tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1968 נבחר של לראש המפלגה הדמוקרטית החופשית.
בבחירות 1969 הוביל של ליצירת קואליציה בין מפלגתו למפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
בממשלה שהוקמה כיהן של כשר החוץ של גרמניה וסגן הקנצלר וילי ברנדט.
במהלך כהונתו היה מעורב בקידום תהליך של דטאנט מול הגוש המזרחי ובכינון מדיניות חדשה כלפי גרמניה המזרחית, במסגרתה הכירה גרמניה המערבית בגרמניה המזרחית.
מדיניות זו עוררה דיון ציבורי נרחב, שבמהלכו עברו מספר חברי פרלמנט לאופוזיציה, דבר שערער את הרוב של הממשלה בבונדסטאג, ואולם תוצאות בחירות 1972 חיזקו את שתי מפלגות הקואליציה.
של היה שר החוץ הגרמני הראשון שביקר בישראל בשנת 1970. בשנת 2012 חשף השבועות הגרמני "דר שפיגל" כי במסגרת תפקידו כשר החוץ ניהל של, בשליחות ממשלת גרמניה, מגעים סודיים עם כמה מאנשי ארגון הטרור ספטמבר השחור, שביצע בשנת 1972 את טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, כמה חודשים אחרי הטבח.
מטרת המגעים הייתה "לבנות יחסי אמון חדשים" עם הארגון, ובתמורה נדרש הארגון להימנע מקיום פעילות טרוריסטית על אדמת גרמניה.
של כיהן בתפקיד קנצלר בפועל החל מ-7 במאי 1974 עת התפטר וילי ברנדט מתפקיד הקנצלר, עד לבחירתו של הלמוט שמידט לקנצלר החדש ב-16 במאי 1974.
ב-15 במאי 1974 נבחר של לנשיא גרמניה המערבית.
במאי 1979, קצת יותר משבוע לפני מועד הבחירות המיועד, הודיע של שלא יתמודד לכהונה שנייה, לאחר שנוכח שאין לו רוב להיבחר מחדש.
בשנים 1985-1980 כיהן כיושב ראש קבוצת בילדרברג ונשיא התנועה האירופית הבינלאומית (European Movement International) ובשנים 1989-1980 כיהן כנשיא "איחוד הפדרליים האירופאיים" (Union of European Federalists).
בשנת 1991 החל לשמש כנשיא כבוד של קרן פרידריך נאומן (Friedrich Naumann Foundation).
של היה נשוי שלוש פעמים.
אשתו הראשונה, אווה נפטרה בשנת 1966, אחרי 24 שנות נישואין.
אשתו השנייה, מילדרד, לה היה נשוי משנת 1969, נפטרה בשנת 1985. ב-1988 נישא בשלישית לברברה.
לשל בן מנישואיו הראשונים ובן מאומץ מנישואיו השניים.
החל משנת 2012 התגורר של בדיור מוגן, לאחר שלקה בדמנציה.
פרסים ואותות כבוד (רשימה חלקית)
של קיבל מעל 60 פרסים ואותות כבוד בינלאומיים, ביניהם:
1971 - פרס קרן תיאודור הויס
1974 - עיטור מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית
1973 - מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
גנרל ולטר פון זיידליץ-קורצבאך היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על קורפוס במלחמת העולם השנייה, והשתתף בקרב סטלינגרד.
פון זידדליץ-קורצבאך נולד ב-22 באוגוסט 1888 בהמבורג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית לאביו שהיה גנרל לוטננט בצבא הפרוסי, ובן למשפחת אצולה ידועה, והיה צאצא של הגנרל הפרוסי פרידריך וילהלם פון זיידליץ.
בשנת 1908 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-36 (המערב פרוסי ה-2), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
ב-27 בינואר 1915 הועלה לדרגת אובר-לוטננט.
וב-18 באפריל 1917 הועלה לדרגת האופטמן.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן, אות הפציעה בכסף, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון זיידליץ-קורצבאך לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 במרץ 1936 הועלה פון זיידליץ-קורצבאך לדרגת אוברסט, וב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-22.
עם פרוץ המלחמה היה פון זיידליץ-קורצבאך מפקד רגימנט הארטילריה ה-22, ופיקד עליו בחזית המערבית כחלק מהדיוויזיה ה-22 במסגרת הארמייה החמישית.
בסוף ספטמבר 1939 מונה פון זיידליץ-קורצבאך למפקד אגד הארטילריה ה-102, וב-1 בדצמבר 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-10 במרץ 1940 מונה למפקד הדיוויזיה ה-12. במהלך המערכה על צרפת לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-2 במסגרת הארמייה הרביעית, ולאחר סיום המלחמה נשאר בצרפת ככוח כיבוש.
ב-15 באוגוסט 1940 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך מבצע ברברוסה לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-2 במסגרת הארמייה ה-16, וב-1 בדצמבר 1941 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-31 בדצמבר 1941 קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובתחילת ינואר 1942 פרש מתפקידו והועבר לעתודת המילואים.
בתחילת מרץ 1942 מונה למפקד "קבוצת זיידליץ", ושחרר עימה את הכוחות הגרמנים הלכודים בכיס דמיאנסק.
ב-8 במאי 1942 מונה פון זיידליץ-קורצבאך למפקד הקורפוס ה-51, שהיה חלק מהארמייה השישית, וב-1 ביוני 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים.
פון זיידליץ-קורצבאך השתתף עם הקורפוס שבפיקודו במתקפת הקיץ הגרמנית, ולאחר מכן לחם עמו בקרב סטלינגרד.
ב-31 בינואר 1943 נכנע פון זיידליץ-קורצבאך יחד עם כל שרידי הכוחות שהיו בכיס הדרומי בסטלינגרד ונלקח לשבי.
ב-12 ביולי 1943 הוקם במוסקבה הוועד הלאומי למען גרמניה החופשית, ופון זיידליץ-קורצבאך היה אחד ממקימיו.
חודשיים אחרי הקמת הוועד הלאומי למען גרמניה החופשית, הקים פון זיידליץ-קורצבאך את ליגת הקצינים הגרמנים (גרמנית: Bund Deutscher Offiziere) ארגון שמטרתו הייתה לאגד את הקצינים שבויי המלחמה בהתנגדות לנאציזם ולהפיץ תעמולה שמכוונת לצבא הגרמני.
בשל פעולותיו, נידון פון זיידליץ-קורצבאך באוגוסט 1944 בגרמניה למוות שלא בפניו, ואשתו נאלצה להתגרש ממנו על מנת למנוע פעולות נגד המשפחה.
ב-8 ביולי 1950 נשפט פון זיידליץ-קורצבאך על פשעי מלחמה, ונידון ל-25 שנות מאסר עם עבודה בכפייה והיה כלוא זמן מסוים בכלא נובוצ'רקסק.
פון זיידליץ-קורצבאך שוחרר מהשבי ב-7 באוקטובר 1955. לאחר שחרורו התגורר בברמן, וב-28 באפריל 1976 מת, והוא בן 88 שנים.
גנרל ולטר פצל (בגרמנית Walter Petzel; 28 בדצמבר 1883 – 1 באוקטובר 1965) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על קורפוס במלחמת העולם השנייה.
פצל נולד ב-28 בדצמבר 1883 באובורציסק שהשתייכה לקיסרות הגרמנית.
בשנת 1902 התגייס פצל לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-20 (פוזן ה-1), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
בסוף ספטמבר 1914 נפצע קשה במהלך הקרבות, וב-8 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה נשאר פצל ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 ביוני 1925 הועלה פצל לדרגת מיור, וב-1 במרץ 1926 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-3 של הרייכסווהר.
ב-1 בפברואר 1930 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, וב-1 באפריל 1931 מונה למפקד הגדוד ה-5 ברגימנט הארטילריה ה-3 (הפרוסי).
ב-1 בפברואר 1933 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בנובמבר 1933 מונה למפקח הכללי של יחידות הארטילריה בכוחות הפרשים.
ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-76, וב-1 בנובמבר 1935 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד אגד הארטילריה ה-3. ב-7 במרץ 1936 מונה למפקד הדיוויזיה ה-3, ב-1 בינואר 1938 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, וב-1 בנובמבר 1938 התמנה למפקח הכללי של חיל התותחנים.
בפרוץ המלחמה מונה פצל למפקד הקורפוס ה-1, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהארמייה השלישית במסגרת קבוצת ארמיות צפון.
ב-1 באוקטובר 1939 הועלה פצל לדרגת גנרל חיל התותחנים, ומונה למפקד חיל המודיעין.
בסוף אוקטובר 1939 פרש פצל מתפקידו ומונה למפקד המחוז הצבאי ה-21 בפוזן.
ב-1 באוקטובר 1943 קיבל פצל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בכסף, וב-29 בינואר 1945 פרש פצל לביתו.
לאחר המלחמה התגורר פצל בהמלין, עד למותו ב-1 באוקטובר 1965.
גנרל ולטר פון ברוקדורף-אהלפלדט היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון ברוקדורף-אהלפלדט נולד ב-13 ביולי 1887 בפרלברג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לגדוד היגר ה-3 (שלזוויג-הולשטיין), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה.
ב-18 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת אובר לויטננט, ובשנת 1916 נפצע קשה כמפקד פלוגה בקרב ורדן.
ב-18 באפריל 1916 הועלה לדרגת האופטמן, ולאחר החלמתו מונה לקצין מטה בקורפוס ה-4. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון ברוקדורף-אהלפלדט לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1927 הועלה לדרגת מיור, וב-1 במרץ 1930 מונה לקצין מטה בפיקוד הרגלים ה-2. ב-1 באוקטובר 1931 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 בפברואר 1932 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-1. ב-1 במרץ 1934 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-8 (הפרוסי), וב-1 באפריל 1934 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 באפריל 1937 הועלה לדרגת גנרל מיור, ב-1 במרץ 1938 מונה למפקד הדיוויזיה ה-23, וב-1 במרץ 1939 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה היה פון ברוקדורף-אהלפלדט מפקד הדיוויזיה ה-23, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות צפון.
