tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אסתר נישאה לסופר הגרמני קלאוס וואגן ב-1961. הנישואים הסתיימו בגירושין אך נולד להם בן, מרטין, ב-1964. לגבי הגירושין היא ציינה, "לא נפרדתי מהגבר, אלא רק מהנישואין כמוסד".
אחד הספרים הפופולריים ביותר של וילאר נקרא: "הגבר הנשלט", אותו כינתה חלק ממחקר על האפשרות ל"הנאה אנושית בתנאים של העדר חופש".
בספרה היא טוענת, שנשים אינן מדוכאות על ידי גברים, אלא שולטות בגברים במערכת יחסים שהיא לטובתן, אך רוב הגברים אינם מודעים לכך.
כמה מהאסטרטגיות המתוארות בספרה הן:
פיתוי גברים בעזרת מין, שאותו כינתה כ"שימוש תקופתי בנרתיק האישה", ואסטרטגיות פיתוי אחרות
שליטה בגברים על ידי שימוש מתוכנן בשבחים, מין וסחטנות רגשית לאחר שפיתו אותם
הסוואת כוונות ומניעים אמיתיים במסווה של אהבה רומנטית
הגבר הנשלט היה פופולרי למדי בזמן יציאתו לאור, בין השאר, בשל הסיקור העיתונאי הניכר שקיבל.
וילאר הופיעה בתוכנית האירוח The tonight show ב-21 בפברואר 1973, כדי לדון בספר.
ב-1975 היא הוזמנה לוויכוח בערוץ הטלוויזיה הציבורי של רדיו מערב גרמניה, מול אליס שוורצר, שנודעה כנציגת תנועת הנשים באותה תקופה.
הוויכוח היה שנוי במחלוקת, כאשר שוורצר טענה שוילאר היא: "לא רק סקסיסטית, אלא פאשיסטית", תוך השוואה בין ספרה לעיתון הנאצי דר שטירמר.
לדברי הסופרת, היא קיבלה איומים על חייה, בעקבות הספר:"לא דמיינתי באופן רחב מספיק, את הבידוד, שבו אמצא את עצמי לאחר כתיבת הספר הזה.
גם לא דמיינתי את ההשלכות שיהיו לזה על הכתיבה שלאחר מכן ואפילו על חיי האישיים - האיומים האלימים לא פסקו עד היום."
המחזה שלה Speer (1998) הוא יצירה של ביוגרפיה בדיונית על האדריכל הגרמני, אלברט שפיר, והועלה בברלין ובלונדון, בבימויו ובכיכובו של קלאוס מריה ברנדאואר.
היא גם כתבה ספרים ומחזות רבים אחרים, אשר רובם לא תורגמו לאנגלית.
אסתר אסתי ברעד פורים (נולדה ב-27 בנובמבר 1963) היא שחקנית ומדבבת ישראלית.
פורים למדה משחק בבית צבי.
ב-1993 שיחקה בסדרת הילדים "קופיקו" ששודרה בערוץ הילדים גילמה את דמותה של שושנה תפוחי.
ב-2000 גילמה את אסתריקה בסדרת הטלוויזיה "על הדרך" ששודרה בערוץ הילדים.
פורים שיחקה ב"הבימה" לסירוגין בין השנים 1984–1989 והשתתפה בהצגות: "יומן חוף ברייטון", "עלי כינור", ו"לא כמו כולם".
המלכה אסתר הוא ציור משנת 1878 מאת הצייר הבריטי אדווין לונג.
הציור מתאר את הרגעים האחרונים של הכנותיה של אסתר המלכה לפני הופעתה בפני המלך אחשוורוש, כפי שמתואר במגילת אסתר.
הציור מוצג באוסף פרז סימון ובגלריה הלאומית של ויקטוריה באוסטרליה.
לונג יצר שתי גרסאות של הציור.
הראשונה הוצגה בשנת 1878 בהאקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון, והשנייה הוזמנה עבור הגלריה הלאומית של ויקטוריה במלבורן על ידי אלפרד טאדי תומסון, ששימש יועץ האוסף בלונדון.
תומסון ביקר בסטודיו של לונג באפריל 1878 וראה את הציור בתהליך עבודה.
בעקבות הביקור, הוא הזמין מלונג גרסה נוספת עבור הגלריה האוסטרלית.
לונג התחיל מיד בעבודה על הגרסה השנייה, כך ששתי היצירות נוצרו במקביל, מה שמנע מהגרסה השנייה להיות העתקה מוחלטת של הראשונה.
במכתב לעיתון The Times בשנת 1879, הדגיש לונג את ההבדלים בין שתי הגרסאות:"שתי היצירות אינן זהות כפי שסבור הכתב שלכם.
הרפליקה שונה בפרופורציות, והדמויות הנלוות צוירו על פי דגמים שונים.
גם אסתר עצמה צוירה מהתבוננות ישירה, ולכן הבעתה שונה."
הציור מבוסס על מגילת אסתר ומתאר את אסתר המלכה, אשתו היהודייה של המלך הפרסי אחשוורוש, רגע לפני שנכנסה אליו ללא הזמנה – מעשה שהיה עלול להוביל למותה.
היא עשתה זאת בעקבות דרישתו של מרדכי היהודי, בן דודה, לאחר שהתברר כי המן האגגי, יועצו של המלך, זמם להשמיד את כל היהודים בממלכה.
