tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אפליקציית "אושפיצין" היא אפליקציה שנוצרה על ידי המוזיאון היהודי באושוויינצ'ים במטרה להנגיש את ההיסטוריה היהודית של העיירה גם לדור הצעיר.
האפליקציה מאפשרת למשתמש בה להתחקות אחרי האתרים היהודיים בעיירה, ובכלל זה : בית הכנסת הגדול, שאותו ניתן לראות בדגם תלת-ממד באמצעות סריקת קוד.
בנוסף, ישנה מפה אינטראקטיבית המציגה את בתי הספר, החנויות, הרחוב היהודי ומוסדות הקהילה השונים בעיירה.
האפליקציה מלווה בהסבר קולי על האתרים הללו, בנוסף לאפשרות של מציאות מדומה המציגה תמונות של האתרים מלפני תקופת מלחמת העולם השנייה.
האפליקציה זמינה בחינם בכל סוגי הטלפונים החכמים.
בית הכנסת "חברה לומדי משניות", הוא בית הכנסת היחיד שלא נהרס לחלוטין על ידי הנאצים.
בית הכנסת נבנה בערך בשנת 1913 והיה פעיל עד הכיבוש הנאצי, כאשר בתקופה זו הגרמנים הפכו את בית הכנסת למחסן תחמושת.
לאחר השואה נפתח הבניין שוב כבית כנסת לשימושם של ניצולי השואה שהתפללו בו עד שעזבו את אושוויינצ'ים ופולין.
עם עזיבת היהודים, בתחילת שנות השישים, השלטונות הקומוניסטים בפולין הלאימו את בית הכנסת והפכו אותו לחנות שטיחים.
בשנת 1997, בית הכנסת היה הרכוש היהודי-הציבורי הראשון בפולין, שהושב לקהילה היהודית לאחר נפילת הקומוניזם.
בית הכנסת הושב לקהילה היהודית בבילסקו-ביאלה (בירת המחוז) שתרמה את בניין המוזיאון היהודי באושוויינצ'ים.
הבניין בשלמותו שוחזר למצבו שהיה לפני מלחמת העולם השנייה על ידי היסטוריונים לאומנות ועל פי עדויות וזיכרונות של ניצולים.
נפתח בית הכנסת לציבור בשנת 2000.
בית הכנסת מכיל בתוכו ספרייה גדולה ומכובדת של ספרי קודש, ובכללם סידורים, ספרי תלמוד וספרי תנ"ך ומתגאה בשני ספרי תורה כשרים, שנתרמו על ידי קהילות יהודיות בארצות הברית.
כיום, לבית הכנסת "חברה לומדי משניות" אין רב או קהילה מקומית, אבל כבית הכנסת היחיד בקרבת מחנה ההשמדה אושוויץ הוא זמין למבקרים המעוניינים לבקר בו, להתפלל ולחגוג בו בר/בת מצווה ושמחות אחרות.
בית הכנסת שופץ על ידי המרכז היהודי באושוויינצ'ים.
המוזיאון היהודי באושוויינצ'ים מוקדש לחינוך הציבור.
במרכז יש מגוון רחב של פעילויות, ובכללן: הרצאות, סמינרים, מפגשים ואירועי תרבות.
המרכז מארגן סיורים מוזמנים מראש, בבית הכנסת, בתערוכות השונות, באתרים היהודיים בעיירה ובבית העלמין היהודי.
בכל תוכניות המרכז נלמד העושר בחיי היהודים בתקופה של לפני מלחמת העולם השנייה ומטופחת המודעות לסכנות של שנאת הזר ואנטישמיות.
ספריית המרכז מכילה מעל לאלף ספרים הניתנים בהשאלה למשפחות, בתי-ספר וקבוצות מבוגרים.
הספרים זמינים באנגלית, גרמנית, עברית ופולנית.
מגוון הספרים המוצעים להשאלה הם בנושאים: יהדות, היסטוריה יהודית, ציונות, ישראל, ירושלים, הנאציזם ותוצאותיו, אומנות, היסטוריה, אושוויינצ'ים, אנטישמיות, דיאלוג בין-דתי, היסטוריות משפחתיות ועדויות.
2011 : מדליית העיר אושוויינצ'ים.
"תודות למצוינות של הפרויקטים החינוכיים וקידום דיאלוג פולני-יהודי".
הפרס של אזור פולין קטן לשמירה על מורשת יהודית.
2012 : פרס זיכרון השואה של אוסטריה.
2013: אתר התיירות המצטיין של האזור מטעם אתר Tripadvisor
2013: ב-18 בנובמבר, ביקר מזכ"ל האו"ם, באן קי-מון, במוזיאון, במסגרת ביקורו הרשמי בפולין.
המוזיאון הלאומי ברוקנטל (ברומנית: Muzeul Naţional Brukenthal) הוא מוזיאון בעיר סיביו בטרנסילבניה שברומניה.
המוזיאון מתבסס על אוספיו של סמואל ברוקנטל, מושל טרנסילבניה מטעם בית הבסבורג.
המוזיאון נפתח בשנת 1817, והוא המוזיאון הוותיק ביותר ברומניה.
ברוקנטל עצמו החל לאסוף אמנות ב-1790.
למעשה, המוזיאון מכיל שישה מוזיאונים נפרדים, השוכנים במקומות שונים בעיר, כשכל אחד עוסק בתחום אחר.
גלריות האמנות שוכנות בתוך ארמונו של ברוקנטל, ומוצגים בהם כ-1,500 ציורים מהזרם המרכזי של האמנות האירופאית, החל מהמאה ה-15 עד המאה ה-18. בנוסף לציורים ישנו אוסף תחריטים, ספרים, מטבעות ומינרלים.
ספריית ברוקנטל אף היא נמצאת בארמון ובה 300,000 פריטים הכוללים כתבי יד, אינקונבולות, ספרים בשפות רומניות עתיקות, ספרים עכשוויים ומגזינים.
שאר המוזיאונים הם: מוזיאון להיסטוריה, מוזיאון לפרמקולוגיה, מוזיאון להיסטוריה של הטבע ומוזיאון לכלי נשק וציד.
כל אחד מהם שוכן בבניין אחר ברחבי העיר.
המוזיאון היווני-רומי באלכסנדריה הוא מוזיאון בעיר אלכסנדריה במצרים אשר מכיל אוסף של ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה ההלניסטית-רומית בעיקר מאזור העיר אלכסנדריה וסביבתה.
המוזיאון נוסד ביוזמתו של הארכאולוג האיטלקי ג'וזפה בוטי (Giuseppe Botti).
הוא נחנך ב-17 באוקטובר 1892 על ידי הח'דיו עבאס חלמי השני שהיה הח'דיו האחרון של מצרים.
מקומו הראשון היה בדירת 5 חדרים בבניין קטן ברחוב "רוזטה" (שלאחר מכן שונה שמו לחוריה).
בשנת 1895 הועבר המבנה לבניין גדול ליד רחוב שנודע לאחר מכן בשם רחוב גמאל עבד אל נאצר.
בתחילה הכיל המוזיאון 11 חדרים המהווים את אגפו המערבי.
מאוחר יותר נבנו תוספות לבניין שעצבו את מראהו הנוכחי.
מבנה המוזיאון הוא מבנה היסטורי שבחזיתו ששה עמודים וגמלון עליו נמצאת כתובת גדולה ביוונית MOYΣEION.
בתוך המבנה 27 אולמות וגינה פנימית שבה מוצגים פסלים מאוסף מהמוזיאון.
המוזיאון נסגר לשיפוצים בשנת 2008 כשמטרתם היא לארגן את אוסף המוזיאון בסדר כרונולוגי, נכון לינואר 2013 המוזיאון עדיין סגור.
אוסף המוזיאון כולל אלפי פריטים שמקורם בתרומות של אזרחים עשירים של העיר אלכסנדריה וכן חפירות ארכאולוגיות שאורגנו ונוהלו על ידי מנהלי המוזיאון.
פריטים אחרים התקבלו מארגונים בקהיר העוסקים בעתיקות במיוחד אלה מהתקופה הפרעונית.
וכן מחפירות ארכאולוגיות שנערכו בתחילת המאה ה-20 באזור פיום.
בין המוצגים במוזיאון מספר פריטים חשובים מהמאה ה-3 לפנה"ס כגון פסל גדול של האל אפיס השור שהיה מקודש על המצרים בעת העתיקה, מאבן גרניט שחורה שנמצא באלכסנדריה ומתוארך לשנים 117–138 לספירה.
פסל גדול של האל הורוס כבז, פסל של תלמי השנים עשר שנמצא בפיום, מומיות, סרקופגים ושטיחים וממצאים נוספים המאירים את התרבות היוונית-רומית בהקשר של מצרים העתיקה.
המוזיאון היהודי של בלגיה הוא מוזיאון בבריסל, בירת בלגיה, המוקדש לתרבות ולחיים החברתיים היהודיים בבלגיה, ובאירופה כולה.
המוזיאון משתרע על פני שני בניינים ובו תערוכת קבע, ספרייה שבה 25,000 כותרים, אולמות כנסים ותערוכות מתחלפות.
במוזיאון 750 מוצגים הקשורים בפולחן, 1,250 יצירות אמנות, 20,000 תצלומים וכ-5,000 כרזות.
ייסוד המוזיאון נהגה בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, והאוסף החל להתהוות בראשית שנות ה-90. המוזיאון נחנך בשנת 2005.
פיגוע הירי במוזיאון היהודי של בלגיה
ב-24 במאי 2014 התפרץ אלמוני למוזיאון, ירה למוות בארבעה אנשים, מהם זוג תיירים ישראלים, תושבי תל אביב, ופצע אדם נוסף.
היורה הצליח לברוח מן המקום, באמצעות רכב מילוט.
המוזיאון היהודי של יוון נמצא במרכז העיר אתונה וכולל מוצגים מוזיאוניים המתארים את קהילת יהדות יוון לאורך הדורות.
המוזיאון הוקם בשנת 1977, ומשכנו הראשון היה בחדר קטן בבית הכנסת בית שלום ברחוב מלידוני באתונה.
במוזיאון רוכזו חפצים ואמנות יהודית מהמאות ה-19 וה-20 ששרדו את השואה.
