tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נטייה זו מבוטאת באמירה של יוחנן כריסוסטומוס, שאמר ש; סזריוס מארל, שפירש את כתונת הפסים הנודעת של יוסף, כמסמלת את מגוון העמים שיאמינו בישו; אמברוזיוס, שפירש את אלומות החיטה העומדות כמנבאות את תחייתו של ישו, וכן אחרים.
על אף שמגמה זו דעכה כמעט לחלוטין, היא נמשכה בשלהי העת העתיקה, ימי הביניים, ואף בתקופת הרפורמציה.
מה גם שז'אן קלווין, המוערך לעיתים כאבי שיטת הפרשנות הנוצרית הטקסטואלית-היסטורית, כתב: .
נוסף על כך, מספר הוגים נוצרים אף טענו שפרשנות טיפולוגית זו מקורה בנאומו של סטפן הקדוש, המצוי במעשי השליחים, כמו גם בבשורה על-פי לוקאס ובמשלי ישו.
זאת, בציינם צירופי מילים לשוניים ורעיוניים, המקבילים בין התרגום היווני לסיפורו של יוסף בספר בראשית, לבין משל בעל הכרם ומשל הבן האובד.
בשנת 415 נשלחו חיילים ביזנטיים אל קבר יוסף במבצע שכונה "מבצע ההעברה" (Translatio), וניסו לגנוב את עצמות יוסף מקברו.
לפי המקורות הנוצריים, המשימה הושלמה בהצלחה ועצמותיו של יוסף נלקחו משליטת השומרונים והועברו לקונסטנטינופול.
אך לדברי השומרונים, שורת אירועים נסיים מנעו מהחיילים הנוצריים לבצע זאת.
סורה (פרק) מספר 12 בקוראן היא סורת יוסֻף והיא מספרת על יוסף ואחיו.
בדומה לסורות אחרות בקוראן, התיאור המופיע בקוראן דומה בפרטים מסוימים לסיפור המקראי, אך מוסיף ומשנה במספר מקומות.
לאחר הקדמה קצרה, מסופר שם:
לפי אמונת האסלאם, גם התנ"ך, גם הברית החדשה וגם הקוראן נכתבו באותו זמן על ידי האל על ה"לוח השמור" שבשמיים, וירדו לארץ בזמנים שונים.
על פי תפיסה זו, אין חשיבות לסדר הירידה של הכתובים, כיוון שכולם קדושים ונכונים.
לפי תפיסה זו, סיפור יוסף בקוראן מוסיף על הסיפור המקראי, אך אינו שולל אותו.
מסיבה זו, כאשר פרשנים מוסלמים רוצים לפרש למשל מי מהאחים אמר לא להרוג את יוסף (פסוק 9), יהיו שיחזרו לסיפור המקראי ויפרשו שיהודה (בערבית يهوذا.
תעתיק: יהוד'א) הוא זה שהגן עליו.
זאת, בהתבסס על הפסוק במקרא לפיו יהודה לא רצה להרוג את יוסף: .
ישנם אזכורים רבים של יוסף בספרות הבהאית.
אזכורים אלו באים בצורת הרמז (רמיזות של מילים וביטויים המופיעים לרוב בטקסטים ספרותיים אחרים), שנכתבו על ידי הבאב ובהאא אללה.
באל-כתאב אל-אקדס, מצהיר בהאא אללה: וב ארבעת העמקים: , בהתייחסו ליוסף.
המפרשים הבהאים תיארו את מטאפורת הבגד ככזו שמרמזת על ההכרה במניפיסטציה של האל.
בחיבור קיום אל-אסמאא, הבאב מתייחס לדמותו של בהאא אללה, כיוסף האמיתי ומנבא באופן אנלוגי על סבלו העתידי של בהאא אללה בידי אחיו, סובח-י אזל.
יאיר הורביץ, השיר על הנער יוסף החולם
נורית זרחי, "היא יוסף" בספר אומן המסכות
איציק מאנגר, יוסף הצדיק מטייל בבולבר
רבקה מרים, הפסים בכותנתו של יוסף
תומאס מאן, "יוסף ואחיו", רומן בארבעה חלקים
מחמוד דרוויש, "אני יוסף, הו אבי" (أنا يوسف يا أبي)
אשת פוטיפר - En Potifars hustru שיר מאת המשורר השוודי מהמאה ה-18 קארל מיקאל בלמן
בעל החלומות (1962) - סרט הנפשה ישראלי באורך מלא.
סרט האנימציה באורך מלא הראשון שנעשה במזרח התיכון.
הופק על ידי זוג הבמאים יורם ואלינה גרוס
יוסף וכתונת הפסים המשגעת - מחזמר על פי סיפור יוסף ואחיו, מיצירתם של אנדרו לויד ובר וטים רייס.
המחזמר הפך עם השנים לאחד ממחזות הזמר המצליחים ביותר בכל הזמנים.
יוסף נסיך החלומות - סרט אנימציה של חברת "דרימוורקס" משנת 2000 על סיפורו של יוסף
המהגר - סרט על פי סיפור יוסף בבימוי הבמאי המצרי יוסף שאהין משנת 1994
יוסף ואחיו / Rappresentatione di Giuseppe e i suoi Fratelli - דרמה מוזיקלית בשלוש מערכות מאת עילם רותם; נכתבה עבור האנסמבל הקולי נביאי הקווינטה.
הקלטה של היצירה יצאה לאור בהוצאת פאן קלאסיקס בשנת 2013.
המחקר האקדמי של המקרא ושל תקופת המקרא שולל בדרך כלל את ההיסטוריות של תקופת האבות משום שהסיפור המקראי גדוש בפרטים אנכרוניסטיים המשקפים את תקופת המלוכה המאוחרת, ולזמן זה מתארכים את כתיבת סיפורי האבות.
לדעת האגיפטולוג דונלד רדפורד, הפרטים הכלולים במסורות יוסף משקפים את המחצית השנייה של המאה ה-7 לפנה"ס, כלומר בערך בימי יאשיהו.
בין היתר ציין רדפורד כי כל ארבעת השמות המצריים הנזכרים בסיפורי יוסף הפכו לנפוצים מאוד במצרים של המאה ה-7 לפנה"ס: צפנת פענח, פוטיפר, פוטי-פרע ואסנת.
יוסלס איי.די (Useless ID) היא להקת פאנק ישראלית.
הלהקה הוקמה בחיפה בסוף שנת 1994 על ידי ארבעה צעירים בגילאי 18–20.
הסבר חלקי לשם הלהקה, כפי שמדווח האתר הרשמי שלה, הוא שבצה"ל אין משמעות לתעודת הזהות (לדסקית זיהוי) שלך כל עוד אתה בחיים.
די הוקמה בשנת 1994 בחיפה.
לאחר כשנתיים של הופעות קטנות בעירם ונגינה עם להקות קטנות אחרות, החליטו חברי הלהקה לנסות מזלם בארצות הברית.
סיבוב הופעות זה נמשך חצי שנה, במהלכו הופיעו בכל רחבי המדינה.
סיבוב הופעות זה גרר אחריו עוד חמישה סיבובי הופעות בצפון אמריקה, שניים באירופה ואחד ביפן.
התפנית הגדולה של הלהקה חלה בשנת 1999 כאשר כריס רואו מלהקת THE ATARIS שמע את הלהקה, והזמין אותם להקליט אלבום מפוצל.
האלבום הראשון, שהכיל שבעה שירים נקרא "Let It Burn", ויצא בחברת קונג פו.
בעקבות האלבום הוחתמה הלהקה בלייבל קונג פו והוציאה בשנת 2001 את אלבומה "Bad Story, Happy Ending" בהפקתו של רואו.
באלבום זה הצטרף ללהקה המתופף עידו בלאונשטיין.
האלבום נמכר בכ-70 אלף עותקים ברחבי העולם, ובעקבותיו יצא למסע הופעות של חצי שנה בארצות הברית, אירופה, אוסטרליה ויפן.
בשנת 2003 הוציאה הלהקה את אלבומה "No Vacation from the World", בהפקה מקדימה של טוני סליי סולן להקת "No Use For A Name" ובהפקה בפועל של אנגוס קוק.
האלבום זכה להצלחה גדולה ביפן, שם הגיע למקום החמישי בדירוג המכירות.
בשנת 2004 השתתפה הלהקה באלבום האוסף האמריקאי "Rock Against Bush", יחד עם להקות כגון גרין דיי והפו פייטרס.
לאחר מכן שבה הלהקה לארץ ויצאה לסיבוב הופעות.
בדצמבר אותה שנה הוציאה הלהקה את אלבומה "Redemption" ביפן וישראל, שיצא ביולי 2005 בשאר העולם.
האלבום הוקלט במשך חודש בקולורדו שבארצות הברית, עם המפיק ביל סטיבנסון, לשעבר מתופף להקת הפאנק Black Flag.
את סיבובי ההופעות לאחר האלבום ערכה הלהקה עם המתופף החדש יונתן חרפק.
באותה שנה הצטלמה הלהקה לסרט התיעודי "חצוצרות יריחו" בבימויה של ליז נורד, העוסק בסצנת הפאנק הישראלית.
בשנת 2005 השתתפה הלהקה בסרט הישראלי "שנת אפס", תחת השם הפיקטיבי "להקת דאדא", אשר מורכבת מחברי הלהקה ואהד פישוף, סולן להקת נושאי המגבעת כסולן.
בסרט נראה ההרכב במועדון "הפטיפון" כשהוא מבצע את שירו של רמי פורטיס, "רד מעל מסך הטלוויזיה שלי".
בשנת 2006 החליטה חברת התקשורת הישראלית הוט למנות את חברי הלהקה למנחים של תוכנית הנוער "אקזיט" המשודרת בערוץ 3. דבר זה עורר התלהבות נרחבת בקרב מעריצי הלהקה.
בסוף השבוע שלפני עליית התוכנית, פורסם ראיון פרובוקטיבי עם חברי הלהקה במוסף "7 לילות" בעיתון ידיעות אחרונות.
בתגובה החליטה "הוט" לפטרם מהגשת התוכנית.
בראיונות שונים בתקשורת הבהירו חברי הלהקה כי דבריהם הוצאו מהקשרם וכי נעשה להם עוול על לא כלום, אך חברת הוט לא חזרה בה מהחלטתה.
בספטמבר 2006 השיקה הלהקה בהוצאה חגיגית (ובמסע הופעות תואם) אלבום DVD אודותיה, "Ratfaces Home Videos".
באוקטובר 2008 יצא אלבום האולפן השישי של הלהקה, אשר הוקלט שוב בקולורדו בהפקתו של ביל סטיבנסון.
