tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1986 יסד פרופסור דיטר קורט (Dieter Kurth) מאוניברסיטת המבורג את "פרויקט אדפו" (Edfu-Project).
מטרת הפרויקט היא לתרגם תרגום מלא את כל הכתובות של המקדש, תוך השוואה ופתרון בעיות לשוניות על ידי ניצול הידע שנצבר בתרגומים קודמים והשוואת נוסחים של טקסטים דומים שכבר תורגמו.
הפרסומים של הפרויקט כוללים את כל המקבילות של תרגום בטקסטים אחרים במקדש, ספרות רלוונטית, מדדים אנליטיים וניתוח סיסטמטי של עיטורי המקדש.
כל זאת כדי לספק מידע אמין וזמין לחוקרים גם מתחומי מחקר קרובים.
נכון לנובמבר 2013 פרסם הפרויקט את הפרסומים הבאים: בשנת 1998 פרסום מעודכן של כרך 8 של שסינה העוסק בכתובות הפילון.
בשנת 2004 כרך 7 העוסק בצד החיצוני של הקיר החיצוני של מתחם המקדש, הכולל גם כתובות שלא פורסמו לפני כן.
כרכים 5 ו-6 העוסקים בצד הפנימי של קיר החצר ועמודיהם זמינים בתרגום ראשוני.
מקדם קצבה הוא ערך המבטא את היחס בין הצבירה בתוכנית פנסיונית, והקצבה החודשית הצפויה להיות משולמת בגינה.
קביעת מקדם הקצבה - תקציר אקטוארי
כדי לקבוע את גובה הקצבה החודשית בתוכניות פנסיוניות מסוג "ביטוח מנהלים" או "קרן פנסיה" מחלקים את צבירה הכספים בתוכניות הפנסיוניות למקדם.
המקדם מבטא בין השאר את תוחלת החיים שנותרה למבוטח בקרן .
מקדם זה נקרא "מקדם הקצבה".
חלוקת הצבירה בתוכניות הפנסיה במקדם הקצבה, נותנת את גובה הפנסיה החודשית במועד קבלת הפנסיה הראשונה.
עד שנת 1995 מקדם הקצבה היה רק עבור תוכנות לפנסיה מסוג "ביטוחי מנהלים".
מקדם זה נקבע במועד חתימה על הסכם "ביטוח המנהלים" ולא השתנה במועד קבלת הפנסיה.
מקדם הקצבה בפוליסות "ביטוחי מנהלים" לגבר, שהיה בשנות השמונים של המאה הקודמת כ-145, עלה בשנות -90 לכ-166 ובשנות ה-2000 קפץ ל-199 .
משנת 2013 מקדם הקצבה ב"פוליסות ביטוח מנהלים", נקבע במועד קבלת הפנסיה הראשונה .
בשנת 1995 בוטלה האפשרות להצטרף לקרנות הפנסיה הוותיקות, שסכום הקצבה בהן נקבע לפי צבירת זכויות ונקבע שכל מצטרף חדש לקרן פנסיה יצבור כספים לפנסיה ב"קרן פנסיה צוברת".
מקדם הקצבה ב"קרן פנסיה צוברת" אינו נקבע מראש בעת ההצטרפות לקרן, אלא נקבע במועד קבלת הפנסיה החודשית הראשונה ואינו משתנה כל החיים.
מקדם זה מופיע ב"תקנון קרן הפנסיה" של החברה המנהלת.
נכון להיום מקדם הקצבה בכל קרנות הפנסיה זהה.
"מקדם הקצבה" משקף את תוחלת החיים הצפויה במועד קבלת הפנסיה, וכולל גם את חישוב הריבית האפקטיבית על החיסכון בקרן.
כלומר, הריבית הצפויה מורידה את ערך מקדם הקצבה מהערך האמיתי של תוחלת החיים בגיל הפרישה.
מקדם הקצבה כולל גם את דמי ניהול שנתיים, שגובה החברה המנהלת על כספי הפנסיה.
נכון להיום (שנת 2024) מקדם הקצבה לגבר נשוי בגיל פרישה (67) הוא -186 מקדם הקצבה לאישה נשואה בגיל פרישה (63) הוא -202 .
מקדם הקצבה לאישה גבוה יותר בגלל תוחלת חיים ארוכה יותר וגיל פרישה נמוך יותר.
מקדם הקצבה לגבר/אישה נשואים גבוה יותר בגלל קצבת שארים שמקבלים אלמן/ה במועד פטירת מקבל/ת הקצבה
ככל שגיל קבלת הפנסיה יורד (ניתן לקבל פנסיה חודשית מגיל 60), מקדם הקצבה עולה.
ככל שגיל קבלת הפנסיה עולה מעל גיל הפרישה, מקדם הפנסיה יורד והקצבה החודשית עולה.
מקדם תעסוקה , אחראי על הליווי האישי של משתתף בתוכנית תעסוקה מרגע קבלתו לתוכנית ועד לסיומה.
מתפקידו לייעץ, לאמן, לספק מידע ולתמוך באנשים הנמצאים בתהליכי קליטה בשוק העבודה.
לתפקיד מקדם התעסוקה התמחויות נוספות : עבודה קבוצתית, פיתוח קשרי מעסיקים ועבודה קהילתית בתוכניות אחדות מחולקות ההתמחויות הללו בין מספר נושאי תפקידים ובאחרות ממלא מקדם תעסוקה אחד את כולן.
שימוש בכלי אבחון שונים לזיהוי הכישורים, תחומי העניין, האמונות והערכים הרלוונטיים לעולם העבודה
ליווי פרטני לחיזוק מסוגלות תעסוקתית
סיוע בחיפוש עבודה, אימון בכתיבת קורות חיים והכנה לראיון עבודה
עניין כן וכבוד לאנשים באשר הם
סבלנות, הבנה והיכולת להקשיב באופן לא שיפוטי
יכולות תקשורת מצוינות בעל פה ובכתב
היכולת להגביר מוטיבציה ולתת השראה
בהפרעות, לדוגמה נחיר או חריר, מקדם הפריקה הוא היחס בין הספיקה בפועל לספיקה התאורטית.
כלומר, היחס בין קצב הספיקה בקצה נחיר אמיתי לקצב הספיקה בקצה נחיר אידיאלי.
בנחיר אידיאלי מתפשט זורם זהה (תחת לחץ) אשר מתחיל מאותם תנאי התחלה ומגיע לאותם לחצים בסוף.
מתמטית, מקדם הפריקה קשור לקצב הספיקה של זורם דרך שטח חתך קבוע של צינור ישר באמצעות המשוואה הבאה:
- מקדם הפריקה דרך ההפרעה (חסר יחידות).
- קצב הספיקה של זורם דרך ההפרעה (יחידת מסת של זורם ליחידת זמן).
- צפיפות הזורם (יחידת מסה ליחידת נפח).
- קצב ספיקה נפחית של זורם דרך ההפרעה (יחידת נפח של זורם ליחידת זמן).
- שטח חתך של זורם דרך הפרעה (יחידת אורך בריבוע).
- מהירות הזורם דרך ההפרעה (יחידת אורך ליחידת זמן).
- ירידת הלחץ לאורך ההפרעה (יחידת כוח ליחידת שטח).
הפרמטר הזה משמש לקביעת הפסדי הזרימה בהפרעה, או את ה"התנגדות" שההפרעה מפעילה על הזרימה.
ה"התנגדות" שההפרעה מפעילה על הזרימה, לעיתים מבוטאת כפרמטר חסר ממד, , אשר קשור למקדם הפריקה באמצעות המשוואה:
אשר מתקבלת על ידי החלפת במשוואה הנ"ל עם ההתנגדות, , מוכפלת בלחץ הדינמי של הזרימה, .
דוגמה לחישוב עבור זרימה בערוץ פתוח
בעקבות התנהגותם המורכבת של זורמים סביב מבנים כגון, חריר, שער, סכר וכו', נעשות ההנחות מסוימות במודלים התאורטיים של יחס קצב ספיקה נפחית של הזורם לגובה פני הנוזל, Rating curve.
לדוגמה, במקרה של שער, הלחץ בפתיחת השער איננו הידרוסטטי, מצב אשר קשה למדל; אולם, ידוע כי הלחץ בשער נמוך מאוד באופן יחסי.
לכן, מהנדסים מניחים כי הלחץ בפתיחת השער אפסי, והפריקה מחושבת על פי המשוואה הבאה:
- גובה החתך ממש לפני השער.
למרות זאת, הלחץ איננו באמת אפס בשער; לכן, משתמשים במקדם הפריקה , כלהלן:
מִקְדָמוֹת הוא ספרו האוטוביוגרפי של ס.
יזהר, המכיל את זיכרונותיו מתקופת ילדותו בחווה הניסיונית של חולדה הישנה, בתל אביב וברחובות.
הספר, שנכתב לאחר שלושים שנות שתיקה ספרותית, חושף את המקור לחומרים ולמוטיבים רבים שמופיעים בספריו של יזהר לאורך כל שנות כתיבתו.
הספר יצא בשנת 1992 בהוצאת זמורה ביתן.
השם מקדמות מגיע מצורת הרבים של מִקדם ולא של מקדמה.
היינו, חלק קדום וראשוני, שהוא גם מלשון אקדמות – מבוא מקיף.
זוהי, מסביר חוקר הספרות, דן מירון, שיבה מאוחרת של אמן אל הכתיבה הספרותית, ששילבה את אמנות כתיבתו המתוזמרת עם להט הומניסטי-מוסרי.
יזהר החיה בזיכרונותיו בספר את המרחב הארץ ישראלי וחדר בצורה מפורטת ומדויקת לעולמו הנפשי של הגיבור הארץ-ישראלי.
חוקרת הספרות, מירי ורון, ערכה מחקר על יצירותיהם של סופרים ומשוררים בגיל המאוחר, ביניהם ס.
יזהר, וכיצד השפיעו ההתבגרות וההזדקנות שלהם על תפיסות עולמם ויצירתם.
היא מגיעה למסקנה שהיצירה המאוחרת של היוצר מהווה תמיד סוג של צוואה פואטית שלו.
החזרה לילדות בתקופה המאוחרת איננה מהווה שחזור סנטימנטלי או מטפורי לחיים טובים יותר, לימי התום ואי הידיעה.
"בגיל מאוחר החזרה אל הילדות היא ניסיון לחוות מחדש את תחילת הדרך" היוצר מבקש לשאוב מרשמי ילדותו וחוויותיה כוח קיומי.
