפוס הומצא שם על ידי ולדפוגל ולא על ידי גוטנברג.
בין המסמכים נאמר גם שהיהודי דווין דה קדרוסה למד מולדפוגל את אמנות הכתיבה המלאכותית, ואף רכש ממנו 27 אותיות עבריות חרוטות בעופרת, לצורך הדפסת פיוטים.
בתמורה לאותיות הדפוס הבטיח דווין לולדפוגל שילמד אותו את מלאכת צביעת הבדים.
הסכם זה לא כובד והגיע לבית המשפט.
עד שנת 2015 לא נמצאה ראיה שנעשה שימוש כלשהו באותיות אלו.
פרופ' מלאכי בית-אריה, מנהל הספרייה הלאומית לשעבר, צילם את הגיליונות במכשיר רדיו-טרמי וזיהה בהם סימן מים ייחודי (שלוש גבעות בתוך שני חישוקים) שיוצר על ידי מפעל הנייר בפבריאנו שבאיטליה.
יצחק יודלוב, מנהל המפעל הביבליוגרפי, הסיק על פי סימני המים בגליונות ועל פי צורת האותיות והכתיבה (הטיפוגרפיה) שגליונות אלה הודפסו בשנת 1444-1446 באביניון, כלומר שנעשה שימוש באותיות אשר תיאר האב רקין 125 שנה קודם.
בשנת 2018 הביא אותו סוחר ספרים את הגליונות לבחינתם של משה רוזנפלד וישעיהו וינוגרד אשר הגיעו לאותה מסקנה.
סימן המים אומת על ידי צוות מחקר בראשות משה רוזנפלד וד"ר אליקים קסאל בשיתוף עם צוות ארכיון מפבריאנו, כסימן מים שיוצר על ידי היצרן בפבריאנו בתחילת המאה ה-15. לאחר שסוחר הספרים מכר את הספר הופיעו שמועות לפיהן הדפים מזויפים.
הדפים נבדקו על ידי המכון הפורנזי בירושלים, בהנהלת אבנר רוזנגרטן, מומחה בתחום הזיוף ובכיר לשעבר במז"פ (המעבדה לזיהוי פלילי של המשטרה).
רוזנגרטן בדק את החומר ממנו עשויים הדפים וקבע ב–2019: "לא מצאתי ראיה לזיוף".
עם זאת, סימני מים דומים מאוד נמצאו גם בדפים מאוחרים הרבה יותר ובספריה הלאומית דוחים את מחקריו: "עמדת הגורמים המקצועיים המוסמכים כיום בספריה היא שאין עדות לכך שהדפים הנדונים הם מספר שנדפס במאה ה–15".
בית אריה הגיע בסופו של דבר למסקנה שלא סביר שהסליחות הודפסו באותן שנים או באביניון, וכמוהו גם פרופ' שמעון יקירסון, המומחה הבולט ביותר היום בתחום דפוסי הערש העבריים.
5,600 הספרייה הממלכתית של רוסיה מוסקבה 5,300
באוסף דפוסי הערש העבריים שבספרייה הלאומית בירושלים יש 100 הדפסות שונות של כותרי ספרים ב-194 עותקים; חלקם שלמים, חלקם פגומים, ומקצתם כוללים דפים אחדים בלבד.
אינקיובס היא להקת נו-מטאל ורוק אלטרנטיבי אמריקאית.
החל מסוף שנות ה-90 זוכה הלהקה להצלחה גדולה בארצות הברית ובאירופה.
בשנת 1990 למדו ברנדון בויד, מייק איינזיגר והמתופף ג'וזה פאסילאס יחד בחטיבת הביניים.
כבר כשנפגשו בכתה ח' החלו לנגן ביחד לעיתים מזדמנות.
בתיכון פגשו השלושה את אלכס קטוניץ'.
ה"חבורה" החדשה (איינזיגר על הגיטרה, פאסילאס על התופים, קטוניץ' על הבס ובויד כסולן), ניגנה בתחילה בשכונה ובמסיבות של חברים.
בשנת 1994, הקליטה הלהקה החדשה תקליט דמו ראשון, Closet Cultivation, אשר הוקלט בצורה עצמאית על ידי הלהקה לא יצר עניין מיוחד סביבם.
בתחילת שנת 1995, הקליטה הלהקה דמו נוסף בשם Incubus, הפעם בצורה מעט יותר מקצועית.
לקראת סוף אותה שנה יצא Fungus Amongus, אלבום האולפן המלא הראשון של הלהקה.
האלבום כלל בעיקר שירים מההוצאות הקודמות של ההרכב, והוקלט אמנם באולפן מקצועי בסנטה מוניקה, אך הוא הופץ בתחילה על ידי חברת תקליטים עצמאית ורק בשנת 2001, עקב דרישת הקהל הוא הוצא מחדש לחנויות על ידי חברת סוני.
בקרדיטים של האלבום מופיעים כינויים במקום שמותיהם האמיתיים של חברי הלהקה.
לאחר צאת Fungus Amongus, הצטרף ללהקה די.ג'יי לייף.
הוא הביא למוזיקה של ההרכב פן חדש, היפ הופ, שהצטרף לפ'אנק ולמטאל שהיו קיימים אצל אינקיובס.
בתחילת 1997 הוציאה הלהקה EP בשם Enjoy Incubus, שכלל שישה שירים, ארבע הקלטות מחודשות מ-Fungus Amongus ושני שירים חדשים.
בעטיפת האלבום הופיע לראשונה פרצופו המשופם של "צ'אק", שמופיע גם על עטיפת אלבומם הבא, S.C.I.E.N.C.E., ונחשב למעין סמל של הלהקה.
לאחר סיבוב הופעות עם קורן ותרומה לפסקול של הסרט ספון, התרכזה הלהקה בעיקר בהקלטות לאלבומה הבא.
בספטמבר 1997 יצא לחנויות S.C.I.E.N.C.E, אלבום שנחשב עד היום בעיני מעריצים רבים לטוב שבאלבומי אינקיובס.
מלבד להצלחה השיווקית שלו ולעובדה שהלהקה נחשפה לקהל יותר מאי פעם, נחשב S.C.I.E.N.C.E לאלבום שבו הגדירה הלהקה את הצליל שלה.
