tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הזכאות להשתתף בתחרות מוגבלת למדינות שהן חברות פעילות באיגוד השידור האירופי, המורכב מגופי שידור השייכים למדינות הממוקמות בגבולות אזורי השידור של האיגוד, או חברות במועצת אירופה.
גם גופי שידור עמיתים עשויים להיות רשאים להשתתף בתחרות, אם יקבלו אישור מהוועד המנהל של התחרות.
התחרות מאורגנת על ידי איגוד השידור האירופי (EBU), יחד עם גוף השידור של המדינה המארחת, ומפוקחת על ידי הוועד המנהל מטעם כל גופי השידור של המדינות המשתתפות, אשר כל אחד מהם מיוצג על ידי ראש משלחת נבחר.
ראש המשלחת של כל מדינה אחראי להוביל את המשלחת באירוע, והוא איש הקשר של המדינה עם ה-EBU.
בדרך כלל משלחת של מדינה כוללת ראש תחום עיתונות, את משתתפי התחרות, את כותבי השירים והמלחינים, את מבצעי הרקע ואת פמליית האמן, וגודלה נע בין 20 ל-50 איש, בהתאם למדינה.
נהוג כי כל ראשי המשלחות נפגשים בחודש מרץ, טרם קיום התחרות, כדי לקבל מידע מפורט על האירוע, מיקומו, עיצוב הבמה, התאורה והקול, כדי שיוכלו להתכונן בצורה הטובה ביותר עם השיר שלהם לתחרות, וכן פרטים על ארגון האירוע, בהם אפשרויות התחבורה והלינה.
הליך ההצבעה של התחרות מנוהל על ידי משקיף הממונה על ידי ה-EBU, אשר אחראי לוודא שכל הנקודות ניתנות בצורה ובסדר הנכונים.
תפקיד זה היה מזוהה באופן עקבי עם התחרות מאז ראשיתה, והתפתח לתפקיד המפקח על התחרות בהווה, האחראי גם לפקח על ארגון התחרות מטעם ה-EBU, על אכיפת חוקיה ועל מעקב אחר המשדרים הטלוויזיוניים בזמן אמת.
מאז 2011, המפקח על התחרות בפועל מקבל סיוע מהמפקח על האירוע (Event Supervisor), האחראי על עניינים אחרים הקשורים לאירוע ומשמש מתאם עבורם, מטעם ה-EBU.
בטבלה שלהלן מפורטים המפקחים בפועל והמפקחים על האירוע לאורך שנותיה של התחרות:
+ מפקחי אירועשםשנים בתפקידסיטסה באקר 2011–2016 נדיה בורקהרדט 2016–הווה
הוועד המנהל של התחרות, הקרוי רשמית Reference Group ("קבוצת ההתייחסות"), מייצג את כלל המדינות המשתתפות בתחרות.
הוועד, המורכב בין היתר ממנהלים בכירים וממפיקים בארגונים שונים החברים ב-EBU, מקיים פגישות ארבע עד חמש פעמים בשנה, ותפקידו לאשר את פורמט התחרויות ושינויים בו, להבטיח את מימון התחרות, לפקח על המיתוג שלה, להעלות את מודעות הציבור ולהשגיח מדי שנה על ההכנות מול גוף השידור של המדינה המארחת.
הוועד מורכב מיושב ראש, שלושה חברים נבחרים מבין ראשי המשלחות, המפיקים בפועל של גוף השידור השייך למדינה המארחת באותה שנה וכן של שתי המדינות הקודמות שאירחו, עד לשני חברים מוזמנים נוספים (עם יכולת וניסיון רלוונטיים), והמפקח בפועל של התחרות.
יושב הראש הנבחר שייך בדרך כלל לגוף שידור חבר ב-EBU שלא משתתף בתחרות, מה שמבטיח נייטרליות מסוימת של התפקיד.
נכון לפברואר 2023, חברי הוועד הנוכחיים הם:
ד"ר פרנק-דיטר פריילינג (יושב ראש; ZDF)
מרטין אסטרדאל (מפקח בפועל ב-EBU)
רייצ'ל אשדאון (ראש הנציבות באירוויזיון 2023; BBC)
סימונה מרטורלי (מפיקה באירוויזיון 2022; RAI)
קלאודיו פאסולו (מפיק אירוויזיון 2022; RAI)
סיטסה באקר (מפיק אירוויזיון 2021; NPO)
אסטריד דוטרניט (מפיק אירוויזיון 2021; NOS)
יובל כהן (מנהל אמנותי, סגן מפיק, עורך ובמאי ראשי באירוויזיון 2019; כאן)
קרלה בוגלו (סגנית מפיקה באירוויזיון 2018; RTP)
פליקס ברגסון (חבר נבחר; RÚV)
דייוויד צרוניאן (חבר נבחר; AMPTV)
אלכסנדרה וולפסלאסט (חברה נבחרת; NDR)
חוקי התחרות קובעים אילו שירים זכאים להתחרות.
מכיוון שהתחרות מיועדת ליצירות חדשות, וכדי למנוע ממתמודד כלשהו להשיג יתרון ביחס למתמודדים אחרים, מארגני התחרות בדרך כלל קובעים את המועד ממנו ניתן לפרסם שירים כדי שיהיו זכאים להשתתף בתחרות.
בשנים האחרונות נקבע בחוקי התחרות כי תאריך זה יהיה 1 בספטמבר בשנה שלפני התחרות, אולם מועד זה היה שונה לאורך השנים, ובעבר הוא נקבע אף מספר שבועות לפני התחרות.
בעבר, נאסר על פרסום מסחרי של שירים המשתתפים בתחרות עד לאחר הגמר, אולם תנאי זה אינו קיים עוד, ועם התקדמות הטכנולוגיה וצמיחת שירותי הסטרימינג המקוונים, שירים מתפרסמים באופן קבוע ברשת, בכל רחבי העולם, וכיום הם מועלים גם באתר הרשמי של האירוויזיון ובפלטפורומות השונות שלו ברשתות החברתיות, טרם התחרות.
בשנותיה הראשונות של התחרות לא היו קיימים חוקים בנוגע לאורך השירים המשתתפים, אולם בעקבות מחאות כבדות על השיר האיטלקי באירוויזיון 1957, "Corde della mia chitarra", שאורכו עמד על 5:09 דקות, מארגני התחרות אשררו חוק חדש שלפיו האורך המקסימלי של שיר יהיה שלוש דקות; תקנה זו נמצאת בתוקף עד היום.
מעולם לא הייתה התייחסות בחוקי האירוויזיון ללאום או לארץ הלידה של האמנים המתחרים; רבות מהמדינות המשתתפות שלהן אוכלוסייה קטנה, כדוגמת לוקסמבורג או מונקו, יוצגו פעמים רבות על ידי אמנים ומלחינים ממדינות אחרות, וכן כמה מזוכי התחרות היו בני לאום שונה או נולדו במדינה אחרת משהם ייצגו בתחרות.
בכל הופעה יכולים להשתתף לכל היותר שישה אנשים בלבד על הבמה, ונאסר על בעלי חיים להופיע.
מאז 1990, על כל המבצעים בתחרות להיות בני 16 לפחות ביום הגמר; חוק זה נכנס לתוקף לאחר שבאירוויזיון 1989 שני משתתפים היו בני 11 ו-12 ביום התחרות, מה שעורר תלונות מצד כמה משאר המדינות המשתתפות.
משמעות הדבר היא שהזמרת סנדרה קים מבלגיה, שזכתה באירוויזיון 1986 בגיל 13, תישאר הזוכה הצעירה ביותר בתחרות כל עוד לא ישונה הכלל.
בשנה נתונה, מבצע בתחרות אינו רשאי להתחרות עבור יותר ממדינה אחת.
מאז ראשית דרכה של התחרות, מוזיקה חיה הייתה חלק בלתי נפרד ממנה.
על קטעי השירה העיקריים בשיר להיות מושרים בהופעה חיה על הבמה, כאשר לאורך השנים השתנה היחס בחוקי התחרות לליווי מוזיקלי מוקלט-מראש.
בשנת 1999 שונו החוקים פעם נוספת, והתזמורת הפכה לדרישה אופציונלית ממארחת התחרות; בעקבות כך, גוף השידור המארח של התחרות באותה שנה, רשות השידור הישראלית, החליט שלא לספק תזמורת כדי לחסוך בעלויות, ומשמעות הדבר הייתה שעל כל המשתתפים היה להשתמש בקטע רקע מוקלט, לראשונה בתולדות התחרות.
על פי חוקי התחרות כיום, על כל המוזיקה האינסטרומנטלית בשירים להיות מוקלטת מראש, ללא נגינה חיה.
כלומר, אמנים מתחרים לא יוכלו יותר להשתמש בתזמורת בשיריהם לפי החוקים הנוכחיים.
עד שנת 2020, על השירה בתחרות היה להתבצע בשידור חי, ללא קולות טבעיים מכל סוג שהוא או חיקויים ווקאליים בקטעי הרקע המוקלטים.
לאחר אירוויזיון 1999 נתגלה כי השיר הקרואטי שנשלח, "Marija Magdalena", כלל שירה גברית מסונתזת בליווי המוקלט – בניגוד לחוק זה.
בעקבות כך נענשה קרואטיה והוחלט כי הניקוד שלה בתחרות של אותה שנה יקוצץ ב-33% עבור חישוב ממוצע הניקוד החמש-שנתי שלה לתחרויות הבאות, המשמש לקביעת המדינות שייטלו חלק בתחרויות העתידיות.
לקראת אירוויזיון 2021, במאמץ להפוך את התחרות לגמישה יותר לשינויים לאחר ביטולה שנה קודם לכן, וכדי לקדם את המודרניזציה של התחרות, הוחלט להתיר למתמודדים להשתמש בקולות רקע מוקלטים כתוספת אופציונלית.
דוגמה לשיר כזה הוא "" של איסלנד מ-2021, בו נעשה שימוש במקהלה בחלק הגשר של השיר.
באפשרות המשלחות עדיין להופיע עם קולות רקע בשידור חי, כאשר כל הזמרים הראשיים המבצעים את המלודיה של השיר, כולל הזמר/ים הראשי/ים וזמרי הרקע, עדיין מחויבים להופיע בשידור חי.
בהיותו של האירוויזיון תחרות זמר, על כל השירים המשתתפים לכלול שירה ומילות שיר כלשהן; ביצועים אינסטרומנטליים גרידא מעולם לא הורשו להשתתף.
