tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, לפעלו הרב בליקוט ובעריכה, במיוחד בתחום היהדות העממית, הייתה השפעה ניכרת בציבור הרחב, הן בהפצת המידע והן בהחדרת דפוסי עריכה מדעיים בעברית.
בשנת 1929 אייזנשטיין הפסיק להוציא לאור את אוצרותיו (פרט לפעם אחת חריגה ב-1941) עקב המשבר הכלכלי העולמי, אך עם זאת המשיך לכתוב "אוצרות" שאותם שמר בכתב יד (ושמספרם מוערך בלמעלה יותר מעשרה), ורק אחד מהם יצא לאור (לאחר מותו) באנגלית (Eisenstein's Commentary On The Torah) על ידי עירא אייזנשטיין.
בכתביו השונים השתמש אייזנשטיין בביטוי "החרדים" על מנת לתאר את אגודות הרבנים שאליהם הוא ראה עצמו משתייך.
אין לטעות בביטוי זה; קהילה חרדית משמעותית במובן הנוכחי לא התקיימה בארצות הברית עד לתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, גם אם גרעיני קהילות כאלה היו קיימים עוד לפני כן.
אייזנשטיין ציין ביומנו כל ביקור של מנהיגי המפעל הציוני בארצות הברית, כגון נחום סוקולוב, הראי"ה קוק, חיים ויצמן ואפרים רוטנברג.
באותה העת שימש המונח "חרדי" כביטוי לכל מי שנשאר נאמן ליהדות האורתודוקסית.
בביקורו בארץ ישראל בחודש מרץ 1926 ביקר אייזנשטיין אצל הרב אברהם יצחק הכהן קוק ובמקביל, גם אצל רבי יוסף חיים זוננפלד.
בנוסף, ביקר הן במוסדות היישוב החדש והן במוסדות היישוב הישן.
אייזנשטיין התפעל מהעיר תל אביב, וכתב ביומנו:
הוא גם התפעל משמירת השבת שאפיינה את תל אביב באותם ימים, ומהעובדה ששפת הדיבור בה היא עברית.
עם זאת, לא חשׂך את שבט לשונו מאנשי עין חרוד, שעליהם כתב ביומנו:
עם זאת, ניכרת בדבריו הציפייה שעם השנים תיעלם תופעת החילון, וכי דווקא בארץ ישראל, ששפת הדיבור בהּ היא עברית, .
אייזנשטיין יצא נגד הזרמים הרפורמי והקונסרבטיבי, וזאת על אף שבאופן אישי הוקיר אישים יהודים רבים אשר נמנו עם זרמים אלה.
כמו כן, בשנת 1952 קיבל מההיברו יוניון קולג' תואר דוקטור לשם כבוד כאות הוקרה על פועלו הספרותי.
על אף שבתקופתו זכה אייזנשטיין להכרה ולהסכמה למפעלו מצד רבנים אורתודוקסים רבים (דוגמת הרב חיים ברלין, הראי"ה קוק, הרידב"ז, ועוד אשר כתבו הסכמות לספריו.), כיום בחברה החרדית קיימת ביקורת על ספריו של אייזנשטיין.
החוקר הרב דוד צבי הילמן יצא במאמר מקיף
נגד אישיותו, דעותיו והשקפותיו של אייזנשטיין, ולביסוס טענתו הביא רשימה ארוכה של ציטטות מתוך ספריו.
כך, למשל, ב"אוצר זכרונותי" מתאר אייזנשטיין את ביקוריו בכנסיות ואת השתתפותו כצופה במחזה על ישו הנוצרי.
בהקדמתו ל"אוצר ויכוחים" כותב אייזנשטיין כי "היהודי על פי יסוד יהדותו הוא סבלן מוחלט לכל האמונות ואין לו טינא בלב על דת הנצרות או דת מחמד או איזו דת אחרת", ובהקדמת "אוצר ישראל" הוא כותב "האוצר לא יבדיל בין האמונות והדעות ובין הכתות השונות, רק יתאר מעשה כולן".
כמו כן מצטט הילמן מתוך ספרי אייזנשטיין שורה של עניינים המנוגדים להשקפה החרדית או רעיונות ופירושים מחודשים בנושאים שונים העומדים בסתירה למובא בספרות חז"ל ובפרשנות היהודית המסורתית.
ראש ישיבת משכן התורה הר-נוף בירושלים, יהודה לביא-בן דוד, כותב במאמרו "מקורות נאמנים בההדרת ספרים":
בעיה נוספת בספריו של אייזנשטיין היא נכונותו לשנות את הטקסט המקורי של כתב היד בשל סיבות חינוכיות או חברתיות – גישה הגורעת מרמת הדיוק והאותנטיות של ספרים אלו.
כך למשל כותב אייזנשטיין בהקדמה לספרו אוצר ויכוחים (עמוד 6):
וכך גם בהקדמתו לספרו אוצר פירושים וציורים להגדה של פסח:
בלא מחקר כמותי על היקף השינויים שבצע אייזנשטיין בכתבי יד, לא ניתן לקבוע עד כמה פגעה מגמה זאת ברמה המדעית של ספריו (ה"אוצרות") של אייזנשטיין, וייתכן כי מדובר במספר מועט של שינויים בלבד.
הבת התשיעית, הטי, נפטרה מדיפטריה בגיל שלוש.
נכדו עירא אייזנשטיין היה ממייסדי הזרם הרקונסטרוקטיביסטי ביהדות יחד עם רבו וחותנו מרדכי קפלן.
פסוקי דזמרה מספר תהילים, מתורגמים לשפה האנגלית, 1899
תמצית שולחן ערוך - הלכות ברכות בסדר חדש ובתרגום לאנגלית
אנציקלופדיה אוצר ישראל - עשרה כרכים, 1907–1913
אוצר מדרשים (מדרשים קטנים) - שני כרכים, 1915
אוצר פירושים וציורים להגדה של פסח, 1920
(מרבית ספריו שהוצאו לאור נמצאים ברשת באתר Hebrew Books.)
יהודה דקל (29 במאי 1929 – 10 בינואר 2008) היה מבוני חבל לכיש והנגב, מנהל המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית, ממייסדי המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות ויושב ראש הוועד המנהל שלה, מלוחמי הפלמ"ח.
דקל הדליק משואה ביום העצמאות תשס"ו.
יהודה דקל נולד בהרצליה בל"ג בעומר תרפ"ט (29 במאי 1929) לבלה לבית דודוביץ וליעקב (ז'אק) דקלו.
הוריו עלו לישראל בשנת 1924 ובשנת 1925 עברו לגור במושבה הרצליה והיו בין מייסדיה.
דקל למד בבית הספר העממי בהרצליה, ובשנת 1940 עבר לתל אביב, שם למד בבית הספר היסודי על שם אחד העם ובכתות ט' ו-י' של הגמנסיה הרצליה.
הוא היה חבר בתנועת הצופים, בגוש הצופים הקשישים.
בשנת 1946 יצא להכשרה צעירה בקיבוץ אלונים.
לאחר מכן למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל בו סיים את לימודיו התיכוניים.
היה חבר בהגנה, מ"כ ומ"מ בחג"ם, בוגר קורס מ"כים של חי"ש צעיר במשמר העמק.
בשנת 1948 הצטרף להכשרת הצופים - דפנה, עמה התגייס לפלמ"ח.
שירת בגדוד השלישי, בחטיבת יפתח, במלחמת העצמאות, תוך השתתפות בקרבות בגליל, במבצע יורם לפתיחת הדרך לירושלים, במבצע דני לכיבוש לוד ואזור מודיעין.
לאחר מבצע זה יצא לקורס מ"כים בקיבוץ דליה, ובסיומו ירד לנגב והתמנה למ"כ בפלוגה ג'.
השתתף בפעולות ביטחון שוטף בנגב, באזור חרבת מחאז ובמבצע יואב, היה בין כובשי בית-חנון והמשלטים במערב הכפר.
לאחר מכן עבר לבית שאן עם הגדוד השלישי.
בינואר 1949 השתתף בקורס סמלים של פיקוד צפון והיה סמ"מ.
נפילת שנים עשר מחבריו בקרב על נבי יושע (מצודת כח) בי"א בניסן תש"ח, 20 באפריל 1948, הותירה את חותמה על יהודה דקל ולאחר שנים רבות השפיעה גם על עיסוקו וכתיבתו.
בשנת 1949 היה בין מקימי קיבוץ יראון בהרי נפתלי שבגליל העליון.
מלימודי חקלאות ועד ניהול מחלקת ההתיישבות של הסוכנות
יהודה דקל התקבל לעבוד במחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית ב-1 בינואר 1951. בסוף שנת 1952 החל יהודה את לימודיו בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות, בה סיים את חוק לימודיו וקיבל תואר מוסמך במדעי החקלאות.
דקל חזר לעבוד במחלקה להתיישבות והצטרף לצוות שתכנן והקים את חבל לכיש.
מאז שימש בתפקידים שונים במחלקה.
בין היתר היה מנהל המדור לתכנון הפיתוח בחבל הנגב, מנהל חבל ירושלים, סמנכ"ל לנושאי תכנון ובנייה משקית, ומנהל החברה ל"תעשיות בהתיישבות הכפרית".
דקל שירת בגדוד חיל רגלים 89 בחטיבה 8, ונלחם במבצע קדש ומלחמת ששת הימים.
במלחמת יום הכיפורים, מפקד גדוד שריון, תוך הקמת גדוד שריון מאולתר שכלל פלוגה מכל גדוד בחטיבה 8, הכוח נקרא "כוח דקל".
בנוסף פיקד על אגד התחזוקה בחטיבה.
לאחר המלחמה הוא הקים וניהל חברה לתכנון והקמה של מפעלי תעשייה ביישובי המחלקה להתיישבות בשם "תעשיות בהתיישבות הכפרית".
בשנת 1981 נבחר לכהן כמנהל הכללי של המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית, תפקיד אותו מילא עד שנת 1988 במסגרת פעילותו הוא ניצח על פעולות ההתיישבות החדשה ברחבי ארץ ישראל.
בתפקידו זה עודד את פיתוח התעשייה והתיירות בהתיישבות והקים מערכות מחקר ופיתוח חקלאי לפיתוחה של חקלאות חדישה באזורי הארץ השונים.
בנוסף הוא הוביל את ההתיישבות המחודשת בגוש עציון, ואת יישום תוכנית המצפים בגליל, לצד אריאל שרון, בגליל.
נפילת שנים עשר מחבריו בקרב על נבי יושע דרבנה את יהודה דקל לעסוק בתיעוד ובפרסום תולדות יחידת הפלמ"ח (ההכשרה), בה היה חבר, ובחקר הקרב על נבי יושע.
