tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוועדה, בראשות השופט אליעזר גולדברג, פסלה את מינויו של ניצב בדימוס צ'יקו אדרי וראתה אותו בלתי ראוי לכהן כמפכ"ל משטרת ישראל.
מייצג וייצג גם קציני משטרה רבים, בהם בכירים, במאבקם רב השנים לחשיפת שחיתויות במשטרת ישראל, המפורסמים שבהם: נצ"מ אפרים ארליך (המכונה "קרמשניט"), עד שקיבל דרגת נצ"מ והוחזר לשירות המשטרה לאחר גלות בשירותי הכבאות וכן את נצ"מ ישראל אברבנאל בפרשה הידועה כ"פרשת רצח המקורות" שנחשפה על ידי נצ"מ ישראל אברבנאל.
ומבקר המדינה, מיכה לינדנשטראוס, בדק ובחן את הפרשה מהלך חודשים ארוכים והוציא תחת ידיו דו"ח חמור (חלקו חסוי עד היום) המבקר את צמרת בכירי משטרת ישראל בהם רבים מהפיקוד הבכיר ביותר של המשטרה.
בפרשה זו נערך באופן נדיר עימות בין נצ"מ ישראל אברבנאל ובין מפכ"ל המשטרה, רב ניצב דודי כהן.
ב-18 ביולי 2019 מונה פישלר כחבר ועדת הביקורת בלשכת עורכי הדין בישראל, בראשות ראש הלשכה, עו"ד אבי חימי.
כמו כן מכהן שוב כיו"ר (משותף) של ועדת המשטרה בלשכת עורכי הדין בישראל, לאחר שנבחר עו"ד אבי חימי לעמוד בראש לשכת עורכי הדין.
פיני פישלר הוא אב לבן ומתגורר בתל אביב.
פישלר נחשב כמבקר החיצוני הגדול ביותר של משטרת ישראל.
עמוד הפייסבוק שלו "משטרת לואי דה פינס" זוכה למאות אלפי כניסות מדי חודש.
פישלר נחשב כמרצה פופולרי בנושאי משטרה ושלטון החוק.
פנחס פולונסקי (23 בנובמבר 1929 - 27 בנובמבר 2013) היה אתלט ישראלי, אלוף ישראל, שיאן ישראל, אלוף המכביה השלישית ושיאן המכביה ביידוי פטיש.
פולונסקי נולד בנהלל למשה ולשרה פולונסקי, עולים מפלונסק שבפולין.
בגיל 4 עבר עם לכפר חיים והיה לילד הראשון בכפר.
בגיל 14 התייתם מאביו והחל לעבוד במשק המשפחתי.
שני אחיו הצעירים היו אתלטים מצטיינים.
עטרה, הייתה אלופת ישראל ואלופת המכביה בזריקת דיסקוס.
אחיקם, השתתף אף הוא בתחרויות האתלטיקה של המכביה.
בגיל 18 התגייס למשטרה הצבאית ועם שחרורו בגיל 20, חזר למשק המשפחתי, פיתח והגדיל אותו.
הוא התאמן בקבוצת הפועל כפר חיים.
בתחרות האתלטיקה של המכביה השלישית שנערכה בשנת 1950 זכה פולונסקי במדליית זהב ביידוי פטיש, בשיא מכביה חדש של 32.96 מטר, שיפור ב-1 ס"מ לשיא מהמכביה השנייה של בלא וייס, לפני רפאל מאירון מישראל (32.33 מטר) ולוי מבלגיה (30.13 מטר).
בתחרות שנערכה בהרצליה בינואר 1951 זכה פולונסקי במדליית זהב ביידוי פטיש בשיא הפועל חדש של 34.91 מטר, שיפור לשיא בן השנה של רפאל מאירון (33 מטר).
שיאו הישראלי החזיק מעמד 9 שנים ונשבר על ידי זוהר שוהם (47.38 מטר).
בתחרויות האתלטיקה של המכביה החמישית שנערכו בשנת 1957 זכה פולונסקי במדליית ארד ביידוי פטיש בתוצאה של 39.36 מטר, אחרי מרטין אנגל מארצות הברית (53.83 מטר) וב.
בגיל 20 נישא פולונסקי למרים מילר ונולדו לזוג שלושה ילדים: משה, יובל וניר.
במשק הוא גידל גידולים רבים, ירקות, כותנה, והיה מחלוצי גידולי הוורדים בארץ.
נפטר בכפר חיים בגיל 84, והובא למנוחות בבית העלמין של המושב.
פנחס צ'רניאק (14 בספטמבר 1909 – 12 בינואר 1993) היה פרופסור לרפואה גרעינית.
מייסד הרפואה הגרעינית בישראל וממייסדי הרפואה הגרעינית בעולם.
היה הנשיא הראשון של הפדרציה העולמית לרפואה גרעינית.
בתקופת השואה נמנה עם שמונה ניצולים שברחו מהגטו באנטופול והצטרפו לפרטיזנים.
אחרי המלחמה ניהל מבצעים לביעור מחלות מידבקות בפולין.
בשנת 1954 ייסד את המכון לרפואה גרעינית בתל השומר אותו ניהל עד צאתו לפנסיה בשנת 1975. בשנת 2023 עוטר (יחד עם גניה אשתו) באות המציל היהודי על המסירות, התעוזה והגבורה שגילה בהצלת יהודים במהלך השואה.
פנחס צ'רניאק נולד ב-1909 בהורודץ (אז בתחומי האימפריה הרוסית וכיום בבלארוס) לשפרה ואריה צ'רניאק.
אחיו ואחיותיו היו ירמי, אברהם, יהודית (נפטרה ממחלת השחפת), פישקה (נרצחה בשואה), יודל (נפטר ממחלת הטטנוס) ורודיה (נרצחה בשואה).
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשרפה הורודץ ומשפחתו נמלטה לעיר יילץ שברוסיה שם מצא אביו אריה עבודה במשרד המחוזי למרשם תברואה.
ביילץ התבלט בידיעותיו במתמטיקה ולמד בכיתה גבוהה מגילו.
לאחר 4 שנים ביילץ עברו לאורשה שבבלארוס, שם נולדה אחותו רודיה.
לאחר סיום המלחמה הפולנית-סובייטית ב-1921 התאפשר למשפחה לחזור למערב בלארוס (שהייתה אז בשליטה פולנית).
באותה שנה הצטרפה המשפחה לקרוביה בקהילה היהודית באנטופול.
צ'רניאק החל ללמוד בגימנסיה בקוברין הסמוכה לאנטופול.
באנטופול נפטרה יהודית ממחלת השחפת.
אחיו הבכורים אברהם וירמי היגרו לקולוניה של הברון הירש בארגנטינה.
המשיך את לימודיו בגימנסיה בברסט-ליטובסק שם היה לתלמיד מצטיין.
כשסיים את לימודיו חזר לשנתיים בגימנסיה הממלכתית בקוברין.
שאף ללמוד הנדסה, אך למרות ציוניו הטובים ומכתבי המלצה, לא היה באפשרותו להתקבל לפוליטכניקום בוורשה עקב נומרוס קלאוזוס שהונהג בפולין, במסגרתו הוגבל מספר הסטודנטים היהודיים שהורשו ללמוד באוניברסיטאות.
לפיכך החליט ללמוד רפואה בצרפת.
בשנת 1929, בהיותו בן עשרים, התקבל לאוניברסיטת מונפליה בדרום צרפת.
מונה לאסיסטנט ראשון בקליניקה האוניברסיטאית ועבד במחלקות הפנימית, דרמטולוגית, אורולוגית ואורתופדית לילדים, שם המציא מכשירים להקלת התנועה של ילדים, אשר כונו "המכשירים של צ'רניאק".
התיזה שלו נכתבה בעקבות בקשה של אביו, שביקש שיכתוב על נושא יהודי כדי להוכיח שהתורה היא תורת חיים.
נושאה היה "הגיינה ופרופילקטיקה (טיפול מונע) על ידי ברית מילה" שנכתבה בהיותו עובד במחלקת העור והמין.
במחקרו ניסה להוכיח שניתוח ברית המילה מונע מחלות מין.
עבודת התיזה נתקבלה ונשלחה לשמונים אוניברסיטאות בצרפת, אלג'יר ומרוקו.
ב-1936 קיבל תעודת הסמכה כרופא מטעם אוניברסיטת מונפליה ושב לפולין.
כיוון שהדיפלומה הצרפתית לא הייתה תקפה בפולין נאלץ לחזור על הסטאז'.
לכן נרשם לאוניברסיטת טרגו שבווילנה, שם למד במשך שנה וחצי.
התמחה שנה וחצי בבית חולים עירוני בבריסק, ועבד במחלקת אפידמיולוגיה ילדים, שם התמחה בניקורים בבסיס עמוד השדרה.
במקביל לעבודה בבריסק עבד בבית ההבראה דמצ'ובו שהיה מסונף לארגון טא"ז והוקם בסיוע הג'וינט היהודי, שם כיהן כמנהל רפואי ומנהל אדמיניסטרטיבי.
בסיום תקופת ההתמחות קנה בוורשה מכשירים, מיטות וציוד רפואי, ושכר באנטופול בית בן 4 קומות אותו ייעד לקליניקה פרטית.
במאי 1939 קיבל רישיון עבודה כרופא פולני.
מלחמת העולם השנייה והבריחה מהגטו
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה לרופא מחוזי ומנהל בית חולים שהוקם על ידי הרוסים באנטופול ובו 30 מיטות.
ב-1941 פרצה המלחמה בין ברית המועצות לגרמניה.
למרות הפצרותיו של מנהל המחוז, החליט צ'רניאק להישאר באנטופול עם אשתו ההרה, אחיותיו ואמו החולה.
עם כניסת הגרמנים לאנטופול כמעט נורה למוות בידם אך ניצל בזכות סרט הרופא שעל זרועו.
לאחר הקמת הגטו, צ'רניאק ומשפחתו שוכנו בגטו אנטופול, בו גרו בעלי המקצוע.
צ'רניאק עבד במרפאה מחוץ לגטו ושוטר הוציא אותו יום יום לעבודה ומחזירו.
האיכרים הרוסיים שבהם טיפל אהבו אותו והביאו לו בחשאי מזון.
הוא טיפל בחולי הגטו בעזרת תרופות שהגניב בסתר מהמרפאה ושגניה אשתו הבריחה מבית המרקחת בו עבדה.
באחת הנסיעות אל מחוץ לגטו טיפל צ'רניאק בפיליפ קירוב, מפקד קבוצת הפרטיזנים "קירוב".
