tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשם מהרי"ד מבעלזא הובא לבאר הטעם שמצווה זו לא נזכרה להלכה, מאחר שאין לגור בקרבה לרבו, ובמקרה שאינו יכול לחזור באותו היום לביתו מבואר בתלמוד שפטור ממצוה זו.
מצוות 'הקבלת פני רבו', נזכרת פעמים אחדות בתלמוד ובהלכה כדוגמה למצווה שדוחה איסורים שונים.
למשל, הותר לעבור אל רבו ביום הכיפורים בתוך מים, ואף התירו לעבור בהם בחזרה לביתו, מפני שאם לא נתיר לו לחזור ימנע מללכת.
כמו כן נאמר בתלמוד ש'ההולך להקביל פני רבו בחג הסוכות פטור ממצוות סוכה', מאחר שהעוסק במצווה פטור מן המצווה.
הריטב"א כתב שזמן הקבלת פני רבו תלוי בקרבה למקום הרב:
לדעת הנודע ביהודה בזמן הזה שאין בית המקדש קיים מצווה זו אינה נוהגת.
טעמו הוא, שאין מצוות עליית לרגל נוהגת בזמן הזה, וכדי שלא יהיה כבוד רבו מרובה מכבוד שמים, אין חיוב לעלות ולראות את פני רבו.
אמנם לדעת אחרונים אחרים אף בזמן הזה ישנה מצווה זו של הקבלת פני רבו.
בספר מנחת אליהו מסיק דאף אם אין חיוב בזמן הזה, מכל מקום וודאי יש בדבר מצווה קיומית, והמקביל פני רבו נחשב כעוסק במצווה.
לדעת רבי יהונתן אייבשיץ בזמן בית המקדש החיוב היה להקביל בשבת וראש חודש, ובזמן הזה שאין חיוב לעלות לרגל לירושלים חייב להקביל פני רבו.
בספר 'אורחות רבינו' כתב בשם הסטייפלר שמצוות הקבלת פני רבו נהגה רק בזמן שלמדו בעל פה, אבל בזמן הזה שלומדים מספרים אין דין של "רב מובהק" ולכך אין חיוב הקבלת פני רבו.
מדי שנה קודם חג הסוכות וחג הפסח ישנם פרסומים שונים על מעמדי קיום מצוות 'הקבלת פני רבו'.
כך למשל מתקיים טקס הקבלת פני הרבנים הראשיים לישראל, וכן אצל רבני ערים, ראשי ישיבות, אדמו"רים ועוד.
הקבינט של ארצות הברית בממשל רונלד רייגן כיהן במשך שתי תקופות כהונה נשיאותיות, ממועד השבעת הנשיא רייגן ב-20 בינואר 1981 ועד לסיום כהונתו השנייה ב-20 בינואר 1989.
הנשיא רייגן הוציא מהקבינט את היועץ לביטחון לאומי, שכיהן בו בימי ממשלו של הנשיא הקודם קרטר (1977–1981)
בסך הכל כלל הקבינט 21 בעלי תפקידים וכיהנו בו 44 גברים וחמש נשים.
שניים מהם - סגן הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש ומזכיר השיכון והפיתוח העירוני סמואל פירס - כיהנו בו במשך כל תקופת נשיאותו של רייגן.
מזכיר השיכון והפיתוח העירוני: סמואל פירס (1981–1989)
הקבינט של ארצות הברית בממשל ג'ורג' וושינגטון היה הקבינט הנשיאותי הראשון שהוקם בארצות הברית.
הוא כיהן במשך שתי תקופות כהונה נשיאותיות, ממועד השבעת הנשיא וושינגטון ב-30 באפריל 1789 ועד לסיום כהונתו השנייה ב-3 במרץ 1797.
הנשיא וושינגטון הקים את הקבינט וקבע את הרכבו המקורי.
התקדימים שיצר בעניין זה השפיעו על יורשיו בתפקיד.
הקבינט כלל ארבעה בעלי תפקידים, שנוצרו בזה אחר זה במהלך שנת 1789. כיהנו בהם עשרה גברים.
איש מהם לא כיהן בקבינט במשך כל תקופת קיומו.
תפקיד המזכיר לענייני חוץ היה הראשון שנוצר בין מזכירי מחלקות הממשל.
שם התפקיד השתנה כבר ב-1789 למזכיר המדינה.
התובע הכללי לא עמד במקור בראש מחלקת ממשל, אלא היה תובע בשם המדינה ויועץ משפטי לנשיא.
וושינגטון הקים גם את מחלקת הדואר, אך המנהל הכללי של הדואר לא היה לחבר בקבינט הנשיאותי אלא משנת 1829.
הקבינט של ארצות הברית בממשל ג'ימי קרטר כיהן במשך תקופת כהונה נשיאותית אחת, ממועד השבעת הנשיא קרטר ב-20 בינואר 1977 ועד לסיום כהונתו ב-20 בינואר 1981.
הנשיא קרטר צירף לקבינט ארבעה אישים שלא כיהנו בו בתקופת קודמו פורד:
מזכירי מחלקת האנרגיה ומחלקת החינוך, אשר הוקמו במהלך כהונתו
כיהנו בו 30 גברים ושלוש נשים.
שמונה מהם כיהנו בו במשך כל תקופת נשיאותו של קרטר.
חברת הקבינט פטרישה רוברטס האריס הייתה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה לכהן בקבינט של ארצות הברית.
מזכיר השיכון והפיתוח העירוני: פטרישה רוברטס האריס (1977–1979), מון לנדריאו (1979–1981)
מזכירת החינוך: שירלי הפסטדלר (1979–1981)
מנהל הסוכנות להגנת הסביבה: דאגלס קוסטל (1977–1981)
מנהל סוכנות הביון המרכזית: סטנספילד טרנר (1977–1981)
היועץ לביטחון לאומי: זביגנייב בז'ז'ינסקי (1977–1981)
יושב ראש מועצת היועצים הכלכליים: צ'ארלס שולץ (1977–1981)
הקבינט של ארצות הברית בממשל ג'רלד פורד כיהן במשך כשנתיים וחצי, ממועד השבעת הנשיא ג'רלד פורד ב-9 באוגוסט 1974 ועד סיום כהונתו ב-20 בינואר 1977.
הנשיא פורד ירש את הנשיא ניקסון, שהתפטר בעקבות פרשת ווטרגייט.
פורד הותיר בתחילה בקבינט את האישים שכיהנו בו במועד התפטרותו של קודמו, אך מרביתם עזבו את הקבינט כבר בשנה שלאחר מכן והוחלפו באחרים.
כמה מהם הודחו במסגרת האירוע שזכה לכינוי טבח ליל כל הקדושים.
הקבינט כלל 18 בעלי תפקידים.
כיהנו בו 32 גברים ואישה אחת, שארבעה מהם מילאו שני תפקידים בקבינט.
שלושה מהמכהנים - מזכיר המדינה, מזכיר האוצר ומנהל הסוכנות להגנת הסביבה - כיהנו בתפקידם בקבינט במשך כל תקופת נשיאותו של פורד.
כיוון שפורד היה סגן הנשיא ערב כניסתו לתפקידו, לא היה לו בתחילה סגן.
נלסון רוקפלר מונה לסגן הנשיא לפי התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית ונכנס לתפקידו ארבעה חודשים לאחר שפורד היה לנשיא.
מזכיר האוצר: ויליאם אדוארד סיימון (1974)
מזכיר הבריאות, החינוך והרווחה: קספר ויינברגר (1974–1975), פ.
מנהל הסוכנות להגנת הסביבה: ראסל טריין (1974–1977)
שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות: ג'ון א.
הקבינט של ארצות הברית בממשל הראשון של דונלד טראמפ כיהן במשך תקופת כהונה נשיאותית אחת, מהשבעת נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ב-20 בינואר 2017 ועד סיום כהונתו ב-20 בינואר 2021.
הקבינט של טראמפ אופיין על ידי התקשורת כשמרני מאוד.
הוא תואר כ"צוות חלומות שמרני" על ידי פוליטיקו, וכקבינט השמרני ביותר בתולדות ארצות הברית על ידי ניוזוויק, ו"אחד מצוותי המדיניות הפנימית השמרנית ביותר בהיסטוריה המודרנית" על ידי לוס אנג'לס טיימס.
"The Hill" תיאר את הקבינט של טראמפ כ"צוות לא שגרתי" הפופולרי בקרב השמרנים, וטען כי רפובליקנים ממסדיים יותר כמו ג'ון מקיין או מיט רומני לא היו בוחרים קבינט דומה.
ה-CNN הסכים, וכינה את הקבינט "צוות חלומות שמרני של מינויים בקבינט המקומי." מנגד, בוול סטריט ג'ורנל נכתב כי "כמעט בלתי אפשרי לזהות נטייה אידאולוגית ברורה במועמדות הקבינט של הנשיא הנכנס".
הוול סטריט ג'ורנל הצהיר גם כי המועמדות של טראמפ מסמלת מדיניות ממשל למניעת רגולציה.
בעלי התפקידים שלהלן מונו לקבינט בידי הנשיא דונלד טראמפ ומינוים אושר (ככל שכבר אושר) בידי הסנאט ביום המופיע כיום תחילת הכהונה.
סגן הנשיא וראש הסגל אינם נדרשים באישור הסנאט.
+סמלהמשרהתמונהנושא משרהתקופהמזכיר המדינהרקס טילרסון2017–2018מייק פומפאו2018–2021מזכיר האוצרסטיבן מנושין2017–2021מזכיר ההגנהג'יימס מאטיס2017–2018פטריק שנהאן2019מארק אספר2019–2020כריסטופר מילר2020–2021התובע הכלליג'ף סשנס2017–2018ויליאם בר2018–2020ג'פרי רוזן2020–2021מזכיר הפניםראיין זינקי2017–2019דייוויד ברנהרדט2019–2021מזכיר החקלאותסאני פרדו2017–2021מזכיר המסחרוילבור רוס2017–2021מזכיר העבודהאלכסנדר אקוסטה2017–2019יוג'ין סקאליה2021-2019מזכיר הבריאות ושירותי האנושטום פרייס2017אלכס אזר2017–2021מזכיר השיכון והפיתוח העירוניבן קרסון2017–2021מזכיר התחבורהאיליין צ'או2017–2021סטיבן ברדברי 2021–2021מזכיר האנרגיהריק פרי2017–2019דן ברוייט2019–2020מזכיר החינוךבטסי דבוס2017–2021מיק זאיס
הקבינט של ארצות הברית בממשל הרברט הובר כיהן במשך תקופת כהונה נשיאותית אחת - ממועד השבעת הנשיא הרברט הובר ב-4 במרץ 1929 ועד לסיום כהונתו ב-4 במרץ 1933.
