tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1952 השלים את הקמת "מוזיאון מאטיס" בלה-קאטו שבצפון צרפת (הכולל כיום את האוסף השלישי בגודלו של ציורי מאטיס בצרפת).
הוא מת מהתקף לב מספר שנים לאחר מכן, בגיל 84, ונקבר בניס.
מאטיס עבד במספר תחומים אך בעיקר כצייר, וזכה לתהילה עוד בחייו.
היצירה היקרה ביותר שלו, פסל בשם "דמות עירומה שוכבת (שחר)" Reclining Nude I (Dawn), נמכרה ב-2002 ב-9.2 מיליון דולר.
הנרי פיול הוא מהנדס מכרות ותאורטיקן נאו-קלסי צרפתי אשר ניסח בסוף המאה ה-19 את תורתו הכוללת חמישה יסודות וארבעה-עשר עקרונות לניהול אפקטיבי, שהם על פי תפיסתו עקרונות אוניברסליים התקפים לכל הארגונים.
חלוקת עבודה - הגדרת תפקידים וחלוקת עבודה על מנת להתמקצע ולא לזלוג לתפקידים אחרים.
סמכות ו - הזכות של הממונה לחלק הוראות ולדרוש ציות.
משמעת - ציות הנובע מכבוד הדדי בין ההנהלה לעובדים.
אחידות פיקוד - העובד יכול לקבל הוראות רק ממנהל אחד.
אחידות הניהול - יש מנהל אחד עם תוכנית אחת לכל קבוצת פעילויות.
תגמול - תשלום כספי הוא בסיס למוטיבצית העובד, וצריך להיות מקושר לרמת הביצוע.
ריכוזיות - יש להתאים את רמת הריכוז לארגון.
סולם היררכי - שרשרת הפיקוד מהדרגה הגבוהה לנמוכה המהווה קו תקשורת אנכית.
הגינות - תחושת הוגנות ועשיית צדק בקרב העובדים.
יציבות וקביעות - ביטחון תעסוקתי.
יוזמה - טיפוח היכולת ליטול יוזמה בכל הדרגים.
העדפת אינטרס הכלל על אינטרס הפרט.
יחסיות - יחסיות עקרונות הניהול והתאמתם למצב.
אנרי לואי לה שטלייה היה כימאי צרפתי רב השפעה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הוא נודע בעיקר בשל עקרון לה שטלייה שניסח, המשמש את הכימאים כדי לחזות את התוצאה שתחול בשיווי משקל כימי במקרה של שינוי בתנאים (ריכוז, טמפרטורה או לחץ).
לה שטלייה נולד בפריז, בנו של המהנדס לואי (רוברט) לה שטלייה ואשתו לואיז דוראנד.
אביו היה דמות בעלת השפעה בתעשייה הצרפתית, שהיה לו חלק חשוב בלידת תעשיית האלומיניום הצרפתית, הצגת שיטת מרטין-סימנס לתעשיית הפלדה והברזל, והקמת רשת הרכבות.
לאביו של לה שטלייה הייתה השפעה גדולה על הקריירה של בנו.
ללה שטלייה היו אחות אחת (מארי) וארבעה אחים (לואי, אלפרד, ז'ורז' ואנדרה).
אמו גידלה את הילדים לפי חוקים נוקשים וקפדניים שתוארו על ידי אנרי: "הורגלתי למשמעת קפדנית מאוד; היה זה הכרחי להתעורר בזמן, להתכונן לחובותיך ולשיעורים, לאכול את כל שהונח על צלחתך וכו'.
כל חיי היה בי כבוד לחוק ולסדר.
סדר הוא אחת מהצורות המושלמות של הציוויליזציה".
כאדם צעיר למד לה שטלייה בקולז' רולן בפריז.
בגיל 19, לאחר שנה אחת בלבד של לימודי מתמטיקה מוגברים, הוא הלך בעקבות אביו ונרשם ללימודים באקול פוליטקניק הצרפתי, ב-25 באוקטובר 1869. כמו כל הסטודנטים של הפוליטכניון, גויס לה שטלייה בספטמבר 1870 בדרגת סגן משנה ולקח חלק במצור על פריז.
לאחר שהשיג תוצאות מעולות בלימודיו הטכניים הוא החל ללמוד הנדסה באקול דה מינה ב-1871.
לה שטלייה נשא לאישה את ז'ניבר ניקולה, חברת המשפחה ואחות של ארבעה חבריו ללימודים באקול פוליטקניק.
לזוג נולדו שבעה ילדים, ארבע בנות ושלושה בנים.
למרות הכשרתו כמהנדס, ולמרות שהתעניין בבעיות תעשייתיות, בחר לה שטלייה ללמד כימיה במקום לעסוק בתעשייה.
בשנת 1887, הוא מונה למרצה ראשי לכימיה במסלול המכינה באקול דה מינה.
הוא ניסה להתקבל כמרצה לכימיה בפוליטכניון ב-1884, ושוב ב-1897, אך ללא הצלחה.
בקולז' דה פראנס ירש לה שטלייה את מקומו של שוצנברגר כראש המחלקה לכימיה אנאורגנית.
לאחר מכן הוא לימד בסורבון, שם הוא ירש את אנרי מואסאן.
הנושאים שאותם לימד לה שטלייה בקולז' דה פראנס היו:
מדידת טמפרטורות גבוהות, תופעת ניתוק קשרים, שיווי משקל כימי (1898-1899)
חוקים כלליים של מכניקה כימית (1903)
יישומים מעשיים של עקרונות כימיה בסיסית (1906 - 1907)
תכונות של מתכות ומספר סגסוגות (1907)
בענף הכימיה ידוע אנרי לה שטלייה בעבודתו על עקרון שיווי המשקל הכימי (עקרון לה שטלייה) ועל ההשתנות של מסיסות מלחים בתמיסה אידיאלית.
לה שטלייה פרסם כשלושים מאמרים בנושאים אלו בין השנים 1884 ו-1914. תוצאות מחקריו בתחום שיווי משקל כימי הוצגו בשנת 1885 באקדמיה למדעים בפריז.
לה שטלייה גם ערך מחקר מקיף במטלורגיה והיה אחד ממייסדי כתב העת "La revue de métallurgie" (סקירת המטלורגיה).
חלק מעבודתו של שטלייה הוקדש לתעשייה.
לדוגמה, הוא היה מהנדס-יועץ עבור חברת מלט.
תזת הדוקטורט שלו הוקדשה לצמנט: "ניסויים בהרכב של צמנט הידראולי".
כמו כן פיתח כלי מדידה ואבטחת איכות לתעשיית הצמנט, כגון בקבוק לשטליה ומחט לשטליה.
חזון מדעי של התעשייה היה אופייני למדענים ולמהנדסים של אותה התקופה.
בגיליון הראשון בעיתון של שטלייה פורסם מאמר המתאר את דעותיו בנושא ("תפקיד המדע בתעשייה"), מאמר שדן בתאוריית הניהול המדעי של פ.וו טיילור.
בשנת 1928 הוא פרסם את ספרו על טיילוריזם.
לה שטלייה היה שמרן מבחינה פוליטית.
בשנת 1934 הוא פרסם את דעתו על חוק שבוע העבודה הצרפתי בן 40 השעות.
בכל זאת, למרות אמונותיו האנטי-פרלמנטריות, הוא התרחק מהתנועות הפוליטיות של הימין הקיצוני.
לה שטלייה זכה לתואר אביר לגיון הכבוד ב-1887, ב-1908 היה ל"קצין" במסדר, ב-1919 "אביר מפקד", ולבסוף הוענק לו התואר "קצין-אביר דגול" במאי 1927.
אנרי וייטאן (Henri Vieuxtemps; 17 בפברואר 1820 – 6 ביוני 1881) היה מלחין וכנר בלגי.
וייטאן נולד בבלגיה בעיר ורוויה ליד לייז'.
אביו, שהיה כנר חובב ובונה כינורות, הבחין בכישרונות הנגינה של הילד.
בגיל 6 הופיע וייטאן לראשונה בקונצרט פומבי בנגנו את הקונצ'רטו לכינור ותזמורת של פייר רוד.
הוא החל להתפרסם בבלגיה ופגש בכנר הבלגי המפורסם שארל דה בריו, שהשיג לו מלגת לימודים בפריז, שם הופיע לראשונה, שוב בקונצ'רטו של רוד, וזכה להצלחה.
הוא למד אצל בריו, אך כעבור שנה נאלץ לחזור לבלגיה בגלל המהפכה של יולי ובגלל נישואי בריו לזמרת מריה מאליברן ויציאתו למסע קונצרטים.
בשובו לבריסל המשיך וייטאן לפתח את טכניקת הכינור שלו בכוחות עצמו.
גישתו המוזיקלית העמיקה הודות לנגינה עם זמרת המצו-סופרן המוזיקלית עד מאוד פולין גרסיה-ויארדו, אחותה של מאליברן.
בשנת 1833, בגיל 13, יצא עם אביו לסיור קונצרטים בגרמניה.
הוא זכה בהצלחה רבה ונפגש עם לואי שפור ועם רוברט שומאן, ששמע אותו והשווה את נגינתו לזו של ניקולו פאגאניני.
במשך העשור הבא ביקר בערים שונות באירופה ונגינתו הרשימה לא רק את הקהל אלא גם מוזיקאים מפורסמים כמו ברליוז ופאגאניני, שאותו פגש בשנת 1834 בלונדון.
בשנת 1843 ערך סיור קונצרטים בארצות הברית.
בשנים 1846 -1851 חי וייטאן בסנקט פטרבורג והיה הכנר האישי של הצאר ניקולאי הראשון.
הוא היה פרופסור לכינור בקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג.
הוא חזר לבריסל כפרופסור לנגינת כינור בקונסרבטוריון, ופיתח שיטה לנגינה בכלי זה.
אחד מתלמידיו המפורסמים היה הכנר אז'ן איזאיי.
בשנת 1873 לקה באירוע מוחי ששיתק את פלג גופו השמאלי וסיים את הקריירה שלו כנגן.
הוא עבר להתגורר אצל בתו וחתנו באלג'יר.
ב-1881, בשעה שנסע בכרכרה, יידה שיכור אבן בראשו והוא נפצע קשה ונפטר.
שרידיו הובאו לקבורה בעיר הולדתו ורוויה בלוויה רבת משתתפים.
נכדו, בנה של בתו, היה הפסל הפולני-צרפתי פול לנדובסקי, שנודע בין היתר בתור יוצרו של פסל ישו הגואל בריו דה ז'ניירו.
