tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
– אנה, גברת סילברמן וגברת ג'קסון
A – אנה, אנג'ל, לני והמחזרים
אנטון עיצוב תפאורה יוצא דופן פיטר לארקין עיצוב תאורה יוצא דופן מארק ב.
שיר הפתיחה, "Colored Lights", בביצועה של ליזה מינלי, קובע את הטון של המופע עם המנגינה המרתקת שלו, המזכירה קלאסיקות מתקופת הג'אז.
האלבום כולל גם שירים כמו "Chief Cook and Bottle Washer", בביצועה של צ'יטה ריברה, אשר שומרים על הסגנון הוינטג'י והמתוחכם של התקופה.
הזכות לחינוך נמנית כאחת מזכויות האדם בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם של האו"ם משנת 1948, ובאמנה הבינלאומית לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות משנת 1966. מטרתה של זכות זו – מתן גישה לחינוך לכל אדם.
זכות זו, אף שהיא רלוונטית בעיקר לילדים, נוגעת גם למבוגרים.
הזכות לחינוך מורכבת ממספר אלמנטים שונים.
ההכרה בכל אחד מהם משתנה ממדינה למדינה, וכך גם יכולתה של המדינה להגן על זכות זו – שכן הזכות לחינוך, כאחת הזכויות החברתיות, דורשת השקעת משאבים רבים על-מנת ליישמה.
להלן רשימת מרכיבים מקובלת של הזכות לחינוך.
חלק ממרכיבים אלו הוכרו במגילת זכויות האדם המקורית, ואחרים נוספו בהצהרות מאוחרות יותר של האו"ם, של אונסק"ו ושל ארגונים בינלאומיים אחרים:
חינוך יסודי חובה וחינם לכל
לכל ילד יש זכות ליהנות מחינוך יסודי, בלא שהוא או הוריו יאלצו לשלם על כך.
חינוך זה הוא חובה – אין באפשרות הילד או הוריו לוותר על מימוש זכות זו.
השונות העיקרית ביישום סעיף זה נובעת מגמישותו של המושג 'חינוך יסודי'.
בישראל על פי חוק לימוד חובה החינוך הוא חובה וחינם מגיל שלוש עד סיום כיתה י"ב (נכון ליולי 2007), אם כי החוק מיושם בפועל רק מגיל חמש, מסיבות תקציביות.
בארצות מתפתחות רבות החינוך מוגדר כחובה וחינם רק בכיתות א–ד, וגם יישום דרישה זו נתקל בקשיים רבים.
עם זאת, קיימת הסכמה כי חינוך יסודי משמעו לפחות רכישת ידיעת קרוא וכתוב.
חינוך מקצועי וטכנולוגי נגיש לכול
בסיום לימודיו היסודיים, זכאי כל ילד להמשיך את לימודיו בתחומים מקצועיים וטכנולוגיים.
המבדיל בין דרישה זו לקודמת הוא בכך שאינה מחייבת – על כל ילד להיות מסוגל לממש זכות זו, אך הוא אינו מחויב בכך.
קיימות ארצות בהן, בגלל חוסר במשאבים, סעיף זה אינו מיושם כלל.
היישום של סעיף זה בישראל מתבטא בכך שעל-אף שהשנתיים האחרונות בלימודי החטיבה העליונה (י"א–י"ב) אינן נכללות בחוק לימוד חובה, הן מסובסדות על ידי המדינה והיא מתחייבת לאפשר לכל תלמיד ליהנות מהן.
חינוך גבוה פתוח לכל על בסיס הישגים
לכל אדם יש את הזכות ללמוד בחינוך גבוה (מכללות ואוניברסיטאות), אם הישגיו האקדמיים מספיקים לשם כך.
ההבדל בין שלב זה לקודם – לא כל אדם זכאי לחינוך גבוה, אלא רק אלו שהישגיהם מספיקים לכך.
סעיף זה, בגלל עלויותיו הגבוהות, מיושם כמעט רק במדינות מפותחות, היכולות להקדיש את המשאבים הדרושים ליישומו.
גם בין אלו שמיישמות אותו יש שונות רבה, כאשר היישום העמוק ביותר הוא חינוך גבוה חינם, בחלק ממדינות אירופה.
בישראל מיושם סעיף זה על ידי סבסוד הלימודים הגבוהים על ידי המדינה ומתן מלגות לתלמידים נזקקים.
לכל ילד זכויות שוות לחינוך, ללא אפליה על רקע מין, מוצא אתני, שפה ועוד.
סעיף זה מאפשר קיום של בתי ספר נפרדים לפי מין, בתנאי שלא יהיה, בשל כך, הבדל באיכות הלימודים בין בתי הספר.
כמו כן מאפשר סעיף זה לקהילות בעלות שפה או תרבות שונים מאלו של הרוב לקיים בתי ספר משלהן, בשני תנאים: שלהורי הילד תהיה אפשרות בחירה בין בית ספר כזה לבית ספר רגיל, ושלימודים בבית ספר כזה יאפשרו לתלמיד השתלבות בחברה הכללית (ולא ייצרו מגבלת שפה, לדוגמה).
לכל ילד יש זכות לקבל חינוך התואם את תרבותו.
סעיף זה נועד למנוע חינוך בהתאם לתרבויות שולטות, העלול לגרום להיעלמות תרבויות אחרות.
עם זאת, קיימת בעייתיות מובנית ביישומו: החינוך אליו מתייחסות זכות זו וכל האמנות התומכות בה הוא חינוך כפי שהתעצב במערב במאות השנים האחרונות – חינוך באמצעות מערכת מדינתית רשמית של בתי ספר.
לגבי תרבויות רבות, חינוך 'בהתאם לתרבות' משמעו חינוך במסגרת משפחתית או שבטית.
גם המטרות של שני סוגי החינוך שונות לגמרי: בעוד שהחינוך הרשמי נועד לרכישת ידע אקדמי, נועד החינוך מהסוג השני בעיקר לרכישת מיומנויות חיים.
זכות זו, הנכללת במסגרת הזכות לחינוך, מתייחסת גם למבוגרים.
לפיה, לכל אדם יש את הזכות לדעת לקרוא ולכתוב.
זכות זו אינה מתקיימת במלואה בשום מדינה – אין מדינה שבה שיעור יודעי קרוא וכתוב הוא 100%.
לכן, זכות זו מחייבת את כל המדינות להנהיג תוכניות לחינוך מבוגרים.
על ילדים הסובלים ממוגבלויות חלות כל הזכויות המוזכרות לעיל.
על המדינה להבטיח זכויות אלה, בין אם על ידי התאמת בתי הספר הרגילים לצורכיהם או הקמת מסגרות מיוחדות, בתוך בתי הספר הקיימים או בנפרד.
הזכות לגישה לחינוך לילדי זרים
הזכות לחינוך לילדים זרים במשפט הבינלאומי
הזכות לחינוך לילדי זרים במשפט הבינלאומי מחייבת מדינות לספק גישה ומשאבים כך שלא ימנע חינוך בסיסי מאף ילד ושהחינוך ינתן בשוויון וללא אפליה ביחס לילדים האזרחים במדינה .
הזכות מורכבת משילוב שתי זכויות נפרדות, הזכות לחינוך והזכות לשוויון (האיסור על אפליה).
עקרון אי-האפליה חל על הילדים המתגוררים בשטח המדינה כאשר הבחנה בין ילדים לפי מעמדם נחשבת להבחנה פסולה.
לפיכך, ילדי פליטים, מבקשי מקלט, מהגרי עבודה ומהגרים בלתי חוקיים או חסרי תיעוד זכאים לחינוך.
ישנו מספר רב של מקורות שעומדים על הזכות לחינוך לילדי זרים במשפט הבינלאומי.
המקורות מתחלקים בין אמנות ופרשנויות, שלהן תוקף מחייב, ובין הכרזות ודו"חות, שלהם תוקף של המלצה בלבד.
אמנת זכויות הילד מהווה מקור המזכה את הזכות לחינוך בתוקף משפטי.
לפי סעיף 28, המדינות החברות מכירות בזכות הילד לחינוך שוויוני, ומתחייבות לנקוט בפעולות להבטחת חינוך יסודי חינם וחובה לכל, חינוך תיכוני נגיש והשכלה גבוהה נגישה ככל האפשר.
סעיף 2 אוסר לחלוטין על אפליה, כולל על רקע מעמד.
פרשנות משולבת של שני הסעיפים מבהירה שהזכות לחינוך חלה על ילדי זרים במדינות החברות, תוך שמירה על שוויון הזדמנויות ומניעת אפליה.
מקור נוסף המקנה לזכות לחינוך תוקף הוא האמנה בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות.
סעיף 13 קובע חובה לחינוך יסודי חינמי וזמין לכל, חינוך תיכוני נגיש לכולם וחינוך גבוה נגיש ככל האפשר.
הוועדה האמונה על פרשנות הוראות האמנה ופיקוח על יישומה, מדגישה שהזכות חלה על כל התושבים בשטח המדינה, ללא קשר למעמדם.
הזכות לחינוך מעוגנת גם בסעיף 26 להכרזה האוניברסלית בדבר זכויות אדם, שהיוותה מקור דרכו "צמחה" הזכות.
הסעיף קובע שכל אדם זכאי לחינוך חינם לפחות ברמה היסודית, ללא הבחנת מעמד.
בעת אימוצה ההכרזה נחשבה כמצע לפעולה והיא אינה מחייבת כשלעצמה, אך היא מבססת את הזכות לחינוך כעיקרון אוניברסלי ומניחה תשתית לזכותם של ילדי זרים לחינוך.
דוח הדווח המיוחד של האו"ם לזכויות מהגרים מ-2024 קובע שכנגזרת מעיקרון השוויון, הזכות לחינוך חלה על כל ילד ללא קשר למעמדו.
המדינות מחויבות לאפשר שילוב מיידי של ילדי מהגרים במערכת החינוך, להסיר חסמים מנהליים, לשוניים וחברתיים, ולמנוע כל הרתעה הקשורה לאכיפת הגירה.
שלילת חינוך או עיכוב בגישה אליו מהווים הפרה של עקרונות אי־האפליה וטובת הילד.
הדוח מדגיש את תפקיד החינוך כהגנה מפני ניצול והדרה וכמרחב להשתלבות חברתית וקידום שוויון.
אף שאינו מקור מחייב , הדו"ח מפרש חובות קיימות.
