tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההפללה הקיימת בחוק האוגנדי נגד הומוסקסואליות שהוחמרה במשך השנים עד כדי עונש מוות, הובילה למעצרים, סחיטות ואלימות קשה מצד הציבור כלפי אזרחי להט"ב במשך שנים, שלוותה בתחושת רוח גבית עבור הפושעים עקב ההפללה הקשה נגד הומוסקסואליות במדינה.
הפעולה האלימה המפורסמת ביותר במדינה שבוצעה בנושא ידועה כרצח פעיל זכויות הלהט"ב דייוויד קאטו בינואר 2011. קאטו הותקף בביתו על ידי אדם אחת לפחות, והוכה בראשו בפטיש ומת בדרך לבית החולים.
ב-4 באוגוסט 2016, פשטו כוחות משטרת קמפלה על תחרות יופי של שהתקיימה במסגרת אירוע להט"ב בעיר.
השוטרים כיתרו את הרחובות שהקיפו את מתחם התחרות, פרצו למקום חמושים בכבדות ותקפו את הנוכחים.
לפחות 20 פעילים נעצרו או עוכבו על ידי המשטרה במשך שעות.
חלק מהנפגעים אושפזו בבתי החולים, כאשר אחד מהם במצב קשה.
זמן קצר לאחר מכן, הודיע שר האתיקה והמוסר של אוגנדה, סימון לוקודו, כי הוא מגייס כוחות שיימנעו את קיומו של מצעד גאווה שאמור היה להתקיים בסוף השבוע בעיר, והצהיר כי הוא "מחויב לדכא כל פעילות עבור להט"ב במדינה".
בעקבות מעצרם של פעילים רבים במהלך הפשיטה, קיימו מארגני המצעד פגישה עם לוקודו, במהלכה הוא השווה את המארגנים לטרוריסטים והבהיר להם כי הוא "יעצור את כל מי שיגיע להשתתף במהלכו".
כמו כן, לוקודו הבהיר כי יביא המונים למקום המצעד, שימנעו בכוח את קיומו.
בשל החשש לחיי המשתתפים, נאלצו המארגנים לדחות את המצעד.
באוגוסט 2017, מארגני המצעד המתוכנן בעיר נאלצו לבטל שוב את האירוע לאחר איומי מעצר מצד גורמים שונים.
באוקטובר 2019 פעיל הלהט"ב האוגנדי בן ה-28 בריאן וואסווה הוכה למוות בביתו.
הארגון העיקרי של אוגנדה שפועל למען שיפור זכויות להט"ב הוא "מיעוטים מיניים אוגנדה" שנוסד בשנת 2004 על ידי ויקטור מוקאסה .
מנכ"ל הארגון הנוכחי הוא הפעיל פרנק מוגישה.
פעילותו של הארגון כוללת רפורמה במדיניות ובמקביל פיקוח וסיוע לתיאום בין המאמצים של ארגוני להט"ב אחרים במדינה, להספקת שירותים שונים כגון טיפול רפואי, ייעוץ, הדרכה ותמיכה כלכלית.
שנותיו הראשונות של הארגון היו מוגדרות ללא דיכוי ממשלתי באופן יחסי, אולם, בשנת 2012 כשארגון הגיש בקשה להירשם באופן רשמי כארגון, הבקשה נדחתה על ידי לשכת שירותי הרישום של אוגנדה, הגוף המפקח על ארגונים לא ממשלתיים.
הארגון הגיש ערעור על החלטת הלשכה בשנת 2016, שנדחתה על ידי בית המשפט העליון בשנת 2018 בטענה כי ללשכה קיימת זכות חוקית למנוע את רישום הארגון מאחר שמטרותיו "מנוגדות לחוקי אוגנדה".
בעוד שארגונים לא ממשלתיים שנאסר עליהם להירשם באופן רשמי, רשאים לפעול על בסיס לא רשמי כ-"אגודות", הם מוגבלים מלפתוח חשבונות בנק או לבקש מימון מתרומות.
באוגוסט 2022, הארגון קיבל הוראה על ידי הלשכה להפסיק לחלוטין את הפעילות שלו.
ארגוני להט"ב נוספים שפעלו במשך השנים או ממשיכים לפעול במדינה כוללים את:
בסוף 2014, פעילים אוגנדים פרסמו את הפרק הראשון של מגזין הלהט"ב "Bombastic" והשיקו את הפלטפורמה המקוונת "Kuchu Times" שדנה בסוגיות להט"ב באוגנדה.
ראש ממשלת אוגנדה לשעבר בין השנים 2011–2014 אממה מבאבאזי נודע כמועמד הראשון לנשיאות אוגנדה שהתנגד בגלוי להומופוביה.
הוא רץ בבחירות לנשיאות ב-2016 והגיע לבסוף למקום השלישי.
מבאבאזי הצהיר כי "אין לאפליה מקום בחברה האוגנדית" בעוד שהומוסקסואליות "אינה הסכנה הגדולה ביותר" במדינה.
הצהרותיו קיבלו שבחים מצד פעילים וארגוני להט"ב מקומיים.
בנובמבר 2017, בניגוד מפתיע למדיניות המשטרה כלפי להט"ב אוגנדים עד לאותה העת, מספר שוטרים מאזור המטרופולין של קמפלה הורו על ידי מפקד המשטרה להשתתף בסדנה בנושא זכויות להט"ב.
דובר המשטרה הצהיר באומרו כי "ההכשרה מכוונת כדי ללמד את קציני השטח שלנו להעריך שלמיעוטים יש זכויות שצריך לכבד".
פעיל זכויות הלהט"ב האוגנדי דייוויד קאטו נחשב לאבי התנועה למען זכויות להט"ב במדינה.
קאטו פוטר ב-1991 מעבודתו במספר בתי ספר בעקבות נטייתו החד-מינית, ועבר להתגורר ביוהנסבורג שבדרום אפריקה.
הוא הושפע מהתנועה למען זכויות להט"ב במדינה, וב-1998 חזר לאוגנדה והצהיר באופן גלוי על היותו הומוסקסואל במסיבת עיתונאים שהובילה לכך שנעצר ושוחרר לאחר כשבוע.
בשנת 2004 ייסד קאטו עם שותפים נוספים את הארגון מיעוטים מיניים אוגנדה.
ב-2009 נאם בנוגע לזכויות להט"ב בוועידה שנוצרה במימון האו"ם, שבמהלכה, נציגי אוגנדה לעגו לקאטו בזמן נאומו.
לאחר מכן עזבו קאטו ואנשיו את הוועדה מחשש שייעצרו.
ב-26 בינואר 2011 קאטו הותקף בביתו שבעיר מוקונו, ומת בדרך לבית החולים.
מקורביו של קאטו דיווחו כי קאטו הצהיר על עלייה חדה באיומים על חייו, והגדירו את הרצח שלו כנעשה על רקע היותו הומוסקסואל.
בנובמבר 2011 החשוד ברצח קאטו סידני נסובוגה אנוך הורשע ונידון ל-30 שנות מאסר.
הסרט תיעודי "Call Me Kuchu" יצא לאור ב-2012 ומתמקד בחלקו בפרשת רצח קאטו.
באוגוסט 2012, שנה לאחר רציחתו של קאטו ובצל איומים מצד השלטון, פעילי להט"ב אוגנדים יצאו לרחובות קמפלה וציינו אירועים שונים בהם פסטיבל סרטים, מסיבות חוף וצעדה.
מזכירת המדינה של ארצות הברית, הילרי קלינטון, ביקרה באוגנדה בעת העת והעניקה פרס לקואליציה של פעילים מקומיים על האקטיביזם שלהם למען שיפור המעמד של זכויות להט"ב במדינה.
קאשה ג'קלין נאבאגסרה ידועה כפעילת זכויות הלהט"ב הנשית המפורסמת ביותר באוגנדה.
נבאדסרה נולדה ב-1980 בקמפלה, ונחשבת לאם המייסדת של ארגון זכויות הלהט"ב "Freedom & Roam Uganda" .
היא הובילה את הארגון במשך עשור וכיהנה כמנכ"לית שלו עד 2013. גם לאחר רציחתו של דייוויד קאטו, נאבגסרה המשיכה בפעילותה למען שיפור זכויות להט"ב באוגנדה, שכללה מסע פרסום עבור העברת אי-הפללה של הומוסקסואליות והתנגדות לחקיקה מפלה נגד להט"ב אוגנדים.
פפה ג'וליאן אונזימה ידוע כפעיל טרנסקסואל שמשמש כמנחה התוכנית בארגון מיעוטים מיניים באוגנדה.
אונזימה נולד בשנת 1980 כנקבה והחל בתהליך התאמה מגדרית בתחילת העשור השני של המאה ה-21. אונזימה התפרסם בין היתר בעקבות ראיון שנערך בתוכנית הבוקר של חדשות "NBS" באוגנדה ב-18 בדצמבר 2012 במהלכו התראיין, שזכה לפופולריות והפך לתופעת אינטרנט בשל הדברים שאמר במהלכו ד"ר מרטין סמפה, פעיל אוגנדי שמוכר בדעותיו ההומופוביות.
סמפה התפרץ לדיון בעודו מטיח האשמות באונזימה, ומנפנף בירקות ופירות, תוך כדי שהוא מדגים בעזרתם יחסים הומוסקסואלים.
ליילה בבירייה , אמנית ופעילת זכויות להט"ב לסבית.
קלייר ביירוגבה , פעילת זכויות להט"ב לסבית.
קלאופטרה קמבוגו קנטארו , פעילת זכויות להט"ב טרנסקסואלית.
דייוויד קאטו, מורה ופעיל זכויות להט"ב הומוסקסואל.
ריצ'רד לוזימבו , פעיל זכויות להט"ב ומפיק קולנוע הומוסקסואל.
פרנק מוגישה , פעיל זכויות להט"ב הומוסקסואל.
ג'יי מולוצ'ה , שחקן כדורסל ופעיל זכויות להט"ב טרנסקסואל.
קושבה מוזס מוורקו , בולגר ורופא צבאי הומוסקסואל.
קאשה ג'קלין נאבגסרה, פעילת זכויות להט"ב לסבית.
ג'אופריי אוגווארו , פעיל זכויות להט"ב הומוסקסואל.
פפה ג'וליאן אונזימה, פעיל זכויות להט"ב טרנסקסואל.
ג'ון וואמבר , פעיל זכויות להט"ב הומוסקסואל.
פעילות הומוסקסואלית חוקית/ (פלילית מאז 1902 בקרב גברים, מאז 2000 בקרב נשים.
