tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקברים של האנשים שאינם שייכים למשפחת המלוכה, לא מעוטרים בציורים חקלאיים או בציורי קבורה.
לא מצוירים בהם בעל הקבר, אלא בצירוף בן משפחת המלוכה.
אין ציורי אלים, להוציא את האתן.
האתן אינו מאיר את בעל הקבר אלא את בני משפחת המלוכה.
לא מוזכר אוסיריס, אין מסע בעולם התחתון, יש רק ציטוטים מההמנון לאל השמש.
הפסלים של בני המשפחה מדגישים מספר תכונות: צוואר ארוך וצר זרועות ארוכות ורגליים דקות וחסרי שרירים מפותחים, מצח ואף משופעים, אוזניים ושפתיים גדולות, ירכיים בטן ומותניים רחבים.
לאחנתון עצמו מאפיינים נשיים, כגון ירכיים רחבות, חזה בולט ובטן גדולה ורפויה.
היו חוקרים שסברו שהם סבלו ממחלה גנטית הידועה בשם תסמונת מרפן, שאולי מסבירה את התיאורים הללו.
מאידך, הסותרים את ההשערה הזאת, טוענים שבמצב כזה, גם תות־ענח'־אמון, היה אמור להיראות דומה ואין הוא מופיע כך בתיעוד המאוחר יותר.
בדומה לפסלים המסורתיים, הילדים במבנה גוף בוגר אך בגודל מוקטן.
אשתו, לעומת זאת מופיעה בגודל טבעי, זהה למלך.
כאשר הם מרימים את ידיהם לקבל את ברכת אתן, בקצה הקרניים של אתן, מופיע סמל האנק המעניק חיים.
אומץ השימוש בתבליט שקוע, שהיה נהוג בתבליטים גדולים, גם בתחריטים קטנים.
הסגנון הזה נשמר גם בהמשך, לאחר נפילת עמארנה.
פסלים רבים נמצאו בביתו של הפסל תחתומס, בעיר הדרומית, שהיה בית מלאכה וסדנה לפיסול.
פסל נפרטיטי שנמצא במקום ונלקח למוזיאון שבברלין, מדגיש הרבה פחות את הסגנון הזה.
המבנים באחתאתון נבנו מאריחים מעוטרים ומפוסלים, המכונים תלקטים.
אריחים אלה פורקו מהמבנים ונעשה בהם שימוש חוזר לאחר הריסת העיר.
השימוש היה על ידי הפניית החלק המעוטר שלהם פנימה.
התגלו לא מעט אריחים כאלה.
המקדשים לא דמו למבנה המסורתי שהיה מקובל בתקופת אחתאתון, הם היו קטנים יותר, קודש הקודשים שלהם היה פתוח אל השמש והכיל הרבה מאוד מזבחות ולא היו בהם דלתות שניתן לסגור.
כבר במאה ה־18 (1714) הצביע כומר ישועי בשם , על אסטלת גבול (אסטלה A) שמצא בתונה אל־גבל שבקרבת מקום שתפקידה היה לסמן את הגבולות של אל־עמארנה רבתי.
בתחילת המאה ה־18 הגיעו לאזור מבקרים שהבחינו במערות קבורה בצוקים שמצפון לוואדי.
ב־1798–1799 מִפתה משלחת נפוליאון למצרים את העיר והתוצאה כלולה בפרסום רב הכרכים, תיאור מצרים.
החוקר הבריטי ג'ון גארדנר וילקינסון ביקר בעמארנה פעמיים ב־1820. הוא כינה את המקום בשם אלבסטרון (על שם האלבסטר ממנו נמצאו ממצאים רבים ושבסביבת המקום הייתה מחצבה לכריית המינרל) בעקבות תיאורים של מחברים רומאים, פליניוס הזקן ותלמי.
עם זאת הוא ציין מקום אלטרנטיבי אפשרי לקיום העיר בקום־אל־אהמר, נקרופוליס במצרים העילית.
ב־1843, 1845 הגרמני קארל ריכרד לפסיוס, שעמד בראש משלחת פרוסית למצרים, גילה במערות הקבורה ציורי קיר וכתובות ופרסם אותם בספרו "Denkmäler aus Aegypten und Aethiopien".
בשנת 1887 חפרה פלחית מצרית מאחד הכפרים ששכנו במישור באדמה בחורבות האתר במטרה להעבירה לגינתה.
בתוך האדמה היא מצאה מאות לוחות חומר לא שרופים ועליהם כתב יתדות.
לוחות אלה הגיעו לפקידי ממשל מצרִים והגיעו באמצעות סוחרי עתיקות ובהמשך גם למוזיאונים.
הלוחות זוהו כשריד של ארכיון משרד החוץ המצרי במאה ה־14 לפנה"ס, הכוללים את התכתובת הדיפלומטית של מלכי מצרים אמנחותפ השלישי ואמנחותפ הרביעי (אחנתון) עם מלכי המעצמות הגדולות של המזרח הקדום ועם מלכי כנען הכפופים למצרים, ומכתביהם של אלה אל מלכי מצרים.
מכתבי אל־עמארנה נכתבו אכדית, שפת התקשורת הבינלאומית של המזרח הקדום באותה תקופה, ויש להם חשיבות רבה בהבנת תמונת המזרח הקדום, ובייחוד שיחזור הדמות הגאו־פוליטית והדמוגרפית של כנען בתקופת הברונזה המאוחרת.
התגליות סייעו לעולם המחקר לפענח את האירועים ההיסטוריים שהתרחשו בתקופת שלטונו של אחנתון ולהרחיב את הידע על הרפורמה הדתית שהנהיג.
בשנים 1891–1892 נערכו במקום חפירות ארכאולוגיות על ידי פלינדרס פיטרי.
פינה את קבר המלך, בשירות העתיקות המצרי (ישנם חוקרים המציינים שפינוי זה נעשה ללא שמירת המקום והחפצים ושנגרם נזק לממצאים).
גם הווארד קרטר ביקר במקום בשנים אלה ופרסם את התיעוד והציורים שהפיק ממנו.
בשנים 1903–1908 פרסם שישה כרכים אודות הכתוביות על האסטלות והקברים הפרטיים באל־עמארנה.
פרסום זה היה הראשון שסיפק טקסט מלא של הכתובים.
בשנים 1907–1914 קבוצה גרמנית (DOG – German Oriental Society) חפרה בחלקים שונים בעיר.
ב-1912 מצאה את פסל הראש של המלכה נפרטיטי, הנמצא במוזיאון החדש (ברלין).
החל מ-1977 מתבצעות חפירות על ידי Barry J.
Kemp עבור החברה לחקר מצרים.
בין השנים 2002 ו-2005, נחקר אזור קטן של אזור המגורים העיקרי.
תוצר לוואי היה גילוי בית קברות של פשוטי העם שנמצא קרוב למתחם הקברים הדרומי.
המקום התגלה בעקבות מצבור עצמות אדם בני גיל דומה שכנראה נשטפו החוצה בזמן שיטפון.
האנשים היו בגיל צעיר למדי.
מעבר לעיר בירה חדשה בהיסטוריה
ישנם מספר אירועים שבהם השלטון החליט להעביר את עיר הבירה למקום חדש, כביטוי להכלת השליטה ללא הפרעות מצד השלטון הקודם.
כאן מובאות רק מספר מצומצם של דוגמאות
המעבר מנארה ל: בין השנים 710–784 הייתה נארה, שנקראה אז הֵייג'וֹ־קיוֹ, בירת יפן, ב־784 הבירה הועתקה לנגאוקה־קיו, כמפלט שלטוני מהכוהנים הבודהיסטים ששלטו בנארה.
המעבר לקיוטו – בשנת 794 הבירה הועברה שוב למקום המכונה , קיוטו של היום.
היא הייתה בירת יפן במשך כ־100 שנים לאחר מכן.
אמנמחת הראשון, מייסד השושלת השתים עשרה של מצרים – העביר את הבירה מתבאי שבמרכז מצרים, לעיר חדשה וקרא לה איטיטאווי (שליט שתי הארצות) כדי להדוף אופוזיציה בה נתקל, ולהשליט את שלטונו.
אל-עַלַמיין היא עיירה במערב מצרים, לחופי הים התיכון.
אל-עלמיין שוכנת כ-106 ק"מ מערבית לאלכסנדריה ו-240 ק"מ צפונית-מערבית לקהיר.
העיירה ידועה בשל סדרת קרבות שהתחוללו בסביבתה הקרובה במהלך מלחמת העולם השנייה, בין ארמיית השריון אפריקה בפיקוד ארווין רומל לבין הארמייה השמינית של הצבא הבריטי.
קרבות שנערכו בין יולי לראשית נובמבר 1942. הבריטים הצליחו לבלום את התקדמות כוחות הציר לכיוון תעלת סואץ, בקו הביצורים שהקימו בין תחנת הרכבת אל-עלמיין לשקע קטארה, במסגרת קרב אל-עלמיין הראשון.
לאחר מכן עברו למתקפת נגד, ובה הביסו את כוחותיו של רומל במסגרת קרב אל-עלמיין השני והביאו לנסיגתם לאורך קו החוף, מערבה.
בעיר נמצא בית הקברות הצבאי אל-עלמיין שבו נקברו חיילי האימפריה הבריטית שנהרגו במצרים ובלוב במלחמת העולם השנייה בעת קרב אל-עלמיין הראשון והשני.
כיום קבורים בו 7,342 חללים, ומונצחים באנדרטאות שבו 12,472 חללים ונעדרים.
זהו בית הקברות האימפריאלי השני בגודלו ממלחמת העולם השנייה.
אֶלְ־עַרַבִּיַּה היא רשת טלוויזיה בשפה הערבית שעלתה לשידור ב-3 במרץ 2003. התחנה הממוקמת בדובאי, באיחוד האמירויות הערביות, שייכת לרשת MBC (רשת בבעלות סעודית).
התחנה הושקה בהשקעה של 300 מיליון דולר בפברואר 2003 על ידי קבוצת חרירי הלבנונית, עם משקיעים מכווית, ערב הסעודית ואיחוד האמירויות, במטרה להתחרות ברשת הקטרית אל ג'זירה, תוך שהיא מחקה את סגנון השידורים המהיר של רשת CNN.
אשר על כן הרשת מייצגת במידה רבה את האינטרסים של בית המלוכה הסעודי במזרח התיכון.
בספטמבר 2004, כתב הרשת מאזן אל-טומייזי נהרג בשוגג על ידי כוחות צבא ארצות הברית בעת שצילם כתבה בעיראק.