דקל פעל להקמת אתר זיכרון סמוך לקיר הצפוני של מצודת כח - הקיר אליו התנפצה התקפת הפלמ"ח בליל י"א בניסן תש"ח.
כמו כן הוא כתב ספר על הקרב, משטרה עברית, מצודת ישע - מצודת כח, אשר יצא לאור בשנת 2003.
בשנת 1986, יהודה דקל הצטרף ליוזמת המייסדים והשתתף בהקמת המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל במסגרת החברה להגנת הטבע ולאחר מכן היה בין מייסדי "העמותה לשימור אתרי מורשת בישראל".
במסגרת פעילות זו יזם את חוק לשימור אתרים בשנת 1991. בשנת 1994 נבחר לכהן כיו"ר הוועד המנהל של המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
כמו כן, הוא הוביל את הקמת מוזיאון גבעת הקיבוצים מצפון לרחובות, והיה שותף להקמת מוזיאון הפלמ"ח ברמת אביב ונמנה עם מנהליו.
בשנת 2006 נבחר להדליק משואה ביום העצמאות על חלקו בפיתוח הנגב והגליל.
ועל תפקידו כיו"ר הוועד המנהל של המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות והמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
מוזיאון הרעות הוקם כיוזמה אישית שקידם יהודה דקל.
בשנת 2014 עלה ליוטיוב סרט קצר בשם "רעות תחת אש".
הסרט מתחיל בסיקור פועלו של דקל, ומשם ממשיך לשחזור הכנות לקרב השני על מצודת כ"ח ומהלך הקרב עצמו.
בסרט בולטות דמויותיהם של פילון פרידמן, יזהר ערמוני ודוד "דודו" צ'רקסקי.
בשנת 1950, בקיבוץ יראון, נשא לאישה את חברתו, נחמה דובקין, בת סטרה (לבית ברב"ש) ואליהו דובקין.
שם גם נולד, בשנת 1951, בנו אבישי, שהיה פרופסור לאסטרופיזיקה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1959 נולד בנו השני, בועז, כיום איש עסקים והבעלים של חברת P.M.I.
בשנת 1969 נולדה בתו, נועה.
שנים רבות הוא גר באשקלון ובשנים האחרונות לפני פטירתו גר ברמת השרון.
יהודה דקל נפטר בגיל 79 ביום חמישי, ג' בשבט ה'תשס"ח, 10 בינואר 2008. לרגל האזכרה לציון יום השנה השני לפטירתו של יהודה דקל הופק לזכרו הספר מאה מקומות שמורים - מסע באתרי השימור של ישראל מאת ד"ר מרדכי נאור ועופר רגב.
בספר מובא סיפורם של מאה אתרים בארץ-ישראל אשר עברו תהליך שימור.
הספר שיצא לאור בשיתוף המועצה לשימור אתרים.
המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ומשפחת דקל חברו יחד והקימו מפעל להנצחת שמו ומורשתו – ספריית יהודה דקל.
הכשרת הצופים - דפנה במלחמת העצמאות, הוצאה עצמית, 1998
משטרה עברית, מצודת ישע - מצודת כח, הוצאת כרטא, ירושלים, 2003
יהודה דקל, מצודת כח, רעות תחת אש, הוצאת כרטא, הוצאת ספריית יהודה דקל, ירושלים, הוצאה מחודשת, 2009
יהודה דקל, טיפה משלי, הוצאת ספריית יהודה דקל, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, 2009
יהודה דובדבני (נולד ב-1942) שירת כתת-אלוף בצה"ל, מפקדה הראשון של חטיבת גבעתי המחודשת, בעל עיטור המופת.
יהודה דובדבני נולד בפתח תקווה.
במלחמת השחרור התייתם מאביו, , שהיה מפקד פלוגה בחטיבה 7 בקרב לטרון, ונהרג בעת שחילץ פקוד משדה הקרב.
היה חבר בגרעין הנוער העובד והלומד ועבד במשק בקיבוץ עמיעד.
בצנחנים עבר דובדבני מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בהמשך שימש כמפקד פלוגה בצנחנים בגדוד 890. במלחמת ששת הימים נלחם בגזרת רפיח.
לאחר שסרן גד מנלה נהרג, החליף אותו דובדבני בתפקיד קצין המבצעים של חטיבת הבקעה והשתתף במרדפים רבים אחר מחבלים מסתננים משטח ממלכת ירדן.
לפני מלחמת יום הכיפורים היה דובדבני חניך בקורס פיקוד ומטה.
כשהחלה המלחמה הוא עזב את הקורס והצטרף כנספח למחלקת הקצינים בגדוד 890. בהכנות לקרב החווה הסינית צירף אותו המג"ד איציק מרדכי לחפ"ק.
במשך הקרב נהרג סרן מפקד פלוגה ג' ודובדבני החליפו.
על תפקודו כמפקד פלוגה זו, ארגון פינוי הפצועים וחילוץ לוחמיה לאחור תחת אש מצרית, כשהוא נשאר הלוחם האחרון בשטח ההשמדה, זכה לעיטור המופת.
לאחר המלחמה פיקד על בסיס הטירונים של הצנחנים.
בשנת 1975 השתתף בפינוי המתנחלים מתחנת הרכבת מסעודה (סבסטיה).
ב-1977 התמנה למפקד גדוד 50, גדוד הנח"ל המוצנח.
במבצע ליטני פיקד על היחידות החטיבתיות של הצנחנים.
לאחר מכן השתלם בלימודים במכללה לפיקוד של חיל הנחתים האמריקני.
בשנים 1980 עד 1982 שימש מפקד חטיבת הבקעה.
במלחמת לבנון הראשונה שימש סגן מפקד אוגדה.
בנובמבר 1982, הטיל הרמטכ"ל רפאל איתן על דובדבני את משימת הקמת חטיבת גבעתי החדשה כחטיבת חיל רגלים סדירה האחראית למשימות נחיתה מהים.
הוא פיקד על החטיבה עד 1984. לאחר מכן היה למפקד עוצבת אדום, ראש מטה פיקוד הדרום, ונספח צה"ל בדרום אמריקה.
לאחר שחרורו היה דובדבני ראש אגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון, במסגרתו היה מיוזמי ומייסדי הנח"ל החרדי ואחראי על אזרוח היאחזות הנח"ל גבעות בגוש עציון.
הוא עומד בראש "עמותת לב לנוער" שנוסדה על ידי לב לבייב שמטרתה לסייע לילדים ולבני נוער שבקו העימות הביטחוני.
דובדבני היה חבר בוועדה הציבורית שקבעה את הרשימה לכנסת של מפלגת הבית היהודי לבחירות לכנסת ה-18.
בשנת 2000 נודע כי הוגשה נגד יהודה דובדבני תלונה על הטרדה מינית.
תלונה זו הייתה חלק מהתעוררות ציבורית להבנה כי בצה"ל נהוגות נורמות פסולות של הטרדה מצד מפקדים בכירים כלפי חיילות המשרתות בדרגים נמוכים.
הנושא אף עלה בדיון של ועדת הכנסת לקידום מעמד האישה ב-15 באוגוסט 2000 על ידי יו"ר הוועדה, יעל דיין.
דיין טענה כי לא ייתכן שדובדבני יצא פטור מעונש רק בשל העובדה שהחליט לפרוש מהצבא בעקבות התלונה ומחתה על כך שלמרות המקרה זכה דובדבני במשרה בכירה באתר בעל משמעות סמלית וחינוכית.
אביו של דובדבני, משה, נהרג בקרבות מבצע בן נון א' לכיבוש משטרת לטרון, ב-25 במאי 1948. גופתו לא זוהתה, והוא נקבר כאלמוני בבית הקברות נחלת יצחק.
במשך שנים הוגדר כחלל מערכות ישראל שמקום קבורתו לא נודע עד שבשנות ה-90 של המאה ה-20 הצליחו אנשי יחידת אית"ן לגלות את זהותו.
תא"ל במיל' משה (צ'יקו) תמיר הוא אחיינו של דובדבני.
החזיק בתפקידים בכירים בהסתדרות העובדים הכללית וכיהן כחבר הכנסת בכנסת השמינית מטעם מפ"ם.
דרניצקי נולד בשנת 1910 בעיר אודסה שבדרום-מערב רוסיה (כיום באוקראינה).
בנעוריו הצטרף במחתרת לשורות השומר הצעיר, ועמה עלה לארץ ישראל בשנת 1925.
בארץ היה דרניצקי פעיל במפלגת פועלי ציון שמאל ונמנה בין מייסדי הליגה הסוציאליסטית והחוגים המרקסיסטיים.
לאחר מכן הצטרף למפלגת "השומר הצעיר", ויחד עמה התמזג לשורות מפ"ם.
למד שנה בבית הספר לכלכלה של לונדון.
בשנת 1942 החל בפעילות ציבורית כחבר מזכירות מועצת פועלי תל אביב ובנוסף נבחר למועצת ההסתדרות ולמזכירות בית הדין העליון שלה.
בשנת 1949 נבחר לוועד הפועל של ההסתדרות ובשנת 1955 לוועדה המרכזת.
משנת 1966 עמד בראש המחלקה לדמוקרטיה תעשייתית בהסתדרות.
כמו כן שימש מרצה בבית הספר לפעילי ההסתדרות.
בשנת 1952 יצא מטעם ההסתדרות והמגבית לארצות הברית, אולם כניסתו סורבה בגלל היותו חבר מפ"ם והוא נשלח לאליס איילנד.
לאחר 18 ימים הוא שב לישראל.
בבחירות לכנסת הראשונה הוצב במקום ה-23 של רשימת מפ"ם ולא נכנס לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת השמינית, בגלל עקרון הרוטציה שהגביל את כהונת חברי מפ"ם לשתי קדנציות, הוצב במקום ריאלי ברשימת המערך בבחירות לכנסת השמינית.
בשנת 1974 נבחר לכנסת השמינית וכיהן כסגן יושב ראש הכנסת ישראל ישעיהו-שרעבי והיה חבר ועדת הכלכלה וועדת העבודה והרווחה.
פרסם מאמרים רבים בעיתון "דבר".
דרניצקי נפטר ב-2002 בגיל 92. ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
הרב יהודה דוד בלייך (נולד ב-1936) הוא רב קהילה, פוסק הלכה, ומחבר ספרי הלכה, במיוחד בענייני רפואה ודינים.
הוא אחד מראשי הישיבה בישיבת רבינו יצחק אלחנן בניו יורק, וראש הכולל לדיינות.
