tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרי התקפה זו, שביטלה את הברית שהייתה לדמשק המוסלמית עם ממלכת ירושלים, היה גבולה הצפוני של הממלכה חשוף להתקפותיו של השליט המוסלמי נור א-דין, שהלך וחיזק את מעמדו ממקום מושבו בסוריה.
גם ההשפעה שהייתה לירושלים על המדינות הצלבניות האחרות הלכה ופחתה, בעיקר לאחר החלת ריבונותה של האימפריה הביזנטית על נסיכות אנטיוכיה.
עקב חולשתם היחסית של הצלבנים מול נור א-דין בצפון, עיקר העימותים מול המוסלמים בתקופתו של אמלריך התרחשו במצרים, שם שלטו בזה אחר זה ח'ליפים צעירים וחסרי ניסיון, שהביאו את המדינה לכדי מלחמת אזרחים.
שאיפתם של הצלבנים לכבוש את מצרים הייתה קיימת עוד מימיו של המלך בלדווין הראשון, ואפילו קודמו בתפקיד גוטפריד מבויון הבטיח לפטריארך הירושלמי כי יעניק לו את ירושלים כממלכה דתית לאחר שיכבוש את קהיר ויקים בה ממלכה חילונית.
לאחר כיבוש אשקלון מידי המצרים הפכה ההזדמנות לכיבוש מצרים לממשית, ומלאכת תכנון ההתקפה הוטלה על אבירי המסדר ההוספיטלרי.
אמלריך הוביל את המסע הראשון לעבר מצרים בשנת 1163, בהשתמשו בטענה כי המצרים מסרבים להעלות את המס אשר התחייבו לשלם לממלכת ירושלים עוד בתקופת כהונתו של בלדווין השלישי.
לאור גילו הצעיר של הח'ליף המצרי, שלט בממלכה בפועל וזיר בשם דירג'אם, שהדיח זמן קצר לפני פלישתו של אמלריך את הווזיר הקודם שאוואר .
צבאותיו של דירג'אם יצאו לקראת אמלריך אולם הובסו תוך זמן קצר.
לאחר המפלה הצבאית פתחו המצרים את הסכרים שעל הנילוס במטרה להציף שטחים ולמנוע מאמלריך כל התקדמות נוספת.
תוכניתם של המצרים נשאה פרי ואמלריך שב לירושלים ללא כל השג משמעותי פרט להכאת הצבא המצרי.
מיד לאחר הסרת האיום הצלבני ממצרים יצא הווזיר המודח שאוואר לסוריה, במטרה לבקש מהשליט נור א-דין שיעזור לו להחזיר את הגלגל לאחור ולמנותו לווזיר במצרים בשנית.
נור א-דין שלח לעזרת שאוואר את המצביא הכורדי שירכוה שיצא לדרכו בשנת 1164. בשומעו על הצבא המתקרב אל ממלכתו נבהל דירג'אם, ופנה אל אמלריך כדי שיעצור את הצבא הסורי.
אמלריך החל בהכנות ליציאה נוספת לעבר מצרים, אולם שירכוה הקדימוהו, הרג את דירג'אם והשיב את שאוואר למשרת הווזיר.
אולם שאוואר, שלאחר שובו לעמדת כח פחד שכעת ינסה שירכוה להדיחו במטרה להשתלט על הממלכה, גירש את המצביא ממצרים וכרת אף הוא ברית עם אמלריך כדי שהאחרון יגן על מצרים מפני ההתקפות הסוריות הצפויות לאחר גירושו של שירכוה.
לבקשתו של שאוואר הגיע אמלריך למצרים בראש צבאו וצר על מחנהו של שירכוה עד לנסיגתו של המצביא חזרה לעבר סוריה.
בתחילה התכוון אמלריך להישאר במצרים ולפקח מקרוב על הפיכת הממלכה למדינה צמיתה לממלכת ירושלים, אולם התקפות חוזרות ונשנות של נור א-דין בצפון הממלכה חייבו אותו לשוב לירושלים.
במהלך היעדרותו של אלמריך שבה נור א-דין את בוהמון השלישי נסיך אנטיוכיה וכן את ריימון השלישי רוזן טריפולי.
לאחר שבייתם של השניים מיהר אמלריך להכריז על עצמו כעוצר באנטיוכיה וטריפולי ודאג לתשלום הכופר תמורת שחרורו של בוהמון בשנת 1165 (ריימונד נשאר בכלאו עד לשנת 1173).
שנת 1166 החלה כשנה שקטה יחסית, ואפשרה לאמלריך לנסות ולהשיג הסכם שלום מול האימפריה הביזנטית, כמו גם כלה ביזנטית שתחזק את ההסכם העתידי.
לקראת אמצע השנה חודשו פשיטותיו של נור א-דין בצפון ממלכת ירושלים, פשיטות במהלכן אבדה לצלבנים העיר בניאס.
בשנת 1167 שלח נור א-דין את שירכוה למסע כיבושים נוסף במצרים, ואמלריך, לבקשתו של שאוואר, יצא כדי לעצור את הצבא הסורי.
אמלריך הקים את מחנהו בקרבת העיר קהיר, ושם חתם על הסכם הגנה מול מצרים, הסכם שאושר בידי הח'ליף אל-אדיל בעצמו.
בהגיעו למצרים הקים שירכוה את מחנהו בגדה המזרחית של הנילוס, והתכונן לקרב מול הצבא הצלבני.
בקרב שנערך זמן קצר לאחר מכן לא הושגה כל הכרעה, ושירכוה וצבאו נסוגו כדי לכבוש את אלכסנדריה.
לאחר כיבוש אלכסנדריה בידי הסורים יצא אמלריך למקום וצר על צבאו של שירכוה, בעזרת צי ספינות שהגיע מממלכת ירושלים.
שירכוה, שהבין את נחיתותו הצבאית, נשא ונתן עם אמלריך, משא ומתן שבסופו הותר לשירכוה לסגת עם צבאו חזרה לסוריה בעוד אמלריך מקבל את השליטה באלכסנדריה.
לאחר שעשק את אוצרות העיר שב אמלריך לירושלים.
לאחר שובו של אמלריך לירושלים בשנת 1167 הוא נשא לאישה את מריה קומננה, אחיינית מדרגה שנייה של הקיסר הביזנטי מנואל הראשון.
המגעים בין ירושלים הצלבנית לקונסטנטינופול הביזנטית בנוגע להסכם השלום נערכו כשנתיים, בעיקר בגלל דרישתו הבלתי מתפשרת של אמלריך להשבת הריבונות על אנטיוכיה לידיו.
לאחר שוויתר לבסוף על דרישה זו, התאפשרה כריתת הברית, שנחוגה באופן רשמי ביום חתונתו של אמלריך בקתדרלת העיר צור ב-29 באוגוסט 1167. בתקופת שהייתו בעיר צור מינה אמלריך את ויליאם מצור למשרה דתית חשובה בעיר והטיל עליו את מלאכת כתיבת ההיסטוריה של ממלכת הצלבנים.
בשנת 1168 החלה נרקמת תוכנית בין אמלריך לבין הקיסר הביזנטי להתקפה משותפת על מצרים.
בין השגרירים ששלח אמלריך לקונסטנטינופול לצורך חתימת ההסכם היה גם ויליאם מצור.
את הברית שהייתה לצלבנים מול שאוואר במצרים ביטל אמלריך בטענה כי בכוונת שאוואר לאחד כוחות עם נור א-דין, טענה ששימשה אמתלה להתקפת הכוחות הנוצרים על מצרים.
אמלריך, בסיוע האבירים ההוספיטלרים, תקף את מצרים באוקטובר 1168, מבלי שהמתין לעזרתם של הביזנטים (המתקפה החלה למעשה לפני שובם של השגרירים הצלבנים מביזנטיון).
בתחילת המתקפה נטבחו אלפי אזרחים מצרים מוסלמים, וכשהגיע אמלריך לפאתי קהיר הציע לו שאוואר שני מיליון פיסות זהב בתמורה לנסיגתו חזרה לירושלים.
באותו הזמן שלח נור א-דין את שירכוך לעזרת המוסלמים במצרים, אולם עד להגעת הצבא הסורי למקום, כבר נסוג אמלריך עם הכופר שניתן לו תמורת עצמאות הממלכה.
בינואר 1169 רצח שירכוך את שאוואר ולקח לעצמו את משרת הווזיר במצרים.
חודשיים מאוחר יותר, מת שירכוך ואת מקומו ירש אחיינו צלאח א-דין, שהכריז על נאמנותו לנור א-דין שליט סוריה.
אמלריך, שזיהה את הסכנה הכרוכה בשליט המצרי החדש והמבריק, ביקש את עזרתם של שליטי אירופה, אולם אלה סירבו לשלוח כל עזרה.
העזרה היחידה שהוגשה לאמלריך הייתה מצד הביזנטים, ששלחו צי ספינות מלחמה לטובת הדחתו של השליט המוסלמי החדש במצרים.
באוקטובר של אותה שנה תקף אמלריך את מצרים והטיל מצור יבשתי וימי על עיר הנמל דמייטה.
המצור נמשך זמן רב, והמחנה הצלבני סבל קשות ממגפה שפשטה בשורות החיילים.
המגפה והרעב הביאו לסיומו של המצור על ידי הפסקת אש שהושגה מול צלאח א-דין, ואמלריך יצא בראש צבאו חזרה לירושלים.
כישלונו של אמלריך בהדחתו של צלאח א-דין יצר מצב חדש בו מאוימת ממלכת ירושלים בשתי חזיתות על ידי יריבים בעלי כח רב.
בשנת 1170 פלש צלאח א-דין לשטח הממלכה וכבש את העיר אילת, כשהוא מנתק בכך את הקשר של ממלכת ירושלים לים סוף.
בשנת 1171, עם מותו של אחרון השליטים מהשושלת הפאטמית, לקח צלאח א-דין לעצמו את התואר סולטאן מצרים.
עלייתו לשלטון של צלאח א-דין במצרים גרמה לאנחת רווחה בירושלים, וזאת לאור התדרדרות היחסים בין מצרים וסוריה עקב מרידתו כביכול של צלאח א-דין בריבונות הסורית על מצרים, התדרדרות בעטייה נמנעו השליטים המוסלמים לתקוף את הממלכה הצלבנית.
