tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המצרים, שמפלות חוזרות ונשנות במשך חמש שנים רצופות התישו את משאביהם וייאשו את נכונותם לקרב מול ממלכת ירושלים הסתפקו בפשיטות בקנה מידה קטן יחסית שסיכנו את מרכז ארץ ישראל ואת התנועה ממישור החוף לירושלים, פעילות זאת תבוא לידי סוף רק לאחר קרב יבנה בשנת 1123 וכיבוש אשקלון בשנת 1153.
עיקר הפעילות המצרית התמקדה לאחר כיבוש אשקלון בהפעלה של הצי שהיה בשליטה מלאה לאורך חופי ארץ ישראל, גם פעילות זאת שהייתה הססנית לא החלטית וללא תכנון אסטרטגי הביא לשמיטת היזמה והיתרון המצרי.
כך השתלב שיתוקו של כוח היבשה המצרי באובדן היתרון של הצי המצרי.
באותה שנה נפלה צידון בעזרת צי נורווגי וכך הושלמה תפיסת כל רצועת החוף הארצישראלי על ידי ממלכת ירושלים הצלבנית.
קרבות מַלְכִּיָּה היו סדרה של ארבעה קרבות, שניים מהם עתירי נפגעים ישראלים, שהתרחשו במהלך מלחמת העצמאות.
במהלך הקרבות הכפר הערבי מלכיה, שעל גבול לבנון, החליף ידיים חמש פעמים בין הכוחות היהודים והערבים.
לקראת הקמת מדינת ישראל נערכו צבאות מדינות ערב לפלישה.
עד סוף שנות ה-90 היה מקובל לחשוב כי
צבא לבנון בצירוף כוחות בפיקוד אדיב שישכלי מצבא ההצלה של פאוזי קאוקג'י התכוננו לחבור לצבא סוריה שממזרח ובתנועת מלקחיים לנתק את אצבע הגליל משטחי מדינת ישראל, ולצורך כך החלו להיערך ממערב לכפרים מאליכייה וקדס.
מחקרים חדישים שעשו שימוש במקורות לבנוניים, מסמכי שלל ערביים ותעודות ארכיוניות ישראליות מפריכים באופן מוחלט את הטענה לפיה צבא לבנון הסדיר היה מעורב ישירות בקרב מלכיה הראשון.
לפי התוכנית הצבאית המקורית של צבאות ערב, היה אמור צבא סוריה לפלוש לגליל ב-15 במאי, וחטיבה מס' 1 – הטובה והחזקה שבעוצבותיו, מתוגברת בגורמי ארטילריה, שריון והנדסה קרבית כבר החלה בביצוע קבוצת פקודות ראשונה באזור בינת ג'בייל שבדרום לבנון לקראת הפלישה.
עקב שינוי התוכנית ברגע האחרון הסיג המטכ"ל הסורי את החטיבה, וזו הגיעה לגזרת צמח–דגניה כ-24 שעות לאחר מכן, בהותירה את "שער מלכיה" ללא הגנה.
צבא לבנון בסד"כ שני גדודים היה ערוך ב-15 במאי מצפון לראש הנקרה, והיה אמור לנוע בציר החוף בכיוון דרומה.
בעקבות התנגדות נחרצת למעורבות צבאית של לבנון במלחמה מצד הרמטכ"ל הלבנוני, הגנרל פואד שיהאב, אישר נשיא לבנון, שיח' בשארה אל-ח'ורי, להשעות את היוזמות ההתקפיות ולפרוש את הכוחות במערך הגנתי בגזרה המערבית.
לבנון הורתה לכוחות צבא ההצלה בגליל העליון לאבטח את אזור מלכיה האסטרטגי.
גדוד הירמוך השני של צבא ההצלה בפקוד רס"ן אדיב שישכלי ויחידת מתנדבים לבנוניים, אף היא מצבא ההצלה, נפרשו גם הם במערך הגנתי בגזרת מלכיה–קדש–ברעם, במטרה לקדם התקפה יהודית.
מטרות צבא לבנון היו אם כן הגנתיות, לא היה בכוונתו לפלוש, וכוחותיו הסדירים כלל לא היו באזור, למעט יחידת שריוניות וארטילריה שסופחו שבועות קודם לכן למפקדת "צבא ההצלה".
המחקרים החדישים של גיא מעיין, ראובן ארליך ואברהם סלע מקובלים כיום בחקר מלחמת העצמאות, הן על היסטוריונים חדשים והן על מתנגדיהם.
כיום שוררת הסכמה כללית ונדירה למדי בין כל האסכולות המחקריות שצבא לבנון לא פלש ב-15 במאי, וכי גדוד הפלמ"ח נתקל במלכיה ביחידות של צבא ההצלה.
מקור הטעות בזיהוי היה בגיחת סיור מוטסת שביצע ב-14 במאי ירוחם כהן, הקמ"ן של חטיבת יפתח, שזיהה את החטיבה הסורית באזור בינת ג'בייל, אך היה חסר את המידע לפיו היא נסוגה זמן קצר לאחר מכן לגזרת צמח–דגניה.
עוד עניין שתרם לבלבול היה פעילותה של יחידה לבנונית מצבא ההצלה בגזרה.
גם ההיסטוריון מרדכי בר-און מודה כי "לבנון נתנה גיבוי מינהלי ולעיתים סיוע בארטילריה ובשריון לצבא ההצלה הערבי בגליל, אך אין לדבר על 'פלישת לבנון' לארץ".
מלכיה (בערבית אל-מאליכיֵה) היה כפר שאוכלס על ידי שיעים מתואלים, הוא שכן על גבול המנדט הבריטי ואזור השליטה הצרפתי בלבנון.
הכפר שלט על כביש הצפון לאורך הגבול עם לבנון.
ויחד עם שכנו, הכפר המתואלי קדס (ליד תל קדש), חלש על תא שטח שהיווה מסלול כניסה נוח מלבנון לגליל העליון.
בכפרים, ובמחנה צבא בריטי סמוך שנמסר על ידי הבריטים לערבים באמצע אפריל 1948, שהו אנשי צבא ההצלה.
מדרום לכפר שלטה עליו גבעה ועליה עץ אלה שנודעה בשם גבעת העץ (ומאוחר יותר גבעת גנדי).
כהכנה למבצע יפתח הוקמה חטיבת יפתח מגדודי הפלמ"ח הראשון והשלישי, החטיבה ישבה במחנה פילון שליד ראש פינה.
בשלבי המבצע האחרונים תוכנן להשתלט על הרי נפתלי, לתפוס את מלכיה ואת המחנה הצבאי הסמוך לה כדי שתשמש עמדה קדמית למקרה של פלישה לבנונית, ולתפוס את משטרת נבי יושע כדי למנוע את ניתוקם של היישובים רמות נפתלי ומנרה.
כיבוש מלכיה וקדס הוטל על הגדוד הראשון של הפלמ"ח, בפיקודו של דן לנר וסגנו חיים אבינועם, והוחלט להפתיע את הכוחות הערביים ולפתוח בהתקפה עוד לפני הפלישה הערבית הצפויה.
על "הפלוגה הדתית" בפיקודו של אסף שמחוני הוטל לכבוש את הכפר קדס, ובהמשך לפעול בשלוחה הצפונית של כפר מלכיה.
על שתי פלוגות, בפיקוד שייקה גביש ויצחק חופי, הוטל לעלות מדרום על מלכיה עצמה ועל המחנה הצבאי הבריטי.
פלוגה בפיקוד ינון עזרוני נועדה לחסום תגבורת ערבית מכיוון דרום.
בשעות הערב של 13 במאי יצא הגדוד הראשון של חטיבת יפתח מן הכביש המוליך מראש פינה לתל-חי, למסע רגלי בן 30 קילומטר בליווי פרדות במעלה הרי נפתלי.
הפרדות סירבו להתקדם והלוחמים נאלצו לשאת את כל האספקה על גבם.
עקב הדרך הקשה בערפל ובשל טעות ניווט איחר הגדוד להגיע ליעדו וההתקפה נדחתה ללילה הבא.
כדי לא להתגלות הורה המג"ד דן לנר לכוח להסתתר במשך היום בין הסלעים והשיחים מדרום ליעד.
בליל 14 במאי (יום הכרזת המדינה), התארגן הגדוד מחדש והתפצל לשני הכוחות שנועדו לכבוש את קדס ואת מלכיה.
הכוחות הגיעו ליעדים בחצות הלילה שבין 14 ל-15 במאי.
בתחילת ההתקפה כבשה פלוגת גביש את המחנה הבריטי בהתנגדות מועטה.
מחלקתו של רחבעם זאבי (גנדי) הגיעה ל'גבעת העץ' והתארגנה להגנה עליה מבלי שהתחפרה בה.
פלוגת חופי הסתערה על הכפר עצמו והחלה לנהל בו לוחמה בשטח בנוי.
הלוחמים הערבים שהוצבו בכפר השתמשו במטולי-רימון צרפתיים, כדי לירות רימונים מעבר לגדרות אל בין לוחמי הפלמ"ח, וגרמו לנפגעים רבים וביניהם שייקה גביש שנוטרל.
הלוחמים הערבים בכפר גילו התנגדות עזה.
הכוחות הערביים החלו להזרים לכפר כוחות וביצעו התקפת-נגד.
בגלל הפצועים הרבים והמבנה הטופוגרפי של השטח – לא התאפשרה נסיגה מסודרת באור יום, והמג"ד לנר הורה לכוחות להחזיק מעמד עד הערב בעמדות אליהן הגיעו בכפר ומסביבו בתקווה שהחשיכה תאפשר נסיגה מסודרת בחיפוי הדדי.
עם ערב אנשי פלוגת חופי החלו לסגת לכיוון פלוגת גביש, תוך שהם משאירים בשטח הכפר מספר נפגעים שלא הצליחו לפנותם.
המחקרים החדישים שהוכיחו כי צבא ההצלה היה זה שנלחם במלכיה, מפריכים כאמור את טענת לוחמי הפלמ"ח ואת הכתוב בספרו של נתנאל לורך בדבר התקפת נגד לבנונית.
מחקרים אלה מצאו כי מלכיה אובטחה על ידי חיל משמר של צבא ההצלה שמנה כ-70 מתנדבים לא סדירים, רובם ממוצא לבנוני.
קדס הייתה מאובטחת על ידי שתי יחידות של צבא ההצלה בנות 50–60 לוחמים, פלוגה סורית בפיקודו של צלאח שישכלי (אחיו של מפקד הגזרה אדיב שישכלי), ופלוגת מתנדבים עיראקית.
ההתקפה על מלכיה וקדס באה בהפתעה לאנשי צבא ההצלה, והפלוגה שהגנה על מלכיה ספגה אבדות קשות.
