tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיד אחרי הכתרתו, זימן זפירינוס לרומא את המוודה קליסטוס שחי באנטיום וקיבל שם תשלום חודשי מוויקטור הראשון, מינה אותו לדיאקון והורה לו לפקח על בית הקברות שרכשה הכנסייה זמן לא רב לפני כן בסמוך לויה אפיה.
קליסטוס הפך ליועצו של האפיפיור ולאחר מכן אף ירש אותו.
בתקופת כהונתו הלך והחמיר מצבם של הנוצרים תחת הקיסר ספטימיוס סוורוס, ובשנת 202 או 203 אף הוצא צו שאסר המרה לנצרות, אם כי לא ידועים פרטים על מימושו המעשי.
בתקופתו של זפירינוס גם נמשכה המחלוקת סביב אלוהותו של ישו והשילוש הקדוש.
תאודוטוס הביזנטיני שנודה על ידי ויקטור הראשון מן הכנסייה המשיך להטיף והקים כנסייה משל עצמו, שהטיפה לדעה שישו הפך לאל רק לאחר תחייתו.
יחד עם שותפו לכנסייה החדשה, החלפן אסלפודוטוס, שכנעו השניים את נטליוס, מוודה מרומא שסבל עינוי בעבור אמונתו, להפוך לבישוף הכנסייה החדשה.
נטליוס עונה בחלומות, מספר אאוסביוס, ולבסוף חזר בו מדרך החטא והשתטח בבכי לרגליו של זפירינוס.
באותה תקופה התנהל ברומא בעוז גם ויכוח על טיבו של הלוגוס האלוהי, היינו, בשאלה האם ישו היווה מהות נפרדת ושונה מאלוהים, כפי שטענה הכנסייה, או האם היו האב, הבן ורוח הקודש, השילוש הקדוש, רק פנים שונות של אותה מהות.
החסיד המרכזי של השילוש הקדוש כפנים של אותה מהות היה היפוליטוס, אך הוא מצא אויבים עזים בדמותם של קלאומנס ובמיוחד סבליוס, שתמכו באחדות מוחלטת (מונארכיה) של האל.
ישו, מבחינתם, לא היה לוגוס נפרד אלא רק פן שונה (מודוס) של אותה מהות.
זפירינוס נמנע מהתערבות בעימות בין שתי האסכולות וטען כי הוא מכיר רק באל אחד ואל זה הוא ישו, אך היה זה הבן ולא האב שמת על הצלב.
הימנעותו של זפירינוס מתמיכה ברורה בעמדת היפוליטוס הובילה לקרע בין השניים ולעוינות של היפוליטוס כלפי הדיאקון קליסטוס, שעמד כנראה מאחורי עמדתו זו של האפיפיור.
כאשר מת זפירינוס וקליסטוס הפך לאפיפיור, פרש היפוליטוס מהכנסייה והפך עצמו לבישוף מתחרה.
זַעֲתַר הוא הצמח אזוב מצוי המהווה את המרכיב העיקרי בתערובת תבלינים שגם היא נקראת בעברית זעתר (אך בערבית שמה שונה: دُقَّة) ומוצאו של הצמח ושל תערובת התבלינים במזרח התיכון.
שתי הצורות: (זעתר וצ'עתר) נזכרו בכתבי הראשונים, אך בזיהוי האזוב כתב הרמב"ם זעתר, ורבנו עובדיה מברטנורא כתב צ'עתר.
כנראה לא הבדילו בין הקורנית לבין האזוב המצוי.
במטבחי המזרח התיכון וצפון אפריקה
התערובת פופולרית בסוריה, בלבנון, בישראל, בירדן, וכן במסגרת המטבח הערבי ובמטבחים שונים בארצות צפון אפריקה.
בתימן ובין חלק מיוצאי תימן בישראל, משתמשים בצמח הקורנית ליצירת תבלין פופולרי (בתוספת סחוג ומלח) בין היתר לתיבול תבשיל הזום, הנקרא בפיהם צ'עתר (בהגיה ישראלית: סעתר/זעתר).
בזעתר משתמשים לתיבול חומוס, לבנה, סלט ירקות ולזרייה על פיתה, יחד עם שמן זית וכן להכנה של פיתה דרוזית עם זעתר המכונה "כלת זעתר" בגלל שהיא מלופפת כמו שמלת כלה או למאכל עם פיסת לחם בעיקר פיתה או בייגלה טבולה בשמן זית.
בנוסף, עלי זעתר טריים בעונה (חודשי דצמבר-פברואר) משמשים להכנת פטאייר זעתר, שהם בצקים דקים בצורת חצי עיגול או מעטפה מקופלת וממולאים עלי זעתר טריים ללא הענפים, בצל, שמן זית ומלח ואפויים בטאבון, על סאג', בתנור או במחבת רחבה.
בלבנון נפוצה אמונה לפיה התבלין מפתח ומשפר את החשיבה ומחזק את הגוף.
מסיבה זו נהוג לתת לילדים זעתר לפני צאתם לבית הספר.
ברפואה העממית זעתר מסייע בטיפול בדלקות גרון, הצטננויות, נפיחות במעיים וכאבי בטן.
הרמב"ם החשיב את הזעתר כבעל סגולות ריפוי רבות: חיטוי וחיסון הגוף, הקלה על כאבי ראש, חיזוק הזיכרון וכוח הגברא.
עיקרה של התערובת מורכב בדרך כלל מאזוב מצוי (Origanum syriacum), המכונה לעיתים בשם "זעתר".
בנוסף מצויים בזעתר, אוג הבורסקאים ("סומאק") (והוא מקורו של הטעם החמצמץ שמורגש בזעתר) וזרעי שומשום קלויים.
יש המוסיפים פירות אלה ארצישראלית ("בוטום") בריכוז נמוך יותר, קורנית מקורקפת (Thymus capitatus), בת קורנית פשוטה (Thymus vulgaris), צתרנית משובלת (Thymbra spicata) או צתרה ורודה (Satureja thymbra).
לעיתים מוסיפים לתערובת גם קצח, מלח, וזרעי שומר.
יש חנויות תבלינים שמציעות למכירה זעתר טהור טחון, עלי אזוב מצוי מיובשים בלבד או תערובת התבלינים הבסיסית המורכבת מאזוב מצוי, סומאק ושומשום קלוי או ענפי זעתר עם עלים טריים בעונה (דצמבר-פברואר).
זפירוס או זפיר הוא אל הרוח המערבית במיתולוגיה היוונית, שחי במערה בתראקיה, אזור בצפון-מזרח יוון (של היום).
הוא בנם של אאוס, אלת השחר, והטיטאן אסטראוס.
אחיהם של בוריאס (אל הרוח הצפונית), יורוס (אל הרוח המזרחית) ונוטוס (אל הרוח הדרומית).
זפירוס הוא מבשר האביב, המביא בכנפיו רוח מפרה, חמימה ונעימה.
מקבילו הרומאי של זפירוס הוא פאבוניוס, שהיה אחראי גם על פריחת הצמחים והפרחים.
על פי סיפורים שונים, זפירוס היה נשוי למספר נשים:
זפירוס היה בעלה של איריס, אלת הקשת בענן ושליחת האלים.
זפירוס חטף את האלה כלוריס והעניק לה שליטה על עונת האביב.
מאוחר יותר התחתן עימה, והיא ילדה את אמפיקס, מופסוס וקארפוס.
כמו כן, מסופר עליו שיחד עם ההרפיה (מפלצת מיתית בעלת ראש של אישה וגוף של ציפור) פודארג' הוא הוליד את בליוס וקסנתוס, סוסיו של אכילס.
יקינתון, בנם של המוזה קליאו ושל פיראוס מלך מקדוניה, היה נסיך נאה ומאהבם של האל אפולו וזפירוס.
האגדה מספרת שיקינתון העדיף את אפולו.
זפירוס נפגע עמוקות ונטר טינה לאפולו, אך הוא לא היה יכול לפגוע בו מפני שאפולו היה אל, יום אחד, כששני הנאהבים התאמנו בזריקת דיסקוס, נשף זפירוס רוח חזקה והטה את הדיסקוס ממסלולו.
הדיסקוס פגע ביקינתון ופצע אותו אנושות.
בסופו של דבר, מת יקינתון מפצעיו, ואפולו המתאבל יצר מדמו את פרח היקינתון.
זפוריז'יה (באוקראינית: Запоріжжя, "מעבר לאשדים") היא עיר בדרום-מזרח אוקראינה המהווה את מרכז מחוז זפוריז'יה.
העיר נמצאת על הנהר דנייפר ממול לאי חורטיצה - בסיסם הראשון של הקוזקים במאה ה־17. אוכלוסיית העיר מונה כ-710,000 תושבים (נכון ל-2022), וכמו כן בעיר קיימת קהילה יהודית.
העיר נוסדה ב-1770 לאחר סיפוח השטח לרוסיה בעקבות מלחמת רוסיה-טורקיה.
שמה הראשון של העיר היה אלכסנדרובסק על שם הנסיך אלכסנדר גוליצין.
בסוף המאה ה־19 נבנתה בסמוך לעיר מסילת ברזל ממוסקבה לקרים, דבר שהוביל לפיתוחה המהיר של העיר.
ב-1921 שונה שם העיר לזפוריז'יה על שם בסיסו הראשון של החיל הקוזקי, ששכן באי סמוך לעיר.
ב-1927 נבנתה על נהר הדנייפר ליד העיר תחנת כוח הידרואלקטרית דנייפרוגס הגדולה ביותר בכל ברית המועצות, ובתי חרושת לאלומיניום וברזל.
לפי מפקד האוכלוסין האוקראיני של 2001, 70.28% מתושבי העיר הם אוקראינים, ו25.39% הם רוסים.
עם זאת, רוסית היא שפת האם של 56.8% מהתושבים, ואוקראינית של 41.6% מהם.
העיר היא המרכז התעשייתי השלישי בגודלו באוקראינה.
קיימים בשטחה כ-280 מפעלים, ביניהם מפעל רכב שייצר את הדגם זאפורוז'ץ, הנמצא כיום בבעלותו של תאגיד הרכב האוקראיני, וכן תעשיית מנועים למטוסים - מפעל "מוטור סיץ'".
ליד תחנת הכוח נבנה יישוב עירוני חדש שחובר לעיר העתיקה על ידי שדרות לנין באורך 13 ק"מ, אחד מהרחובות הארוכים בכל אירופה.
הידיעות על יהודים באזור החלו בשנת 1846. הקהילה היהודית נפגעה בפרעות בשנים 1881 ו-1905. בשנת 1926 התגוררו בעיר למעלה מ-11 אלף יהודים.
