tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הן המשיכו לקיים קשרים אחרי המלחמה עם מיכאיל וכן עם דומקה שיקטוב ועם מריה סווישצ'נקוב שעזרו להן להנצל בתקופת השואה.
בשנות ה-90 היגרו שתיהן לארצות הברית.
מיכאל מרטיניוק נפטר 8 ביולי 1971.
ב-26 באפריל 2006 הכיר יד ושם במיכאיל מרטיניוק כחסיד אומות העולם.
הטקס התקיים בקייב, אוקראינה ושמו נחקק בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
מיכאיל איוואנוב מג'ארוב (בבולגרית: Михаил Иванов Маджаров; 12 בפברואר 1854, קופריבשטיצה, האימפריה העות'מאנית – 23 בינואר 1944, סופיה, ממלכת בולגריה) היה דיפלומט, משפטן, פובליציסט ופוליטיקאי בולגרי מראשי מפלגת העם של בולגריה, אשר בין 1919–1920 כיהן כשר החוץ הדתות של בולגריה בממשלתו של אלכסנדר סטמבוליסקי.
מיכאיל מג'ארוב נולד בקופריבשטיצה ורכש השכלה תיכונית בפלובדיב.
בהמשך סיים את מכללת רוברט בקונסטנטינופול ורכש השכלה אקדמית במשפטים באוניברסיטת מוסקבה.
הוא הצטרף למפלגת העם של רומליה המזרחית ונמנה עם פעיליה הבולטים.
ב-1886 לאחר הפוטש נגד אלכסנדר באטנברג, נסיך בולגריה נעצר מג'ארוב והואשם בקשירת קשר לביצוע עבירה.
לאחר מספר חודשים שוחרר ועזב את בולגריה.
הוא שהה בגלות שנתיים ולאחר שובו עסק בעריכת דין ופרסם מאמרים פובליציסטיים.
מג'ארוב הצטרף למפלגת העם של בולגריה ובין 1894–1899 כיהן כשר למבני ציבור, דרכים ותקשורת בממשלתו קונסטנטין סטואילוב.
בשנים 1913–1914 כיהן כשגריר בולגריה לבריטניה וחתם בשם ממלכת בולגריה על הסכם לונדון שסיים את מלחמת הבלקן הראשונה.
בשנים 1914–1915 כיהן כשגריר בולגריה לאימפריה הרוסית.
מג'ארוב כיהן כשר הפנים בממשלתו של סטויאן דאנב, כשר המלחמה בממשלתו של תאודור תאודורוב וכשר החוץ בממשלתו הראשונה של אלכסנדר סטמבוליסקי.
ב-1922 נכלא למשך מספר חודשים בהנחיית ראש הממשלה סטמבוליסקי.
מג'ארוב שוחרר לאחר ההפיכה הצבאית אשר במהלכה הודח ונרצח סטמבוליסקי.
בהמשך, הצטרף למפלגת "הברית הדמוקרטית הבולגרית".
ב-1937, בגבור התופעות האנטישמיות בבולגריה, וההשפעה הגוברת של התנועה הנאצית על החברה בבולגריה, ערכה הקונסיסטוריה היהודית סקר בקרב 60 מדינאים, סופרים, אמנים ועסקני ציבור, בדבר גישתם לתורת הגזע ולאנטישמיות.
מיכאיל מג'ארוב נמנה עם המשיבים ובתשובותיו שלל את תורת הגזע, וציין כי שוויון זכויות ליהודי בולגריה הוא דבר המובן מאליו.
בינואר 1944 נפצע מג'ארוב קשה במהלך הפצצה של בעלות הברית על סופיה, ונפטר בהמשך מפצעיו.
מג'ארוב היה נשוי ואב לשני ילדים.
ביתו אנה קמנובה (1982-1894) נישאה לפטקו סטאינוב לימים שר החוץ של בולגריה.
הגרף מיכאיל ניקולאייביץ' מורביוב היה מדינאי רוסי אימפריאלי.
נודע בעיקר בשל דיכוי מרד ינואר הפולני, ובעקבותיו - הובלת תהליך הרוסיפיקציה והדה-פולוניזציה של שטחי הקריי (край, יחידת חלוקה לא רשמית של האימפריה הרוסית) הצפון־מערבי של האיפריה הרוסית.
שטחים אלו כללו שש גוברניות בשטחי בלארוס וליטא של המאה ה-21: וילנה, קובנה, גרודנה, מינסק, מוגילב, ויטבסק.
בפולין וליטא היה מורביוב לסמל אנושי לדיכוי והרוסיפיקציה הכפויה של שלטון הצאר.
בין השנים 1901–1918 נקראה העיר הליטאית מז'ייקיאי על שמו: מורביובו.
השם בוטל בידי הממשלה הליטאית החדשה.
אין להחליפו עם נכדו, המדינאי הרוסי ושר החוץ של רוסיה בשנים 1897–1900, מיכאיל ניקולאייביץ' מורביוב .
מיכאיל אלכסייביץ' מויסייב היה גנרל ארמייה רוסי אשר שימש כראש המטה הכללי של הצבא האדום בין השנים 1988–1991.
מויסייב נולד ב-22 בינואר 1939 בכפר מאלי איבר שבמחוז אמור.
ב-1957 הוא סיים את לימודיו, ותקופה קצרה עבד כמלח.
ב-1958 הוא גויס לצבא האדום במסגרת שירות חובה.
הוא הוצב בתחילה בגדוד טנקים ב, וב-1962 סיים את לימודיו בבית הספר לטנקים של המזרח הרחוק.
לאחר מכן מונה למפקד פלוגה ברגימנט הטנקים ה-53 של המשמר שהוצב בגרמניה המזרחית ואז בקרפטים.
הוא למד באקדמיה הצבאית פרונזה וסיים את לימודיו ב-1972. באותה שנה מונה למפקד רגימנט הטנקים ה-263 של המשמר.
ב-1976 הוא מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-50 של המשמר.
ב-1978 מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-26 של המשמר שהוצבה בגרמניה.
ב-1980 הוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית של המטה הכללי.
ב-1982 הוא סיים את לימודיו, ושנה לאחר מכן מונה למפקד הארמייה המשולבת ה-15. ב-1985 הוא מונה לסגן מפקד ולראש מטה המחוז הצבאי של המזרח הרחוק.
בינואר 1987 הוא מונה למפקד המחוז.
בדצמבר 1988 הוא מונה לראש המטה הכללי.
במסגרת תפקידו כרמטכ"ל, הורה מויסייב על הקמת יחידה 10003 שנועדה לחקור אפשרות לשימשו צבאי בכוחות על-טבעיים.
במהלך ניסיון ההפיכה של בכירי הצבא באוגוסט 1991, מונה מויסייב באופן זמני למחליפו של שר ההגנה דמיטרי יאזוב שהיה ממובילי הקשר.
עם זאת, מכיוון שהיה מקורב לקושרים, ב-25 באוגוסט פיטר אותו מיכאיל גורבצ'וב משני התפקידים.
הוא המשיך להיות מעורב חיים הפוליטיים והצבאיים ברוסיה, ופעל רבות בנושא מעמדם של חיילים משוחררים.
בשנת 2016 הוא נבחר לסגן נשיא של הפדרציה הבין-לאומית של לוחמי ההתנגדות - איגוד האנטי-פשיסטים.
מיכאיל מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה היה בנו של מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ונכדו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה.
הוא גדל בקווקז, שם חי בין 1862 ל-1881 עם משפחתו, והתחנך על ידי מורים פרטיים.
כפי שדרשה מסורת רומנוב, הוא המשיך בקריירה צבאית.
הוא שירת במלחמת רוסיה-טורקיה ב-1877, הפך לקולונל והיה שליש בחצר הקיסרית.
בשנת 1891 התחתן בנישואים מורגנטיים עם הרוזנת סופי פון מרנברג, בתו המורגנטית של ניקולאוס וילהלם, נסיך נסאו ונכדתו של המשורר הרוסי אלכסנדר פושקין.
על נישואים אלה ללא רשות, הקיסר אלכסנדר השלישי שלל ממנו את תאריו הצבאיים וגירש את בני הזוג מהאימפריה הרוסית.
במשך כמה שנים הוא התגורר בוויסבאדן, נסאו ובקאן.
הוא התיישב לצמיתות באנגליה בשנת 1900, ושכר את קיל הול בסטפורדשייר ומאוחר יותר את בית קנווד בפאתי לונדון.
הוא הפך לחבר בולט בחברה הבריטית, אחת מבנותיו התחתנה עם האצולה הבריטית ואחרת נישאה לנין של המלכה ויקטוריה.
הוא איבד את הונו עם נפילת המלוכה הרוסית ב-1918. שלושה מאחיו נהרגו על ידי הבולשביקים, אך הוא נמלט מהמהפכה הרוסית בגלל שחי בחו"ל.
את שנותיו האחרונות הוא חי בתנאים ירודים בעזרתו הכלכלית של חתנו, סר הרולד ורנהר.
הנסיך הגדול מיכאל מיכאילוביץ' נולד בארמון פטרהוף בסנקט פטרבורג ב-16 באוקטובר (4 באוקטובר לפי הלוח הישן) 1861, והיה הילד השלישי והבן השני משבעת ילדיהם של מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ורעייתו, הנסיכה הגדולה אולגה פיודורובנה.
הוא היה ידוע במשפחה בשם Miche-Miche, הוא היה בן שנה כאשר, בשנת 1862, עברה המשפחה לטיפליס, גאורגיה, לרגל מינויו של אביו למשנה למלך בקווקז.
הנסיך הגדול מיכאיל בילה את נעוריו בקווקז, שם התגוררה משפחתו במשך עשרים שנה.
הוא קיבל חינוך ספרטני שכלל שינה על מיטות צבא ואמבטיות קרות.
הוא התחנך בבית על ידי מורים פרטיים.
מערכת היחסים עם הוריו הייתה בעייתית.
אביו, שהיה עסוק במאמצים צבאיים וממשלתיים, נותר דמות רחוקה.
אמו התובענית ניהלה משמעת קפדנית ולא גילתה חיבה כלפי ילדיה.
הוא אכזב את אמו, שהשוותה אותו לרעה עם אחיו הבכור האינטליגנטי יותר, הנסיך הגדול ניקולאי.
מיכאיל נחשב לפחות מחונן מבין שבעת הילדים ואמו התייחסה אליו כאל "טיפש".
במהלך השנים בקווקז, הצטיין הנסיך הגדול ברכיבה על סוסים והחל את הקריירה הצבאית שלו.
בצעירותו שירת במלחמת רוסיה-טורקיה והפך לקולונל.
