tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צ'טסווד הוא אחד ממרכזי המסחר העיקריים בגדה הצפונית, בזכות שילוב תחבורה ציבורית ומערכת כבישים נוחה ומרכזי קניות מרובים.
מדי שנה בספטמבר מארח הפרוור את פסטיבל האביב של וילובי, שהוא הפסטיבל השני בגודלו בכל פרוורי הגדה הצפונית וכולל הופעות חיות.
בפרוור חמישה בתי ספר, שמייצגים זרמי חינוך שונים ושכבות גיל - מגן ועד תיכון.
צ'טסווד הוא מרכז תחבורה ראשי.
הוא כולל תחנת רכבת עם מספר קווי רכבת שונים (הרכבת הקלה ורכבות סידני), מסוף ראשי לאוטובוסים וגם מערכת כבישים מהירים (כולל פאסיפיק היוויי).
צ'טסווד וסט הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית וילובי (City of Willoughby).
צ'טסווד וסט ממוקם בדרום הגדה הצפונית, בערך 11 ק"מ צפון-מערבית למרכז העסקים הראשי של סידני.
מעבריו מצויים הפרוורים ליין קוב וסט, ארטרמון וליין קוב מדרום, נורת' רייד ומקוורי פארק במערב, לינפילד ורוזוויל בצפון, וממזרח הפרוור גובל בצ'טסווד.
הפרוור קטן יחסית וחצוי לשטח מזרחי ומערבי על ידי נהר ליין קוב.
גשר פולרס חוצה את הנהר ומקשר בין שני החלקים.
צ'טסווד וסט (כמו הפרוור הסמוך צ'טסווד) קרוי על שמה של שרלוט "צ'טי" הארנט, בצירוף החורשה שגדלה במקום לפני הקמת הפרוור.
בשנת 1963 היה הפרוור זירת רצח מסתורי, כשגופותיהם של ד"ר גילברט בוגל וגברת מרגרט צ'נדלר התגלו בנהר ליין קוב, לא רחוק מגשר פולרס.
הפרוור הופרד ליחידה עצמאית מצ'טסווד רק בשנת 2006.
הפרוור משמש כמעט בלעדית למגורים, עם מרכז מסחרי קטן סביב גשר פולרס.
הבתים הם כמעט תמיד וילות צמודות-קרקע.
בפרוור אין בתי ספר, והתלמידים שגרים בו נוסעים לצ'טסווד וליין קוב נורת' הסמוכים כדי להגיע לבתי ספרם.
אין בפרוור תחנת רכבת, ורק שני קווי אוטובוס משרתים אותו - קווי 255 ו-256.
צ'י קונג או צ'י גונג (בסינית: 气功, מסורתית: 氣功, פין-יין: Qì Gōng) היא אמנות גוף הוליסטית המבוססת על תרגילים פסיכופיזיים, המשלבת יציבה, תנועה, נשימה ומדיטציה כדי לקדם בריאות, רוחניות, איכות חיים וכן מיומנות לחימה.
אמנות גוף זו מסווגת במערב כחלק מהרפואה האלטרנטיבית.
היא פותחה במאה השנייה לספירה על ידי חווא טו, רופאו של הקיסר הסיני באותה תקופה.
משמעות המילה צ'י היא "אנרגיית החיים הזורמת בגוף".
משמעות המילה קונג היא עבודה, טיפוח או כישרון.
צירוף המילים צ'י קונג משמעו תרגילי אנרגיה שמטרתם הזרמת אנרגיית החיים הפנימית של הגוף, איזונה והמרצתה.
ניתן לפרש את המילה "קונג" גם כשליטה, כלומר "שליטה באנרגיה הנעה בגופנו".
צ'י קונג יכול לכלול ביצוע תבנית תנועה עם מגוון רחב מאוד של תנועות, תנועות בודדות ועיסויים עצמיים.
הצ'י קונג, כשיטת מדיטציה בתנועה, מבוצע בדרך כלל בתנועות רכות, עגולות ונמתחות במקצבים איטיים ומהירים.
נהוג לבצעו בעמידה, בזמן עבודה, בישיבה או בשכיבה, תוך שימוש בטכניקות נשימה מיוחדות, שמטרתן, על פי הצ'י קונג, לאפשר לגוף לאסוף את סוגי האנרגיות שבו, למקדן או לפזרן.
הצ'י קונג מכוון לשליטה והזנת הגוף בצ'י באמצעות חזרה מתמדת על תרגילי נשימה מבוקרת ותרגילי ריכוז מחשבה.
הוא מתמקד בשליטה בנשימה, מתוך תפיסה שמערכת הנשימה היא הנשלטת ביותר מבין השרירים הבלתי רצוניים, ובכך מהווה גשר לשליטה במערכות הלא-רצוניות.
בעת תרגול צ'י קונג המתרגל מנסה לדמיין את הנשימה כמשאבה, כאשר מרכז הכובד של הגוף (באזור הטבור) משמש כמפוח, ממנו מונע הצ'י לאחר הרפיית כל הגוף.
לפי הצ'י קונג, איזון חמשת הריגושים (פחד, כעס, להט, דאגה ועצב), והכנסתם לפעולה מבוקרת, משפיעים על הרגעת העצבים, על תפקוד מערכת הנשימה, על קצב זרימת הדם ועל חילוף החומרים.
התרגילים אמורים לגרות את פעולת הקיבה, להאיץ הפרשת מיצי קיבה ולהאיץ את המטבוליזם בגוף, לכן הם נתפסים כתרגילי הרזיה.
אחת משיטות הצ'יגונג היא ה"פאלון גונג" או "פאלון דאפא".
שיטות צ'יגונג הן שיטות סיניות מסורתיות המתרכזות בנפש, ברוח ובגוף ומתרגלים אותן באמצעות תנועות מדיטטיביות, איטיות ועדינות.
שיטות צ'יגונג היו נפוצות מאוד בסין ובאסיה במשך כל ההיסטוריה.
במקור נקראו השיטות הללו "טיפוח-תרגול" והן כללו במקור גם מערכת של תרגילים וגם הוראה של עקרונות מוסר ומעלות טובות.
הצ'י קונג מכוון להרמוניה של הגוף עם מצבי הרוח (הנפש) ועם הטבע לפי עונות השנה.
לכן מתאימים בצ'י קונג תרגילים לפי העונה.
חורף - התכנסות - פחד, המבוטא בכליות
אביב - פריצה - כעס, המבוטא בכבד
קיץ – פיזור - להט, המבוטא בלב
סתיו - איסוף וארגון - עצב, המבוטא בריאות
המספר חמש הוא מספר טיפולוגי מרכזי בצ'י קונג.
הצ'י קונג מתמקד בחמש מערכות יסוד בגוף האדם וקושר אותן לפעולות אנרגטיות ולנפש, על פי מפת הרגשות הסינית, מתוך תפיסה שכדי להגיע לשלמות בריאותית, על האדם לפתח את כולן.
דוגמה לסדרת תרגילים כזו היא משחק חמש החיות, הכוללת חיקוי תנועתם של בעלי חיים כחלק מהצ'י קונג:
תרגיל נמר – מחזק את הריאות ואמור להעניק אימתניות
תרגיל דוב – מחזק את הכבד ואמור להעניק שלווה
תרגיל צבי – מחזק את הכליות ואמור להעניק גאון
תרגיל עגור – מחזק את הלב ואמור להעניק קלות
תרגיל קוף – מחזק את הטחול ואמור להעניק ערנות
חיות רבות נוספות, מלבד חמש אלו, זוכות לחיקוי בתבנית התנועה.
לפי הטאו טה צ'ינג, הגורס כי "מה שגמיש וזורם – ימשיך לגדול ומה שקשיח וחסום – יקמול וימות", הצ'י קונג רואה בגמישות פיזית ונפשית מפתח להארכת חיים.
סדרות תרגילים המשלבות כיווץ והרפיה, עיסוי מודרך ומדיטציה מיועדות בעיקר לבני הגיל השלישי, בניגוד לגישה המערבית, הדוגלת בתרגילים ממריצים, אשר בטווח הארוך מתישים את הגוף ומאיצים את תהליך ההזדקנות.
הצ'י קונג מתאים לתרגול של מוגבלים בתנועה וזקנים, תוך שימוש נכון וחכם ב"חוק המאמץ המזערי", המופיע בטאואיזם.
לפי תפיסת הצ'י קונג, ניתן באמצעות תרגול מתאים להטעין מחדש את "מצבר" אנרגיית הצ'י שבגוף ובכך להאט את תהליך ההזדקנות.
לפעולת גוף בריאה ישנם חמישה כללים נלמדים, המאפשרים למתרגל להוליך את הצ'י ללא הפעלת כוח מיותר:
מכלול פעיל במקום חלקים הפועלים עצמאית,
קשר בין הגוף לנפש בכל תנועה לפי מפת הרגשות הסינית,
דפוסי התנהגות משתנים בהתאם לתנועת הגוף,
שימור אנרגיה על-פי חוק "המאמץ המזערי".
צִ'יאַנְג קַאי-שֵׁק (בסינית: 蔣介石; בפין-יין: ; 31 באוקטובר 1887 – 5 באפריל 1975) היה מנהיג צבאי ופוליטי סיני, אשר שלט על הרפובליקה הסינית.
הוא קיבל את מנהיגות המפלגה הלאומית (קוומינטנג) לאחר מות מייסדה סון יאט-סן בשנת 1925. אז, הוביל את "המשלחת הצפונית", מסע צבאי לצפון שבזכותו איחד את סין.
ב-1928 הפך למנהיג הרפובליקה הסינית.
במהלך מלחמת סין–יפן השנייה (1937–1945) נחלש מעמדו בסין, בניגוד למעמדו במישור הבינלאומי, שעלה להיות אחד מ"ארבעת הגדולים" שהובילו את בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, לצד וינסטון צ'רצ'יל, פרנקלין דלאנו רוזוולט ויוסיף סטלין.
במלחמת האזרחים הסינית (1945–1949) נלחם במפלגה הקומוניסטית, אך הובס ונאלץ לסגת לאי טאיוואן, שם שימש עד יום מותו כנשיא הרפובליקה הסינית.
צ'יאנג קאי-שק נולד בעיר שיקואו בדרום-מזרח סין מדרום למרכז הבינלאומי של שאנגחאי, למשפחה של סוחרי מלח עשירים.
סבו, אשר נתן לו את שמו הסיני גִ'יאַנְג גִּ'יְּשִׁי (蔣介石), משמע "בין הסלעים", נפטר בעוד צ'יאנג היה בן חמש ואביו בעודו בן שבע.
הוא נישא בשידוך לבת כפרו, מאו פומיי, ולזוג נולד בן – צ'יאנג צ'ינג קואו, ובת – צ'יאן חואה.
