tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלדד הדני תיאר את בני משה כמי שחיים בשלום ובשלווה ושאין להם צורך בנשק, אך נראה שבאגדות שנפוצו בקרב יהודי מזרח אירופה נוספה להם תכונת הגבורה והכח הצבאי, והם זוהו עם היהודים האדומים שתוארו באגדות דווקא כלוחמים.
בני מקואנה הוא כדורגלן קונגולזי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת פ.ק.
יבלונץ, בהשאלה מפוליסיה ז'יטומיר, ובנבחרת הרפובליקה של קונגו.
בתחילת הקריירה שלו שיחק מקואנה בדיאבלה נויר, עמה זכה בגביע הקונגולזי.
בהמשך עבר לאקדמי SOAR מגינאה.
ב-19 באוקטובר 2020 חתם מקואנה במונפלייה מליגת העל הצרפתית.
ב-8 באוגוסט 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-2 לאולימפיק מרסיי במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2021/2022.
ב-11 באוקטובר 2018 ערך מקואנה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הרפובליקה של קונגו, בניצחון 3-1 על נבחרת ליבריה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2019.
בני מצווה היא סדרת טלוויזיה ישראלית לילדים ולנוער המשודרת בכאן חינוכית החל מ-26 בנובמבר 2023. הסדרה עוקבת אחר ילדים מהמגזר הדתי.
הסדרה חודשה לעונה שנייה ועלתה לאוויר ב-5 בינואר 2025. ב-30 בנובמבר 2025 החלה העונה השלישית.
וזכתה בסדרה הטובה לילדים לשנת 2024
אביתר (איתי בכור) וטוהר (נטע כרמלי) הם אח ואחות שנולדו באותו תאריך בהפרש של שנה.
מצבה הכלכלי של משפחתם בעייתי עקב קשיים של אביהם (עידו ברטל) בעבודתו, ולכן אימם (חן אמסלם-זגורי) מחליטה שמכיוון שאין להם מספיק כסף הם יחגגו בר-בת מצווה ביחד (בר מצווה ובת מצווה מחוברים).
באותו הזמן ספר התורה של בית הכנסת נגנב, ומובטחים 100,000 שקל למי שימצא אותו.
טוהר, אביתר, חבריהם ואחיהם יוצאים להרפתקה למציאת הספר כדי לזכות בפרס וכך לחגוג את בר-המצווה ואת בת-המצווה שלהם בנפרד.
משפחת אורן (ויהודית) פותחים מסעדת קובה שרגע לפני הפתיחה מתגלה כי השטח נרכש ועליהן לעזוב את המסעדה.
טוהר ויהודה בן דודה מוציאים את היומנים הסודים של סבא אליהו ז"ל ונחשפים לתעלומה מסתורית בחיפוש אחר מנורה עתיקה ומיוחדת.
הם יוצאים למסעי בילוש בעקבות הרמזים שהשאיר סבא אליהו בשכונת ילדותו בעמק רפאים.
הם נחושים למצוא את המנורה המסתורית ולהבין מה היא מסתירה.
אביתר (אביה) אורן (איתי בכור) – בנם הבכור של אריאל (עידו ברטל) וטליה (חן אמסלם-זגורי) ואחיהן של טוהר, אמיתי וליבי.
חוקר עם טוהר על ספר התורה כדי לקבל כסף להפרדת אירועי הבר/בת מצווה שלהם.
בעל להקה עם הלל ונעמי, הפסנתרן בלהקה שלהם.
טוהר אורן (נטע כרמלי) – אחותם של אביתר, אמיתי וליבי.
בהתחלה היא לא הסתדרה עם אביתר אך היא למדה להסתדר איתו במהלך העונה.
מאוהבת ביהלי בעונה הראשונה, ובעונה השנייה מאוהבת בעומר.
חוקרת עם אביתר על ספר התורה כדי לקבל כסף להפרדת אירועי הבר/בת מצווה שלהם.
בעונה 3 חוקרת יחד עם יהודה על מנורה מיוחדת שחיפש סבה אליהו.
אריאל אורן (עידו ברטל) – אב המשפחה.
אוהב עשבי תיבול וכל מיני דברים מהטבע.
מכנה את אביתר "פרח בר" ואת טוהר "פרח בר קוצני".
טליה אורן (חן אמסלם-זגורי) – אם המשפחה.
חולת ניקיון שלא אוהבת לראות שום דבר לא מסודר.
ליבי אורן (נגה חיטין) – אחותם של אביתר, טוהר ואמיתי.
אמיתי אורן (ירין אורון) – אחיהן של אביתר, טוהר וליבי.
גאון שעובד על הרבה מודלים.
סבא אליהו אלפסי (יעקב כהן - עונות 1-2; הילל כוכבי - עונה 3) – סבם של הילדים מצד אמא טליה.
לא אוהב את הרעיון שטוהר תעלה לתורה.
בצעירותו ניהל חקירה על האב-טיפוס של מנורת בית המקדש.
העונה השלישית מתרחשת לאחר פטירתו.
סבתא שולה אורן (שושה גורן) – סבתם של הילדים מצד אבא אריאל.
יש לה את התשובה לכל בעיה.
בעונה 2 פותחת את מסעדת "הקובה של סבתא שולה".
הרב עמיחי סדן (אסף פרי) – רב בית הכנסת.
התגלה כי הוא זה שגנב את ספר התורה ונכנס לכלא.
בעונה השנייה חוזר מהכלא ומקים גמ"ח בתור עבודות שירות.
שוקי (יואב לוי) – גבאי בית הכנסת.
אוהב מאוד פפאיות ורגיש מאוד.
אברהם דוידיאן (אברהם סלקטר) (עונה 1) – סופר סת"ם.
נוהג לבדוק כל חמש שנים את ספר התורה וידע על ניסיון כושל לגנוב את ספר התורה.
שומר על המפה המובילה אל אבן הברקת.
הרב יואל (מאיר תמם) (עונה 2) – רב בית הכנסת לאחר שהרב עמיחי סדן (אסף פרי) נכנס לכלא.
מחליט לבטל את שבוע התרומות של בית הכנסת ובסוף העונה מחליט לעזוב את בית הכנסת.
הלל שניאור ויצמן (איתמר פינטו) – חבר של אביתר ונעמי, המתופף בלהקה שלהם.
אביו לא נמצא בקשר איתו ועם אימו בשל סיבות כספיות.
אך בעונה השלישית יש ביניהן התרחקות של שנה.
נעמי קפלנסקי (טליה חיון) – חברה של אביתר והלל, הגיטריסטית בלהקה שלהם.
אך בעונה השלישית יש ביניהן התרחקות של שנה.והתקרבות מחדש.
תהילה סביון (נעמי לזר קינן) – חברה של טוהר ותמר ואחותה הצעירה של מוריה, נמצאת בתנועת הנוער "בני עקיבא" עם טוהר ותמר.
ההורים שלה גרושים ואבא שלה יצא בשאלה.
רוצה מאוד להתקבל לבית הספר "פלך".
אמה החורגת נועה בהריון בעונה השלישית.
תמר (שי לביא) (עונה 1-2) – חברה של טוהר ותהילה.
נמצאת ב"בני עקיבא" עם טוהר ותהילה.
אביתר מאוהב בה בזמן שהיא מאוהבת בהלל.
בעונה השנייה התגלה שעברה לרעננה וחוזרת בפרק 10.
יהלי אברהם ז'אן (גיא אחרק) – ילד הלומד בסדנת בן המצווה של רב בית הכנסת – הרב עמיחי.
אחיו הקטן של עמנואל ז'אן.
נויה (עלמה גרוס) – אחותו הקטנה של יוסי.
בעונה 2 פותחת איתו את ה"שייקיז".
בעונה 3 נקרא העסק בשם "פרי סטייל".
מיקה לוי-סביון (נטע רשף סגל) (עונות 2-3) – אחותן החורגת של תהילה ומוריה ואחותו הגדולה של דותן.
מתחברת לתהילה ובהמשך גם לחבורה.
בעונה השלישית אמה נועה בהריון.
עומר לוי (נבו רוזובסקי) (עונות 2-3) – בנה של שביט.
יהודה סרוסי (יהלי ווטסון) (עונה 3) - בן הדוד של טוהר, אביתר, אמיתי וליבי (בן אחותו של אריאל).
חוקר עם טוהר על האב-טיפוס של מנורת בית המקדש.
מוריה סביון (שחר חיון) – אחותה הגדולה של תהילה.
עובדת בחנות הפיצה ביחד עם יוסי ונויה.
בעונה השלישית אמה החורגת נועה בהריון.
רינת ויצמן (הילה סעדה) – אמו של הלל.
לא פגשה את בעלה הרבה שנים.
יוסי (עדן דניאל גבאי) – עובד בחנות הפיצה יחד עם מוריה ואחותו הקטנה נויה.
בעונה 2 פותח איתה את ה"שייקיז".
יהודית (לבנה פינקלשטיין) – חברתה של סבתא שולה.
בעונה 2 פותחת איתה את "הקובה של סבתא שולה".
אלעד סביון (רותם קינן) – אביהן של תהילה ומוריה.
בעונה 2 בזוגיות עם נועה ועובר לגור איתה.
ליהיא סביון (עדנה בליליוס) – אימן של תהילה ומוריה.
מלחיצה את בתה תהילה כדי להתקבל לבית הספר "פלך".
רבקה אנג'יר (חוה אורטמן) (עונה 1) – אשתו של יעקב.
מנהלת את "מוזיאון קהילת המדאן" יחד עם בעלה.
יעקב אנג'יר (עזרא דגן) – (עונה 1) בעלה של רבקה.
מנהל את "מוזיאון קהילת המדאן" יחד עם אשתו.
עמנואל ז'אן (אביתר עוזרי) – משפחתו תרמה את ספר התורה לבית הכנסת.
מתכוון לתגמל את מוצא הספר בסכום של 100,000 ש"ח.
בעונה 3 מחליט לעזוב את הארץ.
מלי קפלנסקי (דנה קבסה) – אימה של נעמי, רופאה מבריקה המצפה להישגים גבוהים מביתה החכמה.
חשבה שנעמי עדיין בחוג "מדענים צעירים" והתאכזבה שהיא עם הלהקה, אבל התרככה עם הנושא הזה.
בעונה 2 מופיעה יותר ודוחפת אותה לחוג "מוזיקאים צעירים".
מנסה להכחיש את עברה כמוזיקאית.
בעונה 3 פותחת סטודיו למוזיקה.
משה פנחסי (קובי מאור) (עונה 1) – שוטר שדרש מהילדים להפסיק בחקירה.