לאורך השנים התרחב האוסף, אותו אצר עד שנת 1993 ניקוס סטרוורולקיס (Nikos Stavroulakis), עם פרטים רבים חפצי נוי, תכשיטים ותשמישי קדושה שהוחרמו במהלך הכיבוש הבולגרי של תראקיה היוונית, והוחזרו לקהילה היהודית על ידי ההנהגה הקומוניסטית של בולגריה.
בשנת 1981 נוסדה אגודת הידידים של המוזיאון היהודי של יוון (Association of Friends of the Jewish Museum of Greece) על ידי הקהילות היהודיות באתונה וסלוניקי.
ב-1985 הועבר המוזיאון שהלך והתרחב לקומה השלישית של בניין 36 ברחוב אמליה (Amalia) בסיוע תורמים אמריקנים.
בשנת 1989 הוסדר מעמדו של המוזיאון כיישות משפטית עצמאית.
בשנת 1997 עבר המוזיאון לבניין נאו-קלאסי מסוף המאה ה-19 ברחוב ניקיס 39 שנרכש עבורו בסיוע תרונות ובעזרתו של משרד התרבות היווני .
בעוד שחזית הבניין החדש של המוזיאון משמרת את מראהו ההיסטורי, פנים הבניין נבנה מחדש.
בעוד שהבניין המקורי היה בן ארבע קומות, כיום שלוש מהקומות מחולקות כל אחת לשלושה מפלסים שאינם שווים, המסודרים סביב פיר מתומן העובד לגובה הבניין - שבראשו כיפת זכוכית המאפשרת כניסת אור טבעי לכל המפלסים.
במפלס התחתון של המוזיאון ישנו שחזור של בית הכנסת של פטרס, ותערוכת תשמישי קדושה - פרוכות, תיקים, ספרי תורה ועוד.
המפלס השני עוסק בלוח השנה היהודי ובחגים והמועדים היהודיים.
המפלס השלישי עוסק בתהליכים שיהדות יוון עברה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 לרבות מעורבותה בתנועה הלאומית היוונית, בצבא ובמלחמות יוון, וכן פעילות התנועה הציונית ביוון.
במפלס הרביעי ישנו מתחם אור-קולי והמפלס החמישי עוסק בתקופת מלחמת העולם השנייה תחת הכיבוש האיטלקי, הבולגרי והגרמני לרבות שואת יהדות יוון וחסידי אומות העולם יוונים.
במפלס זה פעלה בין התאריכים 16 באפריל 2013 - 25 באפריל 2014 התערוכה "יהודים יוונים בהתנגדות הלאומית".
המפלס השישי עוסק בלבוש ובאביזרים האישיים של יהדות יוון בסוף המאה ה-18. המפלס השביעי עוסק במעגל החיים היהודי וטקסי מעבר כגון נישואין, לידה, ברית מילה ועוד.
במפלס השמיני מוצגות מאז דצמבר 2023 תשע מצבות יהודיות מרחבי יוון, שהעתיקה בהן מהמאה השלישית לפני הספירה, שהושאלו בהשאלה ארוכת טווח ממוזיאונים ארכאולוגיים שונים.
המוזיאון היהודי של סלוניקי נמצא במרכז העיר סלוניקי.
הוא נוסד בשנת 2001, ונמצא בבניין ובו שתי קומות של מוצגים מוזיאוניים המתארים את קהילת יהדות סלוניקי לאורך הדורות.
עד לחורבנה, ישבה בעיר סלוניקי אחת הקהילות היהודיות הגדולות באירופה, עם כ-56,000 תושבים יהודים, שהיוו מעל שליש מתושבי העיר.
השפעת היהודים על המסחר והתרבות בעיר הייתה כה דומיננטית, עד כי בשבתות היה המסחר בעיר מושבת, כולל הנמל.
הקהילה היהודית בסלוניקי חרבה בשואה.
בנין המוזיאון, הנמצא ברחוב Ag.
Mina 13, נבנה בשנת 1904 כפסאז' קניות, על ידי האדריכל האיטלקי ויטליאנו פוזלי.
בין השנים 1909 ל-1941 אכלס הבניין סניף של בנק אתונה; הבניין היה בין היחידים ששרד את השריפה הגדולה ב-1917. הבניין שופץ בין השנים 1998 ל-2003. המוזיאון נחנך ב-13 במאי 2005 על ידי אוונגלוס וניזלוס, אז שר התרבות, ואנדריאס ספיחה, נשיא הקהילה היהודית בסלוניקי.
במוזיאון מוצגים מסמכים, תמונות, פריטי אופנה וחפצי אומנות ודת המאפיינים את חיי היהודים בקהילה.
בקומת הכניסה קיים קיר רחב המפרט את שמות יהודי הקהילה שנספו בשואת יהודי סלוניקי.
כמו כן, מוצגות מצבות מבית הקברות המקומי שחוללו בזמן מלחמת העולם השנייה.
כן קיימים במוזיאון אולם ספרייה ומחקר גדול, וחנות מזכרות.
בקומה השנייה מוצגת ההיסטוריה של יהודי העיר, החל מהמאה ה-3 לספירה, וכן מוצגים פרטים מחיי היהודים בקהילה, כולל חגים, שבתות, חתונות וימי חול.
תערוכה נפרדת מציגה את שואת יהודי סלוניקי, במהלכה נשלחו רוב היהודים, כ-50,000 במספר, למוות באושוויץ ובברגן-בלזן.
בקומת המרתף תצוגה אודות הילדים היהודיים בסלוניקי לפני השואה.
במוזיאון מבקרים אלפים בשנה, בעיקר יהודים, אך גם תושבי סלוניקי, כולל תלמידי בתי ספר.
המוזיאון היהודי באירלנד (באירית: Músaem Giúdach na hÉireann, באנגלית: Irish Jewish Museum) הוא מוזיאון הממוקם באזור פורטובלו שבדבלין, שבו התקיימה קהילה יהודית גדולה ומשגשגת.
המוזיאון מוקדש להיסטוריה של הקהילה היהודית באירלנד.
המוזיאון נפתח ביוני 1985 על ידי נשיא מדינת ישראל חיים הרצוג, שנולד באירלנד לאביו הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג שהיה הרב הראשי של דבלין.
המוזיאון נמצא בבית כנסת לשעבר, שנבנה בשנת 1917 בשני בתים מדורגים על כביש וולוורת'.
האזור שמסביב, הידוע בשם "פורטובלו", היה בעבר אזור עם אחוז יהודים גדול יחסית ובו פעלו בתי כנסת, מוסדות חינוך ועסקים יהודיים, מה שהקנה לאזור את שמו- "ירושלים הקטנה".
הקהילה היהודית במקום הידלדלה מאוד בשל ההגירה הגדולה של יהודי אירלנד בשנות החמישים ובית הכנסת חדל מלשמש כמקום תפילה.
בית הכנסת עצמו הוא מבנה לשימור, ובמקום מוצגים פרטי יודאיקה ששימשו את הקהילה המקומית, ותיעוד גנאלוגי.
קומת הקרקע מוקדשת לתצוגה כללית על חיי הקהילה ב-150 השנים האחרונות.
במקום מוצג המטבח המקורי של משפחת בראון ובו ערוך השולחן לסעודת השבת.
בקומה השנייה שוכן בית הכנסת המקורי ואוסף היודאיקה.
כמו כן ישנן תצוגות מתחלפות ותצוגה קבועה המתייחסת לאלמנטים היהודים ביצירותיו של ג'יימס ג'ויס.
המוזיאון היהודי של רודוס הוא מוזיאון השוכן ברובע היהודי לה ג'ודריה של העיר רודוס באי רודוס, המציג את ההיסטוריה של יהדות רודוס.
המוזיאון ממוקם בשטח בית הכנסת קהל שלום.
בשנת 1997 הקים אהרון חסון את המוזיאון.
חסון תושב לוס אנג'לס שסבו וסבתו נולדו ברודוס, ביקר ברודוס בשנת 1995 במסע בעקבות הקהילה היהודית של רודוס שהתגוררה באי, ובעיקר ברובע היהודי לה ג'ודריה.
קהילת רודוס הייתה מרכזית וחשובה עד השואה (שניים מרבני רודוס מונו לראשון לציון לאחר עלייתם לארץ ישראל).
בביקורו התוודע חסון כי תיירים רבים עוברים בשכונה שהייתה יהודיות ואף נכנסים לבית הכנסת קהל שלום, אך אין שום הסברים ומידע עבור המבקרים.
בנוסף התברר לו שאין מוזיאון שינציח את ההיסטוריה של הקהילה היהודית אשר חיה שם במשך מאות שנים.
על כן ראה חשיבות בהקמת מוזיאון אשר ישמר את ההיסטוריה היהודית הייחודית של המקום.
חסון הקים גם ארכיון על מנת לשמר את זיכרון הקהילה.
המוזיאון הלאומי (או המוזיאון הלאומי לאמנויות יפות) הוא הגלריה הלאומית של שוודיה, הממוקמת על חצי האי בלאסיהולמן במרכז סטוקהולם.
המוזיאון נוסד בשנת 1792 תחת השם Kungliga Museet ("המוזיאון המלכותי").
הבניין הנוכחי נפתח בשנת 1866, לאחר שהוחלף שמו ל-"מוזיאון הלאומי", והיה אחד הבניינים בו נערכה התערוכה התעשייתית הכללית של סטוקהולם באותה השנה.
הבניין נבנה בין השנים 1844–1866, בהשראת אדריכלות הרנסאנס הצפון-איטלקי.
הוא עוצב על ידי האדריכל הגרמני פרידריך אוגוסט סטולר, אשר בין היתר עיצב גם את המוזיאון החדש (Neues Museum) בברלין.
את עיצובו החיצוני של הבניין ניתן לתאר בתור צנוע וסגור.
למעט הכניסה הראשית, העיצוב החיצוני מנוגד באופיו לעיצוב בתוך הבניין עצמו אשר מתאפיין בחלל פנים מרווח שנשלט על ידי גרם מדרגות עצום המוביל לגלריות בקומות העליונות.
בשנת 1961 המוזיאון הורחב בשביל להכיל את בית המלאכה שלו.
כמו כן, במוזיאון ישנה מסעדה הפועלת מאז שנת 1996. בניין המוזיאון נסגר עקב שיפוצים בשנת 2013 ונפתח מחדש ב-13 באוקטובר 2018. בשיפוץ הושקעו 132 מיליון דולר ומטרתו הייתה להרחיב את כמות היצירות אשר ניתן להציג, לעדכן ולשפר את מערכת האבטחה ולהפוך את הבניין לנגיש יותר לנכים.
