tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ישנם סוגים רבים של מדפסות מחשב.
לשימוש משרדי וביתי נפוצות בעיקר מדפסות לייזר (שחור לבן או צבעוניות), ומדפסות הזרקת דיו.
חברת אינדיגו הישראלית (שנקנתה בהמשך על ידי היולט פקארד), פיתחה תהליך אותו כינתה "אופסט דיגיטלי".
בתהליך זה משתמשים במנגנון דומה לזה של מדפסת לייזר, אך הטונר של זו (גרגרי אבקה מוצקים) מוחלף בדיו נוזלי מיוחד.
המשך התהליך דומה לדפוס האופסט - הדיו מועבר לשמיכה, ממנה הוא מודפס על נייר.
מכונות אלו משמשת בבתי דפוס בעיקר לעבודות הדפסה בכמויות קטנות, שלא מצדיקות את תהליך הכנת הלוחות שנחוץ לאופסט, והיא מאפשרת גם "mail merge", כלומר הדפסת סדרה ארוכה, בה העותקים השונים נבדלים זה מזה בחלק מהפרטים, כמו שם הנמען ליצירת תכתובת "אישית", ועם זאת צבעונית באיכות דומה לאיכות הדפסת אופסט.
צילום: צילום המקור במצלמת דפוס אל פילם (נגטיב או פוזיטיב).
הפרדת צבעים: סריקת התמונה במכונה שהפיקה ארבעה פילמים, המרכיבים את ארבעת צבעי היסוד.
מונטאז': בניית הפילמים על תבנית של לוח הדפסה.
אם מדובר בהדפסה צבעונית - יצירת ארבעה לוחות מונטאז'.
הקרנת לוחות: העברת תוכן הפילמים שנוצרו במונטאז' אל לוחות הדפסה מאלומיניום.
הדפסה: הכנסת לוחות ההדפסה למכונת הדפוס והעתקת תוכנם אל הנייר.
עם התפתחות הדפוס הממוחשב, התייתר הצורך בצילום, בהפרדת הצבעים ובמונטאז', והקרנת לוחות ההדפסה נעשית ישירות מהמחשב.
דפוס בֶּלֶט הוא שם למספר טכנולוגיות בתחום הדפוס.
דפוס הבלט בצורתו המודרנית הומצא על ידי יוהאן גוטנברג במאה ה-15, ובגלגוליו השונים היה טכנולוגיית הדפוס הדומיננטית בעולם עד אחרי מלחמת העולם השנייה.
החל בשנות ה-50 של המאה ה-20, טכנולוגיות אחרות החליפו את דפוס הבלט בקצב גובר והולך, תהליך שהושלם עד סוף שנות ה-80 של המאה.
במאה ה-21 מוגבל השימוש בדפוס הבלט להדגמות במוזיאונים, ולמספר בתי דפוס שמשתמשים בטכנולוגיה מסיבות של נוסטלגיה, הדרכה, או מסיבות אמנותיות, למשל בהדפסה על נייר עבה, באופן שהטבעת הבלט ניכרת במוצר המודפס.
בתחילתה הטכנולוגיה הייתה ידנית לחלוטין, אך עדיין אפשרה הוזלה של דברי דפוס באופן שהפך לראשונה את האות המודפסת זמינה לאדם מן השורה.
לפני דפוס הבלט, השיטה המקובלת לעשיית ספרים, הייתה העתקה ידנית של הספר.
עשיית עותק חדש של ספר, כלומר פשוטו כמשמעו העתקתו, הייתה אורכת למעתיק ולבעלי מלאכה אחרים כשנה.
בעת העתיקה היו עבדים מלומדים שהועסקו בהעתקה, ובימי הביניים לבלרים, נזירים נוצרים, סופרים יהודים ומוסלמים, ואחרים, העתיקו ספרים, כשרבים מהספרים המועתקים הם ספרי קודש.
בדרך כלל ספרים הועתקו על מגילת קלף, והיו מוצרים יקרים ויקרי המציאות, שלרוב האנשים לא הייתה גישה אליהם.
דפוס הבלט שינה כל זאת.
מצע הדפוס הוחלף מיריעת קלף לנייר, ומחיר הספר ירד ממחיר שכר עבודה של בעל מלאכה מומחה לשנה, למחיר נמוך בהרבה - בתחילה לשווה ערך של שכר מספר שבועות של פועל מומחה, ובהמשך עד כדי שאפשר היה לקנות עיתון יומי בן מספר עמודים במחיר השווה לכל נפש.
הטכנולוגיה מתבססת על שימוש בגופני אותיות יצוקים מנתך עופרת.
הגופנים הללו מסודרים זה לצד זה כדי ליצור את הטקסט להדפסה.
הגופנים מכילים את האותיות, סימני הפיסוק, הסמלים, והרווחים מהם עשוי הטקסט המודפס.
גופני העופרת מסודרים במסגרת ייעודית, ומשמשים להדפסה, על ידי משיחתם בדיו, ולחיצת דף נייר אליהם, במתקן שנקרא מכבש הדפוס.
דף הנייר מוסר מדף העופרת, דיו חדש נמשח, והדף הבא מודפס, וחוזר חלילה.
שכלולים של הטכנולוגיה כוללים הדרך בה נמשח הדיו, הדרך בה דף הנייר מוצמד לדף העופרת, ושימוש בדף העופרת כדי לייצר, בטכניקה שנקראת "סטראוטיפ" או בצרפתית "קלישאה", תבנית חדשה, וזו משמשת להדפסה על הנייר.
באופן זה ניתן ליצור מספר עותקים של הגלופה ולהפעיל מספר מכבשי דפוס במקביל.
בעזרת סטראוטיפ ניתן גם לייצר גלופות מעוגלות, שמאפשרות שימוש בדפוס רוטציוני, במהירויות עצומות.
טכנולוגיית הבלט הוחלפה על ידי טכנולוגיות הדפסה אחרות, שאפשרו שימוש בטכנולוגיות צילומית ואחרות.
בתחום הדפוס, החליף דפוס האופסט את דפוס הבלט, כשהסדר מוחלף בהדרגה בסדר אופטי, ובהמשך טכנולוגיות ממוחשבות לחלוטין כמו הוצאה לאור שולחנית.
שיטות שונות לדפוס הופיעו במהלך ההיסטוריה, כמו החותם, ששימש להטבעת צורה חרותה בחותם עצמו בחומר רך כמו דונג או חומר (נקרא גם "חימר"), כשהחומר מתקשה, משמשת הדמות המודפסת בו כעדות לכך שבעל החותם אכן כתב את המסמך, או אישר אותו בחתימתו.
טכניקה להדפסה על בד ונייר, בעזרת חיתוך עץ, ובמידה פחותה בעזרת סיתות אבן, הופיעה במאה ה-8 בסין, והגיעה לאירופה כמה מאות שנים אחר כך.
זו טכניקה עתירת עבודה, בה חרש-עץ אמן מפסל, בעזרת כלי חיתוך עץ, את הדמות להדפסה על ידי הסרת חומר בגילוף או סיתות מלוח עץ או אבן, כשהמקומות מהם לא הוסר, נשארים בולטים בלוח, ומעבירים את הדיו לנייר או לבד עליו מדפיסים.
הכנת כל עמוד כזה דורשת עבודה רבה של בעל מלאכה מומחה, ואינה סלחנית - הדרך לתקן טעות היא להתחיל את העבודה מתחילתה.
טכניקה זו שימשה יותר להדפסת ציורים או עיטורים, והעתקת טקסט נשארה במידה רבה מלאכתם של מעתיקים מקצועיים - נזירים, סופרי סת"ם, לבלרים, ובעלי מקצועות דומים.
גרסה מוקדמת של דפוס בלט נוצרה בערך בשנת 1040, על ידי בי שנג (Bì Shēng) בסין, מתוך התנסות בהדפסה של כתב סיני מורכב תוך שימוש בכלי חרסינה.
במרוצת 200 השנים הבאות הועבר הידע אל שושלת קוריאו (היום קוריאה) אשר באותו הזמן הייתה תחת השפעה פוליטית ותרבותית של סין.
באותן מאתיים השנים התפתחה שיטת ההדפסה של בי שנג.
לראשונה הודפסו הדפסות בעזרת השימוש במתכת, תחת שושלת קוריאו, בערך בשנת 1230.
דפוס הבלט מבוסס על שימוש בגופנים יצוקים מנתך עופרת.
אלו הם מעין "מקלות" מלבניים, בעלי "גוף" ו"פנים".
הגוף הוא בצורת תיבה, שממדיה מדויקים, וה"פנים" הם פני התו להדפסה, בכתב ראי.
כדי להכין את הטקסט להדפסה מסדרים את גופני העופרת הללו זה ליד זה, באופן שהתווים בראשם יוצרים את הטקסט הרצוי.
את השורות המסודרות מניחים במגש, ולאחר מכן, בתהליך המכונה "עימוד", ב"גלופה" המשמשת להדפסה.
בתהליך ההדפסה, פני הגלופה נמשחים בדיו, ונייר מוצמד ונלחץ אליהם (בגרמנית, התהליך נקרא Druk, באנגלית Press ובעברית "דפוס" - בשלוש השפות הפירוש המילולי הוא "לחיצה" או "לחץ"), בעזרת מכבש או גלילי גומי.
במקומות בהם הגלופה "בולטת" הדיו מועבר לנייר בלחיצה, ושאר הנייר נשאר לבן.
הנייר מוסר מהגלופה להמשך הטיפול כדי להגיע למוצר המוגמר.
בתום ההדפסה, הגלופה מפורקת, והאלמנטים השונים ששימשו להדפסה ממוחזרים, לשימוש חוזר או להתכה.
גופנים: זו המילה בה השתמשנו ונשתמש בהמשך לתאר חלק חיוני זה של טכנולוגיית דפוס הבלט, אך לא ברור אם היה מונח עברי ששימש לכך, ואולי לא בכל בתי הדפוס השתמשו באותו מונח.
המונח באנגלית הוא , ובגרמנית .
זהו גוף העופרת שתואר לעיל.
אמהות דפוס: אמהות הדפוס, שנקראות פעמים רבות גם בשמן הלטיני, מטריצות, משמשות בתבניות מהן נוצקים הגופנים שמשמשים בהדפסה.
האמהות עשויות בדרך כלל מנתך של פליז, או מתכת דומה, ובהן חרוט, מוטבע או מגולף פני התו שיודפס.
סדר דפוס: הסדר הוא התהליך בו האידאות פוגשות את קרקע המציאות: "חומר הגלם" העיקרי של הסדר הוא הטקסט אותו יש להדפיס, יהיה זה מאמר מדעי, לוח הזמנים של הרכבת, הטור בעיתון, או יצירה ספרותית.
