tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעומת זאת, החוקר אהרן (אדולף) ילינק סבור היה כי מדובר במחבר שחי בביזנטיון, ובעקבותיו צעד גם פרופ' ישראל מ' תא-שמע אשר טען כי מחבר הספר הוא מיוון מכיוון שהוא מצטט קטעים מתפילת העמידה בנוסח רומניא.
לגבי זמן החיבור נחלקו החוקרים רבות והטווח משתרע על כל המאה ה-14 והמאה ה-15. פרופסור מיכל אורון הביאה ראיות רבות לכך שחובר באימפריה הביזנטית בסוף המאה ה-14 או בתחילת המאה ה-15.
הספר כתוב כדיון בין תלמיד למורו.
התלמיד מרבה לשאול על סתירות לכאורה בין דברי חז"ל לפשוטם של הכתובים, וכן על קשיים שיש בדרשותיהם על הכתוב.
רבו עונה לו שמדובר בהסתרת סודות עמוקים שהם השורש האמיתי להבנת התורה ודברי הנביאים.
בספרה "נשים והכפירה השבתאית" שיערה עדה רפפורט-אלברט שספר הקנה ושאלותיו ותשובותיו לגבי חיוב נשים או פטור ממצוות שונות, התלויה בחטא אדם הראשון, שלא באשמתה של חוה, היווה את הבסיס המרכזי לרעיון שחרור האישה של שבתאי צבי, ולתפיסה שהגעתו כמשיח משחררת אותן סוף סוף מן העונש על החטא הקדמון.
הספר הודפס על ידי הרב שלמה לוצקר בעיר פאריצק בשנת ה'תקמ"ו (1786).
הספר הודפס שוב בשנת ה'תרנ"ד (1894) בעיר קראקא ללא ההקדמה שהודפסה בחלקה בנפרד עם פירוש.
בספר יש דברים הנוגדים את דברי חז"ל, ואף דברים הנראים כמבזים את התורה שבכתב ושבעל פה.
בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, החלה לצוץ התנגדות לספר בקרב רבנים.
הרב יצחק אייזיק שר כתב ביקורת על אופן כתיבת הספר המשלב ניגוח של דברי חז"ל, ומשום כך התנגד לקריאה ולימוד מן הספר הזה:
ספר הפליאה הוא חיבור המכיל לקט פירושים קבליים על פרשת בראשית הדומה בסגנונו לספרות הקבלה הקדומה, תוך השמטת מקורותיו.
זהות המלקט, זמן ומקום כתיבתו לא הובררו וגם לא זהות כל מקורותיו.
היו שייחסו את הספר לתנא רבי נחוניה בן הקנה, אך השערה זו איננה מקובלת כיום בקרב חוקרי הקבלה.
זוהה בשלמותו ספרו רבי אברהם אבולעפיה גן נעול, שנכתב ביוון ובקטלוניה, ודבריו של רבי מנחם רקנאטי מאיטליה, אך ייתכן שגם לאלו היה מקור קדום יותר.
ההשערות נעות בין סביבות שנת 1200 (ד'תתק"ס) בידי נחמיה בן שמואל בספרד, אולי אחד מכותבי המקורות, ועד 1438 (ה'קצ"ט) שנת פטירת המלקט המשוער רבי אביגדור קרא מפראג.
הספר כתוב בחלקו כדו-שיח בין סב לנכד ומטרתו להראות שלא ניתן להבין את התורה כפשוטה אלא יש לפרשה על פי הסוד.
החל ממהדורת הדפוס הראשונה וברבות ממהדורות ההמשך הוא נדפס יחד עם ספר הקנה העוסק בטעמי המצוות, ונכתב כנראה בידי אותו אדם.
מתוך מקורותיו של ספר זה הועתקו חלקים הנודעים כ"היכלא דרשב"י" (או "היכלות דרשב"י") שפורסמו בספר הזוהר אחר מותו של משה די ליאון.
רבי משה קורדוברו (הרמ"ק) בספרו פרדס רימונים מצטט רבות את ספר הקנה וספר הפליאה (כשהוא מכנה אותו 'ספר התמונה') ומתפלמס עם דבריו.
לדעת הרב מנחם כשר, בהנחה ששני הספרים נכתבו או נערכו בידי אותו האדם, פעמים רבות הרמ"ק מתייחס בזלזול לדברים הנאמרים בספרי הפליאה והקנה ודוחה אותם בלשון חריפה, מציין ניסוחים לא מדויקים ושגיאות חמורות, שגרמו לרמ"ק להסתייג מן הכתוב בהם.
על פי ספריו של רבי חיים ויטאל, האר"י שיבח את הכתוב בספר הפליאה והסתמך עליו בהרחבה.
משמעותו הקבלית של הביטוי "ערפלי טוהר" כשלב בבריאה נדון לראשונה בספר זה, במסגרת פירוש לפיוט קדום על קבלת התורה, הנאמר כחלק מתפילת ראש השנה.
הביטוי נבחר כשם לפנקס הרשימות הראשון שהודפס ככתיבתו, ללא עריכה, מתוך כתבי הראי"ה קוק, והתפרסם יותר בהמשך כ'קובץ ב' מתוך שמונה קבצים.
לדעת הרב מנחם כשר, במהדורות הראשונות ובכתבי היד ישנם ביטויים רבים שניתן להבינם כדברי כפירה או כעמדות המנוגדות להלכה ולתורה.
לדעתו, רבנים שסמכו את ידיהם על ספר זה וספר הקנה שפורסם בצמוד לו, התייחסו לציטוטים מתוך הספר בלי לראות את תוכנו המלא או עשו זאת מתוך מהדורות הספר בהן הושמטו הפיסקאות הבעייתיות.
לטענתו, רבי משה קורדובירו בספרו שיעור קומה דחה את דברי ספר הפליאה, ובספרו פרדס רימונים ביקר בחריפות את דברי "ספר הקנה" שבחלקם נראו לו ככפירה, וטען שמדובר במצג שווא של ספר קדמון, לעומת דברי ספר הזוהר שהיו מקובלים עליו ככתובים בידי חז"ל.
הרב כשר מניח ששני הספרים נערכו או נכתבו במקורם בידי אותו האדם.
הדברים החריפים המיוחסים לרבי משה קורדוברו לא נמצאים במהדורות הספר שלפנינו.
בשער הנתיבות רבי משה קורדוברו מתווכח על ייחוס ביטויים המופיעים ב"ספר הקנה" למלאך "מגיד" בעוד שלדעתו של רבי משה קורדוברו מקורם בדברי התנאים מתקופת המשנה המוזכרים בספר הזוהר.
הרב כשר מביא רשימת מאמרים מתוך ספר הפליאה שצוטטו מאוחר יותר כדברי חז"ל ומדרשים, אך למעשה מקורם מתוך ספר מאוחר זה.
שאלת זמן חיבורם של כתבים אלו וזהות מחברם הן לדעת פרופ' ישראל תא- שמע 'מן החידות הספרותיות היותר קשות בתחום האנונימה העברית'.
יחד עם ביקורתו על התוכן ועל הניסוחים של ספר הפליאה, טען ר' משה קורדובירו כי על אף שמחברו מציג עצמו כדמות קדומה, הרי מדובר באחד 'מאחרוני האחרונים'.
החוקרת מיכל אורון ראתה ברבי מנחם רקאנטי האיטלקי את המקור העיקרי ממנו שאב ספר הפליאה את רעיונותיו
בהסכמות להדפסת הספר הרבנים החותמים מייחסים את חיבור הספר ל"בעל הקנה" (כלומר מחבר 'ספר הקנה') או לתנא "קנה" אביו של רבי נחוניה בן הקנה.
בשער המהדורה המודפסת השנייה לספר רשום:
במשך מאות השנים האחרונות רווחה מסורת בקרב חכמי פולין כי ספר הפליאה אכן נכתב על ידי ר' אביגדור קרא, וממילא מדובר בחיבור אשכנזי במקורו.
הרב מנחם מנדל כשר בספרו 'שרי האלף' - רשם שחלקים מהספר הועתקו כנראה ממחבר קדום יותר, שכן מצא שם מאמרים שהיו ידועים בספרות קדומה לתקופת הרב קרא, שנפטר בשנת ה'קצ"ט (1438).
גרשם שלום סבר שהמחבר היה ספרדי מתקופת הרב יצחק בר ששת (הריב"ש) ולפני גזירות קנ"א (אמצע המאה ה-14), שכן מצא בתוכן הספרים שיקוף של אירועים שעברו על חכמי ספרד בתקופה זו, וביניהם המגפה השחורה.
בדומה לגישתו של שלום סבורים היו מרבית החוקרים עד למחקריו של פרופ' ישראל תא שמע כי מדובר במחבר שחי בסוף המאה ה-14, אך נחלקו בנוגע לשאלה המדויקת של זמן הכתיבה.
יוצאת דופן הייתה דעתו של אהרן (אדולף) ילינק בשנת ה'תרי"ג (סביבות 1853) אשר במחקרו על מקורות ספר הזהר, טען שהמחבר היה בן איטליה או יוון, ושמדובר בלקט תוך השמטת המקור, מתוך דברי רבי אברהם אבולעפיה ורבי מנחם רקנאטי.
לדעה זו שותף אף פרופ' ישראל תא- שמע.
לדעתו מדובר בכותב החי בסביבה דוברת יוונית ונוהגת מנהג יוון וכי זמנו הוא במחצית הראשונה של המאה הט"ו ככל הנראה ביוון, באסיה הקטנה או במקדוניה שנים ספורות לאחר כיבושן על ידי העות'מאנים.
למסקנתו הגיע לפי נוסח של קטעי תפילה המופיעים בספר הקנה.
אך דעתו זו נדחתה בידי עמיתיו הפרופסורים באוניברסיטה העברית יהודה ליבס ומשה אידל.
לדעת אידל לכתביו של רבי נחמיה בן שמואל (טרושטלין), שנקרא גם "הנביא מארפוּרט", אף הוא בן דורו של רבי אלעזר מוורמייזא - שכאמור פעל סביבות השנה ד'תתק"ס (1200), הייתה השפעה על מחברו של ספר הפליאה המאוחר ממנו.
לדעה זו הגיע בעיקר על פי אזכורו של המלאך "יהוא"ל", וקישורו של מלאך זה לחטיבת המלאכים האחרים והדמויות הנידונות בספר, בצורה האופיינית לכתבי רבי נחמיה בן שמואל.