אולם, ההפוגה הזמנית בקרבות לא עיוורה את עיניו של אמלריך, והוא יצא בעצמו לקונסטנטינופול כדי לבקש את הגנת הקיסר הביזנטי לאחר ששלח בקשה שנייה לקבלת סיוע צבאי משליטי אירופה, בקשה שהושבה בשלילה.
מותו של נור א-דין בשנת 1174 הביא למפנה בזירת הלחימה הצפונית.
מיד עם הגיען של השמועות בדבר מותו של המנהיג הסורי יצא אמלריך לצפון ממלכתו והטיל מצור על העיר בניאס.
אולם המצור נכשל, ובדרכו חזרה לכיוון ירושלים חלה אמלריך במחלת הדיזנטריה.
בתחילה הצליחו רופאיו של אמלריך למנוע את התדרדרות מצבו, אולם כעבור זמן מה, בהגיעו לירושלים, הוא לקה בקדחת.
ויליאם מצור כותב כי "לאחר מספר ימים של סבל בלתי נתפס, [אמלריך] הורה לקרוא לרופאים מיוון, סוריה ושאר האומות השכנות, והתעקש שיתנו לו מתרופותיהם המשלשלות".
חרף ניסיונות הרופאים השונים שהוזעקו לירושלים, מת אמלריך ב-11 ביולי בגיל 38.
כשהיה על ערש דווי העניק אמלריך לאשתו מריה קומננה ובתו איזבלה (העתידה למלוך גם היא בירושלים ביום מן הימים), את העיר שכם כנחלה עצמאית, וזאת מאחר שידע כי לאחר מותו ירש אותו בנו מנישואיו הראשונים.
עם מותו של אמלריך עלה לשלטון בממלכה בנו המצורע בלדווין הרביעי, שהשיב את אימו המגורשת לירושלים.
אמלריך נחשב בקרב ההיסטוריונים למלך החזק האחרון של ממלכת ירושלים.
יורשיו לאחר מותו לא צלחו במלאכת ההגנה על הממלכה, שהחלה מתפוררת כעבור שנים ספורות.
שנים מספר לאחר מותו של אמלריך מת גם מנואל הראשון קיסר ביזנטיון, וצלאח א-דין נשאר השליט החזק היחיד בכל המזרח התיכון, דבר שיבוא לידי ביטוי היטב בדברי ימיה של הממלכה הצלבנית לאחר מותו של אמלריך.
אָמָלְתֶאָה הוא הירח השלישי של צדק, והירח אשר התגלה חמישי ולכן נקרא גם יופיטר V.
הוא התגלה ב־9 בספטמבר 1892 על ידי אדוארד אמרסון ברנרד באמצעות טלסקופ שובר אור בעל קוטר של 91 ס"מ במצפה כוכבים "ליק".
הוא הירח הגדול ביותר מבין הירחים הפנימיים של צדק.
השם אמלתאה לא אומץ רשמית על ידי האיגוד האסטרונומי הבינלאומי עד לתחילת 1975, אף שנעשה בו שימוש באופן לא רשמי במשך עשורים אחרי שהוצע על ידי קאמי פלמריון.
לפני 1975 הירח נודע כ"יופיטר V" על אף רצון ברנרד לכנות אותו בשם "קולומביה" לכבוד השנה ה־400 מאז שגילה קולומבוס את אמריקה.
הירח אמלתאה הוא העצם האדום ביותר במערכת השמש ואף אדום יותר מכוכב הלכת מאדים.
הצבע האדום נובע, ככל הנראה, מגופרית אשר מקורה באיו.
כתמים בהירים של ירוק מופיעים במדרונים המרכזיים של אמלתאה אך מקור הצבע הזה אינו ידוע כעת.
לאמלתאה יש צורה חריגה כשמידותיו 270 × 168 × 150 ק"מ; צירו הראשי מכוון כלפי צדק.
הוא אף נפגע רבות על ידי מטאורואידים היוצרים מכתשים רבים על־פני הירח וחלקם אף גדולים מאוד יחסית לירח.
פאן, המכתש הגדול ביותר, קוטרו 100 קילומטרים ועומקו לפחות 8 קילומטרים.
מכתש נוסף בשם גאיה, קוטרו 80 קילומטרים ועומקו כנראה כפול ומזה של פאן.
לאמלתאה יש שני הרים מוכרים: מונס ליקטאס ומונס ידא, אשר משתרעים על־פני כ־20 קילומטרים.
המבנה החריג של אמלתאה וגודלו הובילו למסקנה כי הוא גוף חזק למדי; אם הוא היה מורכב בקרח או חומרים חלשים אחרים, כוח המשיכה שלו היה מעגל את צורתו.
למרות זאת, לקראת סוף משימתה, הגשושית גלילאו נעה קרוב לירח.
המסה המדויקת של אמלתאה נמדדה וצפיפותו נמדד בשיעור נמוך של
, המראה על כך שזה חייב להיות או גוף המכיל קרח או "ערמת חצץ נקבובית".
ממדידות שנעשו לאחרונה על ידי טלסקופ סובארו עולה כי הירח אכן מכיל קרח, דבר המראה כי הוא לא יכול היה להיווצר כפי שהוא כיום מפני שצדק הראשיתי היה ממיס אותו.
אף־על־פי־כן, הוא ככל הנראה אסטרואיד אשר נקלע לכוח המשיכה של צדק.
כמו כל שאר הירחים הפנימיים של צדק, גם הוא נעול על הגאות ושפל של צדק, כשצירו הראשי פונה לכיוון צדק כל הזמן.
כמו איו, הוא מפיץ יותר חום מאשר הוא סופג מהשמש.
זה נובע, כנראה, בשל זרמים חשמליים המושרים בתוכו במסלולו סביב השדה החשמלי של צדק.
ב־5 בנובמבר 2002, קצת פחות משנה לפני שהתרסקה לתוך צדק (ב־21 בספטמבר 2003), החללית גלילאו עשתה את מסלולה האחרון במרחק 160 ק"מ מאמלתאה.
חישוב מסת הירח נעשה על ידי חישוב הסטייה במסלול החללית סביבו.
נפחו חושב מקודם (בדיוק של כ־10%) מניתוח מדויק של כל התמונות הקיימות של הירח.
התוצאה הייתה מפתיעה: הצפיפות הכוללת של אמלתאה קרובה לצפיפות של קרח, אף-על-פי שהירח הוא, כמעט בוודאות, לא גוף קרח מוצק.
אפשרות אחת היא כי הירח מכיל חתיכות רבות הדבוקות יחד בעזרת כוח המשיכה הפועל ביניהן וחללים ריקים שנוצרו במקומות בהם החתיכות לא מתאימות.
אף אם כך הוא הדבר, החלקים המוצקים של אמלתאה, לכאורה, פחות צפופים משל איו.
דבר זה מחזק את הקשר בין ירחים בעלי מבנה חריג ואסטרואידים הנאספים כ"ערמת חצץ נקבובית".
במהלך המפגש עם אמלתאה, הטלסקופ של החללית גלילאו הבחין בתשעה ניצוצים אשר נראה ששייכים לירחים קטנים החגים סביב אמלתאה.
מאחר שנצפו רק מזווית אחת, לא ניתן למדוד את מרחקם האמיתי.
גודלם של הירחים הקטנים יכול לנוע מחצץ ועד לגודל אצטדיון כדורגל.
מקורותיהם לא ידועים, אך ייתכן כי נלכדו בעזרת כוח המשיכה למסלולם הנוכחי או שהם תוצאה של פגיעת מטאורים בירח.
במסלול האחרון של החללית גלילאו, היא הבחינה בעוד ירחים קטנים שכאלה אך הפעם אמלתאה היה בצד השני של כוכב הלכת, כך שמתקבל על הדעת הגופים הקטנים יוצרים טבעת סביב הכוכב בסמוך למסלול אמלתאה.
שום חללית אינה מתוכננת לחקור אזור זה, כך שהגופים יישארו מסתוריים לזמן רב.
צדק הוא, ככל הנראה, מראה מרהיב בשמי הלילה באמלתאה: בזווית ראייה של 46 מעלות, הוא היה נראה גדול בערך פי 92 מירח מלא.
בלי להתחשב מסלולה החטוף בעל שמי הירח, הייתה השמש מסתתרת מאחורי כוכב הלכת העצום למשך שעה וחצי בכל סיבוב.
אף כי צדק היה נראה גם פי 900 יותר בהיר מירח מלא מפני שאורו נפרש על־פני שטח גדול פי 8,500, הוא לא היה נראה בהיר כמוהו ליחידה אחת.
משטח הפנים של צדק – או ליתר דיוק, מעל לענניו – אמלתאה היה נראה בהיר מאוד, זוהר בבהירות נראית של 4.7-; אך במרחק של רק 5 דקות קשת מהדיסק שלו לא ניתן יהיה להבחין בו.
בדומה לירח של מאדים, דימוס, משך הסיבוב של היה אמלתאה רק מעט יותר ארוך ממשך היום של כוכב הלכת סביבו הוא נע (כ־20% במקרה זה), מה שאומר שהוא היה חוצה את שמי צדק באיטיות רבה; הזמן בין עליית הירח לשקיעתו היה יותר מ־29 שעות.
סיפורו הקצר של ארתור סי.
קלארק "יופיטר V" מתרחש על־פני אמלתאה; העלילה מסתמכת על כוח המשיכה הנמוך על־פני הירח ובוחנת מה היה קורה אליו היה נזרק אסטרונאוט מעל פני הירח.
"הדרך לאמלתאה" הוא ספר מדע בדיוני שנכתב על ידי בוריס וארקדי סטרוגטסקי בשנת 1959.
בגרסה מוקדמת של הספר "2001: אודיסיאה בחלל", קיים מונולית ענק על־פני אמלתאה (כפי שתואר על ידי ארתור סי.
אמלין פנקהרסט הייתה אחת המייסדות של התנועה הסופרג'יסטית בבריטניה, ופעילה מרכזית בתנועה זו עד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
נולדה כאמלין גולדן (Goulden) במנצ'סטר שבאנגליה, לזוג הורים בעלי דעות פוליטיות רדיקאליות.
אביה, רוברט גולדן, היה איש עסקים מצליח, והשתתף במאבקים למען ביטול העבדות ולביטול חוקי הדגן; אמה, סופיה קריין (Craine), הייתה פמיניסטית אדוקה, וכבר בשנות 1870 המוקדמות החלה ללכת אמלין לישיבות למען זכויות לנשים.