אוסף המוזיאון כולל כחצי מיליון ציורים מימי הביניים ועד שנת 1900, אוסף בולט מהמאה ה-17 של רמברנדט וציירים הולנדים אחרים, וכמו כן אוסף של פריטי חרסינה, ציורים, פסלים ואמנות מודרנית.
במוזיאון קיימת ספריית אמנות הפתוחה לקהל הרחב.
הקנוניה של קלאודיוס סיוויליס מאת רמברנדט
קורבן אמצע החורף מאת קרל לרסון
המוזיאון היהודי של ונציה (באיטלקית: Museo Ebraico di Venezia) הוא מוזיאון המתמקד בהיסטוריה של היהודים בעיר ונציה.
המוזיאון היהודי של ונציה נוסד ב-1953 על ידי צ'זארה ויוונטה והרבנים אליהו טואף וברונו פולאקו.
הוא נוסד על פי בקשה על ידי ג'ובאנינה רייניש סולם ואלדו פורטיס.
המוזיאון הוקדש לוויטוריו פאנו, נשיא הקהילה היהודית של ונציה בין 1945 ל-1959. ייעודו המקורי נותר זהה לזה של היום.
המוזיאון ממוקם בין בית הכנסת הגרמני הגדול לבית הכנסת קנטון , שני בתי הכנסת הוונציאניים העתיקים ביותר.
המוזיאון מכיל את החפצים הבאים באוסף שלו:
בתוך המוזיאון ממוקמת חנות ספרים.
הספרים שנמצאים שם עוסקים בדת, בהיסטוריה ובאמנות יהודית.
המוזיאון היהודי ברובע הארכאולוגי של קלן (בגרמנית MiQua, LVR-Jüdisches Museum im Archäologischen Quartier) עתיד להיפתח בשנת 2025 ברובע הארכאולוגי שמתחת לכיכר העירייה בקלן.
המרכז ההיסטורי של העיר קלן נהרס כליל במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1953 התחיל שיקום בניין העירייה ומבני המנהל הידועים בשם "הבניין הספרדי" (בגרמנית Spanischer Bau) שם התקיימה הפגישה ההיסטורית של הברית הצבאית הקתולית (הליגה הספרדית) בשנת 1653 בסיום מלחמת שלושים השנים.
במהלך עבודות השיקום התגלו שרידי רובע רומי עתיק ובמרכזו בית המושל הרומי, הפרטוריום.
מעל השרידים הרומיים התגלו שרידי רובע יהודי מימי הביניים ורובע הצורפים הנוצרי.
האתר הארכאולוגי המשתרע על שטח של כ־6,000 מ"ר מהווה עדות ל־2,000 שנות ההיסטוריה של העיר קלן.
סביב המשך החפירות ואופן פיתוח האזור התנהלו דיונים רבים בהם היו מעורבים גופים שונים.
בשנת 2013, המועצה האזורית של חבל הריין (LVR) ועיריית קלן חתמו על הסכם מסגרת לפרויקט המוזיאון.
העיר קלן, שהיא בעלת המוזיאון והאתר הארכאולוגי, אחראית על הבנייה והמועצה האזורית של חבל הריין אחראית לפיתוח התוכן ולתפעול המוזיאון.
שם המוזיאון MiQua הוא קיצור של השם הגרמני "Museum im Quartier" שפירושו המוזיאון ברובע.
יש מייחסים לשם גם קשר למילה העברית "מקווה".
המוזיאון הוא אחד משלושה אתרים בקלן שהגישו בקשה לאונסק"ו לצורך קבלת מעמד של אתר מורשת עולמית.
בשטח האתר מתוכנן מסלול סיור באורך של 600 מטר שיעבור ליד בית הכנסת מהמאה האחת עשרה, המקווה ומבנים אחרים מאותה התקופה.
הסיור יתמקד בהיבטים האדריכליים והתכנוניים של הרובע.
זהו הרובע היהודי הגדול ביותר של ימי הביניים בגרמניה.
הרובע היהודי בקלן ייחודי מבחינת מצב השימור וגודלו.
הממצאים מאפשרים לשחזר את חיי היום יום ואת השתלבות הקהילה היהודית בסביבתה.
בקומה העליונה של המוזיאון החדש מתוכננת תערוכה קבועה המתמקדת בהיסטוריה ובתרבות של יהודי קלן משנת 1424 – השנה בה גורשו יהודי קלן – ועד ימינו.
היחידה לעיצוב דיגיטלי של האוניברסיטה הטכנית של דרמשטאדט בשיתוף עם צוות המחקר של פרויקט MiQua, היסטוריונים ואדריכלים חיצוניים הכין שחזור וירטואלי של הרובע היהודי, המבוסס על תוצאות החפירות הארכאולוגיות שבוצעו על ידי מחלקת הארכאולוגיה העירונית.
מתוך עדויות כתובות ידוע שהרובע היהודי השתרע על שטח גדול יותר מהשטח שנחפר.
לא נשארו שרידים לפיהם אפשר היה לשחזר את מבנה בתי הרובע כך שהשחזור הווירטואלי התבסס על מידע שנאסף מערים אחרות שהיו קיימות באותה תקופה.
במהלך הפרעות של שנת 1349 נהרסו גם הבתים הסמוכים לבית הכנסת, והושלכו לבור הביוב רהיטים, אביזרי ספרים, שרידי קלף שרוף, צעצועי ילדים, בקבוקי תרופות, עצמות בעלי חיים וחפצי בית רבים.
שרידים נוספים נמצאו גם במרתפי הבתים שנהרסו וביניהם לוחות מאבן צפחה עליהם חרותות אותיות עבריות.
נראה כי לוחות אלה שימשו לכתיבת טיוטות ורשימות יומיומיות אך גם שירה וסיפורת ואף סיפור הכתוב ככל הנראה ביידיש באותיות עבריות.
כ-60 מתוך הלוחות הללו כוללים שמות של אנשים.
זיהוי אנשים אלה במקורות אחרים מאפשר את תיארוך הממצאים ומלמד אל צורות הכתיב והשפה הנהוגים באותה תקופה.
ממצאים אלה מאפשרים לשחזר את חיי היום יום של הקהילה היהודית בקלן.
החפירות הארכאולוגיות של בית הכנסת העתיק בקלן החלו בשנת 1956. הממצאים הראשונים הוצגו על ידי הארכאולוג אוטו דופלפלד כבר בשנת 1959 במוזיאון הרומי-גרמני.
מקורות כתובים מתארכים את בניית בית הכנסת לתקופה שבין 1012 – 1040. הממצאים הארכאולוגיים מצביעים על כך שהמבנה עבר שינויים בארבע תקופות שונות:
בשלב הראשון, בין ראשית הבנייה לשנת 1096, נבנה הבניין מאבני גזית במילוי חצץ.
בשלב השני, בין המאה ה-12 למאה ה-13 בוצע חיזוק הקיר המערבי וארון הקודש ונוספו חלונות.
ייתכן שחלק מהעבודות נועדו לתקן נזקים שנגרמו במהלך מסע הצלב הראשון.
בשלב השלישי, בין המאה ה-13 לשנת 1349 משערים כי נבנתה עזרת נשים (בית הכנסת של הנשים) בצמוד למבנה הראשי.
מקום האחסון שנמצא מתחת לבימה מתוארך גם כן לתקופה זאת.
ב־24 באוגוסט 1349, ליל ברטולומאוס הקדוש, הותקף הרובע היהודי על ידי המון משולהב אשר הרג את כול תושביו ובזז את רכושם.
הממצאים מתקופה זאת עשירים במיוחד.
הם כוללים את הריהוט הפנימי של בית הכנסת, ארון הקודש, הבימה, משטחי קירות, חלונות, חיפויי רצפה, ספסלים וריהוט.
הממצאים הארכאולוגיים מעידים על כך שבין השנים 1349 - 1395 מבנה בית הכנסת שימש את האוכלוסייה הנוצרית.
היהודים שבו לעיר בשנת 1372 ובית הכנסת חזר לשימוש הקהילה החדשה עד שנת 1424 עת גורשו היהודים מהעיר.
בשנת 1426 בית הכנסת הוחרם על ידי מועצת העיר קלן לצורך הקמת "הקפלה מריה הקדושה בירושלים".
הקפלה נהרסה במלחמת העולם השנייה.
ההתחדשות האדריכלית של בית הכנסת מצביעה על המשכיות קיום הקהילה היהודית במקום.
בשנת 1998 בחן סוון שוטה (Sven Schütte) כ-160 שברי בימה של בית הכנסת של ימי הביניים שהתגלו במסגרת החפירות של אוטו דופלפלד בשנת 1956 ונשמרו במחסן המוזיאון הרומי-גרמני.
לדעתו היה בקלן באותה התקופה (1270 – 1280) רק בית מלאכה אחד שהיה מסוגל מבחינה אומנותית וטכנית לבצע את העבודה.
הבימה שוחזרה באופן וירטואלי מתוך כ-3,500 חלקים שנמצאו בחפירות.
ביניהם חלקים של כותרות בעיצוב אומנותי, מעוטרות בעלווה, דמויות של בעלי חיים וכתובות בעברית.
משערים כי הבימה נבנתה בסביבות שנת 1280 מאבן גיר שהובאה מאנגליה על ידי אומנים צרפתים שעבדו בבניית הקתדרלה.
הבימה נהרסה בפרעות שנת 1349.
בחפירות הארכאולוגיות בקלן נמצאו שני מבני מים תת-קרקעיים.
האחד הוא אגן מים בעומק כחמישה מטרים, הניזון ממי תהום שנובעים לתוכו והגישה אליו היא בעזרת מספר מדרגות יורדות.
המבנה הזה נמצא בתוך מרתף בית העירייה הנוכחי לכן נחשב על ידי החוקרים כמקווה עירוני.
מקווה זה עדיין לא נחקר.
סמוך אליו, בחצר הקהילה, בקרבת בית המרחץ ובית הכנסת, נמצא מבנה תת-קרקעי מרשים בעל חלל כניסה רחב ידיים ועיטור אדריכלי שבוצע בעבודת סיתות עדינה, המתוארך למחצית האחרונה של המאה השתים עשרה.
