tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-9 בנובמבר 1888 בחצר הווילה של משפחת פרוידיגר בוארוֹשליגֶט (הפארק העירוני של בודפשט) הקימה קבוצה של אוהדי ספורט את מועדון הספורט MTK בודפשט (שעדיין קיים, נכון ל-2017), בו הורשו להשתתף גם יהודים רבים.
בעל תואר אצולה - פון פרוידיגר דה אובודה (אובודאי) (Ábrahám von Freudiger De Óbuda), (1868 בודפשט - 17 באפריל 1939 בודפשט).
בצעירותו למד בישיבת נמטקרסטור (Németkeresztúr) וכן בישיבה בצהלים שבבורגנלנד.
החל משנת 1887 עבד בבית החרושת של אביו, מוזס.
יזם פרויקטים רבים בתחום הדת, החינוך היהודי וגמילות חסדים.
ייסד את קומפלקס בית הכנסת ברחוב קזינצי בבודפשט שהפך למושב הראשי של מוסדות היהדות האורתודוקסית המאורגנת בהונגריה.
בשנת 1913 ירש את אביו בתפקיד יושב ראש הקהילה האורתודוקסית של בודפשט ומילא תפקיד זה עד יום מותו בשנת 1939. כיהן גם כיו"ר הארצי של ועד הכספים של הקהילה היהודית האורתודוקסית בהונגריה והיה לאחד מדובריה הראשיים.
נהג לפרסם מאמרים בכתבי העת היהודיים.
נקרא גם הוא בתואר האצולה פון פרוידיגר דה אובודה (Lipót von Freudiger De Óbuda) (21 ביולי 1866 בודפשט - 27 באוקטובר 1939 בודפשט).
בנו של מוזס ואחיו של אברהם.
היה תעשיין ויושב ראש של כבוד של הקהילה האורתודוקסית של בודפשט.
אף הוא בעל תואר אצולה - פון פרוידיגר דה אובודה, (Karoly von Freudiger De Óbuda).
בנו נפתלי עלה לישראל בסוף שנות הארבעים עם משפחתו, וייסד את ביהכנ"ס אשכנז (המכונה 'הונגרים') בשכונת בית-וגן בירושלים.
מחבר ספר נדבות פי, ניהל מפעל תעשייתי גדול וסחר בטקסטיל, נפטר בגיל 101 בשנת 2006.
נקרא גם פיליפ פון פרוידיגר דה אובודה (אובודאי) (Fülöp von Freudiger De Óbuda) (1976-1900).
היה רב, איש עסקים ומנהיג קהילתי, יושב ראש "הקהילה האורתודוקסית האוטונומית של בני ישראל" של בודפשט בשנים 1939–1944, בימי שואת יהודי הונגריה.
היה חתנו של הרב עקיבא סופר, בעל ה"דעת סופר".
היה חבר בוועד המרכזי של יהודי הונגריה (או המועצה היהודית) שנוסד תחת הכיבוש הגרמני בהונגריה בשנת 1944 וניסה לשווא למנוע או להקל את רוע הגזירה תמורת תשלומי כספים לדיטר ויסליצני, יד ימינו של אדולף אייכמן במבצע הגירוש של יהודי הונגריה.
עוד בנובמבר 1943, יחד עם מנהיגים אחרים של הקהילה האורתודוקסית בבודפשט, הגיע להסכם שיתוף פעולה עם - ועד העזרה וההצלה שהוקם על ידי פעילים ציונים.
פיליפ פרוידיגר שילם לויסליצני סכומים גדולים של כסף שאסף והשיג בתמורה להצלת כ-80 ראשי קהילות ורבנים אורתודוקסים מגטאות שונים ברחבי הונגריה, ביניהם הרבי מסאטמר הרב יואל טייטלבוים, הרב שלמה צבי שטראסר מדברצן והדיין יונתן שטייף, שרובם הוברחו מהונגריה ברכבת קסטנר.
כמו כן עזר למספר פליטים יהודים מסלובקיה.
ביולי 1944 הוחש על ידי הרב וייסמנדל לנסות עסקה יהודים תמורת טרקטורים או משאיות במימון יהודי משווייץ
אחרי שביולי 1944 הוזהר על ידי ויסליצני שחייו בסכנה, ב-9-10 באוגוסט 1944 התאפשר לו בידיעת קצין הkeokh להימלט עם משפחתו הקרובה מהונגריה ברכבת עד לבוקרשט ברומניה שם זכה לעזרתו של מנהיג יהודי רומניה, ד"ר וילהלם פילדרמן.
בשנת 1945, עלה פנחס פרוידיגר לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בשנת 1961 היה אחד העדים המרכזיים במשפט של אדולף אייכמן בירושלים ועדותו התלוותה בתקרית בגלל מחאה נגדו מצד ניצולי שואה.
הועלו טענות נגדו בסוגיית אי מסירת מידע עדכני לאוכלוסייה היהודית על סכנת ההשמדה ולגבי הצלת עצמו אחרי קבלת מידע וסיוע מויסליצני
כשלושים בני משפחתו ניצלו כשהוסעו ב"רכבת קסטנר" לגרמניה ואחר כך לשווייץ
יהודה באואר וגילה פטרון ראו בדרך התנהלותו כוונה להציל רק את קרוביו האורתודוקסים ולהעלותם לרכבת קסטנר, ואילו הוא ברח לרומניה עם ידידיו ובני משפחתו, והשאיר את קסטנר לנהל את המשא ומתן עם האס-אס.
במשפט אייכמן, הוא הודה שהרב וייסמנדל ביקש ממנו להמשיך את תוכנית אירופה (אירופה פלאן), ועל כך הוא נשאל על ידי צוות השופטים: האם הוא ניהל משא ומתן עם ויסליצני?
קיימת גם האשמה שהוא השתמש בדרכונים שהעמידה ממשלת רומניה לרשות יוצאי רומניה ושנמצאו בהונגריה, ולא ליוצאי הונגריה.
פרוידיגר טען שלדעתו אם יהודים היו מנסים לברוח, מחציתם היו נהרגים בעת הניסיונות להימלט.
הוא עצמו גילה בהדרגה מה גורלם האמיתי של "המגורשים למזרח" במאי-יולי 1944. שם לב לזיוף שבגלויות דואר חסרות הבולים ממקום דמיוני שנקרא "וולדזה" (Waldsee), שהגיעו במשך כמה שבועות מהמגורשים אל בני המשפחה.
במקרה אחד ראה את הסיומת "יץ" מהשם "אושוויץ" המחוק מתחת הכתובת השקרית "וולדזה".
למרות זאת, הוא חילק את הגלויות ("חששנו וחילקנו").
כמו כן, בשלב מסוים קיבל מהרב חיים מיכאל דב ויסמנדל מברטיסלאבה מידע על מה שקורה באושוויץ באמצעות תרגום ליידיש של דו"ח ורבה-וצלר.
לדבריו, בהתחלה הוא עצמו לא האמין למה שהיה כתוב על שיטות ההשמדה שיושמו באושוויץ.
משפחת קיין והאלים המצריים היא טרילוגיית ספרי פנטזיה והרפתקאות לנוער מאת הסופר האמריקני ריק ריירדן.
הסדרה עוסקת ברובה בסיפורי המיתולוגיה המצרית בדומה לסדרת פרסי ג'קסון והאולימפיים העוסקת במיתולוגיה היוונית.
הסדרה מספרת על שני ילדים: קרטר קיין, ילד בן 14, ואחותו הקטנה בת ה-12, סיידי קיין.
שני האחים הופרדו מאז מות אמם והם נפגשים רק פעמיים בשנה.
במהלך הספרים הם נלחמים נגד הכאוס, לומדים את קסמי החרטומים (קוסמי מצרים העתיקה) ומנסים למנוע את סוף העולם.
הסדרה מסופרת בתור תמליל להקלטה על ידי שני האחים, אחד אחרי השני.
קרטר נדד ברחבי העולם יחד עם אביו הארכאולוג, ג'וליוס קיין, ואילו סיידי, אחותו הקטנה של קרטר, גרה עם סבם וסבתם.
מאז מות אימם, נפגשו קרטר ואביו עם סיידי פעמיים בשנה, אך הפעם הדבר משתנה.
אביהם פוצץ את אבן רוזטה ושחרר 5 אלים מצריים מכלאם ב"דואת" (עולם הקסם המצרי).
סת, אחד האלים שהשתחרר בפיצוץ, כלא את אביהם של סיידי וקרטר בתוך סרקופג - קבר מצרי מזהב משובץ יהלומים- ונמלט יחד אתו.
לאחר הפיצוץ, נהפכו קרטר וסיידי לגופים מארחים לאלים הורוס ואיסיס.
הם אינם יודעים זאת, ואיימוס, דודם של קרטר וסיידי, לוקח אותם לאחוזתו בברוקלין, שם הוא מסביר להם שהאלים המצריים אכן קיימים במציאות, ושהם צאצאים לשתי משפחות חרטומים עתיקות - משפחת פאוסט מצד האם ומשפחת קיין, וכי הם החרטומים החזקים ביותר שנולדו אי פעם למשפחותיהם.
במסע ארוך ומייגע יחד עם איימוס, בבון המחמד שלהם ח'ופו, בסתת, אלת החתולים, וזיה ראשיד- חרטומה, הם מוצאים את הפירמידה האדומה בה סת משתכן כדי להחריב את העולם.
קרטר וסיידי מבינים שעל מנת לעצור את סת עליהם לומר את שמו הסודי, שהוא תמצית אישיותו, וכך יוכלו לשלוט בו.
במהלך מסעם הם מגיעים לנום הראשון (בית החיים) במצרים ופוגשים את הלקטור הראשי - איסקנדר, סגנו, (מישל דז'רדן) ואת זיה ראשיד.
לאחר מותו של איסקנדר, הלקטור הראשי החדש הטיל על זיה להרוג את ילדי קיין.
לאחר מכן הם מוצאים את בסתת, שמספרת להם שהם הגופים המארחים של הורוס ואיסיס.
בסוף הספר, סיידי כמעט משמידה את סת, אבל אימה נכנסה לראשה ואמרה: "זיכרי מי הוא האויב שלך".
לאחר מכן היא מגלה שהתגלמות הכאוס, אפופיס הנחש, השתלט על עוזרו של סת, וגרם לו לעשות מה שעשה.
היא גם מחליטה לאחר מכן שסת יכול להיות בעל ברית טוב ושולחת אותו לדואת בהבטחה שאם סת יחזור מן הדואת ויקום נגד קרטר וסיידי, היא תשמיד אותו.
