tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2002 הוקם ארגון נוער גאה כזרוע של האגודה, על ידי יניב ויצמן שהיה עד אז מדריך באחת הקבוצות.
בשנת 2005 פרש הארגון מהאגודה והחל לפעול באופן עצמאי, בשם נוער גאה.
"ברנוער" היה מפגש חברתי של בני נוער להט"בים מרחבי ישראל, המתקיים בבית אגודת הלהט"ב בתל אביב במוצאי שבתות.
המקום מספק מפגש ותמיכה עבור בני נוער להט"ביים, בדרך לגיבוש זהותם האישית.
רוב בני הנוער המגיעים למקום נמצאים "בארון" – משפחותיהם וחבריהם ללימודים אינם יודעים על נטייתם המינית, ו"ברנוער" מהווה פלטפורמה בה הם יכולים לפגוש באופן גלוי בני נוער החולקים מצב דומה.
למרות השם "ברנוער", במקום לא היה בר המגיש משקאות אלכוהוליים – מוגשים במקום משקאות קלים בלבד.
בני הנוער משחקים במשחקי חברה שונים, צופים בטלוויזיה, ומשוחחים על התלבטויות ותחושות הקשורות לנטייתם המינית וליציאה מהארון.
בבסיסו, המקום אמור להיות מקום בטוח, בו יכולים בני הנוער להיות בחברת בני נוער דומים, במשך מספר שעות, מבלי להסתיר את זהותם או להדחיקה.
ב-2017, זמן קצר לאחר העברת ניהול הברנוער לידי איגי - ארגון נוער גאה, הוחלט על סגירתו.
במוצאי שבת, 1 באוגוסט 2009, סמוך לשעה 22:45, נכנס לבית האגודה אלמוני חמוש בנשק חם, בעת שהתקיים מפגש ה-"ברנוער", פתח בירי ולאחר מכן נמלט מהמקום.
באירוע נרצחו ניר כץ בן ה-26 שתפקד כמדריך במקום וליז טרובישי בת ה-16, ונפצעו כ-15 בני נוער נוספים, חלקם באופן קשה.
ארכיון הגאווה הישראלי הוקם ב-2020 על-ידי מתן שגב-פרנק.
בדצמבר 2020 גייסה האגודה תרומות בקמפיין מימון המונים לטובת הקמת הארכיון, במטרה לשמר ולתעד את ההיסטוריה החברתית, המשפטית, התרבותית והפוליטית של קהילת הלהטב"ק בישראל.
הארכיון גייס צוות של חוקרות וחוקרים מתחומים שונים, מתוך הקהילה ומחוץ לה, שנרתמו להקמת וועדת היגוי.
מאז דצמבר 2023 הארכיון מנוהל על-ידי יסמין ענבר.
האחווה הסטודנטיאלית הגאה, התחילה את פעילותה בספטמבר 2014, בהובלת ארז ויינר ומתן בן יוסף.
בתחילה הייתה מטרתה חלוקת מלגות, לטובת מעורבות בקשרי ממשל על ידי אקטיביזם בכנסת.
השם "אחווה" הוחלף באמצע השנה הראשונה של הפעילות, לקראת הסמינר הארצי, כשעד אז נקראו פעולות האחווה "פרויקט תאים גאים" ו"מלגות עוצמה".
האחווה הסטודנטיאלית הגאה, מקדמת את נראותם ומעמדם של סטודנטים להט"בים בישראל, מעודדת מנהיגות צעירה בקרב סטודנטים ומהווה קבוצה חברתית תומכת ושוויונית.
האחווה מאגדת את כלל התאים הסטודנטיאליים הגאים ברחבי האוניברסיטאות והמכללות השונות בישראל, בשותפות עם התאחדות הסטודנטים, פר"ח והאגודה.
היא מורכבת מסטודנטים שפועלים באמצעות ליווי של צוות רכזים.
האחווה מארגנת פעילויות ארציות כגון ימי עיון, כנסים, סמינרים וימי התנדבות.
בנוסף, הסטודנטים פועלים ליצור פעילויות ותכנים חברתיים ואקדמיים לכלל הסטודנטים על מנת לעודד סובלנות וקבלת האחר בקמפוסים.
מצע הגאווה הוא מסמך שמפרט את דרישות הקהילה הגאה מנבחרי הציבור ברשויות העירוניות, אותו השיקה האגודה לקראת הבחירות המקומיות באוקטובר 2018. המצע בא לקדם את זכויותיה של הקהילה במרחב העירוני.
הרשימות המתמודדות בבחירות התבקשו לחתום על מצע הגאווה כהצהרת כוונות לפעילותם ואילו הבוחרים, חברי ותומכי הקהילה, נקראו להצביע רק לרשימות אשר חתמו על המצע.
המצע עוסק בארבעה נושאים מרכזיים: ייצוג, הסברה, תקצוב ואכיפה.
כ-200 רשימות מרחבי ישראל ו-53 מתמודדים להט"בים, מהגליל העליון ועד לנגב, חתמו על מצע הגאווה במסגרת הקמפיין.
פעילות האגודה נסמכת על אספה כללית המתכנסת אחת לשנה ופועלת על פי מודל דמוקרטי.
היא מורכבת מחברי וחברות עמותה המשלמים דמי חבר, ועל כן זכאים לזכות הצבעה באשר לסוגיות העולות לדיון בפורום זה.
חברי האגודה מקבלים התראה על קיום האספה שבועיים מראש, באמצעות דואר או דואר אלקטרוני.
תפקידיה של האספה הם דיון בדו"ח פעילותו של הוועד המנהל, הצגת דין וחשבון כספי ומאזן לשנה הקודמת בפני חברי האגודה, ועיסוק בכל עניין נוסף שייקבע על ידי הוועד המנהל ויצוין בסדר היום.
החלטות האספה הכללית מתקבלות על פי הצבעת הרוב ומותנות בנוכחות 25 חברי עמותה לכל הפחות.
בכל אספה מנוהל פרוטוקול שכולל את כל החלטותיה, אשר נחתם על ידי יושב ראש האספה עם העתקים לשניים מחברי הוועד הארצי.
הוועד המנהל וועדת הביקורת מנהלים ספרי פרוטוקולים בהם נרשמות ההחלטות שנתקבלו באספה.
הוועד המנהל של האגודה הוא הגוף המבצע שלה, המונה שבעה חברים שנבחרים באספה הכללית ושלושה אשר נבחרים מתוך הוועד על בסיס מקום משוריין לייצוג סקטורים בקהילה (נציגות הקהילה הטרנסג'נדרית, נציגה מהמגזר הנשי ונציג הפריפריה).
קולותיהם של חברי האגודה משמשים לקביעת הרכב הוועד המנהל בהצבעה המתקיימת אחת לשלוש שנים, וחברי הוועד בוחרים בתורם את היו"רים לוועד המנהל.
כל אדם העומד בתשלום דמי החברות ורשום כחבר באגודה מזה שלושה חודשים לפחות, זכאי להציג את מועמדותו לוועד המנהל.
אחת לשנה, מיד לאחר הבחירות הכלליות באספה הכללית השנתית הרגילה, מכונסת ישיבת הוועד הארצי בהיקף מלא, במהלכה נבחרים יו"ר הוועד המנהל, גזבר האגודה ודובר האגודה.
מסמכותו של הוועד לכנס בכל עת אספה כללית שלא מן המניין, ומחויב לעשות זאת במקרים של דרישה בכתב מוועדת הביקורת, או של עשירית מחברי האגודה.
רשימת יושבי ראש העמותה לאורך השנים,
שם תחילת כהונה אירועים מיוחדים יעקב פזי 21 בספטמבר 1975 - יושב ראש הוועד המייסד.
פגישות של חברי ועד האגודה עם ח"כ שולמית אלוני ועם היועץ המשפטי לממשלה, פרופ' אהרן ברק.
אבי אנגל 14 בדצמבר 1975 - אבי אנגל, תיאו מאינץ, ומוזמנים נוספים התארחו בתוכנית "השעה השלישית" בהנחיית פרופסור ירמיהו יובל.
אבי אנגל היה היחיד שהצטלם בחשיפה מלאה.
תיאו היה היחיד שהסכים שלא יעוותו לו את הקול.
כל שאר החברים חבשו פאות, עוות קולם, וצולמה צלליתם בלבד.
סיוון מלכיאור 29 בפברואר 1976 - הפגנה ראשונה של הומוסקסואלים ולסביות בכיכר רבין בתל אביב.
אמוץ בונה 2 במאי 1981 - הכנס הראשון של האגודה מתקיים בקיבוץ רמת רחל.
- - מסע החתמות על עצומה לביטול האיסור הפלילי על יחסי מין בין גברים במרכזי הערים הגדולות ובקמפוסים.
- ייסוד הוועד למלחמה באיידס.
יונתן דנילוביץ' 28 באפריל 1985 מרק טננבאום 19 במאי 1986 - האגודה שוכרת לראשונה מרכז קהילתי ברחוב בית יוסף, עם אולם ומשרד.
- ביטול איסור משכב זכר.
דפנה צור 23 ביוני 1988 - האגודה עוברת דירה למשכנה החדש ברחוב נחמני 28 בת"א.
- ב-10 במרץ מתקיים בבית האגודה מפגש ראשון מסוגו בין הקהילה ההומו-לסבית לבין הממסד הפוליטי – פאנל הכולל את ח"כ ראובן ריבלין, עו"ד שירה דונביץ' ויו"ר נעמת ת"א, עדה רבון.
מרק טננבאום 3 במאי 1989 - בנובמבר ייסדו הדר נמיר, מרק טננבאום (יו"ר האגודה המכהן) וג'ויס סאלא את "עוצמה", הזרוע הפוליטית של האגודה.
ג'ויס סאלא 5 במרץ 1990 ליאורה מוריאל 11 ביולי 1991 - יו"ר האגודה, מניחה זר ביד ושם.
- תיקון חוק שוויון הזדמנויות בעבודה.
מצעד הגאווה ראשון בישראל, מסע ממונע של 14 כלי רכב, שנעו וצפרו ברחוב דיזנגוף, כשהם מניפים את דגלי הגאווה והפנינג הגאווה הפתוח הראשון בגינת שינקין.
סוזן קירשנר 10 באוקטובר 1993 - בלה דואגת נוסד- כנס בינלאומי של הומואים ולסביות יהודיות בגבעת חביבה.
- לראשונה בתולדות ישראל הומואים ולסביות יהודיים וישראלים מנסים לקיים טקס אזכרה ב-"יד ושם" להומואים שנרצחו בשואה.