רבים מהקהילה היהודית בזפוריז'יה, אשר מנתה ערב מלחמת העולם השנייה כ-35,000 נפש, הושמדו על ידי הגרמנים מיד לאחר כיבוש העיר באוקטובר 1941. באתר ההריגה נמצאת שכונת מגורים ובמרכזה אנדרטה לזכר הנספים (הכתובת מדברת על אזרחים סובייטים שנרצחו, אך הכוונה ליהודי העיר).
לאחר המלחמה חזרו יהודים לעיר, אולם תחת המשטר הקומוניסטי נמנעה כל פעילות דתית יהודית.
רק לאחר נפילת ברית המועצות ועצמאות אוקראינה ב-1991, קמו מחדש מוסדות הקהילה, כולל מוסדות חינוך קטנים.
ב-1995 שלח ארגון הג'וינט לקהילה את הרב נועם שלזינגר אשר שיקם את החיים הדתיים היהודים בעיר.
מ-1997 החליף אותו שליח חב"ד, הרב נחום ערנטרוי.
כיום, מונה הקהילה היהודית כ-10,000 יהודים בעיר ובמחוז.
ברשות הקהילה היהודית קיימים בית ספר וגן ילדים מהמתקדמים והמצטיינים בעיר.
ב-2012 הוקם בית כנסת ומרכז קהילתי חדש במרכז העיר "גימת רוזה", אשר החליף את בית הכנסת הישן שהוקם לפני 120 שנה ברחוב טורגנייבה 22. הקהילה מנהלת גם את הפעילות היהודית בערים ברדיאנסק ומליטופול.
זַפֶּקֶת או זֶפֶק היא התנפחות של הצוואר (מתחת לפיקה בגרון או בית הקול) בגלל בלוטת תריס מורחבת.
"זפקת מפושטת" היא התנפחות של כל בלוטת התריס (בניגוד ל"זפקת פשוטה")
"זפקת רעילה" היא זפקת המלווה בפעילות יתר של בלוטת התריס.
המקור למצב זה יכול להיות דלקת, גידול ממאיר ומחלות אוטואימוניות מסוימות (מחלת גרייבס).
"זפקת לא רעילה" היא מצב שבו קיימת פעילות רגילה של בלוטת התריס, והיא יכולה להיגרם מליתיום או ממחלות חיסוניות אחרות.
סיבוכים של זפקת יכולים להיות, בין היתר, דימומים- כתוצאה מקרע בין זקיקי הבלוטה, פיברוזיס (לייפת) של הבלוטה כתוצאה מתהליך ריפוי של הדימום, או הסתיידויות.
הגורם הנפוץ ביותר בעולם לזפקת הוא חוסר ביוד.
באוכלוסיות בהן קיים מחסור קבוע בתזונה ביסוד הכימי יוד קיימת שכיחות גבוהה של זפקת.
תופעה זו נקראת "זפקת אנדמית".
ניתן לרפא מצב זה על ידי מתן תוספי מזון (מינרלים) עשירים ביוד לאוכלוסייה.
תופעה זו קיימת עדיין בעולם אך ורק במדינות עניות שבהן אין משאבים כספיים למתן תוספי מזון לאוכלוסייה כחלק מתוכניות בריאות הציבור.
גידול ממאיר של בלוטת התריס
דלקת של בלוטת התריס (תירודיטיס)
תופעות לואי של טיפולים תרופתיים (למשל ליתיום)
יוד הוא יסוד חיוני בתהליך הסינתזה של הורמוני בלוטת התריס תריודוטירונין ותירוקסין (T3 ו-T4).
בתנאים שבהם נוצרת זפקת אנדמית, כאשר היסוד יוד אינו מצוי באופן טבעי במזון, בלוטת התריס אינה יכולה ליצור הורמונים אלה.
בתגובה לרמת נמוכה של הורמונים בבלוטת התריס, מפרישה בלוטת יותרת המוח הורמון TSH.
TSH גורם להגברת הסינתזה של T3 ו-T4, אבל בכמויות גדולות הוא גם גורם לבלוטת התריס לגדול בתגובה להורמון.
זפקת נפוצה יותר בין נשים, אבל הגורמים לזפקת בנשים הם מגוונים וכוללים זפקת הנגרמת ממחלות אוטואימוניות ולא רק ממחסור ביוד.
ייתכן שטיפול רפואי בזפקת אינו הכרחי, אם התופעה לא נגרמה ממחלה והיא קטנה בגודלה.
בנסיבות מסוימות, בהן הזפקת מפריעה לנשימה תקינה או לבליעה, ייתכן ויש צורך להסירה בניתוח.
קיימת היום אלטרנטיבה להסרת הזפקת בניתוח על ידי טיפול ביוד רדיואקטיבי, עם ובלי הזרקה של TSH קודם לטיפול ביוד.
טיפול זה יכול להפחית את גודל הזפקת ב-30-65%.
אבל הסרת זפקת מפושטת יכולה לעיתים להיות כרוכה בהסרת בלוטת התריס כולה.
הסרת בלוטת התריס הורסת למעשה את יכולת הגוף לייצר את הורמוני התריס.
במקרה כזה יצטרך החולה ליטול באופן קבוע הורמוני בלוטת התריס בכדורים כדי למנוע נזקים גופניים הנגרמים מחוסר בהורמונים אלה (היפותירודיזם).
זפקת ניתנת לאיבחון על ידי בחינה ומישוש הצוואר וכן על ידי בדיקת גלי קול (Ultrasound - US).
חשיבות בדיקת ה-US נובעת מהעובדה הפשוטה שחלק ניכר ממקרי הזפקת, בעיקר בשלבים הראשונים בהתפתחותו, אינם ניתנים לזיהוי בקלות.
הערכת צריכת יוד בילדים מתבצעת לרוב באמצעות בדיקות ריכוז יודיד בשתן.
בניגוד לבדיקות שתן, המעידה על צריכת יוד בימים הבודדים הקודמים, זפקת עשוי להעיד על מחסור ביוד חודשים עד שנים טרם הבדיקה.
זפקת הייתה נפוצה מאוד באזורים רבים בעולם בהם היה מחסור ביסוד יוד באדמה.
לדוגמה, באזור מרכז אנגליה (המידלנדס) התופעה הייתה ידועה בשם "צוואר דרבישייר" (Derbyshire Neck).
בארצות הברית זפקת הייתה נפוצה באזור הימות הגדולות ובמערב התיכון.
תופעה זו נעלמה כמעט לחלוטין בארצות מפותחות שבהן מלח שולחן מכיל תוספת של יוד, אולם זפקת עדיין נפוצה במרכז אסיה ובמרכז אפריקה.
החל משנות ה-90, קטנה הצריכה של היוד בחלק מהמדינות המפותחות (למשל אוסטרליה), בשל שימוש מועט מדי במלח שמכיל תוספת יוד וירידה בשימוש בחומרי חיטוי המכילים יוד בתעשיית החלב.
עקב כך קיים חשש בקרב מומחי בריאות מפני חזרת מחלות הקשורות במחסור ביוד למדינות אלה, ובהן הזפקת.
ישראל גובלת בים התיכון ונחשבת לעשירה ביוד ולפיכך בעלת שיעורי זפקת נמוכים.
עם זאת, שיעורים גבוהים נמצאו בקרב ילדים תושבי הגליל העליון בשנות ה-50 וילדים ברמת הגולן בשנות ה-80. בנוסף, בקרב ילדי עולים ממדינות מזרח אירופה ומאתיופיה בשנות ה-90 נמצאו שיעורים גבוהים, ככל הנראה עקב מחסור ביוד והמצאות גויטרוגנים במזון.
שיעורים שכאלה אף נמצאו בקרב עולות בוגרות מאתיופיה, אולם ככל הנראה, השפעת הגויטרגנים במזון וגנטיקה היוו את הסיבה לכך ולאו דווקא מחסור ביוד.
בשנים האחרונות התגלה על ידי חוקרים מהאוניברסיטה העברית והמרכז הרפואי אוניברסיטאי "ברזילי" כי קיים חשש שהעלייה בשימוש התפלה במי השתייה קשורה במחסור יוד ולכן בהפרעות כתוצאה ממחסור יוד כגון זפקת.
ממחקר שנערך בישראל על ידי ד"ר יניב עובדיה (תזונאי-דיאטן קליני), בהנחיית ד"ר דב גפל מבי"ח "ברזילי" ופרופ' אהרון טרואן מהאוניברסיטה העברית, עולה כי חלה עליה בעשור האחרון בשימוש בתרופות לטיפול במחלות בלוטת התריס, דבר העלול להעיד על עליה בשכיחות של מחסור ביוד.
חוקרים אלו מצאו כי זפקת מסוימת קשורה בערכי תירוגלובולין (Thyroglobulin) מוגברים בדם ובמחסור יוד בתזונה במדגם ישראלים בוגרים מנפת אשקלון.
עובדיה, גפל וטרואן גורסים כי צריכה נאותה של יוד בתזונה עשויה להקטין את הסיכוי ללקות בזפקת.
המקור התזונתי המומלץ ביותר ליוד הוא מלח מועשר ביוד.
מקורות נוספים כוללים אצות ים, דגים מסוימים, חלב וביצים.
הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש ואשתו ברברה בוש אובחנו כחולים במחלת גרייבס וסובלים מזפקת.
זעתרה (ערבית: زعترة) היא עיירה פלסטינית המתפרסת במרחב שמצפון להרודיון, כ-11 ק"מ דרום מזרחית לבית לחם, לצד כביש 398, ושייכת לנפת בית לחם.
זעתרה הוא היישוב המרכזי של בני שבט התעמרה.
לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, ב-2007 מנתה אוכלוסיית זעתרה 6,289 תושבים.
מצפון לכפר נמצאת ח'רבת אום א-טלע בה נמצאו, בסקר שנערך לאחר מלחמת ששת הימים, ממצאים מתקופת הברזל א'.
תחילתו של היישוב ב-1930 בעקבות מעברם של בני השבט למגורי קבע.
מקור שמו של היישוב בצמח הזעתר.
בתקופת המנדט הבריטי ניטע יער אורנים בגבעות שמצפון לכפר.
בשנת 2002, לצורך בניית כביש 398, "כביש עוקף זעתרה", הופקעו אדמות באזור הכפר.
זֶפֶק הוא איבר פנימי, חלק ממערכת העיכול בגופם של בעלי חיים רבים, לרבות עופות, חרקים וחסרי חוליות.
הזפק, הוא איבר דמוי צינור, בעל דפנות דקיקות, המשמש לאחסון מזון לפני עיכולו.