דניאל פישמן (אסף להב) – החבר מהכיתה של אמיתי.
עשה חרם על אמיתי ולא הזמין אותו למפגשים חברתיים אך ביום ההולדת של אמיתי הגיע עם מתנה בידו והתנצל.
נועה לוי-סביון (יפית אסולין) (עונות 2-3) – אמם החורגת של מוריה ותהילה ואמם הביולוגית של מיקה ודותן.
היא ואלעד עוברים לגור ביחד.
דותן לוי-סביון (שרון ברק) (עונות 2-3) – אחיה הקטן של מיקה.
מדען צעיר שמגדל בחדר שלו חוות נמלים וחרקים.
שמואל מרדכי יהודה (קווין רובין) (עונה 2-3) – המנכ"ל של חברת "בסטיאן אחזקות".
קונה את השטח עליו עומד מסעדת הקובה של המשפחה.
בן למשפחת יהודה וחלק משבט יהודה.
בעונה 3 ניסה להשיג את המנורה ונעצר.
מיכאל ויצמן (אורן כהן) (אורח בעונה 1, עונה 2) – אבא של הלל.
שביט לוי (מעיין וינשטוק) (עונה 2) – מנהלת עמותת "ירושלים ירוקה".
הייתה אמורה להפגין עם החבורה נגד הריסת גבעת המצפור, אך התברר ש"בסטיאן אחזקות" היא חלק מתורמות העמותה.
שירה (יעלי רוזנבליט) (עונה 2) – דודתו האהובה של הלל.
שומרת עליו בזמן שרינת לא בבית.
פרופ' גבריאל סימונסונוב (סימון) (דניאל סבג) (עונה 2-3) – חוקר להיסטוריה יהודית.
תמרה סימונסונוב (מאי מיכאלי) (עונה 2) – מנהלת חנות יודאיקה.
עוז פרי (עילאי זיזוב) (עונה 2) – תלמיד בחוג "מוזיקאים צעירים".
פנינה בלוך (עירית גידרון) (עונה 2) – מורה בחוג "מוזיקאים צעירים".
הייתה מורתה למוזיקה של מלי.
אלברטו (אברהם שלום לוי) (עונה 2) – אחד ממשתפי הפעולה של תמרה ופרופ' סימון.
אב בית במנזר וחלק מ"מסדר השושן הצחור".
יערה סרוסי (אלונה שטריקס) (עונה 3) – אחותו של יהודה, ילדת הסנדוויץ' והבוסית בפועל של הבית.
דוד סרוסי (בארי דביר) (עונה 3) – אחיו הצעיר של יהודה.
אביגיל סרוסי (ג'ייד דייכס וויקס) (עונה 3) – אמא של יהודה, דוד ויערה, אחותו של אריאל והבת של שולה.
עוברת לגור ליד משפחת אורן.
אסף סרוסי (אסף בן לולו) (עונה 3) - אבא של יהודה, דוד ויערה, בעלה של אביגיל.
יונה "יוצ'י" הלפרין (אורי גוב) (עונה 3) – ספרן בספרייה, עוקב אחרי טוהר ויהודה.
בנם של ישראל וימימה הלפרין.
ימימה הלפרין (רות לנדאו) (עונה 3) – אישה מוזרה קצת.
הבת של רחמים הלפרין ואשתו של ישראל הלפרין, מסתירה משהו.
היא ואליהו אלפסי בני דודים.
אסתר תורג'מן (עונה 3) – ציירת ובעלת גלריה לאומנות.
הכירה את אליהו אלפסי כשהיה ילד.
ישעיהו סבן (עונה 3) – גבאי בית הכנסת "שערי רחמים".
שלמה סבן (עונה 3) – רב בית הכנסת "שערי רחמים" בזמן שאלי חיפש את המנורה.
שלום אשכנזי (בני ליפשיץ) (עונה 3) – צורף שהתיך את המנורה.
אלינור (אלינור גילת) (עונה 3) - ילדה הלומדת גיטרה בסטודיו של מלי.
לביא (אהרון גילת) (עונה 3) - חברו לכיתה של אמיתי.
מספר הפרק(בסדרה)מספר הפרק(בעונה)שם הפרקתאריך שידור מקורי 11הגניבה26 בנובמבר 202322מבצע לילי27 בנובמבר 202333המעקב שהשתבש28 בנובמבר 202344הלל מתבלבל29 בנובמבר 202355הסופר המסתורי3 בדצמבר 202366רבקה אמנו ו...
בני סודקוב (נולד באוקטובר 1969) הוא מתמטיקאי ישראלי, המתמחה בתורת הגרפים ובקומבינטוריקה קיצונית והסתברותית.
הוא נולד בטביליסי, גאורגיה, והשלים את לימודי התואר הראשון שלו באוניברסיטת טביליסי ב-1990. לאחר עלייתו לישראל, השלים תואר שני בהצטיינות יתרה באוניברסיטת תל אביב בשנת 1993, ובשנת 1999 קיבל תואר דוקטור תחת הנחייתו של פרופ' נוגה אלון (זוכה פרס וולף).
משנת 1999 עד 2002, ביצע את פוסט הדוקטורט והחזיק בתואר פרס מחקר וובלן, תפקיד משותף בין אוניברסיטת פרינסטון והמכון למחקר מתקדם.
עד 2007, הוא היה פרופסור עוזר באוניברסיטת פרינסטון.
עד 2014, הוא היה פרופסור באוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס .
ביולי 2013, סודאקוב הצטרף ל- ETH ציריך כפרופסור מן המניין.
לסודקוב יש תחומי עניין רחבים בתחום הקומבינטוריקה, לאחר שכתב מאמרים על קומבינטוריקה קיצונית, תורת רמזי, יישומי קומבינטוריקה במדעי המחשב התאורטיים, גרפים אקראיים, מבנים אקראיים ומשחקי מיקום.
הוא נשא הרצאה מוזמנת בקונגרס הבינלאומי של מתמטיקאים בשנת 2010 בהיידראבאד, בנושא "קומבינטוריקה".
בשנת 2012, הוא הפך לעמית של האגודה האמריקאית למתמטיקה.
חברות באקדמיה האירופית בשנת 2019
מחקריו השפיעו רבות על התפתחות הקומבינטוריקה המודרנית, והוא נחשב לאחד המובילים בתחום זה.
בני סבטי (נולד ב-7 בפברואר 1972) הוא חוקר ישראלי, פרשן, ודובר משרד ראש הממשלה לענייני איראן.
סבטי נולד באיראן בשם בנימין ארמין סבטי.
אביו מיהדות המדאן ואימו מיהדות כורדיסטן שבעיר סננדג' שבכורדיסטן האיראנית.
כילד חווה את הימים שלפני המהפכה האיראנית.
לאחר המהפכה, שאירעה ב-1979, היה עד לפגיעה בזכויות נשים באיראן, ובכלל זה דיכוי אלים מצד אנשי ועדות המהפכה האסלאמית (שבשנת 2005 הוחלפו על ידי סיירת ההדרכה) כלפי נשים וגברים שלבושם לא היה צנוע דיו על פי אמות המידה של המשטר.
האלימות, לדבריו, הופנתה ביתר שאת כלפי אזרחים שזוהו כיהודים.
בגיל 12 נתפס ברחוב על ידי אנשי ועדות המהפכה האסלאמית בגלל שיערו הארוך, שנגזז על ידיהם באופן משפיל.
שנה לאחר מכן יצא אביו, שלא הסתיר את יהדותו, ממקום עבודתו, ונדרס בכוונה תחילה על ידי ג'יפ של אנשי המשטר, בגלל היותו מזוהה כמשת"פ של ישראל.
האב נותר בחיים, בניגוד לרבים אחרים, שמצאו את מותם באופן הזה.
בעקבות האירוע החליטה משפחת סבטי להימלט מאיראן.
בשנת 1986 מכרה משפחתו את מעט הרכוש שהיה להם, ובתחילת שנת 1987 ברחו מאיראן.
בסיוע מבריחים כורדים חצתה המשפחה בלילה חורפי את הגבול לפקיסטן, ולאחר מספר ימים הגיעה לישראל באמצעות דרכונים מזויפים.
סבטי הגיע לישראל עם משפחתו בפברואר 1987 ישירות למרכז קליטה במבשרת ציון.
לאחר כמה חודשים באולפן החל ללמוד בתיכון בויאר בירושלים.
עם סיום התיכון התגייס לשירות בצה"ל, הוצב ביחידה 8200 ושירת שם כשלושים שנה.
שימש ראש חטיבת האוסינט בשפה הפרסית ביחידה.
לאחר מכן עבר לתפקיד ראש מדור התחום המדיני של איראן בקריה.
תפקידו הצבאי האחרון היה הקמת גלי צה"ל בשפה הפרסית.
בשנת 2021 החל לעבוד כחוקר במדור איראן במכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS) ומנהל הפודקאסט "קולות מאיראן", היוצא מטעם המכון.
בנוסף, הוא משמש כפרשן לענייני איראן בערוץ 12, ועד לאחרונה שימש כחוקר במכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון (JISS).
היה ממובילי הקמת פלטפורמות דובר צה"ל בפרסית, שנועדו לפנות באופן ישיר לעם האיראני, דרך פתיחת חשבונות ברשתות המובילות באיראן טוויטר, טלגרם ואינסטגרם תחת השם צבא ההגנה לישראל.
יזם סדרת סרטונים שראש הממשלה בנימין נתניהו צילם והפיץ בניסיון להשפיע על דעת הקהל באיראן וכתב את תוכן הנאומים שנשא נתניהו במסגרתה.
סבטי מוזמן כמומחה לענייני איראן לתוכניות אקטואליה שונות.
בין היתר הופיע בתוכנית בשבע עם איילה חסון בכאן 11, בערוץ 14, בערוץ Tov ובערוץ I24 NEWS בתוכנית הערביסטים.
במסגרת מבצע עם כלביא שימש כפרשן מומחה לענייני איראן.
סבטי קרא לאיראנים לצאת נגד ההנהגה באיראן, לפעול להפלת המשטר, ולהגיע להסכם שלום עם ישראל.
בדצמבר 2025 פורסם כי בין 2023 לבין 2025 קיבל סבטי ממשרד ראש הממשלה תשלום של עשרות אלפי שקלים, במקביל להופעותיו בטלויזיה, עבור הפצת מסרים של ממשלת ישראל בתקשורת הזרה, בסוגיות הנוגעות למלחמה.
לצופים לא נמסר שבזמן שהופיע כמומחה בלתי תלוי קיבל בפועל תשלום מראש הממשלה.
