tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרץ 1945 לאחר תפיסת העיר בידי הסובייטים שבה גדיניה לשמה הפולני, כשהיא מסונפת למחוז גדנסק.
שנות השבעים ראו את המרי השמאלי האנטי-סטליניסטי, שמרכזו היה במספנות גדיניה; ומאוחר יותר נקרא אחד הרחובות הראשיים בעיר על שמו של אחד מחללי הירי המשטרתי שנועד לדכא את המחאה.
המספנות היו ערש לידתה של תנועת סולידריות בהנהגת לך ואלנסה, שמילאה תפקיד חשוב בהתמוטטות השלטון הקומוניסטי באירופה בסוף שנות השמונים.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בגדיניה כ-700 יהודים.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיר פעילות ציונית, לרבות של תנועות נוער, ופעל בה קיבוץ הכשרה.
בשנת 1934 נחנך בעיר בית כנסת חדש.
בשנות השלושים סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות, ובהן הצבת משמרות חרם לפני חנויותיהם, וניפוץ שמשות בתיהם.
עם כניסת הגרמנים לעיר בספטמבר 1939 נרצחה ביריות קבוצה מיהודי העיר, והיתר הועברו בהמשך למחנה הריכוז שטוטהוף, וממנו לאושוויץ.
קבוצה של 27 משפחות יהודיות מהעיר שהסתתרה ביערות הסביבה הוסגרה לגרמנים.
אגנישקה וידרשל (בודנה) הצילה מספר יהודי העיר וקיבלה הכרה כחסידת אומות העולם.
הן המספנה הגדולה בפולין (סטוֹצניה גְדיניה) והן חברת ה-IT הגדולה במדינה (פְּרוֹקוֹם) ממוקמות בגדיניה.
הנמל הסמוך הוא השני בים הבלטי בהיקף המכולות.
את העיר משרתים הן שדה תעופה מקומי סמוך, והן נמל התעופה הבינלאומי גדנסק על שם לך ואלנסה שמרוחק כ-20 ק"מ ממרכז גדיניה.
לא פחות משמונה מוסדות השכלה גבוהה התבססו בגדיניה, מהם 5 פרטיים ושלושה ממשלתיים.
קבוצת הכדורסל ארקה גדיניה היא מהבולטים שבמועדוני כדורסל הנשים באירופה, עם 13 זכיות (נכון ל-2021) באליפות הליגה הפולנית הבכירה (ה-PLKK), ופעמיים מקום שני בגמר היורוליג הנשי, קבוצת הגברים של המועדון זכתה 9 אליפויות רצופות בליגת העל הפולנית בשנים 2004–2012.
גדילים או פרנזים הם קישוטי מקלעת (Passementerie) של חוטים, סרטים, קרעי בד או עור מעטרים שולי חפצים, לרוב ביגוד, שטיחים, כריות, וילונות.
גדילים כמו קישוטים אחרים הם גם פריט אופנתי ובתקופות מסוימות הרבו לקשט בהם, למשל באמצע המאה ה-18 היו בפריז 530 יצרני קישוטים שונים שכללו גם גדילים.
בתקופות אחרות המעיטו להשתמש בהם.
מקור הביטוי הלועזי פרנזים הוא סירוס של המילה הגרמנית Franse גדיל מלל, ומזכיר את המילה האנגלית Fringe - שוליים, ציצית.
שמות נרדפים לגדיל הם גרד, פיף, פתיל, ציצה, ציצית, קישוט.
המונח גדיל משמש לעיתים לתיאור צורות אשר מזכירות את הגדיל בצורתו כגון גדילן מצוי או גדילים של DNA.
בתחילה קצוות חוטי השתי של האריגים שהורדו מהנולים, נקשרו בקשרים שונים כדי למנוע את פרימת קצוות חוטי השתי באריגים.
במאה-ה17 נמצא שימוש חדש לגדילים על קצוות מדפי ספרים, כל פעם שהוציאו ספר מהמדף הגדילים שימשו לאיבוק מהיר..
תור הזהב של הגדילים היה בתקופה הוויקטוריאנית.
כיסאות, שולחנות, כורסאות, ספות הכל כוסה בגדילים לעיתים בצבע הרהיט, לעיתים בצבעים שונים והכי טוב בצבע זהב.
גדילים נקלעו לגדילים עבים יותר, וקושטו בעוד קישוטים.
באריגה ישנן שיטות שונות לקשירת או קליעת קצוות השתי כדי שהוא לא ייפרם.
יש אפשרות לארוג צעיף משולש, שבו השתי הופך לערב והערב לשתי, וקצותיהם הופכי לגדילים.
מלבישים את השתי על הנול, חותכים קצה צד אחד של השתי חוט ואורגים אותו ואורגים לתוך השתי עם סיום האריגה, משאירים מרחק מהמוט שמחזיק את החוט.
קושרים קשרים בין החוטים מקבלים צעיף משולש עם גדילים ארוכים.
השימוש בגדילים כאמצעי עיצובי בבגדים החל כנראה באזור מסופוטמיה.
עדויות לכך אפשר למצוא בפסלים, תגליפים וכתב המתוארך עד מ-3000 לפני הספירה.
בחפירות ארכאולוגיות בלאספוג (Lespugu) בצרפת נמצא פסלון של וונוס מהתקופה הפלאוליתית, מגולף מעצם, שבו האישה לובשת מעין חצאית עשויה מחוטים קשורים ומלופפים זה אחד על השני, התלויים על חגורת מותניים.
חצאיות - גדילים המורכבות משני סינרי גדילים מופיעות גם בבגדים לאומיים של הולאכיים ברומניה.
הגדילים כנראה שימשו את כל המעמדות, גברים ונשים כאחד, אך היו נפוצים יותר בבגדי נשים, לרוב בחצאיות או צעיפים.
כיון שהגדילים היו לרוב קשורים מקצוות הערב של הבד הם היו עשויים כמו הבד מצמר או פשתן ובתקופות מאוחרות יותר גם מכותנה ומשי ובזמנים המודרניים גם מחוטים מעשה ידי אדם.
שולי החצאית או הצעיף היו מעוטרים בגדילים ישרים או קלועים בדוגמאות מורכבות.
לעיתים הגדילים היו חלק מהבגד שנגזר לרצועות ולעיתים בד שנוסף על הבגד המקורי.
תרבות נוספת שעשה שימוש בגדילים הם האינדיאנים ביבשת אמריקה.
ההיסטוריה של סוג ביגוד זה לא ידועה, אך כנראה שבטים מסוימים נהגו להשתמש בגדילים מעור צבי בלבוש הטקסי.
לאחר התפשטות האירופאים ביבשת נדחקו האינדיאנים מאדמותיהם וקשרי המסחר בין השבטים גדלו.
בתקופה זו הפופולריות של לבוש עם גדילי עור גדלה מאוד ואף אומצה על ידי הבוקרים של אותה תקופה עד שבסביבות 1980 כל פריט ביגוד בעל גדילים נחשב כבגד עם מאפיינים אינדיאניים.
בגד סרוג או שמיכה סרוגה אינם זקוקים לקשירת גדילים, היות שהם נסרגים מחוט המשכי שאת הקצה שלו מעבדים לתוך הסריג.
אך במשך השנים נוצרה אופנה של יצירת גדילים גם על סריגים, חלקם סרוגים ומשולבים בסריג תוך כדי היצירה וחלקם נוצרים על ידי קיפול חוט אחד או יותר שאותם מושכים דרך קצה הסריג, מעבירים את הלולאה המקופלת מעל לקצוות החוט ונוצר גדיל.
היוצרים יכולים אחר כך להשאיר את הגדילים כמות שהם או לקלוע, לקשור, להוסיף חרוזים כאוות נפש היוצרים.
גדיעת קרניים היא פעולה המתבצעת בפרות במשקי הבית בעולם.
גדיעת הקרניים מתבצעת על מנת למנוע מהפרה לגרום לנזק לפרה אחרת, לחקלאי המגדל אותה או לעצמה בתוך מכלאות וחצרות, שם היא עלולה להיפגע כתוצאה מחיכוך בברזל, שער, גדר וכדומה.
גדיעת הקרניים מתבצעת בכמה שיטות:
משחה - חומר כימי אשר נמרח על בסיס הקרניים הפוטנציאליות, בגיל כשבוע ומונעת את צמיחת הקרניים.
שיטה זו היא המומלצת על ידי ארגוני צער בעלי חיים, מכיוון שאינה כרוכה בסבל מיותר מעבר לנדרש.
אך העגל סובל מכוויות למשך מספר ימים נוספים.
מכשיר מצית - מכשיר זה, הנראה כמו מצית גדול עגול, יוצר כוויה בשורש הקרן.
הכווייה מכאיבה, אך לאחר מספר דקות העגל חוזר לעצמו.
למרות הכאב החד שנוצר כתוצאה משימוש בשיטה זו, יש הטוענים כי מכיוון שהיא מהירה יותר, עדיף להשתמש בה לטובת העגל שמשך סבלו מתקצר משמעותית.
על פי חוקי צער בעלי חיים, בארץ ובעולם - יש לאלחש את אזור הקרניים לפני ביצוע הגדיעה.
הגדיעה נעשית בדרך כלל על ידי וטרינר או אדם מקצועי אחר אשר הוכשר לכך.
התהליך מתבצע בדרך כלל באביב או בסתיו, כאשר אין זבובים בשפע.
צריבה, היא תהליך של הריגת טבעת צמיחת הקרן באמצעות חום, תהליך זה מתבצע כאשר העגל הוא צעיר מאוד, לא יותר מ-3 או 4 שבועות.
בזמן הזה, הקרניים קטנות מאוד, ולא הספיקו לגדול או להתחבר לגולגולת.
ככל שהצריבה נעשית מוקדם יותר, כך גם הכאב של העגל קטן.
צריבת הקרן נעשית בדרך כלל באמצעות מוט ברזל מלובן.
ניתן גם להשתמש בסכין מעוקלת כדי לחתוך את הקרן אם העגל לא עבר את גיל החודש.
זהו תהליך פשוט, שמסיר את הקרן לגמרי, ובנוסף גם את טבעת הצמיחה שלה.
עבור עגלים מבוגרים, בדרך כלל מתחת לגיל 8 חודשים, הקרן התחילה לגדול ולהתחבר לגולגולת ואז אפשר להשתמש בקטר או מסור.
גדימינאס (לעיתים: גדימין; בליטאית: Gediminas, בפולנית: Gedymin; 1275 – 1341) היה דוכס גדול של ליטא בין השנים 1316–1341, והפך את ארצו לאחת המעצמות של מזרח אירופה.
