tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סביב אגני המים שאליהם זורמים המים היו בעבר ארבעה פסלים מצריים קדומים של אריות שהועתקו אליה ממזרקת מרקוס אגריפה שמחוץ לפנתאון, אך הפסלים הממוקמים בה כיום הם העתקים.
המזרקה הייתה גם הצהרה פוליטית, והראתה כיצד הכנסייה הקתולית, בניגוד לרפורמציה הפרוטסטנטית, שירתה את צורכיהם של תושבי רומא.
מי השתייה הנקיים שהגיעו לאזור הפכו את שכונת קווירינלה מאזור של אחוזות כפריות לשכונה עירונית משגשגת.
מֵחַ עצם (ידוע גם כמוֹחַ עצם או לְשַׁד העצמות) הוא הרקמה הממוקמת בחלק הספוגי של העצם, ובה נוצרים תאי מערכת הדם: תאי דם אדומים, תאי דם לבנים וטסיות דם.
משקל רקמה זו מהווה כ-4% ממשקל גוף האדם, ולכן היא אחת הרקמות הגדולות בגוף.
קיימים שני סוגים שונים של מח עצם: אדום וצהוב.
האדם נולד רק עם תאים אדומים ובמשך חייו מוחלפים בצהובים.
במח העצם האדום מצויות כל שורות התאים בשלבים שונים של הבשלה, ורק התאים הבשלים יוצאים לזרם הדם בפיקוח של מנגנוני בקרה תאיים והורמונליים.
את מח העצם בונות מספר אוכלוסיות של תאים, פרט לחלוקה למח עצם צהוב ואדום.
הראשונה היא אוכלוסיית התאים המזנכימלים והשנייה, אוכלוסיית התאים ההמטופואטים.
התאים המזנכימלים מרכיבים את נישת מח העצם, שהיא למעשה הסביבה שבה תאי הדם מתפתחים.
התאים ההמטופואטים הם תאי הדם המדוברים.
התאים המזנכימליים נמצאים בעיקר במח העצם הצהוב, והתאים ההמטופואטים נמצאים בעיקרם במח העצם האדום.
בין שתי האוכלוסיות הנ"ל קיימת תקשורת והן חיות אחת במקביל לשנייה, בקשרי הדדיות והתפתחות משותפת.
התאים המזנכימלים הם שם כולל לתאי אב של תאים המרכיבים את כל רקמות הגוף.
במח העצם, בצורה ספציפית, מתקיימות 3 אוכלוסיות מרכזיות של תאים מסוג זה:
אוסטיאוציטים – האוסטיאוציטים הם תאי עצם המתקיימים במח העצם.
הם קיימים בעיקר במח העצם הצהוב.
צורתם מוארכת וצרה, בדומה לסיבי עצם.
אדיפוציטים – האדיפוציטים הם תאי רקמת שומן, הנמצאים בעיקר במח העצם הצהוב.
צורתם מוארכת אך מעט עגלגלה במרכזה.
כונדרוציטים – הכונדרוציטים הם תאי רקמת סחוס, הנמצאים בעיקר במח העצם הצהוב.
התאים ההמטופואטים הם כלל אוכלוסיית תאי הדם המתקיימים במח העצם.
התאים המתמיינים במח העצם מתאים אלו כוללים את תאי הדם האדומים, תאי הדם הלבנים וטסיות הדם.
מח העצם הוא מקור למחלות רבות, עקב ההשפעה המשמעותית שיש לו בהתחלקות של תאי דם.
לוקמיה – סרטן הדם שמקורו בתאי הדם הלבנים.
ישנם 4 סוגים מרכזיים של לוקמיה:
לוקמיה מיאלואידית חריפה – מחלה שמקורה בתאי הדם הלבנים מיאלואידים.
המחלה מתפתחת במהירות רבה יותר ביחס ללוקמיה המיאלואידית הכרונית.
לוקמיה מיאלואידית כרונית – מחלה שמקורה בתאי הדם הלבנים מיאלואידים.
לוקמיה לימפוציטית חריפה – מחלה שמקורה בתאי הדם הלבנים לימפוציטים.
המחלה מתפתחת במהירות רבה יותר ביחס ללוקמיה הלימפוציטית הכרונית.
לוקמיה לימפוציטית כרונית – מחלה שמקורה בתאי הדם הלבנים לימפוציטים.
אנמיה אפלסטית – מחלה שבה מח העצם אינו מייצר תאי דם בכמות המספיקה לתפקוד תקין של המערכת.
מיאלומה – סרטן דם, המתפתח בתאי פלזמה במח העצם.
התאים הנגועים משחררים נוגדן הגורם לשיבושים במערכות השונות.
נחשבת למחלה כרונית, כיוון שמעטים מבריאים ממנה בצורה מלאה.
השתלת מח עצם היא גישה טיפולית מקובלת היום לכמה מחלות שונות בהן מערכת ייצור תאי הדם האדומים ותאי החיסון נפגעת (מחלות ממאירות כמו לוקמיה, מצבים כמו מחלות חסר מח העצם מולד או נרכש וכדומה), כתוצאה מטיפול כימי, הסננה על ידי תאים ממאירים או כתוצאה ממחלה תורשתית או מפגם גנטי.
מעבר לזאת, נכון לשנת 2012, נבחנת השתלת מח העצם כטיפול למחלות ולקויות עצביות מגוונות, שבהן חלק מהפתולוגיה היא בתאי הגלייה – תאים המיוצרים במח העצם ונודדים אל מערכת העצבים.
בין המחלות והלקויות האלו ניתן למנות את ניוון השרירים, שיתוק המוחין ותסמונת רט.
אפשרות זו נמצאת עדיין בפיתוח מעבדתי במחקר על חיות מעבדה, בשנת 2022 פורסם מאמר מחקרי על ידי קבוצת חוקרים מאוניברסיטת סטנפורד שהוכיח לראשונה שהשתלת מח עצם יכולה להחליף את תאי הגלייה בעכברים, עדיין אין בכך הבטחה להצלחה בבני אדם.
נראה שהאפשרות לשימוש בהשתלת מח עצם בבני אדם לריפוי מחלות עצביות עדיין רחוקה מאוד מיישום רפואי.
בשל המספר הכמעט בלתי מוגבל של צירופי HLA אפשריים, הסיכויים להתאמה בין נתרם לתורם שאינו בן משפחתו, הם נמוכים.
בנוסף, בפועל רק 30% מהחולים מצליחים למצוא תורם מתאים מקרב בני משפחתם (הסיכוי להתאמה עם אחים הוא 25%).
השתלת מח עצם החלה בסוף שנות ה-70. בליידן נמצא מרכז של הארגון העולמי לתורמי מח עצם.
מזרקת טרווי (באיטלקית: Fontana di Trevi) היא הגדולה שבמזרקות מתקופת הבארוק ברומא ומאתרי התיירות הבולטים ברומא.
במשך שעות היום והלילה גודשים תיירים רבים את המדרגות היורדות לכיוון המזרקה.
במקום הסתיים אחד האקוודוקטים שהוביל מים לרומא ונבנה כבר בשנת 19 לפנה"ס.
הרומאים נהגו לבנות מזרקות בנקודה שבה הסתיימו האקוודוקטים.
נוהג זה חודש בשנת 1453 כאשר האפיפיור ניקולאוס החמישי שיפץ את האקוודוקט ובנה במקום בריכה.
בשנת 1629 הזמין האפיפיור אורבנוס השמיני מגדול אדריכלי הבארוק, ג'ובאני לורנצו ברניני, תכנון למזרקה שתהיה מפוארת יותר מהבריכה שהייתה במקום.
תוכנית זו לא יצאה אל הפועל אבל היוותה השראה לשנים הבאות.
התוכנית שיצאה לבסוף אל הפועל החלה בתחרות אדריכלית שיזם האפיפיור קלמנס השנים עשר בשנת 1730. האפיפיור הטיל על האדריכל ניקולא סלבי לבנות את המזרקה (למרות שהוא לא זכה בתחרות).
סלבי החל בעבודות בשנת 1732. בניית המזרקה הסתיימה רק בשנת 1762, לאחר מותם של האפיפיור ושל סלבי.
המזרקה כוללת את דמותו של נפטון, אל הים, שפסלו ממוקם במרכזה בתוך גומחה.
לצדו של נפטון עומדים הטריטונים וסוסי הים שעוזרים לו "לאלף את המים".
לפי אגדה מסורתית, השלכת מטבע למזרקה, ביד ימין מעבר לכתף שמאל, מבטיחה את שובו של המשליך לרומא.
כמו כן כיכבה המזרקה בסרטו של פדריקו פליני "לה דולצ'ה ויטה", שבו התרחצה גיבורת הסרט, אניטה אקברג במי המזרקה.
בשנת 2016 הושלכו למזרקה מטבעות בשווי של מיליון וחצי דולר.
המטבעות נאספים ומשמשים למימון סופרמרקט המציע לנזקקים מוצרי יסוד בחינם, ומעת לעת עוצרת המשטרה אנשים פרטיים הגורפים מטבעות.
מח"ל (ראשי תיבות: מתנדבי חוץ לארץ) הוא הכינוי הרשמי שניתן ליותר מ-3,000 מתנדבים, רובם מארצות המערב, כמעט כולם יהודים, שהגיעו לארץ ישראל במלחמת העצמאות על מנת לעזור לצה"ל המתגבש, במאבק להקמת מדינת ישראל.
החל מאמצע 1947 הלך והסתמן פינוי בריטי בעתיד הנראה לעין.
המערכת הביטחונית של היישוב, אשר הייתה ברובה מחתרתית, החלה להיערך להקמת צבא סדיר, אשר יוכל להתמודד עם הצבאות הסדירים של מדינות ערב, שאיימו לפלוש לארץ עם תום שלטון המנדט.
בבואו לערוך מעבר זה, חסר היישוב כוח אדם מיומן בתחומים מבצעיים וטכנולוגיים מסוימים שחייבו מסורת רבת שנים של מערכת ביטחונית בסדר גודל לאומי, כגון טייסי קרב ותובלה, צוותי טנקים ומטוסים, בעלי מקצועות ימיים ואף מפקדי גייסות בעלי ניסיון בהפעלת כוחות גדולים.
בכוחות הביטחון של היישוב, כגון ההגנה, היו מפקדים מעטים שפיקדו אי פעם על כוח גדול בשדה הקרב.
בניגוד למצב זה עמדה יכולתם של יהודי ארצות המערב לרכוש כישורים צבאיים ללא פיקוחו המעיק של שלטון המנדט הבריטי.
