tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותו זמן, לסדרות מארוול שהחלו בשנות ה-60 כמו Thor ו-The Amazing Spider-Man ניתן גם מיספור כפול באותה צורה, עם מיספור הכרך העכשווי לצד המיספור של הסדרה המקורית.
אחרי חוברת מספר 70/499 מאוגוסט 2003, הכרך השלישי חזר למיספור המקורי עם חוברת מספר 500 (ספטמבר 2003).
קארל קסל החליף את לואב ככותב שותף בחוברת מספר 51/480 ממרץ 2002, ולאחר מספר חוברות עם צוותים זמניים, מארק וייד החל במלאכת הכתיבה מחוברת 60/489 (אוקטובר 2002), עם מייק וירינגו כמאייר.
חברת מארוול הוציאה מהדורה פרסומית חלופית לחוברת הראשונה, בעלות של תשעה סנט במקום 2.25 דולרים של המקורית.
בין הצוותים השונים שהיו באותה עת, המאיירים מארק בקינגהאם, קייסי ג'ונס והווארד פורטר תרמו עד לחוברת מספר 524 (מאי 2005).
הכותב ג'יי מייקל סטרזינסקי והמאייר מייק מק'קון עבדו יחד על חוברות מספר 541-527 (יולי 2005-נובמבר 2006), בעוד דוויין מקדאפי החל לכתוב מהחוברת הבאה והמאייר פול פלטייר החליף את מק'קון בחוברת מספר 544 (מאי 2007).
בעקבות אירוע הקרוסאובר "מלחמת אזרחים", הפנתר השחור וסטורם החליפו באופן זמני את ריד וסוזן ריצ'רדס כמנהיגי הקבוצה.
כמו כן, ארבעת המופלאים הופיעו בסדרת החוברות של הפנתר השחור, בכתיבתו של רג'ינלד הדלין ובאיורו העיקרי של פרנסיס פורטלה.
החל מחוברת מספר 554 (אפריל 2008), הכותב מארק מילר והמאייר בראיין היץ' החלו בהרצה של 16 חוברות.
אירוע הקרוסאובר "פלישה סודית" של קיץ 2008 והשלכותיו "שלטון אפל" משנת 2009 סיפרו על הענקת סמכויות ממשלתיות לביטחון המדינה לנבל המשוקם נורמן אוסבורן, וארבעת המופלאים כיכבו במיני-סדרה Dark Reign: Fantastic Four (מאי-ספטמבר 2009), בכתיבתו של ג'ונתן היקמן ובאיורו של שון צ'ן.
היקמן הפך לכותב הסדרה הראשית החל מחוברת מספר 570, עם דייב איגלשאם ולאחר מכן סטיב אפטינג כמאיירים.
בקשת הסיפור "שלושה", שהסתיימה בחוברת מספר 587 מינואר 2011, הלפיד האנושי מת לכאורה לאחר שניסה לעצור המוני מפלצות מלפלוש לכדור הארץ מהאזור השלילי.
הסדרה הסתיימה בחוברת לאחר מכן, והושקה מחדש במרץ 2011 תחת השם FF.
בהרצה חדשה זו, הקבוצה פעלה תחת השם "Future Foundation" ("קרן העתיד"), אימצה קוד לבוש של שחור-לבן, וקיבלה את ספיידרמן לשורותיה.
עם הגעתה של הסדרה החדשה לחוברת מספר 11 בדצמבר 2011, סדרת ארבעת המופלאים בכללותה הגיע לחוברת מספר 599.
כדי לחגוג את יובל ה-50 לסדרת ארבעת המופלאים ולהיווסדותה של מארוול קומיקס, החברה פרסמה בנובמבר 2011 חוברת בת מאה עמודים של Fantastic Four #600, שיצאה בינואר 2012. החוברת החזירה את הסדרה למיספור המקורי שלה וכללה את שובו של הלפיד האנושי.
גורלו של הלפיד האנושי אחרי חוברת מספר 587 התברר מאוחר יותר, שאכן נהרג בקרב נגד המפלצות, אך הוחזר לחיים כדי לשמש כגלדיאטור לבידורו של אניהילוס.
סוזן סטורם הקימה תנועת מחתרת בעקבות החשיפה והביסה את הנבל.
למרות שסדרת חוברות FF הייתה ממשיכתה של הסדרה הראשית, היא תיפקדה כסדרה שעומדת בפני עצמה.
החל מחוברת מספר 12, הסדרה התמקדה בחברים הצעירים של קרן העתיד, ביניהם פרנקלין וולריה ריצ'רדס.
ברומן הגרפי Fantastic Four: Season One, ניתן לארבעת המופלאים סיפור מקור מעודכן בימים המודרניים במקום בשנות ה-60. המהדורה בכריכה קשה הגיעה למקום הרביעי ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס לרומנים גרפיים.
כחלק מהמיתוג מחדש מארוול עכשיו!
של אוקטובר 2012, סדרת ארבעת המופלאים הסתיימה בחוברת מספר 611. בכך הסתיימה הרצתו הארוכה של היקמן על חוברות FF.
הסדרה הושקה מחדש פעם נוספת ככרך רביעי באוקטובר 2012, בכתיבתו של מאט פרקשן ובאיורו של מארק באגלי.
בסדרה זו, שהחלה תחת מיספור מחדש החל מחוברת מספר 1, ארבעת המופלאים חקרו יחד את החלל, כאשר כוונתו החשאית של ריד ריצ'רדס הייתה לגלות מדוע כוחותיו נעלמים באופן הדרגתי.
בפברואר 2014 החלה הרצה חדשה של כרך חמישי תחת מארוול עכשיו 2.0, בכתיבתו של ג'יימס רובינסון ובאיורו של לאונרד קירק.
בשנת 1994 צולם סרט לייב אקשן המבוסס על דמויותיהם של ארבעת המופלאים.
סרט זה נוצר רק כדי להבטיח לאולפנים זכויות יוצרים על המותג ולכן מעולם לא הופץ באף מדיה.
בשנים 2005 ו-2007 הופקו שני סרטי לייב אקשן המבוססים על סדרת הקומיקס בבימויו של טים סטורי ובכיכובם של יואן גריפיד' כריד ריצ'רדס/מיסטר פנטסטיק, ג'סיקה אלבה כסו סטורם/האשה הבלתי נראית, כריס אוונס כג'וני סטורם/הלפיד האנושי, מייקל צ'יקליס כבן גרים/הדבר וג'וליאן מקמהון כוויקטור וון דום/דוקטור דום, אויבם המפורסם של הרביעייה.
כמו בגרסת האולטימייט גם כאן דוקטור דום היה שותף לניסוי והסיבה להפיכתו לנבל היא פרישת חברת הענק שלו ונפילתה הכלכלית, בגלל אותה חללית שנקלעה לסופה הקוסמית והייתה אמורה להיות השלב הבא בטכנולוגיה אך התרסקה.
ויקטור וון דום רואה את הארבעה כאשמים למעשה.
לפי הסרט, ריד וסו ניסו לחזור לשגרה לאחר קבלת הכוחות ולהמשיך את חייהם כמדענים, ג'וני אהב את הכוחות שלו, ובן נותר בדיכאון.
אך הארבעה הפכו לגיבורים לאחר שהצילו עשרות אנשים מהשמדתה של העיר בידי דום, והפכו לגיבורי העיר.
ב-2014 הושלמו צילומי סרט אתחול על "ארבעת המופלאים", בבימויו של ג'וש טראנק ובכיכובם של מיילס טלר כריד ריצ'רדס/מיסטר פנטסטיק, קייט מארה כסו סטורם\האשה הבלתי נראית, מייקל בי.
ג'ורדן כג'וני סטורם/הלפיד האנושי, ג'יימי בל כבן גרים/הדבר וטובי קבל כוויקטור וון דום/דום.
סרט שיצא לאקרנים באוגוסט 2015. סרט המשך הוכרז כצפוי לצאת לאקרנים ביולי 2017. אך בנובמבר 2015 הוא נדחה למועד בלתי ידוע.
בדצמבר 2020 אולפני מארוול פרסמו סמליל חדש לסרט מתוכנן על ארבעת המופלאים שיבויים על ידי ג'ון וואטס.
סדרה עיקרית וסיפורים מרכזיים Fantastic Four Vol.1 #1-416 (נובמבר 1961-ספטמבר 1996)
1 - הופעה ראשונה של ארבעת המופלאים ואיש החפרפרת.
2 - הופעה ראשונה של גזע הסקרול החייזרי.
4 - הצגתו מחדש של נאמור הסאב-מרינר.
5 - הופעה ראשונה של דוקטור דום.
8 - הופעה ראשונה של אלישיה מאסטרס ושליט הבובות.
12 - הופעת אורח ראשונה של הענק הירוק.
15 - הופעה ראשונה של הדעתן המטורף.
20 - הופעה ראשונה של איש המולקולות.
26 - הופעת אורח ראשונה של קבוצת האוונג'רס.
28 - הופעת אורח ראשונה של האקס-מן.
38 - הופעת אורח של קבוצת הנבלים ארבעת המפחידים.
39 - הופעת אורח ראשונה של דרדוויל.
45 - הופעת אורח ראשונה של הבלתי אנושיים.
50-48 - קשת הסיפור הגעתו של גלקטוס והצגתם לראשונה של גלקטוס והגולש הכסוף.
51 - הצגתו לראשונה של האזור השלילי.
52 - הופעה ראשונה של הפנתר השחור.
61 - הופעת אורח של סאנדמן.
202 - הופעת אורח של איירון מן.
211 - הופעה ראשונה של טראקס.
232 - הסיפור "חזרה למקורות", תחילת הרצתו של ג'ון ביירן ככותב.
235 - הופעת אורח של אגו הכוכב החי.
266 - הענקית הירוקה מחליפה את מקומו של הדבר בקבוצה.
296 - הצטרפותו מחדש של הדבר לקבוצה.
308 - שרון ונטורה וקריסטל מחליפות את ריד וסוזן כמנהיגי הקבוצה.
326 - הצטרפותם מחדש של ריד וסוזן ריצ'רדס לקבוצה.
4 - הצגתו מחדש של הלפיד האנושי המקורי.
6 - הופעה ראשונה של אניהילוס.
543-536 - הרפתקאות ארבעת המופלאים במהלך מלחמת האזרחים של מארוול.
550-544 - קשת הסיפור "בנייה מחדש", שמתרחשת לאחר מלחמת האזרחים ובמהלך אירועי "היוזמה".
