tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השבטים שישבו בשטחו סירבו לקבל את שלטונו הריכוזי, וניסו למרוד בו לאורך כל שנות כהונתו, על מנת להיאבק במרידות הקים א-רחמן צבא שכירים שהורכב מברברים מצפון אפריקה ומעט שבויי מלחמה מרחבי אירופה, על פי מקורות שונים צבא זה מנה כארבעים אלף איש.
בראשית כהונתו פלשו התימנים לקורדובה ובזזו מאוצרותיה, ובשנת 763 מרדו בני שבט הקייסים כאשר הם מצהירים על שייכותם לעבאסים, א-רחמן ראה בכך סכנה למלחמה עם העבאסים ודיכא מרד זה בכוח רב, ודאג שהשמועה תגיע לידי השליט העבאסי ח'ליף אל-מנסוּר.
גם אל-פהרי ושותפו הגנרל אל-סומייה המשיכו להיאבק על השלטון שאיבדו, משנכשלו שנית במאבק הצבאי הציע הגיעו לפשרה על פיה אל-פהרי זוכה להגנה ורשאי לשמור על רכושו וכספו, ובתמורה מקבל את סמכותו של א-רחמן כאמיר ומשאיר את שני בניו ככופר.
אל-פהרי לא עמד בהבטחתו וניסה לגייס לוחמים כדי לכבוש את קורדובה.
בשנת 760 כאשר ניסה להגיע לבירה נרצח על ידי נאמנו של א-רחמן, לאחר מכן הוצאו להורג גם שני בניו ושותפו אל-סומייה.
לצד המרידות הפנימיות היו גם יריבויות מבחוץ, מרביתן על ידי הנוצרים אשר תקפו מצפון מספר פעמים.
מלך הפרנקים קרל הגדול, שהיה בן ברית של העבאסים, התבקש על ידי מורדים לסייע בהפלת האמירות בתמורה לכך שיזכה לשליטה בחלקים מהפירנאים.
בשנת 778 יצא למלחמה כנגד אל-אנדלוס עם ברכתו של האפיפיור אדריאן הראשון והצליח לכבוש את פמפלונה ובדרכו לסרגוסה החליט לסגת עקב ידיעה שהגיע בדבר מרד פנימי בממלכתו.
בדרכו חזרה הותקף על ידי מארב של הבסקים הנוצרים של פמפלונה ואיבד את מרבית חייליו, סיפור שהונצח באפוס הצרפתי "שירת רולן".
א-רחמן נחשב למנהיג מוכשר ואמין, חד מחשבה ואכזר שלא בחל באמצעים כדי להשיג את מטרתו; כך הצליח לשמור על כסאו על אף הטלטלות, הצליח להגן על קיומה של הממלכה המוסלמית בספרד.
תקופת שלטונו של א-רחמן היטיבה עם היהודים באזור; זו הייתה תקופה של פיתוח וגדילת הקהילות, ומשנפוצה השמועה כי חל שינוי לטובה תחת האמירות האומיית, גברה ההגירה היהודית לספרד.
היהודים באזור חיו בשלום עם שכניהם בני הדתות האחרות דבר שהיווה איום עבור הנצרות בעיני האפיפיור אדריאן הראשון, ובשנת 785 פנה לבישופים של ספרד בבקשה למנוע את השפעת היהודים על הקהילות הנוצריות.
א-רחמן פיתח את האדריכלות והאסתטיקה בקורדובה, והיה ידוע בשל המבנים שבנה והגנים עם עצי הפרי והירקות שהביא מן המזרח.
גנו המפורסם ביותר היה אל-רֻסַאפה כשמה של אחוזת הקיץ של סבו, אשר שכנה במדבר סוריה בין נהר פלמירה לנהר הפרת.
את מושבה של אל-רסאפה קבע במרחק שלושה קילומטרים מהעיר, על גדות אחד מאפיקי נהר הגואדלקיביר.
בקורדובה בנה ארמון חדש הנקרא אָלְקַסַר ('הארמון' בערבית), סמוך לנהר העביר אליו את משרדי הממשל וקבע בו את מקום מושבו.
כמו כן, חנך את המסגד של קורדובה שהפך למודל לחיקוי בבניית המסגדים.
נוסף לכל, א-רחמן היה ידוע כמשורר מוכשר, זאת בזכות שירי הגעגועים שכתב למולדתו סוריה.
עבד א-רחמן זועבי היה שופט ערבי-ישראלי במערכת בתי המשפט.
ב-2002 פרש ממשרתו כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת.
קודם לכן, היה לשופט הערבי הראשון שכיהן בבית המשפט העליון (במינוי זמני בלבד).
זועבי נולד בסולם למשפחת זועבי המוסלמית.
למד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב וסיים את לימודיו בשנת 1958. בשנת 1960 קיבל רישיון עריכת דין, הצטרף למשרד של משה עמאר ופעל כעורך דין בחיפה ובנצרת, עד שבשנת 1978 מונה כשופט מחוזי בנצרת.
בתחילת שנת 1996 מונה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת.
מ-1 במרץ 1999 כיהן כשופט בפועל בבית המשפט העליון, לתקופה של תשעה חודשים, שהוארכה לשנה.
בכך היה הערבי הראשון המכהן בבית המשפט העליון.
בהמשך חזר לתפקידו בבית המשפט המחוזי כסגן נשיא לעניינים מנהליים, עד לפרישתו.
בכהונתו כשופט דרש את סמכות בתי הדין השרעי לקבוע תשלום מזונות.
בנוסף מיוחסת לו יצירת תקדים "העד השותק", שלפיו קיים תוקף לעדות המתקבלת לפני הרשות המבצעת, אף אם האדם סירב לחזור על עדותו לפני הרשות השופטת.
כשופט היה זועבי תקיף מאוד בנוגע לסמים.
זועבי היה חבר בוועדת שמגר שהוקמה לאחר טבח מערת המכפלה, היה סגן יו"ר ההנהלה הבינלאומית והוועד המנהל של יוזמות קרן אברהם הפועל לדו-קיום בין ערבים ליהודים במדינת ישראל.
לאחר פרישתו מכס המשפט עסק בבוררות משפטית.
בשנת 1996, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
עַבְד א-רַחמן אל-גַ'בַרְתי היה מלומד מוסלמי מצרי והיסטוריון ששהה רוב חייו בקהיר ותיעד את פלישת נפוליון למצרים בעיני ילידי המקום.
פרנץ שטיינר סובר כי אל-ג'ברתי נולד בכפר תל אל-ג'ברתי בצפון פרובינציית הדלתא של בחיירה, לעומת זאת עבד אל-קאדר סאלח כותב שאל-ג'ברתי נולד בקהיר.
לפי כתיבתו של אל-ג'ברתי, שמו נלקח מ"סבו מדרגה שביעית," עבד א-רחמן, שהיה שאר המשפחה הרחוק ביותר בזמן שניתן להתחקות אחריו עבד א-רחמן היה מאזור אל-ג'ברתי (Jeberti) בזיילה (Zeila), בסומליה המודרנית (אז תחת שליטת אתיופיה)
וביקר בקהילות ג'ברתי במכה ואל-מדינה לפני שנסע למצרים שם היה לשייח' וראש קהילת ג'ברתי שם.
השערה אחרת היא שסב-סב-סבו הגיע משבטי ג'ברתי שבסודאן.
אל-ג'ברתי למד באוניברסיטת אל-אזהר, והחל לרשום את דברי הימים של המאורעות שקרו בקהיר.
כרוניקות אלה נודעות באנגלית בדרך כלל כ"ההיסטוריה של מצרים של אל-ג'ברתי" (al-Jabarti's History of Egypt), ונודעות בערבית כ"עג'איב אל-את'אר פי א-תראג'ם ואל-אח'באר (عجائب الاَثار في التراجم والاخبار).
הם טקסט היסטורי חשוב בשל היותם דיווח מפי עד ראייה לפלישת נפוליון למצרים ותפישת השלטון בידי מוחמד עלי.
הרשימות העוסקות במשלחת הצרפתית ובכיבוש נכללו בכרך נפרד באנגלית בשם "נפוליון במצרים" (Napoleon in Egypt).
לפי מארסו, באחרית ימיו בחר אל-ג'ברתי להיטמן בתל אל-ג'ברתי, העיר שממנה הגיעו אבותיו, לפי סברתו.
עבד א-רזאק א-סנהורי הוא משפטן מצרי הנחשב לאחד מגדולי המשפטנים שקמו לאומה הערבית, ולמשפטן המשפיע ביותר במזרח התיכון במאה השנים האחרונות.
מפעלו הגדול ביותר היה כתיבת הקודקס האזרחי המצרי המשמש במצרים עד ימינו והועתק למדינות ערב רבות.
סנהורי נולד באלכסנדריה שנחשבה עיר קוסמופוליטית, ב-1895. בגיל 18 החל ללמוד בבית הספר למשפטים של קהיר.
השפה הרשמית בבית הספר הייתה אנגלית אך האווירה שם הייתה לאומית ואנטי-בריטית.
ב-1914 נפטר אביו, שהיה פקיד ממשלה, וכדי לפרנס את עצמו החל לעבוד במשרד האוצר.
ב-1917 סיים את לימודיו ראשון מבני כיתתו והחל לעבוד בפרקליטות ביהמ"ש המעורב באל-מנסורה, אולם לאחר שיזם שביתת פקידים, והשתתף במהומות אנטי-בריטיות, הורחק לביהמ"ש באסיוט שבדרום מצרים.
ב-1920 קיבל משרת מרצה בבית הספר לשופטים שרעיים, אך שנה לאחר מכן יצא לאוניברסיטת ליון שבצרפת לכתיבת דוקטורט.
ב-1926 חזר מצרפת והתמנה כמרצה למשפט אזרחי באוניברסיטה בקהיר.
ב-1934 נטען שהיה אחראי להתארגנות פוליטית חשאית של סטודנטים ולפיכך הושעה זמנית (אף שהכחיש את הטענה).
בהמשך נסע לעיראק לעמוד בראש הפקולטה למשפטים בבגדאד, וכשחזר ב-1936 התמנה לדיקאן הפקולטה למשפטים בקהיר.
לאחר שנה אולץ שוב לעזוב 'מסיבות פוליטיות'.
יחד עם חבריו מאהר ונקראשי יסד את המפלגה הסעדיסטית שפרשה מאחת ממפלגות השלטון, מפלגת הוופד.
המפלגה הסעדיסטית תויגה כנציגת בעלי הקרקעות הגדולים וההון בפרלמנט.
בכירי מפלגת הוופד התנקמו בו מספר פעמים – בכל פעם שהוקמה ממשלה ופדיסטית הוא הודח מכל תפקידיו, וחזר אליהם כשהוקמה ממשלה סעדיסטית.
