tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוועד הערבי העליון החל במשא ומתן עם מלכי ערב על נוסח טיוטה ל"קול-קורא" שיפורסם על ידם, תוך עדכון ממשלת בריטניה בתוכן הטיוטות.
המשא-ומתן ארך כחודש שלם וב-10 באוקטובר פורסם בארץ ישראל ה"קול-קורא" של המלכים הערבים אל ערביי ארץ ישראל להניח את נשקם כדי להעניק סיכוי לדיפלומטיה: .
באותו יום פרסם הוועד הערבי העליון קריאה לעם להפסיק את השביתה והמהומות.
הממשלה נתנה למורדים ארכה של שבוע להפסקת פעילותם.
רוב החבורות התפזרו, מלבד כוחותיו של קאוקג'י בשומרון, שראה בהפסקת המרד הפוגה זמנית בלבד, לצורך הפסקת השביתה, שאחריה הוא יתחדש.
בתגובה לכך, הקיף הצבא את החבורות של קאוקג'י.
הוועד הערבי העליון פנה לעזרת הנציב העליון, ועקב חששם מפני התחדשות המרד בקרב הכפריים, הותר לקאוקג'י ואנשיו לחצות את הירדן ולצאת בחזרה לעיראק.
ב-11 באוקטובר 1936, לאחר 175 ימים, הסתימה השביתה הכללית.
עם הפסקתה שככו גם המהומות בארץ.
הערבים ראו בסיום השביתה ובהפסקת פעולות הכנופיות שביתת נשק בלבד כדי להניח לוועדת החקירה הבריטית למצוא נוסחה מדינית חדשה לארץ ישראל שתעלה בקנה אחד עם דרישות הוועד הערבי העליון.
בשלב הזה של המהומות (עד סוף אוקטובר), נרצחו 91 אנשים ביישוב היהודי ו-369 נפצעו, הותקפו 19 בתי ספר, 9 בתי תינוקות ויתומים ו-3 בתי מבוגרים.
אירעו כ-900 מקרי פגיעה ביישוב היהודי, נערכו 380 התקפות על רכבות ואוטובוסים, כ-17,000 דונמים חקלאיים הושמדו ו-200,000 עצים נעקרו, מאות בתים נהרסו, ושלושה מקרי חילול בתי עלמין.
למרות זאת, החיים במשק היהודי לא נפגעו משמעותית ותחבורתו לא שותקה.
הוועד הערבי העליון החל בשל כך להסיט את ההתקפות אל כוחות הביטחון של הממשלה.
עם סיום השביתה והאלימות, ניצלה ההנהגה הפלסטינית את ההפוגה להתארגנות מחדש.
הושם דגש על איסוף כספים, כדי לאפשר את חידוש השביתה והמרד, במקרה ויוחלט לחדש אותם.
האיסוף נעשה באמצעים המוכרים: מגביות בין העשירים, הטלת אימה על המסרבים לשלם, מכירת תמונות של גיבורי המרד והיטל בשיעור אחוז אחד על הפרדסנים וסוחרי ההדרים, בנימוק שעונת ההדרים הייתה גורם מרכזי בהחלטה להפסיק את השביתה.
הוועד הערבי העליון החליט להמשיך בחרם הכלכלי על היהודים גם אחרי תום השביתה.
לאחר הפסקת השלב הראשון של המרד, שמרו הכנופיות על הנשק והתחמושת שלהן במחסנים נסתרים.
הצבא סירב לקחת על עצמו את המשימה לפרוק הערבים מנשקם ללא שיוכרז משטר צבאי.
מאז סתיו 1936 התנהלה בכפרים ובערים תעמולה לרכישת נשק ולחידוש האלימות על ידי אנשי הדת עובדי המועצה המוסלמית העליונה.
בחודש מאי 1936 מינתה הממשלה הבריטית ועדת חקירה מלכותית, בראשותו של הלורד פיל (שכיהן בעבר כשר לענייני הודו) על מנת לברר את גורמי היסוד של המהומות אשר פרצו בארץ ישראל בקשר עם התחייבויותיה של בעלת המנדט כלפי הערבים וכלפי היהודים.
ולברר האם לאור פירוש נכון של הוראות המנדט יש לערבים או ליהודים תלונות מוצדקות על אופן הגשמת המנדט בעבר ובהווה.
ואם יוברר לוועדה שיש יסוד של ממש לאותן התלונות, להגיש הצעות לסילוקן ולמניעת הישנותן.
שר המושבות הסכים לצמצם מאוד את מכסת רישיונות ההגירה, אולם הוועד הערבי העליון מימש את איומו והחרים את הוועדה.
לאחר שנשמעו קולות הקוראים לבטל את החלטת ההחרמה, וכן בלחץ המלכים הערבים, החליט הוועד הערבי העליון ב-6 בינואר 1937 לחזור בו מהחלטתו ולהופיע בפני הוועדה.
סמוך לעזיבתה את הארץ, החליט המופתי אמין אל-חוסייני להופיע בפניה.
ביולי 1937 פורסם דוח ועדת פיל, ובו שלושה חלקים: סקירה היסטורית על הבעיה הארצישראלית, טענות שני הצדדים לסכסוך ותוכנית לפתרון בצורה של חלוקת הארץ לשתי מדינות (כ-20 אחוז ליהודים וכ-75 אחוזים לערבים) ואזור קטן שיישאר תחת המנדט הבריטי.
ועדת פיל הכירה בעקרון של חילופי אוכלוסין בין המדינה היהודית למדינה הערבית.
הוועדה גם המליצה על ביצוע הדרגתי של תוכנית החלוקה ובתקופת המעבר מימי המנדט עד להקמת שתי המדינות יהיה על הממשלה הבריטית לאסור רכישת קרקעות על ידי היהודים באזור המיועד למדינה ערבית ולקבוע את העלייה לפי כושר הקליטה של אזור המדינה היהודית בלבד.
הוועדה העריכה כי מסקנותיה לא ישביעו רצון אף צד מן הצדדים ובכל זאת ראתה בפתרון החלוקה יתרונות לערבים וליהודים.
הוועדה המלכותית ראתה בחלוקה פשרה צודקת לגבי שני העמים על אף שידעה שלא בנקל יסכימו לתוכנית המוצעת.
היא הזכירה להם את הפתגם האנגלי האומר "טובה מחצית הכיכר מאפס לחם" וביקשה בכך להדגיש כי היתרונות של החלוקה מכריעים את חסרונותיה וגם שאם החלוקה אינה מספקת את כל רצונות אף אחד מהצדדים, היא נותנת לשניהם חירות וביטחון.
באביב וקיץ 1937 התחדשו מעשי הטרור, בעיקר נגד ערבים מתונים שנחשדו בתמיכה בתוכנית החלוקה שנידונה בוועדת פיל.
אולם בניגוד למרד ב-1936, לא לקחו אנשי האופוזיציה הנשאשיבית חלק בחידוש המרד.
בסוף יוני 1937 נעשה ניסיון לרצוח את פח'רי נשאשיבי, ובתחילת יולי עזבו ראע'ב נשאשיבי ויעקוב פראג', נציגי "מפלגת ההגנה" הנשאשיבית את הוועד הערבי העליון.
המרד לא ייצג מעתה את כל ערביי הארץ, אלא רק את חוגי "אסתיקלאל" והחוסיינים.
הוועד הערבי העליון דחה את המלצות ועדת פיל בוועידת בלודאן, שנערכה ב-8 בספטמבר 1937.
חלקה של האופוזיציה הנשאשיבית בוועידה היה קטן, ואנשיה לא השתתפו בהתייעצות הסודית שנערכה עם תום הוועידה.
בהתייעצות זו הוחלט לחדש את המרד במלוא הכח.
האלימות התחדשה ב-26 בספטמבר 1937, עם רצח שליחי הכנופיות את איש השלטון הבריטי לואיס אנדרוס, תומך בתוכנית 'הבית הלאומי היהודי', עם התמנותו למושל הגליל.
רצח זה ולחץ דעת הקהל בבריטניה אילצו את הממשלה לפעולה תקיפה כלפי הערבים.
בניגוד לתגובתם למהומות ב-1936, הפעם לא הסתפק הצבא בהתגוננות, אלא לקח את היוזמה בידיו.
הוא רדף אחרי המורדים והתקיף אותם במקומות המסתור שלהם.
ב-1 באוקטובר 1937 פזרה הממשלה את הוועד הערבי העליון (ואת כל הוועדות הלאומיות) והכריזה עליו כגוף בלתי חוקי.
אמין אל-חוסייני פוטר ממשרתו כנשיא המועצה המוסלמית העליונה (והודח ממשרת המופתי של ירושלים) והמועצה עצמה פוזרה.
הוצאו פקודות מאסר נגד חברי הוועד הערבי העליון ומנהיגים נוספים.
רבים הצליחו להימלט מן הארץ, ובראשם אמין אל-חוסייני.
ביום בריחתו, ב-14 באוקטובר, נעשו מספר התקפות על אוטובוסים יהודיים, רכבות, קווי טלפון צינור הנפט ומתקנים צבאיים, בעיקר באזור ירושלים, אך גם בגליל התחתון.
ההתקפות הללו נעשו על פי תוכנית מוכנה מראש.
זה היה ראשיתו של גל טרור שנמשך חודש ימים וגרם למעשי תגמול מצד יהודים.
מסע טרור נערך נגד האופוזיציה, שרבים מאנשיה נטו לתמוך ברעיון החלוקה.
בתגובה לכך, באוקטובר 1937 מסרו אנשי אופוזיציה משכם מידע לשלטונות, שהוביל למאסרם של מספר מפקדים חשובים.
ב-9 בנובמבר 1937 נרצחו חמישה חברי גרעין "במעלה" פועלי הקרן הקיימת שסללו דרך בהר הרוח ליד קריית ענבים, בידי אנשי ה'כנופיות' הערביות לאחר קרב ורוביהם נשדדו.
הרצח הכה בתדהמה את היישוב היהודי, אך הסוכנות היהודית החליטה על מדיניות איפוק והבלגה.
לקראת סוף נובמבר 1937 דעך גל האלימות בשל התקרבות עונת הגשמים, אך בעיקר עקב נקיטת צעדים צבאיים יעילים.
נעשו פעולות עונשין נגד כפרים שסיפקו מקלט למורדים, בין אם מרצון או מתוך כפייה.
בתי הדין הצבאיים הטילו עשרות פסקי-דין מוות שהיו מבוצעים מיד כדי להטיל אימה על האוכלוסייה.