סת נשבע, ובסוף מסעם, מתגלה לקרטר וסיידי שאביהם הפך לגוף המארח של אוסיריס - אל המתים, לתמיד, אך הוא ימשיך לתמוך בהם בכל מקום, גם אם דברים לא ישובו להיות כמו שהיו.
בספר יש אזכור לסדרת "פרסי ג'קסון"- איימוס אומר "במנהטן יש צרות אחרות, אלים אחרים.", ובנוסף האל תחות מציין את האל היווני הרמס.
לאחר פרסום הקלטת הראשונה, כעשרים מתלמדים הגיעו לאחוזה של משפחת קיין.
הם מאמנים אותם בדרכי האלים- שאיבת אנרגיה לקסמים מאלים פטרונים.
סיידי וקרטר מבינים שהדרך היחידה לנצח את אפופיס היא להעיר את רע מהתרדמת שאיסיס הכריחה אותו להיכנס אליה באמצעות אמירת שמו הסודי.
לשם כך הם זקוקים לספר רע, פפירוס שהכינו כוהני רע הקדומים שמכיל לחש להחייאת רע.
הורוס מספר לקרטר שספר רע נמצא בפסל במוזיאון בברוקלין, וכך הספר מתחיל כשקרטר, סיידי והמתלמדים שלהם ג'אז (קיצור של ג'אסמין, מומחית לריפוי.
אלה פטרונית סח'מת) ווולט (מכין קמיעות שלא בחר עדיין אל פטרון ומכיר קסמי מוות) הולכים אל המוזיאון, ומוצאים את הפסל.
כשהם מגיעים לפסל, קרטר מזהה שהוא מציג את ח'נום בעל ראש האיל, התגלמות רע בלילה, בורא אדם מחימר.
סיידי מחדירה לפסל האדם מעט קסם ומגלה בתוכו פפירוס.
בחוסר זהירות היא לוקחת את הפפירוס ומפעילה שלוש מלכודות קסומות.
הראשונה מדביקה את הפפירוס לידה ויוצרת להבות קרות שנאחזות בכל דבר.
השנייה משחררת גריפון, שלגרסתו המצרית יש כנפיים דמויות מברשות שיער שנעות במהירות של כנפי יונק דבש.
השלישית משחררת את שבעת חיצי סח'מת, רוחות רעות עשויות להבה הניזונות מנשמות.
קרטר מכריח את הגריפון, חיה המקודשת להורוס, להישמע לפקודותיו וג'אז מתעלת את כוחות סח'מת ומשמידה את חיצי הסח'מת, לא לפני שאחד מהם אומר לקרטר שזיה נמצאת במקום החולות האדומים.
המאמץ גורם לג'אז להיכנס לתרדמת והם נמלטים על גבי הגריפון, כשהפפירוס מעלה את כל ברוקלין באש רפאים לבנה.
סיידי מבינה שהפפירוס מחולק לשלושה חלקים ושהיא מצאה רק אחד.
הורוס מספר לקרטר שאפופיס ישתחרר ביום שוויון האביב, היום בו היום והלילה שווים לחלוטין באורכם.
הוא מראה לקרטר את עצמתו של אפופיס ומותיר בידו ברירה: להמשיך בהערת רע או לתת להורוס לחזור לגופו ולהילחם באפופיס.
סיידי חולמת שהיא במצרים ורואה את מזימתו של ולדימיר מנשיקוב, החרטום השלישי בעצמתו בעולם, להרוג אותם.
סיידי יוצאת לבילוי עם חברותיה בלונדון וכשהיא מגיעה לבית של סבה וסבתה היא מגלה שהאלים נחבת ובאבי, אלת הנשרים ואל הבבונים, השתלטו על גופם.
באבי ונח'בת אומרים לסיידי שאסור להעיר את רע ושהורוס צריך להוביל אותם לקרב.
בזמן המרדף הם עוברים דרך בית קברות, שם אנוביס פוגש אותם.
הוא נותן לסיידי סכין מיוחד לטקס שחרור נשמה ומנשק אותה.
לאחר מכן הם פוגשים ידיד של בסתת, בס, האל הגמד, שמציל אותם וכשקרטר ווולט מגיעים כדי להציל את סיידי הוא לוקח אותם לביתו של ולד מנשיקוב, שם נמצא החלק השני של הפפירוס.
ברוסיה הם מגלים שמנשיקוב תומך באפופיס ומזמן את סת כדי שיספר לו מה עליו לעשות כדי לפרוץ את הכלוב.
סיידי וקרטר לוקחים את הפפירוס, שלא היה מוגן כלל, ומשחררים את סת.
מנשיקוב שולח אחריהם מפלצת נחשית שמכישה את קרטר.
סיידי מתעלת את כוח איסיס ומשמידה את המפלצת.
היא מבינה שהדרך לתעל את כוח האלים היא להתחבר לרגשותיהם ואופיים.
סת מספר לסיידי שהחלק השלישי נמצא בבחרה בתמורה להחזרת שמו האמיתי.
סיידי מגלה את השם האמיתי של קרטר ומרפאת אותו באמצעותו ובאמצעות שבתי (shabti, צלמית, מהממצאים בקברים מצריים עתיקים) שהכינה ג'אז.
הוא גם מוסר דרכה לקרטר ששם הכפר של זיה הוא אל-רמאל אל-חמראא (בערבית- החולות האדומים).
וולט וסיידי הולכים להשיג את החלק השלישי מתוך מערת קבורה מלאה מומיות בעוד קרטר ובס מצילים את זיה.
זיה לא זוכרת דבר ממה שקרה לה מאז שאיסקנדר החביא אותה, אבל בס מגלה שביחד עם זיה קבורים מקל הרועים והמחבט של רע- סמלי הפרעה וכלי הקסם רבי העצמה ביותר בעולם.
דז'רדן ומנשיקוב מרגישים בקסמים שקרטר השתמש בהם כדי להציל את זיה ומגיעים.
סיידי ווולט מתחמקים מרוח משוגעת של רומאי שדורש שישחררו את המומיה שלו ויעבירו אותו לעולם הבא בעזרת הסכין ומגיעים למבוי סתום שמאחוריו נמצא החלק השלישי.
הם מפנים את המבוי הסתום באמצעות קסם הקבלה (כמו בובות וודו) ומוציאים את הפפירוס.
וולט מספר לסיידי שכצאצא של אחנתון, הוא מקולל וימות בגיל צעיר.
הוא ימות צעיר עוד יותר כיוון שהוא משתמש בקסמים, ולכן הוא מרבה להשתמש בקמעות.
ושם מנשק אותה וסיידי נמצאת בדילמה במי היא תבחר באנוביס או בוולט.
האל פתח, שפסל שלו מוצב במסדרון, מגיע ומציל אותם מהמומיות הזועמות.
הוא מעביר אותם לכפר של זיה, שם קרטר מביס באמצעות כלי הפרעה (שמתאימים לו באופן מופלא) את דז'רדן ומנשיקוב.
סיידי משכנעת את זיה לעזור להם והם מתפצלים שוב- זיה ווולט הולכים לברוקלין כדי להזהיר את איימוס והמתלמדים שדז'רדן שולח צבא לתקוף אותם בעוד סיידי, קרטר ובס מתחילים במסע על הסירה של רע דרך 12 בתי הלילה לכלא של אפופיס, כדי להעיר את רע.
בבית הראשון מנסים לעצור אותם נח'בת ובאבי.
קרטר מכריח אותם לציית לו באמצעות מקל הרועים של רע ומגרש אותם.
בבית השלישי הם פוגשים את חנום וסיידי מעירה את זכרונותיו.
בבית הרביעי, אחוזת השמש שהיא בית אבות לאלים, הם פוגשים את תא-וורת, האלה ההיפופוטמית והחברה לשעבר של בס.
הם מוצאים את רע ומעירים אותו באמצעות הסכין אבל מתעכבים יותר מדי ושערי הבית השמיני ננעלים.
ביחד עם רע המשוגע, שמקשקש על וולבים חולים וזברות, הם מגיעים לבית השביעי- עולם המתים.
אביהם, אוסיריס, מחכה להם ומציג בפניהם את ח'ונסו, אל הירח, שיכול לתת להם עוד שלוש שעות להשלים את המסע לפני ששערי הבית השמיני ננעלים אם ינצחו אותו במשחק הימורים.
הם מנצחים, אך מפסידים חלק מנשמתו של בס.
בכלא אפופיס הם פוגשים במנשיקוב, שמספר להם שבכוונתו להפוך לגוף המארח של אפופיס.
דז'רדן מגיע וביחד איתו הם נלחמים במנשיקוב בזמן שסיידי מקריאה את החלק האחרון, שיזמן את חפרי החרפושית, התגלמות רע בזריחה, אך כשהם מזמנים את חפרי הכלוב נרץ ואפופיס נכנס בגופו של מנשיקוב.
דז'רדן מטיל מארה על אפופיס וכך שאפופיס נכנס לתהומות הדואת וסיידי וקרטר הרוויחו כמה ימים.
הם מגישים את חפרי לרע, שבולע אותו.
רע נשאר סנילי וממשיך לברבר על וולבים חולים וזברות.
הם מגיעים לאחוזה בברוקלין ומביסים את הצבא הפולש.
רע עולה לשמיים עם בסתת לאחר שמתגלה שוולבי הוא וולט וזברה היא זיה.
הורוס מזהיר את קרטר שאם רע לא ישתקם והם יפסידו במלחמה, או ינצחו בה בלי עזרתו, הורוס יקלל את משפחת קיין לנצח נצחים.
כחרטום החזק בעולם אחרי דז'רדן, איימוס הופך ללקטור הראשי החדש.
בספר זה קיים אזכור לספר פרסי ג'קסון והאולימפיים.
"השקפתי מעבר לנהר אל מנהטן.
כשסיידי ואני הגענו לבית בברוקלין, איימוס אמר לנו שהחרטומים משתדלים לא להיכנס למנהטן.
הוא אמר שלמנהטן יש בעיות אחרות - מה שזה לא אמור להביע.
ולפעמים שהשקפתי מעבר לנהר, יכולתי להישבע שאני רואה כל מיני דברים.
סיידי צחקה עלי, אבל פעם היה נדמה לי שאני רואה סוס מעופף.
סביר להניח שאלה היו סתם אשליות אופטיות כתוצאה מההגנות הקסומות על הבית, ועדיין, זה היה ממש משונה."(מתוך הספר כס האש עמוד 99)
הספר השלישי והאחרון: "צל הנחש"
סיידי צריכה לבחור בין שני בחורים שהיא מחבבת - אנוביס, האל החתיך ששוקל את נשמות המתים ומורחק ממנה, או וולט, החרטום הגוסס שסוף סוף בחר אל פטרון עוד לא ידוע.