בסך הכל כיהנו בו 16 גברים.
הנשיא הובר כלל בקבינט שלושה בעלי תפקידים שכיהנו בו בשלהי כהונתו של קודמו קולידג' - מזכיר המדינה קלוג, מזכיר האוצר מלון ומזכיר העבודה דייוויס.
קלוג הוחלף בתוך שבועות מעטים.
מלון ודייוויס מונו במקור על ידי הנשיא הרדינג ב-1921 וכיהנו בתפקידיהם תחת שלושה נשיאים רצופים.
מלון כיהן במשך כמעט 11 שנים.
דייוויס שימש כמזכיר העבודה במשך למעלה מתשע וחצי שנים.
המנהל הכללי של הדואר: וולטר פולגר בראון (1929–1933)
הקבינט של מלטה הוא גוף קבלת ההחלטות הקולקטיבי של ממשלת מלטה, המורכב מראש הממשלה ומספר שרים שנבחרים על ידי ראש הממשלה מבין חברי הפרלמנט הנבחרים לראשות מחלקות הממשלה.
מזמינים פרלמנטריים (המקבילים לשרים זוטרים) יכולים גם להיות מוזמנים להשתתף בישיבות הממשלה וכן בכירים אחרים בממשל.
בראשותו עומד ראש ממשלת מלטה.
הקבינט הפדרלי או הממשלה הפדרלית הוא הרשות המבצעת של גרמניה.
הקבינט מורכב מהקנצלר (ראש הממשלה) ושרים שונים.
נוהלי הקבינט מושתתים על סעיפים 62 עד 69 בחוקת גרמניה.
בניגוד לשיטת הממשל ברפובליקת ויימאר, הבונדסטאג רשאי רק לפטר את הקנצלר בהצבעת אי-אמון קונסטרוקטיבית (תוך בחירת קנצלר חדש במקביל ליצירת ממשלה חדשה) ואינו יכול לפטר שרים בודדים.
נהלים ומנגנונים אלו נקבעו בחוקה, הן כדי למנוע דיקטטורה מחד, והן כדי להבטיח שלא יישאר ואקום פוליטי בעקבות סילוקו של הקנצלר הקיים.
זאת לאחר שבתקופת ויימאר קאנצלרים הודחו ללא הצבת אלטרנטיבה.
אם הקנצלר מפסיד בהצבעת אמון פשוטה (ללא בחירת קנצלר חדש על ידי הבונדסטאג), הוא אינו מחויב להתפטר, אלא יכול לבקש מנשיא גרמניה לפזר את הבונדסטאג ולקיים בחירות בתוך 60 יום.
תרחיש זה קרה ב-1972, ב-1983 וב-2005. אופציה נוספת העומדת בפני הקנצלר היא לבקש מהנשיא להכריז על מצב חירום חוקתי המאפשר לקבינט להשתמש בהליך חקיקה פשוט יותר אשר תלוי רק בבונדסראט.
תרחיש זה מעולם לא יושם.
עם זאת, בשני המקרים, הנשיא אינו מחויב למלא אחר בקשת הקנצלר.
לקנצלר ולחברי הקבינט האחרים מותר להיות גם חברי הבונדסטאג, ורובם למעשה אכן מחזיקים בשני התפקידים בו-זמנית.
הקבינט המכהן, הקבינט של מרץ, שבראשו עומד הקנצלר פרידריך מרץ, החל את כהונתו ב-6 במאי 2025.
הקנצלר נבחר על ידי הפרלמנט הפדרלי (בונדסטאג) על פי הצעתו של נשיא גרמניה.
עם זאת, הבונדסטאג רשאי להתעלם מהצעתו של הנשיא (תרחיש אשר מעולם לא קרה).
במקרה זה הפרלמנט עשוי לערוך הצבעות נוספות תוך 14 יום ולנסות לבחור אדם אחר לתפקיד.
במקרה ומועמד כלשהו מצליח להיבחר על ידי רוב הפרלמנט – הנשיא מחויב למנותו.
אם הבונדסטאג לא מצליח בכך, תיערך הצבעה אחרונה ביום ה-15 לאחר הבחירות.
אם גם בשלב זה אף מועמד לא מצליח לקבל את רוב הקולות, הנשיא רשאי למנות את המועמד שקיבל הכי הרבה קולות בהצבעה האחרונה.
אופציה אחרת העומדת בפני הנשיא היא לפרק פיזור הפרלמנט והכרזה על בחירות תוך 60 יום.
לאחר הבחירות בבונדסטאג, הקנצלר הנבחר מקבל את כתב המינוי בארמון בלוו.
זה הרגע שבו המתמודד המנצח נכנס לתפקידו.
לאחר טקס המינוי, חוזר הקנצלר לבונדסטאג, על מנת להישבע לתפקיד.
לאחר שנשבע, הקנצלר החדש חוזר לארמון בלוו על מנת להציג את מועמדיו לחברות בקבינט.
הנשיא הוא זה שממנה רשמית את חברי הקבינט החדשים.
לאחר מינוי השרים הם חוזרים לבונדסטאג ונשבעים את לתפקיד.
לכן כהונתו של הקבינט קשורה באופן ישיר לכהונתו של הקנצלר.
כהונתו של הקבינט מסתיימת עם הצבעת אי אמון או כינון קבינט חדש.
מלבד הצעת אי האמון המציבה קנצלר וקבינט חדשים, הקנצלר וחברי הקבינט נשארים בתפקידם כממלאי מקום על פי בקשת הנשיא עד לבחירת קבינט חדש.
הקנצלר רשאי בכל עת לבקש מהנשיא לפטר שר או למנות שר חדש; מינויו של הנשיא הוא פורמליות בלבד, והוא אינו רשאי לסרב לבקשת קנצלר לפיטורים או למינוי שר.
הקנצלר גם מחליט על היקף תפקידיו של כל שר ויכול על פי שיקול דעתו, למנות את בשרים במשרדים השונים ואף למנות שרים ללא תיק.
הקנצלר יכול גם להיות שר בעצמו בנוסף על הובלת הקבינט.
למרות חירויות אלו, ישנן כמספר הוראות חוקתיות בנוגע למינוי חברי הקבינט: הקנצלר אינו יכול להיות שר הביטחון, הכלכלה והמשפטים, ועליו למנות שרים אחרים לשם כך.
אם שני שרים לא מסכימים בסוגיה מסוימת, הקבינט פותר את הסכסוך ברוב קולות, או בהחלטת הקאנצלר בעצמו.
על הקנצלר למנות את אחד משרי הממשלה לסגנו, שעשוי למלא את תפקידו של הקנצלר בהיעדרו.
בממשלות קואליציה סגן הקנצלר הוא בדרך כלל השר מנהיג מפלגת הקואליציה השנייה בגודלה.
במקרה של מוות או נבצרות של הקאנצלר – סגנו מחליף אותו עד לבחירתו של קנצלר חדש על ידי הבונדסטאג.
הקוורום לקיום ישיבות הקבינט הוא נוכחות של לפחות מחצית משריו והקנצלר או סגנו.
הקבינט מתכנס באופן קבוע ביום רביעי בבוקר.
+קבינט פרידריך מרץ (מעודכן 6 במאי 2025)מספרסמלמשרהתמונהשרמפלגהתאריך כניסה לתפקיד1קנצלר גרמניהפרידריך מרץCDU6 במאי 20252סגן הקנצלר ושר האוצר הפדרלילארס קלינגביילSPD6 במאי 20253השרה הפדרלית לענייני כלכלה ואנרגיהקתֵרינה רייכהCDU6 במאי 20254השרה הפדרלית לחינוך, משפחה,
ובטיחות גרעיניתקרסטן שניידרSPD6 במאי 202515השר הפדרלי לדיור, פיתוח עירוני ובנייהורנה הוברץSPD6 במאי 202516השר הפדרלי לשיתוף פעולה כלכלי ולפיתוחרים אלבלי-רדובאןSPD6 במאי 202517השר הפדרלי לדיגיטציה ולמודרניזציה קרסטן וילידברגרעצמאי6 במאי 202518השר הפדרלי לעניינים מיוחדים
וראש לשכת הקנצלרתורסטן פרייCDU6 במאי 2025
משרד הפנים, הבינוי והקהילה (BMI)
משרד התחבורה והתשתיות הדיגיטליות (BMVI)
המשרד לפיתוח ושיתוף כלכלי (BMZ)
המשרד למשפחות, האזרחים הוותיקים, הנשים והנוער (BMFSFJ)
המשרד לאיכות הסביבה, שמירת הטבע ובטיחות גרעינית (BMU)
משרד המשפטים והגנת הצרכן (BMJV)
המשרד הפדרלי לשיכון, פיתוח עירוני ובנייה (BMWSB)
הקבינט של דנמרק (בדנית: regering) היא הרשות המבצעת של ממלכת דנמרק, הפועלת במסגרת מונרכיה חוקתית פרלמנטרית.
על פי חוקת 1953, הסמכות המבצעת נתונה למלך, אולם בפועל היא מופעלת על ידי ראש הממשלה ושאר השרים.
הממשלה מופקדת על ניהול ענייני המדינה, יוזמת חקיקה, מנהלת את מדיניות הפנים והחוץ, ומקיימת את הקשר עם הפולקטינג – הפרלמנט הדני.
השרים ממונים רשמית על ידי המלך.
לעיתים הממשלות מכונות בציבור על שם ראש הממשלה או על שם המפלגות המרכיבות אותן.
הקבינט במדינה מובל על ידי ראש הממשלה, ומלבדו ישנם עוד כ-25 שרים.
הקבינט מורכב בדרך כלל משרים משתי מפלגות או יותר המרכיבות קואליציה.
למרות זאת, לאורך השנים פעלו גם ממשלות מיעוט.
חוקת דנמרק קובעת כי המלך ממנה את ראש הממשלה ושאר השרים, אך אלו חייבים להחזיק באמון הפולקטינג.
שיטה זו מכונה "פרלמנטריזם שלילי", שכן אין דרישה להצבעת אמון חיובית עם הקמת ממשלה, אלא רק היעדר רוב נגדה.
במקרה שבו הפולקטינג מביע אי־אמון בראש הממשלה או בממשלה כולה, על ראש הממשלה להתפטר או להוביל לעריכת בחירות כלליות.
בכך מבטאת החוקה את עליונותו של הפרלמנט ואת התלות של הממשלה בהסכמתו.
הרכב הממשלה משתנה בהתאם להחלטות ראש הממשלה, שקובע את מספר המשרדים ואת תחומי סמכותם, בכפוף לאישור פורמלי של המלך.