ב-1937 הדיח אותו מנהיג מפלגת הוופד מתפקידיו, אך הוא חזר אליהם אחרי שנה.
ב-1942 הוזמן סנהורי לעיראק לנהל את בית הספר למשפטים בבגדד ועסק שם בניסוח הקודקס האזרחי העיראקי.
מעיראק הוא המשיך לבקר בחריפות את מפלגת הוופד שבה היה חבר מוסטפא א-נחאס פאשה שהיה אז ראש ממשלת מצרים, ומצרים דרשה מעיראק לרסן את סנהורי.
בעקבות הלחץ המצרי הסכימו בעיראק שסנהורי יתפטר מתפקידו וישוב למצרים, אולם סנהורי בקש מקלט מדיני בעיראק.
המשבר בין המדינות סביב סנהורי העיב על ניסיונות לארגן פסגה ערבית.
ב-1944 חזר למצרים והתמנה לשר חינוך.
בשנת 1949 השתתף סנהורי בניסוח החוקה של סוריה.
ב-1949 התמנה לראש ביהמ"ש המנהלי העליון (מועצת המדינה) שהיה בנוי במתכונת הconceil d'Etat הצרפתי.
בשנת 1950 דווח שהוא חתם על עצומת סטוקהולם לאיסור השימוש בנשק גרעיני.
במהלך מהפכת יולי 1952, התייצב סנהורי לצד הקצינים החופשיים, והיה אחד משלושת האישים במועצת העוצרים, שנטלה את סמכויות המלך פארוק.
כמו כן, סנהורי היה היועץ המשפטי של מועצת המהפכה וניסח חלק מחוקיה.
באוגוסט 1952, בעקבות התנגדותו של ראש ממשלת מצרים, עלי מאהר, לרפורמה האגררית שהוביל מוחמד נגיב עלה שמו של סנהורי כתומך ברפורמה וכמועמד להחליף את מאהר.
לאחר ההשתלטות הראשונה של גמאל עבד אל נאצר על השלטון, ניסה סנהורי לפשר בינו לבין מוחמד נגיב והציע הצעות להקמת משטר רב מפלגתי במצרים.
אולם בסוף מרץ 1954 סילק נאצר סופית את נגיב ובאותו זמן הותקף סנהורי על ידי המון שפרץ לבניין שבו נערכה ישיבה של מועצת ההפיכה.
סנהורי נפצע בראשו והתגונן בירי מאקדחו שהביאה למותם של שניים מהתוקפים.
התוקפים היו תומכי נאצר שבקשו לחזק את שלטונו נגד המתנגדים לשלטון היחיד שלו.
באפריל 1954 הוציא נאצר את מפלגות האופוזיציה אל מחוץ לחוק, וקבע שכל מי שהיה חבר במפלגות אלו במשנת 1942 עד שנת 1952 יודח מהפוליטיקה המצרית ל-10 שנים, בגלל ששירת את המשטר הישן.
בהתאם, הודח גם סנהורי מתפקידו כראש מועצת המדינה.
לאחר פרישתו הוא עסק בחיבור קאנוני של ספרי פרשנות הקודקס האזרחי, ה"אלוסיט פי שרח אלקאנון אלמדני" המשמש עד ימינו מקור משפטי משמעותי בשיטת המשפט הקונטיננטלית המצרית (כתבי מלומדים).
ההיסטוריה הכללית של מצרים והקודקס של סנהורי
הרקע עליו צמח הקודקס של סנהורי היה הרצון ב"תנקיח", ליטוש, של החברה המצרית.
באותם ימים, כתוצאה מההשפעה המערבית החזקה (בעיקר הבריטית) התפתחה מצרים והפכה למדינה מודרנית, אך הקיטוב החברתי בה העמיק.
פירות העושר זרמו בעיקר לבני מעמד מסוים, שהורכב בעיקרו מנתינים זרים.
השכבה האינטלקטואלית של מצרים ביקשה רפורמה שתצעיד את מצרים אל עבר קידמה אך תשמור על מבנה החברה הישן שלה, על תחושת הלכידות של האומה המצרית ושתשמור אמונים למורשת המפוארת המצרית-הערבית-האיסלמית.
בשל הצורך בתנקיח בוצעה הפיכת הקצינים הצעירים, ותחתיו גם נכתב הקודקס של סנהורי.
סנהורי כמו רבים אחרים ראה את המשפט האיסלמי כשווה ערך למשפט המערבי.
הוא סבר כי מדובר בשתי מערכות שיונקות האחת מהשנייה ויחסי הכוחות ביניהם משתנים מפעם לפעם- הפרעונים השפיעו על היוונים שהשפיעו על הערבים שהשפיעו על האירופאים שכעת משפיעים על המזרח.
מכאן שהקודקס המשפטי האידיאלי יהיה כזה שייקח את הטוב משני העולמות.
הוא ייחס לכל אחד מהם חשיבות שווה, והעניק להם כבוד דומה.
היו שייחסו לסנהורי את השימוש במשפט האיסלמי כדי להעביר את הרפורמות המערביות שביקש לבצע באמצעות השתלת מרכיבים איסלמיים שיירצו את הגורמים השמרניים.
הרקע ההיסטורי של המשפט הקודיפקטיבי במצרים והקודקס של סנהורי
ראשית השימוש בקודקסים קונטיננטליים בנוסח ה"קוד נפוליאון" הייתה ב-1876 שעה שהוכנס לשימוש הקוד סיביל הצרפתי בבתי המשפט המעורבים (בתי המשפט שהוקמו במסגרת הקפיטולציות ונועדו לפתור סכסוכים בהם עורבו אנטרסים זרים או שאחד הצדדים היה זר).
ב-1883 תורגם הקודקס לערבית והחל משמש גם בבתי המשפט האהליים (בתי המשפט הילידיים ששימשו את האוכלוסייה המקומית).
ב-15.11.49 נכנס הקודקס של סנהורי לתוקפו, ושנים לאחר מכן הוא יועתק או ישפיע עמוקות על הקודקסים של סוריה, עיראק, לוב, סודאן, אלג'יריה, ירדן, תימן וכווית.
יחודו של הקודקס של סנהורי
קודקס סנהורי כחיבור בין מזרח ומערב
כאמור, גדולתו של הקודקס היא בחיבור שהוא מבצע בין המסורת המשפטית האיסלמית, הפקה, שהיא המרכיב המשפטי של השריעה (ההלכה האיסלמית) והדין המערבי (בעיקר הצרפתי).
סנהורי הצליח להכניס עקרונות וכללים איסלמיים ששיקפו לטעמו את המורשת הערבית-המצרית-האיסלמית לקודקס מודרני.
ראשית קבע סנהורי את השריעה כמקור שלישי שאליו פונה השופט כאשר אינו מוצא תשובה לשאלה המשפטית בדין או בהיקש מן הדין.
עם זאת הקודקס סתר לעיתים במובהק את השריעה כאשר למשל איפשר הלוואה בריבית.
סנהורי עשה שימוש (יש שיאמרו מרחיק לכת) בשני עקרונות איסלמיים מובהקים: מוסד הח'ליפות ורעיון האג'מאע.
לעניין החליפות טען סנהורי כי אין חובה שהחליף יהיה אדם מסוים, וכי הפרשנות הנכונה למוסד החליפות היא שהיא משקפת את האומה הערבית.
אם בעבר היה נכון לראות באדם מסוים כמי שמייצג את רצון האומה, בעידן המודרני ארגון בנוסח האו"ם שיאגד תחתיו את האומות הערביות (ארגון האומות המזרחיות) יכול להוות את החליפות העומדת מעל בעלי הסמכויות המדיניות והדתיות השונים.
האג'מאע הוא אחד ממקורות השריעה.
לצד הקוראן המפורש (נץ), הסונות (חדית') וה (היקש) יש אפשרות לעשות שימוש בנהוג בציבור, בקונצנזוס, האג'מאע.
סנהורי סבר שבאמצעות האג'מאע ניתן יהיה לשמור על מודרניות הקודקס ולזכות ללגיטמיות שלו בעולם ערבי דמוקרטי.
סנהורי אף הרחיק לכת כשביקש לפתוח את שערי האיג'תיהד, דהיינו להמשיך במלאכת כתיבת ההלכה האיסלמית (חדית') שנחתמה.
כמו גם הוא ביקש לזקק מן השריעה את המרכיב המשפטי תוך התעלמות ממרכיבים אחרים, וזאת בניגוד לגישה המקובלת באסלאם לפיה יש לראות את השריעה בראייה הוליסטית.
ההשפעה הסוציאליסטית על קודקס סנהורי ניכרת בשורה ארוכה של הוראות חוק.
בדיני החוזים למשל קובע הקודקס את כללי הצדק הטבעי כמקור משפטי, אם כשל בית המשפט למצוא מענה בחוק או בשריעה.
כמו כן, הוא קבע כללי טיפול מיוחדים לתניות מקפחות בחוזים אחידים.
דוגמאות נוספות מתחום דיני החוזים מצוי בסמכויות שניתנו לבימ"ש לצמצם פיצויים מוסכמים מוגזמים או להגביל את גובה הריבית.
את דיני הקניין הכפיף סנהורי ל"פונקציה החברתית של הקניין"- מושג סובייטי מובהק שמהותו כי זכות הקניין משנית לזכויות החברתיות של הציבור, והראשונה תדחה מפני האחרונות אם הן מתנגשות אחת בשנייה בעת ש"הכפיים מעוינות" דהיינו מידת האמת של כל אחד מהצדדים דומה.
הקודקס מעודד את שיתוף הקניין בקביעת הסדרים מיוחדים להתנהגות בין מספר שותפים לבעלות על קרקע אחת, להתנהגות של דיירים בבית משותף, להתנהגות של בני משפחה שכל אחד מחבריה בעל חלקה קטנה מתוך מכלול החלקות המשפחתי (מציאות מקובלת במצרים) וכו'.
את ההשפעה החברתית הזו תולים כמובן בהשפעה הרבה שהיה לרעיון הסוציאליסטי על העולם בשנים בהם פעל סנהורי.
ההשפעה הסובייטית על המזרח התיכון בפרט הייתה רבה ביותר, והמפלגות השונות שדגלו בפאן-ערביות (הנאצריסטית, הבעת') היו מפלגות סוציאליסטיות-לאומיות.
עבד א-רחמן אל-כוואכבי היה מבשרה של הלאומיות הערבית המודרנית כמו גם מחלוצי התחדשות הסלפיה.
היה בן טיפוחיו של מידהט פאשה, ובשנות ה-70 של המאה ה-19 היה מחלוצי העיתונות הערבית בעירו חלב.
