tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם הקמת המדינה נוספו לעיר בתי עסקים רבים בסיוע לשכת המסחר וסייעו בפיתוח והתרחבות העיר וכלכלתה.
לשכת המסחר ירושלים מעניקה את השירותים הבאים לחבריה.
קשרי מסחר עם נספחים מסחריים בישראל ומחוצה לה, חברות בינלאומיות וארגונים כלכליים מרחבי העולם, קידום הסכמי סחר, וטיפוח קשרי מסחר בינלאומיים.
הנחות ושירותים מיוחדים לחברי הלשכה: ייעוץ מס, ייעוץ משפטי, מחלקה בינלאומית, ושירותים נלווים המשתנים תקופתית.
סמינרים, השתלמויות, ימי עיון, והשתלמויות בנושאי סחר חוץ, מיסוי, מימון ועוד.
שירותי מידע, הפצת מידע על הזדמנויות עסקיות בישראל ומחוצה לה לחברי הלשכה, פרסומים בנושאי כלכלה ומסחר, ופרסומים מקצועיים.
גבייה מרוכזת של מיסי ארנונה, וטיפול בבעיות ארנונה מול העירייה.
אישור חתימות ותעודות מקור, הנפקת תעודות מעבר, וקרנה אט"א.
סיוע בקבלת מענקים לבעלי עסקים אשר נפגעו מהמצב הביטחוני.
נשיא הלשכה: מר דרור אטרי
מנכ"ל הלשכה: מר דודי צמח
לשכת המלח הייתה לשכה בעזרה ובה היה מאוחסן המלח בבית המקדש.
נאמר בתורה: "על כל קרבנך תקריב מלח", ולפיכך נדרשו למקדש כמויות ניכרות של מלח למליחת הקרבנות.
מלח זה נשמר בלשכת המלח.
מקומה של לשכת המלח תלוי בנוסח המשנה במידות.
לפי נוסח המשנה – הייתה הלשכה בצפון העזרה, ואילו לפי נוסח המובא בגמרא – לשכה זו הייתה בדרום העזרה.
להלכה נפסק, שהלשכה הייתה בדרום העזרה, כנוסח לשון הגמרא.
יש אומרים שלשכת המלח הייתה המזרחית ביותר בעזרה, ביחס לשאר הלשכות שהיו בצדה, והן: לשכת בית-הפרווה ולשכת המדיחים.
בגמרא נאמר, שבלשכת המלח היו מולחים עורות קדשים, וכתבו הראשונים, שמלשכה זו העבירו מלח ללשכת הפרוה הסמוכה ללשכת המלח, לשם מליחת עורות הקדשים.
בנוסף ללשכת המלח, היה מלח גם על גבי הכבש ועל ראש המזבח.
המלח שהיה על גבי הכבש שימש למליחת אברי הקרבנות.
המלח שהיה על ראש המזבח שימש למליחת: הקומץ והלבונה מהמנחות, הקטורת, מנחות הכהנים, מנחת חביתין, מנחת נסכים ועולת העוף.
לשכת החשבון של הפדרציה הרוסית הוא גוף בקרה עליון של הפדרציה הרוסית, האחראי לבקרה תקציבית על כל גופי הרשות המבצעת של רוסיה.
הלשכה פועלת על בסיס החוק הפדרלי של הפדרציה הרוסית "אודות לשכת החשבון", אשר מתאר את הרכבו ואת מבנה הפעילות וסמכויותיה.
לשכת החשבון של הפדרציה הרוסית יונקת את שורשיה מן הפריקאז לענייני חשבון (Приказ счетных дел) שהוקם ב-16 באוגוסט 1647 על ידי הצאר מיכאיל.
ב-1718 הגוף אורגן מחדש על ידי פיוטר הגדול לקולגיית החדרים (Камер-коллегия), הוטל עליה לנהל את הכנסות המדינה ומגזרים מסוימים בכלכלת המדינה.
עד אז, האוצר של הצארים הרוסיים לא נשלט על ידי גוף מאורגן.
האידאולוג והיוצר של המקבילה דאז ללשכת החשבון היה פיוטר אקסיונוב שהיה הראשון בשנת 1719 להוביל הצהרות רשומות של הוצאות כספים מאוצר המדינה ונהג להגיש דו"חות לקיסר מדי שבוע ובהן הצהרות על תנועת כספים.
יתר על כן, אקסיונוב הנהיג צורות שונות של דיווח בלשכתו בכל הרמות ומינה ממונה על השוק ותחום הנהלת החשבונות.
ב-1725, הסנאט הרוסי מינה אותו לראש לשכת החצר.
משנת 1811 עד 1918 פעל תפקיד מבקר המדינה של האימפריה הרוסית (Государственный контроль Россійской имперіи).
בינואר 1918 התפקיד בוטל; במקום זה נוצרה לשכת הבקרה המרכזית (Центральная контрольная коллегия); אליה היו כפופים גם לשכות מחוזיות לחשבונאות ובקרה.
ביולי 1918 לשכת הבקרה המרכזית אורגנה מחדש למשרד ממשלתי בשם הקומיסריון העממי לביקורת המדינה.
ב-1920, המשרד שוב עבר ארגון מחדש ונקרא בשם ביקורת הפועלים והאיכרים.
ב-1934 הגוף בוטל; תפקידיו הועברו לידי הנציב לבקרה סובייטית של ברית המועצות (КСК) שהפעילה זרועות פיקוח ובקרה בכל האזורים, המחוזות והערים.
ב-1940 הקומיסריון העממי לביקורת המדינה הוקם מחדש.
ב-1948 כל הקומיסריונים העממיים הפכו למשרדים ממשלתיים.
ב-1957 משרד בקרת המדינה (Министерство государственного контроля) הפך לוועדת הביקורת הסובייטית של מועצת השרים, ב-1961 הוועדה שינתה שמה לוועדת ביקורת המדינה והוכפפה למועצת השרים.
ב-1962, ועדת ביקורת המדינה הפכה לוועדה לביקורת המפלגה-הממלכתית (Комитет партийно-государственного контроля) והייתה כפופה הן לוועד המרכזי של המפלגה והן לממשלה הסובייטית.
בשנת 1966 שוב אורגנה מחדש ונקראה בשם הוועדה לביקורת העם.
ב-1991 נוצר תפקיד המפקח הראשי הממלכתי, כגוף לביקורת פיננסית, בשנות ה-2000, התפקיד נקרא בשם המפקח הפדרלי הראשי.
ב-10 באוקטובר 1991 נחקק חוק "אודות התקציב וניהול תהליך התקצוב" שקבעו נורמות בקרה וביקורת והוקמה לשכת הבקרה והחשבון של הפדרציה הרוסית (Контрольно-счётная палата), עם זאת, ב-7 בפברואר 1992 הגוף אורגן מחדש בתור הוועדה לבקרת התקציב (Контрольно-бюджетный комитет) שהיה כפוף לסובייט העליון.
לשכת החשבון של הפדרציה הרוסית נוצרה על בסיס סעיפים בחוקת הפדרציה הרוסית משנת 1993. בספטמבר 2013 מונתה לראשונה אישה לראשות לשכת החשבון, שרת הבריאות לשעבר טטיאנה גוליקובה.
בדצמבר 2022 אושרו תיקונים לחוק לפיהן נקבע כי ראש הלשכה ימונה בהמלצת מועצת הפדרציה בעוד סגני ראש הלשכה ממונים בהמלצת הבית התחתון בפרלמנט, הדומה.
לשכת החקירות הלאומית (בפיליפינית: Pambansang Kawanihan ng Pagsisiyasat; בספרדית: Buró Nacional de Investigaciones; בראשי תיבות: NBI או PKP או BNI) היא סוכנות של ממשלת הפיליפינים הכפופה למשרד המשפטים ואחראית לטיפול ולמאבק בפשיעה חמורה ובשחיתות השלטונית.
זהו ארגון אכיפת חוק שמתמקד במאבק בפשיעה חמורה, אך מפעיל גם שירות ביון ועוסק גם באיסוף מודיעין פנימי ובמלחמה בטרור.
הארגון פועל בשיתוף פעולה עם הסוכנות לאכיפת הסמים של הפיליפינים בתחום הסמים.
לשכת החקירות, שמאוחר יותר שינתה את שמה ל"הלשכה הלאומית לחקירות", הוקמה לראשונה ב-19 ביוני 1947, אך ההיסטוריה שלה הולכת עוד אחורה עד 13 בנובמבר 1936, כאשר הוקמה חטיבת החקירות (DI) שתחת משרד המשפטים.
ב-19 ביוני 1947 נולדה לשכת החקירות שהוקמה בדמותה של הלשכה האמריקאית לחקירות, ה-FBI, שמהווה יחידת סמך של מחלקת המשפטים של ארצות הברית.
ב-4 באוקטובר 1947 אימצה הלשכה את שמה הנוכחי.
לשכת החקירות הממלכתית של אוקראינה (באוקראינית: Державне бюро розслідувань, בראשי תיבות ДБР) לשעבר לשכת החקירות הלאומית היא גוף חקירות בכיר, שהוקם בשנת 2017 על פי צו מיוחד מנשיא אוקראינה פטרו פורושנקו.
הלשכה נחשבה לגוף עצמאי, האחראי למלחמה בפשע המאורגן ובשחיתות ומהווה למקבילה האוקראינית ל-FBI האמריקני.
לשכת החקירות הממלכתית יונקת את שורשיה מגוף לשכת החקירות הלאומית שהוקם בשנת 2005 אך לא היו לו סמכויות שיטור מספיקות להיאבק בשחיתות.
בשנת 2015 נחקק חוק להקמת לשכת החקירות הממלכתית (באוקראינית: Державне бюро розслідувань), שנחתם ואושר על ידי הנשיא פטרו פורושנקו בשנת 2016 ובשנת 2017 נקבע כי הגוף החדש יפעל באופן עצמאי ממשרד המשפטים וממשרד התובע הכללי, בהתאם לחקיקה שאושרה בראדה העליונה.
ב-16 בנובמבר 2017 נבחר רומן טרובה, התובע העירוני של לבוב, לכהן כמנהל הלשכה והיא החלה לפעול כגוף חקירות ממשלתי בעל סמכויות אכיפת חוק מוגברות.
במרץ 2020, וולודימיר זלנסקי מינה את אולכסנדר סוקולוב לראש הלשכה.
לשכת המסחר והתעשייה ישראל-אוקראינה הוא ארגון ללא מטרות רווח הפועל על פי החקיקה הישראלית.