הצליל באלבום היה פחות ניסיוני מאשר בהוצאות הקודמות אך עדיין נשאר רועש מספיק ורחוק מספיק מהמיינסטרים, מאפיינים שיפחתו בהדרגה בשנים הבאות.
בעקבות חילוקי דעות בינו לבין הלהקה, פוטר די.ג'יי לייף בתחילת שנת 1998, ואת מקומו תפס כריס קילמור (די.ג'יי קילמור).
בקיץ של אותה שנה הופיעה הלהקה במספר פסטיבלי מוזיקה, ביניהם Ozzfest והואנס וארפד טור.
לאחר סיבובים משותפים עם להקות רבות, במהלך 1998 ו-1999, יצא באוקטובר 1999 האלבום הבא, Make Yourself.
האלבום שהופק על ידי סקוט ליט היה שקט יותר מקודמיו וקרוב יותר למיינסטרים.
מספר שירים מהאלבום הפכו ללהיטים בתחנות הרדיו וב-MTV, ביניהם: Drive, Stellar, Pardon Me ו-Clean.
באותה שנה השתתף בויד באלבום המיוחד שהוציאו חברי להקת סנוט לזכר סולן הלהקה ליין סטרייט שנהרג בתאונת דרכים.
הלהקה המשיכה בהקלטות ובקיץ 2000 יצא EP נוסף When Incubus Attacks, שכלל מספר גרסאות אקוסטיות וגרסאות חיות לשירים מאלבומים קודמים וכן שיר חדש אחד בשם Crowded Elevator.
באוקטובר 2001 יצא Morning View לחנויות.
היה זה האלבום המלא הרביעי של הלהקה והוא המשיך את מגמת ההתקרבות למיינסטרים שהתחילה לקראת סוף העשור הקודם.
הלהקה כבר לא הייתה הצלחה בקנה מידה אמריקאי בלבד, האלבום הביא ללהקה מעריצים רבים גם מאירופה ויפן.
באוקטובר 2002 פוטר אלכס קטוניץ' מהלהקה ואת מקומו תפס בן קני.
האלבום הראשון עם קני על הבס נקרא A Crow Left of the Murder...
והוא יצא בפברואר 2004. באלבום ישנה חזרה מסוימת לשורשים מהאלבומים המוקדמים של הלהקה.
אחר ציפייה ארוכה מצד המעריצים, יצא ב-28 בנובמבר 2006 אלבומה הששי של הלהקה, Light Grenades.
הסינגל הראשון מהאלבום, Anna-Molly יצא לחנויות למשך יום אחד, ב-20 בספטמבר.
הלהקה יצאה לסיבוב הופעות בתחילת 2007, במהלכו הופיעה בין השאר בהאנגר 11 בתל אביב, לפני כ-3,000 צופים.
ב-9 ביוני 2015 הלהקה חזרה להופיע בישראל, באמפי פארק ברעננה.
הסגנון המוזיקלי של הלהקה השתנה לאורך השנים.
אולם לאורך כל הקריירה ניתן לשמוע את השפעות הפ'אנק של רד הוט צ'ילי פפרז ופיית' נו מור.
השפעות נוספות על הצליל של הלהקה באות מהגראנג' והמטאל, וכמו כן ערבוב הסגנונות של מיסטר באנגל שניתן לחוש בו בתקליטים המוקדמים של הלהקה.
גם חברי הלהקה הביאו עימם סגנונות שונים ללהקה, קטוניץ' היה בצעירותו נגן ג'אז והדי.ג'יים (לייף וקילמור) הביאו השפעות מעולם ההיפ הופ.
די.ג'יי קילמור (כריס קילמור) - די.ג'יי (קלידים ב-"Light Grenades")
אלכס קטוניץ' (שם במה דרק לנס) - בס
די.ג'יי לייף (גווין קופל) - די.ג'יי
בספרות, אינקלוזיו (בעברית: מסגרת, מבנה מעטפת, חתימה מעין הפתיחה) הוא אמצעי ספרותי שמבוסס על עקרון המבנה הקונצנטרי.
מבנה שכזה יוצר מסגרת ספרותית ליצירה באמצעות שיבוץ או חזרה על יסודות דומים מתחילתו של הטקסט - בסופו.
באופן כזה האינקלוזיו יוצר כמעין סגירת מעגל לסיפור, ולעיתים אף משמש כסיום דרמטי.
אינקלוזיו מופיע ביצירות שונות, הן עתיקות והן חדשות, ובמיוחד בתנ"ך.
אינקסקייפ היא תוכנה חופשית, המיועדת לעיבוד גרפיקה וקטורית, בעיקר בקובצי SVG.
ניתן לייבא ולייצא גם סוגי קבצים אחרים.
אינקסקייפ מופצת תחת הרישיון הציבורי הכללי של GNU.
מטרת המיזם היא להוות כלי רב־עוצמה עם תאימות מלאה בתקנים SVG, XML ו־CSS.
אינקסקייפ היא תוכנה חוצה־פלטפורמות שרצה על Mac OS X, מערכות דמויות יוניקס (Unix-like) ו־Microsoft Windows.
תוכנה זו התפצלה בשנת 2003 מתוכנת סודיפודי (Sodipodi) שבה היה הדגש על יצירת עורך גרפיקה וקטורית למטרות כלליות, כאשר הרצון באינקסקייפ הוא התמקדות בפיתוח יישום תקן SVG מלא.
מאז הפיצול התוכנה שוכתבה מחדש והועברה משפת C לשפת C++, אימוץ של GTK+.
אף שיש שיפור בתקני SVG, עדיין אין תמיכה מלאה בתקנים SVG ו-CSS.
התוכנה תורגמה לעברית במלואה בתחילת שנת 2008 לקראת יציאת הגרסה היציבה 0.46.
נכון ל־2021, אינקסקייפ נמצאת בפיתוח פעיל.
אינקסקייפ התחילה בשנת 2003 בתור פיצול ממיזם סודיפודי (Sodipodi).
פיתוחו של מיזם סודיפודי התחיל בשנת 1999, וגם הוא, בתור פיצול – מ־Gill (ר"ת של יישום האיור של GNOME; GNOME Illustration Application) שיצר ראף לוִוין.
