tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברקע העזיבה עמדה מחלוקת בעניין החינוך, ציפורה ואלכסנדר זייד התנגדו לשיטת החינוך המשותף.
הם עברו לתל חי, שהיה שייך גם הוא לגדוד העבודה.
זייד קיבל הבטחה מההסתדרות שתעמוד לצידו בהתנגדותו לאיחוד היישובים, מנגד עמדו חברי גדוד העבודה ובנוסף התקיימו מספר ועדות בנושא זה.
למרות הדיון הרב סביב האיחוד, פירק בן-גוריון את גדוד העבודה, במחשבה ש"הקיבוץ החשאי" חותר תחתיו ומתכוון לעשות מהלך פוליטי ולהשתלט על ההסתדרות, וכתוצאה מכך ניתן אישור לאיחוד בין כפר גלעדי לתל חי.
מהלך זה מנע מאלכסנדר וציפורה זייד לחזור לגליל.
המעבר לבית זייד (גבעות שייח אבריק)
לאחר התקופה בה חיו בגליל והאכזבה מהאיחוד של תל חי וכפר גלעדי, עברה משפחת זייד בשנת 1926 לאזור גבעות שייח' אבריק שלימים יקרא בית זייד.
שם הצטרפו לקבוצת רועים שניסו להקים שם קולקטיב חדש, אולם הניסיון כשל ורוב הרועים עזבו.
אלכסנדר זייד קיבל מינוי של שומר מטעם קרן קיימת לישראל וציפורה, אז אם לארבעה ילדים, גילתה כושר אלתור ויצירתיות בפתרון בעיות הקיום של המשפחה: קניית מצרכים, קירור מים והתקנת מזון לבני ובנות המשפחה.
חיה שם לבד והסכנות הלכו ורבו, התארגנויות של לאומנים ערבים מהכפרים הסמוכים, כדוגמת הכנופיה של עז א-דין אל-קאסם אשר התארגנה ופעלה מהבסיס של תל חנן.
הזוג זייד, בעלי מוניטין בתור אנשי השומר, אספו סביבם עוד שומרים שהתאגדו יחד כדי לשמור על היישובים באזור עמק יזרעאל.
ציפורה ואלכסנדר מקימים למעשה ארגון חדש שתפקידו להבטיח את ביטחונם של המתיישבים.
הם מאמנים, מארגנים ומגבשים אותם לקבוצה אחת.
משפחת זייד התגוררה בצריף בודד על הגבעה, בו סיפקה ציפורה זייד לשומרים אוכל ושתייה וחלקה מניסיונה ומדעותיה על השמירה על היישוב.
ב-1931 עברו לבית אבן אותו בנו.
באותה תקופה ציפורה ביקשה מהשלטון הבריטי אישור לנשיאת נשק עבור נשים בגבעה בה גרו.
מפקד המחוז הגיע לבדיקת אפשרות לנשיאת נשק בשייח' אבריק וכך, לאחר קבלת האישור, הייתה האישה הראשונה שקיבלה אישור לשאת נשק בארץ.
בשנת 1937 כתבה בעלון אגודת השומרים בדרישה כי כל אישה תתקבל כחברה שווה באגודה וטענה כי לנשים יש זכות לקבל את ההחלטות לא רק בתוך המטבח ובשטח הבית.
ציפורה ואלכסנדר זייד היו למורי דרך עבור גרעין נוער אשר הקים את קיבוץ אלונים.
באחת מן האסיפות, ב-10 ביולי 1938, כשהיה בדרכו משייח' אבריק לגבעה הסמוכה בה הייתה ממוקם גרעין אלונים, נרצח אלכסנדר זייד.
הוא נטמן בקרבת הבית ובאזור הוקמה לזכרו מצבה.
ב-1980 הוקמה מצבה נוספת במקום הירצחו.
ציפורה זייד הפכה את הנצחתו ושימור זכרו למפעל חייה, ולא הרפתה עד שהשיגה את מבוקשה בכל תחום בו שאפה להעלות את שמו.
היה לה חלק חשוב בביסוס מקומו כסמל ללוחם העברי שיצא לדרכו ללא מורא, איש העלייה השנייה.
בימי האבל הייתה חשוב היה לה בואם של חברי הקבוצה מכפר גלעדי, בכך ראתה סגירת מעגל.
"לבסוף הגיעה הקבוצה עם נחום בראשה.
כגוף אחד נכנסה קבוצת כפר גלעדי לחדר וניצבה סביב השולחן כשהם לוחצים יד אחד אחד, באין אומר דברים את ידה של ציפורה".
במקביל המשיכה את פועלה בשמירה ובניית היישוב.
מפעל ההנצחה הראשון היה גם הגדול ביותר, הקמת קיבוץ על שמו, גבעות זייד.
היא הקימה ועדת היגוי, ובשם ועדה זו הגישה בקשות ומכתבים ודרשה שטח ותקציבים להקמת הקיבוץ.
היא עסקה בגיוס כספים וסיוע עבור היישוב והדריכה את המבקרים הרבים שעלו לגבעה כדי לשמוע על אלכסנדר זייד.
בקיץ 1951 הצטרפה לקיבוץ קבוצה של חברי תנועת גורדוניה שהגיעו מארגנטינה, אחרי תקופת הכשרה בקיבוץ גניגר.
באותה שנה החליטה יחד עם משפחתה לעזוב את הקיבוץ ולחזור לביתם בשייח' אבריק, שם הקימו את היישוב בית זייד.
היא פנתה לפסל דוד פולוס אשר פיסל את דמותו כשומר הרוכב על סוס ומשקיף על עמק יזרעאל.
הפסל שבהקמתו השתתף "הוועד הפועל של ההסתדרות" נחנך ב-6 ביולי 1941. האנדרטה, שבאתר לאומי בשולי קריית טבעון בשטח הגן הלאומי בית שערים, מהווה אתר למבקרים עד עצם היום הזה.
בתחילת שנות השישים הצילה מעורבותה של ציפורה את הפסל מהתפוררות.
פניותיה ועזרת המשפחה הביאו סופו של דבר לשיקומו.
היא פעלה לשחרורו של יצחק חנקין, שהוציא לפועל את נקמת הדם על רצח אלכסנדר זייד, מהכלא.
היא שלחה מכתב בקשה לנציב העליון הבריטי לשחרר את יצחק חנקין, בנימוק שכל מעשיו היה להגן על חבריו בעת שעבדו.
היא חתמה את המכתב במילים הבאות: "בשם זכרו של בעלי, של בעלי היקר לי, בשם רצונו האחרון, הנני מבקשת את שחרורו של יצחק חנקין.
ימצא נא בעלי את מנוחתו.
נא תן את ידך לדבר, ויהיה פועלך זה אות הנדיבות של מושל בעל לב, שמו בינינו, ויימסר בסביבתנו מדור לדור".
זייד המשיכה את פועלו גם בתחום הארכאולוגיה, שלחה מכתבים לקרן קיימת לישראל לאחר שראתה את ההזנחה של החפירות שגילה בעלה בבית שערים, וקידמה את הטיפול בממצאים ארכאולוגיים אלה.
בנוסף, יזמה תחרויות ספורט בתחום הכדורסל ומרוצי סוסים לזכרו שהתקיימו שנים רבות, וביקשה להעביר באמצעות הנצחתו מסר של חלוציות לדור הצעיר, תוך הזדמנות ללמוד על ארגון השומר.
הסופר והמחנך אליעזר שמאלי כתב את הספר "אנשי בראשית" בעקבות היכרותו עם אלכסנדר וציפורה זייד, שעודדה אותו לכתוב את הספר, וארבעת ילדיהם, שראה אור בפעם הראשונה ב-1933. שמאלי כתב גם את הספר "שומר בישראל" על סיפורו של זייד.
במלאת שנה להירצחו של אלכסנדר זייד, שלחה את בנם הבכור גיורא ואת בת אחותה למשורר אלכסנדר פן, להאיץ בו שיכתוב את השיר שהבטיח לכתוב שיר לאזכרה.
השיר, שנקרא "השיר של זייד", פורסם ב-27 ביוני 1939 במסגרת כתבה בעיתון דבר על חייו ומותו של זייד.
מרדכי זעירא הלחין את השיר בריאיון לנתיבה בן-יהודה סיפרה האחיינית, הדסה ברלינסקי:
השיר "על גבעות שייח' אבריק"
ציפורה זייד אף הייתה הכוח שהניע את המשורר ואת המלחין ליצור את השיר "על גבעות שייח' אבריק", הידוע גם בתור "אדמה אדמתי".
על פי עדותה של שרה זעירא, אשתו של מרדכי זעירא, הגיעה זייד משייח אבריק לתל אביב לאלכסנדר פן ולמרדכי זעירא, וביקשה מהם שייכתב שיר נוסף בלחן במקצב דבקה, אחרת משימת חייה לא תושלם.
בתור שי נתנה למשורר ולמלחין פירות ולפעמים עוגה שאפתה.
פועלה לשוויון בין נשים לגברים
במהלך חייה העלתה על נס את השוויון בין נשים לגברים, במיוחד בשמירה ובעיבוד האדמה, בנוסף לטיפול בילדים ועבודות הבית.
היא לא קיבלה את העמדה לפיה מעמדה של האישה נחות מזה של הגבר ונלחמה נגד תכתיבי החברה במטרה לצמצם את הפער המגדרי.
בן זוגה האמין בצדקתה וחיזק אותה בפועלה, ומערכת היחסים ביניהם הייתה שוויונית.
אלכסנדר היה לצידה לאורך כל הזמן, האמין וחיזק אותה בפועלה, וכך הצליחה, בתמיכתו, לקדם רעיונות ומעשים אלה.
במחקרה מראה סמדר סיני כי למדה את תפקיד השמירה והתאמנה בו כשהייתה "שומרת עזר" של אלכסנדר זייד.
זה היה סידור בין הזוג, בו פעם בשבוע החליפה אותו בשמירה כדי שיוכל לנוח.
לפי סמדר סיני, הסדר זה אפשר לה לרכוש ניסיון בשמירה ובשימוש בנשק.
רות בקי-קולדוני כותבת כי "בשל הערצתו אליה נהפך למצדד בשוויון זכויות לנשים, בתקופה שהמונח פמיניזם עוד לא היה ידוע", כשהתרשם עמוקות מעבודתן של הנשים שחרשו בסג'רה וכתב: "הן עבדו בכל העבודות, חרשו בשוורים...
