tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2004 שיחק בתפקיד אנדרו פנינגטון בפרק "מוות על הנילוס" בסדרה "פוארו" על פי ספריה של אגאתה כריסטי.
הוא התארח בתוכנית הטלוויזיה "טופ גיר" של ה-BBC, והיה אחד הנהגים המהירים ביותר שהופיעו בתוכנית.
ב-12 ביולי 2004 החל לגלם את ג'רי ספרינגר במחזה "ג'רי ספרינגר - האופרה" בתיאטרון קיימברידג' בלונדון.
המחזה הוקרן בטלוויזיה בשנת 2005. ב-2006 הופיע בווסט אנד בתפקיד מק בהפקה של ג'רי הרמן למחזמר "מק ומייבל" בתיאטרון קריטריון, בכיכובה של ג'ייני די ובבימויו של ג'ון דויל.
עוד בטלוויזיה הופיע בפרק בסדרה "דיאל ופסקו".
ב-2004 השתתף בתפקיד קמע בגרסה הקולנועית של "סטארסקי והאץ'" לצדו של חברו לסדרה המקורית פול מייקל גלייזר.
באוגוסט 2008 הופיע סול בתוכנית המציאות "מאסטרו" בערוץ BBC Two.
סול שיחק בסרט "להתראות" בבימויו של כריסטיאן קריון לצדם של וילם דפו ופרד וורד שיצא לאקרנים בארצות הברית ב-2010.
ביוני 2012 הופיע סול יחד עם ג'רי הול בתיאטרון גייטי בדבלין במחזה "Love Letters" מאת א.ר.
ב-29 ביולי 2012 גילם סול קורבן רצח בפרק בסדרה הבלשית הבריטית "לואיס".
הוא השתתף באלבום של Fosseytango בשיר "Landlord".
ב-2013 השתתף בסרט הסקוטי "Filth" כשהוא מבצע את שירו "Silver Lady" בליפ סינק.
ב-2014 הופיע סול בפרסומות טלוויזיה לחברת נשיונל אקספרס כשהוא שר את שירו "Silver Lady" בזמן נהיגה באוטובוס.
סול התחתן חמש פעמים ויש לו חמישה בנים ובת אחת.
ב-1964 התחתן עם מרים "מים" סולברג (שם נעורים רוסת').
לבני הזוג נולד ילד אחד, והם היו נשואים שנה אחת.
ב-1968 נשא לאישה את השחקנית קארן קרלסון, אחרי שהכירו בסט של הסדרה "Here Come The Brides".
לשניים נולד ילד אחד, והם התגרשו ב-1977.
אשתו השלישית של סול הייתה פטי קרנל שרמן, איתה התחתן ב-1980. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים.
הנישואים התפרקו עקב בעיות אלכוהוליזם ומזגו האלים של סול.
ב-1987 התחתן סול עם השחקנית ג'וליה ניקסון.
בתם המשותפת היא הזמרת-יוצרת צ'יינה סול .
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 היגר סול לבריטניה והשתקע בלונדון עם חברתו דאז השחקנית האמריקאית אלכסה המילטון.
בספטמבר 2004 קיבל סול אזרחות בריטית והוא החזיק באזרחות כפולה.
הוא היה חובב נלהב של כדורגל אנגלי והוא אהד את קבוצת הכדורגל ארסנל.
ביוני 2010 התחתן סול עם אשתו החמישית, הלן סנל, איתה הייתה לו מערכת יחסים מאז 2002.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1973 הארי המזוהם: כוח המגנום Magnum Force דייוויס 1977 The Stick Up דיוק טרנבו 1988 פגישה עם המוות Appointment with Death ג'פרסון קופ 2004 סטארסקי והאץ' Starsky and Hutch הופעת קמע 2013 Filth הופעת קמע
1976: "David Soul" - מקום 2 במצעד האלבומים הבריטי; מקום 8 באוסטרליה
1977: "Playing To An Audience Of One" – מקום 8 בבריטניה; מקום 30 באוסטרליה
"Don't Give Up on Us" (1976) מקום ראשון במצעד הסינגלים הבריטי; מקום ראשון בארצות הברית
"Going In With My Eyes Open" (1977) מקום 2 בבריטניה; מקום 54 בארצות הברית
"Silver Lady" (1977) מקום ראשון בבריטניה; מקום 52 בארצות הברית
דייוויד ריימונד סדאריס הוא סופר והומוריסטן אמריקאי.
סדאריס הגיע לראשונה לתודעה הציבורית ב-1992 כאשר מאמרו "SantaLand Diaries" (יומני ארץ-סנטה) שודר בNPR, המאמר מתאר את חוויותיו של סדאריס בשנתיים שעבד מחופש לאלף (כלומר, עוזר של סנטה קלאוס) בחנות "מייסיס" בחג המולד.
סדאריס פרסם כתשעה ספרים בנוסף למאמרים והקלטות שהתפרסמו בעיתונים וברדיו.
ספריו הם אוספים של מאמרים וסיפורים קצרים המבוססים לרוב על חייו האישיים: ילדותו ויחסיו עם משפחתו, חוויותיו
מצרפת ולונדון (בהן התגורר מספר שנים), התמודדות עם זהותו כהומוסקסואל, שאיפותיו האומנותיות,
חיבתו למורבידיות, שימוש בסמים ועוד.
בנוסף כתב גם ספרי חיות.
סדאריס נולד בג'ונסון סיטי, ניו יורק וגדל בראלי, צפון קרולינה,
אימו היא שרון אליזבט ואביו הוא לואיס הארי "לו" סדאריס.
יווני וסדאריס גדל על ערכי הנצרות היוונית האורתודוקסית.
בשנות העשרה והעשרים שלו עסק באומנות חזותית ומשחק כאשר כישלונותיו בתחומים אלו מתוארים ברבים מסיפוריו.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים למד תקופה קצרה באוניברסיטת מערב קרולינה שלאחריה עבר, ולבסוף נשר, מאוניברסיטת קנט באוהיו ב-1977.
סדאריס עבר לשיקגו ב-1983 והחל לימודים ב"בית הספר למוסד האומנות של שיקגו" אותו סיים ב-1987.
לאחר שעבד בשלל עבודות שונות ומשונות בראלי, שיקגו וניו יורק, התגלה לבסוף סדאריס על ידי המפיק ושדרן הרדיו
סדאריס הופיע במועדון כשהוא מקריא את יומניו מ-1977, גלאס הזמין אותו להשתתף בתוכניתו The Wild Room.
סדאריס תיאר את המפגש ביניהם כך: "אני חייב הכל לאיירה...
חיי השתנו לחלוטין, כאילו מישהו נופף במטה קסמים".
בעקבות הצלחתו בתוכנית הוזמן סדאריס להופיע בMorning Edition של NPR ב-23 בדצמבר 1992, שם הקריא את "יומני ארץ-סנטה".
לפני חג המולד, המתארת את חוויית חג המולד בקניון מנקודת מבטו של עובד זוטר וממחישה תמונה גרוטסקית של החג כולו זכתה להצלחה
בעקבות זאת, החל סדאריס להקליט פינה חודשית בNPR שהתבססה על יומניו ונערכה והופקה על ידי גלאס,
בנוסף חתם על חוזה להוצאת שני ספרים עם המו"ל Little, Brown and Company.
ב-1994 הוציא סדאריס את סיפרו הראשון "Barrel Fever" (קדחת החבית), אוסף מאמרים פרי עיטו.
ב-1995, הפך למשתתף קבוע בתוכניתו החדשה של
איירה גלאס This American Life ברשת Chicago Public Radio והתחיל לפרסם מאמרים בעיתונים אסקווייר והניו יורקר.
פרסם את ספרו השני "Naked" (ערום), אסופת מאמרים שזכתה בפרס הRandy Shilts Award עבור כתיבה הומוסקסואלית לא בדיונית.
בשנת 2000 פרסם סדאריס את ספרו השלישי"Me Talk Pretty One Day" (אני לדבר יפה יום אחד), אסופת מאמרים שנכתבה ברובה בתקופה של שבעה חודשים בפריז ומתארת את הסתגלותו למדינה ולשפה.
באפריל 2001 דווח במגזין וראייטי כי סדאריס מכר את זכויות ההסרטה של "Me Talk Pretty One Day" לבמאי ויין וונג שהחל
להתאים ארבעה פרקים מהספר עבור סרטי קולומביה.
וונג סיים את כתיבת התסריט והחל כבר בליהוק כאשר סדאריס פנה אליו וביקש לעצור את הפרויקט
מאחר שהוא ואחותו חששו מהדרך שבה תוצג משפחתם בסרט.
סדאריס תיאר את השיחה עם אחותו במאמר "Repeat After Me".
על תגובתו של וונג אמר סדאריס כי "הוא היה נסיך אמיתי...
לא רציתי שהוא יכעס עלי אבל הוא היה כל כך בוגר לגבי זה.
בכל מקרה לא ראיתי אף פעם איך זה
ב-2004 פרסם סדאריס את ספרו הרביעי "Dress Your Family in Corduroy and Denim" (הלבש את משפחתך בקורדורוי ודנים)
אשר הגיע ב-20 ביוני 2004 למקום הראשון של הניו יורק טיימס בקטגוריית הלא בדיוני.
הגרסה המוקלטת לספר, בהקראתו של סדאריס עצמו
הייתה מועמדת לפרס גראמי עבור אלבום מדובר.
באותה שנה הוא אף היה מועמד לפרס גראמי עבור האלבום הקומי הטוב ביותר עבור "Live at Carnegie Hall"
ב-2008 יצא ספרו הבא של סדאריס, "When You Are Engulfed in Flames" (כשאתה אפוף בלהבות).
שמות נוספים שנדחו עבור הספר היו "All the Beauty You Will Ever Need" (כל היופי שאי פעם תזדקק לו) ו"Indefinite Leave to Remain" (עזיבה לא מוגדרת להישארות).
בדצמבר של אותה שנה קיבל סדאריס תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בינגהמטון.