כלל השרים יחדיו מהווים את מועצת המדינה, בראשה יושב המלך, וכן את מועצת השרים – גוף ביצועי בראשות ראש הממשלה, המנהל בפועל את עבודת הממשלה.
מועצות אלו מהוות את המסגרת בה נדונות הצעות חוק וצעדי מדיניות מרכזיים, בטרם מובאים לאישור הפולקטינג.
הממשלה מחויבת להגיש את הצעות החקיקה לפרלמנט, שם הן עוברות שלוש קריאות.
לאחר אישור הפולקטינג, נדרשת חתימת המלך כדי להעניק להן תוקף חוקי.
בפועל, תהליך זה מהווה טקסיות בלבד, והאחריות המעשית לחקיקה מוטלת על השרים.
ראש הממשלה נדרש גם להציג מדי שנה בפני הפולקטינג דין וחשבון על מצב המדינה ועל הצעדים המתוכננים לשנה הקרובה, צעד המשקף את אחריותה המתמשכת של הממשלה כלפי נציגי הציבור.
באופן משפטי, אחריותם של השרים כפולה – פוליטית ומשפטית.
פוליטית, הם כפופים לאמון הפרלמנט ויכולים להיות מודחים בהצבעת אי־אמון.
משפטית, הם עלולים לעמוד לדין בפני בית הדין הגבוה של הממלכה במקרה של ניהול רשלני או בלתי חוקי של תפקידם.
לעומת זאת, המלך עצמו חסין מאחריות משפטית, והאחריות על פעולותיו נושאת על ידי השרים שחותמים על החלטותיו.
תחום נוסף המצוי באחריות הממשלה הוא ניהול הקשרים עם גרינלנד ואיי פארו, הנהנים משלטון עצמי רחב היקף במסגרת "אחדות הממלכה".
האחריות הכוללת לנושא זה מרוכזת במשרד ראש הממשלה, המשמש כגוף מתאם בין הרשויות בקופנהגן לבין הרשויות המקומיות בשני האזורים.
מאז 21 באוגוסט 2019 ראש הממשלה היא מדה פרדריקסן, המובילה ממשלת מיעוט של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ממשלה זו מסתמכת על מספר מפלגות ליברליות וסוציאליסטית קטנות יותר, והיא ה-78 במניין מאז 1848.
עבודת ממשלת דנמרק מתבצעת לא רק במליאת הממשלה, אלא גם במסגרת מספר ועדות מרכזיות, שמטרתן לייעל את קבלת ההחלטות ולתאם בין משרדי הממשלה השונים.
ועדה זו נחשבת לאחת החשובות במבנה הממשלה.
היא עוסקת בתיאום הסוגיות הפוליטיות המרכזיות שאינן נידונות במסגרת ועדת התקציב.
בראש הוועדה עומד ראש הממשלה, וחברים בה שרים בכירים, בהם שר האוצר ושרים נוספים על פי הצורך.
בממשלות קואליציוניות כוללת הוועדה גם את מנהיגי המפלגות השותפות בקואליציה.
בכך מהווה הוועדה את גוף ההנהגה הפוליטי העליון של הממשלה.
סגן ראש הממשלה ושר הביטחון
ועדה זו מטפלת בתיאום הכלכלי של הממשלה ובקביעת מסגרות התקציב.
היא פועלת תחת הנהגתו של שר האוצר, ומשמשת זירה מרכזית לדיון במדיניות כלכלית ובקרה על ההוצאות הממשלתיות.
בוועדה חברים גם שרים נוספים שתפקידיהם נוגעים ישירות לנושאי כלכלה ופיתוח.
ועדה זו הוקמה בשנת 2022 והיא החדשה מבין הוועדות המרכזיות.
תפקידה להוות פורום תיאום פנימי להנהגת הממשלה ולסייע בפתרון מחלוקות בתוך הקואליציה.
בראשה עומד ראש הממשלה, ולצידו משתתפים סגן ראש הממשלה, שר החוץ או שר הביטחון, שר האוצר ושר הכספים.
באמצעות ועדות אלו מתבצעת עבודת התיאום המורכבת הנדרשת בממשלות קואליציוניות, והן מהוות מנגנון מרכזי להבטחת יציבות שלטונית וליישום מדיניות מוסכמת.
ועדה זו היא גוף מרכזי בהתמודדות הממשלה עם סוגיות ביטחוניות, הן פנים והן אליהן חיצוניות.
הוועדה הוקמה בשנת 1964 ומטפלת באופן שוטף ובעיקרי בעניינים שדורשים החלטות פוליטיות רגישות, כגון מודיעין, טרור וביטחון לאומי.
בין חברי הוועדה נמנים נציגים בכירים מהנהגת הממשלה:
שר הביטחון הציבורי וההיערכות לחירום
עוסקת בתיקים הנוגעים למינוי בכירים מסוימים בממשל המדינה ויועצים מיוחדים, וכן במינויים למועצות, ועדות וועדות, וכן בתפקידים בינלאומיים.
הוועדה עוסקת גם בתיקים הנוגעים למינוי חברים לוועדות, ועדות וכו' שאינן קבועות, וכן בתיקים הנוגעים לשינויים ארגוניים משמעותיים בממשל המדינה.
הקבינט של ארצות הברית בממשל קלווין קולידג' כיהן במשך חמש שנים ושבעה חודשים, ממועד השבעת הנשיא קולידג' ב-3 באוגוסט 1923 - לאחר מות הנשיא וורן הרדינג, ועד לסיום כהונתו ב–3 במרץ 1929.
בסך הכל כיהנו בו 20 גברים.
כל חברי הקבינט של הרדינג בעת מותו המשיכו לכהן בקבינט של יורשו, ומרביתם הוסיפו לכהן בו שנים אחדות עד שהוחלפו.
שלושה מהם כיהנו בקבינט במשך כל תקופת נשיאותו של קולידג'.
היו אלו מזכיר האוצר אנדרו מלון, המנהל הכללי של הדואר הארי סטיוארט ניו ומזכיר העבודה ג'יימס דייוויס.
בתחילת כהונתו לא היה לקולידג' סגן נשיא, שכן הוא היה סגן הנשיא הנבחר וירש את הנשיא הרדינג.
לאחר הבחירות לנשיאות ב-1924, שבהן נבחר קולידג' עצמו לנשיא, צורף לקבינט סגן הנשיא הנבחר צ'ארלס דוז.
מזכיר המסחר הרברט הובר, שהיה לנשיא שירש את קולידג', עזב את תפקידו ואת הקבינט לאחר שנבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות.
המנהל הכללי של הדואר: הארי סטיוארט ניו (1923-1929)
הקבינט של ארצות הברית בממשל וורן הרדינג כיהן במשך שנתיים וחמישה חודשים, ממועד השבעת הנשיא הרדינג ב-4 במרץ 1921 ועד למותו ב-2 באוגוסט 1923.
בסך הכל כיהנו בו 13 גברים.
תקופת כהונתו של הרדינג כנשיא הייתה קצרה.
לכן כיהנו רוב האישים שמונו לקבינט עם הקמתו במשרותיהם במשך כל ימיו של הקבינט.
חילופי גברי חלו רק בתפקידי המנהל הכללי של הדואר ומזכיר הפנים.
התובע הכללי: הארי מיקאיה דוהרטי (1921-1923)
מזכיר החקלאות: הנרי קאנטוול וואלאס (1921-1923)
הקבינט של ארצות הברית בממשל וודרו וילסון כיהן במשך שתי תקופות כהונה נשיאותיות, ממועד השבעת הנשיא וילסון ב-4 במרץ 1913 ועד לסיום כהונתו ב-4 במרץ 1921.
הקבינט כלל עשרה בעלי תפקידים.
בסך הכל כיהנו בו 19 גברים.
שלושה מהם - מנהל הדואר ומזכירי הצי והעבודה - כיהנו בתפקידיהם במשך כל תקופת כהונת הקבינט.
בראשית כהונת הקבינט פוצלה מחלקת המסחר והעבודה לשתי מחלקות נפרדות, שבראשן הוצבו שני מזכירים שהיו לחברי הקבינט.
המנהל הכללי של הדואר: אלברט ברלסון (1913-1921)
מזכיר העבודה: ויליאם בואושופ וילסון (1913-1921)
שני קבינטים נשיאותיים כיהנו בממשלי הנשיא גרובר קליבלנד, במהלך שתי תקופות הכהונה הנשיאותיות הנפרדות שלו, בשנים 1885-1889 ו-1893-1897.
הקבינט הראשון של קליבלנד כיהן מ-4 במרץ 1885 ועד 4 במרץ 1889.
הקבינט כלל עד 1889 שבעה בעלי תפקידים, ובאותה שנה צורף אליו מזכיר החקלאות.
ארבעה מהם מילאו את תפקידיהם במשך כל תקופת כהונת הקבינט.
מזכיר המלחמה: ויליאם אנדיקוט (1885-1889)
התובע הכללי: אוגוסטוס היל גרלנד (1885-1889)
מזכיר החקלאות: נורמן ג'יי קולמן (1889)
הקבינט השני של קליבלנד כיהן מ-4 במרץ 1893 ועד 4 במרץ 1897.
הקבינט כלל שמונה בעלי תפקידים.
איש מהם לא היה חבר בקבינט הראשון של קליבלנד.
הקבינט של ארצות הברית בממשל ויליאם מקינלי כיהן במשך ארבע וחצי שנים, ממועד השבעת הנשיא מקינלי ב-4 במרץ 1897 ועד למותו ב–14 בספטמבר 1901, בעקבות ההתנקשות בחייו.
הקבינט כלל שמונה בעלי תפקידים וכיהנו בו 15 גברים.
שלושה מהם - מזכירי האוצר, הצי והחקלאות - שימשו בתפקידיהם במשך כל תקופת כהונת הקבינט.
כל חברי הקבינט שכיהנו בעת מותו הפתאומי של מקינלי המשיכו לכהן בקבינט של יורשו תאודור רוזוולט.
הקבינט של שולץ היה הקבינט ה-24 של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, אשר הושבע ב-8 בדצמבר 2021, והוחלף ב-6 במאי 2025 בידי הקבינט של מרץ.
+הקבינט של שולץ8 בדצמבר 2021 – מכהןמשרדדיוקןשםסיעהכהונההקנצלראולף שולץSPD8 בדצמבר 2021 - מכהןסגן הקנצלר
וראש לשכת הקנצלרוולפגנג שמידטSPD8 בדצמבר 2021 - מכהן
הקבינט של היטלר היה הקבינט של ממשלת גרמניה הנאצית בין 30 בינואר 1933 ל-30 באפריל 1945 עם מינויו של אדולף היטלר לקנצלר גרמניה על ידי הנשיא פאול פון הינדנבורג.
