tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתי הולדתם של פול ורלן, ז'אן-פרנסואה פילאטר דה רוזייה, אנדרה שוורץ-בארט, גוסטב קהן, גבריאל פיירנה, שארל פטר (Pêtre) ואנטואן שארל לואי דה לאסאל.
בית האופרה שנבנה בסגנון נאו-קלאסי עם השפעה טוסקנית.
בית האופרה הוא הוותיק ביותר בצרפת שעודנו פעיל ואחד הוותיקים באירופה.
המקום שימש כאתר הוצאה להורג באמצעות גיליוטינה בתקופת המהפכה הצרפתית.
כיכר העירייה המוקפת על ידי מבנים נאו-קלאסיים, עבודתו של הארכיטקט הצרפתי ז'אק-פרנסואה בלונדל.
בית המשפט (לשעבר ארמון המושלים), ששימש את הסעודה של מץ, שבה נפגש המרקיז דה לה פאייט עם המרקיז של רופק ועם הדוכס של גלואקסטר כדי לתמוך במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
תחנת הרכבת המרכזית ומשרד הדואר המרכזי שנבנו על ידי הארכיטקט הגרמני יוּרגן קרוֹגר.
ארמון המושלים (לשעבר מפקדת הקומנדו) בסגנון נאו-רנסאנסי פלמי שנבנה בידי האדריכלים הגרמנים שונהלס ושטוֹלטרפוֹת.
שער הגרמנים מן המאה ה-13, שהוא כיום טירת הגשרים מימי הביניים היחידה בצרפת.
השער היה חלק גורלי בהגנה על העיר מפני המצור של 1552–1553.
הריסות הביצורים העתיקים של מץ מהעת העתיקה ועד המאה ה-18, וביצוריה הנוכחיים של מץ מן המאות ה-19 וה-20.
מבצר קֱלוּ, המכונה בצרפת גם "הגיהנום של קֱלוּ" , אשר שימש את הגרמנים כמרכז למעצרם וחקירתם של חברי תנועת ההתנגדות הצרפתית במהלך מלחמת העולם השנייה.
אנדרטת הזיכרון של מץ, המציגה פסל של אם הנושאת את גופת בנה המת.
מצ'יסטה (מאיטלקית "Maciste") הוא שמה של דמות בדיונית בקולנוע האיטלקי.
מצ'יסטה מתואר כאדם רב-און, בדומה להרקולס, המבצע מעללים שבן אנוש רגיל אינו מסוגל להם.
מצ'יסטה הופיע בעשרות סרטים שתיארו את מעלליו, רובם סרטים באיכות נמוכה מסוג "חרבות וסנדלים", המתרחשים, כביכול, בתקופה הקלאסית.
הסרט הראשון בו הופיע מצ'יסטה הוא הסרט האילם הקלאסי "כביריה" משנת 1914. הצלחת הסרט הובילה ליצירת עשרים ושבעה סרטים אילמים בהם הופיע מצ'יסטה בגילומו של ברתולומאו פגאנו.
בשנות ה-60 החל גל נוסף של סרטי מצ'יסטה.
בסך הכול כיכבה דמותו של מצ'יסטה ב-52 סרטים.
דמותו של מצ'יסטה הופיעה לראשונה בסרט האילם האיטלקי "כביריה" ב-1914. המשורר והלאומן האיטלקי גבריאלה ד'אנונציו, שהיה התסריטאי, טען כי המציא את השם "מצ'יסטה" בעקבות רמזים בתרבות הקלאסית כי זהו כינוי להרקולס, ואכן בתרבות היוונית הקלאסית ישנם שמות דומים המשמשים ככינויים להרקולס.
סרט זה, מ-1914, היה סיפורו של עבד המציל נסיכה רומית מבני קרתגו הרשעים, שזממו להקריבה למולך.
ד'אנונציו ביסס את עלילת הסרט ואת התסריט באופן רופף על הסיפור "שלמבו" מאת גוסטב פלובר.
הסרט היווה תבנית לפיה נוצרו יתר סרטי מצ'יסטה, שעלילתם הבסיסית עסקה לרוב בשליטים רודנים המעורבים בסוג כלשהו של טקס מאגי לאל מרושע, ומשתמשים לשם כך באישה נאה, שאותה יש להציל.
מצ'יסטה הוא האדם החזק באופן על-טבעי שחש להציל את האישה, ולעיתים להשיב את הממלכה לידי השליט האמיתי, ממנו הפקיע הנבל את השלטון.
ברוב הסרטים יש סצנה המתארת ריקוד בטן.
חלק מן הסרטים מציגים את דמותה של מלכה מרושעת החושקת במצ'יסטה.
סרטים אלו התרחשו במקומות שונים בעולם העתיק, ממונגוליה ועד פרו, ממצרים העתיקה ועד האימפריה הרומית.
לעיתים התרחשו הסרטים אף בזמנים מאוחרים יותר, ואף בעולם המודרני, כאשר מוצאו הקרתגני של מצ'יסטה לא מנע ממנו להופיע בכל זמן היסטורי שבו התרחשה עלילת הסרט.
השחקן ששיחק את מצ'יסטה בסרט "כביריה", ברתולומאו פגאנו, שיחק ב-26 סרטים אילמים שנעשו בכיכובו בהתבסס על דמותו של מצ'יסטה, בתקופה שבין 1915 ל-1926. דמותו של מצ'יסטה בגילומו של פגאנו יכלה להופיע בכל מקום ובכל זמן.
ואכן, הסרטים שנעשו בתקופת מלחמת העולם הראשונה נשאו אופי תעמולתי, ומצ'יסטה הופיע בהם כחייל.
הסרטים מהתקופה שלאחר המלחמה שבו לעולם הפנטסיה, אך לעיתים נשאו אופי ריאלי יותר.
מצ'יסטה תואר אף כמשתתף באולימפיאדה המודרנית.
עם זאת, בכל מקום נותר אופיו עקבי - הוא היה גיבור עממי, בעל כוח על-אנושי בדומה להרקולס, הנלחם ברשע ובעריצות, בדמות אצולה מושחתת ומלוכה רודנית.
תחייתו של מצ'יסטה בשנות ה-60
דמותו של מצ'יסטה זכתה לתחייה קולנועית בשנות ה-60. בשנת 1958 הפיק מפיק איטלקי סרט בשם "הרקולס" בכיכובו של שרירן אמריקני בשם סטיב ריבס.
הסרט נרכש להפצה בארצות הברית תמורת 35,000 דולר על ידי המפיק ג'וזף אי.
לווין, והיה ללהיט בלתי צפוי שהכניס פי כמה וכמה מהשקעתו של לוויין.
הצלחה בלתי צפויה זו הביאה לפריחת תעשיית דרמות איטלקיות בכיכובם של שרירנים אמריקנים בנושאים מיתולוגיים או קלאסיים.
מצ'יסטה כיכב ב-25 מסרטים אלו.
מצ'יסטה לא נשא לאומיות או מוצא מוגדר, ומקור כוחו האדיר לא הוסבר מעולם.
כמו כן הופיע מצ'יסטה בסרטים בזמנים שונים בין רומא העתיקה למאה ה-18. סוג זה של סרטי "חרבות וסנדלים" פרח במשך כשש שנים, עד לעליית מערבוני הספגטי, שניצלו את משאבי האולפנים האיטלקים.
סרטים מסוג זה נקראו סרטי ניצול והיו חלק מתופעה תרבותית רחבה של תרבות שוליים אירופית המיובאת לארצות הברית, בניסיון ליצור רווח מסרטים בנושאים או בסגנון שאולפני הסרטים הממסדיים האמריקאים סירבו לגעת בהם.
כאשר הופצו הסרטים בארצות הברית, לא הופיע בכותרתם השם מצ'יסטה, שלא היה מוכר לצופה האמריקאי.
הגיבורים נקראו "שמשון", "גוליית", "הרקולס", "אטלס" או "קולוסוס".
חלק מהסרטים לא הוקרנו בבתי הקולנוע בארצות הברית, אלא שודרו בטלוויזיה האמריקנית כחלק מעסקאות חבילה, בסדרה בשם "בניו של הרקולס" ששודרה בימי שבת אחר הצהריים.
מספר שרירנים איטלקים שיחקו את מצ'יסטה, אך הוא קשור במיוחד בשמו של האמריקאי מרק פורסט, ששיחק בשבעה מהסרטים.
שחקנים אחרים ששיחקו את הדמות כוללים את גורדון סקוט, גורדון מיטשל, קירק מוריס, סמסון ברק, אלן סטיל, ריצ'רד לויד, רנאטו רוסיני ופרנק גורדון.
דמותו של מצ'יסטה, שנוצרה על ידי הלאומן ד'אנונציו, דורשת עיון בהקשר לזמנה ולתקופתה.
מצ'יסטה של ד'אנונציו משקף תפיסה קולוניאליסטית של איש המערב הנלחם כנגד הברברים האוריינטלים המנוונים, כשם שהכיבוש האיטלקי בלוב ובמזרח אפריקה התיימר לעשות.
מצ'יסטה, על אף שהיה קרתגני בעצמו, ייצג את הדמות האידיאלית של היליד.
הוא היה עבד צפון אפריקני שתשוקתו הייתה להתאחד ולהיטיב עם אדונו הרומי.
אך דמותו של השרירן מצ'יסטה קיבלה נפח מעבר להקשר ההיסטורי המסוים, והשפיעה על יוצרי סרטים באירופה ובארצות הברית.
הסרטים היוו באופן כללי חלק מתרבות סרטי הניצול שפרחה בשנות ה-60 ושנות ה-70 ועל אף שנחשבה בזמנה לתרבות שוליים ירודה במיוחד, זכתה לעדנה בשנות ה-2000 ולהכרה כסוגה קולנועית מן השורה, המכונה אף "פאראסינימה".
גם בישראל הוקרנו סרטי מצ'יסטה וזכו להצלחה, במיוחד בבתי קולנוע שהקרינו סרטי ניצול, מצ'יסטות, מערבוני ספגטי, סרטי קראטה מהמזרח הרחוק ופורנוגרפיה רכה.
בתי קולנוע אלו, כקולנוע מרכז בתל אביב ואוריון בחיפה, היוו מקור משיכה לנוער.
מצ'יסטה מופיע בשירו של ברי סחרוף "כמה יוסי" בשורה "בהצגה יומית, טרזן מנצח את מצ'יסטה".
