tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האלבום "Parade" שיצא כעבור שנה לא הצליח לשחזר את ההצלחה יוצאת הדופן של "Purple Rain", ובכל זאת הגיע למקום השלישי במצעד בילבורד 200 ולמעמד אלבום פלטינה בארצות הברית.
לראשונה בקריירה של פרינס, האלבום הצליח באירופה יותר מאשר בארצות הברית.
לצד אלבום זה יצא סרט קולנוע עם שיריו, "Under the Cherry Moon" אשר כשל בקופות ונקטל על ידי הביקורת (הסרט "זכה" בחמישה פרסי פטל הזהב).
לצד האכזבה מכישלון הסרט, השיר "Kiss" שמתוך האלבום, בו פרינס שר בקול פלסטו והשתמש באופן בלתי אופייני בהפקה מינימליסטית מאוד, הפך ללהיט הבינלאומי הגדול ביותר שלו.
לאחר מותו של הזמר, השיר "" שמתוך האלבום זכה לתשומת לב רבה ואף צעד מחדש במספר מצעדים ברחבי העולם.
"Parade" היה האלבום האחרון שיצא באופן רשמי עם להקת "הרבולושן".
אלבום נוסף בשם הוקלט עם הלהקה, אך נגנז לאחר שפרינס פירק את "הרבולושן" באוקטובר 1986 (על רקע מחלוקת עם חברות הלהקה בנוגע לצירוף חברים חדשים ללהקה).
לאחר פירוק הלהקה פנה פרינס להקליט את האלבום
שתוכנן לצאת בשם העט והאלטר אגו של פרינס באותה תקופה , אך פרינס משך את ידו מהפרויקט כמה שבועות לפני יציאתו המתוכננת לאור.
פרינס שילב חומר משני האלבומים הגנוזים, "Dream Factory" ו־"Camille", יחד עם עוד שירים חדשים, לאלבום משולש שתכנן להוציא בשם .
האלבום היה אמור לצאת בקיץ של 1987, אך חברת התקליטים, "וורנר ברדרס רקורדס", לא הסכימה להוצאת אלבום משולש.
היא כפתה על הזמר לקצץ חומר ולהיערך להוצאת אלבום כפול.
פרינס חתך שבע רצועות, החליף את רצועת הנושא וערך את ההתאמות הנדרשות.
האלבום הכפול נקרא בשם "Sign o' the Times", ונחשב על ידי מבקרים רבים ליצירת המופת הגדולה ביותר של הזמר.
פרינס ניגן את כל תפקידי הנגינה המורכבים באלבום והשתמש בתופים אלקטרוניים ובאפקטים לעיוות קולו.
במרבית הרצועות ובמיוחד בשיר הנושא (המושפע מהחדשות האקטואליות של התקופה), פרינס השתמש בקלידים מדגם בסיסי של קסיו ובמכשירים פשוטים דומים, וכמו כן הפיק את המוזיקה באופן ראשוני (בדומה ללהיט "Kiss").
הסינגלים "U Got the Look" ו־"If I Was Your Girlfriend" זכו להצלחה באירופה יותר מאשר ארצות הברית.
סרט הופעה באותו שם תיעד הופעות חיות של שירים מהאלבום.
אלבום נוסף שפרינס התכוון להוציא לאור היה "The Black Album", שהיה בעל קו מוזיקלי כלי עם דגש על פאנק ורית'ם אנד בלוז יותר מקודמיו, וכן כלל התנסויות בהיפ הופ.
האלבום כלל טקסטים בוטים בנושא הזהות האפרו־אמריקאית – בחלקם עם לעג למגזר (למשל בשיר "").
פרינס לא היה שלם עם האלבום והחליט למשוך אותו מהחנויות ולגנוז אותו לאחר ש־500,000 עותקים הודפסו (כמעט כל העותקים נמשכו.
בשוק נשארו כ־100 עותקי פרומו).
שירים בולטים היו "" – שיר פשע מיוחד שבו גובה קולו של פרינס מונמך עד כדי שכמעט אי אפשר לזהותו, "" ו־"When 2 R in Love" (שהיה השיר היחיד מהאלבום שיצא באלבום הבא) – שלושת השירים בוצעו על ידי הזמר בסיבוב ההופעות של האלבום הבא, .
גניזת "האלבום השחור" גרמה לגל של העתקות בלתי חוקיות, חלקן באיכות גרועה ושנמכרו במחירים גבוהים, דבר שגרם ל"אחים וורנר" להוציא לאור את האלבום מחדש ב־1994. עותקי המהדורה המקורית, הגנוזה, שנשארו בשוק הפכו לפריט אספנות יקר.
במקום "האלבום השחור" החליט פרינס להקליט ולהוציא בפחות מחודשיים את "Lovesexy", שיצא לאור ב־10 במאי 1988. הסינגל "Alphabet Street" מאלבום זה הגיע לעשירייה הפותחת במצעד הבילבורד.
הסינגלים האחרים, "I Wish U Heaven" ו־"Glam Slam" לא הצליחו במצעד הבילבורד, אולם צעדו בבריטניה.
השיר "Positivity", שיר ארוך ולא קליט, לא צעד, אבל זוכה למקום של כבוד בקרב קהל המאזינים הוותיק של הזמר.
בסוף העשור ניגן וכתב עם מדונה מספר שירים בתקליט "Like a Prayer", כולל שיר הנושא.
הפסקול לשובר הקופות "באטמן" יצא לאור ב־20 ביוני 1989. האלבום, והשיר מתוכו "Batdance", טיפסו לראשי המצעדים, על אף שאופיינו בצליל אינדסטריאל קשוח ובטקסטים אפלים.
"האמן שהיה ידוע בעבר כפרינס"
בתחילת שנות ה־90 הקים פרינס את להקת הליווי "The New Power Generation" ששילבה היפ הופ במוזיקה שלו.
בשנת 1990 יצא האלבום "Graffiti Bridge", שהיה הפסקול לסרט שנשא את אותו שם.
האלבום הצליח הרבה יותר מהסרט וקיבל ביקורות חיוביות.
האלבום "Diamonds and Pearls" שיצא ב־1991 כלל מספר להיטים כגון שיר הנושא, "Cream" ו־"Get Off".
פרינס ניהל מערכת יחסים בת שנתיים עם הרקדנית של להקה זו, כרמן אלקטרה (אותה גם גילה).
ב־1992 הוציא פרינס אלבום שכותרתו "".
המבקרים, שלא ידעו כיצד יש לבטא את השם (שכן הסמל אינו ניתן להגייה), העניקו לאלבום את הכינוי "Love Symbol".
באופן אירוני, הסינגל הראשון מתוכו היה "My Name is Prince" (השיר האחרון באלבום, "The Sacrifice Of Victor", גרם גם הוא לבלבול בעניין השם).
האלבום כלל גם את הסינגלים המצליחים "Sexy MF" ו־"7".
לאחר מכן, ביום הולדתו ה־35, שחל ב־1993, הודיע פרינס כי הוא משנה את שמו שלו ל־ וכי לא יענה יותר לשם פרינס.
היות שאין לסמל שם מקובל, הוצמד לפרינס הכינוי "האמן שהיה ידוע בעבר כפרינס".
הוא דבק בשמו החדש, והוציא תחתיו את אלבומיו הבאים.
שינוי השם היה ביטוי של מחאה כנגד האחים וורנר, שהתנגדו להיקף והקצב הרצויים על פרינס בהוצאת המוזיקה שלו לאור.
היו לו יותר מ־500 שירים שעדיין לא יצאו לאור, והוא רצה להוציא לאור את המוזיקה שלו ברגע שהיא מוכנה – דבר שהחברה לא הסכימה לו.
הנימוק שלהם להתנגדות היה מסחרי: הם חששו שהשוק יהיה "רווי מדי בפרינס" ושהדבר יגרום לזילות השם שלו, דבר שיפגע במכירות התקליטים.
פרינס, שהרגיש שהחוזה כובל אותו, החל להופיע עם הכתובת "עבד" משורטטת על לחיו.
יש הטוענים שבשינוי השם ניסה פרינס להשתחרר מהחוזה שלו, ויש הטוענים שהצעד נועד פשוט להרגיז את "האחים וורנר", על ידי מניעתו מהם להשתמש בשמו המפורסם.
אומנם הצעד לא הועיל מבחינה חוקית, ופרינס נשאר כבול לחוזה.
את חוסר שביעות רצונו הביע, החל מ־1994, בהוצאה מהירה של מספר אלבומים באיכות ירודה, שנועדו רק למלא את התחייבויותיו החוזיות, למורת רוחם של המעריצים.
שינוי השם אילץ את "האחים וורנר" לשלוח למגזינים למוזיקה תקליטונים עם הגופן המתאים לגליף , כדי שהעיתונות תוכל להמשיך לכתוב על הכוכב, שעל אף שינוי השם המשיך להוות נכס בשבילם.
את אלבום הפלטינה "The Gold Experience" הוציא ב־1995, והסינגל "The Most Beautiful Girl in the World" הפך למצליח ביותר שלו מאז "When Doves Cry" והגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי.
"Chaos and Disorder", אלבום הארד רוק וראפ קודר, נכשל מסחרית וסכסוך משפטי קשה נוצר בין פרינס לחברת וורנר.
הוא ייסד את "NPG", חברת תקליטים עצמאית ויצא מוורנר, צעד חסר תקדים ליוצר במעמד שלו.
פרינס התחתן עם זמרת הליווי והרקדנית מייטה גרסיה ב־1996. בנם מת שישה ימים לאחר שנולד כתוצאה מהפגם הגנטי הנדיר (סוג של קרניוסינוסטוזיס), המשבש את צמיחת הגולגולת.
האלבום הבא שלו, "Emancipation", היה אישי וניסיוני.
האלבום כולל שלושה דיסקים ובהם חומר מקורי, קטעי אלקטרו מאולתרים ושירי גוספל.
הוא הגיע למעמד אלבום פלטינה בארצות הברית.
ב־2000 התגרש ממייטה גרסיה וב־2001 התחתן עם מנואלה טסטולוני.
ב־2000, לאחר שתם החוזה שלו עם האחים וורנר, שינה את שמו חזרה לפרינס, אם כי בתקשורת גופים מסוימים המשיכו להשתמש בסימן .
ב־2001 יצא האלבום "The Rainbow Children", שהיה מלא בתכנים פוליטיים, מיסטיים ודתיים.
באלבום ישנן התייחסויות מפורשות ליהודים, לשואה ולעבדות בארצות הברית, כשבין שני המאורעות האחרונים עורך פרינס השוואה.
