tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נחשב לבהיר ביותר מבין התצורות הגדולות שעל פני הירח, כשהאלבדו שלו כמעט כפול מזה של מרבית פני הירח.
המכתש בהיר מספיק על מנת להיראות בעין בלתי מזוינת, והוא מבהיק בטלסקופ גדול.
קל לזהותו כאשר מרבית פני הירח מוארים באור הרך והחלש המוחזר מפני כדור הארץ.
המכתש שוכן בקצה הדרום-מזרחי של רמת אריסטרכוס, אזור מורם המכיל כמה תצורות געשיות, כדוגמת ערוצים מתפתלים (שנוצרו מזרימת לבה).
אזור זה ידוע גם בשל המספר הרב של דיווחים על תופעות ירח זמניות, כמו גם פליטות של גז רדון כפי שנמדדו על ידי הגשושית "לונר פרוספקטור" (Lunar Prospector).
המכתש קרוי על שם האסטרונום היווני אריסטרכוס מסאמוס.
את השם העניק משרטט המפות האיטלקי ג'ובאני בטיסטה ריצ'ולי (Giovanni Battista Riccioli).
בספרו משנת 1651, Almagestum novum ("האלמגסט החדש"), הוא העניק לתצורות בצורת כתמים טלסקופיים (שמאוחר יותר כונו מכתשי פגיעה) אפונימים של אסטרונומים ופילוסופים ידועים.
על אף ששם זה למכתש היה מקובל מאוד הוא לא הפך לשם תקני בינלאומי רשמי עד ההצבעה באספה הכללית של האיגוד האסטרונומי הבינלאומי (IAU) ב-1935.
מכתש אריסטרכוס שוכן על רמת סלעית מוגבהת, המכונה רמת אריסטרכוס, במרכז אוקיינוס הסערות (Oceanus Procellarum), הים הירחי הגדול ביותר.
זהו גוש נטוי של הקרום, שרוחבו 200 קילומטרים, שמתרומם לגובה מקסימלי של 2 קילומטרים מעל הים הירחי בחלקו הדרום-מזרחי.
אריסטרכוס ממוקם מזרח למכתש הרודוטוס ועמק שרטר (Vallis Schröteri), ודרומית למערכת של הערוצים המתפתלים הצרים המכונה "Rimae Aristarchus".
הסיבה העיקרית לבהירות של המכתש היא בהיותו מבנה צעיר, בן 450 מיליון שנים לערך, ורוח השמש, הגורמת לתהליך בלייה חללית, טרם הספיקה להכהות את החומר שנפלט.
הפגיעה שגרמה להיווצרות המכתש אירעה לאחר יצירת מכתש קופרניקוס, אבל לפני הופעתו של מכתש טיכו.
התוואי הבהיר ביותר במכתש זה הוא הפסגה התלולה המרכזית.
חלקים מרצפת המכתש נראים מישוריים יחסית, אבל צילומים שנעשו על ידי הגשושית לונר אורביטר (Lunar Orbiter) גילו שפני השטח מכוסים בגבעות קטנות, שקעים מפוספסים, ומספר שברים משניים.
הקיר החיצוני של המכתש בנוי מטרסות וצורתו מעגל גס או מצולע והוא מכוסה בשכבה בהירה של חומר שנפלט.
חומר זה מתפשט בצורת קרניים לדרום ולדרום-מזרח, מה שהביא להשערה שאריסטרכוס נוצר כנראה מפגיעה אלכסונית מצפון-מזרח, והחומר שנפלט כולל מרכיבים הן מרמת אריסטרכוס והן מהים הירחי.
ב-1911 השתמש פרופסור רוברט ויליאמס ווד (Robert Williams Wood) בצילום בעל-סגול על מנת ליצור תמונות של אזור המכתש.
הוא גילה שבעל-סגול יש לרמה תצוגה יוצאת דופן, ובאזור מצפון לה יש סימנים למרבצי גופרית.
אזור צבעוני זה מכונה לעיתים "כתם ווד", שם חלופי לרמת אריסטרכוס.
בצילומי ספקטרום שנלקחו ממכתש זה במהלך משימת קלמנטיין השתמשו על מנת למפות את המינרלים שבו.על פי המידע שהתקבל היה הרכס המרכזי מסוג סלע הקרוי אנורתוציט, סלע יסוד המתקרר לאיטו והבנוי מפצלת השדה מסוג פלגיוקלז.
לעומת זאת הקיר החיצוני בנוי מטרוקטוליט, סלע הבנוי מתערובת של פלגיוקלז ואוליבין בחלקים שווים.
אזור אריסטרכוס היה חלק ממחקר שנערך בעזרת טלסקופ החלל האבל ב-2005 שבדק נוכחות של קרקעות זגוגיות עשירות בחמצן בצורת המינרל אילמניט.
כבסיס למחקר נעשה שימוש במדידות מאזורי הנחיתה של אפולו 15 ואפולו 17, בהם ידועה הכימיה של הקרקע, ואלו הושוו לאלו של אריסטרכוס.
במצלמה הרב-שימושית של ההאבל נעשה שימוש לצלם את המכתש באור נראה ובאור על-סגול.
במדידות אלו נמצא כי המכתש עשיר במיוחד בריכוזים של אילמניט, מינרל של תחמוצת טיטניום (FeTiO3), שעשוי לשמש בעתיד מקור אפשרי להפקת חמצן עבור מושבות שיוקמו על הירח.
אזור רמת אריסטרכוס הוא אתר שלגביו יש את המספר הרב של דיווחים על תופעות ירח זמניות.
אירועים אלו כוללים התערפלויות ושינוי גוון זמניים של פני השטח, ובדיקה של כל הדיווחים העלתה שיותר משליש של הדיווחים המהימנים מגיעים ממקום זה.
ב-1971, כאשר אפולו 15 עברה מעל לרמת אריסטרכוס בגובה של 110 קילומטרים, אובחנה עלייה ניכרת ברמת קרינת אלפא.
עלייה זו מוסברת בהתפרקות של רדון-222, גז רדיואקטיבי שמחצית החיים שלו היא רק 3.8 ימים.
משימת הלונר פרוספקטור אימתה שנים אחר כך פליטות של רדון-222 ממכתש זה.
ניתן להסביר תצפיות אלו בפעפוע איטי ובלתי נראה של הגז אל פני השטח, או על ידי אירועים שונים של התפוצצות.
את אריסטרכוס מקיפים כמה מכתשים קטנים, רבים מהם הם כנראה מכתשי משנה.
מכתשי משנה נוצרים כאשר גושים גדולים שנפלטו מהמכתש הראשי בעת הפגיעה פוגעים במהירויות גבוהות בפני השטח.
על פי המוסכמות מסומנים מכתשים אלו במפת הירח על ידי מיקום אות במרכז צד המכתש הקרוב יותר למכתש הראשי.
שמות המכתשים הבאים השתנו בעקבות החלטת האיגוד האסטרונומי הבינלאומי:
אריסטרכוס A – מכתש ואיסאלה (Väisälä)
אריסטרכוס C – מכתש טוסקנלי (Toscanelli)
הוא מכתש פגיעה קטן באזור מישור מרידיאני שבאדמת כוכב הלכת מאדים.
המכתש נחקר ב-8 במרץ 2005 על ידי הגשושית אופורטוניטי.
המכתש בקוטר כ-20 מטרים, ובחלקים משמעותיים בו כוסה על ידי חולות שנעו בעקבות הרוחות במאדים, אך ניתן עדיין לראות בו מחשופי סלעים רבים שטרם כוסו.
הרובר אופורטוניטי חקר במכתש מספר עניינים מדעיים, ובהם סלע שכונה "גגרין" (על שם הקוסמונאוט יורי גגארין), וכן דגימת אדמה שכונתה לייקה.
בדרך הלוך וחזור מהמכתש התגלו מכתשים נוספים כשהגדול שבהם הוא מכתש ויקטוריה.
בקרבת מכתש ווסטוק התקלקל מכשיר הספקטרומטר Mini-TES - כלי לניתוח חשיבותם המדעית של סלעים באמצעות הפליטה התרמית שלהם.
מכתש ויקטוריה הוא מכתש פגיעה באזור מישור מרידיאני שבאדמת כוכב הלכת מאדים.
המכתש קרוי על שם אחת מספינותיו של פרדיננד מגלן שהיה מגלה ארצות פורטוגלי וגם העיר ויקטוריה באיי סיישל.
הגשושית אופורטוניטי ביקרה במכתש ביום מאדים 951 (26 בספטמבר 2006) וחקרה אותו.
המכתש ברוחב 730 מטרים ובצוקים שבהיקפו קיימות גומחות רבות, שנקראו על שם ציוני הדרך שאליהם הגיע מגלן עם הספינה ויקטוריה.
כשהגיעה הגשושית אופורטוניטי למכתש, בשלב ראשון היא הקיפה אותו תוך כדי שליחת צילומים מתמדת אל מרכז הבקרה שבכדור הארץ, עד ליצירת תמונה מקיפה של המכתש
ובהתאם לכך חישוב דרכי כניסה ויציאה אליו.
לאחר ההחלטה על מסלול האופורטוניטי, החלה סערת אבק שעכבה את כניסת הגשושית למכתש ב-6 שבועות.
הגשושית למכתש וחקרה בו את שכבות הסלע, וכן קווים אשר נצפו בצפון המכתש.
מכתש איגל הוא מכתש קטן באזור מישור מרידיאני שבאדמת כוכב הלכת מאדים.
השם איגל ניתן לכבודה של ארצות הברית אשר סמלה הוא העיט.
רוחבו של המכתש הוא 22 מטרים ועומקו 3 מטרים.
הוא נחקר בשנת 2004 על ידי הגשושית אופורטוניטי שנחתה לידו בראשית מסעה על אדמת המאדים.
תוצאות המחקר על סלעי המכתש והרכבם הכימי לימדו כי ייתכן ואזור מישור מרידיאני אשר על פני המאדים, היה בעברו קרקעית אוקיינית.
מכתש גייל הוא מכתש פגיעה שנמצא בסמוך לקו המשווה של מאדים.
המכתש נקרא על שם וולטר פרדריק גייל (Walter Frederick Gale), אסטרונום חובב בן המאה ה-19, שצפה רבות במאדים.
המכתש נבחר לאתר הנחיתה של הרובר קיוריוסיטי.
גילו המוערך – בין 3.5 ל-3.8 מיליארד שנים.
במרכזו מתנשא הר שארפ, שגובהו 5,500 מטר.