אבי סופר 6 באוקטובר 1994 איציק יושע 27 במרץ 1997 מנחם שיזף 17 בספטמבר 1997 - מצעד הגאווה הראשון בתל אביב.
- האגודה לשמירת זכויות הפרט משנה את שמה לאגודת ההומוסקסואלים, הלסביות, הטרנסג'נדרים והביסקסואלים בישראל (להט"ב).
הדר נמיר 14 באוקטובר 1999 איתי פנקס 21 בספטמבר 2000 - הקמת סניפים של האגודה בבאר שבע, בקריית שמונה ובאילת.
- הקמת נוער גאה במסגרת האגודה.
אלון סטריקובסקי 3 באוקטובר 2002 נורה גרינברג 15 בנובמבר 2003 - נטיעת יער הגאווה, ליד קיבוץ תובל שבגליל.
מייק המל 14 ביוני 2004 - חוש"ן - חינוך ושינוי נפרד מהאגודה והפך לארגון עצמאי.
- נוער גאה נפרד מהאגודה והפך לארגון עצמאי.
- הרצח בברנוער מתרחש.- מצעד גאווה ראשון בראשון לציון.
- אירוע הגאווה הראשון בבאר שבע.
שי דויטש 1 בינואר 2012 - סניף באר שבע והדרום של האגודה נסגר.
אמרי קלמן 2015 - הקצאת 11 מיליון שקלים לארגוני הקהילה בבסיס התקציב בעקבות איום האגודה לבטל את מצעד הגאווה.
שינוי מדיניות תרומת הדם של מד"א.
חן אריאלי 2017 - מחאת הלהט"ב (2018), הפגנת ה-80 אלף בני אדם, שהביאה לשינוי עמדת המדינה בנושא אימוץ על ידי זוגות להט"בים.
הילה פאר 2019 נורית שיין 2021 - נורית שיין הופכת ליושבת הראש הזמנית.
הילה פאר 2022 נבחרה מחדש לראשות האגודה.
נמרוד גורנשטיין 8 בדצמבר 2025
תפקידה של ועדת הביקורת הוא לבדוק את כל ענייניה הכספיים וכל פעולותיה של האגודה ולהביאם לאישור האספה השנתית.
היא מונה שלושה חברים, שנבחרים על ידי האספה השנתית הכללית לתקופה של שנתיים.
אדם לא יהיה רשאי להיות חבר בוועדת ביקורת אם הוא מכהן כחבר בוועד הארצי, בוועד מקומי או משרת את האגודה בשכר.
מסמכות הוועדה לעיין בכל עת בפנקסי החשבונות של האגודה ובמסמכיה, וכן לדון במחלוקות שנפלו בין מוסדות האגודה לחבריה, בנוגע לפרשנות תקנון האגודה ונהליה.
מנכ"ל העמותה ממונה על ידי הוועד המנהל.
הוא זה שבוחר ומרכיב את המטה הביצועי, מחלקות שמהוות שלוחות שונות של האגודה.
מנכ"לית העמותה המכהנת היא יעל סיני ביבלש שהחליפה את רן שלהבי בשנת 2024.
בראשית ימיה שכן בית האגודה בשכונת מונטיפיורי..
לאורך שנים רבות ישב מטה האגודה ב'בית פזי' על שם יעקב פזי ברחוב נחמני בתל אביב.
בשנת 2025 חנכה האגודה קומת משרדים ברחוב אנילביץ' בתל אביב, לאחר כשמונה שנים בהם התארח מטה האגודה בבית העמותות ברחוב סעדיה גאון.
האגטנה (בצ'אמורו: Hagåtña, בעבר אגנה, באנגלית: Agana ובספרדית: Agaña) היא בירת האזור המבודד של ארצות הברית, גואם.
מהמאה ה-18 ועד המאה ה-20 הייתה העיר מרכז האוכלוסייה של האי, אך כיום זהו היישוב ה-18 בשטחו ובגודל אוכלוסייתו מבין 19 היישובים בגואם.
עם זאת, נשארה האגטנה אחד ממרכזי המסחר הראשיים של האי וכן מקום מושב הממשלה.
משמעות המילה "האגט" (Hagåt, או בליטון haga) בצ'אמורו (אחת השפות הרשמיות בגואם ובאיי מריאנה הצפוניים), הוא "דם".
את הסיומת "נה" (ña) ניתן לתרגם ככינוי שייכות "שלו" (his), "שלה" (hers) או כינוי שייכות סתמי (its) וכן ככינוי הרחבה כמו הסיומת "-er" באנגלית.
קיימת השערה שהתושבים המקוריים של היישוב היגרו מהישוב האגט (Hagat) בגואם, לפיכך, את השם האגטנה ניתן לפרש כ"הדם שלו או שלה" במשמעות אפשרית של "משויך לו, או לה או לזה" או במשמעות של "עוד האגט", כלומר, הרחבה של הכפר האגט.
קיימת אפשרות לפרש את השם כ"האגט טובה יותר", או "מצוין יותר, או עליון, או יותר מהאגט".
ב-1998 שינתה המועצה המחוקקת של גואם את שם היישוב מ"אגנה" בחזרה לשם בצ'אמורו.
עם זאת, שם הכפר השכן, "אגנה הייטס" (Agana Heights) נותר ללא שינוי.
האגטנה שוכנת על שפך נהר האגטנה על החוף המערבי של גואם.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית שטחה של העיר הוא 2.6 קמ"ר.
היישוב גובל בחופים החוליים של חוף אגנה מצפון, בנהר אגנה ובביצות הקשורות אליו ממזרח ובצוק (שעליו שוכן הכפר אגנה הייטס) מדרום.
במרכז העיר שוכנים מספר בנייני משרדים גבוהים ואילו חלקה המערבי של העיר, אניגואה (Anigua), מהווה את אזור המגורים.
שלא כמו כפרים רבים, מרכז העיר מחולק לרחובות שתי וערב ובו פועלות חנויות ומסעדות.
את העיר מקיפים כפרים מאוכלסים בצפיפות כמו מונגמונג-טוטו-מאיטה, סינג'נה ואגנה הייטס.
האגטנה הייתה כפר בולט לפני שהספרדים השתלטו על גואם.
ב-1668 הגיע לאי המיסיונר הספרדי הראשון, האב סן ויטורס.
משפחתו של ראש השבט קפוהה תרמה את הקרקע בהאגטנה שאפשרה לסן ויטורס לבנות את הכנסייה הראשונה בגואם שנקראה "הקתדרלה-בזיליקה של השם המתוק של מריה".
בתקופת השלטון הספרדי אולצה רוב אוכלוסיית גואם ואיי מריאנה לעבור להתגורר בעיר.
ניתן לראות שרידי מבנים של הממשל הספרדי בפלאצה אספנייה השוכנת לצד הקתדרלה והדיוקסיה של אגנה.
שרידי ארמון המושל הספרדי שוכנים כאן בקרבת משרדי מחלקת החינוך.
לאחר העברת השליטה מידי ספרד לידי ארצות הברית במלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898, נותרה אגנה מקום מושב הממשלה תחת ניהולו של צי ארצות הברית.
עד 1940 צמחה אוכלוסייתה העיר לכ-10,000 תושבים, כשמחציתם היו תושבי האי.
לצורך יישובם של מהגרים מאיי קרוליין הוקמו כפרים מסביב לעיר.
ב-8 בדצמבר 1941 נכבשה גואם על ידי כוחות האימפריה היפנית.
במהלך שחרורה של גואם ב-1944 במלחמת העולם השנייה, ניזוקה העיר קשות על ידי הפצצות צי ארצות הברית.
תושבים רבים לשעבר של העיר התיישבו בחלקים אחרים של גואם לאחר המלחמה.
כחלק מתוכנית השיקום של גואם, סלל צי ארצות הברית רחובות חדשים וישרים שעברו דרך מגרשים קיימים ויצרו מגרשים שהיו בבעלותם של כמה בעלים.
מצב זה עיכב את התפתחותה של העיר עד לימינו.
בדצמבר 1944 התרחשו בעיר מהומות אלימות בין חיילים לבנים ושחורים של חיל הנחתים של ארצות הברית שהיו מוצבים באי.
כיום, אף על פי שאוכלוסייתה האגטנה מונה 1,200 תושבים בלבד (פחות מ-1% מאוכלוסיית גואם), נותרה העיר מקום מושב ממשלת הטריטוריה.
האתרים ההיסטוריים שלה מהווים מקור משיכה לתיירים.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי אנטוניו ב.
כמרכז ההיסטורי והמנהלי של גואם, מתקיימים בהאגטנה חגים מסורתיים רבים.
8 בדצמבר הוא יום חגה של מריאנה הקדושה קמאלן, הקדושה המגינה של איי מריאנה ובו נמשכת עגלה ועליה פסלה של הקדושה על ידי אלפי מאמינים קתולים מרחבי האי.
החג הגדול ביותר של גואם הוא יום השחרור הנחוג ב-21 ביולי.
ביום זה מתקיים מצעד יום השחרור בדרך חיל הנחתים שבהאגטנה.
האגודות המוסלמיות-נוצריות היו מועדונים פוליטיים ערביים שהחלו לקום בארץ ישראל בשנת 1918, לאחר תבוסת הצבא העות'מאני והקמת הממשל הצבאי הבריטי.
האגודות נחשבות לביטויים הראשונים של התנועה הלאומית הפלסטינית.
בשיאן, בשנת 1920, היו בארץ ישראל כ-40 אגודות עם כ-3,000 חברים פעילים.
המצע העיקרי שלהן היה: עצמאות (בתחילה כחלק מסוריה הגדולה), התנגדות להצהרת בלפור ורעיון הבית הלאומי היהודי בארץ ישראל, והתנגדות להגירה יהודית המונית.
באביב 1918 הופיעו ביפו וברמלה אגודות מוסלמיות-נוצריות שיצאו במחאה נגד "הצהרת בלפור", ובקיץ אותה שנה נוסדה אגודה בשם זהה גם בירושלים.
ב-2 בנובמבר 1918, יום השנה הראשון להצהרת בלפור, נסגרו בארץ ישראל בתי העסק שבבעלות ערבית, ובירושלים נערכה הפגנת המונים ערבית.
במעמד זה הגישה משלחת של נכבדים ערבים ירושלמיים עצומת-מחאה אנטי-ציונית למושל הבריטי של ירושלים, רונלד סטורס, שעליה חתמו כמאה מבכירי הנכבדים של ערביי ארץ ישראל, והכריזה על הקמת מסגרת ארצית בשם "האגודה המוסלמית-נוצרית".
