tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספטמבר 2024, בזמן מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית, נאם טראמפ בפני ארגון הקהילה הישראלית-אמריקאית ואמר "אם אפסיד בבחירות, ליהודים יהיה חלק גדול בזה" וכי אם יפסיד, ישראל תפסיק להתקיים בתוך שנתיים.
קהילות של יהודי ארצות-הברית ביקרו בחריפות את דבריו, וכינו אותם "מסוכנים ואנטישמיים".
בכהונה השנייה של טראמפ מינה תומכים גדולים של ישראל, לבעלי תפקידים בכירים בממשל – מרקו רוביו מונה כמזכיר המדינה של ארצות הברית, מייקל וולץ כיועץ לביטחון לאומי.
מאוחר יותר פיטר את וולץ.
במסגרת המאבק של הממשל נגד אנטישמיות בארצות הברית בכלל, ובאוניברסיטאות בפרט, דרש הממשל מהאוניברסיטאות לבצע רפורמות ושינוי מדיניות ביחס למחאות שגלשו לא פעם לאלימות, למעשי הפחדה ולרדיפת יהודים וישראלים.
כמו כן, הוא קיצץ והקפיא מענקים בסך של מיליארדים לאוניברסיטאות שסירבו לשתף פעולה עם מדיניותו, וגירש מאות סטודנטים זרים שהובילו את המחאות האנטישמיות ברחבי הקמפוסים.
טראמפ החל לקדם את עצמו בעיתונות בשנות השבעים.
מגיש פוקס ניוז ברט בייר והרפובליקני יושב ראש בית הנבחרים לשעבר פול ראיין תיארו את טראמפ כ"טרול" שמביע אמירות שנויות במחלוקת כדי לראות כיצד ראשים של אנשים "מתפוצצים".
נוכחותו של טראמפ ברשתות החברתיות משכה תשומת לב עולמית מאז הצטרף לטוויטר במרץ 2009. הוא פרסם ציוצים רבים במהלך מערכת הבחירות ב-2016 והמשיך להשתמש בערוץ זה במהלך נשיאותו.
מאז הושבע לנשיאות גדלה תשומת הלב לפעילותו באופן משמעותי.
טראמפ השתמש בטוויטר לעיתים קרובות כאמצעי תקשורת ישיר עם הציבור.
מאז תחילת נשיאותו, הציוצים שלו נחשבו כהצהרות רשמיות של נשיא ארצות הברית, ושימשו להכרזת שינויים במדיניות ובסגל הבית הלבן.
במרץ 2018 פיטר טראמפ את שר החוץ שלו רקס טילרסון בציוץ בטוויטר.
רבות מהטענות שצייץ הוכחו כשגויות.
במאי 2020 החלה טוויטר לתייג כמה מציוציו של טראמפ עם אזהרות בדיקת עובדות ותוויות בגין הפרות כללי האתר.
טראמפ הגיב באיום "להטיל רגולציה חזקה" או אפילו לסגור פלטפורמות מדיה חברתית.
ב-9 בינואר 2021 סגרה טוויטר את החשבון שלו, יממה אחרי שפייסבוק השעתה את חשבונותיו עד 20 בינואר.
לאחר תום נשיאותו, החליטה המועצה המפקחת של פייסבוק להאריך את השעיית חשבונו עד לינואר 2023, אז תיבחן האפשרות לבטל את השעייתו.
כנשיא, טראמפ השמיע לעיתים קרובות הצהרות כוזבות בנאומים פומביים ובהתבטאויות אחרות.
המידע השגוי תועד על ידי בודקי עובדות.
על פי הניו יורק טיימס, בעשרת החודשים הראשונים לכהונתו השמיע טראמפ כמעט פי 6 שקרים וטענות כוזבות מאשר ברק אובמה בכל 8 שנות כהונתו.
הוושינגטון פוסט העריך כי טראמפ טען 30,573 טענות שקריות או מטעות במהלך ארבע שנות כהונתו, כלומר בממוצע כ-21 טענות מסוג זה ביום.
אקדמאים וכלי תקשורת תיארו בהרחבה את התופעה כחסרת תקדים בפוליטיקה האמריקאית.
דפוס דומה נצפה כשהיה מועמד לנשיאות.
כלי תקשורת רבים אף תיארו אמירת כזבים כחלק מובהק מזהותו הפוליטית.
שר החוץ לשעבר של ג'ורג' וו.
בוש, קולין פאוול, שלדבריו מעולם לא השתמש במילה בהתייחס לאף נשיא קודם, אמר ביוני 2020 שטראמפ "משקר כל הזמן".
ג'ון קלי, שכיהן כשר לביטחון המולדת וכראש סגל הבית הלבן בתקופת נשיאותו של טראמפ, טען כי טראמפ אמר לו שהיטלר "עשה כמה דברים טובים", ובהמשך, בניסיון להבהיר את דבריו, הסביר טראמפ כי מנהיג גרמניה הנאצית "שיפר את הכלכלה".
קלי טען עוד, שטראמפ שיבח את היטלר על כך שהצליח לשמור את קציני הצבא הנאצי "נאמנים".
לפני ובמהלך כהונתו, טראמפ קידם תיאוריות קונספירציה רבות, כולל התיאוריה שהנשיא הקודם, ברק אובמה, לא נולד בארצות הברית, ולכן לא היה יכול להיבחר לנשיאות, תיאוריות לפיהן כמה מיריביו הפוליטיים היו מעורבים ברציחות של יריביהם, ותיאוריות לפיהן אוקראינה התערבה בבחירות שלו לנשיאות כדי לחבל בסיכוייו.
האינטראקציות של טראמפ כנשיא עם העיתונות הפכו למה שמקורות מסוימים כינו "יחסי אהבה-שנאה".
בקמפיין, טראמפ נהנה מכמות שיא של סיקור תקשורתי חינמי, שלכאורה העלה את מעמדו בפריימריז הרפובליקניים.
כלי תקשורת רבים הסבירו חלק מהמשיכה של טראמפ בדומיננטיות התקשורתית שלו, שלדבריהם מרתקת את הציבור.
כתבת הניו יורק טיימס איימי צ'וזיק טענה כי כשטראמפ מספק לציבור ולתקשורת שערוריות חדשות "כל לילה", לסיקור התקשורתי עליו יש אופי של "אסור לפספס אף פרק", בדומה לתוכנית ריאליטי.
במהלך מסע הבחירות שלו לנשיאות ב-2016 ולאורך נשיאותו, האשים טראמפ שוב ושוב את התקשורת בפירוש מוטעה במזיד של דבריו ובהיותה מוטה פוליטית, וכינה אותה כ"פייק ניוז" ו"אויבי העם".
מגישת "60 דקות" לסלי סטהל סיפרה שלאחר ניצחונו בפריימריז, טראמפ אמר לה שהוא משפיל ומפקפק בתקשורת בכוונה, "כדי שכשתכתבו עלי סיפורים שליליים אף אחד לא יאמין לכם."
בשנת 1983 קיבל טראמפ את פרס עץ החיים של קרן קיימת לישראל, לאחר שסייע במימון שני גני שעשועים, פארק ומאגר מים בישראל.
בשנת 1986 הוא קיבל את עיטור הכבוד של אליס איילנד כהוקרה על "פטריוטיות, סובלנות, אחווה ומגוון", וב-1995 הוענק לו אות הנשיא מטעם קרן החירויות על תמיכתו בתוכניות נוער.
הוענקו לו חמישה תוארי דוקטור לשם כבוד, אף שאחד מהם בוטל בשנת 2015 לאחר שטראמפ קרא ל"סגירה מוחלטת וגורפת של ארצות הברית בפני מוסלמים".
בדצמבר 2016 נבחר כאיש השנה של המגזין טיים.
באותו חודש נבחר לאיש השנה של הפייננשל טיימס ודורג על ידי פורבס כאדם השני החזק ביותר בעולם, מייד אחרי נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
כנשיא, טראמפ קיבל ב-2017 את צווארון מסדר עבד אל-עזיז אאל סעוד – הפרס בדרגה הגבוהה ביותר במסדר ושמוענק על ידי סעודיה לראשי מדינה לא-מוסלמים.
ב-16 ביוני 2019 הודיעה ממשלת ישראל כי לאור תמיכתו הרבה בישראל ופעילותו למען הכרה בין-לאומית של ירושלים כבירתה יוקם יישוב חדש ברמת הגולן שייקרא על שמו.
בהמשך נודע כי היישוב ייקרא "רמת טראמפ", וב-14 ביוני 2020 אושרה ההצעה להקמתו.
באפריל 2021 עברה המשפחה הראשונה ליישוב.
בדצמבר 2024 נבחר בפעם השנייה כאיש השנה של המגזין טיים.
באפריל 2025 נכלל ברשימת "טיים 100" לשנת 2025 בשל השפעתו החריגה והמרחיקת לכת על מוסדות השלטון והפוליטיקה האמריקאית במהלך כהונתו השנייה כנשיא, שבמהלכה נקט צעדים דרסטיים ששינו את יחסי הפנים והחוץ של ארצות הברית.
באוקטובר 2025 התארח טראמפ בישראל לרגל שחרור החטופים וסיום המלחמה, שהוביל, וזכה לכבוד והוקרה.
אשתו הראשונה הייתה איוונה זלניצ'קובה.
דונלד טראמפ ג'וניור - איש עסקים אמריקאי.
גרוש מאיוונה טראמפ ומוונסה טראמפ.
איוונקה טראמפ, אשר התגיירה בגיור אורתודוקסי לפני נישואיה לג'ארד קושנר.
היא מילאה את מקום אביה בעסקי הקבוצה במהלך המירוץ לנשיאות 2016. איוונקה סייעה גם לניהול הקמפיין ונשאה נאומי תמיכה בו במספר מדינות בארצות הברית.
אריק, משמש כסגן מנהל בחברה של אביו, נשוי ללארה טראמפ.
אשתו השנייה הייתה מרלה מייפלס.
טיפאני טראמפ - נישאה בנובמבר 2022 למיליארדר מייקל בולוס.
אשתו השלישית היא מלאניה טראמפ, דוגמנית עבר אמריקאית-סלובנית ילידת יוגוסלביה.
טראמפ: האמנות שלי - איך לעשות עסקים Trump: The Art of the Deal), 1988) יחד עם טוני שוורץ
איך להתעשר, מאנגלית: אמה ברוורמן, הוצאת מטר, 2004 (How to Get Rich).