משערים שמקורה מיוונית: oisophagos – בית הבליעה.
במערכת העיכול של עופות, הזפק הוא כיס שרירי מורחב המצוי בהמשך הוושט.
הזפק משמש לאחסון מזון באופן זמני, בטרם עיכולו.
לאחר שיהוי, המזון המאוחסן בזפק עובר אל קיבת הבלוטות (Proventriculus).
לאחר תהליך העיכול בקיבת הבלוטות, המזון המעוכל עובר אל קיבת השרירים (Gizzard) ומשם אל המעיים.
אצל חלק מהיונים, בעונת הרבייה הזפק מפריש מעין חֶלֶב המכונה "חלב יונים", שבו היונה מאכילה את גוזליה.
עופות דורסים ואוכלי נבלות, כגון נשרים, מאביסים את עצמם במזון כאשר הוא שופע, ואז ניתן לראות את הזפק שלהם בולט מבסיס הצוואר.
לפי ההלכה, הזפק הוא אחד מסימני הטהרה של העופות:
לגבי קרבן עולת העוף נאמר בתורה, שיש להסיר לפני ההקרבה את המוראה - שהיא הזפק.
דבורים יונקות צוף ואוגרות אותו בזפק שלהן.
צוף פרחים עתיר בסוכרוז, ובזפק הדבורה אנזימים המסייעים בפירוק הסוכרוז לגלוקוז ולפרוקטוז.
עם חזרת הדבורה לכוורת, היא מרוקנת את תכולת הזפק שלה החוצה לתוך תא צוף המיועד לשם כך, או לחלופין, מעבירה את תכולת הזפק שלה אל "פועלת" אחרת, לשם ייצור דבש ביערת דבש בכוורת.
זעקת הקרב הוא רומן מאת ליאון יוריס שראה אור ב-1953, העוסק בכיתה בחיל הנחתים האמריקני במלחמת העולם השנייה.
בספר התבסס יוריס על ניסיונו שלו כאלחוטן קרבי בחיל הנחתים.
בשנת 1955 ביים ראול וולש את העיבוד קולנועי של הספר על פי תסריט של יוריס עצמו, ועיבוד זה היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הפסקול המקורי, שאותו הלחין מקס שטיינר.
בסרט שיחק ואן הפלין בתפקיד הראשי.
הספר תורגם לעברית בידי דניאל שר בשנת 1957, ושנית בידי מרדכי ברקאי בשנת 1987.
הרומן מספר את סיפורם של אנשי הגדוד השני ברגימנט הנחתים השישי, בדגש על אנשי כיתת האלחוט בפלוגת המפקדה
גיבורי הסיפור באים מרקע מגוון: נער "כל-אמריקאי", אינדיאני הבא משמורה, והיספאני עני מסן אנטוניו.
הסמל הקשוח שלהם מתאר את תהליך הפיכתם מטירונים ללוחמים באמצעות מסלול אימונים תחת פיקודו התובעני של סם האקסלי.
כך גם מתוארים בספר הקרבות בהם השתתפו, ביניהם קרב גוודלקנל, קרב טאראווה והקרב על סאיפאן.
הספר שימש השראה למפקדים שונים בצה"ל, ומרדכי גור, לימים הרמטכ"ל העשירי, כותב באוטוביוגרפיה שלו על כך, ועל ההשפעה של הספר עליו עצמו, במסגרת חוויותיו כמ"פ בחטיבת הצנחנים.
זָפְּיֶיקַאנְקָה (בפולנית: Zapiekanka, ברבים: זפייקאנקי) היא מאכל רחוב או מזון מהיר מהמטבח הפולני.
מאכל זה הוא למעשה כריך פתוח, הדומה לטוסט גבינה צהובה.
לרוב המאכל מכיל גם מילוי שעליו מוקרמת הגבינה.
מילוי זה מכיל בשר חזיר או בשר אחר או ירקות.
לעיתים המילוי כולל קטשופ או רוטב אחר.
הכריך המוקרם נחשב למאכל זול, הנמכר ברחוב, או מוכן בבית על ידי סטודנטים ובני נוער, בשל קלות ומהירות הכנתו.
יוזף "זֶפּ" הֶרבֶּרגֶר (גרמנית: Josef "Sepp" Herberger; 28 במרץ 1897–28 באפריל 1977) היה כדורגלן ומאמן כדורגל גרמני.
הרברגר ידוע בעיקר בזכות קריירת האימון הארוכה (28 שנים) שעשה בנבחרת גרמניה, עימה זכה במונדיאל 1954, בגמר שזכור כ"נס של ברן".
בנוסף, הוא האדם שלו מיוחסות קלישאות הכדורגל: "הכדור הוא עגול" ו"כדורגל משחקים 90 דקות".
זפ הרברגר נולד במרץ 1897 בעיר מנהיים.
כשהיה בן 14 נפטר אביו, והרברגר נשלח לעבוד באתרי בנייה ובמפעל מתכות על מנת לעזור בפרנסת המשפחה.
במרץ 1916, קצת לפני יום הולדתו ה-19, גויס הרברגר לצבא הגרמני.
הוא שירת בצבא כמעט שלוש שנים, ובינואר 1919 השתחרר.
לאחר שהשתחרר, המשיך לשחק בקבוצת ואלדהוף מנהיים, בה שיחק מאז 1914. במהלך שנותיו ככדורגלן, הוא שיחק שלוש פעמים בנבחרת גרמניה וכבש שני שערים לטובתה.
ב-1930, לאחר ארבע שנים בקבוצת טניס בורוסיה ברלין, הודיע הרברגר על פרישתו ועל מעבר למשרת מאמן הקבוצה.
הוא אימן בקבוצה שנתיים, וב-1932, התמנה לעוזרו של דוקטור אוטו נרץ באימון נבחרת גרמניה.
שנה לאחר מכן, הפך הרברגר לחבר במפלגה הנאצית, שהחלה לצבור כוח בפוליטיקה הגרמנית.
ב-1936, לאחר שגרמניה הודחה במפתיע ברבע גמר הטורניר האולימפי על ידי נבחרת נורווגיה, התפטר נרץ והרברגר מונה למאמן הנבחרת במקומו.
מרגע מינויו, החל הרברגר להקדיש את כל כולו לנבחרת הגרמנית.
המבחן הראשון של הרברגר היה מונדיאל 1938, שאליו הגיעה גרמניה כאחת המועמדות לזכייה.
למרות הציפיות המוקדמות, הפסידה גרמניה כבר בסיבוב הראשון לשווייץ והודחה מהטורניר.
הרברגר טען שההדחה המוקדמת נבעה מכך שהשלטונות בברלין הכריחו אותו לשתף שחקנים מאוסטריה, שבאותו הזמן כבר הייתה תחת שליטה גרמנית.
למרות ההדחה המבישה, נשאר הרברגר בתפקידו, אך מלחמת העולם השנייה שיבשה את תוכניותיו וגרמה להפסקת פעילות הכדורגל בכל אירופה.
למרות זאת, המשיך הרברגר לעקוב אחר שחקני הנבחרת, שרבים מהם נשלחו להילחם ברחבי היבשת.
הוא ניסה למנוע מהצבא לסכן את שחקניו יתר על המידה, ודוגמה לכך היא פריץ ואלטר – אותו דאג לשלוח לבסיס חיל האוויר שם הכיר את אחד מהקצינים הבכירים, כדי שזה ישמור עליו.
עם סיום המלחמה, הוגדר הרברגר על ידי ועדה מיוחדת כחבר לשעבר במפלגה הנאצית, אבל כיוון שלא נטל חלק פעיל בפעולותיה, הוא לא יישלח למחנה עצורים בברית המועצות.
ב-1950, לאחר מסע יחסי ציבור רחב היקף, הוחזר הרברגר למשרת מאמן הנבחרת בה החזיק לפני המלחמה.
באותה שנה, הוחרמו שני חלקיה של גרמניה מהשתתפות בגביע העולם, והרברגר החל להכין את נבחרתו לגביע העולם שייערך ארבע שנים לאחר מכן.
גרמניה בראשות הרברגר אכן העפילה למונדיאל 1954 שנערך בשווייץ, ורשמה את אחת ההפתעות הגדולות בתולדות גביע העולם, כאשר זכתה בתואר על חשבון הונגריה החזקה שהייתה המועמדת הבולטת לזכייה.
בשלב הבתים המוקדם נפגשו שתי הנבחרות, ונבחרת גרמניה הובסה בתוצאה 8-3. שני ניצחונות על טורקיה העלו את גרמניה לרבע הגמר.
בשלב רבע הגמר ניצחה גרמניה את יוגוסלביה 0-2, ובחצי הגמר ניצחה את אוסטריה 1-6. במשחק הגמר שוב פגשה גרמניה את הונגריה, שלא נוצחה ב-32 משחקיה הקודמים.
ההונגרים עלו ליתרון 2-0 בתוך שמונה דקות, אך שער של מקס מורלוק וצמד שערים של הלמוט ראן, האחרון שבהם שש דקות לסיום המשחק, קבעו מהפך 2-3 והכתירו את הגרמנים לאלופי עולם בפעם הראשונה.
ההצלחה בטורניר נקראה "הנס של ברן" ויצרה תחושת אוטופיה בגרמניה שלאחר המלחמה.
תחת שרביטו של הרברגר, המשיכה גרמניה המערבית להתבסס בצמרת העולמית של עולם הכדורגל.
במונדיאל 1958 העפילה אלופת העולם לחצי הגמר, אך הפסידה לשוודיה ולצרפת וסיימה במקום הרביעי.
ארבע שנים לאחר מכן, במונדיאל 1962, הודחה גרמניה ברבע הגמר על ידי יוגוסלביה.
משחקו האחרון של הרברגר כמאמן הנבחרת היה ב-7 ביוני 1964, בניצחון על נבחרת פינלנד, כשאחריו העביר את שרביט המאמן לעוזרו, הלמוט שן.
הרברגר נפטר מדלקת ריאות באפריל 1977 בוויינהיים הסמוכה לעיר הולדתו מנהיים.
מועדון הכדורסל זפוריז'יה (באוקראינית: Ферро-ЗНТУ) היא קבוצת כדורסל אוקראינית מהעיר זפוריז'יה, המתמודדת בסופרליגה האוקראינית.
הקבוצה הוקמה בשנת 1972 בשם "Строитель" והחלה לשחק בליגה האזורית ובהמשך בליגה הסובייטית השנייה.
הקבוצה משתתפת בסופרליגה האוקראינית מאז הקמתה בשנת 1992. בעונת 2008/09 הקבוצה הייתה שותפה להקמת ליגה ראשונה נפרדת.