בימי מלוכתו התפשטה שליטת ליטא על שטח גדול בין הים הבלטי ובין הים השחור.
גדימינאס קרא לעצמו "מלך הליטאים ושל רוסים ("רותנים") רבים".
לצידם של הדוכסים מינדאוגאס וויטאוטס נחשב לאחד הגיבורים הלאומיים של העם הליטאי.
הוא העביר את בירת ליטא לוילנה והקים שרשרת איתנה של מבצרים.
גדימינאס היה השליט השני מהשושלת הגדימינית ועלה על כס המלכות של ליטא אחרי מות בן דודו ויטניס.
כאמצעי דיפלומטי במאבק באויבים מבחוץ ניהל משא ומתן עם האפיפיור על התנצרות ממלכתו אך בכל זאת, שמו נשאר קשור למורשת הפאגאנית של ליטא.
נולד בסביבות שנת 1275, ככל הנראה, כאחד משלושת בניו של סקלמנטאס.
בסביבות שנת 1295 עם עלייתו לשלטון של ויטניס, בנו של בוטווידאס (פוקובראס), התייצבה הדוכסות הגדולה של ליטא אחרי שנים של אי סדר.
בסביבות 1316 לקח גדימינאס את השלטון במקום ויטניס, שאולי מת או ויתר על כס הדוכסות כדי לנהל את ז'מאטיה או אאוקשטייאס, חבל ארץ עילי שבצפון-מערב ליטא.
בנוגע לקשר המשפחתי בינו לויטניס יש במקורות הרבה סימני שאלה.
באגדות וחלק מהכרוניקות (כמו למשל, ב"ספר הקטיפה" הגניאלוגי הרוסי) הוצג גדימינאס כבנו של ויטניס.
אולם ידוע כיום שהם חיו בערך באותן השנים והקשר אב-בן לא נראה אפשרי.
בסיפורים מגמתיים המופיעים בכרוניקה של יאן דלוגוש ובמקורות מוסקבאיים מאוחרים ,גדימינאס הוצג כמשרת או נושא כלים של ויטניס ונטען שהוא רצח את אדונו ועלה כך לשלטון.
לעומת זאת במכתבו של אחד ממנהיגי מועצת העיר ריגה, דובר על גדימינאס כעל אח של ויטניס כעל "אחיו"ויורשו, כאשר שניהם היו בניו של בוטווידאס.
החל משלהי המאה ה-19 זאת הייתה ההשערה שאומצה על ידי ההיסטוריונים כסבירה ביותר.
בסוף המאה ה-20 ההיסטוריון ייזי אוכמנסקי (1974) מצא שבפואמה הרוסית "זדונשצ'ינה" מהמאה ה-14 שני בניו של אלגירדאס מספרים שהם נכדיו של גדימינאס וניניו של סקלמנטאס, שהיה אביו או חמיו של גדימינאס.
על בסיס מקור זה היה גדימינאס בנו או חתנו של סקלמנדאס, לדעתו של תומאס ברנאוסקאס סקלמנטאס היה אחיו של בוטווידאס ולא אביו ולכן ויטניס וגדימינאס היו בני דודים.
בשנת 1320 סיפח את הדוכסות של לוצק, ייסד את העיר ביאליסטוק ונחל ניצחון ראשון על האבירים הטבטונים.
בשנה הבאה החל במשא ומתן עם האפיפיור באביניון, בנוגע להצטרפות אפשרית של עמו לדת הנוצרית.
בשנת 1323 הפך את העיר וילניוס שייסד, לבירת ליטא.
כתב לאפיפיור כדי להודיע על רצונו לאמץ את הדת הרומית קתולית והזמין נזירים, בעלי מלאכה, סוחרים ואיכרים גרמנים ובני עמים אחרים להתיישב בארצו.
אז הגיעו לליטא גם היהודים הראשונים.
מבחינת האבירים הטבטונים התעניינותו של גדימינאס בנצרות לא הייתה אלא אמצעי ערמומי שנועד להגביר את עצמת שלטונו ולהיפטר מהם.
בסופו של דבר, אחרי שהטבטונים הפיצו באירופה שמועות על כך שגדימינאס תומך בפגאנים ואף בנוצרים אורתודוקסים, ב- 1324 ויתר הדוכס על רעיון הטבילה לנצרות הקתולית.
במלחמתו נגד המסדר הטבטוני, כרת גדימינאס בשנת 1325 ברית עם מלך פולין, ולדיסלב הנמוך.
בתו אלדונה נישאה לקזימיר, בנו של ולדיסלב.
ברית ונישואין אלו הביאו רגיעה בגבול בין פולין ובין ליטא.
ב-10 בפברואר 1326, קואליציית הצבאות של פולין ושל ליטא יצאו במתקפה נגד המרקה החדשה של ברנדנבורג, וכבשו את מבצר מיידזיז'ץ' (Międzyrzecz).
בשנת 1327 זרעו האבירים הטבטונים, מצידם, הרס ואימה ברחבי קויאוויה בפולין, וסאמו גיטיה בתחומי ליטא.
בחבל סמוגיטיה, הם השתלטו ביחד עם כוחות מצ'כיה (בוהמיה), על המבצרים החשובים.
אך תגובת נגד של המלך הפולני, ולדיסלב הנמוך, שחדר עם צבאו לשטחים שבשליטת המסדר בפרוסיה, הכריחה אותם לסגת לפולין.
בשנת 1331 חיזק גדימינאס את קשריו עם שכן נוסף – על ידי ברית כלולות של אחת מבנותיו עם גאורגי השני, הקניאז של גליציה-ווהלין.
אולם מריבה אישית עם ולדיסלב הנמוך הביא לקרע ביחסים עם פולין.
ב-15 בנובמבר 1337 החליט הקיסר לודוויג מבוואריה להעניק לאבירים הטבטונים את כל ארץ ליטא, אבל גדימינאס הצליח להביסם ולגרשם.
בשנת 1340, אחרי מותו של הקניאז גאורגי השני של גליציה-ווהלין, גדימינאס וחתנו, קזימיר השלישי הגדול, מצאו את עצמם בעימות צבאי זה נגד זה למען השליטה ברוס של האליץ'-ולדימיר.
בשנות מלוכתו הגדיל בצורה ניכרת את שטחי מדינתו על ידי סיפוחן של הדוכסויות (קנזאטים) של מינסק, פינסק, טוראוו וויטבסק.
סיפח בנוסף את הוויבודאט של פודלסיה המזרחית וחלק מווהלין.
השפעתו התפשטה עד לחבלי רוס – קייב, פסקוב, נובגורוד, טוור.
הצליח למנוע מהאבירים הטבטונים להשתלט על ליטא.
השכיל לכונן יחסי מסחר עם ערי ליבוניה החברות ההאנזה, כמו ריגה, וייסד ערים רבות.
גדימינאס הצטיין בניהול חכם של מדינתו.
הגן על הכמורה הקתולית ועל זו האורתודוקסית כאחת, הביא את הצבא הליטאי לרמת יעילות מיטבית לפי אמות המידה של זמנו, הגן על גבולות המדינה באמצעות שרשרת של מבצרים חזקים ובנה טירות רבות בויניוס ובערים אחרות.
בתחילה העביר את הבירה לעיר החדשה טרקאי, אך בהמשך קבע שוב את וילניוס כעיר בירה קבועה.
גדימינאס נפטר בשנת 1341, ככל הנראה בחודש מאי.
משערים כי נרצח, אולי בהרעלה, כחלק מהפיכה.
גופתו נשרפה בטקס פאגאני שהתקיים בשנת 1342, ושכלל קרבן בני אדם.
משרתו המועדף וכמה עבדים גרמנים נשרפו יחד עם גופתו.
עובדה זו מעידה על הישארותו נאמן לחלוטין לדת האלילים הילידית של אבותיו, ועל כך שהעניין שגילה בנצרות הקתולית היה אחיזת עיניים שנועדה לרכוש בני ברית בסכסוכו עם המסדר הטבטוני.
אמנם אומרים שביקש לקרוא לנזירים פרנציסקנים מבוהמיה על מנת להטבילו לפני מותו, אך אלו נרצחו בדרך לליטא וההטבלה לא התקיימה.
לאחר מותו חולקה ליטא בין שבעת בניו שלחמו זה בזה.
כתוצאה מההתפלגות כוחם הצבאי והמדיני של הליטאים נחלש
בווילנה ירש אותו בנו השני, יאונוטיס, שלא היה מסוגל להשתלט על אי הסדר שפרץ במדינה, והודח בשנת 1345 על ידי בנו, אלגירדאס.
לא ברור כמה נשים נשא גדימינאס.
ה"כרוניקה מביכובייץ" מזכירה שלוש נשים: וידה מקורלנד, אולגה מסמולנסק ויאונה (ייבנה) מפולוצק, שהייתה נוצרייה אורתודוקסית ומתה בשנת 1344 או 1345.
רוב ההיסטוריונים והמקורות המודרניים טוענים שאשתו של גדימינאס הייתה ייבנה, בעוד הדמויות של וידה ואולגה מוגדרות כפיקטיביות, מפני שאף מקור מבלד הכרוניקה הנ"ל אינם מציין אותן.
הועלתה גם הטענה שלגדימינאס היו שתי נשים, אחת פאגאנית והשנייה נוצרייה אורתודוקסית.
תמכה בטענה השאות רק הכרוניקה "יונגרה הוכמייסטר" משלהי המאה ה-15, המציינת את נרימאנטאס כאח למחצה של אלגירדאס.
היסטוריונים אחרים סומכים בהשערה הזאת בגלל ההחלטה, שנראתה תמוהה בנסיבות אחרות, למנות את בנו האמצעי, יאונוטיס, כיורש.
היה ניתן להבין החלטה זו רק אם יאונוטיס היה בנם הבכור של גדימינאס ואישה שנייה.
על פי המסורת, היו לגדימינאס שבעה בנים ושש בנות, ביניהם:
יאונוטיס (Jaunutis) שירש את וילניוס וסביבתה (1345-1341)
אלגירדאס (Algirdas) (1377-1345) שפעל באזורים מזרחיים של ליטא
אלדונה של שליטא, שנישאה לקז'ימייז' השלישי, מלך פולין
אופמיה, שנישאה לבולסלב-יורי השני של הליץ'
רחוב ראשי בעיר וילנה הוא שדרות גדימינאס
בכיכר הראשית של העיר וילנה הוצב פסלו של גדימינס
גָדִיתִים (שם מדעי: Cicindelinae) היא תת-משפחה במשפחת הרצניתיים שבסדרת החיפושיות, הידועים בשל מהירות ריצתם והיותם טורפים אגרסיביים.
