tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחרונה שודרג הפסל, כך שבנוסף ניתן להפעיל אותו על ידי שליחת הודעת טקסט מהטלפון הנייד עם שם הדרקון למספר ייעודי.
את שמו של הדרקון נושאים הפרסים המוענקים בפסטיבל הקולנוע של קרקוב.
נורמליות היא ערך שעוסקים בו בתחום המחקר לימודי מוגבלות כדי לנסות להבין האם אדם עם מוגבלות עומד בנורמות מבחינה פיזיולוגית ואינטליגנטית.
על מנת להבין את הגוף המוגבל צריך להבין מהו המושג 'נורמלי', הגוף הנורמלי, וכיצד הוא נבנה.
ההבניה של הנורמליות היא תהליך יצירת המושג כפי שאנו מכירים אותו כיום.
ההגדרה של הנורמליות היא שיצרה את הבעייתיות עבור אדם עם מוגבלות כפי שיוסבר בהמשך הערך.
כל תחום בעולם בו אנו חיים נמדד לפי ממוצע או נורמות.
כולנו שואפים להיות נורמליים או מתאמצים לא להיות נורמליים.
אנו מודדים אינטליגנציה, משקל וכולסטרול על טווח הנע בין מתחת לממוצע לבין מעל הממוצע.
אנו צורכים ויטמינים בהתאם לאדם הממוצע וילדים נמדדים בהתאם לעקומת למידה נורמלית.
המילה נורמלי במשמעות של תקין נכנסה לשפה האנגלית בשנת 1840. המילה נורמה במובנה כיום נכנסה לשימוש בשנת 1855 והמילה נורמליות נכנסה לשימוש בשנת 1849 וב-1857.
הגוף האידיאלי – המאה ה-17
בדתות בהן האלוהים היה חזותי הגוף האידיאלי היה גוף האלוהים.
משום כך, לאדם לא הייתה אפשרות להגיע אליו.
לפי הגדרה זו, הגוף האידיאלי יכול להימצא רק במיתולוגיה ולא בעולם זה.
וונוס והלנה מטרויה הן התגלמות היופי הגופני של האישה.
על מנת להרכיב את גוף האישה האידיאלי צריך לקחת חלקים מושלמים מנשים שונות.
בתרבות בה קיים גוף אידיאלי כל האוכלוסייה נמצאת מתחת לאידיאלי.
צורה גרוטסקית היא ההפך מהאידיאל, וכתוצאה מכך, כל גוף הוא במידה מסוימת מוגבל.
הגרוטסקי הפך להיות סממן לחיים הציבוריים והפשוטים.
עם זאת, לא ניתן להשוות בין המושג גרוטסקי שסימל את חיי היומיום לבין אנשים עם מוגבלות, מושג מאוחר יותר, שעל פי הגדרה מוקצים מן החברה, התרבות והנורמה.
בשנת 1749 נשמע לראשונה המושג סטטיסטיקה בהקשר של איסוף מידע עבור המדינה ונקרא בתחילת התקופה המודרנית פוליטיקה אריתמטית.
החל משנת 1829 סטטיסטיקה שימשה את הרפואה בהערכה של בריאות ומחלות ובתחום של בריאות הציבור.
אדולף קוטלט (Adolphe Quetelet) תרם רבות לתחום הסטטיסטיקה.
הוא מצא שניתן להשתמש בחוק הטעויות - בו משתמשים אסטרונאוטים כדי למקם כוכב בשמיים, על מנת למקם אנשים על סקאלה של גובה ומשקל.
הוא טבע את המושג האדם הממוצע ("l'homme moyen"), וטען שאדם זה מייצג את הממוצע של תכונות האדם בכל ארץ.
ההשלכות החברתיות של רעיון זה הן מרכזיות, משום שביצירת האדם הממוצע נוצרה גם החברה הממוצעת.
כך, נוצר מעמד הביניים, שמיוצג על ידי הבורגנות, ומסמל את הנורמה.
אידאולוגיה זו מצדיקה את רעיון הנורמה.
חשיבה זו הופכת את הממוצע, את הביניים לאידיאל החדש.
לפי קוטלט, אדם בעל תכונות של אדם ממוצע הוא אדם אידיאלי, המייצג את המצוינות, היופי והטוב הן מבחינה מוסרית והן מבחינה גופנית.
רעיון הנורמה, בניגוד לאידיאל, מלמד על כך שמרבית האוכלוסייה צריכה להיות חלק מאותה נורמה.
רוב האוכלוסייה נופלת תחת קשת ההתפלגות הנורמלית / עקומת הפעמון, שהפכה לסמל לעריצות הנורמה.
יחד עם מושג הנורמה הגיע מושג הסטייה או הקיצוניות שנמצאים בקצוות העקומה.
בהקשר של הגוף, בחברה בה משתמשים במושג נורמה, אנשים עם מוגבלות ייחשבו סוטים.
במאה ה-19 באנגליה גברה ההתעניינות בסטטיסטיקה לצורכי המדינה והיא החלה לעקוב אחר הציבור.
לכל מומחי ומפתחי הסטטיסטיקה היה דבר אחד משותף – כולם עסקו ברעיון השבחת הגזע – איגניקה.
את המושג הגדיר סר פרנסיס גולטון (Sir Francis Galton) בשנת 1883. קוטלט הסביר את הקשר שבין סטטיסטיקה לרעיון השבחת הגזע של גולטון, וטען שהרעיון המרכזי של סטטיסטיקה הוא שהאוכלוסייה תהיה נורמלית.
כלומר, למזער את כמות הסטיות שעל העקומה.
גולטון גם יצר מערכת מודרנית של טביעות אצבעות לצורך זיהוי אישי.
הוא רצה להראות שיש תכונות פיזיות שעוברות בירושה, כך שלגוף יש זהות, שלא יכולה להשתנות על ידי מוסר או רצון האדם.
זהות פיזית זו מצטרפת לסממני הגוף האחרים כגון אינטליגנציה, גובה וזמן תגובה.
מכאן ניתן להסיק ששונות גופנית הופכת למזוהה עם זהות האדם וניתן למדוד אותה.
עוד בשנת 1883 אלכסנדר גרהם בל הזהיר מפני היווצרות גזע של חרשים-אלמים, הנוטים להתחתן זה עם זה.
אזהרה זו מלמדת על הטרור שחשו אנשים נורמליים כשהסתכלו על מי שנמצא בקצוות העקומה ונחשב סוטה.
גולטון פיתח את התאוריה של קוטלט וייצר את מושג הנורמה.
הוא שינה את השם 'עקומת הטעויות' ל'עקומת התפלגות נורמלית' ובמקום להשתמש בממוצע הוא החל להסתכל על החציון.
הוא חילק את העקומה לרבעים, ובכך הצדיק את טענתו שלא כל קצוות העקומה שווים, וניתן לדרג תכונות מסוימות.
אדם גבוה טוב יותר מאדם נמוך אף ששניהם נמצאים בקצוות העקומה.
רעיון זה משרת טוב יותר את רעיון האאוגניקה.
רעיון האאוגניקה מיקם את כל הסטיות מהנורמה תחת אותה קטגוריה.
וכך, פושעים, עניים ואנשים עם מוגבלות הוזכרו, לעיתים, יחד.
בטווח הרחוק קטגוריה זו סומנה כגורמת לאומה לחלות.
רעיון זה השתלב עם ניסיון התעשיינים ליצור עובד אוניברסלי שמאפייניו הפיזיים אחידים.
עובד אוניברסלי זה משמעו האדם הממוצע ולא כולל את הקטגוריה של סטיות מהנורמה.
להגמוניה הנורמלית יש השלכות מעמיקות על התרבות.
במאה ה-19 וה-20 הן הפכו הבדלים פיזיולוגים להבדלים אידאולוגים, כפי שניתן לראות בהתרחשותה של השואה.
חוקרת בשם לינטון טוענת שבחברה המודרנית נורמלי וא-נורמלי הפכו לקטגוריות בינאריות שתלויות זו בזו לצורך קיומן, ובתחזוקת הניגוד לצורך משמעותן.
חוקרת אחרת בשם תומפסון מגדירה את הנורמלי כהבניה של זהות של אלה, שמניחים שבזכות תצורת הגוף והון כלכלי הם יכולים להיכנס לעמדת סמכות, ולהפעיל את הכוח שהיא מעניקה להם.
עוד היא טוענת, שאת רעיון הנורמלי ניתן לראות רק כהבנה של מוגבלות, משום שסימון תרבותי של האחר קשור במוגבלות.
לפי החוקרת קרול תומאס אין גבול מוגדר בין לקות לחוסר לקות, משום שהגדרה זו כרוכה במשמעויות חברתיות-תרבותיות ולא בנתונים ביולוגים שהם נורמליים או א-נורמליים.
ביוקנן טוען, שהאפשרות שתפקוד נורמלי יהפוך למוגבל תלויה בסביבה החברתית של אותו אדם.
אך האריס טוענת שזה לא תמיד נכון.
למשל, אדם חירש לא ישמע ללא קשר לסביבתו החברתית.
לעומת זאת, ישנם חוקרים שטוענים שהגדרה של המוגבל או הלקוי לא חייבת להיות ביחס לנורמלי אלא ביחס לאפשרויות הקיימות.
החוקרת האריס טוענת שישנם אנשים עם מוגבלות שהם גם נורמליים.
כמו למשל, אנשים בהירי עור שתפקודם נחשב נורמלי עשויים להיחשב מוגבלים מבחינת רגישותם לשמש ולסרטן העור.
על פי וונדל הגדרה טובה של מוגבלות צריכה להכיר בכך שמבנה גוף ותפקוד נורמליים, כמו גם יכולת נורמלית לבצע פעולות, תלויים במידה מסוימת בסביבה המבנית, החברתית והתרבותית שבה חי האדם, ומושפעים מגורמים כמו מהן הפעולות הנחוצות להישרדות בסביבה ומהן היכולות שהתרבות מחשיבה כחיוניות למשתתף.
לפיכך, פעולות שנחשבות לנורמה בחברה אחת עשויות לא להיחשב לנורמה בחברה אחרת.
חשיבות ערך הנורמליות עבור אנשים עם מוגבלות
סטטיסטיקה ואאוגניקה הביאו לחברה את המושג נורמה ובמיוחד את הגוף הנורמלי, וכך יצרו את המושג הגוף המוגבל.
האידיאל הסטטיסטי שונה מהאידיאל הקלאסי.