הוא גם רב קהילת בני יהודה, הידועה בשם "בית כנסת יורקוויל", בצד המזרחי של מנהטן בניו יורק.
בלייך נולד בטריטאון (אנ'), ניו יורק, ואביו היה רב.
הוא למד בבית ספר ממלכתי ולאחר מכן בישיבת תורה ודעת בברוקלין ובבית מדרש עליון במונסי.
אשתו, יהודית , היא פרופסורית להיסטוריה יהודית בטורו קולג' .
למשפחה שתי בנות ובן אחד.
אחיו של הרב בלייך, אהרן, גם הוא רב.
הרב בלייך קבל תואר ראשון בברוקלין קולג', תואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה, ותואר שלישי בפילוסופיה באוניברסיטת ניו יורק.
הוא נסמך לרבנות מישיבת תורה ודעת, וסמיכת ידין ידין מהרב משה פיינשטיין והרב מנחם מנדל זקס.
הוא גם למד אצל הרב יעקב קמנצקי.
הרב בלייך עסק רבות בביואתיקה, מנקודת מבט מוסרית-יהודית והלכתית, ורבים מפרסומיו נוגעים לתחום זה.
הוא אף הציג את עמדת היהדות האורתודוקסית בפני רשויות בארצות הברית בעניין לבטים מהתחום.
בשמת תשמ"ה (1984) מונה על ידי מושל ניו יורק, מריו קואומו, לכהן כחבר ב'צוות המשימה לעניין חיים וחוק של מדינת ניו יורק' (אנ').
בשנת ה'תשמ"ח (1988), היה חבר באספה מטעם המכונים הלאומיים לבריאות בנושא השתלת רקמות של נפלים.
בשנת תש"ס (2000) העיד בפני ועדה של הסנאט על אודות חקיקה בעניין המתת חסד.
הרב בלייך הוא סופר פורה אשר כתב רבות בתחומים הנוגעים לפילוסופיה, אתיקה (ובפרט ביואתיקה), והלכה.
בחיבוריו דן רבות בשאלות הלכתיות ומוסריות שהתעוררו בדורות האחרונים, כגון אלה הנוגעות לאתיקה רפואית, ופוריות.
הוא מתייחד בין היתר בכך שהוא יורד ברבים מכתביו לעיסוק מעמיק, מקורי, ונרחב בסוגיות הלכתיות סבוכות בשפה האנגלית, דבר יוצא דופן בספרות ההלכתית של הדורות האחרונים, הכתובה ברובה בעברית.
ל-6 הכרכים הראשונים קיימת מהדורה דיגיטלית באתר ספריא
Jewish Bioethics (אתיקה רפואית יהודית), אוסף מאמרים שערך הרב יחד עם פרד רוזנר
הרב בלייך כתב מספר מאמרים שפורסמו בכתב העת "Tradition" ובכתבים אחרים.
יהודה הַיַּמִּית הוא כיתוב שהופיע על מטבע שהוצג כרומאי ונדיר.
הגישה שהתקבלה תחילה היא שהמטבע הוטבע לרגל הכיבוש השני של יפו בידי הצבא הרומי בשנת 67, לאחר קרב ימי עקוב מדם.
החוקר יעקב משורר ציין כי המטבע הוכרז כמזויף בשנת 1872.
על צדו האחד של המטבע מצויה הצדודית הימנית של הקיסר הרומי טיטוס והכיתוב "T-CAES-IMP-AVG-F-TR-P-COS-VI-CENSOR" (רשימת קיצורי תאריו של טיטוס; למשל - CAES=CAESAR) ועל צדו השני דמות אישה היושבת בוכיה לרגלי עץ תמר המסמלת את יהודה עם הכיתוב IVDAEA NAVALIS, והתוספת SC בתחתית המטבע, קיצור המילים senatus consulto, כלומר "בצו הסנאט".
קיימת גרסה נוספת שבה רואים את ויקטוריה אלת הניצחון עם הכיתוב VICTORIA NAVALIS ("ניצחון ימי").
מטבעות אלה דומים למטבעות מסדרת יהודה השבויה מבחינת מאפייניהם הגרפיים (דמות הקיסר מצד אחד, האישה הבוכייה מן הצד השני), הגם שהכיתובית עליהם שונה.
בספרות המחקר הוזכר המטבע לראשונה ב-Numismatic Journal מ-22 ביולי 1836, במכתב שהופנה אל מ' דומרסן (צרפתית: Dumersan), אוצר האוסף המלכותי למטבעות בפריז, שבו הודיע האספן מ' לייס על מטבע ברונזה נדיר ולא ידוע שברשותו.
המטבע נמצא, על פי ההודעה, סמוך לפון סיר יון שבצרפת.
בעוד שמטבעות "יהודה השבויה" (IVDAEA CAPTA) ו"יהודה המובסת" (IVDAEA DEVICTA) היו ידועים עוד קודם לכן, הכיתוב "יהודה הימית" לא היה מוכר לקהילה המדעית קודם לפרסום זה, ועל כן נדרש הסבר לכיתוב המיוחד.
על בסיס הצלבה עם האמור בספרו של יוסף בן מתתיהו "מלחמת היהודים", הלוחמה הימית במהלך המרד הגדול קיבלה ייצוג בתהלוכת הניצחון ברומא: "ואחרי-כן עברו גם אניות רבות ואחריהן שלל המלחמה לאין-קץ".
הגישה המסורתית שנתקבלה הייתה שהמטבע מתייחס לניצחון הרומי על יורדי הים היהודים ביפו במהלך המרד.
על פי דבריו של יוסף בן מתתיהו, לאחר ניצחונו של קסטיוס גאלוס על יהודי יפו הוקם היישוב מחדש על ידי יהודים שנמלטו מיישובים אחרים, ונגד אלה נלחם אספסיינוס.
בן מתתיהו כתב: "בימים ההם התקבצו אנשים רבים, אשר גורשו מן הערים לרגלי המלחמות מבית ואשר נמלטו ממהפכת האויב, ובנו את העיר יפו ההרוסה בידי צסטיוס לעיר משגב להם".
במילים אחרות, היה זה ניצחון רומי שני, והפעם מכריע.
כדי למנוע התקבצות נוספת של יהודים במקום הקים אספסיינוס מחנה במקום מצודת העיר והותיר שם כוחות צבא.
הם בנו להם ספינות שודדים רבות והרבו לעשות שוד וחמס בדרך הים...
עד אשר לא יכלה אוניה להפליג בים הזה מפחדם וממוראם".
על פי תיאורו של בן מתתיהו נראה כי כוחות הטבע שיחקו לטובת הרומאים בקרב זה: סערה שהתחוללה בים גרמה לרבות מאוניות היהודים להתנגש זו בזו, או להתנפץ על סלעי החוף עד שהים האדים מדם; 4,200 גופות נסחפו אל החוף, והפליטים הומתו על ידי הצבא הרומאי.
בעקבות הקרב הוטבעו מטבעות עם כיתוב מיוחד (IVDAEA NAVALIS), שונה מן הכיתוב המצוי על מטבעות אחרים, נפוצים וידועים הרבה יותר, שהוטבעו בעקבות דיכוי המרד הגדול (IVDAEA CAPTA, "יהודה השבויה").
בעקבות ספקות שהועלו בדבר אמיתותו של המטבע, החליטו חוקרי המטבעות בקבינט הנומיסמטי שבספרייה הלאומית בפריז לבדוק אותו, ובשנת 1872 הכריזו עליו כמזויף.
לדבריהם, הזיפן נטל מטבע שחוק מסוג "יהודה השבויה" ושינה את הכיתוב ל"יהודה הימית".
זאב וילנאי הביא את ציור המטבע במדריך ארץ ישראל מפרי עטו, שראה אור בשנות השלושים והארבעים בארץ ישראל.
לאחר קום המדינה, הציע וילנאי לקרוא לרחוב ראשי ביפו, אשר נסלל על ידי הבריטים לאחר מלחמת העולם הראשונה ונקרא על שם פייסל, בשם יהודה הימית, ושם הרחוב הוחלף לזכר המטבע והקרב.
הרחוב מחבר את שדרות ירושלים לאזור הנמל.
בין היתר שוכנת בו תחנת הרדיו גלי צה"ל.
רבנו יהודה כהן ה"זקן" בן רבי מאיר הכהן (או רבינו יהודה ליאונטין או ריב"ם כ"ץ או רבינו לוונדון הכהן) היה רב ופוסק שפעל במגנצא בסוף המאה העשירית לספירה (ד'תש"נ), בימי רב שרירא גאון.
רבי יהודה פעל במגנצא לאחר תקופת הרב משה בן קלונימוס.
החוקרים סבורים שהגיע מפרובאנס, דרום צרפת, בשל זאת שליאונטין היא מילה צרפתית שפירושה "ארי", בעוד חוקרים אחרים סוברים שהגיע מאיטליה.
החלפה בנכדו רבינו יהודה כהן (השני)
העובדה כי רבינו יהודה כהן הזקן נקרא יהודה בן מאיר וגם הוליד בן בשם מאיר שהוליד בן בשם יהודה, גורם לעיתים לבלבול בין הסבא ונכדו, עד כי קשה להבחין לפעמים בספרות השו"ת במי מדובר.
רבי אליעזר הגדול בן יצחק היה תלמיד או תלמיד חבר של רבי יהודה ב"ר מאיר.
לדעת אברהם גרוסמן הכוונה לרבינו יהודה הנכד, וכן האיגרת החתומה על ידם נחתמה על ידי הנכד.
לעומת זאת, בעל אוצר הגדולים סבור כי רבינו יהודה היה מורו של רבי אליעזר הגדול בן יצחק, וכי האיגרת בה חתומים רבינו יהודה ורבי אליעזר ביחד היא של רבי יהודה הזקן.
היה מורו של רבנו גרשום מאור הגולה (הרגמ"ה).
הרגמ"ה רחש כבוד רב לרבי יהודה ותיאר אותו כ"מורו המובהק";
המהר"ם מרוטנבורג, בתשובותיו, העדיף את דעתו של רבינו יהודה הכהן על פני דעתם של הגאונים.
רבי יהודה השפיע רבות גם על רש"י ואף יש סוברים כי רש"י שאב מידיעותיו לפירושו על התלמוד גם ממנו.
כמה מתשובותיו של רבי יהודה הכהן בן מאיר עוד קיימות היום.
אחד מתשובות אלה נשתמר בספר הפרדס פעמיים: "לא הצדיקו ולא הספידו בחנוכה.
ואמר[ו] שכבר רבינו ליאונטי[ן] הכהן נ"ע הספיד על חכם."