מסגרת הזכות לחינוך לילדי זרים באירופה
הזכות לחינוך לילדי זרים מוסדרת גם על ידי מועצת אירופה, ארגון בין לאומי שמטרתו קידום זכויות אדם, דמוקרטיה ושלטון החוק באירופה.
אחד הגופים במועצה הוא בית הדין האירופי לזכויות אדם (ECHR).
ישנה התייחסות לזכות גם באמנות והסכמים וגם בפסיקת בית הדין האירופי.
סעיף 2 לפרוטוקול הראשון לאמנה האירופית לזכויות אדם קובע כי חיבור של הזכות לחינוך יחד עם איסור אפליה בגישה לחינוך, יוצרות את הזכות לשוויון בהשכלה.
במדריך לפרשנות של סעיף זה הובהר במפורש כי הזכות לחינוך חלה על כל אדם גם אם הוא זר וכי הזכות לא מעניקה לזרים זכות כניסה או שהייה במדינה.
הפרוטוקול גם מאפשר מנגנון אכיפה עם שיפוט מחייב.
אנשים יכולים להגיש תלונות אישיות לבית הדין ולקבל פיצויים מחייבים מהמדינה ממנה נפגעו בהתאם.
בית הדין התייחס לזכות גם בפסיקתו.
BULGARIA, נדונה חוקיותה של חקיקה בולגרית לפיה תלמידים שאינם אזרחים יהיו חייבים בשכר לימוד בעוד שתלמידים אזרחים נהנים מפטור משכר לימוד.
בית הדין קבע שהסדר זה הוא מפלה, שכן לא היתה הצדקה עניינית להבחנה.
פסק הדין מיישם את העקרונות הבסיסים של דיני זכויות האדם ומדגיש שאין להגביל את הזכות לחינוך אלא מטעמים מוצדקים וענייניים.
יישום הזכות מתרחש בשונות רבה בין קבוצות אוכלוסייה שונות, ובהן ילדים פליטים, מבקשי מקלט, עקורים פנימיים וילדי מהגרים.
אף שהזכות לחינוך מוכרת כזכות אוניברסלית של כל ילד ללא קשר למעמדו המשפטי, בפועל יישומה מושפע מנסיבות ההגירה ומהמעמד המשפטי.
אחד ממנגנוני היישום המרכזיים הוא שילוב ילדים זרים במערכות החינוך הלאומיות של המדינות הקולטות.
גישה זו נועדה להבטיח חינוך שוויוני ומכליל, ולמנוע הקמת מערכות חינוך נפרדות לילדי זרים.
כך, למשל, במדינות שונות ננקטו צעדים להבטחת שילוב ילדי מבקשי מקלט ופליטים במסגרות חינוך קיימות.
לצד שילוב ישיר במערכת הפורמלית, קיימות מסגרות חינוכיות משלימות ולא־פורמליות, שמטרתן להכין ילדים זרים להצטרפות למסגרות החינוך הרגילות.
מסגרות אלו מיועדות בעיקר לילדים שחוו קטיעה ממושכת בלימודיהם או שאינם שולטים בשפת ההוראה.
כך למשל, בבריטניה ניתנת לילדים מבקשי מקלט שאינם מלווים גישה לתוכנית חינוכית הכוללת מקצועות ליבה ופעילויות חברתיות, וביוון מופעלות תוכניות למידה בלתי-פורמליות הכוללות לימודי שפה, אוריינות ותמיכה כהכנה להשתלבות בחינוך הפורמלי.
יישום הזכות לחינוך של ילדים זרים מחייב גם נקיטת צעדים להסרת חסמים מבניים ומעשיים המונעים גישה אפקטיבית ללמידה.
דוגמה לכך ניתן למצוא בלבנון, שבה הושקה תוכנית לאומית שהובילה להכפלת מספר התלמידים הזרים במערכת החינוך הציבורית בתוך שנים ספורות, אך דרשה במקביל התמודדות מערכתית עם חסמים כגון מחסור בכיתות, עלויות רישום, תחבורה, הכשרת מורים והתאמת תכני הלימוד.
אתגרים של מדינות בישום הזכות
במישור המדיני, למרות עקרון השוויון ואיסור האפליה, ישנם ניסיונות של מדינות להבחין בין אזרחים לבין זרים בגישה לשירותים ציבוריים עתירי משאבים, כמו מערכת החינוך.
ניסיונות אלו נובעים מאינטרסים פוליטים, לחץ מהאזרחים ושיקולים נוספים.
במישור החברתי, ילדי זרים מתמודדים עם פערי שפה, תרבות וידע המקשים על השתלבותם במסגרות חינוך רגילות ומחייבים התאמות ומענים ייעודיים,.
בהיעדר מענה מספק, קיים חשש לסגרגציה ולאפליה סמויה, גם אם היא מוצגת כזמנית.
בנוסף, קיימים קשיים של השתתפות לא סדירה של ילדים אלה ואכיפת חובת הלימוד.
במישור המנהלי, המדינה מתקשה לרשום את הילדים הזרים למערכת החינוך.
היעדר נתונים מדויקים מקשה על המדינה לדאוג לרישום ואכיפתו, ובפועל עיכובים טכניים מובילים לעיתים לדחייה או לאי-קליטה של הילדים במסגרות החינוך.
במישור הכלכלי, הזכות לחינוך מטילה נטל כספי משמעותי על המדינה, במיוחד באזורים בהם ריכוז גבוה של ילדי זרים.
מחסור בנתונים על חסרי המעמד מוביל גם לקושי בהקצאת המשאבים הנדרשים.
קשיים איתם מתמודדים הילדים הזרים במערכת החינוך
ישראל היא צד לאמנת זכויות הילד ולאמנה בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות, ולכן הזכות לחינוך חלה על כל ילד השוהה בישראל ללא אפליה על-בסיס מעמד.
עקרונות אלה עוגנו בדין הישראלי בחוק זכויות התלמיד, שאוסר על הבחנה בין תלמידים לפי מעמד, ובעמדת משרד החינוך, שלפיה חוק חינוך חובה חל על כל ילד הנמצא בישראל ללא קשר למעמדו.
הזכות לחינוך לילדים זרים בישראל
בדין הישראלי ישנה חובה להחיל חינוך חינם על כל ילד בתחום שיפוטה של המדינה.
בנוסף, קיימת חובה לתת יחס שוויוני לתלמיד זר בין אם נמצא באזורים פריפריאליים או מרכזיים.
בפסיקת בית המשפט העליון נקבע שיש להעניק את הזכות לחינוך ללא אפליה.
בפרשת מאנג'אן, חוזק עקרון אי־האפליה, ונקבע שהפרדה בחינוך על בסיס מעמד היא בלתי סבירה ובלתי מידתית.
ארעיות השהות אינה מצדיקה הפרדה, במיוחד כשההחלטה לשהות בישראל התקבלה בידי ההורים ולא הילדים.
בהתאם, נקבע שאין לסרב לרישום מבקשי מקלט למוסדות חינוך.
בנוסף בישראל ממומש עיקרון הקרבה, לפיו שילוב תלמידים, גם אלו חסרי המעמד, ייעשה בעיקר על בסיס קרבה למקום המגורים.
ישנה הפרדה במערכת החינוך והיעדר פתרונות מספקים לגיל הרך.
לילדים אין מספר זהות רשמי מה שמקשה על הרישום בערים שמחייבות זיהוי.
בנוסף, המדינה לא מקצה מספיק משאבים לצרכים הייחודיים של ילדי זרים ובפועל מוקמים מוסדות לימוד ייעודיים לילדים חסרי מעמד, כמו בית ספר ביאליק בתל אביב.
ישנה גם תופעת "מחסני ילדים", הנובעת מכך שכאשר אין גישה למעונות מפוקחים לגיל הרך, הילדים נאלצים לשהות במוסדות פיראטיים במצב ירוד.
לעניין זה הוקמו מעונות בשיתוף המדינה לפי מודל UNITEF (מודל להערכת מימוש הזכות לחינוך בעיקר עבור ילדים חסרי מעמד הבודק האם המדיניות מממשת את הזכות).
הועדה המפקחת על אמנת זכויות הילד ציינה בדו"ח המסכם שלה משנת 2013 כי ישראל נקטה צעדים חיוביים מסוימים ביחס לילדים זרים.
הוועדה ציינה לחיוב גם את תשומת הלב שניתנה למצבם של ילדים חסרי מעמד מצד מבקר המדינה וועדת זכויות הילד של הכנסת.
עם זאת הוועדה הביעה דאגה מהדרה גוברת של ילדי מבקשי מקלט וילדי עובדים זרים ומהיעדר מענה מספק בתחום החינוך.
הוועדה הדגישה כי ילדים אלה נתקלים בחסמים בגישה למעונות יום ולמערכת החינוך הפורמלית דבר הפוגע במימוש זכותם לחינוך.
הזכות לחינוך במשפט הישראלי היא אגד של זכויות: הזכות לקבל חינוך, הזכות להשפיע על תוכני החינוך והזכות לשוויון בחינוך.
הזכות לחינוך לא נזכרת במפורש כזכות כזכות חוקתית בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, אשר פגיעה בה מחייבת הצדקה מיוחדת כאמור בפסקת ההגבלה שבחוק.
בפסק-דין שוחרי גיל"ת, פסק השופט אור שלא ניתן לקרוא את הזכות לחינוך כנגזרת מחוק-יסוד כבוד האדם וחירותו.
משמעות הדבר שניתן לפגוע בזכות לחינוך ללא הצדקה מיוחדת.
בפסק דין ועד הורים עירוני השופטת ביניש הותירה את השאלה ללא הכרעה.
פסק דין נוער כהלכה הוא הראשון שבו נפסק שהזכות לחינוך היא זכות חוקתית הנגזרת מכבוד האדם.
בפסק דין טבקה פסקה השופטת פרוקצ'יה מפורשות שהזכות לחינוך היא חלק מהזכות לכבוד בהקשר החוקתי.
השופטים רובנשטיין ומלצר הצטרפו לעמדתה.
בפרשת אבו לבדה חזרה השופטת פרוקצ'יה על הלכה זו ומציינת כי באופן כללי הזכות לחינוך מוכרת בישראל כזכות חוקתית מכוח חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו, ובפרט הזכות לשוויון בחינוך.
שהשופטת ביניש הצטרפה לפסק דינה של השופטת פרוקצ'יה.