בנוסף פעל בתקופה זו גם במסגרת עמותה שביצעה פעולות הסברה מטעם הממשלה.
מריאיון שהתקיים בראשית ינואר 2026 עלה שסבטי עבד בתקופה שקדמה לשנת 2023 בגוף ביטחוני שהוא חלק ממשרד ראש הממשלה.
סבטי נשוי לדוריס ואב לשלושה.
בני עקיבא היא תנועת נוער ציונית־דתית בין־לאומית, הדוגלת בערכי תורה ועבודה.
בני עקיבא בישראל היא תנועת הנוער המרכזית של הציבור הדתי לאומי בישראל ותנועת הנוער השלישית בגודלה במדינה.
מזכ"ל התנועה בישראל הוא יגאל קליין.
שמה של התנועה נגזר משמו של רבי עקיבא.
שמסמל הן את הגבורה היהודית והן את לימוד התורה.
השם הוצע על ידי אברהם קסטנבוים.
סמל התנועה מבטא את האתוס המרכזי שלה, "תורה ועבודה": לוחות הברית ולצדם עלי זית ושעורה ומעליהם חרמש וקלשון, על הלוח הימני כתובה האות ת', המסמלת את התורה, ועל הלוח השמאלי האות ע', המסמלת את העבודה.
המוטו ברוח זו המהווה אבן פינה באידאולוגיית התנועה הוא "קדש חייך בתורה וטהרם בעבודה", שנטבע על ידי שלמה זלמן שרגאי.
שמו של ביטאונה הרשמי הוא "זרעים", המבטא מצד אחד קשר לתורה (סדר זרעים הוא הסדר הראשון בסדרי המשנה) ומצד שני קשר לעבודת החקלאות.
הרב משה צבי נריה חיבר את המנון התנועה בשנת תרצ"ב 1932:
לאורך כעשרים שנה הושר השיר לפי הלחן של שיר החירות הגרמני־טירולי במנטובה בכבלים שחיבר (ומוכר גם כלחן של השיר הסובייטי "הגוורדיה הצעירה" , שהוא תרגום של שיר הפועלים הגרמני "לקראת זריחת השמש" המתבסס על הלחן של קנבלסברגר).
פרופסור העיד שהשיר הושר גם למנגינת שיר ההלל לקייזר ברברוסה "Der alte Barbarossa".
הלחן הוחלף בעקבות הערה של עובדת סוציאלית במחנה קיץ בשנת 1953 על כך שחברי התנועה עומדים דום כשהם שרים מנגינה גרמנית, קוימה תחרות ללחן חדש, הלחן שנבחר והושר לראשונה בטקס בסוכות אותה שנה, מוכר מאז כלחן ההמנון עד ימינו.
התנועה הוקמה בכ"ד אדר א' תרפ"ט (6 במרץ 1929), אך רק בל"ג בעומר באותה השנה עמד מספר החברים בתנועה על 80 אנשים, על כן הוחלט שיום זה יוגדר כמועד ההקמה הרשמי.
התנועה הוקמה בירושלים על ידי יחיאל אליאש, באותה עת בן 21, מנחם חרובי (חרובסקי) וגורמים נוספים מהפועל המזרחי כתנועת נוער דתית מעורבת לבנים ולבנות.
סמוך להקמתה הצטרף לתנועה הרב משה צבי נריה בעידודו הנלהב של רבו, הראי"ה קוק, שרחש חיבה עמוקה לתנועה.
לימים הפך הרב נריה לרב התנועה.
התחברותו של הרב נריה לבני עקיבא משכה את התנועה לכיוון התורני של הרב קוק והובילה, בהמשך, לייסוד ישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה בשנת 1939. הרב נריה חיבר את המנון התנועה ב־1932, ערך במשך שנים רבות את ביטאונה, "זרעים", וככלל, התווה את דרכה החינוכית־תורנית־אמונית.
בעבר היה לתנועה אופי חלוצי־התיישבותי, ומכאן הקשר שלה לקיבוץ הדתי.
עם הזמן חל שינוי בתפיסת עולמה של התנועה, בייחוד לאחר מלחמת ששת הימים, ויעד ההגשמה הורחב למושבים שיתופיים.
במקביל לכך הודגש בתנועה ערך ההתיישבות ביהודה והשומרון וחבל עזה, ולתנועה היה חלק מרכזי בהקמת ההתנחלויות בשטחים אלה.
השפעתן של ישיבת מרכז הרב ותנועת גוש אמונים על התנועה עלתה מאוד, וכך גם הכיוון הפוליטי של התנועה נמשך לכיוון הימין הדתי.
במועצה הארצית "עושים הגשמה" (שנת תשע"א) היה רוב במליאה הכללית שהתנועה תוכר כתנועה ימנית פוליטית.
במקביל הושם דגש בתנועה על לימוד תורה וחינוך, והשירות בנח"ל הפך לנפוץ פחות.
בעקבות הצלחתם של ישיבות ההסדר והמכינות הקדם צבאיות, המדרשות הגבוהות לבנות והשירות הלאומי, עבר במידה רבה המוקד בתנועה לאפיקים אלו.
עם זאת, בתחילת העשור השני של המאה ה־21, קבעה הוועידה הארצית של התנועה כי יש לחזור לדרכי ההגשמה דרך צוותי עשייה – נח"ל, נחשון, של"פ, יובל צב"מ ועוד.
במקביל הרחיבה הנהלת התנועה את המחלקה העוסקת בנושאי ההגשמה בגילאים הבוגרים.
בהמשך העשור הוקם מוסד המועצות הארציות של התנועה, שמטרתו לעסוק בנושאים אלו.
בשנות ה־80 התפצלה מבני עקיבא תנועת אריאל, בעקבות חילוקי דעות פנימיים בעניין עירוב הבנים והבנות.
בעקבות הפיצול הוקמו סניפי בני עקיבא עם הפרדה בין בנים לבנות.
לתנועה מתקבלים החל מכיתה ג' לחודש הכנה, ולאחר החודש הופכים לחלק ממשי מהתנועה.
לכל שכבת גיל מכיתה ג' עד כיתה ח' ישנו שם שבט, המשותף לכל החניכים בישראל ובעולם בני אותה שכבה.
שם השבט משתנה במוצאי השבת האחרונה של חודש הארגון של התנועה.
בעת קבלת השם החדש החניכים עוברים מחבריא א' לשלב הבא חבריא ב'.
החניכים בגילאים אלו מכונים חבריא א'.
במהלך כיתה ט', ב"שבת ארגון", ניתן לשכבת הגיל שם קבוע והחניכים עולים לחבריא ב'.
שם השבט זהה בכל הארץ והוא מלווה את הבוגרים לכל חייהם.
במסגרת חבריא ב' החניכים מגשימים את הערכים שספגו במשך שנותיהם בתנועה, לדוגמה, בפעילות הדרכה, של"פ (שמיניסטים לעיירות פיתוח), צב"מ או בצוותי נחשון וצוותי ההגשמה למיניהם.
ישנם סניפים שמתחילים את הפעילות משבט נבטים.
המעבר לשבט גבוה יותר מתבצע לאחר מערך פעולות הנקרא "חודש ארגון", המתקיים בכל הארץ במשך חודש חשוון, ובמהלכו עוסקים המדריכים והחניכים בפעילות דידקטית סביב נושא שנקבע על ידי ההנהלה הארצית.
גם ניקוי, צביעת הסניף וקישוטו באותו חודש סובבים סביב אותו נושא.
בסיום "חודש הארגון" מתקיימת "שבת ארגון" חגיגית (פרשת ויצא), בה החניכים משבט הרא"ה מציגים את הפעילות שהתבצעה במהלך החודש (מופע דגלנות/ת"סים).
בסוף חודש ארגון, נוהגים סניפי בני עקיבא לקיים הופעות חגיגיות שכוללות הצגה וריקודים.
עד שנת תשע"ה התקיימה שבת הארגון בשבת "פרשת תולדות", אך בשנה זו הוחלט לדחותה בשבוע כדי שגם החוגגים את חג הסיגד, שנערך בסוף חשוון, יוכלו להשתתף בחגיגות שבת הארגון.
במוצאי אותה שבת מתקיים טקס בו מתבצע המעבר לשבט הגבוה.
שיאו של טקס זה הוא מתן שם השבט הקבוע לחניכים העולים ל"חבריא ב'".
שם השבט החדש נקבע בידי המליאה של בני עקיבא, המתכנסת כשבוע קודם לכן.
הפעילות הקבועה בבני עקיבא נערכת במהלך השנה באמצע השבוע ובשבתות.
בדרך כלל במהלך השבוע נערכת פעולה או שתיים לחבריא א' בשעות אחר הצהריים, ואחת בשבת אחרי הצהריים.
בערב שבת נערכת פעולה קבועה, בדרך כלל, לחבריא ב'.
בתחילת הפעילות בשבת לחבריא א' מתבצע "מפקד", שבו מונים את מספר החניכים, שרים את המנון התנועה ומבצעים "מורלים".
לאורך השנה מתקיימים גם אירועי שיא לחברי התנועה.
בכלל זה נטיעות בט"ו בשבט ו"מסעות" בסוכות מסע של יום אחד ובפסח שאורכו כיומיים.
כמו כן, בקיץ מתקיימים מחנות קיץ כלל ארציים לפי שכבת גיל, המתחלקים לשלושה סבבים לפי תת־החלוקה לקבוצות מחוזות.
המחנות מתקיימים החל משבט נבטים ועד המחנה בשנה שבה השבט כבר קיבל את שמו, "מחנה סיירים".
כל סניף מנוהל בידי מרכז סניף הנקרא לרוב קומונר או קומנרית, אלו מתפקדים למעשה כמנהלי הפעילות בסניף ובידם הסמכות בכל האמור לענייני פנים סניפים.
בדרך כלל הקומונרית היא בת שירות לאומי ויש מעט קומונרים בנים.
המשמש בתפקיד הקומונר מתחלף על פי רוב כל שנה ולעיתים כל שנתיים.
בסניפים מסוימים מצוי גם רב סניפי, הנותן הדרכה תורנית והכוונה בסוגיות הקשורות לפעילות הסניף.
הקומונרים כפופים להנהלה מחוזית ומעליה ההנהלה הארצית שבראשה המזכ"ל.
החלטות חשובות לגבי דרכה ועמדותיה של התנועה מתקבלות על ידי המליאה התנועתית, הנקראת גם "הוועדה המתמדת", המורכבת מפעילים בתנועה לצד רבנים, מזכ"לים לשעבר, ואישי ציבור מהציונות הדתית.