בין שפתו הצפונית של המכתש ומורדותיו הצפוניים של ההר ישנו מישור, בו נחת הרובר כיוון שהוא נמוך גאוגרפית.
משערים שיהיה אפשר למצוא בו עדויות למים בהיסטוריה הגאולוגית של מאדים.
רובר קיוריוסיטי של נאס"א אסף עוד עדויות לאגם מלוח עתיק שפעם קיפל את שולי מכתש גייל לפני כ-3.7 מיליארד שנה.
מכתבים לצופיה הוא ספר לבני הנעורים מאת הסופרת אסתר שטרייט-וורצל, שיצא לאור בשנת 1987 בהוצאת עמיחי.
נילי כהן היא ילדה בראשית שנות העשרה, בת יחידה ליעקב ולפורטונה (מזל) כהן, אשר עוברת אל העיר עקב עבודתו של אביה.
נילי מתקשה להתרגל למעבר, ולכן מתחילה לכתוב מכתבים לבת-דודה צופיה.
לפני שעברה דירה, נילי הייתה שכנה של צופיה ומשפחתה: דודה משה ודודתה מרגלית, וילדיהם צופיה, חווה, ואריק.
נילי לא מצליחה להשתלב בבית הספר, היא נכשלת בלימודים ונדחית חברתית בידי שאר הכיתה.
היא סובלת מהשמנת יתר, ששמה אותה ללעג בפני שאר חברי הכיתה, וגם תהליך ההתבגרות המינית מערים קשיים נוספים.
כדי לנסות להתגבר על הקשיים הלימודיים, הוריה של נילי מגייסים תלמיד תיכון, ירון, כמורה פרטי.
כמו כן, נילי מתנדבת להיות חונכת של ילדה מבית-הספר היסודי, דלית.
שלומית, ילדה חדשה בכיתה, נעשית חברה עם נילי.
אולם, חברות זו נפסקת לאחר ששלומית רומזת שנילי היא ילדה מאומצת, מה שמעורר אצל נילי תהיות רבות.
במקביל, צופיה מגלה לנילי שאמה מתה בגיל צעיר, ואילו אשתו הנוכחית של משה אביה, מרגלית, היא אמה החורגת.
צופיה אומרת שאמה החורגת מתאכזרת אליה ואל אחותה חווה, ואילו רק לבנה הביולוגי, אריק, מתנהגת כיאות.
לאחר שתחקרה את פורטונה בנושא, נילי מבינה כי היא אכן מאומצת.
לאחר גילויים נוספים, מתברר כי אמה הביולוגית של נילי, מרים, הייתה נשואה למשה, מי שנילי חשבה שהוא דודה, והוא למעשה אביה, וצופיה וחווה אינן אלא אחיותיה.
נילי מרזה בהדרגה, והולכת ונעשית מקובלת בין חברי הכיתה.
היא מוזמנת למסיבות ערב, ולאחר מכן אחד מילדי הכיתה, אלי, נעשה חבר שלה.
אולם, חברות זו עולה על שרטון לאחר שנילי לא הגיעה לטיול השנתי של הכיתה, במהלכה אלי נעשה חבר של יעל.
גם לאחר שמנסה אלי להתקרב בחזרה אל נילי, היא מסרבת.
ירון, המורה הפרטי של נילי, דווקא מעודד מכך.
באותו זמן, משה מנסה לזכות באהבתה של נילי, מאחר שנודע לה שהיא למעשה בתו, אך היא ממאנת ומעדיפה את יעקב ופורטונה על פניו.
בהדרגה, נילי מרככת את יחסיה אל אביה הביולוגי, והוא אף קונה לה במתנה תליון יקר.
אולם, לאחר זמן קצר מת משה מהתקף לב.
ביתו של משה נמכר, ומרגלית עוברת עם בנה אל דירה בעיר.
צופיה מתחתנת עם בחיר ליבה מודי ועוברת לקיבוץ.
חווה עוברת לביתם של יעקב ופורטונה, אך נותרת מצולקת נפשית מאובדן אביה.
הסיפור מסתיים בלבטיה של נילי בין חברה לשעבר אלי, ובין חיזוריו של ירון, שזה עתה התגייס לצבא.
הספר כתוב בצורה של סדרת מכתבים בגוף ראשון, הממוענים מנילי אל צופיה.
מכתש וולטר הוא מכתש פגיעה על פני דימוס, אחד משני ירחי המאדים.
קוטרו של המכתש כ-3 ק"מ.
המכתש הוא אחד משני מכתשי הפגיעה שעל הירח דימוס להם נתנו שמות.
מכתש וולטר נקרא על שם הסופר הצרפתי פרנסואה-מארי ארואה הנודע בשם העט וולטר.
מכתש אנדורנס הוא מכתש פגיעה השוכן במישור מרידיאני, בחלק ה-Margaritifer Sinus quadrangle של כוכב הלכת מאדים.
רכב המחקר אופורטוניטי ביקר במכתש ממאי עד דצמבר 2004.
אופורטוניטי נכנס למכתש בסול 134, ויצא ממנו בסול 315. במהלך שהות אופורטוניטי במכתש הוא חצה מכשולים שונים, שיפועים תלולים, והחליק כאשר נסע על חול רך.
המכתש נקרא על שם האוניה אנדיורנס שהפליגה באנטארקטיקה דרך ים וודל בהנהגתו של ארנסט שקלטון במסגרת המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית, בין השנים 1914 ל-1917.
מכתש ביגל הוא מכתש פגיעה, המצוי במישור מרידיאני בחלק ה-Margaritifer Sinus quadrangle שבכוכב הלכת מאדים.
המכתש הוא אחד מהשקעים הטופוגרפיים המרובים אשר במישור מרידיאני, ואשר נחקרו על ידי רכב המחקר אופורטוניטי.
מיקומו נודע על ידי תמונות מאופורטוניטי שצולמו בסול 855 במרחק 310 מטר ממנו.
קוטרו הוא 35 מטר ועומקו נע בין מטר לשניים.
הוא נמצא לא רחוק ממכתש ויקטוריה הגדול בהרבה ממכתש ביגל.
המכתש נקרא על שמה של הספינה ביגל של הצי המלכותי הבריטי, ששימשה בעיקר למטרות מחקר בין השנים 1820 ו-1870, והתפרסמה כספינה שעליה הפליג החוקר צ'ארלס דרווין.
מכתש אמה דין הוא מכתש פגיעה קטן במישור מרידיאני בחלק ה-Margaritifer Sinus quadrangle שבכוכב הלכת מאדים.
המכתש התגלה ובוקר על ידי רכב המחקר אופורטוניטי בסול 929 עד 943. המכתש הגדול ביותר באזור - ויקטוריה שוכן כ-100 מטרים ממזרח לאמה דין.
המכתש הוא בחלק העליון של כיסוי אג'קטה של מכתש ויקטוריה, ובשל כך הוא חושף חומרים אשר מקורם בעומק ויקטוריה.
המכתש קרוי על שם אמה דין, אשתו של ג'ון וסלי פאוול, שהצטרפה אליו למשלחות בהרי הרוקי והוא קרא על שמה את אחת הסירות כשיצא למשלחת לחקור את הגראנד קניון.
שם זה עוד לא אושר רשמית.
מכתיב קצב או פייסר (מאנגלית: Pacer) הוא רץ שתפקידו לרוץ בקצב מסוים על מנת להראות לרצים אחרים בתחרות את הקצב הנדרש מהם לזמן המטרה שלהם, ואף עוזר לדחוק בהם לעמוד בו.
מכתיבי הקצב רצים בריצות המסלול הבינוניות והארוכות, וכן בריצות כביש, ובכללן ריצת מרתון.
קיימים שני סוגים של מכתיבי קצב - מכתיבי קצב בתחרויות מקצועניות, ומכתיבי קצב לחובבים.
בתחרויות מקצועניות, מכתיב הקצב ממונה על ידי מארגן התחרות, והקצב בו ירוץ נקבע על פי דרישת הרצים בתחרות.
בתחרויות בהם מתחרים אתלטים ברמה גבוהה, מכתיב הקצב נושר בשלב מסוים מהריצה ולא מסיים אותה, שכן הקצב אותו הוא מכתיב גבוה מכדי שיוכל לרוץ בו לאורך כל הריצה.
מכתיב קצב חייב להתחיל את הריצה ביחד עם שאר הרצים ואינו מורשה להצטרף לריצה לאחר הזינוק, אחרת התוצאה שתושג בריצה לא תאושר לשיא.
הדוגמה הבולטת ביותר לכך היא פרויקט Breaking2 של חברת נייקי שנערך בשנת 2017, ומטרתו הייתה לשבור את מחסום השעתיים בריצת מרתון.
לצורך כך, נייקי ניסו שהריצה תתקיים בתנאים אידיאליים, שאחד מהם היה קבוצות מתחלפות של מכתיבי קצב שליוו את הרצים, כך שבכל רגע נתון הייתה על המסלול קבוצת מכתיבי קצב רעננה, שמסוגלת לרוץ בקצב הנדרש.
בעקבות כך, נייקי ידעו מראש כי גם אם תתקבל תוצאה טובה משיא העולם בריצת מרתון (שעמד אז על 2:02:57 שעות), היא לא תאושר כשיא עולם.
בדרך כלל, מספר מכתיבי הקצב במקצה נע בין אחד לשלושה.
השימוש במכתיבי קצב באליפויות הגדולות, כדוגמת אליפות העולם באתלטיקה, אליפות אירופה באתלטיקה ובמשחקים האולימפיים אסור, אך נהוג בתחרויות אחרות במטרה לקבל תוצאות איכותיות מהרצים.
בסבב ליגת היהלום לדוגמה, כמעט בכל מקצה שאורכו 800 מטר ומעלה רצים מכתיבי קצב, שגורמים לריצות להתנהל בקצב גבוה, ומונעים התפתחות של ריצות טקטיות, בהן הריצה מתנהלת בקצב איטי, שמוגבר מאוד לקראת סוף הריצה.
למרות זאת, לא תמיד הרצים נצמדים אל מכתיב הקצב, ובמקרים כאלה מכתיב הקצב צריך לנסות לגרום להם, במהלך הריצה, להיצמד אליו.
השימוש הרווח במכתיבי קצב לרצים חובבים מבוצע במרוצי כביש, המושכים רצים חובבים רבים.
לרוב מכתיב הקצב לרצים החובבים במרוצים אלו יבלוט מקהל הרצים בלבוש מיוחד, ולעיתים בבלונים מרחפים הקשורים לגופו, וכאשר זמן המטרה רשום על גופו או על הבלון בצורה בולטת.