בדרך זו התהווה קשר ראשון בין צ'רניאק לבין לוחמי הפרטיזנים.
בספטמבר, לאחר האקציה השנייה בגטו אנטופול, החביא צ'רניאק את בתו עירית אצל ורה אוחריץ, אישה פולנייה שהכיר.
ב-15 באוקטובר 1942 הקיפו הגרמנים את הגטו, מלווים באנשי המשטרה היהודית.
גיסו של צ'רניאק העיר אותו באמצע הלילה, והוא ניסה להימלט מהגטו עם אשתו ואימו.
הוא נעצר, ובזמן שחיכה עם יהודים אחרים בשער הגטו להעמסה על משאיות בדרך למקום ההריגה, הצליח להתחמק ולברוח.
הגיע לביתו של איכר בשם איוון ביידוק, שאת אשתו הציל בעבר, שם פגש את גניה שהצליחה להימלט מהגטו אף היא.
שניהם הסתתרו במחילה מתחת לבית של מכרים פולנים במשך חצי שנה - כל חודשי החורף.
לאחר התמודדות עם סכנות ההסגרה לגרמנים ומזימות של המשפחה הפולנית לרצוח אותם, ברחו צ'רניאק וגניה מאנטופול על עגלה, מוסתרים מתחת לערימת שקים.
אחרי מסע של 4 קילומטר ביערות, הגיעו למחנה הפרטיזנים של פיליפ קירוב שם הפך צ'רניאק לרופא של גדוד הפרטיזנים.
מתוך קהילה של אלפי יהודי אנטופול שרדו 8 איש.
שלושה מהם היו צ'רניאק, אשתו ובתו.
צ'רניאק הצטרף כרופא לגדוד הפרטיזנים על שם פיליפ קירוב.
הגדוד היה מתואם עם מוסקבה, תוספק באמצעות מטוסים רוסיים, וקיבל מידע על תנועות הגרמנים מאיכרי הסביבה.
הוא הקים ביער מרפאה מאולתרת, ערך בדיקות דם ושתן, וטיפל במחלות הלוחמים.
הוא וגניה רקחו תרופה בעזרת שומן חזיר ואבקת גופרית וריפאו את הגרדת שהפריעה לפרטיזנים לישון בלילות.
את הציוד והתרופות השיגו הפרטיזנים מבתי האיכרים ולקחו שלל מהגרמנים.
מלבד טיפול במחלות טיפל בפציעות קרב ושברים, ולמד לירות ברובה.
הוא ארגן קורס חובשים ל-18 בחורות מקרב הכפריים אותן לימד כללי עזרה ראשונה בסיסיים: כיצד לעצור דימום, לטפל בשבר בעזרת מקלות ולחבוש באופן סטרילי.
הפרטיזנים נשאו עימם לקרב תחליף לעירוי דם אותו הכינה גניה בעזרת תמיסת מים ושבעה אחוז מלח.
שלושה גדודי פרטיזנים חברו ביחד לתקוף את אנטופול, ותפסו מכשיר רדיו בו שמע צ'רניאק ידיעות על המתרחש בעולם.
את החדשות ששמע רשם, והדפיס דפי מידע שהופצו בין חמישה כפרים באזור.
בזמן המלחמה השתוללו המגפות, שהנפוצה שבהן הייתה מגפת טיפוס הבהרות.
הוא הצליח לבלום את המחלה על ידי ביעור הכינים שהעבירו אותה.
על כל חייל שחזר מקרב היה לחטא את בגדיו בחדר חיטוי מאולתר: חפירה אליה נפלטו אדי מים רותחים.
במשך הזמן תכנן, יזם והקים בית חולים שדה ובו 13 מיטות.
ב-22 ביוני 1944 שוחררה אנטופול.
לאחר 18 חודשי לחימה עם הפרטיזנים חזר צ'רניאק לביתו אחרי שטיפל באלפי חולים.
ב-22 באוגוסט 1944 עוטר בעיטור הכוכב האדום מטעם הצבא האדום על תרומתו למאבק בנאצים.
פועלו כרופא באירופה שלאחר המלחמה
צ'רניאק עזב את אנטופול וחי עם משפחתו תחילה בלנדסברג ובלודז' עד שהגיע לוורוצלב, שם פתח בקריירה האקדמאית שלו.
פרופ' מייז'צקי קיבל אותו כאסיסטנט בקליניקה האוניברסיטאית למחלות דרמונורולוגיות, וד"ר קנפה קיבל אותו לעבודה בבית החולים העירוני.
צ'רניאק התפרסם בפיתוח שיטות לטיפול בעגבת ובזיבה, שתי מחלות שהתפשטו בממדי מגפה בפולין של אחרי המלחמה.
בזיבה טיפל בזריקות סטרפטומיצין והפחית את משך הטיפול בצורה משמעותית.
בעגבת טיפל בשילוב של פניצילין, ארסן וביסמוט (PAB).
מאמרו "ריפוי מהיר של עגבת באמצעות PAB" פורסם בביטאון רפואה בוורשה ושיטתו זכתה להכרה בפולין ובארצות הברית ואומצה על ידי משרד הבריאות הפולני.
הישגו המשמעותי באותה תקופה היה בתחום רפואת ההמונים.
בעזרת שיטה חדשה של בדיקת דם יבשה למחלת העגבת, הכפיל פי ארבעה את קצב הבדיקות ובדק 30,000 איש בוורצלב.
בעקבות הצלחה זו הועמדה לרשותו מעבדה ניידת שכללה רופא אחות ולבורנט שנסעה מעיר לעיר ולקחה דגימות דם מונעות.
היה זה מבצע נרחב שהשתכלל והתבצע בחמישה מחוזות בפולין.
בתום המבצע הוענק לצ'רניאק אות הערכה מטעם משרד הבריאות הפולני על תרומתו לביעור העגבת בפולין.
ב-1950 החליט לפרוש מתפקידיו ולעלות לישראל.
בזמן שהמתין שארגזי המשפחה יגיעו לחיפה התנדב להיות רופא של ארגון הג'וינט בפריז, שם טיפל במהגרים יהודיים שהתקבצו בעיר.
את ששת חודשי שהותו בפריז ניצל ללימודים במכון פסטר, בבית הספר אקול ד'סרולוג'י.
מטרתו הייתה להתמחות בתחום הסרולוגיה - מחלות בדם.
הוא עבד במרפאה האוניברסיטאית בהנהלת פרופ' גוז'רו, וזכה בדיפלומה מטעם מוסד זה.
כשעלה לישראל החל לעבוד כאסיסטנט במחלקת הרנטגן והטיפול ברדיום בבית חולים הדסה בירושלים אצל פרופ' אברהם הוכמן והתמחה ברפואה אונקולוגית.
ב-1952, בעקבות בדיקות חלוציות שהנהיג ביוד רדיואקטיבי, התפרסם מאמרו "השימוש ביוד רדיואקטיבי לאיתור פגמים בבלוטת המגן" בביטאון "הרפואה".
בעקבות המאמר הוזמן להרצות מטעם משרד הבריאות במפגשים אזוריים על מהותו של האיזוטופ ועל השימוש בו.
מאוחר יותר קיבל תעודת הוקרה מטעם הוועדה לאנרגיה אטומית על היותו חלוץ הרפואה הגרעינית בארץ.
עבד כחצי שנה במשרה חלקית במשרד הביטחון במעבדה במכון ויצמן למדע על מנת לחקור דרכים להגן על אנשים מפני קרינה רדיואקטיבית.
ב-1954 פנה פרופ' חיים שיבא אל צ'רניאק והציע לו להקים מכון לאיזוטופים בתל השומר.
ב-1 במרץ 1954 החל צ'רניאק בתפקידו כמנהל המכון לאיזוטופים ורדיום בביתן 24 בתל השומר והתמקד בשימוש באיזוטופים ברפואה - למחקר, לבדיקות, ולטיפול בחולים.
בין השנים 1953 ו-1975 פרסם 212 עבודות מדעיות ו-18 ספרים בתחום הרפואה הגרעינית, ונשא הרצאות רבות ברחבי הארץ והעולם.
ב-1969 נתמנה לפרופסור לרפואה גרעינית בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב והיה ראש החוג לרפואה גרעינית.
באמצעות גיוס תרומות מיהודים בעלי אמצעים מצרפת ובשיתוף הקונסול המדעי בשגרירות צרפת הקים את "מכון ברוך למחקר רדיו-קליני" בתל השומר, במסגרתו נערכו בין השאר כנסים מדעיים בהשתתפות חוקרים מישראל ומחו"ל.
היה יועץ לענייני רפואה גרעינית במרכז למחקר גרעיני שורק.
נמנה עם מייסדי הארגון הבינלאומי ונשיאה הראשון של הפדרציה העולמית לרפואה גרעינית.
היה שותף ליסודה של אוניברסיטת תל אביב ובה החוג לרפואה גרעינית וזכה על כך לאות הוקרה ב-1973. זכה גם בפרס האקדמיה הצרפתית למדעים ובאות הוקרה מטעם אוניברסיטת טאיוון על הקמת מכון לרפואה גרעינית בטייפה ב-1966. ב-1974 קיבל צ'רניאק תואר רפואי שני בהתמחות ברפואה גרעינית.
פועלו במסגרת מכון ברוך למחקר רדיוקליני
מכון ברוך למחקר רדיוקליני החל בפעולתו בשנת 1962. לא היו לו אמצעים להקמת מבנה מיוחד ו לכן פעל במסגרת המכון לרדיום ואיזוטופים בביתן 24 בתל-השומר.
המכון פעל בעזרת מענקים ותרומות.
הם הסתכמו במאות אלפי דולרים שהוצאו לרכישת ציוד, תשלום לחוקרים, בניית מעבדות ועוד.
במסגרתו בוצעו עשרות עבודות מחקר, ניתנו מאות הרצאות והודפסו מאות פרסומים מדעיים.
ב-1965 פנה פרופ' חיים שיבא לדיקאן בית הספר לרפואה בתל אביב לשם צירוף המכון לאוניברסיטה, סינוף אשר אושר רשמית ב-27 בינואר 1966 ובהמשך סונף לפקולטה ללימודי המשך ברפואה.
באוקטובר 1972 ייסד פרס שנתי לרפואה גרעינית במסגרת קרן פרסים ע"ש גניה צ'רניאק לרפואה גרעינית ורדיופרמקולוגיה בישראל.
עבודות מחקר מצטיינות של רופאים ודוקטורנטים פורסמו בסדרה של 6 ספרים תחת הכותרת Awards in Nuclear Medicine & Pharmacology.