בין הנתלים היה פרחאן אל-סעדי, אחד מהבולטים שבאנשי "אח'ואן אל-קסאם".
בנובמבר התפזרה חבורתו של שיח' עטיה אחמד עוד מבלד א-שייח', לאחר שמפקדם ברח לסוריה.
בסוף דצמבר, לאחר שנחלו מפלות על ידי הצבא, התפזרו והסתתרו בסוריה גם החבורות בפיקודם של חאג' מוחמד, עבדאללה אל-אצבח ומחמוד סלים אל-מח'זומי ("אבו אחמד").
אולם כעבור חודש שבו עטיה אחמד עוד ועבדאללה אל-אצבח לארץ וחידשו את פעולתם למשך חודשיים, אז התקיפו מחנה צבאי ליד אום אל-פחם ואת טירת צבי, עד שהוכו שוב על ידי הצבא.
במרץ 1938 שני המפקדים הללו נהרגו ואנשיהם התפזרו.
בפברואר 1938 נכנס לתפקיד הנציב העליון הרולד מקמייקל.
באביב 1938 חלה ירידה משמעותית בפעולות המרד, לאחר שמנהיגיו הבינו כי החבורות אינן מסוגלות להתמודד חזיתית מול הצבא הבריטי.
ריכוז הצבא בגליל, ככל הנראה כדי למנוע הכנסת נשק מסוריה, גרם להעברת מרכז הכובד של המרד לאזורים המרכזיים בארץ.
אחת הפעולות הנרחבות של הבריטים לדיכוי המרד היה הקמתן של מעל 60 מצודות טגארט ברחבי הארץ.
מצודות אלה שימשו כבסיסי פעולה לצבא הבריטי וכתחנות משטרה וכן יועדו, בשילוב עם גדר הצפון, למנוע כניסת כוחות ערביים ממדינות שכנות לארץ.
באמצע יוני 1938 המגמה התהפכה, מכיוון שסיום עונת הבציר והאסיף אפשר לפלאחים להצטרף לחבורות, מבלי להינזק מדי כלכלית.
רוב המפקדים חזרו מסוריה ובתחילת יולי חלה עלייה משמעותית בפעילות המורדים בכל הארץ.
באוגוסט הם הצליחו להשתלט על רוב הדרכים וגם על ערים רבות.
בקיץ כבר השתלטו על רוב האזור ההררי של הארץ.
הם הסתובבו בשכם חמושים ללא הפרעה.
צינור הנפט מעיראק לחיפה ומסילות רכבת חובלו לעיתים קרובות.
בקיץ הוצתו תחנות הרכבת בדרום הארץ.
המורדים הרסו את כל תחנות הרכבת בין ירושלים ללוד ואת רוב התחנות בין לוד לגבול עם מצרים.
תנועת הרכבות בין לוד לירושלים פסקה, והתנועה בין תחנת לוד למצרים לוותה באבטחה צבאית כבדה.
המורדים הצליחו להרוס קילומטרים רבים של גדר הצפון בגבול עם לבנון, ושל קווי טלפון בין שכם לירושלים.
הם ערכו פשיטות על באר שבע, חברון, בית לחם ויריחו והתקיפו בהן תחנות משטרה, משרדי דואר, בנקים, ואת משרדי העיריות.
מספר תחנות משטרה נפלו לידי הפושטים, שהצטיידו בנשק שהיה בהן, ותחנות אחרות ננטשו על ידי השוטרים וכתוצאה מכך חובלו.
בעקבות לקיחת הנשק מתחנות המשטרה, נסגרו כל התחנות בדרום מלבד אלו שבחברון ובעזה.
קצין המחוז של ג'נין נרצח במשרדו בתחנת המשטרה.
המורדים הטילו מצור על יפו וכוחות הממשלה נאלצו לפנות את באר שבע ואת יריחו.
בספטמבר כבר חדל הממשל האזרחי לתפקד.
במהלך 1938 זכו הערבים להישגים מרשימים, בעיקר בשל מיעוט השימוש שנעשה בצבא במשך חודשים רבים.
הצבא נמנע מכניסה לאזורים גדולים בחבלי ההר והסתפק בסיורים אוויריים והפצצות מעטות.
התקפות קשות נערכו על הרבעים היהודיים בערים המעורבות ועל יישובים יהודיים קטנים ומבודדים.
בכמה מהן חדרו מורדים אל תוך השכונה או היישוב ורצחו יהודים בבתיהם.
מטרה קבועה להתקפות היו יהודים שעבדו בשדות או שנסעו בדרכים.
חלק מהם נחטפו לפני שנרצחו.
ב-2 באוקטובר 1938, מאות כפריים נכנסו אל שכונה יהודית בטבריה, שלטו ברחובותיה במשך שעתיים, הציתו בניינים רבים (בהם בית כנסת) ורצחו 20 יהודים, מחציתם ילדים.
אלכס מוריסון, שהגיע לעיר זמן קצר לאחר הטבח, ראה גופות של תינוקות כשהן עדיין בוערות.
ביומנו כתב: "הגופות העירומות של הנשים העידו שהתוקפים עשו שימוש זוועתי ביותר בסכיניהם".
מעשי הזוועה נגד יהודים עוררו פעולות תגובה מצד האצ"ל.
הארגון הניח פצצות בשווקים ערביים בחיפה ובירושלים ותקף נוסעים ועוברי אורח ערבים.
מספר מעשי תגמול כאלו נעשו גם על ידי חברי ההגנה.
החל מסתיו 1937 ועד סוף המרד היה למורדים מטה עורפי בדמשק, שכונה "הוועדה המרכזית של הג'יהאד".
האיש המרכזי בה היה עזת דרוזה והיא פעלה על פי הוראותיו של אמין אל-חוסייני, ששהה בלבנון.
הוועדה הסתייעה ב"וועדה להגנת פלסטין" הסורית ומלבד דרוזה, הונהגה על ידי שני חברים נוספים בוועד הערבי העליון, ג'מאל אל-חוסייני ואכרם זעיתר.
בשלב מוקדם השתתף בה גם עבד אל-קאדר אל-חוסייני, עד ששב באביב 1938 אל המורדים באזור ירושלים.
בקיץ אותה שנה הצטרף לוועדה מפקד המורדים הראשי בגליל, ח'ליל מוחמד עיסא, במקביל לתפקידו הפיקודי.
הפעילים הפלסטינים בוועדה עסקו בגיוס מתנדבים סוריים, איסוף כספים ורכישת נשק וציוד צבאי למרד.
אולם בשנת 1938 התגבש המבנה הפיקודי של המורדים ללא קשר לניסיונות הוועדה למנות עליהם מפקד כללי, ונותר באותה מתכונת של שנת 1936: מפקדים אזוריים, שתחתיהם חבורות בפיקוד מפקדים ישירים.
אף על פי שפעלו במסגרת מחתרתית, לבשו כמה מחשובי המפקדים מדים וענדו על עצמם דרגות.
המפקד הראשי היה עבד א-רחים חאג' מוחמד מד'נאבה ליד טולכרם, אולם באופן מעשי שלטונו היה מצומצם לאזורו.
שאר ראשי הכנופיות לא נשמעו לו וחלק מהם נלחם בו, במיוחד עבד א-ראזק, שרצה את תפקיד המפקד העליון.
בסתיו 1938 יזמו המפקדים את הקמת "משרד המרד הערבי בפלסטין", אולם הגוף הזה לא מילא את ייעודו.
בספטמבר 1938 כינה עצמו חאג' מוחמד "המפקד הכללי של המורדים הערבים בפלסטין", ואילו יריבו עבד א-ראזק כינה עצמו "המפקד הכללי של המורדים בסוריה הדרומית".
כינוי זה שיקף ככל הנראה את התמיכה שקיבל ממנהיגות המרד בדמשק.
חאג' מוחמד התנגד לרציחות הפוליטיות שביצע עבד א-ראזק עבור אמין אל-חוסייני וגם ל"חיסול בוגדים" וסחיטת כספים, אותם שלח לאחיו בביירות.
שני הצדדים ביקשו מראש הכנופיות מוחמד אל-צאלח ("אבו ח'אלד") לתווך ביניהם.
הוא קרא להם לפגישה ב-13 בספטמבר בדיר ע'סאנה, מצפון-מערב לרמאללה.
המפקדים באו עם אנשיהם והפגישה הפכה לכינוס המוני של מאות אנשים.
הצבא גילה את דבר הפגישה וחיל האוויר הפציץ את המתכנסים.
צאלח ורבים אחרים נהרגו בהפצצה.
בפברואר 1939 הסכימה "הוועדה המרכזית" להכיר בחאג' מוחמד כמפקד הכללי של המורדים, כתנאי לשובו למערכה בארץ ישראל.
אולם ב-23 במרץ 1939, רק מספר ימים לאחר שחזר, נהרג בכפר סאנור על ידי הצבא.
לאחר מותו מינתה הוועדה המרכזית לתפקיד המפקד הכללי את אחמד מוחמד חסן ("אבו בכר"), מורה לשעבר בכפר בורקה ליד שכם.
הוא חזר לארץ באפריל, אולם נכשל בהטלת מרותו על המורדים ושוב עזב אותה.
מספר המורדים בשיא כוחם הוערך בכ-9,000–10,000, מתוכם 3,000 לוחמים מלאים, 1,000 מורדים עירוניים וכ-6,000 כפריים, שניתן היה להזעיק אותם בשעת הצורך.
בדצמבר 1938 לעומת זאת, העריך הנציב העליון את מספר הלוחמים המלאים ב-2,000 בלבד.
חידוש בית המשפט של המרד
החל מסוף 1937, חששה האוכלוסייה לפנות אל בתי המשפט הרשמיים של השלטון, ועקב כך הופנו אל מפקדי המורדים דרישות לכונן בית משפט אלטרנטיבי.
בשנת 1938 חידשו המפקדים את בית המשפט של המרד, שהורכב מעבד אל-קאדר אל-יוסף עבד אל-האדי (עראבה), עבד אל-פתאח סמארה (ד'נאבה) ודיא עבדוה (שכם).
בית המשפט נחל הצלחה וגם המפקדים פעלו על פי החלטותיו.
הוא דן בעניינים פליליים, אזרחיים ואישיים ובאופן רשמי פסק את דינו על פי ההלכה האסלאמית.
בעקבות הצלחתו, לחצו המפקדים על האוכלוסייה לפנות רק אליו ואיימו על מי שיפנה לבתי המשפט הרשמיים.