בעונת 2009/10, לאחר איחוד הליגות הבכירות של אוקראינה, חזרה לשחק בסופרליגה, במסגרתה הגיעה הקבוצה עד למקום השלישי וזכתה ב"גביע הראשון שלה" לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת בי.סי.
קייב 74-82. בעונת 2011/12 הגיעה עד לגמר הגביע, בו הפסידה לקבוצת בודיבלניק קייב 82-70. ובנוסף הגיעה לחצי גמר הפלייאוף וניצחה את בודיבלניק במשחק על המקום השלישי.
בעונת 2012/13 הגיעה עד לחצי גמר הפלייאוף ובנוסף זכתה הקבוצה בגביע האוקראיני לאחר לניצחון בגמר מול קבוצת בי.סי.
בעונת 1996/97 השתתפה הקבוצה במוקדמות גביע קוראץ' והפסידה לקבוצת סודרטלי קינגס בסיכום שני מפגשים.
ובעונת 2010/11 השתתפה במוקדמות היורוצ'לנג' והפסידה לקבוצת בנפיקה ליסבון בסיכום שני מפגשים.
בעיר קיימים שני אולמות בהם משתמשת הקבוצה לאירוח משחקיה.
במשחקי הליגה האוקראינית, הקבוצה מארחת באולם "סאר ארנה" המכיל 1,200 מקומות.
ובמשחקים אירופאים הקבוצה מארחת בהיכל הספורט "יונוסט ארנה" (הנוער), המכיל 3,300 מקמות ישיבה.
מחוז זפוריז'יה (באוקראינית: Запорізька область) הוא אחד ממחוזות אוקראינה, השוכן בדרום-מזרח המדינה.
המחוז, ששטחו כ-27 אלף קמ"ר, מהווה כ-4.5% משטחה של אוקראינה, ומדורג במקום השביעי בגודלו במדינה.
בשנת 2014 התגוררו במחוז 1,772,214 תושבים, נתון המדרג אותו במקום התשיעי באוקראינה.
המחוז גובל בצפון במחוז דניפרופטרובסק, במזרח במחוז דונצק, בדרום בים אזוב, ובמערב במחוז חרסון.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, החל ממרץ 2022, כמחצית מהמחוז נשלט בידי כוחות בדלנים פרו-רוסיים וכוחות צבא רוסיה, שנישלו בכך מאוקראינה את הגישה לים אזוב.
ב-30 בספטמבר 2022 הכריזה רוסיה על סיפוח האזור בלי לקבוע את גבולות השטח שסופח.
מיולי 2020, לאחר יישום רפורמה במחוזות משנה של אוקראינה, מחוז זפוריז'יה מחולק ל-5 מחוזות משנה כדלהלן:
שם בעברית שם באוקראינית שטח(קמ"ר) אוכלוסייה2020 מרכז מנהלי מחוז משנה ברדיאנסק Бердянський 4461 183,984 ברדיאנסק מחוז משנה ואסיליבקה Василівський 4287 188,667 ואסיליבקה מחוז משנה זפוריז'יה Запорізький 4674 874,150 זפוריז'יה מחוז משנה מליטופול Мелітопольський 7081 286,574 מליטופול מחוז משנה פולוהי Пологівський 6762 172,461 פולוהי
זעקת הקרב הוא סרט מלחמה אמריקאי משנת 1955 בבימויו של ראול וולש לפי הרומן זעקת הקרב של לאון יוריס שכתב גם את התסריט.
ההפקה נעזרה בשיתוף פעולה עם חיל הנחתים של ארצות הברית.
בסרט מתואר הקרב על סאיפאן בשיתוף כוחות של נחתים, אניות מערכה שריון, אוויר וארטילריה.
לאון יוריס שירת כקשר בבטליון השני של חטיבת הנחתים השישית ("המלוכלכת") במלחמת העולם השנייה והשתתף בקרב גוודלקנל וקרב טאראווה.
בקרב על סאיפאן לא השתתף מאחר שלקה במלריה.
הספר זעקת הקרב מבוסס בחלקו על חויותיו בתקופה זו והפך תוך זמן קצר לרב-מכר.
העלילה מתארת מספר חיילים שהתגייסו לחיל הנחתים ועוקבת אחריהם מרגע גיוסם עד לשחרורם כשחלק מהם פצועים וחלק נהרגו.
סרג'נט מק (ג'יימס ויטמור) שליווה אותם כל הזמן ודאג לאימונם ולבעיותיהם האישיות, משמש כמספר לאורך כל הסרט.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר של המלחין מקס שטיינר.
שיר הנושא, Honey-Babe, הפך ללהיט בשנת 1955.
קבוצת צעירים מתגייסת לחיל הנחתים בבסיס גיוס בבלטימור ומשם הם מוסעים ברכבת לבסיס נחתים ליד סן דייגו.
בין המגויסים נמצא דני פורסטר (טאב האנטר), ספורטאי נאה שזה עתה נפרד מחברתו האוהבת קייטי (מונה פרימן), אנדי הוקן (אלדו ריי), גבר חסון ורודף נשים, מריון הוצ'קיס (ג'ון לופטון), בחור שקט וממושקף האוהב לקרוא ספרים, שני אינדיאנים משבט נאוואחו ועוד.
הם מגיעים לבסיס, עוברים אימוני קשר ומצורפים לבטליון הנחתים השני בפיקודו של מייג'ור סם הקסלי (ואן הפלין) המכונה "High Pockets", מפקד קשוח מבחוץ אך רך ואנושי מבפנים.
הנחתים מבלים את חופשתם בבארים בסן דייגו.
דני משתכר ומובל על ידי חבריו לבית ה-USO (מעין "הוועד למען החייל") שם מטפלת בו איליין (דורותי מלון) שבעלה נמצא הרחק.
איליין מבוגרת מדני אך הוא מתאהב בה והיא לבסוף נענית לו.
מק מבחין שדני מתרשל בקורס ולא יוצר קשר עם חברתו.
באישור הקסלי מוענקת לו חופשה בבלטימור שם הוא פוגש את קייטי ומשפחתה ואהבתם ניצתת שוב.
בחזרתו לסן דייגו הוא מנתק את קשריו עם איליין.
מריון הביישן מכיר בסן דייגו את ריי (אן פרנסיס) ומתאהב בה.
לאכזבתו הוא רואה אותה באחד הבארים כבחורה המגיעה עם חברותיה ומתחילה להתגפף עם נחתים.
הוא בורח מהמקום ומתחיל לשתות אך מק מחזיר אותו לתלם.
הבטליון עובר לוולינגטון בניו זילנד שם נפגש אנדי עם פאט (ננסי אולסון) שבעלה נהרג באל עלמיין.
היחסים ביניהם יודעים עליות ומורדות ולבסוף הם מתחתנים לאחר שפאט מגלה לו שהיא בהריון.
בקרב גוודלקנל וקרב טאראווה משתתף הבטליון בגל השני של התקיפה וסובל אבדות מועטות.
המלחמה מתקרבת לקיצה והקסלי מתבשר כי גם בקרב על סאיפאן ישתתף הבטליון בגל השני.
לקראת קרב סאיפאן מועלה הקסלי לדרגת לוטננט קולונל.
לאחר שנודע לו כי גם בקרב זה ישמש הבטליון כגל שני, הוא מתפרץ לחדרו של הגנרל סניפס (ריימונד מאסי) ולאחר ויכוח קשה מסכים הגנרל לשבץ את הבטליון בגל התקיפה הראשון.
בקרב על סאיפאן נהרג הקסלי ורבים מהיחידה.
שני האינדיאנים מנהלים את הקשר בשפת הנאוואחו שאותו לא יכולים היפנים לפצח.
אנדי נפצע ורגלו נקטעת, דני נפצע בזרועו.
אנדי שוכב מדוכא באוהל בית החולים ומק מגיע לשם וכופה עליו לקרוא את מכתבה של פאט בו היא מביעה את אהבתה ורצונה שיחזור בקרוב כדי לראות את התינוק.
הסרט מסתיים בחזרתו של אנדי לפאט ופגישתו של דני עם קייטי כשמק מלווה אותו ברכבת למרכז הגיוס בבלטימור וחוזר משם לסן דייגו עם מתגייסים חדשים.
זפירוזאורוס (שם מדעי: Zephyrosaurus; מילולית: "לטאת רוח מערבית") הוא סוג של דינוזאור אורניתופוד קטן ממשפחת הפארקוזאוריים אשר חי בתחילת הקרטיקון לפני 110 מיליון שנה מהיום.
הוא התגלה בשנת 1980 בידי החוקר הנס דיטר סואץ בתצורות קולברלי (Cloverly Formation) שבמונטנה.
מאובני עקבות שייתכן שהיו שלו נמצאו במרילנד ובוירג'יניה.
מדינוזאור זה נמצאו מעט מאובנים, בעיקר של עצמות הגולגולת שהייתה בעלת מקור קטן ועצמות לחיים בולטות והוא הגיע לאורך 1.8 מטר ולמשקל 25 ק"ג.
ייתכן שדמה במראהו לאורודרומיאוס או לתסקילוזאורוס שחיו באותם אזורים אך בקרטיקון העליון.
הוא היה כנראה אוכל צמחים דו-רגלי שהיה ניצוד בידי טורפים גדולים ממנו כמו הדיינוניכוס הקטלני.
זפולה (באיטלקית: ביחיד: zeppola; ברבים: zeppole) המכונה גם פירטלה (באיטלקית: frittelle) ובסרדיניה זיפולה (באיטלקית: zippole; בסרדו: tzípulas - טזיפולס).
הזפולה הוא מאפה בצק איטלקי - המורכב מכדור בצק המטוגן בטיגון עמוק; על פי רוב קוטרו של כדור הבצק 10 סנטימטרים.
הדונאט / טִגנִית בדרך כלל מצופה בציפוי אבקת סוכר, ולעיתים ממולאת בפודינג או ג'לי או קרם קנולי או בתערובת של חמאה ודבש.
נהוג לאכול מאכל זה ביום סן ג'וזפה (יומו של הקדוש הנוצרי יוסף הקדוש - 19 במרץ).
מאכל זה יודע במטבח האיטלקי, במיוחד במטבח הערים רומא ונאפולי, אולם הוא מוגש גם בסיציליה, סרדיניה, באי מלטה, ובקהילות איטלקיות בקנדה ובארצות הברית.
ברומא ובסיציליה המאכל נקרא Bignè di San Giuseppe - עוגת סן ג'וזפה, ובסיציליה גם "הסנפירים של סן ז'וזפה".
במהלך החג נמכרות העוגות ברחובות, וניתנות כמתנות.