לאחר מספר שנים בהן למדה בבית ספר במנצ'סטר, אמלין נשלחה לבית ספר בפריז בגיל 15.
ב-1878 חזרה אמלין למנצ'סטר וזמן קצר לאחר מכן היא פגשה עורך דין בשם ריצ'רד מרסדן פנקהרסט.
ריצ'רד היה סוציאליסט נלהב ותומך חזק של התנועה הסופרג'יסטית.
הוא היה אחראי לתיקון חוק מוניציפלי ב-1869 שאפשר לנשים לא נשואות שבבעלותן בית להצביע בבחירות מקומיות.
והוא כתב וקידם את "חוק הנשים הנשואות" משנת 1870 ו-1882 שהתיר לנשים נשואות להחזיק ברכוש או בהכנסות בהן זכו לפני או אחרי נישואים.
בשנת 1879 אמלין וריצ'רד נישאו בסלפורד.
לכל אורך השנים אמלין המשיכה להילחם למען זכויות נשים, וב-1889 היא וריצ'רד עזרו לייסד את "הליגה לזכות הצבעה לנשים", למאבק למען התרת זכות הצבעה לנשים נשואות בבחירות מקומיות.
בשנת 1895 אמלין נתמנתה לאפוטרופוס במסגרת חוק העניים.
במסגרת תפקידה זה היא ביקרה פועלים רבים במפעלים ובמקום מגוריהם והיא נדהמה מהסבל והאומללות של הדיירים, במיוחד מהיחס לו זכו הנשים.
דבר זה חיזק את אמונותה בחשיבות המאבק למען זכויות בחירה לנשים.
בני הזוג פנקהרסט היו פעילים מאוד גם במפלגת הלייבור העצמאית, וריצ'רד ניסה מספר פעמים להיבחר לבית הנבחרים הבריטי ללא הצלחה.
בשנת 1898 נפטר ריצ'רד עקב כיב פפטי בקיבה.
אמלין המשיכה להיות מעורבת בפוליטיקה.
במשך הזמן התערער ביטחונה בארגוני הנשים הפוליטיים הוותיקים, ובשנת 1903 היא ייסדה את "איגוד הנשים החברתי והפוליטי" (WSPU), שלימים פנה לדרכים מיליטנטיות.
חברותיו הן הראשונות שכונו "סופרג'טס" (להבדיל מהמונח הכללי "סופרג'יסטיות"), כינוי לפעילות מהזרם הנצי יותר של המאבק.
בין חברות הארגון היו אנני קני, אמילי דייוויסון, והמלחינה דיים אתל מרי סמית'.
גם בנותיה של אמלין, כריסטבל פנקהרסט וסילביה פנקהרסט, הצטרפו לארגון ובהמשך תרמו לתנועה הסופרג'יסטית באופנים שונים.
בתה הנוספת, אדלה פנקהרסט , היגרה לאוסטרליה, שם היא הייתה פעילה, ראשית במפלגה הקומוניסטית של אוסטרליה ולאחר מכן בתנועה הפשיסטית הראשונה באוסטרליה.
עד שנת 1905 התמעט העניין של העיתונות בבריטניה בנושא זכויות הנשים.
העיתונים דווחו רק לעיתים רחוקות על פגישות הארגונים ופעמים רבות סירבו לפרסם מאמרים של תומכי הנושא.
בשנת 1905 חברות הWSPU החליטו על טקטיקות חדשות ונועזות יותר כדי לזכות בתשומת לב ציבורית ולקדם את עניינן.
קו המאבק של פנקהרסט וחברותיה היה בלתי מתפשר, והן טענו כי כל עוד אין לנשים זכות הצבעה ויכולת ייצוג בפרלמנט והממשל הן לא תשתפנה פעולה עם מוסדות המדינה.
הסופרג'יסטיות הוציאו עיתון וקיימו תהלוכות והפגנות רבות.
בהמשך, המאבק הפך יותר גם מיליטנטי.
הן הפריעו לאסיפות פוליטיות רבות בדרישה שהדוברים יתייחסו לשאלת זכויות ההצבעה של נשים, וקראו לנשים שלא להשתתף במפקד האוכלוסין, היות שכל עוד אין להן זכות הצבעה, הן לא נחשבות לאזרחיות.
ב-13 באוקטובר 1905, אנני קני וקריסטבל פנקהרסט השתתפו בישיבה בה נאם אדוארד גריי, שהיה אז שר בממשלה.
שתי הנשים שיסעו את הנאום שוב ושוב בצעקות "האם הממשלה הליברלית תיתן זכות הצבעה לנשים?", וסירבו להפסיק.
אחד השוטרים שהוזעקו לפנותן טען כי הן בעטו וירקו עליו והן הואשמו בתקיפה ונעצרו.
נמצאו אשמות בתקיפה ונקנסו ב-5 שילינג האחת.
משסרבו לשלם הן נשלחו לכלא.
פרשה זו גרמה לזעזוע בבריטניה.
בשנת 1907, עברה פנקהרסט ללונדון והצטרפה למאבק המיליטנטי של שתי בנותיה.
עד שנת 1914 היא נאסרה מספר פעמים, אם כי בשל מעמדה החברתי הגבוה, היא נהנתה בתחילה מתנאים טובים יותר בהשוואה לתנאים של אסירות סופרג'יסטיות אחרות שבאו ממעמד הפועלים.
מעשיה היוו השראה לנשים רבות ללכת בעקבותיה ולבצע פעולות של מרי אזרחי.
בכלא, הסופרג'יסטיות המשיכו בקו תקיף וקיימו שביתות רעב וצמא, וכתוצאה מכך רבות מהן חלו באופן קשה.
בתקופה אחת של 18 חודשים השתתפה פנקהרסט ב-10 שביתות רעב.
בתגובה לכך שלטונות הכלא האכילו בכפייה אלימה את האסירות.
בשנת 1913, בתגובה לגל של שביתות רעב, יזמה הממשלה הבריטית חוק שנודע כ"חוק החתול והעכבר" לפיו שוחררו אסירות ששבתו רעב עד שהיו חזקות מספיק, ולאחר מכן הן נכלאו בחזרה.
ב-1912 הסופרג'יסטיות החלו להשתמש בהצתות וחומרי נפץ נגד רכוש.
הסופרג'יסטית אמילי דייוויסון נהרגה לאחר שהשליכה את עצמה במחאה תחת סוסו של מלך בריטניה ג'ורג' החמישי במהלך מרוץ דרבי ב-1913, וסיפור מותה הכה הדים.
לא כל הסופרג'יסטיות הסכימו עם הקו הבלתי מתפשר ועם הדרך המיליטנטית שהנהיגה פנקהרסט והיו מספר פיצולים בתנועה כתוצאה מכך.
האוטוביוגרפיה של פנקהרסט ,"הסיפור שלי", יצאה לאור בשנת 1914.
בשנת 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה ובדומה לפילוג שהתרחש בארגונים סוציאליסטים, גם ארגוני נשים התפצלו סביב השאלה האם לתמוך במאמץ המלחמתי או להתנגד לו על רקע מאבקן.
פנקהרסט חשבה שאין להפריע לניסיונות ארצה לנצח.
היא וחלק מחברותיה (בעיקר בנות המעמד הבינוני הגבוה) השהו את המאבק למען זכויות הצבעה לנשים, בטענה שסדר הקדימויות השתנה: כעת יש להגן על המולדת ולהוכיח שנשים מסוגלות לתרום למאמץ המלחמתי, ודרישתן לזכויות הצבעה תקבל כתוצאה מכך משנה תוקף לאחר המלחמה.
היה זה שינוי דרמטי מהקו הקודם של אי שיתוף פעולה עם הממסד הגברי.
עמדה זו, וצרכי המלחמה שינו באופן דרמטי גם את היחס של הממשלה כלפי פנקהרסט והסופרג'יסטיות.
האסירות הסופרג'יסטיות זכו לחנינה ושוחררו מהכלא.
מאמציה של פנקהרסט כוונו כעת לשכנע נשים לעבוד בעבודות שבוצעו בידי גברים כך שאלה יוכלו להילחם במלחמה.
בתמיכתו של דייוויד לויד ג'ורג', שהיה אז שר האוצר של בריטניה ותוך שימוש במימון של 2,000 פאונד מצד הממשלה, היא ארגנה מצעד של 30,000 נשים, כדי לעודד מעסיקים לשכור נשים למשרות של גברים בתעשייה.
אלפי נשים נכנסו לתפקידים שונים, ורבות מהן החלו לעבוד במפעלי תחמושת.
ב-8 בספטמבר 1914 קריסטבל הופיעה מחדש בבית האופרה של לונדון, לאחר גלות ממושכת, כדי להשתתף בהצהרה על "הסכנה הגרמנית".
אמלין עצמה קיימה מסע ברחבי המדינה ונשאה נאומי גיוס.
תומכותיה חילקו נוצות לבנות לכל גבר צעיר שלבש בגדים אזרחיים בו נתקלו, ומילאו את הפגישות בהייד פארק בשלטים עם הכיתוב "גייסו את כולם".
שם העיתון של האיגוד שונה ל"בריטניה".
סילביה פנקהרסט, שהייתה סוציאליסטית ופאציפיסטית, התנגדה במרץ למלחמה ופרשה מ-WSPU.
אמלין וקריסטבל תקפו את הפציפיסטים בתוקפנות וגינו בפומבי גם את סילביה.
ב-1917 נסעה אמלין לרוסיה כדי לעודד את "בריגדות הנשים" שם.
נשים אלה אומנו במשך שבועיים ולאחר מכן נשלחו לחזית כדי שנוכחותן תבייש את הלוחמים הגברים ותמריץ אותם להילחם.
באותה שנה קריסטבל ואמלין יצרו את "מפלגת הנשים", שתמכה בשכר שווה לנשים; שירותים לאם, לתינוק ולילד ושינויים בחוקי הנישואים.
שתיהן התרחקו מאוד מהאמונות הסוציליסטיות בהן החזיקו בעבר, וקראו לדוגמה לביטולם של איגודי העובדים.
הממשלה הבריטית החליטה להעניק זכויות הצבעה לנשים ברחבי הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד ב-6 בפברואר 1918. "חוק ייצוג האנשים 1918" העניק זכויות הצבעה רק לנשים מעל גיל 30, וזאת רק לאלו שהיה ברשותן בית, או שהיו נשואות למי שבבעלותו בית, או בעלות זכות בחירה באוניברסיטה.