מילוי הפקודה מצד האוכלוסייה הביא להגשת תביעות רבות ואף על פי שהוגדל מספר חבריו, בית המשפט לא הצליח לספק לכולן מענה.
עקב העומס, הוקמו בתי משפט נמוכים יותר באזורים שונים ובית המשפט המקורי אמור היה להפוך לבית משפט עליון לערעורים.
אלא שבתי המשפט האזוריים היו תלויים במפקדים המקומיים, שהורו לשופטים לפסוק על פי צורכיהם.
במקרים רבים התעלמו מפקדים מפסקי הדין והקימו בתי משפט משלהם, שהם עצמם ישבו בראשם.
גם בית המשפט המרכזי איבד ממעמדו, מכיוון שהיה תלוי במפקדים עצמם בכל הנוגע להוצאה לפועל של פסקי הדין.
החשודים ב"בגידה חמורה" – הלשנה לשלטונות, שיתוף פעולה עם היהודים ומכירות קרקע ליהודים – הובאו למשפטם של מפקדי החבורות עצמם, שפסקו את דינם מיד – למוות או לעונשי מלקות קשים מאוד.
בית המשפט של המרד פסק להתקיים עם התפוררות חבורות המורדים באביב 1939.
ביוני 1938 נתרבו מעשי הרצח הפנימיים בקרב הערבים והוחמר שלטון הכנופיות בערים.
ערבים עשירים רבים נמלטו מהארץ והוחרף המאבק בין ראשי הכנופיות.
בקיץ 1938 הגיע מספר המורדים למספר שיא של כמה אלפים.
אלה באו בדרך כלל מהכפרים, ורובם היו נטולי השכלה וחסרי אימון צבאי.
הם הרבו לעסוק בשוד וביזה, וסחטו את העירוניים.
מעט קודם לכן, הם נדרשו להסתלק מיפו, לאחר שתושביה התלוננו עליהם, אולם הם סירבו.
כפריים אחרים, שנשלחו להרחיקם בכוח, פתחו גם הם בסחיטות בבואם ליפו.
תושבי הערים נדרשו לחבוש את הכאפייה הכפרית, במקום התרבוש (פז) הטורקי, כדי שהכפריים לא יבלטו לעיני המשטרה, ומכיוון שהכאפייה היא כיסוי ראש לאומי ערבי.
הפחד החזק מהמורדים גרם לאוכלוסייה כולה למלא אחר הצו זה, ובכלל זה גם הנוצרים ועורכי הדין המופיעים בבית המשפט.
המורדים פגעו בבעלי העסקים שפתחו את עסקיהם ביום שישי, והקפידו על איסור שתיית יין בקרב התושבים ועל לבישת הרעלה על ידי הנשים.
ביפו נאסר גם השימוש בחשמל, בשל העובדה שמקורו בתחנה בתל אביב.
אף אחד לא העז להפר את החרם הזה, כולל הזרים והקונסולים.
לפי דוח מודיעין של הש"י, נוצרים ביפו אולצו לחבוש כיסוי ראש מוסלמי ונשים נוצריות אולצו לעטות רעלה, וכמו כן סוחרים נוצרים אולצו לסגור את חנויותיהם ביום שישי.
בתגובה ליחס האופוזיציה כלפיהם, הכין פיקוד המורדים רשימה של אישים בולטים מהאופוזיציה שיש לרצוח אותם, ולמבצעים הובטחו פרסים כספיים.
נכבדים כפריים הושפלו בדרכים שונות.
בסוף 1938 ותחילת 1939 מסע הטרור נגד האופוזיציה התגבר וערבים רבים נרצחו, בעיקר "בוגדים" למיניהם: מוכרי קרקע ליהודים, שוטרים ערבים שנותרו נאמנים לתפקידם, מודיעים ומתונים שלא היו מספיק לאומיים לטעמם של המורדים.
לפעמים הם נחטפו לאזורים ההרריים ושם נזרקו חיים לבורות מלאים בנחשים ועקרבים.
הסיוע הכספי של הוועדה המרכזית בדמשק לא הספיק לקיום כל המורדים ואלה נאלצו להתרים את התושבים.
הוועדה המרכזית דרשה שההתרמה תיעשה באופן מסודר ובדצמבר 1938 הדפיסה קבלות ושוברי תשלום, ודרשה מהמורדים לקבל כספים רק כנגד האישורים הללו.
אך ככל שנתדלדל הסיוע של הוועדה, התרבו מעשי הסחיטה באמצעים אלימים וגבר השימוש לרעה בכספים שנאספו.
הסכומים הגבוהים נתבעו מהעירוניים, ואילו הכפריים נתבעו לספק מזון, בגדים ותחמושת.
במקרה שכפר היה נתבע לשלם כסף, המוח'תאר היה גובה את הכסף מהמשפחות.
התביעות הכספיות הללו הידרדרו לסחיטות כספים יום-יומיות למטרות פרטיות.
בין ראשי כנופיות הטרור השונים היו סכסוכים פנימיים בלתי פוסקים והתחרות ביניהם הפכה למלחמה ממש, כאשר הכנופיות החלו יורות אלו באלו וראשיהן רוצחים זה את זה.
בתחילת 1938 החלו לצוץ כנופיות מקומיות קטנות, שנוצרו לשם הגנה על כפריהן ומשפחותיהן מפני פגיעה של כנופיות אחרות.
ביולי אותה שנה, הפציר פח'רי נשאשיבי בנכבדים מהכפרים באזור ירושלים שלא להיכנע למורדים ועודד אותם להקים חבורה מזוינת שתילחם ב"טרוריסטים של המופתי".
באוקטובר–נובמבר 1938 החלו להתארגן "כנופיות השלום" נגד הטרור.
נשאשיבי, שהיה בעצמו המסית הראשי ביפו באפריל 1936, היה עתה העסקן הפוליטי שארגן את הטרור הנגדי, תוך שיתוף עם הצבא הבריטי.
המפקד הצבאי של "כנופיות השלום" היה פח'רי עבד אל-האדי, מי שהיה המפקד הראשי של כנופיות הטרור בתחילת המהומות.
עבד אל-האדי, שעזב את הארץ עם כוחותיו של קאוקג'י באוקטובר 1936, חזר בסוף בספטמבר 1938 לארץ ישראל בראשה של חבורה הכוללת גולים פלסטינים אנטי-חוסיינים בדמשק, מחוזקים בלוחמים דרוזים מהר הבשן.
החבורה החלה לתקוף את המורדים ואת הכפרים שסייעו להם והצליחה לגרום לחבורות שבפיקודם של חאג' מוחמד ועבד א-ראזק לסגת מאזור ג'נין לאזור שכם-טולכרם.
הצלחה זו באה יחד עם הצלחות הצבא ואלו הביאו לעריקות מחבורות המורדים.
מאוחר יותר הצליחו "חבורות השלום" לסלק לגמרי את המורדים מהשומרון הצפוני.
פח'רי נשאשיבי פעל באזור ירושלים-חברון ופרסם כרוזים בהם תקף את אמין אל-חוסייני וקרא לכפריים להצטרף לחבורות השלום.
בדצמבר 1938 הוא כינס בכפר יטא 3,000 כפריים שהביעו את תודתם של תושבי הר-חברון לצבא על שהסיר מהם את אימת הטרור הפנימי.
בכינוס השתתפו הגנרל ריצ'רד אוקונור, המפקד הצבאי של מחוז ירושלים, והשיח' רשיד שחאדה עראם, מנהיגם של כפריי חברון, שנשא נאום שגינה את מסע הטרור של אמין אל-חוסייני ושליחיו.
אולם העיתונות הערבית בארץ ובארצות השכנות סירבה לפרסם את הודעותיו של פח'רי נשאשיבי.
בעקבות הטרור הנגדי של "כנופיות השלום", כמה מאוהדי הוועד הערבי העליון, נרצחו או נאלצו לברוח מן הארץ, בזמן שנשאשיבים ואוהדיהם שנמלטו בעצמם קודם לכן מפחד הטרור של החוסיינים, החלו לשוב לארץ.
הצבא הבריטי שיתף פעולה עם "חבורות השלום" באמצעות אנשי המודיעין של חיל האוויר המלכותי.
הוא סיפק להן כסף ונשק וקיבל מהן מידע על תנועות המורדים, מיקום מחסני הנשק שלהם וזהות תומכיהם.
אולם נשאשיבי נכשל בשכנוע הבריטים שכדאי להם לנהל משא ומתן עם האופוזיציה, ובניגוד לצבא, הממשלה האזרחית והבולשת של המשטרה נמנעו מלסייע לחבורות השלום.
באוקטובר 1938 הגיעו לארץ ישראל תגבורות צבאיות, ששינו את המצב לטובת השלטון.
הודות לסלילתן של דרכים חדשות באזורים ההרריים, השתפרה הגישה אליהם והצבא יכול היה לרדוף אחרי המורדים.
הצלחתו הגדולה הראשונה נרשמה בירושלים.
ב-15 באוקטובר נכנס מספר גדול של מורדים אל העיר העתיקה והשתלט עליה.
המורדים העלו את תחנת המשטרה באש.
השוטרים נמנעו מכניסה לתוך הסימטאות ודגל פלסטיני הונף מעל שער שכם, מול משרדי הממשלה, ולא הורד משם במשך ימים רבים.
ב-18 באוקטובר החל הצבא בכיבוש מחדש של העיר העתיקה.
החיילים נכנסו לעיר כשהם מצעידים לפניהם ערבים מקומיים.
המורדים העדיפו להתבצר במתחם הר הבית, שאליו לא נכנסו החיילים, ובלילות טיפסו מעבר לחומות ויצאו מהעיר העתיקה, ששבה לשליטת הצבא רק לאחר חמישה ימים.
בסוף אוקטובר הונהג המשטר הצבאי על כל הארץ, שחולקה לארבעה מחוזות צבאיים.
באמצע נובמבר נכבשו מחדש יפו ועכו, אולם יריחו ובאר שבע נותרו בשליטת המורדים.
בסוף דצמבר הופעלה מחדש מסילת הברזל בין לוד לירושלים והצבא החל לחדור מחדש אל האזורים הכפריים, כדי להשיב בהם את מרותו של השלטון.
הבריטים השתמשו במעצרים מנהליים ובענישה קולקטיבית, כגון הטלת עוצר.
הצבא הפעיל אמצעים דרסטיים בכפרים.
נהרסו בתים שאכסנו מורדים או שירו מתוכם.
הוקמו משטרות בכפרים על חשבון תושביהם.