קרטר מתמודד עם זיה, בחורה שהשבתי שלה והוא התאהבו, אך רגשותיה של זיה האמיתית אינם תואמים לרגשות השבתי והיא חשה שהיא צריכה מרחק ממנו.
ועם כל זה למרות מיטב מאמציהם, קרטר וסיידי קיין לא הצליחו למנוע את עלייתו של אָפוּפִיס, נחש הכאוס.
כעת אָפוּפִיס מאיים לבלוע את השמש ולהחריב את העולם- ואם זה לא מספיק, החרטומים המורדים שבראשם קוואי ושרה יעקבי החליטו לתקוף את הנום הראשון, בעוד אמם נאבקת בכוח אפל שבולע את נשמות המתים.
על האח ואחות מוטל להשמיד את אָפוּפִיס אחת ולתמיד-אבל איך יעשו זאת, כשחרטומי בית החיים מפולגים ולוחמים אלה באלה, אלי מצרים בעצמם נתונים להתקפה, ולצידם עומדים רק קומץ ילדים מתלמדים מבבית בברוקלין?
התקווה היחידה היא להפעיל לחש עתיק- מארה באמצעות צל, שעשוי להפוך את צילו של הנחש לנשק נגדו- אלא שהלחש אבד לפני עידן ועידנים.
היחידי שיכול לעזור להם הוא חרטום מת שחזר כרוח רפאים;אבל האם החרטום הנקמני יוביל אותם אל צל הנחש, או אל מותם?
סיידי וקרטר משתמשים בלחש הפוך, כמין "ניסיון", ומחזירים את בס, האל הגמד החביב שאיבד חלק מנשמתו.
כעת יש צורך דחוף להחזיר את פיכחונו של רע, מלך האלים הישן שהפך סנילי, לו הם זקוקים על מנת לנצח את אפופיס.
בשביל זה יצטרכו את עזרתה של זיה, אהובתו של קרטר, ולהתחמק מאלת הציד שהחליטה להסתגר בבונקר מהתקפת זומבים ולסרוג שם אלפי שנים.
האם הם ינצחו את אפופיס, האל הנחש של הכאוס?
והאם יראו את אמם שוב?
ספר נוסף אשר לא נכלל בסדרה אשר מתאר הרפתקה משותפת של פרסי ג'קסון וקרטר קיין.
בספר זה קרטר יוצא לבד להילחם במפלצת שמציקה לבני-אנוש ומגלה שהמפלצת היא בעצם פתסוחוס, בנו של סובק (סבכ).
פתסוחוס, המתואר כתנין בגודל מפלצתי, בולע אותו.
אך פרסי מציל אותו והמפלצת בורחת.
קרטר בטעות מתחיל קרב בינו לבין פרסי.
פרסי מצליח לפגוע בקרטר אך קרטר קושר אותו.
כאשר הם נזכרים בפתסוחוס הוא כבר מגיע למקום מיושב ומתחיל לזרוע הרס.
פרסי וקרטר מאחדים כוחות בניסיון להוריד את הקולר ההופך תנין רגיל למפלצת פתסוחוס.
בסוף הקרב הם מצליחים להביס אותו ולהוריד ממנו את הקולר והמפלצת חוזרת לתנין התינוק שענד את הקולר.
פרסי וקרטר חושדים בכך שהקולר לא נענד על ידי התנין בטעות, אלא בגלל מישהו המעוניין בפגישתם.
אולי מישהו שיודע שאיחוד כזה יוביל לאסון.
בשל כך פרסי וקרטר נפרדים, אך קרטר נותן לפרסי סימן קסום.
הסימן מאפשר לפרסי לקרוא לקרטר בדרך קסומה בעזרת קריאה בשמו של קרטר.
בסוף הספר קרטר רומז בבירור לספר המשך וכל הספר מתרחש מנקודת מבטו.
בהמשך יוצא ספר המשך הנקרא "המטה של סראפיס" שמספר על אנבת' צ'ייס (חברה של פרסי) וסיידי קיין.
ספר ההמשך ל"בן סובק" אשר מתאר הרפתקה משותפת של אנבת' צ'ייס וסיידי קיין.
זיה ראשיד - בת-חרטומים והמאמנת של קרטר וסיידי.
שימשה בתור הגוף המארח של נפתיס, אך כדי להגן עליה, איסקנדר הקפיא אותה בסרקופג עשוי מים ביחד עם סמלי הפרעה והחליף אותה בשבתי.
המצב הסתבך כאשר קרטר והשבתי התאהבו.
אך השבתי הושמד ושלח את זיכרונותיו אל זיה שלא הזדהתה עם רגשות השבתי ושברה אל ליבו של קרטר אפילו אחרי שהציל אותה מהמגן הקסום בו הייתה כלואה.
בספר השלישי היא מתאהבת בו מחדש.
בסוף הספר השלישי משמשת כגוף מארח לרע, ובכך גורמת לו לחזור למצב נורמלי.
מישל דז'רדן - מורה הדרך של זיה, הלקטור הראשי לאחר איסקנדר.
לאחר שהפך ללקטור הראשי, דז'ארדן התרכך והפך מחושב יותר וגם הזדקן הרבה יותר מהר.
הוא הקריב את חייו כדי להביס את ולדימיר מנשיקוב ששימש כגוף מארח לאפופיס.
איסקנדר - החרטום האחרון שהיה בבית החיים לפני שהוא ירד למחתרת (כך שהוא בן כאלפיים שנים), היה הלקטור הראשי עד שמת ממחלה והוחלף בדז'ארדן.
וולט - נער בן 14 שמאוהב בסיידי.
וולט הוא צאצא של אח'נאתון ולכן הוא נושא את הקללה של מוות בגיל צעיר והוא גוסס.
הוא מתמחה ביצירת קמעות כיוון ששימוש בקסמים רק מאיץ את השפעת הקללה.
בסוף הספר השלישי משמש כגוף מארח לאנוביס, אל ההלוויות, וכך לא מת.
ג'אז - חרטומה ותלמידה של קרטר וסיידי.
הייתה בקומה לכל אורך הספר השני.
מתמחה בקסמי ריפוי ובחרה ללכת בדרך סח'מת.
פליקס - חרטום בן 9 ותלמיד של קרטר וסיידי.
אוהב פינגווינים ומזמן אותם לכל מקום אפשרי, מה שמאוד עזר לו כנשק פסיכולוגי בקרב מול חרטומים מרושעים שחזרו מגלות באנטארקטיקה.
ג'וליאן - תלמיד של קרטר וסיידי, בחר ללכת בדרך הורוס.
אליסה - תלמידה של קרטר וסיידי, בחרה ללכת בדרך גב.
ולדימיר (וולאד המתנשף) מנשיקוב - חרטום רוסי.
החרטום השלישי החזק ביותר בעולם לאחר מישל דז'רדן ואיימוס קיין.
שימש כגוף המארח של אפופיס עד אשר הושמד על ידי דז'ארדן שהקריב את חייו כדי לעשות זאת.
שייך לשושלת כוהני אמון-רע וככל הנראה בעברו ניסה לזמן את רע בעזרת פפירוס אחד בלבד, כדי להתעלות על מעשיהם של כל הקודמים בשושלתו.
המעשה גרם לפרץ אש שפצע וצילק את מנישקוב כך עיניו מתוארות כ"ביצה רכה ברוטב טבסקו" על פי סיידי.
צאצא של האציל הרוסי אלכסנדר דנילוביץ מנשיקוב.
לאוניד - חרטום רוסי מסן פטבורג שמצטרף למתלמדים ב"צל הנחש".
ח'ופו - בבון לבן וחיית המחמד של קרטר וסיידי.
ח'ופו הוא חובב כדורסל (כמו כל שאר הבבונים), ח'ופו נוהג לאכול רק מאכלים שנגמרים בצליל "או", כגון בוריטו, דוריטו, פלמינגו ועוד.
חוץ ממאכלים שנגמרים ב"או" הוא אוהב גם ציריוס, וחושב שלג'לי של חברת "ג'לו" יש תכונות ריפוי קסומות.
פיליפ ממקדוניה - תנין לבקן, שבתי שגר בבית החיים בברוקלין והעוזר הנאמן של איימוס קיין.
פריק-גריפין - חיית המחמד של קרטר.
נראה כמו יונק דבש ענק.
היה פעם במלכודת בתוך תמונה.
בסתת: אלת החתולים משתמשת בסכינים ככלי נשק בדומה למתנקשים מתקופת ימי הביניים.
התחבאה שנים בתור חתולתה של סיידי תחת השם 'מאפין'.
התלוותה אל קרטר וסיידי במהלך כל הספר הראשון והייתה בעצם המלווה המבוגרת שלהם.
מתאפיינת בתכונות רבות של חתולים.
סת בעצם נוצל על ידי אפופיס שהשתמש בו למטרותיו האישיות תוך השתלטות על העוזר (הקרוי "פני אימה") שלו כדי להציע הצעות שתמרנו את סת לרצונו.
לאחר מכן, סת כרת ברית עם סיידי ואף עזר להם במסע שלהם.ואז הפר את בריתם.
בעלה של איסיס ואביו של הורוס.
משתמש בג'וליוס קיין כגוף מארח, בהזמנתו של ג'וליוס.
סובק: אל התנינים, נהרות העולם נוצרים מזיעתו.
הובס על ידי בסתת כשתקף את סיידי וקרטר.
מופיע לפעמים כבעל ראש תן, או תן.
היה הנער הראשון שנישק את סיידי.
בסוף הספר השלישי הוא השתמש בוולט כגוף מארח וכך מנע את מותו.
אפופיס: התגלמות הכאוס, בעל צורה של נחש, אויבו הגדול ביותר של אל השמש רע.
השתמש בסת על מנת להשתלט על העולם.
הומת בסופו של דבר על ידי קרטר וסיידי (בעזרת מארת צללים).
בעלה של נות, אלת השמים.
נות: אלת השמיים, אשתו של גב.
נפתיס: אשת סת ואלת הנהר.
השתמשה בזיה ראשיד כגוף מארח.
סח'מת: ההתגלמות של להט השמש, מכונת הרג קטלנית בדמות לביאה, פטרונית הריפוי.
הובסה על ידי קרטר, סיידי וזיה (בעזרת רוטב חריף).
(על ידי הבנת כוחותיה יתאפשר למצוא את הריפוי להרס.)
הובסה על ידי זיה (בעזרת סרטי חתחור).
רע: אל השמש, מלך האלים.
התעורר משנתו הארוכה אחרי שסיידי העירה אותו.