האלבום נקרא: "The Lost Broken Bones" ("העצמות השבורות האבודות").
באוגוסט 2009 פורסם שיר מתוך אלבום משותף עם הזמר מוקי.
ב-2010 יצא האלבום המשותף עם מוקי אשר מכיל את השירים "מה לך נפשי", "הנה עיר" (בשיתוף עם קרן פלס; משמש גם כשיר הפתיחה של "TLV - עושים את תל אביב"), "לא רוצה להתבגר" (המשמש כשיר פתיחה של הסדרה "רמזור"), "עוד יבואו ימים טובים יותר" ועוד.
בעוד שהנגינה מציעה התבססות על סוגות הפופ פאנק והפאנק רוק, מוקי אחראי על הרוב המוחץ של השירה לאורך 11 שירי האלבום, אשר עוסקים באהבה, התבגרות ובורגנות.
בתקופה זו יותם בן חורין הקליט במקביל אלבום סולו.
בשנת 2012, יצא אלבום האולפן השמיני של הלהקה, "Symptoms", ובשנת 2016 יצא האלבום התשיעי "State is burning".
יותם בן חורין - בס ושירה
קורי בן יהודה - תופים
Room of Anger - (אולפני פלאפל 1995)
Demo (Hashsub) - (אולפני פלאפל 1995)
שיתוף פעולה עם אמנים ישראלים
"שקוראים לו סופרמן" - עם דן תורן
"אנסתזיה" - עם דן תורן
"בחור לבן" - עם דן תורן (שלושת השירים מתוך אלבומו של דן תורן "משיג גבול")
"רד מעל מסך הטלוויזיה שלי" - עם אוהד פישוף (מתוך הסרט שנת אפס)
"מחר" - עם אביב גפן (מתוך התוכנית "אקזיט" שנגנזה)
"לו הייתי פירט" בפרויקט עבודה עברית.
"מה לך נפשי"- שיתוף פעולה עם מוקי (דני ניב).
"הנה עיר"- שיתוף פעולה עם קרן פלס ומוקי
"לא רוצה להתבגר"- שיתוף פעולה עם מוקי ושיר הנושא של הסדרה "רמזור"
תוצרת הארץ - הערוץ הראשון (2006)
מוזיקה היום - הטלוויזיה החינוכית (2006)
אקזיט רבולושן - ערוץ HOT3 (נגנז, 2006)
יוסף הוא דמות בדיונית שיצרו דודו גבע וחנוך מרמרי בספרי הקומיקס, אותם כתב מרמרי (ומאוחר יותר החליף אותו קובי ניב) ואייר גבע.
יוסף הופיע לראשונה בשנת 1976 בספרם המשותף של מרמרי וגבע- "האביר זיק", שם הוא מופיע כמספר דמויות שוליות במספר סיפורים שונים (מלצר, רופא, פוליטיקאי וכו'...).
שמו מופיע לראשונה בסיפור "האביר זיק ואשתו של תרנגול בכיר", אך גם בסיפור זה מגלם יוסף עובד רכבת פשוט.
רק חמש שנים מאוחר יותר, בספר "הצל" (1980), שאותו אייר גבע וכתב אפרים סידון, קיבל יוסף את התפקיד הראשי העלילתי הראשון שלו.
ולמרות זאת הוא עדיין לא הפך לדמות מוכרת ובטח שלא לאהודה.
ב-1979 נמנו גבע, אז גרפיקאי ואמן קומיקס לא מוכר, וקובי ניב, אחד מהכותבים הסאטיריים המוערכים בישראל (המוכר מהמדור ומהספר "זו ארץ זו" ומתוכנית הטלוויזיה "ניקוי ראש") לערוך רצועת קומיקס שבועית למקומונים "העיר" ו"כל העיר" של רשת שוקן.
השניים, שהכירו מעבודת הגרפיקה של הספר "זו ארץ זו" (1975), החליטו לשכלל את יוסף ולהפוך אותו לגיבור הראשי של הסיפור השבועי, שלבסוף נקרא "יוסף ואחיו" (עם קריצה לסיפור יוסף התנ"כי).
במקביל למדור "יוסף ואחיו" שהתפרסם בקביעות ב"העיר", ערכו השניים רצועת קומיקס דומה במקבילו הירושלמי של העיתון - "כל העיר" וגיבוריה היו צמד הבלשים אהלן וסהלן.
המדור סיפר את סיפורו של יוסף, פקיד זוטר ויבשושי במחלקת המים של עיריית תל אביב, אנטי גיבור תמים ומפסידן המקבל בהכנעה את גורלו, עבודת פקידות אפרורית, ואת בדידותו ורווקותו הנצחיים.
יוסף, שלצידו מואנשים הקקטוס והמנורה המצויים בביתו, תואר כבלתי ישראלי ובכך הבליט את הישראליות המוקצנת של שאר אחיו המצליחים בחייהם, תוך שהם מובאים כמעין "מימוש החלום הישראלי".
במהרה הפך יוסף לדמות אהובה על קוראי המקומונים.
וכך בעבודתם על ספריהם השונים, העמידו ניב וגבע, שהפכו עם הזמן לצמד סאטיריקנים מצליח, את טורי "יוסף ואחיו" ו"אהלן וסהלן" במרכז סדרת "ספר מגוחך": "ספר מגוחך" (1981), "בנו של מגוחך" (1983) ו"מגוחך בעורף האויב" (1985).
הספרים כללו גם מדורים וסיפורים חדשים, בהם הופיעה דמותו של יוסף, לרב בתפקידי משנה אבל גם כאשר הוא עומד במרכזם.
עם אלה, יש לציין את הסדרה "יוספים גדולים בהיסטוריה" - אשר הביאה לידי ביטוי והדגישה את חשיבות דמותו הבדיונית של יוסף בראי ההיסטוריה.
בנוסף, יצרו השניים סדרת ספרי ילדים ("יוסף מספר סיפורים"), שבהם יוסף מגלם גם את דמות המספר וגם את הדמות הראשית בעלילה הפנימית: "ברטה השמנה" (1984), "עצרת הינשופים" (1984) ו"הפיל מניו יורק" (1985).
אולם, לא רק הצלחה באה עקב דמותם המצליחה של השניים, אלא גם סכסוך, שבסופו הביא להסכם (1984) שבו הצהיר גבע שלא ישתמש בדמותו של יוסף ללא אישורו ושיתופו של קובי ניב.
גבע, שצבר הצלחה אדירה מטורי הקומיקס ההומוריסטיים הייחודיים שלו, המשיך ביצירתו לעיתון "חדשות" ולאחר מכן לעיתונים "מעריב" ו"הארץ", שם בנה ויצר את דמותו המפורסמת ביותר - הברווז.
ניב המשיך בקריירת כתיבה בעיתון "חדשות", במקומון "העיר" ובמספר עבודות תסריטאות.
למרות הצלחתו, יוסף לא שרד את שנות ה-90. בשנת 1990 רצו השניים, לאחר שנים שלא עבדו יחד, להחזיר את יוסף והפעם בעיתון "ידיעות אחרונות", אך בדרך לפגישה זו ויתרו על הרעיון.
בשנת 1992 ניסו השניים להשיב לחיים את יוסף בסדרת הספרונים "יוסף חוזר בקטן", במסגרתה יצא הספרון הקצר "נקמת הנקניק" (1992).
עוד שני ספרים היו אמורים לצאת לאור בסדרה: "מסביב לעולם ב-80 שקל" ו"סמטוחה בקזבלנקה", אך לבסוף אלה לא ראו אור.
ב-1994 ארגן סינמטק תל אביב תערוכת מחווה ליוסף, ובשנת 2003 העלתה קבוצת תיאטרון מפתח תקווה הצגה המבוססת על "ברטה השמנה".
יוסף (גוסטב) אָשֶרְמַן (11 בספטמבר 1889 – 9 באוקטובר 1968) היה גינקולוג ישראלי, מנהל בית היולדות הקריה.
אשרמן נולד בשנת 1889 ברוסוביצ'ה (Rosovice), עיירה קרובה לעיר דובז'יש (Dobříš) שבמרחק שעה נסיעה מהעיר פראג.
הוא למד רפואה באוניברסיטת קארל בפראג, ובשנת 1913 קיבל תואר דוקטור לרפואה.
במלחמת העולם הראשונה, שירת כקצין רפואה בצבא אוסטרו-הונגריה בין השנים 1914–1918 והיה חבר ארגון "בר כוכבא" בפראג.
בשנת 1920 אשרמן עלה לארץ ישראל.
תחילה, שימש כרופא בעמק יזרעאל, ביבנאל ובגליל.
הוא התמחה ברפואת נשים, ניהל את מחלקת נשים ויולדות בבית החולים הדסה שברחוב בלפור בתל אביב, הקים וניהל בראשיתו את מערך טיפות חלב ומאוחר יותר הקים וניהל את בית היולדות הקריה.
פעילותו המחויבת והמתמידה בתחום המיילדות הפכה אותו לראש שירותי המיילדות והגינקולוגיה בתל אביב.
הוא מונה לפרופסור אורח באוניברסיטה העברית בירושלים.
אשרמן פרסם עשרות מאמרים רפואיים.
בין השאר תיאר תסמונת הנושאת את שמו, תסמונת אשרמן, ובה הצטלקויות והידבקויות ברחם עקב גרידה, אשר אמנם תוארה לראשונה על ידי רופא גרמני (פריש) בשנת 1894 אך זכתה לאפיון בעקבות שני מאמרים של אשרמן בשנים 1948 ו־1950. חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית לשנת 1960 (פרס כבוד).
משנת 1921 היה נשוי למלכה בת משה שמואל וילנר.
שנולדה וגדלה בשכונת נוה צדק.
השניים היו הורים לבת, נינה, שנישאה לסופר השואה הנודע יחיאל די-נור.
מתלמידיו נמנים פרופ' נדב סופרמן, ד"ר חיים אברבנאל וד"ר יהודה אריה אברמוביץ, שניהל במשך שנים רבות את בית החולים הדסה (תל אביב).
בשנת 1965 נפטרה במפתיע אשתו, מלכה.
אשרמן התגורר בתל אביב, ובשנה האחרונה לחייו בהרצליה, שם נפטר ב-1968, בגיל 79. נקבר לצידה של מלכה רעייתו, בבית העלמין נחלת יצחק.
בריאות האם: עצות לאשה ההרה, תל אביב: הסתדרות מדיצינית הדסה (ספרית בתי הבריאות של הסתדרות מדיצינית הדסה על שם נתן ולינה שטראוס), [תרפ-].