במאות השנים הראשונות, הטקסט סופק בכתב יד, ועם המיכון, החל להיות "מודפס" בעצמו במכונת כתיבה.
בשיא המיכון הטקסט הגיע בצורה אלקטרונית, בעזרת טלקס, למיכון מלא של עבודת הסדר עצמה.התוצר של הסדר הוא שורות מסודרות של גופנים, בסדר הנכון, עם רווחים נכונים, המאייתות את הטקסט מהקלט, או "גולם" עופרת יחיד עם תבליטי התווים של שורה שלמה.
סדר מכני: מכונה גם "מתכת חמה".
הופיע לראשונה כ-400 שנים אחרי גוטנברג, והיה הטכנולוגיה שזוהתה עם דפוס הבלט החל בסוף המאה ה-19, ועד למעבר לשיטות דפוס אחרות.
בשיטה זו, הסדר מזין את הטקסט דרך מקלדת, ומכונה יוצקת את הגופנים מסודרים - אחד אחד או בשורות.
בתום ההדפסה הגופנים מותכים חזרה למטילי עופרת, וממוחזרים ליציקה הבאה.
סדנת גופנים: המדפיסים הראשונים יצקו את גופני העופרת בעצמם, אך במהרה נוסדו סדנאות שלא עסקו בהדפסה בעצמן, והתרכזו בייצור גופני עופרת לשימוש בתי הדפוס והסדרים שעבדו בשיטת "סדר ידני".
מיון: בסדר ידני, אחרי ההדפסה, הגופנים ממוינים לתיבות מיוחדות לשימוש חוזר.
יישור: בדפוס, מקובלות בדרך כלל שורות מיושרות: סופי כל השורות בטור בעיתון או בעמוד בספר, פרט אולי לשורה האחרונה בפסקה, נמצאות בקו ישר.
כדי להשיג זאת, הרווחים בין המילים אינם זהים בין השורות השונות, ועם זאת, הרווחים בין המילים שווים בכל שורה בפני עצמה.
הפעולה של הרחבת הרווחים כדי להשיג אורח שורה אחיד, נקרא "יישור"
הגהה: סדר הדפוס צריך לקרוא את כתב היד, ולסדר את השורות.
גם הסדרים הטובים ביותר שוגים לפעמים, ושגיאות יכולות להיכנס לתהליך בצורות נוספות, למשל פגימה של אחד הגופנים, או טעות במיון.
נייר: במצריים העתיקה היה בשימוש חומר דומה לנייר, בשם פפירוס.
הנייר עצמו הומצא בסין, לפני בערך 2000 שנים, ושימש לצרכים שונים, כמו עטיפת חפצי ערך, ואף כנייר טואלט.
הנייר הובא לאירופה על ידי הערבים, כנראה במאה ה-13, והתפשטות השימוש בו מקבילה להתפשטות דפוס הבלט.
הופעת הדפוס הביאה לעלייה תלולה בשימוש בנייר, ובמקביל להתפתחות הטכנולוגיה, התפתחו והשתכללו הנייר, ושיטות הייצור שלו.
דיו: כתיבה בדיו על גבי פפירוס או קלף החליפה, והתקיימה לצד כתיבה על ידי הטבעה בחומר רך.
בדפוס משתמשים בדיו צמיג יותר מזה המשמש לכתיבה בקולמוס.
גם הדיו התפתח במקביל להתפתחות הטכנולוגיה והנייר.
במאות השנים הראשונות, הדיו דרש ייבוש ממושך אחרי ההדפסה.
בהמשך פותחו סוגי דיו שמתייבשים תוך זמן קצר, לעיתים בעזרת מתקן ייבוש המהווה חלק ממכונת הדפוס עצמה, באופן שניתן להדפיס עיתון, למשל, זמן קצר לפני הפצתו.
מכבש דפוס: שם כללי למתקן שמעביר את דמות האותיות המודפסות מהגלופה לנייר.
הדפוס בצורתו המוכרת הומצא באירופה, במאה ה-15, על ידי יוהאן גוטנברג.
חלק מהאלמנטים של הטכנולוגיה הצטברו בשנים שקדמו לכך: הנייר הגיע לאירופה, ולצורך הדפסה מחיתוכי עץ או אבנים מסותתות, הלכו והשתכללו מכבשי הדפוס, דיו, ושיטות כריכה.
גוטנברג בנה מכבש הדפוס חדש, שהיה מבוסס בעיקרו על המכבשים ששימשו בייצור הנייר, ופיתח דיו שהיה מבוסס יותר על צבעים שפיתחו ציירים בני התקופה, מאשר על הדיו ששימש בכתיבה ידנית, כמו גם את השיטה למשוח את הדיו על הגלופה.
החלק העיקרי בהמצאתו של גוטנברג, ההוא השימוש בגופנים יצוקים מנתך עופרת, הדרך ליציקתם, והדרך לסדר אותם בגלופה מוכנה להדפסה.
גוטנברג חקר ופיתח את הנתך המתאים, ונתך זה שימש ומשמש בדפוס הבלט עד תום עידן הבלט, במגוון וריאציות שרובן ככולן התבססו על עופרת - כ-80% או יותר, כשהמתכות הנוספות הן אנטימון, ובדיל, ובעבר גם נחושת ואבץ.
הוא פיתח, או המציא, את השיטה ליציקת גופנים, על ידי הצמדת המטריצה לתבנית מלבנית, ויציקת הנתך לתבנית.
הגופנים מסודרים בתיבה מיוחדת, באופן שיש תא לכל תו, כשבכל תא מספר רב של גופנים זהים.
העובדה שהגופנים יצוקים כולם מאותן המטריצות משמעה שכל המופעים של אותה אות נראים זהים זה לזה.
בעזרת הטכנולוגיות הללו, וטכנולוגיות נלוות כמו חיתוך, קיפול, וכריכה, הצליח גוטנברג להדפיס ספרים על נייר, שמחירו אז היה כשישית מחיר הקלף, במחיר חסר תקדים.
מהדורת התנך שהדפיס, שידועה כתנ"ך גוטנברג, נמכרה במחיר של כ-30 שילינג, לא מחיר זול, ושווה ערך לשכר מספר שבועות או אפילו חודשים של בעל מלאכה אומן, אך עם זאת, זול לאין־שיעור ממחיר ספר דומה שהועתק ביד על גבי קלף.
הטכנולוגיה החדשה התפשטה במהירות רבה, תוך שהיא משתכללת ומתקבעת.
נוסדו סדנאות ליציקת גופנים, ייצור הנייר צמח במהירות כדי לספק את הביקוש הגובר, והודפסו ספרים רבים.
יוהאן גוטנברג מיוחס להמצאת מכונת הדפוס במערב אירופה, אך עם זאת ידועים הדפסות של תויות ליין ושמן זית באירופה עוד בימיה של רומא.
כמו כן נמצא שגם הדפסה של ספרים הייתה בשימוש בתקופה זו.
גוטנברג היה הראשון בשינוי התפיסה לגבי שימושי הדפוס.
השימוש שעשה גוטנברג במכונת ההדפסה בנוסף לשיפורים נוספים היו אלה שהפכו את הדפוס התעשייתי לבעל תוצאות מתקדמות הרבה יותר ביחס לכתבי היד שעשו המעתיקים בימים שקדמו לדפוס הממוכן.
בעקבות ניסיונו כצורף וידיעותיו הרבות בתחום המתכות, גוטנברג היה למעשה הראשון שיצר את הסגסוגת שהכילה עופרת, בדיל ואנטימון, שהייתה הכרחית לייצור אותיות איכותיות ושבעזרתן הדפיסו ספרים בעלי איכות הדפסה מעולה.
אותיות אלו העשויות סגסוגת של מתכות היו מתאימות לעבודות ההדפסה ועמידות הרבה יותר מאותיות החימר, העץ והנחושת שבהן השתמשו במזרח אסיה.
לייצור אותיות אלו השתמש גוטנברג בדפוס הבלט, תבניות נפרדות לכל אות, מה שנחשב כיום להמצאתו הידועה ביותר.
הפרדת האותיות היא שזירזה וייעלה את תהליך הייצור והעימוד של המקור ואת תהליך ההדפסה.
בנוסף יצר גוטנברג את צבע השמן הראשוני שהיה עמיד יותר מאשר צבעים מבוססי מים שבהם השתמשו בזמן מוקדם יותר.
הספר הראשון שהדפיס גוטנברג היה ספר תנ"ך, המכונה ספר התנ"ך של יוהאן גוטנברג או תנ"ך גוטנברג.
גוטנברג ניסה הדפסה ציבעית לכמה מראשי הפרקים בספר, הדפסה זו מופיע רק בכמות עותקים מוגבלת מתוך הספרים שהוציא בהדפסה זו.
כתב העת מיינז פסלטר (Mainz Psalter) שיצא לאור בערך בשנת 1453, לכאורה נחשב כמעוצב בידי גוטנברג, אבל הודפס תחת שמם של יורשיו של גוטנברג, גון פאוסט ופטר סקופר, הדפיס ראשי תיבות באדום וכחול.
בנוסף לגוטנברג קיימים ממציאים נוספים ברחבי אירופה הטוענים לכתר ההמצאה על מכונת ההדפסה הראשונה, ביניהם לורנס גנזון מהולנד ופנפילו קסטלאדי מאיטליה.
מגזין "לייף" כינה את המצאת גוטנברג כהמצאה החשובה ביותר של האלף האחרון.
בדפוס בלט האותיות או הסימן המיועדים להדפסה מובלטים מן המשטח, ויתר המשטח שקוע.
על החלק המובלט נמרח הצבע הנדפס.
האותיות נוצקו בראש קובייה עשויה עופרת.
לכל תו הייתה קובייה משלו, גם לרווח הייתה קובייה נפרדת.
יוצרו סדרות אותיות בגדלים שונים, כל סדרה הכילה מספר גדול של אותיות מאותו המין וזאת על מנת שיוכלו בבוא העת להרכיב עמודים שלמים.
ניתן לחלק את הפעולה למספר שלבים.
התיאור להלן ישתמש בדרך כלל בלשון זכר, הן למען הפשטות, והן משום שרוב המקצועות המתוארים :
סידור: הגופנים מסודרים בשורות, לפי הטקסט אותו יש להדפיס, על ידי הסדר.
עם הופעת הסדר המכני בשלהי המאה ה-19,
הגהה: מהשורות המודפסת נוצרת הדפסה ראשונית, בדרך כלל ישירות מהטור המסודר.
