tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף לכך, השיר נכנס למצעד העשור של ערוץ 24 ומאקו, והתברג שם במקום ה-51.
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר זכה בפרס - "קליפ השנה" של שנת 2009, מטעם ערוץ 24.
השיר נכתב על ידי אסף אטדגי, הולחן על ידי ישראל קמחי ויוני אמבר, והופק על ידי נדב ביטון.
השיר הוא בלדת נשמה, ומילותיו מספרות סיפור על שני אנשים המעניקים אהבה אחד כלפי השני, אך ללא הצלחה, היוצרת תחושה מרירה וקודרת כלפי שניהם.
כשנשאלה צנעני מה היא חושבת על השיר היא אמרה "כששמעתי את השיר הזה בפעם הראשונה, התעלפתי עליו, והחלטתי לשיר אותו".
הווידאו קליפ הנלווה של השיר צולם בשנת 2009, אך הועלה לערוץ היוטיוב של צנעני בשנת 2011. בקליפ השתתף שחקן הקולנוע עמוס לביא.
תחילה, ניתן לראות את לביא ואת צנעני יושבים על ספסל, ואת צנעני מתחילה לשיר, ולאורכו של הקליפ ניתן לראות את לביא, כשהוא מסתכל עליה במבטים נואשים ועצובים, ואותה נועצת בו מבטים קודרים בחזרה, כמילות השיר עצמו.
לשיר בוצעו עשרות גרסאות כיסוי בידי אמנים רבים, כשהבולטות ביותר מביניהן הן; גרסת הכיסוי של עדן בן זקן, אשר הוקלטה כבר בשנת 2009, גרסתו של עומר אדם אשר יצאה בשנת 2014, וגרסתם של אוהד שרגאי ואדר גולד אשר בוצעה בכוכב נולד בשנת 2010.
בשנת 2011, ביצע אייל גולן את השיר בעצמו גם כן, ביחד עם אסף אטדגי.
בנוסף לכך, בשנת 2012, ביצעה דניאל מקירה את השיר באודישן שלה בתוכנית The Voice ישראל.
עץ מוצצים הוא עץ המוצב במרחב הציבורי אשר מיועד להקל על תהליך הגמילה ממוצצים של פעוטות.
מוצץ משמש תינוקות ופעוטות כאמצעי להרגעה בכך שהוא מדמה עבורם הנקה.
על פי המלצות רופאים מומלץ להתחיל בגמילה ממוצץ בין הגילאים שנתיים לשנתיים וחצי.
הסיבות לעידוד הגמילה הן החציצה שיוצר המוצץ בין הפעוט לעולם החיצוני, נזק ללסת ולשיניים, פגיעה בדיבור ויצירת חוסר ריכוז במסגרת החינוכית בה שוהה הפעוט.
גמילה ממוצץ יכולה להיות קשה לפעוטות רבים.
עץ המוצצים הוא עץ שמוצב במרחב הציבורי, לרוב בקרבת גני שעשועים וגינות ציבוריות.
פעוטות והוריהם מוזמנים לתלות עליו את המוצץ ובכך לסייע בתהליך הפרידה ממנו.
הוא מוגדר ככזה לרוב על ידי רשויות מקומיות אשר מציבות לידו שלט המגדיר את העץ כ"עץ המוצצים" בליווי הסבר קצר כתוב.
המוצצים נתלים על ענפי העץ.
בישראל ברשויות מקומיות רבות הוכרזו עצי מוצצים, בהן ירושלים, תל אביב, חיפה, באר שבע, רחובות, כפר סבא, בקריית ביאליק ועוד.
"עץ הרימון" (במילותיו הראשונות: "עץ הרימון נתן ריחו") הוא שיר עברי שכתב המשורר יעקב אורלנד בשנות ה-40 של המאה ה-20. דן מירון הגדיר את השיר "הפזמון המופתי, בחיר פזמוני ארץ ישראל של התקופה".
אורלנד חיבר את השיר למנגינת חתונה יהודית-בוכרית, ובהמשך הלחין ידידיה אדמון (גורוכוב) בתים נוספים.
לשיר המולחן ביצועים ווקאליים רבים משנות יצירתו ועד ימינו.
בעת שירותו של אורלנד בצבא הבריטי בשנות מלחמת העולם השנייה, הוא ביקר זוג ידידים ברחוב החבשים בירושלים.
באותה עת נחגגה בחצר הבית חתונה של כלה בוכרית עם אברך אשכנזי.
את אורלנד כבשו צליליה של נעימה בוכרית שחזרה על עצמה והתנגנה ללא הפסק.
הוא חש צורך עז לחבר למנגינה זו מילים, והסתגר לשם כך בחדר האמבטיה.
עוד באותו יום מסר את השיר והמנגינה לזמרת חנה רובינא, והיא השמיעה אותו באותו ערב עצמו בהופעה בתל אביב.
חודשים אחדים לאחר מכן אמר לו ידידו המלחין ידידיה אדמון שהמנגינה מונוטונית מדי, ועל כן הוא חיבר לבתים השני והרביעי (מתוך החמישה) ניגון מלודי ברוח הבית הראשון.
אף שהשיר חובר כשיר זמר, אורלנד כלל אותו בספר שיריו הליריים "שירים על עיט ועל יונה" (אחיאסף, 1946) תחת הכותרת "שיר הרימון" (ובלוויית הציון: "מותאם לנעימת-אהבים בוכרית עתיקה").
בספר נכלל השיר במחזור שירי האהבה "פלטיאל בן ליש".
רוב המילים וצירופי הלשון של השיר מבוססים על פסוקי שיר השירים, המבטאים אהבה בין גבר לאישה.
כך גם כל תיאורי הנערה – חומתי, תמתי, עינייך יונים, דגולה כנדגלות ועוד – לקוחים מפסוקיו של שיר השירים.
החוקר אבידב ליפסקר רואה במילות השיר ניסיון להחיות את צירופי הלשון המקראיים ולשלבם בשפה העכשווית, ניסיון ליצור שפה אותנטית המותאמת לתקופה המקראית (ניסיונות שכאלה נעשו באותה תקופה בעיקר בתחום האומנויות הפלסטיות במיוחד בקרב אומני בצלאל כזאב רבן, מאיר גור-אריה ואבל פן).
בהבאת השיר בתוך מחזור שירי האהבה "פלטיאל בן ליש" העניק לו אורלנד משמעות חדשה.
כאמור, את השיר ביצעה לראשונה (עוד לפני הוספת הלחן של אדמון) חנה רובינא.
רובינא הרבתה לבצע את השיר בהופעותיה, בהן לפני חיילים (כחיילי הבריגדה היהודית באיטליה ב-1945).
השיר התקבל בהתלהבות והיה ללהיט באותה תקופה.
בשנת 1944 שרה את השיר, בעיבודו של מרק לברי, ברכה צפירה בקונצרט של תזמורת שירות השידור (לימים התזמורת הסימפונית ירושלים) בניצוחו של פאול בן-חיים ששודר ברדיו ירושלים.
לשיר ביצועים רבים, בהם של שושנה דמארי, אהובה צדוק, הדודאים, לילית נגר, אברהם פררה, הדסה סיגלוב, גאולה גיל, מרים אביגל, שרה יערי, אריק איינשטיין, אריק לביא, רוחמה רז, רן אלירן, עפרה חזה, זהבה בן ולאחרונה גם של להקת 'ניגון מלב מדבר'.
בתוכנית רדיו בשנת 1979 אמר הסופר מאיר שלו שהמשפט "עץ הרימון נתן ריחו" הוא טעות גסה, שהרי לעץ הרימון אין כלל ריח.
אורלנד הגיב בחריפות על אותם "דברי פלסתר" כלשונו, ואמר שהוא אינו בוטנאי, וככלל דברי שירה נוגדים את ההיגיון הריאליסטי.
עם זאת הוא נכנע לדברי הביקורת, ושינה את המשפט הפותח ל"עץ הרימון נתן ליחו" (כך השיר הופיע באוסף "יעקב אורלנד – מבחר כתבים", כרך א', 1977).
חוקר הספרות דן מירון טען שהתיקון הוא טעות חמורה ויש להתעלם ממנו.
בספריו האחרים של אורלנד השיר מופיע בנוסח המקורי, וכך הוא מופיע בביצועים המוקלטים.
עץ חג המולד של הבית הלבן הוא עץ חג המולד הרשמי שמוצב במעונו של נשיא ארצות הברית, הבית הלבן .
עץ חג המולד (הנמצא בתוך הבית עצמו) הראשון הוצב בבית הלבן במאה ה-19 (ישנן טענות שונות לגבי השנה המדויקת בה הוצב העץ הראשון) ומאז 1961 היה לעץ נושא שנקבע על פי שיקול דעתה של הגברת הראשונה של ארצות הברית .
עץ חג המולד של הבית הלבן מוצב במרבית המקרים בחדר הכחול אך מדי פעם הוא גם הוצב באולם הכניסה.
חוץ מהעץ שנמצא בתוך הבית, קיים עץ נוסף גדול יותר בכניסה לבית הלבן המכונה "עץ חג המולד הלאומי" .
ישנן שתי סברות לגבי מתי הוצב עץ חג המולד הביתי הראשון בבית הלבן.
ב-1961 הגברת הראשונה, ג'קלין קנדי החלה את המסורת של בחירת תמה לעץ חג המולד של הבית הלבן.
קנדי קישטה העץ בקישוטים הקשורים לבלט מפצח האגוזים.
הילרי קלינטון בחרה בשנתו הראשונה של בעלה בבית הלבן את התמה "מלאכים".
לורה בוש בחרה באחת השנים בה בעלה כיהן כנשיא את התמה "עונה של סיפורים", ובבדצמבר 2020, בחרה מלאניה טראמפ את התמה "אמריקה היפה".
עץ חג המולד של הבית הלבן נלקח מחלקות אדמה או חנויות שונות מכל רחבי ארצות הברית.
עץ התלייה הוא מערבון אמריקאי משנת 1959 בבימויו של דלמר דייבס, עם גרי קופר, מריה של, וקרל מלדן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "עץ התלייה" מאת דורותי ג'ונסון משנת 1957.
העלילה מתרחשת בעיירת כורי זהב במונטנה בתקופת "הבהלה לזהב".
זה סרטו הראשון של ג'ורג' סי.