רוצים שתהיו עשירים: [שני אנשים - מסר אחד], יחד עם רוברט קיוסאקי, 2006 (Why We Want You to be Rich: Two Men– One Message).
דונלד אדאוסון פייז'ון הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע ומנחה טלוויזיה אמריקאי.
הוא מוכר ביותר כתפקידו כד"ר כריסטופר דאנקן טורק בסדרה "סקראבס".
פייז'ון נולד בהארלם, ניו יורק, בנם של שירלי, סוכנת כישרונות, ודונלד פייז'ון האב, קבלן בניין.
הוריו התגרשו ב-1992. אחיו הצעיר הוא הזמר אולאמידה פייז'ון.
שמו האמצעי נובע מהמילים "אדא" (שפירושו "כתר") ו"אוסון" (שמשמעותו "נהר החיים") בשפה המערב אפריקאית של אנשי היורובה.
הוריו היו פעילים בתיאטרון השחור הלאומי בהארלם.
הוא למד בבית הספר המקצועי לילדים במנהטן עם חברו הטוב, השחקן דאש מייהוק.
בשנת 1989, כאשר היה פייז'ון בן 15 קיבל את תפקידו הראשון בפרסומת לקפה, בו גילם אח קטן של חייל שחוזר מהמלחמה.
לפני הופעתו הראשונה בסדרה "סקראבס", שיחק בתפקיד מאריי לוורנס דוואל בסרט קלולס (שיצא ב-1995) ובסדרה קלולס שבאה אחרי הסרט והוקרנה מ-1996 ועד 1999.
ב-1995 הוא שיחק בסרט מחכים לנשום (Waiting to Exhale, תרגום חופשי) את טאריק, בנה של גלוריה שגולמה על ידי לורטה דווין.
הוא שיחק גם בתפקיד טרייסי בסדרת הטלוויזיה פליסיטי, הופיע בסרט לזכור את הטיטאנים ועזר לדבב מספר של דמויות בסדרת האנימציה clone high של MTV.
בנוסף היה לו תפקיד קטן בסדרות הטלוויזיה סברינה ותאומות.
ב-2005 הוא הפיק פרק הקשור לחברו לסדרה זאק בראף עבור סדרת ה-MTV - פאנקד.
בשנת 2017 שיחק בקומדיה "שטן קטן" בכיכובו של אדם סקוט.
בשנת 2019 החל לשחק בסדרת המסתורין של ABC "התגלות" בתור אלכס אוונס, הגרוש של ג'ו ואביה של מיה.
ב-1997 נולד לפייז'ון בן ראשון, שון, מבת זוגו דאז, אודרי אינס.
בשנת 1997, פייז'ון החל לצאת עם ליסה אסקי, סטודנטית לסיעוד.
השניים היו נשואים מ-2001 עד 2005. יש להם תאומים, בן ובת, דייד וקאיה שנולדו ב-1999, ובן בשם קובי, שנולד ב-2001.
לאחר שש שנים של זוגיות, פייז'ון התחתן בשנית, עם קאסי קוב, ב-15 בדצמבר 2012. החתונה נערכה בביתו של חברו הטוב של פייז'ון, זאק בראף, ששימש גם כשושבין בחתונה.
השושבינה של הכלה היא הזמרת ג'סיקה סימפסון, שקוב עבדה עבורה בעבר כעוזרת אישית.
לפייז'ון וקוב, נולד בן בשם רוקו, שנולד ב-2013. בתם, ווילדר, נולדה ב-2015.
דייד, קאיה וקובי עברו להתגורר עם פייז'ון וקוב לאחר שאמם ליסה אסקי מתה ב-2017.
+שנהסרטתפקידהערות1992רחובות אלימיםסטודנט1994שוגר הילקיימי דניאלס1995ניו ג'רזי דרייב'טיני דיים'קלולסמורי לורנס דובאלכמו אוויר לנשימהטאריק מת'יוס12 קופיםאסיר פסיכיאטריללא קרדיט1996התקווה לניצחוןשודדללא קרדיט1997Academy Boyzגלן לואיס1998חמאהחאלידדן1999Trippin'''
|Homie Spumoni|רנטו מורינה / לירוי
|סמואל קירס / ד"ר גרביטי
שודר בערוץ TBSA Snow Globe Christmasטדסרט טלוויזיה של Lifetime2015הלוזריםדונלד2 פרקים2015, 2018היסטוריה שתויהג'ו לואיס / מנסא מוסא הראשון2 פרקים2018-2015סופרמנשןקוויפלאשדיבוב; 4 פרקים2016דונלד2 פרקים2018-2016Winsanityמנחהשעשועון; 2 עונות
דונלד פרנצ'ישק טוסק (בפולנית: Donald Franciszek Tusk; נולד ב-22 באפריל 1957 בגדנסק) הוא ראש ממשלת פולין.
בנוסף, כיהן בתפקיד זה גם בשנים 2007–2014. בעבר כיהן כנשיא המועצה האירופית בשנים 2014–2019. טוסק עומד בראש מפלגת הימין-מרכז, המצע האזרחי.
לאחר כיבוש פולין במלחמת העולם השנייה נעצר סבו ונכלא במחנה ריכוז.
לאחר מכן ב-1944 סבו גויס בכפייה לוורמאכט.
טוסק, היסטוריון בהכשרתו, השתלב בפעילות נגד המשטר הקומוניסטי מגיל צעיר, והוביל התארגנויות של סטודנטים ותא מקומי של תנועת "סולידריות".
בבחירות הדמוקרטיות הראשונות שלאחר נפילת הקומוניזם, ב-1991, נבחר טוסק לסיים, בית המחוקקים הפולני, וב-2003 נעשה מנהיג מפלגת המצע האזרחי, מפלגת ימין-מרכז שהיא הגדולה ביותר באופוזיציה.
ב-2005 הפסיד בבחירות לנשיאות ללך קצ'ינסקי, לאחר שקיבל כ-46% מן הקולות בסיבוב השני.
כעבור שנתיים, באוקטובר 2007, התהפך הגלגל לאחר שהמפלגה בראשותו ניצחה בבחירות לסיים והוא מונה לראש ממשלה במקום ירוסלב קצ'ינסקי, אחיו התאום של הנשיא.
באפריל 2008 ביקר טוסק לראשונה בישראל, ואמר כי הוא רוצה לראות יותר ישראלים בפולין, ולא רק במחנות הריכוז.
הוא הבטיח להילחם באנטישמיות, אך ביקש להזכיר גם מאות שנות היסטוריה שקדמו לשואה.
בהשקפותיו הכלכליות טוסק הוא חסיד של השוק החופשי.
בתקופת כהונתו הראשונה כראש הממשלה, במדיניות החוץ הוא חתר להתקרבות לשכנותיה של פולין, רוסיה וגרמניה, שהיחסים עמן הורעו בתקופת שלטונו של קצ'ינסקי, תוך שמירה על יחסים קרובים עם ארצות הברית.
תחת הנהגתו התמודדה פולין בהצלחה עם המשבר הכלכלי העולמי ב-2008, וכלכלת פולין הייתה היחידה באירופה שהמשיכה לצמוח בקצב ממוצע של כ-4% לשנה, למרות המשבר העולמי.
בבחירות שהתקיימו באוקטובר 2011 ניצח טוסק ונבחר לכהונה של ארבע שנים נוספות.
בכך הפכה מפלגתו לראשונה לזכות פעמיים רצופות בבחירות, בעידן הפוסט קומוניסטי.
ב-30 באוגוסט 2014 נבחר טוסק למחליפו של נשיא המועצה האירופית, הרמן ואן רומפיי, והוא נכנס לכהונה זו ב-1 בדצמבר 2014. בתפקידו כנשיא המועצה האירופית, נאלץ להתמודד עם פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי.
תחילה עם ניסיונו של ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון, לשנות את תנאי החברות של מדינתו באיחוד האירופי על ידי דיון מחודש באמנת ליסבון, אך בתגובה אמר שזו "משימה בלתי אפשרית".
לאחר משאל העם על יציאה מהאיחוד האירופי, ניהל במשך כמעט ארבע שנים את המשא ומתן על הסכם הפרישה של הממלכה המאוחדת מהאיחוד.
בפברואר 2019, בתום שיחות שנהלו בבריסל
אמר במסיבת עיתונאים כי: "פוליטיקאים קידמו את פרישת בריטניה מהאיחוד האירופי, אף על פי שלא הייתה להם תוכנית כיצד להוציא אותה לפועל".
במרץ 2017, נבחר טוסק לתקופת כהונה שנייה כנשיא האיחוד האירופי, למרות התנגדות קשה של ממשלת ארצו, שבראשה עמדה מפלגת חוק וצדק שמחזיקה בעמדות אירוסקפטיות.
טוסק נבחר מחדש ברוב עצום במועצה האירופית.
ב-1 בדצמבר 2019 הוחלף על ידי שארל מישל.
בשנת 2023 התחולל מהפך בפולין.
המפלגה המאוחדת השיגה את אחוז הקולות השני בגודלו ויחד עם שותפותיו, מפלגת המרכז-ימין "הדרך השלישית" ומפלגת "השמאל החדש", השיגה רוב בפרלמנט הפולני.
כשחזר לשלטון ב-2023, הוא התמקד בשיפור שלטון החוק ובחימום היחסים בין פולין לאיחוד האירופי.
מאז, כראש הממשלה, טוסק המשיך בסיוע לאוקראינה לאחר הפלישה הרוסית .
בשנת 2024, הביע התנגדות להגירה בלתי חוקית, מתן עדיפות לאבטחת גבולות והוסיף על כך השעייה זמנית זכות המקלט למי שחוצה את גבול בלארוס-פולין באופן בלתי חוקי.
פולין החלה את בניית "המגן המזרחי" - גדר חכמה שנועדה להגן עליה מפני פלישה רוסית והגירה לא־חוקית.
דונלד מק'ניקול סאת'רלנד היה שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי, שקריירת המשחק שלו נמשכה יותר מ-60 שנים.
אביו של השחקן קיפר סאת'רלנד.
סאת'רלנד נולד ב-17 ביולי 1935, בסנט ג'ון שבניו ברנזוויק, קנדה.
הוריו היו דורות'י איזבל (לבית מק'ניקל) ופרדריק מקלי סאת'רלנד, שעבד במכירות וניהל את חברת הגז, החשמל והאוטובוסים המקומית.