רעיון הנורמה של גוף האדם יוצר מושג של גוף הסוטה מאותה נורמה.
הנורמה מגדירה איך הגוף צריך להיות, ויוצרת, לפיכך, סוג חדש של אידיאלי.
בעקבות זאת, אנשים עם מוגבלויות הוקצו מהחברה, מהתרבות ומהנורמה.
בזמן המהפכה התעשייתית, כשהיה ניסיון ליצור עובד אחיד מבחינת תכונות פיזיות, אנשים עם מוגבלויות נותרו ללא עבודה, מה שתרם להקצאתם מהחברה.
בתרבויות מערביות מודרניות היה נהוג לרכז אנשים עם מוגבלות בגטאות.
לעיתים מנעו ממי שתויג כבעל הפרעות נפשיות טיפול בריאותי בסיסי משום שהעריכו שתוחלת חייו היא שני שלישים ואף פחות מזו של שאר האוכלוסייה.
משום שאנשים עם מוגבלות לא נחשבו נורמליים היה ניסיון לנרמל אותם.
כלומר, 'לתקן' את האדם באמצעות ניתוחים ותוכניות שיקום.
למעשה, כל דרך הייתה מוצדקת גם אם הייתה כרוכה בכאב ובסבל עבור אותו אדם עם מוגבלות.
אנשים עם מוגבלות פיזית, חושית או אינטלקטואלית נתקלו במחסומים רבים כמו גישה להשכלה, לעבודה, קושי בקבלת שירותים רפואיים ותמיכה חברתית.
אנשים עם מוגבלות נתפסו כאזרחים מסוג אחר שלא תורמים לכלכלת המדינה, כצרכנים אפשריים או כמי שיכולים להשפיע על המצב הפוליטי ולהצביע.
בשנת 1976 גברה ההבנה שהקצאת אנשים עם מוגבלות מהחברה לא נעוצה בלקותם אלא באופן שבו החברה מתייחסת לאנשים אלה.
עוד הבינו שעל מנת לשנות את המצב יש לבצע שינויים בחברה עצמה ולא לנסות לשנות אנשים עם מוגבלות.
למרות ההבנה וניסיונות לשינוי, החברה בה אנו חיים עדיין מפלה, מקצה ומדכאה אנשים עם מוגבלות.
הדרקון הראשון שלי 2 הוא סרט פעולה־פנטזיה אמריקאי בהנפשה ממוחשבת של אולפני ההנפשה של דרימוורקס מ־2014. הסרט יצא לאקרנים ב־13 ביוני 2014, והוא מהווה המשך לסרט "הדרקון הראשון שלי" מ־2010. הסרט, כמו קודמו, מבוסס על סדרת ספרי ילדים מאת רקסידה קוואל.
הסרט ממשיך לעקוב אחר עלילותיו של היקאפ, כחמש שנים לאחר תום הסרט הראשון.
היקאפ ושום שן יוצאים לחקור את העולם הפתוח, ושם הם מוצאים זן חדש ומאיים של דרקונים.
השניים נאלצם לעמוד מול איום חדש, ולהגן על כפר הוויקינגים מפניו.
את היקאפ מדבב ג'יי בארושל, לצידו מדבבים גם קייט בלאנשט, ג'רארד באטלר, אמריקה פררה וג'ונה היל.
הסרט זכה להצלחה גדולה, גרף הכנסות של 613,275,786 דולר, ובכך הוא הפך לרווחי יותר מקודמו.
גם ביקורות חיוביות רבות נתנו לסרט, ובאתר Rotten Tomatoes הוא קיבל ציון גבוה במיוחד של 92%.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט האנימציה הטוב ביותר לשנת 2014 והיה לסרט הראשון של אולפני ההנפשה של דרימוורקס שזוכה בפרס זה.
בטקס פרסי אנני ה-42 זכה בשישה פרסים ובכללם פרס הסרט הטוב ביותר.
עברו חמש שנים מאז שוויקינגים ודרקונים התאחדו על האי.
בזמן שהוויקינגים מאתגרים אחד את השני במרוצי דרקונים (שהפך לספורט הנחשק ביותר באי), היקאפ ושום-שן יוצאים לחקור המרחב הפתוח, את העולם הגדול.
באחת ההרפתקאות הם נתקלים בקרחון עצום שעליו הריסות של ספינות.
הם מגלים כמה ציידים שלוכדים דרקונים עבור דראקו דם קר כדי להקים צבא דרקונים.
היקאפ מחליט לצאת לחפש את דראקו כדי לשנות את דעתו על דרקונים אך במקום זאת הוא פוגש בטעות את אימו, ואלקה, שהיה בטוח שמתה.
הוא מגלה שבכל השנים האלה אימו חייה עם דרקונים בתוך מערת קרח והצילה אותם מדראקו והציידים שלו.
דראקו תוקף את מערת הקרח של ואלקה בעזרת דרקון אלפא שביכולתו להפנט דרקונים אחרים.
הוא הורג את דרקון האלפא של ולאקה וכך כל הדרקונים המהופנטים עוברים אל דראקו.
דראקו מצווה על שום-שן המהופנט להרוג את היקאפ אך במקום הוא הורג את סטואיק, אביו של היקאפ כשניסה להגן עליו.
דראקו לוקח את שום-שן וביחד עם צבא הדרקונים שלו הוא הולך לתקוף את ברק.
היקאפ והאחרים מגיעים אחריו מאוחר יותר ומגלים שדראקו כבר תקף את ברק וגם הדרקונים שלהם כבר תחת שליטת האלפא.
היקאפ מנסה לשבור את ההפנוט של שום-שן ומצליח.
יחד הם נלחמים בדראקו ובאלפא ומנצחים אותם.
היקאפ יורש את מקומו כצ'יף של ברק ושום-שן שהצליח להביס את האלפא הופך לאלפא של כל הדרקונים בברק.
ג'יי בארושל - היקאפ האיום השלישי, בנו של סטואיק והצ'יף לאחר מות אביו.
קייט בלאנשט - ואלקה, אמו האבודה של היקאפ.
ג'רארד באטלר - סטואיק העצום, אביו של היקאפ והצ'יף עד מותו.
ג'ונה היל - סנוטלאוט ג'וגנסון.
קריסטן ויג – טרפנא תורסטון.
דג'ימון הונסו - דראקו בלאדויסט, מאלף דרקונים רשע.
מתנגד בתוקף לחברות בני האדם עם הדרקונים, ולו צבא דרקונים עצום לשליטה על העולם.
לדארקו יכולות על-טבעיות לשליטה והפנוט דרקונים, וזה שולט באלפא הגדול מכולם.
אריה צ'רנר - סטויק הרחב
אסף קורמן - סנוטלאוט ג'ורגנסון
דן קיזלר - פישלגס אינגרמאן
מיקי לאון - דראקו דם-קר
אורי זלצמן - ג'ו קי
בדצמבר 2010 נודע כי יהיה סרט שלישי בזיכיון.
לאחר שנדחה תאריך יציאתו לאקרנים פעמים רבות, יצא לבסוף הסרט ב־22 בפברואר 2019.
הסרט נקרא "הדרקון הראשון שלי: העולם הנסתר".
הוא חותם את טרילוגיית "הדרקון הראשון שלי", ומתאר כיצד נפרדו היקאפ ובני האדם מן הדרקונים.
הדרשה על המישור היא דרשה שנשא ישו לפני שנים-עשר השליחים, תלמידים נוספים וקהל רב של אנשים.
הדרשה מוזכרת רק בבשורה על-פי לוקאס והיא דומה בתוכנה לדרשה על ההר שמוזכרת רק בבשורה על-פי מתי והארוכה ממנה בהרבה.
הדמיון בין שתי הבשורות בדיווח על הדרשה והעובדה שהיא מופיעה רק בהן, מהווה חלק מהתאוריה המקובלת אודות מקור משותף שעמד בפני כותבי בשורות אלו ונעלם מאז והוא מכונה מסמך ה-Q.
הדרשה היא אחד המקורות הראשונים לתורת האי-אלימות המודרנית, והיא המקור לדימוי על "הטיית הלחי השנייה".
על פי האמור בבשורה על פי לוקס בפרק ו', עמד ישו בתפילה כל הלילה על ההר.
בבוקר כינס את תלמידיו ובחר מהם שנים עשר, להם קרא שליחים.
זוהי הפעם הראשונה בברית החדשה בה הם מוזכרים בכינוי כולל זה.
הוא ירד מההר למישור ושם נאספו אנשים רבים שבאו להירפא על ידו.
ארבע ברכות המתחילות במילה "אשריכם" המכוונות לאלו שמעשיהם טובים.
ארבעה גינויים המתחילים במילים "אוי לכם" המכוונים לאלו שמעשיהם רעים.
הציווי לאהוב את האויב ולהטות את הלחי השנייה.
הציווי עשו לאחרים את אשר תרצו שיעשו לכם.
ההוראות לא לשפוט אחרים וכך גם לא להישפט בידיהם.
לתת לאחרים ולקבל מהם בחזרה.
משל העיוורים: "לא יכול העיוור להוליך את העיוור", תלמיד אינו נעלה מרבו.
טול קורה מבין עינך לפני שתביט בקיסם אשר בעין חברך.
עץ טוב אינו מגדל פירות רעים ועץ רע אינו מוציא פירות טובים.
למה אתם קוראים לי אדוני ואינכם עושים את דברי?
משל הבונים: השומע את דברי משול למי שבונה בית יציב על אבן, ומי שאינו שומע את דברי הרי הוא כבונה בית רעוע.
לאחר שסיים את דבריו, פנה והלך לכפר נחום.
הדת הסינית העממית (מוכרת במגוון שמות, ביניהם הדת הסינית המסורתית, הדת הסינית הילידית, ושֶנְשִיאניזם) היא דת עממית שמקורה בסין.
בשל היותה דת עממית היא אינה דת מאורגנת בעלת עיקרי אמונה ברורים ופולחן מסודר, אלא אוסף מנהגים ופולחנים מקומיים הנהוגים בסין ובפזורה הסינית בעולם.
ישנן אין ספור וריאציות לדת זו, רובן מכילות אלמנטים משלוש הפילוסופיות הסיניות הגדולות - קונפוציאניזם, דאואיזם ובודהיזם, כמו גם פולחן אלילי, פולחן אבות, פולחן איתני הטבע, ושיטות חקלאיות או ניהוליות שהוכיחו את עצמן והועברו כמסורת מאב לבנו.