הן בעצמן, ברצונן ובמרצן כבשו להן דרך במקצוע החדש, יצאו מהמטבח המחניק לשדה, וראו את ההבדל בין העבודה הביתית לזו החופשית בשדה".
היא ראתה לנגד עיניה את קידום אינטרס הלאומי קולקטיבי, לא טובת הפרט לפניה אלא את הצורך הלאומי, ולפיכך את חלקן השווה של נשים בו.
בשנת 1937 שלחה מכתב לוועדה של "אגודת השומרים" בבקשה למתן זכויות חברות.
מהלך זה נעשה מתוך החשש שהוועדה תגזול את זכויות האישה שנתנו עד אותה עת, ואחר זמן מה נענתה בקשתה בחיוב.
נפטרה ב-24 בפברואר 1968, נטמנה בבית הקברות של אגודת השומרים בקריית טבעון.
בין הסופדים לה היו רחל ינאית בן-צבי ונציג אגודת השומרים.
במלאת שלושים למותה כתבה אשת העלייה השנייה ברכה חבס:
על שמה רחובות בעיר חיפה ובמועצה המקומית מזכרת בתיה.
ילדיה: גיורא, כוכבת רייך והתאומים יפתח ויוחנן.
אחיה ואחיותיה: קיילה גלעדי, אסתר קוזלובסקי (אשת השומר מאיר קוזלובסקי, סבתה של הזמרת מירי אלוני), רבקה רבינוביץ, משה בקר (מנהל חוות גולדברג בהרטוב ואיש ציבור בראשון לציון),הצייר דויד בקר.
ציפורה (ציפי) שכטמן (נולדה ב-1942) היא פרופסור אמריטה בחוג לייעוץ והתפתחות האדם בפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה.
היא מומחית בייעוץ וטיפול קבוצתי, ומוכרת בעולם כקלינאית וחוקרת מובילה בתחום הטיפול הקבוצתי, תוך התמקדות בקבוצות ילדים ומתבגרים.
היא פרסמה מעל 100 מאמרים ושלושה ספרים מקצועיים, ועבודתה זוכה להכרה בישראל ובעולם.
לאחר הקמת מדינת ישראל עלתה עם הוריה ושני אחיה וגדלה ברמת עמידר.
לאחר שירות כמאבחנת ומראיינת פסיכוטכנית בצה"ל, עבדה כמורה בגבעת המורה, שם לימדה עולים חדשים.
בהמשך עבדה כמורה לחינוך מיוחד בטירת כרמל, וכיועצת בבי"ס עמל בחיפה.
בעלת תואר דוקטורט בייעוץ למבוגרים מאמריקן יוניברסיטי בוושינגטון די.
בשנים 1975–1994 עסקה בהכשרת מורים לחינוך מיוחד ולחינוך רגיל במכללת גורדון בחיפה.
בהמשך, עד לאמצע העשור השני של המאה ה-21, הייתה ראש החוג לחינוך משלב במכללה.
ב-1987 החלה לשמש מרצה בחוג לחינוך באוניברסיטת חיפה.
נשואה למדען, חתן פרס נובל, דן שכטמן.
שנים רבות הייתה העורכת של כתב העת הישראלי הייעוץ החינוכי של אגודת היועצים הישראלית.
שימשה גם כסגן עורך של כתב העת "Group Dynamics" של האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה.
בשנים 2014–2016 כיהנה כראש הוועדה לקשרי בי"ס-הורים מטעם האקדמיה הלאומית למדעים.
במהלך הקריירה האקדמית שלה, הנחתה שכטמן עשרות עבודות דוקטורט ומאסטר, ולימדה קורסים רבים בתחום טיפול קבוצתי וטיפול באלימות.
שכטמן מעבירה סדנאות בהנחיית קבוצות לאנשי מקצוע (יועצים ופסיכולוגים) וסדנאות למורים בנושא טיפוח יחסים עם תלמידים, בארץ ובעולם.
שכטמן פיתחה את התחום של מחקר בקבוצות של ילדים ומתבגרים.
מחקרה עוסק גם בנושאים של טיפול תלמידים על ידי מורים, התמודדת עם כיתות הטרוגניות, ושיטות הוראה שמתאימות לכיתות המשלבות ילדים עם קשיים.
כתבה 3 ספרים ופרסמה למעלה מ-100 מאמרים, ופרקים בספרים.
עבודתה משלבת יכולת קלינית (טיפולית) עם מחקרית.
2011: אות הוקרה של השירות הפסיכולוגי הייעוצי (שפ"י) ושל אגודת היועצים הישראלית
2015: אות הוקרה של האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה (APA Group Psychologist of the Year)
2016: אות הוקרה של האגודה האמריקאית לטיפול קבוצתי (Distinguished Fellow AGPA)
ציפורה (ציפי) דולפין (נולדה ב-1945) היא רופאה ומנהלת רפואית ישראלית, שבנתה וניהלה את מחלקת תינוקות וטיפול נמרץ פגים (פגיה) של בית חולים מאיר במשך 25 שנה.
נמנית עם קבוצת אבות הנאונאטולוגיה וכיהנה כיושבת ראש האיגוד הנאונאטולוגי בשנים 2002–2004.
היא כיהנה כפרופסור לרפואת ילדים בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר של אוניברסיטת תל אביב.
נולדה בארגנטינה בשם פליסה רוזנברג להורים פליטי פולין (1938) במושבה ריביירה של פיק"א והברון הירש.
בגיל 6 החלה ללמוד בבית ספר ביאליק בבואנוס איירס.
סיימה תיכון והחלה ללמוד רפואה בו זמנית.
עלתה לישראל בשנת 1965 והתקבלה לשנת הלימודים השלישית באוניברסיטה העברית בירושלים.
עם סיום הלימודים נישאה, והחלה התמחות ברפואת ילדים בבית חולים פוריה בטבריה.
לאחר שנתיים עברה לבית חולים קפלן ברחובות ושם סיימה את ההתמחות.
בשנים 1979–1982 התמחתה ברפואת פגים בבתי החולים האוניברסיטאיים Sick Children ו Women's College בטורונטו, קנדה, שם התמקדה בביצוע איבחונים של מחלות המוח בפגים בעזרת מכשיר האולטראסאונד המוחי, נושא שבארץ היה עדיין בחיתוליו.
באותה עת כתבה והשתתפה בכתיבת מספר מאמרים פורצי דרך בנושא זה.
ב-1988 ייסדה דולפין את הפגייה בבית חולים מאיר בכפר סבא ומונתה למנהלת מחלקת תינוקות וטיפול נמרץ פגים בבית חולים זה.
עם השנים הצליחה להתרים עשרות מיליוני שקלים, שאפשרו לבנות משכן חדש מודרני ביותר למחלקת טיפול נמרץ פגים ותינוקות ולהביא למחלקה את מיטב הציוד המודרני לטיפול והצלת חיי פגים.
התמקדה רבות בפיתוח כוח האדם הרפואי והסיעודי, דאגה לכך שרופאי ואחיות המחלקה ייצאו לכנסים והשתלמויות בישראל ומחוצה לה במימון קרן המחלקה.
ייסדה את עמותת הפגיה שהוקמה על ידי הורי פגים שטופלו בפגיה, עמותה שצברה כח ותקציבים ועד היום מגבה את קידום והתפתחות המחלקה.
דולפין הובילה את החלק המדעי בקורס הראשון מטעם משרד הבריאות המסמיך אחיות כמומחיות בטיפול בפגים עם סמכויות רפואיות חלקיות -Nurse Practitioner - .
פריצת דרך מקומית אל מקצוע הקיים כבר שנים רבות בעולם.
ב-2016 הוסמכו לראשונה 22 אחיות ל-Nurse Practitioner.
פרס רוגוז'נסקי לרופא מצטיין 1976 בבית חולים קפלן
כלת אות המופת לרופא מטעם האגודה לרפואה ומשפט בישראל 1993
מתחילת דרכה במאיר הציבה במקום הראשון את ההכרה בתינוק ובפג כזכאי לקשר עם הוריו מרגע היוולדו בניגוד למגמה שרווחה של צפייה של 10 דקות ביממה מעבר לחלון, הסרת כל המחיצות ושילוב ההורים בצוות המטפל.
הקמת עמותת הפגיה בזכות קשרים הדוקים עם הקהילה ומחויבות אישית.
נאספו מיליוני שקלים, נבנתה פגיה מהמשוכללות בארץ ובה מיטב הציוד המודרני.
הכרה בפג וצרכיו כמרכז חיי הפגיה.
כל אמצעי המפריע להתפתחות הפג (צלצולי מכונות וטלפונים, תאורה חזקה ועוד), כולם הוצאו מהפגייה.
העבודה לפי הסטנדרטים שהוזכרו לעיל הובילה באופן טבעי להתקשרות עם האיגוד האמריקאי שמוביל את תוכנית ה NIDCAP (Newborn Individualized Developmental Care and assessment Program) שמקדם את הטיפול התומך בפג לפי עקרונות ברורים.
לאחר הכנה ולימוד של כ-10 שנות לימוד ותרגול הוסמכה הפגיה על ידי האיגוד האמריקאי בתואר היוקרתי כ"פגיה תומכת פג" (כמה עשרות פגיות בארצות הברית, בודדות באירופה, יחידה במזרח התיכון)
לחימה באויב הגדול של הפגים והוא הזיהומים הגורמים להם לתחלואה ותמותה בממדים גבוהים.
דולפין נבנתה תוכנית ייחודית בהשתתפות כל הצוות שכלל רופאים, אחיות, רוקחת, עובדת סוציאלית ושאר הצוות הפרה רפואי ובשיתוף מלא של ההורים כדי להוריד את שכיחות הזיהומים הקטלניים בקרב הפגים.
במאמץ גדול ובהרבה דוגמה אישית, התוכנית שנקראה "אפס זיהומים" הצליחה בגדול ומשמשת דוגמה לפגיות נוספות בארץ.
לקריאת ראש עיריית רעננה זאב בילסקי התווסף מימד חדש לפעילותה.
סגנית ראש העיר רעננה בהתנדבות במשך 10 שנים.
בהנהגתה בוצעו מספר פרויקטים בתקציבים מיוחדים:
בטיחות בגני ילדים ומינימליזציה של היפגעות
הצללה של כל חצרות המשחק והגנים הציבוריים
הקמת מרכז להתאמת כיסאות תינוק לרכב (בוסטר)
לגיל המתבגר התקנת אביזרי בטיחות נגד נפילה ושברים בתוך הבית, מלווה בהרצאות והדרכה בקבוצות בנושאי מניעת נפילה.