ב-22 בפברואר 2006 נהרגה כתבת הרשת אטוור באהג'ט על ידי קיצונים מוסלמים, אחרי עינויים קשים.
ב-22 בינואר 2007, לאחר שהרשת פרסמה כתבה המבקרת את ארגון חמאס, פוצצו פעילי חמאס בעזה את משרדי התחנה שם, שהיו סגורים באותה עת; לא היו נפגעים בפיגוע.
ליאל אל-איח'תיאר היא בין המגישות הבולטות של הערוץ.
אל-עראקיבּ (בהגיה בדואית: אל-עראגיבּ, בערבית: العراقيب) היה יישוב בדואי בלתי מוכר כ-10 קילומטרים צפונית לבאר שבע, בסמוך ליישוב גבעות בר ולא הרחק מרהט.
המקום הוקם ב-1951 הועברו נוודים בדואים מהאזור לאזור הסייג על ידי הממשל הצבאי, והקרקע הופקעה בחוק רכישת מקרקעין.
האדמות הושכרו על ידי מינהל מקרקעי ישראל לעיבוד חקלאי עד 1998, אז התחילו בו עבודות יעור של קרן קיימת לישראל.
במשך השנים מאז ניהלו חלק מהמפונים וצאצאיהם מאבק על מנת לחזור למקום, ולזכות בבעלות על האדמות.
החל משנת 1999 פלשו אנשי משפחת אל-עוקבי משבט א-טורי מרהט לאדמות מדינה באזור והחלו והקימו במקום כפר בלתי חוקי, בטענה כי אדמות אלו היו בבעלות משפחתם משך דורות רבים.
הכפר נהרס בשנת 2010, מבנים זמניים שנבנו על ידי תושביו נהרסו 198 פעמים, והמקום הפך לסמל של מאבק הבדואים בנגב.
בסיומו של מאבק משפטי ארוך בין המדינה ובין אחת מהמשפחות שפונו מאל-עראקיב שדרשה להכיר בבעלותה על אדמות במקום, פסק בית המשפט העליון במאי 2015 כי מדובר באדמות מדינה המיועדות לשימוש ציבורי.
בשנת 2011 הגישה המדינה תביעה אזרחית כנגד 34 פעילים מרכזיים, בדרישה לשאת בעלותם של שמונה אירועי פינוי שהתרחשו בשנת 2010, בעלות כוללת של כ-1.8 מיליון שקלים.
המילה "עַרַאקִ֫יבּ" היא לשון רבים של המילה "עֻרְק֫וּבּ", ופירושה בין השאר אזור הררי מבותר בערוצים וחריצים.
השטח ההיסטורי של אל-עראקיב נמצא ברובו ממערב לכביש 40 בין צומת גורל למחלף להבים, ועד לאזור של גבעות בר.
היישוב הבלתי מוכר שנהרס ב-2010, נמצא בצמוד לבית הקברות של שבט א-טורי, כקילומטר ממערב לכביש 40.
עוד לפני קום המדינה נהגו בדואים לנדוד באזור, אך תצלומי אוויר משנת 1945 מראים כי לא הוקמו מבני קבע בשטח זה.
גם על פי קביעת בג"צ, לא נמצאו ראיות פיזיות המעידות על קיומו של יישוב בדואי קדום במקום, והמסמכים והתעודות ההיסטוריות באשר לקיומו של ישוב בדואי קדום בתחומי החלקות, אף הם אינם מבססים מסקנה זו.
המקום מזוכר בספרו של עארף אל-עארף, תולדות באר שבע ושבטיה בתיאור מקום מושבם של בני עוקבה ובני בדינאת.
במפה מנדטורית מ-1942 הוא מופיע בשם Al-'Araqib כחלק מאזור המחיה של ערב אבן עוקבה.
גם הוואדי שיוצא מאזור זה (ומכונה היום בעברית נחל דודאים) נקרא במפה Araqib'.
בצילום אוויר של חיל האוויר הבריטי משנת 1945 ניתן לראות באזור מספר בתי אבן, מאהלים, שדות מעובדים, טרסות וסכרים, בורות מים ובארות, שמפוזרים בשטח בדלילות יחסית.
לטענת התושבים, בידייהם מסמכים מתקופה העות'מאנית ותקופת המנדט שמעידים על מכירת והשכרת אדמות ביניהם באל-עראקיב, אך טענות אלו נדחו בבית המשפט.
במסגרת מדיניות ממשלת ישראל לפנות את הבדואים ממערב הנגב, ולרכז אותם באזור הסייג בצפון מזרח הנגב, פונו גם אנשי אל-עראקיב מאדמותיהם בסוף 1951 בצו המושל הצבאי.
אנשי שבט אל-עוקבי עברו לאזור חורה.
לטענתם הובטח להם שהפינוי הוא זמני, לחצי שנה, לצורכי אימון זמני, אולם כשהזמן עבר סירבו לתת להם לחזור.
אדמות אל-עראקיב נכללו באדמות שהופקעו על ידי חוק רכישת מקרקעין מפני שבתאריך הקובע 1 באפריל 1952 לא היו ברשות בעליהם, והועברו לרשות הפיתוח.
עד שנת 1998 הושכרו קרקעות אל-עראקיב לצורך עיבוד חקלאי על ידי מינהל מקרקעי ישראל.
במשך השנים המפונים מאל-עראקיב וצאצאיהם ניסו לשוב לאדמות מהן פונו.
אחרי שהניסיונות של השייח' סולימאן אל-עוקבי לקבל אישור לחזור לאל-עראקיב, הוא ומשפחתו ניסו לחזור לביתם ללא אישור, אך פונו משם.
בנו, נורי אל-עוקבי החל משנות ה-70 להאבק למען חזרה לאדמות משפחתו באל-עראקיב.
שוב ושוב הוא זרע ונטע באדמות, אך כל פעם הוגשו נגדו תביעות וכתבי אישום, הגידולים נעקרו, ואוהל המחאה שהוא שהה בו בין 2006 ל-2009 נהרס.
בשנת 1998, המדינה החליטה שלא להשכיר עוד את הקרקעות לעיבוד חקלאי והקרן קיימת לישראל ביקשה לטעת עצים במקום, "למטרת שמירה על קרקעות הלאום".
בשטח ניטע "יער השגרירים" ואחרי כך יער "טלויזית האלוהים".
בעקבות זאת ב-2010 היישוב פונה ונהרס על ידי המדינה אך תושביו חזרו והקימו אותו מחדש מספר פעמים רב.
בעקבות כך החלו אנשים משבט א-טורי, שהתגוררו ברהט ובמקומות נוספים, לעבד את האדמות שעליהן הם טוענים לבעלות.
החל משנת 2002 הם החלו גם להקים מבנים ולהתגורר בסמוך לבית הקברות של השבט, בו הם קברו את מתיהם מתחילת המאה ה-20, גם אחרי פינויים מאל-עראקיב.
מינהל מקרקעי ישראל ניהל מאבק ממושך לסילוק הבדואים מהקרקע שכלל גם פעולות של ריסוס ברעל של שדות מעובדים כדי להשמיד את היבולים.
הבדואים עתרו לבג"ץ נגד הריסוסים, אשר ב-2007 קיבל את טענתם כי אף על פי שהסמכות נתונה ביד המדינה לסלק פולשים מקרקעותיה, אין סמכות זו כוללת בחובה פעולות ריסוס יבולים חקלאיים.
ב-27 ביולי 2010 הרסו פקחי מינהל מקרקעי ישראל, בחסות כוח של כ-1,300 שוטרים, את הכפר שהקימו אנשי שבט אל-טורי בסמוך לבית הקברות של שבטם.
אחרי שעתירה שהוגשה ברגע האחרון נדחתה.
מיד לאחר עזיבת הכוחות החלו תושבי אל-עראקיב בסיוע של פעילי שמאל להקים מחדש את המבנים.
שבוע לאחר מכן נהרסו גם המבנים החדשים שהוקמו.
מאז נערכים מבצעי הריסה חוזרים ונשנים מחד, ומאידך בנייה מחדש של סככות וסוכות ואירועי מחאה נגד ההריסה.
בספטמבר 2013 הוגש נגד שייח' סיאח אבו מדיע'ם א-טורי, ממובילי המאבק של תושבי אל-עראקיב, כתב אישום על הסגת גבול.
הוא נדון לעשרה חודשי מאסר וערעורו על הרשעתו ועל העונש נדחו על ידי בית המשפט המחוזי ובית המשפט העליון.
ב-2018 החל השייח' סיאח לרצות את עונשו בכלא מעשיהו, אחרי עצרת תמיכה מחוץ לשערי הכלא בה השתתפו פעילים וראשי הציבור הערבי בישראל, כולל ראש ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל וחברי כנסת מהרשימה המשותפת.
אל-עראקיב הפך אחד הסמלים למאבק למען הכרה בכפרים הלא מוכרים.
בכפר התקיימו מספר עצרות גדולות, כולל עצרת יום האדמה המרכזית של ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל במרץ 2010, כמה חודשים לפני ההריסה הראשונה.
תושבי הכפר ערכו משמרת מחאה שבועית בצומת להבים.
ב-2017 העלו עינת ויצמן ותושב הכפר עזיז א-טורי בתיאטרון תמונע יצירה בשם "הבית ה-112 – שיעור בבנייה פוליטית" שבו מוצגת על הבמה בניית בית, לאחר 111 ההריסות שנערכו במקום, לדברי היוצרים, מאז 2010 ועד העלאת היצירה.
בסוף שנת 2006 החל משפט ראשון שנערך לגבי רישום קרקעות באל-עראקיב, בשש תביעות של שבעה עשר מאנשי שבט אל-עוקבי להכרה בזכותם על חלקות באזור אל-עראקיב.
הדיונים נערכו במשך חמש שנים, שני הצדדים הביאו למשפט את המומחים המובילים בישראל לענייני גאוגרפיה היסטורית, הציגו מסמכים היסטוריים ותצלומי אוויר המוכיחים את עמדתם.
פרופ' אורן יפתחאל הגיש חוות דעת מקצועית לטובת הצד הבדואי שנדחתה הן על ידי בית המשפט המחוזי והן על ידי בית המשפט העליון תוך ביקורת חריפה על יפתחאל.
התובעים טענו שהשלטונות העות'מאנים והבריטים הכירו בבעלותם באדמות הנגב.