ב-1972 החל המכון לארגן כנסים שנתיים בהם השתתפו מדענים מהארץ ומחו"ל, ולהפעיל ספריה לרפואה גרעינית ורדיוביולוגית.
בגיל שלושים, לאחר שחזר לאנטופול בסיום למודיו, הכיר צ'רניאק את גניה (גיטל) פלדשטיין, רוקחת שעבדה בבית המרקחת של העיירה.
הם התחתנו ובמאי 1942 נולדה בתם הראשונה עירית (אירני) אשר נקראה על שם אביו אריה שנפטר ב-1936 עקב סרטן הכבד.
על מנת להציל את חייה של עירית, מסר אותה צ'רניאק בספטמבר 1942 לוורה אוחריץ, פולניה נוצרייה מאנטופול, שגידלה אותה בזהות בדויה במשך כל תקופת המלחמה תוך כדי סכנת נפשות (על כך קיבלה ורה אוחריץ ב-2007 הכרה כחסידת אומות עולם).
לאחר בריחתם מהגטו, לחמו עם הפרטיזנים ביערות וחזרו לאנטופול ב-1944. שפרה-צילה נולדה ב-1945. ב-13 בספטמבר 1948 נולד בנו אברהם (רמי) בוורצלב.
ב-4 באפריל 1950 עלה על האונייה הישראלית "נגבה" בדרך לארץ ישראל.
תחילה שוכן עם משפחתו במעברת בת גלים, ובהמשך עברו למעברת מחנה ישראל ולבת-ים.
כאשר החל לעבוד בבית החולים הדסה, גרו ברחוב יהודה המכבי 1 בירושלים.
יהודית נולדה ביום העצמאות של שנת 1951. באותה שנה החל לעבוד בבית החולים תל-השומר והמשפחה עברה לרחוב שולמית 3 בתל אביב, בין השאר כדי להיות קרובים למשה סתוי, דודה של גניה.
ב-4 ביוני 1972 נפטרה גניה כתוצאה מסיבוך של מחלת לב בה הייתה חולה כל חייה.
כעבור שנה וחצי נישא למניה קרסוביצקיה.
לאחר שנפטר בינואר 1993 פרסם פרופסור יעקב רותם (עורך ביטאון הרפואה) מאמר הספד בביטאונו בו כתב, בין השאר:
הוא לא ידע מנוחה מהי.
שיקע בעבודה את כל מירצו ואת להט אישיותו, ללא לאות וללא הפסק ...
פנחס צ'רניאק ניחן בכושר מיוחד ובחוש של חוקר לראות דברים רבים מתחת לפני השטח, דברים אשר נעלמו מרבים אחרים, לגלות באירועים רפואיים פן חדש, מקורי, מתסיס, גרעין חבוי שלימים הניב פירות ...
אורח חייו היה פשוט וצנוע.
הוא לא נדרש לאורות הבמה, לא ביקש כותרות, לא נדחק לכלי התקשורת.
לא הפגין גינוני חשיבות, לא הבליט את ה'אני' שלו, לא דרש זכויות יתר, או זכות ראשונים.
לא רדף אחרי כבוד וכיבודים ...
לעיתים קרובות עשה לילות כימים, כשהשעה דחקה.
בישיבות ההן היו אלה ה-'גלעזעלע תה' וביסקוויטים שהפיגו את מתח העבודה.
בעבודה היה קפדן ולא סבל דחיות למחר.
דרש הרבה מעוזריו, אבל לא יותר מאשר מעצמו ולרוב פחות ...
פנחס קנטורוביץ (ביידיש: קאנטאראוויטש; לעיתים קאנטאראוויץ; הושענא רבה תרכ"ז, 10 בספטמבר 1866 – ח' בכסלו תרפ"ח, 1 בדצמבר 1927) היה מחבר ספרי מדע פופולרי וספרי לימוד, מו"ל ומוכר ספרים יהודי ורשאי.
פנחס בן אברהם לֶיְבּ קנטורוביץ נולד בסתיו 1866 בעיירה סְלונים שליד גרודנה, בפלך גרודנה של רוסיה (רוסיה הלבנה), בנו של דיין משכיל.
התחנך ברוז'ינוי, שם נישאה אמו בפעם השנייה.
ב-1886 הגיע לוורשה כמורה פרטי בביתו של זאב יעבץ, שביתו שימש בית ועד לסופרים עבריים כגון יוסף לייב זוסניץ, א"ש פרידברג, שפ"ר, חיים יחיאל בורנשטיין, פסח רודרמן ונחום סוקולוב.
עם האחרון התיידד במיוחד, ומאוחר יותר הוציא לאור את כתביו היידיים.
כתב בעיקר מאמרי מדע פופולרי ב"הצפירה", "הצופה", "הזמן", "לוח אחיאסף", "עולם קטן", "הטבע והחיים", "הכוכב" (1924).
היה כותב קבוע ב"יודישע פאָלקס-ציַיטונג" שבעריכת מרדכי ספקטור חיים דב הורביץ, וכן ביומון "דער טעלעגראף" של סוקולוב, ב"אידישעס וואָכענבלאט" של הלל צייטלין, וב"דאס יודישע ווארט".
קנטורוביץ היה בעל הוצאת ספרים, בית מסחר ספרים וספריית קריאה ברח' שְליסקָה (Śliska) 35 בוורשה.
בין הספרים שהופיעו בהוצאתו היו גם 34 מחזות, וכן סידורים, חומשים וספרי לימוד שפות (פולנית, עברית וכו').
אולם מכולם הצליח להתפרנס רק בקושי.
קנטורוביץ נפטר בדצמבר 1927 בתום מחלה קשה וממושכת, בגיל 62. נקבר בבית הקברות היהודי בעיר.
הותיר את אשתו רבקה, שני בנים נשואים, לאון ויֶז'י קנטורוביץ, ונכדים.
פנחס נוי (16 ביוני 1930 — 12 בספטמבר 2014) היה פסיכיאטר ישראלי, חבר ומנחה בחברה הישראלית והבינלאומית לפסיכואנליזה, פרופסור באוניברסיטה העברית בה לימד למעלה מ-35 שנה.
פרסם שלושה ספרים וכ-60 עבודות בתחומי הפסיכואנליזה של האמנות והיצירתיות, תהליכי החשיבה הראשוניים וביטוייהם, הפסיכודינמיקה של המוזיקה, תהליכי תחזוקת ה"עצמי", והתפיסה הרב-מודלית.
פנחס נוי נולד בעיר ברסלאו בגרמניה (כיום ורוצלב בפולין) בשנת 1930, והיה בן יחיד.
האב היה סוחר יינות והאם הייתה אחות.
מגיל 7 עד גיל 9 חי בפנימייה יהודית בעיירה קאפוט, בעוד אמו למדה בבית הספר לאחיות בבית החולים היהודי בברלין.
בליל הבדולח גורש ביחד עם כל ילדי הפנימיה, ועבר לחיות עם אמו בברלין.
ביולי 1939 עלה ארצה במסגרת עליית הנוער, והתקבל בבית קרובי משפחתו (דודים ודודות) בתל אביב.
חודשיים לאחר עלייתו פרצה מלחמת העולם השנייה; האב נספה בשואה באושוויץ והאם, אשר ניסתה להשלים הסמכתה כאחות בברלין, נשארה שם ונספתה מאוחר יותר.
לנוי עצמו נודע על גורל הוריו רק שנים מאוחר יותר.
נוי למד בבית ספר היסודי בית החינוך ע"ש א"ד גורדון בתל אביב, ובגיל 13 עבר לפנימיה בבית ספר חקלאי בקיבוץ גבעת השלושה.
לימודיו התיכוניים נקטעו ב-1948 בשל פרוץ מלחמת העצמאות.
הוא היה חבר בפלמ"ח ושירת בזמן המלחמה.
עם סיום המלחמה הצטרף למייסדי קיבוץ ארז, הסמוך לרצועת עזה.
בשנים 1950–1956 למד רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים במחזור הראשון, 1958. לאחר מכן התמחה בתחום הפסיכיאטריה בבית החולים האוניברסיטאי הדסה, ובמקביל החל להשתלם במכון הישראלי לפסיכואנליזה בירושלים.
ב-1962 מונה למנהל המרפאה הפסיכיאטרית בהדסה, והמשיך בתפקיד זה עד 1968.
בשנים 1967–1968 נסע ללימודי המשך פוסט-דוקטורט בניו יורק, במחלקה הפסיכיאטרית של בית החולים איינשטיין, ובמחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת ניו יורק.
בתקופה זו החל לפרסם עבודות בחקר הפסיכואנליזה של התהליכים הראשוניים.
כן החל לפתח תאוריה על הפסיכודינמיקה של המוזיקה ועל הכישרון האמנותי.
עם חזרתו ארצה החל להרצות במחלקות שונות של האוניברסיטה העברית - חינוך, רפואה, עבודה סוציאלית ופסיכולוגיה, כמרצה מן החוץ בפסיכיאטריה ובפסיכואנליזה.
כמו כן פתח קליניקה פרטית, בה עסק בפסיכואנליזה ובפסיכותרפיה.
ב-1972 הוסמך כמנחה במכון לפסיכואנליזה.
בנוסף להדרכה אישית של משתלמים במכון לפסיכואנליזה, המשיך לפרסם עבודות בעיתונות המקצועית בארץ ובעולם.
ב-1976 מונה כפרופסור אורח באוניברסיטה העברית.
בשנים 1976 - 1997 המשיך להרצות באוניברסיטה העברית וכן במחלקה למדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע והמשיך בפרסומים מדעיים (מעל 60 מאמרים).
נוי כתב את הערך "פסיכואנליזה" באנציקלופדיה העברית.
ב-1989–1991 כיהן כיו"ר ועדת ההוראה במכון הפסיכואנליטי.
ב-1997 פרש מן ההוראה בשל בעיות בריאות, אך המשיך בעבודתו הטיפולית בקליניקה הפרטית ובכתיבת עבודות מדעיות.
ב-1999 יצא לאור ספרו "הפסיכואנליזה של האמנות והיצירתיות"; הספר תורגם גם לאנגלית, אך הוא לא טיפל בפרסומו.
ב-2006 יצא ספרו "הפסיכואנליזה אחרי פרויד", וב-2009 יצא ספרו "פרויד והפסיכואנליזה".
באוקטובר 2009 נפגע באירוע מוחי, הפסיק את עבודתו הטיפולית, ועבודתו המדעית הצטמצמה.
ב-2013 פורסמה עבודתו האחרונה, "Art and Emotion".
נוי נפטר בספטמבר 2014, ונקבר בהר המנוחות.