מפקדה נפצע אנוּשוֹת ונפטר כמה ימים לאחר מכן מפצעיו.
אדיב שישכלי הורה לבצע מתקפת-נגד מיידית, כשהוא מתגבר את הגזרה בעתודות גדוד ירמוכ השני: יחידת מתנדבים סורית (20 לוחמים), ה"מחלקה היוגוסלבית" – 40 מוסלמים בוסנים, יחידה בדואית שהגיעה מכפר בירעם, וארבע שריוניות.
מתקפת הנגד הסתייעה בסוללת תומ"תים 75 מ"מ שהועברו לידי שישכלי מצבא לבנון כמה שבועות קודם לכן בהתאם לבקשה סורית מפורשת.
שישכלי ניצל את מצבם הקשה של חיילי הפלמ"ח המותשים והצמאים כדי להשיב את המחנה הצבאי לידיים ערביות.
לדברי ישעיהו גביש בבוקר 15 במאי ריכז צבא לבנון כוח בן שתי חטיבות והחל בפלישה.
הכוחות הלבנוניים יצאו למספר התקפות מלוות במשוריינים וארטילריה וגרמו אבדות כבדות לכוח הישראלי שהתרכז בגבעת העץ ובמחנה הבריטי.
בכך נתקל כוח גדודי ישראלי שאינו מבוצר במאמץ העיקרי של צבא לבנון בפלישה לישראל.
גביש הורה לאנשיו לנצור אש עד שהתוקפים יגיעו לטווח של כמה עשרות מטרים וייחשפו.
בינתיים ספג הכוח הפגזה כבדה ונפגעו לוחמים נוספים.
כוח הפלמ"ח, שלא התמודד עד אז עם צבא סדיר, לא עמד בהתקפה, ומקצת הלוחמים, מהם מגויסים חדשים שהיו מותשים מחום, צמא ורעב, ברחו או הסתתרו.
דן לנר, מפקד הגדוד, עשה מאמצים לעודד את לוחמיו שלא להישבר, אך בשעות הצהריים נאלץ לתת פקודת נסיגה לכיוון עמק קדש ורמות נפתלי.
הנסיגה התבצעה באור יום ותחת אש, בחיפוי פלוגתו של אסף שמחוני, כאשר הנסוגים נושאים את הפצועים (שליש מן הכוח) ואת נשקם.
מחלקה אחת בפיקודו של רחבעם זאבי, נותרה אחרונה על גבעת העץ כדי לחפות על הנסיגה.
בתחנת איסוף גדודית שהוקמה בשדה טופלו ונותחו כמה פצועים וחייהם ניצלו.
בקרב נהרגו 24 מלוחמי הפלמ"ח ו-120 לוחמים נפצעו, חלקם קשה מאוד.
מפקד המחלקה , נהרג בקרב.
מפקד הפלוגה שייקה גביש ומפקד המחלקה רפי איתן נפצעו.
בגלל נטל הפצועים, נאלץ הגדוד הנסוג לנטוש את גופות רוב ההרוגים בשטח.
לעמק קדש הורדו רק שישה חללים.
השאר, 18 במספר, נותרו בכפר ועל גבעת העץ.
הכוחות הלבנונים אספו את מרבית הגופות למערום וכיסו אותן בסלעים.
גופות נוספות רוכזו במערה בצלע גבעת העץ.
חללים אלו נאספו רק כעבור חצי שנה על ידי קבוצה של הורים ונקברו בקבר אחים בקיבוץ מעוז חיים.
שישה מחללי הקרב נחשבו נעדרים עד שנת 2009, שאז נקבע ששרידיהם נקברו גם הם בקבר האחים.
הגרסה השגויה של הקרב טוענת כי למרות הנסיגה והאבדות הכבדות, הצליח הכוח לפגוע בלוחמים ערבים רבים, עיכב את הכוחות הלבנוניים ובלם את תנופת הפלישה הלבנונית המתוכננת במורד הרי נפתלי לכיוון עמק החולה.
המחקרים החדישים מוכיחים, כאמור, כי לא רק שלצבא לבנון לא היו שום כוונות התקפיות, אלא שלא היה שום כוח לבנוני במלכיה ושום פלישה לא עמדה להתבצע.
חיילי הפלמ"ח נתקלו בלוחמים סדירים למחצה של צבא ההצלה ולא בצבא סדיר כלשהו.
כמסקנה מכישלון הקרב הראשון, תוכננה ההתקפה השנייה על מלכיה כקרב הטעיה שיאגף את הכפר מצפון.
בליל 28 במאי 1948, כשבועיים לאחר הנסיגה, חצה בסתר טור משוריינים של חטיבת יפתח, האחד מהם חמוש בתותח 20 מ"מ, דרך השדות באזור מנרה, את גבול לבנון.
על הטור פיקד יצחק חופי.
בהגיעו לכביש בין מרג' עיון לעיתרון החל הכוח לנוע באורות מלאים דרומה לעבר מלכיה.
לאורך כ-15 ק"מ עבר הטור דרך מספר כפרים שתושביהם הניחו שמדובר בכוח לבנוני.
עקב טעות ניווט החמיץ הכוח את הפנייה דרומה למלכיה, והמשיך לכיוון הכפר הלבנוני עיתרון.
במקביל, ערכו כוחות פלמ"ח וחי"ש התקפת הסחה על מלכיה מכיוון בקעת קדש שמדרום, ומגיני הכפר הזעיקו עזרה מן העיירה בינת ג'בייל.
הטור המשוריין נתקל בכוח התגבורת שהוזעק, פגע בו וגרם לנסיגתו, ואז שב לכיוון מלכיה.
השמדת כוח התגבור גרמה למגיני מלכיה הערבים להימלט ולהותיר את מלכיה בידי הפלמ"ח.
לכוח הישראלי היו שני הרוגים ומספר פצועים.
בהוראת יגאל אלון לא פונו גופות ההרוגים מן הקרב הראשון, והן נותרו במערום ובמערה עד לכיבוש הסופי של מלכיה.
המחקרים החדישים מראים כי לא נמצאו ראיות כאילו צבא לבנון הסדיר הפעיל במלכיה כוחות משמעותיים, מלבד שתי מחלקות משמר שאבטחו את "שער מלכיה", מאחר שכל כוחותיו עדיין שהו באותה עת מצפון לראש הנקרה.
מי שהגן על הכפר היה הגדוד הדרוזי של צבא ההצלה, שהגיע למקום זמן קצר לפני כן.
הדרוזים, שלא היו מעוניינים במגע עם כוחות הפלמ"ח, נסוגו מהמקום ללא קרב, כנראה עקב תיאום מוקדם בין מפקד הגדוד הדרוזי שכיב והאב לכוחות הפלמ"ח.
בעקבות התגברות הלחימה בגזרת המרכז, הועברה חטיבת יפתח לאזור לטרון כדי להשתתף במבצע יורם, וגזרת הגליל העליון המזרחי נמסרה לאחריותה של חטיבת עודד.
ב-1 ביוני 1948 הוחלפו לוחמי הגדוד הראשון של הפלמ"ח על ידי פלוגה א' של גדוד 11 מחטיבת עודד, שזה עתה הוקמה (בלא שלוחמי הפלוגה היו מודעים לכך באותו הזמן).
הפלוגה הייתה מורכבת מחברי ההגנה בחיפה.
70–80 אנשי פלוגה א', בפיקודו של יוסי פוגל, התבצרו בארבעה מתחמים עיקריים:
הכפר מאלכיה עצמו, שבו התמקמה גם מפקדת הפלוגה
בית המכס צפונית-מערבית לכפר (ה"בלוק האוס")
המחנה הצבאי הבריטי העזוב (מקום הקיבוץ היום), דרומית לכפר וגבעת העץ שלידו (גבעת גנדי)
ב-5 ביוני 1948, בשעה 12:00 הותקפה יחידת "עודד" שישבה במלכיה על ידי כוח ערבי עדיף בהרבה, בסדר גודל של חטיבה: גדוד של צבא לבנון הסדיר, גדוד סורי סדיר מתוגבר בשריוניות סוריות וגדוד של צבא ההצלה.
לכוחות הקרקע הערבים סייעו 8 מטוסים סוריים, כל הכוח האווירי של סוריה באותה העת.
הייתה זו הפעולה הצבאית היחידה של לבנון במלחמת העצמאות, לאחר שממשלת ביירות נכנעה ללחצים סוריים לשתף עימה פעולה.
הגרסה הלבנונית הרשמית לקרב הכוללת פקודת המבצע, תרשים כוחות ומהלך הלחימה תורגמה לעברית ופורסמה בכתב העת "היסטוריה" על ידי ההיסטוריון גיא מעיין וראש מרכז המידע לטרור במל"מ, אל"ם (מיל.) ד"ר ראובן ארליך.
לאחר כישלון המתקפה הסורית בדגניות היה המשטר הסורי נחוש להפגין הישג צבאי במלחמה.
נשיא סוריה, שוכרי אל-קוותלי, מינה שר הגנה ורמטכ"ל חדשים, אשר גיבשו תוכנית מבצע חדשה.
מטרתה הייתה ליצור הכרעה טקטית נגד ישראל, באמצעות תקיפת מלקחיים בנקודת התורפה של ישראל בצפון – אצבע הגליל, במטרה לנתקה מן המדינה היהודית.
מטרה משנית הייתה הכנסת יחידות צבא ההצלה לגליל, שנותר ללא שום כוחות ערביים שיגנו עליו מפני התקפה אפשרית של צה"ל.
התוכנית לא הייתה צולחת ללא שיתוף פעולה לבנוני.
צבא לבנון היה עד אז עסוק באבטחת הגבול עם ישראל וסירב ליטול חלק בפלישת 15 במאי.
אל-קוותלי הפעיל לחצים כבדים על עמיתו הלבנוני, שיח' בשארה אל-ח'ורי ועל ראש ממשלת לבנון, ריאד ביי אל-צולח, כדי שיאשרו שיתוף של צבא לבנון הסדיר.
סדרה של פשיטות שביצע הפלמ"ח בשטח לבנון, הניצחון הישראלי בקרב מלכיה השני, ועומס הפליטים הפלסטינים ששטפו את דרום לבנון, שכנעו את שיח' בשארה וריאד ביי כי השבת מלכיה לידיים ערביות היא אינטרס לבנוני.
השניים חששו מפלישה ישראלית לשטח לבנון, ושאפו להשיב פליטים פלסטינים לגליל מאחר שהם היוו עול כבד על הכלכלה הלבנונית ואיימו להפר את המאזן הדמוגרפי העדין בין העדות.
סוריה הטילה למערכה גם כוחות של צבא ההצלה בפיקוד פוזי אל-קאוקג'י, שעד 15 במאי פעלו בשומרון ובאזור ירושלים, והוצאו משם לצורך ארגון מחדש ואימונים לקראת החזרתם לגליל.
