tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
(ביונקים אחרים ובכללם האדם אמנם יש חיידקים קדומים אך אין להם אפשרות להיעזר בהם ליצירת אנרגיה ולכן הם נאלצים להסתמך על מזון המכיל את אבות המזון אף על פי שכיחותו הנמוכה בטבע).
הסימביוזה הזאת קיימת בכל מעלי הגירה, והיא חיונית להישרדות הפרה.
לאחר העיכול בחלק אחד של הקיבה, המזון חוזר ללעיסה מחדש, עד לעיכולו המלא.
תהליך זה נקרא "העלאת גירה".
לאחריו נבלע המזון שנית, ומגיע לעיכול נוסף בחלק אחר של הקיבה.
בדרך זו של העלאת גירה, הפרה מסוגלת לאכול כמויות גדולות במהירות רבה, ולעכל את האוכל באופן סופי רק מאוחר יותר כשהיא נמצאת במקום נוח ומוגן.
פרה ממוצעת אוכלת בין 3 ל-5 שעות ביממה, ומקדישה זמן רב יותר (בין 7 ל-10 שעות) להעלאת גירה.
פרה עשויה להמליט לראשונה בהגיעה לגיל 25 חודשים.
מבכירה היא פרה מאז שהמליטה או הפילה ולד אחד ועד שתמליט או תפיל ולד שני.
במשק הבקר והחלב יש חשיבות רבה להתייחסות וטיפול נכון במבכירות משום שהן מהוות את עתודת הוולדות והחלב של המשק.
כיוון שגופן של מבכירות עומד בעומס רב הקשור לצמיחת הגוף עצמו, הגעה לבגרות מינית והריון ראשון, יש להקפיד על תזונה עשירה ואיכותית על מנת שהמבכירה תוכל להפוך לפרה בוגרת, בריאה ופורייה.
תזונה החסרה באנרגיה או בחלבון לתקופות ממושכות, במהלך השנתיים וחצי הראשונות לחיי הפרה, עלולות להוביל לתוצאות שליליות של התפתחות העובר, בריאות העגלים שיוולדו, ייצור החלב והיכולת להרות שוב.
משך ההריון הוא כ־9 חודשים, שהם 277 יום.
בין המלטה להמלטה יש מרווח של כ־14 חודשים בממוצע.
על פי רוב, פרה מוזרעת לראשונה כ-80 יום לאחר ההמלטה.
בתעשיית הבקר והחלב מופרדים העגלים מאמם תוך שעות מעת ההמלטה ונמנעת הנקתם, לצורך שמירה על תפוקת החלב של האם.
העגל נמצא בכלוב רק עד גיל הגמילה מהחלב (60 יום).
הימצאות העגל בהפרדה מאפשרת מעקב פרטני אחריו ומתן טיפול ומזון בצורה מבוקרת ומקצועית.
נטען כי האם והעגל סובלים רגשית כתוצאה מההפרדה, וגעיותיהן של האמהות המחפשות את צאצאיהן נשמעות זמן רב אחרי ההפרדה.
בשעות הראשונות לחייו, העגל מקבל קולוסטרום בזמן ובמינון קבועים (זהו החלב הראשון שעשיר בחלבונים שחיוניים למערכת החיסונית החסרה של העגל הנולד.
ללא הנקה ראשונית, או לחלופין ללא מתן קולוסטרום, הוא רגיש וחשוף לכל תחלואה).
השגר (הוולד) מקבל בחודשיים הראשונים לחייו, עת הוא פגיע מאוד מבחינה גופנית, תחליפי חלב (בדרך כלל מאבקת חלב) ולעיתים חלב פרה טרי, באופן מבוקר.
לאחר מכן, העגלים מוזנים במספוא ובמזון מרוכז לפי קצב גידולם ויכולות הייצור שלהם.
פרת בשר בטבע מסוגלת לחיות עד גיל 20, אם איננה נטרפת, חולה או נפצעת.
בענף החלב היא נשחטת בממוצע בגיל 4 עד 7. במהלך חייה היא ממליטה בין ארבע לשש פעמים.
כמו כל יונק, הפרה מניבה חלב עבור צאצאיה.
הדם המכיל חומרי מזון רבים מביא את חומר הגלם לעטין דרך כלי הדם הקטנים ביותר.
אלה מקיפים את קבוצות התאים הנקבוביים, הנקראים נדיות (אלויאולי), והם מייצרים את החלב.
טיפות החלב שיצרו התאים הללו עוברות בתעלות קטנות אל תעלות גדולות יותר, ולבסוף אל ארבע הגתות, הנמצאות מעל ארבע הפטמות, מהן חולבים את החלב.
פרה בתעשיית החלב באירופה מניבה בממוצע כ-8 ליטר בכל חליבה, 22 ליטר ביום, כ-8,000 ליטר חלב בשנה, בישראל תנובת החלב היא הגבוהה ביותר בעולם - בסביבות 12,000 ליטר בשנה, יותר מ-30 ליטר ליום.
האדם משתמש בפרות לשימושים מגוונים: פרות משמשות כבהמות משא וחרישה, מנוצלות לחליבה, נשחטות למאכל, גלליהן משמשים לבעירה והסקה, מעורן מפיקים מוצרי עור, מעצמותיהן מפיקים דבק.
הבקר בוית לפני כ-10,000 שנה (בהתקופה הנאוליתית) בסהר הפורה ולאחר מכן התפשט ברחבי העולם.
ממצאים גנטיים מראים כי ביות הבקר החל בביות של שור הבר.
לאחר הביות הוכנסו חלק מהפרות, בעיקר אלו המנוצלות לחליבה, למבנה הקרוי רפת והשאר ממשיכות את חייהן במרעה באחו או בחוצות העיר (למשל בהודו).
האדם משתמש בחלב זה לתזונתו שלו ומגדל את הפרה כך שתפיק את מרב החלב האפשרי.
לשם כך, במשך עשרות שנים עברה הפרה ברירה מלאכותית אינטנסיבית שתגדיל את תפוקת החלב שלה.
כיוון שהפרה מניבה חלב רק לאחר המלטה, מגדלי הפרות שומרים על הפרה במצב כמעט תמידי של הריון או בתקופה שלאחר המלטה לאורך כל השנה ברציפות.
לשם כך משתמשים מגדלי הבקר בהזרעה מלאכותית, המבוצעת כ־60 יום לאחר מועד ההמלטה על מנת להבטיח את המשך הפוריות וההנבה של הפרה.
מחזור החלב של הפרה לאחר ההמלטה נקרא "שנת החלב".
אחוז הבשר האכיל בפרה הוא כ-35% ממשקלה הכולל.
(הבשר הכשר הוא כ-20%–25% בלבד ממשקל הבהמה)
תעשיית עגלי החלב היא תעשייה מצומצמת מסך תעשיית הפרות והעגלים.
בתעשייה זו מגדלים עגלים צעירים בתנאים אשר ייטיבו את איכות בשרם.
לשם כך העגלים מוחזקים בתאי עץ קטנים, על מנת שלא יוכלו לנוע בחופשיות ולחזק את שריריהם.
בנוסף, עוברים העגלים פיטום מתמשך, בתערובת נוזלית דלת ברזל.
כמו כן, בתאים בהם מוחזקים העגלים שורר חום רב, הגורם לעגלים הזעה וצימאון תמידיים, אך הם מוצמאים כדי שייאלצו ללגום כמויות גדולות מתערובת הפיטום הנוזלית.
כתוצאה מדרך גידול זו מתפתחת אצל העגלים אנמיה חמורה.
תעשייה זו ספגה ביקורת רבה בשל האכזריות המיוחסת לה, ואף נאסרה ב-2007 בכל האיחוד האירופי.
ב-2001 פתחה עמותת אנימלס בקמפיין נגד תעשיית עגלי החלב בישראל.
בעקבות מאבק העמותה, ב-2005 נקבעו תקנות שאוסרות לכלוא עגלים בבידוד ולהצמיא אותם, כפי שנהוג בתעשייה.
זאת לאחר שוועדת החינוך של הכנסת דחתה מספר ניסיונות של משרד החקלאות לעגן בחוק תקנות שיאפשרו את המשך הכליאה של העגלים בבידוד ואת הצמאתם.
התקנות האוסרות על כך נכנסו לתוקף ב-2008.
עם התפתחות המודעות לזכויות בעלי חיים גדלה גם הביקורת על השימוש שנעשה בפרות ואופן גידולן.
ביקורת זו מופנית בעיקר מצד ארגונים לזכויות בעלי חיים הטוענים כי צורת הגידול איננה מוסרית וגורמת לסבל רב לפרות, אשר זכאיות לאותו היחס המוסרי לו זוכה האדם.
המחאה מתמקדת בתנאי הגידול של הפרות בתעשיית החלב והבשר, כגון מרחב מחייתן, אופן האכלתן והשמירה על בריאותן.
כמו כן, נשמעה ביקורת בדבר תהליכי הסירוס, חיתוך הקרניים וסימון החיות על ידי תגי מתכת, מפני שאלו לא מתבצעים לאחר מתן משככי כאבים לחיות.
הביקורת על גידול הבקר לצורכי בשר וחלב כאחד באה גם מארגונים סביבתניים, הטוענים שגידול בקר לבשר הוא תעשייה מזהמת ובזבזנית.
הטענות מתמקדות בפליטת גזי חממה, זיהום קרקע, בזבוז מים ובזבוז שטחים לצורך גידול מזון לבעלי החיים.
על פי מחקר של מכון ויצמן ייצור של חלבון בקר דורש פי 25 יותר שטח חקלאי מאשר חלבון צמחי שווה ערך.
הפרה מעלה גרה, שוסעת שסע ומפריסה פרסה, ולכן היא בהמה כשרה לאכילה.
אפר פרה אדומה שימש חלק בתהליך היטהרות מטומאת מת.
מסכת פרה כולה מוקדשת לנושא זה.
הפרשה השלישית בארבע פרשיות היא פרשת פרה, העוסקת בדיני פרה אדומה.
קוראים אותה לקראת פסח, כיוון שלקראת העלייה לרגל היו העולים נטהרים.
לציון לקיחת אחריות של זקני ערים על מעשה רצח כאשר לא נודע מי הרוצח, ערפו זקני העיר הקרובה עגלה.
מעור הפרות מכינים ספרי תורה, תפילין ומזוזות.
יש אומרים ששמה של לאה נגזר ממילה שמית עתיקה שמשמעה פרה, ושמה של רבקה משמם של עגלי המרבק (בדומה, שמה של רחל נגזר משמה של כבשה קטנה).
מצרים העתיקה – הפר נחשב לקדוש.