ספר הפרשיות של שרלוק הולמס הוא אוסף הסיפורים הבלשיים האחרון שנכתב על ידי ארתור קונאן דויל.
הוא פורסם לראשונה ב-1927, ומכיל סיפורים שפורסמו בין 1921 ל-1927.
המהדורה הבריטית הראשונה והמהדורה האמריקנית הראשונה של האוסף פורסמו ביוני 1927. אולם, השמות שלהן היו שונים.
השם של המהדורה הבריטית הכיל מקף בין שתי המילים הראשונות ואילו זה של האמריקנית לא הכיל.
בלבול נוסף באשר לשם הספר נגרם כאשר במהדורות מאוחרות יותר הוא נקרא The Casebook of Sherlock Holmes (כאשר Casebook היא מילה אחת).
במהדורה הכרונולוגית הראשונה סדר הסיפורים היה כך:
אולם, במהדורות אחרות סדר הסיפורים היה כך:
בעקבות שתי המהדורות השונות, "פרשת מוכר הצבעים הזקן" נחשב לעיתים כסיפור האחרון של שרלוק הולמס שנכתב על ידי דויל, אך למעשה הסיפור האחרון היה "התעלומה באחוזת שוסקומב הישנה".
ספר זה מכיל שלושה סיפורים שאינם כתובים מנקודת מבטו של דוקטור ווטסון, כפי שנכתבו רוב סיפורי הולמס האחרים.
"פרשת אבן המזארין" מסופר בגוף שלישי, כיוון שהוא היה עיבוד של מחזה שבו לווטסון היה תפקיד קטן מאוד.
"פרשת החייל הלבן" ו"התעלומה של רעמת האריה" מסופרים מנקודת מבטו של הולמס, כאשר האחרון מתרחש לאחר פרישתו של הולמס.
ישנם חובבי הולמס המתייחסים לסיפורים הללו כאל הסיפורים הפחות טובים בקאנון.
הסיפורים הללו נכתבו בתקופה שבה דויל היה שקוע באהבתו החדשה לספיריטואליזם וסיאנסים, והוא התעניין פחות בהמשך הכתיבה של סיפורי הולמס ואף התייחס אליהם כאל מטרד.
הספר פורסם 40 שנה לאחר צאתו לאור של הספר חקירה בשני (הספר הראשון שכתב דויל), ותשומת לבו של דויל כבר לא הייתה מרוכזת בהולמס.
ספר השירים האמריקאי הגדול (Great American Songbook) הוא אסופה של עשרות שירים קליטים שנוצרו בין 1920 ל-1960 עבור מחזות זמר בברודוויי, סרטים מוזיקליים בהוליווד ועבור הזמר האמריקאי הפופולרי ששימש גם לריקודים ששרדו מתוך אלפי שירים דומים של התקופה, זכו לעשרות ביצועים ורובם הפכו לסטנדרטים של ג'אז.
את השירים כתבו מוזיקאים שחלקם הגדול התרכז בסמטת טין פאן בניו יורק או היו מושפעים מכותבים אלה.
אין מקור מוסמך המפרט את השירים, אך קיימים מספר מקורות המהווים אסופה שלהם, בהם סדרה בהפקת חברת התקליטים "Verve" שהופקה בשנות החמישים ושנות השישים ובה מבצעת אלה פיצג'רלד 252 שירים מתוך "ספר השירים האמריקאי הגדול".
שם הסדרה קיבע במידה רבה את המושג.
המוזיקה היא שילוב אמריקאי מקורי בין ג'אז מוקדם, בלוז, רגטיים, השפעות אירופאיות של אופרטות, בעיקר אלה של גילברט וסאליבן ופרנץ להר והשפעות של מוזיקה ממקורות ההגירה העיקריים של המלחינים כמו אירלנד, איטליה ומוזיקה יהודית.
עלילת חלק מהמחזות המוזיקליים התרחשה באתרים "אקזוטיים" (כגון ספרד, סין או ארצות ערב) ודרשה לפיכך שילוב קטעי מוזיקה "אותנטיים", דבר שהעשיר את ההשפעות והאלמנטים בשירים, שכאשר זכו לפופולריות הפכו לאופנות.
את השירים מאפיין מבנה של בית ופזמון.
הבית מתאפיין בקצב משתנה בסגנון רובטו ובהגשה דיקלומית.
הפזמון בנוי מ-32 תיבות במבנה AABA או ABAC.
המלודיה של הפזמון קליטה ופשוטה יחסית, כאשר לעיתים נעשה שימוש בסולם פנטטוני, לדוגמה בשיר I Got Rhythm של ג'ורג' גרשווין, בסולמות כרומטיים כמו ב-Night & Day של קול פורטר, ובתחכום הרמוני כמו בשיר של ג'רום קרן All the Things You Are.
בשיר בדרך כלל שרד בתודעה הפזמון לבדו והוא המושר והמנוגן, לעיתים יחד עם בית או שניים.
על אף שמקורות רוב השירים במחזות וסרטים, הם הופקעו מתפקידם עם השנים והפכו לשירים העומדים בפני עצמם, לפיכך קוצרו לכדי מסגרת של פחות מ-3 דקות.
הלחנים מצטיינים במהלך הרמוני עשיר ומעניין, שקסם למאלתרי הג'אז.
מקצב רוב השירים מתאים לריקוד ולחלק ניכר מהם הותאמו ריקודים.
התמליל הוא בדרך כלל פשטני מבחינת נושאיו ועוסק לרוב באהבה, אם כי היו כותבי שירים (איירה גרשווין, למשל) שהכניסו מסרים מורכבים ואף חתרניים לשירים הקלילים.
בעוד שלרוב התמליל שויך לעלילת המחזה או הסרט המקוריים, היה התוכן כללי מספיק על מנת שתתאפשר שירת השיר במנותק מהקשרו.
המילים, אצל רבים מהפזמונאים, משקפות שנינות, ברק והומור.
ניתן לחלק את הכותבים ליוצרים שכתבו מילים ולחן כמו
זוגות של מלחין ופזמונאי כמו:
בנוסף ניתן למנות את המלחינים
ורנון דיוק (I Can't Get Started (מילים: איירה גרשווין), Autumn in New York (מילים ולחן), April in Paris מילים: יפ הרבורג))
עם כותבי המילים נמנו, בין היתר,
בין המבצעים העיקריים של ספר השירים האמריקאי הגדול בשנות התהוותו נמנו אל ג'ולסון, לואי ארמסטרונג, פרד אסטר, פרנק סינטרה, ברברה סטרייסנד, בילי הולידיי, צ'ט בייקר, נט קינג קול, בינג קרוסבי, נינה סימון, שרה ווהן, דיינה וושינגטון ואחרים.
אמני ג'אז על כל זרמיו חזרו והקליטו שירים רבים והפכו אותם לסטנדרטים, בסיס מלודי והרמוני לאלתור.
בשנות השבעים נכתבו רוב הלחנים של הסטנדרטים בספרי ה-"Real Book" אשר סייעו למוזיקאי ג'אז להכיר את הרפרטואר.
מאז ראשית שנות התשעים הפכו הקלטות מחודשות של שירים מספר השירים האמריקני הגדול לצעד מקובל על אמני פופ ורוק.
נטלי קול הפיקה ב-1991 אוסף בן 22 שירים בשם Unforgettable...
with Love (כולל דואט עם הקלטת קולו של אביה, נט קינג קול), שזכה להצלחה עצומה ועודד אחרים לבצע שירים אלה.
בולטים בהם רוד סטיוארט, שהקליט ארבעה תקליטי "Great American Songbook" בין 2001 ו-2005 שזכו כל אחד מהם לפלטינה כפולה, דיאנה קראל, בט מידלר, סטינג, מוריסי, רופוס ויינרייט ואחרים.
תוכנית הטלוויזיה אמריקן איידול, הביאה לחשיפה נוספת של השירים בראשית שנות ה-2000, כאשר רבים מן המתמודדים בחרו לבצע שירים "קלאסיים" אלה במסגרת התחרות.
סֵפֶר הַשִּׂיאִים שֶׁל פּוּז הוא ספר ילדים שנכתב על ידי דויד גרוסמן ואויר על ידי נועם נדב.
הספר יצא בשנת 1994 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
על הספר ביססו פרק של הסדרה "בעקבות הסיפורים הקסומים", המשודרת בערוץ הילדים ובלוגי.
פוז הוא ארנב צעיר בעל פרווה כתומה שלפתע חש צורך עז לשבור שיא.
לדאבונו אומר לו אחיו הבכור, עמיקוד, ארנב ממושקף בעל פרווה תכולה, כי כל השיאים נשברו ואף מונה בפניו מספר שיאים.
אולם פוז שולל את דבריו באומרו על השיא האחרון שעמיקוד הזכיר ("כבר ישבו 72 יום על קיפוד") כי מי שיישב על קיפוד 73 ימים ישבור את השיא.
לאורך הספר מנסה פוז את מזלו בשבירת-שיאים.
כל פעם עמיקוד שולל את מעמדו של פוז כשובר-השיא באומרו לו, בצורת שיר, מי שבר את השיא הנ"ל.
עקב שלילת השיא שפוז ניסה לשבור ראשון: "להתעורר הכי לאט בעולם".
עמיקוד לא הבין איך יצאו לו חרוזים במפתיע, ללא חשיבה, וחשב כי כדאי לו לעבוד על כישרונו.
שבירת-השיאים על ידי פוז ושלילתם על ידי עמיקוד נמשכה לאורך הסיפור כולו עד לשיא האחרון שניסה פוז לקבוע בו גנח הכי הרבה מהתפעלות מתמונה.
תמונה זו הייתה למעשה הפרה של עלית ותמונה ספציפית זו השתייכה לחפיסת-שוקולד כך שריח שוקולד נדף ממנה.
פוז לא היה מוכן בשום אופן לשמוע שגם שיא זה נשבר אחרי כל הפעמים שאחיו שלל אותו ושאל אותו בחרוזים מי שבר את השיא אם לא הוא.
או אז הודה עמיקוד כי פוז הוא אשר שבר את השיאים שציין במהלך הסיפור.
עוד הסתבר כי החרוזים שיגעו את עמיקוד והוא שמח להיפטר מהם.
ארנב צעיר הנחוש בדעתו לשבור שיא כלשהו.
עמיקוד - אחיו הבכור של פוז.
אינו אוהב במיוחד את כינויו "עמי" וברצונו לשנות את שמו ל"רודריגז" או "קונסטנטין" משום ששמות אלו מתאימים לארנבים ידועים מחו"ל.