באפריל 2010 תחנת הרדיו BBC Radio 4 החלה לשדר תוכנית בארבעה חלקים בשם "פגוש את דייוויד סדאריס", סדרת מאמרים בהקראתו של סדאריס לפני קהל
ביוני 2011 תחנת הרדיו הדיגיטלית BBC Radio 4 Extra החלה עונה שנייה לסדרה עם שישה חלקים.
נכון ל-2016 שודרו 5 עונות של הסדרה.
בספטמבר 2010 פרסם סדאריס את ספרו "Squirrel Seeks Chipmunk: A Modest Bestiary" (סנאי מחפש טמיאס: סיפורי חיות צנועים), אסופת
באפריל 2013 יצא לאור ספרו התשיעי של סדאריס " Let's Explore Diabetes With Owls" (הבא נחקור סוכרת עם ינשופים)
ב-2014 השתתף סדאריס בסרטו הדוקומנטרי של העיתונאי דייוויד ת'ורפ "", אשר חוקר את הסטריאוטיפים לגבי מבטא הומוסקסואלי.
יחד עם אחותו איימי יצר דייוויד סדאריס מספר מחזות תחת השם "The Talent Family" (המשפחה הכישרונית)
של פרידה הקטנה) מ-1997. כל המחזות הופקו והוצגו בLa MaMa Experimental Theatre Club.
סדאריס כתב במרוצת השנים למעלה מ40 מאמרים בניו יורקר.
סדאריס מתגורר במחוז הורסהאם במערב סאסקס יחד עם בן זוגו יו המריק המוזכר ברבים מסיפוריו.
סדאריס מתאר אותם כ"מסוג הזוגות
הוא ידוע בסביבת מגוריו בכך שהוא נוהג לאסוף אשפה להנאתו וישנה אף משאית זבל מקומית שנקראת על שמו.
הלבש את משפחתך בקורדורוי ודנים (2004)
ילדים משחקים לפני פסל של הרקולס (2005)
סנאי מחפש טמיאס: סיפורי חיות צנועים (2010)
הבא נחקור סוכרת עם ינשופים (2013)
ניוברגר מונה לבית המשפט העליון ב-2012. הוא שימש גם כשופט בלתי קבוע בבית המשפט בהונג קונג.
ניוברגר נולד ב-10 בינואר 1948, הוא בנו של אלברט ניוברגר, פרופסור לפסיכולוגיה כימית בבית החולים סנט מרי ובאוניברסיטת ליליאן.
דודו היה הרב הרמן נ' נויברגר.
כל שלושת אחיו משמשים כפרופסורים: ג'יימס הוא פרופסור לרפואה באוניברסיטת ברמינגהם, מייקל היה פרופסור לאימונולוגיה מולקולרית באוניברסיטת קיימברידג', בעוד אנתוני הוא פרופסור למימון בבית הספר לעסקים וורוויק של אוניברסיטת וורוויק.
הוא התחנך בבית הספר וסטמינסטר, ולמד כימיה בכרייסט צ'רץ', אוקספורד.
עם סיום לימודיו עבד בבנק הסוחרים, נ.מ.
ניוברגר התקבל ללשכת עורכי הדין של לינקולן אין ב-1974, שם בהמשך הפך ל"בינצ'ר" ב-1993. הוא הפך להיות יועץ המלכה ב -1987. הוא היה רשם מ-1990 עד 1 באוקטובר 1996, כאשר מונה לשופט בג"ץ וקיבל את אות האבירות המקובלת.
ב-2001 הוא מונה לשופט בית המשפט העליון של מידלנד, וויילס וצ'סטר, ושל המעגלים המערביים, משרה בה החזיק עד 12 בינואר 2004, כאשר מונה לשר המשפטים של חבר הנאמנים וחבר במועצת פרייבי.
מאז 2005 הוא מכהן כיו"ר עמית (עם ריצ'רד סוסקינד) ב-ITAC (ועדת טכנולוגיית המידע ובתי המשפט של לורד צ'נצלר).
עלייתו לבית המשפט לערעורים ולאחר מכן לבית הלורדים הוא אחד המהירים ביותר בתקופה האחרונה.
ב-23 ביולי 2009 הוכרז כי הוא ימונה את ל"שומר המגילות" הבא של רולס (אחראי על רשומות משפטיות בלשכת בית המשפט העליון) לאחר לורד קלארק.
מינוי זה נכנס לתוקף ב -1 באוקטובר 2009.
בין השנים 2006–2007 הוא ניהל דיונים על מועצת לשכת עורכי הדין במטרה להרחיב את הכניסה ללשכה.
הוא גם שימש בפאנל על גישה הוגנת למקצועות, בראשות שר הבריאות לשעבר, אלן מילבורן, שדיווח על מסקנותיה בחודש יולי 2009. חברי פאנל אחרים כללו את טרבור פיליפס, ראש הוועדה לשוויון וזכויות אדם, מיכאל גרייד, יו"ר ITV, ומרטין ריס, אסטרונום רויאל.
בחודש מאי 2010, ניוברגר נתן פסק דין שנוי במחלוקת, ex tempore (גזר דין הניתן באלתור), כי האיחוד המקצועי Unite (איגוד התעבורה הכללי הבריטי-אירי) לא עמד בכללי ההצבעה האמורים בחוק איגוד מקצועי.
בחודש יולי 2010 קבע נויברגר כי יש לפנות את המפגינים לשלום בכיכר הפרלמנט, לאחר שהמפגינים הפסידו בערעור.
בחודש מאי 2011, תוך מתן הערות על צווי מניעה, אמר כי אתרי מדיה חברתית כמו טוויטר היו "לגמרי מחוץ לשליטה" ויש לחברה לשקול דרכים להביא את האתרים האלה תחת שליטה.
בחודש יולי 2012, הוכרז כי ניוברגר ירש בתפקיד נשיא בית המשפט העליון את לורד פיליפס לאחר שהאחרון מונה ב-1 אוקטובר 2012.
בחודש פברואר 2017, נודע כי ניוברגר פורש בספטמבר מתפקידו בבית המשפט העליון.
ביולי 2017, הוכרז כי הברונית הייל ריצ'מונד תמונה לנשיא בית המשפט העליון והיא החליפה אותו בתפקיד ב-4 בספטמבר 2017.
הוא נבחר בשנת 2017 לעמית כבוד של החברה המלכותית.
ב-1976 נישא ניוברגר לאנג'לה הולדסוורת', מפיקת טלוויזיה וסופרת.
לזוג שלושה ילדים, ג'סיקה, ניקולס ומקס, אשר משמשים כעורכי דין.
ניוברגר היה יו"ר קרן סכיזופרניה בשנים 2003 עד 2013, כאשר התמזגה עם ארגון המחקר לבריאות הנפש בבריטניה.
כיום מכהן ניוברגר כנאמן של MHRUK.
הוא היה נגיד אוניברסיטת לונדון לאמנויות בין השנים 2000 ו-2010. הוא היה נשיא האיגוד המדעי בריטיש רקורדס למשך תקופה קצרה ב-2009.
דייוויד סזרני היה היסטוריון וחוקר השואה אנגלי-יהודי.
סזרני התנדב בקיבוץ והיה תומך ישראל כל חייו.
סזרני למד באוניברסיטת קיימברידג', באוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת אוקספורד.
ב-1986 התבקש לחקור את סוגיית בריטניה ופושעי המלחמה הנאצים שהגיעו אליה ועשה זאת עד השלמת דוח הוועדה ב-1988. הוא לימד בלידס, בסאות'המפטון ועוד.
סזרני תרם להגדלת המודעות לזכר השואה בבריטניה.
הוא קרא להעמיד לדין פושעי מלחמה נאצים שהגיעו לבריטניה, תרם לקביעת יום זיכרון לשואה בבריטניה וכן להקמת תצוגת הקבע על השואה במוזיאון המלחמה האימפריאלי והיה חבר במשלחת הבריטית לכוח המשימה הבינלאומי להנצחת זכר השואה.
מחקריו ופעילותו הציבורית להנצחת זכר השואה
בספרו הראשון על השואה, Justice Delayed: How Britain Became a Refuge for Nazi War Criminals, ניסה להסביר מדוע אפשרו הבריטים לרוצחי יהודים ממזרח אירופה להיכנס לבריטניה ולמה לא עמדה סוגיה זו לדיון ציבורי.
הוא טען שמצד בעלות הברית המערביות, פושעי המלחמה היו גרמנים ואוסטרים והן לא ביקשו לטפל בנושא משתפי הפעולה המזרח אירופים, אותם החשיבו כקרבנות של הסובייטים.
ב-1992 ארגן סזרני אירוע לציון שנת היובל לוועידת ואנזה, בעקבותיו ערך את הספר The Final Solution: Origins and Implementation.
ב-1994 ארגן כנס לציון חמישים שנה לחורבן יהדות הונגריה.
במקביל כתב ביוגרפיה על ארתור קסטלר.
ב-2002 היה עורך שותף לספר הכינוס Bystanders" to the Holocaust: A Re-evaluation" ותרם לו מאמר הדן במסייעים ליהודים.
ב-2004 פרסם ביוגרפיה על אדולף אייכמן.
בספרו Justice Delayed כתב סזרני שברגן-בלזן סימל בבריטניה את זוועות הנאציזם והיה שותף בארגון כינוס לרגל שישים שנה לשחרור המחנה.
תוכן המחקרים שהובאו בכנס התפרסם בספר Belsen 1945: New Historical Perspectives.
בשנים 2012-2010 השתתף סזרני בעריכת שלושה ספרי כינוסים על התקופה שאחרי המלחמה, על הניצולים, הצדק, הפוליטיקה והזיכרון לאחר המלחמה, וכן בנושא שתיקתם-לכאורה של הניצולים אחרי השואה.
בספר After the Holocaust: Challenging the Myth of Silence טען שהניצולים לא שתקו, אך עד סוף שנות הארבעים הדיון בנושא היה רב ונחשב על ידי הציבור הרחב כממוצה.
על תרומתו לעיצוב זיכרון השואה בבריטניה קיבל סזרני את אות אביר האימפריה הבריטית ב-2005.
דייוויד נאג'י הוא במאי קולנוע, שחקן וסופר ניגרי.
הוא ידוע בדמותו איפאני מתוכנית הטלוויזיה "Dear Mother" (בתרגום חופשי לעברית: אמא יקרה).