בשנת 1877 ניסה להיבחר מטעם העיר לפרלמנט העות'מאני שהוקם באותה עת.
לאחר מכן החל לפעול בממסד העות'מאני בעיר, ובשנת 1892 נבחר לראשות העירייה.
כוואכבי נולד בחלב ב-1854 או 1855, למשפחה אמידה ובעלת השפעה מצאצאי הנביא שממנה יצאו אנשי דת כמו גם אנשי מנהל.
למשפחתו הייתה מדרסה ששימשה גם כמסגד.
מאמו התייתם בילדותו והאב, אחמד, שהיה קאדי וחבר במועצה המקומית דאג שילמד גם לימודי דת וגם מיומנויות שנדרשו לדעת האב לשם קידומו העתידי של עבד א-רחמן כמו: ערבית, טורקית, פרסית, מתמטיקה ומדעים מדויקים.
גם אביו נפטר לפני שכוואכבי בגר והוא עבר לגור אצל דודו באנטיוכיה.
עוד טרם לידתו של עבד א-רחמן, נפגע מעמדה של משפחת אל-כוואכבי שהודחה ממשרת ה"נקיב אל-אשראף" וכתוצאה מכך נדחקה מהמאבק על ראשות העיר חלב על ידי מי שזכה במשרה - אבו אל-הודא אל-סיאדי (ציאדי), סופי שהיה מקורב לסולטאן ומסוכסך עם אל-כוואכבי האב.
בשנת 1876 או 1877 מונה כוואכבי לעורך של העיתון אל-פראת (الفرات).
הוא עצמו הקים כתב עת בשם אל-סהבה (האפורה) שעסק בספרות ומאמרים פוליטיים בהם נמתחה ביקורת על הוואלי החדש של חלב, דבר שנתפס כביקורת על הסולטאן עצמו ולכן נסגר על ידי השלטונות אחרי 15 גיליונות.
למרות התנגדותו לאימפריה העותמאנית, נכנס כוואכבי לשירות הציבורי ועבד בתפקידים שונים בשירות האימפריה העות'מאנית בחלב.
ב-1888 פתח כוואכבי משרד עריכת דין עצמאי בו ניצל את הידע שרכש בנבכי הביורוקרטיה המקומית על מנת לעזור לאזרחי העיר בדרכי התמודדות עם הפקידים והשלטון המקומי והוא שלח בשם לקוחותיו עתירות לחצר הסולטאן באיסטנבול.
בשנת 1892 מונה למשך כשנתיים לתפקיד ראש העירייה, בנוסף על תפקידיו כנשיא לשכת המסחר המקומית ונשיא הבנק לחקלאות.
הוא המשיך בביקורת על המשטר וכתגובה נאסר לזמן מה וצעדיו הוצרו ולכן בשנת 1899 נמלט למצרים.
בהיותו בקהיר פרסם את ספריו וכן שורת מאמרים ב"אל-מנאר", העיתון של ידידו רשיד רדא.
מקהיר יצא כוואכבי למסעות בחצי האי הערבי ובמזרח אפריקה.
בהיותו בקהיר היה חלק מקבוצת גולים סוריים, בהם השיח' עבדול חמיד אל-זהראוי.
עבד א-רחמן אל-כוואכבי נפטר בשנת 1902 בקהיר.
כוואכבי הושפע מהמודרניזם הפוליטי של אפגאני וכן מתלמידו מוחמד עבדו והטפתם לפאן-איסלמיזם (الوحدة الإسلامية), אימץ גם את הגותו של רשיד רידא וכל זאת תוך קבלת הישגי המערב.
כוואבי, כמו קודמיו רידא ועבדה, היה עדיין מסור לגמרי לרעיון האומה האיסלאמית ולאחדות כל המוסלמים.
עם זאת, השתקפה בדבריו תודעה אתנית ערבית בוסרית.
כך, למשל, גינה את העות'מאנים על שהחדירו לתוך האומה מנהגים פסולים שהובילו להתדרדרות והשחתת הדת, וקרא להשיב את הח'ליפות לידי שבט קורייש בחיג'אז שהרי נבחרו לכך במקור על ידי האל.
הוא גם הדגיש שהערבים בחצי-האי ערב, ששמרו על טוהר גזעם ולשונם, היו הראויים ביותר להוות דוגמה, מופת וסמכות לכל המוסלמים באשר הם.
במקום אחד הרחיק לכת והצטער בגלוי שהאסלאם הגיע בכלל אל הטורקים.
הוא היה ככל הידוע ההוגה הראשון, גם אם באופן בלתי-שיטתי וכמעט בלתי-מודע, לחרוג מההטפה לרפורמה דתית לשמה לכיוון של טיפוח הלאומיות הערבית.
על טבעי העריצות (1900) - ספר בו הוא מגנה ומבקר את משטרו של הסולטאן עבד אל-חמיד השני (אם כי בלי לנקוב בשמו), וקורא לפקח על הממשל באמצעות רעיון "ריבונות העם", על פי המזרחנית סילביה חיים יש בספרו של כוואכבי השפעות של ספר מאת ויטוריו אלפיירי ושל המשורר וילפרד בלנט
אם הערים ("אֻם אל-קֻרַא" - אחד מכינויי העיר מכה; 1901, לפני כן ראה אור כסדרת מאמרים ב"אל-מנאר") - הספר מציג דיון על דרכי שיפור מצב האומה המוסלמית של קונגרס דמיוני בשם "אגודת אם הכפרים".
בספר אל-כוואכבי אמנם יוצא מנקודת המוצא של תיקון בעיית האומה המוסלמית באותה עת, אך הוא מעלה בו טענה שלא העלו קודמיו, והיא שהפתרון לבעיות האסלאם היא השבת הערבים - אותם הוא מדגיש כבעלי זהות נפרדת וייחודית משאר "האומות המוסלמיות" - כמנהיגי עולם האסלאם.
בספר מניח אל-כוואכבי את התשתית להסתמנות אידאולוגיה ערבית לאומית לגיטימית כחלק מפתרון למצבו הירוד של עולם האסלאם.
אל-כוואכבי קרא למערכת ערכים הכוללת את כל הערבים בתוכה כחלק מחיזוק אותנטיות מול "מתקפת המערב".
קדם לו בתפקידו בחרודין יוסוף חביבי שעלה לנשיאות מתוקף תפקידו כסגן נשיא.
דמות חשובה של האסלאם האינדונזי, התבטא למען דת מתונה ומודרנית, התנגד לאלימות ולשנאה בשם האמונה ודגל בדו-שיח בין דתות ועמים.
הגן על זכויות הקהילות והמיעוטים השונים בארצו ועל ההפרדה בין הדת ובין המדינה.
עבד א-רחמן ד-דאחל וחיד נולד בשנת 1940 בג'ומבנג במזרח האי ג'אווה, בימי השלטון הקולוניאלי ההולנדי בארצו, כבן בכור מבין חמשת ילדי הזוג עדבול וחיד חסים וסיתי סוליחה.
קיבל את שמו לכבוד עבד א-רחמן הראשון, הבן לבית אומיה המכונה "אלדאח'ל" (קרי : "א-דאח'ל") ("המהגר") שכבש את חצי האי האיברי והקים בה אמירות אסלאמית.
נודע בכינוי "גוס דור", שמקורו הוא במילים "בגוס" ("נער יפה" - שם כבוד לבנים של "קיאי" שהוא מומחה בדת האסלאם בג'אווה, מקביל ל"אוסטד" בפרסית) ו"דור", קיצור השם עבד א-רחמן.
משפחות הוריו היו בנות מעמד ויוקרה בתוך תושבי מזרח ג'אווה.
סבו מצד האב, חסים אסיארי, היה מייסדה של תנועת "נהדת אלעלמאא", בעוד סבו מצד האם, ביסרי סיאנסורי, היה המחנך המוסלמי הראשון שהנהיג כיתות לימוד לנשים.
האב, וחיד חסים, היה פעיל בתנועה הלאומית והיה לשר הראשון לענייני דת של רפובליקת אינדונזיה העצמאית.
בשנת 1944, תחת הכיבוש היפני בימי מלחמת העולם השנייה, הילד עבר לגור זמנית בבירה ג'קרטה, שבה אביו היה פעיל במועצה המייעצת של המוסלמים האינדונזים, הכתיב מג'לס שורא מסלמין אנדוניסי ובקצור "מאשומי", שהוקמה על ידי השלטון הכובש.
אחרי הכרזת עצמאות אינדונזיה ב-17 באוגוסט 1945, המשפחה חזרה לג'ומבנג ונשארה שם במשך שנות המאבק בשלטון הקולוניאלי ההולנדי, הקרוי "המהפכה הלאומית האינדונזית".
בתום המאבק הזה העקוב בדם, העם הצליח להשיג עצמאותו ואביו של וחיד, אחד מגיבורי המהפכה הלאומית, מונה בין השנים 1949–1952 לשר לענייני דת.
בנסיבות אלו המשפחה עברה שוב לבירה, ג'קרטה.
וחיד למד שם בבית הספר היסודי KRIS, אחר כך בבית הספר "מטרמאן פרווארי".
אביו הרשה לו לקרוא גם ספרות לא מוסלמית - ספרים, כתבי עת ועיתונים שהרחיבו את אופקיו.
אחרי שנאלץ לעזוב את הממשלה, באפריל 1953 האב וחיד חסים נהרג בתאונת דרכים והילד בן ה-13 נשאר יתום.
בשנת 1954 נרשם לבית ספר תיכון אך משהתקשה ללמוד והיה עליו לחזור על שנת הלימודים החליטה אמו לשלוח אותו לפנימיה בעיר יוגיאקרטה.
אחרי סיום התיכון הרגיל עבר לבית הספר המוסלמי ("פסנתרן" pesantren) טרגלג'ו.
כאן הצליח ללמוד בשנתיים את חומר הלימוד של ארבע שנים וחזר לעירו להמשך הלימודים ב"פסנתרן" מקומי בשם "טמבקבראס".
עדיין בהיותו תלמיד שם, בשנת 1959 קיבל את המשרה הראשונה שלו כמורה ואחר כך היה למנהל מדרסה שהייתה מסופחת ל"פסנתרן".
כמו כן התחיל לעבוד כעיתונאי בכתבי העת "הוריזון" ו"מג'אלה בודאיא ג'איא".
משמעות השם במלאית: "שבועון תרבות מצליח".
בשנת 1963, בגיל 23 עבד-א רחמן וחיד קיבל מלגה ממשרד הדתות על מנת ללמוד באוניברסיטת אל אזהר בקהיר.
בהגיעו שם התברר לו שעליו לעבור קורס מכינה לערבית.