ב-1956 נשא לאישה את חנה ליכטנר, תלמידת בית הספר לאחיות בתל השומר.
המשפחה חיה בירושלים בשכונת בית הכרם.
ב-1988 נפטרה חנה ממחלת הסרטן.
ב-1990 נישא שנית, לדורית שרב, פסיכולוגית קלינית ואם לבת ובן.
בני הזוג היו סבים לאחד עשר נכדים.
חקר תהליכי החשיבה הראשוניים וביטוייהם בחלום, באמנות וביצירתיות
נוי שילב בין הידע שלו בפסיכואנליזה על אסכולותיה השונות ובמוזיקה (בעיקר מוזיקה קלאסית), וכתב על כך מספר עבודות בתחום המוזיקה והביטוי הרגשי, הכוללות גם הדגמות מחיי יום יום.
נוי בחן בעבודותיו את השפעת המוזיקה על המערכת הרגשית של האדם.
הוא הניח שמקורה של המוזיקה והשפעתה הבלתי אמצעית נובעים מן התקופה הטרום-מילולית של האדם – תקופה בה התקשורת בין התינוק לבין סביבתו אינה יכולה עדיין להתנהל באמצעות הדיבור, ולכן הצלילים מהווים מקור חשוב לתקשורת.
בהמשך ביסס נוי את השפעתה של המוזיקה על פנייתה אל העולם של "התהליכים הראשוניים" – התהליכים שמאפיינים את העולם הבלתי מודע של האדם (המופיע בין השאר בחלומות).
נוי עסק באופן בו המוזיקה מאפשרת לאדם להכיר ברגשות שהמלחין מבקש להביע בפניו, ובנוסף מעוררת בו רגשות גם אם אינם תואמים את הרגשות שהמלחין חש כאשר כתב את יצירתו או הרגשות שרצה להביע בפני המאזין.
נוי הבחין בשלוש דרכים שמלחינים משתמשים בהן כדי ליצור במאזינים היענות רגשית:
הדרך הנרטיבית - המלחין מבקש לספר למאזין סיפור – מצב בו המלה המדוברת או המושרת היא הכלי העיקרי.
הדרך הישירה - המלחין מבקש באמצעות הצלילים להביע ישירות רגש כמו עצבות או שמחה, וזאת מתוך הנחה שיש תגובות אוניברסליות למבנה וצורה של לחן.
הדרך העקיפה - זו גם הדרך המשמעותית יותר, בה אין עוד שאלה מה המוזיקה עושה לאדם אלא מה האדם עושה למוזיקה.
ככל שהמאזין נדרש להיות יותר אקטיבי בהאזנה למוזיקה, כן היצירה, לדעת נוי, איכותית יותר.
נוי מדגים באמצעות סימפוניה של צ'ייקובסקי, שמתחילה בנעימה שקל להתחבר אליה ולזהותה, אבל בהמשך היצירה סיפוקו של המאזין מתקבל על ידי פעילות אקטיבית שלו לעקוב אחר התפתחות הנעימה, הטרנספורמציות שהיא עוברת, התזמורים השונים ועוד.
ככל שיצירה אמנותית מעוררת פעילות אקטיבית מצד המאזין או הצופה, האדם מפעיל לא רק תפקודים קוגניטיביים (תהליכים משניים) אלא גם תהליכים ראשוניים, כלומר האדם מפעיל אזורים במוח שהם רדומים כל עוד הוא עוסק רק בפעילות קוגניטיבית.
בנוסף, ההנאה מן ההאזנה למוזיקה הולכת וגדלה ככל שהמוזיקה מצליחה להפעיל תפקודים שנותנים לאדם תחושה של עצמי בעל ערך.
ככל שהמאזין מצליח למצוא את התפתחות קו היצירה, את התפתחות ושינוי הקווים המלודיים וכו', הרי שהמאזין מרגיש את עצמו כמוקד של עשייה, כמוקד של התרחשות שמקנה לעצמיותו משמעות ואף כוח.
התהליכים הנורמליים של תחזוקת ה"עצמי" – וביטוייהם באישיות ממוקדת העצמי, בחלום, באמנות וביחסי היחיד והקבוצה
ב-1995 החל נוי לפרסם סדרת מאמרים בנושא הפסיכואנליזה של העצמי שהופיעו בכתב העת לפסיכותרפיה "שיחות".
נוי הציע ניסוח תאורטי התואם הן לגישות התאורטיות העדכניות בנושא העצמי, והן לצרכים הקליניים.
בהתייחסו לפרויד הראה שהישגו של פרויד היה שילוב במודל פשוט יחסית הן את ההיבט האובייקטיבי – האני כמכשיר מעבד מידע, המווסת ומכוון התנהגות, והן את ההיבט הסובייקטיבי – האני כחוויה של עצמי, המתמרן בין לחצי היצרים לבין דרישות הסביבה וצווי המצפון.
לדעת נוי, "העצמי כמושג חוויתי" הוא העומד להפוך כיום לזרם המרכזי בפסיכולוגיית העצמי.
האחר, למשל המטפל, יכול להתחבר לתחושות אלו דרך האמפתיה.
נוי פיתח תאוריה הגורסת שהצורך ליצור ולתחזק תחושת עצמי מלוכד (Cohesive self), הנמצא בקשרי גומלין עם הזולת והחברה, הוא מן המשימות המרכזיות של האני, ומהווה מוטיבציה חשובה המניעה את הפעילות הנפשית וההתנהגות.
כלומר ה"עצמי" חווה, ה"אני" מבצע.
תחושת הלכידות, המורכבת מתחושת רציפות בזמן ותחושת אחדות בחלל, היא תנאי לבריאות ולאיזון נפשי; הצורך לחוש שלמרות ההשתנות הדינמית המתמידה במצבי רוח, דעות ומחשבות, יש לכל שרשרת הגיונית של סיבה ותוצאה, שרשרת בעלת משמעות מן העבר דרך ההווה אל העתיד.
לכן נוי טוען שאין לדבר על "דימוי עצמי" כתמונה סטטית, אלא על "סיפור עצמי", נראטיב, שבו כל הקורה, כל הדמויות והאירועים, מתקשרים לפי איזו חוקיות פנימית.
זאת בהשוואה לעצמי מופרע (disintegrated / fragmented self) שמופיע כעלילה בעלת מבנה לקוי, חסרת סדר הגיוני.
לדברי נוי, מלאכת הארגון מתבצעת באמצעות 4 סוגי תהליכים: א.
התהליכים בחלקם מודעים ובחלקם לא מודעים.
כמו כן, קבלת תחושת עצמי מלוכדת מותנית ביכולת האני ליצור אינטגרציה בין פעילות לפי תהליכים ראשוניים ותהליכים משניים.
בחוקרו את התפתחות התהליכים הקוגניטיביים הראה נוי כי שש תכונות המאפיינות את האדם ותרבותו (היכולת להשתמש בשפה, ליצור אמנות, לפתח מדע, לשכלל שיטות חינוך, לחוש אמפתיה ולציית לחוקי מוסר) התפתחו הודות לכושר החשיבה הרפלקטיבית, כלומר הודות ליכולת של העצמי להתבונן בעצמו.
כשסקר את התאוריות השונות בפילוסופיה ובפסיכולוגיה, ובהתחשבות במידע המתפתח בתחום הנוירופסיכולוגיה, נוי הסיק שפעילות המוח אינה צנטרליסטית, אלא מרכזי המוח השונים מסוגלים לקיים פעילות קוגניטיבית נפרדת.
עם זאת, כל מרכז בתורו משליט או לוקח פיקוד על פי המשימה הפונקציונלית - פעילות קשורה למצבי מציאות נשלטת על ידי מרכזים מסוימים, בעוד שפעילות שהיא self centered כגון חלום, דמיון או יצירה, חופשית להתבצע תוך כדי ביזור למרכזים שונים כגון עיבוד רגשי, העלאת דמיונות, וכדומה.
בהתייחסו לעבודתו המקורית על התהליכים הראשוניים והמשניים, הגיע נוי למסקנה שעובדת היות מוח האדם מכשיר עיבוד כפול, המעבד את המידע בשני אופנים שונים (double coding), היא המאפשרת את קיום כל הפעילות המורכבת של העצמי שפורטה לעיל, וגם פעולות אנושיות נוספות.
זו הדיאלקטיקה של ה'עצמי'; תחושת האחדות של העצמי אינה נובעת מן האחדות של פעילות המוח, אלא דווקא מכושרו לפצל את פעילותו.
האחדות היא התוצאה של הריבוי.
בפרשנותו לעבודותיהם של פרויד, קוהוט, פונגי, ספנס ואחרים, נוי התייחס למנגנוני ההגנה השונים כשומרים על אחדות העצמי במובן של סיפור שלם ומלוכד, כשהדגש הוא על 'אמת נרטיבית' ולא על 'אמת היסטורית'.
כך מסביר גם את מטרתו ואריכותו של הטיפול הפסיכואנליטי, שכן בכל שלב יש לשקם ולערוך מחדש את הסיפור של העצמי שעוות ונפגם, תוך עיבודם של זיכרונות נשכחים, משאלות מודחקות ותובנות חדשות, ושילובם לסיפור בעל רצף ומשמעות.
נוי מקבל את תפישתו של קוהוט על חשיבותם של יחסים עם הזולת, ושל סיפוק צורכי זולת משמעותי המשמש כ"זולת-עצמי" להתפתחות ולשמירת הלכידות של העצמי וכך על הבריאות הנפשית.
הוא מתאר את הכוח ההנעתי (מוטיבציוני) של העצמי, כמו במקרים בהם אדם מוכן להקריב אפילו את חייו למען שמירת כבודו העצמי שנפגע.
תחושת העצמי דורשת תחזוקה והשקעה במשך כל החיים.
זו מורכבת מרצף של הטמעה (assimilation) והסתגלות (accommodation), המאפשרות להתאימה לשינויי הגיל, מצבי חיים ומשימות נפשיות העומדות בפני האדם.
במאמר השלישי בסדרה, טען נוי שכמות המשאבים הדרושים לאדם להשקעה בתחזוקה שוטפת של תחושת עצמי תקינה ומלוכדת, עומדת ביחס הפוך למידת התקינות של תשתית העצמי שלו (בריאותו הנפשית).
הצרכים לתחזוקה זו אינם כוללים לשיטתו רק צורכי זולת-עצמי חיוביים, כפי שטען קוהוט, אלא מגוון צרכים חיוביים וגם שליליים או מאתגרים, המאפשרים פיתוח אינדיבידואציה ומקוריות.
במאמר זה הציע נוי הגדרה של הפרעת אישיות השונה במספר מאפיינים מהפרעת אישיות נרקיסיסטית, וכינה אותה "האישיות ממוקדת העצמי".