בשונה ממכתיבי הקצב בתחרויות מקצועניות, מכתיבי הקצב לחובבים תמיד יסיימו את הריצה, ולא ינשרו באמצעה, מכיוון שקצב המטרה אותו הם מכתיבים, הוא קצב לרצים חובבים, וכזה שלא אמור להוות למכתיבי הקצב בעיה.
מכתש המטאור או מכתש בארינגר (Barringer Crater, על שם המשפחה שבשטחה הוא נמצא) הוא מכתש פגיעה הנמצא באריזונה שבארצות הברית.
קוטרו של המכתש הוא 1,136 מטר ועומקו הוא 170 מטר.
המכתש נמצא בגובה של 1,740 מטרים מעל גובה פני הים.
המכתש נוצר לפני כ-50,000 שנים בעידן הפליסטוקן, בעקבות פגיעה של מטאוריט שרוחבו היה כ-50 מטרים.
מכתש המטאור ממוקם כ-69 ק"מ מזרחית לפלגסטף, סמוך לווינסלו בצפון מדבר אריזונה.
האתר היה ידוע בעבר כמכתש קניון דיאבלו ושברים של המטאוריט נקראים באופן רשמי מטאוריט קניון דיאבלו.
למרות חשיבותו כאתר גאולוגי, המכתש אינו מוגן כמונומנט לאומי.
הוא הוכרז כאתר טבע לאומי בנובמבר 1967.
מכתש המטאור הוא אטרקציה תיירותית פופולרית.
המכתש נמצא בבעלותה של משפחת בארינגר הגובה דמי כניסה כדי לבקר באתר.
מרכז המבקרים של המכתש מציג תערוכות ותצוגות על אסטרואידים, החלל, מערכת השמש וכוכבי שביט.
מרכז המבקרים כולל בית קולנוע, חנות מתנות, ואזורי תצפית עם נוף אל תוך המכתש.
במכתש מתקיימים סיורים מסודרים מדי יום.
מכתש בטאגייקה הוא שקע תרמוקרסטי השוכן באזור של קפאת-עד בטייגה של מזרח סיביר ברפובליקת סאחה-יקוטיה ברוסיה, כ-10 קילומטרים דרומית-מזרחית לעיירה בטאגי (Батага́й), וכ-5 קילומטרים צפונית-מזרחית ליישוב אסה-חאייה (Эсэ-Хайя), כ-660 קילומטרים צפון צפון-מזרח מיקוטסק, בירת הרפובליקה.
למכתש ההולך ומתעמק צורת ראשן, ונכון לתחילת 2016 אורכו כקילומטר ועומקו המקסימלי 86 מטרים.
המכתש קרוי על שם הנהר בטאגייקה הסמוך, יובל של הנהר יאנה.
השקע מכונה גם מגאסלמפ (megaslump), מאנגלית.
השקע החל להיווצר בשנות ה-60 של המאה ה-20 לאחר שבורא היער שגדל בשטח.
עקב כך נחשפו פני הקרקע לשמש בקיץ, ושכבת הקרקע העליונה הלכה והתחממה.
בנוסף, מלבד הצללה העצים שמרו על הקרקע מפני התחממות משום שבתהליך הדיות של העצים טפטפו מים קרים על פני הקרקע ושמרו על קור הקרקע בקיץ.
החום המיס את הקרח שמתחת לשכבת הקרקע והיא שקעה ונסחפה.
שכבת הקרח נחשפה ישירות לאור שמש מה שהגביר את תהליך ההתמוססות.
שיטפונות ב-2008 העמיקו עוד יותר את השקע.
"מכתוב" הוא סרט ישראלי מסוגת דרמה קומית שיצא לאקרנים בשנת 2017. הסרט בוים על ידי עודד רז, ותסריט הסרט נכתב על ידי חנן סביון וגיא עמיר, המופיעים בסרט כשחקנים הראשיים.
הסרט הופק במימון "המיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים", וצולם בירושלים במהלך קיץ 2016.
הסרט הוקרן לראשונה ב-6 בספטמבר 2017 במסגרת יום הקולנוע הישראלי הרביעי, והיה לסרט הנצפה ביותר באותו היום, עם כ-23,500 כרטיסים.
שיר הנושא, שאותו ביצע חנן בן ארי, הוא קאבר לשיר "סוד המזלות" של זוהר ארגוב.
הסרט הפך לאחת ההצלחות המסחריות הגדולות ביותר של הקולנוע הישראלי ב, עם מכירות של כ-570 אלף כרטיסים, והוא נכנס לרשימת מאה הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בכל הזמנים.
בינואר 2024 הוכרז שזכויות השידור של הסרט נמכרו לנטפליקס.
הסרט עלה לשירות הסטרימינג ב־16 בינואר.
סטיב (חנן סביון) וצ'ומה (גיא עמיר) הם צמד עבריינים העוסקים בגביית דמי חסות בירושלים עבור ארגון הפשיעה שבו הם חברים.
הצמד ניצל בנס ממוות מפיגוע שהתרחש במסעדה בה שהו, ומנצלים את הפיגוע כדי לקחת לעצמם מזוודה ובה סכום גבוה של דמי חסות שהוחזקו בידי בלדר צ'צ'ני שנהרג בפיגוע.
בעקבות הפיגוע הם מחליטים לצאת ממעגל הפשע ולנסות לעזור לאנשים שמבקשים משאלות בכותל המערבי.
הם קוראים פתקים שאנשים הניחו בכותל, ופועלים להגשמת המשאלה שבפתק.
בין הבקשות יש ארגון חגיגת בר מצווה לילד מנודה חברתית, בן לאם חד-הורית, וסיוע לאישה להיכנס להיריון.
העניינים מסתבכים כאשר קסלסי (איציק כהן), ראש ארגון הפשיעה אליו הם משתייכים, מחליט שעליהם לחזור שוב לפשע.
לסטיב יש ילד שהוא מתכחש אליו, אבישר.
היות שסטיב נבדק ונמצא עקר, הוא חושב שהילד לא שלו, ואמו, ליזו (חן אמסלם) מגדלת אותו לבדה.
צ'ומה, הדוחק בסטיב להכיר בילדו ולגדל אותו, עוזר בגידולו, ומביא לו ולליזו מתנות ועזרה כספית, כביכול בשם סטיב.
אבישר רואה בצ'ומה דמות אב, וליזו מתאהבת בו.
מתברר שהילד אכן של סטיב, שנרפא מהעקרות באמצעות תרופה עממית שקנה בשוק מחנה יהודה.
את אותה תרופה צ'ומה נותן לאישה שביקשה בכותל שיהיה לה ילד, אחרי שמתברר שבעלה עקר.
בסוף הסרט, קסלסי מגלה שסטיב וצ'ומה גנבו ממנו כסף, אך ברגע האחרון לפני שהוא הורג אותם, שומר הראש שלו, צפוף (יגאל נאור), מציל את סטיב וצ'ומה ויורה בקסלסי למוות.
מתברר שצפוף הוא בעלה של האישה שסטיב וצ'ומה סייעו לה להיכנס להיריון.
סדרת הספרים מַכְּתוּבּ (שם רשמי: מַכְּתוּבּ مكتوب) מתרגמת ומפרסמת יצירות מהתרבות ומהספרות הערבית ומנגישה אותן לקורא הישראלי.
זוהי הסדרה היחידה בישראל כיום המוקדשת לספרות ערבית.
הסדרה צמחה כיוזמה של מתרגמים וחוקרי השפה הערבית, יהודים ופלסטינים, ובראשם הסופר סלמאן נאטור ופרופ' יהודה שנהב שהרבני.
לפי הרציונל של מכתוב, "הסדרה שואפת להביא לקדמת הבמה את חיי האזור מתוך נקודת מבט אנושית, כמו גם לסמן מציאות חברתית-פוליטית אחרת, תוך התגברות על מכשול השפה ועל ההיחלשות וההיעלמות של הקשרים בין יהודים וערבים באזור.
בכך מבקשת הסדרה להתמודד עם המציאות הישראלית העגומה שבה לפחות מ-2% מהיהודים יש ידע בערבית ברמה שמאפשרת קריאת ספרות."
סדרות ספרים נוספות אשר הוקדשו, כולן או רובן, לתרגום ספרות ערבית לעברית התקיימו בעבר בישראל.
הוצאת מפרש הייתה הבולטת בתחום זה בארץ בשלהי המאה העשרים.
דגם העבודה על כל ספר מבוסס על עיקרון של דו-לשוניות ודו-לאומיות.
כך שעל כל תרגום עובדים בנוסף למתרגם גם עורך תרגום בערבית ועורך תרגום בעברית.
לבד מהשבחת איכות התרגום, התהליך מאפשר תנועה בין השפות וחצייתן.
כך, למשל, עורך התרגום בערבית משתתף בעריכת הטקסט בעברית, בין היתר, כדי לא ליצור חיץ ועיסוק בלעדי של יהודים בעברית וערבים בערבית.
להלן עקרונות העבודה של מכתוב (כפי שזה מופיע באתר של הפרויקט):
לא יהיה תרגום ללא זכויות יוצרים מן היוצרים וקיום דיאלוג איתם ככל הניתן.
אין לעשות שימוש ביצירות המתורגמות שאינו ספרותי או שאינו עולה בקנה אחד עם השקפות היוצרים.
בניגוד למודל האינדוודואלי המסתגר והחד לאומי (יהודי), עבודת התרגום תהיה צוותית וקולקטיבית ותיעשה במסגרת צוות דו לאומי דו לשוני.
מכתוב תשאף להגדיל את מספר המתרגמים הערבים ("מתרגמים ילידים").
כל תרגום ינכיח את הערבית בעברית תוך הימנעות מאוריינטליזם גלוי או סמוי, וישמור על פוליסמיות ורב לשוניות ככל הניתן.
כל תרגום ישלב דיבור וקריאה בחלל משותף, במגמה להחזיר את המסורת האוראלית אל הספרות ולהפך את המגמה ללטיניזציה של הערבית המתקיימת בישראל.
כל תרגום יעבור עריכה ספרותית בדיאלוג עם צוות התרגום.
מטרת העריכה הספרותית איננה דיוק לשוני או תחבירי בלבד אלא שיבוט טקסטואלי שמהווה מעין יצירה בפי עצמה העומדת לצד המקור ומתכתבת איתו.
כל תרגום יצרין ויצביע על פרובלמטיקות ואי הסכמות בקרב צוות התרגום.