בנוסף למליאה עורכת התנועה אחת לשלוש או ארבע שנים ועידה כללית שמטרתה לקבוע את אופי התנועה לשנים הקרובות.
בוועידה משתתפים נציגים מחבריא ב' של כל הסניפים בארץ ונציגים מהנהלת התנועה, ויחד הם קובעים החלטות הנוגעות לדרכה של התנועה בהתאם למצב בתנועה, בחברה ובמדינה.
הוועידה נותנת כוח רב לנוער עצמו לעצב את דמותה של התנועה, ומעמידה במבחן את יכולתם של בני הנוער לקיים את מה שהצביעו עליו.
על פי חוקת התנועה, ההחלטות המתקבלות לא יכולות לסתור את חוקי התורה, המדינה והתנועה.
בשנת הוועידה נערכות גם ועידות מקדימות בסניפים ובמחוזות המכונות "ועידות סניפים" ו"ועידות מחוזיות".
הוועידה האחרונה נערכה בחול המועד פסח תשפ"ה והיא הייתה הוועידה ה־25 במספרה.
בנוסף, נערכת גם מועצה ארצית אחת לארבע שנים אשר עוסקת בנושא ההגשמה בתנועה ובחבריא ב'.
המועצה שונה מהוועידה בכך שדנים בה בנושאים כלליים יותר.
בשנת תשע"א נערכה המועצה הראשונה שנקראה "עושים הגשמה".
במועצה הראשונה הוחלט על תגבור הפעילות ההגשמתית בחבריא ב', ועל הקמת מחלקה חדשה בהנהלת התנועה שתהיה ממונה על נושא ההגשמה.
בשנת תשע"ה נערכה המועצה השנייה שנשאה בשם "חיים בתנועה".
תנועה מעורבת – בדיעבד או לכתחילה
שאלת הפעילות המעורבת של בנים ובנות גם יחד עלתה מאז הקמתה.
ויכוחים רבים התנהלו בין רבנים ומנהיגים בציונות הדתית לגבי פעילות זו.
הפעם הראשונה שבה עלתה שאלה זו לדיון הייתה בוועידה השנייה של תנועת המזרחי, שבה הוחלט על הקמת שתי תנועות נוער: "בני ציון" לבנים ו"בנות ציון" לבנות.
עקב כך שרובם של בני הנוער הדתיים לאומיים באותה תקופה הלכו לתנועות נוער חילוניות (ביחוד בית"ר, שבה אף הארוחות היו כשרות), הוחלט לייסד תנועה מעורבת, על מנת שילכו לתנועת נוער עם ערכים דתיים.
מתנגד בולט לפעילות מעורבת הוא הרב שלמה אבינר, שבשנת 1980 פרסם את החוברת "חסד נעוריך" (שמאוחר יותר הורחבה לספר "גן נעול") לגבי חובת ההפרדה בין בנים לבנות בכל מקום שניתן (כולל בתנועת נוער).
מזכ"ל התנועה אמנון שפירא יצא נגד דעתו של הרב אבינר באגד אחר.
מצדד נוסף בהפרדה הוא הרב זלמן מלמד.
מן הצד השני של המתרס עומדים אנשי הקיבוץ הדתי ורבנים נוספים כמו הרב אליקים אלינסון והרב צפניה דרורי, רבה של קריית שמונה, שצידדו בפעילות מעורבת.
בהסכמתו לספר "קדושים תהיו" של הרב שמואל כץ כתב הרב משה צבי נריה, אחד ממקימי התנועה, שהתנועה קמה מעורבת אך פניה מועדות להפרדה מגדרית שתבוא כאשר הרמה הרוחנית תאפשר זאת.
לאחר מספר שנים חזר סניף "בין החומות" להיות סניף של תנועת בני עקיבא, במתכונת נפרדת.
בסניפים נוספים של בני עקיבא (בעיקר בהתנחלויות ויישובים אך גם באזורים עירוניים) הופרדה הפעילות בין בנים לבנות, אם כי ברוב המקרים לא לכדי סניפים נפרדים בהווייתם כדוגמת תנועת אריאל.
בזמנו של מוטי יוגב כמזכ"ל, בעקבות סניפים שרצו לעבור לתנועת אריאל, שבה יש הפרדה בין בנים לבנות, רבו הקולות שנתנו לגיטימציה לפעילות נפרדת, בין השאר על מנת להשאיר סניפים אלו בבני עקיבא.
כנגדם, נשמעו קולות המתנגדים להפרדת הסניפים, בהם קולו של הרב יובל שרלו שטען כי אין לחנך לאידיאל של חברה נפרדת, אלא ל"חברה צנועה ומעורבת לכתחילה", ואף הוציא בנושא חוברת במסגרת פרויקט "עצ"ה לדרך" (הנחלת ערכי הציונות הדתית לדור הבא) של תנועות נאמני תורה ועבודה והקיבוץ הדתי (יחד עם רן חורי).
גם בין המצדדים בהפרדה, רבים מקבלים את היתרו של הרב וינברג כהיתר שבדיעבד, וסבורים שכאשר האלטרנטיבה היחידה היא שהחניכים לא יבואו לתנועת נוער דתית, יש לקיים סניפים מעורבים.
בעמדה זאת צידד הרב משה צבי נריה.
גם במפעלים השונים יצרה התנועה מסגרות לסניפים נפרדים לצד המסגרות לסניפים המעורבים.
דוגמאות לסניפים נפרדים לחלוטין הם סניפי נצר אריאל – בעיר אריאל, של קהילת מפוני נצרים בראשות הרב ציון טוויל, סניף שילה – ביישוב שילה ובגבעות, מרום נווה ברמת גן (הקשור לישיבת ההסדר רמת גן ולרב יהושע שפירא), נוף איילון, וסניף "בין החומות".
בוועידה הארצית הכ"ד התקבלה החלטה שכל סניף החפץ בכך יוכל לצאת למפעלי התנועה במסלול נפרד.
סוגיית מגבלות האיסור "קול באישה ערווה" שנויה אף היא במחלוקת בקרב התנועה, ועולה לדיון בעיקר באירועים שונים או בשאלת קיומו של צוות הווי מעורב.
בתנועה קיימים בסך הכל למעלה מ־400 סניפים בישראל.
בתנועה קיימים שמונה מחוזות, כאשר כל מחוז אחראי על תפקוד הסניפים שבתחומו:
מחוז צפון – מונה 61 סניפים
מחוז חיפה – מונה 45 סניפים
מחוז דן – מונה 42 סניפים
מחוז ירושלים – מונה 65 סניפים
מחוז יהודה – מונה 49 סניפים
מחוז דרום – מונה 56 סניפים
מחוז מרכז – מונה 43 סניפים
מחוז שרון־שומרון – מונה 61 סניפים
מאז סוף העשור הראשון של המאה ה־21 שמה בני עקיבא דגש על חיזוק תחום הפעילות המעשית והחברתית ("הגשמה") בתנועה, בעיקר בשלב חבריא ב'.
להלן רשימה של מסגרות הגשמה ועשייה:
סניפי עדה – סניפי פעילות של התנועה הנמצאים בשכונות של העדה האתיופית ועוזרים בקליטת העולים בחברה.
שבט יובל – קבוצות פעילות לילדים בעלי צרכים מיוחדים, הן דתיים והן שאינם דתיים.
שבט יובל – קבוצת פעילות לילדים צעירים בעלי צרכים מיוחדים, בחלק מהסניפים שבהם ישנם חברי שבט יובל בגיל מבוגר.
של"פ – שותפים לעשייה פעילה – תוכנית בה נשלחים חברי התנועה השמיניסטים (תלמידי י"ב) לערי פריפריה ושכונות מצוקה על מנת לחזק את המקום ואת הנוער שבו.
פרויקט השחר – פרויקט שמפעילה התנועה שמטרתו פיתוח מנהיגות בקרב הנוער בקהילת ביתא ישראל.
יחדיו – פרויקט מנהיגות לנוער דובר רוסית.
צוותי נחשון – קבוצות הגשמה (מקיימת בפועל ובמעש את ערכי התנועה שעליהם חונכו).
הקבוצות נקראות גרעינים וסיסמתן היא "קבוצה לומדת ועושה".
לכל גרעין לימוד והתנדבות קבועים.
במסגרת הגרעינים יצאו גרעיני שנת שירות אשר עוסקים בעשייה חברתית במקביל ללימוד בישיבות ובמדרשות.
גרעיני יונתן – תוכנית מנהיגות לנוער משכונות פריפריה גאוגרפית וחברתית הפועלים לחיזוק האוכלוסייה על ידי התנדבות ועשייה.
הנהגת הנוער – קבוצה של מספר חברים מחבריא ב' בכל רחבי הארץ שמטרתה לארגן פרויקטים לחיזוק העשייה בקרב השכבות הבוגרות.
ישנה "הנהגה מחוזית" לרוב מחוזות התנועה, ואף "הנהגה ארצית" לחיזוק העשייה בכלל התנועה.
פרויקט דרור – תוכנית הקרויה ע"ש אל"ם דרור וינברג, אשר עוסקת בלימוד ובירור פנימי של סוגיות ציבוריות בחיי המדינה מנקודת מבט רוחנית, ופועלת בעשייה קבועה במסגרת "גרעיני דרור" בהקמת מועדניות, פעילות בבתי ספר, וסיוע בשכונות מצוקה.
במסגרת הפרויקט נשלחים מדריכי השכבה הבוגרת בחבריא א' (שבט הרא"ה) לסמינריון בנושא מנהיגותו של דרור.
סיירת תקשורת – קבוצה של מספר חברים מחבריא ב' שתפקידם לתעד את פעילויות התנועה ולפרסם כתבות ותוכן בנושאי התנועה, בין השאר בעלון התנועה, "זרעים".
רגבים – שבט לעולים לזרעים, לפני שבת ארגון.
אחידן – שבטים של עולים חדשים (שעדיין נמצאים במרכזי קליטה ועוד לא יודעים לדבר עברית).
"אחי" – היהודים באתיופיה הם בעצם האחים של כולנו, "דן" – שם השבט מ־12 השבטים שעל פי המסורת ממנו יצאו יהודי אתיופיה.
גרעיני נח"ל – חבורות המתגייסות יחד לשירות צבאי המשלב שירות קרבי (ולא קרבי לבעלי פרופיל נמוך) עם פרק משימה לאומית בחינוך ובחקלאות.
גרעיני משפחות – גרעינים של משפחות הפועלות לחיזוק ערכי התורה והעבודה של התנועה במספר ערים, כגון יהוד ובאר שבע (בדומה לגרעינים תורניים).