משפחתו הייתה ממוצא סקוטי, גרמני ואנגלי.
בילדותו סבל מקדחת שיגרונית, דלקת כבד ושיתוק ילדים.
הוא ומשפחתו חיו בבית חווה בלייקסייד, קהילה כפרית במחוז קינגס ליד המפטון, לפני שעברו לברידג'ווטר, נובה סקוטיה, כשהיה בן 12. בגיל 14 השיג לראשונה עבודה במשרה חלקית, ככתב חדשות של תחנת הרדיו המקומית CKBW.
סאת'רלנד סיים את לימודיו בתיכון ברידג'ווטר.
לאחר מכן למד באוניברסיטת ויקטוריה, שלוחה של אוניברסיטת טורונטו, וסיים עם תואר דו-חוגי בהנדסה ובדרמה.
במהלך לימודיו הכיר את אשתו הראשונה, לויס מאי הארדוויק.
בשלב מסוים היה חבר בקבוצת קומדיה בטורונטו ושינה את דעתו לגבי קריירה כמהנדס.
ב-1957 עזב את קנדה לבריטניה, שם למד באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.
בתחילת שנות ה-60 החל סאת'רלנד לגלם תפקידים קטנים בסרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה בבריטניה.
ב-1967 זכה בתפקיד גדול ראשון בסרט 12 הנועזים, לצד לי מרווין, צ'ארלס ברונסון, טלי סוואלס וכוכבים נוספים.
תפקיד זה הוביל לשני סרטי מלחמה נוספים, ב-1970: "מ.א.ש" בבימויו של רוברט אלטמן, ו"הנועזים בעורף האויב".
סרטים אלה הקנו לו שם עולמי.
בשנים שלאחר מכן הופיע בעשרות סרטים נודעים, ביניהם: "חוד המחט", "יומו של הארבה", "גאווה ודעה קדומה", "JFK תיק פתוח", "אדום חם", "קולד מאונטן", "הג'וב האיטלקי", "אמנות המלחמה", "אקדח אמריקאי", "המשימה קרלוס", "עת להרוג" (לפי ספרו של ג'ון גרישם), "שמור עלי", "מקס דוגן חוזר", "פאניקה", "המירוץ לזהב".
דיבב בסרט ההנפשה הממוחשבת "פיינל פנטזי".
בשנת 1984 כיכב לצד ג'ק וורדן בקומדיית השודים "Crackers" בבימויו של לואי מאל.
בשנת 1992 השתתף במותחן הטלוויזיה "חול טובעני: אין לאן לברוח".
סרט ידוע נוסף שבו דיבב (דמותו הייתה מסתורית, חסרת שם וחסרת פנים, ורק קולו נשמע בסרט) היה שר המלחמה (2005).
בשנת 2002 שיחק בדרמת הטלוויזיה של HBO "השביל למלחמה", בדמותו של מזכיר ההגנה האמריקאי קלארק קליפורד תחת שלטונו של לינדון ג'ונסון.
על תפקידו בסרט זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן משנה במיני-סדרה או סרט.
בשנים 2005–2006 הופיע בסדרת הדרמה של רשת ABC "גבירתי הנשיא".
בשנת 2008 כיכב בסרט "המירוץ לזהב" בתפקיד נייג'ל האניקאט.
באותה שנה שיחק בסדרת הדרמה "כסף, דארלינג" ברשת ABC את דמותו של פטריק דארלינג השלישי.
ב-2009 שב לעונה השנייה של הסדרה.
בשנת 2011 שיחק בסרט "המכונאי" עם גייסון סטאייתם
בשנת 2012 השתתף בסרט "משחקי הרעב" בתפקיד סנואו, נשיא פאנם.
הוא המשיך לשחק באותו תפקיד בסרטי ההמשך: "משחקי הרעב: התלקחות" בשנת 2013, "משחקי הרעב: עורבני חקיין - חלק א'" בשנת 2014 ו"משחקי הרעב: עורבני חקיין - פרק הסיום" בשנת 2015.
בשנת 2016 שיחק בתפקיד ראשי בסרט הדרמה "הסוד של מילטון".
בשנת 2018 שיחק בתפקיד הראשי בדרמה הקומית "אהבה בדרכים", בקומדיה "ערכו של אדם" ובסרט הדרמה "בסמטי בלוז".
שיחק גם בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה של רשת FX Networks "נאמנות" בדמותו של ז'אן פול גטי.
בשנת 2019 שיחק בסרט "אד אסטרה" ובסרט האוסטרלי "הציור".
בשנת 2020 שיחק במיני-סדרת הדרמה הפסיכולוגית "היית צריכה לדעת" של רשת HBO.
שיחק גם בסרט האימה "Alone" את דמותו של אדוארד, שורד בודד של מגפת הזומבים.
בשנת 2022 שיחק במותחן האסונות של רולנד אמריך "הספירה לאחור" אשר יצא לאקרנים בפברואר 2022. באותה שנה שיחק בסרט האימה-נעורים "הטלפון של מר הריגן" שעלה ב-15 באוקטובר 2022 לשירות הזרמת המדיה נטפליקס.
בהמשך השנה גילם את רדמונד אייזקסון במיני-סדרה "לשחות עם כרישים" של שירות הסטרימינג רוקו
בשנת 2023 שיחק בתור השופט פארקר בסדרה "Lawmen: Bass Reeves" העוקבת אחר אופיו וחיו של באס ריבס, הסוכן השחור הראשון בשירות המרשלים של ארצות הברית.
הסדרה היא פריקוול רביעי לסדרת הדרמה והמערבון "ילוסטון" מבית רשת והיא עלתה לאוויר בסוף שנה זו.
בשנת 2024 דיבב בסרט האנימציה "להציל את היער" את קולו של הקרוקודיל הלבקן.
הוא זכה בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב ב-1995 על תפקיד המשנה בסרט הטלוויזיה "האזרח איקס".
ב-2002 זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסרט הטלוויזיה "השביל למלחמה".
בינואר 2011 קיבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 2017 זכה בפרס אוסקר לשם כבוד על תרומתו לקולנוע.
נישואיו הראשונים, ללויס מיי הארדוויק, נמשכו בין השנים 1959 ל-1966. נישואיו השניים, שנמשכו בין השנים 1966 ל-1970, היו לשירלי דאגלס, בתו של הפוליטיקאי הסוציאל-דמוקרטי הקנדי ומי שנחשב ל"אביה" של מערכת הבריאות של קנדה, טומי דאגלס.
לסאת'רלנד ולדאגלס נולדו שני ילדים, התאומים קיפר ורייצ'ל.
מ-1970 עד 1972, הוא ניהל רומן עם ג'יין פונדה, ששיחקה עמו בסרט "נערת הטלפון והבלש".
בשנת 1972 התחתן עם השחקנית הקנדית-צרפתייה פרנסין ראסט, לאחר שפגש אותה על הסט של הדרמה הקנדית "רעם זר".
נולדו להם שלושה בנים: רוסיף, אנגוס רדפורד, ורוג.
כל בניו של סאת'רלנד קרויים על שם במאים שאיתם עבד.
קיפר נקרא על שם הבמאי והסופר יליד ארצות הברית וורן קיפר שביים את סאת'רלנד בסרטו העלילתי הראשון, סרט האימה האיטלקי דל התקציב "טירת המתים החיים" (Il castello dei morti vivi).
רוסיף נקרא על שם הבמאי הצרפתי פרדריק רוסיף.
אנגוס רדפורד נקרא בשמו האמצעי על שם רוברט רדפורד.
רוג נקרא על שם הבמאי ניקולס רוג, שביים את סת'רלנד בסרט "המבט".
סאת'רלנד נפטר ב-20 ביוני 2024 במיאמי שבפלורידה, ארצות הברית, לאחר מאבק במחלה ממושכת.
דונלד מרטינו היה מלחין אמריקאי, זוכה פרס פוליצר.
מרטינו נולד בפליינפילד שבניו ג'רזי.
הוא למד לתואר ראשון במוזיקה באוניברסיטת סירקיוז ולתואר שני באוניברסיטת פרינסטון, וכן למד הלחנה אצל ארנסט בייקון (Ernst Bacon), רוג'ר סשנס, מילטון בביט במלגת פולברייט בשנים 1954-56 והשתלם בפירנצה אצל לואיג'י דאלאפיקולה.
רוב יצירותיו הבוגרות (בהן יצירות פסאודו-טונאליות כמו "מקהלות פאראדיזו" ו"שבעה קטעי קדושה") חוברו תוך שימוש בשיטת שנים-עשר הטונים; עולם הצלילים שלו דמה יותר לעולמו הלירי של דאלאפיקולה מאשר לאלה של יתר מוריו.
הפסנתרן איזלי בלקווד ( Easley Blackwood) הזמין אצל מרטינו את היצירה "סונאטה פיאניסיסימו" בבקשה מפורשת, שתהיה זו אחת היצירות הקשות ביותר שנכתבו מאז ומעולם.
התוצאה אכן מציבה דרישות נשגבות למבצע, אך אף על פי כן הוקלטה פעמים אחדות (אם כי לא בידי בלקווד, שנמנע מלנגן אותה).
מרטינו הגיש למילטון באביט לפחות שתי ברכות יום-הולדת מוזיקליות: "B,a,b,b,it,t" ביום הולדתו ה-50 ו"קונצ'רטו משולש" ביום הולדתו ה-60.
יש סבורים, שלו היה מרטינו אירופאי ולא אמריקאי, היה זוכה להכרה רבה פי כמה ולתמיכה ממשלתית, שהייתה מאפשרת לו להקדיש את חייו להלחנת דנטה, כפי שעשה ב"מקהלות פאראדיזו" שלו, לשנים סולנים, שתי מקהלות, סרט הקלטה ותזמורת.
עם זאת, גדולתו באה לביטוי רק ב"סונאטה פיאניסיסימו" שלו.
בשנת 1978 הקים הוצאה לאור בשם דנטאליאן לקידום המוזיקה שלו.
הדמיון העשיר וההקפדה על שלמות היצירה ניכרים בכתיבתו של מרטינו, הן ביצירות להרכבים מוזיקליים והן ביצירות סולו, שם הוא מוודא שלמות ודיוק בהפקת הצלילים ממש כפי שהתכוון להם בכתיבתו באמצעות הוראות ביצוע דקדקניות ככל האפשר.