הדף המודפס, שמכונה בעצמן "הגהה", בדומה לשם הפעולה, נמסר למגיה - בהדפסת ספרים בדרך כלל מי הסופרים עצמם, ובמקרה הכללי גם עובד דפוס שזו התמחותו - המגיה.
השגיאות מסומנות על גבי ההגהה ומוחזרות לסדר, שמתקן את השורות המסודרות
עימוד: את השורות המסודרות, יש לחלק לעמודים בספר, או טורים בעיתון, לפי אורך ורוחב השורה, וגודל הדף ועיצובו.
בשלב זה נוספים לדף הדפוס אלמנטים נוספים: כותרות עיליות ותחתיות, מסגרות (למשל הפסים שמפרידים בין טורים בעיתון), מספר העמוד בספר, איורים, וכן הלאה.
העימוד מתבצע על ידי הנחת האלמנטים במסגרת ייעודית לדבר , הוספת "כפיסים" ( למילוי הרווחים, יישור כל האלמנטים כדי שראשיהם (החלק שמעביר את הדיו לנייר) כולם באותו מישור, כך שבעת ההדפסה יגעו כולם בנייר באופן אחיד.
לבסוף, הידוק כל האלמנטים במסגרת בעזרת "יתדות הידוק"
במסגרת המסודרת והמהודקת, המכונה לעיתים "גלופה", ניתן להשתמש ישירות להדפסה, או כדי להכין ממנה, בתהליך שנקרא סטראוטיפ (דפוס) מעין "גלופה שניונית", וזו משמשת להדפסה.
באופן זה ניתן להכין מספר גלופות של אותו הדף, או להכין גלופות מעוגלות המתאימות לדפוס רוטציוני .
דפוס: הגלופה (המקורית או המשנית) נמשחת בדיו, ודף נייר נלחץ אליה בעזרת מכבש הדפוס, כך שהדיו מועבר לנייר.
לאורך השנים, הופיעו מכבשי דפוס מטיפוסים שונים, עד לדפוס הרוטציוני, בו מדפיסים על גבי נייר רציף בעזרת גלופות גליליות, מה שמאפשר הדפסה במהירות רבה.
המשך העיבוד: ייבוש, הדפסה נוספת על אותו דף בצבע אחר, הדפסה על צדו השני של הדף, חיתוך, קיפול, כריכה, וכן הלאה.
גוטנברג יצק את הגופנים הראשונים.
בתי יציקה אלו עסקו גם בעיצוב גופנים חדשים בגדלים שונים, והעסיקו את ראשוני הטיפוגרפים.
כאשר יש גופנים, שאר הציוד הדרוש לדפוס מתאים להפעלה בבית מלאכה לא גדול, ובתי דפוס רבים צצו בכל רחבי אירופה, גדולים וקטנים, ובשנים הבאות גם בעולם החדש.
להתפשטות המהירה של הדפוס, שסימנה את תחילת הרנסאנס, יש חשיבות תרבותית והיסטורית שלא ניתן להעריך במלואה.
בתי דפוס רבים, חלקם קטנים ו"אלמונים" יחסית, פתחה את הפתח להדפסת והפצת ידע והשכלה, מסות, מאמרים, ודעות באופן משוחרר יחסית מבקורת השלטון, כשלעיתים, בשעת הצורך, דברים מודפסים בעילום שם או תחת שם עט.
הדפוס יצר מצב של חופש ביטוי, שלא היה קיים לפני כן.
כך למשל, המקור בלטינית של 95 התזות של מרטין לותר, מראשית המאה ה-16, הודפס ב"בית הדפוס הרשמי", וממנו לא שרדו עותקים, ובמקביל, התרגום לגרמנית נדפס במספר בתי דפוס ומספר ערים, והופץ במאות עותקים, שקשורים קשר הדוק בין הדפוס לרפורמה בנצרות.
בתחילת המאה ה-18 פרסם יונתן סוויפט את המאמר הצעה צנועה תחת שם בדוי, מאמר סאטירי המציע בנימה רצינית לפתור כמה בעיות ביחד, על ידי שימוש בתינוקות בני עניים להכנת מזון לעשירים, ובכך העביר שבט ביקורת נוקב על הגזענות, האפליה, והיחס הרע שקיבלו העניים באירלנד.
האסטרונום האציל הדני, טיכו ברהה, החזיק בית דפוס פרטי, שהופעל על ידי משרתיו, ובו פרסם בחציה הראשון של המאה ה-17 מאמרים על תצפיותיו ועל התאוריות האסטרונומיות שלו, בלי להיות תלוי בבית דפוס או בית הוצאה לאור.
את פעולת הסדר יש לתאר פעמיים: הסדר הידני, שכמעט לא השתנה במשך כ-400 שנים, מימי גוטנברג עד העשורים האחרונים של המאה ה-19, והסדר המכני, שמכונה גם "מתכת חמה", שדחק את רגלי הסדר הידני כמעט לחלוטין, והיה חלק מטכנולוגיית הדפוס ה"סטנדרטית" עד תום עידן דפוס הבלט.
דפוס אוֹפסֶט (מאנגלית: Offset printing)(פירוש השם אופסט בעברית הוא הלאה מהמקור, כלומר לא המקור מדפיס [בניגוד לדפוס בלט]) היא שיטת הדפסה מודרנית.
שיטה זו מבוססת על יצירת דמות, שהיא תמונה של הדף המודפס, על לוח אלומיניום דק.
הלוח מורכב על גליל במכונת הדפוס.
מכונת הדפוס מצמידה גליל עם צבע דפוס אל הלוח, הלוח מוצמד אל הבלנקט שמוצמד אל הנייר, וכתוצאה מהמגע מועבר חלק מהצבע אל הנייר.
דפוס אופסט הוא פיתוח ושיפור של הדפס אבן.
בדפוס האופסט שטח פני הלוח מורכבים משני אזורים נבדלים: אזורים שיקלטו צבע ויעבירו את הצבע אל הבלנקט ויודפסו (למשל האות עצמה), ואזורים שלא יקלטו צבע ולא יעבירו את הצבע אל הבלנקט ולכן לא יודפסו (למשל השטח ה"לבן" שמסביב לאות).
בדפוס אופסט נוצר ההבדל בלוח בין השטח המדפיס (האותיות) והשטח הלא מדפיס בדרך שונה, המבוססת על שטחים הצבועים בחומר הידרופובי על בסיס שומני (כמו צבע הדפוס).
בעבר היו מכניסים את הלוח לשולחן אור מיוחד, תחת נגטיב או פוזיטיב של המקור, ועליו היו מקרינים אלומת אור חזקה.
כיום משתמשים בלייזר, בשני המקרים התוצאה היא זהה כלומר החשיפה לאור או הצריבה בלייזר גורמות לשינוי כימי באמולסיה.
לאחר מכן עובר הלוח, הצרוב\מוקרן, פיתוח בדומה לפיתוח תמונות בצילום, על ידי חומצות ומפתחים.
כך למעשה נוצר הלוח כאשר חלקו מכוסה בשכבה שומנית הידרופובית וחלקו לא.
החלקים שנחשפו לאור או נצרבו (על ידי לייזר) יתקשו והאמולסיה המוקשית תישאר ותדפיס, בעוד החלקים שלא נחשפו לאור ולא נצרבו האמולסיה תורד בשלב הפיתוח וחלקים אלה לא יודפסו.
בשלב ההדפסה, מרטיבה מכונת הדפוס את הלוח במים.
מאחר שהאותיות צבועות בחומר הידרופובי (שומני), ירטב שטח הלוח ללא האותיות, בעוד שטח האותיות יישאר יבש.
בשלב הבא מורחת מכונת הדפוס את הלוח בצבע דפוס על בסיס שמן, אזורי האותיות יקלטו את שכבת הצבע השומנית מכיוון ששמן נקשר לשמן, ואילו באזורים בהם אין חומר הידרופובי אלא שכבת מים הצבע השומני לא ייקלט.
בצורה זו נוצרת ההפרדה וההבדלה בין אזורים מדפיסים ובין אזורים שאינם מדפיסים.
כעת הלוח צבוע בצבע הדפוס רק במקומות אותם אנו רוצים להדפיס, האותיות.
בשלב זה מועברת הדמות, אל גליל הבלנקט, הבלנקט מוצמד אל הנייר ומעביר אליו את הצבע.
השימוש בבלנקט כמתווך מסייע לשמירת הלוח מנזקי שחיקה.
הבלנקט גם מקל את תהליך תכנון וייצור הלוח, מאחר שהוא מאפשר לייצר לוח מקור רגיל ולא לוח בכתב ראי.
בהדפסה צבעונית התהליך חוזר על עצמו עבור כל צבע והלוח המתאים לו.
המיקום המדויק של גיליון הנייר בתהליך ההדפסה (המכונה "רגיסטר") חייב להיות זהה עבור כל אחד מהלוחות בצבעים השונים כדי שהתמונה הצבעונית תידפס נכון.
יש חשיבות רבה לכמות המים והצבע המוזרמים ללוח.
כאשר אחד מהם נמרח בכמות יחסית גדולה מדי, האיזון יופר והסלקטיביות תפגע, עובדה זו תפגע באיכות ההדפסה.
דפוס חשיבה הוא קבוצת הנחות, שיטות או סממנים שנטמעו עמוק אצל אדם או קבוצת אנשים, והתבססו עד כדי כך עד שאותם אנשים נמנעים מלאמץ או לקבל גישות התנהגות, בחירות או כלים שונים.
המונח שימושי בתחום תורת ההחלטות.
תופעה זו של הטיה קוגניטיבית מכונה לעיתים גם "חשיבת יחד" או "פרדיגמה", ולעיתים קשה לנטרל את השפעותיה על תהליכי ניתוח החלטות וקבלתן.
על אף הקשיים הכרוכים בכך, ישנן דרכים לשינוי דפוסי חשיבה.
למשל, פעולת האלתור מעודדת אנשים לשבור דפוסי חשיבה קיימים.
המונח "דפוס חשיבה" משמש לעיתים לתיאור הרגלי חשיבה כלליים או להטיות קוגניטיביות בהקשרים רחבים.
עם זאת, במחקר הפסיכולוגי, המונח "Mindset" כפי שהוגדר על ידי קרול דווק, מתאר מערכת של אמונות יסודיות בנוגע ליכולת האישית להשתנות, ללמוד ולהתפתח.
אמונות אלו משפיעות על הגישה של האדם כלפי אתגרים, הצלחות וכישלונות ומנחות את תגובותיו והתנהגותו במצבי קושי.