כיום השירים בתחרות יכולים להתבצע בכל שפה, בין אם טבעית או מתוכננת, כאשר לאורך שנות התחרות החוקים בקשר לכך עברו שינויים.
בין השנים 1956 ל-1965, לא היו חוקים הנוגעים לשפת השירים בתחרות, אולם עדיין כל שירי המדינות עד ל-1964 בוצעו בשפות הלאומיות שלהן.
באירוויזיון 1965 נפרדה שוודיה מהמסורת הזו כאשר הופיעה באנגלית עם השיר "Absent Friend"; לאחר תחרות זו הוכנס חוק חדש בנוגע לשפת השירים, לקראת אירוויזיון 1966, שלפיו על שירי המדינות השונות להיות מבוצעים באחת מהשפות המוכרות על ידי כל מדינה באופן רשמי.
חוק השפה בוטל לראשונה בשנת 1973, מה שאפשר לכל המדינות המשתתפות לשיר בשפה לבחירתן, אך הוא הוכנס מחדש לפני אירוויזיון 1977. עם זאת, משום שתהליכי בחירת השירים של בלגיה וגרמניה כבר החלו טרם ההכרזה על שינוי החוק, אותן מדינות הורשו להופיע בשפה האנגלית בתחרות של אותה שנה.
חוק השפה בוטל בשנית בשנת 1999, ובתחרות באותה שנה 14 מתוך 23 השירים המשתתפים היו בשפה האנגלית.
כיום, מרבית השירים בתחרות מדי שנה מבוצעים בשפה האנגלית, בשל מעמדה כלינגואה פרנקה; באירוויזיון 2017, רק ארבעה שירים לא היו בשפה האנגלית.
באירוויזיון 2021, שלושת השירים שהגיעו ראשונים בתחרות היו כולם בשפה שונה מאנגלית, לראשונה מאז אירוויזיון 1995.
עם זאת, החופש שניתן למדינות בבחירת השפה אפשר לאמנים לבצע שירים שלא היו מאושרים להם קודם לכן.
מספר שירים שהתחרו בתחרות מאז ביטול החוק בשנת 1999 היו בשפות מומצאות, וכן אמנים שונים ניצלו את האפשרות כדי להופיע בשפות אחרות שאינן רשמיות בארצם, חוץ מאנגלית.
משום שהתחרות מוגשת הן באנגלית והן בצרפתית, לפחות אחד ממנחי התחרות חייב לדעת לדבר צרפתית ואנגלית.
בעבר, סדר ההופעה של המדינות בתחרות היה נקבע באמצעות הגרלה אקראית, אך מאז שנת 2013, הסדר נקבע על ידי צוות ההפקה של התחרות, ומוגש לאישור המפקח על התחרות והוועד המנהל של איגוד השידור האירופי, טרם פרסומו בפומבי.
שינוי זה הוכנס כדי להעניק חוויה טובה יותר לצופי התחרות, על ידי הפיכתה ל"מלהיבה יותר" ומתן האפשרות לכל המדינות להתבלט בה, תוך הימנעות מסידור של מספר שירים בסגנון או בקצב דומה אחד אחרי השני.
במסגרת השיטה הנוכחית, במהלך הגרלת סדר השירים בחצאי הגמר, כל מדינה שמתחרה בחצי גמר מוגרלת לחציו הראשון או השני; לאחר הגרלת כל השירים, המפיקים יקבעו את סדר ההופעה עבור חצאי הגמר.
לאחר כל אחד מחצאי הגמר, המדינות העולות לגמר מתכנסות למסיבת עיתונאים בה מוגרל מיקומן בגמר – בחציו הראשון או השני; גם בין המדינות המעפילות אוטומטית לגמר נערכת הגרלה במהלך ההכנות לגמר התחרות הקובעת באיזה חצי הן יתחרו, למעט המדינה המארחת, שמיקומה המדויק בסדר ההופעה בגמר נקבע אקראית בהגרלה נפרדת.
לאחר חצי הגמר השני מפיקי התחרות קובעים את סדר ההופעה המדויק עבור כל מדינה ומדינה בגמר.
סדר ההופעה נקבע תוך התחשבות באיכויות המוזיקליות של השירים המתחרים, הביצוע על הבמה, ענייני תפאורה ותאורה, וכן שיקולי הפקה נוספים.
השינוי בהליך קביעת סדר ההופעה שנעשה ב-2013 הוביל לתגובות מעורבות מצד מעריצי התחרות, כאשר חלקם הביעו חשש מאפשרות של שחיתות בהחלטות המפיקים באיזה שלב כל מדינה תופיע, בעוד שאחרים היו אופטימיים יותר באשר לשינוי.
מיקום ההופעה של מדינה נחשב למרכיב חשוב בפוטנציאל הזכייה שלה בתחרות, וניתוח סטטיסטי שנעשה בנושא זה הוכיח כי בהגרלה אקראית, לשירים שיופיעו בהמשך התחרות יש סיכוי גבוה יותר לזכות בניקוד גבוה יותר.
הצבתו של שיר במיקום השני בסדר ההופעה בגמר נחשבת לפגיעה בסיכוייה של המדינה לזכות בתחרות (מצב המכונה גם "קללת השיר השני"), כאשר אף שיר בתולדות התחרות שהופיע במיקום זה לא זכה.
עם זאת, מבין מיקומי ההופעה השונים, גם שירים במיקומים ה-16, ה-25 וה-26 בסדר ההופעה מעולם לא זכו בתחרות.
שירים שהופיעו במיקום ה-17, לקראת אמצע החצי השני של הגמר, זכו בכמות הפעמים הרבה ביותר – 7 זכיות.
לאורך תולדות התחרות היה שימוש במגוון מערכות הצבעה לשם קביעת דירוגם הסופי של השירים המתחרים.
שיטת ההצבעה הנוכחית קיימת מאז 2023, והיא פועלת על בסיס "הצבעה עמדתית" .
כל מדינה המשתתפת בתחרות מעניקה את הניקוד בשני חלקים: חלק אחד מבוסס על הצבעות חבר השופטים המקצועי של כל מדינה, המורכב מחמישה אנשי מקצוע בתחום המוזיקה מאותה מדינה; וחלק שני מבוסס על הצבעות הציבור הרחב, המתבצעות באופן טלפוני או במסרון, או דרך אפליקציית האירוויזיון הרשמית.
מכל קבוצת ניקוד ניתנות 1–8, 10 ו-12 נקודות לעשרת השירים המובילים בהצבעות חבר השופטים והציבור לחוד, מהשיר שדורג ראשון (שיקבל 12 נקודות – "דּוּז פּוּאָה") ומטה.
בחצי הגמר שיטת הניקוד שונה, וכל מדינה מעניקה קבוצת ניקוד אחת – הצבעות הצופים באותה מדינה, בעוד שבגמר כל מדינה מעניקה שתי קבוצות ניקוד – הצבעות הצופים והצבעות חבר השופטים המקצועי.
מאז 2023, גם צופים במדינות הלא-משתתפות יכולים להצביע במהלך התחרות, דרך פלטפורמה ייעודית ברשת, כאשר הצבעותיהן המצטברות ניתנות כקבוצת ניקוד אחת של "מדינה נוספת" בהצבעות הציבור הרחב.
חברי השופטים והצופים בכל מדינה אינם רשאים להצביע עבור המדינה שלהם, כלל שהוכנס לראשונה בשנת 1957.
+ניקוד המוענק בפועל על פי דירוג השיר בהצבעות (קהל/שופטים)דירוג12345678910ניקוד121087654321
בעבר, הניקוד של כל מדינה נקבע על ידי חבר שופטים בלבד, אשר היה מורכב מאנשים מהציבור, מאנשי מקצוע בתחום המוזיקה, או משניהם יחד.
עם ההתקדמות הטלקומוניקציה, וכתגובה לביקורות על חלק מבחירות הזוכים של חבר השופטים בתחרות, בשנת 1997 הוכנסה לשימוש באירוויזיון ההצבעה הטלפונית (טלווטינג), באופן ניסיוני.
בתחרות של אותה שנה, גופי שידור באוסטריה, גרמניה, שוודיה, שווייץ והממלכה המאוחדת אפשרו לראשונה לצופיהם להצביע, ומשנת 1998 אפשרות ההצבעה הטלפונית הורחבה כמעט לכל המדינות המתחרות.
באירוויזיון 2004 מתן אפשרות ההצבעה הטלפונית הפך לחובה עבור כל מדינה בתחרות, והצבעת הציבור הייתה המרכיב היחיד בניקוד של כל מדינה, אולם כל מדינה חויבה לספק "חבר שופטים לגיבוי", שישמש במקרה של תקלה בהצבעה, או אם מספר ההצבעות שנרשם במדינה לא עבר רף מסוים שנקבע כדי שההצבעה תיחשב תקפה.
הרעיון של חבר שופטים הוכנס כחלק משיטת ההצבעה בגמר אירוויזיון 2009, כאשר הנקודות שקיבלה כל מדינה באותה שנה היו מורכבות באופן שווה הן מקולות חבר השופטים והן מקולות הציבור.
שילוב זה של הצבעות חבר השופטים והציבור הוכנס גם לחצי הגמר מ-2010, והיה בשימוש עד אירוויזיון 2022, כאשר מ-2023 הניקוד של כל מדינה בחצאי הגמר ייקבע רק על סמך הצבעות הציבור.
השילוב של הצבעות חבר השופטים והציבור עודנו בשימוש בגמר.
למעשה, שיטת ההצבעה הנוכחית היא התאמה של זו ששימשה בתחרות מאז 1975, אז לראשונה נכנסה לשימוש מערכת "1–8, 10, 12 נקודות".
עד ל-2016, כל מדינה העניקה קבוצת ניקוד אחת, המייצגת את קולות הציבור בלבד, חבר השופטים בלבד, או שניהם יחד (מאז גמר אירוויזיון 2009).
מאז אותה שנה, הניקוד של חבר השופטים ושל הציבור בכל מדינה מוענק בשתי קבוצות נפרדות (ובכך עשר המדינות המובילות הן בהצבעות חבר המושבעים והן בהצבעה הטלפונית יקבלו נקודות, ולא רק עשר המובילות בתוצאת הניקוד המאוחדת של המדינה).
מאז 1957, הצבעות המדינות מתבצעות במהלך קטע בשידור התחרות המוקדש לכך.