על הרכבות ולפעמים גם על כלי רכב צבאיים הגנו בעזרת מגנים אנושיים: הגברים במשפחתו הגרעינית של מפקד החבורה הפעילה באזור, או לחלופין הנכבדים המקומיים, נצטוו לנסוע בקרוניות האבטחה שנסעו לפני הרכבות.
עקב כך, הפסיקו המורדים לחבל ברכבות והכפריים פחדו מהצבא יותר משפחדו מפני המורדים והפסיקו לכלכל אותם.
כישלונותיהם של המורדים דחפו אותם לזנוח את התקפות הגרילה על הצבא לטובת טרור אישי, שכלל גם הצתות ויריות על יהודים בתוך הערים.
בתקופה זו הגיע לשיאו שיתוף הפעולה בין הצבא הבריטי לבין המוסדות היהודיים.
שירות הידיעות של ההגנה והלשכה הערבית של הסוכנות היהודית סיפקו לכוחות הביטחון מידע רב על חבורות המורדים.
פלוגות הלילה של צ'ארלס אורד וינגייט לחמו בהם בהצלחה בגליל התחתון ובעמק יזרעאל.
בתקופה זו כבר לא יכול היה המטה בדמשק לספק כסף ונשק למורדים ובסוף נובמבר 1938 פנה אמין אל-חוסייני אל הקונסול הגרמני בביירות בבקשה לאספקה דחופה של ציוד צבאי.
אולם משרד החוץ הגרמני לא רצה להסתבך בעימות עם בריטניה וסירב לבקשה.
מספר המורדים ירד, חבורות רבות התפזרו ובינואר 1939 כמה מחשובי המפקדים עברו לדמשק, ובהם עבד א-ראזק, יוסוף אבו דורה וחאג' מוחמד.
ב-13 באפריל 1939 עזב עבד א-ראזק את הארץ ומסר עצמו לשלטון הצרפתי בסוריה, שהעביר אותו למעצר בית בתדמור.
בעקבות גילוי מאגר הנשק של כנופייתו בשומרון, עזב אבו דורה לעבר הירדן המזרחי וביולי נתפס בידי הלגיון הערבי.
שלטונות עבר הירדן הסגירו אותו למשטרה של ארץ ישראל וב-1940 הוא נדון למוות ונתלה בעוון רצח מוח'תאר.
לקראת פרסום הספר הלבן, לחצו מפקדי המורדים על הוועד הערבי העליון לדחותו לכשיפורסם.
ב-10 באפריל 1939 הם הכריזו כי אינם כפופים לחוסיינים או לנשאשיבים ואינם מעוניינים בהפוגה.
מטרתם היא עצמאות מלאה, תחת הסיסמה: "האנגלים לים והיהודים לקבר".
לאחר שפורסם הספר במאי 1939, הם דחו אותו (בעיקר משום שהוא לא כלל חנינה למורדים) ואף ניסו לחדש את המרד.
במהלך המחצית השנייה של שנת 1939 עוד נעשו מעשי אלימות בודדים, אולם בסוף אותה שנה כבר שקטה הארץ.
אדולף היטלר השתמש בדיכוי המרד לצורכי תעמולה נגד בריטניה.
בשלהי אפריל 1939 הכריז: "בפלשתינה מגבילים את החירות בכוח ברוטלי ביותר וגוזלים ממנה את העצמאות.
פלשתינה סובלת מהתייחסות שלילית אכזרית ביותר, הננקטת לטובת היהודים הנדחקים למקום לא להם".
תוצאות השלב השני של המרד
בשנים 1937–1939 נתלו למעלה מ-100 ערבים על מעשים הקשורים במרד.
לפי חישוביו של יובל ארנון-אוחנה, 4,500 מהם נהרגו בידי בני עמם.
במהלך המרד נהרגו מאות יהודים וכן גם בריטים רבים.
בין השנים 1936–1939 כ-30,000 ערבים נטשו את הארץ, אם כי רובם חזרו בזמן מלחמת העולם השנייה.
בין כמה מאות ל-2,000 בתי ערבים נהרסו במהלך לחימה או פעולות עונשין בריטיות.
כמה מראשי הכנופיות ברחו מן מהארץ, וחלקם חזרו אליה במשך השנים.
מאלה שנשארו בארץ, חלקם נאסרו וכמעט כולם שוחררו בזמן מלחמת העולם השנייה.
חלקם האחר המשיך להסתובב בהרים כנרדפים.
רוב ראשי הכנופיות הצליחו בסופו של דבר לחזור לחייהם האזרחיים.
הטרור הפנים-ערבי יצר חשבונות דמים ורגשות נקם.
ראע'ב נשאשיבי אמר באפריל 1939: "לפנינו חמישים שנה שהערבים יהרגו בהן איש את אחיו כנקמה על מה שאירע בימי המהומות".
רציחות הנקמה אכן נמשכו גם לאחר תום המרד, למשך מספר שנים.
בין הנרצחים היו גם שני מארגני "כנופיות השלום", פח'רי אל-נשאשיבי ב-1941 בבגדאד ופח'רי עבד אל-האדי ב-1943 בכפר שלו, עראבה.
עוצמת השנאה הבין-סיעתית מנעה מהפלסטינים להסכים בתום מלחמת העולם השנייה על מנהיגות מאוחדת והוועד הערבי העליון הוקם מחדש ב-1946 על ידי גורם חיצוני – הליגה הערבית.
ועידת השולחן העגול והספר הלבן של מקדונלד
בניסיון אחרון לפתור את בעיית הסכסוך היהודי-ערבי הקימה ממשלת בריטניה את ועדת וודהד באפריל 1938. סיכומי ועדת וודהד כללו שתי הצעות חלוקה חדשות, המנוגדות להצעת ועדת פיל, שפורסמו ב-9 בנובמבר 1938. ועדת וודהד נכשלה ומסקנותיה נדחו על ידי הערבים והיהודים כאחד.
כפועל יוצא מכישלון הוועדות הקודמות, זימנו הבריטים את ועידת השולחן העגול.
הוועידה התקיימה בין ה-7 ל-17 בפברואר 1939, ואף היא נחלה כישלון.
בעקבות כך פרסמו הבריטים ב-17 במאי 1939 את הספר הלבן השלישי, המכונה "הספר הלבן של מקדונלד".
ספר זה כלל הגבלות קשות על היישוב היהודי, בהן הגבלת עליית יהודים ל-75,000 יהודים במשך 5 השנים הבאות בלבד – 25,000 באופן מידי ו-10,000 נוספים מדי שנה.
כמו כן הוגבלה כמעט לחלוטין רכישת קרקעות בידי יהודים.
לדעת בני מוריס, הספר הלבן היה ההישג העיקרי של המרד.
אף על פי כן, כשבוע לאחר שפורסם הספר, הוקמו שבעה יישובים יהודיים חדשים ביום אחד, 23 במאי 1939, ועוד שבעה עד סוף אוקטובר באותה שנה .
למן הימים הראשונים לפרוץ המאורעות היה ברור לאחראים לביטחונו ולשלומו של היישוב כי המאורעות האלה הם גורליים למפעל הציוני וליישוב היהודי בארץ.
המאורעות לא רק ששינו את השקפת היהודים על הציונות בהגבירם בהם עוד יותר את תחושת השליחות הלאומית, אלא שבסופו של דבר גם שינו את גישתו והתנהגותו של היישוב היהודי בארץ ישראל.
בפרוץ המאורעות בשנת 1936 התקיימו ביישוב היהודי בארץ ישראל שני ארגונים צבאיים: ארגון ההגנה הוותיק, שסר למרות המוסדות הנבחרים של היישוב, וארגון חדש נוסף, אצ"ל, שלא קיבל את מרות המוסדות הנבחרים של היישוב והיה מקורב לתנועה הרוויזיוניסטית.
המאורעות חידדו את הוויכוח על דרכי התגובה כלפי האיום הערבי.
האצ"ל התנגד להבלגה ולהגנה הסבילה, שבה נקט ארגון "ההגנה", וראה בהן מבעים של חולשה, המולידה בקרב היהודים הרגשה של חוסר אונים, ובעיקר כהגנה בלתי תכליתית.
כמו כן, טען האצ"ל שחוסר התגובה עלול להביא לתגובה אלימה בלתי מבוקרת של בודדים וקבוצות בלתי אחראיות.
זאת ועוד, ההבלגה לדעת הרוויזיוניסטים ואחרים ערערה את הכבוד ליישוב, ומתפרשת אצל הערבים כסימן של פחדנות יהודית המחזקת את חוצפתם, ומרגילה את ממשלת המנדט, ואת דעת הקהל בעולם לחשוב שהיהודים אינם מסוגלים למלחמה.
לפיכך תמך האצ"ל בטרור מול טרור ובפעולות תגמול בערבים .
בשלבים הראשונים של המרד הערבי, הוביל האצ"ל את קו "התגובה", וזאת בניגוד לתפיסת זאב ז'בוטינסקי, מנהיג התנועה הרוויזיוניסטית.
אולם בעקבות הוצאתו להורג של שלמה בן-יוסף בקיץ 1938, שינה ז'בוטינסקי את עמדתו מהתנגדות לתמיכה בקו זה.
את הגישה של ההבלגה הסבירו אנשי הנהגת היישוב וההגנה בנימוקים שונים:
שימוש שיטתי בטרור נגדי יעמיד את היהודים בעיני הממשלה האנגלית – למרות היותנו הנתקפים מלכתחילה – במצב אחד עם הערבים, ואף תרחיק מאיתנו את כל אותם אנגלים העומדים לצידנו מנימוקים פוליטיים בלבד.
ההסלמה בטרור משני הצדדים תביא להפסקת העלייה, בלי שלהתנגדות היהודים יהיה משקל מוסרי ופוליטי בעיני דעת הקהל.
אסור ליהודים ללכת בדרכי הערבים, אם אין אנו רוצים לאבד את עצמנו לדעת מתוך מרירות מוצדקת וחוסר יכולת לשלוט על עצמנו, כדברי דוד בן-גוריון.
עם גבור המאורעות, ההנהגה הציונית נאלצה לשנות את מדיניותה והחליטה על תגובה חריפה יותר כנגד הפורעים.
התפתחה שיטת לחימה חדשה שכונתה "היציאה מן הגדר" – כלומר מעבר מהגנה בלבד להתקפה, על מנת לתקוף את הכנופיות הערביות בבסיסם.
ארגון "ההגנה" הקים יחידה ניידת בשם "הנודדת" שלאחר מכן התפתחה ל"פלוגות השדה", אשר הגנו על היישובים מפני הכנופיות עוד לפני הגיעם ליעד וביצעו מארבים, מרדפים ופשיטות על בסיסי הפורעים.