הוא אהב את חיי הצבא ושירת ברגימנט המשמר אגרסקי (שאסרים).
בשנת 1882, כשהנסיך הגדול מיכאיל היה בן עשרים, הוא חזר עם משפחתו לסנקט פטרבורג עם מינויו של אביו ליושב ראש מועצת השרים.
מיכאיל היה רדוד ולא בהיר במיוחד, אבל הוא היה גבוה ונאה.
הוא הפך פופולרי במעגל החברתי בבירה, בילה חלק גדול מזמנו על מסיבות אינסופיות, ריקודים והימורים.
הצאר אלכסנדר השלישי התייחס אליו כאל 'טיפש'.
הנסיך הגדול מיכאיל התגורר בארמון מיכאילובסקי בסנקט פטרבורג עם הוריו, אך הוא התכוון להינשא בקרוב, וכדי לאכלס את משפחתו הצפויה, הורה לבנות בית מגורים גדול בבירה הקיסרית.
הארמון נבנה בין 1885 ל-1891. הוא תוכנן על ידי האדריכל מקסימיליאן מסמאכר בסגנון נאו-רנסאנס עם הכניסה הקדמית שלו על סוללת האדמירליות 8. המבנה היה חדשני לקראת סוף המאה ה-19, עם צינורות גז, חשמל וטלפון.
עם זאת, הנסיך הגדול לא נועד לגור שם.
עד שהארמון הסתיים יצא הדוכס הגדול מיכאיל לגלות מרוסיה.
באביב 1886 היה הנסיך הגדול בלונדון בחיפוש אחר אישה.
הוא נסיה לבקש ללא הצלחה את ידה של הנסיכה מרי מטק.
בעוד שסבתה של מרי, הדוכסית מקיימברידג', הייתה בעד הנישואים, גם הדוכס מקיימברידג' וגם אביה של מרי, הדוכס מטק התנגדו להם, בהתחשב בכך שברומנובים הם "בעלים רעים ידועים לשמצה".
באותה שנה הציע הנסיך הגדול מיכאיל מיכאילוביץ' נישואים לנסיכה אירן, נסיכת הסן, אבל היא הייתה מאוהבת בבן דודה הראשון, היינריך, נסיכת פרוסיה, ולכן היא דחתה אותו.
בשנת 1887 הוא הציע נישואים לנסיכה לואיז, בתו הבכורה של הנסיך מוויילס.
הוא הודה בפני לואיז שהוא לעולם לא יוכל לאהוב אותה והוא נדחה בפעם השלישית.
לאחר מכן, הוא ניסה להינשא בתוך האצולה הרוסית, מה שגרם לעימותים עם הוריו.
ב-1888 ניהל רומן עם הנסיכה ולבסקה.
מאוחר יותר, הוא התאהב ברוזנת קטרינה ניקולאייבנה איגנטיבה (1869–1914), בתו של שר הפנים לשעבר, ניקולאי פאבלוביץ' איגנטטייב.
הוא ניסה לקבל אישור להינשא לה והוא הלך עם אביו לדבר עם הצאר אלכסנדר השלישי.
עם זאת, אמו והקיסרית מריה פיודורובנה לא איפשרו לו להינשא לקטרינה.
אולגה פיודורובנה התנגדה בתוקף לחוסר ברית.
"הוא כל כך התגרה בי בגלוי" היא כתבה על בנה, והזכירה את "חוסר הכבוד, החיבה והתשומת לב שלו".
כדי לנתק את הקשר החליטו ההורים לשלוח אותו לחו"ל.
בהיותו בניס, בשנת 1891, התאהב הנסיך הגדול מיכאיל מיכאילוביץ' ברוזנת סופי פון מרנברג, בת דודתו השלישית, בתם של ניקולאוס וילהלם, נסיך נסאו ואשתו המורגנטית, נטליה אלכסנדרובנה פושקינה, בת האצולה הרוסית הזוטרה.
סבה מצד האם של סופי היה המשורר-סופר הנודע אלכסנדר פושקין; דרכו, היה לה מוצא אפריקאי שחור (חלק אחד ב-32) כצאצא ישיר של בן חסותו של פיוטר הגדול, אברם פטרוביץ' גניבל.
הנסיך הגדול פגש את סופי כשהציל אותה מסוס שברח איתה.
הוא לא טרח לבקש את ההיתר הדרוש לנישואין מהצאר או מהוריו כי ידע שזה לא יינתן.
הם נישאו בסן רמו ב-26 בפברואר 1891.
הנישואים היו לא רק מורגנטיים אלא גם בלתי חוקיים על פי חוקי הבית הקיסרי וגרמו לשערורייה בבית המלוכה הרוסי, למרות מוצאה האבהי השושלתי של הכלה.
הנסיך הגדול מיכאיל מיכאילוביץ' נשלל מדרגתו הצבאית ומתפקידו כשליש בחצר הקיסרית.
כמו כן נאסר עליו לחזור לרוסיה לכל החיים.
כשאמא שלו שמעה על נישואיו המורגנטיים, היא התמוטטה בהלם ונסעה ברכבת לחצי האי קרים כדי להתאושש, אבל אז קיבלה התקף לב ומתה, ועל כך הואשם מיכאיל.
הוא לא הורשה להשתתף בהלוויה של אמו.
בגלל נישואיו המורגנטיים, הנסיך הגדול מיכאיל יבלה את שארית חייו בגלות באנגליה, צרפת וגרמניה.
אשתו קיבלה את התואר רוזנת דה טורבי על ידי דודה אדולף, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
בתחילה התגוררו בני הזוג בוויסבאדן, שם שלטו בעבר אבותיה של סופי.
שניים משלושת ילדיהם נולדו שם.
בשנת 1899, הם התיישבו באופן קבוע יותר בקאן, שם הייתה להם וילה, בשם קזבק, על שם הר בגאורגיה.
הם חיו בנוחות: חמישה משרתים, רב משרתים, חדרן, חדרנית, אומנת, עוזרת משתלה ושישה שפים השתתפו בהם.
מיכאיל העניק לעצמו אורח חיים זה בהיותו הבעלים של המפעל ליד בורג'ומי (גאורגיה) שמבקבק מים מינרליים.
הנסיך הגדול מיכאיל היה מעורב בבניית כנסיית סן מישל המלאך בקאן ובהנחת אבני הפינה לבתי מלון ובתי קזינו באזור.
הוא היה שחקן גולף מצוין ואירח מסיבות עם אשתו.
הם הפכו לדמויות בולטות בסט הבינלאומי בריביירה הצרפתית, שם נודע הנסיך הגדול בתור "המלך הבלתי מוכתר של קאן".
המשפחה שמרה על קשריה בחברה הבריטית, והופיעה במגזין Country Life בשנת 1899. בשנת 1900, הנסיך הגדול החל לשכור את קיל הול, בית מפואר בסטפורדשייר, קילומטרים ספורים מניוקאסל אנדר ליים.
בעשר השנים שחי שם, הוא נכנס לחברה הכפרית.
מיכאיל היה מרוצה מאוד כאשר מועצת העיירה של ניוקאסל-אנדר-ליים בסוף 1902 העניקה לו את ההצטיינות של הלורד הסטוורד הגבוה של הרובע.
בשנת 1903 הוא חשף פסל של המלכה ויקטוריה בניוקאסל אנדר-ליים.
הפסל (עם כיתוב אליו) עומד כעת בגני המלכה ליד ה-Ironmarket.
הוא גם היה מבקר תכוף בנורת' ברוויק, אתר נופש על חוף הים בסקוטלנד.
ביולי 1901, אדוארד השביעי מינה אותו לאביר כבוד של הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי (GCVO), מסדר הבית של משפחת המלוכה.
חלק מהשנה הוא בילה בוילה שלו בדרום צרפת.
הנסיך הגדול היה המייסד והנשיא של מועדון הגולף של קאן, שם שיחק לעיתים קרובות בעונת החורף.
בדרום צרפת הוא פגש בדרך כלל את קרובי משפחתו, במיוחד את אחותו אנסטסיה שהייתה בעלת וילה בקרבת מקום.
בשנת 1903, אביו של מיכאיל לקה בשבץ והועבר לקאן.
הנסיך הגדול הזקן הוקסם על ידי כלתו ונכדיו לבית טורבי.
נוכחותו של אביו של מיכאיל הביאה לעיתים קרובות גם את אחיו של מיכאיל אלכסנדר ומשפחתו לקאן, ואחריהם באו אחר כך נסיכים גדולים אחרים.
הוא התרועע שם עם בני מלוכה אחרים שהתארחו אף הם בריביירה.
הנסיך הגדול מיכאיל עזר במימון מלון קרלטון בקאן.
במהלך מלחמת רוסיה–יפן ארגן מיכאל מיכאילוביץ' בית חולים לקצינים רוסים פצועים.
בערך בזמן הזה הוא גילח את זקנו והפסיק לצבוע את שיערו.
הוא תואר כאוטוקרט מלידה, חד אופקים ודבק בפרוטוקול.
בשנת 1908, פרסם מיכאיל רומן, Never Say Die, על נישואים מורגנטיים, שנכתב בטינה על כך שלא הורשה לחזור לרוסיה.
במותו של אביו בקאן ב-18 בדצמבר 1909, הורשה מיכאיל לבוא לרוסיה להלוויה; עם זאת, אשתו סירבה ללכת איתו מכיוון שהיא עדיין התרעמה על העלבונות שפגעו בנישואיהם כל כך הרבה שנים קודם לכן.
לאחר שעזב את קיל, הנסיך הגדול עבר עם משפחתו להמפסטד בשנת 1909, ולקח חוזה שכירות ארוך ב-Kenwood House, בית בבעלות הרוזן ממנספילד, המשקיף על המפסטד הית' של לונדון.
מיכאיל הפך לנשיא בית החולים הכללי של המפסטד, לו תרם אמבולנס, וכן לנשיא האגודה לאמנות המפסטד.
הם חיו בפאר, נהנו ממקום מיוחס בחברה הבריטית.
מדי שנה הנסיך הגדול מיכאיל ואשתו היו מבקרים את אדוארד השביעי בטירת וינדזור או בסנדרינגהאם ומשתתפים בארוחות צהריים בארמון בקינגהאם.
לאחר מותו של אדוארד השביעי, הנסיך הגדול מיכאיל, שנדחף על ידי אשתו, ניסה לשווא להשיג עבורה תואר בריטי.
בשנת 1912, ג'ורג' החמישי כתב לניקולאי השני על "הטיפש הטוב הזה מיכאיל, שאני בטוח שמשעמם אותך בהרבה תלונות כמוני".