גולת הכותרת הייתה ההתקשרות לארגון הבריאות העולמי שבחן את התוצאות והכרזת רעננה כ"עיר בטוחה" שעומדת בכל הקריטריונים של HWO, היחידה בישראל.
כמי שהגיעה לארץ כעולה חדשה, נטלה חסות על מרכז הקליטה הגדול שברעננה כדי לעזור הן בשיפור הקשר עם העולים והן בעזרה ביציאה ובהתארגנות בחיים מחוץ למרכז הקליטה.
הקשר עם מרכז הקליטה כלל אימוץ כמה רופאים עולים מארגנטינה.
פרסמה עשרות מאמרים בעיתונות רפואית מובילה ברפואת ילדים ונאונאטולוגיה.
ציפורה בְּרוּן (נולדה ב-29 באוגוסט 1939) היא שופטת בדימוס, עורכת דין ונשיאת ארגון הגג של ארגוני הנכים בישראל.
נולדה בתל אביב בשנת 1939, בת יחידה של יחזקאל, עובד בעיתון הבקר, ואטה לב.
בשנת 1958 סיימה את לימודיה התיכוניים בבית ספר תיכון עירוני ה' בתל אביב והחלה ללמוד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
באפריל 1959 נישאה לנתן ברון.
בשנת 1962 סיימה את לימודיה באוניברסיטה העברית בירושלים בתואר מוסמך (M.JUR (M.G, תואר שני המקביל ל-L.LB שהיה נהוג אז בישראל.
בשנת 1965 סיימת את תקופת ההתמחות והוסמכה כעורכת דין.
מאז ועד שנת 1987 היא עבדה כעורכת דין שכירה במשרד עו"ד משה שוייג, בה עסקה בדיני נזיקין.
בשנת 1970 נפגעה ברון בתאונת דרכים ומאז היא רתוקה לכיסא גלגלים ופעילה בארגונים למען נכים.
היא הייתה היועצת המשפטית של האגודה הישראלית לשיקום, בהתנדבות ובנובמבר 1980 הקימה עם עליזה בגין ופרופסור רפאל רוזין את "ארגון הגג לארגוני הנכים בישראל".
מהקמת הארגון ועד למינויה כשופטת היא כיהנה כיושבת הראש של הארגון, ולאחר פרישתה מונתה לתפקיד נשיאת כבוד של הארגון.
בשנת 1985 קיבלה את אות אשת מופת מטעם ארגון בני-ברית בישראל.
ובשנת 1992 קיבלה את פרס יו"ר הכנסת לאיכות החיים.
מ-1992 ואילך עסקה בהנהגת המסע לשיפור תדמית הנכה בישראל, בחסות נשיא בית המשפט העליון, מאיר שמגר.
בשנת 1987 מונתה לכהונת שופטת בבית משפט השלום בתל אביב ובשנת 1997 מונתה לשופטת בפועל בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
כעבור שנה מונתה לתפקיד זה במינוי קבוע.
סך הכל היא כהנה בתפקיד שופטת במשך כ-22 שנים עד לפרישתה ב-29 בנובמבר 2009 בגיל 70. ברון התמחתה במשפט מסחרי ורכשה ניסיון רב בתחום התובענות הייצוגיות.
בין פסיקותיה הבולטות של ברון הוא פסק הדין שניתן בעניין התובענה הייצוגית שהגיש שלמה צייג נגד הבנק למסחר על סך 18 מיליון ש"ח, תביעה זאת הוגשה כנגד כלל בעלי התפקידים בבנק למסחר וכנגד משרד רואי החשבון קסלמן את קסלמן.
השופטת ברון דחתה את התובענה, בית המשפט העליון דחה את הערעור שהוגש על פסק דינה.
התגוררה בבית מגורי העיתונאים עד שנות ה-70 של המאה ה-20 ואחר כך עברה להתגורר בתל אביב מעל הלונדון מיניסטורס, בדירה שהותאמה לנכותה.
הייתה נשואה לעיתונאי והחוקר נתן ברון עד למותו ב-2020. בנם הוא תא"ל במיל.
"ציפור שנייה" (מוכר במילותיו הראשונות: "ראיתי ציפור רבת יופי") הוא שיר עברי מאת המשורר הישראלי נתן זך, שהתפרסם בקובץ שיריו "כל החלב והדבש" (עם עובד, 1966).
השיר הולחן על ידי המוזיקאי והמפיק המוזיקלי מישה סגל, ובוצע לראשונה ב-1972 על ידי צמד הזמרות היהודיות-קנדיות סוזן ופרן, ובהמשך על ידי נורית גלרון (1979), חוה אלברשטיין ואחרים.
נסיבות הלחנת השיר וביצועו הראשון
השיר הולחן על ידי מישה סגל עבור הערב "מנגינות למילים: שירי משוררים", שנערך ביוזמתו של מפקד גלי צה"ל, יצחק לבני, בינואר 1972 בבית החייל בתל אביב.
בערב זה בוצעו 13 שיריהם של משוררים ישראלים בני זמננו (לצד זך – יהודה עמיחי, דליה רביקוביץ ודוד אבידן), שהולחנו על ידי דפנה אילת, מוני אמריליו, סשה ארגוב, שלמה ארצי, מתי כספי, צביקה פיק, דפנה אילת ויאיר רוזנבלום.
המנהל המוזיקלי והמנצח היה עודד פנחסי, והמבצעים האחרים היו חוה אלברשטיין, שלמה ארצי, עדנה גורן, צילה דגן, הדודאים, דורית ראובני ושלישיית פיקוד מרכז, רבקה זהר, שולה חן, מתי כספי וצביקה פיק.
השיר, שבוצע על ידי צמד הזמרות היהודיות-קנדיות סוזן ופרן, היה ללהיט.
על כן, העיבוד לרוב משנה במעט את מבנה השיר.
בפרט, העיבוד כולל חזרה כפולה על מילות השיר.
בחלק מהעיבודים ישנו גם מבוא מוזיקלי (באורך של לפחות עשר שניות), שמכין לקראת תחילת השירה.
בנוסף, קצב השירה בביצועים השונים הוא לרוב איטי ורגוע.
לשיר קיימים עיבודים למקהלה מעורבת (דוד מורס), מקהלת נשים (פנינה ענבר), לאנסמבל חליליות ועוד.
השיר מחולק לשני בתים מחורזים.
בבית הראשון מתואר המפגש עם הציפור, ובשני מתוארת השפעתו על הדובר בשיר.
בשני בתי השיר יש אותו מספר של שורות.
בבית הראשון קיימת שורה שהיא דומיננטית יותר מבחינת אורכה (השורה השלישית).
לשיר ישנן פרשנויות רבות, והמשותף למרביתן הוא שהשיר מדבר על חוויית התגלות.
השיר מתאר את ההתפעלות מאותה התגלות ואת השפעתה על הדובר בשיר.
יש התייחסויות שונות לכותרת השיר, ובפרט להתייחסות לאותה ציפור כ"ציפור שנייה".
בין יתר הפרשנויות, בחלק מהן משוער שזה נעשה כהמשך לשיר אחר של זך (שמופיע ללא כותרת), שגם בו מתואר מפגש עם ציפור, ובחלקן משוער שזה דווקא מתאר סוג של תקווה למפגש עם ציפור נוספת.
ציפורה בלוך (1901 - 8 בפברואר 1979) הייתה מחלוצות העלייה השלישית, יוזמת ומקדמת העבודה הסוציאלית וטיפול בילדים ונוער במצבי סיכון בישראל.
ציפורה בלוך נולדה ברוסיה למשפחה ציונית משכילה.
אביה היה מחנך עברי ואחיה, דויד בלוך-בלומנפלד, היה פעיל ציוני מבני העלייה השנייה וראש העיר השני של תל אביב.
כאשר אבי המשפחה נפטר בהיותה בת ארבע, נקלעו לקשיים כלכליים, והיא נאלצה לפרנס את עצמה מגיל צעיר.
תחילה למדה פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטת קייב, אך בעקבות גלי אנטישמיות במזרח אירופה החלה לעבוד עם פליטים יהודים שאיבדו את משפחותיהם, וכך הבינה שברצונה להתמסר לטיפול בילדים אך הפעם ביישוב העברי בארץ ישראל.
בשנת 1921 היגרה לפלשתינה ובמהלך שנות ה-20 עבדה עם נערים ונערות בכפר הנוער מאיר שפיה ובהמשך בכפר ילדים בגבעת המורה.
בשנים אלו חלתה במלריה, והמשיכה לעבוד במרץ.
בשנת 1927 מונתה כמפקחת ציבורית במרכז שכונתי בשכונת שמעון הצדיק בירושלים שהוקם על ידי חנה טהון, והסתדרות נשים עבריות.
עבודתה עם תושבי המקום אשר ברובם היו יוצאי עדות המזרח לוותה בפערים תרבותיים, תוך דרישתה להתערבות הוועד הלאומי וממשלת המנדט בנעשה שם.
בשנת 1929 נסעה ללמוד עבודה סוציאלית בסמינר הפדגוגי של אנה פון גירקה בברלין, והמשיכה להשתלמות באנגליה בתחום עבריינות נוער וחינוך מניעתי בבתי ספר.
בשנת 1931 חזרה וניהלה את הלשכה הסוציאלית בירושלים במשך כעשור, בשנת 1933 מונתה כקצינת המבחן הראשונה לנוער על ידי ממשלת המנדט, ובשנת 1935 עמדה בראש צוות הסיוע לנפגעי השיטפונות בטבריה.
במקביל, המשיכה לקדם קשרים בינלאומיים עם מדינות כגון הולנד וצ'כוסלובקיה, ובשנת 1937 ייצגה את הוועד הלאומי בקונגרס בשווייץ.
בשנת 1942 מונתה כמפקחת ארצית מטעם הוועד הלאומי על הטיפול בילד ובנוער וכן לסגנית מנהלת ואחראית על ההכשרה המעשית בבית הספר לעבודה סוציאלית בירושלים בניהולה של סידי ורונסקי.
בשנת 1946 נסעה לסייע במחנות העקורים בקפריסין בחסות הג'וינט.
עם הקמתו של משרד הסעד המשיכה לכהן כמנהלת המחלקה לטיפול בילד ובנוער, ייסדה מרכזים של המחלקה בערים השונות ויצרה שיתופי פעולה עם מוסדות ילדים קיימים.
היא סייעה בהקמת שירות המבחן הישראלי לנוער וכן מוסדות כגון פנימיית 'צופיה' ומעון 'מסילה' לנערות.