הצלחת הסרטים הובילה את יזם הספרות הזולה אורי שלגי מהוצאת רמדור להזמין מגלעד מורג, שכתב עבורו את סדרת "פטריק קים" בכינוי "ברט ויטפורד", סדרת ספרי "מצ'יסטה" שהייתה אמורה ללכת בעקבות עלילות הסרטים.
הסדרה כללה שישה ספרים, שפורסמו תחת שם העט ג'אוקומו ברטלי, ויצאו לאור בין השנים 1964–1969.
מצ'טה הוא סרט אמריקאי משנת 2010 מסוגות ניצול ופעולה שהופק, נכתב ובוים על ידי רוברט רודריגז.
בסרט מככבים דני טרחו, ג'סיקה אלבה, דון ג'ונסון, רוברט דה נירו וסטיבן סיגל לצד שחקנים נוספים.
הסרט יצא לאקרנים ב-1 באוקטובר 2010 בארצות הברית וזכה בעיקר לביקורות חיוביות.
"מצ'טה" מבוסס על קדימון מזויף שהופיע בפרויקט "גריינדהאוס" של רודריגז וקוונטין טרנטינו בשנת 2007. במסגרת הפרויקט כל אחד מהשניים הפיק סרט באורך מלא מז'אנר סרטי ניצול, ושניהם הוקרנו יחדיו לפי מסורת בתי קולנוע אמריקאים באמצע המאה ה-20 שנהגו להקרין יחדיו סרטים מסוג זה.
כדי לחזק את חוויית הז'אנר הקולנועי הזה, שולבו בין הסרטים מספר קדימונים "פיקטיבים" לסרטים שאותם כביכול אולם הקולנוע מציג.
תוכני הקדימונים התאימו גם הם לז'אנר הניצול והבי מובי אותם חיקו טרנטינו ורודריגז, והם נוצרו על ידי מספר במאים.
רודריגז עצמו כתב את הקדימון למצ'טה, שהציג את עיקר העלילה, והוא שולב רק בגרסה האירופית המורחבת של "גרינדהאוס", ומאוחר יותר גם בהוצאת ה-DVD של הסרט פלאנט טרור, שהיה חלקו העיקרי של רודריגז בפרויקט.
לאחר שהקדימון זכה לפופולריות רבה, רודריגז החליט להפיק סרט באורך מלא שיהווה הרחבה לקדימון.
הסרט ממשיך את חיקוי ז'אנר הבי מוביז וסרטי ניצול בגרינדהאוס, ואף כולל קטעי צילום ממנו.
בהתחלה הודיע רודריגז שהסרט יצורף כבונוס לדי וי די של "פלאנט טרור", אך לבסוף הסרט יצא לבתי הקולנוע.
דני טרחו ומספר שחקנים אחרים המופיעים בסרט, גילמו בקדימון את אותן דמויות.
בתחילת הסרט הסוכן הפדרלי המכונה "מצ'טה" פורץ לביתו של ראש ארגון פשע בשם טורס (סטיבן סיגל) למרות שמפקדו גוער בו לא להגיע.
מצ'טה פורץ לבית ומנסה להציל בת ערובה אבל הוא נפגע על ידה.
לאחר זמן מה רואה מצ'טה שהמפקד שלו עבד עם טורס.
טורס רוצח את אשתו של מצ'טה ומספר לו שהוא רצח גם את בתו.
שנה וחצי לאחר מכן, מצ'טה מסתובב ברחובות [הצליח בדרך לא ידועה לברוח].
בינתיים סנטור בעל דעות נגד מסתננים בשם מקלפלין (רוברט דה נירו) מבצע קמפיין בחירות.
מצ'טה מגיע לרודריגז, ראש ארגון רוצחים שכירים.
רודריגז אומר למצ'טה לחסל את הסנטור מקלפלין.
מצ'טה לוקח על עצמו את המשימה, הוא מגיע לנאום של מקלפלין ורואה שמתנקש נוסף מכוון את הרובה אליו.
מצ'טה מגיע בשארית כוחותיו לבית החולים שם נמצאת מפקדת של ארגון
נגד אלימות נגד מסתננים בשם הרשת.
היא מסבירה לו שיש כמה אנשים בכירים שמתנגדים למיסתננים ביניהם מקלפלין, טורס ורודריגז ובראשם טורס.
לבית החולים מגיעים מתנקשים של רודריגז שמנסים לחסל את מצ'טה מצ'טה הצליח לברוח [בדרך אלימה].
סוכנת פדרלית מוצאת את מצ'טה ומספרת לו על קלטת שבה הסנטור ופעיל צבא שגם הוא בארגון נגד מסתננים
המתנקשים מגיעם לביתה של הסוכנת ומצ'טה מחסל אותם.
מצ'טה אוסף את הקלטת ולוקח את ביתו ואשתו של רודריגז [כשהם מסוממים ] לכנסייה בא אחיו עובד
ומבקש מאחיו לעזור לו עוד מתנקשים מגיעים לכנסייה.
אחיו של מצ'טה מחסל חלק, אבל הם גוברים עליו
וצולבים אותו על צלב בכנסייה.
רודריגז רואה שהקלטת נגנבה ונוסע לנאום של הסנטור.
כשהקלטת בידה הסוכנת הפדרלית מחליפה קלטות והתקשורת רואה את הקלטת האלימה.
הסנטור בורח, ורודריגז בורח לביתו של ראש הארגון הצבאי, מצ'טה מגיע למכוניתו של רודריגז.
במילותיו האחרונות הוא מספר למצ'טה איפה הסנטור.
בינתיים ביתו של רודריגז מתעוררת ורואה שאביה מת בטלוויזיה.
כל חברי הרשת נוסעים לאזור בו נימצא פעיל הצבא, בינתיים הסנטור נחטף אל ידיו בטענה שהוא הרס
הקרב האחרון מתנהל, הרשת משחררים את הסנטור והוא נורה על ידי ביתו של רודריגז.
לאחר מכן מצ'טה נלחם עם טורס, טורס מפיל את מצ'טה ומצ'טה דוחף לבטנו של טורס מצ'טה [הסכין].
שלא ממש מכאיבה לטורס אבל הוא טוען שמחכים לו בגיהנום והוא דוחף לעצמו את הסכין לבטנו, מצ'טה מכריז על
בסוף הסרט מתעורר הסנטור לאחר שהכדור פגע לו באפוד המגן הוא רץ לגבול, אבל נורה על ידי משמר הגבול.
לפי אתר Rotten Tomatoes המתעד ביקורות קולנוע, כ-73% ממבקרי הקולנוע שהאתר דגם נתנו לסרט ציון חיובי.
מפתח צינורות הוא כלי עבודה מתכוונן המשמש לסיבוב צינורות מתכת עגולים בקוטר משתנה.
מפתח צינורות מורכב משלושה חלקים:
ידית אחיזה - אורך הידית נקבע לפי גודל האביזר הנדרש לאחיזה וככל שהאביזר גדול יותר כך גם ידית האחיזה גדלה וזאת כדי להקל על ביצוע הפעולה בזכות המנוף שיוצר אורך הידית.
ראש הכלי - החלק העליון של הכלי שניתן להעלות ולהוריד כדי להתאים לאחיזת אביזרים בגדלים שונים.
גלגל כוונון - סיבוב גלגל הכוונון מגדיל או מקטין את גודל המפתח באמצעות הנעה מעלה/מטה של ראש הכלי.
הכלי בנוי כך שהפעלת לחץ גדול יותר על הידית גורם לשיניו להנעץ בצינור ולהפעיל עליו לחץ גדול יותר; ובכך אוחזות בו ומאפשרות את סיבובו למרות צורתו העגולה.
כיוון שלכלי שיניים גסות יחסית הוא מתאים לשימוש עם מתכת עגלגלה שפלייר רגיל יתקשה לאחוז בה.
רצוי לעבוד עם הכלי עם מתכות רכות משיניו כדי למנוע את שחיקתן.
מפתח הצינורות מיוצר בגדלים שונים להתאמה אופטימלית לקוטר הצינור.
מפתח צינורות משמש בעיקר לעבודות תשתית ואינסטלציה בצינורות מתכת ופלסטיק.
בשל המסה והמראה המאיים של כלי זה, לעיתים הוא משמש בסרטים ככלי המשמש פורצים.
מָצֶ'טָה (בספרדית: Machete) היא סכין גדולה ורחבה, המורכבת מידית אחיזה קצרה ולהב שטוח, מעט מעוקל בקצהו ומחודד, שאורכו נע בין 30 ל-60 סנטימטרים.
המצ'טה משמשת בעיקר ככלי עבודה לחיתוך וקיצוץ, אך יכולה לשמש גם ככלי נשק קר דמוי חרב.
מקור המצ'טה בחרבות קצרות שהיו נפוצות בעת העתיקה ובימי הביניים, ונהוג לייחס את התפתחות צורתה המודרנית לעובדים בשדות קנה הסוכר בפוארטו ריקו במאה ה-17. הפועלים בשדות חיפשו כלי מתאים לקציר הקנים במקום הגרזנים הכבדים שהיו בשימוש עד אז, ופיתחו כלי רב שימושי וקל להנפה.
במדינות שונות ברחבי העולם המצ'טה משמשת ככלי לביצוע פעולות חקלאיות ומשימות ביתיות כמו חיתוך מזון, קיצוץ עצים להסקה, פיצוח אגוזי קוקוס, פילוס שבילים דרך צמחייה, גדיעת עצים ועבודות גינון שונות.
בנוסף לשימושיה היום יומיים המגוונים, למצ'טה בגרסאותיה השונות גם חלק נכבד בעימותים צבאיים לאורך ההיסטוריה, במיוחד באזורים כמו האיים הקריביים, אמריקה הלטינית, אפריקה ודרום-מזרח אסיה.
בשל תפוצתה הרבה באזורים אלה, המצ'טה הייתה לעיתים קרובות נשק חשוב בידי קבוצות גרילה ומורדים ומהפכנים שונים.
בשנת 2010 יצר הבמאי רוברט רודריגז את סרט הפעולה "מצ'טה", בו הגיבור מטיל אימה על אויביו בעזרת מבחר סכינים.
בישראל החזקת מצ'טה אסורה על פי חוק העונשין (החזקת סכין למטרה שאינה כשירה) והעונש עליה הוא עד חמש שנות מאסר בפועל.
מצ'אלה (בספרדית: Machala) היא בירת מחוז אל אורו שבדרום-מערב אקוודור, והעיר הרביעית בגודלה במדינה.
העיר שוכנת לחוף מפרץ גואיאקיל, ובה הנמל () השני בחשיבותו במדינה, אחרי נמל גואיאקיל.