בחוק נקבעה גם זכות בחירה לגברים מעל גיל 21, במקום 30. הסופרג'יסטיות ראו בהחלטת החוק ניצחון ענק.
בנובמבר 1918, ניתנה זכות לנשים מעל גיל 21 להתמנות לחברות פרלמנט - ועם זאת הן עדיין לא היו יכולות להצביע בבחירות.
לאחר המלחמה פנקהרסט שהתה מספר שנים בארצות הברית ובקנדה.
באותן שנים היא נתנה הרצאות עבור "המועצה הלאומית למלחמה במחלות מין".
ב-1925 חזרה לבריטניה, הצטרפה למפלגה השמרנית והתקבלה כאחת המועמדות של המפלגה לפרלמנט הבריטי.
בתה, סילביה, שאחזה עדיין בדעות סוציאליסטיות מוצקות, הזדעזעה ממהלך זה.
היחסים בין השתיים היו מעורערים.
אמלין כעסה על כך שסילביה ילדה בן מחוץ לנישואים, והיא סרבה לראות את בתה ואת נכדה.
בשנת 1928 הושוו זכויות ההצבעה של נשות בריטניה לאלה של הגברים.
זמן קצר לאחר מכן, ועשור לאחר התחלת הגשמת מטרת מאבקה, מתה אמלין פנקהרסט בגיל 69. היא קבורה בבית הקברות ברומפטון במערב לונדון.
אמליטה גאלי-קורצ'י (באיטלקית: Amelita Galli-Curci, 18 בנובמבר 1882 - 26 בנובמבר 1963) הייתה זמרת אופרה, סופרן קולורטורה איטלקייה, שנחשבה לאחת הזמרות המעולות בראשית המאה ה-20.
גאלי-קורצ'י נולדה כאמליטה גאלי למשפחה מן המעמד הבינוני-עליון במילאנו ובנעוריה למדה נגינה בפסנתר.
את ההשראה לשירה קיבלה מסבתה.
גם מלחין האופרות פייטרו מסקאני עודד אותה לפתח קריירה של זמרת.
שירתה של גאלי-קורצ'י הייתה, בחלקה הגדול, תוצאה של למידה עצמית, מתוך האזנה לזמרות סופרן אחרות, קריאת ספרים בנושא שיטות שירה ואימון קולה בעזרת תרגילי פסנתר, כל זאת מבחירתה היא.
הופעת הבכורה של גאלי-קורצ'י באופרה התקיימה בטראני ב-1906, בתפקיד ג'ילדה בריגולטו של ורדי.
שבחים לשירתה לא איחרו להגיע מכל רחבי איטליה.
בשנת 1908 נישאה למרקיז לואיג'י קורצ'י וצירפה את שם משפחתו לשמה.
הזוג התגרש בשנת 1920 וכעבור שנה נישאה גאלי-קורצ'י להומר סמואלס, המלווה שלה.
גאלי-קורצ'י הרבתה במסעות באירופה ובדרום אמריקה.
ב-1915 שרה בשתי הצגות של "לוצ'יה די למרמור" מאת דוניצטי עם אנריקו קארוזו, בבואנוס איירס.
היו אלה הופעותיה היחידות עם הטנור האגדי.
גאלי-קורצ'י הגיעה לארצות הברית בשנת 1916 כאלמונית, למעשה.
היא תכננה שהות קצרה, אבל הופעתה כג'ילדה ב"ריגולטו" קצרה תשואות נלהבות כל כך בשיקגו, שגאלי-קורצ'י נענתה להזמנה להישאר עם האופרה הלירית של שיקגו.
היא הייתה חברה בלהקת האופרה עד 1924. בשנת 1916 גם חתמה גאלי-קורצ'י על חוזה הקלטות עם "חברת המכונה המדברת של ויקטור" והקליטה רבות לחברה זו עד 1930. בשנת 1921 הצטרפה גאלי-קורצ'י למטרופוליטן אופרה בניו יורק ועם הלהקה הזו נשארה עד לפרישתה מהופעות אופרה בשנת 1930.
גאלי-קורצ'י הייתה תלמידתו של מורה המדיטציה והיוגה, ההודי פרמהנסה יוגאננדה.
היא כתבה את ההקדמה לספרו של יוגאננדה משנת 1920, "לחישות מן הנצח".
כיוון שמאסה בפוליטיקה של בית האופרה וסברה, שהאופרה היא צורת אמנות גוועת, פרשה גאלי-קורצ'י מבימת האופרה בינואר 1930 והתמקדה תחת זאת בהופעות קונצרטנטיות.
בעיות גרון הציקו לה במשך שנים רבות ובשנת 1935 עברה ניתוח להסרת זפקת של בלוטת התריס.
על אף הזהירות המופלגת שננקטה בשעת הניתוח, שבוצע בהרדמה מקומית, נגרמה פגיעה לקולה.
הסברה הייתה, שעצב אל מיתרי הקול, ההסתעפות החיצונית של עצב הגרון, ניזוק בניתוח, וכתוצאה מכך איבדה את יכולתה לשיר צלילים גבוהים.
העצב הזה נודע מאז בשם "עצב גאלי-קורצ'י".
בשנת 2001 "קרוקס ורקאברן עיינו במאמרי עיתונות שנכתבו אותו זמן בעקבות הניתוח, ניהלו שיחות עם עמיתים וקרובי משפחה של המנתח והשוו את הקריירה של גאלי-קורצ'י עם זו של זמרות אחרות" והגיעו למסקנה, שהירידה בטיב קולה לא הייתה, ככל הנראה, תוצאה של פגיעה כירורגית.
בשנת 1936 ניסתה גאלי-קורצ'י, שלא בחוכמה, את כוחה בחזרה לאופרה בתפקיד מימי בלה בוהם של פוצ'יני, בשיקגו.
הניסיון הכאוב הבהיר לה ולזולתה, כי ימי שירתה תמו.
אחרי עוד כמה רסיטלים פרשה לחלוטין מהופעות ושארית חייה עברה עליה בקליפורניה, עד מותה בנובמבר 1963 בגיל 81.
"הפרימדונות האחרונות", מאת לאנפרנקו רספוני, אלפרד וקנופף 1982.
אמליה אן בלנדפורד אדוארדס (Amelia Ann Blandford Edwards; 7 ביוני 1831 - 15 באפריל 1892) הייתה סופרת, עיתונאית, ואגיפטולוגית אנגלייה.
אדוארדס נולדה בלונדון לאם אירית ואב ששירת בתחילה כקצין בצבא ולאחר מכן הפך לבנקאי.
אדוארדס חונכה בבית על ידי אמה, ומגיל צעיר הראתה כישרון כתיבה.
מגיל הילדות פרסמה אדוארדס מגוון של יצירות בתחומי השירה והפרוזה, וכן מאמרים בנושאים שונים, במספר מגזינים בולטים באותה התקופה.
כן כתבה מאמרים לעיתונים היומיים.
ספרה הראשון היה "אשת אחי" (My Brother's Wife), שיצא לאור בשנת 1855. ספריה הראשונים זכו לביקורות משבחות, אך רק היצירה "ההיסטוריה של ברברה" (Barbara's History), שאותה פרסמה אדוארדס בשנת 1864, קיבעה את מעמדה כסופרת.
אדוארדס השקיעה מאמץ, מחקר ומחשבה, ברקע שנתנה לספריה, ולדבריה כתיבת כל ספר, לרבות המחקר שקדם לו, ארך כשנתיים.
ספרה האחרון "לורד ברקנבורי" (Lord Brackenbury) היה גם להצלחה מסחרית, והודפס ב-15 מהדורות.
בחורף 1873–1874, כשהיא מלווה במספר חברים, יצאה אדוארדס למסע למצרים וגילתה כי היא מרותקת מהארץ ומתרבותה, העתיקה והחדשה.
החבורה נסעה דרומה מקהיר בסירת בית (דהבייה) וביקרה באתרים כמו המקדש באי פילה ואבו סימבל שם שהו שישה שבועות.
במהלך תקופה זו, חבר בחבורתה של אדוארדס, הצייר אנדרו מקאלום, גילה מקדש שלא היה ידוע עד אז, וקרא לו על שמה.
עם שובה לבריטניה כתבה אדוארדס תיאור מלא חיים של המסע, ופרסמה אותו ב-1876 תחת הכותרת "אלף מיל במעלה הנילוס" (A Thousand Miles up the Nile).
הספר פורסם בלוויית איורים מפרי עטה של אדוארדס עצמה, והפך לרב מכר.
מסעותיה של אדוארדס במצרים העירו את תשומת לבה לאיום הגובר המופנה לאתרי העתיקות כתוצאה מתיירות ופיתוח מודרני.
היא החליטה לנסות ולסייע בהפניית דעת הקהל לנושא שימור העתיקות, והפכה לדוברת ציבורית בנושא.
בשנת 1882 ייסדה את הקרן לחקר מצרים בשיתוף פעולה עם רג'ינלד סטיוארט פול, אוצר המחלקה למטבעות ומדליות במוזיאון הבריטי.
אדוארדס שימשה כמזכיר של כבוד לקרן עד למותה, 10 שנים לאחר מכן.
אדוארדס השקיעה את כל זמנה במטרות הקרן, והפסיקה כמעט לחלוטין את פעילותה הספרותית על מנת להתמסר לאגיפטולוגיה.
בשדה זה תרמה בכתיבת ערכים עבור המהדורה התשיעית של אנציקלופדיה בריטניקה, ולמהדורה האמריקנית של אנציקלופדיה זו.
כחלק ממאמציה יצאה למסע הרצאות בארצות הברית בין 1889 ל-1890. הרצאות אלו פורסמו בספר שנשא את הכותרת "פרעונים, פלאחים ומגלי ארצות" (Pharaohs, Fellahs, and Explorers) ב-1891.
אדוארדס מתה בווסטון-סופר-מאר שבסאמרסט ב-15 באפריל 1892, והורישה את אוסף העתיקות המצריות שלה ואת ספרייתה לקולג' האוניברסיטאי של לונדון, וכן סכום בן 2,500 לירות שטרלינג על מנת לייסד קתדרה לארכאולוגיה ופילולוגיה מצרית שתישא את שמה.