(חוברת, יצאה במספר מהדורות; מהדורה ב: תרפ"ב 1932)
אשרמן, לקראת אמהות, תל אביב: עיריית תל אביב-יפו - המחלקה לשירותי הרפואה הציבורית, תשי"ז 1957.
רבקאי (עורכים), האם והתינוק: מדריך רפואי-חנוכי להורים, תל אביב: מסדה, 1945.
יוסף-ז'וזף דדון (נולד ב-24 באפריל 1975) הוא אמן ישראלי, יליד צרפת.
עבודתו האמנותית עוסקת במתחים שבין מזרח למערב, בין דתיות לחילוניות, בין מרכז לפריפריה ובין הממשי למדומין.
היא נוגעת בקולוניאליזם, במגדר ובזהות בעזרת מגוון של מדיה אמנותית כגון וידאו, צילום, מיצג, רישום, אדריכלות ופעילות חברתית.
יוסף דדון נולד בניס, צרפת, בשנת 1975. בשנת 1980 עלה עם אמו לישראל והתיישב באופקים.
הוא התחנך במוסדות חינוך חרדיים של חסידות סאטמר במושב תפרח ובישיבות בירושלים ובני ברק.
בשנות ה-90, במקביל ללימודיו בישיבה, יצר, כאוטודידקט, ציור ובו מוטיבים יהודיים, בסגנון גרפי.
דדון התפרסם בראשית שנות ה-2000 בצרפת ובישראל בזכות סרטו "ציון" (2006–2007), שהופק בתמיכת מוזיאון הלובר ובהשתתפות השחקנית רונית אלקבץ, הפך את דדון לאמן הישראלי הראשון שמוזיאון הלובר שיתף עמו פעולה ואיפשר לו לצלם בין כתליו.
ב-2008 יצר את מחזור העבודות "במדבר", הבוחן את המציאות החברתית-תרבותית-כלכלית בעיירת הפיתוח אופקים.
לצורך הפרויקט הפיק דדון סרטים, ליקט חומרי ארכיון, יזם סיורים מודרכים, הזמין עיתונאים וניסה לגייס אנשים רבים ככל האפשר בניסיון לחלץ את אופקים ממעמדה כ"לא מקום".
מאז שנת 2010 הוא מתמקד ברישום ויוצר משטחי ענק משוחים בזפת שחורה, חומר שאותו הוא מוסיף גם לאובייקטים ולחומרים שונים.
חלק מעבודות זפת אלו הוצגו בפונדסיון ריקאר (Fondation Ricard) בפריז ובמוזיאון פתח תקווה לאמנות.
בין עבודותיו הבולטות ניתן לציין את "לוחות שנה בלתי אפשריים" (2013), שהוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות לרגל שנת ה-100 לתנועת הדאדא, ואת "יומן גבול" (Barrière protectrice, 2017), סדרת רישומי מלחמה אוטוביוגרפיים שראו אור כספר (Éditions Arnaud Bizalion).
בשנת 2017 זכה דדון בתואר אביר מסדר האמנויות והספרות מטעם משרד התרבות הצרפתי.
ביולי אותה שנה צורף הפרויקט "האביב הערבי" (233 תצלומים ו-17 עבודות וידאו שיצר דדון ב-2014) לאוסף מרכז פומפידו בפריז, ובאוקטובר הוזמן דדון לעיר ורסאי להתארח במהדורה השישית של אירוע האמנות "La Nuit de la création", שם הציג מבחר מעבודותיו הבולטות תחת הכותרת Sillons (תלמים).
ב-2018 זכה בפרס האמנות מטעם קרן רנה ולאונס ברנהיים (Fondation Renée et Léonce Bernheim).
עבודותיו של דדון הוצגו לאורך השנים בלמעלה מ-200 תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות במגוון חללים חשובים בארץ ובעולם, ביניהם FIAC (פריז); Espace Richaud (ורסאי); מוזיאון פתח תקווה לאמנות; Plateau / FRAC île-de-France (פריז); מוזיאון תל אביב לאמנות; פונדסיון ריקאר (Fondation Ricard) (פריז); ומוזיאון ישראל, ירושלים.
עבודות הווידאו שלו הוקרנו ב-White Box, ניו יורק, וכן במוזיאון הציד והטבע (Musée de la Chasse et de la Nature), באודיטוריום מוזיאון הלובר ובפאלה דה טוקיו (Palais de Tokyo), שלושתם בפריז.
עבודותיו מצויות באוספים חשובים שונים, ביניהם מרכז פומפידו, מוזיאון הלובר ו-FNAC בפריז, FRAC Normandy Rouen, מוזיאון ישראל בירושלים ומוזיאון פתח תקווה לאמנות.
1995 פרס, במסגרת תערוכה קבוצתית, ניס, צרפת
2001 פרס אליאנס, פריז, צרפת
2004 פרס האיחוד האירופי לתרבות יהודית, פריז, צרפת
2008 פרס אמן, פסטיבל קולנוע דרום, שדרות, ישראל
2008 פרס האמן הצעיר, משרד המדע, התרבות והספורט
2017 אביר מסדר האמנויות והספרות, צרפת
2018 פרס ברנהיים לאמנויות, קרן רנה וליאון ברנהיים, צרפת
2018 "אלבום משפחתי", גלריה הלובי, תל אביב.
אוצרים: לאור גריידי ואורית מור
2018 "ניירות", הקונסוליה הצרפתית, תל אביב.
2016 בשבח הסדרה, גלריה הלובי, תל אביב.
2016 "למי נועדו הנחשים הלוחשים שעל ראשיכם?", מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב מאוחד.
2015 אייל אסולין וז'וזף דדון, יומן גבול, הגלריה בקיבוץ בארי, קיבוץ בארי.
2012 אופקים, יוסף ז'וזף דדון, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, פתח תקווה.
2007 ז'וזף דדון - ציון, טרילוגיה קולנועית, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, פתח תקווה.
2006 שיני חלב, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד
2004 "עולמים", גלריה אלון שגב, תל אביב
2004 "עולמים", בית האמנים בירושלים.
2001 ברוכים הבאים למועדון, גלריה אלון שגב, תל אביב
2019 ז'קלין כהנוב: הלבנט כמשל, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב.
2019 "נפש עירומה חיים סוטין והאמנות הישראלית", משכן לאמנות עין חרוד, אוצרים: יניב שפירא, סוריה סדקובה, ד"ר בת שבע אידה גולדמן
2019 תדר פרינט פייר, תדר, תל אביב.
2019 יריד הפרינטים, בית מלאכה לצילום, תל אביב
2017 העתקת שמש 2 | מודל, גלריה הלובי, תל אביב.
2017 "ז'ה טם, רונית אלקבץ", מוזיאון העיצוב חולון, חולון.
אוצרת: יערה קידר, מנהל אמנותי: שלומי אלקבץ
2017 'רצוא ושוב': אמנים צרפתים עכשוויים ורבי נחמן מברסלב, מכון ון ליר בירושלים, ירושלים.
2017 'חומרים למחשבה', מבחר מאוסף המוזאון, מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע, אוצרות: דליה מנור, נירית דהן
2016 להיות יותר מסלע - מבוא, גלריה P8, תל אביב, אוצר: שרון תובל
2016 פוסט-פוסטמודרניזם ≠ אוטופיה, "קרוב להפליא ורועש להחריד", מוזיאון חיפה לאמנות, אוצרת: סבטלנה ריינגולד
2016 האלכימיה של המילים: אברהם אבולעפיה, דאדא, לטריזם, מוזיאון תל אביב, אוצרת: ד"ר בת שבע גולדמן־אידה
2015 "ביבליולוגיה: הספר כגוף", מוזיאון פתח תקווה לאמנות, אוצרים: דרורית גור אריה ורפאל סיגל
2015 כתמים והחתמות, מזרחיות ופלסטיניות באמנות החזותית בישראל, גלריית בית אחותי, תל אביב, והגלריה לאמנות בנצרת, נצרת.
אוצרות: שולה קשת ופריד אבו שקרה
2014 מקרינים אמנות, מוזיאון אילנה גור, יפו, אוצרת: צופיה דקל כספי
2014 "מזל וברכה", מיתוסים ואמונות טפלות באמנות ישראלית עכשווית, מוזיאון העם היהודי - בית התפוצות, תל אביבץ אוצרת: כרמית בלומנזון
2014 "עד שתצא מקולי", מוזיאון אשדוד לאמנות, אשדוד, אוצרים: יובל ביטון ורוני כהן בנימיני
2014 אורות הכרך 2, המרחב הציבורי, מודיעין, אוצרת: ניצה פרי
2014 "מידה כנגד מידה", מוזיאון פתח תקווה לאמנות, פתח תקווה, אוצרות: דרורית גור אריה והילה כהן-שניידרמן
2014 "טופוגרפיה זמנית", גלריית רד ליין, באר שבע, משתתפים ואוצרים: אור תשובה, יוסף ז'וזף דדון, ינה עבדי טובול, דניאל לויט, עירית תמרי, מרב סבירסקי, ירון אתר, ורד שילוני
2013 סוף:סוף, גלריה באאד, בצלאל, תל אביב.
2013 "מומנטום" פריז-תל אביב-פריז, גלריה מינוטאור, תל אביב.
2013 עלי באר, סלון באר שבע, המרכז לאמנות ומדיה חזותית, באר שבע, אוצרות: סתיו תיאודור ונועה בר-און אבני
2013 לילה שחור, גלריית בית אחותי, תל אביב, אוצרים: שולה קשת ויורם בלומנקרנץ
2012 מרחבים, רכישות חדשות ועבודות מהאוסף, מוזיאון ישראל, ירושלים.
2012 קופסה שחורה, הפסטיבל הבינלאומי לצילום, נמל יפו.
2012 "זוכרים את בועז" תערוכה לזכרו של בועז טל, בית האמנים, תל אביב
2012 התשוקה לפריז, מוזיאון מאנה-כץ, חיפה.
2011 אין-סלאם, אין-שלום, מוזאון בית העיר, תל אביב, אוצרות: איילת ביתן שלונסקי וקלודט זורע
2011 "מקומות מסומנים", הגלריה הפתוחה, קריית האוניברסיטה הפתוחה, רעננה.
2011 רוח דרומית : מבטים על הנגב באמנות ישראלית עכשווית, הגלריה האוניברסיטאית, תל אביב.