הקבינט נוצר במקור על ידי הפוליטיקאי השמרני הלאומי פרנץ פון פאפן, ששימר לעצמו את תפקידו של סגן הקנצלר.
במקור, הקבינט הראשון של היטלר נקרא קבינט הישועה הלאומית של הרייך, שהיה קואליציה של המפלגה הנאצית ומפלגת העם הלאומית הגרמנית.
הקבינט התפרק עם התאבדותו של היטלר.
עם מינויו של היטלר לקנצלר הרייך, ביקש פאפן לשלוט בהיטלר על ידי הגבלת מספר השרים הנאצים בקבינט.
בתחילה היו הרמן גרינג (ללא תיק) ווילהלם פריק (שר הפנים) השרים הנאצים היחידים.
יתרה מכך, אלפרד הוגנברג שהיה מנהיג מפלגת העם הלאומית הגרמנית, פותה להצטרף לקבינט על ידי קבלת התיקים הכלכליים והחקלאיים הן לרייך והן לפרוסיה, מתוך ציפייה שיהווה משקל נגד להיטלר ויועיל לשלוט בו.
מבין השרים המשמעותיים האחרים בקבינט הראשוני נמנו שר החוץ קונסטנטין פון נויראט, שנשאר בתפקידו עוד מהממשלה הקודמת.
שר האוצר היה לוץ שוורין פון קרוזיק שר הדואר והתחבורה היה פאול פון אלץ-ריבנאך, ושר המשפטים היה פרנץ גורטנר.
הקבינט היה "נשיאתי" ולא "פרלמנטרי", בכך שהוא לא נבחר כתוצאה מהצבעת רוב ברייכסטאג, אלא מונה על ידי הינדנבורג על בסיס סמכויות חירום שניתנו לנשיא בסעיף 48 לחוקה של רפובליקת ויימאר.
הינדנבורג רצה במיוחד קבינט שיכלול את הימין הלאומני, ללא השתתפות של מפלגת המרכז הקתולית או המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שהיו עמודי התווך של הממשלות הקודמות.
בתחילה שלט הקבינט של היטלר, כמו קודמיו, באמצעות צווים נשיאותיים שנכתבו על ידי הקבינט ונחתמו על ידי הינדנבורג.
עם זאת, חוק ההסמכה שעבר חודשיים לאחר כניסתו של היטלר לתפקיד ומספר שבועות לאחר שרפת הרייכסטאג, העניק לקבינט את הסמכות לחוקק חוקים ללא הסכמה מחוקקת או חתימת הינדנבורג.
למעשה, הסמכות לשלוט הייתה נתונה להיטלר, ולכל דבר ועניין זה הפך אותו לדיקטטור.
לאחר חקיקתו של חוק ההסמכה, הסתיימו פחות או יותר דיונים רציניים בישיבות הממשלה.
הוא נפגש רק באופן ספורדי לאחר 1934, וכונס בפעם האחרונה ב-5 בפברואר 1938.
כאשר היטלר עלה לשלטון, הקבינט הורכב מהקנצלר, סגן-הקנצלר וראשי 10 משרדי הרייך.
בין 1933 ל-1941 הוקמו שישה משרדי רייכס חדשים, אך משרד המלחמה בוטל והוחלף בפיקוד העליון של הוורמאכט.
הקבינט הוגדל עוד יותר על ידי הוספת כמה שרי רייכס שרים ללא תיק ועל ידי פקידים אחרים, כגון מפקדי השירותים המזוינים, שקיבלו דרגת וסמכות של רייכסמיניסטרים, אך ללא התואר.
בנוסף, פקידים שונים - אם כי לא רשמית שרי רייכס - כגון מנהיג נוער הרייך באלדור פון שיראך, שר האוצר יוהנס פופיץ' וראש הארגון למען הגרמנים בחוץ לארץ, ארנסט וילהלם בוהלה, הוסמכו להשתתף בישיבות הקבינט של הרייך כאשר נושאים בתחום שיפוטם היו בדיון.
כאשר הנאצים גיבשו את הכוח הפוליטי, מפלגות אחרות הוצאו מחוץ לחוק או התפרקו בעצמן.
מבין שלושת שרי מפלגת העם הלאומית המקוריים, פרנץ זלטה הצטרף למפלגה הנאצית באפריל 1933, הוגנברג עזב את הקבינט ביוני כאשר מפלגת העם הלאומית התפרקה ופוזרה וגורטנר נשאר ללא מפלגה.
במקור היו עוד כמה פוליטיקאים עצמאיים בקבינט, בעיקר כאשלו שנשארו מממשלות קודמות.
פאפן היה הראשון מבין אלה שהודח בתחילת אוגוסט 1934. ב-30 בינואר 1937 העניק היטלר את אות הזהב המפלגתי לכל חברי הקבינט הלא-נאצים הנותרים, ורשמו אותם למפלגה.
רק פאול פון אלץ-ריבנאך, רומי-קתולי אדוק, סירב לקבל את האות, והתפטר.
באופן דומה, ב-20 באפריל 1939, הוענק לולטר פון בראוכיטש ולוילהלם קייטל אות הזהב המפלגתי.
יוליוס דורפמילר קיבל אותו בדצמבר 1940 והצטרף רשמית למפלגה רק ב-1 בפברואר 1941. קרל דניץ הגיע אחריו ב-30 בינואר 1944, ובכך לא נותרו פוליטיקאים עצמאיים או מנהיגים צבאיים בקבינט.
כוחו הממשי של הקבינט כגוף הצטמצם כאשר הוא הפסיק להתכנס באופן אישי וגזרות הוגדרו בין המשרדים על ידי שיתוף וסימון טיוטות, שהגיעו להיטלר לדחייה, עדכון או חתימה רק כאשר תהליך זה הושלם.
בזמן שממשלת הרייך השלישי התפרקה בסוף מלחמת העולם השנייה ולאחר מותו של היטלר ב-30 באפריל 1945, ירשה אותה ממשלת גבלס קצרת-הימים אשר הוחלפה ב-2 במאי בממשלת פלנסבורג.
במסגרת ה-Reichsregierung (ממשלת הרייך) הוגש כתב אישום נגד קבינט הרייך כארגון פשע על ידי בית הדין הצבאי הבינלאומי.
עם זאת, בסופו של דבר נקבע כי בתום משפטי נירנברג הוא אינו ארגון פשע.
עד נפילת המשטר הנאצי במאי 1945 התאבדו חמישה מחברי קבינט הרייך (היטלר, בורמן, הימלר, גבלס ורוסט).
עם זאת, 15 חברי הקבינט שנותרו בחיים הואשמו בנפרד ונשפטו על פשעי מלחמה על ידי ה-IMT יחד עם מרטין בורמן שנשפט שלא בפניו כיוון שחשבו שהוא עדיין בחיים.
שמונה נידונו למוות (בורמן, הנס פרנק, פריק, גרינג, קייטל, פון ריבנטרופ, רוזנברג וסייס-אינקוורט) שישה נכלאו (דוניץ, פונק, הס, פון נורת', ריידר וספיר) ושניים (שאכט ופון פאפן) זוכו.
ארבעה חברי קבינט נוספים נשפטו על ידי בית משפט צבאי אמריקאי במשפט המיניסטריונים שלאחר מכן.
כולם מלבד מייסנר הורשעו ונכלאו.
אחד (שלגלברגר) נשפט במשפט השופטים ונכלא.
אחד (קארל הרמן פרנק) נשפט על ידי בית משפט צ'כי ונידון למוות.
חמישה נוספים (בקה, פון בלומברג, פון בראוצ'יטש, סלדטה ות'יראק) מתו במעצר אצל בעלות הברית לפני שהובאו למשפט.
לבסוף, חברי הקבינט הנותרים, כולל חלק מאלה שזוכו במשפטי בעלות הברית, הובאו בפני בתי דין של דה-נאציפיקציה, אשר סיווגו את רמת האשמה שלהם וקבעו אם הענישה מוצדקת.
בין המורשעים בתהליך זה היו הירל, פון פאפן ושאכט.
הקבר הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה.פ.
לאבקרפט אשר נכתב ביוני 1917 ופורסם לראשונה במרץ 1922 במגזין המשוטט.
עלילת הסיפור מגוללת את תולדותיו של הרפתקן צעיר בשם ג'רבאס דאדלי, המפתח אובססיה כלפי אולם קבורה מסתורי בו הוא נתקל ביערות הסמוכים לביתו.
בחלוף הזמן מתחילים ביקוריו התכופים במקום לעורר אצלו התנהגות משונה של אדם זר, ואף מובילים אותו להאמין כי הוא נתון תחת חסותו של כוח על-טבעי כלשהו, כל זאת למרות הפצרותיו של בני משפחתו וחבריו, הדוחקים בו להשלים עם הדעה הרווחת כי השתגע.
העלילה מסופרת מפיו של ג'רבאס דאדלי, הרפתקן צעיר בעל נטייה לחלום בהקיץ, המבקש לגולל בפני הקוראים את האירועים אשר הובילו לאשפוזו הכפוי בבית חולים פסיכיאטרי.
בצעירותו לא נמצא מתאים לקבל חינוך רשמי או להשתתף באירועים חברתיים בדומה לשאר בני גילו, וזאת מפאת סיבות בריאותיות.
בלית ברירה, מצא מפלט בעולם הספרים הדמיוני שלתוכו שקע, ונטה לשוטט מעת לעת בשדות וביערות הסמוכים לבית משפחתו.
כל האמור לעיל לא גרם לו לחוש בודד כמצופה, מאחר שלדבריו .
ברוח זו העביר את מרבית ימי ילדותו, והמשיך לקרוא, לחשוב ולחלום, במהלך טיוליו הארוכים ביערות.
בצהרי קיץ אחד, כאשר היה בן עשר, נתקל הלה לראשונה במאוזוליאום עתיק ומכוסה צמחייה אשר עתיד היה לשנות את חייו לעד.
בין עצי היער מצא מבנה עתיק עשוי אבן גרניט שדלתותיו ננעלו בחוזקה ונחתמו היטב לבל יחולל בידי זרים.
דאדלי חש זיקה עזה ופתאומית למקום, ומהשמועות שהגיעו לאוזניו בימים הבאים למד כי באולם נקברו בני שושלת הייד, משפחה אמידה שאחוזתה נפגעה ממכת ברק והוצתה באש שנים רבות קודם לכן.
בחודשים הבאים שב דאדלי לבקר במקום מדי יום, אך חרף מאמציו העיקשים אינו מצליח למצוא כל דרך להיכנס פנימה.