ניקולאי כתב לג'ורג' כדי לספר לו שהנסיך הגדול מיכאיל ביקש את רשותו שאשתו תקבל תואר בריטי ושהוא נתן הסכמה, כמובן בכפוף להסכמתו של ג'ורג'.
בתשובתו ציין ג'ורג' "אין לי את הכוח להעניק תואר באנגליה לנתין זר ועוד יותר בלתי אפשרי במקרה של נסיך גדול רוסי".
בהיענות קודרת לכך שהנסיך הגדול יופיע להגיש בקשה רשמית לתואר של אשתו, הוסיף ג'ורג' כי "אני לא מצפה לראיון שלנו בהנאה כלשהי, מכיוון שאני חושש שאין לי ברירה אלא לסרב לבקשתו".
לא רק שהם לא הבטיחו תואר לסופי, אלא שמקומם של בני הזוג בחברה הבריטית היה מאוים כאשר באותה שנה בחר מיכאיל אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, אחיו הצעיר של ניקולאי השני, באנגליה לגלותו לאחר שגם הוא חתם על נישואים מורגנטיים.
הגעתו לאנגליה של נסיך גדול אחר ובכיר יותר, מיכאיל אלכסנדרוביץ', סיפקה תזכורת לא נוחה לשערורייה שדבקה פעם במיכאיל מיכאילוביץ' ואשתו.
כתוצאה מכך, הם מעולם לא קיבלו את המהגרים החדשים בקנווד.
סירובם לפתוח את דלתותיהם לבני הזוג גרם לכך שרבים אחרים בחברה הבריטית הלכו בעקבותיהם, וכתוצאה מכך הנסיך הגדול מיכאיל אלכסנדרוביץ' ואשתו נדחקו למעשה לשוליים.
בספטמבר 1912, הותר לנסיך הגדול מיכאיל לבקר ברוסיה לרגל מאה שנה לקרב בורודינו, והוא חזר להיות קולונל הכבוד של רגימנט ברסט ה-49.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, מיכאיל מונה ליושב ראש הוועדה לאיחוד פקודות רוסיות בחו"ל, אך נדחתה ברשתו לחזור לרוסיה ולשרת עם כוחותיה המזוינים.
בניסיון לעזור למדינתו, הוא פעל כסוכן להלוואות רוסיות בצרפת.
ב-31 באוקטובר 1916 כתב הנסיך הגדול לצאר ניקולאי השני והזהיר אותו שסוכנים חשאיים בריטים ברוסיה מצפים למהפכה, ושעליו לספק את הדרישות הצודקות של העם לפני שיהיה מאוחר מדי.
פורסמו קטעים מהתכתבות של מיכאיל בצרפתית עם הקיסר בזמן גלותו (בדרך כלל מתחנן בפני הצאר לכסף).
עם סיום המלחמה, ובעקבות המהפכה הרוסית, מצבו הכלכלי של הנסיך הגדול הידרדר.
הוא הפסיד חלק ניכר מכספו, שהיה קשור בהונם של הרומנובים.
הוא נאלץ לעבור לבית צנוע יותר בשער קיימברידג' 3, ריג'נט'ס פארק.
עם זאת, ג'ורג' החמישי והמלכה מרי עזרו לו עם 10,000 פאונד.
בשנת 1916 בתו הצעירה, נדיידה ("נאדה") נישאה לנסיך ג'ורג' פון באטנברג, בנם הבכור של הנסיך לואי ונכדתה של המלכה ויקטוריה, ויקטוריה, נסיכת הסן.
משפחת באטנברג הייתה בעצמה תוצר של נישואים מורגנטיים, אבל כזו שחבריה הורשו להשתמש בסגנון הוד מלכותו המרומם.
שנה לאחר חתונתם של נדיה וג'ורג', לעומת זאת, הענפים האנגליים של משפחת באטנברג ויתרו על תואר הנסיך שלהם, והנסיך ג'ורג', שבסופו של דבר הפך למרקיז מילפורד הייבן השני, לקח את שם המשפחה מאונטבאטן ונשא את התואר הרוזן, אשתו נודעה כרוזנת מדינה.
אנסטסיה ("זיאה"), הבת הבכורה, ב-1917 נישאה להרולד ורנהר.
ורנהר, בהיותו עשיר ביותר, סיפק תמיכה כספית משמעותית לחמיו, והקל על אובדן ההכנסה מהאחוזות הקיסריות של מיכאיל.
בנו של הנסיך הגדול, מיכאיל, הרוזן דה טורבי (המכונה במשפחתו "בוי טורבי"), איבד את עבודתו ובא לגור איתם, אבל הקשר היה קשה, לא מעט בגלל שבוי סבל מצורה חוזרת של דיכאון.
בין ההתקפים הנשנים הוא היה צייר בעל הישג כלשהו.
לאחר שמלחמת העולם הסתיימה, מיכאיל מיכאילוביץ' ואשתו חזרו לקאן לאחר שש שנים.
לאחר שהגיעו החדשות על רציחות של קרובי משפחה רבים כל כך, אנשים רבים חשבו שמיכאיל לא היה מאוזן.
הוא נעשה קצר רוח וגס רוח כלפי המשרתים וניסיון גדול לאשתו.
עד 1925, הנסיך הגדול הפך להיות כל כך בעייתי עד שחתנו, הרולד, ראה בו "משוגע לחלוטין".
ב-4 בספטמבר 1927 נפטרה אשתו, בת חמישים ותשע.
המלך ג'ורג' החמישי כתב מכתב תנחומים והנסיך מוויילס השתתף בהלווייתה.
עד נובמבר, לפי הרולד, הנסיך הגדול שוב התנהג יפה, מכיוון שכבר לא היה לו את אשתו להתווכח איתה.
הוא שרד אחריה פחות משנתיים.
הנסיך הגדול מיכאיל חלה בשפעת ומת בלונדון ב-26 באפריל 1929, בן שישים ושבע.
הוא נקבר עם אשתו בבית הקברות המפסטד.
לדוכס הגדול מיכאיל ולרוזנת דה טורבי היו שתי בנות ובן אחד.
כיום נכדיה של זיה כוללים את הדוכסיות מאברקורן ווסטמינסטר, הרוזנת מדלהוזי ורוהייס, הנסיכה אלכסנדר גליצין.
נולדו להם בת אחת ליידי טטיאנה אליזבת מאונטבאטן, ובן אחד דייוויד מאונטבאטן, מרקיז מילפורד הייבן השלישי
מייקל מיכאילוביץ' דה טורבי ("בוי") (8 באוקטובר 1898 - 8 במאי 1959), הפך לאזרח בריטי לאחר שהתאזרח בנובמבר 1938.
מיכאיל סטרוגוביץ' היה משפטן יהודי סובייטי.
מיכאיל סטרוגוביץ' נולד בשנת 1894 בסנקט פטרבורג למשפחה יהודית.
בהמשך המשפחה עברה למוסקבה בה סטרוגוביץ' סיים לימודי גימנסיה עם מדליית כסף והחל ללמוד כלכלה ומשפטים במכון למסחר.
לאחר סיום הלימודים בשנת 1920 החל לעבוד במערכת המשפטית של המדינה הסובייטית הצעירה ובשנת 1924 התקבל לפרקליטות וכיהן בה במספר תפקידים עד לשנת 1938.
במקביל לעבודתו בפרקליטות החל ללמד במוסדות להשכלה גבוהה, לרבות אוניברסיטת מוסקבה (פרופסור משנת 1933 וראש קתדרה), מכון להשתלמויות של עובדי מערכת המשפט, אקדמיה למדעי החברה ליד הוועד המרכזי של המפלגה ועוד.
בשנת 1938 סטרוגוביץ' סיים עבודת פוסט-דוקטורט ונבחר כחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בעקבות כך הוא עזב את הפרקליטות והתרכז בהוראה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה סטרוגוביץ' היה מלמד באקדמיה משפטית צבאית.
בשנת 1949 עם תחילת המאבק נגד קוסמופוליטיות סטרוגוביץ' ואהרן טריינין הוכרזו כמובילי הקו השגוי בלימוד משפטים.
הוא סבל מרדיפות ונאלץ לעזוב את רוב תפקידיו.
בשנת 1952 הוא החל לעבוד במכון למשפטים של האקדמיה.
סטרוגוביץ' פעל בתחומים רבים של תאוריה משפטית.
הוא כתב מספר ספרי לימוד בתחום יחסי מדינה ומשפטים ולוגיקה.
בניגוד למשפטנים סובייטיים אחרים הוא דגל בשיטה האדברסרית וחשיבות של חזקת החפות מפשע.
בשנת 1956 הוא כתב ספר בנושא עיוות דין.
על פעילותו לסטרוגוביץ' הוענקו מספר עיטורים.
סטרוגוביץ' נפטר במוסקבה בשנת 1984.
מיכאיל ניקולאייביץ' חסין (2 במאי 1912 – 7 במרץ 1942) היה טייס יהודי בצבא האדום במלחמת העולם השנייה, גיבור ברית המועצות.
נולד בשם מאיר בן ניסן פלוטקין בעיירה ארדון שבפלך צ'רניגוב של האימפריה הרוסית (כיום בתחומי מחוז בריאנסק של הפדרציה הרוסית) במשפחה יהודית.
עבד כשוליית חרט במפעל זיל.
בשנת 1931 התנדב לשירות בצבא האדום והיצב לשרת בחיל האוויר.
בשנת 1933 סיים בבית ספר לתעופה צבאית בעיר אנגלס.
בסיום הלימודים הוצב ביחידת מפציצים של הצי הבלטי.
בשנת 1938 מונה לסגן מפקד טייסת.
השתתף במלחמת החורף, ביצע מיקוש (פיזור מוקשים מהאוויר) במימי המפרץ הבוטני והמפרץ הפיני.
בתום המלחמה הועלה לדרגת קפיטן ומונה למפקד טייסת.
באוגוסט 1941 טייסת בפיקודו הייתה חלק מרגימנט משימה מיוחד שהוצב בשדה תעופה באי סארמאה.
הכוח ביצע תקיפה אוויריות של ברלין במהלך 7–8 באוגוסט ושב ללא אבדות לאי סארמה.
על מעשה זה החליט יוסיף סטלין להעניק את תואר גיבור ברית המועצות למפקד הרגימנט ולכל שלושת מפקדי הטייסות שלו (ביניהם מיכאיל פלוטקין).
במהלך סוף אוגוסט-תחילת ספטמבר 1941 השתתף פלוטקין בשלוש גיחות הפצצה נוספות על ברלין.
בתחילת ספטמבר עזבו כוחות הצבא האדום את האי.