באר "מצאנו מים" ( יוסף פיינברג) היא הבאר הראשונה בה נמצאו מים בראשון לציון.
חפירת הבאר הושלמה ב-23 בפברואר 1883, עם ההגעה לעומק של 48 מטרים.
הקריאה "מצאנו מים!", שעלתה ממעמקי הבאר, נחקקה בסמל העיר והעניקה לבאר את שמה.
לצד הבאר נבנו בית מרחץ ומקווה, בריכות מים ומגדל מים.
ב-1977 נפסקה השאיבה מהבאר, וכיום היא משמשת כאתר תיירותי במסגרת מוזיאון ראשון-לציון.
מבנה הבאר הוא אתר מורשת מוכרז.
עם העלייה לקרקע התמודדו מייסדי המושבה ראשון לציון עם מצוקת מים קשה.
תחילה ניסו להשתמש במי "עיון קרא" שבחולות, אך זה היה מזוהם והשימוש בו הביא לתחלואה בקדחת.
אספקת המים השוטפת בוצעה בחביות ממקווה ישראל ובית דג'אן.
ניסיון ראשון לחפירת באר בוצע במעלה הגבעה שבה התיישבו, במקום בו נמצאת כיום כיכר המייסדים.
הבאר התמוטטה אחרי חפירה של כ-20 מטרים וננטשה.
ניסיון חפירה שני בוצע בחלקה התחתון של הגבעה (פינת רוטשילד–זד"ל של ימינו).
החפירה נעצרה לאחר שנגמרו הכספים שהוקצו למשימה זו.
ב-15 באוגוסט 1882 (ל' באב תרמ"ב) נשלח יוסף פיינברג לאירופה על מנת לגייס כספים למושבה.
לפנייתו נענה הברון רוטשילד, שהלווה לתושבים 25,000 פרנק להמשך החפירה ולמטרות נוספות.
על מלאכת החפירה הופקדו פקיד הברון האגרונום ז'סטין דיגור והביל"ויים, שזה עתה הגיעו למושבה.
החפירה התבצעה באתים ומכושים, את האדמה הוציאו החופרים בדליים, תוך כדי שימוש בגלגלת, ובניית הדפנות נעשתה מלמעלה למטה עם התקדמות החפירה.
בנובמבר–דצמבר 1882 (כסלו תרמ"ג) עמד עומק הבאר על כ-30 מטרים.
לזירוז החפירה נרכשו שני מקדחים, האחד בעל קוטר צר, מיפו, והשני מקדח ארוך מפריז.
בינואר 1883 (שבט תרמ"ג) הגיע המקדח מפריז.
כאחראי מקצועי על החפירה מונה יעקב פאפו, והוחל בבחינת דרכים אפשריות להוצאת המים מהבאר עם הימצאם.
בהגיעם לעומק של 46 מטרים נתקלו החופרים בשכבת סלע קשה, עליה גברו בתום 12 ימים.
ב-23 בפברואר 1883 (ט"ז באדר א' תרמ"ג), לאחר כ-6 חודשי חפירה, נמצאו מים בעומק של 48 מטרים, ומן הבאר עלתה הקריאה "מצאנו מים!".
המאורע הונצח בסמל העיר, המציג באר ותחתיה הכיתוב "מצאנו מים".
עבור שתיית כוס המים הראשונה מהבאר תרם צבי ליבונטין 40 פרנק.
שאיבת המים מהבאר התבצעה באמצעות משאבת קיטור.
ב-1884 הוקם מעל הבאר בית באר ובו מקווה לטבילה ובית מרחץ.
המבנה המקורי נבנה מאבני כורכר בחיפוי טיח.
לצדה של הבאר הוקמו בריכה סגורה עם מים לשימוש ביתי ובריכה פתוחה כשוקת לבהמות וכבריכת שחייה.
ב-1888 נחפרו תעלות השקיה מהבריכה הפתוחה אל שדה הניסויים ופרדס המושבה הסמוכים.
מגדל מים, ובראשו בריכה סגורה עם מי שתייה, נבנה לצד הבאר ב-1898.
ב-1927 עברה הבאר, יחד עם מפעלי מים נוספים בראשון, לידי חברת "אביבה", שקיבלה זיכיון לאספקת המים במושבה למשך 20 שנה.
ב-1967 הוחלט להעביר ממקומו את בית המרחץ שפעל במקום.
שיקום חיצוני נוסף התבצע בשנים 2009–2010. האתר הוא חלק ממוזיאון ראשון-לציון, שמפעיל בו מיצג אורקולי על הבאר.
מועדון הכדורגל מץ הוא מועדון כדורגל צרפתי, שבסיסו בעיר מץ, אשר משחק בליג 1.
מץ נוסדה בשנת 1932 והחלה את דרכה בליגה השנייה בצרפת.
3 שנים מאוחר יותר העפילה מץ לראשונה לליגה הצרפתית הראשונה שם שיחקה עד שנת 1950, אך העפילה שוב לליגה הראשונה בסיום העונה הבאה.
בשנת 1958 שוב ירדה מץ לליגה השנייה והפעם לקח למועדון 3 שנים לחזור לעונה נוספת לליגה הראשונה בסיומה נשרה שוב לליגה השנייה.
מאז, רק בשנת 1967 אחרי 5 שנים בליגה השנייה הצליחה מץ לחזור לליגה הראשונה.
הקבוצה לא זכתה מעולם באליפות צרפת כאשר מיקום השיא שלה היה המקום השני בשנת 1998. המיקום הזה העניק כרטיס למוקדמות ליגת האלופות אך הקבוצה לא הצליחה להעפיל לשלב הבתים לאחר שנוצחה בידי ה.י.ק.
בשנת 2001, אחרי 34 שנים ברציפות בליגה הראשונה, נשרה מץ לליגה השנייה אך בחלוף שנה שבה מץ לליגה הראשונה.
בשנת 2006 שוב נשרה מץ לליגה השנייה ובחלוף עונה נוספת שבה מץ לליגה הראשונה אך מייד ירדה לליגה השנייה תוך עונה אחת בלבד.
בשנת 2012 נשרה מץ בפעם הראשונה בתולדותיה לליגה השלישית לאחר שסיימה בתיקו במחזור האחרון של העונה אבל בעונה הבאה חזרה לליגה השנייה ובחלוף עונה נוספת זכתה מץ באליפות הליגה השנייה וחזרה לליגה הצרפתית הראשונה אחרי 6 שנים של היעדרות.
בשנת 2015 ירדה הקבוצה לליגת המשנה.
בשנת 2016 חזרה מץ לליגה הראשונה לאחר שסיימה במקום השלישי ואת עונת 17–2016 סיימה מץ במקום ה-14 בליגה הראשונה.
בסוף שנת 2018, בעונת 2017/2018, נשרה מץ ליגת המשנה בצרפת לאחר שסיימה במקום ה-19 בליגה הראשונה.
בעונה זו בקבוצה שיחק נולן רו שכבש 15 שערים במהלך העונה.
לאור ירידת ליגה של המועדון, הוא עזב לקבוצה אחרת.
לאחר עונה שבה הקבוצה לליגה הראשונה, אך בסיום עונת 2021/2022 שבה בחזרה לליגה השנייה, לאחר שסיימה במקום ה-19, עם זאת היא הצליחה לשוב לליג 1 לאחר עונה אחת לאחר שסיימה במקום השני בליג 2. בעונה שלאחריה סיימה במקום ה-16, אשר מוביל למשחק פלייאוף מול הקבוצה שסיימה במקום השלישי בליגת המשנה.
בפלייאוף הפסידה לסנט אטיין וכתוצאה מכך שבה לליג 2. בעונה שלאחר מכן, עונת 2024/2025, שבה לליג 1 לאחר שסיימה שלישית בליגה וניצחה בפלייאוף את ריימס, שסיימה במקום ה-16 בליג 1.
הקבוצה הצליחה לזכות פעמיים בגביע הצרפתי בשנים 1984, 1988 ופעמיים בגביע הליגה הצרפתי בשנים 1986, ו-1996.
מַצִ'ייוֹבִיצַה (בפולנית: Maciejowice) הוא כפר במחוז גרבולין שבפרובינציית מזוביה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
מצ'ייוביצה נזכר לראשונה באמצע המאה ה-12, ובמאה ה-16 הוענקו לו זכויות עיר, ונקבעו בו ירידים שנתיים וימי שוק.
במהלך המאה ה-18 היה היישוב בבעלות משפחות אצולה פולניות.
בשנת 1870 נטלו הרוסים את זכויות העיר מהיישוב, בעקבות מרד ינואר.
בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-1,000 יהודים, למעלה משליש מתושביו, והתקיימה בו פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל.
ב-17 בספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, ואלו הטילו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת תשלום סכומי כופר, הגבלות תנועה, חובת ענידת סרט זרוע וגיוס לעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה.
במחצית השנייה של 1941 רוכזו יהודי הכפר בגטו שהוקם בו, אשר נשמר בידי שוטרים פולנים.
בספטמבר 1942 גורשו כל יושבי הגטו בידי גרמנים ופולנים לגטו סובולב, ומשם שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה כעבור תקופה קצרה.
מצ'ינג (בעברית: מימון תואם) היא שיטה המופעלת בישראל לתקצוב רשויות מקומיות על ידי המדינה.
על פי השיטה, מתחייבת המדינה לממן פרויקטים ותוכניות שונות בשלטון המקומי בתחומי החינוך והרווחה, תמורת השתתפות במימון על ידי הרשות המקומית.
בישראל הרשויות המקומיות משמשות כספקיות של שירותים שונים לתושבים החיים בהן.
תקציב הרשויות המקומיות מגיע ממסי הארנונה המשלמים תושבי הרשות, ומתשלומים המועברים לרשות באמצעות משרד הפנים.
תשלומי הארנונה המשולמים על ידי משקי הבית הפרטיים אינם מכסים את הוצאות הרשויות עליהם והרשויות המקומיות נסמכות על תשלומי הארנונה של בתי עסק בתחומן, מאחר שארנונה לעסקים גבוהה יותר מארנונה למשקי בית, בעוד העסקים מקבלים מעט מאוד שירותים מן הרשות המקומית.
ביצוע תוכניות שונות ברשות בתחומי הרווחה והחינוך ממומן על ידי מדינת ישראל, אך הוא מותנה בכך שהרשות המקומית תשלים את חלקה, בהתאם לנוסחה שנקבעה מראש.
מימון תוכניות רווחה ברשות מקומית על ידי משרד הרווחה והשירותים החברתיים, מותנה בכך שהרשות המקומית תתרום למימון שקל מתקציבה על כל 3 שקלים שמימנה המדינה, כך שלמעשה על הרשות המקומית להשלים 25% מן המימון תקציבה.