הוריהם של פוז ועמיקוד - שמותיהם לא ידועים.
ידוע כי הם מדברים גם ב"קיפודית" ובשפות-זרות נוספות כשהם אינם מעוניינים שילדיהם יבינו את שהם אומרים.
ספר השערים הוא כתב קבורה מצרי עתיק מתקופת הממלכה החדשה.
הספר עוסק בתהליך מעבר נשמת נפטר אל העולם הבא, במקביל למסע השמש בעולם התחתון בשעות הלילה.
הנשמה נדרשת לעבור סדרת "שערים" בשלבים שונים של המסע, כשכל שער קשור לאלה שונה, ודורש שהמנוח יכיר באופי המסוים שלה.
הטקסט מרמז כי יש אנשים אשר יעברו ללא פגע, ואילו אחרים יסבלו ייסורים באגם האש.
החלק המפורסם ביותר של ספר השערים מתייחס לגזעים השונים של האנושות כפי שנתפסו בראיית המצרים, שחלקו אותם לארבע קבוצות אתניות, "מצרים", אסייתים", "לובים", ו "נובים".
אלה מתוארים כנכנסים זה אחר זה לעולם הבא.
הטקסט והתמונות הקשורים לספר השערים מופיעים בקברים רבים של הממלכה החדשה, כולל בקברי הפרעונים חרמחב, ורעמסס השביעי.
בנוסף הם מופיעים גם בקברו של סנדג'ם שהיה גר בדיר אל-מדינה, הכפר העתיק של אמנים ובעלי מלאכה, שבנו את קברי הפרעונים בממלכה החדשה.
לאלות המופיעות בספר השערים יש כותרת שונה וצבעי בגדים ייחודיים, אך בשאר ההיבטים הן דומות, וכולן חובשות 5 כוכבים מחודדים מעל ראשיהן.
רוב האלות הן ייחודיות לספר השערים, ואינן מופיעות במקומות אחרים במיתולוגיה המצרית, לכן יש הטוענים כי משמעותו של ספר השערים הייתה רק כמערכת לקביעת הזמן בלילה, כשכל אלה ושער מהווים ייצוג של הכוכב הראשי המופיע באותה השעה.
ספר השנה ליהודי אמריקה היה אלמנך וכתב עת שמאמריו התפרסמו בעברית ובאנגלית.
חלק בו היה ספרותי, ובו התפרסמו יצירות; חלק אחר היה מדעי במדעי היהדות; וחלק שלישי בתולדות יהדות ארצות הברית.
ראה אור בניו יורק בהוצאת ההסתדרות העברית באמריקה בשנים תרצ"א–תש"ט (1931–1949) בעריכת מנחם ריבולוב וצבי שארפשטיין.
ספר הפִּילְפִּילִים הוא ספר-ילדים שכתבה ואיירה אלונה פרנקל.
בסיפור מסופר על משפחת פילים לבנים (אם, אב ובנם) הנוהגת לבלות רבות בנעימים.
הפיל הקטן היה חביב במיוחד על הקופים: הם נהגו לשחק עמו בהנאה.
הפילה האם, עקב ההריון, הלכה ונהייתה שמנה יותר ויותר.
היא סיפרה לבנה על אחותו הקטנה שעתידה להיוולד.
בנוסף היא סיפרה לו שהוא נולד באופן זהה.
לבסוף, כאשר האחות נולדה, הפילים ההורים שמחו עד מאוד.
בנם הבכור, לעומתם, לא שמח בכלל על לידת אחותו.
האחות, שתוארה כקטנה מאוד ולא יפה בכלל, נזדקקה לעזרה כדי לבצע מטלות יומיומיות, בין-היתר רחצה.
הקופים, שנהגו לשחק בחדווה עם הפיל הצעיר, שיחקו, לדאבונו, אך ורק עם אחותו הקטנה.
הבן הבכור חש קנאה וכעס, אחרי הכל גם הוא היה צעיר בשנים.
הוריו, שהבינו כיצד בנם מרגיש, דיברו אליו כאם ואב לבנם ואמרו לו שלא נעים להם לראות אותו עצוב כל כך.
ספר השירים הוא ספר השירה הראשון של המשורר היינריך היינה.
הספר הודפס לראשונה ב-1827 בהוצאת הופמן וקאמפה (Hoffmann und Campe), תורגם לשפות רבות ונחשב לספר מופת מוכר ונפוץ בשירה העולמית.
הספר עוסק ברובו בתיאורם הפואטי של ייסורי אהבה.
בשנת 1827, לאחר הצלחת ספרו הקודם "תמונות מסע" (הכולל כתיבה מילולית תוך שילוב קטעי שירה), ביקש היינה להדפיס את ספר השירה הראשון שלו.
הספר כולל שירים שנכתבו בעשר השנים בסדר כרונולוגי.
רוב השירים פורסמו קודם לכן ומיעוטם היו שירים חדשים.
אוגוסט קאמפה, המוציא לאור של היינה, חשש להדפיס 3,000 עותקים מהספר כבקשת היינה והסתפק ב-2,000 עותקים.
המניע לכך היה החשש שהספר לא יימכר כפי המצופה.
ואכן, נמכרו רק כ-1,200 עותקים מהספר במהדורתו הראשונה.
רק לאחר פרסום המהדורות הבאות זכה הספר להצלחה ותורגם לשפות נוספות.
עד היום נחשב הספר לאבן דרך לירית בספרות הגרמנית.
שר ההשכלה, המדע והמחקר הגרמני, יורגן ריטגרס, נשאל על ידי העיתון הגרמני "די צייט" במאי 1997 מהם חמשת הספרים שחובה על תלמידים לקרוא.
אחד הספרים שכלל בתשובתו היה "ספר השירים" תוך ציון "פריצת גבולות יצירתית בדרך הביטוי הלירית, שחזתה מראש הרבה ממה שבא מאוחר יותר".
הספר כולל את שיריו המוקדמים של היינה, מהשנים 1817–1826, כאשר רובו כולל שירים המתייחסים לייסורי אהבה.
ההתייחסות הרחבה לנושא זה נובעת כנראה מאהבתו הנכזבת של היינה לבת דודתו ובתו של פטרונו סלומון היינה, עמליה.
יש דעה הגורסת כי לאחר כישלון אהבה זו העביר היינריך היינה את אהבתו לאחות עמליה, תרזה (ובעצם חלק מהשירים עוסקים גם באהבתו הכושלת השנייה).
חלק משיריו נוגעים באל-טבעי ומתארים אהבה בצורה אפלולית, כמו השיר "בחצי הלילה" שם מתוארת רוח הנגן יוצאת מקברה ושואלת את חבריה בבית הקברות האם שמעו על אהבה.
הרוחות מספרות כל אחת איך סבלו והגיעו לקבר בשל האהבה.
שירים אחרים מתארים ייסורים בצורה לירית פשוטה.
היינה משלב בשיריו גם תיאורי נוף וטבע ומאזכר אזורים גרמניים כמו נהר הריין או פרנקפורט.
אחד השירים המוכרים והידועים ביותר מתוך הספר הוא הלורליי (אשר מדבר על אזור הלורליי בגרמניה):
בחלק משיריו מזכיר היינה את הדת הנוצרית (כומר, מזבח, מריה).
שירים אחרים כוללים עניינים פוליטיים, כמו השיר "דונה קלרה" בה מבטא היינה ביקורת פוליטית על האנטישמיות בת-זמנו:
בסוף השיר מתברר כי האביר-המאהב הוא יהודי בן רב.
במכתב לחבר הסביר היינה כי "הרומנצה כולה היא פרק מתוך חיי שלי, רק החלפתי כמה דברים...
וזה רק חלק ראשון מטרילוגיה.
בחלק השני – בן הגיבור, שאינו מכיר את אביו, ישים לקלס את אביו, ובחלק השלישי כבר יהיה הילד דומיניקני מבוגר, המצווה לענות עד מוות את אחיו היהודים...".
כברבים אחרים מכתבי היינה, גם כאן נערכה צנזורה על עבודתו.
עם זאת, בשונה מכתבים אחרים שצונזרו מסיבות פוליטיות, כאן נעשה הצנזור בשל מילים וביטויים חושפניים או גסים.
כך לדוגמה, מילות הפתיחה כיום בשיר "הפרשים הכחולים" הן:
בעוד המילים המקוריות, שאף נדפסו במהדורה הראשונה של הספר הן: "את ראשי הנחתי\ על חזך לבן-השלג".
יצחק קצנלסון, הוצאת א"י שטיבל, 289 עמודים, 1923
שלמה טנאי, הוצאת גוונים, 175 עמודים, 1999
ספר הקומיקס הציוני הוא ספר בעריכת עמרם פרת ואמנון דנקנר שיצא לאור בשנת 1998, במסגרת חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל.
בספר 50 איורי קומיקס, כל אחד מהם על זוג עמודים.
לפני כל קומיקס מופיע זוג עמודים שבו תצלום היסטורי וטקסט, מאת אמנון דנקנר, העוסק בנושא התצלום, והקומיקס שנוצר בהשראתם.
את הקומיקס בספר איירו כשלושים קריקטוריסטים וקומיקסאים ישראלים, ובהם דודו גבע, מושיק לין, זאב אנגלמאייר, פרידל שטרן, שלמה כהן, אבנר כץ ורבים אחרים.
הספר פותח בתצלום המפורסם שצילם אפרים משה ליליין, ובו בנימין זאב הרצל משקיף ממרפסת מלון שלושת המלכים בבזל שבשווייץ, בעת הקונגרס הציוני החמישי, תרס"ב-1901, שאחריו בא קומיקס מאת דודו גבע שבו הברווז משקיף בעגמומיות על גגות תל אביב.
הספר מסתיים בכפולת עמודים, שבצדה האחד שרוליק של דוש, צעיר ואופטימי, ובצדה האחר גרסתו של דודו גבע, לשרוליק מזדקן הצופה בטלוויזיה.
נושאים נוספים בספר: טקס הכרזת המדינה, האריה השואג, חידון התנ"ך, ההעפלה, המעברות, נהלל, מגדל דוד, הקיבוץ, חלץ, הסוסיתא, ייבוש החולה, מבצע סיני, משפט אייכמן, דגל הדיו, כיכר דיזנגוף, דוד בן-גוריון, אייבי נתן, משה דיין, הכנסת, מהומות ואדי סאליב, מלחמת לבנון הראשונה, מבצע אנטבה, האינתיפאדה ועוד.