אך למרות הציפיות הגבוהות, הוא היה סנילי במיוחד והתנהג ממש כמו תינוק, עד שזיה התאחדה עמו כגוף מארח מאוחד.
לבסוף נבלע על ידי אפופיס.
שסמו: אל היינות והבושם, מופיע לפעמים כבעל ראש אריה.
מייסד "בית החיים", אוהב מוזיקת בלוז וברביקיו.
בס: האל הגמד, אשר בא לעזור לקרטר וסיידי בבקשת בסתת.
עוזר לקרטר וסיידי בהימורים מול ח'ונסו אך מאבד חלק מנשמתו.
לבסוף החזירה לו סיידי את החלק מנשמתו (בעזרת הפיכת הכישוף של מארת צללים).
בס היה מאוהב בבסתת ולכן התעלם מתא-וורת אשר הייתה מאוהבת בו.
עם זאת, כאשר נלכד והושפל ברוסיה, תא-וורת הייתה היחידה שסיכנה את עצמה כדי להציל אותו.
בעל יכולת שליטה על הזמן.
בספר השני מציע לסיידי וקרטר משחק הימורים בטרם דלתות השער השמיני נסגרות סופית.
במהלך המשחק, הוא לוקח את "הרן" מנשמתו של בס.
היא האחות היחידה (מלבד כמה שבתים) הנמצאת ב"אחוזת השמש", בית האבות לאלים נשכחים.
בספר עזר לסיידי ולוולט להשיג את הפפירוס השלישי.
התארח בגופו של אביה של רובי.
התארחה בגופה של אימה של רובי.
חנום: האל-האיל, התגלמות רע בשקיעה.
חפרי: האל-החרפושית, התגלמות רע בבוקר.
מחית: אלה-לביאה זוטרה, אשת אונוריס.
נגנג (ו)-וור:האל- האווז (פרוש שמו הוא: "המגעגע-הגדול")
הקוטע: אל משפט העובד אצל אוסיריס
צרפתי או הצרפתי (Zarfati, Serfaty, Sarfati, Sarphati; ישנן צורות שונות לכתיבת השם) הוא שם משפחה יהודי נפוץ המלמד ככל הנראה שמוצאם של נושאיו הוא ביהדות צרפת.
בעקבות גירושי יהודי צרפת במאה ה-14 התפזרו יהודי צרפת בכל רחבי העולם היהודי, ובמקום מושבם החדש נקראו פעמים רבות הצרפתי או צרפתי, על שם מוצאם.
כך ניתן למצוא משפחות בשם צרפתי בהולנד, באיטליה, בספרד (עד גירוש ספרד) ופורטוגל, בצפון אפריקה, בבלקן, ובטורקיה.
בשל כך, אין הכרח שכל הנושאים שם זה מוצאם אחד.
אחת החשובות שבמשפחות הנושאות שם זה היא משפחת צרפתי המרוקאית שהעמידה מקרבה רבנים ומנהיגים רבים לאורך השנים, בעיקר לקהילת פאס לאורך הדורות היו בקרב בני המשפחה תלמידי חכמים ואנשי מדע.
בני המשפחה מחזיקים מסורת כי במקור חיו בטרואה שבצרפת, ממנה היגרו לטולדו ולאחר גירוש ספרד הגיעו לצפון אפריקה.
למעלה במעלה ההיסטוריה, החיד"א בספרו שם הגדולים.
מביא מסורת שבני המשפחה מתייחסים לרבנו תם נכדו של רש"י, ודרכו לרבי יוחנן הסנדלר ולדוד המלך (שושלת היוחסין שבידם מובאת בהמשך).
בני המשפחה הנהיגו במשך דורות את קהילת יהודי העיר פאס שבמרוקו.
ביניהם נמנים שושלת רבנים חשובה, כמפורט להלן.
רוב בני המשפחה עזבו את פאס לאחר סיום השלטון הצרפתי, אך עדיין חיים כמה מהם שם, ביניהם מתנגדי השלטון אברהם וכריסטין צרפתי.
במאה ה-17 היגר שמואל אברהם דה פינה צרפתי מפאס לאמסטרדם
ומאוחר יותר היגרו צאצאיו לאלטונה-המבורג שבגרמניה וחיו שם עד לשואה.
בידי משפחת צרפתי המרוקאית מצויה שושלת היוחסין הבאה:
הלל הזקן הידוע מצאצאי שפטיה בן אביטל אשת דוד המלך,
בנו רבי יוסי מחבר הספר "לולאות השיר",
בנו רבי וידאל הראשון מגולי ספרד שנדד למרוקו,
בנו רבי יצחק הצרפתי (הראשון),
בנו הוא רבי וידאל השני ה'צוף דבש',
בנו השני רבי יוסף הצרפתי,
בנו רבי וידאל הצרפתי הרביעי (התקנ"ז–התרט"ז),
בנו רבי אבנר ישראל הצרפתי (ה'תקפ"ז–ה'תרמ"ד),
בנו רבי וידאל הצרפתי החמישי (ה'תרכ"ב–ה'תרפ"א).
רבנים נוספים: רבי רפאל הצרפתי (ה'תרכ"ט–התשט"ז) – ראב"ד באוג'דא,
משפחת קָלוֹנִימוּס הייתה משפחה יהודית מיוחסת, שבמשך מאות שנים היו רבים מבניה תלמידי חכמים, רבנים, פייטנים, מקובלים ומנהיגי קהילות יהודיות בצפון איטליה ובאשכנז, אשר נודעו בהשפעתם המכרעת על היצירה הרוחנית המסורתית באשכנז.
יש המייחסים משפחה זו לבית דוד.
מקור השם הוא בצירוף המילים היווניות: onyma (שם), ו-kalos (יפה), כלומר "שם יפה".
בני המשפחה בלטו כבר במאה ה-8 וה-9 באיטליה, וקיימת מסורת נודעת אודות הגירת חלק מראשי המשפחה סביב תקופה זו מהעיר לוקא למגנצה שבאשכנז.
ככל הנראה תחילתה של שושלת זו בשלושה מראשי המשפחה; משה בן קלונימוס ושני בניו - קלונימוס בן משה ויקותיאל בן משה.
בנו של קלונימוס (השני) הוא רבי משולם בן קלונימוס (רבי משולם "הגדול") שהיה אחד מגדולי הדור במאה ה-10. הגירה זו לא הייתה ביוזמתם או בראשותם של בני משפחת קלונימוס, אלא היא כללה גם אנשים חשובים נוספים, ומדובר היה בקבוצה מאורגנת של יהודים שהיגרו למגנצה מסיבות כלכליות.
בני משפחת קלונימוס היו רק חלק מקבוצה זו.
קיימת בעיה בנוגע לתארוך ההגירה למגנצה, המקיימת קשר הדוק עם זהותו של המלך שהביא להגירה זו.
על פי המהרש"ל, אבות המשפחה הובאו לאשכנז בשנת ד'תרע"ז על ידי המלך "קרלא מלוקא".
קיימת בעיה בזיהויו של קרל זה עם מלך כלשהו שפעל בתקופה זו.
יש שטוענים כי מדובר בקרל הגדול על אף שהוא חי עד 814, וזאת בהסתמך על כך שהוא פעל להפצת תרבות והשכלה.
לפי דעה זו ההגירה למגנצה יכולה להתרחש רק עד תחילת המאה ה-9. סברה התומכת בדעה זו ניתן למצוא בדברי יש"ר מקנדיאה המתארך את ההגירה לשנת 787 - שנה בה אכן פעל קרל הגדול.
לפי טענה אחרת יש לתארך את ההגירה לשנת 880 לערך, ולפי זה יש לזהות את "קרלא מלוקא" עם קרל הקירח או קרל השמן.
אחרים מתארכים את ההגירה לחלקה המאוחר יותר של המאה ה-10, לשנת 982, ומזהים מלך אלמוני זה עם אוטו השני.
פרופ' אברהם גרוסמן טוען כי חלקו של מלך כלשהו בהגירה זו הוא זניח, וכי סביר כי מדובר באגדות שנכרכו סביב חכמי משפחת קלונימוס.
לדבריו סביר שהמשפחה פשוט היגרה למגנצה ואף מלך לא הביא אותה לשם.
כמו כן בקרב החוקרים המודרניים מקובל לתארך את ההגירה לשנת 917, כעדות המהרש"ל, בין השאר בטענה שלא סביר שתאריך כה בלתי-עגול כתתמ"ט לחורבן יהיה משובש או מומצא.
תפיסה זו רואה את שאר הפרטים כלא מדויקים ואת ההיתלות בקרל הגדול כאופיינית על רקע שאר מסורות עממיות שנקשרו דווקא בשמו.
פרופ' אברהם גרוסמן כותב בנוגע לחשיבותה של שאלת הגירתם:
בני המשפחה הראשונים שהגיעו לאשכנז הקימו ישיבה, וכמעט כל המנהיגים היהודים נמנו על משפחה זו.
יש המציגים את השפעתם כמקיפה ועצומה, וכי הם השפיעו באופן מהותי על התפתחות ההלכה והמנהגים, הניחו את היסודות לחידוש הישיבות ולימוד התורה באזור חבל הריין - קהילות שו"ם (שפיירא, ורמייזא ומגנצא), ביססו את המסורת והתרבות היהודית והם שהביאו לפריחה של היהדות באזור זה למשך מאות שנים.
לעומתם יש שמסייגים קביעה מרחיקת לכת זו, ומגבילים את השפעתם המכרעת לתחום הליטורגיה היהודית, כמו בפיוטים, בתורת הסוד ובתפילות.
לפי רבי אלעזר מוורמייזא בני המשפחה ייבאו את תורת הסוד האשכנזית מארץ מוצאם - איטליה, וכותב שהם קיבלו אותה: רבי אהרן זה היה חכם בבלי שהיגר לאיטליה, ושמו המלא היה אהרן בן שמואל, ולעיתים הוא מכונה "אבו אהרן".
בבואו לאיטליה הוא מצא אוזן קשבת לרעיונותיו הקבליים, ובמקורות מוצאים שבחים רבים אודות ידיעותיו המופלגות ומעשי נסים שחולל.
ידוע כי בני המשפחה העבירו פיוטים מאיטליה לאשכנז ותרמו לתפוצתם, ויש המקשרים אף את תפוצתו של הפיוט ונתנה תוקף לבני המשפחה, כיוון שאמנון ממגנצא היה רבו של רבי קלונימוס בן משולם, וזה האחרון תרם לתפוצת הפיוט של רבו באשכנז.
מסתבר שרבי קלונימוס בן משולם זה תרם גם לתפוצת פיוטיו של אביו רבי משולם הגדול באשכנז.