היא כוללת גם אגדות עם רבות ולהן גרסאות שונות, כמו גם מגוון ישויות על טבעיות (כגון שדים, דרקונים, וחיות מדברות) שצורתן ותפקידן משתנה מאזור לאזור ומשפחה למשפחה.
החוקרת והאתנוגרפית הסינגפורית ויויאן ווי תיארה את התופעה כ"קערה ריקה שניתן למלאה בתוכן מדתות מאורגנות, ביניהן בודהיזם, דאואיזם וקונפוציאניזם.
לדת הסינית גם מאפיינים שמאניים, ואנשי הדת העוסקים בסוג זה של שמאניזם נקראים ווּ (מסינית: 巫, פין-יין: wū)
מושאי הפולחן של דת זו הן ישויות המכונות שֵן (מסינית: 神, פין-יין: shén), שם המתורגם לעיתים לביטוי "אל" או "אליל" בשפות אחרות.
אלילים אלו הם לעיתים האנשה של תופעות טבע, של התנהגות אנושית, של מושגים פילוסופיים, של אתרים גאוגרפים, או רוחות גדולי אומה שנפטרו ואף נשמותיהם של קרובי משפחה.
סיפורי חלק מהאלים האלה נאספים לתוך המיתולוגיה המסורתית של סין.
מושג זה דומה מאוד למושג היפני קאמי, ושתיהם אף משתמשים באותה סימנית סינית (סימניות המכונות ביפנית קאנג'י).
השם המועדף היום באקדמיה הסינית הוא "הדת העממית" (סינית: 民間宗教, פין-יין: mínjiān zōngjiào), אך קיימים שמות רבים נוספים, והיא מוכרת לעיתים במערב בשמות "שניזם", "שנשיאניזם", או "ווּאיזם".
כל שמות הדת נמצאים בשימוש במחקר בלבד ואינם שגורים בקרב ציבור מאמיניה, מכיוון שמגוון האמונות והפולחנים המקומיים השונים אינם מזוהים על ידם כחלק מדת אחת.
בזמן שושלת האן הפולחן המסורתי התרחש במזבחות של קהילות מקומיות (בסינית "שה" 社 שמשמעו קבוצה או גוף).
במקרים רבים הדמות אליה כוון הפולחן במזבחות אלו (הנקראת לעיתים "אדון השה") היה אל העולם, ובמקרים אחרים היה זה דמות המכונה שיאן, (סינית: 仙, פין-יין: xiān, מילולית: האלמוות), דמות המייצגת את האדם המושלם בפילוסופיות הסיניות.
כמה כתות כמו זו שעובדת את ליו ז'אנג (המלך על אזור שהיום נקרא שאנדונג) קיימות עד ימינו.
מהמאה השלישית לספירה בזמן של אימפריית צפון וואי (北魏), הבודהיזם התפשט ברחבי סין והשפעות חזקות מהיבשת ההודית חדרו לתוך הדת הסינית המסורתית.
כת המוקדשת לאל ההינדואי גנש הופיעה לראשונה בשנת 531 לספירה.
הדת הסינית המסורתית הייתה נתונה לרדיפות במאות ה-19 וה-20. מקדשים מקומיים רבים נהרסו במהלך מרד הבוקסרים בסוף שנת 1900. אחרי מהפכת שינהאי בשנת 1911 הועברו רוב המקדשים לשימושים אחרים או נהרסו, רבים מהם הפכו לבתי-ספר.
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה מקדשים רבים הפכו לקסרקטינים לצבאות הנלחמים ונהרסו בלחימה.
במהפכת התרבות בסין התבצע ניסיון בידי השלטון להעלים את הדת הסינית העממית, בעוד המדיניות הטאיוואנית הייתה לשמר את פולחנים אלו.
השלטון הקומוניסטי ראה בדת זו אמונה טפלה מזיקה המונעת מסין להפוך לאומה תעשייתית מודרנית.
בשנים האחרונות השלטון הקומוניסטי הפסיק לראות בדת העממית איום ואף מעודד פולחן זה תחת המדיניות של שימור מורשת סין.
ההבטחה היא מיני-סדרה טלוויזיונית בריטית, בת 4 פרקים, המתארת את השנים האחרונות (1948-1945) של פעילות הצבא הבריטי בפלשתינה בתקופת המנדט הבריטי עד למלחמת העצמאות של מדינת ישראל.
חשיבותה החוץ-טלוויזיונית של הסדרה, בהצגתה את המאבק היהודי-פלסטיני בשנות הארבעים דרך מבטו של צד-שלישי המעורב אף הוא ישירות במהלך הקונפליקט בשטח: חיילי המנדט הבריטי בארץ ישראל.
הסדרה נכתבה ובוימה בידי פיטר קוזמינסקי (אנ') יהודי בריטי לאחר שקיבל מכתב מאדם ששירת כחייל בצבא הבריטי בפלשתינה שם הוצב לאחר לחימה ממושכת במלחמת העולם השנייה ובו סיפר על חוויתיו כחייל בשלהי ימי המנדט.
ולאחר מכן ריאיין עוד כ-80 אזרחים בריטים אשר שירתו בפלשתינה כחיילים בשלהי ימי המנדט.
העלילה מסופרת בשתי תקופות: האחת פרי יומנו האישי של סמל (סרג'נט) בצבא המנדט הבריטי בארץ משלהי המנדט, והתקופה האחרת היא בישראל וביו"ש כשישים שנים אחרי, כפי שהם נגלים לעיניה של נכדתו התיירת הבריטית המגיעה לארץ לראשונה, מלווה ביומנו ועוקבת אחר גורלו.
הסדרה שודרה בערוץ 4 הבריטי בפברואר 2011, ולאחר מכן גם בטלוויזיה האוסטרלית.
כמו כן הסדרה דובבה לצרפתית ושודרה בטלוויזיה הצרפתית.
למרות שהסדרה זכתה לשבחים ולביקורות חיוביות בבריטניה, הסדרה זכתה לביקורת שלילית בישראל בשל כך שהיא הציגה את הסכסוך מנקודת מבט אנטי ישראלית, והציגה את אנשי אצ"ל וחיילי צה"ל בצורה שלילית.
בגלל זה בישראל הוקרנה הסדרה בסינמטק ירושלים, סינמטק תל אביב וסינמטק חיפה, ולא שודרה בטלוויזיה הישראלית.
נספח העיתונות בשגרירות ישראל בלונדון, תקף את הסדרה משום שלטענתו היא מציגה את הישראלים כתאבי דם, ואמר: "במהלך הקריירה בת 15 השנים שלי מעולם לא ראיתי דבר כזה בתקשורת המערבית".
הסדרה בשלמותה הועלתה לאתר יוטיוב תחת השם 'Palestine under British Mandate'.
רוב-ככל הסדרה צולמה באתרים בישראל, וכמה ישראלים יהודים משתתפים בה כשחקנים.
מביניהם, בולט איתי טיראן המשחק בתפקיד מרכזי.
בתפקידים משניים שונים מופיעים בה, בין השאר: סמדי וולפמן, שי אגוזי, יאיר רובין, גיא לואל, תומר אופנר, נועה קולר, איילה ליפשיץ, רועי אסף, מתי אטלס, אייל רוזלס, אילן גנני, מיכל רובין, בני אלדר, אלון דהן, יגאל רזניק, יורם יוספסברג.
פיצוץ מלון המלך דוד בירושלים
הפיכת הכפר הפלסטיני 'עין חוד' ליישוב הישראלי 'עין הוד'
פרשת הסרג'נטים וחטיפתם בידי האצ"ל
הפשיטה הבריטית הגדולה על תל אביב במסגרת השבת השחורה
הקרב על חיפה בשנת 1948
הנכבה הפלסטינית והגירת הפליטים עם עזיבת הבריטים
הֲדָתָה (בלועזית: רֶליגיוניזציה, באנגלית: Religionization או Religionisation) היא תהליך של אימוץ רעיונות, זהויות, סמלים או פרקטיקות המאפיינים ארגונים או מסורות המזוהים כדתות על ידי בני אדם או מוסדות.
המונח משמש לעיתים חוקרים במדעי החברה, אם כי הוא נדיר יחסית בספרות.
"הדתה" מתייחסת על פי רוב לתיאור תהליכים בחברה, בתרבות הפוליטית ובמוסדות ציבור כגון צבא ומערכת החינוך.
הדתה היא התהליך ההפוך לחילון.
המושג הדתה (בטורקית: dinselleşen) רווח בטורקיה, שם הוא מתאר את שחיקת העקרונות החילוניים של הכמאליזם והתחזקות האסלאם תחת ממשל ארדואן, ובמיוחד את ההחדרה של תכנים מוסלמיים למערכת החינוך.
התחזקות דתית דומה במדינות המוגדרות כחילוניות ובעלות מורשת חילונית מתחוללת גם במדינות יוגוסלביה לשעבר: הכנסייה הקתולית בקרואטיה והכנסייה האורתודוקסית בסרביה מחזיקות שתיהן בהשפעה הולכת וגוברת בארצותיהן.
בכל המקרים הללו, התגברות הכוחות הדתיים, המתבטאת למשל בתמיכה בערכי משפחה ומגדר שמרניים ובהכנסת יסודות דתיים למערכת החינוך הכללית, הביאה לתגובת נגד של גורמים ליברליים וחילוניים.
בישראל, "הדתה" היא הכינוי שניתן לתהליכים הדוחקים את האתוס הלאומי של הממלכתיות, שרווח בעשורים הראשונים לקיום המדינה, ומחליפים אותו במערכת ערכים בעלת מרכיבים דתיים חזקים וגלויים יותר, המטופחת בייחוד על ידי הציונות הדתית והימין.
הדבר מתבטא בנוכחות גוברת של הדת ושל רבנים בצבא, במערכת החינוך (למשל, באמצעות כניסת עמותות דתיות לבתי ספר חילוניים), בתקשורת ההמונים ובאמנות וכמו כן בהפרדה מגדרית ובהיעדר תחבורה ציבורית בימי שבת וחג.
ב-2018 העריך פרופ' יואב פלד שהמערכת החדשה נמצאת על סף השגת הגמוניה בחברה הישראלית.
הדרשה הוא סיפור קצר מאת הסופר העברי חיים הזז שרובו ככולו נאום ("דרשה") הנישא על ידי 'יוּדקֶה', איש פלמ"ח, במסגרת ועדת-חברים ועיקרו, על פניו, ביטוי שלילת הגלות והיהדות כחסרי רלוונטיות לעומת הציונות ובניין הארץ.