המקווה הופיע לראשונה במסמכים בשנת 1270 תחת השם Puteus Judaerorum (Judenpütz שפירושו באר היהודים.
שישה גרמי מדרגות המובילים את הטובלים מהרחוב אל חדר מלתחה תת-קרקעי שרוחבו כ-10 מ"ר היכול להכיל בנוחיות קבוצה של כעשרה אנשים, ומשם לאגן הטבילה הנמצא 16 מטר מתחת למפלס הרחוב והמתמלא ממי תהום ("מים חיים").
בקירות הפיר העמוק והרחב נחצבו גומחות בהן הונחו נרות ומגבות.
המוזיאון היהודי של אוסטרליה, חוקר ומשתף את החוויה היהודית באוסטרליה.
הוא ממוקם בפרוור סנט קילדה של מלבורן.
המוזיאון היהודי של אוסטרליה הוקם בשנת 1977 על ידי קבוצת מתנדבים בהדרכתו של הרב רונלד לובופסקי.
בתחילת פעילותו, למוזיאון לא היו מבנים משלו, לכן תערוכות המוזיאון נערכו בגלריה מאייר ובבניין מנהלת הרכבות החשמליות.
במקביל התקיים חיפוש אחר מיקום למוזיאון וקבוצת המייסדים החלה לרכוש פריטים לאוסף המוזיאון.
בשנת 1982 המוזיאון החל לפעול באתר זמני שהיה בעבר כיתות נטושות של הקהילה היהודית במלבורן שהיו ברובע דרום יארה של מלבורן, בחסותו של סר זלמן כהן.
המוזיאון נשאר במקום זה במשך 13 שנים.
במהלך תקופה זו התקיימו במוזיאון הזמני, יותר מארבעים תערוכות העוסקות במגוון רחב של נושאים, חלקן אף היו תערוכות נודדות ברחבי אוסטרליה.
המוזיאון זכה לתמיכה קהילתית הולכת וגוברת וזכה במספר פרסי תעשייה מכובדים.
בשנת 1992 רכש המוזיאון בניין ברחוב דרך אלמה, סנט קילדה, ליד בית הכנסת של הקהילה היהודית ברובע.
הפתיחה הרשמית של המוזיאון התקיימה ב-20 באוגוסט 1995. באירוע הפתיחה נכח המושל הכללי של אוסטרליה, ביל היידן.
ביום פתיחתו נקרא המוזיאון, מרכז גנדל ליודאיקה, לכבוד ג'ון ופאולין גנדל, הנדבנים העיקריים של המוזיאון.
אוסף המוזיאון כולל למעלה מ-20,000 חפצים, בהם כ-9,000 חפצים מהאוסף הפרטי של הרב לובופסקי.
האוסף כולל חפצים בעלי משמעות דתית, היסטורית, תרבותית, חברתית ואמנותית, המקיפים חיים והיסטוריה יהודית.
במוזיאון מוצגות תצוגות קבועות וכן תערוכות מתחלפות.
במוזיאון ישנן מספר גלריות, ביניהן גלריית זלמן כהן להיסטוריה של יהודי אוסטרליה, גלריית גרוס וגלריית לוטי סמורגון.
ליבת האוסף של המוזיאון היהודי של אוסטרליה מוצגת בארבע תערוכות קבועות.
Calling Australia Home – גלריית זלמן כהן להיסטוריה של יהדות אוסטרליה
תערוכה קבועה זו ממוקמת בגלריה זלמן כהן ומציגה סיפורים שמסופרים על דורות של יהודים אוסטרלים.
הסיפורים מעלים אור לגבי הסיבות להגירה של יהודים לאוסטרליה, צורת החיים שהם ניהלו שם ומה המשמעות עבורם להיות יהודים באוסטרליה בתקופה המודרנית.
תערוכת ציר הזמן של ההיסטוריה היהודית
תערוכת ציר הזמן של העם היהודי, מציגה 4,000 שנים של אירועים מרכזיים בהיסטוריה היהודית.
התערוכה כוללת תמונות, טקסטים, סרטים, חפצי אמנות ויצירות אמנות.
התערוכה מציגה את המחזור השנתי של החגים והמועדים והימים הנוראים המרכיבים את הקצב ואופן החיים היהודיים.
ככל שהשנה מתקדמת בחלל התערוכה, משולבים בתערוכה חפצים, טקסטים ודימויים הנותנים תובנה נוספת, לחיבור לוח השנה היהודי לשנת השמש.
האוסף גם מדגים את הקשר בין המועדים היהודיים למחזוריות החקלאית בארץ ישראל.
התערוכה בוחנת את יסודות היהדות ואת המסורות והאמונות אשר עברו במשך 4,000 שנות היסטוריה, הממשיכים לחבר יהודים יחדיו כל הזמן.
המוזיאון היהודי של שווייץ בבזל מספק סקירה של ההיסטוריה הדתית והיומיומית של היהודים בבזל ובשווייץ תוך שימוש בחפצי פולחן, אמנות ותרבות מימי הביניים ועד ימינו.
המוזיאון נפתח בשנת 1966 כמוזיאון היהודי הראשון בשפה הגרמנית באירופה לאחר מלחמת העולם השנייה.
היוזמה באה מחברי חברה קדישא שביקרו בקלן כדי לראות את התערוכה "מונומנטה יודאיקה" ב-1963/64. הם גילו שרבים מהחפצים המוצגים הגיעו מאוסף היודאיקה של בזל והחליטו להציג את החפצים הללו באופן קבוע במוזיאון היהודי בבזל.
כשנפתח לראשונה, המוזיאון הכיל שני חדרים.
המנהלת המייסדת, ד"ר קטיה גוט-דרייפוס, עמדה בראש המוזיאון במשך ארבעה עשורים.
בשנת 2010 החליף אותה ד"ר גבי קנוך-מונד וב-2015, ד"ר נעמי לובריך נכנסה לתפקיד.
החפצים הראשונים שהוצגו בתערוכה של המוזיאון היהודי היו יודאיקה שנאספה על ידי המוזיאון השווייצרי לפולקלור (כיום Museum der Kulturen Basel).
אוסף המוזיאון התרחב לאחר 1966 וכלל חפצים מבזל ומהריין העליון, משני הכפרים אנדינגן ולנגנאו וכן משאר חלקי שווייץ ואירופה.
המוזיאון היהודי בפרנקפורט הוא המוזיאון היהודי העצמאי הוותיק ביותר בגרמניה.
הוא נחנך על ידי קנצלר גרמניה הלמוט קוהל ב-9 בנובמבר 1988, לציון יום השנה ה-50 לפוגרום "ליל הבדולח".
המוזיאון עוסק באיסוף, שימור והנגשה של ההיסטוריה והתרבות היהודית בת 900 השנים של העיר פרנקפורט, תוך התבוננות מפרספקטיבה אירופית.
הוא מציג תערוכות קבע בשני אתרים:
מוזיאון יודנגאסה (Museum Judengasse), ברחוב בטונשטראסה 47, המתמקד בהיסטוריה ובתרבות של יהודי פרנקפורט בתקופת העת החדשה המוקדמת.
המוזיאון היהודי בארמון רוטשילד (Rothschildpalais), ברחוב אונטרמיינקאי 14/15, המציג את ההיסטוריה והתרבות היהודית החל משנת 1800.
בין השנים 2015–2020 עבר המוזיאון שיפוץ והרחבה.
האוספים במוזיאון מתמקדים בשלושה תחומים עיקריים: תרבות טקסית יהודית, אמנות יפה והיסטוריה משפחתית.
יש בו תיעוד נרחב על משפחת רוטשילד ועל משפחת אנה פרנק, אשר מוצג בתערוכת הקבע החדשה.
ארכיון שבמוזיאון אחראי על אוספי אמנים יהודים כגון מקס טרייטל, לודוויג מיידנר, יעקב שטיינהרדט, הנרי גואה ואחרים.
בנוסף, המוזיאון מחזיק ספרייה גדולה ואוסף מסמכים ותצלומים המתעדים את ההיסטוריה והתרבות של יהודי גרמניה.
עוד לפני הקמת המוזיאון הנוכחי, פעל בפרנקפורט מוזיאון לעתיקות יהודיות, שנוסד בשנת 1922 והיה מהמוזיאונים היהודיים הראשונים בגרמניה.
המוזיאון הציג בעיקר חפצי פולחן יהודיים, אך בשנת 1938 נהרס על ידי הנאצים, ורק חלק קטן מהאוספים שרד.
לאחר מלחמת העולם השנייה הציעו יוצאי קהילת פרנקפורט שהיגרו ללונדון להקים ועדה לחקר ההיסטוריה של יהודי העיר.
בהמשך גובשה יוזמה להקמת מוזיאון יהודי, בתמיכת חבר מועצת העיר הלמר הופמן.
המוזיאון נחנך בשנת 1988 בשתי וילות קלאסיות ברחוב אונטרמיינקאי, מול הנהר מיין.
הווילה ברחוב אונטרמיינקאי 14 נבנתה עבור הבנקאי זימון מוריץ פון בתמן.
הווילה ברחוב אונטרמיינקאי 15 נבנתה עבור יוזף יצחק שפייר.
בשנת 1846 נרכשה הווילה מספר 14 על ידי מאייר קארל פון רוטשילד, ומאז נודעה בשם "ארמון רוטשילד".
בשנת 1928 רכשה עיריית פרנקפורט את שני הבניינים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הם שימשו כמשכנה של הספרייה העירונית והאוניברסיטאית, ובהמשך שימשו כשלוחה של המוזיאון ההיסטורי של פרנקפורט.
בשנים 1988–2006 עמד בראש המוזיאון גיאורג הויברגר.
המוזיאון היהודי הוא חלק ממתחם "Museumsufer", אזור מרובה מוזיאונים לאורך נהר המיין.
בשנת 1987, במהלך עבודות בנייה, התגלו יסודות של 19 מבנים ששכנו בעבר ברחוב יודנגאסה – הגטו היהודי של פרנקפורט.
יודנגאסה, שהוקם בשנת 1460, היה הגטו היהודי הראשון באירופה והתפתח למרכז תרבותי חשוב.
גילוי המבנים הארכאולוגיים עורר מחלוקת ציבורית בנוגע לשימורם.
לבסוף הושג פשרה, ולפיה חמישה מבין יסודות הבתים הועתקו ושוחזרו במרתף של בניין המשרדים החדש שהוקם במקום.
