tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף להצלחה המסחרית זכה הרמן לכבוד ולהכרה אמנותית כאשר המלחין איגור סטרווינסקי כתב במיוחד עבורו את Ebony Concerto, קונצ'רטו לקלרינט ולתזמורת, שתפקידי הקלרינט שבו נכתבו במיוחד עבור הרמן.
וודי הרמן ותזמורתו ביצעו את היצירה בהופעת בכורה ב-25 במרץ 1946 בקרנגי הול.
אולם, בשיא ההצלחה, פיזר הרמן את ה"עדר" ועבר להתגורר עם רעייתו בהוליווד (בבית שהיה שייך להמפרי בוגרט).
נראה שהצעד נעשה עקב הסתבכותה של שרלוט הרמן בהתמכרות לגלולות שינה ואלכוהוליזם.
ב-1947, בקליפורניה, ארגן הרמן את "העדר השני".
בתזמורת זו ניגנו, בין היתר, זוט סימס, סטן גץ, אוסקר פטיפורד ועוד.
העדר השני נקרא גם "ארבעת האחים" (Four Brothers), על שם סטנדרט שנכתב על ידי ג'ימי ג'ופרה שבו יש תפקיד לארבעה סקסופונים (שלושה טנורים ובריטון אחד), כאשר לכל אחד קטע סולו.
הרביעייה המקורית של הרמן כללה את סטן גץ, זוט סימס, אל כהן וסרג' צ'אלוף, הייתה זו חטיבת הסקסופונים הנודעת והמשפיעה ביותר בכל היסטוריית תזמורות הג`אז.
נגינתם התאפיינה בויברטו קל שהושפע מהמסורת של לסטר יאנג ונתנה את ה"צבע" לרוב העיבודים של העדר השני.
ב-1947 הופיע ה"עדר" בסרט הקולנוע "ניו אורלינס" יחד עם לואי ארמסטרונג ובילי הולידיי.
התזמורת זכתה להצלחה יחסית בשעה שתקופת ה"ביג בנדס" של הסווינג נמצאה בשקיעה משום שהרמן השכיל לשלב בה את השפעות הבי בופ וה-Cool Jazz, כמקצבים חדשים ויתר פתיחות לביטוי אישי של הנגנים.
גם לאישיותו של הרמן כמוביל ולכישרונו כנגן קלרינט היה חלק מכריע בהצלחה.
אולם, "העדר השני" היה נגוע בהתמכרות רבים מנגניו להרואין, עובדה שהביאה לבסוף לפירוקו.
הרמן האשים בדבר את נגן סקסופון הבריטון שלו, סרג' צ'אלוף, לא סלח לו והפך אותו לאישיות בלתי רצויה בכל סצנת הג'אז.
הוא גייס מוזיקאים צעירים על מנת שיכינו עיבודים רעננים לתזמורת וקלט השפעות מרוקנרול ועד שילוב כלי נגינה כקרן יער, אבוב ובסון.
הרמן הרבה לצאת עם להקתו לאירופה וזכה שם להצלחה רבה.
בשנת 1963 זכה הרמן לפרס גראמי עבור האלבום Encore (אלבום הביג בנד הטוב ביותר) וב-1973 זכה בגראמי על Giant Steps.
בשנת 1974 השתתפה הלהקה במופע ובאלבום The Main Event – Live עם פרנק סינטרה וללא וודי הרמן.
בשנת 1976 נבחר הרמן על ידי קוראי דאון ביט להיכלל בהיכל התהילה של הג'אז, לרגל חגיגות 40 שנות פעילותו, שנחגגו גם בקונצרט חגיגי בקרנגי הול.
בשנות השמונים חזר הרמן לג'אז טהור, תוך שהוא זונח את ניסיונות שילובי הפיוז'ן השונים.
שרלוט הרמן נפטרה בראשית שנות השמונים.
הרמן שקע בחובות עקב פיגור בתשלומי קנסות על מיסים, עקב הנהלת חשבונות כושלת עוד משנות השישים.
אירועים אלו ערערו את בריאותו של הרמן.
בשנת 1987 עוד הספיק הרמן לקבל את פרס גראמי למפעל חיים.
וודרוו טרייסי "וודי" הרלסון הוא שחקן קולנוע ובמאי קולנוע ותיאטרון אמריקאי.
זוכה פרס אמי ובעל שבע מועמדויות נוספות לפרס, שלוש מועמדויות לפרס אוסקר, וחמש מועמדויות לפרס גלובוס הזהב.
הרלסון התפרסם לראשונה בתפקידו בתור הברמן וודי בויד (אנ') בסיטקום של NBC, "חופשי על הבר" (1985–1993), עליו זכה בפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן משנה בסדרה קומית (אנ') (1989) מתוך סך של חמש מועמדויות.
הוא שיחזר את תפקידו בסדרת הספין-אוף עטורת השבחים "פרייז'ר", עליו קיבל מועמדות לפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן אורח בסדרה קומית (אנ') (1999).
הוא קיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר עבור תפקידו בתור לארי פלינט בסרט "לארי פלינט - האיש והסקנדל" (1996), ועוד שתי מועמדויות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר עבור תפקידיו בסרטים "השליח" (2009) ו"שלושה שלטים מחוץ לאבינג, מיזורי" (2017).
הוא גם זכה לתשבחות מתפקידו בתור היימיטץ' אברנת'י בסדרת הסרטים "משחקי הרעב" (2012–2015).
הרלסון קיבל מועמדויות נוספות לפרס אמי על גילומו של סטיב שמידט בסרט של HBO, "חוקי המשחק" (2012), ועל תפקידו בתור מרטי הארט בסדרת הפשע "בלש אמיתי" (2014) מבית רשת HBO.
וודרוו טרייסי הרלסון נולד ב-23 ביולי 1961 במידלנד, טקסס, בנם של המזכירה הרפואית דיאן לו (לבית אוסוולד) ושל צ'ארלס הרלסון (אנ'), רוצח שכיר שעבד עבור ארגון פשע מאורגן וקיבל מאסר עולם על הריגתו של השופט הפדרלי ג'ון ה.
הוא גדל בבית פרסביטריאני לצד שני אחיו, ג'ורדן וברט הרלסון (אנ'), שהאחרון הפך גם הוא לשחקן.
הרלסון הצהיר שאביו היה בסביבה רק לעיתים רחוקות במהלך ילדותו, ובשנת 1973, בגיל 12, עבר לעיר הולדתו של אימו, לבנון (אנ') שבאוהיו שם למד בתיכון לבנון (אנ'), ממנו סיים את לימודיו ב-1979. הוא בילה את קיץ 1979 בעבודה בפארק השעשועים קינגס איילנד (אנ').
הרלסון למד במכללת הנובר (אנ') בעיירה הנובר (אנ'), אינדיאנה, שם למד בחוג לתיאטרון ואנגלית.
בעודו שם, הוא היה חבר באחוות סיגמא צ'י והתיידד עם סגן הנשיא לעתיד מייק פנס.
הוא סיים את לימודיו ב-1983.
הרלסון החל את קריירת המשחק שלו בסדרה הקומית "חופשי על הבר" ב-1985, בה גילם את תפקיד הברמן וודי בויד (במקום השחקן ניקולאס קולאסנטו אשר שיחק את דמות "המאמן").
למרות שהגיע לסדרה רק בעונה הרביעית, הפכה דמותו לאחת הדמויות המזוהות ביותר עם הסדרה.
על תפקידו בסדרה היה הרלסון מועמד 5 פעמים לפרס אמי בין השנים 1987 ל-1991, הוא זכה בפרס אמי אחד בשנת 1989. ההופעה הקולנועית הראשונה של הרלסון הייתה ב-1986 בקומדיה הספורטיבית "חתולי פרא".
אחת מהדמויות אותן גילם הרלסון הייתה הרוצח הפסיכופת מיקי נוקס בסרטו של אוליבר סטון "רוצחים מלידה" (1994), בסרט נוקס ואשתו מלורי יוצאים למסע סוריאליסטי של קטל עקוב מדם ברחבי ארצות הברית.
בשנת 1996 היה הרלסון מועמד לפרס האוסקר ולפרס גלובוס הזהב לשחקן ראשי על תפקידו בסרטו של מילוש פורמן "לארי פלינט – האיש והסקנדל" בתור לארי פלינט, המוציא לאור של מגזין הפורנו "האסלר".
שיחק בנוסף בתור שחקן באולינג מזדקן בקומדיה "משחקים בלי הפסקה".
לאחר מכן הרלסון שיחק בדרמה הקומית "לכשכש בכלב" ובסרט המלחמה "הקו האדום".
בשנת 1999 קיבל הרלסון את המועמדות השישית שלו לפרס אמי על תפקיד האורח שעשה בסדרה הקומית "פרייז'ר".
ב-2005 שיחק בדרמה "ארץ קרה" ושנה לאחר מכן דיבב בדרמת האנימציה של ריצ'רד לינקלייטר "סורק אפלה".
בשנת 2007 שיחק הרלסון בסרטם של האחים כהן "ארץ קשוחה", בסרט גילם הרלסון את קרסון ולס, צייד פושעים וקולונל משוחרר, שנשכר על מנת לעצור את הרוצח הפסיכופת אנטון שיגור (חאווייר ברדם) ולמצוא את כסף הסמים.
שנה לאחר מכן שיחק בדרמה "7 נשמות".
בשנת 2009 שיחק בסרט "השליח" (של הבמאי הישראלי אורן מוברמן) וגילם את קצין העיר קפטן טוני סטון.
על התפקיד קיבל את פרס אינדפנדנט ספיריט ומועמדות שנייה בקריירה לפרס אוסקר בקטגוריית פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה.
בשנת 2012 השתתף בסרט "משחקי הרעב" אשר מבוסס על ספרה של סוזן קולינס בתפקיד היימיטץ' אברנת'י.
ב-2013 שיחק בסרט ההמשך "משחקי הרעב: התלקחות", ולאחר מכן שיחק בסרטים הבאים בסדרה: "משחקי הרעב: עורבני חקיין - חלק א'", ומשחקי הרעב: עורבני חקיין - פרק הסיום" בשנים 2014 ו-2015. ב-2013 שיחק גם בסרט "האשליה".
בשנת 2014 שיחק בעונה הראשונה של סדרת הפשע המוערכת "בלש אמיתי" ברשת HBO.
בשנת 2016 שיחק בסרטים "999" לצד גל גדות, ו"האשליה 2", סרט ההמשך ל"האשליה".