מנגד, פרופ' רות קרק, אשר הציגה את מדינת ישראל, הסבירה שעד שנת 1858 לא היה שום יישוב קבע על אדמות אל-עראקיב או בסמוך אליהן.
בפסק דין שניתן במרץ 2012 קבעה השופטת שרה דברת כי הקרקעות שייכות למדינה בתוקף הפקעה על פי חוק רכישת מקרקעין, וקיבלה את עמדת המדינה כי עדיין יש צורך בהפקעה למטרות חקלאות ייעור ושטחים פתוחים.
כמו כן קבעה השופטת כי התובעים לא הצליחו להוכיח שעם חקיקת חוק הקרקעות העותמאני בשנת 1858 היה באזור יישוב קבע, או אפילו יישוב סמי נוודי, ושגם אם הייתה התיישבות סמי-נוודית היא לא הייתה מספקת כדי להכיר בבעלותם על הקרקעות.
כן קבעה שבסוף ימי המנדט הבריטי רק חלק קטן מהקרקעות בחלקות הרלוונטיות היה מעובד, וכי מהמסמכים הפנימיים שהציגו הבדואים התובעים עולה שהם ידעו על חובתם לרשום קרקעות בטאבו, אך החליטו לא לעשות זאת.
"הפקעות במקרקעין בוצעו על פי חוק הרכישה כדין והתובעים לא הצליחו להוכיח טענותיהם לעניין הבעלות בחלקות התביעה", ציינה השופטת.
ערעור על פסק דינה של השופטת דברת נדחה בבית המשפט העליון.
בשנים האחרונות היו מספר תביעות משפטיות בנושא בעלות על הקרקעות בנגב שהוגשו על ידי בדואים אך נכון לינואר 2013 בכל בירור שהגיע להכרעה נפסק כי הקרקע שייכת למדינה.
התובעים הבדואים התקשו להוכיח את בעלותם על קרקעות אלה.
בהודעה לעיתונות שהוציא מינהל מקרקעי ישראל במרץ 2010 נטען כי חברי שבט א-טורי מבצעים פלישות חוזרות ונשנות לקרקעות מדינה מאז 1999 וכי אף על פי שהפסידו בכל הערכאות המשפטיות הם ממשיכים לפלוש לשטח.
נציגים של המשפחה הבדואית א-טורי טוענים כי קיבלו את הקרקעות שלהם מאנשי אל-עוקבי בתחילת המאה ה-20 וכיום מנסים להכריח את הרשויות להכיר בזכותם על הקרקעות באל-עראקיב על ידי בנייה חוזרת.
מאז קיץ 2010 הבתים שהם בנו ללא אישור באל-עראקיב נהרסו על ידי המדינה מספר רב פעמים (39 פעמים נכון ל-28 במאי 2012).
ניסיונות אלה זכו להד בתקשורת הבינלאומית.
בעקבות העלות הכספית של ההריסות המרובות ביולי 2011 הגישה המדינה תביעה נגד תושבי הכפר בסך של 1,790,000 ש"ח.
במקביל בני שבט א-טורי מנסים לקבל הכרה בזכויותיהם על הקרקעות באל-עראקיב בבית המשפט.
משפט לגבי תביעות בעלות שלהם על הקרקע מתנהל בבית המשפט המחוזי בבאר שבע, ואנשי השבט דורשים שקרן קיימת תחדל מפעולות ייעור בקרקעות אלה.
אל-עין היא עיר השוכנת במזרחו של איחוד האמירויות הערביות.
בשנת 2009 התגוררו באל-עין כ-374,000 תושבים, והיא הייתה העיר השנייה בגודלה באמירות אבו דאבי והרביעית באיחוד כולו.
ארבעה צברים גאוגרפיים, ובהם 17 אתרי תרבות בסביבת העיר, הוכרזו בשנת 2011 כאתר מורשת עולמית.
אל-עין שוכנת במזרחה של אמירות אבו דאבי, סמוך לגבול איחוד האמירויות הערביות–עומאן.
העיר שוכנת במישור מדברי בגובה של כ-280 מטרים מעל פני הים, אך מיד מדרום לה מתנשא ג'בל חפית (جبل حفيت) המוארך, המתנשא לגובה של 1,249 מטרים מעל פני הים.
זהו הר בודד הנישא כמעט קילומטר מעל סביבתו, אורכו כ-18 ק"מ ורוחבו המרבי מגיע לשלושה ק"מ.
חלקו הדרום-מערבי של ההר שוכן בשטח עומאן השכנה.
כביש תלול בשיפוע ממוצע של 8% ובאורך של 11.7 ק"מ מטפס אל ראש ההר, ומסתיים ברחבת תצפית גדולה.
סמוך לה שוכן ארמון של משפחת האמיר ובית מלון.
שכונות אל-עין נפרסות על-פני שטח נרחב, וששת נאות המדבר ההיסטוריים שקדמו לעיר נבלעו ברצף העירוני הבנוי.
נווה המדבר הגדול ביותר, הנושא את שם העיר, שוכן במזרחו של מרכז העיר, אורכו כ-1.7 ק"מ ורוחבו כ-800 מטרים.
אל-עין מקיפה משלושת צדדיה את העיר העומאנית הקטנה אל-בוריימי שממזרח לה.
שתי הערים יוצרות רצף עירוני אחד, ועד שנת 2006 לא חצץ ביניהם גבול פיזי.
כיום מפרידה גדר גבול בין שני היישובים ובה קבועים שני מעברי גבול עיקריים.
חרסים הם העדויות הארכאולוגיות המוקדמות ביותר ליישוב באזור אל-עין, והם מתוארכים לתקופה הנאוליתית (8000 עד 4000 לפנה"ס).
חרסים אלה הם שרידים שהותירו אחריהם נוודים שעסקו בגידול צאן, ואשר נמשכו אל המעיינות בג'בל חפית.
החרסים מעידים על קשר עם תרבויות מסופוטמיה במהלך האלף ה-5 לפנה"ס.
בתקופת הברונזה הקדומה הופיעו יישובי קבע במורדות ג'בל חפית ובמישורים שלמרגלותיו, ואלה התרכזו בעיקר בצידו המזרחי של ההר.
ביישובים אלה התפתח סגנון קבורה אופייני בקברים עגולים שבכל אחד מהם הוטמנו מספר גופות.
כ-500 קברים מסוג זה התגלו באזור, ואף על פי שרובם נשדדו, בחלקם נתגלו מנחות קבורה דוגמת כלי חרס, חפצי ארד קטנים, אבנים מעוטרות וחרוזי חרס שרופים.
ממצאים אלה מעידים על קשרי מסחר ענפים עם מרכזה ודרומה של מסופוטמיה, ונראה כי חשיבותו של האזור הייתה בכך ששכן על הדרך המובילה ממסופוטמיה אל מכרות הנחושת בהרי חאג'ר שבעומאן ("דרך הנחושת").
החל בתקופת הברונזה התיכונה הופיעה באל-עין חקלאות שלחין מגוונת, ולצידה משק חי.
המים נשאבו מבארות שניצלו את מי התהום, ובשל חשיבותם הם מוקמו במגדלים או במבנים מבוצרים.
לוחות שעליהם מסמכים כתובים בכתב יתדות המתוארכים לסוף האלף ה-3 לפנה"ס, מעידים על המשך קשרי המסחר של תושבי האזור עם מסופוטמיה.
לוחות אלה מיוחסים לתרבות אום א-נאר שפרחה לאורך חופיו הדרומיים של המפרץ הפרסי במחצית השנייה של האלף ה-3 לפנה"ס.
בתקופה זו החלו מבני הקבורה העגולים האופייניים לאזור לגדול, ולכלול מספר אולמות קבורה, לעיתים בשני מפלסים.
הופעת מערכות ההשקיה הקהילתיות המכונות "אפלאג'" בתחילת האלף ה-1 לפנה"ס, אפשרה את גידולה של אוכלוסיית הקבע בסביבה, והביאה להתפתחות היררכיה חברתית שנדרשה לשם ניהול משק המים המשותף.
התקופה המוסלמית שהחלה במאה ה-7 הביאה עימה גל של פריחה והתפתחות.
מאבקי הכוח בין נסיכי עומאן, ערב והאמירים המקומיים בסוף המאה ה-17, הביאו להקמת מצודות צבאיות ומגדלי שמירה עשויים לבני בוץ.
מבנים אלה נבנו מקירות עבים שבהם נקבעו פתחים קטנים, וגגותיהם עשויים מקורות עצי תמר הנושאים כפות תמרים.
סגנון בנייה זה היה סגנון הבנייה העיקרי באל-עין עד שנות ה-60 של המאה ה-20, מועד בו התגלה נפט באזור.
גילוי הנפט הביא לעלייה חדה באוכלוסייה, להיווצרות המרכז האורבני של אל-עין סביב נאות המדבר ולהרס רוב המבנים המסורתיים.
בשנת 1967 הוכרה אל-עין כעיר.
17 אתרי המורשת העולמית בעיר ובסביבתה, הכוללים ממצאים ארכאולוגיים, אדריכליים, חקלאיים, הידראוליים ועירוניים, ערוכים בארבעה צברים גאוגרפיים, שלכל אחד מהם מאפיינים תרבותיים או תקופתיים שונים:
הממצאים הארכאולוגיים העתיקים ביותר בסביבת העיר, בדמות שרידי התיישבות וכלי צור מהתקופה הנאוליתית, נמצאים סביב ג'בל חפית.
באתרים אלה, במיוחד בצידו המזרחי ובצידו הצפוני של ההר, התגלו שרידי הקברים העגולים של תרבות חפית, המתוארכים לראשית תקופת הברונזה (3200 עד 2700 לפנה"ס).
הקברים בנויים מאבנים גדולות וקוטרם נע בין שישה לשמונה מטרים.
מבני הקבר מתאפיינים בקירות חיצוניים ועבים וברוגם בדמות גל אבנים במרכזם.
גובהו של הרוגם עשוי להגיע לארבעה מטרים ויותר, והוא ניצב מעל חלל הקבורה שקוטרו כשניים עד שלושה מטרים.
ברוב הקברים נמצאו עצמות וחפצים מעטים בלבד בשל שימוש חוזר במבנים ובשל שוד קברים.
מבני קבורה אלה הם מונומנט האבן העתיק ביותר המוכר בחצי האי ערב.
שרידי הקברים משתרעים לאורך 20 ק"מ, מאזור ההר הדרום-מזרחי ועד לשטח העיר עצמה.