מטרתה העיקרית של הלשכה היא פיתוח היחסים הבילטראליים בין מדינת ישראל לבין אוקראינה.
במסגרת פעילותה, בין היתר, לשכת המסחר והתעשייה ישראל-אוקראינה פועלת במטרה לסייע בקידומה של הדיפלומטיה הציבורית וההסברה של מדינת ישראל בעולם.
הלשכה המסחר ישראל-אוקראינה נוסדה לראשונה בשנת 1994 והייתה פעילה עד שנת 2009.
בשנת 2017 לשכת המסחר והתעשייה ישראל-אוקראינה חידשה את פעילותה ועברה תהליך ארגון מחדש, במסגרתו הוקמה ישות משפטית חדשה בתחילת שנת 2019. מטה הלשכה ממוקם בתל אביב.
לשכת המסחר והתעשייה ישראל-אוקראינה חברה בארגון הגג של לשכות המסחר הדו-לאומיות של מדינת ישראל.
לשכת המסחר והתעשייה ישראל-אוקראינה מהווה פלטפורמה מתכללת לקידום היחסים בילטרליים בין שתי המדינות.
במסגרת פעילותה הלשכה מארגנת, מלווה ומשתתפת במספר רב של אירועי דגל הנוגעים לפיתוח היחסים בין שתי המדינות.
בין אירועים אלה נמנים: ועידות וכנסים כלכליים, אירועי "שולחנות עגולים" עם גורמי ממשל והמגזר העסקי, סמינרים וימי עיון, אירוח משלחות ממשלתיות, דיפלומטיות ומסחריות מאוקראינה וארגון ומשלחות ישראליות לאוקראינה.
לשכת המסחר והתעשייה ישראל-אוקראינה היא היוזמת והמארגנת של אירוע הראשון מסוגו ביחסים הבילטראליים בין המדינות – ועידת השלטון המקומי ישראלי-אוקראיני, The Israeli-Ukrainian Muni Summit, שנערך בתל אביב בפברואר 2019.
הלשכה מאגדת תחתיה קשת רחבה של מומחים בתחומים שונים ומייעצת לגורמים ממשלתיים באוקראינה.
במאי 2019 התקיים ביקור רשמי של משלחת מטעם לשכת המסחר והתעשייה ישראל-אוקראינה בערים שונות בכל רחבי אוקראינה שמטרתו הייתה פיתוח שיתופי פעולה עם השלטון המקומי האוקראיני וכן קידום הקשרים המסחריים עם הקהילות העסקיות באזורים שונים במדינה.
במהלך הביקור נערכו אירועי "שולחן עגול" עם הקהילה העסקית וגם נחתמו מזכרי שיתוף פעולה עם עיריות שונות באוקראינה.
להדק יחסי המסחר, המדע, טכנולוגיה והתרבות בין מדינת ישראל ואוקראינה;
לעודד ולאמץ באופן הדדי, הן בישראל והן באוקראינה, כל פעולה, מפעל או מוסד, ישראלי או אוקראיני שהם לתועלת המסחר של שתי המדינות ולסייע בידם במידת האפשר.
ליזום ולקדם יחסים מסחריים וכלכליים הכוללים, בין היתר, סחר, השקעות, תעשייה, תקשורת, תיירות וכיוצא באלה, בין עסקים בישראל לבין עסקים מאוקראינה תוך עדכון ותאום, במידת הצורך והאפשרות עם משרד הכלכלה, משרד החוץ וארגון הגג של לשכות המסחר הדו-לאומיות בכל ייזום פעילות מול גורמים ממלכתיים וממלכתיים למחצה.
לספק מידע ולסייע לחבריה המעוניינים בפיתוח יחסי סחר וכלכלה בין ישראל לבין אוקראינה.
לסייע לחבריה במגעים עם ממשלת ישראל, שגרירויות, משלחות דיפלומטיות מסחריות מישראל ומאוקראינה, מוסדות מסחריים, כלכליים ופיננסיים, הן בישראל והן באוקראינה.
לסייע לחברים ולצדדים מעוניינים אחרים בהשגת מידע על אוקראינה וישראל וכן לעודד ולסייע למחקר כלכלי וסטטיסטי בכל הקשור למטרות הלשכה.
לעודד שיתוף הפעולה בין ישראל לבין אוקראינה.
לסייע בקידום הדיפלומטיה הציבורית וההסברה למען מדינת ישראל.
פלטפורמה מתכללת לשיתוף פעולה בילטרלי בין ישראל לבין אוקראינה.
הלשכה מאחדת, חברות, מומחים, גופים פיננסיים וגורמים נוספים המשתתפים בתהליכים כלכליים בין שתי המדינות.
הסבר ויחסי ציבור הן בישראל והן באוקראינה.
נטוורקינג המאפשר פיתוח ואופטימיזציה של שיתוף הפעולה הכלכלי.
השתתפות בכנסים, סמינרים, "שולחנות עגולים" ואירועים שונים אחרים של הלשכה ושותפיה.
סינרגיה בין המגזר הפרטי והממשלתי ועזרה במציאת פתרונות ותמיכה בכל הרמות.
גישה אקסקלוסיבית למאגרי מידע של חברות וארגונים אוקראיניים וישראלים.
תמיכה לחברי הלשכה באזורים שונים באוקראינה.
ייעוץ והכוונה בקשת רחבה של נושאים הנוגעים ליחסים הבילטראליים בין ישראל לבין אוקראינה.
לשכת הביון הכללית (בקוריאנית: 朝鮮 人民 軍 偵察 総 局) היא סוכנות מודיעין בקוריאה הצפונית המנהלת עבור הצבא את הפעילות החשאית.
לרוב הפעילות יש דגש ספציפי על יפן, דרום קוריאה וארצות הברית.
הסוכנות מהווה היורשת הישיריה של לשכת הביון של מחלקת המטה הכללי (שהיה אחראי למספר פרשיות ריגול כמו חדירת הצוללת הצפון קוריאנית לחוף גאנגנונג ב-1996).
בנוסף הועברו שתי לשכות לשעבר של הוועד המרכזי של מפלגת הפועלים של קוריאה ללשכת הביון הכללית, כלומר מחלקת החקירות והמודיעין החיצוני, המכונה גם אגף 35 ומחלקת המבצעים, שהייתה אחראית על חטיפת אזרחים זרים במהלך המלחמה הקרה.
ידוע שבראשה עמד קים יונג-צ'ול בפעם אחת כראש הלשכה הראשון.
הלשכה נחשבת כגוף המבצעים והמודיעין העיקרי של קוריאה הצפונית.
אף על פי שמשימותיו המקוריות התמקדו במבצעים חשאיים כמו פשיטות קומנדו, הסתננות ושיבושים, מאז ועד היום הלשכה הגיעה לשליטה ברוב יכולות הסייבר, בעיקר באמצעות אגף 121 או ממשיכה המשוער, לשכת ההדרכה בלוחמת סייבר.
היסודות לפעולות הסייבר הצפון קוריאניות נבנו בשנות התשעים, לאחר שמדעני המחשבים בצפון קוריאה חזרו מנסיעות מחו"ל והציעו להשתמש באינטרנט כאמצעי לרגל אחר אויבים ולתקוף יריבות צבאיות כמו ארצות הברית ודרום קוריאה.
בהמשך, סטודנטים נשלחו לסין כדי להשתתף בתוכניות מדעי המחשב המובילות.
יחידת לוחמת הסייבר הועלתה לעדיפות עליונה בשנת 2003 בעקבות פלישת ארצות הברית לעיראק.
הלשכה הוקמה בשנת 2009 כדי לאחד סוכנויות מודיעין ופעולות מיוחדות שונות של ממשלת צפון קוריאה, כלומר היחידות שהוטלו בעבר על "לוחמה פוליטית, מודיעין זר, תעמולה, חתרנות, חטיפה, פעולות מיוחדות והתנקשויות" מוזגו לכדי יחידה אחת.
ב-21 באוקטובר 2010 נתפס סוכן הלשכה שהתחזה לעריק על ידי המשטרה בדרום קוריאה בגין ניסיון להתנקש בהואנג ג'אנג יופ שמת מסיבות טבעיות.
ב-31 באוקטובר 2017 נעצרו שני חשודים על ידי משטרת ביטחון הציבור בבייג'ינג בניסיון להתנקש בקים האן-סול.
הם היו חלק מצוות של שבעה אנשי מבצעים ששלחה הלשכה.
המחלקה מנדט המחלקה הראשונה הדרכה וסיוע טכני המחלקה השנייה מודיעין צבאי המחלקה השלישית מודיעין אותות ופריצות מחשבים המחלקה החמישית המכונה לשכה 35, עוסקת במודיעין זר, כולל דרום קוריאה.
ניהלה ככל הנראה את מזימת החיסול על קים ג'ונג-נאם המחלקה השישית קשרים צבאיים / הנחיות מדיניות המחלקה השביעית לוגיסטיקה
יחידה 180 היא יחידה מומחית למבצעי לוחמת רשת.
מעבדה 110 היא עוד יחידה בתחום זה.
על משימות הביון מפקחים חלקית גם מחלקת המטה הכללי של הכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית.
נכון לשנת 2014, מומחים טענו כי "נראה כי צפון קוריאה עדיין לא ארגנה יחידות אלה לכדי פיקוד סייבר כללי."
נראה כי הלשכה מדווחת ישירות לנציבות ההגנה הלאומית, כמו גם לקים ג'ונג-און, המפקד העליון של צבא העם הקוריאני.
לשכת החקירות של משרד המשפטים (סינית מסורתית: 法務部調查局) היא סוכנות ממשלתית לחקירות פליליות, ביטחון פנים וסיכול ריגול המדווחת לשר המשפטים של הרפובליקה הסינית (טאיוואן).
הלשכה מנוהלת על ידי מנכ"ל בדרגת שר.
הלשכה נועד להגן על המדינה מפני ריגול, חתרנות פנימית המסכנת את ביטחונה, ניהול חקירות פליליות ומאבק בפשיעה חמורה ומאורגנת.
לשכת החקירות הוקמה בשנת 1928 ובתחילה נקראה בשם הלשכה המרכזית לחקירות וסטטיסטיקה הכפופה לוועד המנהל המרכזי של המפלגה הלאומית הסינית (קוומינטנג).
באותה תקופה זכתה הלשכה לכינוי "ג'ונג-טונג" (zh: 中 統), כלומר הסטטיסטיקה המרכזית.
בשנות השלושים והארבעים היא נשאה באחריות לאיסוף מודיעין וסיכול ריגול.