מיני-סדרות ומהדורות מוגבלות Fantastic Four (ES) #1 (אפריל 1969)
סדרת חוברות True Believers, המכילה הדפסות מחודשות לסיפורים קלאסיים בהשתתפותם של ארבעת המופלאים:
ארבעין הוא מועד שיעי הנחוג ב-20 בצפר, ארבעים יום לאחר צום העשוראא, יום האבל על מותו של האימאם חוסיין בן עלי, נכדו של הנביא מוחמד.
על פי האסלאם, יום הזיכרון הראשון לנפטר חל כעבור ארבעים יום ממועד המוות.
בארבעין מוקירים השיעים את אומץ הלב של חוסיין ותומכיו, שצעדו לכרבלא כדי להתמודד עם בנו של הח'ליף האומיי מועאויה אבן סופיאן, יזיד הראשון, בקרב כרבלא.
בראיית השיעים, התנגדות חוסיין לחוסר הצדק של השלטון האומי והיציאה לקרב על אף ידיעתו כי צבאו הקטן יינגף, מראה על מסירותו הרבה לצדק ולאסלאם הנכון.
השיעים במאות הבאות לאחר מכן התקוממו לעיתים קרובות נגד השלטון הסוני בהשראת חוסיין.
הארבעין צוין לראשונה בשנת 681 לספירת הנוצרים (62 להג'רה), שנה לאחר מות חוסיין בקרב כרבלא.
קרובות משפחתו של חוסיין ובנו החולה עלי, ששוחררו ממעצר בדמשק, עלו לקברו בעיר כרבלא בעיראק.
אליהם חברו ג'אבר אבן עבדאללה העיוור ועטיה בן סעד.
ביום הארבעין עולים השיעים לרגל לעיר כרבלא שבעיראק, השלישית בקדושתה לאסלאם השיעי.
מאמינים שיעים רבים זוחלים ברחובות כרבלא או נופלים אפיים בהתקרבם לקבריהם של חוסיין ושל אחיו עבאס אבן עלי.
במסגרת מנהגי האבלות יש נוהגים לערוך בארבעין טקס תטביר, כפי שנוהגים בעאשוראא'.
בתקופת שלטון סדאם חוסיין הסוני נאסר ציון המועד.
לאחר הפלישה האמריקנית לעיראק במרץ 2003, צוין המועד ברוב כבוד והדר באפריל.
ארבעת הרומנים הקלאסיים של הספרות הסינית הם ארבעה ספרים עבי-כרס הנחשבים בסין לרומנים הקלאסיים החשובים ביותר.
ארבעת הספרים נכתבו בתקופת שתי השושלות האחרונות - שושלת מינג (1644-1368) ושושלת צ'ינג (1912-1644), תקופות שבהן הגיעה הפרוזה הקלאסית הסינית לשיאה.
ספרים אלה נחשבים לקאנון של הספרות הסינית וידועים היטב בחוגי ההשכלה בסין.
רומן שלוש הממלכות (三國演義 - סָאן־גְווֹ יֵן־יִי) (המאה ה-14) - סיפור היסטורי בן 120 פרקים על סוף תקופת האן ושלהי תקופת שלוש הממלכות.
ספר זה פופולרי מאוד גם בתרבות העממית הסינית המודרנית, והוא עוּבַּד לסדרת טלוויזיה פופולרית, למשחק מחשב ואף לסדרת מאנגה ולסדרת אנימה.
גדת המים (水滸傳 - שְׁווֵי־הוּ גְ'ווָאן) (המאות ה-14 עד ה-16) - רומן הרפתקאות בסגנון רובין הוד.
המסע למערב (西遊記 - שִׂי יוֹאוּ גִ'י) (המאה ה-16) - אחד הספרים הידועים ביותר בתולדות הספרות בסין.
הספר הוא מסע הרפתקאות שבו יוצאים נזיר בודהיסטי, בן-החול, קוף וחזרזיר למסע עלייה לרגל מסין להודו על מנת להביא כתבי קודש בודהיסטיים.
ספר זה, שהומחז פעמים רבות ודמויותיו נמכרות כפסלונים בסין, תורגם לעברית והודפס תחת שלושה שמות שונים: "קוף", "הטאו של קוף" ו"המסע למערב (קוף)".
חלום החדר האדום (紅樓夢 הוֹנְג לוֹאוּ מֶנְג) (המאה ה-18) - רומן אפיזודי המתאר את דעיכתה של משפחת אצולה סינית בבייג'ינג בזמן שושלת צ'ינג.
רומן זה, העתיר בהתייחסויות דאוסטיות ובודהיסטיות, נחשב לפסגת הסיפורת הקלאסית הסינית.
47 הרונין (四十七士) הוא סיפור יפני מפורסם על קבוצת סמוראים שירדו לדרגת רונין, לאחר שהמאסטר שלהם אולץ לבצע התאבדות טקסית.
אחרי המתנה ותכנון ממושך, נקמו באויבו של אדונם כדי לשמור על כבודו, ולאחר מכן גם הם ביצעו התאבדות טקסית בהתאם לבושידו, קוד הכבוד של הסמוראים.
הסיפור מסמל נאמנות, כבוד והקרבה, וזכה למעמד של אגדה לאומית ביפן.
המאסטר אולץ להתאבד עקב התקפה כושלת שערך נגד בעל תפקיד בחצר השלטון בשם קִירָה יוֹשִינָאקָה.
לאחר המתנה סבלנית של שנה ותכנון ממושך, נקמו הרונין ביוֹשִינָאקָה בשם כבודו של הדאימיו לשעבר שלהם.
בהתאם לחוקים, שהיו ידועים לרונין מבעוד מועד, היו מחויבים הרונין להתאבד עקב הרצח שביצעו.
הסיפור זכה לפופולריות בתרבות היפנית כסמל לנאמנות, הקרבה, התמדה וכבוד שעל אנשים הגונים לשמר ולקיים בחיי היום יום.
בתקופת המודרניזציה המהירה של תקופת מייג'י, שיוועו בני יפן לשורשים תרבותיים והפופולריות של הסיפור הכמעט מיתולוגי התעצמה.
מחזות רבים הנציחו את הסיפור, בהם מופעי קבוקי ובונרקו.
השם הכולל לגרסאות הבדיוניות של הסיפור הוא צ'וּשִינגוּרָה.
חוקי הצנזורה של השוגונות מתקופת גנרוקו אסרו על תיאור אירועים עכשוויים ולכן שונו שמות גיבורי הסיפור.
קשה להתייחס לצ'ושינגורה כאל תיעוד היסטורי של מאורעות אותו זמן שכן הם נכתבו כחמישים שנה לאחר מכן ומכיוון שעדויות רבות וקדומות לצושינגורה שרדו.
כשבעים וחמש שנים לאחר אירועי הסיפור, הוקלו חוקי הצנזורה ביפן והיפנולוג ההולנדי Isaac Titsingh תיעד את סיפור 47 הרונין ותיארו כאחד האירועים המשמעותיים של תקופת גנרוקו.
בין המקורות המתארים את הסיפור קיים חוסר אחידות לגבי פרטים מסוימים.
הגרסה המתוארת להלן נבנתה ממקורות היסטוריים שנאספו בקפידה לידי סיפור אחד.
חלקם של המקורות הם עדויות ראיה ששרדו עד היום.
ב־1871 הוצגה עלילת הסיפור בפני קהל רחב של קוראים מהמערב עם יציאתו לאור של ספרו של הדיפלומט והסופר א.ב.
בנוסף לספרו של מיטפורד, מבוסס התיאור שלהלן על ספרו של טימון סקריצ' (Timon Screech) "זכרונות סודיים של השוגונות".
47 הסמוראים, נקמת הדם באקו, הסמוראים הנודדים מאקו (赤穂浪士 Akō rōshi) ותקרית גנרוקו אקו (元禄赤穂 事件 Genroku akō jiken).
ב־1701 נערכה באדו (טוקיו של אותם ימים) קבלת פנים לנציגו הבכיר של הקיסר הִיגַשִיָאמַה.
שני דאימיו בשם קָאמֵיי סָמָה ואָסָאנוֹ טָאקוּמִי-נוֹ-קָאמִי נָאגַנוֹרִי (הדאימיו של הפיף אָקוֹ שבהונשו) קיבלו את פניו במסגרת שהותם שם שנבעה מחובת הסנקין קוטאי.
היה זה היום הארבע עשרה של החודש השלישי לשנה הארבע עשרה לגנרוקו, כאשר קִירָה קוֹזוּקֵה-נוֹ-סוּקה יוֹשִינָאקָה, פקיד רב עוצמה בהיררכיה של השוגונות, הינחה את שני הדאימיו לגבי הכללים הנהוגים בחצר.
קירה לא שבע רצון מהדאימיו, בשל המתנות הקטנות שהוצעו לו או בשל השוחד שלא הוצע לו.
על פי חלק מהמקורות קירה היה גס ויהיר מטבעו או מושחת ולכן פגע באָסָנוֹ, קונפוציאני נוקשה.
בכל מקרה, בין אם קירה התנהג שלא כשורה, בין אם פגע בהם ובין אם לא הכין אותם כראוי למילוי חובות מסוימות הקשורות לשוגונות, חולקו שם עלבונות.
אסאנו נשא בשלווה את העלבונות, אך רוגזו של קאמיי גבר עליו והוא ביקש להרוג את קירה.
יועצו של קמאיי מיהר להציע לקירה שוחד גדול ומנע את החורבן שהיה נופל על קמאיי וביתו, במידה וקירה היה נפגע.
לאחר קבלת השוחד, שינה קירה את יחסו לקמאיי והחל נוהג בו כראוי, כך שזעמו של האחרון שכך.
אלא שעתה הופנה יחסו הנוקשה של קירה לאסאנו ביתר שאת, שכן קירה ציפה לקבל שוחד דומה גם ממנו.
קירה לגלג על אסאנו והשפיל אותו וכאשר כינה אותו ברברי־כפרי־חסר־כל־נימוס לא עמד עוד לאסאנו איפוקו והוא תקף את קירה עם פגיון.
המהלומה הראשונה רק פצעה את פניו של קירה והשנייה נבלמה על עמוד.
לפני שאסאנו יכל להמשיך, הפרידו שומרים בינו לבין קירה.
קירה לא נפצע אנושות אך עצם ההתקפה על פקיד בכיר במתחם השוגון נחשבה לעבירה חמורה.
במצודת אדו אסורה הייתה כל אלימות, אפילו שליפת חרב נחשבה לעבירה.
על פי חלק מהמקורות, פשעו של אסאנו היה השלכת ואקיזאשי על קירה שפגעה בדלת הזזה מוזהבת מפורסמת.