אחת מהמטרות העיקריות של המיזם הייתה אחידות ממשק המשתמש ושמישות, לפי הנחיות עיצוב ממשקי המשתמש של GNOME.
לפי עמוד השאלות הנפוצות של אינקסקייפ, שם המיזם הוא הלחם של המילים ink (אינק, דיו) ו־scape (סקייפ, נוף).
ארבעה מפתחים לשעבר של סודיפודי (טד גוּלד, ברייס הרינגטון, נתן הרסט ו־MenTaLguY) הובילו את הפיצול, וציינו הבדלים ביעדי המיזם, פתיחות לתרומות צד שלישי, ומחלוקות טכניות.
האינקלינגס היו חבורה ספרותית באוניברסיטת אוקספורד, אנגליה.
חברי האינקלינגס (בהם כמה מהסופרים המייסדים של סוגת הפנטזיה: ג'.ר.ר.
לואיס וצ'ארלס ויליאמס) היו ברובם אקדמאים באוניברסיטה.
קבוצה זו התקיימה בין שנות ה-30 לבין שנות ה-60 של המאה העשרים.
כנהוג בקבוצות ספרותיות אקדמיות באותה תקופה, היו האינקלינגס כולם גברים.
(דורותי סיירס, שלפעמים מוגדרת כחברה באינקלינגס, אכן הייתה חברה קרובה של לואיס ושל ויליאמס, אך לא נכחה אף פעם בפגישות האינקלינגס).
האינקלינגס היו חסידי ספרות מוצהרים, ששיבחו את ערכו של הסיפר בתחום הבדיוני, ועודדו כתיבת הפנטזיה.
אף שערכים נוצריים רבים השתקפו בעבודתם של מספר חברים, היו גם חברים אתיאיסטים בקרב חברי הקבוצה.
על ייחודם של האינקלינגס כבני קבוצה חברתית, מעיד וורן לואיס, אחיו של ק.ס.
המטרה העיקרית לפגישות האינקלינגס הייתה הקראת עבודותיהם הלא מוגמרות של החברים ודיונים עליהן.
בין הרומנים שהוקראו לראשונה בפני האינקלינגס ניתן למנות את "שר הטבעות" מפרי עטו של טולקין, "Out of the Silent Planet" של לואיס, ויצירתו של ויליאמס "הלאווין".
אחד מסיפוריו של טולקין, "מסמכי מועדון הרעיונות" מבוסס על האינקלינגס.
לא כל פגישות האינקלינגס היו רציניות לגמרי; חברי האינקלינגס שיעשעו עצמם בתחרויות, כמו למשל: לראות מי יכול לקרוא את הפרוזה הידועה לשמצה של אמנדה מקיטריק רוז למשך הזמן הארוך ביותר מבלי לפרוץ בצחוק.
עד סוף 1949 התקיימו פעילויות החבורה בדרך כלל בערבי שלישי בחדרי הקולג' של ק.ס.
האינקלינגס נודעו בכך שהתכנסו מדי פעם בפאב מקומי בשם "העיט והילד" (The Eagle and Child), שנודע גם כ"הציפור והתינוק" (The Bird and Baby), או פשוט: "הציפור".
בהתאם לאמונות שכיחות בקרב האקדמאים באותה התקופה, הם לא הקריאו את יצירותיהם בפאב.
בשעות מאוחרות יותר התקיימו הפגישות בפאב "השֶׂה והדגל" (The Lamb and Flag), הממוקם מעבר לרחוב, ובשנים מוקדמות האינקלינגס נפגשו גם בפאבים אחרים, אבל "העיט והילד" השאיר את חותמו.
במקור, השם "אינקלינגס" התייחס למועדון דיונים ב"קולג' אוניברסיטה", שנוסד על ידי אדוארד טנגיי לין (Edward Tangye Lean), סטודנט לתואר ראשון באותו הזמן ואחיו של הבמאי דייוויד לין, בשנת 1931, גם כן למטרת הקראה בקול של יצירות לא גמורות.
המועדון הורכב מסטודנטים ובעלי תוארי כבוד, ביניהם טולקין ולואיס.
כאשר לין עזב את אוקספורד ב-1933, המועדון ננטש, והשם הועבר על ידי טולקין ולואיס לקבוצתם במודלין קולג'.
על הקשר בין שני ארגוני ה"אינקלינגס", טולקין אמר:
על שמם של האינקלינגס נקראו כמה אגודות ספרותיות, כמו למשל אגודת האינקלינגס באאכן.
ווייד, הממוקם בקולג' ויטון שבאילינוי, ארצות הברית, מוקדש לעבודתם של שבעה סופרים בריטים, כולל ארבעה מחברי האינקלינגס (ג'.ר.ר.
לואיס, צ'ארלס ויליאמס ואואן ברפילד) ואת דורותי סיירס.
האוסף של המרכז כולל מכתבים, כתבי יד, קלטות אודיו ווידאו, תמונות, יצירות אמנות ועוד.
אינקובציה היא אחד מארבעת השלבים המוצעים על ידי הסוציולוג גרהם וולאס לחשיבה יצירתית: הכנה – אינקובציה – הארה –אימות.
אינקובציה מוגדרת כתהליך של שחלוף לא מודע של אלמנטים של מחשבה שהיו מגורים דרך עבודה מודעת בנקודת זמן כלשהי, והפכו לרעיון חדשני בנקודת זמן מאוחרת יותר.
קורה רבות בפתרון בעיות שכאשר חושבים על בעיה מסוימת לפרק זמן מסוים, ואחר כך עושים הפסקה לפרק זמן מסוים, הקושי בבעיה 'נעלם' ולעיתים אף הפתרון מופיע מ"שום מקום" כאשר חושבים על משהו אחר.
ספרים רבים לחשיבה אפקטיבית ופתרון בעיות מציעים לקורא להניח לבעיות לפרק זמן כלשהו.
בהקשר זה, נדידת מחשבות יכולה לתרום ליצירתיות בפתרון בעיות, על ידי הגברת התועלת היצירתית של מרווחי האינקובציה.
