tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השניים מתכננים תוכנית על מנת להוציא את פריטי הלבוש מפח התרומות, אך לצערם החלה סופת שלגים שמונעת מכולם לצאת מהבית.
במהלך הסופה אבד החשמל, והחל מתח משפחתי בבית משפחת הפלי.
כשנגמרת הסופה, גרג לוקח את פריטי הלבוש שלו ושל חברו מפח התרומות, כשלפתע מוצאות אותו נהגת מפרשת השלג שמסיעה אותו הביתה מבלי שהיא יודעת שהוא האשם.
במהלך הנסיעה הנהגת מספרת שהיא עבדה עם מפרשת השלג על מנת להרוויח מספיק כסף בשביל לקנות לבנה טיילר את קונסולת המשחקים שגרג רוצה.
גרג מחליט לתרום את קונסולת המשחקים שקיבל לטיילר, ומבטיח שהוא יתנהג יפה השנה על מנת שיקבל בחג הבא קונסולת משחקים חדשה יותר.
הדיבוב העברי בוים על ידי תומר שביט והופק על ידי ענבר שטגר-עזרא באולפני דאבי דאב.
באוקטובר 2021, לקראת יציאת הסרט המונפש "יומנו של חנון", שיתף קיני שהוא מעוניין להפיק עיבודי הנפשה לכל ספרי הסדרה.
בינואר 2023, לאחר שיצא הסרט המונפש השני, "יומנו של חנון 2: רודריק שולט", נודע שהסרט המונפש הבא יהיה סרט זה.
בספטמבר 2023 הוכרז שהסרט יופץ בשירות הסטרימינג דיסני+ ב-8 בדצמבר 2023, כשהטריילר הרשמי שלו הופץ ב-14 בנובמבר.
הסרט בוים על ידי לוק קורמיקן, שביים גם את הסרט הקודם, והולחן על ידי ג'ון פסנו, אשר הלחין גם את שני סרטי ההנפשה שיצאו לפני סרט זה.
המדבבים המקוריים חזרו לדבב את הדמויות שלהם גם בסרט זה, מלבד בריידי נון שהוחלף בווסלי קימל כקולו של גרג הפלי ואיתן ויליאם צ'ילדרס שהחולף בספנסר האוול כקולו של ראולי ג'פרסון.
באתר "Rotten Tomatoes" לסרט יש דירוג אישור של 67% על סמך ביקורות של 9 מבקרים, עם דירוג ממוצע של 6.40/10.
באתר "Movie Nation" רוג'ר מור הביא לסרט ציון 1.5 מתוך 4, וכתב שהנפשתו "מספקת, לא יותר".
יומני האפלצ'ים הוא סרט דרמה ביוגרפי אמריקאי משנת 2020 בבימויו של רון הווארד, עם איימי אדמס וגבריאל באסו בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על ספר הזיכרונות רב המכר אמריקה השנייה: זיכרונות ממשפחה ותרבות במשבר (2016) של ג'יי.
ואנס, שמתאר את דרכו הקשה במידלטון שבאוהיו במשפחה של אם יחידנית מכורה לסמים, וכמעט הידרדרות לפשע, עד לימודי משפטים באוניברסיטת ייל.
כמעט כל מבקרי הקולנוע העניקו לסרט ביקורת שלילית.
הסרט היה מועמד לפרס התסריט הגרוע ביותר, הבמאי הגרוע ביותר, ושחקנית המשנה הגרועה ביותר בפרס פטל הזהב.
למרות זאת, גלן קלוז הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולמספר פרסים נוספים.
ואנס הוא בוגר הפקולטה למשפטים באוניברסיטת ייל.
הוא מתכונן לריאיון חשוב כדי להתקבל להתמחות יוקרתית למשפטים בוושנגטון, ומקבל הודעה מאחותו לינדזי (היילי בנט) כי מצבה של האם בברלי "בב" (איימי אדמס) הידרדר.
הוא נפרד מחברתו אושה (פרידה פינטו) ונוסע למידלטון שבאוהיו.
ואנס גדל במידלטון למשפחה שמקורה בג'קסון, קנטקי שבהרי האפלאצ'ים.
הוריו נפרדו כשהיה ילד ואמו הייתה אחות בבית חולים והתמכרה שם למשככי כאבים אותם גנבה ממאושפזים.
גם הסבתא "ממאו" (גלן קלוז) סבלה בשעתו ממכות מהסבא "פפאו" (בוב הופקינס).
הסבא נפטר וממאו משגיחה על בתה.
לאם יש התפרצויות זעם ופעם אחת היא מכה אותו, וכשמוזעק שוטר כדי לעצור אותה הוא מגן עליה ואומר כי לא הכתה אותו.
לאחר שבב מפוטרת מעבודה ומבקשת להתקבל למקום אחר היא מכריחה את ג'יי.
לתת דגימת שתן לסמים במקומה.
האם מתחתנת שוב וג'יי די מתחבר עם אחיו החורג, מעשן סמים ומבצע גנבות קטנות וונדליזם.
ממאו מאושפזת בגלל דלקת ריאות, ולאחר שחרורה בכוחות עצמה, היא מוציאה את ג'יי די לדירתה ומגרשת את חבריו.
ג'יי די מתמרד אבל לאחר שהוא מבין את מצבה הקשה של הסבתא הוא מתרכך, מקדיש ללימודים וציוניו משתפרים, חוסך כסף ללימודים אקדמאים, מתגייס לשרת בחיל הנחתים של ארצות הברית בעיראק ומתקבל ללימודי משפטים בייל במלגה של חייל משוחרר.
לבסוף הכול מסתדר, האם "נקייה" מסמים וג'יי.
בסוף הסרט מוקרנים סרטונים של הגיבורים האמיתיים של הסרט.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאיימי אדמסבוורלי ואנסגבריאל באסוג'יי.
ואנסהצעירגלן קלוזסבתא "ממאו" ואנסהיילי בנטלינדי ואנספרידה פינטואושהבו הופקינססבא פפאו ואנס
יומנרי הם יחידות מילואים של הצבא הבריטי אשר היסטורית שימשו כרגימנטים של מתנדבים רכובים.
יחידות היומנרי נוסדו בסוף המאה ה-18 ככוח הגנה מקומי ברחבי בריטניה מחשש לפלישה צרפתית.
הן התבססו על בעלי אדמות ואצילים מקומיים שהקימו ומימנו את הרגימנטים.
בשנים הראשונות רגימנטי יומנרי שימשו גם ככוח שיטור אזרחי שפעל לדיכוי מרידות.
בהמשך המאה ה-19 הם הפכו בעיקר ליחידות עתודה לצבא הבריטי וכמסלול לבעלי ממון ואצולה זעירה לקבל מעט יוקרה ומעמד מהיותם קצינים.
היומנרי לא היו אמורים לשרת מחוץ לבריטניה.
עם זאת, במלחמת הבורים השנייה ובשתי מלחמות העולם יחידות יומנרי התנדבו ונשלחו לחזית.
מאז שנות ה-60 של המאה ה-20, יחידות היומנרי הן חלק מצבא המילואים של הצבא הבריטי עם ארבעה רגימנטים משוריינים ועוד מספר יחידות הפזורות ברגימנטי קשר, תותחנים, הנדסה ועוד.
בשנות ה-90 של המאה ה-18, בעקבות המהפכה הצרפתית ועלייתו של נפוליאון בונפרטה, התגבר חשש מפני פלישה לבריטניה.
משום כך הוקמו מספר יחידות מתנדבים רכובות באזורים שונים בבריטניה, אלו נוסדו סביב בעלי אדמות עם מספיק ממון לגייס ולספק יחידה שכזאת.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19, נעשה שימוש נרחב ברגימנטי יומנרי לסיוע במשימות שיטור וכדי לדכא מהומות והפרות סדר אזרחיות, בהם גם טבח פיטרלו.
עם התבססות והתפתחות כוחות המשטרה בבריטניה, יחידות היומנרי נותרו בתפקיד הגנה ובנוסף, ב-1827 פורקו מספר רגימנטים עקב הירידה בצורך בהם.
בעת הזו היו רשומים 22 רגימנטים שזכו למימון מסוים מהרשויות ועוד 16 רגימנטים במימון עצמי.
במשך שלושים השנים הבאות, כוח היומנרי נשמר כעתודה לחיל הפרשים הסדיר בתוך בריטניה.
קשיי גיוס הביאו לרצון לפירוק הכוח כולו ב-1870, אך במקום זאת ננקטו צעדים בשנה שלאחר מכן לשיפור יעילותו.
אלה כללו דרישות שחיילים בודדים ישתתפו במספר מינימלי של תרגילים בשנה בתמורה לקצבת "שירות קבוע", ושיחידות יישמרו במצבה מסוימת.
קציני יומנרי ומדריכים נדרשו לעבור הכשרה מוסדרת ושר החוץ למלחמה קיבל לידיו את האחריות על הכוח, מידי הלורדים המקומיים.
בעוד שרפורמות אלו שיפרו את המקצועיות של כוח היומנרי, מספרי המשרתים נותרו נמוכים עם רק 10,617 ב-1881. במהלך מלחמת הבורים השנייה, הוקמו פלוגות יומרי לשירות מעבר לים כחלק מרגימנט יומנרי הקיסר.
בשנת 1901, כל רגימנטי היומנרי כונו "רגימנטי יומנרי קיסרי" ואורגנו מחדש.
בשנת 1908 נוצר הכוח הטריטוריאלי, יחידות היומנרי הפכו לזרוע הפרשים שלו, במקביל התואר "קיסרי" ירד משם הרגימנטים.
ערב מלחמת העולם הראשונה היו 55 רגימנטי יומנרי (כאשר שניים נוספים הוקמו באוגוסט 1914), כל אחד הורכב מארבע אסקדרונים ולא שלוש כנהוג ברגימנטי הפרשים הרגילים.
רגימנטים אלה גובשו לכדי חטיבות רכובות או הוקצו כחיל פרשים אוגדתי.
לאחר המלחמה, הכוח הטריטוריאלי פורק ולאחר מכן עבר רפורמה וסומן מחדש כצבא הטריטוריאלי.
רק 14 רגימנטים שמרו על סוסיהם, בעוד שהאחרים הומרו לפלוגות משוריינים, ארטילריה, מהנדסים או קשר.
ערב מלחמת העולם השנייה ב-1939 הוכפל הצבא הטריטוריאלי, מה שהוביל לפיצול רגימנטים מסוימים.