הסיפור ראה אור לראשונה בשנתון הספרות "לוח הארץ" לשנת תש"ג (1942) ובמהדורה מאוחרת, שנערכה על ידי הזז עצמו בכרך "אבנים רותחות" (עם עובד, 1965) של "כל כתבי חיים הזז".
כבר עם צאתו לאור עורר הסיפור פולמוס חריף בחברה הארץ-ישראלית ופרט בשאלה האם הוא מבטא את דעתו של הסופר הזז עצמו.
היצירה הייתה אמורה להיות פרק מתוך ספר שלא פורסם מעולם.
גיבור הסיפור הוא 'יוּדקֶה', צעיר יליד דרום רוסיה, המתואר כסתת, "מפרק הרים ומשבר סלעים, ויוצא בלילה יחידי לקראת אויב ואין מפחד".
הוא מתואר כמי ש-"לא היה דברן" ו"מעולם לא דרש ברבים", אך החליט לנאום בוועידה בראשות "ראש ההגנה".
בנאומו, המהול במילות היסוס וחוסר ביטחון והפצרות חוזרות ונשנות להקשבה המופנות אל קהל שומעיו, שאינו נוכח כמעט בסיפור פרט לכך, מציג יודקה את התזה המרכזית של שלילת הגלות:
בהמשך מציג יודקה את מה שהוא מכנה "הפסיכולוגיה המהופכת", הפסיכולוגיה הלֵילית: "אנו מחבבים ייסורים, שהיסורים מכשירים אותנו להיות יהודים, שאנו משתמשים בהם ומתקיימים בהם...
אנחנו לא נלחמים, לא כובשים ולא שולטים.
אין לנו שום שאיפה, שום רצון לזה.
אנחנו רק נכנעים, סובלים עד אין סוף, ברצון ובאהבה".
כוחו כל היהודי הוא בהישרדות מתמדת, שעיקרה לא להישבר מפני הצרות.
תמצית היהודיות היא הגלותיות, לא הרצון הלאומי, לא המעשה החלוצי.
בהמשך ה"דרשה" מציג יודקה את התזה שלו לפיה העם היהודי כולו שרוי בהזיה קולקטיבית של אגדת ההמתנה לביאת המשיח "מלך המשיח הוא יעשה הכל בשבילם, והם אין להם אלא לשבת ולחכות עד שיבוא".
כשרוי ב"הוויה מטורפת ואוילית" זו מסכים העם לסבול עינויים ללא גבול.
ההזיה הזאת של ההמתנה לימי המשיח היא תוצאה של הבניה תרבותית "מחושבת לכל פרטיה ודקדוקיה...
ערמומית דקה מן הדקה, אומללה, פודליה כזו, זאת אומרת מנוולת...
אגב, אציין: אגדה נפלאה, גאונית" מסיפורי המקרא ודרך כל התורה שבעל פה, שתפקידה לחתוך את גורל העם ולכוון את "דרכו בעולם לדורות, לנצח" לפסיביות, להמתנה, לגזור על עצמו איסור גורף להיגאל.
לאחר הסתייגותו, "אני לא בקי בדברים הללו, אני תלמוד לא למדתי", מגיע יודקה למסקנתו הנחרצת שאלמלא הציפייה למשיח הייתה ליהודים היסטוריה שונה, אקטיבית ולא פאסיבית, "אבל ברור...
זה דבר ברור, בטוח, שאילמלא האגדה הזו היה הכל אחרת.
שאילמלא האגדה הזו סוף־סוף מוכרחים היו או לחזור מיד לארץ־ישראל או לעבור באיזה אופן מן העולם.
על־כל־פנים לחשוב קצת ולעשות משהו, כך או כך ולשים קץ לדבר...".
בחלקה השלישי של הדרשה מציין יודקה את המסקנה, העורכת הבדלה היסטורית בין ציונות לבין היהדות הגלותית (כולל זו של היישוב הישן בארץ ישראל): "אין הציונות והיהדות דבר אחד, אלא שני דברים שונים זה מזה, אולי גם שני דברים הסותרים זה את זה.
בוודאי שני דברים הסותרים זה את זה!
כשאדם אינו יכול להיות יהודי הוא נעשה ציוני.
הציונות לא המשך, לא רפואה למכה.
היא עקירה והריסה, היא ההפך ממה שהיה", קיים קרע מובהק בין הציונות, הקוראת לגאולה-עצמית של העם לבין כל ההיסטוריה היהודית וספרותה, המשוקעות בהמתנה לביאת המשיח ובהישרדות.
הציונות, לדעת יודקה, הולכת נגד רצון העם ונגד רוחו.
היא פורצת דרך חדשה שחותרת כאוונגרד ("קומץ אנשים בראשה, גרעין של עם אחר") ליצירה חדשה בתכלית שלא נודעה כמוה בתולדות העם היהודי.
מכאן המסקנה המטלטלת: "אני מאמין שארץ־ישראל זה כבר לא יהדות.
אפילו עכשיו, כל־שכן לעתיד לבוא." הדוגמאות שהוא מבין הן תחיית הלשון העברית, עברות השמות ויצירתה של היסטוריה חדשה של עם היושב בארצו, המנותקת מן ההיסטוריה של הגלות.
בין היתר דנו בסיפור מיד עם צאתו לאור אב"א אחימאיר, שלמה זלמן שרגאי, רבקה גורפיין, בנימין תמוז, יונתן רטוש, בועז עברון, ברוך קורצווייל ואברהם קריב.
כל אלו ראו בסיפור מניפסט ציוני אנטי-גלותי.
הסיפור השפיע על גיבוש האידאולוגיה של חבורת "הכנענים", ובפרט בנימין תמוז ויונתן רטוש
ויכוח מרכזי בין המבקרים התקיים בשאלה האם משקף הסיפור את דעתו האישית של הזז, בבחינת קריאה ציונית-חילונית ואף אוטואנטישמית, או שמדובר במעשה אמנותי בלבד.
בניגוד לרוב מבקרי הספרות, הסתייגו ברוך קורצווייל, דן מירון, יעקב בהט ובנימין מיכלי מהזיהוי שבין הסופר וגיבורו.
אולם מיכאל קרן ובפרט איריס פרוש וברכה דלמצקי-פישלר גילוי בסיפור רבדים אירוניים הן בתוכן ובפרט בלשון.
יודקה מוצג באופן פרדוקסלי כיהודי גלותי, שפת האם שלו איננה עברית (למשל "וכאן היא הזַגווזדקה.
איני יודע איך אומרים זה בעברית...
בקיצור, כאן הכלב קבור") והוא מרבה בגמגומים, התנצלויות והקטנה של דבריו השמשווים להם דימוי מוחלש וחסר ביטחון, בניגוד לתוכן הנחרץ.
יתרה מזו, ניכר בדבריו השימוש הרב שהוא עושה בציטוטים מארון הספרים היהודי, כיאה לתלמיד חכם, על-אף שהוא מעיד על עצמו ש"אני תלמוד לא למדתי".
גם שם הסיפור "הדרשה" (ולא "הנאום") מתקשר לחוויה דתית וטקסט דתי.
גם שמו של הדובר יודקה (יהודה) מרמז לשם יהודי מובהק.
אולם ייתכן שהדבר נובע מזיהויו של הדובר עם יהודה (יודקה) הלמן (1907–1999; יליד פינסק, מראשוני קיבוץ גבת), מחברו של "מכתב לחבר" בתש"א.
מאידך, בכתב היד הראשוני של הסיפור נקרא הדובר "מנשה".
ב-1981 העלה השחקן מיכאל כפיר מופע יחיד על בסיס "הדרשה" בהפקת התיאטרון העירוני חיפה.
המחזה זיכה את כפיר בפרס מרגלית.
בשנת 1956 התפרסם בכתב העת Partisan Review תרגום לאנגלית של הסיפור, מאת בן הלפרן.
ההבחנה אנליטי-סינתטי , נקראת גם "הדיכוטומיה האנליטית-סינתטית", היא הבחנה סמנטית הנמצאת בשימוש בעיקר בפילוסופיה.
הבחנה זו מבדילה בין שני סוגים של טענות: טענות אנליטיות (מנתחות) וטענות סינתטיות (מרכיבות).
טענה אנליטית היא טענה הנכונה מכוח משמעותה, בעוד שטענה סינתטית נכונה מכוח יחסיה עם העולם.
עם זאת, פילוסופים שונים השתמשו בהגדרות אלו בדרכים שונות, ויותר מכך, ישנם פילוסופים המפקפקים בעצם הרלוונטיות של הבחנה זו.
הפילוסוף עמנואל קאנט משתמש במונחים "אנליטי" ו"סינתטי" כדי להבחין בין שני סוגים של טענות.
קאנט מציג את ההבחנה בהקדמה לספרו ביקורת התבונה הטהורה.
שם, הוא מתמקד במשפטי חיוב בעלי מבנה פשוט של נושא ונשוא, ומגדיר "טענה אנליטית" ו"טענה סינתטית" באופן הבא:
טענה אנליטית היא טענה בה הנשוא מוסר על הנושא דבר הכלול בו מעצם הגדרתו, כלומר מסביר אותו.
לדוגמה – "כל הרווקים אינם נשואים", "לכל המשולשים שלוש צלעות".
קאנט עצמו נותן את הדוגמה הבאה: "כל הגופים מתפשטים" (כלומר, תופסים מקום בחלל).
בכל אחד ממשפטי חיוב אלו, הנשוא אינו מוסיף מידע חדש לגבי הנושא אלא מנתח אותו, מציין תכונה המשויכת לו בהגדרה.
עצם ההגדרה "רווק" מכילה את התכונה "לא נשוי", עצם ההגדרה "משולש" מכילה את התכונה "בעל שלוש צלעות".
טענה סינתטית היא טענה בה הנשוא מוסר על הנושא דבר שאינו כלול בו מעצם הגדרתו, כלומר מרחיב עליו.
לדוגמה – "כל הרווקים בודדים", "כל חיה בעלת לב היא גם בעלת כליות".
קאנט נותן את הדוגמה "כל הגופים כבדים".
במשפטים הללו, הנשוא מוסיף דבר שאינו כלול בנושא מעצם הגדרתו.
המושג "רווק" אינו אומר בהכרח "בודד", "בודד" אינו חלק מההגדרה של המושג.
הדבר נכון גם לגבי המשפט "כל חיה בעלת לב היא גם בעלת כליות".