בישראל ניתן למצוא אותם בעיקר על גדות נחלים או אזורים לחים ומכאן גם שמם העברי גדיתים (=שוכני גדה).
כ-2,600 מינים ותת-מינים ידועים כיום.
המגוון הרב ביותר נמצא בחצי האי המלאי.
כל המינים של תת-משפחה זו הם טורפים.
המינים המהירים ביותר של הגדיתים מסוגלים לרוץ במהירות של כ-9 קמ"ש, שבהתחשב בגודל גופן, מהירות זאת שווה לאדם הרץ במהירות של כ-770 קמ"ש.
גדיתים נפוצים בכל רחבי העולם מלבד אנטארקטיקה וטסמניה.
יש להם לסתות עוצמתיות, והן משתמשות בהן לפצח את טרפן.
יש להם רגליים ארוכות, עיניים גדולות, וראש רחב.
הם נמצאים במגוון צבעים, וכנפי החפיה שלהם בדרך כלל בהירות ובעלות סימנים בולטים.
גדי רוֹל (נולד ב-1960) הוא במאי תיאטרון ומתרגם ישראלי.
גדי רול נולד בתל אביב לפסנתרנית והמוזיקולוגית מיכל זמורה כהן (לימים מנהלת חטיבת המוזיקה בקול ישראל וראש האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים) וליצחק רול (מתכנן תערוכת העשור למדינת ישראל, יריד המזרח בגני התערוכה ותערוכת הפרחים בחיפה), ולו אחות אחת גדולה ממנו.
ב-1963, כשגדי היה בן שלוש, נפטר אביו, וב-1966 נישאה אמו לשופט בית המשפט העליון חיים כהן, שגידל וחינך את גדי בירושלים.
גדי רול החל לעסוק בתיאטרון כשחקן בגיל עשר.
בשנים 1969–1970 השתתף בתסכיתים במחלקת הדרמה של רשות השידור.
בגיל שתים עשרה החל לשחק ב"במת עשרה" תיאטרון הנוער של עיריית ירושלים.
ב-1973 שיחק בלהקת הפרינג' "אבראקאדאבקא - קבוצת ליצנים עושה תיאטרון בובות" ובשנת 1975 כשעזבה הלהקה ללונדון, הצטרף אליה והשתתף אתה בפסטיבלים רבים באירופה ביניהם פסטיבל אביניון ו"פסטיבל השוטים" באמסטרדם.
בשנת 1974 היה חבר בלהקת הפרינג' "הצוענים", מיסודה של קרן ירושלים.
ב-1976 היה חבר בלהקת הפנטומימה של סולט לייק סיטי ביוטה, ארצות הברית (Great Salt Lake City Mime Troupe, Yuta USA).
ב-1977 נסע לסבב הופעות ביחד עם ה-British Friends Road Show – להקת הייצוג של המועצה הבריטית לתרבות ולאמנות.
בשנים 1978–1980 שיחק בתיאטרון באר-שבע, בתקופה שגרי בילו ניהל אותו.
ב-1981 שיחק באחד התפקידים הראשיים בסרט הקולנוע של מירה רקנאטי "אלף נשיקות קטנות", בתפקיד מיקה.
רול החל את דרכו כבמאי משנה של הבמאית נולה צ'לטון בהצגה "אחרון הפועלים" מאת יהושע סובול בתיאטרון בית ליסין ב-1981. כעבור שנה החל ללמד משחק ולביים בבית הספר למשחק בית צבי, בו הוא שימש כמורה למשחק במשך כשלושה עשורים.
בשנים 1981–1992 ביים תשע עשרה הצגות בבית צבי, ובתיאטראות הספרייה, באר שבע, התיאטרון לילדים ונוער, בית ליסין, הקאמרי והחאן.
בשנים 1990–1991 לימד משחק בסמינר הקיבוצים, בשנים 1990–1992 שימש כדרמטורג הבית בתיאטרון בית ליסין, בשנים 1990–1993 לימד משחק בסטודיו של יורם לווינשטיין, בשנים 1992–1993 כיהן כמנהל אמנותי של פסטיבל חיפה להצגות ילדים.
בשנים 1993–1996 גדי רול כיהן כמנכ"ל ומנהל אמנותי של התיאטרון העירוני באר-שבע.
היה זה המינוי הצעיר ביותר בישראל של מנהל תיאטרון עד אותה עת.
אז התגבשה תפישת עולמו התיאטרונית והוא החל לביים ולהפיק כמנהל אמנותי תוך שימת דגש על קלאסיקות ומחזאות בינלאומית עכשווית.
בתקופה זו שאף לבסס את בחירת הרפרטואר תוך העדפת שיקולים אמנותיים על פני שיקולים מסחריים והביא במאים ויוצרים רבים מחו"ל לביים בבאר-שבע.
ב-1996 הצטרף לסגל האקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA), בה הוא מלמד עד היום.
ב-1997 ביים את ההצגה "הצילו" מאת אדוארד בונד בסטארי תיאטר (Stary Teatr) בקרקוב, פולין, הפקה שרצה ברפרטואר במשך ארבע שנים.
מאז שנת 1997 ביים הפקות בתיאטרון הרפרטוארי האמריקאי (ART) בוסטון, באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA), האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA), במרכז הדרמה (Drama Center) לונדון, ב-Teatr Stary בקרקוב, ב-Teatr Polski בורוצלב, בתיאטראות הבימה, החאן, חיפה ובאר שבע בישראל ובתיאטרון בלגראד בקובנטרי, אנגליה.
בשנים 2006–2008 כיהן כמנכ"ל שותף ומנהל אמנותי בתיאטרון העירוני בלגרייד בקובנטרי, אנגליה.
רול תרגם עשרה מחזות מאנגלית לעברית.
בשנת 2010 החל ללמד בחוג לאמנות התיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, בתחילה כמורה מן החוץ, וב-2015 הצטרף לסגל האקדמי כמרצה מן המניין והוא משמש בה כמורה לבימוי עד היום (2024).
בשנת 2018 מונה לפרופסור חבר בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2020—2022 כיהן כמנהל אמנותי של תיאטרון האוניברסיטה.
גדי רול עוסק בתיאטרון מודרני.
העניין המקצועי שלו הוא באירוע התיאטרוני, בצורה התיאטרונית, במניפולציה של הצורה ובכתיבתן של שפות תיאטרוניות חדשות.
הוא נוטה לביים מחזות קלאסיים, כי הם מקנים לו תשתית סולידית מספיק לבנייתה של שפה חדשה.
בהצגות רבות הוא משתית את ההפקה על אלמנטים פיזיים וחזותיים וניכר שהוא עושה שימוש זהה בחשיבותו בכל האמצעים העומדים לרשותו: משחק, חלל, תפאורה, תאורה, סאונד ותנועה והצגותיו נחשבות לויזואליות מאוד.
לדעתו על החוויה האומנותית לזמן עבור הצופה מפגש עם עצמו, ברמה רגשית או חשיבתית, ובכך להביא לשינוי, גם אם רגעי, בתפיסת עולמו או בהבנתו את עצמו; על החוויה האומנותית להכיל יותר ממה שהצופה יכול להפנים במבט ראשון ועליה לעסוק במצב האדם ונסיבות קיומו.
וויטהד בית צבי 1982 בית ספר למוקיונים פרידריך קרל ווכטר (Friedrich Karl Waechter) קופרודוקציה של תיאטראות החאן ובאר שבע 1981 אחרון הפועלים יהושע סובול תיאטרון בית ליסין
גד (גדי) צדקה (נולד ב-3 באוקטובר 1966) הוא מחזאי, במאי תיאטרון, שחקן ומנהל שומרוני-ישראלי.
מייסדו ומנהלו של "התיאטרון העברי", והבעלים של תיאטרון הצפון והיכל התרבות באור עקיבא.
גדי צדקה נולד בשכם (באותה עת, שכם הייתה שייכת לירדן) לפנינה והלל צדקה מהעדה השומרונית.
אחרי מלחמת ששת הימים הוריו ניצלו את חוק השבות והתיישבו בחולון.
ילדותו התחלקה לשתיים: בתקופת לימודיו ביסודי ובתיכון למד בבתי ספר כלליים, כמו יתר ילדי ישראל, ובחופשות נהגו לחזור לביתם בשכם.
אמו הייתה מורה ועיצבה את תפישתו הציונית-ממלכתית של גדי.
אביו היה מורה ומדריך לערבית ולימד אותו את תורת ישראל.
גדי למד גם אצל סבו יפת, שהיה ראש הקהילה השומרונית בארץ ישראל.
צדקה בחר לשרת בצה"ל ביחידה קרבית מתוך כוונה להתערות בחברה הישראלית, בשונה מיתר בני העדה השומרונית.
בתחילה שירת בחטיבת הצנחנים ואחר-כך כאיש מחשבים במכללה לפיקוד ומטה.
בתום שירותו הצבאי עבד כמנהל שיווק בחברה.
יום אחד הלך לשיעור פתוח בבית הספר לאמנויות הבמה בסמינר הקיבוצים והחליט שהוא רוצה לעסוק בתיאטרון.
הוא התפטר מעבודתו ונרשם ללימודים ב"בית צבי", שם למד במשך שנתיים (1993-1991).
בסוף לימודי שנה ב' ב"בית צבי", התקבל לתפקיד רומיאו בהצגה "רומיאו ויוליה" באנסמבל עיתים של רנה ירושלמי, בו שיחק בשנים 1993–1994. בתפקיד יוליה שיחקה פנינה ברט, הם התאהבו, נישאו והקימו ביחד ב-1996 את התיאטרון העברי (בתחילה נקרא "תיאטרון הפקות"), אותו הם מנהלים עד היום.
גדי הוא המנהל, מחזאי ובמאי הבית ולפעמים משחק ופנינה היא המנהלת האמנותית, שחקנית ולפעמים מביימת.
במקביל לעבודתו בתיאטרון העברי הועסק צדקה כמחזאי, במאי ושחקן בתיאטראות השעה, "נאוה הפקות" ו"התיאטרון הארצי לנוער".
בשנת 2011 שיחק בתיאטרון בית ליסין בתפקיד סטיבן בהצגה "אמא שלו", מאת המחזאי היהודי-קנדי איוואן פלאסי, בבימויו של רוני פינקוביץ', לצדה של אסי לוי.