לאחר חישוב קולותיהן של המדינות ואימותם, ובסוף הופעות הביניים שבמהלך ההפסקה, מגישי התחרות יתקשרו למגישי הניקוד בכל אחת מהמדינות המשתתפות, שיכריזו על תוצאות ההצבעה של מדינתם, בשפה האנגלית או הצרפתית.
מגישים אלו הם בדרך כלל מוזיקאים, שדרנים או עיתונאים המוכרים היטב במדינתם, ולאורך השנים גם היו מגישי ניקוד שהיו בעברם מתמודדי ומנחי אירוויזיון.
לפני 1994, הכרזות אלו התקיימו דרך קווי טלפון ממדינות המוצא, כאשר השמע הועבר אל תוך האודיטוריום עבור הקהל ואל שידור הטלוויזיה עבור הצופים; מאירוויזיון 1994 משולבים בחלק ההצבעה קישורי לוויין, מה שמאפשר למגישי הניקוד להופיע חזותית מול הקהל וצופי הטלוויזיה.
ההצבעות שקיבלה כל מדינה נספרות על לוח תוצאות, אשר בדרך כלל מציג את מספר הנקודות הכולל שכל מדינה קיבלה עד כה, וכן את הנקודות שמגישה המדינה הנוכחית.
לוח התוצאות הופיע לראשונה בתחרות בשנת 1957; ההצבעה בתחרות הראשונה התבצעה בדלתיים סגורות, אך בהשראת Festival of British Popular Songs, התחרות הלאומית של הממלכה המאוחדת לבחירת השיר באירוויזיון 1957, שכלל הצבעות של חברי מושבעים אזוריים, החליט איגוד השידור האירופי לשלב רעיון זה בתחרות.
בעבר, לוח התוצאות היה מוצג בצד הבמה, ומעודכן ידנית לאורך הצגת התוצאות כאשר כל מדינה הגישה את הניקוד שלה; באירוויזיון 1988 הופיע לראשונה לוח תוצאות זה בהצגה גרפית, ובשנים האחרונות המדינות המופיעות בו ממוינות אוטומטית לאורך ההצבעה לפי מספר הנקודות, מהגבוה לנמוך.
בעבר, מגיש הניקוד של כל מדינה היה מכריז לפי הסדר על הניקוד שניתן לכל מדינה ספציפית, ולאחר מכן מנחי התחרות היו חוזרים על דבריו באנגלית ובצרפתית.
עם הגידול במספר המדינות המשתתפות, ובכך גם במספר המדינות המצביעות בגמר, הפך שלב ההצבעות עד מהרה להליך ממושך.
החל משנת 2006, כדי לחסוך זמן, רק 8, 10 ו-12 הנקודות של כל מדינה מוכרזות על ידי מגיש הניקוד שלה, כאשר הנקודות 1–7 שניתנו על ידי המדינה מוצגות על המסך ולאחר מכן מתווספות אוטומטית למדינות השונות על לוח התוצאות.
מאז כניסתה לתוקף של שיטת ההצבעה החדשה בשנת 2016, מגישי הניקוד מכריזים כעת רק על המדינה שהעניקו לה את 12 הנקודות ("דּוּז פּוּאָה"), וכעת גם 8 ו-10 הנקודות של המדינות מוצגות על המסך ומתווספות אוטומטית.
מאז שנת 2016, הגשת הניקוד בגמר התחרות מתחילה בכך שמגישי הניקוד של כל מדינה נקראים בתורם להכריז על הניקוד של חבר השופטים המקצועי באותה מדינה.
לאחר שהוכרזו נקודות השופטים מכל המדינות, מנחי התחרות מכריזים על סך הנקודות שהתקבלו מהציבור עבור כל מדינה בגמר, כתוצאה מאוחדת מההצבעות בכל המדינות השונות.
לאחר גמר האירוויזיון, תוצאות ההצבעה המלאות מהציבור (בטלפון ובאפליקציה) ומחבר השופטים של כל מדינה מתפרסמות באתר הרשמי של האירוויזיון; כמו כן, הנקודות שניתנו מהציבור על ידי כל מדינה בדרך כלל מוצגות על המסך לקראת סוף הגמר, על ידי גוף השידור של אותה מדינה.
מאז 1970, חוקי התחרות כללו התייחסות למקרה שיותר ממדינה אחת נמצאת בראש טבלת הנקודות, עם אותו מספר נקודות, ובפרט כיצד לקבוע את המדינה הזוכה.
שיטת "שובר השוויון" בתחרות השתנתה עם השנים, כאשר השיטה הנוכחית נמצאת בשימוש מאז 2016. במקרה כזה משוקללות הצבעות הציבור וחבר השופטים מכל מדינה לכדי תוצאה משולבת, והמדינה המנצחת היא זו שקיבלה את נקודותיה ממספר המדינות הגבוה ביותר.
כאמור, חוק שובר שוויון הוכנס לראשונה בעקבות אירוויזיון 1969, שבו לראשונה היה שוויון במקום הראשון, בין ארבע מתוך שש עשרה המדינות המתמודדות – צרפת, ספרד, הולנד והממלכה המאוחדת – אשר בתום ההצבעה נודע כי כל אחת קיבלה 18 נקודות.
מכיוון שבאותה שנה לא היה חוק שובר שוויון, לא ניתן היה להכריע במקרה זה וכל ארבע המדינות הוכרזו כזוכות.
הכרזה זו עוררה מבוכה, והובילה לתלונות מחלק מהמדינות האחרות בתחרות, אשר חלקן אף החרימו את אירוויזיון 1970 במחאה.
עד כה, רק פעם אחת מאז 1969 היה מצב של תיקו במקום הראשון: באירוויזיון 1991, שוודיה וצרפת קיבלו כל אחת 146 נקודות בתום ההצבעה.
על פי חוק שובר השוויון שהיה בתוקף באותה תקופה, המדינה שקיבלה 12 נקודות ("דּוּז פּוּאָה") מספר הפעמים הרב ביותר תוכרז כמנצחת במקרה זה; אם יש שוויון גם בכמות ה"דוז פואה", ממשיכים בבדיקת כמות 10 הנקודות שקיבלו המדינות, אחר כך כמות 8 הנקודות, וכן הלאה, כשובר שוויון.
באותה שנה שוודיה וצרפת קיבלו שתיהן 4 פעמים 12 נקודות, אך שוודיה קיבלה 10 נקודות יותר פעמים מצרפת, ולפיכך המנצחת שהוכרזה היא שוודיה, אותה ייצגה הזמרת קרולה.
+ חוקי שובר-השוויון לאורך השניםשנהתיאור החוק בתוקףשימוש1956–1969לא היו חוקים לשבירת שוויון.– 1970–1988 חבר השופטים הכריע מיהי המדינה המנצחת באמצעות הצבעה פשוטה לשיר המועדף עליהם.רק עבור קביעת המנצח (תיקו במקום הראשון).
1989–2000 המנצחת בתיקו היא המדינה שקיבלה 12 נקודות מספר רב יותר של פעמים (ובמקרה של תיקו נוסף 10 נקודות).
אם עדיין לא ניתן להכריע את השוויון בדרך זו, כל המדינות שבתיקו מוכרזות כמנצחות.2001–2002 המנצחת בתיקו היא המדינה שקיבלה 12 נקודות מספר רב יותר של פעמים (ובמקרה של תיקו נוסף 10 נקודות וכן הלאה עד ל-1).
אם עדיין לא ניתן להכריע את השוויון בדרך זו, כל המדינות שבתיקו מוכרזות כמנצחות.
עבור קביעת המנצח (תיקו במקום הראשון) והמדינות המעפילות לתחרות הבאה.
2003 המנצחת בתיקו היא המדינה שקיבלה נקודות מיותר מדינות שונות, ולאחר מכן המדינה שקיבלה 12 נקודות מספר רב יותר של פעמים (ובמקרה של תיקו נוסף 10 נקודות וכן הלאה עד ל-1).
רק עבור קביעת המנצח (תיקו במקום הראשון).
2004–2006 עבור קביעת המנצח (תיקו במקום הראשון) ו-10 המדינות העולות לגמר מחצאי הגמר.
2007 המנצחת בתיקו היא המדינה שקיבלה נקודות מיותר מדינות שונות, ולאחר מכן המדינה שקיבלה 12 נקודות מספר רב יותר של פעמים (ובמקרה של תיקו נוסף 10 נקודות וכן הלאה עד ל-1).
אם עדיין לא ניתן להכריע את השוויון בדרך זו, המדינה שהופיעה בשלב מוקדם יותר של הגמר מוכרזת כמנצחת.
2008–2015 עבור כל מקרה של תיקו בטבלת הניקוד.
2016–הווה המנצחת בתיקו היא המדינה שקיבלה יותר נקודות בהצבעת הציבור (טלפונית), ולאחר מכן המדינה שקיבלה נקודות מיותר מדינות שונות בהצבעת הציבור, ואז המדינה שקיבלה 12 נקודות מספר רב יותר של פעמים בהצבעת הציבור (ובמקרה של תיקו נוסף 10 נקודות וכן הלאה עד ל-1).
אם עדיין לא ניתן להכריע את השוויון בדרך זו, המדינה שהופיעה קודם לכן זוכה בתיקו.
מספר צעדים נקבעו על מנת להבטיח את תקינותן של תוצאות ההצבעה ואת השקיפות בתהליך ההצבעה ובתוצאות.
חבר השופטים המקצועי של כל מדינה, וכן כל אחד מהשופטים, מחויבים לעמוד בקריטריונים מוגדרים כדי להיות בעלי זכות שיפוט, אשר נוגעים לרקע המקצועי שלהם ולגיוון במגדר ובגיל.
איגוד השידור האירופי מפרסם קריטריונים אשר לפיהם יש לשפוט את השירים בתחרות, וכל חברי השופטים של המדינות השונות מתחייבים בכתב כי הם ישקלו את הקריטריונים הללו בעת דירוג המדינות, וכן מצהירים כי אין להם קשר לאף אחד מהמתמודדים בצורה שעשויה להשפיע על החלטתם.
כמו כן, השופטים רשאים לשבת בחבר השופטים רק פעם בשלוש שנים.
כל שופט בחבר השופטים מצביע בנפרד משאר השופטים, ולא מתקיימים כל דיונים או התלבטויות בין השופטים בנוגע להצבעה.
מאז 2004, ההצבעה הטלפונית בכל מדינה מפוקחת על ידי שותפתה הרשמית של התחרות בנושא ההצבעות, חברת Digame הגרמנית.