המושג משמש לפיתוח שיטות המסייעות לטפח מוטיבציה, עמידות והישגים באמצעות שינוי האמונות כלפי היכולת האישית.
הבחנה זו חיונית במיוחד בהקשרים של פרקטיקות חינוכיות וטיפוליות.
תאוריית דפוס החשיבה, קרול דווק
תאוריית דפוס החשיבה שפותחה על ידי קרול דווק, עוסקת בשאלות מרכזיות כמו האם דפוס חשיבה מסוים יכול לנבא הצלחה בתחומים שונים והאם ניתן לשנות דפוסי חשיבה אלו באמצעות התערבויות.
על פי תאוריה זו, דפוס חשיבה מקובע (Fixed Mindset) הוא האמונה שתכונות אישיות, כולל יכולת אינטלקטואלית, הן קבועות ואינן ניתנות לשינוי מהותי.
אמונה זו עשויה להוביל להימנעות מאתגרים, להימורים נמוכים ולעיכוב בלמידה.
לעומת זאת, דפוס חשיבה מתפתח (Growth Mindset) הוא האמונה שיכולת אינטלקטואלית ותכונות אישיות ניתנות לפיתוח ולשיפור באמצעות מאמץ ולמידה.
לפי התאוריה, אמונה זו תומכת בהתמודדות עם אתגרים, ביכולת להתמיד נוכח מצוקה, לקבל וללמוד מכישלון ולהתמקד בתהליך, משוב וכישלון נתפסים כהזדמנויות להגדלת יכולת.
בנוסף, אנשים בעלי דפוס חשיבה מתפתח נוטים להצליח ולהשיג יותר בטווח הארוך מאלו בעלי דפוס חשיבה מקובע.
מאמר סקירה משנת 2020 שניתח התערבויות בתחום, מצא כי טיפוח דפוסי חשיבה מתפתחים (Growth Mindset) עשוי להשפיע באופן חיובי על תחומים שונים ומציג ממצאים ממחקרים רחבי היקף התומכים בכך.
המחקר הציג, בין היתר, את ממצאי ה-National Study of Learning Mindsets (NSLM), בו השתתפו 12,490 תלמידי כיתה ט בארצות הברית.
במתאם עם קבוצת הביקורת, התלמידים שעברו התערבות מקוונת קצרה (כשעה) בחיזוק דפוס החשיבה המתפתח הציגו שיפור מובהק בציונים, בעיקר בקרב תלמידים בעלי הישגים נמוכים (עם גודל אפקט ממוצע של 0.11 SD), וכן עלייה באחוז התלמידים שבחרו והמשיכו ללמוד קורסי מתמטיקה מתקדמים יותר.
הבנה מעמיקה של גורמים ממתנים אלו חיונית כדי לייעל את ההתערבויות ולהגביר את השפעתן על תוצאות משמעותיות בעולם האמיתי.
מאמר זה הרחיב את הבחינה מעבר למטא-אנליזות קודמות על ידי התמקדות בשני גורמים מתאמים מרכזיים שהיו לגביהם נתונים מספקים: תת-מדגמים הצפויים להפיק תועלת מרבית ("קבוצות יעד") ונאמנות ליישום ההתערבות.
הניתוח הראה כי ההשפעות נוטות להיות חזקות יותר עבור קבוצות יעד ספציפיות, ממצא המאשש ומסביר חלק מההטרוגניות בהשפעות על הישגים אקדמיים ובריאות נפשית.
לעומת זאת, מדד הנאמנות ליישום שנכלל בניתוח לא הסביר חלק ניכר מההטרוגניות שנצפתה עבור הישגים אקדמיים, בניגוד לציפיות.
החוקרים ציינו במפורש כי אין מספיק נתונים זמינים לחקור באופן מעמיק מאפיינים הקשריים רחבים יותר או תהליכי שינוי פסיכולוגיים והתנהגותיים המתווכים את ההשפעה ועל מנת לארגן את הספרות ולהציע מסגרת להבנה עתידית, המאמר הציג מודל תאורטי MIE, Mindset Intervention Effectiveness (אפקטיביות התערבויות דפוס חשיבה).
השפעת דפוס חשיבה מתפתח על בריאות נפשית
דפוס החשיבה המתפתח (Growth Mindset), המאמין בכך שלאנשים יש יכולת לשנות ולהתפתח, משויך להפחתה של עוצמת התסמינים של מצוקה נפשית ועם אסטרטגיות התמודדות חיוביות יותר.
מטא-אנליזה משנת 2020, שכללה 72 מדגמים ויותר מ-17,000 משתתפים, מצאה קשר שלילי בין דפוס חשיבה מתפתח לבין תסמיני דיכאון וחרדה (r = −0.220), וכן קשר חיובי בינו לבין הערכת ערך הטיפול (r = 0.137) והתמודדות אקטיבית (r = 0.207).
ממצאי המחקר מצביעים על כך שככל שאדם מאמין ביכולת לשנות את תכונותיו, כך הוא חווה פחות קשיים נפשיים ומגייס משאבים נפשיים טובים יותר להתמודדות עם מצבים מאתגרים.
החוקרים ציינו כי עוצמת הקשרים משתנה בהתאם לאופן מדידת דפוס החשיבה, תחום ההתערבות והמועד שבו נמדדו המשתנים.
ממצאים אלו מצביעים על פוטנציאל של טיפוח חשיבה מתפתחת כמרכיב תומך ברווחה הנפשית וביעילות הטיפול הפסיכולוגי.
דפוס אפיפיות הוא מכשיר להכנת אפיפיות וגופרות.
על פי רוב, דפוס אפיפיות יהיה מורכב משני לוחות שטוחים בעלי דוגמה כלשהי, המורכבים על ציר, כך שניתן לסגור אותם זה על גבי זה בלחץ ולפתוח אותם לחלופין באמצעות ידית.
אופן הכנת האפיפית בדפוס כולל יציקה של בלילה על הלוח התחתון וסגירה של הלוח העליון עליו, כך שהבלילה תתפשט בתווך הצר בין שני הלוחות ותתבשל בחימום לצורת הדוגמה המוטבעת.
בעבר היו דפוסי אפיפיות עשויים לוחות ברזל גדולים, ומתקן הלחץ היה כולל ידית ארוכה וגלגלי שיניים.
כיום רובם עשויים סגסוגת אלומיניום בציפוי טפלון, וגודלם קטן מספיק על מנת להסתפק בידית מכנית פשוטה.
קיימים דפוסי אפיפיות בעלי חימום עצמאי (בחיבור לחשמל, למשל) וכאלו המיועדים לחימום מעל אש.
דפוסי האפיפיות הראשונים שנראו בדומה לצורתם היום נוצרו באזור הולנד וגרמניה במאה ה-12. הדפוסים הללו היו גדולים, בגודל של שולחן ביתי, והיו מטביעים דוגמאות מפורטות מאוד על האפיפית, כגון נופים, שלט אצולה ואיקונות דתיות.
דפוסי האפיפיות הגדולים הונחו על אש גלויה (לעיתים באח ביתית) על מנת לחממם.
ב-1869 נרשם הפטנט הראשון לדפוס אפיפיות בארצות הברית, על ידי קורנליוס סווארת'ות.
הדפוס שרשם היה ממוקם מעל כיריים מופעלות בגז או פחמי עץ, והציר היה מוגן בשרוול ברזל יצוק.
ב-1911 הוציאה ג'נרל אלקטריק לשוק את דפוס האפיפיות החשמלי הראשון, שכלל גוף חימום.
למתקן היה תרמוסטט פנימי שמנע חימום יתר - בעיה בדגמים הראשונים שפותחו.
אף על פי שדוגמאות הדפוסים התפתחו במרוצת השנים, קונספט דפוס האפיפיות החשמלי לא השתנה כלל.
בשנות ה-70' נרשם שימוש לא קונוונציונלי בדפוס אפיפיות, כשאחד ממייסדי נייקי, ביל באורמן, השתמש בדפוס הביתי על מנת לייצר סוליה נוחה וקלה מגומי.
הסוליה הנסיונית היוותה דוגמת בסיס לסוליות "נעל הירח" (Moon Shoe) של נייקי שיצאו שנה מאוחר יותר.
על פי פרסום האקדמיה ללשון העברית בנושא "כלכלת בית: אפייה" משנת 1957, המכשיר Waffle Iron יקרא דְּפוּס אֲפִיפִיּוֹת.
שם זה לא נקלט ומנגד לא נפסל בציבור הרחב, היות שהכנת אפיפיות אינה מעיקרי המטבח הישראלי.
לרוב ייקרא המכשיר בפרסומים לציבור הרחב בשם "מכשיר להכנת וופל בלגי", או כל שם תיאורי דומה.
דפוס אחדות (כיום, רשמית, "אחדות (1977) דפוס אופסט ובלט אגודה קואופרטיבית בתל אביב בע"מ") הוא בית דפוס קואופרטיבי שהוקם על ידי חברי תא פועלי ציון בירושלים ב-1910 והיה לבית הדפוס העיקרי של תנועת העבודה.
בית הדפוס הוקם מיד לאחר חג הפסח תר"ע (מאי 1910) בשכונת עזרת ישראל בירושלים לשם הוצאתו לאור של ביטאון פועלי ציון בארץ ישראל, "האחדות".
הדפוס הוקם ביזמת חברי מערכת העיתון, יצחק בן-צבי, רחל ינאית בן-צבי, דוד בן-גוריון ויעקב זרובבל יחד עם בוריס שץ, מייסד בצלאל, ראש קבוצת אומנים, בהם גם פועלי דפוס ומנהיג "פועלי ציון" בירושלים וזאב אשור שהיה פועל דפוס, ממציא, מזכיר סניף "פועלי ציון" בירושלים ומראשי פעילי התאגדות פועלי הדפוס.
דפוס אחדות קם על רקע התארגנותם של פועלי הדפוס בירושלים באיגוד מקצועי בעל תודעה מעמדית עוד ב-1908, בשם "אגודת פועלי הדפוס בירושלים", בהשראת סניף "פועלי ציון" בעיר.
ארגון פועלי הדפוס בירושלים, בהנהגת הזוג בן-צבי, הוביל שביתה שלוותה בהפגנות כנגד ניצול עובדי דפוס והשפלתם ב-1909. הייתה זו השביתה הראשונה של פועלים יהודים בארץ ישראל.
כישלונה של השביתה, שהגיעה לקצה בתיווכם של מרדכי בן הלל הכהן וזלמן דוד ליבונטין, ללא הישגים של ממש לפועלים, הביאה לרעיון בית הדפוס הקואופרטיבי, שבו אין "בעל בית" נצלן ופועל קשה-יום אלא קיים שוויון בין כל העוסקים במלאכה.
