tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, קרטר היה מועמד גם לפרס איגוד הבמאים האמריקאי בקטגוריית "בימוי מצטיין" על עבודתו בפרק זה.
פרומתאוס אמריקאי: הניצחון והטרגדיה של אבי פצצת האטום הוא ספר ביוגרפיה שיצא לאור בשנת 2005 על הפיזיקאי התאורטי ג'.
רוברט אופנהיימר, מנהל פרויקט מנהטן שהפיק את כלי הנשק הגרעיניים הראשונים.
הספר נכתב בידי קאי בירד ומרטין ג'יי.
הוא זכה בפרסים רבים, ובהם פרס פוליצר לביוגרפיה או אוטוביוגרפיה לשנת 2006.
הספר מתעד את עלייתו של אופנהיימר לתהילה כ"אבי פצצת האטום" ומנהל פרויקט מנהטן, וכן את נפילתו הטרגית בעקבות שימוע ביטחוני בתקופת המקארתיזם.
הספר מתאר את מאמציהם של לואיס סטראוס וה-FBI לערער את מעמדו של אופנהיימר.
הפצצה מוצגת בו כרגע מכריע וכמפגש משמעותי בין המדע לכלי נשק במלחמה.
בכך מוצב אופנהיימר כדמות היסטורית מרכזית וכסמל לדיון אתי ופוליטי על כוח גרעיני.
הספר חוקר היבטים שונים של חייו, הן במסגרת פרויקט מנהטן והן מחוצה לו – ילדותו, שאיפותיו, רעיונותיו, פעילותו הפוליטית, קשריו האישיים והמקצועיים, חרטותיו בנוגע לפצצה, המורכבויות והחולשות שאפיינו אותו.
הספר שימש השראה לסרט הביוגרפי "אופנהיימר" בבימויו של כריסטופר נולאן משנת 2023, בכיכובו של קיליאן מרפי כפיזיקאי התאורטי.
הספר מחולק לחמישה חלקים המתארים שלבים שונים בחייו של אופנהיימר, וכן לפרולוג ולאפילוג.
הפרולוג מתאר את הלוויה של אופנהיימר ומעמיד את סיפור חייו כמיזוג של ניצחון וטרגדיה – חיים של חידה, מורכבות, אנושיות ואהבת מולדת.
הפרולוג מסביר שהספר נועד לשפוך אור על חייו של אופנהיימר.
החלק הראשון מתאר את ילדותו וחינוכו המוקדם בבית הספר לתרבות אתית ובהארוורד.
הוא מציג את כישרונותיו האקדמיים יוצאי הדופן, את אהבתו לטבע בדרום-מערב ארצות הברית ואת תשוקתו לפיזיקה.
אופנהיימר עצמו אמר על ילדותו:
"חיי כילד לא הכינו אותי לכך שהעולם מלא דברים אכזריים ומרים."
המחברים מתעדים את המשבר הנפשי שחווה באוניברסיטת קיימברידג', את פריחתו האקדמית כפיזיקאי תאורטי בגטינגן, ואת הקמת תוכנית הפיזיקה התאורטית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
אופנהיימר, שהתעניין גם במדעי הרוח ובספרות (לרבות כתבי הקודש ההינדיים), הקים סביבו קבוצה של תלמידים מעריצים וזכה למוניטין בינלאומי.
בעת היותו פרופסור בברקלי, פיתח אופנהיימר קשר רומנטי סוער עם הסטודנטית לתואר שני ג'ין טטלוק, שהצית בו עניין חדש בפעילות חברתית ופוליטית.
בתקופת השפל הגדול גילה חמלה כלפי מובטלים וחקלאים נודדים ותרם כסף לסיוע בספרד (בזמן מלחמת האזרחים בספרד) באמצעות המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית וכן לתמיכה בפליטים מגרמניה הנאצית.
בביתו התקיימו מפגשי איגוד עובדים, ותלמידיו היו מעורבים בפעילויות שמאליות.
אחיו פרנק הצטרף למפלגה הקומוניסטית – למורת רוחו של רוברט.
למרות פעילותו, מדגיש הספר שהקשר המדויק של אופנהיימר למפלגה הקומוניסטית נותר לא ברור.
לפי עדויות חברים כמו האקון שבאלייה והקלטות FBI, ייתכן שתואר רק כ"ידיד קרוב".
מעולם לא החזיק בכרטיס חבר, ובהמשך הכחיש שהייתה לו חברות פורמלית, ותיאר את יחסיו עם המפלגה כ"קצרים מאוד ואינטנסיביים מאוד."
עם התפתחות המחקר בביקוע גרעיני ובכניסת ארצות הברית למלחמה, התרחק אופנהיימר מהפעילות הפוליטית וניתק קשרים עם חברים קומוניסטים, מתוך הבנה שהממשלה לא תאפשר לו לעבוד על פרויקט פצצת הביקוע.
הוא השתכנע שהקדמת הגרמנים בפיתוח הפצצה היא עניין חיוני, גם אם קיימת אפשרות קלושה שהיא תצית את האטמוספירה כולה.
אף על פי שלא היה לו סיווג ביטחוני צבאי, הפך לדמות אינטלקטואלית מובילה בוועדה הסודית לחקר האורניום.
הגנרל לסלי גרובס נבחר לנהל את פרויקט מנהטן.
גרובס התרשם מאופנהיימר ומינה אותו למנהל המעבדה למרות התנגדויות רבות שטענו כי אופנהיימר אינו פרקטי דיו.
החלק מסתיים בתיאור פרשת שבאלייה – חברו שביקש ממנו למסור מידע סודי לברית המועצות, בקשה שאופנהיימר דחה מיד.
הפרשה עתידה הייתה להיות עיקרית בשימוע הביטחוני שלו.
בלוס אלמוס הפך אופנהיימר למנהל המדעי של פרויקט מנהטן – אדמיניסטרטור כריזמטי, יעיל ופטריוטי.
הספר מתאר כיצד האבטחה ההדוקה והפיקוח המתמיד הטרידו את אופנהיימר ואת עמיתיו.
אף על פי כן, המשיך להיפגש עם ג'ין טטלוק עד שנפרדו, ולאחר מכן שמה קץ לחייה.
למרות החשדות, קיבל אופנהיימר סיווג ביטחוני, אך דיווח לרשויות על פרשת שבאלייה – צעד שעתיד היה להיות לו מחיר כבד.
בירד ושרווין טוענים שאופנהיימר ראה באמינותו כמדען ובהצלחת הפרויקט ערכים חשובים מהנאמנות הבלעדית לארצות הברית.
נילס בוהר הגיע ללוס אלמוס לדון בהשלכות הפצצה.
הוא טען בעד פתיחות, כדי למנוע מרוץ חימוש עתידי מול ברית המועצות – מדיניות שאופנהיימר אימץ לימים.
כפי שתיאר אחד התלמידים: "בוהר היה אלוהים, ואופי היה נביאו."
לאחר תבוסת הנאצים, התעוררו ספקות בקרב המדענים בנוגע לשימוש בפצצה.
אופנהיימר תמך בהפעלה מיידית שלה, בתקווה שזה יסיים את כל המלחמות.
המחברים מציינים כי הוא לא היה מודע לשיחות כניעה יפניות.
הספר מתאר את תרומתו הקריטית לפיתוח הפצצה.
אחרי משבר בתכנון, דחף אופנהיימר לבניית פצצת פלוטוניום באמצעות עדשות.
החלק מסתיים בניסוי טריניטי – הפיצוץ הגרעיני הראשון.
הספר ממשיך בתיאור המאורעות לאחר ניסוי טריניטי.
אופנהיימר ידע מהם היעדים ביפן והיה שותף בהפצצות הירושימה ונגסאקי.
הוא חש ייסורי מצפון עמוקים, ולימים אמר לנשיא טרומן: "אני מרגיש שידי מגואלות בדם." אמירה זו הרחיקה אותו מהנשיא.
כ"אבי פצצת האטום", הפך אופנהיימר לדמות ציבורית ולמדען-מדינאי בעל השפעה בפוליטיקה האמריקאית.
הוא קיווה שהשימוש בפצצות יוביל למניעת מרוץ חימוש גרעיני, ותמך ברגולציה בינלאומית פתוחה.
בהמשך, לנוכח חילוקי דעות אידאולוגיים עם ברית המועצות, אימץ גישה הגנתית יותר שדגלה בהגדלת הארסנל האמריקאי.
כיושב ראש הוועדה המייעצת הכללית של הוועדה לאנרגיה אטומית, התנגד לפיתוח מואץ של "הסופר" – פצצת המימן.
אף על פי שהממשלה החליטה להמשיך בפיתוחה, המשיך לכהן בתפקיד ולבקר את ההחלטה בפומבי.
השפעתו הפוליטית הגוברת הביאה להחרפת המעקב אחריו בידי ה-FBI של ג'יי.
אופנהיימר זומן לעדות בוועדת הפעילות האנטי-אמריקאית והפך למודיע בנוגע לקשרים קומוניסטיים של תלמידיו לשעבר.
בפגישה אחרת הצהיר כי הוא "אנטי-קומוניסט נחוש," אך המשיך להיות מטרה לחשדות.
הספר מתאר כיצד אופנהיימר, בלב מדיניות קפואה של המלחמה הקרה, הלך ונעשה מנוכר לפוליטיקה בווושינגטון, אך במקביל ניסה באובססיביות להישאר חלק מהמעגל הפנימי.
אופנהיימר קיבל הצעה מלואיס סטראוס לכהן כמנהל המכון למחקר מתקדם, שם ניסה לקדם גם את המדעים וגם את מדעי הרוח.
אולם בהמשך הוא השפיל את סטראוס בשימוע בקונגרס, מה שהחריף מאוד את האיבה ביניהם.
סטראוס, בחיפוש נקמה, החל לחקור את אופנהיימר בעזרת ה-FBI והוביל קמפיין שנועד לדכא את השפעתו הפוליטית ולפגוע במוניטין שלו.
בתפקידו כיו"ר הוועדה לאנרגיה אטומית, קידם סשטראוס מדיניות של סודיות גרעינית והתחמשות.
בסופו של דבר ניסה הנשיא אייזנהאואר לנתק את אופנהיימר מכל קשרי ממשל וליצור "חומה אטומה" בין המדען ובין מידע מסווג.
הספר עוסק גם בקשר הסוער בין קתרין ("קיטי") לאופנהיימר, שבו קיטי מוצגת כאישה נלהבת ועוצמתית, ואילו אופנהיימר מופיע כמרוחק יותר.
מוזכר גם רצונה של קיטי שבן זוגה יהפוך לדמות מפורסמת.