פולחן הפר היה פולחן מקובל וידוע בעיר מוף (ממפיס).
הפר סימל את האל אפיס – אל הפוריות והיה מקודש.
בבית הקברות של העיר (סקארה) נמצא אתר קבורה תת-קרקעי לפרים (סרפאום) ובו כ-60 פרים חנוטים בארונות אבן.
כל אחד בתורו היווה אליל חי, ששירתו אותו שתי תאומות בתולות.
לאחר מותו היו חונטים אותו ומביאים אותו לקבורה ברוב פאר והדר.
הינדואיזם – הפרה נחשבת לקדושה.
פרה קדושה נחשבת לאמם של כל האלים.
בהודו, בה מרוכזים מרבית המאמינים בדת זו, ניתן לראות פרות משוטטות באופן חופשי, ועל פי המנהג יש להתייחס לפרה בכבוד, כאל אמא, כהכרת תודה על החלב שהיא מספקת.
המסאי – השבט חי על פרותיו.
אנשיו שותים את חלבן ודמן, ומקימים מבנים ארעיים מגלליהן.
בידור – בספרד, פורטוגל ואמריקה הלטינית, מלחמת שוורים היא בידור מקובל.
בדרום הודו נפוץ ספורט דומה.
ספורט הרכיבה על פרים, ומשחקי ציד שונים (רודאו), נפוצים בעיקר באמריקה הצפונית שם נהוג להפריע לפר על ידי פיסת בד המתנדנדת על ידי אדם תוך כדי שהוא צועק "טורו!
לרוב, אנשים חושבים שהדבר המפריע לפר הוא הצבע האדום, אך הנדנוד של הבד הוא זה שמפריע לפר שכן הפר הוא עיוור צבעים.
הבד האדום הוא רק מסורת ארוכת שנים.
האות אל"ף נוצרה מציור ראשו של שור, ושמה נלקח מן המילה "אלוף".
במדרשים, שור הבר (אינו קשור למה שהיה קרוי שור הבר ונכחד) הוא יצור מיתולוגי שנברא בבריאת העולם, ונגנז לצדיקים לעתיד לבוא, יחד עם הליוויתן (גם הוא אינו קשור למה שקרוי היום ליוויתן).
השור מופיע בלוח השנה הסיני ובגלגל המזלות.
הפרה משמשת כסמל לסחר החליפין בסדרת הבדיחות "יש לך שתי פרות".
בסמל איסלנד מופיע שור כאחד השומרים של איסלנד.
בבורסה לניירות ערך מסמל השור את העלייה בשערי המניות (ואילו הדוב מסמל את המגמה ההפוכה).
ראו דוגמה לכך בערך הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
פסל שטוח בדמות צללית שור (שור אוסבורנה), המוצג לצידי דרכים בספרד, מהווה סמל לא רשמי שלה.
הפר משמש סמל לאון הגברי.
במדינות מסוימים בעולם (בהן מדינות בארצות הברית ובאפריקה) ישנו תחביב של גידול והשבחת פרים זכרים מגזעים מגזעים מסוימים - כגון וטוסי, בקר אנקולי או טקסס לונגהורן - במטרה לטפח פרטים בעלי קרניים גדולות במיוחד, ומתחרים בשבירת שיאי עולם על גודל ומוטת הקרניים.
במיתולוגיה היוונית מופיעה דמות המינוטאורוס, שחציה אדם וחציה פר, היא מתוארת כמי שחיה במבוך וכטורפת בני אדם בהם היא נתקלת.
מהמילה "פר" או "שור" נגזר הביטוי בולדוזר כשם לאדם, כלי או ציוד מכני הנדסי עוצמתי וחזק.
בהמשך נהפכה המילה "בולדוזר" לשם נרדף לדחפור.
מדרש שם עממי טוען שפירוש השם טורוזאורוס (Torosaurus) של דינוזאור צרטופסיד בעל קרניים הוא "לטאת שור" אך פירוש זה איננו נכון, ופירוש השם הוא "לטאה מחוררת" בגלל "חלונות" בעצמות העטרה (צווארון).
הדינוזאור הטורף קרנוטאורוס (Carnotaurus, "שור בשר") נקרא כך בשל זוג קרניו, הדומות לקרני שור.
בקעת תִּמְנָע היא בקעה בשוליים המערביים של הערבה הדרומית, כ-25 קילומטר מצפון לאילת.
הבקעה, שלהּ צורת פרסה, משתרעת על שטח של כ-60 קילומטר רבוע, ותחומה במצוקים תלולים בשלושה מצדדיה.
היא מנוקזת על ידי נחל תמנע בצפון ונחל נחושתן בדרום, הזורמים לערבה שממזרח לה.
במרכזהּ מתרומם הר תמנע לגובה של 453 מטרים.
באזור שורר אקלים מדברי קיצוני.
בקעת תמנע היא חלון גאולוגי שבו נחשפים סלעים מגוונים המכילים מינרלים דוגמת נחושת, ברזל, מנגן ועוד.
בבקעה סלעים מגמתיים, סלעי משקע יבשתיים וימיים ומשקעי סחף.
בקעת תמנע נמצאת בקצהו הצפוני של השילד הערבו-נובי שנוצר בסוף עידן הפרקמבריון.
תהליכי התגבשות המאגמה בתמנע יצרו סלעים פלוטוניים גסי גביש כמו גרניט, סיאניט וגברו.
התרוממות האזור לפני כ-550 מיליון שנה לוּותה בסחיפה אינטנסיבית, שבעקבותיה נחשפו חלק מסלעי היסוד המגמתיים הקדומים.
על גבי הסלעים שנחשפו הורבדה שכבה עבה של אבני חול על ידי נחלים שזרמו ממזרח למערב.
אבני החול הללו הושקעו החל מתור הקמבריום.
מעל אבני החול נחשפו דולומיט חולי ופצלים, המצויים גם על פסגת הר תמנע ובמחשופים שלאורך נחל תמנע.
סלעים אלו הקרויים "תצורת תמנע", הורבדו במהלך הצפה ימית שהגיע עד אזור אילת בקמבריום התחתון.
יחד עם תצורת תמנע הושקעו גם מינרלים של נחושת.
לאחר מכן החלה תקופה ארוכה של פעילות בליה וסחיפה.
לפני כ-320 מיליון שנה (קרבון תיכון) החלה הרבדה מחודשת של אבני חול לבנות וצבעוניות, הקרויות תצורות אמיר, עברונה וסמר.
מגוון הצבעים נובע מחדירת תמיסות עשירות בברזל ונחושת אל תוך אבני החול.
שכבות סלעי משקע ימיים בעובי כולל של כ-800 מטרים, המכילות מאובנים רבים, מעידות על הצפת האזור על ידי ים תטיס.
הים, אשר התקדם מאזור צפון מערב, הגיע לאזור תמנע לפני כ-100 מיליון שנה (קנומן).
הצפה זו נמשכה עד לפני כ-40 מיליון שנה (אאוקן) ובמהלכן הורבדו בעיקר סלעי גיר, דולומיט, חוואר, חרסית, קירטון, פוספוריט וצור.
תהליך ההתרוממות של האזור בסוף תקופת האאוקן הביא לנסיגתו של ים תטיס.
סלעי המשקע הימיים נחשפו והחלה תקופה ארוכה של בליה יבשתית שבמהלכה נסחפו מרבית הסלעים שהיו בחלקו העליון של החתך הימי.
מרבית ההעתקים המצויים בבקעת תמנע הם מבני שוליים הקשורים לתהליכי השבירה של השבר הסורי-אפריקאי, שהחלו לפני פחות מ-20 מיליון שנה ונמשכים עד היום.
ההתרוממות והביקוע יצרו בסיסי סחיפה נמוכים סמוך לתמנע ממזרחה.
שקיעת מרכז בקע הערבה, שגרמה לירידה הדרגתית של בסיסי הסחיפה של נחל תמנע ונחל נחושתן, יצרה מפלסי סחיפה והשקעה של קונגלומרטים.
מחשופי נחושת נמצאים בתמנע בשלוש שכבות: בסלעים מגמתיים בדייקים, בסלעי הדולומיט בהם שכבות או עורקים של נחושת עם מנגן, ובאבן החול הלבנה שם הנחושת נמצאת ספוגה בסלע או בתרכיזים המגיעים ל-40% נחושת.
הנחושת בסלעים המגמתיים בהר תמנע, נוצרה בפעילות הידרותרמית, שהתרחשה לקראת סיום הפעילות המגמתית.
תמיסות עשירות במינרלים התקררו והביאו להצטברות נחושת ומנגן בסלעים פורפיריים וולקניים שנוצרו באותה תקופה.
בין הסלעים המגמתיים שבמרכז הר תמנע מצויים עורקים בצבע ירקרק העשירים בנחושת ובמנגן שהצטברו בפעילות משנית מאוחרת.
החלק העליון של הסלעים המגמתיים הקדומים היה עשיר בנחושת ובמנגן ונחשף בזמן השקעתה של תצורת תמנע בקמבריום התחתון.
בתקופה זו היה אזור תמנע אגן רדוד בשולי ים קדום שהשתרע לכיוון צפון-מערב, ובו שקעו אבני גיר מעורבות בגרגרי חול, דולומיטים, חרסיות ואבני חול המהווים את תצורת תמנע.
על קרקעית האגן חיו אצות אשר השקיעו את המשקע הגירני וסייעו ביצירת מינרלי נחושת הסולפידיים.
המסה חלקית של דולומיט על ידי מי תהום גרמה לעליית ריכוז הנחושת בחלק מהמקומות.
הנחושת שנמסה, הושקעה מחדש בעורקים ונוצרו תרכיזים בריכוז של עשרות אחוזים.
הנחושת מצויה גם באבן החול הלבנה המהווה את גג תצורת אמיר ובסיס תצורת עברונה בתרכיזים, בעדשות ובחומר המלכד את הסלע.
אבני החול שבהן מצויה הנחושת הורבדו במערכת נחלים רחבה שכיסתה את הנגב הדרומי בקרטיקון התחתון.
במהלך הזרימה הורבדו יחד עם החול שרידי צמחים.
בתקופה מאוחרת יותר, במהלך פעילות וולקנית שהתרחשה בקרטיקון התחתון או בעת יצירת בקע הערבה, נדדו לשכבה זו מי תהום חמים ועשירים בנחושת וברזל.
אבן החול ספגה תחמוצות נחושת וברזל בגוון ירקרק.
מקור הנחושת במי תהום החמים היה, כנראה, בהמסה חלקית של נחושת בתצורת תמנע.
מינרלי הנחושת העיקריים המצויים בבקעת תמנע הם מלכיט () וכריזוקולה ().