התעתוק יהיה נאמן למקור הערבי ולא לקונבנציות שהתפתחו על מנת להקל על הקוראים היהודים (ראה טבלת תעתיקים של מכתוב כאן).
כללי הכתיב והתעתיק של מכתוב מבקשים להתקרב לערבית ולמאפיינים השמיים של העברית מבחינת כתיב.
צורת התעתוק והכתיב תאפיין את פרסומי מַכְּתוּבּ ותהווה מעין "חותמת" לסדרה ואופיה.
מכתוב הקימה לצורכי מחקר ועיון את אינדקס התרגומים מהספרות הערבית, שהוא הראשון מסוגו; מדובר בפרויקט שמטרתו ריכוז והצגה של כל הטקסטים– רומנים, סיפורים קצרים ושירים– שתורגמו מערבית לעברית מסוף המאה ה-19 ועד ימינו אנו.
האינדקס נבנה על בסיס נתונים שאספה ד"ר חנה עמית-כוכבי, חברה במכתוב שעוסקת בחקר התרגום, והוא משמש החל משנת 2018 ככלי מחקר למתעניינים.
במקביל לספרים שיוצאים במסגרת מכתוב ולדיונים שמקיים חוג המתרגמים, פועל באתר מכתוב גם בלוג המארח מאמרים העוסקים בתרגום בכלל ובתרגום מערבית מעברית בפרט, כמו גם שלל תרגומים של שירים וסיפורים קצרים, וסקירות על תרגומים ישנים וחדשים.
העורך הראשי של סדרת מכתוב הוא פרופ' יהודה שנהב-שהרבני, עורכי המשנה הם איאד ברג'ותי וד"ר יונתן מנדל, אחראית תקשורת וזכויות יוצרים היא כפאח עבד אלחלים, רכזת קשרי קהילה היא בטי בנבנישתי, ורכזת המערכת היא חנאן סעדי.
הסדרה פועלת במסגרת מכון ון ליר בירושלים ורואה אור בהוצאת פרדס.
עיקר המימון מגיע משתי קרנות משפחתיות פרטיות מחו"ל: קרן ון ליר ההולנדית ("The Van Leer Group foundation") והקרן האמריקאית "The Twin Oak Fund in memory of Bertram J.
הולך על הרוח (ماش على الريح): טרילוגיה מאת הסופר הפלסטיני סלמאן נאטור.
ראה אור בשנת 2016. הטרילוגיה, הכורכת יחדיו שלושה ספרים של נאטור שפורסמו במקור בערבית ("מסע על מסע", "הולכים על הרוח", "המתנה").
פקעת של סודות (مجمع الأسرار): רומן מאת הסופר הלבנוני אליאס ח'ורי.
ראה אור בשנת 2017. סיפור הרומן מתרחש בלבנון מרכזו הוא עיסוק בסמים, זנות, בתי הכלא בביירות, האימפריאליזם הצרפתי והפוליטיקה הפנימית שהובילה לפרוץ מלחמת האזרחים במדינה בשנת 1975. מתרגם: יהודה שנהב-שהרבני (עורך תרגום: מרזוק אלחלבי; עורכת ספרותית: יונית נעמן)
אין בבעלותי דבר מלבד החלומות (لا أملك إلا الأحلام): אנתולוגיה של שירה אֶזידית בעקבות האסון, 2016-2014: האנתולוגיה נאספה ונערכה על ידי חוקר הקהילה האזידית עידן בריר, וראתה אור בשנת 2017. השירים נכתבו בעקבות האסון שפקד את הקהילה האֶזידית בעיראק באוגוסט 2014, עת גורשו אנשי הקהילה מבתיהם וקהילתם רוסקה.
מתרגם: עידן בריר (עורך תרגום: נביה בשיר; עורך ספרותי: אלמוג בהר).
הילדים צוחקים (ألأولاد يضحكون): ספר ילדים מאת הסופר הסורי זכריא תאמר שראה אור בסוף שנת 2017. מדובר בספר ילדים קצר על מלך עריץ ועל ילדים שממרים את פיו.
זהו משל אוניברסלי מחוכם ומרגש על כוחם של ילדים, על חירות ועל דיכוי, ועל הטבע ומקום האדם בתוכו.
(עורכות: שהם סמיט וכפאח עבד אלחלים).
ילדי הגטו - שמי אדם (اولاد الغيتو - اسمي ادم): רומן מאת הסופר הלבנוני הבולט אליאס ח'ורי .
אָדָם, המספר, הוא פלסטיני אזרח ישראל בשנות החמישים לחייו שהיגר לניו־יורק לאחר שהתייאש מהנעשה במדינה, ונקרע בין השפות הערבית והעברית.
מתרגם: יהודה שנהב-שהרבני (עורכת תרגום: הודא אבו מוך; עורכת ספרותית: יונית נעמן).
זמן הסוסים הלבנים (زمن الخيول البيضاء): רומן זה של הסופר הפלסטיני-ירדני אבראהים נצראללה מגולל סאגה משפחתית, שנמתחת על פני שלושה דורות, משלהי המאה התשע-עשרה ועד סוף ימי המנדט הבריטי.
מתרגמת: ברוריה הורביץ (עורכת תרגום: דימא דראוושה, עורכת ספרותית: יונית נעמן).
שנת הארבה (عام الجراد): יומנו של החייל אחסאן אלתורג'מאן, פלסטיני בצבא העות'מאני, 1916-1915: אלתורג'מאן, צעיר בעל השכלה תיכונית, מגויס כלבלר לצבא העות'מאני.
בהשפעת מורו הנערץ, ח'ליל אלסכּאכּיני, הוא מחליט לכתוב יומן, ובו הוא כותב על אהבותיו ושנאותיו, על התנהלות השלטון הצבאי, על השמועות הנפוצות בעיר ועל השתנותה של הארץ.
מאה שנים אחר כך מתגלה היומן במדפי הספרייה הלאומית באוסף AP (חומרים המוגדרים "רכוש נטוש") שלשם הועברו הספרים שהופקעו מספריות בתיהם של פלסטינים אחרי מלחמת 1948. מתרגם: עדו כהן (עורך תרגום: צאלח עלי סואעד, עורכת מדעית: ד"ר אביגיל יעקבסון).
זיכרון הגוף (ذاكرة الجسد): סיפור אהבה בין איש לאישה, אהבה בלתי אפשרית על רקע מלחמתה העקובה מדם של אלג'יריה לעצמאות מצרפת, אשר שלטה בה כמאה ושלושים שנה.
זיכרון הגוף, שיצא לאור בערבית בשנת 1993 והודפס ב-34 מהדורות, הוא רומן ראשון בטרילוגיה שכתבה הסופרת אחלאם מֻסתע'אנמי.
מֻסתע'אנמי היא הסופרת האלג'ירית הראשונה שפרסמה רומן בערבית לאחר השחרור מן הקולוניאליזם הצרפתי.
ספריה תורגמו לשפות רבות ונמכרו במיליוני עותקים.
לֻזוּמּׅיַאת (اللزوميات): מבחר מתוך מפעל השירה המתריס והנועז של אבו אלעלאא אלמערי אלמערי שהטיל ספק בכל סוג של אמונה עיוורת וקרא תיגר הן על המוסכמות החברתיות והפוליטיות של תקופתו והן על הדגם הפואטי המקובל בשירה הערבית של זמנו.
בלשון כרותה (بلسان مبتورة): הקובץ המקיף והעשיר ביותר של פרוזה פלסטינית בעברית.
הקובץ כולל 72 סיפורים שנכתבו על ידי 57 יוצרים ויוצרות פלסטינים תושבי ישראל, עזה, הגדה המערבית והתפוצות המתכתבים בצורות מגוונות עם אילמות הלשון.
סטלה מאריס (نجمة البحر): אדם הוא צעיר פלסטיני המוקף בשרידי זיכרונות שאינם מפסיקים לנקר במוחו בעודו נחבט בקירות הקיום במדינה היהודית בשנות השישים של המאה העשרים.
ברומן זה, שהוא רומן ההמשך ל"ילדי הגטו", כותב אליאס ח'ורי אל תוך הספרות העברית, מערער את הגבולות בין הערבית לעברית, ותוך כדי כך משחק, מותח ובוחן את אפשרויות המבדה הספרותי.
שלמה הכורדי ואני והזמן (شلومو الكردي وأنا والزمن): הרומן הראשון של הסופר היהודי עיראקי סמיר נקאש שמתורגם לעברית.
זהו רומן על זוועות המאה העשרים, על היהודי הפליט, הנודד מהעיר הכורדית סבלאח' אל בגדאד, מטהראן ומבומביי עד ההגירה לישראל, ועל תחושת הגלות שממשיכה לרדוף אותו עד מותו.
ההתנצחות בין המספר לזמן בשאלה מי יספר את הסיפור וכיצד יסופר היא ציר מרכזי ברומן האפי, המגולל את מאה שנות נדודיו של שלמה הכורדי.
היום שבו התערערו חוקי בראשית (عجائب الآثار في التراجم والأخبار): תיעוד הכיבוש הצרפתי של מצרים בידי נפוליאון בונפרטה בזמן אמת ומנקודת מבט ערבית, שכתב עבד אלרחמן אלג'ברתי, הנחשב לראשון ההיסטוריונים הערבים המודרניים.
אלרסאא'ל - האיגרות (الرسائل): חלופת איגרות בין המשוררים הפלסטיניים מחמוד דרוויש וסמיח אל-קאסם.
סיפור עכאא'י (بردقانة): רומן היסטורי מאת איאד ברגותי, המספר את סיפורה של החברה הפלסטינית בשנות הארבעים של המאה העשרים דרך סיפורה של נבחרת הכדורגל הפלסטינית.
הולכת כמו נעמי קמפבל (مشية نعومي كامبل): קובץ סיפורים קצרים וקצרצרים של הסופר הפלסטיני מחמוד שקיר המספק מבט נדיר על חיי היום־יום של הפלסטינים תחת כיבוש.
הסוררת (النبيذة): רומן מאת הסופרת והעיתונאית העיראקית אנעאם כצ'אצ'י שנעה בין זמנים ותהפוכות פוליטיות מאירועי האביב הערבי עד לאירועים המכוננים שעברה האומה הערבית.
מנהל בית הספר, מאת הסופר האיראני ג'לאל אל-י אחמד, בתרגום אורלי נוי.
אירועי הספר מתרחשים במערכת החינוך האיראנית בתקופת שלטון השאה.
עיראקי בפריז, מאת הסופר העיראקי שמואל שמעון, בתרגום יהודה שנהב-שהרבני.