עד שנת 1949 הוקמה הלשכה כסוכנות ממשלתית כחלק ממשרד הפנים.
בשנת 1956 הועברה הסוכנות לידי משרד המינהל השיפוטי (zh: 司法 行政 部) והשתלטה על מרבית תפקידי סיכול ריגול במדינה.
בשנת 1980 הועברה הסוכנות למשרד המשפטים.
בשל הרקע ההיסטורי שלה, בתחילה כל משרדי השטח שלה היו צריכים לפעול באנונימיות אך בהמשך נבדקה מסורת זו והוחלט כי על כל יחידות הלשכה להיות שקופות לציבור ולמרות שמדובר ברשות אכיפת חוק, הלשכה עדיין ממלאת תפקידי איסוף מודיעין, אך מתמקדת בעיקר במודיעין פנים בטייוואן.
מאז 30 באוקטובר 1998, תפקידי הלשכה הוגדרו מחדש על ידי צו של הפרלמנט לפיו מוטל על הלשכה:
למנוע דליפה של חומר מסווג לאומי.
להילחם בשחיתות בכל שירות אזרחי.
מאבק בסחר לא חוקי בסמים.
מניעת פעילות של ארגוני פשע מאורגן.
ביצוע משימות או מטלות בענייני ביטחון לאומי והגנה על האינטרסים הלאומיים.
פריקאז הדואר או לשכת הדואר היה גוף ממשלתי מרכזי שפעל ברוסיה שלפני תקופת פיוטר מהמאה ה-16 עד תחילת המאה ה-18, שהיה אחראי על תנועת הדואר והעברה סדירה של מכתבים.
הגוף הוזכר לראשונה במקורות כתובים בשנת 1516.
הלשכה הוקמה בשנת 1516, תחת הנסיך הגדול מוסקבה וסילי איוואנוביץ' (1505–1533), והיה קשור בשיפור ניהול המדינה.
הגוף היה אחראי על העגלונים, פיקח על משלוח דברי דואר וכספים.
בראשו עמד בדרך כלל בויאר, והיו גם אצילי הדומה הבויארית ושני פקידים.
באמצע המאה ה-16 הגוף היה אחראי על ארגון ותחזוקת האוצר, כמו גם גביית כספים (משנת 1613) ומיסים אחרים (בשנות ה-70 – שנות ה-80 של המאה ה-17).
בשנת 1681, כל ענייני הדואר הועברו לאחריות.
עם זאת בשנת 1720 הוחזרה פעילות הלשכה ובשנת 1722 מונה המנהל הדואר הכללי.
ב-8 ביולי 1723 בוצע ארגון מחדש ובהמשך פעילותו הועברה לאחריות משרד הפנים ומחלקת הדואר שלו.
לשכת החוקרים הפרטיים בישראל היא עמותה שהוקמה בשנת 1982 מתוך צורך בהקמת גוף יציג שירכז ויאגד את החוקרים הפרטים בישראל.
בין מטרותיה של העמותה: קידום ושמירה על מעמדו ומקצועיותו של החוקר הפרטי בישראל.
בלשכה חברים מאות חוקרים וחוקרות המשלמים דמי חבר שנתיים.
נציגי ועד הלשכה מוזמנים לישיבות המחלקה לרישוי חוקרים פרטיים ושירותי שמירה במשרד המשפטים כגורם המייצג את החוקרים בארץ.
ועד הלשכה מונה תשעה חברים, בנוסף מכהנים שלושה חברים בוועדת ביקורת.
ועדים אלו הם ועדים נבחרים.
בנוסף ישנן ועדות משנה ממונות על ידי הוועד הנבחר.
החל משנת 2019 מכהן אסף ויצמן כיושב ראש הלשכה.
בינואר 2022 נבחר לקדנציה נוספת.
לשמש ארגון יציג שהוא המייצג היחידי של החוקרים הפרטיים בכל ענייניהם הן בארץ והן בארגונים מקצועיים בינלאומיים.
לקדם את האינטרסים המקצועיים והכלכליים המשותפים של החוקרים הפרטיים ובעלי משרדי החקירות בישראל.
לקדם את מעמדו החוקי והציבורי של מקצוע החקירות הפרטיות.
לקדם את האינטרס הציבורי בתחום החקירות הפרטיות.
לפעול לשיפור רמתם המקצועית ותנאי עבודתם של החוקרים הפרטיים.
בישראל נחקק חוק חוקרים פרטיים ושרותי שמירה בשנת 1972 (תשל"ב).
בחוק בין השאר, נקבעה ההגדרה כי חוקר פרטי הוא מי שקיבל רישיון לעסוק באיסוף ידיעות על הזולת והוא אמור לפעול במסגרת משרד לחקירות שבראשו עומד מי שקיבל רישיון לקיום משרד חקירות.
כלומר נוצרו מעמדות על פי החוק.
מעמדות אלה מהוות "אבן נגף" בניהול ענף החקירות בישראל מאז ועד היום.
עד היום ועד בכלל נותר החוק למעשה כפי שהוא חוקק במקור.
נערכו בו מספר קל של שינויים מינוריים הנובעים מחקיקת חוקי יסוד וחוקים אחרים שלא התאימו.
כמו הגבלת גיל והגבלת חופש העיסוק ואחרים.
העמותה שהוקמה בראשית דרכה נקראה "האיגוד הישראלי של בעלי משרדי החקירות" א.י.מ., בראש העמותה הזאת כיהנו וותיקי הענף ומוביליו מ-1982, עד 1995. הבולט ביניהם היה אהרון סיוון, עוד היו עופרה שפירא, איזי שרצקי ואחרים.
בסוף שנות ה-80 תחילת שנות ה-90 עקב ויכוח אסטרטגי בין חברי העמותה האם לשלב בה גם חוקרים פרטיים שאינם בעלי רישיון לקיום משרד, חל פיצול - החברים מוקה קריגר ומישל חדד הקימו עמותה שנייה בשם א.ח.פ.
ב-1995 החליטה הנהלת העמותה בראשות גיורא יבין, גבי בר גיורא ושמוליק גוזמן, לקבל כחברים בעמותה גם חוקרים פרטיים שאינם בעלי רישיון למשרד וגם מתאמנים ולשנות את השם ל - לשכת חוקרים פרטיים בישראל.
בשנת 2016 התאחדו מספר חוקרים פרטיים שוב להקמת גוף חדש בשם "איגוד החוקרים הפרטיים" בטענה כי הלשכה איננה מתפקדת לטובת כלל הציבור, וביוני 2018 התאחדו העמותות לתוך הלשכה הקיימת היום.
לשכת המחקר של משרד התעופה של הרייך ) היה גוף למודיעין אותות והסוכנות לקריפטואנליזה של המפלגה הנאצית הגרמנית בשנים 1933 עד 1945. לשכת המחקר, שנוהלה מאז הקמתה על ידי ראש הלופטוואפה, הרמן גרינג, הייתה מוסד של המפלגה הנאצית ולא סוכנות מודיעין וקריפטוגרפיה רשמית של הוורמאכט.
הארגון תואר על ידי ההיסטוריון, ד"ר וילהלם פ.
פליק, קצין צופן גרמני ותיק, שהוזמן על ידי הגנרל אריך פלגיבל, לכתוב היסטוריה של קריפטוגרפיה וקריפטואנליזה גרמנית במהלך מלחמת העולם השנייה בספרו "סודות המלחמה באתר":חישבה לתת לממשלה ולמפלגה הדומיננטית [הנאצית] תובנה כה מרחיקת לכת על מחשבותיו, רגשותיו ושאיפותיו של העם הגרמני כפי שהיה ידוע בכל ההיסטוריה.
בהשוואה לתוכנית זו, שיטות המודיעים של מטרניך ושל שר המשטרה הצרפתי, פושה היו ניסויים חובבניים.הסוכנות נודעה בכינוי לשכת המחקר של הרמן גרינג ולשכת ההצפנה של הרמן גורינג.
שמה הרשמי המלא בגרמנית היה Forschungsamt des Reichsluftfahrt Ministerium, שמשמעותו "משרד המחקר של משרד התעופה" (לופטוואפה).
הרמן גרינג היה חבר בכיר במפלגה הנאצית שהקים את לשכת המחקר שנוהלה על ידי המפלגה יחד עם גוטפריד שאפר באפריל 1933. שפר עבד במשרד הרייכסווהר בשנים 1927 עד 1933 ולא היה מרוצה הן מהיקף עבודות הניטור והן מחוסר יכולת השיטות הנהוגות שם.
הוא יחד עם כמה עמיתים, בהם הנאצי, הנס שימפף, קודמו וחברו האישי של גרינג, התפטר בשנת 1933 והציע לגרינג ליצור משרד נפרד שיהיה נקי מקשרי מחלקה.
שימפף ארגן בעבר תא לאומי-סוציאליסטי בתוך הרייכסווהר בלי ששום מילה זלגה על כך לאיש.
שפר ביקש, בשל היקף הפעילות המצומצם וגם מחוסר יכולת במשרד האותות של לשכת הרייכסווהר, שהסוכנות החדשה תהיה עצמאית מהמשרד הזה.
גרינג הסכים ואחר כך הצהיר במהלך חקירות אצל האמריקאים שהוא רצה ארגון משלו שיוכל לטפל בכל שלבי הניטור תחת שליטה מרכזית אחת.
גרינג הבטיח שהארגון יהיה מוסווה בשם Reichsluftrahrtministerium-Forschungsamt כדי לבלבל כל ידע על תפקידה בתוך ההיררכיה הנאצית, אם כי במציאות הגוף היה קשור למשרד התעופה.
גרינג גם הבטיח עד שנת 1935 שהלשכה לא תהיה כפופה למשרד האווירייה של הרייך, על ידי ניהול משלה, במימון ישיר ממשרד האוצר עד שנת 1938, ולא נשא שום קשר לאגף המחקר של המשרד הטכני של לופטוואפה, או לגוף היירוט הצבאי או יחידה קריפטולוגית.
עד אז זה היה ידוע בתור "לשכת המחקר של הרמן גרינג".
הלשכה הייתה ארגון אזרחי של המפלגה הנאצית, בניגוד לארגונים משלימים שהיו קיימים באותה תקופה, למשל OKW / Chi, שהיו צבאיים באופיים.
לצורכי ביטחון, מספר קטן של אנשים, שהיו אזרחים, נצטוו ללבוש מדי לופטוואפה גרמניים.