בארצות הברית המאפים נקראים לעיתים "crispellis".
יהודי רומא נהגו לאכול את הזפולה בגטו של רומא בחתונות, או לתת אותם כמתנה לחתן ולכלה.
במלטה נאכל זפולה מלוח והממולא לעיתים באנצ'ובי.
זפלזאורוס (שם מדעי: Zapalasaurus; מילולית: "לטאת זפאלה ") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד ממשפחת הרבאצ'יזאוריים שהתקיים במשך הקרטיקון התחתון שלפני 130 עד 120 מיליון שנה מזמננו בפטגוניה, אמריקה הדרומית.
הסוג התגלה במרחק 80 ק"מ מהעיר זפאלה , במחוז נאוקן שבארגנטינה.
הוא הוגדר למדע ב-2006 בידי החוקרים: לאונרדו סלגאדו, איסמר דה סוזה קרוואלו ואלברטו גארידו שחפרו את שרידיו בתצורות לה אמרגה .
דינוזאור זה היה בעל צוואר ארוך רב-שימושי אשר עזר לאכול צמחייה קרקעית רחוקה מבלי לנוע כמעט, זאת עקב החוליות הקשתיות שלו.
הדינוזאור הגיע לאורך של 25 מטרים, לגובה 6–7 מטרים ולמשקל 12–13 טונות בקירוב.
עם זאת הוא היה קטן יחסית למרבית הזאורופודים בתקופתו, בני קבוצת הטיטאנוזאורים שהיו גדולים יותר מכל חיית יבשה אחרת.
הוא התקיים לאורך מישור הצפה קדום, בו היו נהרות עם גדות אבני חול וביצות.
זעתרה הוא כפר פלסטיני קטן בנפת שכם.
הכפר צמוד לצומת תפוח מדרום לעיירה חווארה, ממערב לכפר ביתא.
נכון ל-2017, אוכלוסיית הכפר מנתה 63 תושבים.
הכפר נוהל בידי ועדה מקומית עד שבשנת 2012 עברה האחריות לשירותים המוניציפליים לידי מועצת ביתא.
זעקת האדמה השחורה היא מיני סדרת טלוויזיה בריטית משנת 2018 שכתב וביים הוגו בליק, העוסקת בהעמדה לדין של פושעי מלחמה בינלאומיים.
הסדרה הופקה על ידי BBC Two ונטפליקס.
התוכנית שודרה ב-BBC Two בבריטניה החל מ-10 בספטמבר 2018; נטפליקס החלה להזרים את התוכנית ברחבי העולם מחוץ לבריטניה ב-25 בינואר 2019. לסדרה שמונה פרקים.
הסיפור מתרכז בקייט אשבי, שעובדת כחוקרת משפטית בלשכות החוק בלונדון של מייקל אניס.
כאשר אמה המאמצת של קייט, איב, לוקחת על עצמה תיק שמעמיד לדין מנהיג מיליציה ברואנדה, הסיפור מושך את מייקל וקייט למסע שישנה את חייהם לנצח.
מיכאלה קואל בתור קייט אשבי, בת 28, חוקרת משפטית בריטית ילידת רואנדה
ג'ון גודמן בתור מייקל אניס, עורך דין גרוש אמריקאי שחי ועובד בבריטניה; מעסיקה של קייט אשבי
תמרה טוני בתפקיד יוניס קלייטון, עוזרת מזכירת המדינה לענייני אפריקה
נומה דומז'וני בתור אליס מונזרו, פקידת ממשלת רואנדה וגנרלית לשעבר בצבא הפטריוטי של רואנדה
הארייט וולטר בתפקיד איב אשבי, אמה המאמצת של קייט, ופרקליטת תביעה בינלאומית
דני ספאני בתפקיד הגנרל סיימון נימויה, רב-טוראי טוטסי לשעבר שעזר להביא לסיום רצח העם ברואנדה
טיירון האגינס בתור פטריס גנימנה, הוטו רואנדי שעזר ליישם את רצח העם ברואנדה
רונלד גוטמן בתפקיד ז'אק אנטואן בארה, יועץ לשעבר של ארמון אליזה בין השנים 1987 ו-1994
אאור אטיקה בתור סופי בארה, בתו של ז'אק אנטואן באר; מנכ"ל Barré Resources
אבנה אייבור בתפקיד ביבי מונדנזי; הנשיאה בקדנציה השלישית של רואנדה, ואחותה המאמצת של אליס מונזרו
לוסיאן מסאמאטי בתפקיד דייוויד רוניורה, יועץ מיוחד לנשיא רואנדה
מימי נדיוני בתור מרי מונדנזי, בתם של ביבי מונדנזי ודייוויד רוניורה
הוגו בליק בתפקיד בלייק גיינס, עורך דין הגנה מצליח וחסר מצפון ויריב של אניס; נשכר כדי להגן על פטריס גנימנה
קתרין האנטר בתפקיד קאפי פטרידיס, תובע של בית הדין הפלילי הבינלאומי
סרז' חזנוויציוס בתפקיד מארק פרביאו, צרפתי בכיר מבוסס בפריז
עמנואל אימני בתפקיד פלורנס קאראמרה, איש מסתורי המסייע ומגן על קייט
ג'וליאן גלובר בתפקיד מארק וינר, עורך דין בדימוס והבוס לשעבר של איב אשבי
מאלו קונדרו בתור האנה אניס, בתו של מייקל ואנליסטית פיננסית לשעבר, שנמצאת בתרדמת כבר שלוש שנים
מייקל גולד בתור הארפר הופקינסון, מאייר ספרים ואביה החורג של האנה אניס
הסדרה הוזמנה בשם "Black Earth Rising" בשנת 2017. במשך זמן מה במהלך ההפקה הייתה ידועה בשם "The Forgiving Earth", אך חזרה לכותרתה המקורית עד אפריל 2018. במהלך צילום לילי של סצנת פעלולי מכונית בגאנה, מפעיל המצלמה מארק מילסום נהרג.
ההפקה השתמשה במעון פרטי ב-Sevenoaks, קנט עבור חלק מהצילומים; בריכת השחייה של בית המגורים הוכפלה עבור מלון ספא בפריז.
ביל מאריי, דן איקרויד, סטיב מרטין, ג'ורג' וונדט, שברולט צ'ייס, ג'ים בלושי וג'ייסון אלכסנדר נבחנו כולם לתפקיד מייקל אניס לפני שג'ון גודמן לוהק.
הסדרה צברה 79% ביקורות חיוביות ב-Rotten Tomatoes, עם הקונצנזוס: "זעקת האדמה השחורה" היא מותחן פוליטי יוצא דופן, המתמודד עם אתגרים רלוונטיים ובעיות גאו-פוליטיות עמוקות, עם כושר סיפורי וסירוב נבון לספק תשובות קלות."
זפיר הוא סוג של ממתק רך המיוצר על ידי הקצפת רסק מחית פירות ופירות יער (בעיקר רסק תפוחים) עם סוכר וחלבוני ביצה עם תוספת שלאחר מכן של חומר מסמיך כמו פקטין, קארגינן, אגר או ג'לטין.
הוא מיוצר במדינות ברית המועצות לשעבר.
השם שניתן לו על שם האל היווני של הרוח המערבית הקלה זפירוס מסמל את מרקמו האוורירי העדין.
זפיר מופק ממוצר הקונדיטוריה הפסטילה הרוסית המסורתית, אך בתוספת קצף חלבון ביצה וחומר מסמיך ג'ל.
התוספת למתכון של חלבוני ביצה לא מוקצפים מקורה בעיירה קולומנה במהלך המאה ה-15, ובמאה ה-19 קינוח הזפיר הופיע ככל הנראה בצורתו המודרנית עם חלבונים מוקצפים כעיבוד צרפתי של המתכון שהוחזר מאוחר יותר לרוסיה.
הצורה של המוצר דומה בדרך כלל למרנג מסורתי.
עם זאת, בניגוד למרנג מסחרי, הזפיר אינו פריך.
זפיר דומה במרקמו למרשמלו או לקרמבו.
בניגוד לרוב מוצרי הקונדיטוריה דמויי המרשמלו המצופים בשוקולד (כמו קרמבו למשל), זפירים מגיעים ללא שכבות של עוגיות או ביסקוויטים.
זפיר הוא בדרך כלל לבן חלבי, אך מגיע גם בסוגים של צבע ורדרד לטעמים המכילים פירות יער ודובדבנים, או עשוי להיות בצבע ירוק אם הוא בטעם תפוחים.
זפיר נמכר גם עם מעטפת חיצונית דקה ושוקולדית.
לעיתים הזפיר מכיל בפנים ריבה בטעם פירות יער.
זפיר מיוצר באופן מסורתי עם בסיס מחית, כאשר סוכר וחלבוני ביצים מתווספים לפני הקירור.
לאחר מכן משלבים את התערובת עם חומר עיבוי מחומם (כגון אגר או פקטין), ולאחר מכן מקציפים (או בזמנים המודרניים מערבבים עם מערבל חשמלי), עד שהוא בעל מרקם דביק היוצר צורת פסגות.
לאחר מכן מוציאים אותו מתוך תבנית בצורת כוכב ומשאירים אותו לייבוש.
על אף שהחלק החיצוני יהפוך מוצק יותר עם מרקם יבש, החלק הפנימי יישאר אוורירי ודביק.
זעקת הנפטר הוא סרט אימה ודרמה ישראלי, מסוגת קולנוע חרדי שיצר ניסים ורטה בשנת 2004, הנחשב לסרט האימה החרדי הראשון.
ניסים, סופר סת"ם ותלמיד כולל המתאכזר לחבריו, מוצא עצמו רדוף על ידי רוח רפאים לאחר מותו הטראגי של אחד מחבריו לספסל הלימודים.
לבסוף, מגלה שהוא עצמו מת וחברו חי, ונשמתו מתגלגלת בעולם מאז מותו בעקבות חטאיו בבין אדם לחבירו.
הסרט מבוסס על המותחן האמריקאי "החוש השישי" שיצא בשנת 1999. אמנם, אין דמיון ממשי בין שני הסרטים.
העלילה הייתה חריגה במושגים החרדיים ועל הדיסק נכתב "מומלץ מגיל 14 בלבד".
את הסרט כתב והפיק ניסים ורטה שאף שיחק בו בתפקיד ראשי, ובוים על ידי אריאל כהן.
בהתייחס לתקציב הדל אמר ורטה בראיון לחדשות ערוץ 2: "הסרט הזה נעשה בעשרת אלפים דולר, תן לשפילברג תקציב כזה הוא לא מוציא סרט כזה".