בשנה זו הופיע בתפקיד קטן אך כובש בסרט "17 עד הסוף".
ב-2017 גילם את הקולונל, מנהיג בני האדם, בסרט "כוכב הקופים: המלחמה", הסרט התשיעי בסדרת "כוכב הקופים" על פי רומן מאת פייר בול.
באותה שנה הרלסון ביים את סרטו הראשון "אבודים בלונדון", סרט קומי אותו גם כתב, הפיק וכיכב בו.
בשנת 2018 שיחק את קליטוס קסדי בסצנה שאחרי הכתוביות של הסרט "ונום" כחלק מיקום ספיידרמן של סוני.
בשנת 2021 השתתף בסרט ההמשך "ונום 2" בתור דמותו של קליטוס קסדי/קרנג' שיצא לאקרנים ב-15 באוקטובר 2021.
בשנת 2023 שיחק במיני-דרמה "שרברבי הבית הלבן", עליה היה מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה.
ב-1985 התחתן הרלסון עם ננסי סיימון (בתו של המחזאי היהודי ניל סיימון) בטיחואנה, מקסיקו.
הטקס לא נועד להיות רציני, והשניים תכננו להתגרש למחרת, אך משרד הנישואין/הגירושין נסגר כשחזרו אליו והם נשארו נשואים עוד עשרה חודשים.
בשנת 2008, הוא התחתן עם לורה לואי, מייסדת שותפה של שירות משלוחי המזון האורגני Yoganics.
הם הכירו ב-1987 כשעבדה כעוזרת האישית שלו והם החלו לצאת רק ב-1990. הם מתגוררים במאווי, הוואי, ויש להם שלוש בנות (ילידות 1993, 1996 ו-2006).
הרלסון זכה בתואר דוקטור לשם כבוד (DHL) ממכללת הנובר (אנ') ב-2014.
ב-13 במאי 2022, הרלסון פתח את The Woods WeHo - מרפאת קנאביס בשדרות מלרוז (אנ'), לוס אנג'לס, קליפורניה.
בשנת 2023, חברו הוותיק של הרלסון, מתיו מקונוהיי, הצהיר שהוא והרלסון עשויים להיות אחים.
אמו של מקונוהיי טענה כי ניהלה רומן עם אביו של הרלסון, צ'ארלס הרלסון, בסביבות תקופת ההתעברות של מקונוהיי.
+שנהסרטתפקידהערות1986גברתי המאמןקרושינסקי1990Cool Blueדסטין1991סיפורי אל.איימנהל תחנהד"ר הוליוודהאנק גורדוןTed & Venusהומלס1992גברים לבנים אינם יכוליםבילי הויל1993הצעה מגונהדייוויד מרפי1994רוצחים מלידהמיקי נוקסThe Cowboy Wayפפר לואיסI'll Do Anythingגראונד זירו הירו1995רכבת הכסףצ'ארלי רובינסון1996לארי פלינט - האיש והסקנדללארי פלינטמועמד פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר
וילסון (אנ')2008מקצוען סוג ב'אד מוניקססהרוריותרנדלטראנס סיביריאןרויSurfer, Dudeג'ק מייוות'רלגעת בךג'אנגושבע נשמותעזרא טרנר2009השליחטוני סטוןמועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר
+שנהסדרהתפקידהערות1985–1993חופשי על הברוודי בויד (אנ')תפקיד ראשי (עונות 11-4); 200 פרקים
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן משנה בסדרה קומית (אנ') (1989)
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן אורח בסדרה קומית (אנ') (1999)2001ויל וגרייסניית'ן8 פרקים2012חוקי המשחקסטיב שמידט (אנ')סרט טלוויזיה של HBO
מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה (2012)
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי במיני-סדרה או סרט (אנ') (2012)2014בלש אמיתימרטין הארטתפקיד ראשי; 8 פרקים
מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (2014)
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי בסדרת דרמה (2014)2019Live in Front of a Studio Audienceארצ'י בנקר2 פרקיםסאטרדיי נייט לייבג'ו ביידן3 פרקים2020–2022The Freak Brothersפרנקלין פריקדיבוב; 11 פרקים
גם מפיק בפועל2021תרגיעעצמופרק: "The Watermelon"2023שרברבי הבית הלבןהווארד האנט (אנ')מיני-סדרה; גם מפיק בפועל
מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (2024)TBABrothersוודיסדרה עתידית של אפל TV פלוס
+שנהמחזהתפקידהערות1985–1986טירונותג'וזף וייקווסקיתיאטרון ניל סיימון, ברודוויי1987–1988The Boys Next Doorג'קאוף ברודוויי1999–2000מוריד הגשם (אנ')ביל סטארבאקברודוויי2005–2006ליל האיגואנהשאנוןוסט אנד2012Bullet for Adolfבמאי ומחזאי
ווֹדְווִיל (Vaudeville) היה סוג של מופע בידור שהיה פופולרי בעיקר בצפון אמריקה בין 1880 ל-1930 ובמידה רבה גם באירופה.
מופעי הוודוויל הועלו על ידי להקות נודדות באולמות ועל במות מתחת לכיפת השמים בערים ובעיירות ברחבי אמריקה.
מופע וודוויל כלל סדרה של מופעים קצרים שהתפרסו על פני מספר שעות וכללו ריקודים, תיאטרון (בעיקר קומדיות אך גם דרמות), מעין סטנד-אפ (שנקרא אז "קומדיה"), קסמים, לוליינות ולהטוטנות, נאומים בנושאים שונים, הקרנת קטעי פנס קסם או ראינוע, הצגת חידושים והמצאות, מכירת תרופות פלא תוך הצגת מקרי ריפוי מופלאים ועוד.
חלק מאמני הוודוויל היו כוכבים שריכזו סביבם התעניינות בדומה לידוענים כיום, והם ניחנו בריבוי כישרונות כגון שירה, ריקוד, נגינה, פעלולנות, נשיאת נאומים ספונטניים מבדחים וכדומה.
מקור השם הוא ככל הנראה מצרפתית – voix de ville הוא "קול העיר", כלומר המופע הנודד הביא את קולה של העיר אל העיירה הנידחת.
מופעי וודוויל צמחו בצרפת במאה ה-17 ממופעים שכללו הצגת בעלי מום ("פריק שואו"), ילדי פלא המוכשרים בריקוד, שירה ואף בחשבון והופעות עם בעלי חיים.
חלק מהוודווילים שמו דגש על מוזיקה (סגנון הרגטיים תואם את התקופה) ובחלקם הוצגו אפרו-אמריקאים או לבנים המחופשים לשחורים השרים את שיריהם ורוקדים את ריקודיהם (מופעים אלה כונו "מינסטרלים").
תוכני הוודוויל היו (והפכו להיות במהלך השנים יותר ויותר) "נקיים" מבחינה גזעית ומינית וכוונו לקהל של מעמד בינוני, לגברים ולנשים כאחד.
לקראת סוף המאה ה-19 ולאחר מפנה המאה העשרים היה מופע הוודוויל למופע בידור מוזיקלי בעיקרו.
תכנים חריגים, גזעניים ומיניים הועלו עבור קהל של מעמד הפועלים, גברים בעיקר, במסגרת מופעים דומים מבחינת המסגרת, שנקראו "בורלסקה" (Burlesque, שהוא גם שם קדום לוודוויל) והיו פרועים יותר.
החומר החריף יותר צונזר בפקודות בתי משפט מקומיים.
הוראות הצנזורה הגיעו במעטפות כחולות ולכן החומר הראוי לצנזורה כונה "חומר כחול", שם שדבק בתכנים מיניים בוטים עד ימינו (כגון "סרט כחול").
בדרך כלל להקת הוודוויל הייתה מגובשת ובראשה עמד אמרגן ("אימפרסריו") שקבע את לוח ההופעות, קיבל את הכסף ושילם משכורות לחברי הלהקה.
הלהקות נעו בדרכים חודשים רבים.
כמעט בכל עיר או עיירה בארצות הברית הוקם מבנה תיאטרון לאירוח להקות וודוויל.
המופעים חולקו לשלוש דרגות, שהשפיעו על גודל הלהקה ועל גודל האולם בו הציגה.
המופע הזול והקטן ביותר נקרא "small time", הבינוני "medium time" והגדול "big time", כינוי המשמש עד ימינו לתיאור דבר-מה גדול ומוצלח במיוחד.
היכל מופעי ה"ביג טיים" היה ה"Palace Theatre" (תיאטרון הארמון) בברודוויי, ניו יורק שנפתח ב-1913 ושהפיכתו לבית קולנוע ב-1932 מסמלת את סוף ימי הוודוויל.
התבנית של מופע החבובות היא של מופע וודוויל.
וודג' זבדיה (נולד ב-7 בספטמבר 1973 באי נקאש, אתיופיה) הוא רץ ישראלי למרחקים ארוכים.
כיום הוא מורה לספורט בבית הספר שיבולים בנס ציונה שהוא בית ספר אנתרופוסופי
בן למשפחה שעסקה בחקלאות ואח לתשעה.
כילד, גדל אצל סבו בעיר אמבובר וכשהגיע לגיל 12, עבר לאדיס אבבה וקיבל אשרת עלייה לישראל.
בגיל 16 הגיע עם אביו ואחיו לאשדוד ונשלח לכפר הנוער נווה עמיאל, שם החל בקריירת הריצה, ואחר כך המשיך את לימודיו כעתודאי במכללת וינגייט.
במרתון טבריה בשנת 2009 הגיע זבדיה למקום הראשון מבין הישראלים.
באליפות העולם באתלטיקה 2009 בברלין סיים במקום ה-64 מתוך 91, בזמן של 2:34:58 שעות.
באליפות אירופה באתלטיקה בברצלונה בשנת 2010 הגיע למקום ה-22 בזמן של 2:24.39 שעות.
זבדיה שייך למועדון הפועל חולון.
נשוי לצהיינש ואב לשלושה בנים ובת אחת.
וודז'יסלאב שלונסקי (בפולנית: Wodzisław Śląski) היא עיר בדרום פולין הנמצאת בפרובינציית שלזיה באזור גאוגרפי המכונה שלזיה עלית.
היא מונה כ-50,000 תושבים (עדכני לשנת 2021) ומהווה בירת מחוז וודז'יסלאב.
הייתה בעבר חלק מפרובינציית קטוביץ (בחלוקה בין השנים 1975–1998).