הצגתו "הזקן והים" על פי ארנסט המינגוויי הועלתה ב-2014 בפסטיבל האנובר והוזמנה לפסטיבל קייב, ומוסקבה להופעות בקיץ 2014.
בשנת 2020, לאחר שתיאטרון הצפון נקלע לקשיים כלכליים, רכש אותו צדקה במטרה להפכו לאולם הבית של "התיאטרון העברי".
מאז, מלבד היותו הבעלים, צדקה משמש גם כמנכ"ל תיאטרון הצפון.
בפברואר 2025 החל בהכנות יחד עם מיכל אמדורסקי, להעלאת המחזמר עופרה", על הזמרת עופרה חזה.
צדקה נשוי לפנינה ברט, הם הורים לשלושה ילדים ומתגוררים בבנימינה.
2013 - "התשמע קולי"- שלושה פרסים בפסטיבל חיפה ה-23 להצגות ילדים:
2011 - קברט ז'בוטינסקי - שני פרסים בתיאטרונטו:
פרס השחקנית על שם נסים עזיקרי לפנינה ברט-צדקה.
תמונות מהצגות התיאטרון שכתב וביים
רוב מחזותיו של התיאטרון העברי אותם כתב צדקה עוסקים בדמויות מן ההיסטוריה של עם ישראל מהעת העתיקה כמו אלכסנדר ינאי, שלומציון המלכה, רבי יוחנן וריש לקיש; או מהעת החדשה – רחל המשוררת ואלי כהן.
בצד זאת הופקו בו קלאסיקות כמו "אנטיגונה" מאת סופוקלס, "איש חסיד היה", "כנר על הגג" ו"ילדי הצל" מאת בן-ציון תומר.
ביים בבמה ריקה, בלי כל חפצים.
איש חסיד היה (2001, מאת דן אלמגור, בימוי גדי צדקה)
צדקה ביים שתי גרסאות של המחזה – לילדים ולמבוגרים.
גטו (2005, מאת יהושע סובול, בימוי גדי צדקה)
צדקה ביים את המחזה סביב להקת שחקנים שעומדת בפני הוצאה להורג וכל המחזה מתרחש ברגע ההוצאה להורג, כשהטקסט המלווה את השחקנים הוא להיות או לא להיות של המלט.
דע מאין באת (2008, גדי צדקה כתב וביים)
הצגה המבוססת על סיפור מקראי וכתובה בשפת המשנה ועוסקת ביחסים שבין אדם לחברו.
העלילה מספרת את סיפורם של רבי יוחנן, ראש ישיבת טבריה וריש לקיש, שודד דרכים שרבי יוחנן החזיר בתשובה ונהפך לתלמידו.
מבחינת עיצוב הבמה, הקהל כולו נמצא בתוך מעגל של שיעור תורה, כשכולם ביחד לומדים את דף הגמרא של רבי יוחנן וריש לקיש.
שלומציון (2011, גדי צדקה כתב וביים)
המלך אלכסנדר ינאי, נינו של מתתיהו החשמונאי, מעוניין לצאת למלחמה; אולם אנשי הסנהדרין מסרבים לסייע לו לגייס את הכסף הדרוש למלחמה באמצעות הטלת מיסים נוספים.
בתגובה לכך ינאי מחליט להוציא להורג את כל החכמים בעם ישראל.
באמצעות קבוצה של שכירי חרב אדומים הוא אוסף את כל 800 החכמים וצולב אותם על גבעה בירושלים.
ינאי נהרג בקרב שאליו הוא יוצא, ואשתו, שלומציון המלכה, מקימה את בתי הספר הראשונים בעם ישראל.
המחזה הועלה בפסטיבל פותחים במה של תיאטרון בית ליסין, גדי צדקה גילם את דמותו של אלכסנדר ינאי ופנינה ברט-צדקה גילמה את דמותה של שלומציון.
קברט ז'בוטינסקי (2011, גדי צדקה כתב וביים)
המחזה מתרחש כולו כמונולוג בבית הקברות של בנימינה, בו הגננת מספרת את סיפור חייה על רקע טקס האשכבה שלה.
זוהי הצגת יחיד בכיכובה של פנינה ברט-צדקה.
הגננת, לאה ישורון, שומעת ברדיו שראש הממשלה אהוד אולמרט, שהיה תלמיד בגן הילדים שלה, מכריז על גיוס כללי ומתכוון לצאת למלחמה.
לאה, מחליטה ללכת למשרד ראש הממשלה בירושלים ולבקש מ"אודי", כפי שהיא קוראת לו, לחזור בו.
אנטיגונה (2012, מאת סופוקלס, גדי צדקה וביים)
משתתפים: דינה בליי-שור, יורם יוספסברג, אולג רודובילסקי, אסף סולומון, אייל נחמיאס, פנינה ברט-צדקה, קובי ויטמן, איתמר חזי.
התשמע קולי (2013, גדי צדקה כתב וביים)
אנה, נערה חירשת שלמדה כל חייה במוסדות לחירשים, מעוניינת ללמוד בבית ספר לאמנויות.
אביה, חירש אף הוא, אינו נאות לאפשר לאנה לחתום על המסמכים שיאפשרו לה לעשות זאת, בטענה שעולם השומעים לא יקבל אותה אל חיקו.
למרות התנגדות אביה, אנה נבחנת לבית הספר לאמנויות, מתקבלת אליו ומצליחה להשתלב בחברת הילדים.
לרקוד עם אבא (2014, מאת איציק ויינגרטן, גדי צדקה וביים)
לזוג הורים נולד ילד מיוחד, אמו שחששה מקשיי גידולו בחרה לנטוש אותו ואביו בחר להמשיך ולגדל אותו.
אביו הרקדן לקח אותו לסטודיו שלו, בו הנער צופה באביו רוקד.
האב הכיר רקדנית ופיתח עימה מערכת יחסים ולפתע ריקודו של האב לא התקבל באהדה על ידי הצופים.
האב נעצב והבן ניחם אותו, כתוצאה מכך עיצב האב את ריקודו מחדש ברוח בנו.
כעבור זמן מה האב לוקה בהתקף לב והבן נותר לבדו בעולם.
צדקה עיבד את המונודרמה של איציק ויינגרטן לתיאטרון תנועה לשלושה שחקנים-רקדנים, המחזה מתרחש בסטודיו למחול.
בהצגה משחקים עופר עמרם (שגם עיצב את הכוריאוגרפיה), צחי זאב לוק, שרה קרפ.
אול יו ניד איז רב (2016, מאת גדי צדקה וארז שלם, על פי דניאל גולדפרב)
קומדיה על רווק חרדי המתנחל בביתם של זוג תל אביבי ודורש מהם למצוא לו כלה.
לשם ובחזרה (2018. מאת גדי ויהונדב צדקה)
דרמה המספרת את סיפורם של עשרה טייסים ולוחמים ישראליים שנפלו בשבי המצרי במהלך מלחמת ההתשה, ושהו בכלא עבאסייה הידוע לשימצה במשך שלוש וחצי שנים, עד לשחרורם לאחר מלחמת יום הכיפורים.
בעודם שוהים בצינוקים האפלים, עוברים גיהנום של חקירות, עינויים וגעגוע בלתי פוסק הביתה, מצאה החבורה אור ונחמה ביצירה משותפת, תרגום יצירת המופת "ההוביט" מאת טולקין לעברית.
הספר הגיע אליהם במהלך השהות בשבי, ועלילתו הפנטסטית אודות חבורת גמדים היוצאים למשימת חיים לצורך שמירה על הבית, בשילוב הומור בריטי מתוחכם, דמויות ספרותיות מעל ומעבר לכל דמיון, ושירים וחידות קסומות, הדליקו את דמיונם.
המחזה נכתב בהשראת סיפורם האמיתי.
(על פי קרובים קרובים) מאת אפרים סידון בימוי התיאטרון העברי2024 הכל נשאר במשפחה עיבוד ובימוי התיאטרון העברי2024 מקבת' (מאת: שייקספיר, תרגום: מאיר ויזלטיר) עיבוד, בימוי ומשחק (בתפקיד מקבת') התיאטרון העברי
גדי שפי (17 בספטמבר 1940 – 12 באפריל 2017) היה אלוף-משנה בחיל הים הישראלי, שעשה את מרבית שירותו בשייטת 13 והיה מפקדה במשך כשנתיים.
עוטר בעיטור המופת על פיקודו במבצע מגבית 16 - פגיעה בספינת טילים מצרית בנמל ע'רדקה במלחמת יום הכיפורים.
גד שפי נולד בקיבוץ תל יוסף.
הוריו, אריה שצ'ופק מביאליסטוק בפולין וגוטה לבית דיאמנט מפלוטישקי שבליטא עלו לארץ בנפרד וב־1927 נפגשו בקיבוץ תל יוסף.
שם נולדו להם שתי בנות: בתיה ורותי.
בספטמבר 1940 נולד בן הזקונים, גדי.
בכיתה ח' נשר מהלימודים והצטרף לאביו, ששימש כחונך של קיבוצים צעירים מטעם הסוכנות היהודית.
בראשית שנות ה־50 נדדו השניים והתגוררו תקופות ארוכות בעין גדי, בשדה בוקר ובקיבוצים צעירים נוספים.
לשפי ניתנה ההזדמנות לעבוד בשדה הפתוח, לרכוב על סוסים ולהכיר את פינותיה הנידחות ביותר של ישראל.
התנדב לשייטת 13, סיים את מסלול ההכשרה ב-1960 ושימש לוחם וקצין ביחידה.
באוגוסט 1966, במסגרת פעולות חילוץ ספינת המשמר בכנרת, השתתף בניסיון לחלץ את מטוס המיג 17 שצלל למי הכנרת בקרבת החוף הקרוב לסוריה.
בחיפוש תת-מימי חשאי בלילה שבין 17 ל-18 באוגוסט נמצא המטוס על הקרקעית, כ-150 מטרים מצפון לספינת המשמר ובמרחק של כ-150 מטרים מהחוף.
הצוללים הצליחו להביא עמם חלקים מהכנף ואת גלגלי המטוס.
בליל המחרת הם חזרו למקום, אך הסורים הפעילו זרקורים חזקים, הבחינו בסירת הגומי ופתחו באש מסכנת.
מפקד הסירה מיהר להתרחק לאחר שאסף את עמי אילון, וגדי שפי נשאר לבד במים.
כשהובררה הטעות חזרה הסירה על אף האש ואספה גם את שפי.
במלחמת ששת הימים פיקד שפי על כוח סירות הנפץ של השייטת.