הפרדיגמה המקובלת ביותר למחקר אינקובציה כוללת השוואה בין פתרון בעיות בהן מפסיקים לחשוב על הבעיה לפרק זמן מסוים, לעומת בעיות עליהן עובדים במשך פרק זמן רצוף.
משך הזמן הכולל לפתרון כל בעיה שווה בשני התנאים ובמהלך תקופת האינקובציה בדרך כלל מבצעים פעולות שאינן קשורות לפתרון הבעיה על מנת למנוע חשיבה מודעת על הבעיה.
האפקט הוכח בניסויים שהראו ביצועים יוצאי דופן בפתרון בעיות בהן העבודה הופסקה על פני שני מקטעי זמן לעומת מצב בו לא הייתה הפסקה.
במקרה זה, אפקט האינקובציה מוגדר, כל סוג של תועלת שתרמה לפתרון הבעיה בעקבות ההפסקה.
כאשר דנים בקשר בין אפקט האינקובציה לרגשות ויצירתיות, חוקרים מגלים כי מצב רוח טוב מגביר את היצירתיות בעבודה.
משמעות הדבר היא שאנו נצפה שרמת היצירתיות ביום נתון תושפע לטובה ממצב רוח טוב ביום הקודם, ללא קשר למצבי הרוח שהיו בימים שלפני יום קודם זה.
כלומר, גם אם האדם נמצא במצב רוח שאינו חיובי ימים ספורים קודם ליום בו הוא במצב רוח חיובי, הדבר לא ישפיע על היצירתיות שלו ביום שלאחר מכן.
אם מצב רוח טוב ביום מסוים מגביר את מספר המחשבות והקפן, מחשבות אלו יכולות לעבור אפקט אינקובציה במהלך הלילה ובכך תגברנה את ההסתברות להופעת מחשבות יצירתיות ביום למחרת.
התפתחויות מחקריות חדשות במדעי המוח מספקות ראיות מסקרנות למכניזם העומד בבסיס אפקט האינקובציה – במיוחד זה אשר מתרחש במהלך השינה.
מחקר גילה שההתנסויות של אנשים בזמן שהם ערים יכולות להיות מגובשות לזיכרון, וכתוצאה מכך להגביר את הביצועים ביום למחרת ללא כל מאמץ נוסף או התעסקות עם המשימה.
מעבר לכך, יש הוכחות גוברות כי שינה יכולה לסייע בתהליכי הזיכרון ולימוד, כגון: זיכרון אסוציאטיבי אשר תורם לפתרון בעיות יצירתי.
חוקרים הראו שתובנה בפתרון בעיות יכולה להשתפר משמעותית על ידי תקופת שינה לאחר עבודה התחלתית על המשימה.
אינקובציה היא טקס דתי שבו ישנים במקום מקודש מתוך כוונה לחלום חלום בהשראה אלוהית או להירפא ממחלה.
מאמיניו של אסקלפיוס, אל הרפואה של היוונים והרומים, היו ידועים בכך שביצעו את הטקס כאשר חלו.
מתנות רבות שהיוו חלק מהטקס נמצאו באפידאורוס, פרגמון ורומא ומהן ניתן ללמוד על הכבוד הרב שרחשו לטקס זה.
האינקובציה אומצה על ידי מספר פלגים נוצריים והיא עדיין בשימוש במספר מנזרים יווניים.
אינשושינאק (Inshushinak) היה אחד מהאלים המרכזיים של עילם והיישות האלוהית המגינה על שושן.
הזיקורת בצ'וגהא זנביל מוקדש לאינשושינאק.
אִינְקִיטַאטוּס היה סוסו האהוב של קליגולה, קיסר רומא בין השנים 37 עד 41 לספירה.
משמעות שמו בלטינית היא מהיר.
על פי ההיסטוריון קסיוס דיו, קליגולה נהג להזמין את אינקיטאטוס לסעודות רשמיות ונהג בו בכבוד רב, נהג להאכיל אותו שעורה מעורבת בפתיתי זהב והשקה אותו ביין מגביעי זהב.
הוא אף נהג להישבע בחייו ובמזלו של הסוס והבטיח למנות אותו לקונסול, הבטחה שלא יצאה לבסוף אל הפועל בעקבות רציחתו של קליגולה בשנת 41. כמו כן הוא מדווח שקליגולה מינה אותו לכהן בחבר הכוהנים שהוא הקים לעצמו.
ההיסטוריון סווטוניוס מספר שקליגולה סיפק לאינקיטאטוס אורווה משיש, אבוס משנהב, שמיכות סגולות ורסן מצופה באבנים יקרות.
כמו כן סיפק לו בית מרוהט וחבר עבדים שנועדו לשרתו.
קליגולה ציווה על חייליו לשמור על השקט בשכונה שבה אינקיטאטוס התגורר ביום לפני המשחקים כדי שלא יפריעו את מנוחתו ונהג לזמן אורחים בשמו לביתו.
כמו קסיוס דיו, סווטוניוס מספר שקליגולה תכנן למנותו לקונסול אולם בניגוד אליו הוא מסייג את הדבר באומרו שזאת שמועה.
יש היסטוריונים מודרניים שמקבלים את התיאור במקורות העתיקים ורואים בכך עוד הוכחה לטירופו של קליגולה, אולם היסטוריונים כאנטוני בארט חולקים על הדימוי השלילי שניתן לקליגולה וטוענים שיחסו המיוחד לאינקיטאטוס נבע מחוש הומור שלא הובן כהלכה על ידי בני זמנו ואי ההבנה הזאת חדרה לספרי ההיסטוריה.
דעה נוספת טוענת כי הסיפור הוא בדיה שנועדה להציג את קליגולה כאדם חסר כבוד למוסדות המכובדים ביותר (כמו הקונסולאט) וכפועל על פי גחמותיו האישיות, תיאור אופייני לעריצים.
אינקיונה היא אלה מהמיתולוגיה הקלטית שפולחנה היה נפוץ באזור מגורי שבט טרוורי הקלטי (באזור לוקסמבורג של ימינו).
שמה של האלה מוזכר בשתי כתובות שהתגלו באזור לוקסמבורג.
באחת הכתובות מוזכרת האלה כזוגתו של האל וראודונוס, בשנייה היא מוזכר כזוגתו של לנוס מרס וראודונוס.