החברה אוספת את כל ההצבעות הטלפוניות מהמדינות השונות, ומאז 2009 גם את הצבעות חבר המושבעים של כל מדינה, ולאחר מכן מעבדת אותן על ידי פלטפורמת התגובה הכלל-אירופית (PREP) של החברה, שבסיסה ממוקם במרכז בקרת ההצבעות שלה בעיר קלן שבגרמניה.
מערכת זו מבטיחה שכל הקולות נספרים בהתאם לכללים, ושכל ניסיון להשפיע על ההצבעה באופן בלתי הוגן יזוהו וימוזערו.
החל מאירוויזיון 2019, תהליך ההצבעה כולו מפוקח על ידי משקיפים בלתי תלויים מחברת ביקורת חיצונית, המגיעים מתאגיד השירותים המקצועיים ארנסט אנד יאנג.
מאז 1999, שדרנים אשר רוצים בכך יקבלו מספר חלונות פרסומות במהלך הפסקות קצרות בחלקים פחות חשובים בלוח הזמנים של התחרות, בדרך כלל לאורך שלב ההצבעות והצגת תוצאותיהן.
בשני המקרים הללו לא הוטלו סנקציות נגד גופי השידור בשל הדחיופות שבשידור התקריות, אולם בשנת 2009, כאשר ספרד משכה את שידור חצי הגמר השני כדי לספק סיקור מתמשך של אליפות מדריד הפתוחה בטניס, איגוד השידור האירופי הודיע כי יוטלו סנקציות נגד גוף השידור הספרדי RTVE.
התחרות צולמה לראשונה בצבע בשנת 1968, והיא משודרת בפורמט מסך רחב מאז 2005, ובאיכות HD מאז 2007. שידור התחרות באיכות Ultra HD נבדק לראשונה בשנת 2022.
בדומה לתחרות ב-1956, הקלטות שמע של התחרות מהרדיו, וכן מספר קטעים של כותרות הפתיחה ושל הופעת ההדרן של השיר הזוכה, שרדו.
בין השנים 1956 עד 2003, זכויות היוצרים של כל תחרות הוחזקו על ידי גוף השידור המארגן של המדינה המארחת בתחרות של אותה שנה; משנת 2004 ואילך, זכויות היוצרים לתחרויות שנערכו מוחזקות באופן ריכוזי אצל ה-EBU.
ברשימה מטה מוצגים שינויים שהוחלו בחוקי ובנהלי התחרות לאורך תולדותיה, לפי השנה אשר יושמו בה (או בעקבותיה).
1956: התחרות הראשונה – כל אחת משבע המדינות המתחרות חויבה לקיים תחרות ארצית לבחירת הנציג שלה לתחרות.
כל מדינה שלחה שני שירים.
הומלץ לנציגים שאורך שיריהם יהיה מתחת ל-3:30 דקות.
1957: מעתה והלאה כל מדינה תשלח רק שיר אחד.
לאחר שאורכו של השיר האיטלקי בשנה זו עמד על 5:09 דקות, הועברה תקנה לפיה אורך השיר המרבי יהיה 3 דקות – אשר עדיין תקפה עד היום.
הצבעותיהן של המדינות הוצגו לראשונה בתחרות.
חבר מושבעים אינו רשאי יותר להצביע למדינה שלו, לאחר שהדבר התאפשר ב-1956.
1958: המדינה הזוכה מוזמנת לארח את התחרות בשנה העוקבת.
עם זאת, מספר מדינות סירבו להצעה בשנים שלאחר מכן, מסיבות שונות.
1959: מוציאים לאור או מלחינים מקצועיים לא הורשו עוד להשתתף בחברי השופטים של המדינות השונות.
1962: שינויים בשיטת ההצבעה – לכל מדינה חבר שופטים בן 10 חברים, שכל אחד מהם מעניק לשלושת השירים האהובים עליו בין 1 ל-3 נקודות, לפי הסדר.
קודם לכן כל אחד מהשופטים היה מעניק רק נקודה אחת לשיר האהוב עליו.
1963: גודל חבר שופטים מוכפל ל-20 חברים, ובנוסף מעתה כל אחד מהם מעניק בין 1 ל-5 נקודות, לחמשת השירים האהובים עליו.
1964: גודל חבר שופטים חוזר ל-10 חברים, והניקוד שניתן על ידי כל אחד מהם הוא 1, 3 ו-5 נקודות.
מעתה חבר שופטים של מדינה אחת יכול להעניק את כל 9 נקודותיו לשיר אחד (אך הדבר מעולם לא קרה).כמו כן חבר שופטים הורשה להעניק 6 ו-3 נקודות לשני שירים; הדבר קרה פעם אחת, ב-1965, כאשר חבר השופטים הבלגי העניק 6 נקודות לבריטניה ו-3 נקודות לאיטליה.
1966: המדינות מחויבות כעת לשיר באחת משפותיהן הלאומיות הרשמיות, לאחר ששנה קודם לכן הנציג השוודי שר בשפה האנגלית.
1967: שיטת הניקוד חוזרת לזו ששימשה בין 1957 ל-1961 (לכל מדינה חבר שופטים בן 10 חברים, שכל אחד מהם מעניק נקודה בודדת לשיר האהוב עליו).
1970: לאחר תיקו בין ארבע מדינות באירוויזיון 1969, חוק שובר שוויון הוכנס, ולפיו ייערך קרב שירה סופי בין מדינות שיהיו בתיקו, וכל חבר השופטים יצביע עבור המנצח שלהם; המדינה המובילה בהצבעה מוכרזת כזוכה.
1971: שינוי נוסף בשיטת ההצבעה – בכל מדינה שני חברים בחבר השופטים, אחד מתחת לגיל 25 ואחד מעל לגיל 25. כל אחד מהם מעניק 1–5 נקודות עבור כל שיר.
הדבר יצר בעיה, משום שחלק מהשופטים היו מעניקים פחות ניקוד מאחרים בסך הכול.
בנוסף, הוכנס חוק לפיו מדינות יוכלו להעלות לכל היותר שישה מבצעים על הבמה (קודם לכן, המדינות יכלו לשלוח רק מבצעי סולו או דואט).
1973: החוק המחייב מדינות לשיר רק באחת משפותיהן הרשמיות מרוכך – אולם רק לאורך ארבע שנים.
לראשונה, הותר שימוש בקטעי רקע מוקלטים לליווי, אם כי כל כלי נגינה שנשמע בהם היה צריך להיראות גם על הבמה.
1974: שיטת הניקוד חוזרת לזו ששימשה בין 1957 ל-1961 (לכל מדינה חבר שופטים בן 10 חברים, שכל אחד מהם מעניק נקודה בודדת לשיר האהוב עליו), בפעם השלישית.
1975: נכנסת לשימוש שיטת הניקוד עליה מבוססת השיטה הנוכחית.
כל חבר מושבעים יעניק כעת 12 נקודות ("דּוּז פּוּאָה") לשיר הטוב ביותר, 10 נקודות לשיר השני הטוב ביותר, ולאחר מכן 8 לשלישי, 7 לרביעי, 6 לחמישי וכן הלאה, כאשר השיר העשירי מקבל נקודה בודדת.
בניגוד להיום, סדר הכרזת הניקוד לא היה לפי הכמות (מ-1 עד 12), אלא לפי סדר ביצוע השירים.
1976: בשל התייקרות בימוי התחרות, הוכנס חוק חדש אשר לפיו, מהשנה שלאחר מכן ואילך, על כל גוף שידור משתתף לשלם חלק מעלות בימוי התחרות.
1977: המדינות שוב מחויבות לשיר רק בשפות הרשמיות שלהן.
באותה שנה בלגיה וגרמניה כבר בחרו את שיריהן, שהיו בשפה אנגלית, טרם ההכרזה על שינוי חוק זה, הן הורשו להופיע עם שירים אלה באנגלית.
1987: משום שמספר המדינות הגיע לשיא של 22, ה-EBU הטיל מגבלה על מספר המדינות המתחרות.
על אף שמספר זה נקבע כ-22, מגבלה זו השתנתה מעט לאורך השנים.
1989: לאחר שבאירוויזיון 1988 התוצאות בראש טבלת הנקודות היו צמודות, עודכן חוק שובר השוויון.
במקרה של תיקו, המדינה המנצחת היא זו שקיבלה 12 נקודות מספר רב יותר של פעמים (ובמקרה של תיקו נוסף 10 נקודות).
1990: לאחר זכייתה של סנדרה קים מבלגיה באירוויזיון 1986, כשהייתה בת 13 בלבד, והמחלוקת בנוגע לשני משתתפים בני 11 ו-12 בלבד באירוויזיון 1989, נכנסה לתוקף הגבלה על גיל המתחרים.
כעת, הגיל המינימלי להשתתפות בתחרות הוא 16 (ביום הגמר).
1993: לאחר התפרקותה של יוגוסלביה, התקיימה תחרות מוקדמות נפרדת, Kvalifikacija za Millstreet (מילולית, "הבחירה המוקדמת למילסטריט"), שמתוכה נבחרו המדינות שהתמודדו באירוויזיון שבאותה שנה בעיירה מילסטריט שבאירלנד.
1994: הליך "הורדה בדרגה" (Relegation) הוכנס לתחרות כדי להתמודד עם המספר ההולך וגדל של המדינות המתחרות.
בתחילה הוחלט במסגרת ההליך כי שבע המדינות שהגיעו אחרונות באירוויזיון 1993 לא ישתתפו בתחרות של 1994. חוקי ההורדה בדרגה ישתנו מעט לאורך השנים.
1996: מספר המדינות שיכולות להתחרות עולה ל-23.
1999: הגבלות השפה בוטלו בשנית, ומעתה מדינות יכולות לשלוח שירים בכל שפה.
בנוסף, השימוש בתזמורת חיה הופסק כדי לחסוך בעלויות; מאז אותה שנה, כל השירים משתמשים בקטעי ליווי מוקלטים מראש.
2000: חוק "ארבע הגדולות" (Big Four) נכנס לתוקף.
החוק מעניק לצרפת, גרמניה, ספרד והממלכה המאוחדת כניסה אוטומטית לתחרות, ללא תלות בביצועיהם בשנים הקודמות.
בשנת 2011, איטליה חזרה להשתתף בתחרות, והצטרפה למדינות אלו, שהפכו יחדיו ל"חמש הגדולות" (Big Five).