רוב יצירותיו של וייטאן נכתבו לכלי שבו ניגן בעצמו, כולל שבעה קונצ'רטי לכינור ותזמורת המנוגנים ברובם עד היום ומגוון יצירות סלוניות קצרות.
בשנותיו האחרונות, כשנאלץ לוותר על הנגינה בכינור, החל לכתוב לכלים אחרים - שני קונצ'רטי לצ'לו ותזמורת, סונאטה לויולה ותזמורת ושלוש רביעיות מיתרים.
עם זאת, הקונצ'רטי לכינור הם אלה המקנים לווייטאן מקום של כבוד בתולדות הכינור, כתומך חשוב באסכולה הפרנקו-בלגית של כלי זה.
הקונצ'רטי שלו עצמו וביצועיו את הקונצ'רטי של בטהובן ומנדלסון (משל בטהובן ניגן גם את הסונאטות לכינור ורביעיות המיתרים) העצימו את הממד הקלאסי של רפרטואר הכינור, שנטה לווריאציות ופנטזיות על נושאים מתוך אופרות פופולריות, מבריקות מבחינה טכנית אך רדודות.
וייטאן לא הסתפק מעולם בווירטואוזיות לשמה, שלא כאחדים מקודמיו.
אנרי טורס היה עורך דין ופוליטיקאי יהודי-צרפתי.
סוציאליסט, חבר המפלגה הקומוניסטית בשנים 1921–1923, ואחר כך במפלגה הסוציאליסטית (SFIO) בשנים 1927–1929. רץ בקריירה פוליטית עצמאית עד שנת 1958 והיה חבר בלשכת עורכי הדין של פריז עד 1956.
נולד בעיירה לֵז אַנְדֵלִי (Les Andelys) שבנורמנדי.
טורס התפרסם בעיקר כסנגורו של שלום שוורצבארד, שהתנקש במדינאי האוקראיני סימון פטליורה.
טורס הציג את הזוועות שבוצעו ביהודים בפוגרומים באוקראינה בימי שלטון פטליורה והביא לזיכויו של שווארצבארד.
בעת הכיבוש הנאצי נמלט טורס לארצות הברית, שם פרסם מאמרים נגד ממשלת וישי של אנרי פטן.
לאחר המלחמה חזר לצרפת ובמשך עשר שנים כיהן כסנטור בסיין, והיה גם סגן נשיא בית המשפט העליון.
אנרי פרדריק פרדיננד מואסאן (28 בספטמבר 1852 – 20 בפברואר 1907) היה כימאי יהודי צרפתי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1906, "על חקירת היסוד פלואור ובידודו, ועל הכבשן החשמלי הקרוי על שמו".
מואסאן נולד בפריז בספטמבר 1852, לאם יהודייה.
בשנת 1882 התחתן עם בתו של רוקח אשר תמך בו כלכלית כדי שיוכל להמשיך במחקריו.
לזוג נולדה בת אחת אשר נפטרה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1879 קיבל משרת הוראה ראשונה במכון האגרונומי בפריז.
בשנת 1880 קיבל דוקטורט על תיזה בנושא ציאנוגן (2(CN)) והתגובות שלו ליצירת ציאנורים.
לאחר מכן קיבל משרת הוראה בבית הספר לרוקחות ובשנת 1886 מונה לפרופסור לטוקסיקולוגיה.
בתקופה זו החל במחקר על יצירת ופירוק דו־תחמוצת הפחמן בעלים, אך עבר במהרה לכימיה אי-אורגנית, למחקר על כרום, מלחיו ותהליכי החמצון שלו עם מתכות מקבוצת הברזל.
בשנת 1884 החל לחקור את הפלואור ובשנת 1885 הצליח לבודד אותו בפעם הראשונה.
בשנת 1900 זכה במשרה באוניברסיטת סורבון, בה החזיק עד מותו.
נפטר בפריז סמוך לאחר חזרתו מטקס קבלת פרס נובל בסטוקהולם, לאחר ניתוח תוספתן.
לא ידוע אם מותו קשור לעבודתו עם פלואור.
על שמו נקרא המינרל מואסניט, המשמש כסימן מסחר לצורן קרביד בתחום אבני החן.
אנרי טרויה היה סופר וביוגרף צרפתי ממוצא צ'רקסוגיי-רוסי-ארמני.
אנרי טרויה נולד במוסקבה בשם לבון אסלן טורוסיאן (או ברוסית - לב אסלנוביץ טרסוב).
אביו, אסלן טרסוב, נולד בעיר ארמאוויר, שהוקמה בידי ארמנים בדרום רוסיה (מחוז קרסנודר).
אמו, לידיה אביסלומוב, גדלה בעיר ילזבטודאר באותו האזור.
משפחתו עזבה את רוסיה בגלל אימת מהפכת אוקטובר.
לאחר נדודים ארוכים, בין השאר בחצי-האי קרים, באיסטנבול ובוונציה, התיישבה לבסוף בשנת 1920 בפריז, שם טרויה הצעיר למד בתיכון ומאוחר יותר המשיך ללימודי משפטים.
הוא שירת בצבא ביחידת תותחנים בעיר מץ בלורן.
הוא זכה בפרס הספרותי הראשון שלו בגיל עשרים וארבע, "le prix du roman populiste".
בשנת 1938, בגיל עשרים ושבע, זכה בפרס גונקור היוקרתי עבור הרומן פרי עטו "העכביש".
טרויה פרסם יותר משישים ספרים, רומנים וביוגרפיות.
נבחר כחבר באקדמיה הצרפתית בשנת 1959 וכיהן כדיקן האקדמיה.
היה לו בן אחד מנישואיו הראשונים והיה אב חורג לבת מנישואיו השניים.
ספריו לפי סדר הופעתם בשפת המקור
אנרי נסטלה היה יזם שווייצרי יליד-גרמניה, נודע בפרט כמייסד ענקית המזון והמשקאות השווייצרית "נסטלה", וכן כאחד מיצרני השוקולד הבולטים של תקופתו.
נולד בשם היינריך נסטלה נולד בפרנקפורט, גרמניה (חלק מהדוכסות הגדולה של פרנקפורט דאז), כשמיני מבין ארבעה-עשר ילדיהם של יוהאן אולריך מתיאס נסטלה ושל אנה מריה קתרינה אהמן.
הוא המשיך בדרכו של אביו, ונעשה זגג בעיר.
לפני גיל עשרים, סיים תקופה של ארבע שנות חונכות תחת בעל בית המרקחת J.E.
שטיין, ושלוש שנים לאחר מכן (1839) קיבל הרשאה רשמית לערוך ניסויים כימיים, לרשום מרשמי תרופות ולמכור תרופות.
באותה תקופה, שינה את שמו הפרטי הגרמני היינריך לשם הפרטי הצרפתי אנרי, עם המעבר לווה, עיר בקנטון וו דובר צרפתית בשווייץ.
בשנת 1843, השתלב באחת התעשיות המפותחות באזור, ייצור שמן קנולה.
הוא השתלב גם בתעשיית ייצור השמן מאגוזים, שבו השתמשו בהפעלת מנורות שמן, ובייצור ליקר, רום, אבסינת וחומץ.
הוא גם החל לייצר ולמכור לימונדה ומים מינרליים מוגזים, אך במהלך המשבר של 1845-1847 הוא הפסיק לייצר ולשווק את המים.
ב-1857, הוא החל לעסוק בתאורה באמצעות גז ובדישון.
ב-23 במאי 1860, אנרי נסטלה התחתן עם אנה קלמנטיין תרזה אמט.
התעניינותו של נסטלה בתחום המזון לתינוקות נבעה ממספר סיבות:
שיעור התמותה הגבוה של ילדים במשפחתו: מחצית מ-14 הילדים בה מתו לפני בגרות.
הידע הרב של אשתו בתחום, שנבע מהיותה בתו של רופא צדקה.
אנרי נסטלה יצר תחליף חלב אם עבור אותם ילדים שדחו הנקה טבעית או שאמם לא יכלה להניקם.
תחליף זה הוא ייצר על ידי ערבוב של חלב פרה עם קמח חיטה וסוכר.
הוא וחברו, ז'ן בלתזר שנצלר, מדען בתחום תזונת האדם, הוציאו את החומצות והעמילן מקמח החיטה, משום שהן היו קשות לעיכול עבור פעוטות.
המוצר היה זמין לשימוש לאחר שהוספו אליו מים.
מוצר זה נחשב לראשון תחליפי חלב האם לתינוקות.
תחליף החלב, שנקרא Farine Lactée Henri Nestlé , זכה להצלחה רבה ונמכר ברחבי אירופה.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 המוצר, שנקרא כעת "המזון לתינוקות של נסטלה", יוצר מלתת, חלב פרה, סוכר וקמח חיטה ונמכר בארצות הברית ב-50 סנט לבקבוק.
בסביבות סוף שנת 1874 מכר אנרי את החברה "נסטלה" ועבר עם אשתו ל"וילה נסטלה", שם עזרו לשכניהם באמצעות הלוואות קטנות ותרמו בגלוי כספים למען שיפור התשתית המקומית.
ב-7 ביולי 1890 אנרי נסטלה מת מהתקף לב.
אנרי טומאזי היה מלחין ומנצח צרפתי.
טומאזי נולד בשכונת פועלים במרסיי, צרפת.
מוצאו היה קורסיקאי, שם נולדו הן אביו והן אמו.
כשהיה אנרי בן חמש, עברה משפחתו למאזארק ואנרי נרשם ללימודי תאוריה של המוזיקה.
כשמלאו לו שבע, נכנס לקונסרבטואר למוזיקה של מרסיי.
בגיל 10 זכה בפרס ראשון לתאוריה ובגיל 13 בפרס ראשון לפסנתר.
בלחץ אביו, ניגן לפני משפחות המעמד העליון, ניסיון שגרם לו להרגיש עצמו "מושפל, מוצג לראווה כמו חיה מאולפת." (ציטוט מאתר "העמותה אנרי טומאזי").
בשנת 1913 חזרה המשפחה למרסיי.
טומאזי חלם להיות לימאי והתחמק משיעורי מוזיקה רבים.
בעונת הקיץ התארח אצל סבתו בקורסיקה ולמד שירים קורסיקאים מסורתיים.
בשנת 1916 זכה בפרס ראשון בהרמוניה, יחד עם חברו זינו פרנצסקאטי, שהתפרסם בהמשך ככנר וירטואוז.
מלחמת העולם הראשונה דחתה את כניסתו לקונסרבטואר של פריז והוא ניצל תקופה זו להשכיר עצמו כפסנתרן.