בין תוכניות הרווחה השונות נמנים טיפול בנוער בסיכון, טיפול בילדים עם צרכים מיוחדים ועוד.
בתחום תקציבי הרווחה, רשויות מקומיות שאינן יכולות לעמוד בהשלמת המימון מתקציבן אינן מקבלת את התקצוב, והכסף מועבר לרשויות שיכולות לעמוד במימון מתקציבן.
בתחום החינוך מממנת מדינת ישראל רק חלק מההוצאות של הרשויות המקומיות כגון שירותי עזר (לדוגמה פסיכולוגים במוסדות חינוך, הסעות) ובינוי של גני ילדים, והרשות המקומית נדרשת להשלים את ההוצאה מכספה.
מבקרי השיטה טוענים כי נוצר אי שוויון בין רשויות חלשות כלכלית לרשויות חזקות כלכלית.
על פי דו"ח של מרכז טאוב משנת 2017 קיים אי שוויון בין רשויות חזקות כלכלית לחלשות, כך שבערים שנמנות עם פורום ה-15, שהן ערים חזקות כלכלית, ההוצאה הממוצעת למטופל בשירותי הרווחה עומדת על 9,095 שקלים לתושב, וברשויות הערביות שהן רשויות חלשות ההוצאה עומדת על 3,387 שקלים בלבד.
רשויות חלשות כלכלית נפגעות בכך שאין להן את האפשרות לבצע את ההשלמה למימון פרויקטים מתקציבן.
ברשויות אלו מספר גבוה יחסית של נצרכים לשירותי רווחה, בעוד ברשויות חזקות שאליהן מועברים עודפי המימון, יש פחות תושבים הנזקקים לשירותי רווחה.
ב-2016 פתחו ראשי רשויות מקומיות בפריפריה במחאה וב"צעדת השוויון" כנגד שיטת המצ'ינג בתחומי החינוך והרווחה, תוך דרישה לתקציב דיפרנציאלי המעניק יותר תקצוב לרשויות חלשות.
לדברי המתנגדים, אחוז ההשלמה הנדרש מכל הרשויות הוא זהה, והתקציב הלא מנוצל מועבר לרשויות חזקות היכולות להוסיף על השירותים אותם הן מציעות לתושבים.
Find My Friends (בתרגום לעברית: מצא את החברים שלי) הוא יישום סלולרי ושירות הניתן על ידי חברת אפל, המאפשר מעקב מרחוק אחרי מיקומם של מכשירי iOS.
השירות זמין עבור מכשירים עם מערכת ההפעלה iOS 5 ומעלה.
השירות הושק ב-12 באוקטובר 2011. היישום אינו מוצע עם מערכת ההפעלה הבסיסית, אך ניתן להוריד אותו במכשירים המריצים את מערכת ההפעלה iOS 8 ומעלה דרך חנות ה-App Store.
האפליקציה הוכרזה במהלך האירוע "Let's Talk iPhone" ב-4 באוקטובר 2011.
גרסהתאריך שחרורשינוי1.011 באוקטובר 2011שחרור ראשוני1.17 במרץ 2012תמיכה עבור התקני תצוגה רשתית
תיקון באגים ושיפורים2.019 בספטמבר 2012קבל התראות המבוססות על מיקום
הצעת חברים ומועדפים2.0.129 באוקטובר 2012במקום להציע "חברות" ניתן2.128 במרץ 2013עיצוב חדש
שיפור הודעות מבוססות על המיקום2.1.122 באוגוסט 2013תיקון באגים ושיפורים3.019 בנובמבר 2013תצוגה חדשה עבור מכשירי הiOS 74.017 בספטמבר 2014תמיכה ב-iOS 8
העברת רשימת החברים לiCloud4.0.117 באוקטובר 2014תיקון באגים ושיפורים
באמצעות האפליקציה, משתמשים יכולים לעקוב אחר חבריהם עם מכשירי הiOS שלהם.
משתמשים יכולים גם לשתף את המיקום שלהם עם האנשים שהם בוחרים.
עם העדכון החדש (4.0.1), המשתמש יכול לבקש ממשתמש אחר להציג היכן הוא נמצא.
ניתן להפעיל ולכבות תכונה זו בכל עת.
האפליקציה מסונכרנת עם יישומים אחרים, כגון גוגל מפות ואנשי קשר.
מצ'ר (בהונגרית: Mecsér) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם במצ'ר מספר התושבים נמצא בירידה.
במצ'ר חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
מפתחות הממלכה הוא סרט קולנוע אמריקאי בשחור-לבן משנת 1944 בבימויו של ג'ון סטאהל, עם גרגורי פק בתפקיד הראשי.
התסריט מבוסס בחלקו על הרומן "מפתחות הממלכה" של א.ג'.קרונין משנת 1941.
הביטוי "מפתחות הממלכה", הוא חשוב ביותר בברית החדשה, בו מעביר ישו את מפתחות הממלכה (ממלכת השמים) לתלמידו שמעון (פטרוס).
העלילה המתוארת בפלאשבק היא על כומר קתולי החוזר בזקנתו לכפרו בסקוטלנד לאחר ששירת עשרות שנים כמיסיונר בסין.
האב פרנסיס צ'ישולם (גרגורי פק) חוזר בשנת 1938 לכפרו בסקוטלנד.
מונסיניור סלית' (סדריק הרדוויק) מגיע לכפר מסרב בתחילה לבקשתו ומציע לו לצאת לפנסיה.
בלילה מוצא בלית' את יומנו של צ'ישלום וקורא בו כל הלילה.
בבוקר הוא משנה את דעתו ומתיר לצ'ישולם להמשיך בתפקידו ככומר הכפר.
היומן מתחיל ב-1878. פרנסיס צ'ישולם הצעיר (רודי מקדואל) הוא בן לאם פרוטסטנטית ואב קתולי.
ביום גשום יוצא האב לפאב ומותקף בידי פרוטסטנטים.
האם יוצאת לעזרתו אבל שניהם נסחפים אל מותם בטביעה בשיטפונות.
פרנסיס היום גדל אצל דודתו אנה ובתה נורה (ג'יין בול).
נורה מתאהבת בו אך הוא מתקרב לדת ונוסע ללימודי כמורה עם חברו אנגוס (וינסנט פרייס).
בתום לימודיו נכנסת נורה להריון מגבר לא ידוע, יולדת בת, ג'ודי ומתה.
פרנסיס המדוכא חוזר להיות כומר בכפרו אך אינו מרוצה מתפקודו.
הכומר מק'נב (אדמונד גוון) מציע לו לנסוע לסין והוא מסכים.
הוא מגיע לעיר פאיטן ומוצא שהמיסיון נהרס בשיטפונות.
הוא שוכר דירה בעיר ומפרסם את המקום אבל "המאמינים" מחבלים במקום.
הם "מאמיני אורז" כלומר מאמינים בישו רק אם הם מקבלים אורז.
בעזרת ג'וסף (בנסון פונג), מאמין נוצרי, הוא מסדר את המקום ופותח בו מרפאה קטנה אף על פי שאינו רופא מוסמך.
חברו ד"ר וילי טולוך (תומאס מיצ'ל) שולח לו חומרי רפואה.
כאשר פרנסיס מצליח לרפא ילד גוסס של עשיר סיני, בונה לו האב מיסיון מרווח.
באות אליו נזירות ובראשן מריה (רוז סטרנדר) והם פותחים שם בית ספר לילדים העניים.
אנגוס מבקר במקום בתור מבקר מיסיונים ומותח ביקורת על עבודתו מאחר שפרנסיס לא מצליח לנצר מספיק מאמינים כמו במיסיונים אחרים.
וילי מגיע מסקוטלנד ועוזר לפרנסיס.
הם נקלעים למלחמה בין מורדים לכוחות הממשלה.
וילי נהרג ופרנסיס בעזרת ג'וזף מצליחים לחדור לסוללת תותחים שמאיימת על המיסיון ולפוצץ אותה.
פרנסיס נפגע בפיצוץ ומאז נשאר צולע.
כך עברו עשרות שנים ופרנסיס חוזר לכפר ומטפל בבנה היתום של ג'ודי.
בבוקר, למרות הביקורת של אנגוס, מאשר לו סלית' להמשיך בתפקידו לאחר שקרא את כל היומן והתרשם מתפקודו בעת משברים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותגרגורי פקפרנסיס צ'ישולםכומרוינסנט פרייסאנגוס מיליכומראדמונד גווןהאמיש מק'נאבכומר בכיררודי מקדואלצ'ישולם הצעירתומאס מיצ'לוילי טולוךרופארוז סטרדנרמריהנזירהסדריק הרדוויקמונסניור סלית'כומר בכירבנסון פונגג'וזףג'יין בולנורה
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - גרגורי פק
פרס אוסקר לעיצוב ההפקה הטוב ביותר שחור-לבן
פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר שחור-לבן - ארתור צ'.
פרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר - אלפרד ניומן
מפתח לרכב או מפתח לרכב הוא מפתח המשמש לפתיחה ו/או התנעה של רכב.
עיצובים מודרניים של מפתחות הם בדרך כלל סימטריים, וחלקם משתמשים בחריצים משני הצדדים, במקום קצוות חתוכים, כדי להפעיל את המנעול.
יש לו שימושים מרובים לרכב שאיתו הוא נמכר.
מפתח לרכב יכול לפתוח את הדלתות, כמו גם להפעיל את ההצתה, לפתוח את תא הכפפות וגם לפתוח את תא המטען של המכונית.
חלק מהמכוניות מגיעות עם מפתח נוסף הידוע כמפתח "ספייר".
מפתחות ספיירים מסוימים, במיוחד אלה השייכים לרכבים בעלי ביצועים גבוהים, מרחיקים לכת ומגבילים את תפוקת הכוח של המנוע.
לאחרונה, תכונות כגון אימובילייזרים מקודדים יושמו בכלי רכב חדשים יותר.
מערכות מתוחכמות יותר הופכות את ההצתה לתלויה במכשירים אלקטרוניים, ולא במתג המפתח המכני.
מספר מערכות אלו, כמו KeeLoq ו-Megamos Crypto הוכחו כחלשות ופגיעות להתקפות קריפטיות.
מערכות כניסה ללא מפתח, המשתמשות במקלדות צמודות-דלת, שלט מפתח, מכשירי סמארט-פון וטאבלטים, או שלט רחוק במקום מפתח קלאסי, הפכו לתכונה סטנדרטית ברוב המכוניות החדשות.