2002: מספר המדינות שיכולות להתחרות עולה ל-24.
2004: הליך ה"הורדה בדרגה" (Relegation), אשר השתנה לאורך השנים מאז 1994, בוטל.
במקומו נוסף שלב חצי הגמר.
מדינות שהודחו בחצי הגמר עדיין מורשות להצביע בגמר, כך שהמוסכמה של הקראת התוצאות בצרפתית ובאנגלית בוטלה.
מעתה מגישי הניקוד יקריאו את התוצאות בשפה אחת, כשהמגישים יחזרו בשפה השנייה.
2006: מגישי הניקוד מטעם חברי המושבעים כבר לא מקריאים את כל הנקודות מ-1 עד 12. במקום זאת, הניקוד של כל מדינה בין 1–7 נקודות מוצג בקצרה ולאחר מכן הדובר מקריא את 8, 10 ו-12 הנקודות של המדינה.
2008: עם השתתפות שיא של 43 מדינות, הוכנס שלב חצי הגמר השני.
בכל אחד מחצאי הגמר, היה באפשרותו של חבר השופטים לבחור שיר אחד שיישלח ישירות לגמר התחרות ("קלף ג'וקר"), מבין אלה שלא העפילו עם היוודע התוצאות בסוף חצי הגמר.
כעת, 25 מדינות מתחרות בגמר התחרות (מדינות "ארבע הגדולות", המדינה המארחת, 9 המקומות הראשונים בכל חצי גמר + בחירת השופטים מכל חצי גמר).
2009: בעקבות ביקורת על שיטת ההצבעה לאחר אירוויזיון 2007, הוכנסו שינויים בהליך ההצבעה, והוחזר חבר המושבעים בכל מדינה, לצד ההצבעה הטלפונית (בחלוקה של 50-50).
בשנת 2010 פורמט זה הוכנס גם בחצאי הגמר.
2010: ההצבעה הטלפונית בתחרות הייתה פתוחה מתחילת ההופעה של השיר הראשון ועד לסיום ההצבעה.
2012: הוחזר חלון ההצבעה בן 15 הדקות לאחר ביצוע כל השירים, בעקבות ביקרות על שיטת ההצבעה לאחר אירוויזיון 2011. כעת, 26 מדינות מתחרות בגמר התחרות, עקב חזרתה של איטליה ב-2011. כמו כן, מוטלת מגבלה מקסימלית חדשה של 20 הצבעות למספר טלפון אחד.
2013: פורמט ההצבעות של חבר השופטים והציבור שונה מעט, וכל השירים מקבלים בכל אחת מהשיטות רק דירוג לפי הסדר, במקום נקודות.
לאחר מכן ממזגים את שני הדירוגים, ועשרת השירים המובילים מקבלים נקודות באופן הרגיל.
כמו כן, לראשונה סדר ההופעה של המתמודדים נקבע על ידי מפיקי התחרות במקום בהגרלה אקראית, כדי לתת לכל שיר בתחרות סיכוי הוגן להצליח.
2015: איגוד השידור האירופי שוקל את האפשרות להזמין מדינות הממוקמות מחוץ לגבולות אזורי השידור של האיגוד או שאינן חברות במועצת אירופה להשתתף בתחרות בעתיד.
הראשונה מבין "מדינות אורחות" אלו הייתה אוסטרליה באותה שנה.
הדבר מגדיל את מספר המדינות המתחרות בגמר ל-27.
2016: שיטת הצבעה חדשה מוכנסת לשימוש.
במסגרת השינויים, חבר השופטים של כל מדינה מעניק קבוצת ניקוד אחת למדינות השונות, ובנוסף גם הציבור מעניק קבוצת ניקוד נוספת.
ראשית, ההכרזות על הצבעות חברי המושבעים של המדינות נעשות נעשות בדרך המקובלת, ומוענקות 1 עד 12 נקודות, כאשר מגיש הניקוד של כל מדינה מקריא רק את המדינה לה הוענקו 12 הנקודות.
לאחר מכן, הצבעות הציבור מוקראות על ידי מנחי התחרות, מהמדינה האחרונה לראשונה לפי כמות הניקוד, כאשר המדינה שקיבלה את מספר הנקודות הנמוך ביותר הוכרזה ראשונה.
בדרך זו, המדינה הזוכה מתגלה רק בסוף המשדר.
כמו כן, מספר המדינות המתחרות בגמר יורד בחזרה ל-26, מכיוון שאוסטרליה מתחרה כעת בחצי הגמר.
2018: דירוגי חברי חבר השופטים בכל מדינה משולבים באמצעות נוסחה משוקללת באופן אקספוננציאלי.
2021: הוחלט להתיר למתמודדים להשתמש בקולות רקע מוקלטים מראש, לתקופת מבחן, במאמץ להפוך את התחרות לגמישה יותר לשינויים לאחר ביטולה שנה קודם לכן, וכדי לקדם את המודרניזציה של התחרות.
2023: הניקוד של כל מדינה בחצאי הגמר ייקבע רק על סמך הצבעות הציבור ומרכיב חבר השופטים הוסר מהם (כלומר, המדינות העולות מחצאי הגמר אל הגמר ייקבעו רק על בסיס הצבעות הקהל).
כמו כן, הוכנסה פלטפורמה ייעודית ברשת שדרכה גם צופים במדינות הלא-משתתפות יוכלו להצביע במהלך התחרות, כאשר הצבעותיהן המצטברות של מדינות אלו ניתנות כקבוצת ניקוד אחת כחלק מהצבעות הציבור – "שאר העולם" (Rest of the world, ובראשי תיבות ROTW).
2025: בגלל מאורעות אירוויזיון 2024, חל איסור על אמנים להביע עמדה פוליטית, זאת בשביל להחזיר את המוזיקה לתחרות ולהרחיק פוליטיקה.
בנוסף לכך יש גם איסור על צילום באזורים מסוימים מאחורי הקלעים בכדי להגן על פרטיות המשתתפים.
חוקיות טיפול המרה עוסקת בסטטוס החוקי של טיפולי המרה.
טיפול המרה הן טכניקות פסאודו-מדעיות המנסות לשנות את הנטייה המינית או הזהות המגדרית של אדם.
החל מסוף המאה ה־20 ובעיקר מאז העשור השני של המאה ה-21, מדינות רבות ברחבי העולם החלו להגביל את טיפולי ההמרה או לאסור אותם בחוק לחלוטין.
נכון לפברואר 2023, בעשרים ושלוש מדינות יש איסור חוקי על טיפול המרה.
בחלק מתחומי השיפוט באוסטרליה, ארצות הברית ומקסיקו קיים איסור על טיפולי המרה.
הצעות חוק האוסרות על טיפול המרה נבחנות באירלנד, מקסיקו, פולין, בלגיה, הולנד, אוסטריה, קפריסין ובריטניה.
הרקע להוצאת הטיפולים אל מחוץ לחוק הוא קונצנזוס מדעי כי טיפולי המרה אינם יעילים בשינוי הנטייה המינית או המגדרית וכי לעיתים קרובות הם גורמים למטופלים נזק פסיכולוגי משמעותי וארוך טווח.
ארגונים רפואיים, מדעיים וממשלתיים בארצות הברית בבריטניה ובמדינות מערביות נוספות הביעו דאגה מטיפולי המרה ומפגיעה שעלולה להיגרם למטופל.
מדינהפרטיםאיסור דה פקטו: העמותה הפסיכולוגית הלאומית באלבניה אסרה על חבריה לעסוק בטיפול המרה בשנת 2020.נאסר בשתי מדינות ובטריטוריה של הבירה: טיפולי המרה הם עבירה פלילית בקווינסלנד מאז אוגוסט 2020 ועתידים להפוך לעבירה פלילית בויקטוריה החל מפברואר 2022. במערב אוסטרליה הוצעו איסורים.
החוק "ACT" האוסר על טיפולי המרה נכנס לתוקף ב-4 במרץ 2021.
ב-9 בפברואר 2016 הציגה ממשלת ויקטוריה הצעת חוק לבית התחתון של הפרלמנט הוויקטוריאני.
הצעת החוק יצרה נציב תלונות בריאות בעל סמכויות לערוך חקירות ובירורים בנושא טיפולי המרה.
ב-3 בפברואר 2019 הודיעה ממשלת ויקטוריה כי היא מתכננת לאסור טיפולי המרה בשטחיה.
הצעת החוק התקבלה בפברואר 2021. החוק צפוי להיכנס לתוקף שנה לאחר קבלתו, בפברואר 2022.
ב-13 באוגוסט 2020, מדינת קווינסלנד הפכה למדינה הראשונה באוסטרליה שהפלילה את טיפולי ההמרה.
על פי חוקי המדינה, אנשי מקצוע בתחום הבריאות עלולים להתמודד עם מאסר של 18 חודשים בגין ניסיון לשנות או לדכא את הנטייה המינית של האדם שגרם לו פגיעה חמורה.
ממשלת מדינת מערב אוסטרליה הודיעה כי תבדוק האם יש צורך בחקיקה נוספת בנושא.איסור ארצי: בשנת 1999 המועצה הפדרלית לפסיכולוגיה בברזיל פרסמה שתי הוראות הקובעות כי "פסיכולוגים לא ישתפו פעולה באירועים או שירותים המציעים טיפול וריפוי להומוסקסואליות".
לאחר שנים ההוראה פורשה בבית המשפט העליון כאוסרת פרסום טיפולי המרה, אך לא את הטיפולים עצמם.
כך הפכה ברזיל למדינה הראשונה בעולם שאוסרת על טיפולי המרה.
בשנת 2013, הוועדה לזכויות אדם בבית הקונגרס התחתון של ברזיל, אישרה חקיקה שתבטל את הוראות המועצה.
הצעת החוק נדחתה לאחר מכן ללא כל פעולות חקיקה נוספות.
בספטמבר 2017, אישר שופט פדרלי בברזיליה להשתמש בטיפולי המרה על ידי פסיכולוג כדי לרפא אנשים מהומוסקסואליות, מה שביטל את החלטת 1999. עם זאת, בדצמבר 2017, אותו שופט שינה את החלטתו והשאיר את הגדרת טיפולי ההמרה כאסורים.