השופט דנציגר נמנע מלהכריע לגבי מעמדה של הזכות לחינוך כזכות חוקתית.
אך מסכים כי הזכות לשוויון בחינוך נכללת במונח "כבוד" המנוי בחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו.
ככל זכות אדם, גם הזכות לחינוך אינה זכות מוחלטת והיא עשויה לסגת מפני זכויות אחרות.
לאור זאת, ייתכן שהזכות לחינוך תוגבל במקרה הצורך בהתאם לפסקת ההגבלה המצויה בחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו.
לדעת המלומדת לטם פרי-חזן, למרות ההכרה בזכות לחינוך כזכות חוקתית, היא לא הובילה לשינויים מהותיים במדיניות החינוך.
הזכויות הרגילות לחינוך מעוגנות הן בחקיקה והן בפסיקה של בית-המשפט העליון.
המלומד יורם רבין מונה שלוש סיבות להכרה בקיומה של הזכות לחינוך במשפט הישראלי: הראשונה, הזכות לחינוך קבועה בחוקים רבים במשפט הישראלי.
השנייה, הזכות לחינוך מובטחת בהכרזת העצמאות.
והשלישית, הזכות לחינוך נקלטה מעקרונות המשפט הבינלאומי לדין הישראלי.
הזכות לקבל חינוך היא זכותו של כל ילד בישראל שהמדינה תהיה אחראית על רמת חינוכו ותממן חינוך זה.
זכות זו באה לידי ביטוי במשפט הישראלי בסעיף 3 לחוק זכויות התלמיד, הקובע ש"כל ילד ונער במדינת ישראל זכאי לחינוך בהתאם להוראות כל דין".
חוק לימוד חובה מסדיר את סוגיית מימון החינוך.
הזכות להשפיע על תוכני החינוך
הזכות להשפיע על תוכני החינוך היא זכותם של הורים בישראל לבחור את החינוך שהם מעוניינים שילדיהם יקבלו.
יש לציין שמדובר בגמישות מסוימת ולא מלאה.
חוק חינוך ממלכתי הוא ביטוי לזכות זו בחקיקה הישראלית.
חוק זה מאפשר להורים לבחור בין חינוך ממלכתי כללי לבין חינוך ממלכתי דתי.
כמו כן, החוק מאפשר במצבים מסוימים לקבל פטור מלימוד חובה במוסד חינוכי מוכר אם הילד מקבל חינוך באופן פרטי המניח את הדעת.
בישראל קיימת חקיקה ספציפית המצווה על שוויון בחינוך.
סעיף 5 לחוק זכויות התלמיד קובע את זכותם של ילדים לשוויון בחינוך יסודי ותיכוני; סעיף 9 לכללי המועצה להשכלה גבוהה, אוסר הפליה במוסדות להשכלה גבוהה; סעיף 6 לחוק שיווי זכויות האישה, קובע שלכל אישה ואיש זכות שווה בחינוך והשכלה.
חובת החינוך באה לידי ביטוי בשני מובנים: בחובה לפקוד את בית הספר לצורך לימוד במשך תקופה מוגדרת ובחובה לכלול תכנים מסוימים שהמדינה מכתיבה.
חובת החינוך מתוארת במשפט הישראלי בחוק לימוד חובה.
סעיף 1 לחוק קובע שחינוך חובה מיועד לילדים ולנערים לתקופה של חמש עשרה שנות לימוד: שלוש שנים בגן (מגיל שלוש עד חמש) ושתים עשרה שנות לימוד בבית-ספר (מכיתה א' עד כיתה י"ב).
החוק קובע את אחריותם של ההורים לחינוך ילדיהם.
הזכויות לחינוך במגזרים השונים בחברה הישראלית
החינוך במדינת ישראל מחולק למגזרים שונים שבהם הזכות לחינוך מתבטאת באופן ייחודי.
כמו יתר האוכלוסייה, גם המגזר החרדי זוכה לחינוך במימון המדינה.
תקצוב קבוצה זו לעיתים אף עולה על התקצוב של המוסדות במסגרת החינוך הממלכתי.
העדפה זו מעלה את השאלה האם בכך נפגעת הזכות לשוויון בחינוך.
המגזר החרדי נהנה גם מהזכות להשפיע על תוכני החינוך וזוכה לאוטונומיה חינוכית במסגרת בתי ספר פרטיים המתוקצבים על ידי המדינה.
בהקשר זה ניתן לציין את תוכניות הלימוד הייחודיות שנועדו לשמר את הצביון הדתי-תרבותי של הקבוצה.
אוטונומיה זו, שמגשימה את הזכות להשפיע על תוכני החינוך, מובילה לעיתים גם לפגיעה בזכות לקבל חינוך הכולל תכנים כגון: ידע שימושי, דמוקרטיה זכויות אדם וכדומה.
המגזר הערבי נהנה מהזכות לקבל חינוך, אם כי לא במידה שוויונית.
הזכות לשוויון בחינוך נפגעת בכך שמערכת החינוך הערבית סובלת מהזנחה והפליה תקציבית לעומת המגזר היהודי.
דוגמה למקרה בו עלתה לשיח המשפטי ולדיון בבית-המשפט סוגיה זו היא בפסק דין ועדת המעקב.
יש לציין שנעשו ניסיונות לצמצם פער זה, אך הפער עדיין קיים.
כיוון שהמגזר הערבי הוא קבוצת מיעוט מיוחדת, הוא נהנה מהזכות להשפיע על תוכני החינוך על ידי אוטונומיה חינוכית-תרבותית מסוימת.
דוגמה לאוטונומיה זו, היא שערבית משמשת כשפת הלימוד העיקרית בבתי הספר הללו.
עם זאת, ההשפעה על תכנים לאומים תרבותיים מוגבלת.
בהתאם לחוק חינוך מיוחד, הזכות לקבל חינוך בהקשר של ילדים בעלי צרכים מיוחדים, כוללת את הזכות לקבל חינוך שיקדם ויפתח את כישורי הילד ויכולותיו, לתקן ולשפר את תפקודו הגופני השכלי, הנפשי וההתנהגותי.
המטרה של זכות זו היא להקל על שילובו בחברה בכלל ובמעגל העבודה בפרט.
עם זאת, גם לאחר חקיקת החוק עדיין קיימות בעיות במיוחד במישור היישומי שלו, בין השאר מכיוון שהחוק לא קובע את הצרכים והשירותים המיוחדים שהילד זכאי להם.
הבעיות היישומיות עולות גם במסגרת הזכות להשפיע על תוכני החינוך בכל הנוגע להעדפת ההורים לשלב את ילדם במסגרת חינוכית רגילה ולא במסגרת של חינוך מיוחד.
הזכות לחיים שנהגתה על ידי ג'ון לוק קובעת כי לכל אדם יש זכות להגנה על חייו.
זכות זו נחשבת לזכות הבסיסית והראשונית ביותר של האדם.
"לכל אדם יש את הזכות לחיים, לחירות ולביטחון אישי" (מתוך ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, סעיף ג').
חובת כל מדינה להגן על חייהם וביטחונם של אזרחיה מפני גורמים עוינים בתוך המדינה ומחוץ לגבולותיה, לשם כך אם יתעורר צורך זכותה להפעיל את זרועות הביטחון שלה כגון: הצבא והמשטרה, זכות זו היא נגזרת של הזכות לחיים וביטחון ומכונה זכות המדינה להגנת אזרחיה.
"ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם: בסעיף 3 מצוינת הזכות לחיים וביטחון אישי.
ICCPR- האמנה הבין-לאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות: הזכות לחיים מעוגנת בס'6 (א) המגדיר כי לכל אדם זכאי לזכות לחיים שאין לשלול אותה באופן שרירותי.
האמנה האירופית לזכויות אדם: הזכות לחיים וביטחון מוגדרת בסעיף 2(1) המדינות מחויבות להגן על הזכות לחיים.
ACHR- האמנה האמריקאית לזכויות אדם: הזכות לחיים מעוגנת בס'4 לאמנה.
בהזכות לחיים מוגדרת באמנה זו כזכות החלה מרגע ההתעברות.
האמנה האפריקאית לזכויות אדם וזכויות עמים (אמנת בנג'ול): במסגרת סעיף 4 נכללת הזכות לחיים.
המתות חסד אל מול הזכות לחיים – מדובר בחולים סופניים אשר מבקשים למות כדי לקצר את סבלם.
מחד, מדובר על הזכות של האדם להחליט על גופו, זכותו של האדם לבחור להימנע מסבל ומאידך הזכות לחיים נפגעת גם אם בהחלטת האדם עצמו.
יתרה מזו, המתת חסד תבוצע על ידי אדם אחר (רופא) אשר יפגע בזכות לחיים של מטופליו גם אם הם מבקשים זאת.
שכן, הזכות לחיים לא מכתיבה את איכות החיים אשר לפיה יש לחיות אלא רק מדגישה את הזכות לחיות.
הפלות – בנושא זה ישנה שאלה האם עובר נחשב ליצור אנושי הזכאי לזכויות ואם כך הדברים אז הפלת העובר תפגע בזכות לחיים שלו.
מנגד, יש הטוענים שהעובר מתפתח בגופה של האישה ולה זכות ההחלטה על גופה.
כמו כן, יש הסבורים כי בשלבים מוקדמים של ההיריון לעובר אין מודעות ולכן הסוגיה נתונה להחלטתה של האישה אך בשלבים מתקדמים כאשר איבריו התפתחו יש לראות בו בן אנוש הזכאי לזכות לחיים.
עונש מוות – עונש מוות הוא גזר הדין הקשה ביותר שמערכת המשפט יכולה לגזור על נאשם.
עונש מוות כולל בתוכו קונפליקט בין הזכות לחיים לבין עצמה.
מחד, האדם שנשפט למוות ביצע פשע נורא וככל הנראה לקח חיים של אנשים אחרים, שלל להם את הזכות לחיים.
מנגד, המדינה שוללת את הזכות לחיים של אותו פושע.
השאלה הנשאלת אצל מי מהצדדים הזכות חשובה יותר.
התומכים בעונש יטענו כי הוצאה להורג מונעת מהפושע לחזור לפשע ומרתיע פושעים אחרים ובכך נשמרת הזכות לחיים של אזרחי המדינה.
ומנגד, המתנגדים יטענו שכל בני האדם שווים ואומנם הנאשם אינו פטור מריצוי העונש אך ניתן לפסוק עונש חמור לא פחות כמו מאסר עולם ולא שלילת הזכות שלו לחיים שכן מדובר בזלזול בחיי אדם מצד המדינה.