במהלך המערכה על צרפת לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-3 במסגרת הארמייה ה-12, וב-1 ביוני 1940 מונה פון ברוקדורף-אהלפלדט למפקד הקורפוס ה-28 ולחם עמו במהלך מבצע אדום כחלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות A.
ב-21 ביוני 1940 מונה למפקד הקורפוס ה-2, וב-1 באוגוסט הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
במהלך מבצע ברברוסה לחם עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-15 ביולי 1941 קיבל על פעולותיו בקרב על קובנה את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
בינואר 1942 פיקד פון ברוקדורף-אהלפלדט על הכוחות הנצורים בכיס דמיאנסק, עד לפריצת המצור במאי 1942, ועל כך קיבל ב-27 ביוני 1942 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-28 בנובמבר 1942 נאלץ פון ברוקדורף-אהלפלדט לפרוש מתפקידו עקב מחלה, וב-9 במאי 1943 מת בברלין, והוא בן 55 שנים.
גנרל ולטר קונצה היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קונצה נולד ב-23 בפברואר 1883, בפריצרבה שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1902 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לגדוד ההנדסה ה-5 (שלזיה התחתית).
בשנת 1910 הועבר קונצה לגדוד ההנדסה ה-9 (שלזוויג-הולשטיין), ובשנת 1910 הועבר קונצה לגדוד ההנדסה ה-26 (המזורי), עמו לחם בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
קונצה נפצע קשה בקרבות הקשים של 1914, וב-8 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר החלמתו שירת במטה הכללי עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה הצטרף קונצה לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1923 הועלה קונצה לדרגת מיור, וב-1 בנובמבר 1923 מונה לקצין מטה בקבוצת הארמייה הראשונה.
ב-1 במאי 1928 מונה למפקד גדוד ההנדסה ה-1 (הפרוסי) וב-1 בפברואר 1929 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 במרץ 1930 מונה לקצין מטה במשרד המלחמה, וב-1 באוקטובר 1931 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 בספטמבר 1934 הועלה לדרגת גנרל מיור, ובאמצע מאי 1935 מונה למפקד פיקוד הרגלים ה-6, שהפך ב-15 באוקטובר 1935 לדיוויזיה ה-6. ב-1 באוגוסט 1936 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובמהלך פרשת בלומברג-פריטש מונה למפקד הכוחות בקו זיגפריד.
ב-1 בפברואר 1938 הועלה קונצה לדרגת גנרל חיל ההנדסה, וב-1 באוקטובר 1938 מונה למפקד מפקדת הכוחות בסאר-פפלץ.
עם פרוץ המלחמה היה קונצה מפקד מפקדת הכוחות בסאר-פפלץ, שהפכה באמצע ספטמבר 1939 לקורפוס ה-24, והייתה חלק מהארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות C בחזית המערבית.
ב-15 בפברואר 1940 מונה קונצה למפקד הקורפוס ה-42, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת כחלק מהארמייה התשיעית, ובשלב השני כחלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות A.
במהלך מבצע ברברוסה לחם קונצה עם הקורפוס שבפיקודו בתחילה כעתודת קבוצת ארמיות מרכז, ולאחר מכן כחלק מהארמייה התשיעית.
באמצע יולי הועבר הקורפוס לקבוצת ארמיות צפון, כחלק מהארמייה ה-16 ולאחר מכן כחלק מהארמייה ה-18. ב-10 באוקטובר 1941 פרש קונצה מתפקידו, וב-18 באוקטובר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-29 באוקטובר 1941 מונה קונצה למפקד הארמייה ה-12 שפעלה בבלקן, וב-2 ביולי 1942 פרש מתפקידו והועבר לעתודת המילואים.
באמצע ספטמבר 1942 מונה קונצה לראש מחלקת החימוש בOKH, וב-3 בדצמבר 1943 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בכסף.
באמצע מרץ 1945 מונה למפקד המחוז הצבאי ה-3, ובתחילת מאי 1945 נפל בידי בעלות הברית.
לאחר המלחמה נשפט קונצה במשפט בני הערובה על פשעי מלחמה ביוגוסלביה, ובשנת 1947 נדון למאסר עולם, אך עקב מצבו הרפואי שוחרר קונצה בשנת 1953. לאחר שחרורו התגורר קונצה בדטמולד, וב-1 באפריל 1960 מת, והוא בן 77 שנים.
ולטר קריגר היה קצין בכיר בוואפן אס אס בדרגת אובר-גרופנפיהרר אשר פיקד בין היתר על דיוויזיית אס אס "דאס רייך" בקרב קורסק, ועל קורפוס האס אס השישי במהלך קרבות בכיס קורלנד.
ולטר קריגר נולד בשטרסבורג שבאלזס (אז חלק מהאימפריה הגרמנית) למשפחתו של קצין פרוסי, אוברסט אלפרד קריגר.
הוא היה הבכור מבין שני בנים (אחיו הצעיר פרידריך-וילהלם קריגר היה אף הוא קצין בכיר באס-אס).
למד בפנימיה צבאית בקרלסרוהה ובבית הספר לקצינים בברלין.
במלחמת העולם הראשונה שירת ביחידות הרריות של הצבא הגרמני.
במהלך המלחמה עוטר בשתי דרגות של צלב הברזל והועלה לדרגת האופטמן.
בסיום המלחמה שירת בפרייקור ונטל חלק בקרבות עם הצבא האדום בלטביה.
בשנת 1935 גויס לוואפן אס אס.
בזכות ניסיונו הצבאי הועלה מיד לדרגת אובר-שטורמבאנפיהרר.
שירת כמדריך בבית הספר לקציני אס אס בעיר באד טלץ.
בשנת 1939 מונה לראש מטה של דיוויזיית אס אס ה-4.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה השתתף עם הדיוויזיה ה-4 בקרבות בפולין ובצרפת.
בשנת 1941 הועלה לדרגת בריגדפיהרר ומונה למפקד דיוויזיית אס אס הרביעית, עמה השתתף בשלבים הראשונים של המצור על לנינגרד.
במרץ 1943 מונה למפקד דיוויזיית אס אס "דאס רייך".
במהלך קרב קורסק הוביל את הדיוויזיה למתקפה בחלק הדרומי של מבלט קורסק.
במרץ 1944 מונה לפקד על כוחות האס אס באוסטלנד.
ביולי 1944 - מונה לפקד על קורפוס האס אס השישי, שהיה חלק מקבוצת ארמיות צפון.
לאחר נסיגת הצבא הגרמני אל אזור קורלנד הפך הקורפוס בפיקודו של קריגר לחלק מקבוצת ארמיות קורלנד.
ב-9 במאי 1945 נכנעה קבוצת ארמיות קורלנד (יחד עם כל גרמניה הנאצית).
קריגר לא רצה ליפול לידיהם של חיילי הצבא האדום, לכן הפר את פקודת הכניעה ויחד עם כ-300 קצינים וחיילים בפיקודו החל לנוע מערבה לכיוון פרוסיה המזרחית.
ב-22 במאי הקיפו חיילים סובייטים את הכוח בפיקודו של קריגר ולאחר קרב קצר הכניעו אותו.
קריגר עצמו התאבד בירייה, כדי לא ליפול בשבי.
גנרל ולטר פון הינרסדורף היה מפקד בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון הינרסדורף נולד ב-28 בנובמבר 1898 בקהיר, שבמצרים.
בשנת 1915 באמצע מלחמת העולם הראשונה התגייס פון הינרסדורף לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט ההוסרים ה-4 (שלזיה ה-1), וב-19 באוקטובר 1916 הועלה לדרגת לוטננט.
לאחר המלחמה הצטרף פון הינרסדורף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1933 הועלה פון הינרסדורף לדרגת ריטמייסטר, וב-1 באפריל 1936 הועלה לדרגת מיור, וב-1 ביוני 1938 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
עם פרוץ המלחמה מונה פון הינרסדורף לראש מטה הדיוויזיה ה-253, שהייתה חלק מהארמייה החמישית בחזית המערבית, וב-25 באוקטובר 1939 מונה לראש מטה הקורפוס ה-2, ולחם עימו במהלך המערכה על צרפת כחלק מהארמייה הרביעית.
ב-12 בספטמבר 1940 מונה לראש מטה הקורפוס הממונע ה-15, שהפך ב-16 בנובמבר 1940 לארמיית הפאנצר השלישית, ולחם עיה במהלך מבצע ברברוסה.
ב-1 ביולי 1941 הועלה פון הינרסדורף לדרגת אוברסט, וב-26 בינואר 1942 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-1 ביולי 1942 מונה פון הינרסדורף למפקד רגימנט הפאנצר ה-11, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-6, ולחם עמו בקרבות סביב סטלינגרד, ועל כך קיבל ב-22 בדצמבר 1942 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-7 בפברואר 1943 מונה פון הינרסדורף למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-6, וב-1 במאי 1943 הועלה לדרגת גנרל מיור.
במהלך קרב קורסק פיקד פון הינרסדורף על דיוויזיית הפאנצר ה-6, שהייתה חלק מקורפוס הפאנצר ה-3 במסגרת פלגת הארמייה קמפף.