(עד 2023) עונש: מאסר עולם לגברים, 7 שנות מאסר לנשים.
זכויות הצמח הן זכויות שאליהן צמחים זכאים.
נושא זה עולה לעיתים בדיונים הנוגעים לזכויות האדם או לזכויות בעלי חיים.
טום ריגן, שעסק רבות בפילוסופיה של זכויות בעלי חיים, התייחס לאפשרות להרחיב זכויות אלה גם לצמחים.
לדבריו, זכויות בעלי חיים נובעות מהיותם בעלי תודעה ותחושתיות, תכונות שאינן קיימות בצמחים.
עוד הוא מוסיף כי גם אם לצמחים היו זכויות, הימנעות מאכילת בשר עדיין הייתה מוצדקת מבחינה מוסרית, עקב השימוש בצמחים להאכלת בעלי חיים.
פילוסופים אחרים העלו טיעונים דומים והסיקו, למשל, כי לצמחים אין זכויות אבל יש להתייחס אליהם בכבוד.
באחד המחקרים נבדק היחס לצמחים במקומות שונים בעולם, ונמצא כי במספר תרבויות ילידיות, בניגוד לעולם המערבי, מתייחסים לצמחים כאל יצורים בעלי אינטליגנציה.
עם זאת, קיימת במחקרים אלו נטייה להסתמך על פסאודו-מדע הקרוי "נוירוביולוגיה של הצומח", תאוריה לפיה צמחים הם בעלי תחושתיות.
תאוריה זו שנויה במחלוקת מכיוון שלא נמצאו עדויות בעולם הצומח לאיברים דמויי נוירונים, סינפסות או מוח.
בדף עמדה של החזית לשחרור בעלי חיים נאמר כי אין ראיות לטענה כי צמחים מסוגלים לחוות כאב, וכי במידה והם מגיבים לגירויים, התגובה היא מכנית גרידא, בדומה לתרמוסטט שמגיב לחיישנים.
גם עמותת אנימלס מחזיקה בעמדה דומה.
חוקרים במאה ה-19, בהם הגרמני גוסטב פכנר , ניסו להוכיח שלצמחים יש רגשות, וכי אפשר לעודד צמיחה בריאה באמצעות דיבורים, תשומת לב וחיבה לצמח.
פקנר טען גם שלצמחים, לאדמה ולכוכבים יש "נשמה".
טיעונים מסוג זה הופרכו פעמים רבות על ידי חוקרי הפיזיולוגיה של הצמח.
למשל, בתוכנית "מכסחי המיתוסים" בשנת 2006 ניסו לשחזר את ניסוייו של פכנר, והגיעו למסקנה שטענותיו אינן נכונות.
התייחסות נוספת לנושא זה נמצאת בספרו של הביולוג דניאל חיימוביץ "צמח - מה הוא יודע?", שראה אור בשנת 2012.
אחד הראשונים שהתייחס לנושא זכויות הצמח במשפט היה שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, ויליאם אורוויל דאגלס.
בשנת 1972 התקיים דיון בנושא סיירה קלאב נגד מורטון , במהלכו ניסו התובעים למנוע פיתוח של אתר סקי בטענה לפגיעה בסביבה ובעצי היער.
השופט דאגלס התפרסם בעמדתו כי בדיונים בנושאי אקולוגיה, ראוי להעניק לאובייקטים סביבתיים מעמד משפטי או זכות עמידה.
הוא כתב: "חפצים דוממים הם לפעמים צד בדיון משפטי.
כשם שלאוניה יש מעמד משפטי בדיונים בנושאים ימיים, כך גם צריך להיות עבור עמקים, כרי דשא אלפיניים, נהרות, אגמים, חופים, גבעות, חורשות עצים, ביצות, או אפילו אוויר שמרגיש את הלחצים ההרסניים של הטכנולוגיה המודרנית והחיים המודרניים ...
לכן, קולו של האובייקט הדומם צריך להישמע."
קבוצת מדענים בשווייץ פרסמה בשנת 2008 מסמך ובו שורה של עמדות מוסריות בנוגע לצמחים.
בין השאר, הם קוראים למנוע שינויים גנטיים ורישום פטנטים על צמחים למטרות מסחריות, ולמנוע ייצור צמחים סטריליים.
בעקבות מסמך זה נוסף סעיף לחוקת שווייץ המחייב לקחת בחשבון את "כבוד הבריאה" בעת טיפול בבעלי חיים, צמחים ואורגניזמים אחרים.
זכויות האדם בטורקיה היו מוגנות על ידי מספר אמנות בין-לאומיות, שלהן קדימות על פני חקיקה מקומית לפי החוקה הטורקית.
המצב של זכויות האזרח בטורקיה, במיוחד מאז ניסיון ההפיכה בשנת 2016, מתאפיין בנסיגה משמעותית ובפגיעה נרחבת בחירויות יסוד.
השלטונות השתמשו במצב החירום ובחקיקה שבאה בעקבותיו כדי לבצע טיהורים פוליטיים רחבי היקף, שהשפיעו על כלל מגזרי החברה.
טורקיה לא חתמה על האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, ה-ICCPR, עד שנת 2000. ב-21 ביולי 2016 הודיעה ממשלת טורקיה כי תשהה זמנית את האמנה האירופית לזכויות אדם במהלך מצב חירום זמני.
עניין זכויות האדם נחשב לנושא בעל חשיבות גבוהה במהלך המשא ומתן עם האיחוד האירופי בדבר הצטרפותה של טורקיה לאיחוד.
בעיות חריפות בנושאי זכויות אדם כוללות בין השאר את יחס טורקיה למיעוט הכורדי.
הקונפליקט בין הטורקים לכורדים גרם להפרת זכויות אדם פעמים רבות.
ב-13 בספטמבר 2023, קיבל הפרלמנט האירופי פה אחד את הקריאה לא לחדש את המשא ומתן על חברות טורקיה באיחוד האירופי.
בטורקיה ישנם חוקים אנטי-דמוקרטיים או רודניים, כמו האיסור על מיעוטים לקבל חינוך יסודי בשפת אמם.
למיעוט הגדול ביותר במדינה, הכורדים, שמהווים כ-15% מן האוכלוסייה, אין זכות הגדרה עצמית למרות חתימתה של טורקיה על אמנת ICCPR.
במרץ 2017 האו"ם האשים את ממשלת טורקיה ב"הרס מסיבי, הריגות ומספר הפרות רציניות נוספות של זכויות אדם" נגד המיעוט הכורדי.
מחויבותה של טורקיה לאמנה לזכויות האדם העולמי (ICCPR)
הרפובליקה של טורקיה התחייבה למספר אמנות לזכויות אדם, שחלקן מוצאות ביטוי בחוקה הטורקית מ-1982. חלקה השני של החוקה מבטיח "זכויות וחירויות יסודיות" כגון הזכות לחיים, ביטחון הגוף והזכות לקניין.
כמו כן, טורקיה חתומה על האמנות הבאות: חוקה בינלאומית של זכויות אדם, זכויות אדם של נשים, הגנה כנגד עינויים, יחס לא אנושי והעלמה (disappearance), טרוריזם וזכויות אדם, מוסכמות אזוריות ופרוטוקולים 5–12 של האמנה האירופית לזכויות אדם (ECHR).
ב-1949 חתמה טורקיה על ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם.
לפי ה-ECHR, טורקיה נתונה לשיפוט בית הדין האירופי לזכויות אדם, ה-ECtHR.
באוקטובר 2017 מזכ"ל מועצת אירופה דרש משר הצדק הטורקי, אבדילהמיט גיל , את שחרור פעילי זכויות אדם האסורים בטורקיה.
ענייני זכויות אדם המהווים מחלוקת בטורקיה
בטורקיה ישנם כמה איומים על הזכות לחיים, כלומר, איומים לא רשמיים, שאינם הוצאה להורג.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 היו מקרים רבים של הוצאות להורג ללא משפט, הריגות פוליטיות בידי "מבצעים" בלתי מזוהים ומקרים של היעלמויות.
טורקיה ביטלה את עונש המוות בשני שלבים: חוק מ-3 באוגוסט 2002 ביטל את עונש המוות לפשעים בעתות שלום, והחליפו בעונש מאסר עולם.
וחוק מ-14 ביולי 2004 שביטל את עונש המוות לחלוטין, גם לפשעי מלחמה וטרור.
ההוצאה להורג האחרונה בטורקיה התרחשה ב-1984, כלומר לפני הביטול הרשמי לא היו הוצאות להורג כשני עשורים.
ארדואן הצהיר מספר פעמים כי רצון העם הוא להחזיר את חוק עונש מוות אך לא הוגשה הצעת חוק בנושא.
על פי סעיף 38 סעיף 1 של החוקה לא ניתן להעניש על פעולה שבזמן ביצועה לא היה חוק שאוסר עליה, מסיבה זו אם יעבור החוק לא ניתן יהיה להעניש אנשים על ניסיון ההפיכה של 2016 שכן עונש המוות לא היה בחוק באותו זמן.
בשנת 1990, ארגון "אמנסטי אינטרנשיונל" פרסם את הדו"ח הראשון שלו בנושא הוצאות להורג ללא שיפוט בטורקיה.
בשנים שלאחר מכן, הבעיה החמירה באופן קיצוני.
ב-2001 הנציגה המיוחדת של האו"ם על מקרי הוצאה להורג שלא כשורה, הגברת עאסמה ג'האנגיר הציגה דיווח בעקבות ביקור בטורקיה.
הדיווח הכיל פרטים על הריגות אסירים.
בין השנים 2000 ל-2008 ארגון זכויות אדם טורקי, ה-HRA, מסר נתונים על הריגות מוטלות בספק, מיתות במאסר, הוצאות להורג ללא שיפוט ועינויים:
הפרות נרחבות של זכויות אדם באזורים כורדיים בטורקיה בשנות ה-90 התבטאו בצורת היעלמויות והריגות על ידי מבצעים לא מזוהים.
הרשויות המקומיות לא הביעו מוכנות למצוא את המבצעים או לפתור את ההיעלמויות.
בשנת 2009 ה-HRA הציג נתונים המראים כי עד סוף 2008 נהרגו 2,949 בידי מבצעים לא מזוהים, והוצאו להורג ללא שיפוט 2,308 אנשים.
בטורקיה הקמפיין הצבאי נגד הפורשים הכורדיים במערב אנטליה לווה במספר היעלמויות, שהעלו את טורקיה על הפרק בשיפוט האירופי (ECtHR).