הוא הופיע במקומות שונים ומגוונים, כמו מלונות יוקרה, מסעדות, בתי בושת ובתי ראינוע.
כישרונו כמלחין התפתח בתקופה זו הודות לאלתורים בפסנתר.
סרטיו המוקדמים של צ'ארלי צ'פלין עוררו את סקרנותו ודרבנו את כושר היצירה שלו.
בשנת 1921 החל טומאזי בלימודים בקונסרבטואר של פריז והתקיים הודות למלגה שקיבל מעיריית מרסיי ולתמיכה של עורך הדין לוי אולמן.
עם זאת, המשיך לנגן בבתי קפה ובבתי קולנוע לפרנסתו.
חברו מוריס פרנק תיאר את טומאזי כעובד שקדן: "הוא הופיע עם פוגה חדשה פרי עטו מדי שבוע, לא ידע ליאות - מכור כל-כולו לעבודה." (עמותת טומאזי).
בשנת 1925 זכתה יצירה שלו, חמישיית כלי נשיפה מעץ בשם Variations sur un Theme Corse בפרס האלפן.
מוריו בקונסרבטואר היו גובר, ונסן ד'אנדי, ז'ורז' קוסאד ופול וידאל.
בשנת 1927 זכה בפרס רומא במקום השני על הקנטטה שלו "קוריולאן", ובמקום הראשון על ניצוח תזמורת, שניהם פה אחד.
באותה שנה פגש את מי שתהיה אשתו, אודט קמפ, באופרה קומיק ונשא אותה בשנת 1929. טומאזי החל את הקריירה שלו כמנצח על Concerts du Journal.
משנת 1930 עד 1935 כיהן טומאזי כמנהל מוזיקלי של תזמורת הרדיו הקולוניאלי באינדונזיה, שז'וליאן מגרה ייסד במהלך התערוכה הקולוניאלית של 1931 בפריז.
טומאזי היה לאחד ממנצחי הרדיו הראשונים וחלוץ המוזיקה ה"רדיופונית".
במשך שנות ה-30' ייסד קבוצת מוזיקה בת זמננו בשם "טריטון" בפריז, יחד עם פרוקופייב, מיו, הונגר ופרנסיס פולנק.
הוא חלק את זמנו שווה בשווה בין הלחנה לניצוח.
טומאזי היה אחד המנצחים בשידורים מן האולפן של התזמורת הפילהרמונית של רדיו צרפת.
ההקלטה הזכורה ביותר שלו הייתה בשנת 1936 עם המצו-סופרן הצרפתיה הנודעת אליס ראבו באורפיאו של כריסטוף ויליבלד גלוק, שזכתה ב"גראנד פרי דו דיסק".
ב-1939 גויס טומאזי לצבא צרפת ושובץ כמנצח על תזמורת צבאית במבצר וילפרנש סיר מר.
ב-1940 שוחרר מן הצבא והתמנה למנצח התזמורת הלאומית של צרפת.
כמלחין, יש חשיבות למוזיקה התזמורתית שחיבר, אך מעל לכל נמשך לתיאטרון.
בתחום המוזיקה האינסטרומנטלית, העדיף לחבר לכלי נשיפה מעץ.
הוא חיבר קונצ'רטי לחליל, קלרינט, סקסופון, בסון, חצוצרה, קרן וטרומבון.
כמו כן חיבר קונצ'רטי לכינור וויולה.
ב-1944 נולד בנו קלוד וטומאזי החל לחבר את "הרקוויאם לשלום" שהקדיש ל"חללי הרזיסטנס ולכל אלה שמתו למען צרפת." זוועות מלחמת העולם השנייה הוציאו את טומאזי מהתקופה המיסטית שבה היה שרוי וכתוצאה מכך דחה כל אמונה באל (ע"פ אתר רדיו-צרפת).
הרקוויאם שלו נשכח לשנים רבות, עד שהתגלה והוקלט בשנת 1996. בשנת 1946 קיבל עליו טומאזי את משרת המנצח על האופרה של מונטה קרלו.
הוא נעשה מבוקש מאוד כמנצח אורח ברחבי אירופה.
בשנת 1948 כתב את היצירה שנעשתה עם השנים לפופולרית ביותר שלו, הקונצ'רטו לחצוצרה.
בשנת 1949 ביצע מרסל מול את הקונצ'רטו לסקסופון.
בשנת 1953 קיבל טומאזי את פרס המוזיקה הגדול של צרפת מאת ה-S.A.C.E.M.
ב-1956 חיבר את הקונצ'רטי לקלרינט ולטרומבון.
אותה שנה הביאה עמה את ביצוע הבכורה העולמי, המיוחל זה מכבר, של האופרה "דון חואן דה מאנארה", המבוססת על טקסט של המשורר מילוש.
האופרה הזו, "ד'אטלנטיד" והאופרה הקומית "צוואת האב גושה" ביססו את שמו כמלחין אופרה.
בשנת 1957 הפסיק טומאזי לנצח בגלל בעיות גופניות, ביניהן חירשות מתקדמת באוזן ימין.
ב-1966 ביצע ז'אן-פייר רמפל את הקונצ'רטו שלו לחליל עם תזמורת מרסיי.
יצירתו האחרונה לתיאטרון, "בשבח השיגעון (עידן הגרעין)" היא הכלאה בין אופרה לבלט ומכילה רמיזות לנאציזם ולחומרי נפץ.
היצירה משקפת את היוואשותו של טומאזי מן המין האנושי לאחר המלחמה.
בתקופתו האחרונה כמלחין הניעו אותו אירועים פוליטיים לכתיבת יצירות כמו "סימפוניית העולם השלישי" ו"מזמור לווייטנאם".
ב-1969 ניהל סדרת ראיונות עם בנו, קלוד, שנקראו "אוטוביוגרפיה עם רשם-קול".
בעוד מצב בריאותו מתערער והולך, החל לעבוד על גרסה אופראית ל"המלט".
ב-13 בינואר 1971 מת בשלווה בדירתו במונמרטר, פריז.
הוא נקבר באחוזת הקברים של משפחת אשתו באביניון.
אחר, לציון מאה שנה להולדתו, הועבר אפרו לכפר אבותיו בפנטה די קאזינקה, קורסיקה.
המוזיקה של טומאזי לירית ביסודה.
קווים מלודיים, דיאטוניים וכרומטיים שולטים בה, נתמכים בהרמוניות של אקורדים משולשים ומרובי-צלילים.
המוזיקה שלו צבעונית מאוד וניכרת בה השפעת בני דורו הצרפתיים.
צלילים וגוונים אקזוטיים של קורסיקה, פרובאנס, קמבודיה, לאוס, מדבר סהרה וטהיטי מוצאים בה את מקומם.
טומאזי כתב גם מוזיקה בהשראת שירי דת מימי הביניים ומזמורים גרגוריאניים.
הוא עשה שימוש בסגנונות רבים, כולל רצ'יטטיב אוריינטלי ושיטת שנים-עשר הטונים, אבל אלה היו תמיד אישיים וייחודיים לו עצמו.
טומאזי אמר, "אם כי לא נרתעתי משימוש בצורות הביטוי המודרניות ביותר, תמיד הייתי נאמן למלודיה בסתר לבי.
איני יכול לשאת מערכתיות, פלגנות וצרות מוחין.
אני כותב בשביל הציבור בכללותו.
מוזיקה שאינה יוצאת מן הלב איננה מוזיקה." (עמותת טומאזי)
ההשפעה המוקדמת ביותר בחייו נבעה מהצגת האופרנה לה בוהם, שאמו לקחה אותו לראותה.
הוא הזיל דמעות על תלאות הגיבורה הראשית, מימי.
למעשה, טומאזי חש, ש"לה בוהם" כיוונה במידה רבה את גורלו המוזיקלי.
היא טבעה בו את תשוקתו לתיאטרון הלירי.
בהמשך שמע את כרמן של ביזה ולמד על מוסורגסקי באמצעות "בוריס גודונוב" ועל דביסי באמצעות "פליאס ומליסנדה".
הוא הושפע מראוול ואחריו מריכרד שטראוס.
וגנר לא השפיע עליו מעולם.
השראתו ההרמונית נובעת מדביסי וראוול.
הוא חש, שהתנסותו בניצוח שיפרה את מיומנות התזמור שלו וסבר, שמוזיקה דודקפונית ראויה לשימוש מדי פעם, בשעת הצורך או כשיש סיבה להשתמש בה.
הוא גרס, שהסכנה במוזיקה אלקטרונית טמונה בהיותה משוללת גורם אנושי: "...
קץ הלב - עולם שאין בו דבר פרט לצליל מכונות!" (עמותת טומאזי) טומאזי ביסס במקרים רבים את יצירותיו על טקסט כזה או אחר, גם אם בפועל לא נעשה שימוש במילים.
אם לתרגם את השקפותיו של טומאזי על המוזיקה שלו עצמו: "הידע המוזיקלי שלי איננו מבוסס על שום שיטה.
ההרגשה מבטאת את עצמה והדעת מפקחת מעל.
מה הטעם להמציא צורות דיבור חדשות?
הכול כבר נאמר והכל כבר נעשה." (עמותת טומאזי) עניינו של טומאזי היה בראש ובראשונה ב"אדם וסגנונו הרגשי." (עמותת טומאזי)
אנרי השני דה מונמורנסי (30 באפריל 1595 - 30 באוקטובר 1632) היה אדמירל הצי הצרפתי בתקופתם של לואי השלושה עשר, מלך צרפת ושל הקרדינל רישלייה.
הוא נולד בארמון שאנטיי שבחבל איל-דה-פראנס בצרפת, כבנו של אנרי הראשון דה מונמורנסי שהיה מפקד הצבא של אנרי הרביעי, מלך צרפת.
ב- 1614, אחרי מות אביו, ירש את התואר דוכס מונמורנסי ואת תפקידו של אביו כמושל חבל לנגדוק.
קצת לפני כן, התמנה לאדמירל הצי של המלך לואי השלושה עשר.
הוא לקח חלק במלחמותיו של המלך נגד הפרוטסטנטים, וב- 1625 נחל ניצחון על הצי של , לחופי עיר הנמל לה רושל וכבש את האיים רה ואולרון שבקרבת מקום.
ב- 1630 קיבל את התואר מרשל של צרפת.
באותה שנה, גאסטון, דוכס אורליאן, אחיו של לואי השלושה עשר, ארגן מרד נגד הקרדינל רישלייה ונגד בית המלוכה.