עוד הוראה של רבנו ליאונטין נשתמר בספר אור זרוע, מצוטט כבסיס לימודיו של רבנו גרשום:
התנהגות הלכתית של רבנו ליאונטין נזכרה במקום אחר בספר אור זרוע: "וכן נמצא בתשובות הגאונים דריחא לאו מילתא היא בדיעבד.
וכן נמצא בה"ג עבד לוי עובדא בגדי ודבר אחר היינו דיעבד שכבר נצלה הביאו לפניו והכשירו.
ואע"ג דרבא מותר לכתחילה קאמר כיוון דאיכא רב והני תנאי יפה לפרוש שלא להריח ושלא לצלות בשר טהור עם בשר טמא.
ור' שמעון מדבר על ר' יהודה הכהן בר מאיר הוא ר' ליאונטין שהיה אומר ריחא מילתא.
ור' אלעזר בן גילו היה חולק בדבר ומודה דלאו מילתא היא.
והתיר את הפת לאכול עם הבשר אע"פ שנאפה עמו בתנור טפילה של גבינה שקורין פלדון עכ"ל [= עד כאן לשונו]."
בספר אבן העזר מאת רבי אליעזר בן נתן (ראב"ן) מובאת בשמו פסיקה בהלכות שבועה, בה הוא מכריע כמר בר רב אשי, שניתן להפוך שבועה אפילו בשבועה שתוקפה מדאורייתא: "אע"ג דמר רב יהודאי גאון וגאונים אחרים פסקי לית הילכ' [= הילכתא] כמר בר רב אשי במיפך שבועה.
הרב רבינו גרשום מאור הגולה אמר כי כך קיבל מרבו רבי ליאון נ"ע דהילכת [צ"ל דהילכתא] כמר בר רב אשי במפיך שבועה.
וכך נהגו הדורות אחריו בזה המלכות וניראין לי דבריו כדפרשית טעם דמר בר רב אשי ודברו נכוחים."
יהודה לייב דוֹמיניץ (20 באפריל 1926 - 30 במאי 2009) היה פעיל ציוני ואיש ציבור שעסק רבות בנושאי העלייה לארץ ישראל.
היה מנכ"ל המחלקה לעלייה וקליטה של הסוכנות היהודית, וכן חבר הנהלה בארגונים ועמותות שונות.
דומיניץ נולד ב-1926 בקארלסבאד שבצ'כוסלובקיה, בנם של אברהם וסימה, יוצאי פולין, בעלי מסעדה ששימשה גם מקום כינוס קבוע להסתדרות הציונית המקומית.
משפחתו היא מצאצאי הרב יהודה לייבוש דומיניץ מגרודז'יסק.
למד בבתי ספר יסודיים בקרלסבאד ופראג.
בקיץ 1938 סופחה העיר, בעקבות הסכמי מינכן, לגרמניה הנאצית, והמשפחה נמלטה לפראג.
במרץ 1939 נכנס הצבא הגרמני לפראג, והוקמה מדינת חסות גרמנית.
באוקטובר 1939 אישרו הבריטים עליית קבוצה של נערים מתחת לגיל 15 על סמך דרישה של קרובים בארץ ישראל.
במסגרת תוכנית זאת, שנקראה "פדיון שבויים", עלה יהודה לארץ ישראל כנער בודד, בעוד משפחתו – הוריו ושני אחיו – נשארה בפראג ונידונה, ככל שאר היהודים לגירוש לטרזינשטאט ומשם לאושוויץ.
לאחר קליטה ראשונה אצל קרובים בירושלים ובחיפה, הצטרף יהודה, באביב 1940, למחזור הראשון של ישיבת בני עקיבא בכפר הרא"ה.
משם עבר כעבור שלש שנים לישיבת מרכז הרב בירושלים.
במקביל היה פעיל בבני עקיבא.
הצטרף להגנה, והתנדב לסייע בקליטת ילדי טהראן.
בסוף מלחמת העולם השנייה השתתף בסמינריון לשליחים של ההסתדרות הציונית, כהכנה ליציאה לשליחות אל שארית הפליטה באירופה, כאשר התנאים יאפשרו זאת.
בשנת הלימודים 1945 שימש מורה-מדריך במוסד "עלייה" של עליית הנוער.
בשנת 1946 נישא לתמר לבית גולדשלג.
בסוף אותה שנה יצא עם רעייתו לשליחות, לניהול בית עליית הנוער "גבעת הילד" בפירנצה.
שם החלה מעורבותו בעלייה ב', בעלייה ד', ובגיוס נוער ל"הגנה" (גח"ל).
הבית הוקם למען נוער שארית הפליטה, אך הופנו אליו גם ילידי איטליה וקבוצות נוער מלוב.
לאחר שובו לארץ ב-1949 החל בעבודתו במחלקה לעלייה של הסוכנות היהודית.
מאז ועד 1986 עסק עיסוק מלא בנושאי עלייה וקליטה, ועלה במשך השנים מתפקיד עוזר למזכיר המחלקה לתפקיד מנכ"ל המחלקה לעלייה וקליטה.
במסגרת תפקידיו היה מעורב בכל מבצעי העלייה הגלויים והעלומים, ובכללם העלייה מצפון אפריקה, מסוריה-לבנון, מאיראן ומאתיופיה, ובמעבר רבבות עולי מזרח אירופה דרך מערב אירופה לארץ.
היה איש הקשר של המחלקה עם "המוסד" בענייני העלייה מארצות שלא הייתה בהן פעילות גלויה.
הוא היה שותף פעיל במבצעי עלייה וקליטה שונים, כולל "מבצע משה" לעליית יהודי אתיופיה דרך סודאן השכנה.
ב-3 בינואר 1985 פורסם ראיון עם דומיניץ בכתב העת "נקודה", שכלל פרטים על מבצע משה.
הראיון לא עבר ביקורת של הצנזורה הצבאית לפני פרסומו.
לאחר שהפרסום קיבל תהודה בעיתונות, ערכה לשכת העיתונות הממשלתית תדרוך בו אושר קיום המבצע.
יומיים לאחר התדרוך הודיעה ממשלת סודאן על הפסקת המבצע, מה שהותיר אלפי יהודים במחנות פליטים בסודאן.
הדעות חלוקות בשאלת תפקידו של הראיון בהפסקת המבצע.
דומיניץ סיים את תפקידו בסוכנות בסוף שנת 1985.
עם פרישתו מעבודתו בסוכנות היהודית פתח בירושלים נציגות של המגבית- הפדרציה של ניו יורק (UJA), לייזום ולפיקוח על פרויקטים של שיקום שכונות ושל "קרן העזבונות" של קהילת ניו יורק.
במסגרת זאת פעל להפניית משאבים לפרויקטים של קליטת עלייה ושל פיתוח ירושלים, הנגב והגליל.
יהודה דומיניץ היה בעל תואר ראשון (יחסים בינלאומיים וסוציולוגיה ודמוגרפיה של העם היהודי) ובעל תואר שני בהיסטוריה של עם ישראל.
פרסם ספר מחקר על מדיניות המוסדות הציוניים בנושאים של עלייה והגירה, מאמרים-חוברות על עליית היהודים מארצות ערב, על בעיות ה"נשירה" של יהודי ברית המועצות, ועשרות מאמרים בנושאים אקטואליים של עלייה וקליטה.
בנוסף לפעילותו בסוכנות היהודית, דומיניץ היה פעיל בארגונים רבים.
הוא גם היה פעיל במספר גופים עסקיים, והיה חבר מועצת המנהלים של חברת עמיגור וחבר דירקטוריון בבנק טפחות.
נפטר בשבת, 30 במאי 2009, ז' בסיון תשס"ט, ונקבר למחרת בהר המנוחות בגבעת שאול.
עלייה והגירה בשנות מצוקה ובימי תקומה: מדיניות המוסדות הציוניים בשאלות עלייה והגירה (1935–1961), ירושלים: הספרייה הציונית על-יד ההסתדרות הציונית העולמית, תש"ס 2000.
זכרונות של ילד ונער; עורכת: אפרת זמר, [ירושלים : חמו"ל, תש"ע].
יהודה הירשברג (30 בנובמבר 1903 – 20 בספטמבר 1960) היה כימאי ישראלי, פרופסור במכון ויצמן.
עסק בתחום הפוטוכימיה, ונודע בזכות מחקריו של תופעת הפוטוכרומיזם - שינוי הפיך של צבען של מולקולות בעקבות חשיפה לאור; הירשברג גם העניק לתופעה את שמה.
בין השנים 1948–1955 היה הירשברג יושב ראש הסתדרות הכימאים בארץ ישראל, לימים החברה הישראלית לכימיה.
יהודה הירשברג נולד ב-1903 בפולין ועלה לארץ ישראל כחלוץ בשנת 1923. בשנותיו הראשונות בארץ עבד בכמה קיבוצים.
בשנת 1925, עם פתיחת האוניברסיטה העברית בירושלים נרשם ללימודים שם ולאחר סיום לימודיו במחזור הראשון של בוגרי האוניברסיטה יצא לבלגיה להמשיך בלימודיו שם במלגת לימודים.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה החופשית של בריסל וקבלת תואר דוקטור (1931) התמנה לאסיסטנט שם.
עם הקמת מכון זיו ברחובות בשנת 1933 נענה הירשברג להזמנתו של חיים ויצמן והצטרף לצוות עובדיו הראשונים, ככימאי הפיזיקלי היחיד במכון.
מאז ועד יומו האחרון עבד במוסד, שהיה עם הזמן למכון ויצמן והיה לראש המעבדה לפוטוכימיה וספקטרוסקופיה.
בשנת 1952 זכה הירשברג בפרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים של עיריית תל אביב-יפו על תגליותיו בתחום הפוטוכרומיזם.
הירשברג נפטר בסתיו 1960 ממחלת לב, בגיל 56. נקבר בבית העלמין הישן ברחובות.
הותיר אישה, פרנקה, רופאת עיניים.
יהודה הירשברג (עורך), מחקרים בכימיה: מוגשים על ידי הסתדרות הכימאים בארץ ישראל לפרופ' חיים וויצמן ליום הולדתו השבעים, ירושלים; (תל אביב: דפוס הפועל הצעיר), תש"ה 1944
הרב יהודה דרעי (ג' באב ה'תשי"ז, 31 ביולי 1957 – ג' בתמוז ה'תשפ"ד, 9 ביולי 2024) היה רבה הראשי של באר שבע וחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל.
נולד בעיר מקנס שבמרוקו, לאליהו ואסתר לבית אזוגי.
אביו היה בעל עסק חייטות מצליח, ומשפחתו ניהלה אורח חיים מסורתי ולא נחשבה דתית.