בשנת 1992 נפתח מוזיאון יודנגאסה בין חורבות המבנים שנחשפו.
המוזיאון מציג את ההיסטוריה והתרבות של יהודי פרנקפורט מימי הביניים ועד לאמנציפציה היהודית.
המוזיאון גובל באתר הנצחה ליהודי פרנקפורט שנרצחו בשואה ובבית הקברות היהודי העתיק בפרנקפורט, השני העתיק ביותר בגרמניה.
בשנת 2016 נפתח מחדש מוזיאון יודנגאסה לאחר שיפוץ, עם תערוכה מחודשת.
לרגל 650 שנה לחוקת הזהב (Golden Bull) משנת 1356, נערכה בפרנקפורט תערוכה בשם "יוצרי הקיסרים" (Die Kaisermacher) בשנים 2006–2007, בהשתתפות ארבעה מוזיאונים בעיר.
מוזיאון יודנגאסה הציג ממצאים ארכאולוגיים שתיעדו את מעמד יהודי פרנקפורט כ-"עבדי הקיסר" (servi camerae regis), תפקיד שהעניק להם חסות קיסרית אך גם חשף אותם לפגיעות משפטיות וכלכליות.
המוזיאון היהודי הדני (בדנית: Dansk Jødisk Museum) הוא מוזיאון בקופנהגן, דנמרק, השוכן בתוך הספרייה המלכותית של דנמרק בבניין Galley House, ומציג חפצים היסטוריים ואמנות הקשורים להיסטוריה של יהדות דנמרק.
המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל דניאל ליבסקינד לזכר סיפורם של יהודי דנמרק שניצלו מרדיפות הנאצים בזכות תושבי דנמרק באוקטובר 1943. בניית המוזיאון החלה במרץ 2003, והוא נפתח ביוני 2004.
בתחילת המאה ה-17, בנה המלך כריסטיאן הרביעי את בית הסירות המלכותי של דנמרק, אשר לאחר מכן שופץ בשנת 1906 במהלך בניית הספרייה המלכותית הסמוכה.
בשנת 1985, החליטה "האגודה להיסטוריה יהודית דנית" להקים מוזיאון בקופנהגן שיוקדש לנושא זה.
עם זאת, רק במהלך שנות ה-90 נפגשו נציגי האגודה עם דניאל ליבסקינד, והמקום עבר שינוי נוסף.
שיפוץ בית הסירות, שבוצע על ידי משרד האדריכלים Fogh & Følner, החל ביולי 2002, ובניית המוזיאון הסתיימה בספטמבר 2003. ביוני 2004, נפתח המוזיאון לקהל הרחב.
המוזיאון היהודי הדני הוא המוזיאון הרשמי הראשון בדנמרק המוקדש למיעוט או לקבוצת מהגרים.
במקום להתמקד בהשואה, חברי מועצת המנהלים של המוזיאון, המשתייכים לאגודת ההיסטוריה היהודית הדנית, בחרו להציג את המגוון והתרבות של הקהילה היהודית בדנמרק, תוך הדגשת ההיבטים הייחודיים והחיוביים בסיפורם של היהודים, המתקיים במדינה מזה כ-400 שנה.
נושא נוסף הנידון במוזיאון הוא הכלה: שילובם של היהודים בחברה הדנית; פתיחות הקהילה היהודית כלפי החברה הסובבת; ולפיכך גם פתיחותו של המוזיאון כלפי הדנים הלא-יהודים ומבקרים זרים.
מועצת המוזיאון נדרשה להתחשב ברמת הידע של קהל היעד.
בפרט, היה עליהם למצוא איזון בין אירועים מוכרים, כגון הצלת יהודי דנמרק באוקטובר 1943, לבין אירועים פחות ידועים.
הפונקציונליות המשתנה של המרחב השפיעה על עיצובו של האדריכל דניאל ליבסקינד.
תכנון המוזיאון כולל מעבר להולכי רגל בין הספרייה הישנה והחדשה, מרחב ישיבה חיצוני לבית הקפה בקיץ, וחללים אינטימיים לשיחות בסמוך לכניסה.
המבנה כולו בנוי מסדרה של מישורים, שכל אחד מהם משקף תחום שיח דתי מסוים.
יחד, המישורים – הנקראים "יציאת מצרים", "נדודים במדבר", "מתן תורה" ו"ארץ מובטחת" – יוצרים מסדרונות פנימיים עם מעברים שבורים ורצפות נטויות.
מסדרונות אלה מהווים את חללי התצוגה של המוזיאון, וככל שהם מתפתלים, הם יוצרים את האותיות של המילה העברית "מצווה".
על פי אתר המוזיאון, צורת המבנה משמשת כפרשנות לחפצים ולאומנות שהוא מציג, בדומה לאופן שבו טקסטים נלווים מאירים היבטים שונים של התלמוד.
ליבסקינד מתאר את החלל כ"מעין טקסט המתנהל בתוך מסגרת המורכבת ממספר רב של משטחים – קירות, חללים פנימיים, תצוגות ונקודות מבט וירטואליות".
מרבית הפריטים המוצגים במוזיאון מקורם באוסף היודאיקה של הספרייה המלכותית או בהשאלה מהקהילה היהודית של קופנהגן, Mosaiske Trossamfund.
המוזיאון היהודי של בולוניה (באיטלקית: Museo ebraico di Bologna) שוכן ברחוב ויה ולדוניקה 1/5, בלב העיר בולוניה, באזור שבו היה הגטו היהודי העתיק.
המוזיאון נחנך ב-9 במאי 1999, והוא מנוהל על ידי קרן ייעודית שהוקמה ביוזמת עיריית בולוניה, הקהילה היהודית של בולוניה ואגודת ידידי המוזיאון.
המוסד נתמך על ידי מחוז בולוניה, מחוז אמיליה-רומאניה והמכון לנכסים אמנותיים, תרבותיים וטבעיים של המחוז.
המוזיאון מחולק לשלושה חלקים עיקריים:
תצוגה קבועה המתארת את ההיסטוריה של היהודים מאז העת העתיקה ועד התקופה המודרנית, בדגש על הקהילה היהודית בבולוניה ובאמיליה-רומאניה.
חלל לתערוכות מתחלפות, מפגשים, דיונים ופעילויות חינוכיות לילדים, הכולל חנות ספרים מאז 2001.
מרכז תיעוד עם ספרייה מיוחדת שבה מעל 2,000 ספרים ועמדות מחשב לשימוש המבקרים.
בשנת 2000 זכה המוזיאון בפרס של אגודת העיצוב התעשייתי על עיצוב תצוגה מצטיין בתחום המידע והתקשורת לשנת 1999. למוזיאון אופי חינוכי והוא מארח אירועים רבים במהלך השנה, במיוחד לרגל יום הזיכרון לשואה בינואר ויום התרבות היהודית האירופי בספטמבר.
כמו כן, המוזיאון מקדם פרסומים העוסקים בהיסטוריה של יהודי האזור ובמורשת האמנותית והתרבותית שלהם.
המוזיאון היהודי על שם קרלו וורה וגנר הוא מוזיאון אשר ממוקם ברחוב ויה דל מונטה 5/7 שבעיר טריאסטה אשר באיטליה.
המוזיאון נחנך בשנת 1993 ביוזמתו של מריו סטוק, במימון של משפחת וגנר-דה פולו.
המוזיאון שוכן בשתי קומות של בניין בעל משמעות היסטורית מיוחדת עבור הקהילה היהודית בטריאסטה, אשר הוכרז כאתר בעל עניין לאומי.
בעבר שימש הבניין כבית חולים יהודי, ובשני העשורים הראשונים של המאה העשרים אירח ברחוב ויה דל מונטה 5–7 את הסוכנות היהודית המקומית, שסייעה לפליטים שנמלטו מהנאציזם בעת שעזבו מטריאסטה לעבר ארץ ישראל ואמריקה.
באתר זה פעל עד שנת 1987 בית תפילה אשכנזי, שנותר חלק ממבנה המוזיאון עד היום.
המוזיאון מחזיק באוסף חפצי יודאיקה של הקהילה היהודית בטריאסטה, הכולל חפצי אמנות טקסיים שנאספו לאחר חנוכת בית הכנסת הגדול בכיכר ג'וטי, בעקבות סגירת ארבעת בתי הכנסת הקטנים (סקולה).
האוספים כוללים פריטי כסף (במיוחד יקרי ערך הם חפצים מהמאה ה-18 שנוצרו בוונציה), בדים, מסמכים וספרים המשקפים את ממדי החיים הציבוריים והמשפחתיים של הקהילה היהודית.
בין הבעלים והתורמים הקודמים של חפצים אלה – שהעתיק שבהם הוא חושן ספר תורה חרוט בדמויות גותיות משנת 1593 – ניתן למצוא הדים למשפחות יהודיות גדולות מטריאסטה שמילאו תפקידים מרכזיים בהיסטוריה של העיר.
המוזיאון שומר גם על מסמכים היסטוריים בעלי חשיבות רבה, כגון פנקס חשבונות מאמצע המאה ה-17 ודיפלומות שהעניקה הקיסרית מריה תרזה מהבסבורג בשנת 1771.
במוזיאון מוצגים גם חומרים הקשורים להיסטוריה ולזיכרון של יהודי טריאסטה שגורשו למחנות השמדה במהלך השואה.
קיים אוסף מרגש של חפצים אישיים שנלקחו על ידי הנאצים, אשר הוסתרו בשקי יוטה ונמצאו על ידי בעלות הברית.
חפצים אלה נשלחו לרומא, שם נשכחו במשך עשרות שנים במרתפי משרד האוצר האיטלקי.
בשנת 2000 הוחזרו הפריטים לקהילה היהודית של טריאסטה, שהחליטה להציג חלק מהם במוזיאון זה, ולתרום מבחר קטן אך משמעותי למוזיאון האזרחי של ריסיירה די סן סבא ולמוזיאון יד ושם.
בשנים 2014–2015 עבר המוזיאון שיפוץ מקיף ביוזמת הקהילה היהודית של טריאסטה, בהובלתה של אנליסה די פנט.
ב-14 בספטמבר 2014, לרגל יום התרבות היהודית האירופי, נפתח לקהל הרחב החלק הראשון של המוזיאון המשופץ: המדור המוקדש לתרבות, הממוקם בקומה הראשונה של ויה דל מונטה 7.