היא גובלת בצ'כיה ושוכנת 290 ק"מ דרומית לבירה ורשה ו-100 ק"מ מערבית לעיר קרקוב.
שם העיר מקורו בשמו של הדוכס הפולני ולדיסלאב אופולסקי (Władysław Opolski), אשר הקים את העיר ומימן את המנזר בוודז'יסלאב בשנת 1257. לעיר מקורות קדומים יותר כבר מהמאה ה-10 ומהמאה ה-11, כאשר באותן תקופות ישבו באזורה שלושה יישובים סלאבים שהתמזגו לעיר אחת.
בתחילה התיישבותה היגרו לעיר מתיישבים גרמנים רבים ממזרח אירופה.
כמו יישובים רבים בפולין קיבלה העיר את זכויות מגדבורג קצת לפני שנת 1257 (התאריך המדויק אינו ידוע) והפכה חלק מממלכת פולין.
בשנת 1327 יחד עם כל שלזיה הפכה לרכושו של כובש הכתר הבוהמי.
העיר המשיכה לגדול ולהתפתח והפכה למרכז מסחרי גדול באזורה.
במאה ה-15, חברי התנועה ההוסיטית החריבו את העיר.
בשנת 1526 הכריזו הבוהמים על העיר שהיא תחת סמכותה של בית המלוכה בית הבסבורג האוסטרי.
במאה ה-16 ובמאה ה-17, בזמן מלחמת 30 השנים הייתה העיר חלק מאימפריית הבסבורג.
לאחר מלחמת 30 השנים העיר נחרבה.
בשנת 1740, בתחילת המלחמות השלזיות בין פרוסיה לאוסטריה על השליטה בשלזיה, וודז'יסלאב סופחה לפרוסיה ועם סיום הקרבות בשנת 1963 אוסטריה הכירה בכך גם כן.
כריית פחם הפכה להיות חלק חשוב מכלכלת וודז'יסלאב בתחילת המאה ה-19.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה בשנת 1918, שטח שלזיה חולק בין הרפובליקה הפולנית השנייה ולבין גרמניה ואזור שלזיה עלית.
בפעם הראשונה מאז שנת 1526 שבה העיר לשליטה פולנית, תחת מחוז שלזיה.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ-2,400 יהודים, מתוך כ-6,890 תושבים.
עם כיבוש העיר בידי הגרמנים, התעללו אלו ביהודיה בפומבי, ולקחו אותם לעבודות כפייה, וביוני 1940 ריכזו אותם בגטו, בו שוכנו גם יהודים רבים מיישובי הסביבה.
ב-20 בספטמבר 1942, ערב יום כיפור, שולחו רוב יהודי הגטו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בנובמבר 1942 חוסל הגטו בעיר, ובתיו נשרפו.
עם סיום מלחמת העולם השנייה העיר חזרה לשליטה גרמנית כחלק מהשטחים שכבשה גרמניה מפולין.
ב-22 בינואר 1945, הסתיימה צעדת המוות של יהודים מרשת מחנות הריכוז וההשמדה אושוויץ-בירקנאו, הרחוקה כ-56 ק"מ מהעיר וודז'יסלאב שלזיה.
במסגרת הצעדה נהרגו כ-15,000 אסירים.
משם הועברו ברכבות משא למחנות שונים (גרוס-רוזן, בוכנוואלד, דכאו ומאוטהאוזן).
במרץ 1945, הצבא הסובייטי הגיע לקרבת לעיר.
80% מהעיר נחרב במהלך המלחמה.
ב-26 במרץ 1945 שבה העיר להיות תחת חסות פולין.
אודרה וודז'יסלאב - קבוצת כדורגל
וודז'יסלאב (בפולנית: Wodzisław) היא עיירה הנמצאת בפרובינציית שוויינטוקז'יסקיה בדרום-מרכז פולין.
היא שוכנת 15 ק"מ דרום-מערב לעיר ינדז'יוב ו-51 ק"מ דרום-מערב לעיר קיילצה.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה (בשנת 1937) חיה בה קהילה יהודית שמנתה כ-3100 יהודים (כ-294 משפחות).
מרבית הקהילה הושמדה במחנה ההשמדה טרבלינקה.
וודז'יסלאב נזכרת ברשימת הערים המלכותיות מימי המלך קז'ימייז' הגדול.
בשנת 1370 עברה לידי משפחת האצילים לנצקורונסקי.
באותה תקופה רבים מתושבי העיירה שהיו נוצרים קתולים הפכו לקלוויניסטים.
ב-1638 החזיר אחד מצאצאיו של לנצקורונסקי את העיירה לחיק הכנסייה הקתולית ובשל כך הקלוויניסטים עזבו את וודז'יסלאב ומכרו את בתיהם ליהודים שהתיישבו באותה העת בעיר.
במחצית הראשונה של המאה ה-17 הייתה וודז'יסלאב מרכז כלכלי באזורה.
היו בה בתי-מלאכה רבים, טחנת קמח, והתנהל בה מסחר רב.
תקופת השגשוג והפיתוח נקטעה עם פלישת שוודיה לפולין באמצע המאה ה-17. רוב העיר נהרסה ומרבית תושביה נמלטו.
לאחר הדיפת השוודים, השתקמה העיר בעזרת השלטונות, שביקשו לסייע לשיקום כלכלתה של וודז'יסלאב.
בשל כך השלטונות פטרו את תושביה העיירה ממסים למשך 12 שנה.
משנת 1815 עד 1918 נכללה וודז'יסלאב במלכות פולין הקונגרסאית.
בשנת 1869 ביטלו שלטונות רוסיה הצארית את מעמדה העירוני, במסגרת צעדי ענישה נגד ערים בפולין שתושביהן השתתפו במרד הפולני של 1863. אחרי מלחמת העולם הראשונה, עם כינון מדינת פולין העצמאית, נמשכה צמיחתה הדמוגרפית והכלכלית של וודז'יסלאב ובשנת 1939 מנתה אוכלוסייתה 6,890 נפשות.
במסמכים מן המאה ה-14 נזכרות כמה משפחות של סוחרים יהודים שהתיישבו בוודז'יסלאב.
התיישבות של יהודים בהיקף גדול החלה בראשית המאה ה-17, עם עזיבתם של הקלוויניסטים, שמכרו את בתיהם.
עם התפתחות היישוב החלה התארגנות יהודית וודז'יסלאב וייסוד קהילה.
כנסייה אריאני הוסבה לבית כנסת.
הוקצה חלקת קרקע לבית עלמין שגודר והוכשר.
על אף בריחת היהודים מהעיר עם פלישת השוודים באמצע המאה ה-17, משחזרה העיירה והשתקמה, שבו אליה גם רוב היהודים ורק מקצתם נשארו בפינצ'וב הסמוכה.
בסוף המאה ה-17 היו בוודז'יסלאב כ-200 משפחות יהודיות וקהילת וודז'יסלאב הייתה אחת הגדולות והחשובות באזור.
אחדים מבני הקהילה ייצגו את יהודי האזור ב"ועד ארבע הארצות" (עד פירוקה ב-1764).
בשנת 1791 ייצגו את יהודי פולין ב"סיים ארבע השנים" (דיונים בפולין אודות היטמעות היהודים במדינה).
בוודז'יסלאב פעל כמגיד הרב צבי הירש, מחבר ספרי הדרושים "ארץ צבי" ו"עשרה למאה" ואביו של רבי שמחה בונם מפשיסחא.
רבה הראשון של הקהילה, היה הרב דוד מאולקוש (נפטר בשנת 1618) ואילו הרב האחרון של הקהילה היה הרב יעקב יצחק אלחנן רוטנברג (נספה בשואה בשנת 1942) שכיהן גם באדמו"רות לשושלת אפטא.
בנו של רוטנברג היה גם כן רב הקהילה- הרב יששכר בער הלוי רוטנברג.
מרבית יהודי וודז'יסלאב היו חסידים.
במאה ה-18 היו רוב יהודי וודז'יסלאב סוחרים זעירים ובעלי מלאכה.
במאה ה-19 נוסדו בעיירה בתי-מלאכה גדולים ומפעלי ייצור, בענף העור.
בבתי-המלאכה הועסקו רק פועלים יהודים.
בשנת 1918, לאחר מלחמת העולם הראשונה, היו בעיר מהומות אנטישמיות.
אף שממשלת פולין העצמאית החזירה לוודז'יסלאב את זכויות העיר שלה, סבלו התושבים בשנות ה-20 הראשונות ממצוקה כלכלית קשה.
בתקופה שבין שתי המלחמות העולם התאפיינה העיר בפריחה חסרת תקדים של חיי הציבור היהודיים.
ב-1920 כבר היה בוודז'יסלאב סניף גדול של ההסתדרות הציונית.
נציגים ציונים נבחרו לוועד הקהילה ולמועצת העיר והיו פעילים בכל תחומי החיים היהודיים, לרבות תרבות וחינוך.
בעיר פעלו מפלגות ציוניות כגון: "פועלי ציון", "המזרחי" ו"החלוץ", ונוסדו גם קנים של תנועות נוער ציוניות - "החלוץ הצעיר", בית"ר ועוד.
בשנת 1928 נוסדה בוודז'יסלאב ספרייה יהודית שהיו בה ספרים ביידיש, בעברית ובפולנית.
בעבר לא היו בעיירה בתי-ספר יהודיים שלמדו בהם לימודי חול אלא היה מדובר בחדרים ומקצתם המשיכו בלימודיהם בישיבות.
בתחילת שנות ה-20 נוסד בוודז'יסלאב בית-ספר עברי ראשון, ביזמת פעילי "המזרחי".
בספטמבר 1939, בזמן מלחמת העולם השנייה, וודז'יסלאב נכבשה בידי הגרמנים.
כבר בימים הראשונים לכיבוש החלו בעיירה מעשי התעללות ביהודים, הוחרמו בתי המגורים של היהודים על תכולתם, והיהודים נצטוו לעבור לגטו.
בפברואר 1941 ישבו בגטו בוודז'יסלאב 3055 יהודים, בהם גם מגורשים מן ינדז'יוב ומקרקוב.
21 בספטמבר 1942, בערב יום הכיפורים תש"ג, כיתרו אנשי ה-SS ושוטרים פולנים את הגטו מכל עבריו על מנת לבצע בו אקציה.
תושבי הגטו ידעו על תוכניותיהם של הגרמנים לקיים בוודז'יסלאב אקציה ועל כן צעירים נמלטו ליישובים סמוכים ומרבית התושבים התחבאו במקומות מסתור ובונקרים.