עם זאת, הוא מאפשר למבצע גמישות בלתי מבוטלת בתוך המסגרת הקפדנית שהוא מכתיב לו.
לא זו בלבד, שמרטינו ידע לנצל כהלכה את סגולותיו המיוחדות של כלי נגינה מסוים, אלא שאף הרחיב אותן ליצירת רושם של כלי חדש, שלא היה קיים לפניו.
האזנה למוזיקה של מרטינו העניקה לשומע חוויה חדשה, מעשירה ואפילו שונה מכל מה שהכיר, הן של כלי הנגינה והן של המוזיקה עצמה.
הוא השתמש במצלול ובטכניקה הייחודים לכל כלי נגינה לביטוי דרמטי ורעיוני באמצעות המוזיקה, וכן למתן הזדמנויות לווירטואוזיות מרשימה.
מרטינו לימד באוניברסיטת ייל, בקונסרבטוריון ניו אינגלנד למוזיקה, באוניברסיטת ברנדייס ובאוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1973 היה מלחין הבית במרכז ברקשייר למוזיקה, שם נשא כמה שנים הרצאות בנושא מוזיקה עכשווית בקורסי קיץ.
בשנת 1974 זכה בפרס פוליצר למוזיקה על יצירתו הקאמרית "נוטורנו".
התזמורת הסימפונית של בוסטון, קרן סרגיי קוסביצקי וקרן קולידג' הזמינו אצלו יצירות.
כתב העת "פרספקטיבות של מוזיקה חדשה" הקדיש ב-1991 מנחה בת 292 עמודים למרטינו.
ב-2005 נפטר מרטינו בעת הפלגת נופש בדרך לאנטיגואה.
קונצרט לזכרו התקיים בקונסרבטוריון ניו אינגלנד ב-8 במאי 2007. חברת נאבונה הוציאה הקלטה של הקונצרט בשנת 2009.
פרס המכון הלאומי לאמנויות ולספרות (1967)
פרס אמנויות היצירה של אוניברסיטת ברנדייס (1964)
חבר במכון של האקדמיה האמריקאית
עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
דונלד קגן היה היסטוריון יהודי אמריקאי של העת העתיקה, שהתמחה בחקר תולדות יוון העתיקה, פרופסור באוניברסיטת ייל, נאו-קונסרבטיבי.
עיקר פרסומו נבע מסדרה בת ארבעה ספרים שכתב במשך 18 שנה (1969–1987) בהוצאת אוניברסיטת קורנל על המלחמה הפלופונסית - שני סבבי המלחמות שניהלו ספרטה ואתונה במאה החמישית לפני הספירה, ואשר הרסו את אתונה ואת יוון כולה ואיפשרו את כיבושה במאה הרביעית לפני הספירה על ידי מקדוניה.
קגן כתב גם כעשרה ספרים אחרים בנושאים היסטוריים ועכשוויים כאחד, בנוסף למאמרים רבים, שהופיעו ב"וול סטריט ג'ורנל", "ויקלי סטנדרד", "הניו יורק טיימס" ו"קומנטרי".
זוכה "הרצאת ג'פרסון" לשנת 2005.
קגן נולד בעיירה קורשן שבליטא.
אביו נפטר בעודו תינוק, ואמו היגרה עִמו לארצות הברית בעודו בן שנתיים.
הוא גדל בברוקלין שבניו יורק, בין יהודים, אך מוקף באנטישמים.
לימים סיפר שלא אחת הותקף בדרכו לבית הספר בשל יהדותו, ולא עבר ולו יום אחד בו לא חשש מפני התקפה שכזו.
ב-1954 סיים את לימודי התואר הראשון בהיסטוריה בברוקלין קולג'.
ב-1955 קיבל תואר שני בלימודים קלאסיים באוניברסיטת בראון שברוד איילנד.
ב-1958 השלים את הדוקטורט שלו בהיסטוריה באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
בשנים 1969-1960 כיהן כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קורנל שבמדינת ניו יורק, שם גם הפך ב-1969, מהסוציאליסט-שמאלי שהיה, לנאו-קונסרבטיבי, בעקבות הצלחתם של סטודנטים שחורים לשנות את תוכנית הלימודים של האוניברסיטה באיומי נשק.
הוא טען שהתגובה ה"צ'מברלינית" של שלטונות האוניברסיטה הליברלים הייתה הגורם למהפך זה בדעותיו.
מ-1969 ועד למותו שימש כמרצה להיסטוריה באוניברסיטת ייל ואף שימש מספר שנים כרקטור האוניברסיטה.
הקורס שלו על "מקורות המלחמה" היה אחד הקורסים הפופולריים ביותר באוניברסיטת ייל במשך עשרים וחמש שנים.
ב-1997 היה אחד החותמים על הצהרת העקרונות של "פרויקט המאה האמריקאית החדשה" - PNAC, מרכז חשיבה נאו-קונסרבטיבי חשוב שייסד בנו רוברט קגן יחד עם ויליאם קריסטול, מחשובי הנאו-קונסרבטיבים האמריקאים כיום.
בין החותמים האחרים היו דיק צ'ייני, דן קווייל, דונלד רמספלד, ג'ב בוש, פרנסיס פוקויאמה, אליוט אברמס, נורמן פודהורץ, פול וולפוביץ, אליוט א.
כהן, מידג' דקטר, פאולה דובריאנסקי ועוד, 25 מחשובי הנאו-קונסרבטיבים.
קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת ניו הייבן (1988) ואוניברסיטת אדלפי (1990).
ב-2002 קיבל את המדליה הלאומית למדעי החברה והרוח שמעניקה מדי שנה הקרן הלאומית למדעי הרוח וב-2005 נבחר על ידי אותה קרן לשאת את "הרצאת ג'פרסון", הנחשבת לאות הכבוד הגבוה ביותר שמעניק הממשל האמריקאי למי שהגיע להישגים אינטלקטואליים במדעי החברה והרוח.
קגן התגורר בניו הייבן, קונטיקט.
נפטר ב-6 באוגוסט 2021. הותיר אחריו אישה, מירנה, ושני בנים, רוברט קגן ופרדריק קגן, שני היסטוריונים נאו-קונסרבטיבים ידועים בזכות עצמם.
אשתו של רוברט קגן, ויקטוריה נולנד היא תת-מזכיר המדינה לעניינים מדיניים והייתה לפני כן דוברת משרד החוץ האמריקאי ושגרירת ארצות הברית לנאט"ו.
אשתו של פרדריק קגן, קימברלי קגן היא היסטוריונית צבאית ידועה, המייסדת ויושבת ראש "המכון לחקר המלחמה" - ISW.
ספרו הראשון של קגן "הדיאלוג הגדול: היסטוריה של המחשבה הפוליטית היוונית, מהומרוס עד פוליביוס" (הוצאת פרי פרס) יצא לאור ב-1965. לאחר מכן ובמשך 18 שנים (1969-1987) יצאה לאור בהוצאת אוניברסיטת קורנל סדרת ספריו על המלחמות הפלופונסיות.
ב-1991 הוא פרסם את ספרו "פריקלס של אתונה: לידתה של דמוקרטיה" (הוצאת פרי פרס) וב-1995 יצא לאור ספרו "על מקורותיה של המלחמה ועל שמירת השלום (הוצאת דבלדיי)", המבוסס על תוכני הקורס הפופולרי שלו בייל.
ספרים נוספים: "על מורשתן של ציוויליזציות כלל עולמיות" (2000), ו"על מורשתו של המערב" (2003), שנכתבו עם מחברים נוספים, ועוד.
אחד מספריו הידועים ביותר של קגן בשדה האידאולוגיה הנאו-קונסרבטיבית הוא "בשעה שאמריקה ישנה", שיצא לאור בספטמבר 2000 (הוצאת סיינט מרטין), ערב בחירת ג'ורג' בוש (הבן) לנשיאות ארצות הברית, ונכתב יחד עם בנו השני פרדריק קגן.
קגן ובנו קראו בספר זה להתעוררותה של ארצות הברית, חיזוק הגנתה וחידוש נכונותה לפעול גם בכוח הזרוע, משום שחולשתה הצבאית היא האיום האמיתי על השלום.
הספר נחשב ומוערך כל כך, משום שיש הטוענים שניבא בדיוק את שהתרחש שנה לאחר מכן, בספטמבר 2001 - ההתקפה על מגדלי התאומים והוא אכן השפיע על מדיניות ממשל בוש (הבן).
קגן כתב ספרים נוספים, הן בתחומי ההיסטוריה העתיקה והן היסטוריה עכשווית.
ספרו האחרון היה "תוקידידס: יצירתה מחדש של ההיסטוריה" (הוצאת ויקינג פרס, 2009).
דונלד קגן, שורשי המלחמה, מאנגלית: אביעד שטיר.
דונלד מקלין היה דיפלומט בריטי שריגל עבור ברית המועצות.
הוא היה מאנשי רשת קיימברידג', חבורת מרגלים שפעלה כנגד מעצמות המערב והעבירה את סודותיהן לסובייטים לפני המלחמה הקרה ובמהלכה.
בשנת 1951, כאשר נפל עליו חשד, ערק ביחד עם איש המודיעין גאי ברג'ס חברו לרשת, לברית המועצות וחי במוסקבה עד למותו.
דונלד מקלין נולד בלונדון בשנת 1913 כבנו של פוליטיקאי מן המפלגה הליברלית הבריטית.
באוניברסיטה התוודע מקלין לסטודנטים גאי ברג'ס, קים פילבי ואנטוני בלאנט כולם תומכי הקומוניזם.
ארבעתם גויסו לשירותו של המודיעין הסובייטי בשנות השלושים על ידי סוכנים מהאגף לביון חוץ בנ.ק.וו.ד בפיקודו של אברהם סלוצקי.
לימים הגיעו ארבעתם לתפקידים בכירים בשירות המודיעין ובשירות החוץ בבריטניה והעבירו את הסודות הכמוסים ביותר לברית המועצות.
הכינוי שניתן להם כשנחשפו ברבות השנים היה רשת קיימברידג'.
בשנת 1935 הצטרף מקלין, שהיה כבר מגויס של המודיעין הסובייטי, למשרד החוץ הבריטי.
מתוקף תפקידו הוא נחשף לחומרים חסויים והעביר, באמצעות מפעיליו, כמות רבה של צילומי מסמכים חסויים למוסקבה.