בכל מקרה, עקב מעשיו, הצטווה אסאנו לבצע ספוקו.
לאחר מותו יוחרמו כל נכסיו ואדמותיו, משפחתו תיהרס ופקודיו יהפכו לרונין.
החדשות על מאורעות אסאנו הגיעו לאוזניו של אוֹיִשִי קוּרָה-נוֹ-סוּקֵה יוֹשִיוֹ, יועצו הבכיר של אסאנו.
אוישי הסגיר את מצודת אדונו לסוכני השלטון כפי שהורו לו הוראות בקופו, אך מבעוד מועד הוא פינה את בני משפחתו של אסאנו מביתם.
מתוך 300 אנשיו של אסאנו, ארבעים ושבעה (מעל לחמישים לפי מקורות מסוימים) ואוישי בראשם חברו לנקום את מות אדונם.
הידיעה שבמקרה זה אסורה נקמה בקירה לא הסיטה אותם מהחלטתם.
הם נשבעו בסוד להרוג את קירה למרות העונש החמור שללא ספק יוטל עליהם.
קירה, שנשמר מאפשרות כזו, הקיף עצמו בשומרים וביצר את ביתו.
לכן תכננו הרונין להרדים את קירה על משמרתו לפני הוצאת תכנונם לפועל.
כדי להפיג חשדות אפשריים מצידם של קירה ושל השלטונות, התפזרו הרונין והפכו לסוחרים ולנזירים.
אוישי עבר לקיוטו והחל פוקד בתכיפות בתי בושת ומסבאות כאילו אין לו דבר עם נקמה.
קירה שחשש מתחבולה שלח שירגלו אחרי פקודיו לשעבר של אסנו.
באחד הימים, בדרכו של אוישי לביתו והוא שיכור, נפל זה ברחוב ונרדם.
עוברי אורח לעגו לשיכור הישן ואחד מהם, איש סצומה שחלף במקום ושהכיר את קורותיהם של אסאנו ואוישי, זעם על התנהגותו של הסמוראי: על פחדנותו של אוישי שלא נקם את מות אדונו ומהתהוללויותיו.
האיש גידף והעליב את אוישי ואף בעט בפניו (כל מגע בפני סמוראי נחשב לעלבון ועל אחת כמה וכמה הכאת הפנים) וירק עליו.
זמן קצר לאחר מכן, אשתו הנאמנה של אוישי מזה עשרים שנה, התלוננה בפניו על פעולותיו הנראות מוגזמות למרות מטרתן.
בו במקום גירש אותה אוישי ושלח אותה מעל פניו עם שני ילדיו הצעירים.
בנו בכורו, צִ'יקָרָה, נשאר עם אביו.
במקום אשתו, לקח לעצמו אוישי פילגש צעירה ויפה.
כל האירועים הללו דווחו לקירה על ידי מרגליו.
זה הגיע למסקנה כי לא נשקפת לו כל סכנה מסמוראים שמידותיהם כה פחותות ושחסרים הם כל אומץ.
דריכותו ומוכנותו לפעולה מצידם פחתה.
יתר הרונין החלו להיאסף באדו ובעזרת תפקידי הכיסוי שלהם כסוחרים ופועלים, ביקרו בביתו של קירה והתוודעו למבנה הבית ולנפשות הנמצאות בו.
אחד מהם (בשם קִינֵמוֹן קָנֵהִידֵה אוֹ-קָאנוֹ) אף נשא לאישה את בתו של בונה הבית כדי להשיג את תוכניות הבית.
כל המידע שהושג הועבר לאוישי.
רונין נוספים עסקו בהשגת כלי נשק והעברתם בחשאי (וכנגד החוק) לתוך אדו.
ב־1702 הגיעה השעה בה אוישי השתכנע שקירה כבר אינו מצפה להתקפה.
אוישי חמק מקיוטו ומהמרגלים שהשגיחו עליו ונפגש עם החבורה כולה במקום מסתור באדו.
שם חידשו הרונין את שבועת הנקם שלהם.
השכם בבוקר ה-14 בדצמבר, בתנאים של רוח עזה ושלג כבד, תקפו הרונין עם אוישי בראשם את ביתו של קירה באדו.
הרונין, חמושים בחרבות וקשתות, התחלקו לשתי קבוצות.
על פי התוכנית תתקוף הקבוצה הראשונה, מובלת על ידי אוישי, את השער הראשי והקבוצה השנייה, בראשות בנו של אוישי, אוישי צ'יקרה, תתקוף את הבית דרך השער האחורי.
נקבע שקול תוף יסמן את תחילת ההתקפה המתואמת של שתי הקבוצות, ושריקה תודיע על מותו של קירה.
לאחר הריגתו של קירה, תכננו הרונין לערוף את ראשו ולהציבו כמנחה על קבר אדונם המת.
אז יוכלו להסגיר עצמם לשלטונות ולצפות לעונש מיתה.
במהלך ארוחת הערב האחרונה, וידא אוישי שפרטי התוכנית ידועים ומקובלים על חברי הקבוצה וכן הפציר בהם להימנע מפגיעה בנשים, ילדים וחסרי ישע אחרים.
עם תחילת ההתקפה על הבית, שלח אוישי ארבעה אנשים שיטפסו מעל לגדר הבית ויחדרו לביתן השומר.
הארבעה לכדו וכבלו את אנשי המשמר שנמצאו שם.
לאחר מכן שלח אוישי אנשים לבתי השכנים, כדי שיסבירו כי התוקפים אינם שודדים, אלא שמטרתם היא לנקום את מות אדונם וכי אין על השכנים לחשוש מפני שלא יאורע להם כל רע.
השכנים, ששנאו את קירה, בחרו לא לעשות דבר.
אוישי הציב קשתים על גג ביתו של קירה כדי למנוע מיושבי הבית (שעדיין נמו) לקרוא לעזרה והחל מכה בתוף כאות לתחילת ההתקפה על הבית.
עשרה מאנשיו של קירה הצליחו לבלום את ההתקפה על חזית הבית, אולם קבוצתו של צ'יקרה הצליחה לפרוץ לבית דרך עורפו.
קירה המבועת מצא מסתור, יחד עם אשתו ומספר משרתות, בתוך ארון במרפסת הבית.
יתר משרתיו, שישנו בקסרקטין מחוץ למבנה הראשי, ניסו לפרוץ לבית כדי לבוא לעזרתו.
קבוצתו של אוישי הצליחה להתגבר על המגנים בחזית הבית והתאחדה עם קבוצת בנו שכבר נכנס למבנה.
בכוחות משותפים נלחמו הרונין באנשי קירה שנכנסו לבית.
חייליו של קירה חשו בהפסדם המתקרב וניסו לשלוח בקשת עזרה, אולם חיציהם של הקשתים שהוצבו על הגג מצאו את השליחים והרגום.
הקרב העז נגמר לאחר שאחרון אנשיו של קירה הוכנע.
שישה עשר מאנשי קירה הומתו ועשרים ושניים נפצעו, בהם נמנה נכדו של קירה.
אלא שלא נמצא כל זכר לקירה עצמו.
הרונין חיפשו אחריו בבית ומצאו רק נשים בוכיות וילדים.
היאוש החל אוחז בהם אלא שאז השכיל אוישי לבדוק את מיטתו של קירה ומצא שהיא נותרה חמימה.
הלוחמים הבינו שקירה לא יכל להתרחק.
החיפוש אחרי קירה התחדש ובמהלכו התגלה פתח מוסתר לחצר סודית.
בחצר היה מבנה קטן שהכיל פחם ועצים לבעירה, שני חיילים חמושים שהסתתרו במבנה הוכנעו ונהרגו.
במבנה התגלה מסתתר אדם נוסף שניסה לתקוף את מגלהו עם פגיון אך פורק מנשקו בנקל.
האדם סירב להזדהות ולמרות זאת סברו מגליו כי מדובר בקירה והשמיעו שריקה.
הרונין התאספו במקום ואוישי בחן את פניו של האדם בעזרת אור עששית.
הוא זיהה אותו כקירה, כהוכחה ודאית לזהותו נמצאה הצלקת על פניו שהותירה התקפתו של אסנו.
אוישי כרע על ברכיו והסביר לפקיד רב המעלה כי הם ממלאים את חובתם כסמוראים ונוקמים את מות אדונם.
הוא ביקש מקירה לנהוג כסמוראי גם הוא ולהרוג את עצמו.
אוישי הציע עצמו כמשנה לספוקו והגיש לקירה את אותו הפגיון ששימש את אסנו בטקס הספוקו שלו.
למרות כל בקשותיהם מקירה, כרע האחרון כשהוא רועד ואילם ולא עשה דבר.
לבסוף, בראותו שקירה לא יצלח לדבר, הורה אוישי לאנשיו לאחוז בקירה וערף את ראשו עם הפגיון.
קירה מצא את מותו בליל היום הארבע עשרה של החודש השנים עשר לשנה החמש עשרה לגנרוקו.
הרונין כיבו את עששיות הבית ובעירות בתוכו כדי למנוע שרפה שתתפשט לבתי השכנים ויצאו אותו, נושאים עימם את ראשו של קירה.
אחד הרונין, טֵרַסָקַה קִיצִ'יאֵמוֹן, הצטווה לעשות דרכו לאקו ולהודיע כי ננקם מותו של האדון.
גרסאות נוספות לסיפור טוענות שטרסקה נמלט מהמקום לפני או לאחר הקרב או שהצטווה לעזוב לפני שהרונין הסגירו עצמם לשלטונות
עם תחילתו של היום נשאו הרונין את ראשו של קירה לקברו של אדונם במקדש סֵנגַקוּ-גִ'י.
מסעם עורר מהומה לא קטנה שכן סיפור מאורעותיהם הקדים אותם ותושבים שניקרו על דרכם היללו אותם והזמינו אותם לנוח ולהתכבד במזון ושתייה.
בהגיעם למקדש, ארבעים ושישה הרונין הנותרים רחצו וניקו את ראשו של קירה והניחו אותו יחד עם הפגיון שהרג אותו ואת אסאנו לפני קיברו של אדונם.
הם התפללו שם ומסרו לאב המנזר את כל כספם, תוך שהם מבקשים ממנו לדאוג לקבורתם המכובדת ולהתפלל עבורם.
לאחר מכן הסגירו עצמם הרונין לשלטונות.
הללו הפרידו אותם לארבע קבוצות ומסרו כל קבוצה למשמר בדאימיו אחר, כך שארבעה דאימיו שמרו עליהם.