הסרט נחל הצלחה בקופות ועל כך תכנן להרחיב את ז'אנר סרטי האימה במגזר ואמר: "יש לי חזון של תעשייה שלמה של סרטי אימה לחרדים".
ב-2005 התחיל לעבוד על יצירת שני סרטי אימה נוספים: "עולם התוהו" (2005) – שבאופן יחסי לקודמו, לא נחל הצלחה משמעותית ו-"תרפים" שלא יצא לאור.
זפאר הוא טיל שיוט איראני לטווח קצר נגד ספינות ומכ"ם שפותח על ידי משרד ההגנה (איראן).
הוא תוכנן לנשיאה בתוך מתקן שיגור המותקן על מגוון כלי שיט קלים וספינות טילים מהירות.
לפי הפרסומים, ה"זפאר" הוא אחד הטילים נגד ספינות המהירים ביותר בארסנל האיראני.
בתגובה לאמברגו הנשק של ארצות הברית ב-1992, איראן הינדסה וייצרה מערכות נשק בעצמה, בהם טיל הזפאר.
הניסוי המוצלח הראשון של הזפאר היה באפריל 2011, והוא הוכנס לשירות בפברואר 2012.
לזפאר יש מערכת איתור מכ"ם פעילה וטווח מרבי של 25 ק"מ.
הוא בנוי עבור סביבת לוחמה אלקטרונית, והעיצוב שלו מקשה מאוד על ניטרולו בטכניקות לוחמה אלקטרונית.
יש לו טיל מונחה מכ"ם פעיל המצויד בראש נפץ טורפדו.
הזפאר ממוקם במכלים שניתן להרכיבם על משגרי טילים בבסיס בחוף או על כלי שיט קטנים וגדולים המשמשים את חיל הים האיראני.
איראן פיתחה גם מסוק, שאהד 285, בעל יכולת לשאת שני טילי זפאר.
סביר להניח שהזפאר מבוסס על C-701R או C-704 ו-C-705 הסינים.
קארל לגריס , הידוע בשם הבמה זפירמוזיק (ZephyrMusic), הוא מוזיקאי, שחקן, זמר-יוצר ומפיק מוזיקלי צרפתי.
קארל לגריס נולד ב-23 בדצמבר 2003 במובוז', צרפת.
אביו, אריק לגריס, הוא אתלט, אמו היא סלין לגריס.
הוא נרשם לבית ספר למוזיקה על ידי הוריו, שם למד תורת המוזיקה וכמה כלי נגינה כולל פסנתר, גיטרה, כינור וטרומבון.
הוא החל את הקריירה שלו ביולי 2022 בהשראת המוזיקאים מרקוס ולטרי, רוב לנדס וקרולינה פרוצנקו.
הוא הוציא את ההרכב הראשון שלו "Broken Heart Song" ב-24 ביולי 2022 ב-סאונדקלאוד וב-Audiomack, ומאוחר יותר ב-יוטיוב מיוזיק.
בין יולי לאוגוסט 2022 הוא הוציא מספר קאברים כולל "Mistral Gagnant".
באותה תקופה הוא גם הוציא גרסה לשיר "Take on Me" של קבוצת א-הא, שניתן להאזין במשחק The Last of Us Part II ו-"The Roost" ממשחקי Animal Crossing.
לפעמים הוא מערבב מוזיקה וקולנוע בסרטונים שלו.
הוא השמיע 13 שירי ליל כל הקדושים בסרטון נושא לבוש בתחפושת גוסטפייס.
הוא משחזר אביזרי סרטים באיכות גבוהה, כולל התיק של וויין אנטרפרייז, המכתב של ברוס ויין ותצלום ממלחמת העולם הראשונה המראה את גל גדות בתור וונדר וומן וכריס פיין בתור סטיב טרבור, המופיעים כולם בהקדמה לסרט "וונדר וומן".
בשנת 2023, הוא הכריז באינסטגרם שלו על הוצאת היצירות המוזיקליות הקודמות שלו בכל פלטפורמות הזרמת המוזיקה.
בשנת 2024 הוא הכריז על יציאת אלבומו Love n Covers לשנת 2025.
יש לו רועה אוסטרלי בשם מרלין.
הוא רוכב על אופניים כל יום ולפעמים הולך למרחקים ארוכים.
הוא אוהב את הערים לוס אנג'לס, סנטה מוניקה, ניו יורק וונציה.
זעקת החירות: עידן מלחמת האזרחים הוא ספר שיצא לאור בשנת 1988 מאת ההיסטוריון האמריקאי ג'יימס מ' מקפרסון, ועוסק במלחמת האזרחים האמריקאית.
זהו הכרך השישי בסדרת "ההיסטוריה של ארצות הברית בהוצאת אוקספורד".
גרסה מקוצרת ומאוירת של הספר פורסמה בשנת 2003. הספר זכה בפרס פוליצר להיסטוריה לשנת 1989.
"זעקת החירות" הוא סיפור היסטורי כרונולוגי של עשרים שנה בתולדות ארצות הברית – מהתפרצות מלחמת ארצות הברית–מקסיקו ועד סיום מלחמת האזרחים באפומטוקס.
הספר מתאר את עידן מלחמת האזרחים, ולא את המלחמה בלבד, ומשלב בין אירועים חברתיים, צבאיים ופוליטיים במסגרת נרטיבית אחת.
ההיסטוריון יו בורגן שיבח את מקפרסון על כך שפתח בתיאור "הרפובליקה באמצע המאה" כ"חברה מפולגת, ודאי, ואלימה, אך לא כזו שמלחמת אזרחים – תופעה כה מזעזעת – נראית בה סבירה.
כך ודאי ראו זאת מרבית האמריקאים באותו זמן.
לאט, לאט הפכה האפשרות הרחוקה למציאות מחרידה – ומקפרסון דואג שגם לקוראיו היא תתגלה באותה דרך".
סוגיה מרכזית ביצירה היא ריבוי המשמעויות של מושג ה"חירות".
"כל צד במלחמה טען שהוא נלחם למען אותן 'חירויות' שהושגו במהפכה האמריקאית ונקבעו בחוקה – חירות אישית, דמוקרטיה, ממשל רפובליקני, שלטון הרוב, בחירות חופשיות ועוד.
עבור הדרום, הייתה זו מלחמת פרישה מהעריצות של ה'יאנקי', כפי שהמהפכה הייתה פרישה מעריצות האימפריה הבריטית.
עבור הצפון, הייתה זו מלחמה למען שימור המשטר שהוקם בחוקה והבטיח זכויות וחירויות".
"זעקת החירות" זכה להצלחה מיידית – הן ביקורתית והן מסחרית – שהתהדרה ב-16 שבועות ברשימת רבי המכר בכריכה קשה של "הניו יורק טיימס" ועוד 12 שבועות במהדורת הכריכה הרכה.
נילי הבן שיבח את רוחב היריעה של הספר, וכתב כי מקפרסון "מביע עניין שווה בכל היבט של המלחמה – מדיפלומטיה, אינפלציה, חקיקה ורפואה ועד מסעות צבאיים וחילופי שבויים".
קורניש טען כי החיסרון היחיד בספר הוא היעדר היסטוריה ימית, אך הדגיש כי החוט המקשר הבולט ביותר הוא העיסוק המקיף בהיבטים הדיפלומטיים, הכלכליים, התעשייתיים, הפוליטיים והחברתיים של מצוקת האומה.
ג'ונסון טען שהספר מציג סינתזה רחבה שמפריכה את טענתו של וולט ויטמן כי המלחמה מובנת בראש ובראשונה מנקודת מבטם של הלוחמים הסובלים.
לטענתו, מקפרסון מסווג את המלחמה כמאבק פוליטי סביב נושא העבדות, והשם "זעקת החירות" "מוביל לאי הבנה רעיונית – ניצחון = חירות", שהיא לטענתו נקודת הביקורת המרכזית.
עם זאת, הוא מהלל את הספר כ"סיפור נרטיבי מעולה של התמרונים – הפוליטיים והצבאיים – בתקופת המלחמה".
רוברט פרנקלין דורדן ציין את מקפרסון כיורש למסורת הלאומנית של ג'יימס פורד רודס ואלן נווינס, והפנה לכך שאימץ את תפיסתו של ארנו מאייר הרואה בדרומיים "מהפכנים נגדים מניעתיים".
לי במקום להרחיב על נושאים מהותיים יותר כמו נישואין בקרב עבדים.
ולמרות זאת, סיכם: "הקוראים יפיקו מהספר תועלת רבה".
היסטוריון העיתון "הניו יורק טיימס", יו בורגן, חתם את סקירתו במילים: "זהו הספר הטוב ביותר שקראתי אי-פעם בתחום.
ייתכן שזהו הספר הטוב ביותר שנכתב אי-פעם בנושא".
זעקת דולורס (בספרדית: Grito de Dolores) הייתה הכרזה שנישאה בדולורס, מקסיקו, ב־16 בספטמבר 1810, כאשר הכומר הקתולי מיגל אידלגו אי קוסטייה צילצל בפעמוני הכנסייה וקרא לעם לשאת נשק, קריאה שפתחה את מלחמת העצמאות של מקסיקו.
האירוע מוכר בקרב המקסיקנים גם בשם אל גריטו דה אינדפנדנסיה ("צעקת העצמאות").
בכל שנה בערב יום העצמאות של מקסיקו משחזר נשיא מקסיקו את הזעקה מהמרפסת של הארמון הלאומי במקסיקו סיטי, תוך צלצול באותו פעמון בו השתמש אידלגו בשנת 1810. בנאום הפטריוטי מזכיר הנשיא את שמות גיבורי העצמאות שנפלו, ומסיים בקריאת "¡Viva México!" שלוש פעמים, ולאחריה מושמע המנון מקסיקו.
בשנות ה־1810 הייתה מקסיקו חלק מספרד החדשה, מושבה של הכתר הספרדי.
לאחר הדחת שושלת הבורבונים בספרד בידי נפוליאון ב־1808, סירבו המושבות האמריקאיות להכיר באחיו, ז'וזף בונפרטה, כמלך.
בני הקריאולים בספרד החדשה ניסו לקדם אוטונומיה תוך נאמנות לפרננדו השביעי, אולם בני הפנינסולרים ביצעו הפיכה מחשש לאובדן המושבה.
מזימות עצמאות רבות נרקמו, בהן זו של קרטרו, בה היה מעורב אידלגו.
עם חשיפת המזימה בספטמבר 1810, החליטו חלק מהמשתתפים לצאת למרד.
בשעות הבוקר המוקדמות של 16 בספטמבר 1810 צילצל אידלגו בפעמוני הכנסייה, פנה אל קהל מאמיניו וקרא להם למרוד, כשהוא מוקף באיגנסיו איידלגה וחואן אלדמה.