קבוצת הקברים הגדולה ביותר נמצאת ב"פארק המדבר של ג'בל חפית" השוכן בקצהו הדרום-מזרחי של ההר, סמוך לגבול עומאן.
בפארק נמצאו 122 קברים המפוזרים על-פני שטח של כ-2 קמ"ר, ולצידם ניצבת "מצודת מזיאד" העשויה לבני בוץ.
המצודה נבנתה במאה ה-19 ושוחזרה בסוף המאה ה-20.
אזור זה בצפון-מזרחה של אל-עין כולל את "הפארק הארכאולוגי הילי" עצמו - שטח תחום שבו ממצאים ארכאולוגיים ומתקני נופש - ואזור חיץ נרחב ופתוח המקיף אותו מכל עבריו.
בפארק עצמו עדויות להתיישבות בתקופת הברונזה בדמות שתי בארות שהוקפו במצודה או במגדל העשויים לבני בוץ וכן בסוללות; ושני קברים ("N" ו-"E"), שאחד מהם ("E") הוא קבר עגול מהאלף ה-3 לפנה"ס, ובו שישה אולמות קבורה.
בקברים נמצאו מספר עצמות וחפצים רבים שסייעו בפענוח תרבות אום א-נאר.
ברצועת החיץ נמצאו יסודותיו של מגדל עגול גדול מוקף סוללה, המגן גם הוא על באר; שרידים של חאן דרכים בשטח של 50 מ"ר המתוארך לראשית תקופת הברזל; אפלאג' מראשית תקופת הברזל, שלו תעלת ניקוז באורך של כ-450 מטרים; וכן שרידי בתי מגורים עשויים בוץ, גם הם מתקופת הברזל.
באתר נוסף השוכן ממערב לפארק הארכאולוגי והידוע בכינוי "אל-הילי 2", נמצאו שרידי יישוב ובו קירות שהשתמרו במצב טוב יחסית.
מצפון לפארק הארכאולוגי נחשף קבר ("A") המתוארך לתקופת הברונזה המאוחרת, ולו קיר חיצוני מפיסות אבן גדולות וארבעה אולמות קבורה הערוכים בשני מפלסים.
אחד מאולמות הקבורה נחשף בשלמותו ובו שרידיהם של כעשרים גופות וכן חפצים רבים דוגמת פנינים, כלי חרס ונחושת ועוד.
ממצא נוסף התגלה ברומילה השוכנת כשלושה קילומטרים ממערב לפארק הארכאולוגי.
זהו תל באורך של כ-600 מטרים וברוחב של כ-100 מטרים שבו שתי שכבות אכלוס מסוף האלף ה-2 לפנה"ס, ומהאלף ה-1 לפנה"ס.
אתר בידה בנת סעוד שוכן כ-25 ק"מ מצפון לאל-עין, ובו קברים עגולים שבמרכזם מגדלי אבנים מתקופת הברונזה המוקדמת הדומים לאלה של תרבות חפית.
עם זאת, אתר זה היה נושב גם בתקופת הברזל וסביר ששימש כחאן על דרך השיירות.
לקברים בבידה בנת סעוד מספר סגנונות, אך רובם עגולים ובהם קירות פנימים המקיפים את אולם הקבורה עצמו.
המבנים עשויים מאבן מקומית חשופה.
במקום נתגלו שתי מערכות אפלאג', באר ובור מים, ולצידם שרידי מבנה גדול עשוי לבני בוץ, אשר שימש, ככל הנראה, לאחסון יבול ולניהול משק המים הקהילתי.
ששת נאות המדבר באל-עין ערוכים בצורת קשת בצידה המזרחי של העיר.
נאות מדבר אלה הופיעו לכל המאוחר באלף ה-2 לפנה"ס, בדמות חוות שקמו סביב בארות.
הבארות שימשו בראש וראשונה להשקיית העצים, בעיקר עצי תמר, ובשלב השני להשקיית גנים ושיחים.
עם הופעת מערכות האפלאג' בתקופת הברזל, הלכו נאות המדבר וגדלו; ובמהלך המאה ה-20 החלו שכונות העיר קמות סביבם.
מעבר לייעודם המקורי לגידול עצי תמר, משמשים נאות המדבר גם כגנים עירוניים וכראות ירוקות בלב השטח הבנוי.
שיטות גידול עצי התמר כמעט ולא השתנו ב-3,000 השנים שחלפו מאז הופעת מערכות האפלאג', המספקות את תצרוכת המים של המטעים גם כיום.
הממצאים ההיסטוריים בסביבות נאות המדבר הם בעיקר מהמאה ה-19 וכוללים מצודות ומגדלים צבאיים, וכן מבנים מבוצרים הקרויים "מורבה", אשר שימשו כמקלט לבני-אדם וכמקום לאחסון יבול.
נווה המדבר הגדול והעתיק ביותר נושא את שמה של העיר, והוא שוכן בחלקו המזרחי של מרכז העיר.
במקום מורבה מלבנית גדולה שלה חצר פנימית ומגדל שמירה בן שלוש קומות.
"מצודת סולטאן בן זיאד" הצמודה לנווה המדבר ממזרח שימשה את בני משפחת זיאד, שליטי אל-עין ואבו דאבי החל בסוף המאה ה-19, וכיום היא משמשת כמוזיאון הלאומי של אל-עין.
מצודה נוספת ששימשה להגנת נווה המדבר במאה ה-19 היא "מצודת אל-ג'הילי" שבה מגדל עגול שקדם למבנה מצודה עצמו.
נווה מדבר "אל-הילי" שוכן בצפון העיר, לא הרחק מ"הפארק הארכאולוגי אל-הילי", וצורתו כשל ריבוע שאורך כל אחת מצלעותיו הוא כ-800 מטרים.
בנווה מדבר זה שוכנים בית מבוצר ושני מגדלי שמירה שהוקמו על תילים מלאכותיים.
נאות המדבר האחרים הם "אל ג'ימי'", "מוטארד'", נווה המדבר הקטן "אל-מוואיג'י, ונווה המדבר "אל-קטארה" שבו קבר מלבני מתחילת האלף השני לפנה"ס.
בשנת 2009 התגוררו באל-עין כ-374,000 תושבים, ולפי התחזית צפוי מספר תושבי העיר לגדול ב-21% תוך חמש שנים, ולעמוד על 476,000 תושבים בשנת 2014. השטח העירוני מקיף גם את אל-בוראימי שבעומאן, שבה התגוררו בשנת 2003 כ-68,000 תושבים.
רוב תושבי העיר אינם אמירתים אלא מהגרים ומהגרי עבודה מתת-היבשת ההודית, אם כי אחוז האמירתים באל-עין גדול מהנתון המקביל לו בעריו הגדולות האחרות של האיחוד.
העיר משמשת כמרכז אזורי לשטח נרחב ידיים המתפרס מעבר לגבול, אל תוך עומאן.
אל-עין היא בעיקרה מרכז מסחרי, שלטוני, תחבורתי וחינוכי, והתעשייה בה דלה.
האקלים המדברי היבש, נאות המדבר ההיסטוריים שהשתמרו בה ואתרי התרבות והעניין בג'בל חפית ובסביבתו, מהווים מוקד משיכה לתיירים מערי האיחוד הגדולות שלאורף חופי המפרץ הפרסי הלחים, ובעיר בתי קיט רבים.
למרגלות המורדות הצפוניים של ג'בל חפית שוכנת "מובזארה הירוקה", אזור תיירותי בשטח של כ-1 קמ"ר, שבו מעיינות חמים המתנקזים לאגם קטן.
במקום בריכות שחייה, בתי נופש ושטחים ירוקים.
בעיר שוכנות "אוניברסיטת איחוד האמירויות הערביות" (جامعة الإمارات العربية المتحدة) הממשלתית (נוסדה בשנת 1976 ובה כ-15,000 תלמידים), ו"אוניברסיטת אל-עין למדע ולטכנולוגיה" (جامعة العين للعلوم و التكنولوجيا) הפרטית (נוסדה ב-2005 ובה כ-1,100 תלמידים).
בעיר פועלות שלוחות של "הקולג' הגבוה לטכנולוגיה" (كليّات التقنيّة العليا) ושל "אוניברסיטת אבו דאבי".
אל-עין נמצאת במרחק של 140 ק"מ מזרחית לעיר אבו דאבי ו-120 ק"מ דרומית-מזרחית לדובאי, וכבישים מהירים מחברים אותה אל כל אחת משתי הערים (כביש 22 לאבו דאבי וכביש 66 לדובאי).
באל-עין שדה תעופה בינלאומי השוכן צפונית-מערבית לעיר, ובו מסלול טיסה בודד באורך של 4,000 מטר (01/19).
מהשדה שנחנך בשנת 1994 יוצאות טיסות למספר יעדים במזרח התיכון ובתת-היבשת ההודית.
אַל-על הוא כפר סורי עזוב בדרום רמת הגולן, במקום בו שוכן כיום מושב אלי-עד.
הכפר שכן על רמה ברוחב כקילומטר וחצי בין הואדי של נחל נוב (אשר נשפך לכיוון מזרח לנחל רוקד) ושלוחת הואדי של נחל אל על (שקרוי כך על שם המקום ונשפך לכיוון מערב לכנרת).
מיקום זה יוצר צוואר בקבוק גאוגרפי בין הקצה הדרומי של רמת הגולן לבין מרכזו.
בשטחי הכפר נמצאו שרידים מהתקופה היוונית והרומית שמצביעים על התיישבות קדומה במקום.
בשטח הכפר אותרו גם שרידי בית כנסת מתקופת התלמוד, הכוללים כתובת הקדשה.
שם הכפר, "אלעאל", הוא גם הצורה שבה השתמר שמו של היישוב המקראי אלעלה שבדרום עבר הירדן.
גוטליב שומאכר שסייר וסקר את רמת הגולן בין השנים 1883–1886 תיאר את הכפר כיישוב דל יחסית אך בעל הכנסת אורחים חמימה;
בשנת 1967 מנתה אוכלוסיית הכפר 2,290 תושבים, מה שהפך אותו ליישוב השני בגודלו בנפת פיק אחרי העיירה פיק.
אל-על שכן על הציר המרכזי אשר חיבר את יישובי דרום מחוז קוניטרה למרכזו, כ-4 קילומטרים צפונית לפיק וכ-4 וחצי קילומטרים מזרחית לכפר סקופיה.
כיום נמצאות הריסות הכפר לצד כביש 98 באזור צומת אל-על, כאשר מושב אלי-עד נמצא אף הוא על חלק משטחי הכפר (שמו הראשון של המושב "אל על" אף נובע משם הכפר).