עם כניסתם הגרמנים לגטו מצאו עיירת רפאים, למעת הזקנים שלא יכלו להתחבא או לברוח - אלה שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
שבוע ימים נשארו אנשי ה-SS בעיירה בחיפוש אחר מסתתרים, ולבסוף כאשר לא יכלו עוד היהודים להחזיק מעמד בבונקרים ובחורבות, ללא מזון ומים, והסגירו עצמם לידי הגרמנים.
בנובמבר, אחרי סלקציה, הועברו מקצת היהודים האלה למחנות עבודה, ואילו רובם שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
לאחר מכן העלו הגרמנים את הגטו באש והוא נשרף כליל.
בשטח מחנה ההשמדה טרבלינקה הוקם אתר הנצחה לאומי של פולין, בצורת בית עלמין.
מונחות בו 17,000 אבנים עליהן חרוטים שמות הקהילות שמהן הובאו לטרבלינקה הקורבנות להשמדה, ביניהן הקהילה "Wodzisław".
וודרו "וודי" סולדסברי הבן היה כדורסלן אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA עם ממוצעי קריירה של 10.7 נקודות ו-7.8 ריבאונדים בממוצע למשחק ב-27.7 דקות בממוצע.
סולדסברי נולד בווינסבורו שבלואיזיאנה, למד בתיכון קומפטון בעיר קומפטון שבקליפורניה והיה הכוכב של קבוצת הכדורסל שלו, ואז עבר לאוניברסיטת דרום טקסס .
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 שיחק סולדסברי בקבוצת הראווה הארלם גלובטרוטרס, ובשנת 1957 הוא נבחר בבחירה ה-60 בסיבוב השמיני של דראפט ה-NBA על ידי פילדלפיה ווריורס (שמה הקודם של גולדן סטייט ווריורס).
בסיום עונת , ב-1958, לאחר שקלע 12.8 נקודות למשחק וקלט 10.3 ריבאונדים, הוא נבחר על ידי הליגה ל"רוקי השנה" — והיה לזוכה האפרו-אמריקאי השני של הפרס ולבחירת הדראפט הנמוכה ביותר שזכתה בפרס זה, שיא שטרם נשבר.
ב-1959 שיפר סולדסברי את ממוצעיו, וקלע 15.4 נקודות עם 11.5 ריבאונדים בממוצע למשחק, ונבחר לשחק במשחק האולסטאר של ה-NBA.
בהמשך הקריירה המקצוענית שלו שיחק עבור סנט לואיס הוקס; מחלוקת עם מאמן הקבוצה, הארי גלאטין, הובילה לעזיבתו את ליגת ה-NBA למשך מספר עונות.
לאחר מספר עונות חזר לליגה בעידודו של ביל ראסל.
מלבד פילדלפיה וסנט לואיס שיחק סולדסברי עבור שיקגו זפרס ועבור בוסטון סלטיקס, במדיה זכה באליפות ה-NBA בשנתו האחרונה בליגה.
מבחינה סטטיסטית, וודי סולדסברי היה קלע חלש ביותר, ואחוז הקליעה שלו מהשדה לאורך הקריירה - 34.8% - הוא נמוך ביותר בהשוואה לשחקנים אחרים בעמדתו.
כתוצאה מכך, יש לו את המספר הנמוך ביותר של Win Shares מכין כל השחקנים ששיחקו בליגה, 7.9-.
לאחר פרישתו מכדורסל הסתובב סולדסברי ברחבי ארצות הברית ועבד במספר עבודות שונות.
הוא הפך למריר בשל אפליה של כדורסלנים שחורים בשנות ה-50 וה-60, והדבר הוביל אותו לחיים של הסתגרות ולהחרמת עולם הכדורסל.
הוא מת בעוני בבולטימור שבמרילנד עם רגל קטועה עקב סוכרת.
וודס רוג'רס היה רב חובל אנגלי ושכיר חרב, ומאוחר יותר המושל המלכותי הראשון של איי בהאמה.
הוא ידוע כרב החובל של הספינה שהציל את אלכסנדר סלקירק, האיש שמאמינים ששימש השראה לדניאל דפו בספר "רובינזון קרוזו".
רוג'רס בא ממשפחה אמידה של יורדי ים וגדל בבריסטול.
אביו החזיק בספינות רבות, אך הוא נפטר כאשר רוג'רס היה באמצע שנות העשרים לחייו, והותיר את רוג'רס כמנהל העסק המשפחתי.
בשנת 1707 פנה לרוג'רס ויליאם דמפייר, שביקש תמיכה במסע ימי פרטי כנגד הספרדים, עימם היו הבריטים במלחמה.
רוג'רס הוביל את המשלחת, שכללה שתי ספינות חמושות היטב שנקראו "הדוכס" ו"הדוכסית".
רוג'רס היה הקפטן של "דוכס".
שלוש שנים הסתובבו רוג'רס ואנשיו ברחבי העולם ותפסו כמה אוניות ספרדיות באוקיינוס השקט.
בדרך, הצילה המשלחת את סלקירק, ומצאה אותו באי חואן פרננדז ב-1 בפברואר 1709. כאשר המשלחת חזרה לאנגליה באוקטובר 1711.
רוג'רס הקיף את כדור הארץ תוך שמירה על ספינותיו המקוריות ורוב אנשיו, והמשקיעים במשלחת הכפילו את כספם.
המסע הפך את רוג'רס לגיבור לאומי, אך אחיו נהרג ורוג'רס נפצע קשה בעימותים באוקיינוס השקט.
עם שובו הוא נתבע על ידי צוותו בטענה כי לא קיבלו את חלקם ההוגן מרווחי המשלחת, ורוג'רס נאלץ לשלם והגיע לפשיטת רגל.
הוא כתב על חוויותיו הימיות בספר "מסע שייט מסביב לעולם", שנמכר היטב, בין היתר בגלל ההד הציבורי על שחילץ את סלקירק.
רוג'רס מונה פעמיים למושל באיי בהאמה, שם הצליח להדוף את האיום מהספרדים, ולחסל את מושבת הפיראטים.
כהונתו הראשונה כמושל הייתה אסון כלכלי מבחינתו, ובשובו לאנגליה הוא נכלא בגלל חובות.
במהלך כהונתו השנייה כמושל נפטר רוג'רס בנסאו בגיל 53 בערך.
וודס רוג'רס היה בנו הגדול ויורשו של וודס רוג'רס, רב חובל וסוחר מצליח.
וודס רוג'רס בילה חלק מילדותו בפול באנגליה, שם ככל הנראה למד בבית הספר המקומי.
אביו, שהיה בעל מניות בספינות רבות, נעדר לעיתים קרובות תשעה חודשים בשנה עם צי הדייג בניופאונדלנד.
בזמן מסוים בין 1690 ל־1696, קפטן רוג'רס העביר את משפחתו לבריסטול.
בנובמבר 1697 וודס רוג'רס (הבן) החל ללמוד את מקצוע הימאות.
בגיל 18 היה רוג'רס מבוגר מדי להתחיל חניכה של שבע שנים.
הביוגרף שלו, בריאן ליטל, מציע כי סביר להניח שרוג'רס צבר את הניסיון הימי שלו בספינת החונך שלו בצי הדייג בניופאונדלנד.
רוג'רס סיים את חניכתו בנובמבר 1704.
בינואר שלאחר מכן התחתן רוג'רס עם שרה ווטסטון, בתו של האדמירל סר ויליאם ווטסטון, שהייתה שכנה וחברת משפחה קרובה.
רוג'רס הפך לאזרח מכובד בבריסטול בעקבות נישואיו למשפחת ווטסטון.
בשנת 1706 נפטר אביו קפטן רוג'רס בים, והותיר את ספינותיו ואת עסקיו לבנו וודס.
בין 1706 לסוף 1708 נולדו לוודס ושרה רוג'רס בן ושתי בנות.
מלחמת הירושה הספרדית החלה בשנת 1702, במהלכה האויבים הימיים העיקריים של אנגליה היו צרפת וספרד, ולמספר ספינות פרטיות מבריסטול ניתנו רישיונות להצטרף לציי המלחמה.
רישיון כזה אפשר להם לפעול נגד אוניות האויב.
אישורים כאלה הוענקו לפחות לארבע ספינות בהן הייתה לרוג'רס בעלות.
האחת, "ווטסטון גאלי", על שם חותנו של רוג'רס, קיבלה את האישור לפני שנשלחה לאפריקה כדי להתחיל בסחר העבדים.
היא לא הגיעה לאפריקה, אלא נלכדה על ידי הצרפתים.
רוג'רס ספג הפסדים אחרים נגד הצרפתים, אם כי הוא לא מתעד בספרו את היקפם.
הוא פנה להפרטה כאמצעי להחזרת ההפסדים הללו.
בסוף 1707 פנה לרוג'רס ויליאם דמפייר, נווט וחבר של אביו, שהציע פעולה פרטית כנגד הספרדים.
המעשה היה מהלך נואש מצד קפטן דמפייר כדי להציל את הקריירה שלו.
דמפייר חזר באותה העת מהובלת משלחת של שתי ספינות לאוקיינוס השקט, שהגיעה לשיאה במרד, לפני ששתי הספינות שקעו בים בגלל טעות של דמפייר בכך שלא הגן את גוף האוניות כראוי מפני תולעים, לפני שעזב את הנמל.
רוג'רס לא היה מודע לכך והסכים לשתף פעולה עם דמפייר.
המימון הועמד על ידי בעלי הון בקהילה בבריסטול, אחד מהם היה הרופא תומאס דובר, שהצטרף גם למשלחת כרופא וכנציג המשקיעים.
רוגרס היה המפקד של המשלחת, עם שתי הפריגטות - "הדוכס" וה"דוכסית" רוג'רס בילה שלוש שנים בהקפת כדור הארץ.
הספינות עזבו את בריסטול ב-1 באוגוסט 1708. דמפייר היה על סיפון הדוכס כנווט של רוג'רס.
רוג'רס נתקל בבעיות שונות לאורך הדרך.
ארבעים מאנשי הצוות שעלו בבריסטול נטשו או הודחו, והוא שהה חודש באירלנד בגיוס מחליפים והכנת כלי השיט לים.
אנשי צוות רבים היו הולנדים, דנים או זרים אחרים.
חלק מהצוות התמרד לאחר שרוג'רס סירב לתת להם לבזוז ספינה שוודית נייטרלית.