קרב מלכיה השני שיבש את תוכנית ההתארגנות ואילץ את קאוקג'י וכוחותיו לשוב אל המערכה מוקדם מהצפוי.
1. חטיבה 2 של הצבא הסורי מתוגברת ביחידות שריון וארטילריה תצלח במזרח הירדן על גשר בנות יעקב, תכבוש את משמר הירדן ותתקדם בציר איילת השחר – ראש פינה עד צפת.
2. כוח בסדר גודל חטיבתי, מתוגבר ביחידות שריון, ארטילריה והנדסה ובסיוע אווירי של טייסת סורית יכבוש את אזור מלכיה–קדש, יפתח את "שער מלכיה" לתנועת יחידות צבא ההצלה ולכניסתן לעומק הגליל.
כוח לבנוני בסדר גודל של גדוד מוגבר בפיקוד סא"ל (מוקדם) ג'מיל אל-חוסאמי:
1) גדוד חי"ר מס' 3 של צבא לבנון שהורכב משלוש פלוגות רובאיות ופלוגה מסייעת
2) סוללת ארטילריה (תותחי הרים 75 מ"מ)
3) פלוגת שריון מוקטנת – מחלקת טנקים (4 טנקים מסוג "רנו") ומחלקת שריוניות (4 שריוניות מסוג "מארמון הרינגטון")
כוח סורי בסדר גודל של גדוד מוגבר בפקוד סא"ל טאלב אל-דאגסתאני:
1) גדוד "כוחות המדבר", שבשיגרה היה עסוק בביטחון שוטף בתוך סוריה
3) מחלקת המתנדבים היוגוסלבים-בוסנים (על תקן יחידת הנדסה)
כוח של צבא ההצלה בסדר גודל של גדוד מוגבר בפיקוד סא"ל מדלול עבאס:
1) שתי פלוגות מגדוד "חטין"
4) פלוגה לבנונית בפיקוד סרן (נקיב) חיכמת עלי.
סיוע אווירי של טייסת מטוסים סוריים (8 כלי טיס).
המקורות סותרים בעניין זהותו של מפקד הכוח.
ככל הנראה היה זה סא"ל שווכת שוקייר, דרוזי-לבנוני ששימש נציג לבנון בוועדה הצבאית הערבית ומונה לאחר מכן לתפקיד ראש מטה צבא ההצלה.
למעשה, קרב מלכיה השלישי היה היחיד בהיסטוריה שבו שלושה צבאות ערביים (סורי, לבנוני וצבא ההצלה) ביצעו שיתוף פעולה מלא – קרקעי, אווירי וארטילרי – בתא שטח אחד.
ההתקפה החלה בהפצצה מהאוויר של מטוסים סוריים (ללבנון לא היה חיל אוויר באותה העת) ולאחריה הפגזה ארטילרית כבדה ובשעה 13:30 החלו כוחות הרגלים הלבנונים לתקוף את עמדות לוחמי הפלוגה.
ראשונים נפגעו הלוחמים בבית המכס ובשעה 16:30 נותק הקשר בינם לבין מפקדת הפלוגה בכפר.
ראשוני הפצועים החלו להגיע לכפר ודיווחו כי הכוח סבל אבדות קשות.
בשעה 18:00 ביקש מפקד הכוח על "גבעת העץ" אישור לסגת אך קיבל פקודה להחזיק בגבעה עד רדת החשיכה.
הכוח מילא אחר הפקודה ועם רדת הערב נסוג למחנה הצבאי כשהוא נושא עמו את מפקד הכוח שנפגע בקרב.
עם רדת החשיכה, לאחר לחימה עזה במשך למעלה מ-7 שעות מול כוחות אויב גדולים, פסקה האש.
לוחמי פלוגה א' החלו להתכנס בכפר ולהתארגן לקראת נסיגת הכוח ממלכיה.
מצבורי התחמושת והציוד הושמדו כדי שלא ייפלו בידי הכוחות הערביים.
בחצות החלו אנשי הפלוגה לסגת לעבר מושב רמות נפתלי שממזרח לכפר כשהם נושאים איתם את הפצועים.
עם אור ראשון הם הגיעו ליעדם וצבא לבנון השתלט על מלכיה וסביבתה.
בקרב זה נהרגו שמונה לוחמים מפלוגה א' של גדוד 11 ותותחן שהושאל לפלוגה.
גופותיהם של שישה מהם טרם נמצאו והם נחשבים חללים שמקום קבורתם לא נודע.
במסגרת מבצע חירם, ב-30 באוקטובר 1948, כבשה חטיבה 7 את סאסא וב-31 באוקטובר, עם שחר, כבשה את מלכיה.
כיבוש הכפר נעשה בהתקפת פתע מכיוון צומת סאסא שמדרום לכפר בעוד מגיניו הערבים נערכו להתקפה ממזרח, מכיוון מצודת כ"ח.
להתקפה סייעה הפצצה מוקדמת של הכפר על ידי מפציצי B-17 מטייסת 69 שהמריאו מבסיס רמת דוד.
אנדרטה לחללי הפלמ"ח הוקמה במקום שנה לאחר הקרבות, ונחשפה במפקד חגיגי במעמד אנשי חטיבת יפתח ומפקדי הפלמ"ח.
נופלי חטיבת עודד לא צוינו באנדרטה וכן נפקד שמם של שניים ממגויסי המח"ל שנחשבו נעדרים באותו זמן.
בספטמבר 2009 נחנכה במלכיה אנדרטה משותפת לנופלי הגדוד הראשון של הפלמ"ח וחטיבת עודד.
על אדמות אל-מאלכיה כקילומטר מדרום לאתר הקרב הוקם קיבוץ מלכיה על ידי יוצאי הפלמ"ח.
אנדרטה נוספת, לזכרו של , מלוחמי הגדוד הראשון, שנפל בקרב הראשון על מלכיה, הוקמה ליד עץ האלה הענק, בצד המזרחי של המטעים בקיבוץ מלכיה.
קרב מלכיה הראשון הונצח גם בספרות.
ספרו של הסופר והעיתונאי, יצחק טישלר, "אחרונים על הרכס" עוסק בקרב בהרחבה, וגם בספרו של חנוך ברטוב, "מחוץ לאופק, מעבר לרחוב", העוסק בקורותיה של משפחה אחת, מסופר על הקרב שבו נהרג בן המשפחה.
מצפור מלכיה ממוקם בקיבוץ ומהווה נקודת תצפית על עמק קדש, רמת הגולן, החרמון והאזור כולו.
הוא נבנה במטרה להנגיש את סיפור הקרבות על מלכיה ולהנציח את הלוחמים שלחמו שם במהלך מלחמת העצמאות.
הקרבות על מלכיה היו חלק ממערכה אסטרטגית על השליטה בציר תנועה מרכזי, במהלכם כוחות הפלמ"ח לחמו בעקשנות נגד כוחות ערביים וצבא לבנון.
הכפר נכבש וננטש מספר פעמים עד שלבסוף הוחזק על ידי ישראל במסגרת מבצע חירם.
המצפור כולל רחבת עץ, מפות תצפית, משקפת גדולה ואנדרטאות לזכר הנופלים.
כמו כן, בתחנת שמע ניתן להאזין לסיפורה של אורה ערמוני, חברת קיבוץ מלכיה, המספרת על תולדות המקום.
המצפור, שהוקם בסיוע קיבוץ מלכיה וגופים שונים וממשיך לשמר את מורשת הקרבות.
קרבות לטרון היו סדרה של חמישה ניסיונות כושלים של כוחות צבא ישראליים, לכבוש את מתחם לטרון, שהוחזק על ידי כוחות צבא עבר הירדן, בין 25 במאי ל-18 ביולי 1948, במסגרת החזית הירדנית במלחמת העצמאות.
אזור לטרון היה תא השטח היחיד לאורך כביש יפו-ירושלים, הכביש הראשי שחיבר את ירושלים העברית עם שפלת החוף, שנותר בשליטה ערבית, ולא ניתן היה לעקפו באמצע מאי 1948, ומכאן נגזרה חשיבותו האסטרטגית.
החל מ-17 במאי החלו כוחות הלגיון הערבי לתפוס את הרכס בין לטרון לשער הגיא, ששלט מצפון על הכביש לירושלים, והקימו שם מתחם הגנה מבוצר שנועד למנוע העברת אספקה לירושלים העברית, ולאלץ אותה להיכנע.
ההנהגה הישראלית ייחסה חשיבות עליונה לפריצת המצור הירדני על ירושלים, ולכן הורתה לפיקוד צה"ל לתקוף שוב ושוב את מתחם לטרון.
בתקופה שבין פלישת הצבאות הערביים לשטח א"י (15 במאי) לכניסת ההפוגה השנייה, ערכו הכוחות הישראלים חמש התקפות על מתחם לטרון, אך כולן נכשלו ובמחיר אבדות כבדות.
פריצת דרך בורמה, שעקפה את חסימת הלגיון על הדרך לירושלים, הקטינה את החשיבות של כיבוש מתחם לטרון, ואזור לטרון נותר תחת שליטה ירדנית עד פרוץ מלחמת ששת הימים ב-1967.
בעקבות המרד הערבי הגדול בשנים 1936–1939, שלטון המנדט הבריטי בנה כחלק ממערך מצודות טגארט, במרחק קצר ממנזר השתקנים בלטרון, תחנת משטרה ששלטה על הדרך מתל אביב לירושלים.
בחודשים הראשונים של מלחמת העצמאות, עד לסיום המנדט הבריטי ופינוי הצבא הבריטי מא"י (29 בנובמבר 1947 – 15 במאי 1948) המשיכו הבריטים להחזיק כוח בתחנת המשטרה, כדי לאבטח את התנועה בכביש האסטרטגי מהשפלה לירושלים.
קיומו של היישוב היהודי בירושלים, שמנה כמאה אלף איש ערב פרוץ מלחמת העצמאות, היה תלוי לחלוטין באספקת מים ומזון משפלת החוף.
בשורה של מבצעים צבאיים מוצלחים, במהלך החודשים אפריל-מאי 1948, הצליחו כ־1,500 לוחמים במסגרת מבצע נחשון, להשתלט כמעט על כל אורכו של הכביש הראשי מהשפלה לירושלים, אולם קטע הדרך שבין לטרון לשער הגיא, נותר בשליטת הצבא הבריטי עד לסיום המנדט, ולכן לא ניתן היה לפעול בו.
בחודש שקדם לסיום המנדט הבריטי נכנס לאזור זה גם כוח מ"צבא ההצלה" של קאוקג'י, השתלט על הנקודות השולטות בחלקו המזרחי של רכס לטרון, ומנע המשך מעבר שיירות אספקה לירושלים.