החלת גיוס החובה, בעת מלחמת העולם השנייה, על מאות אלפים מיהודי התפוצות, וניסיון צבאי וקרבי שרכשו במהלכה, הביאו למצב שבו הם היו כתובת טבעית להשלמת החסר.
שליחי היישוב בחו"ל, יחד עם פעילים מקומיים, התחילו בגיוס מיד לאחר פרוץ הקרבות, ועבודתם הסתייעה בהתלהבות שאחזה בקהילות היהודיות עקב אותה החלטה.
היישוב רכש עוד קודם לכן ניסיון מה בהיעזרות במתנדבים מחו"ל.
בעשר ספינות מעפילים אשר נרכשו בארצות הברית ובקנדה (הידועות שבהן "אקסודוס 1947" ו"הפאנים") צוותו יותר מ-200 מתנדבים מאותן מדינות.
מתנדבים אלה זכו לכינוי "מח"ל בהעפלה" (או מח"ל בעלייה ב').
אנשי המח"ל, יותר מ־3,000 במספר, היו ברובם הגדול יהודים מארצות המערב.
כשליש מהם היו יוצאי ארצות הברית, כמה מאות הגיעו מקנדה, צרפת, האיים הבריטיים ואמריקה הלטינית (כ"א).
יותר ממאה היו יוצאי סקנדינביה ועוד עשרות מארצות אחרות כמו בלגיה, הולנד, איטליה (כ"א) ועוד.
תרומה נכבדה למח"ל נתנה דרום אפריקה, ששלחה כ־650–700 מתנדבים (מספרי המתנדבים שגויסו בכל אחת מארצות המוצא גדולים יותר, לעיתים בשיעור ניכר, אלא שלא כולם היו מתנדבי מח"ל על פי ההגדרה שבהמשך, לא כולם הגיעו לארץ, ולא כולם שירתו בצבא).
הם באו בחלקם מקרב יוצאי צבאות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, שהצטמצמו לאחר הניצחון ושחררו רבים.
בצד אלו התנדבו גם רבים חסרי ניסיון צבאי.
חלקם היו חברי תנועות ציוניות, וחלקם יהודים מן השורה שליבם נטה לעבר מאבקו של היישוב היהודי בארץ ישראל.
מספרם של הלא יהודים מוערך בכ־150–200, כמעט כולם בעלי מקצוע בחיל האוויר.
שליחי היישוב פנו בקריאה חשאית לנוער היהודי המקומי, וכיוונו את פנייתם בייחוד לוותיקי מלחמת העולם השנייה.
מתנדבים אחרים מצאו דרכם ביוזמתם אל המגייסים.
מרכז הגיוס נקבע בפריז, ומפריז הם נשלחו למחנות בדרום צרפת שבהם כבר שהו יהודים הממתינים לתורם לעלייה, רובם ניצולי השואה, תחת פיקוח מדריכים מהארץ.
המתנדבים ניצלו את שהותם במחנות לצורך אימון בסיסי.
מערך קטן יותר התקיים באיטליה.
אחרים, כולל כמעט כל המתנדבים לחיל האוויר, הגיעו, במידת האפשר, במטוסים.
כמעט כל המתנדבים הגיעו לארץ בקיץ 1948, והשתתפו במלחמה בשלביה האחרונים.
הנוכחות הבולטת ביותר של אנשי מח"ל ניכרה בחיל האוויר, עד כדי כך שאנגלית האפילה על העברית כשפה הרשמית בחיל.
עם קום המדינה, היה רק קומץ טייסים ישראלים שהוכשר בקורסי טייס אזרחיים, ורק לבודדים היה ניסיון במטוסי קרב (משירותם בחיל האוויר הבריטי, לרוב) או במטוסים כבדים ובינוניים.
כוחות האוויר של היישוב מנו רק מטוסים אזרחיים, רובם קלים.
במלחמת העצמאות התעצם הכוח, נרכשו לראשונה מטוסי קרב, וטייסי מח"ל סייעו בבניית טייסת הקרב הראשונה, ואיישו כמעט את כל מטוסיה.
הוא הדין בטייסות התובלה וההפצצה.
טייסי התובלה של המח"ל ביצעו טיסות הובלה של נשק שנרכש בחו"ל, פעלו ב"מבצע אבק" להטסת אלפי טונות אספקה לנגב הנצור, קיימו את הקשר עם סדום המנותקת, ובסופו של דבר השתתפו בהנחת היסודות לחברת אל על.
כך היוו אנשי מח"ל את רוב צוותי האוויר בחיל האוויר.
כן הייתה נציגות נכבדה למח"ל במערך הטכני של החיל.
השפעת המח"ל הייתה בולטת גם בדרגי הפיקוד, וכן חלקם היה רב בתפקידי המטה ובתפקידים מקצועיים כמו מכ"ם, צילום אווירי ומטאורולוגיה.
נוכחות בולטת אחרת הייתה למח"ל בשירות הימי (לימים חיל הים).
החיל חסר ידע וניסיון ימיים – קרביים: יוצאי הצי הבריטי בקרב היישוב שירתו בדרך-כלל בדרגים הנמוכים והעורפיים ואנשי הפלי"ם לא התנסו בהפעלת ספינות מלחמה.
וכך, החיל היה צריך להישען על מומחים מבחוץ.
מפקד חיל הים בפועל (בתפקיד ראש המטה מסתיו 1948) היה מתנדב מח"ל פול שולמן, שהחל את פעילותו בסיוע לעליה ב' ב-1947, כאחראי להבאת שתי אוניות 'הפאנים' הגדולות מארצות הברית.
אנשי מח"ל אחרים שירתו כמפקדי ספינות, או שהופקדו על תחומים מקצועיים חשובים של החיל: תותחנות, מכ"ם, הנדסה, המספנה, הדרכה, קשר ועוד.
תרומה חשובה הייתה למח"ל בחיל הרפואה, כאשר עשרות רבות של רופאים הגיעו לארץ, ולצידם בעלי מקצועות רפואיים אחרים.
חלק מאלה הגיעו לתפקידים בכירים במערך הרפואה, כמו ד"ר ליונל מלצר ופרופ' הרי צבי בנק.
בחילות השדה בלט חלקו של המח"ל בחטיבה 7, שמפקדה היה מתנדב מח"ל מקנדה בן דונקלמן, בעיקר בגדוד 72 ובמידה פחותה, בגדוד 79, אשר מפקדו לזמן קצר היה ג'ו וויינר (Weiner), אף הוא מתנדב מח"ל קנדי.
מקיץ 1948 הופנו לחטיבה 7 במכוון מתנדבים, בעיקר דוברי אנגלית.
באותו שלב, החטיבה, ובה כ־300 אנשי מח"ל, השתתפה בקרבות בצפון הארץ, שגולת הכותרת שלהם הייתה מבצע חירם.
זמן מה השתייך לחטיבה גדוד 75 שבו רוכזו מאות דוברי צרפתית (לא יהודים ויהודים יוצאי צפון אפריקה, בלגיה וצרפת), חלקם אנשי מח"ל.
בסופו של דבר סופחה פלוגה מהגדוד לחטיבת הנגב, שם כונתה "הקומנדו הצרפתי" (Le Commando Français), שהשתתפה בקרבות בנגב בסוף 1948. ריכוזי מח"ל קטנים היו בחטיבה 8, חטיבה 9 (מאמריקה הלטינית), בגדוד 9 בחטיבת הנגב, בחיל התותחנים, בחטיבת אלכסנדרוני וכן בגדודים 51 ו־52 של גבעתי.
לקראת סיום הקרבות הצטרפה קבוצה קטנה של מח"ל מצ'ילה לחטיבת הראל.
בניגוד לתקוות, לא הגיעו כמעט לארץ בעלי תפקידים גבוהים בחילות השדה, ומבחינה מקצועית, תרומת המח"ל בהם הייתה מוגבלת.
שילוב אנשי המח"ל בצה"ל לא התנהל תמיד על מי מנוחות.
לעיתים נתגלעו מתחים מחמת התנאים העדיפים שנדרשו וניתנו לזרים על פני הישראלים, וגם ממחויבותם הפחותה של חלק מן ההרפתקנים שבין המתנדבים למפעל הציוני ולמסגרת צבאית סדירה וממושמעת.
המקרה הבולט בהקשר זה אירע בסוף 1948: להק התובלה האווירית בחיל האוויר פורק לאחר שחלק מאנשיו איימו בשביתה, ובמקומו הוקמה טייסת 106.
כללית, במהלך המלחמה השתפר מאוד הטיפול באנשי המח"ל, כאשר צה"ל וארגונים אחרים למדו בהדרגה כיצד ואת מי לגייס, כיצד להיעזר כהלכה בשירותיהם, את ייחודיות אוכלוסיית המגויסים, ואת היחס הרצוי אליהם.
לאחר סיום המלחמה עזבו רוב אנשי מח"ל את הארץ.
מיעוטם נשארו וקשרו את גורלם במדינה.
היישוב כפר דניאל (ליד לוד), נוסד בידי מתנדבי מח"ל מארצות אנגלו-סכסיות.
המושב השיתופי הבונים (דרומה לעתלית), נוסד ב-1949 בידי אנשי מח"ל יוצאי אנגליה ודרום אפריקה.
בשנת 1952 הוקמה שכונת נווה מח"ל, שיכון שכלל 25 בתים ובהם 100 דירות, ממזרח לשכונת הדר יוסף בתל אביב, שאוכלסה במשפחות אנשי מח"ל יוצאי אנגליה, ארצות הברית ודרום אפריקה.
בשנת 1993 נחנכה בחניון דרך בורמה שבפארק רבין אנדרטה לכבוד מתנדבי חוץ לארץ ולזכר חלליהם.
דוד מרכוס (מיקי סטון), קולונל יהודי בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
היה מפקד בית הספר לסיירים (הריינג'רס) של הצבא האמריקני והשתתף בפלישה לנורמנדי.
הגיע לארץ בראשית מלחמת העצמאות ונתמנה למפקד חזית ירושלים בדרגת אלוף.
ב-11 ביוני 1948 נהרג בשגגה מירי של זקיף ישראלי באבו גוש.
היישוב משמר דוד נקרא על שמו.
אל שווימר, מחלוצי התעופה במדינת ישראל, מייסד התעשייה האווירית לישראל.
פול שולמן (שאול בן-צבי), ראש מטה חיל הים, ולמעשה מפקדו הראשון.
בן דונקלמן, קצין מטה בחטיבת הראל ולאחר מכן מפקד חטיבה 7 במבצע דקל ובמבצע חירם, בהם השתלטה ישראל על כל שטחו של הגליל, והביסה את צבא ההצלה של קאוקג'י.