ספר השנה של דיני הנזיקין באירופה (European Tort Law Yearbook) הוא ספר הרואה אור אחת לשנה ומאגד דוחות מדינתיים ומשווים על התפתחויות חשובות בתחום דיני הנזיקין באירופה בשנה החולפת.
הספר הראשון בסדרה יצא בשנת 2002 ומאז הוא רואה אור ברציפות.
את הספר מוציאים בצוותא שני מכוני מחקר אירופאיים מרכזיים המרכז האירופי לדיני נזיקין וביטוח והמכון לדיני נזיקין, שניהם שוכנים בווינה שבאוסטריה.
עיקרי הדוחות מוצגים על ידי נציגי המדינות השונות בכנס שנתי שמתקיים באביב של כל שנה בווינה.
העורכים הראשונים היו פרופ' הלמוט קוציול וד"ר ברברה שטיינינגר, אך קוציול סיים את כהונתו בשנת 2011 (ספר השנה של 2010).
ככלל, הספר נועד להציג דוחות של מדינות אירופה.
בין אלה נכללות חברות באיחוד האירופי ובאיגוד הסחר החופשי האירופי.
חריג לכך הוא ישראל, אשר יוצגה בספר תחילה על ידי פרופ' ישראל גלעד ולאחר מכן על ידי פרופ' רונן פרי.
ספר השְׁטוּזים של דתיה הוא ספר לילדים מאת דתיה בן דור.
סוגת ה"שטוּז" נוצרה תחילה על ידי דתיה בן דור כמשחק מילולי בעל-פה, אותו נהגה לשחק עם הילדים לשם שעשוע.
השטוזים פורסמו לראשונה בדפוס בספר "ככה זה בעברית", שכלל שירים נוספים, בהוצאת עם עובד, 1990. חיבתם הרבה של הילדים לשטוזים אלה דרבנה אותה לכתוב את "ספר השטוזים של דתיה", המיוחד כולו לשטוזים בלבד, בו השטוזים כתובים ואף מצוירים, בהוצאת מודן, 2000.
המילה "שטוז" היא הלחם של "שטות" ו"חרוז", והיא מגדירה את צורתו של משפט השטוז ואת אפיון תכנו: דבר שטות מחורז.
יצירת שטוז מציבה אתגר כפול: המצאת שטות וחריזה.המבנה התחבירי של השטוז: המילה הראשונה - "פעם", ולאחריה - נושא, נשוא ומושא המתחרז עם הנושא.
תוכנו של השטוז מתאפיין באי-הלימה בלתי צפויה בין הנושא לנשוא, המחוללת היגד בלתי הגיוני או בלתי אפשרי, ברוח האיגיון .
בין השטוזים מופיע בספר הפזמון .
"מחסן השטוזים של דתיה" - די-וי-די וקלטת וידאו.
הפקה: הד ארצי ואולפני מימד, 2000.
"גינת השטוזים של דתיה" - די-וי-די.
"מחסן השטוזים של דתיה" - הצגת ילדים.
הפקה: נאווה ביק ותיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, 1994.
"מחסן השטוזים של..." - ספר המיועד ליצירת ספר שטוזים אישי, פרי יצירתם של הילדים.
איורים: גיא חרל"פ, הוצאת מודן, 2012.
עץ הפיטפוזים - סדרת טלוויזיה בערוץ הילדים.
דמויות הפיטפוזים חובבות שטוזים וממציאות שטוז לכל סיטואציה.
תסריטים: דתיה בן דור, התחלת שידור: 2000.
סדרת פילרים בערוץ ילדות ישראלית - 43 פינות שטוזים קצרצרות באנימציה, בכל פינה מונפש שטוז אחד.
אנימציה: תמי סיוון, הפקה מוזיקלית: אלדד ירון.
"שְׁטוּזִכָּרוֹן" - אפליקציית משחק זיכרון דיגיטלי: השטוזים במשחק מופיעים בתמונות מדובבות ובסרטוני אנימציה.
פיתוח משחק, מילים ולחן לשיר הפתיחה, עיצוב גרפי וממשק, אנימציות והפקה: דתיה בן דור.
פיתוח לאייפון: הילה סרור, 2014.
השטוזים נלמדים בגני הילדים ובבתי הספר, ומניעים את הילדים ליצור בעצמם שטוזים מילוליים ושטוזים מצוירים ומפוסלים, ואף ליצור ספרי שטוזים כיתתיים או פרטיים.
ספר הקולנוע הישראלי הוא אתר אינטרנט המהווה מאגר מידע מקיף בנושא הקולנוע הישראלי.
האתר כולל, בין השאר, קרדיטים מלאים של הסרטים, תמונות, קטעי וידאו, נתונים על תקציב ומספרי צופים, וכן ביקורות וכתבות סרוקות שפורסמו על הסרטים בעיתונות.
בנוסף, מכיל האתר מאמרים מקוריים על סרטים ואישים מרכזיים בקולנוע הישראלי.
האתר החל לפעול בספטמבר 2016. נכון למרץ 2018 הוא מכיל מידע על 810 סרטים עלילתיים באורך מלא שהופקו בישראל ו-131 סרטים תיעודיים.
"ספר הקולנוע הישראלי" הוא יוזמה של משרד התרבות והספורט, בשיתוף עם קרן רבינוביץ' ומועצת הפיס לתרבות ולאמנות.
מערכת האתר כוללת את: אתי כהן, גיורא עיני, ד"ר שמוליק דובדבני ופרופ' רעיה מורג.
מעצבי האתר הם פרופ' שמעון זנדהאוז ומריה רפפורט.
מנהל התוכן והמפיק הראשי של האתר הוא מרט פרחומובסקי.
ספר הרזים הוא ספר השבעות ופעולות מאגיות מתקופת התלמוד, אשר מחברו וזמן כתיבתו המדויק אינם ידועים.
הספר הושפע רבות מחיבורים מסוימים בספרות ההיכלות והמרכבה אך אינו חלק ישיר ממנה.
הספר הוהדר בידי מרדכי מרגליות, וכן בידי החוקרים הגרמניים רביגר ופטר שפר.
הספר מורכב מהקדמה, ומתיאור כל אחד משבעת רקיעי השמיים שמהווים את כל אחת מהיחידות הבאות בספר.
כל רקיע נפתח בתיאור ציורי של מראהו ומבנהו של הרקיע, לאחר מכן מפרט המחבר על כל אחד ממחנות המלאכים המצויים באותו רקיע, ומונה את המלאכים הנמצאים בו בשמותיהם, מסביר בקצרה על המומחיות של אותו מחנה, ועובר לתיאור הפרקטי של המעשים המאגיים שניתן לדרוש מהם ושל דרכי הביצוע שלהם.
בתיאור שבספר, הרקיע השביעי מובחן משאר הרקיעים בכך שאין בו מלאכים וקיימת בו רק נוכחותו של אלוהים.
במקום הפירוט על המלאכים והבקשות שניתן לבקש מהם, המחבר מונה באריכות את שבחיו של הבורא ואינו מציין לחשים או פרקטיקות כלל.
בספר מובאים לחשים מסוגים שונים, מהם לצורכי השחתה, רפואה, גילוי נסתרות ועוד.
וכן לחשים הגורמים להגברת מהירות הסוסים, גירוש רוחות, ידיעת עתידות, גרימת אהבה, לחשים הגורמים לאדם להיות רואה ואינו נראה ועוד.
לצד אלה כלולים בו גם הטפה ליראת שמיים והרחקה מן החטא כגון לשון הרע וגאווה.
בספר מתוארים בפירוט רב שבעת רקיעי השמיים ושמות המלאכים והשוטרים שבכל רקיע ורקיע, תוך הבאת מאות שמות של מלאכים הממונים על דברים שונים.
לדוגמה המלאך הממונה על הרצת הסוסים קרוי "רהטיאל" ועוזרו סוסיאל.
כמו כן, מתוארות בספר פעולות מעשיות הכוללות השבעות מלאכים קמיעים וכשפים.
ביצוע פעולות אלו מלווה בדרישות טהרה, כגון הישמרות מאשה, הימנעות מאכילת בשר ויין, מספר ימי טהרה ועוד.
בנוסף, יש לבצע את הכישופים בזמנים מיוחדים דווקא, כגון בגילוי הירח, בשעה פלונית בזריחת השמש ועוד.
חלק מפעולות ההשבעה כוללות גם מעשים הנחשבים ביהדות ההלכתית כעבודה זרה כמו פולחן לצבא השמיים כגון ניסוך, הקטרה, שחיטת תרנגול לבן ועוד.
בספר מובא תיאור של שבעה רקיעים בסגנון פיוטי:
על פי המחקר הספר הוא חיבור מקורי עברי, הנתון להשפעת הספרות המאגית היוונית ופעמים אף העתיק ממנה קטעים שלמים.
כך למשל מובאת בספר תפילה לאל השמש (הליוס) בלשון יוונית ולאחריה התפילה בעברית, דבר שמצביע על העתקה מספר מאגי יווני.
עם זאת, בשונה מהספרות המאגית היוונית והמצרית, לספר יש הקדמה וסיום, והתיאורים שלו הם במובהק תיאורים ממקור יהודי, הן בסיומת שמות המלאכים - אל, הן בדרישת הטהרה הייחודית, והן בתיאור הבורא המופיע בתיאור הרקיע השביעי.
בהקדמת הספר מובא ציטוט המייחס את כתיבת הספר לרזיאל המלאך.
בקצת מכתבי היד של הספר נכתב כי רזיאל המלאך נתנו לנח:
בגרסאות אחרות לספר כתוב שנתנו לאדם הראשון.
לדעת פרופסור אליעזר שמשון רוזנטל, הספר נכתב לא לפני המאה הרביעית, בסוף תקופת האמוראים, משום שהוא משתמש באינדיקטיון .
יש המשערים כי מחבר הספר התגורר באלכסנדריה שבמצרים, כך עולה מכתובות המאגיות הכוללות שיתוף של שלש אמונות יהודית יוונית ומצרית.
השערה נוספת היא שהמחבר התגורר בארץ ישראל במקום בו היו גרים יחד יהודים וגויים, השערה זו באה בעקבות לשון העברית הרהוטה שבספר.
מאז חיבורו נעלם הספר עד המאה התשיעית, בזמן הפולמוס הקראי של דניאל בן משה אלקומיסי, סלמון בן ירוחם יעקב הקרקסאני המנגחים את הרבנים על שברשותם ספרים מעין אלו.
בשנת 1963 החוקר מרדכי מרגליות גילה את הספר בספריית אוניברסיטת קיימברידג', והוציאו לאור בשנת תשכ"ז לאחר שלש שנות מחקר.