במהלך מלחמת ששת הימים ברחו תושבי הכפר לכיוון סוריה מפני כוחות צה"ל שהתקדמו ברחבי רמת הגולן.
במהלך מלחמת יום הכיפורים היה אזור הכפר לקו הגנה של כוחות מהדיוויזיה החמישית במהלך הלחימה בדרום הרמה, זאת כנגד התקפת נגד ישראלית שתגיע מכיוון העליות הדרומיות ברמת הגולן.
אֶלְ־עַרַבִּי הִילאל סוּדָאנִי הוא כדורגלן אלג'ירי המשחק בעמדת החלוץ במריבור.
סודאני החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של שלאף.
במאי , הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת כאשר הוא רק בן 19. בעונת נבחר לשחקן הצעיר של העונה כאשר הבקיע 11 שערים ב-24 הופעות.
ב-8 באוגוסט 2011, סודאני חתם לשלוש שנים עם בויטוריה דה גימארייש תמורת 800 אלף אירו.
ב-25 באוגוסט 2011, סודאני ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון במסגרת מוקדמות הליגה האירופית נגד אתלטיקו מדריד.
ב-16 באוקטובר 2011, הבקיע את שער הבכורה שלו במסגרת הגביע הפורטוגזי, כאשר קבוצתו הייתה בפיגור 0–1 בדקה ה-89 והמשחק הלך להארכה ובדקה ה-117 הבקיע את שער הניצחון.
ב-1 באפריל 2012, סודאני הבקיע את השער הראשון שלו בליגה בניצחון 1–3 נגד פאסוס דה פריירה.
ב-26 במאי 2013 זכה עם המועדון בגביע ראשון בתולדותיו, במשחק זה אף כבש את שער השוויון עבור ויטוריה.
ב-27 במאי 2013, סודאני חתם בדינמו זאגרב תמורת 900 אלף אירו.
ב-6 ביולי 2013, ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת הסופר קאפ בו ניצחה זאגרב והוא זכה עם המועדון בתואר ראשון.
ב-12 ביולי 2013 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה בניצחון 1–3 נגד אוסייק.
ב-29 ביוני 2018 חתם סודאני בנוטינגהאם פורסט לשלוש שנים.
ב-7 באוגוסט ערך את הופעתו בבכורה בקבוצה בתיקו 1-1 נגד וסט ברומיץ' אלביון.
ב-11 באוגוסט הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 0–1 על רדינג.
ב-18 ביוני 2019 חתם סודאני באולימפיאקוס לשנתיים.
ב-25 בינואר 2021, סודאני חתם באל-פתח מליגת העל הסעודית.
ב-4 ביוני 2011 סודאני ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אלג'יריה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2012 נגד .
ב-26 במאי 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0–3 נגד .
סודאני נכלל בסגל הנבחרת לקראת גביע אפריקה לאומות 2013 ולקראת מונדיאל 2014.
אליפות קרואטיה: , , ,
מועדון כדורגל אל-עין הוא מועדון כדורגל מהעיר אל-עין שבאיחוד האמירויות הערביות המשחק בליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
המועדון מקיים את משחקיו הביתיים באצטדיון הזה בין זאיד המכיל 25,500 מושבים.
המועדון נוסד בשנת 1968 על ידי סטודנטים מבחריין וסודאן שלמדו באיחוד האמירויות הערביות, ובשנת 1977 זכה המועדון באליפות הראשונה שלו.
אל עין הוא המועדון המעוטר ביותר באיחוד האמירויות עם 11 אליפויות, 6 גביעים, 4 סופר קאפים, זכייה אחת בגביע המפרץ וזכייה אחת גם בליגת האלופות האסיאתית (2003) - המועדון היחיד מאיחוד האמירויות שזכה במפעל זה.
המועדון הגיע לגמר גביע העולם למועדונים 2018 בו הפסיד לריאל מדריד בתוצאה 1-4.
בפברואר 2021, לאחר חתימת הסכם הנורמליזציה של מדינת ישראל עם איחוד האמירויות הערביות, החל המועדון בשיתוף פעולה כולל, ספורטיבי, טכנולוגי ועסקי עם מועדון מכבי חיפה מליגת העל הישראלית.
זהו הסכם ראשון מסוגו בכדורגל הישראלי עם מועדון ממדינה ערבית.
במסגרת ההסכם ישתפו המועדונים פעולה בהשאלות והעברת שחקנים, השתלמויות, מחלקות נוער, השמה של טכנולוגיות, השתלמויות, מחנות אימון, משחק שלום הדדי, קשרים עסקיים וכל אספקט עתידי, שיבנה בחיזוק היחסים בין המועדונים והבעלים.
ליגת העל של איחוד האמירויות הערביות
אל-עוטורייה היא עיר קטנה במזרח מחוז א-ריאן שבקטר.
העיר הייתה חלק מהמחוז א-ג'מאליה, לפני שהמחוזות סודרו מחדש בשנת 2004. אל -עוטורייה היא העיר המזרחית ביותר במחוז א-ריאן והקרובה ביותר לחופי קטר.
במפקד האוכלוסין בשנת 2010 התגלה כי בעיר ישנן 363 יחידות דיור ו-123 מקומות עבודה ומוסדות ציבוריים.
בעיר ישנו הבדל מוחץ בין האחוז הזכרים והנקבות.
80% מתושבי העיר זכרים ו-20% נקבות.
מתוך 1,060 התושבים 80% מעל גיל 20 לעומת 20% מתחת לגיל 20. האוכלוסייה באל-עוטורייה היא אוכלוסייה עובדת בשיעור גבוה, יחסית – 72% אחוז מתושבי העיר עובדים.
כ-81% מהאנשים בשוק העבודה באל-עוטורייה הם גברים לעומת 19% נשים.
מחנה אל-עַרּ֫וּבּ הוא מחנה פליטים פלסטינים, מדרום ליישוב אפרת ובסמוך לכפר בית פג'אר, בשטח הרשות הפלסטינית.
הכפר קרוי על שם ואדי אל-ערוב הסמוך.
ממזרח למחנה הפליטים שוכן כפר קטן בעל אותו השם, על גבי חורבות קדומות.
הגאוגרף הערבי יאקות אל-חמאווי שסייר באזור במאה השלוש עשרה ציין כפר בשם אל-ערוב שהתקיים במקום.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, תחת שלטון המנדט הבריטי, הוקמה במקום תחנת משטרת אל-ערוב ותחנת ניסיונות חקלאית.
מחנה הפליטים הוקם בשנת 1949 על ידי אונר"א.
תושבי המחנה הגיעו מכפרים שנחרבו בזמן מלחמת העצמאות, ביניהם: עיראק אל-מנשייה (שעל חורבותיו קם פארק התעשייה קריית גת), זכריא (היום מושב זכריה) וקסטינה (היום קריית מלאכי).
צמידות המחנה לכביש 60 הביאה בימי האינתיפאדה הראשונה לתקריות רבות של יידוי אבנים על כלי רכב חולפים.
לאחר הסכמי אוסלו, המחנה הוגדר כשטח B.
בזמן האינתיפאדה השנייה הוקמה עמדת פילבוקס בכניסה למחנה.
כבר בדצמבר 1998, פרסם מע"צ מכרז לסלילת כביש עוקף שירחיק את כביש 60 מהמחנה, אך הכביש לא נסלל, עקב הצורך בהפקעות של אדמות פרטיות רבות מבית אומר וחלחול לצורך סלילתו.
באוקטובר 2017, הבטיח ראש הממשלה בנימין נתניהו לקדם את סלילת הכביש העוקף ובאפריל 2019 חתם ראש המנהל האזרחי על צו הפקעה ל-401 דונם מאדמות הכפרים בית אומר וחלחול לצורך סלילת הכביש.
ביולי 2023 נפתח הכביש העוקף, שהרחיק את כביש 60 כ-150 מטר מערבה ממחנה אל-ערוב.
שטח מחנה הפליטים כ-350 דונם (0.4 קילומטר רבוע) כך שצפיפות האוכלוסין במחנה היא כ-26,000 איש לקמ"ר.
32 אמות מים נחצבו ונבנו בארץ ישראל בין תקופת בית ראשון והתלמוד.
גולת הכותרת בהן הייתה האמה שנמשכה מעיינות ערוב ובה הובלו המים להר הבית, לאורך 68 קילומטר.
על פי יוספוס, מפעל חשמונאי זה הזרים 60 מ"ק מים בשעה, ומימיו שימשו למטרות פולחן, טהרה והיגיינה בבית המקדש בירושלים עבור כמיליון עולי רגל שעלו להקריב כ-255,550 קורבנות במקדש בכל אחד משלושת הרגלים.
המים וההפרשה של הקורבנות זרמו לנחל קדרון, השקו ודישנו את גן המלך, בו גידלו הכוהנים צמחי קטורת ובשמים עבור בית המקדש.
בקצה המזרחי של מחנה הפליטים נובעים עינות ערוב, המזרימים את מימיהם לתוך "בריכת הערוב" הסמוכה, שהיוותה חלק ממערכת אספקת המים לירושלים בתקופה הרומית.
את הבריכה הזינה בנוסף אמת הערוב, שמקורה במעיינות כוזיבה, כ-2 קילומטרים דרומית לאל ערוב, וקצה בבריכות שלמה שעל יד בית לחם.
גבולו המערבי של המחנה צמוד לכביש 60, בנקודה בה יש עיקול חד המכונה "צומת אל-ערוב".
מצידה השני של הצומת שוכנת "מכללת אל-ערוב", מכללה חקלאית פלסטינית שהוקמה כתחנת ניסיונות חקלאית בשנות השלושים תחת שלטון המנדט הבריטי.
תחת שלטון ירדן נבנה לצידה בית ספר חקלאי בשנות ה-60 של המאה ה-20, שהפך לתיכון הפעיל בימינו, בו לומדים נערי אל ערוב.
ממערב לאל ערוב, בין הכפר ובין בית אומר, שוכן יער אל-קרן.
היער נשמר והורחב בשנות השלושים על ידי השלטון המנדטורי, שהכריז עליו כשמורת טבע.
בלב היער שוכנת חורבת אל-קרן, ובה שרידי מצד רומאי.
כ-400 מטר מצפון לאל ערוב נמצא בית הברכה (במקור בערבית: בית אל-ברכּה), מתחם בן כארבעים דונם שנבנה החל מסוף שנות הארבעים של המאה העשרים על ידי תומאס למבי, מיסיונר נוצרי אמריקאי.