בשנת 1937 הגיעה אל מקלין מפעילה חדשה, קיטי האריס (Kitty Harris; 1899-1966), אז בת 38, בת למשפחה יהודית מרוסיה שהיגרה ללונדון.
האריס עברה בצעירותה לקנדה, הצטרפה למפלגה הקומוניסטית האמריקאית והפכה לסוכנת של השירותים החשאיים הסובייטיים.
בשנת 1938 נתמנה מקלין לתפקיד מזכיר שלישי בשגרירות בריטניה בפריז.
קיטי האריס נלוותה אליו כאהובתו.
הרומן ביניהם נמשך עד לשנת 1940 כאשר מקלין נשא לאשה את מלינדה מרלינג (Melinda Marling).
באותה עת ערק למערב ולטר קריביצקי והיה לראשון מבכירי הביון הסובייטי שערקו למערב.
בינואר 1940 הובא קריביצקי ללונדון על מנת להיחקר על ידי ה-MI5 - שירות הביון הבריטי.
בין היתר מסר על 61 סוכנים סובייטים שפעלו בבריטניה שידע על קיומם אך לא ידע את שמותיהם.
ביניהם מסר תיאור של שתי "חפרפרות" (אנשי שירותי הביון המוסרים מידע לשירותים זרים ועוינים), שהיטיב לתאר את דמותם והרקע שלהם.
התיאורים תאמו את דמותם של דונלד מקלין וקים פילבי, חברי רשת קיימברידג', אך הביון הבריטי לא היה משוכנע בוודאות הזיהוי ולא המשיך בחקירה.
במאי 1940, כאשר הוורמכט התקדם בצרפת לקראת כיבושה.
הוא המשיך להעביר מידע למוסקבה מלונדון, ובספטמבר 1941, שלושה חודשים לאחר פלישת הנאצים לברית המועצות דיווח למוסקבה כי בבריטניה מתבצע מיזם לפיתוח פצצת אורניום שתהיה לדבריו מוכנה תוך שנתיים.
מידע זה היה נכון כי הבריטים ניסו בשלב זה לפתח נשק גרעיני במקביל לאמריקאים, אשר בסופו של דבר עלה על ידי האמריקאים לפתחו.
ב-1944 נתמנה מקלין למשרת מזכיר ראשון של המחלקה לענייני גרמנית בשגרירות בריטניה בוושינגטון בירת ארצות הברית.
היה זה בשיאו של פרויקט מנהטן לפיתוח פצצת אטום, כאשר ארצות הברית כבר התקדמה בו בצורה ניכרת, ומקלין מתוקף תפקידו ידע פרטים על הפרויקט והעביר על כך מידע ומסמכים חסויים לסובייטים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה המשיך מקלין בתפקידו בשגרירות בוושינגטון, וזאת עד לשנת 1948. מקלין היה מקור המידע העיקרי של סטלין על התכתובות שבין וינסטון צ'רצ'יל ופרנקלין רוזוולט, ובהמשך שבין מחליפיהם קלמנט אטלי והארי טרומן.
אף על פי שלא העביר לסובייטים פרטים טכניים על פצצת האטום, הוא דיווח להם על ההתקדמות בפיתוחה.
בשנת 1948 נתמנה מקלין לתפקיד ראש הלשכה בשגרירות הבריטית בקהיר.
באותה עת הייתה בריטניה בגדר מעצמה אזורית במזרח התיכון, שהחזיקה גייסות באזור תעלת סואץ ובארץ ישראל.
בשל כך הייתה משרתו של מקלין רבת חשיבות למפעיליו הסובייטים ששאפו לערער את מעמדם של בריטניה ושל מלכי ערב באזור.
בתקופת היותו בקהיר החל המתח הנפשי, הכרוך בניהול חיים כפולים של דיפלומט בריטי מצד אחד ומרגל בשרות הסובייטים מצד שני, לתת את אותותיו במקלין.
הוא נהג להשתכר והסתבך בתגרות.
אשתו הודיעה לשגריר כי בעלה חולה ועליו להגיע לרופא בלונדון.
ב-1950 שב מקלין ללונדון וחזר לעבוד בעבודה משרדית במשרד החוץ.
עיתונאי שפגש בו בלונדון תיאר אותו כמי שידיו רועדות, פניו צהובות וכל חזותו אומללה.
ב-1951 שם מקלין קץ לחייו הכפולים וערק לברית המועצות.
היה זה כאשר לחברו של מקלין ברשת קיימברידג', גאי ברג'ס, נודע כי מקלין נמצא בחקירה של MI5 בחשד לריגול.
ברג'ס סבר כי גם הוא בין החשודים, וביחד עם מקלין נמלטו למוסקבה.
היה זה ביום הולדתו ה-38 ב-25 במאי 1951. באותו ערב חזר מקלין מעבודתו במשרד החוץ לביתו בקנט, אז הגיע גאי ברג'ס לביתו.
לאחר שסעד את סעודת יום ההולדת נפרד מקלין לשלום מאשתו ומילדיו, נכנס למכוניתו של ברג'ס, ושניהם נסעו לסאות'המפטון שם עלו על מעבורת לצרפת, הגיעו לפריז ונעלמו.
היעלמותם של הדיפלומט ואיש המודיעין הבריטים, בשיאה של המלחמה הקרה, עורר הד רב בעולם ובתקשורת.
פרס של 1,000 לירות שטרלינג הוצע למי שיגלה את מקום הימצאם.
15 אלף בלשי משטרה בכל רחבי אירופה ניסו להעלות על עקבותיהם וחקרו ידיעות שונות וסותרות על מקום הימצאם, אך ללא תוצאות.
למעשה הייתה מוסקבה יעד מנוסתם של השניים, אליה הגיעו במסלול שהוביל מצרפת לאיטליה ובהמשך לאוסטריה, ממנה לצ'כוסלובקיה ועד למוסקבה.
בשנת 1953 הצטרפו אל מקלין במוסקבה אשתו מלינדה ושלושת ילדיו.
לימים, בשנת 1965, עזבה מלינדה את מקלין ועברה לחיות עם עריק אחר, קים פילבי.
בשנת 1968 עזבה את פילבי לאחר שמצא לו אהובה אחרת, אספה את ילדיה ועברה להתגורר בארצות הברית.
בשנת 1955 הודה משרד החוץ הבריטי כי מזה זמן ידוע לו שמקלין וברג'ס ערקו למוסקבה, לאחר שפעלו במשך שנים כמרגלים סובייטים.
מקלין חי חיים נוחים בברית המועצות.
הוא קיבל אזרחות סובייטית, התגורר בדאצ'ה, עבד במשרד החוץ הסובייטי ובמכון הסובייטי לכלכלה עולמית וליחסים בינלאומיים.
בשנת 1956 הופיעו הוא וברג'ס בגלוי במוסקבה.
בשנת 1970 התפרסם בהוצאת ספרים בריטית ספרו British Foreign Policy Since Suez, 1956-68 (מדיניות החוץ הבריטית מאז סואץ, 1956-68).
בספר מתח מקלין ביקורת, שנחזתה לאובייקטיבית, על מדיניות החוץ הבריטית ועל השתתפותה במבצע מוסקטר, שנערך באוקטובר 1956 על ידי כוחות משותפים של בריטניה וצרפת, שמטרתו הייתה השתלטות על תעלת סואץ בעקבות הלאמת התעלה על ידי מצרים.
שותפו של מקלין לעריקה גאי ברג'ס, שלא כמו מקלין, לא נקלט במוסקבה, הוא לא למד את השפה הרוסית, ומת כשתיין בשנת 1963.
גם במוסקבה המשיך ללוות את מקלין קונפליקט פנימי, הוא נשא דברים בפני דיסידנטים, מתנגדי המשטר ותרם כספים למשפחות אלה מהם שנאסרו.
מקלין נפטר בשנת 1983 מהתקף לב.
גופתו נשרפה ומעט מאפרו פוזר על קברו של גאי ברג'ס באנגליה.
דונלד יוג'ין בלייר-סנפורד הוא אתלט אמריקאי-ישראלי, הוא בעל מדליית ארד מאליפות אירופה (ציריך 2014), אלוף ישראל (בשנים 2011, 2013-2016, 2018-2019) שיאן ישראל ושיאן המכביה בריצת 400 מטר.
סנפורד נולד בלוס אנג'לס לדונלד סנפורד ג'וניור ודברה בלייר, אחד מארבעה ילדים.
הוא למד במכללת מרכז אריזונה, אליה הגיע כאתלט ואף ייצג אותה בתחרויות במדינה.
במהלך תחרות שנערכה ביוג'ין שבאורגון ב-2010 קבע את שיאו האישי, 45.21 שניות.
בשנת 2008 נישא לשחקנית הכדורסל הישראלית דניאל דקל, שלמדה אף היא ב"סנטרל אריזונה קולג'" ושיחקה בקבוצתה.
בשנת 2010 החל סנפורד בהליך התאזרחות.
לדונלד ודניאל שתי בנות משותפות והם מתגוררים בקיבוץ עין שמר בו נולדה דניאל.
בשנת 2012 ייצג לראשונה את ישראל בתחרות חשובה, אליפות אירופה שנערכה בהלסינקי.
הוא היה לאצן הישראלי הראשון שמעפיל לשלב הגמר בתחרות גדולה מאז אסתר רוט-שחמורוב.
בשלב הגמר סיים במקום הרביעי, בתוצאה 45.91 שניות, 9 מאיות אחרי הזוכה במדליית הארד.
בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 45.77 שניות.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיים סנפורד במקום 27 בריצת 400 מטר בשיא ישראלי חדש של 45.71 שניות.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-19 שנערכו ביולי 2013 זכה סנפורד במדליית זהב בריצת 400 מטר בשיא ישראלי חדש של 45.65 שניות, לפני סטיבן סולומון מאוסטרליה.
באליפות אירופה לאומות שנערכה ביוני סיים סנפורד במקום הראשון בריצת 400 מטר, בתוצאה של 46.38 שניות.
חודש לאחר מכן, הוא זכה בשתי מדליות זהב באליפות ישראל, בריצת 200 מטר, בתוצאה של 21.30 שניות ברוח גבית (2.2+) ובריצת 400 מטר בהשוואת שיאו הישראלי של 45.65 שניות.
באוגוסט 2014 הוא קבע שיא ישראלי חדש של 45.53 שניות.