המרד הערבי והשביתה שהוכרזה בו היו אמורים לנתק את היישוב היהודי מנמלי הים (נמל חיפה ונמל יפו).
המרד אכן מנע את גישת היהודים לנמל יפו, אך בנמל חיפה עדיין עבדו פועלים יהודים והוא נשאר פתוח ליישוב היהודי.
יתר על כן, בתגובה לסגירת נמל יפו בפני היהודים, הוקם נמל תל אביב שתרם להסרת התלות של היישוב היהודי בנמל יפו.
היישוב הגיב למאורעות לא רק במישור הביטחוני והתחבורתי, אלא גם במישור ההתיישבותי, ובאותה תקופה הוקמו יישובי חומה ומגדל.
דוד בן-גוריון אמר ב-29 בספטמבר 1936, כי בהתעוררות הערבים בתקופה זו, הם הפכו ל"ציבור מאורגן ובן משמעת, מפגין את רצונו הלאומי מתוך בגרות פוליטית וכישרון של הערכה עצמית".
המרד על הקיין הוא ספרו של הסופר היהודי הרמן ווק, אשר יצא לאור בשנת 1952. הספר הוסרט פעמיים, והומחז.
כן זכה הספר בפרס פוליצר בשנת 1952.
זהו סיפורו של צעיר בן טובים, המשרת כקצין על שולת מוקשים באוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, תחת פיקודו של מפקד קשוח ומעורער בנפשו.
המדובר ביצירתו המוערכת ביותר של ווק, ובתיאור אותנטי ומהימן של החיים על סיפונה של ספינה בעת מלחמה, של היחסים האנושיים הנוצרים בין אנשי הצוות, והרגשות שחשים האנשים המנותקים מביתם וממשפחתם, ונמצאים בשוליו של העימות האנושי הגדול בהיסטוריה – מלחמת העולם השנייה.
הספר הוא למעשה שיר הלל לצי האמריקני ולמשרתים בו, כאשר המסר העולה מדפי הספר הוא כי כאשר בימי השלום האזרחים עושים למחייתם וחיים את חייהם, אנשי הקבע של הצי שומרים על המולדת, ועושים את העבודה הקשה והבלתי זוהרת, אך ההכרחית.
המצבים המתוארים בספר מוכרים היטב לכל מי ששירת אי פעם בצבא, בים, ביבשה או באוויר.
הסיפור מסופר דרך עיניו של ויליס סיוארד קית' (המכונה "וילי") צעיר ממשפחה אמידה המתגייס לצי ארצות הברית בתחילת מלחמת העולם השנייה, על מנת להימנע מלשרת בצבא ארצות הברית.
קית' הוא צעיר בעל השכלה ומעמד חברתי, ונחן בכישרון לחרוז ולאלתר תוך נגינה על פסנתר.
בטרם התגייס לצי פגש במיי וין, זמרת ממוצא איטלקי, שאת שירתה ליווה בפסנתר בעת ששרה במועדון לילה.
אמו, הרואה בבת המהגרים האיטלקים שידוך לא ראוי לבנה, מנסה להפריד ביניהם.
באקדמיה של הצי עובר קית' תלאות, בשל אופיו הילדותי ונטייתו להסתבך בצרות.
עם סיום קורס הקצינים וקבלת דרגת אנסיין (המקבילה לסגן משנה בצה"ל), מוצב קית' לשרת בשולת מוקשים ישנה בשם "קיין".
בטרם עלה על האונייה, הצליח קית' לתפוס את עינו של האדמירל, וזה מותיר אותו בבסיס עורפי, על מנת שישעשע אותו בנגינתו.
אך לאחר מספר חודשים, מקבל קית' את הבשורה על מות אביו מסרטן ומחליט, בפרץ של רגשות אשמה, לעזוב את המפקדה ולשרת על האונייה.
כאשר עולה קית' על סיפון האונייה, הוא מתרשם מהעזובה והלכלוך השוררים בה, אותם הוא מייחס לכישלונו של מפקד האונייה הוותיק, לוטננט קומנדר (דרגה המקבילה לרב-סרן בצה"ל) ויליאם דה-פריס, להשרות משמעת בחייליו.
קית' אינו מוצא חן בעיני דה-פריס, והשניים מתנגשים כאשר מוצא דה-פריס כי קית' התרשל בחובתו לפענח מסר קרבי מקודד שהגיע אל האונייה.
מסתבר כי המסר מבשר על החלפתו של דה-פריס בליוטננט קומנדר פיליפ פרנסיס קוויג.
כאשר מגיע קוויג אל האונייה, מתרשם קית' כי המדובר בדמות חזקה המסוגלת להוביל את האונייה אל הקרב, ולהשרות בקרב אנשיה משמעת וכבוד באופן ראוי.
עם זאת, כאשר מגיעה הקיין למעגן בסן פרנסיסקו, מכריח קוויג את הקצינים למכור לו את מנות המשקה החריף שהוקצבו להם, ומנסה להבריחו בארגז סגור אל מחוץ לאונייה.
כאשר המלחים, מביאים בשוגג לנפילת הארגז הכבד אל הים, הוא מטיל את האשמה על קית', אם כי את הפקודה להעברת הארגז נתן הוא עצמו, ומכריח את קית' לשלם תמורתו, באיום כי אם לא יעשה כן ימנע ממנו לרדת אל החוף.
וילי קונה את חופשתו בכסף.
במהלך החופשה הוא פוגש את מיי וין ושוכב עמה, אך לאחר מכן מחליט כי אין לו עתיד עם נערה ממעמד נמוך.
הוא מחליט לנתק את הקשר עמה ולא לענות עוד למכתביה.
כאשר מתחילה הקיין את משימותיה הקרביות בחזית הפסיפית במלחמה, מאבד קוויג את אמונם של חברי סגל הקצינים בשורת תקריות: הוא העלה את האונייה על שירטון עם הפלגתה הראשונה, והאשים בכך מלח פשוט בשם סטילוול.
הוא ניתק כבל של מטרת תותחים כאשר היה שקוע בנזיפה במלח על כי זנב חולצתו היה מחוץ למכנסיים, ולא שם לב כי האונייה חגה בעיגול מסביב למטרה.
הוא שם לו לקורבן את סטילוול, וכולא אותו בשל נפקדות.
כאשר האונייה תחת אש הוא מקפיד להיות בצידה של האונייה הבטוח מאש האויב.
כאשר האונייה מקבלת משימת ליווי לסירות נחיתה לפלישה לאטול קוואג'אליין, הוא נוטש את הסירות מרחק רב מן החוף, ומנסה לסמן להן את הדרך באמצעות כתם סימון צהוב אותו הוא משליך על הים.
אירוע זה מביא לו את הכינוי "צהובכתם הזקן".
הוא מסתגר בחדרו, בטענה כי הוא סובל ממיגרנה, ומתמכר להרגל של טלטול מיסבי כדור בידיו.
גנבת תות שדה מן המטבח הופכת אצלו לאובססיה, והוא ממרר את חיי הצוות בניסיון לעלות על זהות הגנב.
כאשר המתח בספינה עולה, מסרבים רוב חברי סגל הקצינים לתמוך בקוויג, פרט לחובל הראשון, קצין בשם מאריק, איש צי הסוחר לשעבר, הרואה לעצמו עתיד בצי גם לאחר סיום המלחמה.
מאריק נמצא תחת השפעתו של קצין הקשר, איש מילואים בשם טום קיפר, אינטלקטואל בעל יומרות לכתיבת רומן עב-כרס, ואחד מהחותרים העיקריים תחת סמכותו של קוויג.
קיפר משכנע את מאריק כי קוויג איבד את שפיות דעתו, וכי לפי תקנה 184 לתקנות הצי יש למאריק סמכות להחליפו.
מאריק מתחיל לתעד את התנהגותו של קוויג ביומן, ומנסה להביא את היומן לידיעת האדמירל ויליאם הלסי מפקד הצי השלישי של ארצות הברית, אך נסוג מכך ברגע האחרון, בשל אזהרתו של קיפר כי פעולותיו אלו יכולות להראות כמרידה.
סמוך לאחר מכן נקלעת הקיין לסופת טייפון, המטביעה שלוש משחתות מן הצי.
בשיא הסופה מתאבן קוויג ומאבד את יכולת הפעולה.
מאריק מחליט כי הוא מסכן את הספינה ומורה לו לרדת מגשר הפיקוד.
באותה המשמרת משמש קית' כקצין משמרת, ומקבל את פקודותיו של מאריק, תוך התעלמות מקוויג.
הקיין ניצלת מן הסופה, בשל יכולתו הגבוהה של מאריק, אך משנודע דבר החלפתו של קוויג, נעצרים מאריק וקית' בשל חלקם בעניין.
מאריק וקית' מואשמים במשפט צבאי בהתנהגות הנוגדת את הסדר והמשמעת, סעיף קל יחסית לעומת האשמה במרידה.
מסתבר כי קוויג נבחן על ידי שלושה פסיכיאטרים צבאיים ונמצא שפוי לחלוטין.
למורדים מתמנה סניגור יהודי בשם בארני גרינוולד, המביע את דעתו כי מאריק וקית' פעלו שלא כהלכה, אך למרות זאת מקבל את הגנתם.
הטקטיקה של גרינוולד במשפט מתמקדת בחקירה נגדית מקיפה של קוויג.
קוויג נשאל על כל התקריות הקטנות, על תקרית התותים, על חיתוך כבל הגרירה, ושאר התקריות.
הפרקליט המיומן העומד מול איש הצי הבלתי מתוחכם מצליח ליצור בקרב השופטים את הרושם כי אכן אין המדובר באדם המתאים לפיקוד על ספינה בימי מלחמה.
המשפט מסתיים בזיכויים של קית' ומאריק.
על אף זיכוים של קית' ומאריק, מאבד מאריק את הסיכוי להמשיך בקריירה צבאית לאחר המלחמה.
קוויג מועבר לשרת בבסיס אספקה באיווה, ווילי ממשיך לשרת על הקיין.
עם סיום המשפט מוזמנים גרינוולד, קית' ומאריק למסיבה לרגל פרסום ספרו של קיפר, שהצליח למכור את הזכויות לספרו למוציא לאור ידוע.