רומן אוטוביוגרפי של פליט עיראקי בחוצות העיר פריז ובתחנות המטרו שלה בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-20.
שפת הסוד, מאת הסופרת הלבנונית נג'וא ברכאת, בתרגום כפאח עבד אלחלים וברוריה הורביץ.
ברומן זה חוזרת ברכאת אל מקור כל הסיפורים: אל השפה שהופכת ברומן זה מכלי לספר את הסיפור לנושא של הסיפור.
באמצעות עלילה בלשית מורכבת, מגוללת ברכאת את שהיא יודעת ואת הסודות שגילו לה ספרי המיסטיקה.
הכלוב, מאת הסופרת הפלסטינית פידא ג'ריס, בתרגום דולי ברוך, לואי ותד, ברוריה הורביץ, עמנואל קופלביץ.
ג'ריס זורה כתמי אור מהירים, חטופים, על החיים הפלסטיניים בתקופות שונות בישראל ובגדה המערבית.
אחרון המלאכים, מאת הסופר העיראקי פאדל אלעזאווי, בתרגום עידן בריר.
הרומן משרטט תמונה חיונית, הומוריסטית, נוסטלגית ולעיתים גם אפוקליפטית של העיר כִּרְכּוּכּ, אחת הערים בעלות הגיוון האתני, הדתי והלשוני הגדול ביותר בעיראק.
כאילו היא ישנה, מאת הסופר אליאס ח'ורי.
דרך עיניה העצומות למחצה של גיבורת הספר, כותב ח'ורי בפיכחון מחודש את העושר התרבותי שהשתרע במרחב שבין לבנון, פלסטין וסוריה, את דיכוין של נשים לצד עוצמתן השקטה, ואת גבולות הפוליטיקה הפלסטינית רגע לפני האסון.
לשכת המקוללים, מאת הסופר מחמד עלי טאהא.
זהו המבחר העשיר ביותר של סיפוריו של טאהא שראה עד כה אור בעברית.
סיפוריו החיים והבועטים מציגים בגוונים אנושיים, אך גם ביקורתיים וסרקסטיים, את החיים בארץ על כל רובדיהם – האישיים, החברתיים והלאומיים.
חידת אדמונד עַמְרָאן אַלְמַאלֶח, מאת הסופר המרוקאי סעיד אחג'יוג'.
הרומן מעניק הזדמנות נדירה לעמוד על ההיסטוריה של יהודי מרוקו מנקודת מבט ערבית, והוא שואב השראה מחייו של הסופר היהודי־מרוקאי אדמונד עַמְרַאן אלמאלח.
אדם בדמותי, מאת הסופר אליאס ח'ורי.
זהו הרומן השלישי בטרילוגיה של ילדי הגטו, והוא חותם את סיפור מסעו של אדם דנון בין לוד, חיפה, יפו וניו־יורק.
האירועים ברומן מתרחשים ברובם בניו־יורק, בסתיו חייו של אדם, כשהוא פוגש שדים ורוחות מעברו..
דיירי משנה וקורי עכביש, מאת סמיר נקאש.
על בגדד של שנות הארבעים והפסיפס היהודי-מוסלמי.
מכתבים מנסיעה מדומה הוא רומן מכתבים מאת לאה גולדברג, וספר הפרוזה הראשון פרי עטה.
זהו רומן מכתבים קצר שבמרכזו עומדת רות, בת-דמותה של המחברת.
מכתביה של הגיבורה מגוללים את סיפור פרידתה המיוסרת מאהובה עמנואל, ובעקיפין גם מאירופה מולדתה.
הרומן התפרסם תחילה בהמשכים ברשימות בעיתון "דבר" לאורך קיץ 1936. בראשית שנת 1937, יצאה לאור המהדורה הראשונה של הספר, מאוירת ברישומי הצייר יצחק פרנקל, בהוצאת דבר.
בשנת 2007 יצאה מהדורה מחודשת של הספר בהוצאת ספרית פועלים.
במהדורה המחודשת שולבו פרקים גנוזים שנמצאו בכתב יד של הספר, וכן ביאורים ואחרית דבר מקיפה.
הרומן מורכב ממכתבים, שאותם כותבת רות לאהובה עמנואל, תוך כדי מסע שהיא עורכת במערב אירופה ובמרכזה בשלהי שנת 1934. המכתבים מגוללים את סיפור פרידתה של רות מעמנואל, פרידה שמתרחשת במקביל לפרידתה מיבשת הולדתה, אירופה.
במכתבים נשמעים אותותיה מבשרי הרעה של התקופה.
המסע של רות יוצא מברלין, ועובר דרך קלן, בריסל, ברוז', אוסטנדה, פריז ומרסיי.
ברקע המכתבים ישנם תיאורים של אירופה שלפני מלחמת העולם השנייה, ביניהם תיאורים של האנטישמיות הגואה ועליית הנאציזם בגרמניה.
אף על פי שמופיעים בספר פרקים המתייחסים למציאות החוץ-ספרותית, העולם שרות מציגה במכתביה רצוף באזכורים ליצירות אמנות וספרות.
הספר רווי באזכורים ובציטוטים של סופרים, משוררים ואמנים, ברובם הגדול אירופאים.
רומן זה, אם כן, הוא גם מעין פרידה בט"ז פרקים מאירופה ומאוצרות תרבותה.
הגבולות בין האוטוביוגרפי לבדיוני ובין מציאות לספרות ברומן זה מטושטשים במכוון.
הרומן נפתח במכתב שכותרתו "מכתב אמיתי על נסיעה מדומה וגם הוא הקדמה", בו כותבת דמות בשם ל., רמז לשמה הפרטי של המחברת, מכתב אל נמען גברי חסר-שם, ומסבירה את הקשר בין דמותה של רות לבין המחברת עצמה:
את המכתב היא חותמת במילים: "המכתבים האלה הם פרי בדידותה של רות.
אני מביאה אותם שי לך – בהרבה תוגה וקצת תודה".
מעבר לסיפור מסגרת זה, יוצרת גולדברג מבנה כפול המציג מחד גיסא את סיפור האהבה עצמו – יחסיהם המתסכלים ורוויי האכזבות של רות ועמנואל, המתוארים במבואות למכתבים – ומאידך גיסא את ההתרחשות הבדיונית שלאחר הפרידה.
המבואות למכתבים, הנבדלות מן המכתבים במטענן הרגשי, לעומת הריסון הרגשי והאירוניה המאפיינים את המכתבים עצמם, מאירות גם הן את המרחק בין "בדיון" ל"מציאות".
במאמרה "פרי בדידותה: על שיח האהבים האפיסטולארי ו'מכתבים מנסיעה מדומה' ללאה גולדברג", כותבת תמר הס כי שיח האהבה ורומן המכתבים, הממוזגים יחדיו ב"מכתבים מסיעה מדומה", מזמינים דיון ביחסי מגדר וסוגה.
לטענתה, השימוש שגולדברג עושה בספרות האפיסטולארית (האגרתנית, מלשון איגרת) איננו אנכרוניסטי.
היא מעוררת את ציפיות הקורא לטקסט נשי-אינטימי, ומפגישה אותן עם ספרות לאומית מובהקת, ברוח האופיינית לסיפורת העברית בת הזמן, וזאת מבלי לוותר על עמדת הדוברת הלירית, שמתירה לה הצורה.
ב"מכתבים מנסיעה מדומה" רות מתעמתת עם "האחרות הכפולה" שלה: כיהודייה באירופה של שנת 1934 וכאישה.
רות מנסה להתכחש למרכיבים אלו בזהותה; היא מתנערת הן מהפליטים הגרמנים והן מבנות מינה.
כך, לדוגמה, היא מתארת את ישיבתה בבית קפה ואת ניסיונה לכתוב שיר, שנקטע בגלל צעקות של פליטים גרמנים על המלצר.
היא מתרעמת, אך מזכירה לעצמה באירוניה, שאין היא זכאית לדרוש מהם התנהגות ראויה, שכן היא עצמה זרה בצרפת, "יהודייה מלוכלכת".
מתוך כך מבטה של רות נעצר על אישה היושבת מולה בבית הקפה, ונראה שאף היא מנסה לכתוב שיר.
מול דמות המראה הנשית בבית הקפה, פורצים מרות מרירות ולעג:
דבריה של רות משקפים את ההתנשאות והעוינות שבהם התקבלה שירת נשים בדורה.
העיסוק במקומה של האישה עולה ברומן גם מתוך התיאורים שמתארת רות את הזונות הצעירות והמבוגרות בברלין, ילדות הסוחרות בסימני נשיותן כדי לשרוד, השפלה ודה-הומניזציה של נשים סביבה.
כאשר "מכתבים מנסיעה מדומה" ראה אור לראשונה, האליטיזם שלו היה מושא לביקורת.
עם זאת, ביקורת זו נמהלה במניעיהם הציוניים של אנשי הממסד הספרותי; ההרחקה אל תרבות העולם על חשבון התרבות העברית נתפסה בראייתם כסטייה מן התלם של המפעל הציוני.
פרקי הספר שראו אור במלואם בעיתון "דבר" וכן מהדורתו הראשונה לא היו לוּו בביאורים, כפי שהם מופיעים במהדורה המחודשת, ועל כן ניתן להניח כי רק מעטים מקוראי הספר בשעתה, אם בכלל, עשויים היו לזהות את כל המובאות והרמזים המשובצים בו.
כמו כן, בספר מובאים ציטוטים רבים בגרמנית ובצרפתית, שניתן להניח שלא כל קוראי הספר היו בקיאים בהן.
על כן, נתפש הספר כאזוטרי וכאליטיסטי.
מכאן אותם משקעים שליליים שנוצרו לאורך השנים אצל חלק מקוראי הספר כלפיו.
גם בקרב קהל היעד המיידי של החיבור, האליטה הספרותית שלאה גולדברג פעלה בה, הטקסט לא עורר התלהבות אותנטית או אתגר ב"פענוחו".
לאה גולדברג עצמה הסתייגה מן הספר הזה – היא ראתה בו בוסר-נעורים, ואף אמרה למקורביה לא אחת, כי אילו כוחה עמד לה, הייתה אוספת מחנויות הספרים את העותקים הנדירים שנותרו ממנו ובכך הייתה סותמת עליו את הגולל.
ממרחק השנים, דווקא חריגותו של הספר בזמנו מקנה לו ייחוד רב וחדשנות שלא פגה אף כיום.
מכתבים מפליקס היא סדרת הנפשה גרמנית לילדים, המבוססת על ספר בעל אותו שם שנכתב על ידי אנט לנגן.