גרעיני שנת שירות – בני עקיבא מפעילה גרעיני שנת־שירות ברחבי הארץ בשיתוף עם תנועת הקיבוץ הדתי, בתחומים מגוונים.
כמו כן מפעילה גרעין שירות "תורה ועבודה" ברמת עמידר ברמת גן, בו הימים נחלקים לימי התנדבות וימים בהם הבנים הולכים לישיבת "אורות שאול" והבנות למדרשה על מנת ללמוד תורה.
מדרשת בני עקיבא – צוות של בנות שירות לאומי באגף חינוך והדרכה של בני עקיבא.
צוות זה בונה מערכים וסדנאות ומעביר אותם בכל רחבי הארץ.
כמו כן, התנועה מפתחת מסגרות הגשמה נוספות לבוגרי התנועה.
מדרשת בני עקיבא הוקמה בשנת ה'תשע"ג (2013), מתוך גישה שלפיה קיים צורך להקים גוף מקצועי בתנועה העוסק בבניית והעברת תכנים מקצועיים לחבריה, ובחיבור בין החינוך הפורמלי לבלתי פורמלי וייצור רצף חינוכי אחיד.
במדרשה פועלות בנות שירות לאומי.
בשנותיה הראשונות הוקצו למדרשה ארבעה תקני שירות לאומי, עד הוספתם של שניים נוספים בשנת ה'תשע"ה.
המדרשה פועלת כחלק ממחלקת תוכן בתנועה, ובראשה עומדת רותם עשוש, המנהלת את הפעילות השוטפת של המדרשה ומנחה את פעילותה מבחינה מקצועית.
בנות המדרשה פועלות בכמה מוקדים:
לימוד ובירור אישי וכללי – במדרשת הרובע, בסדנאות הכשרה מקצועיות, במפגשים עם אנשי ציבור ורבנים, בלימוד שבועי בחבורה ובלימוד עצמי.
בניית סדנאות לבתי ספר ותיכונים בנושאים הקשורים לבני עקיבא, כגון ציונות, חברות בבני עקיבא, הרב משה צבי נריה, העלייה לביריה, שיירת הל"ה ועוד.
בניית סדנאות מקצועיות והעברתם לצוותי הסניף – הדרכה, נחשון וארגון – ולסניפים, בנושאים כגון בניית מערך הדרכה, הצבת גבולות, קשר אישי, עבודת צוות ועוד.
בניית סיורים שונים סביב מעגל השנה, כגון סיור סליחות בעיר העתיקה וברובע היהודי בירושלים, סיור בהר הרצל סביב יום הזיכרון ויום העצמאות.
בניית אירועי תוכן להמונים המועברים לחניכי התנועה במסעות ובמחנות, כגון מסע פסח, מסע סוכות, נטיעות, העלייה לביריה, מחנות הקיץ ועוד.
צוות הווי בני עקיבא ירושלים
הייתה הלהקה הייצוגית של התנועה במחוז ירושלים, אשר ייצגה את התנועה בטקסים ובאירועים רשמיים, עד לפירוקה במהלך שנות ה־2000. הלהקה נוסדה בשנת 1984 על ידי המוזיקאי בוגר התנועה גלעד לרר.
חברי הלהקה – בנים ובנות, חניכים ומדריכים בתנועת בני עקיבא.
הלהקה הפכה במרוצת השנים מודל לחיקוי על ידי להקות ומקהלות נוער דתיות ברחבי הארץ, והיוותה השראה ל"מהפכה האומנותית הגדולה" של הציונות הדתית – מגמות האמנות בתיכון, מסגרות אקדמיות, גל אומנים חדשים וקבוצות יוצרות.
רפרטואר השירים כלל שירי ארץ ישראל, שירים ישראלים חדישים, שירים מן המקורות, שירי תנועה ושירים מקוריים פרי עטם של חברי הצוות.
במהלך שנות קיומה, הופיעה הלהקה במאות הופעות ברחבי הארץ בפני אוכלוסיות שונות במגוון רחב של אירועים ומגזרים – חברתיים וממלכתיים.
על דגלה חרתה: "תרבות המערב – אפשר גם אחרת!", תוך קריאה לתרבות ציונית־דתית־שורשית במיטבה, ועם זאת, מסר של אחדות, גשר וסובלנות.
הלהקה הוציאה ארבעה אלבומים: "מעט מן האור", "קשת בענן", "סגנון לאומי ואישי", "תמיד בתנועה".
צוות הווי בני עקיבא דן
היא הלהקה הייצוגית של התנועה במחוז המרכז, שהוקמה בקיץ 1988 על ידי בוגר התנועה מנחם ששון.
בלהקה חברים בגילאי 15 – 18 הפעילים בתנועה מסניפים ברחבי מחוז דן ומייצגים את התנועה בהופעותיהם השונות בישראל ובעולם.
עם ייסוד הלהקה, שמה לה ההנהלה מטרה כפולה של יכולת מקצועית בשירה, לצד ייצוג ערכי התנועה בבית ומחוצה לו.
הלהקה מעלה תוכנית הכוללת שירים משירי ארץ ישראל היפה, שירי להקות, שירי פולקלור ומסורת, לחנים מקוריים פרי עטם של חברי הלהקה ובוגרי התנועה.
מעבר להופעות והפעילות השוטפת של הלהקה, נטל צוות הווי פרויקטים ואירועים מיוחדים ובהם: סרט תדמית על הלהקה שהופק במסגרת המחלקה לתקשורת באוניברסיטת בר־אילן, ליווי קולי לזמרים ידועים בהם: דקלון, נתי לוי, צביקה פיק, והשתתפות בסרט גמר עלילתי בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה על שם סם שפיגל ("איך אתה בנקמות").
הלהקה הוציאה שני אלבומים: "שיר למילה" ו"ארץ אהבה ושלום".
זאת בשל התנגדות ההנהלה לעובדה שבצוות שרות גם נשים.
בתחילה עמדו בראש התנועה "קבוצות חברים", שפעלו ביחד בניהול התנועה, ולא כיהן מזכ"ל יחיד.
המזכ"ל הראשון של התנועה בפועל היה מתתיהו רוטנברג.
בשנים הבאות כיהנו מזכל"ים מתנועת הקיבוץ הדתי: יעקב דרורי (סעד); אברהם שטרן (עין הנצי"ב); ליפא אהרוני (סעד); ידידיה כהן (סעד), שלמה סמסון (שלוחות); אמנון שפירא (טירת צבי); יוחנן בן־יעקב (כפר־עציון); יהושע (שייע) אלטמן (כפר־עציון).
בשנים 1990–1993 כיהן הרב אברהם ליפשיץ, לשעבר ראש האולפנית בטבריה וראש מנהל החינוך הממלכתי דתי.
בשנים 1994–1996 כיהן אלחנן גלט, לימים מנכ"ל המשרד לשירותי דת ומרכז ישיבות בני עקיבא.
בשנים 1997–2000 כיהן הרב ד"ר יונה גודמן, לימים ראש תחום אמוני במכללת אורות ופעיל במהו"ת עם נפגעי טרור המנהל החינוכי של מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא, וראש המכון לחינוך במכללת אורות ישראל.
הרב ד"ר יונה הוא חבר מועצת החמ"ד.
בשנים 2000–2003 כיהן מרדכי (מוטי) יוגב, לשעבר מפקד חטיבת אפרים וראש מטה אוגדת עזה סגן ראש מועצה אזורית בנימין ולימים חבר הכנסת.
בשנים 2004–2006 כיהן איתן מור יוסף, לאחר פרישתו ניהל את בית הספר היסודי בקיבוץ לביא שבגליל התחתון למשך שנתיים.
בשנים 2006–2011 כיהן הרב בני נכטיילר, שלפני מינויו לתפקיד זה היה ראש ישיבת בני עקיבא פרחי אהרון בקריית שמואל, חיפה ובישיבת בני עקיבא רעננה, ומשמש כמנהל מרחב במרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא.
בשנים 2011–2016 כיהן דני הירשברג כמזכ"ל.
בעבר שימש כרכז מחוז ירושלים, כראש מחלקת כוח אדם וכסגן מזכ"ל התנועה.
בשנים 2016–2022 כיהן יאיר שחל, ששימש בעבר בתפקידים שונים בתנועה, בין השאר כרכז מחוז דרום וכראש מחלקת מפעלים.
בקיץ 2022 החל לכהן יגאל קליין, בעברו שימש כרכז הדרכה של מחוז ירושלים, ראש מחלקת ההדרכה הארצית של התנועה, ובשנתיים וחצי שלפני כניסתו לתפקיד שימש כסמזכ"ל החינוך בתנועה.
בשבת ארגון, חניכי שבט הרא"ה עוברים להיות בקבוצת "חבריא ב'" ומקבלים במוצאי השבת שם קבוע חדש לשבט שלהם הנשמר בסודיות עד אז.
לפני כל החלטה של שם שבט חדש נערכים דיונים והצבעות.
השם החדש יהיה לרוב בעל משמעות המשקפת את ערכי התנועה וחזונה.
בשנים האחרונות ניתנו שמות גם בעקבות אירועים משמעותיים, למשל "רפאל" בזמן מגפת הקורונה, ו"רעים" בעקבות אירועי הטבח שהתרחשו בעת טבח שבעה באוקטובר בתוך קיבוץ רעים ובסביבתו.
בשנת תשפ"ה ניתן לשבט החדש השם "חיים" לזכר חייהם של גיבורים רבים שנפלו במלחמת חרבות ברזל שהתרחשה באותה השנה, במשמעות הביטוי "עם ישראל חי", ועל שם הרב חיים דרוקמן אשר כיהן כיושב ראש מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא וכחבר ההנהלה הארצית של התנועה והלך לעולמו בשנת תשפ"ג.
בני עקיבא מפעילה בתפוצות תנועת בת בשם בני עקיבא העולמית אשר בין מטרותיה בניית מנהיגות יהודית צעירה בקהילות בתפוצות, עידוד עלייה לארץ ישראל ומניעת התבוללות.
עיקר הפעילות מתבצעת על ידי שליחים מהארץ, אך השאיפה היא שאת הפעילות יובילו בני הנוער או הסטודנטים בוגרי התנועה העולמית.
למרות השם המשותף תנועת בני עקיבא העולמית איננה קשורה בקשר ישיר לבני עקיבא ישראל ואינה מחויבת להחלטותיה, ולעיתים אף מתגלים חילוקי דעות בין מנהיגי התנועות.