בהתחלה לא נמשך ללימודים והעדיף לבלות, לראות סרטים אירופים ואמריקאים, לצפות במשחקי כדורגל ובמקביל להיות פעיל במסגרת איגוד הסטודנטים האינדונזים במצרים ולכתוב בעיתון של האיגוד.
עבר לבסוף את המבחנים לשפה הערבית והתחיל בשנת 1965 להשתתף בקורסים במסגרת המכון ללימודים אסלאמיים וערבים באוניברסיטה.
היה מאוכזב מהשיטות המיושנות ללימוד בעל פה שהיו נהוגות במוסד ונכח לדעת שהכיר כבר עוד מאינדונזיה חלק גדול מהחומר.
מצא עבודה בשגרירות האינדונזית בקהיר.
באותה שנה התחוללה ההפיכה הצבאית של הגנרל סוהארטו במולדת ודיכוי המפלגה הקומוניסטית החזקה שהואשמה בניסיון לתפוס את השלטון.
באיגוד הסטודנטים האינדונזים בקהיר התחיל ציד מכשפות ולפי מקורות ששימשו את הביוגרף שלו, ברטון, ווחיד עצמו נדרש מהממונים בשגרירות לסקור את הדעות הפוליטיות של התלמידים.
בנסיבות אלה, בעקבות אי שביעות רצונו משיטת הלימוד ב"אל אזהר", עבר וחיד, עם מלגה נוספת מהממשלה, להמשיך לימודיו בעיראק, באוניברסיטת בגדד.
גם שם פעל במסגרת איגוד הסטודנטים האינדונזים במקום.
בסיום לימודי ספרות ערבית בעיראק, בגיל 30, המשיך להולנד עם כוונה להירשם לאוניברסיטת ליידן.
הדבר לא יצא לפועל מפני שלא השיג הכרה מספקת על בסיס חומר הלימוד שלמד בבגדד.
אחרי ביקור בגרמניה ובצרפת חזר למולדת בשנת 1971.
שנותיו הראשונות כמחנך ועיתונאי משפיע
בחזרתו לג'קרטה נעשה פעיל במכון למחקר, חינוך ומידע כלכלי וחברתי ארגון של משכילים בעלי השקפות מוסלמיות מתקדמות וסוציאל-דמוקרטיות ונמנה עם עורכי ביטאון המכון, "פריזמה".
עשה סיורים רבים בתוקף פעילותו זו בבתי הספר המוסלמים "פסנטרן" ו"מדרסה" ברחבי המדינה.
בתי ספר אלה עברו אז תקופת משבר תוך לבטים בין המשך הלימודים המסורתיים ובין הצורך לאמץ חומר לימוד חדש שנכפה על ידי הממשלה לצורך הפיכתם לסוכני שינוי לכיוון פתוחה הכלכלי של אינדונזיה.
וחיד התלהב מהנסיון לעזור למוסדות חינוך אלה להתמודד עם המצב ונטש את תוכניותיו לנסוע לחו"ל כדל ללמוד באוניברסיטת מקגיל במונטריאול.
בינתיים התפרסם גם כפרשן חברתי בתקשורת, על ידי מאמריו בכתבי העת "טמפו" ו"קומפס".
עשה הרבה סיורי הרצאות וסמינרים תוך נסיעות רבות בין ג'קרטה ובין עירו ג'ומבנג.
עם זאת התקשה בהתחלה לפרנס את עצמו ואת המשפחה שהקים.
היה עליו לעסוק בנוסף במכירת בוטנים וגלידה יחד עם אשתו.
בשנת 1974 מצא משרה כמורה למשפט אסלאמי ב"פסנטרן" טמברבראס ותוך זמן קצר עשה לעצמו שם.
כעבור שנה לימד גם את ספר החכמה הקלאסי הסופי "כתאב אלחכאם".
הקריירה שלו בהוראה עלתה מדרגה ובשנת 1977 התקבל לסגל של האוניברסיטה הקרויה על שם סבו, חסים אסיארי, כדקן של הפקולטה ללימודים אסלאמיים.
עקב הצלחתו הנהלת האוניברסיטה ביקשה ממנו לפתוח קורסים חדשים על פדגוגיה, ההלכה האסלאמית - שריעה ועל מסיונריות מוסלמית.
בו זמנית בחודש הרמדן הועסק וחיד במתן דרשות לקהילה בג'ומבנג.
בקדנציה הראשונה - בדרך לרפורמות
פעמיים דחה וחיד בהתחלה את ההזמנה של המועצה הדתית המייעצת של התנועה "נהדלטול אולמא" N.U.
(שמובן שמה בתרגום חופשי "התעוררת חכמי האסלאם", כשלמילה הנפרדת "נהדה" משמעות של "התעוררות") שנוסדה על ידי סבו, להצטרף אליה.
נענה לבסוף בלחץ סבו מצד אמו, ביסרי סיאנסורי.
למטרה זו היה עליו להתיישב סופית בבירה, ג'קרטה.
בבחירות משנת 1982 פעל וחיד במסגרת מפלגת גג אסלאמית - PPP - המפלגה המאוחדת לפיתוח - שליכדה בתוכה ארבע סיעות מוסלמיות, לרבות מפלגתו "נהדלתול עולמאא".
הממשלה נקטה כלפי המפלגה החדשה אמצעי דיכוי ווחיד עצמו נעצר מעצר קצר.
עזרו להשתחרר קשריו עם כמה מאנשי המשטר, כולל הגנרל בנימין מורדני.
במאי 1982 השכיל וחיד לתווך בתוך המפלגה בין המנהיג הוותיק, אדהם ח'אלד, שנדרש להתפטר, ובין "צוות השבעה" חסידי הרפורמה (שהוא עצמו היה חבר בו), ולהשיג פשרה מקובלת על שני הצדדים.
בהמשך ב-1983, אחרי בחירתו של סוהארטו בפעם הרביעית כנשיא על ידי הפרלמנט, הוביל וחיד קו פוליטי של הסכמה לתוכנית הנשיא לכפות את האידאולוגיה של חמשת העקרונות "פנצ'א סילא".
וחיד מצא אסמכתה לצעד זה בקוראן וב"סונה".
וחיד הצליח להוציא את תנועת נהדלתול עולמאא ממסגרת המפלגה PPP ומהפוליטיקה המפלגתית - ולהפנות את פעילותה יותר אל המישור החברתי.
בקונגרס של "נהדלטול אולמא" משנת 1984 נבחר וחיד כיושב ראש התנועה אולם לא הצליח לבחור לעצמו צוות הנהגה כראות עיניו.
כראש התנועה, וחיד תמך לרוב במדיניות של הנשיא סוהארטו ובמשטר "אורדה בארו" - "הסדר החדש" שלו.
ב-1985 ביקש ממנו סוהארטו לנהל את מדיניות הנהגת הדוקטרינה הרשמית "פנצ'א סילא".
לעמת זאת הסתייג מאוד מהפרויקט היומרני של הסכר "קדונג אומבו דאם" שעמד לקום באינדונזיה בעזרת הבנק העולמי.
בתקופה הראשונה שלו בראש "נהדלתול עולמאא" קידם וחיד רפורמה בבתי הספר הדתיים "פסנתרן" בכיוון העלאת רמת הלימודים כולל שיפור הקניית ידע במקצועות ליבה המשותפים עם בתי הספר החילוניים.
בכך צעד גם בעקבות אביו, שבזמנו הנהיג לראשונה בבתי ספר "פסנתרן" את מקצועות ההיסטוריה המודרנית והגאוגרפיה.
הוא הקים בפרובולינגו, בג'ווה המזרחית, קבוצות עבודה לצורך הקמת פורום של אקדמאים בעלי השקפה פתוחה שידונו ויפרשו את כתבי האסלאם.
יריבים מתחו עליו בקורת על כך והאשימו אותו אף כי בכוונתו להחליף את הברכה המסורתית בערבית "א-סלאם עליכום" ("שלום עליכם") בברכה האינדונזית החילונית "סלמאת פאגי" שמשמעותה "בוקר טוב" או "בוקר של שלום".
אופוזיציה מתונה למשטר - מאמצים בעד אסלאם מתון וסובלני ודו-שיח בי-דתי
בשנת 1989 הקונגרס הלאומי של "נהדתול עלמאא" בחר מחדש בעבד א-רחמן וחיד כיושב ראש התנועה.
אבל באותה תקופה התחיל סוהארטו שעמד בעימות עם גורמים בצבא, לנסות לנכס לעצמו את זרם הדתי על ידי הקמת איחוד האקדמאים המוסלמים ICMI בהנהגת נאמנו, המהנדס יוסף חביבי ושכלל מנהיגים בולטים כמו אמיין ראיס ד"ר נורצ'וליש מג'יד המכונה "צ'אק נור".
וחיד האשים את הארגון החדש בכיתתיות וראה בו כלי לחיזוק כוחו של סוהארטו.
לפיכך סירב להצטרף אליו ולהפך הקים את ה"פורום הדמוקרטי" האלטרנטיבי בעל הרכב של 45 אקדמאים מובילים, בני קהילות דתיות וחברתיות שונות.
לקראת הבחירות הפרלמנטריות בשנת 1992, המשטר התנכל לאסיפות שאורגנו על ידי הפורום הדמוקרטי.
במרץ כשביקש לארגן אספת ענק לחגיגת 66 שנה של התנועה "נהדלתול עולמאא" ולתמיכה בתורת ה"פנצ'א סילא", הבולשת של סוהארטו הפריעה להסעות של הפעילים והצליחה לצמצם את ממדי האספה לרק 200,000 משתתפים.
וחיד כתב מכתב מחאה לסוהארטו שבו התלונן כי לא נותנים סיכוי להפיץ סוג של אסלאם פתוח, הוגן וסובלני.
עם זאת, עם הזמן הרעיונות הליברלים של וחיד התחילו להרחיק ממנו חוגים בתנועתו.
וחיד לא הירפה ממאמציו להשיג דו-שיח בין דתי והחליט אף להסכים להזמנה לבקר בישראל באוקטובר 1994.
קדנציה שלישית כיושב ראש של "נהדלתול עולמאא"
למרות מאמצי סוהארטו להתערב ולחבל בבחירתו החוזרת של וחיד בראש תנועתו, המנהיג נבחר גם בפעם השלישית בשנת 1994.
התחיל בשנים הבאות להתקרב למפלגה הדמוקרטית האינדונזית, במיוחד למגוואטי סוקרנופוטרי הפופולרית, בתו של הנשיא הראשון סוקרנו, על מנת להשיג שינויים דמוקרטיים במדינה.
למרות עצותיו של וחיד לנהוג בזהירות, סוקרנופוטרי מיהרה להעמיד את מועמדותה בבחירות לראשות מפלגתה והוכשלה על ידי פוליטיקאים שנתמכו על ידי המשטר ובראשם סוריאדי.