גרינוולד מופיע כשהוא שיכור, מאשים את קיפר כי הוא פחדן, שהסית את מאריק למרוד בקוויג רק בשל טינתו האישית לקברניט, ומסביר כי אנשים כקוויג, המשרתים בצבא ובצי גם בימי שלום, הם הערובה היחידה לביטחונם של אזרחים כקיפר, הרואים אותו כנחות מהם.
גרינוולד אומר כי לא האיש הנכון הוא שהועמד למשפט ושופך את כוס המשקה שלו על פניו של קיפר.
קית' חוזר לשרת על הספינה בימים האחרונים של המערכה על אוקינאווה.
רוב הקצינים ששירתו על הספינה בימי קוויג כבר אינם משרתים בה עוד.
קיפר הוא הקפטן, ואילו קית' הוא החובל הראשון.
באופן אירוני, התנהגותו של קיפר כקפטן מזכירה מאוד את התנהגותו של קוויג.
כאשר נפגעת הספינה מטייס קמיקזה מתאבד, מתפקד קית' באופן הראוי לקצין צי.
קיפר נוטש את הספינה, אך קית' נותר על הסיפון ומצליח להצילה.
קיפר משתחרר מהשירות עם תום המלחמה, וקית', שאינו ותיק כמוהו, נותר זמן קצר נוסף בשירות, והופך להיות הקפטן האחרון של הקיין.
כאשר מגיע הדואר אל האונייה, נמצאים בו שני מכתבים עבור קית'.
מדליה על תפקודו בזמן התקפת הקמיקזה, ומכתב נזיפה על חלקו במרד.
מסתבר כי לאחר זיכויו ערער הצי לערכאה גבוהה יותר, וזו מצאה כי יש לנזוף בקית'.
ה"קיין" מסיימת את מסעה בניו ג'רזי.
קית' מחליט לנסות ולמצוא את מיי וין, ולחדש את היחסים עמה.
הוא מגלה כי היא חברתו לחיים של מנצח תזמורת פופולרי, וזאת לאחר שהבינה כי קית' לא רוצה עוד בקשר עמה.
קית' משכנע את מיי וין כי התבגר, והוא ראוי לאהבתה, ולנוכח מצעד ניצחון המוקדש לצי, ברור לו שמיי תקבל את הצעתו, על אף היסוסיה.
כברבים מספריו של ווק, לספר "נקודה יהודית".
עורך הדין שממונה להגן על הגיבור, הוא היהודי בארני גרינוולד.
הוא מצליח לזכות את הגיבור מאשמת המרד, במשפט הצבאי שנערך לו, תוך השחרת דמותו של המפקד קוויג, וגורם לו להראות על דוכן העדים כאדם בלתי שפוי, אשר אינו ראוי לפיקוד.
הצגת דמותו של ברני גרינוולד כפרקליט יהודי ממולח באופן סטריאוטיפי מחד, ומצד שני כאדם בעל ראיה חודרת, ואזכורה של השואה, והמלחמה באדולף היטלר, באנטישמיות ובגזענות כמטרה האנושית האמיתית במלחמה, הופכים את הספר ליצירה בעלת משמעות יהודית מיוחדת.
נקודה זו בולטת עוד יותר במחזה "המשפט הצבאי של המרד על הקיין", עיבוד לתיאטרון של ווק לספרו, בו הופך גרינוולד לדמות הראשית, בעוד שבספר הוא מופיע רק לקראת סיומו.
הספר יצא לאור במהדורה עברית מספר פעמים.
לראשונה בשנת 1954 בהוצאת נ.
טברסקי, בתרגומו של צבי טל .
בשנת 1984 יצאה לאור בהוצאת משרד הביטחון מהדורה בתרגומו של עמשי לוין בסדרת "אדם בקו האש".
הספר הומחז על ידי הרמן ווק כדרמת בית משפט והפך ללהיט בברודוויי בכיכובו של הנרי פונדה, ואף עלה מספר פעמים על הבמות בישראל, בפעם הראשונה בשנת 1954, בתיאטרון הבימה בבימויו של פיטר פריי, ובהשתתפות אהרן מסקין ומישא אשרוב.
גרסתו המומחזת של הספר, השונה מאוד מן הספר עצמו, הוסרטה בשנת 1988 בכיכובו של אריק בוגוסיאן בתפקיד הראשי של עורך הדין ברני גרינוולד.
באוגוסט 2022 נמסר שהבמאי ויליאם פרידקין יביים גרסה קולנועית עכשווית של המחזה, עבור "פרמאונט גלובל" ורשת הטלוויזיה "שואוטיים".
את דמות הרב-חובל קוויג יגלם בסרט קיפר סאת'רלנד.
פרידקין הסביר שבעיבוד החדש שלו, הוא הסיט את העלילה ממלחמת העולם השנייה ומפרל הארבור, למפרץ הפרסי ומצר הורמוז.
שלב הצילומים צפוי להתחיל בינואר 2023.
הספר עובד לקולנוע בשנת 1954, כ"המרד על הקיין" שביים אדוארד דמיטריק, בכיכובם של המפרי בוגרט כקפטן קוויג, חוזה פרר כבארני גרינוולד, ורוברט פרנסיס בתפקיד קית'.
הסרט היה בין שוברי הקופות המצליחים ביותר באותה השנה, והועמד לשבעה פרסי אוסקר: לסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (המפרי בוגרט), שחקן המשנה הטוב ביותר (טום טולי), התסריט המעובד הטוב ביותר, המוזיקה המקורית הטובה ביותר (מקס שטיינר), העריכה הטובה ביותר והסאונד הטוב ביותר.
הסרט לא זכה באף אחד מהפרסים.
המרוץ לאפריקה (ידוע גם כ"המרוץ אל אפריקה") הוא ביטוי המתאר את הכיבוש, החלוקה והקולוניזציה של טריטוריות אפריקאיות על ידי מעצמות אירופאיות.
תהליך זה, אשר התרחש בתקופת האימפריאליזם החדש בשנים 1880–1914, תרם רבות לעיצובה המדיני של היבשת, ועם סיומו – במחצית המאה העשרים – טבע את חותמו ההיסטורי על פני העולם.
בניגוד לאסיה, אמריקה ואוקיאניה, באפריקה לא התרחשה תנועה משמעותית של הקמת מושבות והגירת אירופאים עד סוף המאה ה-19. רוב האירופאים שהגיעו תחילה לאפריקה היו ברובם מגלי ארצות, גאוגרפים, מיסיונרים, סוחרים ועוד.
למעשה, אפריקה הייתה האזור הנרחב היחיד בעולם, מלבד סין ויפן, שטרם היה נתון לשליטה אירופית.
בעקבות כך החל תהליך של קולוניזציה מואצת של היבשת.
בשנת 1870, רק 10% מיבשת אפריקה היה בשליטה של מעצמות אירופאיות.
עד שנת 1914, קרוב ל-90% מהיבשת הייתה תחת שליטה של אירופאים, כאשר רק אתיופיה וליבריה שומרות על עצמאותן.
ועידת ברלין נחשבת לזו שהביאה למרוץ לאפריקה את החותם הרשמי.
המעצמות שהשתתפו בוועידה הסכימו לחלק את כל הטריטוריות האפריקאיות ביניהן וככה מנעו מלחמה.
בתהליך הקולוניזציה השתתפו הן כוחות קולוניאליים ותיקים כגון ספרד, פורטוגל, בריטניה וצרפת, והן כוחות קולוניאליים חדשים: איטליה, גרמניה ובלגיה.
מושבות אירופאיות באפריקה בעת החדשה
המרד על אוניית הקרב פּוֹטְיוֹמְקִין היה מרד שאירע ב-14 ביוני 1905, כחלק ממהפכת 1905.
אוניית הקרב פוטיומקין הייתה אוניית מערכה של הצי הרוסי הקיסרי, שעגנה בים השחור סמוך לנמל אודסה ונקראה על שם הגנרל הרוסי גריגורי אלכסנדרוביץ' פוטיומקין.
במהפכת 1905 מרדו מלחיה נגד קציניהם ונגד שלטון הצאר הרוסי.
המרידה פרצה בעקבות הגשת בשר מקולקל למלחים, ובמהלכה הרגו את רוב הקצינים והאחרים נאסרו בידי המלחים.
לאחר ההשתלטות על הספינה היא הפליגה, תחת דגל אדום, אל נמל אודסה, שבו שררה שביתת פועלים כללית.
הלווייתו של מנהיג המורדים ואלינצ'וק, שנהרג בעימותים עם קציני האונייה, הפכה להפגנה פוליטית גדולה באודסה, ובמהלכה ירתה האונייה שני פגזים אל מפקדת הצבא הצארי בעיר.
הממשלה הצארית דרשה מצוות האונייה להיכנע, שאם לא כן תוטבע הספינה, ושלחה שייטת לעצור את פוטיומקין.
המלחים סירבו להיכנע והפליגו לקונסטנצה שברומניה היישר דרך השייטת, שבסופו של דבר לא פתחה עליהם באש.
שלטונות רומניה סירבו לתדלק את האונייה, והיא ננטשה לידיהם ב-25 ביוני.
רוב אנשי הצוות חזרו לרוסיה רק לאחר מהפכת 1917.
הבמאי סרגיי אייזנשטיין צילם בשנת 1925 את הסרט "אוניית הקרב פוטיומקין", המספר את סיפור המרד.
הסרט זכה להצלחה גדולה, ונחשב עד היום אבן דרך בתולדות הקולנוע.
המרדף אחרי הנסיך האדום הוא ספר העוסק בניסיונה של מדינת ישראל, באמצעות "המוסד", לחסל במסגרת מבצע זעם האל את עלי חסן סלאמה, הידוע בכינויו "הנסיך האדום", שעמד בראש ארגון הטרור "ספטמבר השחור" והיה אחראי לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן בראשית שנות ה-70.
הספר נכתב על ידי מיכאל בר-זוהר ואיתן הבר והוצא לאור על ידי זמורה, ביתן - מוציאים לאור בשנת 1984. בנוסף הספר ראה אור בבריטניה, בארצות הברית, בצרפת ובהולנד.
בשנת 2005 יצאה מהדורה חדשה ומעודכנת של הספר בישראל תחת השם "נקמת מינכן".
בספר ישנם 16 פרקים (לא כולל הערות המחברים) והוא מחולק לשלושה חלקים:
"האב" - חסן סלאמה האב, שנולד בראשית המאה ה-20 וחי בכפר קולה, מראשי כנופיות הטרור במרד הערבי הגדול ונהרג במלחמת העצמאות.
"הבן" - עלי חסן סלאמה, שעמד בראש ספטמבר השחור, ארגון טרור פלסטיני שביצע את טבח הספורטאים במינכן בראשית שנות השבעים.