ר' קלונימוס זה היה כנראה רב מאוד גדול אם הוא הצליח לשכנע את יהודי וורמייזא לשנות מנהגם, מה שאפילו רש"י לא הצליח לעשות.
ככל הנראה זהו רבי קלונימוס בן שבתי אך אין הוא לזהותו עם רבינו קלונימוס מהענף העיקרי של רבינו קלונימוס, שהרי משפחת קלונימוס היגרה לאשכנז הרבה לפני רש"י, כמו כן, כנראה הם היגרו מצפון איטליה ולא מרומא.
אם רומא אינה אלא כינוי כללי לאיטליה, אפשר לומר שזהו ר' קלונימוס בן יצחק, שכינויו היה "הזקן", וצריך לומר שהוא נדד מאשכנז לאיטליה וחזר לוורמייזא בימיו של רש"י.
את מידת השפעתם של בני המשפחה ניתן למצוא גם בסדרת הטלוויזיה הגרמנית היהודים - סיפור של עם, העוסקת בהיסטוריה של חיי היהודים בגרמניה.
באחת הסצנות בסדרה, מומחז סיפורם של יהודי מיינץ (מגנצא) שהתארגנו בראשות משה בן קלונימוס להגן על עצמם מפני טבח של אבירים צלבנים - התארגנות שהסתיימה בכישלון.
בסדרה זו יצרו דמות פיקטיבית המאחדת שתי דמויות - קלונימוס בן משולם ומשה בן קלונימוס - מחמת ריבוי בני משפחת קלונימוס ששימשו מנהיגים ציבוריים משפיעים.
פרופ' יוסף דן כותב אודות יצירתם של כמה מבני משפחת קלונימוס, ביניהם רבי שמואל החסיד, בנו רבי יהודה החסיד ורבי אלעזר מוורמייזא, שהציגו תפישה רוחנית חדשנית.
בתפישה הקלונימוסית, ערכו הרוחני והדתי של קיום מצווה הוא קידוש השם וההצלחה להכניע את היצר הרע, מתוך תקווה כי כאשר יעמוד אדם בניסיון של חיים ומוות יוכל למסור את נפשו למען קיום המצוות, תוך התגברות על צרכיו הגופניים והנפשיים.
תפישתם של בני משפחת קלונימוס ראתה במושג ה"צדיק" אדם המצוי במאבק בלתי פוסק מול היצר הרע שמסית לעבירה, וכאשר הוא נכשל בכך עליו ליצור ניגוד להנאה שחווה בעת העבירה, גם כדי להכניע את היצר הרע הדוחק בו ליהנות.
בהתאם לתפישה זו, אופייה של תשובה על עבירות בהגותם של בני משפחת קלונימוס הוא "תשובת המשקל", כזו שאינה נקבעת בהתאם לחומרת העבירה או השלכותיה הרעות, אלא בהתאם למידת ההנאה שהסב ביצוע העבירה, וזאת על מנת לכפר על ההנאה האסורה וכדי להכניע את היצר הרע.
לדוגמה, משך הזמן שעל אדם לטבול בנהר קפוא נקבע בהתאם למשך הזמן שעסק בהכנות לקראת העבירה שעבר, ולא כתוצאה מאופי העבירה וחומרתה.
תפישה סגפנית זו עומדת בניגוד לתפישת חכמי ארצות המזרח, כמו רבי סעדיה גאון, הרמב"ם ורבנו בחיי, לפיהם התשובה היא תהליך של היטהרות רוחנית וכפרה מההשלכה הרעה שנוצרה בעקבות החטא.
פרופ' יצחק בער טוען כי מקורה של תפישת בני משפחת קלונימוס הוא בהגות הנוצרית-נזירית של ימי הביניים, אך כפי שבער עצמו כותב, אין לכך מקור חד-משמעי בהגות הנוצרית דאז.
בין אם הושפעה תפישה זו מהנצרות ובין אם לא, ברור כי זוהי תפישה חדשה ביהדות שאין לה מקור בהגות היהודית הקלאסית.
בלבול רב בשמות בני המשפחה נובע מהנוהג הרווח של "חוק קריאת השמות", לפיו מקפידים על קריאת שם לבן כשם הסב, וכך נוצרו מספר שמות החוזרים על עצמם במספר דורות.
המהרש"ל בספר השו"ת שלו מתאר את השתלשלות דורות משפחת קלונימוס, ובמקורות נוספים נעשו ניסיונות לערוך גנאלוגיה של המשפחה.
רבי איתיאל בן משולם (800)
רבי משולם בן איתיאל (825)
רבי יקותיאל בן משה (876)
רבי קלונימוס בן יקותיאל (900)
רבי משה בן קלונימוס הזקן - שהיגר למגנצה בידי המלך קרלא מלוקא (926)
רבי קלונימוס בן משה (950)
רבי משולם בן קלונימוס (רבי משולם הגדול) (1005 ~)
רבי קלונימוס בן משולם (1000)
רבי משה בן קלונימוס (1020)
רבי יקותיאל בן משה (1070)
רבי יצחק בן יהושע (חברו של רבנו גרשום)
רבי אליעזר הגדול בן יצחק
על שושלת נוספת ידוע מכתבי רבי אלעזר מוורמס:
רבי יהודה בן קלונימוס ממגנצא
דמות נוספת, שייתכן וקשורה למשפחת קלונימוס הוא רבי אמנון ממגנצא.
בני המשפחה שהיגרו מאוחר יותר לארצות אשכנז ובהן גרמניה, שמרו את מסורת השמות במשפחה וניתן עד היום למצא בני משפחה אשר שמם הוא קלונימוס ובנם הוא משולם כאשר בחלקם שם המשפחה הוא הכסטר (בפרוש מגרמנית - מעמד גבוה).
משפחת קובו הייתה משפחת רבנים ומנהיגי ציבור בסלוניקי שביוון במשך למעלה מ-400 שנה.
בני משפחה נוספים, בהם הראשון לציון הרב יצחק קובו, שימשו כרבנים בירושלים ובמקומות נוספים.
מוצא המשפחה מצפון איטליה, מהעיר קובו (קומו) הסמוכה למילאנו, ויש הסוברים שמוצאה מצפון ספרד ממקום בשם villar del como.
צאצאי המשפחה התיישבו בסלוניקי בראשית המאה ה-16 והתפזרו בארצות המזרח הקרוב.
רבים מבניה שימשו כרבני קהילת סלוניקי ופרנסיה.
יצחק ש' עמנואל מונה כחמישים חכמים מבני המשפחה בין השנים 1600–1910.
הרב אליהו קובו - רב ואב בית דין בסלוניקי.
החכם צבי למד אצלו כשנתיים.
חיבר ספר שו"ת ופסקים בשם "אדרת אליהו".
נפטר בסלוניקי בשנת ה'תמ"ט (1689).
אליעזר (בבו) קובו - איש עסקים ישראלי, ועורך ומוציא-לאור של 'משפחת קובו - רבניה וגביריה'.
הרב אשר קובו (השני) (בן יעקב קובו הרביעי) - מרבניה הגדולים של סלוניקי, הראשון שנשא רשמית בתואר חכם באשי.
שימש בהנהגה רבנית במשך 27 שנים ברציפות.
חיבר ספר דרשות בשם "שער אשר".
הרב ברוך בן חזקיה יוסף קובו (היה אחיו של הרב יצחק קובו) - יצא בשליחות לצפון אפריקה.
מוזכר שבהיותו שם ביקשו ממנו להתיר עגונה.
נהרג כנראה במרוקו אחרי שנת ה'תקצ"ה (1835).
הרב חזקיה יוסף קובו (נכד הרב יוסף שמעיה קובו ואביו של ר' יצחק קובו הראשון) - רב ואב"ד בסלוניקי, ובסוף ימיו עלה לירושלים בה שימש כדיין.
הרב חזקיה יוסף ב"ר יצחק קובו - עלה לארץ ישראל בערך בשנת 1762. כבר בשנת 1784 נודע כגדול בתורה וכאחד מתלמידי החכמים ששימשו כבר בצעירותם כדרשנים.
נשלח כשד"ר לטורקיה והדפיס בקושטא בשנת 1802 את ספר הפרדס.
בשנת 1805 נשלח לצפון אפריקה.
בשנת 1820 יצא שוב בשליחות, ונפטר במהלך שליחותו בשנת 1822. חיבוריו: "דברי חזקיה", "דברי יוסף" ו"בן פורת יוסף".
חיים בן הרב אשר קובו - גביר נכבד בסלוניקי.
קיים בכספיו מוסדות רבים של תורה, חינוך וחסד, בחייו ולאחר מותו.
הרב חנניה קובו - מרבני סלוניקי, נפטר בשנת ה'תקפ"ח (1828).
הרב יהודה קובו - מרבני סלוניקי.
יצא בראש משלחת להשתדלות מול השלטון העות'מאני בעניין מס הבגדים, עבור העניים מקהילתו העוסקים בצביעת בגדים, ונגד עלילות על קהילתו.
אך פועלו לא מצא חן בעיני השלטון והוא הומת על ידי הסולטאן מוראט הרביעי בשנת ה'שצ"ז (1637).
היה אביהם של ר' אליהו ושמעיה קובו.
הרב יהודה קובו (בן אחיו של הרב אשר קובו) - חכם באשי בסלוניקי.
הנהיג סדרים בקהילה ועזר להתפתחות מוסדותיה.
הוכתר שלוש פעמים בתוארי כבוד מהסולטאן עבור תרומתו הציבורית.
חיבר את הספר "יהודה יעלה", הכולל דרשות, פסקים וחידושי תורה.
הרב יהודה קובו (השני) - כיהן לצד אחיו הרב יוסף קובו (הראשון) בהנהגת קהילת סלוניקי.
הרב יוסף (הראשון) בן שמעיה קובו - נולד בערך בשנת 1636, התמנה לרבה של סלוניקי ב-1704, נפטר בה בשנת ה'תפ"ז (1727).
מכונה רבות בשם "הרב הגדול".
גרץ מציין כי שלח מכתב לטובת השבתאים נחמיה חיון ואברהם לוי קונקי, אך ייתכן שלא עשה זאת בידיעה שהם שבתאים.
חיבר ספר בשם "גבעות עולם" על המקרא.
היה אביהם של הרבנים: אברהם (הראשון), יעקב (הראשון, נפ' 1707), שמעיה, שבתי (הראשון) ויהודה (הרביעי נפ' 1737) קובו.
הרב יוסף חיים בן הרב אשר קובו - מרבני ונדבני קהילת סלוניקי.
הרב יוסף קובו (השמיני) - רב בגיברלטר.