אמלריך השני, מלך ירושלים (Amaury II de Lusignan, מכונה גם אמאורי, איימרי ואמלריך הראשון מקפריסין, 1145 – 1 באפריל 1205) היה קונטאבל וראש ממלכת ירושלים בין שנת 1198 לשנת 1205.
אמלריך דה ליזיניאן, בנו של איג (הוגו) "הזקן" או "השחום" רוזן ליזיניאן, נולד בפואטו , היה אחיו של גי דה ליזיניאן.
אמלריך הגיע לחופי ממלכת ירושלים בשנת 1174, בשלהי שלטונו של המלך אמלריך הראשון, ורקם קשרי ידידות אמיצה עם אגנס מקורטניי, גרושתו של המלך.
אגנס הייתה אימם של בלדווין הרביעי, שמלך בירושלים אחרי אביו, ושל הנסיכה סיבילה, שעתידה הייתה להתחתן עם גי.
בזכות קשריו עם אגנס מקורטניי זכה אמלריך בתפקיד הקונטאבל של הממלכה – מפקד הצבא והאחראי על התשלומים לגייסות ושכירי החרב.
בתקופת שלטונו של בלדווין הרביעי החלו להיווצר שתי מפלגות בתוך האצולה הצלבנית:
מפלגת אצילים מקומית, הידועה גם כמפלגת הברונים, ובה משפחות אצולה מבוססות שהלכו וצברו ממון וכוח פוליטי.
בראש המפלגה עמדה משפחת איבלין, שבזכות קשרי נישואים ונכסים רבים היו בעלי השפעה כבירה בחצר המלוכה.
מפלגה שידועה כמפלגת החצר, שהתרכזה סביב חצר המלוכה.
המפלגה הורכבה מאנשי החצר ומשכבת אצילים מאירופה שנוכחותם שימשה את החצר במאבקה לשמירת כוחה – כמו אמלריך וגי מליזיניאן.
בשנת 1180 הגיע המתח הפנימי בחצר הצלבנית למשבר.
ריימון מטריפולי ובוהמון השלישי מאנטיוכיה הגיעו לירושלים במטרה להכריח את המלך להשיא את אחותו סיביל לבלדווין מאיבלין.
במהלך בזק ובמטרה לסתור את המהלך של אצילי הממלכה השיא בלדווין הרביעי את סיביל לגי דה ליזיניאן, ובלדווין מאיבלין הורחק מחצר המלוכה.
צעד זה סיכל את התוכניות של נסיכי הצפון והאצולה המקומית.
החפזון בו נערכו הנישואים, יפי תארו של החתן והעובדה כי הנישואים נערכו בשבוע הפסחא בו קיים איסור לערוך טקסי נישואים יצרו את השמועה כי הידידות בין גי לסיביל עברה את גבולות המותר וכי החתונה הוקדמה על מנת למנוע מבוכה בחצר.
כך או כך נישואי סיביל וגי היו חוקיים ושמו קץ למחול השדים סביב השאלה מי יירש את המלך המצורע בלדווין הרביעי, ומנעו אפשרות למחטף מצד האצולה המקומית.
סביב המלך ואמו התגבשה באופן ברור מפלגת החצר ובראשה סיביל ובעלה גי דה ליזיניאן שבזכות נישואיו נשא את התואר רוזן יפו ואשקלון.
במפלגת החצר היו פעילים גם אגנס ואחיה ז'וסלין (רוזן אדסה וסינישאל הממלכה ) דה קורטניי, הקונטאבל אמלריך דה ליזיאן ורנו (ריינולד) משטיון שליט נסיכות עבר הירדן.
בשנת 1174 נישא אמלריך לאשיבה מאיבלין (צרפתית: Eschive d'Ibelin), בתו של בלדווין מאיבלין, ולהם נולדו 6 ילדים:
בורגון דה ליזיניאן (1180–1200), אשתו השלישית של רמון השישי, רוזן טולוז.
הוגו הראשון, מלך קפריסין (1194–1218), נישא לאליס משמפאן.
אלואיז (הלביס) דה ליזיניאן (1190–1218), נישאה לריימונד נסיך אנטיוכיה (הודח ב-1219).
אליס דה ליזיניאן, מתה בילדותה.
גי דה ליזיניאן, מת בילדותו.
ז'אן דה ליזיניאן, מת בילדותו.
בשנת 1187 החליט צלאח א-דין כי השעה כשרה להגשמת שאיפתו מזה זמן רב להחריב את ממלכת ירושלים.
באביב החלה לשכתו בדמשק לשלוח מכתבים ואגרות לכל רחבי המזרח התיכון בקריאה לג'יהאד נגד הצלבנים.
המוסלמים נענו וצבא גדול התקבץ תחת דגלו.
בוועידה בין אבירי הממלכה שנערכה בשכם, קרא המלך לגיוס כללי של כוחות הממלכה.
הצבאות הנוצריים נאספו במקום כינוסם הקבוע במעיינות בציפורי ושם ערכו מועצת מלחמה, בסיכומו של יום הדיונים הכריע גי דה ליזיניאן על תנועה אל כיוון הצבא המוסלמי וכניסה לעימות מכריע.
השכם בבוקר ב-3 ביולי יצא אמלריך דה ליזיניאן עם אחיו גי בראש הצבא הצלבני ממעיינות ציפורי לכיוון טבריה.
הצלבנים הצליחו, תוך לחימה בלתי פוסקת לעבור כ-18 ק"מ, כמחצית מהדרך עד טבריה, ועצרו לחניית לילה במקום עומדם בין כפר לוביא לכפר מסכנה.
למחרת בבוקר, הצליחו הצלבנים להתקדם כמה קילומטרים נוספים עד שנבלמו על ידי המוסלמים בשטח ההררי שלמרגלות הר חיטין.
בשעת צהריים פקד המלך על רמון להיערך להתקפת נגד בראש גדודיו על מנת לפרוץ דרך לצבא הנצור לעבר מעיינות חיטין ועל ידי כך להציל אותו.
טאקי א-דין, שפיקד על הכוחות המוסלמים שהוצבו במקום, פקד לפתוח את השורות והפרשים עברו דרכם בלי לגרום לנזק ממשי למוסלמים.
לאחר שעברו הפרשים של רמון, נסגרו השורות המוסלמיות.
במקום להסתובב לאחור ולהכות באויב בעורפו, בחר רמון להציל את נפשו.
המלך לא הצליח לשלוט בכוחותיו וצבאו התמוסס תחת מטר החצים המוסלמים והחום הכבד.
הרגלים החלו לנוס לעבר הקרן הצפונית, נסיגה זו סתמה את הגולל על הצבא הנוצרי.
הפקודות החוזרות ונשנות של המלך לרדת מהפסגה ולבוא לעזרת האבירים שנלחמו בעוז במוסלמים למרגלות ההר נענו בשלילה.
האבירים נלחמו כגיבורים, אך לבסוף נסוגו אף הם לעבר הפסגה והתקבצו תחת אוהלו האדום של המלך שהיה בקרן הדרומית.
בשלב זה, הצליח גדוד קטן, בראשותם של באליאן ד'אבליין, רז'ינאלד מצידון וז'וסלין לפרוץ את טבעת ההסגר ולהימלט.
שאר הצבא לא הצליח לפרוץ את הטבעת והושמד.
התוצאות של קרב קרני חיטין היו הרות אסון לצלבנים.
כמעט כל צבאם הושמד במערכה ויחד איתו אבדה כמעט כל האצולה הבכירה שניהלה את המדינה.
מי שלא נהרג בקרב נשבה וגם "הצלב האמיתי" אבד.
עבור המוסלמים, הניצחון היה לא רק צבאי, אלא היה לו גם אפקט תעמולתי ראשון במעלה.
הייתה זו הפעם הראשונה מאז כינונה של ממלכת ירושלים שצבא צלבני גדול הפסיד בהיקף כזה לצבא מוסלמי.
הגיוס הטוטאלי של ממלכת ירושלים פגע בה קשות כי לא נותרו מספיק חיילים כדי להגן על המבצרים ועל הערים הבצורות.
קומץ המגינים שנשאר להגן על מקומות היישוב הצלבניים נכנע במהירות ורק נקודות יישוב בודדות נשארו בידיים פרנקיות בפרק הזמן הקצר שעבר בין הקרב לבין שטיפת הארץ בנחשול המוסלמי.
ייסוד הממלכה הצלבנית של קפריסין
במהלך מסע הצלב השלישי חברו האחים לבית ליזיניאן לצבא האנגלי בפיקודו של ריצ'רד לב הארי מתוך תקווה כי בכך יוכלו להחזיר לעצמם את מעמדם לפני קרב קרני חיטין.
משהתערער מעמדו של גי דה ליזיניאן בעקבות מות סיביל בשנת 1190 פעל ריצ'רד להסדיר את ענייניו של גי דה ליזיניאן, והעביר לידיו את כיסא המלוכה של האי קפריסין אותו כבש ריצ'רד לב הארי בדרכו ממסינה לעכו.
בשנת 1194 מת גי דה ליזיניאן מבלי להותיר אחריו יורש ונקבר בכנסיית הטמפלרים בניקוסיה.
אחיו אמלריך ירש את כיסא השלטון של האי שלא היה עדיין ממלכה דה יורה - שליט קפריסין יקבל את ההכרה רק בשנת 1195 עם הכתרת אמלריך דה ליזיניאן כמלך הצלבני הראשון של קפריסין, בשם אמלריך הראשון, מלך קפריסין על ידי נציגו של היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
מצב השלטון בממלכת ירושלים היה בעייתי.
כדי להבטיח את יציבותו, נישאה איזבל הראשונה לקונרד ממונפראטו, ולאחר הירצחו לאנרי השני, רוזן שמפאן.
האיום החיצוני הגדול ביותר על ממלכת ירושלים נעלם, והעולם המוסלמי היושב על גבולות הממלכה החל להקדיש את מרב זמנו לסכסוכים פנימיים בין הנסיכים האיוביים.
נבצר מאנרי לנצל תהליך התפוררות זה, הן בגין חוסר במשאבים והן בגלל סכסוכים בתוך הממלכה הצלבנית הקטנה.
טרוד היה בבעיות פנים ובמאבקי כוח: מול הקומונות האיטלקיות שדרשו נתחים הולכים וגדלים מערי הנמל, מול הממלכה הצלבנית השכנה – ממלכת קפריסין הצעירה, ואף מול הכנסייה.