צ'אלמרס 'סליק' גודלין (Goodlin), טייס קרב אמריקני שהשתתף גם בטיסות הניסוי של המטוסים העל קוליים הראשונים של ארצות הברית.
רודי אוגרטן, טייס קרב יהודי מארצות הברית, ששירת בחזית אירופה במלחמת העולם השנייה, נשבה בידי הגרמנים וברח.
במלחמת העצמאות הפיל שלושה וחצי (הפלה אחת במשותף עם בוריס סניור) מטוסים מצריים, ולאחר מכן שירת כמפקד בסיס רמת דוד.
בוריס סניור, ששירת כסגן מפקד חיל האוויר ועלה לארץ לאחר מספר שנים, וסיד כהן, מפקדה השני של טייסת הקרב הראשונה, שניהם טייסי מח"ל יהודים מדרום אפריקה.
סניור נחשב לאיש המח"ל הראשון בחיל האוויר, והוא גייס רבים מאנשי המח"ל הדרום אפריקנים.
פרדי פרידמן (איש שלום), מכונאי מטוסים שערק מהצבא הבריטי.
סייע בהרכבת מטוס ה'ספיטפייר' הראשון מגרוטאות שהשאירו הבריטים.
הארי אקסלרוד, הקצין הטכני השני של טייסת הקרב הראשונה.
דויד "מגדל" טפרסון, עלה בעלייה בלתי-חוקית ארצה ביום הכרזת העצמאות והצטרף לחטיבת 'אלכסנדרוני' ואחר כך לחטיבת הנגב.
עמד בראש עמותת 'אגרוף ורומח' והתנדב למילואים עד מותו ב-2015.
סטנלי מדיקס, התנדב כקצין אנגלי לחטיבה 7. כיום מתפקד כיו"ר ארגון וותיקי המח"ל, וממקימי האנדרטה בשער הגיא.
סם פומרנץ, היה אחראי על מבצע ולווטה להבאת הספיטפיירים שנרכשו בצ'כוסלובקיה בטיסה לארץ.
נהרג בעת מבצע ולווטה-2 כאשר מטוסו התרסק ביוגוסלביה בדרכו ארצה.
לאחר נופלו הוענקה לו דרגת ראש כנף (סגן-אלוף).
מייק פלנגן, עריק מהצבא הבריטי שהבריח, ביחד עם חייל נוסף, שני טנקים מסוג קרומוול, אשר היוו את הגרעין להקמת חיל השריון של צה"ל.
הרולד סימון, טייס דרום-אפריקני אשר היה שותף בייסוד חיל האוויר הישראלי.
בחיל היה טייס מפציצים (מאולתרים) ונווט.
השתקע בישראל ובשנת 1968 נהיה סימון ליו"ר מח"ל העולמי.
מחאה היא מעשה פומבי או אישי המבטא ביקורת וחוסר הסכמה המופגן ומתוקשר כדי להשיג כמה שיותר מודעות לנושא, במיוחד אם מדובר בפעולה המסבה עוול עבור כמות גדולה של אנשים.
מחאה יכולה להיות מופנית כלפי השלטון אך לא בהכרח.
ניתן לבטא מחאה כלפי כל גורם אשר פוגע באדם אחר ובכך לגרום להפסקת הפעולה הפוגענית.
מחאה מצביעה על הצורך לשנות ולתקן את הסטטוס קוו, בטענה כי האמצעים המקובלים לבניית פוליטיקה ומדיניות ציבורית באמצעות הפרלמנט ומערכת המשפט נכשלו.
צורות המחאה יכולות להיות שונות ומגוונות, חוקיות או בלתי חוקיות.
צורות המחאה הבולטות ביותר והמוכרות כחוקיות במדינות המערב הן חלוקת מנשרים, הפגנה, תהלוכה (מצעד או צעדה), משמרת מחאה, שביתה, פרסום מחאה כתובה באמצעי התקשורת, ניהול ויכוח ציבורי, החתמת אזרחים על עצומה ועוד.
לעומת צורות מחאה אלה מוכרות בעולם גם צורות מחאה אחרות, הכרוכות על-פי רוב בהפרת חוק, ובהן החרמת מושא המחאה, המתבטאת בסירוב לקבל ממנו שירותים, סירוב לשרת בצבא, סירוב לשלם מסים וסירוב להופיע לדין בבתי המשפט – וגם בפעולות כמו חסימה של כבישים ראשיים, הבערת צמיגים ועוד.
לעיתים בהצבעה המיעוט טורח להצביע כנגד הרוב, לא מטעמים מעשיים, אלא כדי להביע את מחאתו ביחס לדעת הרוב.
בהצבעה לכנסת אזרחים הרוצים להביע את מחאתם מכל המפלגות המתמודדות בוחרים פעמים רבות שלא להצביע לאף מפלגה אלא להכניס למעטפה פתק לבן.
במקרים אחרים בחרו האזרחים להצביע למפלגות נישה, כדוגמת מפלגת הגמלאים בבחירות לכנסת ה-17.
הפגנות חברתיות מילאו תפקיד חשוב בהתפתחות הפוליטית של מדינות רבות.
למשל, מאז שנות התשעים, הפגנות פופולריות באמריקה הלטינית מילאו תפקיד מכריע בהוצאת הנשיאים הנבחרים מתפקידם לפני סיום כהונתם.
בנוסף, המשברים הכלכליים באירופה מאז 2008 גייסו את המחאות הגדולות ביוון ובספרד, שהשפיעו רבות על יציבות ממשלותיהן.
אבל במקרים רבים השפעתן של הפגנות ועצומות היא חלשה יותר, ובניגוד להצבעה אינן משיגות תוצאות בטווח הקצר.
ורק במקרים בודדים יענו מקבלי ההחלטות לדרישות המוחים באופן מידי ובמלואן.
שאחת הסיבות לכך שזה מאותת על היותם על מקבלי החלטות חלשים אל מול קבוצות אינטרס בחברה.
והיענות לדרישות המחאה תביא ליותר לחץ מצד קבוצות אינטרס אחרות בחברה.
לעיתים המחאות משיגות תוצאה הפוכה מאלה שהתכוונו המוחים.
במקרה זה, מקבלי ההחלטות, בשל זעמם על המפגינים, מקצינים את המדיניות אשר נגדה יצאו המוחים.
יש הטוענים כי אלמלא המחאות נגד מלחמת וייטנאם, נסיגת האמריקאים הייתה מתרחשת בשלב הרבה יותר מוקדם.
מחקרים הראו כי רמה גבוהה יותר של דמוקרטיזציה מקטינה את עלויות הגיוס עבור שחקני החברה האזרחית ולכן מועילה להפגנות.
עם זאת, מחקרים אחרים טוענים כי דמוקרטיזציה עשויה להוביל לירידה בפעילות המחאה החברתית מכיוון שמערכת פוליטית דמוקרטית חזקה, מספקת אפיקים ממוסדים יותר להשתתפות פוליטית ולהחלטת טרוניות.
שני טיעונים אלה לגבי השפעות הדמוקרטיזציה על הפגנות חברתיות מהווים פאזל.
זאת מפני שבמדינות בהן יש יותר סיכוי לשחקנים פוליטיים "לשחק לפי הספר", המיקוח וקבלת ההחלטות נוטים להיות ממוסדים למדי.
זה, בתורו, מייצר תמריצים עבור אנשים להשקיע בחיזוק המוסדות הללו וביכולתם להשפיע על ההחלטות מתוכם.
אם לעומת זאת, רוב השחקנים מאמינים שהדרך הטובה ביותר להשפיע על החלטות היא באמצעים אלטרנטיביים כמו הפגנות, התמריצים לפתח מוסדות חזקים ומתפקדים היטב יהיו נמוכים בהרבה.
בהתחשב באפקט משוב זה, השקעה בתפקודם התקין של מוסדות יכולה ליצור מעגל מוסרי.
אם הם בוחרים במסלול המוסדי דרך הפרלמנט, ההסתברות שלהם להשפיע על תוצאת הליך ההחלטה מתועדת על פי מודל המיקוח החקיקתי.
כלומר, לכל אדם יש הסתברות חיובית להפוך את סדר היום וכך להציע את המדיניות המועדפת עליו.
למחאה תהיה השפעה ממשית כאשר למתמודדים תפקיד מרכזי במוסדות וכאשר יש להם בעלי ברית חזקים במוסדות אלה.
באופן ספציפי, המוחים רואים במערכת הדמוקרטיה הייצוגית גורם מרכזי המתווך להשפעה הפוליטית של שיבושים מוסדיים.
לשינויים במוסדות יכולות להיות השלכות מרחיקות לכת.
למשל, התפרקות מדינות הגוש המזרחי לא נוצרה כתוצאה מהמחאות שהיו באותן מדינות בשנים 1989–1991, אלא כתוצאה מהתפרקות המוסדות בברית המועצות במחצית השנייה של שנות השמונים, ובפרסטרויקה של גורבצ'וב.
תנועות חברתיות, במיוחד כאשר הן מבטאות את עצמן באמצעות צורת הפעולה האופיינית ביותר שלהן, למשל דרך הפגנות פומביות, מפנות את המסר שלהן במקביל לשני יעדים מובחנים: בעלי הכוח והציבור הרחב.
יעילותן של תנועות חברתיות תלויה ביכולתן לעסוק בפעילות מיקוח עם בעלי ברית ומתנגדים.
הצלחתם של מורדים חסרי אונים נובעת משילוב של תמיכה חיצונית מתמשכת, חוסר אמון של האליטות הפוליטיות והסובלנות שלהם, שהעניקו לתנועה משאבים מכריעים.
מחנה אופוזיציה גדול מסוגל לעודד מחאות אנטי-ממשלתיות נוספות רק אם יש לו אחדות גבוהה יותר.
התוצאות מצביעות בנוסף על כך שיכולת גיוס האופוזיציה חשובה להפגנות במדינות מתפתחות אך לא במדינות מפותחות.
ואין די במחנה אופוזיציה גדול כדי לגייס הפגנות אנטי-ממשלתיות רחבות היקף.
אופוזיציה אחידה עם תמיכה חזקה היא מפתח לייצור מספר גדול יותר של מחאות.
יתר על כן, לדבר השלכות חשובות על הדמוקרטיה והייצוג הדמוקרטי.
לדוגמה, בהתחשב בכך שקבוצות עם ייצוג חד צדדי יעיל נוטות לעבוד בתהליך החקיקה, אך קבוצות שהודרו מהליך החקיקה נוטות לפנות להפגנות רחוב.