הגדוד הרכוב האחרון (היורקשייר דרגונים של המלכה) הוסב גם הוא לרגימנט שריון במרץ 1942, בנוסף, מתנדבי יומנרי שירתו בקבוצת המדבר ארוכת הטווח בין 1940 ל-1943 כחלק מ-"סיירת Y".
לאחר המלחמה הצבא הטריטוריאלי צומצם משמעותית ב-1957 ושוב ב-1961, מה שהוביל למיזוג של מספר רגימנטי יומנרי.
ב-1967 הוקמה העתודה המתנדבת הטריטוריאלית והצבאית; כל רגימנטי הצבא הקיימים צומצמו ליחידות משנה ברמת אסקדרון, פלוגה או סוללה.
רגימנט היומנרי המרסיאני והלנקסטריאני המלכותי
רגימנט הקשר ה-71 (העיר לונדון)
רגימנט הארטילריה המלכותית ה-106 (יומנרי)
אסקדרון הקשר ה-40 (הפרשים צפון אירלנד)
אסקדרון הסיוע ה-54 (ווריקשייר ווסטרשייר יומנרי של המלכה)
אסקדרון הסיוע ה-93 (צפון סאמרסט יומנרי)
אסקדרון הקשר ה-94 (ברקשייר יומנרי)
אסקדרון 398 (פלינק ודנבישייר יומנרי)
סיירי לובאט - כיום סוללה ברגימנט ההנדסה ה-71
יומני רובורצח היא סדרת רומני מדע בדיוני מאת הסופרת האמריקאית .
הסדרה מסופרת מנקודת מבטו של שומר סייבורג, "SecUnit" בבעלות מגה-תאגיד עתידני.
הוא משתחרר בסופו של דבר משעבוד, אבל במקום להרוג את אדוניו האנושיים, הוא מרחיק את השעמום שבעבודת האבטחה על ידי צפייה באמצעי התקשורת.
ככל שהוא מבלה יותר זמן עם סדרה של ישויות אכפתיות (הן בני אדם והן בינות מלאכותיות), הוא מפתח חברויות אמיתיות וקשרים רגשיים, אשר הוא חש שלא בנוח עמם.
הסדרה מתרחשת בחברה מתקדמת ברובה בעלת אופי היפר-קפיטליסטי בחלל, שבה נסיעה בין מערכות כוכבים היא שגרתית הודות לטכנולוגיית חור תולעת יציבה.
בתחילה, הנסיעה בחורי תולעת לא הייתה אמינה, אך מאז השתפרה עד לנקודה שבה נמצאות מושבות "אבודות".
אנשים מתגוררים בכוכבי לכת, שחלקם עברו טרפורמציה, או בבתי גידול בחלל שיש בהם תמיכת חיים מלאה וכוח משיכה מלאכותי.
לרוב האנשים שיכולים להרשות זאת לעצמם יש טכנולוגיה המאפשרת להם לנצל הזנות נתונים בכל מקום המספקים להם כל מיני מידע, כולל בידור.
ניתן לענוד טכנולוגיה זו, או להשתיל אותה בגוף.
בינות מלאכותיות חושיות וחיות למחצה מבצעות משימות כגון הפעלת ספינות חלל, כרייה, שליטה בבתי גידול, אבטחה או ניהול לוחמה תאגידית.
השניים האחרונים מבוצעים על ידי יחידות אבטחה "SecUnits" ויחידות מאבק "CombatUnits", שניהם סייבורגים (אורגניזמים קיברנטיים) - חלק מכונה, חלק אורגני.
תאגיד "Rim" מהווה לתאגיד רב עוצמה העוסק בריגול, התנקשות, עבדות מחייבת וניצול חסר רחמים של משאבים.
יעד מסוים של התאגיד הוא ניצול בלתי חוקי של "שאריות חייזרים".
שרידים אלו לרוב מסוכנים ביותר לאנשים ולמכונות, בעוד החוקים נאכפים על ידי תאגידים אחרים.
מחוץ לשטח השיפוט של התאגיד נמצאות מושבות, שביססו את זכותן להתקיים על פי חוקים שונים שלפחות לעת עתה, התאגידים לא מוכנים לבדוק.
כל משלחת מחקר לכוכב לכת חדש חייבת לקחת איתה יחידת אבטחה אחת לפחות.
יחידת האבטחה של המשלחת הזאת יודעת שהיא צריכה להשקיע יותר בעבודה שלה, אבל היא מעדיפה לצפות בסדרות.
זה עדיף על החלופה: תאורטית, היא הייתה יכולה לרצוח את כולם.
אחרי הכל, לא סתם היא מכנה את עצמה בשם "רובורצח." יחידת האבטחה הזאת ניחנה במשהו מסוכן מאד, שלא אמור להיות ליחידות אבטחה: רצון חופשי.
הוצאת נובה, מתרגם: דידי חנוך, 2018.
הוצאת אופוס, מתרגמת: כנרת היגינס-דוידי, 2026.
במקביל לרומנים יצאו גם סיפורים קצרים.
סיפור קצר בשם "Compulsory", המתרחש לפני עלילת "כשל מערכות", פורסם ב-Wired בשנת 2018. הוא מתאר את חייו של רובורצח לאחר שפרץ למודול המושל שלו.
גרסה ארוכה יותר, שפורסמה על ידי Subterranean Press ב-28 ביולי 2023, זמינה גם כסיפור עצמאי.
בסיפור, SecUnit עוס בבני אדם חסרי תחושה במעורבות לפני הפגישה עם צוות המושבה.
סיפור קצר שני, "Obsolescence", מתרחש במהלך הקולוניזציה המוקדמת של מערכת השמש של כדור הארץ על סיפון תחנת חלל אדוקיישן במסלול ליד כוכב צדק.
פורסם ב"קח אותנו למקום טוב יותר: סיפורים", אוסף של סיפורים קצרים על בריאות שפורסם על ידי קרן רוברט ווד ג'ונסון ב-2019. בסיפור, אדם מוגדל בשם גרגי נמצא מת בתחנת חלל אדוקיישן ליד צדק.
מנהל התחנה ג'יקסי חוקר ומגלה שגרגי נרצח באכזריות וכמה תוספות מגופו נגנבו על ידי הרוצח.
הסיפור מספק רמזים על מקורותיהן של יחידות האבטחה "SecUnits" ותאגיד Rim.
סיפור קצר שלישי, "Home: Habitat, Range, Niche, Territory", המתרחש בין אסטרטגיית יציאה לטלמטריה נמלטת, פורסם באתר "Tor.com" בשנת 2021. בסיפור, ד"ר מנאש בוחנת את הטראומה שנגרמה לה מהחטיפה על ידי "GrayCris" ואת ההשפעה שהייתה לה על יחידות האבטחה "SecUnit".
בשנת 2021, המחברת וולס אמרה כי עיבוד פוטנציאלי לסדרת טלוויזיה נמצא בפיתוח ושהיא קראה את התסריט ו"ממש התרגשה ממנו".
ב-14 בדצמבר 2023, אפל TV פלוס, הודיעה שהיא הזמינה עיבוד טלוויזיוני לסדרה "Murderbot".
אלכסנדר סקארסגארד לוהק לככב בסדרה.
בפברואר 2024, דייוויד דסטמלצ'יאן לוהק גם הוא לככב בסדרה, לצד נומה דומזוני.
במרץ 2024 לוהקו לסדרה גם סברינה וו, טטיוואנה ג'ונס, אקשיי חאנה ותמרה פודמסקי.
הצילומים נערכו בטורונטו ממרץ 2024.
יומני החופש הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2007 בבימויו של ריצ'רד לגרבנז, המבוסס על יומנים אמיתיים של תלמידים.
התסריט נכתב על ידי ריצ'רד לגרבנז ומתאר את סיפורה של ארין גרוול, מורה בבית ספר תיכון שהצליחה לחולל שינוי בחיי תלמידיה.
בסרט מככבים הילרי סוונק, פטריק דמפסי ואימלדה סטונטון.
הסרט עוסק במאבקיה של ארין לכונן קשר עם כיתתה המורכבת מתלמידים מאוכלוסיות מוחלשות.
הסרט הכניס כ-43 מיליון דולר ברחבי העולם.
יומני החופש עוסק במורה צעירה בשם ארין גרוול (הילרי סוונק), המתחילה ללמד בכיתה בבית ספר תיכון בעייתי בלוס אנג'לס.
בתחילה, תלמידיה אינם מעוניינים בלימודים וגרים בשכונות מוכות פשע, אך גרוול מוצאת דרך לפנות אליהם על ידי עידודם לכתוב יומנים אישיים.
דרך הסיפורים האישיים והפעילויות שהם מבצעים בכיתה, התלמידים מתקרבים אחד לשני ולמורה שלהם, ומתחילים להאמין בעתיד טוב יותר.
מסעם המשותף משנה את חייהם ומשפיע על הקהילה גם מחוץ לכיתה.
הילרי סוונק בתפקיד ארין גרוול - מורה נלהבת ומסורה
סקוט גלן בתפקיד סטיב גרוול - אבא של ארין
אימלדה סטונטון בתפקיד מרגרט קמפבל - ראש המחלקה
פטריק דמפסי בתפקיד סקוט קייסי - בן זוגה של ארין
אפריל לי הרננדז בתפקיד אווה בניטז - תלמידה שעוברת שינוי
מריו בתפקיד אנדרה בראיינט - תלמיד עם תשוקה למוזיקה
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 70% בהתבסס על 127 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "סרט מעורר השראה על כוחה של החינוך לשנות חיים, אם כי נטוי למקום החינוכי במקום עלילה מורכבת.".
כמו כן, באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 64 מתוך 100, בהתבסס על 29 ביקורות.
בנוסף, מבקרים שיבחו את ההתמקדות בהשפעת המורים ועם זאת תיארו אותו כמעשייה צפויה במידת מה.
יומני הרופא הצעיר היא סדרת קומדיה שחורה בריטית, המבוססת על קובצי הסיפורים הסמי-אוטוביוגרפיים של מיכאיל בולגקוב שאוגדו תחת השם "רשימות של רופא צעיר".
הסיפורים, שנכתבו בשנים 1925–1926, שואבים השראה מחוויותיו של בולגקוב כרופא צעיר שזה עתה סיים את לימודיו ועבד בשנים 1916–1918.
בסדרה מגלמים ג'ון האם ודניאל רדקליף את אותה הדמות הראשית – רופא בבית החולים הבדיוני מורייבו שברוסיה – כל אחד בגיל שונה בחייו.
העונה הראשונה שודרה בין 6 בדצמבר ל-27 בדצמבר 2012 בערוץ "Sky Arts 1", והעונה השנייה והאחרונה שודרה בין 21 בנובמבר ל-12 בדצמבר 2013.