בגיל 5 החל ללמוד בבית הספר אוצר התורה ששילב לימודים כלליים עם לימודים יהודיים.
ב-1968, בגיל 10, עלתה משפחתו לישראל בגל העלייה שהחל עם סיום מלחמת ששת הימים, והשתקעה בבת ים.
לאחר כשלש שנים, ב-1973, נסגרה הפנימייה והוא עבר יחד עם עשרות מתלמידיה לישיבה החרדית הספרדית פורת יוסף בירושלים.
בהמשך עבר לישיבת עטרת ישראל הליטאית.
תחילה כיהן כרבה של שכונת רמות בירושלים, שם גם עמד בראשות כולל אברכים קול יהודה שהקים בעזרת אחיו.
בשנת 1997 התמנה לרב העיר באר שבע ומתוקף כך כחבר מועצת הרבנות הראשית.
שימש כיו"ר הוועדה למועצות דתיות, סת"ם, מילה ומיסיון ויו"ר ועדה לאישור מועמדים לבחינות בדיינות.
ב-2005 התמודד לתפקיד הרב הראשי של תל אביב-יפו מול הרב ישראל מאיר לאו אולם הפסיד לאחרון.
ב-2014 הגיש את מועמדותו לתפקיד הרב הראשי הספרדי של ירושלים אך פרש לפני ההצבעה.
היה בקשרים טובים עם רבני זרם הציונות הדתית והיה אורח כבוד מדי שנה ביום ירושלים בישיבת מרכז הרב.
ב-2016 נאבק נגד קיום מצעד הגאווה בבאר שבע ברחוב הראשי ונגד לבוש לא הולם במצעד.
ב-2024, לקראת הבחירות לרבנות הראשית לישראל הכריז שיתמודד לתפקיד הראשון לציון והרב הראשי לישראל הספרדי.
ביוני 2024 אושפז במחלקה לטיפול נמרץ בהדסה עין כרם במצב קשה.
נפטר בג' בתמוז ה'תשפ"ד, 9 ביולי 2024 הוא נקבר בבית העלמין סנהדריה בירושלים.
בהלווייתו הצהיר הרב הראשי לישראל לשעבר, הראשון לציון הרב יצחק יוסף כי בנו הרב אברהם, ימלא את מקומו כרב העיר באר שבע.
גם הראשון לציון הרב שלמה משה עמאר בביקורו בישיבת אוהל בנימין בעיר באר שבע אמר שהוא ממשיך דרכו.
באופן זמני, מונה רב העיר אופקים הרב עמרם אוחיון, לממלא מקומו.
ביום כ"א בשבט תשפ"ו נבחר הבן הרב אברהם לשמש כרב העיר לאחר תהליך בחירות סדור.
הרב יהודה דרעי עמד בראש עמותת "קול יהודה" שניהלה כולל אברכים.
בחודש יולי 1989 העבירה עיריית ירושלים לעמותה 400,000 שקל.
העברת הכסף בוצעה ללא אישור ועדת הכספים ומועצת העיר, וזאת לאחר שאריה דרעי כמנכ"ל משרד הפנים, התחייב להגדיל את תקציב עיריית ירושלים בתמורה.
בית משפט השלום בירושלים, בפסק דין שניתן פה אחד קבעו השופטים שולמית דותן, חיים לחוביצקי ואהרון פרקש: "(אריה) דרעי העמיד עצמו בניגוד עניינים חריף וחמור.
נדמה לנו שמצב עניינים כזה לא יכול להתקבל כמעשה כשר, כי אם כמעשה שבו יסוד של ניוון מוסרי, לאמור, של שחיתות".
היה נשוי למרים בתו של רבי יצחק טולדנו, גיסו הרב מרדכי טולדנו חתן הרב עובדיה יוסף.
בניו נשואים לבנות של הרב אברהם יוסף, הרב יצחק יוסף וח"כ אריאל אטיאס.
בנותיו נשואות לרב עובד צמח, לרב שלמה רבין אב"ד לקהילות הבוכרים בארצות הברית וקנדה לרב אביחי אילוז, לרב דוד כהן (נכדו של הרב שלמה בן שמעון) ולרב שמואל לוי.
אחיו הוא יו"ר מפלגת ש"ס אריה דרעי, בנו הוא אברהם דרעי שהחליף אותו כרב העיר באר שבע.
אמרי יהודה - ילקוט מאמרים ושיחות מוסר מדברי רבותינו בש"ס ובמדרשי חז"ל (2 חלקים).
אמרי יהודה - הגדה של פסח.
אמרי יהודה - הנישואין בהלכה ובאגדה.
אבני עזר - על שולחן ערוך (ט' חלקים).
שו"ת משנת עזר - על שולחן ערוך.
חגים וזמנים - ילקוט מאמרים ופסקי הלכות על סדר המועדים (2 חלקים).
וזאת ליהודה - אסופת מאמרים, פסקי הלכה, תקנות והנהגות, אגרות ומכתבים.
נתיבי הוראה - הלכות איסור והיתר.
רבי יהודה הורוויץ מדז'יקוב (ידוע בכינוי ר' יודל'י דז'יקובר; י"ח באלול ה'תרס"ה, ספטמבר 1905 – י"א בסיוון ה'תשמ"ט, יוני 1989) היה רב חסידי משושלת דז'יקוב-רופשיץ.
בנו של האדמו"ר רבי אלטר יחזקאל אליהו הורוויץ מדז'יקוב, בנו וממלא מקומו של רבי יהושע מדז'יקוב.
אמו חוה הייתה בתו של האדמו"ר מוויז'ניץ, רבי ישראל הגר.
אביו התגורר לאחר נישואיו בוויז'ניץ, בסמוך לחותנו.
בשנת ה'תרס"ט (1909) עברה המשפחה לדז'יקוב, שם התמנה אביו לרב וכעבור מספר שנים לאדמו"ר.
בשנות מלחמת העולם הראשונה נדדה משפחתו יחד עם משפחת האדמו"ר מוויז'ניץ לגרוסוורדיין.
לאחר המלחמה התיישב אביו בטארנוב והקים בה חצר חסידית.
למד אצל רבי מאיר אריק בטרנוב.
בגיל 20 נסמך להוראה על ידי רבי אברהם מנדל שטיינברג, רבה של ברודי.
שהה בגרוסוורדיין בביתו של סבו האדמו"ר מוויז'ניץ והיה חסידו המובהק.
הוא נישא למרים, בת דודו האדמו"ר רבי חיים מאיר הגר מוויז'ניץ.
לאחר שלא נולדו להם צאצאים גירש את רעייתו ונישא לה בשנית, בתקווה שקיום מצוות המחזיר גרושתו ישמש להם כסגולה ללידת ילדים, אך ללא הועיל.
הם התגרשו בשנית ומאז לא נישא עוד.
בל"ג בעומר ה'תרצ"ו מונה לדיין בקלויזנבורג.
בתקופת מגוריו בקלויזנבורג כינה שם משפחתו "האגער", כשם נעוריה של אמו, מכיוון שלא הייתה לו אזרחות חוקית.
עם פלישת הנאצים בשנת ה'תש"ד (1944) להונגריה הועבר יחד עם שאר יהודי גרוסוורדיין לגטו.
הוא הצליח להימלט עם משפחת חותנו מהגטו לרומניה, זמן קצר לפני השילוח לאושוויץ.
עם סיום מלחמת העולם השנייה שב עם משפחת חותנו לגרוסוורדיין, וכעבור זמן עלה עמם לארץ ישראל.
למרות הפצרות סירב להקים חצר חסידית.
הוא התגורר בגפו בירושלים ושימש כר"מ ומשפיע בישיבת בית יוסף צבי של הרב יוסף צבי דושינסקי שממנו למד.
הוא התקרב לחזון איש וראה עצמו כתלמידו, נהג כדעתו לגבי שימוש בחשמל בשבת וכתב הגהות על חיבורו על מקוואות.
הוא נהג בסגפנות, ומסופר שנהג לפני כל ארוחה לבכות ולומר פרקי תהילים, באמרו שיש לחשוש מלהתגשם על ידי האכילה.
למרות דעותיו הקנאיות, ועל אף גירושיו, היה חסידו של חמיו רבי חיים מאיר הגר האגודאי.
עם השנים התקבצו סביבו חסידים, בפניהם השמיע דברי תורה.
בשנת ה'תשמ"ה עבר להתגורר בלונדון.
גם שם התקבצו סביבו חסידים והוא התחיל להתנהג באדמו"רות.
בשנותיו האחרונות גזר על עצמו שתיקה.
עמד בקשרי ידידות עם בעלה השלישי של גרושתו, הרב יצחק יעקב וייס, גאב"ד העדה החרדית, חברו מימי נעוריו בגרוסוורדיין, אז למדו בחברותא כ-6 שעות מדי יום.
נהג לכתוב הערות קצרות בגיליוני ספריו.
כך כתב הערות על סדר השולחן ערוך, כתבי החתם סופר, מהרש"ם, החיד"א ורבי מאיר אריק.
את כספי נדונייתו העניק לרבי יוסף נפתלי שטרן להדפסת ספרי החתם סופר.
הוא נהג לומר ש"החתם סופר מדבר אל לבי".
רבי יוסף נפתלי התבטא עליו שהוא " בתורת החתם סופר".
נפטר בי"א בסיוון ה'תשמ"ט ונקבר בבית החיים "עדת ישראל" שבשכונת "אנפילד" בלונדון.
זמן קצר לאחר פטירתו יצאו לאור ספרים העוסקים בתולדותיו והנהגותיו, וכעבור זמן יצאו ספרים מדברי תורתו.
על שמו בית המדרש "זיכרון יהודה" של חסידי ויז'ניץ בבית שמש וכן בית המדרש "זיכרון יהודה דזיקוב" בווילימסבורג.
אמרי תורה - על התורה
משנת יהודה - על מסכת אבות
גליוני מהר"י - לקט הערות שכתב בשולי ספרים שלמד בהם.
ספרים תורניים הודפסו מאז פטירתו עם תוספת "גליוני מהר"י" שנלקטו מתוך שולי הגליונות של ספריו, בהם על השולחן ערוך, "חתם סופר", "נועם אלימלך", "עבודת הקודש" להחיד"א, שו"ת מהרש"ם מברז'אן, שו"ת אמרי יושר, "תולדות יעקב יוסף".
הגליונות יצאו גם לפי נושאים, כגון כרך ליקוטים בהלכה ובאגדה בענייני ספר תורה.