ישנן מספר דרכים הגורמות להצלחת מחאות חברתיות:
קבוצות עם מטרה מוצהרת תהיינה יותר מוצלחות ממטרות מבוזרות.
קבוצות בררניות תצלחנה יותר מקבוצות שאינן כאלה.
הקבוצות תצטרכנה להיות בירוקרטיות, ריכוזיות ולא ממוסחרות.
מחאות בנושאי חברה וכלכלה הצלחתן יותר גבוה מזאת של מחאות בנושאי חוץ וביטחון.
ישנן שלוש דרגות של הצלחה של מחאות:
שיתוף פעולה או הכרה מצד מתנגדים למחאה או מרשויות השלטון
עלייה של גורמים פוליטיים המסייעים לקבוצה
טענות המוחים הופכות להיות חלק מרכזי בסדר יום הפוליטי
דפוס מחאה שמתקיים במרחב הממוחשב ומשפיע על המציאות הפוליטית הממשית.
האינטרנט משפיע על האופן בו האזרחים תופסים את הפוליטיקה ועל אופן ההשפעה שלהם עליה.
מדיום מקוון זה מעניק ליחידים או לקבוצות קטנות אמצעים חדשים וכך מעצים את כוחם הפוליטי.
אחד האמצעים להגברת כוחם של המוחים ברשת הוא ביטול מחסומים פיזיים ומרחביים.
משתתפי המחאה המקוונת לא מוגבלים כיום במגבלות גאוגרפיות, סטטוס חברתי-כלכלי, מגדרי, רמת השכלה או תעסוקה, כל מי שרוצה להיות חלק במחאה, יש באפשרותו לעשות זאת באמצעות נגישות מקוונת.
עניין זה מרחיב את המאגר הפוטנציאלי של אנשים המתגייסים למחאה הפוליטית.
אמצעי נוסף הוא יצירת רשתות חברתיות שמאפשרות לאנשים להתארגן בקבוצות בעלות התעניינות או אידאולוגיה משותפת וכך גם התגבשות למטרות מחאה פוליטית.
פרט יכול להיות פעיל במגוון של רשתות חברתיות.
חיזוק הקשרים הבין-אישיים ברשתות החבריות גורם לפרטים לתפוס את עצמם כחלק מקהילה גדולה יותר, להיות חזקים יותר בכוחם הפוליטי ובעלי פוטנציאל רב יותר לפעול.
ישנו מגוון של אמצעי מחאה מקוונים.
אחד האמצעים הפופולריים ביותר הוא מכתבי שרשרת שמועברים מדי יום למאות אלפי גולשים וחושפים אותם למחאה בנושא מסוים.
בתמורה מתבקשים הגולשים להגיע להפגנה בנושא, לחתום על עצומה, לתרום כסף או תרומה מסוג אחר או להעביר את המכתב הלאה.
חברי כנסת ומועמדים לראשות הממשלה משתמשים גם הם במכתבי השרשרת כדי לגייס תומכים וחברי מפלגה חדשים.
אמצעי מחאה נוסף והפופולרי בעיקר בבלוגים הוא כתיבת יומן רשת כלומר אתר אינטרנט שבו נכתבות רשומות טקסט (פוסטים) שעוסקות בחייו של הבלוגר - חוויותיו ודעותיו על העולם.
אמצעים נוספים הם: הקמת קבוצות מחאה וירטואליות בפייסבוק, שליחת הודעות בטוויטר, העלאת סרטונים ליוטיוב, התקפת אתרים הכוללת השחתה או הפלה של אתרים, ותגובתיות - טוקבקים.
כדי שהמחאה המקוונת תהיה אפקטיבית, תצליח לגרום לשינוי והשינוי התודעתי יהפוך למעשי, יש צורך בהתערבות אמצעי תקשורת המסורתיים.
מחאות מקוונות שזוכות למקום באמצעי תקשורת ההמוניים הן אפקטיביות יותר.
נוסף לכך במטרה להביא לשינוי ממשי, המנהיגים מפעילים מניפולציה על המשתתפים הפוטנציאליים, יוצרים אצלם עניין ומציגים בפניהם נושאים חדשים ועדכניים באופן רצוף, כך הם גורמים להשתתפות פעילה במחאות.
מקרים של מחאות מקוונות באינטרנט
מחאה על כרטיסים להופעה של להקת מטאליקה - לאחר פרסום מחירי הכרטיסים הגבוהים להופעתה של מטאליקה, תומר מוסמן בן 25, סטודנט למנהל עסקים באוניברסיטה למנהל, מיהר לפתוח קבוצה בפייסבוק על מנת לגבש את מתנגדי המחירים הגבוהים.
קבוצה זו קראה לחרם על ההופעה בשל המחירים המופרזים.
לאחר ארבעה ימים בלבד, בקבוצה היו 4,000 חברים, מה שהביא לפגישתו של מוסמן עם מפיקי ההופעה והוזלת הכרטיסים.
מחאה על הרפורמה למניעת רעש - במרץ 2010, יזם השר לאיכות הסביבה, גלעד ארדן, רפורמה לפיה לא יהיה ניתן להפעיל כלי נגינה במהלך היום.
הדבר עורר את זעמם של מוזיקאים חובבים רבים.
נמרוד פרידברג בעל חברת Feed Media ליחסי ציבור וניהול מוניטין ברשת הנהיג קבוצת פייסבוק שמחתה נגד התקנות החדשות.
חברי הקבוצה שלחו מכתבים רבים ללשכתו של ארדן על מנת להפעיל עליו לחץ לשינוי החוק ובסוף הצליחו במטרתם וגרמו לביטול החוק.
מחאה מקוונת נגד הכרייה בדיונה האחרונה של ערבה - מחאה של מפלגת התנועה הירוקה הקוראת לכל האנשים בישראל להתחייב ב-100 ש"ח כדי רכוש דיונה ממינהל מקרקעי ישראל במידע וידרש.
מדובר בדיונה אחרונה מסוגה בערבה שבה בעלי חיים ייחודיים שעלולה להיעלם אם קבלנים יקבלו את השטח.
המחאה נפתחה באתר של התנועה ומשכה כ-2,000 מתחייבים לחתום.
מחאת הישראלים נגד מסירת שמות של המשתתפים בפשיטה על ספינת מרמרה - בעקבות בקשת טורקיה מישראל למסור את שמותם של המשתתפים בפשיטה על ספינת מרמרה במאי 2010, ארגון "ישראל שלי" החליט לפתוח במחאה מקוונת בפייסבוק.
במסגרת מחאה זו המשתמשים הישראלים פרסמו בדף פייסבוק של טורקיה משפט: "אני ישראלי – העמידו אותי לדין" בשפה טורקית.
מזרקת הרון היא מכונה הידראולית שהומצאה על ידי הממציא, המתמטיקאי והפיזיקאי הרון מאלכסנדריה, במאה הראשונה לספירה.
קיימים מודלים ודגמים רבים למזרקה, שמשמשים לעיתים קרובות להדגמת עקרונות בהידראוליקה ובפנאומטיקה.
למזרקה שלושה מכלים המוצבים בגבהים יחסיים שונים זה מזה, אשר מחוברים באמצעות מערכת צינורות:
מכל עליון שהוא פתוח לאוויר האטמוספירי, מכל אמצעי אטום לסביבה ושבו כמות מסוימת של נוזל, ומכל תחתון אטום לסביבה.
מתחתית המכל העליון יוצא צינור אל תחתית המכל התחתון, מחלקו העליון של המכל התחתון יוצא צינור אל חלקו העליון של המכל האמצעי.
מתחתית המכל האמצעי יוצא צינור שנפתח אל האוויר האטמוספירי מעל למכל העליון.
חיבורי הצינורות והמכלים אטומים לחדירת אוויר או לדליפת הנוזל מלבד המכל העליון והצינור שמעליו שפתוחים לאוויר האטמוספירי.
ניתן להציב את הכלים אחד מעל לשני כך שהצינורות יוסתרו בתוכם והם יראו כגליל אחד שבראשו מזרקה.
פעולת המזרקה מתחילה עם מילוי המכל העליון בנוזל.
הנוזל יורד במורד הצינור שנמצא בתחתית המכל העליון ישירות למכל התחתון בכח הגרביטציה.
המכל התחתון מתמלא בנוזל ובתוכו נוצרת דחיסה ועליה של לחץ האוויר.
מאחר שהמכל התחתון אטום מכל עבריו לחץ האוויר מוזרם דרך צינור אל המכל האמצעי.
לחץ האוויר העולה במכל האמצעי דוחק את הנוזל שבו מעלה דרך הצינורית אל מעל המכל העליון ומוזרק ממנו עד מעל למפלס הנוזל שבמכל העליון כמזרקה.
ניתן לתכנן את המערכת כך שהמים שניתזים ישובו אל הקערה.
בצורה זו מתקבלת לכאורה פרפטום מובילה.
למעשה האנרגיה המעלה את המים מהבקבוק האמצעי לקערה מגיעה מירידת המים מהבקבוק העליון לבקבוק התחתון.
הזרימה תפסק כאשר הבקבוק התחתון יתרוקן מאוויר (צינור היציאה יתמלא במים ולחץ המים משני הצינורות המחוברים אליו ישתווה) או כשהבקבוק האמצעי יתרוקן ממים.
המחשה מרשימה של זרימת המים מתקבלת כאשר המכלים שקופים ובמכל העליון ובמכל שמתחתיו יוצקים נוזלים בצבעים שונים כך שבמהלך הזרימה משתנה בהדרגה צבע הנוזל שבכלי הקיבול השונים.
תוצאה מרשימה יותר מתקבלת כאשר נעשה שימוש בכספית במקום במים זאת מאחר שמשקלה הסגולי של הכספית גדול פי 13.5 זה של המים ובשל מתח הפנים הגבוה שלה.
מזרקת בקינגהאם היא מזרקת מים מפורסמת אשר ממוקמת בגראנט פארק באזור "הלולאה" בשיקגו.
המזרקה עצמה עוצבה על ידי אדוארד בנט והפסלים הממוקמים על המזרקה עוצבו על ידי ז'אק לאמברט בהשראת מזרקת לאטונה בארמון ורסאי.
המזרקה נתרמה לעיר על ידי קייט בקינגהאם לזכר אחיה, קלארנס בקינגהאם.
המזרקה נפתחה באופן רשמי ב-26 באוגוסט 1927. המזרקה פועלת מ-8:00 בבוקר עד 11:00 בלילה כל יום מאמצע חודש אפריל עד אמצע חודש אוקטובר, בתלות במזג האוויר.
