tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קטע בכתבי ארונות קבורה מציג את שמו של אל הלוויות סכר כ-sk r, כלומר "ניקוי הפה", כדי לקשר את שמו עם תפקידו בטקס פתיחת הפה, בעוד באחד מכתבי הפירמידות אומר שהשם מבוסס על מילים שצעק אוסיריס ברגע של מצוקה, ומחבר את סכר עם אלוהות הקבורה החשובה ביותר.
המצרים גם האמינו כי לאלים יש שמות רבים.
ביניהם היו שמות סודיים שהעבירו את הטבע האמיתי שלהם בצורה עמוקה יותר מאחרים.
לדעת את השם האמיתי של אלוהות היה להיות בעל כוח עליו.
חשיבות השמות מודגמת על ידי מיתוס שבו איסיס מרעילה את האל העליון רע ומסרבת לרפא אותו אלא אם כן יגלה לה את שמו הסודי.
עם למידת השם, היא מספרת אותו לבנה, הורוס, ועל ידי לימודו הם זוכים לידע וכוח רב יותר.
בנוסף לשמותיהם, ניתנו לאלים כינויים, כמו "בעל הוד", "שליט אבידוס", או "אדון השמים", המתארים היבט כלשהו בתפקידם או בפולחן שלהם.
בגלל התפקידים המרובים והחופפים של האלים, לאלוהויות יכולות להיות כינויים רבים - כאשר אלים חשובים יותר צוברים יותר תארים - ואותם כינויים יכולים לחול על אלוהויות רבות.
חלק מהכינויים הפכו בסופו של דבר לאלוהויות נפרדות, כמו ב-Werethekau , כינוי שהוחל על כמה אלות ומשמעותו "קוסמת גדולה", שזכתה להתייחס אליה כאלה עצמאית.
שלל השמות והתארים האלוהיים מבטאים את טבעם הרב-גוני של האלים.
המצרים ראו את החלוקה בין זכר לנקבה כבסיסית לכל היצורים, כולל אלוהויות.
אלים זכרים נטו להיות בעלי מעמד גבוה יותר מאלות והיו קשורים יותר לבריאה ולמלכות, בעוד שאלות נחשבו לעיתים קרובות יותר כמסייעות ותומכות בבני אדם חלק מהאלוהויות היו אנדרוגיניות, אך רוב הדוגמאות נמצאות בהקשר של מיתוסי הבריאה, שבהם האלוהות האנדרוגנית מייצגת את המצב הבלתי מובחן שהיה קיים לפני בריאת העולם.
בשמיניית האלים, קבוצה של שמונה אלים קדומים, לכולם הייתה צורה נשית ובן זוג.
אתום היה בעיקר זכר אך גם היה לו היבט נשי בתוכו, ולעיתים נתפס כאלה, הידועה בשם Iusaaset או Nebethetepet .
הבריאה החלה כאשר אתום ייצר זוג אלוהויות מובחנות מינית: שו ובת זוגו תפנות.
באופן דומה, נית, שנחשבה לפעמים כאלת יוצרת, הייתה בעלת תכונות גבריות אך נתפסה בעיקר כנקבה.
מין ומגדר היו קשורים קשר הדוק לבריאה ובכך ללידה מחדש.
האמונה הייתה כי לאלים זכרים יש תפקיד פעיל בהרות ילדים.
אלוהויות נשיות נדחקו לעיתים קרובות לתפקיד תומך, הממריצות את הגבריות של בני זוגם ומטפחות את ילדיהן, אם כי האלות קיבלו תפקיד גדול יותר בהולדה בסוף ההיסטוריה המצרית.
אלות פעלו כאמהות ורעיות מיתולוגיות של מלכים ובכך כאב טיפוס למלכות אנושית.
חתחור, שהייתה אמו או בת זוגו של הורוס והאלה החשובה ביותר בחלק גדול מההיסטוריה המצרית, הדגימה את הקשר הזה בין האלוהות למלך.
לאלוהויות נשיות היה גם היבט אלים שניתן לראותו באופן חיובי, כמו אצל האלות ואצת ונח'בת שהגנו על המלך, או באופן שלילי.
מיתוס העין של רע מעמת תוקפנות נשית עם מיניות וטיפוח, שכן האלה משתוללת בדמותה של סח'מת או אלוהות מסוכנת אחרת עד שהאלים האחרים מפייסים אותה, ובשלב זה היא הופכת לאלה מיטיבה כמו חתחור שבחלק מהגרסאות, ואז הופכת לבת זוגו של אל זכר
תפיסת המיניות המצרית התמקדה רבות ברבייה הטרוסקסואלית, ומעשים הומוסקסואלים נתפסו בדרך כלל בבוז וביטול.
למרות זאת, חלק מהכתבים מתייחסים להתנהגות הומוסקסואלית בין אלוהויות גבריות.
במקרים מסוימים, בעיקר כאשר סת תקף מינית את הורוס, שימשו מעשים אלו להדגשת הדומיננטיות של בן הזוג הפעיל ולהשפיל את הכנוע.
צימודים אחרים בין אלוהויות זכריות ניתנות להסתכלות חיובית ואף להולדת צאצאים, כמו בכתב אחד שבו מתוארת הולדת ח'נום מהתאחדותם של רע ושו.
אלוהויות מצריות מקושרות במערך מורכב ומשתנה של מערכות יחסים.
הקשרים ויחסי הגומלין של אל עם אלוהויות אחרות עזרו להגדיר את אופיו.
לפיכך איסיס, כאמא וכמגינתו של הורוס, הייתה מרפאה גדולה כמו גם פטרונית המלכים.
יחסים כאלה היו למעשה חשובים יותר ממיתוסים בביטוי השקפת עולמם הדתית של המצרים, אף שהם היו גם חומר היסוד שממנו נוצרו מיתוסים.
יחסי משפחה הם סוג נפוץ של קשר בין אלים.
אלוהויות יוצרות לעיתים קרובות זוגות.
משפחות של שלוש אלוהויות, עם אב, אם וילד, מייצגות את יצירת החיים החדשים ואת רצף האב על ידי הילד, דפוס המחבר בין משפחות אלוהיות לרצף מלכותי.
אוסיריס, איסיס והורוס היוו את המשפחה המובהקת מסוג זה.
התבנית שהם קבעו הלכה והתפשטה עם הזמן, כך שאלוהויות רבות במרכזי דת מקומיים, כמו פתח, סח'מת וילדם נפרתם בממפיס ושלישיית תבאי בתבאי, רוכזו לשלשות משפחתיות.
קשרים גנאלוגיים כמו אלה השתנו בהתאם לנסיבות.
חתחור יכלה לשמש אמא, בת זוג או בתו של אל השמש, וצורת הילד של הורוס פעלה כחבר השלישי בשלישיות משפחתיות מקומיות רבות.
קבוצות אלוהיות אחרות היו מורכבות מאלוהויות עם תפקידים הקשורים זה בזה, או שיחד ייצגו אזור בקוסמוס המיתולוגי המצרי.
היו מערכות אלים לשעות היום והלילה ולכל נום (מחוז) של מצרים.
חלק מהקבוצות הללו מכילות מספר ספציפי, חשוב מבחינה סמלית, של אלוהויות.
לאלים מזווגים יש לפעמים תפקידים דומים, כך גם לאיסיס ואחותה נפתיס בהגנה ובתמיכה באוסיריס.
זוגות אחרים מייצגים מושגים הפוכים אך קשורים זה לזה שהם חלק מאחדות גדולה יותר.
רע, שהוא דינמי ומייצר אור, ואוסיריס, שהוא סטטי ועטוף בחושך, מתמזגים לאל יחיד בכל לילה.
קבוצות של שלושה מקושרות עם ריבוי במחשבה המצרית העתיקה, וקבוצות של ארבע מצביעות על שלמות.
שליטים בממלכה החדשה המאוחרת קידמו קבוצה חשובה במיוחד של שלושה אלים שהיו מעל כולם: אמון, רע ופתח.
אלוהויות אלו עמדו על ריבוי כל האלים, כמו גם על מרכזי הפולחן שלהם (הערים הגדולות תבאי, הליופוליס וממפיס) ועל קבוצות משולשות רבות של מושגים במחשבה הדתית המצרית.
לפעמים צורף לקבוצה זו סת, האל הפטרון של מלכי השושלת התשע-עשרה והתגלמות אי-סדר בעולם, שהדגיש חזון קוהרנטי יחיד של הפנתאון.
תשעה, המכפלה של שלוש ושלוש, מייצגת ריבוי, ולכן המצרים קראו לכמה קבוצות גדולות "פסצת", או קבוצות של תשעה, גם אם היו להן יותר מתשעה פרטים.
תשיעיית האלים הבולטת ביותר הייתה התשיעייה של און, משפחה מורחבת של אלוהויות צאצאי אתום, המאגדת בתוכה אלים חשובים רבים.
המונח "תשיעיית האלים" הורחב לעיתים קרובות כך שיכלול את כל האלוהויות של מצרים.
למכלול האלוהי הזה הייתה היררכיה מעורפלת ומשתנה.
לאלים בעלי השפעה רחבה בקוסמוס או לאלים שהיו מבוגרים יותר מאחרים מבחינה מיתולוגית היה מעמד גבוה יותר בחברה האלוהית.
בפסגה של חברה זו עמד מלך האלים , שהיה מזוהה בדרך כלל עם האלוהות הבוראת.
בתקופות שונות של ההיסטוריה המצרית, אלים שונים החזיקו בעמדה נעלה זו.
הורוס היה האל החשוב ביותר בתקופת השושלת המוקדמת, רע עלה לגדולה בממלכה הקדומה, אמון היה עליון בתקופה החדשה, ובתקופות התלמאיות והרומיות, הייתה איסיס למלכה האלוהית והאלה הבוראת.
אלים בולטים חדשים נטו לאמץ מאפיינים מקודמיהם.
איסיס ספגה את התכונות של אלות רבות אחרות במהלך עלייתה, וכאשר אמון הפך לשליט הפנתיאון, הוא חובר עם רע כדי להפוך לאלוהות שמש.
המצרים הקדמונים האמינו שהאלים מתבטאים בצורות רבות.
למצרים הייתה תפיסה מורכבת של נשמת האדם, המורכבת מכמה חלקים.
רוחות האלים היו מורכבות מרבים מאותם רכיבים.