את העצומה הגישו הנשיא הראשון של "האגודה המוסלמית-הנוצרית" בירושלים, מוסא כאזם אל-חוסייני, שכיהן כראש העירייה, יחד עם עארף חכמת אל-נשאשיבי, מנהל נכסי הווקף של העיר.
האגודה המוסלמית-נוצרית הייתה ככל הנראה המשך לאגודות שהוקמו באביב ובקיץ 1918 להבעת ההתנגדות הערבית לציונות.
כפי הנראה, זכתה האגודה לעידוד ותמיכה בהקמתה מצד קציני הממשל הבריטי.
היווצרותה של חזית מוסלמית-נוצרית הנוקטת בעמדה פוליטית משותפת הייתה בבחינת חידוש גמור בחברה הערבית בארץ ישראל, אולם היא לא החלישה את הזיקה העדתית וגם האגודה המוסלמית-נוצרית כמסגרת לאומית הורכבה על יסוד ייצוג עדתי.
עם זאת, לנוצרים באגודה היה מעמד חזק הרבה יותר ממעמדם באוכלוסייה.
הם היוו 20% מצירי הוועידה הפלסטינית הראשונה, בעוד שמספרם באוכלוסייה היה אז עשירית ממספר המוסלמים.
האגודות המוסלמיות-נוצריות השונות גיבשו מסגרת ארצית בשם "האגודה הכללית הפלסטינית".
מרכזו של הארגון היה בירושלים, והיה לו תקנון, שנתקבל בסוף 1918, הכולל את תפקידיה החברתיים והחינוכיים של האגודה, אולם למעשה האגודות עסקו רק בעניינים פוליטיים וכל אגודה ניהלה מדיניות משלה.
"האגודה המוסלמית-נוצרית" קיימה את הכנס הארצי הראשון של סניפיה בין 27 בינואר ל-10 בפברואר 1919.
בינואר 1919 נשיא האגודה בירושלים היה עארף א-דג'אני, ובשל מעמדה הבכיר של האגודה הירושלמית, עמד למעשה בראש האגודה המוסלמית-נוצרית בכלל.
בסוף ינואר 1919 כונסה בירושלים הוועידה הראשונה של האגודות המוסלמיות-נוצריות, בה השתתפו קרוב ל-30 צירים מערי הארץ.
הדיונים החלו בסופו של דבר רק ב-1 בפברואר.
על אף שהוזמנו, לא הגיעו צירים מעכו, חברון ובאר שבע.
ועידה זו הייתה למעשה של כלל הציבור הפוליטי, משום שחלק מהצירים היו גם חברים בארגונים "המועדון הערבי" ו"המועדון הספרותי", אולם אופייה המסורתי של אמ"ן, המורכבת מנכבדי המשפחות החשובות ונציגי העדות הדתיות, הביא לבחירתה לגוף המייצג את הפלסטינים.
הוועידה החליטה על ניסוח תזכיר לוועידת השלום בפריז באותה שנה, המנמק את שלילת הציונות, וגיבשה מסמך המצהיר כי פלסטין היא חלק מסוריה הערבית וקורא לכך שמחוז "'סוריה הדרומית' או פלסטין, לא יופרד מהממשלה הסורית הערבית העצמאית".
הוועידה החליטה גם על שליחת שתי משלחות, לפריז ולדמשק, לשם מסירת החלטותיה.
אלא שהוועידה נסתיימה בפילוג בין מחייבי האחדות עם סוריה ושולליה, ובשל האיום בפילוג וסכנת איבוד ההנהגה, הסכימה האליטה הירושלמית למגמת האחדות הסורית.
אולם השלטון הצבאי הבריטי סירב להסכים לצאתה של המשלחת לפריז, ועקב כך שלחה האגודה המוסלמית-הנוצרית בירושלים לפייסל ב-11 במרץ העתק מהחלטתה מפברואר לייפות את כוחו "לייצג את פלסטין ולהגן עליה בוועידת השלום".
ייתכן שהדבר מלמד על כך שאמ"ן ירושלים זכתה שוב בהנהגה הארצית של התנועה הלאומית, אלא שפייסל כלל לא השתמש בייפוי הכח ולא טען בוורסאי למען הכללת ארץ ישראל בסוריה.
ביולי 1919 נערך בדמשק הקונגרס הסורי הלאומי, בו השתתפו גם נציגים ערבים מארץ ישראל, שהיו בעיקר נכבדים שנבחרו על ידי האגודות המוסלמיות-נוצריות.
בתחילת אפריל 1919 החלו להגיע הידיעות הראשונות על בואה העתידי של ועדת חקירה בינלאומית – ועדת קינג-קריין.
לקראת בואה, הפיצה אמ"ן כרוזים ושלחה שליחים במטרה להחתים את האוכלוסייה על עצומות שתוגשנה לוועדה, התובעות: עצמאות לסוריה בגבולות מהפרת והרי הטאורוס ועד הים התיכון והים האדום; עצמאות לפלסטין בענייניה הפנימיים – תושביה יבחרו את מושליה וחוקיה יחוקקו על ידה; התנגדות לבית הלאומי היהודי ולהגירה הציונית.
אולם השלטון הבריטי, שהיה מעוניין בדעת קהל שתדרוש חסות בריטית, היה מודאג מהתגבשות העמדה בזכות האחדות עם סוריה ואסר על הפצת הכרוזים.
דוברי האגודה ביפו, שייצגו את נכבדי העיר, העידו בפני הוועדה והזהירו: "נהדוף את הציונים לתוך הים – או שהם יְשַלחו אותנו חזרה למדבר".
בפברואר-אפריל 1920 עבר גל של התלהבות לאומית בקרב ערביי ארץ ישראל, לקראת ולאחר הכתרת פייסל למלך סוריה המאוחדת.
לאחר שגנרל לואי ג'ין בולס פרסם ב-27 בפברואר הכרזה רשמית על כוונת בריטניה לבצע את הצהרת בלפור, נערכו בערים הגדולות הפגנות מחאה ושביתות.
ראשי אמ"ן הופיעו כלפי השלטון הבריטי כנציגי הציבור והגישו עצומות בשמו.
לאחר כחצי שנה של היעדרות, הצטרף הארגון לפעולה ברוח האחדות עם סוריה.
ב-8 במרץ שוב נערכו הפגנות במרכזים העירוניים ברחבי הארץ.
הפעם הצטרפו אל ההנהגה כמה ממנהיגי אמ"ן ובהם עארף א-דג'אני.
מטרת ההפגנות הייתה להביע הזדהות עם הכתרת פייסל כמלך סוריה המאוחדת.
האכזבה מממשלת פייסל ומרעיון האחדות, עורר ויכוח לגבי המשך ההכנות למרד פלסטיני במטרה להתאחד עם סוריה או השלמה סמויה עם השלטון הבריטי.
מול הקיצוניים שנעזרו בשליחי הממשל של פייסל, עמדה הצמרת המסורתית של אמ"ן, הפעם בתמיכת משפחת נשאשיבי.
כך נוצרה ברית בין ראע'ב נשאשיבי ועארף א-דג'אני.
בעקבות החלטת ועידת סן רמו באפריל 1920 על מסירת ארץ ישראל לשלטון מנדט בריטי ופרסומה הרשמי של הצהרת בלפור בארץ ישראל, החל ארגון של ועידה פלסטינית של כל סניפי האגודות המוסלמיות-הנוצריות בחודש מאי בשכם, בעוד הקונגרס הסורי עדיין פועל בדמשק.
אולם השלטון הבריטי, שחשש מכינוס כזה זמן קצר לאחר מאורעות תר"פ, לא הסכים לקיומו.
המתיחות בין שלטונו של פייסל לצרפתים החריפה את המחלוקת בארץ ישראל, בין נאמני האחדות לבין אנשי אמ"ן ה"אפנדים".
האחרונים הואשמו כי הם מכורים לבריטים, לצרפתים וליהודים, ונאמני האחדות הודיעו כי לא יקיימו עוד קשר עם אמ"ן.
בסוף יולי 1920, נערכה פגישה משותפת של האגודה המוסלמית-הנוצרית, "המועדון הספרותי" ו"המועדון הערבי", בה הוחלט להפריד את התנועה הלאומית הפלסטינית מזו הסורית ולרכז את כל המאמצים בארץ ישראל.
בעקבות התפתחות זו, הפכה האגודה המוסלמית-הנוצרית לגורם המרכזי בתנועה הלאומית.
במהלך פגישות שנערכו בירושלים באוגוסט וספטמבר 1920, פנו הארגונים למוסא כאט'ם אל-חוסייני לקחת על עצמו את ההנהגה ואליו הצטרף עארף א-דג'אני, נשיא אמ"ן בירושלים.
שני האישים הללו היו היחידים בארץ ישראל שזכו בתואר "פאשא".
בספטמבר נערכה בירושלים פגישה אליה הוזמנו נציגים מהמרכזים העירוניים האחרים בארץ, ובה נבחר אל-חוסייני לנשיא הארגון ולצדו ועד כלל-ארצי (צפון הארץ הייתה מיוצגת על ידי חיפה בלבד).
בנוסף על כך, פורסמה קריאה לכינוס נכבדי המוסלמים והנוצרים של הארץ, שזכתה להיענות חיובית.
היה זה היסוד לכינוס הוועידה הפלסטינית השלישית בדצמבר אותה שנה בחיפה.
עם ועידה זו הפכו האגודות המוסלמיות-נוצריות למסגרת הארגונית העיקרית של התנועה הלאומית הפלסטינית.
עד ועידה זו הייתה אמ"ן בשלב התארגנותה הראשון והתפרשה בירושלים, יפו, חיפה, שכם ועזה בלבד.
לנוכח אובדן התקוות לעצמאות במסגרת ערבית-סורית, החליטה הוועידה לחדש את המאבק לעצמאות פלסטינית.
בוועידה זו קם "הוועד הפועל הערבי", הגוף שנועד לייצג באופן רשמי ומתואם את התביעות הפוליטיות של הציבור הפלסטיני.
הדוחות היהודיים בשנת 1919 העריכו את מספר החברים באגודות המוסלמיות-הנוצריות השונות בכ-3,000. בדצמבר 1920 נקב דוח בריטי על האגודות המוסלמיות-נוצריות במספר דומה, אולם כלל בו את כל האגודות הערביות, כולל התרבותיים והעדתיים.