תחושת הארעיות, שחוזרת ומופיעה לסירוגין ב"מקדמות" היא תחושה דומיננטית ביצירות של הגיל המאוחר, ואין טעם לרתום אותה לוויכוח התרבותי-פוליטי במסגרת השיח הציוני, טוענת ורון.
יזהר, גם בספר זה אין חשיבות מיוחדת לרצף הכרונולוגי של העלילה, אלא להרהוריו ותיאוריו של המספר את האירוע המדובר בו, ואת האסוציאציות החופשיות שנלוות לאירוע.
הפרק הראשון מספר על יזהר התינוק, שאביו, החורש לידו, הושיב אותו, מבלי משים, על קן צרעות, ולאחר שהילד הטריד את מנוחתן, הוא הותקף ונעקץ על ידי נחיל הצרעות.
הכתיבה היזהרית של משפטים ארוכים דחוסים, כאשר תודעת המספר עוברת מאב לבנו, בדחיפות, בבהלה, בכאב צורב, כאילו האירוע מתרחש ממש כעת לעיניו - מהווה דוגמה לדרכי התבטאותו של המחבר ומבהירה למה התכוון דן מירון בדבריו על "שלמות מוזיקלית" בספר.
ההורים ההיסטריים מבהילים את הילד בעגלה מרחק של קילומטרים רבים, דרך כפר ערבי, אל הרופא הקרוב.
במהלך הנסיעה בולטת החזרה של ההורים, הנטרפים מדאגה, אל מקור מחצבתם; האב מדקלם פסוקי תחנונים מתהילים ופונה אל אלוהיו, שמזה שנים נטש אותו.
ואילו האם חוזרת לשפת אמה ושרה לילדה, שחייו בסכנה, שירים ששמעה בילדותה בשפת היידיש, השפה הגלותית שהחלוצים השתדלו להתנער ממנה.
בדרך אין המספר נרתע מלדבר על הדבורים, סוגיהם והתזכורות שלהם ביצירות ספרותיות, יהודיות וזרות כאחת, על הכפר הערבי וסוגיית ה"פלישה" היהודית אל אדמה, אותה הם מנסים להרגיל לחקלאות שלהם, ונזכר בישעיהו הנביא; "מי ביקש מידכם רמוס חצרי" אומר כאילו המקום אל היהודים.
בסופו של דבר הם מגיעים לרופא שאומר משפט אחד לאחר שראה את הילד העקוץ כולו והמעולף: "אם הוא לא מת - אומר אז הרופא, להם ולכל הקהל סביב - הוא יחיה."
הפרק השני מתאר את הבהלה והחשש של היישוב היהודי, ובייחוד של המספר ומשפחתו במאורעות תרפ"א.
הם הסתגרו בבית אחד והמתינו בפחד לבאות.
האירוע השפיע מאוד על יזהר "לעולם לא יוכל לחזור אל מה שהיה קודם, לא יוכל לזכור איך היה מקודם.
ואיך פתאום ולא היה עוד ילד אחד לבדו יושב בשקט על הגרוטאה שלו ומסיעה בשקט מיפו לירושלים".
האב, שיצא מדי פעם את הבית ובידו מוט ברזל כדי להגן על משפחתו, חוזר בסופו של דבר
פרקים שלוש וארבע מתמקדים בשנות ילדותו בתל אביב, תחילה בשכונת מונטיפיורי, ולאחר מכן בתל נורדאו.
לעומתם קיימים תיאורי ההתכנסויות העליזות סביב הקיוסק התל אביבי, טיוליו המעטים עם האב האהוב, גילויה המדהים של המוזיקה והשירה, הטיפוס המשחרר על עצים גבוהים שמנתק אותו מהסביבה, מצד אחד, ומאפשר לו להיות צופה מן הצד במתרחש, מצד שני, ובעיקר, הגילוי של הספרים והקריאה.
דו מירון ראה בחזרתו של יזהר לכתיבת סיפורת מאורע בעל חשיבות ספרותית רבה.
"מקדמות", לדעתו, הוא המשך ישיר של יצירת יזהר טרם השתיקה הארוכה.
ניתן להיווכח בכך כבר במשפט הארוך של הפתיחה, כאשר בהתאם לנטייתו הקודמת נוהג ס.
יזהר לפתוח סיפור במשפטים טפלים העוקפים ומתפתלים סביב האירועים המרכזיים.
אפיונים משותפים נוספים לכתיבה הקודמת הם: עושר לקסיקלי עצום, "תזמור תחבירי סימפוני", ניסוחים חוזרים שמחדשים ומעשירים, תמות חוזרות, רגישות, תיאורי הנוף, אינטימיות לירית, נטייה לחדור לכל סצנה, לדייק ולתאר בפרטי פרטים וכדומה.
עם זאת, קיימות נימות חדשות ב"מקדמות".
זוהי מסגרת של סיפור אוטוביוגרפי החושפת את חוויות ילדותו האישיות של המחבר, ואת זאת הוא עושה לראשונה.
אמנם החוויות היוו בסיס לסיפורים שונים, בעיקר סיפורי הנוער שלו, אך הפעם הוא מדבר ישירות על ילדותו שלו ועל משפחתו.
אין זה הרקע הארץ ישראלי הכפרי והנוסטלגי, כאן הוא עוסק בעולם החוויות הקשה והפגוע שלו ושל משפחתו.
עולם של בדידות ודוחק, נתק חברתי, עלבון וכאילו תחושה של אפסיות.
לא במקרה נפתח הספר באירוע הנורא של נחיל הצרעות שפשט על הילד הקט, ואשר כמעט הרג אותו.
יזהר מספר על מקום שאיננו מקום, על אב מאוכזב ומריר, שמנוצל על ידי הסביבה, על אח "כוכב" מצליח שהוא העדפתה הברורה של האם.
עם זאת, לאורך כל הספר חשים באבל בלתי פוסק על מותו הטראגי בתאונת אופנוע.
נוסף לכך מתוארות פגישות של הילד יזהר עם תופעות קשות של מחלות, ניצול מיני, תחפושות מפחידות ושאר אירועים שמותירים את חותמם הקשה על יזהר.
תמונת העולם איננה רק של הילד, אלא גם של ס.
יש כאן תערובת של מוקדם ומאוחר, וזהו עיקר חידושו של הספר, שבוחן את המציאות של ימינו לאור המציאות שבה חי הילד לפני כשבעים שנים, על הטוב והרע שבה.
"מראות שתייה" מכנה מירון את הנוסטלגיה והגעגועים למחזות קסומים מעולמו הילדותי של יזהר: נופים קסומים, ריגושים ותחושות, גילוי המוזיקה והספרים והיחסים בינו לבין הוריו.
הז'אנר של הממואר, ולא אוטוביוגרפיה כרונולוגית, גורס מירון, קיים כבר אצל מנדלי מוכר ספרים בספרו: "בימים ההם", אצל שלום עליכם בספרו: "חיי אדם" ואפילו ב"סיפור על אהבה וחושך" של עמוס עוז.
דרך זו מותירה פערים רבים וממזגת מדי פעם את הדמיון לתוך הזיכרון.
גיבור הספר אינו מצוין בדרך כלל בשמו, אלא "הילד", "הבחור", "תרש" "דגון" "צי" וכדומה.
הפרקים מסודרים על פי הבלחות של אירועים וחוויות שנצרבו בזיכרון.
זהו איננו ז'אנר של חשיפה ונוסטלגיה, אומר מירון, אלא של "סיכום אנליטי בהיר, שיש בו משום התמודדות חסרת פשרות על המשתמע מעצום הקיום – הקיום אז, כפי שהוא מתערבב ונמזג בקיום עכשיו".
"מקדמות", לדעתו של מירון היא "יצירת ספרות חיונית, מן החיוניות ביותר שנכתבו אצלנו בשנים האחרונות".
נורית גוברין סוברת שהכרת הביוגרפיה של היוצר אמנם אינה ערובה להבנת היצירה, אבל בלעדיה תהיה ההבנה חלקית ופגומה.
היצירה, מרגע שפורסמה - היוצר הוא רק אחד הקולות בה, ולא תמיד הקול החשוב ביותר.
ייתכן, מעלה גוברין השערה, שדווקא משום שרבים היסודות האוטוביוגרפיים בספריו של יזהר, הוא ניסה לחסום כל ניסיון מחקרי של זיהוי ביוגרפי בהם.
והנה לאחר שלושים שנים כותב יזהר על משפחתו הגרעינית, על דודיו ובניהם, שחלקם גם ידועים לציבור (משה סמילנסקי, דוד סמילנסקי, יחיעם ויץ, יוסף ויץ ועוד).
יש בספר מעין דיאלוג מתמשך בין האב לבנו.
זוהי מרידה שמהולה בהמשכיות, כפי שאפיינה את בני הדור השני לחלוציות.
גם היא סוברת שלא לחינם פתח המספר בסיפור הצרעות: ארץ ישראל היא כקן צרעות, מקום מסוכן ליושבים בה, לאבות ולבנים כאחד.
עם זאת, הבנים לא מתמרדים והם מקבלים עליהם את האחריות וממשיכים לשלם את המחיר, כפי שהתבטא הרופא: "אם הוא לא מת - הוא יחיה", וכפי שהתבטא יוסף חיים ברנר: "אף על פי כן" יש להמשיך ולעבוד.
אין אלו סיפורי פרידה, טוענת גוברין, אלא סיפורי תיקון; יזהר משתדל לראות הפעם את שני הצדדים כדי לתקן את חוסר האיזון שנוצר ביצירותיו המוקדמות.
הביוגרפיה של הסופר, מדגישה גוברין, משמשת חומר גלם ליצירתו, לא פחות, ואולי יותר ממקורות השראה אחרים.
אורציון ברתנא מביא קטעים מהספר ומשווה אותם לטקסטים של ברנר.
מסקנתו שברנר בוחן את חיי היהודים בארץ ישראל בעתיד, בעוד שס.
יזהר בוחן אותם ב"מקדמות" לאחור.
אלא שאצל ברנר יש תחושה שזהו מקומנו, אין מקום אחר ללכת, ואילו אצל יזהר תחושה של התפוררות.
ברובד העמוק של סיפוריו, אין כביכול זכות קיום לגיבוריו, כי המקום כאן איננו קבע.
יזהר הוא קטגור של הקיום הציוני, מאשים ברתנא.
קיימת בסיפור רומנטיקה פשטנית של שנאה עצמית.
תחת מסווה של אהבת הנוף מסתתר קו אנטי-ציוני ועקרות אסתטית, על אף שגם המבקר מודה שתיאורי הנוף של יזהר בספר הם מן היפים בסיפורת העברית החדשה.