ה-בה (ba) היה המרכיב של הנשמה האנושית או האלוהית שהשפיע על העולם הסובב אותו.
כל ביטוי גלוי של כוחו של אל יכול להיקרא הבה שלה; לפיכך, השמש נקראה הבה של רע.
תיאור של אלוהות נחשב ל-קה (ka), מרכיב נוסף בהוויה שלו, שפעל ככלי לבה של אותה אלוהות.
דימויי הפולחן של האלים שהיו מוקד של טקסי המקדש, כמו גם החיות הקדושות שייצגו אלוהויות מסוימות, האמינו שמאכלסים באס (bas) אלוהיים בדרך זו.
לאלים ניתן היה לייחס באס וקאס (kas) רבים, שלעיתים קיבלו שמות המייצגים היבטים שונים של טבעו של האל.
נאמר כי כל מה שקיים הוא אחד מהקאס של אתום האל הבורא, שבמקור הכיל בתוכו את כל הדברים, וניתן לכנות אלוהות אחת ה-בה של אחרת, כלומר האל הראשון הוא ביטוי לאלוהות כוחו של האחר.
חלקי גוף אלוהיים יכלו לפעול כאלוהויות נפרדות, כמו העין של רע והיד של אתום, ששניהם התגלמו כאלות.
האלים היו כה מלאים בכוח מעניק חיים, שאפילו נוזלי גופם יכלו להפוך ליצורים חיים אחרים; נאמר כי המין האנושי צץ מדמעותיו של האל הבורא, והאלוהויות האחרות מזיעתו.
אלוהויות חשובות מבחינה לאומית הולידו ביטויים מקומיים, שלעיתים ספגו את המאפיינים של אלים אזוריים עתיקים יותר.
להורוס היו צורות רבות הקשורות למקומות מסוימים, כולל הורוס מנחן, הורוס מבוהן והורוס מאדפו.
ניתן להתייחס לגילויים מקומיים כאלה כאל יצורים נפרדים כמעט.
במהלך הממלכה החדשה, אדם אחד הואשם בגניבת בגדים על ידי אורקל שאמור להעביר הודעות מאמון מפ-קנטי.
הוא התייעץ עם שני אורקלים מקומיים אחרים של אמון בתקווה לשיפוט שונה.
גילויי האלים היו שונים גם בהתאם לתפקידיהם.
הורוס יכול להיות אל שמיים רב עוצמה או ילד פגיע, וצורות אלה נספרו לפעמים כאלוהויות עצמאיות.
כפי שהם חולקו, אלים שולבו זה עם זה בקלות.
אל יכול להיקרא ה-בה של אחר, או שניתן לחבר שני אלוהויות או יותר לאל אחד עם שם ואיקונוגרפיה משולבים.
אלים מקומיים נקשרו לאלים גדולים יותר, ואלוהויות עם תפקידים דומים שולבו.
רע היה קשור לאלוהות המקומית סבכ כדי ליצור את סבכ-רע; עם עמיתו האל השולט, אמון, ליצור את אמון-רע; עם צורת השמש של הורוס כדי ליצור רע-הורוס; ועם כמה אלוהויות שמש כמו חורמחת-ח'פרי-רע-אתום.
במקרים נדירים, אלוהויות ממינים שונים יכלו להתמזג בדרך זו, וליצור שילובים כגון אוסיריס-נית.
הקישור הזה של אלוהויות נקרא סינקרטיזם.
בניגוד למצבים אחרים שעבורם משתמשים במונח זה, הנוהג המצרי לא נועד למזג מערכות אמונות מתחרות, אם כי לסנכרן אלוהויות זרות עם אלוהויות מקומיות.
במקום זאת, הסינקרטיזם הכיר בחפיפה בין תפקידי האלוהויות והרחיב את תחום ההשפעה של כל אחד מהם.
שילובים סינקרטיים לא היו קבועים; אל שהיה מעורב בשילוב אחד המשיך להופיע בנפרד וליצור שילובים חדשים עם אלוהויות אחרות.
אלוהויות בקשר הדוק התמזגו לפעמים.
הורוס ספג כמה אלי בז מאזורים שונים, כמו Khenti-irty ו-Khenti-kheti, שהפכו למעט יותר מביטויים מקומיים שלו; חתחור כללה אלת הפרה, בת; ואל לוויה מוקדם, Khenti-Amentiu, נדחק על ידי אוסיריס ואנוביס.
בתקופת שלטונו של אחנתון (בערך 1353–1336 לפנה"ס) באמצע תקופת הממלכה החדשה, הפכה אלוהות שמש יחידה, האתון, למוקד הבלעדי של דת המדינה.
אחנתון הפסיק לממן את המקדשים של אלוהויות אחרות ומחק את שמות האלים ואת דמויותיהן מאנדרטאות.
מאמצים אלו כוונו לאמון במיוחד.
השיטה הדתית החדשה הזו, המכונה לפעמים אתוניזם, הייתה שונה באופן דרמטי מהפולחן הפוליתאיסטי לאלים רבים בכל התקופות האחרות.
לאתון לא הייתה מיתולוגיה, והוא הוצג ותואר במונחים מופשטים יותר מאלוהויות מסורתיות.
בעוד שבזמנים קדומים יותר, אלים חשובים חדשים שולבו באמונות דתיות קיימות, האתוניזם התעקש על הבנה אחת של אלוהות המוציאה מן הכלל את ריבוי הפרספקטיבות המסורתי.
עם זאת, ייתכן שאתוניזם לא היה מונותאיזם מלא, מה ששולל לחלוטין אמונה באלים אחרים.
ישנן עדויות המצביעות על כך שהאוכלוסייה הכללית המשיכה לסגוד לאלים אחרים בפרטיות.
התמונה מסובכת עוד יותר בשל הסובלנות לכאורה של אתוניזם כלפי מספר אלוהויות אחרות, כמו מעאת, שו ותפנות.
מסיבות אלו, האגיפטולוגים דומיניק מונטסראט וג'ון ביינס הציעו כי ייתכן שאחנתון היה מונולאטרי, סגד לאלוהות בודדת תוך הכרה בקיומם של אחרים בכל מקרה, התאולוגיה החריגה של האתוניזם לא השתרשה בקרב האוכלוסייה המצרית, וממשיכיו של אחנתון חזרו לאמונות המסורתיות.
חוקרים התדיינו זה מכבר אם הדת המצרית המסורתית טענה אי פעם שהאלים המרובים היו, ברמה עמוקה יותר, מאוחדים.
הסיבות לדיון זה כוללות את התרגול של סינקרטיזם, שעשוי להצביע על כך שכל האלים הנפרדים יכולים בסופו של דבר להתמזג לאחד, ואת הנטייה של כתבים מצריים לזכות לאל מסוים כוח העולה על כל האלוהויות האחרות.
נקודת מחלוקת נוספת היא הופעת המילה "אלוהים" בספרות החוכמה, שבה המונח אינו מתייחס לאלוהות ספציפית או לקבוצת אלוהויות.
בתחילת המאה ה-20, למשל, ארנסט ווליס באדג' האמין שפשוטי העם המצריים היו פוליתאיסטים, אך הידע על האופי המונותאיסטי האמיתי של הדת היה שמור לאליטה, שכתבה את ספרות החוכמה.
בן זמנו, ג'יימס הנרי ברסטד, חשב שהדת המצרית היא במקום זאת פנתאיסטית, כאשר כוחו של אל השמש נוכח בכל האלים האחרים, בעוד שהרמן יונקר טען שהציוויליזציה המצרית הייתה מונותיאיסטית במקורה והפכה לפוליתאיסטית במהלך ההיסטוריה שלה.
בשנת 1971 פרסם אריק הורנונג מחקר המפריך דעות כאלה.
הוא ציין שבכל תקופה נתונה אלוהויות רבות, אפילו קטנות, תוארו כעליונות על כל האחרות.
הוא גם טוען כי ה"אל" הלא מוגדר בכתבי החוכמה הוא כינוי כללי לאלוהות הרלוונטית לקורא במצב הנדון.
למרות שהשילובים, הביטויים והאיקונוגרפיות של כל אל השתנו ללא הרף, הם תמיד הוגבלו למספר סופי של צורות, ולעולם לא היו ניתנים להחלפה מלאה בצורה מונותיאיסטית או פנתאיסטית.
ההנותאיזם, אומר הורנונג, מתאר את הדת המצרית טוב יותר מאשר הגדרות אחרות.
מצרי יכול היה לסגוד לכל אלוהות בזמן מסוים ולזכות אותה בכוח עליון באותו רגע, מבלי להתכחש לאלים האחרים או למזג את כולם עם האל שהוא או היא התמקדו בו.
הורנונג מסיק שהאלים היו מאוחדים במלואם רק במיתוס, לפני הבריאה, שלאחריה שלל האלוהויות יצאו מאי-קיום אחיד.
הטיעונים של הורנונג השפיעו רבות על חוקרים אחרים של הדת המצרית, אך חלקם עדיין מאמינים שלעיתים האלים היו מאוחדים יותר ממה שהוא מאפשר.
יאן אסמן טוען שהרעיון של אלוהות יחידה התפתח באיטיות דרך הממלכה החדשה, החל מהתמקדות באמון-רע כאל השמש החשוב כל כך.
לדעתו, האתוניזם היה פועל יוצא של מגמה זו.
הוא השווה את האלוהות הבודדת לשמש ופטר את כל שאר האלים.
ואז, בתגובת הנגד נגד האתוניזם, תיארו תאולוגים כוהנים את האל האוניברסלי בדרך אחרת, כזו שהתקיימה במקביל לפוליתאיזם המסורתי.
האמינו שהאל האחד מתעלה מעל העולם וכל שאר האלוהויות והאלים המרובים היו היבטים של האחד.
לפי אסמן, האל האחד הזה הושווה במיוחד לאמון, האל הדומיננטי בממלכה החדשה המאוחרת, בעוד שבמשך שאר ההיסטוריה המצרית ניתן היה לזהות את האלוהות האוניברסלית עם אלים רבים אחרים.
ג'יימס פ' אלן טען שמושגי דו-קיום של אל אחד ושל אלים רבים השתלבו היטב עם "ריבוי הגישות" במחשבה המצרית, כמו גם עם הנוהג ההנותיאיסטי של מתפללים רגילים.
הוא טען שייתכן שהמצרים הכירו באחדות האלוהית על ידי "זיהוי התפיסה האחידה של 'אלוהים' עם אל מסוים, בהתאם למצב המסוים."