היחידה, בה שירת מיכאיל פלוטקין הועברה לעיר לנינגרד.
פלוטקין המשיך להוביל את הטייסת שלו במשימות הפצצה של בסיסים גרמנים ומשימות מיקוש מימי הים הבלטי.
בינואר 1942 הועלה לדרגת מיור.
ב-7 במרץ 1942 יצא מיכאיל פלוטקין למשימה האחרונה שלו.
כוח אווירי בפיקודו ביצע הטלת מוקשים ימיים בקרבת נמל חלסינקי.
בדרכם חזרה מהמשימה, באזור העיר ססטרורצק אירעה תאונה אווירית - בשל תנאי ראות קשים במיוחד התנגש אחד ממטוסי הכוח במטוסו של פלוטקין.
התוצאה מההתנגשות התרסק מטוסו על הקרקע וכל אנשי הצוות נהרגו.
גופותיהם הועברו ללנינגרד ונקברו באחד מבתי העלמין שליד מנזר אלכסנדר נבסקי.
מיכאיל פלורסקו (ברומנית: Mihail Florescu; 28 בינואר 1912 – 25 בפברואר 2000) היה מהנדס, לחם במלחמת האזרחים של ספרד, לחם במסגרת הרזיסטנס, חבר באספה הלאומית הגדולה של רומניה, סגן שר ושר בממשלות רומניה, חבר מתכתב של האקדמיה הרומנית וקומוניסט יהודי רומני, מחבר ספרי זכרונות וספרי עיון.
פלורסקו נולד בשם יעקובי ינקו במשפחה יהודית בעיר רומאן ברומניה.
הוא למד בבתי הספר בעירו והמשיך ב-1930 ללימודים בפקולטה למדעים של אוניברסיטת בוקרשט (כעת המכון לכימיה תעשייתית) לימודים שסיים בהצלחה.
בתקופת לימודיו באוניברסיטת בוקרשט התמנה ב-1931 לנשיא האגודה הכללית של הסטודנטים היהודים (Asociație Generale a Studenților Evrei).
לאחר סיום לימודיו כמהנדס כימי ב-1934 הצטרף למפלגה הקומוניסטית הרומנית.
ב-1937 יצא פלורסקו, יחד עם עוד צעירים קומוניסטים רומנים, אל ספרד ולחם שם בגדוד "טודור ולדימירסקו".
בשנים 1938–1939 היה מפקד פלוגה וקומיסר של הגדוד.
לאחר ניצחון פרנקו במלחמת האזרחים עברו פלורסקו וחבריו לצרפת, שם נעצרו במחנה של ארג'לה-סיור-מר עד שנמלטו והצטרפו לרזיסטנס.
פלורסקו פעל ברזיסטנס עד 1944, כשהצליח להגיע לרומניה.
ברומניה, בבחירות של 1945, נבחר לפרלמנט הרומני.
ברומניה התחיל לכתוב ופרסם את הספר "המתנדבים" (Voluntarii), שכלל את "אל ספרד" ו"על האברו המדמם".
פלורסקו קיבל דרגות בשלושה צבאות, היה קפטן בצבא הספרדי הרפובליקני, אלוף-משנה בצבא הצרפתי וגנרל בצבא הרומני.
ב-1 באוגוסט 1948 נדרש לשוב לשירות צבאי פעיל בדרגת קולונל וב-29 בדצמבר הועלה לדרגת גנרל בצבא רומניה.
פלורסקו היה סגן שר במשרד התעשייה המתכות והתעשייה הכימית (1951–1952), שר התעשייה (1952–1957) ושר תעשיית הנפט והכימיה בין השנים 1957 ל-1965. פלורסקו היה עסקן ספורט בתחום האתלטיקה, בשנים 1955 עד 1962 ובשנים 1967 עד 1982 היה נשיא הפדרציה הרומנית לאתלטיקה והחל מ-1993 נשיא כבוד של קרן האתלטיקה הרומנית.
פלורסקו הוא מחברם של ספרים מקצועיים רבים בתחומי הכימיה והנפט.
מיכאיל פטרוביץ' סידקו הוא מהנדס כימי, ממציא וחדשן מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, הניצול האחרון מטבח באבי יאר.
משפחתו הייתה אמורה להתפנות ברכבת מזרחה, אך אחיו גרישה ירדה מהרכבת כדי לשחרר את יוני המשפחה שהיו בשובך.
האם ברטה הורידה את שלושת ילדיה האחרים מהרכבת כדי לחפש אותו.
האב היה במקום אחר ברכבת ונותר עליה.
ב-28 בספטמבר 1941, 2,000 עלונים חולקו בקייב, באוקראינית ובגרמנית: "כל יהודי העיר קייב וסביבתה צריכים להתייצב ביום שני, 29 בספטמבר 1941, עד השעה 8 בבוקר, בפינת הרחובות מלניקובסקיה ודגטיארניה (ליד בית הקברות).
קחו אתכם את המסמכים שלכם, חפצי ערך, בגדים חמים ותחתונים.
אלה שלא יצייתו לפקודה זו יירו".
שכנים שכנעו את אמו של סידקו לא ללכת למקום ההתכנסות, מכיוון שבעלה וילדיה היו אוקראינים.
ב-30 בספטמבר, עוזרת הבית לושקה הודיעה לגרמנים כי המשפחה יהודיה ואינה מצייתת לפקודות שהוצאו ב-28 בספטמבר.
המשפחה נשלחה לבאבי יאר והצטרפה לשיירת יהודים בראשות קצין גרמני ושוטר.
השוטר משך מהשיירה את מיכאיל, אחיו וכמה ילדים.
הוא ירה והרג שני גברים.
שבוע לאחר מכן, עוזרת הבית לושקה מסרה שוב את המשפחה לגסטפו.
שכנם, איוון פולקסדויטש, היה המתורגמן של הגסטפו.
הוא סיפר לגרמנים שמיכאיל ואחיו הם אוקראינים, והם שוחררו.
מאוחר יותר, שכנה התיישבה איתם - סופיה קריבורוט-בקלנובה עם בתה גלינה.
במהלך הפשיטות, סופיה קונדרטייבנה אמרה שמיכאיל ואחיו הם ילדיה.
בשנת 2004 הוענק תואר חסידת אומות העולם לגלינה אליזרובנה ולסופיה קריבורוט-בקלנובה (לאחר מותה).
מיכאיל ואחיו גנבו פחם בתחנת הרכבת, נתפסו והגיעו למחנה סירץ, שם נערכו בהם ניסויים רפואיים: רגליהם הוקפאו, הם נחשפו לקרציות דלקת המוח וקיבלו זריקות.
לאחר המלחמה מיכאיל סידקו השלים את לימודיו בבית הספר, ומגיל 13 עבד כסנדלר, שירת בצבא והתיישב בצ'רקאסי, שם עבד במפעל כימי.
לאחר פרישתו עלה לישראל בשנת 2000.
מִיכַאִיל נִיקוֹלַיֶובִיץ' פּוֹקְרוֹבְסְקִי היה היסטוריון מרקסיסטי רוסי, מהפכן ואיש ציבור ופוליטיקאי סובייטי.
כאחד ההיסטוריונים הראשונים בעלי הכשרה מקצועית שהצטרפו לתנועה המהפכנית ברוסיה, פוקרובסקי נחשב להיסטוריון הסובייטי המשפיע ביותר בשנות ה-20 של המאה ה-20, ונודע כ"ראש האסכולה ההיסטורית המרקסיסטית בברית המועצות".
פוקרובסקי לא היה בולשביק ואף לא מנשביק במשך כעשור שקדם למהפכת אוקטובר של 1917; תחת זאת חי בגלות באירופה כרדיקל עצמאי, שהיה מקורב לפילוסוף אלכסנדר בוגדנוב.
בעקבות תפיסת השלטון על ידי הבולשביקים, הצטרף פוקרובסקי מחדש למפלגה הבולשביקית ועבר למוסקבה, שם מונה לסגן ראש מחלקת החינוך החדשה של הממשל הסובייטי, (Наркомпрос).
פוקרובסקי מילא תפקיד מוביל בביסוס הממסד החינוכי הסובייטי המוקדם, ערך כמה מכתבי העת ההיסטוריים החשובים של התקופה, והוביל את הארגון מחדש של מערכת ההשכלה הגבוהה והסגל שלה מתוקף תפקידו כראש .
הוא גם חיבר יצירות חלוציות ומשפיעות על ההיסטוריה של רוסיה, שהציגו פרשנות מחודשת רשמית למחצה של העבר הרוסי דרך העדשה של מלחמת מעמדות והתקדמות ההיסטוריה באמצעות שלבי התפתחות מוגדרים.
פוקרובסקי היה ביקורתי מאוד כלפי אופייה של האימפריה הצארית הרב-לאומית, והמעיט בחשיבות התפקיד האישי שמילאו יחידים, כדוגמת הצאר המודרניסט פיוטר הגדול.
מיכאיל פוקרובסקי נולד ב-29 באוגוסט 1868 במוסקבה למשפחה של פקיד מדינה שזכה באצולה תורשתית מן הצאר.
הוא זכה לחינוך טוב בילדותו, והשלים את לימודיו בגימנסיה קלאסית לפני שנרשם לפקולטה להיסטוריה באוניברסיטת מוסקבה בגיל 19, שם למד תחת הנחייתם של וסילי קליוצ'בסקי ו, שניים מההיסטוריונים הידועים ביותר באותה תקופה.
הוא סיים את לימודיו במוסד זה ב-1891, והמשיך ללימודי תואר שני אצל קליוצ'בסקי; עבודה זו לא הושלמה בשל חילוקי דעות אישיים.
אף על פי שלא החזיק בתואר אקדמי מתקדם, לא אמר פוקרובסקי נואש והחל ללמד בבתי ספר תיכוניים ובתוכניות ללימודי חוץ של האוניברסיטה, כשהוא דבק בשאיפתו להפוך להיסטוריון מקצועי.
עם זאת, הוא לא הצליח להשיג משרת הוראה באוניברסיטה, ונאלץ להסתפק בהעברת קורסים בהיסטוריה בבתי ספר תיכוניים, בקורסי ערב ובקורסים לנשים מחוץ למסגרת האוניברסיטאית.
כצעיר בעל נטיות פרוגרסיביות, נאסר על פוקרובסקי לבסוף להעביר הרצאות פומביות בשנת 1902 בשל דעותיו הרדיקליות.
הפרטים על פעילותו הפוליטית המוקדמת של פוקרובסקי מועטים, אם כי פוקרובסקי עצמו הודה שנים רבות לאחר המעשה כי היה חבר ב, ארגון של מעמד הביניים שפעל לכינון חוקה לרוסיה והיווה את המבשר של המפלגה הדמוקרטית החוקתית (הקדטים).