עלילת העונה הראשונה מתרחשת בשנת 1917, על רקע המהפכה הרוסית, ואילו העונה השנייה מתרחשת בשנת 1918, במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
עלילת הסדרה מתמקדת בדמותו של ד"ר ולדימיר בומגרד, רופא צעיר הממונה לנהל צוות רפואי בבית החולים הבדיוני מורייבו שברוסיה.
לצדו פועלים פלגייה איבנובנה, מיילדת צעירה; דמיאן לוקיץ', פלדשר (עוזר רפואי); ואנה ניקולאייבנה, מיילדת בכירה.
מרבית הפרקים עוקבים אחר ניסיונות הצוות לטפל במטופלים מקומיים, לעיתים תוך עימות עם אוכלוסייה כפרית חסרת-השכלה רפואית, המגלה התנגדות לטיפולים המוצעים.
הסדרה מתרחשת בעיקר בשנת 1917, על רקע המהפכה הרוסית, ובעונה השנייה בשנת 1918, בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה.
במקביל, חלקים מן העלילה מתרחשים גם בשנים 1934–1935: דמותו של בומגרד המבוגר קוראת ביומניו הישנים, משחזרת את עברו ומנהלת דיאלוגים עם גרסתו הצעירה.
שיחות אלו חושפות בהדרגה אירועים עתידיים ומעניקות לסדרה מבנה כפול של עבר והווה.
קו עלילתי מרכזי עוסק במערכת היחסים הרומנטית בין בומגרד לפלגייה.
בעונה הראשונה מתפתח ביניהם קשר אינטימי, ובעונה השנייה הם מנסים לנהל זוגיות יציבה, אך לבסוף נפרדים לאחר שבומגרד מודה כי אינו אוהב אותה.
בעונה השנייה מתחילה מלחמת האזרחים להשפיע ישירות על בית החולים, עם זרם פצועים מקרב הבולשביקים והמשמר הלבן.
במקביל, בומגרד מתמודד עם התמכרות חמורה למורפיום, המועצמת בשל בדידותו, הלחץ הנפשי והכאבים הגופניים הכרוניים שמהם הוא סובל.
דמותו המבוגרת משמשת כמעין צופה ומבקר על הידרדרותו.
במהלך העלילה מופיעה גם דמותה של נטשה, צעירה אריסטוקרטית, המעוררת אצל הרופא עניין אובססיבי והרסני.
ההתמכרות למורפיום משמשת מוטיב מרכזי בסדרה: בומגרד משתמש בו הן לשיכוך כאבים פיזיים והן כדרך התמודדות נפשית, ולעיתים אף פונה לקוקאין כאשר אין ברשותו מורפיום.
התמכרותו מובילה להזיות, לעימותים עם עמיתיו ולחקירה נגדו בגין זיוף מרשמים.
בסיום העונה הראשונה הוא מנסה לשים קץ לחייו באמצעות מנת יתר ונכלא במוסד פסיכיאטרי; פתיחת העונה השנייה מציגה את שחרורו לאחר גמילה ושיקום.
מוטיב נוסף הוא צלו המאיים של קודמו בתפקיד, ד"ר לאופולד לאופולדוביץ', אשר דמותו נוכחת באמצעות דיוקנאות גדולים והערות השוואתיות מצד הצוות.
המוניטין שלו מעורר אצל בומגרד תחושות של חוסר ביטחון, נחיתות ולבסוף גם מרירות.
ג'ון האם – ד"ר ולדימיר "ניקה" בומגרד , גרסתו המבוגרת של הרופא, המשקיפה לאחור על חייו ומנסה ללא הצלחה למנוע מגרסתו הצעירה לחזור על טעויות שהוא עצמו מתחרט עליהן
דניאל רדקליף – ד"ר ולדימיר "ניקה" בומגרד , בוגר מצטיין של האוניברסיטה הממלכתית לרפואה ורפואת שיניים במוסקבה, המגיע לבית החולים אידיאליסטי וללא ניסיון מעשי.
לנוכח חולים חסרי השכלה רפואית, עומס עבודה כבד, מקרים חסרי תקווה, מחלה אישית ובידוד קיצוני, הוא שוקע בהדרגה באדישות ובייאוש, ומפתח התמכרות למורפיום לאחר עישון כבד.
רוזי קאוואלירו – פלגייה איבנובנה, מיילדת צעירה, ישירה ותקיפה באופייה, אך טובת-לב.
אדם גודלי – דמיאן לוקיץ', פלדשר (עוזר רפואי) שהוכשר כרופא שדה ומשמש כעוזרו של הרופא בניתוחים.
חובב מקטרת טבק, שימורי דגים ומפות.
בעיני בומגרד הוא נתפס כמוזר ואקסצנטרי, אך בעל כוונות טובות.
ויקי פפרדין – אנה ניקולאייבנה, מיילדת בכירה ונוקשה, המתייחסת לבומגרד כאל ילד בשל גילו וחוסר ניסיונו.
מגלה מסירות עמוקה לד"ר לאופולד לאופולדוביץ', הרופא הקודם והמוערך, ומשווה אליו את בומגרד לעיתים קרובות.
כריסטופר גודיין – ד"ר לאופולד לאופולדוביץ', הרופא הקודם בבית החולים, בעל נוכחות מאיימת ומוניטין מקצועי גבוה.
מופיע כהזיה בשני הפרקים האחרונים של העונה הראשונה.
מופיע בשלושה פרקים בעונה הראשונה.
טים סטיד – קיריל, סוכן נ.ק.ו.ד.
החוקר את בומגרד המבוגר מטעם רשויות האכיפה.
מופיע בכל ארבעת פרקי העונה הראשונה.
מרגרט קלוני – נטשה, צעירה אריסטוקרטית יפהפייה המגיעה למרפאה במהלך המלחמה.
מופיעה בשלושת הפרקים האחרונים של העונה השנייה.
מופיע בשלושת הפרקים האחרונים של העונה השנייה.
דניאל סרקוורה – ולאס, נווד השונא מכורי מורפיום, הנוסע ברכבת עם בומגרד המבוגר.
מופיע בכל ארבעת פרקי העונה השנייה.
בעוד העונה הראשונה התבססה ישירות על קובץ הסיפורים "רשימות של רופא צעיר" מאת בולגקוב, העונה השנייה של הסדרה נשענה במידה רבה על הסיפור הקצר "מורפיום", שבולגקוב כתב ופרסם קודם לפרסום קובץ הסיפורים.
כותרות הפתיחה והכתוביות של הסדרה עוצבו בסגנון המדמה כתב קירילי.
את המוזיקה לסדרה הלחין סטיבן ורבק, והיא כוללת שימוש בכלי מיתר וכלי נשיפה כגון כינור, קלרינט, צ'לו וגיטרה אקוסטית.
שיר הנושא נכלל באלבום האוסף "Sky Theme Tunes, Vol.
ממוצע הצפייה בעונה הראשונה עמד על כ-252,000 צופים, נתון שהפך אותה בעת שידורה לתוכנית הנצפית ביותר בערוץ "Sky Arts".
הסדרה זכתה לביקורות חיובית מצד מבקרי טלוויזיה, והייתה מועמדת לפרס מגנוליה בקטגוריית "סרט הטלוויזיה או המיני-סדרה הטובה ביותר" בפסטיבל הטלוויזיה של שנגחאי ה-19 בשנת 2013. בנוסף, הייתה מועמדת לפרס סטלייט בקטגוריית "סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר – קומדיה או מוזיקלית" בטקס ה-18, שנערך בשנת 2014.
העונה הראשונה של הסדרה שודרה בארצות הברית בין 2 באוקטובר ל-23 באוקטובר 2013 בערוץ "Ovation".
העונה השנייה שודרה בארצות הברית בין 19 באוגוסט ל-9 בספטמבר 2014.
יון דאל תומאסון (בדנית: Jon Dahl Tomasson; נולד ב-29 באוגוסט 1976 בקופנהגן) הוא כדורגלן עבר דני ומאמן כדורגל.
הופעת הבכורה של תומאסון בנבחרת דנמרק הייתה במרץ 1997 מול נבחרת קרואטיה, ולמרות שהחמיץ את מונדיאל 1998, הוא שיחק ביורו 2000. הוא שיחק גם במונדיאל 2002 בו כבש ארבעה שערים וביורו 2004 בו כבש שלושה שערים והגיע לנבחרת האול-סטאר של הטורניר.
ב-7 ביוני 2011 הודיע תומאסון על פרישה בשל פציעה ברגלו במונדיאל 2010.
יון ויקטור אנטונסקו (ברומנית: ; 15 ביוני 1882 – 1 ביוני 1946) היה איש צבא ופוליטיקאי רומני, שליט רומניה, ("קונדוקטורול") וראש ממשלתה בין 4 בספטמבר 1940 ל-23 באוגוסט 1944, בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה.
אנטונסקו הדיח בהפיכה ב-4 בספטמבר 1940 את "הדיקטטורה המלכותית" של המלך קרול השני, כרת ברית עם התנועה הלגיונרית והיה לבעל ברית חשוב של אדולף היטלר.
הוא נמצא אחראי לפרעות יאשי, לגירושם ולמותם של רבים מיהודי בסרביה ובוקובינה ולטבח באודסה, הורשע והוצא להורג.
לפני הגעתו לשלטון פיתח אנטונסקו קריירה צבאית מרשימה, שבשיאה הגיע למשרת ראש המטה הכללי.
כאיש צבא הוא נחשב למפקד מוכשר וקשוח במיוחד.
אחרי עלייתו לשלטון ב-1940, בברית עם היטלר, הצליח אנטונסקו להרחיב את תחום שליטתה של רומניה מזרחה עד שטחי אוקראינה, ולמחוק את ההשפלה שספגה רומניה שנה קודם לכן, כשברית המועצות אילצה אותה לפנות את בסרביה ואת צפון בוקובינה.
בשנת 1944, עם היחלשותה של גרמניה הנאצית ולאחר שורה של תבוסות קשות בחזית הסובייטית שסיכנו את עצמאותה של רומניה, הודח אנטונסקו מתפקידו במהלך הפיכת 23 באוגוסט 1944 ונעצר.
הוא נשפט לאחר מלחמת העולם השנייה בבית הדין העממי בבוקרשט כפושע מלחמה, ונידון לעונש מוות.
בעיני הרומנים נותר אנטונסקו עד היום דמות שנויה במחלוקת.