זאת כדי להבטיח תקשורת פורייה בין גופי מודיעין אותות.
היחידה המקורית כללה שמונה גברים כשהוקמה ב-10 באפריל 1933. מאוחר יותר, עם התרחבות הסוכנות, 33 "קריפטוגרפים" נוספים, רובם בעלי נטייה נאצית, "יישלחו" מהפיקוד העליון של כוחות הצבא, לשכת הצופן OKW / Chi, בתקופה בה OKW / Chi עצמה עמדה בפני מחסור קשה באנשים.
זה גרם לחיכוכים ניכרים בין שתי הסוכנויות.
הלשכה ישבה בעליית גג בבניין משרד האוויר של גרינג ומאוחר יותר עברה לבניין ב-Behrendstrasse, ברלין.
לאחר מכן הלשכה עברה שוב בסוף 1933 למלון אם קני בשרלוטנבורג.
ב-1934 וב-1935 היא תפסה מתחם דיור שהוסב למשרדים בשם קולונדות שילר ב-Schillerstrase 116-124. הלשכה נאלצה להתפנות מברלין בשל ההפצצות של בעלות הברית, עד ינואר 1945 אנשיה עברו לברסלאו וליובן (אתר של תחנת יירוט) וכללה מתקן ביוייטרבוג.
עד סוף המלחמה הלשכה התכווצה ממצבת כוח אדם שעמדה על סביבות 2,000 אנשי מטה ל-450 עם 100 ברוזנהיים.
בתום המלחמה, הלשכה פורקה וכל המסמכים נשרפו זמן קצר לפני הגעתו של הצבא האמריקני.
קומץ מסמכים קטן שהתגלה לאחר חיפוש מקיף סיפק אישור לקיומה של הלשכה וסיפק מתווה בסיסי לארגון.
בעוד שההיקף המבצעי של משרד החוץ והרייכסווהר אורגנו בפיקוח על תקשורת זרה, הלשכה תוכננה לפקח על תקשורת פנים, לאסוף את כל התקשורת ברחבי גרמניה ומגרמניה למדינות זרות.
לרבות העיתונות, כל החומר המודפס, המעקב אחר מכתבים אישיים ויירוט השיחות.
תחנות יירוט פעלו בכל רחבי גרמניה, מחוזות דואר וצמתים בכבלים היו כולם תחת מעקב.
כל המברקים שנשלחו על ידי מישהו הועתקו ונשלחו ללשכה.
חשיבות מיוחדת ליירוט שיחות טלפון של פקידי ממשל בכירים, אנשי המפלגה הנאצית ופקידים במדינה.
בהדרגה נוצרה רשת ריגול עצומה שהשתרעה על פני כל גרמניה.
שום קצין, פקיד, איש מפלגה ואף אדם בעל חשיבות לא יכול היה להתקשר בלי שהשיחה תהיה במעקב.
הלשכה הקדישה תשומת לב מיוחדת לאנשי הרייכסווהר ולמפקדי מחוזות צבאיים.
הוקמה מערכת של סוכנים סמויים.
בוצע מעקב אחר מכתבי מסירה כלליים והיוותה חלק משמעותי מהלשכה.
בראשית דרכה, הלשכה ניסתה לעבוד עם לשכת ההצפנה של הרייכסווהר ולשכה C של משרד החוץ, אך היחסים התדרדרו במהירות, בשל אופייה כלשכה שתמיד אגרה מידע ולעולם לא חלקה אותו.
בסופו של דבר, שיתוף הפעולה נערך באופן רשמי בלבד, אך בפועל לא היה קיים.
אופי העבודה שביצעה הלשכה הביא בהכרח את ידיעת קיומה של הסוכנות להיינריך הימלר, שניסה מיוזמתו להשיג שליטה על הלשכה ופעילותה.
זה הוביל ליריבות עזה בין גרינג להימלר.
עם הזמן הימלר הצליח להשיג השפעה חזקה יותר עליה, כך שבהדרגה השליטה עליה עבר מגרינג להימלר.
המבצע הגדול הראשון שלה הלשכה היה המעקב אחר ארנסט רהם.
רהם היה מייסד שותף של Sturmabteilung, המיליציה של המפלגה הנאצית ומאוחר יותר היה מפקדה.
רהם ושותפיו היו במעקב רציף מאז סוף 1933. הלשכה דיווחה על כל שיחת טלפון, מכתב שנכתב וכל שיחה שרהם העביר.
על רבים ממקורביו של רהם הוצבו מיקרופונים במגורים הפרטיים שלהם.
אלה הוסתרו בטלפונים, במנורות השולחן, בנברשות, בשעונים החשמליים ובמקומות אחרים.
הראיות שנאספו טופלו על ידי מרכז ההערכה של לשכת המחקר.
עדויות אלה הובילו ישירות לליל הסכינים הארוכות, שהתרחש בתאריכים 30 ביוני עד ל-2 ביולי 1934, במהלכו נרצחו 85–200 חברי האס אה ואחרים.
במהלך פעולה זו הועלה שימפף לדרגת שר והבטיח לעצמו מעמד בעל כוח רב, כראש לשכת המחקר.
מבצע משמעותי נוסף של הלשכה היה מבצע "טיהור" כביכול שביצעה בשנת 1938, כאשר מספר משמעותי של אנשי משרד המלחמה הוסרו בכוח מתפקידם.
שתי דמויות מרכזיות היו ורנר פון בלומברג והאריסטוקרט הברון ורנר פון פריטש ומספר קצינים בכירים מאוד שנאלצו לעזוב את משרתם.
פליק שקל את נקמתו של גרינג זו ואת נקמת הלשכה כתגובה למותו של האנס שימפף, שעמד קודם לכן בראש הלשכה.
במהלך תקופה זו, הלשכה האזינה גם לטלפונים של משרד החוץ, שנשלט על ידי יואכים פון ריבנטרופ, באמצעות מיקרופונים מבלי שאף גורם במשרד הבחין בכך.
הלשכה מילאה תפקיד חשוב מאוד ביירוט התקשורת של ממשלת המדינה הפדרלית של אוסטריה לפני האנשלוס במרץ 1938. הוקם אגף קטן מיוחד לכך שיירט את כל מערכת התקשורת באוסטריה.
אנשיה נעזרו יותר ויותר במבצעם על ידי פקידים אוסטרים אוהדים.
כל שיחות הטלפון שבוצעו במשרדי אוסטריה, תוכן כל המברקים שנשלחו לחו"ל ומסמכים חשובים רבים נשלחו ללשכה.
הפקידים האוסטרים אף הרחיקו לכת כדי לספק את כל מערכות ההצפנה בהן השתמש משרד החוץ בווינה, על ידי כוחות הצבא האוסטרים ועל ידי המשטרה האוסטרית.
כבל הטלפון והטלגרף המוביל דרך ברכטסגאדן רוצף במיקרופונים של לשכת המחקר.
ברם עד 20 ביולי 1944, היינריך הימלר כבר השיג שליטה מוחלטת על לשכת המחקר.
TICOM היה מבצע של ארצות הברית לתפוס נכסים צבאיים לאחר תום מלחמת העולם השנייה באירופה.
קיומה של לשכת המחקר של גרינג לא היה ידוע לאנשי TICOM בתחילת המלחמה, מה שהפתיע אותם במידה מסוימת כאשר התגלו עיתונים על ידי צוות TICOM 1 בבסיס האווירי קאופבורן המעידים כי מדובר במטה האחרון של לשכת המחקר לאחר שאנשיה נמלטו לשם מאזורי לחימה כבדים באזור הצפון.
הרמן גרינג היה האדם החשוב ביותר בלשכת המחקר.
הוא היה פוליטיקאי גרמני, מנהיג צבאי וחבר מוביל במפלגה הנאצית (NSDAP).
האנס שימפף היה ראש הלשכה הראשון בין 10 באפריל 1933 ל-10 באפריל 1935. היה קפטן קורבטה לשעבר (Korvettenkapitän), הוא היה קצין קישור בין האבווהר למחלקת חיל הים, רייכסמארין, במשרד המלחמה.
כריסטוף פרינץ פון הסן היה קצין אס אס גרמני שניהל את הסוכנות בין 10 באפריל 1935 ל-12 באוקטובר 1943. הוא היה בנם של הנסיך פרידריך צ'ארלס מהסן והנסיכה מרגרט מפרוסיה, בן לאחת המשפחות הוותיקות והיה בעל קשר ישיר למשפחת המלוכה הבריטית.
הוא נהרג בתאונת מטוס באיטליה ב-7 באוקטובר 1943. חברותו של כריסטוף לאס אס ומינוי לאחר מכן ללשכת המחקר הצביעו על מערכת יחסים קרובה בין הלשכה לבין אס דה, שהיה סניף של האס אס ששימש כלב המודיעין וכלב השמירה האידאולוגית של המפלגה הנאצית.
גוטפריד שאפר, אנטישמי קיצוני, היה גם קצין אס אס גרמני שהחזיק בדרגת האופטשטורמפיהרר, וניהל את הסוכנות בין 12 באוקטובר 1943 לסוף המלחמה ב-8 במאי 1945. שפר היה חייל במלחמת העולם הראשונה ומשנת 1916 עד 1917 היה מנהל משרדי ההצפנה בפיקוד המרכזי של הצבא הגרמני.
הוא עבד במשרד הרייכסווהר משנת 1927 והפך לכלי בהבאת השירותים המפוזרים במשרד תחת ארגון מרכזי, ובסופו של דבר הפך לראש משרד ההצפנה הצבאי בשנת 1933. לאחר שהכיר את גרינג ממלחמת העולם הראשונה, הוא פנה אליו יחד עם שימפף והסן כדי ליצור את הסוכנות החדשה.
היה זה שאפר שהגה את שם הסוכנות.
במאי 1945 הוא נעצר ליד רוזנהיים על ידי סוכני TICOM והועבר לחקירה בזלצבורג ואחר כך באאוגסבורג.
לשכת המיסוי והסחר באלכוהול וטבק הוא גוף במחלקת האוצר של ארצות הברית, המסדיר וגובה את המיסים על סחר וייבוא של אלכוהול, טבק ונשק חם בתוך ארצות הברית.
לשכת המיסוי והסחר באלכוהול וטבק הוקמה ב-24 בינואר 2003, בעקבות העברת החוק לביטחון המולדת ולאחר פיצול הגוף החדש והעברת סמוכותיו מהרשות לאכיפת נושאי האלכוהול, הטבק, הנשק וחומרי הנפץ לגוף הנפרד שהפך ללשכת המיסוי והסחר באלכוהול וטבק.