השיר "The Hanging Tree", שהולחן על ידי ג'רי ליווינגסטון ומושר בסרט על ידי מרטי רובינס, הפך ללהיט והיה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
יש לו גרסת כיסוי מפורסמת עם פרנקי ליין.
ד"ר ג'וזף פריאר (גרי קופר) מגיע ביחד עם שיירת מחפשי זהב לעיירת הכורים סקאלקריק במונטנה בשנת 1873. פריאר הוא גם מהמר ואקדוחן.
הוא מגיע למקום לאחר שמצא את אשתו ואחיו שניהלו רומן מאחורי גבו, מתים כתוצאה מרצח והתאבדות.
מרוב כעס הוא שרף את הבית בו נמצאו.
בדרך הוא עובר ליד "עץ התלייה" עליו תולים אנשים שההמון חושב שעברו עבירה שבגינה מגיע להם לינץ'.
רון (בן פיאזה) הוא בחור צעיר שניסה לגנוב זהב ממקום הכרייה.
הכורה פרנצ'י (קרל מלדן) הבחין בו וירה לעברו.
רון נפצע בכתפו אך הצליח לברוח ולמצוא מחסר אצל ד"ר פריאר שבתמורה לטיפולו הפך אותו למשרתו.
חולים רבים באים לקבלת טיפול אצל פריאר.
אחד האויבים הגדולים שלו הוא גראב (ג'ורג' סי.
סקוט), רופא אליל שפריאר גוזל את פרנסתו.
הוא מגיע עם אנשיו לביתו של הרופא ומגורש משם ביריות אקדח.
כרכרה ובה מהגר משווייץ ובתו אליזבת מאלר (מריה של), מותקפת על ידי שודדים.
האב נהרג ובתו מצליחה להימלט וכל הכורים מחפשים אחריה עד שפרנצ'י מוצא אותה.
היא במצב קשה כתוצאה מהתייבשות וכוויות.
פריאר מעביר אותה לביתו של טום פלואנס (קרל סוונסון) למגינת ליבה של אשתו עדנה (וירג'יניה גרג) שחוששת שמתפתח קשר בלתי צנוע בין הרופא ואליזבת.
לאחר טיפול והחלמה חוזר מאור עיניה של אליזבת.
היא מתאהבת ברופא, אבל הוא דוחה אותה בגלל עברו.
אליזבת מחליטה ביחד עם רון לפתוח שותפות כרייה עם פרנצ'י.
את הכסף למימון היא משיגה על ידי מכירת ענק שלה לטום פלואנס.
היא אינה יודעת שאת הכסף האמיתי מממן לה ד"ר פריאר.
הם מתחילים לבנות את מתקן הכרייה, אבל לא מוצאים זהב ומתחילים להתייאש בעיקר פרנצ'י שמטריד מינית כל הזמן את אליזבת.
עדנה מגלה לה שכל הכסף הגיע מכיסו של הרופא ואליזבת מתעמתת אתו על כך.
לבסוף לאחר רעידת אדמה קלה נחשפים מרבצי זהב גדולים במקום, והם אוספים אותם ומגיעים לעיירה.
פרנצ'י מחלק זהב ושתייה לכל הכורים שמשתכרים ומעלים באש מבנים בעיירה.
הוא מתלבש יפה ומגיע לביתה של אליזבת כדי לאנוס אותה.
ברגע האחרון מגיע למקום ד"ר פריאר ומתעמת עם פרנצ' עד שלבסוף הוא הורג אותו ומשליך את גופתו מהצוק לרגלי ההמון.
באותו רגע מגיע למקום גראב, קורא לרופא רוצח ומשלהב את ההמון לתפוס אותו ולעשות בו לינץ' בצורה תלייה על "עץ התלייה".
כשהעניבה על צווארו מגיעים למקום רון ואליזבת.
אליזבת פונה לכורים ומחלקת להם זהב וויתור על זכותה במרבץ הזהב.
ההמון מסתלק, רון מורד את עניבת החנק ופריאר ואליזבת מתחבקים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותגרי קופרד"ר פריאררופאמריה שלאליזבת מאלרקרל מלדןפרנצ'יכורה זהבג'ורג' סי.
סקוטד"ר גראברופא אלילבן פיאזהרוןקרל סוונסוןטום פלואנסחנווניוירג'יניה גרגעדנה פלואנסאשתו של טום
עץ מאוזן הוא רעיון של מבנה נתונים מסוג עץ חיפוש בינארי, עץ חיפוש יקרא עץ מאוזן אם הגובה של העץ יהיה שווה ל- של (כאשר הוא מספר הצמתים בעץ).
כלומר עבור עץ וגובה אז העץ יהיה מאוזן אם: =
תכונה זו מבטיחה שניתן יהיה לחפש בעץ בסיבוכיות של במקרה הגרוע ביותר.
עץ מאוזן כשלעצמו איננו מבטא מבנה נתונים בעל דרך להגיע למצב זה, אלא רעיון כללי לעץ שעבורו מתקיימים הדרישות ומכך גם מתקיימת תכונת החיפוש ב - .
והוא בדומה לעץ בינארי מייצג קבוצה מסוימת המקיימת תכונה מסוימת (בהתאם) עבור מבנה נתונים.
פותחו כמה מודלים מסוג עצי חיפוש בינארים המקיימים את התכונה הזו, ובניהם:
כל עץ מבצע פעולה הנקראת "איזון" על מנת להמשיך לקיים את דרישות העץ המאוזן.
לדוגמה: עבור עץ AVL פעולת האיזון נקראת "גלגול".
רשימת משפטים הנכונים עבור כל עץ המקיים את תכונת עץ מאוזן:
עץ מנוון לעולם איננו יהיה עץ מאוזן אלא אם בעץ צומת אחת בלבד והיא השורש.
ההפרש בין הגובה של שני תתי-עצים של אותו הצומת לעולם אינו גדול מאחד.
אם אז העץ הוא עץ שלם.
עץ מאובן , הוא השם שניתן לסוג של מאובני עץ, השרידים המאובנים של צמחייה יבשתית.
התאבנות (Petrifaction, בניגוד להיווצרות של מאובן דפוס או העתק, שהיא Fossilization) היא תוצאה של תהליך שבו עץ או צמחים דמויי עץ הוחלפו באבן באמצעות תהליך מינרליזציה הכולל לעיתים קרובות פרמינרליזציה (permineralization, המתרחשת כאשר מינרלים מפעפעים מתוך תמיסה וממלאים את פנים התאים וחללים ריקים אחרים) והחלפה.
החומרים האורגניים המרכיבים את דפנות התא שוכפלו עם מינרלים (בעיקר סיליקה בצורה של אופאל, כלקדון או קוורץ).
במקרים מסוימים, המבנה המקורי של רקמת הגזע נשמר חלקית.
בניגוד למאובנים צמחיים אחרים, שהם בדרך כלל טביעות או דחיסות, עץ מאובן הוא ייצוג תלת־ממדי של החומר האורגני המקורי.
תהליך ההתאבנות מתרחש מתחת לאדמה, כאשר עץ נקבר במים או באפר געשי.
נוכחות מים מפחיתה את זמינות החמצן וכך מעוכב פירוק אירובי על ידי חיידקים ופטריות.
מים עמוסים במינרלים הזורמים דרך המשקעים עלולים להוביל לפרמינרליזציה.
במהלך ההחלפה, דפנות התא של הצמח משמשות תבנית למינרליזציה.
צריך להיות איזון בין ריקבון של תאית וליגנין ותבנית המינרלים כדי שהפרטים התאיים ישמרו בנאמנות.
רוב החומר האורגני מתפרק לעיתים קרובות, אולם חלק מהליגנין עשוי להישאר.
סיליקה בצורת אופאל יכולה לצרוב ולחלחל לעץ במהירות יחסית בסביבות מעיינות חמים.
עם זאת, עץ מאובן נוצר לרוב מעצים שנקברו במשקעים עדינים של דלתות ומשטחי שיטפונות או להארים וולקניים וערוגות אפר.
יער שבו התאבן חומר כזה מכונה יער מאובן.
עץ מאובן נוצר כאשר גבעולים עציים של צמחים קבורים במשקעים רטובים רוויים במינרלים מומסים.
המחסור בחמצן מאט את ריקבון העץ ומאפשר למינרלים להחליף את דפנות התא ולמלא חללים בעץ.
העץ מורכב ברובו מהולוצלולוזה (holocellulose, שהיא תאית והמיצלולוז) וליגנין.
יחד, חומרים אלו הם 95% מההרכב היבש של העץ.
כמעט מחצית מזה היא תאית, המעניקה לעץ חלק גדול מהחוזק שלו.
תאית מורכבת משרשראות ארוכות של גלוקוז שעבר פולימריזציה, המסודרות למיקרו-סיבים המחזקים את דפנות התא של העץ.
המיצלולוז, פולימר מסועף של סוכרים פשוטים שונים, מהווה את רוב ההרכב הנותר של הפרקט, בעוד שליגנין, שהוא פולימר של פניל-פרופנים (phenylpropanes), נפוץ יותר בעץ רך.
ההמיצלולוז והליגנין מצפים ומחזקים את המיקרו-סיב של התאית.
עץ מת מתפרק בדרך כלל במהירות על ידי מיקרואורגניזמים, החל בהולוצלולוז.
הליגנין הוא הידרופובי (דוחה מים) ומתפרק הרבה יותר לאט.
קצב הריקבון מושפע מהטמפרטורה ומידת הלחות, אך היעדר חמצן הוא הגורם החשוב ביותר לשימור רקמת העץ: אורגניזמים המפרקים ליגנין חייבים לקבל חמצן לתהליכי חייהם.
כתוצאה מכך, עץ מאובן ישן יותר מהאאוקן – בן 56 מיליון שנים ומעלה – איבד כמעט את כל ההולוצלולוז שלו, ונשאר רק ליגנין.
בנוסף לפירוק המיקרוביאלי, עץ הקבור בסביבה בסיסית מתפרק במהירות על ידי תגובות אנאורגניות עם האלקלי.
עץ נשמר מפני פירוק על ידי קבורה מהירה בבוץ, במיוחד בוץ הנוצר מאפר וולקני.
לאחר מכן העץ עובר מינרליזציה שהופכת אותו לאבן.
עץ לא מינרלי נמצא בתצורות מעידן הפלאוזואיקון, במיוחד קליקסילון (Callixylon) מאבן חול של בראה (Berea), אבל גילוי כזה הוא יוצא דופן.