דייוויד נאג'י נולד בחודש יולי בשנת 1985 בלאגוס שבניגריה.
את חינוכו הוא קיבל מניגריה, הוא השיג תואר ראשון בהיסטוריה ובמחקרים אסטרטגיים מאוניברסיטת לאגוס .
דייוויד נאג'י הוא הרביעי מבין חמישה ילדים במשפחתו.
כיום הוא נשואי ויש לו שני ילדים.
עם סיום הלימודים באוניברסיטת לאגוס, דייוויד נאג'י ייסד חברת תקליטים בשם "DUN Entertainment Limited" (בתרגום חופשי לעברית: DUN בידור בע"מ).
הוא שיחק את הדמות איפאני בסדרת הטלוויזיה "Dear Mother" ששודרה בטלוויזיה מעל עשר שנים.
דייוויד ניומן הוא חוקר ישראלי-בריטי, המכהן כפרופסור בקתדרה לגאופוליטיקה במחלקה לפוליטיקה וממשל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מחלקה שהוא היה שותף בהקמתה וכיהן כראש המחלקה הראשון.
כמו כן, שימש במשך שנים רבות גם כעורך ראשי של כתב העת האקדמי Geopolitics וכדיקאן הפקולטה למדעי הרוח והחברה של אוניברסיטת בן-גוריון.
ניומן יליד לונדון, אנגליה וקצין (OBE) בחטיבה האזרחית של מסדר האימפריה הבריטית.
בשנת 2024, ניומן פרש אחרי 37 שנות עבודה באוניברסיטת בן-גוריון, ומונה כפרופסור אמריטוס.
דייוויד ניומן נולד בלונדון בשנת 1956. הוא גדל בצפון לונדון, שם היו גם אביו וגם סבו רבנים בבתי כנסת שונים.
הוא בעל תואר ראשון בהצטיינות בגאוגרפיה מקווין מרי קולג' באוניברסיטת לונדון (1978) ובעל תואר דוקטור בגאוגרפיה פוליטית ולימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת דרהאם (1981).
הוא השלים את הדוקטורט שלו בהדרכתו של הגאוגרף הפוליטי, ומייסד ה מרכז הבין לאומי לחקר גבולות (IBRU), פרופסור ג'רלד בלייק.
בשנת 1982 עלה ארצה, ובהמשך מונה כמרצה בחוג לגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב ועבד לצד הגאוגרף והקרטוגרף הפוליטי הישראלי פרופסור משה ברור והגאוגרף פרופסור אלישע אפרת.
בין השנים 1983-1986 היה ניומן גם חוקר במרכז לחקר ההתיישבות ברחובות, שם עבד לצד פרופסור רענן ויץ וד"ר לביאה אפלבאום, שהתמקד באופנים חדשים של תכנון התיישבות בישראל ובמחקר על תפקודן של המועצות האזוריות באזורים המרוחקים של המדינה.
בשנת 1987 מונה למרצה בכיר בחוג לגאוגרפיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מ-1996 עד 1998, הוא שימש כמנהל מכון הוברט האמפרי למחקר חברתי.
בשנת 1998 ייסד את המחלקה לפוליטיקה וממשל באוניברסיטת בן-גוריון וכיהן כיושב ראש הראשון שלה עד 2003. הוא גם ייסד את המרכז באוניברסיטת בן-גוריון לחקר הפוליטיקה והחברה האירופית (CSEPS) בשנת 2001, לאחר מכן שונה שם ל - מרכז סימון וייל ללימודי אירופה.
בין השנים 2010-2016, ניומן נבחר לכהן בשתי קדנציות רצופות כדיקן הפקולטה למדעי הרוח והחברה באוניברסיטת בן-גוריון.
ניומן מילא תפקיד משמעותי בהגנה על האוניברסיטאות הישראליות והקהילה האקדמית מול הצעת החרם האקדמי על ישראל במהלך השנים 2006–2008. כמו כן, והיה פעיל בפרויקטים ששללו את הניסיונות להטיל חרם אקדמי על חוקרים או מוסדות ישראלים.
ניומן ביקר כפרופסור אורח ועמית מחקר במספר אוניברסיטאות ומוסדות מחקר ברחבי אירופה וצפון אמריקה.
מ-1993 עד 1995, ניומן היה פרופסור אורח באוניברסיטאות קלגרי ויורק, טורונטו.
בשנת 2006, ניומן היה פרופסור אורח לגאופוליטיקה באוניברסיטת בריסטול באנגליה, ולאחר מכן היה כשנה כפרופסור אורח במחלקה לגאוגרפיה בקווין מרי ווסטפילד קולג' באוניברסיטת לונדון.
כיהן גם כפרופסור אורח באוניברסיטת דרום אסיה בדלהי, הודו, ובקינגס קולג', אוניברסיטת לונדון.
ניומן מונה לקצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) בשנת 2013 עבור הישגיו בתחום ההשכלה הגבוהה ומדעי הרוח וקידום קשרים אקדמיים בין בריטניה וישראל.
ביוני 2014, מינתה אוניברסיטת בן-גוריון את ניומן כמופקד על הקתדרה חדשה באוניברסיטה לגאופוליטיקה.
בשנת 2016 נבחר ניומן כאחד מ-100 המהגרים המשמעותיים ביותר מבריטניה לישראל שהשפיעו על החברה הישראלית בתחומי הפעילות המקצועיים שלו.
ניומן קשור למספר מוסדות העוסקים בגבולות, כגון היחידה לחקר גבולות בינלאומיים בבריטניה (IBRU), האגודה הבין לאומית ללימודי גבולות (ABS), הרשת הבין לאומית לחקר אזורי הגבול במעבר (BRIT), ועד 2012, היה מזכיר הוועדה למפה הפוליטית העולמית (WPM) של האיגוד הגאוגרפי הבינלאומי (IGU).
ניומן מילא תפקיד משמעותי בלגיטימציה מחדש של גאופוליטיקה וגאוגרפיה פוליטית כתת-דיסציפלינה של גאוגרפיה ויחסים בינלאומיים, לאחר כמעט ארבעה עשורים שבהם הנושא הושאר מחוץ למחקר והוראה באוניברסיטאות בשל קשריו בעבר עם הגאופוליטיקה של הרייך השלישי.
בשנים 1999–2014 שימש ניומן כעורך ראשי, יחד עם פרופסור ג'ון אגניו מ-UCLA ולאחר מכן עם פרופ' סיימון דאלבי מאוניברסיטת ווטרלו בקנדה, של כתב העת הבינלאומי Geopolitics, המתפרסם מדי רבעון על ידי טיילור ופרנסיס (Routledge).
בתוך השדה הרחב יותר של גאופוליטיקה, עבודתו של ניומן התמקדה בתפקודים ובתפקידים המשתנים של גבולות בתוך המערכות הבינלאומיות והלאומיות.
בהמשך למאמר מכונן שפורסם ב-1998, יחד עם פרופסור אנסי פאסי מאוניברסיטת אולו בפינלנד, ניומן קרא תיגר על מושגים כמו עולמות "חסרי גבולות" (borderless worlds) ו"דה-טריטוריאליזציה" (de-territorialization), בטענה שגבולות מעולם לא נעלמו, גם כאשר הם נפתחו לתנועה וגמישות משמעותית יותר, אלא שינו את תפקידיהם בתגובה למציאות הגלובלית והפוליטית המשתנות.
בעקבות אירועי ה-11 בספטמבר, ניומן ועמיתיו בחנו וניתחו את הדרכים שבהן גבולות רבים הפכו מחדש בשם הביטחון הלאומי, כולל בניית חומות וגדרות חדשות רבות ברחבי העולם.
בין השנים 2012-2016, ניומן היה חלק מקונסורטיום כלל-אירופי בן 20 אוניברסיטאות של הפרויקט FP7 במימון האיחוד האירופי בנושא Borderscapes, בראשות אוניברסיטת ג'ואנסו בפינלנד.
ב-2013 הפכו ניומן ואוניברסיטת בן-גוריון לחלק מפרויקט הגבולות החדש, Borders in Globalization, במימון ה-SSHRC הקנדי ובראשו פרופ' עמנואל ברונט-ג'יילי באוניברסיטת ויקטוריה, קנדה.
בשנת 2023 אירח ניומן, במסגרת פעילותו של הקתדרה למחקר בגאופוליטיקה, את הכנס העולמי השלישי של ה-ABS (האגודה ללימודי גבולות) בקמפוס אילת של אוניברסיטת בן-גוריון, בהשתתפות כמעט 300 חוקרי גבולות ומדינאים מובילים מכל העולם.
פוליטיקה והחברה ישראלית – נופי הסכסוך הערבי-ישראל וההתיישבות
הדוקטורט של ניומן מאוניברסיטת דורהאם היה הניתוח המשמעותי הראשון של התנחלויות ושינויים טריטוריאלי בגדה המערבית לאחר 1967. הוא התמקד בפעילות הפוליטית והתכנונית של תנועת ההתיישבות הדתית-לאומית גוש אמונים, נושא שחזר אליו בתקופה שלאחר מכן ועד כה.
עבודתו עסקה בתפקוד גבולות ישראל, עם התמקדות בגבול הקו הירוק, המפריד בין ישראל לגדה המערבית.
יחד עם החוקרת פרופ' תמר הרמן, המומחית לתנועות השלום בישראל, מהאוניברסיטה הפתוחה ומכון שטיינמץ למחקרי שלום, ניומן עסק בהשוואה בין ארגוני שלום עכשיו וגוש אמונים בשנים הראשונות של פעילותם, וכתבו יחד גם על ארגוני שלום הדתיות, כגון עוז ושלום - נתיבות שלום.
יחודיים מהבחינה הזו היו שני פרויקטי מחקר משותפים, כאשר הגאוגרף הישראלי-פלסטיני, גאזי פלאח, הסתכל על הממדים הגאוגרפיים הפוליטיים המשתנים של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הפרויקטים, שמומנו על ידי קרן פורד וקרן ג'ון וקתרין מקארתור בשנות ה-90, הובילו לסדרה של מאמרים שנכתבו במשותף בכתבי עת אקדמיים מובילים, צורה של כתיבה משותפת שהייתה בחיתוליה בתקופה זו.