אנרי השני דה מונמורנסי הצטרף למרד זה בהשפעתה של אם המלך מארי דה מדיצ'י, שהאמינה כי הקרדינל גזל ממנה את כל השפעתה הפוליטית, חתרה תחת מעמדו וקשרה קשר לרוצחו.
ב- 12 בנובמבר של אותה שנה נראה היה ליום אחד כי מאמציה הוכתרו בהצלחה כאשר המלך, שנתן את הסכמתו לפיטוריו של רישלייה, עזב את פריז ונסע לורסאי.
אולם, רישלייה הצליח לשכנע את המלך לחזור בו.
המלך קרא לרישלייה לעצור את יועציה של אמו, הגלה אותה ל שבעיר קומפיין, צפונית-מזרחית לפריז, וציווה עליה לחדול מלעסוק בפוליטיקה.
אולם, בנה, גאסטון, דוכס אורליאן גייס לצדו את מועצת חבל לנגדוק (שרישלייה עמד לשלול ממנה את הזכות להטיל מיסים), וציווה לתפוס את המבצר שעל האי ברסקו שלחופי הים התיכון.
ב- 22 ביולי 1632 חבל לנגדוק הכריז על התנתקותו מן הכתר הצרפתי.
קבוצת אצילים הצטרפה למורדים בהנהגתו של אנרי השני דה מונמורנסי, אך העיר טולוז נשארה נאמנה למלך, והערים קרקסון ונרבון סירבו לקבל את המורדים.
הצבא המלכותי, שמנה כ- 2,500 איש, בהנהגתו של מרשל דה שומבר יצא לקראת המורדים שמנו כ- 1,500 איש שרובם היו מחוסרי ניסיון צבאי.
בקרב קצר שהתחולל ליד העיר קסטלנודרי שבחבל לנגדוק (1 בספטמבר 1632) המורדים נחלו מפלה ואנרי השני דה מונמורנסי נפצע קשה ונלקח בשבי.
נערך משפט בפני המועצה המשפטית של העיר טולוז, ואנרי השני דה מונמורנסי נידון למיתה באשמת בגידה.
ב-30 באוקטובר 1632, אחרי שביקש סליחה מן המלך, מסר את שרביט המרשל שלו, והסיר מעליו את צלב מסדר רוח הקודש, הוא הוצא להורג בחצר הפנימית של בית העירייה של טולוז.
דבריו האחרונים לאדם שכרת את ראשו היו: "הכה בחוזקה".
לוח זיכרון שהונח במקום שרד עד ימינו אלה.
אחרי מותו, תואר האצילות דה מונמורנסי עבר לאחותו, שארלוט-מרגריט נסיכת קונדה.
אנרי פּוּסֵר היה מלחין ומורה למוזיקה בלגי.
פוסר למד באקדמיות למוזיקה בליאז' ובבריסל בשנים 1947–1953. הוא התרועע עם פייר פרואדביז ואנדרה סורי.
כתוצאה מפגישותיו עם פייר בולז, קרלהיינץ שטוקהאוזן ולוצ'אנו בריו הקדיש את חייו לחקר האוונגרד.
משנת 1960 בקירוב שיתף פעולה עם מישל בוטו במספר מיזמים, שהידועה בהם היא האופרה "שלכם פאוסט" (1961-68).
פוסר לימד בקלן, בבזל, בארצות הברית - באוניברסיטה של מדינת ניו יורק בבאפאלו - וכן במולדתו בלגיה.
משנת 1970 עד לפרישתו ב-1989 לימד באוניברסיטה ובקונסרבטוריון של ליאז', שם גם ייסד את המרכז לחקר המוזיקה הוואלונית ולעיצובה (Centre de recherches et de formation musicales de Wallonie).
המוזיקה של פוסר, הנחשב לחבר באסכולת דרמשטאדט בשנות ה-50 של המאה ה-20, עושה שימוש בסריאליזם, בצורות ניידות ובאליאטוריה, מתווכת לא פעם בין סגנונות שלמראית עין אינם עולים בקנה אחד, כמו סגנון שוברט וזה של וברן ב"שלכם פאוסט", או סגנונו הסריאלי של פוסר עצמו ושיר המחאה "We shall overcome" ב-Couleurs croisées.
יצירתו האלקטרונית "Scambi" (חילופין), שיצאה לפועל באולפן הפונולוגיה במילאנו ב-1957, חריגה במדיום המוקלט משום שהיא מיועדת בפירוש להרכבה בדרכים שונות לפני ההאזנה.
כשנוצרה לראשונה, יצאו לפועל גרסאות אחדות שלה, שתיים של לוצ'אנו בריו, אחת של מארק וילקינסון ושתיים של המלחין עצמו (סאבה, 175,ׂ1977 n 86).
מאז 2004 מתמקד מיזם "סקאמבי", בניהולו של ג'ון דאק במרכז לנסדאון לאמנויות אלקטרוניות באוניברסיטת מידלסקס, ביצירה זו ובאפשרויות הביצוע המרובות שלה.
נוסף לפעילויות ההלחנה וההוראה שלו, הוציא פוסר לאור מאמרים רבים ועשרה ספרים על מוזיקה.
אנרי הראשון, מלך ירושלים ידוע גם כאנרי השני, רוזן שמפאן (Henri II de Champagne; 29 ביולי 1166 – 10 בספטמבר 1197) היה אציל צרפתי, וסאל של מלך צרפת, שהשתתף במסע הצלב השלישי ושימש כמפקד המצור על עכו עד לבואם של המלכים האירופאים.
לאחר נישואיו לאיזבל הראשונה, מלכת ירושלים הוא הפך לשליט דה פקטו של ממלכת ירושלים אף על פי שמעולם לא נטל את התואר "מלך ירושלים".
מקורות היסטוריים מאוחרים הצמידו לאנרי את התואר אנרי הראשון, מלך ירושלים שהוא מעולם לא התהדר בו.
אנרי היה בנו הבכור של אנרי הראשון, רוזן שמפאן ואשתו מריה משמפאן.
עם מות אביו שלטה אמו ברוזנות כעוצרת עד לשנת 1187. בשנת 1190, לאחר שהעביר את מושכות השלטון לאחיו הצעיר טיבו השלישי, יצא אנרי כצלבן לארץ הקודש והקדים את בואם של בני דודו פיליפ השני, מלך צרפת וריצ'רד הראשון, מלך אנגליה.
אנרי הגיע לחופי ארץ ישראל והצטרף לצבא הצלבני שצר על עכו.
תחילה שימש כמפקד הכוח הצרפתי, אך מעמדו ויכולתו בשדה הקרב הביאו לבחירתו כמפקד הצבא הצלבני תוך דחיקת רגליו של גי דה ליזיניאן – מי שהיה מלך ירושלים ויוזם המצור על עכו.
אנרי רקם קשרים עם האבירים המקומיים ובראשם קונרד ממונפראטו שליט צור בפועל ודה פקטו שליט שרידי ממלכת ירושלים, שככל הנראה תמך בבחירתו כמפקד הצבא הצלבני תמורת תמיכתו של אנרי בשאיפותיו של קונרד בממלכת ירושלים.
דרכו של קונרד למלוכה חייבה השגת לגיטימיות חוקית.
הדרך היחידה הייתה נישואים עם יורש עצר לממלכה, אך מאחר שהיורשות היו נשואות נדרשו צעדים דרסטיים.
במקביל לכריתת ברית עם אנרי משמפאן, חבר קונרד למשפחת איבלין במטרה לקדם את הכתרתו כאשר הכלי להגשמת שאיפותיו הייתה איזבל הראשונה, מלכת ירושלים, בתו של אמלריך הראשון, מלך ירושלים ואשתו (השנייה) מריה קומננה, שהייתה נשואה לאונפרוא הרביעי מטורון.
ביום 24 בנובמבר נישאו איזבל, אשה צעירה בת עשרים, וקונרד, לוחם מנוסה בן 45, אף על פי שהועלו טענות כי קונראד לא גירש את אשתו השנייה תיאודורה שחייתה בקונסטנטינופול.
כך זכה קונרד, בזכות ייחוס אשתו איזבל לתבוע את זכותו לכיסא ממלכת ירושלים.
מועצה של אצילי ממלכת ירושלים התכנסה באשקלון בינואר 1191 והחליטה כי מלך ירושלים בקרב קרני חיטין גי דה ליזיניאן - איש אמונו של ריצ'רד איננו ראוי לשאת את כתר ממלכת ירושלים וכי הכתר יימסר לקונרד ממונפראטו.
הבשורה על החלטת מועצת האצילים הגיע לקונרד בצור על ידי שליחים בראשות אנרי משמפאן, אך בטרם הוסדרו אירועי ההכתרה נרצח קונרד ביום 28 באפריל על ידי שני רוצחים מכת החשישיון.
פרטי הרצח אינם ברורים די צרכם אך ככל הנראה נרצח קונרד ברחוב בדקירות סכין לפני ששומרי ראשו הספיקו להגיב.
אחד הרוצחים נהרג והשני נתפס ועונה למוות.
העדויות מעורפלות לגבי השאלה האם קונרד מת במקום או נלקח לארמונו שם נפטר מפצעיו.
זהות שולח המתנקשים מעולם לא נודעה, טענה אחת מיחסת את היוזמה לכת החשישיון עצמה שקונרד - ככל הנראה - שדד מטען השייך לה.
אצבע מאשימה גם הופנתה לצלאח א-דין וריצ'רד לב הארי.
קונרד נקבר בכנסייה של העיר צור שנהרסה במהלך כיבוש העיר על ידי הממלוכים.
מחקר בשם "The Assassination of Conrad of Montferrat: Another Suspect" מאת פטריק ויליאמס טוען כי אנרי משמפאן, העתיד לתפוס את השלטון במדינה הצלבנית המשתקמת, הוא חשוד עיקרי וכי הרצח בוצע בהסכמה אם לא בתמיכה של ריצ'רד לב הארי.
עובדה אחת ברורה, שבעה ימים לאחר הרצח ומחשש כי בהיעדר שליט לממלכת ירושלים תתפשט האנרכיה ויאבדו הישגי מסע הצלב, נישא אנרי משמפאן לאיזבל והיא בהריון מקונראד.
מותו של קונראד העמיד את עתיד ממלכת ירושלים בסכנה, בהותירו אותה ללא מלך וללא מועמד מתאים.
הבחירה נפלה על אנרי השני, רוזן שמפאן שהיה המועמד האידיאלי מאחר שהיה מקורב הן למלך הצרפתי פיליפ השני והן לריצ'רד הראשון מלך אנגליה.