כל שעה עגולה המזרקה משפריצה זרם חזק של מים בגובה 46 מטר באוויר במשך 20 דקות.
בחשכה, מתלווה למיצג גם מופע אור-קולי.
המופע האחרון בשעות הלילה מתחיל ב-10:00 בלילה.
המזרקה מכילה 5.7 מיליון ליטרים של מים.
במשך המיצג שמתקיים כל שעה, מוזרמים מעל 53,000 ליטרים של מים לדקה דרך 133 סילונים שונים.
המזרקה הופיעה במהלך שיר הפתיחה של סדרת הטלוויזיה האמריקנית הקומית "נשואים פלוס".
מזרקת הספינה (באיטלקית: Fontana della Barcaccia - "פונטנה דלה בארקצ'ה" - או "מזרקת בארקצ'ה - "מזרקת הספינה הישנה") היא מזרקה, מתקופת הבארוק שנמצאת בפיאצה די ספניה לרגלי המדרגות הספרדיות ברומא בירת איטליה.
צורת המזרקה היא כצורת סירה טבועה למחצה.
המזרקה נבנתה על ידי הפסלים פייטרו ברניני ובנו ג'ובאני לורנצו ברניני, במימון האפיפיור אורבנוס השמיני, והושלמה בשנת 1627.
הרעיון של הקמת המזרקה במקום זה נבע לאחר הצפה של נהר הטיבר בשנת 1598 שהביאה לכך שסירה נסחפה בשיטפון והגיעה למקום זה.
ב-15 במאי 2007, ארבעה תיירים שיכורים גרמו נזק למזרקה כשהשחיתו באמצעות מברג את סמל האפיפיור, ולאחר מכן תקפו שוטרים שהגיעו למקום.
ב-2014 שופצה המזרקה בזכות תרומה פרטית של מעל 210 אלף אירו, אך שבועות מספר לאחר סיום עבודות השיקום אוהדי כדורגל הולנדים שהגיעו לרומא למשחק של קבוצת פיינורד רוטרדאם נגד א.ס.
רומא והיו תחת השפעת אלכוהול וסמים, השליכו בקבוקים ואבוקות על המזרקה, גרמו לה נזק ופצעו שוטרים שניסו להתעמת איתם.
בספרו "חורבות יפות" שיצא לאור ב-2012, משתמש ג'ס וולטר במזרקה ככלי עלילתי.
המשורר האנגלי ג'ון קיטס התגורר בסמוך למזרקה, שמע את מימיה בהיותו על ערש דווי, וביקש כי יכתבו על קברו את המילים: "Here lies one whose name was writ in water".
מזרקת הקסם של מונז'ואיק או פונט מג'יקה (בספרדית וקטלנית: Font màgica de Montjuïc) היא מזרקה הנמצאת בראש שדרת אבנידה מריה כריסטינה בשכונת מונז'ואיק בברצלונה.
המזרקה ממוקמת לרגלי הפלאו נסיונל וגבעת מונז'ואיק וקרוב לפלאסה דה אספניה.
המזרקה, כמו רוב המבנים המקיפים אותה, נבנתה לכבוד התערוכה העולמית של ברצלונה (1929).
מזרקת הקסם תוכננה על ידי קרלס בויגאס, שתכנן מזרקות מוארות החל משנת 1922. המזרקה שוכנת כיום באתר בו היו ארבעת העמודים האיונים, שייצגו את תנועת הקטלניזם, והוסרו תחת שלטונו של ראש הממשלה הספרדי מיגל פרימו דה ריברה.
בויגאס הגיש את תכנונו למזרקה שנה לפני התערוכה העולמית, כאשר רבים חשבו שהתוכנית שאפתנית מדי ועם זמן מועט מדי לביצועה.
בפרויקט ההקמה של המזרקה עבדו מעל ל-3,000 פועלים.
המופע הראשון של המזרקה נערך יום לפני פתיחת התערוכה.
המזרקה נפגעה קשות במהלך מלחמת האזרחים בספרד ורק בשנת 1955 שוקמה בפיקוחו של בויגאס.
בשנות השמונים נוספה מוזיקה יחד עם מופעי האור, והמזרקה יחד עם הפלאו נסיונל שוחזרו במלואם לקראת אולימפיאדת הקיץ שנערכה ב-1992 במונז'ואיק.
ההופעות כוללות מוזיקה מסרטים, מוזיקה קלאסית ומודרנית כמו: הסנדק, שר הטבעות, גלדיאטור וכן את השיר ברצלונה של הזמר פרדי מרקיורי.
מזרקת האריות היא מזרקה ופסל בגן בלומפילד שבירושלים.
המזרקה הוענקה לירושלים כשי מגרמניה המערבית.
המזרקה תוכננה על ידי האמן הגרמני גֵּרְנוֹט רוּמְפְּף, שלצורך עיצובה ביקר בירושלים, בין השאר באתרים ארכאולוגים ובגן החיות התנ"כי.
היא הוצבה בכוונה במקום המקשר בין האוכלוסייה היהודית והערבית בעיר וכן בין העיר העתיקה והחדשה.
המזרקה הוקמה בשנת 1989, בעת הקמתה הייתה המזרקה הראשונה בירושלים.
במזרקה מספר סמלים הקשורים לגן העדן ולדו-קיום בין יהודים לערבים:
העץ במרכזה נלקח מתיאורי גן עדן בספר בראשית, המשותף ליהדות, לאסלאם ולנצרות.
שלושה גזעים מפותלים של העץ מסמלים את היהדות, האסלאם והנצרות, אשר יחדיו מרכיבות את "עץ החיים".
שבעת חריצי המים בגזע מתייחסים למספר הטיפולוגי שבע המופיע במקרא
שילוב של צמחייה, מים וחיות יוצר תחושת שלווה המסמלת את גן העדן.
ארבעת המקומות בהם נפרץ מעקה המזרקה מסמלים את ארבעת הנהרות שיצאו מגן עדן.
האריות מסביב המזרקה נוצרו בהשראת סמל העיר ירושלים.
השילוב בין היונים, העכברים והאריות מבטא עולם אידילי.
השושנים שבבריכה מתייחסות לתיאורי שיר השירים של "שושנה בין החוחים".
הקוצים בגזע העץ מייצגים את הקושי והמכאוב אשר חוו העמים באזור.
העכברים הנמצאים בסמוך לאריות מתייחסים למשל הנמצא ביהדות, באסלאם ובנצרות על אודות האריה שחס על חייו של העכבר ונעזר בו כדי להיחלץ ממלכודת.
מזרקת סילון המים היא מזרקה גדולה בז'נבה, שווייץ.
המזרקה היא אחד מאתרי התיירות המפורסמים בעיר ואחת המזרקות הגדולות בעולם.
היא ממוקמת על הגדה הדרומית של אגם ז'נבה, במקום בו הוא מתנקז אל נהר רון.
סילון המים הניתז מן המזרקה מתנשא לגובה רב וניתן לחזות בו מרחבי העיר ואף בתעופה בגובה 10 ק"מ מעליה.
בסך הכול, 150 ליטר מים ניתזים מהמזרקה בשנייה לגובה של 140 מטרים על ידי שתי משאבות הצורכות 500 קילוואט ומופעלות באמצעות מתח של 2,400 וולט.
המים יוצאים מן המזרקה במהירות של 200 קמ"ש.
בזמן פעילות המזרקה נמצאים בכל רגע כ-7,000 ליטר מים באוויר, ולכל טיפה לוקח כ-16 שניות לחזור לאגם מרגע התזתה מהמזרקה.
כאשר נושבת רוח חזקה, נוטה המזרקה להרטיב את סביבתה אם היא פועלת, ובעקבות שינויים בכיוון הרוח יכולים מבקרים המצויים בסביבת המזרקה להירטב בפתאומיות.
המזרקה בגרסתה הראשונה נבנתה ב-1886 ב-Usine de la Coulouvrenière, לא רחוק ממיקומה הנוכחי.
באותו זמן הטורבינות ההידראוליות החדשות שנבנו בנהר רון הביאו להצטברות לחץ גבוה של מים בעת שבעלי המלאכה סיימו את יום העבודה וסגרו את הברזים במקום עבודתם.
הפתרון הזמני שנמצא לשם כך, בזמן פיתוחה של מערכת חלופית, היה ליצור מפלט למים המצטברים, מה שהביא להיווצרות מזרקה שהתנשאה לגובה 30 מטרים ושחררה את לחץ המים.
היו שזיהו את הפוטנציאל התיירותי של המזרקה ואת ערכה האסתטי, וב-1891 עברה המזרקה למיקומה הנוכחי והופעלה לראשונה בחגיגות "פסטיבל ההתעמלות הלאומי", בהן צוינו גם 600 שנה להקמתה של שווייץ.
הגובה המרבי של סילון המים הניתז היה באותו זמן 90 מטרים.
המזרקה כפי שהיא מוכרת כיום הוקמה ב-1951, ומערכת השאיבה שלה שואבת מים מאגם ז'נבה במקום ממימי העיר.
החל מ-2003 פועלת המזרקה במשך כל שעות היום בכל ימות השנה, למעט בימי כְּפוֹר ובימים בהם נושבת רוח חזקה במיוחד.
המזרקה פועלת גם בשעות הערב בין האביב לסתיו, ומוארת באמצעות 12 נורות הצורכות 108 קילוואט.
המזרקה מאפשר טבילת פירות או מרשמלו בשוקולד הנוזלי.
על מנת שהשוקולד ייזל במזרקה, עליו להיות בעל ריכוז גבוה של חמאת קקאו או שומן.
מזרקת השוקולד הומצאה על ידי בן בריסמן (Ben Brisman) בשנת 1991. המתקן נהיה פופולרי בארצות הברית בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20.
מתקנים אלו נועדו לשימוש מסחרי (שימושן של חנויות ושירותי קייטרינג).
עם העלייה בפופולריות של המתקן יצרה חברת הלמן לראשונה מזרקות לשימוש ביתי בשנת 2004, ובשנת 2005 החל ייצור של מתקנים זולים.
מזרקות השוקולד המשמשות בשימוש מסחרי גדולות מהמזרקות הביתיות, ומשמשות לרוב בדוכני רחוב, חנויות שוקולד, ובאירועים.
מזרקות אלה עשויות לרוב פלדת אל חלד.
גובהן של המזרקות המסחריות יכול לעלות על מטר, והן מסוגלות להכיל עד 15 ק"ג שוקולד.
גובה המזרקות הביתיות אינו עולה לרוב על חצי מטר, והן עשויות פלסטיק או פלדת אל חלד.