מצד אחד הוא היה רודן ופושע מלחמה מורשע שהוצא להורג, אך מצד שני הוא נחשב בעיני רבים כגיבור לאומי בזכות החזרתן של בסרביה וצפון בוקובינה לשלטון רומני.
אנטונסקו נולד בפיטשט לאב שנשא שם זהה, יון אנטונסקו, ולאם בשם קיריאקיצה אנטונסקו מבית דובריאן.
זו הייתה משפחה בורגנית בעלת מסורת צבאית, האב ושלושה מאחיו היו קצינים בצבא הרומני.
ב-1899, בגיל 16 (שנתיים מאוחר מהמקובל), נרשם יון לבית הספר הצבאי לילדי אנשי צבא בקראיובה על מנת להמשיך את המסורת המשפחתית.
ב-1902 עבר לבית הספר לחיל הרגלים וחיל הפרשים, וסיים את הלימודים ב-1904 במקום הראשון בכיתתו בדרגת סגן משנה.
בשנים 1905 - 1906 היה בבית הספר המיוחד לפרשים בטרגובישטה.
אנטונסקו הוצב בגדוד הפרשים הראשון (Regimentul 1 Roşiori) בדרום רומניה.
ב-1907 התבלט אנטונסקו בדיכוי מרד האיכרים בגאלאץ ובסביבתה.
יחידתו חסמה את הדרך לעיר, והוא, שפיקד על יחידה זו יחד עם חברו, סגן משנה ליבזאנו (Livezeanu), ניצבו מול איכרים זועמים, שאליהם הצטרפו עגלוני הנמל הממורמרים.
כשהמורדים לא נענו לציווי לעצור, נתנו השניים הוראות פתיחה באש.
12 איכרים נהרגו, עשרות נפצעו וההמון התפזר.
בעקבות מעשה זה זכה אנטונסקו בציון לשבח מהמפקד הכללי של חיל הפרשים, יורש העצר פרדיננד, אך מאוחר יותר, כשהועמד למשפט על מעשיו ב-1946, הואשם גם במעשים אלה.
קשיחותו (שהתבטאה כבר בדיכוי מרד האיכרים), אכזריותו ושערו האדום הקנו לו את הכינוי "הכלב האדום".
ב-1908 קודם אנטונסקו לדרגת סגן, והנסיך פרדיננד ביקש למנותו כעוזרו, אך המינוי לא אושר מכיוון שלתפקיד נדרשה דרגת קפיטן.
בשנת 1911 החל אנטונסקו את לימודיו באקדמיה הצבאית, והשלים אותם ב-1913, בדרגת קפיטן.
במקביל השתתף במלחמת הבלקן השנייה נגד בולגריה כקצין המבצעים של דיוויזיית הפרשים הראשונה.
בין 1 בנובמבר 1914 ל-1 באפריל 1915 הוצב בבית הספר לקציני פרשים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוצב אנטונסקו במשרד המבצעים של הארמייה הצפונית, בפיקודו של קונסטנטין פרזאן.
שני הקצינים הללו היוו צוות מושלם, ודרכיהם לא נפרדו שנים רבות.
הישגיה של הארמייה הצפונית, היחידה שהצליחה לסגת בצורה מאורגנת מטרנסילבניה, הובילו למינוי גנרל קונסטנטין פרזאן למפקד הארמייה הראשונה ויחידות ההגנה של הדנובה (הארמייה השלישית לשעבר).
באוקטובר 1916 קודם אנטונסקו לדרגת מאיור, וב-17 בנובמבר הוצב פעם נוספת תחת פיקודו של פרזאן כקצין מבצעים.
על אף שנחלו מספר תבוסות, מונה פרזאן כראש המטה הכללי ב-17 בדצמבר 1916. יחד עם פרזאן קודם גם מאיור אנטונסקו לתפקיד קצין מבצעים במטה הכללי, תפקיד בו החליף את קולונל ראדו רוסטי.
בתפקידו החדש היה מעורב בהישגי הצבא הרומני החל מקיץ 1917, אז שבה רומניה למלחמה לצד מדינות ההסכמה.
בין ההישגים היו כיבוש בסרביה והניצחון על הצבא האדום ההונגרי ב-1919, מערכה שהסתיימה בכיבוש בודפשט והובילה לאיחוד טרנסילבניה עם רומניה.
בזכות הישגיו במערכה זו קיבל אנטונסקו ב-31 בדצמבר 1919 את העיטור הגבוה ביותר בצבא הרומני, עיטור מסדר מיכאי האמיץ דרגה 3, והועלה לדרגת לוטננט-קולונל (מקבילה לסגן-אלוף).
במהלך כל מלחמת העולם הראשונה נחשב אנטונסקו כתומך במדיניות פרו-בריטית ופרו-צרפתית.
לאחר המלחמה קודם אנטונסקו לדרגת קולונל (אלוף-משנה) והשתתף במשלחת הרומנית לוועידת השלום בפריז, ובמשלחת שניהלה משא-ומתן על איחוד פולין.
במרץ 1920 עמד אנטונסקו בראש משלחת המשא ומתן הרומנית שדנה עם הפולנים על חתימת ברית ההגנה הפולנית-רומנית.
ראש ממשלת רומניה החדש, אלכסנדרו אוורסקו, הציע למנות את אנטונסקו לתפקיד נספח צבאי בפריז, אולם דו"ח שלילי של הנספח הצבאי הצרפתי בבוקרשט, ויקטור פטן, שתיאר את אנטונסקו כ"מאוד גאוותן, שוביניסט ושונא זרים", הכשיל את המינוי.
אנטונסקו נקרא לפקד על בית הספר המיוחד של חיל הרגלים והפרשים בסיביו, שם נפצע בתאונת רכיבה, שריתקה אותו אל מיטתו למשך שישה חודשים.
בין 1 באוגוסט ל-31 בדצמבר 1923 שימש כנספח צבאי בפריז, ובהמשך, בין 1 בינואר 1924 ל-14 ביולי 1926, כנספח צבאי בלונדון.
ב-1927 מונה אנטונסקו למפקד האקדמיה הצבאית (Şcoala Superioară de Război) וב-1931 קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
ב-1 ביולי של אותה שנה התמנה למפקד הדיוויזיה השלישית של חיל הרגלים, שמפקדתה ישבה בעיר הולדתו של אנטונסקו, פיטשט.
ב-1 בדצמבר 1933 מינה המלך קרול השני את אנטונסקו לרמטכ"ל צבא רומניה.
כבעבר, הסתכסך אנטונסקו שוב עם המלך ופמלייתו ואולץ להתפטר מתפקידו ב-30 במרץ 1938. הוא היה מיודד עם קורנליו זליה קודריאנו ואף העיד מטעם ההגנה במשפט שלו, מה שבוודאי לא מצא חן בעיני המלך.
ב-1940 הוחזק במעצר בית במנזר ביסטריצה.
כחייל וכקצין מצטיין הוענקו לאנטונסקו מספר עיטורים, בהם אות מסדר מיכאי האמיץ דרגה 3, העיטור הגבוה ביותר בצבא הרומני.
מאוחר יותר, כמנהיג רומניה בעת המלחמה, קיבל גם מספר עיטורים גרמניים: צלב הברזל, דרגה שנייה (גרמנית: Eisernes Kreuz 2. Klasse) ב-1939, צלב הברזל, דרגה ראשונה (גרמנית: Eisernes Kreuz 1. Klasse) באותה שנה, וכן מגן קרים (גרמנית: Krimschild in Gold) וצלב האבירים של צלב הברזל (גרמנית: Ritterkreuz des Eisernen Kreuzes).
ב-21 באוגוסט 1941 קידם אנטונסקו את עצמו לדרגת מרשל, הדרגה הגבוהה ביותר בצבא רומניה, והעניק לעצמו (באמצעות המלך) אותות כבוד ומדליות.
אנטונסקו לא השתייך לתנועה הלגיונרית, בהנהגת קורנליו זליה קודריאנו, אך היה מיודד עם קודריאנו ואף העיד לטובתו במשפטו.
קודריאנו העיד במשך שמונה שעות וניסה לשכנע שפעולותיו הלא חוקיות היו מופנות נגד הבולשביזם ולא נגד המדינה.
בין עדי ההגנה היה גם גנרל יון אנטונסקו.
אנטונסקו, המקורב ללגיונרים תיווך בין הממשלה ובין הלגיונרים.
התנועה הלגיונרית הלכה והתחזקה לאורך שנות ה-30 של המאה ה-20 ונקטה בצעדים טרוריסטיים נגד היהודים, העובדים המאורגנים ומתנגדיה הפוליטיים.
הטרור הלגיונרי כלל רציחות והפחדת המערכת המשפטית עד כדי זיכוי הרוצחים.
כצעד נגד הטרור הלגיונרי, הכריז המלך על דיקטטורה, מנהיגי הלגיונרים נרדפו וחלקם, בראשות קודריאנו, נעצרו ובאמתלה של ניסיון בריחה, נרצחו.
ב-1940 פקד את רומניה משבר קשה, לאחר פלישת גרמניה הנאצית לארצות השפלה ולצרפת (במאי 1940) ונסיגת הצבא האנגלי מיבשת אירופה יצרו מצב בו אבדו כל בעלי הברית של רומניה ואויביה/שכניה ניצלו זאת עד תום.
ברית המועצות תבעה באולטימטום את פינוי הצבא והשלטון הרומני מבסרביה וצפון בוקובינה וסיפחה אליה את הטריטוריה ללא מלחמה (בשלהי יוני 1940).
בתכתיב וינה אולצה רומניה למסור להונגריה חלק מחבל טרנסילבניה ולבולגריה חלק מדוברוג'ה, שוב ללא מלחמה (בשלהי אוגוסט 1940).
בעקבות המחאה העממית שהתעוררה, מינה מלך רומניה, קרול השני את אנטונסקו לראש ממשלת רומניה, פיזר את הפרלמנט והעניק לאנטונסקו סמכויות נרחבות.
ב־5 בספטמבר 1940 אילץ אנטונסקו את המלך לוותר על כתרו, ולהעביר את שרביט המלוכה לבנו, מיכאי הראשון.
למלך החדש ניתנה סמכות ייצוגית בלבד, ואנטונסקו, שהתמנה לנשיא מועצת השרים, הפך למעשה לראש המדינה (הוא כינה את עצמו "קונדוקטורול" מילה שמשמעותה בעברית היא: המנהיג, המוביל).
אנטונסקו הקים ממשלה ביחד עם התנועה הלגיונרית, הוריה סימה התמנה לסגן נשיא מועצת השרים ורומניה הוכרזה ל"מדינה לאומית-לגיונרית" אך השרים העיקריים ו"אנשי המפתח" היו מקורבים עליהם סמך.