שורה מתוך השיר "Muse 2 The Pharaoh" עוררה מחלוקת: "השואה הצידה, הרבה חיו ומתו" כתב, בשורה שמשמעותה הפשוטה עונה על ההגדרה של זילות השואה.
בשורה אחרת התייחס לנאט"ו: "ההפך מ־NATO זה OTAN", כתב; בהופעות חיות שינה את השורה ל"ההפך מ־NATO זה מונותאיזם".
בשיר "Family Name" שוב השווה בין השואה לעבדות בארצות הברית, בטענה כלפי היהודים ש"לכם לפחות נשארו שמות המשפחה שלכם" (לעומת העבדים האפריקאים בארצות הברית, ששינו את שמותיהם בכפייה).
פרינס השתמש בשיר זה בשמות יהודיים מובהקים כ"פרלמן" ו"רוזנבלום", ובמקרה אחד השתמש בשם "Goldstruck" ("הלום זהב" בתרגום חופשי).
פרינס מעולם לא הופיע בישראל.
עם זאת, הוא קיים קשרים קרובים עם יהודים במהלך חייו.
ב־2001 אימץ את אמונתם של עדי יהוה, אמונה בה החזיק עד זמן קצר לפני מותו.
הוא הביע אהדה לאסלאם וללבוש הבורקה.
כן הביע אהדה באופן כללי לדת, ולסדר ולגבולות שהיא מציבה:
המחשבה הרבה שהקדיש לדת ולתרבויות המזרח והמערב באה לידי ביטוי באופן מפורש בשיר "Revelation" ("התגלות", מתוך האלבום האחרון שהוציא בחייו, "Hit n Run Phase Two"): .
לעיתים הוציא פרינס את אלבומיו בדרכים לא שגרתיות: האלבום "Musicology" מ־2004 צורף לכרטיס ההופעה בסיבוב ההופעות של האלבום, והאלבום "Planet Earth" (2007) צורף בחינם בקניית העיתון הבריטי "Mail On Sunday".
אף על פי שרוב האלבומים לא הגיעו למקומות גבוהים במצעדים, בשנת 2004 היה פרינס המוזיקאי הרווחי ביותר בעולם (עם הכנסה שנתית של 56.6 מיליון דולר).
פרינס היה מתנגד בולט לתעשיית המוזיקה האינטרנטית, ובאופן חוקי במשך רוב חייו לא ניתן היה למצוא את שיריו בפורמטים כגון iTunes ויוטיוב (אם כי את אלבומיו האחרונים הוא מכר גם באמצעות שירותי הזרמת מדיה).
ישנם מספר הסברים אפשריים לשם האלבום – אחד מהם הוא שהאלבום היה האלבום ה־31 שלו שיצא ביום ה־21 של החודש.
אלבום זה היה האלבום הראשון של פרינס מאז ומעולם שנכנס ישר למקום הראשון, והיה הראשון שלו שהגיע למקום הראשון מאז "באטמן" (שמ־1989).
האלבום קיבל ביקורות חיוביות: "היונים יכולות להפסיק לבכות עכשיו", כתב ריצ'רד קרומלין מלוס אנג'לס טיימס, "המוּזרות שלו, הטון השובב והקצביות שלא ניתן לעמוד בפניה מזכירים לך מדוע פרינס משל בעולם לזמן מה".
את הקליפ לסינגל הראשון, "Te Amo Corazón", ביימה השחקנית סלמה הייק.
ב־2007 יצא האלבום "Planet Earth", שזכה אף הוא לביקורות חיוביות.
אף על פי שלא יצא כסינגל, זכה השיר "Future Baby Mama" להשמעות רדיו רבות בתחנות R&B אמריקניות.
השיר אף זכה בפרס גראמי בקטגוריית הביצוע הקולי הגברי הטוב ביותר לשיר R&B.
בשנה זו שר פרינס מחרוזת של להיטים בסופרבול, האירוע הטלוויזיוני הנצפה ביותר בארצות הברית, שהתנהל בגשם סוחף.
הקלידן מוריס היאס סיפר שבימים שלפני המופע היו התראות על סופת גשמים, ומשום כך צולמה החזרה ביום שישי שלפני המופע, מתוך כוונה שאם מזג האוויר לא יאפשר, יקרינו את החזרה לצופים בבית כאילו שמתנהל מופע חי (והצופים במשחק יצפו בהקלטה על מסך גדול).
בזמן שהתכוננו לעלות לבמה היה גשם, והמפיק שאל אותם האם זה בסדר.
הבמה הייתה חלקה מאוד, וחברי הלהקה כמעט החליקו מספר פעמים.
הציוד עבד, אבל משכיבו אותו אחרי המופע הוא לא נדלק יותר.
ב־2009 יצא האלבום המשולש "Lotusflow3r" שכלל שלושה אלבומים: הדיסק הראשון היה "Elixer", אלבום הבכורה של הזמרת Bria Velente, שפרינס היה המנטור שלה; הדיסקים השני והשלישי היו, בהתאמה, אלבומיו של פרינס "Lotusflow3r" (בסוגת רוק) ו־"MPLSound" (בסוגת R&B/Funk/Hip hop).
האלבום המשולש נכנס למקום השני במצעד האמריקאי.
הדיסק הראשון קיבל ביקורות פושרות; הדיסקים של פרינס (השני והשלישי) קיבלו ביקורות טובות למדי.
באותה שנה גם התארח בתוכנית טלוויזיה ודיבר על תאוריית הכמטריילס, הופעה שמצד אחר עוררה גיחוך ומצד שני סקרנות.
פרינס התייחס לסוגיה גם בשירו "Dreamer".
חובבי תאוריות קשר העלו סברה שיש קשר בין מותו לאותו ראיון.
שם האלבום נגזר מהשנה בה יצא: 20 ולאחריו המלה "עשר" באנגלית.
האלבום לא נמכר בחנויות, אלא צורף בחינם לגיליון של הדיילי מירור האנגלי ולמספר עיתונים נוספים באירופה.
למרות ביקורות פושרות שקיבל ממבקרי המוזיקה, נחשב האלבום לאלבום מוצלח ואהוב בקרב קהל המאזינים של פרינס.
ב־26 בספטמבר 2014 הוציא לאור בו זמנית שני אלבומים חדשים: "Plectrumelectrum" ו־"Art Official Age".
"Art Official Age" הגיע בשיאו למקום החמישי במצעד בילבורד 200 ולמקום הראשון במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ.
המוזיקאי הישראלי עדי ישעיה ערך את עיבודי כלי המיתר באלבום.
גרסת רמיקס של "" הופיעה באלבום הבא, "Hit N Run Phase One" בשם "This Could B Us".
ב־7 בספטמבר 2015 יצא לאור אלבומו "Hit n Run Phase One", וב־12 בדצמבר באותה שנה יצא לאור האלבום האחרון שיצא בחייו, "Hit n Run Phase Two".
פרינס ניהל אורח חיים טבעוני.
בשיר שכתב ובראיונות שנתן אמר כי יום הזכויות למען בעלי החיים צריך להתקיים רק אחרי שישחררו את בעלי החיים מבתי המטבחיים.
פרינס נפטר ב־21 באפריל 2016, בגיל 57. לאחר נתיחה שלאחר המוות, פורסם ב־3 ביוני 2016 שמותו נגרם מלקיחת מנת יתר של משכך הכאבים פנטניל, וללא סימנים של התאבדות או רצח.
גופתו נשרפה, ואפרהּ הושם בצנצנת שעוצבה באמצעות הדפסה תלת-ממדית בצורה של אחוזת "פייזלי פארק" , קומפלקס האולפנים שבו הקליט ובו התגורר.
הצנצנת הוצבה לתצוגה באטריום "פייזלי פארק" באוקטובר 2016.
בספטמבר 2024 נחשף כי סרט תיעודי בן תשע שעות על פרינס, נוצר על ידי הבמאי עזרא אדלמן, אך מנהלי העיזבון שלו ומשפחתו מנעו את הפצתו וגם חברת נטפליקס שמימנה אותו החליטה להתנער ממנו.
פְּרִינְקֶפְּס הוא התואר הרשמי שבו החזיק הקיסר הרומי.
מקור התואר הוא ברפובליקה הרומית, שבה הוכרז מדי 5 שנים (על ידי הקנסורים) פרינקפס סנאטוס – "הראשון בסנאט".
בשנת 27 לפנה"ס החליט אוגוסטוס קיסר ליטול תואר זה מתוך כוונה ליצור מראית עין של המשכיות בין שלטונו המוחלט למעשה ובין תקופת הרפובליקה.
מן המילה 'פרינקפס' נגזרה המילה 'נסיך' בכמה שפות אירופיות מודרניות: באיטלקית Principe, באנגלית ובצרפתית Prince, בגרמנית Prinz וכו', וכן המילה "ראשון" או "עיקרי" בשפות רומאניות (למשל principle באנגלית, שהגיעה מ-principle בצרפתית).
פרינקפס סנאטוס (Princeps Senatus, מילולית: הראשון בסנאט) - יושב ראש הסנאט ברומא העתיקה.
בימי הרפובליקה הרומית הפרינקפס סנאטוס מונה על ידי שני הקנסורים לתקופת כהונה בת 5 שנים מתוך פטריקים שהיו קונסולים-לשעבר ובדרך כלל גם קנסורים-לשעבר - עם אפשרות לכהונה נוספת.
על-מנת להיבחר לתפקיד הפרינקפס, היה על המועמד להיות בעל מוניטין פוליטי ללא רבב ולהיות מקובל על שאר הסנאטורים.
אף על פי שלפרינקפס סנאטוס לא הייתה סמכות של ממש, התואר העניק כבוד עצום לנושא בו ואכן רבים מגדולי הרומאים נשאו בו עם השנים, ובהם פאביוס מאקסימוס ופובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס.
תפקידי הפרינקפס סנאטוס היו לפתוח ולנעול את ישיבות הסנאט, לקבוע את סדר יומו, לקבוע את מקום ישיבות הסנאט, לנהל את ישיבות הסנאט ולייצג את הסנאט כלפי חוץ (מדינות זרות או בעלי תפקידים אחרים ברומא עצמה).
בתקופת האימפריה תפקיד הפרינקפס עבר לקיסרים, ולכן תוארם הרשמי היה "פרינקפס" - משום שאוגוסטוס רצה להיראות כלפי חוץ כממשיך הרפובליקה ולא כשליט יחיד.