פוקרובסקי הפך למרקסיסט במהלך מהפכת 1905, והצטרף למפלגה הבולשביקית.
מנהיג המפלגה, ו"י אוליאנוב (לנין), הזמין אותו לכתוב בביטאון הרשמי של המפלגה שיצא לאור בגלות, "הפרולטרי" (Пролетарий).
בתוך הארגון הבולשביקי, היה פוקרובסקי מקורב לפלג הרדיקלי שהתגבש סביב אלכסנדר בוגדנוב, קבוצת ("קדימה").
עם חברי מפתח נוספים בפלג זה נמנו מי שיהיה לימים שר החינוך הבולשביקי, , והסופר הנודע מקסים גורקי.
כישלון מהפכת 1905 אילץ את פוקרובסקי להגר; תחילה לפינלנד, וב-1908 עבר לצרפת.
פוקרובסקי נותר בגלות בצרפת עד פרוץ מהפכת אוקטובר ב-1917. בתקופת גלותו בצרפת כתב את חיבורו ההיסטוריוגרפי המרכזי הראשון, "היסטוריה של רוסיה מהזמנים הקדומים ביותר", שיצא לאור בחמישה כרכים בין השנים 1910 ל-1913.
בראשית 1909 הקימו בוגדנוב ואנשי "וְפֶּרְיוֹד" בית ספר מפלגתי מרקסיסטי באי האיטלקי קאפרי, במטרה לחנך ולהכשיר פועלים רוסים מן השורה לשמש כמנהיגי מפלגה בעתיד.
הפרויקט נועד להיות פתוח לתומכי הבולשביקים והמנשביקים כאחד.
פוקרובסקי זומן, מתוקף מעמדו כאיש האקדמיה של המפלגה, להרצות בבית הספר בקאפרי על ההיסטוריה של רוסיה.
אנשי "וְפֶּרְיוֹד" הגולים הקימו בית ספר מפלגתי נוסף בבולוניה שבאיטליה, שפעל בין השנים 1910–1911, ושוב ביקשו לשתף בו את שני האגפים – הבולשביקי והמנשביקי – של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
גם בפרויקט זה השתתף פוקרובסקי כמרצה להיסטוריה, לצד לונצ'רסקי, בוגדנוב ואחרים.
אולם מנהיגי הפלגים העיקריים, לנין וגאורגי פלחנוב, גילו עוינות כלפי הפרויקט, ובעקבות זאת התפרק בית הספר בבולוניה – ויחד עמו קבוצת "וְפֶּרְיוֹד" כולה.
לאחר סילוקו של בוגדנוב מהסיעה הבולשביקית של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית ב-1909, פרש פוקרובסקי מן הארגון בעקבותיו.
הוא נותר רדיקל עצמאי (שאינו בולשביק) עד לשנת המהפכה, 1917. באוגוסט של אותה שנה שב לרוסיה, בעקבות מהפכת פברואר שהביאה להדחת הצאר ניקולאי השני.
בחודש שלאחר מכן התקבל מחדש רשמית לשורות המפלגה הבולשביקית, ובמהרה תפס עמדת כוח ואמון כעורך העיתון היומי של הסובייט של מוסקבה, "איזבסטיה".
כמו כן, מונה לחבר ב.
בעקבות מהפכת אוקטובר, שהעלתה את המפלגה הבולשביקית לשלטון, מונה פוקרובסקי לקומיסר לענייני חוץ של הסובייט של מוסקבה.
הוא גם כיהן בסוף 1917 ותחילת 1918 כראש עיריית מוסקבה.
הוא נבחר גם לוועדה שניסחה את ה ב-1918, ובמרץ 1918 נבחר ליושב ראש מועצת הקומיסרים העממיים של מחוז מוסקבה.
כאשר איש "וְפֶּרְיוֹד" לשעבר, אנטולי לונצ'רסקי, מונה לעמוד בראש (הגוף שירש את משרד החינוך הציבורי הרוסי), הציע לו לנין ישירות כי אשתו שלו, נאדז'דה קרופסקיה, ופוקרובסקי יצורפו כמארגנים ראשיים לצדו של לונצ'רסקי בגוף הממשלתי החדש.
פוקרובסקי מונה לסגן הקומיסר במשרד החינוך שעבר רפורמה במאי 1918, ופיקח על ניהול הגוף במהלך היעדרויותיו התכופות של לונצ'רסקי ממוסקבה במהלך שארית שנת 1918.
ב-1919 שוב הואשם פוקרובסקי באופוזיציוניות, כאשר העניק את תמיכתו לניקולאי בוכארין ול בהתנגדותם לחוזה ברסט-ליטובסק – סוגיה שעוררה מחלוקת מרה ומפלגת בתוך המפלגה הקומוניסטית הרוסית.
מספר גופים חינוכיים סובייטיים נזקפים במידה מסוימת לזכות השפעתו של פוקרובסקי.
אלה כוללים את "הפקולטות לפועלים" (רבפק), שהוקמו כדי לספק חינוך מכין לפועלי המפעלים ולהקנות להם כניסה להשכלה גבוהה מבלי שהשלימו השכלה תיכונית פורמלית.
ב-1918 היה הרקטור המייסד של , ששמה שונה מאוחר יותר ל.
פוקרובסקי היה גם גורם מכריע בהקמת (ИКП), ששימש בפועל כבית ספר ללימודים מתקדמים להכשרת היסטוריונים, כלכלנים, פילוסופים, משפטנים ומדעני טבע.
פוקרובסקי כתב גם את "היסטוריה קצרה של רוסיה", שפורסמה ב-1920 וזכתה לשבחים רבים מוולדימיר לנין, שציין בהקדמה למהדורה הראשונה כי הוא "אהב את הספר עד מאוד".
פוקרובסקי היה גם ממייסדי "האיגוד הרוסי של מכוני מחקר במדעי החברה" (РАНИОН), מעין צוות חשיבה שאפשר לחוקרים לא-מרקסיסטיים לעסוק בפרויקטים של מחקר סוציולוגי.
פוקרובסקי דגל בעקביות בשילוב מבקרים מתונים של המשטר בתוך הממסד החינוכי, וניסה ללא הצלחה להשיג משרות הוראה באוניברסיטת מוסקבה עבור אינטלקטואלים מנשביקים בולטים כיולי מרטוב ו.
ב-1925 נבחר פוקרובסקי לנשיא הראשון של "אגודת ההיסטוריונים המרקסיסטים", ובמשך תקופה מסוימת היה גם עורך כתב העת שלה, "היסטוריק-מרקסיסט" ("Историк-марксист").
הוא היה גם ממייסדי הארכיון המרכזי של המדינה של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (РСФСР) ועורך כתב העת שלו, "קראסני ארכיב" ("Красный архив"; "הארכיון האדום"), אחד הפרסומים ההיסטוריים המדעיים החשובים של שנות ה-20 בברית המועצות.
השפעתו הגיעה לשיאה במהלך הוועידה הכלל-סובייטית הראשונה והיחידה של היסטוריונים מרקסיסטים שנערכה בדצמבר 1928 ובינואר 1929. כפי שציין ההיסטוריון :
הוא הגיע למעמדו הגבוה ביותר במנגנון המפלגה הקומוניסטית בשנה שלאחר מכן, כאשר מונה לחבר בנשיאות הוועדה המרכזית לביקורת, גוף משמעתי שנבחר ופעל במקביל לוועד המרכזי המנהל של המפלגה.
פוקרובסקי היה גם חבר בוועד הפועל המרכזי של ברית המועצות וברוסיה, גופים שאינם מפלגתיים לכאורה שחשיבותם דעכה עם הזמן.
בכתביו ההיסטוריוגרפיים הדגיש פוקרובסקי את התאוריה המרקסיסטית ואת האכזריות של המעמדות העליונים.
הוא תיאר שוב ושוב את האימפריה הרוסית כ"בית כלא לעמים".
בחיבורו "היסטוריה רוסית מהזמנים הקדומים ביותר" (1910–1913), כתב כי "רוסיה הגדולה נבנתה על עצמותיהן של האומות הלא-רוסיות...
בעבר, אנו הרוסים היינו השודדים הגדולים ביותר עלי אדמות".
הוא גם המעיט בחשיבות התפקיד של האישיות לטובת הכלכלה ומלחמת המעמדות ככוח המניע של ההיסטוריה.
דוגמה לכך הייתה ניתוחו את חיסול מעמד הבויארים, בעלי האחוזות הפאודליות הגדולות, בתקופת שלטונו של איוואן האיום.
פוקרובסקי ייחס זאת להתפתחות של כלכלת שוק שהעדיפה אחוזות קטנות ויעילות יותר, שבעליהן כרתו ברית עם אנשי הערים ב-1564 כדי להפיל את הבויארים – מהלך שלטענתו היה מתרחש ללא קשר לזהות האדם שישב על הכס.
על פיוטר הגדול כתב פוקרובסקי: "פיוטר, שהיסטוריונים מתרפסים כינוהו 'הגדול'...
דרדר את רווחת (האוכלוסייה) באופן נורא והוביל לעלייה קולוסאלית בשיעור התמותה".
מיכאיל פוקרובסקי נפטר מסרטן ב-10 באפריל 1932. אפרו נטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
למרות ביקורת מסוימת שנמתחה עליו בתחילת שנות ה-30, המשיכו לחלוק לו כבוד במשך שנתיים לאחר מותו.
שמו ניתן למכון הפדגוגי של לנינגרד ולמכון האגרו-פדגוגי של נובגורוד.
כמו כן, מ-20 באוקטובר 1932 ועד 11 בנובמבר 1937, נקראה אוניברסיטת מוסקבה על שמו.
שמו ניתן גם לבית הספר הפדגוגי בוולוגדה.
בערים מסוימות (בפרט באיז'בסק), קיימים עד היום רחובות הקרויים על שמו.
אולם "תקופה חדשה בהתפתחות ההיסטוריוגרפיה הסובייטית החלה ב-16 במאי 1934", עם פרסום צו שביקר את האופן שבו נלמדה היסטוריה בבתי הספר ובאוניברסיטאות בברית המועצות.
אף שהצו לא הזכיר את פוקרובסקי בשמו, השפעתו הביאה לערעור אמינותה של אסכולת ההיסטוריה כולה שהוביל.
בינואר 1936 הוקמה ועדה נוספת לספרי לימוד בהיסטוריה, הפעם בראשות אנדריי ז'דאנוב ובכיכובם של פקידי מפלגה בכירים, בהם ניקולאי בוכארין, קארל ראדק, ו.