דוח "הבולשת" באותו חודש העריך את מספר חברי האגודה המוסלמית-נוצרית ב-650.
במהלך 1921 והמחצית הראשונה של 1922, הייתה הפסקה בהתפשטות האגודות המוסלמיות-נוצריות ברחבי הארץ ורק בקיץ 1922 התחדש המאמץ הארגוני.
בוועידה הלאומית החמישית בשכם באוגוסט 1922, טען עיזאת דראוזה נגד השם "אמ"ן", שהוא קושר את האגודה למסגרת העדתית ואינו מבטא את הרוח הלאומית החדשה.
ב-11 בספטמבר 1922, החרימו האגודות את טקס ההשבעה של הנציב העליון הראשון, היהודי הרברט סמואל.
הגעתו הייתה במקביל לניצחונותיו של אטאטורק נגד היוונים, שהלהיבה מאוד את דעת הקהל המוסלמית.
בסוף 1922 היו האגודות המוסלמיות הנוצריות קיימות כבר ברוב ערי הארץ.
בשנים 1922–1923, הן מילאו תפקיד חשוב מאוד בארגון החרמת הבחירות למועצה המחוקקת שהציעה ממשלת המנדט.
המנהיגים העירוניים יצאו לכפרים ועסקו בהסברה למוח'תארים ולנכבדים המקומיים.
האגודות החתימו את ראשי הכפרים והחמולות על הצהרות התחייבות להחרמת הבחירות ועל מברקים בנושא לממשלה.
כאשר אמצעים אלה לא הועילו, הפעילו הפעילים הלאומיים כנגד המסרבים לחץ פיזי, איומים ועקירת יבולים.
בשנות ה-20 עסקו פעילי אמ"ן באיסוף מידע על עסקאות מכירת קרקעות ליהודים העומדות להתבצע.
במקרים שבהם היה מדובר באדמת "משאע" (חזקה קולקטיבית), עודדו הפעילים כמה מבעליה להתנגד למכירה, מה שהספיק כדי להכשיל את כל העסקה.
במקרים אחרים, עודדו שייח'ים בדואים לחתום על הצהרות המגנות שייח'ים אחרים שמכרו קרקעות וכך לשכנע אותם לבטל את העסקאות.
המנגנון של האגודות היה מצומצם מאד: בדרך כלל ועד של חברים שמדי פעם היה מתכנס ומקבל החלטות.
הבחירות לוועדים לא נערכו במועדים קבועים.
את הפעילות היומיומית היה מנהל מזכיר האגודה.
מכיוון שהגופים הללו היו התנדבותיים ללא שכר, רק אנשים מבוססים כלכלית יכלו להקדיש עצמם לפעילות רצופה ולכן חבריהם היו בעלי קרקעות, סוחרים גדולים ובעלי מקצועות חופשיים.
אולם למרות המגבלות הללו, הייתה המסגרת של אמ"ן השלד הארגוני של התנועה הלאומית הפלסטינית.
האגודות המקומיות היוו את הצינור המקשר בין הוועד הפועל הערבי בירושלים לבין האזורים השונים בארץ.
הן קיבלו ממנו דו"חות על פעולותיו והוראות לביצוע פעולות, ושיגרו אליו דיווחים על פעולותיהן.
עם זאת, האגודות הללו לא היוו מסגרת ארצית אחת מגובשת.
אף על פי כן, טענה אמ"ן לייצוג האוכלוסייה הפלסטינית כולה, משום שלאליטה העירונית המשכילה הייתה השפעה גם על השכבות האחרות, ובהתאם למעמדה המקובל של האליטה המקומית במבנה המסורתי של החברה (תפקידים דתיים, בעלות על קרקע, החזקה משפחתית בתפקידים במינהל), היה ביכולתה להפעיל את ההמונים הנתונים להשפעתם.
עם התחזקות האופוזיציה במחצית השנייה של שנות ה-20, אמ"ן כבר לא ייצגה את כלל האוכלוסייה.
הוועד הפועל שנבחר בוועידה הלאומית השביעית ב-1928, כבר לא היה מזוהה עם האגודה.
האגודה המוסלמית-נוצרית הראשונה הוקמה ביפו, ב-8 במאי 1918, עם השיח' ראע'ב אבו סעוד א-דג'אני כנשיאה.
חברי האגודה היו אישים בולטים בחברה של יפו.
קבוצת יפו הייתה ברובה פרו-בריטית, בין היתר משום שתעשיית הייצוא של הדרים הייתה זקוקה לקיום יחסים טובים עם הרשויות.
מלבד זאת, גם המושל הצבאי של יפו, קולונל האברד, קיים יחסים טובים עם ערביי העיר.
בנובמבר 1918, לרגל יום השנה לניצחונו של אלנבי על הטורקים, הגישה האגודה של יפו למושל הצהרה המביעה את אמונה בהבטחות הבריטים לממשל עצמי והגדרה עצמית.
הם גם הדגישו כי פלשתינה היא ארץ ערבית והביעו את התנגדותם לטענות הציונים על הארץ.
במאי 1919, כינסה האגודה המוסלמית-נוצרית אספה פומבית באולם הראינוע "זֹהר" ביפו, בה נכחו כ-500 איש מהעיר ומכפרי הסביבה.
היושב ראש וראשון הדוברים היה נוצרי ואילו שלושת הדוברים האחרים היו מוסלמים.
מאחוריהם ניצבו ארבע יריעות בד, כל אחת בצבע שונה ועליה כתובת שפירשה את צבעה: האדומה סימלה את הדם, הירוקה את החופש ("ארץ ערב לא תחולק"), הלבנה שיבחה את הנסיך פייסל והשחורה סימלה את הגירת היהודים הציונים.
בהצהרת הסיכום נאמר כי פלסטין היא חלק מסוריה, ובמסגרת סוריה הגדולה תינתן לה אוטונומיה, ולא יקום בה בית לאומי ליהודים.
כאשר הוצע לחתום על הדברים, פרצה מהומה והמושל הצבאי פיזר את האספה.
בזמן עבודתה של ועדת קינג-קריין, התחולל מאבק בתוך אמ"ן יפו בין הרוב הפרו-בריטי לבין הנשיא א-דג'אני, שהיה פאן-ערבי וחבר "המועדון הספרותי".
מושל יפו התערב במאבק והביא להדחת הנשיא.
הפרו-בריטים השתלטו על האגודה, וזו ביקשה חסות בריטית בעדותה בפני הוועדה.
ב-12 בספטמבר 1919 התלונן עומר אל-ביטאר, נשיא אמ"ן יפו, למושל יפו, כי חלוצי העלייה השלישית הם "העלובים והפוליטיקנים" שבין היהודים, ולא העשירים והסוחרים שבהם.
במאי 1921 פרצו ביפו מהומות והתפרצויות אנטי-יהודיות שהיו תחילתם של מאורעות תרפ"א.
אמ"ן יפו מיהרה להסתייג מהן ונשיא האגודה, עומר אל-ביטאר, יצא עם נכבד מקומי נוסף לאזור טולכרם–קלקיליה כדי לְהָזֵם את השמועות שנפוצו שם על כך שהיהודים ביפו הורגים ערבים.
התנהלות זו יצרה מתיחות בין הצעירים המיליטנטיים ביפו לבין מנהיגות אמ"ן, וסלים עבד אל-רחמן אל-חאג' אבראהים, שעמד ככל הנראה מאחורי המהומות, תקף את אמ"ן על כך שאינה עושה דבר.
בסוף 1923 החל תהליך של התפרקות אמ"ן יפו, לאחר שעיריית יפו הסכימה לקבל לשטחה את מפעל החשמל של פנחס רוטנברג ובכך עוררה את זעמם של משפחת דג'אני וגורמים קיצוניים שונים, שהופנה גם אל נשיא האגודה המוסלמית-נוצרית בעיר, עומר אל-ביטאר, מקורבו ובעל-בריתו של ראש העירייה עאסם ביי אל-סעיד.
כתוצאה מכך, התפלגה אמ"ן יפו לשני מחנות יריבים וב-1926 הצטרפו השניים אל שורות האופוזיציה ל.
בכך אפשר עומר אל-ביטאר לאופוזיציה לחדור לעיר, שהייתה מבצרם של תומכי הוועד הפועל.
ב-1928 לוכדו השורות מחדש ומאורעות תרפ"ט באוגוסט 1929 הביאו להחיאת אמ"ן יפו.
במחצית השנייה של שנה זו, היא התבלטה בפעולה נמרצת ובעמדות קיצוניות.
בתקופה זו כיהן עבד אל-קאדר אל-מוזפר כמזכיר האגודה.
ב-2 בנובמבר 1918 ערך ועד הצירים בירושלים תהלוכה לציון יום השנה להצהרת בלפור.
מנהיגי הערבים ניצלו את המאורע הזה ומסרו לממשלה על הקמת "האגודה המוסלמית-נוצרית".
בתחילת ההתארגנות של האגודה, בלטו באגודה בירושלים ראש העירייה, מוסא כאט'ם אל-חוסייני והמנהל הכללי של האוקאף, עארף חכמת אל-נשאשיבי.
אלא שהמושל הצבאי הבריטי של ירושלים, רונלד סטורס, אסר על השניים לעסוק בפוליטיקה, משום שהחזיקו בתפקידים ציבוריים, ובינואר 1919 נשיא האגודה בירושלים היה עארף א-דג'אני.
אמ"ן ירושלים הייתה היחידה בעלת מנגנון ארגוני קבוע (אך מצומצם).
בחודש מרץ 1919, הציעה האגודה של ירושלים לערוך הפגנה ב-1 באפריל במחאה נגד התוכנית הציונית, אולם הפגנה זו בוטלה לאחר שהרשויות לא התירו את קיומה.
באופן דומה, במאי 1919, הציעה האגודה להוציא חוזר המציג את עמדותיהם לקראת בוא ועדת בעלות הברית.
ההצהרה הדגישה את אחדות פלסטין וסוריה ודחתה את רעיון הבית הלאומי היהודי בארץ ישראל, תוך הכרה בזכויות האוכלוסייה היהודית הקיימת.
אולם הגנרל אלנבי סירב להרשות את הוצאתו של החוזר והוא בוטל.
בקיץ 1919 נפגשה ועדת קינג-קריין עם משלחת האגודה המוסלמית-נוצרית בירושלים.
המשלחת נשאלה מה יעשו הערבים "אם לא יתאפשר למנוע את ההגירה" היהודית, והשיבה: "או שנשליך אותם לים או שיחזירו הם אותנו למדבר".