היו רק קומץ מקרים של היעלמויות בטורקיה בשנות ה-80, אבל מספר גדול של מקרי מוות במאסר.
ההפך הוא הנכון לגבי שנות ה-90, שבהן מספר האנשים שנעלמו בחטיפת סוכני רשויות גדל מאוד.
השימוש הנרחב והשיטתי בעינויים בטורקיה נצפה לראשונה על ידי ארגון אמנסטי אינטרנשיונל, אחרי המשטר הצבאי של טורקיה ב-1971. הארגון המשיך לדבר על העינוי השיטתי בטורקיה עד שנת 2002. בשנת 2004 פעיל של האיחוד האירופי הגיע לטורקיה, וקבע שעינוי כבר לא היה בשימוש שיטתי במדינה.
ה-HRA, ארגון זכויות אדם טורקי, התנגד לקביעתו, ומחה נגדה.
מאז שנת 2005 נדמה כי עולה מספר מקרי העינויים.
בדו"ח המצב של הנציבות האירופית בנובמבר 2008 נאמר, "מספר הבקשות להקמת ארגונים שאינם ממשלתיים בהקשר של עינוי ויחס לא אנושי עלה, בעיקר מחוץ למקומות מאסר רשמיים, בייחוד בזמן מאסר, שילוח, או בפרהסיה, בלי מאסר רשמי, חקירות מידיות, אובייקטיביות ועצמאיות לגבי מקרים של הפרת זכויות אדם בידי כוחות ביטחון חסרות.
מאפיין חשוב של התקופה שהחלה במשטר הצבאי ב-1980 הוא הזלזול בזכות לחיים והעלייה במקרים של עינוי ומוות מעינויים.
לפי דו"ח של ה-HRFT (הקרן לזכויות אדם בטורקיה) שנכתב בשנת 1995, תועדו 419 מקרי מוות בשבי (לאורך 15 השנים בין הדו"ח לתחילת המשטר הצבאי), שנחשד כי עינוי הוא סיבת המוות בהם.
15 מקרי מוות נוספים שויכו לשביתות רעב, ועוד 26 מקרים - להזנחה רפואית.
לפי רשימת מקרי המוות מהדו"ח הנ"ל, לוקטה רשימה מחודשת ל-20 שנים של המשטר הצבאי שהסיקה כי ב-428 מקרי מוות, עינוי כנראה היה סיבת מותם של אסירים.
בשנת 2008 בלבד ה-HRFT דיווח על 39 מקרי מוות בכלא.
בחלק מן המקרים נראה כי עינויים היו מעורבים.
בשנת 2012, שני סוהרים ובכיר נשפטו למאסר עולם בשל הריגתו בעינויים של הפעיל .
היה זה המשפט הראשון מסוג זה בהיסטוריה של טורקיה.
בעשרת הימים שלאחר ניסיון הפיכה שנכשל והיה ב-15 יולי 2016, נעצרו מעל 20 אלף אנשים.
בשנים שלאחר מכן המשיך גל המעצרים ההמוני.
הממשלה ניצלה את ניסיון ההפיכה כדי לבצע מעצר המוני של מתנגדיה.
נעצרו אנשי צבא, שוטרים, שופטים, עובדי ציבור, אנשי חינוך ואקדמיה, פעילי זכויות אדם, עיתונאים, ראשי ערים, חברי מפלגות האופוזיציה וחלקים נרחבים מהחברה האזרחית שלא לקחו חלק בניסיון ההפיכה.
יוהנס האן, הנציב האירופי האחראי על מועמדותה של טורקיה לחברות באיחוד האירופי, אמר כי נראה שממשלת טורקיה הכינה רשימות מעצר של יריבים פוליטיים עוד לפני ניסיון ההפיכה והמתינה לעיתוי המתאים לפעול.
משרד הנציב העליון לזכויות אדם של האו"ם פרסם דו"ח שהצביע על פיטורים שרירותיים המוניים של עובדי ציבור.
הלשנות אנונימיות בתשלום, של עדים סודיים הוכרזו רשמית כמקור המרכזי לזיהוי חשודים.
יותר מ־140 אלף האנשים נפגעו בעקבות הלשנות של עמיתים לעבודה ואזרחים אחרים.
המערכת הוסדרה בחוק באמצעות צו של משרד הפנים מ־31 באוגוסט 2015. כ-11 מיליון אזרחים, או אחד מכל 6 מבוגרים, נמצאים תחת חקירה מקוונת.
על פי נתוני משרד המשפטים הטורקי, מעל 3 מיליון בני אדם נחקרו מיולי 2016 עד נובמבר 2025, ומעל חצי מיליון הורשעו בטרור.
ביקורת רבה הועלתה על טורקיה בנוגע לתנאי הכליאה הגרועים במדינה ולאי פתירת בעיית הצפיפות בבתי הסוהר.
בעקבות המשטר הצבאי שהחל ב-1980, אסירים פוליטיים שנשפטו במשפטים צבאיים הוחזקו בבתי כלא צבאיים, וכן היו כפופים למשמעת הצבאית.
האסירים הוכרחו להשתתף במפגשים יומיים, בשירת מצעדים ובתרגילים באוויר הפתוח.
בנוסף, "מכות-חניכה" היו בשימוש נרחב כמעט בכל בתי הסוהר בטורקיה.
בשנת 2008 טענות לגבי יחס לא אנושי בתוך מערכת הכלא בזמן העברות המשיכו.
בידוד קבוצות קטנות נותר בעייתי בכל מערכת הכלא עבור אנשים שהואשמו או הורשעו בעבירות פוליטיות.
לאור משבר הקורונה עלתה דרישה לשחרור מיידי של אסירים רבים.
לאחר ניסיון ההפיכה הכושל שהתרחש ב-15 ביולי 2016 התבצעו טיהורים פוליטיים רחבי היקף שכללו פיטורין ומעצרים המוניים של מתנגדי משטר.
על פי אמנסטי אינטרנשיונל, נמנעו מהעצורים מזון למשך עד שלושה ימים ומים למשך עד יומיים, דווח על אונס וצורות אחרות של עינויים.
למעלה מ-300 חיילים הוכו במהלך מעצרם, ופציעותיהם כללו חבורות, חתכים ושברים.
נמנעה מרוב העצורים האפשרות ליצור קשר עם משפחותיהם ועם עורכי דינם.
עשרות אלפי דרכונים בוטלו כדי למנוע מאזרחים החשודים כמתנגדי משטר לצאת מהמדינה.
הממשלה החרימה נכסים של למעלה מ-1,000 חברות פרטיות בשווי של 11 מיליארד דולרים.
עובדי ציבור שפוטרו בצווי חירום נותרו ללא יכולת תעסוקה, מה שהוביל רבים לעוני
אף על פי שמרבית האוכלוסייה מוסלמית, טורקיה טוענת שהיא מדינה חילונית על פי סעיף 24 של חוקת טורקיה.
שני הזרמים האיסלאמים העיקריים בטורקיה הם הזרם הסוני והזרם העלאווי.
הזרם העלאווי הוא מיעוט בטורקיה, והוא מהווה כ-17% מן האוכלוסייה המוסלמית בטורקיה.
חינוך דתי הוא חובה בבית הספר היסודי וגם בתיכון (סעיף 24 בחוקה הטורקית).
החינוך מתמקד בעיקר בתאולוגיה סונית.
הממשלה הטורקית מפקחת על החינוך והמוסדות המוסלמיים דרך המשרד לענייני דת.
המשרד מווסת את הפעילות של 77,777 המסגדים הרשומים במדינה, ומעסיק אימאמים מקומיים ומחוזיים, שמשרתים כעובדי ציבור.
אימאמים סונים מועמדים על ידי המדינה, והיא משלמת להם משכורת.
העלאווים מתפללים במקומות שנקראים קמביס.
למקומות אלו אין מעמד חוקי של מקומות תפילה.
בכל מקרה, מספר עיריות קבעו ב-2008 כי הקמביס הוא מקום רשמי לתפילה.
המספרים המדויקים של גודל האוכלוסייה הלא-מוסלמית בטורקיה אינם זמינים.
מספר מקורות מעריכים כי האוכלוסייה הנוצרית מהווה בין 3% ל-5% מן האוכלוסייה כולה.
הקהילות הנוצריות מתקיימות בעיקר באיסטנבול, וכוללות ברוב המקרים נוצרים ארמניים ונוצרים יוונים-אורתודוקסים.
בדרום-מזרח טורקיה, ניתן למצוא קבוצות נוספות כגון הכנסייה הסורית-אורתודוקסית והיזידים.
בערים הגדולות נמצאים גם יהודים וקהילות נוספות, כמו עדי יהוה.
על פי הסכם לוזאן, רק הקהילות הארמניות, היווניות-אורתודוקסיות והיהודיות נחשבות למיעוטים.
לפי ארגון זכויות האדם הטורקי "מזלומדר" , הצבא האשימו אנשים בחוסר משמעת בגין פעילויות שכללו תפילות מוסלמיות או בגין היותם נשואים לנשים שחובשות צעיף ראש.
בדצמבר 2008 צוות הגנרלים התיר 24 שחרורים, כשעל חמישה מהם נטען כי הם קשורים בקנאות דתית.
לפי דו"ח האיחוד האירופי לגבי חופש דת, חופש התפילה נשמר באופן כללי.
החוק לגבי קרנות שנקבע ב-2008 מתייחס, בין השאר, למספר ענייני קניין הנוגעים למיעוטים שאינם מוסלמיים.
חופש הביטוי, העיתונות והגישה למידע
סעיף 26 של החוקה הטורקית מבטיח חופש ביטוי.
סעיפים 27 ו-28 מבטיחים חופש ביטוי והפצה חופשית של מחשבה.
הפסקה השנייה בסעיף 27 מצהירה ש"הזכות להפצה לא תמומש לשינוי התנאים שנקבעו בסעיפים 1, 2, ו-3 בחוקה", סעיפים שעוסקים בשאלות המתייחסות לטבע המאוחד, החילוני, הדמוקרטי והרפובליקני של המדינה.
הצנזורה בטורקיה מווסתת בידי חקיקה מקומית ובינלאומית, כאשר החקיקה בינלאומית לכאורה ראשונה בסדר העדיפות, לפי סעיף 90 בחוקה הטורקית.
למרות התנאים החוקיים, חופש התקשורת בטורקיה התדרדר בקצב קבוע מאז 2010, יחד עם צניחה תלולה שנבעה מהניסיון להפיכה צבאית ביולי 2016.השלטונות בטורקיה נקטו צעדים קיצוניים כדי להשתיק ביקורת.