"הנכד" - מספר בקצרה על לידת בנו של עלי חסן סלאמה, שנקרא גם הוא עלי חסן סלאמה, כמו אביו.
המרדף אחר ורמר הוא ספר מאת בלו באלייט שעוסק בילדה מתבודדת בשם פטרה שחובבת ספרים, ובילד בשם כולדר, שחובב חידות.
השניים מגלים שבאזורם מתרחשים דברים מוזרים, שאותם הם מחליטים לחקור ביחד.
ציור של יאן ורמיר בשם "גברת כותבת מכתב", שמופיע במוזיאונים ברחבי העולם, נגנב כשהוא מגיע למוזיאון של עירם, והם מתחילים לחקור את הגנבה.
לבסוף השניים מצליחים לתפוס את הגנב, ולהחזיר את הציור.
המרדף לאושר הוא סרט דרמה שיצא לאקרנים ב-15 בדצמבר 2006 בארצות הברית.
הסרט מבוסס על סיפור אמיתי של אדם בשם כריסטופר גרדנר אשר נקלע לבעיות כלכליות קשות שפגעו בו ובמשפחתו.
הסרט בוים על ידי הבמאי האיטלקי גבריאל מוצ'ינו, והופק על ידי ויל סמית', שגילם את הדמות הראשית והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על תפקידו בסרט זה.
בנו של סמית' במציאות, ג'יידן, גילם בסרט את דמותו של כריסטופר גרדנר, בנו של כריס גרדנר.
הסרט מתרחש בעיר סן פרנסיסקו שבארצות הברית בשנת 1980. כריס גרדנר, איש מכירות, נרשם לתוכנית הכשרת ברוקרים על מנת לשפר את מעמדו החברתי-כלכלי.
הוא מתקבל לתוכנית הכשרה שאורכה חצי שנה, ושם הוא נאלץ להתמודד יחד עם 20 מועמדים נוספים על המשרה הנחשקת.
רק אחד מ-20 המועמדים יתקבל לעבודה בחברה.
בתקופת ההתמחות המתמחים לא מקבלים שכר על עבודתם.
אשתו של כריס שאינה רואה בעין יפה את החלטתו של בעלה, עוזבת אותו ומשאירה את כריס יחד עם בנו הצעיר.
החל מהיום שאשתו עזבה את הבית, כריס נתון בלחץ רב, שכן הוא צריך לחלק את ימיו בין שיחות טלפון לעשירי סן פרנסיסקו, אותם הוא אמור לשכנע להעביר את כספם לחברה בה הוא מתמחה, ובין דאגות למקום בו הוא ובנו ישנו בלילות הקרובים.
במהלך תקופת ההתמחות, כריס ובנו חיים חיי עוני ללא מקום מגורים.
בסיום הסרט כריס מנצח את שאר המועמדים וזוכה במשרה.
באפילוג הסרט מסופר שגרדנר עזב לאחר מכן את החברה והצליח להתעשר.
שחקנים דמויות ויל סמית' כריס גרדנר ג'יידן סמית' כריסטופר גרדנר (בנו של כריס) טנדי ניוטון לינדה בראיין הוב ג'יי טוויסל ג'יימס קארן מרטין פרום קורט פולר וולטר ריבון טאקאיו פישר גברת צ'ו קווין וסט "האבא הטוב בעולם"
במציאות, כריסטופר גרדנר קיבל את המשרה, ונהיה מיליונר שהגיע למעמדו בזכות עצמו.
סיפור חייו סיפק השראה לסופרים רבים לכתוב את ספריהם, וכן סיפק השראה לשחקן ויל סמית', שהיה אחראי מאוחר יותר לעיבוד הקולנועי של הסיפור.
גרדנר כתב ספר שהצליח מאוד בארצות הברית בשם "הזכרונות של גרדנר".
הספר פורסם במאי 2006, וסצנות רבות מהסרט "המרדף לאושר" נכתבו על פי זכרונות אלו.
גרדנר אף השתתף כניצב בסצנה קצרה בסוף הסרט.
בשנת 2006 גרדנר מכר את החברה שלו ב-184 מיליון דולר.
המרה פונמית-גרפמית היא התהליך הקוגניטיבי הכרוך בהמרת קלט פונולוגי (נשמע) לפלט אורתוגרפי (כתוב).
יכולת המרה פונמית-גרפמית חיונית לצורך השימוש בשפה הכתובה עבור שפות בהן מערכת הכתב מייצגת את צלילי השפה (כמו בשפות המשתמשות בכתב אלפביתי).
יכולת זו נדרשת הן לשם ייצוג המילים הדבורות באופן גרפי והן עבור הפענוח של הסימנים הגרפיים לצלילים אותם הם מיצגים בשפה הדבורה.
כשאנו כותבים דבר ששמענו (למשל בזמן הכְתבה), מתרחש במוחנו תהליך מתמיד של קישור בין אופן הגייתן של המילים המוכתבות, הכתיב שלהן ומשמעויותיהן.
במינוח בלשני-קוגניטיבי נאמר, שבזמן זה מתחוללים ביחס לכל מורפמה (מילה) תהליכים קוגניטיביים המשדכים בין ייצוגה הפונולוגי (הגייה), ייצוגה האורתוגרפי (כתיב) וערכה הסמנטי (משמעות).
הצורך בהמרה פונמית-גרפמית עבור שימוש בשפה הכתובה הופך אותה לחלק מיכולת האוריינות של האדם.
מסיבה זו בכיתות היסוד של בית הספר מוקדש זמן רב לפיתוח יכולת זו בקרב התלמידים.
בבלשנות הקוגניטיבית נהוג לשער שקיימים מספר אופנים שונים שבהם תהליך ההמרה הפונמית-גרפמית מתרחש (ולבחון השערות אלו בניסויים):
המסלול הלקסיקלי פעיל כשמדובר במילים מוכרות (מילים שכבר מאורכבות בלקסיקון).
במהלכו, כל מילה שנקלטה מאותרת בלקסיקון והכתיב שלה נשלף משם: בזכרונו של כותב המילה קיים ייצוג מקובע של הכתיב והוא אינו זקוק לחוקים דקדוקיים כדי לדעת איך לכתוב אותה.
מקובל להניח שהמסלול הלקסיקלי תמיד עובר דרך הערך הסמנטי של המילה, כלומר: במשך תהליך ההמרה מההגייה לכתיב תמיד מתרחש שלב ביניים של שיוך הקלט (מה שהוכתב) לערכו הסמנטי (משמעותו).
המסלול הלקסיקלי לקוי אצל אנשים שיש להם סוג מסוים של דיסגרפיה (המכונה דיסגרפית שטח), סוג מסוים של דיסלקסיה וסוגים שונים של לקויות הקשת האוטיסטית.
המסלול הסב-לקסיקלי פעיל כשמדובר במילים שאינן מוכרות לכותב (מילים הקיימות בשפה אך חדשות לו או מילות תפל).
מילים כאלו אינן מאורכבות בלקסיקון שלו, ולכן אין הוא יכול להשתמש במסלול הלקסיקלי כדי לדעת מה הכתיב שלהן.
במהלך המסלול הסב-לקסיקלי משתמש הכותב בחוקי הדקדוק של שפתו, הכוללים מערכות שיטתיות של חוקי התאמה בין פונמות (יחידות הגייה) וגרפמות (יחידות כתיב - אותיות, ניקוד וכדומה).
בהתאם לחוקים אלה הוא מרכיב כתיב הנראה לו סביר.
ישנן עדויות לכך, ששני המסלולים יכולים לתפקד באופן עצמאי זה מזה, שכן גם אם אחד המסלולים נפגם (דבר שמוליד סוגים מסוימים של ליקויים לשוניים - ראו דיסגרפיה), המסלול השני עדיין מסוגל לתפקד.
עם זאת קיימות גם עדויות לכך, שבין שני המסלולים גם קיימת אינטראקציה.
המרדף אחר אוקטובר האדום הוא ספרו הראשון של הסופר האמריקאי טום קלנסי, שיצא לאור בשנת 1984. עלילת הספר עוקבת אחר סיפור עריקתו לארצות הברית של מרקו אלכסנדרוביץ' רמיוס, רב חובל של צוללת גרעינית סובייטית מתקדמת, ואחר ג'ק ראיין, היסטוריון ומנתח מודיעין של ה-CIA.
הספר נכתב בהשראת המרד על סטורוז'בוי של הצי הסובייטי בים הבלטי בשנת 1975.
מרקו אלכסנדרוביץ' רמיוס, תת-אדמירל ואלוף-משנה בכיר בצי הסובייטי, מחליט לערוק לארצות הברית באמצעות ה"אוקטובר האדום"- צוללת גרעינית מתקדמת בעלת מנגנון מהפכני המקשה על איתורה באמצעות מערכת הסונאר.
הפיקוד הבכיר בארצות הברית מפרש צעד זה בצורה שגויה, וחושש מפני מתקפה גרעינית אל עבר שטחי ארצות הברית.
רמיוס מחליט לערוק עקב תסכולו - אשתו נפטרת באשמת הרופא שטיפל בה, אך עקב השתייכות אביו של הרופא לממשלה הסובייטית, לא ניתן היה להאשימו ברשלנות, ורמיוס נותר חסר אונים.
בנוסף לכך, ברית המועצות הפגינה יחס אכזרי כלפי מלחי הצי, וחששותיו של רמיוס מפני ערעור היציבות בעולם בעקבות שימוש ב"אוקטובר האדום" מביאים לידי כך שהוא מחליט לערוק יחד עם הצוללת לארצות הברית.
בתחילת הספר רמיוס רוצח את איוואן פוטין, הקצין הפוליטי שהיה על הצוללת, על מנת לוודא שהוא לא ישבש את תוכניתו.
במכתבו ליורי פדורין, אדמירל בצבא הסובייטי, רמיוס מציין שהוא וכל צוות הצוללת עורקים לארצות הברית, ובכך מפליל את אנשי הצוות כשותפים למעשה ומונע מהם אפשרות לסכל את העריקה.
בעקבות זאת נשלח הצי הסובייטי הצפוני להטביע את ה"אוקטובר האדום".
על מנת למנוע את פרסום דבר העריקה, הצבא מפיץ סיפור כיסוי, לפיו הצי נמצא במשימת חיפוש והצלה במרחק של כ-400 ק"מ מחופי ארצות הברית.