בנסיבות אלה וחיד חיפש פשרה עם סוהארטו ונפגש איתו בנובמבר 1996. בלי לוותר על התקווה לרפורמות דמוקרטיות, בדצמבר 1996 יצר וחיד קשר גם עם המנהיג המוסלמי היריב אמין ראיס, ראש התנועה "מוחמדיה" שנעשה בינתיים יותר בקורתי כלפי המשטר.
ביולי 1997, בימי פריצת המשבר הפיננסי במזרח אסיה, סוהארטו התחיל לאבד שליטה במצב במדינה.
דווקא כשהתכונן להעצים את התנועה לרפורמות בברית עם סוקרנופוטרי ועם אמין ראיס, בינואר 1998 לקה וחיד בשבץ.
בעקבות מחלתו נפגעה מאוד ראייתו.
ממיטת חוליו המשיך לעקוב במתרחש - בחירתו בפעם השביעית של סוהארטו לנשיאות, ההפגנות הסוערות של הסטודנטים במאי 1998 אחרי ש-4 מהם נורו למוות בהפגנה שיצאה מאוניברסיטת תריסקתי.
ב-19 במאי 1998 יחד עם עוד שמונה מנהיגים מוסלמים הוזעק וחיד לביתו של הנשיא שביקש להציג בפניהם תוכנית להקים ועדה לרפורמה והציע להם להצטרף לוועדה כזאת.
המבקרים דחו את ההצעה אם כי וחיד היה יותר פשרני וביקש להפסיק את הפגנות המחאה כדי לתת לסוהארטו פסק זמן למלא הבטחותיו לשינוי, גישה שלא הייתה מקובלת על אמיין ראיס.
אבל ב-21 במאי 1998 סוהארטו נאלץ להתפטר וסגן הנשיא חביבי לקח את מקומו.
PKB מפלגת התחייה הלאומית והצהרת צ'יגנג'ור
בשנים האחרונות של משטר הגנרל סוהארטו אושרה פעילותן של שלוש מפלגות בלבד: גולקר - מפלגת הנשיא, המפלגה המוסלמית PPP והמפלגה הדמוקרטית PDI.
אחרי נפילתו של סוהארטו מהשלטון, קמו מפלגות חדשות - כולל "מפלגת המנדט הלאומי" של אמיין ראיס, ו"המפלגה הדמוקרטית האינדונזית - מאבק" PDI-P של מגוואטי סוקרנופוטרי.
למרות רתיעתו מהקמת מפלגה פוליטית ורצונו להרחיק את תנועתו "נהדתול עלמאא" מהפוליטיקה המפלגתית, וחיד הסכים לבסוף, ביולי 1998, להקים מפלגה בשם PKB - מפלגת התחייה הלאומית, המבוססת במידה רבה על "נהדתול עלמאא" אך כפי רצונו, "לא כיתתית" מוסלמית, אלא פתוחה לכל בני החברה האינדונזית.
מטורי עבדול ג'ליל נבחר ליושב ראשה, כשווחיד שמר לעצמו את התפקיד של יו"ר המועצה המייעצת.
אחרי שדגלו באופוזיציה מתונה לממשלת חביבי, בנובמבר 1998 בפגישה ברובע צ'יגנג'ור, וחיד, סוקרנופורטי, אמיין ראיס והסולטאן המנגקובוואונו העשירי הצהירו מחדש על מחויבות לרפורמות בחיי המדינה.
ב-7 בפברואר 1999 מפלגת PKB הכריזה על וחיד כמועמדה לנשיאות.
בבחירות לפרלמנט MPR (האספה המייעצת העממית) שהתקיימו ביוני 1999, מפלגתו של וחיד זכתה ב-12% מהקולות, בעוד PDI-P של סוקרנופוטרי - ב-33% מהקולות.
ביולי אמין ראיס בראש "ציר מרכזי" של מפלגות מוסלמיות הטה את הכף לטובת וחיד כמועמד לנשיאות בבחירות בפרלמנט.
באוקטובר בתמיכתו של וחיד אמיין ראיס הנ"ל נבחר ליושב ראש הפרלמנט.
האספה לא נתנה לחביבי להציג את מועמדותו המחודשת במירוץ לנשיאות והמפלגה שלו, גולקר, הצטרפה לתומכי וחיד.
ב-20 באוקטובר 1999 וחיד נבחר כנשיא הרביעי של אינדונזיה עם 373 קולות מול 313 קולות בעד סוקרנופוטרי.
כשהתחילו מהומות מצד תומכיה של סוקרנפוטרי, וחיד חשב לנכון לצרף את המנהיגה של PDI-P כסגן-נשיא.
ואכן ב-21 באוקטובר מגוואטי סוקרנופוטרי נבחרה כסגן נשיא תוך ניצחון על המועמד של המפלגה הדתית PPP, המזה הז.
הממשלה הראשונה של וחיד הייתה ממשלת קואליציה - "אחדות לאומית" בין מפלגות שונות מאוד בטיבן PDI-I, PKB, גולקר, PPP, PAN ומפלגת הצדק PK.
השתתפו גם חברים אל-מפלגתיים ונציגי הצבא.
הרפורמות הראשונות שהוביל וחיד היו ביטול משרד המודיעין שהיה אחראי על הצנזורה, וארגון מחדש של משרד הביטחון שהיה נגוע בשחיתות קשה בעת המשטר סוהארטו.
פיטוריו די מהר את הגנרל וירנטו, השר האחראי על תיאום מדיני-ביטחוני ושל שני שרים נוספים שהאשים בשחיתות -גרמו להתקררות עם שתי שותפות לקואליציה - גולקר ו-PDI-P.
וחיד הראה רצון לפתור בדרכי שלום את בעיית האוטונומיה באצ'ה, והציע למנהיגי האוכלוסייה המקומית ב-איריאן המערבית לקרוא למחוז "פפואה".
גילה גישה פשרנית כלפי הדגל שהרימו הילידים במערב פפואה וביקש רק שדגל אינדונזיה יורם בגובה רב יותר.
כיום אסור להניף את דגל בינתנג כג'ורא שמשמעו במלאית "כוכב השחר".
התחיל לבסוף משא ומתן עם התנועה הבדלנית באצ'ה ("תנועת אצ'ה העצמאית") והגיע עמה למזכר הבנות תקף עד שנת 2001.
במרץ 2000 החליט להסיר את האיסור על האידאולוגיה המרקסיסטית-לניניסטית שהונהג בשנת 1966.
היחסים עם הצבא התערערו כשביקש למנות את אגוז וירדיקוסומה לרמטכ"ל של הצבא וכשמתח בקורת על מעורבותם של חוגים מהצבא בתמיכה בפעילות המיליציה הקנאית הטרוריסטית לסקר ג'יהאד באיי מאלוקו נגד התושבים הנוצרים שם.
כשבשנת 2000 הידרדר המצב הביטחוני באיי מאלוקו נאלץ להנהיג שם מצב חירום.
שתי הסתבכויות פיננסיות ערערו על מעמדו של וחיד כנשיא.
אחת הייתה העלמות סכום של 35 מיליארד רופיה מקופת הסוכנות הממלכתית ללוגיסטיקה, בצבא BULOG.
הכסף, נמסר, נלקח על ידי המעסה האישי של וחיד, והיו טוענים שבידיעת הנשיא.
במקרה שני, הקרוי ברוניגייט, דובר בתרומה של הסולטאן מברוניי לטובת אצ'ה כאשר וחיד נחשד כי שמר אותה בשביל עצמו.
נזכרה גם שערוריית "בולוג" שנייה.
בשנת 2000 הודיע וחיד בפני הפרלמנט כי היו לו חסרונות בתחום הניהול ושמתכוון למנות מישהו כשר-על אחראי על הניהול השוטף של המדינה.
מגווטי סוקרנופוטרי ראתה את עצמה כמועמדת למשרה זו אבל וחיד מינה ב-23 באוגוסט 2000 ממשלה חדשה מוקטנת שרוב חבריה אינם חברים במפלגות וללא ייצוג של מפלגת גולקר.
מגוואטי לא התייצבה בטקס הצגת הממשלה.
בחג המולד 2000 - 24 בדצמבר 2000 - הייתה אינדונזיה קרבן למתקפת טרור מוסלמית נגד הכנסיות בג'קרטה ובשמונה ערים ברחבי המדינה.
בסוף שנת 2000 אמין ראיס הביע אכזבה רבה וצער על כי תמך בווחיד בבחירות לנשיאות.
בנובמבר 2000 151 חברי פרלמנט חתמו על עצומה שבה ביקשו להדיח את הנשיא.
בינואר 2001 הודיע וחיד שהשנה החדשה הסינית תוכרז כחג בחירה במדינה.
כמו כן הודיע כי יוסר האיסור על שימוש בכתב הסימנים הסיני ועל יבוא כתבי עת וספרים סינים.
בפגישה עם ראשי האוניברסיטאות העיר וחיד כי ייתכן שיצטרך לבטל את בית הנבחרים DPR.
כתגובה לכך פרצו מהומות של חסידי וחיד - חברי תנועת נהדלתול עלמאא.
הנשיא הואשם כי עודד את המהומות.
במרץ 2001 וחיד פיטר כמה שרים שצידדו בהדחתו.
באפריל ה־DPR המליץ שוב על הדחת הנשיא.
אז וחיד ביקש מהשר לתיאום הפוליטיקה וביטחון, הגנרל סוסיליו באמבאנג יודהויונו להכריז על מצב חירום המדינה.
הלה סירב ואז פוטר מתפקידו.
ב-23 ביולי תוכננה ההצבעה בפרלמנט בנוגע לגורל הנשיא, כאשר האשמות שחיתות הביאו להליך הדחתו.
הצבא גייס 40,000 חיילים בבירה וטנקים פיטרלו על יד ארמון הנשיא.
עם 363 קולות וחיד הודח מהתפקיד והוחלף עם מגוואטי סוקרנופורטי.
ב-25 ביולי וחיד עזב את ארמון הנשיאות ונסע לטיפולים בארצות הברית.
וחיד ביקר בארצות החברות ב-ASEAN, ביפן, בארצות הברית, בקטר, כווית וירדן ומאוחר יותר בסין.
בנובמבר 1999 שר הרווחה המזה הז התפטר.
המשיך אחר כך לבקר בארצות רבות, כולל ערב הסעודית, באירופה המערבית, בהודו, פקיסטן, דרום אפריקה, ברוניי, איראן, מצרים קמבודיה וכו'.
קידם צעדים לפיתוח יחסים מסחריים עם ישראל, למורת רוחם של קבוצות מוסלמיות קיצוניות.