לשאלה "מהם גבולות ארצכם, אשר את עצמאותה אתם דורשים", השיבה: "בצפון - הרי טאורוס, בדרום - רפיח ומדבר סיני, במערב - הים התיכון, ובמזרח - מדבר אל־שאם".
באפריל 1920 הגיש ראש האגודה בירושלים, מוחמד א' דרוויש, מנהל "המועדון הערבי", קובלנה לאלנבי, בה מחה נגד הפעילות הציונית וכוונותיה.
בין היתר נכתב בסעיף 1: "אנו מצהירים, שאין אנו יכולים לקבל את היהודים בארצנו!...
אנו מצהירים, שאין אנו מקבלים את היהודים לא כאורחים ולא כשכנים...
אף אין אנו מסכימים או חפצים, שישתמשו בלשונם במשרד כלשהו.
איך ייתכן להכיר בשתי לשונות, הערבית והעברית בתורת שתי השפות הרשמיות של ארץ, שהיא ארץ־מכורתה של אומה אחת, האומה הערבית - בו בזמן שבקרב היהודים עצמם אך מעטים הם היודעים לדבר עברית.
מזה ימים רבים הלשון הרשמית של ארץ זו הייתה והנה הלשון הערבית, וכך היא צריכה להישאר עד אחרית הימים".
בסעיף 3 נכתב: "הואיל שאנו מכירים בארץ־ישראל רק בתורת חלק מסוריה...
והואיל והוד־מעלתו, האמיר פיצל, נבחר למלוך עליה - מבקשים אנו שתוקם הממשלה בהתאם לדעת מלכנו [פיצל] ובירתנו [דמשק] המהוללים".
בעקבות פעילות ההגנה של זאב ז'בוטינסקי בירושלים במהלך מאורעות תר"פ באפריל 1920, דרשה האגודה המוסלמית-נוצרית את פיטוריו של סטורס ודרשה לפרוק את היהודים מנשקם.
ב-13–14 ביולי 1920, אפשרו השלטונות הבריטיים לאגודות לקיים שביתה כללית בת יומיים, במחאה נגד המנדט והתנהגות הצבא.
ב-11 בנובמבר 1921, פרסמה האגודה של ירושלים הצהרה המוחה על גזרי הדין הקשים שניתנו למפגינים ערבים בהשוואה לאלה שניתנו ליהודים שנעצרו.
ביוני 1922 פוטר עארף א-דג'אני מנשיאות הוועד הפועל הערבי.
הפיטורים הללו הביאו גם להרחקתו מהאגודה הירושלמית ומאז היא נוהלה למעשה על ידי מזכיר הוועד הפועל, ג'מאל אל-חוסייני.
אמ"ן שכם הייתה עמוד התווך של התנועה הלאומית הפלסטינית.
היא הייתה דומה בהרכבה להרכב "המועדון הערבי" בעיר והייתה שותפה לניהול ההתעוררות המחודשת של הפעילות הלאומית שהחלה בספטמבר 1919.
האגודה הייתה פעילה מאוד לא רק בשכם עצמה, אלא גם במחוז שכם ובפעילות ארצית-כללית.
היא הייתה היחידה מבין האגודות, שראשיה ניסו לטפל בהקמת סניפים בעיירות ובכפרים הסמוכים.
הם ראו עצמם כמנהיגי המחוז כולו וניסו לקדם את הפעילות הלאומית גם בג'נין, טולכרם וכפרי המחוז.
נשיא האגודה היה חג' תופיק חמאד, ומנהל ענייניה (מעתמד אל-ג'מעיה) היה חאפז אע'א טוקאן.
במחצית הראשונה של שנות ה-20, היא הצליחה ללכד בתוכה את רוב נכבדי העיר.
אמ"ן שכם הייתה גורם חשוב בהכשלת הבחירות למועצה המחוקקת שהציעה ממשלת המנדט הבריטי.
האגודה בשכם לחצה באופן קבוע על הוועד הפועל הערבי בירושלים לנקוט צעדים קיצוניים, ומספר פעמים אף נקטה ביוזמות משלה, מבלי להיוועץ בו.
באפריל 1924 רצו אנשי האגודה בשכם לערוך תהלוכה נפרדת בחגיגות נבי מוסא, בשל קרע עם המועצה המוסלמית העליונה ומשפחת חוסייני, וב-1925 לא שלחו את דגליהם לתהלוכה ולא לקחו חלק בחגיגות.
בעקבות הירידה בתמיכת החוגים הלאומיים של שכם בו, הקים נציג מחוז שכם במועצה המוסלמית העליונה, עבד אל-לטיף צלאח, אגודה חדשה, "חזב אל-אהאלי" ("מפלגת התושבים") , שהתחרתה באמ"ן שכם.
התפתחות זו סייעה לדחוף את ראשי אמ"ן שכם אל מחנה מתנגדיו של נשיא המועצה המוסלמית העליונה, חג' אמין אל-חוסייני, ובכך עבר סניף האגודה אל שורות האופוזיציה.
עוד בסוף 1922 החל נשיא אמ"ן שכם, תופיק חמאד, להתרחק משורות ההנהגה, וב-1925 הודיע על פרישתו מפעילות פוליטית.
ב-1926 הצטרפה אמ"ן שכם אל האופוזיציה במאבקה נגד שליטתה של ההנהגה החוסיינית במועצה המוסלמית העליונה.
היה זה שיא הישגיה ועוצמתה.
התפתחות זו הייתה ככל הנראה הגורם לכך שבסוף שנות ה-20 החלה להתפתח בעיר מסגרת לאומית אלטרנטיבית: "ועדת הוועידה הערבית" (לג'נת אל-מואתמר אל-ערבי).
האגודה המוסלמית-נוצרית המשיכה להתקיים בשכם עד 1931. ביולי אותה שנה, החליטה האגודה לשנות את שמה ל"אגודה הערבית הלאומית" (אל-ג'מעיה אל-ערביה אל-וטניה).
שינוי זה הדגיש את המגמה המיליטנטית שהחלה להתפשט בארץ באותה שנה.
בתקופה זו, מזכיר אמ"ן שכם היה עזת דרוזה.
ב-31 ביולי, כשבועיים לאחר שינוי השם, כונס בשכם כנס ארצי, שבו דרשו משתתפיו להתכונן למאבק מזוין למען המטרות הלאומיות.
במקומות שבהם קמו סניפים, הייתה הפעולה הפוליטית בתנועה הלאומית מאורגנת יותר וניתן היה בקלות יותר לאסוף כספים למימון הפעולות הארציות.
בכל המקומות הללו הורכבו האגודות מנציגי הגורמים השונים שבאליטות המקומיות: המשפחות החשובות, אנשי הדת והשייח'ים של הכפרים סביב העיר.
עם זאת, השתתפות השייח'ים הללו הייתה מוגבלת לאזור יהודה ושומרון בלבד, משום ששם היו קיימות מסגרות הנהגה כפריות מקובלות בעלות שורשים היסטוריים.
אף על פי שעזה שלחה נציגים לקונגרס הערבי-פלסטיני כבר בוועידה הלאומית הראשונה ב-1919, העדות הראשונה שבידינו על קיומה של אגודה מוסלמית-נוצרית בעיר היא רק מדצמבר 1920. אמ"ן עזה הצליחה באופן מלא בפעולתה להכשלת הבחירות למועצה המחוקקת.
על אף היותה של חיפה מרכז חשוב של פעילות לאומית, לא קמה בה אגודה מוסלמית-נוצרית מאוחדת, ככל הנראה משום שבשלהי התקופה העות'מאנית הוחרפו בה מאוד היחסים בין שתי העדות.
במקום זאת, הוקמה בשנת 1918–1919 "אגודה מוסלמית", שפעלה כארגון לאומי, וכשנה לאחר מכן הוקמה "אגודה נוצרית", שפעלה במקביל.
בדרך כלל, הן פעלו במשותף – שליחת מברקי מחאה לממשלה, החתמת עצומות שנמסרו למושל והפגנות, אך הן ארגנו בנפרד את ייצוג האוכלוסייה בוועידות הלאומיות.
כפי הנראה, רק במחצית השנייה של שנות ה-30 קמו בחיפה מסגרות לאומיות על-עדתיות.
אף על פי שנצרת לא השתתפה בשלב הראשון של התנועה הלאומית (מלבד משלחת לוועידה הלאומית הראשונה), הוקמה בה אגודה מוסלמית-נוצרית שהתבססה בעיקר על היריבים של משפחת אל-פאהום ממשפחת זועבי.
ביוני 1923 שלחה האגודה צירים לוועידה הלאומית השישית.
אמ"ן טבריה השתתפה במפגש הארצי של האגודות הלאומיות שנערך ב-27 בנובמבר 1919 בחיפה.
היה זה ניסיון ראשון לארגן את כל האגודות במסגרת ארצית אחת.
מפגש זה הסתיים בהקמת "הוועדה העליונה של האגודות הפלסטיניות" ובהגשת עצומת מחאה מטעמה לשלטונות, אולם שתי האגודות הראשיות של אמ"ן (ירושלים ויפו) לא השתתפו בו.
האגודה הטבריינית לא עשתה פעילות רבה ואין עליה עדויות לאחר 1923.
נציגי אזור חברון לא השתתפו בתנועה הלאומית בשנותיה הראשונות.
רק בקיץ 1922 השתתפה לראשונה משלחת של העיר בקונגרס הערבי-פלסטיני, בוועידה החמישית.
מתקופה זו ישנן העדויות הראשונות לקיומה של אמ"ן בעיר, אולם ללא פעילות רבה.
עם התפתחות התנועה הלאומית הערבית לאחר הכיבוש הבריטי, היו היהודים סובלים מהצקות יומיומיות מידי הערבים: גידופים והתנפלויות ברחוב, ילדים מיידים אבנים בחלונות ומפריעים לתפילה ליד מערת המכפלה.
ב-1923 ייחס ועד יהודי חברון את התקריות הללו לפעילותה של האגודה המוסלמית-נוצרית והדגיש את אופייה הפוליטי.
הוועד כתב כי אנשי האגודה זורעים שנאה בלב ההמון, ובין היתר מלמדים את הילדים לשיר שירים מבזים כלפי היהודים ומסיתים אותם להתגרות בהם.
אמ"ן צפת הוקמה בחורף 1923, והמשיכה להתקיים עד סוף שנות ה-20. ישנה עדות להקמת אמ"ן בבית שאן מסוף 1924. היא המשיכה להתקיים עד סוף שנות ה-20, אולם ללא פעילות רבה.