בחלוף הזמן מאבחן רופאו הפרטי את משיכתו המשונה והבלתי מוסברת למבנה הקודר בתור מונומניה.
כעבור שנה של ניסיונות עקרים להיכנס פנימה נתקל הצעיר בעותק ישן של ספרו של פלוטרכוס, חיי אישים, בעליית הגג של ביתו, בו הוא קורא את סיפורו של תסאוס, אשר נאלץ להרים סלע ענק כדי למצוא את כלי הנשק לו היה זקוק על מנת לטעון לזכותו לכתר.
באותה צורה בה המתין הגיבור האגדי עד שצבר מספיק כוח והפך לחזק דיו כדי לעמוד במבחן המיועד לו, כך מחליט גם דאדלי לחכות בסבלנות עד שיהיה בשל ומוכן להיכנס מבעד לשערי המאוזוליאום.
בחיפוש אחר דבר-מה שימלא את זמנו הפנוי, עושה הלה מנהג לעצמו להשכים כל לילה בחצות, ויוצא לשוטט בבתי הקברות המקומיים.
להפתעתם הרבה של חבריו ובני משפחתו, לאחר כל אחד מטיוליו הליליים משתנה אישיותו באופן תמוה, והוא אף מתחיל להפגין ידע נרחב בנושאים שמעולם לא למד, ושכמעט ונשכח לחלוטין לאורך הדורות שחלפו במרוצת השנים.
הרפתקאותיו החדשות, עם זאת, אינן עוזרות לו להוציא מראשו את אולם הקבורה הנכסף, עד שהוא נכנע וחוזר אליו שוב בניסיון להאזין למתרחש בתוכו מבעד לפתח הצר שבין דלתותיו הנעולות.
לילה אחד, לאחר שנרדם מחוץ למקום מרוב תשישות, מתעורר דאדלי ושומע קולות חלושים בעלי ניב ומבטא המזכירים את לשונם של תושבי ניו אינגלנד.
כאשר הוא קם לבסוף על רגליו, מבחין הלה באור עמום הבוקע מתוך חדר הכניסה, אשר נכבה במהרה.
אף על פי שהוא עוזב את המקום בידיים ריקות חש דאדלי כי עבר שינוי כלשהו, ועם שובו הביתה מוליכות אותו רגליו בצורה כמעט אוטומטית לאחת מתיבות העץ שבעליית הגג, בתוכה הוא מוצא מפתח ישן אותו הוא מזהה באופן אינטואיטיבי כבעל חשיבות רבה למטרותיו.
למחרת היום מגיע דאדלי למאוזוליאום ומצליח סוף כל סוף לפתוח את שעריו בעזרת המפתח החלוד.
עם כניסתו פנימה הוא נתקף בתחושה של היכרות מוקדמת, ויורד בבטחה במורד גרם מדרגות ארוך המוביל לחלל תת-קרקעי מלא בתאים של ארונות קבורה.
למרבה הפתעתו, הוא מגלה כי אחד הארונות נושא את שמו האישי, ונרדם בתוכו.
עם עלות השחר עוזב דאדלי את הקבר ומדשדש חזרה לביתו לנגד מבטיהם החשדניים של אנשי הכפר החולפים על פניו.
הוא מתחיל לפקוד את המאוזוליאום מדי לילה, בתוכו מתגלים לעיניו מחזות מוזרים אשר לדבריו, אין להעלות על הכתב.
התנהגותו הופכת ליותר ויותר משונה, והוא רוכש מבטא זר, בקיאות יוצאת דופן בתחומי ידע נשכחים, ופחד בלתי מוסבר מסופות רעמים ואש.
הוריו המודאגים מחליטים לרדת לעומקם של פעיליויותיו הליליות, ושולחים את אחד המקומיים כדי שיעקוב אחריו מטעמם.
בוקר אחד, כאשר הוא עוזב את הקבר, מזהה דאדלי דמות חבויה בשיחים הנמלטת במהירות.
עם הגעתו לביתו הוא מאזין לאדם זר המשוחח עם הוריו, ומספר להם כי ראה אותו ישן באחת הסוכות הסמוכות למאוזוליאום, אם כי לא בתוכו.
באנחת רווחה, מסיק הלה כי כוח על-טבעי כלשהו מגן עליו מפני עיניהם החטטניות של אנשי הכפר.
בימים הבאים יוצא דאדלי להרפתקה אחת אחרונה, אך במקום לשוב למקום משכנו הקבוע במאוזוליאום, הוא יוצא עם רדת הלילה לבקר בחורבה השרופה של בית משפחת הייד, אלא שעם הגעתו הוא חוזה, להפתעתו, באחוזה השלמה מתנשאת השמימה במלוא הדרה, מוארת כולה במאות נרות ששלהבתם בוהקת מעבר לחלונות הראווה הארוכים.
במעלה הגבעה המובילה לשערי הכניסה נבלע דאדלי בקהל רפאים של מכובדים אשר הגיעו מבוסטון ושאר האחוזות הסמוכות כדי להשתתף במאורע, ועם כניסתו הוא נקלע לחגיגה מרהיבה ומלאה באורחים הסועדים בשר ויין כיד המלך לצלילי המוזיקה והשמחה.
המשתה נפסק בפתאומיות כעבור זמן-מה למשמע רעש אדיר, כאשר מכת ברק עוצמתית פוגעת בגג האחוזה ומשלחת לשונות אש לכל עבר.
האורחים המבוהלים נמלטים באימה מהאש הקטלנית, אך דאדלי הופך משותק ונעצר במקומו בזמן שגופו מתכלה ונשרף לאפר.
ברגעיו האחרונים הוא נתקף בפחד משתק, וחרד שמא לא יספיק לשוב חזרה אל ארון הקבורה שיועד עבורו במאוזוליאום, כך שבלית ברירה תיאלץ נשמתו להמשיך להסתובב בעולם עד שתיתקל בגוף מתאים עמו תוכל לשוב למקום מנוחתה הנצחי.
עם שריפתה של האחוזה עד היסוד מתפוגג המחזה כולו לנגד עיניו, והוא מוצא את עצמו עומד במרתף החורבה, אחוז בידיהם של שני גברים חסונים בעודו צורח באימה כי יחזירו אותו לקבר.
אביו עומד לצדם ומביט בו בעצב, וכמה מהמקומיים מוציאים תיבה מתוך האדמה המושחרת בה פגעה מכת הברק לפני עידנים.
בין המכתבים והחפצים הנשלפים מתוכה נמצאת מיניאטורה של אדם צעיר הנושאת את ראשי התיבות ג'יי.
למחרת הוא נלקח ל, משמע בית המשוגעים, ולומד מאביו כי כל אנשי הכפר ידעו מזה שנים רבות על מנהגו להירדם לצד המאוזוליאום.
על אף כן, נשבע בפניו אביו כי מעולם לא נכנס לתוכו, שכן המנעול הכובל את שעריו לא נפתח בחמישים השנים האחרונות.
מתוך כותלי חדרו שולח דאדלי את משרתה הוותיק של משפחתו, היראם, לבדוק האם דבריו של אביו נכונים.
הלה פורץ את דלתות של המאוזוליאום לבקשתו ושב לדווח כי נתקל בארון קבורה ריק עליו נכתב שם יחיד: ג'רבאס.
ג'רבאס דאדלי \ הייד: צעיר תמהוני המשמש בתור הפרוטגוניסט של הסיפור.
בילדותו גילה סממנים חולניים ובשל כך נאלץ להימנע מלימודים מסורתיים ומפגשים חברתיים עם ילדים אחרים בני גילו.
בלית ברירה מצא מפלט בספרים ובטיולים ארוכים בחיק הטבע, עד שנתקל במאוזוליאום עתיק אשר עורר אצלו אובססיה ארוכת שנים.
סר ג'ופרי הייד: אביר אנגלי אשר הגיע לאמריקה מסאסקס ב-1640 והקים את שושלת הייד.
לאור חווייותיו במאוזוליאום משפחתי, מאמין ג'רבאס כי הוא עשוי להיות אחד מצאצאיו.
היראם: משרתה הוותיק של משפחת דאדלי.
לאחר אשפוזו של ג'רבאס בבית המשוגעים שולח אותו הלה למאוזוליאום במשימה שנועדה להכריע את הכף בדבר שפיותו.
הסיפור נולד כתוצאה מביקור שערך לאבקרפט ב בפרובידנס, רוד איילנד, יחד עם דודתו ליליאן קלארק, ביוני 1917. השניים נתקלו במצבה המתוארכת ל-1711, ככל הנראה בחלקת הקבורה של בית משפחת קלארק, כך שהמנוח היה למעשה אחד מאבותיה של ליליאן, דבר שהשפיע על לאבקרפט עמוקות.
במכתב ששלח ל ולמוריס וו.
מו, הרהר הלה בנושאים המתוארים לעיל: .
המוטיב הבולט ביותר בסיפור הוא הדרך לפיה מכתיב אותו לאבקרפט לקוראים, כלומר דרך מתן עדות של אדם מטורף או לכל הפחות כזה אשר נתפש בידי החברה כאחד.
אף על פי שמרבית סיפוריו של לאבקרפט המשתמשים במוטיב המתואר מציגים דמויות שנטרפה עליהן דעתן כתוצאה מהניסיונות הטראומתיים שחוו, במקרה הנוכחי מביע הפרוטגוניסט ביטחון רב בשלמותה של בריאותו הנפשית ואף מנסה להביא הוכחות לכך, ואילו בני משפחתו וחבריו הם אלו שמטילים בכך ספק.
לאבקרפט הרבה לעסוק בספרותו בנושאים הקשורים למוות, עם דגש על בתי קברות, שוד קברים, וכיוצא בזאת.
הסיפור הנוכחי סובב את האובססיה של הדמות הראשית כלפי מאוזוליאום עתיק, מעין אולם קבורה תת-קרקעי, אליו היא מנסה להיכנס ללא הצלחה במשך שנים רבות.
השוואות אפשריות לכך עשויות להיות עם הסיפור כלב השמירה, העוסק בשני שודדי קברים הנרדפים בידי רוח מרושעת לאחר שחיללו את קברה.
סיפור נוסף, הרברט וסט – מחיה המתים, מגולל את תולדותיו של ממציא מטורף המשיב את המתים לחיים.
הסופר ויליאם פולווילר טען כי השימוש בשם עבור השושלת המשפחתית הקבורה במאוזוליאום עשוי להיות רמיזה ליצירתו המפורסמת של רוברט לואיס סטיבנסון, המקרה המוזר של דוקטור ג'קיל ומר הייד.
כמו כן, מספר השוואות נעשו בין הסיפור לבין סיפורו של אדגר אלן פו, .