חלקם באמצעות חיישן קירבה ובכך דלתות הרכב נפתחות אוטומטית כאשר המכשיר מזוהה בקרבת הרכב.
חלק מהמפתחות המשכוללים לרכב הם מרכיב חובה בכדי למנוע מקרי גניבה.
מרצדס בנץ למשל, משתמשת במפתח לחתוך המשתמש בקרן אינפרא אדום מקודדת המתקשרת עם מחשב המכונית, ואם הקודים תואמים, ניתן להתניע את המכונית.
המפתחות הללו עשויים להיות יקרים להחלפה, ואם הם אובדים ויכולים לעלות מאות ועד אלפי שקלים.
מפתח Switchblade זהה בעצם לכל מפתח רכב אחר, למעט במראה החיצוני.
מפתח Switchblade נועד להתקפל בתוך השלט כאשר הוא אינו בשימוש.
מפתחות Switchblade הפכו פופולריים מאוד לאחרונה בגלל המראה הקומפקטי החכם שלהם.
סוגים אלה של מפתחות נקראים גם מפתחות נשלפים או מפתחות קפיצים.
מכיוון שמפתחות Switchblade מפותחים רק עבור דגמי רכב חדשים, הם מצוידים בדרך כלל בשבב משדר מתוכנת.
למכוניות היו מפתחות גם בעבר, אך מפתחות ההצתה הראשונים שהפעילו גם את מנגנון המתנע הוצגו על ידי קרייזלר ב-1949.
בשנות ה-50, גרסאות מוקדמות של "מפתחות קפיצים" הדומים לסכינים נוצרו על ידי חברת Signa-Craft מניו יורק, עם אבות טיפוס שונים של יצרנית הרכב האמריקאית "מכוניות חלומות" כמו פונטיאק סטרטו-סטריק וקדילק אל קמינו.
Signa-Craft ויצרנים אחרים כמו קרטיס, טיילור לוקס ומר קי ייצרו גם מפתחות עבור יצרנים ודגמים רבים של שנות ה-50–70 הידועים בשם "Crest Keys".
אלה היו מפתחות רכב שהציגו עיבוד אמייל של הלוגו של יצרן הרכב על החרטום וצופו בזהב 14 קראט.
במהלך שנות ה-60 המוקדמות, המפתחות המיוחדים הללו הפכו כל כך פופולריים עד שחברות נפט כמו Mobil, Texaco ו-Union 76 החלו להנפיק גרסאות עם לוגו משלהן כפריטי קידום מכירות עבור הלקוחות שלהן.
בינתיים, חברות כמו בריגס וסטרטון והורד, יצרו פריטי מפתח עם לוגו של יצרנית הרכב עליהם.
אלה נודעו בשם "לוגו ריק".
מפתחות אלו היו זהים למפתחות המקוריים שהונפקו על ידי יצרנית הרכב, ואפשרו לבעלים לרכוש מפתחות ספיירים זהים למקור.
חובבי רכב, שנכנסים לתערוכות תחרותיות, מנסים לשמור על מראה הרשמי של מפתחות המכונית שלהם.
שופטי תערוכות רכב בררניים לרוב יתנו ציון נמוך לרכב אם אין לו סט מפתחות נכון עם הלוגו המקורי של יצרן הרכב וקוד הנעילה המוטבע עליהם.
רבים מחלקי הלוגו המקוריים הללו אינם מיוצרים עוד וזמינים רק ממלאי ישן ומצטמצם.
למפתח חיתוך פנימי (המכונה גם "חיתוך לייזר") יש להב מלבני עם חריץ גלי שחותך את מרכז פני הלהב, בעומק קבוע.
בדרך כלל למפתח יש חריץ גלי זהה בגב הלהב, מה שהופך אותו לסימטרי כך שהוא עובד לא משנה באיזה כיוון הוא מוחדר.
יש לחתוך מפתחות אלו על ידי מכונות מיוחדות לחיתוך המיועדות עבורם.
מפתחות משדר עשויים להיקרא גם "מפתחות שבב".
מפתחות משדר הם מפתחות הצתה לרכב עם מעגלים פולטי אותות בנויים בתוכם.
כאשר המפתח מסובב בצילינדר ההצתה, מחשב הרכב משדר אות רדיו למעגל למשיב שבמפתח.
למשיב אין סוללה; הוא מופעל על ידי אות הרדיו עצמו.
למשיב יש בדרך כלל שבב מחשב שמתוכנת להגיב על ידי שליחת אות מקודד בחזרה למחשב המכונית.
אם המשיב לא מגיב או אם שהקוד שגוי, המנוע לא יתניע.
מכוניות רבות משתתקות אם נעשה שימוש במפתח הלא נכון.
מפתחות מהסוג הזה מצליחים להגן על מכוניות מפני גניבה בשתי דרכים: החדרת המפתח בכוח לצילינדר ההצתה לא תתניע את המכונית, וקשה לשכפל את המפתחות.
זו הסיבה שמפתחות שבבים מאוד פופולריים במכוניות מודרניות ועוזרים בלהפחית את מקרי גניבות הרכבים.
אנשים רבים שיש להם מפתחות משדר, אינם מודעים לעובדה כי המעגל מוסתר בתוך ראש הפלסטיק של המפתח.
מצד שני, ג'נרל מוטורס ייצרה את מה שמכונה מפתחות VATS (מערכת נגד גניבת רכב) במהלך שנות ה-90, שלעיתים קרובות מאמינים בטעות שהם משדרים, אך למעשה משתמשים בנגד פשוט, הנראה בלהב של המפתח.
אם ההתנגדות החשמלית של הנגד שגויה, או שהמפתח הוא מפתח רגיל ללא נגד, המעגל של מערכת החשמל של המכונית לא יאפשר את התנעת המנוע.
מצא את ההבדלים הוא סוג של חידה שבו מוצגות שתי תמונות כמעט זהות, ועל הפותר למצוא את ההבלים ביניהן.
חידות זיהוי ההבדלים מתפרסמות במדיות שונות, כולל ספרי פעילות לילדים, עיתונים ומשחקי וידאו.
על הפותרים למצוא מספר נתון של הבדלים בין שתי תמונות דומות, בין אם אלו איורים או תצלומים ששונו בתוכנת עיבוד תמונה.
לשם פתרון החידה הפותר יכול לסרוק שיטתית (למשל מימין לשמאל ומלמעלה למטה) את שתי התמונות לשם גילוי ההבדלים.
טכניקה אחרת היא למקד את מבט כך ששתי הגרסאות יתלכדו לאחת, כאוטוסטראוגרמה, מה שיגרום להבדלים לבלוט.
מצ'טה קטלני הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2013 בבימויו של רוברט רודריגז, על פי תסריט מאת קייל וורד.
הסרט מהווה המשך לסרט מצ'טה משנת 2010 וממשיך לעקוב אחר עלילותיו של המתנקש לשעבר מצ'טה קורטז, בגילומו של דני טרחו.
לצדו של טרחו מככבים מל גיבסון, מישל רודריגז, אמבר הרד,צ'ארלי שין, סופיה ורגרה, דמיאן ביצ'יר וליידי גאגא בהופעה קולנועית ראשונה.
הסרט עוקב אחר מצ'טה, סוכן ממשלתי מיוחד שנשכר על ידי נשיא ארצות הברית כדי לעצור סוחר נשק מטורף המאיים לשגר טילים קטלניים מהחלל.
הסרט משלב אלמנטים של אקשן מוגזם, סאטירה על תרבות אמריקאית וקריצות מכוונות לקולנוע גריינדהאוס.
על אף סגנונו הייחודי והקאסט המרשים, הסרט היה כישלון קופתי והכניס 17.4 מיליון דולר בלבד לעומת תקציב של 20 מיליון דולר.
הביקורות היו מעורבות, כאשר חלק מהמבקרים שיבחו את ההומור הפרוע והאקשן הקיצוני, בעוד אחרים ביקרו את העלילה המוגזמת וחוסר הקוהרנטיות.
מצ'טה קורטז, לוחם צדק קשוח ובלתי מנוצח, מגויס על ידי נשיא ארצות הברית (בגילומו של קרלוס אסטבז) כדי לעצור מהפכן מקסיקני מטורף בשם מנדז (דמיאן ביצ'יר), המחזיק בטיל גרעיני ומאיים לשגרו לעבר וושינגטון.
מצ'טה יוצא למשימה חוצת גבולות, שבמהלכה הוא נתקל בשלל דמויות צבעוניות ומסוכנות, כולל סוחרת נשק מרושעת (סופיה ורגרה), סוכנת CIA מסתורית (אמבר הרד), ומדען מרושע בשם ווז (מל גיבסון), אשר מתכנן לשגר נשק מהחלל ולשלוט בעולם.
ככל שהעלילה מתקדמת, מצ'טה מגלה כי מאחורי האיום מסתתרת מזימה מורכבת יותר, והוא נאלץ להילחם בצבאות של שכירי חרב, רוצחים להשכרה וארגוני פשע, תוך שימוש ביכולות הלחימה הקטלניות שלו ובמצ'טה האגדית.
דני טרחו – מצ'טה קורטז, מתנקש לשעבר ולוחם צדק.
מל גיבסון – לות'ר ווז, מדען מטורף וסוחר נשק.
מישל רודריגז – לוז, לוחמת קשוחה ובעלת בריתו של מצ'טה.
אמבר הרד – מיס סן אנטוניו, סוכנת CIA מסוכנת ומפתה.
קרלוס אסטבז (צ'ארלי שין) – נשיא ארצות הברית.
סופיה ורגרה – דסדמונה, סוחרת נשק רצחנית עם נשקים מחוברים לגופה.
דמיאן ביצ'יר – מנדז, מהפכן מקסיקני מטורף בעל אישיות כפולה.
ליידי גאגא – לה קמליון, מתנקשת מסתורית בעלת יכולת לשנות זהויות.
אנטוניו בנדרס – אחת הדמויות של "לה קמליון".
קובה גודינג ג'וניור – גרסה נוספת של "לה קמליון".
מצ'טה קטלני קיבל ביקורות מעורבות-שליליות.
המבקרים ציינו כי בעוד שהסרט מלא באקשן קיצוני ובהומור פרוע, הוא לוקה בתסריט מפוזר ומחסור במתח אמיתי.
חלקם החמיאו לדני טרחו ולמל גיבסון על הופעותיהם, אך מתחו ביקורת על העומס של דמויות משנה וקטעי עלילה לא ממוקדים.