במקביל לעבודת הוועדה, חיבר בוכארין ביקורת ארוכה על פוקרובסקי והמתודולוגיה שלו, בה האשים את ההיסטוריון המנוח בדבקות מכניסטית בנוסחאות סוציולוגיות מופשטות, בכישלון להבין וליישם כראוי את השיטה הדיאלקטית, ובנטייה לתאר את ההיסטוריה כתהליך אוניברסלי גס.
ועדת ז'דאנוב, בהתייעצות עם סטלין, פרסמה הודעה רבת-השפעה שסיווגה את ההיסטוריונים מאסכולת פוקרובסקי כצינורות לרעיונות מזיקים שהיו ביסודם "אנטי-מרקסיסטיים, אנטי-לניניסטיים, מחבלים רעיוניים במהותם ואנטי-מדעיים".
התקפתו הבלתי נלאית של פוקרובסקי על המשטר הצארי הישן כ"בית כלא לעמים" ו"ז'נדרם בינלאומי" נחשבה מעתה ל"ניהיליזם לאומי" אנטי-פטריוטי, וכוננה דוקטרינה היסטורית חדשה ברוח הלאומנות הרוסית.
דוקטרינה חדשה רשמית זו נותרה על כנה למשך שארית חייו של סטלין.
מפעל חייו של פוקרובסקי הושמץ באופן מקיף בשני קובצי מאמרים, "נגד התפיסות ההיסטוריות של מ"נ פוקרובסקי" ו"נגד התפיסות האנטי-מרקסיסטיות של מ"נ פוקרובסקי", שפורסמו ב-1939 וב-1940 בהתאמה, כאשר האסכולה ההיסטורית החדשה העלתה על נס גיבורים צבאיים מהעבר והדגישה את ההשפעות החיוביות של התפשטות השלטון הרוסי.
בכרך של 1939, כתבה , שהסתמנה כאחת ההיסטוריוניות הסטליניסטיות הסמכותיות:
ב-1942, במהלך המלחמה עם גרמניה, בכרך נוסף בשם "עשרים וחמש שנים של מחקר היסטורי בברית המועצות", סיכם אחד הכותבים את הטעויות לכאורה של פוקרובסקי:
רק לאחר מותו של המנהיג הסובייטי וההתנערות ממדיניותו על ידי המפלגה הקומוניסטית, זכתה עבודתו של פוקרובסקי מחדש להשפעה מסוימת בקרב היסטוריונים אקדמיים בברית המועצות.
אף על פי שהוא נחשב לפולמוסן מרקסיסטי דוגמטי על ידי מבקריו, פוקרובסקי מוכר גם כ"חוקר מצפוני שלא הקריב את היושרה האינטלקטואלית לטובת דרישות התעמולה" על ידי אחרים, מה שמותיר אחריו מורשת שנויה במחלוקת.
"Русская история с древнейших времен" (היסטוריה רוסית מהזמנים הקדומים ביותר), * 5 כרכים.
"Очерк истории русской культуры" (מתווה להיסטוריה של התרבות הרוסית), 2 חלקים, הוצאת "מיר", מוסקבה, 1914–1918.
"Русская история в самом сжатом очерке" (היסטוריה רוסית בתיאור תמציתי ביותר), הוצאת גוסיזדאט (ההוצאה הממלכתית), מוסקבה, 1920.
"Дипломатия и войны царской России в XIX столетии" (הדיפלומטיה והמלחמות של רוסיה הצארית במאה ה-19), * הוצאת "קראסניה נוב", מוסקבה, 1923.
"Внешняя политика России в XX веке" (מדיניות החוץ של רוסיה במאה ה-20), הוצאת האוניברסיטה הקומוניסטית על שם סברדלוב, מוסקבה, 1926.
"Империалистическая война" (המלחמה האימפריאליסטית), אוסף מאמרים, הוצאת "סוציאל-דמוקרט", מוסקבה, 1928.
"Октябрьская революция" (מהפכת אוקטובר), אוסף מאמרים, הוצאת האקדמיה הקומוניסטית, מוסקבה, 1929.
מיכאיל מיכאילוביץ' קסיאנוב הוא פוליטיקאי רוסי שכיהן בעברו כראש ממשלת רוסיה, מינואר 2000 ועד פברואר 2004.
קסיאנוב נולד ברובע סולנצבו במוסקבה.
לאחר סיום בית הספר החל ללמוד הנדסה במוסקבה.
בשנת 1976 גויס לצבא ושירת בגדוד הקרמלין.
עם סיום שרות חובה בשנת 1979 המשיך את הלימודים וסיים אותם בשנת 1981. הוא מילא תפקידים שונים בתחום הכלכלה בברית המועצות ואחר כך ברוסיה העצמאית.
בשנת 1995 מונה לסגן שר האוצר.
טיפל בנושא תשלום החובות של רוסיה לבנקים באירופה, בעקבות משבר הרובל.
בעקבות ההצלחות בנושא בשנת 1998 קודם לסגן ראשון של שר האוצר.
ב-10 בינואר 2000 קודם לסגן ראשון של ראש הממשלה.
ב-17 במאי 2000 קודם לתפקיד ראש הממשלה והרכיב את ממשלתו.
כראש הממשלה פעל להמשך הרפורמות הכלכליות במדינה ומעבר לכלכלת שוק ויזם רפורמת מס.
קסיאנוב טען כי תהליך הפרטת החברות הממשלתיות של רוסיה בשנות ה-90 אולי היה פגום, אך הניב, מנגד, יתרונות רבים, והוסיף כי החברות הממשלתיות מנעו כל תחרות בענף בו פעלו טרם ההפרטה.
קסיאנוב, שהיה המקורב האחרון לבוריס ילצין שנשאר לכהן בממשלה הרוסית, פוטר יחד עם כל ממשלת רוסיה בפברואר 2004 על ידי הנשיא ולדימיר פוטין.
אחרי הפיטורים הפך לאחד מבכירי האישים באופוזיציה לפוטין ברוסיה.
הסיבה לפיטורים הייתה התנגדות של קסיאנוב להוראות פוטין לעצור את מנהיג האופוזיציה, האוליגרך מיכאיל חודורקובסקי ולהלאים את חברת הנפט שלו "יוקוס".
בזמן כהונתו כראש מממשלה קיים יחסים טובים עם מדינת ישראל, ראש הממשלה אריאל שרון ערך ביקור רשמי במדינה בספטמבר 2001, והוא פעל לשיתוף פעולה כלכלי וטכנולוגי עם ישראל.
במסיבת עיתונאים לציון שנה לפיטוריו, ב-24 בפברואר 2005, הדגיש קסיאנוב את רצונו לרוץ בבחירות לנשיאות רוסיה שיתקיימו במרץ 2008, הוא קרא לאופוזיציה להתלכד, והאשים את פוטין בדיכוי ערכים דמוקרטיים.
הוא קיבל תמיכה נלהבת מצד לאוניד נבזלין ובוריס ברזובסקי, כמו גם מצד אלוף העולם בשחמט גארי קספרוב.
במאי 2005, אמר כי שמשפטם של מנכ"ל חברת הנפט "יוקוס" לשעבר, מיכאיל חודורקובסקי, ושל שותפו פלטון לבדב הוא "פארסה".
"המשפט הזה אמור להוכיח, לשיפוטי הברור, שניתן יהיה לנקוט באותם צעדים או בצעדים קשים יותר נגד כל אדם ברוסיה".
ביולי 2005 הודיעה התביעה ברוסיה, שבכוונתה לפתוח בחקירה פלילית נגדו, בחשד שרכש נכסים בעסקה בלתי חוקית.
בדיווחים בעיתונות הואשם קסיאנוב כי השתמש בחברת קש לקניית אדמות מדינה משובחות תמורת סכום הקטן פי כמה מערכן האמיתי ביום שעזב את משרתו.
קסיאנוב הכחיש בתוקף את ההאשמות ואמר "ב-25 שנותיו כאיש ציבור, לא היה לו חלק או מניות בחברה כלשהי".
קסיאנוב הוא המועמד היחיד של האופוזיציה הדמוקרטית שרץ בבחירות לנשיאות רוסיה בבחירות 2008, לאחר שבוריס נמצוב וגריגורי יבלינסקי הודיעו שהם פורשים מהמירוץ עקב היותו לטענתם, בלתי הוגן ובלתי דמוקרטי.
בסופו של דבר גם קסיאנוב ירד מהמרוץ כי מועמדותו לא אושרה בוועדת הבחירות, בנימוק ש-13% מתוך 2 מיליון החתימות הנדרשות לצורך הגשת מועמדות היו מזויפות.
לאחר הבחירות כינה אותן "מבצע של השירות החשאי הקג"ב להעברת השלטון מפעיל אחד למשניהו...
אין בין זה לבין בחירות לא כלום...
אין מנצחים – רק 140 מיליון מפסידים, תושבי רוסיה".
קסיאנוב נחשב לאחד ממנהיגי האופוזיציה הליברל-דמוקרטית והוא עומד בראש תנועת האיחוד הדמוקרטי העממי הרוסי (Российский народно-демократический союз), תנועה פוליטית שייסד ב-2006. מספר פעמים ניסה לרשום את מפלגתו אצל רשם המפלגות אך נענה בשלילה מסיבות שונות.
החל מיוני 2012 הוא אחד מיושבי ראש של המפלגה הרפובליקנית של רוסיה - מפלגת החופש העממי.
בשנת 2009 פרסם את ספרו "ללא פוטין" על הפוליטיקה של רוסיה.
לאחר הירצחו של בוריס נמצוב, בפברואר 2015, הפך במקומו למנהיג מפלגת החופש העממי.
בינואר 2016 המנהיג הצ'צ'ני, רמזאן קדירוב, המקורב לפוטין, פרסם סרטון שבו הופיעה תמונתו של קסיאנוב, מבעד לכוונת של מתנקש.
הסרטון פורסם שבועות אחדים לפני יום השנה הראשון לרצח נמצוב.
ב-24 בנובמבר 2023 פורסם שמשרד המשפטים של רוסיה הכניס את מיכאיל קסיאנוב לרשימה של "סוכנים זרים".
ב-17 בנובמבר 2025 פורסם שהשירות הפדרלי לפיקוח פיננסי של רוסיה הכניס את קסיאנוב לרשימה רשמית של טרוריסטים ורדיקלים.
מיכאיל נשוי לאירינה קסיאנובה (פרלטוב), ילידת 1956, בוגרת הפקולטה לכלכלה של אוניברסיטת מוסקבה.
הייתה מרצה בתחום הכלכלה הפוליטית.