במסגרת מבצע הנחיתה שתוכנן בחופי סיני הוגדרה לו משימה לשתק את תותחי החוף בפורט סעיד.
הנחיתה התבטלה, ויחידת הסירות נשארה ללא משימה בלילה הראשון.
לאחר מלחמת ששת הימים ביצע עם חולית צוללים את מבצע ברזלית, שכלל צלילה בתעלת סואץ ומיקוש מסילת ברזל בגדה המערבית של התעלה.
הייתה זו הפעולה הראשונה של שייטת 13 לאחר מלחמת ששת הימים והביצוע המוצלח היה משמעותי מאוד לחיל הים.
בהמשך השתתף בפעולה להפגנת נוכחות ימית ישראלית בתעלת סואץ.
כחלק מפעילות זו קיבל משימה להעביר סירות ברטרם לפורט תאופיק, להוריד למים ולהשיטן בתעלת סואץ.
המצרים גילו את המתרחש והפגיזו בתותחים את הסירות בעודן על גבי המובילים.
הסירות נפגעו ונשרפו אך שפי לא נפגע.
שפי יצא לקורס חובלים ולאחריו הוסמך לפיקוד על טרפדת ט-203 בבסיס אשדוד.
במסגרת בסיס אשדוד פיקד על מוצבי חיל הים באזור תעלת סואץ.
הטרפדות יצאו מהשירות בשנת 1970. לאחר תקופה קצרה כסגן מפקד שייטת 13, עבר בשנת 1971 לשייטת ספינות הטילים וקיבל פיקוד על אח"י אילת.
בשנת 1972 מונה שאול זיו למפקד שייטת 13 ושפי חזר ומונה פעם נוספת לסגן-מפקד השייטת.
בפברואר 1973 פיקד על כוח מהשייטת שהשתתף במבצע ברדס 54–55, במהלכו פשטו כוחות צנחנים והשייטת על יעדי מחבלים כ-180 ק"מ בעומק לבנון.
תחת פיקודו השמיד כוח השייטת מבנה של ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין.
באפריל 1973 פיקד שפי על כוח שייטת 13 במסגרת מבצע אביב נעורים.
הכוח נחת בסירות גומי בביירות ופוצץ בית מלאכה ששימש את ארגון הפת"ח.
במלחמת יום הכיפורים השתתף בפשיטות של שייטת 13 על בסיסי חיל הים המצרי.
שפי עוטר בעיטור המופת על פיקודו במבצע מגבית 16 - בו חדר עם זוג "סנוניות" לאזור מעגן ע'רדקה והטביע קומאר מצרי.
בתקופה שלאחר המלחמה פיקד על מבצעי פשיטה של שייטת 13 בלבנון.
ביוני 1976 הועלה לדרגת סא"ל והחליף את צבי גבעתי כמפקד שייטת 13. באותה עת נערכה חקירה בגין גרימת מוות ברשלנות בתאונת אימונים.
החקירה לא העלתה אשמה כנגד שפי.
בשנת 1977 עלה לדרגת אל"ם.
בתקופת פיקודו ביצעה השייטת מבצעי פשיטה וחבלה בלבנון והשתתפה במבצע ליטני.
ביוני 1978 הוטל על השייטת לבצע פשיטה על יעדי מחבלים בדרום לבנון עם חטיבת הצנחנים או בנפרד ממנה.
ביוני 1978, במסגרת ההכנות למבצע שלכת, שינה הרמטכ"ל, רפאל איתן, את הכוחות וחלק ממשימות השייטת הועברו לצנחנים כאשר אנשי השייטת משיטים אותם.
הדבר היה לאחר אימונים רבים והכנות מדויקות מהשייטת וללא אימון מוקדם של הצנחנים.
והשינוי נראה לשפי קשה לעיכול והוא פרש למשרדו בהפגנתיות.
המבצע נעשה בליל 8/7 ביוני 1978 וכח השייטת בפיקודו של רס"ן אלי מרק נחל הצלחה רבה.
שפי סיים את תפקידו באוגוסט 1978 ומסר אותו לחנינא עמישב.
בתחילת פיקודו של עמישב ארעה תקלה קטלנית באימון בנשק באזור האי טיראן, וחייל משייטת 13 נהרג.
הרמטכ"ל איתן החליט להציג עמדה ברורה נגד תקלות קטלניות והשעה את עמישב.
שפי פנה אל הרמטכ"ל וניסה לשכנע אותו שאם יש אשמה היא צריכה להיות עליו כי כל התדריכים וההוראות היו עדיין בשמו.
הרמטכ"ל איתן לא קיבל זאת.
פקודיו ומפקדיו של שפי ראו בו אדם אמין, מנהיג קרבי מהמעלה הראשונה שניתן לסמוך עליו, כזה שאף פעם לא העמיד את עצמו יותר ממה שהיה מגיע לו.{{הערה|דברי אהוד ברק במאמר גדי האגדי' בידיעות אחרונות.}}
שפי יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי.
בסיום הלימודים נערכו חילופי פיקוד בחיל הים ושפי החליט להשתחרר משירות הקבע.
בשירות המילואים ביקש לעבור טירונות בחיל השריון כדי לשרת במלחמה בצוות של טנק.
בקשתו מולאה אך במלחמות ומבצעים הבאים לא נקרא לשירות כזה.
לאחר שחרורו מצה"ל היה מסעדן-שותף במספר מסעדות: 'מסעדת הריף' ביפו, מסעדות 'הבקתה' ו'זיידה' בתל אביב, מסעדת 'התק"ם' ברחוב מונטיפיורי בתל אביב ובמקביל 'מסעדת החוף המערבי' בעיר.
מחוף הים עבר שפי לרחוב בן-יהודה ופתח מסעדה בשם 'שצ'ופק'.
שפי הסביר שהמונח לקוח משם של דג שהפולנים אוהבים.
כך למעשה ציין את שם משפחתו המקורי.
בשנת 2011 מכר את חלקו במסעדה ופרש לביתו.
התגורר בגבעת אולגה, בדירת גג המשקיפה אל הים.
שפי פגש בתל אביב את אהובה ממשפחת מדני, שהייתה אז שוטרת במשטרת ישראל ובשנת 1966 נישאו.
המשפחה גרה במכמורת, ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
הבכור יגאל נעשה איש עסקים ומתגורר בקפריסין.
הבת כרמל שפי בן נעשתה מטפלת במוזיקה, הבת השנייה, יפעת שפי מרקוביץ, היא בעלת בית הקפה 'גוטל'ה' באבן יהודה.
הבן ארי שפי בעל מכבסה בקיסריה.
גדי ואהובה שפי נפרדו בשנת 1986 אך לא התגרשו.
אהובה שפי נפטרה ב-24 ביוני 2015 ממחלת ריאות.
הוא ניגן בקרן יער בתזמורת של קיבוץ תל יוסף והמשיך בכך גם כשהמשפחה גרה במכמורת.
התחביב העיקרי של שפי היו חברים.
לאחר שמכר את שצ'ופק הוא טייל בארץ והיו לו חוגים קבועים שעמם נפגש אחת לשבוע: עין הוד בימי שלישי בצהרים, חברים שעמם טייל בימי רביעי וחבר אחר שעמו נפגש בימי שישי.
שפי היה ממייסדי חבורת הגנרלים בדימוס "איינדה", שנפגשת במשך 45 שנה ביום שישי האחרון של כל חודש.
שפי נהג לנפוש תקופות ארוכות בתאילנד.
אף כי פועלו של שפי ידוע וכתב הצל"ש שקיבל עם עיטור המופת מדגיש את פיקודו על מבצע מגבית 16, נעשה שפי מוטרד מכך שאחרים מתארים את הקרב אחרת מהידוע לו.
שפי טרח למצוא ודרש לפרסם את סיכומי מפקד שייטת 13 שאול זיו שנעשו אחרי המלחמה ולדעתו של שפי לא קיבלו ביטוי מספיק במורשת הקרב של השייטת.
השתדלותו נשאה פרי ובהוראת מפקד חיל הים רם רוטברג פורסמו הסיכומים מחדש והופצו למפקדי היחידות הרלוונטיות.
גדי שפי נפטר ב-12 באפריל 2017, בעת ששהה בחופשה בפאטאיה שבתאילנד.
נתיחה לאחר המוות שבוצעה בתאילנד קבעה כי מדובר במוות טבעי, ככל הנראה מדום לב.
נקבר בקיבוץ תל יוסף שבו נולד.
הקרן הקיימת לישראל בתמיכת משפחתו וחבריו של שפי מצאה לנכון להקדיש פינת מנוחה ביער עופר בשם "מעלה גדי".
גדי שפי, מגבית 16 - פעולת שייטת 13 בע'רדקה במהלך מלחמת יום הכיפורים באתר משמר המורשת הימית, יוני 2015.
גדי (גזצ'או) רפאל קינדה (23 במרץ 1994 – 20 במאי 2025) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
גדי קינדה נולד באדיס אבבה שבאתיופיה בשם גזצ'או קינדה.
כשהיה בן שלוש, עלה לישראל עם משפחתו שהשתקעה ברובע ח' באשדוד.
קינדה החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מ.ס.
אשדוד, וב-30 ביולי 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת כשהוא בן 17 וחצי, בתיקו 2–2 נגד בית"ר ירושלים במסגרת גביע הטוטו.
ב-29 באוגוסט 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 0–4 למכבי תל אביב.
את עונת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת סיים עם 28 הופעות בליגה ושלוש הופעות בגביע המדינה, ובאותה עונה גם זכה עם קבוצת הנוער בגביע המדינה לנוער, לאחר שבמשחק הגמר הבקיע את הפנדל האחרון בתום דו-קרב בעיטות הכרעה נגד מכבי חיפה.
בעונת שיחק בעיקר בקבוצת הנוער, במדיה הבקיע שמונה שערים, ובקבוצה הבוגרת רשם חמש הופעות.
בעונת 2013/2014 הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה הבוגרת, וב-1 בספטמבר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 3–2 נגד מכבי חיפה.
ב-23 בנובמבר 2013 קיבל כרטיס אדום ראשון בקריירה, בהפסד 0–3 נגד הפועל רעננה.
בתום עונת ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית, לאחר שסיימה במקום האחרון בטבלה.
בעונת 2015/2016 כבש שני שערים בליגה הלאומית, וסייע למועדון להעפיל בחזרה לליגת העל.
בתחילת עונת 2017/2018 הפך קינדה לשחקן מפתח בקבוצה וכבש ארבעה שערי ליגה, אך בפברואר 2018 נפצע וסיים את העונה.