הנשיא ארדואן עצר מאות עיתונאים, סגר או השתלט על עשרות כלי תקשורת, ומנע מעיתונאים וממשפחותיהם נסיעות.
לפי מספר עדויות, העיתונאים הכלואים בטורקיה מהווים כשליש מכלל העיתונאים הכלואים בעולם.
לפי דו"ח משמר זכויות האדם משנת 2019, לטורקיה מספר העיתונאים הכלואים הגדול בעולם.
הגישה לאתרים ופלטפורמות כמו ויקיפדיה שנחסמה ליותר משנתיים וחצי, אינסטגרם, ודיסקורד נחסמה מעת לעת.
בנוסף, נעצרו מאות אזרחים בשל פוסטים ברשתות חברתיות שביקרו את הממשלה או את המבצעים הצבאיים שלה.
הזכות לבחור ולהיבחר וזכויות פוליטיות
הממשלה עשתה שימוש נרחב בסמכותה להדיח ראשי ערים נבחרים, בעיקר מהמפלגות הכורדיות (HDP ו-DEM), והחליפה אותם בנאמנים מטעמה.
ראשי מפלגות אופוזיציה, כמו סלהאטין דמירטאש, נעצרו והועמדו לדין באשמות טרור.
בשנת 2025, נעצר גם ראש עיריית איסטנבול, אקרם אימאמוגלו, זמן קצר לאחר שהכריז על מועמדותו לנשיאות.
הזכות להליך הוגן ושלטון החוק
מערכת המשפט עברה טיהור עמוק שפגע בעצמאותה.
בשנת 2016 כ-36% מכלל השופטים והתובעים בטורקיה הודחו ורבים מהם נעצרו.
בשנים מאות עורכי דין נעצרו, נאסר על חלקם לייצג נאשמים בעבירות טרור, ובוטלה הסודיות בין עורך דין ללקוח.
הרשעות רבות התבססו על ראיות בעיתיות כמו הלשנות אנונימיות בתשלום, שימוש באפליקציות כמו ByLock או החזקת ספרים של פטהוללה גולן כראיה לקשר לטרור.
סעיף 34 של החוקה הטורקית משנת 1982 קובע כי "לכולם זכות לערוך פגישות לא אלימות וללא נשק, וגם לארגן צעדות הפגנה ללא רשות מראש".
הגבלות יופעלו רק במקרים שבהם ישנה סכנה לביטחון המדינה, לסדר הציבורי, לחופש הציבור או כדי למנוע פשיעה.
למרות זאת, ארגון אמנסטי אינטרנשיונל קבע כי בשנת 2009 הזכות לעריכת פגישות לא-אלימות נדחתה, וגורמי אכיפת החוק השתמשו בכוח כדי לפזר הפגנות.
ישנם מקרים מתועדים רבים של מוות בעקבות שימוש בכוח לפיזור הפגנות בטורקיה.
ביולי 2017 בערב פגישת הפסגה של ה-G20 בהמבורג, עצרה טורקיה 12 אנשים שעבדו באבטחה דיגיטלית וניהול מידע הנוגעים לפגישת הפסגה.
תחת החוק, אנשים שמארגנים התאגדות אינם צריכים להודיע בטרם יתאגדו, אבל ההתאגדות מוכרחה לספק התראה לפני שתיצור קשרים עם ארגונים בינלאומיים או לפני קבלת תמיכה כלכלית מחוץ לארץ, ועליה לספק תיעוד מפורט של פעילויות מסוג זה.
החוקה הצהירה על זכותם של הפועלים לייסד איחודי פועלים "ללא השגת רשות" ו"החזקת הזכות להיות חבר בארגון או לצאת ממנו" לפי סעיף 51. סעיפים 53 ו-54 מאפשרים לפועלים גם להתמקח קולקטיבית ולשבות.
עד מרץ 2008, סה"כ 26 מפלגות הוחרמו, שתיים מהן לפני שהוקם בית המשפט החוקתי בשנת 1962. מספר זה לא כולל את 18 המפלגות שהוחרמו מידית לאחר ההפיכה הצבאית ב-1980, ופורקו לחלוטין ב-1981. האספה הלאומית הגדולה של טורקיה העבירה חוק שמאפשר למפלגות אלו להיפתח מחדש.
משנת 2016 הממשלה סגרה למעלה מ-1,000 בתי ספר פרטיים, 15 אוניברסיטאות ומאות ארגוני צדקה ואיגודים מקצועיים.
אלפי מרצים פוטרו, ועל אקדמאים הופעל לחץ ליישר קו עם ערכים שמרניים.
חוקרים שחתמו על עצומות לשלום נעצרו ונשפטו על "תעמולת טרור"
על אף שבטורקיה ישנו מגוון אתני, לשוני ודתי נרחב, הדיכוי בהיסטוריה של המדינה נחשב לאחד מן הדיכויים החריפים ביותר נגד מיעוטים בשם הלאומיות.
לפי סעיף 66 של החוקה הטורקית, "כל המשתייכים למדינה הטורקית דרך קשר האזרחות הם טורקים." החוקה מצהירה כי עיקרון האי-הפרדה של האומה הטורקית, מדינת הלאום והאזרחות החוקתית לא מבוסס על אתניות.
מכאן נובע שהמילה "טורקי" מתייחסת באופן חוקי לכל אזרחי טורקיה, על אף שפרשנות אינדיבידואלית עלולה להיות מגבילה יותר.
לפי החוקה, אין זכויות מיעוטים שכן כל האזרחים הם טורקים.
סעיף חוקתי זה מתעלם מזכויות המיעוט האתניות והדתיות הבסיסיות.
זאת אפילו שהסכם לוזן, לפני ההכרזה של הרפובליקה, מבטיח מספר זכויות ללא-מוסלמיים, בפועל טורקיה מכירה רק בארמנים, ביוונים וביהודים כמיעוטים ומחריגה קבוצות נוספות ממעמד של מיעוט, והזכויות המגיעות עם המעמד.
תמיכה בהגנה על זכויות המיעוט עלולה לגרור העמדה חוקית לדין, כיוון שמספר סעיפים בחוק הטורקי אוסרים על יצירה של מיעוטים או טענה על קיומם של מיעוטים.
עקב האוכלוסייה הכורדית הגדולה, ממשלות רציפות ראו בביטוי הזהות הכורדית איום פוטנציאלי על טורקיה המאוחדת, תחושה שהורכבה מאז המרד החמוש של מפלגת הפועלים של כורדיסטן בשנת 1984. אחת מן ההאשמות המרכזיות בהיטמעות התרבותית מגיעה מהדיכוי ההיסטורי במדינה של השפה הכורדית.
עקב ההפיכה הצבאית ב-1980, השפה הכורדית נאסרה לגמרי והאלפבית הכורדי אינו מזוהה.
מאז שנות ה-70 מאשים המשפט האירופי לזכויות אדם את טורקיה באלפי הפרות של זכויות אדם נגד הכורדים.
בשנות ה-30, טורקיה הייתה בין המדינות הראשונות בעולם שהעניקו זכויות פוליטיות מלאות לנשים, כולל הזכות לבחור ולהיבחר מקומית ומאוחר יותר גם מדינית.
סעיף 10 בחוקה אוסר כל אפליה, מטעם המדינה או מטעם אדם פרטי, על רקע מין.
בטורקיה אף נבחרה ראש ממשלה אישה ב-1995. טורקיה הייתה גם המדינה הראשונה שבראש בית המשפט לחוקה שלה כיהנה אישה.
בנוסף, בבית המשפט הגבוה למקרים מנהליים מכהנת גם אישה בתור השופטת הנשיאה.
לעומת זאת, הייצוג של נשים בגופים פוליטיים במדינה הוא נמוך.
באספה הלאומית הגדולה של טורקיה אחוז הנשים עומד על 9.1% (כאשר בעולם האחוז הממוצע הוא 17.3).
בין 1975 ל-2006 הייצוג הנשי בגופים הפוליטיים, בעיריות ובממשלה עלה משמעותית.
מאז 1985, מותר לבצע הפלות בעשרת השבועות הראשונים של ההיריון, ונשים מקבלות תרופות מונעות הריון מסובסדות.
שינויים לקוד האזרחי בשנת 1926 העניקו לנשים את הזכות ליזום גט, זכות שעוד לא מוכרת בכל מדינות האיחוד האירופי.
בכל זאת, באזורי המזרח ודרום-מזרח אנטוליה, גישות מיושנות יותר מקובלות בקרב האוכלוסייה הכורדית, הערבית והטורקית.
הגישות הללו כוללות אלימות במשפחה כלפי נשים, נישואים בכוח ורצח על חילול כבוד המשפחה.
כדי להילחם בגישות אלו, הממשלה וכן כמה ארגונים אחרים התאחדו למסעות הסברה וחינוך בדרום מזרח אנטוליה כדי להגדיל את אחוזי האוריינות בקרב נשים.
ב-2008 ביקורות הצביעו על כך שטורקיה מהווה מוקד סחר מרכזי בנשים שמשודלות או מובאות בכוח למדינה על ידי ארגוני מאפיה בינלאומיים כדי לעבוד כשפחות מין, בייחוד בערים גדולות ותיירותיות.
לפי סקר שערכה התאגדות הנשים היזמות של טורקיה בשנת 2008, כמעט מחצית מנשים טורקיות עירוניות מאמינות שעצמאות כלכלית לנשים היא לא נחוצה, דבר שמשקף, לפי דברי הפסיכולוגית לילה נבארו, דורות של פטריארכיה.
העסקת ילדים אמנם מועטה מאוד בטורקיה, אך עדיין מופיעה.
למרות ההתקדמות המתונה של הממשלה בהכחדת העסקת הילדים, ילדים ממשיכים לעבוד, לרוב בפעילויות חקלאיות.
ב-2013, מחלקת העבודה של ארצות הברית דיווחה ש-2.6% מהילדים בטורקיה בין גילאי 5 ל-14 עובדים.
רוב הילדים עובדים באגף החקלאי, קבוצה נוספת באגף התעשייתי, וקבוצה נוספת בשירותים.
על אף שעבודותיהם של הילדים הללו עונתיות, העובדה שעדיין מתרחשת העסקת ילדים קשורה באופן חלקי לכך שיוזמות חקלאיות בעלות כוח עבודה מוגבל אינן כפופות לחוק ממשלתי.