העץ המאובן נחשף מאוחר יותר על ידי שחיקה של המשקעים שסביבו.
עץ מאובן שאינו מינרלי נהרס במהירות כאשר הוא נחשף בשחיקה, אך עץ מאובן הוא עמיד למדי.
כ-40 מינרלים זוהו בעץ מאובן, אך מינרלי סיליקה הם החשובים ביותר.
סיליקה נקשרת לתאית בדפנות התא באמצעות קשר מימן ויוצרת מעין תבנית.
לאחר מכן, סיליקה נוספת מחליפה את התאית כשזו מתפרקת, כך שדפנות התא נשמרות לרוב לפרטי פרטים.
כך מתחילה הסיליקציה בתוך דפנות התא, והחללים בתוך התאים וביניהם מתמלאים בסיליקה בהדרגה.
עם הזמן, כמעט כל החומר האורגני המקורי הולך לאיבוד; רק כ-10% נותרו בעץ המאובן.
החומר הנותר הוא סיליקה כמעט טהורה, עם ברזל, אלומיניום ויסודות אלקליים ואדמה אלקלית שנמצאים באופן מובחן.
ברזל, סידן ואלומיניום הם הנפוצים ביותר, ואחד או יותר מהיסודות הללו עשויים להוות יותר מ-1% מהרכב העץ המאובן.
המחקר עוד לא הכריע איזו צורה לובשת הסיליקה בתחילה.
ישנן עדויות למשקע ראשוני של אופאל, אשר לאחר מכן מתגבש מחדש לקוורץ לאורך תקופות זמן ארוכות.
מצד שני, ישנן עדויות לכך שסיליקה משוקעת ישירות כקוורץ.
עץ יכול להפוך לסיליקציה במהירות רבה במעיינות חמים עשירים בסיליקה.
בעוד שעץ מאובן בסביבה זו הוא רק חלק מינורי מהתיעוד הגאולוגי, מרבצי מעיינות חמים חשובים לפלאונטולוגים מכיוון שמרבצים כאלה משמרים לעיתים חלקי צמחים עדינים יותר בפירוט מעולה.
מרבצי לאגרשטטה אלה כוללים את ערוגות הגיר מתקופת הפלאוזואיקון רינייה צ'רט (Rhynie Chert) ואת אבן הגיר של מזרח קירקטון (East Kirkton Limestone) – שני מקומות אלה נמצאים בסקוטלנד – המתעדות שלבים מוקדמים באבולוציה של צמחי אדמה.
רוב הצבע בעץ מאובן מגיע משרידי מתכות (מתכות קורט).
מבין אלה, הברזל הוא החשוב ביותר, והוא יכול לייצר מגוון גוונים בהתאם למצב החמצון שלו.
כרום מייצר עץ מאובן בצבע ירוק עז.
וריאציות בצבע כנראה משקפות אפיזודות שונות של מינרליזציה.
במקרים מסוימים, שינויים עשויים לנבוע מהפרדה כרומטוגרפית של שרידי מתכות.
עץ יכול להתאבן גם על ידי קלציט, כפי שמתרחש בתבניות (קונקרטים) במרבצי פחם.
עץ מאובן על ידי קלציט נוטה לשמור על חלק גדול יותר מהחומר האורגני המקורי שלו.
ההתאבנות מתחילה עם שקיעת המינרל גתיט בדפנות התא, ולאחר מכן שקיעה של קלציט בחללים.
עץ מפוחם עמיד בפני הפיכה לסיליקט ובדרך כלל מאובן על ידי מינרלים אחרים.
עץ מאובן על ידי מינרלים שאינם מינרלי סיליקה נוטה לצבור מתכות כבדות, כגון אורניום, סלניום וגרמניום.
האורניום נפוץ יותר בעץ עתיר ליגנין וגרמניום נפוץ יותר בעץ המשומר במרבצי פחם.
בור, אבץ וזרחן נמוכים באופן חריג בעץ מאובנים, מה שמרמז שהם נשטפים או נספגים על ידי מיקרואורגניזמים.
מינרלים חלופיים ופחות נפוצים בעץ מאובן הם כלקוציט או מינרלים גופרתיים אחרים.
אלה נכרו כעפרות נחושת במקומות כמו מכרה נאצימיינטו ליד קובה, ניו מקסיקו.
מדענים ניסו לשכפל את תהליך ההתאבנות של העץ, הן כדי להבין טוב יותר את תהליך ההתאבנות הטבעי והן כדי לבדוק את השימוש בו כחומר קרמי.
ניסיונות מוקדמים נעשו בנתרן מטסיליקט כמקור לסיליקה, אך אורתוזיליקט טטראתיל הוכח כמבטיח יותר.
לעץ מאובן יש שימוש מוגבל בתכשיטים, אך הוא משמש בעיקר לייצור פריטים דקורטיביים כגון קצוות ספרים, משטחי שולחן, לוחות שעון או חפצי נוי אחרים.
מספר מבני פואבלון קדמונים ליד הפארק הלאומי פטריפייד פורסט נבנו מעץ מאובן, כולל בית האגייט פואבלו (Agate House Pueblo).
עץ מאובן משמש גם בריפוי ניו אייג'י.
עץ מאובן נמצא ברחבי העולם בערוגות משקע מהדבון (לפני כ-390 מיליון שנה), כאשר צמחים עציים הופיעו לראשונה על יבשה, ועד כמעט היום.
"יערות" מאובנים נוטים להיות או (1) מערכות אקולוגיות שלמות שנקברות בהתפרצויות געשיות, שבהן גזעים נשארים לעיתים קרובות בעמדת הצמיחה שלהם, או (2) הצטברויות של עצי סחף בסביבות פלוויאליות (שיטפוניות).
ברכס אמטיסט בפארק הלאומי ילוסטון יש 27 מערכות אקולוגיות רצופות, עוקבות, של יער שנקבר בהתפרצויות, בעוד שהפארק הלאומי של יער מאובן (Petrified Forest National Park) הוא דוגמה טובה להצטברויות של עצי סחף.
אפר וולקני מתאים במיוחד לשימור עצים, מכיוון שכמויות גדולות של סיליקה משתחררות עם האפר באוויר.
נוכחות של עץ מאובן במצע משקע היא לעיתים קרובות אינדיקציה לנוכחות של אפר וולקני שעבר בליה.
עץ מאובן יכול להיווצר גם במשקעים ארקוזיים, עשירים בפצלת השדה ומינרלים אחרים המשחררים סיליקה כשהם מתפרקים.
נראה כי האקלים החם של הסופרמונסון של תור הקרבון עד לתור הפרם גרם לתפוצה של תהליך זה.
שימור יערות מאובנים בערוגות אפר וולקני מושפע פחות מהאקלים ומשמר מגוון גדול יותר של מינים.
אזורים עם מספר רב של עצים מאובנים כוללים:
מצרים – יער מאובן בכביש קהיר–סואץ, שהוכרז כאתר חסות לאומי על ידי המשרד לאיכות הסביבה, גם באזור קהיר החדשה בהרחבה של העיר מדינת נאסר, אל קטמייה, ליד מחוז אל-מעאדי ונווה מדבר פארפרה.
לוב – ימת החול הגדולה – מאות קילומטרים רבועים של גזעים מאובנים, ענפים ופסולת אחרת מעורבת עם חפצים מתקופת האבן
מדגסקר – החוף הצפון מערבי
סודן – יער מאובן מצפון לאל-קורו
סין – אגן הג'ונגאר של שינג'יאנג, צפון מערב סין, הממשלה פרסמה מאבק נגד איסוף פיראטי של החומר הזה.
הודו – אתרים גאולוגיים מוגנים הידועים בעץ המאובן שבהם הם פארק המאובנים הלאומי טירוואקאראי (Tiruvakkarai, ובו מאובנים בני 20 מיליון שנה) ופארק המאובנים של אקאל ווד (מאובנים בני 180 מיליון שנה).
עץ מאובן התגלה גם בדולאווירה במחוז קוץ' (Kutch), בגוג'ראט, המתוארך ל-176–187 מיליון שנים לפני זמננו.
יפן – יער מאובן שמור במוזיאון סנדאי סיטי טומיזאווה
אינדונזיה – עץ מאובן מכסה מספר אזורים בבנטן וגם בחלק מהפארק הלאומי הר הלימון סלק (Halimun Salak).
ישראל – מספר דוגמאות לעצים מאובנים יש במכתש הגדול שבמדבר הנגב.
פקיסטן – סינדה – דאדו – יער מאובן בפארק הלאומי חירתאר
ערב הסעודית – יער מאובן מצפון לריאד
תאילנד – פארק היער המאובן של בנטק במחוז באן טאק הוא בעל העץ המאובן הארוך ביותר בעולם.
אוסטרליה – מרבצים של עץ מאובן ועץ שעבר תהליך של אופליזציה.
צ'ינצ'ילה, קווינסלנד, מפורסמת בזכות ה"צ'ינצ'ילה האדומה" שלה.
מפרץ קוריו על חוף קטלינס (Catlins) מכיל דוגמאות רבות של עץ מאובן.
צ'כיה, נובה פקה (Nová Paka) – היישוב המפורסם ביותר בסלעי הפרם-קרבון בצ'כיה.
צרפת – יער מאובן בכפר שאנקלוזון (Champclauson).
גאורגיה – האנדרטה הלאומית של היער המאובן גודרזי.
גרמניה – המוזיאון לתולדות הטבע קמניץ כולל אוסף של עצים מאובנים, מאתר היער המאובן של קמניץ שנמצא בעיר בשנת 1737.
יוון – היער המאובן של לסבוס, בקצה המערבי של האי לסבוס, הוא אולי הגדול מבין היערות המאובנים, ומשתרע על למעלה מ-150 קמ"ר.
הוא הוכרז כאנדרטה לאומית בשנת 1985. יש בו גזעים גדולים וזקופים עם מערכות שורשים וגזעים באורך של עד 22 מ'.
, יער מאובן ליד אביליאנו אומברו (Avigliano Umbro), אומבריה (מרכז איטליה), תקופת פיאצ'נציאן שבתקופת הפליוקן.
, יער מאובן ליד סודי (Soddì שבמחוז אוריסטנו, סרדיניה), מהאוליגוקן.
נורווגיה – יער טרופי מאובן בסבאלברד.
אוקראינה – גזעי אראוקריה מאובנים ליד דרוז'קובקה
חורשת המאובנים (Fossil Grove), גלאזגו, סקוטלנד
קנדה – בבתרונות דרום אלברטה; עץ מאובן הוא האבן הפרובינציאלית הרשמית של אלברטה.