אשדוד, שותף ב-11 משחקים וכבש שני שערים.
ב-5 בפברואר 2019 חתם בבית"ר ירושלים מליגת העל, ל-4.5 שנים תמורת כמיליון יורו שקיבלה מ.ס.
ב-13 בפברואר 2019 ערך את הופעת הבכורה במועדון בהפסד 1–3 להפועל באר שבע.
ב-23 בפברואר הבקיע את שערו הראשון בקבוצה, בניצחון 2–0 על הפועל רעננה.
ב-23 בינואר 2020 חתם לארבע שנים בקבוצת ספורטינג קנזס סיטי מליגת ה-MLS הצפון-אמריקאית.
ב-1 במרץ 2020 ערך קינדה את הופעת הבכורה שלו במדי קבוצתו האמריקאית, באותו המשחק הבקיע את שערו הראשון בקבוצה, בניצחון 3–1 נגד ונקובר וייטקאפס הקנדית.
ב-10 בינואר ערך הופעת בכורה בקבוצה, בניצחון 0–1 על מכבי תל אביב.
את שער הבכורה בקבוצה, במסגרת ליגת העל כבש ב-18 בפברואר בתיקו 1-1 בדרבי נגד הפועל חיפה, נגדה גם ערך את ההופעה האחרונה שלו ב-29 במרץ 2025.
לזכותו של קינדה שני שערים בשמונה הופעות במדי נבחרת הנוער של ישראל, וב-8 בספטמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הצעירה של ישראל, בניצחון 2–7 נגד אזרבייג'ן.
עד שנת 2016 ערך 16 הופעות במדי הנבחרת הצעירה, בהן כבש שער אחד.
באוגוסט 2019 זומן לראשונה לסגל נבחרת ישראל הבוגרת, לקראת משחקיה מול ו במסגרת משחקי מוקדמות יורו 2020, על-ידי המאמן האוסטרי אנדי הרצוג.
ב-5 ביוני 2021, ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים של נבחרת ישראל, הבקיע גם את שער הבכורה שלו בדקה ה-91, בניצחון 1–3 במשחק ידידות בחוץ מול מונטנגרו, לאחר שנכנס כמחליף.
באפריל 2025 התגלה אצל קינדה סרטן הלבלב ששלח גרורות לכבד.
קבוצתו של קינדה, מכבי חיפה, הודיעה לקהל אוהדי הכדורגל כי הוא סובל מ"מצב רפואי מורכב" ומאושפז בבית חולים.
הדבר הביא למחוות לגדי קינדה מקבוצות רבות בליגת העל.
חודש וחצי לאחר גילוי מחלתו, ב-20 במאי 2025, נפטר גדי קינדה, באותו יום הובא למנוחות בבית העלמין באשדוד.
הן בישראל והן בארצות הברית ספדו לו, כולל עמוד הטוויטר הרשמי של ה-MLS, קבוצתו לשעבר ספורטינג קנזס סיטי ושחקן הפוטבול פטריק מהומס.
קינדה השאיר אחריו את אלמנתו לירן ושתי בנותיו.
אשדוד, הודיע יום אחרי פטירתו כי הוא מנציח את שמו בשם קבוצת הנוער של המועדון, שתיקרא "מ.ס.
גֶּדי רונן (נולד ב-21 בפברואר 1977) הוא זמר-יוצר, פסנתרן ומפיק מוזיקלי הפועל עצמאית ובנוסף חבר בלהקות "החצר האחורית", "1:1" ו"דבק".
רונן נולד וגדל במושב ניר צבי.
במושב פגש את חבריו ללהקת "דבק" (בועז ריינשרייבר - גיטרה ושירה, עידו אופק - בס וגיטרה, נדב ברקן - תופים) בה היה סולן וניגן בקלידים.
הלהקה הוציאה שני אלבומים כשרונן וריינשרייבר אחראים על כתיבת השירים והלחנתם.
במהלך הקריירה המוזיקלית שלו, הוא לקח חלק גם בהרכב "1:1 (בועז ריינשרייבר, גֶדי רונן ומור שטייגל) " ו"החצר האחורית" (יעקב רוטבליט, תומר יוסף ואיתמר ציגלר.
בנוסף, הוא שיתף פעולה עם יוצרים כמו יענקל'ה רוטבליט וערן בר-גיל.
בשנת 2017, רונן יצא לקריירת סולו והוציא את אלבום הבכורה "אומרים שזה אתה".
האלבום זכה להצלחה והביא אותו להופעות ברחבי הארץ, כולל בפסטיבלים ובמועדונים מובילים.
בנוסף להופעותיו בישראל, רונן הופיע גם באירופה, כולל בערים כמו ברלין ופריז, שם הציג את שיריו בפני קהל בינלאומי.
הוא גם שיתף פעולה עם אמנים מחו"ל, כולל הפקות משותפות עם מוזיקאים מבריטניה וגרמניה.
יחד עם בועז ריינשרייבר המשיך רונן לפרויקט "1:1", בו הלחינו את כתביו של המשורר ערן בר גיל.
מדובר בפרויקט של שיתוף פעולה בין המשורר והסופר בר-גיל (יליד 1969), טייס קרבי לשעבר ומורה טיסה במקצועו, ומוזיקאים שונים, המלחינים את יצירותיו.
בשלושת אלבומי הפרויקט הלחין וביצע רונן כמחצית מהשירים.
בהמשך רונן הפיק אלבומים ליוצרים שונים, ביניהם גם יענקל'ה רוטבליט, איתו עבד על האלבומים "צומת עלעול" ו"מדינת היהודים חלק א' וב'".
העבודה עם רוטבליט המשיכה בפרויקט החצר האחורית, שם רונן, תומר יוסף ואיתמר ציגלר הלחינו את שיריו של רוטבליט.
האלבום, הכולל ארבעה עשר שירים (מתוכם ארבעה בהלחנתו של רונן), יצא בשנת 2013 וזכה לתשבחות המבקרים והקהל.
בשנת 2017 יצא האלבום השני של ההרכב בו הלחין וביצע רונן שלושה שירים.
במקביל לעבודה בהרכבים השונים עבד רונן גם על אלבומי סולו.
בשנת 2012 הוציא מיני-אלבום בשם "הרצל בולברד" שכלל חמישה שירים.
בשנת 2015 החל לעבוד על אלבום נוסף.
האלבום, "אומרים שזה אתה", יצא בשנת 2017 בהפקתו של אורי וינוקור.
שיתוף פעולה עם יענקל'ה רוטבליט והפקה
גדי צלניקר (12 במרץ 1944 – 1 במרץ 2016) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי.
צלניקר גדל במחלקת הנוער של הכח תל אביב ועלה לבוגרים בעונת 1960–1961 בגיל 16 לאחר האיחוד עם מכבי רמת גן.
בעונת 1961–1962 העפיל עם קבוצתו לליגה הבכירה.
בעונת 1964/1965 בליגה הלאומית היה שותף לאליפות הראשונה של הכח.
בעונות 1969–1975 שיחק צלניקר בהפועל פתח תקווה, והיה שותף עם הקבוצה להעפלה לגמר גביע המדינה, בו הפסידה להפועל חיפה בדקות הסיום של ההארכה.
בעונת 1975–1976 שיחק עונה אחת במכבי תל אביב, במדיה ערך 7 הופעות בלבד, סיים במקום השביעי והגיע לגמר גביע המדינה, בו הפסידה הקבוצה לבית"ר ירושלים.
בעונת 1976–1977 שיחק במכבי רמת עמידר מהליגה הארצית ובסוף העונה פרש ממשחק בגיל 33.
בנבחרת ישראל ערך צלניקר 3 הופעות.
מול נבחרות הולנד, שווייץ ובלגיה במוקדמות אליפות העולם אנגליה 1966.
בעונת 1977–1978 שימש צלניקר כמאמן-שחקן במכבי רמת עמידר.
בעונת 1978–1979 אימן את הפועל רמלה מליגה א' דרום ובחודש מרץ עבר לאמן את מכבי קריית גת, איתה הגיע למשחקי המבחן לעלייה לליגה הארצית אך הפסיד להפועל הרצליה.
בעונת 1979–1980 אימן בהפועל אשקלון וסיים איתה במקום השמיני בליגה א' דרום.
בעונות 1980–1981 חזר לאמן את מכבי קריית גת ובסוף העונה העפיל איתה לליגה הארצית והמשיך עוד עונה.
בעונת 1984–1985 אימן את מכבי עירוני אשדוד מליגה ב' דרום ב' וסיים איתה במקום הרביעי.
בעונת 1986–1987 אימן את הפועל רעננה מליגה א' צפון ולאחר מאבקי עלייה סיים איתה במקום השני.
את עונת 1987–1988 התחיל בהכח רמת גן בליגה הארצית, פוטר בדצמבר ואימן חודש אחד במכבי רמת עמידר והחל מסוף ינואר חזר לאמן את הפועל רעננה, שירדה בסוף העונה לליגה ב'.
בהמשך אימן גם בהפועל ראשון לציון.
צלניקר עבד במשך שנים כפקח וכמנהל מחלקת תברואה במועצה המקומית גבעת שמואל.
גדי צלניקר נפטר ב-1 במרץ 2016 לאחר מאבק במחלה קשה, והובא למנוחות בבית העלמין ירקון .
הותיר אחריו אישה, ילדים ונכדים.
גדי קרול (נולד ב-9 בדצמבר 1943) הוא קצין חיל הים בדרגת סגן-אלוף, לוחם בשייטת 13, שהגיע בה לתפקיד סגן המפקד של שייטת 13. זכה בעיטור המופת על פעולתו ב ועיטור העוז על הפגיעה בסטי"ל מצרי בע'רדקה במבצעי מגבית.
גדי קרול נולד וגדל בקיבוץ כפר גלעדי.
משפחתו הייתה ממקימי הקיבוץ והוא נכדם של אליעזר קרול וחיה קרול, שהיו חברי ארגון "השומר".
אחות של אליעזר הייתה חברת השומר עטרה שטורמן, ואחות של חיה קרול הייתה דבורה דרכלר שנהרגה במאורעות תל חי.
אחיעם קרול, אביו של גדי, היה יליד חדרה, התגורר בתל עדשים ובשנת 1920 עבר עם הוריו ואחיו לכפר גלעדי.
בשנת 1935 התחתן עם לובה מבית לוין, שעלתה מלטביה בשנת 1934 והייתה בת דודה של איסר הראל.