כתבים מצריים מתארים את גוף האלים בפירוט.
הם עשויים מחומרים יקרים; בשרם זהב, עצמותיהם כסף, ושערם לפיס לזולי.
הם מדיפים ריח שהמצרים השוו לקטורת המשמשת בטקסים.
כתבים מסוימים מספקים תיאורים מדויקים של אלוהויות מסוימות, כולל גובהם וצבע עיניהם.
אולם מאפיינים אלה אינם קבועים; במיתוסים, אלים משנים את הופעתם כדי להתאים למטרותיהם.
כתבים מצריים מתייחסים לעיתים קרובות לצורות האמיתיות, הבסיסיות, של האלוהויות כ"מסתוריות".
ייצוגים חזותיים של האלים של המצרים אינם מילוליים אפוא.
הם מסמלים היבטים ספציפיים של דמותה של כל אלוהות, ומתפקדים בדומה לאידאוגרמות בכתב הירוגליפים.
מסיבה זו, אל הלוויה אנוביס מוצג בדרך כלל באמנות המצרית ככלב או תן, יצור שהרגלי הניקוי שלו מאיימים על שימור מומיות קבורות, במאמץ להתמודד עם האיום הזה ולהפעיל אותו להגנה.
צבעו השחור מרמז לצבע הבשר החנוט ולאדמה השחורה הפורייה שראו המצרים כסמל לתחייה.
רוב האלוהויות תוארו במספר דרכים.
חתחור יכולה להיות פרה, קוברה, לביאה או אישה עם קרני או אוזני בקר.
על ידי תיאור אל נתון בדרכים שונות, ביטאו המצרים היבטים שונים של טבעו המהותי.
האלים מתוארים במספר סופי של צורות סמליות אלה, כך שניתן להבחין ביניהם לעיתים קרובות על ידי האיקונוגרפיות שלהם.
צורות אלה כוללות גברים ונשים (אנתרופומורפיזם), בעלי חיים (זואומורפיזם), ולעיתים רחוקות יותר, עצמים דוממים.
שילובים של צורות , כגון אלוהויות עם גוף אנושי וראשי חיות, שכיחים.
צורות חדשות ושילובים מורכבים יותר ויותר התעוררו במהלך ההיסטוריה, כאשר הצורות הסוריאליסטיות ביותר נמצאו לעיתים קרובות בקרב השדים של העולם התחתון.
ניתן להבחין בין אלים מסוימים רק אם הם מסומנים בכתב, כמו עם איסיס וחתחור.
בשל הקשר ההדוק בין האלות הללו, שתיהן יכלו ללבוש כיסוי ראש של קרני פרה שהיה במקור של חתחור בלבד.
מאפיינים מסוימים של דימויים אלוהיים מועילים יותר מאחרים בקביעת זהותו של אל.
ראש צלמית אלוהית נתונה הוא משמעותי במיוחד.
לעומת זאת, החפצים המוחזקים בידי האלים נוטים להיות גנריים.
אלוהויות זכריות מחזיקים בואס, אלות מחזיקות גבעולי פפירוס, ושני המינים נושאים סימני ענח', המייצגים את המילה המצרית ל"חיים", כדי לסמל את כוחם המעניק חיים.
הצורות שבהן מוצגים האלים, למרות שהן מגוונות, מוגבלות במובנים רבים.
יצורים רבים הנפוצים במצרים מעולם לא שימשו באיקונוגרפיה אלוהית.
אחרים יכלו לייצג אלוהויות רבות, לעיתים קרובות מכיוון לאלוהויות אלה היו מאפיינים עיקריים משותפים.
שוורים ואיילים היו קשורים לגבריות, פרות ובזים עם השמיים, היפופוטמים עם הגנה אימהית, חתולים עם אל השמש, ונחשים עם סכנה והתחדשות.
בעלי חיים שנעדרו ממצרים בשלבים הראשונים של ההיסטוריה שלה לא שימשו כדימויים אלוהיים.
לדוגמה, הסוס, שהוצג רק בתקופת הביניים השנייה (בערך 1650-1550 לפנה"ס), מעולם לא ייצג אל.
באופן דומה, הבגדים שלבשו אלוהויות אנתרופומורפיות ברוב התקופות השתנו מעט מהסגנונות הנהוגים בממלכה הקדומה: חצאית, זקן מלאכותי, ולעיתים קרובות חולצה לאלים זכרים ושמלה ארוכה וצמודה לאלות.
אלים ילדים מתוארים בעירום, כמו כמה אלים בוגרים כאשר מודגשות כוחות ההולדה שלהם.
אלוהויות זכריות מסוימות מקבלים בטן ושדיים כבדים, מה שמסמל אנדרוגניה או שגשוג ושפע.
בעוד שלרוב האלים הזכרים יש עור אדום ורוב האלות הן צהובות - אותם צבעים המשמשים לציור גברים ונשים מצריים - חלקם מקבלים צבעי עור יוצאי דופן וסמליים.
לפיכך, עורו הכחול ודמותו העיוורת של האל חעפי מרמזים על מבול הנילוס שהוא מייצג ועל הפוריות המזינה שהוא הביא.
למספר אלוהויות, כגון אוסיריס, פתח, ומין, יש מראה "מומיה", כאשר איבריהם עטופים היטב בבד.
למרות שהאלים האלה דומים למומיות, הדוגמאות המוקדמות ביותר קודמו לסגנון החניטה העטוף בבד, וצורה זו עשויה להופיע במקום זאת לתיאורים המוקדמים ביותר, חסרי גפיים, של אלוהויות.
מספר עצמים דוממים המייצגים אלוהויות מבוססים מהטבע, כגון עצים או סמלים דמויי דיסקה לשמש ולירח.
מספר חפצים הקשורים לאל ספציפי, כמו הקשתות המוצלבות המייצגות את נית' (𓋋) או הסמל של מין (𓋉) סימלו את הפולחנים של אלוהויות אלו בתקופה הקדם שושלתית.
ברבים מהמקרים הללו, אופיו של החפץ המקורי הוא מסתורי.
בתקופות הקדם-שושלתיות והקדומות, אלים היו מיוצגים לרוב על פי אמות מידה אלוהיות: עמודים שבראשם סמלים של אלוהויות, כולל צורות בעלי חיים וחפצים דוממים.
יחסי גומלין עם בני אדם
בכתבים רשמיים נכתב שהפרעונים הם אלוהיים, והם מתוארים ללא הרף בחברת אלוהויות הפנתיאון.
כל פרעה וקודמיו נחשבו ממשיכי דרכם של האלים ששלטו במצרים בפרהיסטוריה המיתית.
מלכים חיים הושוו להורוס ונקראו "הבן" של אלוהויות זכריות רבות, במיוחד אוסיריס ורע; מלכים שנפטרו הושוו לאלים מבוגרים אלה.
נשות המלכים והאימהות היו משולות לאלות רבות.
הנשים הבודדות שהפכו עצמן לפרעוניות, כמו חתשפסות, קישרו את עצמן עם אותן אלות תוך אימוץ חלק גדול מהדימויים הגבריים של מלכות.
לפרעונים היו מקדשי מתים משלהם שבהם נערכו עבורם טקסים במהלך חייהם ואחרי מותם.
אך מעטים הפרעונים שסגדו להם כאלים זמן רב לאחר מותם, וכתבים לא רשמיים מציגים מלכים באור אנושי.
מסיבות אלו, החוקרים חלוקים בדעתם לגבי האופן שבו באמת רוב המצרים האמינו שהמלך הוא אל.
ייתכן שהוא נחשב לאלוהי רק כאשר ערך טקסים.
ככל שהאמינו, מעמדו האלוהי של המלך היה הנימוק לתפקידו כנציג מצרים לאלים, שכן הוא יצר קשר בין הממלכה האלוהית לאנושית.
המצרים האמינו שהאלים זקוקים למקדשים כדי לשכון בהם, כמו גם ביצוע תקופתי של טקסים והצגת מנחות כדי להזין אותם.
דברים אלה סופקו על ידי הפולחנים שהמלך פיקח עליהם, עם הכוהנים והפועלים שלהם.
עם זאת, לפי האידאולוגיה המלכותית, בניית המקדשים הייתה אך ורק עבודתו של פרעה, וכך גם הטקסים שהכוהנים נהגו לבצע במקומו.
מעשים אלו היו חלק מתפקידו הבסיסי של המלך: שמירה על מאעת.
המלך והאומה שהוא ייצג סיפקו לאלים מאעת כדי שיוכלו להמשיך ולמלא את תפקידיהם, מה ששמר על מאעת בקוסמוס כדי שבני האדם יוכלו להמשיך לחיות.
למרות שהמצרים האמינו שהאלים שלהם נוכחים בעולם הסובב אותם, המגע בין הממלכה האנושית והאלוהית היה מוגבל בעיקר לנסיבות ספציפיות.
בספרות, אלים עשויים להופיע כבני אדם בצורה פיזית, אך בחיים האמיתיים, המצרים הוגבלו לאמצעי תקשורת עקיפים יותר.
אמרו שה"בה" של אל עוזב מעת לעת את הממלכה האלוהית כדי לשכון בדמויותיו של אל זה.
על ידי אכלוס הדמויות הללו, האלים עזבו את מצבם הנסתר ולבשו צורה פיזית.
בעיני המצרים, מקום או חפץ שהיה "קדוש" (ḏsr) היה מבודד וטהור מבחינה פולחנית, ולכן ראוי לאל לגור בו.
פסלים ותבליטים של מקדש, כמו גם חיות קדושות מסוימות, כמו שור אפיס, שימשו כמתווכים אלוהיים בדרך זו.
חלומות וטראנסים סיפקו מקום שונה מאוד ליחסי גומלין.
במצבים אלה, האמינו שבני אדם יכולים להתקרב לאלים ולפעמים לקבל מהם מסרים.
לבסוף, על פי אמונות שלאחר המוות המצריות, נשמות אנושיות עוברות לתחום האלוהי לאחר המוות.
המצרים האמינו אפוא שבמוות הם יתקיימו באותה רמה כמו האלים ויבינו את טבעם המסתורי.
מקדשים, שבהם נערכו טקסי המדינה, היו מלאים בדמויות של האלים.
דמות המקדש החשובה ביותר הייתה פסל הפולחן במקדש הפנימי.