פרינצסה הייתה חסידה לבנה ממין נקבה ששימשה מושא למחקר מדעי, מהארוכים ביותר שנעשו בעולם החי, שנמשך למעלה מ-12 שנים והתפרס על פני שלוש יבשות.
המעקב אחר החסידה התבצע בשיתוף פעולה בין מכון מקס פלאנק לאורניתולוגיה והמרכז הבינלאומי לחקר נדידת ציפורים בלטרון של החברה להגנת הטבע ואוניברסיטת תל אביב.
פרינצסה אותרה ותויגה לראשונה ב-9 ביולי 1994, במסגרת פרויקט מעקב אחר נדידת עופות בעזרת לוויין.
הצוות שעקב אחר פרינצסה הצליח להחליף את הסוללה שבמכשיר המעקב שלה כל כמה שנים, והמעקב אחריה היה לתצפית הארוכה ביותר שנערכה אי פעם אחר ציפור.
התצפיות ארוכות השנים אחר פרינצסה אפשרו לגבש השערות לגבי מנהגי הנדידה והרבייה של החסידה הלבנה והגבירו את המודעות הציבורית לשימור חיי הטבע וההגנה על ציפורים נודדות.
בחודשי הקיץ נהגה לקנן בחצר בית פרטי בעיירה הגרמנית לובורג, ובחודשי החורף נדדה מדי שנה מרחק של כ-12,000 ק"מ במסלול קבוע לאפריקה דרך דרום-מזרח אירופה והמזרח התיכון.
בניגוד לסברה כי חסידות דבקות בבן זוג יחיד במהלך חייהן, פרינצסה החליפה שלושה בני זוג במהלך חייה והייתה אם ל-25 צאצאים לפחות.
היא נמצאה מתה ב-23 בדצמבר 2006 ליד העיירה הופסטד שבדרום אפריקה, לאחר שהזואולוג יוסי לשם, שעקב אחר נדודיה מישראל, הבחין, על פי שידורי הלוויין ממכשיר המעקב שלגופה, כי הפסיקה לנוע.
על פי הערכות, פרינצסה גמאה למעלה מ-240 אלף קילומטרים במהלך מסעותיה.
פרינצסה משכה תשומת לב ציבורית רבה בגרמניה ותועדה במספר מאמרים מדעיים, בסרט טבע באורך מלא, אשר עקב אחר נדודיה במשך שנתיים ("מסע החסידה", בגרמנית: Die Reise der Störche), בספר המתאר את מסעותיה, בבול דואר גרמני ובכתבות רבות בעיתונות.
במסעותיה דרומה עברה פרינצסה גם בישראל, וביקוריה וחייה סוקרו בעיתונות המקומית.
אחד המאמרים, באתר ynet, נפתח במשפט "המלחמה בלבנון הפחיתה בצורה דרמטית את מספר התיירים המגיעים לישראל בתקופה האחרונה, אך נראה כי ישנה תיירת ותיקה, המתעקשת לבקר בארץ זו השנה ה-13 ברציפות".
פרינסטון היא עיירה במחוז מרסר שבמדינת ניו ג'רזי בארצות הברית.
פרינסטון היא מקום מושבה של אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת מחקר יוקרתית החברה בליגת הקיסוס, ונחשבת לעיר אוניברסיטאית הבנויה במידה רבה סביב האוניברסיטה.
בנוסף, נמצא בפרינסטון המכון למחקר מתקדם, ובעיירה ובסביבתה נמצאים מוסדות מחקר וחינוך נוספים, וכן מטות של מספר חברות גדולות, ביניהן המטה הראשי של בריסטול מאיירס סקוויב.
על אף שבירת ניו ג'רזי היא העיר טרנטון, מעונו הרשמי של המושל נמצא בפרינסטון מאז 1945.
פרינסטון ממוקמת בערך בחצי הדרך בין ניו יורק לפילדלפיה, בסמוך לכבישים הראשיים המחברים את שתי הערים האלה, וכן בסמוך לקו הרכבת העובר בין שתיהן.
קו הרכבת עוצר בתחנת "צומת פרינסטון" (Princeton Junction), ומשם יש קו רכבת נפרד לתחנת פרינסטון.
הקו הקצר בין צומת פרינסטון לפרינסטון, באורך 4.3 ק"מ, מוכר בכינוי "הדינקי" (The Dinky), והוא קו הרכבת הפעיל הקצר ביותר בארצות הברית.
המתיישבים האירופים הראשונים הגיעו לאזור פרינסטון בסוף המאה השבע-עשרה, אזור שהיה אז באזורי הספר בין פרובינציית ג'רזי המזרחית ופרובינציית ג'רזי המערבית.
השם פרינסטון תועד לראשונה ב-1724. על אף שאין לכך תיעוד רשמי, מקובל לחשוב שפרניסטון קרויה על שם ויליאם, נסיך אורנז'.
בשנת 1756 עבר מניוארק לפרינסטון הקולג' של ניו ג'רזי (The College of New Jersey), מוסד הלימודים שהפך לאוניברסיטת פרינסטון ב-1896.
ב-3 בינואר 1777, כחלק ממלחמת העצמאות של ארצות הברית, התרחש הקרב על פרינסטון שבמסגרתו זכו יחידות הצבא הקונטיננטלי בפיקודו של ג'ורג' וושינגטון בניצחון על הכוחות הבריטים.
אזור פרינסטון הוכר על ידי בית המחוקקים של ניו-ג'רזי כיישוב נפרד ב-1813. בשנת 1894 פוצלה העיירה לשתי רשויות: לב העיירה, בשטח של כ-4.8 קמ"ר, נקרא הבורו של פרינסטון , ואילו השטח המקיף את לב העיירה כטבעת, בשטח של 42.8 קמ"ר, נקרא פרינסטון טאונשיפ ..
הפיצול התרחש בשל סכסוך על מיסוי לטובת בתי הספר, וכחלק מגל של פיצולים והתאגדויות ששטף את יישובי ניו-ג'רזי בסוף המאה ה-19. ב־1 בינואר 2013, אוחדו שתי הרשויות מחדש לאחר משאל שנערך בין תושבי שתי הרשויות.
הסיירת הכבדה פרינץ אויגן (Prinz Eugen) הייתה סיירת ששירתה בצי הגרמני במלחמת העולם השנייה.
פרינץ אויגן הייתה הסיירת הכבדה השלישית שנבנתה בסדרת הסיירות הכבדות אדמירל היפר.
כמו אחיותיה שקדמו לה, אדמירל היפר ובליכר, נבנתה פרינץ אויגן באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20. בעת תכנונה נודעה כ"סיירת J" .
שדרית האונייה הונחה במספנות קרופ בקיל ב-23 באפריל 1936. האונייה הושקה ב-22 באוגוסט 1938 והוכנסה לשירות ב-1 באוגוסט 1940. עלותה הייתה 104.5 מיליון רייכסמארק.
האונייה נחשבה בצי הגרמני כ"אונייה בת מזל"; האונייה השתתפה רק בשתי פעולות ימיות חשובות ושרדה עד תום המלחמה.
לאחר המלחמה נלקחה האונייה כשלל והוכנסה לשירות בצי ארצות הברית, שם שימשה כאוניית מטרה בניסויים הגרעיניים במבצע פרשת דרכים.
לאחר הניסויים נגררה לאטול קווג'לין וטבעה שם.
לאחר סיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית ב-1938, גויסו כמה קצינים לשעבר בצי האימפריה האוסטרו-הונגרית לשירות בצי הגרמני.
האונייה פרינץ אויגן נקראה על שם הנסיך אויגן מסבויה, שהיה ממצביאיה החשובים של האימפריה, וכאות הוקרה למסורת הימית של האימפריה לשעבר.
כאות הוקרה למורשת זו הוענק הפעמון של אוניית המערכה טגטהוף, ששירתה בצי האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
ארבעת צריחי התותחים של האונייה נקראו על שם ערים באוסטריה: גראץ, בראונאו, אינסברוק ווינה.
עוד לפני הפעלתה המבצעית של האונייה, כבר ספגה פרינץ אויגן פגיעה ראשונה: ב-2 ביולי 1940 נפגעה האונייה קלות מפצצה שהוטלה ממפציץ בריטי.
שנה לאחר מכן, ב-23 באפריל 1941, נפגעה האונייה שוב, הפעם ממוקש ימי.
מבצע "תרגיל הריין" (ריינאיבונג, Rheinübung)
בתחילת אפריל 1941 קיבל האדמירל גינתר ליטיינס (Günther Lütjens) את הפיקוד על אוניית המערכה ביסמרק ועל הסיירת הכבדה פרינץ אויגן.
ליטיינס היה מהאדמירלים המובחרים שבצי הגרמני; הוא קיבל את הפיקוד על השייטת לאחר שפיקד על הגיחה המוצלחת של סיירות המערכה שרנהורסט וגנייזנאו לאוקיינוס האטלנטי, מבצע "ברלין", גיחה שבה הטביעו 22 אוניות של בעלות הברית בתפוסה כוללת של יותר מ-130,000 טון.
הפיקוד הגרמני החליט להפעיל את ביסמרק נגד השיירות הבריטיות, ואוניית השטח היחידה שניתן היה לשלוח יחד עמה בשלב זה הייתה פרינץ אויגן.
בלילה שבין 18 במאי ל-19 במאי 1941 יצאו שתי האוניות, בליווי שלוש משחתות למבצע.
הן נעו צפונה דרך מצרי קטגט וסקאגרק .
ביום שלמחרת נצפו האוניות על ידי אוניות של הצי השוודי וגם על ידי אוניות סוחר שונות.
האוניות הגרמניות נעו צפונה, לאורך החוף הנורווגי הכבוש, וב-20 במאי עגנו סמוך לברגן.
פרינץ אויגן תדלקה, בשל קיבול הדלק הקטנה יותר שלה; ביסמרק לא עשתה כך, עובדה שהייתה משמעותית להמשך מסעה.
ב-22 במאי הפליגו ביסמרק ופרינץ אויגן מערבה, כשהמשחתות חוזרות לנורווגיה.
ב-21 במאי הגיע המידע על תנועותיה של ביסמרק לבריטים.
הבריטים למדו על כך ממידע שהגיע דרך פענוחי אולטרה, מידע שהגיע מהצי השוודי (המידע דלף לבריטים), מהודעות שנשלחו על ידי תנועת המחתרת הנורווגית, ומצילומי אוויר.
צי ים הבית (Home Fleet) של הצי הבריטי הפליג צפונה.