החלק האחרון של הספר מתמקד בעיקר בשימוע הביטחוני של אופנהיימר ובתוצאותיו.
המחברים טוענים שההליך כולו היה "בית דין שדה" שתוכנן בידי לואיס סטראוס ונועד להשפיל את אופנהיימר במתכוון.
חברי הוועדה קבעו שאופנהיימר מהווה סיכון ביטחוני בשל התנהגותו בעבר, קשריו, עמדתו נגד פצצת המימן ותשובותיו שלא תמיד היו גלויות לחלוטין.
במכתב שנשלח לאחר מכן נכתב כי "ד"ר אופנהיימר היה קומוניסט בכל מובן, פרט לכך שמעולם לא החזיק בכרטיס חבר."
רישיונו הביטחוני נשלל ממנו, והוא הפך בעיני הציבור למדען-קדוש-מעונה ולקורבן של מקארתיזם.
לטענת בירד ושרווין, השימוע היה נקודת מפנה מכרעת ביחסים שבין מדענים לממשל, והיווה תבוסה עבור הליברליזם האמריקאי.
אף על פי שהפך ל"אינטלקטואל בגלות", המשיך אופנהיימר להרצות, לכתוב ולנאום.
בסופו של דבר קיבל את פרס אנריקו פרמי, אך רק למעלה מ-15 שנים לאחר ניסוי טריניטי.
האפילוג סוקר את חייהם של בני משפחת אופנהיימר לאחר מותו מסרטן הגרון.
אחיו פרנק הפך לפיזיקאי תאורטי מצליח.
קיטי עסקה בשיט, אך נפטרה בהמשך מתסחיף.
בנו פיטר התיישב בניו מקסיקו והקים משפחה, ובתו טוני שמה קץ לחייה.
שרווין, שכתב קודם לכן את עולם שהושמד: הירושימה ומורשתה (1975) , החל לעבוד על הביוגרפיה של אופנהיימר בשנת 1979, וחתם על החוזה הראשון עם ההוצאה לאור נופ (Knopf) ב-13 במרץ 1980, תמורת 70,000 דולר.
בין השנים 1979 ל-1985 ערך ראיונות "עם 112 אנשים שהיו במעגל הקרוב שלו [של אופנהיימר]", וביניהם ידידו האקון שבאלייה ובנו פיטר, שסירב להתראיין באופן פורמלי.
שרווין אסף "כ-50,000 עמודים של ראיונות, תמלולים, מכתבים, יומנים, מסמכים מסווגים לשעבר ותיקי FBI", שאוחסנו בארגזים אינסופיים במרתף, בעליית הגג ובמשרד שלו.
גם לאחר שפג מועד ההגשה, ולאחר פרישת עורכו, טרם סיים את כתיבת הספר.
תומאס פאוארס כתב כי "היסטוריונים של הנושא, קבוצה קטנה ורכלנית, רמזו ששרווין הוא הקורבן האחרון של קללת אופנהיימר".
הספר הפך לבדיחה במשפחתו של שרווין, והוא עצמו אמר "שייקח את הספר איתו אל הקבר".
בשנת 1999 הזמין שרווין את ידידו, הסופר והעורך קאי בירד, שכתב כבר שתי ביוגרפיות פוליטיות, להצטרף אליו וליצור מהחומרים ספר קוהרנטי וקריא.
בתחילה בירד סירב, אך לבסוף הסכים לעבוד על הספר, והשניים חתמו על חוזה חדש עם ההוצאה בסך 290,000 דולר נוספים.
בירד כתב טיוטות, ושרווין עבר עליהן וערך אותן מחדש.
שם העבודה של הספר היה אופי (Oppie), אך העורך פסל אותו.
סוזן גולדמרק, אשתו של בירד, הציעה את השם החדש: "פרומתאוס...
אפשר להוסיף 'אמריקאי'." שרווין סיפר שחברו רונלד סטיל הציע באופן בלתי תלוי את אותו השם.
ההשוואה הראשונה בין הפיזיקאים שפיתחו את הפצצה לפרומתאוס הופיעה כבר בספטמבר 1945 בכתב העת החודש המדעי (Scientific Monthly): "הפרומתאים המודרניים פרצו שוב להר האולימפוס והביאו לאדם את הברק של זאוס עצמו."
מבקרים אחדים קשרו גם בין שם הספר לרומן פרנקנשטיין, או הפרומתאוס המודרני מאת מרי שלי.
הבוסטון גלוב כתב שהספר "מתנשא כאוורסט בין הררי הספרים על פרויקט הפצצה ואופנהיימר, והוא הישג שספק אם ניתן יהיה להשוות או להתעלות עליו."
ג'נט מסלין כתבה בביקורתה בניו יורק טיימס כי "פרומתאוס האמריקאי מציב את ההחלטות הקריטיות ביותר של גיבורו בקשר ישיר לחינוכו המוקדם ולהתפוררותו המאוחרת.
הוא מצליח לחדור לעומק התנהגותו ההרסנית והסותרת ביותר." לדבריה, מדובר ב"מחקר מעמיק וסינתזה מרשימה, שלעיתים שופעת בפרטים עד לרמה מכבידה."
מבקר נוסף ציין כי "אין בספר מתמטיקה, וכמעט אין בו פיזיקה.
אין הרבה תיאורים הנדסיים של 'המכשיר' שנוסה במדבר ניו מקסיקו ב-16 ביולי 1945."
תומאס פאוארס, שבחן מספר ביוגרפיות של אופנהיימר בניו יורק ריוויו, ציין שלשרווין היה יתרון כשהחל לכתוב את הביוגרפיה כבר ב-1979 – רבים מחבריו ועמיתיו של אופנהיימר עוד היו בחיים.
הוא תיאר את הספר כ"צלול במטרתו, נכתב בהרגשה עמוקה, משכנע בנימוקיו, קפדן בצורתו וניחן בכוח ספרותי מתמשך." פאוארס גם הדגיש את דמותו המורכבת של אופנהיימר:
"אך זהו אופנהיימר האדם – לא רעיונות כלליים על עידן הגרעין – השולט בדפים הללו.
סטל כינה את הספר "מחקר מוקפד ביותר" ו"הביוגרפיה המקיפה ביותר שנכתבה עד כה." ברהם דבצ'ק ציין את "הרמה האקדמית הגבוהה ביותר." ג'ון ס.
ריגדן כתב כי "הספר כתוב היטב וכמעט שאינו סובל משגיאות רציניות," והוסיף: "קריאת הספר המכובד הזה היא חוויה מרתקת – הוא מעורר את הדעת ומטלטל את הרגש."
ג'וליאן ביקר את המחברים, וכתב כי "הם עדיין טוענים, למרות הראיות המכריעות ההפוכות, שיפן כבר הובסה ורצתה 'להיכנע'," וכי "הם מתעלמים מראיות מטרידות שמקורן במקורות סובייטיים לשעבר, שלפיהן אופנהיימר אולי מסר מידע לברית המועצות על פרויקט הפצצה האטומית האמריקאי."
פרס חוג מבקרי הספרים הלאומי לשנת 2005
פרס פוליצר לביוגרפיה או אוטוביוגרפיה לשנת 2006
פרס דאף קופר לשנת 2008
הבמאי הבריטי-אמריקאי כריסטופר נולאן החל לעבוד על סרט ביוגרפי על אופנהיימר בשנת 2019, בעקבות מתנה – ספר נאומים של אופנהיימר – שקיבל מהשחקן הבריטי רוברט פטינסון, שכיכב בסרטו טנט.
נולאן פיתח עניין גובר באופנהיימר, קרא את פרומתאוס האמריקאי, והחליט לבסס עליו את התסריט, תוך התמקדות בשימועי הביטחון.
מאז 2015 החזיק המפיק ג'יי.
דייוויד ורגו בזכויות העיבוד, והסכים לשתף פעולה עם נולאן.
נולאן נפגש עם בירד, שכן שרווין חלה בסרטן ולא היה יכול לנסוע.
בירד קרא את התסריט לפני תחילת הצילומים:
"נולאן מתאר באופן מתוחכם את הוויכוח בין הפיזיקאים על נחיצות הפצצה, ומציג את אופנהיימר אחרי הירושימה כאומר שהפצצה הופעלה נגד אויב שכמעט כבר הובס," אמר בירד.
"מי שלא מכיר את אופנהיימר יחשוב שהוא הולך לראות סרט על אבי פצצת האטום.
במקום זה הוא יפגוש דמות מסתורית וסיפור ביוגרפי עמוק ומסתורי."
הסרט, שתקציבו עמד על 100 מיליון דולר, יצא לאקרנים ב-21 ביולי 2023 וזכה להצלחה ביקורתית ומסחרית.
הוא נכתב ובוים על ידי נולאן, בכיכובו של קיליאן מרפי בתפקיד אופנהיימר.
נולאן אמר: "אין לי ספק שמעולם לא הייתי לוקח על עצמי את הפרויקט הזה אלמלא ספרם של קאי ומרטין." מרפי אמר לבירד במהלך ההפקה שהספר הוא "קריאה חובה כאן אצלנו."לדברי נולאן, הוא ראה את הסרט לא כביוגרפיה ("פורמט שמגביל יצירתית") אלא כ"מותחן, סרט שוד, דרמה משפטית." עוד אמר:
"רציתי לקחת את הקהל לתוך מוחו וחוויותיו של אדם שישב בדיוק במרכז המהפך ההיסטורי הגדול ביותר.
בין אם נאהב זאת ובין אם לא – ג'.
רוברט אופנהיימר הוא האדם החשוב ביותר שחי אי פעם.
הוא עיצב את העולם שבו אנחנו חיים – לטוב ולרע."
הטיילת הירוקה של רנה דומון Coulée verte René-Dumont, שנקראה בעבר פרומנד פלאנטה Promenade plantée, היא נתיב הליכה ירוק ופארק ליניארי המצוי ברובע ה-12בפריז, צרפת.
, ממוקמת על תוואי של קו רכבת בעבר, משתרעת מכיכר הבסטיליה ועד לשדרות פריפריק בחלק המזרחי של פריז.
חלקה המערבי של הטיילת, ממוקם על ויאדוקט דה ארטס שנגיש באמצעות מדרגות ומעליות בנקודות שונות לאורך שדרת דומסניל ובאזור זה מיועד להולכי רגל.
הויאדוקט הוא למעשה גשר, הנשען על מספר סמכים-ניצבים או קשתות.
החלק המזרחי של הטיילת, נמצא תחת למפלס הרחוב ומיועד לאפשר תנועה נפרדת להולכי רגל ורוכבי אופניים.