אחרי עזיבת הבריטים בליל 14 במאי 1948, הוצאו גם כוחותיו של קאוקג'י מאזור לטרון, והועברו להתארגנות מחדש בסוריה.
כתוצאה מכך נותר אזור לטרון ריק כמעט לחלוטין מכוחות ערביים במשך כשלושה ימים.
עקב העדר מידע מודיעיני על המצב ומחסור בכוחות צבאיים זמינים, נמנע הפיקוד הצבאי הישראלי מהשתלטות של קבע על קטע הכביש מלטרון לשער הגיא, למרות דרישתו של בן-גוריון, ובכך הוחמצה הזדמנות נדירה לכבוש את האזור ללא קרב.
בימים 15–18 במאי השתלטו כוחות מחטיבות "גבעתי" ו"הראל" באופן זמני על מספר נקודות מפתח השולטות על הכביש במרחב לטרון, כדי לאפשר מעבר מספר שיירות אספקה לירושלים (מבצע מכבי), אך בכל פעם נטשו הכוחות עם אור היום את הנקודות האסטרטגיות הללו.
מטרת פיקוד הלגיון הייתה לחסום באזור לטרון את התנועה בכביש הראשי לירושלים, כדי למנוע מעבר אספקה ותגבורות לעיר, לנתק אותה משפלת החוף הישראלית, ובכך להקל את השתלטות צבא עבה"י על ירושלים העברית.
בעיני דוד בן-גוריון חשיבותה של לטרון הייתה מכרעת בלחימה על ירושלים.
הוא טען כי "המערכה על ירושלים היא מכרעת ולא מבחינה צבאית בלבד" וכי "קיומה של ירושלים (העברית) תלוי בביטחון התחבורה" ניתן לתמצת את השקפתו של בן-גוריון במילים הבאות: "אין לטרון - אין כביש (לירושלים), אין כביש - אין ירושלים, אין ירושלים - אין מדינה".
ומכאן החשיבות המכרעת, שייחס בן-גוריון לכיבוש לטרון.
במבחן התוצאה, החזיקה ירושלים העברית מעמד למרות שהצבא הירדני המשיך להחזיק בלטרון עד למלחמת ששת הימים.
מבצע מכבי בין 8 ל-16 במאי
ב-8 במאי, פתחה ההגנה במבצע מכבי נגד צבא השחרור הערבי ששהה במספר כפרים לאורך כביש ירושלים ומנע הגעת אספקה לאוכלוסייה היהודית בעיר.
חטיבת גבעתי איגפה ממערב וחטיבת הראל ממזרח.
בין 9 ל-11 במאי גדוד מחטיבת הראל התמקם בגבעות שמצפון ומדרום לכביש.
הגדוד ספג אש תופת מהארטילריה של צבא השחרור אולם הצליח להחזיק בעמדותיו ולהתחפר.
ב-12 במאי תפסה חטיבת גבעתי את מחנה המעצר הבריטי שעל הכביש המוביל ללטרון אך נטשה אותו ביום הבא.
בין 14 ל-15 במאי, תפס גדוד 52 של החטיבה את הכפרים אבו שושה, אל-נעני ואל קובאב צפונית ללטרון ובכך ניתק את הגישה מהעיר רמלה אל האזור.
ממזרח, תפסו חיילי חטיבת הראל את דיר איוב ב-15 במאי אך נטשו את הכפר ביום הבא.
בימי לחימה אלה הבינו המפקדים בשטח את חשיבותה האסטרטגית של לטרון.
דוח שנשלח מחטיבת הראל מסכם שלצומת לטרון חשיבות מכרעת בקרב על ירושלים אולם הדוח מציין גם שהתובנה הזו לא חלחלה בפיקוד בשבוע שקדם לקרבות.
בזמן הקרבות באזור לטרון קיבלה חטיבת גבעתי הוראה להתפרש מחדש בחזית הדרומית בשל התקדמות הצבא המצרי.
חטיבת הראל קיבלה הוראה להישאר באזור ירושלים.
בדיעבד תהיה ההחלטה לעזוב את האזור מבלי להבין את חשיבותו האסטרטגית, נקודת מחלוקת מרכזית בין מפקד המבצעים של ההגנה יגאל ידין לבין מפקד חטיבת הראל יצחק רבין.
במהלך הבלבול שליווה את קץ המנדט הבריטי וההירתמות של צבאות ערב למלחמה, החליפה לטרון ידיים ללא קרב.
ראשית, ב-14 במאי ניתנה לפאוזי קאוקג'י הוראה להסיג את צבא השחרור מלטרון ולהעביר את האזור ללגיון הערבי.
לפי יואב גלבר, העזיבה הזו התרחשה לפני הגעת הכוחות הירדנים ללטרון.
בלילה שבין 24 במאי 1948 ל-25 במאי נערך ניסיון ראשון לכבוש את לטרון במסגרת מבצע בן נון א'.
הכוח התוקף, בפיקודו של שלמה שמיר, קצין לשעבר בצבא הבריטי, כלל את חטיבה שבע (1450 לוחמים), שאך זה הוקמה, מתוגברת בגדוד 32 מחטיבת "אלכסנדרוני" (450 לוחמים).
הכוח הורכב מלוחמים ברמות הכשרה שונות, חלקם אנשי פלמ"ח, חלקם אנשי חי"ש ורובם אנשי גח"ל שעלו לארץ זמן קצר לפני כן.
בשל האיחור בשעת היציאה נתגלה הכוח בשעות לאור היום
עקב העדר מידע מודיעיני מהימן, לא היה ידוע לפיקוד הישראלי, שכוח סדיר של הלגיון העבר ירדני תפס את מתחם לטרון, ושהכוח המגן נהנה מעדיפות מספרית ואיכותית גדולה על הכוח שהיה אמור להשתתף בהתקפה.
במהלך נסיגתו ניתנה הוראה להותיר פצועים קשה בשטח, הוראה ששונתה כלקח מקרב זה להוראה שאין משאירים פצועים בשטח.
אבדות החטיבה במבצע בן נון א' הסתכמו ב-74 הרוגים, שישה שבויים ופצועים רבים.
לוחמים ערביים מקומיים, מרביתם מהכפרים בית ג'יז ובית סוסין, מילאו תפקיד מרכזי בהדיפת המתקפה הישראלית, על ידי ירי מהאגף על הכוח התוקף.
מפקדת חטיבה 7 הבינה שהיא חייבת להשתלט על הכפרים הללו (שישבו על רכס הגבעות שמדרום לכביש לירושלים, מול רכס לטרון), לפני חידוש ההתקפה על מתחם לטרון, כדי לאבטח את אגפה הדרומי, ולחבור עם חטיבת "הראל" בפרוזדור ירושלים.
בימים 25–28 במאי נכבשו שני הכפרים כמעט ללא התנגדות בשתי התקפות לילה, ותושביהם ברחו מהם.
כיבוש הכפרים יצר מסדרון קרקעי בשליטת צה"ל, שעקף את חסימת הלגיון בלטרון, ואיפשר מאוחר יותר את סלילת דרך עוקפת לירושלים ("דרך בורמה").
בליל 30/31 במאי 1948 נערך ניסיון שני לכבוש את מתחם לטרון, על ידי כוחות מחטיבה 7 בסיוע גדוד 52 מחטיבת "גבעתי".
במהלך מבצע זה נעשה לראשונה שימוש נרחב בשריוניות ובזחל"מים, ולכן נהוג לראות בו את הפעולה הראשונה של חיל השריון הישראלי.
הכוחות הישראליים ערכו התקפת לילה בשני מאמצים עיקריים על עמדות הלגיון בחלקו המערבי של רכס לטרון ובחלקו המזרחי של הרכס.
שתי ההתקפות נכשלו, מבלי שהצליחו ליצור איום רציני על מערך ההגנה של הלגיון, וכוחות צה"ל נסוגו לנקודות היציאה שלהם לאחר שספגו אבדות כבדות (49 הרוגים ועשרות פצועים).
במהלך המבצע הצליח צוות קרב משולב מגדוד 73 של חטיבה 7 לפרוץ את טבעת ההגנה החיצונית של תחנת משטרת לטרון ופרץ לחצר, אך ניסיונו לפרוץ אל תוך מבנה המשטרה נכשל לאחר שפגז פגע ישירות בכוח, ושרידי הכוח התוקף נסוג לאחר שספג אבדות כבדות.
הפעם הוחלט להטיל את המשימה על שתי חטיבות פלמ"ח - חטיבת "הראל", שהחזיקה בפרוזדור ירושלים, וחטיבת "יפתח", שהועברה במיוחד מהגליל לחזית ירושלים, כדי לתגבר את כוחות צה"ל באזור - תחת פיקוד יגאל אלון, מפקד השדה הבכיר של הפלמ"ח.
פלוגה מתוגברת מגדוד 5 של "הראל", תחת פיקודו של המ"פ זיווי צפרירי, נועדה לכבוש את משלט י"ג (נ"ג 350) עליו הגנה מחלקה אחת של הלגיון, ולאחר כיבושו נועד גדוד 3 של "יפתח" לעבור דרכו, ולהשתלט על משלט י"ד (נ"ג 315) הגדול והמבוצר במתחם, שהיה על הרכס מצפון מערב לי"ג.
המבצע נערך בלילה שבין 8 ביוני ל-9 ביוני 1948. בגלל טעות בניווט תקפה הפלוגה המתוגברת מגדוד 5 את משלט י"ד בקרב חזיתי קשה - במקום את יעדה המקורי משלט י"ג.
הפלוגה שלא עמדה על טעותה דיווחה על כיבוש משלט י"ג, וגדוד 3 הופתע כאשר נתקל במכת אש של כוח הלגיון שהחזיק במשלט.
מפקד גדוד 3 החליט לסגת לנקודת היציאה אף על פי שכמעט לא היו לו נפגעים, ובכך השאיר את הפלוגה המתוגברת מגדוד 5 מבודדת בלב מערך הלגיון.
למרות זאת הצליחה הפלוגה המתוגברת של הגדוד החמישי בתום קרב ממושך וקשה שנמשך שבע שעות מול כוח עדיף, וללא כל סיוע מצד כוחות צה"ל הגדולים שהיו סביב מתחם לטרון באותו לילה, להשתלט על משלט י"ד ולהדוף שורת התקפות נגד של כוחות הלגיון.
דיווחים מהצד הירדני מלמדים, שפעולת 'כוח זיווי צפרירי' מחטיבת הראל, הייתה קרובה למוטט את כל מערך ההגנה של הלגיון במתחם לטרון, ואילו מפקדת המבצע הייתה מתגברת אותו הוא היה מכריע את כוחות האויב במתחם לטרון.