צ'יאנג גדל בעידן בו תבוסותיה של סין הקיסרית תחת שושלת צ'ינג למדינות החוץ הותירו אותה במצב של חוב תמידי וחוסר יציבות פנימית.
מדובר במלחמת סין–יפן הראשונה, מלחמת סין–צרפת, מרד הבוקסרים ועוד.
על רקע זה החליט צ'יאנג להצטרף למכללה הצבאית פאוטינג בשנת 1906. בשנת 1907 למד במכללה הצבאית ביפן ושירת בצבא הקיסרי היפני בין השנים 1909–1911. את שירותו ביפן תיאר ביומניו כנוקשה.
במסגרת לימודיו החל להביע תמיכה בתנועה המהפכנית של בני עמו אשר קראה להדיח את שושלת צ'ינג, ולהקים רפובליקה בסין.
בשנת 1908 הצטרף לבסוף לתנועת טונג מנג חואי בהנהגת סון יאט-סן, שהייתה תנועה רפובליקנית לאומית סינית, והיוותה את הבסיס להקמת הקוומינטנג.
עם פרוץ התקוממות ווצ'אנג בשנת 1911, חזר צ'יאנג לסין ללחום לטובת המהפכנים.
הוא שירת בצבא המהפכנים, והוביל גדוד בשאנגחאי תחת פיקודו של ידידו ומורו הרוחני צ'ן צ'ימיי.
מהפכת שינהאי הייתה להצלחה, וצ'יאנג הפך לחבר מייסד בקוומינטנג.
לאחר השתלטותו של יואן שה-קאי על ממשלת הרפובליקה, היה צ'יאנג לבן חסותו של סון יאט-סן, ונדד בין מקלט גלות ביפן ומקלט שמצא באזורים הנתונים לריבונות זרה בשאנגחאי.
פועלו של יואן הביא להשפעה ישירה על צ'יאנג כאשר פעילים מאפיונרים התנגשו בקרב יריות עם צ'יאנג וצ'ן בסמטה בצדי העיר ולבסוף הביאו למותו של צ'ן.
בשאנגחאי הידק צ'יאנג את קשריו עם העולם התחתון ועם "הכנופיה הירוקה" הידועה לשמצה.
לאחר מכן שימש כקצין בצבאו של איל המלחמה הקנטונזי, צ'ן צ'יו מינג.
בשנת 1923 עבר סון יאט-סן לעיר גואנגג'ואו (הידועה גם כ"קנטון") בדרום סין, ובעזרת התמיכה הכספית של הקומינטרן מברית המועצות, ערך רפורמה בקוומינטנג ויצר ממשלה מהפכנית בתמורה לשיתוף פעולה עם אידאולוגים קומוניסטים.
צ'יאנג נשלח למוסקבה ובילה בה שלושה חודשים בלימוד המוסדות הצבאיים והפוליטיים הסובייטיים.
הוא שב לגואנגג'ואו בשנת 1924 והפך למפקד האקדמיה הצבאית בוומפואה.
בשנים אלו טיפח חבר קצינים הנאמן לו אישית.
בשנת 1925 ערך עם צבאו מסעות מלחמה כנגד יריבים מקומיים במחוז גואנגדונג עד אשר הבטיח את ההשפעה האזורית של הקוומינטנג.
עם מותו של סון יאט-סן בשנת 1925 נוצר ואקום בהנהגה הסינית.
צ'יאנג החל בתמרונים לקחת את מקומו.
תחילה התמנה למפקד הצבא המהפכני הלאומי הסיני, ובשנת 1926 הנהיג את "המשלחת הצפונית" – מסע צבאי שנועד להביס אילי מלחמה ששלטו בצפון סין, ולאחד את המדינה תחת הנהגה אחת עם כיבוש הערים נאנג'ינג (והפיכה לבירה) ובייג'ינג.
בינואר 1927, בעצה אחת עם הקומוניסטים הסינים והסוכן הסובייטי מיכאיל בורודין, העבירו מנהיגי הקוומינטנג את הממשלה מגונגזו לווהאן שבמרכז סין.
כיבוש שאנגחאי ונאנג'ינג במרץ הכחיד כמעט לחלוטין את שליטת התומכים בקיסר בסין, ועם סיום הסדרת הממשל של הקוומינטנג על מרכז סין בתוך מלחמת המישורים המרכזיים, החליט צ'יאנג לנתק את קשריו עם אנשי השמאל, שכבר לא היה זקוק להם למלחמתו.
ב־12 באפריל החל צ'יאנג במתקפה על אלפי אנשים שנחשדו כקומוניסטים באזורים שבהם שלט במה שנודע כטבח שאנגחאי.
לאחר מכן הקים את ממשלת הקוומינטנג העצמאית שלו בנאנג'ינג, בתמיכת גורמים שמרנים.
הקומוניסטים גורשו מהקוומינטנג, והיועצים הסובייטים הוגלו.
בייג'ינג נכבשה ביוני 1928 וכמו כן התנגשויות גבול אל מול ברית המועצות הפכו לתדירות עד מאוד.
ב־1 בדצמבר 1927 נישא צ'יאנג ביפן לסונג מיילינג (אחותה הצעירה של סונג צ'ינג-לינג, אלמנתו של סון יאט-סן, לה הציע נישואין אך נדחה).
על מנת לרצות את הוריה של סונג, צ'יאנג התגרש מאשתו הראשונה, גירש את פילגשיו, וב־1929 אף המיר את דתו מהדת הסינית העממית לנצרות.
צ'יאנג קאי שק שלט בסין באופן רשמי, אך מפלגתו הייתה "חלשה מכדי להנהיג, וחזקה מכדי שתודח מן ההנהגה".
בשנת 1928 הוכרז צ'יאנג כמפקד-על של כל כוחות הצבא בסין ויושב ראש הממשלה הלאומית (העיתונות הזרה כינתה אותו מכאן ואילך: "גנרליסימו").
הוא החזיק בעמדה זו עד שנת 1932 ולאחר מכן בין 1943 ל־1948. בתווך השנים העביר את תפקידו הסמלי דאז של נשיא הרפובליקה הסינית אל לין סן.
עשר השנים שבין 1928 ל־1937 היו תקופה של איחוד והישגים לכמה מן המאפיינים הקשים של המעורבות הזרה והפריבילגיות שניתנו לזרים בסין מותנו באמצעים דיפלומטיים.
הממשלה פעלה במרץ על מנת להביא למודרניזציה במערכת חוקי העונשין, לייצב את המחירים, להחזיר את החוב הלאומי, לערוך רפורמה במערכת הבנקאות והמטבע, לבנות מסילות רכבת וכבישים מהירים, לשפר את שירותי הבריאות, לחוקק חוקים נגד הסחר בסמים, ולהמריץ את הייצור החקלאי והתעשייתי.
מאמצים גדולים נעשו גם בתחום החינוך.
תנועת "חיים חדשים" הוקמה על מנת להדגיש ערכים מוסריים קונפוציאניים, השפה הסינית-מנדרינית קודמה לדרגת שפה רשמית בסין, ונעשו ניסיונות לסטנדרטיזציה של השפה בסין כולה.
הצלחות אלו גרמו לסינים לגאווה לאומית ולתחושת אחדות, אף שנתקלו בהתנגדות.
צ'יאנג נלחם עם רוב אילי המלחמה שהיו תומכיו בשנים קודמות, כאשר מלחמת אזרחים מסוג זה בשנת 1930 במישורים המרכזיים, הביאה להיחלשותה של הממשלה, כמעט שהביאה להפלתה, וגרמה ל־250,000 קורבנות בנפש.
בינתיים התארגנו מחדש הקומוניסטים בג'יאנגשי והקימו את הרפובליקה הסובייטית הסינית.
בראש הכוחות הצבאיים הקומוניסטים שירתו הגנרלים ז'ו דה ופנג דה-חואי.
צ'יאנג יצא בשנת 1934 למסע בניסיון להביא למיגור הקומוניסטים בצורה מלאה, כשהוא נעזר ביועצים צבאיים גרמנים, שכן הממשל הנאצי ראה באהדה את ניסיונותיו להביס את הקומוניסטים ויצר איתו הסכמי סחר קבוע בנשק צבאי.
מסע צבאי זה הסתיים בנסיגה קריטית של החילות הקומוניסטים דרך דרום סין לעבר המרכז במעבר על מישורי טיבט ומשם להתארגנות מחודשת צפונה עד לעברה של מונגוליה הפנימית במה שנודע כמצעד הארוך.
אירוע אשר יצר מיתוס סביב דמותו של מנהיג הכוחות הקומוניסטים במצעד, מאו דזה-דונג, ובו נמלטו הקומוניסטים מצבאו של צ'יאנג ליאן-אן שבמחוז שאאנש'י.
פרשנות אחרת גורסת שהיה זה מהלך אסטרטגי, בו צ'יאנג נתן לקומוניסטים לברוח לאזורים בהם לא שלט, וברדיפתו אחריהם השתלט על אזורים שבטיים כגון יונאן ומורדות ההימאליה.
צ'יאנג המשיך להילחם ולהתנגש בכוחות הקומוניסטים אך לבסוף שני הצדדים יצרו חזית מאוחדת נגד האיום היפני הגדל מצפון-מזרח.
צ'יאנג הצליח לשמור על החזית נגד הכוחות הסובייטים מצפון ומעבר לכך פעל ליצירת כמה שיותר קשרים בין-לאומיים.
על אף ברית צבאית כאמור עם גרמניה הנאצית, דאג צ'יאנג לשמור על יחסים טובים עם המעצמות הקולוניאליות בריטניה וצרפת, מעבר לשתיים האלו צ'יאנג יצר ברית סחר עם ארצות הברית.
עם איחוד מרב סין בשנת 1928 הוציא צ'יאנג משלחת לעבר טיבט לדון כשגרירות בלהסה עם הדלאי לאמה ה-13 על היחסים בין סין לטיבט אשר עד ל־16 שנים קודם לכן היו חלק מאותה המדינה.
המשלחת לא הגיעה להישגים מרכזיים לאורך שנותיה ולא להתקדמות משמעותית ביחסים בין שתי המדינות.
עם הפלישה היפנית למנצ'וריה בשנת 1931 גרס שעל הממשלה להביס תחילה את הקומוניסטים, בטרם תנסה להתמודד ישירות עם יפן.
מדיניות זו לא הייתה פופולרית, ובשנת 1936 יזם אחד ממנהיגי צבא סין, ג'אנג צ'ואליאנג, את תקרית שיאן.
צ'יאנג נחטף והוכרח לאחד כוחות עם הקומוניסטים נגד יפן.