בזמן זה הגיעו שניים מחבריו של קירה כדי לקבל את ראשו לידיהם ולקוברו.
במקדש עדיין שמור המסמך המקורי שנוגע לראש.
חתימותיהם של החברים ושל כל הנזירים שעסקו בעניין מתנוססות על המסמך.
בבואם להחליט על גורלם של הרונין מצאו עצמם נציגי השוגונות בבעיה.
מחד, הרונין פעלו על פי קוד הבושידו ונקמו את מות אדונם.
מאידך, פעולתם מתריסה כנגד סמכות השוגונות שכן הם עברו על החוקים שקבע השלטון.
השוגון עצמו קיבל לידיו מספר עצומות חתומות על ידי נתיניו שקראו לו לפעול לטובת הרונין.
כצפוי, נידונו הרונין למוות אך השוגון מצא את הפתרון לבעיה בכך שנתן לרונין את הזכות ליטול את חייהם בספוקו מכובד ולא הוציאם להורג כפושעים.
ידוע כי כל אחד מהתוקפים אכן הרג עצמו בטקסיות המקובלת.
ב-4 בפברואר 1703 ביצעו ספוקו ארבעים ושישה הרונין (מספרם באותו הזמן עורר בלבול מסוים בשם הסיפור שתואר לפעמים כ־46 הרונין.
בכל מקרה, בהתקפה נטלו חלק 47 רונין).
על פי בקשתם, הם נקברו בסנגקו-ג'י אל מול קבר אדונם.
כאשר חזר משליחותו הרונין הארבעים ושבעה, טרסקה, חנן אותו השוגון (ייתכן שעקב גילו הצעיר).
טרסקה המשיך את חייו עד לגיל המופלג של שמונים ושבע ולאחר מותו נקבר עם אחיו לסאגה בסנקגו-ג'י.
עד היום שמורים במקדש בגדיהם וכלי נשקם של הרונין, יחד עם התוף והמשרוקית ששימשו בהתקפה.
את השריון שעטו לגופם הכינו הרונין בעצמם כדי לא לעורר חשד בעת רכישתם.
קבריהם של הרונין קודשו בידי עולי רגל שהגיעו להתפלל עליהם.
רבים ביקרו במקום מאז תקופת גנרוקו.
אחד מהם היה עובר האורח מסצומה שפגע באוישי והעליב אותו.
האיש פנה לקברו של אוישי והתחנן שיסולח לו על מעשיו ועל כי חשב שאוישי אינו סמוראי של ממש.
לאחר מכן התאבד האיש וקברו נקבע בסמוך לקברם של הרונין.
אחד מהוגי בושידו החשובים של התקופה, מִיאַמוֹטוֹ צונטומו, טען, כי מעשיהם של 47 רונין לא היו נכונים מבחינת בושידו: לדעתו, הרונין התמקדו יתר על המידה בהצלחת הנקמה, ולכן חיכו שנה שלמה לעיתוי מושלם של המתקפה.
והרי לפי בושידו, אין משמעות לתוצאות המעשה, אלא רק לאומץ והחלטיות שמפגין הסמוראי כאשר הוא עושה את הדבר הנכון.
לכן, לפי צונטומו, היו הרונין אמורים לתקוף את ביתו של קירה מיד אחרי מות אדונם.
עם זאת הפך הסיפור לדורות לדוגמה של נאמנות לאדון, והוא הונצח במחזות, סיפורים ציורים וסרטים רבים לאורך כל ההיסטוריה היפנית.
המחזה הראשון אודות המאורע עלה על הבמה כשבועיים לאחר המתקפה.
הרשויות אסרו על המחזה והוא ירד מהבמה, אך רבים אחרים הופיעו אחריו.
הפופולרי מבין המחזות היה מחזה בונרקו בשם צ'וּשִינגוּרָה: מטעמי צנזורה, המחזה העביר את העלילה למאה ה-14 ושינה את שמות הדמויות.
במאה ה-20, צולמו לפחות שישה סרטים המבוססים על סיפורם של 47 רונין.
הסיפור היה גם לנושא פופולרי בקרב אמני אוקיו-אה: מרבית אמני הז'אנר, בהם הציירים המפורסמים כמו הוקוסאי, הירושיגה וקוניסדה, הציגו בציוריהם את מאורעות הסיפור, את הדמויות ואת שחקני קבוקי אשר הופיעו במחזות על 47 הרונין.
אוטגאווה קוניושי הקדיש ל-47 רונין לא פחות מ-11 סדרות ציורים ו-20 טריפטיכונים.
במהלך השנים, יצאו מספר סרטים על הסיפור.
ארבעת השבויים הם ארבעה תלמידי חכמים, אשר על פי הרב הראב"ד הראשון, נשבו על ידי שודדי ים לקראת סוף תקופת הגאונים, סביב שנת 990 לספירה, ונפדו על ידי קהילות יהודיות בארצות שונות – מצרים, קירואן שבתוניסיה, ספרד וארץ נוספת אשר מיקומה אינו ברור.
על פי הסיפור, הארבעה תרמו משמעותית ללימוד התורה בקרב הקהילות היהודיות בספרד ובצפון אפריקה.
לדעת חוקרים רבים, עיתוי האירוע אינו תואם בהכרח למסופר ב"ספר הקבלה" של ראב"ד.
אף בנוגע לעצם סיפור השבי, סבורים חלק מן החוקרים כי אין בו ממש.
בנוגע להתפתחות עולם התורה בספרד ובצפון אפריקה, שעל פי תיאורו של ראב"ד התרחש בעיקר בזכות השבויים שנפדו, מתארים חלק מהחוקרים התפתחות הדרגתית ומתמשכת, שהחלה עוד לפני שהגיעו לאזורים החכמים השבויים, אך מוסכם כי הואצה על ידם.
הסיפור על אודות ארבעת השבויים מופיע בספר "ספר הקבלה" של רבי אברהם אבן דאוד - הראב"ד הראשון.
על פי הסיפור, ארבעה חכמים נסעו מהעיר בארי שבאיטליה.
היו אלה רבי חושיאל אביו של רבנו חננאל, רבנו משה בן חנוך עם אשתו ובנו רבי חנוך, רבי שמריה בן אלחנן, והרביעי ששמו לא ידוע.
הם יצאו מהעיר בארי שבחבל פולייה בדרום איטליה, והפליגו בים התיכון.
בהיותם בדרך נשבו על ידי ספינה ספרדית, ששייטה תחת דגלו של הח'ליף עבד א-רחמן השלישי, מושל קורדובה.
רב החובל ניסה לאנוס את אשתו היפה של רבי משה, וכדי להימנע מכך היא קפצה לים.
כאשר הגיעה הספינה לנמל אלכסנדריה שבמצרים, הוא הציג את שבוייו למכירה ובני הקהילה היהודית פדו את רבי שמריה.
בקירואן שבתוניסיה נפדה רבי חושיאל ובקורדובה שבספרד נפדו רבי משה ורבי חנוך בנו.
מיקומו המדויק של המרכז הרביעי אינו ברור.
בקהילות שבהן נפדו השבויים הם הוכרו כתלמידי חכמים מופלגים, ותוך תקופה קצרה הם התמנו שם לראשי הישיבות המקומיות.
וזו לשונו הציורית של אבן דאוד:
החוקרים של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נטו לקבל את הסיפור כאמת היסטורית, וניסו להתיר בעיות שעלו ממנו.
אחת הבעיות קשורה לתיארוך המעשה, שכן תקופתו של עבד אל רחמן השלישי היא בשנים 912–961. רבי יצחק אייזיק הלוי סבר לכן כי נפלה טעות בדברי הראב"ד, ובמקום תש"נ, יש להגיה תש"כ.
ויכוח נתגלע בין החוקרים לגבי המקום ממנו יצאו השבויים.
אף על פי שהראב"ד מדווח על "מדינת בארי", גרץ ובעקבותיו אייזיק הירש וייס סבורים שחכמים אלו היו מבבל, ומטרת נסיעתם לא הייתה להכנסת כלה כמשמעה, אלא לאיסוף כספים עבור הישיבות הבבליות, המכונות בארמית "כלה".
לעומתם סבורים שי"ר ורבי יצחק אייזיק הלוי, שבארי היא בארי אשר בדרום המגף האיטלקי, הנודעת בנמלה הרחב והנוח, השני בחשיבותו באיטליה, לאחר נמל נאפולי.
הלוי מביא לכך הוכחות רבות בספרו דורות הראשונים.
כמו כן, הלוי טען כי החכם הרביעי ששמו לא נודע, הוא רבי חנוך בנו של רבי משה, שהיה אז נער, אך גדל אחר כך בתורה וכיהן גם כן בראשות ישיבה בספרד.
השערה אחרת קושרת את השבוי הרביעי עם דמותו של רבי משולם בן קלונימוס.
בעקבות מחקר שיטתי של הגניזה הקהירית הופרכו כמה מהנחותיהם של חוקרי סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, והנטייה של החוקרים כיום היא לשלול את סיפור מעשה השבי.
מסמך מהגניזה הקהירית מתעד מגבית שארגן בסביבות 1030 ר' חננאל בנו של ר' חושיאל, עבור קרוב משפחה איש בארי שבאיטליה (ולא בבבל, כפי שסברו חלק מהחוקרים).
הלה היה שרוי במצוקה כספית והגיע לקירואן, מקום משכנו של ר' חננאל במטרה לבקש סיוע מאנשי העיר.
מסמך נוסף מצביע על כך שרבי חושיאל, וזמן קצר אחריו גם בנו, הגיעו לתוניסיה באופן חופשי, ולא על ידי נפילה בשבי ופדיון.
כמו כן, מהמסמך עולה כי הדבר אירע בין השנים 1005 - 1007 לספירה ולא בסביבות 990 לספירה או לפני כן.
בנוסף, פעילותו של ר' משה בן חנוך בספרד מתחילה בסביבות 960 לספירה, בעוד ר' חושיאל פעיל בקירואן רק מתחילת המאה ה-11. פרופ' משה גיל, המייצג דעת מיעוט, סבור כי מעשה השבי מעוגן במציאות.
לטענתו, החכמים הפליגו מאיטליה לכנס חכמים במגרב בסביבות 960 לספירה.
הם נשבו בדרכם, וכך כל אחד מהם הגיע למקום אחר - מצרים, ספרד והמגרב.
לטענתו ניתן להניח שלאחר שרבי חושיאל נפדה על ידי יהודי המגרב, הוא חזר לאיטליה, ושוב חזר למגרב (קירואן) לאחר ארבעים שנה.