תכולת הנחושת הממוצעת במרבץ תמנע הוא כ-1.5%.
האדם נמשך לבקעת תמנע החל מהתקופה הנאוליתית, בערך 12,000 שנה לפני זמננו, בשל עפרות הנחושת המצויות בה.
בתמנע נתגלו שרידים ועדויות להתפתחות כריית והפקת הנחושת לכל שלביהן.
בבקעת תמנע נמצאו כלי צור במקומות חניה מהתקופה הנאוליתית הקדם-קרמית ב'.
אין להניח כי בתקופה הנאוליתית הקדם-קראמית כבר היה מצוי הידע הנחוץ להפקת נחושת מתכתית מעפרות.
משום כך עסקו כנראה בתמנע בתקופה זו בליקוט "אבנים יפות" לייצור קישוטים.
סוף התקופה הנאוליתית והתקופה הכלקוליתית
ראשית הכרייה והמטלורגיה בתמנע השאירה מעט עקבות.
בהתחלה כנראה רק ליקטו את תרכיזי העפרות מפני השטח וערכו חפירות שטוחות, בצורת בורות, באזורים שנראו בהם תרכיזי עפרות כבדים תקועים בסחף.
שטחים נרחבים באזור המכרות שלרגלי מצוקי תמנע מכוסים בצפיפות ב"צלחות", פירים שנחפרו זה ליד זה דרך שכבת הסחף בחיפוש אחרי עפרות נחושת, ולאחר סיום הכרייה נסתמו.
כמו כן נמצאו סימני כרייה שטוחים ועגולים, אופייניים לפטישי אבן, על פני פיסת הסלע הלבנבן נושא עפרות נחושת, שיש לשייכם כנראה לתקופה קדומה זו.
פירי החפירה מתקופה זו רחבים מכיוון שפטישי האבן הצריכו תנועה רחבה.
בכל אזורי הכרייה הקדומים נמצאו כלי צור ומעט חרסים שניתן לשייכם לסוף התקופה הנאוליתית ולראשית התקופה הכלקוליתית, היינו לאלף השישי או החמישי לפנה"ס.
צמוד לאחד השטחים של "כרייה בבורות" נתגלה אתר התכה מיוחד במינו, שכפי הנראה שייך לתקופת תחילת המטלורגיה באזור.
אתר זה הוא אתר ההתכה היחיד שנמצא ממש באזור המכרות של בקעת תמנע והוא למעשה אתר ההתכה הקדם-היסטורי היחיד שנמצא בתוך הבקעה.
הסיגים שנמצאו באתר זה, שבהם נראו גושי עפרות לא מותכות או מותכות למחצה ופירורי אבן-חול לבנה, לא הגיעו בשעת ההתכה לדרגת חום גבוהה מספיק כדי לעבור למצב צבירה נוזלי.
משום כך נשארו טיפות הנחושת, שהתהוו מן העפרות כבר בטמפרטורה נמוכה יחסית, כשהן תקועות בתוך הסיגים הצמיגיים, והיה צורך לשחררן באופן מכני באמצעות שבירה וכתישה.
אתר זה מוכיח כי המטלורגיה באזור התחילה לא בתקופה הכלקוליתית, כפי שהיה מקובל לחשוב, אלא עוד בתקופה הנאוליתית, באלף השישי לפנה"ס.
תקופת הבראשית של הפקת הנחושת מעפרות באזור (תקופת הנחושת סיני-ערבה שלב קדום), נמשכה על יותר מאלפיים שנה, מהאלף השישי עד האלף הרביעי לפנה"ס.
בתוך טווח זמן זה התפתחה המטלורגיה, מהתחלות פרימיטיביות ביותר עד לרמה מפותחת בהרבה, עם ידע וניסיון רב גם בבחירת סוגי העפרות והתכתן למטען-התכה מאוזן היטב, ואף בפיתוח מתקן התכה, מבור באדמה ומפוח, לתנור התכה בנוי, עם מערכת אוורור יעילה.
עם זאת, עדיין נשארו מפעלי ההתכה של תקופת הנחושת סיני-ערבה, שלב קדום ברמה של "תעשיית בית" ובהיקף של ייצור בקילוגרמים.
את המים והעצים הרבים הדרושים לתהליך ההתכה הביאו כנראה מעין ר'דיאן (עין יטבתה).
סוף האלף השני לפני הספירה
נלסון גליק, שהיה הארכאולוג הראשון שקיים חפירות מסודרות ושיטתיות בתמנע בשנות השלושים של המאה ה-20, ייחס את המכרות בתמנע, בשלבם המפותח ביותר, למאה העשירית לפני הספירה, עקב חרסים שנמצאו.
הוא קשר את האתר עם שלמה המלך וממלכתו, בגלל התאריך המתאים, ומכאן גם הכינוי שהשתרש למקום – "מכרות המלך שלמה".
כשלושים שנה אחריו, בחפירות שהחלו ב-1959 מצא בנו רותנברג במקום, מקדש מצרי ושרידים נוספים מתקופת הברונזה המאוחרת ולכן ייחס את שיא הכרייה לימי הפרעונים הרעמססיים של השושלות 19–20 של הממלכה החדשה של מצרים.
החל משנת 2009 נערכות באתר חפירות נוספות בראשות פרופסור ארז בן יוסף מאוניברסיטת תל אביב.
בן יוסף תיארך מחדש בעזרת כלי חרס ותיארוך פחמן-14 את מחנה ההתכה העיקרי למאה העשירית לפני הספירה, כלומר, תקופתו של המלך שלמה (כפי שהוצע על ידי נלסון גליק בתחילת המחקר באתר).
בן יוסף מעריך, כי המכרות הופעלו על ידי חברה מקומית, כאשר על פי הדמיון לאתר כריה בואדי פינאן שבעבר הירדן הוא סבור שהיה זה גרעין קדום של הממלכה האדומית.
הכניסה למכרות הייתה דרך פירים אנכיים בקוטר של כ-80 ס"מ עם גומחות בדפנות ששמשו מעין מדרגות.
כלי הכרייה היו אזמל ופטיש.
בתחתית פיר הכרייה האנכי נחצבה מנהרה אופקית ראשית וממנה התפצלו מנהרות כרייה בהתאם לפיצול עורקי המינרליזציה.
בחלק מהמערכות נתגלו מפלסים אחדים, זה מעל זה, ופיר פנימי המחבר ביניהם.
מפעם לפעם חצבו פירי אוורור ופירים להעלאת העפרות אל פני הקרקע.
התכת הנחושת מן העפרות התבצעה באחד-עשר מחנות, שחלקם שימשו גם למגורי הפועלים ולאחסון.
בתקופה זו השתכללו תנורי ההפקה: התנורים נבנו כגומה חפורה בקרקע, רובם מדופנים באבנים ובחומר.
קוטרם ועומקם כ-45 ס"מ, ושניים או שלושה זוגות מפוחים עשויים צינורות של עור בעלי חיים וחרס הוחדרו לתוך התנור בנטייה כלפי מטה ולצד הפנימי חוברו מגני מפוח.
גוף המפוח היה עשוי מקערת אבן גדולה, שהייתה מכוסה ביריעות עור ובה פתח עם שסתום.
כל פועל הפעיל ברגליו זוג מפוחים.
תהליך ההתכה כלל: תחילה הבעירו בתנור במשך שעתיים פחמי עץ, תוך הפעלת המפוחים.
כאשר הושגה הטמפרטורה הדרושה, כ-1,200 מעלות צלזיוס, הוכנסו לתנור בהדרגה עפרת נחושת כתושה, תחמוצת ברזל ופחמים.
תפקידה של תחמוצת הברזל היה לשמש כתלחים – להנמיך את טמפרטורת ההתכה ולהפחית את צמיגות הסיגים.
כעבור חמש שעות נוספות של הפעלת התנור והמפוחים הצטברה הנחושת המותכת הכבדה יותר בתחתית התנור, ומעליה הסיגים המותכים.
בשלב זה פתחו בחזית התנור פתח, שדרכו זרמו החוצה מרבית הסיגים.
כיכר הנחושת הוצאה כנראה בעזרת מוט עם קצה מתכת.
פעולה אחת של תנור דרשה כ-50 ק"ג עפרת נחושת, 100 ק"ג תחמוצת ברזל ו-150 ק"ג פחמי עץ.
התוצאה הייתה 1.5 ק"ג נחושת נקייה וכ-25 ק"ג סיגים.
באחד מהמכרות המתוארכים לתקופה זו נמצאו 2 כרתושים ובהם כתובת פרוטו סינאית ובה כתוב "עז רומם".
המבקר בעשור השני של המאה ה-21 בבקעת תמנע נחשף לנוכחות רבה של מצרים העתיקה, מלכיה ואליה, כמי שמקדמים את שיווק הפארק למבקרים.
פיתוח הפארק ברוח זו היה תוצאה של גילוי מקדש הכורים ליד עמודי שלמה, על ידי פרופסור בנו רותנברג, בשנת 1969.
במקדש התגלה שפע של ממצאים, מצריים ומקומיים, ובעקבות הגילוי שויכו מכרות הנחושת ומחנות ההתכה למלכי מצרים המאות ה-13 וה-12 לפנה"ס, למומחים המצריים ולכושר הארגון שלהם.
כיום, לאחר הצטברות מידע רב ממחקרים ארכאולוגיים ומטלורגיים בתמנע ובנחל עמרם ובאזור פונון (צפון מזרח הערבה, ירדן), יש צורך בתיקונים משמעותיים בתמונה ההיסטורית והטכנולוגית שהתקבלה ממחקרים קודמים.
דיון מפורט בשרידי מקדש הכורים, על ידי ד"ר עוזי אבנר (מרכז מדע ים המלח והערבה) הראה כי המקדש אינו מצרי אלא אתר פולחן של שבטי המדבר, שהתקיים לפני בואם של המצרים (בימי רעמסס השני, סביב 1280 לפנה"ס), המשיך לשמש בתקופת נוכחותם בתמנע (עד 1150 לפנה"ס), ולאחר הסתלקותם.
המצרים הצטרפו לפינת הפולחן המקומית, הקימו לצידה תא פולחני שהוקדש לאלה חתחור, ופסלה הוצב בתא זה לצד האלים המקומיים שאותם ייצגו מצבות אבן.
בעקבות הבנה חדשה זו נבדק מחדש חלקם של המצרים בכריית הנחושת, בתהליך התכתה ובאיגון העבודה.
התברר כי פירי הכרייה המשוכללים, שיוחסו למצרים אינם מצריים כלל, ובמצרים עצמה לא התגלה אף פיר כרייה דומה.
לעומת זאת, ישנן ראיות ברורות להתפתחותם המקומית של פירים אלה, בערבה.