גם אם כל חיה בעלת לב היא גם בעלת כליות, הימצאותן של כליות אינה כלולה בהגדרה "חיה בעלת לב".
בהקדמה לספרו ביקורת התבונה הטהורה מעמיד קאנט את ההבחנה אנליטי-סינתטי אל מול ההבחנה אפריורי ואפוסטריורי.
הוא מגדיר את התנאים הבאים:
טענה אפריורית היא טענה שהצדקתה אינה נסמכת על החושים.
החושים יכולים לאשר אותה, אך היא אינה מבוססת עליהם.
לדוגמה – "כל הרווקים אינם נשואים"
הצדקתן של טענות אלו אינה כרוכה בהתנסות.
אין צורך בחוויה כדי לקבוע את נכונותן.
הניסיון דרוש כדי להבין את עצם הקונספט של רווק, או של המספר "7" וכו', אך ההבחנה אינה מתייחסת להבנת המושגים עצמם אלא לאופן הצדקת הטענה.
מבחינה זו ברגע שהמושגים הובנו, הניסיון אינו נחוץ עוד.
טענה אפוסטריורית היא טענה שהצדקתה נסמכת על החושים.
החושים מאשרים אותה והיא מבוססת על נתוניהם.
הצדקתן של שתי הטענות תלויה בניסיון ונסמכת על החושים.כשמצרפים את ההבחנה סינתטי/אנליטי יחד עם ההבחנה אפריורי/אפוסטריורי מקבלים ארבעה סוגי משפטים:
קאנט מסמן את הסוג השלישי כסתירה עצמית חמורה, ולפיכך מוציא אותו מהדיון.
שלושת סוגי המשפטים האחרים מהווים רכיבים במסגרת האפיסטימולוגית שהוא מתווה, ושלושתם יחדיו מכסים את כל המשפטים האפשריים.
לאחר שפסל את אפשרות קיומן של טענות אנליטיות אפוסטריוריות, והסביר כיצד אנו יכולים להשיג ידיעה של טענות אנליטיות אפריוריות, קאנט מסביר גם כיצד אנו יכולים להשיג ידיעה של טענות סינתטיות אפוסטריוריות.
השאלה היחידה שנותרת אפוא פתוחה היא כיצד אפשרית ידיעה של טענות סינתטיות אפריוריות.
עבור קאנט מדובר בשאלה קריטית, שכן לטענתו כל הידע המטאפיזי הוא ידע מסוג זה.
אם אין ביכולתנו לקבוע אילו טענות סינתטיות אפריוריות הן אמת, אזי המטאפיזיקה פסולה כדיסציפלינה.
חלק נכבד מספרו, ביקורת התבונה הטהורה, מוקדש לבחינת סוגיה זו: האם וכיצד ידיעה של טענות סינתטיות אפריוריות היא אפשרית.
הפוזיטיביסטים הלוגיים מסכימים עם קאנט בקביעתו כי יש לנו ידע אודות אמיתות מתמטיות וכי המשפטים המתמטיים הם אפריוריים.
עם זאת, הם לא מאמינים שיש צורך כלשהו במטאפיזיקה כדי להסביר את הידע הזה.
הפוזיטיביזם הלוגי יטען כי הבנתנו את המשפט "כל הרווקים אינם נשואים" והבנתנו את המשפטים המתמטיים מתאפשרות הודות לעיקרון אחד: מוסכמות השפה.
מתוך מבנה השפה, נגזרים כל סוגי הידע האנושיים.
רודולף קרנפ מתייחס לנושא באוטוביוגרפיה שלו:
הפוזיטיביסטים הלוגיים ירשו מקאנט את ההבחנה בין אנליטי לסינתטי, אולם הציעו המשגה מעודכנת למונחים אלו לאור תפיסת העולם החדשה שהציעו.
הם סיפקו הגדרות רבות ושונות לטענה אנליטית, וביניהן:
טענה שאמיתותה תלויה אך ורק במשמעות המושגים שלה.
טענה שהיא נכונה (או שקרית) מכוח הגדרה.
טענה שאמיתותה (או שקריותה) נובעת ממוסכמות השפה בלבד.
(הפוזיטיביסטים הלוגיים אומנם האמינו שהטענות היחידות שהן אמיתיות בהכרח הן טענות אנליטיות, אבל הם לא ניסחו את הדברים בצורה כזו.
הם לא הגדירו טענה אנליטית כ"טענה אמיתית בהכרח" או כ"טענה אמיתית בכל עולם אפשרי").
לאחר מכן, הם הגדירו טענה סינתטית על דרך השלילה, כך:
טענה סינתטית היא כל טענה שאינה אנליטית.
הגדרות אלו חלות על כל סוגי המשפטים, ולא רק על משפטים בעלי מבנה פשוט של נושא ונשוא.
עם זאת, ההבחנה של הפוזיטיביסטים הלוגיים שונה משל קאנט.
אם תחת הגדרותיו של קאנט היה המשפט "12 = 5 + 7" סינתטי, הרי תחת הגדרותיהם של הפוזיטיביסטים הלוגיים הוא אנליטי.
הדרשה האחרונה הוא הנאום אשר המוסלמים מאמינים שהיה הנאום האחרון של נביא האסלאם, מוחמד.
בשנה התשיעית להיג'רה, החל מוחמד בעליה לרגל למֵכַּה.
ביום העלייה לרגל, הוא קיבל לכאורה את ההתגלות שהכילה את הפסוק המפורסם מהקוראן, האומר כך: "היום סיימתי לכונן לכם את דתכם והשלמתי את חסדי עליכם, ושבע רצון אני כי האסלאם היה לכם לדת", פסוק זה אומר למעשה שהמסר שמוחמד הביא, ואשר אותו הסביר במילים ובמעשים כל השנים הללו, הושלם.
המסר מתומצת בשם 'אל-אסלאם', שמשמעו התמסרות.
מוחמד דקלם פסוק זה בעמק מוזדליפה, בו נאספו עולי הרגל.
היה זה היום האחד עשר לחודש ד'ו אל-חיג'ה.
מוחמד עמד מול אספה גדולה של מוסלמים ונשא נאום, הידוע בהיסטוריה כדרשה האחרונה, או כנאום הפרידה של מוחמד.
בזמן שאמר את הדברים הללו, הרים מוחמד את ידיו וחיבר את אצבעות ידו האחת עם אצבעות ידו האחרת ואמר:
הדרשה הזאת נחשבת על ידי המוסלמים לתמצית האסלאם ומהותו.
בדת הבהאית קיים קשר הדוק בין דת ומדע.
העיקרון הרביעי של בהאא אללה הוא שיש אחידות בין דת ומדע, כלומר, הדת והמדע הם למעשה שני פנים של הדרך של האדם להבין את הטבע.
מכיוון ששניהם מנסים להסביר את אותו העולם, שניהם למעשה אותו הדבר אך משתי נקודות מבט שונות ודגשים שונים.
לכן, על פי הדת הבהאית, לא אמורות להיות סתירות משמעותיות בין דת למדע, וכל ויכוח בין דת ומדע ניתן ליישב על ידי הגעה לעמק השווה.
הדת הבהאית התפתחה החל מאמצע המאה ה-19. עבד אל-בהאא, היה מנהיג הדת הבהאית עד שנת 1921. הוא אחד ההוגים המשמעותיים ביותר של הדת הבהאית.
בין היתר, הוא התייחס רבות לקשר בין דת ומדע.
במאה ה-19 באירופה, המהפכה המדעית השנייה הייתה בשיאה.
תיאוריות מדעיות חדשות כמו התרמודינמיקה, חשמל, הטבלה המחזורית ועוד החלו לצבור תאוצה.
בנוסף, החל מהמהפכה הצרפתית, החל תהליך של חילון המדע.
לא היה עוד ניסיון ליישב את התיאוריות המדעיות עם התפיסה הדתית, אלא המדע החל לצעוד בדרך חדשה ועצמאית שלא תלויה באמונה הדתית.
בדת הבהאית בהתאם, המדע מוכר כיישות עצמאית מהדת, ויש הגות רבה על הקשר בין הדת הבהאית, או דתות שהדת הבהאית מכירה בהן כנכונות (כמו הנצרות והאסלאם), לבין המדע החילוני.
נקודת המוצא של הדת הבהאית היא שיש הרמוניה בין הדת והמדע.
אחד העקרונות הבסיסיים של האמונה הבהאית הוא שיש הרמוניה בין דת ומדע.
כלומר, אין סתירות של ממש בין הדת לבין המדע.
על פי עבד אל-בהא, דת ומדע הם שניים מהכוחות המשמעותיים ביותר בחיי האדם.
"אנו יכולים לחשוב על מדע ככנף אחת ודת ככנף השנייה של ציפור.
ציפור צריכה את שתי הכנפיים כדי לעוף וכנף אחת היא חסרת תועלת.
כל דת שסותרת את המדע או מתנגדת לו המהווה בורות, כי בורות היא ההפך מידע."
עבד אל-בהאא מרחיב וטוען שלא רק חקר המדעים חשוב, אלא גם עצם לימוד המקצועות המדעיים בעל חשיבות בפני עצמה.
הוא טוען שאם נלמד, נשיג ידע, ואם נשתמש בידע רק לטובת הכלל נוכל להפסיק את המלחמות בעולם וליצור שלום עולמי.
אחד האידיאלים של הדת הבהאית הוא שלום בין כל בני האדם, ומכאן נובעת החשיבות שהדת הבהאית מעניקה ללימודים המדעיים.לעומת זאת, בדת הבהאית קיימת ביקורת על חוסר העקביות של הדת ושל המדע, ולכן התאמה אמיתית בין הדת למדע כל כך קשה להשגה.
על פי הדת הבהאית, הדת ניתנת לאדם על ידי אלוהים על מנת לעזור לאדם.
הדת משולה לתרופה שנועדה לטפל בחברה האנושית ולעזור לה על פי צורכי ויכולות החברה באותה העת, בדומה לעקרון ביהדות שהתורה נכתבה בשפת בני האדם ומותאמת לאדם.
מכיוון שעל פי הדת הבהאית, תכלית הדת הוא מוסר ויצירת שיתופי פעולה ענקיים בעולם, הדת צריכה להתאים את עצמה לעולם בני האדם.
לפי כך, הדת נועדה להשתנות אוכך גם המדע.
"מתמטיקאים, אסטרונומים וכימאים באופן עקבי מפריכים ודוחים את המסקנות של הקדמונים.