אולם מפקדת המבצע לא הבינה את תמונת המערכה, ועם שחר הורתה ללוחמיו של צפרירי לסגת בכוחות עצמם, לאחר שספגו 16 הרוגים ופצועים רבים.
מפקד הכוח, זיווי צפרירי פיקד על הנסיגה כשהוא משאיר את החללים על המשלט, כשלוחמיו המעטים תומכים במורד הגבעה בחבריהם הפצועים.
זיווי צפרירי ירד אחרון מהרכס.
רק בתום המלחמה החזירו הירדנים את החללים לישראל.
מבצע "יורם" הוכיח, שניתן היה לכבוש את מתחם לטרון משהוטלה המשימה על כוחות חי"ר מנוסים ומאומנים היטב: כוחות הפלמ"ח.
למרות כישלון המבצע, הרי שמבין חמשת הניסיונות לכבוש את מתחם לטרון, היה זה הקרוב ביותר להשגת היעד.
למחרת המבצע הורה בן-גוריון לצאת שוב עוד באותו לילה, אך נתקל בסירוב מפי יצחק רבין, סגנו של אלון.
לוויתור על תפיסת לטרון סייעה העובדה שבמהלך חודש יוני נפרצה דרך עוקפת לירושלים שכונתה דרך בורמה.
מעבר ציוד בדרך זו לירושלים הקל על המצור והפך את "פקק לטרון" לחשוב פחות.
במסגרת מבצע דני נעשו עוד שני ניסיונות לכבוש את לטרון:
בליל 15-16 ביולי 1948 תקפה פלוגה מחטיבת הראל את "רכס התותחים" (נ.ג 395) בחלקו המזרחי של רכס לטרון וכבשה בהסתערות את המשלט.
הלגיון הערבי שחזה את ההתקפה, חוזק בגדוד משוריין שהחל כעבור זמן קצר בהתקפת נגד.
לוחמי הראל לא צוידו בנשק נגד שריון מאחר שחשבו בטעות שאין לרכב משוריין נגישות לרכס.
השחר עמד לעלות ומפקד הפלוגה החליט על נסיגה לפני שיכותר על ידי כוח הלגיון העדיף.
הפלוגה השאירה במקום שלושה פצועים קשה שלא ניתן לטלטלם וחובש שהתנדב להישאר ולטפל בהם.
המשימה הוטלה על פלוגה של חטיבת יפתח ועל מספר זחל"מים וטנק קרומוול של חטיבה 8. עוד קודם לכן נכבשו הכפרים ברפיליה, אל בורג' ביר מעין (כיום רעות) וסלבית (כיום קיבוץ שעלבים).
אחרי שהדפו התקפת נגד תקף כוח את תחנת המשטרה והצליח להשתלט על מבנה בפאתי המתחם.
הכוח הצליח להחזיק במבנה במשך לילה אחד, אך נסוג לאחר שהומטרה עליו אש בלתי פוסקת.
בעת שילוח הפגז השלישי נתקע התרמיל בקנה והטנק ירד אחורה כדי לתקן את התקלה.
לאחר מלחמת העצמאות נשארה לטרון מובלעת בשליטת ירדן והיא נכבשה על ידי ישראל במלחמת ששת הימים.
בליל 5 ביוני 1967 נכנסה חטיבה 4 (קרייתי) ללטרון בפיקודו של משה יטבת.
כמה ימים לאחר כיבוש לטרון גורשו תושבי שלושת הכפרים שהיו במובלעת, בית נובא, עמואס ויאלו ובתיהם נהרסו.
קרב לטרון השאיר את חותמו על הזיכרון הקולקטיבי הישראלי ומהווה חלק ממיתוס "המייסדים" של המדינה היהודית.
משמעות סמלית נוספת קיימת גם בשל השתתפותם של ניצולי השואה בקרבות.
ההתקפות עלו בחייהם של 137 חיילים ישראלים.
באוקטובר 1949 נאספו עצמות החללים שנותרו בשדה הקרב והובאו לקבורה בהלוויה המונית בקברי אחים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים כחודש אחר כך יחד עם הרוגים נוספים בקרבות באזור ירושלים וסביבתה.
הלוויה המונית נוספת נערכה ב-28 בפברואר 1950.
קרבות לטרון שימשו במשך השנים רקע לעשרות ספרים ומאמרי פרשנות, ודורות של מפקדים ולוחמים חונכו על לקחיהם.
בשנת 1982 הוציא לאור ההיסטוריון הצבאי אריה יצחקי ספר מחקר מקיף על הקרבות - "לטרון - המערכה על הדרך לירושלים".
בספר טען שבקרבות היו שורה של מחדלים שלהם הייתה אחראית מפקדת החטיבה בראשות שלמה שמיר.
בשנת 1987 מינה קצין חינוך ראשי, תא"ל נחמיה דגן קצין ביחידת מורשת קרב, כדי שיבדוק מחדש את פרשת הקרבות בלטרון, בעקבות פניות של שמיר.
שמיר מצדו פרסם את גרסתו לאירועים בספרו "...בכל מחיר - לירושלים", שיצא לאור ב-1994.
כיום שוכן במקום אתר יד לשריון - מוזיאון של צה"ל, המוקדש לחיל השריון ולמלחמת העצמאות.
השתקפותם של קרבות לטרון בזיכרון הקולקטיבי הישראלי ממחישה את אופיו הדינמי של הזיכרון ההיסטורי, הנבנה ומתעצב על ידי קבוצות חברתיות ופוליטיות שונות לאורך זמן.
גורמים אידאולוגיים ובעלי עניין מעצבים את התודעה הציבורית, בעוד שהשפעתה של ההיסטוריוגרפיה מוגבלת למדי.
הנרטיב המרכזי סביב הקרב החל להתגבש עוד בתקופת המלחמה, כאשר הנהגת המדינה, בראשות דוד בן-גוריון, צמצמה את הדיווח התקשורתי עליו.
פרטים מהותיים, כגון מספר ההרוגים וזהותם, צונזרו והוצגו לציבור באיחור ניכר, או באופן חלקי.
בהדרגה, הפך הקרב מחזית שהלוחמים חוו ככישלון צבאי לנרטיב המדגיש את תרומתו למאבק הכולל נגד הלגיון הירדני — "העיקר אינו לכבוש את לטרון אלא להכות בלגיון".
במהלך השנים שלאחר הקרב עמדו קרבות לטרון בלב מחלוקת בין שתי אליטות מרכזיות: מחד, יוצאי הצבא הבריטי ותומכי הקו הממלכתי המזוהים עם הנהגתו של דוד בן-גוריון,, ומאידך, ראשי הפלמ"ח ו"ההגנה", שראו עצמם נושאי הדגל החלוצי.
אחת המחלוקות נסובה סביב שאלת אופי הפיקוד וההנהגה בצה"ל.
מתנגדיו של דוד בן-גוריון טענו כי הוא נוקט במודל הבריטי, המדגיש משמעת פורמלית, ציות עיוור להוראות והיעדר יוזמה או אפשרות לביקורת מלמטה.
בן-גוריון, מצדו, טען כי מפקדי ההגנה והפלמ"ח חסרים את ההכשרה והמשמעת הנדרשת, וכי נופלים הם ביוזמה ובמיומנות ביחס ליוצאי הצבא הבריטי.
עבור אנשי הפלמ"ח, קרבות לטרון היוו זירה עבור התנגדות ומחאה נגד המעבר מ"ההגנה" לצה"ל, ומוקד למאבק סמלי על זהות הצבא ועל מקומם של מפקדיו במבנה הפוליטי המתהווה.
כנגד גרסת ההנהגה הרשמית, החל להתגבש נרטיב אלטרנטיבי, שלפיו הקרב היה כישלון ידוע מראש.
נטען כי החטיבה שנשלחה ללטרון לא הייתה ערוכה ללחימה, וכי רבים מהחיילים שהשתתפו בו היו עולים חדשים חסרי הכשרה מספקת.
במסגרת שיח זה צפה לראשונה גם סוגיית השתלבותם של העולים בקרב, תוך שהיא נטענת במשמעויות רחבות הנוגעות לשוויון אזרחי, תחושת שייכות ולגיטימציה חברתית בתוך מדינת ישראל בראשית דרכה.
זירת השיח השנוי במחלוקת אודות קרבות לטרון הפכה גם לכלי ערעור על סמכותו הציבורית של דוד בן-גוריון, וביקורת על שיקוליו המדיניים והצבאיים.
נוכח שליטתה של האליטה השלטת באמצעי התקשורת הממסדיים, פעלו מתנגדיו בדרכים לא רשמיות, ובהן הפצת שמועות, עדויות בעל פה ושיחות בלתי פורמליות במחנות, במפגשי לוחמים ובמסגרות חברתיות.
כמו כן, הספרות היפה שימשה כלי להעברת ביקורת עקיפה, מאחר שלא הייתה נתונה לפיקוח הצנזורה.
בשנות השבעים והשמונים, עם עלייתו של מנחם בגין והתחזקותן של אליטות חדשות, חלה תפנית נוספת בזיכרון הציבורי של הקרב.
השיח עבר מוויכוח פוליטי אל עדויות הלוחמים עצמם.
קרב לטרון הוצב במרכזו של נרטיב הקרבת שארית הפליטה, ונתפס כמרכיב משמעותי בזהותם הישראלית.
בדומה למיתוסים של מייסדים אחרים – כמו פרדסי פתח תקווה עבור העלייה השנייה, עבודות הסלילה עבור העלייה השלישית, ועיירות הפיתוח כסמל להשתלבות יוצאי עדות המזרח – הפך לטרון לסמל לאומי של גבורת ההעפלה, ההקרבה וההשתתפות של ניצולי השואה במלחמת העצמאות.
בקרב השנים-עשר, קרב קפורטו, הוכרעה סדרת הקרבות לטובת אוסטרו-הונגריה, בסיוע נרחב של צבא הקיסרות הגרמנית.
עם פרוץ המלחמה בקיץ 1914, לא הצטרפה איטליה לבעלות בריתה מן הברית המשולשת שנחתמה ב-1882, האימפריה האוסטרו-הונגרית והקיסרות הגרמנית.
איטליה טענה כי הברית היא הגנתית בטבעה ולכן התוקפנות של אוסטרו-הונגריה, שהכריזה מלחמה על סרביה, איננה מחייבת אותה לקחת חלק במלחמה.
לאיטליה הייתה עוינות רבת שנים עם אוסטרו-הונגריה, מאז קונגרס וינה משנת 1815 בתום המלחמות הנפוליאוניות, שבעקבותיו הועברו אזורים בצפון איטליה לאוסטרו-הונגריה.