תנורים משוכללים להתכת נחושת, שיוחסו למצרים, תוארכו כולם בשיטות רדיומטריות לתקופה האסלאמית הקדומה (המאות ה-7–11 לספירה), ואילו במצרים הקדומה לא התגלה כל תנור דומה.
התברר גם שארגון העבודה, על כל שלביה ומרכיביה, היה בידיהם של שבטי המדבר.
באתר נמצאו שרידים רבים של בד עבה בצבעים אדום וצהוב ואלפי חרוזים, ומכך הסיקו חלק מהחוקרים כי המקדש הבנוי שנמצא באתר הוחלף ככל הנראה במאה ה-13 באוהל פולחן.
כמו כן נמצא באתר נחש נחושת שראשו מצופה זהב.
ממצאים אלו עוררו דיון לגבי הדמיון והשוני לפולחן העברי המתואר במקרא באוהל מועד ולנחש הנחושת שיצר משה.
מחקר מחודש בבקעת תמנע מוביל מאז 2009 ד"ר ארז בן יוסף (מאוניברסיטת תל אביב).
מחפירותיו במספר אתרים בבקעה התקבלו תאריכים רדיומטריים רבים, ומהם עולה כי התקופה העיקרית של הפעילות הייתה המאה ה-10 לפנה"ס, כ-150 שנה לאחר הסתלקותם של המצרים.
זוהי אומנם תקופתם של המלכים דוד ושלמה, אולם בכל הערבה לא התגלה עד כה ממצא כלשהו המעיד על מעורבותם של מלכי יהודה בתעשייה.
נוסף לכך, תאריכים רדיומטריים רבים שהצטברו במהלך העשורים האחרונים מלמדים כי תעשיית הנחושת בבקעה התקיימה בתמנע מאז האלף ה-5 לפנה"ס, ובהקשר ישיר לתקופה הנדונה כאן – מאז המאה ה-17 לפנה"ס.
המחקרים האחרונים מעלים תמונה היסטורית, חברתית וטכנולוגית חדשה, שבה תושבי המדבר הם הכוכבים האמיתיים.
הם היו בין המדענים הראשונים בעולם שפיתחו את המדעים שמאחורי הכרייה והתעשייה, והם התמידו בפיתוח הידע במשך אלפי שנים.
כריית הנחושת, התכתה והמסחר בה היוו מרכיבים חשובים בתרבותם החומרית.
מכיוון שהמכרה של סוף האלף השני לפנה"ס ותחילת האלף הראשון הקדים את ימי הרומאים והמוסלמים וניצל את רוב רובם של מרבצי הנחושת העיקרים בתצורת עברונה-עמיר, עיקר הפעילות של הרומאים והמוסלמים התרכזה בנחל עמרם ובאר אורה.
ההסתכלות הכוללת על אתרי בקעת תמנע וסביבתה הקרובה מגלה שילוב מרשים של אתרי פולחן במערך התעשייתי של הכרייה וההתכה של הנחושת.
בתמנע נמצאו אתרי פולחן פרהיסטוריים וממצאי פולחן ללא אלילים.
לגבי האחרונים, רותנברג הניח כי ממצאים אלו קשורים לפולחן מדייני מתקופת הברונזה.
אתר הפולחן המרשים ביותר הוא מקדש לאלה חתחור.
האתר התגלה סמוך לאחד מעמודי שלמה.
השרידים הקדומים ביותר בו תוארכו לפי הממצא הארכאולוגי לתקופה הכלקוליתית המאוחרת, ונראה שעד אז לא היה זה אתר קדוש.
בימי סתי הראשון הוקם במקום מקדש קטן (9 מטרים) לאלה חתחור.
אך הוא נהרס והוקם מחדש בימי רעמסס השני.
הרצפה רוצפה באבנים לבנות, הוקמה חצר מוגדלת (10 9 X מטרים) ובה היכל ומבוא הבנויים אף הם מאבנים לבנות.
בחצר המקדש נמצאו אלפי מנחות.
באמצע המאה ה-12 לפנה"ס נסוגו המצרים ממרחב המזרח התיכון ואז גם נסוגו כנראה מהאתר הפולחני הזה.
מפעלי הכרייה הגדולים הוקמו כבר לאחר נסיגתם מתמנע.
והמדיינים כנראה, הפכו את המקדש בשלב מאוחר יותר לאתר פולחן בעל אופי מקומי-שמי טיפוסי.
הם הקימו שורה של מצבות והשתמשו בחלק מהפרטים האדריכליים של המצרים בשימוש משני.
בין שאר הממצאים הקשורים לפולחן במקום, נמצאו יריעות שלתוכן נארגו חרוזים.
היריעות היו מקופלות ומוסתרות במערה, יחד עם כלי פולחן.
יריעות אלו היו חלק ממשכן – מקדש של עמים נוודים, העשוי מאוהל.
בין הממצאים בסביבת יריעות המשכן העתיק נמצא גם נחש נחושת, ומאוחר יותר אף נמצאה התבנית ממנה הנחש נעשה.
עקב כך שלא נמצאו פסלי אלילים עם כלי הפולחן ועם היריעות, ההנחה של החוקרים היא שמדובר במשכן (או כיסוי של מקדש) מדייני.
פירוש דומה נותנים הארכאולוגים למקדש הקטן שנמצא בתל ערד.
בעקבות אמונתם של נוצרים בפטיסטים כי מדובר בגילוי יריעות המשכן המקראי וחלק מכלי הפולחן שלו, הובא לפארק תמנע דגם המשכן בגודלו הטבעי, שנבנה בידי נוצרים גרמנים, והוא מוצג למבקרים.
בבקעת תמנע התגלה תחריט סלע מימי רעמסס השלישי.
בתחריט, המלך רעמסס מעניק מנחה לאלה חתחור.
במרכז הציור שני כרטושים שבהם סימנים של המלך{{הערה|A.
כריית הנחושת לאחר קום מדינת ישראל
פעילות כריית הנחושת התחדשה לאחר קום מדינת ישראל, וב-1951 הוקמו מכרות חדשים למטרות מסחריות.
בשנת 1954 הוקמה חברת מכרות נחושת תמנע כחברת בת של החברה הממשלתית מחצבי ישראל, ובשנת 1959 היא החלה בכרייה מסחרית של הנחושת, בעשרה מכרות פתוחים ותת-קרקעיים, באמצעות ציוד מכני כבד.
בבסיס המכרות הפתוחים נחשפו סלעים של תצורת תמנע.
במכרות נחפרו יותר מ-50 ק"מ של מנהרות תת-קרקעיות, במספר מפלסים המסתעפים מאחד המכרות הפתוחים.
הקצה הדרומי של המכרה חובר לפיר שירות אנכי דרכו הועלתה העפרה ממעבה האדמה.
המנהרות היו רחבות דיין לתנועת כלי רכב.
כיום, בעקבות סגירת המפעל והפסקת שאיבת המים, מוצף המכרה התת-קרקעי ברובו במי תהום.
המכרות סיפקו בזמן הפעלתם 1.1 מיליון טון עפרה לשנה.
הפקת הנחושת נעשתה באמצעים כימיים וכללה כמה שלבים: כריית עפרת הנחושת והובלתה למתקני גריסה וטחינה, ערבוב העפרה והמסתה בחומצה גופרתית.
בתהליך זה נוצרה גופרת נחושת.
השקעת יתרת שחק הסלע הסיליקטי בשבע בריכות שיקוע ולאחר מכן הובלתו כפסולת לערבה.
העברת גופרת הנחושת לשקתות שבהן שוקעו גרוטאות ברזל שקשרו אליהן את הגופרית.
הנחושת שהופרדה שקעה והצטברה כצמנט, בריכוז של 77%–83%.
לאחר ייבוש הבריכות בשמש נותרה הנחושת בקרקעית, והיא נאספה ונשלחה לחו"ל להפרדה באמצעות תהליך אלקטרוליטי.
היקף היצוא הגיע ל-16,000 טון בשנה.
בתקופה זו שימש המפעל מקור פרנסה חשוב לתושבי אילת ומנוף לפיתוח העיר.
בשנת 1976 נסגרו מכרות הנחושת לראשונה עקב הפסדים תפעוליים שנבעו מירידת מחירי הנחושת בעולם.
בשנת 1980 נעשה ניסיון לחדש את הפקת הנחושת, ובנוסף להפיק גם מנגן.
הניסיון לא צלח ופעילות הכרייה נפסקה סופית בשנת 1984.
כיום מייצרים במפעל גופרת נחושת.
ממרכז הארץ מביאים חוטי חשמל ישנים ומחו"ל – חומצה גופרתית, משרים אותם ביחד בדוודים גדולים שהטמפרטורה בהם מעל 100 מעלות ומתקבלת אבקה כחולה של גופרת הנחושת המשמשת בתעשיית הצילום, הדשנים, טיפול בבריכות וכדומה.
לאחרונה זכתה החברה המקסיקנית "אהמסה" בזיכיון לחקירה וכרייה באזור, והתחילה בהפקה נסיונית בתהליכי כרייה מתקדמים.
הפיתוח התיירותי של פארק תמנע
מאז סגירת המכרות הוחל בניצול הפוטנציאל הטמון בפיתוח תיירותי של אזור תמנע.
עד היום כבר בוצע פיתוח בתחומים רבים, ותוכניות רבות הוצגו על ידי גורמים שונים במטרה לפתח את הפארק.
יתרונו של האתר נמצא בשילוב של אתרים ארכאולוגיים, יחידות נוף, הקרבה לאילת המאפשרת הגעה ושהות במקום כחלק מחופשה ללא נסיעה ארוכה, וכן אזורים "הרוסים" או מופרים (של אזור המכרות המודרניים) המאפשרים פיתוח ללא פגיעה נוספת בטבע וללא התנגדות של גורמי שמירת הטבע.
הרעיונות שהועלו עד היום כוללים הצעות פיתוח רבות החל מפיתוח מתון של האזור להקלת הביקור באתרים הארכאולוגיים וכלה בתוכניות להקמת אתר נופש בממדי ענק.
תכנון הפארק במצבו כיום בוצע על פי תוכנית של הקק"ל שהכין אדריכל הנוף צבי דקל, שהוצגה בשנת 1979 ומימושה החל בשנת 1980. פארק תמנע מוכרז כיום כשמורה ומנוהל על ידי מועצה אזורית חבל אילות וקרן קיימת לישראל.
בכניסה לפארק קיים מבנה קטן שבו ניתן לצפות בתצוגה אור-קולית על המקום.
בתוך הפארק נסללו כבישי גישה שמובילים לאתרים העיקריים – עמודי שלמה, ציורי המרכבות, אתר הקשתות (פירי כריית נחושת), הפטרייה והאגם המלאכותי.