הספינות התכוונו לעבור את מעבר דרייק (מדרום לארץ האש) סמוך לאנטארקטיקה, אולם מנהיגי המשלחת הבינו עד מהרה כי הם חסרים בגדים חמים ואלכוהול כדי לעבור שם.
המשלחת עצרה בטנריף להצטייד ביין המקומי, ומאוחר יותר תפרו שמיכות לשייט במזג האוויר הקר.
הספינות חוו שייט קשה בין האוקיינוסים.
הם נאלצו לשוט בקו רוחב 62 °, שלדברי רוג'רס - "הכי רחוק שמישהו היה בדרום".
הם היו קרובים יותר לאנטארקטיקה שטרם התגלתה, מאשר לדרום אמריקה.
הצלת סלקירק ופשיטות על הספרדים
רוג'רס הצטייד בספינותיו במזון כדי להתמודד עם הצפדינה, דבר שלא היה מקובל באותה תקופה.
לאחר שהספינות הגיעו לאוקיינוס השקט, נגמרו הלימונים שלהם ושבעה מלחים מתו מהמחלה.
דמפייר הצליח לנווט את הספינות לאי חואן פרננדז, כדי לחדש את האספקה של התוצרת הטרייה.
ב־1 בפברואר 1709, כשהם מתקרבים לאי, הבחינו המלחים באש בחוף וחששו שמדובר בכלי שיט ספרדי.
למחרת בבוקר שלח רוג'רס חבורה לחוף וגילה שהאש הייתה מהמלח הסקוטי אלכסנדר סלקירק, שהושאר שם ארבע שנים קודם לכן.
סלקירק היווה השראה לרומן הקלאסי "רובינזון קרוזו", שנכתב על ידי חברו של רוג'רס, דניאל דפו.
רוג'רס כשמצא את סלקירק ראה שהוא "נראה פרוע", "לבוש עור עיזים", וציין ביומנו, "היה לו את בגדיו ומצעיו, קצת אבקה, כדורים וטבק, סכין, קומקום, תנ"ך וכמה ספרים".
סלקירק, היה חלק מצוות ספינה שנטש את דמפייר בהפלגה קודמת, לאחר שאיבד את אמונו בהנהגתו, היה מוכן כעת להצטרף למשט שכלל את מפקדו הישן כנווט הספינה.
סלקירק שימש כקצין על סיפון "הדוכס", ובהמשך קיבל פיקוד על אחת מספינות השלל שנתפסה על ידי המשלחת.
לאחר שעזבה את האי חואן פרננדז ב־14 בפברואר 1709, המשלחת תפסה ובזזה מספר כלי שיט קטנים, ופתחה במתקפה על העיירה גויאוויל (באקוודור).
כאשר רוג'רס ניהל משא ומתן עם המושל, תושבי הערים מסרו את חפצי הערך שלהם.
כך הצליח רוג'רס להשיג כופר צנוע עבור העיר.
כמה מאנשי הצוות היו לא מרוצים מהסכום, וחפרו בבית הקברות בתקווה למצוא פריטים בעלי ערך.
חפירת הקברים חוללה מחלה בקרב אנשי האונייה, וגרמה למוות של שישה אנשים.
המשלחת איבדה קשר עם אחת הספינות שהייתה בפיקודו של סיימון האטלי.
כלי השיט האחרים חיפשו אחר הספינה אך ללא הועיל - האטלי ואנשיו נלכדו על ידי הספרדים.
צוותי המשלחת היו מאוכזבים יותר ויותר מהשלל הקטן שהשיגו.
רוג'רס וקציניו חששו ממרד נוסף.
המתח התפזר בעקבות לכידת אונייה ספרדית שנשאה מטען יקר מול חופי מקסיקו - הספינה Nuestra Señora de la Encarnación y Desengaño.
בקרב שהתפתח רוג'רס נפצע בפנים.
השייטת הבריטית הצליחה ללכוד שני כלי שיט ספרדיים, והשיטו אותם מעבר לאוקיינוס השקט, תוך שהם מחדשים את מלאי המזון והמים בגואם.
לאחר מכן הפליגו הספינות לנמל ההולנדי בטביה (ג'קרטה) באינדונזיה, שם עבר רוג'רס ניתוח להוצאת כדור רובה שפצה אותו.
המשלחת נפטרה מרכוש חסר ערך, ולא חשוב מאוניות השלל הספרדיות.
נראה היה כי רוג'רס הפר שם הסכמים שהיו קיימים עם "חברת הסחר למזרח הודו".
כאשר הספינות הגיעו ועגנו בנהר התמזה ב־14 באוקטובר 1711, התפתח קרב משפטי.
המשקיעים שילמו ל"חברת הודו המזרחית" 6,000 ליש"ט (בערך 878,000 ליש"ט בערכים של היום) כהסדר עבור טענתם להפרת המונופול – כארבעה אחוז ממה שרוג'רס החזיר.
המשקיעים הכפילו כמעט את כספם, ואילו רוג'רס הרוויח רק 1,600 ליש"ט (שווה כעת אולי 234,000 ליש"ט) מהפלגה שעלתה לו בחיי אחיו, שנהרג בקרב באוקיינוס השקט.
הכסף היה פחות ממה שהיה יכול להרוויח אילו נשאר בבית.
כל הכסף שהרוויח נבלע בחובות שמשפחתו הסתבכה בהם בזמן היעדרו.
המסע הארוך ותפיסת הספינה הספרדית הפכו את רוג'רס לגיבור לאומי.
רוג'רס היה האנגלי הראשון, שעקף את כדור הארץ, וספינותיו המקוריות ורוב אנשי הצוות שלו שרדו.
לאחר מסעו הוא כתב את הספר "מסע שייט ברחבי העולם".
אדוארד קוק, שהיה קצין על סיפונה של "הדוכסית", כתב גם הוא ספר, "מסע לים הדרומי וסביב העולם", והקדים את רוג'רס בהדפסה במספר חודשים.
ספרו של רוג'רס זכה להצלחה רבה, כאשר קוראים רבים הוקסמו מסיפור הצלתו של סלקירק.
בין המתעניינים בהרפתקה של סלקירק היה דניאל דפו, שכנראה, הנציח את דמותו בסיפור רובינסון קרוזו.
בעוד שספרו של רוג'רס נהנה מהצלחה כלכלית, הייתה לו גם מטרה מעשית - לעזור לנווטים בריטים ומתיישבים אפשריים.
חלק גדול מהזכרונות בספר של רוג'רס מוקדש לים הדרומי.
רוג'רס מציין כי לו הייתה מושבה בריטית שם, הוא לא היה צריך לדאוג לאספקת מזון לצוותו.
שליש מספרו של רוג'רס מוקדש לתיאורים מפורטים של המקומות אותם חקר, בדגש מיוחד על "מקומות שעשויים להועיל ביותר להרחבת המסחר שלנו".
הספר של רוג'רס עזר לניווט בדרום הפסיפיק לאדמירל ג'ורג אנסון ולאחרים.
רוג'רס נתקל בבעיות כלכליות עם שובו.
סר ויליאם ווטסטון נפטר, ורוג'רס, לאחר שלא הצליח להחזיר את הפסדיו העסקיים באמצעות הפלגה, נאלץ למכור את ביתו בבריסטול כדי לפרנס את משפחתו.
הוא נתבע על ידי קבוצה של מעל 200 מאנשי הצוות שלו, שהצהירו כי הם לא קיבלו את חלקם ההוגן מרווחי המשלחת.
הרווחים מהספר שלו לא הספיקו כדי להתגבר על הפסדים האלה, והוא נאלץ להכריז על פשיטת רגל.
אשתו ילדה את ילדם הרביעי שנה לאחר שובו – ילד שמת בינקותו – וודס ושרה רוג'רס נפרדו עד מהרה לצמיתות.
רוג'רס החליט שהיציאה מהקשיים הכלכליים שלו יכולים להוביל למשלחת נוספת, הפעם נגד שודדי ים.
בשנת 1713 הוביל רוג'רס את מה שהיה לכאורה משלחת לרכישת עבדים במדגסקר כדי למכרם להודו המזרחית ההולנדית, הפעם באישור "חברת המזרח הבריטית".
מטרתו המשנית של רוג'רס הייתה לאסוף פרטים על שודדי מדגסקר, בתקווה להשמידם או לכבוש את מדגסקר במסע עתידי.
רוג'רס אסף מידע על שודדי ים ועל כלי השיט שלהם ליד האי.
הוא שכנע רבים מהם לחתום על אמנה לנאמנות למלכה אן ובקשה לחסד ממנה.
בעוד המשלחת של רוג'רס הייתה רווחית, כשחזרה ללונדון בשנת 1715, החברה המזרחית של הודו הבריטית הטילה וטו על הרעיון של משלחת התיישבות למדגסקר, מתוך אמונה שמושבה תהווה איום גדול יותר על המונופול שלה.
קשריו של רוג'רס כללו גם עם יועציו של המלך החדש, ג'ורג' הראשון, שהחליף את המלכה אן בשנת 1714. רוג'רס הצליח ליצור קשר עם החברה לניהול איי בהאמה, שהיו מלאים בפיראטים, בתמורה למניות מרווחי המושבה.
באותה תקופה, לדברי מושל ברמודה, איי בהאמה היו ללא ממשל תקין, ומלאה בפושעים ידועים לשמצה.
עד שרוג'רס קיבל את משרת הנציב, האיים נוהלו באופן נומינלי על ידי מושל חסר אונים.
על פי ההסכם שעמד בבסיס העמלה של רוג'רס, הם חכרו את זכויותיהם תמורת סכום שהעניקו לחברת של רוג'רס למשך עשרים ואחת שנים.
רוג'רס מונה רשמית ל"מפקד הכללי והנגיד הראשי" על ידי ג'ורג' הראשון ב־6 בינואר 1718. הוא בילה מספר חודשים בהכנת המשלחת, שכללה שבע אוניות, 100 חיילים, 130 מתיישבים וציוד שכלל אוכל לחברי המשלחת וצוותי הספינות וכלה בחוברות דתיות לעבור הפיראטים, שלדעת רוג'רס יחפצו בהם.
ב־22 באפריל 1718 הפליגה מהתמזה המשלחת, מלווה בשלוש ספינות חיל הים המלכותי.
המשלחת הגיעה ב־22 ביולי 1718, ולאחר קרב עם אחד משודדי הים צ'ארלס ויין, שהצליח להתחמק מהאוניות הבריטיות נסאו והאי ניו פרובידנס היו בידי רוג'רס.