במקביל, לקחה חלק משמעותי בייסוד המחלקה לטיפול באנשים עם מוגבלויות שכליות, כאשר 'רק הודות ללחצה האישי, הבלתי פוסק, על אנשי האוצר ועל חברים בכנסת, נרכשו השטח והבניינים המשמשים כיום כ'שקמה'.
בשנת 1964 פרשה לגמלאות אך המשיכה לעסוק בפעילות התנדבותית, והקימה קרן מלגות לילדים נזקקים.
בשנת 1960 זכתה בפרס ע"ש הנרייטה סאלד ובשנת 1971 בתואר יקירת העיר ירושלים.
בדומה לעובדות סוציאליות כגון ז'ניה טברסקי, מוצאה המזרח אירופאי, השכלתה בפילוסופיה ומשפטים וחינוכה הגרמני לעבודה סוציאלית של ציפורה בלוך העשירו והרחיבו את הפרספקטיבה המקצועית שגיבשה ברוח רעיונות הומניסטיים והבנת אחריות החברה בסיוע לפרט.
בדומה לעובדות סוציאליות כגון צסי רוזנבליט, גם היא החלה את דרכה כמתנדבת, וסללה את דרכה המקצועית בנחישות ומהירות תוך מסירות אינסופית למקצוע בו בחרה.
בלוך נפטרה בשנת 1979 בירושלים.
'מיומנה של עובדת ציבורית בשכונה אחת בירושלים', האישה, ה, עמ' 20.
צפור שבפנים עומדת בחוץ, שירים 2008-1962 הוא ספר שירה של המשוררת חדוה הרכבי, הספר יצא לאור בשנת 2009 בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשיתוף עם מוסד ביאליק - ירושלים, ובעריכת דוד וינפלד.על הספר זכתה הרכבי בפרס יהודה עמיחי לשירה לשנת 2010 (במשותף עם שמעון אדף).
בקובץ מאוגדים ארבעה ספרי שירה שכתבה במהלך 46 שנה, וכן שירים חדשים שטרם כונסו לספר: "ראנא" ו"מיגו".
שירתה עוסקת בחשיפה של עולמות פנימיים קשים ומעוררי בלהה, על סף טירוף הדעת, לבין רגעי התעלות רוחנית ואקסטזה, רבים מזכירים את שמה של חדוה הרכבי עם המשוררת יונה וולך, שתיהן נשמעות כמגיבות לזרמים ולקולות תת מודע בלתי נשלטים, אסוציאטיביים ולעיתים כפייתיים.
על פי חוקר הספרות אריאל הירשפלד: "חדוה הרכבי הרחיבה את המנעד החווייתי של השירה העברית בדור הזה, ויצרה מקום למצבי נפש שהיו נותרים שתוקים בלעדיה."
שם הספר "ציפור שבפנים עומדת בחוץ" לקוח מתוך השיר "מטיבם של דברים" הפותח את קובץ שיריה השני "עדי" (1981).
ניומן 1973) – ספרה הראשון של הרכבי.
יצא בסיוע המשוררת לאה גולדברג, שהייתה זו שגילתה את השירים הראשונים של הרכבי, בחרה מהם, והכינה את ספרה להוצאה לאור.
הספר זכה בפרס רחל ניומן.
עדי: שירים (ספרית פועלים 1981) – הספר השני של הרכבי, בו השירה אינטימית יותר.
אני רוצה להגיד לך: שירים (ספרית פועלים 1985) בספרה השלישי הפך עצם הדיבור לנושא השירה עצמה, בניסיון לפצח את מבנה המילים השגור ולהפוך אותו לחלק מהמבנה השירי.
האחר (הליקון ביתן 1993) בספרה הרביעי פיתחה הרכבי צורות שיר ארוכות, מונולוגים אפיים, המתארים מצבי משבר לצד תשוקה ואושר.
שירים חדשים שטרם כונסו, ראנא, מיגו
ציפורה דולן (נולדה ב-22 בפברואר 1948) היא סופרת ופרסומאית ישראלית, זוכת פרס היצירה לסופרים עבריים תשע"ג ע"ש ראש הממשלה לוי אשכול, על מכלול יצירתה.
ציפורה דולן נולדה בדז'רז'וניוב, פולין.
הוריה, שושנה ואברהם (אדם) רוזנשר, ילידי פולין, נמלטו לרוסיה במלחמת העולם השנייה, נפגשו באוזבקיסטן ושם נישאו.
לאחר שהות קצרה במחנה העולים "שער העלייה" עברה לרמלה, ומשם לאחר שנים ספורות עברה לחולון.
דולן למדה בתיכון חדש בחולון, ואת שירותה הצבאי עשתה בחיל הקשר.
היא בוגרת האוניברסיטה העברית בירושלים, בחוגים לפילוסופיה ולסוציולוגיה.
למדה ציור ופיסול במכון אבני ובמדרשה למורים לאמנות.
משנת 1978 שימשה כקופירייטרית במשרדי פרסום שונים.
בתפקידה האחרון בין השנים 1989–1996 כיהנה כמנהלת המחלקת הקריאטיבית וכסמנכ"ל לענייני קריאטיב במשרד הפרסום פוגל-לוין.
בין השנים 1995–2007 שימשה כמרצה ומנחה סדנאות כתיבה וקופירייטינג במכללות "קמרה אובסקורה" ו"מימד" בת"א, בבית הספר לקולנוע ע"ש סם שפיגל בירושלים וכמרצה לפרסום וקופירייטינג באוניברסיטת ת"א.
בין השנים 2008–2010 כתבה ביקורות ספרותיות במוסף "ספרים" של "הארץ"
, והנחתה סדנאות כתיבה יוצרת במסגרת משרד החינוך.
כיום מנחה דולן סדנאות כתיבה, מלווה ומדריכה כותבים לקראת הוצאת לאור של ספר ביכורים, ומשמשת כסופרת צללים של ביוגרפיות, סיפורי חיים וספרים ייעודים.
אחותה היא חוקרת הספרות והתיאטרון, פרופ' זהבה כספי.
מזג אוויר נפלא צפוי מחר (תל אביב: כנרת זמורה-ביתן, 1988), קובץ סיפורים בעריכת חיים פסח.
קובץ סיפורים המספר את סיפוריהם של אנשים צעירים בתל אביב של שנות השבעים והשמונים.
הספר כתוב בשפה צילומית, ומתעד מצבי קיום אנושיים בדרך נטולת רגשנות.
והכל כידוע אמת (ירושלים: כתר, 1990).
הרומן בוחן אפשרויות שונות של קיום, מוביל את גיבוריו למסעות שונים אל תוך חייהם ומעלה את השאלה האם הגיהנום הוא הזולת, או שמא כל אדם נושא בתוכו את הגיהנום הפרטי שלו.
תמרי נוסעת עם אמא לסבתא (ירושלים: כתר, 2003).
ספר ילדים, איורים: גיל-לי אלון קוריאל.
אנחנו ננוח (אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2009).
עלילת הרומן נפרשת על פני מאה שלמה ושלוש יבשות ומספר את סיפורן של שתי נשים ששנות דור מפרידות ביניהן ועם זאת סיפוריהן מקבילים ולעיתים חופפים.
1994 - בין שלוש לבין ארבע, כתיבת תסריט לסרט באורך מלא ששודר בערוץ 2, הפיקה וביימה דפנה מנור.
1994 - בשם האהבה, כתיבת תסריט לסרט באורך מלא בשיתוף עם עידית שחורי ובבימויה.
1995 - כתיבת המחזה להצגה צלקת בשיתוף עם עידית שחורי ובבימויה.
המחזה הועלה בפסטיבל לתיאטרון אחר בעכו.
ענן על חוט / שלומית כהן-אסיף (תל אביב: תמוז, 1976).
מעשה בטחנה קטנה / רבקה דוידית (תל אביב: דביר, 1977).
מעלילות דדי המופלא / דליה רביקוביץ' (הקיבוץ המאוחד, 1978).
1987 – פרס מטעם אגודת הסופרים העבריים: הוצאה לאור של ספר הביכורים "מזג אוויר נפלא צפוי מחר".
2010 - פרס אקו"ם לספרות ליצירה המוגשת בעילום שם, עבור הרומן "אנחנו ננוח".
2010 - "אנחנו ננוח" נבחר לרשימת 12 המועמדים הסופיים לפרס ספיר.
2012 – פרס היצירה לסופרים עבריים תשע"ג ע"ש ראש הממשלה לוי אשכול, על מכלול יצירתה.
ציפורה כגן (17 ביוני 1931 – 31 בדצמבר 2021) הייתה חוקרת ספרות ישראלית, שהתמחותה הייתה עיון בכתבי מיכה יוסף ברדיצ'בסקי.
חוקר הספרות אבנר הולצמן כתב כי "תכונת היסוד המאפיינת את עבודתה – חיפוש הרציפות בין עולם המסורת היהודית וספרות ובין התרבות היהודית המודרנית – ניזונה מחוויית חייה כמי ש'הציצה ונפגעה' ועם זאת הוסיפה לשמור על קשר אורגני חם עם צור מחצבתה."
כגן נולדה כציפורה מנדל למשפחה חרדית בתל אביב, עזבה את הדת בנעוריה ופנתה להוראה.
בתחילת שנות החמישים נישאה למשורר אליעזר כגן.
בשנות השישים החלה את לימודיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחילה התמחתה בתחום האגדה, המדרש והספרות העממית, וכתבה עבודת גמר לתואר השני על גלגולי מוטיבים בסיפורים על נשים באגדת חז"ל ובסיפור העממי של עדות ישראל.
בהמשך לעבודה על חקר האגדה ובהשראת מורה שמעון הלקין החלה להתמקד בעבודות ברדיצ'בסקי, בהן עסקה בעבודת הדוקטורט שלה (1972).
כגן הייתה מראשוני המורים באוניברסיטת חיפה, בה לימדה מ-1970 בחוג לספרות עברית והשוואתית, והתקדמה עד דרגת פרופסור מן המניין.
מ-1989 עד 2002 נמנתה עם עורכי כתב העת של החוג, "דפים למחקר בספרות".
מאגדה לסיפורת מודרנית ביצירת ברדיצ'בסקי, הקיבוץ המאוחד, תל אביב (1983)
הלכה ואגדה כצופן של ספרות, מוסד ביאליק, ירושלים (1988)
רומן גמור: מרים - למיכה יוסף ברדיצ'בסקי, אוניברסיטת חיפה/זמורה-ביתן, חיפה/תל אביב (1997).