הוספו שלטי הכוונה, הותקנו פחי אשפה בכל האתר, נבנו מדרגות שעולות לתחריט האלה חתחור בעמודי שלמה, ואתרים ארכאולוגיים הוקפו בגדר.
ליד עמודי שלמה נבנה דגם של "אוהל מועד" ומיצג של "יציאת מצרים" – האוהל נבנה בעיקר עבור התיירות הבפטיסטית שהגיעה לפארק תמנע לרגל שנת 2000. בפארק מסלולי הליכה רבים בדרגות קושי שונות, וגם שביל ישראל עובר דרכו.
בחלקו הדרום-מזרחי של הפארק התפתח מוקד בילוי ופעילות, ובמרכזו אגם מלאכותי.
ראשיתו של אגם זה בסוללות עפר שהוקמו כדי להגן על מכרות תמנע החדשים הנמצאים בפתחה הדרומי של הבקעה מפני שיטפונות בנחל נחושתן.
כתוצאה מכך נקווים המים באגם עונתי קטן למרגלות הסוללה.
שטח האגם כ–14 דונם ולידו נבנו סככות צל, שולחנות וספסלים, מלתחות ושירותים, חניון לילה, חניון לקרוואנים, מסעדה, מזנון ואוהל בדואי.
לקהל המבקרים מוצעות פעילויות שונות כגון רכיבה על גמלים, גן משחקים, פעילות מילוי בקבוקים בחול צבעוני ומתקן להטבעת "מטבעות שלמה המלך" מנחושת.
הפיתוח באתר בוצע במשותף על ידי הקק"ל, המועצה האזורית חבל אילות והמנהלה לפיתוח התיירות בנגב.
מצפון לאגם ממוקם אתר ה"נחושתמנע", אתר הסברה והדגמה של סיפור האדם והנחושת בתמנע.
באתר דגמי חתכים של כרייה ודגם של תנור התכה, וההסבר על כריית והפקת הנחושת בימי קדם מלווה בהדגמה תוך שיתוף הקהל.
פעילויות נוספות המוצעות בפארק תמנע הן גלישה באומגה מאתר צמוד לעמודי שלמה, רכיבה על אופניים, מטווחי חץ וקשת וטיולי לילה עם תאורה לילית.
בשנת 2019 הוחלט להפוך את פארק תמנע לפארק הסביבתי הראשון בישראל.
במסגרת פרויקט משותף של החברה להגנת הטבע, רשות הטבע והגנים, המשרד להגנת הסביבה, חבל אילות ופארק תמנע, גובשה תוכנית לניהול סביבתי של הפארק מבלי לפגוע בשגרת חייהם של בעלי החיים במקום, שחלקם כבר נמצאים בסכנת הכחדה, כגון חרדון צב הדור וקטה הודית.
על פי התוכנית, יופחת זיהום האור על ידי שימוש בתאורה מותאמת בעלת השפעה סביבתית נמוכה, יצומצמו האירועים הפרטיים באזורים של רגישות אקולוגית גבוהה, יוצבו מוקדי שתייה לרווחת כלל בעלי החיים, הפחים בפארק יוחלפו בפחים בעלי סגירה אוטומטית ואזורים מסוימים ייסגרו לכניסת כלי רכב.
כמו כן יוצב פקח באזור.
בקעת סיירים היא בקעה באזור דרום הנגב.
הבקעה גובלת בצפון בבקעת עובדה וצוקי עובדה, במזרח בהר ברך, בדרום בהרי אילת ובמערב בהר הוגן, הר שגוב וגבול ישראל-מצרים.
רוחבה של הבקעה הוא כ-2 ק"מ ואורכה כ-6 ק"מ.
הבקעה נמצאת באחד מקטעיו של נחל חיון הזורם אל אזור הערבה.
במהלך מבצע עובדה הוקם במקום מנחת בשם "שדה אברהם", ששימש להנחתת כוחות למבצע.
בבקעה נמצא מחנה מגן סיירים, מחנה צבא הקרוי על שמו של האלוף קלמן מגן.
המחנה שימש בעבר את חיל השריון וכיום משמש את חיל הגנת הגבולות.
בקעת עוּבדה היא בקעה חולית מוקפת גבעות בנגב הדרומי.
הבקעה וצוקי עובדה הסמוכים, נקראים על שם מבצע עובדה שהתרחש בשנת 1949 לקראת סוף מלחמת העצמאות, ובמהלכו נכבש, בין היתר, גם שטחה.
יחד עם בקעת סיירים, הבקעה היא אחת משתי הבקעות העוברות בקטעים העיקריים של נחל חיון.
הבקעה גובלת בדרום בבקעת סיירים ובצפון צוקי תמנע וצפון הר ברך, במזרח בהר שחרות, הר גרופית והר ארגמן, בצפון בהר שחרור והר פרוט ובמערב בצוקי עובדה.
עדות לנוכחות אנושית מוקדמת בבקעה נמצאת במקדש הנמרים, מקדש פתוח המסומן באבנים שקועות בקרקע כמתחם רבוע גדול, במרכז אחד הקירות מצויה נישה אליפטית ובה 19 מצבות פולחן קטנות.
המקדש המתוארך לאמצע האלף החמישי לפנה"ס, שימש תרבות של לקטים ציידים באזור, ונתגלו בו גם שרידים לכירות להבערת אש.
באלף השישי לפנה"ס החלו להופיע בבקעה גדרות הצאן.
בין האלף השישי לאלף השלישי לפנה"ס, חל שינוי גדול בהתיישבות בבקעה.
באלף השלישי לפנה"ס התפתחה חקלאות מתקדמת בבקעה, אשר נהנתה מהאקלים הנוח ומריבוי המשקעים ששררו באזור עד סוף האלף.
מספר המתיישבים בבקעה הגיע באלף השלישי לפנה"ס לפחות ל-3,000 אנשים, יותר מאשר בכל הר הנגב.
לאחר המשבר האקלימי שפקד את אזור עובדה החל בשנת 2300 לפנה"ס לערך, התפתחה במקום תרבות נוודית רק בתקופת הברונזה.
בעבר שימשה הבקעה לגידולים חקלאיים בזכות החול הגירני בבקעה המהווה קרקע איכותית לחקלאות בגלל החול המאפשר חידור למי השיטפונות, ומכיוון שבחורף מוצפים חלקים משטחי הבקעה במימיו של נחל חיון העובר במרכז הבקעה.
ישנן עדויות לכך שחקלאים מעקבה נהגו לחכור חלק מאדמות הבקעה מהבדואים שישבו במקום, ולגדל בהן גידולים חקלאיים אותם לקחו עימם בשיירות גמלים לעירם.
בשנת 1906, עם קביעת הגבול בין הנגב לסיני המצרית, הייתה אמורה בקעת עובדה לעבור לשטח סיני, אך בסוף נותר המצב על כנו והיא צורפה לנגב.
עם נסיגת ישראל מסיני בשנת 1982, נסגר בסיס חיל האוויר עציון בסיני, ובמקומו הוקם נמל התעופה עובדה הנמצא כ-60 ק"מ צפונית לאילת.
בנוסף נמצא באזור בית הספר להנדסה צבאית (בהל"צ או בה"ד 14) של חיל ההנדסה הישראלי, שהוקם בה ב-1995.
הסכם השלום בין ישראל למצרים שנחתם בשנת 1979 וסופו היה עם פינוי סיני ב-1982, הביא להעברת כוחות צבא מסיני לנגב.
בעקבות כך החל סקר ארכאולוגי שנקרא סקר חירום בנגב.
אחד הסקרים החשובים היה "סקר בקעת עובדה" במקום בו יועד לבנות את בסיס חיל האוויר נמל התעופה עובדה.
בסקר התגלה ריכוז גדול של אתרים בצדה המזרחי של הבקעה במקום בו יועד הבסיס להיבנות.
בנייה זאת הייתה מוחקת 104 אתרים.
בעקבות כך שונו התוכניות של בניית הבסיס, רק אתר אחד נשאר בתחום הבסיס והוא נחפר בחפירת הצלה.
בשנת 1980 נחפרו 22 אתרים בחפירות הצלה במבצע שנוהל בידי אגף העתיקות והמוזיאונים.
יישובים מן התקופות הנאוליתית, הברונזה הקדומה, הברונזה הביניימית נחשפו.
עוד שרדו בבקעה שרידיו של אתר חקלאי ביזנטי שפעל בין המאות ה-4 וה-7. בהמשך נחפרו אתרים נוספים.
החפירות נפסקו בשנת 1982 בגלל היעדר תקציב.
בשנת 2009 חודשו החפירות בבקעה במימון משרד המדע.
החפירות נמשכו עד שנת 2012.
הממצאים מהסקרים והחפירות הארכאולוגיות שעיקרן בוצע במזרח הבקעה גילו כ-750 אתרים ומתקנים עתיקים על פני שטח של 60 קמ"ר.
ריכוז זה הוא הצפוף ביותר שהתגלה בנגב ובסיני
אחד הממצאים שנמצא בקרבת הבקעה הוא עפיפון מדבר.
זהו מתקן ששימש לציד המוני של עדרי חיות בר, שהיה נפוץ במדבריות דרום הלבנט.
ניתן לראות כי מיקומן של מלכודות אלו נבחר לאחר מחשבה ומחקר על נתיבי הנדידה העונתית של החיות שנתפסו.
עפיפון המדבר מתוארך לסוף התקופה הנאוליתית.
בקר לחלב הוא שם כולל למספר זני פרות המטופחות לשם תפוקת חלב גדולה.
הכלאות שנעשו במהלך אלפי שנים הביאו להבחנה בין גזעים שמגדלים לשם בשרם לבין גזעים שמגדלים לשם הפקת חלב אך לא תמיד יש הבחנה ברורה בין שימושי הפרה.
כיום משתמשים בעיקר בפרות לייצור חלב.
החלב המופק מהפרות משמש להפקת מוצרים שונים כגון: גבינה, יוגורט, חמאה, גבינת קוטג' וגלידה.
לשם כך טופחו זנים מיוחדים לחליבה, שהנפוץ מביניהם הוא הולשטיין.
הבקר לחלב מתחלק לעדרים ונמצא בחוות, שם הרפתנים מטפלים בפרות וחולבים אותן.
עדרים אלה משתנים בגודלם והם נעים בטווח שבין משפחתיים (כמות של פחות מחמש פרות לעדר) לבין מסחריים (סדר גודל של 25,000 פרות או יותר).
פרות עוברות הזרעה מלאכותית כדי שייכנסו להיריון ויניבו חלב.