הזכות לחיים בדיני מלחמה – המלחמה היא המצב האלים ביותר אשר החברה יכלה להיקלע אליו.
מחד, ישנה זכות למדינה להגן על עצמה.
מאידך, צריך לשמור על זכויות האדם של האוכלוסייה.
לכן, נדרשת הבחנה בין מטרה צבאית לגיטימית וחיילים לבין אוכלוסייה אזרחית שאינה לוקחת חלק בפעולות האיבה.
בשום מקרה אזרחים אינם יכולים להוות מטרה צבאית לגיטימית ויש לשמור על זכויותיהם הטבעיות ביניהן גם על הזכות לחיים.
(סעיף 3 המשותף לאמנות ז'נבה מיום 12 באוגוסט 1949).
במדינת ישראל מעוגנת הזכות לחיים בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, הקובע:
סעיף 2: "אין פוגעים בחייו, בגופו, או בכבודו של אדם באשר הוא אדם".
סעיף 4: "כל אדם זכאי להגנה על חייו, על גופו ועל כבודו".
"הזכוכית הגדולה" או "הכלה מופשטת על ידי הרווקים, אפילו" היא יצירת אמנות חזותית של האמן הצרפתי מרסל דושאן.
היצירה נוצרה בין השנים 1915–1923, והיא נחשבת לאחת מיצירות האמנות החשובות והייחודיות במאה ה-20. היא מוצגת כיום בתצוגת קבע במוזיאון פילדלפיה לאמנות.
על אף שדושאן החל את העבודה המעשית על היצירה בשנת 1915, זמן קצר לאחר שהיגר מצרפת לניו יורק, הרי שאת גיבוש הנושא ועיצוב הקונספט האמנותי שלה עשה עוד קודם.
העבודה החלה, ככל הנראה, בשנת 1912, בעת שדושאן שהה בחופשה של כמה חודשים בעיר מינכן שבגרמניה.
דושאן השלים את התכנון הרעיוני של היצירה עד חורף 1913, ואף יצר רישום שלה בעיפרון על קיר הסטודיו שלו.
היצירה שיקפה את העניין של דושאן בתיאור תשוקה וארוטיקה, נושא שהופיע כבר ביצירותיו המוקדמות.
דושאן עצמו העיד פעמים רבות על מרכזיותו של נושא זה בעיניו.
"הארוטיקה היא דבר אהוב עלי ביותר", טען, "היא תחום קרוב מאוד לחיים, יותר מאשר הפילוסופיה או כל דבר מסוג זה.
הארוטיקה היא דבר-מה חייתי, בעל היבטים רבים, משהו שנעים להשתמש בו, כפי שמשתמשים בשפופרת צבע מהנה ביצירה".
בנוסף, ביצירה זו נטש דושאן את האמנות המסורתית.
"אני נטשתי את הקוביזם ואת תיאור התנועה - לפחות את התנועה המעורבבת בצבע שמן.
כל העניין של ציור היה דבר שלא היה לי עניין להמשיך בו." בריאיון עם פייר קבאן תיאר דושאן את העניין שלו ביצירת "הזכוכית הגדולה" כמושפע מהיבטים טכניים ופילוסופיים גם יחד.
תיאור זה העיד שגם אם דושאן שאף להימנע מעשייה אמנותית מסורתית, הרי שמעשה הציור לא הפסיק להעסיק אותו כאמן וכאסתטיקן: "...ביסודו של דבר הזכוכית עניינה אותי מאוד, בגלל השקיפות שלה.
אחר כך הצבע - כשמורחים אותו על זכוכית, אפשר לראות אותו מהצד השני, ואין לו סיכוי להתחמצן אם אתה מכסה אותו.
הצבע נשאר טהור למראה עד כמה שמתאפשר פיזית.
כל אלה היו עניינים טכניים, שהייתה להם החשיבות שלהם.
בנוסף לכך, הפרספקטיבה הייתה חשובה מאוד.
"הזכוכית הגדולה" היא רהביליטציה של הפרספקטיבה, שבאותה תקופה התעלמו ממנה לחלוטין וזלזלו בה.
עבורי, הפרספקטיבה הפכה לעניין מדעי לחלוטין."
במהלך העבודה על "הזכוכית הגדולה", יצר דושאן סדרה של רישומים ועבודות הכנה שנועדו לבחון רעיונות לחלקיה השונים של היצירה.
חלק מעבודות אלו הפכו ליצירות אמנות עצמאיות, כגון הציורים "כלה" (1912), "מטחנת שוקולד" (1913–1914) ו"טחנת מים" ("Glider Containing a Water Mill in Neighboring Metals"), אחרות נשארו כרישומים וכסקיצות או כטקסטים כתובים בלבד.
תהליך עבודה זה אפשר לדושאן לפתח איקונוגרפיה סמלית ועשירה, ששאבה את השראתה מתחומי דעת שונים.
ניסיון האיחוד בין הכלה לרווקים המוצג ביצירה, מתואר כתהליך מכני הרחוק מהתפיסה הרווחת של מוסד הנישואים בחברה המערבית.
דושאן הסביר את התשוקה והחתירה אל ה"כלה" כתשוקה בלתי מושגת: "הכלה, כמו החיים עצמם, אינה יכולה להיתפש במלואה, אפילו לא כעירומה [...] החיזור הוא שחשוב." כדי לתאר את הניסיון לאיחוד פיתח דושאן ביצירה תהליך שלם, המושפע מבקיאותו במדעים ובמיוחד בפיזיקה ובמתמטיקה.
תהליך זה תואר על ידי דושאן כניסיון עקר, שאינו מצליח לממש את התשוקה ההדדית.
בשנת 1918 הושלמה רוב העבודה המרכזית על היצירה.
דושאן סיים את העבודה על חלקה העליון של היצירה ובו תיאור "הכלה", ואילו בחלק התחתון נותר להעתיק אל העבודה עוד כמה דימויים.
בשנת 1918 עזב דושאן את ניו יורק ועבר לבואנוס איירס, עקב כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
בארגנטינה המשיך לעבוד על רישומים ל"זכוכית הגדולה", אותה התכוון להשלים בשובו לניו יורק.
ברישומים אלו עסק דושאן בעיקר בעיצובם של "עדי הראייה".
בשנת 1920, עם שובו מביקור בצרפת, העביר דושאן את העבודה הלא גמורה לסטודיו חדש ברחוב 73 בבית מס' 246 מערב במנהטן.
למרות רצונו לסיים את העבודה, הוא עבד עליה פחות ופחות.
"היצירה עניינה אותי", העיד דושאן, "אולם לא מספיק כדי להיות נחוש לסיים אותה".
הציירת ג'ורג'יה אוקיף, שביקרה בסטודיו של דושאן, העידה כי "הסטודיו נראה כאילו לא טואטא מעולם [...] אני הייתי חולה בשפעת [והיה] נדמה [לי] כי אני חולה רק מכך שראיתי את החדר המאובק והבלתי נעים הזה".
הצטברות שכבת אבק על היצירה הולידה בשנת 1920 את הצילום "הצטברות אבק" (Dust Breeding).
את הצילום יצרו דושאן ומאן ריי, שותף קרוב של דושאן בפעילותו האמנותית, על ידי ריכוז זהיר ודקדקני של כל האבק וגושי האבק שהצטברו על גבי "הזכוכית הגדולה" במשך כשישה חודשים אל שטח מצומצם בחלקה התחתון של היצירה.
למעשה, דושאן הגדיל לעשות שימוש באבק, ולאור הצעתו של לאונרדו דה וינצ'י, שהציע למדוד את הזמן בהתאם לאופן הצטברות האבק על זכוכית, קיבע חלק מהאבק על הזכוכית, באזור שבו נמצאת ה"נפה" (sieves), בעזרת לכה או פיקסטיב.
בפברואר 1923 שב דושאן לאירופה ולכן היצירה, שעליה עבד במשך כשמונה שנים, לא הושלמה מעולם בהתאם לתוכניותיו המלאות.
"ייתכן כי באופן בלתי מודע לא התכוונתי לסיים אותה", סיפר דושאן מאוחר יותר, "כיוון שמן המילה "לסיים" משתמעת הסכמה לשיטות המסורתיות ולאמצעים (paraphernalia) המתלווים אליהם".
דושאן שהה באירופה עד 1942, אז חזר לארצות הברית.
בשנת 1926 הוצגה העבודה לראשונה ב"מוזיאון ברוקלין", בתערוכה של אמנות מודרנית.
הייתה זו התצוגה היחידה של העבודה לפני שהזכוכית המרכיבה אותה נשברה.
ניפוץ הזכוכית אירע כאשר העבודה הועברה בגמר התערוכה אל בית בני הזוג ארמברג, בעליה של היצירה באותה עת.
באביב 1936 עמל דושאן לשחזר את היצירה וחיבר את שברי הזכוכית זה לזה.
לשם קיבוע היצירה הוא השתמש בשני לוחות זכוכית נוספים.
בנוסף, שחזר דושאן כמה חלקים מהיצירה שנהרסו כליל.
הוא טען כי אפקט המקריות של השבירה תרם ליצירה ולמשמעותה, ואף שיפר אותה.
בשנת 1934 פרסם דושאן את "הקופסה הירוקה" - מארז של רישומים, טקסטים והעתקי יצירות הקשורים ליצירה.
המהדורה, שפורסמה ב-300 עותקים, יצאה תחת שמה של רוז סלאווי, שם עט שבו השתמש דושאן החל משנת 1920. קופסה זו הייתה השנייה בסדרה של שלוש מהדורות של "קופסאות" המתייחסות לעבודות של דושאן.
הראשונה, "הקופסה", יצאה בשנת 1914, ומארז רפרודוקציות נוסף בשם "הקופסה הלבנה" יצא בשנת 1964. למרות הסתירות שבה, שימשה "הקופסה הירוקה" כבסיס מרכזי לפרשנים ולחוקרי תולדות האמנות לשם הבנת האיקונוגרפיה של היצירה.
בין השנים 1943–1946 הוצגה היצירה ב"מוזיאון לאמנות מודרנית" שבניו יורק.
בתקופה זו הפכה היצירה לאחת מן העבודות הידועות בתצוגה של המוזיאון.