רעיון הקמת העיתון "אחדות" ובית הדפוס "אחדות" היה לאחד את מלאכת העשייה הרעיונית וההפקה הפיזית של העיתון.
חבורת בית הדפוס הייתה חבורה של אידיאליסטים שחיו בקומונה בשם ירושלים החדשה ליד בית הספר לאמנות "בצלאל".
נחמן סירקין, האידאולוג של תנועת הפועלים, הרחיב את הרקע האידאולוגי להקמת בית דפוס קואופרטיבי מפלגתי:
הדפוס קיבל להוצאה לאור כתבים שונים, רובם ככולם מאת מקורבים לחבורה, אנשי "בצלאל" וסופרים, משוררים וחוקרים שהיו חברים אישיים של העורכים.
עיתון "האחדות" עצמו יצא במשך יותר מארבע שנים כשבועון, ונסגר בפקודת השלטונות, בדצמבר 1914 מיד לאחד שפרסם מאמר בגנות פקודת גירוש כל היהודים שאינם אזרחים עות'מאניים מן הארץ, לאחר שטורקיה נכנסה למלחמת העולם הראשונה.
לרבים, בהם דוד בן-גוריון, הייתה ההתנסות בירושלים והעיתון עצמו, תחילתה ("ילדותה") של תנועת העבודה כתנועה יוצרת ספרות ותרבות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לא תפקד בית הדפוס וב-דצמבר 1918 עבר ליפו.
הדפוס עבר בכסלו תרע"ט לרחוב בוסטרוס ביפו ולאחר כשנה לרחוב ליליינבלום בתל אביב, לדירה שחלקה נשכר עבור יוסף חיים ברנר ומערכת הירחון הספרותי "האדמה" (שצורף לקונטרס, כתב העת של אחדות העבודה, שהודפס אף הוא בדפוס אחדות).
רק עם המעבר ליפו הפך בית הדפוס לקואופרציה כאשר הפך מעיסוק של בני קומונה להוטים אך חובבניים למוסד בבעלות הסוכנות היהודית וקפא"י, קופת פועלי ארץ ישראל והזרוע הכלכלית של אחדות העבודה.
בגיליון הייסוד של הדפוס נכתב:
לעיתים היו אנשי הדפוס מחוסרי עבודה, אך גם אז היו בעלי תודעה מפלגתית וסירבו לקבל עבודות שלא עלו בקנה אחד עם עמדותיה של אחדות העבודה וההסתדרות הכללית.
דפו (Depot), קַרְפִּיף או מתחם תחזוקה הוא אתר לאחסנה, לטיפול, לתחזוקה ולתפעול בציוד נייד מסילתי - רכבות, רכבות קלות וקרוניות - ולעיתים הוא מתייחס גם למקום דומה המשמש טרוליבוסים.
הדפו נדרש בראש ובראשונה כדי להעניק מענה לדיור הציוד הנייד בפרק הזמן בו אינו נמצא בשימוש, בעיקר מסוף יום העבודה ועד תחילת היום הבא, כך שלא יפריע לתנועה לאורך המסילות.
משיקולי נוחות מתבצעים בדפו גם עבודות האחזקה השוטפות של הציוד הנייד, ולעיתים ממוקמים באתר גם משרדי התפעול ומתקני הבקרה המשמשים את החברה המפעילה.
מקורו של הביטוי במילה הלטינית "deponere" שמשמעותה "להניח" או "להותיר בצד".
בעבר מתקני דיפו כללו מגדל פחם.
בישראל דיפו המשרת את רכבת קלה נקרא באופן רשמי: מרכז תפעול ותחזוקה
דפו הגבעה הצרפתית של הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים סמוך למחלף שער מזרח בדרום-מזרחה של שכונת שועפאט.
דפו 25 של הקו הירוק של הרכבת הקלה בירושלים בצמוד לקריית הממשלה ומחלף קריית משה - בבניה
דפו נווה יעקב של הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים, בשכונת נווה יעקב בקצהו הצפוני של הקו - בבניה.
הדפו הדרומי של הקו הירוק של הרכבת הקלה בירושלים והקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים בצמוד לשכונת מלחה ואצטדיון טדי - בבניה.
דפו קריית אריה של הקו האדום של הרכבת הקלה במטרופולין תל אביב בקריית אריה בפתח תקווה מחובר במעבר תת-קרקעי לתחנת הרכבת קריית אריה.
מתחם תחזוקה של רכבת ישראל בסמוך לתחנת הרכבת אשקלון
מתחם תחזוקה של רכבת ישראל בסמוך לתחנת הרכבת חיפה מזרח.
"סדנאות הקישון" (או "סדנאות אפרים") מתחם תחזוקה של רכבת ישראל במפרץ חיפה, מצפון לתחנת חוצות המפרץ.
מתחם תחזוקה של רכבת ישראל בסמוך לכפר ויתקין.
מתחם תחזוקה של רכבת ישראל בסמוך לתחנת הרכבת לוד.
מתחם תחזוקה של רכבת ישראל בסמוך לתחנת הרכבת דימונה.
מתחם תחזוקה של רכבת ישראל בסמוך לתחנת הרכבת באר שבע צפון.
הדפו של הכרמלית בחיפה נמצא בתחנת כיכר פריז.
הדפו של הרכבלית בתחנת טכניון עליון (תחנה E).
הדפו של הקו הירוק של הרכבת הקלה בתל אביב בסמוך למחלף חולון מזרח.
הדפו של הקו הירוק של הרכבת הקלה בתל אביב בהרצליה (פינת רחובות אלטנוילנד וישעיהו ליבוביץ'), מדרום לאזור התעסוקה של הרצליה פיתוח.
הדפו של הקו החום של הרכבת הקלה בתל אביב בסמוך למתחם האלף ומחלף משה דיין וככל הנראה יחובר לתחנת רכבת משה דיין.
הדפו של הקו הסגול של הרכבת הקלה בתל אביב בסמוך לצומת הטייסים ויהווה חלק ממתחם הטייסים.
הדפו של הקו הירוק של הרכבת הקלה בירושלים בצמוד לשכונת גילה.
מתחם תחזוקה של רכבת ישראל באזור רג"מ.
דפו פרוברה (Depo Provera) הוא אמצעי למניעת היריון הניתן באמצעות זריקה.
זהו טיפול הורמונלי המבוסס על פרוגסטין, המוזרק לתוך השריר ומשתחרר לאט, וכך מעכב את הביוץ ברחם.
הטיפול נחשב יעיל במניעת הריון למשך שלושה חודשים, והוא הפיך.
התרופה ניתנת רק באמצעות מרשם רופא, אך ניתן להזריקה לאישה על ידי אחות בכל מרפאה.
עלותה הנמוכה ויעילותה תורמים רבות לשימוש בה כאמצעי למניעת היריון ולפיקוח על הילודה.
לדוגמה, היא מגבירה משמעותית את הנטייה לדיכאון, וכן גם עלולה לפגוע בצפיפות העצם ולהביא לפגיעות רבה יותר של האישה.
לפיכך, השימוש בה שנוי במחלוקת.
בשל תופעות הלוואי של התרופה ממליץ מנהל המזון והתרופות להגביל את משך השימוש בה לשנתיים אלא אם כן לא ניתן להשתמש באופן בטוח באמצעי אחר.
מחקרים רפואיים הצביעו על קשר אפשרי בין שימוש ממושך בתרופה דפו-פרוברה (Depot medroxyprogesterone acetate) לבין הופעה של מנינגיומה מוחית, גידול שפיר שמקורו בקרומי המוח.
מינהל המזון והתרופות של צרפת (ANSM) פרסם ב־2021 אזהרה שלפיה שימוש בדפו-פרוברה למשך יותר מחמש שנים עלול להעלות את הסיכון להתפתחות מנינגיומה.
בהתאם לכך, הומלץ להגביל את משך השימוש ולהעריך את נחיצות הטיפול לאורך זמן, במיוחד בקרב נשים עם גורמי סיכון נוספים או היסטוריה רפואית רלוונטית.
גם בסקירות שנערכו במדינות נוספות דווח על מקרים בהם הופיעה מנינגיומה לאחר טיפול ממושך.
דפו-פרוברה מכיל פרוגסטין, שהוא פרוגסטרון סינתטי.
הפרוגסטרון משמש גם באמצעי מניעה אחרים, לרוב בשילוב עם אסטרוגן (למשל בגלולה למניעת הריון).
פעולתו היא מניעת הביוץ באמצעות עיכוב שחרורם של הורמונים מבלוטת יותרת המוח.
בעקבות זאת הופכת הרירית בצוואר הרחם לצמיגית, ובכך היא דוחה את כניסתם של תאי זרע במקרה של קיום יחסי מין, ולא מאפשרת קליטה של ביציות מופרות.
בנוסף, בשל פעילותה של הזריקה לטווח ארוך, לא ניתן להפסיק אותה מיידית אם מופיעות תופעות לוואי לא רצויות.
גרסה חדשה יחסית של דפו-פרוברה, הניתנת בזריקה תת-עורית במקום תוך-שרירית, פעם בשלושה חודשים, נועדה להפחית חלק מתופעות הלוואי.
נשים יכולות להזריק את הזריקה בעצמן ללא צורך בהגעה למרפאה לצורך הזרקה, כפי שנעשה בזריקה התוך-שרירית.
הזריקה החדשה נמצאה כבעלת יעילות דומה במניעת הריון, ודווח על שיעור נמוך יותר של דימום עד אפילו להפסקת הווסת (אמנוריאה) לאורך השימוש, יחסית לזריקה התוך-שרירית.
הפצת דפו פרוברה בקרב אוכלוסיות מוחלשות
דפו פרוברה נמצאת בשימוש נרחב עבור נשים מאוכלוסיות חלשות, לעיתים ללא הסכמה מדעת וללא יידוע על תופעות הלוואי.
כך למשל כבר בשלבי הניסוי הקליני נוסתה התרופה על 13,000 נשים עניות מחציתן שחורות שלא נתנו, כמתחייב, הסכמה מודעת ולא יודעו בדבר תופעות הלואי של התרופה.
סידני וולף, ראש קבוצת מחקר בבריאות הציבור העיד בפני ה־FDA ב-1975 כי
התרופה, שאושרה לשימוש בארצות הברית ב-1992 הוכנסה לשימוש נרחב במוקדי מצוקה בעולם השלישי כדוגמת מחנות פליטים בתאילנד על גבול קמבודיה (שם חולקו עופות למשפחות שהסכימו להשתמש בתרופה), בפיליפינים ולנשים שחורות בדרום אפריקה.