מטרתה של ביסמרק הייתה ברורה, והשאלה הייתה רק באיזו דרך תבחר לנסות ולחדור לאוקיינוס האטלנטי.
ב-23 במאי, בשעה 20:30 בערך, הבחינו הסיירות ספוק (Suffolk) ונורפוק (Norfolk) בשייטת הגרמנית במצר דנמרק.
הן המשיכו לעקוב אחריהן מטווח בטוח ודווחו על מיקומן לאדמירליות הבריטית.
ביום ראשון, 24 במאי, בשעה 5:30 לפנות בוקר, לקראת יציאה ממצר דנמרק, גילו מכשירי ההאזנה של האוניות הגרמניות את נוכחותן של שתי אוניות אחרות באזור.
כרבע שעה לאחר מכן כבר היו האוניות בטווח ראייה, ומאוחר יותר גילו הגרמנים שהמדובר בשייטת בריטית ובה אוניית המערכה הבריטית החדשה אה"מ פרינס אוף ויילס וסיירת המערכה אה"מ הוד.
ב-5:49 הורה האדמירל הבריטי, לנסלוט הולנד, לפתוח באש מטווח של כ-20 קילומטרים על האונייה הגרמנית המובילה, פרינץ אויגן, שזוהתה בטעות כביסמרק.
לאחר כמה דקות זוהתה הטעות והירי עבר אל המטרה הנכונה, והאוניות הבריטיות החלו בתמרון שנועד לקרב אותן אל הגרמנים ואל המיקום הנוח ביותר מבחינתן.
כשתי דקות לאחר מכן השיבו הגרמנים באש, אל עבר אה"מ הוד.
בשעה 6:00, כעשר דקות לאחר תחילת הקרב, ירתה ביסמרק את המטח החמישי שלה אל אה"מ הוד, מטווח של כ-15 קילומטרים.
פגז אחד לפחות פגע באמצע האונייה.
סילון עצום של אש עלה ממנה כלפי מעלה ולאחריו נשמע פיצוץ אדיר שבעקבותיו נבקעה האונייה הענקית לשניים.
תוך שלוש דקות טבעו שני חלקיה, ורק שלושה מתוך 1,415 אנשי צוותה שרדו, וחולצו כשעתיים לאחר מכן בידי משחתת בריטית.
האדמירליות הבריטית הגיעה למסקנה לאחר הקרב שהאונייה נפגעה במחסן התחמושת שלה.
אה"מ פרינס אוף ויילס נאלצה לפנות לכיוון האוניות הגרמניות כדי לא להיפגע משרידיה של הוד, ונפגעה שוב מתותחיהן של האוניות הגרמניות; בשל פגיעות אלה, ותקלות מכניות שעדיין לא נפתרו (האונייה הבריטית הייתה עדיין בשלבי הרצה, ולא הייתה מוכנה לגמרי לפעילות) יצאו כמעט כל תותחיה מכלל פעולה.
הקרב נמשך פחות מעשרים דקות, ובמהלכו הצליחו הגרמנים להטביע סיירת מערכה אחת ולהניס אוניית מערכה שנייה - הישג חסר תקדים.
גם ביסמרק נפגעה בקרב, והיה ברור שבמצבה לא תוכל לבצע את משימתה המקורית של האונייה ללא תיקונים משמעותיים במבדוק.
אדמירל ליטיינס החליט שעדיף להפנות את האונייה לסיינט נזייר שבצרפת, כדי להכניס אותה למבדוק הגדול שהיה שם.
הסיירות הבריטיות, יחד עם פרינס אוף ויילס, המשיכו לעקוב אחרי ביסמרק ופרינץ אויגן שנעו דרומה.
ליטינס החליט לשחרר את הסיירת לפעולה עצמאית, כדי שלפחות אונייה זו תשיג הישג כלשהו נגד השיירות במשימה זו.
הבריטים התפזרו כדי לא להיפגע, ובחסות האש התחמקה פרינץ אויגן.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-27 במאי, טובעה ביסמרק על ידי הצי הבריטי.
פרינץ אויגן נעה למפגש עם מכלית גרמנית, שתתדלק אותה בלב ים לקראת מבצעיה נגד האוניות הבריטיות.
ואולם, בעיות מנוע שהתעוררו כפו על האונייה לפנות לכיוון צרפת, כדי להגיע לנמל לצורך תיקונים.
האונייה הגרמנית חמקה בקושי מיחידות של הצי הבריטי שהיו עסוקות בחיפוש אחרי ביסמרק, והצליחה להיכנס לנמל ברסט ב-1 ביוני 1941. בנמל כבר היו שתי סיירות המערכה שרנהורסט וגנייזנאו, שהגיעו לנמל ב-22 במרץ לאחר גיחה באוקיינוס האטלנטי.
חיל האוויר המלכותי הפציץ את הנמל בתדירות גבוהה, בתקווה להטביע את האוניות הגרמניות.
חודש לאחר כניסתה של פרינץ אויגן לנמל נפגעה האונייה מפצצה בריטית, שפגעה בצד שמאל של האונייה, מאחורי הגשר.
60 מאנשי צוותה של האונייה נהרגו מהפגיעה.
לאחר אובדנה של ביסמרק איבד היטלר את אמונו בצי ואסר על מבצעים נוספים של אוניות שטח נגד השיירות.
היטלר חשש מפלישה של בעלות הברית לנורווגיה, ולפיכך הורה להחזיר את אוניות המלחמה הראשיות לגרמניה.
כדי לבצע זאת, היה על שרנהורסט, גנייזנאו ופרינץ אויגן להיחלץ מברסט ולשוב לגרמניה - מבצע לא פשוט, בהתחשב בטווח הקצר מבריטניה, שאפשר תצפיות רצופות על האוניות ויכולת תקיפה אווירית וימית עליהן.
למרות כל הקשיים החל הפיקוד הגרמני להתארגן להחזרתן של האוניות, במבצע ששמו נקבע כ"קרברוס".
אולם, היטלר עמד על שלו.
בליל 11 בפברואר 1942 יצאו שלוש האוניות הגרמניות מברסט, בליווי שש משחתות.
התגובה הבריטית לא הייתה מתואמת, והגרמנים הצליחו להגיע לווילהלמסהאפן ב-13 בפברואר בשעות הבוקר.
על אף שמטוסים וספינות בריטיות לא הצליחו לפגוע בהן, נפגעו שרנהורסט וגנייזנאו בדרכן ממוקשים.
הבריטים ראו ביציאתן של האוניות הגרמניות מברסט כישלון חמור, אולם בפועל הוסר האיום שהיוו אוניות אלו על התעבורה באוקיינוס האטלנטי.
בבריטניה נקרא המבצע "The Channel Dash" - "המאוץ בתעלה".
פעילות מבצעית לאחר מבצע קרברוס
בפברואר 1942 הפליגה פרינץ אויגן לנורווגיה, כדי להיות בכוננות מפני פלישה אפשרית וכדי להוות איום על השיירות שהפליגו מבריטניה לברית המועצות.
ואולם, ב-23 בפברואר נפגעה האונייה מטורפדו שנורה עליה מהצוללת הבריטית אה"מ טרידנט.
ירכתיה של האונייה הגרמנית נפגעו קשות, אך היא הצליחה להגיע לנמל טרונדהיים, שם בוצעה בה עבודת תיקונים ראשונית.
במאי 1942 חזרה פרינץ אויגן לקיל, לתיקונים, ויצאה משירות פעיל עד 16 בינואר 1943. לאחר התיקונים שבוצעו בה ניסתה פרינץ אויגן לשוב לנורווגיה פעמיים, אך בכל פעם חזרה לנמל לאחר שהתגלתה בידי מטוסים בריטיים.
החל מאוגוסט 1944 הופעלה פרינץ אויגן בים הבלטי, במטרה להפגיז מן הים את כוחות הצבא האדום המתקדמים, וכדי לסייע בפינוי פליטים גרמניים מערבה.
ב-15 באוקטובר 1944, בערפל כבד, התנגשה האונייה בסיירת הקלה לייפציג וכמעט בקעה את האונייה הקטנה יותר לשניים.
שתי האוניות נותרו תקועות זו בזו למשך 14 שעות, עד שהצליחו להפרידן.
פרינץ אויגן תוקנה בנמל גדיניה (גוטנהאפן, ליד גדנסק), והמשיכה במשימותיה בהפגזת החופים ופינוי פליטים.
ב-29 במרץ 1945 יצאה האונייה למסעה האחרון מגוטנהאפן לשווינמונדה, כשהיא נושאת קבוצה גדולה של פליטים.
ב-8 באפריל הגיעה האונייה ליעדה.
משם יצאה האונייה לקופנהגן, לשם הגיעה ב-20 באפריל.
לא היה יותר דלק להנעת האונייה; זה היה יעדה האחרון ומשם לא הייתה יכולה לצאת.
ב-8 במאי נכנעה האונייה לכוחות הצי הבריטי, אחת משתי אוניות השטח העיקריות האחרונות של הצי הגרמני שנותרו בסוף המלחמה.
ב-26 במאי עזבה פרינץ אויגן את קופנהגן, בדרכה לווילהלמסהאפן, כשהיא מלווה באוניות בריטיות.
פרינץ אויגן הגיעה לשם ב-28 במאי, ושם נותרה במבדוק עד דצמבר.
ב-5 בינואר 1946 הועברה האונייה לצי ארצות הברית.
לאחר בדיקת האונייה ובחינתה, הוקצתה פרינץ אויגן לצי האוניות שנועדו לשמש כאוניות מטרה במבצע הניסויים הגרעיניים שערכה ארצות הברית, מבצע פרשת דרכים, שנערך באוקיינוס השקט.
האונייה שרדה את שני הניסויים שנערכו - האחד, פיצוץ גרעיני באוויר מעליה, והשני, פיצוץ גרעיני מתחת לפני המים - אך רמת הרדיואקטיביות הגבוהה שלה מנעו את תיקונה.
האונייה נגררה לאטול קווג'ליין, שם התהפכה וטבעה ב-22 בדצמבר 1946. ב-1978 נשלה מן המים המדחף השמאלי שבה, והוא נמצא היום באתר זיכרון בקיל.
פרינס סמיין פילדר הוא שחקן בייסבול אמריקאי לשעבר ששיחק בליגת ה-MLB בתפקיד הבסיס הראשון.
פילדר הוא בנו של שחקן הבייסבול ססיל פילדר.