לשכת המוזיקה של הרייך היה מוסד תרבותי בגרמניה הנאצית.
הלשכה נוסדה ב-1933 על ידי יוזף גבלס כחלק מלשכת התרבות של הרייך, והיא פעלה עד לנפילת גרמניה הנאצית ב-1945.
לשכת המוזיקה של הרייך קידמה "מוזיקה גרמנית טובה" (מוזיקה שהולחנה על ידי ארים והייתה תואמת את האידיאלים הנאצים) תוך דיכוי מוזיקה מנוונת כגוון: מוזיקה אטונאלית, ג'אז, ומוזיקה של מלחינים יהודים.
הלשכה קידמה מוזיקאים כמו בטהובן, וגנר, באך, מוצרט, היידן, ברהמס, ברוקנר.
מוזיקאים ומלחינים שלא נכנסו להגדרה של ל"מוזיקה גרמנית טובה" קוטלגו כמוזיקה מנוונת ונאסר להשמיע אותן בתחנות הרדיו.
המכון אסר על פעילות בתחום המוזיקה של מלחינים יהודים כמו מאהלר, מנדלסון ושנברג וכך גם של מלחינים מתנגדים פוליטית כמו אלבן ברג.
מוזיקאים נוספים שהמוזיקה שלהם צונזרה על ידי פאול הינדמית, איגור סטרווינסקי ואחרים מאחר שבמוזיקה שלהם היו רמיזות מיניות.
מוזיקת ג'אז ומוזיקת סווינג נתפסו כמנוונות ואסורות לשמיעה.
מוזיקת ג'אז נחשבה "מוזיקה כושית" ומוזיקת סווינג קושרה למלחינים כמו ארטי שו ובני גודמן.
לשכת המוזיקה של הרייך פעל גם כגילדת מוזיקאים, כאשר מלחינים, מבצעים, מנצחים, מורים ויצרני כלי נגינה היו מחויבים להצטרף כדי להמשיך את הקריירה שלהם במוזיקה.
היה ניתן לשלול חברות מלשכת המוזיקה.
לעשרות מלחינים, כותבי שירים ומוזיקאים נהרסה הקריירה והם איבדו את החברות שלהם בלשכת המוזיקה של הרייך.
אף על פי שיוזף גבלס ונאצים רמי דרג אחרים בלשכת התרבות של הרייך שלטו בפועל בלשכת המוזיקה של הרייך, מונו למראית עין נשיאים וסגני-נשיאים.
בגלל תהילתו הבינלאומית, ריכרד שטראוס ואף על פי שהוא מבקר חריף של המשטר הנאצי, הוא מונה לנשיא הלשכה בנובמבר 1933. הסיבה ששטראוס הסכים לקבל את התפקיד כדי להגן כלתו היהודייה ונכדיו היהודים.
הוא פוטר מתפקידו ביוני 1935 כאשר מכתב ששלח על קולגה המבקר את המדיניות הגזע הנאצית, יורט על ידי הגסטפו.
פיטר ראבה מונה לנשיא לאחר פיטוריו של שטראוס.
ראבה ניסה להתפטר ב-1938, אך התפטרותו לא התקבלה, והוא נשאר בתפקיד עד כניעת גרמניה הנאצית ב-1945.
לשכת הביטחון המרכזית של המפלגה הקומוניסטית הסינית (במנדרינית: 中共中央办公厅警卫局) היא יחידה מרכזית של מפלגת השלטון ב האחראית לדאוג לסידורי האבטחה של אנשי ממשל בכירים ולהגנתם מפני איומים, בעיקר מטרור והתנקשויות.
הלשכה מאבטחת את מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית ונשיא המדינה וכן את בכירי המפלגה ואנשי הקונגרס הלאומי, שדרת הפיקוד הצבאית, חברי הוועד המרכזי במפלגה, ראש המשרד לביטחון הציבור ואנשי המטה הכללי.
ליחידה תפקיד מרכזי באבטחת נשיא הרפובליקה העממית של סין, על אבטחת מעונו הנשיאותי הג'ונגננהאי ואבטחתו של ראש מועצת המדינה של הרפובליקה העממית של סין.
היחידה הוקמה במקור באזור חביי באפריל 1949 תחת השם "מחלקת הביטחון הכללי של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הסינית".
המנהיג הראשון שלה היה הקומיסר הפוליטי של צבא השחרור העממי וואנג דונג-שינג, מקורבו של מאו דזה-דונג, שנהנה מאמונו המיוחד.
למרות השתייכותו הטריטוריאלית של מחוז חביי למחוז הצבאי של בייג'ינג, הגוף החדש הוכפף ישירות למטה הכללי של הצבא.
במרץ 1950 שונה שם הגוף ללשכת הביטחון המרכזית של מק"ס.
בשנה שלאחר מכן שונה שם היחידה הצבאית למשמר המרכזי, המורכב משלושה גדודים שכל אחד מהם מנה עד אלף חיילים.
אופייני לכך שהתנאי להרשמה היה חינוך בית ספרי שהיווה קריטריון קפדני למדי לתחילת שנות ה-50, כאשר רוב האוכלוסייה הסינית לא ידעה קרוא וכתוב.
ב-9 ביוני 1953 נערך ארגון מחדש.
מחלקה 001 נוצרה בפיקודו של וואנג דוק סינג, ותפקידה היה לדאוג לביטחונו האישי של מאו דזה-דונג ומנהיגים בכירים אחרים.
בשנת 1964 הוטל על הלשכה לספק שירותי אבטחה רק למאו דזה-דונג.
במהלך מהפכת התרבות התאפיין מבנה הביטחון המפלגתי ביציבות שהייתה חריגה למצב הכללי.
המפקדים והקומיסרים הפוליטיים - ג'אנג יאוזי, ג'אנג הונג, יאנג דשנג, וואנג ליאנגלונג ואחרים - נשארו בתפקידיהם.
רק וואנג דונג-שינג עצמו הודח באופן זמני מההנהגה עקב חשדות למעורבות ב"מזימת לין ביאו", אך הוחזר במהרה לתפקידו.
לשכת המדיחין הייתה מן הלשכות הבנויות בעזרה שבבית המקדש, ובה הדיחו את קרבי הקרבנות.
מקור השם 'לשכת המדיחין' הוא בעבודות הקורבן שנעשו בה, כי שם היו מדיחים ומנקים את קרבי הקרבנות.
לשכת זו הייתה בדרום העזרה, והייתה הלשכה המערבית בין הלשכות הבנויות בזווית הדרומית מזרחית שבעזרה.
והן: "לשכת המלח, לשכת הפרווה לשכת המדיחין".
לשכות אלו כולן, שירתו את הכהנים בעת הקרבת הקרבן כהלכתו; שטפו את קרביו בלשכת המדיחין, לקחו מלח לקרבן מלשכת המלח, ואת עורו אחסנו בלשכת הפרווה.
בדברי חז"ל נאמר, שבלשכת המדיחין היו מדיחים את הכרס, כלומר, הקיבה הראשונה מארבע קיבות הבהמה והגדולה מכולן, ואת שאר הקרביים היו מדיחים על השולחנות שבצפון המזבח בין העמודים.
טעם הדבר שחילקו את ההדחה לשני מקומות, מפני שהכרס יש בה לכלוך רב ובשאר הקרביים הלכלוך מועט, וכדי שלא יתלכלכו זה מזה, קבעו שני מקומות נפרדים.
אולם יש מקורות בדברי חז"ל שנראה מהם, שאת כל הקרביים היו מדיחים בלשכת המדיחין.
על כן יש מהמפרשים שהסבירו, שהחלוקה בין הכרס לשאר הקרביים נאמרה רק בקרבן התמיד, אך בשאר הקרבנות, ההדחה כולה הייתה בלשכת המדיחין.
יש שפירשו, שאת הכרס והקרביים היו מדיחים בלשכת המדיחין, אלא שאת הקרביים היו חוזרים ומדיחים בשנית על השולחנות להדיחם יפה.
עוד יש אומרים, שאת הקרביים כולם היו מדיחים בלשכת המדיחין, ואילו את בשר הקרבנות היו מדיחים על השולחנות.
לא מצינו פירוט בדברי חז"ל באשר לאמצעי השטיפה של הקרבנות בלשכה זו, אך ברור, שהיו בה מקורות מים, כלים לשטיפה, אונקליות לתלות את הבשר וכדומה, כמו בבית המטבחים ובשולחנות שבצפון המזבח.
ומבואר בדברי חז"ל, שהייתה בלשכה 'מסיבה', מעין מדרגות לולייניות, שהייתה עולה מלשכת המדיחין לגג בית הפרווה, כלומר, לגג הלשכה הסמוכה ממזרח.
בגג זה היה מקוה לכהנים, ובו היה כהן גדול טובל ביום הכיפורים.
יש מי שכתב שבלשכת המדיחין היו שני פתחים, פתח אחד ממנו נכנסים למקום ההדחה, ופתח אחר סמוך ללשכת בית הפרווה, ממנו היו עולים במסיבה הנ"ל, וזאת, משום כבוד הכהן הגדול שלא יצטרך להיכנס דרך מקום שמדיחים את הקרבן.
באשר לקדושת הלשכה, כתבו האחרונים, שהיא כקדושת העזרה, שכן הייתה על קרקע העזרה.
יש אומרים שלשכת בית המדיחין הייתה מתחת לפני הקרקע, וממנה היו עולים לגג לשכת בית הפרווה, ואילו בית הפרווה, הוא שהיה בנוי בקרקע העזרה, אך לא היה ללשכת הפרווה פתח לעזרה ולכן לא נתקדשה.
לעומת זאת, לשכת המדיחין, אף שהייתה תחת העזרה, והלכה היא שמחילות לא התקדשו, עם זאת לשכת המדיחין התקדשה כיון שיש לה פתח לעזרה.
לשכת הטלאים או לשכת טלאי קרבן הייתה לשכה בבית המוקד שבבית המקדש בה נשמרו בהמות עבור קורבנות ציבור.
לשכת הטלאים נקראת כך משום שרוב הבהמות שהיו בתוכה היו טלאים המיועדים לקורבן התמיד.
לשכת הטלאים הייתה בפינה הדרומית מערבית של בית המוקד.
יש אומרים, שלא הייתה סמוכה לפינה הדרומית, אלא נמצאת באמצע הצד המערבי, ומוארכת לצפון ולדרום.