כמו כן עשה צעדים לפיתוח יחסים מסחריים עם ישראל.
בנוסף בשנת 1994 הסכים להיות חבר מייסד בקרן פרס לשלום למורת רוחם של השגריר הפלסטיני עווד ושל קבוצות מוסלמיות קיצוניות.
בסוגיית הסכסוך במזרח התיכון שבו גישתו של וחיד נראתה נייטרלית, מתח עליו בקורת ד"ר נורצ'וליש מג'יד שטען כי גישה זו עלולה לפגוע ברגשות "רוב" האינדונזים, התומכים בעם הפלסטיני.
נכתב גם מאמר "הפסידי אינדונזיה הפסידי" שבו הואשם וחיד שהקשרים המסחריים עם ישראל מסכנים את קשריה של אינדונזיה עם מדינות ערב.
פיצול מפלגתו PKB והבחירות ב-2004
לאחר שיו"ר מפלגתו PKB, מטורי עבדול ג'ליל, שהיה גם סגן יו"ר האספה הלאומית MPR השתתף בתהליך הדחתו, וחיד החליט באוגוסט 2001 לפטרו מתפקיד יו"ר המפלגה ובנובמבר אותה השנה לגרשו מהמפלגה.
בינואר 2002 מטורי כינס קונגרס מיוחד שבחר בו מחדש ליושב ראש.
וחיד כינס מיד קונגרס משלו שבחר בעלווי שיהאב ליושב ראש המפלגה ובווחיד שוב כיושב ראש המועצה המייעצת.
בדרך זו מפלגת התחייה הלאומית PKB התפצלה לשתי מפלגות: זו של מטורי - "PKB בטוטוליס" וזו של וחיד, "PKB קונינגאן".
בבחירות לנשיאות שבהן לראשונה נשיא הרפובליקה עמד להיבחר לא על ידי הפרלמנט אלא על ידי כל ציבור הבוחרים וחיד נבחר כמועמד מפלגתו לנשיאות אבל נפסל בהמשך מפני שלא עבר את הבחינות הרפואיות שנדרשו.
אז וחיד החליט לתמוך במועמדות אחיו סולחדדין שהיה השני ברשימת הגנרל ויראנטו.
אבל ביולי 2004 הצמד ויראנטו וסולחדדין הוצאו מהמירוץ בגלל הגיעם למקום השלישי בלבד.
בסיבוב הבחירות הסופיות בספטמבר 2004 וחיד נאלץ לוותר על זכות ההצבעה.
גם לאחר מכן וחיד לא הרים ידיים והיה לאחד ממנהיגי הקואליציה הפוליטית הקרויה "הארכיפלג המאוחד המתעורר" (Koalisi Nusantara Bangkit Bersatu).
יחד עם ויראנטו, ארי סוטריסנו, אכבר תאנג'ונג ועם מגוואטי סוקרנופוטרי.
בקורתם העיקרית נגד ממשל יודיונו התמקדה בהחלטת הנשיא החדש לבטל הסבסוד לדלק.
משנת 2002 וחיד מילא התפקיד של רקטור האוניברסיטה דארול-אולום בג'ומבנג.
וחיד פעל גם במסגרת המכון על שמו "מכון וחיד" מלכ"ר בניהול בתו, יני וחיד.
כמו כן עמד בראש הקרן LibForAll ("חופש לכל") שמטרתו מאבק בקיצוניות הדתית ובטרוריזם בעולם.
ברוח זו וחיד פרסם ב-30 בדצמבר 2005 מאמר מעורר עניין מיוחד בעיתון "וול סטריט ג'ורנל" תחת הכותרת "Right Islam vs.
Wrong Islam" - "אסלאם נכון מול אסלאם שגוי" שבו קרא לכל האנשים בעלי רצון טוב בני כל הדתות והעמים להתאחד על מנת להביס את אידאולוגית השנאה הדתית העומדת בבסיס הטרוריזם ומזינה אותו.
בראיון במסגרת התוכנית התיעודית "המלחמה הפנימית באינדונזיה נגד הטרוריזם" ששודרה ב-12 באוקטובר 2005 ב-SBS Dateline וחיד העלה חשדות לגבי מעורבות גורמים מהממשלה וכוחות הביטחון האינדונזים בפיגועים באי באלי.
בשנת 2006 ובאסיפה של מפלגתו במרץ 2008 הביע רצונו לרוץ שוב בשנת 2009 לתפקיד הנשיא.
מנהיג של תנועה מוסלמית בת כ-30 מיליון חסידים ("נהדלתול עולמאא") ומוכר בעם תחת כינוי החיבה "גוּס דוּר",(גוס - מהמילה "אגוס" הנהוגה כלפי חכמי דת מוסלמים באינדונזיה, ו"דוּר" - קיצור מ"עבדוּרחמן")
וחיד הביע דעות נחרצות נגד השימוש בדת למטרות שנאה והסתה:
בדומה לנשיאים סוקרנו וסוהארטו, וחיד דגל בשמירה על האופי החילוני של המדינה ואי הפיכתה למדינה אסלאמית המנוהלת באמצעות השריעה.
ביקש כמוהם לשמור על ההפרדה בין הדת ובין המדינה.
התערב לטובת הסינים, ההינדים, הנוצרים, האבוריג'ינים וקהילות אחרות החיות בארצו.
ידוע מקרה שבו התנגד לאי הכרה בטקס נישואים קונפוציאניסטי על ידי השלטונות בטענה שהקונפוציאניזם איננה דת מוכרת בקוראן.
באור השקפתו זו, ב-17 בפברואר 2000 השתתף הנשיא וחיד בחגיגה הרשמית הראשונה באינדונזיה של ראש השנה הסיני.
וחיד התנגד לרדיפות נגד הסופר הבריטי ממוצא הודי סלמאן רושדי שאוים במוות על ידי פתווה של האייתוללה ח'ומייני.
מתוך השקפתו על האסלאם ועל שאר הדתות, בראיון בשנת 2002 בתוכנית של הטלוויזיה האוסטרלית, בשם "כתב חוץ" ("Foreign Correspondent"), וחיד הביע רגשי כבוד כלפי מדינת ישראל והיפנה "שאלה מתקנת ומאתגרת" אל אחיו המוסלמים:
(הערה: כשדיבר על רוסיה, התכוון ודאי לתקופה שבה מדינה זאת הייתה במסגרת ברית המועצות).
דעות אלה לא מנעו ממנו למתוח בקורת על היבטים שונים של מדיניות הממשלות בישראל בסוגיה הפלסטינית.
וחיד ביקר מספר פעמים בישראל - בין היתר, באוקטובר 1994 ובמרץ 1997 במסגרת פעילותו בקרן פרס לשלום וכשהוענקה לו מדליה ע"ש יצחק רבין.
לפי מקורות אחדים וחיד התוודע ליהדות בעת שהותו בבגדד בשנות החמישים כשתוך כדי עבודתו כמתורגמן בחברה ליצוא מוצרי טקסטיל הכיר היטב יהודי עיראקי בשם רמין.
לאחר מכן קרא את ספרו של הסופר חיים פוטוק "שמי אשר לב" והתרשם מאוד מיסודות משותפים בגישות שתי התרבויות - היהודית והאסלאמית, כפי שהכיר אותה מבית אביו.
בהתאם לדעותיו וחיד והקרן שעומד בראשה, Libforall בשיתוף פעולה עם המרכז שמעון ויזנטל מארצות הברית, ארגן באינדונזיה כנס בנושא השואה כתגובה נגדית לוועידה שכינס בטהראן נשיא אירן, מחמוד אחמדינג'ד.
מתוך גישה של הכחשת השואה ועוינות עמוקה לישראל.
הכנס התקיים באי באלי מוכה פיגועי הטרור משנת 2002, ובעל אוכלוסייה ברובה הינדית.
השתתפו בו, פרט לאנשי דת מוסלמים, גם נציגים של הנצרות, ההינדואיזם, הבודהיזם והיהדות.
עם המשתתפים נמנה הרב דניאל לנדס ממכון פרדס, כמו כן אשה אוסטרלית ניצולת הפיגועים בבאלי ויהודי ניצול שואה.
הכנס אימץ הצהרה שגינתה את מניפולציית האמונות הדתיות לצורך הסתה ושנאה.
ביוני 2003 ביקר בישראל נפגש עם שר החוץ, סילבן שלום, ואמר כי אם יזכה בבחירות לנשיאות ארצו באוגוסט 2004, הוא יפעל לכינון יחסים דיפלומטיים מלאים עם ישראל.
עם זאת, וחיד פרש מהמירוץ לנשיאות ולא התמודד בבחירות עצמן.
וחיד סבל מליקוי ראייה בגלל גלאוקומה.
הוא היה עיוור בעינו השמאלית והיה עיוור חלקית בעינו הימנית.
הוא היה הראשון והיחיד בין נשיאי אינדונסיה שסבל מנכות גופנית.
וחיד היה נשוי לסינטה נוריה ולזוג נולדו ארבע בנות: אליסה קוטרונאדה מונאווארו, זנובה אריפה חפסו, הידועה כ"יני וחיד", אניטה חיאתונופוס ואינאיה וולנדארי.
אשתו, סינטה נוריה, הייתה לעזר רב בפעילותו עד שנפצעה פציעה חמורה ונשארה משותקת בכל גפיה.
הבת השנייה, יני וחיד, תפסה את מקום אמה כתומכת ועוזרת, במיוחד כאשר בריאותו הידרדרה.
ב-24 בדצמבר 2009, וחיד אושפז בבית חולים בג'ומבנג בגלל החמרה במצב בריאותו במהלך ביקורים שהתעקש לעשות ברמבנג ובגומבנג.
בחזרתו לג'קרטה אושפז לצורך טיפול דיאליזה בבית החולים צ'יפטו מנגונקוסומו בבירה.
ב-28 דצמבר עבר ניתוח סטומטולוגי וב-30 בדצמבר 2009 נפטר בבית חולים בג'קרטה בעת ניתוח לב עקב סיבוכים של סוכרת, יתר לחץ דם ואי ספיקת כליות.
הנשיא יודיונו ביקר אצלו בבית החולים ברגעים לפני מותו.
עבד א-רחמן וחיד נקבר ב-31 בדצמבר 2009 בטקס לוויה ממלכתי בסמוך לקברות הוריו וסביו בעיר הולדתו, ג'ומבנג.