תחנות המטרו הקרובות ביותר לאורך הטיילת הירוקה הן תחנות: בסטיליה, גאר דה ליון, מונטגאלה, דאומסניל, ובל אייר.
הטיילת הירוקה נוצרה על תוואי הרכבת של קו רכבת-ונסן לשעבר.
הקו חיבר משנת 1859 את תחנת הבסטיליה עם לורניי-ל'אטאנג, דרך ונסן.
הקו פריז מתחנת בסטיליה למארל-אן-ברי, הידוע גם כקו הבסטיליה, קו ונסן או קו V, הוא חלק מרשת הרכבות המזרחיות באורך 66.3 קילומטרים.
בשיאו חיבר את תחנת פריז-בסטיליה בפריז לתחנת מרל-אן-ברי דרך ורניי-ל'אטאן.
קו רכבת זה הוצא משימוש בשנת 1969, חלק ממנו שולב בקו ה-A של ה-RER, בעוד שמקטע פריז-ונסן הוא נטוש.
שיפוצים באזור החלו משנות ה-80. בשנת 1984 נהרסה תחנת הרכבת פריז-בסטיליה כדי לפנות מקום לבניית בית האופרה בסטיליה.
אזור הפיתוח העירוני של רוי (ZAC) תוכנן החל משנת 1986. הוא כלל את מתחמי הרכבת לשעבר ואיפשר יצירת אזור משולב לדיור, פעילויות מסחריות ושטחים ירוקים.
גן רוילי, שגם הוא חלק מהמיזם, הפך לאחד הצמתים המרכזיים של הטיילת.
הטיילת, נועדה לפתח את האזור סביב השטחים הירוקים.
בבניית מיזם זה שולבו אינטרסים ציבוריים יחד עם פרטיים.
עיצוב הפרויקט והתאמתו, במסגרת הפיתוח מחדש של מזרח פריז, הם חלק ממגמה פוסט תעשייתית בתכנון חלק זה בפריז.
הטיילת הירוקה הוקמה בשנת 1988 על ידי אדריכל הנוף ז'אק ורג'לי והאדריכל פיליפ מתייה ונחנכה בשנת 1993. הקשתות של טיילת דה ארטס שוקמו בשנת 1989 על ידי האדריכל פטריק ברגר.
לאורך המסלול, נחנכה בשנת 1989 כיכר שארל-פגי.
בהחלטה שאומצה על ידי מועצת העיר פריז ביולי 2009 הטיילת הירוקה נקראת " הנתיב הירוק רנה-דומון ", על שם האגרונום הצרפתי רנה דומון (1904-2001), שהיה גם, בשנת 1974, המועמד הירוק הראשון בבחירות לנשיאות.
הטיילת היא מרחב הליכה ארוך, עטוף צמחייה העוקב אחר תוואי קו הרכבת לשעבר של וינסן.
הוא מתחיל בבית האופרה של הבסטיליה בתחילת ויאדוקט האמנויות ומשתרע לאורך 4,7 ק"מ עד לבולוואר פריפריק.
שם ניתן להגיע אליו באמצעות גרם מדרגות לולייני מודרני או בשיפוע מתון.
באזור זה היה גשר בן 64 קשתות באורך של כ-1,500 מטר, שהיה אחד מאתרי המסילה הבולטים בנוף של פריז, לאורך שדרות דומסניל ונבנה מאבנים מסותתות ושצופו בלבנים אדומות.
הקשתות שתומכות בגשר הוסבו לגלריות לאומנים ולבתי קפה ומסלול המסילה הפך לאטרקציה לתיירים ומקומיים.
לאורך טיילת ממוקמות מזרקות וואלאס.
ההליכה מהבסטיליה, היא דרך מסלול דרום-מזרחי, על ויאדוקט האמנויות, כעשרה מטרים מעל שדרת דומסניל.
הטיילת חוצה את שדרת לדרו-רולן Avenue Ledru-Rollin דרך גשר רכבת לשעבר.
מגשר זה מגיעים לכנסיית סן-אנטואן-דה-קינז-וינגט ובית העירייה של הרובע ה-12, הוא עובר מעל גן רוי דרך גשר הולכי הרגל אנדרה-ליאו ואז יורד למפלס הרחוב.
לאחר מכן היא ממשיכה לסמטת ויוואלדי.
בקצה הוא פונה מזרחה, לאחר מנהרה העוברת תחת לרחוב דה רוי, הוא עוקב אחר חתך קו הרכבת הישן, מתחת לרחובות ולבניינים הסובבים, ועובר פעמיים דרך מנהרות.
תחילה מתחת לרחוב פיקפוס, לאחר מכן מתחת לשדרה הנושאת את אותו שם ליד תחנת המטרו בל-אייר שרציפיה משקיפים על הטיילת.
ברחוב סהל, המסלול ממשיך מזרחה לכיוון כביש הטבעת ושער מונטמפויבר, וחוצה את שדרת הגנרל-מישל-ביזוט בגובה הכביש.
השני חוצה את האחרון באמצעות גשר ופונה דרומה דרך המסילה הישנה המחברת לקו פטיט סינטור עד לכיכר שארל-פגי, ואז ממשיך מעבר לו ומצטרף לפטיט סינטור של הרובע, הפתוחה לקהל הרחב בין שער סן-מנדה לשער שרנטון.
בנוסף לגן רוי ולכיכר שארל-פגי, הטיילת הירוקה משופרת גם על ידי גן גאר-דה-רוי Jardin de la Gare-de-Reuilly וגן הקטור-מלו jardin Hector-Malot.
הטיילת עצמה משתרעת על פני 3.7 דונם.
קיימות דוגמאות נוספות של קווי רכבת שיצאו משימוש והוסבו לפארקים או טיילות, אך הטיילת הירוקה Coulée Verte René-Dumont הוא המרחב הירוק המוגבה הראשון שנבנה על ויאדוקט-אובל.
ההיי ליין בניו יורק נחנך בשנת 2009, בהשראת טיילת זו של פריז.
טרנספורמציות דומות מתוכננות בערים שונות כמו סנט לואיס, פילדלפיה, ג'רזי סיטי, שיקגו, רוטרדם.
בפריז עצמה, הטיילת אינה המרחב הירוק היחיד שנבנה על כביש רכבת ישן.
ברובע ה-16, בין פורט ד'אוטיי porte d'Auteuil לתחנת המטרו לה מואט La Muette, חלק מקו אוטיי הפך לטיילת.
ברובע ה-17 של פריז, טיילת פרייר la promenade Pereire עוקבת אחר קו הרכבת פטיט סנטור.
בפרבר בקולומב, הכביש הירוק של קולומב coulée verte de Colombes גם הוא נבנה לפי אותו עיקרון.
הטיילת הירוקה מצולמת בסרט לפני השקיעה , בבימויו של ריצ'רד לינקלייטר משנת 2004 ובכיכובם של אית'ן הוק וג'ולי דלפי.
בסרט Situation Amoureuse מצב אהבה, בבימויו של מאנו פאייה ורודולף לאוגה, שיצא לאקרנים בשנת 2014, ניתן לראות את הטיילת.
הקליפ Elsewhere של קרן אן, בבימויו של אמיל צ'דיד, צולם על הטיילת.
פְּרוּסְיָה הייתה מדינה ששכנה בשטחי צפון גרמניה של היום, ובשטחים שהיום מהווים את צפון ומרכז פולין, צ'כיה, דנמרק, בלגיה במערב, וליטא במזרח, עד גבול האימפריה הרוסית.
בשיאה, פרוסיה הייתה מהמדינות הגדולות והחזקות באירופה.
במקור הייתה פרוסיה כינוי לשטחו של שבט ה"בורוסי" הבלטי, ועד המאה ה-11 נקראה בשם "בורוסיה".
אחר כך הייתה לאחת מהארצות במסדר הטווטוני ומאז המאה ה-16 היא הייתה לדוכסות של בית הוהנצולרן בצמיתות פולנית-ליטאית.
החל בשנת 1701 הייתה פרוסיה ממלכה ריבונית, ובין השנים 1871–1945 היא הייתה חלק מהאימפריה הגרמנית, רפובליקת ויימאר והרייך השלישי.
בעקבות תבוסת גרמניה במלחמת העולם השנייה ובאופן רשמי מאז 1947, המדינה פורקה ורבים מתושביה הגרמנים שנותרו בטריטוריה ברחו או גורשו.
מהאוכלוסייה הגרמנית שמנתה כ־2.2 מיליון בשנת 1940 נותרו במאי 1945 כ־193,000. שטחה חולק בין מדינות גרמניה ומדינות לאום סמוכות – חלקה המזרחי חולק בין פולין לברית המועצות.
הערים שהיו גרמניות במשך מאות שנים שינו את שמן לשמות פולניים או רוסיים (דנציג לגדנסק, ברסלאו לורוצלב, קניגסברג לקליניגרד).
בימי הביניים השם פרוסיה התייחס לשטחים שמחוץ לקיסרות הרומית הקדושה בין הינטר-פומרן וקורלנד, אשר הפכו מאוחר יותר לפרובינציות שכונו "פרוסיה המזרחית" ו"פרוסיה המערבית".
מאז 1466 חולקו שטחים אלו בין מלך פולין ובית הוהנצולרן.
במאה ה-18 התייחס השם "פרוסיה" לכל השטחים שבשלטון בית הוהנצולרן.
אחרי 1866 התפרשה הממלכה שקבלה ב-1918 את שמה: "המדינה החופשית פרוסיה" על כמעט כל שטחה של צפון גרמניה והיוותה כשני שלישים משטחה של הקיסרות הגרמנית.
בשטחה נכללו מובלעות של מדינות קטנות דוגמת שאומבורג-ליפה, מקלנבורג-שוורין ומקלנבורג-שטרליץ.
ערי הבירה והשלטון הפרוסיות היו במהלך השנים קניגסברג (קלינינגרד של ימינו), ברלין ופוטסדאם.
דוכסות פרוסיה הוקמה בשנת 1525. בשנת 1618 ירש יוהאן זיגיסמונד, שהיה חתנו של דוכס פרוסיה אלברכט פרידריך את מעמדו שכן הדוכס היה חשוך בנים.
הדוכס החדש הקים את הדוכסות המשותפת ברנדנבורג-פרוסיה, ובכך הגדיל את שטח פרוסיה.
ימי הזוהר של פרוסיה היו במחצית השנייה של המאה ה-18 תחת מלכותו של פרידריך השני (הגדול), אז היא הפכה למעצמה השנייה בגודלה בין המדינות הגרמניות, ולמעצמה החמישית בגודלה באירופה בכלל.