בערך בגיל 15 חודשים מתבצעת ההזרעה הראשונה.
היריון הפרה נמשך תשעה חודשים.
הוולדות מופרדים מהאם זמן קצר לאחר ההמלטה, כדי למנוע מהם לינוק ישירות מאימם.
הם מושמים בכלובים בהם הם מוזנים בתחליף חלב שהם יונקים מדליים עד גיל חודשיים בערך.
בשל יכולתן של הנקבות לייצר חלב, הן נחשבות בדרך כלל לבעלות ערך רב יותר מהעגלים, והן מוזנות במזון שנועד להגדיל את פוריותן ואת תנובת החלב שלהן בעתיד.
זכרים בודדים ישמשו בתהליך ייצור הזרמה להזרעה המלאכותית.
מייד לאחר ההמלטה הפרה האם נכנסת למשטר חליבה.
החלב הראשון שהפרה מפיקה ביומיים הראשונים הוא הקולוסטרום.
צבעו צהוב או כתמתם, הוא עשיר בנוגדנים ובגורמים מחסנים, ודרוש לעגל כדי לשרוד אך אינו ראוי למאכל אדם.
על העגל לקבל קולוסטרום בכמות השווה לכ-10% ממשקל גופו, ולשתות לפחות 2–4 ליטר קולוסטרום בתוך 12 שעות מההמלטה – או שחייו עלולים להיות בסכנה.
לעגל אין מערכת חיסונית חזקה בשלב זה של חייו, ובשל כך עליו לסמוך על הנוגדנים הנמצאים בקולוסטרום כדי לשרוד.
כעבור כיומיים מההמלטה תחל הפרה לייצר חלב הראוי למאכל אדם.
פרות חולבות ברפת ישראלית מניבות בממוצע 3–4 מחזורי היריון וחליבה, המכונים "תחלובות", שנמשכים כשנה כל אחד.
במהלך התחלובה הפרה ברפת הישראלית מניבה בממוצע כ-30 ליטר חלב ליום.
פרות, אשר סובלות מבעיות מתמשכות של פוריות, מחלות או פציעות קשות, נשלחות בדרך כלל לשחיטה.
תקופת התחלובה מתחילה מיד לאחר ההמלטה.
כחודשיים לאחר ההמלטה הפרה מייצרת חלב בתנובה מרבית.
במקביל, כעבור כחודשיים מההמלטה היא מוזרעת מחדש.
לקראת מועד ההמלטה הפרה עוברת תהליך הנקרא "ייבוש", במסגרתו מפסיקים לחלוב אותה.
בתקופה זו של "יובש" נבנים גוף הפרה ורקמות העטין מחדש.
כדי לצמצם מחלות, העלולות להיגרם כתוצאה מהפסקת החליבה הפתאומית, נהוג לבצע את הייבוש כשתנובת הפרה נמוכה יחסית או באופן הדרגתי (במידה שהתנובה עדיין גבוהה).
כמו כן, בחלק גדול מהרפתות נהוג לבצע פעולות למניעת התפתחות מחלות עטין בתקופה זו, כך, למשל, מתבצעת החדרת אנטיביוטיקה לעטין בתור פעולה מונעת וטיפולית כאחת.
כחודשיים לאחר ההמלטה, בעת שיא תנובת החלב שלה, נכנסת הפרה שוב למשטר של הזרעות מלאכותיות במטרה להיכנס להיריון.
ההזרעה הראשונה מתבצעת רק לאחר כ-3 חודשים מההמלטה, בזמן בו הפרה יוצאת משלב "מאזן האנרגיה השלילי" שלה, מצב בו היא חוזרת לעצמה, מבחינה בריאותית, מההמלטה, (בדומה לבני אדם).
פרות אשר מתקשות להתעבר, לאחר מספר הזרעות עוקב, מגיעות לווטרינר על מנת לנסות לאבחן את בעייתן כגון: חוסר פעילות שחלתית, ציסטות לוטיאליות, וכדומה.
פרות שלאחר טיפול לא תתעברנה, יפסיקו לנסות להזריע אותן ולרוב הם ימשיכו בתנובת החלב שלהן עוד כשנה-שנתיים לערך.
לאחר שהפרה איננה כלכלית לרפתן להחזיק אותה, מסיבות כגון ערך חלב נמוך מעלות אחזקה, צליעות מרובות וכדומה, היא נמכרת לשחיטה.
כדי שההזרעה תיקלט, יש לבצע אותה בזמן שבו נמצאת הפרה ביחום ("דורשת", בלשון הרפתנים).
כדי לשלוט בזמני הייחום לעיתים הפרה מקבלת טיפול וטרינרי הורמונלי, שמטרתו לשנות את זמני הביוץ.
באופן דומה, טיפולים הורמונליים משמשים גם לטיפול בפרות בהן מחזורי הביוץ לא סדירים.
ברפתות ישראליות מודרניות פרה חולבת חיה כחמש שנים בממוצע לפני השחיטה.
חליבה היא פעולה שעושה אדם לצורך הפקת חלב מנקבות יונקים (לרוב פרות), לצורך שימושיו.
החליבה, הן הידנית והן המכנית, מדמה את פעולת היניקה של הצאצא מהאם.
מאז החל האדם להשתמש בחיות מניקות לצורך הפקת חלב ועד המהפכה התעשייתית, היה החלב מוצא מהפרה בדרך של חליבה ידנית.
החליבה הידנית מבוצעת על ידי סחיטה, כשבכל פעם נדרשות שתי פעולות לצורך קבלת החלב: פעולה ראשונית, היא עיסוי העטין, ומטרתה לגרום לחלב לזרום מן העטין אל בריכת החלב שבפטמה, ופעולת הסחיטה, שמטרתה לסחוט את תכולת החלב שבפטמה (15–60 סמ"ק בכל פעם) אל מכל חלב.
לאחר שהחליבה נכנסת לקצב, אין צורך לעסות את העטין כל פעם, ותנועת היד של החולב לאחר הסחיטה מספיקה לצורך זה.
קיימות שתי טכניקות של חליבה:
לחיצת חלקה העליון של הפטמה (החלק המחבר אותה אל גוף העטין) כדי למנוע חזרת חלב לעטין, ואז לחיצה בשלוש האצבעות הנוספות על גוף הפטמה שגורמת ליציאת החלב ואיסופו בדלי.
לאחר מכן מרפה החולב את אצבעותיו ומרים את ידו כלפי העטין כדי לעורר זרימת חלב חדש את הפטמה, וחוזר חלילה.
לחיצת חלקה העליון של הפטמה כמו בשיטה הראשונה, ואז החלקת באגודל והאצבע למטה לאורך הפטמה וסחיטת החלב באופן זה.
גם כאן סיום הפעולה דומה.
בדרך כלל חולב את הפרה אדם אחד, ולכן בחליבה ידנית חולבים באותו זמן רק זוג עטינים אחד (מארבעת העטינים) ויש לחזור על החליבה בזוג העטינים השני.
ברוב המקרים חליבה הידנית מתבצעת פעמים מעטות ביממה (לכל היותר שלוש), ובכמויות גדולות של חלב בכל פעם.
ב-1836 הומצא מכשיר החליבה הראשון.
מכשיר זה היה מורכב מארבעה קטטרים, המוחדרים לפי-הפטמות, שחוברו בצינור גומי למכל חלב.
מכונות אלו, כמו מכונות שהתבססו על הפעלת לחץ מכני על פטמת הפרה או שאיבה בוואקום, לא תמיד היו יעילות, ואף גרמו לפגיעה בפטמת הפרה וברקמת העטין.
כיום, מקובלת חליבה באמצעות משאבת ואקום, המתחברת לעטיני הפרה באמצעות גביעים קשיחים המרופדים בשרוול גומי.
מכונת החליבה בנויה מארבעה גביעים, וכך נחלבים כל ארבעת העטינים באותו הזמן, שלא כמו בחליבה ידנית.
גביע החליבה המכנית נצמד לפטמה באמצעות ואקום.
שרוול הגומי בחלקו הפנימי של הגביע מכיל אבוב הפועם (כלומר מתנפח ומתכווץ) בערך אחת לשנייה, ובאופן זה מעודד את זרימת החלב מן הפטמה דרך צינור בתחתית הגביע למכל, ולחלופין זרימת חלב מגוף העטין אל הפטמה.
חליבה היא פעולה האסורה בשבת, ובתלמוד נאמר כי בסיס האיסור הוא מכיוון שחליבה היא פעולה של פירוק.
איסור זה על חליבה בשבת עורר בעייתיות רבה ליהודים שהחזיקו פרות חולבות, שכן חליבה נחוצה לבריאות הפרה ולא ניתן לדלג על יום חליבה, ומדובר בצער בעלי חיים.
במהלך ההיסטוריה נהוג היה להתיר חליבה בשבת באחת משתי דרכים: על ידי גוי של שבת, או על ידי "חליבה לאיבוד", כלומר – לא להשתמש בחלב אלא לשפוך אותו.
עד היום, ברפתות מודרניות משתמשים בפתרון של "חליבה לאיבוד" כדי לחלוב בשבת.
יש מהדרין שאינם מקבלים את ההיתרים הללו.
ניתן לרכוש "חלב מהדרין" יקר יותר לגביו מובטח שהחליבה נעשתה ביום חול או על ידי לא-יהודים בלבד.
החליבה הממוכנת, השימוש בברירה מלאכותית ומחזורי התחלובה התכופים סייעו בהגברת כמות החלב שניתן להפיק מפרה.
בחלק ממדינות העולם, אם כי לא בישראל, ניתנו לפרות הורמונים (בעיקר הורמון גדילה, שנכנס לשימוש באמצע שנות התשעים של המאה העשרים בארצות הברית) במטרה להגביר את תנובת החלב.
מרגע פריצת הורמון הגדילה בעולם החיל משרד החקלאות בישראל איסור על שימוש בהורמונים, שתקף עד היום.
תפוקת החלב של פרה ברפת חלב מודרנית בישראל מגיעה ליותר מ-30 ליטר בממוצע ליום, בהשוואה לכ-11 ליטר ליום בשנות ה-40 של המאה ה-20.
תפוקת החלב בישראל היא הגבוהה בעולם, כאשר כל פרה מפיקה כ-12 טון חלב מדי שנה, 10% יותר מבארצות הברית ו-50% יותר מבגרמניה.
זוהי עדיין תנובת החלב לפרה הגבוהה ביותר בעולם.
ייצור מוגבר של חלב עלול לגרור בעיות רפואיות, המסבות לפרה סבל אם לא מבוצעות פעולות מניעה ממשקיות ובריאותיות.
פגיעות שכאלו עלולות להתבטא בנזקים לעטינים או למערכת השלד ובגרימת דלקות וכאבים לפרה.