ב-14 ביולי נפצע פון הינרסדורף באורח קשה מפגיעת צלף, ופונה לבית חולים בחרקוב, שם קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-17 ביולי 1943 מת פון הינרסדורף, ולאחר מותו הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
גנרל ולטר קריגר היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריגר נולד ב-23 במרץ 1892 בצייץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1910 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-181 (הסקסוני ה-15), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה נשאר קריגר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1931 הועלה קריגר לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1934 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 באפריל 1937 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוקטובר 1937 מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-10.
עם פרוץ המלחמה מונה קריגר למפקד רגימנט הרגלים ה-171, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-56 שהייתה בעתודת קבוצת ארמיות דרום.
ב-27 באוגוסט 1942 קיבל קריגר את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-1 באוקטובר 1942 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
באביב 1943 הועברה הדיוויזיה שבפיקודו לבלקן, שם ניסה קריגר להנהיג מדיניות כיבוש זהירה, ואסר על חייליו הפעלת סנקציות שרירותיות, אולם מאמציו לא הוכתרו בהצלחה.
ב-24 בינואר 1944 קיבל קריגר תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בפברואר 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון.
ב-10 בפברואר 1944 מונה למפקד קורפוס המילואים ה-58, שהוסב ב-6 ביולי 1944 לקורפוס פאנצר.
באוגוסט נשלח הקורפוס שבפיקודו לנורמנדי כחלק מארמיית הפאנצר החמישית, ובאוקטובר הועמד תחת פיקוד הארמייה הראשונה.
בדצמבר לחם הקורפוס שבפיקודו במהלך הקרב על הבליטה, כחלק מארמיית הפאנצר החמישית, ובפברואר 1945 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה ה-15. ב-10 באפריל 1945 מונה קריגר למפקד המחוז הצבאי ה-4, ובסוף המלחמה נפל בשבי האמריקני.
קריגר שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר קריגר בבאדן-באדן עד למותו ב-11 ביולי 1973.
ולטר שרוט היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
שרוט נולד ב-3 ביוני 1882 בגלומבוביץ, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1902 התגייס שרוט לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-46 (שלזיה התחתית ה-1 - הגראף קירשבאך).
בתחילת מלחמת העולם הראשונה שירת שרוט כמפקד פלוגה, וב-8 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף שרוט לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1929 הועלה שרוט לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 במרץ 1929 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-16. ב-1 באוקטובר 1931 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוקטובר 1933 מונה למפקד בית הספר למקצועות החי"ר בדרזדן.
ב-1 באוגוסט 1934 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 באפריל 1935 מונה למפקד הדיוויזיה ה-1. ב-1 באפריל 1936 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובמהלך פרשת בלומברג-פריטש מונה למפקד הקורפוס ה-12.
עם פרוץ המלחמה היה שרוט מפקד הקורפוס ה-12, ופיקד עליו בחזית המערבית כחלק מהארמייה הראשונה.
ב-9 באפריל 1940 יצא שרוט לחופשה, ובמקומו מונה גוטהרד היינריצי למפקד הקורפוס, וב-17 ביוני חזר שרוט לפקד על הקורפוס.
במהלך מבצע ברברוסה פעל הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה הרביעית וארמיית הפאנצר השנייה לסירוגין, והשתתף בקרב ביאליסטוק-מינסק, בקרב סמולנסק והקרב על מוסקבה.
על פעולותיו בקרבות קיבל שרוט ב-9 ביולי 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-19 בפברואר 1942 פרש מתפקידו.
ב-30 באפריל 1942 מונה שרוט למפקד המחוז הצבאי ה-4, וב-1 במאי 1943 מונה למפקד המחוז הצבאי ה-12. בשנת 1944 מונה שרוט לשופט בבית הדין הצבאי המיוחד, שהיו חברים בו גם גרד פון רונדשטט והיינץ גודריאן, וסילק קצינים שהיו חשודים בקשר העשרים ביולי מהצבא, ומסר אתם לידי בית הדין העממי.
ב-6 באוקטובר 1944 נהרג שרוט בתאונת דרכים בויסבאדן, והוא בן 62 שנים.
ולטרי ויקטור בוטאס (בפינית: Valtteri Viktor Bottas, נולד ב-28 באוגוסט 1989) הוא נהג מרוצים פיני שצפוי להתחרות בקבוצת קאדילק החל מעונת 2026. התחרה במשך 12 עונות באליפות הפורמולה 1, מתוכן חמש עונות בקבוצת מרצדס לצידו של לואיס המילטון וסיים פעמיים כסגנו באליפות הנהגים.
זכה יחד עם הקבוצה בחמישה תוארי אליפות היצרנים.
בשנת 2007 התחרה בסבב החורף של אליפות פורמולה רנו הבריטית.
הוא ניצח שלושה מרוצים מתוך ארבעה וסיים במקום השני במרוץ הנוסף, אך מכיוון שלא החזיק רישיון מתאים לתחרות לא צבר נקודות ולא הוכתר כאלוף.
בשנת 2008 זכה באליפות סבב פורמולה רנו האירופאי ובמקביל זכה גם באליפות בסבב אליפות הפורמולה רנו הצפון-אירופאי.
בשנת 2009 התחרה בסבב אליפות הפורמולה 3 האירופאי.
הוא לא הצליח לנצח אף מרוץ במהלך העונה, אך סיים את העונה במקום השלישי.
ביוני אותה שנה ניצח במרוץ המאסטרס של הפורמולה 3, אליו זינק מהפול פוזישן.
בשנת 2010 זכה שוב במרוץ המאסטרס, הנהג הראשון שמנצח את המרוץ פעמיים.
את עונת 2010 סיים שוב במקום השלישי, אף על פי שבמהלך העונה צבר שני ניצחונות והגיע שמונה פעמים לפודיום.
בוטאס החל לשמש כנהג מבחן עבור קבוצת ויליאמס, תפקיד אותו המשיך למלא גם בשנים 2011 ו-2012.
בשנת 2011 עבר להתחרות בסבב ה-GP3, בו השיג ארבעה ניצחונות ושבעה פודיומים וסיים כאלוף.
בנובמבר 2012 הכריזה קבוצת ויליאמס על החתמתו של בוטאס כנהג בקבוצה בעונת 2013, לצידו של פסטור מלדונדו.
בעונת הבכורה התקשה לצבור נקודות ועל אף שסיים 17 מתוך 19 מרוצים צבר רק 4 נקודות, אותם השיג כשסיים במקום השמיני בגרנד פרי שנערך בארצות הברית.
בעונת 2014 המשיך לנהוג עבור ויליאמס, כשלצידו פליפה מאסה, שהצטרף לקבוצה.
במרוץ פתיחת סיים את מקצה הדירוג במקום העשירי וסיים את המרוץ במקום השישי.
בעקבות פסילתו של דניאל ריקארדו שסיים את המרוץ במקום השני עלה בוטאס למקום החמישי.
בגרנד פרי אוסטריה זינק מהמקום השני ואת המרוץ סיים במקום השלישי אחרי ניקו רוזברג ולואיס המילטון ורשם את הפודיום הראשון בקריירת האליפות.
אף על פי שזינק מהמקום ה-14 בגרנד פרי הבריטי הצליח לסיים אותו במקום השני ולרשום פודיום שני ברציפות.
רצף הפודיומים נמשך גם במרוץ הבא בו סיים שוב במקום השני.
בהמשך העונה הצליח לסיים עוד שלוש פעמים במקום השלישי (בבלגיה, רוסיה ובאבו דאבי) ואת העונה סיים במקום הרביעי עם 186 נקודות.
העונה האישית הטובה ביותר בקריירה עד כה.
בוטאס ומאסה המשיכו להתחרות בקבוצה גם בעונת 2015. במקצה הדירוג של גרנד פרי אוסטרליה, שפתח את העונה, דורג במקום השישי, אך במהלך מקצה הדירוג נפצע בגבו, פונה לטיפול בבית חולים ולא התחרה במרוץ הפתיחה.
במהלך העונה הגיע רק פעמיים לפודיום, אך סיים מספר פעמים במקום הרביעי (3 פעמים) ובמקום החמישי (6 פעמים).
את העונה סיים במקום החמישי עם 136 נקודות.
בעונת 2016 הגיע לפודיום רק פעם אחת, בגרנד פרי הקנדי.
את העונה סיים במקום השביעי עם 85 נקודות.
ניקו רוזברג, שזכה באליפות בעונת 2016, הודיע חמישה ימים לאחר מכן על פרישה.
בינואר הכריזה קבוצת מרצדס כי בוטאס יהיה מחליפו של רוזברג.
במרוץ פתיחת העונה סיים מקום השלישי ובגרנד פרי בחריין זינק לראשונה בקריירה מהפול פוזישן.
בגרנד פרי רוסיה זינק מהמקום השלישי, אך העפיל למקום הראשון מיד לאחר הזינוק.
לאורך כל המרוץ ניהל מאבק צמוד מול סבסטיאן פטל, אך הצליח לשמור על המקום ולסיים את המרוץ כמנצח בפעם הראשונה בקריירה.
בשנים 2022–2024 התחרה עבור קבוצת סאובר שהתחרתה בשמות אלפא רומאו רייסינג וקיק-סאובר.
את עונת 2024 סיים ללא נקודות ובסיומה עבר לשמש כנהג מחליף בקבוצת מרצדס AMG.
באמצע העונה חתם בקבוצת קאדילק וישמש כנהג החל מעונת 2026.
ולטר פרנקל היה אתלט ישראלי יליד אוסטריה.
שש פעמים אלוף אוסטריה (שלוש פעמים בריצת 5000 מטר ושלוש פעמים בריצת 10000 מטר) וארבע פעמים אלוף פראג.
אלוף ארץ ישראל ושיאן ארץ ישראל בכל הריצות מריצת 1500 מטר ועד לריצת המרתון, זכה ב-14 תוארי אליפות ארץ ישראל.