העבודה צולמה עבור שער גיליון יולי 1945 של כתב העת לאופנה "ווג", שהוקדש כולו למוזיאון.
חלקה התחתון של היצירה, המכיל את ה"רווקים", הופיע כשמאחוריו משתקפת דוגמנית הלובשת שמלה לבנה ומפנה את מבטה לעברם.
בכך נוצרה מעין המרה של דמות הכלה אל דמותה הממשית של הדוגמנית.
"הזכוכית הגדולה" נרכשה על ידי בני הזוג לואיז וולטר ארמברג (Louise and Walter Arenberg), שהיו האספנים המרכזיים של עבודותיו של דושאן.
לאחר שבני הזוג עברו לקליפורניה שבארצות הברית, עברה היצירה לרשותה של קתרין דרייר והוצבה בביתה שבקונטיקט.
בשנת 1953 צורפה היצירה לאוסף של מוזיאון פילדלפיה לאמנות, לאחר שהועברה אליו מעיזבונה של דרייר.
דושאן, ששימש כמנהל העיזבון של דרייר, החליט להעביר את היצירה למוזיאון כיוון שהמוזיאון כלל כבר אוסף נרחב של יצירותיו, שנתרם לו על ידי בני הזוג ארמברג.
אף על פי כן, חשש דושאן מהחלטה זו וטען כי "זכוכית שבורה היא [דבר] שלמוזיאון קשה לבלוע".
היצירה הותקנה לתצוגה במוזיאון ביולי 1954.
ב-18 באוקטובר 1963 שימשה "הזכוכית הגדולה" כרקע למשחק שחמט שניהל דושאן מול אווה בביץ (Eve Babitz), דוגמנית ומעצבת גרפית בת 22, שניהלה את המשחק בעירום מלא.
המשחק נערך בפתיחה של תערוכה רטרוספקטיבית מיצירותיו של דושאן במוזיאון פסדינה לאמנות בקליפורניה.
בשנת 1961 נוצר העתק מצויר של היצירה עבור מוזיאון לאמנות בסטוקהולם שבשוודיה, ודושאן נסע לחתום עליה כעל אחת מיצירות ה"רדי מייד" שלו.
גרסה נוספת נוצרה בין השנים 1965–1966 על ידי אמן הפופ ארט ריצ'רד המילטון, שיצר העתק מושלם של היצירה ללא השברים.
ההעתק מצוי כיום באוסף מוזיאון "טייט מודרן" שבלונדון.
בשנת 1968 עיצב האמן ג'ספר ג'ונס, שהושפע מעבודותיו של מרסל דושאן, תפאורה למופע מחול בשם "הליכה סביב הזמן", (Walkaround Time) יצירה מאת הכוריאוגרף מרס קנינגהם, ובה מוטיבים מתוך "הזכוכית הגדולה".
ג'ונס עיצב מעין קופסאות שקופות ועליהן הודפסו דימויים מתוך העבודה.
היצירה, שמידותיה 272.5 × 175.8 ס"מ, עשויה בטכניקה מעורבת הכוללת שימוש בחומרים כגון צבעי שמן, לכה, עופרת ופסי עופרת ואבק על לוחות זכוכית, מסגרת עץ וברזל.
היצירה מציגה דימויים רבים שהופיעו גם ביצירות אחרות של האמן.
הם מצוירים על גבי לוח זכוכית גדול המחולק באמצעו.
כל אחד מן החלקים מוקדש לתיאור של נושא שונה.
החלק העליון מוקדש לתיאור "הכלה" ואילו החלק התחתון של היצירה מוקדש לתיאור "מכונת הרווקים".
שאיפתם של הרווקים היא להגיע לאיחוד מיני עם הכלה.
תהליך זה מסומל על ידי הפקת גז וניסיון להעביר אותו אל הכלה.
תהליך זה מתואר על ידי דושאן כתהליך מכני, על ידי פעילותן של כמה מכונות.
בסופו של התהליך הרווקים "מחטיאים" את הכלה, והמפגש בין "הכלה" ל"רווקים" הוא מפגש עקר, שאינו מגיע לכדי מימוש.
זוהי מעין מכונה המכוונת לאהבה, אך אינה מצליחה להשיג דבר מלבד סבל.
שמה של היצירה "הכלה מופשטת על ידי הרווקים, אפילו", בהגייתו בשפה הצרפתית, הוא "לשון נופל על לשון".
המילה "même" ("אפילו") נשמעת בהגייה בצרפתית גם כביטוי "m'aime", שפירושו "אוהבת אותי".
לחלק מן המינוחים שנתן דושאן לדימויים ביצירה יש משמעויות כפולות מתחומים שונים האובדות בתרגום לעברית.
"מכונת הכלה" מוצגת כגוף ביו-מכני המורכב מצינורות וחלקי מכונה אשר הופיע בציורו של דושאן "כלה".
דושאן, שהיה נשוי במשך שלושה חודשים, העניק את ציור הכלה לידידו פרנסיס פיקבייה כמתנת כלולות.
לאשתו דאז הוא הסביר את משמעות הנישואים בציור כניסיון לאיחוד - "אמן מבטא עצמו בעזרת נשמתו ועם הנשמה הוא חייב להיטמע, זה מה שחשוב".
1. טבעת שממנה תלויה "הנתלית הנקבית", 2. שקע של המפרק הכדורי, 3. מוט המעביר את החומר לנימים, 4. צרעה.
1. "שביל החלב הבשרי" או "הילה" - מעין ענן אפרפר ששוליו כהים יחסית.
הוא תלוי על מעין שלושה ווים הקושרים אותו אל שולי היצירה.
הוא משמש כמעין משדר המעביר לרווקים המחזרים הודעות מן הכלה דרך הבוכנות.
2. שלוש בוכנות לזרמי אוויר.
הן נוצרו על פי תצלומים של בדים ומתוארות בצורה שלילית (כזכוכית חשופה).
הן מעבירות את השדרים תוך כדי הצפנתם לשפה שאינה מובנת למחזרים.
3. תשע יריות שנשלחו מן הרווקים.
בקו האופק, הממוקם במרכז היצירה, בנקודת המפגש של שני לוחות הזכוכית, נמצאים באופן מטאפורי בגדיה המופשלים של הכלה.
דושאן תכנן להציב בחלק שני אלמנטים נוספים - "תחרות אגרוף" (Boxing Match), שגרמה במכניזם כלשהו לנטרול והחטאת היריות מן הרווקים אל עבר הכלה וכן "לוליין כוח הכבידה" (Juggler of Gravity), אשר היה אמור לפעול על ידי שדרים מן הכלה.
"הרווקים" - תשעת ה"רווקים" (Nine Malic Moulds), המצוירים בתבניות של חליפות חסרות גוף, מופיעים בצדו השמאלי של הפנל התחתון.
המקור לתיאור זה הוא בקטלוג להזמנה בדואר של ציור ושל בגדי ספורטאים, בייחוד של נהגים ורוכבי אופניים.
תנועת הגלגלים מאזכרת את יצירת הרדי מייד "גלגל אופניים".
עבודה נוספת של דושאן הקשורה לדימוי של רוכב אופניים היא "להתחנך לפי השמש" ( Avoir l'apprenti dans le soleil, 1914) המכילה רישום של רוכב אופניים המשורטט על גבי דף תווים.
הרווקים הם קבוצה של מעין כפילים או ישויות מפוצלות של הרווק היחיד.
שאיפתם של הרווקים היא להעביר את הגז שהם מייצרים אל הכלה, כסמל לאיחוד מיני ביניהם.
מספרם - 9 - היה חשוב לדושאן ככפולה של המספר 3, אשר משמש בעבורו עמדה מנוגדת לתפיסה זוגית.
הרווקים מצוינים אצל דושאן כבעלי זהויות נפרדות: 1. שוטר מקוף 2. נער שליחויות מחנות כלבו 3. כומר 4. מנהל תחנת הרכבת 5. שוטר 6. פרש 7. משרת חנפן 8. מנקה שולחנות (במסעדה) 9. קברן
"רשת של נימים" (Capillary Tubes) - הנימים מעבירים גז שאותו מפיקים הרווקים כתגובה לתשדורות מן הכלה.
פעולת הניקוז שמבצעים הנימים משמשת כסממן לשוני מורכב - בצרפתית למילה "écoulement" (ניקוז) קיימת גם משמעות נוספת של מחלת הזיבה.
המקור האיקונוגרפי לצורה זו הוא בעבודה "רשת של מעצורים" (1914).
דושאן השתמש במעצורים מן העבודה "שלושה מעצורים תקניים" (1913) כדי לשרטט קווים מחברים בין דמות האישה והגבר על גבי גרסה מוגדלת של ציורו "נער ונערה צעירים באביב" (1911).
1. הגז המועבר בנימים, עובר דרך "נפה" (sieve), המתוארת כרצף של שבעה חרוטים הנתונים זה בתוך זה, והופך בתהליך של עיבוי לנוזל.
2. ה"מספריים", המופעלות בכוח תנועת המרכבה ומטחנת השוקולד, מפזרות את הנוזל ומתיזות את חלקו לכיוונם של "עדי הראייה" ואילו החלק האחר משמש ליריות, אשר נורות אל עבר חלקה העליון של היצירה - אל תחום הכלה.
"מרכבה" או "גלשן" (Glider Containing a Water Mill) - מתקן הנע בעזרת טחנת מים הנמצאת בתוכו.
תוך כדי תנועתה המקרית של המרכבה היא משמיעה את המשפט: "חיים איטיים, מעגל קסמים, אונניזם".
היא מייצגת כוחות מקריים כגון גורל.
בתנועתה מפעילה המרכבה גם את "המספריים הגדולים".
1. טחנת המים - גלגל עליו מורכבים שמונה פדלים.
דושאן ראה בגלגל ייצוג משולב בין פעולה מתמטית המסמלת איחוד בין יחידות הטרוגניות (Octonion), לבין פעולה של איחוד או קיבוץ (multiplication) של היחידות הזהות זו לזו.
2. גלגל שרשרת המוביל אל בסיס מטחנת השוקולד
3. אזור שבו בקבוק משקה בנדיקטין מסתובב ונשפך אל המניפות
"מטחנת שוקולד" - עוצבה על פי יצירתו של דושאן "מטחנת שוקולד".
היא מונעת על ידי גלגל השרשרת המגיע מטחנת המים.