הרב יעקב יוסף קובו - מחשובי רבני סלוניקי במאה ה-19. נפטר בה בשנת ה'תרנ"ט (1899).
הרב יעקב יצחק קובו - רב בסלוניקי, היה מדוכא בייסורים.
הרב יעקב קובו (השמיני) בר חנניה קובו - רב ואב בית דין וראש ישיבה בסלוניקי.
נתמנה לרב ראשי בשנת ה'תרמ"ח (1888).
ספרו "כוכב מיעקב" (ה'תרע"ה) היה ספר השו"ת האחרון של רבני סלוניקי שהודפס בה.
הרב יצחק (הראשון) ב"ר חזקיה יוסף קובו (בנו של ר' חזקיה יוסף הנ"ל) - נולד בסלוניקי בערך בשנת 1740 ועלה בצעירותו לירושלים, שם היה תלמידו של הראשון לציון ר' רפאל מיוחס.
בהמשך שימש כדיין בבית דינו של הראשון לציון יום טוב אלגאזי.
חתום על תקנות, הסכמות, אגרות שליחות ומסמכים רבים.
נפטר בירושלים בשנת ה'תקס"ז (1807).
בתו נישאה לר' רפאל אברהם שלום מזרחי שרעבי ראש ישיבת המקובלים בית אל ונכדו הרש"ש.
בתם נישאה לראשון לציון ר' חיים אברהם גאגין אף הם מראשי ישיבת המקובלים.
הרב יצחק ב"ר חזקיהו יוסף קובו - שד"ר והראשון לציון, ממנהיגי היישוב היהודי בירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-19.
הרב יצחק בדהב (נכדו של הראשון לציון יצחק קובו) - נולד בירושלים בשנת ה'תר"ך (1860).
שד"ר, אספן ומוציא לאור של כתבי יד.
אוספי כתבי יד שלו מצויים בספריה הלאומית, וביניהם גם חיבוריו של סבו הרב יצחק קובו.
נפטר בירושלים בשנת ה'תש"ז (1947).
הרב ישעיהו קובו ("החכם") - נשבה על ידי שודדי ים, בערך בשנת ה'תי"ח (1658).
הרב רפאל חיים אברהם קובו (נכד הרב יוסף קובו השני) - מרבני סלוניקי במאה ה-18, מחבר ספר "חיי אברהם".
נפטר בסלוניקי בשנת ה'תקס"ד (1804).
הרב שמעיה קובו (הראשון) ("החכם השלם") - נפטר בסלוניקי בשנת ה'תכ"ג (1663).
הרב שמעיה קובו (השני) - דיין באיסקופיה שליד סלוניקי בשנת ה'תל"ד (1674).
משפחת קוֹקְיָא (נכתב גם קוקיה) היא אחת המשפחות העשירות והידועות בירושלים.
המשפחה מחזיקה נדל"ן (בתי דירות, חנויות ומשרדים) במגרשים רבים במרכז העיר בעיקר מצפון לרחוב יפו, בין רחוב החבצלת לרחוב שטראוס.
המשפחה תרמה להקמת מספר מוסדות לרווחת הציבור, בהם בית חינוך עיוורים, בית היתומים דיסקין, בית מושב הזקנים והזקנות הספרדי ועוד.
המשפחה קשורה בקשרי עסקים ונישואין למשפחות ולירו ואלישר.
אבי המשפחה היה אפרים יעקב הלוי קוקיאשווילי (კოკიაშვილი) הספרדי, נצר למגורשי ספרד שגלו לגאורגיה שעלה לארץ ישראל בשנת 1870 מן העיר אחלציחה והתיישב ברובע היהודי.
אפרים קוקיאשווילי שינה את שמו לקוקיא, רכש קרקעות ליד בית הכנסת האיסטנבולי וייסד בית כנסת וישיבה.
ב-1877 הדפיס בדפוס ניסן ב"ק בירושלים חיבור על התורה ועל חמש מגילות בשם "ילקוט אפרים".
בני המשפחה היו חברים בכולל הספרדים ואת שירותי הדת שלהם קיבלו ממוסדות העדה, עד שעברו בשל סכסוך כספי לכולל האשכנזים.
לאחר מספר שנים בהן היו שייכים למוסדות הדת האשכנזיים הקימו את כולל הגורג'ים (יוצאי גאורגיה) ואת החברה קדישא לבני עדת הגורג'ים.
לאפרים היו שני בנים, דוד ויוסף.
בעוד יוסף הרחיב את רכישת הבתים בעיר העתיקה, רכש דוד מגרשים רחבי ידיים בשדות הבור שמצפון לדרך הכרכרות מירושלים ליפו.
השקעתו נחשבה לבזבוז כספי המשפחה משום שהקרקעות היו רחוקות מכל מקום ישוב.
עם התפתחות העיר הפכו הקרקעות ליקרות ערך כיוון שנמצאו במרכזה.
על קרקע זו הוקמה בין השאר ב-1932 התחנה המרכזית המודרנית הראשונה של ירושלים, כשיתוף פעולה של דוד עם קואופרטיב "המהיר" שאוטובוסיו נסעו לתל אביב ובאר שבע.
לצד התחנה הוקם "בניין העמודים" (רחוב יפו 48-50) בשנת 1947, שסוחריו שכרו את חנויותיהם ממשפחת קוקיא.
תוכנית הבניין כללה חמש קומות, קומת קרקע לחנויות ומעל ארבע קומות של משרדים, בפועל נבנתה רק קומת החנויות.
בבעלות המשפחה גם בניין טרבלוס הסמוך (הקרוי על שם מסעדת טרבלוס שפעלה במבנה) ברחוב יפו 52 פינת רחוב שטראוס.
דוד קוקיא היה סוחר ובנקאי ואת עסקיו הוריש לשני בניו עזרא ופנחס.
בנוסף לעסקי רכש קרקעות פנו עזרא ופנחס גם לעסקי המלונאות ויזמו את הקמת "מלון תל אביב" בכיכר ציון ברחוב יפו 44 (לאחר מכן נקרא מלון רון) ומלון "פלטין" במבוא שכונת אבן ישראל (ברחוב יפו 57).
יוסף, שנפטר בשנת 1915, היה ידוע כנדבן ובין השאר תרם להקמת אחד הבתים בכפר התימנים בשילוח.
ברחוב יפו 105 שכן ביתם של עזרא קוקיא ואשתו רבקה.
הבית נבנה בתחילת המאה ה-20, בהמשך נהרס הבית ובמקומו הוקם מגרש חנייה לבאי שוק מחנה יהודה.
בשנת 2018, הושלמה על שטח המגרש (יחד עם שטח רחוב יפו 103) בנייתו של פרויקט J-TOWER, מגדל מגורים בן 24 קומות.
בשנים 1944-45 רכש פנחס קוקיא קרקעות בחיפה, הקרקעות הופקעו על ידי עיריית חיפה בשנת 1971 לצורכי ציבור, לשם הקמת מבנים שישמשו בעיקר לצורכי ספורט, תיירות ונופש.
בהמשך ייעוד הקרקע שונה לצרכים מסחריים והקרקע נמכרה ליזמים שונים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוקם על הקרקעות פרויקט הגלובוסיטי (מרכז בידור שכלל בתי קפה, מסעדות ובתי קולנוע) ומרכז קונגרסים בינלאומי חיפה.
בני המשפחה תבעו את עיריית חיפה וההליך המשפטי שהגיעה לדיון עד בית המשפט העליון הסתיים בהסכם פשרה, שבמסגרתו הסכימה העירייה לשלם למשפחה פיצויים.
רוזה, בתו של הרב נסים אלישר ונכדתו של הרב יעקב שאול אלישר הראשון לציון המכונה יש"א ברכה נישאה לבנימין קוקיא, סוחר ובעל חנויות וקרקעות, בנו של יוסף קוקיא.
בנימין היה נדבן שתרם למטרות שונות.
בין השאר תרם מגרש להקמת בית עולים לתימנים בשנת 1923.
רוזה כתבה את שם המשפחה בה', וכך נהגו צאצאיה.
בתה הבכורה, אסתרינה, נישאה לבנקאי נסים ולירו (בנו של חיים ולירו ואביו של פרופסור
אהרון ולירו) ובתה השנייה, רחל, נישאה למנשה אלישר.
שתי המשפחות התגוררו זו בסמוך לזו: בשלהי המאה ה-19, ברחוב יפו 68, ביתו של הגביר חיים אהרון ולירו וברחוב הרב אג"ן 10 ביתם של רוזה ואפרים קוקיה ואחר כך בשכונת רחביה, בבית ולירו ובית אלישר, שהוקמו בסוף שנות ה-20.
יוסף קוקיה, בן לרוזה ובנימין, היה מנכ"ל משרד המשפטים בין 1952 ל-1968.
פרופ' אהוד קוקיה, נין למשה קוקיה, אחיו של אפרים קוקיא מחבר "ילקוט ספרים", שימש בין 2011 ל-2013 כמנכ"ל המרכז הרפואי הדסה.
אורי קוקיה, בן לאהוד קוקיה, כדורסלן עבר.
משפחת קוֹק (Koch, מבוטא koʊk) היא משפחת תעשיינים ואנשי עסקים אמריקאים.
בבעלותם חברת האחזקות "קוק תעשיות", החברה בבעלות פרטית השנייה בגודלה בארצות הברית נכון ל-2013 ועם הכנסות שנתיות של כ-100 מיליארד דולר על פי פורבס.
ראשיתם של עסקי המשפחה באבי המשפחה, פרד סי.
קוק, אשר פיתח טכנולוגיה חדשה לזיקוק נפט לדלקים.
לאחר מותו נכנסו ארבעת בניו לעימות משפטי על השליטה בחברה, עימות שנמשך במהלכן של שנות השמונים ושנות התשעים של המאה ה-20. שני בניו של פרד שעדיין מחזיקים בחברה הם צ'ארלס ודייוויד, (לאחר פטירתו של דייוויד, ירשה אותו אשתו ג'וליה קוק) שהונם מוערך בלמעלה מ-52 מיליארד דולר לכל אחד מהשניים.
המשפחה מחזיקה בקרן הנדבנות "Koch Family Foundations" וידועה בתרומתה למטרות פוליטיות וחברתיות שמרניות וברוח הליברטריאניזם.
בין מטרותיהם נמצאים מרכז מרקטוס, מכון הריטג', מכון קאטו ולאמריקאים למען שגשוג.
קרן זו תמכה בהקמת Spiked.
לפי סאנדיי טיימס נאמד הונם של צ'ארלס ודייוויד ב-2018 ב-121 מיליארד דולר במשותף, עובדה שהציבה את משפחת קוק במקום השני בין עשירי העולם.