על מנת לקבל את תמיכת אצילי הארץ להכתרת המועמד הזר הוחלט להשיא אותו לאלתר לאיזבל שהייתה בהריון מתקדם מקונראד ועתידה ללדת את בתם המשותפת מריה ממונפראטו.
בלחץ ברוני הצלבנים, צלבני אירופה והמלך האנגלי בעצמו, התחתן אנרי משמפאן עם איזבל בכנסיית צור ביום 5 במאי 1192 – כשבוע ימים לאחר מות קונראד.
איזבל נשאה בתואר מלכת ירושלים אך בעלה אנרי מעולם לא נשא בתואר מלך ירושלים ומטבעות שהטביע אינם נושאים תואר זה.
אנרי משמפאן, שהיה שליט מציאותי ומודע היטב למצב השברירי של ממלכתו החדשה, נקט במדיניות של שמירה על הקיים והמתנה לשינוי הנסיבות בטרם תשתנה מדיניות ההישרדות של ממלכת ירושלים.
אנרי לא יכול היה לנצל תהליך התפוררות זה -הן בגין חוסר במשאבים וגם בגלל סכסוכים בתוך הממלכה הצלבנית הקטנה שלובו על ידי הקומונות האיטלקיות שדרשו נתחים הולכים וגדלים מתוך ערי הנמל והן מול הממלכה הצלבנית הצעירה - השכנה ממלכת קפריסין ומאבקי כוח מול הכנסייה.
במאי 1195 נטל על עצמו היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את נדר הצלבן, מתוך תקווה להשלים את מסע אביו פרידריך ברברוסה שלא זכה להגיע לארץ.
ובספטמבר 1197 יצאו גדודי הלוחמים הצלבנים לארץ הקודש, בקפריסין הכתיר נציג הקיסר את אימרי דה ליזיניאן כמלך הצלבני הראשון של קפריסין - זאת על פי בקשתו של אימרי שרצה לקבל מהקיסר תואר וכשרות משפטית לשליטתו באי וזאת בתמורה להסכמתו להיות במעמד של וסאל קיסרי.
אנרי ינברוביץ' חגוש הוא כדורגלן עבר רוסי ממוצא אבחזי ששיחק בעמדת המגן בארסנל טולה.
אַנרי לה פונטן היה משפטן ומדינאי בלגי, חתן פרס נובל לשלום לשנת 1913.
לה פונטן למד באוניברסיטה החופשית של בריסל ומאוחר יותר כיהן שם כפרופסור למשפטים.
הוא צבר מוניטין כסמכות בתחום המשפט הבינלאומי, התמנה בשנת 1893 לפרופסור למשפט בינלאומי באוניברסיטה החדשה בבריסל, וב-1895 נבחר לכהן כחבר בסנאט הבלגי מטעם המפלגה הסוציאליסטית.
לה פונטן היה פעיל במספר ארגונים בינלאומיים, ביניהם לשכת השלום הבינלאומית בשווייץ, אשר שימש כנשיאה.
בשנת 1913 זכה בפרס נובל לשלום על מאמציו לטיפוח השלום בעולם.
לאחר מכן ייצג את בלגיה בוועידת השלום בפריז (1919) ובחבר הלאומים.
לה פונטיין היה מחברם של מספר ספרים משפטיים והיסטוריה תיעודית של בוררות בינלאומית.
הוא גם היה מייסד כתב העת La Vie Internationale.
לה פונטן היה בונה חופשי, ונמנה עם חברי לשכת הבונים החופשיים בבריסל.
אנרי קלמנס ון דה ולדה (בהולנדית/פלמית: Henry Clemens Van de Velde; 3 באפריל 1863 – 3 באוקטובר 1957) היה אדריכל, צייר ומעצב פנים בלגי-פלמי איש זרם האמנויות והאומנויות, יחד עם ויקטור הורטה הניח את היסודות לתנועת האר נובו בבלגיה.
מראשית המאה ה-20 ועד עליית הנאצים לשלטון פעל בגרמניה.
ון דה ולדה נולד באנטוורפן ולמד ציור באקדמיה המלכותית לאמנות באנטוורפן ובפריז אצל קרלו-דוראן (Carolus-Duran).
לאחר שהכיר את יצירותיהם של פול סיניאק וז'ורז' סרה היה לחבר בתנועה הנאו-אימפרסיוניסטית.
בבריסל היה חבר בתנועת האמנים, "העשרים" (Les XX) יחד עם קאמי פיסארו, פול סזאן, פול גוגן, קלוד מונה, זורז' סרה ווינסנט ואן גוך.
ון דה ולדה קיים קשר ידידות עם ווינסנט ואן גוך ועם אחיו, תאו ואן גוך.
ב-1892 נטש את הציור לטובת עיצוב פריטי עיצוב פנים, רהיטים ואדריכלות ברוח ערכי תנועת האמנויות והאומנויות.
ב-1895 הציג בגלריה של זיגפריד בינג, הגלריה המובילה של האר נובו בפריז.
במפנה המאה העשרים עיצב מספר וילות פרטיות בבלגיה, הולנד וגרמניה.
ב-1905 הוזמן על ידי הדוכס הגדול של ויימאר לפתוח בית ספר לאמנות בעיר.
ון דה ולדה הקים את בית הספר לאומנות ומלאכה, שהפך ב-1919 לבית הספר באוהאוס.
כמו כן היה ון דה ולדה כח מניע בתנועת האמנויות והאומנויות, עיצוב תעשייתי ועיצוב המוצר הגרמנית, הוורקבונד.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלץ לעזוב את ויימר בהיותו נתין מדינת אויב.
ב-1926 השתתף בייסוד בית הספר העליון לעיצוב בבריסל (Institut supérieur des Arts décoratifs), כן היה מרצה באוניברסיטת גנט, בה תכנן אף מגדל הספרייה ה-Boekentoren.
ב-1935 תכנן בהולנד את מוזיאון קרולר-מילר בפארק הלאומי הוכה פלוהה, אחד מאוספי ואן גוך החשובים.
הנרי סווה הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת הקשר בקלרמון פוט.
מחזיק בנוסף באזרחות צרפתית ושימש קפטן בנבחרות צרפת הצעירות.
סווה החל את דרכו במחלקת הנוער של סרז'י קלו מהעיר דקאר שבסנגל.
לאחר כשלוש שנים, בעודו בן 12, עבר למחלקת הנוער של מועדון ז'ירונדן דה בורדו.
לאחר חמש שנים בנוער, עבר סווה לקבוצת הבוגרים.
בארבע שנותיו הראשונות בקבוצה, הושאל לחצי עונה בשנת 2011 לאנז'ה מליגת העל הצרפתית ורשם בקבוצה 20 הופעות ליגה ו-4 שערים.
לאחר מכן, חזר סווה לבורדו והפך לשחקן הרכב.
הוא רשם בה 183 הופעות ליגה ו-27 שערים.
ב-11 בינואר 2016 נמכר השחקן לניוקאסל יונייטד מהפריימר ליג תמורת 5 מיליון אירו.
ב-23 באוגוסט 2016 הושאל סווה למועדון הצרפתי סנט אטיין לעונה אחת, לאחר שהקבוצה העפילה לשלב הבתים של הליגה האירופית.
סווה זומן לראשונה בשנת 2005 בעודו שחקן נוער לנבחרת צרפת עד גיל 16 בה שיחק כ-15 משחקים וכבש 8 שערים.
שנה לאחר מכן זומן לנבחרת צרפת עד גיל 17 בה שיחק כקפטן במשך שנה וכבש 9 שערים ב-21 הופעות.
בשנת 2007 זומן סווה לנבחרת צרפת עד גיל 18, ורשם בה 4 הופעות ושער אחד.
שנתיים לאחר מכן זומן לנבחרת צרפת עד גיל 21, בה שיחק כשנתיים כשחקן הרכב, ורשם 12 הופעות ו-4 שערים במדים הלאומיים.
בשל אזרחותו הראשונית הסנגלית זומן סאייבט לנבחרת סנגל בשנת 2013 ומאז רשם 14 הופעות רשמיות.
גנרל אנרי גרארד וינקלמן (בהולנדית: Henri Gerard Winkelman; 17 באוגוסט 1876 – 27 בדצמבר 1952) היה גנרל הולנדי אשר שמש כראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הולנד במהלך הפלישה הגרמנית להולנד במלחמת העולם השנייה.
וינקלמן נולד במאסטריכט ב-17 באוגוסט 1876. הוא היה בנם של יוליוס הנדריק וינקלמן ושרלוט הנרייט בראאמס.
ב-1892, לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים למד באקדמיה הצבאית המלכותית (KMA) בברדה.
הוא רצה להיות קצין ב-KNIL, חיל המצב ההולנדי של הודו המזרחית ההולנדית.
אולם במהלך האימונים הוא שינה את מטרתו ורצה להפוך לקצין בצבא הסדיר.
ב-1896 הוא הועלה לדרגת לוטננט.
ב-1902 הוא התחתן עם ארנדין ג'קומינה קורט אשר ילדה לו שני בנים ושתי בנות.
ב-1913 הוא הועלה לדרגת האופטמן, בשנת 1923 לדרגת מיור וב-1934 כבר היה גנרל מיור ומונה למפקד הדיוויזיה ה-4. באותה שנה הוא התמודד על תפקיד הרמטכ"ל, אולם הפסיד לטובת איזאק ריינדרס.
בעקבות כך הוא פרש, אולם המשיך לשמור על קשר עם מפקדי הצבא בעיקר בתחום הייעוץ.
ב-28 באוגוסט 1939, ארבעה ימים לפני פלישת גרמניה הנאצית לפולין, גייסה הולנד את כוחותיה המזוינים.
גנרל ריינדרס, מונה למפקד העליון של הצבא, אולם יחסיו העכורים עם שר ההגנה אדריאן דיג'שהורן, מנעו ממנו למלא אותו על הצד היותר טוב.
הוא התפטר ב-5 בפברואר 1940. לאחר פגישה קצרה של הקבינט ההולנדי הוזמן וינקלמן להאג (מקום מושבה של ממשלת הולנד) והוצע לו תפקיד המפקד החדש.
הוא קיבל את התפקיד למחרת.
וינקלמן היה מודע היטב למגבלותיו של צבאו.
לרשותו עמדו 280,000 איש; לא מספיק כדי להגן על המדינה כולה.
לצבא ההולנדי לא היו טנקים.
החיילים היו מאומנים היטב, אך היה מחסור בארטילריית שדה ובנשק נ"ט.
וינקלמן היה משוכנע כי הצבא ההולנדי אינו מסוגל להגן על כל הארץ.