2011 שמ-לה: מחשבות על כסות, בית האמנים בירושלים, ירושלים, אוצרת: צופיה דקל כספי
2011 רוח דרומית : מבטים על הנגב באמנות ישראלית עכשווית, מוזאון הנגב, באר שבע.
2011 שוורצע וילדע חייה, גלריה זימק, תל אביב.
2011 "מקומות מסומנים", גלריה 10, בית מיכל, רחובות.
2010 "הזקן": דוד בן-גוריון ומורשתו בראי האמנות בישראל 2010, גלריה לאמנות ע"ש אברהם ברון וגלריית הסנאט, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
2010 "פרטי פרטים: מאוספי ארני דרוק", מוזיאון חיפה לאמנות, חיפה.
2009 תערוכת הזוכים בפרסי משרד התרבות והספורט 2008, המשכן לאמנות עין חרוד, אוצרת: גליה בר אור
2009 איסורי כלאיים, המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, חולון, אוצר: דור גז
2007 מקומי 10: אופ-אר האדריכלות העובדת, הגלריה בבית האדריכל, יפו.
אוצרות: שלי כהן ושני בר-און
2005 מזרחיות וערביות, זהות, מרחב, פצע, שורשים, מפגש, שכחה וזיכרון, מרכז קהילתי מתנ"ס, כבר קאסם.
אוצרות: שולה קשת וזאהד חרש
2005 צלמים ישראלים מצלמים את עצמם מצלמים, הגלריה האוניברסיטאית, תל אביבץ אוצר: פרופ' מוטי עומר
2004 "אתה לא נראה לי רעב" – גלריית לימבוס, תל אביב, אוצרות: מיכל שמיר ואורלי וולקוביסקי
2004 לזכרו של דן זקהיים, מקלט 209, במת מיצג, התחנה המרכזית החדשה, תל אביב
2002 אובייקט ישראלי: עניין של זמן, בית האמנים בירושלים, ירושלים.
אוכל באמנות, מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצרות: חגית אלון וסמדר גפני
2002 קליניק, גלריה רוזנפלד, תל אביב.
אוצרות: דיאנה דלל וז'וזף דדון
יוסף בן אהרן, מלך הכוזרים נודע בעיקר בשל איגרת חסדאי אבן שפרוט אל מלך הכוזרים.
הוא מוזכר גם במכתב שכטר.
שמו אינו מופיע כלל במקורות אחרים, יהודיים, מוסלמיים, ביזנטים או רוסיים.
לדעת חוקרים התומכים באותנטיות של המכתבים ובמהימנות של סיפור ההתגיירות במכתבים הכוזריים יוסף היה כגן או כגן בק של ממלכת הכוזרים באחרית ימיה, וכיהן לכל המוקדם מ-932 ועד 961 לכל המאוחר.
לפי התכתובת הכוזרית יוסף היה בנו של אהרון השני בן בנימין שליט הכוזרים משושלת בולאן.
קורותיו מתועדים באופן ישיר או כחלק מכרוניקות המצויות במכתב שכטר ובחליפת המכתבים עם חסדאי אבן שפרוט.
בתקופתו נתונה הייתה הממלכה הכוזרית בעימות צבאי עם אולג מנובגורוד נסיך רוס של קייב והפצ'נגים מחד ומול האימפריה הביזנטית תחת הקיסר רומנוס הראשון לקפנוס.
לפי מקור זה יוסף יצר קשרים עם יהודי העולם באמצעות חליפת המכתבים ובה מתוארים, מוצאם ותהליך התגיירותם של הכוזרים.
בהמשך מתועד כי חבר למדינות מוסלמיות באזור כנגד פשיטות הוורנגים.
מעט מאוחר יותר הוכרע צבא הכוזרים על ידי סוויאטוסלב, נסיך קייב ובירתם איטיל נכבשה והוחרבה.
אין תיעוד לגבי גורלו של יוסף.
על פי מכתב שכטר נתן לו מלך האלאנים את בתו לאשה.
חוקרים מתארכים את הדבר לשנת 932 ומסיקים שכתוצאה מכך זנחה הישות האלאנית את הנצרות האורתודוקסית והקאסטה השלטת שם התגיירה.
על פי מסמך זה בתקופת שלטונו הייתה הגירת יהודים משטחי האימפריה הביזנטית לממלכת הכוזרים, בשל רדיפתם על ידי הביזנטים.
יוסף בן חסן היה סולטאן השושלת העלווית, ששלט במרוקו מ-1912 עד מותו בשנת 1927.
יוסף נולד בעיר מקנס לסולטאן חסן הראשון ולאשתו החמישית, רוקייה, אישה צ'רקסית מקונסטנטינופול .
הוא היה הבן הצעיר מבין בניו של הסולטאן חסן הראשון.
הוא ירש את כס המלוכה מאחיו, הסולטאן עבד אל-עפייד, שהודח אחרי חוזה פאס (1912), שהפך את מרוקו למדינת חסות צרפתית.
הוא היה חבר השושלת העלווית .
שלטונו של יוסף היה סוער ולווה בהתקוממויות תכופות נגד ספרד וצרפת.
החמור שבהם היה התקוממות הברברית בהרי הריף, בהנהגתו של עבד אל-כרים ומרד שבטי הסאהרה, בהנהגת בנו של מה אל-עינין, אחמד אל-היבא.
אמנם זה התחיל במקור באזור השליטה הספרדית בצפון הארץ, אולם התפשט אף לאזור שהיה בשליטה צרפתית, עד שקואליציה של צרפת וספרד הביסו את המורדים בשנת 1925. כדי להבטיח את ביטחונו האישי, העביר יוסף את בית המשפט מפאס לרבאט, ששימשה מאז כבירת הארץ.
שלטונו של יוסף הגיע לקיצו, כאשר נפטר לפתע מאורמיה ב-17 בנובמבר 1927, ובנו מוחמד החמישי עלה לשלטון במקומו.
יוסלה (ג'ו) ברנשטיין Bernstein; 7 בנובמבר 1877 – 21 בינואר 1931) היה מתאגרף במשקל נוצה מניו יורק.
הוא התחרה שלוש פעמים על האליפות במשקל נוצה, אך הפסיד בשלוש ההתמודדויות.
כינויו בשנות ה-90 של המאה ה-19 היה "גאוות הגטו".
ברנשטיין החל להתחרות במקצוענות בגיל שש עשרה, בשנת 1894. ב-27 ביולי 1896, הוא פגש את דולי ליונס, מתאגרף יהודי, בקרב שהסתיים בתיקו בן שמונה סיבובים במועדון האתלטים פאלם בניו יורק.
ברנשטיין נלחם עם ליונס פעמיים נוספות.
הקרב עם מתאגרף יהודי ידוע מברוקלין, שיכול למשוך המונים, הביאה את ברנשטיין לידיעתו של קהל יהודי גדול בתחילת הקריירה שלו.
ברנשטיין התחרה עם הטובים ביותר בחטיבתו.
הקרב הראשון שלו במשקל נוצה עבר עשרים וחמישה סיבובים מלאים עם האלוף במשקל נוצה ג'ורג דיקסון, ב-2 ביוני 1899 במועדון האתלטיקה ברודוויי, בברוקלין.
דיקסון בדיוק לקח את התואר במשקל נוצה מדייב סאליבן ב-11 בנובמבר 1898. הוא החזיק בו עד ינואר 1900. ברנשטיין התאגרף עם דיקסון בקרב בן שישה סיבובים ב-15 בספטמבר 1898, שהסתיים ללא הכרעה בפילדלפיה, זמן קצר לפני שדיקסון קיבל את התואר.
בגיל 23 ברנשטיין עשה צעד נוסף בדרך לתואר לאחר שניצח פעמיים את האלוף לשעבר סולי סמית' בניו יורק, פעם אחת על ידי נוק-אאוט.
הפעם, ב-2 בנובמבר 1900, הוא נלחם באלוף משקל הנוצה האגדי טרי מקגוברן.
בניסיון השני שלו בתואר, ברנשטיין נכשל בסיבוב השביעי בלואיוויל, קנטאקי.
ברנשטיין נלחם במתאגרף יוצא הדופן בני יאנגר, אחד ממתאגרפי משקל הנוצה הבודדים שאי פעם גבר על האלוף במשקל נוצה אייב אטל.
ברנשטיין הפסיד ליאנגר ב־18 בדצמבר 1901 בשישה סיבובים בשיקגו.
הוא הפסיד ליאנגר שוב בשישה סיבובים בשיקגו ב-10 בפברואר 1902. חודשיים לאחר מכן, יאנגר גבר על אטל ב-24 באפריל 1902 בקרב אליפות קשה מאוד בסיבוב התשע עשרה בסנט לואיס, אך מעולם לא זכה בתואר, למרות שהפרסומים הועמדו על ידי מקורות כאליפות משקל נוצה.
ב־16 באוקטובר 1902, ברנשטיין ערך את הקרב השלישי והאחרון לאליפות במשקל נוצה עם יאנג קורבט השני.
ברנשטיין לא הצליח להמשיך להילחם במחזור השביעי, ולכן הפסיד את הקרב בזכות נוק-אאוט טכני.
בעיתונות נכתב שהקרב היה לפני קהל גדול של 3000, צופים וכי "אין ספק שברנשטיין היה מסוגל להמשיך, אך הוא פרש בגלל העובדה שבסיבוב השביעי נשברה לו עצם ביד שמאל." "סביר להניח שההתמודדות הייתה מוכרזת כתיקו אילו היה זה סוף הקרב".
ברנשטיין נפטר מסרטן בניו יורק ב-21 בינואר 1931, בגיל 52.
יוסל קוטלר (ביידיש יאָסל קאָטלער ; 1896 האימפריה הרוסית - 11 ביוני 1935 ניו יורק ארצות הברית) היה אומן רב תחומי, משורר, סופר, סאטיריקן, מחזאי שכתב ביידיש, מאייר, מעצב, בובנאי ומייסד תיאטרון הבובות הראשון ביידיש בארצות הברית ומהבולטים בתאטרוני הבובות שם.
קוטלר נולד בעיירה במחוז ווהלין (כיום באוקראינה).
התייתם מהוריו בגיל צעיר והיגר עם אחיו כנער בשנת 1911 לארצות הברית.
הוא החל לעבוד בעיתון היידי הסאטירי "גרויסער קונדעס" בעריכת משה נאדיר.
הוא שימש בעיתון כמאייר וכתב סיפורים קצרים, שם בשנת 1922 פגש את זוני מאוּד שהפך לשותפו לעשייה.