בדצמבר 2014, מחלקת העבודה של ארצות הברית שחררה רשימה של מוצרים שמכינים ילדים או עובדים בכפייה, שדיווחה על 8 מוצרים שייצרו רק ילדים בטורקיה.
רוב המוצרים הללו הם מוצרים חקלאיים, כדוגמת כותנה, כמון, אגוזים, בוטנים, קטניות וסלק סוכר.
מערכות יחסים הומוסקסואליות מיניות בין בוגרים, בהסכמה ובפרטי, אינן נחשבות לפשע בטורקיה.
גיל ההסכמה עבור מין הומוסקסואלי, כמו גם מין הטרוסקסואלי, הוא 18. לעומת זאת, בחוק העונשין של המדינה מופיעים כמה איסורים על "אקזיביציוניזם בפומבי" ו"עברות כנגד ערכים ציבוריים" שמשמשים לפעמים כבסיס לאפליה נגד קהילת הלהט"ב.
נכון לשנת 2006, לטורקיה אין לא חוק שמתיר נישואים חד מיניים, ולא חוק נגד שמגן על הקהילה הלהט"בית של טורקיה מאפליה.
אמנת האו"ם בנושא הזכויות של בעלי מוגבלויות נחתמה בידי הרפובליקה הטורקית בשנת 2007. דיונים בנוגע לאמנה נערכו באספה הלאומית הגדולה ב-2008 והאמנה אושררה בדצמבר 2008. במקרה ספציפי אחד, קבוצת הגנה על אנשים בעלי מוגבלויות שכליות ביקרה מוסדות לבעלי מוגבלויות בטורקיה בשל טיפוליהם באנשים בדו"ח שפרסמה.
כתוצאה מן הביקורת ביטל בית החולים הפסיכיאטרי באיסטנבול את השימוש ה"בלתי-מותאם" בנזעי חשמל.
מקדוניה הצפונית חתומה על האמנה האירופית לזכויות אדם ואמנה בדבר מעמדם של פליטים ועל האמנה נגד עינויים.
חוקת מקדוניה הצפונית מבטיחה זכויות אדם בסיסיות לכלל האזרחים.
עם זאת, ישנן בעיות עם זכויות האדם במדינה.
על פי נתוני ארגוני זכויות אדם, ב-2003 היו מספר חשדות שהתקיימו הוצאות להורג, איומים והפחדות ללא שיפוט נגד פעילי זכויות אדם ועיתונאים, שפעלו נגד המשטר וההאשמות בעינויים מצד המשטרה.
אף על פי שמ-2002 מותר לאלבנים ללמוד באלבנית, לפני סיום הלימודים באוניברסיטה הם נדרשים לעבור מבחן הבנת הנקרא ודיבור במקדונית.
על פי הארגון Human Rights Watch, אזרחים יוגוסלביים לשעבר רבים נותרו למעשה "חסרי מדינה" כתוצאה מחוק האזרחות שנוסח לאחר פרישת מקדוניה הצפונית מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
הסכסוך בין האלבנים האתניים לממשלת מקדוניה הצפונית הביאה להפרות חמורות של זכויות האדם משני הצדדים.
על פי ועדת הלסינקי לזכויות האדם של מקדוניה הצפונית , דווח על הפרות זכויות האדם הבאות:
התעללות בחשודים על ידי המשטרה, במיוחד במהלך מעצר ראשוני ומעצר.
הטרדה של המשטרה כלפי מיעוטים אתניים, ובמיוחד הצוענים.
לחץ פוליטי על מערכת המשפט.
אלימות חברתית ואפליה נגד נשים, ילדים ומיעוטים אתניים, ובעיקר הצוענים.
סחר בנשים ובנערות לניצול מיני.
על פי הדו"ח השנתי של נציב תלונות הציבור לשנת 2005:
מצב זכויות האדם בבחריין מתואר כ"עגום" על ידי ארגון Human Rights Watch.
הארגון מציין כי משנת 2010 החלה התדרדרות ביחס השלטון לזכויות האדם במדינה.
השיעים במדינה סובלים מהדרה חברתית מצד השלטון, ובמקרים רבים מנהיגיהם נעצרים ונחקרים בעינויים ונעלמים בכפייה.
רדיפת השיעים החמירה לאחר שהשלטון נקט ביד קשה נגד המפגינים במהלך האביב הערבי בשנת 2011, והרס עשרות מסגדים שיעיים היסטוריים.
ביוני 2011 הורה חמד, מלך בחריין, על הקמת ועדת חקירה שתבדוק הפרות של זכויות אדם.
ממצאי הוועדה אישרו מקרים של התעללות פיזית ופסיכולוגית כלפי עצורים, אך נמנעו מלהצביע על האחראים למדיניות זו.
בבחריין חיה אוכלוסייה של אלפי אנשים המכונים , שהם חסרי אזרחות.
הבידונים הם פליטים ממוצא פרסי שהיגרו לבחריין בתחילת המאה ה-20. רובם מוסלמים ומיעוטם נוצרים.
החוק בבחריין אינו מאפשר לבידונים לקבל אזרחות או תושבות קבע.
הם אינם רשאים לצאת מהמדינה, לרכוש בתים או קרקעות, להיות עובדי מדינה, להקים עסק או לקחת הלוואה.
ילדיהם אינם זכאים לקבל חינוך ציבורי או שירותי בריאות ממשלתיים.
מתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 גירשה ממשלת בחריין מאות בידונים לאיראן.
על פי דו"ח שנערך על ידי ארגון Human Rights Watch בשנת 2011, ממשלת בחריין נהגה לענות חשודים ביטחוניים באופן קבוע.
בין השאר, כדורגלן מבחריין שנעצר על עבירות אלימות העיד כי עבר עינויים בחקירתו.
על אף שדוברי הממשלה הכחישו טענות על עינויים, המשיכו להצטבר דיווחים על עינויים בחקירות מבלי שאיש הועמד לדין.
רוב תושבי בחריין הם מוסלמים שיעים, אך בני משפחת המלוכה ורוב האליטות במדינה הם מוסלמים סונים, והם מאיישים את מרבית תפקידי הממשל.
משפחת המלוכה, בית ח'ליפה, היגרה לבחריין מקטר בסוף המאה ה-18. לטענת השיעים הם סובלים מהדרה חברתית, פוליטית וכלכלית על ידי השלטון, שלטענתם הקים בבחריין "מערכת של אפרטהייד פוליטי המבוסס על אפליה גזעית, עדתית ושבטית." מדיניות הממשלה מונעת מהשיעים להשתלב בתפקידים פוליטיים ולשרת בצבא או במשטרה.
רוב אנשי כוחות הביטחון הם מהגרים סונים מסוריה, פקיסטן וערב הסעודית, שקיבלו אזרחות בחריינית בהליך מקוצר.
לפי מרכז בחריין לזכויות האדם, שיעור השיעים הוא מעל ל-70% מהאוכלוסייה, אך הם תופסים פחות מ-18% מכלל המשרות הבכירות בחברות ממשלתיות.
בתאגידים ממשלתיים רבים אין אפילו שיעי אחד בתפקיד בכיר.
כ-95% מהמובטלים בבחריין הם שיעים.
על רוב השיעים נאסר לגור בעיר רפאע.
בעיר שוכנת משפחת בית המלוכה, ונדרש היתר מיוחד ממי שמעוניין לגור בה.
היתר זה ניתן בדרך כלל רק לסונים ולאזרחים זרים.
כמו כן, מספר פעמים הוגשו בקשות לבניית מסגד שיעי בעיר, אך השלטונות סירבו לאשר זאת.
משפחות שיעיות נתקלות במכשולים מוסדיים בבואם לרכוש דירה בדיור הציבורי במדינה.
בתי מגורים רבים נבנים בפרויקטים ממשלתיים, אך הם מוקצים באופן לא-פרופורציונלי למשפחות סוניות, בעוד שמשפחות שיעיות נאלצות להמתין 10 עד 20 שנה עד שהן מקבלות דירה בפרויקט כזה.
באוגוסט 2017 התבטא מזכיר המדינה של ארצות הברית, רקס טילרסון, בנושא אפליית השיעים בבחריין, ואמר: "ממשלת בחריין ממשיכה לעצור ולחקור אנשי דת שיעים, חברי קהילה ופעילים פוליטיים.
השיעים במדינה ממשיכים לדווח על אפליה מתמשכת בתעסוקה, בחינוך ובמערכת המשפט.
בחריין חייבים להפסיק להפלות את קהילת השיעים."
בפברואר 2011, על רקע אירועי האביב הערבי, פרצו מחאות רבות של התושבים השיעים בבחריין נגד גופי השלטון.
המחאה דוכאה באלימות על ידי כוחות המשטרה, ומפגינים רבים נהרגו ונפצעו.
בתגובה למחאה, נערכו למפגינים שנעצרו משפטים בדלתיים סגורות בהם הם נידונו למוות, וכן נעצרו פוליטיקאים שתמכו במחאה, אחיות ורופאים שטיפלו במפגינים שנפצעו, וכמו כן עיתונאים נעצרו והוכו.
בהוראת הממשלה נסגר עיתון האופוזיציה היחיד.
בבחריין מתקיימות בכל ארבע שנים בחירות לפרלמנט ולרשויות המקומיות.
בשנת 2002 הוענקה גם לנשים זכות בחירה.
ראש הממשלה ושרי הממשלה לא נבחרים בבחירות, אלא ממונים ישירות על ידי מלך בחריין, אך הפרלמנט יכול לערוך הצבעת אי-אמון בממשלה ולפטר שרים.
ראש הממשלה משנת 1970 היה ח'ליפה בן סלמאן אאל ח'ליפה, דודו של המלך, עד מותו בשנת 2020. אחריו מונה סלמאן בן חמד אאל ח'ליפה, בנו הצעיר של המלך.
רבים מחברי הממשלה הם בני משפחת המלוכה.
בשנת 2006 ביקש בית המלוכה להצטרף לאמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות של האו"ם, אך צעד זה נבלם על ידי מספר חברי פרלמנט, בטענה שחלק מסעיפי האמנה סותרים את הלכות האסלאם.
לאחר כמה חודשים נעשה ניסיון נוסף שצלח, ובחריין אשררה את האמנה.
חוקי המדינה מאפשרים חופש עיתונות, אך בפועל יש למשטר סמכויות נרחבות לדיכוי מתנגדים פוליטיים.
ארגון Human Rights Watch ציין כי חוק העונשין מאפשר לממשלה לדכא כל ביקורת ציבורית, וכי היא נוהגת באופן מחמיר בנושאי זכויות אדם.