בראשית המאה ה-20 זו הפכה לתביעה פוליטית של ממש ולמטרתה העיקרית של המלחמה עבור האיטלקים, בדומה למה שאירע בחבל אלזס-לורן באזור הגבול שבין הקיסרות הגרמנית וצרפת.
מדינות ההסכמה קיימו מגעים חשאיים עם הממשלה האיטלקית לגבי הצטרפות ממלכת איטליה לכוחותיהן, וביום 26 באפריל 1915 נחתמה ברית לונדון, שבה השתחררה איטליה מן ההתחייבויות לברית מדינות המרכז והצטרפה למדינות ההסכמה.
ביום 23 במאי 1915 הכריזה איטליה מלחמה על אוסטרו-הונגריה, וזאת לאחר שהייתה נייטרלית מאז פרוץ המלחמה באירופה.
החזית האיטלקית מתייחסת לסדרת קרבות שנערכו בין הצבאות של אוסטריה-הונגריה ושל איטליה ובנות בריתן, בצפון איטליה, בין השנים 1915–1918. על אף שאיטליה קיוותה לפתוח במלחמה בהפתעה, תוך שהיא ממהרת לכבוש ערים אוסטריות אחדות, המלחמה עברה מיד למלחמת חפירות, בדומה למה שהתרחש באותה שעה בחזית המערבית.
עוד לפני קרבות איזונצו יצא צי המלחמה הקיסרי האוסטרו-הונגרי כדי להפציץ את החוף המזרחי האיטלקי, בין ונציה וברלטה.
הצי האיטלקי הופתע, וכמעט שלא ביצע פעולות נגד, ואת התקפותיו עצר הצי הקיסרי האוסטרו-הונגרי ללא כל אבדות.
מיוני 1915 עד ספטמבר 1917 נערכו אחד-עשר קרבות על האיזונצו שגבו מהאיטלקים כ-150,000 הרוגים, וההישג היחידי היה כיבוש העיר גוריציה בקרב השישי על האיזונצו באוגוסט 1916. עם זאת הדיווחים שהועברו על ידי ראש המטה הכללי האיטלקי לואיג'י קאדורנה לעורף (הן למלך והן לציבור) סיפרו רק על הצלחות וניצחונות.
סדרת קרבות האיזונצו הסתיימו בניצחון אוסטרו-הונגרי מכריע בקרב קפורטו.
קרביץ היא חברה ישראלית המספקת ומפיצה מכשירי כתיבה, ציוד וריהוט משרדי, ציוד היקפי, מוצרי אלקטרוניקה ומחשבים, מוצרי אמנות ומתנות.
חברת "קרביץ" נוסדה ב-1925 על ידי נתן קרביץ, שבצעירותו עלה לארץ ישראל מרוסיה.
קרביץ סיפק ציוד משרדי בסיסי לעסקים קטנים שהחלו לקום ביישוב בעת ההיא.
את החנות הראשונה שלו הקים בדרום תל אביב תחת השם "ירדניה".
אחת ההתמחויות של קרביץ הייתה ייצור אלפונים ופנקסים בגדלים שונים לצורכי הנהלת חשבונות.
קרביץ ובת זוגו ייצרו אותם בעבודה ידנית ובהתאמה לצרכים המיוחדים של המשרדים והמפעלים הקטנים באזור.
במהלך שנות החמישים של המאה ה-20 הצטרף לחברה חתנו של קרביץ, ישראל אורן.
יחד החלו לפתח את החברה ולהקים חנויות.
חנות אחת נפתחה ברחוב הרצל בשנת 1954 והשנייה ברחוב החשמונאים בשנת 1960. בהמשך נפתחו חנויות נוספות בחיפה, ירושלים וערים נוספות.
קרביץ מעסיקה כ-450 עובדים, מייבאת ומשווקת בישראל מבחר פתרונות, מוצרים ומותגים מסוגים שונים.
נכון לשנת 2016 לקרביץ 75 סניפים בישראל.
כמו כן, לקרביץ בלעדיות על שיווקם של 23 מותגים שונים מעולם ציוד האמנות, עטי יוקרה, ציוד משרדי ומכשירי כתיבה.
לקרביץ מגוון מותגי בית המיוצרים על ידה במגוון מפעלים בעולם.
קרביץ המתמחה בהפקת מוצרים אופנתיים בתחום הציוד המשרדי, תיקי גב לילדים, מוצרי לימוד שונים, אלקטרוניקה, עולם המדפסות ויצירה.
עד סוף העשור הראשון של המאה ה-21 המרכז הלוגיסטי של החברה שכן בהתנחלות ניל"י, משם הועבר למודיעין.
בספטמבר 2025 רכשה קרן מנור Evergreen 25% ממניות קרביץ תמורת 100 מיליון ש"ח.
הזרוע העסקית של קרביץ אמונה על הספקה והפצה של ציוד משרדי לכ-7,000 עסקים, חברות ומוסדות ממשלתיים כגון צה"ל, משטרת ישראל, משרד הביטחון, משרדי ממשלה ובנקים.
המושבה סג'רה בגליל התחתון הייתה במלחמת העצמאות זירת קרבות קשים.
המרים שבין הקרבות נערכו בין צבא ההצלה בפיקודו של פאוזי אל קאוקג'י ולוחמי חטיבת גולני וכרמלי (פלוגה).
סג'רה נמצאת בגליל התחתון ליד צומת דרכים חשוב בין נצרת, טבריה והגליל העליון.
הצומת הנקרא היום מחלף גולני נקרא אז "צומת מסכנה" על שם חורבת משכנה הנמצאת שם (כיום בתחום מוזיאון גולני).
המושבה הייתה מוקפת משלושה צדדים ביישובים ערביים ורק הכביש מבית הספר החקלאי כדורי חיבר אותה לשאר הארץ.
צמוד אליה היה הכפר הערבי שג'רה שבתיו גבלו בבתיה אולם האיום הגדול עליה היה הכפר הגדול לוביה.
כבר בשלבים הראשונים של מלחמת העצמאות התנכלו ערביי לוביה לתנועת היהודים בכביש המוביל לטבריה.
ב-24 בפברואר 1948 התפתח קרב גדול בין לוחמי לוביה לשיירת נוטרים יהודים ומאז נחסם הכביש לתנועה.
הכפר לוביה שכן על שתי כיפות מדרום לכביש טבריה - נצרת.
בכפר היו כמה מאות ערבים חמושים.
מערך ההגנה של לוביה היה מבוסס על שורה של משלטים קדמיים לכיוון סג'רה וכן על משלט חורבת מסכנה שחלש על הצומת החשוב.
ב-6 במאי 1948 נכבש הכפר שג'רה וכך חוזקה הגנת סג'רה אולם ההתקפה על כפר שבט הזביחים נהדפה באבידות כבדות.
ב-5 ביוני 1948, בשלישי מבין קרבות מלכיה, כבש 'צבא ההצלה', בסיוע לבנוני וסורי, את מלכיה.
לקראת כניסת ההפוגה הראשונה לתוקף הוחלט להתקיף ולכבוש את לוביה כדי לפתוח את הכביש לטבריה ולחסום את תנועת הערבים מנצרת לצפון הארץ.
להתקפה על לוביה הוקצו שתי פלוגות חי"ר מגדוד דרור (גדוד 14) וגדוד ברק (גדוד 12) בסיוע מקלעים בינוניים, מרגמות 3 אינץ' ושני תותחי הרים 65 מ"מ (נפוליאונצ'יקים).
ההתקפה נקבעה ל-9 ביוני 1948.
תוכנית ההתקפה הייתה השתלטות על המשלטים הקדמיים בדרום - מזרח הכפר ואחר כך פריצה לתוך הכפר מאותו הכיוון.
באותה שעה היה צריך טור משוריין (כמה משורייני "סנדביץ" ואוטובוס משוריין) לצאת מטבריה ולתקוף את לוביה מכיוון מזרח כדי להטיל מורא בקרב לוחמי לוביה ולהחדיר בהם את ההרגשה שהם מנותקים.
לוחמי גולני הגיעו למקום ההיערכות קרוב למשלטי לוביה בשעה 04.50. בראש הכוח הפורץ היה חיים לבקוב.
ההתקפה החלה בהפגזת הכפר על ידי התותחים והמרגמות.
התוצאה הייתה אובדן גורם ההפתעה.
כשהחלה ההסתערות היו הערבים במשלטים הקדמיים מוכנים להתקפה.
בהסתערות הראשונה נכבשו מספר משלטים.
לוחמי לוביה לא ברחו כפי שהיה מצופה אלא החלו בהתקפות-נגד על המשלטים שנכבשו.
הערבים התקיפו את השדרה המשוריינת ואילצו אותה לחזור לטבריה.
הקרב נמשך כל היום ובשעה 03.00 ב-10 ביוני 1948, כשהסתבר שאין סיכוי לחדש את ההסתערות, ניתנה פקודת נסיגה לסג'רה.
בהתקפה זו נהרגו 21 מחיילי גולני ורבים נפצעו.
13 מהנופלים נשארו בשטח ונאספו לקבורה בעת ההפוגה הראשונה.
ב-6 ביוני 1948, לאחר שכבש מידי צה"ל את מלכיה, חדר צבא ההצלה לגליל בציר מלכיה - סאסא והתבסס במרכז הגליל.
לאחר כישלון התקפת גולני על לוביה, כוחות החטיבה התבססו ממזרח ומצפון לסג'רה.
'צבא ההצלה', מצידו, שינה את מגמתו.
הוא ביקש לנצל את כישלון ההתקפה ולהטיל את כל כוחו על סג'רה כדי להשיג על ידי כך שני הישגים:
הרחקת האיום מצומת מסכנה - עילבון שהיה הקשר היחידי בין נצרת לבין הגליל העליון.
כיבוש סג'רה יאפשר לו פריצה לאזור התבור כדי לנתק את הכביש היחידי שהוביל מעמק יזרעאל לעמק הירדן ולגליל, בסביבות כפר כמא.
ההפוגה אמורה הייתה להיכנס לתוקף ב-11 ביוני 1948 בשעה 10.00, אולם קאוקג'י לא ראה את עצמו כבול להחלטות האו"ם.
בשעה 09.15 נתגלה למגיני סג'רה טור של 50 מכוניות מצד עילבון ומנצרת ומהן ירדו מאות לוחמים ערבים.
תוך זמן קצר החלה הפגזה של תותחים ומרגמות והסתערות על המשלטים הישראלים מצפון וממערב לסג'רה, וזרוע אחת של כוחות 'צבא ההצלה' הגיעה עד לכביש אל כפר תבור (כביש 65 של ימינו), וניתקה את סג'רה מעורפה.
תוך זמן קצר ספגו המגינים אבדות כבדות ונאלצו לסגת והערבים כבשו את רוב המשלטים.