ב-29 במרץ 2015 נפתחה מחדש גם הקומה התחתונה עם מדורים המוקדשים לדת, להיסטוריה של הקהילה היהודית, לשואה ולקשר עם ארץ ישראל.
התצוגה כולה מועשרת בתכנים אורקוליים.
המוזיאון היהודי של פירנצה (באיטלקית: Museo Ebraico di Firenze) הוא מוזיאון להיסטוריה יהודית הממוקם בבית הכנסת הגדול של פירנצה, באיטליה.
המוזיאון כולל אוסף חשוב של חפצים עתיקים של תשמיש קדושה ותשמיש מצווה, והוא עדות לרמה האמנותית הגבוהה שהשיגו הקהילות היהודיות באיטליה, בתחום האמנות השימושית.
תערוכות ממחישות את ההיסטוריה של "יהודי פלורנטין" מההתיישבויות הראשונות ועד לשיקום לאחר השואה.
המוזיאון ממוקם בשני חללים בשתי קומות נפרדות בבית הכנסת הגדול.
החלל הראשון נפתח בקומה הראשונה, בשנת 1981 (וזו נחשבת שנת פתיחת המוזיאון) כיוזמה של הקהילה המקומית, בשם "ידידי המוזיאון היהודי של פירנצה", ובו מוצגים המלמדים על ההיסטוריה של הקהילה היהודית בפירנצה ויחסיה עם תושבי העיר.
בין היתר מוצג שם אוסף תמונות של האתרים המרכזיים של הקהילה, מפה של הגטו העתיק, אוסף של רהיטים, חפצי פולחן ותכשיטים מהמאה ה-16 ועד תחילת המאה ה-18.
הקומה השנייה נפתחה ב-2007 כהרחבת למוזיאון והיא מכילה חפצים ורהיטים הקשורים לאירועים המשמעותיים ביותר בחיי היהודים, טקסים משפחתיים וחגיגות דתיות.
בחלל זה יש אזור המוקדש לזיכרון השואה.
במוזיאון ישנם מחשבים שבאמצעותם יכולים המבקרים "לבקר" במוזיאונים אחרים ומרכזים יהודיים ברחבי העולם, לצורכי מחקר.
ביציאה מהמוזיאון, המבקרים יכולים ללהיכנס לחנות המוזיאון, או לנוח באזור הגן.
המוזיאון היהודי של וושינגטון הבירה , או בשמו הרשמי המוזיאון היהודי של הבירה על שם ליליאן ואלברט סמול , הוא אגודה היסטורית ומוזיאון ששוכן בצפון-מערב וושינגטון די.
סי., ומתמקד בהיסטוריה של חיי קהילת יהודי וושינגטון די.
בבירת ארצות הברית ובאזור המטרופולין של וושינגטון.
המוזיאון נוסד בשנת 1960 בשם האגודה ההיסטורית היהודית של מטרופולין וושינגטון , ונרשם כעמותה בשנת 1965. בשנת 2018 שינה את שמו לשם הנוכחי, כהכנה לפתיחת מבנה המוזיאון החדש.
בין השנים 1975–2016 פעל המוזיאון במבנה ההיסטורי של בית הכנסת עדת ישראל (Adas Israel), מבנה שנבנה בשנת 1876 ונחשב לבית הכנסת הישן ביותר שנותר בעיר.
מבנה בית הכנסת הוזז שלוש פעמים במהלך השנים, כאשר המעבר האחרון בוצע בשנת 2019 כדי לשלבו באתר החדש של המוזיאון.
המוזיאון החדש נבנה בשטח של 2,300 מ"ר (25,000 רגל רבוע), בעלות מוערכת של 34 מיליון דולר.
הוא שוכן בשכונת Judiciary Square בסמוך לפרויקט Capitol Crossing, בצפון-מערב וושינגטון.
המבנה בן ארבע הקומות כולל שלוש קומות לתצוגות ופעילויות חינוכיות, ומשלב בתוכו את מבנה בית הכנסת ההיסטורי ששוחזר למראהו המקורי.
המוזיאון מתאר את בית הכנסת כ"היצירה המרכזית" וכ"הפריט הגדול ביותר באוסף" שלו.
צווארון תחרה שלבשה שופטת בית המשפט העליון של ארצות הברית, רות ביידר גינסבורג.
מחברת ששימשה את השופט לואי ברנדייס.
תצלומים של חיי יהודים בעיר, בהם תצלום משנת 1925 של הנשיא קלווין קולידג' בטקס חנוכת מרכז יהודי.
שלט שנישא על ידי הלוביסט היהודי היימן בוקבינדר במהלך המצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות.
כיפה מטקס חנוכה בבית הלבן.
פריטים מחנויות ובתי עסק יהודיים מקומיים, כגון שלט חנות ספרים וכוס חתונה.
בית הכנסת עדת ישראל ההיסטורי נבנה בשנת 1876 בפינת הרחובות השישית וה-G בצפון-מערב וושינגטון די.סי.
גרנט נכח בטקס חנוכת בית הכנסת ב-9 ביוני 1876, אירוע שהיה הפעם הראשונה שבה נשיא אמריקאי מכהן השתתף בתפילה יהודית.
מדובר במבנה בית הכנסת הישן ביותר במחוז קולומביה.
במהלך העשורים שלאחר מכן, גלי הגירה ממזרח אירופה, ובפרט מרוסיה, הגדילו את מספר החברים בקהילה.
הקהילה המשיכה להתפלל במבנה המקורי עד 1908, אז נחנך מבנה חדש בפינת הרחובות שישית ורחוב I בצפון-מערב.
בהמשך עברה הקהילה שוב, והמבנה השני משמש את בית הכנסת ההיסטורי בפינת הרחובות שישית ו-I.
המבנה המקורי משנת 1876 נמכר לסטיבן גאטי, סוחר פירות ומשקיע נדל"ן איטלקי-אמריקאי שגר בקרבת מקום.
בשנות ה-1910, הקומה השנייה שימשה את כנסיית סופיה היוונית-אורתודוקסית.
בין שנות ה-1920 ל-1940 פעלו במבנה מספר כנסיות נוספות.
במהלך ששת העשורים הבאים, הקומה הראשונה של המבנה הוסבה לחללים מסחריים, ושוכנו בה בין השאר חנות אופניים, מספרה, מכולת של ג'וזף פאנגר, מעדנייה של אנטוני ליטרי ועסקים נוספים.
בשנות ה-60, תוכניות לבניית מטה רשות התחבורה של מטרופולין וושינגטון (WMATA) איימו להרוס את המבנה ההיסטורי.
בתמיכת רשויות פדרליות ועירוניות, הצליחה החברה ההיסטורית היהודית של וושינגטון לדאוג להעברת המבנה שלושה בלוקים מערבה – לצומת הרחובות שלוש ו-G NW.
ב-1 בספטמבר 1969 חתם נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון על חוק המתיר לממשלת מחוז קולומביה לרכוש את המבנה ולהשכירו לאגודה ההיסטורית לצורך שימור היסטורי, בעלות שכירות סמלית של דולר אחד לשנה ל-99 שנים.
המבנה שופץ בידי האגודה ההיסטורית והפך בשנת 1975 לביתו של המוזיאון.
המבנה ההיסטורי רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, ברשימת האתרים ההיסטוריים של מחוז קולומביה ובסקר הבניינים ההיסטוריים באמריקה.
הוא אחד מבתי הכנסת העתיקים ביותר בארצות הברית.
המבנה נכלל גם בפרויקט הפדרלי "Save America's Treasures" לשימור נכסי תרבות.
העברה לאתר מוזיאון היהדות הלאומי (2016–2021)
בשנת 2016, החלה הקמת פרויקט Capitol Crossing, פרויקט פיתוח גדול שדרש את העברת המבנה פעם נוספת, לאחר שממשלת מחוז קולומביה מכרה את הקרקע שעליה עמד המבנה.
בעקבות זאת נסגר המוזיאון לצורך העברת המבנה למיקומו החדש והקבוע, שבו נבנה מבנה מוזיאון חדש סביב בית הכנסת ההיסטורי.
העברה בוצעה בשני שלבים: תחילה, הוזז המבנה כ-15 מטרים צפונה למיקום זמני ברחוב שלוש NW, כדי לאפשר הקמת חניון שישמש בסיס קבע למבנה.
בראשית 2019, הוזז המבנה למיקומו החדש והסופי – בצומת הרחובות שלוש ו-F NW.
נבחרי ציבור נכחו במעמד ההעברה ונשאו נאומים, ורב נשא תפילת הדרך.
במיקומו החדש, בית הכנסת פונה למזרח, בהתאם למנהג היהודי של תפילה לכיוון ירושלים.
ב־21 במאי 2025, שני עובדים של שגרירות ישראל בוושינגטון, ירון לישנסקי הישראלי-גרמני בן 28 ובת זוגו האמריקאית שרה מילגרים בת 26, נורו למוות מטווח קצר מחוץ למוזיאון היהודי בבירה האמריקאית, כאשר עזבו אירוע יהודי שאורגן על ידי הוועד היהודי האמריקאי.
על פי הדיווחים, השניים היו זוג צעיר שעמד להתארס.
אליאס רודריגז, בן 31, נעצר כחשוד מיד לאחר האירוע, לאחר שאנשי אבטחה השתלטו עליו.
בעת מעצרו שלף כאפייה אדומה וקרא "שחררו את פלסטין!" (ציטוט מדויק: Free, free Palestine!).
דני דנון, שגריר ישראל באו"ם, כינה את האירוע "מעשה מתועב של טרור אנטישמי".
נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ גינה את ההרג בפוסט שפרסם ברשת Truth Social, וכתב: "המעשים הנוראים בוושינגטון, שמבוססים בבירור על אנטישמיות, חייבים להיפסק – עכשיו!".
המוזיאון הלאומי בוורשה (בפולנית: Muzeum Narodowe w Warszawie) הוא מוזיאון לאומי בוורשה, ואחד מן הגדולים בפולין, וכן הגדול ביותר בבירת המדינה.
אוספי המוזיאון כוללים כ-830,000 פריטים מתחום האמנות הפולנית והבינלאומית, מהעת העתיקה ועד לאמנות עכשווית.
המוזיאון הלאומי בוורשה נוסד ב-20 במאי 1862 בשם "מוזיאון האמנויות היפות, ורשה", ובשנת 1916 שונה שמו ל"מוזיאון הלאומי, ורשה".