ממשמעות שמה, בקלטית: "זו המפיחה חיים באש", ניתן להסיק כי היא הייתה אלת הנפחים.
אינרציה הוא דמות בדיונית של נבל-על שהופיעה בחוברות הקומיקס פלאש ביקום DC קומיקס.
אינרציה המקורי הופיע לראשונה בחוברת Impulse #50 מיולי 1999, ונוצר על ידי הכותב טוד דזאגו והמאייר מייק וירינגו.
אינרציה הוא האלטר אגו של תדאוס ת'ון, הפלאש ההפוך הרביעי ויריבו המושבע של בארט אלן, קיד פלאש השני ופלאש הרביעי.
בהמשכיות שלאחר פלאשפוינט הופיעה דמותו של אינרציה השני, הפעם כיריבם של הטיטאנים הצעירים.
הדמות ידועה גם בכינוי קיד זום.
תדאוס ת'ון הוא כפיל של בארט אלן שנוצר במאה ה-30 בידי סבו של בארט, הנשיא ת'ון.
הנשיא ת'ון - צאצא של איאוברד ת'ון, אויבו של הפלאש בארי אלן - מאס בלחימתו של נכדו בפשע במאה ה-20 ויצר כפיל שלו באמצעות עירוב DNA של בני משפחת ת'ון, מתוך כוונה להפכו לחסר רחמים.
בנוסף לכך, קצב גדילתו והתפתחותו הואטו, בניגוד גמור לקצב גדילתו המואץ של בארט, מתוך כוונה לאפשר לו ללמוד ולהתאמן בצורה שלא התאפשרה לבארט.
משימתו הייתה לחזור בזמן ולהחליף את בארט, אך הוא הובס בנקל.
בניסיון השני שלו להחליף את בארט, הוא נמלט לאחר שהיה עד לנכונותו של בארט (כאימפולס) להקריב את עצמו כדי להציל את מקס מרקורי, מורהו הרוחני.
תדאוס נחרד לגלות את ההבדל התהומי שבין משפחתו המאמצת של בארט לבין יחסו של סבו אליו כאל נשק.
לאחר אירועי "שנה לאחר מכן", תדאוס שב להופיע כאינרציה ונראה עובד עם מאנפרד מוטה, נבל-על שהתעמת מול כל הפלאשים מכל הזמנים והיה ידוע בכינויו "אטום סמאשר".
תדאוס מציין כי הוא מתכנן לגנוב את מהירויותיהם של המאיצים השונים ובכך להפוך לאדם המהיר ביותר בחיים.
מטרותיו העיקריות הם יריבו המושבע בארט אלן, שהפך לפלאש החדש, וג'יי גאריק.
לאחר שבגד במוטה, תדאוס חטף את בתו ולרי פרז והשתמש בה כפתיון לבארט.
למרות שתותח פוטונים מיוחד - שהורכב להשמדת כוח המהירות אשר באותה עת אוכלס בגופו של בארט - כיוון אליו, בארט הצליח להציל את ולרי מידיו של תדאוס ולהשמיד את התותח בכך שרץ מסביב לעולם, הגיע לתותח עצמו, והתחמק בשנייה האחרונה בדיוק כשקרן הפוטון פגעה חזרה בתותח והשמידה אותו.
לאחר תבוסתו, תדאוס אסף את קבוצת הנבלים ותכנן את מתקפתו הבאה.
תדאוס עבד גם עם שכיר החרב דת'סטרוק.
משום שגופו של בארט הכיל את כוח המהירות במלואו, תדאוס אולץ להזריק לעצמו חומר בלתי יציב וידוע לשמצה המאפשר לרוץ במהירות על-אנושית ואשר הומצא בידי "היריב", פלאש הפוך מתור הזהב ואויבו של ג'יי גאריק.
אולם, החומר אותו קיבל מדת'סטרוק היה משולל כל תופעות לוואי.
לאחר שהובס בחוברת The Flash: The Fastest Man Alive #8, הוא חוזר בחוברת מספר 10 ומגייס את גל חום לתוכניתו המסתורית.
בתקופה זו, תדאוס היה גם חבר בקבוצת טיטנים מערב בתמורה לעזרתו של דת'סטרוק.
בהתחפשו לאימפולס ולקיד פלאש, תדאוס תקף את חברי קבוצת הטיטאנים הצעירים רובין ורייבן.
לאחר שבארט החליט לשנות את זהותו מאימפולס לקיד פלאש, תדאוס חשב לשנות את זהותו לקיד זום אך נותר בזהותו כאינרציה.
בחוברת Teen Titans Vol.3 #44, הוא היה מעורב רומנטית על חברת קבוצת "טיטנים מזרח" סאן-גירל, שטוענת כי הייתה שותפתו של אינרציה בעתיד ושניהם החזיקו בגברת מאדים כשפחה שלהם.
בסוף העימות, אינרציה ודת'סטרוק היו היחידים שנמלטו, כאשר שאר חברי הקבוצה נלכדו או ערקו לצד הגיבורים.
כשבארט אלן הוא הפלאש החדש, אינרציה החליט להכריז מלחמה על אויבו הוותיק.
הוא ארגן את קבוצת הנבלים יחדיו במטרה לבנות מכונה שיכולה לעצור את הזמן ותאפשר להם לבצע פשעים באין מפריע.
הקבוצה לכדה את תשומת לבו של הפלאש, אך הייתה זו כוונתו של אינרציה מלכתחילה - התברר כי המכונה לא עצרה את הזמן כי אם שאבה את כוח המהירות מבארט והעבירה אותו לתדאוס ת'ון כדי שהוא יכול לרוץ במהירויות-על ולא יצטרך להסתמך על החומר המלאכותי אותו נהג להזריק לעצמו.
אינרציה הפסיד, והחלילן ואברה קדברה גילו את דבר בגידתו והכניעו אותו.
אינרציה ברח וניסה להגיע למכשיר בניסיון למנוע מחברתו של בארט לשחרר את כוח המהירות, אך הותקף בידי פלאש, שזעם על מעשיו.
בחששם כי יחזרו לבארט כוחותיו, הנבלים הורגים את בארט.
מעט לאחר הריגתו של בארט, הנבלים מפנים את זעמם לאינרציה, אך הוא נמלט מאחיזתם לאחר שהמשטרה מגיעה.