מצב חירום על פי סעיף 9 לפקודת סדרי השלטון והמשפט (ומאוחר יותר חוק יסוד: הממשלה) מתקיים בישראל ללא הפסקה מיום הכרזתו, 19 במאי 1948 ועד היום.
מצב חירום נותן בידי הכנסת או הממשלה את הסמכות לאפשר לממשלה להפעיל הסדרים ייחודיים – תקנות לשעת חירום, לעיתים תוך פגיעה מידתית בחירויות יסוד.
החוק אינו מגדיר תרחישים, כגון אסון פתע רב-נפגעים, שבהינתן התממשותם תתאפשר לכנסת או לממשלה התקנת תקנות לשעת חירום.
ראשיתו של כלי זה בימי המנדט הבריטי – תקנות ההגנה (שעת חירום) 1945.
סעיף 9 לפקודת סדרי השלטון והמשפט, שאושרה במועצת המדינה הזמנית ב-19 במאי 1948, ארבעה ימים לאחר הקמת המדינה, העניק למועצת המדינה הזמנית סמכות להכריז כי "קיים במדינה מצב של חירום".
ולהתקין תקנות לשעת חירום, שכוחן יפה "לשנות כל חוק, להפקיע זמנית את תקפו או לקבוע בו תנאים, וכן להטיל או להגדיל מיסים או תשלומי חובה אחרים".
עם כניסתה לתוקף של הגרסה השנייה של חוק יסוד: הממשלה ב-1996, הוחלף סעיף 9 לפקודת סדרי השלטון והמשפט בסעיפים 49–50 של חוק יסוד: הממשלה.
סעיף 49 העביר לכנסת את הסמכות להכריז על מצב חירום, אך הותיר בידי הממשלה את הסמכות לעשות זאת כאשר יש צורך לעשות זאת קודם לכינוס הכנסת.
בסעיף 50 הוגבל מעט כוחן של תקנות שעת חירום, ונקבע כי "אין בכוחן של תקנות שעת חירום למנוע פניה לערכאות, לקבוע ענישה למפרע, או להתיר פגיעה בכבוד האדם".
הוראות אלה נכנסו לתוקף לאחר הבחירות לכנסת הארבע עשרה.
בגרסה שלישית של חוק יסוד: הממשלה, שנחקקה ב-2001, ושתוקפה מיום תחילת כהונתה של הממשלה שהוקמה לאחר הבחירות לכנסת השש עשרה, עוסקים בנושא זה סעיפים 38 ו-39.
אופן הכרזתו של מצב חירום
ככלל, הסמכות להכריז על מצב חירום נתונה לכנסת.
הכנסת עצמה, או הממשלה, רשאיות להציע להכריז על מצב חירום לתקופה שלא תעלה על שנה.
בפועל, כל ההצעות הובאו מטעם הממשלה.
לפי תקנון הכנסת, שעה שמגיעה הצעה כזו לכנסת, מתכנסת ועדה מיוחדת המשותפת לוועדת החוץ והביטחון ולוועדת חוקה, חוק ומשפט על מנת לדון בהצעה, ולהגיש את המלצתה לכנסת.
מאוחר יותר, נדונה המלצת הוועדה המשותפת במליאת הכנסת.
במקרים דחופים, כאשר לא ניתן לכנס את הכנסת, רשאית הממשלה להכריז על מצב חירום, אך לתקופה שלא תעלה על שבעה ימים.
אם לא ניתן היה לכנס את הכנסת גם במהלך תקופה זו, רשאית הממשלה להאריך את מצב החירום בשבעה ימים נוספים.
עד כה לא עשתה הממשלה שימוש בסמכותה זו, משום שממילא הכריזה הכנסת על מצב חירום לתקופות ארוכות יותר.
בסמכותה של הכנסת לבטל את מצב החירום בכל עת, בין אם הוכרז על ידה ובין אם הוכרז על ידי הממשלה.
הכרזה על קיומו של מצב חירום ניתנה בשנת 1948, ארבעה ימים לאחר הכרזת המדינה, במטרה לתת לממשלה כלים שיאפשרו לה להתמודד באופן מיידי עם הקשיים שפקדו את המדינה שאך הוכרזה עצמאותה ומצאה עצמה במלחמה.
אף שהנסיבות ששררו בישראל ב-1948 השתנו, ההכרזה על מצב חירום לא בוטלה עד היום.
הסיבה לכך אינה צורך אובייקטיבי בקיומו, שכן הנסיבות שהביאו להכרזתו ב-1948 ברובן אינן קיימות עוד.
הסיבה היא שבמשך השנים נחקקו חוקים רבים ובהם הוראות המותנות בקיומו של מצב חירום, וביטולו של מצב החירום יביא לבטלותן של הוראות אלה.
כך, למשל, קובע סעיף 11 לחוק שעות עבודה ומנוחה, כי שר העבודה רשאי להתיר העבדת עובד בשעות נוספות בסקטורים שונים, וכן "בתקופה שבה קיים במדינה מצב של חירום".
ביטולו של מצב החירום יביא לכך כי לא ניתן יהיה להעסיק עובדים בשעות נוספות בישראל, אלא באותם סקטורים המוזכרים בחוק.
בשנת 1999 הגישה האגודה לזכויות האזרח עתירה לבג"ץ בדרישה לביטול ההכרזה על מצב החירום.
בעתירה נטען כי החוקים שתוקפם תלוי במצב החירום מאפשרים הטלת הגבלות קשות על חופש הביטוי, פגיעה בזכות השביתה, בחופש ההתאגדות, בזכות הקניין ועוד, בניגוד לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
בית המשפט הוציא צו על תנאי עוד באותה שנה, אך נתן למדינה ארכות כדי להשלים את הליכי החקיקה הדרושים.
מאז שנת 2000 האיצה הממשלה את מאמציה לתקן את אותם חוקים, ולבטל את הזיקה שיש בין הוראותיהם לבין מצב החירום.
תרם לכך גם לחץ של הוועדה המשותפת, שבמספר מקרים סירבה להאריך את מצב החירום בשנה, והסתפקה בחצי שנה בלבד.
בדיון שהתקיים בכנסת בנושא זה בשנת 2001 אמר חבר הכנסת נחום לנגנטל (מפד"ל): "סוגיית הארכת התקנות לשעת חירום על מנת שיחולו חוקים מסוימים היא סוגיה שכל אדם שהוא אדם הגון חייב להודות שיש בה מן הדרקוניות שמשטר דמוקרטי לא יכול לחיות אתה.
צריך להגיד זאת באופן אמיתי." עם זאת, לאור המצב הביטחוני שבו נמצאת מדינת ישראל, הוא הצדיק את הארכת התוקף של הוראות מצב החירום.
בתום הדיון הכנסת השאירה את המצב על כנו.
בשנת 2008, בדיון שנערך בבג"ץ במסגרת העתירה שהגישה האגודה לזכויות האזרח, מתחה נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש ביקורת על קצב עבודתה של הממשלה בטיפול בחוקים.
ביניש ציינה כי "ההתקדמות אינה משביעה רצון" וכן קבעה כי "בכל הנוגע לחקיקה הקשורה בפיקוח על מצרכים ושירותים קשה לקבל את הסברי המדינה, והזיקה של צווים אלה ושל החוק למצב החירום אינה מתקבלת על הדעת.
הגיעה העת שהממונים על הנושא יתנו דעתם לחשיבות שיש לניתוק הקשר שראשיתו בימי קום המדינה.
הכנסת אמנם מקיימת מעקב אחרי נושאי החקיקה התלויים במצב החירום, אך נראה כי אין מדובר במעקב נמרץ או בדרישה נמרצת די הצורך שהממשלה תפעל לקידום הנושא".
גם הכנסת הביעה אי שביעות רצון מקצב עבודת הממשלה, ובשנת 2009 הוקם צוות מעקב בראשותו של חבר הכנסת אברהם מיכאלי, לשם פיקוח הדוק יותר על עבודת הממשלה בעניין.
ב-7 במאי 2012 הכנסת הכריזה על מצב חירום פעם נוספת.
למחרת, 13 שנה לאחר העתירה שהגישה האגודה לזכויות האזרח, דחה בג"ץ את העתירה.
השופט אליקים רובינשטיין קבע בפסק דינו כי ההחלטה האם להכריז על מצב חירום תלויה בשיקולים מדיניים שאין מקום כי בית המשפט יתערב בהם.
הוא שב ומתח ביקורת על קיומם של חיקוקים שתוקפם מותנה בקיומו של מצב חירום, וציין כי לעתירה היה תפקיד חשוב בזירוז הליכי החקיקה הדרושים לשם תיקונם של חיקוקים אלה:
בשנת 2009 החלה הוועדה המשותפת לוועדות חוקה וחוץ וביטחון לפעול לביטול מצב החירום שקיים בישראל מאז הקמתה.
באותה שנה עמדו בתוקף 165 צווים ותשעה חוקים כתוצאה ממצב החירום.
הוועדה ביטלה עשרות צווים, חלקם אנכרוניסטיים כמו הצו לפיקוח על ייצור גלידה, הצווים לייצור פודינג וערבוב קפה והצו למכירת בשר גמל.
שניים מהחוקים הוסדרו: חוק המאבק בטרור שהחליף את פקודת מניעת טרור וחוק למניעת הסתננות (עבירות ושיפוט).
לקראת סוף 2017 נותרו 21 צווים ושישה חוקים שעדיין לא הוסדרו, ולא ברור מתי יוסדרו.
בנוסף לצווים הכלכליים, קיימים גם מספר חוקים וצווים בנושאים ביטחוניים, ובהם צו המסדיר את שיטות הצפנת המידע בישראל וחוק המאפשר תפיסת שטחים במצב חירום.
בהצבעה בכנסת ב-16 באוקטובר 2017 הוחלט להאריך את מצב החירום עד אוגוסט 2018.
בשנת 2023 נותרו 14 צווים וחמישה חוקים שעדיין לא הוסדרו.
בהצבעה בכנסת ב-13 ביוני 2023 הוחלט להאריך את מצב החירום בשנה נוספת.
ב-28 במאי 2024 הצביעה מליאת הכנסת בעד ההחלטה להאריך את תוקף ההכרזה על מצב החירום במדינה עד ליום 31 בדצמבר 2024.
ב-24 בדצמבר 2024 הצביעה מליאת הכנסת בעד ההחלטה להאריך את תוקף ההכרזה על מצב החירום במדינה עד ליום כו כסלו תשפו (דצמבר 2025).
מצב לאהבה הוא סרט בסגנון רומנטי שיצא לאקרנים בשנת 2003.