אוספיו כללו פריטים ממוזיאונים ומוסדות תרבותיים כמו אגודת שימור שרידי העבר, מוזיאון העתיקות של אוניברסיטת ורשה, מוזיאון אגודת עידוד האמנויות היפות, ומוזיאון התעשייה והחקלאות.
האוסף שוכן בשדרות ירוזולימסקייה בבניין שתוכנן על ידי טאדאוש טולווינסקי ונבנה בין השנים 1927 ל-1938 (לפני כן שכן המוזיאון ברחוב פודוואלה 15).
בשנת 1932 נפתחה תערוכה של אמנות דקורטיבית בשני אגפים שנבנו קודם לכן.
הבניין החדש נחנך ב-18 ביוני 1938. המבנה המודרניסטי נבנה בסמוך לפארק "נא קשיאז'נצם", שהוקם בין השנים 1776–1779 עבור הנסיך קז'ימייז' פוניאטובסקי.
החל משנת 1935, ניהל את המוזיאון סטניסלב לורנץ, אשר עמד בראש מאמצי הצלת יצירות האמנות היקרות ביותר במהלך מלחמת העולם השנייה.
במהלך הפלישה לפולין ניזוק הבניין, ולאחר המצור על ורשה נבזזו האוספים על ידי הגסטפו בראשות ההיסטוריון הנאצי דגוֹברט פריי, שכבר ב-1937 ערך ביקורים רשמיים בגרמניה והכין רשימה מדוקדקת של היצירות החשובות ביותר.
מטה הגסטפו העניק את דיוקנו של רמברנדט את מארטן סולמנס כמתנה להאנס פרנק בקרקוב הכבושה, ושאר היצירות נארזו ונשלחו לברלין.
לאחר המלחמה, ממשלת פולין, תחת פיקוחו של פרופסור לורנץ, השיבה רבות מהיצירות שנשדדו.
מעל ל-5,000 פריטים עדיין נחשבים כנעדרים.
רבות מהיצירות שהוצגו באותה תקופה היו ממקורות לא ידועים או ממוצא לא ברור (למשל מאוספי האמנות הנאציים בשטחים המשוחזרים של פולין, כולל קמייניץ, קארתאוס, ליבנטל ו-רונשטוק), והולאמו על ידי שלטונות הרפובליקה העממית של פולין בצווים וחוקים מ-1945, 1946 ו-1958, והוכנסו לאוסף המוזיאון כ"נכסים נטושים".
כיום, אוסף המוזיאון הלאומי בוורשה כולל למעלה מ-780,000 פריטים המוצגים בגלריות קבועות רבות, כולל גלריית פאראס על שם פרופ' קז'ימייז' מיחאלובסקי, וגלריות המוקדשות לאמנות עתיקה, אמנות ימי הביניים, ציור, צורפות, אמנות דקורטיבית ואמנות מזרחית, וכן תערוכות מתחלפות רבות.
בין השנים 2008–2013, המשלחת הארכאולוגית הפולנית "טיריטקה" של המוזיאון הלאומי בוורשה קיימה חפירות בטיריטקה שבחצי האי קרים.
בשנת 2016 החלה לפעול משלחת ארכאולוגית נוספת, "אולביה", באתר אולביה שבאוקראינה.
שתיהן מנוהלות על ידי אלפרד טווארדצקי, אוצר גלריית האמנות העתיקה.
בשנת 2010 ערך המוזיאון הלאומי, כאחת המוסדות הציבוריים הראשונים בעולם, תערוכה שהוקדשה כולה לאמנות הומוארוטית – Ars Homo Erotica.
מאז השיפוץ שנערך בשנים 2011–2012, נחשב המוזיאון לאחד המודרניים באירופה, בין היתר בזכות מערכת תאורת LED ממוחשבת המדגישה את מאפייניהם הייחודיים של כל יצירה ותצוגה.
בשנת 1945 קיבל המוזיאון הלאומי לרשותו את ארמון ניבורוב ההיסטורי שבכפר ניבורוב, והפך אותו לסניף של המוזיאון.
בראשית התקופה שימש הסופר מייצ'יסלב סמולארסקי כאוצר משנה במקום.
בשנת 2012 עברו גלריות הקבע שינוי מקיף.
האוצרים שינו את סדר התצוגה והוסיפו יצירות חדשות ממחסני המוזיאון.
הציורים לא סודרו באופן כרונולוגי אלא לפי נושאים: ציור ז'אנרי, טבע דומם, נופים, נופי עיר, סצנות מקראיות, מיתולוגיות, ועירום.
יצירות של אמנים איטלקים, פלמים, הולנדים, גרמנים ופולנים נתלו יחד – באופן שמאפשר לצופה להשוות בקלות בין הדמיון והשוני ביניהם.
הגלריות כוללות את גלריית האמנות העתיקה, גלריית פאראס, גלריית האמנות מימי הביניים, גלריית המאסטרים הישנים, גלריית האמנות של המאה ה-19, וגלריית האמנות של המאה ה-20 וה-21 – ומציבות את עבודות האמנים הפולנים בהקשר רחב של אמנות מדינות ותקופות שונות.
הגלריות מדגישות את העושר והמגוון של מסורות וניסיון היסטורי של עמים שונים, אשר ייסדו את זהותם התרבותית על בסיס משותף של עת העתיקה היוונית-רומית והדת הנוצרית.
גלריית האמנות מימי הביניים מציגה בעיקר חפצים מהמאה ה-14 וה-15 שמקורם מאזורים שונים בפולין של ימינו, וכן מספר דוגמאות לאמנות מערב אירופית.
רוב היצירות יועדו במקורן לשימוש כנסייתי.
התצוגה עוצבה כך שתמחיש לצופה את תפקידה של האמנות בחיי הדת של ימי הביניים.
הגלריה כוללת גם תופעות חוצות-אזוריות מהמאה ה-12 עד ה-14, כגון הפרדת הפיסול הדמותי מהאדריכלות בתקופה הרומנסקית, פסלים מהמעגל של "המדונה על האריה" במרכז אירופה, וסגנון ה"גותיקה הבינלאומית", או "הסגנון החצרוני".
רבות מהיצירות מדגישות את האופי הייחודי של אזורים שונים במרכז אירופה: שלזיה (1440–1520), גליציה ופולין הקטנה, פולין הגדולה וקויאביה (1440–1520), וגדנסק עם אזור ההנזה (1420–1520), עם מזבחות גדולים מהמבורג ופומרניה.
השיטות החדשות המיושמות בגלריה מאפשרות הצגת פוליפטיכים גדולים בשלמותם, כולל הצד האחורי של הכנפיים, כמו בפוליפטיך המפורסם מגרודז'ונדז.
עיצוב התצוגה החדש תוכנן על ידי משרד WWAA.
גלריית האדונים הישנים בקומה השנייה הוקמה מחדש בשנת 2016 מתוך גלריות האמנות הדקורטיבית, הציור האירופי הישן ודיוקן פולני ואירופי.
התצוגה משלבת סוגי אמנות כמו ציור, פיסול, רישום והדפס עם עבודות אומנות שימושית, בהתבסס על המושג המקורי של "אמנות" – כמיומנות אומן.
הציור והפיסול, המאופיינים בייצוג ובחיקוי המציאות (מימזיס), מאוחדים כאן עם האומנויות הדקורטיביות בתכלית ובפונקציה.
חלוקת הגלריה נעשתה לפי "מרחבים חברתיים": 1. ארמון, וילה, חצר; 2. כנסייה, קפלה, מזבח ביתי; 3. העיר – בהתאמה: תרבות חצר, תרבות דתית ותרבות עירונית.
בתצוגה החדשה, היצירות אינן מוצגות לפי אסכולות לאומיות אלא כהשוואה בין חוגים אמנותיים מהדרום והצפון.
מערך זה משקף את ההיררכיה של הז'אנרים שנקבעה על ידי תיאוריות הרנסאנס, ומדגיש את הפונקציה המקורית של הציורים – למי ולשם מה נוצרו.
הגלריה מציגה מגוון של דיוקנאות המשקפים תפקידים חברתיים, פוליטיים ופרטיים.
התערוכה נפתחת בדיוקנאות מונומנטליים של אצילים ובני חצר, ממשיכה בדיוקנאות מסורתיים פולניים ומערב-אירופיים בגודל מלא, ולאחר מכן עוברת לדיוקנאות קטנים ואישיים יותר – כולל דיוקנאות ארון קבורה ודיוקנאות מיניאטוריים מהמאה ה-18, וכן ציורים מתקופתו של סטניסלב אוגוסט פוניאטובסקי.
מרכז גלריית האמנות של המאה ה-19 מתמקד במגמות המרכזיות שעיצבו את האמנות בתקופה זו, עם דגש על יצירות אמנים פולנים לצד נציגים של עמים אחרים.
ההשוואה בין יצירות מאמנים ממדינות שונות מדגישה רעיונות אוניברסליים, סמלים משותפים וניסויים דומים שהתבצעו במקביל או כחלק מהכשרה סדנאית.
אחת מיצירות הקנבס הגדולות בפולין – קרב גרונוולד של יאן מטייקו (426 ס"מ על 987 ס"מ) – מוצגת בגלריה זו.
אוספי האמנות המודרנית והעכשווית שבמוזיאון הם מהגדולים בפולין.
הם כוללים ציורים, פסלים, הדפסים ורישומים משנות ה-20 וה-30, קולנוע אוונגרדי פולני, תצלומים, פוטומונטאז'ים, לצד יצירות מתרבות עצמאית של שנות ה-80, ווידאו ופרפורמנס מהעשורים האחרונים – המוצגים בגלריה ששטחה כ-700 מ"ר.
מידע על חלק מהפריטים נגיש באפליקציות ניידות, וחלק מהיצירות מונגשות באמצעים של מציאות רבודה עם הסברים מאת אוצרי התערוכה.
אוספי המוזיאון הלאומי בוורשה כוללים כ-830,000 פריטים מהאמנות הפולנית והבינלאומית, מהעת העתיקה ועד ימינו.
האוספים כוללים ציורים, פסלים, רישומים, תחריטים, תצלומים, מטבעות, פריטי אמנות שימושית ועיצוב.
אוסף האמנות העתיקה והאמנות הנוצרית המזרחית כולל כ-24,000 פריטים, והוא הגדול והחשוב מסוגו בפולין.