נאום זה זכה לשם "זעקת דולורס".
לאחר יותר מעשור של מלחמה, הושגה העצמאות ב־28 בספטמבר 1821 עם חתימת הצהרת העצמאות של האימפריה המקסיקנית.
מיגל אידלגו נחשב ל"אבי האומה" המקסיקנית.
אין הסכמה בקרב ההיסטוריונים לגבי הנוסח המדויק של קריאת אידלגו.
למרות הגרסאות השונות, התוכן המרכזי היה קריאה להתקומם נגד "הממשלה הרעה" הספרדית, להגן על הדת הקתולית, להחזיר את האדמות שנלקחו, ולקרוא "תחי גבירתנו מגוואדalupe!
מוות לגאצ'ופינים!" (כינוי גנאי לפנינסולרים).
16 בספטמבר נחוג לראשונה בשנת 1812 בהויצ'אפן, הידלגו.
החג קיבל מעמד רשמי בחוקת אפצינגן ואומץ בחגיגות לאומיות משנת 1825.
זַקּוּם מִצְרִי (שם מדעי: Balanites aegyptiaca, שם אנגלי עממי: Jericho Balsam) הוא עץ סבוך וקוצני מאוד, שגובהו 4 עד 6 מטר ומשתייך למשפחת הזוגניים.
תפוצתו הטבעית משתרעת באפריקה, בחצי האי ערב ובישראל.
הזקום גדל בעיקר בבתי גידול מדבריים או בשיחיות יבשות, ומתאפיין בהתאמה לתנאי אקלים חמים וצחיחים.
בישראל הוא נדיר מאוד וגדל במדבר רק לאורך בקעת הירדן, המהווה עבורו ועבור מיני הזקום האחרים גבול תפוצתה הדרומי.
באפריקה, עץ זה מהווה מרכיב חשוב בסוואנות, יחד עם מיני השיטה והשיזף.
בישראל, הוא נדיר במדבר יותר מהשיזף והרבה יותר ממיני השיטה.
זקום מצרי הוכר כצמח מוגן בישראל.
סימני ההיכר של זקום מצרי כוללים עלים המורכבים מזוג אחד בלבד של עלעלים דמויי ביצה או אליפטיים, פרחים קטנים בצבע ירקרק-צהבהב, ופרי ירוק וגדול מסוג בית-גלעין.
הפרי דומה לתמר בצורתו ובגודלו, וצבעו ירוק.
מרחוק, זקום מצרי עשוי להזכיר שיזף, אך קיימים הבדלים ברורים בין השניים: לזקום אין ענפים זיגזגיים, וקוציו ישרים ואינם מאונקלים כמו אלה של השיזף.
בנוסף לעלעליו של הזקום יש עורק מרכזי מנוצה, לעומת עליו של שיזף מצוי שהם בעלי 3 עורקים בולטים.
בעוד פירות השיזף כדוריים ופחוסים, פרי הזקום מאורך ודומה לתמר או לזית גדול.
זקום מצרי גדל בעיקר בבתות ספר חמות, בשולי שטחי חקלאות מושקים, במדרונות סלעיים ולעיתים נדירות בערוצים של מדבריות חמים.
בעמק הירדן, זקום מצרי הוא נלווה לרוב לשיזף מצוי, ומהווה יחד אתו את חברת הצמחים העיקרית של נאות הירדן.
טיפוס התפוצה של זקום מצרי הוא סודני, והוא חדר לישראל מאפריקה דרך בקעת ים המלח.
בישראל הוא מצוי מצפון הערבה וים המלח בדרום ועד מזרחית לכפר רופין שליד בית שאן בצפון.
התפוצה הדרומית ביותר שלו הוא באפיק הרחב של נחל גדרון (ואדי אקפיקפיה) בצפון הערבה והתפוצה הצפונית של הצמח בארץ היא בשמורת הטבע זקום כפר רופין ושמורת זקום מעוז חיים.
בשמורה גדלים עשרות עצי זקום מצרי בראש מדרגת החוואר מעל גאון הירדן, וכן מספר עצי שיזף מצוי.
ריכוז עצי הזקום שבשמורה נחשב לצפוני בעולם, אם כי פרטים בודדים קיימים גם בקיבוץ גשר הצפוני יותר.
צפונה יותר, ברמת הגולן, על גבעה קטנה המכונה גבעת הייעור ישנם עצי פרקינסוניה וזקום מצרי, שניטעו בידי אנשי עין-גב שחיפשו תעסוקה בשנים הראשונות לעלייתם על הקרקע (1937).
יש לציין כי רוב העצים בעין גדי.
זקום מצרי נחשב לעץ נדיר עד פזור לאורך כל בקעת הירדן, נדיר מאוד לאורך ים המלח והערבה, והריכוזים הגדולים ביותר של עץ זה מצויים בדרום ובמרכז בקעת הירדן ובמדרונות שלהם במדבר שומרון.
הסוג זקום ממשפחת הזוגניים כולל תשעה מינים, מתוכם שניים אינם גדלים בר באפריקה:
המין Balanites roxburghii הוא עץ או שיח שתפוצתו הטבעית היא בהודו.
הוא גדל בעיקר בבתי גידול של האזור הטרופי היבש עונתי, המאופיין בתקופות יובש ארוכות המשולבות בעונות גשומות.
המין Balanites triflora הוא עץ שתחום תפוצתו הטבעי הוא מיאנמר.
הוא גדל בעיקר בבתי גידול של אזור הטרופי הלח, המאופיינים בלחות גבוהה, כמות גשמים רבה וטמפרטורות חמות.
המין Balanites wilsoniana הוא עץ שתחום התפוצה הטבעי של משתרע על פני מערב אפריקה הטרופית ועד אוגנדה ומוזמביק.
הוא גדל בעיקר בבתי גידול של האזור הטרופי היבש עונתי, המאופיין בתקופות יובש ארוכות המתחלפות בעונות גשומות.
שאר ששת המינים בסוג, ובכללם זקום מצרי, גדלים בבתי גידול של מדבר או שיחיות יבשות.
אזורים אלו מתאפיינים בתנאי יובש קיצוניים: במדבר, כמות המשקעים השנתית נמוכה מ-250 מ"מ, בעוד שבשיחיות יבשות כמות המשקעים מעט גבוהה יותר, אך עדיין מוגבלת.
זקום מצרי הוא הצפוני ביותר מבין תשעת המינים, וישראל מהווה את גבול תפוצתו הצפוני.
בני משפחתו האחרים, ובייחוד הזוגן, מהווים מרכיב חשוב בצמחיית המדבר של ישראל.
זקום מצרי כולל חמישה זנים המפוזרים ברחבי אפריקה, דבר שמוביל למגוון מאפיינים מורפולוגיים העלולים לעיתים לבלבל.
התיאור בפרק זה מתייחס לזקום המצרי כפי שהוא גדל בר בישראל.
זקום מצרי הוא עץ קוצני ומסועף, נשיר חורף.
בעצים בוגרים קיים לרוב גזע יחיד, אך לעיתים מופיעים מספר גזעים או אף מופע שיחי.
שורשי הזקום לעיתים קרובות מלבלבים על ידי הנצת נצרי שורש בקרבת צמח האם ולכן העצים מופיעים לרוב בקבוצות או בגושים צפופים.
גזע הזקום בעל קליפת הגזע של הזקום ירוקה ושעירה בצעירותו, הוא מסתעף לענפים מעוצים.
הענפים הדקים יותר ירוקים, מקושתים ונופלים מטה, סבוכים ונושאי קוצים חיקיים ועלים דלילים.
העלים מסורגים, נישאים על פטוטרת צרה ושעירים בצעירותם.
הם מורכבים מזוג עלעלים הנראים כשני עלים נפרדים הנישאים על פטוטרת קצרה.
העלעלים תמימים, גלדניים ונשירים, דמויי ביצה או אליפטיים, עם קצה קהה.
הקוצים קשים, חיקיים, ואורכם נע בין 1 ל-3 ס"מ ולעיתים אף יותר.
הקוצים אינם לוואים, אלא ענפים מקוצרים שיוצאים מחיק רבים מן העלים ומסתיימים בחוד חד.
הפרחים קטנים ודמויי כוכב, אינם בולטים במיוחד, וקוטרם נע בין 0.8 ל-1.2 ס"מ.
הם דו-מיניים, בעלי עטיף כפול וסימטריה רדיאלית.
הפרחים כמעט יושבים, ונישאים על עוקצים קצרים בקבוצות של 3 עד 5 פרחים בחיקי העלים.
עלי הגביע הם 5 במספר, ירוקים ושעירים.
אורכם כ-4 מ"מ, והם אינם משתיירים לאחר הפריחה.
עלי הכותרת הם 5 במספר, מפורדים זה מזה בבסיסיהם, קירחים, דמוי סרגל ומאורכים, ארוכים בהרבה מעלי הגביע, וקירחים.
המצעית מפרישה כרגיל צוף מתחת ו/או סביב השחלה.
הטבעת של מצעית הפרח בשרית וגבוהה, מחורצת 10 חריצים אנכיים.
עלי הגביע, עלי הכותרת ואבקנים מאוחים מתחת לשחלה כל אחד לחוד.
במצעית הפרח קיימת טבעת בולטת, בשרנית וגבוהה.
הטבעת מחורצת ב-10 חריצים אנכיים.
מצעית הפרח מפרישה צוף, בדרך כלל מתחת לשחלה או סביבה.
האבקנים הם 10 במספר, כפול ממספר עלי הכותרת, והם יוצאים מבסיס הטבעת הבולטת שעל מצעית הפרח.
זירי האבקנים מפורדים והמאבקים נפתחים באמצעות סדק ארוך.
השחלה עילית אך שקועה למחצה בתוך טבעת מצעית הפרח.
עלי השחלה מאוחים עם עמוד שחלה יחיד.
השחלה מחולקת ל-5 מגורות, כשבכל מגורה נמצאת ביצית אחת.
הפרי הוא בית-גלעין בשרני דמוי ביצה או אליפסואידי, שמכוסה בשכבת שעווה כחלחלה.
הפרי מכיל זרע אחד (גלעין קשיח) וציפה דקיקה עשירה בשמן.
בצעירותו, צבע הפרי ירוק ולביד, והוא משנה את צבעו לחום עם ההבשלה.
זקום מצרי משיר את עליו בקיץ היבש או לפעמים בחורף הקר.
גם לאחר מכן נמשכת פעילותו כמו בשאר הרותמיים.
לבלוב העלים של זקום מצרי נמשך מסוף אוקטובר ועד תחילת יולי.