במקום זאת הוא החליט על תוכנית אחרת: הצבא יגן רק על מספר מחוזות חיוניים, אשר כונו "מבצר הולנד", תוך הסתמכות על קווי ההגנה.
וינקלמן לא שגה באשליה שצבאו מסוגל לדחוף את צבאו של היטלר חזרה לגרמניה, אולם קיווה למשוך את המערכה די זמן עד שבעלות הברית יוכלו להתערב.
קו ההגנה הראשי נקרא "קו גרב", והוא היה אמור להיות מוגן עד הסוף המר.
הפלישה הגרמנית החלה ב-10 במאי 1940 בשעה 3:55 בבוקר.
תוכניתו הנועזת של היטלר להפיל צנחנים מסביב להאג, ללכוד את העיר בסערה את העיר ולקחת בשבי את ממשלת הולנד, משפחת המלוכה ופיקוד הצבא העליון, להכריח את הולנד להיכנע בתוך 24 שעות, הסתיימה בכישלון.
במזרח חצו הגרמנים את הגבולות ההולנדים בקלות יחסית, אך נעצרו ליד קווי ההגנה בעומק המדינה.
עם סיום יום הלחימה הראשון, וינקלמן היה מרוצה למדי מהדרך שבה הגיבו כוחותיו למתקפה הגרמנית הראשונית.
האזור היחיד שבו היה המצב כבר קריטי היה בדרום: הצנחנים הגרמנים הצליחו להשתלט על הגשרים מדרום לרוטרדם ודרדרכט.
הגרמנים נאחזו בהצלחה זו, והפעילו יחידות חי"א נתמכות ביחידות שריון, בניסיון להרחיב את השליטה בגשרים ולנתק את הולנד מבעלות בריתה בלגיה וצרפת.
ב-11 במאי עשו ההולנדים ניסיון לכבוש מחדש את הגשרים כשהם נתמכים ביחידות צרפתיות, אולם נכשלו.
ב-13 במאי התפנתה וילהלמינה, מלכת הולנד ללונדון יחד עם רוב השרים.
ביוזמת הקבינט, הועברו לווינקלמן כל הסמכויות, והוא מונה לשליטה בפועל של הולנד.
באותו יום נפל קו גרב לאחר קרב אכזרי של שלושה ימים, ודיוויזיית הפאנצר התשיעית חדרה לרוטרדם.
עם זאת, הכוחות ההולנדיים התנגדו לגרמנים באומץ, והיטלר איבד את סבלנותו.
ב-14 במאי הוא הורה ללופטוואפה להפציץ את רוטרדם מהאוויר, וגרם להרס עצום.
היטלר איים שאוטרכט תטופל באופן דומה עם ההולנדים לא יכנעו, ולפיכך וינקלמן הודיע על כניעה בערב אותו היום.
הכניעה הרשמית התקיימה למחרת בכפר רייסורד.
גם לאחר החתימה על הסכם הכניעה, וינקלמן סירב להצהיר שלא יתנגד לכיבוש הגרמני בכל דרך.
לפיכך, הוא נכלא ב-2 ביולי 1940 ונשאר שבוי עד סוף הכיבוש.
ב-1945 הוא פרש מהצבא בדרגת גנרל, והוענק לו תואר אביר מסדר ויליאם.
את פסלו עדיין אפשר לראות מול בית הספר היסודי ברייסורד, שם חתם על הכניעה.
אנרי מנסווי היה ארכאולוג ופלאונטולוג צרפתי שעיקר מחקריו היו בהודו-סין ובדרום סין.
אנרי מנסווי הצטרף לשירות הגאולוגי של הודו-סין שהוקם ב-1898, ויחד עם מנהל השירות אונורה לנטנואה הקים את המוזיאון הגאולוגי בהאנוי בתחום השירות.
המוזיאון הושלם ב-1914, ופועל גם בימינו.
ב-1906 חפר מנסווי במערה בנפת בין גיה (Bình Gia) במחוז לאנג סון (Lang Son).
האתר הכיל חפצים של כלי אבן וקדרות המתוארכים לשלהי התקופה הנאוליתית.
15 שנים מאוחר יותר הוא גילה יחד עם הארכאולוגית מדלן קולאני (Madeleine Colani 1866-1943) 27 אתרים עם חפצים דומים השייכים לתרבות באק סון (Bắc Sơn culture).
במערה נתגלו גם שרידים של שלדים אנושיים.
בין השנים 1907 ל-1912 הוא השתתף במחקר הגאולוגי יחד עם אונורה לנטנואה והגאולוג ז'אק דפרה באזור שהוכרז מאה שנים אחר-כך כאתר מורשת עולמית בשם אתר המאובנים בצ'נגג'יאנג.
השלושה פרסמו מאמרים על גילוי מאובני טרילוביטים ופרוקי-רגליים אחרים.
ב-1917 הוא הצטרף לאונורה לנטנואה בהאשמה כלפי עמיתם ז'אק דפרה בטענה של זיוף מאובנים.
הם טענו שדפרה הבריח מאובני טרילוביטים מבוהמיה וצרף אותם לאוסף המאובנים שלו מהודו-סין.
הפרשה הסתיימה ב-1919 כאשר ועדה הרשיעה את דפרה בזיוף וגרשה אותו מהחברה הגאולוגית של צרפת.
שנים רבות אחר-כך התברר שהאשמה הייתה שגויה ושמו של דפרה טוהר.
אז'ן ארנסט מארי אנרי מורו דה מלאן היה חייל ופוליטיקאי בלגי, הידוע בעיקר בשל תפקידיו כשר המשפטים וכשר ההגנה של בלגיה, תפקיד אותו מילא עד אוגוסט 1950 אז התגייס כלוחם לגדוד הבלגי במלחמת קוריאה.
אנרי מורו דה מלאן נולד בלייז', בלגיה ב-20 באוגוסט 1902. אביו יוג'ין מורו היה פרופסור באוניברסיטת לייז'.
אנרי למד משפטים והוסמך כעורך דין בלייז'.
ב-1940 עם פלישת גרמניה לבלגיה התגייס לצבא הבלגי.
הוא נלקח בשבי גרמניה ושוחרר עם סוף המלחמה ב-1945.
משתי נשותיו לא נולדו לו ילדים.
הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו ב-1946 עם בחירתו לחבר בסנאט של בלגיה, בו ייצג את העיר לייז' מטעם המפלגה הנוצרית-סוציאליסטית (PSC).
כיהן כשר המשפטים בין 1948 ל-1949. ביוני 1950 נכנס לתפקידו כשר ההגנה של בלגיה.
במהלך כהונתו כשר ההגנה של ראש הממשלה ג'וזף פוליאן, עמדה בפניו ההחלטה האם לשלוח את חיילי צבא בלגיה להילחם במלחמת קוריאה.
כשהוא עוד מכהן בתפקידו כשר ההגנה החליט לפרוש ולהתגייס לגדוד הבלגי, הלוחם במלחמת קוריאה.
בקוריאה שירת כמייג'ור במיל', סגן מפקד הגדוד.
הוא סיים את המלחמה בדרגת לוטננט קולונל.
לאחר שובו מקוריאה חזר לפוליטיקה.
אנרי סלבדור היה אמן קברט, זמר וקומיקאי צרפתי-קריבי.
אנרי סלבדור נולד בקאיין שבגיאנה הצרפתית.
אביו קלוביס, ואמו, אנטונין פטרנה, הייתה בתו של יליד קריב הודי, השניים מגוואדלופ שבהודו המערבית הצרפתית.
את הקריירה המוזיקלית שלו, התחיל כגיטריסט ליווי.
הוא למד לנגן בגיטרה על ידי חיקוי נגינתו של ג'נגו ריינהרדט, הוא אמור היה לעבוד לצדו בשנות הארבעים.
סלבדור הקליט מספר שירים שכתב בוריס ויאן עם קווינסי ג'ונס כמעבד.
סלבדור נהג לשיר במכללות שלו, לרקוד ואפילו לנגן קומדיה על הבמה.
אנרי סלבדור הופיע גם בסרטים ובה Nous irons à Monte-Carlo (1950), Nous irons à Paris (בתרגום חופשי, "נלך למונטה קרלו, נלך לפריז"), סרטו של ז'אן בויר משנת 1949 עם אחיות פיטרס ו-Mademoiselle s'amuse (בתרגום חופשי, "מדומוזיל נהנית").
סלבדור ידוע בהקלטותיו של ראשוני שירי הרוקנרול הצרפתיים בשנת 1957, אשר נכתבו על ידי בוריס ויאן ומישל לגראנד - "Rock'n Roll Mops", "רוק שיהוקים", לך "Rock hoquet, Va t'faire cuire un oeuf, man" ו-"Dis-moi.
qu'tu m'aimes rock " בשם האמן אנרי קורדינג.
למרות ההיבט ההיסטורי הזה, סלבדור המשיך לטעון שהוא לא אוהב את הרוקנרול ואפילו סירב לדבר על הנושא בהמשך.
סלבדור הגיש כמה תוכניות טלוויזיה פופולריות בטלוויזיה הצרפתית בשנות השישים.
בשנת 1964 הוא פרסם להיט עם "Zorro est arrivé", תכונה מפורסמת של אנרי היא הצחוק העשיר שהוא משמיע בשיריו המצחיקים.
בשנת 1969 הקליט אנרי סלבדור וריאציה של "Mah Nà Mah Nà" שכותרתה "Mais non, mais non" ("But No, But No" או "כמובן שלא, כמובן שלא"), עם מילים שכתב בצרפתית.
אנרי סלבדור, ושירו מ-Dans mon île" 1957", נחשבו כמשפיעים על אנטוניו קרלוס ג'ובים בגיבוש סגנון הבוסה נובה הברזילאי.
המלחין והזמר הברזילאי המפורסם קיטאנו ולוסו הפך את אנרי סלבדור למפורסם בפני הקהל הברזילאי עם השיר "Reconvexo", בו הוא אומר "quem não sentiu o swing de Henri Salvador?" ("מי לא הרגיש את הנדנדה של אנרי סלבדור?").
ולוסו גם הקליט גרסה לשירו של סלבדור "Dans mon île".
סלבדור היה קולו של הסרטן סבסטיאן בדיבוב הצרפתי מ-1989 לסרט "בת הים הקטנה" של דיסני.
סלבדור נפטר בביתו ממפרצת בשעות המוקדמות של 13 בפברואר 2008, בגיל 90. הוא נקבר ליד אשתו ז'קלין בבית העלמין בפר לשז.