עוד ביוני 1922 נעשה ניסיון להקים את אמ"ן באל-בירה, אולם הוא לא צלח.
בעקבות מאורעות 1929 חלה התעוררות לאומית ברחבי הארץ.
בתקופה זו הוקמו אגודות מוסלמיות-נוצריות בעיירות רמאללה ורמלה, ונעשה גם ניסיון להקים אגודה בלוד.
אולם בשלוש עיירות גדולות לא קמו אגודות מוסלמיות-נוצריות כלל: טולכרם, ג'נין ועכו.
"האגודה המוסלמית הלאומית" הייתה הארגון האופוזיציוני הראשון בפוליטיקה הערבית הפלסטינית והיא הייתה מכוונת כנגד האגודות המוסלמיות-נוצריות, שהחלו להתגבש בהדרגה לתנועה לאומית.
התארגנות האגודה קמה סביב התנגדות למשלחת הפלסטינית הראשונה ללונדון שיצאה לשם ביולי 1921. לצורך הקמת הארגון הזה, השתמש ראש המחלקה הערבית של ההנהלה הציונית, חיים מרגליות קלווריסקי, בשיטות של מתן מענקים אישיים למייסדי האגודות במקומות השונים ומימון הוצאותיהן.
האגודה המוסלמית-נוצרית עשתה כמיטב יכולתה להציג חזית מאוחדת של המוסלמים והנוצרים הערבים נגד הציונות, ואילו קלווריסקי ניצל את קיומה של מורת הרוח המוסלמית כנגד הנוצרים על חלקם הלא-פרופורציונלי במינהל הממשלתי וטענו כי הארגון הזה, הכולל בתוכו נוצרים, משמש ככלי שרת בידיהם.
אגודות אמ"ן הפעילו לחץ ציבורי ואישי על חברי האגודה המוסלמית הלאומית, במטרה להניא אותם מלהשתתף בה.
נעשו גם פניות רבות לממשלה בדרישה לאסור על קיומה.
אנשי אמ"ן ידעו על עמדה זו של הממשלה והדבר חיזק אותם במאבקם.
במהלך שנת 1923 נעלמה "האגודה המוסלמית הלאומית" כליל מהבמה הפוליטית.
האגודה למוזיקה רוסית הייתה בית הספר הראשון למוזיקה ברוסיה שנפתח לקהל הרחב.
חנכו אותו בשנת 1858 הדוכסית הגדולה אלנה פבלובנה ואנטון רובינשטיין, מגדולי הפסנתרנים והמלחינים הרוסים המעטים בתקופתו.
האגודה, שפורקה בזמן המהפכה הרוסית, הוקמה לאחר מכן מחדש.
האגודה למוזיקה רוסית הייתה ארגון שנוסד בשנת 1859 על ידי הדוכסית הגדולה אלנה פבלובנה (דודתו הגרמניה של ההצאר אלכסנדר השני) ובן-חסותה, הפסנתרן והמלחין אנטון רובינשטיין, בכוונה להעלות את רמת המוזיקה ולהפיץ את החינוך המוזיקלי ברחבי רוסיה.
המסעות שערכו רובינשטיין והדוכסית עשור קודם לכן באירופה המריצו אותם להקים אגודה קבועה לעידוד לימודי מוזיקה וביצועה ברוסיה.
הדוכסית הייתה הכוח המממן והדוחף להקמת האגודה, לאחר שהשיגה את אישורו הקיסרי של אחיינה.
רובינשטיין סיפק את ההנהגה המוזיקלית.
נוכחותו האצילה נופך של יוקרה לאגודה, הודות לקריירה הבינלאומית שלו כפסנתרן ולמוניטין שלו כמלחין בעל-שם - סגולות שלא היו נפוצות אותו זמן בקרב מוזיקאים ילידי-רוסיה.
קונצרט חנוכת האגודה התקיים בנובמבר 1859, ורובינשטיין ניגן את אחד הקונצ'רטי שלו לפסנתר.
עד אמצע שנות ה-60 של המאה ה-19 הביאו הקונצרטים של האגודה את כל מכלול הסימפוניות, הקונצ'רטי לפסנתר והאוברטורות של בטהובן אל הציבור הרחב.
קהל המאזינים שמע גם אורטוריות מאת הנדל, קנטטות מאת יוהאן סבסטיאן באך, אופרות מאת גלוק, ויצירות משל רוברט שומאן ופרנץ שוברט.
גם מקומה של המוזיקה הרוסית לא נפקד: בין המלחינים הרוסים שאופרות שלהם הוצגו באגודה היו מיכאיל גלינקה, אלכסנדר דארגומיז'סקי, אנטון רובינשטיין ואחרים.
חשובים מכל היו, מכל מקום, לימודי המוזיקה שהציעה האגודה לכל תלמיד מעוניין.
הלימודים האלה התפתחו עם הזמן לרמת השכלה גבוהה.
השיעורים התקיימו בבית הדוכסית, ארמון מיכיילובסקי.
עד הופעת האגודה למוזיקה רוסית, לא היה ברוסיה שום בית ספר למוזיקה, למתן הכשרה מקצועית בסיסית במוזיקה.
הדרכה מוזיקלית הייתה מוגבלת לבתי האריסטוקרטיה ולבתי ספר פרטיים.
כתוצאה מכך, כמעט לא היו בנמצא מוזיקאים ונגנים ילידי רוסיה.
הנגנים בקונצרטים של המוזיקה קלאסית היו על פי רוב זרים, בעיקר מגרמניה.
נוסף לשיעורי האגודה, נוסד גם בית הספר החופשי למוזיקה, ששם דגש על שירת מקהלה.
תוך זמן קצר נעשו הן שיעורי האגודה והן בית הספר לפופולריים.
מספר התלמידים שנרשמו ללימודים היה מפתיע, ולא פחות ממנו הגיוון העצום שלהם.
פקידים, סוחרים, בעלי מלאכה וסטודנטים מן האוניברסיטה באו לשמוע את השיעורים, כמו גם מספר רב של נשים צעירות, שלא היו להן האמצעים ללימודים פרטיים.
בשנת 1860,בעזרתו ובעידודו של אחיו אנטון, ייסדו ניקולאי רובינשטיין והנסיך ניקולאי טרובצקוי את הסניף המוסקבאי של האגודה בביתו של רובינשטיין עצמו.
הסניף הזה נחל הצלחה כה גדולה, שעם הזמן העבירו אותו למקום גדול יותר, שם יכלו להרחיב את פעילותם.
טרובצקוי היה יו"ר האגודה במשך שבע-עשרה שנים.
ממשיכיה הרשמיים של האגודה למוזיקה רוסית היו הקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, שנפתח (גם הוא בחסות אנטון רובינשטיין) בספטמבר 1862, והקונסרבטוריון של מוסקבה, שייסדו ניקולאי רובינשטיין והנסיך ניקולאי טרובצקוי בספטמבר 1866.
המהפכה הרוסית של 1917 הביאה לפירוק האגודה באותה שנה.
האגודה המוזיקלית הכל-רוסית, שנוסדה בשמת 1987, אמורה להיות הממשיכה החוקית של מורשת האגודה למוזיקה רוסית, מסורותיה ותרבותה.
ב-18 בפברואר 2010 התקבלה בוועידה החמישית של האגודה המוזיקלית הכל-רוסית החלטה, להחזיר את שמה המקורי של האגודה למוזיקה רוסית, ובכך לציין את תחייתו הרשמית של הארגון המקורי.
ה-RMS המודרנית היא הסוכנות הציבורית הממלאת את תפקידיו של איגוד היוצרים.
היא מאחדת אלפי אנשים, המייצגים את תרבות הכוריאוגרפיה והמוזיקה של רוסיה ועממיה הן במישור המקצועי והן ברמת החובבים.
האגודה מחזיקה סניפים בכל מחוזות רוסיה, ובאמצעותם משפיעה ביעילות על מצבן ופיתוחן של האמנות המודרנית בתחום המוזיקה והכוריאוגרפיה ברחבי רוסיה, בד בבד עם מעקב אחר מגמות תרבותיות וניתוחן.
מעורבותה העיקרית של האגודה וסניפיה המחוזיים באה לביטוי בארגטון קונצרטים, חגים עממיים, כיתות אמן, פסטיבלי מוזיקה ותחרויות.
האגודה גם מסייעת לסולנים רוסים ולקבוצות מוזיקה רוסיות להשתתף בפסטיבלים, תחרויות ומסעות קונצרטים בינלאומיים.
האגודה לקידום החינוך ירושלים היא מוסד ללא כוונת רווח, אשר נוסד בשנת 1962 לקדם את מערכת החינוך בישראל, בצמצום פערים חברתיים וחינוכיים וקידום מצוינות לימודית וערכית.
מטה האגודה ממוקם בשכונת קריית היובל, ירושלים.
מנכ"ל האגודה מאז שנת 2008  הוא איתן מורן.
יושב ראש הוועד המנהל הוא יוסי אשכנזי.
האגודה מפעילה 19 מוסדות חינוך בפריסה ארצית ותוכניות חינוכיות חדשניות.
לפי נתונים שפורסמו לשנת 2025, המחזור השנתי של העמותה עמד על כ 108.4 מיליון ש"ח, וב-2025 עבדה בארגון כ884 עובדים.
האגודה נוסדה במחצית השנייה של המאה ה־20 מתוך מטרה להרחיב את הנגישות לחינוך איכותי ולפתח מסגרות חינוכיות המשלבות מצוינות לימודית עם ערכים חברתיים ומעורבות אזרחית.
במהלך השנים הרחיבה האגודה את פעילותה, ופועלת כיום בפריסה ארצית בשיתוף משרד החינוך, רשויות מקומיות וגופים ציבוריים נוספים.
האגודה מפעילה כ-19 מוסדות חינוך הפרושים בירושלים, כפר אדומים, מטה יהודה, כפר סבא, עין גדי, נתניה וגבעת חביבה.
בית הספר התיכון על שם מיי בויאר ופנימיית בויאר - תיכון פרטי, הפועל מאז היווסדו, בשנת1964, בשכונת בית וגן בירושלים.
בית ספר רעות - בית ספר שש שנתי בירושלים המשרת את הקהילה הדתית והחילונית ומשתייך לזרם חינוך ממלכתי משלב.
פנימיית שטיינברג - השוכנת בעיר כפר סבא.
פנימיית עין כרמית - הממוקמת בסמוך לשכונת עין כרם שבירושלים ולמאגר בית זית.