הראב"ד מתאר את תרומתם המכרעת של החכמים השבויים לעולם התורה, בארצות שאליהם הגיעו.
תיאורו של הראב"ד אינו עולה בקנה אחד עם העובדות הידועות לנו, שכן בקהילות אלה התקיימה פעילות תורנית עוד בטרם הגיעו אליהן החכמים.
כך למשל, במצרים נולד והתחנך רב סעדיה גאון, עשרות שנים בטרם מעשה "ארבעת השבויים".
אנשי שם נוספים היו, בין השאר, רבי יצחק הישראלי, שנולד במצרים ועבר לקירואן, וכן ר' אלחנן, אביו של ר' שמריה (אחד מ"השבויים"), שהיה ראש ישיבה שם.
בקירואן היה זה רבי יעקב בן נסים אבן שאהין שהקים ועמד בראש בית מדרש במקום, עוד בטרם הגיע ר' חושיאל.
בספרד פעלו, בין השאר, רבי חסדאי אבן שפרוט (שבימיו הגיע לקורדובה ר' משה בן חנוך, והוא זה שתמך בו כספית), מנחם בן סרוק ודונש בן לברט.
מכתביהם של רב נטרונאי גאון ושל רב עמרם גאון מהמאה ה-9 אל קהילות בספרד מכילים דברי שבח לחכמי הישיבות שבמקום.
על אף שדעתם של החוקרים אינה תואמת את תיאורו של הראב"ד לגבי תרומת החכמים, אין זה אומר שתרומתם של החכמים לעולם התורה הייתה מבוטלת.
ר' משה בן חנוך הקים ישיבה בקורדובה, ור' שמריה עמד בראש ישיבה במצרים.
באשר לר' חושיאל - הוא היה האישיות המרכזית בקירואן בסוף העשור הראשון ובעשור השני של המאה ה-11, לאחר פטירתו של רבי יעקב בן נסים.
על אף שהתלמוד הירושלמי היה ידוע לחכמי קירואן עוד בטרם הגיע למקום, בתקופתו של רבי חושיאל כראש תלמידי החכמים בקירואן שולב התלמוד הירושלמי בלימודם של חכמי קירואן.
את הפתיחות לשלב את הירושלמי כמקור נלמד יש לזקוף לזכותו של רבי חושיאל, לזכותם של חכמים נוספים מישראל, מבבל ומאיטליה שהגיעו לקירואן באותה תקופה וכן לציטוטים מהירושלמי בתשובותיהם של רב שרירא גאון ושל רב האי גאון.
אף על פי כן, מוקד הלימוד נשאר התלמוד הבבלי, ולא זה הירושלמי, וכמו כן, המרכז הבבלי, ולא זה הארצישראלי, נשאר הסמכות התורנית.
הלוי סבור, כי בתקופה שלפני בואם של החכמים לקהילות האלו, היו רגילים בני הקהילות להסתמך בעיקר על הדרכתם המדויקת של גאוני בבל, כפי שניתן להווכח באלפי התשובות שנכתבו על ידי הגאונים.
לעומת זאת באיטליה, לא עמדו בקשר הדוק עם גאוני בבל והוכרחו לפסוק הלכה על ידי עיון עצמי בתורה.
החכמים שבאו מאיטליה, הביאו לספרד את סגנון הלימוד העמקני, שהשלים את שיטת הלימוד הספרדית, ובד בבד עם השענות על הכרעות הגאונים, החלה נפוצה שיטת הבירור היסודי של הסוגיות.
החוקרים מצביעים גם על שינויי מנהגים שהתרחשו בעקבות השפעתם של חכמי איטליה על קהילות ספרד והמגרב.
כך למשל נהוג היה בספרד, שבתפילת הלחש במוסף בראש השנה, לא היו הציבור אומרים את ברכות מלכויות זכרונות ושופרות.
רק שליח הציבור היה אומר אותן בחזרת התפילה.
לעומת זאת באשכנז ובאיטליה נהגו כל הציבור לומר את הברכות הללו בתפילת הלחש.
כאשר הגיע רבי משה לספרד, הוא הנהיג שם את מנהג איטליה, וכך נעלם לאטו מנהג ספרד העתיק.
את סיפור "ארבעת השבויים" ניתן להבין לאור אירועי התקופה: בני משפחת אומיה שהודחו מהשלטון על ידי העבאסים, הקימו נסיכות עצמאית בספרד.
בצפון אפריקה נוסדה במאה ה-10 ח'ליפות פאטימית שיעית.
הפיצול הפוליטי בעולם האסלאמי דחף את הקהילות היהודיות לעצמאות גדולה יותר מהמרכז התורני הבבלי.
לזה מצטרף ריחוק גאוגרפי, התחזקות כלכלית של אותן קהילות, והגירתם של חכמים רבים מבבל, מצרים ואיטליה אל המגרב וספרד.
אמנם הכפיפות היחסית למרכז הבבלי נשמרה, אבל כבר במאה ה-9 ענו רבנים מקומיים ברחבי המגרב על שאלות הלכתיות לא מעטות.
ניתן, אם כן, לראות במעשה "ארבעת השבויים" ביטוי ספרותי לאותה נטייה לעצמאות, אשר בניגוד לסיפור המעשה לא התרחש בבת אחת, אלא כתהליך היסטורי רציף בין עשרות ומאות שנים.
ארבעת האחים היא להקת פולק אמריקאית שהחלה את פעילותה ב-1958 במדינת וושינגטון ופעילה עד היום (2023).
במשך שנות קיומה הופיעה הרביעייה באלפי קונצרטים בארצות הברית וברחבי העולם.
מהופעות בקהילות קטנות ועד הופעות לפני נשיאי ארצות הברית בבית הלבן.
הלהקה הייתה ממבשרות תחיית מוזיקת הפולק שזכתה לפופולריות בארצות הברית, בסוף שנות ה-50 ובשנות ה-60 של המאה ה-20, ומבין ההרכבים שהתפרסמו באותה עת, היא בין הבודדים שעדיין פעילים.
סימן ההיכר של הלהקה היה השילוב ההרמוני של קולות חבריה שליוו את עצמם בפריטה על כלי מיתר.
הלהקה התפרסמה בעיקר הודות לשני להיטיה הגדולים "Greenfields" ו-"The Green Leaves of Summer", שנתפרסמו בתחילת שנות ה-60.
בוב פליק, ג'ון פיין, מייק קירקלנד ודיק פולי נפגשו באוניברסיטת וושינגטון שם למדו והיו חברים באחוות פי גמא דלתא ומכאן "האחים" שבשם הלהקה.
הופעותיהם הראשונות היו תוצאה של מתיחה שאורגנה על ידי חברי אחווה מתחרה ב-1958. הללו סדרו שאלמונית תתקשר לארבעת האחים ותזמינם למבחן במה במועדון מקומי.
למרות שלא הוזמנו ולא נערכו כלל מבחנים, הורשו ארבעת האחים לשיר מספר שירים כמבחן ובסיום נשכרו להופיע במועדון.
את רוב שכרם שם קיבלו בצורת בירה.
ב-1959 עזבו הארבעה לסן פרנסיסקו שבקליפורניה, שם פגשו את מורט לואיס שהיה אמרגנו של דייב ברובק.
לואיס הפך לאמרגנם ומאוחר יותר באותה שנה, דאג להם לחוזה עם קולומביה רקורדס.
בסוף 1959 הוציאו תקליטון שנעלם ולא הותיר כל עקבות.
התקליטון השני שלהם, שיצא בינואר 1960, כלל את השיר "שדות ירוקים" (Greenfields) שנכתב ב-1956 על ידי חברי להקת "The Easy Riders", טרי גילקיסון, ריצ'רד דר ופרנק מילר.
השיר הפך ללהיט והגיע למקום השני במצעד הלהיטים של הבילבורד תוך שהוא מוכר מעל מיליון תקליטונים.
לקראת סוף אותה שנה, הוציאה הלהקה את אלבומה הראשון, "Brothers Four", שהגיע למקום ה-11 במצעד האלבומים של בילבורד.
הלהיט השני הבולט של ארבעת האחים היה "העלים הירוקים של הקיץ" (The Green Leaves of Summer) שהתפרסם ב-1961. השיר הופיע ב-1960 בסרט "האלמו", בבימויו ובכיכובו של ג'ון ויין.
הלחן נכתב על ידי דימיטרי טיומקין למילים של פול פרנסיס ובסטר ושימש גם כנעימת הנושא של הסרט.
בטקס האוסקר שנערך ב-1961 הם ביצעו את השיר, שהתמודד על פרס השיר הטוב ביותר.
השיר קיבל פרסום מחודש בשנת 2009 כאשר הופיע, כאזכור לסרט האלמו, בפתיחת סרטו של קוונטין טרנטינו - ממזרים חסרי כבוד.
ב-1961 הוציאו את אלבומם השני, "BMOC/Best Music On/Off Campus", שהגיע למקום הרביעי במצעד האלבומים.
הם הופיעו במופע הטלוויזיה של אד סאליבן ובסוף אותה שנה הוציאו אלבום נוסף, "The Brothers Four Song Book", שהכיל שירי עם ישנים.
ב-1961 גם היו "ארבעת האחים" מועמדים לפרס גראמי בקטגוריה האמן החדש הטוב ביותר אך בפרס זכה הקומיקאי בוב ניוהארט.
הלהקה שילבה נימה הומוריסטית בהופעותיה שחלקה בא מהמילים שחיברו לחלק משיריהם, כמו השיר "Frogg" שהיה מבוסס על הלחן של "Froggy Went a Courtin" ובוב פליק כתב לו מילים חדשות.
הצלחת ההופעות הביאה להקלטת שני אלבומים בהופעות חיות: "The Brothers Four: In Person" ב-1962 ו-"Cross-Country Concert" ב-1963.
הפלישה המוזיקלית הבריטית לארצות הברית ב-1964 ועלייתו של זרם הפולק-רוק בו בלט בוב דילן, שמו קץ להצלחתם הגדולה של ארבעת האחים, אך הם המשיכו להופיע ולהקליט בהצלחה.
גדולה במיוחד הייתה הצלחתם ביפן ובבתי מלון של רשתות אמריקאיות ברחבי העולם.
מסוף 1964 הם הועברו בבילבורד לתחום המוזיקה הקלה.
למזלם, חברת התקליטים שלהם, קולומביה רקורדס, המשיכה להתמקד בתחום זה של המוזיקה וכך הם הקליטו שני אלבומים נוספים: "Big Folk Hits" ב-1963 ו-"More Big Folk Hits" ב-1964. הלהקה ניסתה לחזור לכותרות והקליטה גרסה קליטה לשירו של דילן "Mr.