שום דבר לא קבוע ושום דבר הוא לא סופי.
הכול משתנה באופן רציף כי ההיגיון האנושי מתקדם בדרכים חדשות לחקירה ומגיע לתובנות חדשות בכל יום.
לכן, הרבה ממה שמקובל היום כנכון, ידחה ויופרך על ידי מדעני העתיד." על כן, הדת והמדע מותאמים לבני האדם ונועדו להשתנות על פי מאפייני החברה האנושית, והבנתה את הסביבה וצורת החשיבה של האדם בחברה.
גם אם קיימות סתירות בין הדת והמדע, הן זמניות ומושתתות על חוסר ההבנה שלנו את הדת או את המדע.
התפיסה המקובלת בימיינו היא שהמדע צריך להוביל את האדם לכדי תובנות חדשות ותחומים חדשים, בעוד שהדת צריכה להיות מסוגלת לתת הכוונה מוסרית ואתית באותם תחומים לא מוכרים,כגון, התחום של ניסויים גנטיים או ניסויים על עוברים.
דוגמה לניסיון להשיג הרמוניה בין הדת הבהאית והמדע היא תורת האבולוציה.
תורת האבולוציה התבססה לראשונה בשנת 1859 עם פרסום הספר "מוצא המינים" של צ'ארלס דרווין.
אבל עד שנת 1925 התבססו שתי עמדות קוטביות זו מול זו: תמיכה באבולוציה לעומת תמיכה ביצירה האלוהית.
עבד אל-בהאא טען שהאדם לא נוצר מהטבע, כי לאדם יש תודעה ולאף ייצור בטבע אין תודעה.
לכן, לא ייתכן שייצור עם תודעה ייווצר על ידי משהו חסר תודעה.
על כן, חייב להיות יצור בעל תודעה שיצר את האדם וזהו האלוהים.
כיום, רבים מנסים לגשר בין הטקסטים הקדושים של הבהאים לבין תורת האבולוציה.
לדוגמה, במאמר של מהניאן ופריברג הם מנסים ליישב את הסתירה על ידי הסתכלות על התפתחות האדם מעובר ולהמשיל תיאור זה של עבד אל-בהאא להתפתחות האבולוציונית.
אבל, עבד אל בהא מתייחס להמשלה זו בעצמו תוך שהוא קובע "ייתכן שהיו שינויים של האדם לאורך הזמן, לדוגמה, ייתכן שבעבר האדם הלך על ארבע או שהיה לו זנב".
אבל, הוא שולל לחלוטין אופציה שהאדם התפתח מחיות אחרות או התפתח מאותו אב קדמון.
עבד אל בהא למעשה ניסה לגשר בין התאוריה המדעית לבין הדת.
הוא עשה זאת על ידי הכרה ביכולת של המין האנושי להשתנות לאורך זמן והסביר שעלינו להבין את סיפור גן העדן כסמל ולא פשוטו כמשמעו.
כלומר, הוא מצד אחד טען שתאוריית האבולוציה לא נכונה במלואה, אך טען שגם הסיפור התנכי לא נכון במלואו למעשה, הוא ניסה להגיע לעמק השווה בשניהם.
ההוגים המודרניים של הדת הבהאית, וגם ההוצאה הרשמית של הדת הבהאית, עדיין מנסים לגשר בין תורת האבולוציה לסיפורי הבריאה של הדתות המונותאיסטיות, שאותן רואה הדת הבהאית כנכונות.
יתרה מכך, מכיוון שבתקופתו של עבד אל בהא תורת האבולוציה טרם הייתה קונצנזוס במדע, הוא ניסה לגרוע ממנה ולגרוע מסיפורי הבריאה על מנת להגיע לעמק השווה.
כיום, המגמה השתנתה, כאשר ההוגים המודרניים לא מנסים עוד לגרוע מתורת האבולוציה, אלא לפרש אותה בעיניים דתיות על ידי שימת דגש על אלמנטים כמו "מהות האדם".
כלומר, עדיין מנסים להגיע לעמק השווה בין הדת והמדע אבל בדרך שונה.
יש מספר סימנים שמעידים על קשר בין הכתבים הבהאים לתאוריית המפץ הגדול.
עבד אל בהא טען שלכל דבר יש מקור אחד ובפרט לכל
החומר בעולם יש מקור אחד.
הוא טען שהיקום היה קיים לפני החומר, וימשיך להתקיים גם לאחריו, אך, החומר עצמו הגיע מתוך מקור אחד שיצר אותו.
אפשר לפרש זאת שהמקור של כל החומר שעבד אל בהא מדבר עליו, הוא המפץ הגדול.
על פי עבד אל בהא העולם כולו כפוף לחוק קוסמי אחד שהוא הסדר המושלם.
"כל הדברים בעולם, מהאטומים הבלתי נראים ועד הכוכבים הגדולים ביותר בעולם...
הבסיס להגות זו הוא חוסר הרצון או התודעה של אותם הדברים.
לדוגמה "אש בוערת ללא כל רצון או תודעה".
לכן, האש פועלת לפי חוקים ספציפיים מוגדרים מראש, ולא לפי רצון משתנה.
הפער הזה הוא מה שמאפשר את חקר הטבע והשליטה של האדם בטבע.
כלומר, הכתבים הבהאים מכירים בצורה מלאה בקיום של חוקי פיזיקה כלשהם.
התפקיד של אלוהים על פי עבד אל בהא, הוא ליצור את הסדר המושלם ואת החוקים הפיזיקליים, ולהשפיע על בחירות האדם (שאיננו חלק מהטבע).
לכן, אנו רואים שיש חיבור פשוט בין תאוריית המפץ הגדול לבין הגותו של עבד אל בהא מכיוון שהוא טוען שכל החומר בעולם התחיל במקום אחד והתפשט, על פי חוקים פיזיקליים, ליצירת כל העולם.
עבד אל-בהאא מת בשנת 1921 ותאוריית המפץ הגדול נהגתה לראשונה רק בשנת 1922 עם פרסום מאמרו של פרידמן.
גם אז, התאוריה, על אף שמבחינה חישובית התקבלה על ידי קומץ מדענים (לאחר שכנוע רב), נשארה נכונה מתמטית בלבד ולא ייחסו לה חשיבות או דרך להסביר את העולם.
אפילו פרידמן ואיינשטיין לא קיבלו את התאוריה כהסבר של התנהגות העולם האמיתי – איינשטיין אף חשב תחילה שלפרידמן יש טעות חישוב במאמר שפרסם.
בשנות השלושים, בעקבות מספר תגליות, התאוריה החלה לרקום עור וגידים אך גם אז קבלה ביקורת רבה על היותה תאוריה שהושפעה מתפיסות דתיות ולא מדעיות.
זאת מכיוון שהתאוריה הגיע בעקבות ויכוח בין המדע והדת על השאלה האם העולם נוצר ומשתנה, או שמא העולם סטטי, וגם מכיוון שאחד מהוגי התאוריה היה קתולי מאמין.
הגישה המדעית גרסה שהעולם סטטי ולא נוצר בנקודות זמן אחת.
עבד אל-בהאא תמך בתאוריה הדתית שגורסת שהעולם דינמי, יחד עם הכנסייה הקתולית.
אבל, בניגוד לדעת הכנסייה, עבד אל בהא הסכים שיש חוקי טבע ברורים ואחידים, שגם השינוי שחל בעולם כפוף אליהם.
לכן, על אף שעבד אל בהא לא הסכים באופן מלא עם דעת המדענים, הוא ניסה לגשר על כך.
הוא טען שהעולם היה קיים מאז ומעולם, ורק החומר נוצר בנקודה זמן ספציפית.
בנוסף, הוא הכיר בחוקי הפיזיקה.
על כן, כמו ביחס לתורת האבולוציה, עבד אל בהא ניסה להגיע לעמק השווה בין הדעה הדתית לבין הדעה המדעית וכך הגיע לתמוך ברעיונות הדומים לתאוריית המפץ הגדול.
לכן כיום, אין סתירות מהותיות בין תאוריית המפץ הגדול לבין הדת הבהאית וזה לא מעסיק רבות את ההוגים הבהאים של היום.
מבנה החומר והכוח הטמון בו
עבד אל-בהאא תמך בקיום חוקי פיזיקה שמסבירים את סדר החומר בעולם.
כאשר עבד אל בהא מתאר את החומר, הוא שם דגש על השימוש במונחים מדעים כמו אטומים, גופים שמימים וכדומה.
הוא מסביר שכל החומר בעולם בנוי מאטומים, והתפרקות הקשרים בין האטומים גורמת לגוף להפסיק מלהתקיים, ולמוות.
כלומר, הוא מנסה להסביר את קיום הנשמה והמוות על ידי הקשרים בין האטומים.
הוא גם הכיר בקיום של חלקיקים נוספים שלא ניתן לראותם.
בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית, מודה לאלוהים על כך שהוא שם דגש על כל אטום קטן בשביל שהעולם יהיה מושלם.
הוא אף מרחיב וטוען שיש הרבה דברים "מוזרים ומדהימים" שקיימים בעולם אבל הם נסתרים מהתבונה האנושית.
הם מסוגלים לשנות את כל האטמוספירה בכדור הארץ והם יכולים להיות קטלניים.
כלומר, שיש בעולם הרבה מעבר למה שידוע לנו, אך הכוח הטמון בחוקי הטבע יכול להיות קטלני והרסני כלפי האנושות.
לכן, הוא מכיר ומנסה גם כן להשתמש במונחים פיזיקליים ולהראות את הקשר בין הדת הבהאית והמדע.
אבל, בהאא אללה גם מזהיר מפני הכח והיכולת ליצירת כלי נשק מתקדמים שטמון בחשיפת חוקי הטבע.
בכך הגיעה הדת הבהאית להסכמה מלאה עם המדע על מבנה החומר.
הדת בגבולות התבונה בלבד הוא חיבור פילוסופי משנת 1793 מאת עמנואל קאנט.
אף על פי שבזמן פרסמו עורר מחלוקת רבה, לחיבור נותרה השפעה עצומה והמתמשכת על תולדות התאולוגיה ועל הפילוסופיה של הדת.
החיבור מורכב מארבעה חלקים (Stücke; בתרגום העברי: "פרשות") שנכתבו במקור כסדרה של ארבעה מאמרים לכתב עת.
קאנט מותח בספר ביקורת חריפה על טקסים, אמונות טפלות ועל ההיררכיה הכנסייתית.