תקופת שלטון זאת ידועה בשם "מדינת הלגיונרים".
אנטונסקו ביצע בצבא רפורמות מרחיקות לכת, ובין השאר פיטר 164 קצינים בכירים שנחשבו כמזוהים עם המשטר הישן.
בהמשך אנטונטסקו אימץ גישה חשדנית יותר ויותר כנגד התנועה הלגיונרית עקב התעמולה הלגיונרית, ואסר על מעורבותם של קציני הצבא בפוליטיקה.
שיתוף הפעולה בין אנטונסקו ובין התנועה הלגיונרית היה קצר יומין: התנועה מרדה בשלטונו ב-21 בינואר - 23 בינואר 1941, מרד שדוכא על ידי הצבא שנשאר נאמן לאנטונסקו ובהסכמה שבשתיקה של היטלר.
ב-17 בפברואר 1941 בוטלה רשמית המדינה הלאומית-לגיונרית ואנטונסקו ביצר את משטרו הרודני הפשיסטי ואילו המלך מילא תפקיד ייצוגי בלבד.
תוך שאיפה להשיב לרומניה את המחוזות שנלקחו ממנה הוביל אנטונסקו את רומניה לשיתוף פעולה הדוק עם גרמניה הנאצית בפלישה לברית המועצות ביוני 1941, ובדצמבר של אותה שנה הכריז מלחמה גם נגד ארצות הברית ובריטניה.
הממשלה הראשונה, שהרכיב אנטונסקו, כיהנה בימים שבין 4 ל-14 בספטמבר 1941. לאחר ממשלה זו הרכיב אנטונסקו את הממשלה השנייה, ממשלה משותפת עם התנועה הלגיונרית בראשות הוריה סימה - ממשלה זו פעלה מ-14 בספטמבר ועד פרוץ מרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט.
הממשלה השלישית של אנטונסקו הייתה מורכבת ממועצת השרים שהיו בשלטון מ-27 בינואר 1941 ועד 23 באוגוסט 1944.
קונסטנטין בושילה - שר העבודה והתקשורת (9 יולי 1941 - 5 אוגוסט 1943).
גנרל הנו פנטזי - שר ההגנה.
על צמרת השלטון נמנו גם האישים:
סגן שר המשטרה הגנרל יון פופסקו, ולאחריו הגנרל קונסטנטין וסיליו, הקומיסר לענייני יהודים ראדו לקה, מושל בוקובינה הגנרל אלכסנדרו ריושאנו, והבאים אחריו הגנרל קורנליו קלוטסקו ולבסוף הגנרל קורנל דרגלינה, מושל בסרביה הגנרל קונסטנטין וויקולסקו, מושל טרנסניסטריה הגנרל גאורגה אלכסינו והבא אחריו הגנרל גאורתה פוטופינו.
הברית עם גרמניה הנאצית - מלחמת העולם השנייה
אנטונסקו כרת ברית עם גרמניה הנאצית מתוך שנאה לבולשביזם הרוסי.
בנובמבר 1940 נפגש בברלין עם היטלר ועם שר החוץ הנאצי ריבנטרופ לצורך חיזוק הברית בין גרמניה לרומניה.
גרמניה הבטיחה לספק לרומניה מטוסי קרב מסוג מסרשמידט 109, טנקים, טרקטורים, תותחים נגד טנקים, תותחים נ"מ, רובים אוטומטיים ונשק אחר, ואילו רומניה התחייבה לספק חיטה ונפט לגרמניה הנאצית.
בפגישה נוספת, בינואר 1941, סוכם על מעבר כוחות גרמניים מהונגריה דרך רומניה לכיוון החזית האיטלקית בחבל הבלקן.
אנטונסקו כרת את הברית מתוך תקווה לכבוש מחדש את בסרביה ואת צפון בוקובינה.
הוא קיווה גם שעם כניסת רומניה למלחמה בחזית המזרחית, יוכל להחזיר לידי רומניה את חבל צפון טרנסילבניה (שסופח להונגריה) בתמיכתו של היטלר.
ברית זאת הבטיחה אספקה יציבה של נפט מרומניה למכונת המלחמה הנאצית.
למעשה רומניה של אנטונסקו תמכה בגרמניה הנאצית יותר מיתר מדינות הציר גם יחד.
במאי 1941 נפגש אנטונסקו עם היטלר וריבנטרופ במינכן, לצורך סיכום ותיאום המתקפה על ברית המועצות.
הגרמנים דרשו מעורבות פעילה של הרומנים בלחימה בתמורה להחזרת בסרביה וצפון בוקובינה לרומניה.
את ההחלטה להצטרף למתקפה הנאצית ולפלוש לברית המועצות קיבל אנטונסקו ללא התייעצות עם שריו או עם המלך מיכאי, שקיבל את הידיעה רק ב־22 ביוני.
אף על פי כן, הייתה לאנטונסקו תמיכה נרחבת בדעת הקהל ובקרב רוב המפלגות הפוליטיות, למעט המפלגה הקומוניסטית הרומנית הזעירה.
צבא רומניה הצטרף לוורמאכט ופלש לעומק ברית המועצות במסגרת החזית הדרומית במבצע ברברוסה.
אף על פי שהקדיש את רוב שנותיו לצבא, נכשל אנטונסקו בהכנה למלחמה.
כדי לרצות את היטלר, נשלחו דיוויזיות רבות לקרב כשאינן מצוידות כראוי, והגרמנים ציידו חלק מהן רק לפני היציאה לקרב.
הקרב על סטלינגרד גבה קורבנות רבים בצבא הרומני.
אחרי קרב זה פתח הצבא הסובייטי במתקפת נגד, שהסתיימה רק עם כניסתו לברלין בסוף המלחמה.
במהלך המתקפה נהדפו הכוחות הרומניים והגרמניים לאחור.
בעקבות המפלות הידרדרה באופן חד הפופולריות של אנטונסקו בארצו.
אנטונסקו אחראי לכך שבמהלך מלחמת העולם השנייה נשלחו לחזית דיוויזיות רומניות ללא ציוד וכלי נשק בכמות מספקת.
הארמייה השלישית הוכפפה לפיקודו המלא של הצבא הגרמני, ותחת פיקודו הישיר של אנטונסקו נותרו רק הארמייה הרביעית והקורפוס השני, אך אנטונסקו שימש (לפחות להלכה) כמפקד החזית בבסרביה, כולל היחידות הגרמניות.
אנטונסקו התעמת עם קציני הצבא הבכירים ובינואר 1942 פיטר את הגנרל יוסף יעקוביצ'י.
הגנרל התנגד לכוונתו של אנטונסקו למשלוח דיוויזיות רבות ככל האפשר לחזית בטרם צוידו כנדרש.
בגלל ניסיונו לרצות את היטלר תרם אנטונסקו למותם של כחצי מיליון מחיילי הצבא הרומני.
המספר הכללי של האבדות בנפש בקרב הרומנים הגיע, לפי ההערכות, לקצת פחות ממיליון.
מהלכיו של אנטונסקו בחזית המזרח סיבכו אותו גם עם בעלות הברית המערביות.
ב-6 בדצמבר 1941 הכריזה בריטניה מלחמה על רומניה ובעקבותיה הלכו קנדה, ניו זילנד, אוסטרליה ודרום אפריקה, וב-4 ביוני 1942 - גם ארצות הברית.
רומניה החליפה צד פעם נוספת, והצטרפה לבעלות הברית, רק אחרי נפילת משטרו של אנטונסקו.
במהלך כל ימי המלחמה שרר ברומניה אי-שקט פוליטי.
למלחמה התנגדו הסוציאל-דמוקרטים, חברים במפלגת האיכרים ובמפלגה הלאומית הליברלית, הקומוניסטים ואף המלך עצמו.
אחרי מפלת הגרמנים בקרב סטלינגרד בתחילת 1943, חל מהפך הדרגתי בדעותיהם של חברי הממשלה, והם החלו לראות עין בעין עם מתנגדי המלחמה.
הממשלה נקטה צעדים לפתיחת משא ומתן עם בעלות-הברית, תוך ניסיון להתנתק מגרמניה הנאצית.
במגעים, שנערכו בין השאר ברומא, בברן ובאנקרה, ניסו הרומנים לפתוח במשא ומתן להסכם נפרד עם בעלות הברית המערביות, תוך המשך המלחמה במזרח.
לאחר כישלון מגעים אלה פעל אנטונסקו להשגת הסכם שלום כולל שיכלול גם את ברית המועצות.
במקביל התקיימו מאחורי גבו של אנטונסקו מגעים להקמת חזית שתחליף אותו בשלטון ותכרות הסכם שלום.
עם השותפים למגעים נמנו נאמני המלך, ראשי המפלגות שפורקו, ראשי הכנסייה ואפילו ראשי הקהילה היהודית (הוצע לתת נשק ליהודים שבמחנות העבודה, כדי שיפעלו להפלת המשטר).
ב-23 באוגוסט 1944 פרץ מרי שבמהלכו נטל הגוש הלאומי הדמוקרטי, בסיוע כמה גנרלים מצבא רומניה, את הגה השלטון מאנטונסקו וכונן ממשלה חדשה.
באותו ערב שידר המלך מיכאי הראשון ברדיו נאום לאומה, והכריז כי הממשלה החדשה קיבלה את תנאי שביתת-הנשק שהציעו בעלות הברית וכי רומניה תצטרף למלחמה בגרמניה הנאצית.
הכרזה דומה השמיע ראש הממשלה החדש, הגנרל קונסטנטין סנטסקו.
אנטונסקו נעצר על פי פקודה של המלך.
ב-23 באוגוסט 1944 זימן המלך מיכאי הראשון את אנטונסקו לארמון המלוכה, ודרש ממנו לחתום על הסכם שיתוף הפעולה עם בעלות הברית.
לאחר שסירב, נעצר בהוראת המלך בידי קצינים מנאמני המלך, יחד עם שר החוץ מיכאי אנטונסקו ובכירים אחרים.
אנטונסקו עוכב זמן מה בארמון, ואחרי כן נמסר על ידי ראש הממשלה החדש, לויטננט גנרל קונסטנטין סנטסקו, לידי הקומוניסטים, שכלאו אותו בבית שמור בבוקרשט.
בהמשך נשלח למעצר וחקירה בברית המועצות.
אף שזכה ליחס הוגן, ניסה אנטונסקו להתאבד במקום מעצרו בברית המועצות, אך נכשל.