בעקבות עבודתו על הממדים הפוליטיים של ההתנחלות בגדה המערבית, ניומן בילה חלק ניכר משנות ה-80 במרכז לחקר ההתיישבות, בראשותו של פרופ' רענן וויץ, בניתוח הצורות החדשות של קהילות כפריות-עירוניות (rurban communities)שהיו חדשים בנוף ההתיישבותי והתכנוני בישראל.
עבודה זו, בשיתוף ד"ר לביאיה אפלבאום, הניבה שני ספרים, האחד בחן את אופני ההתיישבות המשתנים, ובמיוחד היישוב הקהילתי, והשני ניתוח שיטת השלטון המקומי הכפרי (המועצות האזוריות).
הדבר הביא גם לפרסום, יחד עם הקרטוגרף הישראלי אביגדור אורגד, של אטלס של מועצות אזוריות ב-1992.
ההיסטוריה של הקהילה היהודית בבריטניה במאות ה-19 וה-20
בחלק מאוחר יותר בקריירה שלו, ניומן פיתח עניין מחקרי משני בהיסטוריה של הקהילות היהודיות ברחבי הממלכה המאוחדת מאמצע המאה ה-19 ועד עכשיו.
ההיסטוריות והמורשת האבודות של בתי כנסת וקהילות שנסגרו.
רבנים ואישים (שרבים מהם הגיעו לבריטניה ממזרח אירופה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20) שעיצבו את חיי הקהילות היהודיות בכלל, והאורתודוקסיות בפרט, בתקופה זו.
המורשת האמנותית של הקהילות היהודיות בבריטניה, עם התמקדות ספציפית בחלונות הוויטראז' של האמן דייוויד הילמן, המעטרים רבים מבתי הכנסת הגדולים ברחבי לונדון רבתי ובחלקים אחרים של העולם, כולל ישראל.
בנוסף לעבודתו האקדמית, ניומן היה פעיל גם כחוקר ציבורי הן בתקשורת והן בפוליטיקה.
משנת 2019 ועד לתקופה הנוכחית, ניומן מפרסם מדי פעם טורים וניתוחים ב"טיימס אוף ישראל", הוא פרסם מאמרים ומדורי דעה בעיתונים ובמגזינים, כגון הניו יורק טיימס, הגרדיאן ומגזין תיקון.
עסק גם רבות כפרשן של הפוליטיקה האירופאית בכלל, והבריטית בפרט, בתקשורת ובמדיה הישראלית.
ניומן היה נתון להתקפות של ארגוני ימין בישראל, כמו ישראקמפוס, אם תרצו ו-NGO Monitor, על הקמת והובלת המחלקה לפוליטיקה וממשל באוניברסיטת בן-גוריון ועל עמדותיו הפוליטיות בנושא הסכסוך הערבי-ישראלי.
במהלך השנים 2012–2013, ניומן היה פעיל בהגנה על האוניברסיטה והמחלקה שלו מפני ניסיונות התערבות פוליטית ימנית מצד המועצה להשכלה גבוהה בישראל, לרבות הניסיון (שלא צלח) של שר החינוך דאז, גדעון סער, לסגור את המחלקה.
משנת 2000, ניומן החל בפרויקט של העברת ספרי תורה שאינם בשימוש מבתי הכנסת בבריטניה לקהילות צעירות חדשות בישראל.
במידת הצורך תוקנו ספרי תורה אלו על ידי סופרים מקצועיים בירושלים והוקדשו מחדש בשמות הקהילות התורמות.
ספרי התורה הובאו מקהילות שונות בלונדון, כמו אדינבורו ובריסטול לקהילות ישראליות כמו מיתר, ירוחם ומבוא ביתר.
זהו פרויקט מתמשך שמטרתו שימור חפצי מורשת של בית הכנסת היהודי ויצירת קישורים חיים בין קהילות ותיקות בבריטניה לבין קהילות צעירות חדשות בישראל.לאחרונה חודש הפרויקט כדי להביא ספרי תורה נוספים לזכרם של חיילים שנפלו במלחמה לאחר אירועי ה-7 באוקטובר.
ניומן ידוע כאוהד של קבוצת הכדורגל האנגלית טוטנהאם, ואספן ממורביליה (מזכרות).
ניומן מתגורר ביישוב מיתר בצפון הנגב, ובירושלים.
לניומן ארבעה ילדים נשואים ונכדים, הגרים ברחבי הארץ.
בשנת 2016 הורשע באשמת הטרדה מינית, בעקבות תלונה של סטודנטית שהייתה כפופה לו, בזמן היותו דיקן הפקולטה למדעי הרוח והחברה באוניברסיטת בן-גוריון.
העונש שנגזר עליו היה נזיפה, שאחריה יצא לשבתון של שלוש שנים באנגליה.
בנוסף, בית הדין האוניברסיטאי החליט שלא לפרסם את פסק הדין ברבים.
מאז הרשעתו פרסמה אוניברסיטת בן-גוריון פעמיים על קיומם של קורסים בהוראתו של ניומן, אשר בוטלו בעקבות מחאות סטודנטיות וסטודנטים.
דייוויד מתיו קנדי היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי, שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית ובהמשך כשגריר ארצות הברית לארגון נאט"ו, שני התפקידים בתקופת נשיאותו של ריצ'רד ניקסון.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 הוא היה המנהל הכללי ויושב ראש מועצת המנהלים של בנק קונטיננטל אילינוי.
דייוויד קנדי נולד בעיירה רנדולף שביוטה לג'ורג' וקתרין (לבית ג'ונסון) קנדי.
אביו היה חוואי ועבד בממשלת מדינת יוטה.
מצב בריאותה של אמו היה לקוי במשך רוב שנות ילדותו והמשפחה התגוררה בקייסוויל ובהמשך באוגדן.
סביו ג'ון קנדי ופיטר ג'ונסון הקימו את בנק רנדולף.
קנדי היה חבר בכנסייה המורמונית.
ב-1925 הוא נשא לאישה את לנורה מרגרט בינגהאם.
זמן קצר לאחר מכן הוא שירת בשליחות מיסיונרית בליברפול, אנגליה.
קנדי למד בבתי ספר ציבוריים וב-1928 הוא סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת וובר המדינתית .
משרתו הממשלתית הראשונה הייתה כחבר בצוות מועצת הנגידים של הפדרל ריזרב.
באותה תקופה הוא צבר ניסיון בתחום הפיננסי והמשך היה לעוזרו של יושב ראש הפדרל ריזרב, מרינר אקלס.
קנדי המשיך את לימודיו באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון וב-1935 ו-1937 היא סיים לימודי תואר שני ותואר במשפטים.
ב-1939 הוא השלים את לימודיו בתוכנית הבנקאות בבית הספר סטונייר, ששכן אז באוניברסיטת רטגרס שבניו ברנזוויק, ניו ג'רזי.
ב-1946 עזב קנדי את עבודתו בפדרל ריזרב והצטרף לבנק קונטיננטל שבאילינוי , שם החל את עבודתו במחלקת איגרות החוב.
ב-1951 הוא כבר היה נשיא הבנק ובהמשך הוא היה יושב ראש מועצת המנהלים והמנהל הכללי של הבנק בשנים 1959–1969. בעת סיום כהונתו בתפקיד זה היה הבנק מדורג כבנק ה-15 ברשימת הבנקים הגדולים בעולם.
קנדי שימש כיועצו של נשיא היתד של הכנסייה המורמונית בשיקגו, ג'ון ק.
הוא גם היה חבר במועצת השחזור של המקדש בנאובו מאז הקמתה ב-1962 וייעץ לדייוויד א.
לי ולמנהיגים אחרים של הכנסייה המורמונית בנושאי בנקאות.
על פי הצעתו של קנדי, בין השאר, ביצע מקיי שינויים במבנה הניהולי של "הבנק הלאומי הראשון של ציון" , כך שנשיאי הכנסייה לא נשאו יותר בתואר נשיאי הבנק.
באותן שנים שימש קנדי גם כיושב ראש ועדת ראש עיריית שיקגו, ריצ'רד דיילי, לצמיחה כלכלית ותרבותית של העיר.
ב-1957 היה קנדי לחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת שיקגו.
בעת ששימש בתפקיד זה, הוא היה מעורב בגיוס כספים.
ב-1966 הוא התבקש לעמוד בראש המהלך לגיוס הכספים עבור אוניברסיטת בריגהאם יאנג.
במיזם זה הוא היה פעיל עד למינויו כמזכיר האוצר.
משנת 1961 ועד ינואר 1969 היה קנדי חבר בחבר הנאמנים של מכון ברוקינגס.
קנדי שימש כעוזר מיוחד לניהול החוב למזכיר האוצר ג'ורג' מגופין המפרי, שכיהן בתפקיד בשנים 1953–1957.
באוקטובר 1962 מינה אותו הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי (אין קשרי משפחה ביניהם) כחבר בתאגיד הפרטי COMSAT כדי לדאוג לחלקה של ארצות הברית במערכת התקשורת הלוויינית העולמית.
ב-1964 הוא נבחר כחבר קבוע במועצת המנהלים של התאגיד.
ב-1967 מינה הנשיא לינדון ג'ונסון את קנדי כיושב ראש הוועדה לרעיונות תקציביים שהמלצותיה אומצו כפרקטיקה תקציבית ממשלתית.
בשנים 1969–1971 כיהן קנדי כמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ריצ'רד ניקסון.
ממרץ 1972 ועד פברואר 1973 הוא שימש כשגריר ארצות הברית לארגון נאט"ו.
ב-1976 ייסד קנדי את המועצה העסקית ארצות הברית-טאיוואן, ושימש כיושב הראש שלה עד 1990.
קנדי שימש כנציג מיוחד בנשיאות הראשונה של הכנסייה המורמונית.
תפקיד זה דרש ממנו לייצג את הכנסייה ברחבים העולם, כולל פגישות עם מנהיגי מדיניים וכנסייתיים.
ב-1985 נפתח באוניברסיטת בריגהאם יאנג "מרכז דייוויד מ.