ב-29 בדצמבר 2014 נבחר סנפורד לספורטאי השנה של ישראל מטעם הוועד האולימפי בישראל.
באליפות אירופה שנערכה בציריך, שווייץ באוגוסט 2014 זכה סנפורד במדליית ארד בריצת 400 מטר בשיא ישראלי חדש של 45.27 שניות, אחרי מרטין רוני (44.71 שניות) ומת'יו הדסון-סמית' (44.75 שניות), שניהם מבריטניה.
כבר בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא ישראלי חדש של 45.39 שניות ובכך הפך לישראלי השני שזוכה במדליה במסגרת אליפות אירופה, לאחר אלכס אברבוך.
בתחרות שנערכה בפברואר בתל אביב-יפו קבע סנפורד שיא ישראלי חדש בריצת 300 מטר בתוצאה של 32.94 שניות.
באליפות אירופה באולם שנערכה בפראג, צ'כיה במרץ אותה שנה סיים סנפורד ראשון בריצת 400 מטר בשלב המוקדמות בתוצאה של 46.81 שניות, אך נפל בשלב חצי הגמר.
באליפות אירופה באתלטיקה לאומות שנערכה בבאקו זכה סנפורד במקום ראשון בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.76 שניות ובמקום שלישי בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:11.09 דקות.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בחודש יולי הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.52 שניות.
בתחרות שנערכה במוסקבה ב-19 ביולי 2015 ניצח סנפורד בריצת 400 מטר בשיא ישראלי חדש של 45.05 שניות ובכך קבע את הקריטריון האולימפי לאליפות העולם שבה לא השתתף ולאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016)
באליפות ישראל שנערכה ביוני 2016 הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.26 שניות.
באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם הוא סיים במקום 13 בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.90 שניות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוא סיים במקום 33 בריצת 400 מטר בתוצאה של 46.06 שניות.
בתחרות שנערכה ביוני בפראג סיים סנפורד במקום שלישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.54 שניות, 4 מאיות רחוק מהקריטריון לאליפות העולם.
באליפות אירופה לאומות באותה שנה, סיים סנפורד במקום שלישי בריצת 400 מטר, בתוצאה של 45.76 שניות.
באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי זכה סנפורד בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.56 שניות, לפני ערן סיבוני מאתלטי לידר ירושלים (47.44 שניות) ודור קולביץ ממכבי תל אביב (48.56 שניות) ומדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.32 שניות אחרי אמרי פרסיאדו (21.27 שניות).
באליפות אירופה שנערכה בברלין אותה שנה סיים סנפורד במקום 18 בריצת 400 מטר כשקבע תוצאה של 45.68 שניות.
באליפות ישראל זכה סנפורד במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 47.22 שניות, לפני ערן סיבוני (48.08 שניות) ומוחמד אבו ענזה מאתלטי הנגב (48.53 שניות).
באליפות אירופה באתלטיקה לאומות סיים סנפורד במקום שלישי בריצת 400 מטר, בתוצאה של 46.35 שניות.
דונלד טובי היה אנליסט מוזיקה, מוזיקולוג, כותב בנושאי מוזיקה, מלחין, מנצח ופסנתרן בריטי.
טובי נודע בעיקר ב"מאמרים באנליזה מוזיקלית" ובעריכותיו ליצירות של באך ובטהובן, אך מאז שנות ה-90' של המאה ה-20 זוכות יצירותיו (מועטות יחסית אך כבדות משקל בתוכן מוזיקלי) להקלטות וביצועים בתדירות גדלה והולכת.
עם זאת, אין לדעת בשלב זה, אם ההקלטות הללו, שהתקבלו ברובן בחיוב על ידי המבקרים, יקנו לטובי מקום של קבע במושב הכבוד של המוזיקה הבריטית במאה ה-20, או שייחשב למלחין בעל פינה ייחודית משלו.
טובי החל ללמוד נגינה בפסנתר ולהלחין בגיל צעיר.
בהמשך למד הלחנה אצל יוברט פארי.
הוא קשר ידידות קרובה עם יוזף יואכים
והופיע עם רביעיית יואכים בנגינת חמישיית הפסנתר של יוהנס ברהמס בשנת 1905. טובי נהנה מתהילה בינונית כמלחין, לאחר שיצירותיו בוצעו בברלין ובווינה, כמו גם בלונדון.
הוא ניגן את הקונצ'רטו שלו לפסנתר בניצוחו של סר הנרי ווד בשנת 1903 ובניצוח הנס ריכטר ב-1906. בתקופה זו גם תרם משמעותית לערכי המוזיקה באנציקלופדיה בריטניקה של 1911, שם כתב חלק גדול מן התוכן שעסק במוזיקה של המאות ה-18 וה-19.
ב-1914 החל ללמד מוזיקה באוניברסיטת אדינבורו כממשיכו של פרדריק ניקס בקתדרת רייד למוזיקה ושם גם ייסד את תזמורת רייד.
דברי הפרשנות שכתב לתוכניות הקונצרטים של תזמורת זו קובצו בסופו של דבר לספרים, שבהם הוא ידוע כיום, Essays in Musical Analysis.
הוראה, הרצאות ועבודת עריכה מילאו את רוב עתותיו לאחר מלחמת העולם הראשונה, אך בשנת 1925 הופיע כפסנתרן בארצות הברית ובשנים 1928-28 ניגן באדינבורו עם רבים מן המעולים בנגני התקופה, שהיו בין ידידיו - יוזף יואכים, פבלו קזאלס, אדולף בוש ובני משפחתו, יוליוס רנטגן ועוד.
ואולם, קהל המאזינים באדינבורו לא התלהב ביותר מן האפשרויות שיצר טובי להאזנה לאמנים בסדר גודל כזה.
ככל שהרבה להקדיש מזמנו לתזמורת רייד, לכתיבת מסות ומאמרי פרשנות ולעריכת ההוצאות שלו ליצירות באך ובטהובן, כן מיעט טובי להלחין ולבצע בהמשך חייו, אבל מעט היצירות החשובות שהשלים במהלך התקופה המאוחרת נכתבו בקנה מידה גדול, כמו הסימפוניה משנת 1913 והקונצ'רטו לצ'לו, שסיים בשנת 1935 לידידו לאורך כל חייו, פבלו קזאלס.
הקונצ'רטו המאוחר בנוי בקנה מידה מאהלרי וביצועו נמשך כשעה.
טובי כתב גם אופרה, "כלת דיוניסוס".
בשיחות רדיו מבוארות, שהוקלטו בשנות חייו האחרונות, אפשר לשמוע בנגינתו את השפעת הפגיעה החמורה שסבל עקב בעיה באחת מידיו.
טובי ערך כמה הוצאות של מוזיקה מאת מלחינים אחרים ובשנת 1931 הוציא מהדורה שלמה של אמנות הפוגה מאת באך.
ההוצאה שלו ל-48 הפרלודים ופוגות של הפסנתר המושווה מאת באך, בשני כרכים (כרך 1 מרץ 1924; כרך 2 יוני 1924), עם אצבוע של הרולד סמיואל, בשביל המועצה המאוחדת של בתי הספר המלכותיים למוזיקה, חוזרת ויוצאת מאז בהדפסות מחודשות.
הגרסה המשלימה של טובי למה שנחשב לפוגה האחרונה, הלא-גמורה, ב"אמנות הפוגה" רחוקה מלהיות מלאכת חיקוי של טלאי על טלאי, ובהקלטות היא מופיעה לעיתים קרובות כפרק המסיים את מערך הפוגות.
טובי עצמו ראה בעבודתו להשלמת "אמנות הפוגה" את תרומתו החשובה ביותר לתחום זה.
טובי קיבל תואר אבירות בשנת 1935, בהמלצתו, יש אומרים, של אדוארד אלגר, שהתרשם מאוד מעבודתו של טובי בעריכת באך.
הארכיון שלו, הכולל פרטיטורות, מכתבים, כתבי יד של מאמרי פרשנות לתוכניות והערות פרשנות לפרטיטורות של זולתו, שוכן ביחידת האוספים המיוחדים של ספריית האוניברסיטה של אדינבורו.
ב-2009 חיבר ריצ'רד ויטס :en:Richard Witts קטלוג פשוט של תוכן הארכיון, הזמין לעיון באמצעות האתר המקוון של האוניברסיטה.
במאמריו, פיתח טובי תאוריה של מבנה טונאלי והקשר בינו לבין צורות קלאסיות.
תאוריה זו יישם בתיאורי היצירות שהביא ברשימות הפרשנות המפורסמות שלו בתוכניות הקונצרטים של תזמורת רייד, כמו גם בכתבים טכניים ומקיפים יותר.
הראייה האסתטית שלו מתייחסת אל יצירות מוזיקה כאל שלמות אורגנית, והוא מדגש את החשיבות שבהבנת הדרך שבה באים עקרונות מוזיקליים לביטוי באופנים שונים בהקשר של יצירה נתונה.
טובי אהב להשתמש במטאפורות להמחשת רעיונותיו, כמו בציטטה שלהלן (מתוך "מאמרים על הווריאציות של ברהמס על נושא של הנדל", טובי 1922):
סברתו של טובי, כי המוזיקה הקלאסית מחוננת ביופי, שעל קיומו אפשר ללמוד מתוך הראָיה הפנימית של המוזיקה עצמה, השפיעה על כותבי מוזיקה בשנים הבאות.
דונלד סאמפטר הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה בריטי.
סאמפטר החל להופיע באמצע שנות השישים של המאה הקודמת.
אחת מהופעותיו הראשונות על המרקע הייתה בסדרה דוקטור הו בשנת 1968, כשהוא הופיע פעם נוספת בסדרה ב-1972 ואף הופיע בסדרת הבת הרפתקאות שרה ג'יין.
בקולנוע החל להופיע בסוף העשור, בסרט הפנתר השחור משנת 1977 כפושע הבריטי דונלד נילסון.
סאמפטר הופיע בעיבודים רבים של צ'ארלס דיקנס כגון "תקוות גדולות" (1999) ו"ניקולס ניקלבי" (2001).
הוא הופיע בפרק של הסדרה פוארו וכן בסדרות הולבי סיטי, רציחות במידסומר ו-The Bill.
הוא הופיע גם בדרמת האימה כמעט אנושיים.
בשנים 2011-2012 הופיע כמלומד לואין בסדרה משחקי הכס של רשת HBO.