באותה תקופה אוכלוסיית האי כללה כמאתיים שודדי ים לשעבר וכמה מאות נמלטים שברחו מהמושבות הספרדיות הסמוכות.
רוג'רס ארגן ממשלה, העניק את חנינת המלך לאותם שודדי ים לשעבר באי שעדיין לא קיבלו אותה, והחל לבנות מחדש את ביצורי האי, שהיה תחת שליטת הפיראטים.
פחות מחודש עבר לבית מגוריו בניו פרובידנס.
רוג'רס התמודד עם איום כפול: צ'ארלס ויין איים להצטרף עם לשודד הים "שחור הזקן" כדי לכבוש מחדש את האי, וכן היה איום שהספרדים מתכננים לזרוק את הבריטים מחוץ לאיי בהאמה.
המסע של רוג'רס סבל מכישלונות נוספים.
מחלה לא מזוהה הרגה כמעט מאה מחברי המשלחת שלו, תוך שהותירה את התושבים הוותיקים בריאים.
שתיים משלוש ספינות חיל הים, היו ללא פקודות להישאר באי, יצאו לניו יורק.
אוניות שנשלחו להוואנה כדי לפייס את מושל ספרד לא הגיעו מעולם, וצוותיהן התמרדו והפכו לפיראטים באמצע הפלגה.
לבסוף, הספינה השלישית יצאה באמצע ספטמבר, מפקדה הבטיח לחזור לאחר שלושה שבועות - הבטחה שלא התכוון לקיים.
העבודות בשיקום ביצורי האי נמשכו לאט לאט, רק כאשר המקומיים הראו נטייה לעבודה.
ב־14 בספטמבר 1718 קיבל רוג'רס הודעה כי צ'ארלס ויין נמצא במפרץ כמאתיים קילומטר צפונית לנסאו.
כמה מהפיראטים שהיו בניו פרובידנס לקחו סירות כדי להצטרף לוויין, ורוג'רס החליט לשלוח שני קברניטים לשעבר של שודדי הים, בנג'מין הורניגולד וג'ון קוקראם, עם צוות לאיסוף מודיעין.
כמו כן הם היו אמורים להביא את ויין לעימות צבאי גלוי.
ככל שחלפו השבועות, והתקוות לחזרתם התעמעמו, הכריז רוג'רס מצב חירום, וקבע שכל התושבים חייבים לעבוד על שיקום ביצורי האי.
הם לא הצליחו למצוא הזדמנות להרוג את ויין או להביאו לידי קרב, אך תפסו ספינה אחת ומספר שבויים.
קפטן הורניגולד נשלח לתפוס מחדש את הספינות והצוותים שיצאו בדרך להוואנה.
הוא שב עם עשרה אסירים, ביניהם הקפטן ג'ון אוגר, ושלוש גוויות.
ב־9 בדצמבר 1718 הביא רוג'רס למשפט את עשרת הגברים שנלכדו על ידי הורניגולד.
תשעה הורשעו, שמונה מהם נתלו.
זמן קצר לאחר חג המולד, כמה תושבים זממו להפיל את רוג'רס ולהשיב את האי לפיראטיות, אך הקושרים זכו למעט תמיכה.
ב־16 במרץ 1719 נודע לרוג'רס כי ספרד ובריטניה שוב נמצאות במצב מלחמה.
הוא הכפיל את מאמציו לתקן את ביצורי האי, קנה אספקה חיונית באשראי בתקווה להחזר מאוחר יותר על ידי משקיעי המשלחת.
הספרדים שלחו צי פלישה נגד נסאו בחודש מאי, אך כאשר נודע למפקד הצי, כי הצרפתים כבשו את פנסקולה, הוא כיוון את אוניותיו לשם.
כך קיבל רוג'רס זמן נוסף להתקנת הביצורים ולהכין הספקה בניו פרובידנס.
רק ב-24 בפברואר 1720 הגיע הצי הספרדי לאי.
החיילים הספרדים נחתו על האי פרדייס, אך הם גורשו על ידי כוחותיו של רוג'רס.
שנת 1720 הביאה סוף לאיומים החיצוניים על שלטונו של רוג'רס.
כשספרד ובריטניה שוב כרתו ברית שלום.
הספרדים לא עשו שום צעד נוסף נגד איי הבהאמה.
צ'ארלס ויין מעולם לא חזר - לאחר מרדף הוא נלכד ושנה לאחר מכן הוא נתלה בג'מייקה.
עדיין לא הסתיימו הבעיות של רוג'רס כמושל.
חוץ ממימון ההגנה של ניו פרובידנס, הוא לא קיבל עזרה מבריטניה, וסוחרים סירבו לתת לו קרדיט נוסף.
מצבו הבריאותי התדרדר והוא בילה שישה שבועות בצ'ארלסטון בדרום קרוליינה בתקווה להחלים.
באותה העת הוא נפצע בדו-קרב עם סרן ג'ון הילדסלי מאונית צי בריטית אחרת – פלמבורו – דו-קרב שנגרם בגלל סכסוכים בין השניים בניו פרובידנס.
רוג'רס, מוטרד מחוסר התמיכה והתקשורת מלונדון, הפליג לבריטניה במרץ 1721. הוא הגיע כעבור שלושה חודשים וגילה כי מונה מושל חדש לאיים, והחברה שלו חוסלה.
כאחראי באופן אישי להתחייבויות שקיבל בנסאו, הוא נכלא בגין חובותיו.
פעילויות באנגליה, קדנציה שנייה ומוות
כשהממשלה וגם שותפיו לשעבר סירבו לכבד את חובותיו, שוחרר רוג'רס מהכלא, רק כשנושיו ריחמו עליו ופטרו אותו מחובותיו.
בשנת 1722 או 1723, פנה לרוג'רס אדם שכתב את ההיסטוריה של פיראטיות, וסיפק לו מידע.
היצירה שהתקבלה הייתה "היסטוריה כללית של השוד ורציחות הפיראטות הידועות לשמצה ביותר", שפורסם תחת שם העט קפטן צ'ארלס ג'ונסון, הייתה להיט עצום משני צידי האוקיינוס האטלנטי, והכתירה את רוג'רס בפעם השנייה למעמד של לאומי גיבור.
כאשר תשומת הלב הציבורית שוב התמקדה בו, רוג'רס הצליח בשנת 1726 בעתירה למלך לפיצוי כספי.
לא רק שהמלך ג'ורג' הראשון העניק לו פנסיה, רטרואקטיבית לשנת 1721, אלא שבנו של המלך ויורשו, ג'ורג' השני, מינה אותו מחדש כמושל ב־22 באוקטובר 1728.
איי בהאמה לא היו תחת איום חיצוני במהלך הקדנציה השנייה של רוג'רס, אך כמושל שמונה מחדש היו לו קשיים.
רוג'רס עדיין ביקש לחזק את הגנת האי וביקש להטיל מס מקומי.
האספה, שהוקמה בהיעדרו של רוג'רס, התנגדה, ורוג'רס הגיב בפירוקה.
הקרב השלטוני חיסל את רוג'רס.
הוא שב שוב לצ'ארלסטון בראשית 1731 בניסיון לשפר את בריאותו.
הוא חזר ביולי 1731, אך מעולם לא חזר לבריאותו הטובה, ומת בנסאו ב־15 ביולי 1732.
רחוב בצד הנמל בנסאו נקרא על שם רוג'רס.
סיסמתו - "הפירטיות גורשה, המסחר הוחזר" נותר המוטו של איי בהאמה עד שהאיים קיבלו עצמאות בשנת 1973.
וודי הנקר הוא סרט לייב אקשן והנפשה ממוחשבת אמריקאי, מסוגת קומדיה, שהופץ לראשונה בשנת 2017. הסרט, שמבוסס על הדמות המצוירת וודי הנקר שיצרו וולטר לנץ ובן הארדוויי, בוים על ידי אלכס זם והופק על ידי ומייק אליוט.
בסרט מככבים טימותי אומנדסון, גרהם ורצ'ר, ג'ורדנה לארגי ותאיילה איילה, והוא מציג את אריק באוזה כקולו של וודי הנקר.
בזמן שהסרט צולם באנגלית, הוא הופץ בקולנוע רק בברזיל, שם הדמות נותרה פופולרית.
בשאר העולם הוא הופץ כסרט לצפייה ביתית.
רוב הביקורות שהסרט קיבל מהמבקרים שליליות, והוא הרוויח כ-15.3 מיליון דולר.
סרט המשך בשם "וודי הנקר במחנה קיץ" יצא לאקרנים בנטפליקס ב-12 באפריל 2024.
ביער Pine Grove שבמדינת וושינגטון, וודי וודקקר צעצועים עם שני שוטרי שומרי פקיד, האחים נאט ואוטיס גרימס, ובסופו של דבר גורם להם להרגיע זה את זה.
וודי מכניס את שמו לעץ.
בסיאטל, לאנס וולטרס, עורך דין נדל"ן, מפוטר לאחר שסרטון הווידאו שלו טוען כי שימור חיות הבר אינו רווחי הופך לוויראלי.
הוא מספר לחברתו ונסה שהוא מתכוון לבנות בית השקעות על חלק גדול שנמצא בסמוך לגבול קנדה, שהשאיר לו סבו.
בינתיים, אשתו לשעבר של לאנס לינדה משאירה את בנם טומי אתו ואת וונסה, מכיוון שהיא צריכה לבקר את אביה המאושפז בפילדלפיה.
ביער האורן גרוב, לאנס, טומי וונסה פוגשים את שוער הפארק בשם סמנתה ברטלט.
כשלאנס וונסה פורקים, טומי יוצא ליער לטייל.
שם, הוא מגלה ומתיידד עם וודי לאחר שהוא נותן לו פצפוצי חמאת בוטנים.
וודי מבקר את המשפחה בצהריים ואוכל כמעט את כל האוכל.
לאנס מנסה להדיח את וודי משם, אך בטעות הוא משליך את השולחן ופוגע בוונסה בפניו עם מטאטא.
למחרת בבוקר מתחילות הבנייה בבית ההשקעות, מה שמניע את וודי הנסער לגרום לאנדרלמוסיה במקום.
מאוחר יותר, בעיירה סמוכה, טומי מתיידד עם מוזיקאי צעיר בשם ג'יל, שמשכנע אותו להצטרף ללהקה שלה בפסטיבל הגחליליות השנתי.
לאחר מכן ניצל טומי משני בריונים על ידי וודי.