האחים צ'ארלס ודייוויד הופיעו שלוש פעמים ברשימת מאה המשפיעים בעולם של המגזין טיים.
קוק (1900–1967), מהנדס כימי בהכשרתו ויזם, מייסד חברה לזיקוק נפט שתהווה את הבסיס ל"תעשיות קוק".
מארי רובינסון קוק, אשתו של פרד.
ויליאם קוק (1940–), איש עסקים, ימאי ואספן
משפחת קופשיץ היא משפחה ירושלמית, שהעמידה מקרבה רבנים.
אבי המשפחה היה הרב צבי (הירש) קופשיץ, בן העלייה הרביעית וחניך ישיבות סלובודקה וחברון.
המשפחה מיוחסת מצד אם המשפחה, חיה רוחמה קופשיץ, לרב שמואל הלל שינקר מאישי תנועת המוסר.
במשפחה מקובל שלפני נישואיה, פנתה חיה קופשיץ לסבה, הרב יוסף חיים זוננפלד, שהיה אחראי על קופת עזרה לנישואין לזוגות עניים, שיסייע לה ברכישת ביגוד.
הרב זוננפלד השיב שבעת שנטל את האחריות לקופה, קיבל על עצמו שלא ליהנות ממנה, הוא או צאצאיו.
הוא סבר על פי חז"ל שיש בכך חשש לשחיתות.
במקום זאת, בירך אותה באריכות ימים ושבניה יהיו תלמידי חכמים.
ראש המשפחה: הרב צבי (הירש)
הרב צבי (הירש) הכהן קופשיץ (תרנ"ו, 1896 – ו' בתשרי תשל"ו, 1975) נולד בפטריקוב (כיום במחוז הומל שבבלארוס), לישראל אהרן הכהן קאפציץ.
למד בישיבת סלובודקה והיה מתלמידי "הסבא מסלובודקה".
בשנות מלחמת העולם הראשונה למד בישיבה שהקים הרב יעקב כ"ץ בהומל.
בכ' באלול תרפ"ד (1924) עלה עם גרעין תלמידי ישיבת סלובודקה והיה בין ששת התלמידים הראשונים שייסדו את ישיבת חברון בעיר חברון.
בשנת תרפ"ז (1927) נישא לחיה רוחמה, בת הרב שמואל הלל שינקר ונכדת הרב זוננפלד.
לאחר נישואיהם התגוררו בבתי מחסה שבעיר העתיקה ולאחר מלחמת העצמאות עברו לבתי ברוידא.
גם לאחר נישואיו שמר על קשר קרוב עם ישיבת חברון.
בסוף שנות ה-20 מינהו הרב זוננפלד כר"מ בבית היתומים דיסקין, על פי הצעת ראש ישיבת חברון הרב משה מרדכי אפשטיין.
הרב זוננפלד הקפיד שלא למנות קרובי משפחה, ולכן בתחילה לא סיפר לו הרב אפשטיין במי המדובר ורק לאחר שתיאר את מעלותיו והתאמתו לתפקיד גילה לו את שמו.
הרב זוננפלד חרג ממנהגו ומינהו לתפקיד, והוא שימש בו עשרות שנים.
בשנות ה-40 הוצע לו על ידי הרב אייזיק שר לכהן כמשגיח בישיבת סלבודקה שהקים בבני ברק, אולם הוא סירב להצעה.
כל בניו למדו בישיבת חברון.
למרות שהמשפחה התגוררה בדירת חדר קטנה הקפיד שכל בניו יישנו בבית ולא בפנימיית הישיבה כדי שיוכל להשגיח עליהם מקרוב.
בשנות ה-40 התגייסו רבים מצעירי ירושלים החרדים לפעילות בארגוני המחתרת היהודיים.
הכינוסים שנועדו לגייס את הצעירים נערכו בעיקר בשעות הלילה.
בעקבות זאת נהג הרב קופשיץ ללמוד בכל ערב בבית המדרש של ישיבת חברון שבשכונת גאולה, כדי להשגיח על בניו שם.
למרות הצפיפות הרבה בביתו אימץ עם אשתו את בת אחותה, שנפטרה בצעירותה.
לימים היא נישאה לרב חיים שאול קרליץ.
אימץ יתום נוסף, קרוב משפחתו, שעלה לבדו לישראל.
החזון איש שידך את בתו לאה לרב נסים קרליץ.
על מצבתו נכתב: "מסר נפשו לגדל בניו ובנותיו לתורה ויראת שמים מתוך עוני ודוחק גדול בתפילה ובתעניות".
הרב אברהם קופשיץ – היה רב שכונת נוה צבי בירושלים ור"מ בישיבת טשעבין ירושלים.
חתנו של הרב חיים שרגא פייבל פרנק.
הרב ישראל אהרן קופשיץ – היה ר"מ בישיבת תורה אור ורב בשכונת סנהדריה בירושלים
לאה - אשת הרב ניסים קרליץ
הרב יוסף חיים קופשיץ - מראשי ישיבת פורת יוסף, חבר הוועדה הרוחנית של העיתון יתד נאמן וראש הוועדה הרוחנית של סמינר בנות אלישבע.
עטקה הינדה - אשת הרב מרדכי יודלביץ, בנו של הרב שמואל אהרן יודלביץ ונכד הרב אריה לוין
הרב משה פנחס קופשיץ (– י"ח באייר תשס"ד, 2004), רב "חניכי הישיבות" שכונת רוממה ומראשי ישיבת קול יעקב.
משיעוריו יצא הספר "זיכרון תורת משה",
רחל - אשת הרב רפאל דב ברלין ר"מ בישיבת ראשית חכמה ירושלים
הרב יעקב זאב קופשיץ - ר"מ בישיבת אור אלחנן בירושלים
הרב נתן קופשיץ – רב הקריה החרדית בבית שמש ודיין בבד"צ העדה החרדית בירושלים
שרה - אשת הרב אברהם דב (בער) ליטמנוביץ, מו"ץ בעדה החרדית ומרבני ועד הכשרות של העדה החרדית.
הוא תלמידו של הרב מאיר ברנדסדורפר, ופסיקותיו מקובלת על חוג בריסק המחמיר.
הרב נחום יברוב, חתנו של הרב אברהם קופשיץ.
רב בשכונת עזרת תורה, מחבר סדרת הספרים "דברי סופרים" על נושאים הלכתיים רבים.
מרבני השחיטה בבד"צ שארית ישראל.
הרב אליהו שוב, חתנו של הרב אברהם קופשיץ.
מראשי ישיבת אהבת תורה במודיעין עילית.
הרב משה כהן, חתנו של הרב אברהם קופשיץ.
הרב יצחק כהנא, חתנו של הרב אברהם קופשיץ.
ראש ישיבת כנסת מרדכי במודיעין עילית.
הרב יצחק זילברמן, חתנו של הרב אברהם קופשיץ.
רב קהילת חניכי הישיבות בשכונת נווה יעקב בירושלים.
נכדתו לאה פישר, בתו של הרב ישראל אהרן.
היא רעייתו של הרב יהודה פישר פוסק וחבר הבד"ץ של העדה החרדית.
הרב נפתלי קופשיץ, בנו של הרב משה פנחס.
ולאחר פטירת אביו ממלא את מקומו ברבנות הקהילה ברוממה.
בנוסף מכהן כראש ישיבת דעת משה.
וכר"מ בישיבת בית מדרש עליון בבני ברק.
היה מרבני כולל "אור יצחק" ביהוד.
משיעוריו בקהילתו ובישיבת בית מדרש עליון יצאו הספרים "מעדני כהן" (9 חלקים), "שיעורי בבא קמא וסנהדרין", "מצהלות חתנים", "שפתי כהן".
הרב שמריהו יוסף ברמן, חתנו של הרב משה פנחס קופשיץ, מראשי ישיבת "דברי מרדכי" ומחבר סדרת הספרים "ברכת שי" על רבות ממסכתות הש"ס.
בנו של הרב מרדכי שלמה ברמן ראש ישיבת פוניבז' ונכדו של "הסטייפלר".
הרב אליעזר טורק, חתנם של עטקה הינדה והרב מרדכי יודלביץ', ר"מ בישיבת קמניץ הקטנה, רב קהילת "פרושים" באחוזת ברכפלד ודרשן.
הרבנית ציפורה רוזנברג (ה'תשי"ג - ה'תשנ"ח) - בתם של לאה והרב ניסים קרליץ, אשתו הראשונה של הרב שריאל רוזנברג.
הרב צבי פסח דנציגר ר"מ בישיבת אדרת אליהו
הרב חיים פרץ ברמן ר"מ בישיבת פונוביז'
משפחת קולונה (באיטלקית: Famiglia Colonna) היא משפחת אצולה איטלקית עתיקה ומכובדת, ממשפחות האצולה של רומא ויריבתה של משפחת אורסיני.
בני המשפחה כיהנו כקרדינלים ופוליטיקאים ומשורותיה יצא אפיפיור אחד (מרטינוס החמישי).
עיקר כוחה של המשפחה היה בעת ימי הביניים והרנסאנס האיטלקי.
באופן מסורתי מתייחסת המשפחה אל משפחת קולונה מטוסקולום, משפחת האצולה החשובה ביותר בלאטיום שראשיתה במאה ה-10, ממנה יצאו עד המאה ה-12 מספר אפיפיורים.
במהלך המאה ה-13 ניצבה משפחת קולונה בראש מפלגת הגיבלינים ברומא, תומכי האימפריה הרומית הקדושה, מול משפחת אורסיני, שעמדה בראש מפלגת הגואלפים, שתמכה במדינת האפיפיור.
ב-1297 חברו שלושה אחים מהמשפחה (אוטונה, מטאו ולונדולפו) לצד האפיפיור בוניפקיוס השמיני, שהעניק להם חזקה על נחלות המשפחה בקולונה ואת נכסיה בפלסטרינה.
שאר המשפחה הצהירה שבוניפקיוס השמיני איננו לגיטימי כיוון שהדיח שלא כדין את קודמו סלסטינוס החמישי.
המשפחה פרצה במרד חמוש וגלוי וברומא פרצה מלחמת אחים כלשונה.
לאחר כשנה ניצחו שלושת האחים נאמני האפיפיור, שנעזרו בצבא בפיקודו של לונדולפו ושאר בני המשפחה נמלטו מאיטליה.
ב-1303 הכריז פיליפ הרביעי, מלך צרפת על בוניפקיוס השמיני כעריץ מושחת, ודרש את פיטוריו.
ביוני השתלטו 2,000 שכירי חרב של פיליפ הרביעי על ארמון האפיפיור בעיר מולדתו אניאני, והחזיקו אותו שם במעצר.