בעידוד משה נאדיר כתב שירים וסיפורים חלקם פורסמו בעיתוני ילדים ובכתבי עת לספרות, כגון "נייַ ייִדיש" בעריכת המשורר אברהם רייזן.
כמו כן פרסם טור יומי בעיתון היידי הקומוניסטי "מאָרגן־פרײהײט".
קוטלר ומאוד החלו לעסוק גם בעיצוב תפאורה ופתחו ביחד סטודיו בכיכר יוניון.
בשנים לאחר מלחמת העולה הראשונה עלתה בארצות הברית הפופולריות של תיאטרון הבובות.
בשנת 1923 שכר מוריס שוורץ את קוטלר, מאוּד וחברם האומן יעקב טוורקוב (Jack tworkov) כמעצבי תפאורה לתיאטרון שלו.
בעונת 1924–1925 העלה התיאטרון של שוורץ את ההצגה"כישופמאכערין".
הוא רצה לשלב בסצנת השוק גם תיאטרון הבובות.
הוא הזמין אצל השלושה את עיצוב התפאורה כולל יצירת תיאטרון הבובות.
בסופו של דבר, שוורץ לא שילב את הבובות בהצגה אבל כתוצאה מהחוויה החליטו השלושה ליצור תיאטרון בובות משל עצמם.
בשנת 1925 הקימו השלושה את תיאטרון הבובות היידי מודיג'אקוט ששמו הוא הלחם של שמותיהם.
טוורקוב שהתנגד ליצירה פוליטית פרש מהתיאטרון, ששמו הפך למודיקוט.
הצגות התיאטרון עסקו בפולקלור יהודי, בהווית המהגרים היהודיים בארצות הברית ובביקורת פוליטית.
התיאטרון זכה להצלחה בקרב דוברי היידיש ובקרב מעמד הפועלים.
התיאטרון יצא למסע הופעות תחילה בצפון אמריקה וקובה ובשנת 1929 יצא למסע ממושך באירופה והופיע בין השאר בערים לונדון פריז וורשה וילנה ומוסקבה, המסע זכה להצלחה גדולה.
במקביל לפעילות התיאטרון המשיך קוטלר לכתוב ולאייר ספרים וכתבי עת לילדים ביידיש, לעיתים בשיתוף עם מאוּד.
בשנת 1933 נפרדו מאוד וקוטלר.
קוטלר המשיך ליצור תיאטרון בובות, לאייר ולכתוב.
בשנת 1934 פרסם את הספר מונטערגאנג.
קוטלר החל לעבוד על פרויקט של הפקת סרט תיאטרון בובות על פי ההצגה הדיבוק הוא הכין גרסה ראשונית של סרט כדי לעניין מפיקים בהוליווד.
בשנת 1935 בדרכו מערבה נהרג בתאונת דרכים במדינת איווהבלווייתו השתתפו כעשרת אלפים מלווים
השיר פּאַרטיזאַנער ליבע (אהבת פרטיזן) נכתב על ידי קוטלר והולחן על ידי אליהו טייטלבוים, עבור אחת מההצגות בתיאטרון הבובות.
השיר פונה ל"מרים האהובה" (ליבע מאַריאָן) ומתייחס למאבק קומוניסטי.
לשיר נכתב תרגום לעברית בשם "עלי בריקדות".
בגרסה העברית, השיר פונה ל"שרה האהובה" והוא נכתב ברוח רוויזיוניסטית בידי איש האצ"ל מיכאל אשבל והפכה להמנון של אנשי האצ"ל.
די סוחרים פון פעפער (סוחרי הפלפל) - בספר פיר קינדער אפערעטעס יצא לאור בווילנא 1933 ( הולחן בידי מיכאל גלבארט )
מונטערגאַנג - ניו יורק 1934
יוסף (ג'וג'ו) אוחנה (1 בינואר 1954 – 13 בנובמבר 1973) היה חייל צה"ל, בעל עיטור המופת על מעשה הגבורה שגילה בקרב, במהלך מבצע קינוח לכיבוש מוצב החרמון לקראת סופה של מלחמת יום הכיפורים בחזית הסורית.
אוחנה נולד במרוקו בשנת 1954 לסולטנה ואברהם.
הוא עלה ארצה בשנת 1955 עם משפחתו.
הוא למד בבית-הספר היסודי "חוני המעגל" וסיים את לימודיו התיכוניים בחצור הגלילית.
אוחנה התגייס לצה"ל בתחילת נובמבר 1971 והוצב בחטיבת גולני, בגדוד "הבוקעים".
על שירותו הוענק לו "אות השירות המבצעי".
ב-22 באוקטובר 1973, השתתף אוחנה בקרב על החרמון.
הוא התרומם כשהמאג בידו וירה לעבר הכוחות הסורים.
כשהוא ללא מחסה ירה לכיוון הצבא הסורי.
במעשהו אפשר לפנות את הפצועים ולטפל בהם.
משאזלה התחמושת שלו, חזר להביא תחמושת והמשיך לחפות על חבריו שפינו את הפצועים, וכך עמד שעה וחצי עד כניעת הצבא הסורי בצהריים.
כשלושה שבועות לאחר מכן, ב-13 בנובמבר 1973, במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית, נורה אוחנה ונהרג בעת קרב יריות שהתחולל באזור מזרעת בית ג'ן.
אוחנה הובא למנוחות בבית-העלמין בנהריה.
הוא השאיר אחריו אב, אם, שלושה אחים ואחות.
לאחר מותו הועלה לדרגת רב-טוראי.
בחודש מאי 1975 הוענק לו עיטור המופת על ידי הרמטכ"ל מרדכי גור:
לאחר מותו תרמו הוריו ספר תורה לזכרו, לבית הכנסת "עץ חיים" בחצור הגלילית.
שבועון "במחנה" פרסם כתבה אודות מעשה גבורתו, ושמה "חיפוי עד הסוף".
יוסמיטי סאם הוא דמות מצוירת שמופיעה כחלק מסדרות לוני טונס ו-Merrie Melodies, שהופקו על ידי האחים וורנר.
הוא נקרא על שם הפארק הלאומי יוסמיטי שבקליפורניה, ונחשב לאויב המושבע של באגס באני.
יוסמיטי סאם מתואר בדרך כלל כבעל כוונה רעה, הוא אגרסיבי במידה מוגזמת ונוהג לנפנף באקדחיו.
יש לו שנאה יוקדת לארנבים, ובפרט כלפי באגס באני.
ממבט חיצוני הוא אדם נמוך קומה, בעל שפם ארוך מאוד, וחובש לעיתים קרובות כובע רחב שוליים, דוגמת כובע קאובוי.
הוא הופיע ב-33 סרטים מונפשים מאז שהוצג לראשונה ב-5 במאי 1945.
היוצר פריץ פרילינג הציג את הדמות יוסמיטי סאם לראשונה בסרט "טריגר הארנב" (Hare Trigger) שהוקרן ב-1945. בהתנהגות הזועפת שלו, הקול הצווחני, המזג הלוהט והקומה הנמוכה, יוסמיטי סאם היה במידת מה קריקטורה של פרילינג עצמו.
למרות שהוא הכחיש לחלוטין כל קשר בינו לבין הדמות, חברי צוות ההפקה הודו שפרילינג שאב השראה מעצמו ביצירת הדמות.
פרילינג אמר בעצמו בריאיון כי "יש לי אותו מזג, אני קטן, ופעם היה לי שפם אדום".
פרילינג יצר את יוסמיטי סאם כדי ליצור אויב קשה יותר עבור באגס באני.
עד אז, אויבו המרכזי של הארנב המצויר היה אלמר פאד, אדם עדין וטוב לב, שגרם לבאגס לצאת לעיתים הבריון בעימותים ביניהם.
במשך 19 השנים הבאות, למעט בסרט אחד, הייתה ליחידה של פרילינג זכות בלעדית על סאם באולפני האחים וורנר.
על אף שהוא היה קאובוי, סאם הוכנס לכל דמות אפשרית: פיראט, אביר, ליגיונר רומי, טבח, סוהר, דוכס, חייל קונפדרציה, מטפס הרים שווייצרי ואפילו חייזר.
במדינות מסוימות התקבעה דמות הפיראט שלו, ובאיטליה ובצרפת הוא מכונה לעיתים קרובות "סאם הפיראט".
סאם נחשב לקשוח ואגרסיבי יותר מאלמר פאד, ולומד מהר מהטעויות שלו, מה שמונע ממנו ליפול באותו תכסיס פעמיים.
עם זאת, על אף ההתלהמות שלו, הוא לא מתוחכם יותר, ובמפגשיו עם באגס הכעס המוגזם שלו מנוגד לשלווה של הארנב.
הוא גם בעל גאווה רבה, ובכל פעם שבאגס מאתגר אותו הוא נענה לאתגר, גם אם הדבר דורש ירידה לפיר מכרה או נפילה למים.
סאם כיכב גם בשני פרקים ב"תעלומות סילבסטר וטוויטי", כשבראשון הוא בעל מטע תאנים ובשני היה בעל עדר פרות תת-מימי שנועד להרוס שטחי מרעי תת-מימיים.
כמו כן, סאם כיכב בסרטון משלו בשם "Honey's Money" שבו הוא מחליט להינשא לאלמנה עשירה (ולא יפה במיוחד) על מנת לחיות על חשבונה, אך הוא מגלה, על הדרך, את הקושי בזוגיות וגם שהוא הפך לאב חורג לבנה שגדול עליו במידותיו.
יוסמיטי סאם נחשב לאנטגוניסט הגדול ביותר של באגס באני, וקורא לעצמו בגאווה האדם הרשע והקשוח ביותר במערב.
בין הדמויות שהוכנס לתוכן ניתן לציין:
חייל קונפדרציה: בהיותו חייל קונפדרציה בסרט Southern Fried Rabbit, סאם מנסה למנוע מבאגס באני לחצות את קו מייסון–דיקסון.
עם זאת, המלחמה לא מתרחשת בזמן הסרט, ובאגס אומר לסאם שהמלחמה נגמרה "לפני 90 שנה".
סאם מתעקש, ומסרב לעזוב את העמדה לפני שיקבל פקודה מפורשת מרוברט לי.
ייתכן שבדיחה זו קיבלה השראה מחיילים יפנים שהמשיכו להילחם עשרות שנים אחרי תום מלחמת העולם השנייה.
סוהר: בסרט Big House Bunny, יוסמיטי סאם כולא את באגס באני באשמה שגויה שניסה לברוח מהכלא, וגוזר עליו 99 שנות מאסר.
במהלך שהותו במאסר, באגס באני מערים על סאם כמה פעמים ואף גורם לו להיכלא בעצמו.