הספר נחשב לחיבור השיטתי הגדול האחרון של קאנט, ויש המחשבים אותו כ"ביקורת הרביעית" (אחרי ביקורת התבונה הטהורה, ביקורת התבונה המעשית, וביקורת כוח השיפוט).
הספר תורגם לעברית בידי נתן רוטנשטרייך ויצא במוסד ביאליק בשנת 1985.
הגרסה הראשונה הופיעה במקור באפריל 1792, כמאמר בכתב העת "ברלינישה מונאטשריפט" , אשר בו פרסם גם חיבורו "תשובה לשאלה: מהי נאורות?".
ניסיונו של קאנט לפרסם את הגרסה השנייה בכתב העת נתקל בהתנגדות הצנזורה של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה.
קאנט דאג לפרסם את ארבע היצירות כספר, ולנתב אותו דרך המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת יינה כדי למנוע את הצורך בצנזורה תאולוגית.
קאנט ננזף על פעולה זו של חוסר ציות כשבכל זאת פרסם מהדורה שנייה בשנת 1794. הצנזורה התרגזה כל כך, עד שארגנה צו מלכותי המחייב את קאנט לעולם לא לפרסם או אפילו לדבר בפומבי על דת.
השימוש במילה הגרמנית "bloßen" ("בלבד", "גרידא", וגם "חשוף" או "עירום") בכותרת הספר המקורית מבוססת על מטאפורה שקאנט מציג בהקדמות ומשתמש בה בשאר הספר, לפיה הדת התבונית מתוארת כגוף עירום ("חשוף") ואילו דתות היסטוריות נחשבות ל"לבוש" שאינו מתאים עבורה, כדי להעביר אמיתות דתיות לאוכלוסייה.
באנגלית נשמר כפל המשמעות בעזרת המילה "bare", אך התרגום העברי למילה "בלבד" מתרחק מהמטאפורה של קאנט.
הדת בגבולות התבונה בלבד, תרגום: נתן רוטנשטרייך, מוסד ביאליק, 1985.
ההארדקיס היא להקת רוק/מטאל אוקראינית.
הם ידועים בסאונד הייחודי שלהם, המשלב רוק פרוגרסיבי עם אלמנטים של סינת'פופ והבי מטאל, כמו גם בסגנון האופנתי הגותי המאפיין אותם.
בתחילת דרכם, הלהקה ביצעה שירים בעיקר בשפה האנגלית, אך מאז 2018 שיריהם בעיקר בשפה האוקראינית.
ההארדקיס השתתפו בקדם האוקראיני לאירוויזיון 2016 עם השיר "Helpless" (חסרת אונים).
הלהקה העפילה לגמר התחרות, ובסופו של דבר סיימה בשוויון נקודות במקום הראשון עם ג'מאלה.
ג'מאלה זכתה בשובר השוויון ועלתה לתחרות האירוויזיון, בה זכתה לבסוף.
בפברואר 2023, הוכרז שסולנית ההארדקיס יוליה סנינה תנחה את אירוויזיון 2023.
להקת ההארדקיס הוקמה בשנת 2011 על ידי הסולנית יוליה סנינה והגיטריסט ולרי בבקו.
בספטמבר הלהקה הציגה את סרטון הבכורה שלה "Babylon".
ההארדקיס חיממו אמנים ידועים דוגמת Hurts וסולאנג' נואלס בהופעות שלהם בקייב באותה השנה.
בשנת 2012, ההארדקיס היו מועמדים לפרס MTV לאמן המוזיקלי האוקראיני הטוב ביותר.
הלהקה הופיעה בפסטיבל MIDEM ב-29 בינואר.
בשנת 2013, הלהקה זכתה בשני פרסים – "האמן העולה הטוב ביותר" ו"סרטון המוזיקה הטוב ביותר" (למפיק ולרי בבקו על הקליפ של Make-Up) – בטקס פרסי YUNA.
ב-18 במאי הלהקה ערכה הופעה מלאה ראשונה בתיאטרון הירוק בקייב.
הם פתחו את פרסי המוזיקה Muz-TV ב-7 ביוני.
באותה שנה יצאו ההארדקיס לסיבוב הופעות אירופאי והופיעו ב-16 ערים.
בשנת 2014 ההארדקיס הופיעו בפסטיבל פארק לייב וחלקו את הבמה עם הלהקות The Prodigy, דפטונס וסקילט.
בשנת 2015 הלהקה שוב הייתה מועמדת לפרס המוזיקה YUNA, עם מועמדויות בקטגוריות "אלבום המוזיקה הטוב ביותר" ו-"השיר הטוב ביותר".
בשנת 2016 הם השתתפו הקדם האירוויזיון האוקראיני עם שירם "Helpless".
לאחר ציוני חבר השופטים הם היו במקום הראשון, אך ירדו למקום השני לאחר הוספת קולות הצופים.
ב-2018, הלהקה זכתה בשני פרסים ב-YUNA – "להקת הרוק הטובה ביותר" ו-"השיר האוקראיני הטוב ביותר".
סולנית הלהקה יוליה סנינה שופטת בגרסה האוקראינית של אקס פקטור.
יוליה סנינה וגיטריסט הלהקה ולרי בבקו נשואים זה לזה מאז שנת 2011.
יוליה סנינה – קולות ראשיים (2011-היום)
קלים ליסיוק – גיטרה בס, קולות ליווי (2016-היום)
יבגן קיבילייב – תופים (2019-היום)
יוליה סנינה וולרי בבקו מחזיקים בזכויות לכל שירי הלהקה, אותם הם כותבים ביחד.
הדשא הירוק של ויומינג הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1948 המבוסס על ספר בשם זה מאת מרי אוהרה (1946) שהוא השלישי בטרילוגיה שלה על משפחת חוואים בויומינג וקורותיהם עם סוסת המוסטנג שלהם "פליקה" וצאצאיה.
צוות השחקנים בשני הסרטים הראשונים הוחלף בשחקנים אחרים.
הילד קן הוא כעת בוגר ומאוהב בשכנתו היפה שהיא בת גילו.
ההמשכיות מתבטאת גם בסוס "סער" שהוא בנה של "פליקה".
צ'ארלס קלרק היה מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר - צבע.
מרטין ברקלי היה מועמד לפרס גילדת הכותבים של אמריקה.
ברל אייבס משחק, שר ומשמש כמספר ברקע לאורך כל הסרט.
קן מקלאוקין (רוברט ארתור) הוא כעת נער בוגר ושותף עם אביו רוב (לויד נולן) בחוות הסוסים שלהם "Goose Ranch" בוויומינג.
הוא רוכש על דעת עצמו סוסת מוסטנג יפהפייה בשם "ג'ואל" ("Crown Jewel") וננזף על ידי רוב על שלא שותף בהחלטה.
ליד משפחת מקלאולין גרים ביוור גרינוויי (צ'ארלס קובורן) ונכדתו קרי (פגי קמינגס).
ביוור מתמכר לשתיית אלכוהול וזה פוגם בתפקודו ומדאיג את קרי.
סוס הפרא "סער" שהיה שייך פעם למשפחת מקלאולין מגיע לחוותם ומושך משם סוסות.
ביוור מגיע לחוות מקלאוקלין ודורש מרוב לחסל את "סער".
בין קן וקרי מתפתחת אהבה למורת רוחו של הסבא שנוטר טינה למשפחת מקלאולין.
קן מזמין את קרי לנשף בכפר בו רוקדים הצעירים לצלילי שירתו של עובד חוות מקלאולין, גאס (ברל אייבס).
"סער" חודר לחוות מקלאוקין, ומתחכך עם "ג'ואל" ומושך אותה ל"ממלכתו" בו נמצאות סוסות נוספות.
החוואים מארגנים חיפוש נרחב אחרי סער ושאר הסוסים.
סער בורח עם "ג'ואל" והסוסה שוקעת בבוץ ומצבה קשה.
ברגע האחרון מגיע לשם קן ומחלץ אותה בעזרת פלצור.
מצבה של ג'ואל קשה והווטרינר אומר שהיא תמות.
ברגע זה עוזרים ביוור וקרי לקן והסוסה מתאוששת.
מרוץ סוסום הקשורים לעגלה דו גלגלית עומד להיערך בלנקסטר, אוהיו.
קן רוצה להשתתף במרוץ למרות ספקותיו של אביו.
הוא מתאמן עם הסוסה בעזרת המאמן הקשיש ג'ייק (וויל רייט).
גם הסבא ביוור שהפסיק לצרוך אלכוהול, מתעתד להשתתף במרוץ עם סוסו "סנדאון".
בשלב הראשון מנצח ביוור, בשלב השני מנצח קן ובשלב השלישי והמכריע זוכה ביוור במקום הראשון.
קן מאוכזב אבל הסבא בודק את ג'ואל ומגלה להם שהיא בהריון (מ"סער").
כולם שמחים וקן מתחבק עם קרי.
בסיום רואים את הסייח הלבן "ענן סערה" שנולד לג'ואל שהוא נינו של ה"אלבינו" המפורסם.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותרוברט ארתורקן מקלאוליןלויד נולןרוב מקלאוליןאבאג'רלדין וולנל מקלאוליןאמאברל אייבסגאסעובד בחווהפגי קמינגסקרי גרינווייצ'ארלס קובורןביוור גרינווייסבא של קריוויל רייטג'ייקמאמן רכיבה
הדרקון הראשון שלי היא סדרת הנפשה ממוחשבת מבית היוצר של דרימוורקס הנפשה, המבוססת על הסרט "הדרקון הראשון שלי" שהוקרן לראשונה בשנת 2010. הסדרה עלתה לאוויר ב-7 באוגוסט 2012 בערוץ Cartoon Network למשך 2 עונות ובנטפליקס החל מהעונה השלישית עד סיום הסדרה.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ הילדים בדיבוב עברי משנת 2013 עד 2018.
עלילת הסדרה מתרחשת בין אירועי הסרט הראשון לסרט השני, והיא מספרת על היקאפ אשר מנסה לשמור על יציבות עם שילוב חדש של דרקונים וויקינגים.
עם זאת, ישנו מקום חדש בכפר ברק בשם האקדמיה לאימון דרקונים שם היקאפ, שום-שן, ושאר חבריהם הוויקינגים הצעירים לומדים כאשר הם מגיעים לאזורים שונים אשר אכזריים יותר מברק, דרקונים חדשים שלא כולם מאומנים, ויריבים חדשים אשר מנסים להרוס את ההרמוניה בין דרקונים וויקינגים יחד.