האב אחיעם היה מעורב בעשייה הביטחונית בגליל, היה מפקד אזור, מפקד בנוטרות, וכל זאת במקביל או בנוסף לעבודתו בחקלאות והשתתפותו בפרויקט ייבוש החולה.
בשנותיו האחרונות עסק רבות בנושא הנצחת אגודת השומר, והיה מנהל מוזיאון "השומר" בכפר גלעדי.
בקיבוץ למד גדי בבתי הספר בכפר גלעדי ובכפר בלום.
בתקופת מלחמת העצמאות פונה עם ילדי הקיבוץ לחיפה.
בזמן מבצע קדש בהיותו נער בן 13 סייע בחימוש רימוני יד במחסן התחמושת של הקיבוץ.
קרול התגייס לצה"ל בשנת 1961 והתנדב לשייטת 13. בשנת 1965 הוא השתחרר מהשירות וחזר לקיבוץ.
במלחמת ששת הימים גויס למילואים ונשלח כצולל לפעולה נגד הנמל הסורי במינת אל ביידה.
הכוח יצא בשלוש סירות גומי מהירות התנועה הייתה איטית מהמתוכנן, והכוח הגיע לחוף במקביל להופעת טרפדות סוריות.
מפקד הכוח חנוך מנור הגיע למסקנה שלוח הזמנים לא מאפשר פעולה ואיסוף.
הצעת יוסף דרור לחזור ולבצע בלילה הבא לא התקבלה והספינה חזרה עם לוחמים מתוסכלים.
גדי קרול מעריך שהחלטתו של חנוך מנור הייתה מוצדקת לחלוטין.
לאחר מלחמת ששת הימים, יצא קרול לקורס קצינים, במטרה לעזור בשיקום השייטת.
מבצע בולמוס 5 - ב-21 ביוני 1969 פשיטה על תחנת משמר מצרית בראס עדביה.
קרול היה מפקד צוות מתוך הכוח, שהגיע בשחייה לחוף והשתלט על היעד.
הפשיטה על האי גרין- ב-20 ביולי 1969 פשטו חיילי שייטת 13 בפיקודו של דב בר ולוחמי סיירת מטכ"ל על האי גרין המבוצר במפרץ סואץ.
קרול הצטיין בקרב כאשר פעל כנגד מספר עמדות אויב ביעד.
לבדו השתלט בירי על עמדה אחת, הסתער עם קצין נוסף על עמדה שנייה, ולאחר מכן הצטרף ביוזמתו לחוליה אחרת של לוחמים והסתער על שתי עמדות נוספות.
בסיום הפעולה אבטח קרול את נסיגת כוח הפשיטה מאחת הגזרות ותוך כך הרג עוד מספר חיילי אויב.
בקרב שנמשך למעלה משעה נהרגו שישה חיילי צה"ל וכ-70–80 מצרים.
מבצע אסקורט שנערך ב-7–8 בספטמבר 1969 לפגיעה בטרפדות מצריות כדי לאפשר את ההנחתה במבצע רביב.
הכוח שפעל תקף בעזרת חזירים יעד במפרץ סואץ.
בדרכו חזרה חלה תקלה באחד החזירים שגרמה להתפוצצות הכלי על ארבעת מפעיליו.
בשלב זה הופעל כוח החילוץ באמצעות מסוק לצורך איתור מקום הימצאם של הלוחמים.
אחרי מספר שעות חיפושים גילה קרול את אחד מאנשי הכוח שניצל ובסמוך אליו את שלושת הלוחמים שנהרגו.
קרול ירד מהמסוק באמצעות כבל והעלה אותם אחד אחד למסוק, וכך הוחזר הכוח הפגוע לשטחנו.
לדברי קרול, הייתה פעילותו זו החשובה והקשה ביותר בכל תקופת שירותו בשייטת 13.
שירות קבע - בשנת 1970 חתם קרול ל-4 שנות שירות קבע בשייטת 13. מתוכם שנה ראשונה ללימודיהשלמת בגרות בבית החייל בתל אביב.
במבצע אביב נעורים ב-9 באפריל 1973 השתתף קרול כמפקד הכוח ביעד "ורדה", שתקף בית מלאכה לייצור רקטות RPG ומוקשים ימיים בעבור הפת"ח.
מבצעי מגבית - מטרת הפשיטה הייתה חבלה בספינות טילים מצריות שנוכחותן במקום סיכנה את חופש הפעולה של צה"ל במפרץ.
הפשיטה הייתה מסובכת ומסוכנת בשל המרחק הרב שהיה על כוח הפשיטה לעבור ואמצעי ההגנה על הנמל, שכללו גם טילי נ"מ שמנעו אפשרות של קבלת סיוע אווירי.
ב-10 באוקטובר 1973 יצא קרול בכוח הפושטים בסירות גומי בפיקוד רס"ן אליהו מרק.
לביצוע ניסיון פשיטה על כלי שיט במעגן ערדקה.
הפשיטה לא צלחה עקב שמירה הדוקה של כלי שיט מצרי בפתח הנמל.
למחרת ב-11 באוקטובר 1973 פשט הכח שוב על הנמל המצרי ע'רדקה שבחוף מפרץ סואץ – מבצע מגבית 11.
מפקד זירת ים סוף, אל"ם זאב אלמוג, כותב שמפקד חיל הים, אלוף בנימין תלם, אישר את הפעולה נגד הנמל לאחר שסרן גד קרול קיבל על עצמו לבצע אותה.
קרול ורב-סמל דן עוזיאלי היוו זוג צוללים אחד מתוך שניים שיצאו למשימה.
הזוג השני לא הצליח להגיע ליעד.
השניים חדרו לנמל למרות זרמי מים שהפריעו להם ורימונים שהמצרים הטילו למים כדי להרתיע צוללים.
בשלב מסוים הסיק קרול שהם עברו את מקום המטרה והחליט לחזור לכיוון הפיצוצים.
עד שהגיעו בצלילה מתחת למטרתם סטי"ל קומאר אותה זיהו לפי 4 מדחפים .
אך המוקשים מגנטיים שניסו להצמיד לגחונה לא נאחזו בה.
הם הצליחו להצמיד את המוקשים למדחפיה, ובהתפוצצותם מאוחר יותר ניזוקה הספינה.
קרול ועוזיאלי חזרו לסירת הגומי שממנה יצאו לפעולה במצב של אפיסת כוחות.
לאחר ששהו במים שבע שעות.
מבצע עוזיהו 3 – שנת 1974 התאפיינה בין היתר בפעילות נרחבת של מחבלים מלבנון, שתקפו מספר יעדים בחופי צפון המדינה תוך הגעה באמצעות סירות דיג.
הפיקוד בשייטת יזם רעיון של תקיפת נמל צור באמצעות סירות דיג מוסוות וטיבוע סירות הדייג בנמל צור.
מפקד חיל הים בנימין תלם אישר את הרעיון.
המבצע יצא לדרך בפיקודו של גדי קרול בהרכב של שתי סירות דיג ושמונה לוחמים.
הנשק ומטעני נפץ הוסתרו מתחת לרשתות הדייג.
הסירות נכנסו לנמל צור ואנשי הכוח הטילו מטעני נפץ מושהה לכל סירה שעגנה בנמל.
מייד בצאת הכוח מהנמל החלו הסירות בנמל להתפוצץ בזו אחר זו.
בסה"כ נפגעו כ-30 כלי שיט ששימשו את המחבלים.
סגן מפקד השייטת - בשנת 1977 חזר קרול לשירות קבע וקיבל תפקיד סגן מפקד שייטת 13 בדרגת סא"ל.
בתפקיד סגן מפקד של המפקדים גדי שפי וחנינא עמישב.
בשנת 1978 מילא את מקום מפקד השייטת למשך מספר חודשים.
כאשר מפקד השייטת חנינא עמישב הועבר מתפקידו לאור תקלה בטיחותית.
בשנת 1979 השתחרר קרול ממשירות סדיר בצה"ל אך המשיך בשירות מילואים.
בשנת 1982, השתתף קרול במבצע מושט להעלאת יהודי אתיופיה.
דב בר, חברו הטוב, היה מפקד הכוח באחד מהמבצעים וקרול היה מפקד הכוח שירד לחוף.
נתקלו בפטרול סודני שפתח באש קרול הרגיע שהמצב בשליטה.
על פעילותו בפשיטה על האי גרין קיבל קרול מהרמטכ"ל דוד אלעזר את עיטור המופת, באפריל 1973.
קרול עוטר בעיטור העוז ובן זוגו בצלילה דן עוזיאלי עוטר בעיטור המופת מהרמטכ"ל מרדכי גור, במאי 1975, על פעולתם המוצלחת בנמל ע'רדקה.
קרול השתחרר משירות קבע וחזר לקיבוץ כפר גלעדי בו עסק כמנהל ענף גידולי השדה.
בשנת 1991 עבר לנהל את אגף הבטון במחצבות כפר גלעדי.
בזה עסק עד שנת 2020 שפרש.
קרול נישא לשרה ממשפחת לפל אותה פגש כאשר שירתה כחיילת בשייטת 13. המשפחה מתגוררת בכפר גלעדי.
שניהם שירתו בשייטת 13. הבכורה דנה שירתה כפקידה והבן עמית שירת כקצין לוחם.
אחיו הבכור עוזי קרול שירת בצנחנים, ואחיו הצעיר עמוס קרול שירת גם הוא כלוחם בשייטת 13. אחותו מיכל שירתה כקצינה בנח"ל.
מייק אלדר "הצלילה הארוכה ביותר" "האויב והים", משרד הביטחון 1991, עמ 182.
עמנואל רוזן, "העטלפים פשטו על ע'רדקה" מעריב 6 באוקטובר 1992.
מיא טבת, "לקח אוויר" – ספר השיאים של צה"ל.
מיכל קפרא, "הגיבורים שבאו מן הים" מעריב יום כיפור 10 באוקטובר 1997.
זאב אלמוג, "עטלפים בים האדום".
פנחס וולף, "אנחנו מתקרבים ומתקרבים, והעסק נראה בלתי אפשרי" צומת גיבור, במחנה 8 ביוני 2007, עמ' 54.
עמית לוינטל, "הנקמה של הקומנדו" ישראל היום – ישראל השבוע 14 באוקטובר 2011.
פנחס וולף, "אנחנו מתקרבים ומתקרבים, והעסק נראה בלתי אפשרי" 40 שנה 40 עיטורים וצלשי"ים נבחרים – במחנה 4 באוקטובר 2013.
בביולוגיה, גדיל הוא שרשרת של חומצות גרעין.
מולקולת RNA היא לרוב חד-גדילית המתקפלת ליצירת מבנה שניוני יציב.