לפי נוי, המניעים לכל הפעילויות היצירתיות מקורם בצרכים הפסיכולוגיים לתחזוקת העצמי.
הפונקציה העיקרית של החלום, הפנטזיה, והפעילות האמנותית לצורותיה השונות היא, בהתאם לכך, לסייע לאני במאמציו לפתח, לתחזק ולשמר את תחושת העצמי התקינה.
במאמריו על החלום, נוי לא פסל תאוריות פסיכואנליטיות כגון התאוריה של פרויד על החלום כמילוי משאלה, אלא הציע זווית ראייה נוספת, של פסיכולוגית העצמי.
הוא חילק את תפקידי החלום בתחזוקת העצמי לשלושה:
הטמעה (self assimilation) - עיבוד רשמים, מידע חדש של כל חוויות היום יום והשינויים בחיים, לתוך מארג תחושות העצמי.
בתחום זה נכללים גם החלומות הפוסט טראומטיים.
התאמה (self accommodation) - התהליך ההפוך המשלים: סיוע בביצוע שינויים בדימוי ובסיפור העצמי המתחייבים מהשינוי במציאות החיצונית במעבר בין שלבי התפתחות שונים.
זאת על ידי בימוי סצנות דרמטיות דמיוניות בהם על הפרט להתמודד עם מצבי עתיד אפשריים.
נוי מתייחס במיוחד ל"חלומות הרעים" המלאים חרדה ואימה.
אינטגרציה (self integration) - 'בניית סיפורים' על ידי ה-narrator, במעמקי הלא מודע.
אלו ניסיונות להקנות משמעות לרכיבים מבודדים של תחושת העצמי באמצעות קישורם ושיבוצם בחוויה הכוללת של העצמי.
בדיון התאורטי ובהדגמה ממקרים טיפוליים, הצביע נוי על הדרכים בהן ניתן להיעזר בניתוח החלומות על פי גישתו בתהליך הטיפולי.
במאמר על האמנות, תיאר את ההנחה הבסיסית לפיה הפעילות האמנותית, בייחוד באמנויות 'הגבוהות', אינה תורמת רק לתחזוקה השוטפת של תחושת העצמי כמו החלום, אלא יש לה השפעה על עצם התפתחות תחושת-העצמי, ובעיקר על התפתחותן של מתכונות הארגון הרחבות יותר, שהן, על פי גישתו גם הבריאות יותר.
ההתפתחות הקוגניטיבית, כולל רכישת השפה, מדגישה מטרות מעשיות של העברת מידע, בדרך יעילה ונייטרלית, ותובעת מחיר של ניתוק מסוים מהצד החוויתי וביטוי הרגשות; נוי טוען שהאמנויות השונות מאפשרות שפות חליפיות, המאפשרות ביטוי ראשוני של רגשות וחוויות.
השירה והספרות עושות זאת באמצעות מטפורות וסמלים, המוזיקה באמצעות מערכות צלילים וכו'.
לדברי נוי, הפעילות האמנותית "מרחיבה את דעתו של האדם", ומעודדת התפרשות נרחבת יותר של הפעילויות הקוגניטיביות לחוג רחב יותר של "מעגלי מוח".
נוי הבדיל בין אמנויות נמוכות וגבוהות מבחינת המורכבות שלהן, וטען שיש לכל סוג תרומה אחרת לתחזוקת העצמי, לביטוי וויסות הרגשות, לפיתוח הדמיון ולהתמודדות עם ניגודים ועם מורכבות הן בעולם הפנימי והן בעולם החיצוני.
לדברי נוי, קירובו של הילד והמתבגר לאחת האמנויות, ומוטב לזו בה מגלה הוא כישרון ראשוני כלשהו, תורמת תמיד לתחזוקת העצמי.
במידה ויצליח לפתח גם את הכשרים המתאימים להתמודד עם היצירות הגבוהות והמורכבות יותר באמנות זו, עתיד פיתוח זה לתרום גם להרחבת תחומי העצמי והאישיות.
ומכיוון שההנחה היא שהאישיות רחבת ההיקף היא גם האיתנה, הגמישה, והחסינה יותר לפגיעות - צפוי פיתוח הכשרים האמנותיים לתרום לבריאות הנפשית של הפרט והחברה.
במאמר על יחסי העצמי עם הזולת והקבוצה, נוי קיבל אמנם את התאוריה המקובלת המציבה את הצורך בקשר עם זולת-עצמי אמפתי כצורך בסיסי להתפתחות התקינה של תחושת עצמי.
עם זאת הוא טען שזו תאוריה המותאמת לערכים של החברה המערבית המודרנית, ונגזרה מניסיון קליני עם שכבה חברתית מסוימת, ולכן אינה יכולה להיות תאוריה אוניברסלית.
לדעתו, התנאי הבסיסי לפיתוח תחושת הזהות העצמית הוא עצם ההשתייכות לקבוצה אנושית כלשהי, ההזדהות עם מטרותיה והנכונות להשתלב בפעילויותיה.
הפסיכואנליזה של האמנות והיצירתיות, הוצאת מודן, 1999
הפסיכואנליזה אחרי פרויד, הוצאת מודן, 2006
פרויד והפסיכואנליזה, הוצאת מודן, 2009
פנחס מרגלית (12 בפברואר 1886, ז' באדר א' תרמ"ו – 31 בינואר 1957, כ"ט בשבט תשי"ז) היה גואל אדמות מוערך בקום מדינת ישראל.
פנחס מרגלית נולד בקישינב בבסרביה (מ-1991 מולדובה), לבתיה ואלימלך מרגלית.
בן למשפחה דתית עם שורשים חזקים בקישינב, שפרנסתם התבססה במסחר וייעור.
ב-22 במאי 1901 (ד' בסיון תרס"א) התחתן פנחס עם טובה (גיטל) בת אריאל (אודליה) ומנחם ליפובצסקי, ויחד היו להם חמש בנות, שכולן נולדו בבסרביה.
מרגלית היה בין עשרת מייסדי תנועת המזרחי בקישינב, והקים סניפים בערים וברחבי בסרביה.
במהלך הפוגרום של 1903 – 1904, הוא הקים את "מטבח העם", והיה יו"ר "חברת סומך נופלים", שסייע לשקם את הנזקקים.
הוא היה המפעיל הרשמי של תלמוד תורה בקישינב.
היה יד ימינו של ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן במשך שנים רבות, והיה אחד מעמודי התווך של הקהילה הציונית בבסרביה, במיוחד בגיוס כספים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה והמהפכה הרוסית, הוא הקדיש את עצמו לעזרה ולסיוע של הפליטים.
מרגלית נלחם קשה במלחמת התרבות עם השלטונות הרומנים לשימוש בשפה העברית בבתי הספר היהודים.
היה אחד ממייסדי גן ילדים ובית ספר עברי "תרבות".
בתוך הקהילה הדתית, הוא נאבק והשיג ייצוג של יהודים חרדים, והשיג מעמד מכובד בחוגים חילונים.
הוא היה יו"ר הוועדה לסיוע לפליטים שגורשו מארץ ישראל ב-1914.
פנחס מרגלית היה יו"ר הוועד המרכזי של ההסתדרות הציונית בבסרביה, והשתתף כציר בקונגרס הציוני הי"ב (12) שנערך ב-1921 בקרלסבד, צ'כוסלובקיה.
ב-7 בנובמבר 1924, הוא, אשתו וחמש בנותיהם הגיעו לארץ ישראל.
הם התגוררו בתחילה בתל אביב, עברו לירושלים, וחזרו לתל אביב, שבו התגורר עד מותו בשדרות רוטשילד 55 פינת בצלאל יפה 9.
בעשר השנים הראשונות בארץ ישראל עסק מרגלית ברכישת קרקעות מידי הערבים עבור ארגונים יהודים ואנשים פרטיים.
תחילה עסק בכך יחד עם ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן בחברה "ארץ ישראל החדשה".
לצד זאת, היה פעיל בכל ההיבטים הציונים בתוך הקהילה היהודית והיה נציג תנועת המזרחי מארץ ישראל לקונגרס הציוני הי"ז (17) שהתקיים בשנת תרצ"א (1931) וגם לקונגרס הציוני הכ"ב (22) בשנת תש"ו (1946), ששניהם התקיימו בבזל שווייץ.
בשנת 1935 נבחר מרגלית לאחראי גאולת הקרקע בנפת ירושלים, שכללה את יריחו, רמאללה וחלק מרמלה.
חלוקה זו הייתה חלק ממנגנון שהקים יוסף ויץ, מנהל מחלקת הקרקעות של הקרן הקיימת לישראל, שבו חולקה ישראל לחמישה אזורים, ובכל אזור בחר ויץ אדם אחד שתפקידו היה גאולת קרקע, על סמך מומחיותם וכושר התנהלותם עם שלטונות המנדט הבריטי והמגזר הערבי.
ביניהן אדמות גוש עציון שהקימו את ארבעת הקיבוצים: כפר עציון, משואות יצחק, עין צורים ורבדים.
אהרון סלומון, בעלה של בתו הבכורה הדסה עסק אתו בפעילות זו.
ב-8 בדצמבר 1942, בזמן שהם היו באזור של "העץ הבודד", נורה סלומון במהלך שוד, ומרגלית ואנשים נוספים שהיו איתו נלקחו כבני ערובה.
מרגלית הצליח לשכנע את הערבים לתת לו לקחת את גופתו של אהרן ולשחרר אותם בתמורת כופר נפש, וכך היה.
הרצח של חתנו דרבן אותו בפעילות גאולת האדמות.
חוץ מאדמות גוש עציון, פנחס גאל אדמות שכללו את בני ברק, גבעתיים, חדרה, חירייה, כפר אז"ר, קיבוץ אפעל, קריית אונו, נווה אילן ורמת גן.
לאחר הקמת מדינת ישראל, פנחס היה מעורב יותר בענייני הקהילה.
הוא נבחר ליו"ר סניף המזרחי בתל אביב.
הוא כיהן בדירקטורים רבים של ארגונים דתיים ומקומיים.
הוא גם היה שופט עירוני של תל אביב.
נפטר ב-31 בינואר 1957 ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק בגבעתיים.
פנחס עידן (נולד ב-26 במאי 1956 באחיסמך) הוא פוליטיקאי ישראלי, שכיהן כראש עיריית לוד בשנים 1998–2000. עידן, חבר מרכז הליכוד, משמש יושב ראש ועד העובדים של רשות שדות התעופה.
שימש בעבר ממלא מקום ראש מועצה אזורית חבל מודיעין.