היקאפ האדוק השלישי (ג'יי בארושל) - נער רזה ובנו של הצ'יף של ברק.
לו ולדרקון שלו שום-שן יש קשר חזק במיוחד.
שום-שן - דרקונו של היקאפ, מסוג נדיר של זעם לילי.
הוא הדרקון בעל הקשר הכי חזק לרוכב שלו.
אסטריד הופרסון (אמריקה פררה) - חברתו הטובה של היקאפ ושותפה שלו.
היא אמיצה וחזקה בין כל רוכבי הדרקונים.
בהמשך הסדרה נהיית בת זוגו של היקאפ.
סופה - הדרקונית של אסטריד, דרקונית כחולה מסוג נאדר קטלני.
רגלי-דג אינגרמאן (כריסטופר מינץ-פלאס) - אחד מחבריו הטובים של היקאפ, בעל ידע רב בדרקונים, הוא לא אמיץ כמו כל רוכבי הדרקונים, אך הוא חבר נאמן.
סיר בשר - הדרקונית של רגלי-דג מסוג גרונקל.
נזלת יורגנסון (זאק פרלמן) - חברו (ובסדרת הספרים בן דודו) של היקאפ.
שמנמן ומושא ללעג מצד שאר הרוכבים.
שן-קרס - דרקונו של נזלת מסוג סיוט מפלצתי.
תמיד מגיע לעזרת נזלת רק ברגע האחרון.
מילר) וראפנאט תורסטון (ג'ולי מרקוס (עונה 1) ואנדרי ורמולין (עונה 2)) - תאומים זכר ונקבה וחברים של היקאפ.
נוהגים לעשות שטויות ומתיחות (גם אחד על השני) ולהלל את אל המתיכות הנורדי: לוקי.
קיא וגיהוק - הדרקון הירוק והדו-ראשי של טאפנאט וראפנאט מסוג ריץ' רץ'.
סטואיק הרחב (נולאן נורת') - הצ'יף של הכפר ואביו של היקאפ, אמיץ, חזק וחסר פחד.
מרסק גולגולות - הדרקון של סטואיק, גדול ומפחיד מסוג רמבלהורן.
גובר (כריס אדגרלי) - הנפח של ברק, חברו של סטואיק והמנטור של היקאפ.
ספייטלאוט יורגסון (דייוויד טננט) - אביו של נזלת, מתגאה במעשיו של בנו וסולח לו על כישלונותיו.
גוסטב לארסון (לוקאס גראביל) - גוסטב הוא נער אשר חולם להיות רוכב דרקון, הוא חושב שנזלת הוא הגיבור שלו.
גוסטב נוהג להתלבש כמו נזלת.
קרס-שן - הדרקון של גוסטב, מעריץ את שן-קרס (הדרקון של נזלת) וגם קרוי על שמו.
גות'י (אנג'לה בארטיס) - הרופאה האלילה של הכפר, אף על פי שהיא שקטה, היא מתארת דברים באמצעות ציורים והילוגרפים.
מילדו (סטיבן רוט) - מילדו הוא זקן רגזן, נקמן והכי שנוא על כל תושבי ברק.
וילסון) - ויקינג לקוי מבחינה שכלית, נקרא על שם הדלי שהוא לובש על ראשו.
מאלץ' (טים קונוויי) - חברו הטוב של באקט.
'יוהאן (מייקל גולדסטורם) - סוחר מפליג אשר הגיע לברק ועושה החלפות מסקרנות.
לפני העונה החמישית הוא היה לצידם של רוכבי הדרקונים אולם בסוף העונה החמישית הוא נחשף כמרגל שעובד בסודיות בשביל קרוגן.
הוא נהרג באחד הפרקים האחרונים כאשר דרקון קרח הקפיא אותו.
קרוגן (האקים קאי-קאסים) - המנהיג של מעופפי הדרקונים אשר עובד בשביל דראגו בלאדויסט.
הוא גורש על ידי דראקו כאשר נכשל במשימתו.
ויגו גרימבורן (אלפרד מולינה) - המנהיג של ציידי הדרקונים ולפעמים נראה יחד עם אחיו הגדול, רייקר גרימבורן.
ויגו פחות חזק מאחיו אבל בעל חכמה רבה.
באחד הפרקים הוא בגד בקרוגן ויוהאן ושינה את ליבו כאשר הקריב את עצמו למען היקאפ ושום-שן.
רייקר גרימבורן (ג'י בי בלאנק) - סגן ציידי הדרקונים ואחיו הגדול של ויגו גרימבורן.
חזק יותר ממנו ויותר עקשן.
הוא נהרג באחד הפרקים כאשר דרקון ימי בלע את ספינתו.
פרא (פול ראג) - יד ימינו של אלווין הבוגד ומאוחר יותר של דאגור המופרע.
אלווין הבוגד (מארק המיל) - גורש מברק עקב בגידה בלתי מוגדרת (מאוחר יותר נחשף כי תפס משקיפים תמימים באמצעות תקיפת דרקון), הוא זמם להעביר את חברו הוותיק, סטואיק.
בסוף העונה השנייה הוא הפך לבעל ברית של ברק.
הת'ר (מיי ויטמן) - נערה מסתורית אשר נמצאה בידי הוויקינגים הצעירים.
אף על פי שבהתחלה היא הוצגה כיריבה של ברק, המניע האמיתי שלה היא להציל את הוריה מאלווין הבוגד, מאוחר יותר נחשפה בתור האחות האבודה של דאגור ועבדה עליו שהיא בצד שלו, על מנת לקבל מידע ולהעביר אותו לאסטריד.
קורעת רוח– הדרקונית של הת'ר מסוג הצלפת תער המסוגלת לירות קוצים מאוד חדים מהזנב.
דאגור המופרע (דייוויד פאוסטינו) - נבל שהפך לבן ברית של כהונת ברסרקר, הוא נהיה אובססיבי לצוד את שום-שן.
מאוחר יותר נחשף בתור אחיה האבוד של הת'ר.
לאחר העונה השנייה, הוא למד את היכולות של רוכבי הדרקונים והחל לעזור להם יחד עם אחותו, הת'ר.
דניאל מגון - היקאפ הורנדוס השלישי
צביקה שוורצברג - סטואיק הרחב
מירון אהרונוביץ' - סנוטלאוט ג'ורגנסון / עובש [2013-2017]
ליאור חקון - נזלת ג'ורגנסון [2018]
אלי לולאי - רגלי-דג אינגרמאן / באקט
ערן מורט - טאפנאט / מאלץ'
ספיר דרמון - ראפנאט (עונה 1) / דמויות נשיות [2013]
גדי לוי - סוון / דמויות שונות
הדת הישראלית הקדומה הוא השם המודרני לאמונות והפולחנים שהתפתחו בישראל ויהודה הקדומות, החל מתקופת ההתנחלות, מתוך האמונות של הכנענים והשמיים הצפון־מערביים.
עד המאה ה־7 לפנה"ס הייתה הדת פוליתאיסטית, אך הפולחן נסוב לרוב בעיקר סביב אלוהות אחת או שתי אלוהויות ראשיות – פרקטיקה הידועה כהנותאיזם ושורשיה בתקופת הברונזה; בדת הישראלית הקדומה היה זה לרוב יהוה, ולכן נקרא פולחנו ההנותאיסטי "יהויזם", ולעיתים יחד איתו נעבדה גם אשרה כאלה ראשית.
המקרא עצמו מעיד שגם אלים אחרים, ובהם בעל, שמש, ירח ומות, נעבדו על־ידי העם, הכהונה והמלוכה ונחשבו חלק מהדת הרשמית.
הרעיונות הדתיים העיקריים המובעים בתורה ובספרות ההיסטורית המקראית, המוקיעים את האמונות והפרקטיקות הדתיות הישראליות הקדומות, לפי הקונצנזוס המחקרי הם רעיונות שמקורם במאות ה־7–4 לפנה"ס, והדת הישראלית הקדומה היא דת נפרדת ונבדלת מהיהדות.
חקר דת זאת קשה לאור המקורות הדלילים יחסית הנוגעים לה.
אחת התגליות המשמעותיות ביותר הנוגעות לדת הישראלית הקדומה היא אתר חורבת תימן על ממצאיו הדתיים: הכיתובים המזכירים את "יהוה ואשרתו", והציורים השונים, המספקים צוהר נדיר לאיקונוגרפיה הוויזואלית הדתית המגוונת בישראל, אותה חלקה עם כל דרום הלבנט.
האמנות מהאתר אף השוותה לאמנות הישראלית המלכותית משנהבי שומרון, המלמדים גם הם על הדת הישראלית הקדומה.
בספרות המקראית שנכתבה עד ימי יאשיהו (כגון אצל עמוס או הושע) אין הוקעה של אשרה, אף שנעבדה במקדש בית אל (הוקעות כאלה מופיעות בטקסטים מקראיים שנכתבו או נערכו לאחר רפורמת יאשיהו), מה שמצביע ככל הנראה על תפיסת אשרה כחלק לגיטימי מפולחן יהוה עד רפורמת ריכוז הפולחן ביהודה.
למרות האג'נדה בכתיבה ההיסטורית המקראית (ספרי שופטים, שמואל ומלכים), התיאור עצמו רחוק מלהיות הומוגני ומספק מידע שופע על פולחן ואתרי פולחן מחוץ למקדש בירושלים.הרעיונות הדתיים המוקיעים פולחנים ישראליים קדומים שונים מקורם במאות ה־7–4 לפנה"ס; כך למשל, מקור הוקעת פולחן אשרה והפולחן בבמות הוא בימי רפורמת יאשיהו.
הממצא הארכאולוגי מחזק זאת, למשל ברפרטואר הרחב של האמנות הוויזואלית הפיגורטיבית הדתית בממצא.
האג'נדה המקראית רואה בריכוז הפולחן סביב אל אחד ובמקדש אחד שני הקריטריונים החשובים להבחנה בין פרקטיקה דתית נכונה לשגויה, ואלה, בעיקר הראשון, מתבטאים גם בדתות של העמים השכנים – כולם מאוגדים כ"דתות לאומיות" כחלק מ"הדת הדרום־לבנטינית של האלף ה־1 לפנה"ס".
עם זאת, יש להדגיש שדתות התקופה מצאו ביטוי ברמות שונות בחברה, חלקן הגדול איננו קשור ללאומיות ואף לא משותף באופן מוחלט בין העמים באזור, ללא אפשרות להבחנה לאומית.