ככל שחולפים ימים, לאנס נסער יותר בגלל ההתערבות המתמדת של וודי בפרויקט שלו, והוא הולך לפגוש את סמנתה בתחנת הריינג'ר.
היא מגלה שהנקר הוא מין בסכנת הכחדה הידועה בשם נקר אדום עם כתר, שאותו הילידים ראו אינדיאנים אל של שובבות ותוהו ובוהו.
לאנס ממשיך בעבודתו, אך ונסה עוזבת אותו לאחר שוודי מפוצץ את קרוואנה איתה בפנים כמעשה קונדס.
סמנתה מייעץ בסופו של דבר לנס להסתדר עם וודי.
לאנס מנסה באי רצון להיכנע לוודי בכך שהוא נותן לו פיצוחים, אך וודי מסכים לאפשר לו ולעובדים להמשיך בבנייתם, כל עוד ניתן לו פיצוחים בכל יום.
בסופו של דבר, בית ההשקעות הושלם למרות תשלום מוגזם ותזמון מורחב.
בפסטיבל הגחליליות של העיר, מתופף לילי המתופף של טומי וג'יל עם קלקול עיכול, מה שמניע את וודי להשתלט על ערכת תופים ביתית.
המופע הוא להיט, ולאנס מופתע לשמוע שוודי העניק לטומי תמיכה ידידותית.
לאחר שהבין שלקיף שוב בני אדם אינו רעיון רע, וודי חוזר לבית ההשקעות וגולף ציור קיר מעל האח.
עם זאת, כשהוא חותם את שמו לגילוף, הוא שורף בטעות את הבית לאחר שפגע בחיווט חשוף.
מתבייש בטעותו, הוא עף בחזרה לעץ שלו.
לא מעטים אותו, לאנס שוכר את נאט ואוטיס כדי לצוד את וודי.
האחים מוצאים אותו וטורים אותו ללא הכרה.
כשיוצאים, טומי נוזף באביו ובורח.
לאחר מכן הוא מגבש תוכנית להציל את וודי ופונה לצריף של גרימס עם ג'יל ולייל, כאשר האחים מנסים למכור את וודי במכירה פומבית מקוונת של השחור השחור.
לאנס מוצא את ציור הקיר שוודי יצר.
לאחר שינוי לב, הוא מגייס את עזרתו של סמנתה והם יצאו למצוא גם את טומי וגם את וודי.
עם זאת, כולם נלכדים על ידי האחים.
כשנאט תופס הרגעה, לאנס מטה את כלובו לעבר וודי כדי שיוכל לשחרר אותו.
לאחר שהכה את האחים, וודי רודף אחריהם כשהם מנסים לברוח לקנדה.
הוא מגלף חור באמצע גשר, והאחים נופלים לנהר שמתחתיו הם נעצרים אחר כך.
בהמשך, לאנס מתנצל בפני וודי על כך שלא ידע כי שריפת הבית הייתה תאונה ולכן מחליף את העץ החתוך של וודי בבית ציפורים.
וודי מקבל גם את המתנה וגם את הקבוצה שתיקרא משפחתו החדשה, במידה רבה לנדיבותם.
באותו לילה, כשלאנס וטומי נרדמים באוהל, וודי מגלף את המילים "בית מתוק בית" לבית הציפורים החדש, רק כדי לגרום לו להפיל על האוהל.
לאחר הזיכויים מוצג שרטוטי הניאגרה של וודי נקר.
וודוקאנל סנקט פטרבורג הוא חברה ממלכתית בבעלות מינהל העיר סנקט פטרבורג המספקת שירותי אספקת מים ותברואה לתושבי העיר סנקט פטרבורג ונחשבת לאחת החברות הגדולות בתחומה ברוסיה.
החברה מנהלת גם את מזרקות העיר והשירותים הציבוריים ומאז שנת 2012 מקימה ומפעילה תחנות המסת שלג נייחות.
אספקת המים לצרכנים הראשונים החלה בסוף 1863. בשנת 1868 סיפקה התחנה לעיר 6.2 מיליון קוב מטר מים, בשנת 1871 ההיצע הגיע ל-9.8 מיליון מטר מעוקב.
בשנים 1887–1889 נבנו מערכות סינון על פי טכנולוגיה אנגלית לטיהור מים בתחנה.
בשנת 1890 החליטה הדומה העירונית לקנות את רכוש צינורות המים של סנקט פטרבורג ובשנת 1892 - את השותפות של צינורות מים חדשים להפיכתן לרכוש עירוני.
בעשורים הראשונים להפעלת מערכת אספקת המים המרכזית בפטרבורג, כל התושבים קיבלו מים שעברו טיפול מכני גס בלבד.
בשנת 1889, מסנני חול, שנבנו על ידי חברת צינורות המים הציבוריים של סנקט פטרבורג לבקשת רשויות העיר, החלו לעבוד במפעלי המים הראשיים.
בשנת 1911 הוקמה בנפת הצד של פטרוגרד, תחנת סינון מים.
פתיחת תחנת הסינון התרחשה ב-27 במרץ אותה שנה.
בשנת 1913 הונהג חיטוי כלור של מי שתייה במפעלי המים הראשיים (ניסויי הכלור הראשונים נערכו בקרונשטאדט בשנת 1909).
למלחמת העולם הראשונה ולמלחמת האזרחים הייתה השפעה שלילית על המצב הטכני של מערכת אספקת המים בעיר, על מתקניה, ציודיה והרשתות שלה.
בשנות העשרים ותחילת שנות השלושים של המאה הקודמת, לצורך בניית צינורות מים, היה אפילו צורך להשתמש בצינורות עץ בשל היעדר חומרים מתאימים יותר.
הרמה הקדם-מהפכנית של אספקת המים לרמת רשת אספקת המים בעיר הגיעה רק בשנת 1935.
עם זאת, בתקופת ברית המועצות היו הישגים נכבדים.
ראשית, נבנו מפעלי המים הדרומיים (שלב I הושק בשנת 1933, שלב II, בחלקו בשנת 1940) ונערכה מודרניזציה למתקני הטיפול במפעלי המים הראשיים.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה חודשה העבודה על הקמת רשתות ביוב ותחנות סינון.
אורכה של רשת הביוב של לנינגרד הגיעה ל-1,130 קילומטרים, שהייתה ארוכה יותר מכפליים מאורך הרשת לפני המהפכה.
בשנת 1940 הושקה מערכת ביוב כללית חדשה ללנינגרד, שהתבססה גם על מערכת ניקוז נפרדת.
התוכנית קבעה טיפול מכני במשקעים של מי שפכים ואחריו הזרמה לארבעה מסלולים במפרץ נייבה.
מי סערה היו אמורים להיות מוזרמים לכל נתיבי המים של העיר.
במהלך המצור על לנינגרד, מפעלי מים ותחנות משנה, מאגרי מים נקיים, מתקני טיפול, תקשורת, רשתות הצינורות היו נתונים להפצצות והפגזות אינטנסיביות.
955 פגזים התפוצצו על שטח מפעל המים הדרומי בלבד.
האובייקטים החשובים במיוחד הועברו לעמדת הצריפים.
הרס הרשתות גרם להצפה של מרתפים, רחובות וכיכרות ולעיתים רובעי עיר שלמים.
עם זאת, גם רשת אספקת המים העירונית וגם מערכת הביוב עבדו ללא הרף - למעט הפוגה ב-25–26 בינואר 1942, כשאספקת החשמל נותקה לחלוטין.
בשנים 1950–1970, אספקת המים היומית הממוצעת לעיר הוכפלה והגיעה ליותר מ-912.8 אלף מ"ק ל-2,057.6 אלף מ"ק ונבנו תחנות שאיבת מים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, "וודוקנאל" פיתחה ויישמה רעיון חדש לרוסיה של תכנון אסטרטגי של פעילויות פיננסיות וכלכליות של ארגוני דיור ושירותים קהילתיים.
השלב החשוב ביותר ביישום תפיסה זו בארגון היה יצירת מערכת ניהול המבוססת על מערך תכנון ופיתוח ארגוני.
לצד הקמת מתקנים חדשים, בהם הוחלו הטכנולוגיות המודרניות ביותר, בוצע שחזור ושיפוץ מקיף של תחנות הסינון הקיימות.
עד שנת 2006 בוטלו שלוש נקודות חמות באזור התפוסה של הים הבלטי.
בשנת 2007, שופצה תחנת הסינון המרכזית.
עם תחילת הפעלתם בשנת 2007 של שני מפעלי שריפת בוצה וביוב חדשים במתקן לטיפול בשפכים הצפוניים ובמתקן לטיפול בשפכים בדרום מערב העיר, הפכה סנקט פטרבורג למטרופולין הראשון ברוסיה בו נפתרה לחלוטין בעיית השימוש בבוצה בשפכים.
ביוני 2009 נערך טקס חגיגי להוצאת בקבוק הכלור האחרון משטח מפעל המים הצפוני, המציין את דחייתה הסופית של וודוקנאל משימוש בכלור נוזלי בטיהור מים והחלפתו בנתרן היפוכלוריט בטוח.
בשנת 2011 הוסרה סנקט פטרבורג סוף סוף מרשימת המזהמים בים הבלטי.
מאז אותה תקופה, העיר מילאה את כלל המלצות HELCOM בנוגע לאיכות הטיפול בשפכים: תכולת הזרחן בהזרמת שפכים הכוללת של העיר אינה עולה על 0.5 מ"ג/ליטר.
וודוקנאל הרחיבה באופן משמעותי את מערכת הפיקוח הביולוגי על ידי השקתה במתקן לטיפול בשפכים.
וודוקנאל הייתה בין המועמדות הסופיות של הקרן האירופית היוקרתית לניהול איכות (EFQM) לפרס המצוינות לשנת 2011.
מאז 2011 החל המרכז הבינלאומי לטכנולוגיות מים מתקדמות, פרויקט משותף של וודוקנאל והמרכז לחדשנות וטכנולוגיה בלאהטי, פינלנד.
בשנת 2012, וודוקנאל רכשה כיוון פעילות חדש: הקמה ותפעול של תחנות המסת שלג נייחות ובאותה שנה הושלם שלב הלפני אחרון לבניית מערך איסוף ביוב ראשי - תוך חיסול חמישה שקעים ישירים לשפכים.
שפכים אלה הועברו למערך והופנו דרכו לתחנת הסינון הצפונית, שאפשרה לספק 97% מהטיפול בשפכים בסנקט פטרבורג.