פסלים אלו היו בדרך כלל פחות מגודל אנושי טבעי ועשויים מאותם חומרים יקרים שנאמרו שהם יוצרים את גופם של האלים.
במקדשים רבים היו מספר היכלי קודש, בכל אחד מהם פסל פולחן המייצג את אחד האלים בקבוצה.
האל העיקרי של העיר נחשב כאדון שלה, והעסיק רבים מהתושבים כמשרתים במשק הבית האלוהי שהמקדש ייצג.
האלים ששכנו במקדשי מצרים ייצגו ביחד את הפנתיאון כולו.
אבל לאלוהויות רבות - כולל מספר אלים חשובים כמו גם אלו שהיו קטנים או עוינים - מעולם לא נבנו מקדשים משלהם, למרות שחלקם היו מיוצגים במקדשים של אלים אחרים.
כדי לבודד את הכוח המקודש בהיכל מטומאות העולם שבחוץ, סגרו המצרים את היכלי המקדשים והגבילו מאוד את הגישה אליהם.
מלבד מלכים וכוהנים גדולים נמנע מהציבור מגע כלשהו עם פסלי פולחן.
היוצא מן הכלל היה במהלך תהלוכות החגים והמועדים, כאשר הפסל הוצא מהמקדש הסגור במקדש נייד, שבדרך כלל הסתיר אותו מעיני הציבור.
לאנשים הפשוטים היו פחות אמצעים לקיום יחסי גומלין ישירים.
בחלקים הציבוריים יותר של המקדשים שולבו לעיתים קרובות מקומות קטנים לתפילה, החל מפתחים ועד חדרי תפילה עצמאיים ליד החלק האחורי של בניין המקדש.
קהילות גם בנו וניהלו מקומות תפילה קטנים לשימושן, והיו משפחות שהיו להן מקדשים קטנים בבתיהם.
אלים מצריים היו מעורבים בחיי האדם כמו גם בסדר הכללי של הטבע.
השפעה אלוהית זו חלה בעיקר על מצרים, שכן באופן מסורתי האמינו שעמים זרים נמצאים מחוץ לסדר האלוהי.
בממלכה החדשה, כאשר אומות אחרות היו תחת שליטה מצרית, נאמר כי זרים היו תחת שלטונו טוב הלב של אל השמש באותו אופן שבו היו המצרים.
על תחות, כמפקח על הזמן, נאמר שהקצה תוחלת חיים קבועה הן לבני האדם והן לאלים.
על אלים אחרים נאמר גם שהם שולטים באורך חיי האדם, כולל מֶסְחֵ'נֶת ורננוטת, ששתיהן עמדו בראש הליך הלידה, ושָאִי , כהאנשת הגורל.
לפיכך, הזמן ואופן המוות היו המשמעות העיקרית של מושג הגורל המצרי, אם כי במידה מסוימת אלוהויות אלו שלטו גם באירועים אחרים בחיים.
מספר כתבים מתייחסים לאלים המשפיעים על החלטות אנושיות או מעוררות השראה, הפועלים דרך "ליבו" של אדם - מקום מושבו של הרגש והאינטלקט באמונה המצרית.
המצרים אף האמינו שאלוהויות גם נותנות פקודות, מדריכות את המלך בניהול ממלכתו ומסדירות את ניהול מקדשיהן.
כתבים מצריים כמעט ואינם מזכירים פקודות ישירות שניתנו לאנשים פרטיים, ופקודות אלו מעולם לא התפתחו למערכת של קודים מוסריים שנכפו על ידי אלוהויות.
המוסר במצרים העתיקה התבסס על המושג ה"מאעת", שכאשר יושם על החברה האנושית, פירושו היה שכולם צריכים לחיות בצורה מסודרת שלא תפריע לרווחתם של אנשים אחרים.
מכיוון שהאלוהויות היו מקיימות את המאעת, המוסר היה קשור אליהם.
לדוגמה, האלים שפטו את צדקתם המוסרית של בני האדם לאחר המוות, ועל ידי הממלכה החדשה, פסק דין של חפות בדין זה היה הכרחי כדי להתקבל לעולם הבא.
אולם באופן כללי, המוסר התבסס על דרכים מעשיות לקיים את המאעת בחיי היומיום, ולא על כללים נוקשים שהאלים קבעו.
לבני האדם הייתה בחירה חופשית להתעלם מההדרכה האלוהית ומההתנהגות הנדרשת על-ידי המאעת, אך על ידי כך יכלו להביא על עצמם עונש אלוהי.
אלוהות הטילה עונש זה באמצעות ה"בה" (ba) שלה, הכוח שהביא לידי ביטוי את כוחו של האל בעולם האנושי.
אסונות טבע ומחלות אנושיות נתפסו כעבודה של "באס" (bas) אלוהי זועם.
לעומת זאת, האלים יכלו לרפא אנשים צדיקים ממחלה ואף להאריך את תוחלת חייהם.
שני סוגי ההתערבות הללו יוצגו בסופו של דבר על ידי אלוהויות: שד , שהופיע בממלכה החדשה כדי לייצג את ההצלה האלוהית מפגיעה, ופטבה , אל אפוטרופי מהתקופה המאוחרת של ההיסטוריה המצרית, אשר האמינו כי נוקם על עוולות.
כתבים מצריים נוקטים בדעות שונות לגבי האם האלים אחראים כאשר בני אדם סובלים שלא בצדק.
חוסר המזל נתפס לעיתים קרובות כתוצר של ה"איספט" , הפרעה קוסמית הפוכה מה"מאעת", ולכן האלים לא היו אשמים בגרימת אירועים מרושעים.
אפשר להאשים מספר אלוהויות שהיו קשורות קשר הדוק לאיספט, כמו סת', באי-סדר בעולם מבלי להטיל אשמה על האלים האחרים.
חלק מהכתבים אכן מאשימים את האלוהויות בגרימת אומללות אנושית, בעוד שאחרים נותנים תיאודיציות להגנת האלים.
החל בממלכה התיכונה, מספר כתבים חיברו את סוגיית הרוע בעולם עם מיתוס שבו האל הבורא נלחם במרד אנושי נגד שלטונו ולאחר מכן נסוג מהאדמה.
בגלל התנהגות אנושית זו, הבורא מרוחק מהיצירה שלו, ומאפשר לסבל להתקיים.
כתבי הממלכה החדשה אינם מפקפקים בטבעם הצודק של האלים באותה עוצמה כמו אלה של הממלכה התיכונה.
הם מדגישים את היחסים הישירים והאישיים של בני האדם עם אלוהויות ואת כוחם של האלים להתערב באירועים אנושיים.
בני האדם בעידן הזה האמינו באלים ספציפיים וקיוו שיעזרו ויגנו עליהם במהלך חייהם.
כתוצאה מכך, שמירה על האידיאלים של מאעת הפכה פחות חשובה מאשר לזכות בחסדי האלים כדרך להבטיח חיים טובים.
אפילו הפרעונים נתפסו כתלויים בעזרה אלוהית, ולאחר שהממלכה החדשה הגיעה לקיצה, הממשלה הושפעה יותר ויותר מאורקלים המעבירים את רצון האלים.
מנהגים דתיים רשמיים, ששמרו על המאעת לטובת כל מצרים, היו קשורים, אך נבדלים, ממנהגים דתיים של אנשים פשוטים, שביקשו את עזרת האלים לבעיותיהם האישיות.
הדת הרשמית כללה מגוון טקסים, שהתבססו במקדשים.
חלק מהטקסים נערכו מדי יום, בעוד שאחרים היו פסטיבלים חגיגיים, שהתקיימו במרווחים ארוכים יותר ולעיתים קרובות מוגבלים למקדש אחד או לאלוהות מסוימת.
האלים קיבלו מנחות בטקסים יומיים, שבהם פסליהם הולבשו, נמשחו והוגש להם מזון בעת שירת מזמורים לכבודם.
מנחות אלו, בנוסף לשמירה על המאעת עבור האלים, חגגו את נדיבות החיים של האלוהויות ועודדו אותם להישאר נדיבים ולא נקמנים.
פסטיבלים כללו לעיתים קרובות תהלוכה טקסית שבה הוצאה דמות פולחן מהמקדש על דוברה קדושה.
תהלוכות אלו שירתו מטרות שונות.
בתקופה הרומית, כאשר האמינו שלאלוהויות מקומיות מכל הסוגים יש כוח השולט על הצפת הנילוס, תהלוכות בקהילות רבות נשאו דמויות פולחן מהמקדשים אל גדות הנהר כדי שהאלים יוכלו לעורר מבול גדול ופורה.
התהלוכות עברו גם בין מקדשים, כמו דמותה של חתחור ממקדש דנדרה ביקרה את בן זוגה הורוס במקדש אדפו.
טקסים לאל התבססו לעיתים קרובות במיתולוגיה של אותה האלוהות.
טקסים כאלה נועדו כדי לחזור על אירועי העבר המיתי, ולחדש את ההשפעות המיטיבות של האירועים המקוריים.
בפסטיבל קואיאק (Khoiak) לכבוד אוסיריס, מותו ותחייתו שוחזרו באופן פולחני בתקופה שבה החלו היבולים לצמוח.
הירוק החוזר סימל את חידוש חייו של האל עצמו.
יחסי גומלין אישיים עם האלים לבשו צורות רבות.
אנשים שרצו מידע או עצות התייעצו עם אורקלים, המנוהלים על ידי מקדשים, שהיו אמורים להעביר את תשובות האלים לשאלות.
קמעות ותמונות אחרות של אלוהויות מגן שימשו כדי להדוף את השדים שעלולים לאיים על רווחת האדם או כדי להקנות את המאפיינים החיוביים של האל ללובש אותם.
טקסים פרטיים הפעילו את כוחם של האלים על מנת לנסות ולהשיג מטרות אישיות, מריפוי מחלות וכלה בקללת אויבים.
שיטות אלה השתמשו בהקה (heka), אותו כוח קסם שהאלים השתמשו בו, שנאמר כי הבורא נתן לבני אדם כדי שיוכלו להדוף את המזל הרע.
עורך טקס פרטי לקח על עצמו לעיתים קרובות תפקיד של אל במיתוס, או אפילו איים על אלוהות, לערב את האלים בהשגת המטרה.
טקסים כאלה התקיימו במקביל עם מנחות ותפילות פרטיות, ושלושתם היו אמצעים מקובלים להשגת עזרה אלוהית.