בראש הכוח עמד שיירה קולונה (Sciarra Colonna), שסטר לאפיפיור על פניו.
בשל צעד זה התיר ב-1328 קיסר האימפריה הרומית הקדושה למשפחה להוסיף כתר לשלט האצולה שלה.
אוטו קולונה התמנה ב-1417 לאפיפיור מרטינוס החמישי.
הוא ביסס את מעמדם של בני המשפחה והעניק להם משרות ונכסים.
עם זאת, יורשו, אאוגניוס הרביעי, לא ראה בעין יפה את התחזקות המשפחה בפרט ואצילי העיר רומא בכלל, ביחס לותיקן.
הוא הצר את צעדיהם ונישל אותם ממשרות כנסייתיות והכיבודים שבצידן.
לפיכך, הובילו בני קולונה מרד של העיר רומא בסמכות האפיפיורית והכריזו על הקמת רפובליקה בעיר.
בראשית יוני 1434 נמלט אאוגניוס מן הוותיקן באישון לילה על גבי סירה לפירנצה.
עם שובו, מחוזק בקונדוטיירי (מפקד צבא שכיר) פרנצ'סקו ספורצה, החריב אאוגניוס את מעוז המשפחה בפלסטרינה.
ארמון המשפחה ברומא, פלאצו קולונה, למרגלות גבעת הקווירינאליס, הוקם בראשית המאה ה-13 ולפי המסורת התארח בו המשורר דנטה.
במאה ה-16 שיפץ והרחיב אותו פיליפו קולונה (Filippo Colonna ;1578–1639).
הארמון, ששייך למשפחה עד היום, מכיל גלריה המאכסנת את אוסף האמנות המשפחתי הכולל יצירות משל טינטורטו, אניולו ברונזינו, דומניקו גירלנדיו ואחרים.
ב-1511 קץ האפיפיור יוליוס השני ביריבות בין משפחות קולונה ואורסיני והוציא בולה אפיפיורית המשכינה שלום בין שתי המשפחות.
משנת 1710 נושאים בני המשפחה בזכאות לתואר נסיכי מדינת האפיפיור (Principe assistente al Soglio pontificio), תפקיד בו מכהנים בכל עת זוג נסיכים משתי משפחות אצולה רומאיות שונות המתמנים על ידי הקוריה הרומאית (הקוריה של מדינת האפיפיור).
לאחר כינון ממלכת איטליה ב-1870 הייתה המשפחה חלק מ"האצולה השחורה" ("nobiltà nera" או "aristocrazia nera"), קבוצה של משפחות אצולה רומאיות (בהן גם משפחת אורסיני ובית בורגזה) שתמכה באופן מסורתי במדינת האפיפיור ולא בשלטון החילוני ששלט ברומא.
אג'ידו קולונה (Egidio Colonna; 1243-1316) היה אוגוסטיני, תלמידו של תומאס אקווינס ומורו הפרטי של פיליפ הרביעי, מלך צרפת.
הקרדינל ג'ובאני קולונה (Giovanni Colonna; 1295-1348) היה פטרונו של פטררקה, שהתגורר בביתו ברומא.
הוא ערך מחקר שמטרתו לקשור בין משפחת קולונה לשושלת היוליו-קלאודית.
אודונה קולונה (Oddone Colonna) נבחר ב-11 בנובמבר 1417 לאפיפיור מרטינוס החמישי.
משפחת פרילינגהייזן (Frelinghuysen) היא משפחה בעלת שורשים עמוקים בקהילה הפרוטסטנטית יוצאת הולנד בארצות הברית, בניה היו ממנהיגי קהילה זו ודמויות חשובות בפוליטיקה, בעסקים ובעולם האקדמי בארצות הברית בכלל ובניו ג'רזי בפרט.
אבי המשפחה, תאודור יעקובוס פרילינגהייזן (1691–1747), כומר יליד פריזיה המזרחית היגר לארצות הברית בשנת 1720 והשתקע בניו ג'רזי, מושבת כתר בריטית.
ב-1766 יסד בנו, ג'ון (יוהנס) פרילינגהייזן (1727–1754) את קווינס קולג', שהיה הגרעין לאוניברסיטת ראטגרס, המוסד האקדמי בו למדו ולימדו רבים מבני המשפחה.
מבין צאצאיו, ארבעה כיהנו כסנטורים, פרדריק פרלינגהויסן כיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית (1881-1885) ודודו, תאודור פרלינגהויסן היה מועמד המפלגה הוויגית לכהונת סגן נשיא ארצות הברית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1844. במחקר משנת 2009 דורגה המשפחה כשושלת השביעית בחשיבותה בארצות הברית.
היה בנו של ג'ון (יוהנס) פרילינגהייזן, קצין במלחמת העצמאות של ארצות הברית ומייג'ור גנרל במרד הוויסקי (1794).
כיהן כציר בקונגרס הקונטיננטלי וסנאטור מטעם ניו ג'רזי (1793-1796).
יחד עם רעייתו גרטרוד שנק היו לו שלושה בנים, ג'ון-פרדריק, תאודור ופרדריק ושתי בנות, קתרין ומריה.
למד משפטים בקווינס קולג', מ-1797 כיהן כעורך דין.
במלחמת 1812 שירת במיליציה של ניו ג'רזי בדרגת בריגדיר גנרל.
בנו של פרדריק, נכדו של ג'ון-פרדריק.
לחם במלחמת ארצות הברית–ספרד ופעל בתחום הביטוח.
בשנת 1905 נבחר לסנאט של מדינת ניו ג'רזי ובשנת 1909 נבחר לנשיא הבית.
סנטור רפובליקני מטעם ניו ג'רזי בשנים 1917-1923. הסנטור הראשון ממדינתו שנבחר ישירות, לפי התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית.
באחוזתו נחתמה החלטת הנשיא וורן הרדינג על סיום כל מעורבות אמריקנית במלחמת העולם הראשונה.
בנו של ג'וזף שרמן, בוגר לימודי משפטים באוניברסיטת פרינסטון (1934).
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת כקצין ארטילריה בצפון אפריקה.
ב-23 בנובמבר 1942 נשבה ונאסר במחנה שבויים באיטליה.
ב-23 בספטמבר 1943 נמלט ממחנה השבויים והצליח לחצות את הקווים עד שניצל על ידי הצבא הבריטי כחודשיים לאחר מכן.
את חוויותיו תיעד בספר Passages to Freedom.
לאחר מכן השתלב בעסקי הביטוח של משפחתו.
למד משפטים בקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון), כאשר אחד ממוריו היה אחיו, ג'ון.
כיהן כתובע הכללי של מדינת ניו ג'רזי וכסנטור והיה מועמד המפלגה הוויגית לסגן נשיא ארצות הברית לצד המועמד הנרי קליי במסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1844. כן כיהן כנשיא אוניברסיטת ניו יורק (1839-1850) ונשיא אוניברסיטת ראטגרס (1850-1862).
ב-1809 נשא לאשה את שרלוט מרסר.
ב-1820, עם מות אחיו, פרדריק פרילינגהייזן, אימצו פרילינגהייזן ורעייתו, שהיו חשוכי ילדים, את בנו בן ה-3, פרדריק תאודור פרילינגהייזן.
בנו של פרדריק ובנו המאומץ של תאודור, אחיו.
בשנת 1839 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת ראטגרס והחל לעבוד במשרד של דודו.
עסק בעריכת דין, בין היתר, עבור חברת הרכבות של ניו ג'רזי וחברות מסחריות גדולות אחרות.
היה חבר בחבר האלקטורים שהחליט על עריכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1876. בשנים 1881–1885 כיהן כמזכיר המדינה בממשלתו של הנשיא צ'סטר ארתור.
יחד עם רעייתו מתילדה אליזבת' גריסוולד (Matilda Elizabeth Griswold) היו לו שלושה בנים, פרדריק (1848–1924), ג'ורג'-גריסוולד ותאודור (1860-1931) ושלוש בנות, מתילדה, שרה ולוסי.
בוגר אוניברסיטת ראטגרס (1870) ולימודי משפטים באוניברסיטת קולומביה (1872), עורך פטנטים בניו ג'רזי וניו יורק.
ב-1881 נשא לאשה את שרה, נכדתו של פיטר בלנטיין, בעלי מבשלת השיכר בלנטיין (Ballantine).
פרילינגהייזן השתלב בחברה והפך לנשיאה.
פטר הוד בלנטיין פרילינגהייזן השני (1916-2011)
נכדו של ג'ורג'-גריסוורד (בן בנו פטר הוד בלנטיין הראשון).
חבר המפלגה הרפובליקאית, ציר בית הנבחרים של ארצות הברית (קונגרסמן) מטעם ניו ג'רזי בשנים 1953-1975. במלחמת העולם השנייה שירת במודיעין הצי בדרגת לוטננט.
בוגר פרינסטון וייל (משפטים) ואוניברסיטת קולומביה (היסטוריה), חבר צוות החשיבה לרפורמות בממשל שכינס הארי טרומן בראשות הרברט הובר.
כרפובליקאי מתון תמך בחוק זכויות האזרח (1964).
בשנות השישים נסחט ואולץ לשלם 50,000$ כדי למנוע הפצת האשמות על מעורבותו בניצול מיני של קטינים; על אף ששיתף פעולה עם ה-FBI לתפיסת הפושעים, דבק בו רבב והנהגת בית המחוקקים הדיחה אותו ממושבו בוועדת הכוחות המזוינים של הקונגרס.
לאחר פרישתו מהקונגרס היה חבר בחבר הנאמנים של הגנים הבוטניים של ניו יורק ומוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
בנו של פטר הוד בלנטיין פרילינגהייזן, חבר המפלגה הרפובליקנית, שבשנים 2019-1995 כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ניו ג'רזי.
ותיק מלחמת וייטנאם, בעל מדליית הצטיינות של צי ארצות הברית על שירותו.
בתו של פרדריק פרילינגהייזן (1848–1924), נכדתו של מזכיר המדינה, פרדריק תאודור פרילינגהייזן, אמנית אבסטרקט וזמרת אופרה.
הושפעה מפבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק, חואן גריס ופרנאן לז'ה, יצרה בתחום הקוביזם והציגה יחד עם בעלה ג'ורג' ק.ל.
מוריס במגוון תערוכות של קבוצת ציירים מניו יורק שנקראו "הקוביסטים של שדרת פארק" (Park Avenue Cubists).
בשנת 1947 פתחה בקריירה של זמרת סופרן והופיעה על במת האופרה של ניו יורק בתפקידים ראשיים באופרות אריאדנה מנקסוס וטוסקה.