בין הפריטים הבולטים נמנים ציורי קיר מהקתדרלה הנוצרית בפאראס (בעבר פכורס שבסודאן של היום) ואוסף כלי חרס יווניים מצוירים.
ראשיתו של אוסף הציור האירופי הישן, הכולל 3,700 יצירות, בשנת 1862 עם הקמת מוזיאון האמנויות היפות, אז נרכשו 36 ציורים איטלקיים, הולנדיים וגרמניים מאוספו של יוהאן פטר וייר מקלן.
בין היצירות הראשונות היו עבודות מאת פינטוריקיו, קורנליס ואן הארלם ויעקב יורדנס.
האוסף הורחב בהמשך באמצעות רכישות, תרומות והפקדות.
אחת הרכישות החשובות הייתה אוסף פייטרו פיורנטיני, שנתרם בשנת 1858 לבית הספר לאמנויות יפות בוורשה, והועבר למוזיאון ב-1879.
בין השנים 1877–1896 נוספו ציורים נוספים מאוסף וויצ'ך קולאסינסקי, וב-1906 נתרמו עבודות נוספות על ידי ציפריאן לחניצקי, ובהן "הלקאת ישו" מאת פייטר דה קמפן, דיוקן גבר באפוד צהוב מאת הנס שויפליין, הגירוש מגן עדן מאת פייר פרנצ'סקו מולה, ומחקר אקדמי מאת ז'אן-אוגוסט-דומיניק אנגר.
בשנת 1935 נרכש אוסף יאן פופלבסקי, שכלל בין היתר את דיוקן אדמירל ונציאני מאת טינטורטו.
בשנת 1961 נוספו עבודות מאוספה של גבריאלה זאפולסקה, ובהן כמה ציורים מאת פול סרוזייה.
רכישת דיוקן תדאוש מקובסקי מאת מרסל גרומר ב-1959 ו-עייפות מאת טמרה דה למפיצקה ב-1979 העניקו לאוסף האמנות המודרנית הפולנית הקשר בינלאומי מובהק.
המוזיאון מציג גם עבודות של אמנים אירופאים מרכזיים נוספים, בהם רמברנדט, סנדרו בוטיצ'לי, לוקאס קראנאך האב, אוגוסט רנואר, גוסטב קורבה, אנג'ליקה קאופמן, לוקה ג'ורדנו, מטיה פרטי, יואוס ואן קלבה, יאן ברויגל האב, דוד טנירס הבן וגספרה טראברסי.
בגלריה מוצגת גם אוסף רחב של ציורי היסטוריה פולניים מן המאה ה-19, שרבים מהם הפכו לאיקוניים בתרבות הפולנית, ומתארים באור דרמטי אירועים מרכזיים מההיסטוריה של העם.
המוזיאון יזם פרויקטים ארכאולוגיים כגון "משלחת טיריטקה" בחצי האי קרים ו"משלחת אולביה" באוקראינה, בניהולו של אלפרד טוורדצקי.
בשנת 2010 הציג המוזיאון את התערוכה "Ars Homo Erotica", שהוקדשה לאמנות הומוארוטית – מהראשונות מסוגן במוסד ממלכתי.
המוזיאון הלאומי אז'ן דלקרואה , הידוע גם בשם הפשוט מוזיאון דלקרואה (Musée Delacroix), הוא מוזיאון אמנות המוקדש לצייר אז'ן דלקרואה (1798–1863).
המוזיאון שוכן ברובע השישי של פריז, צרפת.
המוזיאון פתוח למבקרים מדי יום, למעט בימי שלישי, והכניסה אליו כרוכה בתשלום.
המוזיאון שוכן בדירתו האחרונה של הצייר אז'ן דלקרואה; הוא עבר להתגורר במקום זה ב-28 בדצמבר 1857, ונשאר בו עד מותו ב-13 באוגוסט 1863. בשנת 1929 נוסדה אגודת ידידי אז'ן דלקרואה (Société des Amis d'Eugène Delacroix) במטרה למנוע את הריסת המבנה.
בשנת 1952 רכשה האגודה את הדירה, הסטודיו והגן הסמוך, ובשנת 1954 מסרה את הנכס לידי ממשלת צרפת.
בשנת 1971 הוכר האתר כמוזיאון לאומי, ובשנת 1999 שופץ הגן.
האמן לאון פרנטאן (Léon Printemps) החזיק סטודיו באותו בניין, ובו הלך לעולמו ב-9 ביולי 1945. מאז שנת 2004 מנוהל המוזיאון על ידי מוזיאון הלובר.
כיום כולל המוזיאון מזכרות אישיות ויצירות של דלקרואה, והוא מציג עבודות כמעט מכל שלב בקריירה האמנותית שלו.
בין היתר מוצגות בו שלוש יצירות הפרסקו היחידות שיצר, מן האתר בואלמון (1834); הציור "חינוכה של הבתולה" (L'Éducation de la Vierge), שצויר בנואן בשנת 1842; והיצירה "מגדלנה במדבר" (Madeleine dans le désert), שהוצגה בסלון של 1845. בנוסף לכך, כולל המוזיאון:
רישומים, בעיקר סקיצות שנעשו כהכנה לציורים שביצע בקפלת המלאכים בכנסיית סן-סולפיס, וכן רישומים של כמה מידידיו ועמיתיו של דלקרואה, בהם לסאל-בורד, הואה, פוטרלה, סן-מרסל וקולן.
פתקים, סקיצות ומזכרות ממסעו של דלקרואה למרוקו בשנת 1832, ובכלל זה פריטי לבוש מסורתיים כגון בורנוסים (מעילים עם ברדס), חייקים (גלימות קלות), כפתנים, ג'לאביות, וכן תכשיטים, חרבות, כריות, נעלי בית, מגפיים ופריטי קרמיקה.
חפצי סטודיו, ובהם כן ציור, פלטות, שולחנות עבודה, כוס ששימשה לרחצה, קבוצת כלי חרס מזוגגים מעוטרים, וזוג פמוטים.
תצלומים של דלקרואה משנותיו האחרונות, וכן מכתבים מאת האמן ואליו.
ספרייה ומסמכים הנוגעים לדלקרואה ולמעגל הקרוב לו, הכוללת למעלה מ-1,000 פריטים – מונוגרפיות, קטלוגים של תערוכות, מחקרים ועוד.
המוזיאון היהודי מנצ'סטר הוא מוזיאון יהודי להיסטוריה של הקהילה היהודית, השוכן ברחוב צ'יטהם היל שבמנצ'סטר, אנגליה.
המוזיאון ממוקם בבית כנסת לשעבר של קהילת היהודים הספרדים והפורטוגזים, שנודע גם בשם בית הכנסת שערי תפילה.
הקהילה מתפללת בנוסח ספרדי במבנה אחר שברחוב מור ליין שבקרסל, סלפורד.
המבנה שימש כבית כנסת משנת 1874 ועד 1984, ובשנת 1974 הוכר כאתר מוגן מדרגה II.
בית הכנסת לשעבר של הקהילה היהודית הספרדית הוקם בשנת 1874. עם השנים הפך המבנה למיותר, בשל מעבר של הקהילה היהודית מהאזור של צ'יטהם לצפון מנצ'סטר, לשכונות כמו פרסטוויץ' ווייטפילד.
במרץ 1984 נפתח במקום מוזיאון, המתעד את תולדות קהילת יהודי מנצ'סטר במשך למעלה מ־200 שנה.
המוזיאון נפתח מחדש ב־2 ביולי 2021, לאחר תהליך שיפוץ והרחבה בעלות של שישה מיליון ליש"ט.
עם פתיחתו, נוספו למוזיאון גלריה חדשה, בית קפה צמחוני, חנות, מרחב לימודי ומטבח, וכן שוחזר בית הכנסת ההיסטורי במלואו.
לאחר סיום השיפוץ, זכה המוזיאון היהודי של מנצ'סטר בשני פרסים בטקס פרסי תעשיית הבנייה הבריטית: פרויקט התרבות והפנאי של השנה, והפרויקט הקטן הטוב ביותר של השנה.
הפרסים הוענקו יחד עם משרד האדריכלים Citizens Design Bureau וחברת מהנדסי המבנים Buro Happold.
באוסף המוזיאון שמורים למעלה מ־31,000 פריטים, המתעדים את סיפור ההגירה היהודית וההתיישבות במנצ'סטר.
האוסף כולל למעלה מ־530 עדויות מוקלטות, מעל 20,000 תצלומים, 138 ראיונות עם ניצולי שואה ופליטים, לצד מסמכים, חפצים ואפמרה נוספים.
המבנה ההיסטורי של בית הכנסת משנת 1874 נבנה בסגנון התחייה המורית, ותוכנן בידי האדריכל המנצ'סטרי אדוארד סולומונס.
אף שלא היה מבין בתי הכנסת הגדולים או המפוארים ביותר שנבנו בסגנון זה, כמו בית הכנסת פרינסס רוד שבליברפול, נחשב המבנה ל"אבן חן".
הסגנון, בהשראת אדריכלות ספרד המוסלמית, נתפס כמתאים במיוחד לבית כנסת של קהילה ספרדית.
החזית כללה שתי שורות של חלונות קשת פרסה, ודלת הכניסה השקועה והקומה העליונה עם קשת של חמישה חלונות היו מעוצבות להפליא.
בפנים, קשת פרסה מסגרת את ההיכל, ועמודים צבעוניים תומכים ביציע.
כמו כן, העבודה הדקורטיבית בסבכת העץ (mashrabiyya) בדלתות הכניסה נחשבת מהודרת במיוחד.
המוזיאון היהודי בסאו פאולו משמר את ההיסטוריה המסורת והתרבות היהודית ואת היסטוריית הגירת היהודים לברזיל במשך יותר מ-500 שנים.
המוזיאון שייך לאגודת ידידי המוזיאונים היהודיים במדינת סאו פאולו (AMJSP).
הבניין בו שוכן המוזיאון, ברחוב מרטיניו פראדו 128, הוא בניין לשעבר, שתוכנן ונבנה על ידי האדריכל הרוסי סמואל רודר בין השנים 1927 ל-1932 בית הכנסת בנוי בסגנון ביזנטי, במבנה בעל שבע צלעות, המתייחס לנומרולוגיה יהודית, בה למספר 7 יש משמעויות מיסטיות רבות.