באי אקסל הייברג שבנונאווט יש יער מאובן גדול.
כך יש גם בסביבות נהר צפון ססקצ'ואן, סביב אזור אדמונטון, וכן בבלנש ברוק (Blanche Brook), בסטפנוויל, ניופאונדלנד, יש דוגמאות בנות 305 מיליון שנה.
פארק העץ המאובן (Petrified Wood Park) בלמון (Lemmon), דקוטה הדרומית.
הפארק הלאומי גינקגו/ואנאפום (Ginkgo/Wanapum) במדינת וושינגטון
הפארק הלאומי פטריפייד פורסט באריזונה
יער מאובן מיסיסיפי בפלורה, מיסיסיפי
האנדרטה הלאומית של פלוריסנט מרבצי מאובנים (Fossil Beds) ליד פלוריסנט, קולורדו
היער המאובן ילוסטון והיער המאובן גאלאטין, הפארק הלאומי ילוסטון, ויומינג
היחידה הדרומית של הפארק הלאומי תאודור רוזוולט מחוץ למדורה, צפון דקוטה
יער המאובנים גלבוע בניו יורק
היער המאובן בגבעות השחורות (Black Hills Petrified Forest) בדרום דקוטה
פארק המדינה של היער המאובן אסקלנטה (Escalante Petrified Forest State Park) ביוטה
מדבר אגייט (Agate) בעמק נהר הרוג העליון ליד מדפורד, אורגון
יער מאובנים באזור הרי קטסקיל ליד קהיר, ניו יורק
פארק מדינת עמק האש בנבדה
בתרונות ביסטי (Bisti Badlands) בניו מקסיקו
פארק יער הנסיך ויליאם בווירג'יניה.
ארגנטינה – ביער המאובן של סרמיינטו וביער המאובנים בירמילו במחוז סנטה קרוס בפטגוניה הארגנטינאית יש עצים רבים שקוטרם עולה על 3 מטרים ואורכם – על 30 מטרים.
בפארק הגאוגרפי של פלאורוטה (Paleorrota) ישנו אזור עצום עם עצים מאובנים.
ביער המורשת של העצים המאובנים (Monumento Natural das Árvores Fossilizadas – "אנדרטת עצי מאובנים") בטוקנטינס יש יערות מאובנים של דיקסונאסיה (Dicksonaceae, במיוחד פסרוניוס ו-Tietea singularis) ושל ארתרופיטיס (arthropitys).
ניתן למצוא גם יערות מאובנים של דיקסוניוס (במיוחד פסרוניוס ו-Tietea singularis) וארתרופיטיס במדינת סאו פאולו
יער המאובנים של טרסינה () ליד נהר פוטי, פיאאוי, מתור הפרם (לפני 270–280 מיליון שנים בערך).
אקוודור – יער המאובנים של פויאנגו (Puyango Petrified Forest) – אחד הממצאים העשירים ביותר של עץ מאובן בעולם.
עץ התות הוא ציור שמן מאת האמן ההולנדי וינסנט ואן גוך, אשר נוצר באוקטובר 1889. הציור הוא אחד ממאות יצירות שהפיק ואן גוך בתקופת שהותו במוסד סן-פול-דה-מוזול בסן-רמי-דה-פרובנס, צרפת, בשנה האחרונה לחייו לפני מותו בשנת 1890. מאז שנת 1976, הציור נמצא באוסף הקבוע של מוזיאון נורטון סימון בפסדינה, קליפורניה.
הציור מציג תיאור תוסס של עץ תות סימטרי בודד בסתיו, היושב במרכז הבד.
העץ צומח מצלע גבעה סלעית חשופה, שעלוותיו הצהובות והכתומות מסתחררות על רקע שמיים כחולים.
משיכות המכחול העבות והאקספרסיביות עוקבות אחר השימוש האופייני של ואן גוך בטכניקות אימפסטו.
היישום הכבד שלו של צבע גורם לעבודה להיראות כמעט תלת־ממדית.
השימוש של ואן גוך בספירלות מתפתלות של כתום ושחור בעלווה מביא אנרגיה דינמית למקום, כמעט כאילו הענפים נעים ברוח חזקה.
אפקט ויזואלי בולט נוצר על ידי הניגוד בין הצהובים והכתומים החמים של העץ לבין הכחולים והסגולים הקרירים של השמיים.
עבודה זו, שצוירה בבית המקלט בסן-רמי-דה-פרובאנס, מדגימה את יכולתו של ואן גוך למצוא יופי וחיוניות בטבע בתקופה סוערת בחייו.
עץ התות הוא ציור שמן מאת האמן ההולנדי וינסנט ואן גוך, אשר נוצר באוקטובר 1889. הציור הוא אחד ממאות יצירות שהפיק ואן גוך בתקופת שהותו במוסד סן-פול-דה-מוזול בסן-רמי-דה-פרובנס, צרפת, בשנה האחרונה לחייו לפני מותו בשנת 1890. מאז שנת 1976, הציור נמצא באוסף הקבוע של מוזיאון נורטון סיימון בפסדינה, קליפורניה.
הציור מציג עץ תות בודד וסימטרי בעונת הסתיו, הממוקם במרכז הקנבס.
העץ צומח מתוך גבעה סלעית חשופה, ועלוותו הצהובה-כתומה המתערבלת נראית על רקע שמיים כחולים.
משיכות המכחול העבות והאקספרסיביות של ואן גוך מדגימות את השימוש בטכניקת האימפסטו, המעניקה ליצירה מראה כמעט תלת-ממדי.
השימוש בספירלות מסתלסלות של כתום ושחור בעלווה מעניק לציור תחושת תנועה ודינמיות, כאילו הענפים נעים ברוח עזה.
הניגוד בין הצהובים והכתומים החמים של העץ לבין הכחולים והסגולים הקרים של השמיים יוצר אפקט ויזואלי בולט.
הציור, שנוצר בעת שהותו של ואן גוך בבית המחסה, ממחיש את יכולתו למצוא יופי וחיוניות בטבע בתקופה סוערת בחייו.
ב-8 במאי 1889, ואן גוך אושפז מרצונו במוסד סן-פול-דה-מוזול, שם צייר במהלך השנה כ-150 ציורים.
בתקופת שהותו בבית החולים, הוא התמקד בנופי טבע ובהשפעת הצבעים.
בחודשים הראשונים של חייו הסדירים במקום, חווה שיפור במצבו הנפשי.
בשבוע הראשון של אוקטובר 1889 צייר ואן גוך מספר יצירות, בהן "עץ התות, הקוצר והכניסה למחצבה".
הוא אף יצר ציור של העצים שבחצר בית המחסה, עליו היה גאה וכתב: "יש לי שתי תמונות של הגנים ושל בית המחסה, שבהן המקום נראה אטרקטיבי.
ניסיתי לתאר אותו כפי שהיה יכול להיות, תוך פישוט והדגשת אופיים האיתן והבלתי משתנה של עצי האורן וגושי הארזים כנגד השמיים הכחולים".
במכתב לאחיו, תיאו, תיאר ואן גוך את ההנאה שלו בלכידת מהות העונה: "אני אגיד לך שיש לנו כמה ימי סתיו נהדרים, ושאני מנצל אותם".
בציור "עץ התות", ואן גוך השתמש בצבעים נועזים וניסיונות סגנוניים שונים, בהם שכבות צבע דקות מרפרפות המדמות את נשירת העלים לצד שכבות צבע עבות המתארות את מבנה הענפים החשופים.
ואן גוך חש קשר עמוק לתכונות הביטוי של העצים, והתייחס אליהם כאל ישויות אנושיות.
הוא כתב לתיאו: "העצים הללו, הם היו נשגבים, היה דרמה בכל אחד מהם, אני מנסה לומר – בכל עץ".
במכתב נוסף משנת 1881 כתב: "אם לא נצייר דמויות, או עצים כאילו היו דמויות, הרי שאנו כמי שחסרים עמוד שדרה, או שיש להם אחד חלש מדי".
במהלך שנתו במוסד, למרות התקפים תכופים, הצליח ואן גוך לייצר בממוצע שני ציורים בשבוע, תוך שהוא מתאר את עבודתו במכתבים לתיאו.
ב-7 בדצמבר 1889, שלח ואן גוך לתיאו מכתב שבו תיאר את תוכן שלושה משלוחים של יצירות אמנות, כולל עץ התות, שלגביו כתב: "השאר הן בעיקר יצירות סתיו, ואני חושב שהטובה שבהן היא עץ התות הצהוב כנגד השמיים הכחולים".
במכתב נוסף לאחותו ויל ואן גוך, ב-9 או 10 בדצמבר 1889, תיאר את העץ שצייר: "הגן גם כן, עם עץ התות המסוכך שלו.
לגבי עצי התות, יש כאן רבים.
לא מזמן ציירתי אחד, כאשר עליו היו צהובים מפוארים כנגד שמיים כחולים מאוד, ושדה לבן, סלעי ומואר מאחוריו".
היצירה הוצגה בגלריית ברנהיים-ז'ון בפריז בשנת 1901. המשורר האוסטרי הוגו פון הופמנסתאל כתב על ביקורו בתערוכה בצורת מכתב בדיוני בשם "צבעים", ובו תיאר את חווייתו לנוכח כשישים ציורים של ואן גוך.
הוא כתב: "תחילה הם נראו גסים וצורמים בגוני הצבע שלהם, נסערים ומשונים;...
אך אז ראיתי את כולם בדרך הזו, כל אחד בנפרד, וכולם יחד, ואת הטבע בהם, ואת כוח הנשמה האנושית שעבדה כאן, מעצבת את הטבע, ואת העץ והשיח והשדה...
ובנוסף לכך, משהו נוסף, אותו דבר שהיה 'מאחורי' פני השטח הצבועים, המציאות האמיתית, הבלתי ניתנת לתיאור – את כל זה תפסתי עד שאיבדתי את מודעותי העצמית בעודני מביט ביצירות הללו".
ב-24 באפריל 1892, חוקר האמנות שארל סונייה פרסם בעיתון האנרכיסטי L'Endehors מאמר שכותרתו "וינסנט ואן גוך", ובו ציין כי טכניקתו של ואן גוך מורכבת, ולעיתים השתמש בגוונים שטוחים ולעיתים בטונים מחולקים.