היו חילוקי דעות בקרב ההנהגה הקומוניסטית בשאלת גורלו של צ'יאנג, ההכרעה הייתה להשאירו בחיים, בין היתר בהשפעת לחצים שהפעיל המזכיר הכללי של ברית המועצות, יוסיף סטלין.
סטלין, אשר חשש מהתפשטות האגרסיבית של יפן גם לעבר סיביר, עודד את הקמתה של החזית המאוחדת, וראה בצ'יאנג דמות צבאית בעלת יכולת לעמוד מול יפן.
בהתאם לכך, סייעה ברית המועצות לצבא הקוומינטנג בציוד וביועצים, אף יותר מאשר לכוחות הקומוניסטיים
מלחמת סין–יפן השנייה פרצה בשנת 1937, לאחר תקרית גשר מרקו פולו והתנגשות צבאית מכוונת של חפרפרת סובייטית בשורות הצבא הסיני.
באוגוסט שלח צ'יאנג חצי מיליון מחייליו להגנת שאנגחאי.
כישלון יוזמה זו עלה ברבע מיליון אבדות לסין.
הקרב על שאנגחאי היה מהקשים ביותר במלחמה.
יתר על כן, צ'יאנג פקד על הפצצה אווירית של ספינות קרב יפניות בשנגחאי, שהסתיימה בכישלון עקוב מדם: המטוסים החטיאו את מטרתם, פגעו בעיר והרגו אלפי פליטים סינים.
בייאושו, פקד צ'יאנג אף לפוצץ את הסכרים על הנהר הצהוב כדי לסכל את תנועת הצבא היפני.
המהלך האט את הכוחות היפניים, אך גרם גם להצפות הרסניות שגרמו למותם של מאות אלפי אזרחים סינים.
צ'יאנג סבר שהגנת הבירה נאנג'ינג היא בלתי אפשרית, אך בכל זאת הכרחית פעולה סמלית מבחינה לאומית ומוראלית.
משום שהבין שאין לה תוחלת צבאית ארוכת טווח, דרש להיערך מראש לנסיגה מסודרת, כולל חיפוי אחורי, כדי למזער את אובדן הכוחות.
לאחר כיבוש הבירה נאנג'ינג בידי היפנים, העביר צ'יאנג קאי-שק את ממשלתו לווהאן, בתקווה לקדם סיוע בין-לאומי בפגישות חבר הלאומים בבריסל – ניסיון שכשל בעוד היפנים ביצעו את טבח נאנג'ינג.
בהמשך השנה, עם נפילת ווהאן, הועתק מרכז השלטון לצ'ונגצ'ינג.
בניסיון נואש לבלום את התקדמות היפנים, הורה צ'יאנג פיצוץ הסכרים בנהר הצהוב והצפת את מישור המרכז – מהלך שהאט רק במעט את היפנים, אך גרם למותם של כחצי מיליון סינים ולמשבר פליטים עצום עבור 14 מיליון איש.
בהיעדר משאבים כלכליים ותעשייתיים, נקט צ'יאנג באסטרטגיית מגננה, תוך שהוא מקיים קרבות במרכז סין, מארגן מלחמת גרילה בשטחי אויב ושולח כוחות לסייע לבעלות הברית בבורמה.
לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה, הסתיים קרב חלקין גול, עימות גבול בין ברית המועצות לאימפריה היפנית, בניצחון מוחץ של הגנרל הסובייטי גאורגי ז'וקוב.
תבוסת יפן הגבירה את רוח הלחימה הסינית והובילה לניצחון סיני ראשון בקרב צ'אנגשה, שהסתיים בנסיגה יפנית צפונה מהיאנגצה.
במקביל, ניסו הכוחות היפנים לחדור למרכז סין, אזור השפעת המפלגה הקומוניסטית הסינית.
הגנרל הקומוניסטי פנג דה-חואי ניצל את תנאי השטח ההרריים והערפל הכבד כדי להכות את היפנים באסטרטגיה מתמשכת.
הצלחות אלה חיזקו את רוח הלחימה הסינית והביאו לירידה זמנית בכוח היפני בזירה.
במהלך שנות ה-30 וה-40 התקיימו קשרי סחר בין סין לארצות הברית.
במהלך שנות ה-30 וה-40, נפגע הסחר כתוצאה מהמתיחות הגוברת בין ארצות הברית ליפן.
בעקבות זאת, הנשיא רוזוולט הטיל עיצומים על יפן, כולל עצירת אספקת הנפט.
מהלך זה פגע קשות בכלכלתה, שכן 90% מהנפט שלה יובא מארצות הברית.
בתגובה, תקפה יפן את פרל הארבור בדצמבר 1941, וארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן, סין בהנהגת צ'יאנג קאי שק הצטרפה לבעלות הברית וזכתה לתמיכת האמריקנים, שראו בצ'יאנג ובאשתו סמל לתקווה לדמוקרטיה בסין.
אף שמדיניותו לא הייתה דמוקרטית או נוצרית, תדמיתו כלוחם נגד היפנים הוסיפה לו לגיטימציה.
במסדרונות השלטון האמריקאי, התקבל הרושם של גנרל ג'וזף סטילוול, היועץ הצבאי האמריקאי של צ'יאנג, לפיו צ'יאנג נמנע ממאבק אמיתי ביפנים, כדי לשמור כוחות למאבק עתידי בקומוניסטים.
אולם מחקרים הנשענים על יומנו של צ'יאנג, מראים כי דווקא היה נחוש להילחם ביפן, שלח כוחות משמעותיים לבורמה וניסה להשפיע על גנדי לתמוך בבריטים במאבקם.
המחלוקות בינו לבין סטילוול נסובו על האסטרטגיה, ולא על עצם המלחמה.
צ'יאנג היה זהיר ואילו סטילוול נטה יותר ליטול סיכונים.
סטילוול זלזל בצ'יאנג וכינה אותו "הבוטן", מה שפגע בדימויו בארצות הברית.
חרף חילוקי הדעות עם סטילוול, שלח צ'יאנג חיל משלוח ניכר לבורמה, מערכה בה נחלו הוא וסטילוול תבוסה קשה.
שליחו המיוחד של רוזוולט לסין, גנרל פטריק הארלי, הבין כי יחסי האנוש הגרועים של סטילוול פוגעים במאמץ המלחמה בזירת סין, ולפיכך החליפו אותו ביועץ צבאי חדש, גנרל .
גם הטענה שהקומוניסטים נלחמו בגבורה ביפנים התערערה במחקר.
למעשה, מאו שמר את כוחותיו למאבק בצ'יאנג, ורק מעטים ממאבקיו ביפנים היו משמעותיים, כשהחריג הבולט הוא "התקפת מאה הגדודים" () ב-1940.
צ'יאנג קאי שק נחשב לאחד ממנהיגי בעלות הברית המרכזיים במלחמת העולם השנייה, והשתתף בוועידת קהיר לצד רוזוולט, סטלין וצ'רצ'יל.
יחסו לארצות הברית היה אמביוולנטי: הוא העריך את הסיוע שקיבלה סין, אך נפגע מהתייחסות מתנשאת של גורמים אמריקאים ומהדרת סין מוועידות חשובות.
לעיתים אף הגיב בהתרגשות רבה להשפלות אלו, אך הבין את תלותה של סין בארצות הברית וניסה לשמר את הקשר עמה.
במהלך מלחמת האזרחים הסינית, המשיכה ארצות הברית לתמוך בצבאו של צ'יאנג נגד הקומוניסטים, אך הסיוע היה מוגבל ולעיתים אף לוּוה בלחץ אמריקאי לנהל משא ומתן עם מאו, מה שפגע ביכולתו הצבאית של צ'יאנג.
בניגוד לכך, נהנו הקומוניסטים מתמיכה סובייטית רחבה.
צבאו של צ'יאנג סבל מחולשה, מחסור ומשחיתות, כאשר אילי מלחמה מקומיים פעלו לעיתים באופן עצמאי ואגרו את הסיוע האמריקאי במקום להשתמש בו בלחימה.
בשנת 1944 הסלימו היפנים את לחימתם עם ריבוי פעולות קמיקזה, קרבות עזים ומבצעי קרקע רחבי היקף.
באפריל החל מבצע איצ'י-גו, שנועד למוטט את הממשלה הסינית.
כוחות הגרילה הסיניים ספגו אבדות כבדות, ובמאי נפלה העיר צ'אנגשה.
היפנים המשיכו להתקדם בדרום סין.
בספטמבר, לאחר פלישה להודו-סין, כבשו היפנים את מחוזות גואנגדונג וגואנגשי.
ב־10 בנובמבר נכבשה העיר גווילין, מהלך שקרע את החזית הסינית לשניים וסימן את שיא ההתפשטות היפנית, תוך המחשת הכישלון האסטרטגי של ארצות הברית וסין.
בשנת 1945, לאחר כניעת גרמניה הנאצית בחודש מאי הכוחות האמריקאים עמדו בשערי האיים היפנים.
על אף ההשגים בסין, מכונת המלחמה היפנית התפרקה, הפצצות אוויריות של בעלות הברית על האיים היפנים הביאו למותם של כמיליון אזרחים והשמידה כליל את הבירה טוקיו.
באוגוסט הוטלו פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי בעוד הסובייטים יצאו במבצע סערת אוגוסט וכבשו את מנצ'וריה מידי היפנים.
ב־15 באוגוסט הכריז הירוהיטו, קיסר יפן על דעת עצמו להכיר בכניעת האימפריה היפנית ובסיום מלחמת העולם השנייה.
עם חלוקת הכיבוש היפני בין ארצות הברית והממלכה המאוחדת, הוצע האי שיקוקו לידי כיבוש של צבא הקוומינטנג, הצעה לה סירב צ'יאנג עקב מחירה הגבוה, אשר לה היה יכול להתמלא בעוד מאו דזה-דונג הכריז מלחמה מחודשת על הקוומינטנג.
לאחר תבוסת יפן במלחמת העולם השנייה, חילקו ביניהם ארצות הברית ובריטניה את שטחי הכיבוש היפני לניהול זמני.
האי שיקוקו, אחד מארבעת האיים הגדולים של יפן, הוצע להיות תחת כיבוש צבא הקוומינטנג, צבא ממשלת סין הלאומית בראשות צ'יאנג קאי שק.
ההצעה הייתה להטיל על הקוומינטנג את האחריות לניהול האי כחלק ממאמצי חלוקת הנטל של כיבוש יפן.
צ'יאנג סירב להצעה, ככל הנראה בשל המחיר הגבוה הכרוך בכך, שכללו עלויות כלכליות, צבאיות ופוליטיות של ניהול אי רחוק, במיוחד כשמשאביו של צ'יאנג כבר היו מוגבלים.
באותו זמן, מאו דזה-דונג, מנהיג המפלגה הקומוניסטית הסינית, חידש את המלחמה מול הקוומינטנג בסין.