כעת, איסור על טיפולי המרה ממתין לאישור.טיפולי המרה אינם אסורים ברחבי דנמרק, אך הומוסקסואליות איננה מוגדרת כמחלה במדינה מאז שנת 1981, וטרנסג'נדריות מאז 2017.בינואר 2006 העניק המשרד לפיתוח קהילה, נוער וספורט (MCYS) כ-100 אלף דולר (כ-61,500 דולר אמריקאי) לליגת החירות, ארגון המזוהה עם תנועת "אקס-גיי", לקידום טיפולי המרה.
הארגון אומר כי הוא "מקדם בריאות מינית לאדם, למשפחה ולחברה".
עם זאת, עקב לחץ מצד פעילי זכויות להט"ב, ליגת החירות החזירה את המענק הזה למשרד, ופעילות הארגון הופסקה מאז 2014.
במאי 2020, שר הבריאות, גן קים יונג, ציין את עמדת הממשלה כנגד טיפולי המרה בתשובה בכתב לשאלת חבר הפרלמנט המועמד אנתאה אונג.
אף על פי כן, הוא הוסיף בהצהרה נפרדת כי משרד הבריאות לא קיבל שום תלונה כזו מצד חולי להט"ב שהצהירו על עצמם בשלוש השנים האחרונות.איסור ארצי הסנאט אישר איסור על טיפולי המרה ב-25 בינואר 2022, ברוב של 0–142, והחוק פורסם בצורה רשמית ב-1 בפבואר 2022.
קורבן צרפתי אשר העבר סדנה לטיפולי המרה תיאר את הנוהג כ-"אונס פסיכולוגי".
היקף הנוהג בצרפת אינו ידוע.
ההתאחדות "Le Refuge" העריכה שכ-3% עד 4% משיחות קו העזר שלה עסקו בנושא.
בקיץ 2019 הודיעה חברת הפרלמנט לורנס ואנסונברוק-מיאלון על כוונתה להציג הצעה לאספה הלאומית בשנת 2020 לאסור על שימוש ב-"טיפולים" כאלה.
עונשיהם של מי שיעבור על החוק יהיו מאסר של שנתיים או קנס בסך 30,000 יורו.
במרץ 2019, הממשלה הפדרלית דחתה בתחילה עתירה הקוראת לאסור טיפול ארצי בטיפולי המרה, אך הודיעה ביולי אותה שנה שתמשיך להתקדם עם שינוי החוק הפלילי כדי להוציא את ההליך מחוץ לכל רחבי קנדה, וקראה למחוזות לנקוט בצעדים דחופים גם כן בנושא.
במרץ 2020 הוצעה חקיקה שתאסור טיפול המרה לכל הקטינים במדינה, כמו גם לכל מי שאינו מסכים.
ב-22 ביוני 2021 עבר הצעת חוק המפלילה טיפולי המרה בבית הנבחרים של קנדה ועברה לסנאט להצבעה אחרונה ובכך, קיימה את התחייבות הבחירות לשנת 2019 של המפלגה הליברלית השולטת.
ההצבעה בסנאט עוכבה לפחות לספטמבר 2021, לאחר שההצבעה ב-1 ביולי 2021 במהלך הקיץ נכשלה.איסור בפריסה ארצית ממתין לאישור, נאסר במדינה אחת ובעיר הבירה: החל משנת 2019 תלויה ועומדת בקונגרס המקסיקני הצעת חוק לאיסור טיפולי המרה שכוללת שלוש שנות מאסר לכל מי שעוסק בהם.
בפברואר 2019 דווח כי הצעת החוק צפויה לעלות להצבעה הסנאט המקסיקני בחודשים הקרובים.
הצעת החוק הועברה לנציבות המשפטים בלשכת הצירים.
אשר אם תאושר, תעבור ללשכת הצירים.
ב-31 ביולי 2020, נאסרו טיפולי המרה במקסיקו סיטי.
טכניקה, בהתחשב במשתנים ביו-פסיכו-סוציאליים היא אינה יכולה להתבסס על קריטריונים הקשורים לקבוצה הפוליטית, סוציו-אקונומית, תרבותית, גזעית או דתית, ולא לזהותו המגדרית או לנטייתו המינית של האדם, בין היתר".
בפברואר 2016 הביע משרד הבריאות הצ'יליאני את התנגדותם לטיפולי המרה.
בהצהרה נאמר: "אנו סבורים כי פרקטיקות המכונות טיפולי המרה מהוות איום חמור על בריאותם ורווחתם, כולל חייהם, של האנשים שנפגעו כתוצאה משימושם".טיפולי המרה אינם אסורים ברחבי ירדן, אך נטייה הומוסקסואלית איננה מוגדרת כמחלה במדינה.
סיןאיסור על מקרה לגופו: בסין, בתי המשפט קבעו כי מקרים של טיפול המרה אינם חוקיים בשני מקרים.
עם זאת, תקדימים משפטיים בסין אינם ניתנים לאכיפה במקרים עתידיים.
בדצמבר 2014 פסק בית משפט בבייג'ינג לטובת הומוסקסואל בתיק נגד מרפאה לטיפולי המרה.
בית המשפט קבע כי טיפולים כאלה אינם חוקיים והורה למרפאה להתנצל ולשלם פיצוי כספי לקורבן.
ביוני 2016 תבע אדם ממחוז חנאן בית חולים בעיר זומאדיאן על כך שאילץ אותו לעבור טיפול המרה, ובעקבות כך הוענקה לו התנצלות ופיצוי פומבי.
בעקבות שני פסקי הדין המוצלחים הללו, קבוצות להט"ב קוראות כעת למשרד הבריאות הסיני לאסור על טיפולי המרה.
עם זאת, החל מאפריל 2019 לא ננקט שום אמצעי על ידי הממשלה לאסור על טיפולי המרה ו-"טיפולים" כאלה עדיין מקודמים באופן פעיל בכל רחבי המדינה.איסור ארצי: ישנם מספר מקרים ידועים של קטינים שננקטו בשיטות טיפולי המרה בפוארטו ריקו.
בין השנים 2007–2008, צעיר חושמל שוב ושוב כחלק מה-"טיפול" כדי "לרפא את ההומוסקסואליות שלו".
לבסוף הוא קיבל צו מעצר נגד הוריו, שאילצו אותו לעבור את השיטה.
הצעת חוק לאיסור השימוש בטיפולי המרה בקטינים הוגשה לסנאט הפורטוריקני ב-17 במאי 2018, ביום הבינלאומי נגד הומופוביה.
הסנאט אישר את החקיקה ב-7 במרץ 2019. ב-18 במרץ 2019, בית הנבחרים של פוארטו ריקו חסם הצבעה על הצעת החוק, על ידי סירוב להצביע עליה או לקיים דיונים פומביים.
מחבר הצעת החוק היה זואי לבוי מהמפלגה המתקדמת החדשה.
עם זאת, יו"ר מנהיג הרוב של בית הנבחרים של פוארטו ריקו, גבריאל רודריגס אגילו, אמר בראיון כי אין מעט ראיות לכך שהנוהג נהוג באופן נרחב בפוארטו ריקו.
מאוחר יותר באותו יום אמר המושל ריקרדו רוסלו כי יוציא צו ביצוע האוסר על טיפולי המרה לקטינים ברחבי טריטוריית פוארטו ריקו.
הוא הוציא צו ביצוע כזה ב־27 במרץ והוא נכנס לתוקף באופן מיידי.
סוכנויות טריטוריאליות קיבלו 90 יום להכרזה על הצו החדש.
בשנת 2021 הצעת חוק נוספת של סנאט 184 לאיסור טיפולי המרה הושבתה בוועדת התמריצים הקהילתיים ובריאות המתכת.
חברי המפלגה הפרוגרסיבית החדשה (PNP), מפלגת הדמוקרטית פופולרית (PPD) וג'ואן רודריגז ווב ממפלגת פרויקטו דיגנידד הצביעו נגד צעד הדחייה.
הצעת חוק דומה הוגשה גם בבית הנבחרים והיא הועברה לוועדות שונות.איסור ארצי: באקוודור, השקפת הממשלה קובעת כי טיפולי המרה אסורים בחוק משנת 1999 האוסר על אפליה נגד הומוסקסואלים.
בנוסף, סעיף 151 לחוק העונשין משנת 2014 אוסר על טיפולי המרה, המשווה אותו לעינויים, וקובע 7–10 שנות מאסר על העוסקים בו.בנובמבר 2011, קבוצת פעילים אקוודורית, שנקראה "Fundación Causana", החלה בעתירה לשר הבריאות באקוודור לסגירת יותר מ-200 "מרפאות אקס-גיי".
הקבוצה טענה כי המרפאות מתעללות ומטופלות ב-"חולים" במטרה "לרפא הומוסקסואליות" אשר פעלו במסווה אשר פעלו במסווה מרכזים לשיקום סמים.
זוג הורים גילה את ההתעללות וביקש מהמרפאה לשחרר את בתם, פאולה זיריטי, אך בקשתם נדחתה.
ביתם שוחרר בסופו של דבר לאחר שנתיים של כליאה והייתה הראשונה לדון בתלונה רשמית נגד המרפאות.
עד אוגוסט 2011 נסגרו 27 מתוכן, בעוד 207 מרפאות מדווחות נותרו פתוחות.
ב-23 בינואר 2012 עתירת הקבוצה סומנה כהצלחה וזכתה ל-113,761 חתימות בינלאומיות.
לאחר מאבק ארוך שנים אקוודור יחד עם משרד הבריאות התחייב עם ארגונים אזרחיים וחברות בכלל לפרק את האמונה ברחבי המדינה כי הומוסקסואליות היא מחלה ולבטל את שימוש העינויים במרפאות בנושא.
האיסור חל על אנשי מקצוע רשומים בתחום הבריאות.איסור ארצי: בשנת 2008 הכריזה ממשלת גרמניה שהיא מתנגדת לחלוטין לטיפולי המרה.
בשנת 2013 מפלגת הירוקים הציגו הצעת חוק לאיסור טיפול המרה בקטינים, אך מעולם לא הועלה עליה הצבעה.
עצומה שקראה למשרד הבריאות לאסור את הנוהג הושקה ביולי 2018, ואספה כ-60,000 חתימות עד אמצע אוגוסט 2018. בפברואר 2019, שר הבריאות הגרמני, ינס ספאן, אמר כי יבקש לאסור על טיפולי המרה לקטינים ולמבוגרים בעודו מכנה אותו "סוג של תקיפה".
באפריל 2019, לאחר שעתירה מקוונת בנושא שהחל ארגון הלהט"ב הבינלאומי "All Out" אספה כ-110,000 חתימות, קרא ספאן לוועדה לנסח הצעות כיצד ניתן להכניס איסור כזה בדיוק.