חופש העיתונות מוגבל, הן בדפוס והן באתרי אינטרנט.
ארגון עיתונאים ללא גבולות הגדיר את בחריין כאחת מ"אויבות האינטרנט" בשנת 2012. אתרי אינטרנט רבים ובלוגים פוליטיים חסומים על ידי הממשלה, עיתונאים נעצרים ונחקרים, ולעיתים קרובות הממשלה סוגרת או מגבילה עיתוני אופוזיציה.
במהלך המשבר הדיפלומטי הקטרי בשנת 2017 הודיעה ממשלת בחריין כי פרסום ביטויי הזדהות עם קטר מהווים עבירה שדינה עונש מאסר של 5 שנים, וקנס כספי גבוה.
בשנת 2002 הוביל חמד, מלך בחריין, סדרת מהלכים שהקנו זכות בחירה לנשים וכן את הזכות להיבחר לפרלמנט.
צעד זה נתקל בהתנגדות של מספר גופים מוסלמיים במדינה, שסברו שזכות הבחירה לנשים מנוגדת למסורת האסלאמית.
בסקר שנעשה באותה תקופה אף נטען ש-60% מהנשים בבחריין התנגדו למהלך.
בבחירות באותה שנה נבחרה נציגה ראשונה לפרלמנט.
בשנת 2006 ניסה בית המלוכה לקדם חוק נישואים וגירושים אזרחיים, אך צעד זה נבלם על ידי מספר מפלגות דתיות בפרלמנט.
כבר בשנת 1976 הייתה הומוסקסואליות מותרת על פי החוק בבחריין.
עם זאת, קיימים במדינה מספר חוקים בהם מוגדרים "מעשים מגונים" או "עבירות מוסר" המופעלים לעיתים נגד הומוסקסואלים.
על פי ארגון Human Rights Watch, נכון לשנת 2011 היו בבחריין יותר מ-458,000 עובדים זרים, בעיקר מהודו, פקיסטן ובנגלדש.
רבים מהם סבלו מהלנת שכר, החרמת דרכונים, תנאי דיור לא-הולמים, שעות עבודה רבות והתעמרות.
על פי הדו"ח, אמצעי ההגנה הממשלתיים "לרוב אינם יעילים."
באוגוסט 2009 נחקק בבחריין חוק המאפשר לעובדים זרים להחליף מקום עבודה, אך על פי דו"ח הארגון, עובדים רבים לא מודעים לזכות זו.
זכויות האדם בבהוטן מוגדרות בחוקת המדינה, המבוססת על עקרונות הבודהיזם.
ממשלת בהוטן חותרת להענקת "אושר לאומי גולמי" לתושבי המדינה.
בעוד הבודהיסטים במדינה זוכים לאושר לאומי גולמי רב, הרוב הבודהיסטי אוסר על מיעוטים בני דתות אחרות לקיים פולחנים דתיים, הם מגורשים מהמדינה ונלקחת מהם האזרחות.
חוקת בהוטן קובעת "זכויות יסוד" רבות, בהן הזכות לחיים, חירות, ביטחון, חופש הביטוי, חופש המחשבה והדת, חופש העיתונות, חופש תנועה ומגורים במדינה, וחופש מאפליה על רקע גזע, מין, שפה, דת, פוליטיקה או מעמד חברתי.
החוקה אוסרת גם עינויים ועונש מוות.
על פי הניסוח בחוקה, אזרחי המדינה זכאים לכל הזכויות הנמנות בחוקה, אך תושבים שאינם אזרחים זכאים רק לחלק מהזכויות.
לדוגמה, חופש הביטוי, חופש דת וחופש התנועה אינם חלק מזכויות התושבים.
אף על פי שחוקת בהוטן משקפת זכויות אדם בסיסיות, בהוטן עצמה לא חתמה על אמנות בינלאומיות בנושאי זכויות אדם, בהן האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות והאמנה הבינלאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות.
בהוטן חתומה על מספר אמנות אחרות, בהן האמנה לביעור כל הצורות של אפליה נגד נשים (CEDAW), ואמנת זכויות הילד, כולל שני הפרוטוקולים האופציונליים.
בהוטן חתמה אך לא אשררה את האמנה בדבר ביעור כל צורות האפליה הגזעית ואת אמנת האו"ם בדבר זכויותיהם של אנשים עם מוגבלויות.
בני ה היגרו מנפאל לאזורים הדרומיים של בהוטן בסוף המאה ה-19. במפקד אוכלוסין משנת 1988 נמנו 28% מהתושבים כבני לוצשאמפה, ועל פי ההערכות, שיעורם כיום כ-40%.
קיימת במדינה מתיחות אתנית רבה בין ילידי בהוטן לבין הלוצשאמפה, הנתפסים בעיניהם כמהגרים ובני מהגרים מנפאל.
משנת 1989 נאסר השימוש בשפה הנפאלית בבתי ספר, ונאכף קוד לבוש ציבורי שהוא בהוטני מסורתי, ואוסר בפועל לבוש נפאלי.
מי שאינו לובש את הבגדים המסורתיים ברשות הרבים עלול להיכנס לכלא לכמה ימים או לשלם קנס כספי גבוה.
בשנת 1990 החלו מהומות של בני הלוצשאמפה נגד המשטר, בדרישה לדמוקרטיה ולשוויון זכויות.
הממשלה החלה לאסור פעילים פוליטיים, שללה את האזרחות מחלק מהם, וסגרה 66 בתי ספר.
כוחות הביטחון של בהוטן תועדו במספר מקרים מבצעים עינויים ואונס של מפגינים פוליטיים.
משנת 1990 גורשו לנפאל כ-107,000 מבני הלוצשאמפה, כ-35% מתושבי המדינה, והפכו ל.
על פי נתוני נציבות האו"ם לפליטים, בשנת 2008 הם התגוררו בתנאי עוני בשבעה מחנות פליטים במזרח נפאל.
לאחר מספר שנים חלקם נקלטו באוסטרליה, ארצות הברית, בריטניה, נורווגיה וקנדה במעמד פליט.
ארצות הברית קלטה כ-61,000 פליטים.
בשנת 2015 עדיין נותרו כ-10,000 בני לוצשאמפה במחנות הפליטים.
חוקת בהוטן מאפשרת לכאורה חופש דת, אך זוכים לו רק בודהיסטים מזרם המהאיאנה והינדואיסטים.
החוקה מאפשרת פעילות דתית פומבית רק לדתות שנרשמו במשרד הפנים, ועד היום נדחו כל בקשות הרישום של בני המיעוט הנוצרי והמוסלמי במדינה, וכן בודהיסטים שאינם מזרם המהאיאנה.
כתוצאה מכך הם אינם רשאים לקיים טקסים דתיים בפומבי, וכן להקים בתי תפילה, בתי קברות ולפתוח חנויות ספרים.
במספר מקרים, מנהיגים נוצרים נעצרו, אזרחותם נשללה והם גורשו מהמדינה.
בשנת 2020 הפכה ההומוסקסואליות לחוקית בבהוטן, עקב החלטת הפרלמנט על ביטול סעיפי ההפללה בחוק העונשין.
זכויות האדם ברשות הפלסטינית מעוגנות בחקיקה ובהסכמים, אך ישנם ארגוני זכויות אדם מדווחים על מקרים רבים של הפרות של זכויות אדם.
למשל עינויים ורצח ללא משפט של להט"בים ומשתפי פעולה עם ישראל, הגבלות על חופש הביטוי, חופש העיתונות וזכויות בסיסיות אחרות.
הרשות הפלסטינית טוענת כי היא מבטיחה לשמור על חופש הביטוי לאוכלוסייה הפלסטינית, וחוקיה מחייבים זאת.
אף על פי כן, הזכות להפגין על ידי מתנגדי משטר הרשות הפלסטינית או מדיניות הרשות הפלסטינית נעשתה יותר ויותר כפופה להגבלות שמטילה המשטרה הפלסטינית, והיא מהווה מקור לדאגה למספר רב של ארגוני זכויות האדם.
פעילים טוענים כי ישנה התערבות שמתגברת עם השנים, כנגד סופרים, שמבקרים את הממשלה הפלסטינית.
בנוסף לכך, טען קיז כי ב-2012 נעצר בלוגר פלסטני בשם ג'מאל אבו ריחן, על כך שפתח קמפיין בפייסבוק בשם "העם רוצה סוף לשחיתות".
באפריל 2012 נעצר מרצה באחת מהאוניברסיטאות, איסמת עבדול-חאלק על כך שביקר את עבאס בפייסבוק.
לאחר מכן, אנשי מנגנוני הביטחון הפלסטיניים עצרו את טארק חמיס, שעבד בסוכנות ידיעות פלסטינית והעביר ביקורת על היחס של הרשויות הפלסטיניות כלפי עבדול-חאלק ועל כך שביקר את "התכווצות" העיתונאים ברשות הפסלסטינית.
דייוויד קיז טען כי היו אנשי תקשורת רבים אחרים שנעצרו בעקבות פרסום ביקורת על אנשי הרשות הפלסטינית בחשבון הפייסבוק שלהם.
בפברואר 2016 פרסם נציב זכויות אדם האירו-ים תיכוני דו"ח המתעד את הפרות חופש הביטוי ברשות הפלסטינית (כולל רצועת עזה).
על פי הדו"ח היו כ-1,274 מעצרים שרירותיים וכ-1,089 זימונים של אנשים, שנאלצו להופיע בפני המשטרה הפלסטינית, מרבית האנשים שנעצרו או נחקרו, היו מזוהים עם חמאס או אנשים שהתנגדו למדיניות הרשות הפלסטינית.
בשנה שלפני פרסום הדו"ח, נעצרו על ידי החמאס ברצועת עזה כ-120 אנשים ונשלחו כ-100 זימונים לחקירה.
כמו עמיתיהם ברשות הפלסטינית, כוחות הביטחון של החמאס עצרו ותחקרו בעיקר מתנגדים פוליטיים.
הנציב טען כי מספר הפרות זכויות האדם שבוצעו על ידי הרשויות ברשות הפלסטינית גדול משמעותית על ידי הפרות הזכויות שבוצעו ברצועה על ידי החאמס.
עם זאת, הנציב טוען כי שני הארגונים, הן אש"ף והן חמאס אשמים בצנזורה ובדיכוי.
הנציב קרא לחמאס ולרשויות הרשות הפלסטינית להחליט החלטה ברורה שבזכותה ישמר חופש הביטוי, ויאסר כל סוג של מעצר פוגעני.