הוא היה ידוע כאוהד של קבוצת הכדורגל פריז סן-ז'רמן.
הוא השיג ארבעה מושבים לכל החיים באצטדיון פארק דה פראנס.
בשנת 2000 חברת Virgin Records הוציאה לאור תקליטור ובו להיטים פופולריים שלו כמו "Jazz Mediterrannée", שממשיך להיות מושמע שוב ושוב.
בשנת 2002, אלבומו Chambre avec vue נמכר ביותר משני מיליון עותקים.
בשנת 2005 הוענק לסלבדור מסדר ההצטיינות התרבותי הברזילאי, אותו קיבל מהזמר ושר התרבות, גילברטו גיל, בנוכחות הנשיא לואיז אינציו לולה דה סילבה, על השפעתו על התרבות הברזילאית, במיוחד על הבוסה נובה, להמצאתו תרם.
הוא היה גם מפקד של לגיון ד'הונור הצרפתי ומסדר הכבוד הלאומי הצרפתי.
בשנת 2007, הוא שחרר את ריבנס ב-V2 Records, בהשתתפות גילברטו גיל וקיטאנו ולוסו.
אנרי סלבדור, צ'אנטה סנס דרנירס סוקס, פולידור (1955)
אנרי קורדינג והבנים הרוקנרוליים המקוריים שלו, פיליפס (1956)
צ'אנטה בוריס ויאן, ברקלי (1970)
סלבדור / בוריס ויאן, ריגולו (1979)
סלבדור en fête, ריגולו (1980)
מסייה אנרי, סוני מיוזיק (1994)
"מיני פטיט סוריס" (1963) ("פפינו העכבר האיטלקי")
אנרי ז'רבק היה צייר צרפתי.
אנרי היה בנם של ג'וזפין פלטייה ופליקס ניקולה ז'רבק, יצרן פסנתרים.
כשהיה בן 15, חבר של המשפחה עזר לו להתקבל לאטלייה של פייר-ניקולה בריסט.
שלוש שנים אחר כך שירת בגדוד 152 של המשמר הלאומי.
בשנת 1871 הוא התקבל לבית ספר לאמנויות יפות בסטודיו של אלכסנדר קבאנל, שם למד ציור נוף חמש שנים יחד עם ז'אן לואי פורה, פרננד קורמו, צייר נוף.
הוא גם למד בעצמו אצל האוריינטליסט אוז'ן פרומנטה.
עבודתו המוקדמת השתייכה כמעט אך ורק לז'אנר המיתולוגיה, ששימש תירוץ לציור העירום, אך לא תמיד במיטב הטעם.
ציורו "רולה" משנת 1878, המבוססת על שירו של אלפרד דה מוסט, נדחה על ידי חבר המושבעים של סלון דה פריז בגלל אי מוסריות, מכיוון שהיא תיארה סצנה משיר של זונה עירומה לאחר קיום יחסי מין עם לקוח.
היא עומדת ליד גבר כהה עם שפם.
ציור נוסף של לה בינייה הייתה בהשראה של אמיל זולה ברומן "ננה", וז'רבק עצמו היה המודל לדמותו של צייר אופורטוניסטי המופיע ברומן "עבודת אמנות", 1886 של זולה.
לאחר מכן התמסר ז'רבק לייצוגים של החיים המודרניים והשיג הצלחה עם הציור שלו "הניתוח", פרפרזה מודרנית, כביכול, של "שיעור האנטומיה" של רמברנדט.
הוא הופקד על כמה ציורים רשמיים חשובים ועיטור מבני ציבור.
בין הראשונים ניתן למנות "חלוקת פרסים" (1889) בארמון התעשייה, "הכתרת ניקולה השני", "משתה לראשי הערים" (1900), וקבוצת הדיוקנאות של מנהיגי צרפת.
ציור תקרה אולם האירועים Salle des Fêtes בבניין עירית פריז.
הוא גם צייר, עם אלפרד סטיבנס, פנורמה, "ההיסטוריה של המאה" (1889).
תמונות נוספות בעלות חשיבות, מלבד דיוקנאות רבים בצבעי שמן ובפסטל, הן: לידת ונוס, חזרה מהכדור, דיאנה ואנדימיון, עבודה, נישואים אזרחיים, שייט בארכיפלג, ועוד.
אנרי לפבר (צרפתית: Henri Lefebvre; 16 ביוני 1901 – 29 ביוני 1991) היה פילוסוף וסוציולוג צרפתי מרקסיסט.
אף על פי שלפבר היה מזוהה עם המפלגה הקומוניסטית והסוציאליסטית של צרפת, הוא הציג בכתביו תפיסות עולם מגוונות שנעות על הספקטרום של פוסט-מודרניסטיות וליברליות.
בין היתר ניתן למצוא בעבודותיו את המושג "הזכות לעיר", שבא לערער על מושגים פורמליים של אזרחות, זכויות ומרחב ציבורי ואת ביקורתו האנטי-קפיטליסטית בנוגע לחיי היום-יום בעיר.
אנרי לפבר נולד בשנת 1901 בעיירה אז'טמו שבדרום צרפת.
בנעוריו הוא עזב לפריז לטובת לימודים.
תחילה תכנן לפבר ללמוד הנדסה, אך בשל מחלה שפקדה אותו נאלץ לוותר על כך, ולבסוף החל ללמוד פילוסופיה בשנת 1919, באוניברסיטת סורבון בפריז.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, סמוך לסיום לימודיו, הצטרף לפבר לתנועת סטודנטים קטנה המזוהה עם תפיסות עולם שמאלניות, שבין חבריה היו ז'ורז' פוליצר, נורברט גוטרמן וז'ורז' פרידמן .
קבוצה זו הייתה אקטיביסטית מאוד והקימה כתב עת בשם "פילוסופיס" (Philosophis), בו פרסם לפבר את מאמריו הראשונים.
לפבר גדל במשפחה נוצרית קתולית אדוקה ממעמד בינוני.
החינוך הקתולי הנוקשה בבית הוביל אותו בבגרותו לחפש דרך אחרת.
כך, סביב שנות ה-30 לחייו מצא את עצמו מסתובב בחוגים קומוניסטים ומרקסיסטים, מפתח תאוריות פורצות דרך שמערערות את התפיסה הנורמטיבית בעיקר בסוגיות הנוגעות לשייכות ולזכויות, תוך שהוא מבקר את הניכור הקפיטליסטי.
בשל רעיונות אלו, קנה לפבר מקום של כבוד בעולם הפוליטי והפך לאחד ממובילי הדעה של המפלגה הקומוניסטית בצרפת (PCF).
לפבר נסע ברחבי העולם, הרצה ויעץ לפוליטיקאים, בעיקר לאלו המזוהים עם המפלגה הקומוניסטית.
עם זאת, בשל דעותיו העצמאיות, הביקורת על הדוגמטיות הסטליניסטית ופיתוח תאוריות שונות בעיקר בנוגע לתפיסה המרקסיסטית, אשר לא התיישרו עם קווי המפלגה באותה תקופה, הוצא לפבר בשנת 1958 מהמפלגה הקומוניסטית הצרפתית והשקיע את חייו בפיתוח התיאוריות שלו, לימודן באוניברסיטה והפצתן בספרים ומאמרים רבים.
לפבר הלך לעולמו ביוני 1991, בגיל 90. רעיונותיו והגותו, בעיקר אלו הנוגעים לזכויות במרחב הציבורי ולמעמדם של אנשים בחברה, רלוונטיים ומשפיעים עד היום.
הם ממשיכים לזכות להתייחסות רבה, לדוגמה בקמפיינים פוליטיים של מפלגות שמאל כתימוכין לקידום של שילוב זרים, ביטול הפרדה גזעית, קידום דיור ציבורי ועוד.
כתביו ומחקריו של לפבר נפרסים על פני שישה עשורים וכוללים עשרות ספרים, מאמרים ופרסומים שונים.
מתוך הגותו עולים שלושה רעיונות מרכזיים: הביקורת על חיי היומיום, הייצור החברתי של המרחב והזכות לעיר.
אחד מכתביו המפורסמים ביותר של לפבר היה "הביקורת על חיי היום-יום".
שכלל שלושה כרכים והיה פרי של מחקר מתמשך שליווה את לפבר ברוב שנותיו.
במהלכן הוא פיתח תובנות ומסקנות שונות על מהות חיי היום-יום, או כפי שהוא נהג להגדיר זאת "חיים בנאליים וחסרי משמעות".
לפבר שאל כיצד אנו משתמשים בחיים אלו ואיך זה בא לידי ביטוי ביחס בין הפרט לבין החברה וכוחות השוק.
לפבר היה אחד מראשוני התאורטיקנים שחקרו ובדקו את שגרת חיי היום-יום בקרב אנשים.
הוא חקר ובדק את משמעות הבנאליות בשגרה ואת השלכותיה על הפרט והחברה.
הוא העמיק בתחושת הריקנות בשגרת היום-יום לאחר מלחמת העולם הראשונה.
לפבר טען כי החיים הם משאב יקר ערך וחייבים לנצל כל רגע בהם.
הזמן הבלתי מנוצל הוא המסוכן ביותר, שכן אליו נכנסים כוחות חזקים אשר משפיעים על הפרט וכתוצאה מכך על החברה.
לפבר יצא מנקודת הנחה כי אותו שעמום בחיי היום-יום מוביל את האדם להיכנס לנקודה שבה נוח לו.
כתוצאה מכך לחיות את חייו במצב של "טייס אוטומטי" על פי הגדרתו, מצב בו אין צורך לחשוב יותר מדי או לעשות דברים משמעותיים המוציאים מאזור הנוחות ובכך משמרים את הקיים.
כך נוצר ניכור בין האדם לעצמו, כלומר ניכור בין הנפש לגוף, ולאחר מכן ניכור בין אדם לחברו וכך גם בין האדם לחברה הכללית.
כתוצאה מכך נפגעת הערבות ההדדית וישנן השלכות על מעורבות חברתית של הפרט.
לתוך הוואקום הזה נכנסים כוחות השוק הקפיטליסטים או לחלופין משטרים טוטליטריים שמנצלים את האדישות שמקורה בשעמום.
בניגוד לפילוסופים וסוציולוגים אחרים שניסו לחקור את מקורות היום-יומיות, לפבר מבקש להבין כיצד ניתן לשנות ולעצב את המצב בעתיד.
בשלושת הכרכים העוסקים בשאלת "הביקורת על חיי היום-יום" מנסה לפבר להציג כיצד אותה תאוריה באה לידי ביטוי בתקופות זמן שונות.