הרב ישראל הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ
הרב מרדכי גנוט, מחבר "לוח דבר בעתו"
הרב מרדכי הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ מונסי
הרב מרדכי שטיין, האדמו"ר מפאלטישאן
הרב יעקב מאיר שכטר, ממנהיגי חסידות ברסלב
הרב מנחם מנדל מונדרר, האדמו"ר מקאסוב-ירושלים
הרב שמואל יעקב קאהן, האדמו"ר מתולדות אברהם יצחק
הרב אליעזר דוד פרידמן, רבם של חסידי בעלזא-מכנובקא בלונדון
הרב זאב פלדמן, אב"ד קהל תורה עץ חיים חתם סופר וחבר הבד"צ בלונדון
הרב דוד שווימר, דומ"ץ ויזניץ בית שמש
הרב יהודה הכהן רבין (ז' באדר א' ה'תרע"ט, 8 בפברואר 1919 – ט"ו בתשרי ה'תשס"ב, 2 באוקטובר 2001) היה רב ביהדות בוכרה בישראל.
נולד בעיר בוכרה שבמרכז אסיה לרב חזקיה ומרים.
אביו כיהן כרבה הראשי של בוכרה וראש בית הדין שלה ושל אגפיה, וגם סבו, הרב יצחק חיים הכהן רבין, וסבא רבה שלו, רבי פנחס הכהן רבין "הגדול".
בצעירותו למד בתלמוד תורה מקומי בבוכרה עד לסגירתו בהוראת הבולשביקים, והמשיך ללמוד תורה אצל אביו.
בהיותו כבן 11 עלה עם אביו לישראל.
נתיב נסיעתם היה דרך ערי איראן, שם שהו כשלש שנים.
באותם ימים למד אצל הרב אהרן ממאן, לימים מנהל תלמוד תורה נזר אהרן לעדת החלבים בירושלים.
בשנת 1935 (ה'תרצ"ה) הגיע לירושלים ונשלח ללמוד בישיבת פורת יוסף, אצל הרב יעקב עדס.
לאחר הפרעות בשנת ה'תרצ"ח, עבר ללמוד בישיבת בני ציון של הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל אצל הרב עמרם אבורביע.
לאחר שסיים את לימודיו בישיבה ונישא לדבורה בת מיכאל ויפה פחלא, המשיך בלימודיו בכולל האברכים "ישיבת ש"ם" אותה ייסד אביו לזכרו ושמו של מייסד שכונת הבוכרים, הרב שלמה מוסיוף.
שם הוסמך לרבנות ודיינות על ידי הרב עובדיה הדאיה.
לכתב הסמיכה הצטרפו חברי בית הדין בירושלים: הרב חזקיה שבתי, הרב שלום אזולאי והרב יעקב עדס, וכן הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל והרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
שימש כשוחט ובודק בשכונת הבוכרים 'רחובות', מלאכה בה עסק כארבעים שנה, לצד עריכת בריתות מילה.
את מקום מגוריו בירושלים קבע בשכונת הבוכרים 'רחובות', ואת מקום תפילותיו קבע בבית הכנסת לעדת הבוכרים 'בבא תמא', שם מסר שיעורים ודרשות.
שנים רבות המשיך במסורת עתיקת היומין של תיקון ימי השובבי"ם, ובימי שני וחמישי של שבועות אלו היה עורך את התיקון שלצידו היו מתכנסים תלמידי חכמים בתפילה ובתענית.
בשכונת סנהדריה המורחבת בירושלים יסד את בית הכנסת ובית המדרש 'עטרת חזקיה' ע"ש אביו.
יסד את "איגוד בני הישיבות יוצאי בוכרה" ארגון שאיחד בתוכו בני ישיבות יוצאי בוכרה.
בין מפעלי הארגון נמצאת סדרת ספרי הזיכרון "תפארת בנים", שיצאו לזכרם של משפחת רבין והרב אברהם אמינוף.
בסדרה זאת ראו אור חמישה חלקים, הכוללים דברי תורה והלכה מרבנים ובני ישיבות יוצאי העדה הבוכרית.
נפטר בירושלים ב-2 באוקטובר 2001 (יו"ט ראשון של חג סוכות, ט"ו תשרי ה'תשס"ב) ונקבר אור לט"ז תשרי בהר המנוחות בירושלים.
הרב רבין הוציא לאור מספר ספרים:
משנת ראב"י - ירושלים תשכ"ט, ספר העוסק בבירור דברי התנא רבי אליעזר בן יעקב הפזורים בש"ס בבלי וירושלמי מסכתות קטנות ועוד.
חסד ואמת - שם תשל"ז, תפילות והלכות לאבלים.
עונג שבת ויו"ט - שם תשל"ח, זמירות לשבת יו"ט כמנהג יהדות בוכרה.
סדר הפורים המשולש - שם תש"י, דיני פורים המשולש.
זרח כוכב מיעקב - שם תשנ"ט, תולדותיהם של משפחת רבין.
משנת יהודה - שם תש"נ, הסובב על מאמרי התנאים רבי עקיבא רבי מאיר בעל הנס ורבי שמעון בן יוחאי בתוספת כללים לפסיקת ההלכה.
ערך והוציא לאור מכתיבת ידו של אביו הרב חזקיה הכהן רבין את ספרו עטרת חזקיה - מזכרת הגיטין תשנ"ב.
יהודה ג'אן לוק דוד (נולד ב-1953) הוא רופא מנהל מחלקת כירורגיית כף היד במרכז הרפואי קפלן.
התפרסם במאבקו וניצחונו בתביעת דיבה שהגיש נגדו אביו של מוחמד א-דורה.
דוד נולד באלג'יר והיגר עם משפחתו לצרפת בגיל 8. למד רפואה בצרפת וב-1976, בהיותו בן 23, עבר לישראל, ועשה חלקים מההתמחות שלו במרכז הרפואי שערי צדק ובבית החולים תל השומר.
בשנת 1980 עלה לישראל באופן רשמי.
ב-1985, בהיותו בן 32, גויס לצה"ל ושירת כקצין רפואה בדרגת רס"ן.
במלחמת לבנון השנייה התנדב לשרת במילואים ולחם עם גדוד 932 של חטיבת הנח"ל.
על פועלו במלחמה זכה בצל"ש מטעם אלוף פיקוד המרכז.
בשנת 2007 הדליק משואה בטקס יום העצמאות, כנציג צה"ל.
באותה שנה סיים את לימודיו באוניברסיטת תל אביב, שם קיבל תואר שני במדע המדינה.
ב-2012 הצטרף למפלגת הבית היהודי, כמתמודד בבחירות המקדימות למועמדי המפלגה לכנסת.
הקשר שלו למפלגה זו נוצר למעלה משנה קודם לכן, כאשר איילת שקד לחצה, בעזרת תנועת "ישראל שלי", על גורמי ממשל ישראלים שונים, למען מימון הגנתו וערעורו במשפט הדיבה שהגיש נגדו ג'מאל א-דורה.
שקד גם הפגישה אותו עם נפתלי בנט ובבחירות הפנימיות לראשות המפלגה הוא הודיע אכן, תחילה, על תמיכתו בבנט.
בשלב מסוים אף היה מנהל מערכת הבחירות הפנימית של בנט במגזר הצרפתי והצפון אפריקאי.
בהמשך העביר את תמיכתו לדניאל הרשקוביץ שלבסוף פרש מהמירוץ.
בנובמבר 2012, יומיים לפני הבחירות המקדימות לרשימה לכנסת הודיע על פרישתו, כדי להתמקד בטיפול במחלת הסרטן שלקה בה.
בבחירות עצמן הוצב למרות פרישתו במקום ה-28 ברשימה המשותפת עם האיחוד הלאומי.
בשנת 2014 הודיע כי בכוונתו להתמודד בבחירות לנשיאות מדינת ישראל, אך לבסוף לא השתתף במירוץ.
באפריל 2013 הוענקה לו תעודת הצטיינות ממפקד האוגדה שלו, על התגייסותו למבצע עמוד ענן בצו חירום למרות מחלתו.
דוד הוא מומחה באמנויות הלחימה ג'ודו, קראטה וג'ו ג'וטסו, ובעל חגורה שחורה דאן 2. שירת עד 2013 בחטיבת הצנחנים.
נשוי לנטלי ואב לשתי בנות ובן.
ד"ר דוד התפרסם במאבקו בג'מאל א-דורה, אביו של מוחמד א-דורה.
הוא טען בשעתו, כי ג'מאל א-דורה משקר בטענותיו נגד צה"ל, לפחות בנקודה מסוימת אחת, אותה הוא (דוד) הכיר אישית.
א-דורה האב הראה פצעים שהיו לו על ידיו וטען כי אלה הם פצעי היריות שירה בו צה"ל, באותה תקרית בה נהרג לטענתו בנו.
בבית החולים שיפא בעזה לא הצליחו לשפר את מצבו והוא נשלח לטיפול ושיקום בתל השומר, שם עבד ד"ר דוד כמומחה לכירורגיית כף היד.
א-דורה הגיש תביעת דיבה בצרפת כנגד דוד, ובאפריל 2011 הערכאה הצרפתית הנמוכה יותר קיבלה את טענותיו והרשיעה את דוד בהוצאת דיבה.
במהלך המשפט, א-דורה, ותומכיו הביאו שלל "ראיות" על טיפוליו הרפואיים, שהראו שהפציעות בידיו אירעו כביכול בשנת 2000, כלומר בשנת התקרית.
דוד הביא ראיות נגדיות, שבערכאה הצרפתית העליונה נקבע שהן מראות שיש לדחות את כל טענות א-דורא.
לדוגמה: א-דורא הביא את התיק הרפואי מבית החולים המלכותי בירדן, שבו טופל לטענתו אחרי התקרית.
התיק היה אמור להוכיח את טענתו על מקור פצעיו.
דוד, בתגובה, הביא דו"ח ממעבר הגבול בגשר אלנבי, שמראה שא-דורא עבר שם לכיוון ירדן, יומיים אחרי התאריך שמופיע על התיק הרפואי מירדן.
שנה לאחר מכן, בפברואר 2012, קיבל בית המשפט העליון בצרפת את ערעורו של דוד וזיכה אותו מאשמת הוצאת דיבתו של ג'מאל א-דורה.
בית המשפט קבע בניגוד לערכאה דלמטה, כי ד"ר דוד אכן ניתח את ג'מאל בבית החולים תל השומר ב-1994 ויכול היה אכן להעיד לגבי אותם פצעים בהם טיפל בניתוח, ובהמשך לכך ולאור זאת קיבל את ראיותיו ודחה את תביעת הדיבה נגדו.