הקשר העיקרי בין התנועות נעשה בפגישת עדכון חודשית בין המזכ"לים שלהן.
תנועת הבוגרים של בני עקיבא
תנועת הבוגרים של בני עקיבא נמצאת כעת בהקמה ובהתפתחות מתמדת.
תנועת הבוגרים כוללת למעלה מ־20 גרעיני סטודנטים ושבעה גרעיני משפחות.
בוועידה ה־14 של בני עקיבא שהתקיימה ב־1979 הוחלט בין השאר, כי "תוקם מסגרת חברתית חדשה בבני־עקיבא, המיועדת לבוגרים לאחר שירות לאומי המזדהים עם דרכה החלוצית של התנועה.
מסגרת זו תיקרא חבריא ד'… חבריא ד' תשאף להגשמה עצמית ותפעל לשימוש רעיון 'חבורת ההגשמה' על פי יעדים שיוצגו על ידי ההנהלה הארצית".
מאז החלטות הוועידה נעשו ניסיונות רבים לייצר מסגרת אשר תאגד את כל בוגרי התנועה ודרכה יצאו להגשים את ערכיה כקבוצות, כמו שהיה בימיה הראשונים של התנועה.
בעקבות שינויים שעברה בני עקיבא במהלך השנים, הרעיון נזנח.
בתחילת שנות האלפיים, החליטו כמה זוגות צעירים שהיו בעלי תפקידים בבני עקיבא ל"התיישב" בעיר יהוד, וכך למעשה החזירו את "ההגשמה" לתנועה.
לאחר מכן בנ"ע בשיתוף עם עמותת "בת עמי" יצרו מסגרת שירות לאומי בבת ים לבוגרות התנועה, הבנות השתלבו בפעילות חברתית קהילתית בעיר ובכל יצרו את מסגרת "גרעיני השירות החברתיים" מאז הוקמו עוד מספר לא מבוטל של גרעיני שירות לאומי, בשכונות מצוקה רבות ברחבי הארץ.
בשנת 2007, הקימו כ־11 מבוגרי התנועה, בנים ובנות, את גרעין הש"ש (שנת שירות) הראשון בתנועה.
הש"ש פועל בעיר רמת גן.
גרעיני הש"ש והשירות הלאומי מהווים את החוט המקשר בין חניכי תנועת הנוער, לתנועת הבוגרים.
רבים מבין בוגרי המסגרות הנ"ל ממשיכים לקחת חלק הן בתנועת הנוער והן בהקמתה של תנועת הבוגרים, על ידי השתלבות בגרעינים השונים.
בשנת 2009 הקימו כמה מבוגרי התנועה גרעין סטודנטים בבר־אילן.
הגרעין הוקם מתוך מטרה ליצור חבורה סביב שיח משמעותי שמוביל לעשייה ותרומה של הגרעין היכן שיבחרו חבריו.
מאז התפתחו והתרחבו כפרי הסטודנטים לפעילות בכל רחבי הארץ: אריאל, באר שבע, ירושלים (4 כפרים), לוד (4 כפרים), נתיבות, עכו, ערד, קריית שמונה, רחובות ועוד.
בנימין חי קצובר (נולד בתש"ז, 1947) הוא איש ציבור ישראלי, ממקימי גוש אמונים וממנהיגי ציבור המתנחלים.
לשעבר ראש המועצה האזורית שומרון, מראשי מועצת יש"ע ומועמד מפלגת התחיה לכנסת, והיו"ר הראשון של ועד מתיישבי השומרון.
קצובר נולד ליונתן וברכה קצובר בכפר אברהם שבפתח תקווה, הצעיר מבין שלושה אחים.
לאחר סיום שירותו הצבאי למד מתמטיקה וכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בהיותו סטודנט באוניברסיטה ראה מודעה הקוראת לסייע להתיישבות המתחדשת בחברון, שיצאה לדרך בט"ו בניסן תשכ"ח, 1968, בליל הסדר שנערך במלון פארק בחברון, אירוע הנחשב למכונן בתולדות ההתנחלות ביהודה ושומרון.
באותו ליל סדר מפורסם קצובר לא השתתף, אך הצטרף אל יושבי המלון במהלך חול המועד.
לאחר מכן הועבר יחד עם משתתפים נוספים שבחרו להשתקע בחברון למתחם הממשל הצבאי בעיר.
במהלך השהות במקום נשא לאשה את חברתו בינה, עולה חדשה ממרוקו ותושבת דימונה.
חתונתם התקיימה בחצר בניין הממשל הצבאי (באורווה המנדטורית).
הייתה זו החתונה הראשונה של יהודים שחזרו לשבת בחברון.
בני הזוג גרו בבניין הממשל הצבאי במשך כשנתיים, במהלכן נולדו שני ילדיהם הראשונים.
כאשר הוקמה קריית ארבע עבר הזוג הצעיר מחברון לשם.
קצובר הקים יחד עם מנחם פליקס את גרעין אלון מורה, הגרעין הראשון להקמת יישוב יהודי בשומרון.
הגרעין, שהיה חלק מגוש אמונים, ארגן שבעה ניסיונות להקמת יישוב בשומרון, חלקם בתחנת הרכבת בסבסטיה, אשר פונו.
בניסיון העלייה השמיני הגיעו להסכמה עם ממשלת רבין על התיישבות במחנה הצבאי קדום, אשר הפכה לימים ליישוב קדומים.
ניסיון נוסף להקמת היישוב אלון מורה נעשה על גבעות טרשים שרשומות על שם תושבי כפר רוג'ייב ממזרח לשכם.
יישוב זה פונה בעקבות החלטת בג"ץ שאסרה שימוש בקרקעות, שהופקעו מתושבים פלסטינים לצרכים צבאיים, על מנת להקים עליהן התנחלות אזרחית.
לאחר פשרה בה היו מעורבים אריאל שרון, שר החקלאות, והמשפטנית פליאה אלבק הוקם בשנת 1980 היישוב אלון מורה, בשיפוליו הדרומיים של הר כביר צפונית לגבעות רוג'יב.
בבחירות לכנסת השתים עשרה היה המועמד השישי ברשימת מפלגת התחיה לכנסת, אך היא זכתה בשלושה מנדטים בלבד והוא לא נבחר לכנסת.
לרשימה חסרו 34 קולות בלבד לקבל את המנדט הרביעי.
לאחר ששני ח"כים התפטרו מן הכנסת, היה קצובר הבא בתור ברשימה וקיווה כי בחירות חוזרות שנערכו בשתי קלפיות ברמת גן ובני ברק ב-15 באפריל 1991 יביאו לכניסתו לכנסת.
ב-5 בספטמבר 1988 נפצע קשה בתאונת דרכים, ואז הוסף לשמו השם "חי" כסגולה להבראתו.
בין השנים 1981-1993 כיהן כראש המועצה האזורית שומרון.
היה פעיל בתנועת התחיה, וכיום פעיל בתנועת "תקומה".
בשנת 2008 נתמנה ליו"ר ועד מתיישבי השומרון.
מתגורר באלון מורה, ועוסק בהדרכת קבוצות באתר הר כביר - מצפה לונץ, ומשלב בסיור את סיפור חידוש היישוב היהודי בשומרון.
קצובר נשוי לבינה ולהם חמש בנות ושני בנים, בהם הבמאית מנורה חזני.
אחיו, צבי, כיהן כראש המועצה המקומית קריית ארבע.
לאורך השנים הדגיש קצובר כי תפיסת עולמו ניזונה ממערכת הערכים היהודית ומתורת ישראל, וכי מערכות הערכים האוניברסליות-מודרניות בעיניו משניות לה.
בהתאם לכך, עם שחרור חבלי יהודה ושומרון במלחמת ששת הימים, חש כי עובדת היותם ריקים מיהודים אינה יכולה להניח לו, מתוך תפיסת עולם היונקת מציווי התורה על הארץ, וההיסטוריה היהודית הרבה בחבלי ארץ אלה.
מתוך תפיסת עולם אמונית-דתית כי שחרור חבלי ארץ אלה הם אירוע שיש לו גם משמעות ניסית, הרי שעל העם היהודי לשוב ולהתיישב ולחדש ימי חבלי ארץ אלה כקדם.
קצובר סיפר כי מפעל ההתיישבות בשומרון שהיה ממוביליו, יצא לדרך מתוך כאב על היות הרי השומרון ריקים מיהודים, וכי השורשים של העם היהודי הנטועים עמוק בשומרון בכלל ובמרחבי שכם בפרט, הם שהניעו אותו במפעל חייו שהחל כנגד כל הסיכויים.
לדבריו ההבטחה התנ"כית לאברהם אבינו כי הארץ תינתן לזרעו, עומדת לנו מדורי דורות ומחייבת אותנו לפעול.
כבר בשנות ה-70 בעקבות פגישות עם אנשי רוח וסופרים כעמוס עוז וא.
יהושע הגיע קצובר לדעה כי "ההומניזם המערבי...
הוא דת אלילית אלטרנטיבית ליהדות" וכי כל מערכת ערכים שאינה נשענת על "האמונה והזהות היהודית" אינה יכולה לגבש את העם היהודי "שבמוקדם או במאוחר יפתח מנגנוני דחיה כלפי ערכים זרים".
בינואר 2012 הביע את דעתו על הדמוקרטיה הישראלית במצבה הנוכחי: .
קצובר נימק את עמדתו בטענה כי .
עם זאת קצובר אינו תומך במדינת הלכה אלא ש.
ב-2018 הגיש תביעת דיבה נגד שידורי קשת לאחר שתוכנית הסאטירה "ארץ נהדרת" הציגה את תמונתו כשלידה הכיתוב: "סבא פוגרום".
ב-5 בינואר 2020 דחה בית משפט השלום בתל אביב את תביעתו בנימוק שעל רקע התבטאויותיו של קצובר, אין המערכון מהווה לשון הרע והוא חוסה תחת חופש הביטוי.
קצובר ערער לבית המשפט המחוזי בתל אביב, וזה ב-4 במרץ 2021 קיבל את ערעורו, קבע שהפרסום המדובר אינו נכנס לגדר סאטירה ומהווה הוצאת דיבה, וחייב בעקבות כך את "שידורי קשת" לפצותו ב-50,000 ש"ח.
בקשת רשות ערעור של "שידורי קשת" נדחתה.
לדברי קצובר, המערכון האמור מהווה חלק ממתווה קבוע של הפיכת הימין למשיסה.
ולפיכך החליט לצאת למאבק זה על אף שבתחילה התלבט רבות אם לעשות זאת.