הוא הדגיש את יכולתו ליצור אמנות אינטלקטואלית ומורכבת, המעבירה תחושת עליזות דרך "הפרדסים של אובר".
קמיל פיסארו, פריז, עד 1890, בירושה ל;
דייוויד גיבס, לונדון וניו יורק, נמכר ב-19 באוקטובר 1961 ל; Marlborough Fine Art, Ltd.
נורטון סיימון, מתנה 1976 ל; קרן נורטון סיימון לאמנות.
עץ מוצר הוא כלי תפעולי ולוגיסטי המשמש בתחומי הייצור, ההנדסה והניהול התעשייתי.
זהו מסמך או מבנה נתונים שמתאר בצורה מסודרת את כל הרכיבים, החלקים, חומרי הגלם ותתי־ההרכבות הנדרשים כדי לייצר מוצר סופי.
בעבר, עץ המוצר כלל לעיתים גם תרשימים המתארים את המוצר אך כיום עצי מוצר ממוחשבים וכוללים מידע מתומצת.
היררכיה: עץ המוצר מחולק לרמות, כאשר כל רמה מפרטת את מה שנדרש לרמה שמעליה עבור יחידה בודדת (גם אם לצורך המוצר הסופי נדרשות כמה יחידות זהות).
המוצר הסופי נמצא בראש העץ, ומתחתיו תתי־הרכבות, חלקים וחומרי גלם.
כמויות: המסמך מפרט עבור כל רכיב את הכמות הנדרשת ליחידת מוצר.
בדרך כלל יכללו נתוני עץ המוצר טבלה המפרטת את כל הרכיבים, המק"טים והכמות המדויקת הנדרשת להפקת כל שלב בתהליך הייצור.
קשר לייצור: משמש את מחלקות ההנדסה, הייצור, הלוגיסטיקה ורכש.
עץ המוצר קשור לעיתים קרובות להזמנת ייצור, שהנפקתה עשויה ליצור הזמנות לרכיבים ברשימה הנמצאים במלאי ודרישות לרכיבים שאינם במלאי.
עץ המוצר מאפשר לבחון באופן מיידי את ההזמנה ולקבל קירוב ראשוני של מועד אספקה אפשרי, בהתאם להימצאות חומרי גלם במלאי או פרק הזמן הנדרש לקבלתם.
עץ המוצר מהווה גם מידע בסיסי לתכנון פקודת העבודה (פק"ע).
פיצוץ עץ המוצר (באנגלית BOM Explosion) הוא תהליך חיוני לתכנן ייצור או רכש (MRP).
בתהליך זה מפרקים את המבנה ההיררכי עד לרמת חומרי הגלם, ומכפילים לפי כמויות נדרשות לכל מוצר ולכמות ההזמנות בפועל.
עץ פורשׂ מינימלי של גרף ממושקל לא מכוון הוא עץ פורש (כלומר, תת-גרף קשיר ונטול מעגלים המכיל את כל הצמתים בגרף), שהוא מינימלי בסכום משקלי הקשתות שלו מבין כל העצים הפורשים.
בכתיב פורמלי: אם משקל הקשת הוא ועבור עץ יהי משקלו , העץ הפורש המינימלי הוא זה בעל הקטן ביותר.
חברת טלוויזיה בכבלים מניחה תשתית כבלים בשכונה כלשהי.
אם החברה מוגבלת בכך שעליה להניח את הכבלים אך ורק לאורך מסלולים מסוימים, אזי יהיה גרף אשר מייצג את הנקודות המחוברות במסלולים אלו.
חלק מן הקווים יכולים להיות יקרים יותר, מכיוון שהמרחק גדול יותר, או שיש צורך לקבור את הכבל עמוק יותר באזור זה.
עץ פורש של גרף זה הוא קבוצה חלקית הכוללת רק את המסלולים שאינם סגורים במעגל, ועדיין כל בית יהיה מחובר לתשתית הכבלים.
לכל גרף (שאינו עץ) יש עצים פורשים רבים: ראו נוסחת קיילי ומשפט קירכהוף.
עץ פורש מינימלי הוא עץ פורש בעל משקל כולל נמוך ביותר.
יכולים להיות מספר עצים פורשים מינימליים.
אם בגרף n קודקודים, אזי לכל עץ פורש n − 1 קשתות.
האיור מראה שיכול להיות יותר מעץ פורש מינימלי אחד בגרף.
באיור, שני העצים מתחת לגרף הם שתי אפשרויות של עץ פורש מינימלי של הגרף הנתון עם משקל כולל 16.
ייתכנו מספר עצים מינימליים בעלי אותו משקל; בפרט, אם כל משקלי הקשתות של גרף נתון זהים, אז כל עץ פורש של הגרף הזה הוא מינימלי.
אם לכל קשת בגרף משקל ייחודי אזי קיים עץ פורש מינימלי אחד בלבד.
תכונה זו מתקיימת לעיתים קרובות במצבים מציאותיים, כמו למשל בדוגמה של חברת התקשורת לעיל, שם לא סביר ששני נתיבים יהיו בעלי אותה עלות בדיוק.
בדרך השלילה: נניח שקיימים שני עצים פורשים מינימליים ו-.
מכיוון ש- ו- שונים, למרות שהם כוללים אותם צמתים, קיימת קשת אחת או יותר ששייכת לעץ פורש מינימלי אחד אך לא לאחר.
מבין הקשתות הללו, תהי הקשת בעלת המשקל הנמוך ביותר; בחירה זו היא ייחודית מכיוון שכל משקלי הקשתות שונים.
ללא הגבלת הכלליות, נניח ש- נמצאת ב-.
מכיוון ש- הוא עץ פורש מינימלי חייב להכיל מעגל , הכולל את .
הוא עץ ולכן אינו מכיל מעגלים, לכן חייב לכלול קשת שאינה ב .
מאחר שהקשת נבחרה כקשת בעלת המשקל הנמוך ביותר מבין הקשתות השייכות בדיוק לאחד מ- ו-, המשקל של חייב להיות גדול מהמשקל של .
כיוון שהקשתות ו- הן חלק מהמעגל , החלפת ב- ב- יוצרת עץ פורש עם משקל קטן יותר, בניגוד להנחה ש- הוא עץ פורש מינימלי.
במקרה כללי, כאשר לחלק מהקשתות בגרף משקלים זהים, ייתכנו מספר עצים פורשים מינימליים.
אבל קבוצת (או מולטי-קבוצת) המשקלות בכל העצים הפורשים המינימליים תהיה זהה.
אם המשקל של קשת במעגל כלשהו C בגרף גדול מהמשקלות של שאר כל שאר הקשתות של C, אז קשת זו אינה שייכת לאף עץ פורש מינימלי.
נניח כי הקשת שייכת לעץ פורש מינימלי .
מחיקת הקשת תפרק את לשני תתי-עצים כך ששני הקצוות של בתתי-עצים שונים.
שאר הקשתות במעגל C מחברות מחדש את תת-העצים, מכאן שיש קשת ב-C עם קצוות בתתי-עצים שונים, כלומר, היא מחברת מחדש את תתי-העצים לעץ פורש .
ומכיוון שהמשקל של קטן מהמשקל של שסכום משקלות הקשתות של קטן מזה של בניגוד להנחה.
האלגוריתם הראשון למציאת עץ פורש מינימלי בגרף לא מכוון הומצא בידי המדען הצ'כי אוטקר בוהרובקה ב-1926. מטרתו הייתה מציאת כיסוי חשמלי יעיל של חבל מוראביה.
כיום משתמשים בשני אלגוריתמים ידועים לגרף לא מכוון: האלגוריתם של פרים והאלגוריתם של קרוסקל.
שניהם רצים בזמן פולינומי, כך שמציאת פתרונות לבעיות כאלו, הם בתחום הסיבוכיות של P.
זמן הריצה המדויק שלהם תלוי במבני הנתונים בהם משתמשים (לדוגמה ערימת פיבונאצ'י).
הניסיון למצוא את האלגוריתם המהיר ביותר לפתרון בעיה זו הוא מהוותיקים ביותר בתחום מדעי המחשב.
אם משקלי הקשתות הם מספרים שלמים המוגבלים במספר הביטים המייצגים אותם, אזי ידועים אלגוריתמים מוחלטים (דטרמיניסטיים - שאינם פועלים באקראיות) עם זמן ריצה ליניארי .
עבור משקלים כלליים, ידועים אלגוריתמים אקראיים הרצים בזמן שתוחלתו ליניארית במספר הקשתות.
האלגוריתם המהיר ביותר עד היום, לעץ פורש מינימלי, פותח על ידי ברנרד שאזל, ומבוסס על האלגוריתם של בוהרובקה.
כש- מסמן את מספר הקשתות, מסמן את מספר הצמתים ו- היא פונקציית אקרמן ההפוכה.
קיומו של אלגוריתם דטרמיניסטי למשקלים כלליים, בעל זמן ריצה ליניארי עדיין נותר בגדר שאלה פתוחה.
בתורת הגרפים, עץ פורשׂ של גרף קשיר G הוא תת גרף קשיר של G, המכיל את כל צומתי G, ואין לו מעגלים.
אפשר לקבל עץ פורש על ידי הסרת קשתות מן הגרף, בזו אחר זו, כל עוד הקשירות לא נפגעת.
אם הגרף כולל מעגל (כלומר, סדרה של קודקודים שבה כל זוג קודקודים סמוכים, וכן הזוג , מחוברים בקשת), נוכל להסיר את אחת מקשתות המעגל בלי לפגוע בקשירות.
על תהליך זה אפשר לחזור עד שבגרף אין מעגלים, והתוצאה היא עץ פורש.
מכיוון שמספר הקשתות בעץ תלוי רק במספר הקודקודים שלו, לכל העצים הפורשים של אותו גרף יש אותו מספר קשתות ( כאשר מספר הקודקודים בגרף הוא ).
דרכים יעילות יותר למציאת עץ פורש הן באמצעות אלגוריתם חיפוש לעומק או אלגוריתם חיפוש לרוחב.
אלגוריתמים אלה ירוצו בזמן ליניארי במספר הקשתות בגרף.
את מספר העצים הפורשים של גרף אפשר לקבל ממשפט קירכהוף: אם A היא מטריצת השכנויות של הגרף ו- D המטריצה האלכסונית שרכיבי האלכסון שלה הם הדרגות של הקודקודים, אז המטריצה אינה הפיכה (שכן שורותיה מסתכמות לאפס).