תפילה ומנחות פרטיות נקראות בדרך כלל "אדיקות אישית": מעשים המשקפים מערכת יחסים קרובה בין אדם לאל.
לפני תקופת הממלכה החדשה ישנן עדויות ספורות לאדיקות אישית.
מנחות ושמות אישיים, שרבים מהם תאפוריים, מרמזים על כך שפשוטי העם חשו קשר כלשהו בינם לבין האלים שלהם, אך עדות מוצקה לדבקות לאלוהויות נראתה רק בממלכה החדשה, והגיעה לשיא בסוף אותה תקופה.
החוקרים חלוקים בדעתם לגבי המשמעות של שינוי זה - האם יחסי גומלין ישירים עם האלים היו התפתחות חדשה או פועל יוצא של מסורות ישנות יותר.
המצרים בממלכה החדשה הביעו את מסירותם באמצעות מגוון חדש של פעילויות במקדשים וסביבם.
הם הנציחו את תפילותיהם ותודתם על העזרה האלוהית על אסטלות.
הם העלו מנחות של פסלונים שייצגו את האלים אליהם הם התפללו, או שסימלו את התוצאה שהם חפצו בה; לפיכך, תמונת תבליט של חתחור ופסלון של אישה יכלו שניהם לייצג תפילה לפוריות.
מדי פעם, אדם לקח אל מסוים כפטרון, והקדיש את רכושו או עבודתו לפולחן האל.
שיטות אלה נמשכו עד לתקופות המאוחרות ביותר של ההיסטוריה המצרית.
תקופות מאוחרות אלו ראו חידושים דתיים נוספים, כולל הנוהג של מתן מומיות בעלי חיים כמנחות לאלוהויות המתוארות בצורת חיות, כגון מומיות חתול שניתנו לאלת החתולים בסתת.
חלק מהאלוהויות הגדולות מהמיתוס והדת הרשמית הוזעקו רק לעיתים נדירות בפולחן העממי, אך רבים מאלי המדינה הגדולים היו חשובים במסורת העממית.
הפולחן של כמה אלים מצריים התפשט לארצות שכנות, במיוחד לכנען ולנוביה במהלך הממלכה החדשה, כאשר אזורים אלה היו בשליטה פרעונית.
בכנען, האלוהויות המיוצאות, כולל חתחור, אמון וסת', היו לעיתים קרובות מסונכרנות עם אלים מקומיים, שבתורם התפשטו למצרים.
לאלוהויות המצריות אולי לא היו מקדשים קבועים בכנען, וחשיבותם שם דעכה לאחר שמצרים איבדה את השליטה באזור.
לעומת זאת, בנוביה נבנו מקדשים רבים לאלים המצריים הגדולים ולפרעונים האלים.
לאחר סיום השלטון המצרי שם, האלים המיובאים, במיוחד אמון ואיסיס, עברו סינקרטיזציה עם אלוהויות מקומיות ונשארו חלק מהדת של ממלכת כוש העצמאית של נוביה.
אלים אלו שולבו באידאולוגיית המלוכה הנובית בדומה למצרים, כך שאמון נחשב לאביו האלוהי של המלך ואיסיס ואלות אחרות נקשרו עם המלכה הנובית, קנדקה .
מספר אלוהויות הגיעו רחוק יותר.
תא־ורת הפכה לאלה בכרתים המינואית, והאורקל של אמון בנווה המדבר בסיווה היה ידוע ואנשים ברחבי אזור הים התיכון התייעצו איתו.
תחת שושלת תלמי היוונית ולאחר מכן השלטון הרומי, היוונים והרומאים הציגו את האלוהויות שלהם למצרים.
עולים חדשים אלו השוו את האלים המצריים לאלים שלהם, כחלק מהמסורת היוונית-רומית של השוואת האלים הילידים לאלי תרבויות זרות .
פולחן האלים הילידים לא נטמע בזה של הזרים.
במקום זאת, אלים יווניים ורומיים אומצו כביטויים של אלו המצריים.
פולחנים מצריים שילבו לפעמים שפה יוונית, פילוסופיה, איקונוגרפיה, ואפילו אדריכלות מקדש.
בינתיים, הפולחנים של מספר אלוהויות מצריות - במיוחד איסיס, אוסיריס, אנוביס, צורתו של הורוס בשם חר־פא־חֿרד (הרפוקרטס) והאל היווני-מצרי המאוחד סראפיס - אומצו לדת הרומית והתפשטו ברחבי האימפריה הרומית.
קיסרים רומיים, כמו מלכים תלמיים לפניהם, הזעיקו את איסיס וסראפיס כדי לאשר את סמכותם, בתוך ומחוץ למצרים.
בתערובת המורכבת של האימפריה של מסורות דתיות, תחות הוסב למורה האזוטרי האגדי הרמס טריסמגיסטוס, ואיסיס, שהוערצה מבריטניה ועד מסופוטמיה, הפכה למוקד של דת מסתורין בסגנון יווני.
איסיס והרמס טרסמגיסטוס היו שניהם בולטים במסורת האזוטרית המערבית שצמחה מהעולם הדתי הרומי.
מקדשים ופולחנים במצרים עצמה דעכו ככל שהכלכלה הרומית הידרדרה במאה השלישית לספירה, והחל מהמאה הרביעית, הנוצרים דיכאו את הערצת האלוהויות המצריות.
הפולחנים הרשמיים האחרונים, בפילה , גוועו במאה החמישית או השישית.
רוב האמונות המקיפות את האלים עצמם נעלמו תוך כמה מאות שנים, ונשארו בטקסטים מאגיים למאות השביעית והשמינית.
לעומת זאת, רבות מהפרקטיקות הכרוכות בפולחן שלהם, כגון תהלוכות ואורקלים, הותאמו לאידאולוגיה הנוצרית ונמשכו כחלק מהכנסייה הקופטית.
בהתחשב בשינויים הגדולים וההשפעות המגוונות בתרבות המצרית מאז אותה תקופה, החוקרים חלוקים בדעתם אם שיטות קופטיות מודרניות כלשהן נגזרות מאלה של הדת הפרעונית.
אבל פסטיבלים רבים ומסורות אחרות של מצרים מודרניים, נוצרים ומוסלמים כאחד, דומים לסגידה לאלים של אבותיהם.
בסוף המאה ה-20, מספר קבוצות דתיות חדשות שנכנסו למונח המקיף של קמטיזם נוצרו על סמך שחזורים שונים של הדת המצרית העתיקה.
"אֱלוֹהַּ עֹז וְאֵל קַנּוֹא" הוא שיר ניצחון והודיה שחבר רבי שמואל הנגיד, על ישועתו כאשר נצחו צבאות באדיס את צבאות זוהיר בגרנדה, ביום ו' א' אלול ד' תשצ"ח (4 באוגוסט 1038), השיר התחבר לאחר הוצאתו להורג של בן עבאס, הווזיר של זוהיר.
היותו של הנגיד וזיר בטאיפה של גראנדה עוררה עליו קנאה מבית ומחוץ, אחד השונאים הקשים שקמו נגדו היה אבו ג'עפר אחמד בן עבאס, ששימש כווזירו של הסריס זוהיר, שמלך על שטחים נרחבים במזרח ספרד כשעירו הראשית הייתה אלמריה.
בין חבוס לזוהיר הייתה ברית, אולם מאז נהיה הנגיד לוזירו של חבוס החל הוזיר של אלמריה, בן עבאס, לחבל בברית זו, רבים מן הערבים בספרד, והוא בכללם, הרגישו מושפלים משלטון הסלאבים והברברים, אך מינויו של יהודי לוזיר החריף את הכאב.
כאשר ראה בן עבאס כי חבוס לא נעתר לבקשתו הסית את מלכו זוהיר להפר את הברית עם גראנדה, זוהיר עשה כעצתו והתקשר בברית עם מחמד בן עבדאללה, הנסיך הברברי של קרמונה.
לאחר מות חבוס, קיוה בן עבאס כי יעלה בידו לשכנע את המלך החדש, באדיס, להדיח את הנגיד.
הוא שלח אגרת אל באדיס בה העמיד אותו על החטא שבמתן משרה גבוהה ליהודי, וכתב כי אם יענה המלך לדרישתו יהיה שלום בין גראנדה לאלמריה, אך אם לא, יעמוד מול ברית המלכים אלמריה-קרמונה.
באדיס שלח את השופט של גרנדה, אבו אלחסן עלי בן מחמד אבן תובה, לאלמריה לדבר על ליבו של זוהיר לחדש את בריתו עם גרנדה אך בן עבאס חיזק את ליבו של זוהיר והלה סירב.
המלך באדיס גמר אומר להילחם בהם, טמן להם מארב בדרכם חזור לאלמריה, ושיחד את צבאות הכושים שהיו עמהם.
בן עבאס עצמו נפל בשבי והציע לבאדיס סכום גדול בתור כופר, אך בסופו של דבר נהרג על ידי באדיס ביום שמחת תורה ד'תשצ"ט, 24 בספטמבר 1039.
השיר הוא שיר תהלה לה' בו מגולל הנגיד את המאורעות מתוך תפיסתו האמונית, משבח ומודה לה' אשר, כדבריו: .
בפתיחת השיר (שורות 1-11) מבאר הנגיד את חובתו להלל לאלהים על ישועתו.
בחלקו השני (שורות 12-39) הוא מתאר את דברי שונאיו והסתותיהם:
בחלקו השלישי (שורות 40-69) הוא מתאר את מוראות הקרב, תיאורי הקרב בשיר חיים ומלאים דימויים מקוריים
ובחלקו הרביעי (שורות 70-94) הוא מתאר את תפילתו בתוך אימת הקרב:
חלקו החמישי (שורות 95-136) הוא תיאור הניצחון המוחץ ובו משוה הנגיד את ישועתו לנס פורים.
חתימת השיר (שורות 137-149) היא קריאה של הנגיד ליהודים ברחבי העולם לספר את ישועתו, ולקבוע את יום הקרב ליום "פורים".
השיר בנוי ממאה ארבעים ותשע שורות, כמנין פרקי ספר תהלים לפי מסורות מסוימות, והנגיד מגדיר אותו:
היא קומדיה בלשית מונפשת אמריקאית משנת 2005. זהו הסרט השמיני בסדרת הסרטים הישירים לווידאו המבוססים על סדרות ההנפשה של סקובי-דו.