במקביל, ג'ק ראיין, בעברו מפקד מחלקה בחיל הנחתים האמריקני, אשר הפך לאחר שחרורו מן הנחתים להיסטוריון ימי ומנתח מודיעין של ה-CIA, מצליח לפרש בצורה נכונה את תוכניתו של רמיוס.
מסקנותיו של ראיין מתקבלות על ידי הפיקוד הבכיר בארצות הברית, אך הם מחליטים לפעול בצורה זהירה ולהיערך למצב שבו הצי הסובייטי יחליט לתקוף.
אחת הצוללות שבצי האמריקני מצליחה לאתר את ה"אוקטובר האדום" ומנווטת אותה הרחק מהכוחות הסובייטים.
על מנת לגרום לצי הסובייטי להאמין שהצי האמריקני השמיד את הצוללת, רמיוס מפנה את צוותו מהצוללת, מנקב אותה ומשחרר אות מצוקה.
במקביל, הצי מפוצץ צוללת בליסטית אמריקנית שיצאה מכלל שימוש.
שני אירועים אלה מטעים את הצי הסובייטי, שחושב שהצוללת "אוקטובר האדום" אכן הוטבעה.
על ראיין מוטלת המשימה להוכיח כי סברתו נכונה והוא נשלח, כנציגו האישי של נשיא ארצות הברית, לקבוצת קרב של נושאת מטוסים בריטית כדי לעקוב אחר הצוללת, ליצור קשר עם רמיוס ולוודא את כוונתו.
משהדבר מושג ומתברר כי הערכתו של ראיין נכונה, נערכים ב-CIA להשלמת המבצע.
כאשר מסוק הנושא בתוכו אנשי מבצעים של ה-CIA האמורים לחבור לרמיוס בצוללת, מתרסק בדרכו לנושאת המטוסים, מבקש הנשיא מראיין לבצע את המשימה במקומם.
ראיין מתנדב למשימה ובכך הופך בעל כורחו מאיש אגף המודיעין ב-CIA, לאיש מבצעים והאגף לפעולות מיוחדות.
ראיין חובר לרמיוס ב"אוקטובר האדום" עם נציג של הצי הבריטי.
מפקד נושאת המטוסים, ידידו האישי של ראיין, מצייד אותו ב"ידיד" נוסף לדרך - אקדח FN בראונינג.
לאחר שעלו לצוללת מותקפים אנשי הצוות, ובהם רמיוס וראיין, על ידי סוכן של המודיעין הצבאי הסובייטי שיורה באנשי הצוות בלא הבחנה.
ראיין, איש חיל הנחתים בעברו, שולף את אקדחו, ובמהלך קרב יריות בין צינורות הטורפדו של הצוללת, שבו נפצע רמיוס בכתפו, מצליח ראיין להרוג את הסוכן ומונע ממנו לפוצץ את הצוללת.
באותו הזמן, קפטן טופולוב, רב חובלה של צוללת סובייטית, עוקב אחר מה שנראה כצוללת אמריקנית.
במהרה מתברר כי הצוללת שאחריה עקב היא למעשה ה"אוקטובר האדום", ומתחיל לרדוף אחריה.
הצוללות האמריקניות לא מסוגלות לפתוח באש עקב אי קבלת הוראה לכך, וכתוצאה מכך מטח טורפדו נורה לעבר ה"אוקטובר האדום", אך הצוללת מצליחה לשרוד.
ה"אוקטובר האדום" מתנגשת בצוללת הסובייטית ומצליחה להטביע אותה, ולאחר מכן הצוללות האמריקניות מצליחות להוביל את ה"אוקטובר האדום" בבטחה לעבר חוף מבטחים.
ראיין תוחקר במטה ה-CIA והוענק לו צל"ש כוכב המודיעין, אשר מוענק בסוכנות לאלו שהצטיינו מעל ומעבר לדרישות התפקיד במהלך שירותם.
הספר קיבל ביקורת אוהדת בוושינגטון פוסט ובניו יורק טיימס.
נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן, סייע להצלחתו של הספר כאשר אמר במסיבת עיתונאים כי קרא את הספר ונהנה ממנו מאוד, ואף כינה אותו "עלילה רקומה בשלמות" וציין שלא ניתן להניחו מן היד.
הספר היווה נקודת התחלה לסדרת ספרי המשך.
אף על פי שאין קשר ישיר בין עלילת ספר זה לספרים האחרים, הדמויות שהופיעו בספר זה חזרו והופיעו בחלק מספריו האחרים של טום קלנסי.
הבולטת ביניהם היא דמותו של ג'ק ראיין, שהופיע כדמות מרכזית בספרים רבים נוספים.
בספר "הקרדינל מהקרמלין" ניתן מידע בנוגע לגורלה של הצוללת "אוקטובר האדום"- הצוללת עברה תהליך של הנדוס לאחור והטכנולוגיה החדישה שהכילה הוסרה.
שארית הצוללת הוטבעה על מנת למנוע את חשיפתה.
הספר עובד לסרט בשנת 1990 בבימויו של ג'ון מקטירנן ובכיכובם של שון קונרי (בתפקיד מרקו רמיוס), אלק בולדווין (בתפקיד ג'ק ראיין), ג'יימס ארל ג'ונס (בתפקיד האדמירל גריר) וסם ניל (בתפקיד סגנו של מרקו).
בעקבות הוצאתו לאור של הספר נוצרו מספר משחקי מחשב המבוססים על עלילת הספר.
בנוסף לכך, בשנת 1988 נבנה משחק לוח מפורסם המתבסס על הרעיון העומד מאחורי הספר.
המרדי גרא ההומו-לסבי של סידני הוא פסטיבל בן מספר שבועות המתקיים בסידני, ניו סאות' ויילס בין פברואר למרץ מדי שנה.
האירוע המרכזי של הפסטיבל הוא מצעד גאווה.
לרוב מכונה הפסטיבל בקיצור מרדי גרא.
פרט למצעד המתקיים מסורתית במהלך סוף השבוע, מתקיימות בעיר מסיבות ואירועים נלווים במשך השבוע הקודם והעוקב למצעד, ומושכים קהל משתתפים נרחב.
מצעד המרדי גרא נחשב למצעד הגאווה הגדול בעולם.
המצעד מתקיים מדי שנה החל משנת 1978 ועד היום.
בשלוש השנים הראשונות להיווסדו התקיים המצעד בחורף (יוני), אך החל מ-1981 הוא הועבר לסוף הקיץ, בין פברואר למרץ, כחודש לפני חג הפסחא.
בעקבות תאריך זה הוא זכה לשם מרדי גרא, והתקיים בסמוך לקרנבלים נוצריים החוגגים את הימים שלפני התענית.
אף על פי שהוא קרוי על שם חג דתי, אין למרדי גרא זיקה נוצרית: הוא אינו מתקיים ביום שלישי שלפני יום רביעי של האפר, והחוגגים לא מתחילים לאחריו צום בן 40 יום.
המרדי גרא הראשון התקיים ב-24 ביוני 1978, כמצעד מחאה שבא בתגובה למהומות סטונוול.
מארגני המצעד השיגו אישור מהעירייה, אך זה בוטל והמשטרה נשלחה לפזר את המצעד.
53 מהצועדים נעצרו בהאשמות שונות, רובן המוחלט לא הגיעו לכדי העמדה לדין.
עם זאת, הסידני מורנינג הראלד דיווח במפורט את שמות העצורים והמשתתפים, דבר שגרם לאאוטינג של חלק מן המשתתפים במצעד.
היות שהומוסקסואליות נחשבה כעבירה לפי נוסח החוק בניו סאות' ויילס עד 1984, הוצאתם מהארון של המשתתפים גררה במקרים מסוימים את פיטוריהם.
בשנת 1981 הועבר המצעד לחודש פברואר, ונקרא לראשונה בשם המרדי גרא ההומוסקסואלי של סידני (Sydney Gay Mardi Gras).
בשנת 1988 שוב שונה שמו, ל-המרדי גרא ההומו-לסבי של סידני (Sydney Gay and Lesbian Mardi Gras), שם בו נקרא המצעד גם כיום.
המצעד, המסיבה והפסטיבל מאורגנים כעת על ידי עמותת New Mardi Gras, המייצגת מספר ארגוני להט"ב בניו סאות' ויילס.
לרוב, מתקיים המצעד בשעות הערב, ביום שבת.
מרבית המשתתפים מתכנסים באזורים סביב מוצא רחוב אוקספורד בדרלינגהרסט בשעות אחר הצהריים, מתאמנים על הריקוד הרלוונטי לבמה הנעה ועל השירים.
במקביל, מתארגנות הבמות באזור התכנסות כלי רכב.
המצעד מתחיל לקראת הערב, כשהבמות ממויינות בסדר אלפביתי.
על פי המסורת, קבוצת רוכבות אופנוע (Dykes on Bikes) פותחות את המצעד לפני הבמות הראשונות.
המצעד מתקיים על כבישים עירוניים שנסגרו לתנועה, ומשני צידי הכביש ממוקמים מחסומים ארעיים שנועדו לשמור על תנועת הקהל.
החל משעות הערב, מתקבץ קהל רב ליד המחסומים ומעודד את הצועדים.
המצעד מנוהל טקסית על ידי שר המצעד (Chief of Parade), לרוב ידוען שנבחר על בסיס זיקתו לנושא האירוע או קרבתו לאוסטרליה.
בשנת 2007 שר המצעד היה רופרט אוורט, בשנת 2008 השחקנית מרגרט צ'ו, וב-2009 זוכה מדליית הזהב האולימפי, הקופץ למים האוסטרלי מתיו מיצ'ם.
למצעד תמה שנתית, על בסיסה אמורים (אך לא מחויבים) המציגים לבסס את במותיהם.
בשנת 2010 התמה הייתה היסטוריה עולמית, שעיקרה היא חקירת תפיסת ההומוסקסואליות בהיסטוריה של אומות העולם.
ב-2009 מנו הצועדים לבדם 9,500 איש (המחולקים סביב 123 במות נעות), והמצעד של אותה שנה נרשם כגדול ביותר אי פעם.
מסלול הבמות והצועדים נפתח בתחילת רחוב אוקספורד, סמוך להייד פארק, עובר בכיכר טיילור, פונה שמאלה לרחוב פלינדרז ומשם לשדירת אנזאק לכיוון מור פארק.
פעמים ספורות הופרחו זיקוקים מעל מסלול המצעד, כחלק מהחגיגות.
המסיבה שלאחר המצעד נערכה על פי רוב באולפני פוקס שבמתחם האצטדיון של מור פארק.