קנדי ללימודים בינלאומיים" שנקרא על שמו.
דייוויד מתיו קנדי נפטר ב-1 במאי 1996 בסולט לייק סיטי כתוצאה ממחלת לב וכלי דם ואי-ספיקת לב, בגיל 90, כשמונה חודשים לאחר מות רעייתו.
הוא נטמן בבית הקברות של עיירת הולדתו, רנדולף.
דייוויד סמואל כהן הוא תובע ומשפטן יהודי-אמריקאי שכיהן כסגן ראש ה-CIA.
בשנים 2015–2017 כיהן גם כן כסגן ראש סוכנות הביון המרכזית.
טרם לכן, במהלך נשיאותו של ברק אובמה, עבד במחלקת האוצר של ארצות הברית כתת-מזכיר המחלקה לענייני טרור ומודיעין פיננסי.
לתקופה קצרה בראשית 2021 היה ראש ה-CIA בפועל.
כהן הוא יהודי, בנו של רופא מבוסטון.
בשנת 1985 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת קורנל וב-1989 השלים לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת ייל.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים, התמחה כהן כעוזר משפטי עבור נורמן פ.
רמזי, שופט בבית המשפט הפדרלי המחוזי במרילנד.
לאחר עבודתו כפקיד משפטי, החל כהן לעבוד לראשונה כעורך דין במשרד עורכי הדין "מילר, קאידי, לרוקה & לוין", "בוטיק להגנה פלילית" בוושינגטון הבירה והתמחה בהגנה על עברייני צווארון לבן ובליטיגציה אזרחית.
בשנת 1999 התקבל לעבודה במחלקת האוצר של ארצות הברית כעוזרו היועץ המשפטי למחלקה ניל וולין.
מאוחר יותר כיהן כיועץ המשפטי בפועל.
במחלקת האוצר, עובדי המחלקה ייחסו לכהן עיצוב חקיקה שהיוותה הבסיס לפרק השלישי בחוק הפטריוט, העוסק בהלבנת הון.
בשנת 2001 הוא עזב את השירות הציבורי והצטרף למשרד עורכי הדין וילמר-הייל השוכן בוושינגטון הבירה.
במשך שבע שנים עבד שם, וב-2004 נעשה שותף.
תחומי העיסוק שלו כללו ליטיגציה אזרחית מורכבת, הגנה על עבירות צווארון לבן ותחומי עניין משפטיים אחרים.
בשנת 2009, מונה כהן בידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה לעוזר מזכיר האוצר לענייני מימון טרור, וב-1 במאי אותה שנה אישר הסנאט של ארצות הברית את מינויו.
שנתיים אחר כך מונה לתת-מזכיר האוצר לטרור ומודיעין פיננסי.
בתפקיד זה עמד בראש משרד בן 700 עובדים ובעל תקציב של 200 מיליון דולר אמריקני לשנה, אשר נוסד לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
המשרד פיקח על נכסים זרים בארצות הברית ועל סנקציות כלכליות שהטיל הקבינט של ארצות הברית על אישים וארגונים שונים.
במהלך שימוע שנערך בסנאט לשם אשרור מינויו, אמר כהן כי ממשלת כווית היא הממשלה היחידה במועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ שאינה מממנת טרור בצורה כלשהי.
בשנת 2015 מונה כהן לסגן מנהל סוכנות הביון המרכזית.
בזמן מינויו היו מי ששיערו כי בחירתו של כהן נובעת מחוסר הרצון של ממשל אובמה לבחור מישהו הקשור לדו"ח ועדת המודיעין של הסנאט על עינויי ה-CIA.
את תפקיד סגן ראש ה-CIA מילאו באופן מסורתי קצינים בכירים בכוחות המזוינים או ותיקי קהיליית המודיעין האמריקאית.
במגעיו עם קהילת המודיעין הישראלית הוא עסק וסייע לשירות הביטחון הכללי במאמצים למנוע את הזרמת כספים לחמאס ובמיוחד למוסד העוקב אחר כספי טרור של חזבאללה, ולפיקוח שנועד למנוע מאיראן להצליח להערים על העיצומים שהוטלו עליה.
בינואר 2021 הכריז נשיא ארצות הברית הנבחר, ג'ו ביידן כי בחר בכהן להיות סגן ראש ה-CIA בממשלו העתידי ותחת ראש ה-CIA הנכנס, ויליאם ברנס.
שירותו בסוכנות תם עם השבעתו השנייה של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית וסיום ממשל ביידן ב-20 בינואר 2025.
נורקוויסט הוא פקיד ממשל אמריקאי, שכיהן כמזכיר ההגנה של ארצות הברית בפועל.
בשנים 2019–2021 כיהן כסגן מזכיר ההגנה, ולאחר ההשבעה של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית החל למלא באופן ארעי את תפקידי המזכיר עד אשר אושר מינויו של לויד אוסטין לתפקיד.
נורקוויסט נולד בעיר קונקורד שבמסצ'וסטס.
בשנת 1989 היה לבוגר אוניברסיטת מישיגן שבאן ארבור, ובאותה השנה השלים לימודי תואר שני במדיניות ציבורית.
ב-1995 קיבל תואר שני נוסף מאוניברסיטת ג'ורג'טאון בלימודי ביטחון לאומי.
אחיו הוא גרובר נורקוויסט, שדלן ופעיל חברתי לקיצוצי מסים.
ב-1989 החל נורקוויסט את דרכו הציבורית כעמית ניהול נשיאותי (PMF) ואנליסט תקציבי של תוכנית ה-GS-9, תפקיד פדרלי במחלקת הצבא של ארצות הברית , וכיהן בתפקיד זה ארבע שנים.
בשנים 1993–1995 היה אנליסט תקציבי בפיקוד המודיעין והאבטחה של צבא ארצות הברית.
מ-1995 ועד 1996 נורקוויסט היה מנהל משאבי אנוש בתחנת מנווית' היל בעיר הרוגייט ש, כחלק מפיקוד המודיעין והאבטחה של הצבא.
במשך שש שנים, בשנים 1997–2002, עבד נורקוויסט בוועדת המשנה להגנה של ועדת ההקצבות בבית הנבחרים של ארצות הברית.
החל מ-2002 ועד 2006 כיהן כסגן תת-מזכיר ההגנה בלשכת מבקר מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
בשנת 2006 נבחר נורקוויסט בידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש למנהל הכספים הראשי במחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית.
ב-1 ביוני 2006 החל למלא תפקיד זה, עד ל-1 בדצמבר 2008. הוא האדם הראשון שאושר מינויו לתפקיד זה בידי הסנאט של ארצות הברית, ובמסגרת תפקידו נקט בצעדים לטיפול בבעיות שונות בדו"חות הכספיים של המחלקה לביטחון המולדת.
בשנת 2008 הצטרף נורקוויסט לחברה "Kearney and Company", המעסיקה רואי חשבון.
ב-20 במרץ 2017 הכריז הנשיא דונלד טראמפ על כוונתו למנות את נורקוויסט למבקר מחלקת ההגנה ולמנהל הכספים הראשי במחלקה.
בעקבות התפטרותו של ג'יימס מאטיס בדצמבר 2018 מתפקידו כמזכיר ההגנה, סגן המזכיר פטריק שנהאן מונה לממלא מקומו ונורקוויסט לסגנו.
במשך מספר חודשים כיהן כסגן המזכיר בפועל בטרם הועמד באורח רשמי לתפקיד.
ב-18 ביוני 2019, אחרי התפטרותו הפתאומית של שנהאן, הנשיא טראמפ הודיע על כוונתו למנות את מזכיר הצבא מארק אספר למזכיר ההגנה.
ב-21 ביוני הודיע הנשיא על כוונתו למנות את נורקוויסט לתת-מזכיר ההגנה.
מועמדותו נשלחה לסנאט ב-23 ביולי ואושרה בהצבעה קולית ב-30 ביולי 2019, לאחר שמילא את התפקיד כשבעה חודשים.
נורקוויסט התחייב לפעול למען הגדלת תקציב הביטחון ולתעדף מימון מחקר ופיתוח של טכנולוגיות חדישות כגון בינה מלאכותית ומהירות שגא קולית.
ב-20 בינואר 2021, מיד עם ההשבעה של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית, החל נורקוויסט למלא באופן זמני את תפקיד מזכיר ההגנה, עד אשר אושרה מועמדותו של לויד אוסטין בידי הסנאט האמריקאי.
מקינלי נולד בעיר וילינג (Wheeling) שבצפון וירג'יניה המערבית.
לאחר שהשלים באוניברסיטת פרדו לימודי תואר ראשון בהנדסה, עבד מקינלי כמהנדס אזרחי במשך תריסר שנים עד שהקים את משרדו שלו, "מקינלי ושות'", שבסיסו בווילינג.
המשרד בן 40 המועסקים היה מעורב במיזמי בנייה בשווי מיליארדי דולר אמריקני במשך כשלושים שנה.
רבים מהמיזמים של מקינלי היו במימון ממשלתי.
מקינלי היה אחראי לשיפוצים של מבנים בעלי חשיבות היסטורית בווירג'יניה המערבית, בהם תיאטרון הקפיטול שבווילינג, ממנו שידרה תחנת הרדיו "Wheeling Jamboree", תאגיד שידורי הרדיו השני בוותקו בארצות הברית.
ב-15 בדצמבר 1980 עד 1 בדצמבר 1994 היה מקינלי חבר בית הנבחרים המדינתי של וירג'יניה המערבית מטעם מחוז הבחירה השלישי.
בארבע שנים מתוך כהונתו (1994-1990) היה יושב ראש המפלגה הרפובליקנית בווירג'יניה המערבית, ופעמים תכופות התבלט בעקבות הביקורת שמתח על שני נציגיה הדמוקרטים של המדינה בסנאט של ארצות הברית.
למשל, בשנת 1991 תקף מקינלי את הסנאטור ג'יי רוקפלר על ששקל להתמודד מול נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש בבחירות 1992 לנשיאות.
ב-1994 מתח ביקורת על הסנאטור רוברט בירד בשל התנגדותו לתיקון מאוזן של תקציב המדינה של ארצות הברית.