נחשב למנצח ריצת המרתון הראשונה בארץ (1934).
ייסד ואימן באגודות ברית מכבים עתיד תל אביב, מכבי צפון תל אביב ומכבי נתניה.
ארגן את שידור הספורט הראשון ברדיו הארצישראלי בשנת 1942.
פרנקל היה איש חינוך, מורה לחקלאות ב"גימנסיה רחביה" בירושלים.
באליפות אוסטריה שנערכה בווינה ב-14 ביולי 1928 זכה פרנקל במדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 16:17.0 דקות.
באליפות אוסטריה שנערכה ב-11 ביולי 1931 הוא זכה בפעם השלישית בריצת 5000 מטר בתוצאה של 16:00.6 דקות.
הוא ייצג את אוסטריה באולימפיאדת 1928 באמסטרדם.
במכביה האירופית השנייה שנערכה באנטוורפן בלגיה ב-4 - 6 ביולי 1930 זכה בשתי מדליות כסף, בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:33.0 דקות, אחרי וינדאו מגרמניה (4:30.0 דקות) ולפני ברגמן (4:37.0 דקות) ובריצת 3000 מטר בתוצאה של 9:39.0 דקות, אחרי אליאס כץ (9:18.0 דקות) ולפני כהן מגרמניה (9:51.0 דקות).
הוא עלה לארץ ישראל ב-1931. הוא למד בכדורי והתמחה בגידולי צמחים וכוורנות.
ב שנערכה בישראל בשנת 1932 יצג ולטר את צ'כוסלובקיה וזכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בריצת שליחים 3x1000 מטר ביחד עם רוברט גולדשמיט ואדה שוורץ (8:52.7 דקות) לפני אוסטריה ונבחרת ארץ ישראל.
מדליית כסף, בריצת 10 ק"מ, אחרי רינה מבר כוכבא אנגליה ולפני הרי ורבין מארצות הברית.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בריצת 5000 מטר ושישי בריצת 800 מטר (4:19.2 דקות).
בריצת המרתון הראשונה שנערכה בישראל ב-31 בינואר 1934, מתל אביב לנס ציונה וחזרה סיים פרנקל במקום ראשון בתוצאה של 3:15 שעות.
בריצה השתתפו שבעה אתלטים וסיימו אותה שלושה.
שני סיים יצחק גלסברג מבית"ר (3:23 שעות) ובמקום שלישי סיים מרדכי כהן.
בשנת 1934 השתתף פרנקל במשחקי הודו המערבית שהתקיימו בניו דלהי.
פרנקל לא השתתף ב שנערכה באפריל 1935, מאחר שהיה באותה תקופה בכלא יפו לאחר שהואשם במתן סיוע לעולים בלתי חוקיים שהגיעו לארץ.
ב זכה ולטר להדליק את "אש המכביה" בטקס הפתיחה.
היה נשוי ללוטה, והיו להם שני ילדים ונכדים.
חיבר ספרים בנושא גינון וספורט, בעברית, באנגלית ובגרמנית.
פרנקל נפטר ב-1989 ונקבר בהר המנוחות.
ארכיונו שמור במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית.
גנרל ולטר פריז היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פריז נולד ב-22 באפריל 1894 בגוסטרנהיים, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1912 התנדב פריז לשירות של שנה אחת בצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרובאים ה-80 (נסיכות הבוחר מהסן - פון גרסדורף).
בשנת 1913 סיים פריז את שירותו ושוחרר מהצבא.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס פריז בחזרה לצבא, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-88 (דוכסות נסאו ה-2), ולחם בשורותיו בקרב הראשון על המארן.
בהמשך המלחמה נלחם פריז בחזית המזרחית, כמפקד פלוגה ברגימנט המילואים ה-253, ולאחר מכן ברגימנט הלנדווהר ה-83. על פעולותיו בקרבות קיבל פריז את עיטורי צלב הברזל דרגה שנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה פרש פריז מהצבא, והצטרף למשטרת קאסל.
בשנת 1926 הוא הועבר למשטרת קלן, ובשנת 1933 הוא הועבר למשטרת פרנקפורט.
באביב 1936 הצטרף פריז לוורמאכט, ומונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-34. ב-6 באוקטובר 1936 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-15, וב-1 במרץ 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת לחם פריז עם גדודו כחלק מהדיוויזיה הממונעת ה-29, וב-15 בנובמבר 1940 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-87, ובעקבות כך הועלה ב-1 במרץ 1941 לדרגת אוברסט.
במהלך מבצע ברברוסה לחם פריז עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהדיוויזיה הממונעת ה-36 במסגרת הקורפוס הממונע ה-41, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם במסגרת הקורפוס הממונע ה-56, וב-14 בדצמבר 1941 קיבל על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-9 באוקטובר 1942 קיבל פריז על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, ובנובמבר אותה שנה מונה למפקד סגל הדרכה בבית הספר לשריון בדבריץ.
ב-1 במרץ 1943 מונה פריז למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-29 שהוקמה מחדש, וב-1 ביוני אותה שנה הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-23 ביוני 1943 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-29, וביולי 1943 נשלח עמה לאיטליה, שם השתתף בקרבות השונים בזירה.
ב-1 בינואר 1944 הועלה פריז לדרגת גנרל לוטננט, וב-29 בינואר קיבל על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-11 באוגוסט 1944 קיבל פריז על פעולותיו תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-1 בדצמבר 1944 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון, ומונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-46 שהיה מוצב באזור ורשה.
פריז פיקד על הקורפוס במהלך מבצע ויסלה-אודר, ובמרץ 1945 הועמד למשפט על נפילת ורשה בידי הצבא האדום.
למרות זיכויו במשפט לא קיבל פריז פיקוד נוסף, ובסוף המלחמה נפל בשבי.
ב-30 ביוני 1947 שוחרר פריז מהשבי, ולאחר שחרורו התגורר בוויילבורג עד למותו ב-6 באוגוסט 1982.
ולטר קאדוב (גרמנית: Walther Kadow, 29 בינואר 1860 - 31 במאי 1923) היה מורה בבית ספר גרמני שנרצח בידי רודולף פרנץ הס ושותפיו במאי 1923, ביער ליד העיירה פרכים.
קאדוב היה חבר ארגון הימין מפלגת החירות העממית הגרמנית ונחשד בהסגרת הפעיל הלאומני הגרמני אלברט ליאו שלגטר לידי כוחות הכיבוש הצרפתיים ששלטו באותה עת בחבל הרוהר.
שלגטר חוסל על ידי הצרפתים, ונחשב מאז בעיני הנאצים לקרבן שמת על מזבח נאמנותו למולדת.
הס נידון לעשר שנות מאסר על רצח קאדוב אך שוחרר ב-1928 כחלק מחנינה כללית, בעוד שלמרטין בורמן, שותפו לדבר עבירה ותלמיד לשעבר של קאדוב, נפסקו 12 חודשי מאסר על חלקו ברצח.
לימים בורמן היה לראש לשכת הקנצלר במפלגה הנאצית ומזכיר אישי של אדולף היטלר.
רודולף פרנץ הס מונה עם הזמן למפקד מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ.
ולטר קרל רודולף שרייבר היה פוליטיקאי גרמני.
היה חבר במפלגה הדמוקרטית הגרמנית.
כיהן כשר הסחר במדינה החופשית פרוסיה בשנים 1925-1932. כיהן כראש עיריית מערב ברלין.
למד באוניברסיטאות מינכן, האלה-ויטנברג, ברלין וגרנובל.
בשנים 1911-1925 עבד כעורך דין ונוטוריון בהאלה.
היה קצין מילואים במלחמת העולם הראשונה.
נבחר בשנת 1919 לחבר בפרלמנט של המדינה החופשית פרוסיה מטעם המפלגה הדמוקרטית הגרמנית.
ב-21 ביוני 1945, בעת הכיבוש הרוסי בגרמניה, היה ממקימי מפלגת CDU.
ב-29 בספטמבר 1953 החל בתפקידו כראש עיריית מערב ברלין, את תפקידו סיים ב-11 בינואר 1955.
ולטר פנק היה גאולוג וגאומורפולוג גרמני, הידוע בתאוריות שלו על התפתחות הנוף.
פנק מתח ביקורת על מרכיבים מרכזיים במחזור הסחיפה של דייוויס, וטען כי תהליך ההתרוממות והסחיפה מתרחשים בו זמנית, בשיעורים הדרגתיים ומתמשכים.
הרעיון של פנק על נסיגה מדרון בכיוון מקביל, הוביל לתיקון של מחזור הסחיפה של דייוויס.
ולטר פנק נולד בווינה כבנו של הגאוגרף הגרמני אלברכט פנק.
הוא קיבל תואר דוקטור, בהתמחות בגאולוגיה באוניברסיטת היידלברג.
בין 1912 ל־1915 הוא עבד בחברת מכרות בבואנוס איירס והיה גאולוג אחראי על מיפוי בהרי האנדים בצפון מערב ארגנטינה.
המחקר והמיפוי באנדים הובילו אותו לנסח אלטרנטיבה למודל מחזור הסחיפה של ויליאם מוריס דייוויס.
אותה ביסס פנק גם על מחקרים נוספים בטורקיה וביער השחור בגרמניה.
התוצאות העיקריות של עבודתו של פנק בארגנטינה לא פורסמו עד תום מלחמת העולם הראשונה.
המלחמה פרצה כשהיה בגרמניה בחופשה, ואף על פי שעבודתו בדרום אמריקה הכשירה אותו לתפקיד פרופסור, הוא שירת זמן מה בצבא הגרמני באלזס.
בסוף שנת 1915 התמנה לפרופסור למינרלוגיה וגאולוגיה באוניברסיטת קונסטנטינופול (טורקיה).