מאז תחילת 2015 המשיכה החברה ביישום השיטתי של מדיניות החלפת המערכות; במהלך השנה, חלקם של ציוד תוצרת חוץ בהיקף הרכישות של וודוקנאל ירד מ-30% עד 1.8%.
בסוף 2015 הוענק לעיר פרס ממשלת רוסיה לשנת 2015 בתחום האיכות "אודות השגת תוצאות משמעותיות בתחום איכות המוצר והשירותים והכנסת שיטות ניהול איכות יעילות ביותר." החברה קיבלה כבר פרס דומה בשנת 2006. במסגרת תוכנית הגנת הסביבה וודוקנאל ממשיכה בבניית רשתות להחלפת שפכים המוזרמים ללא טיפול למתקני טיהור.
כיום מטופלים בעיר 98.6% ממי השפכים.
מנכ"ל וודוקנאל בשנים 1987–2016 היה פליקס קרמאזינוב.
משנת 2016 עד 18 במרץ 2019 שימש יבגני צליקוב בתפקיד.
ב-20 בנובמבר 2019 נעצר על ידי ועדת החקירות הפדרלית, באשמת מעילה ושימוש לרעה בכספים.
מאז ספטמבר 2019, אלכסנדר דנילוב מכהן כמנכ"ל וודוקנאל.
"וודוקנאל" מספקת שירותי אספקת מים וביוב ל-5.2 מיליון תושבי סנקט פטרבורג, כמו גם לעשרות אלפי ארגונים וחברות בעיר.
הבעלים של החברה היא העיר סנקט פטרבורג.
התפיסה האקולוגית של וודוקנאל מבוססת על הבנת תפקידה של החברה בהבטחת מצב סביבתי חיובי בכל אזור הים הבלטי.
תחום בינלאומי מרכזי בפעילותה הוא השתתפות בפעילות ארגונים ציבוריים ובין-ממשלתיים של מדינות האזור הבלטי, כולל במסגרת הוועידה הבינלאומית של ועדת הלסינקי להגנת סביבת הים הבלטי (HELCOM).
וודוקנאל מקדיש תשומת לב רבה לעבודה החינוכית.
המיזם כולל מרכז מידע וחינוך, הכולל את מתחם המוזיאונים "יקום המים" והמרכז האקולוגי לילדים בעיר.
המרכז הבינלאומי לטכנולוגיות מים מתקדמות פועל גם הוא על תשתיות החברה.
וודוקנאל הקימה מערכת משוב יעילה עם הצרכנים: לחברה קו חם שמספרו 305-09-09.
בשנים האחרונות נפח המים המסופקים ירד משמעותית עקב ירידה בהיקף התעשייה והתקנה מסיבית של מכשירי מדידת מים (מטרים), וכתוצאה מכך, חיסכון במים מצד האוכלוסייה.
מערכת אספקת המים של פטרבורג כוללת:
9 מפעלי מים (הגדולים ביותר הם מפעלי המים הדרומיים, מפעלי המים הצפוניים, מפעלי המים הראשיים)
2 מפעלים לייצור נתרן היפוכלוריט
18 מתקני טיהור שפכים (כולל 14 לטיפול בשפכים ביתיים ו-4 לטיפול בנגר עילי.
המתקנים הגדולים ביותר הם תחנת הסינון המרכזית, תחנת הסינון הצפונית, מתקן לטיפול בשפכים בדרום מערב העיר)
11 תחנות נייחות להמסת שלג
7 נקודות איסוף שלג המצוידות בציוד הנדסה נייחת
יותם ג'ונתן רבינו (נולד ב-23 ביוני 2000), הידוע בשם הבמה "וודו דאדי", הוא זמר, ראפר, מוזיקאי, מפיק מוזיקלי ושחקן ישראלי.
רבינו נולד בתל אביב-יפו, בן בכור לארנת ולקינן.
בילדותו למד בבית הספר הדמוקרטי ביפו, ובתיכון א' לאמנויות תל אביב.
במקביל ללימודים, שיחק יותם במערכונים של קבוצת הסטנד-אפ "כל מה שמצחיק בעולם", וביניהם בסרט הקצר "המחברת הסגורה" אשר זכה לפופולריות רבה.
בשנת 2015, בזמן שהיה בתיכון, החל להוציא מוזיקה ב-SoundCloud תחת השם "וודו דאדי".
בשנת 2020 הוציא יחד עם אביה את המיני-אלבום "אוסף שירים שכבדים מידי לענן", שבו התארח גם שי טרא ליטמן.
בהמשך השנה הוציאו השניים עוד שני סינגלים, אשר אחד מהם כלל שני שירים.
בשנת 2021 הוציא את הסינגל "הלו!" אשר כלל דגימה מהשיר "הכל זהב".
כחודש לאחר מכן, הוציא את הסינגל "המקסימום" אשר עסק במשבר הקורונה מנקודת מבטו.
בהמשך לקו הדגימות משירי משוררים, "המקסימום" כלל דגימה מהשיר "השר משה מונטיפיורי" שגם הוא נכתב על ידי חיים חפר.
שני השירים הללו תחמו את האלבום אשר הוציא בשנה העוקבת.
בשנת 2022 הוציא את הסינגל "3:39", אשר נכלל באלבום "תן בראש וודו דאדי" שיצא כחודש לאחר מכן.
אלבום זה היה אלבום הסולו הראשון של וודו דאדי, והתארחו בו אביה ושי ליטמן.
גם השירים באלבום זה אופיינו בדגימות משירי משוררים.
בסוף השנה הוציא את הסינגל "פריטי בוי".
בשנת 2023 הוציא את אלבום הסולו השני שלו "עד כדי כך".
בשנת 2025 הוציא את אלבום הסולו השלישי שלו, "כל הפרחים בתל אביב יפרחו גם בלעדיי".
שלושה שירים מתוכו יצאו כסינגלים לפני צאת האלבום, "קנסל" (עם אירוח של הראפר הפנר), "רוקד עם כוכבים" ו"צפרדע במים רותחים".
משנת 2022 בזוגיות עם השחקנית אלונה סער.
2022: תן בראש וודו דאדי
2025: כל הפרחים בתל אביב יפרחו גם בלעדיי
2020: אוסף שירים שכבדים מדי לענן (יחד עם אביה)
2020: צמד שירים לימים משונים (יחד עם אביה)
וודי הנקר היא סדרת טלוויזיה קומית מונפשת אמריקאית, המבוססת על סדרת סרטי ההנפשה הקצרים שיצר הקריקטוריסט והאנימטור וולטר לנץ.
היא פותחה במשותף על ידי האנימטורים בוב ג'אק וקלי ארמסטרונג, הופקה על ידי אולפני יוניברסל הנפשה ושודרה בין 8 במאי 1999 ל-27 ביולי 2002, ברצועת השידור "פוקס קידס".
זוהי גרסה מעודכנת של "המופע של וודי הנקר" עם דמויות מהסדרה המקורית וכמה חדשות המופיעות בקטעים משלהן.
כל פרק מורכב משני קטעים בהשתתפות וודי הנקר, המחולקים לפרק אחד בכיכובו של צ'ילי ווילי, כאשר ויני הנקרית, נוטהד וספלינטר מככבים גם הם בכמה קטעים.
הופקו 53 פרקים (המורכבים מ-155 קטעים בתוספת פרק אחד של חג המולד, וכן סרט הנפשה קלאסי אחד של צ'ילי ווילי).
וודי הנקר (מדובב על ידי בילי וסט) - נקר שובב המתגורר בבית עץ המשקיף על בית בעלת הבית שלו בפרברי סאות'לנד.
אישיותו משקפת את טום סוייר, עצלן ומשוגע או אפילו חובב חוצפה, שלעיתים קרובות מחפש דרכים להסתדר בלי להרים אצבע.
עם זאת, זה לא מחבב אותו על יריביו, אבל וודי לא לוקח את התנגדותם בקלות ראש.
אביו סקוטי, ווודי גאה במורשתו הסקוטית, אף על פי שהוא משתמש בכדורי גולף אנגליים ולעיתים קרובות מפגין תכונות אנגליות כשהוא לורד קרינקל, או ליתר דיוק תכונות בריטיות מכיוון ששתי המדינות מאותו מקום.
ויני הנקרית (מדובבת על ידי בי.
ג'יי וורד) - נקרית ערמומית וחברתו/חברתו הטובה ביותר של וודי, שנוטה להסתבך בהרפתקאותיה הכושלות.
יש לה דמות מכובדת יותר משל וודי.
נוטהד (מדובב על ידי אי.ג'יי דיילי) וספלינטר (מדובב על ידי ניקה פוטרמן) - אחיינם ואחייניתם של וודי וויני, בהתאמה, זוג נקרים צעירים ומכוסי יער שלא יכולים שלא להקשות על דודם (ועל כל אחד אחר).
באז הנשר (מדובב על ידי מארק המיל) - נשר מצוי ערמומי שהוא האנטגוניסט העיקרי של הסדרה.
הוא תמיד בודק הונאות ותרמיות על וודי וויני או נוטהד וספלינטר, אף על פי שהנקרים לעיתים קרובות מערימים עליו.
טוויקי הלאקי (גם מדובב על ידי מארק המיל) - קנר מבוית שבדרך כלל משמש כעוזרו של באז, ולעיתים קרובות מהסס לעשות זאת.
וולי הניבתן (גם מדובב על ידי בילי ווסט) - ניבתן שוודי, שכנו של וודי ועונו הוותיק, אך אינו עוין כמו באז או דמויות אחרות, כאשר וודי תמיד חמדן ומחפש שובבות שיתרחשו.
למרות היריבות שלו עם וודי, ישנם מקרים בהם הצמד משתף פעולה ועובד יחד.
גברת מיאני (מדובבת על ידי אנדראה מרטין) - בעלת הבית הזקנה והמכוערת של וודי, ששוכרת את בית העץ בו וודי מתגורר ושכנתו של וואלי.
בהיותה אלימה יותר מדמויות אחרות, היא בדרך כלל עוינת ורעה יותר מבאז ומוואלי.
לעיתים קרובות היא מתוארת כעובדת חרוצה שלוקחת את עבודתה ברצינות ומכבדת את בעלי הסמכות.
דנבר דולי המהמם (מדובב על ידי ג'ים קאמינגס) - ילד-גבר מעצבן שתמיד מנסה לבלום את הכיף של וודי.
צ'ילי וילי - פינגווין אילם שחי באנטארקטיקה.
הרפתקאותיו הכושלות נובעות ממאמציו המתמידים למלא את בטנו הריקה או למצוא הקלה מהקור.