לזוג יש בת בשם נטליה קלינובסקאיה, ילידת 1984, בוגרת הפקולטה לפוליטולוגליה של המכון המוסקבאי ליחסים בינלאומיים (MGIMO).
ב-2006 נישאה לאנדריי קלינובסקי, בנו של טימור קלינובסקי, איש עסקים, מייסד חברת "אפיצנטר מרקט" ומנכ"ל "שלטר קורפ".
בתו הצעירה של קסיאנוב היא ילידת 2005. לקסיאנוב שתי אחיות גדולות.
מיכאיל פרידמן הוא איש עסקים יהודי יליד אוקראינה, כשעיקר פעילותו העסקית נמצאת ברוסיה.
הונו מוערך (נכון לינואר 2022 על פי מגזין פורבס) בכ-14.8 מיליארד דולר, אחד ממייסדי אלפא גרופ.
פרידמן נולד בלבוב, כיום באוקראינה, ב-1964, למשפחה יהודית חילונית.
הוא מגדיר את עצמו גם כיום כיהודי חילוני - אתאיסט.
לפי עדותו, הקשר היחידי שלו לדת היהודית אותה עת היה המצות שסבתו הייתה אופה מידי פסח.
אולם החותמת "יהודי" על דרכונו הבדילה בינו לבין הסביבה, ואף שיצרה הגבלות רבות, לרבות התנכלויות אנטישמיות מצד כל מי שידע, היא גם איחדה אותו עם יהודים אחרים וייחדה אותו כמי ששייך לעם היהודי.
בשנת 1986 סיים את לימודיו באוניברסיטה במקצוע מהנדס מתכות וב-1996 היה בין מייסדי הקונגרס היהודי הרוסי.
בשנים 2006 ו-2007 היה פרידמן חבר במושב הראשון של הלשכה הציבורית של רוסיה, גוף ממשלתי הממונה על ידי הנשיא, שמטרתו לבחון את החקיקה ודרכי פעולות הממשלה בסובייקטים הפדרליים המרכיבים את הפדרציה הרוסית.
פרידמן גרוש ואב לארבעה ילדים.
משפחתו מתגוררת בפריז, בעוד הוא עצמו מתגורר במוסקבה.
למרות המרחק הוא שומר על קשר הדוק עם ילדיו וביולי 2012 ביקר עם שלושת ילדיו הגדולים יותר, במחנה השמדה אושוויץ, כדי להגביר ולשמור על הקשר שלהם ליהדות.
ב-2022 בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה הטיל האיחוד האירופי סנקציות על אוליגרכים רוסים המקורבים לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין בהם פרידמן.
פרידמן היה בין האוליגרכים הראשונים שהתבטאו נגד פלישתה של רוסיה אל אוקראינה.
בדצמבר 2022 נעצר פרידמן באחוזה בלונדון על ידי הסוכנות הבריטית למלחמה בפשיעה, בחשד להלבנת הון, קשירת קשר להונאת משרד הפנים וקשירת קשר לביצוע פשע.
במאי 2022 פורסם כי פרידמן קיבל דרכון ישראלי, למרות שאין ברשותו בית בישראל.
ב-10 באפריל 2024 פורסם שבית הדין לצדק של האיחוד האירופי הסיר את הסנקציות נגד פרידמן.
בתחילת דרכו בעולם העסקים, החזיק פרידמן דיסקוטק וחנות צילום ועסק במסחר ובשירותים פיננסיים.
ב-1989 הקים את אלפה גרופ (Alfa Group Consortium), אשר הייתה לאחר התפרקות ברית המועצות למקור עושרו.
הוא הרוויח סכומי כסף גדולים והפך לאחד מהאוליגרכים הרוסים.
בשליטת קונסורציום אלפא שלו נמצא כיום Alfa Bank, אחד מגדולי הבנקים ברוסיה, חברת הנפט Tyumen Oil שנקראת כיום TNK-BP, רשת מרכולים וחברה לייצור וודקה, בנוסף לאמצעי תקשורת שונים.
על פי דירוג מגזין פורבס לשנת 2012 מוערך הונו בכ-13.4 מיליארד דולר (השווה להערכה ב-2009 - כ-6.3 מיליארד דולר), והוא מדורג במקום ה-57 ברשימת עשירי העולם של פורבס (לעומת ה-71 ברשימה זו ב-2009) (ב-2008 הוא דורג במקום ה-20 עם הון מוערך של כ-20 מיליארד דולר).
בקרב עשירי רוסיה הוא מדורג במקום הששי נכון ל-2012.
פרידמן היה המממן העיקרי של קרן ג'נסיס (Genesis Philanthropy Group-GPG) אשר פעלה בתחום חיזוק הזהות היהודית בקרב יהודים יוצאי מדינות חבר העמים ברחבי העולם.
בין השאר, קרן ג'נסיס הייתה המממנת של פרס בראשית, אותו היא הקימה יחד עם ממשלת ישראל והסוכנות היהודית ביוני 2012, כאשר פרידמן התלווה לפוטין בביקורו בישראל.
הקרן הפסיקה את פעילותה בשל ההליכים כנגד פרידמן בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
פרידמן ויהודים עמידים נוספים ממדינות חבר העמים מימנו את הקמת האנדרטה לזכר ניצחון הצבא האדום על הנאצים במלחמת העולם השנייה, אנדרטה שפוטין חנך באותו ביקור, בנתניה.
במהלך חודש מאי 2016, פרידמן הודיע כי בכוונתו להעביר את כל עושרו למטרות צדקה לאחר פטירתו, ומבלי להותיר לילדיו חלק מהסכום.
הנסיך מיכאיל אילריונוביץ' קוטוזוב היה מצביא רוסי הנחשב כגיבור העם הרוסי וכמי שהציל את רוסיה מידי נפוליאון בונפרטה.
מיכאל קוטוזוב נולד בסנקט פטרבורג לגנרל אילריון מיכאיילוביץ' קוטוזוב, ובהגיעו לגיל 15, בשנת 1760, גויס לצבא הרוסי.
בתקופת יקתרינה השנייה החל להתבלט כקצין צעיר במלחמותיה של רוסיה נגד פולין בשנות ה-60 של המאה ה-18 ועם האימפריה העות'מאנית בשנות ה-70. בשנת 1774 נפצע בעינו הימנית בקרב מול הטורקים, ונסע לאירופה לשנתיים על מנת להירפא.
בשנת 1776, עם שובו, הועבר קוטוזוב לחצי-האי קרים ושירת שם תחת פיקודו של אלכסנדר סובורוב במהלך שש שנים.
קוטוזוב קודם לדרגת קולונל (אלוף-משנה) בשנה שלאחר מכן.
מינויו לגנרל-מיור ב-1784 תחת הגנרל הנערץ אלכסנדר סובורוב הביא לקידומו המהיר.
הצטיינותו במלחמה העות'מאנית-רוסית של 1787–1792 - שבמהלכה השתתף בקרבות החשובים של מצור אוצ'קוב, כיבוש איזמאיל ומאצ'ין - הביאה לו הערכה רבה בצבא, ובשנת 1791 קודם לגנרל-לויטננט.
בעשור האחרון של המאה ה-18 מילא שורה של תפקידים, ביניהם שגריר בקונסטנטינופול, שגריר בברלין ומושל פינלנד, סנקט פטרבורג וליטא.
אולם בשנת 1802, על רקע סכסוך עם הקיסר פאבל הראשון, פרש קוטוזוב מהצבא.
המלחמה נגד נפוליאון – 1805
בשנת 1804 חברה רוסיה לאימפריה האוסטרית כנגד נפוליאון, ושנה לאחר-מכן שלחו הרוסים לעזרת האוסטרים שני צבאות.
בראש אחד מהם הועמד קוטוזוב.
הוא לא הספיק לחבור אל הצבא האוסטרי שחנה באולם, כיוון שזה האחרון הובס ונשבה על ידי נפוליאון, ובשל נחיתותו המספרית נסוג כדי להימנע מכיתור.
בסופו של דבר, לאחר שאיבד 12,000 חיילים מתוך ה-50,000 שהיו לו, הצליח להתחמק מצבאו של נפוליאון ולהגיע לאולמוץ.
באולמוץ הציע קוטוזוב לקיסרים אלכסנדר ופרנץ לאסוף את כל הכוחות ורק אז לצאת למתקפה, אך הללו לא שעו לו ואף סילקו אותו מתפקיד המצביא.
ב-2 בדצמבר 1805 תקפו את נפוליאון ליד אוסטרליץ ונחלו תבוסה קשה.
בשנים 1806–1811 שימש קוטוזוב כמושל קייב וליטא מטעם הקיסר אלכסנדר הראשון.
בשנת 1811 מינה הקיסר אלכסנדר הראשון את קוטוזוב לעמוד בראש הצבא שנשלח כנגד הטורקים.
בראשית אפריל אותה שנה קוטוזוב הגיע לחזית ובהמשך אותה שנה הביס את הצבא העות'מאני בקרב רושצ'וק, שבו פיתה את העות'מאנים לחצות את הדנובה וניתק אותם מקווי האספקה שלהם.
באסטרטגיה דומה נקט קוטוזוב גם מאוחר יותר, נגד נפוליאון.
תוצאת הקרב הזה הייתה חתימת שלום בוקרשט של שנת 1812, שלפיו קיבלה רוסיה את בסרביה והאימפריה העות'מאנית התחייבה שלא לתקוף אותה, מה ששיפר מאוד את עמדותיה של רוסיה לקראת פלישתו של נפוליאון באותה שנה.
אולם אלכסנדר הראשון שוב פיטר את קוטוזוב מהצבא.
ב-22 ביוני 1812 פלש נפוליאון לרוסיה בראש ה"גרנד ארמה" שמנה 700,000 חיילים.
ראש הצבא הרוסי בזמנו, מיכאיל ברקלאי דה טולי, לא רצה לסכן את צבאו בקרב מול צבאו האדיר של נפוליאון, מה גם שהוא היה בנחיתות מספרית מולו.
הטקטיקה שנקט בה הצבא הרוסי הייתה נסיגה תוך השארת אדמה חרוכה לצבא נפוליאון המתקדם לתוך רוסיה, תוך כדי ניהול קרבות קטנים בכוחות צרפתים תועים ומזדנבים.
טקטיקה זו של דה טולי, יצרה תרעומת בקרב הצבא הרוסי, תוך קריאה מצד גנרלים רבים להדחתו, ואכן ב-20 באוגוסט 1812 מונה קוטוזוב, הגנרל הוותיק, לראש הצבא.