תקופת הפריחה מתחילה בסוף ינואר ונמשכת עד תחילת דצמבר, עם שיא באביב בין תחילת מרץ לתחילת יולי.
פריחה דלילה נמשכת גם במהלך הקיץ והסתיו.
חניטת הפירות והבשלתם מתפרשות על פני תקופה ממושכת, מאמצע ינואר ועד סוף אוגוסט, כאשר שיא ההבשלה מתרחש באביב.
למרות שהבשלת הפירות מסתיימת בספטמבר, פיזור הזרעים מתחיל רק בתחילת דצמבר ונמשך עד תחילת ינואר.
הפירות מתפתחים על העץ במשך חודשים ארוכים, וכאשר הם מבשילים, צבעם משתנה מירוק לחום-צהבהב.
בשלב זה, הפירות נעשים מתוקים יותר, אך עדיין שומרים על טעם מריר.
הצמח מתרבה מזרעים, אך חלק מאוכלוסיותיו מתרבה עתה על יד התחדשות ענפים משורשים חשפים או חתוכים.
תהליך זה מוביל להיווצרות שיבוטים – פרטים הנמצאים בקרבת צמח האם ואשר זהים לו מבחינה גנטית.
השם העברי זקום נגזר משמו הערבי של העץ, الزقوم (אַל-זַקוּם).
השם "זקום" במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 110 ואושרר במילון צמחי ארץ ישראל משנת 2003.
שם הסוג Balanites מקורו ביוונית עתיקה, מהמילה balanos" (βάλανος)", שמשמעותה "בלוט" או "פרי דמוי בלוט".
השם מתאר את צורת הפרי של מיני הסוג זקום, בעל מראה המזכיר בלוט.
מהשם היווני נגזר גם שמו של השמן בלנוס, הנקרא באנגלית "Balanos oil" ובלטינית "Oleum Balanos".
בעברית, שמן זה מוכר בשם "צורי הגלעד".
בתקופה האחרונה התפתחה מסורת הגורסת שה"צרי" הוא השמן המופק מפירות זקום מצרי שגדל בבקעת הירדן, ואותו מכרו המקומיים לצליינים השם המוטעה "צרי הגלעד".
אולם כפי שמעיד שמו המדעי, עץ זה גדל גם במצרים ולא סביר שנזקקו בעת העתיקה להביאו למצרים מארץ ישראל כפי שמעיד המקרא.
רבי סעדיה גאון זיהה את "הלענה", הנזכרת במקרא, במקום אחד עם זקום מצרי, שנזכר בקוראן כצמח מקולל שפירותיו ניתנים לרשעים.
אם כי, בכל המקומות האחרים רס"ג תרגם "לענה" בשם "עלקם" המזוהה בימינו עם הלענה (artemisia).
פרי הזקום שימש כמזון לעבדים באפריקה, והעץ זכה לכינוי "תמר העבדים" בשל מראהו הדומה לתמר ירוק.
מפירותיו נהגו להכין גם משקה משכר.
הזרעים של הזקום עשירים בשמן, המשמש בסודן כמקור מזון וכחומר סיכה.
בימי קדם, מפירות הזקום הופק שמן שכונה בידי נזירי מדבר יהודה "צורי הגלעד", אשר שימש לתעשיית סבון ולרקיחת תרופות.
העצה החזקה של הזקום מהווה חומר גלם חשוב באזורי תפוצתו העיקריים (הסוואנות של צפון אפריקה).
העץ משמש לבנייה, להקמת גדרות ולחרושת העץ.
בישראל, זקום מצרי משמש בעיקר כעץ נוי.
הוא מותאם לאור מלא, רגיש לקרה, אך עמיד לשרב, לקרקעות גיריות ולמליחות.
העץ מתאים במיוחד לאזורי השפלה והבקעה וגדל היטב על סוגי קרקע מגוונים.
הריבוי מתבצע באמצעות זרעים, בעיקר בעונות הקיץ והחורף.
מפירות הזקום המצרי ניתן להפיק שמן, הנחשב ברפואה העממית כתרופה לכאבי פרקים ושרירים.
שמן הזקום המצרי נמכר בעבר בשם "צרי גלעד", המוזכר בתנ"ך בספר ירמיהו.
העלים ידועים כמחטאים פצעים מוגלתיים, ואכילת הפירות הבשלים נחשבה לתרופה נגד תולעים ועצירות קשה.
במצרים הקדומה הזקום נחשב כבעל תכונות המביאות לחיי נצח.
פירותיו נמצאו בקברי מלכים וכהנים.
לעומת זאת, באסלאם הזקום נחשב לעץ השאול שמבעיר את מעי החוטאים במרירותו (סורא 37 וסורה 44).
הבסיס לדימוי זה היא טעם הלוואי המר של הפרי שניתן להוציאו בבישול (קריספיל, ילקוט הצמחים, ב, תשמ"ג, עמ' 196–200).
ראו הרחבה בערך זקום (אסלאם).
ויקטור גרן לועג לצליינים הבורים שזיהו את הצמח עם העץ שזכאי טיפס עליו כדי לחזות בישו, אף שעץ זה היה שקמה.
הזיהוי הזה מתועד במקורות נוספים ונעשה מחמת דמיון השמות.
זק"א (ראשי תיבות: זיהוי קורבנות אסון; בשמו המלא זק"א - איתור חילוץ הצלה) הוא ארגון התנדבותי יהודי-חרדי הפועל בישראל, ומסייע למשטרת ישראל וכוחות ההצלה בטיפול בזירות אסון.
תפקידם הראשי הוא זיהוי קורבנות של אסונות והבאת גופותיהם לקבורה, הארגון פועל בכל רחבי הארץ עם יחידה בינלאומית למעט מספר ערים במחוז תל אביב שם פועל ארגון זק"א תל אביב כגוף בפני עצמו ולא תחת הארגון העולמי.
תורת ההפעלה של הארגון גובשה על ידי הרב אנשל פרידמן – רב מחוז צפון במשטרת ישראל, וניהול הארגון משנה לאחר הקמתו עד מאי 2021 היה על ידי יהודה משי זהב.
יושב ראש הוועד המנהל של הארגון הוא עו"ד מנחם מושקוביץ.
מרבית מתנדבי זק"א הם חרדים, ומסייעים לצוותי מגן דוד אדום ומשטרת ישראל (זיהוי פלילי) בזיהוי קורבנות של טרור, תאונות דרכים ואסונות אחרים, מטפלים בגופות ההרוגים, ובמידת הצורך מלקטים חלקי גופות ודם הפזורים בזירת האירוע על מנת להביאם לקבורה יהודית.
מתנדבי הארגון נמנים עם מתנדבי המשמר האזרחי, דבר המעניק להם את הסמכויות הנדרשות לצורך פעילותם בזירות פיגועים ואסון.
מתנדבי זק"א עוסקים גם באיתור וחילוץ נעדרים, וכן כמודיעי נפגעים.
הארגון נקשר למאבקי כוח, יוקרה וחשדות שונים, לרבות מאבק על שם הארגון וזהות מייסדו.
רשומות 13 עמותות שונות באתר רשם העמותות (2022) תחת שם זה.
עד 1995 לא התקיימה שיטת עבודה סדורה וממלכתית ביחס לטיפול בקורבנות בזירות אסון אזרחי המוני בישראל ולא התגבש נוהל סדור בנושא.
לזירות פיגוע הגיעו שוטרים בעלי תפקידים שונים מתחנות שונות, וכן לוחמי אש, צוותי מד"א ועובדי הרשות המקומית, והתנהלו כמיטב יכולתם.
הריבוי והגיוון של הכוחות בזירה, לרבות כוחות ממחוזות שכנים, הקשו לעיתים על הפעולות במקום.
אנשי כוחות הביטחון פעלו בהתאם למשימות הנגזרות מתפקידיהם: אנשי מד"א טיפלו בפצועים, ולוחמי האש טיפלו בשריפות שפרצו, סייעו בהיבטים כלליים הקשורים לבטיחות או לפעולות נדרשות נוספות, וכן שטפו את הזירות בזרנוקי מים עם סיום הטיפול בהן.
היקף העבודה דרש זיהוי מהיר, משלוש סיבות:
קבורה מהירה ככל האפשר של החללים, במטרה להימנע מהלנת המת בהתאם להלכה.
אם היה זה פיגוע התאבדות, זיהוי המחבל בזירה כדי להתחקות אחר מפעיליו ושולחיו ולוודא שאין סכנה לפיגוע נוסף מאותו מקור.
החזרת מקום הפיגוע, סביבה עירונית על פי רוב, לשגרה.
ב-6 ביולי 1989 אירע הפיגוע בקו 405, בו נרצחו 16 נוסעי אוטובוס "אגד" בקו 405, שדורדר לתהום בידי מחבל בסמוך לקריית יערים (טלז-סטון).
תלמידי ישיבת טלז-סטון הסמוכה סייעו מיוזמתם הפרטית בחילוץ הפצועים וההרוגים וליוזמה זו חברו אזרחים נוספים שהזדמנו למקום, יהודה משי זהב טען כי הוא נוכח במקום אך לא נמצא לכך כל תיעוד.
הפינוי כלל ירידה בחבלים מאולתרים לתהום ונמשך עד שעות הערב, בתנאי חום קשים.
אירוע זה תואר לימים כאירוע מכונן שהביא להקמת זק"א, אולם באופן רשמי רק בשנת 1995 הוקמה עמותת "חסד של אמת", וב-1996 הקימה המשטרה את יחידות זק"א.
תהליכי הקמתו של ארגון זק"א בצפון (1994)
בפיגוע מכונית התופת בעפולה, ערב יום השואה (6 באפריל 1994) בו נהרגו 8 אנשים ונפצעו 5, כוחות ההצלה עדיין לא היו מיומנים בטיפול בזירת אסון המוני, ולקושי הנפשי נוסף קושי מבצעי-הלכתי לפינוי שיטתי של גופות ושרידי גופות מן הזירה, בהיעדר נוהל סדור בנושא.
שבוע מאוחר יותר, ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ב-13 באפריל 1994, התרחש הפיגוע בתחנה מרכזית חדרה.
דפוס פעולת הכוחות במקום היה דומה לזה שהיה בעפולה, אך כשהגיעו לוחמי האש לשטוף את שרידי הזירה התעוררה מחאה של עוברי אורח.
קצין המשטרה נצ"מ אבישי הדרי היה מפקד המשמר האזרחי במרחב חיפה והיה אחראי על פינוי הזירה באירוע זה.
הוא זימן לזירת הפיגוע את הרב אנשל פרידמן, שהיה סגן הרב של מחוז צפון במשטרה.