סקר בקרב נשים הסובלות מפיגור שכלי בהולנד העלה כי לכמחצית מהן ניתן דפו פרוברה לעומת 4% באוכלוסייה הכללית, ממצאים דומים (כ-30% מכלל הסובלות מפיגור שקיבלו אמצעי מניעה) נמצאו גם בבלגיה.
החוקרת מישל מקארתי מצאה כי לנשים אלו לא ניתן מידע על אמצעים חלופיים וכי נעשה שימוש יתר ושימוש ללא צורך בדפו פרוברה גם לנשים שלא היו פעילות מינית או שהיו באמצע שנות הארבעים לחייהן.
חלוקת דפו פרוברה ליוצאות אתיופיה בישראל
בישראל על פי הנתונים העולים מהדוח שנכתב על ידי ארגון אשה לאשה-מרכז פמיניסטי בחיפה, כשישים אחוז ממקבלות התרופה הן נשים יוצאות אפריקה, בעיקר עולות מאתיופיה (אייל 2009), אף כי משקלן הכולל באוכלוסיית ישראל עומד על כאחוז.
בשנת 2008 נחשפה הפרשה על ידי העיתונאי דני אדינו אבבא ורחל מנגולי, הכתבה פורסמה בעיתון ידיעות אחרונות.
שנה לאחר מכן, פורסם דוח מחקר של ארגון אשה לאשה בנושא מדיניות מתן אמצעי מניעה דפו פרוורה לנשות הקהילה האתיופית בישראל (אייל 2009) בכלל נתונים מקופ"ח ועדויות של נשים, לפיהם יש מגמה ברורה של מתן אמצעי המניעה דפו פרוורה לנשות הקהילה האתיופית, ללא בחירה וכחלק ממגמה של צמצום ילודה אתנית.
בשנת 2012 פרסמה גל גבאי תחקיר על פיו הופעלו לחצים על נשים רבות במחנות המעבר בגונדר ובאדיס אבבה ובישראל לקבל דפו פרוברה בלי שניתן להן מידע על תופעות הלוואי ועל אמצעים חלופיים כגלולות או התקן תוך רחמי.
על פי עדויות שנאספו במסגרת התחקיר, איימו על מועמדות לעלייה כי לא יקבלו אישור לעלות לישראל אם לא יקבלו את הזריקה.
בעקבות התחקיר הנחה מנכ"ל משרד הבריאות, רוני גמזו, את רופאי הנשים בקופות החולים לחדש מרשמים לזריקה רק לאחר שיחה בה יסביר הרופא למטופלת מה תופעות הלוואי של הזריקה לעומת אמצעי מניעה אחרים, ויבין מדוע מבקשת המטופלת להשתמש דווקא באמצעי מניעה זה.
בשנת 2008, בתגובה על שאילתה של אופיר פז-פינס בנושא, השיב שר הבריאות יעקב בן יזרי , בדיקת טענה זו במרכז המידע והמחקר של הכנסת העלתה כי בסוף שנות ה-90 ובתחילת העשור הראשון של שנות ה-2000 דפו-פרוברה לא היה אמצעי המניעה השכיח ביותר בקרב נשים באתיופיה (ורבות יותר השתמשו בגלולה).
השימוש בדפו-פרוברה גדל באתיופיה משנת 2005 ובשנת 2011 כ-25% מהנשים הנשואות וכ-62% מהנשים הלא-נשואות השתמשו בו.
בקרב הנשים שהשתתפו באתיופיה בשיעורי תכנון המשפחה בשנת 2012 במרפאות ארגון הג'וינט המספק שרותי רפואה באתיופיה מאז 1991 לבקשת ממשלת ישראל 89% קיבלו דפו-פרוברה.
בינואר 2012 הגישו כמה נשים יוצאות אתיופיה תובענה ייצוגית נגד שירותי בריאות כללית, מכבי שירותי בריאות וקופת חולים מאוחדת בטענה כי זריקות דפו-פרוברה ניתנו במטרה לפקח על ילודה בקרב בנות העדה.
במאי 2015 הורה מנכ"ל משרד הבריאות רוני גמזו לקופות החולים שלא לחדש מרשמי דפו פרוברה לנשים ממוצא אתיופי או לנשים אחרות שיש חשש שלא הבינו את השלכות הטיפול.
גמזו הורה גם כי מרשם יינתן רק לאחר שיחה עם המטופלת בה יובהר המניע לבחירה באמצעי מניעה זה.
יש הטוענים כי בכך מודה משרד הבריאות כי העדפה גורפת לדפו פרוברה עבור נשים ממוצא אתיופי הייתה נוהל מקובל בקופות החולים.
לאחר שבוטלה מדיניות זו הייתה ירידה של מעל 30-40% בשיעור "מבקשות" הטיפול בעדה האתיופית.
חלוקת דפו פרוברה לנשים בדואיות בנגב
בספטמבר 2022 התפרסם תחקיר במגזין ליברל ממנו עולה כי גינקולוגים מרבים לרשום דפו פרוברה לנשים מהמגזר הבדואי בנגב.
כך נמצא כי בקופת חולים מכבי נרשמו בחמש השנים שקדמו לפרסום התחקיר פי 2 מרשמי דפו פרוברה בדרום מאשר במחוזות השפלה וירושלים ובקופת חולים כללית נרשמו בתקופה זו פי 5 יותר מרשמי דפו פרוברה במחוז הדרום מאשר במחוז דן ופי 2.5 יותר מאשר בירושלים.
נרמול הנתונים למספר הנשים המבוטחות בכל מחוז מעלה פער גדול אף יותר.
מרבית מרשמי הדפו פרוברה בדרום ניתנו לנשים בדואיות.
דפוס אברהם כּוֹנָת (Conat) היה אחד מבתי הדפוס העבריים הראשונים בהיסטוריה.
בית הדפוס החל לפעול כ-35 שנה בלבד לאחר המצאת הדפוס על ידי יוהאן גוטנברג, ופעל בעיר מנטובה, בירת דוכסות מנטובה של האימפריה הרומית הקדושה (כיום בלומברדיה שבאיטליה), בין השנים 1473 ל-1476 לערך.
הוא נוהל על ידי הרופא אברהם בן שלמה בן ברוך כונת , וסייעו לו אשתו, אֶשְׂטֶלינה, אברהם ידידיה האזרחי מקולוניא (שייתכן שהיה אף שותפו בבית הדפוס) וסדר הדפוס יעקב בן לוי מטָרַסקון (טרשקון) שבפרובאנס.
כל המידע על בית הדפוס נלמד מתוך הקולופונים לספרים שהודפסו בו.
כונת מכנה את עצמו בכל הקולופונים בכינוי "הכותב בכמה קולמוסים בלא מעשה נסים".
לפני שהקים את בית הדפוס היה אברהם כונת מעתיק ספרים מקצועי ואמן כתיבה.
מקצועיותו זו העניקה לו יכולת לתכנן לוח זמנים ולעמוד בו ולהעריך נכונה רכש כמויות של חומרי גלם כנייר ודיו.
לומברדיה שבצפון איטליה הייתה האזור הראשון מחוץ לאזור גרמניה שבו הוקמו בתי דפוס, ובשנת 1472 פעלו בה כבר שלושה בתי דפוס של גויים.
לפי עדותו, כונת למד את מלאכת הדפוס בעיר מגורו אצל המלומד הנוצרי פייטרו אדמו דה מיקֶלי (Pietro Adamo de' Micheli).
בנוסף לעיסוק בדפוס העיד כונת על עצמו שהוסמך לרפואה.
כמו כן ידועה תפילה שחיבר.
הטיפוגרפיה של הספרים פשוטה ופונקציונלית.
רוב האותיות הן בכתב רש"י ולעיתים קשה להבדיל בין האותיות ע' וצ'.
יחד עם זאת, מספר אותיות נצוקו בדפוסים שונים מהרגילים כגון האות א', שנוצקה בגופן קורסיבי והאות ש' בגופן של אות מרובעת.
רוב הספרים מסודרים בעצוב דף פשוט ומרובע.
עם זאת, מספר דפים מסודרים בסידור בלתי-שגרתי, למשל הדף האחרון של טור אורח חיים, בו סודרו האותיות בצורות של לוח שחמט ושל פירמידות ישרות והפוכות ובסיומו של ספר יוסיפון, בו סודרו האותיות בצורת קוביות מחודדות.
מתוך הספרים העבריים שהודפסו בבית הדפוס מוכרים שבעה ספרים שלמים ואחד (טור יורה דעה) חלקי (31 הדפים הראשונים בלבד), שהושלם בפרארה בשנת 1477. כל הספרים הם אינקונבולים (דפוסי ערש).
רלב"ג, ביאור התורה עם התועליות (2 עותקים בספרייה הבודליינית, עותק אחד בספרייה הבריטית, שלושה עותקים בספרייה הלאומית בירושלים)
יעקב בן אשר, טור אורח חיים (עותק אחד בספרייה הבריטית)
יעקב בן אשר, טור יורה דעה (עותק אחד בספרייה הבודליאנית ועותק אחד בספרייה הבריטית)
ספר יוסיפון (2 עותקים בספרייה הבודליאנית, עותק אחד בספרייה הבריטית, עותק אחד בספרייה הלאומית של צרפת ועותק אחד בספרייה הלאומית)
יהודה מסר לאון, נופת צופים (שני עותקים בספרייה הבודליאנית, שני עותקים בספריית שוקן, שני עותקים בספרייה הלאומית, עותק בספריית אוניברסיטת קולומביה)
ידעיה הפניני, בחינת עולם (עותק בספרייה הבודליאנית ועותק בספריית שוקן)
ספר אלדד הדני (עותק בספרייה הבודליאנית ועותק בספרייה הבריטית)
מרדכי בן אברהם פינצי, לוחות לדעת מהם אורך כל יום מימות השנה וקצורו
דפוס בארי הוא בית דפוס בקיבוץ בארי שבנגב.
מפעל הדפוס מהווה את מקור הכנסתו העיקרית של הקיבוץ.
בית הדפוס הוקם בשנת 1950, כארבע שנים לאחר הקמת הקיבוץ, ושנתיים לאחר קום המדינה, באחד המבנים הנטושים בקיבוץ.
שמונה שנים לאחר מכן עבר בית הדפוס למקומו הנוכחי.
זהו בית הדפוס הראשון בנגב.
מאז הפך לאחד מבתי הדפוס המרכזיים של ישראל.
לזר זורע, אחיו של מאיר זורע, היה בנו של לוי זרודינסקי בעל בית דפוס מחיפה.