במחצית השנייה של המאה ה-19 פרוסיה הייתה למדינה הדומיננטית באימפריה הגרמנית, והקנצלר – ראש הממשלה – שלה, אוטו פון ביסמרק, הפך לרייכסקאנצלר דהיינו קאנצלר האיחוד הגרמני כולו.
עד היום, אף על פי שפרוסיה לא קיימת יותר בתור מדינה, ישנם ערכים המזוהים כ"פרוסיים".
מקורם במוסר הפרוטסטנטי למשל: אמינות, דייקנות, חסכנות, צניעות, כבוד וחריצות, ביחד עם הסגידה למיליטריזם.
אלה הערכים שהפרוסים ייחסו להם את הכוח שהוביל להתעצמות ממלכתם.
מקור הצבעים שחור ולבן בדגל הפרוסי, הוא בגלימה הלבנה ועליה צלב שחור שעטו אבירי המסדר הטווטוני.
ואילו צבעי האדום-צהוב של ליבק, החברה הקטנה ביותר בקיסרות הגרמנית, נוספו אליהם ליצירת דגל פרוסיה בשנת 1871. מאז הרפורמציה מופיע המוטו Suum cuique על סמל פרוסיה.
אבותיהם של העם הפרוסי הגיעו מן שבטים של ציידים-לקטים שחיו באזור הבלטי.
הם דברו בשפה שנקראה פרוסית קדומה, והיו מאורגנים כך שכל שבט ניהל את חייו בלא הנהגה שתאחד ביניהם.
הם נעו בשטח שבין נהרות הוויסלה והנמאן של היום, והתפרנסו ממה שהעניק להם היער.
תחת כוחו של המסדר הטווטוני לא הייתה פרוסיה בעלת כוח מדיני עצום כלל כפי שהיה לה בהמשך ההיסטוריה.
המסדר הטווטוני נוסד בשנת 1198 בחסותו של מלך פולין.
עקב התבוסה של המסדר הטווטוני כנגד פולין בקרב גרונוולד בשנת 1410, התבצעה חלוקה חשובה בתולדות פרוסיה, כאשר החלק המערבי ביותר שלה היה נתון תחת שלטון פולני.
אחרי קרב גרונוולד, המשיכה להתקיים מדינת המסדר הטווטוני עוד כ-110 שנה, עד שהובסו הטווטונים לחלוטין על ידי המלך הפולני זיגמונד הראשון (הזקן) במלחמה הפולנית-טווטונית שנערכה בין השנים 1519–1521. אלברכט פון ברנדנבורג-אנסבך, מנהיג המסדר הטווטוני באותו הזמן, שהפסיד במלחמה הפך בסופו של דבר למנהיגה של דוכסות חדשה שהוקמה בשטחי המסדר.
היא נקראה דוכסות פרוסיה, והיוותה אחוזה פאודלית של הכתר הפולני.
אלברכט פון ברנדנבורג-אנסבך נשבע אמונים לכתר הפולני ולמלך זיגמונד הראשון בקרקוב ב-8 באפריל 1525. במקביל לדוכסות, המשיכה להתקיים מדינה נפרדת שנקראה פרוסיה המלכותית שהייתה חלק מהמדינה הפולנית עוד מימי קרב גרונוולד.
הם היו נפרדות לחלוטין, אף על פי ששלטו בחבל ארץ משותף, בשפה משותפת ובעם משותף.
דוכסות פרוסיה נהפכה למדינה הפרוטסטנטית הראשונה בעולם.
לאחר שהפלג הפרוסי בבית הוהנצולרן נכחד, נפלה הדוכסות לידי קרוביהם, הנסיכים מברנדנבורג, שהיו הם בעצמם צאצאי אותו הבית ושהיו עתה צמיתים לקיסר הגרמני (בווינה) כמו גם לכתר הפולני.
עד להסכם והלאו (1657), ברנדנבורג-פרוסיה נותרה ישות פוליטית מחולקת: ברנדנבורג הייתה חלק מהקיסרות הרומית הקדושה, בעוד שפרוסיה הייתה שטח חסות פולני.
במלחמת שלושים השנים (1618–1648) עמדה ברנדנבורג לצידו של האיחוד האוונגלי.
הנסיך הבוחר פרידריך הראשון (1640–1688) שכונה אחר כך "הנסיך הבוחר הגדול", אימץ לפיכך אחרי המלחמה מדיניות זהירה של גישושים בין המעצמות הגדולות, על מנת לפתח את ארצו הפגועה.
היה זה צעד מכריע בדרך להפיכת פרוסיה לממלכה תחת בנו של פרידריך השלישי מברנדנבורג.
בנו של הנסיך הגדול, פרידריך השלישי מברנדנבורג, שהיה רודף כבוד, ייחס חשיבות גדולה לכך שדוכסות פרוסיה נמצאה מאז שנת 1660 בריבונות מלאה.
לפיכך פעל להפיכתה לממלכה בראשותו.
בהסכמתו של קיסר הקיסרות הרומית הקדושה הכתיר את עצמו כפרידריך הראשון ב-18 בינואר 1701 בקניגסברג ל"מלך בפרוסיה".
מכיוון שחלקים מפרוסיה המערבית היו עוד בשלטון האימפריה הרומית הקדושה, היה יכול הדבר להביא לקונפליקט עם ממלכה זו.
מאז שנת 1701 התקבל הכינוי "ממלכת פרוסיה" לכל השטחים שבשלטון בית הוהנצולרן, בתוך ומחוץ לקיסרות הרומית הקדושה.
בנו של פרידריך הראשון, פרידריך וילהלם הראשון (1713–1740) היה פחות רודף כבוד, ויותר פרקטי וצנוע.
הוא יישב כ-20,000 מתושבי זלצבורג הפרוטסטנטים, שנמלטו מסיבות דתיות, באזורים דלילי-אוכלוסין של פרוסיה המזרחית.
בתקופתו גדלה אוכלוסיית פרוסיה והגיעה לשני מיליוני תושבים, ותחת הנהגתו זינקה הכלכלה באופן משמעותי.
הוא היה המלך הראשון שביסס את אופייה הצבאי של הממלכה הפרוסית לדורותיה, ובזמן שלטונו כארבעה אחוזים מהאוכלוסייה היו חיילים בצבא הפרוסי (סך הכל כ-80,000 נפש).
בסך הכל, כמחצית מהצבא היה פרוסי במוצאו, ובתקופתו חל חוק גיוס חובה על בני המעמד הנמוך.
פרוסיה, אשר נהגה חלוקה נוקשה למעמדות באותה תקופה, שמרה את תפקיד הקצין לבני אצולה בלבד, אותו הם מלאו מתוך מעין מוסכמה חברתית מוסרית.
בשלוש ה"מלחמות השלזיות" (1740–1763) עלה בידו להשתלט על שלזיה כנגד התנגדות אוסטרית, ובאחרונה בהן, מלחמת שבע השנים (1756–1763) אף עמד נגד קואליציה של אוסטריה, צרפת והאימפריה הרוסית.
יחד עם אוסטריה והאימפריה הרוסית הביא פרידריך לחלוקת פולין.
המדיניות כלפי פולין נמשכה תחת ידו של פרידריך וילהלם השני (1786–1797).
תחת פרידריך וילהלם השלישי (1797–1840) השתתפה פרוסיה במלחמות נפוליאון נגד צרפת המהפכנית.
אבל בקרב ינה ובקרב אאורשטט בשנת 1806 נחלה פרוסיה תבוסה ניצחת מול גייסותיו של נפוליאון.
בית המלוכה נמלט זמנית לממל (באזור הארצות הבלטיות), ובשלום טילזיט (1807) שכרתה עם צרפת ויתרה על כמחצית משטחה, צמצמה את צבאה לכדי 40,000 חיילים בלבד ושילמה קנסות בסך של 1,000,000,000 פרנק צרפתיים.
התמוטטותה של פרוסיה הביאה לחידוש בלתי-נמנע של פני הממלכה.
ברפורמות של שטיין ושל (הקרויות על שם מוביליהן) בוטל הקניין של האדונים על גופם של צמיתיהם (1807), מערכת החינוך עוצבה מחדש והונהג גיוס חובה ושלטון מקומי בערים (1808).
לאחר תבוסתו של נפוליאון ברוסיה (1812), הודיעה פרוסיה על ביטול הברית עם צרפת והשתתפה החל בשנת 1813 ב"מלחמות העצמאות" לצד הקואליציה השישית נגד צרפת.
כוחות פרוסים תחת פיקודו של הפילדמרשל גבהרד לברכט פון בליכר (v.
Blücher) תרמו בקרב ווטרלו (1815) תרומה מכרעת לניצחון על צבא נפוליאון.
פרידריך השלישי לא עמד מעולם בהבטחתו לנתיניו להנהיג חוקה בממלכה, הבטחה שניתנה במהלך מלחמות העצמאות.
תחת זאת בחר להקים יחד עם צאר רוסיה וקיסר אוסטריה את "השותפות הקדושה" (Heilige Allianz), שותפות ששאפה לדכא כל שאיפות דמוקרטיות באירופה.
בקונגרס וינה בשנת 1815 קיבלה פרוסיה כמעט את כל השטח שהיה לה לפנים, וכן שטחים נוספים בפורפומרן, וסטפאליה, בצפון סקסוניה ובאזור הריין.
אזורים אחדים אבדו לפרוסיה לטובת רוסיה.
מעתה הייתה פרוסיה מורכבת משני שטחים גדולים אך נפרדים במערב אירופה ובמזרחה.
היא הייתה לחברה בבונד הגרמני, האיחוד הרופף של המדינות הגרמניות תחת הנהגה אוסטרית, אשר התקיים בשנים 1815–1866. בשנת 1834 הצטרפה לאיחוד המכס הגרמני (שלו נודעה חשיבות גדולה באיחוד גרמניה).
עלייתו לשלטון של פרידריך וילהלם הרביעי (1840–1861) עוררה את תקוותיהם של הליברלים.
אבל המדיניות הריאקציונרית נמשכה, והובילה לבסוף למהפכת מרץ 1848 ("אביב העמים" בגרמניה).
נדמה היה כי המלך נכנע לדרישות המהפכנים, אך בשנת 1849 סירב לכתר הקיסרות הגרמנית שהציעה לו האספה הלאומית של פרנקפורט, בכנותו אותו "כתר ביבים".
בכך נכשלה המהפכה, ואתה התקווה לאיחוד ודמוקרטיזציה של גרמניה.
בשנת 1850 ניתנה לפרוסיה חוקה שנכפתה על ידי המלך.