ב-1996 התמודד מקינלי בבחירות מקדימות שהתקיימו במפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל וירג'יניה המערבית נגד האסטרונאוט ג'ון מקברייד והמושל לשעבר ססיל אנדרווד.
מקינלי הגיע למקום השלישי בפריימריז ואנדרווד המשיך לנצח ביום הבחירות הכלליות.
בבחירות אמצע הכהונה ב-2010 החליט מקינלי להתמודד אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקנוגרס הראשון של וירג'יניה המערבית.
נציג המחוז המכהן מהמפגלגה הדמוקרטית, אלן מולוהאן , הפסיד בבחירות המקדימות הדמוקרטית למייק אוליבריו, חבר הסנאט המדינתי שהיה שמרן יותר.
מקינלי לעומת זאת זכה בפריימריז הרפובליקנים 35% מהקולות, וגבר על שישה מועמדים אחרים.
במהלך הבחירות מקינלי ניצח את אוליבריו בפער זעום, וגרף 50.4% לעומת 49.6 האחוזים שגרף יריבו הדמוקרטי.
מקינלי הושבע לתפקידו בראשית ינואר 2011.
מקינלי יצא חוצץ לא פעם נגד סיעתו הרפובליקנית בבית הנבחרים.
באפריל 2011 נמנה מקינלי בין ארבעת חברי הקונגרס הרפובליקנים שהצביעו נגד הצעת התקציב הרפובליקנית לשנת 2012. באוקטובר אותה שנה היה הרפובליקני היחיד שנבחר בבחירות 2010 והצביע נגד שלושת הסכמי הסחר שהתקבלו בקונגרס עם קולומביה, קוריאה הדרומית ופנמה.
את התנגדותו נימק באומרו כי: במהלך הקונגרס ה-114 של ארצות הברית דורג מקינלי במקום השני מבין חברי בית הנבחרים הדו-מפלגתיים ביותר לפי מדד דו-מפלגתיות של מרכז ריצ'רד לוגאר ובית הספר מקורט למדיניות ציבורית באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
באופן כללי, דעותיו שמרניות אך מתונות.
הוא מתנגד להפלות ותומך בזכות לשאק כלי נשק סמוי מכוח התיקון השני לחוקת ארצות הברית, ולראיה קיבל דירוג "A" מטעם איגוד הרובאים הלאומי.
בינואר 2020 כתב מקינלי מאמר דעה ביחד עם חבר בית הנבחרים קורט שריידר מאורגון לעיתון "USA Today", בו קרא לקידום פתרונות המקובלים על שני צדי המתרס הפוליטי במטרה לפתור את משבר האקלים.
בקונגרס ה-117 מקינלי חבר בוועדת האנרגיה והמסחר של בית הנבחרים.
כתוצאה מתוצאות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית לשנת 2020 ושינויים שחלו בכמויות מחוזות הקונגרס בארצות הברית, בית המחוקקים של וירג'יניה המערבית חילק את המדינה לשני מחוזות – אחד בצפון ושני בדרום, תוך נטישת המנהג הוותיק להתחיל את המספור מהצפון.
תמורות אלה זה הביאו לכך שמקינלי ונציג המחוז השני אלכס מוני נאלצו להתמודד זה מול זה בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית.
בהתמודדות שזכתה לתשומת לב לאומית ניצח מוני את מקינלי בבחירות המקדימות שהתקיימו ב-10 במאי 2022. כהונתו של מקינלי נחתמה עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית בראשית ינואר 2023.
דייוויד מרשל הוא כדורגלן עבר סקוטי, ששיחק בעמדת השוער.
מרשל נולד בגלאזגו, והתחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של סלטיק.
בפברואר , מרשל ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הגביע נגד סנט ג'ונסטון.
ב-11 במרץ 2004, מרשל ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית בניצחון 0–1 נגד ברצלונה במסגרת גביע אופ"א.
שנה לאחר מכן, מרשל רשם בקבוצה 4 הופעות בשלב הבתים של ליגת האלופות ואף הדף פנדל מרגליו של רונאלדיניו מברצלונה.
בקיץ , הוחלט כי יהפוך לשוער הראשון של המועדון, אך במשחקו הראשון ספג חמישה שערים מארטמדיה פטרז'לקה ומשחק לאחר מכן ספג רביעייה ממות'רוול ולכן איבד מקומו בהרכב.
ב-17 בינואר 2007, מרשל הושאל לנוריץ' סיטי עד לסיום העונה, וב-4 ביולי מרשל חתם על חוזה לשלוש שנים בנוריץ'.
בשנתיים בהם שיחק בנוריץ', שיחק בכל משחקי הליגה.
ב-12 במאי 2009, מרשל חתם בקארדיף סיטי תמורת כחצי מיליון פאונד.
מרשל, ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון בניצחון 0–4 נגד סקונת'ורפ יונייטד בתיקו 1-1 נגד בלקפול.
בעונת , התערער מעמדו בקבוצה, אך שנה לאחר מכן חזר לעמדת השוער הראשון.
בספטמבר , מרשל מונה לקפטן המועדון.
ב-30 באוגוסט 2016, מרשל חתם בהול סיטי.
ב-21 בספטמבר 2016, מרשל ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד סטוק סיטי במסגרת גביע הליגה האנגלי.
ביולי , מרשל חתם לשנתיים בוויגאן את'לטיק.
ב-21 באוגוסט 2020, מרשל חתם בדרבי קאונטי.
מרשל, מונה לקטפן הקבוצה לאחר פרישתו של וויין רוני.
ב-11 בינואר 2022 חתם בקווינס פארק ריינג'רס בחוזה לחצי עונה.
ב-23 במאי 2022 חזר לאחר 15 שנה לסקולטנד וחתם בהיברניאן, אליה הצטרף ב-1 ביולי של אותה עונה.
בקיץ הודיע על פרישה מכדורגל ומונה למנהל ביצועי בהיברניאן.
ב-18 באוגוסט 2004, מרשל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סקוטלנד במשחק ידידות נגד , כאשר היה בן 18 בלבד.
כעבור שנה, זומן לראשונה לסגל נבחרת הצעירה.
במהלך השנים, מעמדו של מרשל בנבחרת ידע עליות ומורדות, בעיקר בגלל העדיפות שלהם זכו קרייג גורדון ואלן מקרגור.
לקראת מוקדמות יורו 2016, מרשל הפך לשוער הראשון של הנבחרת, אך לקראת מוקדמות מונדיאל 2018 וליגת האומות 2018/2019 הוא ירד לספסל.
מרשל, חזר להיות השוער הראשון במהלך מוקדמות יורו 2020 והיה שותף לעלייה הראשונה בתולדות הנבחרת לאליפות אירופה בכדורגל.
ב-7 ביוני 2022 פרש מהנבחרת לאחר ההפסד ל בפלייאוף מוקדמות מונדיאל 2022.
דייוויד נחום הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל המכהן כמפקד פיקוד אלסקה ומפקד חיל האוויר ה-11 של ארצות הברית.
התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית לאחר שסיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת קולורדו.
הוא עבר מספר קורסי הכשרה מקצועית וקורס קצינים.
בשנת 1995 הוא מונה לתפקיד קצונה ראשון בטייסת ה-71. בשנים 2000–2001 הוא למד באקדמיה של המטה הכללי.
בשנת 2010 דייוויד נחום מונה למפקד להק המבצעים של חיל האוויר ה-18 ופיקד על היחידה עד ליולי 2012. משם הוא עבר לגזרת האוקיינוס השקט והיה ראש מחלקת המבצעים במטה.
במרץ 2013 דייוויד נחום מונה למפקד כנף ה-3 באלסקה.
בספטמבר 2013 דייוויד נחום קיבל את התפקיד הראשון שלו במטה חיל האוויר ובנובמבר 2016 מונה לסגן מפקד אגף התכנון.
בספטמבר 2019 הוא קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה לראש האגף התכנון במטה הכללי של חיל האוויר במקום ג'רי האריס.
באוגוסט 2022 מונה למפקד פיקוד אלסקה ומפקד חיל האוויר ה-11 של ארצות הברית עד לפרישתו ב-2024.
בשנת 2012 פרסם נחום ספר בנושא השגת עליונות בשליטה על האוויר במהלך המלחמה.
במהלך הקריירה הוא צבר כ-3,400 שעות טיסה במטוסי קרב שונים.
דייוויד אוגוצ'וקוו נואבה הוא כדורסלן אמריקאי, שמשחק בקבוצת מוטור סיטי קרוז מליגת הפיתוח של ה-NBA, בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
נואבה נולד בלוס אנג'לס שבקליפורניה להורים ניגרים, בני שבט האיגבו.
אחותו, ברברה נואבה, היא אתלטית אשר ייצגה את ארצות הברית בקרב שבע באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
בשנת 2012 החל ללמוד במכללת סנטה מוניקה, ושנה לאחר מכן עבר ל ("קאל פולי"), על מנת לשחק עם קבוצתה בליגת המכללות הבכירה.
לאורך 3 עונותיו עם ה"מוסטנגס" רשם נואבה ממוצעים של 11.9 נקודות, 5.3 ריבאונדים ו-2.0 אסיסטים למשחק.
לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA 2016, הצטרף נואבה לקבוצת לוס אנג'לס די-פנדרס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
לאורך העונה הציג יכולת טובה, עם ממוצעים של 14.1 נקודות ו-6.9 ריבאונדים למשחק, ובסופה נבחר ל"חמישיית ההגנה של העונה".
בפברואר 2017 חתם על חוזה ל-10 ימים בקבוצת האם של הדי-פנדרס, לוס אנג'לס לייקרס, ובמרץ חתם בקבוצה על חוזה עד לסיום העונה.
ב-20 משחקיו עם הלייקרס ב-NBA, קלע נואבה 6.0 נקודות בממוצע למשחק.
בעונתו היחידה עם הבולס פתח ב-21 משחקים, וקלע 7.9 נקודות בממוצע למשחק.
בספטמבר 2018 הצטרף נואבה לקליבלנד קאבלירס, וב-51 משחקיו בקבוצה קלע 6.5 נקודות למשחק.