משפטו של אנטונסקו ושל 24 בכירים נוספים לשעבר החל ב-6 במאי 1946 ב"טריבונאל העממי" של בוקרשט.
סעיפי כתב האישום היו: פשעים נגד השלום, פשעים נגד האנושות, ניצול כלכלי של הקהילה היהודית, אחריות לפוגרומים של יאשי ואודסה, הגליית היהודים לטרנסניסטריה ואחריות להשמדתם של אלפי יהודים ברומניה, בשטחים הכבושים על ידה ובמקומות אליהם הוגלו, וכן בפשעי מלחמה.
להגנתו טען אנטונסקו שהוא רואה עצמו כחייל שנקרא להגן על ארצו בעת משבר.
הוא לקח אחריות על כל ההישגים והטעויות של המשטר אותו הוביל, למעט הרציחות והביזה.
לטענת אנטונסקו הברית בין רומניה וגרמניה נכרתה עוד בתקופת המלך קרול השני ונוצרה בשל הנסיבות ועל ידי הצורך לפצות על אובדן השטחים של רומניה לשכנותיה.
את גירוש היהודים הצדיק אנטונסקו כצעדים שבוצעו על מנת לשמור על ביטחונם מפני הגרמנים.
לטענתו מעולם לא הורה על מעשי טבח כנגד אף אחד, אולם כמנהיג לקח אחריות על כל מה שהתרחש על אף שלא היה מעורב.
בניסיונו לחמוק מאחריות לפרעות יאשי טען אנטונסקו שהפרעות פרצו ביוזמתו של הסמל בעל עבר לגיונרי, מירצ'אה מנוליו ויחידות הצבא הגרמניות, שהיו מוצבות בסביבה.
אנטונסקו נידון למוות 6 פעמים, ל־80 שנה בכלא.
עתירתו לבית הדין העממי נדחתה על הסף, וכמו כן פנייתו לבקשת חנינה והמתקת עונשו מאת המלך הוכשלה.
אנטונסקו הוצא להורג בכלא ז'ילבה שבבוקרשט ב־1 ביוני 1946.
ביום ההוצאה להורג נפגש אנטונסקו עם אשתו, מריה, שהגיעה מבוקרשט והם שוחחו כשעה תחת פיקוחם של סוהרים.
לאחר שיחתם ערך כומר את טקס הליטורגיה הקדושה עבור אנטונסקו ושאר הנידונים למוות.
לפני ההוצאה להורג נשאלו הנידונים לבקשתם האחרונה.
בקשתו של אנטונסקו, שהוצאתו להורג תבוצע בידי הצבא, נענתה בשלילה.
בעומדו מול כיתת היורים, רגע לפני מתן פקודת הירי, הצדיע אנטונסקו במועל יד, קרא "תחי רומניה" ולאחר מכן נפל.
הירי נמשך על מנת לוודא את מותו.
מקום הקבורה נשמר בסוד כדי למנוע הפיכתו לאתר עלייה לרגל.
יחד עם אנטונסקו הוצאו להורג קונסטנטין וסיליו (Constantin Z.
Vasiliu), שר הפנים של רומניה בתקופת מלחמת העולם השנייה, גאורגה אלקסיאנו (Gheorghe Alexianu), מושל טרנסניסטריה, ומיכאי אנטונסקו, שר התעמולה ושר החוץ של רומניה.
אחד הפרקים הפחות ידועים בביוגרפיה של אנטונסקו הוא קשריו האישיים ליהודים.
אביו התגרש מאמו הביולוגית ונישא בשנית לפרידה קופרמן היהודייה; מידע זה הועלם ביוזמת אנטונסקו בביוגרפיות שפורסמו במהלך מלחמת העולם.
לאחר שנבחר לשליט רומניה דרש אנטונסקו מאמו החורגת, שהתכחשה לשם אנטונסקו לאחר מות בעלה, שתשוב לשם בעלה כדי לטשטש את זהותה היהודית, אך היא סירבה.
בנוסף קיים אנטונסקו קשרים עם שתי אחיות יהודיות מגאלאץ והתארס עם אחת מהן בשם רשלה מנדל (Rașela Mendel), למרות התנגדות משפחתו.
לאחר שהועבר הרחק ממנה וכשנודע לו שיש צעיר יהודי המחזר אחר ארוסתו, שינה דעתו בנושא.
הוא נישא בשנות ה־30, בעת ששימש כנספח צבאי בלונדון, ליהודייה צרפתייה; ברומניה יש הטוענים שלא היו אלה נישואים אלא אירוסים בלבד.
הנישואים היו קצרים, ואנטונסקו התגרש מרשלה עוד במהלך שירותו כנספח צבאי.
הבן היחיד שנולד כתוצאה מנישואים אלה מת בגיל צעיר.
ב-29 באוגוסט 1927, כשהיה בן 45, נישא אנטונסקו בשנית למריה ניקולסקו (Niculescu) בתו של סרן בצבא הרומני ששמו תאודור ניקולסקו.
נישואים אלה עוררו סערה פוליטית שלובתה על ידי חוג מקורביו של מלך רומניה, שנפגע מביקורת של אנטונסקו על חייו האישיים.
מריה אנטונסקו הואשמה על ידם בביגמיה.
גם למריה ניקולסקו לא היו אלה נישואים ראשונים.
מריה, שהתאלמנה מבעלה הראשון גאורגה צ'ימברו (Gheorghe Cimbru), נישאה ב-1919 לצורף צרפתי, ככל הנראה יהודי, בשם גיום אוגוסט יוסף פייר פוילר (Guillaume Auguste Joseph Pierre Fueller).
נישואים אלה החזיקו מעמד שבע שנים בלבד והסתיימו בגירושים מוטלים בספק.
עורך הדין מיכאי אנטונסקו, שייצג את יון אנטונסקו ואת רעייתו, הביא לידי ביטול ההאשמה בביגמיה - ומכאן התחילו שני האנטונסקו, יון ומיכאי (בלי קרבת משפחה קודמת ביניהם) את חברותם.
בבית הספר התיכון למד אנטונסקו יחד עם תלמיד יהודי מוכשר בשם וילהלם פילדרמן, מי שעתיד להיות דוקטור למשפטים ומנהיג הקהילה היהודית של רומניה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
היחסים האישיים בין שני האישים יצרו מצב בו גם בתקופת המשטר האנטישמי ורדיפת היהודים, פילדרמן הצליח, על סמך היכרותו המוקדמת, להציג טיעונים ששכנעו את אנטונסקו לשנות ואף לבטל גזרות, כמו במקרה של ביטול הגזרה הכללית של נשיאת הטלאי הצהוב.
היחסים המיוחדים איפשרו לפילדרמן שימוש בטון מכובד בניהול המשא ומתן עם השלטונות ואף איומים מרומזים לגבי מה שיקרה לרומניה, אם הגרמנים יפסידו במלחמה.
גישה זאת לא הייתה אפשרית באף אחת ממדינות הציר או מהמדינות הכבושות על ידי מדינות הציר, אך גם לחופש היחסי שניתן לפילדרמן היו גבולות.
כשפילדרמן הודיע נחרצות לאנטונסקו שהקהילה היהודית לא מסוגלת לגייס את המס החדש שהוטל עליה, הגלה אותו אנטונסקו לטרנסניסטריה, אך לאחר כמה חודשים, בעקבות לחצם של המלכה האם וראשי המפלגות (שפורקו אך עדיין היו בעלי השפעה) הושב פילדרמן מטרנסניסטריה.
כ-45,000 עד 60,000 יהודים נרצחו בבוקובינה ובבסרביה בידי יחידות צבא גרמניות ורומניות.
105,000 עד 120,000 יהודים רומנים נוספים מתו כתוצאה מהגלייתם לטרנסניסטריה.
השלטונות הרומנים היו אחראים גם לרצח 115,000 עד 180,000 יהודים אוקראינים, במיוחד באזור אודסה, ועוד כ-15,000 יהודים נרצחו בפרעות יאשי ומעורבותו של אנטונסקו בפרעות אלה הוכחה במסמכים ותזכירים.
פרט למספרים גדולים אלה היו עוד רציחות בתחום הרגאט בפרעות דורוחוי, הטבח בגאלצי, בפרעות בוקרשט ובמקומות נוספים, אך במספרים קטנים מאלפים ובהם לא הייתה מעורבות ישירה של אנטונסקו.
עמדתו של אנטונסקו כלפי היהודים
תפקידו של אנטונסקו בשואה היה רב-פנים.
מצד אחד, לא קיבל את הדוקטרינה הגזענית הנאצית, ויחסו ליהודים היה דו-ערכי (כמוזכר לעיל, היו אמו החורגת פרידה קופרמן ואשתו הראשונה רשלה מנדל יהודיות), אך מנאומיו וממסמכים שונים ניתן ללמוד כי החזיק בעמדות אנטישמיות.
על שנאתו ליהודים ועל הטקטיקה שלו מעידים למשל דבריו במועצת השרים שנתכנסה ב-15 באפריל 1941:
באמירה זו היה מעין אישור מראש לפוגרום יאשי שפרץ זמן קצר לאחר מכן.
כמו כן נהג אנטונסקו לכנות את היהודים בשם הגנאי "יהודונים", וראה בהם את האויב האמיתי במלחמה.
ב-6 בספטמבר 1941 כתב אנטונסקו למיכאי אנטונסקו:
בשיחה שהתנהלה עם כמה מבכיריו על הגדרת מי הוא יהודי (האם גם מי שהתנצר, הוריו התנצרו, סביו התנצרו, חלק מסביו וכו'), לצורך אכיפת החוקים הגזענים, התבטא אנטונסקו ב"הומור" באומרו שהיהדות דומה למחלת העגבת - אי אפשר להיות קצת יהודי כפי שאי אפשר להיות קצת חולה עגבת.
מעורבותה של ממשלת אנטונסקו בשואה
לממשלה בראשותו של אנטונסקו היו שתי דרכים לטפל ביהודים: דרך אחת, אלימה יותר, ביחס ליהודי בסרביה ובוקובינה, ודרך שנייה, קיצונית פחות, ביחס ליהודי הרגאט (שטחי מולדובה ומונטניה) ודרום טרנסילבניה.
אנטונסקו היה אחראי למותם של רבים מיהודי בוקובינה, בסרביה וטרנסניסטריה.
עם התקדמות הצבא הרומני בבסרביה, הורה אנטונסקו על הגלייתם של כ־150,000 מיהודי בוקובינה ובסרביה למחנות ריכוז בטרנסניסטריה, בטיעון שבשטח פועלות "קבוצות התנגדות" של יהודים, המתפקדים כ"סוכנים קומוניסטים".