לאחר מכן יציג הפאנל את הדו"ח הסופי שלו בסתיו.
הוועדה התכנסה בחודשים מאי ויוני לשתי סדנאות של יום שלם.
כמו כן, משרד הבריאות הזמין להשתתף בחילופי דברים פוליטיקאים, מדענים ונפגעים וכן מוסדות מחו"ל שכבר צברו ניסיון באיסורים משפטיים.
ביוני הציג ספאן במסיבת עיתונאים את תוצאות שני דיווחים מדעיים שהתנגדו לטיפול בהמרה וקראו לאיסור חוקי שלו.
הממשלה אסרה על טיפולי המרה לכלל הקטינים במדינה בדצמבר 2019. טיפול המרה למבוגרים נחשב לא חוקי רק אם ניתנה הסכמה עקב "חוסר כוח רצון" כגון הונאה או כפייה.
כמו כן נאסר טיפול פסיכותרפויטי ופסטורלי "שמנסה בכוונה להשפיע על נטייה מינית".
האיסור חל גם על אפוטרופוסים חוקיים "המפרים באופן חמור את חובת הזהירות שלהם".
ב-7 במאי 2020, הפרלמנט הגרמני אסר על טיפולי המרה בפריסה ארצית לקטינים עד 18 שנים ואוסר על פרסום תמיכה בשיטותיו.
ב-7 ביוני 2021, בעת מתן פסק הדין לתיק, אסרה שופטת בג"ץ מדרס אנאנד וונקאטש טיפולי המרה במדינה בטענה כי "בורות, איננה הצדקה לנרמל כל סוג של אפליה".
בעקבותיו, בית המשפט הציע לבצע שינויים בתוכניות הלימודים של בתי ספר ואוניברסיטאות כדי לחנך סטודנטים להבנת הקהילה הגאה.
האגודה הפסיכיאטרית ההודית מעולם לא הגדירה הומוסקסואליות כמחלה במדינה.החל ממאי 2018, הצעת החוק לאיסור טיפולי המרה לשנת 2018 עברה בקריאה שנייה בסנאט האירי, והמתינה לקריאה שלישית ולמעבר בדאל אירן.
הומוסקסואליות לא מוגדרת כמחלה במדינה מאז אותה שנה.בפברואר 2017, ממשלת מלזיה תמכה בטיפולי המרה וטענה כי ניתן "לרפא" הומוסקסואליות באמצעות הכשרה מקיפה.
ביוני 2017 החל משרד הבריאות בתחרות קולנועית למציאת הדרך הטובה ביותר "לרפא" ולמנוע הומוסקסואליות.
התחרות בוטלה מאוחר יותר בעקבות זעם ציבורי עצום.איסור ארצי: ב-16 ביוני 2015 הודיעה שרת החירויות האזרחיות הלנה דאלי כי הממשלה מתכננת להגיש הצעת חוק לאיסור טיפול המרה.
ב-15 בדצמבר 2015 דאלי הציגה את הצעת החוק לקריאה ראשונה בפרלמנט.
האיסור חל על אנשי מקצוע רשומים בתחום הבריאות.טיפולי המרה אינם אסורים ברחבי סרי לנקה, אך נטיות חד מיניות אינן מסווגות כמחלות נפש ברחבי המדינה.ארגונים המציעים טיפול בהמרה בהולנד אינם זכאים לסבסוד.
בנוסף, מאז יוני 2012, טיפולי המרה נחסמו מהכיסוי על ידי ביטוח בריאות.
ב-22 במאי 2019 אימץ בית הנבחרים הצעה לחקור את היקף טיפולי ההמרה בהולנד.
ב-29 במאי אימץ בית הנבחרים הצעה נוספת; הפעם קורא לשר המשפטים והביטחון, פרדיננד גרפרהאוס, ליצור הצעת חקיקה לאיסור מפורש על הפרקטיקה.
פרלמנטרים כינו 'טיפולים' כאלה "בלתי ניתנים לעיכול" ו-"מזיקים".
האיסור חל על אנשי מקצוע רשומים בתחום הבריאות.איסור ארצי: במאי 2022 התקבל בפרלמנט היווני חוק האוסר על טיפולי המרה בקטינים.החברה לפסיכיאטרים בדרום אפריקה קובעת כי "אין הוכחות מדעיות לכך שטיפול מתקין או המרה יעיל בשינוי נטייתו המינית של האדם.
בפברואר 2015, בעלי מחנה טיפול המרה נמצאו אשמים ברצח, התעללות בילדים ותקיפה בכוונה לגרום נזק גופני חמור לאחר שנמצאו שלושה בני נוער מתים במחנה.
בני הנוער הוכו באגפים ובצינורות גומי, נשרשרו למיטותיהם, לא הורשו להשתמש בשירותים בשום זמן ונאלצו לאכול סבון וצואה משלהם, וכל זאת במטרה "לרפא" את ההומוסקסואליות שלהם.דיווחים מ-10 בינואר 2019 העלו כי מספר פסיכולוגים מבצעים טיפולי המרה.
כעבור כמה ימים הגישו 250 פסיכולוגים מכתב גלוי לארגון פקודת הפסיכולוגים בדרישה לחקור את השיטות הללו.
הגוף אישר כי טיפולי המרה הם רשלנות ולא ניתן להצדיק אותה.לאור היעדר הנחיות להתמודדות עם לסביות, הומואים וביסקסואלים עבור פסיכולוגים בהונג קונג, החברה הפסיכולוגית בהונג קונג, כחברה מלומדת וכאגודה מקצועית, הקימה ביולי 2011 קבוצת עבודה שתטפל בבעיה.
ב-1 באוגוסט 2012 פרסמה האגודה נייר עמדה שכותרתו, נייר עמדה לפסיכולוגים העובדים עם לסביות, הומואים וביסקסואלים (LGB).
בנייר העמדה זה ישנן 11 הנחיות עיקריות.
אומנם, הנחיות אלו לא מזכירות בתוכן טרנסג'נדריות:
הם אינם כופים אמונות או סטנדרטים אישיים לגבי נטייה מינית כאשר הם מציעים שירותים מקצועיים, 8. פסיכולוגים מבינים את ההבחנה בין נטייה מינית לזהות מגדרית ולהבעה.
אסור בחמש אוטונומיות: טיפולי המרה נאסרו בקהילות האוטונומיות מורסיה (מאז 2016), מדריד (משנת 2017), ולנסיה (משנת 2017), אנדלוסיה (מאז 2018) ואראגון (מאז 2019).
הפרטים משתנים לפי תחום שיפוט.
לדוגמה, במורסיה, האיסור חל רק על אנשי מקצוע רשומים בתחום הבריאות, אך האיסור במדריד חל על כולם כולל קבוצות דתיות.
איגוד הפסיכולוגיה הספרדי קובע כי אין שום ראיות התומכות בטיפול המרה.
"להפך, ישנן עדויות לכך שטיפול המרה מוביל לחרדה, דיכאון והתאבדות".באוגוסט 2016, קבוצת זכויות להט"ב העלתה אישומים לפי החוק החדש נגד אישה במדריד שהציעה טיפולי המרה.
באפריל 2019, לאחר חשיפה של טיפול המרה בספרד, שרת הבריאות הספרדית מריה לואיסה קרצ'דו אמרה כי ממשלת ספרד תשקול לחוקק חוק אשר יאסור את הפרקטיקה.
באפריל 2019 הודיעה ממשלת קהילת מדריד שהיא חוקרת את הביוסמיקה הרומית-קתולית אלקלה דה הנארס בגין הפרת חוקי טיפולי ההמרה.
המקרה בא בעקבות הדיווחים לפיהם עיתונאי בשם אנג'ל וילסקה התחזה לגבר הומוסקסואל והשתתף בשירות ייעוץ שניתן על ידי הבישוף.
וילסקה טען כי הבישוף ניהל מפגשים בלתי חוקיים לטיפולי המרה.
שרת הבריאות, הצרכן והרווחה החברתית מריה לואיסה קרסדו קראה לאסור בפריסה ארצית על טיפולי המרה.
לדבריה, "הם (הכנסייה) עוברים על החוק, בראש ובראשונה קורסים אלה בוטלו לחלוטין.
טיוטת הצעת החוק נועדה לאסור שימוש, קידום או פרסום של שיטותיו לצד איסור על קידום אנשים או גופים המציעים, משתמשים, מפרסמים או מקדמים את הנוהג הפסאודו-מדעי.
חברי הפרלמנט מתכוונים להציג את הצעת החוק לפרלמנט הפולני, שם תתקיים קריאה ראשונה בחודשים הקרובים.
איסור כזה יישם את המלצת הפרלמנט האירופי והמומחה העצמאי של האו"ם בנושא הגנה מפני אלימות ואפליה על רקע נטייה מינית וזהות מגדרית.
בשנת 2016, המועצה הפדרלית השווייצרית כתבה בתגובה לאינטרפולציה פרלמנטרית כי לדעתה, טיפולי המרה "אינם יעילים וגורמים סבל משמעותי לצעירים הכפופים להם ומהווים הפרה של חובות מקצועיות מצד כל טיפול".
ככאלה, על פי המועצה הפדרלית לקבוע על ידי בתי המשפט הפליליים אם טיפולים כאלה מהווים גם עבירה פלילית.
דיווחים עלו בקיץ 2018 על מטפל שטען כי הוא מסוגל "לרפא" הומוסקסואליות באמצעות הומאופתיה.
הוא פוטר מיד לאחר מכן, ונפתחה חקירה מול משרד הבריאות בז'נבה.
לפי המשרד, האמונה שהומוסקסואליות היא מחלה מספיקה בכדי לפתוח בחקירה.
אגודת הרופאים דה קנטון דה ז'נבה מתארת טיפול המרה כסוג של שרלטנות.איסור ארצי: ב-13 במאי 2016 הודיעה לשכת הבריאות של ממשלת העיר טאיג'ונג כי אסור למוסדות רפואיים לעסוק בטיפולי המרה.
לדברי שאדר ליו, חבר הוועדה לשוויון מגדרי של טאיצ'ונג, כל קבוצה - רפואית, אזרחית או דתית - הנוהגת בטיפול מפרה את חוק הרופאים הטייוואנים ואת חוק הפסיכולוגים.