מלחמת האזרחים הסינית, שהייתה בעיצומה לאחר הפוגה במהלך המלחמה עם יפן, דרשה את משאביו ותשומת לבו של צ'יאנג, מה שהקשה עליו להתחייב למהלך נוסף מחוץ לסין.
המערכה השנייה של מלחמת האזרחים הייתה התנגשות כוחות ישיר בין הקוומינטנג והמפלגה הקומוניסטית.
הקוומינטנג איבד כוחות וחיילים, האנשים אשר היו פגועים בצורה נוראית מהמלחמה ביפן נעו על חשבונם לצד הקומוניסטי של המפה הפוליטית.
בשנת 1947 נבחר צ'יאנג על פי החוקה החדשה של הרפובליקה הסינית לנשיא סין.
הוא התפטר מתפקידו ב־21 בינואר 1949 כאשר כוחות הקוומינטנג סבלו אבדות כבדות בקרב כנגד הקומוניסטים.
ב־10 בדצמבר 1949 נכבשה על ידי הקומוניסטים צ'נגדו, העיר האחרונה בה החזיקו כוחות הקואומינטנג בסין היבשתית.
צ'יאנג ובנו, שניהלו את הגנת העיר, פונו במטוס לאי טאיוואן באותו היום.
לעולם לא ישובו לסין היבשתית.
עם ירידתו של צ'יאנג מהשלטון נאנג'ינג נכבשה ללא כל מאמץ.
הממשלה הלאומית שהחליפה את צ'יאנג פעלה לייצור קו הפסקת אש לאורך נהר היאנגצה, שבועיים לתוך הפסקת האש, כוחות הקומוניסטים, כעת צבא השחרור העממי שברו את ההסכם ופלשו לדרום סין, הממשלה התפרקה לתוך קליקות ובאוקטובר הכריז מאו בבייג'ינג על הקמת הרפובליקה העממית של סין.
הקוומינטנג הנואש החל להעביר כספים אל ארגוני טרור מוסלמים במערב סין, בהם אף המפלגה האסלאמית של טורקיסטן שפועלת עד היום במסגרת הסכסוך בשינג'יאנג.
דבר לא עבד והכוחות הקומוניסטים כבשו את סין, סיפחו את טיבט ולבסוף בלת ברירה ומתוך לחץ אמריקאי השאירו רק את האי טאיוואן בשליטת הקוומינטנג.
צ'יאנג קאי-שק העביר את ממשלתו לטאיפיי, בירת האי טאיוואן, עליה הכריז כ"בירה זמנית" עד לכיבוש מחדש של נאנג'ינג.
ב-1 במרץ 1950, צ'יאנג קאי-שק שב לתפקיד נשיא הרפובליקה הסינית, לאחר פרישה זמנית בעקבות תבוסת כוחותיו במלחמת האזרחים הסינית.
הוא נבחר לתפקיד עוד ארבע פעמים, ושימש בתפקיד עד יום מותו בשנת 1975. צ'יאנג המשיך לטעון לריבונות על שטחה של סין כולה, ולאור המלחמה הקרה, רוב מדינות המערב הכירו בדרישותיו.
מבחינה בינלאומית, הרפובליקה הסינית הייתה נציגת סין באו"ם ובמוסדות בינלאומיים נוספים.
למרות שהייתה לה חוקה דמוקרטית, נשיאותו של צ'יאנג הייתה אוטוריטרית ונשענה על צווי חירום שהרחיבו את סמכויות הנשיא, בטענה לצורך ב"שחרור סין היבשתית".
עזרה יפנית ותשתיות שנותרו מתקופת הכיבוש סייעו לאי לפרוח כלכלית.
בתקופת שלטונו דלפו ידיעות על פעולות לייצור נשק לא קונבנציונלי, וצ'יאנג נחשד בפעילות להשגת נשק גרעיני כמו פצצת ביקוע גרעיני ואף פצצה תרמו-גרעינית, אך נושא זה נותר עמום.
צ'יאנג קאי שק מת בשנת 1975 בטאיפיי, בגיל 89, ממחלת לב וריאות שבה לקה בחודשי חייו האחרונים.
בעקבות מותו הוכרז בטאיוואן חודש של אבל לאומי, ובמהלכו התבקשו האזרחים לשאת סרטים שחורים על זרועותיהם.
את מקומו בהנהגה ירש בנו צ'יאנג צ'ינג-קואו, אשר בשנת נקבר לצידו בשנת 1988.
למרות שהיה אחת הדמויות המרכזיות בההיסטוריה הסינית המודרנית, צ'יאנג לא זכה לאהדה ולא להערכה שזכו לה סון יאט-סן או מאו דזה-דונג.
כאויבו של מאו, ניהלה הרפובליקה העממית של סין מסע תעמולה כנגדו, שבו הואשם כי שירת אינטרסים זרים ופעל בניגוד לטובת סין.
עם זאת, גם בקרב מבקריו לא היה עוררין על תרומתו לאיחוד סין ולמאבקה נגד האימפריה היפנית במהלך מלחמת סין–יפן השנייה.
בתקופת שלטונו פעל לסיים את תקופת המצביאים ולבסס שלטון ריכוזי במדינה.
מאז הדמוקרטיזציה של טאיוואן בשנות ה־90, מעמדו ההיסטורי נותר שנוי במחלוקת, אך דמותו עדיין מופיעה על גבי בניינים ציבוריים, כיכרות, מטבעות וסמלים רשמיים.
לזכרו הוקמה אנדרטת צ'יאנג קאי שק במרכז טאיפיי, במתחם הנשיאות.
אישיותו של צ'יאנג עוררה עניין ולעיתים אף הסתייגות.
נטען כי הלחצים המתמשכים של לחימה ממושכת השפיעו לרעה על בריאותו הנפשית, והוא סבל מפרצי זעם וחוסר שליטה.
גם חייו האישיים עוררו ביקורת, במיוחד כאשר התגרש מצ'ן ג'ירוי כדי לשאת את סונג מיילינג, בת למשפחת סונג רבת-ההשפעה.
צ'יאנג טען כי מהלך זה נבע משיקולים מדיניים שנועדו לחזק את אחדות המפלגה ולבצר את שלטונו.
אף שהיה איש פעולה נחוש ופעיל רב-תחומי, נעשה שימוש באלימות ובקיצוניות באופן שלעיתים נראה שרירותי או קשה להצדקה.
בשל קשריו עם גרמניה הנאצית בשנות ה־30, ובפרט בתחום שיתוף הפעולה הצבאי, כינוהו מתנגדיו "נאצי", "פשיסט" ו"דיקטטור".
סיפור עממי אחד, חסר תיעוד היסטורי אמין, טוען כי ירה בפצוע פוליטי יריב כדי לבסס את שליטתו במפלגה – אך ייתכן שמדובר בתעמולה שנפוצה בידי מתנגדיו.הדימוי האוטוריטרי שדבק בו הביא להססנות מצד ארצות הברית לתמוך בו בשנותיה האחרונות של מלחמת האזרחים הסינית, מתוך חשש שמא שלטונו יהפוך לרודנות.
במהלך חייו ולאחר מותו זכה צ'יאנג להערצה רבה בקרב חלקים מהאוכלוסייה הסינית בתפוצות, במיוחד בטאיוואן ובקהילות סיניות בפיליפינים.
דיוקנו נתלה בעבר מעל כיכר טיין-אן-מן בבייג'ינג, לפני שהוחלף בדיוקנו של מאו.
רבים הציבו את תמונתו בבתיהם וברחובות, ובאזורים שונים בטאיוואן הוקמו פסלים לזכרו.
בשנת 1988 נכתב שיר זיכרון לכבודו, ובערים שונות בעולם נקראו מוסדות חינוך על שמו, בהם מכללת צ'יאנג קאי שק בפיליפינים – המוסד הגדול ביותר לקהילת צ'ינוי הסינית במדינה.
אף בקרב מוסלמים סינים זכה לתמיכה; פסוקים מן הקוראן והחדית'' שימשו להצדקת שלטונו, ובמיוחד הובעה נאמנות אליו מצד אילי מלחמה מוסלמים, בהם מא לין, שתיאר את עצמו כבעל "הערצה עמוקה ונאמנות בלתי פוסקת" לצ'יאנג.
צ'יאנג קאי-שק: הגנרליסימו הסיני והאומה אשר איבד – ג'ונתן פנבי
ההיסטוריה של טבח נאנג'ינג – ג'ון שיין-וון
מאו: הסיפור הבלתי נודע – ג'ונג צ'אנג וג'ון האלידיי
צִ'יאַנג-מַאי או צִ'אַנג-מַאי (הטעמה על ה-צִ'י), (בתאית: เชียงใหม่, ) היא העיר השנייה בגודלה בתאילנד (אחרי הבירה בנגקוק) והעיר הגדולה ביותר בצפון תאילנד.
היא משמשת כבירת המחוז צ'יאנג מאי.
בעבר הייתה העיר חלק מהממלכה הצפונית שהשתרעה על טריטוריות שכיום שייכות ללאוס, תאילנד, ומיאנמר, ומרכזה היה בעיר לואנג פראבנג (העיר השנייה בחשיבותה בלאוס).
צ'יאנג מאי ממוקמת בצפון-מערב תאילנד, ונמצאת במרחק שעתיים נסיעה מן הגבולות עם מיאנמר ולאוס.
היא משמשת כמרכז תיירות, וכבסיס לסיורים בכל האזור הצפון-מערבי של תאילנד.
בעיר נמצא נמל התעופה הבין-לאומי של צ'יאנג מאי.
בתחום הטריטוריאלי של צ'יאנג מאי ישנן אטרקציות תיירותיות רבות כגון בזאר הלילה, גן חיות המכיל פנדות (שנתרמו על ידי סין), מקדש דוי-סוטפ העתיק, מפלי מים, גייזרים ועוד.
חלק מהתיירים ממשיכים צפונה לעיר פאי, המהווה נקודת מעבר חשובה לתרמילאים.
הדיאלקט המקומי המדובר בצ'יאנג מאי וסביבתה שונה מעט מהשפה התאית המדוברת בשאר אזורי המדינה.
פירוש שם העיר הוא "העיר החדשה".
בלשון המקומית העיר נקראת גם נקוואין-פינג, על שם נהר פינג שהעיר שוכנת על גדתו.
בכל שנה, בסוף השבוע הראשון של חודש פברואר, נערך בצ'יאנג מאי פסטיבל פרחים ססגוני.
הפסטיבל נמשך שלושה ימים, ובשיאו מתקיימת תהלוכת הפרחים, ביום השני לפסטיבל.
בתהלוכה נוסעים כלי רכב גדולים, המשמשים פלטפורמה לפרחים.