בתיה גור שותפה להתרשמותו של מירון מהכתיבה המטפורית באקורדים וצלילים.
יוצרים ספורים הגיעו לשיקוף כזה משכנע ומפעים של חוויות ילדותם בתמימות שכזו וחפות מכל אופנה סגנונית.
היקף התמונה של יזהר המוקדם היה ציור אפי ענק ומכיל הכל, דבר שבלט במיוחד ב"ימי צקלג".
ואילו ב"מקדמות" קוראים על נפשו המתרשמת של היחיד שמחייה את רשמי ילדותו.
הכללי אינו תופס כאן את המקום העיקרי.
גם הרצח של ברנר מתואר מנקודת מבט אישית ומתרשמת של הילד, ולא של ההיסטוריה, ועל כן האירוע מחלחל יותר.
זהו סיפור שחף מנרקיסיזם, אלא כזה שמנסה לחתור אל שורשיו ומעייני רוחו של המספר.
אין עוד טקסט, היא כותבת, שמצליח לגלם בכזו עוצמה את היעלמותן של גבעות החול, את טעמו של הגזוז בקיוסק, את מועקת הקיום, ואת המגע הראשון עם המוזיקה.
היא מתפעלת מהדיוק המילולי המעביר היטב את חגיגת החושים יחד עם תעוקת הפחד.
בספרה, "חיים כתובים" כותבת ניצה בן דב שהיא רואה ב"מקדמות" את נקודת הפתיחה למגמה של גל האוטוביוגרפיות והביוגרפיות שמציף את הספרות העברית.
אחרי "מקדמות" הופיעו "חבלים" של חיים באר, "סיפור על אהבה וחושך" של עמוס עוז, "הדבר היה ככה" למאיר שלו.
יש בסוגה כפל פנים, טוענת בן דב: מחד גיסא קיים תיאור גלוי, או גלוי למחצה של עובדות, ואילו מאידך גיסא אלו הן יצירות אמנות מתוכננות היטב, וניתן לבדוק לאורן גם את היצירות הקודמות של היוצר/ת.
אריאנה מלמד שאלה את ס.
יזהר בראיון על השתיקה ארוכת השנים שלו והסיבה לשבירתה בספר "מקדמות".
תשובתו הייתה: "מוצאים את הקול הנכון, את הגובה המוזיקלי הנכון, את מבנה המשפט, המנגינה הנכונה, שבאה מעצמה יום אחד".
משפט זה מתחבר היטב לאבחנתם של דן מירון ובתיה גור על תזמור תחבירי סמפוני במקדמות.
לעולם הנושא אינו חשוב, הוסיף יזהר, אלא האופן שבו הוא נכתב, הדרך שבה הוא נפתח.
השיקולים הם ארכיטקטוניים, צליליים ותזמוניים, והם אלו שחשובים בספרות.
לשאלתה האם הרומן אוטוביגרפי הוא עונה: "אם תאמרי זאת, אני אכחיש.
אני יודע שזו אוטוביוגרפיה, אבל אני אכחיש.
זה רק במקרה, אלה רק חומרים.
את שופטת את הבית כולו על פי האבנים שהגיע מן המחצבה?
המחצבה היא הכרחית, אבל הבית צריך להיות נידון לפי מבנהו, לפי תזמורו ולפי היותו.
אחר כך האבנים והחומרים אינם משנים עוד."
הקישור בין האישי והלאומי נוצר במציאות ולאו דווקא בספר, אומר יזהר, הגיעו אנשי עמל לארץ בעלת תנאים קשים שעבדו קשה.
אבל מדי פעם חדר השונה, יוצא הדופן, היפה.
למשל, שיר רווי יופי, או ספר של צ'ארלס דיקנס, ואז באו הכמיהה והגעגועים להיות לא רק בן המקום הזה אלא לחפש את הדבר הגדול היפה שמעבר לאופק.
מקדמה היא תשלום הניתן מראש, על-חשבון סכום שיגיע בעתיד למקבל התשלום.
בהתקשרות בחוזה לרכישת מוצר או שירות שיסופקו בעתיד נהוג לפעמים שהקונה משלם במעמד ההתקשרות מקדמה על חשבון המחיר המלא של המוצר או השירות, והשלמת התשלום תתבצע עם קבלת המוצר או השירות.
תשלום כזה קרוי גם דמי קדימה.
דוגמה: בעת התקשרות עם נגר לרכישת רהיט שיסופק כעבור חודש, תשלום מקדמה מעיד על רצינות כוונתו של הרוכש, ומעניק לנגר מימון לרכישת חומר הגלם הנחוץ לעבודתו.
לעיתים נקבעים בחוזה כללים להחזר המקדמה במקרה שהקונה יתחרט על העסקה ויודיע על ביטולה.
דוגמה: בהתקשרות לשיט באוניית תענוגות משולמת מקדמה בגובה 20% ממחיר השיט; בביטול ההזמנה עד חודש לפני מועד השיט תוחזר המקדמה במלואה, בביטול ההזמנה עד שבועיים לפני מועד השיט יוחזרו 50% מהמקדמה, ובמקרה של ביטול במועד מאוחר יותר לא תוחזר המקדמה.
שכיר המקבל משכורת חודשית וזקוק למזומנים יכול לבקש ממעסיקו מקדמה על חשבון המשכורת שהוא צפוי לקבל לאחר סוף החודש.
ההיענות לבקשה זו תלויה בהחלטה של המעסיק, ולעיתים נקבעים מראש כללים לגובה המקדמה ולמועד שבו תאושר.
עצמאי נדרש לשלם לרשות המיסים מדי חודש מקדמה על חשבון מס ההכנסה המגיע ממנו, שגובהו המדויק יתברר רק בסוף שנת המס, עם הגשת הדו"ח השנתי לפקיד השומה.
בניגוד לשתי הדוגמאות הקודמות, שבהן ברור שהמקדמה היא תשלום חלקי, שאותו יש להשלים בעתיד, מקדמות למס הכנסה עלולות להתגלות כגבוהות מהמס הנדרש, ובמקרה זה משלם המקדמה זכאי להחזר מס.
חובה דומה קיימת ביחס לתשלום דמי ביטוח לאומי ודמי ביטוח בריאות.
בתשלום מקדמה לרכישת מוצר או שירות יש סיכון אשראי מבחינתו של הקונה, משום שייתכן שהספק לא יעמוד בהתחייבותו לספק את המוצר או השירות.
לעיתים ניתן לבטח מפני סיכון זה.
מענה למקרה מיוחד מסוג זה ניתן בחוק החזר מקדמה בשל ביטול אירוע (נגיף הקורונה החדש), שנחקק במהלך מגפת הקורונה ובא לטפל במצב שבו שולמה מקדמה לשם קיומו של אירוע באולם אירועים, והאירוע לא התקיים במועד שנקבע לו מחמת הגבלות נגיף הקורונה.
מקדם התפשטות או קבוע התפשטות של גל אלקטרומגנטי סינוסואידי הוא מדד לשינוי שעוברים המשרעת והמופע של הגל כשהוא מתפשט בכיוון נתון.
הכמות הנמדדת יכולה להיות מתח, זרם במעגל או וקטור שדה כגון עוצמת שדה חשמלי או צפיפות שטף.
מקדם ההתפשטות מייצג את השינוי ליחידת אורך.
ערכו של מקדם ההתפשטות מתבטא בסולם לוגריתמי, כמעט תמיד בבסיס e, ולא בבסיס 10 הנפוץ יותר בטלקומוניקציה.
הכמות הנמדדת, כגון מתח, מבוטאת כפאזור סינוסי.
המופע של הסינוסואיד משתנה לפי המרחק וכתוצאה מכך מקדם ההתפשטות הוא מספר מרוכב שהחלק המדומה שלו מייצג את השינוי במופע של הגל.
מקדם ההתפשטות נקרא גם "קבוע התפשטות", אך שם זה הוא מעט מטעה, מכיוון שהוא בדרך כלל משתנה מאוד לפי .
שם זה הוא כנראה המונח הנפוץ ביותר, אך ישנו מגוון גדול של שמות חלופיים למונח זה.
בתורת קווי התמסורת (transmission line theory), ו־ נקראים ה"מקדמים המשניים", כאשר המונח משניים בא בניגוד למקדמי הקו הראשוניים .
המקדמים הראשוניים, R, C, L ו־G (התנגדות, קיבול, השראות ומוליכות מפולגים, בהתאמה), הם מאפיינים פיזיים של הקו, מהם ניתן לחשב את המקדמים המשניים באמצעות משוואות הטלגרף.
בתחום קווי ההולכה, למונח מקדם ההעברה יש משמעות אחרת למרות דמיון השם: הוא של מקדם ההחזר.
מקדם התפשטות, המסומן באות , עבור מערכת נתונה מוגדר על ידי היחס שבין המשרעת המורכבת של הגל בנקודת התחלת הגל לבין המשרעת המרוכבת שלו במרחק מסוים :
מכיוון שמקדם ההתפשטות הוא גודל מרוכב, ניתן לכתוב אותו כך:
, החלק הממשי, נקרא מקדם ניחות או מקדם הנחתה
, החלק המדומה, נקרא מקדם מופע, מקדם פאזה או מקדם שינוי מופע
ניתן לראות מנוסחת אוילר ש־ מייצגת את המופע:
הוא סינוסואיד שהמופע שלו משתנה כאשר משתנה, אך משרעתו אינה משתנה – גודלו קבוע:
ניתן להוסיף את מקדם המופע המדומה למקדם הניחות , ובכך ליצור מספר מרוכב יחיד שניתן לטפל בו בפעולה מתמטית אחת (בתנאי ששני המקדמים הם באותו בסיס).
זוויות הנמדדות ברדיאנים דורשות בסיס , כך שגם הניחות היא גם בבסיס .
ניתן לחשב את מקדם ההתפשטות בחוטי נחושת (או בכל מוליך אחר) מתוך מקדמי הקו הראשוניים באמצעות הקשר:
היא עכבת הקו ליחידת אורך,
היא מתירות (admittance) הקו ליחידת אורך.
גורם ההתפשטות של גל מישור הנע בתווך ליניארי בכיוון נתון על ידי:
היא מקדם הניחות בנפרים למטר
היא מקדם המופע ברדיאנים למטר
היא התדירות הזוויתית ברדיאנים לשנייה
היא מקדם דיאלקטרי מרוכב של התווך
היא מקדם פרמאביליות מורכב של התווך
מוסכמת הסימונים נבחרה בצורה עקבית עם ההתפשטות בתווך בעל הפסדים (lossy media).