פרינס החל את הקריירה בליגה בקבוצת מילווקי ברוארס מהליגה הלאומית, בה שיחק משנת 2005 ל-2011. פילדר נבחר לשחק במשחקי האולסטאר 4 פעמים, שלוש מתוכן בקבוצת הליגה הלאומית ופעם אחת בקבוצת הליגה האמריקאית.
פרינס הוא השחקן ה-26 שנכנס למועדון חובטי 500 הום ראנס של ליגת ה-MLB.
פילדר ואביו הם האב והבן היחידים שהייתה להם עונת 50 הום ראנס.
כאשר אביו שיחק בשביל קבוצת הדטרויט טייגרס, נהג פילדר להצטרף לאביו לאימוני חבטות, בו נראה כישרונו המיוחד של פילדר.
אגדה רווחת אומרת שפרינס חבט הום ראן ליציע העליון של טייגר סטדיום בגיל 12. פרינס אכן חבט הום ראן בטייגר סטדיום, אך החבטה לא הייתה רחוקה מאוד.
לאחר שנבחר בדראפט 2002 על ידי הברוארס, הצטרף פילדר למייג'ור ליג במהלך המשחקים עם האמריקן ליג, בהם שיחק כחובט הייעודי (החובט הייעודי אינו קיים בנשיונל ליג, שם המגיש חייב לחבוט במקום החובט הייעודי), אך הוחזר למיינור ליג ברגע שהמשחקים נגמרו.
הוא נקרא מחדש ב-17 באוגוסט, וסיים את העונה עם הברוארס כשחקן ספסל, השחקן השישי הכי צעיר בליגה.
לאחר שמשרת הבסיס הראשון התפנתה, פילדר נהיה המתחיל בבסיס הראשון, ונחשב כפייבוריט לזכות ברוקי השנה (השחקן הטירון של העונה).
העונה התחילה באופן רע לפילדר, והוא לא הצליח לחבוט אף חבטה בתשע עמידות עם המחבט (0–9 עם 7 סטרייקאאוטים), אך בעמידה (At-Bat) השנים עשר קיבל פילדר חבטה מוצלחת, שהכניסה את הנקודה המנצחת לסוויפ של הסדרה הפותחת נגד הפיטסבורג פיירטס.
למרות הבעיות בהן נתקל, הפך לרוקי החודש של אפריל, והחל לחבוט באופן משופר מאז.
ביום האם ב-14 במאי היה פילדר אחד מחמישים החובטים שהשתמשו במחבט ורוד לתמיכה בעמותת סרטן השד.
עם ההום ראן ה-18 שלו, שבר פילדר את שיא הברוארס להום ראנס בשביל רוקי.
את העונה סיים עם מספר ההום ראנס הגבוה ביותר לרוקי, 28, אך היה האחרון בהגנת האזור המכשיל בקרב בסיס ראשון.
בניגוד לעונה הקודמת, התחיל פילדר את העונה באופן מצוין, ואף עבר שני MVP כדי להרוויח מקום פותח בבסיס ראשון במשחק האולסטאר (אלברט פוהולס, ריאן הוורד).
ב-13 באוגוסט היה פילדר תמונת הכותרת לראשונה על מגזין ESPN.
בספטמבר שבר את שיא הברוארס להום ראנס בעודו חובט את ה-46 שלו, מצטרף לאביו בשיא ההום ראנס לקבוצה.
פילדר קיווה להיות שווה לאביו גם במספר ההום ראנס (51 ב-1990) אך סיים עם 50, בעודו הופך לשחקן הצעיר בהיסטוריה לחבוט 50 הום ראנס בעונה.
את העונה סיים ראשון בהום ראנס (50), שלישי בחבטות שהכניסו נקודות (RBI, 119) וחבטות אקסטרה בסיסים (87), רביעי בפעמים על בסיס (354) ובפגיעות מזריקות (14) ותשיעי בהליכות (90).
למרות זאת הוביל את הליגה בטעויות לבסיס ראשון (14).
כן זכה בסילבר סלאגר, הנק אארון וה-MVP של הברוארס.
באותה השנה חתם פילדר על חוזה לשנה אחת $670,000 בלבד.
פילדר הראה לא פעם בפומבי את אכזבתו מהחוזה.
ב-19 ביוני חבט את ההום-ראן-בתוך-הפארק השני בקריירה שלו, נגד הטורונטו בלו ג'ייז.
ב-4 באוגוסט, במהלך משחק נגד הסינסינטי רדס הייתה לפילדר שיחה עם המגיש המתחיל של המשחק, מני פרה.
השיחה התגלגלה לכך שפילדר נראה מכה את פרה והיה צריך להיות מאופק על ידי חמישה מעמיתיו לקבוצה לפני שהדבר יתגלגל לאלימות רבה יותר.
ESPN דיווח שהשיחה יצאה מאכזבתו של פילדר מפרה שכן לאחר הוצא מהמשחק לא הלך חזרה לספסל לצפות בברוארס חובטים, אלא למועדון עצמו.
לאחר שפילדר העיר זאת אמר פרה לפילדר לחזור להתעסק בהגנה מאשר בדברים שפלים, דבר שעורר את זעמו בפילדר.
ב-23 בספטמבר חבט את הווק אוף הום ראן השני שלו נגד הפיטסבורג פיירטס כדי לשמור את הברוארס בתחרות עם הווילד קארד עם הניו יורק מטס.
כמו כן נקרא פילדר שחקן השבוע לשבוע לפני כן.
באותה העונה הגיעו הברוארס לראשונה לפלייאוף מאז 1982, בה הפסידו בסוויפ של 4 משחקים לפילדלפיה פיליז, בעוד פילדר חובט את ההום ראן היחיד של הסדרה, במשחק האחרון.
בתחילת העונה הצליח פילדר לקבל את החוזה לו ציפה, חוזה לשנתיים תמורת 18 מיליון דולר.
ב-15 ביוני חבט את הגרנד סלאם הראשון בקריירה שלו, נגד הקליבלנד אינדיאנס.
פילדר היה אחד מארבעת שחקני הבסיס ראשון שהגיעו למשחק האולסטאר באותה השנה, יחד עם ריאן הוורד, אלברט פוהולס ואדריאן גונזלס.
באותה השנה זכה בהום ראן דרבי בסנט לואיס.
תחילה חבט עם מחבטו של ריקי וויקס, אך לאחר מכן החליף לאחד ממחבטיו של ריאן בראון שכן היה ארוך יותר ונוח יותר.
הוא נצח את עמיתו נלסון כרוז בשישה הום ראנס, עם כלל של 23, השישי הכי הרבה בהיסטוריה, כאשר אחד מההום ראנס נחבט ל-503 רגל.
ב-4 באוגוסט באינינג התשיעי עם שניים בחוץ, פגע המגיש גווילרמו מוטה של הלוס אנג'לס דודג'רס ברגלו של פילדר בכוונה תחילה, כהחזר על הפגיעה הלא מכוונת במני רמירז על ידי כריס סמית'.
לאחר שהדודג'רס ניצחו 4–17, הלך פילדר למועדון הדודג'רס להוציא את זעמו על מוטה.
פילדר נעצר על ידי השומרים ושניהם נקנסו על ידי הנהלת הליגה.
לפילדר היה ספטמבר טוב מאוד.
כאשר שיחק נגד הסן פרנסיסקו ג'איינטס, חבט את הווק אוף הום ראן השני שלו נגד הג'איינטס.
לאחר מכן, ב-19 בספטמבר קבע שיא חדש של RBI לשחקן ברוארס, עם 127, במהלך משחק נגד היוסטון אסטרוס.
הוא סיים את העונה עם 141 RBI, עובר את שיא אביו של 133, ובתיקו עם ריאן הוורד.
כמו כן סיים שני בהום ראנס עם 46. פילדר הפך לאחד משלושה שחקנים של הברוארס לסיים עם 100 RBI בשלוש עונות ברציפות.
באותה השנה הסכים פילדר עם הברוארס לחוזה של שנה אחת, 15.5 מיליון דולר.
פילדר היה ה-MVP של משחק האולסטאר לאחר שחבט הום ראן של שלוש נקודות.
באותה העונה הפכו פילדר ועמיתו ריאן בראון לדואו שחובט לפחות 30 הום ראנס בפעם הרביעית, מצטרפים לשישה דואואים אחרים בהיסטוריה.
בסיום העונה הפך פילדר לאחד מהברוארים היחידים שלרשותם ארבע עונות של 100 RBI, יחד עם בראון וסיסל קופר (אחד מהמובילים של הברוארס בשנתם המעטירה 1982 שהגיעו לוורלד סיריז, אמנם הפסידו בשבעה משחקים לסנט לואיס קרדינלס).
במשחק נגד הפיטסבורג פיירטס, חבט פילדר 3-3 עם שלוש הום ראנס ו-5 RBI.
פילדר סיים את העונה ראשון בהליכות מכוונות (32), שני בהום ראנס (38), בעודו חובט .299. אך לרעתו הוביל את הליגה עם טעויות לבסיס ראשון (15) ואחוז ההגנה היה הנמוך ביותר בקרב בסיס ראשון (990.).
דטרויט טייגרס - 2012 עד היום
לאחר הוורלד סיריס של 2011, שוחרר פילדר והפך לשחקן חופשי.
ב-26 בינואר 2012 חתם חוזה לתשע שנים בשווי 214 מיליון דולר עם קבוצת דטרויט טייגרס בה שיחק אביו.
ב-5 באפריל שיחק לראשונה במדי הטייגרס, ואף חבט באופן מוצלח בעמידה הראשונה.
ב-7 באפריל חבט פילדר את שתי חבטות ההום ראנס הראשונות שלו כטייגר, בניצחון 0–10 על הבוסטון רד סוקס.
בעונתו הראשונה באמריקן ליג נבחר לשחק בהרכב הפותח במשחק האולסטאר, וכן השתתף בהום ראן דרבי בו חבט 28 וניצח אותו בתחרות קרובה מול חוזה באוטיסטה.
כך הפך פילדר לשחקן השני בהיסטוריה שמנצח שני משחקי דרבי ולשחקן הראשון שמנצח את הדרבי משתי הליגות.
פילדר נשוי לשאנל פילדר איתה התחתן בעודו שיחק במיינור ליג.
לפילדר קעקוע על צווארו, שאומר את שמו, פרינס (נסיך) בקוריאנית.
לפני עונת 2008 הפך פילדר לצמחוני.
זה קרה לאחר שקרא ספר שנתנה לו אשתו.