רכיבי המטחנה הם: 1. מכבשים 2. תלת רגל בסגנון לואי ה-XV עשוי ניקל 3. עניבה 4. כידון המחובר אל "המספריים הגדולים"
1. - "עדי הראייה" (Eyewitnesses), קבוצה של שלוש דסקיות המתוארות בהיטל פרספקטיבי.
מכשירים אלו, המתייחסים לאופטיקה ולראייה, מהווים סממן של "ידע".
דושאן יצר מספר עבודות, כגון "דסקית זכוכית מסתובבת (תפיסה אופטית)" (1920), בהן שילב אלמנטים מכניים מסתובבים עם אשליה אופטית.
במאמרו "הרדי-מייד ושפופרת הצבע" תיאר חוקר האמנות טיירי דה-דוב (Thierry de Duve) את היצירה גם כאלגוריה על יצירת אמנות בכלל ועל ציור בפרט.
דה-דוב טען כי בעוד שהכלה מסמלת תשוקה לקיום כ"ציור טהור" ברוח המודרניזם, הרי שהרווקים מקיימים דואליות בין עמדתם כמציצנים אל עבר הכלה וכעורגים לרוח טהורה זו, לבין עיסוקם בחומר - דרך מטחנת השוקולד - המבטאת גם סמל לכתישת פיגמנטים.
לדבריו "המטחנה היא אלגוריה ומשום כך היא בצבע שוקולד, חום, הבלתי-טהור שבצבעים, המסמל באלגוריה של דושאן צבע טהור - בלשון יחיד.
הוא מכנה אותו מולקולרי, טבעי ומקומי, כמו בפאסטיש של "היסוד הפיזיקלי" של דלוניי: 'ישנו צבע שוקולד מקומי אחד ויחיד המגדיר את כל השוקולדים'.
וכאשר, שנים לאחר מכן, בציור "אור ירח על המפרץ בבאסווד" מ-1953, הוא השתמש בשוקולד אמיתי כבפיגמנט, הושלם מעגל האירוניה של מטחנת השוקולד."
הארלד זימן (Hareld Szeemann), בעקבות הסופר הצרפתי מישל קארוז' (Carrouges), הציג את "מכונת הרווקים" של דושאן כמקבילה למכונה שתיאר פרנץ קפקא בסיפור "במושבת העונשין".
את שתי המכונות מציג זימן כגילום של תיאורו של זיגמונד פרויד את מבנה הנפש, את תפיסת החברה, ואת היחס שבין המינים.
בשונה מהמכונה של קפקא, חסרה המכונה של דושאן את ה"איד", המשמש כאתר ההדחקות, ולפיכך מקיים ה"אגו", המיוצג על ידי הרווקים, את פעולות הדיכוי של הסופר אגו, המיוצג על ידי הכלה.
זימן מצטט גם את קארוז', שטוען כי המכונה של דושאן מגלמת את הארוטיקה ובה בעת את שלילתה.
"הסירוב לאישה, ויותר מכך להולדה, הוא תנאי יסוד להינתקות מהחוקיות הקוסמית - בפירוש שקפקא מעניק למונח זה - ויותר מכך הוא תנאי להארה, לחופש ולאלמוות מאגי."
האספן וחוקר האמנות ארטורו שוורץ, שהיה מעורב בקשרים עסקיים עם דושאן, ראה ב"זכוכית הגדולה" כשלב בתהליך אמנותי בעל שורשים ביוגרפים.
את המקור הראשוני לעבודה הוא מוצא בציור "נער ונערה צעירים באביב".
סיציליה הייתה אחת הזירות המשניות במלחמה הפונית השנייה.
האי היה מחולק לשני חלקים עיקריים - הפרובינקיה הרומית סיקיליה במערב האי וערים עצמאיות, רובן המוחלט יווניות, במזרח האי.
עיר היוונית החשובה ביותר הייתה סירקוסאי שהייתה בעלת ברית נאמנה של רומא עוד מימי המלחמה הפונית הראשונה.
בתחילת המלחמה האי לא הוטרד ממלחמות והלחימה הגיעה לאי בשנת 215 לפנה"ס בעקבות מותו של היירון השני, טיראן סירקוסאי, והתהפוכות שבאו לאי בעקבות מותו.
בסופו של דבר הסתלקה סירקוסאי מבריתה עם הרפובליקה הרומית, שנכרת עוד במהלך המלחמה הפונית הראשונה וחברה לקרתגו.
הלחימה נמשכה עד ניצחון רומאי מוחלט בשנת 210 לפנה"ס שבסופו נהרסה סירקוסאי עד היסוד ולא שבה עוד למעמד הבכורה שלה באי.
כל האי צורף לפרובינקיה הרומית שבתחילת המלחמה השתרעה רק על חלקו המערבי של האי.
תושביה המקוריים של סיציליה כבר מזמן לא היו עצמאיים.
מזה מאות שנים כ-80% משטחו של האי היה נתון בשליטתם של מתיישבים יוונים שהגיעו לשם בתנופת הקולוניזציה היוונית במאה ה-8 לפנה"ס.
ה-20% הנותרים היו בשליטת קרתגו שהגיעו לאי בתקופה מקבילה להתיישבות היוונית.
קרתגו איבדה את החזקותיה לרומא בעקבות תבוסתה במלחמה הפונית הראשונה (264 עד 241 לפנה"ס).
במהלך המלחמה הפונית הראשונה כרתה רומא ברית עם היירון השני, שליט העיר היוונית החשובה ביותר באי - סירקוסאי שמספר תושביה הגיע לפי הערכות מודרניות לכמה מאות אלפי נפשות בתקופה זו.
בעקבות המלחמה יסדה רומא פרובינקיה באי והמשיכה לשמור על בריתה עם סירקוסאי.
עם מותו של היירון בשנת 215 התערער הסדר בסירקוסאי והיא הסתלקה מבריתה עם רומא.
המצב בסיציליה בכלל ובסירקוסאי בפרט היה מורכב מאוד.
ראשית, היו סיעות שהתנגדו לברית עם רומא והיו סיעות אחרות שהתנגדו לברית עם קרתגו.
אם לא די בכך, בסירקוסאי הייתה סיעה שלישית שהתנגדה למלוכה וביקשה לכונן שלטון דמוקרטי בעיר.
בתחילת המלחמה סיציליה הייתה שקטה למדי.
היו פשיטות קטנות של הצי הקרתגי על ליליבאיום ופשיטות על החוף האפריקאי על ידי השייטת הרומית בת 50 ספינות (אחר כך תוגברה ב-25 ספינות נוספות) שהייתה מוצבת באי.
סיציליה הייתה בסיס חשוב מאוד לצי הרומי ולדגן שגדל בה הייתה השפעה עצומה על מחייתה של רומא.
לכן, השליטה באי ובסירקוסאי, שהייתה כאמור העיר החשובה באי, הייתה חשובה מאוד מבחינת הרומאים.
על מנת לשמור על האינטרסים שלהם, שלחו הרומאים את הקונסול מרקוס קלאודיוס מרקלוס בשנת 214 עם כוחות נוספים כדי לשמור אותו בחזקתם.
היירון, שליטה של סירקוסאי, העיר החשובה ביותר באי היה בעל ברית נאמן ששמר על קשר אמיץ עם רומא גם אחרי מפלות קשות.
המצב השתנה עם מותו בקיץ 215 לפנה"ס.
בנו של היירון, גלון, נפטר לפני אביו, ולכן יורשו היה נכדו הצעיר בן ה-15 היירונימוס.
לפי טיטוס ליוויוס גלון, החזיק בדעות פרו-קרתגיות ולכן אין זה מפתיע שבנו, היירונימוס, החזיק בדעות דומות.
ליוויוס ממשיך וטוען שניסיון התנקשות שבוצע על ידי ראש הסיעה הפרו-רומית בסירקוסאי גרם להיירונימוס לבגוד בבעלי בריתו הרומאים.
כשהפרו פרייטור, אפיוס קלאודיוס פולכר ביקש לחדש את הברית, השליט הצעיר גירש את שליחיו וסירב לחדש את הברית.
חניבעל ביקש לנצל את המצב שנוצר ושלח שני סוכנים לסירקוסאי על מנת לחזק את הנטיות הפרו-קרתגיות של תושביה: היפוקרטס ואפיקידס.
הם היו אזרחים קרתגים, אך סביהם היו אזרחי סירקוסאי.
בשיחות עם הצדדים נרמז להיירונימוס שהוא יכול לזכות בכל שטחה של סיציליה במידה שקרתגו תנצח.
הנער היה שליט לא אהוד והפכפך בדעותיו.
הוא נרצח בעת שניסה לשכנע כמה ערים בסיציליה להסתלק מבריתן עם רומא, מעט יותר משנה לאחר שעלה לשלטון בקיץ 214. לפי ליוויוס הרוצחים שקיבלו את ברכתו של אדרנדורוס, קרוב משפחתו של הנער, ביקשו לרצוח אותו מתוך מגמה להפיל את הטיראניה בסירקוסאי ולכונן דמוקרטיה.
נערכו בחירות שבהן אדרנדורוס ומספר קושרים נבחרו למשרות בכירות בסירקוסאי.
מעבר השלטון מידי הטיראן הנרצח לידי הסיעה הדמוקרטית המצב בעיר היה מורכב מאוד מאוד.
מצד אחד, אדרנדורוס שנבחר זה עתה ואוהדים אחרים של המשטר הישן נחשדו בכך שהם רוצים להחזיר את שלטון היחיד לעיר.
מצד שני, השליחים של חניבעל, היפוקרטס ואפיקידס, שנשלחו מבעוד מועד לסירקוסאי, הצליחו לשכנע סירקוסאים וחיילים רבים, במיוחד עריקים מהצבא הרומי, שנכבדי העיר שזה עתה נבחרו מבקשים, בעצם, לחדש את הברית המסורתית עם רומא ולהחזיר את המצב לקדמותו.
בסופו של דבר, נרצח אדרנדורוס ויחד איתו רבים ממשפחתו של הטיראן.
נראה היה שיש עדיין תקווה לחידוש הברית עם רומא והפסקת הלחימה שפרצה בעקבות עלייתו של היירונימוס לשלטון.
סירקוסאי שלחה צירים לאפיוס קלאודיוס ששירת עדיין את ארצו באי במשרת פרופראיטור, אף שאחד הפראיטורים הנבחרים של שנת 214/213 מונה לשמש כנציב הרומי באי.