הספר התקבל אצל חלק מחכמי היהודים והשפיע רבות על ספרות ההיכלות.
כך למשל בספר ההיכלות מובאים שמותיהם של שבעת השוטרים ראשי שבעת המחנות של הרקיע הראשון.
בספר שיעור קומה הועתק עניין הרקיע השביעי כולו תוך הרכבה מרקיע רביעי בספר זה.
בעיקר השפיע ספר זה על חסידי אשכנז ובראשם רבי אלעזר מוורמייזא מחבר ספר סודי רזיא המעתיק ממנו חלקים שלמים.
גם בספר רזיאל המלאך מובאים קטעים שלמים מספר זה.
השפעת הספר ניכרת גם על ספרות רחבה שהתחברה במאות השנים שלאחר חיבור התלמוד, כגון: ספר חרבא דמשה, ספר אדם, ספר המלבוש (המובא בחלקו בראש ספר רזיאל המלאך).
גם מדברי הרמב"ם עולה שהכיר ספר זה, שכן הוא ציין שיש שימוש בהדס בעת העלאת אוב, דבר שנזכר אך ורק בספר זה.
מחבר הספר היה בן לעם היהודי שכן אלהי ישראל מובא בספר כאלוהי האלוהים היושב ברקיע השביעי, בספר אף מובא ציטוט המעריך את חכמי ישראל.
ברם להשערת מרדכי מרגליות המחבר היה מין, לדעתו ספר זה הוא "ספר כשפים מתקופת התלמוד", וכך כתב:
מרגליות תמה על רבנים גדולים שהעתיקו מדבריו בלא לחשוש לאיסורים אלו.
מנגד דעת הרב מנחם מנדל כשר שאפשר להניח שהיה יהודי שומר תורה ומצוות, אלא שאסף בחיבורו מאגיות אסורות, רק לצורך לימוד, שאופן זה מותר על פי ההלכה, אפשרות נוספת מעלה הרב כשר "שאלה הלשונות שיש בהם דרכי עכו"ם כגון הקטרה וניסוך המה הוספות מאחד המעתיקים".
ספר העתים הוא ספר הלכה שנכתב במאה ה-12 על ידי רבי יהודה בן ברזילי הברצלוני.
מאז כתיבתו ובמשך כ-800 שנה לא הודפס הספר והיה מצוי רק בכתבי יד.
הספר הודפס לראשונה בשנת תרס"ג (1903) עם פירוש "עתים לבינה" מאת הרב יעקב שור.
במהדורה זו הרב שור הוציא והשלים מעט את הערות שלמה זלמן חיים הלברשטאם (שזח"ה) שנפטר בטרם הספיק להשלים את ספרו.
בשנת תש"ח (1948) התפרסמו בכתב העת סיני (ט"ז) שני קטעים נוספים מתוך הספר.
בשנים האחרונות הצליח הרב עדיאל ברויאר לאתר כ-20 קטעים נוספים מספר העתים (כמעט כולם פורסמו בישורון כרך לד).
הספר היה מצוי אצל הראשונים, ורבים מהם הזכירו אותו והביאו הלכות בשמו (גם מאותם חלקים שאבדו ולא הגיעו לידינו).
תוספות מסכת ברכות דף יז עמוד ב ד"ה 'תרי זימני': וראיתי בספר העתים שחבר הרב רבי יהודה בר ברזילי ששמע שהיה עמוד של אש יורד מן השמים עליהם בכלה דאלול ובכלה דאדר.
המאור הקטן מסכת פסחים דף ה עמוד א: ומה שכתב בספר העתים ובפסוקות לרבינו שלמה שהלכה כר"י אין אנו למדים מהם וכן פסקו הגאונים ז"ל כמו שכתבתי.
הר"ן על הרי"ף מסכת סוכה דף ב עמוד ב: וכן נראה ממה שכתב הרב אלברצילוני ז"ל בספר העתים ובשם גאון שאין צורת פתח מועיל להשלים שיעור דופן בשתי דפנות הסוכה.
רא"ש מסכת שבת פרק ב סימן א': ובספר העתים הביא מתשובת הגאונים וששאלתם אם מותר לכרוך שעוה על הפתילה של פשתן ולהדליק בה בשבת.
כך ראינו דאסור לעשות כן.
ספר כפתור ופרח פרק ה: ולפי מה שהתבאר מסתברא דלדעת בעל ספר העתים ז"ל שהוא הרב אל ברצילוני דהוא הדין אם הגוי חולב לעשות גבינה מאותו חלב לא למוכרו כמות שהוא.
בעל ספר העיטור, כשמזכיר סתם 'כתב הרב המחבר', כוונתו לספר העיתים.
בארבעה כתבי יד שהשתמרו בידינו נמצא קובץ של תשובות גאונים אשר חלק ניכר מתוכו לוקט מתוך ספר העתים.
מתוך קובץ זה הדפיס הרב מוספיה את קובץ תשובות הגאונים המכונה על שמו או על שם מקום ההדפסה - ליק.
בנוסף, חלק משמעותי מתוך קובץ תשובות הגאונים שערי תשובה מכיל עיבוד של תשובות מקובץ התשובות הנזכר שהשתמר בארבעה כתבי יד.
בתקופת האחרונים פחתו הציטוטים ממנו, מפני שלא היה מצוי אלא בכתבי יד בודדים.
רק לאחרונה, לאחר שהודפס בשנת תרס"ג, חזרו הפוסקים לצטטו.
ספר העיתים הוא ספר הלכה המחולק להלכות לפי נושאים.
בכל נושא ונושא העתיק ר' יהודה את לשון הלכות הרי"ף (לרוב בלי לציין זאת במפורש) ואליה סיפח תשובות רבות מהגאונים, פסקי הלכה ופירושים של הגאונים ושל רבנו חננאל, ואף מסורות הלכתיות ספרדיות.
לעיתים מביע ר' יהודה גם את דעתו האישית.
בין החיבורים שהיו מונחים על שולחנו של ר' יהודה ניתן למצוא את שאילתות דרב אחא, הלכות פסוקות, הלכות גדולות, הלכתא גברוותא של ר' שמואל הנגיד ועוד.
במקומות רבים ספר העיתים הוא המקור היחיד שיש בידינו לדברי הגאונים בעניין מסוים.
ספר הציפורים הוא ספר קומיקס ישראלי מאת נעה כ"ץ, המשלב קטעי מידע על ציפורים עם סאטירה והומור.
הספר החל במדיה השיתופית פייסבוק ולאור הפופולריות שלו יצא כספר מודפס.
בשנת 2021 יצא לאור ספר הציפורים 2, בהוצאת ידיעות ספרים.
את הרעיון הראשוני לספר הביאה נועה כ"ץ בעקבות אהבתה לשני דברים: ציור וציפורים.
לכן, היא החליטה לשלב ביניהם וליצור קומיקס על ציפורים.
היא החלה לפרסם רצועות מתוך הקומיקס בדף הפייסבוק שלה, ועד מהרה הקומיקס הפך לפופולרי למדי.
הרצועות, שעסקו בציפורים באופן הומוריסטי וסאטירי, קיבלו מאות ואף אלפי שיתופים, תגובות ולייקים.
כ"ץ קיוותה להוציא ספר מודפס (מה שאכן קרה) של אוסף רצועות הקומיקס, וקמפיין מימון ההמונים שפתחה עבור הספר הגיע ליעדו תוך פחות משלוש שעות.
הקמפיין עסק בספרה, אך גם במוצרים נלווים שהובטחו לתורמים, כדוגמת בובות ציפורים, גלויות ומגנטים.
עד סיום הקמפיין הגיע המימון ל-379% מהיעד.
בינואר 2020 יצא הספר המודפס שמכיל את כל הרצועות שהתפרסמו עד כה, בהוצאת ידיעות ספרים.
באחד מהקומיקסים מזכירה כ"ץ בריבוע המספר כי את המידע היא לוקחת מויקיפדיה עבור הקומיקס, ולא בונה את הקומיקס על סמך דברים שהיא יודעת.
הספר מכיל קומיקסים קצרים של עד שני עמודים, העוסקים בכל פעם במין ציפור אחרת.
הציפורים מגוונות, חלקן מוכרות ונפוצות כגון מיינה מצויה, דררה או יונת הבית, וחלקן פחות מוכרות וכמעט נכחדות כגון קיווי, אלמנה עדנית או פרגטה הדורה.
הקומיקסים מכילים מידע מדעי על הציפורים בתוך "ריבוע המספר", והמידע כתוב כאילו כ"ץ עצמה מדברת.
לצד הקטעים המדעיים, העוסקים לרוב בהזדווגות אך לא רק, מדברות הציפורים שהן נושא הרצועה בלשון סלנג על כל מיני דברים שנאמרים באופן מדעי, אך בצורה יומיומית.
הציפורים מתנהגות באופן סאטירי ומצחיק בהתאם לצורת דיבור הנפוצה בישראל.
הציפורים פונות אחת לשנייה בשמות פרטיים ישראלים: צפריר, ניצה, איציק וכדומה.
הציפורים מצוירות באופן ריאליסטי, המדמה מאוד את מראן האמיתי, הן בקווי המתאר והן בצבעי נוצותיהן.
הציפורים כמעט ולא זזות בין פאנל לפאנל, והרקע הוא שחור לבן.
על אף שבכל דף/רצועה מדובר על ציפור אחרת, ישנם מוטיבים חוזרים רבים בקומיקס.
חזרה מרובה על המילה "יאלליק", שיבוש של המילה "יאללה" המשמש את הציפורים כדי להזמין אחד את השני להזדווגות.
מילה זו חוזרת בפרקים רבים בספר.
חזרה על דמותה של ניצה הדרורה, שהייתה הדמות הראשונה בקומיקס שזכתה להיות דמות חוזרת.
ניצה מוצגת כציפור על הרצף האוטיסטי, שמתקשה להבין קודים חברתיים והיא חסרת טאקט.
חזרה בכמה פרקים על דמותו של הירגזי, אביב זוארץ.
בספר הראשון הירגזי מתואר כדמות משביתת שמחות, עצבנית, טרחנית ובודדה.
הציפורים בספר נוהגות לשיר שירים ישראלים ולועזיים מוכרים.
הבולטים בהם הם השירים כלבלב הו בידי בם בם מאת מתי כספי ומקהלה עליזה מאת חוה אלברשטיין, שחזרו במספר רצועות.