בצפון המדינה ניסה אנרי לחזק את אחיזת הצלבנים באנטיוכיה וברוזנות טריפולי, שהיו בסכנה מתמדת מהתקפה מוסלמית ותחת איום של השתלטות ארמנית.
מעמדו של אנרי התחזק במהלך שנת 1195, בה פעל להשכנת שלום בצפון המדינה והידוק הקשרים בין הנסיכויות הצלבניות.
מעמד זה נתחזק עם כריתת ברית בין ממלכת ירושלים לקפריסין, שהתאפשרה עם ירידתו של גי דה ליזיניאן מכס מלכות האי ומסירתו לידי אחיו אמלריך.
לאנרי ואיזבל נולדו שתי בנות, אליס משמפאן (נולדה ב-1196) ופיליפה משמפאן (נולדה ב-1197).
היעדר יורש זכר סיבך את שאלת המלך העתידי של ירושלים.
בפגישה שערכו אנרי ומלך קפריסין אמלריך דה ליזיניאן סוכם כי בנותיו של אנרי יתחתנו עם בניו של אימרי, מתוך תקווה להשליט בעתיד שושלת צלבנית אחת בשתי המדינות.
מותו של אנרי משאמפאן החזיר אל קדמת הבמה הפוליטית את שאלת השליט על ממלכת ירושלים.
נציג הקיסר הגרמני דרש כי איזבל מלכת ירושלים תבוא בברית הנישואים עם אמלריך מלך קפריסין.
נישואים אלו, מעבר לתועלתם ביצירת חיבור בין שתי הממלכות הצלבניות, היו עשויים לקדם את האינטרסים של הקיסרות ולבסס טענה עתידית בנוגע לריבונות של הקיסרות בממלכת ירושלים.
כך, בטרם תמו ימי האבל על מות אנרי משאמפאן הובאה איזבל בברית הנישואים עם אמלריך שעתה זכה לשם אמלריך השני, מלך ירושלים.
בעלה החדש של איזבל הודיע כי אין הנישואים מביאים לאיחוד הממלכות.
ברצונו לשמר את מעמדו כמלך קפריסין ולצורך זה קבע מערכת אדמיניסטרטיבית נפרדת בעכו לייצג אותו בממלכת ירושלים.
ביום 23 באוקטובר כבשו הצלבנים בפיקודו של המלך החדש את ביירות והעיר נמסרה לז'אן ד'איבלין, אחיה החורג של איזבל, שנודע בשם הזקן של ביירות.
ביום 28 בספטמבר 1197 מת הקיסר ועם מותו התפורר הצבא הגרמני-צלבני, ומסע הצלב נמוג ונעלם.
בספטמבר 1204 חידש אמלריך את חוזה השלום בתנאים משופרים, וצידון, רמלה ולוד עברו לריבונות צלבנית מלאה.
לאמלריך ואיזבל נולדו שתי בנות: סיביל דה ליזיניאן (נולדה ב-1198) ומליסנד דה ליזיניאן (נולדה ב-1200) ובן אימרי דה ליזיניאן שנפטר בילדותו.
אמליה וגה (בספרדית: Amelia Vega; נולדה ב-7 בנובמבר 1984) היא דוגמנית וזמרת דומיניקנית.
וגה נולדה בסנטיאגו דה לוס קביירוס, לאם טייסת, אשר ייצגה את הרפובליקה הדומיניקנית בתחרות מיס עולם של שנת 1980, ולאב רופא, שעבד בין היתר גם בניו יורק.
היא למדה בבית ספר למשחק ודוגמנות בעירה וב-2003 נבחרה למלכת היופי של הרפובליקה הדומיניקנית, בתחרות מיס תבל 2003 שנערכה באותה שנה בפנמה קטפה את המקום הראשון מבין 71 מתמודדות מרחבי העולם ובנוסף זכתה בפרס על התלבושת הלאומית.
במסגרת תפקידה כמיס תבל לקחה חלק בפעילויות צדקה של עמותות שונות.
וגה זכתה בפרס מדליית הכבוד בהמשחקים הפאן-אמריקאיים 2003 ובאותה שנה הנחתה את פסטיבל המוזיקה הלטינית הנערך בארצה.
הופיעה על גבי מגזינים שונים וביניהם קוסמופוליטן והרפרס בזאר ותמונתה הופיעה בקמפיין של חברת הקוסמטיקה "קאוור גירל".
הנחתה את תוכניות המציאות "Voces de América" ו-"Suegras" ששודרו בערוץ טלמונדו ו-"Segunda Oportunidad" ששודרה בטלוויזיה המקסיקנית.
ב-2005 הופיעה וגה בסרט "קובה סיפור אהבה".
וגה הופיעה על כריכת הספר שיצא לאור על ידי "ארגון מיס תבל" הנקרא "יופי אוניברסלי".
ב-2010 הוציאה אלבום שירים שאותו הקליטה ובנוסף היא מחזיקה בבעלותה שני בוטיקים.
אמליה בלמור היא שחקנית, תסריטאית ומחזאית אנגלייה.
בתחילת הקריירה שלה הייתה בלמור שחקנית בלבד, אבל ב-1995 התחילה גם לכתוב.
בין השאר כתבה תסריטים לפרקים בסדרות "החיים האלה", "Attachments", "Black Cab" ו"סקוט וביילי".
היא למדה דרמה באוניברסיטת מנצ'סטר.
בשנת 2000 הגיעה בלמור לשלב הגמר בהתמודדות על "פרס דניס פוטר" עבור המחזה "The Middle".
המחזה הראשון שלה "Mammals" זכה בפרס סוזן סמית' בלקברן, והיה מועמד לפרס הקומדיה החדשה הטובה ביותר של "What's On".
בשנים 1990 עד 1995 שיחקה בתפקיד סטף ברנס באופרת הסבון "קורוניישן סטריט".
היא גילמה את סוניה, החברה האוקראינית של הדמות הראשית, בעונה השנייה של הסדרה הקומית "אני אלן פרטרידג'".
עוד השתתפה בתוכנית הרדיו "Down the Line" של רדיו ה-BBC.
ב-2011 וב-2012 הופיעה בלמור בסדרת פרסומות עבור ביטוח ישיר "Direct Line Insurance" בדמות לקוחה תמהונית.
בשנים 2011 עד 2014 כיכבה בסדרת הדרמה "סקוט וביילי" לצדן של לזלי שארפ וסוראן ג'ונס.
היא גם כתבה פרקים אחדים של הסדרה בהם שני פרקי סיום העונה של שנת 2014, בהם הדמות שגילמה מתמודדת עם אלכוהוליזם.
ב-2013 כתבה בלמור את המחזה השני שלה "די, ויו ורוז" שהוצג בתיאטרון המפסטד.
בתחילת 2015 הוצג המחזה בווסט אנד בתיאטרון וודוויל עד לחודש מרץ.
את המחזה תרגם לעברית אלי ביז'אוי בשם "על אהבה וחברות" והוא הוצג בתיאטרון בית לסין בבימויה של עדנה מזי"א החל מספטמבר 2015.
ב-2016 כיכבה בלמור בעונה השנייה של הסדרה "עמק האושר" בדמות המאהבת הקנאית ויקי פלמינג.
בלמור נשואה לשחקן הסקוטי פול היגינס אותו הכירה ב-1992 כשהשניים הופיעו במחזה "מראה מעל הגשר" במנצ'סטר.
לבני הזוג נולדו שתי בנות מרי ופלורה.
החיים האלה (1996) This Life
"His Master's Voice" – סאטירה פוליטית – יולי 2007
"Craven" (סדרת תסכיתים כתיבה ויצירה) ברדיו 4 של ה-BBC.
"The Bat Man" (כתיבה ויצירה כחלק מהסדרה "Afternoon Play") ברדיו 4 של ה-BBC - ב-20 באפריל 2011 ושידור חוזר ב-26 בספטמבר 2012
"דברי מתיקה" מאת איאן מקיואן בתוכנית "Book at Bedtime" ברדיו 4 של ה-BBC – ב-7 בספטמבר 2012
קלוב ספורט אֶמֶלֶק (בספרדית: Club Sport Emelec) הוא מועדון כדורגל אקוודורי מהעיר גואיאקיל, המשחק בליגת העל האקוודורית.
אצטדיון הבית של הקבוצה הוא אצטדיון ג'ורג' קאפוול.
לזכות המועדון 13 אליפויות, האחרונה שבהן ב-2015.
המועדון נוסד על ידי עובדי חברת החשמל של גואיאקיל ובראשם ג'ורג' קאפוול שעל שמו נקרא אצטדיונה הביתי של אמלק.
מועדון הכדורגל נוסד בשנת 1929 לאחר שהיו לו ייצוגים בשלל ענפי ספורט כגון: בייסבול, כדורסל, אגרוף, שחייה וכדוריד.
בשנת 1957 המועדון זכה באליפות הראשונה שלו.
כיום יש למועדון 13 אליפויות והוא נחשב למועדון השלישי המעוטר באקוודור אחרי ברצלונה ואל נסיונל.
בשנת 1995 אמלק הגיע לחצי גמר גביע הליברטדורס בו הודחה על ידי גרמיו שהמשיכה עד לזכייה.
בשנת 2001 אמלק הגיע לגמר גביע מרקונורטה בו הפסידה 1–3 בפנדלים למיונאריוס.
היריבה הגדולה ביותר של אמלק היא יריבתה העירונית ברצלונה.
הדרבי של גואיאקיל זכה לשם "אל קלאסיקו דל אסטיירו" (בספרדית: El Clásico del Astillero, הקלאסיקו של המספנה).
הקבוצות נפגשו לראשונה ב-22 באוגוסט 1943, ובו ניצחה ברצלונה 3–4. המשחק זכור בכינוי "דרבי הקורות", בשל המספר הרב של הכדורים שנעצרו בעמוד השער של ברצלונה.
משחקי הדרבי ידועים כאחד המשחקים החשובים בכל עונה בכדורגל באקוודור, והיריבות בין המועדונים אף זכתה להכרה עולמית על ידי פיפ"א.
אחד מהמפגשים המפורסמים ביותר בין שתי הקבוצות התקיים ברבע גמר גביע ליברטדורס 1990, ובסיום דו-קרב כפול העפילה ברצלונה לשלב הבא בזכות ניצחון 0–1 בסיכום שני המשחקים.