ב-2015 פורסם כי פעיל הימין אריה קינג רכש את המתחם.
המתחם יסופח למועצה אזורית גוש עציון.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, התגלתה בסמוך לכפר אלערוב מערכת מסתור גדולה.
באתר חפרו יעקב משורר ויורם צפריר.
במערכת המסתור נמצאו ממצאים מימי מרד בר כוכבא כולל מטבעות בר כוכבא.
בעקבות מציאת מערכת המסתור בכפר אלערוב הוצע לזהות את המקום עם קריית ערביה.
ליד הכפר מצויים כמה מעיינות, ולפיכך גדלו שם כנראה ערבות והדסים בשפע.
פרט זה תואם את אזכורה של קריית ערביה ב"איגרת ארבעת המינים" של בר כוכבא, בה מתבקשים אנשי עין גדי להביא מקריית ערביה ארבעת המינים כדי לחוג את חג הסוכות.
בספטמבר ואוקטובר 2015 הרסו פלסטינים בכלים כבדים את אתר העתיקות של מערכות המסתור באלערוב.
אל-עזה (ערבית: مخيم العزة, ידוע גם בשם מחנה הפליטים בית ג'יברין) הוא מחנה פליטים פלסטיני, שבנפת בית לחם, הממוקם במרכז העיר בית לחם.
מחנה זה, הוא הקטן מבין 59 מחנות הפליטים בגדה המערבית ובמדינות ערב האחרות.
הוא הוקם בשנת 1950 על שטח של 20 דונם, והוא מקבל שירותים מעובדי אונר"א שבמחנה עאידה הסמוך, אך בתוך המחנה אין שירותים רפואיים או חינוכיים, ולכן הוא מוזג עם מחנה עאידה.
המחנה נקרא על שם משפחה ערבית בולטת מהכפר בית ג'יברין, ממערב להרי חברון.
אונר"א מנתה אוכלוסייה של 2,025 בשנת 2005, ואילו הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה מנתה אוכלוסייה של 1,924 בשנת 2016.
מחנה הפליטים נמצא תחת שליטתה של הרשות הפלסטינית מאז 1995.
אל-עסאכרה הוא כפר פלסטיני המשתייך לנפת בית לחם ונמצא כ-4.5 ק"מ מדרום-מזרח לבית לחם.
הוא מהווה חלק מהמועצה המקומית ג'נאתא.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה מעל 1,001 תושבים באמצע שנת 2006.
אדמות אל-עסאכרה משתרעות על שטח של 2,116 דונם, והוא חלק מקבוצת הכפרים הערבית אל-תאאמירה, השוכנת בין יישובי תוקוע לזעתרה המשתרעים על שטח של 217,236 דונם.
החקלאות היא הפעילות הכלכלית העיקרית של האזור.
הכפר נמצא בשטח C, ובשליטת המנהל האזרחי.
אל-עובור היא עיר במחוז אל-קליוביה שבמצרים, המהווה חלק מהמטרופולין של קהיר.
העיר נוסדה בשנת 1982 ושמה נגזר מהשם שהוענק לצליחת תעלת סואץ בידי צבא מצרים במלחמת יום הכיפורים כחלק ממבצע בדר בשנת 1973. על פי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023, התגוררו בעיר 142,955 בני אדם.
אל-עקידה אל-וואסטיה (ערבית: العقيدة الواسطية) הוא אחד הספרים המפורסמים והמרכזיים ביותר בתחום העקידה האסלאמית.
הספר נכתב על ידי השייח' אבן תיימיה, והוא נחשב על ידי רבים לטקסט קל ופשוט להבנה בהשוואה לכתביו האחרים של אבן תיימיה.
אף על פי שהעקרונות התאולוגים המוצעים בספר הם עקרונות האמונה של רוב המוסלמים, היווה הספר את אחד היסודות העיקריים לייסודה של הוהאביה ושל הסלפיה, אם כי אבן תימיה בעצמו לא היה והאבי ולא סלפי.
אל-עקידה אל-טחאוויה הוא ספר העוסק בתאולוגיה של האסלאם הסוני.
נכתב על ידי חכם הדת המוסלמי מהאסכולה החנפית, האימאם א-טחאווי.
הטקסט מעלה נקודות אמונה רבות שהן עניינים חיוניים אשר מגדירים את אמונתו של המוסלמי הסוני.
ההבדל בין מוסלמי לבין מאמין
אל-עולא היא עיר במחוז אל-מדינה שבצפון-מערב ערב הסעודית.
היא יושבת על דרך הבשמים ההיסטורית, ומשתרעת על פני .
לפי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022 התגוררו בעיר 40,760 בני אדם, מה שהופך אותה לעיר השלישית בגודלה במחוז אל-מדינה, אחרי אל-מדינה וינבוע.
אל-עולא העיר העתיקה ומוקפת החומה נוסדה במאה השישית לפני הספירה, נווה מדבר בעמק המדבר, עם אדמה פורייה ומקורות מים רבים.
היות שהייתה ממוקמת על דרך הבשמים ההיסטורית, רשת המסלולים שאפשרה סחר בתבלינים, משי ופריטי יוקרה אחרים דרך ערב, מצרים והודו.
ההיסטוריה של נווה מדבר זה חולקה למספר תקופות.
הממלכה הדדנית משתרעת על פני המאות השביעית והשישית לפני הספירה.
באלה מסופר כיצד נבונאיד מלך בבל ערך מסע צבאי בצפון ערב בשנת 552 לפני הספירה לערך, וכבש את תימא דדן ואת ית'ריב.
ארבע מאות השנים הבאות, עד לסביבות 100 לפני הספירה, היו תקופת ממלכת ליהיאן (שם נוסף לעם הדדני).
הנבטים היו אדוני האזור לפחות עד שנת 106 לספירה, כאשר הרומאים כבשו את בירתם פטרה.
הנבטים הפכו את חגרה (מדאאן סאלח של ימנו), לבירתם השנייה.
מרכז הכוח של האזור עבר לפיכך לחגרה הממוקמת כ-22 ק"מ צפונית לאל-עולא.
התייר האירופי הראשון של ימינו שתיאר את העיר היה צ'ארלס מונטאגו דייטי בשנת 1876. צ'ארלס הובר היה באל-עולא בשנים 1881–1882. הוא חזר בשנת 1883 בליווי יוליוס יואטינג.
בשנת 1968 צוות ארכאולוגים מאוניברסיטת לונדון חקר כחמש עשרה כתובות.
ב-11 בפברואר 2019 השיק נסיך הכתר של סעודיה מוחמד בן סלמאן את חזון AlUla הכולל אתר נופש ושמורת טבע בשם שארעאן.
החזון כולל גם הקמת הקרן הגלובלית להגנה והחזרה לטבע של הנמר הערבי.
נסיך הכתר אף ערך פסגת שלום אזורית של מנהיגי מדינות המפרץ בינואר 2021 שבה סוכם על הסרת חרם בן שלוש שנים על קטר.
אל-עגילה עיר חוף בקצה הדרומי של מפרץ סידרה במערב קירנאיקה, לוב.
מ-1988 עד 1995 הייתה במחוז אג'דאביא והוצאה ממנו.
ב-2007 סופחה למחוז אל-ואחאת המוגדל.
אל-עגילה מוכרת כאתר קרבות שעבר מיד ליד במהלך המערכה בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה ובמהלך מלחמת האזרחים בלוב.
באל-עגילה ישנם שרידים של העיר הרומית אנאבוסיס ושל האתר הארכאולוגי היווני Automala.
במהלך הכיבוש האיטלקי בלוב היה בעיירה מחנה ריכוז לבדואים.
המחנה הוקם דרומית לעיר והכיל למעלה מ-10,000 אסירים.
אלפי בדואים גוועו ברעב במחנה.
בפברואר 1941 נכבשה אל-עגילה על ידי הבריטים בעקבות השמדת הצבא העשירי האיטלקי במבצע מצפן.
רוב הכוח הבריטי עבר להתמודד עם פלישת מדינות הציר ליוון מה שאפשר לקורפוס אפריקה בפיקוד רומל לכבוש את אל-עגילה במרץ.
רומל התבצר בעיר והשתמש בה במצור על טוברוק.
לאחר שגורש מטוברוק בעקבות מבצע צלבן בדצמבר 1941, נסג רומל לאל-עגילה, ועצר את התקדמות הבריטים לשם.
בינואר 1942 פתח רומל במתקפה חדשה מאל-עגילה, ששוב הסיגה את הבריטים לעבר טוברוק.
בפעם הזו רומל כבש את טוברוק והתקדם למצרים עד שנעצר ביולי 1942 באל עלמיין והובס בנובמבר.
אפריקה קורפס הובסה ופורקה, יחידותיה הנסוגות נטשו את אל-עגילה לצבא השמיני הבריטי המתקדם בדצמבר 1942.
במהלך מלחמת האזרחים בלוב נכבשה העירה על ידי כוחות מתנגדי קדאפי בתחילת מרץ, עברה לידי הכוחות הנאמנים לו באמצע מרץ.
נכבשה שוב על ידי כוחות מועצת המעבר הלאומית בהמשך מרץ ואחרי מספר ימים נכבשה שוב על ידי כוחות הממשלה.
נכבשה בפעם השלישית על ידי כוחות מתנגדי קדאפי באוגוסט.
אל-עקבה הוא כפר פלסטיני, הממוקם בנפת טובאס, שבצפון הגדה המערבית, כ-20 ק"מ מצפון-מזרח לשכם וכ-5 ק"מ ממזרח לעיירה טובאס, על כביש 588. לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 138 תושבים בשנת 2016.
הכפר הוא קהילת פלאחים ורועים היושבת על אדמות בבעלותה בעמק שממערב לכפר תיאסיר מאז תחילת המאה ה-20. לפני 1967 חיו בכפר יותר מ-600 תושבים, שרובם גרו באוהלים ועסקו בחקלאות ורעיית צאן במרחב שסביב הכפר.
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, אל-עקבה עברה לשליטה ישראלית.
ב-1 באוגוסט 1967, חתם מפקד פיקוד המרכז עוזי נרקיס על צווי סגירה לתשעה שטחים לצורך אימונים, לאורך הרצועה המזרחית של גב ההר.
ביניהם "שטח אש 900" הכולל את כל אזור הכפר, מדרום לכפר הוכרז שטח נוסף, "שטח אש 901".