לזר, יחד עם שלושה מחבריו, הבין שהצלחת בית הדפוס של אביו יכולה לשמש דגם למפעל של הקיבוץ הצעיר.
האב עזר למייסדים בהקמת הדפוס.
בית הדפוס מתמחה בהדפסה בטכנולוגיות מתקדמות, ויצירת מסמכים הבטוחים מזיוף, לרבות פנקסי צ'קים, תווי קנייה ותעודות רשמיות לצד כרטיסי חיוב וכרטיסי אשראי.
מאז שנת 1992, דפוס בארי אחראי באופן בלעדי על הדפסת רישיונות הנהיגה הישראליים.
בית הדפוס משרת לקוחות השולחים דואר בהיקף נרחב, כמו חברת החשמל, בנקים וחברות אשראי, אך תחום פעילות זה הצטמצם עם מעבר משלוח חשבונות אלו בדואר אלקטרוני.
חברה הבת "מסר", שהוקמה ב-2002, עוסקת בהפצתו של דואר כמותי לנמענים (כמתחרה בדואר ישראל).
ב-1986 הוענק לדפוס בארי ולעובדיו פרס קפלן, על פיתוח ה"מעטפית", המצאה המוגנת בפטנט, המשלבת את המכתב והמעטפה יחדיו בדף יחיד.
חברה בת נוספת היא "בארי אריזות", העוסקת בייצור אריזות ותוויות, שבה שולבו חברת "גרפיקה בצלאל", שנרכשה ב-2019, וחברת "חרט תעשיית אריזות", שנרכשה ב-2020.
הכנסות החברה הוערכו במאות מיליוני ש"ח בשנה.
טבח שבעה באוקטובר, בו נרצחו לפחות 102 מתושבי בארי ותושבים אחרים פונו ממנו, הביאה להשבתה זמנית של המפעל שלא נפגע פיזית.
המפעל שב לפעילות חלקית ב-15 באוקטובר.
דפוס הַאלטֶר (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: האלטער) היה בית דפוס עברי מיסודו של מאיר יחיאל האלטר שפעל בעיר ורשה משנת תרמ"ג ועד תרע"ז–1917 לפחות, עיקר שנותיו בבעלותם של האלטר ומאיר אייזנשטאט ולאחר מכן בבעלות בנו של האלטר, אברהם יצחק האלטר, ושותפיו.
מאיר יחיאל נולד לאביו לזר האלטר (האלטער) כשהיה בן 70 ולאמו שרה שהייתה קרוב לגיל 40 ובת זוגו השנייה של לזר.
נכנס לעסקי הדפוס בעיר ורשה שבפולין הרוסית דרך נישואים.
בשנת תר"ם קיבלו לרשותם האלטר וגיסו (אחי-אשתו) אהרן מרדכי זיסברג את בית הדפוס שייסד בוורשה בשנת תרי"ט חותנו של האלטר, נתנאל דוד בן משה צבי זיסברג (זיסבערג).
כעבור שנים אחדות, בשנת תרמ"ג, פתח האלטר בית דפוס חדש ברחוב מילא (Miła) 4 או נָאלֶווקי 23, וב-1 ביולי 1893 (תרנ"ד) נכנס לשותפות עם מאיר אייזנשטאט (אייזענשטאדט) והשניים פתחו בית דפוס ברחוב נאלווקי 7. הספרים שסידרו הודפסו בדפוס א' ברגר (בערגער).
מאיר יחיאל האלטר היה יהודי אורתודוקסי למדן.
הסַּדָּרים בבית הדפוס שלו היו יהודים חרדים, ואלה שלמדו את המקצוע בבית הדפוס שלו היו על פי רוב בחורי הישיבות בני המשפחות החרדיות ביותר בוורשה והעיירות שסביבה.
בית הדפוס היה בבחינת מרכז לא-רשמי של האורתודוקסיה היהודית שהתהוותה אז.
להאלטר היו בת בשם לאה ושני בנים, אברהם יצחק ור' יודל, שגם הם הדפיסו ספרי קודש וחול.
בעשור הראשון של המאה ה-20 נאלצו האלטר ואייזנשטאט לוותר על בית הדפוס ולמסור אותו לידי בנו של האלטר, אברהם יצחק האלטר, שהיה עד אז סדר בדפוס הצפירה.
הסיבה לכך הייתה שבית הדפוס פרסם ספר מאת מחבר עלום-שם על הפוגרומים ברוסיה באותה תקופה, שבו נכללו גם פרקים מהפואמה "בעיר ההריגה" לח"נ ביאליק; האלטר הועמד למשפט ונגזרו עליו הגליה וסגירת בית הדפוס.
א"י האלטר פתח את בית הדפוס בשנת תרס"ה ברחוב נוֹבוֹליפּקי 29 עם שני שותפים: ברוך דוד ארנסט ויצחק צוקרפיין.
הסַּדָּר הראשי והמפקח היה יעקב בנטשקובסקי.
בית הדפוס פעל במתכונת זו עד שנסגר בשנת תרע"ו–1915, בעת מלחמת העולם הראשונה.
בשנת תרע"ז נפתח שוב בית הדפוס של אברהם יצחק האלטר בשותפות עם רוֹם (ראָם).
המגיה-המשגיח היה מנחם מנדל הורביץ והסַּדָּר היה שלמה האלטר, בנו של אברהם יצחק.
ככל הנראה בית הדפוס לא הוסיף לפעול עוד זמן רב.
שקיעתו אירעה על רקע התגברות פעילותם של בתי הדפוס של העיתונים היידיים והעבריים בפולין.
מאיר יחיאל האלטר נפטר ב-9 בספטמבר 1917.
בנו אברהם יצחק נספה בשואה ב-1942.
לאברהם יצחק ואשתו רחל בת אהרן פאסירשטיין חסיד גור היו 5 ילדים:
שלמה האלטר (נולד 1905) אשתו פרל בת אברהם רוטשטיין.
שרד את המלחמה, הוסיף לעסוק בדפוס בצרפת, ונפטר ב-1963. ובנם הוא הוא הסופר היהודי-צרפתי מאיר יחיאל (מארק) האלטר מחבר הספר "זיכרון אברהם".
רגינה (נולדה 1906) אשת ישראל.
גרו בארגנטינה ולהם בן בשם מרקוס.
דוד האלטר (נולד 1907) אשתו הלן וחי בצרפת.
היה לו בית מלאכה קטן לייצור ארנקים וחגורות מעור ולהם בן בשם פישל.
שמואל האלטר (נולד 1908) גר באירופה והפיץ שם את השפה החדשה אספרנטו.
טופסיה (נולדה 1909) אשת מונייק וילדיהם עזרא ומשה מתו בגטו וורשא.
דפוס האחים שולזינגר היה בית דפוס והוצאה לאור יהודי שפעל בניו יורק, מבתי הדפוס היהודיים הגדולים בעולם.
בית הדפוס התמחה בעיקר בצילום ספרים שנדפסו, ניקוי וריטוש הספרים, הגהתם ותיקוני תוכן.
לפי גצל קרסל, הדפיס בית הדפוס במהלך שנות פעולתו יותר ממאה מיליון פריטי דפוס.
בית הדפוס הוקם בידי מיכל יהושע (יליד 1906) ושמואל (יליד 1908), ילידי ירושלים ונכדיו של שמואל הומינר מבוני שכונות ירושלים.
בצעירותם עבדו בירושלים בבית הדפוס של רפאל חיים הכהן ברחוב יפו ובבית חרושת למרצפות.
ב-1928 ניצלו את אזרחותו האמריקנית של אביהם, ובאמצעות הפחתת מספר שנים בגילם קיבלו ויזה אמריקנית כילדים והיגרו לארצות הברית.
בתקופה הראשונה לשהותם בארצות הברית ניהל שמואל שולזינגר בית דפוס קטן בשם "".
הוא צירף אליו את אחיו מיכל יהושע כשותף והחליף את שם בית הדפוס ל"האחים שולזינגר" () את הספר העברי הראשון בהוצאת בית הדפוס, ששה סדרי משנה בשני חלקים, הדפיסו ב-1944.
בסוף שנות ה-70, לאחר פטירת אחיו מיכל יהושע, עלה שמואל שולזינגר לישראל ומסר את בית הדפוס לידיה של בתו לאה.
מונזון" (גם דפוס מונזון, דפוס א"ל מאנזאהן, A.L.
Monson) היה בית דפוס שפעל בירושלים בין השנים 1892–1992.
מונזון הוקם בשנת 1892 בירושלים על ידי אברהם לייב מונזון ואחיו משה מרדכי מונזון.
השנים למדו דפוס בשיטת ליתוגרפיה בפרנקפורט, גרמניה.
עם שובם לארץ ישראל הקימו את בית הדפוס, שהיה אחד מבתי הדפוס היהודיים הראשונים בארץ-ישראל של המאה ה-19. בית הדפוס עסק בהדפסה של יודאיקה כגון לוחות "מזרח", כרזות.
בתחילה, נעשה שימוש במכבש ידני, ובשנת 1894 הוכנסה לשימוש מכונה אוטומטית.
בבית הדפוס נעשה שימוש בעיטורים שנוצרו, בתחילה, על ידי אברהם לייב מונזון.
מאוחר יותר החלו אמנים נוספים, כגון מאיר רוזין, מאיר גור אריה וזאב רבן, לעצב דברי דפוס שונים.
עם פטירתו של אברהם, בשנת 1930, נסגר בית הדפוס לכמה חודשים.
עם פתיחתו שונה שמו ל"דפוס מונזון".
בשנת 1934 עבר בית הדפוס לפעול במרכז מסחרי בשכונת שמאעה בעיר.
בשנת 2009 נערכה תערוכה על תולדות בית הדפוס במוזיאון חצר היישוב הישן בירושלים.
דפוס הגליל היה בית הדפוס המודרני הראשון בצפת.
בית הדפוס נוסד ב-1911 על ידי זאב מתתיהו פרל, יהודה מייברג וברוך ברזל.
הדפוס פעל תחת שם זה עד שנת 1926.
הקמת בית הדפוס ושנותיו הראשונות
בשנת 1911 הקימו זאב מתתיהו פרל ברוך ברז"ל, ויהודה מייברג, בית דפוס בצפת בשם "דפוס הגליל".
מקומו הראשון של בית הדפוס היה ברחוב חת"ם סופר הסמוך לכיכר המגינים בעיר העתיקה.
השלשה נענו לקריאתו של זלמן דוד ליבונטין, שעמד בראש בנק אנגלו-פלשתינה, אל אנשי העיר, ונעזרו בסיוע שהציע הבנק למי שבחר לעסוק בעבודה יצרנית.