ההבנה המקובלת היא, כי לשכה זו הייתה מקודשת בקדושת העזרה, שכן לפי המבואר במשנה בית המוקד היה בנוי בצפון העזרה, ושתיים מלשכותיו התקדשו.
לשכות אלו היו ממוקמות בחצי הדרומי של בית המוקד.
בלשכה הטלאים היו לפחות ששה טלאים המוכנים כשהם מבוקרים ובדוקים ממום לצורך קורבנות התמיד.
יש המזהים לשכה זו עם לשכת הקורבן, שהייתה אחד מהמקומות בהם היו הלויים שומרים במקדש.
לשיטה זו יש לומר, שבאופן מכוון העמידו שומר במקום זה, להבטיח את הטיפול בבהמות המיועדות לקורבן אף בשעות הלילה.
לשכת החותמות הייתה לשכה בבית המוקד שבבית המקדש, בה היו נותנים חותמות לאנשים המקריבים שקנו נסכים עבור קורבנם.
הכהנים הנהיגו סדר של תשלומים במקדש למביאי הקורבן.
אדם שהביא את קורבנו היה זקוק לשמן עבור הנסכים, או יין לנסכים לקורבנו, לשם כך העמידו הכהנים גזברים מיוחדים למכירת צורכי הקורבן.
לאחר ששילם המקריב את הכסף בלשכה זו, מקבל האיש חותם ועליו רשום סוג הנסך שקנה.
לשכת החותמות הייתה בצד הצפון-מזרחי של בית המוקד, לצד שאר הלשכות בבית המוקד: לשכת בית המוקד, לשכת הטלאים, ולשכת עושי לחם הפנים.
לשכת החותמות הייתה חול, מכיוון שהלשכה נמצאת בצפון בית המוקד, שם הלשכות מוגדרות מבחינת הקדושה 'חול', כלומר, לא מקודשות בקדושת העזרה אלא בקדושת החיל.
לשכת החותמות הייתה בבית המוקד, ובה היה יושב בתקופה מסוימת יוחנן הממונה על החותמות.
כל מי שהיה צריך נסכים היה הולך לשם, משלם את הסכום המתאים לגזבר (כגון עבור נסכי גדי, העולה כקורבן עולה או שלמים, ישלם עבור שלושה דברים: יין, שמן וסולת) ומקבל ממנו חותם.
לאחר מכן הולך האיש לאחיה הממונה על הנסכים, נותן לו את החותם, ומקבל ממנו את השמן והיין הנצרכים לקורבן.
ארבעה מיני חותמות היו במקדש: 'עגל', 'זכר', 'גדי', 'חוטא', ולכל חותם ערכו הכספי המיוחד.
גדי – לנסכי הצאן חוץ מהאיל.
זכר – לנסכי האיל בלבד.
חוטא – לנסכי שלוש בהמות של מצורע.
בלשכה זו גנזו החשמונאים את אבני המזבח ששיקצו היוונים, כשעבדו עבודה זרה על המזבח, והחשמונאים הביאו את האבנים המחוללות לשם.
לשכת העיתונות הממשלתית (בראשי תיבות: לע"מ / לע"ם, ובאנגלית: GPO) של ישראל פועלת במסגרת משרד ראש הממשלה ואחראית על תיאום התקשורת בין ממשלת ישראל לבין קהילות העיתונאים ואנשי התקשורת הישראלים.
לעיתונאים הזרים, מהווה לע"מ ממשק מרכזי להתנהלות מול מוסדות המדינה והצבא.
לע"מ פועלת לאפשר סיקור תקשורתי נאות של גורמי מפתח בישראל, של ביקורים ממלכתיים ושל אישים זרים המבקרים בארץ, ומנסה לרתום את הקשר השוטף עם התקשורת הזרה לצורכי ההסברה של מדינת ישראל.
הלשכה מעסיקה צלמים שאחראים על תיעוד אירועים ואישים מרכזיים בחיי המדינה והפצתם לאמצעי התקשורת בארץ ובעולם, ומחזיקה ומנגישה את אוסף התצלומים הלאומי.
עם תחילת המנדט הבריטי הקים הממשל הבריטי את "לשכת המודיעין והעיתונות הממשלתית", שמטרתה הייתה בעיקר לפרסם הודעות מטעם ממשלת המנדט, כגון פרסום חוקים ותקנות, הודעות על מכרזים והפקעות.
במקביל הבינו מנהיגי היישוב את הצורך להסביר את העניין הציוני לדעת הקהל בעולם.
וב-1920 הקימה בירושלים ההסתדרות הציונית העולמית, את "לשכת העיתונות היהודית" שמטרתה הייתה לפרסם הודעות לעיתונות מטעם התנועה הציונית.
בשנת 1924 מונה גרשון אגרונסקי (אגרון) במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית לממונה על קשרים עם העיתונות, טיפול בתיירים וענייני הסברה.
גוף זה הוציאו בולטין שבועי משותף של ההנהלה הציונית והקרן הקיימת לישראל ושמו 'ידיעות מארץ ישראל'.
הבולטין יצא לאור בעברית, אנגלית, גרמנית, צרפתית וספרדית.
בשנת 1934 הוקמה סוכנות הידיעות של הסוכנות היהודית בירושלים.
ליו"ר הסוכנות מונה העיתונאי יוסף גרביצקי, וכסגנו שימש יהושע יוסטמן.
זמן-מה לאחר מכן נפרדה הסוכנות ממחלקת העיתונות של הסוכנות-היהודית והייתה למחלקה עצמאית בראשות ישעיהו קלינוב.
שתי המחלקות של הסוכנות-היהודית, מחלקת העיתונות וסוכנות הידיעות, נוהלו על ידי משה שרת (לשעבר שרתוק).
סוכנות הידיעות הזינה עיתונים יהודיים ברחבי העולם בידיעות מהנעשה בעולם היהודי.
במקביל הזינה הסוכנות עיתונים בישראל בידיעות מהנעשה בארץ.
גופים נוספים אשר עסקו כבר אז בהסברה הישראלית היו בקרן היסוד, הקרן הקיימת והמגבית היהודית.
עם הקמת המדינה הוקמה "לשכת המודיעין של ממשלת ישראל".
בשנת 1951 מונה משה פרלמן למנהל הראשון של לשכת העיתונות הממשלתית.
בשנת 2000 מונה דני סימן לראש לשכת העיתונות.
אחת ההחלטות הראשונות שקיבל עם כניסתו לתפקיד הייתה להפסיק להנפיק תעודות עיתונאי לעיתונאים פלסטינים.
החלטה זו נפסלה על ידי בג"ץ.
החל משת 2003 החליטה לשכת העיתונות להעביר כל בקשה לתעודת עיתונאי לאבחון ביטחוני של השב"כ.
בשנת 2007 החליטה גם לא להכיר יותר בתעודות העיתונאי שמנפיקות אגודות העיתונאים בירושלים ובתל אביב.
בשנת 2010 מונה אורן הלמן לראש לשכת העיתונות, הוא הוחלף בשנת 2012 בידי ניצן חן.
בספטמבר 2025 החלה דוברות לשכת ראש הממשלה להפיץ תמונות של שרה נתניהו שצולמו על ידי צלמי לשכת העיתונות הממשלתית ורוטשו לאחר מכן, כשהקרדיט לתמונה ניתן לצלמי הלשכה.
מנהל הלשכה ניצן חן התנער מאחריות לריטוש.
עו"ד איתי מק שלח מכתב ובו דרישה לפרסם את התמונות המקוריות, בהתאם להגדרת לע"מ את צילומיה כ"ספר היסטוריה מצולם של מדינת ישראל", וציין שהפצת תמונות מעובדות מאפיינת משטרים לא דמוקרטיים בהם מקודם פולחן אישיות וישנה תופעה של הכחשת ההזדקנות של מנהיגיהן.
בדצמבר 2025 שונה מתן הקרדיט לתמונות המרוטשות, ובאופן חריג הוא ניתן במשותף לצלם ולמצולמת, שרה נתניהו.
לע"מ פועלת לאפשר כיסוי תקשורתי נאות של גורמי מפתח ישראליים, של ביקורים ממלכתיים ושל אישים זרים המבקרים בארץ.
הלשכה מפעילה מערך הנפקת תעודות עיתונאי קבועות וזמניות, מסייעת לזרים בהסדרת אשרות עבודה ושהייה להם ולמשפחותיהם ומעמידה לרשות נציגי התקשורת חדר תדרוכים משוכלל, אולפן טלוויזיה וחומרי עזר מקצועיים.
לע"מ אחראית להקמת מרכזי תקשורת בזמן אירועים חדשותיים משמעותיים, לדוגמה: ביקור האפיפיור, ביקור נשיא ארצות הברית ועוד.
לע"מ מקיימת תדרוכים במספר שפות לעיתונאים זרים הנמצאים בישראל.
תדרוכים אלו מועברים בשידור חי ברשת האינטרנט.
בנוסף, לע"מ אחראית בנוסף על תיאום צילומי הווידאו והסטילס הזרים באירועים הרשמיים.
לע"מ נותנת מענה מלא בשפות עברית, ערבית, אנגלית ורוסית, על ידי צוות שפות מקצועי במחלקות ייעודיות.
מחלקה נפרדת מטפלת בעיתונות הכלכלית ועוסקת בהסברה של ישראל שמעבר לסכסוך.
הלשכה עוקבת ואוספת מדי יום פרסומים זרים בעיתונות בחו"ל הנוגעים למדינת ישראל, הן באנגלית והן בערבית, ומעבירה את הלקט למשרדי הממשלה הרלוונטיים.
במקביל, עיקרי החדשות בעיתונות היומית העברית מופצים בשפה האנגלית לכתבי חוץ המוצבים בישראל.
מחלקת הצילומים של לע"מ אחראית על צילום נשיא המדינה וראש הממשלה באירועים רשמיים ובמסיבות עיתונאים, בישראל ומחוצה לה, וכן מפעילה את אוסף התצלומים הלאומי הכולל רבבות רבות של תמונות החל מימי טרום הקמת המדינה ועד ימינו.
מתוקף החלטת ממשלה, אוסף התצלומים נפתח בשנת 2011 לשימושם החופשי של הגולשים.
זהו צעד משמעותי להנגשת ההיסטוריה המצולמת של המדינה לכלל הציבור.
בשנת 2013 לע"מ הקימה מחלקת ניו מדיה האחראית להפעלת מערך התקשורת ברשת האינטרנט וברשתות החברתיות.
לע"מ מעניקה שירותי Video Streaming לתדרוכים ומסיבות עיתונאים מקוונות.