במשך שנתיים וחצי הבאות הוא ערך תצפיות טקטוניות באנטוליה והכין עבודה גאולוגית מגוונת באזור ים מרמרה, שם חקר את שכבות הפחם של הדרדנלים.
מחלת המלריה אילצה אותו לחזור לגרמניה בקיץ 1918. באותה שנה התמנה כפרופסור באוניברסיטת לייפציג.
בראשית שנות העשרים של המאה העשרים, ולטר פנק, עם זיגפריד פאסרג, אלפרד הטנר ואביו, היו הדמויות הבולטות ביותר באופוזיציה הגרמנית לתאוריית "מחזור הסחיפה" של ויליאם מוריס דייוויס.
ולטר פנק מת מסרטן הפה בספטמבר 1923. ספרו, "ניתוח מורפולוגי של צורות פני הקרקע", יצא לאור לאחר מותו בשנת 1924 על ידי אביו, וכן פורסמו עבודות נוספות שלו.
התאוריה של פנק מדגישה יותר את השפעת הכוחות הפנימיים - האנדוגניים (endogenetic) המתמשכים, מאשר את הכוחות החיצוניים - אקסוגניים (exogenetic), ביצירת הנוף.
דייוויס, דגל במודל ההפוך - הכוחות החיצוניים - סחיפה לכל צורותיה (מים, קרח, גלי ים וכדומה) הם האחראיים על התפתחות שלבי הנוף, אחרי שהאזור התרומם כתוצר של כוחות פנימיים.
פנק הכיר בעובדה כי ישנן השפעות שונות של הכוחות הפנימיים המשפיעים על יצירת התנאים שבהם פועלים כוחות הסחיפה החיצוניים.
פנק טען שצורת המדרונות הראשונית מושפעת מהתהליכים הגאולוגיים, ואילו דייוויס טען כי צורת המדרונות היא רק תוצר של תהליכי הסחיפה.
פנק טען כי צורת פני הנוף קשורה לשעור ההרמה הטקטונית.
הוא איבחן שלוש צורות של התפתחות הנוף החל ברמה שמתרוממת לאיטה, ממשיכה בנוף של אזור שמושפע מהתרוממות מהירה כמו בהרי האלפים, ומסתיים בנוף רמתי נמוך ומנומך יותר.
כאמור לדעתו ההבדלים הנופיים, נובעים מהרקע הטקטוני שיצר אותם - התרוממות איטית (התקשתות של קרום כדור הארץ) יוצרת את הפנפליין והרמות המתונות.
התרוממות טקטונית בינונית תיצור נופים הרריים.
התרוממות מהירה וקימוט יצרו נופים אלפיניים.
לפיכך, הסיק פנק, כי צורת עמקי הנחלים אינה תלויה בשלב שבו הם נמצאים במחזור חייו של הנוף, כפי שטען דייוויס אלא בשיעור התרוממות הטקטונית שהמקום עבר.
הוא הוסיף לכך את הטיעון שהנוף מתפתח על ידי נסיגת המדרונות לאחור, ורק אחר כך מגיעה הנמכתו של הנוף - טיעון שונה מהמקובל בתאוריה המחזורית של דייוויס.
עם זאת, גם פנק לא שלל שלבים בהתפתחות הנוף, מנוף מבותר ותלול ועד מישורים, אלא שתיאר בהם תהליכים שונים, יותר מקומיים בהשוואה לגישה הכרונולוגית של דייוויס.
ויליאם מוריס דייוויס, חברו של אביו אלברכט פנק, מתח ביקורת על התאוריות שולטר פנק התווה בפרסום על תצפיותיו ביער השחור.
אופייני לדייוויס להגיב קשה לביקורת כנגדו, בייחוד לביקורת הגרמנית.
דייוויס תקף את הנקודות הפגיעות ביותר של הביקורת.
בהתייחסו להתנגדויות של וולטר פנק למחזור הסחיפה, כתב דייוויס לאלברכט פנק ב־1921: "אלה חדשות טובות שבנך, וולטר, התקבל כפרופסור בלייפציג שבו אביו למד מזמן.
כפי שאולי סיפר לך, נהניתי לקרוא חלקים מהמונוגרפיה הארגנטינית שלו.
כתבתי אליו כדי שיציין את הקשיים שהוא מוצא בקבלת תאוריית המחזור שלי.
אני נוטה להאמין שהוא באמת לא יודע מה התאוריה הזאת".
הגאוגרף מרטין סימונס טען ב-1962 כי דייוויס לא הבין ואינו מתרגם נכון והשאיר מבט מעוות על רעיוניות של פנק.
סימונס אינו רואה את דייוויס כמבקר ראוי של יצירתו של פנק.
גורמים נוספים הפוגעים בהבנת רעיונותיו של פנק כוללים את מותו המוקדם ואת סגנון הכתיבה המבלבל שלו.
דאגלס וילסון ג'ונסון, גיאומורפולוג ותומך של דייוויס, מתח ביקורת על התאוריה של פנק: "תפיסתו של פנק שפרופילי השיפוע של המדרונות נוצרים על ידי פעולת הכוחות הפנימיים, היא אחת השגיאות הפנטסטיות ביותר שהוכנסו לגיאומורפולוגיה".
הגאוגרף Allaoua Saadi מציין כי בהווה רעיונותיהם של פנק ודייוויס הפכו למשלימים זה את זה מאז הופעת התאוריה הטקטונית המודרנית.
המחבר טוען שהרעיונות של דייוויס מתאימים יותר לשוליים פעילים של לוחות טקטוניים, שבהם הטקטוניקה "קטלנית" ורעיונותיו של פנק משתלבים טוב יותר בשוליים פסיביים ובגושים יבשתיות יציבים.
על שם ולטר פנק נקרא הר געש בצפון מערב ארגנטינה.
וולטר דמפסטר ג'וניור , שנודע בכינויו וולטרינה מרקובה, היה הומוסקסואל פיליפיני שנאלץ לשמש כעבד מין, גרסה גברית של נשות ניחומים, ונאלץ לספק שירותים מיניים לחיילי הצבא היפני הקיסרי במהלך הכיבוש היפני בפיליפינים בזמן מלחמת העולם השנייה.
לאחר שעזב את ביתו, הצטרף לקבוצת נערים שהזדהו כקרוס-דרסרים, ויחד עמם נעצר על ידי חיילים יפנים.
הם נכלאו במחנה שהיום משמש כמתחם הספורט לזכר ריזל, שם עברו התעללות מינית קשה במשך מספר שנים.
סיפורו הונצח בסרט Markova: Comfort Gay (2000), בבימויו של גיל פורטס.
מרקובה העביר את שנותיו האחרונות בבית אבות לקהילת הלהט"ב במנילה, ונהרג בגיל 81 בתאונה, לאחר שנדרס בטעות על ידי רוכב אופניים במהלך מרוץ.
ולטר קרמר , היה פוליטיקאי גרמני, חבר המפלגה הקומוניסטית הגרמנית, שהוכר כחסיד אומות העולם על עזרתו לאסירים יהודים תוך סיכון חייו בתקופת השואה.
ב-1910 הצטרף לצי הקיסרי הגרמני והשתתף במלחמת העולם הראשונה.
בסוף המלחמה נעצר בעקבות השתתפותו במרד החיילים בקיל, אך שוחרר במהפכת נובמבר.
ב-1918 חזר לזיגן ונהיה חבר פעיל באגודה לעובדים והחיילים.
הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ולקח חלק בפוטש של קאפ במרץ 1920.
לקראת סוף 1920 הצטרף למפלגה הקומוניסטית כחבר פעיל ונבחר לייצוג המפלגה במועצת העיר.
קרמר נבחר למזכיר המחוזי והפך לאחד משלושת המנהיגים המובילים של השמאל בפרלמנט רפובליקת ויימאר.
ב-1932 קרמר נפגע קשות בעקבות מתקפה של נאצים על חברי המפלגה הקומוניסטית.
בעקבות שריפת הרייכסטאג בפברואר 1933 קרמר נעצר ונשלח לכלא לשלוש שנים באשמת בגידה.
בינואר 1937 נעצר שוב ונשלח למחנה הריכוז ליכטנבורג ובאוגוסט הועבר לבוכנוואלד.
בזמן מאסרו במחנות הריכוז, קרמר רכש ידע וניסיון בתחום הרפואי והצליח לבצע ניתוחים מסובכים באסירים במחנה.
ב-1938 הוא שימש כרופא במחנה הריכוז ובאמצע שנת 1939 מונה כאחראי על צריפי האסירים החולים.
המוניטין שלו כרופא במחנה היה גבוה והוא ביצע ניתוחים גם בקצינים נאצים בדרגה גבוהה, ביניהם גם מפקד המחנה.
קרמר השתמש בהשפעתו על צוות האס אס כדי להקל על האסירים במחנה.
מחנה הריכוז בוכנוואלד היה מחולק לשני אגפים – האגף הגדול, בו הוחזקו אסירים פוליטיים והאגף הקטן בו נכלאו אסירים יהודים ורוסים.
בחלק זה של המחנה התנאים היו קשים יותר.
האסירים היהודים והרוסים עבדו בחורף בחוץ ללא בגדים חמים בקור מתחת לאפס מעלות וקיבלו מזון בכמויות קטנות ביותר, ללא כל טיפול רפואי.
שאסרו על מעבר בין האגפים, קרמר נהג להתגנב לאגף השני כדי לעזור לאסירים היהודים והרוסים.
אחד ממטופליו היה ארתור רדבינסקי, יהודי מפראג, אשר סבל מנמק בעקבות כווית קור שלא טופלה.