ברצלונה המשיכה עד לגמר הטורניר, והייתה לאקוודורית הראשונה שעושה זאת.
היריבות הגדולה בין המועדונים הביאה גם לאלימות של ממש ביציעי הקבוצות.
ב-30 באפריל 2006, הובילה אמלק 0–3 בביתה על ברצלונה.
בתגובה, החלו אוהדי ברצלונה לזרוע הרס במגרש הביתי של יריבתם.
בין היתר הם פרצו לתאי שידור הרדיו באצטדיון וגרמו נזק לרכוש הפרטי של התקשורת המקומית.
חלק מאוהדי נמלטו אל כר הדשא מחשש ממעשיהם של חבריהם ליציע.
בסיומו של האירוע נעצרו תשעה אוהדים ונפצעו כארבעים.
אחד מהאירועים הטרגיים ביותר בתולדות ההתמודדות התרחש ב-16 בספטמבר 2007, כשקרלוס סדניו וליס, ילד בן 11 אוהד אמלק, נהרג כעשרים דקות לפני תחילת הדרבי במונומנטל מפגיעת זיקוק שנורה מיציע אוהדי ברצלונה בחזהו.
על אף האירוע המשחק עצמו לא נדחה, ואמלק המשיכה לניצחון 0–1.
אמליה, נסיכת נסאו-ויילבורג (גרמנית: Amelia von Nassau-Weilburg, 8 בספטמבר 1776 - 19 בפברואר 1841) הייתה אשתו של ויקטור השני, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים.
אמליה נולדה בקירכהיימבולאנדן ב-8 בספטמבר 1776, לקרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג וקרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו, בתם של וילם הרביעי, נסיך אורנז' ואן, הנסיכה המלכותית.
ב-29 באוקטובר 1793 התחתנה אמליה עם ויקטור, נסיך הכתר של אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, ממנו נולדו לה 4 ילדים.
בשנת 1806 מת חמיה קרל לודוויג, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, ובעלה ויקטור עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1812 מת בעלה ויקטור השני, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, ודודו פרידריך, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים עלה לשלטון במקומו.
זמן קצר לאחר מכן מת גם פרידריך, והנחלה התחלקה בין בתה הרמינה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים שירשה את טירת שאומבורג ורוזנות הולצאפל, לבין אלקסיוס פרידריך כריסטיאן, דוכס אנהלט-ברנבורג שירש את אזור הוים.
ב-15 בפברואר 1813 התחתנה אמליה עם הברון פרידריך פון שטיין-ליבנשטיין צו בארכפלד, וב-19 בפברואר 1841 מתה אמליה בטירת שאומבורג.
ב-29 באוקטובר 1793 התחתנה אמליה עם ויקטור השני, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, ממנו נולדו לה 4 בנות:
הרמינה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים (1797–1817), התחתנה עם הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה
אדלהייד, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים (1800–1820), התחתנה עם אוגוסט, הדוכס הגדול של אולדנבורג
אמה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים (1802–1858), התחתנה עם גאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט
אידה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים (1804–1828), התחתנה עם אוגוסט, הדוכס הגדול של אולדנבורג
אמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה , הייתה נסיכה בווארית ואשתו של יוהאן, מלך סקסוניה.
אמליה אוגוסטה נולדה ב-13 בנובמבר 1801 במינכן, למקסימיליאן הראשון, מלך בוואריה ואשתו קרולינה מבאדן, בתם של קרל לודוויג, נסיך הכתר של באדן ואמליה, נסיכת הסן-דרמשטדט.
היא הייתה תאומה זהה של המלכה אליזבת מפרוסיה (אשתו של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה) ואחותה של סופי, נסיכת בוואריה, אמם של הקיסרים פרנץ יוזף הראשון מאוסטריה ומקסימיליאן הראשון ממקסיקו.
ב-21 בנובמבר 1822 התחתנה אמליה אוגוסטה עם יוהאן, נסיך סקסוניה, ממנו היו לה 9 ילדים.
בשנת 1851 מונתה אמליה אוגוסטה ליו"ר "אגודת נשי דרזדן", ארגון שהוקם על ידי אחותה מריה אנה, מלכת סקסוניה, אשתו של פרידריך אוגוסט השני, מלך סקסוניה.
בשנת 1854 מת גיסה פרידריך אוגוסט השני, מלך סקסוניה, ובעלה עלה לשלטון במקומו כיוהאן, מלך סקסוניה.
בשנת 1873 מת בעלה יוהאן, ובנה אלברט, מלך סקסוניה עלה לשלטון במקומו, וב-8 בנובמבר 1877 מתה אמליה אוגוסטה בביתה בדרזדן.
ב-21 בנובמבר 1822 התחתנה אמליה אוגוסטה עם יוהאן, מלך סקסוניה, ממנו היו לה 9 ילדים:
אליזבת, נסיכת סקסוניה (4 בפברואר 1830 - 14 באוגוסט 1912), התחתנה עם הנסיך פרדיננדו מסבויה, דוכס ג'נובה, ולאחר מותו התחתנה עם ניקולו מרצ'ס ראפאלו.
גאורג, מלך סקסוניה (8 באוגוסט 1832 - 15 באוקטובר 1904), התחתן עם מריה אנה, נסיכת פורטוגל.
אנה, נסיכת סקסוניה (4 בינואר 1836 - 10 בפברואר 1859), התחתנה עם פרדיננד הרביעי, הדוכס הגדול של טוסקנה.
מרגרטה, נסיכת סקסוניה (24 במאי 1840 - 15 בספטמבר 1858), התחתנה עם קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה.
סופיה, נסיכת סקסוניה (15 במרץ 1845 - 9 במרץ 1867), התחתנה עם קרל תאודור, דוכס בבוואריה.
אמליה, נסיכת הסן-הומבורג , הייתה בתו של פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג ואשתו של פרידריך, נסיך הכתר של אנהלט-דסאו.
אמליה נולדה ב-29 ביוני 1774 בבאד הומבורג, לפרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג, ולקרולינה, רוזנת הסן-דרמשטדט בתם של לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטדט וקרולינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן.
ב-12 ביוני 1792 התחתנה אמליה עם פרידריך, נסיך הכתר של אנהלט-דסאו, בנו של לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו, ממנו נולדו לה 7 ילדים.
אמליה השקיעה מאוד בחינוך ילדיה, ובשנת 1797 קנתה אחוזה בפריוראו מהיינריך אוטו פון גרכן.
בשנת 1814 מת בעלה פרידריך בדסאו, ובשנת 1817 מת חמיה לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו, ובנה לאופולד הרביעי, דוכס אנהלט-דסאו עלה לשלטון במקומו.
ב-3 בפברואר 1846 מתה אמליה בדסאו, והיא בת 71 שנים.
ב-12 ביוני 1792 התחתנה אמליה עם פרידריך, נסיך הכתר של אנהלט-דסאו, בנו של לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
אוגוסטה מאנהלט-דסאו (1793–1854), התחתנה עם פרידריך גינטר, נסיך שוורצבורג-רודולשטדט
לואיזה מאנהלט-דסאו (1798–1858), התחתנה עם גוסטב, רוזן הסן-הומבורג
פרידריך אוגוסט, נסיך אנהלט-דסאו (1799–1864)
אמליה, נסיכת נסאו-דיאץ' (בהולנדית: Anna Charlotte Amelia van Nassau-Dietz; 23 באוקטובר 1710 – 18 בספטמבר 1777), הייתה אמו של קרל פרידריך, הדוכס הגדול של באדן.
אמליה נולדה ב-23 באוקטובר 1710 בלייוורדן, ליאן וילם פריסו, נסיך אורנז' ולמריה לואיזה, רוזנת הסן-קאסל, בתם של קרל, רוזן הסן-קאסל ומריה אמליה מקורלנד.
ב-3 ביולי 1727 התחתנה אמליה עם פרידריך, נסיך הכתר של באדן-דורלאך, ממנו נולדו לה שני בנים.
אמליה הייתה מתעמרת במשרתיה ונתקפת לעיתים בהתקפי זעם, מה שעורר חשש שהיא חולה במחלת נפש.
בשנת 1732 מת בעלה משחפת, אולם בהלווייתו לא הזילה אמליה דמעה כלל.
לאחר מות בעלה חונכו ילדיה על ידי חמיה קרל השלישי וילהלם, מרקיז באדן-דורלאך, אולם אמליה המשיכה להתגורר בטירת קרלסבורג עד מותה ב-18 בספטמבר 1777.
ב-3 ביולי 1727 התחתנה אמליה עם פרידריך, נסיך הכתר של באדן-דורלאך, ממנו נולדו לה שני בנים:
אמליה הנרייטה, רוזנת זולמס-ברות , הייתה סבתה של אדליידה מלוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, שהייתה נשואה למיגל הראשון, מלך פורטוגל, ובנותיה התחתנו עם בתי האצולה הנכבדים ביותר באירופה.
אמליה הנרייטה נולדה ב-30 בינואר 1768 בקליטשדורף, ליוהאן כריסטיאן השני, רוזן זולמס-ברות ולפרדריקה, רוזנת רויס-קסטריץ, בתם של יוהאן כריסטיאן השני, רוזן זולמס-ברות ופרדריקה, רוזנת רויס-קסטריץ.
ב-30 בינואר 1789 התחתנה אמליה הנרייטה עם קרל לודוויג הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, ממנו נולדו לה 13 ילדים.
באותה שנה מת חמיה כריסטיאן אלברכט, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, ובעלה קרל לודוויג עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1806 צורפה הנסיכות לממלכת וירטמברג, ובשנת 1825 מת קרל לודוויג בלנגנבורג, ובנה ארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ירש את תאריו ונחלותיו.
ב-31 באוקטובר 1847 מתה אמליה הנרייטה בקרלסרוהה, והיא בת 79 שנים.