כחלק ממגמת התיעוש, נבנו מספר תעלות מים לרוחבה של גרמניה, וכן נבנתה מסילת ברזל מברלין דרך קניגסברג עד לגבול המזרחי, אשר שמשה כאחד מנתיבי התחבורה הפרוסיים העיקריים עד למלחמת העולם השנייה.
משבר חוקתי סביב הרפורמה בצבא
וילהלם הראשון, שהיה לעוצר הממלכה כבר בשנת 1858 במקומו של אחיו פרידריך וילהלם הרביעי החולה, עלה לכס השלטון בשנת 1861. יחד עם שר הצבא פון רון (von Roon) שאף להנהיג רפורמה בצבא, שמטרתה להאריך את זמן השירות ולהגדיל את מלאי החימוש.
הרוב הליברלי בפרלמנט הפרוסי לא אישר את התקציבים הדרושים.
התפתח משבר חוקתי, במהלכו שקל המלך לוותר על כיסאו.
כמוצא אחרון החליט למנות בשנת 1862 את אוטו פון ביסמרק לראש הממשלה.
ביסמרק היה תומך מלוכני נלהב ומשל שנים ארוכות ללא חוקה ופרלמנט, ומבלי להעביר תקציב בצורה חוקית.
מתוך הכרה כי בית המלוכה הפרוסי יזכה לתמיכת העם רק אם יעמוד בראש תנועת האחדות הגרמנית, הוביל ביסמרק את פרוסיה לשלוש מלחמות, אשר הביאו לבסוף את כתר הקיסרות למלך וילהלם:
מלחמת דנמרק-גרמניה (1864): מלך דנמרק היה בו בזמן גם דוכס שלזוויג-הולשטיין.
אבל הולשטיין השתייכה לבונד הגרמני.
ניסיונה של הממשלה בקופנהגן, לספח את הולשטיין לממלכה, הוביל בשנת 1864 למלחמה של הבונד, בהנהגת פרוסיה ואוסטריה, כנגד השכנה מצפון.
לאחר ניצחונם נאלץ בית המלוכה הדני לוותר על שלזוויג-הולשטיין.
שתי הדוכסויות נשלטו מעתה במשותף בידי אוסטריה ופרוסיה.
המלחמה האוסטרו-פרוסית (1866): למלחמה זו הביאו קונפליקטים בין אוסטריה לפרוסיה באשר לעתידה של שלזוויג-הולשטיין.
אבל הגורם העמוק יותר היה המאבק על הבכורה בגרמניה.
לצידה של אוסטריה עמדו המדינות המרכז-גרמניות, ולצדה של פרוסיה המדינות הצפון-גרמניות וכן איטליה.
לאחר שהיחידות הפרוסיות השיגו את הניצחון המכריע ב-3 ביולי 1866 בקרב קניגגרץ, איבדה אוסטריה את מעמד הבכורה שלה ופרשה מהבונד.
הסכם פראג ב-23 באוגוסט 1866 העניק לפרוסיה את ממלכת הנובר, נסיכות הבוחר מהסן ודוכסות נסאו, את העיר החופשית פרנקפורט ואת כל שלזוויג-הולשטיין.
עתה נוצר רצף טריטוריאלי כמעט מלא בין כל השטחים של פרוסיה.
במקומו של הבונד הגרמני קם ב-1867 הבונד הצפון-גרמני, שהיה קטן יותר והונהג בידי פרוסיה.
חוקתו של הבונד זה הייתה מאוחר יותר תשתית לחוקה של האימפריה הגרמנית.
המדינות הדרום-גרמניות חויבו לכרות בריתות עם פרוסיה.
מלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871): ביסמרק הביא את הסכסוך עם צרפת על המועמדות של נסיך קתולי מבית הוהנצולרן לכס הספרדי לידי רתיחה, על מנת לגרות את ממשלתו של נפוליאון השלישי להכריז מלחמה.
הממלכות הדרום-גרמניות בוואריה, וירטמברג ובאדן נקראו לממש את בריתן עם פרוסיה.
לאחר הניצחון המהיר על צרפת הצטרפו לבונד הצפון-גרמני.
הבונד הקיף עתה בדיוק את השטח שהאספה הלאומית של פרנקפורט ייעדה לו בשנת 1848, והדרך להקמת הקיסרות נסללה.
כבר בוורסאי הוכרז המלך וילהלם הראשון ב-18 בינואר 1871, 170 שנה בדיוק לאחר המלכתו של פרידריך הראשון למלך פרוסיה, לקיסר גרמניה.
פרוסיה הייתה המדינה החשובה ביותר בקיסרות הגרמנית מבחינת שטחה וכלכלתה.
מלך פרוסיה היה בו בזמן גם קיסר גרמניה, וראש הממשלה של פרוסיה היה בו בזמן גם הרייכסקאנצלר (קנצלר הקיסרות).
עם זאת, מבחינת השתייכותו היה הרייכסקאנצלר חייב להיות פרוסי, כמו שאכן אירע.
החל בשנת 1871 הלכה פרוסיה והתבלטה בגרמניה, וגרמניה כולה לבשה סממנים פרוסים, למשל הסגידה למיליטריזם, שהוכיחה עצמה מאוחר יותר כהרת אסון.
את וילהלם הראשון החליף במרץ 1888 למשך מאה ימים בלבד בנו, פרידריך השלישי החולני, וכבר ביוני אותה שנה לאחר פטירת אביו עלה לכס הקיסרות בנו של פרידריך השלישי, וילהלם השני.
עד לקריסת הקיסרות במהפכת נובמבר בשנת 1918 נותרו השלטון בקיסרות והשלטון הפרוסי כרוכים זה בזה באופן הדוק ביותר.
לאחר התבוסה במלחמת העולם הראשונה, מהפכת נובמבר 1918 וויתורו של הקיסר וילהלם השני על כתר הקיסרות וכתר ממלכת פרוסיה, הוכרזה המדינה החופשית פרוסיה (Freistaat Preußen), שזכתה ב-1920 לחוקה דמוקרטית.
הוויתורים הטריטוריאליים בהם אולצה גרמניה בהסכם ורסאי נגעו בראש ובראשונה בטריטוריה הפרוסית (למעט אלזס-לורן).
פרוסיה איבדה שטחים לבלגיה, לדנמרק (צפון שלזוויג) ולפולין (שלזיה עילית ופרוסיה המערבית).
העיר דנציג הייתה לעיר חופשית בניהולו של חבר הלאומים.
פרוסיה המזרחית נותרה ללא חיבור יבשתי לשאר גרמניה, וניתן היה להגיע אליה רק בהפלגה או בנסיעת רכבת דרך המסדרון הפולני.
בשנים 1919–1932 משלו בפרוסיה ממשלות של "הקואליציה הוויימארית" (SPD, מפלגת המרכז הגרמנית ו-DDP) (בשנים 1921–1925 גם ה-DVP).
בשונה מבמדינות אחרות בגרמניה היה למפלגות הדמוקרטיות בשנים אלו בפרוסיה רוב מוצק.
ב-20 ביולי 1932 פיזרה הממשלה הפדרלית של הקנצלר פרנץ פון פאפן את ממשלת פרוסיה בראשה עמד אוטו בראון (SPD).
את השלטון בפרוסיה תפס פאפן בתור "רייכסקומיסאר".
המנגנון הממשלתי בירך על צעד זה, שחיסל למעשה את ממשלת המחוז החשובה ביותר בגרמניה שעוד נותרה דמוקרטית-רפובליקנית.
צעד זה של פאפן הקל מאוד על עלייתו לשלטון של היטלר חצי שנה מאוחר יותר.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 מונה הרמן גרינג לראש ממשלת פרוסיה.
במהלך מלחמות העולם ובתומן חולקו בהדרגה שטחי פרוסיה, חלקם בין שטחי מדינות גרמניה, וחלקם – שטחי פרוסיה המזרחית – חולקו בין פולין, רוסיה וליטא (באותה עת כברית המועצות), במקביל להתרוקנות השטחים מהאוכלוסייה הגרמנית שהייתה בה.
מורשתה של פרוסיה המזרחית נמצאת במחלוקת בין כמה נראטיביים לאומיים שונים, כאשר התארגנויות מגרמניה, פולין, ליטא ורוסיה מנסות לנכס לאזור זהות היסטורית משלה, כאשר כל נראטיב רואה בשטח חלק מהארץ ממנה הגיע.
חלק מהסיבות לפיצול פרוסיה והגליית האוכלוסייה הגרמנית שבה לאחר מלחמת העולם השנייה, הייתה שפרוסיה נתפסה באותה עת כמעוז המיליטריזם של גרמניה המובסת.
תדמית זו קודמה בין היתר על ידי ברית המועצות שמנהיגיה ראו בפרוסיה גורם מיליטריסטי ש"עיוות את דרכה של גרמניה אל המודרנה".
בתוענות אלו, הפעילה ברית המועצות בשטחי פרוסיה לשעבר, שהיו בשליטתה, תוכנית חינוך מחדש שכונתה "דה־פרוסיפיקציה" – להחלשת הזהות הפרוסית בקרב המקומיים.
תדמית זו לפרוסיה נותרה רווחת גם בהמשך, אולם עם הזמן היו מי שקראו עליה תיגר.
בהדרגה נשמעו קולות בימין הפוליטי של גרמניה שביקשו לראות במורשת פרוסיה תכונות חיוביות של "משמעת, מתינות, חובה והקרבה עצמית".
לצד זאת, בחוגים הליברליים של גרמניה הייתה מורשת פרוסיה מעין "טאבו" במשך זמן רב, כאשר עיסוק במורשת העלה חששות שהערצה לגדולת פרוסיה עלולה להחיות את המיליטריזם הגרמני ולסכן את הדמוקרטיה במדינה.
בסוף שנות ה־70 ובמהלך שנות ה־80 החל מפנה בלגיטימיות לעסוק במורשת פרוסיה בחברה הגרמנית.
בהדרגה הפכה המורשת של פרוסיה למורכבת עוד יותר ושטוחה פחות, כאשר פרוסיה החלה לקבל הכרה גם ככזו שהשפיעה השפעה רבה על התפתחות ההומניזם בפרט, ותרבות המערב המודרנית בכלל, עם חידושים בהקשר של מנהל ממשלתי תקין וסובלנות דתית, וכן שבתקופת רפובליקת ויימאר הייתה פרוסיה מעוז הדמוקרטיה של גרמניה.
אולם חרף הנירמול ההדרגתי בעיסוק במורשת הפרוסית, עדיין נושא פרוסיה היה מקור לאי־נחת בחברה הגרמנית.