הסיפור עובד לרומן גרפי שנכתב בידי סטיבן פיליפ ג'ונס ואויר בידי אוקטביו קריאלו בפרסום מאת חברת (לשעבר מאליבו גרפיקס); הרומן הודפס בשנית ב-2016 בידי חברת ונחשב לחלק מסדרת האנתולוגיה "עולמותיו של ה.פ.
ערוץ הרדיו של תאגיד השידור הבריטי הפיק ספר מוקלט עבור הסיפור ב-2005.
הסרט "הקבר" מ-2007 בבימויו של נקרא על שמו של הסיפור ואף מכונה בשם "הקבר של ה.פ.
לאבקרפט" אף על פי שאינו מזכיר בשום צורה את הסיפור, והלכה למעשה עלילתו דומה יותר לסדרת סרטי המסור.
הלהקה לקחה את שמה מאחד המשפטים שהופיעו בסיפור, , או באנגלית, .
הפודקאסט שידר קריאה של הסיפור בספיישל ליל כל הקדושים ב-2010.
אלבומה של הכת בעל אותו השם מכיל שיר הקרוי "ג'רבאס דאדלי" על שם גיבור הסיפור.
הסיפור פורסם לראשונה במגזין המשוטט במרץ 1922, ופעם נוספת במגזין בינואר 1926. לאחר מכן הודפס בשנית ופורסם בעשרות מהדורות שונות, וכמו כן תורגם לחמש שפות: גרמנית, צרפתית, איטלקית, פורטוגזית ורוסית.
Lovecraft: The Fiction; Barnes & Noble, London, 2008; Pages 14–22 ()לאבקרפט, הווארד פיליפס; מקם, ניל; מקם, לי; כתביו המוזרים של ה.פ.
לאבקרפט: סיפורים קלאסיים של אימה קוסמית; הוצאת ארקטורוס לימיטד, לונדון, הממלכה המאוחדת, 2016; עמודים 1–8 ()Lovecraft, Howard Phillips; The H.
לאבקרפט; סיפורי מקברי; הוצאת ארקטורוס לימיטד, לונדון, הממלכה המאוחדת, 2017; עמודים 9–20 ()Lovecraft, Howard Phillips; The H.
לאבקרפט: מעבר לארקהם; ניו יורק, 2019; עמודים 3–14 ()Lovecraft, Howard Phillips; S.
הקבינט של ארצות הברית בממשל השני של דונלד טראמפ נכנס לתפקידו לאחר ה-20 בינואר 2025. לנשיא יש סמכות להביא את חברי הקבינט שלו לאישור הסנאט של ארצות הברית על פי חוקת ארצות הברית.
ב-12 בנובמבר 2024, הנשיא הנבחר של ארצות הברית דונלד טראמפ הודיע כי אילון מאסק וויווק רמאסוואמי יקימו את המחלקה ליעילות הממשל.
למרות השם, לא מדובר במחלקה מבצעת פדרלית, מכיוון שהקמת מחלקות רשמיות דורשת אישור של הקונגרס והמחלקה הייתה חלק ממשרד הרשות המבצעת של נשיא ארצות הברית.
בעלי התפקידים שלהלן ימונו לקבינט בידי הנשיא דונלד טראמפ ומינוים יאושר בידי הסנאט ביום המופיע כיום תחילת הכהונה.
חברי קבינט על פי חוק
+הקבינט של ארצות הברית בממשל דונלד טראמפ השנימשרדנושא/ת המשרהמשרדנושא/ת המשרה ראש סגל הבית הלבן מנהל הסוכנות להגנת הסביבה מנהל משרד הניהול והתקציב ראש המודיעין הלאומי ראש ה-CIA נציב הסחר של ארצות הברית שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות
מנהלת הסוכנות לעסקים קטנים של ארצות הברית
הקבינט של מרץ הוא הקבינט ה-25 של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה שהוקם במהלך של הבונדסטאג.
הוא הקבינט המכהן שהחליף את הקבינט של שולץ בראשות אולף שולץ.
בראש הקבינט עומד קנצלר גרמניה פרידריך מרץ.
הקבינט מורכב מהאיחוד הנוצרי-דמוקרטי (CDU) של מרץ, מפלגת האחות הבווארית האיחוד הנוצרי-סוציאלי (CSU) (המרכיבים יחד את הברית CDU/CSU; מה שמכונה האיחוד) והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD).
זו הפעם החמישית שנוצרת קואליציה בין האיחוד ובין SPD בהיסטוריה של גרמניה שלאחר המלחמה, והראשונה מאז הקבינט הרביעי של מרקל ב-2018 בראשות הקנצלרית דאז אנגלה מרקל.
האיחוד (CDU/CSU) עם מועמדו לתפקיד קנצלר פרידריך מרץ יצא מהבחירות הכלליות בגרמניה 2025 כסיעה החזקה ביותר בבונדסטאג החדש.
עם זאת, ה-CDU/CSU היו זקוקים לשותפים קואליציוניים (כמקובל בפוליטיקה הגרמנית) כדי להקים ממשלת רוב.
האפשרות היחידה להקים קואליציה עם מפלגה אחת בלבד הייתה קואליציה עם ה-SPD.
מבחינה מתמטית, קואליציה דו-מפלגתית עם ה-AfD הייתה אפשרית גם היא; עם זאת, ה-CDU/CSU שללו זאת לפני הבחירות, בגלל תדמיתה וזהותה של אלטרנטיבה לגרמניה כמפלגת ימין רדיקלי.
במשא ומתן הקואליציוני כלל צוות ה-CDU את פרידריך מרץ ופקידים בכירים אחרים כמו מנהיג ה-CSU מרקוס זדר, המזכיר הכללי של ה-CDU ומנהיג הקבוצה הפרלמנטרית של ה-CDU , מנהיג הקבוצה הפרלמנטרית של ה-CSU , , סגנית יו"ר ה-CDU קארין פרין והפוליטיקאית .
מנגד, צוות המשא ומתן של ה-SPD הורכב מדמויות בכירות ובהן שר ההגנה בוריס פיסטוריוס ושר העבודה הוברטוס הייל, כמו גם המזכיר הכללי , , שני שרי המדינות מנואלה שווזיג ואנקה רלינגר , וראש ה-SPD בנורדריין-וסטפאליה אכים פוסט .
שני הצדדים רצו להמתין עם פתיחת השיחות עד 5 במרץ, כשבועיים אחרי הבחירות הכלליות, לאור ב-2 במרץ, כמו גם הקרנבל הפופולרי מאוד בחלקים מסוימים של גרמניה ששיאו היה ב-3 במרץ.
עם זאת, מנהיג ה-SPD ומרץ הסכימו להתחיל מוקדם בשיחות ביניהם, כך ששיחות גישוש בין שתי המפלגות החלו בברלין כבר ב-28 בפברואר 2025, חמישה ימים לאחר הבחירות.
מרץ הציב לעצמו מטרה להקים קואליציה עד חג הפסחא.
מלכתחילה היו חילוקי דעות בין ה-CDU ל-SPD על שורה של סוגיות, ובהן: (שהגבילה את הגירעון התקציבי הגרמני ל-0.35% מהתמ"ג לשנה), רפורמה אפשרית במס, רפורמת מס המינימום, שכר המינימום, הכנסת האזרח, הגירה ומתן זכות הצבעה.
ב-9 באפריל, הן ה-SPD והן ה-CDU/CSU הגיעו להסכם קואליציוני להקמת ממשלה חדשה בראשות פרידריך מרץ.
ממשלת הקואליציה תורכב מ-10 שרים מה-CDU/CSU ו-7 מה-SPD.
בנוסף, סגן הקנצלר ימונה על ידי ה-SPD מבין 7 שריה.
חוקת גרמניה מחייבת את נשיא גרמניה להציע מועמד לתפקיד הקנצלר לנשיא הבונדסטאג, כדי להביא לאישור של רוב מוחלט של חברי הבונדסטאג.
בהתאם לכך, לאחר שמנהיגי המפלגות של ה-CDU, ה-CSU וה-SPD חתמו על ההסכם הקואליציוני ב-5 במאי, פרנק-ואלטר שטיינמאייר הציע רשמית את פרידריך מרץ לנשיאת הבונדסטאג לבחירה, שהועלתה להצבעה למחרת בהצבעה חשאית.
אף על פי של-CDU/CSU ול-SPD יחד היו 328 מתוך 630 חברי הבונדסטאג, בסיבוב הראשון של ההצבעה קיבל מרץ רק 310 קולות, פחות מה-316 הנדרשים.
זו הפעם הראשונה שדבר כזה קורה בהיסטוריה של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
לאחר ההכרזה על תוצאות הבחירות, הישיבה הופסקה.
על פי סעיף 63 (3) לחוקה, בחירת הקנצלר הייתה כעת בשלב השני: בתוך תקופה של 14 יום, כלומר עד 20 במאי, רבע מחברי הבונדסטאג יכלו להציע מועמד לבחירה לתפקיד הקנצלר.
מספר ההצעות אינו קבוע מראש והוא בלתי מוגבל תאורטית.
אם מועמד נבחר באחת מההצבעות הללו, הנשיא חייב למנות אותו.
אם לא נבחר קנצלר פדרלי חדש בתוך תקופה זו, יש לקיים בחירות סופיות "ללא דיחוי" (unverzüglich) בהתאם לסעיף 63 (4) לחוק היסוד.
אם מועמד משיג את הרוב, יש למנות אותו; אם אף מועמד לא משיג רוב, על הנשיא להחליט אם למנות את המועמד בעל מרב הקולות (רוב יחסי) או לפזר את הבונדסטאג וללכת לבחירות שוב.
הקואליציה של מרץ, שהופתעה מכישלונו, שאלה את המחלקה המשפטית של הפרלמנט אם ניתן לקיים הצבעה שנייה באותו יום.
כל סיעות הפרלמנט הסכימו כי סבב ההצבעה השני יתקיים ב-6 במאי.
הקבוצות הפרלמנטריות של ה-CDU/CSU וה-SPD הציגו שוב את פרידריך מרץ כמועמד שלהן.
עם זאת, נדרשה החלטה של הבונדסטאג להצבעה שנייה זו, שכן ההצעה להצעת הבחירות הופצה כחומר מודפס, שעל פי תקנון הבונדסטאג ניתן לטפל בו רק שלושה ימים לאחר הגשתו.
הקבוצות הפרלמנטריות CDU/CSU, SPD, הירוקים והשמאל הגישו הצעה לקיצור המועד האחרון, המותר על פי סעיף 126 ומצריך רוב של שני שלישים כדי לעבור.
קיצור המועד אושר פה אחד.