קרמר העביר את רדבינסקי על גבי אלונקה לאגף הגדול של המחנה בלילה, וטיפל בו בלי שימוש בחומרי הרדמה.
במקרה אחר עזר לרדבינסקי, שסבל מזיהום שנוצר בעקבות הצלפות.
מטופל יהודי נוסף לו סייע קרמר היה יעקב זילברשטיין, אשר חלה בטיפוס.
קרמר זחל באמצע הלילה לאגף הקטן, כדי לספק לזילברשטיין תרופות ולטפל בו.
בסתיו 1941 הובאה קבוצה של קצינים סובייטים, חלקם יהודים, למחנה.
ביקשו מקרמר לחתום על תעודות המעידות כי הקצינים אובחנו כחולים בשחפת.
קרמר הבין כי התעודות הללו עשויות להוות עילה לרצח הקצינים הסובייטים ולכן סירב להנפיק אותן.
כעונש קרמר נשלח לעבודות כפייה מחוץ למחנה ונורה כשניסה לכאורה לברוח.
ב-20 באוקטובר 1999 ולטר קרמר הוכר כחסיד אומות העולם.
הטקס התקיים בגרמניה בעיר בון.
שמו נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
מדי שנה ביום לציון קורבנות הפאשיזם, מונח זר על קברו בזיגן.
בשנת ה-70 למותו הארגון למען שיתוף פעולה יהודי נוצרי והמוזיאון בדרום וסטפאליה ארגנו שבוע לזכרו והנצחתו.
ב-2012 מועצת העיר זיגן החליטה לקרוא על שמו לכיכר בכניסה לבית החולים המחוזי של מחוז ויינדאו, ובשנת 2014 הושלמה בניית הכיכר ובה מרכיבים המסמלים את חייו ועשייתו של קרמר.
וַלְטֶר פרנץ מריה שְׁטֶנֶס היה המנהיג של ארגון האס אה של המפלגה הנאצית בברלין וסביבתה.
באוגוסט 1930 הוביל מרד נגד אדולף היטלר, מנהיג המפלגה, ונגד יוזף גבלס, ראש המפלגה באזור ברלין שמונה על ידי היטלר.
המחלוקת התמקדה במדיניותו של היטלר ואופן התייחסותו לאס אה.
היטלר דיכא את המרד, אך לאחר מרד שני באפריל 1931, האס אה פוזר ושטנס גורש מהמפלגה.
שטנס נולד בשנת 1895 לפריץ שטנס, שופט הוצאה לפועל וקצין בצבא הגרמני, ולאשתו לואיז.
הוא התחנך בבית ספר לקדטים, אקדמיה צבאית רשמית, בטירת בנסברג.
בשנת 1910 עבר לבית הספר הראשי לקדטים הפרוסי המלכותי בברלין-ליכטנפלדה.
בין חבריו לכיתה היו הרמן גרינג וגרהרד רוסבאך.
לאחר ששטנס סיים את לימודיו בקיץ 1913, נכנס לבית הספר לקצינים.
באוגוסט 1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הפך לסגן ברגימנט העילית ה-16 בווסטפאליה בבלגיה.
מאוחר יותר, ב-23 באוגוסט, נפצע.
בפלנדריה חווה את הפסקת האש של חג המולד, שבה חיילים גרמנים ובריטים בקו החזית חגגו את חג המולד יחד.
הוא עוטר מספר פעמים במהלך המלחמה.
במאי 1915 הוענק לו צלב הברזל בדרגה ראשונה, וביוני 1917 זכה לצלב האביר של מסדר בית הוהנצולרן.
בשנת 1918 קיבל את עיטור ליפ לציון הישגים במלחמה, את הצלב ההנזה ואת סיכת הפצוע בכסף.
לאחר שעזב את הצבא, כיהן שטנס כקפטן משטרה וכמנהיג פרייקורפס, יחידות פרמיליטריות מתנדבות המורכבות ברובן מחיילים לשעבר.
שטנס הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1927. הוא השתלט על הנהגת האס אה בברלין, והחליף את קורט דליגה, ומונה למפקד העליון האזורי של האס אה במזרח גרמניה ב-30 בספטמבר 1927. הוא היה סגן מנהיג האס אה העליון במזרח, אחד משבעה סגנים אזוריים.
באוגוסט 1930 הוביל שטנס מרד עם חברי האס אה בברלין, והביע את התנגדותו של הארגון למדיניות ולמטרות כפי שהוגדרו על ידי היטלר.
האס אה לא היה מרוצה ממדיניותו של היטלר לאחר הפוטש במרתף הבירה, לזכות בשלטון באמצעים שאינם חוקיים.
הסערתנים התמרדו על הקצב האיטי הטמון באסטרטגיה פוליטית זו, ורצו מהפכה, אך היטלר התכוון להשתמש בהם רק למטרות ספציפיות לפי הצורך של המפלגה.
בנוסף, הסערתנים התלוננו על "בוסיות", פרוטקציוניזם, שכר נמוך ותלות האס אה במפלגה למימון.
הם טענו כי אנשי המפלגה חיים ב"פאר" בעוד אנשי האס אה עובדים עד תשישות.
בפרט, שטנס ביקר בחריפות את היטלר על כך שהשקיע כל כך הרבה בשיפוץ הבית החום במינכן, שישמש כמשרד המרכזי של המפלגה, בעוד אנשי האס אה מקבלים תשלום נמוך.
למרות שהתלונות של האס אה בברלין היו הבולטות ביותר, תחושות דומות החלו להתעורר בקרב אנשי האס אה בכל רחבי גרמניה.
ב-27 באוגוסט איים שטנס על יוזף גבלס, ראש המפלגה בברלין, כי הוא רוצה שלושה מושבים ברייכסטאג, דבר שראש האס אה, פרנץ פון פפר, דחף אליו בישיבה בתחילת אוגוסט.
שטנס רצה גם יותר כסף לאס אה ויותר כוח פוליטי בתנועה הלאומנית-סוציאליסטית.
היטלר סירב לקחת את התלונות ברצינות ולא פגש את שטנס כשהגיע למינכן להתעמת.
פון פפר, לאחר שסורבו דרישותיו למושבים ברייכסטאג, התפטר כמנהיג העליון של האס אה ב-4 באוגוסט והיטלר הבטיח לגבלס שישלח את השטאבשף של האס אה, אוטו וגנר, לתקן את המצב בארגון.
שטנס החליט שנקיטת פעולה נחושה נחוצה כדי לקחת את האיומים שלו ברצינות.
בהתאם לכך, האס אה בברלין סירב לספק הגנה לגבלס בנאום ה-Sportpalast שלו ב-30 באוגוסט 1930 ואנשיו ערכו במקום זאת מצעד בויטנברגפלאץ, במחאה נגד גבלס, ביום שאחרי התפטרותו של פון פפר מהאס אה הפכה לרשמית.
גבלס פנה לאס אס, שעדיין היה חלק טכני מהאס אה, שסיפק את האבטחה וההגנה הדרושים בפגישה והוטל עליו גם להגן על משרדי ה-Gau בברלין.
לאחר מכן האס אה סער את משרדי ה-Gau בהדמנשטראסה, פצע את אנשי האס אס והרס את המקום.
גבלס, המום מהאירוע, הודיע להיטלר, שעזב את פסטיבל וגנר והגיע מיד לברלין, שם אמר לו גבלס שצריך לפתור את הבעיות עם האס אה באופן מיידי כדי למנוע התפשטות אי שביעות הרצון בברלין לאס אה בשאר גרמניה.
היטלר דיבר עם כמה אנשי אס אה ישירות ואז ערך שני פגישות עם שטנס בליל 31 באוגוסט.
למחרת, בפגישה של כ-2,000 סערתנים, הכריז היטלר כי יחליף את פון פפר כמנהיג העליון של האס אה, הצהרה שקיבלה בשמחה על ידי אנשי האס אה.
היטלר קרא לאמונים אליו אישית ולעקרון הפיהרר, והאנשים שנאספו נשבעו אמונים, כמו כל הסערתנים ברחבי גרמניה וכל הגברים שהצטרפו מאוחר יותר לארגון.
לאחר מכן קרא שטנס את ההצהרה של היטלר כי ישולמו שיפורים משמעותיים במצב הכספי של האס אה, והכסף יגיע מתשלומי חברות.
לסערתנים תהיה גם ייצוג משפטי חינם אם יעצרו אותם בתפקידם.
עם ויתורים אלה, המשבר הסתיים.
באביב 1931 המשיך שטנס להתלונן על כך שהאס אה בברסלאו לא הצליח להתייצב לבדיקה בפברואר 1931 בגלל מחסור בנעליים.
הוא האמין גם שהאסטרטגיה של החוקיות נכשלה, כפי שהוכח בכישלון המפלגה לזכות בבחירות לרייכסטאג ב-1930 ברוב מוחלט.
הוא התלונן גם על שובו של ארנסט רהם לנהל את האס אה בגלל ההומוסקסואליות של ראש המטה.
האס אה פרץ שוב למשרדי המפלגה בברלין בליל 31 במרץ – 1 באפריל ותפס שליטה על הבניין.
בנוסף, האס אה השתלט על משרדי העיתון של גבלס, "Der Angriff".
גרסאות פרו-שטנס הופיעו בעיתון ב-1 באפריל וב-2 באפריל.
היטלר הורה לגבלס לנקוט בכל האמצעים הדרושים לדכא את המרד.
גבלס וגרינג טיהרו את האס אה בברלין, ושטנס גורש מהמפלגה.
ישנן עדויות לכך ששיטנס אולי קיבל תשלום מהקנצלר הגרמני היינריך ברינינג, במטרה לגרום לסכסוך בתנועה הנאצית.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, עזב שטנס עם אשתו ובתו לגלות.