אך חייו של פילדר כצמחוני היו קצרים, שכן במסיבת עיתונאים בשנת 2012 אמר: "אני לא צמחוני.
תקופת הפרינקיפט היא התקופה הראשונה באימפריה הרומית, שהשתרעה מתחילת שלטונו של אוגוסטוס קיסר בשנת 27 לפנה"ס ועד תום משבר המאה ה-3 בשנת 284, אז התפתח משטר חדש המסמל תקופה חדשה – תקופת הדומינט או הטטררכיה.
תוארו הרשמי של השליט בתקופת הפרינקיפט היה פרינקפס.
מקור השם הוא ברפובליקה הרומית, שבה הוכרז מדי 5 שנים (על ידי הקנסורים) פרינקפס סנאטוס – "הראשון בסנאט".
משמעות השם משקפת את טענת הקיסרים בתקופה זו, שהם כביכול רק "ראשון האזרחים", דבר שלא עומד בסתירה מובהקת לרוח הרפובליקה, ולא "שליט", וכדומה.
בפועל, תקופת הפרינקיפט הייתה תקופה של אבסולוטיזם נאור, עם גיחות קטנות למעין מונרכיה חוקתית.
על ידי הפרדה בין תואר המשרה לבין סמכויותיה הצליח אוגוסטוס לרכז לעצמו סמכויות רבות תוך שמירה על מראית עין של משטר רפובליקני מסורתי.
משטר הפרינקיפט שהקים אינו תולדה של תאוריה מדינית כלשהי אלא תוצאה של התקדמות זהירה ואיטית תוך פשרות ואילוצים.
לבסוף התרכזו כמעט כל הסמכויות וכל היוקרה האישית בידי אדם אחד וקם משטר מלוכני.
קיסרים נטו שלא להפגין את כוחם, ובדרך כלל כיבדו את זכויותיהם של האזרחים.
המושג, כתואר חוקי של מעמדו הרם של הקיסר, אומץ לראשונה על ידי אוגוסטוס (27 לפנה"ס – 14 לספירה) שהחליט, כמו אביו המאמץ יוליוס קיסר, שלא לחדש מלוכה ברומא.
המטרה הייתה למסד את מעמדו באופן חוקי, ולתת יציבות פוליטית שרומא הייתה זקוקה לה נואשות לאחר מלחמות אזרחים רבות ומתישות, זאת על ידי הקמת משטר רודני דה-פקטו במסגרת החוקתית של הרפובליקה, ששונתה מעט, ובלבד שלא להחזיר את המלוכה השנואה.
הפרינקיפט ריכז תחתיו את כל הסמכויות שקודם לכן היו מבוזרות במשטר הרפובליקני.
הרפובליקה הרומית כרעה תחת בעיות חברתיות-כלכליות סביב חובות, חלוקת אדמות ושעבוד.
שחיתות פשתה במוסדותיה, ויכולתה להתמודד עם בעיותיה הלכה ופחתה לקראת סופה עד כדי מלחמות אזרחים ממושכות ושוחקות.
התמודדות עם בעיות אלו התאפשרה באותה עת בשני ערוצי פעולה.
הראשון היה חקיקה דרך משרת טריבון הפלבאים ובתמיכת העם למורת רוחה של האוליגרכיה.
השני היה מסלולם של שרי צבא סוררים אשר עלו על רומא עם לגיונותיהם והסדירו את רצונם בכוח הזרוע.
לראשון חסרה היכולת להגן על עצמו, ואכן טריבונים שכאלו לרוב נהרגו בידי בעלי השררה ברומא שלא רצו לאבד את עוצמתם, את אדמתם ואת מעמדם כתוצאה מחקיקה מהפכנית לטובת העם.
השני עורר סלידה רבה הן בקרב העם והן בקרב האריסטוקרטיה.
בכל מקרה השימוש בערוצי הפעולה האלו הביא לשינויים מהירים מדי.
התרבות הרומאית תמכה בשינוי, גדילה והתפתחות אך לעולם לא כנגד המסורת.
שינוי מהיר החותר תחת המסורות הרומאיות נתפס כמסוכן ומריח מניסיון להשליט טיראניה.
שינויים וחידושים נאלצו להיטמע באיטיות אל תוך מרקם החברה הרומאית על מנת להפוך לחלק ממנה.
אוגוסטוס היה הראשון שעשה שני דברים חשובים לביסוס שלטון הפרינקיפט.
הראשון – השילוב בין שני ערוצי הפעולה הללו.
לרשות אוגוסטוס היו גם הפיקוד על הצבא וגם הסמכות הטריבונית.
השני – אוגוסטוס מיהר באיטיות ("Fastina lente").
הוא לא עשה פעולות מהירות וקיצוניות שעוררו מתנגדים.
דווח שאוגוסטוס אמר – לעולם אין לצאת לקרב או מלחמה אלא אם כן סיכויי הרווח גדולים יותר מפחד ההפסד.
אנשים שרודפים אחר יתרונות מעטים תחת סיכונים גדולים הם כאנשים הדגים דגים עם קרסי זהב.
אם ייקרע החבל ויאבד הקרס, כל הדגים שידוגו לא יפצו אותם.
עיקרון בסיסי של משטר הפרינקיפט הוא ההפרדה בין תואר המשרה לבין סמכויותיה.
כך למשל אוגוסטוס לא היה טריבון של הפלבאים, משום שאינו מן הפלבאים אלא מן הפטריקים.
אך כל הסמכויות הטריבוניות של הפלבאים היו בידו.
אותו דבר קרה לגבי סמכויות אחרות, כגון סמכויותיו כקנסור מבלי להתמנות לקנסור, קונסול, ועוד.
בקרב פיליפי בשנת 42 לפנה"ס נפגשו צבאותיהם של רוצחי יוליוס קיסר בשם הרפובליקה, ברוטוס וקאסיוס, נגד צבאותיהם של נוקמי מותו בשם הרפובליקה, אנטוניוס ואוגוסטוס.
האחרונים יצאו המנצחים, ופירות ניצחונם חולקו ביניהם.
בתחילה חלוקה פורמלית בלבד, ולאחר מכן בהסכם ברינדיסיום נקבעה גם חלוקה טריטוריאלית.
אוגוסטוס קיבל את איטליה, אנטוניוס את מצרים ולפידוס את אפריקה.
ההסכם עזר לבסס את מעמדו של אוגוסטוס כמנהיג באיטליה.
בניגוד לציפיותיו של אנטוניוס, הצליח אוגוסטוס לתמרן במים הפוליטיים של רומא ולנווט את ספינתו היטב.
אנטוניוס, מנגד, הלך ואיבד את הקרקע היציבה מתחת לרגליו.
היחסים בין השניים הורעו עד שהתנגשו בקרב אקטיום בשנת 31 לפנה"ס, שם הובסו אנטוניוס וקלאופטרה מלכת מצרים.
אנטוניוס התאבד, קלאופטרה ניסתה להפעיל את קסמיה על אוגוסטוס לאחר שנשבתה, אך ללא הועיל.
אוגוסטוס אף ניסה להצילה כדי שיוכל להשתמש בה למצעד ניצחונו.
אוגוסטוס הביס את אנטוניוס וקלאופטרה, כבש את מצרים וסיפח אותה.
הוא זכה לתהילה רבה ולתמיכה כללית ברומא בזכות סיום מלחמת האזרחים הממושכת והעקובה מדם.
הוא סגר בפעם השלישית את מקדש יאנוס קווירינוס, לאחר שהשיג שלום עולמי בים וביבשה וקיים מצעד ניצחון משולש כדי לחגוג את הניצחון על מצרים, על קלאופטרה, ובמלחמתו נגד הפרתים.
זוהי תחילתו של השלום הרומאי.
כעת היה עליו לנווט את רומא דרך שלום ולא רק דרך מלחמה, משימה קשה לא פחות.
היה עליו להמשיך ולשמור על השכבות העליונות מרוצות מבלי להזניח את פשוטי העם.
כמו כן לרשותו עמדו רבבות רבות של חיילים אשר דרשו אדמות בתמורה לשירותם הצבאי, אדמות אשר מהן אין מספיק ברומא, אלא על חשבון המעמד העליון העשיר והחזק.
מהלך זה כבר הוכיח עצמו מסוכן ומעורר איבה רבה.
דרישה זו של חיילים משתחררים לקבל ממנהיגם מענק שחרור בתצורה של קרקעות נבעה מהתקדים שיצר גאיוס מריוס ברפורמה הצבאית שלו.
אוגוסטוס ניצב בפני דילמה: מצד אחד, הוא הבין שלא כדאי להציף את רומא ברבבות חיילים משוחררים וחסרי כול.
אך מצד שני, מסוכן להחזיק בימי שלום צבא מלא חיילים ותיקים ותוססים, שבעים קרבות ומלחמות אזרחים, אשר נאמנותם לאוגוסטוס נבעה בראש ובראשונה מעצם היותו בנו המאומץ של יוליוס קיסר.
לרשותו של אוגוסטוס עמדו כל אוצרותיה של מצרים.
בניגוד לשאר הפרובינקיות, אוגוסטוס ניכס לו את מצרים כמעין אחוזה פרטית.
נאסר על רומאים, ובייחוד על סנאטורים, לבקר במצרים בלי רשותו המיוחדת.
על מצרים לא הופקד פרוקונסול מטעם הסנאט הרומי, אלא פראיפקטוס (praefectus), נציב ממונה מטעמו.
הוא הסדיר את הצבא ופרש את הלגיונות על פני כמה פרובינקיות.
כמו כן הסדיר את כל עניין התשלום והפנסיה של כל החיילים לסכומים קבועים, לפי דרגתם, זמן שירותם, ואמצעיהם הפרטיים.
כך הבטיח שלאחר שישתחררו לא יתפתו מחמת הגיל או הצורך להצטרף למפריעים התומכים במהפיכה.
הוא פיזר בזהירות ובדאגה את חייליו המשוחררים והעניק להם מענקים או אדמות.
בסוף תהליך שחרור הצבא, הצטמצם הצבא מ-75 לגיונות ל-28 לגיונות, אשר נאמנותם לאוגוסטוס לא הייתה מוטלת בספק.
הוא חילק בערך 400 ססטרצים לכל אזרח רומי, הגדיל את מענקי התבואה פי ארבעה, ערך תהלוכות ניצחון ושעשועים ציבוריים בקנה מידה גדול, ויתר על תשלום כל הפיגורים במיסים והוריד את הריבית על הלוואות לשני שלישים מהמקובל.