נולד במושב אחיסמך להורים שעלו מטריפולי (לוב) והוא הבן העשירי מתוך 11 אחים.
לאחר השירות, בשנת 1979, החל לעבוד ברשות שדות התעופה בעקבות אחיו מרדכי ואשר.
עבד בתחילה כנטל (סבל בתחום התעופה) ונהג.
ב-1982 נבחר לראשונה לוועד העובדים של רשות שדות התעופה, ומ-1986 הוא מכהן כיו"ר ועד העובדים הכללי ברשות ברציפות, למעט שנתיים בהן היה ראש עיריית לוד.
אחיו, מרדכי, הוא סגן ראש הוועד.
שניים מאחייניו, יוסי בן-שחר ושרון עידן, הם חברי הוועד.
כמו כן, עשרות מבני משפחת עידן מועסקים ברשות שדות התעופה.
בשנת 2000, מצא מבקר הרשות שחלקם לא דיווחו על קרבת המשפחה בעת קבלתם לעבודה, וחלקם מועסקים בניגוד לנהלים.
בינואר 2026 פורסם בחדשות 12 תחקיר של העיתונאי עמרי מניב שעסק בנפוטיזם נרחב שמבוצע על ידי עידן במסגרתו מועסקים עשרות בני משפחתו ברשות שדות התעופה.
על פי התחקיר, בני משפחתו של עידן, כולל ילדיו, בני זוגם, אחיו ואחייניו, קיבלו תפקידים ברשות, חלקם בתפקידים בכירים, כאשר בני משפחה מנהלים זה את זה באותם אגפים.
התחקיר טען גם שעידן מייעד את בנו נאור להחליפו כיו"ר הוועד, וחשף קשר בעייתי לכאורה בין נאור לבין סוכנות ביטוח המבטחת את עובדי הרשות.
בנוסף, עלתה טענה שהרב ראובן נקאר המועסק כעוזר של עידן, מגיע רק להחתים נוכחות אך אינו מבצע עבודה ממשית.
ועד העובדים והרשות דחו את הטענות בתגובתם, וציינו שמספר קרובי המשפחה שהתקבלו לעבודה ירד משמעותית לאורך השנים.
בתחילת נובמבר 2014 ערך ועד עובדי נתב"ג אסיפות הסברה לעובדים, בתגובה לכוונת האוצר לקחת כחצי מיליארד שקל מקופת רשות שדות התעופה בשנה הבאה.
עידן אמר, שאם האוצר אכן יעביר לתקציב המדינה סכום כה גבוה, הדבר עשוי לפגוע ביציבות הפיננסית של רשות שדות התעופה, שקופתה מתנהלת באופן עצמאי מתקציב המדינה אף על פי שהיא נמצאת בבעלותה.
בנובמבר 2017 נענה עידן לבקשת שר האוצר משה כחלון לדחות את השבתת נתב"ג, לאחר שהשר הבטיח להתערב אישית בסוגיית הסכסוך סביב גבולות נתב"ג, שהוביל לאיומי השביתה.
בינואר 2018 דרש משרד האוצר מרש"ת (רשות שדות התעופה) להעביר למדינה 1.2 מיליארד ש"ח ב-2019, ובהמשך כ-50% מההכנסה הנקייה של הרשות.
הסכום הזה הגיע מקופת המזומנים שהצטברה ברש"ת כתוצאה מהאגרות שמשלמים הנוסעים, חברות התעופה וגופים מסחריים אחרים.
הכספים האלה היו דרושים לתקציב המדינה.
כדי לאפשר את העברת הכסף, נחתם הסכם בין הממונה על השכר באוצר לוועד עובדי רש"ת, לפיו כל עובד קבוע ברש"ת יקבל מענק חד פעמי של כ–20 אלף שקל תמורת הסכמת העובדים להעברת העודפים הכספיים של הרשות לאוצר המדינה.
ב-27 במרץ 2023 התבלט עידן כאשר במסגרת מסיבת עיתונאים שכינס יו"ר ההסתדרות ארנון בר-דוד על מנת להכריז על שביתה כללית במסגרת המחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע הורה בשידור חי "עוצרים את כל ההמראות" והשבית את הפעילות היוצאת בנמל התעופה.
בהמשך הודה שמדובר בשביתה לא חוקית.
הפעולה עוררה כעס בחלקים ממפלגתו והשר עמיחי שיקלי הוביל יחד עם קבוצת ח"כים עתירה להדחתו מהליכוד.
ב-1 בספטמבר 2024 קיבל בית הדין של מפלגת הליכוד החלטה שלא להדיח את עידן מהליכוד, עם זאת נכתב בפסק הדין כי "מי ששובת שביתה פוליטית, ולו לשעה אחת, על מנת להפעיל לחץ פוליטי על הממשלה בראשות הליכוד - משתמש בכוח השביתה נגד הדמוקרטיה הישראלית, מסייע למפלגות האופוזיציה ופוגע בליכוד.
לאדם כזה אין מקום בתנועת הליכוד ושורת הדין מחייבת נקיטת סנקציות כלפיו, עד כדי סילוקו מן התנועה."
כחבר מרכז הליכוד, עידן פקד למפלגה אלפים מעובדי רשות שדות התעופה.
בשנת 1998, לקח חופשה ללא תשלום מראשות ועד עובדי רשות שדות התעופה, שכר דירה בלוד ונבחר לראשות העיר.
עידן הביס את קודמו בתפקיד, בני רגב, שהורשע בהמשך בקבלת שוחד מדוד אפל.
בשנת 2000, הורה שר הפנים נתן שרנסקי על הקמת ועדה קרואה, בשל בעיות סמים, בנייה לא חוקית, מצוקת דיור וגירעון תקציבי חמור.
עידן הוחלף באריה ביבי וחזר לראשות הוועד.
לקראת הבחירות לעיריית לוד ב-2013, שהתקיימו לאחר 6 שנות ועדה קרואה, התמודד עידן למועצה בראשות רשימה מקומית שזכתה בשני מנדטים והיה חבר מועצת העיר.
בשנת 2015 הוצב במקום ה-36 ברשימת הליכוד לבחירות לכנסת העשרים ולא נכנס לכנסת.
במרץ 2017 תמך עידן בשלי יחימוביץ' במרוץ לתפקיד יו"ר ההסתדרות.
לקראת הבחירות המקומיות ב-2018 השתלבה סיעתו בסיעת "הבית היהודי" לעירייה, כשעידן עצמו לא מתמודד ברשימה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת ב-2019 נבחר למקום ה-19 ברשימת הליכוד כנציג מחוז שפלה.
על מנת להתמודד, הורד לבקשתו מדרגה 30 לדרגה 26, וזאת על מנת שלא יצטרך להתפטר מרשות שדות התעופה.
עידן הסיר את מועמדותו מרשימת המועמדים לאחר שהיועץ המשפטי לממשלה וועדת הבחירות המרכזית הביעו אי נוחות מן ההליך.
עידן לא היה מועמד מטעם המפלגה בבחירות לכנסת העשרים ושתיים (ספטמבר 2019) או בשתי מערכות הבחירות הסמוכות לה ב-2020 ו-2021. לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש הודיע על כוונתו להתפטר מתפקידו ברשות שדות התעופה על מנת להתמודד בבחירות המקדימות לרשימת הליכוד אך בהמשך חזר בו והעביר את תמיכתו לאליהו רביבו.
עידן מתגורר במושב אחיסמך, אב לשלושה.
רבי פנחס משה טאוב (נולד בט"ז בסיוון ה'תשט"ו, 6 ביוני 1955) הוא האדמו"ר מקוזמיר.
נולד בתל אביב בשנת 1955 לרבי ישראל דן טאוב ממודז'יץ ובילא רחל בת הרב שמואל אהרן שצדרוביצקי מקוברין - ביאליסטוק.
נישא לחנה בת האדמו"ר מלובלין רבי אברהם אייגר.
במשך כמה שנים שימש כראש הכוללים בחסידות מודז'יץ, וכרב בית המדרש המרכזי של חסידי מודז'יץ.
היה מקורב לזקנו רבי שמואל אליהו טאוב ממודז'יץ בעל 'אמרי אש' ובעידודו הדפיס מחדש את הספר 'דברי ישראל' מתורת זקינם רבי ישראל טאוב, האדמו"ר הראשון שכונה כאדמו"ר ממודז'יץ.
לאחר פטירת אביו מונה אחיו רבי חיים שאול טאוב לממלא מקומו כאדמו"ר ממודז'יץ.
רבי פנחס משה פתח חצר חדשה והחל לכהן כאדמו"ר מקוזמיר.
הוא הקים בית מדרש ברחוב רש"י בבני ברק.
דברי תורתו מודפסים מדי שבוע בגיליון "טעמו וראו".
כמסורת בית אבותיו הוא מלחין ניגונים חדשים, ניגונו על המילים "אודה ה' בכל לבב" התפרסם.
בחודש תמוז 2020, עבר אירוע לבבי חמור בעיצומה של חתונת נכדתו הראשונה וסכנה נשקפה לחייו, אולם הוא התאושש והבריא ומאז עורך סעודה רבת משתתפים לציון הצלתו.
הרב יהודה לייב טאוב חתן האדמו"ר מראדושיץ בית שמש
הרב שאול ידידיה אלעזר טאוב חתן האדמו"ר מקומרנה ירושלים
הרב אהרן נחום טאוב חתן האדמו"ר מלעלוב בית שמש
עקיבא טאוב חתן האדמו"ר מלעלוב ברנוביץ
יחיאל יהושע רבינוביץ בן האדמו"ר מביאלא לונדון
שלום גולדמן בן רבי אליעזר גולדמן, האדמו"ר מזוועהיל ארצות הברית
ישראל מורגנשטרן, בן רבי יצחק מאיר מורגנשטרן
יוסף רבינוביץ, בן האדמו"ר מביאלא בני ברק
משה אברהם ברזובסקי, נכד רבי שמואל ברזובסקי, האדמו"ר מסלונים
טוביה ליברמן, נכד הרב יוסף ליברמן.
פנחס רוזובסקי (19 ביולי 1843, ניאסוויז', האימפריה הרוסית – 5 בינואר 1904, שווינציאן, רוסיה) היה רב, למדן, חובב ציון, חוקר, בלשן, פילולוג, ובקיא בחכמת התכונה.
היה אוטודידקט ורכש בעצמו שליטה בשפות: רוסית, גרמנית, צרפתית, לטינית, ארמית, סורית ואף מעט ערבית.
היה מראשי תנועת המזרחי וממייסדיה.