אמליה הנרייטה היא אם קדמונית של הנס אדם השני, נסיך ליכטנשטיין, אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה, וילם-אלכסנדר, מלך הולנד, סופיה, מלכת ספרד, קונסטנטינוס השני, מלך יוון, גאורג פרידריך, נסיך פרוסיה וגאורגי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
ב-30 בינואר 1789 התחתנה אמליה הנרייטה עם קרל לודוויג הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג, ממנו נולדו לה 13 ילדים:
אליזבת, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג (1790–1830), התחתנה עם ויקטור אמדיאוס, רוזן הסן-רוטנבורג
קונסטנצה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג (1792–1847), התחתנה עם פרנץ יוזף, נסיך הוהנלוהה-שילינגספירסט
אמיליה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג (1793–1859), התחתנה עם פרידריך לודוויג, רוזן קסטל-קסטל
ארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג (1794–1860)
מריה הנרייטה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג (1798)
לואיזה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג (1799–1881), התחתנה עם אדולף, נסיך הוהנלוהה-אינגלפינגן
יוהנה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג (1800–1877), התחתנה עם אמיל כריסטיאן, רוזן ארבאך-שנברג
אגנס, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג (1804–1835), התחתנה עם קונסטנטין, נסיך הכתר של לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג
היינריך גוסטב, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג (1806–1881)
הלנה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג (1807–1880), התחתנה עם אויגן, דוכס וירטמברג
יוהאן היינריך, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג (1810–1830)
אמליה אליזבת מהנאו-מינצברג , הייתה בתו של פיליפ לודוויג השני, רוזן הנאו-מינצברג, ואשתו של וילהלם החמישי, רוזן הסן-קאסל.
אמליה אליזבת נולדה ב-29 בינואר 1602 בהנאו לפיליפ לודוויג השני, רוזן הנאו-מינצברג ולקתרינה בלגיקה, רוזנת נסאו, בתם של וילם הראשון, נסיך אורנז' ושארלוט דה בורבון.
בשנת 1619 התחתנה אמליה אליזבת עם וילהלם מהסן-קאסל, ממנו נולדו לה 12 ילדים.
בשנת 1627 מת חמיה מוריץ, רוזן הסן-קאסל, ובעלה וילהלם עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1630 כרת וילהלם ברית עם גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה, ולחם יחד עמו בקרב ברייטנפלד בשנת 1631. בשנת 1632 כרת בן דודו גאורג השני, רוזן הסן-דרמשטדט ברית עם פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובעקבות כך קרא וילהלם לעזרת שוודיה, אולם גוסטב אדולף נהרג בקרב ליצן.
לאחר שלום פראג בשנת 1635 ניסה וילהלם לכרות ברית עם צרפת, ובעקבות כך הוכרז כ"אויב האימפריה".
כתוצאה מכך הותקפה רוזנות הסן-קאסל, ובשנת 1637 נכבשה הרוזנות על ידי כוחות הקיסר.
כתוצאה מכך נאלצו וילהלם ואמליה אליזבת לברוח לרוזנות פריזיה המזרחית, שם מת וילהלם בעיר לר ב-21 בספטמבר אותה שנה.
לאחר מותו של וילהלם, הייתה אמליה אליזבת עוצרת בשם בנה וילהלם השישי, רוזן הסן-קאסל, ובסיוע צרפתי ושוודי, השתלטה מחדש על שטחים שהשתייכו בעבר לרוזנות.
בשנת 1650 הגיע וילהלם השישי לבגרות, ונטל לידיו את השליטה ברוזנות.
באותה שנה נסעה אמליה אליזבת לחתונת בתה שרלוטה עם קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ בהיידלברג, מה שהתיש אותה לחלוטין, וב-8 באוגוסט 1651 היא מתה בקאסל.
בשנת 1619 התחתנה אמליה אליזבת עם וילהלם החמישי, רוזן הסן-קאסל, ממנו נולדו לה 12 ילדים:
אמיליה (1626–1693), התחתנה עם אנרי שארל דה לה טרמואיל.
שרלוטה (1627–1686), התחתנה עם קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
אמליה פיליפינה, נסיכת ספרד (בספרדית: Amalia Filipina del Pilar de Borbón y Borbón-Dos Sicilias; 12 באוקטובר 1834 – 27 באוגוסט 1905) הייתה אינפנטה ספרדייה, גיסתה של איזבלה השנייה, מלכת ספרד וכלתו של לודוויג הראשון, מלך בוואריה.
אמליה נולדה ב-12 באוקטובר 1834 במדריד, לאינפנטה פרנסיסקו דה פאולה מספרד וללואיזה קרלוטה, נסיכת שתי הסיציליות, בתם של פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה איזבלה מספרד.
בשנת 1829 מתה אשתו השלישית של פרננדו השביעי, מלך ספרד - מריה יוזפה אמליה, נסיכת סקסוניה, ואמה - לואיזה קרלוטה שכנעה את פרננדו השביעי להתחתן עם אחותה מריה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות.
בדצמבר אותה שנה התחתן פרננדו עם מריה כריסטינה, ובשנת 1830 נולדה בתם איזבלה.
בשנת 1837 סירבה מריה כריסטינה לתת לאביה מקום בסנאט, ובעקבות כך ניסו הוריה לחתור תחת מעמדה של מריה כריסטינה, ובתגובה לכך היא גירשה אותם מהממלכה.
בני הזוג התיישבו בצרפת בחצר לואי פיליפ, מלך הצרפתים, אולם בשנת 1840 הדיח בלדומרו אספרטרו, נסיך ורגארה את מריה כריסטינה מהעוצרות, ובני הזוג חזרו להתגורר בספרד.
בלדומרו אספרטרו סירב להם להתיישב במדריד, ובשל כך התיישבו בני הזוג בבורגוס.
ב-25 באוגוסט 1856 התחתנה אמליה עם אדלברט, נסיך בוואריה, ממנו נולדו לה 5 ילדים.
אף כי אמליה חיה כל ימי חייה במינכן, היא נשארה מחוברת לארץ הולדתה.
היא ביקרה בספרד לעיתים קרובות, ובנה הבכור לודוויג פרדיננד, נסיך בוואריה נולד בארמון המלכותי של מדריד.
היא בילתה את החורפים במעון במינכן ובקיץ בארמון נימפנבורג.
בעלה נפטר בשנת 1875, ואילו אמליה מתה במינכן ב-27 באוגוסט 1905.
ב-25 באוגוסט 1856 התחתנה אמליה עם אדלברט, נסיך בוואריה, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
אמליה מזולמס-בראונפלס (בהולנדית: Amalia van Solms; בגרמנית: Amalia zu Solms-Braunfels; 31 באוגוסט 1602 – 8 בספטמבר 1675) הייתה שליטה רעיה של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז', הייתה יועצתו הפוליטית, סגניתו בפועל ועוצרת בעת נבצרותו מ-1640 ועד מותו שבע שנים לאחר מכן.
כיהנה כראשת מועצת העוצרים כאשר יורש העצר, נכדה, וילם השלישי היה קטין (בין 1650 ל-1672).
נולדה וגדלה בטירת בראונפלס שבהסן (כיום בגרמניה) לבית זולמס, משפחת אצולה של האימפריה הרומית הקדושה.
בנעוריה הייתה בת לוויה של אליזבת רעייתו של פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
ב-1620, לאחר פרוץ מלחמת שלושים השנים בתבוסה בקרב ההר הלבן, נמלטה מפראג יחד עם אליזבת ההרה וסייעה לה ללדת את בנה מוריץ בטירת קוסטרין, כ-80 ק"מ מברלין.
בסוף מסען הגיעו השתים ב-1621 להאג, שם העניק להם מאוריץ, נסיך אורנז', שהיה סטאדהאודר (ראש מדינה בפועל בארצות השפלה), מקלט מדיני.
בעת שהותן בחצר התקרב אחיו-למחצה של מאוריץ, פרדריק הנדריק, אל אמליה, אך היא התנתה את הקשר עמו בנישואין.
בני הזוג נישאו ב-4 באפריל 1625, כאשר פרדריק הנדריק ירש את תפקיד הסטאדהאודר לאחר מות אחיו-למחצה.
באותה תקופה פעלו שני בני הזוג על מנת לפאר את חיי החצר בהאג.
הם הורו על הקמת מספר ארמונות בעיר, בהם בית טן בוש, ארמון המלוכה ההולנדי.
אמליה שהייתה אספנית אמנות ותכשיטים, תרמה לפאר של חיי החצר המקומית.
בשנת 1640 הוכרע פרדריק הנדריק על ידי מחלת הגאוט ומחלות נוספות שפגמו בשיקול דעתו.
במשך שבע שנים, עד מותו, משלה אמליה בשמו.
ב-1641 השיאה את בנה הבכור, וילם השני, נסיך אורנז' למרי הנרייטה, הנסיכה המלכותית, בתו הבכורה של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה.
אחד מהישגיה הדיפלומטיים היה חתימת הסכם מינסטר בינואר 1648 בין ארצות השפלה לכתר הספרדי, הסכם שהכיר ברפובליקה ההולנדית העצמאית והיה חלק מהצעדים שסללו את הדרך לשלום וסטפאליה.
עם מותו של פרדריק הנדריק ב-14 במרץ 1647, היה בנם, וילם השני לנסיך אורנז' וסטאדהאודר של הרפובליקה ההולנדית.
אולם ב-6 בנובמבר 1650 מת וילם כתוצאה מאבעבועות שחורות.
שבוע לאחר מותו נולד בנו היחיד וילם השלישי, נסיך אורנז', שירש אותו.
בשנת 1651 קבעה המועצה העליונה של הרפובליקה כי המשמורת על התינוק תחולק בין אמו מרי הנרייטה, הנסיכה המלכותית, סבתו אמליה ודודו פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר של ברנדנבורג.
אמליה המשיכה בפעילות דיפלומטית וברקימת קשרים עם חצרות אירופה החזקות.
ב-1652 השיאה את בתה אלברטינה אגנס לוילהלם פרידריך, נסיך נסאו-דיאץ וב-1659 השיאה את בתה הנרייטה קתרינה ליוהאן גאורג השני, נסיך אנהלט-דסאו.
מרי הנרייטה, הנסיכה המלכותית, מתה ב-1660 והעוצרות עברה באופן מלא לאמליה.
היא שמרה על יחסים טובים עם יוהאן דה ויט, שכיהן כראש המועצה העליונה של הרפובליקה והתנגד למעמדו הכמו-מלכותי של הסטאדהאודר.
ב-1667 ביטל החוק ההולנדי את משרת הסטאדהאודר כליל, אך אמליה המשיכה להתגורר בארמון, לנהל חיי חצר וקשרים דיפלומטיים עם חצרות מלוכה ואצולה.