הציפורים מבטאות סטיגמות אנושיות רבות במהלך הספר.
לדוגמה, בפרק על הברבורים מוזכר כי "רבע מכל זוגות הברבורים שחורים הם הומוסקסואלים", והברבורים מגיבים בקריאות "יאחתי" ו"לך להתקעווד", ביטויים סטיגמטיים המזוהים עם הקהילה ההומואית.
חזרה על דמותה של העורבני, גינוסר, אשר חומסת קינים של ציפורים, ולכן היא נחשבת לבריונית.
מלבד הפופולריות של הקומיקס, הספר זכה בשבחי המבקרים.
איתמר רונאל מאתר מאקו כתב "קומיקס הציפורים של נעה כ"ץ מצליח לגעת בציפור הנפש הישראלית [...] תמהיל מדויק של סקרנות ואהבה כנה לציפורים, האנשה ואירוניה הפכו את הקומיקס הפשוט ללהיט מיידי".
כתבה בכלכליסט שאספה המלצות של כתבי העיתון לגבי פעילויות לשעות הפנאי הזכירה את הספר עם הכיתוב "כ"ץ מלקטת אנקדוטות אמיתיות ומפתיעות על ציפורים והופכת אותן לקומיקס קורע מצחוק".
תום שפירא, כתב לענייני קומיקס במגזין 'ספרים' של הארץ, כתב כי "כ"ץ בהחלט יודעת מה היא עושה, והיא בדרך להפוך לאגדת קומיקס מקומית".
נירית אנדרמן מעיתון הארץ כתבה כי "כ"ץ היא בין היוצרות המסקרנות בתחום".
יפתח כרמלי כתב במדור הספרות של ynet
זהרה רון כתבה במדור ביקורת הספרים של גלובס:
ספר התמונה הוא ספר קבלי המתוארך לתקופת המאה ה-13 עד המאה ה-14. הספר נכתב בעילום שם, אך מיוחס לרבי נחוניה בן הקנה ולרבי ישמעאל, תנאים מהמאה ה-1 והמאה ה-2 לספירה.
הספר צוטט במקורות הלכתיים רבים.
ספר התמונה נכתב בעילום שם בסביבות המאה ה-13 והמאה ה-14, אך מקובל (פסאודואפיגרפיה) לייחס את הספר אל רבי נחוניה בן הקנה ואל רבי ישמעאל, תנאים ב וב.
על פי כתבי היד העבריים בקטלוג ספריית הוותיקן, הספר תורגם בשנות ה-70 של המאה העשרים.
המהדורה הקיימת הראשונה פורסמה בעיר קורץ בפולין בשנת 1784. אג'ידיו דה ויטרבו, קרדינל מהמאה ה-15, הושפע מספר התמונה, כפי שניתן לראות בכתביו "שכינה" ו"האותיות העבריות".
הרב משה קורדובירו טען כי אין לספר מקור קדום.
ספר התמונה תיאר את המציאות ההיסטורית בזמנו כעידן שלטונה של מידת הדין, וציפה להחלפתה במידת הרחמים שתגיע אחריה, לאחר חורבנו של העולם הזה.
אחד המושגים העיקריים בספר התמונה הוא הקשר בין שנת השמיטה לספירות ויצירת יותר מעולם אחד.
מחבר ספר התמונה האמין שעולמות נוצרים ונהרסים.
את הסימוכין לתיאוריה זו הוא לקח מציטוט מהמדרש "אלוהים היה בורא עולמות ומחריבן".
בתלמוד בבלי מובא דעתו של רב קטינא .
מחבר ספר התמונה טוען כי מחזור זה של 7000 שנה שקול לשמיטה אחת.
מכיוון שיש שבעה מחזורים כאלה ביובל, המחבר מסיק שהעולם יתקיים במשך 49,000 שנה.
מחבר ספר התמונה טען על פי כמה מקורות שהביא, שהעולם נמצא כעת במחזור השבתון השני, המקביל לספירת "גבורה", המתרחשת בין מחזורי ספירות "חסד" ו"ותפארת".
ספר התמונה הציע תיאור של המחזור הסופי, מלכות, כאוטופיה מושלמת באופייה.
דבר זה עשוי להסביר מדוע הספר זכה לאימוץ נרחב על ידי מקובלים.
על פי הרב אריה קפלן ניתן להשתמש במחזורי השבתון בספר התמונה כבסיס לחישוב גיל היקום.
בעוד ספר התמונה רואה את העולם כקיים במחזור השני, אחרים טענו כי הוא נמצא במחזור השביעי.
אם כן, אדם נברא כאשר היקום היה בן 42,000 שנה, ושישה עולמות נוצרו ונהרסו לפני בריאתו של אדם.
תזה זו הונחה על ידי רבי יצחק דמן עכו, מקובל מהמאה ה-13, אשר אמר כי בעת חישוב גילו של היקום, יש להשתמש בשנים אלוהיות שאורכן שונה משנים פיזיות.
רבי יצחק מעכו כפל את השנים עד 49,000 שנה, אך אינו ממשיך עם הכפל.
הוא לא חשבן את ההפחתה של 49,000 ל־42,000, שהוא פרשנותו של קפלן עצמו.
נימוקיו הם כי כפי שקובע המדרש, .
שנה גשמית מכילה 365 ¼ ימים, שאם מכפילים אותה ב-1000 ייתן אורך שנה אלוהית כ 365,250 שנים גשמיות.
אם אנו חיים במחזור השבתון השביעי האחרון, פירוש הדבר שהבריאה כפי שתוארה במקרא אירעה לפני 42,000 שנים כדי להמיר נתון זה לשנים פיזיות צריך להכפיל אותו ב-365,250. זה נותן תוצאה 15,340,500,000 שנה.
בשנת 1993 כתב הרב אריה קפלן כי המפץ הגדול התרחש "לפני כ-15 מיליארד שנה", וכינה זאת "אותה מסקנה" כמו המקובלים במאה ה-13. על פי הערכה משנת 2015 על ידי פרויקט טלסקופ החלל פלאנק של סוכנות החלל האירופית, גיל היקום הוא 13.799 ± 0.021 מיליארד שנים.
קפלן מתייחס גם לספר התמונה ולרעיון שתורות התורה תואמות תחומים אחרים במדע המודרני.
לדברי קפלן מקובל כי יהודים אורתודוקסים קוראים תיגר על ממצאי הפלאונטולוגיה והגאולוגיה כמתנגשים עם מושגים תורניים.
לאותיות העבריות משמעות מיוחדת בקבלה.
כוחן של אותיות ניכר במיוחד בספר יצירה, ספר קבלי המבוסס על אותיות האלף-בית העברי.
אזכורים לכוח היצירה של צירופי האותיות נמצא גם בתלמוד ובספר הזוהר.
הרמב"ן טען כי ניתן לקרוא את התורה באופן שונה באמצעות שינוי צורת חלוקת המילים וההגייה.
בהמשך לרעיון זה, קבע מחבר ספר התמונה כי קוראים את התורה באופן שונה בכל מחזור של העולם.
מחבר ספר התמונה טען כי בנוסף לזאת אות עברית אחת חסרה כליל מהתורה, והיא תתגלה רק כאשר העולם יעבור לספירה הבאה.
פרשנות לתורת השמיטות של הספר בקבלה המאוחרת
בחכמת הקבלה, כל שמיטה מקבילה לפרט בספירות (בשבע הספירות הנמוכות מן ה"חסד" עד ה"מלכות").
החל מפריחת הקבלה בימי הביניים, נעשו ניסיונות לפרש את תורת השמיטות, ובמיוחד פרשנויות לדימויים של ספר הזוהר.
בצפת של המאה השש-עשרה נוצרו שתי גרסאות של התורה הקבלית: השיטה הרציונלית של משה קורדובירו, ואחריה השיטה העל-רציונלית של האר"י שהחליפה אותה.
השקפתם על הדוקטרינה של ספר התמונה, על מחזורי שמיטה קודמים לפנינו, הייתה כי מחזורים קודמים מתייחסים לתהליכים רוחניים, ולא ליצירות ממשיות.
לפי דעתם היקום שלנו הוא היצירה הפיזית הראשונה.
כלומר, שבמערת המכפלה נקברו "חמשה זוגות" - עשרה אנשים.
ספר השקרים הוא ספר שנכתב על ידי אליסטר קראולי ויצא לאור לראשונה בשנת 1912, אם כי ישנה טענה שזה היה בשנת 1913. הספר מורכב מ-91 פרקים, שכל אחד מהם מורכב מעמוד אחד של טקסט.
הפרקים כוללים שירים, טקסים, הוראות, רמיזות וקריפטוגרמות לא ברורות.
אחד הפרקים המפורסמים ביותר הוא פרק 44, בו מוצג פולחן הנקרא "מיסת הפיניקס", פולחן שבוצע לאורך ההיסטוריה על ידי אנשים רבים מתחום המאגיה.
ספר הפלאה הוא הספר השישי בסדרת ספריו ההלכתיים של הרמב"ם, משנה תורה.
הרמב"ם עוסק בספר זה בהלכות שבועות, הלכות נדרים, הלכות נזירות ועוד.
הרמב"ם מגדיר את תוכן הספר: "ספר ששי - אכלול בו מצוות שיתחייב אדם בהם מי שאסר עצמו בדברים - כגון שבועות ונדרים.
וקראתי שם ספר זה: 'ספר הפלאה'".
שם הספר "הפלאה" נקבע על פי לשון התורה בעניין הנדרים: "איש כי יפליא נדר".
כדרכו בספרי משנה תורה פותח הרמב"ם גם את ספר הפלאה בפסוק.
הפסוק איתו בוחר הרמב"ם לפתוח את הספר הוא פסוק מספר תהילים: "נדבות פי רצה נא ה', ומשפטיך למדני".
בספר הפלאה נתבארו 25 מצוות מתוך התרי"ג מצוות, מהם 10 מצוות עשה ו-15 מצוות לא תעשה.
חלוקת המצוות לפי סדר ההלכות:
הלכות שבועות כוללות 5 מצוות, 4 מצוות לא תעשה ומצוות עשה אחת: (א) שלא להישבע בשם ה' לשווא.
(ב) שלא לישא את שם ה' לשווא.
(ד) שלא להישבע על כפירת ממון.
(ה) להישבע בשם ה' באמת.
הלכות נדרים כוללת 3 מצוות, 2 מצוות עשה ומצוות לא תעשה אחת: (א) לשמור מוצא שפתיו ולקיים את הנדר.
(ב) לא לחלל את דברו.