את הערעור מימנה מדינת ישראל ולא ד"ד דוד אישית, בניגוד למה שהיה בערכאה הראשונה.
המימון ניתן כיוון ש"הוא לא נלחם מלחמה אישית ופרטית, אלא נלחם למען המדינה".
כך קבע משה יעלון, המשנה לראש הממשלה דאז.
הרב יהודה דוד וולפא (נולד בשנת תרצ"א, 1931) הוא הרב הראשי האשכנזי של ראשון לציון.
וולפא הורשע בדצמבר 2018 בהטרדת עד.
באפריל 2019 נגזרו עליו קלון ומאסר על תנאי.
נולד בירושלים, בנם של ליפא-יהונתן וגיטל וולפא.
אמו הייתה בתו של הרב אהרן שיפמן-ידלר, חתנו של רבי יצחק זאב ידלר ומגיד שיעור בישיבת עץ חיים.
למד בישיבת עץ חיים, ולאחר מכן בישיבת סלבודקה בבני ברק.
בשנת תשי"ד (1954) נישא לבת דודו אלטה-מלכה גולדמן, נכדת הרב בן ציון ידלר והרב אהרן שיפמן-ידלר.
לאחר נישואיו התגורר בירושלים ולמד בישיבת מיר, ובמשך תקופה למד בחברותא עם הרב חיים שמואלביץ.
כעבור זמן עבר להתגורר בבני ברק.
באותה תקופה פתח עם אחיו, הרב יעקב וולפא, את "ישיבת אשקלון".
בין השנים תשכ"ח–תש"ל התגורר בקריית ישמח משה שבגני תקווה.
הוציא לאור את פירוש "תפארת ציון" על הספרא, שחיבר סבו הרב יצחק זאב ידלר.
בשנת תש"ל (1970) נבחר לרבה האשכנזי של ראשון לציון.
בתקופת רבנותו הקים מוסדות תורה וחינוך בעיר, ובהם: "ת"ת ראשון לציון", "הישיבה לצעירים ראשון לציון", כולל אברכים "כינור דוד" והמכון ללימודי יהדות "מצאנו מים".
הרב וולפא נחשב כבעל גישה מחמירה בתחומי פעילותו הרבנית, בנושאי כשרות, קבורה, נישואין וגיור.
בשנת 1984 פסק לגבי קבורת תרזה אנגלוביץ כי אם הגופה לא תועבר ממקומה יש לפנות את כל הקברים סביבה עד למרחק של שמונה אמות.
משפחתה של אנגלוביץ עתרה לבג"ץ כנגד העברת הגופה, וזה הוציא צו ביניים שאסר על העברתה עד להכרעה בעתירה.
הרב וולפא נוהג להפנות זוגות שנרשמו לנישואין לחוקרים פרטיים לצורך בירור יהדותם, והמשרד לענייני דת יצא נגד נוהל זה.
בספטמבר 2014 הוגשה נגדו תלונה במשטרה על ידי משגיח כשרות בעיר בחשד לעבירות שוחד.
לאחר לחצים שהפעיל על המשגיח האחרון חזר בו מעדותו.
בעקבות זאת הורשע וולפא בדצמבר 2018 בהטרדת עד.
ערעוריו של וולפא לבית המשפט המחוזי ולבית המשפט העליון נדחו, ובית המשפט העליון הבהיר בעניינו כי "מעשהו של המבקש, שנעשה תוך ניצול סמכותו שניתנה לו כעובד ציבור בכיר, פגע באופן חמור בערכים של טוהר המידות ושמירה על תקינות ההליך הפלילי".
יהודה הכהן (נולד בשנת 1975) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה.
שימש מפקד חטיבת אלון, מפקד חטיבת שגיא, סגן מפקד חטיבת גבעתי ומפקד גדוד רותם.
הכהן התגייס לצה"ל בשנת 1993, והתנדב ליחידת שמשון.
ביחידה עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עקב כך עבר לחטיבת גבעתי, ומונה למפקד צוות בפלחה"ן גבעתי.
בהמשך שימש כמפקד פלגת ההכשרות ביחידה.
לאחר מכן מונה לסגן מפקד הפלחה"ן, ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון.
בהמשך שימש כמפקד פלוגת מסלול בבא"ח גבעתי.
לאחר מכן מונה למפקד פלוגת החוד בגדוד רותם, והוביל אותה בשלהי שהות צה"ל ברצועת הביטחון ובזמן הנסיגה מלבנון, וכן בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
בהמשך שימש כמפקד פלוגה בבה"ד 1. לאחר מכן מונה למפקד פלנ"ט גבעתי.
בהמשך שימש כסגן מפקד גדס"ר גבעתי, וביום העצמאות ה'תשס"ו (2006) היה בין מדליקי המשואות.
בשנת 2008 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד רותם, והוביל את הגדוד בלחימה ברצועת עזה, בין היתר במהלך מבצע עופרת יצוקה.
הרב יהודה דוד ברנשטיין היה רב וראש ישיבה אמריקאי ממוצא ליטאי, ממייסדי ישיבת רבינו יצחק אלחנן.
נולד בפרבר הקובנאי אלקסוט לרב נתן ברנשטיין ולאמו שהייתה בתו של רבי שמואל, הרב באלקסוט.
למד בישיבת "כנסת ישראל" בסלובודקה, והתפרסם בכינוי "העילוי מסאפיזישוק".
הוריו עברו לגור בקניגסברג והוא הצטרף אליהם בשנת 1878, אך לפי המלצת המלבי"ם חזר והמשיך ללמוד בישיבות ליטא.
במקביל להישגיו התורניים, התמחה גם בהנדסה ומתמטיקה, וכשהיגר לארצות הברית סירב לשרת במשרות רבניות.
הרב ברנשטיין היה שותף להקמת ישיבת עץ חיים וישיבת רבינו יצחק אלחנן.
הוא כיהן כנשיאה הראשון של הישיבה בשלוש שנותיה הראשונות.
את חידושיו התורניים פרסם בכתבי העת התורניים האמריקאים, בני תקופתו.
בקונטרס שהוציא בשנת 1910, התריע על בעיית הטלטול בשבת בעיר ניו יורק ובאי מנהטן, בשל הגשרים המחברים אותה לסביבותיה; הקונטרס נועד בעיקרו למתוח ביקורת על העירוב שסודר אז לראשונה בניו יורק בידי הרב יהושע סיגל מחבר שו"ת "אוזני יהושע".
סביב בעיה זו התרכז פולמוס הלכתי גדול בשנים הבאות.
בשנות מלחמת העולם הראשונה ירד מגדולתו ומנכסיו, לפרנסתו נאלץ לשמש כנותן כשרות לייצור יינות, ונמנה עם ראשוני המתיישבים היהודים בבורו פארק.
בשנותיו האחרונות התגורר בסן פרנסיסקו, קליפורניה, הוא נפטר בח' בחשוון ה'תרצ"א, 30 באוקטובר 1930 ונקבר בעירו בהלוויה המונית.
שימש כמשנה למנכ"ל אשר היה הממונה על יישום הרפורמה במגזר הציבורי בהמשך להמלצות ועדת קוברסקי, דירקטור בבזק, בנק הפועלים, הפניקס, וכלל ביטוח.
דרורי נולד בתל אביב, למד בקיבוץ גבע ובבית הספר החקלאי כדורי.
שירת בצבא בגדוד 890. למד לתואר ראשון במדעי המדינה ותואר שני ביחסים בינלאומיים ולימודים לתואר דוקטור במדעים אסטרטגיים באוניברסיטת דרום קליפורניה.
דרורי החל לעבוד במשרד התקשורת 1973. ב-1974 עבר לאגף התכנון בצה"ל.
בשנים 1981–1988 מילא מספר תפקידים במגזר הציבורי.
בשנות התשעים היה דירקטור בחברות המובילות במשק הישראלי: בזק, בנק הפועלים, הפניקס, כלל ביטוח.
שימש יו"ר ועדת ההשקעות של קבוצת הפניקס אחזקות.
בשנים 1990–1993 כיהן כדירקטור מטעם הציבור בחברת בזק.
שימש לוביסט ויועץ פרלמנטרי בכנסת.
כתב, ערך והפיץ את כתב העת הפרלמנטרי "קריאה ראשונה".
תרם מזמנו להקמתה וניהולה של עמותת בוגרי בית הספר כדורי והיה פעיל ציבורי למען שימור ים המלח.
היה מרצה ומנחה קבוצות בנושאי ממשל, ביטחון ופוליטיקה.
יהודה ("צ'ובה") דרור (4 באפריל 1927 – 25 באוקטובר 2004) היה המפקד הצבאי של קיבוץ רביבים במלחמת העצמאות, גזבר רביבים במשך שנים ארוכות, ובמשך כחמש שנים לא רצופות (1957 - 1959, 1963 - 1964) גם ראש המועצה האזורית רמת הנגב, אליה משתייך הקיבוץ.
דרור נולד לבתיה ויהושע צ'ובינסקי, בשכונת בורוכוב בגבעתיים.
היה חניך בנוער העובד והלומד והתגייס לפלמ"ח בגיל 17. בשנת 1945 הצטרף עם קבוצה שעברה הכשרה אל הקיבוץ הצעיר "רביבים".
אחרי מלחמת השחרור, בה שירת כקצין הביטחון של הקיבוץ, הוא המשיך לשרת בתפקידי קצונה אחרים בצה"ל.
בהמשך למד הוראה ולימד בבית הספר המקומי.
לצד עבודתו כחקלאי, הוא עסק בפעילויות חברתיות.
הוא המשיך לעסוק בהן עד יום מותו.
נקבר בבית הקברות בקיבוץ רביבים לצד רעייתו טובה שנפטרה מספר שנים לפניו.
בתו, טליה, היא אלמנתו של שמואל ריפמן, ששימש כראש מועצת רמת הנגב.
הרב יהודה חיים הכהן מסלתון טראב (1871–1946) היה מוהל, מחבר ספרים ואב בית הדין של קהיר שבמצרים.
נולד ב-20 בדצמבר 1871 (ח' בטבת ה'תרל"ב) בדמשק שבסוריה ללאה ולרב עזרא הכהן מסלתון טראב.
בצעירותו למד תורה בהדרכת אביו, וזה האחרון גם דאג לפרנסתו.
בהגיעו לגיל 40 לערך, הוזמן לשמש כאב בית דין בקהיר שבמצרים.
מלבד תפקידו הרשמי, אסף סביבו את צעירי הקהילה היהודית ולימדם תורה, וסבב בבתי הכנסת בעיר כדי למסור דרשות.