"ציפור מדבר" הוא סינגל של הלהקה הישראלית אתניX.
את מילות השיר כתב זאב נחמה, והלחין בשיתוף עם יועד נבו.
נכלל באלבום הבכורה של הלהקה, הנושא את שמה, שיצא בשנת 1990.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תש"ן (1990) דורג השיר במקום השני.
במצעדים השבועיים של התחנה צעד השיר במשך 32 שבועות, מתוכם שלושה שבועות במקום הראשון.
בשנת 2008 ביצעה יהודית רביץ גרסת כיסוי לשיר עבור האלבום "עבודה עברית".
בשנת 2020, ביצע עדן חסון גרסת כיסוי דנסית עם מוטיבים מזרחיים לשיר עבור החלק השני של האלבום "צו השעה".
בשנת 2024 ביצעה את השיר ב"כוכב הבא" יובל רפאל, שורדת אסון הנובה, במשמעות מסיבת הריקודים שהייתה במדבר.
ציפורה הלר-אלאור (20 בספטמבר 1925 – 22 בספטמבר 2024) הייתה משוררת ישראלית.
הלר נולדה בצפת, השלישית מבין חמש אחיות.
היא הייתה דור חמישי בעיר, בתם של הרב אברהם זיידה הלר ופרידה לבית ברז"ל, נצר לרב שמואל הלר, מנהיג צפת במחצית השנייה של המאה ה-19. גדלה בבית דתי-לאומי.
הייתה חברה באגודת הסופרים העברים במדינת ישראל.
למדה בצפת ב"בית הספר המזרחי" ובתיכון העירוני.
כן למדה באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20 מדעי היהדות ופילולוגיה קלאסית באוניברסיטה העברית בירושלים אצל פרופסור גדליה אלון ופרופסור משה שוובה.
לאחר מלחמת העצמאות הגיעה להרצאותיו ב של חתן פרס ישראל, פרופסור שמעון הלקין, שהמליץ ליצחק למדן על פרסום שיריה בירחון "גליונות".
לאחר מכן פרסמה משיריה בביטאון אגודת הסופרים "מאזנים", בעיתון ידיעות אחרונות, ובכתבי עת נוספים.
כמו כן, בהמלצת אברהם שלונסקי, שיריה הודפסו בביטאון "על המשמר".
ספרה הראשון "שירי מדבר ונחש" הופיע בהוצאת מחברות לספרות בשנת 1965 בעריכתו של ישראל זמורה, וזכה לביקורות תומכות בעיתונות ובקרב אוהבי השירה בישראל.
הלר עבדה במשרד מבקר המדינה בירושלים ואחר כך בתל אביב כמנהלת ביקורת ראשית עד שנת 1975, ופרשה לגמלאות.
ספרה השני "צפת עיר ההר והאור" (בשם צפורה הלר-אלאור) שהופיע בהוצאת טרקלין בשנת 1983, בסיוע קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב ועיריית צפת, לא זכה לביקורות כלשהן ולהתייחסות קהילת השירה הישראלית.
התהודה הדלה לספר שיריה השני הובילה אותה להחליט שלא לפרסם יותר שירים חדשים, ולהמשיך בשגרת חייה בתל אביב-יפו.
בשנת 1975 החלה במסע לימודי מדיטציה טרנסצנדנטלית מחוץ לישראל וחזרה לישראל כמורה.
אחר כך יצאה להשתלמות מיוחדת בשווייץ תוך דיאלוג עם מהרישי מהש יוגי על הקורס שהורתה בשם "מדע האינטליגנציה היצירתית".
בדצמבר 2006 העניק לה הוועד המנהל של אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל את תעודת יקירת קסת הזהב "כמי שהגיעה לגבורות ותרמה לבניין הספרות העברית ולהעשרת השפה העברית".
בשנים 2020–2021 הייתה עדה מרכזית בסרטו של רנן שור, בן אחותה, "בלוז לרב הלר", על אביה הרב אברהם זיידה הלר.
במהלך הצילומים מעדה הלר ברחוב מול דירתה במרכז תל אביב.
היא הזעיקה את אחיינה רנן שור לחדר המיון בבית החולים איכילוב, והפקידה בידיו מפתח לדירתה.
שור וצוותו מיינו את אלפי השירים שמצאו בדירתה.
במהלך תקופת מגפת הקורונה בישראל החליטה הלר לערוך את מיטב שיריה בשמונה עשורי כתיבה ולהוציאם מיידית, בהוצאת שור – הלר.
באפריל 2022, בבית ההורים פאלאס דיור מוגן, הושק ספר שיריה "ובכל זאת מתלקח האור", בעריכת עליזה ציגלר ורנן שור.
הספר כולל ממואר של הלר על פגישה עם המשוררת לאה גולדברג, מכתבים ששלחו אליה שמואל יוסף עגנון, אברהם שלונסקי ולאה גולדברג, פתח דבר של נורית זרחי ואחרית דבר של פרופסור אריאל הירשפלד, המעמיד אותה בשורה אחת עם המשוררים הנודעים של תקופתה.
באותה השנה, הוענק לה ציון לשבח על ספרה במסגרת פרס ברנר בקטגוריית השירה.
שירים בכתב ידה, ראיון וידאו שערך עמה יחזקאל המאירי וחליפת מכתבים בינה לבין אביה אברהם זיידה הלר נמצאים במוזיאון בית המאירי בצפת.
רבבות שיריה, התכתבויותיה ותִּעוּדָהּ מאז שנת 2020 נמצאים בארכיון רנן שור בתל אביב.
הלר נפטרה ב-22 בספטמבר 2024 בגיל 99, והובאה למנוחות בבית העלמין מנוחת עולם בנתניה.
הסרט התיעודי עליה, "סיפור של עלבון", שביים רנן שור נמצא בשלבי עריכה מתקדמים ויוקרן ב-2025.
לאה שור, שנישאה לרופא פרופסור שמואל שור.
בנם היה הקולנוען רנן שור, שייסד וניהל את בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
פרופסור שרה אורה הלר וילנסקי, חוקרת מחשבת ישראל, פרופסור מטעם אוניברסיטת חיפה.
מרים סברדלוב, חקלאית בכפר ויתקין.
יהודית פלד-הלר, לוחמת האצ"ל במלחמת העצמאות, בעלת אות "מגן צפת".
ציפור על תיל הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 1990 בבימויו של ג'ון בדהאם, עם מל גיבסון וגולדי הון בתפקידים הראשיים.
שם הסרט הוא בהשראת שירו המפורסם של לאונרד כהן "ציפור על תיל" המושמע ומושר במהלך העלילה.
חלק גדול מהסרט צולם בקולומביה הבריטית, בעיקר בוונקובר ובוויקטוריה.
גבר שעזר להרשיע סוכן FBI, מקבל זהות חדשה.
אחרי 15 שנה הוא נאלץ להימלט כשעולים על עקבותיו, וכשסוכנים שחברו לאנשי פשע מנסים ללכוד אותו.
הסרט התקבל בביקורות מעורבות אך זכה להצלחה מסחרית.
יוג'ין סורנסטון (דייוויד קאראדין), סוכן לשעבר של המנהל לאכיפת הסמים משתחרר לאחר 15 שנות מאסר על הברחת סמים.
בחוץ מחכה לו חברו, דיגס (ביל דיוק) שהצליח להתחמק מתפיסה.
מטרתם היא למצוא ולחסל את ריק ג'רמין (מל גיבסון) שהסגיר אותו ונמצא מאז בתוכנית להגנת עדים.
ריק החליף כתובות, שמות ועבודות שונות.
כעת הוא עובד בשם בדוי בתחנת דלק ומוסך בדטרויט.
ארוסתו לשעבר, מריאן גרייבס (גולדי הון) היא כעת עורכת דין מצליחה ועשירה.
היא מזהה אותו בתחנת הדלק אבל הוא מכחיש.
ריק מתקשר לאיש הקשר האחראי שלו ב־FBI, לו בירד (ג'ף קורי), אך מתברר לו שהוא הוחלף בג'ואי ויברן (סטפן טובולסקי).
ריק מספר לוויברן על חששוויו שהתגלה אבל אינו יודע שוויברן הוא סוכן מושחת שמשתף פעולה עם הפושעים.
ויברן מעתיק את פרטיו של ריק על תקליטון ומוחק אותו מתכנת הגנת העדים.
בלילה מגיעה מריאן לתחנת הדלק כדי להשקיף על ריק ובאותו רגע מגיעים סורנסון ודיגס לחסל אותו.
הוא מצליח להימלט למכוניתה של מריאן אך הפושעים הורגים את בעל התחנה ומעלים אותה באש.
מכאן מתחיל מרדף של הפושעים אחרי ריק ומריאן שמצטרפת אליהם המשטרה לאחר שהפושעים האשימו את ריק ברצח בעל התחנה ובהעלתה באש.
מטרתו של ריק היא להגיע לביתו של לו בירד כדי להוכיח את חפותו.
בדרך הוא מגיע לסלון היופי בו עבד ומצליח לקבל את פנקס הכתובות שהשאיר.
המשטרה רודפת אחרים בסמטאות הרובע הסיני כשהם רכובים על אופנוע.
לבסוף הם מגיעים לחווה של הווטרינרית רייצ'ל וארני (ג'ואן סאברנס), שם עבד ריק בעבר ורייצ'ל שולפת קליע מישבנו.
הסוכן ויברן מוסר את פרטי המקום לפושעים והם שולחים הליקופטר לחסל אותם.
ברגע האחרון מצליח ריק להתניע מטוס קל ושניהם עולים עליו.
מתפתח מרדף בין המטוס להליקופטר שבסופו מתנגש ריק קלות ברוטור של ההליקופטר שצונח ועולה בלהבות.
לבסוף מגיעים ריק ומריאן לביתו של לו בירד אבל מתברר להם שהוא לוקה במחלת אלצהיימר ולא זוכר דבר.
בירד מייעץ להם להסתתר בגן החיות.
ריק שעבד שם בעבר מצליח לחדור לגן ובעקבותיו סורנסון, דיגס וויברן.
מתפתח מרדף עוצר נשימה שבסופו דיגס נטרף על ידי אריות, ויברן נטרף על ידי תנינים וסורנסון נטרף על ידי טיגריסים.