זאת בשל ההכרה בחשיבות שבבלימת התופעה בה הלשון המשולחת כלפי אנשי ימין היא חסרת כל רסן, כדבריו.
את הסכום שקיבל החליט לתרום.
קצובר הגיש תביעת דיבה נוספת, בסך 300,000 ש"ח, נגד העיתונאי אמנון אברמוביץ' והעיתון "ידיעות אחרונות", על שפרסמו מידע לא נכון בעניינו.
ב-24 במאי 2022 התביעה נדחתה, וקצובר חויב לשלם הוצאות משפט בסך 25,000 ש"ח.
בערעור לבית המשפט המחוזי מרכז קיבל בית המשפט ב-31 בינואר 2023 את עמדתו של קצובר, וחייב את אברמוביץ' לפצות את קצובר ב-15,000 ש"ח והוצאות משפט בסך 5,000 ש"ח.
הסכום הנמוך שנפסק לו נומק בהתבטאויותיו החריפות של קצובר שנאמרו בעבר ובעקבות הסרת המאמר במהירות יחסית מהאתר.
בני עצמון (כונה גם עַצְמוֹנָה) היה מושב עובדים והתנחלות בגוש קטיף שברצועת עזה, כשלושה ק"מ מצפון לרפיח, שפונה כחלק מתוכנית ההתנתקות.
המושב השתייך לארגון יישובי "אמנה", ונשא אופי דתי בעיקר ברוח ישיבת הר המור.
באופן בלתי רשמי, אך נפוץ ומקובל, נקרא היישוב "עצמונה", כשם היישוב עצמונה בסיני שעל שמו נקרא.
אולם בשל הנוהג שלא לתת שמות זהים לאלה של יישובים שפונו או ננטשו נקרא שמו הרשמי "בני עצמון".
היישוב בראשיתו היה מושב שיתופי, אך עבר תהליך הפרטה, שעל פיו השתייכו חלק מהמשפחות לאגודה הקהילתית, וכ-30 משפחות ביישוב השתייכו למסגרת השיתופית.
היישוב מנה בשיאו כ-95 משפחות, ובהן למעלה מ-700 נפשות.
ביישוב פעל סניף של תנועת הנוער אריאל.
במשק השיתופי היה שטח של למעלה מ-5,000 דונם גידולי שדה בחבל הבשור, 12 דונם של לולי תרנגולי הודו והודונים, רפת, חברת בנייה ומשתלת עצמונה.
היישוב עצמונה עלה על הקרקע בסיני ב-20 במרץ 1979 בתגובה להסכמי קמפ דייוויד.
היישוב הוקם תחילה סמוך לכניסה ליישוב חרובית, ולאחר כחודש הועתק 5 ק"מ מערבה.
במסגרת הנסיגה מסיני על פי הסכם השלום עם מצרים, פונו תושבי עצמונה מבתיהם שבסיני, ביום כ"ו בניסן תשמ"ב (19 באפריל 1982).
עוד באותו לילה, הגיעו ליישוב מורג ושוכנו במבנים ריקים בו.
כעבור חודשיים וחצי, עקב הצפיפות במקום, עברו אנשי עצמונה ביום י"ד בתמוז תשמ"ב (5 ביולי 1982) להיאחזות הנח"ל בדולח, שפונתה לשם כך על ידי הצבא ואוזרחה.
כעבור כמה חודשים, לאחר החגים, עברו שוב אנשי עצמונה, למחנה הצבאי שליו, שם שהו כארבע שנים, והמקום קיבל את השם "מצפה עצמונה".
בכ"ג אדר תשמ"ז התיישבו ישיבת קבע בנקודה שנקראה קודם לכן קטיף ז', ועתה קיבלה את השם בני עצמון.
עוד קודם לכן, באוקטובר 1986 התקיים טקס חנוכת היישובים בדולח ועצמונה (בני עצמון), בנוכחות השר דוד לוי.
בבני עצמון הייתה מערכת חינוך ענפה אשר כללה מעונות, גנים, תלמוד תורה אזורי לבנים ולבנות בו למדו כ־550 תלמידים.
ביישוב פעלה המכינה קדם-צבאית עצם בה למדו כמדי שנה כ־150 תלמידים לפני גיוסם לצה"ל.
את המכינה הקים וניהל הרב רפי פרץ.
מספר מפעלים היו במקום אשר סיפקו תעסוקה לתושבי היישוב והאזור.
משתלת עציצים ופרחים "משתלת עצמונה" לצמחי בית, שהייתה השנייה בגודלה בישראל, מפעל לייצור חומרי ניקוי, מפעל לייצור תכריכים ומחצבת חול גדולה.
ליישוב השיתופי, היה שטח של יותר מ־50,000 דונם של (50 קמ"ר) של גידולי שדה בחבל הבשור 12 דונם (12,000 מ"ר) של לולים, אסם, וחברת בנייה.
ככל יישובי גוש קטיף, גם בני עצמון פונה במסגרת תוכנית ההתנתקות שעליה החליטה ממשלת ישראל בשנת 2004. היישוב, שדגל בממלכתיות ונחשב ליישוב של "ישיבות הקו" פונה בשקט וללא התנגדות, אף לא פאסיבית.
המכינה הקדם צבאית שביישוב פונתה אף היא ללא כל התנגדות, לאחר טקס בהשתתפות אלוף פיקוד דרום דן הראל וקצינים בכירים נוספים שהוזמנו במיוחד לפינוי.
אחרי הפינוי התפצלה הקהילה לשתי קבוצות: 65 משפחות שיצרו לעצמן פתרון עצמאי זמני במסגרת "עיר האמונה" סמוך לנתיבות וקבוצה של 30 משפחות שעברה למושב יתד בחבל שלום במטרה להקים בעתיד יישוב חדש בחולות חלוצה המרוחקים קילומטרים ספורים.
ב-12 במרץ 2006 עברו מפוני עיר האמונה לשומריה שנבחר על ידם ונרכש עבורם על ידי מנהלת סל"ע, שם השתקעו במסגרת בניית יישוב הקבע שלהם, כחלק מתוכנית כוללת להגדלת ההתיישבות באזור מזרח חבל לכיש.
בנובמבר 2010 נכנסו ראשוני התושבים השוהים באתר הזמני ביתד לבתי הקבע ביישוב נווה.
בדצמבר 2012 נכנסו ראשוני המתיישבים בשומריה למבני הקבע במקום.
בשנת 2011 פעל על הריסות היישוב, מחנה אימונים של הג'יהאד האסלאמי ממנו בוצעו שיגורים רבים של קסאמים ופצמרי"ם לעבר ישראל.
במפות טופוגרפיות של המרכז למיפוי ישראל מופיע האתר כך: "בְּנֵי עַצְמוֹן (הרוס)".
בגוגל מפות יש הפניה לאתר, אך אין כיתוב עם שם היישוב.
בנימין (בני) פלד (18 באפריל 1928 – 13 ביולי 2002) היה מפקד חיל האוויר הישראלי בשנים 1973–1977, בתקופת מלחמת יום הכיפורים ומבצע אנטבה.
בני פלד נולד בשם בנימין וידנפלד בתל אביב.
אביו, אריה וידנפלד, היה בן למשפחה שהגיעה בעלייה הראשונה מרומניה והתיישבה בראש פינה.
האב עבד במחלקת העבודות הציבוריות של ממשלת המנדט ובין השאר היה אחראי להקמת שדות תעופה.
אמו, יונה וידנפלד לבית גורפינקל, עלתה לארץ ישראל מפולין בשנת 1925. פלד היה הבכור והיו לו אחות ואח.
פלד למד בבית הספר אחד העם ובגימנסיה הרצליה, בין השאר אצל שאול טשרניחובסקי, יהודה בורלא וצבי נשרי שחינכו אותו לציונות ולדמוקרטיות.
בתום לימודיו עשה שנת שירות באיילת השחר כנהג המשמר הנע של משטרת היישובים העבריים בגליל העליון.
לאחר מכן החל ללמוד הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון, ושירת בארגון ההגנה בגדוד 22 של חטיבת כרמלי, בין השאר השתתף בשמירה על המובלעת היהודית באזור המרכז המסחרי הישן בחיפה.
אחת מהפעולות שהוטלו עליו הייתה לבצע פעולת תגמול כתגובה על פגיעה בסוחרים יהודים ולרצוח אזרחים ערבים.
החוליה בה נטל חלק ירתה בשני עוברי אורח ערבים והרגה אחד מהם.
לאחר מכן הועבר למשימות שמירה על קו הדר הכרמל ובית התעשייה.
בתחילת 1948 התנדב לשירות האוויר, סיים את קורס מכונאי המטוסים הראשון בבה"ט 2 (לימים בח"א 21), עסק בהרכבת מטוסי אוסטר ובקליטת מטוסי אוויה S-199 מצ'כוסלובקיה.
בשנת 1949 התנדב לקורס טיס מס' 2, שנערך במחנה סירקין, וסיים אותו בהצטיינות.
במסגרת תפקידו הטיס מטוסי ספיטפייר ומוסטנג בטייסת 101 (טייסת הקרב הראשונה), ונבחר להיות בין שני טייסי הסילון הראשונים על המטאור.
פלד הקים עם מנחם בר את טייסת 117 (טייסת הסילון הראשונה) ואף הקים ופיקד על טייסת 113 ועל טייסת 101 במבצע קדש.
ב-1954 בחר את מטוס האוראגן וב-1956 בחר את מטוס המיסטר, אותם הביא מצרפת בטיסה.
ב-2 בנובמבר 1956 נפגע מטוס המיסטר שהטיס פלד במבצע קדש מאש נ"מ מצרית בראס נצרני על-יד שארם א-שייך, והוא נחלץ ממנו באמצעות כיסא המפלט, ובכך היה לטייס הראשון בחיל האוויר שעשה זאת.
פלד הסתתר במדבר עד שחולץ באמצעות מטוס פייפר, במבצע עליו קיבל טייס הפייפר אברהם גרינבוים את עיטור העוז.
ב-1958 עבר למטה החיל וכיהן כראש מדור אימונים אוויריים במקביל ללימודי הנדסה אווירונאוטית בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון אותם סיים ב-1962. ביוני 1962 מונה לראש ענף אמצעי לחימה במטה חיל האוויר.
בעקבות חשיפת טילים בליסטיים במצעד יום המהפכה במצרים ביולי 1962, מונה ב-1963 על ידי מפקד חיל האוויר עזר ויצמן לעמוד בראש צוות ייעודי שהופקד על המערך המבצעי המקביל בישראל (כנף 2), הצוות נשלח לצרפת לחברת דאסו, לפיתוח המענה, ביחידה שהוקמה בפלמחים.