בנוסף, אם הצורך בסידן בעבור החלב בימים הראשונים שלאחר ההמלטה אינו מסופק על ידי הזנה נכונה, עלולה להיגרם קדחת חלב.
לצורך מניעת בעיות בריאותיות נעשות פעולות רבות מצד המגדלים והחוקרים בענף החלב: טיפוח תורשתי של מבנה העטינים, הצמודים לגוף הפרה; מתן תזונה מאוזנת לפרה לפי צרכיה; ובעיקר שמירת תנאי סביבה ורווחה נאותים, שימנעו לחץ ותחלואה בעטינים.
בקר מתוכנת (PLC – Programmable Logic Controller) הוא התקן תעשייתי ממוחשב המיועד לאסוף מידע, לפתור לוגיקת בקרה ולשלוט בתהליכים ("בקרת תהליכים") בהתאם ליעד הבקר ולציוד הקצה המחובר אליו (מנועים, גששים וכו').
הבקר אוסף נתונים אנלוגיים ודיגיטליים, ועל פיהם, בצירוף מדדים מתוכנתים, מחזיר מידע (מבצע פעולה) לציוד הקצה בזמן אמת.
הבקר עובד בצורה לוגית על פי עץ תהליך או סדר פעולות שניתן לתכנות מראש.
את סדר הפעולות הזה ניתן לשמור בדיאגרמת הסולם של הבקר (Input/Output, Tolerance וכו').
בקרים מסוג זה משמשים בדרך כלל לתעשייה מתקדמת ולאיסוף מידע מפס הייצור.
הבקרים ניתנים לתכנות ולעבודה מרובת-כניסות (של ציוד קצה) בתצורת Input/Output.
הדבר שימושי לריבוי משימות מול מספר סוגים של ציוד קצה (חיסכון בעלויות).
הבקרים מתוכננים לתפקד בסביבות עבודה קשות וכוללים יכולת לעבוד בטווח טמפרטורות גדול יותר, חסינות לרעש גבוהה בסביבה רועשת, עמידות לתקלות, חסינות לזעזועים ולמכות, אבק ולחות.
הבקר בדרך כלל כולל זיכרון לא נדיף המאחסן את תוכניות המחשב.
הבקרים מסוגלים לבקר על מגוון רחב של התקנים אלקטרונים, אלקטרומכניים, חשמליים, אופטיים, מתמרים ועוד.
כמעט כל תהליך ניתן לפירוק לתת משימות עצמאיות או אשר תלויות אחת בשנייה; עד היום הבקרים לא אפשרו לדמות מצב זה בתוכנה שנכתבה בהם אלא כפו להתייחס לכל התהליך כתהליך אחד.
בקרים חדשים מאפשרים לדמות את תלות/אי התלות המשימות בתוכנת הבקר.
לדוגמה מפעל לייצור בקבוקי זכוכית – בתהליך ייצור הזכוכית קיימים תהליכים רבים כמו שינוע החול, הפעלת התנורים, יצור הבקבוקים עצמם וכו.
אלו תהליכים שונים בעלי נקודות השקה.
שימוש בבקר "קונבנציונלי" לא יאפשר הטמעה של התהליכים בתוכנה בתהליכים אוטונומיים.
בקר מרובה משימות יאפשר זאת מה שיאפשר יכולות ניטור בעיות אמין יותר, בקרת תהליך נכונה וטובה יותר ויקצר זמני פיתוח באופן משמעותי.
במפעלים שמפעילים קווי ייצור חשובה בקרת התהליכים והחלת אוטומציה בהתאם לפרמטרים בני-תכנות.
לדוגמה, במאפייה גדולה יש צורך לבקר את החום בתנור האפייה (יש השפעה לשינויים בטמפרטורה חיצונית), ולפי מדדים קבועים (Input) מגששי טמפרטורה מקצים לבקר יכולת לשלוט בתהליך (Output).
הבקר משנה טמפרטורה (מוריד או מעלה את הספק החשמל) ללא התערבות אדם.
בנוסף לבקרים מתוכנתים ישנם בקרים מקומיים שהיעוד שלהם הוא אך ורק לוויסות טמפרטורה.
אחד הדברים החשובים בבקרים הללו הוא הגדרת חיישן הטמפרטורה, ישנם סוגים רבים של חיישנים לדוגמה תרמוקפל מסוג K או מסוג J, או RTD כדוגמת PT100. הגדרה זו חשובה מאוד לוויסות הטמפרטורה בגלל שלכל חיישן סקלת טמפרטורה משלו.
דוגמאות נוספות הן בקרי-תנועה אשר שולטים על רמזורים או על תנועת רכבות לפי ציוד קצה (פסי מתכת בכביש, מתגים במסילת רכבת).
בציוד תעופתי גם כן נעשה שימוש רב בטכנולוגיה זו (איסוף נתונים, ריכוזם והצגתם במכשור הצוות בכלי הטיס).
בכלי רכב פרטיים יש, לעיתים, בקרים שמבקרים תהליכים (למשל טמפרטורת מנוע או יחס תערובת דלק-אוויר), וכן בציוד חקלאי (חלק ממחשבי ההשקיה), כמו בדיקות לחות ופרמטרים שונים מגששים באדמה.
בקר המיקרוביט משמש ללימוד תיכנות.
המיקרוביט ניתן לתכנות בשפות שונות (סקראצ', פייתון, ג'אווה סקריפט, makecode), ולו חיישנים רבים.
מכשור אופטי (מכשור לייזר, עדשות אופטיות)
שפת התיכנות בבקרים התפתחה מהאופן שבו נבנו ממסרים חשמליים (Relays) ולכן היא משלבת רכיבים לוגים בסיסים עם פונקציות מתקדמות.
התיכנות נעשה בכלים גרפיים, שמקלים על מלאכת התיכנות, ובגלל דמיוני לסולם (Ladder) הוא נקרא דיאגרמות סולם.
עם הזמן התפתחה שפת התיכנות ויצרני הבקרים הוסיפו מגוון פונקציות ורוטינות שניתן לשלבן בדיאגרמות.
בנוסף אפשרו היצרנים למתכנתים להוסיף פונקציות מותאמות אישית לקוד.
במוזיקה, בֶּקָר (מצרפתית: bécarre; בעברית גם סַלְקָה) הוא סימן היתק המורה על ניגון התו בצורתו הטבעית (מבטל סימני היתק שקדמו לו) עד לסוף התיבה.
בקר מסומן ב-♮ משמאל לתו.
הבקר מהווה ברירת המחדל: כאשר לא רשום אף סימן היתק אחר, מנוגן הצליל בצורתו הטבעית.
הסימן בקר מופיע בסמל האצולה של המלחין הרנסאנסי אורלנדו די לאסו.
בקפה (געז: በካፋ) קיסר אתיופיה 18 במאי 1721 - 19 בספטמבר 1730, הוכתר בשם "אסמה סגד" ויותר מאוחר "מסיח סגד" (געז: መሲህ ሰገድ, עברית: לו הממונים סוגדים) היה בנו של ייאסו הגדול ואחיהם של הקיסרים תקלה היימנות הראשון ודווית השלישי.
את רוב ילדותו בקפה העביר בוואחני שהצליח להימלט ולחיות בכפרי האורומו שבהם יותר מאוחר נלכד, ובגלל שנמלט חלק מאפו נחתך ונפסל לכהן כקיסר קודם לכן.
למרות כל זאת כאשר אחיו דווית השלישי נפטר הוא נבחר לקיסר תחת התנגדות של וולדה גיורגיס בנו של נגלה ממיט.
מלכות אופיינה במעט מאבקים צבאיים דונלד לווין כותב:
בקפה ומאנטאווב בנה מבנים נוספים במתחם הארמון בבירה גונדר.
הקיסר בקפה היה מטייל גדול ונהג לסייר בממלכתו, דוגמה לכך היא הפגישה עם אשתו השנייה כאשר הוא היה באחד ממסעותיו בקווארה הוא חלה והאישה שטיפלה בו הייתה מאנטאווב ועל מנת להודות לה הוא נשא אותה לאישה.
בקפה שהכתיר את אשתו הראשונה בתור קיסרית מתה במהלך ארוחה חגיגית בחשד להרעלה.
לאחר שאשתו הראשונה נפטרה, מאנטאוואב נהפכה לקיסרית החדשה והייתה אחת מהמשפיעות ביותר בהיסטוריה האתיופית בייחוד לאחר מות בעלה.
למרות כל זאת מלכותו של בקפה לא הייתה שלווה וב-1727 היו התקוממויות רבות בבירה של אזרחים ואצילים גרמו לו להתחבא בארמון ויותר מאוחר להימלט לכנסיית דברה ברהן.
ריצ'רד פאנקהארסט כותב שחוסר האמון בקיסר גרם להתקוממויות ומצטט את ג'יימס ברוס כאשר שמע שמועה על מותו של בקפה:
בקר לבשר הוא שם כולל למספר זני פרות המשמשות למאכל.
האדם החל לגדל פרות למאכל כבר מסביבות 6000 לפני הספירה.
כיום ישנם מעל 800 זני בקר לבשר.
הכלאות שנעשו במהלך אלפי שנים הביאו להבחנה בין גזעים שמגדלים לשם הפקת חלב, לגזעים שמגודלים בשל בשרם אך לא תמיד יש הבחנה ברורה בין שימושי הפרה.
אברדין-אנגוס , או אנגוס שחור, ולעיתים בקיצור "אנגוס" – גזע חסר קרניים שמוצאו מסקוטלנד, ממחוזות אברדינשייר ואנגס.
הגזע פותח בתחילת המאה ה-19, והובא לארצות הברית ב-1873. כיום זה המין הנפוץ ביותר בארצות הברית.
משמש גם להכלאות של גזעים אחרים.
אנגוס אדום – פותח במאה ה-20. נבדל מהאנגוס השחור בעיקר בצבע פרוותו.
גאלוביי – פרות שחורות וקטנות ממדים, בשר משובח, עמיד לקור.
הגזע קרוי על שם מחוז גאלוויי בסקוטלנד, שם פותח הגזע.
הפר עשוי להגיע למשקל של 800 ק"ג.
הזן מחוסר קרניים, ומתאים מאוד לאזורים קרים.
הרפורד, שמוצאו מהרפורדשייר, אנגליה, שם פותח כנראה במאה השבע עשרה, מגזע בקר ארוך קרניים.
עשוי להגיע למשקל של טונה ויותר.
למרות שמוצאו באיים הבריטיים, הגזע הסתגל לאזורים אקלימיים מגוונים, וכיום זהו אחד הגזעים הנפוצים ביותר בבקר לבשר, בעיקר באוסטרליה, ארצות הברית ודרום אמריקה, וכן בישראל.