1991 - הפרס לשליחות איסלאמית - מטעם ממשלת מצרים
1993 - הפרס רמון מגסאיסאי (פיליפינים) למנהיגות קהילתית
2000 - תור שגריר השלום - מטעם הפדרציה הבינלאומית והבינדתית לשלום בעולם, ניו יורק
2001 - הפרס לשרות ציבורי - מטעם אוניברסיטת קולומביה
2003 - פרס לשלום בעולם מטעם קוריאה הדרומית
2003 - הפרס לסובלנות גלובאלית Global Tolerance Award - מטעם עמותת "ידידי האו"ם"
2003 - הפרס לתרבות השלום - של הפרויקט דתות למען שלום בטרנטו, איטליה
2003 - הפרס "Dare to Fail" (העז להיכשל) של הספור בילי לים - בקואלה לומפור, מלזיה
2004 - הפרס של איגוד הנוער ההינדו בג'קרטה Anugrah Mpu Peradah
תוארי דוקטור כבוד - מטעם - מכללת נתניה, ישראל 2003, אוניברסיטאות קונקוק וסונמון בסיאול 2003, אוניברסיטת סוקה גקאי בטוקיו 2002, האוניברסיטאות תמסאט (2000) וצ'וללונגקורן (1999) בבנגקוק, אוניברסיטת סורבון פריז 2000.
2025 - עבד א-רחמן וחיד הוכרז אחרי המוות על ידי הנשיא פרבואו סוביאנטו כגיבור לאומי של אינדונזיה בתחום המאבק הפוליטי והחינוך האסלאמי
עבד א-רחמן מוחמד עארף אל-ג'מילי (בערבית - عبد الرحمن محمد عارف الجميلي, בתעתיק עברי מדויק: עבד אלרחמן מחמד עארף אלג'מילי; 1916 - 24 באוגוסט 2007) היה נשיא עיראק ה-3 וראש ממשלתה.
עארף, יליד בגדאד, היה קצין בצבא עיראק ותמך בהפיכה ביולי 1958. בפברואר 1963 הוא השתתף במהפכת רמדאן שהביאה את אחיו עבד א-סלאם עארף לתפקיד הנשיא.
לאחר המהפיכה, מינה אותו אחיו לגנרל בצבא.
ביוני 1964 היה סגן הרמטכ"ל, ושימש כרמטכ"ל בפועל.
תחת פיקודו הידק הצבא העיראקי את שיתוף הפעולה עם מצרים וברית המועצות.
בראשית 1966 הסתכסך עארף עם שר ההגנה עקויילי, על רקע מינויים שביצע באופן עצמאי.
בנוסף, עוקיילי תמך בהמשך המלחמה נגד הכורדים, בעוד עארף ביקש להגיע להפסקת אש.
לאחר מותו של אחיו, עבד א-סלאם עארף, בהתרסקות מטוס, מונה לנשיא השלישי של עיראק, (לאחר 3 ימים במהלכם כיהן עבד אל-רחמן אל-בזאז כנשיא זמני) ב-16 באפריל 1966. מינויו של עארף לנשיא נחשב זמני, ונקבע למקסימום של שנה.
בממשלה שהוקמה לאחר מינויו לא נכלל שר ההגנה עוקיילי, עמו היה עארף מסוכסך.
בסוף יוני סיכל עארף ניסיון הפיכה נגדו, שבוצעה בסיוע מצרים.
עארף הנהיג מדיניות פייסנית כלפי כווית והצהיר כי הוא מחויב לעצמאותה.
ביוני 1968 התגברה התסיסה בעיראק נגד הממשלה, על רקע המצב הכלכלי.
ב-17 ביולי 1968 הודח עארף מתפקידו בהפיכה צבאית.
עארף הוגלה ללונדון והתיישב לאחר מכן בטורקיה.
הוא שב לעיראק לאחר שסדאם חוסיין תפס את השלטון בשנת 1979. בשנת 2004 עבר להתגורר בממלכת ירדן, בה נפטר.
במשך חודש, מ-10 במאי עד 10 ביוני 1967, כיהן כראש ממשלה.
עבד א-רחמן חסן עזאם היה מדינאי ודיפלומט מצרי, ששירת כמזכיר הכללי הראשון של הליגה הערבית בין 1945 ל-1952.
עזאם התנגד להחלטת החלוקה של האו"ם שהביאה להקמת מדינת ישראל, וכן לאפשרות הקמת מדינה דו-לאומית.
לדבריו, הסיבה לסירוב הייתה שאין קשר בין היהודים לבין ארץ ישראל: "הערבים מתעבים את עצם נוכחותם של היהודים בארץ ישראל.
עזאם הגיב לפרסום דוח ועדת אונסקו"פ ב-1947: "אתם [היהודים] אינכם עובדה.
לפני דורות רבים הצלבנים התבססו בקרבנו בניגוד לרצוננו, וכעבור מאתיים שנה עקרנו אותם...
עד לרגע האחרון, ומעבר לו, הם [הערבים] יילחמו כדי למנוע אתכם מלהקים את מדינתכם.
הם לא ישלימו עמה בשום אופן".
יחד עם זאת, הוסיף כי הערבים "שלטו פעם בספרד ואחר כך איבדנו את ספרד והתרגלנו שלא להיות שליטיה...
איני יכול לומר אם ברגע מסוים נתרגל לכך שלא יהיה לנו חלק בארץ ישראל, אבל הסיכויים לכך קלושים, שכן 400,000 מאחינו יהיו אזרחי מדינתכם בעל כורחם.
הם לעולם לא יכירו בה והם לעולם לא יעשו שלום".
ב-11 באוקטובר 1947 התייחס עזאם לאיום הפלישה של צבאות ערב לארץ ישראל במקרה של הקמת מדינה יהודית: "אני עצמי מקווה שהיהודים לא יכפו עלינו את המלחמה, מפני שזאת תהיה מלחמת השמד וזה יהיה טבח מסוכן, שיירשם בהיסטוריה כפי שנרשמו הטבח המונגולי ומלחמות מסעי הצלב".
בשיחה עם אלק קירקברייד, הציר הבריטי בירדן, שאל אותו קירקברייד מהי הערכתו את הכוח הצבאי היהודי שבו ייתקלו הערבים.
לדברי קירקברייד, עזאם "נופף בידיו ואמר: 'אין זה חשוב כמה הם.
אנחנו נטאטא אותם אל תוך הים!'".
ב-8 ביוני 1951, כתב חביב עיסא ביומון הלבנוני הניו-יורקי "אל-הודא", על הבטחתו של עזאם לערבים בכלל ועצתו לפלסטינים בפרט: "המזכיר הכללי של הליגה הערבית, עזאם פאשא, הבטיח לעמים הערביים שכיבוש ארץ ישראל ותל אביב יהיה פשוט כטיול צבאי...
הוא הטעים כי הם עומדים כבר על הגבולות וכי כל המיליונים שהוציאו היהודים על קרקעות ופיתוח כלכלי יהיו ביזה קלה, כי עניין פשוט יהיה זה לזרוק את היהודים לים התיכון...
עצת אחים ניתנה לערביי פלסטין לעזוב את אדמתם, בתיהם ורכושם ולשבת ישיבת-ארעי במדינות-אחיות שכנות, לבל יבואו תותחי הצבאות הערביים הפולשים ויקצרו בהם קציר".
עבד א-ראוף א-רוואבדה היה ראש ממשלת ירדן ממרץ 1999 עד יוני 2000.
א-רוואבדה למד בלבנון רוקחות באוניברסיטה האמריקאית בביירות וסיים את לימודיו בשנת 1962. עבד כמרצה לרוקחות.
הוא כיהן כחבר במועצה הלאומית המייעצת, בנוסף לחברות בפרלמנט הירדני ובסנאט הירדני.
בנוסף כיהן כראש עיריית עמאן בשנת 1980, שר למספר משרדים, חבר בוועדות ופדרציות.
היה נשיא התאחדות הכדורגל הירדנית.
בראיון ששודר באלג'זירה בשנת 2009 הוא תיאר את ישראל כגוף סרטני.
ב-24 באוקטובר 2013 מונה א-רוואבדה לראש הסנאט הירדני.
חבר במועצה הלאומית הראשונה, השנייה והשלישית, אפריל 1978 - פברואר 1983
סגן נשיא המועצה הלאומית המייעצת, אפריל 1982 - פברואר 1983
סגן בפרלמנט הירדני ה14, יולי 2003
סגן בפרלמנט הירדני ה 15, יולי 2007
יו"ר חבר הנאמנים / מכללת קהילת ירדן, ינואר 1981 - דצמבר 1989
יו"ר דירקטוריון פוספט ירדן, מאי 1982 - יולי 1985
סגן יו"ר דירקטוריון חברת הדשנים, אוגוסט 1982 - יולי 1985
יו"ר הדירקטוריון בחברת אלזיתונה ביולי 1982 - יולי 1992
חבר בוועד המנהל בבתי ספר אל-אקצה משנת 1964
יו"ר הדירקטוריון בבתי ספר אל-אקצה בין השנים 1992-1994
סגן מזכיר וראש המחלקה הפוליטית של המפלגה החוקתית הלאומית 1996-1997
חבר בסינדיקט הרוקחים הירדני מאז 1962
מרצה במכללה הירדנית לסיעוד 1964-1976
חבר בוועד הפקולטה לרפואה באוניברסיטת ירדן 1981-1989
מרצה במכללה הירדנית לרוקחות 1982-1989
חבר בוועד המכללה לרוקחות באוניברסיטת ירדן 1989-1991
נשיא איגוד המכללות לרוקחות באוניברסיטאות בירדן בין השנים 1983-1989
חבר בוועדת הלימודים וספרי הלימוד 1965-1976
נשיא מועדון הספורט והתרבות של אל-שרה 1974-1981
נשיא התאחדות הכדורגל בירדן 1984-1985
חבר בוועד האולימפי הירדני 1984-1985
חבר בוועדה הירדנית למאבק בזיהום סביבתי מאז 1988
נשיא החברה לידידות ירדן-פולין 1989-1990
חבר בוועד בית החולים של אוניברסיטת ירדן, 1990
חבר בוועדה הירדנית להגנת הטבע מאז 1994
יו"ר חבר הנאמנים של פרס עבדאללה השני בן אל חוסין ליצירתיות, מאז 2001
דמוקרטיה בין תיאוריה לפרקטיקה 1992
בחירות בין תיאוריה לפרקטיקה 1992
חינוך ועתיד (נקודת מבט ירדנית) 1996
מדליית הפלנטה הירדנית של התואר הראשון בשנת 1976
מדליית הכבוד בדרגת קצין בכיר מהרפובליקה האיטלקית בשנת 1983
מדליית הכבוד מהרפובליקה הפדרלית של גרמניה 1984
מדליית הכבוד הגדולה של הרפובליקה של אוסטריה בשנת 1987
מדליית חינוך מצוינת בשנת 1978
המסדר הירדני הראשון של הרנסאנס בשנת 1999
מדליית איזבלה קטוליקה בדרגת הצלב הגדול מממלכת ספרד, 1999
מדליית המצוינות הנורווגית, מחלקה א ', 2000
מסדר הכבוד הלאומי הצרפתי, מחלקה א ', 2000
עבד א-רחים אל-כיב היה פוליטיקאי לובי, פרופסור להנדסת חשמל, ויזם.