באותו זמן, וולי וסט חוזר ורודף אחר אינרציה לאחר שהוא מגלה שבארט מת.
וסט זועם על כך שאינרציה שמח לאיד על מותו וגם על רמיזתו כי מותו של בארט נגרם משום שחזרתו של וסט מנעה ממנו להתחבר לכוח המהירות.
הקשר בין אינרציה לבארט הייתה הסיבה היחידה שמנעה מווסט להרוג אותו, והוא עשה לו דבר גרוע בהרבה: הוא השתמש ביכולותיו כדי להאט את מהירותו של אינרציה עד אשר נהפך לפסל אנושי דומם, ושם אותו לראווה במוזיאון פלאש מול פסליהם של קיד פלאש ואימפולס.
אינרציה נדון להביט, לחשוב ולשמוע בקצב נורמלי לנצח נצחים, במצב של כמעט-שיתוק, כשמול עיניו דמותו של בארט.
כדבריו של וסט, "נאלץ לבהות - עם עיניים שלוקח להם מאות בשנים למצמץ - ברוחו של אדם שהוא לעולם לא יהיה".
בסיפור Rogues Revenge של המשבר האחרון, גופתו המשותקת של אינרציה מיועדת לעבור למתקן הכליאה "איירון הייטס" כאשר מכה בו ברק אדום שמשחרר את גופו מהשיתוק.
בשומעם את החדשות, הנבלים מחליטים לרדוף אחריו כתגמול על כך שהוא תמרן אותם לתועלתו.
לאחר שהרג את השומרים, אינרציה נעצר בידי אותו אחד שעזר לשחרר אותו: האנטר זולומון, הפלאש ההפוך הידוע בכינויו זום, שרוצה שאינרציה יהפוך לקיד פלאש החדש.
אינרציה לוקח על עצמו את הזהות "קיד זום" ונלחם יחד עם זום בקבוצת הנבלים.
או אז, חבר כנופיית אי-צדק ליברה מופיע כשהוא מחזיק בילדו של אשף האוויר כקלף מיקוח.
ת'ון הורג את הילד ומתקיף את ליברה, אך נעצר בידי זום.
עד מהרה הוא מפנה עורף למורהו הרוחני, ומבטל את כוחותיו, מה שמחזיר את האנטר זולומון בחזרה לכיסא הגלגלים.
ת'ון מתקיף לבדו את קבוצת הנבלים, אך מוקפא בידי החלילן ונהרג בהתקפה משולבת של יתר הנבלים - אותה צורה בה נהרג בארט.
גופתו מועברת לקי-סטון סיטי עם פתק מהנבלים שמציין כי הם והפלאש נמצאים בשוויון.
ככפילו של בארט אלן, כוחו היחיד של תדאוס ת'ון הוא מהירות, והוא לא הציג כל כוח נוסף מלבדו.
למשך זמן מה בעקבות המשבר האינסופי, ת'ון נותר לא מחובר לכוח המהירות ונאלץ להזריק לעצמו תרכובת מלאכותית ובלתי יציבה ששמרה על מהירות העל שלו.
לזמן מוגבל לפני מותו, תדאוס חלק בכוח עם זום, שמשאיל לו את מהירותו מתוך שאיפה שיחליף את בארט אלן כקיד פלאש.
ניסיונו נכשל, ואינרציה הפך לקיד זום - המיומן בתמרון הזמן ולביטול כוחותיו של זולומון.
אינקרנציה הוא מונח תאולוגי נוצרי, הבא לתאר את התגשמותו בבשר ודם של האל הבן (גם הלוגוס, "הדבר"), אחד משלושת מרכיבי השילוש הקדוש, כשמרים הבתולה התעברה מרוח הקודש והרתה את ישו.
דוקטרינה זו היא אחת מאלו הנוגעות לאחדות הטבע האנושי והטבע האלוהי בישו עצמו.
הדיון בנושא התעורר כחלק מהדיון הכריסטולוגי בדבר מערכת היחסים בין האל האב, ה"בן" (ישו) ו"רוח הקודש" הנזכרים בברית החדשה.
הוויכוחים והדיונים בעניין ניטשו במיוחד בשלוש מאות השנים הראשונות לקיומה של הנצרות, והיו מעורבים בהם יהודים ונוצרים, גנוסטים, אריאנים, חסידי אתנסיוס מאלכסנדריה ואחרים.
ההתגלמות היא הוראת יסוד תאולוגית של האורתודוקסיה הנוצרית (הזרם הניקאי), המבוססת על פירושו את הברית החדשה.
על פי פרשנות זו, המבוססת על הפסוקים
ההתגלמות מייצגת את האמונה כי ישו, אחד ממרכיבי השילוש הקדוש, הוא התגשמות של אלוהים שירד מהשמיים, התגלם בגוף אנושי (בבשר) והפך לאדם ואל כאחד אף כי הופיע כאדם.
ההגדרה המסורתית של התגלמות טוענת כי הטבע האלוהי של הבן, לאחר שהתרוקן מהמרכיבים הגלויים של אלוהיותו, צורף יחד, אך לא התערב, עם הטבע האנושי של אדם אחד, הוא ישו המושיע, שהיה הן אלוהי והן אנושי.
התייחסויות שונות לנושא (למשל אצל האביונים וכן באיגרת אל העברים המוזכרת אצל הירונימוס) הוצעו במשך מאות בשנים אבל נדחו על ידי הזרם הנוצרי המרכזי.
רעיון זה בא לידי ביטוי בתפילת הקרדו, כפי שהתגבשה בוועידת ניקיאה:
עם עיצובה של האמונה הנוצרית באינקרנציה, היו נוצרים-יהודים שראו בקבלתה של דוגמה זו על ידי הממסד הנוצרי משום הפרה של עשרת הדיברות ועבירה על הדיבר .
ואולם, הזרם המרכזי בנצרות ביקש לאמץ הן את האמונה באינקרנציה של ישו, והן את עקרון שלילת הגשמות כמרכזי בהבחנה המקראית בין האל האחד ובין האלילות הפגאנית.