מטה החטיבה, שנמצא ביבנאל, שלח מיד משוריין נושא תחמושת ולוחמים - ביניהם רופא החטיבה .
המשוריין פרץ לסג'רה כשהוא יורה לכל עבר.
לאחר שתפסו הערבים את המשלטים הם הפגיזו משם את סג'רה.
פגז אחד חדר לתחנת העזרה הראשונה שנמצאה באחד מבתי המושבה והרג את ד"ר מוריס.
הקרבות באזור חוות השומר הגיעו עד לכדי לוחמת פנים אל פנים.
בלילה נסוגו לוחמי 'צבא ההצלה', ייתכן בגלל האבידות הכבדות שספגו גם הם במהלך היום.
כוחות צה"ל חזרו בבוקר 12 ביוני 1948 ותפסו את המשלטים שנכבשו.
חילופי האש נמשכו כל היום ורק ב-13 ביוני 1948 השתררה ההפוגה בחזית הזאת.
אל מול סג'רה ריכז קאוקג'י כ-800 לוחמים, רובם אנשי צבא ההצלה ומיעוטם לוחמים מקומיים, שמונה משוריינים עם צריח, שישה משורייני זחל פתוחים, תותחים, מרגמות ומספר מטוסים (כנראה עיראקים).
קאוקג'י פתח בהתקפה ב-9 ביולי 1948 שנמשכה ללא הפסקה עד 18 ביולי 1948. הגנת סג'רה התבססה על שלושה משלטים עיקריים בצפון, במערב ובדרום.
ב-12 ביולי השתמשו תותחני קאוקג'י בפעם הראשונה בפגזי רסס (שרפנל).
מטוסי "טייסת הגליל" עזרו בהפצצות לילה על ריכוזי התוקפים.
ב-14 ביולי ערכו כוחותיו של קאוקג'י שמונה התקפות בסיוע מטוסים.
כל ההתקפות נהדפו, אבל קאוקג'י התמיד בהתקפותיו כי כיבוש סג'רה נעשה בעיניו לעניין של יוקרה.
להקלת הלחץ מסג'רה יצא צה"ל למבצע דקל, למרות שמלכתחילה צה"ל לא רצה לפתוח חזית נוספת בצפון במקביל למבצע דני במרכז.
קאוקג'י היה שקוע כולו בסג'רה ולא שם לב לכוחות צה"ל הנעים משפרעם לעבר נצרת במבצע דקל.
אחרי כניעת נצרת נעו כוחות צה"ל צפונה, פתאום מצא עצמו צבא ההצלה בין כוח צה"ל מדרום, לבין מגיני סג'רה מצפון, והחליט על נסיגה.
ב-16 ביולי הבחינו מגיני סג'רה בתנועת בריחה ניכרת של מכוניות בכיוון נצרת-עילבון.
ב-17 ביולי פסקה הארטילריה של קאוקג'י מלפעול ונראתה בריחה מכפרי הסביבה.
הכפר דבוריה חתם על הסכם כניעה.
הארטילריה היהודית רוכזה על לוביה ונראתה מנוסה המונית משם.
ב-18 ביולי נכנסו חיילי גולני ללוביה ללא קרב והדרך לטבריה נפתחה.
הכפר טורען חתם על הסכם כניעה.
לאחר הקרבות הוקם גלעד צנוע בגבעת מסכנה.
ב-1959 הוקמה אנדרטה גדולה ועליה חקוק למשחררי הגליל התחתון ה'תש"ח.
במקום הוקם מוזיאון גולני ובשנת 2010 נחנכה בו אנדרטה לחללי גולני בכל התקופות.
הקרבניירי (השם הרשמי באיטלקית: Arma dei Carabinieri), הוא כוח הז'נדרמריה של איטליה, שמבצע הן תפקידי שיטור צבאיים והן תפקידי שיטור אזרחיים.
במקורו הוא הוקם ככוח השיטור של ממלכת סרדיניה.
במהלך איחוד איטליה הוא מונה כזרוע הראשונה של הארגון הצבאי הלאומי.
למרות שהקרביניירי השתתף בפעולות דיכוי האופוזיציה בתקופת המשטר הפאשיסטי, הוא גם היה אחראי על נפילתו ויחידות רבות שלו פורקו על ידי גרמניה הנאצית וכתוצאה מכך הצטרפו רבים מאנשיה למחתרת האיטלקית.
מאז 2001 הוא מהווה אחת מארבע הזרועות של הכוחות המזוינים של איטליה.
הקרביניירי הוקמו על ידי ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה במטרה ליצור עבור ממלכת סרדיניה כוח משטרתי.
קודם לכן תפקידי השיטור בוצעו על ידי כוחות הפרשים של סרדיניה (Dragoni di Sardegna corps) שהוקמו ב-1726 וכוח האדם שלהם היה התנדבותי.
לאחר שהצבא הצרפתי כבש את טורינו בסוף המאה ה-18 ולאחר מכן נטש אותה לטובת ממלכת סרדיניה, מוסדו הקרבניירי בצו מלכותי ב-13 ביולי 1814.
הכוח החדש חולק לדיוויזיות על פי חלוקה של דיוויזיה אחת לכל מחוז.
הדיוויזיות חולקו בהמשך לפלוגות, שהן בתורן חולקו למחלקות שפיקדו על תחנות המשטרה המקומיות, תיאמו את פעולתן, היו פזורים בכל רחבי הממלכה והיו בקשר ישיר עם הציבור.
ב-1868 הוקמה הדיוויזיה הרכובה של הקורזיירי (Corazzieri, המקבילים לקירסירים במדינות אחרות), שהייתה מלכתחילה משמר הכבוד של הריבון ומאז 1946 הם מהווים את משמר הכבוד של נשיא איטליה.
בעקבות איחוד איטליה הוגדלו כמה מהדיוויזיות וב-24 בינואר 1861, הוטל על הקרבניירי להיות הכוח הראשון של הכוחות המזוינים של איטליה.
במאי 1915 כוחות צבא איטליה צעדו לנפת דרום טירול כדי לכתר אותה.
דרום טירול הייתה טריטוריה בשליטת בעלי בריתם לשעבר, האימפריה האוסטרו-הונגרית.
למגינים היה מספיק זמן כדי להכין ביצורים חזקים שם ובחבל קראס במזרח, והכוחות האיטלקים בפיקודו של הגנרל לואיג'י קאדורנה מצאו עצמם נהדפים בלחימה קשה.
תפקידם של הקרבניירי היה להציב עמדות מכונות ירייה ככוח חסימה.
בתקופת המשטר הפשיסטי של בניטו מוסוליני בשנים 1922–1943, היו הקרביניירי אחד מהכוחות המשטרתיים שהופקדו על דיכוי האופוזיציה באיטליה.
באותה תקופה, בהיותם חלק ממשטרת איטליה (בעיקר בסוף שנות השלושים), הם היו מעורבים בזוועות במזרח אפריקה האיטלקית במהלך המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה ביצעו הקרבניירי את תפקידם כמשטרה צבאית כנגד כוחות בעלות הברית וכנגד הפרטיזנים ביוגוסלביה כחלק מכוחות הכיבוש שם.
לאחר נפילתו של מוסוליני ב-25 ביולי 1943, הוא נעצר על ידי הקרבניירי כאשר עזב את מעונו הרשמי ולבסוף נכלא על ידם.
לאחר הסכם שביתת הנשק שנחתם ב-9 בספטמבר 1943 ופיצול המדינה לרפובליקה הסוציאלית האיטלקית בצפון ולממלכת איטליה בדרום, פוצלו גם הקרביניירי לשני חלקים.
בדרום איטליה הוקמה המפקדה של הקרביניירי בבארי וגויסו יחידות חדשות לטובת שחרור כל איטליה.
יחידות אלה סופחו לגיס השחרור האיטלקי ולצבא שנלחם לצדן של בעלות הברית.
בצפון ארגן המשטר הפשיסטי את המשמר הלאומי הרפובליקני (Guardia Nazionale Repubblicana) שכלל את אנשי הקרביניירי, אנשי משטרה קולוניאליים לשעבר, את משטרת המכס של משמר האוצר ושאר כוחות.
כל הכוחות הללו פעלו כמשטרה צבאית וככוח התערבות מהירה כנגד כוחות גרילה.
כשכוחו חלש, כשהוא בלתי מצויד וכשהוא נגוע בעריקות, השתלטו על המשמר הלאומי אנשי "הבריגדות השחורות" (Brigate Nere) שייצגו גישה מילטנטית יותר של המפלגה הפשיסטית.
לאחר המלחמה נמנו לפחות 2735 הרוגים ו-6500 פצועים מתוך כ-14,000 אנשי הקרביניירי שהצטרפו למחתרת בצפון ובמרכז איטליה.
ביוגוסלביה הקימו הקרביניירי גדוד במסגרת דיוויזיית גריבלדי האיטלקית שלחמה לצד הפרטיזנים היוגוסלבים כנגד הגרמנים וכנגד כוחות האוסטאשה הקרואטים.
הגדוד איבד מעל 80% מלוחמיו בקרבות והוענקה לו מדליית הכסף של הגבורה הצבאית.
חשיבות תפקידם של הקרביניירי עלתה, וב-31 במרץ 2000 הם צורפו לכוחות המזוינים של איטליה.
כיום הם גאים במיוחד בזיכרון של סלאבו ד'אקוויסטו (Salvo D'Acquisto), שהוצא להורג על ידי הגרמנים בפלידורו (Palidoro, ליד רומא) במהלך מלחמת העולם השנייה.
דאקוויסטו התנדב להיות מוצא להורג במקום אזרחים שהיו אמורים להיהרג כתגמול על הריגתו של חייל גרמני.
במקום זאת הוא לקח על עצמו את האחריות על הריגתו של החייל והוצא להורג.
בשנים האחרונות צורפו יחידות הקרביניירי למשימות שמירת שלום, כולל בקוסובו, באפגניסטן ובעיראק.
ב-2003, 12 אנשי קרביניירי נהרגו בפיגוע התאבדות ליד בסיסם בנסיריה שליד בצרה שבדרום עיראק והיה זה אובדן חיי האדם בהיקף הגדול ביותר בכוח צבאי איטלקי כלשהו מאז מלחמת העולם השנייה.
בוועידת ארגון המדינות המתועשות (G8) ב-2004, הוטל על הקרביניירי להקים את "המרכז למצוינות יחידות משטרה לשמירה על יציבות" (Center of Excellence for Stability Police Units) שיהיה ראש חץ לפיתוחם של סטנדרטים ושל שיטות הדרכה ליחידות משטרה אזרחיות שמסופחות למשימות שמירת שלום בינלאומיות.
בראש הקרביניירי עומד קצין בדרגת גנרל היושב ברומא.