(ג) מצוות הפרת נדרים או שבועות.
הלכות נזירות כוללות 10 מצוות, 2 מצוות עשה ו-8 מצוות לא תעשה: (א)שיגדל הנזיר פרע.
(ב) שלא יגלח שערו כל ימי נזרו.
(ג) שלא ישתה הנזיר יין ולא תערובת יין ואפילו חומץ של יין.
(ד) שלא יאכל ענבים לחים.
(ו) שלא יאכל חרצני ענבים.
(ח) שלא יכנס לאוהל המת.
הלכות ערכין וחרמים כוללים 7 מצוות, 5 מצוות עשה ו-2 מצוות לא תעשה: (א) לדון בערכי אדם כפי שמפורש בתורה.
אור שמח - הרב מאיר שמחה הכהן.
משנה תורה להרמב"ם - מפעל משנה תורה.
ספר התדיר הוא חיבור שכתב רבי משה בן יקותיאל מרומא, כפי שעולה מחתימתו בסוף הספר.
חי בסוף המאה ה-15, בן למשפחת האדומים.
בהקדמתו לספר כתב שקרא את ספרו בשם התדיר, מאחר שהוא עוסק בענייני ברכות ומצוות תדירות, וכן על מנת שיעמוד תדיר בבית הכנסת על מנת שיוכלו להיעזר בו בעת הצורך:
בספרו נזכרים חידושים שונים, ביניהם:
מצוות שלוש סעודות, הוא על מנת להשלים למאה ברכות, והפסוקים מהם לומד התלמוד את המצווה, הן אסמכתא בלבד.
תיקנו לומר תהילה לדוד שלוש פעמים בכל יום, על מנת שאף אם ישכח מלאומרו בחלק מהפעמים, לפחות יאמרו פעם אחת ביום.
על אף שכיום אין סיבה לומר קדיש בלשון ארמית, השאירו את התקנה במקומה על מנת שלא ישתכחו הניסים.
בדיעבד אם קרא קריאת שמע של ערבית מפלג המנחה, יצא ידי חובה.
אין נוהגים לומר תחנון ביום שישי מחמת הצורך בהכנות לשבת.
ספר הקדושה הוא רובד בתוך המקור הכהני שבתורה לפי השערת התעודות.
הקטעים המיוחסים לספר הקדושה מתחילים ב ומסתיימים ב.
הוא קיבל את שמו מהשורש "ק־ד־שׁ" החוזר בפרקים אלה: .
עם זאת, הציווי על בני ישראל להתקדש מופיע במקומות אחרים בתורה מחוץ לפרקים הללו.
חוקרי מקרא אחדים מייחסים את חלק מן הציוויים הללו, כגון מצוות הציצית, לספר הקדושה אף הם; עם זאת, חוקרים אחרים נוטים שלא לייחס את הציווים הללו לספר הקדושה, ולהשאירו במעמדו המיוחד עקב החזרה על שורש זה לאורכו.
בדומה למערכות אחרות של חוקים מקראיים, כגון החלקים החוקתיים בספר דברים (-) וספר הברית שב-, ספר הקדושה פותח בדיני קורבנות ומסתיים בדברי ברכה וקללה למי שיקיים או יפר את הספר.
לראייה, הסיום של תורת הקדושה, , דומה מאוד לסיום של החלק החוקתי בספר דברים, .
מבחינת תוכנו, ספר הקדושה דומה לספר הברית שב-.
רוב החוקים המצויים בשני המקורות הם אפודיקטיים, ובשניהם הדין של מידה כנגד מידה בא לעיתים תכופות.
כתיבתו של ספר הקדושה מיוחסת, בדרך כלל, לכוהני בית המקדש שבירושלים.
ספר הקדושה קרוב בלשונו למקור הכהני, אך דמיון לשוני גדול יותר מצוי בין ספר הקדושה ובין ספר יחזקאל.
לפיכך, יש הטוענים כי האסכולה שהייתה אחראית לכתיבת ספר יחזקאל הייתה אחראית אף לכתיבתו של ספר הקדושה.
הם משתמשים בטענה זו כדי לייחס את כתיבת הספר לכהנים, כיוון שגם יחזקאל הנביא היה מכהני בית המקדש בשנים שקדמו לחורבן.
ביטויים החוזרים על עצמם הן בספר יחזקאל והן בספר הקדושה כוללים, בין השאר, את שמופיע גם ב ואת לעומת .
באשר לזמנו של ספר הקדושה, בתוך הספר נמצאים כמה ציווים האוסרים על העברת ילדים באש למולך.
פולחן זה היה נפוץ בימי אחז ומנשה, אך פסק לאחר רפורמת יאשיהו.
בספר אף נזכר איסור לבצע העלאה באוב, שבדומה להעברה באש, נאסרה אף היא בימי יאשיהו.
אמנם, תארוך לתקופת אחז ומנשה איננו מתיישב עם הדמיון בין ספר הקדושה ללשונו של יחזקאל, שכן יחזקאל פעל שנים רבות לאחר יאשיהו; עם זאת, ירמיהו, שגם הוא פעל שנים רבות לאחר יאשיהו, מזכיר את עניין ההעברה באש פעמים מספר בספר שלו, אך כנחלת העבר.
החוקרים בדרך כלל רואים את ספר הקדושה כרובד עצמאי בתוך המקור הכהני.
ראיה לכך היא הכפילויות הרבות בינו השניים.
כך, למשל, פירוט לגבי חגי ישראל ומועדיו בא הן ב, המיוחס לספר הקדושה, והן ב-, המיוחס למקור הכהני.
המקור הכהני מתייחס ביתר שאת לפולחן הכהנים ולבעיות הטומאה העולות מהפולחן, בייחוד ב במהלך נדודי בני ישראל במדבר.
לעומתו, ספר הקדושה פונה למי שאינם כהנים, ונראה שהוא מתייחס לחייו היומיומיים של האדם הפשוט בארץ ישראל.
ספר הקדושה דווקא נוטה לקצר בחוקי הקרבת הקורבנות, והוא מרחיב עליהם רק כשהם נוגעים לעבודת האזרח ולא לזו של הכהנים.
החוקים הנוגעים לכהן המופיעים בספר הקדושה מתייחסים, כאמור, רק לחייו היומיומיים, כגון איסורי נישואים לכהן, ולא לעבודת המקדש.
אף שספר הקדושה קרוב בלשונו למקור הכהני, עדיין שוררים ביניהם הבדלים מספר.
כך, למשל, בעוד המקור הכהני נוהג להשתמש בביטוי בצורת הסביל, ספר הקדושה משתמש בצורת הפעיל: .
בראשית חקר המקרא, החוקרים נטו להניח כי ספר הקדושה קדם למקור הכהני, והוא שולב בו מאוחר יותר על ידי העורך הכהני.
עם זאת, בעשורים האחרונים נעשתה למוסכמת דעתו של חוקר המקרא ישראל קנוהל, שטען כי דווקא המקור הכהני קדם לספר הקדושה, ולא להפך.
לדבריו, בעוד שהמקור הכהני מייחס למלאכת הקרבת הקורבנות את עיקר הקשר בין אלוהים לבין עם ישראל, ספר הקדושה מרחיב על כך בצרפו את חוקי המוסר לקשר בין אלוהים לעם, פרט למלאכת הקרבת הקורבנות.
זאת, בעקבות הביקורת החברתית שהעלו הנביאים בין כתיבת המקור הכהני לבין כתיבתו של ספר הקדושה.
החוקרים הראשונים סברו כי הפרקים האחרונים של ספר ויקרא הם קובץ חוקים עצמאי, חיבור בפני עצמו שהיה מונח בפני הסופרים הכהניים ששילבוהו במקור הכהני שחיברו בתקופה הבתר־גלותית.
לפיכך, במחקר הישראלי כונה רובד זה בשם "ספר הקדושה" (בקיצור: ס"ק), בדומה למקורות התורה ס"א, ס"י, ס"כ וס"ד שנתפשו כתעודות עצמאיות.
אולם פועל יוצא מראיותיו של קנוהל לכך שפרקים אלה אינם מוקדמים לס"כ אלא מאוחרים לו, הוא שהם אינם מקור עצמאי הקדום לס"כ, אלא תוספת מאוחרת המשלימה את החיבור הכהני.
לפיכך, התברר כי המלה "ספר" איננה מתאימה לתיאור רובד זה.
קנוהל, הסבור כי רובד הקדושה איננו מצוי רק בסוף ספר ויקרא אלא ניתן לזיהוי גם בפרשיות חוק וסיפור במקומות אחרים לאורך התורה, רואה בכל הקטעים הללו תוצר פעילותה של אסכולה כהנית מיוחדת.
לפיכך, כינויו לרובד זה הוא "אסכולת הקדושה".
בעמדה אחרת אוחז חוקר התורה ברוך יעקב שורץ, הסבור שרובד זה כולל רק פרשיות חוק ולא פרשיות סיפור, ולפיכך מכנה אותו "תורת הקדושה".
ספר השמות הוא ספר הנצחה גדול ממדים, שעל דפיו מפורטים שמות ופרטי מידע קצרים על אודות כ־4,800,000 היהודים קורבנות השואה שנודעו ליד ושם ותועדו, מתוך כלל 5.8 מיליון הנספים.
הרעיון להקים את ספר השמות נבע מכך שאנשים באו להיכל השמות ביד ושם ורצו לגעת במו ידיהם בדפי העד, להמחשת ההנצחה – מה שלא התאפשר כי הדפים הם מקורות ארכיוניים בשימור.
המקור וההשראה לאופן ההנצחה בספר השמות הם בתי כנסת באירופה כמו בית הכנסת פינקס שב, שם כתובים על הקירות עשרות אלפי שמות של נרצחים בשואה.
הנגישות של השמות, באופן בלתי אמצעי, היוו השראה לספר השמות, שבו אפשר לגעת בכל שם ושם של הנרצחים בשואה.
במסגרת מפעל ההנצחה „לכל איש יש שם", רוכזו שמותיהם של קורבנות השואה הרבים שמידע על אודותם הגיע לידי יד ושם, בדרך כלל בעקבות גביית עדות מניצולים באמצעות דפי עד.
מאגר השמות זמין במקום ובאינטרנט, אך בניגוד למאגר המידע הדיגיטלי, ספר השמות הוא בגדר אנדרטה פיזית מונומנטלית שמנציחה את הנספים באופן מוחשי.