על המזבח במערת הבשורה שבבזיליקת הבשורה בנצרת, חקוקה הכתובת (כאן היה הדבר לבשר) לציון המקום בו, על פי המסורת הקתולית, התרחשה ההתגלמות, שכן זה המקום בו ניתנה הבשורה למרים.
הפסוק הכתוב המקורי בחזון יוחנן הוא (כאן היה הדבר לבשר וישכון בקרבנו).
התוספת "hic" באה לסמן כי כאן בדיוק התרחש האירוע.
תפילת אנג'לוס (הקרויה על שם המילה הראשונה בפסוק: () היא תפילה נוצרית הנאמרת שלוש פעמים ביום לציון האינקרנציה.
בתפילה מוזכרת הבשורה שבישר המלאך גבריאל למריה כי תלד את ישו.
חוקרי מיתולוגיה השוואתית מצאו דמיון למושג האינקרנציה גם בקרב עובדי-אלילים.
התגלמות אל בגוף אדם מופיעה במיתולוגיות שונות, החל במושג האווטאר ההודי, דרך המיתולגיות היווניות והרומיות אודות התגלמות אל בבשר ודם, כבן אנוש או כבעל חיים.
(לדוגמה זאוס התגלם בגוף שור ופיתה את אירופה), אובידיוס במטמורפוזות תיאר עשרות מקרים של גלגולי צורה שעברו הדמויות בסיפוריו, ואף באיליאדה מסופר על אלים שלבשו דמות אדם וירדו לארץ למשל
במיתולוגיות מופיע גם רעיון הולדה של ילד שאביו אל ואימו בת-אדם והתוצאה היא אל למחצה.
עם זאת, הפירוש הנוצרי לאינקרנציה שונה במקצת, ובו הבן של בת-אדם ואל הוא אל של ממש בעצמו.
אינקרסרון הוא ספר בסוגת המדע הבדיוני והפנטזיה.
את הספר כתבה קתרין פישר, והוא ראה אור באנגלית בשנת 2007 ובעברית בשנת 2012. הספר זכה לביקורות משבחות ושהה שבועות רבים ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
פוקס המאה העשרים קנו את זכויות ההסרטה של הספר.
לספר יש ספר המשך בשם סאפיק.
העלילה מתרחשת בשני מוקדים שונים.
בתוך כלא גדול מאין כמוהו המכיל ימים והרים, יוצא פין יחד עם קיירו אחיו בדם למסע חיפוש אחר היציאה מן הכלא.
שמועות אומרות שרק אדם אחד יצא מן הכלא, שמו היה סאפיק.
הם בורחים מהכנופיה שאליה נולדו עוד שני אסירים: גילדאס – ספיינט (מעין שומר, מדריך, מלווה ומגן), שזיהה את הפוטנציאל בפין כצופה בחזיונות, ונערה בשם אטיאה שפין מציל והיא חשה מחויבת לו.
הם מצליחים להשיג מפתח בדולח מכנופיה אחרת ששדדו, שאמור להיות המפתח מהיציאה מאינקרסרון, ובאמצעותו הם יוצרים קשר עם קלודיה ובסוף גם עוברים בין העולמות.
הם יוצאים למסע ארוך ומפרך באינקרסרון בעקבות סאפיק שבו הם לומדים להכיר את טבעו האמיתי של הכלא, שבסופו הם מוצאים יציאה, פין מצליח לצאת מהכלא בעוד קלודיה נכנסת אליו בחיפוש אחר ידע ותשובות.
קלודיה מוציאה את פין מהכלא כדי שימלוך במקום קספר, נסיך מפונק ומרושע, לאחר שהיא מגלה שפין הוא למעשה יורש העצר האבוד ג'יילס.
קו העלילה השני מתרחש בממלכה שדוגלת במסורת ואוסרת קדמה אך עם זאת משתמשת בטכנולוגיה כדי לשמר את הקדמה.
קלודיה, בתו של סוהר אינקרסרון, חולמת על חופש.
אך בממלכה כזו חלום זה הוא בלתי אפשרי.
קלודיה מנסה לחשוף את השחיתות בממלכתה תוך כדי ניסיון למנוע מאביה לחתן אותה עם שנוא נפשה.
קלודיה מנסה לפצח את תעלומתו של אינקרסרון שאביה הוא הסוהר שלו- היכן הוא, מי כלוא בו ומדוע.
קלודיה חכמה, מנסה להערים על אביה פעמים רבות ובאחת הפעמים הללו היא מצליחה לחדור למשרדו ולהוציא משם מפתח בדולח שבאמצעותו היא מתקשרת עם פין ועוברת בין העולמות.
היא מעורבת בניגוד לרצונה בקנוניה שזוממת להרוג את המלכה סיאה ואת הנסיך קספר, ובמקביל משתכנעת שג'יילס לא מת אלא נכלא באינקרסרון והוא למעשה פין.
היא מגלה שאביה אינו אביה האמיתי והיא למעשה נולדה באינקרסרון, נכנסת לכלא כדי לגלות עוד מידע בנוגע לעברה וכדי לפגוש את פין, ומוציאה אותו כדי שימלוך במקום סיאה וקספר.
קלודיה ופין מגלים שהכלא שמתוכו נראה ענק, נמצא בעצם בתוך קובייה כסופה קטנטנה שנמצאת על שרשרת השעון של סוהר אינקרסרון-אביה של קלודיה.
פין – נער בערך בן 17 שגדל בכלא.
הוא לא זוכר כמעט דבר, הוא זוכר רק שהתעורר בכלא בגיל 15 ללא זכרונות כמעט.
הוא חלק מכנופיית פושעים שמונהגת על ידי מנהיג אלים, בריון ומסומם.
לא זוכר כמעט דבר מעברו למעט פלאשבקים קצרים שמגיעים אליו בזמן החזיונות כשהוא מקבל התקפים, מה שמקנה לו מעמד של כבוד כצופה חזיונות.
הוא משיג מפתח בדולח שזהה לקעקוע שעל ידו, עוזב את הכנופיה יחד עם אחיו ועוד שני אנשים בחיפוש אחר היציאה מהכלא והזיכרון שלו.
נפגש חזיתית עם אינקרסרון והצליח להימלט.