אם מקדם הניחות חיובי, אז משרעת הגל קטנה כשהגל מתפשט בכיוון .
לאורך גל, מהירות פאזה ועומק הקרום יש קשרים פשוטים למרכיבי מקדם ההתפשטות:
בהנדסת חשמל, מקדם עומס או מקדם העמסה מוגדר כיחס בין העומס הממוצע לעומס השיא בפרק זמן מוגדר.
זהו מדד לשיעור נצילות או יעילות השימוש באנרגיה חשמלית; מקדם עומס גבוה מצביע על כך שהעומס משתמש במערכת החשמלית בצורה יעילה, בעוד שלצרכנים או גנרטורים שלא מנצלים את חלוקת החשמל יהיו מקדמי עומס נמוכים.
דוגמה, שימוש בחשבון חשמל מסחרי גדול:
ביקוש שיא – 436 קילו־ואט
מספר הימים במחזור החיוב – 30 ימים
מקדם העומס יכול להיגזר מפרופיל העומס של המכשיר או מערכת ההתקנים הספציפית.
ערכו תמיד קטן מאחד מכיוון שהביקוש המקסימלי לעולם אינו נמוך מהביקוש הממוצע, מכיוון שסביר להניח שמתקנים לעולם אינם פועלים בתפוקה מלאה למשך יום שלם של 24 שעות.
מקדם עומס גבוה אומר שצריכת החשמל יחסית קבועה.
מקדם עומס נמוך אומר שמדי פעם קיים ביקוש גבוה.
כדי לספק את השיא הזה, הקיבולת נמצאת במצב סרק לזמנים ארוכים, ובכך מטילה עלויות גבוהות יותר על המערכת.
תעריפי החשמל מתוכננים כך שלקוחות בעלי מקדם עומס גבוה יחויבו פחות בסך הכל לקוט"ש.
תהליך זה יחד עם אחרים נקרא איזון עומס או גילוח שיא.
מקדם העומס קשור בקשר הדוק למקדם הביקוש ולעיתים קרובות קיים בלבול ביניהם.
ההבדל העיקרי הוא שהמכנה במקדם הביקוש קבוע בהתאם למערכת.
בשל כך, לא ניתן לגזור את מקדם הביקוש מפרופיל העומס אלא צריך תוספת של העומס המלא של המערכת המדוברת.
מקדש אָרְטֵמִיס בְּאֵפֶסוֹס (ביוונית עתיקה: Ἀρτεμίσιον, ארטמיסיון), אחד משבעת פלאי תבל של העולם העתיק, הוא מקדש לכבוד ארטמיס, אלת הירח והציד היוונית, אשר נבנה באפסוס באסיה הקטנה (כיום כ-50 ק"מ דרומית לאיזמיר שבטורקיה).
בניית המקדש החלה תחת קרויסוס מלך לידיה, נמשכה כ-120 שנה, והושלמה ברובה בשנת 550 לפנה"ס.
היום כמעט ולא נותרו שרידים מהמקדש, ובמקומו עומדת העיר סלג'וק .
המקדש תואר לראשונה על ידי אנטיפטרוס מצידון, שמזכיר בשירו משנת 140 לפנה"ס את שבעת פלאי תבל:
"ראיתי את פסלו המוזהב של זאוס, הגנים התלויים מבבל, את קולוסוס השמש, הנמל רחב-הידיים למרגלות הפירמידות הגבוהות, קברו העצום של מאוזולוס.
אבל כאשר ראיתי את ביתה של ארטמיס, שמגרד את העננים כל שאר הפלאים איבדו מיופיים, ואמרתי מלבד האולימפוס השמש מעולם לא ראתה דבר כל כך יפה."
במיתולוגיה היוונית, ארטמיס, אלת הציד, היא אחותו התאומה של אפולו, שהחליפה את סלנה כאלת הירח.
באפסוס פולחן האלה שקישרו היוונים עם ארטמיס נקשר לדמות מעץ עם תכשיטים, אשר מקורה עוד לפני תקופת יוון העתיקה.
מאז התקפותיהם של תאולוגים, כגון הירונימוס, נגד הדתות הפגניות, נחשבו התבליטים על-פני הפסלון לביצים או שדיים מרובים, המסמלים את פוריות האלה, אך ההיסטוריון המודרני רוברט פליישר שיער כי מדובר בקישוטים.
לפי הפרשנות המודרנית, מדובר בייצוג אייקוני של תכשיטים דמויי-דלעת עשויים ענבר, שככל הנראה הופיעו לקראת התקופה הגאומטרית.
רגלי הפסלון וגופו מוקפים בעמוד מקושט, אשר ממנו בוקעות הרגליים, סגנון אופייני יותר לאמנות מצרים העתיקה והמזרח הקרוב הקדום.
על ראשה של האלה, כפי שהופיעה על המטבעות של אפסוס, היה כתר מוראלי (דמוי חומה), אחד מסימני ההיכר של קיבלי, האלה האם הפריגית, והיא נשענה על מטה מנחשים שזורים או נחשי אורובורוס.
בדומה לקיבלי, קדשות ובתולות צעירות שירתו את האלה.
כתובת הקדשה מסביבות המאה השלישית לפנה"ס מקשרת את האלה עם האי כרתים, ומכנה אותה "הגבירה של אפסוס מכרתים, נושאת האור".
מסורת הסינקרטיזם היוונית התאימה את כלל האלים הזרים לפנתאון האולימפי, וברור כי במקרה של אפסוס, ההקשר שעשו המתיישבים האיונים בין "הגבירה של אפסוס" לבין ארטמיס הוא מקרי ביותר.
האתר הקדוש באפסוס קדום בהרבה מהמקדש שעמד בו.
פאוסניאס, תייר וגאוגרף יווני מהמאה השנייה לספירה, טען כי האתר קדם להתיישבות האיונית בשנים רבות, והוא קדום אף יותר מהמקדש של אפולו בדידימה, אשר היה האורקל השני בחשיבותו בעולם היווני.
החפירות באתר מתחילת המאה ה-20 ומשנות ה-80 אימתו את דבריו של פאוסניאס.
הבורות שנחפרו במקום הראו כי האתר היה בשימוש כבר בתקופת הברונזה ובמקום נמצאו כלי חרס שמקורם עד אמצע התקופה הגאומטרית.
ככל הנראה, במחצית השנייה של המאה השמינית לפנה"ס הוקם באתר מקדש פריפטרלי (מוקף עמודים מכל צידיו) עם רצפת חרס.
זהו המקדש הפריפטרלי הקדום באסיה הקטנה וייתכן כי מדובר במקדש היווני הראשון שהיה מוקף בעמודים.
במאה ה-7 לפנה"ס נהרס המקדש בשיטפון, ורצפת החרס של המקדש התכסתה ביותר מחצי מטר של חול ושרידי אוניות.
מתחת לשכבה זו נקבר, ליד החומה הצפונית של המקדש, מצבור שרידים שכלל בין היתר טיפות אליפטיות עשויות ענבר, שקישטו את פסל הגבירה של אפסוס שהיה עשוי עץ; הפסל עצמו נהרס כנראה במהלך השיטפון.
על אף שבמהלך ארבע מאות השנים שבין המאה השמינית למאה הרביעית לפני הספירה עלה גובה האתר ביותר מארבעה מטרים, הוא שמר על מעמדו כאתר קדוש.
המקדש החדש נבנה הפעם משיש והוקף שורת עמודים כפולה, כדי לאפשר תהלוכה טקסית רחבה מסביב לנאוס.
הוא תוכנן ונבנה סביב השנה 550 לפנה"ס על ידי כרסיפרון , אדריכל מכרתים, ובנו מטגנס.
על הקמת המקדש שילם קרויסוס, מלך לידיה העשיר.
המקדש המפואר הפך לאתר תיירות שבו ביקרו מלכים, סוחרים ומטיילים, שהביאו איתם סחורה ותכשיטים כמנחות לארטמיס.
המקדש גם הפך למקום מחסה המקובל על כולם, ובמיתולוגיה היוונית נזכר כמקום מחסה של האמזונות מהרקולס ודיוניסוס.
המקדש של ארטמיס באפסוס נהרס ב-21 ביולי 356 לפנה"ס על ידי הצעיר הרוסטרטוס, שעל-פי האגדה הצית את המקדש כדי לזכות בתהילה בכל מחיר.
תושבי אפסוס הכריזו כי שמו של הרוסטרטוס לא יירשם לעולם, אך סטרבון הזכיר את השם בכתביו, ומשם אנו מכירים אותו.
בלילה של אותו היום, נולד אלכסנדר מוקדון.
פלוטרכוס אמר כי ארטמיס הייתה עסוקה מדי בלידתו מכדי להציל את המקדש הבוער שלה.
מאוחר יותר הציע אלכסנדר לשלם תמורת בנייתו המקדש מחדש, אך תושבי אפסוס סירבו.
שחזור המקדש אירע רק לאחר מותו של אלכסנדר בשנת 323 לפנה"ס.
שחזור זה נהרס בעת פשיטה גותית בשנת 262 לספירה, בתקופת שלטונו של הקיסר גליאנוס.
תושבי אפסוס בנו את המקדש מחדש, אך הוא איבד מחשיבותו עם המרת דתם של רוב תושבי אפסוס לנצרות.
תהליך זה נמשך במהלך המאה ה-4 לספירה ובשנת 391 הכריז תאודוסיוס הראשון על סגירת כלל המקדשים.
המקדש נהרס בשנת 401 על ידי המון זועם בהנהגת יוחנן כריסוסטומוס, ואבני המקדש שימשו לבניית בניינים אחרים, כגון כנסיית איה סופיה באיסטנבול.
משלחת של המוזיאון הבריטי בראשות האדריכל ג'ון טרטל ווד גילתה את המקדש בשנת 1869, לאחר מסע חיפושים של שש שנים.
החפירות במקום נמשכו עד שנת 1879, והתחדשו על ידי דייוויד ג'ורג' הוגארת בשנים 1904–1906. שברי פסלים משרידי המקדש ששוחזר במאה הרביעית וכן משרידי המקדש הקדום נאספו והוצגו ב"חדר אפסוס" במוזיאון הבריטי; חלקם מוצגים שם עד היום.
רוב תיאורי המקדש מצויים בכתבי פליניוס הזקן.
על-פי כתביו, אורכו של המקדש היה 115 מטר ורוחבו 55 מטר, כך ששטחו היה גדול פי שלושה משטח הפרתנון, וכמעט כולו היה עשוי שיש.