סר דונלד ברנס סנגסטר היה פוליטיקאי ג'מייקני, איש מפלגת הלייבור של ג'מייקה, ראש ממשלת ג'מייקה השני.
נמל התעופה הבינלאומי סנגסטר במונטגו ביי, הגדול בג'מייקה, נקרא על שמו ודיוקנו מופיע על שטר 100 דולר ג'מייקני.
כנער הצטיין סנגסטר, במקביל ללימודיו, גם בספורט והיה שחקן קריקט, מתעמל ומתאגרף.
בשנת 1933, בגיל 21, נבחר למועצת מחוז הולדתו ומאז לא חדל מפעילות ציבורית ופוליטית.
בשנת 1937 קיבל רישיון לעריכת דין.
מ-1949 ועד 1967 כיהן כסגנו של אלכסנדר בוסטמנטה באיגוד עובדי התעשייה ובמפלגת הלייבור של ג'מייקה.
כיהן כשר הרווחה, שר העבודה ושר האוצר בממשלותיו של בוסטמנטה.
בפברואר 1964, עקב מחלתו של בוסטמנטה, היה סנגסטר לראש המפלגה וראש הממשלה בפועל.
סנגסטר נבחר לראשות הממשלה והחל לכהן ב-23 בפברואר 1967, אולם בעת ביקור במונטריאול, קנדה, נתקף בדימום מוחי תת-עכבישי ומת.
רק חמישה ימים לפני כן קיבל תואר אבירות מאת אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
יו שירר נבחר להחליפו בתפקידיו.
סנגסטר לא נישא מעולם ולא היו לו ילדים.
דונלד ג'ון טראמפ ג'וניור הוא איש עסקים אמריקאי, בנם הבכור של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, ואשתו לשעבר, הדוגמנית הצ'כית איוונה טראמפ.
יחד עם אחותו איוונקה ואחיו הצעיר אריק, הוא סגן נשיא בכיר בתאגיד ניהול הנכסים ארגון טראמפ ("The Trump Organization").
טראמפ נולד במנהטן, ניו יורק, לדונלד טראמפ ולאיוונה זלינצ'קובה, הנישואים הראשונים של טראמפ והשניים של איוונה, אתלטית ודוגמנית לשעבר ממוצא צ'כי, אמם גם של איוונקה ואחיו אריק.
לדונלד ג'וניור עוד שני אחים למחצה – טיפאני, מנישואיו של אביו עם מרלה מייפלס, ובארון, מנישואיו הנוכחיים של אביו למלאניה טראמפ.
דונלד ג'וניור היה ביחסים טובים עם סבו (מצד אמו), והוא דובר צ'כית שוטפת.
הליך הגירושין המתוקשר של הוריו השפיע על ילדותו.
בנעוריו, נשאל לא מעט על ידי עיתונאים על הקשר של אביו עם מרלה מייפלס.
כדי להגן עליו, אמו איוונה שלחה אותו לפנימיית "The Hill" בפנסילבניה.
לאחר שסיים את לימודיו בפנימייה החל ללמוד בבית הספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה, וסיים עם תואר בכלכלה.
לאחר שסיים את לימודיו התגורר דונלד ג'וניור במשך שנה באספן שבקולורדו.
לאחר שנה בה בילה, ועבד כברמן, חזר לניו יורק והצטרף לארגון טראמפ.
בארגון, דונלד ג'וניור שמשמש כסגן נשיא בכיר, מפקח על פרויקטים של בניה, הכוללים את בניין טראמפ, מגדל טראמפ בשיקגו, ומתחם המגורים טראמפ.
הוא הופיע בפרקים רבים של תוכנית הריאליטי של אביו המתמחה כיועץ או כשופט מיוחד.
במשך השנים השתתף לצד אביו בתוכניתו "המתמחה" ברשת NBC.
במהלך המירוץ לנשיאות של אביו הוא הציג אותו בנאומים שנשא במדינות שונות, ולעיתים נאם גם לבדו, במטרה לשכנע את דעת הקהל לטובתו של אביו בבחירות מול הילרי קלינטון.
ב-12 בנובמבר 2005 נישא לוונסה קיי היידון, דוגמנית.
לזוג נולדו חמישה ילדים, הבכורה בהם היא קאי טראמפ.
מאז 2018, טראמפ בזוגיות עם קימברלי גילפוייל.
ב-2020 התארס הזוג, על אף שהאירוסין נודעו לציבור רק ב-2022. גילפויל היא ידידה של משפחת טראמפ במשך שנים.
דונלד רוברט סדוויי הוא פרופסור להנדסת חומרים וכימיה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) בארצות הברית.
סדוויי הוא מומחה לסוללות חשמליות ותרם רבות לשיפור הביצועים של התקני כוח ניידים.
בשנת 2012, נבחר סדוויי על ידי מגזין טיים, כאחד מ-100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם, בזכות תרומתו לשיפור טכנולוגיות של סוללות חשמליות.
סדוויי נולד בטורונטו, אונטריו, קנדה.
הוא למד באוניברסיטת טורונטו עד לקבלת תואר דוקטור בשנת 1977, בהתמחות של כימיה ומטלורגיה.
סדוויי הצטרף לסגל האוניברסיטה של MIT בשנת 1978 ונמצא שם מאז ברציפות.
בשנת 2013, קיבל תואר בהנדסה לשם כבוד מטעם אוניברסיטת טורונטו על תרומתו לקידום חינוך איכותי וקידום טכנולוגיות לאנרגיה מתחדשת.
תחומי מחקריו של סדוויי הם הנדסת חומרים, מטלורגיה ואלקטרוכימיה.
כחוקר מתמקד סדוויי בפיתוח שיטות יעילות וידידותיות לסביבה להפקת מתכות מעפרותיהן, וכן במחקר של סוללות חשמליות.
סדוויי היה שותף בפיתוח אלקטרוליט מסוג פולימר מוצק (solid polymer electrolyte) עבור סוללות, שהציגו ביצועיים גבוהים.
בשנת 2006 הציג שיטה אלקטרוכימית יעילה וידידותית לסביבה, להפקת ברזל מהעפרה באמצעות אלקטרוליזה כתחליף לשימוש בכבשני היתוך.
בשנת 2009 הציג סוללה נטענת חדשנית במחיר זול לשימושים של אגירת אנרגיה.
הסוללה מסוג "מלח מותך" (molten salt battery) מבוססת על אנודת מגנזיום וקתודת אנטימון המופרדת באמצעות אלקטרוליט יוני מותך.
בשנת 2010 הוקמה חברת Ambri לטובת מסחור הטכנולוגיה.
במשך 16 שנים ברציפות לימד פרופסור סדוויי את הקורס "מבוא למצב המוצק בכימיה" שהיה אחד מהשיעורים הגדולים ביותר במספר הסטודנטים ב-MIT.
כלל ההרצאות של הקורס הוסרטו והועלו לאינטרנט, תחת מיזם "MIT Open Course Ware".
הרצאותיו של סדוויי זכו לפופולריות גבוהה, וזאת בשל סגנונו הייחודי שזכה לפרסום ניכר.
הרצאותיו של סדוויי כוללות לעיתים קרובות שילוב של נתונים על ההיסטוריה של המדע ועל מחקריהן של זוכי פרס נובל וכן על פריטים שונים שהוא מציג בפני הסטודנטים.
סדוויי נוהג להקדיש את 5 הדקות האחרונות של כל הרצאה בנושא פופולרי מתחומי התרבות, האומנות והמוזיקה שמתקשר לנושא השיעור.
דונלד ג'יי פייגן הוא מוזיקאי אמריקאי הידוע בעיקר בתור מייסד, סולן וקלידן להקת סטילי דן.
פייגן נולד בניו ג'רזי להורים יהודים.
כילד התעניין במוזיקת רוק ו-R&B.
בגיל 11 החל להתעניין בג'אז, ומאוחר יותר במוזיקת נשמה, פאנק ומוטאון.
לטענתו, עם התעניינותו בג'אז הפך ל"סנוב": "איבדתי עניין ברוק נ' רול והתחלתי לפתח אישיות אנטי-סוציאלית".
בשנת 1965 נרשם פייגן ללימודי ספרות אנגלית בבארד קולג'.
בבארד הוא פגש את המוזיקאי וולטר בקר, איתו הקים ב-1970 את להקת סטילי דן.
בקר ופייגן היו חברי הלהקה הקבועים וכתבו את כל שיריה, כאשר בקר שימש כבסיסט וגיטריסט ופייגן כסולן וקלידן.
החל משנת 1982, לאחר שסטילי דן התפרקה, הוציא פייגן אלבומי סולו מצליחים.
בין אלבומים אלה ניתן למנות את The Nightfly (1982), אשר זכה למעמד של אלבום פלטינה הן בארצות הברית והן בבריטניה והיה מועמד לשבעה פרסי גראמי.
מאז איחודה של סטילי דן ב-1993 ועד מותו של וולטר בקר ב-2017 הופיעו פייגן ובקר זה לצד זה באופן קבוע.
הוא דודן של השחקן אלן רוזנברג
דונלד אליס פיקרינג היה שחקן אנגלי.
פיקרינג נולד בניוקאסל אפון טיין שבנורת'מברלנד.
בטלוויזיה שיחק בתפקידים שונים בסדרה "דוקטור הו" (ב-"The Keys of Marinus" ב-1964; ב-"The Faceless Ones" ב-1967 וב-"Time and the Rani" ב-1987).
הוא גילם את דולי לונגסטאף בסדרת הדרמה בת 26 החלקים "משפחת פאליסר" של ה-BBC.
עוד השתתף בסדרות "בית אליוט", בדמות דוקטור ווטסון בסדרה "שרלוק הולמס ודוקטור ווטסון" (1979– 1980), "כן, אדוני השר", "האימפריה של בריטאס" ובסיטקום "Executive Stress".
דונלד ויליאם מייניג היה פרופסור אמריקאי לגאוגרפיה, באוניברסיטת סירקיוז.
תחומי מחקריו עסקו בגאוגרפיה רגיונלית, היסטורית ותרבותית.
הוא סיפר על קורות משפחתו:
הסבים והסבתות של אביו היגרו מכפר בסקסוניה שבגרמניה לאיווה ב-1880, בעקבות קרובי משפחה שהיגרו קודם לארצות הברית.
סבו היה סנדלר ועבד קצת במקצועו ואחר כך עבד ברכבת ועד מהרה רכש משק.