בסוף הספר הוא יוצא יחד עם קלודיה אל הממלכה לאחר שהוא מבטיח לקיירו ואטיאה שישוב לקחת אותם.
מתברר שהוא יורש העצר ג'יילס.
קלודיה – נערה בממלכה, בתו של סוהר אינקרסרון, מאורסת לקספר- בנה של המלכה סיאה, שנוא ליבה.
היא יוצרת קשר עם פין כשהוא בתוך הכלא ואחר כך נכנסת ומוציאה אותו אל הממלכה.
רודפת אחר סודותיו של אביה.
בעלת קשר קרוב עם ג'ארד.
נחושה להשיג חופש ולא להיות צבועה, ומאמינה בכוחו של ג'יילס לשנות את המצב שנוצר תחת שלטונה של סיאה.
ג'ארד – המורה של קלודיה, איש סודה והאדם היחיד שהיא בוטחת בו.
המלכה סיאה – המלכה של הממלכה, השתמשה בקסמים כדי לפתות את המלך להתחתן איתה לאחר מות אשתו.
מתכננת להעלות את קספר על הכס וכך לשלוט בפועל גם אחרי שיעלה לשלטון.
קיירו – אחיו בדם של פין, שחצן ואימפולסיבי, זריז ומוכשר.
אטיאה – משרתת שיוצאת עם פין וקיירו למסע לחיפוש היציאה מהכלא לאחר שפין הציל אותה.
קספר – בנה של המלכה סיאה.
גילדאס – האדם הרביעי במסעם של פין וקיירו (יחד עם אטיאה).
הראשון שזיהה את הפוטנציאל בפין כצופה בחזיונות.
שומר בעקשנות על מסורתו שיש אפשרות לברוח מהכלא.
מת בסוף הספר לאחר שאינקרסרון עצמו מביא עליהם נקמה על שניסו לברוח- הוא ממוטט את ספינת האוויר שלהם לפני ההגעה לסדק באינקרסרון ופוצע אותו.
בהמשך הוא מחולל רעידות אדמה כדי למנוע מקלודיה להגיע לפין וכך גילדאס מת.
סאפיק- דמות אגדית, היחיד שהצליח לברוח אי פעם מאינקרסרון.
הסוהר- אביה (הלא ביולוגי) של קלאודיה.
משתתף באגודת זאבי הפלדה כדי להרוג את סיאה ואת קספר כדי שקלודיה תעלה לשלטון.
בסוף הספר מתוודה שהוא מפחד מאינקרסון ולא באמת שולט בו, וגם שלמרות כל העמדות הפנים הוא אכן אוהב את קלודיה.
היה אמור להיות עולם מושלם עבוד כל הפושעים, אך פיתח מודעות ועצמאות ונהנה להתעלל באסיריו.
קובייה קטנה שתלויה על צווארו של הסוהר.
פוקס המאה העשרים תכננו להוציא את הסרט לאקרנים ב-2013, אך עקב בעיות בהפקה, העבודה על הסרט נעצרה.
בשנת 2012 הופצה שמועה שאת פין ישחק טיילור לאוטנר ושאת קלודיה תשחק אמה ווטסון, והשמועה אושרה על ידי גורמים בכירים בהפקה.
במאי 2013 החלה העבודה על הסרט מחדש ובאתר IMDb נכתב כי אמה ווטסון, ג'ניפר לורנס ובלייק לייבלי קיבלו הצעה לגלם את דמותה של קלודיה.
אינקודה הייתה חברה לשיווק בשר שהביאה בשר מאריתריאה לישראל.
החברה הוקמה בשנת 1951 על ידי יעקב מרידור.
החברה רכשה מפעל לשימורים באסמרה, הביאה שוחטים מישראל והובילה את הבשר בספינת קירור לנמל חיפה.
המשלוח הראשון של הבשר לקראת חג הפסח בשנת 1952 התעכב מסיבות שונות והגיע רק באוגוסט 1952. הבאת הבשר נתקלה בקשיים שונים, בהם החרמת בשר בתעלת סואץ על ידי שלטונות מצרים.
באפריל 1953, על רקע הקשיים הכלכליים, רכשה ממשלת ישראל 51% מהחברה ואשר בן נתן נכנס כנציג הממשלה בחברה.
באותו זמן, הסכימה הממשלה לתת לחברה הלוואה להקמת מתקן קירור בג'יבוטי.
בסוף 1955 רכשה הממשלה את יתרת מניות החברה.
החברה סיפקה בשר קפוא ושימורים.
הבשר שנקבע כטריפה נארז בקופסאות שימורים אך עלו קשיים במציאת שווקים לבשר זה.
נבחנה האפשרות להוביל את הבשר לנמל אילת, אולם הדבר הצריך הקמת בית קירור גדול בנמל אילת.
אפשרות נוספת הייתה הפלגה סביב יבשת אפריקה.
הוחל אז בהקמת מפעל נוסף בדירדאווה.
אולם לאחר שהצטברו הפסדים כבדים הופעל רק בית החרושת באסמרה והמתקנים בג'יבוטי ודירדאווה עמדו ריקים.
המפעל באסמרה הוחכר לחברת סחרוב של עזריאל עינב ויוסי הראל.
בשנת 1959 נמכר המפעל בג'יבוטי.
בשנת 1961, לאור הפסדים נוספים, הוחכרו המפעלים לחברה בריטית.
חברת קנמיש, שהייתה שותפה בחברה לזמן מה, יצאה ממנה בהפסד.
בשנת 1964 מכרו האחים עינב ויוסי הראל את החברה לבוריס גבירצמן, יהודי מקומי.
החברה המשיכה לשווק בשר אל תוך שנות השבעים.
בשנים 1955–1964 שימשה החברה ככיסוי לפעילות המוסד במזרח אפריקה.
במסגרת זאת ניהל את החברה בשנים 1953–1956 אשר בן נתן, ודוד קרון עבד בחברה כקניין בשר בשנים 1957–1959.
אינרה שטאדט הוא רובע 1 והמרכז ההיסטורי של העיר וינה, בירת אוסטריה.
זהו האזור העתיק ביותר של וינה, והמאוכלס פחות מכל רבעי העיר.
זהו החלק המתויר ביותר בעיר ומהווה את מרכז המסחר העיקרי שלה.