בפסטיבל משתתפים מגדלי פרחים מכל מחוז צ'יאנג מאי, ובדרך כלל שם המגדל רשום בגדול בקדמת כלי הרכב, לעיתים האותיות עצמן שזורות מפרחים.
על במות כלי הרכב נוסעות צעירות, חלקן מלכות יופי לשעבר.
במהלך הפסטיבל נבחרת מלכת יופי חדשה של הפסטיבל.
לצידי מסלול תהלוכת הפרחים מוקמות טריבונות, עליהן יושבים צופים רבים, מקומיים ותיירים.
תהלוכת הפרחים מסתיימת בפארק העירוני.
במהלך הפסטיבל נפתחים דוכנים לממכר מזון, דוכני מזכרות, וחפצים שונים.
בימיי הפסטיבל ניתן למצוא פסלים רבים העשויים מפרחים, מדובר בפסלי דמויות אנושיות, חיות, חפצים ומקדשים.
בסוף הפסטיבל נמכרים הפרחים שהשתתפו בו.
בהיותו קונסול יפן בקובנה, ליטא, הציל בעת השואה את חייהם של אלפי יהודים מפולין ומליטא.
על מעשה זה הוענק לו התואר חסיד אומות העולם.
סוגיהארה נולד בכפר יאוטסו, מחוז גיפו, שביפן ב-1 בינואר 1900 לקוסוי, גובה מס מטעם הממשלה ורופא, וליאטסו.
הוא היה הבן השני מתוך שישה ילדים.
מגיל צעיר גילה עניין רב בשפה האנגלית ובעולם שמעבר ליפן.
אביו ציפה ממנו ללמוד רפואה, אך בבחינות הכניסה פסל את עצמו בכוונה - כשרשם במבחן את שמו בלבד.
הוא נרשם ב-1918 לאוניברסיטת ואסדה ולמד כמקצוע ראשי ספרות אנגלית.
ב-1919 עבר את בחינות משרד החוץ, ונשלח לחארבין שבסין, שם למד גרמנית ורוסית, התמחה בענייני רוסיה ואף המיר דתו לנצרות פרבוסלאבית.
במשרד החוץ היפני נחשב סוגיהארה לדיפלומט מבריק.
בין היתר מונה כאחראי לרכישת מסילת הרכבת הצפונית במנצ'וריה (שהייתה אז מדינת בובה של יפן) מידי ברית המועצות.
הודות למידע שקיבל מהסינים, הצליח לקנות אותה במחצית המחיר שדרשו הרוסים.
סוגיהארה התפטר מתפקידו לאות מחאה אחרי הזוועות שנעשו תחת הכיבוש היפני בסין, וחזר ליפן ב-1935. שם התחתן עם יוקיקו קיקוצ'י, שהייתה בת למעמד נמוך משלו.
גם היא התנצרה לפני נישואיהם.
ב-1938 גויס שוב למשרד החוץ, שירת במשרד הדוברות ובהמשך נשלח לשמש כמתרגם לרוסית בלשכת הצירות בהלסינקי שבפינלנד.
ב-1939 נשלח לליטא, שם נתמנה לסגן הקונסול בקובנה.
תפקידו החשאי הנוסף היה לאסוף מודיעין על תנועות הצבא הסובייטי והגרמני באזור.
בתחילת אותה שנה (1939) הציעו היפנים לגרמנים להפעיל עבורם רשת לפעילות חתרנית באוקראינה בתנאי שהגרמנים יממנו אותה.
הגרמנים ידעו על הרשת היפנית האנטי-קומוניסטית שכבר פעלה אז בכל מרכז ומערב אירופה ונוהלה על ידי נספחים צבאיים ודיפלומטים יפנים.
סוגיהארה היה אחד מקציני הרשת הזו.
הגרמנים התלהבו מרעיון הרחבת הרשת לאוקראינה והסכימו להעניק את המימון הדרוש לפעילות הזאת, כיוון שהוסבר להם כי המקורות של הרשת הם אוקראינים שונאי סטלין ומתנגדי הקומוניזם, ששירתו ב"צבא האדום" בעל כורחם.
כאשר ביוני 1940 נכבשה ליטא על ידי ברית המועצות במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב שחילק את האזור בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית, התדפקו פליטים יהודים רבים מפולין ומליטא על דלתות הקונסוליה שעמדה לפני סגירה.
לאחר ששוחח איתם, החליט סוגיהארה לעזור להם לעזוב את ליטא.
האמצעי היה הנפקה של אשרת מעבר ליפן עבור מי שהיו להם אישורי כניסה ליעד סופי אחר, בעיקר כאלו שקיבלו מהקונסול ההולנדי בקובנה, יאן זווארטנדיק (לימים מחסידי אומות העולם), ויזת יעד לכיוון היעד הפיקטיבי, האי קורסאו, שהיה אז בשליטה הולנדית.
הנפקת ויזת מעבר אפשרה לקבל ויזת יציאה מרוסיה ומליטא, שהייתה אז שטח כבוש בידי הרוסים.
הפליטים היו צריכים לגייס סכומי כסף גבוהים (180 דולרים אמריקניים, שהיו הון עתק באותם ימים), לנסיעה ברכבת הטרנס-סיבירית שחצתה את רוסיה עד עיר הנמל הרוסית ולדיווסטוק בנסיעה שארכה 11 ימים, ומשם בשיט בספינה ליפן.
שלוש פעמים ביקש סוגיהארה אישור מהממונים עליו במשרד החוץ היפני להנפיק ויזות, אך נענה בשלילה, כיוון שהנפקת ויזה דרשה תהליך הרשמה מסודר והוכחה מצד המבקש שברשותו דמי קיום מספיקים.
כשראה שהמצב הביטחוני מחמיר, המרה את פי הממונים עליו, והחל ב-31 ביולי 1940 להנפיק ויזות ככל שיכול, עד סגירת הקונסוליה היפנית בלחץ הרוסים בספטמבר 1940. ב-4 בספטמבר עזב סוגיהארה את תפקידו ויצא ברכבת עם משפחתו לברלין, להמשך שירות דיפלומטי שם.
על פי האומדן, עד מועד סגירת הקונסוליה היפנית, הספיק סוגיהארה להנפיק יותר מ־2,150 ויזות, בכתיבה ידנית מרתונית ביחד עם אשתו ועוזרו (בחלק מהזמן סייע להם משה זופניק, תלמיד ישיבת מיר).
אחד ההסברים לכינויו "סמפו" הוא בכך שכשהיהודים להם הנפיק ויזות שאלוהו לשמו, חשב שהשם "צ'יאונה" יהיה קשה להגייה על ידי מי שלא מורגל בשפה היפנית.
לכן אמר ששמו "סמפו", שהיא צורת קריאה נוספת לסימניות הקאנג'י המרכיבות את שמו.
מספר הניצולים היה גבוה יותר ממספר הוויזות, כיוון שוויזות למבוגרים כללו גם את ילדיהם.
מצד שני, לא כל מקבלי האשרות יכלו להגיע ליפן, בשל העלויות הגבוהות או עיכובים.
מספר האשרות שהונפקו, הוא לפי יד ושם 1,600 לכל הפחות, אך סוגיהארה עצמו העריך את מספרן ב-3,500. מספר הניצולים הוא לכל הפחות כ-2,200 איש שהגיעו ליפן, אך יש המעריכים אותו עד כדי 10,000.
לאחר קבלת אשרות המעבר דרך יפן, הגיעו רבים מן הפליטים לעיר קובה.
שם השתלבה פעילותו של סוגיהארה במאמציו של אברהם סצוזו קוצוג'י, אשר תיווך בינם לבין השלטונות, סייע בהארכת אשרות השהייה והקל על המשך יציאתם ליעדים בטוחים.
במסגרת הוויזות הללו הונפקו ויזות לכל שלוש מאות תלמידי ישיבת מיר, שעברו בשלב ראשון לקובה שביפן והמשיכו שם בלימוד תורה, ולאחר כשמונה חודשים לשאנגחאי.
מעשיו חשפו אותו ואת משפחתו לפגיעתם של הגרמנים, אך על אף שהאחרונים ככל הנראה ידעו על מעשיו, לא פגעו בו.
סוגיהארה המשיך למלא תפקידים דיפלומטיים ברחבי אירופה.
בסוף תקופת המלחמה נעצר ביחד עם אשתו וילדיו בידי הסובייטים, ושהה במשך למעלה משנה במחנה מעצר.
לדברי בן-עמי שילוני הסובייטים התייחסו אליו בצורה טובה יותר מאל שאר הדיפלומטים היפנים שנעצרו.
לאחר המלחמה חזר סוגיהארה ליפן.
הוא פוטר ממשרד החוץ בשל היותו איש המשטר הישן.
הוא נאלץ לעבוד בעבודות כפיים שונות, במשך תקופה לא קצרה, ואף עבד בחנותו של אחד מראשי הארגונים היהודיים.
ב-1960 קיבל משרה בחברה מסחרית ברוסיה, ועבד בה כ־16 שנים.
בסוף 1969 ביקר בישראל, בה למד בנו, נפגש עם שר הדתות זרח ורהפטיג וקיבל תעודת הוקרה מיד ושם.
ב-4 באוקטובר 1984 קיבל סוגיהארה הכרה כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
סוגיהארה לא הסכים לקבל כיבודים או טובות הנאה כלשהם, מלבד מלגת לימודים שניתנה לבנו נובוקי בידי מדינת ישראל.
ככלל, לא הסכים להתראיין, ובראיון נדיר אחד אמר שצריך לעשות את הדבר הנכון משום שהוא נכון – ולא מכל סיבה אחרת.
סוגיהארה נפטר ב-31 ביולי 1986 בגיל 86, והותיר אחריו אישה ושלושה ילדים.
עם היהודים שהציל נמנים, בין השאר:
מדינת ישראל, באמצעות החברה הממשלתית למדליות ומטבעות, הביעה את הוקרתה בהטבעה של מדליה מיוחדת לזכרו.
עיריית תל אביב יפו קראה רחוב על שמו ביפו, בין רחוב התקומה לשדרות ירושלים, לצד קולנוע אלהמברה.
סוגיהארה קיבל הכרה רשמית מממשלת יפן והוכר בה כגיבור לאומי.
בעיר קובנה, שם שירת כקונסול, נקרא רחוב על שמו.
נעשה עליו סרט תיעודי בשם "סוגיהארה", בבימויו של רוברט קירק.
בשנת 1992 נבנתה לכבודו אנדרטה בעיר מולדתו, ובה פסל בדמותו.
עיריית יאוטסו החליטה להקים פארק לזכרו על גבעה המשקיפה על העיר.
שמו של הפארק ביפנית הוא 人道の丘 - Jindou no oka, שפירושו "גבעת האנושיות".