Tambourine Man", עוד לפני שדילן הוציא לאור את השיר.
למרות שגם דילן היה חתום בקולומביה רקורדס, ענייני זכויות יוצרים מנעו את ההוצאה לאור וכך, להקת הבירדס זכתה מן ההפקר כשהוציאה את גרסתה לשיר וזכתה להצלחה גדולה.
ב-1965 וב-1966 הוציאה הלהקה שלושה אלבומים נוספים, האחרון שבהם, "A Beatles' Songbook (The Brothers Four sing Lennon/McCartney)", הוקדש לשירי הביטלס.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, חזרו ארבעת האחים להקליט בחברת Folk Era Records.
הם הוציאו לאור אלבום שהוקלט בהופעה חיה ביפן ובנוסף, חזו בהוצאתם מחדש של חלק גדול מאלבומי העבר שלהם על תקליטורים.
למרות שחלפה חצי מאה מאז החלו להופיע ולמרות השינויים הרבים שעברה תעשיית המוזיקה הפופולרית, ארבעת האחים עדיין פעילים ומופיעים ברחבי ארצות הברית והעולם.
ב-20 באוגוסט 2020, נפטר מסרטן חבר הלהקה לשעבר, מייק קירקלנד.
בוב פליק - פריטה על קונטרבס ושירה (בריטון ובס)
ג'ון פיין - גיטרה ושירה (בריטון)
מייק קירקלנד - גיטרה, בנג'ו ושירה (טנור)
דיק פולי - גיטרה ושירה (בריטון)
במשך השנים חלו השינויים הבאים בהרכב הלהקה:
1969 - מייק קירקלנד הוחלף על ידי מרק פירסון (גיטרה, בנג'ו ושירה)
1971 - מרק פירסון הוחלף על ידי בוב הוורת' (גיטרה, בנג'ו, מנדולינה, חליל ושירה)
שנות ה-70 - בוב פליק הוחלף במשך שלוש שנים על ידי טום קו (גיטרה בס ושירה)
1989 - מרק פירסון שב ללהקה והחליף את בוב הוורת'
1990 - דיק פולי הוחלף על ידי טרי לובר (גיטרה, גיטרה סטיל, מנדולינה ושירה)
החל מ-2008 ועד היום (2023) חברי הלהקה הם: בוב פליק (חבר הלהקה המקורית), מרק פירסון, מייק מק'קוי, קארל אולסן
הסרטארבעת המופלאים הוא סרט גיבורי־על אמריקאי משנת 2005 בבימויו של טים סטורי ובכיכובם של יואן גריפיד', ג'סיקה אלבה, כריס אוונס, מייקל צ'יקליס וג'וליאן מקמהון.
הסרט הופק על ידי פוקס ומארוול קומיקס.
הסרט מבוסס על חוברות הקומיקס "ארבעת המופלאים" שנוצרו על ידי סטן לי וג'ק קירבי.
הסרט היה שובר קופות וגרף 330 מיליון דולר.
הוא היה הסרט על גיבורי העל השני הרווחי ביותר לשנת 2005, לאחר "באטמן מתחיל".
לסרט זה הופק סרט המשך בשם "ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף".
ד"ר ריד ריצ'רדס, יחד עם חברו בן גרים, משכנע את ד"ר ויקטור וון דום, מנכ"ל "תעשיות וון דום," לאפשר לו גישה לתחנת החלל שלו כדי לבדוק את השפעת הקרניים הקוסמיות על דגימות ביולוגיות.
וון דום מסכים ומגייס את החוקרת הראשית שלו בתחום הגנטיקה (והאקסית של ריד) סוזן סטורם ואת אחיה הפזיז, ג'וני סטורם.
הם מגיעים לחלל לחקור את העננים הקוסמיים, אך העננים מגיעים לפני המועד הצפוי.
ריד, סוזן וג'וני עוזבים את התחנה המוגנת כדי להציל את בן, שנמצא בטיול חלל כדי למקם את הדגימות, בעוד ויקטור סוגר את המגנים מאחוריהם כדי להגן על עצמו.
הסופה פורצת את תחנת החלל ופוגעת בארבעתם.
הם חוזרים הביתה אך במהרה מתחילים לפתח כוחות מוזרים.
ריד מסוגל למתוח את גופו כמו גומי, סוזן יכולה להפוך לבלתי נראית וליצור שדות כוח, ג'וני יכול לעטוף את גופו באש, ובן הופך ליצור סלעי ענק בעל כוח וסיבולת על-אנושיים.
ויקטור, בינתיים, מתמודד עם תגובת נגד מצד בעלי המניות שלו בעקבות הפרסום השלילי מהמשימה הכושלת.
על גשר ברוקלי בטעות נוצרת תאונה בשרשרת וניסיון שלאדם להתאבד.
הארבעה משתמשים בכוחותיהם כדי להשתלט על הנזק ולהציל חיי אדם.
בעוד הקהל מריע להם על מאמציהם, ארוסתו של בן מגיעה ומסיימת בשתיקה את אירוסיהם, כשאינה מסוגלת לקבל את מצבו.
ריד נשבע בפני בן השבור כי ימצא דרך להפוך את השפעות הסופה.
התקשורת מכנה אותם "ארבעת המופלאים," וויקטור מנצל את הסיפור כדי להרשים את בעלי המניות, אך הם מחליטים לסגת מהשקעותיהם בתעשיות וון דום.
הארבעה עוברים למעבדה של ריד בבניין בקסטר כדי לחקור את יכולותיהם ולעבוד על מציאת תרופה.
ויקטור מציע את תמיכתו במאמציהם, אך מאשים את ריד בכישלון המשימה.
ריד מתכנן לבנות מכונה שתשחזר את הסופה ותחזיר את מצבם לקדמותו.
עם זאת, ג'וני מסרב לשתף פעולה, וטוען שעליהם פשוט לקבל את כוחותיהם.
בינתיים, ויקטור, שגם הוא הושפע מהסופה בשל תקלה במגנים, מתחיל לעבור מוטציה למתכת אורגנית ומסוגל לייצר חשמל, ומתחיל לתכנן להשתמש בכוחותיו החדשים כדי לנקום.
ויקטור יוצר קרע בין בן וריד, מה שגורם לבן לעזוב בזעם.
זה מניע את ריד לנסות את המכונה על עצמו, אך הוא לא מצליח לייצר מספיק כוח כדי לדחוף את הסופה למסה קריטית.
ויקטור שומע על כך ומביא את בן למעבדה.
בן מוכנס למכונה, ו-דום משתמש בכוחותיו כדי לייצר את החשמל הנדרש להפעלתה, מה שהופך את בן בחזרה לאנושי ומאיץ את מצבו של דום, וגורם לחלק גדול מגופו להפוך למתכת.
ויקטור מנטרל את בן האנושי וחוטף את ריד.
ויקטור, שכעת מכנה את עצמו "דום," מעניש את ריד באמצעות יחידת קירור-על ויורה טיל חום-מכוון אל בניין בקסטר כדי להרוג את ג'וני.
הוא טס ברחבי העיר כדי להתחמק מהטיל, ומדליק דוברת זבל באש כדי להטעות אותו.
סוזן ממהרת לשחרר את ריד ונאבקת בדום אך אינה מצליחה לגבור עליו.
בן מגיע לעזור, כשהוא שוב הפך ל-דבר באמצעות המכונה.
הקרב גולש לרחובות, וארבעת המופלאים מתאחדים להילחם בדום.
ג'וני וסוזן משלבים כוחות כדי לעטוף את דום בלהבות עזות, ובן וריד מרססים אותו במים קרים, מה שגורם להלם תרמי שמקפיא את דום במקום.
בסוף הסרט בן אומר לריד לשכוח מהניסוי עם המכונה, כשהוא מקבל את מצבו דרך מערכת היחסים שלו עם אליסיה מסטרס, אמנית עיוורת.
הצוות מחליט לאמץ את תפקידם כגיבורים, וריד מציע לסוזן נישואין.
בינתיים, דום הקפוא מועבר בחזרה למולדתו, לטבריה.
יואן גריפיד' – ריד ריצ'רדס/מיסטר פנטסטיק
ג'סיקה אלבה – סוזן סטורם/האישה הבלתי-נראית
כריס אוונס – ג'וני סטורם/הלפיד האנושי
מייקל צ'יקליס – בן גרים/הדבר
ג'וליאן מקמהון – ויקטור וון דום/דוקטור דום
קרי וושינגטון – אלישיה מאסטרס
סטן לי – הופעת אורח כווילי למפקין, עובד דואר בבניין בקסטר
קני ברטרם - כחלק מצוות אופנוענים
את המוזיקה המקורית לסרט כתב והלחין ג'ון אוטמן, אשר ידוע בהלחנת פסקולים של סרטי מארוול קודמים כגון סדרת סרטי אקס-מן, כשאלבום מוזיקלי נוסף אשר כלל בתוכו שירים של מגוון אמנים ושירי היפ-הופ, רוק ועוד.
ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף הוא סרט גיבורי-על אמריקאי משנת 2007 מבית פוקס המאה ה-20 ומארוול קומיקס, המבוסס על ספר קומיקס בעל אותו שם אשר נוצר על ידי סטן לי וג'ק קירבי.
הסרט בוים על ידי טים סטורי, שביים גם את הסרט הראשון בסדרה.
עצם מסתורי, הדומה למטאור, נכנס לאטמוספירה של כדור הארץ, ומותיר אחריו שובל של אנרגיה קוסמית שגורמת לתנודות במזג האוויר ולהפסקות חשמל, ויוצרת מכתשים מסתוריים.
הממשלה פונה לריד ריצ'רדס כדי לעקוב אחר תנועות העצם.
ריד וסוזן סטורם מתכוננים לחתונתם, בעוד שהתקשורת נלהבת מהאירוע.
בזמן שהחתונה מתחילה, המערכות של ריד מזהות את התופעה מתקרבת לעיר ניו יורק.
ג'וני סטורם יוצא בעקבות העצם ומגלה שזהו הגולש הכסוף, דמות דמוי אדם כסוף שרוכב על גלשן מעופף.
הוא מתעמת עם הגולש, אך מובס.
מאוחר יותר, כשסוזן מנסה לבדוק את מצבו של ג'וני, כוחותיהם מתחלפים; כאשר הם נוגעים שוב, הכוחות חוזרים למצבם המקורי.