בכפר התקיימו אימונים תדירים שכללו שימוש באש חיה, במשך כמה ימים בכל שבוע, בלילה וביום, וכללו לעיתים שימוש בטנקים ובמסוקים.
האימונים, שבמהלכם סגר הצבא כבישים והשחית יבולים, פגעו קשות בשגרת חייהם של התושבים ובפרנסתם, וחלקם עזבו.
במהלך השנים נהרגו שניים מתושבי אל-עקבה מירי חיילים, וארבעה נוספים, בהם ילדה בת שש, נהרגו כתוצאה מהתפוצצות נפלים של תחמושת אימונים.
לפחות 38 מתושבי הכפר נפצעו מסיבות אלה.
ב-1971 נפצע ראש המועצה של אל-עקבה משלושה קליעים שירו לעברו חיילים בעת שקצר את יבולו, ומאז הוא מרותק לכיסא גלגלים.
בשנת 1979, אף הוצא צו המכריז על חלקות מסוימות מאדמות הכפר כשטח צבאי סגור.
בשנת 1999 עתרו תושבי הכפר לבג"ץ באמצעות האגודה לזכויות האזרח, בדרישה להפסיק את האימונים בכפר ובשדותיו, ולבטל את הצו המכריז על שטח הכפר כשטח צבאי סגור.
בעקבות העתירה התחייב צה"ל כי לא יתבצעו אימונים באש חיה בכפר וכי חיילים לא ינועו בין בתיו.
לאחר הסכמי אוסלו, הכפר הוגדר כשטח C בשליטה ישראלית מלאה.
עם זאת הוא ממוקם פחות מקילומטר מהשטח הבנוי של הכפר תיאסיר שחלקו הוגדר כשטח B ורובו הוגדר כשטח A.
מאחר שהכפר נמצא בשטח C והוא מוגדר כשטח אש המנהל האזרחי מעולם לא הכין לכפר תוכנית מתאר ובתחילת שנת 2004 הוציא צווי הריסה ל-35 מתוך 45 המבנים בכפר, כולל רוב בתי המגורים, המסגד, גן ילדים, מרפאה, והכביש היחיד הסלול בכפר.
תושבי הכפר הגישו עתירות לבג"ץ בדרישה לבטל את צווי ההריסה ולחייב את המנהל האזרחי להכין תוכנית מתאר שתאפשר בנייה בכפר.
בתגובה לעתירות, הודיע המנהל באוגוסט 2008 כי האזור במרכז הכפר, שבו מרוכזים כל מבני הציבור ופחות ממחצית מבתי המגורים, לא יהרס לעת הזו.
מאז הרס המנהל בכפר כמה מבנים שנמצאו מחוץ לשטח שתוחם והרס כמה פעמים דרכים שסללה מועצת הכפר ופנסי רחוב שהוצבו על מנת להאיר את כביש הגישה לכפר.
המנהל האזרחי גם מסרב לחבר את הכפר לרשת המים, ותושביו תלויים בהעברת מים באמצעות מכלים מכפרים סמוכים.
בינואר 2016 עתרו האגודה לזכויות האזרח יחד עם התושבים ועם עמותת במקום – מתכננים למען זכויות תכנון לבג"ץ, בדרישה לחבר את הכפר לרשת אספקת המים.
בנובמבר 2016 העתירה נמחקה, לאחר שהחל הליך לקבלת היתר לצינור שהניחו התושבים.
בשנת 2017 חזר צה"ל להתאמן בתוך הכפר, לאחר שנים שעמד בהבטחתו לא להיכנס לכפר לצורך אימונים.
אל-עוזה הייתה אלה ערבית-נבטית פרה-איסלאמית , שהיוותה אחת משלישיית האלות (אל-עוזה, אל'לאת ומנאת), להן סגדו השבטים הערבים הפגנים והנבטים בפטרה.
אל-עוזה הייתה אלת הכוח והעוצמה, בעקבות ההשפעה היוונית-הלניסטית והרומאית היא הפכה להיות מזוהה עם אלת היופי והאהבה ונוס-אפרודיטה כמו כן הייתה מקושרת לאלה המצרית איזיס.
במקומות אחרים היא זוהתה כאלת הפיריון והחקלאות (מקבילה לדמטר היוונית).
שבטי הערבים הפגניים האמינו כי האלה היא אחת מצאצאיו של אללה יחד עם אל'לאת ומנאת.
מבנה אבן מקודש בצורת קובייה בעיר , סמוך למכה שימש כמבנה מקודש לו סגדו המאמינים באלה.
אל-עוזה מצוינת בקוראן כאחת משלוש האלות להן סגדו הערבים לפניי עליית האסלאם.
לכל אחת משלוש האלות היה מקדש נפרד סמוך למכה, המקדש הבולט ביותר של אל-עוזה היה כאמור בנח'לה סמוך למכה בסמוך לו נמצאו 3 עצים מקודשים לאלה.
בשנת 630 לספירה הושמד המקדש של אל-עוזה ופסלה בנחלה בהוראת מוחמד על ידי המצביא ח'אלד בן אל וואליד.
בהמשך יוחסו לאלה זו כוחות שטניים על ידי המוסלמים.
בחלק מהמסורות היהודיות והנוצריות מצויה ישות דמונית בשם סמיאזה המקושרת ככל הנראה לאל-עוזה.
עוזה גם שימשה כשם אלטרנטיבי למלאך מטטרון בספר החשק.
במקורות אחרים היא מופיעה כאחת המלאכים השומרים של מצרים (רהב, משטמה, ודומה) שהתחתנו עם היהודים בזמן יציאת מצרים.
כמו כן היא מופיעה כסמיאזה בתור שרף המפותה על ידי אשתר לגלות את שמו הסודי של אלוהים ובתגובה לכך נענשת בשריפה בעודה בחיים ונתלית ראשה מטה בין שמיים וארץ כשהיא יוצרת את קונסטלציית הכוכבים אוריון.
בספר השלישי של חנוך ובספר הזוהר היא מהווה אחת מהמלאכים הנופלים שחטאו בפני האלוהים.
במקומות אחרים היא מזוהה עם המלאך החוטא אבזי-טיבוד שבמסורות יהודיות מוקדמות מזוהה עם סמאל ומשטמה, שמתנגד למשה וחולק בנסיכות מצרים עם רהב וסופו שהוא נענש ומוטבע בים האדום.
אל-עמאדיה (מערבית: العمادية; בכורדית: ئامێدی, אַמֶדִי; בארמית: ܥܡܝܕܝܐ, עָמֵידִיָא) היא עיירה במחוז דהוכ שבחבל כורדיסטן העיראקית האוטונומי.
היא בנויה על הר שולחן בעמק הנהר הזב הגדול.
העיירה נמצאת 10 קילומטרים מהגבול הטורקי בגובה 1400 מטרים מעל גובה פני הים.
אל-עמאדיה ידועה בכמות הנשרים הגדולה המקננים במצוקי הר השולחן.
על פי אבן אל-את'יר, השם אל-עמאדיה הוא על שמו של עימאד אל-דין זנגי שבנה במקום מבצר בשנת 1142. תיאוריה נוספת היא שהשם נקרא על שמו של עמאד א-דוולה , מייסד פרובינציית פארס האירנית אך תיאוריה זו פחות סבירה.
לדברי פרופסור ג'פרי שוכמן, עימאד אל-דאולה הוא ממוצא חורי (קוקז) או מממלכת אררט שבצפון מסופוטמיה/טורקיה.
מתקופת הברונזה הקדומה ועד שנכבשה ונשלטתה על ידי הממלכה החורית מיתני במאה ה-16 לפני הספירה, אזור אל-עמאדיה היה חלק מממלכת כורדה והוא היה מיושב כולו על ידי אוכלוסייה תת שמית עמים מהקווקז שחיו בצפון מסופוטמיה (ארם נהריים).
בתקופת שלטון האימפריה המיטאנית תושבי אזור זה היו ידועים בשם צוברים.
לאחר נפילת האימפריה המיטאנית, אל-עמאדיה נכבשה על ידי אשורנאסירפאל הראשון מאשור במאה ה-11 לפני הספירה שנלחם בבני נאירי וברזני.
לאחר נפילת האימפריה האשורית, עבר אזור אל-עמאדיה לשליטתה של ממלכת מדי.
כשההיסטוריון והסופר היווני מחניכי סוקרטס קסנופון עבר באזור במאה הרביעית לפני הספירה, הוא התייחס לתושביו כאל בני ממלכת מדי.
מאוחר יותר אזור אל-עמאדיה שולב באימפריה האחמנית תחת השם מדיה מגנה.
תחת שלטון האימפריה הפרתית, אזור אל-עמאדיה היה חלק ממחוז ברצ'ן (ברזן).
בסופו של דבר היא הפכה לחלק בלתי נפרד מהאימפריה הסאסאנית במחוז אדיאבנה עד שנכבשה על ידי המוסלמים בשנת 640, לאחר שהביסו את הכורדים בתיכרית, מוסול וסחרזור.
תחת הכיבוש המוסלמי, במשך כמה מאות שנים, לאחר גירוש הח'ליפים מבגדד במאה ה-7, שלט באל-עמאדיה פאשא ממשפחת עבאס המלכותית, שנחשבה לאחת המשפחות העשירות באזור.
אל-עמאדיה הייתה מקום הולדתו של משיח השקר, דוד אלרואי (פעל בסביבות 1160).
בשנת 1163, על פי "עמק הבכא" של ההיסטוריון והרופא יוסף הכהן הרופא, מנתה האוכלוסייה היהודית כאלף משפחות וסחרה בעפצים להכנת דיו סת"ם.
אלרואי הוביל מרד כנגד מושל העיירה אך ככל הנראה הובס ונהרג תוך כדי המרידה.
ההיסטוריון היהודי הספרדי ר' שלמה אבן וירגה (1450–1525) הציג את הקהילה היהודית של אל-עמאדיה בתקופתו של אלרוי כעשירה, מסופקת ושביעת רצון.
אל-עמאדיה היה מקום מושבה של אמירות באדינאן האוטונומית למחצה, שנמשכה בין 1376 ל-1843. באל-עמאדיה ישנן חורבות של בית הספר קובהאן שנוסד במהלך שלטונו של הסולטן חוסיין וואלי מבאדינאן (1534–1576) לספירה ללימוד מדעי האסלאם.
בעיירה יש גם חורבות של בית כנסת וקבר המיוחס לנביא יחזקאל וכנסייה.