עם זאת, מכפלת הערכים העצמיים השונים מאפס שווה למספר העצים הפורשים, כפול במספר הקודקודים (זהו מספר העצים הפורשים, כשסופרים עצים עם שורש).
במקרה המיוחד של הגרף השלם על n קודקודים (הגרף שכל שני קודקודים שלו מחוברים בקשת אחת), מספר העצים הפורשים הוא .
לתוצאה זו, הקרויה נוסחת קיילי, ידועות מספר הוכחות, בהן זו של פרופר המבוססת על התאמה חד חד ערכית בין העצים הפורשים של גרף שלם לבין המילים באורך n-2 מעל אלפבית של אותיות אפשריות.
כאשר בגרף הנתון יש "משקל" לכל קשת (כלומר, זהו גרף ממושקל), טבעי לחפש עץ פורש שלו משקל כולל מינימלי.
עץ כזה נקרא עץ פורש מינימלי.
לבעיה של מציאת עץ כזה יש השלכות מעשיות רבות.
לדוגמה, כאשר רוצים לסלול רשת כבישים בין ערים כך שבין כל שתי ערים יהיה מסלול ולעשות זאת במחיר מינימלי, מחפשים את העץ הפורש המינימלי של הגרף שצמתיו הם הערים וקשתותיו הכבישים הפוטנציאליים ביניהן (המשקל הוא אורך הכבישים שיהיה צורך לסלול).
עצב הוא רגש המבטא תחושת צער של געגוע, חיסרון או אובדן.
מצבי רגש עזים יתבטאו בדרך כלל בבכי.
השתקעות עזה וקיצונית ברגש זה עלולה לגרום בסופו של דבר לדיכאון, שהוא מצב רגשי פתולוגי, שמחייב לרוב התערבות של אנשי מקצוע.
לעומת זאת חוויית עצב כחלק ממכלול רגשות ספונטניים במהלך החיים בריאה לנפש בראי הפסיכולוגיה המודרנית, כיוון שלא רצוי לדכא כל רגש באשר הוא, ומכלל הרגשות וגיוונם מביא לרווחה נפשית.
רגש העצב נחשב לרגש ההופכי משמחה.
שמות נרדפים נוספים בעברית לרגש זה הם: צער, יגון, תוגה, עגמה, דכדוך, נכאים וקדרות.
במצב של עצב האדם נעשה שקט, המוטיבציה לפעילות ועשייה יורדת, האנרגיה פוחתת, האדם מתכנס בעצמו, החשק לפעול ולצאת החוצה פוחת, כמו גם הרצון לקיים קשר עם הזולת.
חזותית, סימני היכר אפשריים של עצב הם ראש ומבט מושפלים, גוף שמוט, שפתיים משורבבות כלפי מטה ופעילות גופנית חלשה ואיטית.
על פי ד"ר דניאל גולמן, העצב מהווה נסיגה תגובתית מהחיים, ומותיר את האדם במצב של השעיה מהחיים, בו הוא מאבד עניין בתענוגות וביוזמות, מתוך כוונה להתמקד במה שאבד ולעבד את האבל, להרהר במשמעותו, ולבסוף לבצע הסתגלות נפשית שתכין אותו להתמודדות טובה יותר עם החיים.
ביהדות, אבל על מותו של קרוב משפחה נחשב למצב העצב הקשה ביותר, שבו האדם האבל מחויב להפסיק את שגרת יומו, להסתגר בביתו ולקבל ביקורים של מנחמים.
למטרה זו נועדה האבלות - ביטוי העצב ועיבודו, מתוך מטרה להתגבר עליו ולחזור לתפקוד שגרתי.
ישנן דרגות שונות של אבל ולהם דינים שונים: יום האבל הראשון כאשר "מתו מונח לפניו"; תקופת השבעה, ותקופת השנה לאבלות.
לאחר מכן עולים לקברו של המת מדי שנה ביארצייט.
בחסידות, לאורו ותורתו של הבעל שם טוב העצבות נחשבת לדבר מגונה, המהווה הפרעה בעבודת השם.
בולט במיוחד בנושא נכדו של הבעל שם טוב, רבי נחמן מברסלב, שכתב בספרו ליקוטי מוהר"ן: .
תלמידו של הבעל שם טוב, רבי שניאור זלמן מליאדי, מייסדה ואדמו"רה הראשון של חסידות חב"ד, כותב בספרו התניא: .
בהמשך ה"תניא" מוסבר, שכל עצב שנכנס באדם – בוודאי בא מהיצר הרע, שמנסה לגרום לו לחטוא.
תחושת העצב צריכה לבוא באופן מבוקר – אדם צריך לקבוע פרק זמן מסוים שבו יחשוב על המעשים שהובילוהו לחטוא וכדומה.
כך יגיע שברון לבו, החיובי, בצורה מתוכננת וידועה.
אז יאמין האדם שנסלח לו חטאו, כיוון שעשה תשובה, וממילא יצליח לסלק את תחושת העצב השלילית והמזיקה.
הרב קוק טען כי כל המידות נדרשות במינון מסוים - לדוגמה, למרות שהכעס אינו הנהגה ראויה תדיר, יש מצבים בהם שראוי לכעוס, אך עצב אינו "מידה" ואין לו מינון ראוי כלל.
על פי הפילוסוף ברוך שפינוזה יש שלושה רגשות בסיסיים: תשוקה, שמחה ועצב.
שפינוזה הגדיר את העצב כ"מעבר של אדם משלמות גדולה יותר לשלמות קטנה יותר".
פורגס מצא כי למצב רגשי קיימת השפעה על דיוק ההערכה של האדם כלפי אירועים ואנשים בסביבה שלו.
השפעה זו יכולה לנבוע מטעות באיסוף המידע וכן מהשפעה על תהליך עיבוד המידע.
הטענה העיקרית בנוגע לטעות באיסוף מידע היא שההטייה נובעת מהתאמה למצב הרגשי בו נמצאים: לדוגמה במחקרם של פורגס ובאואר נמצא כי אנשים שמחים נטו להעריך אחרים באופן חיובי, כלומר התאימו את הערכתם החיובית למצבם הרגשי השמח.
אם כך, הטיה עשויה להתרחש כאשר האדם מתייחס למצב הרגשי בו הוא נמצא כמקור מידע המשפיע על הערכתו.
לגבי השפעות על עיבוד המידע, נמצא כי אנשים שמחים נוטים לעבד מידע באופן כללי וקצר לעומת אנשים עצובים המעבדים מידע באופן לוגי, מדוקדק וארוך.
ההסבר הפונקציונלי - מצב רוח מעיד על סיטואציה חברתית שבתורה מאפשרת התנהגות מסוימת.
לכן, מצב רוח של שמחה מעיד על סיטואציה חברתית חיובית ועל כן ההתנהגות תהיה משוחררת יותר.
בניגוד לכך, מצב רוח של עצב מעיד על סיטואציה חברתית מסוכנת שמצריכה קשב רב יותר ועל כן מחייבת עיבוד מידע רב ומדוקדק יותר.
ההסבר המוטיבציוני - אנשים במצב רוח חיובי נמנעים מעיבוד מעמיק שעשוי לערער את המצב החיובי בו מצויים.
לעומתם אנשים במצב רוח עצוב משקיעים מאמצים רבים במטרה לשנות את המצב השלילי בו שרויים.
יכולת עיבוד המידע מושפעת ממצב רוח - לאנשים שמחים, בניגוד לאלו העצובים, קיים חסר זמני במשאבים קוגניטיביים לצורך ביצוע עיבוד מידע מדוקדק ומעמיק.
מחקר שניסה לתת תמיכה להסבר אסטרטגיית עיבוד המידע הראה כי חסימה של משאבים על ידי הצגת הסחת דעת, מנע עיבוד מדוקדק והעלה את יעילות ההערכה אצל אנשים במצב רוח עצוב.
נמצא כי ברגע שהאנשים מזהים את הרגש המובע, הם נוטים לייחס מאפיינים נוספים לאדם המביע רגש זה (אפקט ההילה).
אדם שמח גורר אליו מאפייני חיבה, ואילו אדם עצוב נתפס כזקוק לעזרה, חלש וחסר יכולת אך גם חם ונחמד ואדם כועס נתפס כחזק ודומיננטי כמו גם פחות חם וחברותי.
המחקר של טיידנס בחן האם אנשים מייחסים כוח ומעמד לאנשים אותם הם אוהבים או לאנשים הנתפסים על ידם כבעלי יכולת.
המחקר בחן מתן מעמד חברתי בסיטואציות פוליטיות, עסקיות ובראיון עבודה.
ממצאי המחקר בסיטואציה פוליטית הראו כי אנשים העדיפו לייחס מעמד למנהיג הכועס ולא לזה העצוב.
ממצא זה הראה כי אנשים נוטים לייחס כוח לאלו הנתפסים כבעלי כוח ועוצמה יותר מאשר לאלו הנתפסים כאהובים.
בסיטואציה העסקית נמצא מתאם חיובי בין העצב למידת התרומה החברתית, אך אלו שהביעו כעס נתפסו כאנשים שאפשר ללמוד מהם ולכן ראויים למעמד חברתי גבוה ולקידום.
בסיטואציה של ראיון עבודה נמצא כי המועמד הכועס נתפס כראוי יותר לקידום ושכר גבוה לעומת זה העצוב.
במדעי המחשב, עץ סֵיפוֹת (Suffix Tree) הוא מבנה נתונים מסוג Trie דחוס, המכיל את כל הסיפות (סיומות) האפשריות של מחרוזת נתונה ומאפשר חיפוש וגישה מהירים לסיפות הללו, באמצעותו ניתן לאמת את קיומה של תת-מחרוזת כלשהי ביעילות.
שמו ניתן לו מצורת הרבים של המילה סֵיפָא - סיומת, בארמית.
עץ הסיפות של מחרוזת S באורך n הוא עץ שמקיים:
קיימת התאמה 1-1 בין הסיפות של S והמסלולים מהשורש אל העלים.
הקשתות מתאימות לתתי-מחרוזות לא ריקות.
לכל הצמתים הפנימיים (פרט אולי לשורש) יש לפחות שני בנים.
כדי להבטיח קיום עץ כזה מוסיפים בסוף המחרוזת אות מיוחדת לסמן את סופה (ריפוד עם $).
הדבר מבטיח כי שום סיפא אינה רישה של סיפא אחרת.