הסרט הופק והושלם בשנת 2004 על ידי חברת האחים וורנר הנפשה והופץ ב-8 בפברואר 2005, על ידי חברת Warner Bros.
Family Entertainment, אם כי הוא כלל לוגו של זכויות יוצרים עבור האנה-ברברה בסוף הסרט.
הסרט שודר בערוץ Cartoon Network ב-13 במאי 2005.
זוהי גם הופעתו האחרונה של ריי בומטאי לפני מותו באוקטובר 2005. סרט זה יחד עם סקובי-דו במרדף מתוכנת היו סרטי סקובי-דו הראשונים שיצאו מחדש בבלו-ריי, ב-5 באפריל 2011.
חברי "מסתורין בע"מ" מקבלים נסיעה חינם להוואי מחברת בגדי גלישה וחוף בשם "גוהה אלוהה", אשר רוצה שדפני בלייק תעצב עבורם בגדי ים חדשים.
עם הגעתם, החבורה נפגשת עם ג'ארד מון, נציג של "גוהה אלוהה" ולומדת על תחרות הגלישה "קהונה הגדול של הנאהונה", שהייתה בלעדית במקור לתושבי האי לפני שראש העיר פתח אותה לתושבי היבשת על רקע הפגנות של תושבי האי, כמו מקומיים.
הגולש מאנו טויאמה וחברו הטוב, ג'ים הקטן.
הראשון כועס במיוחד בגלל שהוא טוען שרוח ויקי-טיקי העתיקה שלחה שדים לתקוף את הכפר שלו ולחטוף את חברתו סנוקי כנקמה על מעשיו של ראש העיר ומכיוון שסוכן הנדל"ן המקומי רובן ללונה בנה מתחם מגורים על אדמה קדושה.
תוך כדי חקירת ההתקפות, החבורה ומאנו מבקרים את דודה מהינה, שמאנית מקומית שחיה עמוק בג'ונגל, אך מאנו נחטף לכאורה על ידי הוויקי-טיקי בדרך.
מהינה מספרת לחבורה שהוויקי-טיקי כועס בגלל שתחרות הגלישה היא טקס של הוואי ושהמנצח חייב להיות ממוצא הוואי לפני שהוא אומר להם ללכת להר געש סמוך, אחרת מאנו וסנוקי יוקרבו למפלצת.
לפני שהם עוזבים, מהינה נותנת לפרד ג'ונס שרשרת המכילה תמצית שורש בולה גאוואנה, שלדבריה תדוף את הוויקי-טיקי.
בסופו של דבר כשהיא מגיעה להר הגעש, החבורה מוצאת את סנוקי, אך היא נתפסת מחדש על ידי הוויקי-טיקי, שמוכיחה שהיא חסינה מפני השרשרת.
לאחר שברחו, החבורה מגלה שהשדים של הוויקי-טיקי הם רובוטים שנשלטים מרחוק ותמונה של הוויקי-טיקי עצמו באמצעות גלשן של המותג "גוהה אלוהה".
למחרת, דפני משתתפת בתחרות הגלישה כדי לפתות את המפלצת.
בעזרת שאגי רוג'רס וסקובי-דו, היא בסופו של דבר מנצחת את זה, ומאפשרת לאחרים לחשוף את זה בתור מאנו, שהם מגלים שעבד עם סנוקי כדי להפחיד מקומיים ותיירים כדי שיוכלו לקנות את בתיהם ולמכור אותם בחזרה במחירים גבוהים יותר.
בנוסף, סנוקי היא מומחית למדע טילים ורובוטיקה שיצרה והפעילה את הרובוטים כדי לקדם את התוכנית שלהם.
כשהפושעים נעצרים, סקובי נקרא הביג קאהונה החדש של הנאהונה על עבודתו בעצירת מאנו לפני שהכנופיה חוגגת בלואו.
פרנק ולקר בתור פרד ג'ונס, סקובי-דו, ויקי-טיקי
קייסי קאסם בתור שאגי רוג'רס
גריי דלייל בתור דפני בלייק, דודה מהינה, אישה מקומית מס' 2
מינדי קון בתור ולמה דינקלי
מריו לופז בתור מאנו טויאמה
ריי בומטאי בתור ג'ים הקטן
טרי גאר כראש העיר מולי קווין
אדם וסט בתור ג'ארד מון
טום קני בתור רובן ללונה
די בראדלי בייקר בתור קולות נוספים
אלוב יוהנס קילגרן (בשוודית: Elow Johannes Kihlgren; 13 בפברואר 1887 – 16 בינואר 1974), היה איש עסקים ודיפלומט שוודי, והוכר כחסיד אומות העולם.
קילגרן נולד לנילס יוהאן ומריה קילגרן במחוז גרונדסונדה, שוודיה.
לאחר שסיים בהצטיינות תואר בכלכלה ומסחר באוניברסיטת סטוקהולם, זכה במלגה ללימודים במספר מוסדות באיטליה.
במהלך לימודיו נשא את סיגריד קילגרן במרסיי, בת למשפחת אנשי עסקים.
לאחר תום לימודיו קילגרן וזוגתו עברו לעיר גנואה שבצפון איטליה, שם מונה קילגרן לקונסול כללי מטעם שוודיה.
לאורך שהותו בעיר הקים וניהל שלוחות של חברות בבעלות משפחתה של אשתו וחברות שוודיות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ניצל קילגרן את מעמדו הדיפלומטי כנציג של מדינה נייטרלית בשטח מדינת ציר ואת קשריו העסקיים עם מדינות רבות בכדי להציל יהודים וטייסים מצבאות בעלות הברית שנרדפו על ידי הנאצים.
מיד לאחר נפילת השלטון הפשיסטי באיטליה והקמת ממשלת הבובות הגרמנית בצפון המדינה, החלה רדיפה והשמדה המונית של יהודים.
רבים מנרדפי הנאצים אשר נמלטו לפני כן לאיטליה משטחים בשליטה ישירה של גרמניה נאלצו להסתתר מחשש להשמדתם.
בין אותם הנמלטים נמנתה המשפחה היהודית סטמפל - אנגלמן.
המשפחה בת תשע הנפשות נעה בין כפרים עד שהגיעה לכנסייה קתולית בגבול גרמניה - צרפת.
בעזרת הכומר פרנצ'סקו רפטו, הועברה המשפחה אל מנזר בעיר גנואה, שם הסתתרה במשך כ-20 יום.
כאשר גברה הסכנה, המליץ הכומר למשפחה לפנות אל הקונסול קילגרן.
קילגרן פגש את המשפחה במנזר ומיד דאג למצוא עבורה דירת מסתור.
למרות הסיכון הרב קילגרן פגש את המשפחה באופן אישי ודאג לכל צרכיה.
בהמשך קילגרן העביר את אחת מבנות המשפחה עם שתי בנותיה אל אחוזה בבעלות בתו של הקונסול הפיני מחוץ לעיר בכדי לאפשר להם לנשום אוויר צח ולהרחיקם מהפצצות בעלות הברית.
כאשר הגרמנים פרצו אל האחוזה קילגרן פיזר את בני המשפחה בין מספר מקומות מסתור.
זמן קצר לאחר מכן, באפריל 1944, נעצר קילגרן על ידי הגסטפו בעקבות הלשנה על אף החסינות הקונסולרית שלו ונחקר באכזריות באשמת סיועו ליהודים ולבעלות הברית.
למרות הלחצים הרבים, סירב לחשוף מידע והכחיש את פעילותו.
לאחר שלושה ימים שוחרר בהתערבות קונסול הוותיקן בג'נובה.
אירוע זה גרם לקילגרן להבין את חומרת הסכנה למשפחה שהסתיר ולכן החל לתכנן את הברחת משפחת סטמפל - אנגלמן לשווייץ.
בספטמבר 1944 קילגרן הוחזר לשוודיה אך לא הפסיק לדאוג ולתכנן את הברחת המשפחה מרחוק.
לאחר שהצליח להבריח את הבוגרים מביניהם לשווייץ בעזרת מעבירי גבול ששילם להם מכספו האישי.
קילגרן נתקל בקושי בהעברת שתי הבנות הצעירות.
במשך עשרת החודשים לאחר מכן הסתתרו הבנות בבית ספר קתולי עד שהוברחו לשווייץ והתאחדו עם שאר המשפחה.
קילגרן שב לגנואה לאחר המלחמה, וקיבל מחדש את מעמדו כקונסול כבוד מטעם שוודיה ואף המשיך להפעיל את העסקים שניהל לפני המלחמה עד שהלך לעולמו ב-16 בינואר 1974.
ב-19 ביולי 2001 הוכר הקונסול אלוב יוהנס קילגרן כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם בירושלים.
הטקס נערך ברומא ושמו הונצח בקיר הכבוד בירושלים בגן חסידי אומות העולם ביד ושם.
לאורך השנים זכה גם בעיטורים נוספים ביניהם אות מפקד במסדר האבירות אורנג'-נסאו ההולנדי, אות מפקד במסדר האבירות ואסה השוודי, אות הנשר האצטקי במקסיקו ואף מדליית הזהב של הקונגרס האמריקני.
אלודי יונג היא שחקנית צרפתייה.
היא ידועה בעיקר בזכות תפקידיה בתור אלקטרה נאצ'יוס בעונה השנייה של דרדוויל (2016) ובמיני סדרה המגינים (2017), כמו גם תוני דה לה רוזה בסדרת פוקס הגברת הניקיון
אביה ממוצא קמבודי, ואמה צרפתייה.
בגיל 20 החלה ללמוד משפטים באוניברסיטת פריז, ולאחר מכן סיימה תואר שני במשפטים.
עם זאת, היא בחרה לפנות לקריירת משחק ולמדה בהאקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון
את קריירת המשחק שלה החלה יונג בשנת 2002, כאשר לוהקה לתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה הצרפתית "La Vie Devant Nous".
בשנת 2004 השתתפה בסרט "Les Fils du Vent".
בשנת 2011 הופיעה בסרט "נערה עם קעקוע דרקון" בבימויו של דייוויד פינצ'ר.
בשנת 2013 גילמה את דמותה של ג'ינקס בסרט "ג'י איי ג'ו: סוגרים חשבון".
בשנת 2016 שיחקה בתפקיד חתחור, אלת האהבה והפוריות בסרט "מלחמת האלים".