לע"מ עוסקת בהקמת אתר חדשות ממשלתי בטכנולוגיה החדשה ביותר עם קידומה של אפליקציה מיועדת.
אחת מפעולות ההסברה העיקריות של לשכת העיתונות הממשלתית היא ייזום סיורים ברחבי הארץ לעיתונאים הזרים.
בין היתר נערכים סיורים בכלא "עופר" לאסירים ביטחוניים, בפארק התעשייה היהודי-ערבי בנצרת, במקומות הקדושים לנצרות בירושלים, במכון וולקני למחקר ופיתוח חקלאי, באוניברסיטת אריאל ובאזור התעשייה ברקן ועוד.
פעילויות נוספות שיזמה לשכת העיתונות הממשלתית הן הקמת פורום מיוחד לדוברים ממשלתיים, ובאמצעותו נוסח הקוד האתי לדובר הממשלתי.
במקביל נוסד פורום לנספחי עיתונות בשגרירויות הזרות בישראל, במטרה לשמור על קשר ולהשפיע על עמדות ממשלות זרות גם באמצעות אפיק זה.
כמו כן אישים בכירים עוברים סדנאות תקשורת עם גב' מישל טיר העוסקים בהופעה מול קהל והופעה מול מצלמה, ואף זוכים לתצלומי פורטרט מקצועיים.
חיזוק הקשר עם העיתונות הזרה, למען שיפור דימויה ומעמדה של ישראל.
הרחבת שירות התיעוד המצולם של סמלי שלטון ואירועים מחיי המדינה.
הלשכה עוסקת בהענקה של תעודות לעובדי העתונות בישראל.
בעבר, התעודות היו "תעודת עיתונאי", אולם בשנת 2013 החליטה לשנות את שם התעודות, ואלה נקראות "תעודות לע"מ".
השינוי בא בעקבות המלצות ועדה ציבורית בראשות השופטת בדימוס שרה פריש, וזאת כדי להימנע מהסדרה עקיפה של מקצוע העיתונות.
תעודות לע"מ מוענקות לישראלים ולזרים לפי תנאים מסוימים, מאפשרות כניסה לאירועים ממשלתיים הפתוחים רק לאנשי תקשורת, ויש בהן יתרונות נוספים מבחינתו של העוסק בתקשורת המונים.
נוסף לתעודות העיתונאי, קבועות וזמניות, מוענקות תעודות לבעלי עיסוקים נוספים בענף התקשורת (תעודת טכנאי שידור, תעודת יוצר סרטי תעודה, תעודת עוזר תקשורת ועוד).
ללשכת העיתונות הממשלתית יש סמכויות בהתאם להחלטות ממשלה שונות, אף כי תעודת לע"מ אינה מהווה תנאי לעיסוק בעיתונאות בישראל.
פעילות הלשכה אינה מוסדרת בחוק ספציפי, אך הלשכה קבעה כללים שונים לקבלת התעודה, כללים אותם היא מעדכנת מדי פעם.
העדכון האחרון היה בשנת 2019, בקשר לאנשי תקשורת עצמאיים, פרילנסרים וכאלה שפעילותם במדיה דיגיטליים.
עדכון זה בא בעקבות המלצות של ועדה ציבורית.
במשך השנים השתמשה הלשכה עשרות פעמים בכללים אלו כדי לשלול או להחרים מעיתונאים את התעודות, או סירבה להנפיק אותם.
בפברואר 1991 נשללה תעודת העיתונאי (כפי שנקראה בשעתה) של ראש משרד שבועון החדשות האמריקני ניוזוויק בישראל, לאחר שצילם סוללת טילי פטריוט שהוצבה ליד תל אביב בזמן מלחמת המפרץ.
בסוף שנת 2000 החליטה לשכת העיתונות הממשלתית שלא להוציא יותר תעודות עיתונאי לאנשי תקשורת פלסטינים ולא להאריך את תוקפן של תעודות שהוצאו.
כנגד החלטה זו הוגשה עתירה לבג"ץ, ששלל את ההחלטה הגורפת, וקבע:
בתחילת שנת 2004 לשכת העיתונות הממשלתית פרסמה כללים חדשים לקבלת תעודת עיתונאי, שמטרתם להביא לצמצום במספר העיתונאים מקבלי התעודה מ-8,000 לאלף בלבד.
כל בקשה לתעודת עיתונאי מועברת מאז לאבחון ביטחוני של השב"כ.
בין היתר נדרש תשלום אגרה.
בתחילת אפריל 2002, בהנחיית משרד ראש הממשלה ופרקליטות המדינה, שללה לשכת העיתונות הממשלתית את תעודת העיתונאי של שני כתבים של רשת הטלוויזיה של אבו דאבי, וממשרד הפנים בקשה את גירושו מהארץ של אחד מהם.
המניע לכך היה דיווחים שחשפו תנועות צה"ל בשטחים והפרת חוק הצנזורה.
באוגוסט 2005, החרימה הלשכה את תעודת העיתונאי של הבמאי והצלם שי כרמלי-פולק, לאחר שתיעד את ההפגנות נגד הקמת גדר ההפרדה בכפר בילעין.
בספטמבר 2010 עיתונאית אמריקאית עתרה לבג"ץ נגד לשכת העיתונות ומשרד הפנים, בגין סירוב הלשכה לחדש לה את תעודת העיתונאי שקיבלה מאז מאי 2007. הלשכה סירבה לחדש את התעודה בטענה שלאתר החדשות שהיא כותבת לו אין מספיק גולשים.
בעקבות עתירה זו ועתירת האתר "סקופ" הודיע מנהל הלשכה כי יחל להנפיק תעודות לבלוגרים ואתרי חדשות, אך בפועל הדבר לא בוצע.
באפריל 2017 פעלה לשכת העיתונות הממשלתית לגירושו של כתב עיתון הולנדי שכתב מאמרים בהם מתח ביקורת על ישראל.
לדברי הלשכה, תוקף אשרת העבודה של הכתב לא הוארך בגלל שעבד ללא היתר עבודה במשך מספר חודשים.
באוגוסט 2017 נשללה תעודת לע"מ מכתב רשת אל-ג'זירה אליאס כראם.
בינואר 2018 סירבה הלשכה להעניק תעודת לע"מ לעורכות אתר החדשות "המקום הכי חם בגיהנום", בטענה שהאתר לא הגיעה לרף של 10,000 מבקרים ביום.
בעקבות זאת, מונתה ועדה ציבורית בראשות פרופסור מיכאל בירנהק, שהמליצה לשנות את הכללים כך שגם עיתונאים פרילנסרים ובלוגרים יוכלו לקבל תעודה של לע"מ, בתנאים מסוימים.
באפריל 2019 החליטה הלשכה להרחיב את מעגל מקבלי תעודות הלשכה, ולהקל על עיתונאים מאתרי עיתונות מקוונת עצמאיים לקבל תעודות מטעמה.
השינוי חל בעקבות קמפיין רשת שהוביל אתר "המקום הכי חם בגיהנום".
הוועדה המייעצת שהוקמה בעקבות הקמפיין, המליצה לאפשר לעיתונאים שפועלים בפלטפורמות דיגיטליות לקבל תעודות בלי קשר להיקף החשיפה שלהם.
באפריל 2020 דחתה לשכת העיתונות את בקשתה של היבא מסאלחה, עיתונאית בחברת ההפקות "אל-ארז" מנצרת, לקבל תעודת לע"מ מסיבות ביטחוניות שלא נומקו.
כלילה מגן ואפרים לפיד, לשכת העיתונות הממשלתית - "הידיים" המסייעות ל"מוח" בדיפלומטיה הציבורית, קשר מס' 50 ,סתיו 2017
לשכת המצורעים הייתה לשכה בבית המקדש בה טבלו המצורעים לפני הבאת קורבנות טהרתם.
לשכה זו שכנה בעזרת הנשים, ובה היה בית טבילה.
המצורע העומד להיטהר בפתח העזרה בשער ניקנור היה טובל בבית הטבילה בטרם ישלים את טהרתו, ויביא את קורבנותיו.
בית הטבילה נקבע בעזרת הנשים בזווית הצפונית מערבית.
יש מי שמסביר בטעם הדבר, שקורבנות המצורע הם קדשי קדשים ושחיטתם בצפון, ועל כן המצורעים היו מגיעים לטבול ולהתכונן להבאת קורבנותיהם, ועשו זאת בצפון מערב בסמוך למקום שחיטת הקורבן בעזרה.
לשכת המצורעים נקראת כך משום שהמצורעים הבאים להיטהר היו טובלים במקווה שהיה שם, זאת, בטרם יכניסו את בהונותיהם לטהרה בשער ניקנור.
יש אומרים, שלא רק מצורעים טבלו שם אלא כל הנכנס לעזרה היה טובל שם, אפילו אם היה טהור.
אלא שבתחילה כשבנו את המקווה הועידו אותו לטבילת המצורעים, ועל כן נקראה הלשכה בשם זה.
רק לאחר מכן נקבע הסדר, שאף הטהורים הרוצים להיכנס לעזרה יטבלו שם.
יש מי שמסביר, שבלשכה זו היו המצורעים ממתינים לבוא הכהן המלווה אותם לשער ניקנור, שם היה סדר טהרה מיוחד למצורע להשלמת טהרתו.
עוד יש מי שכתב, שהמצורעים היו מבשלים בלשכה זו את קורבנותיהם.
לשכת העצים, דיר העצים או לשכת דיר העצים הייתה אחת מארבע הלשכות שהיו בעזרת הנשים בבית המקדש.
לשכה זו שימשה כמחסן העצים של בית המקדש.
בלשכת העצים היו כהנים בודקים את עצי המערכה הראויים לעלות למזבח, ומסלקים מהם עצים שנמצאו בהם תולעים, שהם פסולים למזבח.
בלשכה זו הורשו כהנים בעלי מומים לשרת, ויכלו לאכול מן הקרבנות יחד עם אחיהם הכהנים.
ויש אומרים שאורכה היה ארבעים אמה ממזרח למערב, ורוחבה – שלושים אמה מצפון לדרום, זאת, על פי האמור בנביא: "בארבעת מקצועות החצר חצרות קטורות ארבעים אורך ושלשים רוחב – מדה אחת לארבעתם".
לפי המתואר במשנה, אנשי בית שני היו משתחווים כנגד דיר העצים, ששם נגנז הארון, וכלשון המשנה: "של בית רבן גמליאל ושל בית רבי חנניה סגן הכהנים – היו משתחווים...