מולקולת DNA היא סליל כפול של שני גדילים, כשכל חומצת גרעין באחד הגדילים מחוברת בקשרי מימן לחומצת הגרעין המשלימה שלה בגדיל השני.
בטבע קיימת מולקולת DNA תלת-גדילית, המכונה - H-DNA
מאז גילוי מבנה ה-DNA נוצרו כינויים שונים המתארים את הגדילים השונים.
כמחווה למפענחי מבנה מולקולת ה-DNA, ג'יימס ווטסון ו-פרנסיס קריק, שמות המשפחה של המדענים משמשים כשם לשני גדילי ה-DNA, גדיל ווטסון (W) וגדיל קריק (C).
במשך השנים לא התקבע קונצנזוס לגבי משמעות השמות - איזה גדיל מכונה ווטסון ואיזה קריק.
בכדי ליצור אחידות, הוצע בשנת 2011 לתת הגדרה ברורה למשמעות השמות: הכרומוזום הוא מולקלת DNA דו-גדילית אשר מחולקת לשני חלקים על ידי צנטרומר, ובכך נוצרות שתי זרועות: קצרה וארוכה.
בקצה כל גדיל של ה-DNA ישנו אטום חמצן המחובר לפחמן מספר 3 בדיאוקסיריבוז בעל אלקטרון זמין ליצירת קשר עם נוקליאוטידים נוספים.
גדיל ווטסון הוא הגדיל שקצה ה-3' שלו נמצא בזרוע הארוכה של הכרומוזום, וגדיל קריק הוא הגדיל שקצה ה-3' שלו נמצא בזרוע הקצרה של הכרומוזום.
מלבד צורת השיום הזו, קיימים שמות תיאור שונים לשני הגדילים של ה-DNA שנוצרו במהלך השנים.
השם הניתן לגדיל תלוי במיקום ובתכונות שלו.
חלק מהשמות שניתנו סותרים את המשמעות של שמות אחרים.
ייתכן שגדיל מסוים משמש כגדיל הקריא עבור גן מסוים, וכגדיל המול-קריא עבור גן אחר.
להלן שמות נוספים לתיאור שני הגדילים:
תכונה ווטסון (W) קריק (C) הרחבה ציטוזין עני בציטוזין עשיר בציטוזין האות C מסמלת את שם החוקר (קריק) וכן את סוג הנוקליאוטיד - ציטוזין.
פירימידין ופורין עשיר בפירימידין עשיר בפורין עקב תופעת זיווג הבסיסים המרכיבים את ה-DNA, פירימידין יזדווג עם פורין, כך שאם אחד הגדילים עשיר בפירימידין, בהכרח השני יהיה עשיר בפורין.
שעתוק מול-קריא קריא בשעתוק, ההתייחסות לגדיל כקריא או מול-קריא תלוי בהקשר הגן הספציפי עליו מדובר.
שכפול משתהה מוביל בכדי לאפשר את השכפול מהגדיל המשתהה, ישנו צורך במקטעי אוקזקי.
מאגרי מידע חיובי\עליון שלילי\תחתון כיווניות של 5' ל-3' שמאל לימין\עליון ימין לשמאל\תחתון
גְּדִיל קָרִיא (sense strand), נקרא גם גדיל חיובי או "+".
DNA דו-גדילי מורכב תמיד משני גדילים המשלימים זה את זה, לפי עיקרון זיווג בסיסים.
בכדי להביל בין שני הגדילים, התקבע המונח גדיל קריא כמתאר את הגדיל שרצף הנוקליאוטידים שבו זהה לרצף ה-RNA ההמשועתק מדו-גדיל זה (מלבד החלפת התימין באורציל).
גדיל זה מכונה לעיתים גְּדִיל מְקוֹדֵד (coding strand), אך מכיוון שתוצר גן לא בהכרח מקודד לחלבון, המינוח גדיל קריא מדויק יותר.
המוסכמה היא שזהו רצף ה-DNA שמוצג כחד-גדיל בכיווניות של 5' ל-3, כפי שמופיע באיור.
בתהליך השעתוק לא נעשה שימוש בגדיל הקריא, אך מכיוון שתוצר ה-RNA זהה לו, לעיתים מכונה התעתיק RNA קריא (sense RNA).
גְּדִיל מוּל-קָרִיא (antisense strand), נקרא גם גדיל שלילי, "-" או גדיל התבנית (template strand).
גדיל זה הוא הופכי ומשלים לגדיל הקריא ולמולקולת ה-RNA המשועתקת ממנה.
ה-RNA פולימראז משתמש בגדיל המול-קריא כתבנית לסינתזה, ובאמצעות זיווג בסיסים נוצר גדיל RNA הזהה לגדיל הקריא (מלבד החלפת התימין באורציל) .
לעיתים מכונה הגדיל שאיננו מקודד (noncoding strand).
הסיווג של גדילי DNA כקריא ומול-קריא הוא יחסי למולקולת RNA נתונה.
כל אחד משני גדילי ה-DNA יכול לשמש הן כגדיל קריא והן כגדיל מול-קריא.
בגנומים של יצורים ניתן למצוא גנים על שני הגדילים, במיקומים שונים על גבי ה-DNA.
במקרים מסוימים, ניתן למצוא קדם המבקר שעתוק של שני תעתיקי RNA, אחד לכל כיוון (כלומר, אחר מגדיל הווטסון ואחד מגדיל הקריק).
כמו כן, ניתן למצוא בתוך אינטרון של גן הממוקם בגדיל הקריא, גן אחר הנמצא בגדיל המול-קריא.
חלוקה של הגדיל הקריא לשלשות של נוקליאוטידים המייצגות קודונים יחשוף את שרשרת חומצות האמינו של תוצרים חלבוניים.
לדוגמה, אם בגדיל הקריא נמצא רצף הנוקליאוטידים CTG, משמעו שברצף ה-RNA (המסונתז מהגדיל המול-קריא, שבו מופיע הרצף ) מופיע CUG, שהוא הקודון של לאוצין.
בדוגמה ניתן לראות רצף DNA דו-גדילי, כאשר הגדיל העליון (הנמצא בכיווניות של 5' ל-3') משמש כגדיל הקריא.
ניתן לראות שרצף ה-mRNA המסונתז זהה לגדיל הקריא, והופכי ומשלים לגדיל המול-קריא (מלבד ההחלפה של תימין באורציל).
רצף RNA המשלים לרצף ה-mRNA האנדוגני נקרא RNA מול-קריא (antisense RNA).
בעקבות זיווג הבסיסים בין שתי המולקולות החד-גדיליות, תהליך התרגום (ביולוגיה) נחסם.
תאים יכולים ליצור RNA מול-קריא באופן טבעי, הנקראים microRNA המעכבים ביטוי של mRNA.
מדענים עושים שימוש במנגנון זה כדי למנוע ביטוי של RNA מסוים.
שימוש נוסף בתחום המחקר הוא שימוש במולקולת RNA מתוייגת (בצורה רדיואקטיבית או פלואורסצנטית (FISH)) בכדי לסמן תעתיקי RNA בתא.
בווירולוגיה משמעות המונח קריא (sense) מעט שונה, ונעשה בו שימוש במשמעות שווה למונח גדיל (strand).
הגנום של נגיף RNA יכול להיות דו-גדילי, חד-גדילי חיובי, או חד-גדילי שלילי.
נגיף בעל גנום של גדיל RNA קריא (מכונה "+") דומה ל-RNA-שליח ויכול להיות מתורגם ישירות לחלבון על ידי התא הפונדקאי.
לעומת זאת נגיפים בעלי גנום של RNA מול-קריא אינו יכול להיתרגם ישירות ונצרכת יצירת RNA קריא על ידי RNA רפליקאז לפני התרגום לחלבון.
גְּדִיל מַשְׁלִים (complementary strand) הוא הגדיל ההופכי בכיווניות והמשלים לפי עיקרון זיווג הבסיסים לגדיל הנתון.
בעקבות עיקרון זה, בהינתן רצף, ניתן תמיד להסיק את הרכב הגדיל המשלים.
נניח שנתון רצף ה-DNA הבא:
לפי עיקרון זיווג הבסיסים, מול אדנין (A) יופיע תימין (T) ולהפך - מול תימין יופיע אדנין.
יחס דומה קיים בין ציטוזין (C) לגואנין (G), ולכן הגדיל המשלים ייראה כך:
הכיווניות שלו הפוכה מהגדיל המקורי, ולכן והמולקולה הדו גדילית תיראה כך:
כל אחד מהגדילים יכול להיות הגדיל הקריא או המול-קריא, כתלות במיקום הגנים על פני רצף ה-DNA.
גְּדִיל מוֹבִיל (leading strand) וגְּדִיל מִשְׁתַּהֶה (lagging strand) הם כינויים לגדילי ה-DNA בתהלך השכפול.
בתהליך זה גדילי ה-DNA מופרדים, וכל אחד מהם משמש כתבנית ליצירת דו-גדיל חדש, כך שמעותק DNA אחד דו-גדילי נוצרים שני עותקי DNA דו-גדיליים.
תהליך השכפול הוא כיווני, כלומר, הסינתזה יכולה להיעשות רק בכיווניות של 5' ל-3'.
רק אחד הגדילים נמצא בכיווניות כזו, והוא מכונה הגדיל המוביל.
בכדי לשכפל את הגדיל המשתהה, נעשה שימוש במקטעי אוקזקי, שהם מקטעי RNA קצרים המשמשים כנקודות מוצא לשכפול הגדיל המשתהה בכיווניות הנכונה, כך שנוצרים מקטעי DNA המחוברים ביניהם במקטעי RNA קצרים, המוסרים ומוחלפים בבסיסי DNA.
תהליך זה איטי יותר מאשר השכפול הפשוט שנעשה בגדיל המוביל, ומכאן שמו.
גדילה מעריכית או צמיחה אקספוננציאלית היא תהליך שמתאר גדילה כמותית כתלות בזמן.
גדילה זו מתרחשת כאשר הקצב הרגעי של השינוי הכמותי (אשר ניתן לתיאור על ידי הנגזרת של הפונקציה הכמותית), פרופורציונלי לכמות עצמה.
פונקציה המתארת גדילה מעריכית מיוצגת על ידי אקספוננט, זאת בשונה מפונקציות אחרות המתארות גדילה, כגון פרבולה או ישר.
אם קבוע הפרופורציה המתאר את הגדילה הוא בעל סימן שלילי, אזי נהוג לומר כי מדובר בדעיכה מעריכית ולא בגדילה.