הוא מדגיש את כמותם לצד האינדיבידואליות שלהם באמצעות הפגת האנונימיות של כל שם והתמקדות קצרה במהלך החיים של מי שנשא אותו, בנפרדות רגעית מהמכלול.
הוא מוצג בתערוכת קבע בבלוק 27 שבמוזיאון אושוויץ בירקנאו, בתחנה האחרונה.
ב־26 בינואר, ערב יום הזיכרון הבין־לאומי לשואה, הוא הוצג בתערוכה במטה האומות המאוחדות, בהשתתפות מזכ"ל הארגון אנטוניו גוטרש, שגריר ישראל גלעד ארדן ויו"ר מועצת יד ושם דני דיין.
התערוכה הוצגה למשך מספר שבועות, עד ל־17 בפברואר.
בחודש מרץ הוא הועבר לישראל, ובערבו של יום הזיכרון לשואה ולגבורה תשפ"ג הוצב בתצוגת קבע במוזיאון יד ושם לתולדות השואה, בנוכחות הנשיא יצחק הרצוג.
השמות מופיעים באנגלית, בסדר אלפביתי.
לצידם מופיעים פרטי תאריך הלידה ומקומה, ומקום הירצחם, ככל שהם ידועים.
דפי הספר גבוהים וקשיחים, רוחבם 30 סנטימטר וגובהם מטר.
20 אלף העמודים כרוכים ב־70 כרכים של כ־80,000 שמות האחד.
הכרכים שובצו לאורך 8 מטרים בשני צידיו של מעמד שחור, ומוארים מתחתיתו.
בחזית המעמד מצוין שם הספר וייעודו.
ביד ושם הוא נגיש לקריאה במרכזו חלל קבע שספסלי עץ הוצבו לאורך קירותיו, במרוחק משני עברי הספר.
בסופו של הספר הושארו עמודים ריקים כמקום לנספים נוספים שיתגלו, וכסמל לאלו שלא ייוודעו עוד בזהותם על אף מאמצי החקר וההנצחה.
מוערך כי כ־200–300 אלף שמות נוספים יתגלו ויתווספו אליו בחלוף השנים, ושיגיעו לסך כולל של כ־5–5.1 מיליון שמות מתוך כלל 5.8 מיליון הנספים, זאת לצד הכנסת איחודי כפילויות ותיקוני שגיאות.
העותק מ־2013 שבבלוק 27 במוזיאון אושוויץ בירקנאו
העותק מ־2023 שבמוזיאון יד ושם לתולדות השואה
ספר הקבצנים הוא רומן סאטירי מאת מנדלי מוכר ספרים אשר נחשב לאחד הרומנים הראשונים בעברית במזרח אירופה.
הספר התפרסם לראשונה בשנת 1869 ביידיש תחת השם פישקע דער קרומער: אדער א מעשה פון יודישע ארמעלייט ובשנת 1888 התפרסמה מהדורה שנייה מורחבת שלו.
בשנת 1901 התפרסם תרגום של שמונת הפרקים הראשונים של הרומן על ידי ביאליק בכתב העת "הדור", ובשנת 1909 התפרסמה גרסתו המלאה של הרומן בעברית על ידי אברמוביץ.
המהדורה העברית של הרומן אינה תרגום של היצירה מיידיש אלא יצירה עברית חדשה שעל כתיבתה עמל אברמוביץ במשך שנים רבות.
רבים רואים ברומן אבן יסוד של ספרות עם ישראל בעת החדשה ושיצירתו סללה את הדרך לדורות הבאים של סופרי יידיש ועברית.
ספר הקבצנים מגולל את סיפורו של פישקה, קבצן צולע הנודד בין עיירות באוקראינה עם קבוצת קבצנים.
סיפורו של פישקה נתון בסיפור מסגרת שבו הוא מגולל את קורותיו באוזני מנדלי מוכר ספרים ורבי אלתר יקנה"ז.
דמויות אלו משמשות כמתווכים בין הקורא לעולם שאברמוביץ מתאר, ומציעות תובנות וביקורות על החיים היהודיים במזרח אירופה.
פישקה הוא קבצן צולע, עלוב ועזוב, שבשל מומיו המולדים מצא את מקומו עם החלשים והנצרכים של החברה בכסלון.
הוא נגרר למסע נדודים מעיר לעיר בעקבות אשתו הקבצנית העיוורת שרוצה "לראות עולם" ולהרוויח דמי קבצנות רבים יותר.
בתוך מסעם הם נתקלים בכנופיה עבריינית של קבצנים שבראשם "הממזר" האדמוני פייבוש.
מפגש זה הופך את חייו השלווים לכאורה של פישקה וכל עולמו מתמוטט עליו, אשתו מתנכרת לו ומבזה אותו, וחברי הכנופיה מתעמרים בו ומנצלים אותו.
בקרב אותה כנופיה הוא פוגש אשה גיבנת שסבלה רק מרורים בחייה ואשר סופגת השפלות חוזרות ונשנות בקרב הכנופיה ובראשה פייבוש "הממזר".
פישקה והגיבנת – ביילה, ששמה נמסר רק בסוף העלילה, קושרים את גורלם זה בזה ומגלמים מובלעה של תום ואהבה בתוך מציאות קשה ואכזרית, אולם עלילת הרומן לא חושפת אם הם יצליחו באיחודם או לא.
פישקה, למרות מוגבלותו הפיזית והזלזול שהוא מתמודד איתו לעיתים קרובות, מתואר באנושיות ובעוצמה, וחושף את ביקורתו של המחבר על החברה היהודית בת זמנו, דרך העיסוק בעיוותי הגוף, העדר החינוך של הדמויות, העוני המנוון של הקבצנים והסביבה האנושית הגסה והמשחיתה.
שם הספר – בין "פישקה דער קרומער" ל"ספר הקבצנים"
הספר ראה אור לראשונה ביידיש בשם פישקה דער קרומער (פישקה החיגר).
בתרגום לעברית של הספר בשנת 1901 ניתן לו השם ספר הקבצנים על ידי ביאליק.
ביאליק עבד על התרגום בשיתוף עם אברמוביץ, ושמונת הפרקים הראשונים של הרומן התפרסמו בהמשכים בכתב העת "הדור".
אברמוביץ לא הסתפק בתרגום של ביאליק לרומן ועבד על נוסח עברי משלו לרומן במשך שנים רבות.
החוקרים נחלקים אם בכתיבת הנוסח העברי אברמוביץ שכתב באינטנסיביות את התרגום של ביאליק, או שלא נשען עליו כלל.
בין השנים 1909-1912 התפרסמה המהדורה העברית המלאה של הרומן מאת אברמוביץ, שהיא אינה תרגום של היצירה מיידיש אלא יצירה עברית חדשה מקבילה, גם כן תחת השם ספר הקבצנים.
לפי החוקר דן מירון ב"חינוך הסנטימנטאלי של מנדלי מוכר ספרים" השונות בכותרות בין הגרסה היידיית ובין העברית של יצירתו של אברמוביץ משקפת תמה שונה שמובלטת בכל אחד מהנוסחים.
מעבר נושאי זה נובע מהתפתחות האמנות הסיפורית של אברמוביץ במהלך חמשת עשורי כתיבתו.
הכותרת ביידיש מצביעה על שלבים מוקדמים יותר של הגותו, לרוב עם מיקוד מקומי יותר.
לעומת זאת, הכותרת העברית (המופיעה מאוחר יותר) מקפלת את עמדתו ההגותית הסופית של אברמוביץ שיש בה פרספקטיבה היסטורית-לאומית רחבה יותר.
בנוסף, הבחנה זו בין הכותרות משקפת גם את הקהלים המגוונים של הספרות היהודית הדו-לשונית, שכל אחת מהן מונחת באידאולוגיות לאומיות וספרותיות שונות.
כותרת הספר היידית פישקה החיגר משתייכת על פי מירון לאחת המסורות המרכזיות ברומנים האירופיים למן הופעת הרומן בסוף המאה ה-17 ובמשך המאות ה-18 וה-19, שהעמידה את גיבור העלילה בכותרתו של הספר (כגון דייוויד קופרפילד).
על פי מירון, לכותרת מהסוג הזה הייתה מגמה כפולה, מצד אחד הגיבור מוצג כסמל לחוויה אנושית רחבה, המשקף את חייהם של אנשים יומיומיים, שאירועי חייהם לא מתועדים בהיסטוריה, ומצד שני יש שימת דגש על מסע חייו הייחודי של האדם הפרטי המסוים ועומקו הפנימי, שאינו פחות משל הגיבור הטרגי.
הכותרת היידית פישקה החיגר ממשיכה מסורת זאת ומביאה אותה אל מרכז היצירה של הרומן בספרות היהודית החדשה.
פישקה בא לייצג קבוצה רחבה של עניים נידחים, מסכנים ועזובים שנזנחו מילדותם, ילדי עניים שבאים לעולם בלי חשבון ואחריות והם כדגיגים בים – ומכאן השם פישל – דג ביידיש.
ומהצד השני הכותרת מלמדת על האינדיבידואליות של פישקה בסיפור מעבר לתוויות חברתיות כמו מוגבלות או עוני, תוך שימת דגש על אופיו הייחודי ועומק חוויותיו האישיות.
בתחילה מתואר פישקה, על ידי המספר, מנדלי, כחסר משמעות לכאורה ובעדשה לגלגנית שעוקבת אחר תפקידו כבלן ועל נישואי הכפייה "המוצלחים" לקבצנית העיוורת שכביכול העלוהו ברום המעלה.
עם זאת, כשסיפורו של פישקה מתפתח מנקודת המבט שלו עצמו, הוא מתגלה כדמות בעלת רוח עמוקה וחוסן, המתגברת על אתגרים פיזיים, חינוכיים וסביבתיים.
השינוי הזה מגלה אותו כאדם מורכב ושלם יותר מהסובבים אותו, כולל מנדלי בעצמו.
לעומת זאת, כותרת הספר העברית ספר הקבצנים מכוונת את הדעת מהאדם היחיד אל עבר הייצוג המקיף ביותר של הכלל החברתי.
על פניו נדמה שכותרת הספר ממשיכה את כותרת המשנה שמופיעה בנוסח היידי: "אדער א מעשה פון יודישע ארמעלייט" (סיפור על אודות קבצנים יהודיים) ולכאורה משתייכת לסוגת הרומן הריאלסטי של תיאור שכבה חברתית מסוימת (כגון ברומן עלובי החיים).
אולם מירון טוען שהכותרת העברית משייכת את הספר לסוגה אחרת שהיא האנטומיה או המקבץ האנציקלופדי.