בין השנים 2016–2017 גילמה את אלקטרה נאצ'יוס בעונה השנייה של הסדרה "דרדוויל" ובמיני-סדרה "המגנים" של נטפליקס.
בנוסף היא גם שיחקה בתור אמיליה רוסל בקומדיית הפעולה "שומר הראש של היטמן" לצד ריאן ריינולדס וסמואל ל.
יונג נשואה לשחקן ג'ונתן הווארד, ולזוג יש בת אחת.
אלוהה הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2015. הסרט נכתב ובוים על ידי קמרון קרואו.
בסרט מככבים בראדלי קופר, אמה סטון ורייצ'ל מקאדמס.
הסרט, אשר הופק בתקציב של 37 מיליון דולרים, הכניס בקופות כ-26.3 מיליון דולר ועל כן היה כישלון קופתי.
בריאן גילקרסט, קבלן צבאי מוערך, נשלח להוואי כדי לפקח על שיגור לוויין.
במהלך שהותו שם הוא פוגש את קפטן אליסון נג, טייסת חיל האוויר שמלווה אותו במשימתו.
בריאן מתחבר לאליסון ומתאהב בה, אך גם מתמודד עם נוכחותה של הקשרית לשעבר טרייסי וודסייד, כיום נשואה ואם לשניים.
בעוד הוא מתמודד עם רגשותיו המתחלפים, בריאן מנסה למצוא את מקומו בעולם חדש ומורכב, במקביל למשימותיו המקצועיות שהוא מבצע עבור היזם המיליארדר קרסון וולש.
הקונפליקט מתעצם סביב השאלות האתיות של שיגור לוויינים למטרות צבאיות.
בראדלי קופר בתפקיד בריאן גילקרסט - קבלן צבאי בהוואי
אמה סטון בתפקיד קפטן אליסון נג - טייסת חיל האוויר
רייצ'ל מקאדמס בתפקיד טרייסי וודסייד - הקשרית לשעבר של בריאן
ביל מארי בתפקיד קרסון וולש - יזם מיליארדר
ג'ון קרסינסקי בתפקיד מייג'ור 'וודי' וודסייד - בעלה של טרייסי
דני מקברייד בתפקיד קולונל 'פינגרס' לייסי - קצין גבוה
אלק בולדווין בתפקיד גנרל דיקסון - מפקד כוחות האוויר הפסיפיים
ביל קמפ בתפקיד בוב לרג'נט - דמות משנית
מייקל צ'רנוס בתפקיד רוי - דמות משנית
דניאל רוז ראסל בתפקיד גרייס וודסייד - בתה של טרייסי
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 20% בהתבסס על 168 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "קפץ למים הלא מתאימים עם קו עלילה ריקני ודמויות רבות מדי.".
ובנוסף באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 40 מתוך 100, בהתבסס על 37 ביקורות.
בנוסף, הסרט קיבל ביקורות שליליות בעיקרן, כאשר המבקרים הצביעו על עלילה בלתי ברורה ושימוש לא ממצה בקאסט מרשים.
המשחק של קופר וסטון זכה לשבחים, אך לפי המבקרים לא הצליח להציל את הסרט מבעיות תסריט רבות.
אלוג'י (ALUG) היא חברה ישראלית לפיתוח וייצור מערכות אלומיניום וזכוכית למעטפת הבניין.
החברה משמשת כמותג המערכות של קבוצת אלום גולד ועוסקת בתכנון מערכות למגדלי מגורים ומשרדים (High-Rise), לבנייה פרטית.
היסטוריה ומבנה ארגוני החברה הוקמה כזרוע הפיתוח והמערכות של קבוצת אלום גולד, שנוסדה בשנת 1971 ועוסקת ביבוא ושיווק אלומיניום.
הקבוצה נחשבת לאחת מיבואניות האלומיניום הגדולות בישראל ובעלת נפח פעילות משמעותי בענף הבנייה.
פעילות החברה מתבססת על מודל "בית מערכות" (System House) הכוללת סינרגיה עם חברות הבת הנוספות בקבוצה: המערך הלוגיסטי ("אור אלום", "כלבו אלומיניום") חברת הפרזול "טכניקה" וחברת הזכוכית הוותיקה פניציה .
מודל זה מאפשר לחברה שליטה בשרשרת האספקה, משלב חומר הגלם ועד למוצר המוגמר.
טכנולוגיה ופעילות ALUG מתמחה בפיתוח סדרות אלומיניום המותאמות לתקנים ישראליים ובינלאומיים.
מערכות מינימל (Minimal): פרופילים דקים למפתחים רחבים, המיועדים לווילות ומגדלי יוקרה.
בנייה ירוקה: מערכות המשלבות טכנולוגיית "נתק תרמי" (Thermal Break) לבידוד טמפרטורה וחיסכון אנרגטי.
שיתופי פעולה טכנולוגיים: החברה משלבת במערכותיה פתרונות זכוכית מתקדמים (בשיתוף יצרניות כגון פניציה) ומנגנוני פרזול אירופאיים.
פרויקטים נבחרים וסימני דרך: מעורבותה של ALUG בכמה מהפרויקטים ההנבחרים בישראל :
מגדלי LYFE (בני ברק): מתחם העסקים הגדול של קבוצת אשטרום ודן נדל"ן.
ALUG לקחה חלק בפתרונות האלומיניום בפרויקט.
מגדלי הצעירים (תל אביב): צמד המגדלים המאופיינים במבנה גאומטרי אמורפי.
הביצוע דרש פתרונות מעטפת ייחודיים להתמודדות עם עומסי רוח וגובה, תוך שמירה על רצף ויזואלי של זכוכית ואלומיניום.
BBC מגדל (בני ברק): מגדל משרדים השביעי בגובהו בארץ, הממוקם בלב בני ברק.
ובעל פתרונות מעטפת ייחודיים להתמודדות עם עומסי רוח וגובה.
בנייה פרטית ויוקרתית: החברה מובילה את סגמנט הווילות ובתי היוקרה בישראל, תוך שיתוף פעולה צמוד עם משרדי אדריכלים מובילים ליישום מערכות מינימליסטיות ומפתחים רחבים במיוחד.
"אלוהיי" הוא סינגל מאת הזמר-יוצר הישראלי שלמה ארצי והזמר אברהם טל, שיצא לאור במרץ 2012. השיר היה הסינגל השלשי מתוך אלבומו ה-23 של ארצי, "אושר אקספרס".
השיר זכה להצלחה במצעדי הפזמונים והפך לאחד הלהיטים המזוהים ביותר עם ארצי בעשור השני של המאה ה-21.
השיר נכתב והולחן על ידי שלמה ארצי ועובד על ידי בן ארצי, פטריק סבג ושלמה ארצי.
הביצוע משלב את אברהם טל, שסגנונו המוזיקלי והווקאלי הייחודי, המתאפיין במנעד גבוה ובהגשה רוחנית, נחשב למתאים לאופיו התפילתי של השיר.
השילוב בין קולו הנמוך והמחוספס של ארצי לבין שירתו של טל יצר ניגודיות ווקאלית שהפכה לאחד מסימני ההיכר של היצירה.
הטקסט של "אלוהיי" הוא מעין מונולוג פנימי המופנה אל האל, ועוסק בחיפוש אחר משמעות, בהתמודדות עם בדידות ובבקשה לנחמה והדרכה.
בשיר מופיעים מוטיבים של נדודים, זיכרון וחשבון נפש, האופייניים לכתיבתו המאוחרת של ארצי.
הפזמון החוזר, בו פונה הדובר אל אלוהיו בבקשה לעזרה ולראיית הטוב, הפך לביטוי שגור בקרב קהלים מגוונים בחברה הישראלית.
הווידאו קליפ הרשמי לשיר פורסם בערוץ היוטיוב של שלמה ארצי ב-25 באפריל 2012. הקליפ, שצולם בשחור-לבן ובצבע, מתעד את תהליך העבודה על השיר באולפן ההקלטות.
הוא מציג רגעים אינטימיים של יצירה המשותפים לארצי, לאברהם טל ולצוות המעבדים, בהם בן ארצי ופטריק סבג.
הסרטון מדגיש את החיבור האנושי והאמנותי בין המשתתפים, וכולל צילומים של השניים שרים מול המיקרופונים ומתייעצים על מהלכי השיר.
השיר הגיע לראש מצעדי הפזמונים של גלגלצ, רדיו אמצע הדרך ורשת ג', כשברשת ג' צעד 5 שבועות רצופות במקום הראשון בנוסף הגיע גם למקום ראשון במצעד השבועי של המוביל הארצי, במצעדים השנתיים הגיע למקום 6 בגלגלצ ולמקום 3 ברשת ג'.
אלוהים וזכותי שלי הוא המוטו של המלוכה הבריטית, אשר הונהג על ידי הנרי השישי (1422–1471).
משמעותו של המוטו היא שהמלך אחראי רק כלפי האל ולא כלפי כל מלך או כוח ארצי אחר כדוגמת העם או הפרלמנט; אאמין באלוהים אך אעמוד על זכותי עלי אדמות.
מאוחר יותר הושמטה ה־c מן המלה droict, בהתאם לשינויים בכתיב הצרפתי.
כיום חקוק המוטו על סמל הממלכה המאוחדת.
המוטו כתוב בצרפתית, משום שהאנגלית התקבלה כשפת יום־יום בקרב המעמד השליט בבריטניה רק בעת החדשה המוקדמת.
הנרי השישי דיבר צרפתית והוכתר כמלך צרפת וכמלך אנגליה גם יחד.
גם המוטו של מסדר הבירית, שהוקם על ידי אדוארד השלישי בשנת 1348, "Honi soit qui mal y pense" (הבוז למי שיהגה בו רעה), הוא בצרפתית.
כבר כמאתיים שנה לפני קבלתו הרשמית של המוטו, השתמש בו ריצ'רד לב הארי, מלך אנגליה בקרב נגד פיליפ השני, מלך צרפת.
אלווה ריימר מירדאל (בשוודית: Alva Reimer Myrdal; 31 בינואר 1902 – 1 בפברואר 1986) הייתה סוציולוגית, פוליטיקאית ודיפלומטית שוודית וכלת פרס נובל לשלום לשנת 1982. הייתה נשואה לגונאר מירדאל, חתן פרס נובל לכלכלה.