בטקס חנוכת הפארק השתתפו גם ניצולים רבים, בהם זרח ורהפטיג, ששיתף עמו פעולה בהצלה בקובנה.
בשנת 2000 נחנך בפארק היכל הזיכרון של צ'יאונה סוגיהארה, בו ביקרו כבר למעלה מ-100 אלף מבקרים, בהם ישראלים רבים.
ב-1998 הנפיק השירות הבולאי בישראל, בשיתוף יד ושם, בול דואר ליום הזיכרון לשואה ולגבורה, הנושא את דיוקנותיהם של חמישה דיפלומטים חסידי אומות העולם, בהם סוגיהארה.
ב-2001 הוקם פארק עצי סאקורה בווילנה, לציון 100 שנים להולדתו של סוגיהארה.
ב-2016 נקרא על שם סוגיהארה רחוב בפארק המדע פלנתניה בעיר נתניה, הכולל גם גן יפני.
בראשית 2019 התברר, כי חורשה שניטעה לזכרו בבית שמש על קרקע של קרן קיימת לישראל, ובתרומות יפנים, נעקרה ובמקומה הוקמה שכונת המגורים "קנה הבושם".
ב-29 ביולי 2019, גוגל הקדישה "דודל" לזכרו של סוגיהארה.
ב-11 באוקטובר 2021 נחנכה בירושלים כיכר על שמו בשכונת עיר גנים, בין רחוב קוליץ ורחוב פנמה.
באוקטובר 2022 העלה האומן היפני טאצואו מיאג'ימה מיצג לזכרו של סוגיהארה, בתערוכה "מנהרת הזמן - יפן והיהודים" במוזיאון טיקוטין בחיפה.
באוניברסיטה העברית בהר הצופים קיימת פינת הנצחה הנושאת את שמו, דמותו ושלט המציין את פועלו והוקרתו.
פעילותו מפורטת בתצוגה של מוזיאון נמל האנושות צורוגה.
בביתו בו פעל כקונסול בקובנה הוקם מוזיאון בו מוצגים סרטון, חפצים מקוריים ותצוגה אינטראקטיבית להוקרת פעולותיו
צ'יאפס (בספרדית: Chiapas; ) היא אחת מ-31 המדינות המרכיבות את מקסיקו.
רוב תושביה של צ'יאפס, שממוקמת בדרום מזרח מקסיקו, הם אינדיאנים.
צ'יאפס היא המדינה הדרומית ביותר במקסיקו והיא גובלת בטבסקו בצפון, וראקרוס בצפון מערב, אואחאקה במערב, גואטמלה במזרח ובאוקיינוס השקט בדרום.
בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא טוסטלה גוטיירס.
מאז הכיבוש הספרדי נודעה צ'יאפס כמדינה המבודדת ביותר במקסיקו, והקשה ביותר לחדירה מבחוץ.
הרפורמה הליברלית של בניטו חוארס וסבסטיאן לרדו דה טחאדה ויורשיהם מאמצע המאה ה-19, שאפשרו רכישת קרקעות אינדיאניות בידי זרים, גרמו להתפתחות ראשוני האסיאנדות (חוות) והרנצ'וס הפרטיים בצ'יאפס, כולם על חשבון קרקעות הקהילה האינדיאניות.
עד מהרה הפכו האינדיאנים ל"שואבי המים וחוטבי העצים" של החוות החדשות, כלומר, לאיכרים שכירים על אדמותיהם שלהם.
עבודתם התרכזה במיוחד בחוות שעסקו בגידול קפה באזור סוקונוסקו (Soconusco) ושל עמק גריחלווה (Grijalva).
אבל לא זו הייתה הסיבה הבלעדית לפרולטריזציה של האינדיאנים.
מכניזם נוסף היה המיסוי הקרקעי שהוטל עליהם החל מסוף המאה ה-19 על ידי משטר פורפיריו דיאס, במטרה לאלצם לפצל את קרקעותיהם ביניהם ולהפוך לאיכרים פרטיים עצמאיים - יעד בלתי נסבל עבור ציבור שהיה רגיל מאז ומעולם להתייחס לקרקע כאל נכס קהילתי-קולקטיבי.
הצטברות חובות האינדיאנים למדינה בגין המיסוי החדש עשה היכרות עם תופעה שלא הייתה מוכרת באזור - תופעת הגיוס הכפוי של עובדים לחוות הקפיטליסטיות (enganchamiento).
סלילת מסילת ברזל ורשת כבישים באותן שנים יצרה חיץ תהומי בין שני חלקי המדינה, שהחמיר עוד את בידודם של תושבי מזרח צ'יאפס.
בעוד שחלקה המערבי חובר לשאר חלקי הרפובליקה, בעיקר על רקע חקלאות הקפה, נותר המזרח מבודד, מוזנח ונטוש עד סמוך לפרוץ המרד בצ'יאפס ב-1994.
המהפכה המקסיקנית ב-1910 שיפרה מעט את מצבם של האינדיאנים בצ'יאפס.
בוטלו חובותיהם מימים עברו לחוות ובוטלו שיטות הגיוס הכפויות של פועלים לעבודה בהן.
עם זאת, אדמות לא חולקו לאינדיאנים למרות הבטחות הרפורמה האגררית, בוודאי לא במרכז המדינה ובמזרחה, אם כי במידה מסוימת כן במערבה.
הדבר נבע מעצמתו של צבא שהקימו החוואים שהצליח לעצור את צבא המהפכה באזורים מסוימים.
בהמשך, אנשי ונוסטיאנו קאראנסה, הנשיא המהפכני הראשון (1917–1920), העדיפו לקחת חוות לעצמם במקום להפקיען מן החוואים ולחלקן בין האיכרים-האינדיאנים חסרי הקרקע.
בשנות העשרים נחתם הסכם בין המדינה לחוואים לפיו המדינה תתחייב להכיר במבנה האגררי הקיים, במיוחד באזורי האדמות הטובות, תמורת הכרת החוואים בשלטון המהפכני.
האינדיאנים נותרו שוב ללא פתרון.
אם במערב המדינה הם הצליחו להשיג הקלה מסוימת במצבם בזכות חלקות לגידול קפה שקיבלו מן החוואים בחכירה על פי דרישת הממשלה, הרי בדרום המדינה ובמזרחה הדבר מעולם לא קרה.
היה זה עמוק בתוך שנות השלושים כשבמקום החלה מתארגנת תנועת איכרים מקומית, אך גם בתקופת הנשיא העממי לאסרו קארדנאס (1934–1940) שחיפש לכונן כלכלה מחליפת יבוא, שבעטיה תחולקנה גם אדמות, לא קרה הרבה.
החוואים הצליחו להערים על המדינה ולהתחמק מפיצול אגררי של אדמותיהם .
בשולי העניין הצליחה המדינה להשיג עבור מספר קהילות אינדיאניות אי-אלו שטחי אדמות עזובות.
עם זאת, עצם ההבטחות לאדמה, מבלי שחלוקתן בוצעה בהיקפים המתחייבים באזור, היה בה די כדי לשמור את האינדיאנים של צ'יאפס לאורך כל השנים נאמנים למדינה, ולמנוע מהם להתארגן באורח עצמאי ובלתי תלוי כדי לתבוע אדמות.
עובדתית, כאשר התפכחו האינדיאנים מתקווה זו והחלו מתארגנים ביוזמתם הם, החל גם להיווצר מצב מרי.
בינתיים, עם עליית ערך הסחורות החקלאיות ליצוא החל משנות הארבעים, נוספו סיבות נוספות מדוע לא לחלק את קרקעות האזור - חלוקתן בין האיכרים העניים תגרום לדלדולן ולחיסול הגידולים ליצוא.
העדר חלוקה לווה בהפחתת שכר העבודה השכירה בחקלאות (סוף שנות הארבעים ואילך), ובירידת רווחי האינדיאנים בעלי קרקעות, שהתקשו להשיג מחירים טובים ליבוליהם.
אנשים אלה נאלצו על כן לחפש עבודה נוספת כשכירים.
העדר קרקעות מכאן וירידת שכר העבודה גרמו להגירה פנימית בתוך צ'יאפס בחיפוש אחר אדמות "פנויות", והגברה ניכרת בתופעת פלישות של מתנחלים בלתי חוקיים (squatters, או "צנחנים" בעגה המקומית).
גל הגירה ופלישה זה כוון מטבעו לאזורים הפנויים יחסית של דרום המדינה ומזרחה.
סוף שנות השישים ידעו רדיקליזציה פוליטית.
גברו הפלישות לשדות פרטיים, החוואים מצידם הקימו "משמרות לבנים" (guardas blancas), שהיוו למעשה כנופיות חמושות ואלימות, להגנת שדותיהם, האיכרים התארגנו בקבוצות גרילה, ונוסדו תנועות שמאל רדיקליות, מונהגות על ידי יוצאי תנועת הסטודנטים המובסת של 1968. שתי תנועות אלה, של האיכרים ושל השמאל דוכאו ביד חזקה.
בשנות השבעים, תחת הנשיא לואיס אצ'ווריה (1976–1970), חלה הקלה מסוימת.
המדינה ניסתה לשפר את תדמיתה העממית, כדי להקל עליה להתמודד עם תנועות חשאיות רבות שקמו בינתיים על רקע ההזנחה בטיפול באוכלוסייה הכפרית הענייה.
"בום הנפט" (גילוי נפט והפקתו) אפשר הזרמת כספים ליעדים חברתיים, אולם את תנועת העבודה הדבר לא הציל.
התנועה התפלגה בין ארגונים וסינדיקטים תומכי המדינה לבין ארגונים וסינדיקטים עצמאיים.
מתוך מדיניות קצרת רואי של העדפת המקורבים, סייעה המדינה באורח ניכר לתומכיה המאורגנים בארגונים מסונפים למפלגת השלטון, והזניחה את מתנגדיה, שהיו מסונפים לארגונים עצמאיים.
מכאן בקע שבר פוליטי פנימי שהוסיף שמן לגלגלי המתיחות החברתית במקסיקו.
בום הנפט הזרים לצ'יאפס כספים רבים בין השנים 1970–1982, אבל אלה הושקעו לא בפיתוח הקהילות אלא בתשתיות (כבישים, שווקים, דרכים) ובביצוע פרויקטים הידרולוגיים לייצור חשמל, שיאפשרו קידום המשק המקומי (שבחלקו הגדול, בוודאי באזורים האינדיאנים, הופנה לצריכה פנימית) והפיכתו למשק קפיטליסטי המופנה לשווקים המקומיים וליצוא.
על רקע זאת נוצר מצב אבסורדי לפיו סיפקה צ'יאפס 54% מצריכת החשמל הלאומית, אבל ב-63% מן הבתים שבשטחה לא היה כלל חיבור לחשמל.