המתח בין התדמיות השונות של פרוסיה בא לידי ביטוי פעם נוספת, כאשר גרמניה שלאחר נפילת חומת ברלין הקימה את מוזיאון ה־Humboldt Forum , שהנציח בין היתר את הישגי התרבות הפרוסית.
מהלך זה ספג ביקורת ציבורית בגרמניה שטענה שמיזם השימור התרבותי במוזיאון מתענג על נוסטלגיה אימפריאליסטית, והייתה מחלוקת בשיח הגרמני כיצד להתאים את התערוכות על פרוסיה לצרכים התרבותיים העדכניים.
לצד קונפליקט זה בתדמית הפרוסית, תפקידה את של פרוסיה באיחוד גרמניה, תחת שרביט הנהגתו של אוטו פון ביסמרק הפרוסי, שאיחד את גרמניה למעצמה חזקה – הותיר לפרוסיה דימוי ארוך שנים גם בהקשר זה – בסמל לגורם מאחד חזק.
כך למשל, עיראק בתקופה בה ניסתה למצב עצמה כמנהיגת חזון הפאן־ערביות, כונתה לעיתים "פרוסיה של העולם הערבי", ואישים רבים תוארו כ"ביסמרק של הערבים" בהם יאסין אל האשמי, נאצר, או סדאם חוסיין.
פרוניזם (בספרדית: Peronismo) הוא שמה הפופולרי והנפוץ של אידאולוגיית החוסטיסיאליזם הארגנטינאית.
האידאולוגיה מבוססת על מורשתו של נשיא ארגנטינה לשעבר, חואן פרון.
הנהגה מרכזית חזקה, עם אחיזה חזקה בכוחות האופוזיציה.
האידאולוגיה הפרוניסטית אינה נעדרת סממנים של פולחן אישיות לחואן פרון, אם כי היו שנים בהן לא נהנה מפופולריות אישית, ובהן קראו ארגנטינאים רבים ל"פרוניזם ללא פרון".
פופוליזם ולאומנות קשורים קשר הדוק לפרוניזם, אך מורשתו של פרון נעדרת אלמנטים גזעניים הנלווים לעיתים קרובות לאידאולוגיות לאומניות.
הפרוניזם הוא אידאולוגיה חיה ונושמת עד היום, שנים לאחר מותו של חואן פרון (1974), ומשחקת תפקיד חשוב בפוליטיקה הארגנטינאית.
ישנן היום מספר מפלגות בארגנטינה המזהות עצמן כבעלות אידאולוגיה "פרוניסטית".
פרונקל הוא הצטברות מקומית של מוגלה ורקמות מתות סביב זקיק שיער כתוצאה מדלקת בתוך הזקיק.
פרונקל שאינו מטופל כהלכה גורם לכאב ומתנפח, אך מעבר לכך אינו מזיק, למעט פגם קוסמטי שאף הוא נדיר.
הטיפול בפרונקל הוא כמו כל טיפול באקנה, כלומר על ידי משחות וניקוי.
פְּרוּסְיָה הָמִזְרחִית הייתה בתחילה פייף של ממלכת פולין, ונקראה דוכסות פרוסיה, ולאחר מכן הייתה מחוז בממלכת פרוסיה ובמדינה החופשית של פרוסיה.
פרוסיה המזרחית שכנה לאורך החוף הדרום־מזרחי של הים הבלטי.
בירתה הייתה קניגסברג, ששמה שונה ב־1946 לקלינינגרד על ידי ברית המועצות.
פרוסיה הקדומה לפני הכיבוש הטווטוני
נראה שפרוסיה קיבלה את שמה משם העם או השבט שישב בה לפני הכיבוש הטווטוני (הגרמני).
הפרוסים (או הברוסים) הקדומים מוזכרים כבר על ידי פְּתוֹלָאמָיוּס שחי במאה השנייה לספירה.
מעט יחסית ידוע אודות הפרוסים, שהיו עם של ציידים ומגדלי בקר שישבו באזור המיוער בצפיפות, וזרוע ביצות ואגמים.
ידוע שדיברו שפה ממשפחת השפות הבלטיות הנקראת פרוסית עתיקה ששרדה לתוך הכיבוש הגרמני עד למאה ה־18. מעט שמות, בעיקר של מקומות, שרדו עד התקופה הנאצית שאז גורמנו (הפכו לגרמנים) על ידי השלטון שמות אלו.
ידוע גם שהפרוסים הקדומים האמינו במערכת אלים פוליתאיסטית וסגדו להם, בין השאר, סביב עצים גדולים, מרכזה של הדת היה ב־Romuva.
הם היו מאורגנים בקבוצות שנקראו laūks שפירושו בשפה הפרוסית הקדומה שדה.
כל קבוצה שכזו מנתה מספר איכרים ובני משפחותיהם שחלקו אינטרס משותף.
ההחלטות המשותפות היו מתקבלות על ידי אספה כללית של כל הגברים, אספה שבחרה גם מנהיג וראש שבט, המנהיג היה אחראי על ענייני היום יום בעוד שראש השבט היה אחראי על הדרכים, מגדלי התצפית והגבולות.
החל מהמאה ה־11 נעשו ניסיונות לנצר את הפרוסים ולהכניסם תחת מרות הכנסייה הקתולית, ממלכת פולין והקיסרות.
בשנת 1230 יצא המסדר הטווטוני, שנכשל בהגנה על ממלכת ירושלים הצלבנית והוגלה מארץ ישראל, למסע הצלב הפרוסי לכיבוש מדינה עצמאית לעצמו, ולניצור, שעבוד והכחדת הפרוסים שיתנגדו לכך.
הפרוסים לא היו שווי ערך בשדה הקרב לאבירים המיומנים שכבשו את ארצם, למרות זאת הם מרדו פעמים רבות באבירים המשעבדים.
המרידות, מספר המתים הגדול, השעבוד, הכחדת האצולה שהתנגדה, הניצור והטמעת הנותרים בגרמנים שהיגרו למדינת המסדר הביאו לדעיכה אטית במספרם והכחדת תרבותם, נהוג לחשוב שכקבוצה תרבותית נעלמו הפרוסים במאה ה־18.
כפי שקרה פעמים רבות, המקור העיקרי כיום להכרת תרבותם של הפרוסים הם כתבי האבירים והנזירים שהכחידו אותם, מעט מאוד מתרבותם החומרית של הפרוסים שרדה, וביניהם פסלים בעלי משמעות פולחנית.
מחציה השני של המאה ה־13 עד המאה ה־15 שלט המסדר הטווטוני באזור פרוסיה תחת מדינת המסדר הטווטוני.
המסדר הפסיד את פרוסיה המזרחית עם עליית הרפורמציה כשראש המסדר אלברכט, דוכס פרוסיה הפך לחילוני והציג עצמו כווסאל של הכתר הפולני.
בנו של אלברכט – אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה מת ב־1618 ופרוסיה הדוכסית עברה לרשות ברנדנבורג, מה שיצר את ברנדנבורג־פרוסיה.
פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג הצליח להסיר את השליטה הפולנית מעל הדוכסות ב־1660 שהפכה כפופה לקיסרות הרומית הקדושה בלבד.
אף על פי שברנדנבורג הייתה באופן תאורטי חלק מהאימפריה הרומית הקדושה, פרוסיה הייתה מחוץ לתחום שיפוטה של האימפריה.
בתמורה לתמיכתו בקיסר לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה במלחמת הירושה הספרדית, המושל פרידריך השלישי מברנדנבורג הורשה להמליך עצמו כ"מלך בפרוסיה" ב־1701 תחת השם פרידריך הראשון.
בממלכה החדשה שלט בית הוהנצולרן ונקראה ממלכת פרוסיה.
לאחר חלוקת פולין הראשונה ב־1772, אוחד וורמיה, חלק מפולין, עם דוכסות פרוסיה.
ב־31 בינואר 1773, הודיע פרידריך השני מלך פרוסיה ששמו של המחוז החדש יהיה פרוסיה המערבית, כששמו של שאר השטח יהיה פרוסיה המזרחית.
בשנים 1824–1878 אוחדו פרוסיה המערבית והמזרחית למחוז אחד אך לאחר מכן הופרדו בשנית.
ב־1871, עם ההכרזה על הקמתה של האימפריה הגרמנית, הפכה פרוסיה המזרחית לחלק מהאימפריה.
ב־1875 החלוקה האתנית בפרוסיה המזרחית הייתה 73.48% דוברי גרמנית, 18.39% דוברי פולנית ו־8.11% דוברי ליטאית.
הפרוסים דוברי־פולנית רוכזו בדרום האזור (מזוריה, וורמיה) והפרוסים דוברי־ליטאית רוכזו בצפון־מזרח.
ב־1920 נערכו משאלי עם בפרוסיה המערבית ודרום פרוסיה המזרחית כדי לקבוע אם האזורים צריכים להצטרף לרפובליקה הפולנית השנייה או להישאר בגרמניה; 96.7% מהתושבים הצביעו להשארות בגרמניה.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה במרס 1933 ישבו בקניגסברג 3,200 יהודים, כשהחלו הנאצים לרדוף את היהודים במוסדות להשכלה גבוהה החלו פרופסורים יהודים לעזוב את אוניברסיטת קניגסברג, מצאו מקלט בארצות הברית, או עלו לארץ ישראל.
כשהתרחבו הרדיפות גם למערכת ההשכלה העממית והתיכוני ואחרי שנאסר על ילדים יהודים ללמוד בבתי ספר כלליים, הקימה הקהילה ב־1935 בית ספר יהודי משלה.
בפרעות "ליל הבדולח", ליל 9 בנובמבר 1938, נשרף כליל בית הכנסת הגדול, בתי הכנסת האחרים נחרבו גם הם.
שוכני בית האבות וילדי בית היתומים הושלכו לרחוב, וגברים יהודים נאסרו ונשלחו לחדשיים וחצי למחנות ריכוז.
ב־1938 שינו הנאצים כשליש משמות האזור לשמות פרוסים מקוריים, כולל שמות פולנים וליטאים וכל מי שלא שיתף פעולה עם חוקי גרמניה הנאצית, כולל פעילים של המיעוט הפולני והיהודי, נשלחו למחנות ריכוז.
ב־1939 היו בפרוסיה 2.49 מיליון תושבים, 85% מהם היו גרמנים, האחרים הגדירו עצמם גרמנים תרבותית, לותרנים דתית, אך כמזורים או ליטאים.
האחרונים חיו ברובם במזרח ודרום־מזרח המחוז.