מירדאל נולדה באופסלה שבשוודיה הייתה אחת מחמשת ילדיהם של אלברט ריימר, קבלן בניין שהיה חבר מועצת העיר אסקילטונה במזרח שוודיה, ולובה לרסון ריימר.
מירדאל התעמתה עם אמה על מנת שזו תאפשר ללכת ללמוד בבית ספר תיכון ואף הציעה לממן את לימודיה שלה.
היא למדה באוניברסיטת סטוקהולם שפות סנקדנביות וספרות והיסטוריה של הדת ועבדה בספרייה לפרנסתה.
ב־1924 היא נישאה לגונאר מירדאל.
הזוג מירדאל למד בעיות חברתיות וכלכליות בלונדון, במשך שבע שנים בלייפציג, בסטוקהולם, בז'נבה ובארצות הברית, לשם הם נסעו בזכות מלגת רוקפלר.
ב-1934 היא קבלה תואר שני בפסיכולוגיה חברתית מאוניברסיטת אופסלה.
ב־1934 אלווה וגונאר מירדאל כתבו ביחד הספר "Crisis in the Population Question" ("משבר בשאלת האוכלוסייה").
הספר דן בירידת שיעור הילודה בשוודיה ובפתרונות לסוגיה.
ספרם זה עסק בחיפוש אחר רפורמות חברתיות שיאפשרו קיום חופש הפרט (במיוחד עבור נשים), לצד עידוד ילודה.
לטענתם הסיבה לירידה בשיעור הילודה אינה קשורה לבעיות מוסריות, כפי שטענו השמרנים בשוודיה אלא למבנה הכלכלי והחברתי.
זוגות משתמשים באמצעי מניעה ויולדים פחות ילדים משום שילדים הפכו לעול כלכלי ואמהות נדרשות להפסיק לעבוד על מנת לגדל אותם.
על מנת לעודד נטליזם (עמדה פילוסופית המייחסת להולדה ולריבוי טבעי ערך חיובי) משפחות עם ילדים צריכות לקבל תמיכה בצורת רפורמות שונות כגון טיפול רפואי חינם, ארוחות צהריים חינם בבית הספר, דיור בר השגה ושכר דירה מסובסד.
הרעיון ששני ההורים יכולים לעבוד מחוץ לבית וכי התפיסה המשפחתית הפטריארכלית השלטת (האב מפרנס העיקרי והאם עקרת בית ועוזרת בפרנסה) צריכה להשתנות באופן משמעותי.
השינוי יבוא באמצעות מסגרות מתאימות שהמדינה נדרשת להקים.
הספר השפיע על התכנון וההוצאה לפועל של מדיניות הרווחה הלאומית במדינות סקנדינביה.
מירדאל פעלה במסגרת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה, מטעמה היא פעלה באופן רשמי משנות הארבעים של המאה ה-20. כנציגת המפלגה היא מונתה לראש צוות במסגרת הכנת מדיניות הרווחה של האומות המאוחדות בשנת 1949. בשנים 1950–1955 הייתה מירדאל יו"ר החטיבה למדעי החברה באונסק"ו, האישה הראשונה לשאת בתפקיד בדרגה בכירה במוסדות האו"ם.
לאחר מכן הייתה שגרירת שוודיה בהודו.
בשנת 1962 נבחרה מירדאל לחברת הפרלמנט השוודי.
מאותה שנה ועד 1973 היא נשלחה כנציגת שוודיה לדיוני ועדת האומות המאוחדות לפירוק החימוש, ובשנים 1966–1973 הייתה מירדאל יועצת בנושא התפרקות מנשק לממשלת שוודיה.
מתוקף פעילותה לקידום פירוק הנשק העולמי, הוענק לה בשנת 1982 פרס נובל לשלום, במשותף עם אלפונסו גרסיה רובלס.
בנוסף לפרס נובל לשלום זכתה מירדאל גם בפרס השלום של גרמניה המערבית בשנת 1970, יחד עם גונאר מירדאל, בפרס השלום על שם אלברט איינשטיין ב-1980 ובפרס פרס בראט רטנה להבנה בינלאומית, שנה לאחר מכן.
אלווה מור למפקין היה פוליטיקאי אמריקני.
למפקין נולד במילדג'וויל, ג'ורג'יה שבארצות הברית.
בשנת 1898 הוא עבר עם משפחתו לעיר קולומבוס שבקרוליינה הדרומית, בה הוא סיים את לימודיו והוסמך לעריכת דין.
למפקין עסק בתחום ובשנים 1906–1908 היה עוזר היועץ המשפטי של הסנאט של קרוליינה הדרומית.
בשנים 1911–1913 היה למפקין חבר בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית.
בשנת 1914 הוא מונה לחבר בוועדת ההתפייסות בין ארצות הברית לאורוגוואי.
משנת 1918 הוא שימש עוזר ליועץ המשפטי של מדינת קרוליינה הדרומית, ובשנים 1922–1923 היה למפקין חבר בוועדת החנינות של המדינה.
אחיותיו של למפקין הן הסופרות גרייס וקתרין למפקין.
אלווה בלנשארד אדמס היה פוליטיקאי אמריקני.
אדמס, בנו של מושל קולורדו אלווה אדמס, נולד בדל נורטה שבקולורדו, ארצות הברית.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בפנימיית אקדמיית פיליפס (1893), את לימודיו האקדמיים באוניברסיטת ייל (1896) ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה (1899).
בשנת 1909 התמנה לתובע המחוזי של מחוז פואבלו בקולורדו ומשנת 1911 היה לתובע העירוני של העיר פואבלו.
בשנים 1918–1919, במסגרת מלחמת העולם הראשונה, שירת אדמס בדרגת מייג'ור ביחידה משפטית.
בשנת 1923 מונה אדמס למלא את מקומו של סמואל ניקולסון מהמפלגה הרפובליקנית בסנאט של ארצות הברית.
הוא כשל בהתמודדותו לכהונה נוספת וסיים את תפקידו ב-1925. הוא כיהן כסנאטור בשנית לאחר שהצליח בהתמודדותו לתפקיד ב-1932. כהונתו נמשכה בין השנים 1933–1941, עת נפטר בוושינגטון הבירה.
אלוויזה ג'ובאני מוצ'ניגו (באיטלקית: Alvise Giovanni Mocenigo ; 19 במאי 1701 - 31 בדצמבר 1778) היה הדוכס ה-118 של ונציה.
רוציני כיהן כדוג'ה מאז בחירתו בשנת 1763 ועד פטירתו.
בתקופת כהונתו הארוכה ניסה מוצ'ניגו לשקם את כלכלת העיר, שהתדרדרה בשל אובדן השליטה בשטחים רבים בשנים שקדמו לשלטונו.
מוצ'ניגו כרת הסכמי סחר עם טריפולי, תוניסיה, מרוקו, רוסיה וארצות הברית - מדינות אשר ונציה לא סחרה עימן בעבר.
כמו כן הגביל מוצ'ניגו את זכויות אנשי הכנסייה בעיר, צעד אשר הרע את היחסים בין ונציה לבין האפיפיור קלמנס השלושה עשר.
מוצ'ניגו נפטר ב-31 בדצמבר 1778 ונקבר בעיר.
אלוהים ששונא הוא ספר שנכתב בידי ד"ר ופא סולטאן, פסיכיאטרית אמריקאית שגדלה והתחנכה בסוריה.
ב-2010 הוא יצא לאור בעברית ב"השראה הוצאה לאור".
בספרה פורשת ופא סולטאן לראשונה את סיפורה האישי ומשתפת בדעותיה.
את תפיסת עולמה עיצבה לאחר שגדלה בסוריה, לפי תפיסתה, עולמנו עֵד לא להתנגשות בין דתות או תרבויות, אלא למאבק כוחות בין הקדמה לבין הנחשלות, מאבק שיפסיד בו האסלאם.
בתגובה גינו אותה אנשי דת ברחבי העולם המוסלמי, ואילו מוסלמים החותרים לשינוי שיבחו אותה על שביטאה בקול ובשפה הערבית, ברשת הטלוויזיה הנצפית ביותר בעולם הערבי.
אלווארו אוריבה ולס (בספרדית: Álvaro Uribe Vélez), הוא הנשיא ה-31 של קולומביה שכיהן בין השנים 2002 ל-2010.
הוא כיהן כראש העירייה בשנות השמונים וכמושל אנטיוקיה בשנות התשעים של המאה ה-20. היה ראש העירייה של העיר מדיין בסוף שנת 1982. בשנים 1986-1994 ומשנת 2014 ועד היום חבר בסנאט של קולומביה.
בשנת 2002 החל את תקופת כהונתו כנשיא קולומביה, ונבחר שוב בשנת 2006 לקדנציה שנייה.
בתקופת כהונתו בת שמונה השנים הכריז מלחמת חורמה על ארגון הFARC, שרצח את אביו וניסה להתנקש פעמים רבות בחייו, והצליח להחליש אותו בסיוע ארצות הברית באופן משמעותי ביותר, ולהזרים השקעות רבות למדינה, דברים שגרמו לו להיות מאוד פופולרי בעיני הציבור הרחב.
יוזמה לשנות את החוק ולהריץ אותו לקדנציה שלישית לנשיאות נעצרה לאחר שבית המשפט החוקתי, קבע שהדבר בניגוד לחוקה.
היה מסוכסך עם הוגו צ'אווס נשיא ונצואלה והיה אחד מיריביו הגדולים.
בשנת 2009 קיבל מדליית החירות הנשיאותית.
אַלְוַוי (שם מדעי: Aloe) הוא סוג צמחים פרחוניים ובשרניים הנמנה עם משפחת העיריתיים (.Asphodelaceae Juss).
הסוג מונה כ-594 מינים ו-41 תת-מינים.
המין הנפוץ והידוע שבהם הוא האלוורה.
אלוויי הוא צמח טרופי שמעליו מפיקים חומר המשמש לתכשירי יופי וריפוי ועוד.
מוצא הסוג אלוויי הוא ביבשת אפריקה, והוא נפוץ בדרום אפריקה, בהרים הטרופיים של אפריקה, באיים הסמוכים לאפריקה (כדוגמת מדגסקר) ובחצי האי ערב.
על פי שיטת המיון APG II (מ-2003) מסווג סוג זה כשייך למשפחת העירתיים.
בעבר שויך סוג זה למשפחות השושניים או השומיים.
לרוב הזנים מסוג זה יש שושנת עלים מורכבת מעלים ארוכים, בשרניים ודקים.