ריק ומריאן משלימים זה עם זו ושטים ביאכטה לאיים הקריביים עם תוכנית להתחתן ולהקים משפחה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמל גיבסוןריצ'רד "ריק" ג'רמיןגולדי הוןמריאן גרייבסארוסתו של ריקדייוויד קאראדיןיוג'ין סורנסוןפושעביל דיוק"דיגס"פושעסטפן טובולובסקיג'ו ויברןסוכן FBI מושחתג'ואן סבראנסרייצ'לוטרינריתג'ף קורילו בירדסוכן FBI
ציפור נמלים שחורה-לבנה (שם מדעי: Myrmochanes hemileucus) היא מין של ציפור שיר ממשפחת ציפורי נמלים החיה באמריקה הדרומית.
ציפור זו היא מין יחיד בסוגה ותוארה בידי בידי החוקרים האנגליים פיליפ סלייטר ואוסברט סאלווין בשנת 1866.
אורכה של ציפור זו עד 11.5 סנטימטרים ומשקלה 11 עד 13 גרמים.
הנוצות של ציפור זו בצבע שחור ולבן וזה מקור שמה של הציפור.
הרגליים של הציפור בצבע אפור.
הציפור חיה על הקרקע של יערות הגשם של אמריקה הדרומית במדינות בוליביה, ברזיל, קולומביה, אקוודור ופרו וניזונה בעיקר מחרקים כמו נמלי גדוד ופרוקי-רגליים אחרים אך גם מחוליתניים כמו צפרדעים ולטאות קטנות.
הציפור כמו שאר קרובי משפחתה ניזונה בעיקר מחרקים שבורחים מנמלי הגדוד.
ציפור זו נמצאת על פי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש עקב טווח תפוצה רחב ונוכחות באזורים מוגנים רבים אך הציפור עלולה להיות מאוימת בעתיד מבירוא יערות.
ציפור שחורה היא מיני-סדרת דרמת פשע אמריקאית שפותחה על ידי דניס ליהן על בסיס הרומן האוטוביוגרפי משנת 2010, "In With The Devil: A Fallen Hero, A Serial Killer, and A Dangerous Gain for Redemption" מאת ג'יימס קין.
המיני-סדרה עלתה לשידור בשירות אפל TV פלוס ב-8 ביולי 2022.
טארון אגרטון – ג'יימס קין
פול וולטר האוזר – לארי הול
ספידה מואפי – לורן מקולי
גרג קיניר – בריאן מילר
ריי ליוטה – ג'יימס "ביג ג'ים" קין
בינואר 2021, נמסר לראשונה על פיתוחה של המיני-סדרה, בה יככבו טארון אגרטון ופול וולטר האוזר.
במרץ 2021, נמסר על ליהוקו של ריי ליוטה לצוות השחקנים; תפקיד זה הוא תפקידו האחרון של ליוטה, שנפטר בשלהי מאי 2022. באפריל 2021, נמסר על ליהוקם של גרג קיניר וספידה מואפי.
צילומי המיני-סדרה החלו בניו אורלינס באפריל 2021.
המיני-סדרה עלתה לשידור בשירות אפל TV פלוס, והיא כוללת שישה פרקים.
שנהפרסקטגוריהמועמד (ים)תוצאהמקורות2023פרסי TCAהישג יוצא דופן בסרט, מיני-סדרה או ספיישל"ציפור שחורה"2024פרס אמי האמנותיהצילום הטוב ביותר במיני סדרה, סדרת אנתולוגיה או סרטנטלי קינגסטוןפרס אמי לבידור בפריים טייםהשחקן הראשי הטוב ביותר במיני סדרה או סדרת אנתולוגיה או סרטטארון אגרטוןשחקן המשנה הטוב ביותר במיני סדרה או סדרת אנתולוגיה או סרטפול וולטר האוזרריי ליוטה
ציפור סוכר הכף (שם מדעי: Promerops cafer) היא מין של ציפור שיר מהמשפחה ציפורי סוכר, החיה רק בדרום אפריקה שסביבת הכף המזרחי והמערבי, ממנה קיבלה הציפור את שמה העממי.
זוהי ציפור בעלת מקור חד וארוך וזנב ארוך אצל הזכרים הגדולים מעט יותר מהנקבות.
אורכם 34 עד 44 ס"מ בממוצע לזכרים ו-25 עד 29 ס"מ בממוצע לנקבות.
ציפור זו היא יונקת צוף באמצעות מקורה הארוך ולשונה הארוכה והדביקה.
צבעה אפור-חום עם אזור שת צהוב, זנב שחור בחלקו העליון ובהיר בחלק התחתון ומתחת לעיניים עובר פס לבן.
ציפור זו נפוצה בעיקר סביב הבתות של ממלכת אזור הכף, בו מגוון צמחים עשבוניים בעלי פרחים המייצרים צוף מפתה עבורה, ביניהם מיני אברש, וכמה פרוטאיים כמו הפרוטיאה ובנוסף ניזונים מחרקים ועכבישים.
הציפור לעיתים יושבת על הפרחים באמצעות טפריה הארוכים, המונעים ממנה לעוף ברוחות העזות המנשבות במקום.
לעיתים הציפור נודדת מאזור מחייתה לאחר שהסביבה נפגעה משריפות ופוגעת במרבית הפרחים.
היא נראית גם במספר ערים בדרום אפריקה, סביב פארקים.
ציפורים אלה טריטוריאליות והזכרים מושכים נקבות מעל צמחי פרוטיאה במשך החורף.
ציפור לבנה: סיפור פלא הוא סרט קולנוע אמריקאי שיצא לאקרנים ב-2024 בבימויו של מארק פורסטר, עם ברייס גייזר, לאונרדו שוורדט והלן מירן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספר בשם זה מאת ר"ג' פלאסיו משנת 2019, כאשר הוא משמש כפריקוול והמשכון לסרט "פלא".
השחקן ברייס גייזר מהסרט הקודם שב לגלם את תפקידו גם בסרט זה.
העלילה מתרחשת בעיקר במלחמת העולם השנייה והיא מתוארת בפלשבקים.
הצילומים נערכו ברובם בעיירה קוטנה הורה בצ'כיה.
ג'וליאן (ברייס גייזר) הוא נער בן 15 שמתחיל לימודים בבית ספר תיכון חדש בניו יורק לאחר שגורש מבית הספר הקודם בגלל התעללות בנער עם פנים מעוותים (עלילת הסרט פלא).
סבתו שרה בלום (הלן מירן) מגיעה מפריז כדי להשיק תערוכת ציורים שלה.
היא יודעת מדוע גורש ג'וליאן ומנסה להחדיר את הצורך ברגש חמלה לגבי אנשים השונים ממנו.
היא מספרת לו על חייה כנערה מתבגרת בתקופת השואה בצרפת.
בכיתתה היה ילד צולע בשם ז'וליין (אורלנדו שוורדט) שהיה נעזר בקב לאחר שלקה בפוליו.
כל התלמידים (כולל היא) לעגו לו ובראשם וינסנט שאותו שרה העריצה וציירה אותו במחברתה אף על פי שהיה אנטישמי.
כשנכנסו הגרמנים לכפר הם עצרו את הוריה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותברייס גייזרג'וליאןהלן מירןשרה בלוםסבתאאריאלה גלייזרשרה בלוםילדהאורלנדו שוורדטז'וליין בומייהג'יליאן אנדרסוןויויאן בומייהג'ו סטון-פיוינגזאן פול בומייהפטסי פראןמילי פטיג'יןמורהישי גולןמקס בלוםאוליביה רוסרוז בלוםסטיוארט מק'גאריהכומר לוקמנהל בית הספרג'ם מתיוסוינסנטפשיסט צרפתי
הסרט בוים על ידי מארק פורסטר וצולם בצ'כיה בפברואר 2021.
לקראת יציאתו לאקרנים של הסרט בארצות הברית ב-4 באוקטובר 2024, חברת Lionsgate שיתפה פעולה עם StoryCorps Studios וקרן שואה של אוניברסיטת דרום קליפורניה - המכון להיסטוריה חזותית וחינוך.
StoryCorps Studios פועלים עם ארגון "Living Links" לפרסום סיפורים אישיים של ילדים של ניצולי שואה, המתארים אומץ ובחירה בטוב לב.
ארגון Living Links משתף פעולה גם עם קרן השואה של אוניברסיטת דרום קליפורניה כדי לשחרר מדריך צפייה ומשאבים חינוכיים המיועדים למורים, תלמידים והציבור הרחב, כדי להעמיק את המסרים החינוכיים שעולים מהסרט.
ד"ר קתרין קלארק, מנהלת בכירה בקרן השואה של אוניברסיטת דרום קליפורניה, ציינה ששיתוף הפעולה עם StoryCorps משתלב עם עבודת הקרן באיסוף ושימור עדויות ניצולים.
במסגרת השותפות, הבמאי מארק פורסטר והסופרת ר"ג' פלאסיו ישתתפו בשיחה עם קהל המעריצים על רגעים בלתי נשכחים מהעבודה על הסרט והרומן הגרפי.
השיחה תוקלט ותישמר באוסף של StoryCorps במרכז הפולקלור האמריקאי בספריית הקונגרס, ויושק עמוד מיוחד באתר של StoryCorps בו ניתן יהיה להאזין לאוסף הסיפורים המלא.
ציפורה הלר גוטליב היא רבנית, מחנכת, סופרת ומרצה חרדית.
היא ילידת ארצות הברית וחיה בירושלים.
ציפורה היא חברת סגל בכירה במכללת נווה ירושלים לנשים, מנהלת סמינר "בנות אביגיל" בקמפוס נווה ירושלים, ומרצה במכללה היהודית המקוונת "נעלה" (Naaleh.com).
מתמחה בניתוח טקסטואלי של ספרות המקרא ופילוסופיה יהודית וכן בחקירת תפקידן של נשים ביהדות.
הרבנית הלר-גוטליב חיברה 9 ספרים, היא בעלת טור שבועי בעיתון "המודיע" ונחשבת כמרצה מבוקשת ו"דמות משפיעה" בקרב נשים חרדיות בכל העולם.
ציפורה נולדה למשפחת קרָסנר בברוקלין, ניו יורק, למדה בבית הספר היסודי "בית יעקב" ובשנים 1967-1966 היא למדה בסמינר הרב וולף בבני ברק.
בשנת 1967 נישאה ציפורה לרב אברהם דוד הלר ובמשך שנתיים הם התגוררו ביישוב עצמון-שגב בגליל התחתון, כדי להקים בו כולל.