בנוסף פיצה את בעלי האחוזות אשר איבדו אדמה ואת האריסטוקרטיה שנשארה נאמנה לו במהלך מלחמתו עם אנטוניוס.
התמודדותו של אוגוסטוס עם חוגי המעמד העליון ההפכפך הייתה תהליך מתמשך לאורך כל התהוות הפרינקיפט.
האמון בממשל החל חוזר והכלכלה הרומית שנשחקה תחת מלחמות האזרחים החלה להתאושש.
לאחר 725 שנה שבהן ידעה רומא את הישגיהם וסבלותיהם של שלטון מלכים, שלטון רפובליקה ושלטונם של המעטים, עלתה רומא שוב על המסלול לקראת כינון שלטון מונרכי.
בשנת 28 לפנה"ס קבע אוגוסטוס כי בתום אותה שנה יפוג תוקפן של התקנות שהותקנו על סמך מוסד הטריומווירט, והכריז חגיגית כי נגמרה שעת החירום ועידן חדש יחל בשנת 27 לפנה"ס.
מרגע ההכרזה ועד תחילת שנת 27 לפנה"ס, ננקטו אמצעים שונים כדי לעבור ממשטר שעת חירום למשטר מסודר, שכלל הנהגת דפוסים קבועים של פעולה לזרועות השלטון השונות.
כחלק מהצעדים שננקטו, הוטל במהלך הקונסולאט השישי של אוגוסטוס עליו ועל עמיתו לקונסולאט, אגריפא, לערוך קֶנסוּס, מפקד אזרחים ושיבוצם לקבוצות השתייכות על סמך שומת רכוש.
חלוקה זו, שנהוג היה לערוך אחת ל-5 שנים, קבעה את מקומו של כל אזרח במדרג המעמדות של אספת הקנטוריות, ובמהלכה נבדק גם אילו אזרחים מחזיקים בהון מספיק כדי להיות חברים בסנאט.
עד לפרוץ מלחמות האזרחים היה הסנאט הגוף החזק ביותר בחיים הפוליטיים ברומא.
במהלכן גדל מספר הסנאטורים באופן משמעותי, בעיקר בשל הענקות חברות בו כתגמול על תמיכה פוליטית וצבאית.
באמצעות הקנסוס החל אוגוסטוס בתהליך צמצום הסנאט, תוך סילוקם של כ-140 סנאטורים מתוך 1,000 שלא עמדו בשומת הרכוש (ועוד כ-60 נוספים, שהובהר להם שלא רצוי להמרות את פיו של הפטרון החדש).
אוגוסטוס פעל להסרת שחיתות וחוסר מוסר מהסנאט.
זאת עשה פעמיים, פעם אחת כאשר ציווה על הסנאטורים להשגיח איש על רעהו, ופעם שנייה כאשר ביצע ביוזמתו סקירה של חברי הסנאט, עם אגריפא ו-10 קונסולים שבחר לצידו.
ניתן להניח כי אחת ממטרותיו של אוגוסטוס בעריכת המפקד הייתה לחדש את פני הסנאט, על מנת שיוכל לשמש אותו בהמשך למימוש שאיפותיו, ובעיקר לסלק ממנו מתנגדים.
יחסיו המיוחדים של אוגוסטוס עם הסנאט המחודש התבטאו בכך שהוא החל להיקרא princeps senatus (מילולית: הראשון בסנאט), תואר שהוענק בתקופה הרפובליקנית לסנאטור נכבד, שהיה הראשון שמביע את דעתו בכל דיון.
המקורות של תקופת הרפובליקה משתמשים בתואר זה כדי לציין את ראשי המדינה, על אף שלא היה כל ערך רשמי לתואר.
כלפי חוץ נראה שיחס הכוחות בין אוגוסטוס לסנאט נשמר תקין, על אף קיומן של פרשיות שהעידו אחרת והושתקו.
המהומות ברומא סביב מלחמות האזרחים שקטו מעט, ואוגוסטוס הצליח לפתור את עיקר הבעיות הבוערות ברומא ובגבולותיה.
בינואר 27 לפנה"ס, התייצב אוגוסטוס לפני הסנאט ונשא נאום שבו הודיע כי הוא מוותר על השלטון המוחלט שהשיג, כולל השליטה על הצבא, החוקים והפרובינקיות.
הוא הביע ביטחון שחברי הסנאט יהיו ראויים לניהול המדינה, ולכן החזיר לסנאט את כל סמכויותיו.
ייתכן שמטרתו בנאום זה הייתה לקבל אישור פורמלי להמשך שליטתו ברומא.
ייתכן שכמה מהם ידעו על כוונותיו האמיתיות ועל כן המשיכו להריע בהתלהבות.
באשר לשאר, חלקם חשדו במילותיו ואחרים האמינו להן.
המחזיקים בשני סוגי הדעות התפעלו באופן שווה, חלקם מערמומיותו והיתר מהתפטרותו.
שני הצדדים לא היו מרוצים, האחד ממזימתו והאחר מרצונו להתפטר.
המפקפקים לא העזו להעמידו על מזימתו, מתוך פחד או מתוך כך שלא היה אכפת להם לעשות זאת.
קמו צעקות שביקשו משטר מלוכני, וכאילו הכריחו אותו, את אוקטביאנוס, לקבל על עצמו את השלטון.
הסנאט דחה את התפטרותו של אוגוסטוס בן ה-36. לבקשת הסנאט, דחתה גם אספת העם את התפטרותו, ולבסוף "נכנע" אוגוסטוס ללחץ.
הוא הסתפק בתואר "פרינקפס" (ראשון האזרחים), והמשטר ששרר החל משנת 27 לפנה"ס כונה "פרינקיפט".
ב-16 בינואר 27 לפנה"ס, ניתן לאוגוסטוס שמו, שפירושו הנעלה, הנשגב.
השם קשור למונח Auctoritas ונגזר ממנו, ובנוסף מרמז על מעמד על-אנושי ועל קדושה.
באופן זה השיג אוגוסטוס אישור פורמלי מהסנאט והעם להמשך שלטונו המוחלט, והשם אוגוסטוס אף היה לתואר של יורשיו.
על כל אלה נוסף גם התואר אימפרטור (Imperator) – תואר שניתן לרוב למצביא מצליח על ידי חייליו, אך אוגוסטוס השתמש בו כבשם פרטי.
השמות והתארים הללו לא העניקו לו סמכות של ממש.
מקור סמכויותיו האמיתי נבע מהמשרות האחרות שאת תוכנן והשפעתן ריכז אליו מבלי לפגוע, למראית עין, במסורות הרפובליקה.
מקור סמכויותיו לאחר דחיית התפטרותו
שלושת מוקדי הכוח במדינה בתקופת הרפובליקה – הסנאט, אספת העם ונושאי המשרות – המשיכו לתפקד, אך יחסי הכוחות ביניהם השתנו.
עצם הקיום של אותם הגופים חיזק את טענתו של אוגוסטוס כי החזיר את הרפובליקה לקדמותה.
מקור הסמכות החוקית של אוגוסטוס להחזיק בשררה כלשהי החל בשנת 43 לפנה"ס, כאשר תפס את הקונסולאט, ובהמשך אותה שנה עם כינון סמכויות החירום של הטריאומווירט השני במהלך המאבק בין תומכי קיסר לרוצחיו.
אומנם מאז תום מלחמות האזרחים ועד שנת 28 לפנה"ס המשיך אוגוסטוס להחזיק בסמכויות חירום אלו.
משנת 31 לפנה"ס ואילך היה תמיד אחד הקונסולים.
הסמכויות שנבעו מכהונתו של אוגוסטוס כקונסול לא היו חריגות, אם כי ברור היה לכולם שאוגוסטוס איננו קונסול רגיל.
הוא בחר לבטא את מעמדו הייחודי ולהסתובב עם 24 ליקטורים בעוד לאגריפא היו רק 12.
הוא ציין בנאום התפטרותו מול הסנאט כיצד עלה על כולם באאוקטוריטס (auctoritas).
מבחינה משפטית הוא היה מגיסטראט לכל דבר, ועמיתו לקונסולאט היה שווה לו בכל הנוגע לסמכויותיו.
טאקיטוס מציין כי בשנת 27 לפנה"ס ויתר אוגוסטוס לחלוטין על התואר טריומוויר והתהלך כקונסול.
אף על פי כן עלה על כולם ביוקרתו – או "אאוקטוריטס".
אאוקטוריטס אינה מושגת באמצעות חוק או סמכות, אינה נרכשת ואינה ניתנת להעברה ושירתה את אוגוסטוס רבות בעיצובו של המשטר החדש.
משטר זה לא נקבע בבת אחת וחלו בו שינויים לאורך הזמן.
לכאורה נראה היה כי הוחזר המשטר המסורתי של הרפובליקה הרומית.
שני קונסולים הועמדו בראש המדינה, הסנאט קיבל החלטות ומינה מושלים לפרובינקיות.
הן העם והן הצבא היו מוכנים להעניק לאוגוסטוס סמכויות בלתי מוגבלות, אך הוא דחה הצעות.
הוא ידע שאם יקבל אותן לעולם לא יזכה באמונן של השכבות האריסטוקרטיות שבעיניהן הייתה חשובה המסורת הרפובליקנית.
לאחר שהסנאט דחה את התפטרותו ואישר את המשך שלטונו, הוחלט על חלוקת הפרובינקיות.
אוגוסטוס החזיר את הפרובינקיות החלשות לסנאט בטענה שהן הפרובינקיות השלוות, ושמר לעצמו את אותן פרובינקיות שהכילו צבאות גדולים, בטענה שהן חשופות לאיום מבחוץ או עלולות להוות איום בפני עצמן אם יתמרדו.
הוא הציג זאת כאילו על הסנאט רק ליהנות ללא פחד מן הפרובינקיות השלוות בעוד הוא נשאר רק עם הקשיים.
כנראה שמניעו האמיתי היה להחזיק בצבא החונה בפרוביקניות המסוכנות יותר ולהשאיר את הסנאטורים ללא כל חימוש.
כדי להוביל את דעת ההמון הרחק מן המחשבה שאוגוסטוס הוא למעשה מונארך, הוא קיבל על עצמו את השלטון על הפרובינקיות למשך 10 שנים בלבד.
הוא הבטיח שבמהלך תקופה זו יחדלו להיות מסוכנות ויוחזרו לסנאט.
במקרה שישיג זאת תוך פחות מ-10 שנים, יחזירן מוקדם יותר לסנאט.