ה"אלדר" (מיסיונר מורמוני) ארון דייוויס (מגולם על ידי סטיב סנדווס) מאוהיו מגיע ללוס אנג'לס שבקליפורניה עם שלושה מסיונרים נוספים במטרה לקרב את תושבי הסביבה לאמונה המורמונית.
בדירה מולם מתגורר המלצר ההומוסקסואל כריסטיאן מרקלי (מגולם על ידי וס רמזי) העובד במסעדת "לילה" - בבעלות לילה מונטאגני (המגולמת על ידי ז'קלין ביסט).
כריסטיאן מתערב עם חבריו (אחת מהן - זמרת שטרם פרצה לתודעת הציבור) למסעדה שיצליח לפתות את אחד המורמונים.
ארון ואחד המיסיונרים הנוספים - פול ריידר (מגולם על ידי ג'וזף גורדון-לוויט) עוברים מבית לבית ומנסים להפיץ את אמונתם, ושם פוגש ארון את לילה, המתאבלת על מות חברה מאיידס ומנחם אותה.
היא בתמורה מבטיחה לו שאם יצטרך עזרה יבוא אליה.
כריסטיאן מצליח לפתות את ארון - הומוסקסואל בארון.
ריידר חוזר למגוריהם לאחר תאונת אופנים ומוצא את ארון עומד להתנשק עם כריסטיאן - כתוצאה מכך ארון נשלח חזרה לאוהיו על ידי אנשי הכנסייה בה הוא חבר.
כשכריסטיאן מגלה שארון נשלח לאוהיו הוא מצליח לפגוש אותו בשדה התעופה בנחיתת ביניים בסולט לייק סיטי ושם מגלה לו שהוא אוהב אותו, והם מבלים את הלילה יחד.
למחרת בבוקר ארון חוזר לאוהיו לעמוד למשפט הכנסייה וכריסטיאן מתעורר ומגלה שארון אינו נמצא לידו, ושב ללוס אנג'לס.
ארון מגלה שמדובר בהתערבות (עובדה שריידר מגלה לאימו של אהרון), ומשהו סבור שכריסטיאן לא אהב אותו.
הוא מנסה להתאבד, ונשלח למרפאה שם מנסים לגמול אותו מנטייתו המינית.
כריסטיאן מנסה למצוא את ארון, ומשהוא מצליח למצוא את הטלפון של אמו של ארון היא מספרת לו שארון חתך את ורידיו והיא איבדה את בנה.
כריסטאין סבור שארון התאבד, ונוסע לבית הוריו להחזיר להם את החפצים של ארון שנמצאו אצלו.
האם מתמלאת רגשות אשמה, אולם כריסטיאן נוסע משם לפני שהיא מספרת לו שארון עדיין בחיים.
חברתו של כריסטיאן מוצאת את היומן שלו, והופכת את מה שכתוב שם לשיר, אותו שומע ארון בטלוויזיה בקליניקה בה הוא כלוא, ומצליח להימלט מהמקום, וחוזר ללוס אנג'לס לביתו של כריסטיאן שם הוא מוצא גבר אחר (ובטוח שכריסטיאן לא אוהב אותו).
מאחר שאין לו איפה להיות, הוא מגיע למסעדה של לילה מבלי לדעת ששם עובד כריסטיאן ושם הם נפגשים - כריסטיאן מגלה שארון בחיים, וארון מגלה שכריסטיאן אכן אוהב אותו (והדירה הושכרה לאדם אחר).
סטיב סנדווס - אלדר ארון דייוויס (Elder Aaron Davis)
וס רמזי - כריסטיאן ויליאם מרקלי (Christian William Markelli)
רבקה ג'ונסון - ג'ולי טיילור (Julie Taylor)
ז'קלין ביסט - לילה מונטאניה (Lila Montagne )
ג'וזף גורדון-לוויט - אלדר פול ריידר (Elder Paul Ryder )
לפי אתר IMDb, הסרט צולם במשך 24 ימים בתקציב של $850,000.
בתגובות כימיות, מצב מעבר הוא שלב במהלך התגובה בו האנרגיה של המולקולות המגיבות נמצאת במקסימום מקומי או מוחלט.
כלומר, זהו מצב מעורר אנרגטית שאינו יציב, אשר ממנו יכולה אנרגיית המגיבים רק לקטון.
בתגובות כימיות לרוב יעברו המגיבים דרך מצב מעבר כלשהו לפני קבלת תוצרי התגובה, למעט בתגובות מיוחדות (barrierless reactions).
מצב המעבר לכן מהווה מחסום אנרגטי לביצוע התגובה, וכדי לעבור אותו יש להשקיע אנרגיית שפעול כלשהי.
מפגש של שתי מולקולות מגיבים יכולה להסתיים בהיווצרות תגובה, או שלא.
התוצאה הסופית תלויה במשתנים כמו האנרגיה הקינטית היחסית והאנרגיה הפנימית של המולקולות.
הרעיון של מצב מעבר שיחק תפקיד מרכזי במרכזן של מגוון תאוריות מדעיות – בתחום קינטיקה כימית - בחישובי קבועים וקצבי תגובות.
תורת מצב המעבר, הידועה גם בשם תורת הקומפלקס המשופעל, בראשיתה בוססה על ידי , ופולאני באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20. התאוריה של מצב המעבר מציגה עקרונות של הכימיה הקינטית שממשיכים להיות רלוונטיים עד היום.
באופן עקרוני, תגובה כימית בין שתי מולקולות מתרחשת כאשר שתי מולקולות , אך אין הדבר אומר בהכרח שהתגובה תקרה.
התוצאה, אם תהיה תגובה או לאו, תלויה אפוא בכמה משתנים, ביניהם גם האנרגיה הקינטית היחסית, הכיוון היחסי והאנרגיה הפנימית של המולקולות המתנגשות.
מצב המעבר מתאר את נקודת המקסימום על תרשים האנרגיה-תגובה לפי קואורדינטת תגובה.
בנקודת המקסימום הזו מתקיים קומפלקס משופעל, בלתי יציב, שממנו התגובה יכולה להמשיך או לחזור אחורה.
מכאן שתורת מצב המעבר חשובה על מנת להבין את מושג ההפיכה.
בגלל העובדה שצורון מצב המעבר מהווה נקודת אוכף על משטחי פוטנציאל, הריכוז של צורונים אלו בכלי תגובה הוא זניח בכל נקודת זמן, כיוון שנקודת אוכף שכזו תמיד מחוברת ישירות למצב נמוך יותר באנרגיה שאליו צורון מצב המעבר ישאף להתפרק.
צורוני המעבר מצליחים להחזיק לאורך זמן קצר מאד של , ולכן נדיר להצליח לזהות אותם בניסויים.
על אף זאת, טכניקות מתקדמות של אנליזה ספקטרוסקופית ובאמצעות מכשור מתקדם כמו FIRS (Femtochemical IR spectroscopy) מסוגלות לזהות צורונים קרוב מאד למצב המעבר.
עם זאת, הבחנה בין צורונים של מצב מעבר וצורוני ביניים ראקטיביים יכולה להיות מאד מאתגרת, כיוון שפעמים רבות הם נמצאים בנקודות קרובות על גבי משטח הפוטנציאל.
קביעת הגאומטריה של מצב המעבר
על מנת לקבוע את הגאומטריה של מצבי מעבר, ניתן לחפש נקודות אוכף מסדר ראשון על גבי משטחי פוטנציאל של המגיבים.
נקודת אוכף מסדר ראשון היא קריטית באינדקס אחד על משטח הפוטנציאל, כלומר היא מייצגת מינימום לכל הכיוונים פרט לאחד.
התהליך למציאת הנקודה מפורט במאמר על .
מציע שמבנה מצב המעבר התלת־ממדי דומה יותר לאחד מצדדי הריאקציה (תוצרים או מגיבים) אשר לו אנתלפיה גבוהה יותר, כלומר קרוב יותר אנרגטית למצב המעבר.
אם מצב המעבר דומה יותר לחומרי המוצא, נקרא מצב זה "מוקדם" בעוד שאם הוא יותר דומה לתוצרים יקרא "מאוחר".
הפוסטולט בעצם מציע שעבור תגובה אקסותרמית מצב המעבר יהיה "מוקדם", בעוד שעבור תגובה אנדותרמית מצב המעבר יהיה "מאוחר".
כתוצאה מכך, פוסטולט המונד-לפלר צופה מצב מעבר מוקדם לתגובה אקסותרמית ומצב מעבר מאוחר לתגובה אנדותרמית.
פוסטולט זה נכון לרוב, אך ישנם כמובן יוצאים מן מהכלל.
מצב מיוחד בעורף הוא מצב חוקי בישראל, המוכרז בעת שאוכלוסייה אזרחית בעורף מצויה תחת מתקפה ממושכת, על מנת להקנות לשלטונות סמכויות שונות שיאפשרו לשמור על הסדר הציבורי ועל שלומם של האזרחים.
הסדר זה נקבע כתיקון לחוק ההתגוננות האזרחית
בשנת 1997, כחלק מהלקחים שהופקו בעקבות מלחמת המפרץ והמבצעים "דין וחשבון" ו"ענבי זעם", לאחר שהתברר כי כוחות הביטחון יכולים להשתמש בסמכויותיהם בעת התקפה, אך לא בזמן הפוגה.
שר הביטחון רשאי להכריז על מצב מיוחד בעורף, אם שוכנע כי קיימות נסיבות המצדיקות זאת והממשלה טרם הכריזה על כך.
עם הכרזתו, עליו להודיע על כך מיד לממשלה ולוועדת החוץ והביטחון.
החלטה זו יכולה להיות לגבי שטח מסוים או לגבי המדינה כולה.
בהכרזתו, רשאי שר הביטחון גם להגביל את הסמכויות הנתונות לצבא.
תוקפה של ההכרזה על ידי שר הביטחון יפקע בתום 48 שעות מהשעה שניתנה.
במהלך 48 שעות אלה הוא רשאי לשנות את ההכרזה או לבטל אותה, כל עוד הממשלה לא ביטלה את ההכרזה, לא האריכה את תוקפה ולא שינתה אותה.
משהודיע שר הביטחון לממשלה כי הכריז על מצב מיוחד בעורף, רשאית הממשלה, בכל עת, במהלך 48 השעות משעת ההכרזה על ידי שר הביטחון, לשנות את הכרזתו, לבטלה או להאריכה.
החלטת הממשלה כאמור תעמוד בתוקפה 48 שעות משעת החלטתה, ובמהלך 48 שעות אלה היא רשאי לשנות את ההכרזה או לבטלה.