לאחר חזרתם לירושלים הם התגוררו בשכונת הר נוף, בעלה הפך למרצה בישיבת "אור שמח" ולאחר מכן ניהל את ישיבת פחד יצחק.
בשנת 1970 החלה ללמד במכללת נווה ירושלים למדעי היהדות לנשים ובשנת 1980 הפכה לחברת סגל מן המניין.
בשנת 2015 התמנתה למנהלת סמינר "בנות אביגיל" בקמפוס נווה.
הלר מתמחה בניתוח טקסטואלי של ספרות המקרא ופילוסופיה יהודית, תוך התמקדות בפירושי הרמב"ם והמהר"ל.
היא מרצה על נשים ביהדות, ו"חיי נשים בתנ"ך ובנביאים".
היא ידועה ביכולתה לפשט "מושגים נשגבים" לרמה שכל שומעיה מבינים, תוך שימוש בסיפורים מהחיים וחוש הומור.
הרצאותיה, רובן ככולן, הן באנגלית.
פעמיים בכל שנה היא עורכת סיורי הרצאות ברחבי העולם, בעיקר בארצות דוברות אנגלית ויש לה אלפים רבים של תלמידים ומעריצים.
ציפורה הייתה נשואה לרב אברהם דוד הלר במשך 46 שנה ולהם 14 ילדים.
לאחר כ-7 שנים בל"ג בעומר 2020 היא נישאה בשנית לרב דוד גוטליב.
חתנה של ציפורה הלר, שמואל גולדשטיין, נפצע קשה בפיגוע בבית הכנסת קהילת בני תורה בשנת 2014 בירושלים.
ציפורה (ציפי) פליק זכאי היא רופאה ומדענית, פרופסור בפקולטה לרפואה ע"ש עזריאלי, מומחית ברפואת ילדים וגנטיקה רפואית, מנהלת המכון לגנטיקה במרכז הרפואי לגליל, נהריה.
פליק זכאי סיימה את לימודי הרפואה בהצטיינות בפקולטה לרפואה של הטכניון בשנת 1982. סיימה התמחות ברפואת ילדים בבי"ח כרמל בשנת 1987. התמחתה בגנטיקה רפואית באוניברסיטת UCLA מהמובילות בארצות הברית וסיימה בשנת 1991.
עם שובה לישראל הקימה וניהלה את המעבדה הגנטית בבית חולים בני ציון ואחר כך הקימה ומנהלת את המכון לגנטיקה של האדם במרכז הרפואי לגליל בנהריה.
הקימה ומנהלת את המכון לגנטיקה רפואית בבית החולים גליל מערבי, נהריה.
המכון משתייך לפקולטה לרפואה בגליל, אוניברסיטת בר-אילן.
פליק הייתה שותפה בפיתוח תוכנית לימודים לתואר שני בייעוץ גנטי בטכניון ונכון ל-2024 מפתחת ומרכזת את המסלול ללימודי M.D-Ph.D בפקולטה לרפואה בצפת של אוניברסיטת בר-אילן, מרכזת ומלמדת את הקורס בגנטיקה, רבייה והתפתחות לתלמידי רפואה ומנחה תלמידי מחקר לתארים מתקדמים.
המיקוד המחקרי שלה הוא זיהוי גנים סיבתיים של מחלות גנטיות נדירות.
במיוחד Hereditary Spastic Paraparesis HSP, תסמונת טסיות אפורות Gray platelet syndrome GPS, תסמונות של פגמים במנגנוני תיקון הדנ"א DNA והפרעות נוירוגנטיות אחרות.
ההפרעות הגנטיות בהן היא מתמחה הן נדירות בעולם אך הן שכיחות יחסית ביישובים בצפון ישראל בקרב אוכלוסייה ערבית.הפרויקט החשוב אותו היא מנהלת מנגיש בדיקות גנטיות לאוכלוסיית הכפרים בצפון המדינה, במטרה למנוע תחלואה ותמותת תינוקות ממחלות תורשתיות.
במסגרתו ניתן ייעוץ גנטי המותאם למשפחות מחמולות ערביות אשר בקרבן קיים סיכון גבוה להפרעות גנטיות ומומים מולדים ביניהם CTX cerebrotendinous xanthomatosis.
הפרויקט כולל גם חינוך, ומודעות למניעה ואפשרות צמצום המקרים של מומים מולדים.
במספר מקרים יש מצבים המאפשרים טיפול המונע את תסמיני מחלה.
פרסמה מאמרים מדעיים רבים וסקירות במגוון כתבי עת מקצועיים.
מ-1993 – האגודה הישראלית לגנטיקה רפואי.
מ-1992 – האגודה הישראלית לגנטיקה אנושית.
מ-1992 – האגודה הישראלית לרפואת ילדים קלינית.
מ-1992 – האגודה הישראלית לרפואה ומשפט.
מ-2000 – האגודה הישראלית למחלות מטבוליות.
מ-1989 – האגודה האמריקאית לגנטיקה אנושית.
מ-1991 – האגודה האמריקאית לגנטיקה רפואית.
מ-1992 – האגודה האירופית לגנטיקה אנושית.
מ-1992 – הקולג' האמריקאי לגנטיקה רפואית.
מ-2009 – מרכז המומחים הלאומי לאבחון וטיפול של חולים עם הפרעות הקשורות לתיקון DNA.
מונתה על ידי משרד הבריאות בישראל.
2009 – מרכז המומחים הלאומי לאבחון וטיפול בחולים עם קסנתומטוסיס מוחית.
2009 – 2011 מייסדת ומנהלת שותפה של התכנית לתואר שני במדעים התחום ייעוץ גנטי, הפקולטה לרפואה הטכניון, המכון הטכנולוגי הישראלי, חיפה, ישראל.
מ-2012 – ראש תוכנית MD PhD הפקולטה לרפואה בגליל, אוניברסיטת בר-אילן, צפת, ישראל
2013 – חברת מועצת המנהלים של האגודה הגנטית של ישראל.
2024 – נבחרה כחברה בוועדה רוחבית לבדיקת תוכניות לימודים ברפואה של המועצה להשכלה גבוהה.
1982 Roue Academic Award- למחלות זיהומיות מהפקולטה לרפואה, המכון הטכנולוגי, חיפה, ישראל.
1989 הצגת נתונים מקוריים בפרס הכנס הבינלאומי.
March of Dimes, בית הספר לרפואה של הרווארד, בוסטון, MA.
1997 פרס הוכפלד למצוינות במחקר רפואי, המרכז הרפואי בני ציון, חיפה, ישראל.
1998 פרס המרצה המצטיינת הפקולטה לרפואה, המכון הטכנולוגי, חיפה, ישראל.
2000 הישגים משמעותיים בתחום הגנטיקה הרפואית ותרומה לבריאות הציבור והציבור ולחינוך.
2009 פרס הישג למצוינות, בית חולים גליל מערבי נהריה, ישראל.
2009 פרס פרופסור אורח מקרן משפחת פלדמן.
תוכנית פרופסורים אורחים, המחלקה לביולוגיה באוניברסיטת סטנפורד, קליפורניה, ארצות הברית.
2021 אות שר הבריאות על הנגשת זכויות רפואיות בתחום הבריאות.
הרבנית ציפורה רוזנברג (ו' בניסן ה'תשי"ג, מרץ 1953 – י"ז באדר ה'תשנ"ח, 14 במרץ 1998) הייתה גננת וסופרת ילדים חרדית-ישראלית, מחברת סדרות הספרים הפופולריות "מעגל השנה" ו"עונג שבת".
רוזנברג היא בתם של הרב נסים קרליץ, אב בית דין צדק בני ברק והרבנית לאה לבית קופשיץ.
סבה היה הרב נחום מאיר קרליץ וסבתה, בתיה קרליץ, הייתה אחותם של החזון איש והרב מאיר קרליץ.
אחיה הוא מרדכי קרליץ, לשעבר ראש עיריית בני ברק.
בתום לימודיה בבית ספר יסודי, בהוראת אביה, לא המשיכה ללמוד בסמינר לבנות, אך הייתה מגיעה רק לשיעוריו של הרב יוסף אברהם וולף.
בשנת 1972 (ה'תשל"ב) נישאה לרב שריאל רוזנברג.
לאחר נישואיה החלה לעבוד כגננת.
מתוקף עיסוקה, חיברה הצגות לילדי הגן, ובהיעדר ספרות ילדים התואמת לאורח החיים החרדי בשנות ה-70, החלה להוציא לאור ספרונים וחוברות על בסיס החומרים שכתבה.
בהמשך, כשראתה שקיים ביקוש רב לספרות עזר לגננות חרדיות בנושא לוח השנה, כתבה את סדרת "מעגל השנה", שזכתה לפופולריות רבה ותורגמה לארבע שפות.
ספרים אלו עברו תחת פיקוחו של אביה הרב קרליץ.
בהמשך כתבה סדרה על פרשת השבוע, "עונג שבת".
סדרות אלו זכו לפופולריות רבה בעולם החרדי והדתי, הודפסו בכמה מהדורות ואף תורגמו לארבע שפות.
מלבד זאת, הייתה מדריכה ומכשירה גננות חרדיות.
ב-11 במרץ 1998, ליל פורים ה'תשנ"ח, התמוטטה בביתה לאחר אירוע מוחי.
היא הייתה מאושפזת בבית החולים, ונוסף לה השם "אלטא".
היא נפטרה לאחר כשלושה ימים, בי"ז באדר, ונקברה באותו הערב בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז' בבני ברק.
הותירה אחריה זוג הורים, בעל ו-13 ילדים בנה הרב נחום מאיר מכהן כדיין וראש כולל בבני ברק.
כל ספריה יצאו לאור בהוצאת "ספריית שרשרת".
מעגל השנה - סדרה בת ארבעה כרכים הכוללת שירים, סיפורים וקטעי קריאה והצגה על לוח השנה היהודי.
מהדורה ראשונה (מאויירת על ידי הלל ר.) 1977 - 1983. מהדורה שנייה תשמ"ו - תשנ"ח.
מהדורה שלישית (מאויירת על ידי רות בייפוס) תשס"ט.
הסדרה זכתה לפופולריות רבה ותורגמה לאנגלית וליידיש.
עונג שבת - סדרה בת חמישה כרכים על פרשות השבוע.
מהדורה ראשונה (מאויירת על ידי מ.
ליברמן) כוללת הדרכה להורים ולמחנכים, תשמ"ב ; מהדורה שנייה תש"ן - תשנ"ה.
מעגל השנה השביעית - על השמיטה.
מאוייר על ידי יפה שחר, תשמ"ו.