אהוב על מגדלים גם בשל אופיו הנוח.
סאסקס – גזע חסון וזול לגידול, אדום ערמוני בעל זנב וקרניים לבנות.
שארולה – נחשבים לבעלי בשר באיכות גבוהה, ותכופות מוכלאים עם גזעי אנגס והרפורד.
הזכר מגיע למשקל של יותר מטון, והנקבה לכ-800 קילוגרם.
לימוזין – מקורו באזורי לימוזן ומרשה בצרפת.
סימנטאל – זן שמוצאו מקנטון ברן שבשווייץ.
העור בצבעי אדום, צהבהב ולבן.
ברהמה – זן של פרות עם דבשת, שמתאפיינות בעמידות מאוד גבוהה.
ואגיו – גזע חסר קרניים שמוצאו מיפן, צבעו שחור ובשרו נחשב למשובח מאוד.
מוצאו מבקר שהובא ליפן כבהמת עבודה.
מגדלים אותו היום מלבד ביפן בעיקר באוסטרליה וארצות הברית, אך גם בהולנד, בלגיה ובריטניה.
הוא גדל בתנאים מיוחדים ועם תזונה מיוחדת ואיכותית יותר מזנים אחרים.
הוא משמש בין השאר גם לייצור בשר בקר קובה.
בישראל גידול בקר לשם ייצור בשר הוא ענף שהחל להתפתח בשנות החמישים, עת הוחל בהקמת עדרי בקר, בעיקר פרות מזנים מקומיים וכן זנים מארצות הבלקן.
בסוף שנות החמישים מנו עדרי הבקר לבשר כמה אלפי פרות, שהתחלקו בין כמאה וארבעים מגדלים (כ-50 פרות לעדר הממוצע).
בשלב הבא הובאו לארץ זנים ידועים כ"הרפורד" ו"ברהמה".
מספר העדרים צומצם אך גודלם עלה.
מלחמת ששת הימים ב-1967 הוסיפה שטחי מרעה גדולים, וב-1976 נמנו כ-70 מגדלי בקר עם כ-500 פרות לעדר ממוצע.
בשנות השבעים הובאו זנים נוספים כ"סימנטל" ו"שרולה" שהשביחו את הזנים הקיימים.עם השנים טופח זן ה"סימפורד" – זן כלאיים ישראלי שהוא הכלאה של זני זימנטל והרפורד.
מלבד הסימפורד מגודלים בישראל זני הלימוזין, השרולה, הברהמה והזימנטל.
גידול הבקר לבשר בישראל עדיין מצומצם יחסית, בהשוואה לגידול בקר לחלב.
הסיבות העיקריות הן צריכה מועטה יחסית של בשר בקר טרי ושטחי מרעה מצומצמים.
רוב הבשר הטרי הנצרך בישראל מגיע משני מקורות: בשר המופק מבקר שמגודל למטרות חליבה, ובשר מעגלים המיובאים ארצה לשם פיטום.
רפת החלב בארץ מונה כ-120,000 פרות, מרביתן מגזע הולשטיין-פריזי, ועשרות אלפי פרות מובלות לשחיטה מדי שנה, בחלקן עגלים הנשחטים בגיל צעיר.
נעשים ניסיונות להזריע פרות חולבות בזירמה של פרים המשתייכים לזני בקר לבשר, כדי לשפר את איכות הבשר.
הספקה נוספת של בקר לבשר טרי נעשית על ידי יבוא עגלים לפיטום, מרביתם מאוסטרליה ומהמדינות הבלטיות.
טיפוח זנים לבקר נעשה בעידוד משרד החקלאות, שהקים בשנת 2003 את ועדת הטיפוח.
בוועדה יושבים נציגי המשרד, אנשי מכון וולקני ונציגי המגדלים.
מטרת הוועדה – הגדרת יעדים בטיפוח גזעי בקר לבשר בישראל וקביעת קריטריונים למתן מענקים ממשלתיים.
"בקצב אחיד בתנועות של הגוף" הוא אלבום האולפן החמישי של הזמר עברי לידר (לא כולל את אלבום ההופעה), שיצא לחנויות ב-5 בספטמבר 2008. האלבום הוקלט עם להקת הליווי מהופעותיו של לידר ומשלב מוזיקה אלקטרונית עם כלים חיים.
קדמו ליציאת האלבום הסינגלים "רק תבקש" (אשר הוצע חינם באתרו של לידר) ו"מתעורר".
האלבום זכה להצלחה מסחרית ועד דצמבר 2008 נמכר בלמעלה מ־15,000 עותקים.
בקר הייתה קומדיית מצבים אמריקנית ששודרה ברשת CBS מ-1998 עד 2004. מיקום עלילת הסדרה הוא ברובע הברונקס בניו יורק.
טד דנסון כיכב כדמות המרכזית בסדרה בתור ד"ר ג'ון בקר המנהל מרפאה קטנה בעיר, ואשר באופן תדיר רוטן וזועף על מטופליו, עמיתיו לעבודה, חבריו ולמעשה על כל דבר או כל אדם אחר בעולם.
כתוצאה מאופיו הבוטה בקר הוא למעשה בלתי נגיש לרוב האנשים אשר אינם מכירים אותו.
יחד עם זאת חבריו ומטופליו של בקר נשארים נאמנים היות שבקר מציג גם צד אחר באופיו צד של טוב-לב והתחשבות בזולת אשר מראה שלמרות אופיו הנרגן של בקר הוא עדיין אכפתי ודואג להם.
בישראל היא שודרה לראשונה בערוץ 2 במסגרת שידורי הזכיינית טלעד ובסטאר וורלד, לאחר מכן בערוצים yes stars Base ו-Hot Family.
במשך ארבע העונות הראשונות, הדמויות הראשיות בסדרה היו:
ד"ר ג'ון בקר - טד דנסון
בקר, בוגר בית הספר לרפואה של הארוורד, מנהל מרפאה שכונתית.
הוא בעל אישיות נרגנת ונוטה להתרגז כמעט מכל דבר למשל מנורות רחוב מהבהבות, שכנים רועשים, זוג המקיים יחסי מין בקול רם בדירה שמעליו או נסיונותיו הרבים להיגמל מעישון.
בקר מחזיק באמונה טפלה אישית לפיה בקר התחתן והתגרש פעמיים ובין יתר תכונותיו הוא גם קמצן.
הוא אוהב אוכל סיני במיוחד כאשר הוא מקבל תלושי הנחה לארוחות.
בקר מחזיק בהשקפה ליברלית על נושאים פוליטיים רבים, אך חסר כל כבוד ככל שזה נוגע לביטויי תקינות פוליטית ובשל אופיו הציני לא נראה כי הוא נלהב כלפי מפלגה זו או אחרת.
בקר מגלה שנאה מיוחדת לנשיא ריצ'רד ניקסון (משום שזה עלה לו בקשר עם אהבת נעוריו מייגן כאשר אביה הפריד ביניהם לאחר שבקר פלט הערה בוטה לגבי ניקסון).
רג'י קוסטס - טרי פארל
רג'י מנהלת דיינר כושל אותו ירשה מאביה.
היא נחמדה ובעלת גישה חיובית לחיים.
ניהול הדיינר לא היה מה שרצתה לעשות, אבל לאחר מותו של אביה היא קיבלה על עצמה את המשימה.
במהלך הסדרה היא לומדת ומשיגה תואר אקדמי.
רג'י היא אחת מחבריו של בקר, למרות התנהגותו הבוטה.
מרגרט ויבורן - האטי וינסטון
מרגרט היא מנהלת המרפאה של בקר.
היא חכמה, דעתנית, ועומדת על שלה.
מרגרט היא אחות בהכשרתה, והיא יחד עם בקר מטפלים בחולים המגיעים למרפאה.
מרגרט מכירה את בקר טוב יותר מכולם.
היא מחבבת אותו, למרות שהתנהגותו פוגענית ומעליבה לפעמים
ג'ייק מלניאק - אלכס דסרט
ג'ייק הוא גבר עיוור, המוכר עיתונים בדוכן הנמצא בתוך הדיינר של רג'י.
הוא היה חבר טוב של אביה, ונהיה חבר טוב שלה.
הוא גם חברו הטוב ביותר של בקר.
באחד הפרקים בקר אומר שג'ייק הוא הסיבה היחידה שהוא נכנס לדיינר מלכתחילה.
ג'ייק לוקח את החיים בקלות, למרות עיוורונו.
הוא יודע לדבר ולהקסים נשים, ויוצא איתן לעיתים קרובות.
לינדה עובדת יחד עם מרגרט במרפאה של ד"ר בקר.
היא קלת דעת, ונכנסת לצרות מדי פעם.
עם זאת היא בעלת לב טוב, והחולים במרפאה אוהבים אותה.
לינדה גרה בדירת פאר שבבעלות הוריה.
היא לא יכולה להרשות לעצמה דירה אחרת עם המשכורת שהיא מקבלת בעבודתה.
לינדה מאוד אוהבת לעבוד שם ואף אמרה שזה הדבר הכי טוב בחייה.
בוב הוא בחור ממוצא איטלקי אשר נוהג להעביר את זמנו במזנון של רג'י, בוב הוא בן כיתתה של רג'י, הוא נמוך (פיזית), מציק ומרגיז לעיתים אך בעל לשון מושחזת.
במהלך שתי העונות הראשונות נהג בוב להתייחס לעצמו בגוף שלישי.
בוב הוצג בתחילה כמכור לסקס המבקש לקיים יחסי מין עם רג'י.
במהלך העונה השנייה בוב הופך לחסר בית לאחר שהוא מפסיד את רוב כספו כתוצאה מגירושיו.
לינדה מזמינה את בוב לגור יחד איתה בפנטהאוס של הוריה אולם במהרה מנסה למצוא דרכים על מנת לסלקו.
לינדה מנסה לעזור לבוב למצוא עבודה לאחר שזה מפשל בכל משרה פנויה שהוא מוצא.
במהלך העונה השלישית בוב מוצא עבודה כאיש תחזוקה בבית הדירות בו מתגורר בקר.
כמו לינדה גם שם משפחתו של בוב אינו נחשף במהלך כל הסדרה אולם כן מגלים כי שמו האמצעי הוא "בניטו".
במהלך שתי העונות הראשונות דמותו של בוב הייתה חוזרת ונשנית אולם הופכת לדמות ראשית החל מהעונה השלישית עד החמישית.
אף על פי שבוב מתחמק ממילוי חובותיו כאיש התחזוקה בבניין של בקר אחד מכשרונותיו של הוא בישול, בוב הוא טבח מעולה.