באוגוסט 2016 פרסם ארגון Human Rights Watch דו"ח על חופש הביטוי ברשות הפלסטינית, הארגון הציג מקרה בו פלסטיני בן 22, בשם מג'ד חווג'אה נעצר על ידי אנשי מטה המודיעין של כוחות הביטחון הפלסטינים.
חאווג'ה הואשם בכך שצייר את המילה אינתיפאדה על קיר, ותכנן להבריח אנשים לירדן.
במהלך חקירתו עבר חוואג'ה עינויים פיזיים.
בנוסף לכך, הוא פרסם ביוטיוב מספר שירים על השחיתות ברשות הפלסטינית, מעשה שנחשב עבירה פלילית.
ביוני 2021 נעצר ונרצח על ידי מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית ניזאר בנאת, מבקר חריף של הרשות הפלסטינית ופעיל זכויות אדם פלסטיני.
הרצח עורר שבועות של הפגנות נגד הרשות הפלסטינית, כוחות הביטחון הפלסטיניים פיזרו באלימות חלק מההפגנות.
החל מ-2006, כ-16 עיתונאים פלסטינים נהרגו או נפצעו על ידי אנשי כוחות הביטחון הפלסטיניים או על ידי קבוצות חמושות אחרות.
עבדאללה עיסא, המו"ל הפלסטיני ועורך המגזין המקוון "דוניה אל ווטאן" עוכב ביולי 2006 על ידי אנשי הרשות הפלסטינית לאחר שפרסם על גניבה של כ-400,000 דולרים על ידי שר החוץ הפלסטיני, מחמוד א-זהאר בעת ביקורו בכווית.
עיסא האשים את א-זהאר בהתערבות בחופש העיתונות ואף הביע אכזבה מכישלונו של ארגון החמאס לטפל בשחיתות כפי שהבטיחו במצע הבחירות שלהם.
משרדי העיתון המקוון התוקפו על ידי רעולי פנים והיו איומים כנגד חייהם של עיסא ואנשי הצוות של העיתון.
בספטמבר 2001, התנזים חטף צלם פלסטיני שצילם סרט המציג אזרחים פלסטינים ומשטרה ברמאללה שחגגו ב-11 בספטמבר 2001., כשהוא מאיים על הצלם כי אם יקרין את הסרט, הם יהרגו אותו.
בספטמבר 2006 הוכה עיתונאי קשות וכל הציוד הממוחשב במשרדי הסוכנות הידעות הפלסטינית הרשמית, וואפא, נהרס.
כתובות גרפיטי רוססו על קירות והאשימו את הסוכנות בחוסר אובייקטיביות.
בכירי פת"ח אמרו כי שר החוץ של הרשות, מחמוד א-זהאר, האשים את הסוכנות "בניהול נגדו מסע הסתה שמנוע ממניעים פולייטים".
אתרים קדושים רבים לדת הנוצרית וליהדות נותרו באזורים הנשלטים על ידי הרשות הפלסטינית במסגרת הסכמי אוסלו.
על פי ההסכמים, ישראל והפלסטינים התחייבו לכבד ולהגן על זכויותיהם הדתיות של יהודים, נוצרים, מוסלמים ושומרונים והבטיחו להגן על האתרים הקדושים, לאפשר את חופש הפולחן ולאפשר גישה חופשית לאותם אתרים קדושים.
מנהיג נוצרי ברשות הפלסטינית טען כי יש דיווחים על התעללות ורדיפות באזורים המנוהלים על ידי הרשות הפלסטינית, הוא הזכיר פרעות אנטי-נוצריות ברמאללה וכפרי הסביבה וכן בערים ברצועת עזה.
בנוסף לטענות של המנהיג הנוצרי, היו דיווחים על הפרות זכויות אדם של נוצרים באזורים המנוהלים על ידי הרשות הפלסטינית.
באפריל 2006 ביקשו ארגונים מוסלמים, בהם המופתי של קלקיליה ואנשי העירייה משר הפנים של הרשות הפלסטינית לסגור את משרדי ימק"א, שפועל בעיר מאז 2000 וזאת לאחר שאותם גורמים טענו כי הארגון מבצע פעילות מיסיונרית.
מנכ"ל יקמ"א הכחיש את הטענות ואף אמר כי הארגוון מעסיק מוסלמים רבים ושימק"א לקח חלק במימון מועדון כדורגל מוסלמי.
שלושה ימים לפני העתירות הרשמיות לסגירת הארגון, אימאמים רבים דיברו על הנושא לקראת תפילות יום שישי.
בשלב מסוים, נזרקו בקבוקי תבערה על משרד התנועה.
בספטמבר 2006 נפרץ ונשרף מבנה הארגון על ידי תוקפים זוהו כאנשי חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני שהיו מוכרים היטב לכוחות הביטחון המקומיים.
במהלך שנת 2007 הותקפו מטרות מערביות ונוצריות ביהודה ושומרון וברצועת עזה.
חברי כנופיות ותאי טרור מקומיים פוצצו והשמידו מוסדות המקושרים לתרבות מערבית כמו בתי ספר אמריקאים, ספריות של כנסיות ועשרות בתי קפה אינטרנט.
בשנת 2010 הבלוגר ואליד חוסיין נעצר בעקבות הפצת דעות אנטי-אסלאמיות באינטרנט.
הוא שוחרר לאחר מספר חודשים בלחץ בינלאומי וללא הגשת כתב אישום.
מהלכים של משרד החינוך המופעל על ידי חמאס להטיל אידיאלים אסלאמיסטיים על מערכת החינוך בתחומים שנוגעים לפלסטינים רבים.
במרץ 2007 הוצאו מתוכנית הלימודים סיפורי עם המסופרים על נשים פלסטיניות ועל פי דיווחים הושמדו כ-1,500 עותקים של סיפורי העם האלו.
שר החינוך, נאצר שאער טען כי הספר היא "מלא בביטויים מיניים ברורים" והזכיר ספר בשם "הציפור הקטנה" כגושפנקה לסמל שמסמל נשיות ונושאים מיניים.
על פי הדו"ח השנתי של הקבוצה למעקב אחר זכויות האדם בשנת 2005, בשנה זו כ-113 פלסטינים נהרגו על ידי פלסטינים וכ-50 פלסטינים נהרגו בנסיבות לא ברורות.
בנוסף לכך, פלסטינים הרגו כ-10 פלסטינים שהחשדו בכך שיתפו פעולה עם ישראל.
ב-2012 פרסם הארגון הערבי לזכויות אדם דו"ח שמאשים את הרשות הפלסטינית ב"פרקטיקות לא אנושוות והפרת זכויות אדם נגד אזרחים פלסטיניים".
הארגון טען כי בין השנים 2007 ל-2011 הרשות עיכבה כ-13,271 פלסטינים ועינתה כ-96% מהם, ובתוצאה מאותם עינויים נהרגו שישה פלסטיניים.
עונש מוות חוקי ברשות הפלסטינית.
הרשות הפלסטינית הוציאה להורג 5 אנשים ב-2005.
בשנת 2010 פסק בית המשפט ברשות הפלסטינית כי יוטל עונש מוות על מי שימכור קרקע לישראלים.
חשיפת יעדים אזרחיים לפעולה צבאית
בנובמבר 2006, כ-50 פלסטיניות נאלצו להיות מגן אנושי לחמושים פלסטיניים שתקפו ישראליים.
מקרה נוסף שקרה באותו חודש היה כאשר אזרחים פלסטינים נקראו להגן על אתרים שצבא הגנה לישראל תכנן לתקוף, בנוסף לכך הרשות הפלסטינית הואשמה בשימוש באזרחים כמגן אנושי במהלך מבצעים בהם ניסו כוחות צבאיים לאתר ולתפוס בתים ששימשו אתרים להברחת נשק לשטחים הפלסטיניים.
שימוש באזרחים כמגן אנושי נעשה על ידי חמאס גם בעת מבצע עמוד ענן ומבצע צוק איתן.
חמאס החביא רקטות גם בבתי ספר ומתקנים של אונר"א.
כמו כן ביצע חמאס שיגורי רקטות ופצמ"רים מחצרות בתי ספר, כולל ירי הפצמ"רים ממנו נהרג ילד ישראלי בן 4. ב-22 ביולי 2014 פרסם דובר צה"ל סרט המתעד פעילי טרור נמלטים מאתר שיגור באמצעות אמבולנס.
חמאס השתמש בבית החולים וופא שבשכונת שג'אעייה להפעלת חדרי מלחמה וכמפקדה, ואף אוחסנו בו אמצעי לחימה ובפרט רקטות.
במשך ימים נורתה ממנו אש נק"ל ונ"ט לכיוון כוחות צה"ל.
אחרי שצה"ל וידא שבית החולים פונה הוא תקף אותו, התקיפה גרמה לפיצוצי משנה של האמל"ח שאוחסן שם.
עיתונאית פינית דיווחה שראתה מחבלים משגרים רקטות מבית החולים שיפא שבמרכז עזה.
הארכיבישוף האורתודוקסי היווני אמר שחמאס ירה רקטות ממתחם הכנסייה שלו שבו חסו 2,000 מוסלמים.
מספר עיתונאים דיווחו שחמאס איים עליהם שלא ידווחו על שימוש במגן אנושי וב-11 באוגוסט הוציא ארגון העיתונאים הזרים בישראל הודעת גינוי רשמית לחמאס על כך.
בתחילת יוני 2017 חשפה אונר"א מנהרת טרור שחפר חמאס מתחת לבית ספר של הארגון בעזה.
אונר"א גינתה את החפירה ואמרה שחמאס הבטיח לאטום אותה.
הפרת זכויות אדם בשטחים הפלסטינים על ידי הרשויות הישראליות
לפי ארגוני זכויות אדם בשנים 2000–2005 הרס צה"ל אלפי בתים ברצועת עזה, רבים מהם ברפיח.
ארגוני זכויות האדם גינו את ההרס הרב וטענו שהוא לא מידתי ומהווה עונש קולקטיבי נגד הפלסטינים.
לנשים יש זכות בחירה מלאה ברשות הפלסטינית, בבחירות הפרלמנטריות שנערכו ב-2006 כ-47% מהמצביעים היו נשים.
לפני הבחירות, תוקן חוק הבחירות כדי שתהיה מכסה שתחייב מפלגות להכניס נשים למפלגות שנרשמו.
כתוצאה מחוק זה, כ-22% מהמועמדים של הרשימות שרצו בבחירות היו נשים.