לפי הוראות מיוחדות מפי אנטונסקו, שנמסרו רק בעל פה, מפקדי היחידות שכבשו את בסרביה ובוקובינה הצטוו להרוג את היהודים ורבים עשו זאת במהלך הימים הראשונים של הכיבוש.
בהמשך הוגלו לטרנסניסטריה קבוצות גדולות נוספות של יהודים, שרכושם נשדד.
תהליך האיסוף נועד להרוג כמה שיותר יהודים טרם שליחתם ברכבות המוות למזרח.
במקביל סירב אנטונסקו למסור יהודים אלה לידי הגרמנים.
רק מעטים מאלה שגורשו שרדו את מחנות הריכוז בטרנסניסטריה ושבו לאחר המלחמה לרומניה.
מחקרים אחרונים ומסמכים ברומנית שנחשפו ברוסיה חשפו את מעורבותו של ממשל אנטונסקו בטבח אודסה, בטבח בוגדנובסקה ובטבח אקמסטקה.
לאנטונסקו היו גם תוכניות בקשר ליהודי רומניה הישנה (הרגאט), הוא הסכים לתוכנית הגרמנים ל"פתרון הסופי" של "בעיית היהודים ברומניה", לפי תוכנית זאת אמורים היו היהודים להישלח למחנה ההשמדה בלז'ץ שבפולין.
תוכנית זאת לא יצאה אל הפועל מכיוון שאנטונסקו חזר בו מהסכמתו (לאחר מפלת סטלינגרד).
במשפטו טען אנטונסקו שהעובדה שיהודים אלה עדיין חיים נזקפת לזכותו.
יון אנטונסקו היה מעורב ישירות בצעדים נגד היהודים.
שלא כמו במקרה של היטלר, מעורבותו הישירה של אנטונסקו מתועדת במסמכים רבים.
גירוש יהודי בוקובינה (בתחילת אוקטובר 1941), למשל, בוצע לפי הוראותיהם של קולונל גאורגה פטרסקו מהמטה הכללי וגנרל יואן טופור מהז'נדרמריה, שקיבלו פקודה ישירה מאנטונסקו; פטרסקו העיד ב-1945 שעל פקודת הגירוש (מס' 6651) מראדו דנולסקו היה חתום גם אנטונסקו.
ב-6 באוקטובר 1941 הצהיר אנטונסקו בכינוס הממשלה:
"החלטתי לפנות את כולם (היהודים) לתמיד מאזור זה.
יש לי עדיין 10,000 יהודים בבסרביה אותם יש לשלוח אל מעבר לנהר הדניסטר, בעוד מספר ימים, ואם הנסיבות תאפשרנה, אל מעבר להרי אורל"
ב-14 בנובמבר, בפגישה אחרת של הממשלה הכריז:
"יש לי מספיק קשיים עם היהודונים ששלחתי אל מעבר לבוג, רק אני יודע כמה (מהם) מתו בדרך".
ובכינוס הממשלה ב-16 בדצמבר הוסיף:
כמו כן קיימות עדויות נחרצות לכך שאנטונסקו ידע בדיוק את מצבם של היהודים והצוענים שנשלחו לטרנסניסטריה.
לדוגמה, דו"ח מ-20 במאי 1943 מעיד שהאסירים "מלוכלכים, ללא בגדים ומאוד רזים"; ידיעות רבות מעין אלה הגיעו אל אנטונסקו במהלך המלחמה.
דבקותו של אנטונסקו בחיסול היהודים הפתיעה אפילו את היטלר, אשר החמיא לו על דרך טיפולו ביהודי המדינה ואמר כי "אנטונסקו מתקדם בעניינים אלה בצורה הרבה יותר רדיקלית ממה שעשינו עד כה".
ב-15 בנובמבר 1941 דיווח השגריר האמריקאי בבוקרשט, למשרד החוץ שלו על הכרזתו של אנטונסקו בחוג ידידים, שהוא מזועזע מהנעשה בבוקובינה ובבסרביה.
לפי דיווח זה, טען אנטונסקו, שהממשלה הרומנית עומדת חסרת אונים לנוכח המצב, מאחר שכל שנעשה שם הוא ביוזמה גרמנית.
לדבריו אנטונסקו טען שהגרמנים כלל לא הסתירו את כוונתם לחסל את היהודים, והנימוק שלהם לכך היה, שהמזון, שיחסך בדרך זו, יהיה נחוץ בגרמניה.
הוא צוטט באומרו "כל הכסף ודברי הערך שנלקחו מהיהודים הועברו לגרמניה".
עם התמוטטות משטרו של אנטונסקו ב־1944 החלו יהודי רומניה, כבשאר חלקי אירופה, לתעד את האירועים שהתרחשו.
בין 1946 ל־1948 הוצאו לאור בבוקרשט שלושת כרכי "הספר השחור" (Cartea Neagra), היסטוריה של השואה ברומניה.
הספר חשף את מי שביצעו את פעולות רצח העם הרבות על אדמת רומניה ובשטחי ברית המועצות שנכבשו על ידה.
לאחר שהושלם תהליך ההשתלטות של המפלגה הקומוניסטית הרומנית צונזרו מאמצי החשיפה, ולאחר מכן נעשו מאמצים כבירים להשיג את כל העותקים של כרכים אלה במטרה להשמידם.
עותקים בודדים נותרו בספריות מיוחדות, במדורים מיוחדים ורק בעלי הרשאה היו יכולים לקרוא אותם במקום, אך לא היו השאלות של עותקים אלה.
בתקופת שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו נטען כי אנטונסקו הוא שהציל את היהודים בכך שסירב לדרישותיו של היטלר תוך התעלמות מגורלם של יהודי בוקובינה ובסרביה.
אירועים שקרו ברומניה כגון הפוגרום ביאשי או רכבות המוות יוחסו לפאשיסטים ולגרמניה הנאצית וטושטשה העובדה שהקורבנות היו יהודים.
ב־1971 נעשו ניסיונות לטיהורו של אנטונסקו על ידי הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית.
דו"ח שנכתב על ידי היסטוריונים בהוראתו של נשיא רומניה יון איליאסקו, שפך אור על מידת אחריותו של אנטונסקו בשואת יהודי רומניה.
רומניה היא המדינה המזרח אירופית הראשונה, בתקופה שלאחר המלחמה, שהקימה אנדרטאות לזכר פושע מלחמה.
היו אלה אנדרטאות לזכר יון אנטונסקו.
עד קיץ 2002 נקראו מספר כיכרות ורחובות על שמו של אנטונסקו.
פסלים רבים הוצבו ברחבי המדינה ודמותו של אנטונסקו נצרבה בתודעה הלאומית כגיבור אנטי-קומוניסטי.
הממשלה הרומנית במאמציה לצרף את המדינה לאיחוד האירופי, העבירה חוק האוסר שימוש בסמלים פשיסטים וגזעניים, ובמסגרת חוק זה נהרסו פסלי אנטונסקו, אך במשאל שנערך ביום 21 באוקטובר 2006, על ידי הטלוויזיה הרומנית, לקביעת "גדולי הרומנים בכל הזמנים", יון אנטונסקו זכה למקום השישי עם 27,483 קולות שהיוו 7.55% מכלל הקולות.
החלטת בית המשפט לערעורים (2006)
ב-5 בדצמבר 2006, בית המשפט לערעורים בבוקרשט הפך על פיה את החלטת בית המשפט העממי מ-1946 וקבע שאנטונסקו חף מאשמה בחלק מהאשמות נגדו בפשעים כנגד השלום.
החלטה זו התבססה על המצב האובייקטיבי ב-1940 שהצדיק את הפלישה אל ברית המועצות, ובכך דחה בית המשפט את נימוקי ההרשעה הקודמת לכך שאנטונסקו עבר על סעיף 3 מהאמנה של 1933 המגדירה תוקפנות.
כתוצאה מהחלטה זו של בית המשפט נמצא אנטונסקו, ואיתו 20 רומנים אחרים, כחפים באשמה של פשעים כנגד השלום כלפי תושבי ברית המועצות.
בית המשפט לערעורים דחה טענות אחרות ואשרר את החלטת בית המשפט העממי מ-1946 בנוגע לחלקו של אנטונסקו בשואה.
בית המשפט קבע שקיומו של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שנערך בין גרמניה לברית המועצות, ובו סעיפים הקשורים במסירת שטחים רומנים, לא היה ידוע לנאשמים לכן לא היה יכול להצדיק את הפשעים שבוצעו על ידי הרומני.
בית המשפט קבע ב-2008 שהדרישה לבטל את האשמות בגין פשעים אלה חסרת בסיס.
ביולי 2015 השלים הפרלמנט הרומני את החקיקה על ידי פרסום חוק המשך לצו מדצמבר 2006, בחוק זה נאמר אפילו בכותרתו שהוא נגד הנצחת אישים שהורשעו בפשעים נגד האנושות.
נתיב, כתב עת למחשבה מדינית, גיליון 3–4 (98–99) • סיון תשס"ד • יוני 2004, מסע בעקבות עלילת השואה ברומניה, לורנס ויינבאום
חוקים להגדרת היהודים ברומניה 1940–1944
כיבוש קישינב והפרעות ביהודיה (1941)
יון או יואן אמנואיל פלורסקו (ברומנית: Ioan Emanoil Florescu; 7 באוגוסט 1819 - 10 במאי 1893) היה גנרל ופוליטיקאי רומני שכיהן כראש ממשלת רומניה במשך שתי תקופות קצרות, ב-1876 (17 באפריל–6 במאי) וב-1891 (2 במרץ–29 בדצמבר), מטעם המחנה השמרני.
בשנת 1833, בגיל ארבע-עשרה, הוא נרשם בהתלהבות לצבא ולאכיה, שהוקם שנתיים לפני כן, וקיבל את דרגת הקצין "Junker" (מילה שהושאלה מהשפה הגרמנית).
הוא סיים את האקדמיה הצבאית סן-סיר אשר בצרפת, התגייס לצבא הצרפתי, שם הועלה לדרגת סגן בשנת 1838, דרגה אותה שמר כשחזר לבוקרשט בשנת 1842. בשנת 1854 השתתף במלחמת קרים כקולונל בצבא האימפריה הרוסית תחת פיקודם של הגנרלים לידרס ודננברג.
יואן אמנואיל פלורסקו נמנה עם החברים המשפיעים של מפלגת הבויארים השמרנית ועם אוהדי רוסיה הצארית.
הוא הועלה לדרגת גנרל וכיהן מספר פעמים כשר המלחמה תחת השליטים אלכסנדרו יואן הראשון וקרול הראשון, ולבסוף בממשלה השמרנית של ברבו קטרג'יו בשנים 1871–1876.