במאי 1964 מונה למפקד בסיס חצור, תפקיד שאותו מילא במהלך מלחמת ששת הימים.
לאחר המלחמה מונה למפקד מחלקת האוויר, ועם הנהגת דרגת תת-אלוף ביולי 1968 היה ממקבליה.
בשנים 1969 עד 1971 כיהן כמשנה למנכ"ל התעשייה האווירית ועסק בבחינת המטוסים שעתידים היו להיקלט בחיל.
באוגוסט 1971 חזר לכהן כראש מחלקת אוויר וב־10 במאי 1973 מונה למפקד חיל האוויר, והחליף את מרדכי (מוטי) הוד.
פלד פיקד על חיל האוויר ב-1973 במלחמת יום הכיפורים.
בערב יום הכיפורים כינס פלד את בכירי חיל האוויר ואמר להם שמבחינתו הולכת להיות מלחמה, אולם הדברים לא חלחלו לפקודיו.
בבוקר יום הכיפורים היה חיל האוויר ערוך לתקיפה מקיפה של מערכי טילי נ"מ ושדות תעופה במצרים ובסוריה, אך לא ניתן אישור של הדרג המדיני לפעולה זו.
בתחילת המלחמה הזניק פלד את כל מטוסי החייל לאוויר, בניגוד למסורת המבצעית של חיל האוויר, שבה מזניקים את מטוסי היירוט שבכוננות ורק אחר כך מזניקים עוד מטוסי יירוט, בהתאם לצורך.
בימים הראשונים עסק החיל באינטנסיביות במתן סיוע לכוחות הקרקע, שהיו במצוקה קשה בימי הלחימה הראשונים.
פעילות זו צמצמה את פעילות החיל בתקיפת חילות האוויר ומערכי הטילים של האויב.
ב-11 הימים הראשונים של המלחמה לא השיג החיל עליונות אווירית באזור תעלת סואץ ותרומתו למלחמה בחזית המצרית לא הייתה משמעותית.
לטענת פרופ' אורי בר-יוסף, הציג פלד לרמטכ"ל נתונים שגויים על מספר המטוסים הכשירים של חיל האוויר ועל מספר המטוסים הנדרשים, באופן שהציג תמונה שחורה מהמצב האמיתי, כדי ללחוץ לכיוון של צליחה מידית של התעלה.
על פי טענת בר-יוסף, דיווחיו הדאיגו את הרמטכ"ל והדרג המדיני שנטו בעקבות זאת להסכים להפסקת אש מידית.
עם השיפור במצבם של כוחות היבשה, ולאחר פגיעה של החיל בבסיסים של טילי הנ"מ, החל חיל האוויר בתקיפות של שדות תעופה ומטרות תשתית בעומק מצרים ובעומק סוריה, וסייעה בפגיעה קשה בצבא המצרי ממערב לתעלה.
כחצי שנה מתום המלחמה, בטקס לכבוד שובם של הטייסים שנפלו בשבי, נשא פלד נאום לפקודיו בו טבע את המשפט – "את המנגינה הזאת אי אפשר להפסיק", סא"ל עודד פלדמן, ראש ענף תרבות וחינוך בחיל האוויר, לקח מטפורה זו כבסיס לשירו "מוכרחים להמשיך לנגן".
על הטענות למחדל של חיל האוויר במלחמת יום הכיפורים אמר פלד: "לא היה מחדל.
ביולי 1976 עמד פלד בראש חיל האוויר שביצע חלק מרכזי במבצע אנטבה.
פלד נמנה עם אלה שטענו נחרצות כנגד כניעה למחבלים ודחפו לפעולה צבאית, בהם יקותיאל אדם, דן שומרון, אהוד ברק, מוקי בצר, עידו אמבר ויוני נתניהו.
לאחר שנדחתה תוכניתו להצנחת כוח באוגנדה, העלה את הרעיון לנחות באנטבה באמצעות מטוסים מסוג הרקולס, ובהם כוח קומנדו ולשחרר את החטופים.
תוכניתו של בני פלד, שהתנגד לאפשרות הכניעה לדרישות החוטפים, הוצגה לרמטכ"ל ושר הביטחון.
על אף שהרמטכ"ל מוטה גור הגדיר אותה כ"שרלטנית", תוכנית זו היא שאושרה ובוצעה בסופו של דבר.
בחודש אוקטובר 1977 סיים פלד את שירותו בצה"ל, ומסר את הפיקוד על חיל האוויר לדוד עברי.
ב-1978 התמנה לנשיא חברת אלביט על ידי דן טולקובסקי ועוזיה גליל לאחר שנקלעה למצב קשה, ומילא תפקיד זה עד 1985. בהמשך כיהן כנשיא אלסינט וחילץ אותה מפשיטת רגל.
בשנת 1985 זכה פלד בפרס התעשייה בקטגוריית האלקטרוניקה.
פלד נפטר בביתו שברמת השרון לאחר מחלת ריאות קשה שנבעה מעישון.
ביומו האחרון נפרד מבני משפחתו ואמר להם שיש בסלון הבית פעמון שקיבל כשהיה מפקד חיל האוויר, וביקש שכשימות, ייצאו החוצה, יצלצלו בפעמון ויקראו: "מת משוגע שחשב שהיהודים מסוגלים להקים מדינה".
היה נשוי לברטה (שנפטרה לפניו) ונולדו להם שלושה ילדים: יורם, שרה ואיל.
יורם ואיל המשיכו את דרכו כטייסי קרב בחיל האוויר: יורם פלד פיקד באמצע שנות ה-80 על טייסת 101 ובכך היה לראשון בחיל האוויר המפקד כדור שני על טייסת.
בספרו ימים של חשבון פרש את השקפת עולמו ודעותיו.
לדעתו המושג "ישראלי" הוא מושג ריק מתוכן כי אינו מוזכר בספר החוקים של מדינת ישראל ואין לו הגדרה משפטית.
הצביע על סתירה בין מגילת העצמאות לבין המצב בפועל בנושא השוויון בכך שחלק מאזרחי המדינה היהודים לא מכירים בסמכותה של מדינת ישראל ובחוקיה.
פלד הגיע לעימות עם הרב שלמה גורן ערב מלחמת ששת הימים כאשר הרב גורן אמר שאובדן מדינת ישראל לא יביא לאובדן העם היהודי בעוד פלד טען שעם ישראל לא ישרוד בלי מדינת ישראל.
פלד היה בעד חוקה למדינה, חוקה שתפריד בין דת למדינה כך שכל האזרחים יהיו שווים ללא הבדל דת גזע ומין.
בברכה לשנת 2000 כתב: "...שתימחק מהמילון ומהתודעה שלנו שאיפת הציונות כפי שהגדיר הקונגרס הראשון בבזל ב-1897 ונשארה תקפה עד עצם היום הזה: 'לרכוש מקלט בטוח על פי משפט גלוי לעם היהודי בארץ ישראל'.
אני רוצה שהגדרה זו של תחום מושב יהודי בגבולות מוכרים ובטוחים על ידי נותני חסות וכסף תימחק, ובמקום תבוא הגדרה התואמת את רעיון מדינת היהודים של הרצל, והיא: לכונן מדינת יהודים בארץ ישראל, על ידי אותם יהודים שמאסו בחיי הגלות ודיירות משנה, ומוכנים לתת את חייהם בעדה".
בְּנֵי ציּוֹן הוא מושב (כפר שיתופי) שהוקם בשנת 1947 באזור השרון כ-4.5 ק"מ מצפון לרעננה וראשוני בתיו כ-1 ק"מ ממערב לכביש 4, גובל ביישובים בצרה וחרוצים.
מבחינה מוניציפלית שייך הכפר למועצה אזורית חוף השרון.
המושב נקרא תחילה "גבעות רעננה", ונקרא אחרי כן "בני ציון" על שם מסדר בני ציון בארצות הברית שסייע בהקמתו.
בני ציון עלה על הקרקע ב-27 במרץ 1947. הוא הוקם על ידי מחלקת המעמד הבינוני של הסוכנות היהודית ומועצת החקלאות הפרטית – איגוד שריכז חקלאים פרטיים שעד אז עבדו אדמות חכורות ובקשו נקודת קבע משלהם.
אדמות היישוב, כ-750 דונם קרקע באזור "גבעות רעננה", ליד המושבה רעננה, נקנו על ידי מסדר בני ציון, הסוכנות היהודית והקרן הקיימת הקימו את התשתית לכפר, חפרו באר מים, מחנה צריפים למגורים (על הגבעה בה נמצאת היום בריכת השחייה), חדר נשק להגנה מפני ערביי הסביבה, בריכה לאגירת מי גשמים ושני אוהלים.
התארגנה קבוצת מתיישבים ראשונה שמנתה 15 משפחות ונקבע מועד העלייה לקרקע.
בין המתיישבים האלה היו חקלאים פרטיים, חיילים יהודים משוחררי הצבא הבריטי שחלקם היו גם בשבי הגרמני, חיילי הבריגדה וניצולי השואה.
טקס העלייה על הקרקע התקיים ברוב עם, כאשר נציגי המוסדות השונים בארץ, אורחים מההסתדרות הציונית בארצות הברית, בראשותו של הרב אבא הלל סילבר ואורחים ממסדר בני ציון הגיעו לטקס.
נישאו ברכות ואיחולי הצלחה על ידי הנציגים השונים וכאשר נשמע רעש רכבי החיילים הבריטים, אמר הרב סילבר: "הם, האנגלים ילכו מכאן ואתם תישארו – כי לכם ניתנה הארץ".
חברת רסקו בנתה את בתי המתיישבים ואת מבני הציבור.
מסדר בני ציון בראשותו של הריס לוין ליוו את הקמת המושב לאורך כל הדרך ובהתאם לכל הצרכים.
עם הזמן, נוספו קבוצות נוספות של מתיישבים במושב, נסלל כביש במקום דרך החול שהמכוניות שקעו בה, נפתח בית ספר לילדים בבית מגורים והוחל בבניית "בית דבורה", הבניין הראשון של בית הספר.
הוקמה צרכנייה, הוקם מחסן תערובת והוקמה בריכת המים הקבועה.
בשנים הראשונות סבל הכפר ממחסור במים וביוני 1953 נחנך במקום מפעל מים חדש שסיפק כ-250 מ"ק לשעה.
בשנת 1949 הוקמה בסמוך מעברת עולים, שנקראה לאחר מכן כפר חרוצים.
העולים החדשים עבדו בפרדסי הסביבה וגם במשקי המושב.