עם זאת, ברצועת עזה מצבם של הנשים היה קשה יותר.
ברצועת עזה החמאס אוכף כללי צניעות כלפי נשים מוסלמיות ברצועה.
נשים נאלצו ללבוש כיסוי ראש כאשר נכנסים לבניינים של משרדי ממשלת החמאס.
ביולי 2010 אסר חמאס על נשים לעשן נרגילה בציבור, בטענה כי הדבר יצמצם את תופעת הגירושים שהולכת וגוברת ברצועה.
רצח על חילול כבוד המשפחה היא תופעה בעייתית ברשות הפלסטינית, ממשלת חמאס אינה פועלת כדי להפסיק את המעשים.
על פי דו"ח של המרכז הפלסטיני לזכויות האדם מ-2005, כ-11 נשים פלסטינות נרצחו בעקבות חילול כבוד המשפחה.
גם דוח של ארגון Human Rights Watch הצביע על אלימות ביטחונית כנגד נשים ונערות פלסטיניות.
על אף היקף התופעה ושכיחותה, ב-2011 חתם מחמוד עבאס, יושב ראש הרשות הפלסטינית על צו המורה כי רצח על רקע חילול כבוד המשפחה ייחשב כפשע לכל דבר ומבצעיו לא יזכו להקלה בעונשם.
חוק היסוד של הרשות הפלסטינית כולל סעיפי הגנה מפני אפליה על רקע גזע, מין, צבע, דת, דעות פוליטיות או נכות, וכן הגנה על זכויות האדם, חופש הביטוי ועוד.
עם זאת, לא קיימת ברשות הפלסטינית חקיקה מוגדרת לשמירת זכויות הלהט"בים מפני אפליה או הטרדה.
לפי אוגדן החוקים נגד הומוסקסואליות שהופץ על ידי האיגוד הבינלאומי ללסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנס ואינטרסקס (ILGA) בשנת 2010, הפיכת הומוסקסואליות לחוקית ברשות הפלסטינית היא מעשה טלאים ואינה אחודה.
מחד, בגדה המערבית הוצאת ההומוסקסואליות מחוץ לחוק בוטלה בשנת 1951.
מקרה ידוע של הוצאה להורג של מחמוד אשתיווי, מנהיג חמאס באשמת הומוסקסואליות וגנבה התרחש ב-2016.
באוגוסט 2019 פורסם כי התקיים בשכם אירוע גאווה שאורגן על ידי הארגון אלקאוס, לאחר סיום האירוע איימה המשטרה הפלסטינית לרדוף ואף לעצור כל מי שהשתתף באירועים של הקהילה בשטחי הרשות בטענה כי האירוע עודד לפעול בצורה שמתנגדת לערכים ולמסורת הפלסטינית.
בעקבות הודעת האיום של המשטרה נאלץ הארגון לבטל אירוע נוסף מסוג זה ברמאללה.
בעקבות האירוע פורסמו ברשתות החברתיות מספר פוסטים של צעירים פלסטיניים שתמכו בקהילה ובארגון ומחו על רדיפתם על ידי המשטרה.
בשנת 2022 הציג ארגון UN WATCH דו"ח לוועדת האו"ם נגד עינויים ובו שטח עדויות רבות להפרת זכויות אדם והפעלת עינויים כלפי להט"בים ביהודה, שומרון ורצועת עזה על-ידי הרשות הפלסטינית והחמאס, וכי פעמים רבות להט"בים ניצבים בפני סכנת מוות ונאלצים לברוח מהמדינה.
זכויות האדם בהונגריה מעוגנות בחוקה ההונגרית ונתונות לפיקוח ולהגנה על ידי בתי-המשפט והפרלמנט, ומנוטרות אף על ידי ארגונים בינלאומיים.
מאז 2010 ארגוני זכויות אדם כמו אמנסטי אינטרנשיונל ו-Human Rights Watch העלו דאגה למעמד זכויות האדם בהונגריה תחת שלטונם של ויקטור אורבן ומפלגת פידס.
הונגריה הייתה אחת המדינות הראשונות במזרח אירופה שהשתחררה מהשלטון הקומוניסטי והנהיגה דמוקרטיה פרלמנטרית מערבית.
המעבר נעשה באופן מסודר וללא אלימות.
בבחירות בשנת 1990 נבחרה קואליציית מרכז-ימין.
בשנת 1999 הצטרפה הונגריה לברית נאט"ו, ובשנת 2004 צורפה לאיחוד האירופי.
מאז 1989 התחלפו במדינה מספר ראשי ממשלה שכיהנו כל אחד משך מספר שנים.
החל משנת 2011 החל לקדם צעדים אשר הגדילו את כוחה של הממשלה והחלישו את האיזונים והבלמים שמגבילים את פעולתה.
חקיקה אנטי-ליברלית זו מחלישה את מערכת המשפט במדינה והביעה לפגיעה בחופש הביטוי ובזכויות המהגרים.
על פי ארגוני זכויות האדם נמצאות בפגיעה מתמדת משנת 2010 ועד היום, באמצעות חוקים אנטי-ליברליים הנחקקים על ידי ממשלתו של ויקטור אורבן, המכהן בתפקיד ראש ממשלת הונגריה מאותה שנה
השינויים בוצעו באופן הדרגתי אולם הביאו לפגיעה בעקרונות דמוקרטיים כגון שוויון, חופש ביטוי ודת, הפרדת רשויות.
לדעת מומחים הונגריה הפכה לדמוקרטיה חלולה או מקרה לדוגמה של ספין-דיקטטורה - דיקטטורה המתחזה לדמוקרטיה באמצעות שילוב של צנזורה ותעמולה.
בשנת 2018 הועברה סדרת חוקים המאפשרים לעקוף את מערכת המשפט במדינה, ולהעניק סמכויות מקיפות לשר המשפטים, באמצעותן יכולה הממשלה להתערב בעסקים ממשלתיים, במיסוי ובבחירות.
ארגוני זכויות האדם בהונגריה טוענים כי מדובר בחוקים המעצימים את הריכוזיות במדינה, חותרים תחת הפרדת הרשויות ומאפשרים התערבות פוליטית של הממשלה.
אורבן העביר הצעת חוק שלפיה מפלגתו תוכל להחזיק בשני שלישים מהמושבים בפרלמנט גם אם זכתה רק ב-25% מקולות הבוחרים, כדי לאפשר למפלגה להעביר חקיקה באופן חופשי ללא אישור של מפלגות נוספות.
בנוסף לכך ביצע הטיה בקביעת מחוזות בחירה במדינה, שנועדו לחזק את כוחה של מפלגת השלטון.
בצל מגפת הקורונה בהונגריה, הפרלמנט אישר במרץ 2020 חוק המעניק לממשלה סמכויות לפעול ללא ביקורת של הפרלמנט.
צעד זה נתפס כניסיון של אורבן לצמצם את הדמוקרטיה במדינה.
החוק, שאושר ללא הגבלת זמן, אוסר על הפצת מידע מוטעה בנוגע לביקורת על תגובות הממשלה בנושא הטיפול במגפה.
מבקרי הממשלה ההונגרית חוששים כי החוק יחנוק כל ביקורת על פעולות הממשלה - בנוגע לקורונה ובאופן כללי.
החוק זכה לגינויים מצד ארגוני זכויות האדם באירופה.
האיחוד האירופי גינה את ממשלת הונגריה, וקבע כי התקפותיו של אורבן על התקשורת, מערכת המשפט וזכויות המיעוטים הן "איום שיטתי" על ערכי הליבה האירופיים.
מתאו רנצי, שהיה ראש ממשלת איטליה, קרא לאיחוד האירופי להפעיל לחץ על אורבן, או לגרש את הונגריה מהאיחוד.
בדו"ח של ארגון זכויות האדם "Freedom House" ממאי 2020 נקבע כי הונגריה חדלה מלהיות דמוקרטיה.
לדברי הארגון, אורבן פירק את מערכת האיזונים והבלמים במדינה, ועתה שורר בה "משטר היברידי", בין דמוקרטיה לדיקטטורה.
חברות גדולות נדרשו להעביר "רווחי יתר" כדי לתמוך בתקציב המדינה, שהדלדל עקב הקפאת המימון שהטיל עליו האיחוד האירופי.
משנת 2010 הובילה ממשלת אורבן מהלכים לצמצום חופש העיתונות במדינה.
בשנת 2011 נחקק "חוק התקשורת", לפיו כל ערוצי השידור נדרשו לספק "סיקור חדשותי מאוזן" ולהירשם במסגרת רשות השידור הממלכתית, הפועלת במימון הממשלה ובשליטתה.
כמו כן, נקבע כי יוטלו קנסות כבדים על כל רשת שידור, עיתונים או אתרי אינטרנט שיפרו את ההגדרה המעורפלת של הממשלה ל"סיקור מאוזן".
במסגרת החוק הועברו כלי תקשורת רבים לידיהם של מקורבים לראש הממשלה, והוטלו מגבלות על הסיקור התקשורתי של גופים שאינם מזוהים עם הימין במדינה.
מאוחר יותר החוק רוכך מעט, בלחץ האיחוד האירופי.
מפלגתו של אורבן השתמשה ברכישות תקשורת על ידי אילי הון המקורבים לממשלה אשר על פי ארגון עיתונאים ללא גבולות" העניקו למפלגתו שליטה על כ-80% ממשאבי שוק התקשורת בהונגריה.
בשנת 2016 נסגר העיתון הגדול ביותר שזוהה עם האופוזיציה (Nepszabadsag) וקבוצת התקשורת שהחזיקה בו עברה לידיהם של תומכי ממשלה.
בשנת 2019 נאסר על סוכנות הידיעות הממשלתית לפרסם דיווחים של ארגוני זכויות האדם, בהם "אמנסטי אינטרנשיונל" וארגון Human Rights Watch.
ההגבלה על חופש הביטוי התבטאה בהקלת האפשרות לקבל פיצוי בגין תביעות לשון הרע ובהוספת עבירה בגין "הפצת מידע שקרי", שבגינה הועמדו לדין אזרחים שהתבטאו נגד מדיניות ממשלתית.
נעשו תיקונים בחוקה להגבלת הפגנות על פיהם תהיה אפשרות למנוע מראש הפגנות שיפגעו ב"כבוד האומה ההונגרית".
בנוסף חוקק חוק המרחיב את אפשרות למנוע הפגנות מראש.
צומצמה האפשרות להפגין מול בית נבחרי ציבור.