באזור שמסביב לעיירה ישנן עוד שתי כנסיות הנחשבות החשובות ביותר בצפון עיראק.
אחד מהסמלים של העיירה הוא המסגד הגדול של אל-עמאדיה .
המינרט שלו מתנשא לגובה של 33 מטרים.
המסגד הוקם לראשונה במאה ה-12 והוא העתיק והגדול באזור.
בשנת 1760, הדומיניקני לאופולדו סולדיני ועמיתו מאוריציו גרזוני ייסדו באל-עמאדיה את המיסיון של כורדיסטן.
גרזוני חי בעיירה ארבע עשרה שנים וחיבר מילון איטלקי-כורדי ודקדוק של 4,600 מילים.
המילון מהווה יצירת מפתח משום שהוא מייצג את המחקר הראשון של הדקדוק והשפה הכורדית; מסיבה זו, גרזוני מכונה לעיתים קרובות "אבי הכורדולוגיה".
בכל האזור חיים כ־11,000 תושבים.
בין השנים 1989–1991 צבא עיראק ניסה לכבוש את אל-עמאדיה ולהרוס אותה.
העיירה ניצלה כתוצאה ממלחמת המפרץ והקמת האזור האוטונומי הכורדי.
באל-עמאדיה האקלים הוא אקלים ים תיכוני (סיווג אקלים Köppen :Csa) עם קיץ חם וחורף קריר ורטוב.
בהיותה העיירה הצפונית ביותר בעיראק, היא גם העיירה עם האקלים המתון ביותר במדינה.
שלג יורד מדי פעם בחורף.
אל-איג'ליתו בינתו אל-איג'לי (בערבית العجلية بنت العجلي) הייתה בונת אצטרולבים שחיה במאה ה-10 לספירה בעיר חלב, סוריה של היום.
בספרות העממית המודרנית היא מוכרת כמריאם אל אצטרולביה (מרים האצטרולבית, בערבית مريم الأسطرلابية), אך השם הפרטי 'מריאם' אינו מוזכר במקור היחיד על חייה.
לפי איבן אל-נדים , היא הייתה בתו של יצרן אצטרולבים ששמו אל-איג'לי; היא ואביה עבדו והתמחו אצל יצרן אצטרולבים מבגדאד ששמו נסטלוס .
היא הועסקה על ידי האמיר הראשון של חאלב, סייף אל-דאולה , שמשל בין 944 ל-967. מעבר למידע הזה, לא ידוע עליה דבר.
היא ואביה היו מוכרים בכינוי "יצרני אצטרולבים".
בזמנה בניית אצטרולבים הייתה מקצוע מוכר מזה זמן רב.
האסטרואיד 7060 Al-ʻIjliya שהתגלה על ידי Henry E.
Holt במצפה הכוכבים פאלומר בשנת 1990 קרוי על שמה.
היא הייתה מקור השראה לדמות בנובלה 'בינתי' שהתפרסמה ב-2015, ולדמות בסדרה ויקינגים: ולהאלה בערוץ נטפליקס.
היא צוינה ברשימת "נשים מרשימות בתור הזהב של הציוויליזציה המוסלמית".
אל-עטאטרה הוא כפר חקלאי ברצועת עזה, הנמצא מצפון לבית לאהיא.
בעבר גידלו בשדותיו בעיקר תות שדה.
כיום יש בו בעיקר פרדסי תפוז ולימון.
על פי ישראל נמצאים באל-עטאטרה פעילי חמאס רבים.
מבצע אלוני הבשן (תחילת מבצע גשמי קיץ) נגד הקסאמים אושר בקבינט המדיני-ביטחוני.
המבצע בא כתגובה מצד מדינת ישראל על הריגת שני חיילים וחטיפתו של רב"ט גלעד שליט ב-25 ביוני 2006 סמוך למעבר כרם שלום, ועל ירי הקסאמים מצד ארגונים פלסטיניים לכיוון ישראל ובמידה מסוימת גם בעקבות חטיפתו ורציחתו של אליהו אשרי.
כוחות צבא גדולים נכנסו בליל 6 ביולי לשטח רצועת עזה ותפסו אזורי חיץ, לקראת השתלטות על מרחבי השיגור ויצירת "רצועת ביטחון".
הכוחות נכנסו לתוך ההתנחלויות ההרוסות ניסנית, דוגית ואלי סיני ולשכונת אל-עטאטרה השייכת לבית לאהיא, משם נורו רקטות לעבר ישראל.
במהלך עימות עם חמושים בכפר, נהרג חייל צה"ל.
כמו כן, נהרגו 4 מתושביו.
במהלך מבצע עופרת יצוקה ברצועת עזה, בתחילת 2009, הובילה סיירת צנחנים את חטיבת הצנחנים בלחימה באזור אל-עטאטרה, וזוהו בו שיגורי רקטות.
במבצע נהרגו לפחות 16 מתושבי הכפר, ונהרסו כ-50 מבתי הכפר.
חמישה מההרוגים היו בני משפחת אבו חלימה.
במהלך הלחימה נמצא בכפר מסמך מודיעיני של אנשי חמאס, הכולל פרישת חוליות בצמוד למסגד והנחת מטעני חבלה גדולים בלב אזור עירוני מאוכלס.
כמו כן נעצרו פעילי טרור בכפר וזוהו בסביבתו מנהרות טרור.
כוחות צה"ל הרסו 94 מבתי הכפר.
בשנת 2014, במבצע צוק איתן, הכפר הופגז קשות.
קצין צה"ל נפצע בזמן לחימה בכפר, וחולץ במסוק.
בשנת 2018 הפציץ חיל האוויר שני מתקנים לייצור נשק בכפר.
הכפר הופגז שוב במבצע עלות השחר באוגוסט 2022 לאחר שנורו ממנו רקטות.
ב-13 בספטמבר 2023 אירע פיצוץ כתוצאה מחפץ לא מזוהה בסמוך לכפר, ונהרגו שישה צעירים.
אל-עקרבאניה הוא כפר בנפת שכם, בשיפולים המזרחיים של רכס טמון, כחמישה ק"מ מדרום-מזרח לצומת תרצה, בכביש המוליך לצומת בקעות.
השם הישן של המקום הוא "ח'ירבת אל-עקרבאניה" (خربة العقربانية), משום שהיה מושבן של כמה משפחות בלבד.
על פי זאב וילנאי, פירוש השם הוא יוצאי (כפר) עקרבה, השוכן כ-13 ק"מ דרומה.
האתר PalQura (אנציקלופדיה לכפרים הפלסטיניים) מצטט את א-דבאח (1991), ששם הכפר מתייחס לעקרבים הרבים שישנם באזור, וכי מוצאם של התושבים הוא מכפר קליל, סאלם וכן פליטים משנת 1948.
ככל הנראה הוקם בראשית המאה העשרים.
כשני ק"מ מדרום לכפר נמצאת חורבה בשם תל אל-פוח'אר .
מפקדי אוכלוסין – אל-עקרבאניהשנהתושביםמקורהערות193138גרו ב-8 בתים1945901967120נערך על ידי מדינת ישראל1982915נערך על ידי מדינת ישראל1987766נערך על ידי מדינת ישראל2007986נערך על ידי הרשות הפלסטינית.
שטח הכפר אל-עקרבאניה הוא כ-13,574 דונם, לפי גבולות הרשויות המקומיות החדשות שהוגדרו על ידי משרד הפנים של הרשות הפלסטינית.
לאחר הסכמי אוסלו בשנת 1995 כ-13,299 דונם, שהם כ־98% משטח הכפר סווגו כשטח B (הרש"פ אחראית על העניינים אזרחיים וישראל אחראית לביטחון) ו-275 דונם, כ-2% מהשטח סווגו כשטח C (שבו לישראל יש אחריות מלאה על הביטחון והמנהל האזרחי).
רוב אוכלוסיית אל-עקרבאניה מתגוררת בשטח B.
מים: תושבי אל-עקרבאניה מקבלים מים ממקורות פרטיים, הבעלים של הבארות בכפר, באמצעות רשת המים הציבורית שהוקמה בשנת 2009.
חשמל: בשנת 1994, אל-עקרבאניה חוברה לחברת החשמל הקטרית הישראלית.
אל-ערבי אל-ג'דיד (הערבי החדש, בערבית: العربي الجديد, באנגלית: The New Arab) היא חברת חדשות פאן-ערבית שבסיסה בלונדון ואשר נמצאת בבעלות חברת המדיה הקטרית "פַדַאַ֫את מדיה" (בתעתיק מדויק: פצ'אא'את מידיא; בערבית: فضاءات ميديا).
היא השיקה אתר חדשות בערבית במרץ 2014 ועיתון יומי בערבית בספטמבר 2014. הגרסה האנגלית של אתר האינטרנט נקראת The New Arab.
בשנת 2015 השיקה פדאאת מדיה את רשת הטלוויזיה אל-ערבי (Al Araby) כתחרות לאל-ג'זירה, ובעולם הערבי היה חשש שיהיה מוטה לטובת האחים המוסלמים.
אל-ערבי אל-ג'דיד הוקם במרץ 2014 כפרויקט מדיה חדש במימון חברת האחזקות הקטרית הפרטית "פדאאת מדיה".
היא השיקה את אתר האינטרנט בערבית "אל-ערבי אל-ג'דיד" במרץ 2014 ועיתון יומי בערבית באותו שם בספטמבר 2014. האתר באנגלית נקרא The New Arab ("דה ניו ערב", "הערבי החדש").
ד"ר עזמי בשארה, פלסטיני נוצרי המתגורר בדוחא, חבר כנסת לשעבר, מנהל את אל-ערבי אל-ג'דיד.
אל-ערבי אל-ג'דיד פועל כיום ברחבי העולם, עם יותר מ-150 עובדים בשלושה משרדים בביירות, בדוחא ובלונדון.
עיתונאים של אל-ערבי אל-ג'דיד, כולל בשארה, היו יעדים להתקפות מצד האקרים המזוהים עם "פרויקט רייבן" של חברת דארק-מאטר גרופ, יוזמה של איחוד האמירויות שמטרתה לטרגט טלפונים ניידים של אנשי תקשורת אשר לדעת איחוד האמירויות נתמכו על ידי קטר.
בשארה תיאר את גוף החדשות כ"עצמאי יחסית" בהקשר של העולם הערבי.
לדברי בשארה, "לפעמים העיתון עשוי להיות רגיש לגבי מה לא להגיד, כי אתה לא שם לך למטרה להתגרות באנשים שמממנים אותך".