לבסוף, הוא משחרר את באגס באני מהכלא, ועל כך הוא נכלא בידי מנהל הכלא.
פיראט: בסרט Buccaneer Bunny, סאם ידוע בשם "Sea Goin' Sam", והוא מנסה לקבור את האוצר שמצא בחוף, אך באגס באני מנסה למנוע זאת ממנו.
בסרט Captain Hareblower, הוא משמש כקפטן של ספינת פיראטים, ושם הוא נתקל בספינת הסוחר של באגס באני.
העימות ביניהם מסתיים אחרי שבאגס באני מצית את חדר אבק השריפה של סאם וגורם להתפוצצות הספינה שלו, ומאוחר יותר סאם עושה את אותו הדבר בתגובה בספינה של באגס באני.
קאובוי: בסרט Sahara Hare, יוסמיטי סאם מקבל את השם "ריף ראף סאם", קאובוי צפון אפריקני ששולט בסהרה.
כשבאגס באני נקלע למקום בחיפושיו אחר חופי מיאמי, סאם רודף אחריו למצודה במדבר.
שם, הוא מנסה לפרוץ למצודה שמגנה על הארנב.
לבסוף באגס באני עוזב ומשאיר את סאם למלכודת, שגורמת למצודה כולה ולו להתפוצץ.
טייס גרמני: בסרט Dumb Patrol, יוסמיטי סאם הוא טייס קרב גרמני שמנסה להפיל את מטוסו של באגס באני ללא הצלחה.
מטפס הרים: בהופעתו בסרט Piker's Peak, סאם משתתף בתחרות שבה מי שיגיע לפסגת ההר הגבוה בעולם יזכה בסכום כסף גדול.
הוא מתחיל לטפס, אך בגובה של אלפי רגל, הוא נתקל בבאגס באני שמשתתף גם הוא בתחרות.
יוסמיטי סאם עושה מאמצים להכשיל את באגס באני, אך נכשל בכך שוב ושוב.
חייזר: בסרט המצויר Lighter Than Hare, יוסמיטי סאם הוא חייזר שמנסה ללכוד את באגס באני ולהביאו לכוכב שלו.
לאחר שכל מתקפות הרובוטים שלו נכשלות, יוסמיטי סאם מצליח ללכוד רובוט שבנה באגס באני, רק כדי שכשיגיע לכוכב שלו, הרובוט יתפוצץ.
לגיונר רומאי: בסרט המצויר Roman Legion Hare, יוסמיטי סאם הוא חייל בדרגה בכירה שנשלח על ידי הקיסר נירון להביא לו קורבן לזירה בקולוסיאום.
כאשר הוא מוצא את באגס, מתחיל מרדף איתו שהתרחש רובו בקולוסיאום עצמו, ועל הדרך סאם הסתבך עם כל האריות שנמצאים שם.
כאשר הוא כולא את באגס בזירה, האריות רודפים לבסוף אחריו ואחרי נירון על מנת לטרוף אותם.
דוכס: בסרט המצויר From Hare To Hair, הוא דוכס אנגלי מהמאה ה-17 שנקרא בשם "סאם, דוכס יוסמיטי".
כאשר מגלה שדודו, המלך החליט להפסיק את הקצבה שלו.
סאם מרוב ייאוש, מסכים לקבל את באגס לאחוזתו, בתמורה למיליון פאונד, רק אם הוא יהיה בעל מזג מתון כלפיו.
באגס מתנהג נורא בכל דרך אפשרית על מנת לבחון את סאם שלא ייצא מכליו, כי אחרת הוא יפסיד את הכסף.
סאם מחליט להיפטר מבאגס בכל מחיר.
עד בסופו של דבר הראה שהוא למד את לקחו, הוא הפסיד כבר את הכסף.
אביר: בסרט המצויר "האביר האבירי באגס" הוא אביר שחור שבאגס נשלח להביא את החרב המזמרת שהוא לקח מהמלך ארתור ובעל דרקון מצונן (שהיווה השראה לדינגו הדרקון מהסדרה "הזעפן").
רובינזון קרוזו: בסרט Rabbitson Crusoe, הוא מופיע בתור רובינזון קרוזו, שחי על אי בודד, ניזון מקוקוסים ומתחמק מהתקפות של כריש אחד.
כאשר באגס נסחף אל האי בסירה מאולתרת, הוא מחליט לגוון בתפריט שלו לאחר שנמאס לו מאכילת קוקוסים, ולבשל את באגס.
אינדיאני: בסרט Horse Hare, הוא מכונה "סאם המומר" (אדם לבן שהצטרף אל האינדיאנים במלחמתם נגד הלבנים) כאשר הוא מפקד על חבורת אינדיאנים נגד באגס שהיה טוראי ששרת בחיל המשמר בשנת 1886, אשר היה צריך לשמור על המצודה מפניהם.
בסוף סם נקלע למלחמה בין האינדיאנים לבין המשמר.
טבח: בסרט Shishkabugs הוא הטבח המלכותי של איזה מלך אחד.
שנאלץ להכין לו באחת הפעמים האסנפפר (תבשיל שמכיל בשר ארנבים), אז הוא נאלץ לבשל את באגס שבא לבקש ממנו כוס גזר קצוץ.
בכל הפעמים באגס שיטה בו, דבר שגרם למלך להוציא את סאם להורג.
בהמשך באגס הפך לטבח תחתיו (לאחר שהוא הוציא מודעת דרושים עבור משרת הטבח) ובאגס נתן לו את התבשיל, שלמעשה היה זה גזר.
צייד גולגולות: באחד הסרטונים החדשים של הלוני טונס שיצאו בשנות האלפיים.
סאם הוא צייד גולגולות שרכוב על אופנוע והלך לצוד את באגס בגלל פרס כספי היה על ראשו.
וכאשר הוא צד אותו התברר לו שמדובר בארנב הלא נכון, שכן הארנב האמיתי כבר נתפס.
רב חובל: באחד מפרקי הסדרה "New Looney Tunes" סם הוא רב חובל בספינת קיטור שאליה נקלע באגס בטעות.
חוקר ארצות: בסרטון "Sam-merica" סאם הוא חוקר שמגיע לאי וקורא לו בשם "סם-מריקה".
תוך כדי הוא מכריז עליו בעלות ותוך כדי מנסה להיפטר מבאגס שהוא תושב האי כבר 20 שנה.
סמוראי: בסרטון "Yosemite Samurai" היה סמוראי שנשא את אותו שם כותרת.
עובד בפארק שעשועים: באחד מפרקי הסדרה "New Looney Tunes" סאם הוא עובד ברכבת הרים כאשר הוא נוקשה בחוקיו ומנסה לעצור את באגס שהפר את החוק של "אין כניסה לארנבים" ועלה על הרכבת.
חייל בריטי: בסרטון "Bunker Hill Bunny" סאם הוא חייל בריטי בשם "סאם ואן שאמם" שנלחם לבדו מול באגס שנלחם לצד ארצות הברית בעת "הקרב בגבעת בנקר" בשנת 1776. לאחר כמה ניסיונות כושלים להביס את באגס, הוא החליט להצטרף לצבא ארצות הברית במלחמתם נגד הבריטים.
כורה זהב: בסרטון " 14 Carrot Rabbit" סאם מכונה "צ'יליקוט סאם" בעל שטח לכריית זהב בתקופת הבהלה לזהב שלוקח מאנשים שבאים לכרות זהב בשטחו.
כאשר הוא מגלה שלבאגס יש חוש למציאת זהב, הוא מחליט להעסיקו בתמורה לאחוז שווה מהרווחים, אך בפועל תכנן לקחת את הרווח לעצמו.
תושב סיביר: באחד מפרקי הסדרה "New Looney Tunes" סאם מכונה "סאם הסיבירי" והוא מתכנן לקחת את פרוותו של באגס ולהכין ממנה כובע פרווה חדש, לאחר שכובעו הקודם נגזל על ידי נשר.
מאלף אריות:באחד מפרקי הסדרה "New Looney Tunes" סאם הוא מאלף אריות בקרקס שמתחרה בבאגס מי מצליח לאלף את האריה יותר טוב.
סולטן: בסרטון הלקט "Hare-abian Nights" סאם הוא סולטן שמפיל אומנים באים לארמונו אחד אחרי השני.
כשבאגס נקלע למקום, הוא נדרש לספר סיפור שעצמו מורכב מכמה סרטונים שלו.
כשסאם מנסה להילו לבריכת התנינים שנמצאת מתחתיו, באגס מפעיל את מתג הכיבוי ומפעיל אותו שנית כשסאם ניצב מעליו ומפיל אותו אל הבריכה ונהיה הסולטן החדש.
יוסלפו בארנס (באנגלית ובגרמנית: Joselpho Barnes; נולד ב-12 בדצמבר 2001 באוברהאוזן שבגרמניה) הוא כדורגלן גנאי-גרמני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת סנט טרוידן מליגת העל הבלגית.
בארנס הוא בנו של כדורגלן נבחרת גאנה בעבר סבסטיאן בארנס .
בארנס גדל במחלקות הנוער של SpVgg אינגלבאך, SpVgg לאוצרט, VfL לברקוזן, SV ברגיש גלדבך 09, פורטונה קלן ושאלקה 04. בשנת 2020 החל לשחק בקבוצת המילואים של שאלקה 04, ובהמשך שיחק בקבוצות וירטון וריגה.
ב-30 ביוני 2023 חתם על חוזה לשנתיים בסנט טרוידן מליגת העל הבלגית.
בארנס זכה עם נבחרת גאנה עד גיל 20 בטורניר גביע אפריקה לאומות עד גיל 20 בשנת 2021.
יוסמיטי היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמה ותעלומת רצח של נטפליקס המתרחשת בפארק הלאומי יוסמיטי בכיכובם של אריק באנה, לילי סנטיאגו, רוזמרי דה ויט וסם ניל.
הסדרה שודרה לראשונה ב-17 ביולי 2025.
ביולי 2025 פורסם כי הסדרה חודשה לעונה שנייה, שתצולם במהלך שנת 2026 ותהיה מוכנה להפצה בראשית 2027.
קייל טרנר (אריק באנה) הוא סוכן אכיפת חוק שעובד עבור רשות הפארקים בפארק הלאומי יוסמיטי.
לאחר שמתגלה גופה של אשה צעירה, החקירה לוקחת אותו לכיוונים מפתיעים ומפחידים.
אריק באנה – קייל טרנר, סוכן מיוחד של שירות החקירות של שירות הפארקים הלאומיים (ISB) בפארק הלאומי יוסמיטי, שעדיין מתאבל על אובדן בנו הצעיר מלפני 6 שנים.