עם זאת, המודרניזציה החקלאית (אשראי, השקיה, דגש על גידולים לא מסורתיים כמו פרות וירקות לשוק המדינתי והארצי שימוש בדשנים ומדבירים), שנועדה להתמודד עם היבוא ההולך וגדל של מוצרי יסוד מארצות הברית, השפיעה על גידול ההכנסות מחקלאות ועל הגברת הקשרים הפנים-מדינתיים ועל הקשרים של המדינה עם שאר חלקי מקסיקו.
התהליך לא היה אחיד בכל חלקי צ'יאפס: באזור הריכוז הגדול של אינדיאנים במרכז המדינה ובמזרחה, נהנו ממנו יותר תושבי הרכס המרכזי.
ניכרו בפניהם אפשרויות תעסוקה חדשות, שעד כה היו פתוחות בעיקר בפני הלדינוס (מסטיסים במרכז אמריקה), כמו בתחומי התחבורה והבנייה.
אלה גם הוכחו ככדאיים יותר מבחינה כלכלית בהשוואה לחקלאות.
מגוון אפשרויות חדש זה גרם להתרבדות חברתית-כלכלית הדרגתית בקהילות המסורתיות, ולהופעת קבוצה הולכת וגדלה של אינדיאנים שעזבו לחלוטין את עבודת האדמה לטובת עבודות עירוניות.
להתרבדות התעסוקתית והחברתית היו גם השלכות פוליטיות רדיקליות בכל הקשור להנהגה האינדיאנית: מנהיגי הקבוצות העולות החדשות מיהרו לחבור למפלגת PRI (מפלגת השלטון), שנתן למנהיגותם גושפנקה וכן קישורים מפתים אל המדינה.
כדי לצבור כוח פנו הללו למסגרות הכוח של מפלגת השלטון, נטמעו בהם ופנו, משם, תחת דגל המפלגה וחסותה, להמוני האינדיאנים בקהילות הכפריות, כדי להרחיב את בסיס כוחם הפוליטי.
פנייה זו גרמה לדחיקת המנהיגות הוותיקה, שחיפשה כל השנים לא את טובת עצמה אלא את טובת הקהילה כולה.
המנהיגות הצעירה הזו הפכה כמובן לבלתי סבלנית כלפי כל סוג של התארגנות איכרית מחוץ למסגרת מפלגת השלטון, דבר שדחף רבים מן הבלתי מרוצים מן הלחץ הזה אל מחוץ לקהילותיהם.
המשבר הפיננסי של 1982 שנגרם בגלל צניחת מחירי הנפט העולמיים, בלם באחת את תנופת הפיתוח בצ'יאפס והחזירה למצב ששרר בה 10 שנים קודם לכן.
מעורבות המדינה בפיתוח הפרובינציה שככה, והתמעטה באורח ניכר השתתפות המדינה בפרויקטים סוציאליים ובהגנה על מחירי מוצרי היסוד.
רעידת האדמה של 1985, תנועת הסטודנטים של 1987, והציפיות להחלפת המשטר בבחירות 1988 (לטובת מועמד האופוזיציה העיקרי, קואוטמוק קארדנאס - בנו של הנשיא לשעבר לאסרו קארדנאס) מיתנו את אי-השקט שהחל מסתמן במדינה, אך לא בלמו אותו לחלוטין.
התמיכה המסיבית ב-PRI לא הצליחה להסתיר גם תופעות קשות אחרות של חיי היום יום בצ'יאפס, שאילצו רבים לעזוב את קהילותיהם ולחפש מקום מגורים חלופי:
תוך כדי התניה של תמיכה במפלגת השלטון.
תלות ארגונית מוחלטת בשיתוף פעולה הדוק עם המפלגה לשם הנאה ממעגלי הפיתוח הממשלתיים-פדרליים וזכייה בתרומותיה של תוכנית PRONASOL הלאומית.
קשר הכרחי למפלגת השלטון על מנת לזכות במשאבים שהמדינה המקומית העמידה לרשות הקהילות (אבחנה שהביאה לניצול 20-15 אחוזים בלבד מן התקציב המדינתי).
תוצאות השבר בתוך הקהילות בגלל מדיניות ההעדפה הזו לא התבררו מיד: עוד בבחירות לנשיאות של קיץ 1994, בעוד המרד הזפטיסטי בצ'יאפס כבר בשיאו, השיגה מפלגת השלטון 98% מן המשרות הפוליטיות הציבוריות במדינת צ'יאפס: 111 מתוך 112 נשיאים מוניציפליים, שני סנאטורים מתוך שניים, 19 מתוך 24 הנבחרים לקונגרס המקומי.
בקהילת צ'אמולה למשל, זכתה מפלגת השלטון ב-12,214 קולות.
אף לא קול אחד ניתן שם למפלגה אחרת כלשהי.
סדרת משברים ותהליכי הליברליזציה של הנשיא קרלוס סלינס החריפו עוד את המתח בצ'יאפס.
הסובלים העיקריים מכך היו המגדלים הקטנים של צ'יאפס.
הסרת ההגנה על הסויה והסורגום, בנוסף לקפה, גרמו לחדירת ייבוא מתחרה זול, שהוריד את המחירים גם בענפים אלה.
רק מחירי התירס והשעועית נותרו מוגנים וגבוהים דיים ב-1988. למורת רוחם של המגדלים נכללו גם שני אלה בסל הליברליזציה של תוכנית NAFTA לשנים הבאות.
צ'יאנג ראי (בתאית: เชียงราย) היא עיר במחוז צ'יאנג ראי שבצפון תאילנד.
כ-12.5% מהאוכלוסייה משתייכת לשבטי הגבעה, שהם מיעוט בצפון תאילנד.
צ'יאנג ראי היא בירת מחוז צ'יאנג ראי.
הסלאקלאנג צ'נגוואט מחזיק במשרדים המחוזיים.
צ'יאנג ראי נוסדה על ידי המלך מאנגראי בשנת 1262, (ומכאן שמה - צ'יאנג = עיר, ראי = מנגראי).
והפכה לבירה הראשונה של ממלכת לאנטאי.
היא איבדה את מעמדה כעיר בירה לאחר היווסדה של עיר אחרת על ידי מאנגראי בצ'יאנג מאי.
מאוחר יותר נכבשה צ'יאנג ראי על ידי בורמה ונשארה בשליטתה למשך כמה מאות שנים.
רק בשנת 1768 הפכה העיר לטריטוריה תאית.
היא הוכרזה כמחוז בזמן מלוכתו של המלך ראמה השישי בשנת 1910.
מיקומה הגאוגרפי של העיר הוא במרחק של כ-200 קילומטרים צפון מזרחית לעיר צ'יאנג מאי, שבמחוז צ'יאנג מאי; 62 קילומטרים דרומית למאה סאי ולגבול עם מינמאר; 60 קילומטר דרום מערבית לצ'יאנג סאאן שעל הנהר מקונג בלאוס; ו-90 קילומטרים צפונית לפאיאו, שבמחוז פאיאו.
ליד העיר זורם נהר קוק.
כביש 1 (פאהוניות'ין) מבנגקוק עובר דרך צ'יאנג ראי למה סאי שעל גבול מיאנמר.
העיר נמצאת במרחק של 839 קילומטרים מבנגקוק, בערך 11 שעות נסיעה במכונית.
מספר טיסות מקשרות כל יום בין בנגקוק לנמל התעופה הבינלאומי של צ'יאנג ראי.
שרות שיט סירות יומי בין צ'יאנג ראי לתה תון נמצא בשלבי תכנון.
לא קיים שירות רכבות בצ'יאנג ראי.
מסילת הברזל מבנגקוק נגמרת בצ'יאנג מאי.
צ'יאתורה (בגאורגית: ჭიათურა) היא עיר בנפת צ'יאתורה שבמחוז אימרתי גאורגיה.
עיר תעשייתית מרכזית לכריית מנגן, שבנויה בעמק הצר של הנהר קווירילה (מיובליו של הריוני), בגובה 500-340 מטר מעל פני הים.
אוכלוסייתה מונה 12,803 תושבים, והוכרזה כעיר בשנת 1921.
משמעות שם העיר, "פקעת תולעת" ("ჭია" - תולעת, "თურა" - פקעת), מגיעה מתאורו של המשורר הגאורגי הנודע, אקקי צרתלי, המתאר את הדרכים באזור כפקעת של תולעת.
אמצעי התובלה העיקרי בעיר הוא רכבל והעיר כוללת 26 תחנות רכבל ומעל ל-50 קרונות רכבל להובלת מנגן.
קו הרכבת זסטפוני-סצ'חרה מחבר את העיר לקו הרכבת הראשי.
העיר נוסדה בשנת 1879 לאחר שהתגלה, שלושים שנה לפני כן, בשנת 1849, באזור ערוץ הנהר קווירילה רובד אדמה המכיל כמויות ניכרות של המחצב מנגן, ומאז הפכה העיר למרכז עיקרי לכריית מנגן בקווקז.
קו מסילת ברזל מחבר בין צ'יאתורה למפעל להפקת של סגסוגת ברזל ומנגן בזסטפוני.
עד לפני מלחמת העולם הראשונה הגיעה תפוקת המכרות בצ'יאתורה לכ-40% מהתפוקה העולמית ולמרכז לכריית מנגן בעולם.
עד שנת 1879 היו כמעט כל מרבצי המנגן בבעלות חברות גרמניות, ורוב היצוא של המנגן עד לשנת 1918 היה לגרמניה.
בשנת 1905 עלה ייצור מנגן לכדי 60% מתפוקה העולמית.
לאחר מהפכת אוקטובר (1917) עברו המכרות לייצר עבור התעשיות הכבדות בגאורגיה ובברית המועצות.
ב-28 באוגוסט 1924 הייתה העיר נקודת הפתיחה למרד אוגוסט בגאורגיה, המרד הגדול האחרון כנגד השלטון הבולשביקי בעבר הקווקז.
קבוצת הכדורגל של העיר, "מאר'ארואלי צ'יאתורה" ("მაღაროელი ჭიათურა"), משחקת בליגה הראשונה בגאורגיה.
תיאטרון ממלכתי ע"ש אקקי צרתלי
פקולטה שהיא שלוחה של האוניברסיטה הטכנולוגית של גאורגיה
ארצ'יל גומיאשווילי (1926-2005) - שחקן קולנוע בעידן הסובייטי
קלוב דפורטיבו צ'יבאס ארצות הברית (בספרדית: Club Deportivo Chivas USA) הייתה קבוצת כדורגל מליגת האמריקנית מהעיר לוס אנג'לס שבקליפורניה.
הקבוצה נוסדה בשנת 2004, ושחקה את משחקיה הביתיים באצטדיון סטאבהאב סנטר, בצוותא עם יריבתה העירונית לוס אנג'לס גלאקסי.