הצירים סיכמו על הפסקת אש לעשרה ימים על מנת לאפשר לשלטונות סירקוסאי לארגן משלחת רצינית יותר שבסמכותה לחדש את הברית.
בעת הגעת המשלחת השנייה לאפיוס קלאודיוס נחת באי מרקלוס עם כוחות רומאים נוספים על מנת להבטיח את השליטה הרומית באי.
מרקלוס היה אחד מהמצביאים הטובים בצבא הרומי.
הוא נבחר כבר לקונסול בשנת 222 ובמהלך שירותו בתפקיד זה היה אחראי על הניצחון הרומאי בקרב קלסטידיום.
במהלך המלחמה הפונית השנייה הצליח לשמור על העיר נולה במשך שנתיים שחלפו מתבוסת הרומאים בקרב קאנאי עד הסתלקותו מהזירה האיטלקית והגעתו לסיציליה.
בעת שהותו באיטליה, הצליח להדוף שלוש התקפות של חניבעל על נולה.
היות שמרקלוס היה המגיסטרט הבכיר ממנו, שלח אפיוס קלאודיוס את המשלחת השנייה של קרתגו אליו.
היפוקרטס ואפיקידס לא ישבו בשילוב ידיים וניצלו את הפופולריות שנהנו ממנה בציבור הסירקוסאי.
ראשיתו של דבר הצליחו לגרום לבחירתה של הנהגה קיצונית שהתנגדה לברית עם רומא.
בעזרת תעמולה הצליחו למשוך את הקהל לעמדתם וכשהצי הרומי שנשלח על ידי אפיוס קלאודיוס פולכר הופיע בקרבת הנמל של סירקוסאי על מנת לבלום את הצי הקרתגי שידיעותיו אודות הימצאותו ליד כף פאכיון הגיעו לאוזניו של קלאודיוס.
סירקוסאיים, המשולהבים על ידי קיצונים, חשבו שהרומאים מתכוונים לנחות על החוף יצאו מהעיר כדי להדוף את הפלישה.
בשלב זה אחד האזרחים המתונים בשם אפלונידס הצליח לצנן את האווירה ושכנע את בני עירו שהברית עם רומא טובה להם.
סירקוסאים החליטו לשלוח משלחת כדי לדון עם רומא על חידוש הברית.
העניינים התנהלו בצורה טובה מבחינת הסיעה הפרו-רומית בסירקוסאי, אך הם עשו טעות שדחפה סופית את סירקוסאי לעבר המחנה הקרתגי.
שכירי החרב והעריקים מהצבא הרומי היו היסודות הקיצוניים ביותר בעיר.
הראשונים ביקשו מלחמה כי היא הייתה פרנסתם.
האחרונים פחדו שאם ייחתם הסכם עם רומא, השלטונות יסגירו אותם לידי הנציב הרומי והוא יוציא אותם להורג.
לכן, הסיעה הפרו-רומית שידה הייתה כרגע על העליונה, חשבה שטוב יהיה אם הקבוצה הזאת תצא את העיר.
הם שלחו כ-4,000 מהם בראשותו של היפוקרטס ללאונטיני.
מרקלוס טען שכח זה פגע בטריטוריה רומית ודרש את הסגרתם יחד עם היפוקרטס ואפיקידס, שחמק מהעיר כדי להצטרף לאחיו בלאונטיני.
שני האחים הצליחו לשלהב את תושבי לאונטיני והם הכריזו על עצמאות וכשדרישתו של מרקלוס הגיעה לסירקוסאי, רשויות העיר טענו שלאונטיני איננה עוד בשליטתם ואין ביכולתם לעשות דבר.
מרקלוס דרש את הסגרת שני הסוכנים הקרתגים, אך שלטונות סירקוסאי טענו שלאונטיני מרדה בסירקוסאי ואין להם שליטה על הנעשה בה.
יחד עם זאת, היות שהם עדיין ביקשו לשמור, בשלב זה, על יחסים תקינים עם הרומאים, הבטיחו את סיועם בתפיסתם.
בדרך זו ביקשו להשתמש בצבא הרומי גם כדי להחזיר את העיר המורדת לשליטתם.
סירקוסאי כורתת ברית עם קרתגו
בעקבות הודעתם של שלטונות סירקוסאי תקף מרקלוס את לאונטיני וכבשה ללא קושי, אך שני הסוכנים הקרתגים הצליחו להימלט להברוס.
בינתיים, בהתאם להבטחה שנתנה למרקלוס, שלחה סירקוסאי כח גדול שמנה כ-8,000 לוחמים לסייע לו לכבוש את לאונטיני.
באמצע הדרך נודע למפקדי הכוח שלאונטיני נכבשה כבר.
יתרה מכך, הגיעו דיווחים אל טבח שביצעו הרומאים בעיר.
למרות השמועות על הטבח, הצליחו מפקדי הכח הסיראקוסאי לשכנע את החיילים לעלות על הברוס.
בצר להם יצאו אפיקידס והיפוקרטס מהברוס לקראת הכח התוקף ונתקלו ביחידת קשתים מכרתים שגילתה הבנה לעמדתם.
אחרי שהצליחו לשכנע את הקשתים לא להסגירם לרומאים הוציא היפוקרטס מכתב משלטונות סירקוסאי למרקלוס, שהוא ירט כביכול.
לפי מכתב זה ביקשו שלטונותיה הנבחרים של סירקואסאי לטבוח באנשי לאונטיני ובעריקים הרומאים שגורשו לאונטיני.
בגלל שמועות קודמות על מעשי טבח ובגלל היחס האמביבלנטי שחשו חיילי סירקוסאי לברית עם רומא הצליחו הסוכנים הקרתגים במשימתם.
בין המכתב היה אמיתי ובין אם היה מזויף, החיילים בשטח האמינו לכתוב בו והקצינים שפיקדו עליהם נאלצו להימלט על נפשם.
החיילים הזועמים חזרו לסירקוסאי ולמרות ניסיונות השלטונות לסגור את השערים, נכנסו לעיר וטבחו בפקידים שנבחרו לאחר רצח הטיראן.
שני הסוכנים הקרתגים היפיקדס והיפוקרטס הצליחו להיבחר למשרות הסטרטגוס והפכו בדרך זאת לפקידים הבכירים בסירקוסאי.
כמובן שעם בחירתם עזבה סירקוסאי סופית את בריתה עם רומא וכרתה ברית חדשה עם קרתגו.
כתוצאה מעריקת סירקוסאי פרצה מלחמה רבתי באי.
סיציליה הייתה חשובה לקרתגו משתי בחינות: ראשית, כיבושה החליש את רומא ושנית הוא היה מונה מהצי הרומי את בסיסיו באי ועל ידי כך מקל מאוד על תגבור צבאו של חניבעל שנלחם באיטליה.
האדמירל הקרתגי הימילקו הנחית באי צבא גדול שמנה 25,000 רגלים, 3,000 פרשים ו-12 פילים לעזרת סירקוסאי.
המילקו חזר לקרתגו וביקש כוחות נוספים וכשניתנו לו כבש בעזרתם את אגריגנטום.
בינתיים הרומאים פתחו בהתקפה על סירקוסאי, אך התקפתם נבלמה ונפתח מצור על סירקוסאי שנמשך עד 212 לפנה"ס.
מרקלוס השאיר שני שלישים מצבאו תחת פיקודו של הפראיטור אפיוס ויצא עם יתרת הכח לפנים האי.
הוא לא הצליח להציל את אגריגנטום שנפלה לידי קרתגו לפני שהוא הספיק להגיע אליה.
בדרך נתקל מרקלוס בהיפוקרטס שיצא את סירקוסאי במועד מוקדם יותר בראש 10,000 חיילים לתגבר את הצבא הקרתגי.
היפוקרטס התרשל בתפקידו, לא הציב שמירה היקפית, והעסיק את צבאו בבניית מחנה, ולכן מרקלוס הצליח להפתיע אותו והשמיד בקרב קצר כמעט את כל חיל הרגלים שלו, אך פרשיו הצליחו להימלט והצטרפו לצבא הקרתגי.
מרקלוס קיבל תגבורת של לגיון מרומא שנחת בפנורמוס בפינה הצפונית מערבית של האי.
המצביא הקרתגי הימילקו ניסה להשמיד את הלגיון לפני שהוא הצטרף לעיקר צבאו של מרקלוס.
אולם, הלגיון הרומאי התקדם לכיוון צבא מרקלוס בנתיב ליד החוף תחת הגנת הצי, שלא נפגש עם הנתיב שבחר הימילקו, וכך נמנע מפגש עם צבאו.
משלא הצליח להשמיד את התגבורת הרומית ניסה הימילקו להמריד את הערים הסיציליות נגד רומא והצליח להעביר לצדו את מורגנטיאה שתושביה בגדו בחיל המצב הרומי.
מספר ערים נוספות לקחו דוגמה ממורגנטיאה והצטפרו אף הן לצד הקרתגי.
הרומאים הצליחו לבלום את מגמת הנטישה בעיר הנה (Henna).
בעיר זו, מפקד חיל המצב הרומאי הצליח לרכז את אנשי העיר באמפיתיאטרון כדי לדון, כביכול, בכניעה ובמקום זאת הורה לחייליו לכתר את האמפיתיאטרון מכל צדדיו ולטבוח בתושבי העיר.
הטבח נטע פחד בלבבות תושבי הערים האחרות בסיציליה ומגמת הפרישה הגיעה לסיומה.
ליוויוס טוען שההתקפה על העיר בוצעה מיד עם בחירתם של אפיקידס והיפוקרטס בשנת 214, אך לייזנבי מעריך שנפלה טעות בתיעודו של ליוויוס וההתקפה התרחשה רק בשנת 213.
בינתיים שייטת קרתגית גדולה שמנתה 55 ספינות קרב בפיקודו של בומילקר הגיע לסירקוסאי תוך ניצול היעדרותו הזמנית של הצי הרומי, שיצא ללוות את הלגיון שנחת בפנורמוס.
משנודע לו גודל השייטת הרומית שמנתה 75 ספינות, החליט לא להסתכן בקרב נגדה.
היות שלא רצה להעמיס על מצבור האספקה של סירקוסאי שהייתה עדיין נתונה למצור מצד היבשה, החליט להרים עוגן ויצא את העיר בלי לעשות דבר.
נסיגתו הייתה אחת הדוגמאות המאלפות לחוסר היוזמה של הצי הקרתגי במלחמה זו.