המזרקות הביתיות מכילות לרוב עד 3 ק"ג שוקולד.
מח'תאראן ביבי (באורדו: مختاراں بی بی; נולדה ב-1972), הידועה כיום גם כמוכתר מאי, היא אישה פקיסטנית שנפלה קורבן לאונס קבוצתי, פעלה להבאת תוקפיה למשפט, ומאז היא פעילה חברתית ידועה בתחום זכויות האדם בארצה.
ביבי התגוררה בכפר מירוואלה שבמחוז מוזפארגאר בפקיסטן.
במקום להתאבד לאחר האונס, כפי שמתרחש במקרים דומים בתרבותה, אזרה ביבי אומץ והחליטה לרדוף את האונסים ולהביאם למשפט.
מאבקה זכה להתעניינות וסיקור תקשורתי נרחבים בפקיסטן וברחבי העולם.
ב-1 בספטמבר 2002 נפסק גזר דין מוות לשישה נאשמים, מתוכם ארבעת הנאשמים באונס, בבית המשפט לענייני טרור של ממשל נוואז שריף.
עם זאת, ב-2005 זיכה בית המשפט העליון של לאהור חמישה מתוך ששת הנאשמים, בשל "חוסר ראיות מספקות"; עונשו של הנאשם השישי הומר למאסר עולם.
ביבי בסיוע הממשלה ערערו על כך לבית המשפט העליון של פקיסטן, אך ב-2011 הותיר בית המשפט את הזיכוי על כנו.
למרות הסכנה המתמדת לשלומם של ביבי ובני משפחתה, המשיכה ביבי להיות דוברת ופעילה בתחום זכויות האישה בארצה.
היא יסדה ארגון נשים על שמה, "Mukhtar Mai Women's Welfare Organization", שמסייע בתחום החינוך לנשים וילדות בפקיסטן.
מאז היא מנהלת מספר בתי ספר ומוסדות סיוע באזור.
עם זאת, ב-2007 דווח כי אנשי ממשל ובכירים מקומיים ממשיכים להטריד אותה, את משפחתה ואת ארגונה, ולאיים עליהם.
ביבי זכתה להערכה ברחבי העולם על פועלה.
ב-2005 זכתה בתואר "אשת השנה" של המגזין "גלאמור".
ב-2007 זכתה בפרס על פועלה למען זכויות האדם מטעם מועצת אירופה.
ביבי פרסמה ב-2005 אוטוביוגרפיה בצרפתית, "Déshonorée", שהפכה לרב-מכר ותורגמה ל-23 שפות ("מחוללת" בעברית).
נוצרו מספר סרטים המספרים את סיפורה.
ב-2009 נישאה ביבי לנאסיר עבאס גאבול, קצין משטרה שלו אישה נוספת; חלק מתומכיה ברחבי העולם ביטאו אכזבה על כך, וטענו כי הדבר מבטא תמיכה בפוליגמיה.
מזרקת טריטון (באיטלקית: Fontana del Tritone) היא מזרקה בפיאצה ברבריני ברומא, ליד ארמון ברבריני.
המזרקה נוצרה ב-1643 על ידי ג'ובאני לורנצו ברניני לכבוד פטרוניו האפיפיור אורבנוס השמיני ומשפחת ברבריני.
המזרקה מתארת טריטון, אל ים ושליח המצולות (בנו של פוסידון, אל הימים והאוקיינוסים, ושל הנימפה אמפיטריטה) - בן-ים, בעל פלג גוף עליון של אדם ופלג גוף תחתון של דג הניצב על צדפת-ענק הנישאת על זנבותיהם של ארבעה דולפינים.
ראשו של הטריטון מונף אל על והוא לוגם מקונכייה שהוא מגיש אל שפתיו.
לפי האמונה, הקונכייה היא כשופר, ותפקידה לשכך סופות וסערות.
כאשר החלה סופה או סערה, נפטון היה פוקד על טריטון להרגיעה, והוא היה עושה זאת באמצעות תקיעה בשופר הקונכייה.
מיתוס זה בא להסביר את תפקידו הפונקציונלי של האל ושליחו וסיועם לבני האדם.
בין זנבות הדולפינים נמצא שלט האצולה של משפחת ברבריני (שלוש דבורים), עם נזר אפיפיורי ושני המפתחות מסמל הוותיקן.
מי המזרקה מגיעים מאקוודוקט (אמת מים) אקווה פליצ'ה (Acqua Felice) ששוקמה בהוראת אורבנוס השמיני.
המזרקה נתנה את השראתה לפרק השני ("בוקר במזרקת טריטון") מן הפואמה הסימפונית "מזרקות רומא" מאת אוטורינו רספיגי (1916).
מעבר לכביש נמצאת מזרקה נוספת שנבנתה גם כן על ידי ג'ובאני לורנצו ברניני ובמימון האפיפיור אורבנוס השמיני, מזרקת הדבורים.
מזרקת המלך פהד , ידועה גם כמזרקת ג'דה, היא מזרקה בג'דה שבערב הסעודית, והיא הגבוהה מסוגה בעולם.
המזרקה נתרמה על ידי המלך פהד לעיר ג'דה שבערב הסעודית ומכאן שמה.
הכספים נתרמו בשנת 1980 והמזרקה נחנכה בשנת 1985.
המזרקה מוקמה בחוף המערבי של ערב הסעודית, על פי מקורות שונים מי המזרקה מסוגלים להגיע לגובה מרבי של 260 מטרים או לגובה של 312 מטרים, הרבה מעבר למזרקה במקום השני, מזרקת הגביע העולמי בסיאול, דרום קוריאה, המגיעה לגובה של 202 מטר.
שלישית מדורגת מזרקת גייזר גייטווי באילינוי שבארצות הברית, המגיעה לגובה של 192 מטרים בלבד.
המזרקה נראית בכל ג'דה רבתי.
המים שהיא פולטת מגיעים למהירות של 375 קילומטרים בשעה ומשקלם בכל התזה הוא 18,000 טונות בממוצע.
המזרקה משתמשת במים מלוחים שהוצאו מהים האדום במקום במים מתוקים, כמו רוב המזרקות בעולם.
גם תאורת המזרקה היא דבר מרהיב ביופיו, ונדרשים כ-500 זרקורים כדי להאיר אותה על כל כיווניה וצדדיה.
מזרקת לינדוורם , הנמצאת ב"כיכר החדשה" (Neuer Platz) בעיר קלגנפורט, בקרינתיה שבאוסטריה, היא אחד מסמלי העיר ומציגה את החיה שבסמלה של העיר, "לינדוורם".
הלינדוורם היה לסמלה של העיר קלגנפורט בעקבות אגדה עתיקה על הקמתה של העיר.
על פי האגדה העתיקה, בעת עתיקה שבה האזור שבין אגם ורטרזה לנהר דראו היה ביצה בלתי עבירה, מעטים היו נכנסים לסבך.
אם פרה הייתה נכנסת, היא לא הייתה שבה, ואם הרועה היה יוצא בחיפושים אחריה, גם הוא לא היה שב.
איש לא ידע מי מסתתר בתוך הביצה, משום שכל מי שנכנס אליה, לא חזר מעולם.
לעיתים רחוקות נשמעה נהמה עמומה או יללה נוראה מתוך הערפל.
דוכס קרינתיה קאראסט (Karast) פקד על האמיצים שבחייליו לחקור את התעלומה, למצוא את המפלצת המתחבאת בין הצללים ולהרוג אותה.
הם לא הצליחו, מפני שהפחד שקינן גם בלבם של האמיצים שבהם מנע מהם להמשך הלאה במסעם.
הדוכס הכריז כי מי שיביס את המפלצת, בין אם בכוח, בין אם בערמומיות, כל הארץ תהיה רכושו, והוא ישוחרר לחופשי אם יהיה מדובר בעבד.
מספר עבדים אמיצים החליטו לנסות את מזלם.
בקצה הביצה נבנה מגדל מבוצר, שממנו ניתן היה לצפות באויב.
שור שמן שעליו דוקרני ברזל נקשר לרצועה, וקולו המפוחד נשמע למרחקים.
לאחר זמן לא רב יצאה מתוך הביצה תולעת מכונפת מכוסה כקשקשים.
היא החלה לאכול את השור השמן, אך הברזל נתקע בגרונה והכאיב לה.
אז יצאו מתוך המגדל המבוצר העבדים, והכניעו את הלינדוורם האיום, והאזור נפתר מאסונות.
במקום שבו עמד המגדל הוקמה טירה, שבמשך השנים הפכה לעיר קלגנפורט.
המזרקה נבנתה בשנת 1583. במשך זמן רב יוחסה עבודת הבנייה לאולריך ואנדראס פוגלזאנג (Ulrich und Andreas Vogelsang), אך בונה הפסל הוא ככל הנראה אמן שאת שמו איננו יודעים.
החומר ממנו נבנתה המזרקה הוא צפחת כלוריט שהובאה מההר הקרוב קרויצברגל (Kreuzbergl), שממנה נבנה גם ה"לאנדהאוס" (Landhaus) של העיר.
הלינדוורם גולף מתוך בלוק אחד של החומר.
הפסל המונומנטלי מתאר את החיה עם פיה פתוח לרווחה, ממנו זורמים מים, וכן את כנפיה הפרושות לרווחה.
הפסל מנסה לתאר באמצעיו התמציתיים את האיום שמציגה החיה.
הסגנון יכול להתפרש בתור מנייריזם, כמו גם אמנות רומנסקית.
ראשה של החיה מבוסס על גולגולת של קרנף צמרירי שנמצאה באזור ב-1335, ונתפסה בטעות כראשו של דרקון או לינדוורם.
כיום נשמרת הגולגולת במוזיאון של קרינתיה.
בשנת 1593 הועבר הפסל השלם, במשקל 6 טונות, למקומו הנוכחי, על ידי 300 צעירים לבושי לבן.
במקור, פנה ראשו של הלינדוורם לכיוון צפון.
בתחילה לא הייתה זו מזרקה, אף על פי שבנייתה תוכננה כבר בשלב ההתחלתי.
המזרקה נוספה לראשונה בשנת 1624, וככל הנראה באותו זמן הוצב בכיוון ממזרח למערב.
ב-1634 נוסף למזרקה סריג ברזל עם פרחים וסמל העיר בסגנון הרנסאנס המאוחר על ידי גאורג טיליץ (Tillitz).
בבסיס האנדרטה מוצבים סמלו של "אדון העיר" (Burggraf) וסמל קרינתיה לצד סמלים נוספים.
פסל הרקולס נוסף למזרקה בשנת 1636 על ידי אמן החצר של גורק, מיכאל הנל (Michael Hönel).