מספר העלים בעץ סיפא הוא n ומספר הצמתים הפנימיים הוא כל היותר n-1.
עצי סיפות הומצאו ב-1973 על ידי ווינר (Weiner) שאף הציע אלגוריתם ליניארי לבנייתם, שהוגדר על ידי דונלד קנות' כ"אלגוריתם השנה של 1973".
שיפור נוסף הוצע על ידי מקרייט (McCreight) ב-1976 שהציע אלגוריתם לבנייתם שזקוק לזיכרון ליניארי בלבד.
בתחילת שנות ה-1990 מצא מדען המחשב הפיני אסקו יוקונן שיטה פשוטה לבניית עץ סיפות שנתון בצורה מקוונת בסיבוכיות זמן ומקום תוך שימוש בכמה אופטימיזציות, כולל מצביעי סיפא.
רוב האלגוריתמים לעצי סיפות רצים בזמן ליניארי עבור אלפבית בגודל מוגדר, כשבמקרה הגרוע ביותר זמן הריצה הוא .
מבנה הנתונים מאפשר מימוש יעיל של מספר אלגוריתמים, כמו מציאת תת-המחרוזת המשותפת הארוכה ביותר של שתי מחרוזות ושל אלגוריתם הדחיסה של זיו ולמפל (בפרט LZ77).
מחרוזת עשויה לייצג גם מקטע של DNA, ועצי סיפות משמשים גם בתחום זה.
בהינתן עץ סיפות עבור מחרוזת באורך מספר פעולות ניתנות לביצוע יעיל:
מציאת תת-מחרוזת ב- באורך בזמן
מציאת המופעים הראשונים של התבניות שאורכן בזמן
מציאת מופעים של התבניות שאורכן בזמן
מציאת תת-מחרוזת של S אף אם מספר טעויות מותרות
מציאת תת-המחרוזת המשותפת הארוכה ביותר של המחרוזות ו- בזמן
דחיסה של זיו ולמפל (בפרט LZ77) ב-
מציאת תת-מחרוזת חוזרת הארוכה ביותר ב-
מבנה נתונים אחר שמאפשר חיפושים דומים, אך כנראה יעיל יותר מעשית, הוא (הייצוג כמערך קומפקטי יותר ויעיל, אולם בעל אותה סיבוכיות אסימפטוטית).
עֵץ סְפָּגֶטִי הוא עץ בדיוני, שדווח כמתיחה לקראת יום המתיחות באחד באפריל של שנת 1957 בבריטניה.
זו הייתה אחת מן הפעמים הראשונות בהן נעשה שימוש בשידור טלוויזיה לצורך מתיחה באחד באפריל.
העץ הוזכר בדיווח בתוכנית התחקירים פנורמה של הרשת הבריטית BBC בשנת 1957, בו נמסר כי יבול הספגטי בטיצ'ינו שבשווייץ היה שופע במיוחד השנה, בעקבות חורף נוח וההיעלמות של מזיקי-הספגטי.
המשדר הסביר כי הספגטי נקטף מעצי ספגטי, ואחר כך מונח לייבוש בשמש, ולווה בצילומים של קטיף במטעי ספגטי של משפחה שווייצרית.
השדרן הסביר כי לקראת סוף חודש מרץ, ישנה ציפייה דרוכה לקראת הקטיף בכל רחבי אירופה, עקב חשש שקרה תפגע בספגטי ותקלקל את טעמו, וכי אורכן של כל אטריות הספגטי זהה, בזכות שנים של טיפוח זנים של עצי ספגטי.
כל העובדות האלו הן בדויות, כמובן, משום שספגטי אינו גדל על עץ, אלא מיוצר מקמח חיטה.
הדיווח קיבל משנה אמינות בזכות העובדה שהשדרן הידוע ובעל התדמית המכובדת ריצ'רד דימבלבי העניק את קולו למשדר.
באותה עת, שנות ה-50 של המאה ה-20, הפסטה לא הייתה מאכל נפוץ בבריטניה, ולכן בדיחה כזו יכלה להתקבל בציבור רחב ללא חשדות.
התוכנית שודרה באחד באפריל, וצפו בה כ-8 מיליון אנשים.
משרדי ה-BBC זכו למאות שיחות טלפון בעקבות השידור, שביקשו לדעת כיצד ניתן להשיג את העץ.
שנים אחרי המשדר המקורי, נעשה שימוש בעצי הספגטי בפרסומת למוצרי ספגטי בבריטניה.
עָצָב (TA: Nervus; בריבוי: עֲצַבִּים) הוא אגודה אחת או יותר של סיבי עצב, עטופים ברקמת חיבור צפופה, המחברים בין מערכת העצבים המרכזית לאתרים ברחבי גוף האדם.
עצבים מרכיבים את מערכת העצבים ההיקפית.
מבנה העצב מגן על סיבי עצב ותומך בפעולתם.
עצב מוביל סיבי עצב של מערכות העצבים הסומטית והאוטונומית, המוליכות דחפים עצביים ממערכת העצבים המרכזית לגוף, דרך סיבי עצב מוציאים (Neurofibrae efferentes), וכן דחפים עצביים מהגוף למערכת העצבים המרכזית, דרך סיבי עצב מביאים (Neurofibrae afferentes).
עצבים עטופים בשכבה חיצונית של רקמת חיבור צפופה בשם עילית העצב (Epineurium) עשויה קולגן המכילה כלי דם המזינים את סיבי העצב ורקמת שומן המגינה על סיבי העצב מלחצים מכנים.
עילית העצב עוטפת שכבה עמוקה יותר, עשויה מספר שכבות של אפיתל המכונה מֵסַב העצב (Perineurium).
כל אלומת סיבי עצב עטופה בשכבת מסב עצב.
אגודות סיבי העצב המרכיבות את האלומה עטופות ברקמת פנים העצב (Endoneurium), המכילה נימי דם.
רקמת פנים העצב עוטפת גם כל סיב עצבי בנפרד.
שכבות רקמת החיבור של העצב מתפקדות יחדיו בהגנה על סיבי העצב מגורמים העשויים לפגוע בהם ובתמיכה בפעולתם.
בתוך עצב בגודל בינוני עוברים אלפי סיבים עצביים.
חלקם של סיבי העצב עטופים במיאלין ותאי שוואן וחלקם אינם עטופים במיאלין ותאים תומכים.
הסיבים עוברים בתוך אגודות העצב בערבוביה, ללא הפרדה בין סיבים של המערכת האוטונומית לסיבים של המערכת הסומטית וללא הפרדה בין סיבים מוציאים לסיבים מביאים, עד הגעתם ליעדם בגוף.
סיבים של המערכת הסומטית מגיעים עד השרירים (סיבים מוציאים) ועד קולטנים תחושתיים (סיבים מביאים), סיבים מוציאים ומביאים של המערכת האוטונומית מגיעים עד הקרביים, כלי הדם והבלוטות.
בצידם השני מחוברים רוב הסיבים לחוט השדרה דרך עצבים שדרתיים, כאשר סיבים מוציאים מתחברים לחלקו הקדמי של חוט השדרה וסיבים מביאים מתחברים לחלקו האחורי.
חלק מהעצבים, עצבי הגולגולת, מתחברים ישירות למוח.
עצב הגומד (TA: Nervus ulnaris) הוא אחד העצבים העיקריים של הגפה העליונה.
העצב מתואר לפעמים כעצב התנועות העדינות שכן הוא מעצבב את רוב השרירים הקטנים בכף היד האמונים על תנועות עדינות של האצבעות.
תחילתו של עצב הגומד בכבל התיכון של מקלעת הזרוע.
העצב עובר בזרוע כשהוא מלווה את עורק הזרוע במהלכו בין כופפי המרפק לפושטי המרפק לאורך כמחצית מהזרוע, שכן בנקודה זו מתחיל העצב להתרחק מהעורק אחורנית עד מעברו מאחורי עילית העלי התיכונה של עצם הזרוע (הבליטה הגרמית בצד התיכון של המרפק).
בסמוך לעילית העלי, עצב הגומד תת-עורי ופגיע.
עובדה זו מוכרת בצורה עקיפה שכן אם נחבט העצב, מורגשים עקצוצים באזורים המעוצבבים על ידי העצב, בעיקר באצבעות החמישית והרביעית.
העצב נכנס לאמה בין ראשי השריר כופף שורש היד הגומדי ומצטרף למהלכו של עורק הגומד לאורך עצם הגומד.
השניים נכנסים לכף היד דרך התעלה על שם גויון (Guyon) הסמוכה לתעלת שורש כף היד אך שטחית יותר ממנה, שם מתפצל העצב לענפים הסופיים שלו.
לעצב הגומד אין כל ענפים בזרוע.
באמה מתפצלים מהעצב מספר ענפים המעצבבים את השריר כופף שורש היד הגומדי ואת המחצית התיכונה של השריר כופף האצבעות העמוק.
בתוך כף היד מעצבב הענף העמוק של עצב הגומד (Ramus profundus nervus ulnaris) את שרירי הזרת האינטרינסים (שבתוך כף היד, בבליטת תת-כף היד), את השריר מתוויך האגודל, את השרירים התולעיים התיכונים ואת כל השרירים הבין גרמיים.
הענף השטחי של עצב הגומד (Ramus superficialis nervus ulnaris) מעצבב את שריר הכף הקצר.
לפני כניסת העצב לכף היד, מתפצלים ממנו הענף הכפי (Ramus palmaris nervus ulnaris) והענף הגבי (Ramus dorsalis nervus ulnaris) ומעצבבים את העור בחלקה התיכון של כף היד.
גפה עליונה עם נקודות ציון לעצמות, עורקים ועצביםפיזור עצבי בגפה עליונה,הפיזור של הגומד באזור כף היד צבוע כחול
עצב התווך או העצב המדיאני (TA: Nervus medianus) הוא אחד מהעצבים העיקריים של הגפה העליונה.
עצב התווך קיבל את שמו בזכות מהלכו בגפה העליונה לאורך קו האמצע שלה.
הוא מעצבב את מרבית השרירים במדור הכופפים (במדור הקדמי) של האמה ואת חלק מהשרירים בכף היד.
תחילתו של עצב התווך באיחוד התפצלויות מהכבל הצידי ומהכבל התיכון של מקלעת הזרוע.
העצב נע לאורך הזרוע כשהוא סמוך לעורק הזרוע, בין שריר הזרוע הדו ראשי לשריר הזרוע, ועובר יחד עם עורק הזרוע דרך גומץ המרפק ונכנס לאמה.