מספורי חז"ל - סדרת ספרונים העוסקת באגדות חז"ל לילדים (מאויירת על ידי הנריק הכטקופף).
חלק מספרוני הסדרה תורגמו לאנגלית, יידיש וצרפתית.
בשנת 1950 עלתה בגיל 29 מארצות הברית לישראל.
ב-1960 הופיעה בסרט "איי לייק מייק".
באותה השנה שיחקה בסרט האמריקאי "Exodus" בתפקיד גברת פרנקל.
ב-1964 שיחקה בסרט "סאלח שבתי" בכיכובו של חיים טופול גילמה את הבעלים של הכלבה פוצי.
ב-1966 שיחקה בסרט האמריקאי "Judith" בתפקיד חנה.
באותה השנה גם הופיע בסרט "פיצוץ בחצות".
ב-1968 גילמה את ציגיינר בסרט "הדיבוק".
ב-1971 הופיעה בסרט "חסמבה ונערי ההפקר" בתור בחורה שנשדדה על ידי זורקין (זאב רווח).
ב-1977 שיחקה בסרט "סרט וארוחת בוקר".
ב-1978 שיחקה בסרט האמריקאי "Circle of Iron".
ב-1979 שיחקה בסדרה ללימוד ערבית, סאלם ותעלם, בתור השכנה מאדאם גולדמן.
ב-1984 שיחקה בסרט "החורף האחרון" בתפקיד שרה אמא של מאיה.
ב-1985 הופיעה בתוכנית הטלוויזיה "התזמורת".
באותה השנה שיחקה בסרט האימה הבריטי "הכלה" בתפקיד ציפקה.
ב-1986 שיחקה בסרט "כפפות" בתפקיד גברת גלינה.
באותה השנה הופיעה בסרט "סוף שבוע מטורף".
בנוסף באותה השנה שיחקה בסרט האמריקאי "Mahatz Ha-Delta" בתפקיד אחות נזירה.
כמו כן באותה השנה שיחקה בסרט האמריקאי "America 3000" בתפקיד סבתא.
ב-1987 הייתה אחראית דיאלוגים בסרט "בובה".
ב-1989 הופיעה בפרק בסדרת הטלוויזיה "המסעדה הגדולה" ששודרה בערוץ הראשון.
ב-1993 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "שכנים" בתפקיד הסבתא גברת הרשקוביץ'.
ב-1994 שיחקה בתוכנית הטלוויזיה הלימודית "Seven in Heaven" ששודרה בטלוויזיה החינוכית בה גילמה את סבתא רוז.
ב-1996 הייתה אחראית על העיצוב האומנותי של הסרט "צעירים לנצח".
ב-1999 שיחקה בסרט "שקרים לבנים" בתפקיד גברת שרייבר.
ב-2000 שיחקה בסרט "תפילה זכה".
בתיאטרון שיחקה בהצגות "אי הבנה", "איציק ויטנברג (ציפור הגטו)", "המשרתות", "ידיד הבעלים", "יתוש בראש", "מי מפחד מווירג'יניה וולף?", ו"שולחנות נפרדים".
ציפורה יוכסברגר הייתה מורה למוזיקה ומייסדת בית הספר לאמנויות עבריות למוזיקה ולמחול בניו יורק, הידוע כיום בשם מרכז קאופמן למוזיקה.
יוכסברגר נולדה בלויטרסהאוזן, בוואריה, גרמניה, בשם הילדה יוכסברגר.
אביה, נתן, היה סוחר בקר ואמה, סופי, הייתה עקרת בית.
סופי קנתה לציפורה פסנתר כשהייתה בת 5; בגיל 8, היא החלה ללמוד מוזיקה באופן פרטי באנסבך.
כמשפחת יהודית אחת מתוך מעטות בלויטרסהאוזן, ובצל חקיקה אנטי-יהודית בגרמניה הנאצית לפני המלחמה, המשפחה סבלה מהתקפות פיזיות ומגבלות על החינוך בגרמניה.
עם זאת, היא עברה מאוחר יותר לסמינר המורים היהודי בווירצבורג, בוואריה, שם החלה ללמוד עברית ותפירה.
לאחר שיוכסברגר עזבה את ביתה, הוריה הסתתרו לאחר שנפגעו מהתקפה פיזית בעיר מגוריהם.
הם מכרו את ביתם בלויטרסהאוזן, ועברו מאוחר יותר לנירנברג.
בסמינר, אחת מחברותיה של יוכסברגר סיפרה לה שהיא עומדת להופיע בקונסרבטוריון למוזיקה בארץ ישראל בירושלים ולבחון את האפשרות לחיות וללמוד מוזיקה בפלשתינה.
יוכסברגר, שרצתה ללכת בעקבות חברתה ולראות בכך דרך בריחה מהרדיפות הנאציות, ביקשה מאביה לקחת אותה לברלין.
לפני שעזבה, היא ניגנה את "שירים ללא מילים" של פליקס מנדלסון למייסד הקונסרבטוריון.
יוכסברגר עזבה את גרמניה ב-1939 ועברה לגור בירושלים בעזרתה של אמה.
שם היא לימדה מוזיקה ועודדה את משפחתה להגר.
עם זאת, הוריה נשארו בגרמניה, וב-1944 הם נרצחו בתאי הגזים של מחנה ההשמדה אושוויץ.
ב-1950, עזבה יוכסברגר את ישראל לניו יורק, ארצות הברית, וייסדה את "בית הספר לאמנויות עבריות למוזיקה ולמחול".
בית הספר, שנמצא בשכונת מנהטן בעיר, תואר על ידי "הניו יורק טיימס" ב-1985 בתור "מרכז חשוב בניו יורק שבו נלמדים מוזיקה, אמנות, מחול ותיאטרון לכ-450 ילדים, ובשיעורי ערב והרחבה למבוגרים – בין 600 ל-700 מבוגרים".
יוכסברגר יסדה את בית הספר על מנת לשמור על המסורת של מוזיקה עממית יהודית ואמנויות לדור הבא.
היא גם קיבלה תארים (מאסטר ותואר דוקטור) במוזיקה דתית בסמינר התאולוגי היהודי של אמריקה.
ציפורה יוכסברגר הלחינה מספר יצירות למקהלה, לחליליות ועוד.
כמו כן הכינה עיבודים לשירים ישראליים או יהודיים.
יוכסברגר נותרה כמנהלת בית הספר עד שפרשה לגמלאות אחרי 33 שנים, אז היא עזבה את ארצות הברית וחזרה לישראל.
שם היא יסדה את פרויקט המורשת המוזיקלית של ישראל והפיקה מספר יצירות דוקומנטריות.
היא נפטרה בירושלים ב-29 באוקטובר 2017 בגיל 96.
ציפור כחולה הוא אלבום האולפן הראשון באורך מלא של הזמר-יוצר הישראלי יהונתן מרגי.
האלבום יצא לאור ב-10 בפברואר 2026, ביום הולדתו ה-26 של הזמר.
האלבום הוקלט ונכתב הן בישראל והן בלוס אנג'לס במהלך השנה שקדמה ליציאתו.
מרגי תיאר את תהליך הכתיבה כ"בליינד דייטים עם עצמי", שכן הוא ניגש ליצירה ללא קונספט מוגדר מראש, בניגוד לפרויקטים קודמים.
האלבום מתאפיין בשילוב בין מפיקים מובילים לבין מעגלים אינטימיים וקרובים.
בר בן הוא חבר ילדות של מרגי מהתיכון.
השיר "מסיבת פרידה" נולד במפגש אולפני ביניהם.
מרגי ציין כי העבודה עם חבר שמכיר אותו מלפני הפרסום אפשרה כתיבה חשופה ואותנטית יותר, בהשוואה לעבודה עם מפיקים בינלאומיים גדולים.
צוות היוצרים הישראלי הבכיר אבי אוחיון ומתן דרור היה אחראי לכתיבה והפקה של הסינגל "מלאך".
בשיר הנושא, "ציפור כחולה", שולבה הקלטה של אחיותיו של מרגי, אלי ולילי, מתוך סרטון ששלח לו אביו, בו הן שרות את השיר.
מרגי נקט בשיטות שיווק שעוררו שיח תקשורתי.
דוגמה בולטת היא פרסום משפט בסטורי באינסטגרם: "הייתי תקוע במערכת יחסים רעילה".
הפרסום עורר ספקולציות רבות האם מדובר באקסית נועה קירל או בבת הזוג הנוכחית אנה זק, אך התברר בדיעבד כטיזר שיווקי לשיר באלבום.
האלבום יצא בהפתעה יחסית ביום הולדתו ה-26 של מרגי, כחלק מחגיגות יום ההולדת.
האלבום "ציפור כחולה" מוגדר כאלבום קונספטואלי, המתעד את התמודדותו של מרגי עם המעבר לחיים בינלאומיים והמחירים האישיים הנלווים לכך.
מוטיב מרכזי באלבום הוא הדיסוננס בין החלום ההוליוודי הנוצץ לבין המציאות היומיומית הכוללת בדידות, תחושת זרות וגעגועים עזים לבית ולמשפחה.
השירים עוסקים במחיר ההצלחה ובוויתור הנדרש כדי לתחזק קריירה בינלאומית.
חלק ניכר משירי האלבום מושפעים ממערכת היחסים של מרגי עם בת זוגו, אנה זק.
הטקסטים מתארים את הקושי בניהול קשר רומנטי בין יבשות, את הגעגוע ואת התקשורת המתבצעת דרך מסכים.
האלבום נכתב בצל מלחמת חרבות ברזל, והמציאות הביטחונית בישראל מחלחלת לתוך הטקסטים, בעיקר בהקשר של הדאגה לקרובים והניגוד בין המצב בארץ לחיים בחו"ל.
האלבום משויך לסוגת ה"פופ וידויי".
הסגנון מתאפיין בכנות קיצונית, ללא מסננים, ובניסיון להעביר רגש גולמי.
חלק מהשירים, ובראשם הסינגל "מסיבת פרידה", נשענים על עיבוד מינימליסטי המובל על ידי פסנתר, באווירת בלדה מינורית.
הרצועה הפותחת, "סתם", עוסקת בפרידה רומנטית וברגע ה"אחרי".
הטקסט מבקש לא להקטין את החשיבות של קשר שהסתיים במילה "סתם", אלא להוקיר את האמת שהייתה בו.
הרצועה "כוכב אחר" עוסקת באופן ישיר באתגר של החזקת זהות כפולה בשני עולמות במקביל (ישראל וארצות הברית).