ביולי 2019 עבר לשחק בברוקלין נטס.
בדצמבר 2019, לאחר 20 משחקים בברוקלין, סבל מקרע בגיד אכילס ונאלץ להחמיץ את המשך העונה.
לקראת עונת חתם נואבה על חוזה ביוסטון רוקטס.
בספטמבר 2022 הועבר בטרייד עם מרקיז כריס, טריי ברק וסטרלינג בראון לאוקלהומה סיטי ת'אנדר.
דייוויד מרטין הוא כתב שטח, עיתונאי ועורך טלוויזיה אמריקאי.
מרטין עובד בערוץ CBS News, בתפקידו הנוכחי הוא כתב הביטחון הלאומי של הערוץ והוא מעביר את דיווחיו מהפנטגון.
הוא משמש בתפקיד זה מ-1993. הוא מופיע בתוכניות דגל של הערוץ, כמו: 60 דקות וחדשות הערב ().
דייוויד נאט הוא מדען בריטי העוסק בחקר סמים ובעיקר סמים פסיכואקטיביים והשפעתם על המוח.
דייוויד נאט נולד בבריסטול וסיים בית ספר מקומי.
למד רפואה באוניברסיטת קיימברידג' וסיים לימודיו בשנת 1972. הוא עבר התמחות בבית חולים בלונדון.
בהמשך עבד בבית החולים Radcliffe Infirmary באוקספורד שם השתתף במחקר שתוצאותיו פורסמו בשנת 1982. בשנים 1983–1985 היה מרצה באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1986 נסע להשתלמות לארצות הברית.
בשנת 1988 חזר לאנגליה והתמנה לפרופסור לפסיכופרמקולוגיה באוניברסיטת בריסטול.
בשנת 2009 הקים מחלקה לניורופסיכופרמקולוגיה באימפריאל קולג' של לונדון.
בשנת 2007 פרסם מאמר על השפעת הסמים על בני אדם בכתב עת "לאנסט".
בעקבות הוויכוח על ממצאי המאמר נאט פוטר ממשרתו בוועדה לסמים הממשלתית.
מטעם מוסד זה נאט פרסם מספר מאמרים בנושא מדיניות איסור שימוש בסמים.
החל משנת 2013 המוסד מפרסם כתב עת מדעי בנושא ונאט משמש כעורכו בראשי.
נאט משמש סגן מנהל מרכז לחקר פסיכדליה באימפריאל קולג'.
בשנת 2010 הוא פרסם מאמר נוסף ב"לאנסט" בוא הציע סדרת קריטריונים למדידת השפעת שימוש בסמים על האנשים ועל החברה.
בהתאם לקריטריונים אלו שימוש באלכוהול מסוכן יותר לחברה מאשר הרואין.
נאט פועל לשינוי מדינות איסור שימוש בסמים בבריטניה.
החל משנת 2014 נאט פועל ליצירת חומרים תחליפי אלכוהול.
נאט היה חבר בצוות שפיתח MEAI כתחליף למשקה חריף.
דייוויד נירנברג הוא היסטוריון אמריקאי, חוקר ימי הביניים והיסטוריה של הרעיונות עם התמחות בהיסטוריה של הדתות, חקר מיעוטים, אפליה ואנטישמיות.
מאז 2018 פרופסור ודירקטור במכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
בין השנים 2006–2018 חבר סגל בכיר באוניברסיטת שיקגו.
עמית אגודת מקס פלאנק והאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
נירנברג נולד בניו יורק למשפחה שהיגרה לארצות הברית מארגנטינה, אביו, ריקרדו, קיבל מינוי של פרופסור באוניברסיטת אולבני.
אמו, איזבל, הייתה תוכניתנית מחשבים.
לנירנברג אח תאום בשם סרג'יו.
לדבריו, חוויית חייו כבן למיעוט, אתגרה אותו לחקר מיעוטים וזהויות מרובות-פנים של חברות מהגרים.
בשנת 1986 קיבל נירנברג תואר ראשון מאוניברסיטת ייל.
בין השנים 1987–1992 למד במחלקה להיסטוריה באוניברסיטת פרינסטון.
בין מוריו נמנו פיטר בראון ונטלי זימון דייוויס.
עם סיום לימודיו קיבל משרת מרצה באוניברסיטת רייס וב-1996 היה שם לפרופסור חבר.
בשנת 2000 היה מרצה אורח בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז.
בשנת 2002 עבר לאוניברסיטת ג'ונס הופקינס למשרת מנהל התוכנית ללימודי יהדות ( Leonard & Helen R.
ב-2006 מונה לחבר סגל באוניברסיטת שיקגו.
ב-2011 היה מרצה אורח במועצת המחקר הלאומית של ספרד.
ב-2010 עמית מחקר במרכז למחקרי יהדות מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה.
משנת 2011 חבר המכון למחקר מתקדם בברלין של אגודת מקס פלאנק.
בשנים 2011–2014 כיהן כראש המחלקה לשפות לטיניות במרכז ללימודי יהדות באוניברסיטת שיקגו (Joyce Z.
בשנים 2014–2017 כיהן כדיקאן הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת שיקגו ובשנת 2018 מונה לדיקאן הפקולטה לתאולוגיה (Divinity School).
ב-2017 כיהן שנה כסגן נשיא האוניברסיטה.
בשנת 1996 ראה אור ספרו הראשון, Communities of Violence: Persecution of Minorities in the Middle Ages (קהילות של אלימות: רדיפת מיעוטים בימי הביניים), עבודה שזכתה למספר פרסים.
במחקר זה מראה נירנברג כי רדיפות אלימות של מיעוטים באירופה הנוצרית (יהודים, מוסלמים, מצורעים וזונות) לא היו התפרצויות ספונטניות של המון נבער, אלא שיקפו תובנות חברתיות ותאולוגיות העוסקות בהגדרת חברת הרוב ותיחומה כנגד הזר כמו גם בתיחום הקבוצה הזרה, על הסכנות שהיא טומנת לחברת הרוב והדרכים להפרע ממנה.
ספרו המשפיע השני, Anti-Judaism: The Western Tradition (אנטי-יהדות: תרבות המערב) ראה אור ב-2013. ספר זה מדגים, באמצעות עשרות דיונים במקרים היסטוריים מהעת העתיקה, דרך ימי הביניים והרנסאנס ועד לתקופה המודרנית, עד כמה האנטי-יהדות מרכזית לגיבושה של תרבות המערב הנוצרית והאסלאמי, משורשיה במצרים, יוון, ורומא ועד לכינון "העולם החדש" באמריקה והשואה.
ספר זה מציג את ההתפתחות הדתית, התרבותית, הרעיונית והחברתית של שלוש הדתות המונותיאיסטיות כדיאלוג ופולמוס מתמיד ביניהן וכתהתליך היסטורי של ניסיון הגדרה עצמית ובידול מהאחר, תוך שאילת רעיונות הדדית.
סר דייוויד ויליאם קרוס מקמילן הוא כימאי סקוטי ופרופסור באוניברסיטת פרינסטון.
הוא חלק את פרס נובל לכימיה בשנת 2021 עם בנימין ליסט "על פיתוח קטליזה אורגנית א-סימטרית".
מקמילן ניהל את המחלקה לכימיה בפרינסטון בשנים 2010–2015. בנוסף על זכייתו בנובל, מקמילן הוא גם עמית בחברה המלכותית, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים והאקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית.
מקמילן נולד בבלשיל, סקוטלנד בשנת 1968 וגדל בניו סטיבנסטון הסמוכה.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים המקומיים ובהמשך שיבח את השכלתו הסקוטית שגרמה להצלחתו.
הוא קיבל את התואר הראשון שלו בכימיה באוניברסיטת גלאזגו.
בשנת 1990, מקמילן עזב את בריטניה לטובת לימודי הדוקטורט בהנחיית הפרופסור לארי אוברמן באוניברסיטת קליפורניה שבאירווין.
במהלך תקופה זו, התמקד במחקר טטרה הידרו פוראן.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו.
מקמילן החל את קריירת המחקר העצמאית שלו כחבר בפקולטה לכימיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ביולי 1998. הוא הצטרף למחלקה לכימיה במכון הטכנולוגי של קליפורניה ביוני 2000, ועבר לאוניברסיטת פרינסטון בספטמבר 2006.
בשנים 2010–2014 מקמילן היה העורך הראשי והמייסד של כתב העת Chemical Science, כתב העת הכללי של החברה המלכותית לכימיה.
דייוויד ניל סדלי הוא פילוסוף, היסטוריון וחוקר העת העתיקה בריטי ממוצא יהודי.
הוא היה "פרופסור לורנס השביעי לפילוסופיה עתיקה" באוניברסיטת קיימברידג.
נחשב לחוקר פורה שפרסם שמונה ספרים וכלמעלה מ-140 מאמרים.
סדלי התחנך בטריניטי קולג', אוקספורד.
בשנת 1969 הוענקה לו הצטיינות בתואר בספרות הומאנית.
בשנת 1974 הוא קיבל דוקטורט בהנחיית א.א.
לונג מיוניברסיטי קולג' לונדון עבור תרגום ופרשנות של ספר XXVIII מתוך "על הטבע" של אפיקורוס.
בשנת 1987 פרסמו לונג וסדלי אוסף המקורת המקיף The Hellenistic Philosophers (הפילוסופים ההלניסטים) המכיל תרגומים, ביעורים ופרשנויות של מאות פרגמנטים מהפילוסופיה היוונית ורומית מהתקופה ההלינסטית, האסכולות הסטואיות, האפיקוריאניות והספקניות.
הפרגמנטים מאורגנים לפי אסכולות, ובתוך אסכולה סיווג נושאי.
מאז 1976 סדלי היה עמית של מכללת כריסטס, קיימברידג; משנת 1996 הוא היה פרופסור לפילוסופיה עתיקה באוניברסיטת קיימברידג' וביולי 2000 הועלה לדרגת פרופסור לורנס לפילוסופיה עתיקה.
הוא פרש מתפקיד זה בסוף ספטמבר 2014.
סדלי נבחר לעמית האקדמיה הבריטית ביולי 1994.