יתרה מזו, לאחר שתם פרק הזמן של שלטונו על הפרובינקיות האימפריאליות, נערכה הצבעה ובה הוא נבחר להמשיך לשלוט עליהן לעוד ועוד תקופות של 5 עד 10 שנים, שוב ושוב לאורך כל חייו.
מסיבה זו, הקיסרים הרומים שבאו אחריו, למרות שכבר היה בידיהם הפיקוד על הפרובינקיות לכל ימי חייהם, נהגו לחגוג כל 10 שנים כאילו חודש שלטונם עליהן.
כך יכול היה אוגוסטוס לנהל את הפרובינקיות שלו כפרוקונסול במקביל להיותו קונסול.
משקלן של הפרובינקיות היה רב, והן היוו מקור ראשי לעושרה ולעוצמתה של רומא.
על כן, חלוקת ניהול הפרובינקיות פירושה היה חלוקת ניהול האימפריה.
שני חידושים חשובים הנובעים מהסדר זה: בניגוד להפרדה שהייתה נהוגה בין משרת הקונסול לניהול פרובינקיה, אוגוסטוס החזיק בשני התפקידים יחד.
החידוש השני הוא העובדה שאוגוסטוס משל על פרובינקיות מרובות ומרוחקות זו מזו.
כדי לנהל את הפרובינקיות ואת השלטון המרכזי ברומא במקביל, מינה אוגוסטוס לגאטים שהיו כפופים לו ישירות, באופן דומה למה שעשה גנאיוס פומפיוס מגנוס.
אחרי כיבוש מצרים והתאבדותם של אנטוניוס וקלאופטרה בשנת 31 לפנה"ס צירף אוגוסטוס את מצרים לאימפריה הרומית.
את ילדיו הבוגרים של אנטוניוס, וכן את קיסריון, ילדה של קלאופטרה מיוליוס קיסר, הרג.
אך את ילדיה של קלאופטרה מאנטוניוס לקח לעצמו וגידל אותם כילדיו.
אוגוסטוס קבע מעמד מיוחד למצרים: הוא השאיר שם צבא של שני לגיונות והעמיד בראשו ובראש הארץ מפקד ומושל ממעמד הפרשים.
סידור זה יוצא דופן, כיוון שלא היה נהוג למנות מושלי פרובינקיות מבין בני מעמד זה.
על האזרחים הרומיים ובמיוחד סנאטורים נאסר לבקר במצרים בלי רשות מיוחדת מאוגוסטוס.
הוא היה במצרים במעמד של יורש המלכים התלמיים וככזה, שליט אבסולוטי.
נהוג להתייחס למצרים כרכושו הפרטי של אוגוסטוס.
בשנת 23 לפנה"ס בצירוף נסיבות של אי-שקט באימפריה, חלה אוגוסטוס ונראה היה לו ולמקורביו שהוא נוטה למות.
הוא כינס בביתו את הפקידים הראשיים של המדינה, דן איתם בענייני המדינה, ואף מסר לפיסו, הקונסול השני של אותה שנה, מסמך שכלל את הפרטים החשובים על המצב הכספי והצבאי של האימפריה.
נפוצו שמועות כי אוגוסטוס יעביר את השלטון לאחד מבני משפחתו, ועל רקע זה נוצר קרע בינו לבין שר צבאו הנאמן אגריפא.
אך אוגוסטוס הפתיע והעביר את טבעת חותמו לאגריפא.
לבסוף צלח טיפול הרופאים ואוגוסטוס הבריא.
ב-1 ביולי שנת 23 לפנה"ס לאחר שקם ממיטת חוליו, התפטר אוגוסטוס מכהונת הקונסולאט, עובדה המציינת שינוי רב משמעות בדרך שבה החליט להחזיק בשלטון.
הקונסולאט לא נראה לו כחיוני ולא כוויתור גדול.
כעת נפתחה לתחרות עוד משרת קונסול עבור סנאטורים שאפתנים.
עניין זה תרם למראית העין של שלטון רפובליקני מסורתי ורגיל.
יחד עם זאת, סיום כהונתו כקונסול העלתה מספר סוגיות משפטיות בנוגע לסמכויותיו.
כדי לפתור את הבעיות הללו, הצביע הסנאט ונתן לאוגוסטוס את סמכות הפרוקונסול והעניק לו סמכות עליונה על הנציבים בכל האימפריה.
אוגוסטוס, שסירב לקבל כל משרה שלא תאמה את מסורת האבות הרומית, קיבל את הסמכות הטריבונית מידי העם מבלי שהחזיק בפועל במשרת הטריבון אותה לא יכול היה לשאת בשל היותו פטריקי (לא מלידה, אלא בעקבות אימוצו על ידי יוליוס קיסר).
החזקת הסמכות הטריבונית איפשרה לאוגוסטוס מסגרת חוקית לשלטונו לאחר שחדל להיות קונסול.
כדי לא לעורר את הרושם שסמכות זו ניתנה לו לכל ימי חייו, דאג לחדשה מדי שנה בבחירות תקניות.
בכך גם ריכך את התנגדות האופוזיציה.
משרת טריבון הפלבס תמיד הייתה בעלת חשיבות עליונה לפשוטי העם, והמעמד העליון תמיד כיבד אותה וחשש ממנה.
כל מי שהרים יד על טריבון דינו מוות מקודש בידי הפלבס.
כיוון שלמעשה אוגוסטוס שלט בסנאט דרך סמכויותיו כקנסור, והיה הראשון שדיבר בכל אספת סנאט דרך היותו הפרינקפס, למעשה לא נדרש מעולם להפעיל את זכות הווטו הטריבונית שהייתה כעת שלו.
כך נשמרה העמדת הפנים של אדם מתון שלא משתמש בכוחו כדי לבסס את שלטונו.
השילוב בין הסמכות הטריבונית והאימפריום העליון תפסו את מקומה של משרת הקונסול.
לאוגוסטוס הספיקו מושכות השלטון שבהן אחז – הסמכות הטריבונית והאימפריום הפרוקונסולארי.
כך היו בידיו הן הסמכות לחוקק, להטיל וטו על הסנאט, לכנסו, לעזור לפשוטי העם נגד עריצות שלטון, והן הסמכות לפקד על צבא.
הקונסולאט נשאר שיא הקריירה של מעמד הסנאט אך תוכן המשרה השתנה בכמה אופנים: העובדה שלצידם של הקונסולים עמד אוגוסטוס, כאדם בעל סמכויות שאפשרו לו לנהל את החיים המדיניים של רומא והאימפריה, צמצמה באופן משמעותי הן את סמכויותיהם של הקונסולאט והן את יוקרת המשרה.
לא חלף זמן רב, ולמשרת הקונסול החלו להיבחר לא שניים בכל שנה, כי אם שמונה.
לאחר ההסדר של שנת 23 לפנה"ס התקבעו המסגרות החוקיות של הפרינקיפט.
מצבו של אוגוסטוס היה ייחודי.
לכאורה, היו לו הישגים צבאיים כבירים, והוא זכה לערוך בעקבות הניצחונות האחרונים טריומף משולש.
אך למעשה לא היה מצביא בולט, בכל הקרבות הגדולים שנזקפו לזכותו היו אלה עוזריו ושותפיו, בעיקר אגריפא, אשר ניהלו את המערכה.
אוגוסטוס לא יכול היה לוותר על התהילה הצבאית כמרכיב של כוחו המדיני, והנוהג שלפיו התהילה הצבאית מוענקת לאדם שעמד בראש הצבא שהשיג ניצחון ולא למפקדים שפעלו בשטח, הקל על אוגוסטוס לזקוף לזכותו ניצחונות של אחרים.
הוא מעולם לא התייחס לצבא כ"אחיי החיילים" אלא כ"חיילים" בלבד.
לאחר פרשת קראסוס, כמעט שלא הוענקה הזכות לערוך תהלוכת ניצחון לאיש שלא מהחוג הקרוב ביותר לאוגוסטוס ומן הצעירים במשפחתו.
לפי המסורת קיבל אדם את הפיקוד על מסע צבאי בטקס דתי מאספת הקוריות, בנשיאותו של הפונטיפקס מקסימוס.
טקס זה אישר את הפיקוד (אימפריום) שהוענק על ידי הסנאט ומסר למפקד את הסמכויות הדתיות בכל הנוגע למערכה שניהל.
אוגוסטוס, שהכריז על החזרת הרפובליקה לקדמותה, לא יכול היה להתנגד לפעילות התקינה של מוסדותיה, ולהענקת הכיבודים הראויים למצטיינים מן האצולה.
כדי לשמור על מעמדו שרכש במאבק ממושך, צריך היה להיות ברור לכל כי הוא הראש והמפקד היחיד של הצבא, והוא הוא שניצח את כל אויבי רומא ("והוכתרתי בשם אימפראטור עשרים ואחת פעמים, על פי החלטת הסנאט הוענקו לי טריומפים רבים אחרים אשר לכולם סירבתי").
השם אימפרטור הפך למזוהה בלעדית איתו, ומי שטען שזכותו להשתמש בו כאילו זמם לתפוס את מקומו של אוגוסטוס, להפוך את כל הסדר הקיים ולהתחיל מחדש מלחמת אזרחים.
כדי לפצות במקצת את המצביאים ששירתו את אוגוסטוס וזכו בניצחונותיו, הנהיג אוגוסטוס מוסד חדש, "סמלי הטריומף", הזכות לשאת את בגדי הטריומף וסמליו בהמשך חייו של המצביא, כיבודים ויוקרה שלא סיכנו את מעמדו.
סמלים אלו ניתנו תחת הגבלות מוגדרות במיוחד.
ייתכן כי מקור סמכותו הוא האימפריום הפרו-קונסולארי, באמצעותו שלט הלכה למעשה בצבא.
אומנם מושג זה אינו קיים במקורות הרומאיים.
כאמור לעיל, החל בשנת 27 לפנה"ס התגבשה בהדרגה חלוקת הפרובינקיות בין הסנאט והפרינקפס, אשר ביסודה עמד שיקול ביטחוני – פרובינקיות שלוות שלהן אין סכנה מבחוץ נמסרו לסנאט, ואילו פרובינקיות קרובות לגבולות האימפריה ניתנו לפיקוח הפרינקפס.
בפרובינקיות אלה מדרך הטבע חנו רוב הלגיונות של הצבא הרומי.
לפיכך, המפקד העליון של רוב רובו של הצבא הרומי היה הפרינקפס, ואת מלאכת הפיקוד בשטח עשו שליחים (legati) מטעמו.