קוטוזוב, לאחר שהמשיך זמן-מה במדיניות הנסיגה של ברקלאי, בחר לבסוף להתעמת עם צבאו של נפוליאון בקרב פנים אל פנים, ואכן זמן קצר אחר כך, ב-7 בספטמבר, התנגשו צבאות רוסיה וצרפת בקרב בורודינו.
קרוב ל-300,000 חיילים מכל צד השתתפו בקרב, שנחשב כקרב המתועד הגדול ביותר בהיסטוריה הצבאית עד לאותה עת.
האבדות היו קרוב לרבע מסדר הכוחות לכל אחד מהצדדים הלוחמים, והקרב נגמר ללא הכרעה ברורה.
לאחר הקרב החליט קוטוזוב לחזור לטקטיקת הנסיגה והשארת אדמה חרוכה של דה טולי.
הצעד הקיצוני ביותר שבוצע במסגרת מדיניות זו היה פינוי העיר מוסקבה מתושביה ושריפה מכוונת של העיר עד ליסוד, על מנת למנוע מנפוליאון וצבאו להפוך עיר אסטרטגית זו לבסיסם, ולמנוע מהם כל אספקת מזון אפשרית שהייתה בעיר.
הצבא הצרפתי, מוכה קור ורעב, שב על עקבותיו כחודש לאחר שהגיע לעיר.
בזמן זה קוטוזוב פנה עם צבאו לכיוון מערב בהשאירו כח הטעייה קטן שהמשיך בתנועה מזרחה, על-מנת לבלבל את נפוליאון.
התחבולה פעלה, וקוטוזוב הרוויח זמן יקר, במהלכו יכול היה לבנות ולצייד מחדש את צבאו, ולתקוף את קווי אספקת המזון של הצבא הצרפתי.
הצבא הצרפתי יצא ממוסקבה ב-19 באוקטובר וניסה תחילה לנוע לכיוון דרום רוסיה במטרה למצוא שם אספקה, אך קוטוזוב ידע זאת וחסם את הצרפתים בקרב מאלויארוסלאבץ.
מרגע זה נמצא צבא נפוליאון בנסיגה מתמדת לכיוון מערב, כאשר קוטוזוב מאיים כל הזמן לכתרו.
בסופו של דבר גורש נפוליאון מרוסיה ושארית צבאו הושמדה כמעט כליל בקרב ברזינה.
בעקבות הדיפת הכוחות הפולשים מרוסיה, זכה קוטוזוב לעיטור גאורגי הקדוש מדרגה ראשונה ולדרגת פילדמרשל, ונחשב לגיבור העם הרוסי עד היום.
קוטוזוב נפטר ב-28 באפריל 1813 בעיירה בולסלבייץ שבחבל שלזיה, ונקבר בקתדרלת קאזאן בסנקט פטרבורג.
אנדרטאות רבות המפארות את קוטוזוב הוקמו בכל רחבי רוסיה בשנים שלאחר המלחמה.
ב-1942, בתקופת מלחמת העולם השנייה, נקבע בברית המועצות עיטור על שמו, הנחשב עד ימינו לאחד העיטורים הגבוהים ביותר המוענקים ברוסיה.
קוטוזוב הוא דמות מרכזית בספר "מלחמה ושלום" של לב טולסטוי, והוא מתואר בו כגנרל נערץ וכמודל לרוסי המושלם.
אחת המוטיבציות של טולסטוי לכך הייתה שאחת מנכדותיו של הגנרל נישאה לבן משפחת טולסטוי.
מיכאיל אלכסנדרוביץ' שוֹלוֹחוֹב (רוסית: Михаи́л Алекса́ндрович Шо́лохов) (24 במאי1905 - 21 בפברואר 1984) היה סופר רוסי סובייטי, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1965.
שולוחוב נולד בכפר קרוז'ילין (Кружилин) שבטח שיפוטה של סטאניצה (עיירת קוזאקים) ויושנסקיה (Вёшенская), במחוז רוסטוב (Ростовская область) שברוסיה.
אזור זה היה נחלתו של צבא הקוזקים של הדון.
אביו, אלכסנדר מיכאילוביץ', שנמנה עם מעמד הביניים הנמוך, היה לסירוגין איכר, סוחר בקר וטוחן.
אמו של שולוחוב נולדה למשפחת איכרים אוקראינית והייתה אלמנתו של קוזק.
היא הייתה אנאלפביתית, אך למדה קרוא וכתוב כדי שתוכל להתכתב עם בנה.
שולוחוב למד בבתי ספר אחדים עד 1918, כאשר התגייס לצד הבולשביקים במלחמת האזרחים ברוסיה.
הוא היה בן 13 בסך הכל.
שולוחוב התחיל לכתוב בגיל 17. "סימן הלידה", סיפורו הראשון של שולוחוב, הופיע כשהיה בן 19. בשנת 1922 עבר למוסקבה כדי להיות לעיתונאי, אבל נאלץ להתפרנס בעבודת כפיים.
הוא היה סוור, סתת ורואה חשבון משנת 1922 עד 1924, אבל השתתף באופן לא סדיר ב"סמינרים" לסופרים.
יצירתו הראשונה שהופיעה בדפוס הייתה המאמר הסאטירי "מבחן" (1922).
בשנת 1924 חזר שולוחוב לוויושנסקאיה והתמסר באופן בלעדי לכתיבה.
באותה שנה נשא לאישה את מריה פטרובנה גרומוסלבסקיה; נולדו להם שתי בנות ושני בנים.
ספרו הראשון, "סיפורים מן הדון", כרך סיפורים על הקוזקים של מחוז הולדתו במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת האזרחים של רוסיה, יצא לאור בשנת 1926. באותה שנה החל שולוחוב לכתוב את "הדון השקט", שנכתב במשך ארבע-עשרה שנים (1926 - 1940) וזיכה אותו בפרס סטלין.
"הדון השקט" היה לספר הנקרא ביותר בסיפורת הסובייטית, הועלה על נס כדוגמה איתנה לריאליזם סוציאליסטי.
הספר זיכה אותו בפרס נובל לספרות לשנת 1965.
"קרקע בתולה", שזיכה אותו בפרס לנין, נכתב במשך 28 שנים.
הוא כולל שני חלקים: "זרעי המחר" (1932) ו"קציר הדון" (1960), ומשקף את החיים בשנות העבודה השיתופית באזור הדון.
הסיפור הקצר "גורלו של אדם" (1957) והרומן הבלתי גמור שלו, "הם לחמו למען ארצם" עוסקים במלחמה הפטריוטית הגדולה (מלחמת העולם השנייה).
שני הסיפורים האלה נהפכו לסרטים.
בשנות מלחמת העולם השנייה כתב שולוחוב על המלחמה וההרס בכתבי עת שונים.
כל כתביו הוצאו לאור בשמונה כרכים בין השנים 1956 ל-1960.
שולוחוב הצטרף למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בשנת 1932, ובשנת 1937 נבחר לסובייט העליון.
בשנת 1959 נלווה אל ראש הממשלה הסובייטי ניקיטה חרושצ'וב במסע לאירופה ולארצות הברית.
הוא היה לחבר הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית בשנת 1961, התמנה לאקדמיה למדעים של ברית המועצות בשנת 1939 והיה חבר בסובייט העליון.
פעמיים ניתן לו אות "גיבור העבודה הסוציאליסטית" ובהמשך היה לסגן הנשיא של אגודת הסופרים הסובייטיים.
בשנת 1966 נאם בוועידה ב-23 של המפלגה הקומוניסטית וקרא להחמרה בעונשם של הסופרים הדיסידנטים אנדריי סיניאבסקי ויולי דניאל, אשר פרסמו מחוץ לברית המועצות מאמרי ביקורת על המשטר הסובייטי.
על נאום זה ספג ביקורת במערב.
עוד בשנות ה-20 הועלו דעות אודות העתקת הספר "הדון השקט", וכי למעשה היצירה נכתבה על ידי מישהו אחר, שנהרג או נפטר במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
בשנת 1929 בהנחיית יוסיף סטלין הוקמה ועדה לבדיקת הנושא.
מסקנות הוועדה היו ששולוחוב אכן חיבר את הספר.
בנוסף לביקורת על נאמנותו למשטר הסובייטי, אלכסנדר סולז'ניצין וסופרים דיסידנטים אחרים האשימו את שולוחוב בפלגיאט בספרו "הדון השקט".
הראיות היו נסיבתיות ברובן: גילו הצעיר של שולוחוב בזמן חיבור הספר ובעיקר, הפער האיכותי לכאורה בין יצירת המופת הזאת לבין שאר כתביו.
מה שסיבך עוד את המצב היה אי-יכולתו של שולוחוב להציג אי-אילו טיוטות של ה"דון השקט", בטענה, שהן הושמדו על ידי הגרמנים בזמן מלחמת העולם השנייה.
מחקר השוואתי ממוחשב משנת 1984 של חוקר השפות הסלאביות הנורווגי גייר קייטסא (Geir Kjetsaa), הוכיח לכאורה ששולוחוב הוא אכן מחברו של "הדון", אך גם מחקר זה ספג ביקורת בטענה שהניתוח הממוחשב לא היה מהימן.
בשנת 1987 התגלו כמה אלפי דפים של רשימות וטיוטות של היצירה ואמיתותם נבדקה והוכחה.
כיום הונחו פקסימיליות בספרייה הממשלתית.
הדון השקט , רומאן, עברית - אברהם שלונסקי, ספרית פועלים, מרחביה, 1959.
קרקע בתולה, רומאן, עברית - א' שלונסקי, מרחביה, 1961.
מיכאיל יפימוביץ' פרדקוב הוא איש ממשל רוסי ממוצא יהודי, שכיהן כראש ממשלת רוסיה בשנים 2004–2007. משנת 2007 ועד 2016 כיהן כראש סוכנות הביון הרוסית, הסו"ר.
פרדקוב נולד בשנת 1950 בכפר קורומוץ' (Курумоч) במחוז סמרה, לאב יהודי ולאם רוסייה.
ב-1972 סיים לימודים לתואר מהנדס במכון להנדסת מכונות של מוסקבה.
מ־1973 עבד במחלקה הכלכלית בשגרירות ברית המועצות בהודו.
בהתאם למצב שאז שרר בברית המועצות תפקיד מסוג זה היה ניתן לקבל רק תוך ניצול קשרים חזקים בממשל או תוך תמיכת הק.ג.ב.
בהתחשב שפרדקוב יהודי והוריו נטולי קשרים, קרוב לוודאי בתחילת שנות ה-70 החל לשרת בק.ג.ב ומינוי זה היה קשור לפעילותו בארגון.
מ־1975 עבד בחברה הממשלתית לייצוא של תעשייה כבדה (Тяжпромэкспорт).