באביב של השנה הבאה (213 לפנה"ס) הבאה הצליח מרקלוס לפרוץ לתוך סירקוסאי אחרי שמגניה השתכרו בחגיגות לכבודה של האלה ארטמיס והזניחו את שמירת החומות וחלק ניכר מהעיר נפל לידי הרומאים.
המגנים התבצרו באי אורטיג'ה, בשכונת אכרדינה ובמספר שכונות נוספות שעדיין נותרו בידם.
בומילקר שהיה בעיר עם שייטת של 35 ספינות שהביאה אספקה לעיר הצליח לחמוק מהנמל תוך ניצול העובדה שעיני הצדדים היו נשואות לעבר המאבק בשכונות שנתפסו על ידי הרומאים.
הוא הצליח לשכנע את קרתגו לשלוח צי גדול שמנה 100 ספינות מלחמה לסירקוסאי וחזר עם השייטת המוגדלת שלו כעבור כמה ימים.
עם הגעתו לקרבת האי, חבר עם כוחותיהם של אפיקידס והיפוקרטס.
הרומאים הצליחו להחזיק מעמד וגרמו אבדות כבדות לתוקפיהם.
בינתיים הגיע הסתיו ואיתו המחלות.
המגפה פגעה גם במחנה הרומאי, אך מרקלוס שיכן את חייליו בבתים שנכבשו מתושבי סירקוסאי וצבאו סבל פחות מהמגפה מתושבי סירקוסאי שנדחסו בכמה שכונות.
הצפיפות הגדולה עזרה להתפשטות המגפה שעשתה שמות במגני העיר.
באביב של שנת 212 אספו תומכי קרתגו באי את כל כוחותיהם וקרתגו תגברה את הצי שלה לכדי 130 ספינות מלחמה ו-700 אוניות תובלה שהיו אמורות להביא אספקה לנצורים בסירקוסאי, אך הצי לא הצליח להגיע לסירקוסאי בגלל רוחות שהסיטו אותו להרקליאה.
אפיקידס חשש שבומילקר יחליט לזנוח את העיר לרחמי הרומאים ויחזר לאפריקה הצטרף אליו במטרה לפקוח עין על הנעשה.
הצי הקרתגי המשיך את דרכו לעבר סירקוסאי כשהשתנו הרוחות.
מרקלוס שלח את ציו שהיה בנחיתות מספרית (75 אניות לעומת 130), אך הצי הקרתגי היה עמוס במאות ספינות אספקה ובומילקר לא העז לצאת לקרב, שלח את אניות האספקה לאפריקה ואילו הוא עצמו שט עם צי המלחמה לטרנטום.
אפיקידס לא רצה לחזור לעיר הנצורה ונחת באגיגנטום והמתין להתפתחויות.
עזיבתו של אפיקידס ונטישתו של בומילקר סתמה את הגולל על הגנת סירקוסאי.
כוחות סיציליים שגויסו למלחמה ברומאים פתחו במשא ומתן וגם מפקדי חיל המצב שהשאיר אפיקידס ביקשו להיכנע.
הקיצוניים מנעו זאת מהם, אך כוחם לא עמד להם והעיר נפלה במהרה.
לחימה ספורדית נשכה עוד שנה אחת בערך (עד 211), ויורשו של מרקלוס, לאיווינוס השלים את הדברת העיר.
כוחות אחרים שהיו לקרתגו הובסו על ידי לאיווינוס באותה שנה.
הזכות להליך הוגן היא זכות טבעית, המוענקת לכל אדם באשר הוא אדם, מרגע היוולדו ועד יום מותו.
הזכות מוענקת לאדם ללא קשר למוצא, לאום, דת, מין או השקפה.
זוהי אחת מזכויות האדם הבסיסיות, המכתיבה כי בכל מקרה בו רשות שלטונית עושה שימוש בכוחה כלפי הפרט, עליה לקיים הליך הוגן לפי כללי הצדק הטבעי שבאמצעותו תתברר ההצדקה לנקיטת אמצעים כנגדו והגבלת זכויותיו.
בין היתר, מטרתה של הזכות היא להבטיח שבמסגרת ההליך של העמדה לדין במהלך משפט, מרגע שאדם נחשד בביצוע עבירה ועד תום ההליך המשפטי, הפגיעה בזכויותיו תהיה מוצדקת ומידתית.
הזכות להליך הוגן היא אחת מהעקרונות היסודיים שמנחים את הרשות השופטת בפעולתה.
ההיסטוריה של הזכות להליך הוגן
המקורות הראשונים לקיומה של זכות זו פותחו כבר במאה ה-13, בה כתבי הזכויות של המגנה כרטה קבעו כי יש לקבוע עונש הוגן על נאשם, להרשיע על בסיס עדויות ולהעניק משפט צדק.
בארצות הברית הזכות להליך הוגן מצויה בתיקון החמישי לחוקת ארצות הברית, שקובע כי .
תיקון זה הוא למעשה הסכמה למגילת הזכויות המצויה במגנה כרטה והחלתה על הממשל הפדרלי ואזרחי ארצות הברית.
בשנת 1957 זיכה בית המשפט העליון אדם בשם ג'ון ווטקינס מעבירה של ביזוי הקונגרס בהתבסס על התיקון החמישי לחוקה.
בעניין זה, נמנעה ממנו הזכות להליך הוגן על פי התיקון החמישי, מאחר שלא היה מודע להשלכות סירובו להשיב על שאלות הקונגרס.
זכות זו אף מעוגנת בהכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות אדם, מסמך היסוד של הקהילה הבינלאומית על זכויות האדם והאזרח.
ההכרזה אומצה על ידי העצרת הכללית של האו"ם ביום 10 בדצמבר 1948. בין זכויות האדם היסודיות, קובעת ההצהרה כי כולם שווים בפני החוק וכולם זכאים להגנה שווה מפני אפליה.
יתרה מכך, הזכות להליך הוגן קובעת כי כל אדם זכאי למשפט הוגן, פומבי ובלתי תלוי של בית דין.
בנוסף, מעוגנים בהצהרה זו חזקת החפות מפשע עד אשר הוכחה אשמה ועקרון קיום ההליך לפי דין.
הזכות להליך הוגן במשפט הישראלי
במדינת ישראל, מאז ומתמיד נהנתה הזכות להליך הוגן ממעמד רם, ועם חקיקתם של חוקי היסוד בשנת 1992 הוכרה בידי בית המשפט העליון כזכות חוקתית הנגזרת, לשיטתם של אחדים, מן הזכות לכבוד, ולשיטתם של אחרים מן הזכות לחירות.
על הזכות להליך הוגן כזכות חוקתית ניתן ללמוד ממשפטו של עמוס ברנס, בו הוחלט על קיום משפט חוזר בשל חשש לעיוות דין, מטרת ההליך ההוגן היא להוביל לגילוי האמת ללא עיוות דין, אם בדרך של הרשעת החף מפשע ואם בדרך של זיכוי האשם.
יש לשאוף לכך שהכללים עצמם יתנו לבית המשפט סמכות ושיקול דעת לעשות צדק.
לרשויות השלטון כוח רב, ולפעמים הן משתמשות בו תוך כדי פגיעה בזכויות הפרט.
במסגרת הזכות להליך הוגן, המשפט הפלילי מחויב בהקפדה על זכויותיהם של החשודים והנאשמים.
החוק הפלילי מגן על הציבור כולו מפני פגיעה של יחידים, והמדינה עומדת נגד הפרט, המגן על חירותו.
עקרון היסוד הוא שבני אדם נחשבים חפים מפשע כל עוד לא הוכיחה המדינה בבית המשפט את אשמתם מעל לכל ספק סביר, ויש לנהוג בהם בהתאם לכך.
הזדמנות סבירה להתגונן משמעותה שעל המשטרה לחקור ולבקש את גרסת החשוד על כל עובדה החשודה כעבירה שאחרת לא ניתן להרשיע בגינה ואף להגיש כתב אישום בגינה
פי החסד"פ סעיף 184: "בית המשפט רשאי להרשיע נאשם בעבירה שאשמתו בה נתגלתה מן העובדות שהוכחו בפניו, אף אם עובדות אלו לא נטענו בכתב האישום, ובלבד שנתנה לנאשם הזדמנות סבירה להתגונן…".
במשפט האזרחי הדבר מקביל ל"הרחבת חזית"
כל אדם זכאי שעניינו יידון בפני בית משפט מוסמך, בלתי תלוי וחסר פניות.
שופט לא ידון בעניין שלגביו יש לו אינטרס אישי או נגיעה אישית, או אם קיים חשש מבוסס לשיפוט לא הוגן בשל העדפה או דעה קדומה.
בישראל, לפי סעיף 3 לחוק-יסוד: השפיטה וסעיף 68(א) לחוק בתי המשפט, ברירת המחדל היא כי בית המשפט ינהל את הדיון באופן פומבי ויאפשר למי שחפץ בכך להיחשף לפרטיו ואף להיכנס אל אולם בית המשפט ולצפות בהליך.
יודגש כי פומביות הדיון מוגבלת לעיתים על ידי שימוש בדלתיים סגורות, אם תוכן המשפט עוסק בענייני ביטחון המדינה, יחסי אישות, קטינים או חשש לפגיעה בקורבן העבירה או בנאשם עצמו.
הגבלה זו מהווה בפני עצמה ביטוי לקיומו של ההליך ההוגן.
החשיבות הדמוקרטית בזכות להליך הוגן – שמירה על זכויות מיעוט
הזכות להליך משפטי מגנה על אנשים פרטיים מפני כוחו של השלטון.
הגנה זו נדרשת במיוחד לחלש בחברה, בני מיעוטים, בעלי מוגבלויות ותושבי חוץ, ועל כן בישראל, נקבע סטנדרט גבוה בהגנה על זכות זו.
כך לדוגמה, בישראל, פסל בית הדין הצבאי ראיות כנגד פלסטיני אשר נאשם בסדרת עבירות חמורות כנגד ביטחון המדינה, כיוון שראיות אלו הוצגו באיחור ומבלי לתת לנאשם הזדמנות להתגונן מפניהן במועד הראוי לכך.
פסילת ראיות לטובת נאשם היא עמידה איתנה לטובת הזכות להליך הוגן, אף במקרה קיצוני זה.
הזכות לייצוג משפטי היא נגזרת של הזכות להליך הוגן, שהיא כלל בסיסי בחשיבה המשפטית והחברתית.