הוקמה בשנת 2001 ומשמשת כממשיכת דרכה של פנימיית "כרמית" שכבר לא קיימת.
לצד מוסדותיה החינוכיים-חברתיים, האגודה לקידום החינוך מפתחת ומפעילה מגוון תוכניות לאומיות לבני נוער וצעירים בתחומים שונים.
נעל"ה (נוער עולה לפני הורים) – תוכנית המאפשרת לבני נוער יהודים מרחבי העולם ללמוד במשך שלוש עד ארבע שנים בתיכונים בישראל ולקבל תעודת בגרות ישראלית ללא צורך בידיעת עברית קודמת.
משנת 1997 קיימת גם תוכנית הבוגרים של נעל"ה הפועלת ככתובת שמספקת עזרה, תמיכה וליווי לכל בוגרי התוכנית ובני משפחותיהם במטרה להביא את הבוגרים להשתלבות מוצלחת בחברה הישראלית תוך מיצוי הפוטנציאל האישי.
מעטפ"ת – המערך הארצי לטיפול ותמיכה בסטודנטים עולים חדשים הזכאים לסיוע מהמנהל לסטודנטים עולים מטעם משרד העלייה והקליטה.
פרויקט שהוקם ב-2013 ומסייע לסטודנטים עולים בסיום התואר וחיבור מיטבי למדינה ולחברה הישראלית.
"ראויים לקידום" – תוכנית המאפשרת למועמדים לנסות ולהתקבל למערך הלימוד האקדמי בדרכים שונות מדרך הרישום הרגילה על בסיס העדפה מתקנת.
התכנית פועלת בשיתוף פעולה עם האוניברסיטאות ומוסדות נוספים להשכלה גבוהה.
"המרכז להוגנות מגדרית בחינוך" – המרכז הראשון בישראל הפועל לקידום שוויון מגדרי בחינוך במטרה ליצור סביבה חינוכית מכילה והוגנת, ולאפשר לכל תלמיד ותלמידה לממש את הפוטנציאל המלא שלהם.
המרכז פועל באמצעות ליווי ארגונים חינוכיים וחברתיים בהטמעת פרקטיקות המקדמות שוויון מגדרי, פיתוח מודלים וכלים בתחום החינוך והמגדר, הכשרה ופיתוח מקצועי של צוותי חינוך.
נאות למידה - תוכנית שהוקמה על שם נאות ויצמן ז"ל ובשיתוף משפחתו על מנת לסייע לתלמידים בכיתות ז' עד י"ב, להוריהם ולצוותים החינוכיים בבתי הספר שלהם בהתמודדות עם קשיי למידה.
התוכנית פועלת בבתי ספר על יסודיים ובפנימיות המופעלות על ידי האגודה.
מענה מקצועי ורגשי לבני ובנות נוער בסיכוי
פרויקט "איפה הילד?" – תוכנית המיועדת לתמיכה בילדים להורים גרושים במערכת החינוך, במטרה להקל על הילדים במעבר המשפחתי ולעזור להם להתמודד עם המציאות החדשה.
אורית זוארץ - חברת הכנסת ה-18.
תמיר גרינברג - משורר, מחזאי ואדריכל.
יוסי אבני-לוי - סופר ודיפלומט ישראלי.
נאווה מדינה - שחקנית וזמרת
פנינה מוצפי-האלר - פרופסור חבר לאנתרופולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ופעילה חברתית ישראלית.
משה שרון - סופר, מאמן אישי ומרצה.
האגודה לשפות מודרניות (או האגודה האמריקאית לשפות מודרניות, באנגלית: Modern Language Association of America, בראשי תיבות: MLA) היא אגודה מקצועית לבלשנים ולמבקרי ספרות שנוסדה בארצות הברית בשנת 1883.
האגודה נוסדה בשנת 1883 על ידי אהרון מרשל אליוט בניו יורק.
חלוצי האגודה האמינו שראוי שתהיינה פעילות מחקרית והתארגנות אקדמית בספרות ולימודי שפות מדוברות כפי שלטינית ויוונית עתיקה זכו למעמדן האקדמי בלימודים קלסיים.
בשנת 1985 האגודה הוציאה לאור את המדריך Line by Line, מדריך כתיבה כללי שעסק בתחביר ועריכה לשונית.
בשנת 2017 האגודה פסלה הצבעה להחרמת מוסדות אקדמיים בישראל ברוב קולות של 113–79, החרם היה ביוזמת ה־BDS.
בשנת 2020 האגודה שינתה את הסמליל והזהות החזותית שלה.
האגודה מוציאה לאור מספר כתבי עת ידועים בחקר הספרות ולימודי השפות.
+כתבי עת של האגודה לשפה מודרניתשם כתב העת באנגליתמחזורגישההפצהתחומים והערות אחרותפרסום ראשוןמקורPublications of the MLA4 פעמים בשנהמנוימקוון, מודפסמסות בספרות ולימודי שפה.
מחזור חודש אוקטובר נועד לכנס השנתי של האגודה באותה שנה.1884Profession3 פעמים בשנהחופשימקווןידיעון כללי עם מאמרים בהוראת ספרות, בכתיבה, ובספרנות.
הכרזות על זוכים בפרסים ומלגות.מידע חסרMLA Newsletterעונתימעורבמקווןידיעון מנהלתי לענייני האגודה.
Bulletinלא קבועמנוימסות בהוראה ומחקר בלימודי אנגלית.1964 Bulletinפעמיים בשנהמסות בהוראה ומחקר בלימודי שפות זרות.1968
האגודה למדע בטיפול באוטיזם (בקיצור: ASAT; באנגלית: Association for Science in Autism Treatment) הוא מוסד ללא מטרות רווח, אשר נוסד בשנת 1998, ומשרדיו ממקומים בהובוקן שבניו ג'רזי.
חברי ועדת הייעוץ של הארגון כוללים את אריק פומבון ואת סטפן ברט .
טריסטאם סמית' היה אחד מחברי הדירקטוריון לפני מותו באוגוסט 2018. דו"ח של האגודה לניתוח התנהגות הבינלאומי הזכיר את אתר ASAT כמשאב שימושי להורים לילדים עם אוטיזם, וגם אוניברסיטת צפון טקסס ובית הספר לרפואה של אוניברסיטת מישיגן הזכירו את הארגון באתרם.
מחקר שפורסם הקשור למאות טיפולי האוטיזם ניתן למצוא באתר ASAT.
נכון לעכשיו, ניתוח התנהגות יישומי הוא הטיפול המקובל ביותר בחברה המדעית.
האגודה לשימור האמזונאס הוא ארגון ללא כוונת רווח הפועל לשימור המגוון הביולוגי של אגן האמזונאס.
הארגון נוסד ב-1999 על ידי האקולוגים הטרופיים אדריאן פורסיית' ואנריקה אורטיז, ופעיליו עובדים בשיתוף פעולה עם ארגונים מקומיים בפרו ובוליביה.
מטרתו העיקרית של הארגון היא לסייע בשימור על ידי ביצוע מחקרים מדעיים רלוונטיים בשטחי מחקר הנעים בין שפלת יער האמזונאס ליערות העננים ההרריים.
שטחי מחקר אלו מכילים את המגוון הביולוגי הרחב והעשיר ביותר הידוע על פני כדור הארץ.
ניטור דפוסים של כריתת יערות באגן האמזונאס ובהרי האנדים תוך שילוב תצפיות נאס"א כדי למנוע השמדת וכריתת יתר של יערות.
ניהול יער בר קיימא של יערות האגוז הברזילאי כדי להבטיח שלאוכלוסיות מקומיות וילידים יהיה מקור הכנסה בר-קיימא שגם יספק תמריץ לשימור יערות מקומיים.
התוכנית של מציעה תמיכה טכנית המסייעת לעובדים למפות את העצים, לעצב מחדש שבילי איסוף ולהרוויח יותר על ידי לימוד טכניקות איסוף יעילות יותר.
הקמת תחנת המחקר "התחנה הביולוגית לוס אמיגוס" בשפלת יער האמזונאס במדרה דה דיוס בפרו בשנת 2000, המתמקדת באירוח חוקרים, מחקרים ופרויקטים שונים וכן מהווה אתר הכשרה עבור מדענים ואנשי שימור מקומיים.
הקמת תחנת מחקר ליד הפארק הלאומי מנו בפרו בשנת 2005, החוקרת מחזורי פחמן בקרקעות ויערות הרריים ותגובתם לשינויי אקלים, וכן מחקרים על דפוסי מגוון צמחים ובעלי חיים לאורך שיפועי האנדים בגבהים שונים.
האגודה למען הגאולה האמיתית והשלימה הוא ארגון שנוסד על ידי הרב זמרוני ציק בשנת ה'תשנ"א (1991) במטרה להביא את המשיח.
הארגון מוציא עלון שבועי, עיתון חודשי, מפיץ חומרי הסברה, מפעיל אתר אינטרנט ועורך מספר כינוסים מדי שנה בהשתתפות אלפי אנשים.
הארגון משתייך לזרם המשיחיסטי בחב"ד.
האגודה הוקמה בשנת ה'תשנ"א על ידי מספר חסידי חב"ד תושבי בת ים בראשות הרב זמרוני ציק, בעקבות שיחה שנשא הרבי מלובביץ' בה ביקש שכל אחד יעשה מה שהוא יכול כדי להביא את המשיח.
בשנת 2004 נרשמה האגודה כעמותה.
בהקמתה התמקדה האגודה בהוצאה לאור של קבצים אודות ביאת המשיח, הוצאת עיתון דו-שבועי בשם 'הגאולה האמיתית והשלימה', ולאחריו עלון שבועי בשם 'שיחת הגאולה', המופץ בכ-50,000 עותקים מדי שבוע.
בשנת ה'תשס"ז השתתף יו"ר האגודה, הרב זמרוני ציק, בכינוס שנערך לכבוד ג' בתמוז בפאב ארליך בתל אביב.
בעקבות האירוע קרא בית דין רבני חב"ד להחרים את האגודה, במקביל, רבנים אחרים מהזרם המשיחיסטי המשיכו לשתף פעולה עם האגודה ולהגיע לכינוסיה.
הארגון ופעולותיו תופסים מקום מרכזי בזרם המשיחיסטי בחב"ד.
מחקרו של פרופסור יורם בילו אודות המשיחיות בחב"ד מתבסס בעיקר על פרסומיה של האגודה.
לאחר פטירת הרבי מלובביץ', בג' בתמוז תשנ"ד נקטה האגודה קו המתכחש לפטירתו.