גרינג אמר לו לעזוב את הארץ מייד ולא להתיישב בשווייץ.
שטנס היגר אז לסין והגיע עם אשתו לשאנגחאי ב-19 בנובמבר 1933 על סיפון אוניית הקיטור ראנצ'י.
שטנס שימש כיועץ צבאי לצ'יאנג קאי שק, מנהיג המפלגה הלאומנית הסינית, עד 1949. מאמציו היו לארגן מחדש את הצבא וכוחות המשטרה של הלאומנים הסינים על פי מודל הכוחות המזוינים הפרוסים, שהכיר מעבודתו בגרמניה.
שטנס שב לגרמניה בשנת 1949. בשנת 1951 היה חבר מוביל במפלגה החברתית הגרמנית הימנית.
לאחר מכן פרש לחיים פרטיים.
הוא הגיש בקשה להכרה כקורבן טירנייה נאצית, שנדחתה בשנת 1957 על ידי בית המשפט הפדרלי.
הוא התגורר בלודנשייד עד מותו בשנת 1983.
שטנס (בגילומו של האנו קופלר) והמרד שלו משנת 1931 מתוארים בעונה הרביעית של "בבילון ברלין".
ב"האיש שחקר את היטלר" שטנס שיחק על ידי רונאן ויברט.
וַלְטֶר שׁוֹטְקִי היה פיזיקאי גרמני שמילא תפקיד ראשוני מוקדם בפיתוח התיאוריה של תופעות פליטת אלקטרונים ויונים, המציא את הטטרודה ב-1915 בזמן שעבד בסימנס, המציא את ואת רמקול הסרט יחד עם ד"ר ארווין גרלך ב-1924, ובהמשך תרם תרומות משמעותיות רבות בתחומי התקני מוליכים למחצה, וטכנולוגיה.
על שמו קרויים: (פליטה תרמיונית, חשובה עבור טכנולוגיית שפופרת ריק), (כאשר שכבת הדלדול המתרחשת בה נקראת ), חללי שוטקי במבנה גבישי, (ערך שיא של קיבולת החום) ו (גם "חוק מטען המרחב של לנגמיור-שוטקי").
הוא ערך מחקר על מנגנוני רעש חשמלי (רעש שוט), מטען מרחבי, במיוחד בשפופרות אלקטרונים, ושכבת המחסום במוליכים למחצה, שהיו חשובים לפיתוח של וטרנזיסטורים.
אביו מונה לפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת ציריך בשנת 1882, ושוטקי נולד ארבע שנים מאוחר יותר.
לאחר מכן, המשפחה חזרה לגרמניה בשנת 1892, שם אביו קיבל מינוי באוניברסיטת מרבורג.
שוטקי סיים את לימודיו בגימנסיה שטגליץ בברלין בשנת 1904. הוא השלים את התואר הראשון בפיזיקה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין בשנת 1908, והוא השלים את ה-PhD בפיזיקה באוניברסיטה זו בשנת 1912, ולמד אצל מקס פלאנק ו, עם תזה בשם: "Zur relativtheoretischen Energetik und Dynamik" ("על אנרגטיקה ודינמיקה יחסותיות").
לשם כתיבת עבודת הפוסט-דוקטורט של שוטקי הוא שהה באוניברסיטת פרידריך שילר בינה (1912–1914).
לאחר מכן הרצה באוניברסיטת וירצבורג (1919–1923).
הוא מונה לפרופסור לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת רוסטוק (1923–1927).
קבוצת המחקר שלו עברה ב-1943 ל בפרנקוניה עילית במהלך מלחמת העולם השנייה.
זה היה גם הגורם להקמת מעבדת מוליכים למחצה של בטירת פרצפלד ב-1946 עד 1955, לאחר מכן עבד בארלנגן עד 1958. שוטקי התגורר בפרצפלד עד מותו ב-1976, שם הוא גם נקבר.
בשנת 1924, שוטקי המציא את יחד עם ארווין גרלך.
הרעיון היה שסרט מתכת דק מאוד תלוי בשדה מגנטי יכול ליצור אותות חשמליים.
זה הוביל להמצאת רמקול הסרט על ידי שימוש בו בסדר הפוך, אבל זה לא היה מעשי עד שמגנטים קבועים בעלי שטף גבוה הפכו לזמינים בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20.
ב-1914 פיתח שוטקי את הנוסחה הקלאסית הידועה, הכתובה כאן כ:
נוסחה זו מחשבת את אנרגיית האינטראקציה בין מטען חשמלי נקודתי q למשטח מתכת שטוח, כאשר המטען נמצא במרחק x מהמשטח.
בשל שיטת הגזירה שלה, אינטראקציה זו נקראת "אנרגיה פוטנציאלית של דמות" (דמות PE).
שוטקי ביסס את עבודתו על עבודה קודמת של לורד קלווין המתייחסת לדמות PE לכדור.
דמות PE של שוטקי הפכו לרכיב סטנדרטי במודלים פשוטים של מחסום התנועה, M(x), הנחווה על ידי אלקטרון בהתקרבות למשטח מתכת או ממשק מתכת-מוליך למחצה מבפנים.
((M(x זה הוא הכמות המופיעה כאשר משוואת שרדינגר החד-ממדית, החד-חלקיקית, נכתבת בצורה
כאן הוא קבוע פלאנק מופחת, ו-m הוא מסת האלקטרונים.)
דמות PE משולבת בדרך כלל עם מונחים המתייחסים לשדה חשמלי F ולגובה h (בהיעדר שדה כלשהו) של המחסום.
זה מוביל לביטוי הבא עבור התלות של אנרגיית המחסום במרחק x, הנמדד מ"המשטח החשמלי" של המתכת, אל ריק או אל מוליך למחצה:
כאן, e הוא מטען חיובי אלמנטרי , ε0 הוא קבוע חשמלי ו-εr הוא של התווך השני (=1 עבור ריק).
במקרה של , זה קרוי ; במקרה של ממשק מתכת-ריק, זה נקרא לפעמים .
בהקשרים רבים, יש לקחת h שווה ל-פונקציית העבודה φ המקומית.
(מחסום SN) זה מילא תפקיד חשוב בתיאוריות של פליטה תרמיונית ושל פליטת אלקטרונים בשדה.
הפעלת השדה גורמת להורדת המחסום, ובכך משפרת את זרם הפליטה בפליטה תרמית.
זה קרוי "", ומשטר הפליטה המתקבל נקרא "פליטת שוטקי".
בשנת 1923 שוטקי הציע (באופן שגוי) שהתופעה הניסיונית שנקראה אז פליטה אוטו-אלקטרונית וכיום נקראת פליטת אלקטרונים בשדה נוצרה כאשר המחסום ירד לאפס.
למעשה, ההשפעה נובעת ממנהור מכני-גלי, כפי שהוצגו על ידי ראלף פאולר ולוטר וולפגנג נורדהיים בשנת 1928. אבל מחסום SN הפך כעת למודל הסטנדרטי של מחסום המנהור.
מאוחר יותר, בהקשר של , הוצע כי מחסום דומה צריך להתקיים במפגש של מתכת ומוליך למחצה.
מחסומים כאלה ידועים כיום כ, והשיקולים חלים על העברת אלקטרונים על פניהם המקבילים לשיקולים המוקדמים יותר של האופן שבו אלקטרונים נפלטים ממתכת לריק.
(בעיקרון, קיימים מספר משטרי פליטה, עבור שילובים שונים של שדה וטמפרטורה.
המשטרים השונים נשלטים על ידי נוסחאות מקורבות שונות).
כאשר בודקים את כל ההתנהגות של ממשקים כאלה, נמצא שהם יכולים לפעול (באופן אסימטרי) כצורה מיוחדת של דיודה אלקטרונית, הנקראת כיום .
בהקשר זה, ממשק מתכת-מוליכים למחצה ידוע כ"".
תרומותיו של שוטקי במדעי פני השטח/אלקטרוניקה פליטה ובתאוריית התקני מוליכים למחצה מהוות כעת חלק משמעותי ונרחב מהרקע לנושאים אלה.
אפשר אולי לטעון כי – אולי משום שהם בתחום הפיזיקה ההנדסית – הם אינם מוכרים באופן כללי כפי שהם צריכים להיות.
הוא זכה במדליית יוז של החברה המלכותית בשנת 1936 על גילויו של רעש שוט (שינויי זרם ספונטניים בשפופרות פריקה בוואקום גבוה, שנקראו על ידו "אפקט שרוט": פשוטו כמשמעו, "אפקט הזריקה הקטנה") בפליטה תרמיונית וההמצאה שלו, של הטטרודה ושל שיטת סופרהטרודין לקבלת אותות אלחוטיים.
בשנת 1962 הוענקה לו מדליית קרל-פרידריך-גאוס.
בשנת 1964 הוא קיבל את לכבוד עבודתו פורצת הדרך על ההבנה הפיזית של תופעות רבות שהובילו למכשירים טכניים רבים וחשובים, ביניהם מגבר מנורות ומוליכים למחצה.
המצאת הסופרהטרודין מיוחסת בדרך כלל לאדווין ארמסטרונג.
עם זאת, שוטקי פרסם מאמר ב- שעשוי להצביע על כך שהוא המציא ורשם פטנט על משהו דומה בגרמניה ב-1918. הצרפתי רשם פטנט מוקדם יותר מאשר ארמסטרונג או שוטקי, ובסופו של דבר הפטנט שלו הוכר בארצות הברית ובגרמניה.
על שמו נקראים למחקר מוליכים למחצה של האוניברסיטה הטכנית של מינכן ו על הישגים יוצאי דופן בפיזיקה של מצב מוצק.
על שמו נקראים גם בית ולטר שוטקי של RWTH אוניברסיטת אאכן ובניין ולטר שוטקי Walter Schottky של של המדעים היישומיים בנירנברג.