הנאוס של המקדש (ההיכל הפנימי המרכזי) היה מוקף ב-127 עמודים איוניים בגובה 18 מטר.
המקדש היה מקושט בציורים, בעמודים מצופים זהב וכסף ובפסלים נהדרים שיצרו טובי הפסלים של אותה תקופה, ביניהם פידיאס, פוליקליטוס, קרסילאס ופראדמון.
בין הפסלים היו לא מעט דמויות של אמזונות, שייסדו את אפסוס, על-פי האגדה.
פליניוס כותב כי סקופאס, פַּסָּל יווני שפיסל חלק מהתבליטים במאוזוליאום בהליקרנסוס, עבד גם על התבליטים שקישטו את עמודי המקדש.
ליד המזבח עמד פסל הפולחן של המקדש העשוי הובנה, פרי ידו של הפַּסָּל אנדויוס (Endoios).
מקדש אנטונינוס ופאוסטינה היה מקדש שעמד בפורום של העיר רומא בשיאה של האימפריה הרומית.
המקדש עמד בפורום לצד הויה סאקרה (הדרך הקדושה), אל מול הרֶג'ה.
המקדש הוקם בשנת 141 על ידי הקיסר אנטונינוס פיוס והוקדש לאשתו פאוסטינה, שהוכרזה כאלה לאחר מותה.
לאחר מותו של הקיסר, שהוכרז אף הוא כאל בשנת 161 ביוזמת יורשו מרקוס אורליוס הוקדש המקדש גם לו.
בשנת 1602 הפך המבנה לכנסיית סאן לורנזו ממירנדה.
נעשה ניסיון בימי הביניים להרוס את חזית המבנה שנותרה בסגנון יווני קלאסי באמצעות הפלת העמודים.
מאחר שהעמודים היו שקועים בשפכים שהצטברו בויה סאקרה במשך השנים, ובשל חוזקם העמודים נותרו עומדים.
ניתן לראות עליהם גם בימינו את החריצים שנוצרו בעת ניסיונות אלה.
מקדש הורדוס הוא כינוי לבית המקדש השני שהורדוס מלך יהודה בנה מחדש ברוב פאר והדר, תוך הרחבת שטח הר הבית, במאה הראשונה לפנה"ס.
על מקדש זה אמרו חז"ל: .
אף על פי שמדובר למעשה במקדש חדש לגמרי הוא לא כונה בית המקדש השלישי כי עבודת הקורבנות המשיכה ברצף, גם במהלך בנייתו.
הסיבות להקמת המקדש מחדש היו כנראה גם רצונו של הורדוס להנציח את זכרו במבני פאר, וגם כוונתו לשפר את הקשר עם נתיניו היהודים ולהוכיחם שהוא מלך מטעמם.
בשנת שמונה-עשרה למלכות הורדוס (19 לפנה"ס) החליט הורדוס "לבנות את בית המקדש לאלוהים".
ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו מספר שהורדוס "סבור היה שמפעל זה שלו יהיה מהולל מכל מה שעשה – והוא יהיה לו לזכר עולם".
הורדוס כינס את העם לתיאטרון, כפי שעשה במספר הזדמנויות כדי לפנות אל העם ולשכנעו בדברים, והכריז:
בתחילה נבהלו היהודים ופחדו פן יהרוס הורדוס את המקדש הקיים ופן יטמא את ההיכל.
אולם הורדוס הבטיח כי יקים את המקדש החדש ורק לאחר-מכן יהרוס את הישן.
את בית המקדש עצמו בנו עשרת אלפים פועלים, ביניהם אלף כהנים שהוכשרו כבנאים, על מנת שלא יכנס מי שאינו כהן אל המתחם המקודש.
על פי הסבר המובא בגמרא, לאחר עלייתו לשלטון הוציא הורדוס להורג את כל חכמי ישראל, למעט בבא בן בוטא.
כעבור זמן ולאחר שהתחרט על מעשה זה ייעץ לו בבא בן בוטא לבנות מחדש את בית המקדש השני ככפרה על הריגת חכמי ישראל.
הורדוס שינה לחלוטין את הטופוגרפיה של אזור הר הבית לצורך הרחבת בית המקדש.
בדרום הר הבית עמדה מצודה (כנראה החקרא).
הורדוס הרחיב את שטח הר הבית משלוש רוחותיו (עיקר ההרחבה הייתה לכיוון דרום, וצפון, והרחבה מועטת הייתה לכיוון מערב).
הורדוס שיטח את ההר שהיה צפונית להר הבית וגבוה ממנו, ואפשר בניית רחבה ישרה לכיוון צפון.
כמו כן הרס את מבנה המצודה הדרומית להר (מצודה נוספת - האנטוניה - נבנתה על ידי הורדוס צפונית לרחבת הר הבית), והקיף את השטח המוסף עם החומה החדשה.
בחומה המזרחית של הר הבית ניתן לראות עד ימינו את התפר בין הבנייה החשמונאית לבנייה ההרודיאנית המרחיבה את הר הבית לכיוון דרום.
הורדוס בנה את רחבת המקדש החדשה בסגנון הרומי המקובל באותה עת – מערכת של ארבעה סטווים המקיפה חצר שבמרכזה המקדש.
מקדשים דומים היו קיימים בערים רומיות נוספות כגון אנטיוכיה, תדמור (פלמירה) ואלכסנדריה.
עבודות הבנייה החלו בשנה ה-18 למלכותו של הורדוס (בשנת 19 לפנה"ס).
ישנן כמה סברות שונות בעיקר לגבי מועד סיום העבודות.
לפי אחת הגישות, נמשכו העבודות 9 שנים - מתוכן 8 שנים נמשכה עבודת בניית הסטווים והרחבה.
בניית בניין המקדש עצמו נמשכה כשנה וחמישה חודשים.
על-פי גישה זו, הבנייה הסתיימה בימי חייו של הורדוס (שמת ב-4 לפנה"ס).
מנגד, קיימות מספר עדויות לכך שהבנייה הסתיימה שנים אחרי מותו של הורדוס.
על פי הנאמר בברית החדשה נמשכו עבודות הבנייה ארבעים ושש שנים, וככל הנראה התיאור בברית החדשה הוא הנכון ולא פרק הזמן של 18 השנים המצוין ב"קדמוניות היהודים", וזאת לאור העובדות ההיסטוריות המתוארות על ידי יוסף בן מתתיהו עצמו, התואמות את גרסת הברית החדשה.
ממצא נוסף שמציב את תאריך סיום הבנייה של חומות הר-הבית אחרי השנה ה-17 לספירה הוא מטבעות שהתגלו מתחת לכותל המערבי.
ב-2011 קבעה רשות העתיקות כי ארבעה מטבעות שנמצאו מתחת לכותל נטבעו בידי הנציב הרומי ולריוס גרטוס בשנה 17/18 לספירה.
פירוש הדבר שקשת רובינסון, ואולי חלק ארוך יותר של הכותל המערבי, נבנו לאחר שנה זו – כלומר: לפחות 20 שנה אחרי פטירתו של הורדוס, בימי נינו אגריפס השני.
יוסף בן מתתיהו מספר שלפי המסורת (שהייתה קיימת כבר בימיו), בזמן שנבנה בית המקדש, "לא ירדו גשמים בימים כדי שלא תתעכב העבודה", והם ירדו רק בלילות.
מסורת זו נזכרת גם בתלמוד הבבלי: "מצינו בימי הורדוס שהיו עוסקין בבנין בהמ"ק והיו יורדין גשמים בלילה, למחר נשבה הרוח ונתפזרו העבים וזרחה החמה ויצאו העם למלאכתן וידעו שמלאכת שמים בידיהם".
מסורת זו מובאת גם במדרש ויקרא רבה.
המקדש היה מורכב מהיכל ומכמה חצרות-עזרות שהקיפו אותו.
באירועים אלו היו נוכחות גם נשים - וזה אחד ההבדלים בין בית המקדש השני והראשון.
המקורות השונים למבנה מקדש הורדוס
המקורות הנוגעים למבנה מקדש הורדוס הם המשנה, ובפרט מסכתות מידות, תמיד, יומא ושקלים; תיאוריו של יוסף בן-מתתיהו, בעיקר ב"קדמוניות היהודים" וב"תולדות מלחמת היהודים ברומאים"; ממצאים ארכאולוגיים, והידע המחקרי הקיים על אודות סגנון האדריכלות של הורדוס.
יש חוקרים הטוענים כי ככלל, כמעט ואין סתירות משמעותיות בין המקורות השונים, ואף להפך – לרוב דבריהם משלימים זה את זה.
לעומתם, יש מי שכתב כי קיימות סתירות רבות בין המקורות השונים, ורק מעט מן המשותף.
הסתירות הקיימות מוכרעות באופן פרטי, כל מקרה לגופו.
הנימוקים שהוצגו אצל חלק מהחוקרים שאימצו את גרסת המשנה היו: המשנה היא מסמך הלכתי ולכן פרטיה מדויקים; מקור מרכזי לדברי המשנה הוא עדויותיו של ר' אליעזר בר' יעקב, שחי במחצית השנייה של המאה הראשונה – קרוב לתקופת בית שני, ועל כן דבריו מהווים עדות בעלת ערך רב.
קיימות גם גישות בין החוקרים המציעות גישה אינטגרטיבית ליישוב בין המקורות השונים.
היו שטענו כי המשנה אמינה יותר ביחס לתיאור פנים המקדש – שהיווה מוקד עניין עבור חז"ל, ואילו בנוגע לתיאורי השטח שסביב הר הבית – נחשב יוסף בן-מתתיהו לאמין יותר.
חוקרים אחרים טענו כי המקורות השונים מתארים תקופות היסטוריות שונות.
בעוד שהמשנה מתארת את מבנה ביהמ"ק כפי שהיה בתקופת החשמונאים, לפני השיפוץ הנרחב שערך הורדוס, יוסף בן-מתתיהו מתאר את המקדש כפי שנראה במאה הראשונה לספירה.
גם ביחס לסתירות מסוימות בתוך תיאוריו של יוסף בן-מתתיהו עצמו, יש שהסבירו כי התיאור ב'קדמוניות היהודים' משקף את ביהמ"ק כפי שהיה ב-20 לפנה"ס, והתיאור ב'תולדות מלחמת היהודים ברומאים' משקף את בית המקדש כפי שראה יוסף עצמו בשנת 70 לספירה.
בין השנים האלו עבר בית המקדש שיפוצים נרחבים.