פרידריך מרץ נבחר בסיבוב השני של ההצבעה, ולאחר מכן מונה לקנצלר על ידי הנשיא והושבע.
השרים הפדרליים מונו על ידי הנשיא ולאחר מכן הושבעו בבונדסטאג.
+טבלת ההצבעות: סה"כ קולות: 630 - רוב מוחלט: 316הצבעהמועמדקולותיחסמפלגותהצבעה ראשונהפרידריך מרץ
SPDלא30748.7%הימנעות30.48%לא בתוקף10.16%לא הוגש91.43%פרידריך מרץ לא נבחר לקנצלר גרמניה.הצבעה שנייהפרידריך מרץ
SPDלא28945.9%הימנעות10.16%לא בתוקף30.48%לא הוגש121.43%פרידריך מרץ נבחר לקנצלר גרמניה.
+חלוקת השרים בין המפלגותמפלגהשריאחוזהאיחוד הנוצרי-דמוקרטי741%המפלגה הסוציאל-דמוקרטית741%האיחוד הנוצרי-סוציאלי318%סך הכל17100%
בנוסף לקנצלר, הקבינט מורכב מ-17 שרים, 16 מהם בעלי תיק ואחד הוא .
המספר הכולל של השרים עלה אפוא באחד בהשוואה לקבינט של שולץ.
הוקם לאחרונה כשהוא מתפצל ממשרד התחבורה וכולל חלקים מתיקי הפנים והכלכלה.
חילופי תיקים אחרים כוללים שילוב מחדש של פעילות האקלים במשרד לאיכות הסביבה; האחריות על החינוך מתמזגת עם תיק המשפחה, הקשישים, הנשים והנוער, בעוד שמשרד המחקר קיבל מטרות נוספות בתחומים כמו טכנולוגיה ואסטרונאוטיקה.
סדרמשרדתמונהשם השרמפלגהנכנס לתפקיד1קנצלרפרידריך מרץCDU6 מאי 20252סגן הקנצלר
ושר האוצרSPD6 מאי 20253שר הפניםCSU6 מאי 20254שר החוץCDU6 מאי 20255שר ההגנהבוריס פיסטוריוסSPD19 בינואר 2023
הקבצנים (בהולנדית: De bedelaars; מוכר גם בשם הנכים) הוא ציור שמן על לוח עץ מאת הצייר הפלמי פיטר ברויגל האב, אשר נוצר בשנת 1568. היצירה מתארת חמישה גברים נכים ואישה אחת שאינה נראית נכה, האוחזת בקערת נדבות ומפנה את ראשה מהם.
הציור קטן ממדים ונחשב לאחת היצירות החידתיות של ברויגל.
הוא נמסר למוזיאון הלובר בפריז בשנת 1892 על ידי מבקר האמנות פול מַנְץ, ומאז מוצג שם דרך קבע.
הציור עורר עניין רב בקרב היסטוריונים של האמנות בשל אופיו האמביוולנטי.
הקבצנים חובשים כובעים מגוונים – כתר, מצנפת בישוף, כובע צבאי, כובע איכרים וכובע ברט – אשר פורשו כרמז לסמלים מעמדיים שונים, או כתחפושות קַרנָבָליות.
חלק מהדמויות עוטות זנבות שועל, שהובנו כסמלי לעג, אך גם כקשר אפשרי לתנועת המורדים האנטי-ספרדית "הגז" (Gueux).
אחד הקבצנים עונד פעמונים סביב רגליו הקטועות, ייתכן כרמז ליום חג הקבצנים שנחוג מיד לאחר חג ההתגלות.
הדמויות מוצגות לצידה של חומה הפתוחה לנוף כפרי, דבר שפורש כביטוי למעמדם החברתי השולי.
מרגרט א' סאליבן רואה ביצירה חלק מקבוצת ציורים שיצר ברויגל בשנת 1568, המתייחסת בעקיפין למשבר הדתי והפוליטי בארצות השפלה.
לדבריה, הציור נשען על פרק מספרו הסאטירי של סבסטיאן בראנט Narrenschiff ("ספינת השוטים"), ובו מופיעות שתי דמויות שוטים – אחד שמטפס לגובה מסוכן כדי לשדוד קן, ואחד שסוטה מהדרך ונופל למים.
סאליבן טוענת כי שתי הדמויות בציור מייצגות את הסכנה שביהירות אידאולוגית ואובדן דרך.
בתוך מציאות של הקצנה דתית ודיכוי, מצליח ברויגל לעצב עמדה ביקורתית מבלי להיחשף לרדיפה, תוך שימוש במערכת סמלים דו-משמעית.
סאליבן מציינת כי הציור "הקבצנים" קשור רעיונית לשלוש יצירות אחרות שצייר ברויגל בשנת 1568: "משל העיוורים", "עורב העקעק על הגרדום" ו-"המיזנתרופ".
לדבריה, ארבעת הציורים עוסקים בסכנות של יהירות והתעקשות על צדקת הדרך, כאשר כל אחת מהיצירות מבטאת בדרכה את המתח שבין ביטחון עצמי מופרז לבין נפילה בלתי נמנעת.
בציור "הקבצנים", כמו ב-"משל העיוורים", מופיעה אזהרה מפני עיוורון פיזי ורוחני; ב-"עורב העקעק על הגרדום" מתוארת קבוצה הממשיכה לחגוג אל מול מוות קרב; וב-"המיזנתרופ" מוצג דמות הבורחת מן העולם אך מועדת למלכודות.
סאליבן רואה בכך סדרה של ביקורות מרומזות על החברה הסוערת של ארצות השפלה במחצית השנייה של המאה ה־16.
הקבינט של ארצות הברית בממשל תאודור רוזוולט כיהן במשך קרוב לשתי תקופות כהונה נשיאותיות - שבע וחצי שנים, ממועד השבעת הנשיא רוזוולט ב–14 בספטמבר 1901, בעקבות מותו של הנשיא מקינלי לאחר ההתנקשות בחייו, ועד תום כהונת רוזוולט ב-4 במרץ 1909.
רוזוולט הקים קבינט שכיהנו בו כל חברי הקבינט שנכללו בקבינט של מקינלי ערב מותו, אך כולם למעט אחד עזבו את תפקידם בהמשך.
ב-1903 הקים רוזוולט מחלקה נוספת, מחלקת המסחר והעבודה, התשיעית בקבינט שלו.
הקבינט כלל תשעה בעלי תפקידים וכיהנו בו 22 גברים.
חמישה מהם כיהנו בקבינט ביותר מתפקיד אחד, ואחד (קורטליו) כיהן בשלושה תפקידים.
שישה אישים כיהנו בתפקיד מזכיר הצי וחמישה כיהנו בתפקיד המנהל הכללי של הדואר.
בעל תפקיד אחד - מזכיר החקלאות ג'יימס וילסון - שימש בתפקידו במשך כל תקופת כהונת הקבינט (למעשה וילסון שירת תחת שלושה נשיאים, החל את כהונתו תחת הנשיא מקינלי ב-1897 וסיים אותה ב-1913 תחת הנשיא טאפט, יורשו של רוזוולט).
הקבינט של ארצות הברית בממשל ויליאם הווארד טאפט כיהן במשך תקופת כהונה נשיאותית אחת, ממועד השבעת הנשיא טאפט ב-4 במרץ 1909 ועד תום כהונתו ב-4 במרץ 1913.
הקבינט כלל תשעה בעלי תפקידים וכיהנו בו 11 גברים.
רוב חברי הקבינט - שבעה - שימשו בתפקידיהם במשך כל תקופת כהונת הקבינט.
מזכיר החקלאות ג'יימס וילסון שירת תחת הנשיא השלישי שלו (החל את כהונתו תחת הנשיא מקינלי ב-1897, המשיך בה תחת יורשו הנשיא רוזוולט וסיים אותה תחת טאפט).
מזכיר המסחר והעבודה: צ'ארלס נייגל (1909-1913)
הקבינט של ארצות הברית בממשל יוליסס ס.
גרנט כיהן במשך שתי תקופות כהונה נשיאותיות, החל ממועד השבעת הנשיא גרנט ב-4 במרץ 1869 ועד סיום כהונתו ב-3 במרץ 1877.
הקבינט כלל שבעה בעלי תפקידים וכיהנו בו 23 אישים, כולם גברים.
איש מהם לא כיהן בו במשך כל תקופת נשיאותו של גרנט.
חמישה אישים שונים מילאו את משרת התובע הכללי.
הקדמות הרמב"ם הוא הכינוי המקובל לשלושה מבואות מתוך הפירוש למשנה שכתב הרמב"ם.
במקומות רבים בחיבורו, הקדים הרמב"ם וצירף מבוא לסדר, או למסכת או לפרק אותו הוא ביקש לפרש.
שלוש מההקדמות הללו, ארוכות במיוחד ובעלות תוכן שמשמעותו חורגת מעבר להיותו הקדמה לפירוש, זכו להכרה כחיבורים בפני עצמם, ובמהלך השנים אף נדפסו בנפרד מפירוש המשנה.
ההקדמות, כמו כל הפירוש למשנה, נכתבו במקור בערבית יהודית, ותורגמו עוד בימיו, תוך דיון איתו על התרגום הרשמי.
חלקים מהתרגום שימשו אותו מאוחר יותר בעריכת חיבורו "משנה תורה", ובעיקר בחלקו הראשון, ספר המדע.
ב"משנה תורה" הוא שכלל את הלשון ותימצת את המאמרים, בעברית הדומה לזו המדוברת בימינו, ושאומצה בידי היהודים, ובייחוד בידי חכמי ספרד בתקופת תור הזהב.
בהקדמה לפירושו על המשנה, סוקר הרמב"ם עקרונות יסודיים לדעתו בהלכה ובתורה שבעל פה.
בתחילה סוקר הרמב"ם את מסירת התורה ממשה רבנו ועד רבי יהודה הנשיא עורך המשנה, ומסביר אודות תפקיד הנבואה, אימות נביא כנביא אמת והחובה לשמוע בקולו, והדרך לגלות נביא שקר.
לאחר מכן כותב אודות החלוקה בין התורה שבכתב לבין התורה שבעל פה, וסוגי הדינים השונים ותוקפם.
בהמשך מפרט אודות תוכן המשנה וצורת סידורה על פי רבי יהודה הנשיא, מעלות התלמוד והמדרש וחיבור התלמוד, ופירושי הגאונים על התלמוד.
לבסוף מסביר את תוכן הפירוש למשנה ומטרותיו, ומפרט את התנאים הנזכרים במשנה.
ההקדמה לפירוש המשנה נקראת גם בטעות "הקדמה לסדר זרעים".