הסדרה בוימה על ידי חנן קמינסקי ואלן סימפסון, ונכתבה על ידי ג'ון פטרסון.
הסדרה, בשונה מהספר, עוסקת בפליקס ובהרפתקאות שהוא עובר ברחבי העולם.
לסדרה הופקו שתי עונות שבכל אחת מהן יש 26 פרקים באורך 12 דקות.
הסדרה שודרה לראשונה בגרמניה בערוץ KiKa החל מ-2 באפריל 2002 עד 30 במרץ 2007. בישראל רק העונה הראשונה דובבה לעברית והיא שודרה בערוץ הופ!
בהשראת הסדרה הופקו שני סרטים עלילתיים באורך מלא: "מסביב לעולם עם פליקס" בשנת 2005 ו"פליקס 2: ארנב הצעצוע ומכונת הזמן" בשנת 2006.
הסדרה עוקבת אחר פליקס, ארנב הצעצוע הצהוב של סופי, ילדה קטנה בעלת שיער חום.
יום אחד, לאחר שפליקס יצא עם משפחתה של סופי ליריד, פליקס הלך לאיבוד.
בשביל לחזור חזרה לסופי, פליקס עובר הרפתקאות ברחבי העולם, אותם פליקס מתעד במכתבים שהוא שולח לסופי.
הדיבוב העברי בוים על ידי עמי מנדלמן, והופק על ידי איילת צ'ינסקי.
את שיר הפתיחה של הסדרה ביצעה לילך עין הבר.
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית שידור ראשוןשידור אחרון1262 באפריל 20027 במאי 200225 במרץ 200730 במרץ 2007
מכתש דדלוס הוא מכתש בולט הנמצא בסמוך למרכז הצד הרחוק של הירח.
מכתש דדלוס הוא מכתש פגיעה הנוצר לפני כ־3.2 עד 3.75 מיליארד שנים.
בשל מיקומו המוגן מפני פליטות רדיו מכדור הארץ, הוא הוצע כאתר של טלסקופ רדיו ענק עתידי.
קוטרו 93 קילומטרים, עומקו 3 קילומטרים, הטמפרטורה בזריחה היא °181.
מכתש זה נקרא מכתש דדלוס מהמיתולוגיה היוונית.
זה מוצג מצילומים מפורסמים שצולמו על ידי האסטרונאוטים בחללית "אפולו 11".
מכתש זה נקרא לאחרונה גם "מכתש 308" ושימש כייעוד זמני של IAU שקדם להקמת קידומת הירח בצדו הרחוק.
המעבורת "אפולו 11" הייתה המשימה המאוישת השישית בתוכנית אפולו, האסטרונאוטים במעבורת זו הם אלו שמצאו את מכתש דדלוס.
האסטרונאוטים שהיו במעבורת הם ניל ארמסטרונג שהיה המפקד, אדווין "באז" אלדרין הבן שהיה הטייס בנחיתת ירח, מייקל קולינס שהיה טייס תא פיקוד.
האסטרונאוטים טסו במעבורת "אפולו 11" שוגרו ב-16 ביולי 1969, וב-20 ביולי 1969 נחתה המעבורת וניל ארמסטרונג נעשה האדם הראשון שדרך על אדמת הירח.
וב-24 ביולי 1969 שבו האסטרונאוטים חזרה לכדור הארץ.
יש כוכב לכת מינורי שנקרא על שם הדמות המיתולוגית היוונית דדלוס, בונה המבוך של המלך מינוס, ולאחר שבנה את המבוך, דדלוס נכלא שם עם בתו של המלך איקרוסה.
הם ברחו על ידי זה שבנו כנפי נוצות ושעווה, אבל בזמן שאיקרוסה טבעה מפני שהשעווה בכנפיים שלה נמסה, המשיך דדלוס לסיציליה ובנה שם מקדש לאפולו.
יש גם מכתש ירחי בשם דדלוס.
ציטוט השמות הרשמי פורסם על ידי מרכז הכוכבים הקטינים ב־20 בדצמבר 1974.
מכתש ברנט הוא מכתש פגיעה בפרובינציית אונטריו, שבקנדה.
הטמפרטורה הממוצעת היא 2 מעלות צלזיוס.
כמות המשקעים הממוצעת היא 1,113 מילימטרים בשנה.
חודש אוקטובר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (145 מ"מ גשם), וחודש פברואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (56 מ"מ גשם).
מכתש הד הוא מכתש פגיעה קטן שנמצא בים הידוע, הירח.
האיגוד האסטרונומי הבינלאומי הכריז על שמו של המכתש ב-1973.
האסטרונאוטים של אפולו 12, פיט קונראד ואלן בין הנחיתו את רכב הנחיתה הירחי Intrepid צפונית-מזרחית למכתש הד ב-24 בנובמבר 1969. ממזרח למכתש הד, נמצא מכתש סורוויור .
מדרום-מערב למכתש הד, נמצאים מכתש בנש ומכתש שארפ-אפולו .
שמו של מכתש הד הגיע משום שנראות המכתשים באזור דומה לזו של איש שלג (עם מכתש סורוויור שיוצר את הגופה של איש השלג) במבט ממזרח, כמו בגישת הנחיתה.
איזק הוא מכתש פגיעה שנמצא בצד הרחוק של הירח.
מכתש הפגיעה נמצא צפון-מזרחית ממכתש פרמי , ודרום-מערבית ממכתש מילנה .
המכתש נקרא על שם המתמטיקאי ההונגרי אמרה איז'ק .
מכתש בורקל הוא מאפיין גאולוגי תת-ימי, שקוטרו הוא כ-29 ק"מ, הנמצא בדרום מערב האוקיינוס ההודי.
האקדמיה הרוסית למדעים ציינה את בורקל כמכתש פגיעה פוטנציאלי.
Holocene Impact Working Group (HIWG) הציעה כי נוצר על ידי אירוע התנגשות של מטאוריט או שביט בקנה מידה גדול יחסית.
מכתש בורקל נמצא מתחת לפני הים, בדרום האוקיינוס ההודי ().
המכתש התגלה ב-2006, באמצעות טריאנגולציה שביצעו חוקרי Holocene Impact Working Group, לאחר שהבחינו בקיומו של מבנה טריזי בדיונות בחופי אוסטרליה ובמדגסקר.
וייס, ביצעו הדמיית צונאמי ממוחשבת, שלאחריה הטילו ספק כי תצורות הטריז נוצרו ממגה-צונאמי.
תחת זאת טענו השניים כי המאפיינים תואמים יותר תהליך של שחיקת רוח..
מכתש בורקל טרם תוארך על ידי תיארוך רדיומטרי של משקעיו.
חוקרי Holocene Impact Working Group חושבים כי מכתש הפגיעה נוצר לפני כ-5000 שנה (כלומר, 3000-2800 לפנה"ס), במהלך עידן ההולוקן.
החוקרים העלו את האפשרות שכוכב שביט שפגע, או שרידיו, פגע בקרקעית האוקיינוס.
הימצאות של גבישי קלציט יוצאי דופן, כדורי פחמן שקופים, שברי זכוכית מבזלת ומתכות מקומיות (ברזל טלורי וניקל) דווחו ליד אזור המכתש.
הפריטים שנמצאו קשורים לדברים שנוצרים לאחר פגיעה של כוכב שביט או לזרמי מים חמים.
מי הים בעומק המכתש אינם רוויים מספיק ביחס לקלציט, ולכן השתמרו הגבישים.
"מכתבים מבית רביעי" הוא אלבום הסולו השני של יענקל'ה רוטבליט.
האלבום יצא לאור בנובמבר או דצמבר 1989 לאחר הפוגה של 11 שנות פעילות מאז אלבומו הראשון, "כך שחררתי את ירושלים".
רוטבליט כתב והלחין את שירי האלבום, ומיקי גבריאלוב עיבד וניהל אותו מוזיקלית.
השם "מכתבים מבית רביעי" נושא בחובו תחזית אפוקליפטית על חורבן הבית השלישי (כלומר, של מדינת ישראל בת זמננו) ושזור באווירה סוערת של מלחמות דת, התנגשויות אלימות בין פלגים בחברה הישראלית, הקמת משטר סמכותני וביקורת חריפה נגד הנהנתנות הפושה בחברה הישראלית.
בולטת בו הנטייה לצטט מובאות מסיפורי המקרא ומחזונות הנביאים.
השיר הפותח את האלבום, "על מות האימפריה", כולל את השורות "ואז אני רואה ת'יום בו נעלה בסערה אל השמיים/ האדמה אז תיבקע, הו הו והמולה/ והתזמורת תנגן על הר הבית/ והכרובים יתנו קולם במקהלה/ על מות האימפריה".
את שיר זה פרסם רוטבליט כבר ב-1985.
רוטבליט קושר באלבום בין קריסת המדינה לבין חטאים מוסריים שדוגמאות להם הוא מביא הן מהמקורות והן מהמציאות בת זמננו.
כך למשל, בשיר "מבצע הנשר" משחזר רוטבליט באריכות את הקנוניה שבה שיגר דוד המלך את אוריה החיתי אל מותו בשדה הקרב במטרה לגזול ממנו את רעייתו בת שבע, בהקבלת הסיפור המקראי לפרשיות בצבא מודרני.
רוטבליט גם מבקר קשות את ההדוניזם ואת תאוות הכיבושים בחברה הישראלית.
לתפיסתו, החברה הישראלית שרויה בפולמוס נהנתני עד כדי כך שאינה מבחינה בתהליכים פנימיים המערערים אותה מבפנים וסופם להביא להתמוטטותה המוחלטת.
תחושת חוסר האונים באה לידי ביטוי בשיר "חדר החקירות", בו מתאר רוטבליט אדם שנעצר, מובא לחדר חקירות, מעונה על ידי חוקריו ומנסה איכשהו לשמור על שפיות בחושבו על אישה יפה שפגש קודם למעצרו.
המשפט האחרון בשיר הוא ציטוט של :
במקביל לאווירת הקריסה הפוליטית והחברתית הבאה לידי ביטוי במרבית שירי האלבום, נכללים בו גם שני שירי אהבה עדינים.
אחד מהם, "עין עצומה", מושם בפיו של ימאי המתגעגע אל אהובתו.
האחר, "גשם פתאומי", מרמז על רומן שמתנהל עם אישה נשואה, שהדובר נכסף לראותה שוב.
שני שירים אלה הם גם המלודיים ביותר באלבום.