הממצאים הארכאולוגיים המתייחסים לסוף ימי בית שני מאמתים את תיאוריו של יוסף בן מתתיהו בנוגע לשערי הכניסה, ומספקים מידע על נדבכי החומה ואורח החיים בירושלים בתקופת בית שני.
נתונים אלו מבוססים על הממצאים הארכאולוגיים, ושונים מהיקף השטח המצוין אצל יוסף (1,200 מ') או במשנה (1,000 מ').
חמישה לפי המשנה: שני שערי "חולדה" בדרום, שער "טדי" בצפון, שער "שושן" במזרח ושער אחד – "קיפונוס" – במערב.
לפי יוסף בן-מתתיהו היו ארבעה שערים במערב.
הממצאים הארכאולוגיים תואמים את גרסת יוסף.
מעבר לחומה הייתה 'רחבת הבית', שהייתה פתוחה לכל אדם.
ברחבה זו התנהלה פעילות מסחר ענפה, כגון מכירת בעלי חיים לצורכי פולחן והחלפת כספים, כפי שאנו מוצאים בברית החדשה.
בקצה הרחבה היה סורג שהקיף את ה"שטח המקודש" של 500 × 500 אמה.
גובה הסורג לפי המשנה היה 10 טפחים, ולפי יוסף בן-מתתיהו – 3 אמות.
על הסורג נתלו כתובות האוסרות על כניסת נוכרים לתחום המקודש.
בשל גודלם, עובדה זו מחזקת את גרסת יוסף.
שרידים של לוחות אלו נמצאו בחפירות ארכאולוגיות בירושלים.
בכתובת שנותרה בשלמותה כתוב ביוונית: "איש נוכרי לא יכנס לפנים מן המחיצה המקיפה את המקדש ולצר המוקפה, ומי שייתפס יתחייב בנפשו ודינו מיתה".
מעבר לסורג הייתה "עזרת הנשים" המוקפת חומה, בגודל של 135 × 135 אמה.
בפינותיה היו ארבע לשכות – לשכת הנזירים, לשכת המצורעים, בית השמנים, ולשכת העצים.
בקצה המערבי שלה היה שער המוליך ל"עזרת ישראל", הנקרא "שער ניקנור", אליו עלו באמצעות 15 מדרגות.
על פי התיאור במשנה, נראה כי לא הייתה הפרדה בין נשים לגברים בעזרה זו, וזאת בניגוד למסופר אצל יוסף בן-מתתיהו.
יש הטוענים כי במהלך המאה הראשונה לפנה"ס נוצרה הפרדה זו, כתוצאה מהתפתחותה של מגמת החמרה דתית.
לאחר "שער ניקנור" הייתה "עזרת ישראל", בגודל של 11 × 135 אמה, ממנה ניתן היה לצפות ל"עזרת הכוהנים", בה התרחשה רוב עבודת הפולחן בבית המקדש.
שתי עזרות אלו היו מוקפות בחומה, בה היו מספר שערים – שבעה לפי חלק מהמקורות, ולפי מקורות אחרים – שמונה.
המקדש הורכב משלושה חלקים: "אולם", "ההיכל", ו"דביר".
קיימת סתירה בין המקורות אודות מידות האולם: על פי המשנה, האולם היה בגודל של 11 × 100 אמה, ובגובה 85 אמה.
לפי יוסף בן-מתתיהו, מידות האולם היו 20 × 50 אמה, בגובה 90 אמה.
אל פתחו הובילו 12 מדרגות, כך שמפלסו היה גבוה בשש אמות ממפלס עזרת הכוהנים.
מעל הפתח הייתה תלויה גפן מזהב, ושם אף תלה הורדוס נשר מזהב, אותו הורידו היהודים בסוף ימיו.
מידות ההיכל היו 20 × 40 אמה, בגובה של 40 אמה – לפי מסכת מידות, ולפי בן מתתיהו – בגובה 60 אמה.
גם מידותיו של פתח ההיכל אינם ברורות.
בתוך ההיכל עמדו מזבח הקטורת, שולחן לחם-הפנים, ומנורת הזהב.
בחלקו המערבי של ההיכל היה הדביר (קודש הקודשים), שהופרד מההיכל באמצעות שתי פרוכות.
הכניסה לקודש הקודשים הייתה מותרת לכהן הגדול בלבד, ביום הכיפורים, אז היה נכנס אליו 4 פעמים.
המפואר מבין הסטוים היה הסטיו המלכותי, שהיווה למעשה בזיליקה ושימש כמרכז למסחר ולמשפט (כמו הפורומים ברומא העתיקה).
על מנת להקל על הגישה אל הסטיו המלכותי בפרט ואל הר הבית בכלל בנה הורדוס מערכת של קשתות ושערים.
קשת רובינסון שהיוותה למעשה המחלף הראשון בהיסטוריה, הוביל את הבאים ישירות לתוך הסטיו המלכותי.
מתחתיו, נבנו מערכת של מעברים המובילים את המבקרים ישירות לתוך בית המקדש - אלו הם שערי חולדה: השער המשולש והשער הכפול.
הרחבת הר הבית על ידי הורדוס ובניית המעברים הרבים המובילים אליה יצרה רחבה חדשה, שלא היוותה אזור מקודש.
לצורך ההפרדה בין האזור המקודש לאזור המסחרי החדש נבנה סורג סביב גבולות הר הבית החשמונאים.
שרידים מסורג זה התגלו, ומראים כי על הסורג היו כתובות ביוונית ולטינית עליהם כתוב:
נוסף על מעברי הכניסה של עולי הרגל למקדש, בנה הורדוס מעברי יציאה לכוהנים אל מקוואות טהרה שהיו בעיר דוד.
מעברים אלה שהיו מצויים מתחת למדרגות המובילות אל שערי חולדה נקרא מסיבות.
שרידי קשת רובינסון נראים כיום בקרבת הפינה הדרום מערבית של הר הבית.
שרידי קשת וילסון מצויים באזור עזרת הגברים של הכותל המערבי.
שער וורן ושער ברקלי סתומים בימינו.
ניתן לראות את השערים בחומת הכותל המערבי, והמדרגות שהובילו מהם מהווים כיום את בורות מים מספר 30 ומספר 19 (בהתאמה) בהר הבית.
בראש מבנה השער של הסטיו המלכותי ניצב בית התקיעה בו תקעו בחצוצרות להכריז על כניסת השבת.
שרידי בית התקיעה נתגלו בחפירות הכותל.
"מקדש העם" הייתה כת אמריקאית ששילבה אלמנטים דתיים-נוצרים עם אידאולוגיה סוציאליסטית, בדגש על שוויון גזעי.
הכת נוסדה על ידי ג'ים ג'ונס ב-1955. בשנות ה-70 הכת הקימה קומונה בגיאנה שבדרום אמריקה ועלתה לידיעת הציבור בעקבות סופה הטראגי, עת חבריה נטלו ציאניד והתאבדו בנובמבר 1978.
ג'ונס הקים את מקדש העם ופתח כנסייה בשכונה מעורבת באינדיאנפוליס.
ג'ונס נהג לזייף ניסים של ריפוי באמצעות האמונה על מנת למשוך אנשים ולהגדיל את הכנסות הכנסייה, ששימשו למימונה ולתרומה לעניים.
ג'ונס היה אתאיסט ומעולם לא הוסמך ככומר, והוא השתמש בכנסייה על מנת לקדם את מטרותיו החברתיות.
הכנסייה שמה דגש על שוויון, הן בין הגזעים והן בין המעמדות, וחבריה התבקשו להתלבש בצניעות.
היא סיפקה מקלט לחסרי בית והפעילה בית תמחוי.
ג'ונס דגל בקומוניזם, ובמקביל תקף את הרעיונות הנצרות כצידוקו של הגבר הלבן האירופי לשלוט בנשים ולשעבד את השחורים.
ג'ונס הציע לחברי הכנסייה כי הם יתרמו את כל רכושם לכנסייה, וזו תספק בתמורה את כל צורכיהם.
הוא המשיך להרחיק אותם מהנצרות ולקרב אותם לקומוניזם.
ג'ונס ראה בעצמו את התגלמותו של ישו וטען שהקפיטליזם האמריקאי הוא האנטיכריסט.
הוא סיפר שהיו לו חזיונות בהם ראה מתקפה גרעינית על ארצות הברית, שאחריה השורדים יקימו גן עדן סוציאליסטי.
ב-1965 הוא הוביל לקליפורניה כ-140 חברים.
בשנות השבעים הוא הקים כנסיות בלוס אנג'לס ובסן פרנסיסקו ומספר החברים גדל לכ-3,000.
בשנות ה-70 נחקר ג'ים ג'ונס על ידי הרשויות לגבי פרשיות מין, אלימות ותכנוני מס ומקדש העם קיבל חשיפה תקשורתית.
תחקיר שפורסם בעיתונות חשף את טקסי הריפוי של ג'ונס ואת השמצותיו את כתבי הקודש.
ג'ונס הציג זאת כרדיפה של מקדש העם מצד אויבי המקדש.
כמקלט מפני הרדיפות הללו כביכול ומפני הקפיטליזם האמריקאי, הוקמה הקומונה "פרויקט החקלאות של מקדש העם" בגיאנה ב-1974. אופי החיים שם היה לא רק שיתופי ושוויוני אלא גם שג'ונס נהג לכנס את חברי הקומונה ולהטיף להם באופן קבוע על הקומוניזם.
הוא שיבח את המשטרים הקומוניסטיים בסין, קוריאה הצפונית, קובה, זימבבואה וברית המועצות, ואף הזמין את שגריר ברית המועצות בגינאה להרצות בקומונה.
מונולוגים של ג'ונס הושמעו ברמקולים שהיו פזורים בקומונה ללא הפסקה, וילדים שהתנהגו בצורה פסולה הוכו ונכלאו בבאר.
ב-14 בנובמבר 1978 נחת חבר הקונגרס ליאו ריאן בגיאנה כדי לבדוק את הטענות של עריקי "מקדש העם" על התעללות.
לאחר שלושה ימים בהם ראיין חבר הקונגרס את תושבי הקומונה, עזב את המקום יחד עם צוות תקשורת של רשת החדשות NBC.
אך בטרם המריאו, שומרי ראשו החמושים של ג'ונס ירו והרגו חמישה מהם, ביניהם חבר הקונגרס ריאן.
ג'ונס כינס את חברי הקומונה וסיפר להם שאנשיו הרגו את חבר הקונגרס.
הוא טען שאויבי המקדש יחזרו לנקום בהם ולהרוג את ילדיהם, ושטוב מותם מחייהם.