העצב נכנס לאמה כשהוא חולף בין שני ראשיו של השריר הכפן העגול.
באמה נע העצב בין השריר כופף האצבעות השטחי לשריר כופף האצבעות העמוק עד הגיעו בסמוך לשורש כף היד.
מהלכו לתוך כף היד נעשה דרך תעלת שורש כף היד.
עצב התווך מעצבב את שריר הזרוע תוך כדי מהלכו, אך הוא חסר ענפים בזרוע.
במהלכו דרך האמה, הוא מעצבב את כל השרירים השטחיים והביניימים שבמדור הקדמי של האמה (למעט השריר כופף שורש היד הגומדי המעוצבב על ידי עצב הגומד).
העצב הבין גרמי הקדמי (Nervus interosseus antebrachii anterior) שמתפצל מעצב התווך בסמוך למרפק מעצבב את כל השרירים העמוקים של המדור הקדמי (למעט מחצית מהשריר כופף האצבעות העמוק המעוצבב גם הוא על ידי עצב הגומד).
בתוך כף היד הוא מעצבב את שרירי בליטת כף היד המניעים את האגודל ואת השרירים התולעיים הצידיים.
יתר השרירים האינטרינסים של כף היד מעוצבבים על ידי הגומד.
האחרון נכנס לכף היד כשהוא שטחי יותר מרצועת שורש היד הרוחבית (המגדירה את תעלת שורש כף היד) ומעצבב את העור בחלקה הצידי של כף היד (ללא האצבעות).
החלק הראשי של עצב התווך שנמצא בכף היד מעצבב את עורן של האצבעות התיכונות.
תסמונת מנהרת שורש כף היד - ליקויים המקטינים את מפתח תעלת שורש כף היד עשויים להפעיל לחץ על עצב התווך ולגרום להופעת תסמינים נוירולוגים.
ביניהם תחושות נימול באצבעות או תחושה לקויה ואף פגיעה בכוחו ובתנועתו של האגודל.
גפה עליונה עם נקודות ציון לעצמות, עורקים ועצביםפיזור עצבי בגפה עליונה,הפיזור של התווך באזור כף היד צבוע אדום
עצב הראייה הוא זוג עצבי הגולגולת השני, המוליך מידע חזותי מהרשתית אל המוח.
בניגוד ליתר עצבי הגולגולת, עצב הראייה שייך מבחינה התפתחותית ואנטומית למערכת העצבים המרכזית ולא למערכת העצבים ההיקפית.
עצב הראייה ועצב הריח הם שני עצבי הגולגולת היחידים שמחוברים ישירות אל המוח הגדול.
בין סיבי עצב הראייה מצוי גם העורק הרשתי המרכזי (Central retinal artery).
עורק זה הוא כלי הדם המרכזי המספק דם לשני שלישים משכבות הרשתית.
מתאי הגנגליון המצויים ברשתית יוצאים האקסונים אשר מרכיבים את עצב הראייה (באזור שנקרא "הדיסק הראייתי") ומשם הם ממשיכים למסלולים העצביים השונים של מערכת הראייה במוח.
לאקסונים ברשתית אין מעטפת של מיאלין ומיד ביציאתם את העין, אחרי שעברו את ה-Lamina cribrosa sclerae, עצב הראייה מתרחב עקב מעטפת מיאלין שמתווספת לאקסונים.
כיוון שעצב הראייה הוא חלק ממערכת העצבים המרכזית, אזי קרומי המוח עוטפים גם אותו (אין להתבלבל עם נוזל זגוגית העין).
עצב הראייה מכיל כ-1.2 מיליון אקסונים מתאי הגנגליון, הנושאים את המידע שנקלט ועובד מכ-130 מיליון תאים קולטי אור.
בדרכם אל תוך המוח, חלק מהאקסונים מכל עין חוצים בתצלובת הראייה לצדו הנגדי של הראש.
החלוקה של האקסונים היא בהתאם לשדה הראייה ממנו הגיעו, כך שמידע משדה הראייה השמאלי יגיע לצדו הימני של המוח ולהפך.
החלק של עצב הראייה שנמצא אחרי תצלובת הראייה מכונה optic tract.
כ-90% מהסיבים העצביים בעצב הראייה פונים אל גרעין הברך הצדי של התלמוס ומקורם בשלוש קבוצות שונות של תאי גנגליון: תאי-M (Midget cell) המגיעים לשכבת תאי Parvo, תאי-P (Parasol cell) המגיעים לשכבת תאי Magno, ותאי K.
כל אחת מקבוצות אלו שולחת את סיביה העצביים לשכבה נפרדת בגרעין הברך הצידי כפי שהוסבר .
קבוצה נוספת של תאי גנגליון שולחת את סיביה העצביים דרך עצב הראייה לעבר התליל העליון של הטקטום במוח התיכון.
אזור זה מבקר את תנועות שרירי העין ומחווט אף הוא אל קליפת המוח, דרך הכר התלאמי (Pulvinar).
בנוסף קבוצה קטנה של תאי גנגליון שקולטים אור ברשתית ומכילים את הקולטן מלאנופסין, שולחים מידע על רמת התאורה שהם קולטים לעבר מספר מבנים במוח.
חלק מהם שולחים את סיביהם העצביים לעבר הפרטקטום (Pretectum) שבמוחה הקדמית (Prosencephalon), השולט על שרירי הקשתית המווסתים את קוטר האישון.
אחרים שולחים את סיביהם דרך הצרור הרשתיתי-היפותלמי (Retinohypothalamic tract) אל הגרעין העל-תצלובתי בהיפותלמוס.
מסלול זה משמש לתיאום המקצב היממי של השעון הביולוגי עם רמות התאורה השוררות בסביבה.
זאת על ידי תזמון הייצור של הורמונים בהיפותלמוס ובבלוטת יותרת המוח.
מקצת הסיבים העצביים מתאי גנגליון קולטי אור אלה נשלחים לעבר התליל העליון ואף לעבר גרעין הברך הצדי, אך כיום עדיין לא ידוע אם הם מעורבים ישירות בעיבוד התפיסה החזותית של העולם.
טרשת נפוצה – Multiple Sclerosis - במחלה אוטואימונית זו נפגע המיאלין העוטף את סיבי עצב הראייה, כתוצאה מכך יש פגיעה בהולכה בהם, המתבטאת באיטיות הזרם ואז גם נפגעת הראייה.
לחץ תוך-גולגולתי מוגבר - במצב זה תיווצר בצקת באזור הכניסה של סיבי העצב, ובין השאר הוא יתאפיין בהגדלת שטחו של הכתם העיוור, דבר הגורם לירידה בשדה הראייה.
דלקת עצב הראייה (Optic Neuritis) - נגרמת בעקבות הסננה דלקתית של עצב הראייה, ומתאפיינת בראייה מטושטשת או עמומה, בתחושת אי־נוחות, או כאב בעין או סביבה, המחמירה עם הזזת העין.
לעיתים יש קשר גם לטרשת נפוצה.
עץ פילוגנטי מושלם הוא מונח מתחום הביולוגיה החישובית המציין עץ פילוגנטי, שבו לכל מין המתפצל מאב קדום ישנה תכונה השייכת אך ורק לפרטים המתפצלים מאותו המין והלאה.
כתוצאה מכך במורד הענפים בעץ לא תמצא הומופלסיה, מונח המתאר תכונות אשר התפתחו ממנים שונים אך מבחינה פונקציונלית מבצעים את אותה הפעולה באותו האופן.
כאשר אין הומופלסיה נגרר בהכרח שהתכונות לא עוברות אבולוציה מתכנסת, מונח המתאר תהליך של הסתגלות לסביבה מסוימת הגורמת לפיתוח תכונה דומה בין מינים ללא אב קדמון משותף.
תכונה נוספת של עץ פילוגנטי מושלם היא שבכל צומת בעץ עומד אב קדמון משותף של הענפים היוצאים ממנו מה שגורר שאין העברה גנטית הוריזונטלית בין מינים כלומר אין ערבוב גנים בין פרטים שהם לא מאותו המין.
עץ פילוגנטי או עץ אבולוציוני הוא גרף בצורת עץ המייצג את היחסים ההיסטוריים-אבולוציונים המשוערים בין מינים ביולוגים שונים על סמך דמיון גנטי או מורפולוגי ביניהם.
ההנחה שעומדת בבסיס בניית העצים הפילוגנטיים, היא כי לטקסונים בעץ יש אב קדמון משותף.
כל צומת בגרף הוא טקסון או יחידה טקסונומית (למשל מין של בעל חיים), ופיצול מגדיר שני טקסונים בעלי מוצא משותף.
עץ פילוגנטי מושרש הוא עץ מכוון, בו כל צומת בעל צאצאים מייצג את האב הקדמון המשותף של צאצאיו.
לעיתים נהוג לציין את פרק הזמן האבולוציוני או מידת הדמיון בין שני צמתים באמצעות אורך הקשת המקשרת ביניהן.
כל צומת נקרא יחידה טקסונומית.
צומת קצה ("עלה") בעץ הוא מין הקיים כיום, וצומת פנימי (שאינו קצה) נקרא "יחידה טקסונומית משוערת" שכן אין תצפית ישירה של קיומו.
בנוסף לפילוגנטיקה, עצים הם כלי שימושי בתחומים ביולוגיים שונים כגון סיסטמטיקה וביואינפורמטיקה.
כאשר לא ידוע מהו הצומת בעץ המייצג את השורש (האב הקדמון של כל צמתי העץ), מקבלים עץ אבולוציוני לא מכוון (ולכן גם לא מושרש).
בעבר, נבנו העצים הפילוגנטיים באמצעות דמיון מורפולוגי בין המינים וכן על סמך שיחזור ההיסטוריה של האורגניזם באמצעות מאובנים, אולם עם השנים החלו למיין את המינים לפי דמיון גנטי.
מקור הרעיון של "עץ החיים" הוא במושג העתיק של התקדמות מצורות חיים נמוכות לצורות חיים גבוהות יותר (כמו ב"שרשרת ההווייה הגדולה").
ניתן למצוא ייצוגים מוקדמים של עצים פילוגנטיים מסועפים, כולל "תרשים פלואונטולוגי" המראה את היחסים הגאולוגיים בין צמחים ובעלי חיים בספר "Elementary Geology", מאת אדוארד היצ'קוק (מהדורה ראשונה: 1840).