בדיקה של ריד על ג'וני מגלה כי החשיפה לגולש גרמה למבנה המולקולרי של ג'וני להיות במצב פסיבי, מה שמאפשר לו להחליף כוחות עם חברי הצוות במגע פיזי.
במעקב אחר האנרגיה הקוסמית של הגולש, ריד מגלה כי סדרת כוכבי לכת שהגולש ביקר בהם קודם לכן כולם נהרסו.
ריד מזהה שהמכתש הבא יופיע בלונדון, והצוות נוסע לשם.
הם מגיעים מאוחר מדי כדי לעצור את המכתש, והתמזה מתנקזת לתוכו.
זה גם פוגע בגלגל הענק בלונדון, אך הצוות מצליח להציל אותו מקריסה.
הצבא מאלץ את ארבעת המופלאים לשתף פעולה עם ויקטור וון דום, ששוחרר ממצב הפסל שלו בעקבות מעבר האנרגיה של הגולש מעל לטבריה, וגופו נרפא במפגש עם הגולש בקרחון ראסל.
כשהם מבינים שגלשן הגולש הוא מקור כוחותיו, ריד מפתח גנרטור פולסים שינתק אותו מהגלשן.
ביער השחור, סוזן פוגשת את הגולש, שמגלה לה שהוא לא האחראי לניסיון השמדת כדור הארץ.
הצבא פותח עליו באש, מה שמסיח את דעתו ומאפשר לארבעת המופלאים להשתמש בפולס כדי להפריד את הגולש מהגלשן שלו.
הצבא כולא את הגולש בסיביר, שם הם מענים אותו כדי להשיג מידע.
בארבעת המופלאים עולה חשד כי הגולש אינו כפי שהוא נראה, וסוזן משתמשת בכוחותיה כדי לשוחח איתו באופן פרטי.
היא מגלה שהוא משרת את גלקטוס, ישות קוסמית שחייבת להיזון מכוכבי לכת נושאי חיים כדי לשרוד.
שירותו לגלקטוס מונע את השמדת עולמו, והגלשן של הגולש משמש כמגדלור המוביל את גלקטוס לכדור הארץ.
דום גונב את הגלשן תוך שימוש במכשיר שהוא יצר בסתר כדי לשלוט בגלשן ובכוחותיו, ובורח לסין.
ארבעת המופלאים מצילים את הגולש ורודפים אחרי דום בפנטסטיקר, ומתעמתים איתו בשנגחאי, שם הוא מנקב את סוזן עם חנית מתכת שעשויה מאנרגיה קוסמית.
כשהגולש חסר כוחות, ג'וני סופג את הכוחות המשולבים של הצוות כדי להילחם בדום, ומנטרל את המכשיר של דום, בעוד בן גרים משתמש במנוף קרוב כדי להשליך את דום לנמל.
גלקטוס מגיע כשסוזן מתה בזרועותיו של ריד.
הגולש משתלט על הגלשן ומחזיר את סוזן לחיים, לפני שהוא עף לעבר גלקטוס בעזרתו של ג'וני.
ההתנגשות גורמת לפיצוץ עצום של אנרגיה, העוטפת את גלקטוס בקרע קוסמי, ומשמידה לכאורה את שניהם.
החשיפה השנייה של ג'וני לגולש מרפאה אותו, והוא כבר לא יכול להחליף כוחות עם חברי הצוות.
זמן קצר לאחר האירועים בשנגחאי, ריד וסוזן מתחתנים ביפן, רק כדי להיקטע שוב בעקבות התרעה על כך שוונציה שוקעת לים; לשמחתו של ריד, סוזן דואגת שהחתונה תסתיים במהירות לפני שהם, יחד עם ג'וני ובן, יוצאים להציל את העיר.
בסצנה שלאחר הכתוביות, הגולש הכסוף, לכאורה חסר חיים, צף בחלל, עד שעיניו נפקחות והגלשן שלו טס אליו בחזרה, מה שמרמז שהוא עדיין בחיים.
דאג ג'ונס – נורין ראד/הגולש הכסוף (לכידת תנועה)
לורנס פישבורן - נורין ראד/הגולש הכסוף (דיבוב)
בו גארט - קפטן פרנקי ריי
אנדרה בראואר – גנרל האגר
ונסה מינילו - ג'ולי אנג'ל
סטן לי – אורח בחתונה
את המוזיקה לסרט כתב והלחין ג'ון אוטמן, המוזיקאי של סרטי "אקס-מן" ושל הסרט הראשון בסדרה.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות עם ציון של 37% באתר Rotten Tomatoes וממוצע של 4.8 מתוך 10 בהתבסס על 168 חוות דעת.
באתר Metacritic קיבל הסרט ציון ממוצע של 45 מתוך 100, בהתבסס על 33 ביקורות.
הסרט הצליח יחסית לפרק שקדם לו, והביא לרווח של 289 מיליון דולר עם תקציב הפקה של 130 מיליון דולר.
ארבעת הגיסים או הגיסים היה כינוים של משה שרת, דב הוז, אליהו גולומב ושאול אביגור, מראשי "ההגנה" ומובילי כוח המגן העברי משנות העשרים ועד שנות הארבעים.
ביישוב נפוצה האימרה שהיישוב הגיע להיכן שהגיע בזכות "הניסים והגיסים".
משה שרת, דב הוז ואליהו גולומב למדו יחדיו במחזור הראשון של הגימנסיה הרצליה בתל אביב, היו חבורה מלוכדת ופעילה בטיולים ובאימוני ספורט והגנה עצמית.
הם היו מארגני השמירה העברית על העיר תל אביב ונודעו כ"נסיכי תל אביב".
ערב מלחמת העולם הראשונה נסעו הוז וגולומב לעבוד בדגניה, ושרת נסע לטורקיה ללימודים.
עם פרוץ המלחמה חבר הוז לשרת והשניים שירתו כקצינים בצבא האימפריה העות'מאנית.
מלבד הקשר האידאולוגי והרעות שנוצרה במיזמים השונים שמרכזם כינון כושר עמידה עברי, נקשרו בקרבם גם קשרים משפחתיים ענפים.
משה שרת הכיר את ציפורה, אחותו של שאול אביגור, ונשא אותה לאישה.
דב הוז נשא לאישה את רבקה שרתוק, אחותו של משה שרת, ואליהו גולומב נשא לאישה את עדה שרתוק, אחותה הצעירה.
משפחת שרתוק התגוררה בשדרות רוטשילד 23 בתל אביב.
הבית הוקם על ידי יעקב שרתוק (אביהם של משה שרת, יהודה, רבקה ועדה) ואחיו זאב שרתוק, והוא תוכנן על ידי האדריכל יוסף ברלין.
במשך שנתיים התגוררו בבית רבקה ודב הוז, ולאחר מכן התגוררו בו עדה ואליהו גולומב.
הבית נקרא "בית גולומב" או "בית הגיסים", ושימש כמטה "ההגנה" בו נערכו ישיבות הנהגת "ההגנה" בראשות "הגיסים" הוז, גולומב ואביגור, בהן התקבלו כמה מן ההחלטות החשובות ביותר בתקופות היישוב בנושאי התיישבות וביטחון בהן מבצע חומה ומגדל, מבצעי העפלה, הקמת הפלמ"ח ועוד.
אגף אחורי תוכנן על ידי יוחנן רטנר, שהיה גם הוא מבכירי ההגנה.
כיום שוכן בבית המשוקם מוזיאון ההגנה.
ב-29 בדצמבר 1940 נספו דב ורבקה הוז ובתם תרצה, צביה שרת (אשתו של המלחין יהודה שרת, אחיו של משה שרת), אורה בורודובסקי (אחייניתו של דב הוז) ויצחק בן-יעקב בתאונת דרכים ליד פרדסיה, עת חזרו מביקור אסירים בכלא עכו.
חוה בורודובסקי, אחותו של דב הוז, הייתה הנוסעת היחידה ששרדה את התאונה.
שאול אביגור קבור בבית הקברות כנרת, ושלושת הגיסים האחרים קבורים בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
עץ המשפחה של הגיסים וקרוביהם
את הדחף לכתיבה קיבל, כנראה, לאחר שחזר מסיוריו ברומא, עמוס רשמים, ובעיקר תוכניות ואיורים של מבנים עתיקים.
בהקדמה אל הקוראים שבראש הספר הראשון מונה פלאדיו את סוגי המבנים השונים שבדעתו לתאר.
אלה הנזכרים בראש הרשימה (בתים פרטיים, כבישים, גשרים, כיכרות, בתי-כלא, בזיליקאות, קסיסטאות, פליסטראות ומקדשים), זכו אומנם לתיאור ודיון וקובצו בארבעת הספרים.
בחלקה השני של הרשימה נזכרים שישה סוגי מבנים נוספים ("..תיאטראות, אמפיתיאטראות, קשתות, בתי מרחץ, אמות-מים, ביצורי העיר ושעריה..") שלא זכו לתיאור כלשהו.
ייתכן אפוא שלפנינו מותווית התוכנית לחיבור כולל, שתוכנן לעשרה ספרים בסך הכל, בהיקף הזהה לחיבורו של ויטרוביוס הרומאי, ולחיבורו של לאון בטיסטה אלברטי, אלא שתוכניות אלה להוצאה לאור לא התממשו.
מאז ביקורו הראשון ברומא נהג פלאדיו לסקור בניינים רומיים חרבים, למדוד ולשרטט את שרידיהם.
הוא גם ניסה כוחו בשחזור תוכניתם ומבנה העל, בהוספת עיטורים שלא מצא עדות לקיומם, והרשה לעצמו דברי ביקורת על דעות של אנשים אחרים בדבר זיהוי המבנה ושחזור תוכניתו .
"ארבעת הספרים" הוא במידה רבה ספר מקצועי לאדריכל.
גם אם היה בו הרצון לשוות לספר את האופי הלמדני, ההומניסטי, הרי שפרט לאזכורים היסטוריים אחדים (הרודוטוס, יוליוס קיסר, טקיטוס), החיבור הוא טכני למדי.
החיבור, כשמו, מורכב מארבעה "ספרים", שנועדו להציג אספקטים שונים של התאוריה האדריכלית, ממוינים לפי נושאים, והם: עקרונות האדריכלות בספר הראשון, בנייה פרטית- בשני, בנייה ציבורית - בשלישי, מקדשים עתיקים - ברביעי.
לאחר ההקדשה לפטרונו עוסק המחבר בעיקרי תורת האדריכלות.