צבעי הקבוצה היו אדום-לבן-כחול, בדומה לצבעיה של קבוצת גוודלחרה ("צ'יבאס") המקסיקנית.
הקבוצה נוסדה ב-2 באוגוסט 2004, והצטרפה כקבוצה ה-11 של ה-MLS.
בתוך 3 שנות קיומה, הצליחה הקבוצה להגיע פעמיים לפלייאוף ה-MLS, כשבשנת 2007 היא עושה זאת לאחר שסיימה ראשונה בבית המערבי של הליגה.
הקבוצה החלה את דרכה בליגה עם הפסד ביתי 2-0 לדי.סי.
יונייטד ב-2 באפריל 2005 תחת הדרכתו של המאמן תומאס רונגן.
לאחר עשרה משחקים, עם מאזן 1-8-1 (הפסד, 8 תוצאות תיקו, וניצחון בודד על ריאל סולט לייק), תומאס רונגן הועבר לתפקיד מינהלתי, ובמקומו מונה חאבייר לדזמה כמאמן ראשי זמני.
ב-3 ביוני 2005, מונה האנס וסטרהוף למאמן הקבוצה, אך לאחר עונה מאכזבת הוא סיים את תפקידו בה.
ב-2 בנובמבר 2005, מונה בוב בראדלי, המאמן המצליח ביותר בתולדות ה-MLS למאמן הקבוצה, השלישי בתוך שנה.
תחת הדרכתו, הקבוצה השתנתה מן הקצה אל הקצה.
הקבוצה סיימה עם מאזן 10-9-13 (13 ניצחונות, 9 תוצאות תיקו ו-10 הפסדים), דבר שהקנה לה מקום במשחקי הפלייאוף.
בראדלי זכה בתואר מאמן השנה ב-MLS, והיה למאמן הראשון שזוכה בתואר זה במשך שנתיים ברציפות.
מגנה היהודי-אמריקאי של הקבוצה ג'ונתן בורנשטיין נבחר לרוקי השנה ב-MLS.
עם תום העונה, מונה בראדלי למאמן הנבחרת, והוא הוחלף על ידי פרקי.
העונה הראשונה של פרקי כמאמן הייתה הצלחה גדולה, כאשר הקבוצה סיימה עם מאזן מצוין של 8-7-15, ובמקום הראשון בבית המערבי של הליגה.
פרקי נבחר כמאמן השנה ב-MLS, השני ברצף של צ'יבאס.
בינואר 2008, האריך פרקי את חוזהו בקבוצה לעוד שנתיים.
המועדון פורק בתום העונה הסדירה 2014, והוא הוחלף על ידי קבוצת הרחבה אחרת בשם מועדון הכדורגל לוס אנג'לס שהצטרפה לליגה בשנת 2018.
מחוז צ'יבה (ביפנית: Chiba-ken 千葉県) הוא אחד ממחוזות יפן, הנמצא באזור קאנטו שבצפון-מרכז האי הונשו, האי המרכזי של יפן.
בירת המחוז היא העיר צ'יבה.
במחוז צ'יבה נמצאו עדויות להתיישבות אנושית מהתקופה הפרהיסטורית תקופת ג'ומון.
במחוז נמצאו ערימות צדפים הגדולות ביפן, דבר המעיד על הסתמכות תושבי המקום על מזון מן הים, אותו דגו במפרץ טוקיו.
בנוסף ניתן למצוא במחוז רוגמים מתקופת קופון.
בתקופת אסוקה השתנה מבנה השלטון של מחוז צ'יבה, בעקבות רפורמת טאיקה משנת 646. נחלת פוסה העתיקה, שכללה את השטח של מחוזות צ'יבה ואיבראקי של היום, נחלקה לנחלת שימוסה בצפון, ולנחלת קזוסה בדרום.
חלוקה זו נותרה על מכונה עד רסטורציית מייג'י במאה ה-19.
בתקופת נארה ובראשית תקופת הייאן חיזק קיסר יפן את שליטתו בנחלות אלה, והקים בהם ערי ממשל מבוצרות.
עם זאת, בהדרגה החלו נציגים מקומיים אלה לרכוש עצמאות רבה יותר מכס הקיסר, עד שבסופו של דבר התנתקו שליטי צ'יבה לחלוטין מהקיסר ושלטו בנחלה בכוחות עצמם.
ב-1873, לאחר ביטול שיטת ההאן, נוסד מחוז צ'יבה הנוכחי.
ב-1923 סבל המחוז מהרס רב בעקבות רעידת האדמה הגדולה בקאנטו, ואלפים מתושבי המחוז נהרגו, וכן מאות בני מיעוטים קוראניים נרצחו לאחר מכן.
לקראת מלחמת רוסיה–יפן נבנו במחוז ביצורי חוף במפרץ טוקיו על מנת להגן על הבירה טוקיו.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הפך המחוז לאזור היערכות של הצבא היפני הקיסרי, ונבנו בו בסיסים ומוצבים רבים וכן מתקני תעשייה צבאית.
בשל כך הפך המחוז למטרה למפציצים אמריקנים שהפציצו את ערי יפן באמצע שנת 1945.
בתקופת הכיבוש האמריקני היה מחוז צ'יבה תחת שליטה ישירה של בעלות הברית, והוקמו בו מספר בסיסים עבור צבא הכיבוש.
בתקופה זו ניתנה עדיפות לשיקום יכולות הייצור של יפן, ולכן נחנך בצפון המחוז אזור תעשייתי חדש, וכן ניכרה עליה בייצור החקלאי לאחר רפורמת הקרקעות שנערכה.
אזורי תעשייה אלה, שהתפשטו גם למזרח המחוז, הפכו עם הזמן לעמוד השדרה של התעשייה הכבדה ביפן כולה.
כמו כן, ערי המחוז, כמו ערי המחוזות הסמוכים, חוברו לטוקיו בקווי תחבורה ומסילות רכבת, והאזור הפך למטרופולין טוקיו, המטרופולין הגדולה בעולם.
רעידת האדמה והצונאמי בסנדאי בשנת 2011 השפיעה על מחוז צ'יבה, על אף ריחוקו ממוקד הרעידה.
הנזק לתשתיות ולמבנים היה קל בהרבה מאשר במחוזות שנפגעו ישירות, אך כמה עשרות אנשים נהרגו מפגיעת הצונאמי בעיר אסהי שבצפון המחוז, ובית זיקוק נפט עלה בלהבות.
הפגיעה בהיצע הבתים במחוז, בשל בעיות התנזלות קרקע ונוכחות רדיואקטיביות, הביאה להגירה המונית אל מחוץ למחוז.
מחוז צ'יבה גובל במחוז איבראקי בצפון לאורך נהר טונה, במחוזות טוקיו וסאיטאמה במערב, באוקיינוס השקט במערב, ובמפרץ טוקיו בדרום.
מרבית שטח המחוז שוכן בחצי האי בוסו, שהוא אזור חקלאות פורה בו מגדלים בעיקר אורז.
מרבית אוכלוסיית המחוז מתרכזת בצפון המחוז, והאזור נחשב חלק ממטרופולין טוקיו.
6% משטח המחוז מוקדש לפארקים לאומיים.
הר נוקוגירי מהווה אטרקציה תיירותית.
צ'יבה (ביפנית: 千葉市, באנגלית: Chiba) היא עיר הבירה של מחוז צ'יבה באי הונשו שביפן.
העיר ממוקמת כ-40 ק"מ מזרחית לטוקיו, לחופי מפרץ טוקיו.
צ'יבה נוסדה ב-1 בינואר 1921, וב-1 באפריל 1992 ניתן לה מעמד רשמי של עיר (מעמד המוקנה ביפן לערים בעלות אוכלוסייה מעל חצי מיליון תושבים).
במרץ 2007 היו בעיר 19,135 תושבים זרים, כ-2% מכלל האוכלוסייה.
צ'יבה מדורגת במקום ה-13 מבין הערים המאוכלסות ביותר ביפן.
נמלי התעופה המשרתים את העיר הם: נמל התעופה טוקיו נריטה ונמל התעופה האנדה.
המונורייל העירוני של צ'יבה שאורכו 15.2 ק"מ עובר במרכז העיר.
בתחנת הרכבת בעיר עוברים הקווים: קו סובו-מיין, קו סובו-צ'ו, קו סובו (ראפיד), קו נריטה, קו סוטובו, וקו יוצ'יבו.
רובעי צ'יבהצ'יבה מחולקת ל-6 רבעים ("קוּ"):
צ'י בָּאי-שְה (בסינית מפושטת: 齐白石; בפין-יין: Qi Baishi; 1 בינואר 1864 – 16 בספטמבר 1957) היה צייר סיני נודע.
צ'י באי-שה נולד למשפחת איכרים ענייה ממחוז חונאן, הבכור מתוך תשעה אחים ואחיות.
הוא למד בבית ספר פחות משנה עקב מחלה.
כשהיה בן 14 החל לעבוד בעסקי השטיחים וכן ללמוד לצייר באופן עצמאי.
צ'י שכלל את סגנון הציור הסיני המסורתי, ונודע בזכות ציורי צבעי המים הצבועים והעדינים שלו.
ביצירותיו אפשר למצוא מוטיבים מעולם החי והצומח כמו פרחים, חרקים, דגים, פרפרים, פירות, ציפורים ולעיתים גם בני אדם.
בשנת 1953 נבחר לעמוד בראש אגודת הציירים הסינים.
הוא נפטר בשנת 1957 בבייג'ינג.
בשנת 2011, נמכר ציורו "נשר עומד על עץ אורן", בכ-65.5 מיליון דולר, ובכך היה לציור שנמכר במחיר הגבוה ביותר במכירה פומבית בהיסטוריה.
צ'יבי (Csibi) הוא ספר ילדים מאת הסופר היהודי-הונגרי בלה סנש.
הספר נחשב לקלאסיקה, והיה פופולרי מאוד בשנות החמישים בישראל.
הספר אויר בגרסאותיו המוקדמות על ידי פולה טיבור (Pólya Tibor) ובגרסאותיו המאוחרות על ידי המאייר הצ'כי אונדז'יי סקורא .
סיפורו של ילד עני יתום מאביו, אישטוואן הורבץ', שמכורח הנסיבות נאלץ לעזוב את בית הספר שלו ואת חבריו, ולעבור לבית ספר בשכונת פאר, שם עובדת אמו במשק בית.
בבית הספר החדש הגימנסיה ברחוב הזיכרון, בכיתה החמישית, מתקבל צ'יבי בשנאה ובלעג על ידי התלמידים והמורים.
חברו היחיד בבית ספרו החדש הוא טיבור לוי ("שפנפן"), ילד קטן וחלוש שסופג גם הוא התעללויות מילדים אחרים.