הטעות נובעת מכך שמטבע הדברים מקומה לפני סדר זרעים – הסדר הראשון בשישה סדרי משנה.
רבי יהודה אלחריזי תרגם את ההקדמה לפירוש המשנה של הרמב"ם.
תרגום זה הודפס בדפוס וילנא של התלמוד הבבלי, וכך נלמד בכל הישיבות האירופאיות.
לעומתו, תרגומו של שמואל אבן תיבון מסורבל יותר, אבל גם מדויק יותר וזכה להסכמתו של הרמב"ם.
תרגום זה היה מקובל בקרב מלומדים נוצריים, ונלמד מאוחר יותר בבית המדרש לרבנים בברלין ומשם נפוץ לכל מוסדות תנועת ההשכלה.
במסגרת הסברו על ההכנות הנדרשות להבנת הכתוב בתנ"ך, ודברי חז"ל ובייחוד המדרשים, הביא הרמב"ם דוגמה לחוסר מיומנות מדעית של אדם שלא למד טריגונומטריה ("תשבורת" בתרגומו של אלחריזי) ואסטרונומיה, אף שלמד את שאר המדעים והוא מוכשר וחכם.
אדם כזה לא יוכל להסכים לטענות המדע, כמו כדוריות הארץ והשמש, וחישובו המדויק של היקף הארץ והשמש.
הרמב"ם מפנה אדם זה ללמוד את דברי החוקרים, ואז יהיו טענות המדע ברורות כמו "היות השמש עצמה".
בהקשר זה, מתאר הרמב"ם את השמש:
היקף כדור הארץ שמובא על ידי הרמב"ם – 24,000 מיל, כלומר 24 מעלות בנות 1,000 מיל כל אחד הוא על פי המדידות שערך פוסידוניוס (סביבות 50 לפנה"ס) בימי המלכים החשמונאים האחרונים.
בעת ההכנות למסעו של כריסטופר קולומבוס שנועד להקיף את העולם, בספרות היוונית המתורגמת של התקופה נכתב שהיקף כדור הארץ הוא 17,000 מיל בלבד.
דבר זה השפיע הן על עצם היציאה לדרך, בעקבות עלות משוערת קטנה יותר משנדרשה בפועל, והן על כמויות המזון והמים שהוכנו.
במהלך המסע, משלא הגיעו ליעדם בזמן, פרץ בספינה מרד, וחלה הטעות בזיהוי האי קובה – המקום אליו בסופו של דבר הגיעו.
פרק חלק הוא כינוי לפרק העשירי במסכת סנהדרין.
לעומת אופייה ההלכתי של מרבית המסכת, פרק זה פותח במעין מדרש אגדה – "כל ישראל יש להם חלק לעולם הבא".
כרקע להבנת הפרק, ביקש הרמב"ם בהקדמה לתת רקע כללי לנושא השכר והעונש ומתוך כך לבאר את המושגים הנזכרים בפרק (כגון "עולם הבא").
בהקדמה לפירוש פרק זה מציג הרמב"ם את עיקרי האמונה היהודית לדעתו ומתמצת אותה בשלושה עשר עיקרים.
ההקדמה מתחילה בתיאור הבנות שונות למושגי שכר ועונש ולקשר בין העולם הזה, העולם הבא וימות המשיח.
הוא יוצא נגד התפיסה העתיקה שהשכר ועונש הם חומריים בלבד, ומדריך את תלמידיו שלא להישאר בתפיסה הילדותית (להגדרתו) לפיה לימוד התורה הוא בשביל השכר, אלא תכלית הלימוד היא הלימוד עצמו.
המשפט המרכזי עליו מסתמך הרמב"ם הוא מהמשנה במסכת אבות: "אל תהיו כעבדים המשמשין את הרב על מנת לקבל פרס, אלא הוו כעבדים המשמשין את הרב שלא על מנת לקבל פרס".
תרגום חלק זה מכתביו מערבית בידי שמואל אבן תיבון שימש אותו בהלכות יסודי התורה שבמשנה תורה, שנכתב במקורו בעברית.
הוא ערך את התרגום ותמצת אותו.
הקדמה למסכת אבות ("שמונה פרקים")
שמונה פרקים לרמב"ם הוא הכינוי להקדמתו של הרמב"ם למסכת אבות, הקדמה שמחולקת לשמונה פרקים.
כהכנה למסכת אבות העוסקת בתיקון המידות ובהוראות חז"ל לחיי תורה, דרך ארץ, מוסר והנהגות ישרות, המהוים בעצם את תורת הנפש, מנתח הרמב"ם בהקדמתו עניינים שונים הנוגעים לנפש האדם, מהותו כיציר הבורא וכבוחר חופשי ומחויבותו לצו הבורא, לימוד תורתו וקיום מצוותיו.
ההקדמה מחולקת לשני חלקים: פרקים א'–ה' הכוללים את תורת הנפש ותורת המידות, ופרקים ו'–ח' הכוללים חלוקה של המצוות, טעמי המצוות, תורת הנבואה, השגחה וידיעת האל – נושא הכולל את הבחירה החופשית של האדם.
בכל פרקי חיבור זה מתייחס הרמב"ם לדברי הפילוסופים הקדמונים ובני זמנו, כשלעיתים הוא מקבל את דעתם ופעמים רבות הוא מצטט אותם על מנת לחלוק עליהם בצורה נחרצת.
אחד מגדולי הפילוסופים המצוטט בעיקר בחמשת הפרקים הראשונים של הספר הוא אריסטו בתרגומו הערבי.
חלק מהחוקרים רואים בחלק זה של החיבור מעין המשך של האתיקה האריסטוטלית, בעוד שבפרקים ו'–ח' מוסיף הרמב"ם לתורה אתית זו מימד אמוני המקשר בין הנפש לבין בוראה.
בחיבורו זה קובע הרמב"ם כי נפש האדם היא אחת והיא בעלת ביטויים רבים.
לכן חיוניותה של הנפש האנושית מתפשטת על פני כל שיעור קומתו של האדם, ואפילו הכוח הביולוגי של האדם נבדל מהכוח הביולוגי של החמור (פרק א').
עוד הוא קובע עניין עקרוני, שמצוות התורה הן אמצעי שתכליתו להביא את האדם למטרה של תיקון המידות והשכל, כשהמטרה הסופית של הציוויים היא להוביל את האדם לאיזון ולדרך האמצע.
האדם צריך לרכז את מרצו במטרת-על אחת: קיום רצון הבורא באמצעות הקשר המתמיד אל הבורא, בבחינת "בכל דרכיך דעהו".
התנהגות זו תגרום לתיקון נפשו ומידותיו של האדם ותוביל לחיים רוויים תוכן רוחני (פרק ה').
עוד קובע הרמב"ם שכל מידה רעה שהאדם אינו עמל לתקנה מהווה מחיצה המבדילה בין האדם לבין אלוקיו ומפריעה לו בתהליך תיקון נפשו ובהתקשרות אל הבורא (פרק ז').
בפרק ח' דן הרמב"ם באריכות בשאלות פילוסופיות העוסקות בנושא הבחירה החופשית של האדם.
בהקדמה קצרה לשמונה פרקים, הרמב"ם מניח את אחד היסודות של שיטתו – על פיה האמת מוחלטת, ואין זה משנה מה מקורהּ.
בתרגומו של רבי יהודה אלחריזי:
הקדוש מכולם הוא סרט בבימויו של סטפן הרק ובכיכובם של אדי מרפי, ג'ף גולדבלום וקלי פרסטון.
הסרט הוא סאטירה על תרבות הצריכה, והוא יצא לאקרנים בשנת 1998. הסרט נחשב לכישלון הן מבחינת הכנסות, והן מבחינת ביקורות.
ערוץ קניות אמריקאי כושל מנסה לעניין את הצופים לקנות.
ריקי היים (ג'ף גולדבלום), סגנו של מנהל הערוץ, צריך לגרום לערוץ להצליח, העזרה מגיעה ממקום לא צפוי.
ריקי (שאינו רגיש כל כך לזולת) פוגש איש דת בשם ג'י (G) (אדי מרפי) ופוגע בו בטעות במכוניתו.
מתברר שלג'י אין מקום ללון ולאחר שהוא יוצא מבית החולים הוא עובר לגור בביתו של ריקי.
בעקבות מסיבה שמארגן ריקי בביתו מתגלה ג'י כבעל יכולת השפעה על אנשים.
ריקי מביא את ג'י לעזור לו במכירות ולהפתעת עובדי הערוץ אף על פי שג'י מורה לאנשים דרך רוחנית הנוגדת את מכירת המוצרים, ההרגשה הטובה שהוא גורם לאנשים יוצרת אסוציאציה בין ההרגשה הטובה לבין הרצון לקנות את המוצרים וערוץ הקניות מצליח.
דמותו של ג'י מובילה כגורו את הציבור האמריקאי ואנשי דת שונים (מוסלמים יהודים וכו') מתווכחים לאיזה דת הוא משתייך.
בינתיים ג'י עוזר לריקי לחזר אחרי אהובת ליבו קייט (קלי פרסטון).
המנהל, שרואה את ההצלחה רוצה את ג'י כאיש קבוע בערוץ, ויוצר לו תוכנית משלו "נקודת ג'י".
ריקי בהתחלה משתף פעולה ומנסה לגרום לג'י להישאר אך לאחר מכן הוא מחליט לשחררו.
הוא מבין שלהשאיר את ג'י בערוץ הקניות תפגע בו.
בתוכנית הפתיחה של הערוץ החדש, ריקי מופיע במקום ג'י ומגלה לקהל שהחליט לתת לג'י ללכת וכי הוא מבין עכשיו את המשמעות של להיות מאוהב.
קייט רואה את השידור והם מתנשקים.
הסרט מסתיים שהשניים נפרדים מג'י והוא מאחל להם הצלחה בהמשך הדרך.
הקדמה לספר מופיעה לפני גוף הספר וכוללת פנייה של המחבר או העורך אל הקורא, לשם הצגת עניינים אחדים הנוגעים לספר.
להקדמה ניתנות כותרות שונות: הקדמה, פתיחה, מבוא, פתח-דבר ואפילו אקדמות מילין (prolegomena).
בספר "המשפט" מאת חיים כהן ניתנה להקדמה הכותרת "דברי הסבר, אזהרה, התנצלות ותודה".
הקדמות נמצאות לרוב בספרי עיון ומחקר ומיעוטן בספרות בדיונית.
ההקדמה עוסקת בנושאים הבאים (כולם או מקצתם):
תיאור של מטרות הספר, מאפייניו וייחודו.
הצגת אמונות ודעות שהינחו את המחבר בקביעת אופי הספר ותוכנו.