בשנת 1911, צפת הייתה כמעט מנותקת ממרכזי התרבות בארץ.
כביש עכו-צפת נסלל רק במחצית שנות העשרים.
אמצעי תקשורת והעברת חומר כתוב במהירות, עדיין לא היו בנמצא.
באותם ימים ובתנאים שבהן צפת הייתה שרויה, פתיחת בית דפוס היה מעשה חלוצי.
מקימי בית הדפוס היו צריכים לרכוש מכונות, נייר, צבעי דפוס ולהכשיר פועלים מקצועיים.
מכונות הדפוס והציוד הובאו מוינה לביירות ומשם הוסעו לצפת על-גבי גמלים.
מכונת הדפוס הראשונה בבית הדפוס הייתה מתוצרת JOSEF ANGER & SONS בווינה.
בבית הדפוס הועסקו כ-15 עובדים שהוכשרו לעבודה, ובכך סיפקו את פרנסתן של 15 משפחות.
לבית הדפוס יצא מוניטין בשל טיב הדפסות, ב"מודעה לעם הספר" מתהדר בית הדפוס, ב"אותיות חדשות, בסדר יפה הגהה מדויקת, מכונות גדולות ומחירים ממוצעים".
בספרים המודפסים ניכרת איכות ההדפסה וההשקעה בגרפיקה בסגנון הארט נובו והאר דקו וכן ובעיטורים לשערי ספרים שהיו מקובלים באותה תקופה, דוגמה הוא שער הספר "שמן רוקח" שהודפס במקום.
ספרים ופרסומים שנדפסו בדפוס הגליל צפת
בקטלוג הספרייה הלאומית נמצאים 20 פריטים שנדפסו בדפוס הגליל חלקם סרוקים באתר Hebrewbooks.
חלק מהספרים עוסקים בנושאים תורניים, וחלקם ספרי עלילה כמו ספר בשם "דוד וגולית, הקראה לבני הנעורים בשמונה פרקים".
בנוסף לספרים הודפסו בבית הדפוס לוחות שנה, חוברות, מודעות וכרוזים.
למרות העובדה שבית הדפוס פעל בצפת, הודפסו בו ספרים שהוזמנו מקנדה וארצות הברית.
דוגמה להזמנה מחו"ל הוא הספר "מנחת יעקב" על ידי המחבר יעקב בן יהודה לייב גורדון מקנדה בשנת 1914.
פרסום יוצא דופן שנדפס בדפוס הגליל היה מאמר של אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ (אז"ר), בכתב העת הגליל קובץ א' הוצאת התאחדות מושבות הגליל התחתון משנת 1919. בחיבור זה תיאר אז"ר את המצב הקשה ששרר בצפת בתקופת מלחמת העולם הראשונה ויצא בביקורת קשה נגד מנהיגי הקהילה שלדעתו הפקירו את התושבים.
רבני העיר, שנפגעו מביקורת הקשה שהוטחה נגדם, נידו את אז"ר וציוו לשרוף את כל העתקים של כתב העת.
בית הדפוס במלחמת השחרור בצפת
בית הדפוס פעל 15 שנה עד שנת 1926, אז ונמכר לאהרון פרידמן, שהיה עובד ותיק ובעל ניסיון בבית הדפוס.
אף על פי שעבר בעלות ושינה את שמו מאז, עדיין מופיע השם "דפוס הגליל" בחלק מהפרסומים שיצאו מבית הדפוס עד שנת 1932. בית הדפוס עדיין קיים בצפת (2017) ומופעל על ידי דני פרידמן, נכדו של אהרון פרידמן.
במהלך מלחמת השחרור הודפסו בבית דפוס זה בולי צפת המפורסמים והחוברת הראשונה של העלון "קול צפת" בחוברת הועברו הוראות והודעות בזמן המלחמה עד סופה.
בשנות השישים הוקם בצפת מוזאון הדפוס שהיו בו אוספים של ספרים שהודפסו בישראל וביניהם ספרים ופרסומים שנדפסו בדפוס הגליל, וכן תערוכה של מכונות דפוס ישנות.
המוזיאון נסגר בשנת 2004. חלק מהספרים שניצלו, היו ברמת תחזוקה ירודה והועברו לספרייה הלאומית בירושלים ושם עברו טיפול להצלתם.
לא ידוע מה עלה בגורל מכונות הדפוס הנדירות שהוצגו במקום.
דפואנודון (שם מדעי: Daphoenodon) הוא סוג נכחד של יונק טורף בן למשפחה כלבי דוב, שחי בתקופת המיוקן באמריקה הצפונית שלפני 20.43 עד 15.97 מיליון שנה מזמננו.
הוא היה קרובו של האמפיקיון, אך היה בעל מבנה מותאם לריצה מהירה יותר.
המאובנים של היונק התגלו בשטחי המדינות: נברסקה, טקסס, ויומינג, ניו מקסיקו, אורגון, קליפורניה ופלורידה והוגדרו ב-1909 בידי החוקר פיטרסון.
במקור נקרא הסוג בשם Borocyon.
סוג זה כלל חמישה מינים שונים.
משמעות שמו היא: "שיני דפואנוס" - סוג קרוב.
הדפואנודון היה טורף בעל מבנה גוף של זאב, אך היה בעל רגליים חזקות שיכלו להאיץ קדימה.
הוא הגיע למשקל של 100 קילוגרם ולגובה 80 סנטימטרים וראשו הזכיר מעט צבוע עם לסתות חזקות קצרות וחוטם קצר.
הממצאים הכילו דו-צורתיות זוויגית בה הזכרים היו גדולים בהרבה מהנקבות שמבנם התאים יותר לריצה מהירה, ואולי הוא חי בלהקה דומה ללהקת אריות.
טורפים אלה צדו בחבורות קטנות במישורי אמריקה, בהם שוטטו מיני פרסתנים שונים והיו הרבה טורפים כמו ההאינדון, מינים של כלביים ושל שנחרבים.
באמצעות מבנה הלסתות והשיניים הרחבות שלהם הם היו טורפים קשוחים מאוד.
דפואנוס (שם מדעי: Daphoenus) הוא סוג נכחד של יונק טורף בן למשפחה כלבי דוב.
הוא חי מאמצע האאוקן עד לאמצע המיוקן שלפני 42 עד 16.3 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים שלו נמצאו באמריקה הצפונית.
הם הוגדרו בידי החוקר ג'וזף ליידי ב-1853 והם היו נפוצים סביב המישורים הגדולים.
המאובנים התגלו מאלברטה, קנדה בצפון עד לפלורידה וקליפורניה בדרום.
סוג זה הוא הקדום ביותר בבני משפחתו והוא היה בעל מבנה דומה לשועל או לקויוט.
הוא היה בינוני בגודלו במשקל 10 עד 25 ק"ג בממוצע והיו לו רגליים חזקות אך קצרות שהתאימו לתנועה זריזה אך לא לריצה למרחקים כמו זאבים.
מעריכים שטורף זה ארב בסבך לטרפו ואז האיץ לעברו וייתכן שגם ניזון מנבלות.
הגולגולת שלו הגיעה לאורך 20 ס"מ והייתה בעלת ניבים גדולים ושיניים טוחנות רחבות יחסית, מבנה שהתאים לקריעת בשר.
הוא הילך על הכפות הגדולות שלו שדמו לכפות דובים.
בשל גודלו הקטן הוא חפר מחילות לגוריו כדי להגן עליהם מטורפים.
הדפואנוס היה אחד הפרימיטיביים בין כלבי הדוב שהיו בעלי מאפיינים הן של כלביים והן של דוביים.
משפחה זו הייתה בעלת נציגים גדולים כמו האמפיקיון שהיה גדול מדוב קוטב, אך המינים הראשונים היו קטנים בהרבה.
הוא התפתח לטורפים מותאמים יותר למרדף אחרי טרף כמו הדפואנודון והברכירינכוקיון .
דפו קריית אריה הוא דפו ותחנת נוסעים בקו האדום של הרכבת הקלה במטרופולין תל אביב, בקריית אריה בפתח תקווה ומחובר במעבר תת-קרקעי לתחנת הרכבת קריית אריה.
בדפו הוקם מרכז הבקרה של הקו האדום, שמאפשר שליטה ובקרה על תנועת הרכבות לאורך הקו ועל תנועת הרכבות בדפו, שליטה ובקרה על התחנות של הקו האדום, בקרת כיבוי אש ועוד.
העבודות על הדפו ועל הקטע המקשר בין הדפו לבין המנהרות התחילו ב-19 באוגוסט 2014, והסתיימו בשנת 2021. נת"ע מסרה את בניית הדפו לחברת "סולל בונה".
הדפו, הנמצא בצפון העיר פתח תקווה, בין נחל הירקון לדרך אם המושבות, משמש כאתר לאחסנה, לטיפול, לתחזוקה ולתפעול הרכבת הקלה.
משיקולי נוחות מתבצעים בדפו גם עבודות האחזקה השוטפות של הציוד הנייד.
באתר ממוקמים גם משרדי התפעול ומתקני הבקרה המשמשים את החברה המפעילה.
שלוחת הקו האדום בצפון פתח תקווה היא שלוחה תת-קרקעית ברובה, שנבנתה כדי לשרת את המעבר בין מסילת הקו הראשית לדפו.
בשלוחה זו שתי תחנות נוסעים בלבד, כשתחנת המוצא נמצאת בדפו ומעבר תת-קרקעי יקשר בין תחנת קריית אריה של רכבת ישראל לבינה.
תחנה זו תשמש את המגיעים לאצטדיון המושבה.
מרכז השליטה של הדפו, מופעל מתוך "מבנה ירוק", אשר משמש כבניין המינהלה.
הבניין הוקם סביב "אטריום" – חלל מעוצב שמאפשר כניסת אור טבעי, אשר מפחית במשך היום את הצורך בשימוש בחשמל.
חלונות הבניין מנצלים את תאורת השמש, אוורור המבנה בוצע באופן פאסיבי ואקטיבי, ומערכת החשמל מנוהלת באמצעות מערכת לבקרה ולשימוש באנרגיות מתחדשות.
נת"ע בחרה בחברת "סולל בונה" לביצוע העבודה.
העבודות להקמת פורטל הדפו (הקטע המקשר בין הדפו לבין המנהרות) החלו ב-19 באוגוסט 2014.
במתחם הדפו ניתן לאחסן מעל 100 קרונות, בשטח ייעודי לכך.
הפרויקט משתרע על פני 5,500 מטר רבוע.