כיהן כראש הממשלה של מועצת המעבר הלאומית מנובמבר 2011 עד אוקטובר 2012.
אל-כיב מונה לראש הממשלה על ידי מועצת המעבר הלאומית לאחר התפטרותו של מחמוד ג'יבריל.
הוא המשיך בתפקיד גם לאחר שהקונגרס הלאומי הכללי בראשות מוחמד מגריף נבחר באוגוסט 2012. באוקטובר 2012 הוא סיים את תפקידו והוחלף בעלי זידאן.
עזב את לוב בשנת 1976 על מנת להצטרף לאופוזיציה הלובית.
עבר ללוס אנג'לס שבארצות הברית, שם עשה תואר שני בהנדסת חשמל באוניברסיטת דרום קליפורניה.
לאחר מכן עבר לראלי שבקרוליינה הצפונית.
בשנת 1984 סיים את הדוקטורט.
בשנת 1985 הצטרף לאוניברסיטת אלבמה ושם הפך לפרופסור בשנת 1996.
חיבר מחקרים רבים ועמד בראש פרויקטים אוניברסיטאיים רבים בכל רחבי העולם.
עבד א-רחמן השלישי (לעיתים מופיע כ-עבדאררחמאן או עבד אל-רחמן; תארו המלא בערבית: عبد الرحمن الثالث الناصر لدين الله; תעתיק מדויק: עבד אלרחמן אלת'אלת' אלנאצר לדין אללה; ינואר 891 – אוקטובר 961) היה אמיר והח'ליף הראשון של בית אומייה בקורדובה.
א-רחמן ירש את השלטון בשנת 912 ושלט עד למותו בשנת 961. הוא נחשב לשליט האומיי הגדול ביותר במערב, ובתקופת שלטונו שגשגה ספרד המוסלמית עד שהגיעה לפסגת תפארתה.
תקופה זו "מציינת את שיא כוחם העצמאי של האומיים בספרד".
מייסד השושלת האומיית באל-אנדלוס, עבד א-רחמן הראשון, היה הנסיך האומיי היחיד שהצליח לברוח מהשלטון העבאסי בשנת 750, לאחר שהאחרון הפיל את השושלת האומיית בבגדאד, והוא בן 20. בשנת 755 עלה א-רחמן הראשון לראשונה על אדמת ספרד.
הוא כבש את קורדובה בשנת 756, ושם ייסד את שושלתו שעתידה לשלוט באל-אנדלוס עד לשנת 1031.
א-רחמן השלישי היה בנו של האמיר מוחמד הראשון משבויה בסקית או פרנקית.
אביו נרצח עשרים ואחד יום לפני הולדתו בהוראתו של סבו, האמיר עבדאללה, והוא נלקח תחת חסותו.
הוא מתואר כ"בהיר עור, נאה, גוץ, ונמוך-קומה".
לאחר מותו ב-961, ירש אותו בנו אל-חקם השני אל-מסתנסר ב (א)ללה .
עבדאללה היה בעל חיבה עזה לאל-רחמן, ועל כן העניק לו חינוך טוב והאציל עליו סמכויות עוד מגיל צעיר.
בשל האמון שנתן בו סבו, כאשר עלה לשלטון והוא בן עשרים ואחת, כבר היה א-רחמן בעל-ניסיון בסיסי בענייני הממלכה.
בזמן עלייתו לשלטון מטרתו הייתה לאחד את החברה בקורדובה שהייתה מפולגת ומשוסעת, מלאת יריבויות דתיות-אתניות בין הנסיכים השונים ולסכל את איומם של הנוצרים מצפון-מזרח מחד, ועלייתה של השושלת הפאטמית מאידך.
הוא מתואר כ"אחד מאותם האישים המרכזים מסביבם בני אדם, המוליכים אותם לקראת מטרה ומביאים לשינוי בסדרי החברה ולמפנה בחיים המדיניים".
ישנו בסיס להשוואה בין א-רחמן השלישי למייסד השושלת א-רחמן הראשון, בכך ששניהם "ייסדו מכאוס ממלכה יציבה ומשגשגת".
עשרה ימים בלבד לאחר שקיבל את השלטון, א-רחמן הציג לראווה בקורדובה את ראשו של המורד הראשון שתפס.
לאחר שכבש בשנת 913 את סביליה, הוא הכניע בשנת 914 את אויבו הגדול ביותר עומר אבן חפסון, שהיה לורד בובסטרו.
בנוסף, כרת א-רחמן בריתות עם שבטים בֶּרְבֶּרִים מצפון אפריקה, כגון שבט הזנאטה.
בשישה-עשר לינואר בשנת 929 הכריז על עצמו א-רחמן כח'ליף, "אמיר אל מֻאְמִנִין" (אמיר המאמינים) וכ-"אל-נאסִר לִדִין אללה" (המגן על דת האל), ובעקבות כך יוסדה הח'ליפות האומיית באל-אנדלוס.
על ידי כיבוש העיר סאוטה בקצה הצפוני של המגרב במרוקו והידוק הקשרים עם השבטים הבֶּרְבֶּרִים, חיסל א-רחמן את שאיפות הפאטמים להשתלט על אל-אנדלוס, ועל כן הם נאלצו להקים את בירתם בקהיר.
אך הח'ליף ידע גם להשכין שלום, ולא רק לכבוש.
בכרוניקה של סמפירו, איש דת מן הממלכה הלאונזית, הוא מספר על ביקור דיפלומטי בשנת 958 של המלך הלאונזי סאנצ'ו ה-I הנודע בכינויו "השמן", לקורדובה.
סאנצ'ו ברח ומצא מקלט אצל סבתו, טודה, לאחר שאורדונו הרביעי ופרנן גונזאלס הדיחו אותו מכס המלוכה.
בליוויה של סבתו (שהייתה גם סבתא רבתא של א-רחמן) ופמליה מכובדת, ביקש סאנצ'ו לכרות ברית עם הח'ליף האומיי.
מסופר כי לא רק שכרתו השניים ברית, אלא הח'ליף אף סיפק את שירותיו של חסדאי אבן שפרוט, שריפא את סאנצ'ו מהשמנת-היתר שלו, וכך יכל המלך לרכב על גב של סוס בשנית.
בני שכבות שונות שירתו בחצרו של א-רחמן, כולל ערבים, ברברים וצאצאי האוכלוסייה הספרדית-איברית.
הח'ליף נהג לקנות עבדים בשביל שישמשו בתפקידים שונים בחצר המלך.
הוא נהג לשנות את נושאי המשרות באופן תדיר, אך לקראת סוף ימיו נראה שדווקא אלה שהתקראו סלבים, כי באו מארצות מזרח אירופה, הגדילו כוחם בחצר המלך; הם התעשרו והחלו לקנות אדמות ועבדים, ואף החלו להשיג תפקידים, צבאיים ומדיניים כאחד, שעד לאותו זמן היו מאוישים על ידי ערבים.
בשנת 947 נתחדשו הקשרים הדיפלומטיים בין מלכות ביזנטיון לבין הממלכה האומיית-ספרדית שבראשה עמד א-רחמן.
הקשרים נותקו לאחר היחלשותה של המלכות האומיית-ספרדית עקב מרידות פנימיות, אך באמצע המאה העשירית, עם התחזוקתה מחדש, פעל קיסר ביזנטיון, קונסטנטינוס השביעי, לחידושם.
ברקע חידוש היחסים עמד מאבקם של הביזנטיים עם הממלכה הפאטימית והמתיחות בין זו האחרונה לממלכה האומיית.
ואולם, באותן השנים נקלע הח'ליף לתסבוכת דיפלומטית עם מעצמה רחוקה: החל מסוף המאה התשיעית קבוצות שודדים ספרדיים-מוסלמים ערכו מסעי שוד בחופי צרפת ושכנותיה.
ממחוזותיה הדרומים של צרפת התקדמו הללו עד להרי האלפים, שדדו מנזרים עשירים, צליינים ועוברי אורח, והרחיקו לכת עד שווייץ.
אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, שלח שליח לקורדובה בדרישה לשים קץ לפשיטות.
עבד א-רחמן, בתגובה, שיגר בשנת 950 משלחת לחצר הקיסר הגרמני, שנשאה איגרת ובה דברי נאצה נגד הנצרות.
בשנת 953 שילח, לבסוף, הקיסר את שליחי הח'ליף חזרה לקורדובה יחד עם כמה מנציגיו ובראשם הנזיר הבנדיקטיני יוהנס מגורצה.
הללו נשאו עמם איגרת שחיבר אחיו של הקיסר ובה דברי חרפות נגד האסלאם.
בשלהי הסתיו של אותה השנה הגיעו לקורדובה, אולם הח'ליף התמהמה מלקבל את פניהם.
נציגי הח'ליף שאלו את הזרים למטרת ביקורם, אולם הללו סירבו לענות, שכן התחייבו למסור את דברי המלך רק לח'ליף עצמו.
במהרה, החלו אנשי החל'יף לאיים עליהם בעונש מוות בשל האיגרת שהביאו עמם, וכך הסיקו השליחים שתוכנה דלף והגיע לח'ליף.
א-רחמן היה שרוי במבוכה: מצד אחד, ידע שאם ייחשף לתוכן האיגרת לא יוכל להבליג על דברי הבלע הכתובים בה נגד דתו.
מצד שני, עוצמתו של אוטו הראשון הייתה לו לזרא.
על כן, פנה לחסדאי אבן שפרוט, שהשתדל בתורו אצל יוהנס מגורצה, ראש המשלחת, והלה חשף בפניו את תוכן האיגרת.
בשנת 955 שלח הח'ליף משלחת אל הקיסר הגרמני שהתקבלה בחצרו באביב 956. בשל רצונו להשתלט על איטליה שחלקה הדרומי נשלט על ידי ביזנטיון, חשש אוטו הראשון שתירקם ברית בינה לבין א-רחמן.
על כן, הורה ליוהנס מגורצה לגנוז את האיגרת הראשונה, שלח בידיו איגרת מתונה יותר והורה לו לדון עם הח'ליף לא רק בדבר השודדים הספרדיים אלא גם בכינון ברית שלום.
לחימה לא היה התחום היחידי בה הצטיין א-רחמן.
בתקופתו קורדובה הפכה להיות המרכז האינטלקטואלי והפוליטי ואף העיר המשגשגת ביותר באירופה.