בזמן מלחמת העולם השנייה הורחב המחוז, בניגוד לתעמולה הנאצית שהציגה את כל המחוזות שנלקחו ממנה ככאלה שיש בהם רוב גרמני שרוצים איחוד עם גרמניה, סטטיסטיקות הרייך מ־1939 מראות שרק 31,000 מתוך 994,092 האנשים שחיו בטריטוריות שסופחו מפולין היו גרמנים.
במהלך המלחמה נרדפו יהודי מזרח פרוסיה, כך למשל בבירת החבל קניגסברג ב-1939 נותרו 1,585 יהודים, 763 מהם גורשו לטרזיאנשטאט בסוף 1941 וראשית 1942 (59 נותרו בחיים כשהמחנה שוחרר), וב־1944 נותרו רק 60 משפחות יהודיות בעיר.
עם סיום המלחמה נותרו רק יהודים ספורים בקניגסברג, בעיקר כאלה שהיו נשואים ללא־יהודים.
מפקדתו של היטלר "מאורת הזאב" (Führerhauptquartier Wolfsschanze) שכנה במזרח פרוסיה.
במשך מרבית המלחמה הייתה פרוסיה המזרחית אחד האזורים שנפגעו פחות מאימי המלחמה (זאת למעט האוכלוסייה היהודית והפולנית שסבלה סבל רב במלחמה ולמעט הגברים הצעירים שגויסו לוורמאכט ושחלקם נהרגו בזמן פעולה) עקב מרחקה מהחזית המערבית והמזרחית גם יחד.
אולם לקראת השלבים הסופיים של המלחמה פקדה המלחמה את מזרח פרוסיה בביתה.
ב-1944 הוכרזה העיר קניגסברג על ידי היטלר כ"מבצר לאומי" , וינסטון צ'רצ'יל קרא לעיר "מבצר מודרני וממוגן בצורה כבדה", ואכן בשלב הסופי של הקרב הוגנה פרוסיה המזרחית על ידי כ־580,000 אלף חיילים בסיוע כ־200 אלף איש ביחידות הפולקסשטורם, 8,200 תותחים, 1,000 טנקים, 560 מטוסים.
בלילה שבין ה־26 ל־27 באוגוסט ובלילה שבין ה־29 ל־30 באוגוסט 1944 העיר העתיקה של קניגסברג כמעט הושמדה לגמרי בשתי התקפות מהאוויר.
בינואר 1945 החל מבצע פרוסיה המזרחית על ידי הצבא האדום.
אריך קוך חיכה עם פינוי האוכלוסייה הגרמנית עד שהחזית המזרחית התקרבה לגבול פרוסיה המזרחית, אוכלוסיית המחוז הוטעתה באופן שיטתי על ידי תעמולת ה-Endsieg (ניצחון סופי) הנאצית.
ונאמר להם שהגרמנים קרובים לניצחון למרות המצב בשטח, בעקבות כך חלקם לא עזבו עד שהיה מאוחר מידי, אחרים נמלטו מערבה בעקבות ההתקדמות המהירה של הצבא האדום, שחייליו התעללו בתושבים שנשארו.
עד אמצע פברואר נותקה פרוסיה המזרחית לחלוטין והדרך לפינוי האזרחים והחיילים נשארה דרך הים בלבד.
הדיווחים על זוועות ומעשי אונס קבוצתי זרעו פחד וייאוש באוכלוסייה הנצורה, הפחד מהצבא האדום הועצם על ידי התעמולה הגרמנית שרצתה להשתמש בטבח שנערך בכפר נמרסדורף על מנת לחזק את הרגשת "מלחמת אין ברירה" בקרב האוכלוסייה אך במקום זאת העצימה את הרגשת הפחד והיאוש.
ב־23 בינואר הורה אדמירל דיניץ להתחיל במבצע חניבעל, במהלך 15 שבועות פונו דרך הים למעלה מ־800,000 אזרחים וכ־350,000 חיילים במאות משטים.
אלפים איבדו את חייהם כשהטביע הצבא האדום ספינות גרמניות שפינו אזרחים לשטחי הרייך במערב, ביניהם כתשעת אלפים שהיו בספינה וילהלם גוסטלוף במה שנחשב לאחד האסונות הימים הגדולים בהיסטוריה וזכה לפרסום בעקבות ספרו של זוכה פרס נובל גינטר גראס בהילוך של סרטן.
מעריכים כי שלוש מאות אלף אזרחים מתו בין השנים 1944 ו־1945, בעיקר בגלל האיחור בפינוי האוכלוסייה האזרחית, רעב, מחלות, רצח ואונס שבוצעו על ידי חיילי הצבא האדום.
קניגסברג בירת מזרח פרוסיה נכנעה ב־9 באפריל 1945, לאחר קרב על כיבוש העיר קניגסברג שנמשך ארבעה ימים ובזה הסתיים השלטון הגרמני בחבל שארך כשבע מאות שנה.
צ'רצ'יל ראה ב"מיליטריזם הפרוסי" את הסיבה לשתי מלחמות העולם ולכן רצה לפרק את פרוסיה ולהעמידה תחת משטר כיבוש ואילו סטלין רצה לחסל את מזרח פרוסיה כקרש קפיצה גרמני לפלישה נוספת לרוסיה והכריז כי בכוונתו להחזיר את פרוסיה לעולם הסלבי אליו היא שייכת.
לבסוף, חולקה פרוסיה המזרחית לאחר המלחמה לאזור של ברית המועצות ולאזור כיבוש פולני.
מספר מועט יחסית של גרמנים נשארו במקומם לאחר כניעת גרמניה, גרמנים נוספים שנמלטו ב־1945 ניסו לאחר המלחמה לחזור לבתיהם בפרוסיה המזרחית אולם האוכלוסייה הגרמנית שנותרה באזור גורשה בידי המשטר הקומוניסטי והפולני.
רבים הוגלו למחנות עבודה (גולאגים) במזרח ברית המועצות או לרפובליקות האסייתיות בברית המועצות, ושמות מקומות בגרמנית שונו לשמות רוסיים או פולנים.
לאחר גירוש האוכלוסייה הגרמנית, יושבו רוסים, בלארוסים, אוקראינים ופולנים במה שהיה פרוסיה המזרחית.
באפריל 1946 הפך צפון פרוסיה המזרחית למחוז ברפובליקה הסובייטית הסוציאל־פדרטיבית של רוסיה, וטריטוריית ממל הפכה לחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית.
ביולי אותה שנה שונה שמה של הבירה קניגסברג לקלינינגרד, ושמו של האזור שונה למחוז קלינינגרד.
כמו כן שונו שמות כל היישובים באזור לשמות חדשים בעלי אופי סובייטי מובהק.
דרום האזור שסופח לפולין נקרא עתה ורמיה־מזוריה.
בעיקר בחלק הסובייטי, הייתה מדיניות של מחיקת כל שאריות היסטוריה ותרבות גרמנית; ב־1967 הרסו את טירת קניגסברג בהוראתו של ליאוניד ברז'נייב כדי לפנות מקום ל"בית הסובייטים" החדש.
בעשור השלישי של המאה העשרים ואחת, מרבית תושבי מזרח פרוסיה (הפרוסים) חיים הרחק במערב בגרמניה והאזור שהיה מזרח פרוסיה נחלק לשלושה חלקים מדיניים:
החלק הדרומי שלפני חלוקת פולין היה שייך לממלכת פולין ואחרי מלחמת העולם השנייה היה שייך לאזור הכיבוש הפולני, חזר לשלטון פולין ונכלל כיום בווייוודת (מחוז) ורמיה־מזורה (בפולנית: Warmińsko-Mazurskie)
החלק הצפוני־מרכזי, שהיה הליבה של מדינת המסדר הטווטוני ולאחריה דוכסות פרוסיה ובה עיר הבירה קניגסברג שנקראה לאחר המלחמה קלנינגראד, נכלל לאחר מלחמת העולם השנייה באזור הכיבוש הסובייטי, הוא כיום מחוז קלינינגרד ברוסיה .
החלק הצפוני ביותר, שסביב העיר ממל, שקודם מלחמת העולם השנייה היה שייך לליטא (אם כי היה בעיר רוב גרמני וקודם מלחמת העולם הראשונה היה חלק מהקיסרות הגרמנית), חזר לשלטון ליטאי, נקרא בשם הליטאי קלייפדה (בליטאית: Klaipėda) ומשמש כנמל העיקרי של ליטא.
מעט מאוד גרמנים פרוסים שרדו במה שהיה מזרח פרוסיה והליבה של ממלכת פרוסיה ושממנה התפתחה הקיסרות הגרמנית:
בחלק הליטאי שסביב העיר ממל־קלייפדה נותרו כ-2,000 גרמנים המהווים כ-1% מהאוכלוסייה, מאז 1988 הם מקיימים ארגוני תרבות וחברה וכן שלושה בתי ספר שבהם לומדים את השפה והתרבות הגרמנית וכן בתי ספר של יום ראשון.
בחלק הרוסי שממנו גורשו התושבים שנותרו לאחר הכיבוש למזרח גרמניה, לרפובליקות האסייתיות ולסיביר התחילו בתחילת שנות ה־90 לחזור גרמנים שלאחר מלחמת העולם השנייה גורשו על ידי הסובייטים לקזחסטן ולסיביר, תוך מספר שנים רובם היגרו לגרמניה ורק אלפים בודדים מתגוררים במחוז עד היום והם מונים כ-0.6% מהאוכלוסייה.
בחלק הפולני מתגורר מיעוט גרמני , קטן בהרבה מתקופת השלטון הגרמני ומונה כ־3% מאוכלוסיית החבל, בעקבות נפילת השלטון הקומוניסטי והתעוררות התרבותית של הפולנים והמיעוטים שבאה אחרי הוקמה "Association Cultural Community Borussia" ששמה לה למטרה לחקור, לשמר ולחזר את העבר, כולל העבר הפרוסי, של האזור (בורוסיה הוא השם הלטיני של פרוסיה).
בחלק הפולני שגם בתקופת השלטון הגרמני הייתה בו אוכלוסייה לא גרמנית, בעיקר פולנית, גדולה יחסית, ניכרת עד היום המורשת הגרמנית־פולנית המשותפת, כך למשל בירת החבל שמרה על שמה (אולשטין) בהשוואה לבירת החבל שבשלטון הסובייטי קניגסברג ששמה שונה לקלינינגרד ובהשוואה לבירת החבל הליטאי "ממל" ששמה שונה לקלייפדה.
למרות הגישה למחיקת המורשת הגרמנית, שוחזרה הקתדרלה הגרמנית של קניגסברג שחורבותיה ניצבו לאחר המלחמה במרכז קלנינגרד, ישנם גם כוונות לשחזר את טירת קינגסברג או לפחות לשמר את שרידיה ששרדו בצמוד לבית הסובייטים.