בעקבות תביעה משפטית נגדו לא התאפשרה השתתפותו במלחמת העצמאות של רומניה בשנים 1877–1878 במסגרת המלחמה העות'מאנית-רוסית.
אחרי סיום ההליכים המשפטיים הוא נבחר לחבר הסנאט, ליושב ראש הסנאט, ולראשות המפלגה השמרנית.
לאחר נפילת ממשלת מאנו, ב-2 במרץ 1891 הרכיב פלורסקו בשנית את הממשלה יחד עם לסקר קטרג'יו, אך התפטר בדצמבר 1891.
גיקה, צאצא למשפחת אצולה רומנית, היה אחד ממייסדי רומניה המודרנית.
הוא נולד בבוקרשט ולמד משפטים וספרות בפריז.
גיקה פעל למען איחודה של רומניה וטבע את האימרה: "אנו איננו מונטנים וגם לא מולדבים.
ב-1843, במהלך טיול לילי בבוקרשט, בחברת ידידיו, ניקולאה בלצ'סקו וקפטן קריסטיאן טל (Tell), השלושה ייסדו את האגודה הסודית Frăţia (האחווה) שעסקה בהכנת מהפכת 1848 (ולאכיה).
יון קונסטנטין ברטיאנו (ברומנית: Ion Constantin Brătianu; 2 ביוני 1821 – 16 במאי 1891) היה אחת הדמויות המרכזיות בפוליטיקה הרומנית במאה התשע עשרה, ויחד עם המלך קרול הראשון, היה האדריכל הראשי של רומניה המודרנית.
לאחר שהשתתף במהפכת 1848 בבוקרשט, עבר ברטיאנו לפריז, שם פעל למען האיחוד והאוטונומיה של נסיכויות דנוביה, מולדביה וולאכיה.
ברטיאנו היה חבר ב"מחנה הלאומי" (Partida Naţională) בתקופת שלטונו של אלכסנדרו יואן קוזה, ובשנת 1875 הקים את המפלגה הלאומית ליברלית, יחד עם אחיו דומיטרו.
כמו כן כיהן ברטיאנו כשר ההגנה וכשר האוצר של רומניה.
כשר האוצר מילא ברטיאנו תפקיד חשוב בעיצוב החוקה הרומנית בשנת 1866. הוא היה מעורב בהבאתו של קרול הראשון, מלך רומניה לרומניה אך היה גם מעורב בקשר להפלתו, המכונה רפובליקת פלוישט.
יון ג'יגורטו (ברומנית: Ion Gigurtu; 1886–1959) היה פוליטיקאי רומני אשר שירת זמן קצר כראש ממשלת רומניה ב- 1940 למשך חודשיים וזאת בכפיפות לשלטונו הישיר של קרול השני, מלך רומניה.
ממשלתו של ג'יגורטו הייתה הראשונה שכללה בתוכה את חברי המפלגה הפאשיסטית התנועה הלגיונרית, והעבירה חוקים בדומה לחוקי נירנברג שהועברו בגרמניה הנאצית.
ממשלת רומניה בראשות ג'יגורטו הכריזה על נאמנותה לציר ברלין רומא במדיניות החוץ והותירה לשיקול דעתו של היטלר את גורל טרנסילבניה, במסגרת הסכסוך הרומני -הונגרי.
ממשלת ג'יגורטו הושפעה על ידי "התנועה הלגיונרית" הפרו-נאצית.
ב-1940 פקד את רומניה משבר קשה, לאחר שרומניה אולצה בידי מדינות הציר למסור להונגריה חלק מחבל טרנסילבניה (כחלק מתכתיב וינה) ולברית המועצות את בסרביה וצפון בוקובינה (כחלק מהסעיף הסודי בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב).
בעקבות המחאה העממית שהתעוררה, אולצה ממשלתו של ג'יגורטו להתפטר ומלך רומניה, קרול השני מינה את הגנרל יון אנטונסקו לראש ממשלה בעל סמכויות נרחבות.
לאחר השתלטות הקומוניסטים על רומניה, לאחר מלחמת העולם השנייה, נשפט ג'יגורטו ונגזרו עליו 15 שנות מאסר.
יון גֶאורְגֶה דוקה (ברומנית: Ion Gheorghe Duca; 20 בדצמבר 1879 - 29 בדצמבר 1933) היה פוליטיקאי רומני, ממנהיגי המפלגה הלאומית-ליברלית ומקרוביו של יון.י.ק.
ברטיאנו, כיהן כשר הדתות, שר החינוך, שר החוץ ושר הפנים והיה ראש ממשלת רומניה מ־14 בנובמבר 1933 ועד 29 בדצמבר 1933. היה משפטן בהכשרתו.
בשנת 1930 היה יושב ראש המפלגה הלאומית-ליברלית.
נרצח ב-29 בדצמבר 1933 בעת כהונתו כראש ממשלה, בשל נסיונותיו לדכא את פעילות התנועה הלגיונרית.
יון גאורגה דוקה נולד כבן למשפחה אריסטוקרטית רומנית.
היה בנם של המהנדס גאורגה דוקה ושל אשתו, לוצ'יה לבית גיקה.
ב-1922 מונה דוקה לתפקיד שר החוץ של רומניה והיה מן התומכים בהסכמה הקטנה, ברית בין רומניה, יוגוסלביה וצ'כוסלובקיה, שנוצרה, בין השאר, על מנת להדוף את שאיפותיה הטריטוריאליות של הונגריה של הורטי.
דוקה פעל בתקופה זו למניעת השתתפות התנועה הלגיונרית בבחירות ודאג לפרסם את האיסור ביום האחרון לפני סגירת ההרשמה לבחירות, כדי למנוע מהלגיונרים הצטרפות לרשימות אחרות או הקמת רשימה חדשה.
ידיעות על תכנון הרצח הגיעו לידי המלך לפני הרצח, אך זה הורה למשטרה לא לעשות דבר, כדי למנוע את הרצח ולאחר הרצח סירב לפגוש את משפחת הנרצח.
למשך זמן קצר נקראה העיירה קריסטורו סקוייסק שבמחוז הארגיטה על שמו.
יון גודז'ו (רומנית: Ion Gudju; 14 ביולי 1897 – נובמבר 1988) היה שחמטאי רומני.
גודז'ו ייצג את רומניה באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השחמט הלא רשמית הראשונה שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת פריז, הן כשחקן שצבר 6 נקודות וחלק מקום 21-31 בבית התנחומים והן כנציג המשלחת הרומנית למשחקים.
גודז'ו הוא אחד מ-15 המייסדים של איגוד השחמט הבינלאומי פיד"ה.
באולימפיאדת השחמט 1928, אולימפיאדת השחמט השנייה שאורגנה על ידי פיד"ה ואשר התקיימה בהאג בין 21 ביולי לבין 6 באוגוסט 1928, בלוח הרביעי השיג תוצאה של +8 -3 =5 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
באולימפיאדת השחמט 1930, אולימפיאדת השחמט השלישית שאורגנה על ידי פיד"ה והתקיימה בהמבורג בין 13 ביולי לבין 27 ביולי 1930, השיג בלוח המילואים תוצאה של +3 -6 =1.
באולימפיאדת השחמט 1931 שיחק גודז'ו בלוח הרביעי של הנבחרת, תוצאה של +3 -8 =2.
יון גְנָאר (באיסלנדית: Jón Gnarr; נולד ב-2 בינואר 1967) הוא שחקן, קומיקאי ופוליטיקאי איסלנדי, אשר נבחר ב-15 ביוני 2010 לראש עיריית רייקיאוויק וכיהן בתפקיד עד 2014.
גנאר החל את עבודתו כקומיקאי בתוכנית הרדיו "טוויהופי", ניגן בלהקת נפרנסלי, וכיכב במספר סרטים, הבולט שבהם הוא "החלום האיסלנדי" (Íslenski draumurinn - 2000), וכן "איש כמוני" (Maður eins og ég - 2002).
בנוסף, הוא כיכב והיה שותף בכתיבת תוכנית הטלוויזיה "משמרת לילה" (Næturvaktin) בתפקיד גיאורג ביירנפרדסון.
בשנת 2009 הקים גנאר את "המפלגה הטובה ביותר", מפלגה סאטירית שלעגה לפוליטיקה האיסלנדית.
בראשות מפלגה זו נבחר כראש העיר רייקיאויק, בירת איסלנד, בשנת 2010.
יון הליאדה רדולסקו (ברומנית: Ion Heliade Rădulescu, 6 בינואר 1802, טרגובישטה - 27 באפריל 1872,בוקרשט), היה סופר, משורר, מסאי, בלשן, מתרגם, פוליטיקאי ועיתונאי רומני, ממנהיגי מהפכת 1848 (ולאכיה), אחד ממעצבי התרבות והשפה הרומנית המודרנית במחצית הראשונה של המאה ה-19, יושב הראש ראשון של האקדמיה הרומנית.
רוב חייו היה מורה במכללת "ספנטול סבה" בבוקרשט שנפתחה מחדש בעזרתו.
נאבק בשרידי התרבות הפנריוטית ובשימוש ביוונית כשפת הוראה בבתי הספר בוולאכיה וכמעריץ של השפה האיטלקית, אחות רומאנית של הרומנית, עורר פולמוסים עקב יצירת נאולוגיזמים על בסיס האיטלקית.
פטריוט רומני בעל אחוזות, מבחינה פוליטית השתייך, בימי "אביב העמים" בוולאכיה, למחנה השמרני והעלה על נס את תרומת מעמד הבויארים להתפתחות ארצו.
עקב פעילותו ב-1848 הוגלה לכמה שנים ממולדתו.
הליאדה היה ממובילי מחנה המתנגדים למתן אזרחות ליהודי רומניה.
הליאדה רדולסקו נולד בעיר טרגובישטה שבוולאכיה בשנת 1802 כבן של איליה רדולסקו, בעל אחוזה עשיר, ושל אם ממוצא יווני, אופרוסינה דניאלופול.
שלשה מאחיו נפטרו מדבר לפני שנת 1829. בילדותו פרסו עליו הוריו של יון חסות מיוחדת ודאגו לחינוכו.
איליה רדולסקו העניק לבנו במתנה בית על יד שכונת אובור בבוקרשט, שהשתייך בעבר למלומד גאורגה לאזר.
בבעלות המשפחה נמצא גם גן רחב ידיים בקרבת האגם הרסטראו, כמו כן אחוזות בפגראש וישוב גרבוב.