בהכרזתה, רשאית הממשלה גם להגביל את הסמכויות הנתונות לצבא.
במידה והחליטה הממשלה להאריך את תוקפה של הכרזת שר הביטחון או לשנותה, עליה להודיע על כך מיד לוועדת החוץ והביטחון.
על פי הוראות חוק ההתגוננות האזרחית, הממשלה רשאית לבטל את המצב המיוחד בעורף גם לאחר אישור ועדת החוץ והביטחון, וללא צורך באישורה לכך.
מצב מיוחד בעורף הוכרז מספר פעמים לאורך גבול הצפון.
במהלך מלחמת לבנון השנייה הוכרז מצב מיוחד בעורף בכל אזור הצפון.
בין 20 במאי ל-30 בנובמבר 2007 שרר מצב מיוחד בעורף בנגב המערבי.
בדצמבר אותה שנה שוב הוכרז מצב מיוחד בעורף באזור זה.
תוקפה של הכרזה זו הוארך מספר פעמים, עד שפקע ב-31 באוקטובר 2008.
ב-27 בדצמבר 2008, עם תחילת "מבצע עופרת יצוקה" הוכרז מצב מיוחד בעורף באזור הדרום, הפעם בשטח נרחב יותר, עד למרחק של 20 ק"מ מרצועת עזה ובימים הבאים הורחבה ההכרזה עד למרחק של 40 ק"מ.
בתחילת מבצע עמוד ענן ב-2012, הוכרז מצב מיוחד בעורף באזור הדרום עד למרחק של 40 ק"מ מרצועת עזה, וכך גם במבצע צוק איתן בשנת 2014.
מצב מיוחד בעורף הוכרז במהלך ההסלמה בדרום ב-5 במאי 2019, בטווח של עד 40 ק"מ מגבול רצועת עזה.
מצב מיוחד בעורף לטווח של 80 קילומטרים מרצועת עזה הוכרז במהלך ההסלמה ב-12 בנובמבר 2019 על ידי שר הביטחון נפתלי בנט בעקבות ירי של למעלה מ-170 רקטות בעיקר על ידי הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני שהגיב על הריגת שניים מבכיריו מוקדם יותר באותו יום.
מצב מיוחד בעורף לטווח של 80 קילומטרים מרצועת עזה הוכרז במהלך ההסלמה ב-10 במאי 2021 (מבצע שומר החומות) על ידי שר הביטחון בני גנץ בעקבות ירי של למעלה מ-150 רקטות לכיוון עוטף עזה, הנגב, ואף לירושלים.
מצב מיוחד בעורף לטווח של 80 קילומטרים מרצועת עזה הוכרז במהלך מבצע עלות השחר ב-5 באוגוסט 2022 על ידי שר הביטחון בני גנץ עקב ירי רקטי מרצועת עזה, לאחר שישראל הרגה בכיר בג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
מצב מיוחד בעורף לטווח של 80 קילומטרים מרצועת עזה הוכרז במהלך טבח שבעה באוקטובר ב-7 באוקטובר 2023, על ידי שר הביטחון יואב גלנט.
ב-23 בספטמבר 2024 הוכרז מצב מיוחד בעורף בכל שטחי מדינת ישראל, בעקבות ההסלמה בחזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל והיציאה למבצע חיצי הצפון.
ב-13 ביוני 2025 שר הביטחון, ישראל כץ, הכריז על מצב מיוחד בעורף בכל שטחי מדינת ישראל, זאת בעקבות פתיחת מבצע עם כלביא הכרזה זו הסתיימה ב-26 ביוני.
הכרזת מצב מיוחד בעורף נותרה באזור עוטף עזה בלבד, ותוקפה פג ב-28 באוקטובר 2025. בכך הסתיים המצב המיוחד בעורף בכל רחבי ישראל.
השלכות הכרזה על מצב מיוחד בעורף
חיילי פיקוד העורף וחברי ארגוני עזר הפועלים בהנחייתו רשאים לתת הוראות לאזרחים הדרושות לשם שמירתם או הצלתם של חיים ורכוש בשטח מותקף.
כוחות פיקוד העורף מוסמכים לפנות בעצמם חומרים מסוכנים ממפעלים ואף להורות על סגירת מפעלים המחזיקים חומרים אלה.
על מנת לאפשר את התנהלותו התקינה של המשק, מסמיך חוק שירות עבודה בשעת חירום את שר הכלכלה, לאחר התייעצות עם שר הביטחון, להוציא צווי ריתוק לעובדים המועסקים בשירותים קיומיים, כגון אספקת מים, מזון וחשמל ושירותי בריאות, תברואה ותקשורת.
מתוך הנחה שרוב כוח העבודה מגויס לצבא או למשימות אחרות, מוסמך שר הכלכלה להתיר עבודת נוער גם בשעות הלילה.
סמכות נוספת ניתנת לשר התקשורת, שרשאי להורות לבעלי רישיונות לפי חוק התקשורת (בזק ושידורים) לבצע פעולות מסוימות, להפסיק לתת שירות או להעמיד את המערכות שלהם לרשות כוחות הביטחון.
בהתאם לחוק הגנה על עובדים בשעת חירום אין לפטר עובדים שנעדרו ממקום עבודתם אם קיבלו הוראה שלא להגיע למקום העבודה מקציני הצבא המוסמכים לכך.
בנוסף, אין לפטר את מי שנעדר ממקום עבודתו על מנת להשגיח על ילדו אם ניתנה הוראה לסגור את בתי הספר.
הוראות אלה בדבר זכויות עובדים בזמן מצב מיוחד בעורף נקבעו בשנת 2003 כהוראת שעה, ונחקקו מחדש כהוראת קבע בהליך מהיר במהלך מלחמת לבנון השנייה.
בנוסף, נחתמו במהלך אותה מלחמה, ובעקבות מבצעי עופרת יצוקה, עמוד ענן וצוק איתן, הסכמים קיבוציים שנועדו להסדיר תשלום שכר לעובדים שנעדרו מעבודתם מהסיבות דלעיל.
תיקון חקיקה נוסף משנת 2008 מסמיך את המפקח על הבנקים לקבוע כי ההוראות המחייבות את הגבלת חשבונו של מי שהמחאותיו סורבו, יוקפאו לתקופה של עד 90 ימים.
חוק מס רכוש וקרן פיצויים קובע הוראות בדבר מתן פיצויים למי שנגרם לו נזק מלחמה, ללא קשר להכרזה על מצב מיוחד בעורף.
בעוד שפיצויים בגין נזקים ישירים ניתנים בכל מקום, פיצויים בגין נזקים עקיפים ניתנים רק ביישובים ששר האוצר הכריז עליהם כעל יישובי ספר.
מאחר שאין בהכרח חפיפה בין האזור שבו הוכרז מצב מיוחד בעורף לבין אותם יישובים, לאחר מלחמת לבנון השנייה ובמהלך מבצעי עופרת יצוקה, עמוד ענן וצוק איתן, הותקנו תקנות שבמסגרתן הוגדרו היישובים שבאזור שבו הוכרז מצב מיוחד בעורף כיישובי ספר למשך תקופת תוקפה של ההכרזה.
מצב בֶּל הוא מצב קוונטי של מערכת המכילה שני קיוביטים שזורים.
מצבי בל קרויים על שם החוקר ג'ון סטיוארט בל (John S.
Bell), לאור העובדה שמצבים אלו מפירים אי-שוויון ידוע, אי שוויון בל אשר נוסח על ידו.
על מנת להסביר את הרעיון העומד מאוחרי מצבי בל, נתחיל עם דוגמה בעולם הקלאסי.
נניח שאליס ובוב משחקים את המשחק הבא:
כל אחד מהם מקבל 2 קיוביטים זהים
כל אחד מהם מודד את אחד הקיוביטים שלו בבסיס החישוב () ואת השני בבסיס אדמר ().
אליס שומרת את התוצאה של המדידה בבסיס החישוב במשתנה ואת התוצאה של המדידה בבסיס אדמר במשתנה .
באופן זהה בוב שומר את התוצאה במשתנים
אם נמדד המצב או המצב שומרים במשתנה את הערך 1, ואחרת את הערך 1-.
אי שוויון בל קובע כי התוחלת הבאה קטנה או שווה לערך 2:
אי השוויון נובע משיקולים של תורת ההסתברות, ונכון באופן כללי, ללא קשר למכניקת הקוונטים.
באופן מפתיע, אם נבצע את הניסוי המתואר לעיל, כאשר אליס מקבלת חצי ממצב בל, ובוב מקבל את החצי השני, אי-השוויון מופר, והתוחלת מקבלת ערך הגבוה מ-2.
ארבעת מצבי בל הם מצבים של שני קיוביטים שזורים מקסימלית (כלומר - מפירים את אי-שוויון בל באופן מקסימלי) המוגדרים באופן הבא
ניקח לדוגמה את המצב (מצב זה יידוע גם בשם סינגלט).
בהנחה שאליס מדדה בבסיס החישוב אל הערך
המדידה של בוב תתן את הערך , ולהפך, אם אליס מדדה בוב ימדוד .
אין חשיבות לסדר בו הם מודדים או למיקומם.
למשל - אליס יכולה להיות על הירח בעוד בוב על כדור הארץ, עדיין, כאשר אליס מודדת את הקיוביט שברשותה, בו-ברגע נקבע מצב הקיוביט אצל בוב.טרם ביצוע המדידה (אצל הראשון מביניהם), לא ניתן לקבוע מה תהיה תוצאת המדידה: קיימת הסתברות שווה לקבל 0 או 1.
תכונה זו אינה משתנה כאשר אליס ובוב משתמשים בבסיס אחר.
להדגמה, נניח שימוש בבסיס אדמר.
באופן דומה, הסינגלט ניתן לרישום בצורה עבור כל בסיס נתון .
נחזור על הניסוי המתואר לעיל (באופן מחשבתי).
אליס מקבלת קיוביט אחד ממצב הסינגלט, ובוב מקבל את החצי השני.
כל אחד מהם בוחר באיזה בסיס לבצע מדידה - בבסיס החישוב או בבסיס אדמר.
את התוצאה שומרים כמקודם במשתנה המתאים
קל לראות, כי אם אליס ובוב מדדו באותו הבסיס, תמיד יקבלו ערכים שונים, כלומר בעוד כאשר הבסיסים שלהם אינם תואמים, המשתנים שלהם יהיו שווים בהסתברות חצי, ושונים בהסתברות חצי, לפיכך .
במקרה זה אי-השוויון של בל עודנו תקף.