סם ניל – פול סוטר, שומר הפארקים הראשי של יוסמיטי והמנטור של טרנר
רוזמרי דה ויט – ג'יל בודווין, גרושתו של טרנר, שהייתה מורה בעבר.
לילי סנטיאגו – נאיה ואסקז, מפקחת חדשה בפארק בשירות הפארקים הלאומיים שעברה ליוסמיטי מלוס אנג'לס ומסייעת לטרנר עם לוסי, קורבן הרצח לכאורה.
וילסון בת'ל – שיין מגווייר, קצין ניהול חיות הבר ביוסמיטי, ששימש בעבר כפקח בצבא
ויליאם סמילי – ברוס מילץ', פקח פארק ותיק ביוסמיטי
ראול טרוחיו – ג'יי סטיוארט, עמית וחבר ילידי של טרנר, המספק תובנות לגבי סמלים ומורשת מקומיים.
ג'ו הולט – לורנס המילטון, מפקח הפארק, המתמקד בתדמית הציבורית בעיצומו של המשבר.
ג'וש רנדל – סקוט בודווין, בעלה הנוכחי של ג'יל, שהוא רופא שיניים.
עזרא פרנקי – לוסי קוק, קורבן הרצח לכאורה שנודעה בתחילה כג'יין דו, עם סיפור רקע מורכב הכולל התעללות והיעלמות.
ניקולה קורייה-דאמוד – אסתר אוולוס, עורכת דין שלוחצת על טרנר בנוגע להיעלמותו של שון סנדרסון שנעלם לפני 6 שנים.
טרבור קרול – מר בגיי
אומי פיצפטריק גונזלס – גאל, בנה של נאיה וסקז
עזרא וילסון – כיילב, בנם של קייל וג'יל
הסדרה הופקה על ידי Warner Bros.
היא נכתבה על ידי מארק סמית' ואל סמית', שהם גם מנהלי הסדרה והמפיקים בפועל לצד אריק באנה, שגם מככב, ג'ון וולס וארין ג'ונטו טוד בלאק וטוני שואו, סטיב לי ג'ונס וקליף רוברטס.
סם ניל, לילי סנטיאגו, רוזמרי דה ויט וילסון בת'ל הצטרפו לצוות השחקנים ביוני 2024.
הצילומים החלו בוונקובר, קולומביה הבריטית, ביוני 2024. בין אתרי הצילום היה גם פארק צ'יפ קר.
רבי יוסף אבן צדיק (בקטלאנית: Yosef ibn Saddiq; בערך 1075–1149) היה דיין, משורר ופילוסוף יהודי בספרד בימי הביניים; מחבר ספר הפילוסופיה "עולם הקטן".
מעט ידוע על חייו של רבי יוסף אבן צדיק.
הוא למד תורה מפי רבי יצחק אבן גיאת, ויש אומרים מפי רבי יצחק אלבאליה, היה גאון תלמודי, וכיהן כדיין בקורדובה.
דיינותו נתמשכה בתקופה הקשה ביותר בתולדות יהודי אנדלוסיה, בה גדודי האלמוחידון מצפון אפריקה פגעו קשות באוכלוסייה היהודית, מאורעות שיש להם הדים בשיריו.
השתתף בתחרות שירים שהתקיימה בחוג המשכילים שליד גרנדה.
רבי משה אבן עזרא הזכירו בראש חבורת משוררים שהצטיינו ברוך ונעימות, והצליחו לחבר שירים בתכלית היופי, מתובלים בדמיונות ומשלים; ותיאר אותו כבעל מזג טוב, נכון לבוא לעזרת ידידיו, וידיו רב לו בהלכה.
נודע בעבור ספרו הפילוסופי "עולם הקטן".
חיבר גם ספר בחכמת ההגיון שלא נשתמר.
המאירי כלל את רבי יוסף אבן צדיק בין גדולי הרבנים שהיו בספרד.
כוונת הספר לבאר על דרך הקיצור והקירוב ידיעת האדם אמיתת עצמו לפי שמידיעתו לעצמו ידע הכל, ועל-כן נקרא עולם קטן, ומזה ידע את השם יתעלה ויעשה רצונו.
הספר כולל הקדמה וארבעה מאמרים:
בהקדמות והצעות יצרך עליהם להבא ובמיני העולם הזה ושהוא חולף אין לו עמידה.
בידיעת האדם עצמו ושהוא עולם קטן ומה העניין בשבילו קראוהו הפילוסופים עולם קטן.
בביאור כללים מן המעשים הטובים ומעבירות והגמול והעונש ואמיתתם.
הספר עולם הקטן נכתב במקור בשפה הערבית, ולא נשתמר אלא תרגומו לעברית.
יש הסבורים כי הספר תורגם על ידי רבי משה אבן תיבון, אך החוקר משה שטיינשניידר סבור כי התרגום מתאים לסגנונו של נחום מערבי.
הספר "עולם הקטן" יצא לאור לראשונה על ידי ר' אהרן ילינק.
הספר יסודו בשיטה נאו-אפלטונית, המעורבת עם אריסטוטליות ותורות מועתזיליות.
בטבע נמשך אחר חכמי הכלאם.
אמנם הוא משתמש במושגים 'חומר' ו'צורה' שהם מושגים אריסטוטליים, אך בניגוד לפילוסופים הוא טוען שהחומר הוא העצם האמיתי והצורה אינה אלא מקרה.
צורת הגופניות משותפת מלבד החומר לכל הגופים.
גם לרוחניים יש חומר המתייחס אל הצורה כיחס הסוג אל המין.
נפש היחיד מקורה בנפש העולמית.
הכרת האדם תביא להכרת העולם.
מוכיח את מציאות אלוהים מקיום העולם.
טוען שמוצא העולם מהרצון האלוהי שטעמו רק טוב האל.
תפיסת האלוה היא סופיות בו, מכאן שאין בו תפיסה.
אף אינסופיות אין לתאר בו.
תוארי אלוהים חיוביים הם ביחס לפעולתו ושליליים ביחס לעצמותו, וכל תואריו אינם אלא לצורך ההתדמות אליו במוסריות.
תכלית האדם להכרה שלמעלה מן החושים, ואותה הכרה היא הכנה למוסר.
שיטתו כאן דומה מאוד לשיטת הרמב"ם שמוצאת ביטוי בסוף חיבורו מורה הנבוכים, אם כי הרמב"ם מעיד שלא הכיר את ספרו.
יוסף אבן צדיק נמנה עם משוררי תור הזהב של יהדות ספרד שבדורם של רבי משה אבן עזרא ורבי יהודה הלוי.
חיבר שירי שבח, שירי חשק, קינות, ושירי קודש (רשויות, סליחות, גאולות, וזולת).
בין שירי השבח בולט שיר האזור "נומי אהא נגזל" בו מתואר, לראשונה בשירת ספרד העברית, קונצרט שנערך בחליל ובכינור.
עם שירי הקודש שלו נמנים "יפתה עלמת חן", "יעל ארוכה", "לו אור קדושי", "יונת אלם רחוקים", "יונה איך תהמי", "קח נא אסירך", והזולת הפילוסופי "ארחמך צורי ונפשי עד תברך שמך" התואם את השקפתו בספרו "עולם הקטן".
בשירי החול דימויים הלקוחים משיר השירים ומהשירה הערבית.
חלק משירי החול כתובים בצורה קלאסית ובנימה רצינית, וחלקם בנימה בדוחה.
שירי השבח חוברו ללא פניות, ונעדרים חנופה, בהיותו בלתי תלוי בנדיבים.
שירי הקודש כתובים במבנה מוקפד, רציניים ומאופקים, מעוצבים בדפוסים טרופיים וצורות חריזה מסובכים, וברקמה צלילית עשירה.
רבי יהודה אלחריזי כתב על שיריו בספר תחכמוני: "רבי יוסף בן צדיק ברוח שירו יקרע ים המדע קרעים / מפרק הרים ומשבר סלעים / ובתוקף מיליו הררי עד יעתיק / ומי מרה ימתיק / ובעת ישחו כל בנות השיר תתרוממנה קרנות צדיק".
בגניזה הקהירית נשתמרו חמש העתקות משירים אחדים ליוסף אבן צדיק, מה שמלמד שהיו מקובלים על העם וחביבים עליו לפני תשע-מאות שנה.
מחוץ לגניזה נשתמרו רק שירים בודדים שלו, ולפיכך עם גילוי הגניזה בדורות האחרונים, שיריו כמו נתגלו מחדש.
יוסף אבן צדיק, ספר עולם הקטן, לפסיא תרי"ד.
יצחק הוזיק, יוסף אבן צדיק, בספרו "היסטוריה של פילוסופיה יהודית בימי הביניים", ע' 125–149, ניו-יורק: מקמילן 1916 (באנגלית).
ז'ורז' ויידה, הפילוסופיה והתאולוגיה של יוסף אבן צדיק, בתוך "ארכיבים של היסטוריה דוקטרינית וספרותית של ימי הביניים", כרך 17, ע' 93–181, 1949 (בצרפתית).
קולט סיראט, יוסף אבן צדיק, בספרה "הגות-פילוסופית בימי-הביניים", ירושלים: כתר 1975.
צבי בלומברג, תורת המוסר במשנתם של אברהם בר חייא, יוסף אבן צדיק ואברהם אבן דאוד, ב-"תרביץ", כרך מו ג/ד, ע' 236–240, תשל"ז.
חיים שירמן, אבו עמר יוסף בן-יעקב אבן צדיק, בתוך "ידיעות המכון לחקר שירה עברית", כרך שני, ע' קסג - קעד, שוקן: ברלין תרצ"ו.
יונה דוד, שירי יוסף אבן-צדיק, יוצאים לאור על פי כתבי-יד ודפוסים, ירושלים: האקדמיה האמריקנית למדעי היהדות, תשמ"ב.
מאשה יצחקי, ישן וחדש בשירי יוסף אבן-צדיק, דבר, משא, כ"ח בתשרי תשמ"ג, 15 באוקטובר 1982, ע' 20.
טובה רוזן-נוקד, לתולדות 'משפחה' אחת של שירי אזור, ב-"תרביץ", כרך נב, חוברת ג, ניסן-סיון תשמ"ג, ע' 523–528.
יוסף טובי, נגינה וכלי נגינה בשירת החול העברית בספרד: שיר השבח של יוסף אבן צדיק לכבוד יצחק אבן ברון, ב-"דפים למחקר בספרות", 17/16, תשס"ח-תשס"ט, ע' 101–137.