הוא הציע שחברי הקומונה יתאבדו יחד על ידי שתיית רעל (אותו כינה תרופה) כהפגנת מחאה נגד אכזריות העולם, וקרא לכך "התאבדות מהפכנית".
רבים מהם ציוו להשאיר את כל רכושם לממשלת ברית המועצות.
לא כל התושבים הסכימו להתאבד, ואישה אחת ניסתה לשכנע את ג'ונס להטיס את כולם לברית המועצות.
ג'ונס עצמו תכנן כנראה להישאר בחיים, אך גופתו נמצאה ירויה יום למחרת מרחץ הדמים.
מוסדות המקדש בקליפורניה ספגו ביקורת קשה מצד התקשורת ומצד קרובי משפחתם של קורבנות ג'ונסטאון.
ב-1978 מקדש העם הכריז על פשיטת רגל והחל תהליך כינוס נכסים.
להקת המטאל דייסייד כתבה על האירועים בג'ונסטאון את השיר Carnage in the temple of the damned.
להקת המטאל מנוור כתבו על המקרה את השיר Guyana (cult of the damned)
מקדש הזהב בדמבולה או מקדש המערות בדמבולה שוכן במרכזה של סרי לנקה, כ-70 ק"מ מצפון לעיר הקדושה קאנדי.
זהו מערך המערות הבודהיסטיות הגדול והשמור ביותר במדינה, ומאז שנת 1991 הוא מוכרז כאתר מורשת עולמית.
המערות שוכנות בסלע בגובה של 150 מטר מדרום לעיר דמבולה, וזה משקיף על המישורים שסביבו.
בסלע 80 מערות ששימשו למגורי נזירים וחמש המערות הגבוהות ביותר משמשות כמקדשים.
אלה מכילות 153 פסלי בודהה ועיטורי קיר עשירים בשטח של 1,950 מ"ר הקשורים בחייו.
בנוסף נמצאים באתר שלושה פסלים של מלכי סרי לנקה וארבעה פסלים של אלים הינדים.
הסלע בדמבולה היה למרכז דתי בודהיסטי במאה ה-3 לפנה"ס ומאז היה פעיל משך יותר מ-2200 שנים עד להווה.
עם זאת, קיימות במקום עדויות לפעילות אנושית בתקופה הפרהיסטורית, ובכלל זה גם אתר מגליתים השוכן בקרבת מקום.
במאה ה-1 לפנה"ס הפכו חמשת מסתורי הסלע הגבוהים ביותר והפונים לכיוון דרום למקדשים.
בין המאה ה-5 למאה ה-12 הורחבו מסתורי סלע אלה ונבנו קירות שחצצו בינם לבין החוץ, כך שהפכו למערות מובחנות.
בסופה של התקופה כבר קיבל האתר את עיקר צורתו ואופיו הנוכחי.
המערות שופצו במאה ה-18, וציורי הקיר חודשו בסגנון האסכולה של קאנדי באותה תקופה.
עוד נוסף גג מעל צידן החיצוני של המערות, ויצר מעין אכסדרה.
במאה ה-19 ובמאה ה-20 המשיכו עבודות חידוש האתר לפי הצורך, ציורי קיר שמצבם התדרדר חודשו ובשנות השלושים של המאה ה-20, נבנתה האכסדרה מחדש, בסגנון המערב יסודות אירופים ואסיתיים.
בשנת 1991 הוכר המקום כאתר מורשת עולמית בשטח של 25 הקטאר, ובשנת 2000 נוסף לו מקדש מצועצע מודרני, שהוקם במימון יפני.
המקדש שוכן לרגלי הסלע בכניסה אל האתר, ועל גגו הוצב פסל בודהה מודרני מוזהב הנישא לגובה של 30 מטר.
במערה הראשונה, מערת "המלך האלוהי" (Devaraja Viharaya), נמצא פסל הבודהה השוכב הגדול באתר.
הפסל נחצב בסלע, אורכו 15 מטר והוא נצבע פעמים רבות, לאחרונה במאה ה-20. לרגליו של הבודהה ניצב פסל תלמידו אנאנדה.
במערה מקדש קטן ובו פסל של האל וישנו.
המערה השנייה או מערת "המלכים הרמים" (Maharaja Vihariya) היא המערה הגדולה והמרשימה באתר.
אורכה 52 מטר, רוחבה 23 מטר וגובהה המקסימלי הוא 7 מטר.
המערה נקראת על שם שני פסלי המלכים שנמצאים בה.
נוסף לאלה נמצאים בה 16 פסלי בודהה עומדים ו-40 פסלים נוספים יישובים.
פסל הבודהה המרכזי שהיה מצופה בעבר בזהב, ישוב מתחת לקשת מקושטת בדרקונים.
במערה זרם בלתי פוסק של מים המטפטפים מהקיר ונאספים לצורכי פולחן.
המערה השלישית היא מערת "המקדש הגדול החדש" (Maha Alut Viharaya) והיא נפרדת מקודמתה בקיר לבנים.
מערה זו שימשה עד למאה ה-18 כחדר אחסנה, מועד בו הפכה למקדש.
גם במערה זו פסל שכוב של בודהה ו-50 פסלי בודהה נוספים.
המערה הרביעית מכונה "המערה המערבית" (Pachima Viharaya) למרות שאינה המערבית מבין המערות.
מערה זו והמערה החמישית, מערת "המקדש החדש השני" (Devana Alut Viharaya), קטנות יותר ונושאות עניין פחות.
בּאסָאי (ביוונית עתיקה: Βάσσαι, ביוונית מודרנית: Βάσσες - וָאסֶס) הוא אתר ארכאולוגי בצפון מזרח מחוז מסניה, באזור שהיה חלק מארקאדיה בעת העתיקה.
באסאי שוכן צפונית-מזרחית לקיפריסיה, דרומית לאנדריטסאינה ומערבית למגלופוליס.
באתר שוכן מקדש יווני לכבוד אפולו אֶפּיקוּרְיוֹס ("אפולו המסייע") שנבנה באמצע המאה ה-5 לפנה"ס והשתמר היטב, והוא שהעניק למקום את פרסומו.
פירוש השם "באסאי" ביוונית הוא "נְקִיקֵי סלעים".
על אף שהמקדש מרוחק מבחינה גאוגרפית ממוקדי הממשל של יוון העתיקה, הוא אחד מהמקדשים הנחקרים ביותר ביוון בזכות מספר מאפיינים ייחודיים שלו.
באסאי היה האתר היווני הראשון שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1986.
את המקדש תכנן איקטינוס, שהיה האדריכל של מקדש הפייסטוס והפרתנון.
לפי עדותו של פאוסאניאס, סופר שחי ביוון הקלאסית, המקדש נבנה בין 450 לפנה"ס ל-425 לפנה"ס, והוא שוכן בגובה של 1,131 מטרים מעל גובה פני הים, על המדרון של הר קוטייליון.
המקדש בנוי מכיוון צפון לדרום, ובכך הוא מנוגד לרוב המקדשים היווניים הבנויים מכיוון מזרח למערב.
צורת הבנייה הזו הייתה נחוצה בגלל פני השטח התלולים של מדרון ההר.
על מנת להתגבר על המגבלה הזו נבנתה דלת בצד של המקדש, וככל הנראה היא הייתה מיועדת עבור כניסת מאמינים או על מנת שניתן יהיה לפתוח אותה כך שאור השמש יאיר את פסלו של אפולו.
גודלו של המקדש הוא בינוני, והמידות של הסטילובטה הן 38.3 על 14.5 מטרים.
בסטילובטה יש פריסטיל דורי הבנוי בצורה של 6 עמודים על 15. הסטילובטה נבנתה מאבן גיר ארקאדית, מלבד האפריז שהיה עשוי משיש.
בדומה לרוב המקדשים, למקדש זה יש שלושה חללים: פרונאוס, נאוס (שכולל גם את האדיטון) ואופיסטודומוס.
ההשערה היא שפסלו של אפולו שכן בעבר בנאוס.
במקדש בוצעו ליטושים אופטיים, כגון רצפה מעוקלת, הדומים לאלו שבפרתנון.
ייחודיותו של המקדש נובעת מכך שהוא משלב דוגמאות מכל שלושת הסדרים הקלאסיים שבאדריכלות היוונית העתיקה: דורי, איוני וקורינתי.
העמודים הדוריים יוצרים את האכסדרה הפתוחה, העמודים האיוניים תומכים בה והעמוד הקורינתי הנמצא בתוך המקדש, הוא הדוגמה הקדומה ביותר המוכרת מסדר זה.
חלקו החיצוני של המקדש מקושט בצורה דלילה.
לעומת זאת, בחלק הפנימי של המקדש היה אפריז שתיאר קרב בין היוונים לאמזונות ובין הלפית'ים לקנטאורים.
המטופות של האפריז הזה נחשפו על ידי צ'ארלס רוברט קוקרל, והוא לקח אותם למוזיאון הבריטי ב-1815 (המטופות מוצגות עד היום בגלריה מספר 16, ליד שיש אלגין).
קוקרל קישט את הקירות של גרם המדרגות הגדול במוזיאון אשמוליאן ומועדון טרבלרס עם חלקים מאותו אפריאז.
המקדש זכה לתשומת לבם של מטיילים מגרמניה וצרפת, ובחלקים ממנו נערכו חפירות על ידי מומחים בפיקוחם של קוקרל ואוטו מגנוס פון סטקלברג ב-1810 (כולל באפריאז).
אולם, החפירה המלאה הראשונה בוצעה רק ב-1836. חפירה זו נערכה על ידי ארכאולוגים רוסים בראשותו של קרל בריולוב.
התגלית החשובה ביותר הייתה הכותרת הקורינתית שנחשבת לעתיקה ביותר מסוגה.
חלק מהחפצים שהתגלו במקום מוצגים במוזיאון פושקין במוסקבה.
ב-1902 נערכה במקום חפירה מקיפה על ידי החברה היוונית לארכאולוגיה בפיקוחם של מספר ארכאולוגים יווניים.
חפירות נוספות נערכו ב-1959, 1970 ובין 1975 ל-1979, תחת פיקוחו של ניקולאוס גיאלוריס.
ריחוקו של המקדש ממוקדי הממשל היווניים תרם למצב השימור הטוב שלו.
מקדשים אחרים שהיו יותר נגישים נפגעו או נהרסו במלחמות או על ידי המרה לצרכים אחרים, ודברים אלה לא התרחשו במקדש אפולו.
בגלל ריחוקו מאזורים בעלי צפיפות אוכלוסין גבוהה המקדש ניזוק פחות מגשם חומצי שגורם להמסה מהירה של אבן גיר ופוגע בחריטות שבשיש.