לפבר הקדיש מאמרים וספרים רבים לעיסוק בחקר שאלת המרחב בערים, ובשנת 1974 הוא הוציא את ספרו "ייצור המרחב".
לטענתו, המרחב הוא תוצר של יחסי הכוח שמתרחשים בו, בתוך בניינים, במונומנטים ואף ביצירות אמנות.
המרחב מתפקד כאמצעי בקרה ושליטה רב עוצמה, שהמשתמשים בו לרוב אינם מודעים כלל לכך שהוא שולט בהם.
לפי לפבר, אפשר "ליצור מרחב" בתהליך אינסופי של הענקת משמעות לחלל נתון.
החלל מחולק, מאורגן ומסומן כך שהוא יוצר מערכת היררכית המנתבת את הפרט וכופה עליו את אופי התנהלותו.
כלומר, המרחב הוא מקור לשליטה חברתית.
המרחב אינו אובייקט אלא שיח על המציאות, כפי שאופן הדיבור מעצב את השיח, המרחב מעצב את החברה.
לתפיסתו של לפבר המרחב אינו ישות נייטרלית.
על כן, האופן בו מייצרים את המרחב הוא שיח בעל משמעות חומרית ונפשית, ציבורית ופרטית, חברתית ודמיונית, קפיטליסטית ושיתופית.
טענתו של לפבר היא שהמרחב אינו שדה פאסיבי שמאפשר קיום, אלא חומר גלם - בידי כוחות הייצור, או תפאורה המשפיעה על משמשיה וכל אובייקט טבעי מקבל בה ערך מוסף-סמלי.
הכוחות היצרניים של החברות פועלים כדי ליצור את המרחב הפיזי שלהם ומתוך המאבק בין הכוחות היצרניים של כל חברה נגזר התוצר חברתי.
כלומר, לכל חברה דפוסי ייצור הכוללים יחסי ייצור מסוימים, בשינויים משמעותיים בין חברות.
המרחב החברתי המיוצר מכיל הן את היחסים החברתיים (בין המינים, בין קבוצות גיל שונות, במשפחה) והן את יחסי הייצור (חלוקת העבודה וארגונה).
שתי השתלשלויות אלה, היחסים החברתיים ויחסי הייצור, אינן ניתנות להפרדה: חלוקת העבודה מעצבת את המשפחה, וארגון המשפחה מתערב בחלוקת העבודה.
ב"ייצור המרחב" מגדיר לפבר את התיאוריה הטוענת כי ישנם שלושה מרחבים: המרחב הפיזי (טבע), המרחב הנפשי (הפשטה של המציאות) והמרחב המוחשי (האינטראקציה בין היצורים החיים).
לפבר טוען כי המרחבים מתקיימים יחד אך נחקרים באופן נפרד ולכן מציע לבחון את המציאות באופן שורשי מתוך הסתכלות הוליסטית.
לכן את הפרקטיקות המרחביות לפבר בוחן באמצעות שלוש קטגוריות:
המרחב כישות חומרית: המרחב הוא מכונה לייצור מפגשים סימבוליים ולשעתוק של מבנים חברתיים.
המרחב כייצוג של ידע: המרחב היומיומי הוא תמהיל של אינפורמציה לדוגמה: תכנון אורבני, הנדסה, אקולוגיה חברתית, אדריכלות ועוד, שבאים לידי ביטוי במרחב (הפיזי, הנפשי והמוחשי).
מרחב הייצוג כהמצאה מנטלית: המצאה תרבותית תלוית מקום וחברה.
היא מורכבת מקודים, סימנים, אופני שיח, תוכניות אוטופיות, נופים ומרחבים ייעודיים.
לפבר פיתח בשנות השמונים את המושג "הזכות לעיר" הכוללת: זכות פיזית (לנגישות, לתחבורה, לשירותי ציבור), זכות לחופש (לשכן, לשכון ולעשייה אומנותית) והזכות להשתתפות ביצירתה של העיר.
לפי לפבר, העיר מסמלת את אישיותם של תושביה, לכן "הזכות לעיר" היא זכותם של אלו החיים וחווים את העיר והם אלו שיכולים להציג תביעה לגיטימית עליה.
המשמעות של "הזכות לעיר", לפי לפבר, היא הבנייה-מחדש של יחסי כוח, העברת השליטה מההון והמדינה לתושבי העיר.
לפבר טוען שיש לנסח מחדש את מושג האזרחות כך שישלב בתוכו לא רק את האזרחות המדינתית אלא גם את זו העירונית.
מדובר בחשיבה חדשנית על תכליתה של שייכות, למעשה, לפבר משמיט את המעמד המשפטי הפורמלי של האזרחות ומעגן את הזכות לעיר במגורים בה.
על כן היא מוקנית לכל אלה ששוכנים בעיר ללא קשר ללאומיותם.
"הזכות לעיר" מאגדת שתי זכויות משנה:
● "הזכות לנכס את המרחב העירוני" - זכותם של התושבים והתושבות לשימוש מלא במרחב העירוני בחיי היומיום שלהם: לשחק, לעבוד, לייצג, לאפיין ולהחזיק בו.
● "הזכות להשתתף" - זכותן של התושבות והתושבים למלא תפקיד מרכזי בתהליכי קבלת החלטות הנוגעות לייצור המרחב העירוני בו הם חיות וחיים.
"הזכות לעיר" של לפבר מסמנת שינוי מההסתכלות הקלאסית הפורמלית לגבי זכויות עירוניות כיוון שהיא מתייחסת לאזרחות עירונית כתהליך של משא ומתן מתמשך על מימוש הזכות לעיר.
מנואל קסטלס ביקר את לפבר על כך שהוא עסק רבות במרחב אך לא במערכות החברתיות והמעמדיות.
לטענת קסטלס, לפבר מתייחס באופן עודף לקביעה סיבתית-מרחבית על פני החברה.
מבקרים אחרים טענו כי ה"זכות לעיר", היא מושג תאורטי שלא ניתן ליישום, ולכן מציעים את נטישת רעיון "הזכות לעיר" לטובת עקרונות ברורים יותר.
מצד שני, יש הטוענים כי הפתרונות הנובעים מהתיאוריות של לפבר, כמו הזכות לדיור, שיתוף ציבור ועוד, אינן פותרות את שורש הבעיה הקפיטליסטית לתפיסתם המרקסיסטית.
טובי פנסטר מבקרת את הגותו של לפבר והדיון שמתקיים בספרות אודות "הזכות לעיר" שהוא מתעלם מההיבט המגדרי.
לטענתה הדיון עוסק ב"זכות לעיר" ברמה הגלובלית, הלאומית, העירונית והשכונתית, אך לא ברמת הגוף והבית.
בכך הוא למעשה מטשטש את ההבניות המגדריות הטבועות במרחב.
נקודת המבט הפמיניסטית שפנסטר מציעה מוסיפה לדיון ב"זכות לעיר" התייחסות לזהויות מגדריות ולצרכים הנובעים מהן.
בנוסף, לפבר בכתביו דגל בריבוי של התפתחויות ודעות באופן לא אחיד כשיטת עבודה.
לכן, יש הטוענים שתרומתו למחקר העירוני מחייבת בחירה ותרגום סלקטיבי של כתביו.
לפבר נטה לכתיבה דיאלקטית היוצרת מרחב לפרשנויות שייתכן ולא היו עומדות בקנה אחד עם רעיונותיו המקוריים.
מגוון פירושים ותרגומים מאפשרים לכל אדם או ארגון לעשות שימוש, לעיתים סותר, בהגותו של לפבר.
חוקרים רבים ממשיכים את דרכו של לפבר, דוגמת דייוויד הארווי, אשר רואה ב"זכות לעיר" זכות אנושית בסיסית שיש לאמצה כסיסמת עבודה ורעיון פוליטי.
רעיון שיהווה צעד לעבר איחודם של מאבקים חברתיים מגוונים על אופייה של החברה והחירות לעצב את החברה והמרחב.
הארווי מציין את קצב העיור המהיר מתחולל במאה ה-20 ותוהה איזו מין עיר אנו רוצים ליצור.
זאת תוך הבנה שהעיר לא ניתנת להפרדה מהקשרים החברתיים, הקשר לטבע, סגנון החיים, הטכנולוגיות והערכים האסתטיים שאותם אנו מבקשים.
הארווי רואה ב"זכות לעיר" יותר מחירות הפרט לנגישות אל המשאבים העירוניים, אלא הזכות לשנות את עצמנו באמצעות שינוי העיר.
גם בחלוף השנים, וביתר שאת בהתייחסות למגמות חברתיות כמו גלי הגירה, פערים כלכליים - חברתיים, התקדמות טכנולוגית וגלובלית הגותו של לפבר רלוונטית וחשובה מאין כמותה.
רעיונותיו ומחקריו של לפבר השפיעו ומשפיעים עד היום על מחקר עירוני, תנועות חברתיות, מצבים פוסט-קולוניאליים, מגדר, אקולוגיה, מדעי המדינה, עירוניות ורגולציה.
השפעה על חקר המרחב בישראל
אקדמאים, מתכננים, סוציולוגים, יזמים חברתיים ואקטיביסטים משתמשים ברעיונותיו של לפבר אודות המרחב בעולם ובישראל.
לדוגמה, בפרויקט "הזכות לעיר" בתחרות אדריכלית על שם דוד עזריאלי, מוצע תרחיש בו מרכז עסקים ראשי בתל אביב מתעצב בדמות שונה מזו שגובשה על ידי היזמים, במטרה להשיב את "הזכות לעיר" לכלל השוכנים בה.
דוגמה נוספת, ניצן למצוא במחקר שדן במשמעויות של "הזכות לעיר" והחיבור ל"אקטיביזם מרחבי".
מחקר זה מנתח חומרים אתנוגרפיים שנאספו במאהל המחאה בגן לוינסקי בדרום תל אביב במחאת קיץ 2011. הסוגיות בהן דן המאמר מייצגות את האופן שבו הפעילויות וההתרחשויות השונות במאהל ובסביבתו יצרו סוג של אקטיביזם מרחבי, כאמצעי למימוש "הזכות לעיר".
אקטיביזם זה תבע את "זכותם וזכותן בעיר" של התושבים והתושבות והעניק מעבר לרובד האידאולוגי, משמעויות פוליטיות - כלכליות וחברתיות.
מחקר ישראלי נוסף הנוגע בזכות לעיר ותפיסת המרחב דן בסוגיות של תכנון, צדק וקיימות ובוחן כיצד הם יבואו לידי ביטוי בעירוניות העתידית.