הרקולס אוחז האלה, אף שהוא מפחית את ההשפעה ההרלדית של המזרקה, מעלה את זיכרון האגדה על הקמת קלגנפורט, שבעקבותיה היה הלינדוורם לסמלה של העיר.
בשנת 1972 הועבר הפסל מערבה, אל מיקומו הנוכחי, בשל הקמת חניון תת-קרקעי מתחת לכיכר.
ב-1997 עברה המזרקה שיפוץ כללי בווינה במשך שלוש שנים.
ב-2013 היה צורך בשיקום חלקי לאחר שהתגלו סדקים בזנב הלינדוורם.
החל באפריל 2017, נעשה שיפוץ נוסף: סדקים קטנים בשתי הדמויות טויחו, ונוסף לפסל כלוריט נוספת, שהובאה מקרויצברגל, ממנו הובא החומר בעת הקמת הפסל.
מזרקת הדבורים (באיטלקית: Fontana delle Api) היא מזרקה הממוקמת בפיאצה ברבריני ברומא במקום בו ויה ונטו פוגשת את הכיכר.
המזרקה פוסלה על ידי ג'ובאני לורנצו ברניני לבקשת האפיפיור אורבנוס השמיני.
כמה חודשים לאחר הקמת מזרקת טריטון הסמוכה ב-6 באפריל 1644, הזמין האפיפיור אורבנוס השמיני את ג'ובאני לורנצו ברניני לבנות מזרקה קטנה לשימוש ציבורי.
העבודה מומשה באותה שנה, ולכבודו של הלקוח, פוסלו על מזרקה שלוש דבורים, סמל משפחת ברבריני, משפחתו של האפיפיור.
המזרקה מורכבת מצדפה עשויה שיש ושלוש הדבורים עשויות שיש גם כן.
מימייה יוצאים מפיות שתי הדבורים הצדדיות ואילו מפי הדבורה האמצעית לא זורמים מים.
במקור, המזרקה הייתה אמורה להיות שוקת אשר תשקה את הסוסים העוברים ברחוב.
בשנת 1880 פורקה המזרקה משום שהפריעה לתנועה ברחוב והיא הועברה לרובע טסטאצ'יו.
כאשר הוחלט בשנת 1915 לבנות אותה מחדש, רוב חלקיה לא נמצאו.
העתק הוזמן מהפסל אדולפו אפולוני , מטרוורטין ולא מהשיש המקורי.
המזרקה המשוחזרת נחנכה ב-28 בינואר 1916, במיקומה הנוכחי, בפתח ויה ונטו ופיאצה ברבריני.
+ הכתובת על המזרקה עברית לטינית האפיפיור אורבנוס השמינילאחר שבנה מזרקה עבור העיטור הציבורישל העירבנה גם מזרקה קטנה לרווחת אזרחים פרטייםנבנהבשנת 1644 השנה ה-21 לכהונתו
מזרקת מי פאולוס או מזרקת פאולוס (באיטלקית: Fontana dell'Acqua Paola - "פוטנטנה דל'אקווה פאולה", הידועה גם כ"פונטאנה פאולה" Fontana Paola או "איל פונטאנונה" Il Fontanone- "המזרקה הגדולה", היא מזרקה מונומנטלית בסגנון בארוק ברומא, על גבעת ג'אניקולו, על יד כנסיית פטר הקדוש במונטוריו (סן פייטרו אין מונטוריו).
היא נמצאת בנקודה שבה מגיע רחוב גריבלדי לפסגת הג'אניקולו, במרחק קטן לפני שער סן פנקרציו.
נבנתה בשנים 1611- 1612 בסיום עבודות השיפוץ של מוביל המים "אקווה פאולה" שנערכו בשנים 1608–1610 על ידי האפיפיור פאולוס החמישי וקיבלה ממנו את שמה.
היא הייתה המזרקה הראשונה שקמה בטרסטוורה, על הגדה הימנית של נהר טיבר (טוורה).
מזרקת מי פאולה קיבלה השראה מהפופולריות של "מזרקת המים המאושרים -(Fontana dell'
Acqua Felice) שנבנתה על ידי האפיפיור סיקסטוס החמישי.
האפיפיור פאולוס החמישי החליט לשקם ולהרחיב את מוביל המים ההרוס אקווה טראיאנה שנבנה בימי הקיסר הרומי טראיאנוס במטרה ליצור מקור מים נקיים עבור תושבי גבעת ג'אניקולו שנאלצו עד אז לשתות מי מעיינות מלוחים משהו או מהטיבר המזוהם.
את מימון העבודות השיג באמצעות הטלת מס על היין, החלטה שעוררה תרעומת בקרב חלק מהתושבים.
לשם הגשמת הפרויקט רכש האפיפיור את הזכויות על מי מעין בהרי סבטיני על-יד אגם ברצ'אנו, לא רחוק מרומא כשהם נועדו להוות מקור למי המזרקה.
את עבודות שיקום מוביל המים הוא הטיל על ג'ובאני פונטאנה שאחיו, דומניקו, בנה הרבה שנים קודם לכן את מזרקת המים המאושרים ועל קרלו מדרנו.
המזרקה עוצבה על ידי ג'ובאני ודומניקו פונטאנה ועל ידי האדריכל פלמיניו פונציו.
הם השתמשו בשיש מתוך החורבות הסמוכות של המקדש הרומי של מינרווה בפורום של נרווה ובנו בפתח לזרימת המים דרך שער מסיבי בעל חמש קשתות.
בראש המבנה העמידו את הסמלים האפיפיוריים - הטיארה והמפתחות - מעל סמל משפחת בורגזה עם העיט והדרקון, הנשענים על ידי מלאכים.
הכתובת בלטינית מעל המזרקה מהללת את פאולוס החמישי בסגנון שירי על הבאת המים לתושבי הרובע.
להבדיל מפונטאנה דלה אקווה פליצ'ה המשופעת בפסלים בנושאים שאובים מכתבי הקודש המוטיב השולט במזרקת מי פאולוס הוא המים עצמם.
המים זורמים דרך הקשתות אל חמישה אגמי שיש.
ב-1690 הוסיף קרלו פונטאנה בריכה חצי מעגלית עבור המים העולים על גדות אגני השיש.
מכשולי שיש הוצבו על מנת למנוע מבעלי עגלות להשקות את בעלי החיים במזרקה, אולם הרבה תושבים התפתו להתרחץ בעצמם במזרקה.
בשנת 1707 נאסרה הרחצה בצו.
לימים שימשה צורת המזרקה כמקור השראה למזרקת טרווי
כמו במזרקת המים המאושרים מזרת מי פאולוס היא התחנה הסופית הייצוגית של מוביל מים.
ג'ובאני פונטאנה השתמש בדגם של מזרקת משה שבבאר המים המאושרים וראה בבניית קשת ניצחון את המוטיב האדריכלי המרכזי במזרקתו.
גם הארכיטרב עם כתובת ההקדשה הגדולה מעבר למידה וסמל האפיפיור שבראש המבנה מזכירים את הדגם הנ"ל.
בשונה מדגם קשת ניצחון המקורי הוסיף ג'ובאני פונטאנה עוד שתי קשתות יותר קטנות בצדדים.
גם כן להבדיל ממזרקת משה אין כל פסל מתחת לקשתות.
אפקט המים הזורמים חוזק על ידי כך שהם נשפכים קודם לאגנים הקטנים ואחר כך לבריכה הגדולה.
לעומת זאת בקשתות החיצוניות עומדים שתי דמויות עיט (סמל בית בורגזה) המשמשים כגרגוילים.
כתובת ההקדשה שבארכיטרב שעל מבנה המזרקה היא כדלהלן:
פאולוס החמישי פונטיפקס עליון [הביא]
אסף אותם מהמעינות הבריאים ביותר
על ידי שיקום התעלות הישנות של מוביל המים מאלייסטינה
בשנת האדון 1612, בשנה השביעית לכהונתו כאפיפיור.
הכתובת מזהה באופן שגוי את מוביל המים המשוקם עם מוביל המים אלסייטינה שנבנה על ידי הקיסר אוגוסטוס בשנת 2 לפנה"ס עבור מאגר המים המלאכותי נאומכיה ששימש לאימונים לקרבות ימיים.
איכות המים מאלסייטינה הייתה גרועה ולכן שיקם האפיפיור פאולוס את מוביל המים טראיאנה שנבנה על ידי הקיסר טראירנוס בסביבות שנת 109.
המזרקה מוזכרת לשבח בין היתר ביומן המסע באיטליה של גטה
1916-1915 - המלחין האמריקאי צ'ארלס טץ גריפס הלחין קטע לפסנתר הקרוי "מזרקות אקווה פאולה" כחלק מיצירתו "סקיצות רומאיות" (Roman Sketches) אופוס 7 (1916-1915).
המלחין לא ביקר ברומא או באיטליה והלחין את הקטעים המוזיקליים לפי קובץ השירים Sospiri di Roma מאת הסופר והמשורר ויליאם שארפ (1891)
1972 - הזמר-היוצר אנטונלו ונדיטי מזכיר את ה"פונטאנונה" בהתחלת שירו "רומא קפוצ'ה" (כמה יפה את רומא בשעת ערב/ כשמשתקף הירח ב"פונטאנונה")
כסמל רומאי המזרקה מופיעה בסרטי קולנוע רבים:
1954 - Three Coins in the Fountain שלוש מטבעות במזרקה (ארצות הברית) בבימוי ז'אן נגולסקו
1963 - The Cardinal (הקרדינל) - סרט אמריקאי בבימוי אוטו פרמינגר
1969 - ?Dove vai tutta nuda (איטליה) בבימוי פסקואלה פסטה קמפנילה
1971 - Trastevere (טרסטוורה) (איטליה) בבימוי פאוסטו טוצי
1972 - Il maschio ruspante (איטליה) בבימוי אנטוניו ראצ'ופי
1988 - Delitti e profumi (איטליה) בבימוי ויטוריו דה סיסטי
1990 - In nome del popolo sovrano (איטליה) בבימוי לואיג'י מאני
1990 - Stasera a casa di Alice (איטליה) בבימוי קרלו ורדונה
2001 - Commediasexi (איטליה) בבימוי קלאודיו ביגאלי
2013 - La grande bellezza (איטליה) של פאולו סורנטינו - סצנת הפתיחה צולמה באתר מזרקת מאי פאולוס
2015 - Spectre ספקטר - (ארצות הברית, בריטניה) - בבימוי סם מנדס
1987 *Un'australiana a Roma (איטליה) בבימוי סרג'ו מרטינו
מחאה בעירום היא סוג של מחאה שמטרתו למשוך תשומת לב תקשורתית וציבורית למטרה מסוימת, לעיתים למען קידום עירום במרחב הציבורי ולעיתים ללא קשר לעירום.