בכותרת עיתון שיצא מספר ימים לאחר מכן על ידי האגודה נכתבה הכותרת "הרבי מלך המשיח חי וקיים" והעיתון כולו עסק בהסברת הימצאותו של הרבי בגוף גשמי.
מאז מתייחסת האגודה לרבי מלובביץ' כאל אדם חי, ובקו זה ממשיכה האגודה בכל פעולותיה.
בנוסף לפרסום וההסברה אודות הגאולה הקרובה, האגודה נוהגת לפרסם בכל פעולותיה את דעתו של הרבי מלובביץ' שאין למסור שטחים לאויב ואף לא לדבר על מסירה.
בכמה פעמים לקראת הבחירות לכנסת פרסמה האגודה שאין להצביע עבור אף מפלגה ויש להכניס לקלפי פתק אותו הפיצה עליו נכתבו המילים "מלך המשיח".
משנת ה'תשנ"ה יוצאים מטעם האגודה לקראת חגי ישראל שלטים וחנוכיות ציבוריות לחנוכה, מגילות אסתר לפורים, ומאות אלפי עלונים לילדים ולמבוגרים המסבירים על חגי ישראל והלכותיו.
באגודה מוציאים גם אלפי עלונים המסבירים את מבצעי הרבי מלובביץ'.
עלונים אלו מתפרסמים גם בקרב הציבור הלא דתי ומופצים באמצעות 'מרכז ההפצה ממש'.
משנת ה'תשס"ז החלה האגודה לקיים בכל קיץ ימי עיון ובכל חורף החל משנת ה'תשס"ח את "קונגרס משיח בארץ הקודש" בהם נוטלים חלק מדי שנה מאות שלוחי חב"ד ויוצאים עם החלטות של התקדמות בשליחות.
במסגרת הקונגרס האגודה הוציאה דוכני משיח המיועדים למבצע תפילין.
בי' בשבט ה'תשנ"ו (1996) ארגן כינוס בשידור חי לווייני משש היבשות במימון רמי אנטיאן ובהנחיית מנהל צעירי אגודת חב"ד בניו יורק הרב שמואל בוטמן.
בכינוס השתתפו עשרות אלפי אנשים ממאות ריכוזים ונאמו בו רבנים מכל העולם.
השידור פורסם גם בטלוויזיה הישראלית.
האגודה פתחה בחודש אדר ה'תשנ"ט תחנת רדיו בשם "זמן הגאולה", שבה התקיימו שיעורים, הרצאות, תוכנית ילדים ובעיקר הושמעו ניגוני חב"ד.
בתום חודש אייר ה'תשנ"ט, עקב התרבות הרדיו הפיראטי פשטו נציגי משרד התקשורת בחסות המשטרה על אולפני האגודה והחרימו את הציוד ובחודש כסלו ה'תשס"א פתחה האגודה את תחנת הרדיו מחדש באופן רשמי.
בחודש תמוז תחנת הרדיו שודרגה ונפתח אתר דרכו היה ניתן להאזין לשידורים ובחודש חשוון תשס"ה תחנת הרדיו נסגרה.
בחודש שבט ה'תשס"ג (2003) הקימה האגודה אתר אינטרנט בשם "הגאולה" שישמש כבמה לפרסום דעותיהם בענייני שלמות הארץ, משיח וגאולה.
בחודש שבט ה'תשס"ט האתר שודרג ונוסף לו ערוץ וידאו בשם "זמן הגאולה" שכלל אלפי קטעי וידאו.
בחודש שבט ה'תשפ"ב האתר שודרג שוב ועוצב מחדש.
את הכינוסים החלה האגודה לארגן בשנת ה'תשנ"ה (1995) במימון רמי אנטיאן ובניהול ועד כינוסי הקהל הארצי שהוקם תחת האגודה.
בשנה זו התקיימו שלושה כינוסים בהשתתפותם של עשרות אלפי חסידי חב"ד יחד עם רבנים ואישי ציבור.
בכינוס השלישי שאירע בכ"ח בסיוון בכיכר מלכי ישראל, עבר במקום הזמר דני ליטני ששאל מהו הכינוס, לאחר מכן הוציא שיר על המקרה.
האגודה מארגנת ארבעה כינוסים מדי שנה, הכינוס הראשון בסימן 'ברוכים הבאים' מתקיים החל משנת ה'תשנ"ט לאחר חודש החגים לשבים מבית מדרשו של הרבי במרכז חב"ד העולמי – 770, הכינוס השני בי' בשבט, הכינוס השלישי בג' בתמוז והכינוס הרביעי בי"ח באלול.
במשך השנים הגיעו לכינוסי האגודה זמרים רבים, ביניהם מרדכי בן דוד, להקת פיאמנטה, מנדי ג'רופי, מיילך קאהן, מוטי שטיינמץ, יובל טייב, אבי פיאמנטה, אריאל זילבר, אוריה שיף, מקהלת ידידים, מקהלת צבאות ה', ועוד.
כינוס שזכה להד תקשורתי הוא כינוס שאירע בשנת ה'תשע"ח "משיח בכיכר", שבעקבות פנייתה של שדולת הנשים בישראל לראש העיר רון חולדאי שלא יאפשר את קיום העצרת עם מחיצה בטענה שאין כאן שוויון מגדרי, הודיע חולדאי שהוא מבטל את העצרת.
בשימוע שנערך בעיריית תל אביב, הודיעה העירייה כי תאפשר לקיים את האירוע בהפרדה בין נשים לגברים, אך "ללא מחיצה פיזית".
למחרת, הגישה האגודה לבית המשפט לעניינים מנהליים עתירה, ליתן צו על תנאי המורה לעיריית תל אביב לנמק מדוע דרשה העיירה להוריד את המחיצות המפרידות בין גברים לנשים כתנאי לקיום האירוע.
לאחר מכן הגישה עיריית תל אביב תגובה לעתירה זו בה ביקשה העיירה מבית המשפט לדחות את עתירת האגודה.
עיריית תל אביב הודיעה בעקבות זאת, כי מעתה לא תאשר קיום אירועים בהפרדה.
באותו אירוע השתתפו עשרות אלפי אנשים מכל החוגים.
בהם השחקן עודד מנשה, ברוך מרזל, הרב יוסף יצחק וילשנסקי, הרב בן ציון פרישמן ועוד.
לצידם הפגינו סגנית ראש העירייה מיטל להבי, גבי לסקי, סגנית ראש העיר ציפי ברנד, ראש העירייה רון חולדאי וח"כ תמר זנדברג.
בשנת ה'תש"פ (2020), באירוע שאורגן בתאריך י' בשבט יום פטירתו של רבי יוסף יצחק שניאורסון וקבלת נשיאותו של הרבי מלובביץ', שכרה האגודה את אודיטוריום סמולרש בתל אביב וערכה בו את האירוע בהפרדה מגדרית.
לאחר שהתלוננו מספר גורמים באוניברסיטה התחייב המוסד שהדבר לא יחזור על עצמו.
בחודש סיוון ה'תשנ"א (1991) החלה האגודה להוציא לאור עיתון דו-שבועי חינמי במטרה לחזק את האמונה בביאת המשיח.
העיתון לא יצא בשם חב"ד ונכתבו בו חדשות מהקורה בעולם והקשרם לביאת המשיח על פי שיחות הרבי מלובביץ' שגם נתן את עידודו להוצאת העיתון.
בחודש אדר ב' תשנ"ב פורסם בעיתון שהרבי מלובביץ' יתגלה כמלך המשיח ביום הולדתו י"א בניסן, אך התחזית לא התגשמה.
בחודש אלול ה'תשנ"ד (1994) פסקה הוצאת העיתון לאור והיא התחדשה בחודש סיוון ה'תשפ"א (2021) כעיתון חודשי עם עורכים חדשים ועיצוב מחודש.
בחודש אלול החל לצאת מוסף לעיתון בשם 'עולם חדש'.
לקראת יום הולדתו ה-120 של הרבי מלובביץ' בשנת ה'תשפ"ב (2022), יצא עיתון נוסף שהופץ ב-300,000 עותקים.
העיתון מודפס על 48 עמודי צבע ומופץ בכ-40,000 עותקים.
מחודש תמוז ה'תשנ"ד (1994) מוציאה האגודה את העלון השבועי שיחת הגאולה המוביל את האמונה בחייו הנצחיים של הרבי.
בעלון מובאת שיחה מהרבי מלובביץ', סיפור מופתי שהתרחש באמצעות הכתיבה באגרות קודש, סקירה על מוסד או אישיות בחסידות, פתגמים וחדשות טובות.
בחודש תמוז ה'תשפ"א (2021) התחדש עיצוב העלון ונוספו כותבים חדשים.
נכון לשנת ה'תשפ"ב הוא מופץ בכ-50,000 עותקים וברמת הפקה גבוהה על ידי תלמידי רשת ישיבות תומכי תמימים ליובאוויטש ובתי חב"ד.
שיחת הגאולה - 100 עלונים הראשונים של שיחת הגאולה נכרכו כספר, ה'תשנ"ט
מלך המשיח - משיחיותו של הרבי מלובביץ', ה'תשס"ה
תפילין של ימות המשיח - ספר הלכתי המסביר על ארבעה זוגות תפילין, בעריכת יו"ר האגודה הרב זמרוני ציק, ה'תשע"ד
נפלאות עכשיו - סיפורי נפלאות שאירעו במהלך כתיבה לרבי באמצעות ה"אגרות קודש", ג' כרכים
כפשוטו ממש - ליקוט מאמרי המערכת שנדפסו בעלון שיחת הגאולה, ב' כרכים.
רעיון שבועי מתורתו של משיח - סט, שני כרכים ובו חמישה רעיונות לכל אחד מפרשות השבוע מעובדות על-פי שיחותיו של הרבי מליובאוויטש, מתוך מדור "רעיון שבועי מתורתו של משיח", המתפרסם מדי שבוע בגיליון שיחת הגאולה.
משיח מגיע - עלון המסביר את עיקרי האמונה במלך המשיח, על התגלותו בעולם ועל תפקידנו לקרב אותו.
יצא עם הקמת האגודה, ה'תשנ"א
לקט הלכות ומנהגים - סדרת חוברות חודשיות של הלכות ומנהגים על חגי ישראל, בעריכת יו"ר האגודה הרב זמרוני ציק, תשס"ה–תשס"ט
אסור למסור שום חלק מארץ ישראל - עלון הסברה כנגד הדיבורים על מסירת שטחים, תשע"א