פנחס נולד בכ"א בתמוז ה'תר"ג, בניאסוויז' שבפלך מינסק באימפריה הרוסית (כיום בלארוס) להוריו יענטע ויוס'ל רוזובסקי, אנשים פשוטים ואוהבי תורה.
לאם היה אח רבי שמעון אריה רשופסקי, אשר כיהן כרב בערים הלוסק ואיהומן שבמחוז מוהילב.
הרב רשופסקי נפטר בגיל צעיר, בהיות פנחס ילד קטן בן שנתיים, ולמשפחה הצטרפו יתומיו הרכים של הדוד.
למרות הדוחק הכלכלי אליו נקלעה המשפחה, לא חסכו ההורים מכספם כדי להעניק חינוך תורני, ואכן זכו והאח הגדול אברהם דוד רוזובסקי, הוסמך לרבנות על ידי רבי יושֶׁה בֶּר הלוי סולובייצ'יק, והתמנה לרבה של העיר ויאליקאיה בראסטאביצה.
פנחס הלך בדרכי אחיו אשר התווה לו נתיב במסלול לימוד התורה וההנהגות, ובגיל 17 לערך נישא לבת דודו, ובהסכמתה נסע ללמוד בישיבת וולוז'ין.
בישיבה למד עד שנת ה'תרכ"ז בפרישות והתמדה רבה, והראה בקיאות גדולה בשני הש"סים ובספרי הראשונים.
בשנת ה'תרכ"ז בהיותו בגיל 24 התמנה לרבה של העיירה פולונקה, ובתפקיד זה שימש במשך 19 שנים, עד לשנת ה'תרמ"ו.
היה נוהג לסור אחת לכמה זמן לעיר וילנה, ושם היה מבלה שעות כימים בספריית שטראשון, בה למד בספרי תורה ומדע.
במקביל רכש ספרים, שיהיו עזר בידו, לספרייתו הגולה והחשובה, ולשם כך חסך אף לחם מפיו.
העובדה שרוזובסקי למד גם מדעים שונים, ייחדה אותו משאר הרבנים בדורו.
מעבר לשליטתו בכל הספרות התלמודית, ההלכה והאגדה, שלט גם באלגברה ובהנדסה, שלט בכ-7 שפות.
הרב רוזובסקי כתב מאמרים וספרים, אך בשל חסרון כיס לא עלה בידו להביאם אל הדפוס.
במלחמת העולם הראשונה הלכו כתבי היד לאיבוד, ואין יודע מה עלם בגורלם.
להלן כמה מאמרים שפורסמו בכתבי עת וקבצים תורניים.
המזרח, ביטאון תנועת המזרחי בעריכת זאב יעבץ – עמ' מ"א, פנחס רוזובסקי על הפועל "מזרה" בפסוק:
המזרח, ביטאון תנועת המזרחי בעריכת זאב יעבץ – עמ' קס"ז, פנחס רוזובסקי על הפועל "כון".
המזרח, ביטאון תנועת המזרחי בעריכת זאב יעבץ – עמ' רכ"א, פנחס רוזובסקי על המילה "סלמנדרא".
כנסת ישראל, שנתון בעריכת שאול פנחס רבינוביץ, שנה ב', חלק "בית המדרש", עמ' צ"ח, פנחס רוזובסקי, על "והכתב והמכתב הלוחות", .
רבי פנחס הכהן שטיינר (ה'תר"ה – י"ט בכסלו ה'תרע"ג; 1845 – 1912) היה רבה של אילוק שבקרואטיה (תחת השלטון האוסטרו-הונגרי) במשך עשרים ושתיים שנה.
לפני כן ייסד ישיבה בפקש ועמד בראשה.
נולד בפקש שבהונגריה, בכור לרחל ויעקב הכהן שטיינר.
בצעירותו למד אצל הרב אברהם צבי אבלס רבה של שארבוגארד, הרב אליעזר זוסמן סופר מחבר "ילקוט אליעזר" ורבו המובהק, ואחיו הרב חיים סופר מחבר "מחנה חיים".
לאחר מכן למד בישיבת פרשבורג אצל בעל הכתב סופר והיה מגדולי תלמידיו.
נישא לחיה-שרה קאליש, בת הרב מרדכי קאליש, חתנו של הרב מאיר פישהוף מחבר "המאיר" ו"שם משמואל".
לאחר נישואיו בניסן ה'תרכ"ח (1868) התגורר בבונהאד, התפרנס מחנות ולימד בקהילה.
לאחר מכן שב לפקש, בשנת ה'תר"מ בערך (1890~), ייסד בה ישיבה ועמד בראשה.
כעבור זמן הגיע לפקש רבו הרב אליעזר זוסמן סופר, תחילה כדיין, לסייע לחותנו הרב יואל אונגר, ששימש אז כרב העיר.
לאחר פטירת הרב אונגר התמנה הרב זוסמן סופר תחתיו והקים בפקש ישיבה נוספת.
הרב זוסמן סופר עודד את תלמידיו לשמוע גם את שיעוריו של תלמידו הרב שטיינר בישיבתו.
בשנת תר"נ (1890) התמנה הרב שטיינר לשמש כרבה של העיר אילוק וכיהן במשרתו במשך עשרים ושלוש שנה.
ייסד ישיבה בעירו, ובין תלמידיו היה בן העיר הרב יוסף נפתלי שטרן.
התכתב רבות עם גדולי הרבנים בהונגריה, והוא מופיע בספרי שו"ת רבים, ובהם "נטע שורק", "לבושי מרדכי", "ערוגות הבושם", "המהרש"ג", "פרי השדה" ועוד.
היה מקורי לאדמו"רים מבעלז וסיגט.
הרב שטיינר נפטר בי"ט בכסלו ה'תרע"ג (דצמבר 1912) ונטמן בבית העלמין המקומי.
בהלווייתו הספידו הרב יוסף לייב סופר, אב"ד פקש בעל "ילקוט סופר".
בנו, הרב יוסף משה מאיר שטיינר, כיהן אחריו כרבה של אילוק עד מלחמת העולם השנייה, שבה נספה.
בתו ציפורה פראדל נישאה לרב מרדכי אליעזר אהרנגרובר, ששימש בין השאר כאב"ד ונספה בשואה.
בריתי שלום – חמישה כרכים על התורה
פתח דבריך – על הש"ס
חיבורים נוספים, ובהם שו"ת "פתח המלביש", "ראשית בכורים" ו"שפתי כהן", שהיו בכתב יד אבדו בשואה.
רבי יהושע רפאל פנחס די שיגורה (במקור: פנחס די שיגורה; מכונה: הפרד"ס או הפרד"ש) (?- 1851) היה אב בית הדין, ראש ישיבה, מקובל, ופוסק באזמיר, מחבר הספר אות היא לעולם.
נולד לרב שמואל, בנו של הרב יצחק די שיגורה, מחבר התקון לל"ג לעומר.
למד אצל הרב חננאל חאביף, שגם סידר לו דרשה לומר בתשלום שנת פטירת אביו.
למד עם תלמידו-חבירו הרב חיים פאלאג'י למעלה מעשרים שנה.
כיהן כרב של קהילת קודש שלום באזמיר במשך יותר מארבעים שנה וכן כיהן כראש ישיבה.
היה מורגל לומר תמיד היה מסגף עצמו בתעניות, וציווה שיאמרו עליו בהשכבה שהיה מרובה בייסורים.
כל ימיו הרביץ תורה ומוסר, והעידו עליו שאפילו בבית המרחץ היו מתקרבים אליו לשמוע מפיו דברי תוכחה .
היה ידוע כחסיד וקדוש, עד שהרב חיים פלאג'י העיד עליו:
מתלמידיו היה רבי דניאל הכהן נהר.
באחרית ימיו עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
נפטר בשנת תרי"א ונטמן בהר הזיתים.
הספידוהו הרב חיים פלאג'י, הרב נסים חיים משה מודעי, הרב נסים יצחק אלגראנאטי, הרב יאושע אברהם קריספין ורבה של רודוס, הרב מיכאל יעקב ישראל.
בניו הם הרב רחמים נסים יהודה די שיגורה מחבר הספרים עקב ענוה ומגיד דבריו, הרב ישראל שמואל, הרב משה שנפטר בחייו של אביו בשנת תר"ה והבת רושא, שנישאה לגביר יעקב בן-גיאת.
אות היא לעולם - (א' ב') שני חלקים - מערכות מפולפלות על סוגיות ונושאים, (מעין אנציקלופדיה תלמודית למדנית) על פי סדר הא-ב.
אות לישועה - דרושים ע"פ נושאים.
אות הברית - פירוש על ספר תהלים.
אות אמת - דרושים על סדר הפרשיות (בכת"י).
אות לטובה על סדר התפילות (בכת"י).
תשובה ממנו נמצאת בספר חקקי לב לחבי"ף.
פנחס (פיליפ) רבינוביץ היה מתמטיקאי שימושי ומדען מחשב.
הוא נודע בעיקר בזכות עבודתו באנליזה נומרית, כולל ספריו "קורס ראשון באנליזה נומרית" עם אנתוני רלסטון ושיטות "אינטגרציה נומרית" עם פיליפ ג'יי דייוויס.
חיבר מאמרים רבים על אנליזה נומרית.
פנחס רבינוביץ נולד בשנת 1926, בן ליעקב משולם זושא ובילא רבינוביץ מחסידות מונסטריץ', וגדל בפילדלפיה.
התחיל ללמוד רפואה, אך לאחר שבסוף שנת הלימודים הראשונה נמנע מלהיבחן בשבת כדי להימנע מחילול שבת עבר ללימודי מתמטיקה.
הוא קיבל תואר דוקטור בשנת 1951 על עבודה שכותרתה "Normal Coverings and Uniform Spaces", שנעשתה בהדרכת וולטר גוטשלק באוניברסיטת פנסילבניה.
במהלך לימודיו שהה בשנים 1948–1949 ב-MIT, ועשה את צעדיו הראשונים בתכנות.
בשנים 1951–1955 עבד במכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה של ארצות הברית.
בשנת 1955 עלה לישראל, לאחר שהוזמן על ידי פרופ' חיים פקריס להיות אחראי על פיתוח התוכנה למחשב החלוצי ויצק שנבנה במכון ויצמן למדע.
הוא כתב את תוכניות השירות הראשונות של ויצק, ופיתח בו ספרייה של שגרות מדעיות.
בנוסף עסק בהוראת תכנות ברמות שונות.
במקביל לעבודתו כפרופסור במכון ויצמן למדע לימד גם באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בר-אילן, ובקורס התכנות הראשון בממר"ם.