מיד בהתחלה הוא מעלה על נס את שלושת העיקרים שקיבל מוויטרוביוס, שלאורם יש לבנות כל בניין, והם: השימושיות או הנוחות, היציבות והיופי utilitas, firmitas, venustas.
את חלקו המרכזי של הספר תופס העיסוק בחמשת הסדרים: סדר טוסקני, סדר דורי, סדר יוני, סדר קורינטי וסדר מורכב.
מוויטרוביוס קיבלו האדריכלים רק ארבעה סדרים, שכן הסדר המורכב (מורכב מאלמנטים של הכותרת היונית והקורינתית גם יחד) היה בשימוש באדריכלות הרומית לאחר ימיו של ויטרוביוס.
אלברטי הוסיף את הסדר המורכב לקבוצת הסדרים, אך היה זה סבסטיאנו סרליו שפרסמם לראשונה, בצירוף האיור המתאים, והפך בכך את קבוצת חמשת הסדרים הקלאסיים לקאנונית.
שתי סוגיות שעניינן נגזר מתורת הפרופורציות שניסח ויטרוביוס נדונו אצל סבסטיאנו סרליו, ג'אקופו בארוצי דה ויניולה, פלאדיו ואחרים.
האחת הוא היחס שבין קוטר העמוד לגובהו בסדרים השונים, והשנייה - היחס שבין קוטר העמוד למרווח הבין-עמודי.
ויטרוביוס דן בכל אחת מן הסוגיות האלה בנפרד.
פלאדיו ניסה למזג בין שתי הסוגיות.
היה בתיאור ובאיורים המפורטים כדי לתת לכל אדריכל הדרכה מפורטת כיצד לעצב את חמשת הסדרים, וכיצד לבנות סטווים, לוג'יות מקורות בגמלון, וכדומה.
ויטרוביוס כתב בספרו כי על האדריכל לא רק לבנות אלא גם לכתוב אודות הבניינים שבנה.
הספר השני עוסק בבנייה הפרטית ועוסק במבנים הפרטיים - וילות וארמונות - שהקים פלאדיו בעצמו - הווילות הפלדיאניות בוונטו.
הטקסט והאיורים נכתבו אפוא ברוח המלצתו של ויטרוביוס.
הספר השני איננו רק תיק העבודות של פלאדיו, במילה ובשרטוט, אלא שהוא מבטא את התפיסה שלו כמתכנן ומעצב.
מספר עקרונות הן ברוח פועלו של ויטרוביוס, כמו הצורך להתאים את הבית לצרכיו ולמעמדו של בעליו.
או ההשוואה בין בניין לבין גוף האדם.
כשם שיש בין אבריו של אדם הפונים החוצה, גלויים לעין כל מפאת יופיים, ויש אחרים המוסתרים בתוך גופו, מפאת המבוכה שהם עלולים לגרום, כך בבניין יש חדרים וחלקים אחרים שהם לראווה כמו קומת מגורי האדון (piano nobile), ואחרים - כמו מטבח ושירותים שיש להצניעם במרתף.
גם עניינים אחרים הם חלק מתפיסתו התכנונית, והוא דן בצורך להתאים את גודל החדרים השונים לתפקיד שהם ממלאים; לעומת זאת הדגש הרב לשימוש בסימטריה דו-צדדית בתוכנית ובחזיתות עולה בבירור מן האיורים הרבים.
חלקו העיקרי של הספר עוסק בדרכים ובעיקר בגשרים.
זהו נושא הנדסי מובהק, שהרומאים הגיעו בו להישגים נכבדים, ומשום מה אין הוא זוכה כלל להתייחסות אצל ויטרוביוס.
החלק המוקדש לגשרים, בנויים עץ או אבן, הוא תוספת חשובה.
בעוד שבמקומות אחרים בחיבור, צמוד פלאדיו לוויטרוביוס במידה רבה, הרי כאן הוא ניתק ממנו לגמרי, בהביאו לפני הקורא דיווח על גשרים רומיים עתיקים בצירוף תוכניות ונתונים מפורטים על גשרים פרי תכנונו (מפורסם בהם גשר בסאנו דל גרפה), בין אם בוצעו בפועל, בין אם נשארו על הנייר.
בחלקו השני של הספר דן פלאדיו בסוגיות עירוניות.
אין הוא מתאר תיאור כללי של העיר, אלא דן רק בכיכר העיר, ובשני סוגי מבנים הסמוכים לה: הבסיליקה, מקום ששימש בעיקר כבית משפט, והפליסטרה.
אבל דווקא הבסיליקה של ויצ'נזה, הבניין המפורסם ביותר של פלאדיו, שהפך לסמל העיר, ושגם הוא עצמו הילל אותו, זכה רק לתיאור סתמי קצר.
זהו הארוך והמפורט ביותר מבין ארבעת הספרים, והוא מוקדש כולו, לתיאור בניני ציבור, שכמעט כולם, למעט יוצא מן הכלל אחד, הם מקדשים רומיים עתיקים.
חמשת הפרקים הראשונים דנים בסוגיות אדריכליות כללית הנוגעות למקדשים, במידה רבה במתכונת דומה לזו שבה השתמש ויטרוביוס.
בחירת המקום למקדש, תוכנית המקדש ואופי עיטוריו, וכדומה.
פלאדיו מצביע על ההבדל בין המקדשים הרומיים, שהיו בתי יראה לאמונות פגאניות ובין הכנסייה בימיו, והאמונה באל יחיד.
במקומות אחרים הוא מערפל מעט את המעבר בין שני סוגי הבניינים.
אמנם התוכנית העגולה נחשבה בעיניו כאידיאלית הן למקדשים הקדומים והן לכנסייה, אך הדרישות הפולחניות-טקסיות של הכנסיות הכריעו את הכף דווקא ליצירת כנסיות מוארכות.
יתרת הספר (פרקים 6 - 31) מוקדש לבניינים העתיקים ברומא, באיטליה, בצפון דלמטיה וגם באזור פרובאנס שבדרום צרפת, כולם בניינים שראה פלאדיו במו עיניו, וטרח למדודם ולשרטטם בנסיעותיו.
אף שראה ברומא בניינים עתיקים מסוגים שונים, ובהם תיאטראות, אמפיתיאטראות, אמות מים, גשרים, מקדשים, בתי מרחץ וכדומה, הרי שלספר הרביעי ב"ארבעת הספרים" ייעד רק את המקדשים שראה ותיעד.
פלאדיו לא רק מדד את השרידים ושרטט את מה שראה, אלא גם הרשה לעצמו להשלים את החסר, ובעיקר לשחזר את תוכנית המבנה, ולהציג לקורא תוכניות שלמות למדי.
בכך היה לו, לדבריו, ויטרוביוס לעזר רב, כמורה באדריכלות הקלאסית.
ממנו למד את עקרונות התכנון למקדשים, את תורת הפרופורציות, את פרטי האורדרים השונים, וכיוצא בזה.
יוצא דופן בחלק זה של החיבור הוא הפרק ה-17, שכן הוא היחיד שאיננו מוקדש לתיאור של בניין רומאי עתיק, אלא דווקא לבניין שנבנה בזמנו של פלאדיו.
הכוונה לסן פייטרו אין מונטוריו, המכונה "טמפייטו" (San Pietro in Montorio, Tempietto), שנבנה בשנת 1502 בידי האדריכל דונאטו בראמאנטה (Donato Bramante).
את תשומת הלב הרבה ביותר הקדיש פלאדיו, בספר הרביעי, לפנתאון ברומא, אותו למד לפרטיו.
הדבר מתבטא בכך שהקדיש למבנה את המספר הרב ביותר של תוכניות, חתכים ומבטים.
אין ספק שהבניין הוא אחד ההישגים האדריכליים-הנדסיים הרומאיים, והעובדה שגוף המבנה הוא עגול - כיפה על גבי גליל - צורה שנחשבה בעיניו כאידיאלית לעיצוב מקדשים, שמה את הבניין במוקד התעניינותו.
פלאדיו גם בנה בניינים בהשפעה ישירה של הפנתאון, כמו הטמפייטו למשפחת ברבארו במאזר, והווילה קפרה "לה רוטונדה" בוויצ'נזה.
ארבעת הנמרים של אסיה הוא כינוי לכלכלות המפותחות של מדינות מזרח אסיה: הונג קונג, סינגפור, קוריאה הדרומית וטאיוואן.
כלכלת הונג קונג הייתה הראשונה מבין הארבע שעברה תיעוש, עם התפתחות תעשיית הטקסטיל בשנות ה-50 של המאה ה-20. בשנות השישים התעשייה במושבה הבריטית התרחבה והתגוונה וכללה מוצרי ביגוד, אלקטרוניקה ופלסטיק שכולם הופנו לייצוא.
בעקבות עצמאותה של סינגפור ממלזיה, גיבשה ויישמה "המועצה לפיתוח כלכלי" של המדינה אסטרטגיה כלכלית לאומית לקידום ענף הייצור במדינה.
הוקמו אזורי תעשייה גדולים והשקעות זרות נמשכו למדינה בעקבות תמריצי מס.
בתוך כך, טייוואן ודרום קוריאה החלו גם בתיעוש באמצע שנות השישים, עם מעורבות ממשלתית כבדה שכללה הקמת מפעלים ממשלתיים ומדיניות מוטת ייצוא כמו בהונג קונג ובסינגפור.
ארבע המדינות קיבלו השראה מההצלחה הברורה של יפן, והן פעלו ליישום מטרתן על ידי השקעה בשני תחומים: תשתיות וחינוך.
הן גם נהנו מיתרונות סחר חוץ שהבדילו אותן ממדינות אחרות ותמיכה כלכלית משמעותית ביותר מארצות הברית; חלק זה בא לידי ביטוי בפופולריות של מוצרים אלקטרוניים מתוצרת ארבעת הנמרים בארצות הברית.
בסוף שנות השישים, רמות ההון הפיזי והאנושי בארבע הכלכלות גדלה בהרבה ממדינות אחרות שהתחילו ברמת פיתוח דומה.
רמות ההון הפיזי והאנושי הגבוהה הובילו לאחר מכן לגידול מהיר ברמות ההכנסה לנפש.
בעוד שהשקעות גבוהות היו חיוניות לצמיחתן הכלכלית, גם תפקיד ההון האנושי היה חשוב, החינוך בפרט מילא תפקיד מרכזי בנס הכלכלי של ארבעת הנמרים.
רמות ההשכלה בארבעת הנמרים היו גבוהות יותר מהצפי בהתחשב ברמת הכנסתן.
עד 1965 השיגו כל ארבע המדינות חינוך יסודי אוניברסלי.