בתקופה הראשונה לכהונתו אף הרבה לבקר בדמשק, ושמר על קשר עם רבני העיר, שהרבו להפנות אליו שאלות שונות בהלכה ובנוגע לקהילה היהודית.
נישא לפרידיה, וילדיו היו: הרב עזרא, שהיה שוחט ומוהל בקהיר, יוסף רחמים, ורפאל.
ב-14 בספטמבר 1941 (כ"ב באלול ה'תש"א) נהרגו בנו הבכור עזרא ונכדו הבכור יהודה (כבן 16) בהפצצת כוחות צבא גרמניה על רובע דהאר בקהיר.
כאביו, שימש גם הוא כמוהל, ופנקס הנימולים שניהל שמור בספרייה הלאומית.
לאחר פטירתו החליפוהו בבית הדין במצרים הרב עובדיה יוסף והרב שלמה קצין.
עם תלמידיו נמנו הרב יוסף דנא, מדייני ודרשני דמשק, ואחיינו, בן אחותו רג'ינה, הרב עזרא הכהן מסלתון טראב, המכונה "חכם עזור".
קול יהודה – דרושים לשבת הגדול, שבת שובה ושבת זכור, ודרושים לבר מצווה שדרש בדמשק ובקהיר
ויאמר יהודה – דרושים והספדים
בני יהודה – קובץ תשובות, הודפס בשנת ה'תשס"ה
ויעל אליהו – ספרו של סבו, הכולל מחידושיו בדברי הפוסקים, ודרושים, קהיר ה'תרצ"ח
מילי דעזרא – ספרו של אביו, הכולל שו"ת וענייני הלכה, ירושלים ה'תרפ"ד
הרב יהודה הכהן שאקו (1878–1952) היה מורה ומחנך ירושלמי, מזכיר בית הדין באלכסנדריה שבמצרים, ראש השוחטים ואב בית הדין של העדה הספרדית בירושלים.
נולד בירושלים בשנת 1878 (ה'תרל"ח) לבכורה אסתר פינסו ולרב רפאל יהושע הכהן שאקו שהיה מעסקני ומרבני העיר.
בצעירותו למד בבית הספר דורש ציון, ומשם המשיך לישיבת תפארת ירושלים, שם למד אצל הרב יצחק אשכנזי ורבי מנחם בכר יצחק.
כשבגר נישא למזל דוננא בת אלעזר אליהו מזרחי.
בשנת 1901 (ה'תרס"א) החל לשמש כשוחט של העדה הספרדית ביפו, ובמקביל עסק בהוראה ובחינוך תלמידים.
לאחר שש שנים ביפו, נסע למצרים בשליחות בית החולים שער ציון, שם הוצעה לו משרת סופר ומזכיר בית הדין של הרב אליהו בכור חזן שבאלכסנדריה, ונענה לה בחיוב.
בתקופה זו מסר במקביל שיעורים לאברכים בישיבת "כתר תורה" המקומית.
בשנת 1910 (תחילת ה'תר"ע) חזר לירושלים והחל לשמש כשוחט של העדה הספרדית בעיר.
בד בבד שימש כמורה הראשי לתלמוד בבית הספר דורש ציון במשך 18 שנים.
בשנת 1926 (ה'תרפ"ו), במסגרת הרבנות הראשית, הקים הרב יעקב מאיר ארבעה בתי דין מטעם העדה הספרדית בירושלים, והרב שאקו מונה לשמש כדיין באחד ההרכבים, לצד הרב יוסף מרדכי הלוי ואב בית הדין הרב אברהם פילוסוף.
בהמשך כיהנו לצידו כדיינים הרב ברוך בן-חיים הרב עזרא עטיה והרב עובדיה יוסף.
החל משנת 1927 (ה'תרפ"ז) נמנה עם לומדי ורבני ישיבת פורת יוסף, והיה המשגיח האחראי על הלימודים בתלמוד תורה של הישיבה.
בשנת 1941 (ה'תש"א) מונה לכהן כאב בית הדין של העדה הספרדית בירושלים.
פרסם מספר חידושי תורה ופסקי הלכה בנושאי שחיטה, וחלק מחידושיו פורסמו בהמאסף בשנת ה'תרע"ג.
אחיו יוסף הכהן שאקו ניהל במשך שנים רבות את בית הספר של כל ישראל חברים בירושלים.
הרב יהודה הורביץ (כונה: רבי יודעלע מעליצער) (ה'תק"ף - ט' בטבת ה'תרל"ט) היה האדמו"ר השני ממעליץ.
יהודה הורביץ נולד בשנת ה'תק"ף (בערך) בקולבסוב לרבי יעקב ושפרינצא הורוביץ.
בילדותו אמר עליו סבו רבי נפתלי צבי הורוביץ מרופשיץ "אם תרצו לראות אותי, תסתכלו בפניו של נכדי יודעלע".
כשהיה בן שבע נפטר סבו.
נישא לרייזל שרה בתו של רבי מאיר יחיאל שפירא הידוע כ"שרף ממגלניצא".
האירוסין התקיימו בביתו של רבי קלונימוס קלמן אפשטיין, בעל המאור ושמש.
לאחר חתונתו המשיך בלימודו והיה סמוך על שולחן חמיו.
בהמשך חזר לעיר הולדתו ומונה על ידי אביו לסייעו בחלוקת השיריים בעת עריכת השולחן.
בשנת תקצ"ט (1836) בהיותו כבן 18 נפטר אביו והוא הוכתר לרב העיר מעליץ.
בהיותו חריף ובקי יצא לו שם כגאון בתורה ואף מחוץ לעיר רבנותו היו סרים למשמעתו, חרף גילו הצעיר שימשו בבית דינו דיינים שהיו מבוגרים ממנו, ביניהם היה גם רבי עוזר ישראל ששימש כדיין גם אצל אביו רבי יעקב ולא היה מחווה את דעתו לפני ששמע את דעתו של הרב הצעיר.
בט' בטבת תרל"ט, יום השבת, נפטר בפתאומיות כשהוא יושב על מיטתו.
הוא נטמן באוהל אביו בעיר מעליץ.
רבי חיים הלברשטאם מצאנז בעל הדברי חיים, רבי יהודה היה נחשב לאחד המובחרים שבתלמידיו.
כאשר הרבה גדולי ישראל יצאו במכתביהם למען כבוד הדברי חיים לקח גם רבי יהודה חלק ביוזמה.
דודו רבי אליעזר הורוביץ מדז'יקוב
חלק ממנהגיו היו שונים מן המנהגים שנהגו בהם אביו וסבו, לדוגמה, הוא סירב לנהוג בגינוני אדמו"רות והיה מצווה על החסידים שבאו להסתופף בצילו לשוב לביתם.
דרכו בתורת החסידות היה בלימוד תורת הנגלה כמו כן לא היה נוהג לומר דברי תורה בעת עריכת השולחן והיה מסתיר את יכולתו לפעול ישועות, תיכף אחר תפילת ערבית היה שוכב לישון וקם בחצות הלילה ועוסק בתורה עד הבוקר.
אחרי פטירתו עלתה לארץ ישראל התיישבה בצפת עד לפטירתה בכ"ז בסיון תרמ"ג.
בנו רבי נפתלי - ממלא מקום אביו כאב"ד מעליץ
בנו רבי ישראל - ממעליץ-דזיקוב, אשתו הייתה הרבנית מלכה בת בן דודו רבי מאיר הורוביץ מדז'יקוב האמרי נועם
בתו הרבנית פריידא - אשת רבי צבי אלימלך שפירא אב"ד בערטש (בן רבי אליעזר מלאנצוט בן רבי צבי אלימלך שפירא בעל הבני יששכר)
יהודה הכהן אבן סוסאן (ידוע גם בשם יהודה הכהן; המאה ה-12) היה רב ודיין בעיר פאס שבמרוקו.
לפי חלק מהמקורות היה רבו של הרמב"ם.
נהרג על קידוש השם סביב שנת 1165.
רבי יהודה הכהן אבן סוסאן היה דיין בפאס שבמרוקו ונודע בגאונותו בחכמת התורה ובחסידותו.
הכרוניקן רבי סעדיה אבן דנאן כותב כי לאחר פטירת רבי יוסף אבן מיגאש, בשנת 1141, התמעטו הישיבות בספרד.
רבי מימון הדיין, אבי הרמב"ם, שמע על גדלותו של אבן סוסאן ונסע אליו מקורדובה עם שני בניו: משה - הרמב"ם, ואחיו דוד, והם למדו אצלו במשך תקופה שלא ארכה יותר מ-5 שנים.
סביב שנת 1165 הוא נדרש על ידי שלטון האל-מוואחידון להמיר את דתו לאסלאם, ומשסירב, נהרג על קידוש השם.
לדברי אבן דנאן, המאורע הזה היה הגורם לעזיבת משפחת הרמב"ם את מרוקו.
תיאוריו של רבי סעדיה תואמים למקור נוסף בכתב יד המיוחס לבן דורו של הרמב"ם.
רבי סעדיה אבן דנאן מספר כי צאצאיו של רבי יהודה היו ידועים בפאס, והם כונו "בני אבן סוסאן הדיין".
ולדבריו, בין צאצאיו היה רבי יוסף הכהן, רבו של הפילוסוף והאסטרולוג רבי יהודה בן יוסף אלכרסאני, מחבר הספר "ארון העדות".
מדברי רבי סעדיה עולה שצאצאים נוספים של רבי יהודה כיהנו כרבנים בפאס, לפחות עד לזמנו של רבי סעדיה אבן דנאן – המאה ה-15.
– תוניס, ה'תר"י 1850) היה מחכמי ישיבת המקובלים בית אל, ומחבר ספרות תורנית.
נולד לרבי שלמה בן יהודה הכהן, מחכמי סלוניקי ומחבר ספרי הלכה וקבלה מפורסמים, שחי ופעל בירושלים.
רבי יהודה היה מחכמי ישיבת המקובלים בית אל.
ספרו "אהלי יהודה" הוא פירוש למשנה תורה לרמב"ם.
את הספר הוציא לאור בחייו בסלוניקי בשנת ה'תקע"א (1811), ומאז יצא לאור במהדורות נוספות, וכיום נכלל הספר במפרשי הרמב"ם שבפרויקט השו"ת.
ספרו השני הוא ביאור לחלק מספר הזוהר.
הספר, "אשמורת הבוקר" יצא לאחר פטירתו.
שמו מופיע בפסקים ובהסכמות לספרים שניתנו בדורו, ובהסכמות חכמי דורו לספרו רואים שרחשו לו כבוד רב.
בשנת ה'תר"ז (1847) יצא כשד"ר לארצות צפון אפריקה, ונפטר בתוניס בשנת תר"י.