מקדש אפולו מכוסה באוהל לבן על מנת להגן על השרידים מפגעי מזג האוויר.
עבודות החפירה במקום מבוצעות בפיקוחה של ועדת אפולו האפיקוריאני, הנמצאת באתונה.
מקדש דנדור הוא מקדש נובי שנבנה בראשית תקופת האימפריה הרומית עבור האלים איסיס, חר־פא־חֿרד (הרפוקרטס) ואוסיריס וכן שני אלים נוביים מקומיים – פדסי ופיחור.
המקדש נבנה בנוביה, דרומה של מצרים של ימינו, סמוך לאסואן.
כיום המבנה ממוקם באגף סאקלר של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
המבנה הוקם בשנת 15 לפנה"ס בדנדור (שנקראה בעבר טוטזיס – כ-80 ק"מ דרומית לאסואן) בהוראת אוגוסטוס ושימש מקדש מצרי עד הפיכתו, בשנת 577 לכנסייה קופטית.
כתובת המנציחה את הקדשת המבנה ככנסייה מופיעה על חזית המבנה.
במהלך המאה ה-19 הותירו תיירים אירופים שביקרו במבנה כתובות גרפיטי על קירותיו.
בשנת 1963 בשל בניית סכר אסואן היה המבנה צפוי להיות מוצף במי האגם שדרומית לסכר, ולכן הוחלט להעביר את המקדש ממקומו.
לאות תודה על המימון והעזרה שנתנה ארצות הברית לממשלת מצרים להעתקת מקדשים ואנדרטאות מצריות ממקומם ולהצילם מהצפה, החליטה ממשלת מצרים בשנת 1965 לתת את המקדש במתנה לארצות הברית.
המבנה פורק, אבניו במשקל כולל של 800 טונות סומנו (הגדולות שבהן שקלו 6.5 טונות כל אחת), ונשלחו לארצות הברית באונייה קונדורדיה סטאר.
בארצות הברית נערך מכרז בין 661 מוסדות שונים אשר רצו להציג את המקדש.
כמו כן נשקלו הצעות להקים את המקדש על גדת נהר הפוטומק בוושינגטון הבירה או על גדת נהר צ'ארלס בבוסטון, אולם בשל חשש מפגיעת מזג האוויר באבן החול של המקדש הוחלט כי המבנה יינתן למי שיוכל לבנותו בתוך מבנה המסוגל לשמר אותו בתנאים אקלימיים מתאימים.
ב-27 באפריל 1967 הוחלט להעניק את המבנה למוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
המקדש נבנה מחדש בתוך אגף סאקלר של המוזיאון בשנת 1978 באולם שתוכנן על ידי משרד האדריכלים קווין רוש, ג'ון דינקלו ושות'.
באולם נבנתה בריכת השתקפות וקיר מוטה מאחורי המקדש מסמלים יחד את מיקום המקדש ביחס לנילוס ולצוקים שניצבו מאחורי המקדש במקומו המקורי.
קירות הזכוכית של האולם נועדו להראות את המקדש בתאורה טבעית.
המקדש בנוי אבן חול, אורכו 25 מטרים משער המקדש ועד חלקו האחורי (קודש הקודשים), וגובהו 8 מטרים בנקודה הגבוהה ביותר.
המקדש מעוטר בכתב חרטומים ובתחריטים אשר היו צבועים (כיום הצבע דהה ואינו נראה).
בין התחריטים המופיעים על קירות המקדש ניתן לראות גומא הפפירוס ופרחי לוטוס.
על שער המקדש הראשי ושער הכניסה למבנה הראשי תחריטים של השמש וכנפיים המסמלים את אל השמים הורוס.
על הקירות החיצוניים של המבנה מופיעה דמותו של אוגוסטוס בדמות פרעה המביא מנחות לאלים איסיס, אוסיריס ובנם הורוס.
בחדר הראשון של המקדש (האולם) תגליפים של אוגוסטוס מתפלל.
החדר האמצעי של המקדש (הקודש) בו הוקרבו המנחות, והחדר הפנימי (קודש הקודשים) אינם מעוטרים.
מקדש הבאב (פרסית مقام اعلی - "המקום העליון"; ערבית ضريح الباب - "צריח הבאב") הוא מקדש בהאי השוכן במתחם הבהאי על מורדותיו הצפוניים של הכרמל בחיפה, והמכונה לעיתים "כיפת הבהאים", "כיפת הבאב" או "כיפת הזהב".
המקדש הוא אחד מסמליה הבולטים של העיר חיפה.
במקדש שמורים שרידיו של סיד עלי מוחמד שיראזי, מייסד הבאביזם שנודע בכינוי ה"באב" ("השער"), הנחשב למבשר הראשון של הדת הבהאית.
למרות שהמקדש נחשב בעיני הבהאים כמקום השני בקדושתו לאחר אל-באהג'ה בעכו, הוא המבנה הבהאי הידוע ביותר בישראל ובעולם כולו, והוא מזוהה עם הדת יותר מכל.
מייסד הדת הבהאית, בהאא אללה, הורה לבנו, עבד אל-בהאא', את המיקום המדויק להקמתו של המקדש, בעת סיור שערכו יחדיו בחיפה ב-1891, שנה לפני מותו של הראשון.
עבד אל-בהאא' תכנן את המבנה, וזה הוקם מאוחר יותר על ידי נכדו, שוגי אפנדי.
בשנת 2008 הוכרז המקדש, יחד עם מספר אתרים בהאים נוספים בחיפה ובגליל המערבי, כאתר מורשת עולמית.
ב-21 במרץ 1909 הונחו שרידיו של הבאב במאוזוליאום בן שישה חדרים, אשר הוקם במקום בו ניצב כיום המקדש.
המאוזוליאום נבנה מאבן מקומית, ושכן מעל המושבה הגרמנית.
באחד החדרים במבנה הונחו גם שרידיו של עבד אל-בהאא', בנו של הבהאא אללה, בחודש נובמבר 1921, אך הם צפויים להיות מועברים להיכל עבד אל-בהאא לכשזה יבנה.
שלושה חדרים נוספים נבנו במבנה בין השנים 1928–1929, וב-23 במאי 1944, מאה שנים לאחר הכרזת הבאב, הוצג דגם של המקדש בגובה של 60 ס"מ.
אדריכל המבנה היה ויליאם מקסוול, בהאי קנדי וחותנו של שוגי אפנדי.
הוא הקים את המבנה לפי הנחיותיו הכלליות של שוגי אפנדי, ובכלל זה הנחייתו לשלב יסודות אדריכליים מזרחיים ומערביים, אך האחרון הותיר בידי האדריכל את הפרטים המדויקים.
מקסוול נפטר ב-1952 ושוגי אפנדי הנציח את זכרו בשמו של השער הדרומי של המקדש.
רוב חומרי הבניין למקדש הבאב הובאו מאיטליה, ולמעשה, 36 עמודים ו-28 קשתות נחצבו ועוצבו שם, והועברו בדרך הים לישראל כשהם מוכנים.
עם חנוכתו תיאר שוגי אפנדי את המבנה, כדלקמן:
המבנה משלב סגנון בנייה מזרחי ומערבי, וניצב בלב הגנים הבהאיים.
מעליו מטפסות תשע טראסות במעלה ההר המוליכות אל מרכז הכרמל, ומתחתיו מובילות תשע טראסות נוספות אל המושבה הגרמנית.
בקומתו הראשונה ארקאדה רבועה שעמודיה עשויים גרניט ורודה.
הארקדה נושאת מעקה מעוטר בפסיפסים בצבעי ברקת ושני, המקיף רחבה רבועה.
במרכז הרחבה ניצבת הקומה השנייה והמתומנת של המבנה ומעליה ניצבים שמונה צריחים מחודדים קטנים, המחוברים זה לזה במעקה פלדה מסוגנן.
מעליה שוכנת קומה שלישית בצורת גליל בגובה של 11 מטר, שבו קבועים 18 חלונות.
מעל לאחרונה קבועה כיפת המבנה המוזהבת.
זו עשויה מ-12,000 אריחי זהב מזוגגים בחמישים צורות וגדלים, אשר יוצרו בהולנד.
משקלן הכולל של כל הקומות שמעל לארקאדה הוא למעלה מ-1,000 טון.
המקדש המואר בלילה, היה לסמלה המוכר ביותר של חיפה.
פנים המבנה מיועד לתפילה ולמדיטציה, ולא נערכים בו טקסים דתיים.
נוסח התפילה המיוחדת הנאמרת בעת הביקור במקדש, תלוי על קיר המבנה בערבית ובאנגלית.
מקדש דבוד (ספרדית: Templo de Debod) הוא מקדש מצרי עתיק שהועתק למדריד, בירת ספרד.
המקדש נבנה במקור כ-15 קילומטרים דרומה מאסואן, בדרום מצרים, סמוך לאשד הראשון של הנילוס ולמרכז הדתי הגדול בפילה המוקדש לאלה איזיס.
בתחילת המאה ה-2 לפנה"ס החל אדיקלאמאני, המלך הכושי של מרואה, בבניית חדר תפילה קטן המוקדש לאל אמון.
מאוחר יותר, בימי שושלת תלמי, הורחב חדר התפילה בכל צדדיו לכדי מקדש בגודל 12X15 מטרים, שהוקדש לאלה איזיס.
הקיסרים הרומאים אוגוסטוס וטיבריוס השלימו את קישוט המקדש.
ההגעה למקדש התבצעה באמצעות דרך גישה ארוכה עד לקיר האבן החיצוני ודרך שלושה פילוני אבן, עד למקדש עצמו.
היכל הכניסה למקדש שכלל ארבעה עמודים, התמוטט ב-1868 וגורלו אינו ידוע.
מאחורי היכל הכניסה נמצאו אולם הקודש עצמו, חדר העלאת קורבנות ואולם קודש נוסף שהכיל מספר חדרים צדדיים ומדרגות שהובילו לגג המקדש.
ב-1960, בעקבות תחילת בנייתו של סכר אסואן והסכנה שנשקפה לאתרים ארכאולוגיים באזור, ביקש ארגון אונסק"ו עזרה בינלאומית בהצלת המורשת ההיסטורית העשירה.
כהכרת תודה לספרד על סיועה בהצלת מקדשי אבו סימבל, תרמה מצרים את מקדש דבוד לספרד ב-1968.
המקדש נבנה מחדש בפארק ציבורי במדריד, בסמוך לארמון המלכותי, ונפתח לציבור ב-1972.