היו לו שלושה בנים (אביו היה הצעיר והיחיד שנולד באמריקה) וכשהגיעו בניו לבגרות, שמע שיש אדמות חקלאיות טובות במדינת וושינגטון, ומחירן היה יכול להיות שליש מהמחיר באיווה, וכך ב־1903 עבר לשם והושיב את משפחתו על שטח של 1600 דונם.
הוריה של אמו נולדו בצפון מדינת ניו יורק, והם נפגשו במינסוטה, שם נולדה אימו, ובאותה שנה היגרו לאותה עיר במזרח מדינת וושינגטון, שם עסק כבר סבי בתחום הביטוח והנדל"ן.
מייניג למד "לימודי דיפלומטיה" באוניברסיטת ג'ורג'טאון, ולאחר מכן קיבל תארים מתקדמים בגאוגרפיה מאוניברסיטת וושינגטון בשנים 1950 ו -1953, תחת פיקוחו של הגאוגרף האוסטרלי גרהם לוטון; הוא גם הושפע מאוד מההיסטוריון קרול קוויגלי.
החל משנת 1950, מייניג החזיק בתפקיד סגל באוניברסיטת יוטה.
עם זאת, בשנת 1958 הוא עזב את יוטה לתפקיד מרצה אורח באוניברסיטת אדלייד באוסטרליה, תחת מלגת פולברייט, ובשנת 1960 הצטרף לסגל אוניברסיטת סירקיוז.
הוא היה יו"ר המחלקה לגאוגרפיה בסירקיוז בשנים 1968–1973, הפך למקסוול פרופסור בסירקיוז ב -1990 ופרש בשנת 2004.
בסירקיוז היה מייניג יועץ הדוקטורט של יותר מ -20 סטודנטים, כולל הגאוגרף הניו זילנדי אוולין סטוקס.
עבודתו של מייניג התמקדה בגאוגרפיה היסטורית, גאוגרפיה רגיונלית, גאוגרפיה תרבותית, גאוגרפיה חברתית ופרשנות נוף.
בתחילת שנות ה-70, כאשר המהפכה הכמותית שטפה את הגאוגרפיה האמריקאית, היה מייניג אחד מהבודדים שראו בצורך להבליט את המחקר התרבותי וההיסטורי.
הוא היה בין מובילי יצירתה של הגאוגרפיה התרבותית החדשה, יחד עם אי פו טואן, אן בטימר, אדוארד רלף ואחרים.
ביטוי לתפיסת עולמם הוא קובץ המאמרים על "הפרשנות של נופים יומיומיים", שפרסם בשנת 1979, שנחשב כקלסיקה בתחום.
בקובץ ריכז מאמריהם של החוקרים המרכזיים בתחום, כשהוא תרם שני מאמרים חשובים.
למאמר הראשון הוא קרא "בעיני המתבונן- עשר וראציות על אותו מראה".
שם הוא טען כי גם אם כולנו נתבונן לאותו כיוון, לאותו נוף, כל אחד יראה דברים אחרים ויתן להם משמעויות אחרות.
אמנם ייתכן כי כולם יראו את אותם צורות - הרים, בתים, עצים, כבישים אבל לכל אחד יש מערכת אחרת של זכרונות וכלים לפרשנות הנוף שהוא נחשף אליהם.
בהמשך הוא תיאר את המשמעויות השונות כגון: נוף כטבע, נוף כמערכת אקולוגית, נוף כמשאב, נוף כאידאולוגיה, נוף כיצירה היסטורית, נוף כאסתטיקה ועוד.
בהמשך הקובץ, הוא הציג את המושג - "נופים סימבוליים".
שם טען שלכל אומה ישנם נופים סימבוליים שמאפיינים אותה.
מכאן הוא הגיע לקביעה כי שלושה נופים הם סימבוליים עבור האמריקאיים: נוף העיירה של ניו אינגלנד, נוף הרחוב המרכזי ונוף הפרוורים.
הראשון מאופיין על ידי הכנסייה הלבנה הפרוטסטנטית במרכז העיירה, עם מגדל הפעמונים המחודד.
בחזיתה נמצאת כיכר הדשא המרכזית של העיירה ומסביב משתרעים בתים לבנים חד קומתיים.
הבתים והרחובות מוקפים בעצים שמחליפים צבעיהם בהתאם לעונות השנה.
זהו הנוף הקלסי של ניו-אינגלנד, ערש האומה האמריקאית.
הנוף הסמלי השני הוא של "הרחוב המרכזי", האופייני למה שהוא כינה "אמריקה התיכונה".
זאת שבין ה"מזרח" ל"מערב", זאת שהוא טען שמאפיינת את המעמד הבינוני.
היא נמצאת בתווך בין אזורים חקלאיים ועירוניים.
הרחוב הראשי נמתח לרוב מכיוון מזרח למערב, ובולט בו בניין הבנק המונומנטלי.
לצידו חנויות שונות, מסעדות וברים.
ה"רחוב המרכזי" מהווה מקום שאליו מגיעים חקלאיים, בוקרים ועוברי אורח, הוא משתרע לאורכן של הדרכים שחוצות את אמריקה.
נוף של בתים נמוכים, טבולים בעצים ומדשאות בחזית הבית.
מוסך גדול צמוד לפתח הכניסה, בו מקום לשתי מכוניות.
המוסך נפתח לשביל גישה למערכת הכבישים של הפרבר.
המשפחות הגרות בפרברים, מחוברות בעזרת המכונית למועדוני ספורט וחברה - סקי, שייט, גולף, בייסבול.
עורכות את הקניות במרכזי המסחר העצומים בפאתי הפרבר.
זה הנוף שהיה החלום האמריקאי בהתגשמותו במשך עשרות שנים.
בהמשך שאל מיינג את השאלות המסקרנות: מה היה הנוף המקורי שממנו התפתח הנוף הסמלי?
מה הופך נופים אלה לסמליים?
איך מאבחנים נופים כאלה, ומה משמעותם?
מה נופים אלה מספרים על אמריקה?
ומסיים בשאלה, האם כיום ישנם נופים סמליים בהתהוות?
עבודותיהם של מייניג וגאוגרפים תרבותיים והיסטוריים אחרים, נתנו רוח גבית לתנועות לשימור אתרים ולשימור נופים, והגבירה את המודעות והחקיקה באשר לשימור נופי העבר עבור העתיד.
העבודה השאפתנית והידועה ביותר של מייניג היא הסדרה" "עיצובה של אמריקה" (פורסמו בשנים 1986, 1993, 1998 ו -2004).
ב"עיצובה של אמריקה" הוא התחיל בשנת 1492, וסיים בסוף המאה העשרים.
רוחב המחקר, עומק התובנה ורמת השיפוט נותרו אופייניים בכל אחד מהספרים שכתב.
מייניג יצר עבודה בעלת משמעות ארוכת טווח.
הכרך הראשון בסדרה, "אמריקה האטלנטית, 1492-1800" (1986), התמקד בנושאים הבסיסיים של הסיפור האמריקאי כולו.
"הדגש שלי על דפוסים חברתיים ותרבותיים", כתב אז מייניג, "משקף לא רק את מה שאני נהנה לחקור בתחומים אלה, אלא יותר מכך, את ההכרה שלי שהגאוגרפיה של תהליכים ותופעות אלה מוערכות הערכת חסר בניתוחים של התפתחות ארצות הברית".
כאשר הופיע הכרך השני, ידע מייניג שהתפתחויות של המאה התשע-עשרה יחייבו מקום רב יותר מכפי שהוקצה בתחילה.
מכאן שהמאה ה-19 חולקה לשני כרכים, שהראשון בהם נקרא - "אמריקה היבשתית", 1800-1867. בכרך זה אפשר לראות דוגמה לשיטת עבודתו של מייניג, בנושא מלחמת האזרחים, שהיה אירוע מכונן במאה ה-19 בהתפתחותה של ארצות הברית.
מייניג טען שישנה אי הבנה מתמדת בתפיסה של המלחמה המתבטאת במושג "הצפון נגד הדרום".
החלוקה של ארצות הברית לאזורי משנה, ובעקבות כך להזדהות בין הצדדים הנלחמים, הייתה יותר עניין כלכלי-חברתי מגאוגרפי גרידא.
הייתה זו מלחמה על רקע ההבדלים בין מדינות מתועשות לבין מדינות חקלאיות, שכל אחת מהן פיתחה אידאולוגיה שונה.
מייניג למעשה דגל "באשכול" של תנאים גאוגרפים-חברתיים-כלכליים כמסבירי הקונפליקט מאשר גורם אחד - העבדות.
בכרכים הראשונים של ספריו, מייניג טיפל בתהליכים שהביאו לגידולה ולהתפשטותה של ארה"ב, בתוך יבשת צפון אמריקה.
הוא תיאר תהליכים קולוניאליסטיים יבשתיים.
הוא תיאר את המגעים להתרחבות על חשבון שכנותיה ליבשת כמו קנדה ומקסיקו ואפילו קובה.
באותה העת של המאה ה-19, מייניג זיהה היווצרות תת-תרבויות אמריקאיות, שמתפתחות במקביל.
הן אובחנו על ידו במובנים חברתיים-כלכליים אך גם במובנים פוליטיים טריטוריאליים: ניו-אינגלנד, המערב התיכון, "חגורת הכותנה בדרום".
כל אחת מהן שואפת להתפשט הלאה בתוך היבשת.
מייניג טען כי במאה ה-19, האמריקאים נשאו את לפיד האימפריאליזם האירופי.
הוא טען, שהם היו אימפריאליסטים פוליטיים ותרבותיים מודעים למעשיהם - התרחבות החוצה מגבולות הברית לתוך צפון אמריקה.
הוא הדגיש כי ההתרחבות הייתה לכל הכיוונים, ולא רק מערבה.
הדגשה זאת של הספר, באה להציג תיזה אחרת מזו המקובלת של פרדריק ג'קסון טרנר שתיאר את "הדרמה" של התפשטות המדינה מערבה, וזכה לתהילה רבה על מחקרו.
מייניג הוכיח כי האמריקאים התפשטו מערבה, דרומה וצפונה, והאופי הלאומי שהתפתח היה מורכב הרבה יותר ממה שטרנר הציג.
לעומת האימפריאליזם האירופאי, האימפריאליזם האמריקאי היה על אדמה ומשאבים, לא על ניצול עמים אחרים.