בשיר "אדון משורר", שנוסף להוצאה המחודשת של האלבום, רוטבליט יוצא נגד בחירתם של משוררי התקופה שלא לנקוט עמדה נגד ההידרדרות המוסרית והפוליטית, ההולכת ופושה בחברה.
בשנת 2021, במסגרת הפרויקט "שרים רוטבליט", ביצעו יובל מנדלסון ולהקת מאלוקס גרסת כיסוי לשיר "על מות האימפריה".
הרכב הנגנים של האלבום כונה על ידי רוטבליט "הרכב אכילס" וכלל את עופר ליפשיץ (גיטרה), יעקב סגל (גיטרה בס) וגדי סרי (תופים וכלי הקשה).
אליהם הצטרפו בוריס גאמר (סקסופון, חליל וקלרינט), יצחק קלפטר (גיטרה חשמלית), אדי גרימברג (סינתיסייזרים ופסנתר חשמלי) ואחרים.
המנהל המוזיקלי מיקי גבריאלוב נענה לבקשת רוטבליט למקם את האלבום במרחב המזרח תיכוני לא רק מבחינה טקסטואלית אלא גם מוזיקלית.
לפיכך, הוזמנו לנגן בו גם נגנים מעולם המוזיקה הערבית, כמו סלים נדאף (עוד וכינור) ואלברט אליאס (חליל סוף ערבי).
בשירתו הקפיד רוטבליט על הגייה שהוא רואה כמזרח תיכונית שורשית, לרבות שימוש בח' וע' גרוניות.
זמרי הרקע באלבום הם יהודית רביץ, קורין אלאל, מיקי גבריאלוב, דורי בן זאב ושמוליק קראוס.
האלבום הוקלט בהפקה עצמית באולפני טיוב בתל אביב.
ג'זרו (Jezero) הוא מכתש במאדים בקוטר של כ-49 קילומטר.
מניחים שבעבר היה בו אגם שהיה קיים בעת שנוצרו על כוכב הלכת רשתות העמקים והערוצים המזכירות אגני ניקוז של נהרות על כדור הארץ.
יש בו תצורה של דלתא עשירה בחרסית ותוואים של נהרות עתיקים עם אזורי משקעים בפיתוליהם.
מחקר שנערך על הדלתא והנהרות הגיע למסקנה שהאגם נוצר בתקופה שבה היה נגר עילי ארוך שנים.
ב-2020 נמצאו עדויות למפלי מים במורדות הדלתא, וכן על קירות האגם ועל קירות מכתש קטן בקוטר 2 ק"מ שנמצא על קרקעית ג'זרו.
האגם העתיק התגלה בשנת 2007, ואז ניתן למכתש השם 'ג'זרו'.
פירוש שמו הוא 'אגם' במספר שפות סלאביות, כולל צ'כית, בוסנית, קרואטית, סלובקית, סרבית, מונטנגרית וסלובנית, שבהן הוא נהגה 'יזרו'.
בנובמבר 2018 הוכרז שג'זרו נבחר לאתר הנחיתה של הרובר פרסווירנס במשימת מאדים 2020 של נאס"א.
לקראת שיגור המשימה והנחיתה על מאדים, הארגון הבין-לאומי לתעופה אזרחית של האו"ם (ICAO) ניפק קוד טיסה (IGY, על שם Ingenuity, שמו של הרחפן של פרסווירנס) וקוד מיקום (JZRO) לטיסת הרחפן ונחיתתו במכתש.
זוהי הפעם הראשונה שמונפק קוד טיסה וקוד מיקום לאתר מחוץ לכדור הארץ.
שני ערוצי נהרות מגיעים אל המכתש, אחד מצד צפון והשני ממערב.
לכל אחד מהערוצים יש דלתא שבה שקעו משקעים שהובלו על ידי המים.
חוקרים העלו השערה שהאגם התמלא מים בשתי פעמים נפרדות.
למכתשים בקוטר נתון צפוי להיות עומק מסוים, ועומק קטן מהצפוי פירושו שמשקעים מילאו חלקית את המכתש.
חישובים מצביעים על כך שהמכתש עשוי להכיל כקילומטר אחד של משקעים.
אורביטר הסקירה של מאדים זיהה מינרלי חרסית במכתש ובסביבתו.
מינרלים אלה נוצרים בנוכחות מים וזהו רמז נוסף לכך שהיו מים באזור.
במקומות שונים השטח סדוק בצורות מצולעות שנוצרות כשטיט מתייבש.
חוקרים סבורים שהאגם עתיק מאוד ולכן ייתכן שהתפתחו בו חיים.
הדלתא שבה ינחת הפרסווירנס נוצרה במשך מיליון עד 10 מיליונים שנים.
בשנת 2024 בוצע חקר אזור סלעי שקיבל שם מפלי צ'יאבה.
מכתבים מרישיקש הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 2004 שהופק במסגרת המיזם "סרטים מכאן" של חברות הכבלים בבימויו של דניאל וקסמן, עם ולדימיר פרידמן, לוסי דובינצ'יק, עדי שמואלי ויונתן רוזן בתפקידים הראשיים.
התסריט של דניאל וקסמן, עמית ליאור ועדי שמואלי הוא על אב ישראלי, המחפש אחר בתו הנעדרת ברחבי הודו.
הסרט צולם בהודו ומרבית השחקנים בו הם הודים.
אלכס ויסמן (ולדימיר פרידמן) בן 45, טס להודו כדי לפגוש שם את בתו אנה (לוסי דובינצ'יק) שנמצאת שנתיים בהודו ומזמינה אותו לפגישה במלון "אום" בניו דלהי.
כשהוא מגיע לשם הוא אינו מוצא אותה ובשגרירות ישראל מבררים ואומרים שהיא נמצאת ברישיקש ושינתה את שמה למאיה.
אלכס מתחיל במסע ארוך ברכבת לצפון הודו ובקרון הוא נפגש עם צעירים ישראלים שחלקם תחת השפעת סמים.
במלון ברישיקש מתברר לו שאנה עזבה למקום לא ידוע.
אנה שינתה את שמה למאיה, למדה ריקוד הודי והשתתפה בהפקת סרט הודי עם חברה מוש (יונתן רוזן).
אלכס מוצא בחדרה את יומנה ובו היא מתארת את חוויותיה בהודו וכן נפגש עם עיתונאית ישראלית בשם רוני ברמן (עדי שמואלי) שריאיינה את אנה שספרה לה על אביה השיכור שזנח את אמה המנוחה.
אלכס מתקרב לרוני אך יחסיהם לא מתמששים.
הוא פוגש במוש שנמצא תחת השפעת סמים ומספר לו כי אנה עזבה אותו לטובה מנזר בעיירה לארניש.
אלכס נוסע ללארניש, פוגש באנה/מאיה והם משוחחים מעט ברוסית והיא מודיעה לו שהיא נשארת בהודו.
אלכס חוזר ברכבת ומדמה את בתו יושבת מולו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותולדימיר פרידמןאלכס ויסמןלוסי דובינצ'יקאנה/מאיה ויסמןעדי שמואלירוני ברמןעיתונאיתיונתן רוזןמושחבר של אנה/מאיה
מכתבים מאיוו ג'ימה הוא סרט מלחמה אמריקאי-יפני משנת 2006 בבימויו של קלינט איסטווד.
הסרט מתאר את קרב איוו ג'ימה במהלך מלחמת העולם השנייה מנקודת מבטם של החיילים היפנים, בהתבסס על מכתבים שנמצאו באי.
הסרט מהווה את החלק השני בסדרת סרטים המתארים את הקרב, הראשון שבהם הוא "גיבורי הדגל" מאותה שנה.
הסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר והיה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריות שונות, כולל הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר.
הסרט מציג את סיפורם של חיילי הקיסרות היפנית במהלך קרב איוו ג'ימה, הקרב שנחשב לאחד מהקרבות האכזריים ביותר בחזית הפסיפית של מלחמת העולם השנייה.
הסרט מתמקד במיוחד בגנרל טדמיצ'י קוריבאיאשי (קן ואטאנבה), שמונה להגן על האי, ובחייל פשוט בשם סאיגו (קאזונארי נינומיה), אופה שהפך ללוחם.
בעוד החיילים מבינים שהסיכויים נגד האמריקנים אינם לטובתם, הם נאחזים במורשתם ובכבודם האישי, ומנהלים קרב עיקש ואמיץ, למרות ידיעתם שהם עומדים בפני תבוסה בלתי נמנעת.
הסיפור מתמקד בהבנה האנושית של החיילים, החששות שלהם, והמאבק על הישרדותם.
קן ואטאנבה בתפקיד גנרל טדמיצ'י קוריבאיאשי - המפקד העליון של הכוחות היפנים באיוו ג'ימה, המנהיג את חייליו באומץ ובכבוד, על אף הידיעה שהקרב אבוד.
קאזונארי נינומיה בתפקיד סאיגו - אופה שהפך לחייל הנאבק לשרוד את הקרב.
סיפורו האישי משקף את סיפורם של רבים מהחיילים הפשוטים שנשלחו לקרב.
ריו קסה בתפקיד שימיזו - חייל צעיר שמגיע לאי כמגויס חדש ומתמודד עם קשיי הקרב והמורל הירוד של הכוחות.
שידו נאקמורה בתפקיד לוטננט איטו - מפקד קשוח שאוחז בקנאות במסורת ובערכי הכבוד היפני, ומוכן להקריב את עצמו ואת חייליו בשם המולדת.
הסרט "מכתבים מאיוו ג'ימה" זכה לשבחים רבים מצד המבקרים, שראו בו סרט מלחמה ייחודי המציג את הצד האנושי והמורכב של האויב היפני במלחמת העולם השנייה.
הסרט זכה לציון של 91% באתר Rotten Tomatoes ולציון של 89 מתוך 100 באתר Metacritic.
מכתבים קטנים מרושעים הוא סרט קולנוע בריטי משנת 2023 מסוגת דרמה קומית היסטורית בבימויה של ת'יאה שארוק , עם אוליביה קולמן וג'סי באקלי בתפקידים הראשיים.
התסריט של ג'וני סוויט נכתב בצורה קומית בהשראת המקרה של מכתבי הנאצה של ליטלהמפטון - חקירת שליחת מכתבי נאצה גדושים בניבולי פה בעיירה ליטלהמפטון בשנים 1920-1923.
אדית סוואן (אוליביה קולמן) היא רווקה כבת שלושים שגרה עם הוריה אדוארד (טימוטי ספול) וויקטוריה (ג'מה ג'ונס) בעיירה ליטלהמפטון במחוז סאסקס על גדת תעלת למאנש.