ב־2004 פתחה גרמניה המאוחדת קונסוליה בקלינגרד, פתיחת הקונסוליה התפרשה כהכרה גרמנית בעובדת קיומה של קלנינגרד כעיר ברוסיה אך גם כהכרה רוסית בקשר הגרמני לעברה הגרמני של העיר וכחוליה המקשרת בין רוסיה והאיחוד האירופאי שגרמניה חברה חשובה בו.
למרות ההכרה ההדדית בהווה הרוסי ובעבר הגרמני, יש בגרמניה קולות הרואים בנוכחות הרוסית "טעות של ההיסטוריה", קולות שמביאים לתגובות שכנגד בצד הרוסי המנסות למחוק את הקשר לעבר הגרמני.
גרמניה הכירה באופן רשמי בסיפוח מזרח פרוסיה לברית המועצות (הפדרציה הרוסית), פולין וליטא.
בגרמניה שבה נמצאים מרבית תושבי מזרח פרוסיה וצאצאיהם, בעיקר בסקסוניה התחתונה, הוקמה בשנות ה־50 הקרן לשימור המורשת התרבותית של פרוסיה חלק מהתושבים המקוריים וצאצאיהם מאורגנים ב-"Landsmannschaft Ostpreußen" , מעין ארגון יוצאי מזרח פרוסיה שכיום פעיל בעיקר בשימור המורשת התרבותית.
קיים גם מוזיאון מזרח פרוסיה , העוסק במורשת התרבותית וכן בחי ובצומח של האזור.
פרוסיליט (Ferrosilite) הוא מינרל השייך לקבוצת הפירוקסן, קבוצה של מינרלים אינוסיליקטים - (סיליקטים במבנה בצורת שרשרות) בעלי שרשרת בודדת.
הפרוסיליט (FeSiO3) המכיל בעיקר ברזל מצוי בסופה של שורת המינרלים האיזומורפית (כלומר שורה של תרכובות אנלוגיות בהרכבן) הקרויה "קבוצת האנסטטיט" שנוסחתה הכללית Mg,Fe)SiO3), המתחילה באנסטטיט המכיל בעיקר מגנזיום (MgSiO3).
שם המינרל הוא צרוף של מרכיביו, ברזל - בלטינית פרום (ferrum) וסיליקט
אלו הם מינרלים בוני סלעים נפוצים המצויים בסלעי יסוד, סלעים מותמרים ומטאוריטים.
הפרוסיליט הטהור הוא מינרל נדיר יחסית.
ניתן למצוא פרוסיליט בסלעי יסוד בסיסיים ואולטרא־בסיסיים.
אתרים בהם מצוי פרוסיליט קיימים בין השאר בקנדה, פינלנד, גרמניה, קניה וארצות הברית (לרשימה המלאה מומלץ לעיין באתר Mindat שהקישור אליו מופיע להלן).
פרוסטגלנדינים הם קבוצה של חומרים ליפידיים ממשפחת ההורמונים המצוי ברקמות הגוף.
שמו נגזר מהמילה פרוסטטה, היות שכאשר בודד לראשונה מנוזל הזרע, בשנת 1935, האמינו כי הוא חלק מהפרשת בלוטת הערמונית.
פרוסטגלנדין גורם להתכווצויות הרחם ומסייע בהכנת הרחם ללידה, משפעל אגרגציית טסיות דם, משדר תחושת כאב ומעלה את טמפרטורת הגוף כאשר יש דלקת.
הפרוסטגלנדין מצוי בתאי זרע, ברחם, בכליות ובאיברים נוספים.
אספירין מעכב יצירת פרוסטגלנדין ולכן נמנעים ממתן אספירין בלידה על מנת לאפשר את ההתכווצויות.
לעיתים, בלידה בה צוואר הרחם נשאר נוקשה נותנים פרוסטגלנדין לשם ריכוכו וכחומר העוזר להיווצרות צירים.
פרוסטגלנדין הטבעי או סינתטי משמש גם בהפלות מלאכותיות.
שימוש נוסף הוא כתרופה לגלאוקומה.
פרוסטוגלנדין שייך למשפחת האיקוסנואידים שהם הורמונים מקומיים, לא יציבים, המסונתזים מחומצה אראכידונית במסלול אומגה 6 או מחומצה איקוזופנטנואית במסלול אומגה 3. למשפחה זו כמה תפקידים: העלאת חום בזמן דלקת, וויסות לחץ דם, קרישת דם, וויסות מערכת החיסון ולוויסות מעגל השינה והערות.
כל הפרוסטוגלנדינים מכילים טבעת מחומשת.
פרוסיה המערבית הייתה חלק מממלכת פרוסיה בשנים 1773 (אז סופחה מפולין) עד 1918. בשנים 1773 עד 1824 ו-1878 עד 1918 הייתה מחוז נפרד, ובשנים 1824 עד 1878 הייתה חלק מפרובינציית פרוסיה, שבו נכללו פרוסיה המערבית ופרוסיה המזרחית.
מחוזות פרוסיה המערבית מכונים כיום פומרניה.
בשנת 1198 נוסד המסדר הטבטוני בחסותו של מלך פולין.
אבירי המסדר הטבטוני ייסדו את מדינת פרוסיה כחלק מתהליך השלטת הנצרות על העמים הבלטיים.
הם פיתחו את החקלאות והתעשייה, והשליטו את הדת הנוצרית במדינה.
תושבי פרוסיה תחת שלטון המסדר לא היו בעלי זכויות מרובות, הם סבלו ממשטר כוחני שלא התחשב ברצונותיהם.
לאחר התבוסה של חיילי המסדר הטבטוני בידי צבא פולין בקרב טננברג (Tannenberg) בשנת 1410, נחתם שלום טורן הראשון, ולפיו חולקה פרוסיה לשניים; חלקה המזרחי נשאר בשליטת המסדר הטבטוני, ולימים הפך לדוכסות פרוסיה, ואילו חלקה המערבי הועבר לשליטת ממלכת פולין.
בשנת 1440 הוקמה הקונפדרציה הפרוסית, שדרשה להשתחרר מעולם של אבירי המסדר הטבטוני, ולהסתפח לחלוטין לממלכת פולין.
כתוצאה מכך פרצה בשנת 1454 מלחמת שלוש עשרה השנים, ובשנת 1466 נחתם שלום טורן השני, ולפיו קיבלה פרוסיה המלכותית אוטונומיה שלטונית, עם מטבע משלה, זכות להחזיק צבא עצמאי, בחסות הכתר הפולני.
בשנת 1569 הוקם האיחוד הפולני-ליטאי, ובוטלה האוטונומיה של פרוסיה המלכותית.
האזור הפך לחלק מפולין גדול, והתושבים יכלו להשתתף בבחירות לסיים.
בישופות ורמיה ששכנה באזור שמרה על עצמאות מסוימת, אך גם היא הייתה כפופה לכתר הפולני.
בשנת 1772 חתמו נציגי פרוסיה, אוסטריה ורוסיה על הסכם לחלוקת פולין, ועד לאביב 1773 כבשו צבאותיהם את השטחים שסוכמו ביניהם.
במסגרת החלוקה קיבלה פרוסיה שטחים לאורך החוף הבלטי, לא כולל גדנסק, טורון ואזורים נוספים.
השטחים שנכבשו אורגנו כפרובינציית פרוסיה המערבית, ובמהלך חלוקת פולין השנייה בשנת 1793 צורפו אליה שאר שטחי פרוסיה המלכותית.
לאחר סיפוח האזור לפרוסיה, החל תהליך גרמניזציה נוקשה, הוכנסה מערכת משפטית פרוסית, ושטחי המלך והכנסייה הועברו לאוצר המדינה.
לאחר תבוסת פרוסיה בקרב ינה-אאורשטדט נלקחו מהפרובינציה שטחיה הדרומיים, וסופחו לדוכסות ורשה, ואילו דנציג הוכרזה כעיר חופשית.
לאחר תבוסת נפוליאון הוחזרו השטחים לפרוסיה, ונכללו שוב בפרוסיה המערבית.
בשנת 1829 אוחדה הפרובינציה יחד עם פרובינציית פרוסיה המזרחית ליצירת פרובינציית פרוסיה, אולם בשנת 1878 פוצלו הפרובינציות בחזרה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, החליטו מעצמות ההסכמה להקים בשטחה של פולין מדינה עצמאית, לאחר שזו הייתה מחולקת בין האימפריה הרוסית, האימפריה הגרמנית והאימפריה האוסטרו הונגרית.
ובעת שרטוט מפת אירופה שלאחר המלחמה.
ליצור את העיר החופשית דנציג.
כך שרובה של פרוסיה המערבית ניתנה לפולין, שאר שטחה של פרוסיה המערבית הפך לחלק מרפובליקת ויימאר.
בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והכיבוש הנאצי של פולין, חזר האזור כולו לשלטון גרמני.
בשנים הבאות גירשו הגרמנים את האוכלוסייה היהודית של פומרניה, כאשר רובם ככולם של יהודים אלו עתידים למצוא לבסוף את מותם בשואה.
תחת עול השלטון הנאצי, עשרות אלפי פולנים גורשו מפרוסיה שסופחה לרייך, ולמעלה מ-40,000 פולנים נהרגו בהוצאות להורג ובמחנות כפייה.
לאחר מלחמת העולם השנייה גורשו התושבים הגרמנים והשטח הועבר לידיה של פולין.
הסובייטים הקימו בפולין ממשלה עצמאית כביכול, אולם בפועל הייתה עושה דברה של ברית המועצות.
למרות זאת, כבכל פולין ומזרח גרמניה המצב הכלכלי היה בעיתי, וזכויות אדם ואזרח דוכאו באופן נרחב.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, התפרסמה במיוחד תנועת סולדריות הפולנית - איגוד מקצועי שהיה למעשה גם ארגון פוליטי, ארגון ששאף לדמוקרטיזציה וליברליזציה של פולין.
פרונסיס (יוונית φρόνησις) ב"אתיקה של אריסטו" היא המעלה של חשיבה מוסרית, בדרך כלל מתורגמת כ"תבונה מעשית", ולעיתים כ"פיקחות".
אריסטו מבחין בין שתי מעלות אינטלקטואליות: סופיה ופרונסיס.
סופיה (מתורגמת לעיתים קרובות כ"חוכמה עיונית") היא היכולת לחשוב בצורה טובה על טבעו של העולם, לראות מדוע נוהג העולם באופן שהוא נוהג (עניין זה מזוהה בדרך-כלל עם מדע); סופיה כוללת דיון בנוגע לאמיתות אוניברסליות.