בשנת 1968 הוענק לו פרס איל"א.
בשנת 1951 נשא לאישה את טרי.
לאחר עלייתם לישראל התגוררו ברחובות ומאוחר יותר רכשו בית קיץ באפרת, בסמוך לבתם.
פנחס רבינוביץ נפטר ב-21 ביולי 2006 והובא לקבורה בבית העלמין האזורי גוש עציון.
קיים אורח חיים דתי והיה אדמו"ר בחסידות מונסטריץ'.
פנחס ספקטור או בכינויו העממי פיניע חזן (י"ז בתמוז ה'תרל"ב, 1872 – כ"ח באלול ה'תשי"א, 1951) היה חזן ומלחין מפורסם באוקראינה ובחצר רבי יצחק פרידמן מבויאן ובניו.
יצירותיו הקנו לו מקום בולט במוזיקה החסידית של ראשית המאה העשרים.
כילד התקבל למקהלת החזן ניסן ספיבק, הידוע בכינויו "ניסי בלזר".
אצלו למד את תורת הנגינה ואת יסודות ההלחנה.
כיהן כחזן בבית כנסת בברדיטשוב.
בשנת תרס"ב, שמע הרבי מבויאן רבי יצחק פרידמן, את אחד מיצירותיו, על "ישמחו במלכותך"; הניגון נשא חן בעיניו, והוא ביקש לפגוש בחזן.
לבקשת רבי דוד אורטנברג, ה"תהלה לדוד", ניאות פיניע להגיע אל הרבי, ובעקבות מפגש זה מונה כחזן בבויאן.
בתפקידו בבויאן היה ניגש לפני התיבה בתפילות מיוחדות, וכן היה משורר בטיש מפרי יצירותיו (אך לא בתפילה, בהתאם למנהג בויאן שלא לשיר בתפילה).
לצורך כך, מינה הרבי את בנו רבי ישראל שישמע לפני השבת את השירים המיועדים.
פיניע הושפע עמוקות מהאדמו"ר רבי יצחק והפך לחסידו המובהק.
יעקב מזור משער שמנהגו לשיר את יצירותיו בטיש הוא שיצר את הנורמה לשיר בטיש שירים שמקורם בתפילה.
בבויאן שימש כחזן עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, בשנת תרע"ד, ולאחר מכן המשיך לשמש כחזן אצל האדמו"ר בווינה, לשם היגר בעקבות המלחמה.
אחרי פטירת רבי יצחק בשנת תרע"ז המשיך את תפקידו אצל בנו, רבי ישראל בלייפציג, במשך תשע שנים.
הוא היה מקורב מאוד לרבי ישראל ובחלק מהשנים הוא גם היה המשב"ק.
במכתבים שכתב בשם האדמו"ר היה חותם "פנחס ספעקטור ש"ץ".
בסביבות שנת תרצ"ד עבר לצ'רנוביץ, שם התקבל לחזן בבית הכנסת הכוראלי של צ'רנוביץ.
מקהלתו מנתה בין 35 ל-40 איש, הצעירים עם קולות סופרן ואלטו והגדולים עם טנור ובס.
מקהלת בית הכנסת הייתה הטובה ביותר שבמקהלות העיר, והוא אף הוזמן לנצח על התזמורת הצבאית.
בצ'רנוביץ שימש לעיתים גם כחזן בחצר רבי מנחם נחום, ואחרי פטירתו בתרצ"ו אצל בניו, רבי אהרן ורבי מרדכי שרגא שכיהנו במשותף וניהלו טישים משותפים.
כן היה אז בקשר עם רבי אליעזר זוסיא פורטוגל מסקולען, שהתגורר בצ'רנוביץ, ובין כתביו השתמרו רבים מניגוני הרבי מסקולען אותם רשם על פי בקשתו.
שורר גם אצל רבי אברהם יעקב מסדיגורה בביקוריו בצ'רנוביץ'.
נפטר בשנת תשי"א ונקבר בצ'רנוביץ, ליד קבר האדמו"ר רבי שלום יוסף מסדיגורה-צ'רנוביץ, בנו של רבי ישראל פרידמן מסדיגורה.
לפיניע היו שני ילדים, בן ובת.
הבת הייתה פסנתרנית שיחד עמו לימדה את הצעירים חזנות ומוזיקה.
ילדיו עלו לארץ ישראל לאחר פטירתו.
יצירותיו נודעו בכך שהם "מפרשים" את המילים, הניגון עולה או יורד לפי התוכן.
לעיתים היה יכול לחזור על אותם מילים באותה יצירה, אך בפירוש שונה לגמרי.
אף על פי שלא היה חסיד בויאן במקורו, אחרי שהגיע לשמש בה כחזן נקשר לאדמו"ר ה"פחד יצחק" והיה מהחסידים הבולטים.
דוב בער רבינוביץ, משב"ק האדמו"ר הנוכחי מבויאן כותב בספרו:
מאות דפים ובהם תווי נגינה נשארו מעיזבונו, והם הוברחו על ידי בני משפחתו כשעלו לארץ ישראל בעידן צ'אושסקו.
מקהלת חסידי בויאן משחזרת רבים מניגוניו על בסיס דפים אלו, ואף הוציאה לאור מספר תקליטים עם הניגונים.
חלק רב מלחניו, יחד עם רשימות תווים של לחניו, נמצאים במחלקת המוזיקה של הספרייה הלאומית.
גם תלמידו החזן משה לרמן (משה חזן) שעלה לארץ ישראל לימד ניגונים רבים שלו.
בין לחניו המושרים בחסידות בויאן, שלושת לחניו לפיוט "ברח דודי" (של רבי שלמה הבבלי), שני לחניו לפיוט יום ליבשה, שני לחניו למילים הזכירו לפניו, כל מקדש, אמונים, על נהרות בבל, אב הרחמים, על הניסים לחנוכה, בר יוחאי, שני לחניו לפיוט שושנת יעקב, ועוד.
גם בחסידות ויז'ניץ מושרים חלק מלחניו.
בהשפעת רבי יצחק מבויאן, נמנע מלהקליט את עצמו שר, עקב החשש שיהודים ישמעו את שירתו בשבת.
פנחס "פיד" פידלר (24 במרץ 1911 – 1 במאי 1948) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
נפל ב-1 במאי 1948, כ"ב בניסן ה'תש"ח בעת מילוי תפקידו בארגון הגנה.
פידלר נולד בפורט סעיד שבח'דיוות מצרים שהייתה אז חלק מהאימפריה העות'מאנית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עלה עם משפחתו לארץ ישראל וגדל בירושלים.
פידלר הצטרף בנעוריו לקבוצת מכבי "הצבי" ירושלים שהתאחדה בשנת עם שתי קבוצות נוספות למכבי חשמונאי ירושלים ואף זכה עם הקבוצה בגביע ארץ ישראל בשנת .
לאחר ששיחק עם הנבחרת נגד מצרים, קיבל הצעה לשחק בקבוצת הכדורגל של אלכסנדריה, אך דחה את ההצעה.
פידלר שיחק במשחקה הראשון בהיסטוריה של נבחרת ארץ ישראל בו הפסידה 1–7 ל ושיחק גם במשחק הגומלין שנערך בתל אביב בו מצרים ניצחה בשנית 1–4.
עם תחילת מלחמת העצמאות הצטרף להגנה ולחם לצד המגנים על ירושלים בתקופת המצור על העיר.
ב-1 במאי 1948 נהרג מפגז שנורה על ידי הלגיון הירדני בשכונת קטמון שבירושלים.
תחילה נטמן בבית העלמין בסנהדריה אולם אחרי 3 שנים הועברו עצמותיו לבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
במקביל לעיסוקו ככדורגלן, פידלר עבד במחלקת המדידות של המנדט הבריטי.
היה נשוי לשושנה שטרן, נינתו של הרב שמואל הומינר.
ולזוג נולדו שני ילדים, פרופסור ישעיהו פידלר וירון.
פנטאקווארק הוא חלקיק תת-אטומי, שקיימים חילוקי דעות לגבי קיומו.
הוא מורכב מחמישה קווארקים (בהשוואה לשלושה קווארקים בבאריונים רגילים ושניים במזונים), או ליתר דיוק ארבעה קווארקים ואנטי-קווארק אחד.
מספר ניסויים הראו כי לפנטאקווארק צפויה מסת כ-1540 MeV.
אף על פי שמספר ניסויים הוכיחו את קיומו, ניסויים נוספים שניסו לשחזר את התוצאה לא הצליחו למצוא אותו ולהוכיח את קיומו.
לקווארקים יש מספר באריוני של +, ולאנטיקווארקים של –, לפנטאקווארק יהיה מספר באריוני כולל של 1, וכך הוא יהיה באריון.
יתר על כן, מכיוון שיש בו חמישה קווארקים במקום השלושה הרגילים שנמצאים בבריונים רגילים (כלומר 'טריקווארק'), הוא מסווג כבאריון אקזוטי.
את השם פנטאקווארק טבעו קלוד ג'יגנו וצבי ליפקין בשנת 1987. עם זאת, האפשרות של חלקיקים בעלי חמישה קווארקים זוהתה כבר בשנת 1964 כאשר מארי גל-מאן הניח לראשונה את קיומם של קווארקים.
אף על פי שנחזו במשך עשרות שנים, התברר שקשה להפליא לגלות פנטקווארקים, וכמה פיזיקאים החלו לחשוד שחוק טבע לא ידוע מונע את ייצורם.
קיומו הוצע על ידי מקסים פוליאקוב, דמיטרי דיאקונוב וויקטור פטרוב בשנת 1997, בעקבות עבודות קודמות שלהן היה שותף גם הפיזיקאי הישראלי צבי ליפקין.
הטענה הראשונה לגבי גילוי של פנטאקווארק תועדה ב-LEPS שביפן בשנת 2003, ומספר ניסיונות באמצע שנות ה-2000 גם דיווחו על גילויים של מצבי פנטאקווארק אחרים.
אחרים לא היו מסוגלים לשכפל את התוצאות של LEPS, ואילו תגליות הפנטאקווארק האחרות לא התקבלו בגלל נתונים וניתוחים סטטיסטיים ירודים.
ב-13 ביולי 2015, קבוצת LHCb ב-CERN דיווחה על תוצאות העולות בקנה אחד עם מצבי פנטאקווארק בדעיכה של באריון למדא תחתון (Λ).
ב-16 במרץ 2019, קבוצת LHCb הכריזה על גילוי של פנטאקווארק חדש, שלא נצפה לפני כן.
התצפיות עברו את סף ה-5 סיגמה שנדרשות כדי לטעון על גילויים של חלקיקים חדשים.