לאחרונה קבלה מכתבים אנונימיים ובהם קללות וניבולי פה קשים.
כאשר מגיע המכתב ה-19 מחליט אביה לגשת למשטרה.
הוא מסביר למפקד המשטרה כי הוא בטוח שמי שולח את המכתבים האלה היא רוז גודינג (ג'סי באקלי).
רוז הגיעה לדבריה לשכונה מאירלנד לאחר שבעלה נהרג במלחמה הגדולה.
היא גרה שם עם בתה ננסי (אלישה ויר) ובן זוגה ביל (מלאקי קירבי).
רוז היא חמת מזג ורבה עם כולם תוך הטחת צעקות של ניבולי פה קשים.
אדית ורוז היו פעם ידידות אך רוז חושדת שאדית דיווחה עליה לשלטונות הרווחה בגלל הזנחת בתה ומאז הן הפכו לאויבות בנפש.
מפקד המשטרה וסגנו פפווריק (יו סקינר) מסכימים לכך ומוציאים צו מעצר לרוז.
היא נכלאת ואין לה 3 פאונדס לשחרור בערבות.
רק השוטרת גלדיס מוס (אנג'אנה ואסאן) משוכנעת שהיא חפה מפשע.
היא מתחילה לחקור אבל מושעית על ידי המפקד המיזוגני בגלל שעסקה בעניין שלא בסמכותה.
גלדיס פונה למייבל (איילין אטקינס), אן (ג'ואנה סקנלן) וקייט (לולי אדפופ) שמסכימות לדעתה ואן משחררת את רוז בכסף שקבלה ממכירת חזיר.
הן חושדות באדית ועוקבות אחריה כל הזמן אך היא מבחינה בהן ומשטה בהן.
למעשה אדית היא זאת ששולחת מכתבים גסים ומרושעים לאנשים רבים וגם לעצמה.
העניין מתפשט ברחבי בריטניה ומתפרסם בעיתונים.
את אחד המכתבים קוראת אמה ויקטוריה שצונחת ומתה.
במשפט מנסה התובע להטיל דופי בהתנהגותה של רוז ונראה שדעת הקהל נגדה למרות שגלדיס מוכיחה להם שכתב היד הוא של אדית ולא של רוז.
על קייט שעובדת בסניף הדואר למכור לה את הבולים האלה.
אדית כותבת מכתב מרושע וקייט מוכרת לה מכתב מסומן.
אדית מכניסה את המכתב לתא הדואר הגדול שבתוכו יושבת בתה של גלדיס.
היא נתפסת, השוטרים מוזעקים ונוכחים לדעת שזה המכתב של אדית עם הדיו המסומן במילים "אדית סוואן".
היא נכבלת קבל עם ועדה והפקד לוקח את הגילוי על עצמו ומחזיר אותה למשטרה.
אביה אדוארד מבקש ממנה שתחזור אליו לאחר הכלא והיא "שוטפת" אותו בקללות וניבולי פה שדומים לאלה שבמכתביה.
לבסוף היא נדונה לשנת מאסר עם עבודת פרך.
שם השחקן שם הדמות הערותאוליביה קולמןאדית סוואןג'סי באקלירוז גודינגאנג'אנה ואסאןגלדיס מוסשוטרתטימותי ספולארוארד ספולג'ואנה סקנלןאןג'מה ג'ונסויקטוריה סוואןאיילין אטקינסמייבליו סקינרפפרוויקשוטרפול צ'אידיספדינגמפקד משטרהאלישה וירננסי גודינגלולי אדפופקייטמלאקי קירביבילסיריל נרישופט
"מכתוב" הוא סינגל משותף של הזמרת עדן בן זקן והזמר-יוצר אורי בן ארי, שיצא לאור ב-3 בנובמבר 2025. את השיר כתב והלחין בן ארי לצד עידו נצר ועמית מרדכי.
"מכתוב" נוצר כשיתוף פעולה בין בן זקן לבין בן ארי, יוצר ומבצע שעמד מאחורי כמה מלהיטיה הקודמים של בן זקן.
הוא כתב והלחין עבורה בעבר את השירים "אגרוף" ו"פיסה מזכרוני", שהפכו ללהיטים.
השיר נכתב והולחן על ידי בן ארי לצד עידו נצר ועמית מרדכי.
השיר מתאר מערכת יחסים רומנטית המסתיימת בפרידה, דרך דיאלוג רגשי בין שני המבצעים.
במילותיו משתקפת קבלה של המציאות והאמונה כי הכול נגזר מראש, בהתאם לביטוי "מכתוב", ביטוי שמקורו בערבית ומשמעותו "נכתב" או "נגזר מלמעלה".
בפזמון מושרות המילים: "חביבי, הכל מכתוב, החלומות נגמרו / מתגעגעת כל כך כל לילה / נשארנו עד הזריחה, כולי הייתי שלך – איך הכל בשנייה הרסת".
השיר נע בין תחושת געגוע לפרידה ובין תקווה לבין השלמה עם הגורל.
בן ארי ובן זקן מבצעים את השיר כדו-שיח, כאשר כל אחד מהם מייצג קול רגשי שונה.
שיר לוי מאתר "סרוגים" תיארה את השיר כ"דואט של אמת" והדגיש את המפגש בין שני עולמות שונים: העוצמה והרגש שבקולה של בן זקן והכתיבה הרגישה של בן ארי.
לדבריה, החיבור ביניהם יצר שיר בעל אופי אישי ובשל, המתאפיין בפשטות ובכנות רגשית.
עוד ציינה כי "מכתוב" מתפקד כדואט פופ שמחבר בין קולות משלימים ומעניק תחושת אינטימיות המזמינה את המאזין להזדהות עם הסיפור המוזיקלי.
המבקר יוסי חרסונסקי התייחס לשיר כאל חיבור בין פופ ים-תיכוני רגשי ובין אלמנטים של EDM מודרני, וציין כי הוא מצליח לאזן בין כאב רומנטי ובין קצב קליט.
בביקורתו העניק לשיר דירוג של ארבעה כוכבים מתוך חמישה, וציין כי הטקסט עוסק באהבה שנגמרה ובקבלה של גורל שנכתב מראש.
חרסונסקי הדגיש את אופיו הדיאלוגי של השיר ואת השילוב שבין ההפקה האלקטרונית לבין התחושה האנושית והכנה, אשר לדבריו מבטאים את רוח הפופ הישראלי העכשווי.
מַכְתֵשׁ סחיפה (או מכתש אירוזי) הוא שקע אשר נוצר כתוצאה מפעולת כוחות סחיפה – בעיקר זרימה של מי משקעים על שכבות הסלע, בניגוד למכתשים אחרים, הנוצרים מפגיעה של מטאוריטים.
בעולם כולו קיימים כמה עשרות מכתשים כאלה אך עד לפני מספר שנים המכתשים היחידים שהכירו היו חמישה בנגב ושניים בסיני.
לאור זאת, שמו הגאולוגי המדעי בא מהשפה העברית: Makhtesh.
המכתשים בנגב הם מכתש רמון, המכתש הגדול, המכתש הקטן, ושני מכתשי התאומים בהר עריף.
מכתש סחיפה נוצר כתוצאה מסחיפת הסלע על ידי משקעים בתצורות גאולוגיות של שכבת סלע קשה מעל לשכבת סלע רכה.
סדקים בשכבה הקשה מאפשרים למים לחלחל למטה וליצור אגם המתרחב עם הזמן בראש הר.
ההבדל בין מכתש סחיפה לבין קניון (ואדי) בכך שלקניון יש פתח כניסת מים ופתח יציאה ובמכתש יש רק פתח יחיד המנקז את המשקעים היורדים בתוכו.
בגלל דרך היווצרות המכתשים ניתן לראות על צלע המכתש את שכבות הסלע הרבות והשונות שמקורן בתקופות גאולוגיות קדומות.
חולות צבעוניים הנמצאים בשכבות השונות גם הם מראה שכיח בתוך מכתשי סחיפה.
להלן תיאור סכמטי בן שבעה שלבים להיווצרות של מכתשי הנגב.
בתחילה (לפני כ-150 מיליון שנה): מהים הקדום, ים טתיס, עולים פני כדור הארץ מזרחה.
שקיעה של סלעי משקע ימיים – יורה, עד לפני 136 מיליון שנה.
נסיגת הים ושקיעה של סלעי משקע יבשתיים – קרטיקון תחתון, עד לפני 100 מיליון שנה.
שלב ימי נוסף – קנומן, עד לפני 92 מיליון שנה.
קימוט ממזרח וממערב – היווצרות קמר א-סימטרי – סנון-טורון, עד לפני 65 מיליון שנה.
ארבעה קווי קמר שכיוונם דרום מערב לצפון מזרח: ירוחם, חתירה, חצרה, רמון-מחמל.
עדיין בשלב הימי – סחיפה וגידוע של ראשי הקמרים – אאוקן-פלאוקן, עד לפני 35 מיליון שנה.
נסיגה נוספת של הים, עד לפני 5 מיליון שנה – אוליגוקן ומיוקן.
מיצוב של השבר הסורי אפריקאי באזור ים המלח והערבה, שינוי כיוון הזרימה של הנחלים למזרח ואיתה התחתרות חזקה והיווצרות סופית של המכתשים – פליוקן, עד לפני 2.8 מיליון שנה.
המכתשים בנגב הם חמישה מכתשי סחיפה הממוקמים בישראל בצפון-מזרח הנגב, בחבל הארץ קמרי הנגב ("ארץ המכתשים").
הסברה היא שהמכתשים נוצרו משחיקה של שכבות סלע רכות הנמצאות תחת שכבות קשות יותר: מרכז המכתש היה בעבר ראשו של הר, שפתי המכתש פונות עדיין אל ראש ההר שכבר לא קיים, ופנים ההר נשחק והפך למכתש.
בעולם כולו קיימים כמה עשרות מכתשים שכאלה, אשר הבולטים שבהם נמצאים בארץ ישראל ובסיני ודרך היווצרותם דומה.
עד לפני כ-145 מיליון שנה היה אזור הנגב מכוסה בים והורבדו בו סלעי משקע שונים.
בקרקעית המכתשים ניתן למצוא בימינו סלעי גיר מגיל יורה וטריאס (שגילם כ-160–220 מיליון שנה).
לפני כ-145 מיליון שנה נסוג הים.
בסביבה יבשתית זו נוצרו "אבני חול נוביות", אותן ניתן למצוא כיום במכתשים (סלעי תצורת חתירה מהקרטיקון התחתון).
אבני החול הם סלעי משקע רכים.