יוסף אבידר (רוכל; י"ח באייר תרס"ו, 7 במאי 1906 – 13 בספטמבר 1995) היה מראשי "ההגנה" ומאלופי צה"ל הראשונים; סגן רמטכ"ל "ההגנה", ראש אגף אפסנאות (אג"א), מפקד פיקוד הצפון, מפקד פיקוד המרכז, ראש אגף המבצעים, שגריר ישראל בברית המועצות וארגנטינה, מנכ"ל משרד העבודה.
נולד כיוסף רוכל בקרמניץ שבפלך ווהלין שבמערב האימפריה הרוסית (כיום במערב אוקראינה).
גדל בבית ציוני רווי עברית.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל והתגייס בירושלים לארגון ההגנה שנה לאחר מכן, התקדם בו והפך לאחד מראשיו.
היה פעיל בזמן המנדט הבריטי בהברחה וייצור של נשק בלתי-לגאלי לארגון "ההגנה".
ב-1929 (מאורעות תרפ"ט) היה מפקד העיר העתיקה, ובהמשך מונה לסגן מפקד העיר ירושלים.
ב-1931, במהלך אימון חניכים בשימוש ברימונים, איבד בתאונה את כף יד ימין.
בשנת 1931, בעת ששהה בווינה למטרות ריפוי, פגש את ימימה טשרנוביץ, לימים הסופרת ימימה אבידר-טשרנוביץ, ונשא אותה.
בשובו לארץ ישראל עבד במועצת פועלי תל אביב ושימש מנהל לשכת העבודה.
באותה תקופה היה חבר מרכז ההגנה ומונה כמפקד פלוגות הפועל.
אבידר היה ממקימי מכון איילון – מפעל מחתרתי תת-קרקעי לייצור כדורים.
מלבד זאת, אבידר פיקד על קורסים שונים (קורסי מ"מים לקצינים, קורסי מפקדות) וארגן את "גדוד משמר הרכבות" של הנוטרים (שמטרתו הייתה להבטיח תנועת רכבות סדירה בזמן המרד הערבי הגדול) ואף פיקד עליו (1938).
אבידר היה גם מפקד העליות של חומה ומגדל.
תפקידיו הנוספים בהגנה היו מפקד קורסים ארציים, מפקח כללי, מפקד גליל הצפון (1941–1943), ראש לשכת ההדרכה (לה"ד) במטה הכללי של ההגנה (1944), מפקד בית הספר לקצינים, ומנהל התעשייה הצבאית (1945–1946).
בהמשך היה סגן רמטכ"ל ההגנה (1946–1947) ובמסגרת זאת פיקד על מבצע העלאת 11 הנקודות בנגב.
בתפקידו זה נעצר על ידי הבריטים והוחזק בכלא עזה במשך כמה ימים עד ששוחרר.
מיולי 1947 ובמהלך מלחמת העצמאות היה ראש אגף אפסנאות (אג"א).
בתפקידו זה היה אחראי לריכוז נשק מחזיתות אחרות לצורך מבצע נחשון.
ב-10 במאי 1948 נחטף יחד עם מנחם ברבש ושני אנשי הגנה נוספים, על ידי אנשי לח"י, שביקשו לשחרר את ראשי הארגון בחיפה.
אלה נעצרו שלושה ימים קודם לכן על ידי ההגנה שביקשה למנוע פעילות של לח"י נגד הבריטים.
אבידר וחבריו הוחזקו במלונת שומרים בכרם ליד זכרון יעקב ואבידר קשר קשרים עם שומריו במטרה לתכנן בריחה.
לאחר מספר ימים הושג הסכם בתיווך לוי אשכול לשחרור הדדי של חטופי ההגנה ולח"י עם התחייבות של לח"י שלא לפעול נגד הבריטים ואבידר שוחרר.
לאחר השחרור התבטא אבידר על אנשי לח"י שיש להם "שנאה זואולוגית לבריטים", אמירה שצוטטה רבות במהלך השנים.
עם קום המדינה, היה אבידר מראשוני אלופי צה"ל.
באוקטובר 1949 מונה למפקד פיקוד הצפון וביוני 1952 למפקד פיקוד המרכז.
בשנת 1953 יצא להשתלמות לקצינים בכירים באנגליה.
לאחר תפקידו האחרון (1953–1955) כראש אגף מטה כללי (אג"ם) השתחרר מצה"ל.
אבידר כיהן כשגריר בברית המועצות (1955–1958), שימש מנכ"ל משרד העבודה (1958–1960) וכיהן כשגריר ישראל בארגנטינה (1961–1965); עם סיום תפקידו זכה לעיטור על שם המשחרר חוסה דה סן מרטין, העיטור הגבוה ביותר בארגנטינה.
מתפקידו האחרון התפטר עם כניסתו לפעילות במפא"י.
התמנה ב-1966 למנהל רשות החברות הממשלתיות.
במאי 1968 נבחר למבקר הראשון של הסתדרות העובדים הכללית והחליף בכך את המוסד לביקורת.
הדו"ח הראשון של אבידר כמבקר נגע לקרן הפנסיה קרן הגמלאות המרכזית, אשר לא נערכו לו תחזיות אקטואריות מעודכנות.
הדו"ח פורסם ברעש גדול בעיתונות ועורר את ראשי הקרן לפרסם תגובות שטענו שהדו"ח אינו נכון.
לימים, הייתה הקרן בין אלו שהולאמו במסגרת הטיפול במשבר קרנות הפנסיה הגרעוניות.
הדו"ח השני של אבידר נגע למפעלי המשביר לתעשייה אשר עוד טרם פרסום הדו"ח פורק בגלל כישלונו.
דו"חות הביקורת, ובמיוחד פרסומם ועלות משרד המבקר, עוררו תרעומת רבה בקרב ראשי ההסתדרות, שהקימו בסוף 1970 את ועדת ירוחם משל שהמליצה על שינויים בסמכויות המבקר, באופן שאבידר ראה כמצר את צעדיו.
אבידר ניסה למנוע את קבלת המלצות ועדת משל, ובין השאר הגיש באפריל 1971 מכתב התפטרות שיכנס לתוקף אם ישונו סמכויותיו.
בסוף מאי 1971, עם קבלת התיקונים במועצת ההסתדרות, התפטר אבידר מתפקיד המבקר.
לאחר התפטרותו מתפקיד מבקר ההסתדרות, הלך ללמוד סובייטולוגיה באוניברסיטה העברית.
בשנת תשל"ט (1979) סיים דוקטורט בסובייטולוגיה, עם עבודה שכותרתה "היחסים בין המפלגה לבין הצבא בברית המועצות: 1953 עד 1964", ואשר בהמשך התפרסמה כספר באנגלית בשם "The party and the army in the Soviet Union" (תחילה ב-1983 בהוצאת מאגנס, ואחר-כך ב-1985 בהוצאת Pennsylvania State University Press).
בירושלים בשכונת גבעת משואה קרוי רחוב על שמו.
יוסף אבידר, בדרך לצה"ל: זכרונות אלוף אבידר, הוצאת מערכות - משרד הביטחון, 1970 - זיכרונות.
הערכים על לוגיסטיקה ב"הגנה" אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992.
צה"ל בחילו - אנציקלופדיה לצבא ולביטחון, כרך 17 - "תעשיות ביטחוניות", הוצאת רביבים.
גרשון ועליזה ריבלין, זר לא יבין - ספר הכינויים, בהוצאת משרד הביטחון.
לכסיקון כוח המגן - ה"הגנה", הוצאת משרד הביטחון.
ישראל יוסף (יוסק'ה) שפירא (ט"ו בטבת תרפ"ז, 20 בדצמבר 1926 – כ"ה בטבת תשע"ד, 28 בדצמבר 2013) היה איש חינוך ועלייה, מראשי תנועת בני עקיבא והמפד"ל, כיהן כשר בלי תיק בממשלות ישראל.
יוסף שפירא נולד בירושלים לחיה שרה ולרב ישעיהו שפירא, אשר נודע בציבור בתור "האדמו"ר החלוץ", ממייסדי "הפועל המזרחי", ואחיו של האדמו"ר מפיאסצ'נה – קלונימוס קלמיש שפירא.
מנעוריו היה פעיל בתנועת הנוער "בני עקיבא".
היה חבר בקיבוץ עין צורים, אך בהמשך עזב את הקיבוץ והתיישב בבני ברק.
בשנת ה'תשי"ד (1954) היה בין מקימי המזכירות העולמית של בני עקיבא, ועמד בראשה כיושב ראש המזכירות במשך למעלה משני עשורים (ה'תשט"ו-ה'תשל"ז 1955–1977).
כיהן גם כראש מחלקת העלייה והנוער ("עליית הנוער") בסוכנות היהודית (בין השנים ה'תשל"ח-ה'תשמ"ג 1978–1983), ובתקופתו נפתחו תוכניות ללימודים תיכוניים בישראל לצעירים יהודיים מהגולה, לקידום מנהיגים צעירים ולקליטתם.
בשנת 1983 הוחלף בתפקיד על ידי אורי גורדון, כדי לפנות מקום למינוי אליעזר שפר לתפקיד בכיר בהנהלה הציונית מטעם המפד"ל.
בתחילת 1980 נמנה עם הרב חיים דרוקמן בין הפעילים המרכזיים שהקימו את חוג איתנים במפד"ל, שחרתו על דגלם את עידוד ההתנחלות בכל ארץ ישראל, חינוך וצמצום פערים, עלייה ואורחות חיים צנועים.
במרץ 1983 החליטו לפרוש מהמפד"ל ולהקים את "מצ"ד – מחנה הציונות הדתית", אשר התמודדה במסגרת סיעת "מורשה" לכנסת האחת-עשרה.
יוסף שפירא כיהן כשר בלי תיק מטעם מצ"ד (מבלי להיות חבר כנסת) בממשלת האחדות הלאומית בראשות שמעון פרס ולאחריו יצחק שמיר (ט"ז באלול ה'תשמ"ד 13 בספטמבר 1984 – י"ד בטבת ה'תשמ"ט 22 בדצמבר 1988).
בטקס השבעתו כשר שינה מן הנוסח הרשמי והתחייב לשמור אמונים "למדינת ישראל, ראשית צמיחת גאולתנו, ולחוקיה".
לאחר מספר דקות התבקש לשוב ולהצהיר מחדש.
בין השנים ה'תשמ"ט-ה'תשנ"ג (1989–1993) כיהן כיושב ראש הראשון של קרן "גרוס" לקידום חיילים משוחררים.