המחאה בעירום הראשונה שבוצעה בעת החדשה, הייתה הפגנה של תנועת Freedomites בקנדה ב-1903.
המתנגדים למחאה בעירום טוענים שמחאה בעירום הוא דבר מגונה, במיוחד אם ילדים יכולים לצפות בזה.
לעומתם, טוענים התומכים במחאה בעירום, שזו צורת ביטוי לגיטימי שניתנת כחלק מחופש הביטוי.
בין הארגונים שקידמו מחאה בעירום, ניתן למנות את הארגון אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים, שקידם מחאה בעירום ב-1992–2020 כחלק מהקמפיין נגד שימוש בפרווה.
מחאה בעירום גם מקודמת על ידי תנועות המקדמות את חופש הפטמה, וכן תנועות פמיניסטיות ותנועות נודיסטיות, כגון התנועה הפמיניסטית פמן.
מזרקת נפטון (בפולנית: Fontanna Neptuna) היא מזרקה היסטורית בגדנסק, יצירת מופת בסגנון מנייריזם-רוקוקו, ואחד מהאתרים הנודעים של העיר.
המזרקה ממוקמת בשוק Długi Targ מול הכניסה לחצר ארטוס.
היא הוקמה בתחילת המאה ה-17. הקשובים מכנים את הפסל "Krësztof".
ב-1549 אותרה באר לא מוכרת ליד הכניסה לחצר ארטוס, שאולי היו בה חלקי מתכת דקורטיביים.
הבאר הייתה ממוקמת מעט קרוב יותר לנהר מוטוואבה.
הרשויות המקומיות של גדנסק, יחד עם ראש העיר ברתולומאוס שכמן, רצו להקים אנדרטה בולטת יותר.
המזרקה החדשה הייתה אמורה להיבנות במרכז חזית חצר ארטוס, מהשער הירוק תיראה המזרקה עם בית העירייה הראשי ברקע, עם הפנייה ל-Long Lane.
נפטון – אל הים – היה אמור להיות ממוקם מול בתי מגוריהם של מלכי פולין, בזמן שהותם בדנציג.
האל המיתולוגי היה אמור להרכין את ראשו אליהם.
למזרקה היו אמורות להיות משאבות תת-קרקעיות לחבר את המזרקה לפוטוק סידלצקי ליד שוק Sienny, אך הלחץ היה נמוך מדי.
בין 1606 ל-1615 היו תוכננו הפיסול והיציקה.
את האנדרטה הקים הפסל אברהם ואן דן בלוק (1572–1628), עם הפסל של פיטר הוזן הפלמי.
הפסל נוצק מברונזה בשנת 1615 בגילדת היציקה של העיר על ידי גרדט בנינג.
משקל דמות נפטון הוא 650 קילוגרם.
הכן שעליו נמצא נפטון עשוי טוף שחור.
המזרקה היא בסגנון המנייריזם הפלמי.
מתקני המים נוצרו על ידי אוטומאר פון ווטנר, ומערכות המים תוכננו על ידי אדם ווייב.
מכלי המים היו ממוקמים על הגג של בית העירייה הראשי וחצר ארטוס.
עד המחצית השנייה של המאה התשע-עשרה, לפני שמערכת המים התת-קרקעית עברה מודרניזציה, המזרקה פעלה רק כמה ימים בשנה.
המזרקה החלה לפעול ב-9 באוקטובר 1633, העיכוב נגרם עקב שיבושים רבים: שיפוץ חצר ארטוס, בעיות בחוזק מערכת המים, מלחמת פולין-שוודיה ומותו של אברהם ואן דן בלוק.
בשנת 1634 הוקפה המזרקה בגדר מעוטרת בעיטים פולניים מוזהבים.
חנוכת המזרקה התקיימה ב-23 במרץ 1634. בין השנים 1757 ו-1761, יוהאן קרל סטנדר יצר למזרקה ולבסיסה חלקים חדשים, והנפח הראשי יעקב בארן שיחזר והחליף את הסורג השבור.
כך קיבלה המזרקה את מאפייני סגנון הרוקוקו.
בשנות ה-30 הוציאו הנאצים את העיטים הפולנים ההיסטוריים מגדר המזרקה כחלק מהסרת ההיסטוריה והמורשת הפולנית של העיר.
המזרקה נפגעה במהלך מלחמת העולם השנייה ועברה לפרצ'ואו שנכבשה על ידי הגרמנים.
לאחר מלחמת העולם השנייה המזרקה שופצה בין 1950 ל-1954 והוחזרה לפעולה ב-22 ביולי 1957. קישוטי העיטים הפולנים ההיסטוריים שעל הגדר שוחזרו.
בשנת 1988 במסגרת עבודות שיפוץ, כוסו איברי המין של דמות המזרקה בעלה תאנה.
המזרקה עברה שיפוץ מלא בין ספטמבר 2011 לאפריל 2012.
מזרקת נפטון בברלין נבנתה בשנת 1891 ועוצבה על ידי ריינהולד בגאס (Begas).
האל הרומי נפטון נמצא במרכז.
ארבע הנשים סביבו מייצגות את ארבעת הנהרות העיקריים של פרוסיה בזמן בניית המזרקה: האלבה עם הדמות האלגורית שמחזיקה פירות וקלחי תירס, הריין, שהדמות המייצגת אותה מחזיקה רשת דייגים וענבים, הוויסלה, שהדמות המייצגת אותה מחזיקה קוביות עץ, שהן סמלים לייעור, והאודר, שהדמות המייצגת אותה היא עם עזים ועורות בעלי חיים.
הוויסלה נמצאת כעת כולה בפולין, בעוד שהאודר הוא הגבול בין גרמניה לפולין.
המזרקה הוסרה ממיקומה המקורי בשלוספלאץ (Schlossplatz) בשנת 1951, כאשר נהרס ארמון הברלינר שטאדטשלוס.
המזרקה שוקמה והועברה בשנת 1969 למיקומה הנוכחי בין כנסיית מריה הקדושה לבית העירייה האדום.
קוטרה הוא 18 מטר וגובהה – 10 מטר.
מזרקת נפטון הייתה קיימת גם בוורוצלב, שם כינו אותה המקומיים "Gabeljürge", "גאבליירגה", או "יירגה מזלג", אך היא נהרסה במלחמת העולם השנייה, והעיר הועברה מאוחר יותר לפולין.
מזרקת התמימים היא מזרקה היסטורית בפריז ובין המזרקות העתיקות שנבנו בה.
היא נמצאת בקרבת שוק לה אל ב ונקראת על שם כנסייה בשם דומה שהוקמה לייד המזרקה.
המזרקה נבנתה במאה ה-13 כדי לספק מים לתושבי פריז.
לאורך השנים המזרקה שמרה על שמה אך נבנתה מחדש מספר פעמים והוזזה ממקומה המקורי.
המזרקה הראשונה נבנתה ב-1266 כ-40 מטר מצפון מזרח למקומה כיום.
המזרקה נועדה לשמש את צורכי תושבי פריז המתפתחת והיא ניזונה מצינורות טרקוטה שהוליכו מים ממעיינות "לה פרה-סן-גרווי" שבמחוז סן-סן-דני מצפון לפריז.
שמה של המזרקה נלקח משמה של "כנסיית התמימים הקדושים" הקרובה למזרקה.
ב-1548, בתקופת שלטונו של המלך אנרי השני, הוחלט על בניית מזרקה חדשה במקום.
הפרויקט נמסר לאדריכל פייר לסקו והאלמנטים הפיסוליים נמסרו לז'אן גוז'ו .
המזרקה החדשה נבנתה במודל של לוג'יה.
מקום המזרקה נבחר כי היה לאורך המסלול בו עברו מלכי צרפת בחזרתם מטקס ההמלכה בקתדרלת ריימס והיא הוקדשה למלך הנוכחי, אנרי השני, ולקודמיו ז'אן השני, שארל החמישי, שארל השישי, שארל השביעי ושארל השמיני.
המזרקה נבנתה בצורת מלבן וכללה את האלמנטים הבאים:
בחלקה התחתון של המזרקה נבנה אגן מים שהוזן מצנרת הטרקוטה וממנו זרמו המים דרך מסקרונים לשימוש הציבור.
מעל אגן המים נבנתה ארקדה כשמשלוש צידיה נבנו חמש קשתות (בכל אחת מהצלעות הארוכות של המלבן נבנו שתי קשתות ובאחת מהצלעות הקצרות נבנתה קשת אחת).
חמשת הקשתות קושטו בפסלי נאיאדות.
מצידי כל קשת עוצבו עמודי נוי (פילסטרים) בדגם קורינתי.
עמודים אלו עוצבו כך שנראו כתומכים באפריז, באנטבלטורה ובקרניז.
בראש המבנה המפואר הוצב גמלון.
בשלהי המאה ה-18, עם התרחבות פריז, החלה מועצת העיר לפנות בתי קברות אל שולי העיר.
אחד מבתי הקברות האלו היה זה שלייד "כנסיית התמימים הקדושים" כשב-1785 התמוטט חלק מהכנסייה עצמה והיה צורך להרוס אותה.
שני אירועים אלו יצרו שטח נרחב ריק מסביב למזרקה.
מאחר שהשטח הריק יועד להקמת שוק הוחלט להקים מזרקה חדשה במרחק מה ממקום המזרקה הישנה באתר שנקרא "שוק התמימים" .
לתכנון פרויקט זה מונו האדריכלים ברנר פויה , ז'אק-גיום לגרן וז'אק מולינו ועל הצד האומנותי מונה אוגוסטין פאיו .
אדריכלים אלו תכננו מבנה מרובע בדגם טטרפילון תוך מאמץ לשמר מוטיבים שהופיעו במזרקה הישנה כמו הנאיאדות.
במרכז החלק התחתון של המזרקה החדשה הותקן אגן ברונזה לאיסוף המים וסביבו נבנו סדרת מפלי מים שגלשו לאגנים נוספים והיו נגישים לציבור.
מעל המפלים הוצב מבנה מעוצב שכלל ארבע קשתות הפונות לארבע רוחות השמיים.
בכל אחת מפינות המבנה הוצב פסל אריה ובקירות החלק התחתון גולפו אלמנטים אומנותיים שהתיייחסו לים ולמיתולוגיה היוונית/רומית.
בראש המבנה הוצבה כיפת מתכת.