תפקידו לנהל, לתאם ולפקח על הפעילויות של הקרביניירי.
אליו כפופים המפקדים האחראים על תחומי המנהלה, הרפואה, ההנדסה, הרכב והשירות הוטרינארי.
סגן מפקד הקרביניירי אחראי על מרכז הגיוס והמיון של הכוח.
הקרביניירי מאורגנים על בסיס טריטוריאלי לביצוע משימות אכיפת חוק.
הארגון הטריטוריאלי מהווה את הגרעין המרכזי של הקרביניירי.
הוא כולל 80 אחוז מהכוח ומאורגן באופן מדורג בחמישה אזורי-על, 19 אזורים ו-102 פיקודים פרובינציאליים.
מעבר לארגון הטריטוריאלי, ממוקמים ברומא הדיוויזיה הממונעת המיוחדת (Palidoro) והיחידה למבצעים מיוחדים (ROS).
הדיוויזיה ממוקמת בטרוויזו והיא כוללת שתי בריגדות שערוכים לפעולה בשעת חרום בתוך איטליה ומחוצה לה.
היא אחראית על שמירת הסדר הציבורי ושליטה באזורים עירוניים ומסייעת לרשויות האזרחיות בתחום של ביטחון הציבור.
יחידת המבצעים המיוחדים (Raggruppamento Operativo Speciale – ROS) היא יחידת העילית של הקרביניירי שהוקמה ב-1990 כדי להתמודד עם ארגוני הפשע המאורגן (מאפיה), עם פעולות חתרניות, עם טרור ועם מעשי פשיעה מורכבים.
יחידה ללוחמה בפשע הוקמה בכל משרד של תובע עירוני או מחוזי.
המחלקות למשימות מיוחדות הן מחוץ למסגרת הארגון הרגיל של הקרביניירי והן ממלאות משימות מיוחדות.
הקורזיירי (Corazzieri), הם יחידת העילית שמשמשת כמשמר הכבוד לנשיא איטליה, ממוקמים במעונו הרשמי של הנשיא, הקווירינאלה.
הם ידועים בזכות מדיהם המיוחדים.
כמעט ואין להם משימות יומיומיות נוספות, אם כי ניתן לראותם מבצעים לעיתים סיורים.
מחלקות אחרות הן בשירות מוסדות מדינה נוספים כמו הסנאט, הפרלמנט, בית המשפט העליון, ראש הממשלה והמועצה הלאומית לכלכלה ותעסוקה.
הקרביניירי מבצעים גם את תפקידי השיטור הצבאי והביטחון עבור משרד ההגנה, עבור פיקוד הכוחות המזוינים, בתי הדין הצבאיים וכוחות צבאיים נוספים באיטליה ומחוצה לה.
כמו כן הם מחזיקים נציגויות במחלקות שונות במשרד לביטחון ציבורי וכן כוחות משימה למלחמה במאפיה ולמלחמה בסמים.
קצינים של הקרביניירי אחראים על אבטחתן של השגרירויות והנציגויות הדיפלומטיות של איטליה ברחבי העולם, בדומה לתפקיד שמבצעים אנשי חיל הנחתים של ארצות הברית.
יחד עם משטרת המדינה (Polizia di Stato) ומשמר האוצר (Guardia di Finanza) אחראים הקרביניירי גם על נושא ביקורת הגבולות.
הקרביניירי לובשים מדים מיוחדים בצבע כחול כהה עם עיטור כסוף על הצווארון ועל החפתים.
שולי המדים של הדיוויזיה הרכובה הם בצבע לבן ושל דיוויזיית חיל הרגלים בצבע כחול בהיר.
כיסוי הראש שלהם הוא בצורה מיוחדת עם שני קצוות מחודדים ונהוג לכנותו lucerna.
יחידות המשטרה הצבאית של הקרביניירי חובשות כומתות בצבע כחול כהה.
קרבות נולה היו סדרת קרבות שנערכו בין הרפובליקה הרומית לקרתגו בימי המלחמה הפונית השנייה.
הקרבות נערכו על השליטה בעיר נולה, והסתיימו כולם בניצחון רומאי.
נולה היא עיר בקמפניה שבאיטליה.
נולה נחשבת לאחד מהיישובים העתיקים בחבל קמפניה.
בתקופת המלחמות הסאמניטיות עברה העיר לצידם של הרומאים, ומאז הייתה נאמנה להם תמיד.
העיר העשירה קפואה פתחה בפני הקרתגים את שעריה, וחניבעל קבע את מחנהו בהר טיפאטה סמוך לקפואה.
חניבעל חיפש מקום מנוחה לצבאו לקראת החורף המתקרב, ובחר בנולה.
הוא צעד לתוך שטח העיר, ובתחילה האמין שהיא תיכנע לו מרצון ולכן לא התכונן לקרב.
טיטוס ליוויוס טוען שהמון העם בעיר נטה אחרי חניבעל ואכן רצה להיכנע, בעוד הסנאט המקומי, שהורכב בעיקר מבני האצולה, שמר אמונים לרומא.
משפט כזה אופייני לליוויוס שבספרו מדגיש את חשיבות עליונות האצולה על פני העם.
אולם חוקרים מודרניים סבורים שרוב העריקות שנעשו במלחמה זו לטובת חניבעל היו ביוזמת האצולה המקומית דווקא.
מכל מקום מכיוון שליוויוס משמש כמקור בלעדי כמעט לאירוע זה, לא ניתן לדעת מה אירע בנולה במציאות.
על כל פנים, על פי ליוויוס הסנאט רצו לשמור אמונים לרומא, ועל כן, כדי להרוויח זמן, יצרו קשר כביכול עם חניבעל.
בפועל נשלחו שליחים אל הפראיטור מרקוס קלאודיוס מרקלוס בבקשה לעזרה.
מרקלוס שיבח את הנולאנים על אומץ לבם, הורה להם להמשיך במשא ומתן המדומה עם חניבעל, והוא עצמו החל לנוע במהירות אל נולה.
כאשר הגיע מרקלוס, הבין חניבעל שהעיר לא תיכנע לו בקלות, ונע אל נאפולי.
חיל המצב הרומאי של נאפולי הובס מול חומות העיר.
עם זאת, הסנאט המקומי עמד באומץ בהתקפה, וחניבעל נאלץ לוותר.
חניבעל השיג פיצוי בכך שלכד בהסתערות את הערים נוקריה (Nuceria), ואקרי (Acerrae).
במצב זה, כאשר ערי קמפניה ופוליה נפלו בזו אחר זו לרגלי הכובש הקרתגי, התעוררה שוב האופוזיציה בנולה שקראה לכניעה לחניבעל.
מנהיג האופוזיציה היה נולאני בשם לוקיוס בנטיוס.
בנטיוס תמך בחניבעל בין היתר בשל הכרת תודה אישית.
בנטיוס לחם בקרב קאנאי בצבא הרומי, וכמעט נהרג.
הקרתגים הצילו אותו, טיפלו בפצעיו ושילחו אותו הביתה עם מתנות כפי שנהגו לעשות לכל שבוי לא-רומאי שתפסו.
עם זאת, הצליח מרקלוס בעורמה לרכוש את ידידותו של הצעיר הנולאני, וכך להביא להחלשת האופוזיציה.
עם זאת, חניבעל החליט לבצע התקפה נוספת על נולה.
מרקלוס הוציא את חייליו מחוץ לחומות, וחניבעל ערך את מחנהו מולו.
למרקלוס נודע שחלק מאנשי העיר יצרו קשר עם המחנה הקרתגי במטרה להסגיר את העיר.
על פי התוכנית, הם היו אמורים להמתין לכך שמרקלוס יוציא את חייליו לקרב, ואז יבזזו את המחנה הרומאי וילכדו את החומות.
מרקלוס בחר לנצל את המצב לטובתו.
הוא החזיר את חייליו אל העיר, הפקיד משמר כבד על המטען והאספקה, והורה שלאיש מהאזרחים אסור להתקרב לחומות.
חניבעל ראה שהרומאים לא פותחים בקרב, והתקרב אל החומות בחוסר זהירות.
אז התפרצו הרומאים החוצה, דרך השער הראשי וזרעו בלבול בצבא הקרתגי.
כוחות נוספים התפרצו משני השערים האחרים, תוקפים את האגפים הקרתגיים.
חניבעל נאלץ להורות לחייליו לסגת.
ליוויוס מציין בהסתייגות מסוימת ש-2,800 קרתגים נהרגו, ורק 500 רומאים.
לאחר שהקרתגים נסוגו שפט מרקלוס את אלו שנאשמו בשיתוף פעולה עם הקרתגים.
הם הוצאו להורג ורכושם הוחרם.
בתחילת שנת 215 לפנה"ס, החל חניבעל בהכנות למצור נוסף על נולה.
אחד מקציניו חנו, נפגש עם כמה מנכבדי העיר בניסיון לשכנע אותם לבגוד בחיל המצב הרומאי אולם ללא הועיל.
משנכשלו המגעים, החליט חניבעל לקחת את העיר בהתקפה.
הוא תכנן לתקוף את כל השערים בו זמנית, ומרקלוס שהבחין בכך החליט להתכונן בהתאם.
כאשר חניבעל התקרב אל החומות, הסתערו הרומאים ותקפו את המחנה הקרתגי.
הקרתגים הופתעו בתחילה, אולם התאוששו במהרה והשיבו מלחמה שערה.
הקרב נמשך במשך כל היום, כששני הצדדים אינם מצליחים להגיע להכרעה.
בלילה, גשם כבד אילץ את שני הצדדים לפרוש למחנותיהם.
הגשם המשיך עד אמצע היום שלמחרת וגם לאחר מכן לא היה ניתן לתקוף בשל הבוץ.
לפיכך דחו שני הצדדים את התחדשות מעשי האיבה למשך יום נוסף.
למחרת ערך מרקלוס את כוחותיו מול המחנה הקרתגי, חניבעל ערך גם הוא את כוחותיו ונפתח הקרב.
אנשי נולה שלא תמכו בחניבעל נערכו מאחורי הקווים הרומאיים ושימשו כעתודה וכן טיפלו בפצועים.
על הקרב עצמו לא ידוע הרבה.
הרומאים זכו לניצחון מוחץ, וקרתגים רבים נהרגו.
בנוסף על כך לאחר הקרב אירע לחניבעל מה שלא אירע לו אלא פעמים מעטות בלבד לכל אורך הקריירה הצבאית הארוכה שלו, כמה מאות פרשים נומידיים ואיברים ערקו אל הרומאים תמורת הבטחה לאדמה.
בשנת 214 לפנה"ס חניבעל חנה באזור אגם אווארנוס (Avernus), רשמית לצורך הקרבת קורבנות אולם בפועל כדי לרגל אחר ביצורי הערים באזור.