הוא שימש מרצה אורח באוניברסיטת פרינסטון (ספטמבר 1981-מרץ 1982), אוניברסיטת קליפורניה, ברקלי (1984 ו-2004), אוניברסיטת ייל (1990), ואוניברסיטת קורנל (2001).
אחיו הגדול הוא סר סטיבן סדלי .
בשנת 1973 התחתן, יש לו שלושה ילדים ושמונה נכדים.
דייוויד "דייב" סוויפט היה תסריטאי, אנימטור, במאי ומפיק אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות כתיבת ובימוי סרט הקולנוע משנת 1967, "איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץ".
סוויפט עבד גם כאנימטור ויוצר סרטים באולפני וולט דיסני, שם יצר את "פוליאנה", עיבוד קולנועי לספר בעל אותו שם, וכתב וביים את "אבא מתארס".
סוויפט נולד במיניאפוליס, מינסוטה, אביו היה הבעלים של מפעל נקניקיות.
לאחר השפל הגדול, הוא נשר מבית הספר בגיל 17 ועלה על רכבת משא לקליפורניה כדי לרדוף אחרי חלומו לעבוד אצל וולט דיסני.
לאחר שהגיעה ללוס אנג'לס, סוויפט עבד במספר עבודות מזדמנות כדי להרוויח כסף, כולל עבודה כסדרן בתיאטרון האחים וורנר.
בין העבודות, הוא למד בבית ספר לאמנות וגם למד בבית ספר תיכון הוליווד בלילות.
הוא החל את הקריירה שלו באולפני וולט דיסני כנער משרד והתקדם להיות עוזר אנימטור תחת וורד קימבל בשנת 1938. הוא עבד בסרטי הנפשה קלאסיים של דיסני, ביניהם "שלגיה ושבעת הגמדים", "פינוקיו", "פנטסיה" ו"פיטר פן"; כמו כן עבד בסרטים "הדרקון העקש" ו"השנים הטובות".
לאחר שירותו בחיל האוויר השמיני במהלך מלחמת העולם השנייה, סוויפט הפך לכותב ברדיו וטלוויזיה.
הוא זכה להערכה כיוצר קומדיית המצבים "Mister Peepers".
סוויפט הצטרף שוב לדיסני בתור התסריטאי, במאי ומפיק של "פוליאנה" (1960), ואז "אבא מתארס" (1961).
לאחר יצירת הקומדיה הרומנטית "Love Is a Ball" משנת 1963, סוויפט הוחתם לסרטי קולומביה עבור הסרטים "הרופאים הצעירים", "דירת התשוקות" ו-"Good Neighbor Sam", השניים האחרונים בכיכובו של ג'ק למון.
הוא גם יצר את תוכניות הטלוויזיה "Grindl", "Camp Runamuck" ו-"Arnie".
סוויפט חזר לדיסני בשנת 1977 כדי לכתוב את התסריט לסרט "נעל-נר" בכיכובה של ג'ודי פוסטר.
במהלך שנות ה-80 עבד כתסריטאי ובמאי בטלוויזיה.
הפרויקט האחרון שלו היה כתיבת התסריט לרימייק של "אבא מתארס" משנת 1998, בכיכובם של לינדזי לוהן, נטשה ריצ'רדסון ודניס קוויד.
בשנת 1951, סוויפט התחתן עם השחקנית מגי מקנמרה.
הוא התחתן עם הדוגמנית מישלין סוויפט בשנת 1957, לה נשאר נשוי עד מותו.
לזוג נולדו שתי בנות, מישל ווונדון.
ב-31 בדצמבר 2001, סוויפט נפטר בגיל 82 מאי-ספיקת לב במרכז הבריאות סנט ג'ון בסנטה מוניקה, קליפורניה.
שנהכותרתתפקיד1937שלגיה ושבעת הגמדיםאנימטור1940פינוקיופנטסיה1941הדרקון העקשהשנים הטובות1952–1955Mister Peepersיוצר, תסריטאי1953פיטר פןאנימטור1960פוליאנהבמאי, תסריטאי, מפיק1961אבא מתארס1962הרופאים הצעיריםבמאי, תסריטאי1963Love Is a Ballדירת התשוקותGrindlיוצר, תסריטאי1963–1976עולמו המופלא של דיסניבמאי, תסריטאי1964Good Neighbor Samבמאי, תסריטאי, מפיק1965–1966Camp Runamuckיוצר, במאי, תסריטאי1967איך להצליח בעסקים מבלי להתאמץבמאי, תסריטאי, מפיק1970–1972Arnieיוצר, תסריטאי1977נעל-נרתסריטאי1998אבא מתארס
דייוויד מריל מרקסון (בשם מלא באנגלית: David Merrill Markson; 20 בדצמבר 1927 – 4 ביוני 2010) היה סופר יהודי-אמריקאי.
מרקסון התפרסם בזכות סגנונו הניסיוני הייחודי ברומנים המאוחרים "פילגשו של ויטגנשטיין" (1988) ואחר כך ב"קוורטט הכרטיסיות" – שנקראים כך על שם שימושו של מרקסון בכרטיסיות זיכרון: "מחסום קריאה" (1996), "זה לא רומן" (2001), "נקודת מגוז" (2004) ו"הרומן האחרון" (2007).
מרקסון נולד באלבני, ניו יורק, לסמואל ופלורנס מרקסון, עורך עיתון ומורה בתיכון.
לאחר ששירת בצבא ארצות הברית מ-1946 עד 1948, השלים את לימודי תואר הראשון ביוניון קולג', ניו יורק, ב-1950, ואת לימודי התואר השני באוניברסיטת קולומביה ב-1952. הוא החל את קריירת הכתיבה שלו כעיתונאי ועורך ספרים.
בתקופה זו פצח מרקסון בהתכתבות ענפה עם הסופר האנגלי מלקולם לאורי, מחבר "מתחת להר הגעש", שהפך למושא עבודת הדוקטורט שלו – ובהמשך יעובד גם לספר עיון בשם "הר הגעש של מלקולם לורי: מיתוס, סמל, משמעות" (1978).
בשנת 1956 התחתן מרקסון עם איליין קרצ'מר, שהפכה לסוכנת ספרותית מצליחה (בעלה היה הסופר הראשון שהחתימה בסוכנות).
מרקסון בן ה-82 מת בדירתו בווסט וילג' שבעיר ניו יורק ב-4 ביוני 2010. עם מותו נתרמה כל ספרייתו האישית לחנות הספרים סטרנד על פי בקשתו.
לאחר שנודע לגאדיס שמרקסון ביקש מהמוציא לאור להדפיס מחדש את "ההכרות" בכריכה רכה, השניים קשרו ידידות ארוכת שנים עד למותו של גאדיס ב-1998. שלושת הרומנים הראשונים שפרסם מרקסון היו ספרות פשע.
כדי לפרנס את שני ילדיו, מרקסון ניסה לכתוב מערבון, אך בסוף כתב אנטי-מערבון, מעין פרודיה על אקדוחן, בשם "דינגוס מגי מלוכלך" (1966), שעובד לסרט בכיכובו של פרנק סינטרה (1970).
הסרט נחל כישלון קופתי, אך המרקסונים קיבלו 100,000 דולר בעבור הזכויות – מה שאפשר להם לחיות ולטייל באירופה במשך שנתיים.
יצירותיו של מרקסון מאופיינות בגישה לא שגרתית וניסיונית לנרטיב, פיתוח דמויות ועלילה.
בעוד שעבודותיו המוקדמות מתבססות על המסורת המודרניסטית של ויליאם פוקנר ומלקולם לורי, הרומנים המאוחרים שלו במילותיו של מרקסון: "ממש עמוסים באנקדוטות ספרותיות ואמנותיות" ו"לא ליניאריים, בלתי רציפים, דמויי קולאז'".
ב-1982 נפרד מרקסון מאשתו ונכנס למערכת יחסים ממושכת עם הציירת ג'ואן סמל, שלה הקדיש מרקסון את הרומן החשוב ביותר שלו, "פילגשו של ויטגנשטיין" (1988).
ברומן, ציירת משוכנעת שכל האנשים נעלמו יום אחד והיא האדם האחרון עלי אדמות.
הרומן בנוי כסדרה של אנקדוטות מהפנטות ומעגליות שכותבת הציירת בניסיון להכיר את העולם שמחוץ לה לפי ה"טרקטט הלוגי-פילוסופי" של לודוויג ויטגנשטיין: לאמילי ברונטה היה כלב בשם קיפר, יוהנס ברהמס התארח בבית משפחת ויטגנשטיין, ללודוויג ויטגנשטיין לא היה כלב וכו'.
"פילגשו של ויטגנשטיין" נדחה על ידי לא פחות מ-54 מוציאים לאור, אך הפך לרב מכר ותורגם לעשרות שפות.
הסופר דייוויד פוסטר וואלאס, שהקדיש לרומן מסה בשם "העגלה הריקה", כינה אותו "פחות או יותר נקודת השיא של ספרות ניסיונית במדינה הזאת".
אן בייטי כינתה את הרומן "יצירת מופת", והסופר ג'ושוע כהן קרא למרקסון "הסופר האמריקאי הטוב ביותר שקראתי בימי חיי".
ב-2023 תורגם "פילגשו של ויטגנשטיין" לעברית על ידי ארז וולק וראה אור בהוצאת הבה לאור.
בד בבד עם הצלחתו המאוחרת, בסוף שנות ה-80' חלה מרקסון הן בסרטן הריאות והן בסרטן הערמונית.
לאחר שחל שיפור במצבו הרפואי, הוא התפנה לשכלל את סגנון "פילגשו של ויטגנשטיין", והחל להשתמש בכרטיסיות זיכרון כדי לאסוף אנקדוטות היסטוריות ואומנותיות ולשזור אותן לכדי רומנים בסגנון קולאז'י.
הטטרילוגיה שכתב באופן הזה – "מחסום קריאה" (1996), "זה לא רומן" (2001), "נקודת מגוז" (2004) ו"הרומן האחרון" (2007) – כונתה בפי המבקרים "קוורטט הכרטיסיות" וזכתה לשבחים.