כנגד דיר העצים, שכן, מסורת בידם מאבותיהם ששם הארון נגנז".
עוד מצינו שאמרו חכמים בעניין גניזת הארון: "ארון בלשכת דיר העצים היה גנוז...
מעשה בכהן אחד שהיה מתעסק, וראה רצפה משונה מחברותיה, ובא והודיע את חבירו, ולא הספיק לגמור את הדבר עד שיצתה נשמתו, וידעו בייחוד ששם ארון גנוז...
אמר רבי חלבו: מתעסק בקרדומו היה.
תנא דבי רבי ישמעאל: שני כהנים בעלי מומין היו מתליעין בעצים, ונשמטה קרדומו של אחד מהם ונפלה שם – ויצתה אש ואכלתו".
זו דעת חכמים, אולם לפי ר' אליעזר הארון גלה לבבל, ולפי ר' יהודה בן לקיש הארון נגנז במקומו בקדש הקדשים.
לשכת הנזירים הייתה לשכה בבית המקדש, בה היה הנזיר משלים את נזירותו.
לשכה זו נמצאה בתחום עזרת נשים בקרן מזרחית דרומית, ושמשה את הנזירים המביאים את קורבנם בסיום ימי נזירותם.
שם היו הנזירים מבשלים את שלמיהם, מגלחים את שיער ראשם, ושורפים את השיער באש הבוערת תחת סיר הבישול של השלמים.
ככל ארבעת הלשכות שהיו בפינות עזרת הנשים – כך גם בלשכה זו לא היה גג, וכן הם עתידים להיות לעתיד לבוא, שכן נאמר בנביא: "ויוציאני אל החצר החיצונה, ויעבירני אל ארבעת מקצועי החצר...
בארבעת מקצועות החצר חצרות קטורות...", ואין קטורות אלא שאינן מקורות.
גודלה היה כארבעים אמה על ארבעים אמה, ויש אומרים שארכה היה ארבעים אמה ממזרח למערב ורוחבה שלושים אמה מצפון לדרום, על פי האמור בנביא – "בארבעת מקצועות החצר חצרות קטורות ארבעים אורך ושלשים רוחב מדה אחת לארבעתם".
כאמור לשכה זו הייתה בזווית דרומית מזרחית.
ככל ארבעת הלשכות שהיו בפינות עזרת הנשים, הייתה לשכה זו בתוך חצר עזרת נשים, כלומר בזווית הפנימית.
ויש מי שפירש שלשכות עזרת הנשים היו מחוץ לחצר.
לפי המתואר במשנה הקפידו לעשות בלשכת הנזירים כירת בישול מיוחדת, שלא תבוא לידי טומאה.
שכן, אבן כשלעצמה אינה מקבלת טומאה, אך אם האבן מטויחת בטיח היא מקבלת טומאה, וכאן בלשכת הנזירים, שהתורה הקפידה על טומאת הנזיר, הקפידו להכין כירה עשויה אבנים בלא טיח, ובכך אינה מקבלת טומאה.
ולשון המשנה: "זו הייתה כירת הנזירים שבירושלים שכנגד הסלע", והסבירו הפרשנים, שאבני הכירה בלשכת הנזירים הוצבו על סלע ההר בלא טיח, ולכן האבנים לא נטמאו.
לשכות כלי השיר היו זוג לשכות בעזרת הנשים שבבית המקדש, ובהן היו מאחסנים את כלי השיר לצורך שירת הלוויים.
על פי המשנה, שתי הלשכות לא היו בעזרת נשים עצמה, אלא מתחת לרצפת עזרת ישראל הגבוהה יותר, אך הפתחים שדרכם נכנסו ללשכות אלו היו בעזרת נשים, משני צדי המדרגות העולות לשער ניקנור.
מידותיהן של הלשכות לא נזכרו במפורש במשנה.
אך ככל הנראה גובהן היה כ-7.5 אמות, כמידת הפרשי הגובה בין מפלס עזרת נשים למפלס עזרת ישראל (מכיוון שהיו חמש עשרה מעלות בין עזרת נשים לעזרת ישראל וכל מדרגה הייתה בגובה חצי אמה).
אף על פי שהלשכות היו תחת רצפת עזרת ישראל, הן היו קדושות בקדושת עזרת נשים הפחותה, מכיוון שפתחן פנה לעזרת הנשים.
אך למרות זאת, גג הלשכות, שהיה חלק מרצפת העזרה, היה קדוש בקדושת העזרה.
לשכת הפרווה, לשכת בית הפרווה או בית הפרווה הייתה לשכה בחלקה הדרומי (לפי גרסה אחרת: הצפוני) של העזרה של בית המקדש השני.
בלשכת הפרווה מלחו את עורות הבהמות שהוקרבו, ועל גגה שכן מקווה טהרה, שבו היה טובל הכהן הגדול ביום הכיפורים.
המשנה במסכת מידות מציינת את מיקומה של הלשכה בצפון:
גרסה סותרת נמצאת בציטוט של משנה זו בתלמוד הבבלי:
גרסת התלמוד התקבלה על ידי המפרשים, כולל הרמב"ם, שקיבע אותה גם בנוסח המשנה שבפירוש המשנה שלו.
בעל תוספות יום טוב (בפירושו למשנה מידות ה, ג) שיער שזהו שיבוש שנגרם כתוצאה מכך שעיקר עבודת הקורבנות היא בצפון המקדש, ועל כן ייחסו בטעות (לדבריו) את הלשכות העוסקות בקורבנות, לצפון גם כן.
הוא תומך גם את יתדותיו בעובדה שגם בפרק הראשון של מסכת מידות, מפורטים תחילה השערים שבדרום; ואם כן גם כאן הגיונית יותר הגרסה "שבדרום" תחילה, גם אצלנו.
עם זאת, בכתבי היד המהימנים של המשנה (כולל, כאמור, כתב יד קאופמן), הגרסה היא 'שבצפון'.
בלשכה רוכזו העורות שהופשטו מן הקורבנות במהלך השבוע, ובה היו מולחים אותם כדי לשמרם ומחלקים אותם בין הכהנים בכל ערב שבת.
כך מספרת התוספתא (מנחות יג, ד):
"בראשונה היו מכניסין עורות קדשים ללשכת בית הפרווה, והיו מחלקין אותו בערבית לכל בית אב שבאותו היום, והיו גדולי כהונה באין ונוטלין אותן בזרוע.
התקינו שיהו מחלקין אותו בערבי שבת לכל משמר ומשמר, ועדיין היו גדולי כהונה באין ונוטלין אותן בזרוע.
עמדו בעלים והקדישום לשמים; אמרו: לא היו ימים מועטין עד שחיפו כהנים פני כל האולם בטבלאות של זהב...".
על גגה של הלשכה היה מקווה טהרה ("בית טבילה") לצורך הכהן הגדול, שהיה נחשב כחלק מן הקודש (העזרה).
כך, לא יכול היה הכהן הגדול לטבול בה לפני תחילת העבודה ביום הכיפורים, שכן היה עליו לטבול בטרם ייכנס לקודש.
שאר הטבילות (ארבע מתוך חמש) נערכו באותו מקווה.
אל בית הטבילה נכנס הכהן דרך מדרגות לולייניות שהחלו בלשכת המדיחין הסמוכה.
על השאלה מדוע לא היה הכהן נכנס ישירות מבית הפרווה, ענו המפרשים שתי תשובות אפשריות: א.
בלשכת הפרווה היה שורר ריח חריף עקב מליחת העורות שבמקום, ורצו למנוע זאת מן הכהן הגדול, שעבד מתוך צום וחוסר שינה; ב.
משום צניעות, מחשש פן יונף הסדין החוצץ בין הכהן הגדול ובין העם ויתגלה בעירומו, נכנס מדרך צדדית.
לפי דברי רב יוסף בתלמוד הבבלי, נקראה לשכת הפרווה על שם מכשף ("אמגוש") בשם זה.
על פי רבי מנחם המאירי, היה זה מכשף יהודי שחזר בתשובה ותרם מקווה זו הנקראת על שמו.
ר' עובדיה מברטנורא, בפירושו למשנה (מידות ה, ג), כתב: "אדם מכשף ששמו 'פרווה' בנה אותה לשכה על ידי מכשפוּת, ונקראת על שמו".
בתפארת ישראל מופיעה הדעה כי הייתה זו יצירה טכנולוגית שהסתייעה בחוק כלים שלובים על מנת להעלות את המים לקומה השנייה שם שכנה המקווה, בלא להפכם למים שאובים הפסולים למקווה.
ומכיוון שדבר זה היה נראה ככישוף, כונה בפי כל 'על שמו של מכשף'.
לדעת ר' שמעיה (בפירושו למסכת מידות, וכן סבר גם ה'תוספות יום טוב'), שלשכה זו נקראה על שם עורות הפרים שהיו מולחים בה, ורק בית הטבילה שעל גבה נקרא בשם 'פרוה' על שם המכשף שבנאו.
לדעתו של חוקר המקדש אלחנן אייבשיץ, השם פרווה מסמל בעיקרו את המשמעות של 'עור שעיר' (כמשמעות הידועה לנו של פרווה), כרמז לשימושה של הלשכה, למליחת עורות; עם זאת, יש בשם גם משום זכר למאורע ההיסטורי של אותו מכשף שחתר בעזרה, כמסורת הגאונים.
לשכת לאוטארו (בספרדית: Logia Lautaro) הייתה אגודת סתרים שנוסדה בלונדון בשנת 1797 בידי המהפכן הוונצואלני פרנסיסקו דה מירנדה (Miranda).
מטרת האגודה הייתה להביא לעצמאותה של אמריקה הלטינית.
האגודה קרויה על שמו של מנהיג המפוצ'ה בן המאה ה-16, לאוטארו, שהיה לסמל להתנגדות לכיבוש הספרדי בראשית מלחמת האראוקו, בצ'ילה.
הלשכה קיבלה השראתה והתבססה על הבונים החופשיים, אולם ככל הנראה לא נמנתה עליהם.
בראשית המאה ה-19 הוקמו אגודות משנה אזוריות בחלקים שונים של אמריקה הספרדית שמנו יחדיו כמה עשרות חברים.
בלשכה היו חברים מספר ממנהיגי העצמאות של אמריקה הספרדית, עליהם ניתן למנות את סימון בוליבר, חוסה דה סן מרטין ואת ברנרדו או'היגינס.
לשכת הפרסום הממשלתית (בקיצור: לפמ), עוסקת במתן שירותי פרסום לממשלת ישראל.