תקנות האוסרות על טיפול המרה היו צפויות לעבור בפרלמנט בסוף ינואר 2017 ולהיכנס לתוקף במרץ 2017. על פי חוק הרופאים, רופאים העוסקים בטיפולים אסורים כפופים לקנסות בסכום של בין 100,000 ל-500,000 דולר (כ-15,850 דולר אמריקאים) והם עשויים להיות מושעים לחודש עד שנה.
במאי 2021 הודיעה המלכה אליזבת השנייה בטקס פתיחת הפרלמנט כי הממלכה "תאסור על טיפולי המרה ותקדיש תקציב לטיפול בקורבנות".
בשנת 2007 פרסמה המכללה המלכותית לפסיכיאטרים, הארגון המקצועי העיקרי של פסיכיאטרים בממלכה המאוחדת, דו"ח לפיו: "ראיות מראות כי אנשי להט"ב פתוחים לבקש עזרה לבעיות נפשיות.
עם זאת, הם עשויים להיות מובנים לא נכון על ידי מטפלים אשר מתייחסים להומוסקסואליות שלהם כגורם הבסיסי לכל בעיה שקיימת כמו דיכאון או חרדה.
למרבה הצער, מטפלים שמתנהגים בצורה כזו עשויים לגרום למצוקה ניכרת.
מיעוט קטן של מטפלים אפילו ירחיק עד כדי ניסיון לשנות את הנטייה המינית של המטופל שלהם מה שיכול להזיק מאוד.
אף על פי שיש כיום מספר מטפלים וארגונים הטוענים כי טיפול יכול לעזור להומוסקסואלים להפוך להטרוסקסואלים, אין שום הוכחה לכך ששינוי כזה אפשרי".
בשנת 2017 הודיעה כנסיית אנגליה כי היא רואה בטיפולי המרה "שגויים מיסודם" ודרשה מהממשלה לאסור אותם.
לאחר דיווחים על כנסיית ליברפול אשר הרעיבה אנשים במשך שלושה ימים כאמצעי "לרפא" את ההומוסקסואליות שלהם, הפרלמנט זכה לקריאות רבות לאיסור טיפולי ההמרה במדינה.
קבוצות כמו עמותת "Stonewall" והאגודה ההומניסטית הבריטית קראו כבר זמן רב לפני כן לאיסורם.
ב-3 ביולי 2018 הודיעה ממשלת הממלכה המאוחדת כי תפעל לקראת איסור מוחלט על טיפולי המרה בכל תחום רפואי, לא רפואי ודתי.
עם זאת, עד הבחירות הכלליות בשנת 2019, הנושא לא היה בראש סדר העדיפויות של המפלגה השמרנית השולטת.
עמותת "Stonewall" מציינת כי "בממלכה המאוחדת, כל גופי הייעוץ והפסיכותרפיה העיקריים, כמו גם שירות הבריאות הלאומי, הגיעו למסקנה כי טיפולי המרה הם מסוכנים וגינו אותם באמצעות חתימה על מזכר הבנה".
ב-11 במאי 2021 הממשלה הצהירה כי טיפולי המרה אמורים להפוך למנהג אסור בכל אנגליה וויילס לאחר התייעצות.
בדצמבר 2020 המפלגה השמרנית שוב שינתה את דרכה והעניקה הפעם מימון ממשלתי לוועידת מנהיגי אמונה הקוראת לסיום טיפולי ההמרה בה המשתתפים היו מעשר דתות שונות וכללו תשעה ארכיבישופים, שישים רבנים ובודהיסטים בכירים, הינדים, מוסלמים וסיקים.
בשטח התלות הבריטי, האי מאן, הועלה לבית המפתחות תיקון לחוק עבירות מין ופרסומים מגונים שיאסור על טיפולי המרה.
ב-20 ביולי 2020 הודיע ראש הממשלה בוריס ג'ונסון על תמיכתו באיסור טיפולי המרה בכל רחבי המדינה באומרו "אני חושב שזה ממש מתועב.
אין לזה מקום בחברה התרבותית.
ב-10 בפברואר 2015 קבע שופט בית המשפט העליון של ניו ג'רזי כי הצעת שירותי טיפולי המרה על בסיס תיאור של הומוסקסואליות כלא תקינה או כמחלה נפשית מהווה הפרה של חוק ההונאה הצרכנית בניו ג'רזי.
במאמר על פסק הדין באתר האינטרנט של ניו ג'רזי נאמר כי ההחלטה "נחשבת לראשונה מסוגה במדינה".
ב-29 באוגוסט 2013, בית המשפט לערעורים של ארצות הברית במעגל התשיעי אישר את איסורה של קליפורניה על טיפולי המרה בשטחה.
סקרי דעת קהל מצאו כי איסור על טיפולי המרה נהנה מתמיכה פופולרית רבה בקרב האוכלוסייה האמריקאית.
נכון לשנת 2019, לא נערך סקר דעת קהל ארצי, אם כי סקרים בשלוש המדינות (פלורידה, ניו מקסיקו ווירג'יניה) בשנת 2018 הראו תמיכה נעה בין 60% ל-75% מאזרחיהן לאיסור על טיפולי המרה.
על פי סקר לאומי משנת 2014, רק 8% מהאמריקאים האמינו שטיפולי המרה הם יעילים.
כיום, איסור פדרלי על טיפולי המרה מוצע.
הומוסקסואליות לא מוגדרת כמחלה במדינה מאז 1973.איסור ארצי: חוק בריאות הנפש שאומץ בשנת 2017 קבע כי בשום מקרה לא ניתן לבצע אבחנה של "טיפול" בתחום בריאות הנפש על בסיס של נטייה מינית וזהות מגדרית.טיפולי המרה אינם אסורים ברחבי סרביה, אך הומוסקסואליות איננה מוגדרת כמחלה במדינה מאז 1997.
בארצות הברית אין איסור לאומי על טיפולי המרה.
עם זאת מספר מדינות ומחוזות אוסרים על טיפולי המרה המיועדים לשנות נטייה מינית בקרב קטינים, כפי שניתן לראות במפה המצורפת.
חוקר ביטוח הוא בעל מקצוע בתחום הביטוח, אשר מתמחה בבדיקת תביעות ביטוח שונותהחשודות או מוטלות בספק כדי לקבוע את תקפותן ואת מידת האמת שבטענות המבוטחים.
מטרתו העיקרית של חוקר הביטוח היא לאמת את נסיבות האירועים המתוארים בתביעות הביטוח ולבדוק אם קיים ניסיון להונאה או הטעיה.
תפקידו כולל איסוף מידע, ראיונות עם מעורבים, ניתוח מסמכים וראיות, ולעיתים גם שיתוף פעולה עם גורמי אכיפת החוק.
החקירה מתבצעת לרוב בעקבות חשד לאי סדרים או עקב חששות שהתביעה אינה תואמת את תנאי הפוליסה או שהוצגו בה פרטים שקריים.
בחלק מהמקרים, תפקיד החוקר הוא לבדוק את ההיבטים המשפטיים והכלכליים של התביעה, כולל הונאות אפשריות.
החוקר פועל לצד חברות הביטוח, עורכי דין ואנשי מקצוע נוספים כדי לוודא שהתביעה מוצדקת ובמידה שיש להעניק פיצוי, הוא יינתן על פי הנהלים והחוקים המתאימים.
לחלק מחברות הביטוח יש צוותי חקירה פנימיים משלהן בעוד שחברות אחרות נותנות את העבודה בקבלנות משנה לחוקרים פרטיים או לחברות חקירות פרטיות.
למרות שחקירות כאלה נערכות בדרך כלל כדי למנוע הונאה, לעיתים קרובות מאוד החוקרים יפעלו פשוט כדי לקבוע את נסיבות תביעה מסוימת (למשל, בתאונת דרכים מרובת רכבים שבה מעורבים גורמים שונים, תביעות וחברות ביטוח).
החקירות עשויות להתרחש במגוון רחב של תחומים בענף הביטוח, כאשר כל אחד מהם דורש התמחות וגישות ייחודיות כגון:
ביטוח חיים – חקירות אלו מתמקדות בתביעות הנוגעות לפיצויים על מוות, בהן נדרש לבדוק את נסיבות המוות כדי לוודא שהן תואמות את הפוליסה.
ביטוח רכוש ונזקי רכוש – חקירה מסוג זה עוסקת באירועים של נזקי רכוש, שריפות, פריצות או גניבות.
לעיתים יש לבדוק את אמינות הדיווח ואת הקשר בין הנזק לתביעת הביטוח.
ביטוח רכב – מדובר בתחום נפוץ שבו חוקרי הביטוח בודקים תאונות דרכים, גניבות רכבים, או נזקים לרכב.
במקרים מסוימים, החוקרים בודקים האם יש סתירות בגרסאות המעורבים, אם קיים תיאום בין המעורבים, או אם התביעה אינה מוצדקת.
ביטוח בריאות – חקירות בתחום זה מתבצעות כדי לוודא את האותנטיות של תביעות הקשורות לטיפולים רפואיים, אבחנות והוצאות בריאותיות שונות.
תחום זה כולל פיקוח על רופאים ומוסדות רפואיים שמבצעים הונאות ביטוח באמצעות הגשת חשבוניות כוזבות.
שיטות הונאת חברות הביטוח הן מגוונות וכך גם האמצעים לחקירתן.
ראיות מראות שהונאת ביטוח גוברת במדינות עשירות כאשר ממשלות רבות מנהלות מסעות פרסום לציבור כדי להרתיע נוכלים פוטנציאליים ולפנות לציבור לדווח על תביעות חשודות כלשהן.
אחת הצורות הנפוצות ביותר של הונאות ביטוח היא הגזמה של פציעות.
מכיוון שפציעות רבות עשויות להיות קשות במיוחד לכימות (לדוגמה, פציעות פסיכולוגיות או פציעות גופניות כגון צליפת שוט), חוקרים לרוב יבקשו לקבוע שמה שהתובע טוען הוא נכון (לדוגמה, אם תובע מצהיר שהוא או היא לא יכולים לעבוד) וכי אין פערים ברורים בתסמינים הנטענים (נבדקים לעיתים קרובות מאוד בשיתוף עם צוות רפואי).
מעקב מופעל לעיתים קרובות בנסיבות כאלה כדי לאמת את התביעה.
צורה נוספת של הונאה פחות מוכרת היא זו של תביעה בפוליסת ביטוח בגין פגיעות שנגרמו לפני כניסת הפוליסה לתוקף.