"מכון פראונהופר למערכות משולבות וטכנולוגיות מכשירים" ממוקם ברחוב שוטקי בארלנגן.
על שמו נקראים גם בית הספר היסודי ולטר שוטקי ורחוב ולטר שוטקי בפרצפלד.
ולטר פרנץ היה צלם וידאו וסטילס ומפיק סרטים גרמני, שהיה מעורב בסרטי התעמולה של גרמניה הנאצית.
בתקופת המשטר הנאצי בגרמניה, הוא עבד כצלם עבור לני ריפנשטאל; בין השנים 1939 ל-1945, הוא היה קשור לפעילויות צילום והסרטה של בכירים בגרמניה הנאצית, כולל היטלר.
הוא היה עם היטלר בבונקר הפיהרר עד 24 באפריל 1945.
בתחילת 1945 החל פרנץ לצלם בצבע ערים גרמניות שנהרסו במלחמה: ברלין, דרזדן, פרנקפורט אם מיין, פרייבורג, היילברון, קלן, מינכן, נירנברג, פאדרבורן, אולם.
בסוף מרץ 1945 צילם את קטעי הסרט האחרונים של היטלר, שכיום הם בין תמונותיו המפורסמות ביותר: היטלר מעניק פרסים לילדים-חיילים בחצר לשכת הקנצלר החדשה.
ב-24 באפריל 1945 עזב פרנץ את ברלין ובילה את ימי המלחמה האחרונים באוברזלצברג.
בשנים 1945/46 נכלא פעמיים על ידי האמריקאים לתקופות קצרות.
חוסר תהילתו והעובדה שלא קושר להיטלר אפשרו לו במהרה לפתח קריירה כבמאי קולנוע תרבותי ומרצה נודד ללא הפרעה.
הוא הציג מצגות שקופיות במרכזי חינוך למבוגרים עד שנות ה-90. עם זאת, הוא לא הצליח לחזור על הצלחותיו שלפני המלחמה.
עבודתו הקולנועית לאחר 1945 הייתה בעלת חשיבות שולית למדי; הוא יצר סרטי תיירות עבור DJH ("הביטו בכפר"), סרטי חינוך והסברה עבור משרדי ממשלה פדרליים ("ככה זה צריך להיות, החזיר") ושוב סרטי קיאקים.
מאז שנות ה-60, סופרים שונים (כולל ג'ון טולנד, דייוויד אירווינג, גיטה סרני) ראיינו אותו כעד בן הזמן.
בערך בתקופה זו החל לשווק את תמונותיו מתקופת הנאצים ללא פרסום רב.
העניין הגובר בצילום צבעוני מתקופת הרייך השלישי הוביל לשימוש מוגבר בצילומיו בתקשורת הגרמנית והזרה בשנות ה-90. התמונות שימשו לפרסומים רציניים ועיתונות, שכו להכרה ציבורית ונעשה בהן שימוש בחוגים ימניים וימניים קיצוניים.
איגוד הקאנו הגרמני העניק לפרנץ את "אות הכבוד הכסוף של DKV" ביום הקאנו הגרמני שנערך ברקלינגהאוזן בשנת 1977.
פרנץ נישא לאלמנה אדלטרודה אסר בשנת 1949 והפך לאב החורג של ארבעת ילדיה.
הם הולידו בן נוסף בשנת 1953. הוא נפטר באוברלינגן בשנת 2004.
ולי קרהודה (באלבנית: Veli Karahoda; נולד ב-4 בינואר 1968, פריזרן) הוא סופר ממוצא אלבני המתגורר בקוסובו.
טירת קפקא האלבנית, 1991, בית ההוצאות גיון בוזוקו, פרישטינה, קוסובו.
השדים, 2000, בית ההוצאות רילינדייה, פרישטינה, קוסובו.
שבע המילים האחרונות, 2003, בית ההוצאות גיון בוזוקו, פרישטינה, קוסובו.
סיריוס וסיפורים אחרים, 1994, בית ההוצאות רילינדייה, פרישטינה, קוסובו.
לוקרסיה, 1995, בית ההוצאות רילינדייה, פרישטינה, קוסובו.
שעון החול הצהוב, 1992, חברת ההוצאות ארטסנטר, פרישטינה, קוסובו.
האקדמיה, 1993, חברת ההוצאות בלנדאס, פרישטינה, קוסובו.
יריד הגופות', 1992, חברת ההוצאות ארטסנטר, פרישטינה, קוסובו.
וליד ג'ונבלאט הוא פוליטיקאי לבנוני דרוזי ממוצא כורדי, ולשעבר ראש המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית בלבנון.
המנהיג הבולט ביותר של הקהילה הדרוזית במדינה.
משפחת ג'ונבלאט היא משפחה כורדית-סורית.
שמה המקורי בשפה הכורדית הוא ג'אן בולאד ("בעלי הרוח החזקה").
המשפחה נמלטה מסוריה לאזור הדרוזי בלבנון לאחר ניסיון הפיכה כושל של אחד מראשיה נגד השלטון הע'ותמאני בסוריה.
אחד מבניה של המשפחה היה ג'אן בולאד בן קאסם אל-כורדי אל-קוסיירי, אשר נודע בכינוי אבן ערבו (1530–1580), מושל חלב.
וליד ג'ונבלאט הוא בנו של כמאל ג'ונבלאט, מייסד המפלגה הסוציאליסטית הפרוגרסיבית.
ג'ונבלאט למד באוניברסיטה האמריקנית בביירות ובצרפת.
בנעוריו לא היה פעיל פוליטית, ורכש לעצמו תדמית של נער שעשועים, לבוש במכנסי ג'ינס ומעיל עור, רוכב על אופנוע.
הוא גם מרד במסורת הדרוזית ונשא אישה ממוצא ירדני שאינה בת העדה.
אביו של ג'ונבלאט נרצח על ידי שליחיו של נשיא סוריה חאפז אל-אסד בחודש מרץ של שנת 1977 (במהלך מלחמת האזרחים).
לאחר תום ארבעים ימי האבל זומן וליד ג'ונבלאט לארמונו של אסד בדמשק, ושם אמר לו הנשיא הסורי "כמה דומה אתה לאביך!" ורמז לו על גורלו אם לא יאמץ קו פרו-סורי.
בפגישה אחרת אמר לו אסד "אביך, רחמי אללה עליו, נהג לשבת בכיסא זה".
אולם ג'ונבלאט לא נרתע מאיומיו המרומזים של אסד ולקח על עצמו לעמוד בראש המפלגה אשר ייסד אביו.
בשנים 1977–1982 חיזק את כוחו הפוליטי במפלגה, מול הקו של בני משפחת ארסלן מחד, והממסד הדתי הדרוזי מאידך.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה, בשנים 1982–1983, נלחמה המיליציה בראשותו (אשר זכתה בתמיכה סורית וחומשה בנשק סובייטי) במרונים.
הצדדים הנצים שרפו כפרים וגירשו זה את אוכלוסייתו של זה באזור הרי השוף במלחמת ההרים.
בתום העימותים, הצליחו הדרוזים לגרש מאות אלפי נוצרים מההרים וג'ונבלאט סומן כמנהיג הדרוזים במדינה.
במהלך השנים החליף ג'ונבלאט את בעלי בריתו וכך הבטיח את האינטרסים הדרוזיים בלבנון, החל ממלחמת האזרחים ועד תקופת שיקום המדינה.
כמו מנהיגי עדות אחרים בלבנון, הוא תמך בנוכחות הצבאית הסורית במדינה לאחר מלחמת האזרחים, אך מאז מותו של חאפז אל-אסד בשנת 2000, תמך בסיום ההשפעה הסורית בלבנון.
עמדה זו הציבה אותו באופוזיציה לנשיא לבנון אמיל לחוד ולחזבאללה.
לאחר ההתנקשות בחיי רפיק אל-חרירי בשנת 2005, טען ג'ונבלאט שחרירי המבוהל סיפר לו כמה חודשים קודם לכן, שנשיא סוריה בשאר אל-אסד איים על חייו באופן אישי בפגישה קצרה שנערכה בדמשק בשנת 2004. ג'ונבלאט עצמו התבטא בפומבי על חששותיו מהתנקשות בחייו, בשל עמדתו נגד סוריה.
ניסיון התנקשות בחברו ועמיתו הפוליטי, חבר הפרלמנט מרוואן חמאדה, באוקטובר 2004, פורש כמסר ברור לג'ונבלאט.
הוא נתפש כאחד ממנהיגי "מהפכת הארזים" של שנת 2005 בלבנון, והרחיב את התמיכה בו גם לחוגים נוצריים וסוניים.
לאחר הבחירות הכלליות בלבנון 2009, ג'ונבלאט, אשר ראה את עליית כוחו של מחנה 8 במרץ לאחר אירועי מאי 2008 והסכם דוחה, עזב את מחנה 14 במרץ ומיצב עצמו כגורם מרכז בפוליטיקה הלבנונית.
זאת, על אף שרק מספר שנים קודם לכן האשים את סוריה ברצח אביו כמאל ג'ונבלאט, בעת שלטון אביו של בשאר, חאפז אל-אסד.
ביוני 2023 פרש מראשות המפלגה, ובמקומו מונה לתפקיד בנו תיימור ג'ונבלאט, ששימש עד אז סגנו של אביו.
וליד אחמד עידו היה פוליטיקאי סוני לבנוני וחבר פרלמנט מטעם זרם העתיד של סעד אל-חרירי בפרלמנט הלבנוני, החברה בקואליציית 14 במרץ.
הוא נרצח בפיצוץ מכונית תופת יחד עם בנו ח'אלד ועוד שמונה אחרים.