בסופו של דבר, אסתר הצליחה לשנות את רוע הגזירה ולהציל את עמה.
לונג הקדיש תשומת לב רבה לאותנטיות ההיסטורית והארכאולוגית של היצירה.
הכתובות שעל הקירות, למשל, מבוססות על טקסטים בכתב יתדות.
הציור הוצג לראשונה באקדמיה המלכותית בלונדון בשנת 1878. הוא היה חלק מאוסף מוזיאון ואוניברסיטת בוב ג'ונס במשך תקופה מסוימת, וכיום הוא מוצג באוסף פרז סימון ובגלריה הלאומית של ויקטוריה באוסטרליה.
אדווין לונג היה צייר בריטי, חבר באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון, שהתפרסם בזכות תשומת ליבו הקפדנית לפרטים היסטוריים ויכולתו להשתמש במרקמים חזותיים להעשיר את יצירותיו.
בין עבודותיו הבולטות נמנות שתי יצירות המתמקדות בדמויות מקראיות: "ושתי" המתאר את דמותה של ושתי " ו"אסתר המלכה" המתאר את אסתר.
היצירה "אסתר המלכה" מתמקדת בדמותה של אסתר, המלכה היהודייה שהצילה את עמה מגזירת השמדה.
לונג מציג את אסתר בתנוחה צנועה, עם הבעה מאופקת ומלנכולית, המשקפת את המתח והאתגרים שעמדו בפניה.
גרסה מקורית של ציור זה נמצאת כיום בגלריה הלאומית של ויקטוריה במלבורן, אוסטרליה.
שתי היצירות מדגימות את יכולתו של לונג לתרגם נרטיבים ספרותיים לתמונות חזותיות עשירות, המשלבות דיוק היסטורי עם עומק רגשי.
הציור "ושתי" מתאר את הרגע הדרמטי שבו ושתי, מלכת פרס, מסרבת להיענות לקריאת המלך אחשוורוש.
ביצירה זו, לונג מציג את ושתי בדמות מלאת הדרת כבוד, המדגישה את עוצמתה ונחישותה.
הציור הוצג לראשונה בשנת 1879 בבית ברלינגטון בלונדון, וכיום הוא חלק מאוסף מוזיאון ואולם התצוגה באוניברסיטת בוב ג'ונס.
אסתר ומרדכי הוא ציור שמן על בד מאת האמן ההולנדי ארנט דה חלדר, מתלמידיו האחרונים של רמברנדט.
היצירה מתוארכת לשנת 1685 ונמצאת כיום באוסף המוזיאון לאמנות יפה בבודפשט.
הציור מתאר את הרגע הדרמטי ממגילת אסתר, שבו מרדכי משכנע את אסתר המלכה להתערב אצל המלך אחשוורוש לטובת עמה.
המתח הרגשי בין הדמויות מועצם באמצעות מבטן והבעות פניהן.
אסתר, הלבושה בגלימת ארגמן עשירה, נראית מהורהרת, בעוד מרדכי מתקרב אליה ומדבר באינטנסיביות, ידו מונפת בתנוחה משכנעת.
ארט דה חלדר המשיך את סגנונו של רמברנדט גם כאשר אמנים אחרים נטו לציור מלוטש ומעודן יותר.
כמו רבו, הוא אהב להשתמש בבדי לבוש עשירים ובאור וצל ליצירת עומק דרמטי.
הציור מבוצע במשיכות מכחול עזות וצבעוניות חמה, עם שילוב של זהב, אדום וחום היוצרים תחושה של הדר מלכותי.
ארט דה חלדר היה אחד מתלמידיו האחרונים של רמברנדט והמשיך לצייר ברוחו, בשונה מתלמידים אחרים שפנו לסגנון אקדמי יותר.
הוא היה ידוע בחיבתו לפרטי לבוש תקופתיים ופרטי תפאורה עשירים.
לפי תיעוד היסטורי, הסטודיו שלו היה מלא בחפצי עתיקות, כלי נשק ובדים יקרים ששימשו אותו בעבודותיו.
דה חלדר צייר מספר גרסאות של "אסתר ומרדכי", השונות זו מזו בפרטים שונים.
אחת הגרסאות הקרובות ביותר לציור השמור במוזיאון לאמנויות היפות בבודפשט נמצאת כיום במוזיאון לאמנות בפרובידנס, רוד איילנד.
אסתר ואחשוורוש הוא ציור שמן מהמאה ה-17 המתאר את המלכה אסתר והמלך אחשוורוש, מאת הצייר הפלמי חורציוס חלדורפ .
היצירה יוצאת דופן בכך שהיא מדגישה את הרכות והאינטימיות בין בני הזוג, בניגוד לייצוגים המקובלים של מגילת אסתר המתמקדים בדרמה הפוליטית והדתית.
בניגוד לייצוגים הרווחים של סיפור אסתר – כגון הופעתה הבלתי קרואה בחצר המלך או חשיפת המזימה בסעודה – חורציוס חלדורפ בחר לתאר את אסתר ואחשוורוש כדמויות חזה, בקרבה רבה זו לזו ולצופה.
בציור נראה אחשוורוש שם את זרועו על כתפה של אסתר ומושיט לה את השרביט המוזהב.
אסתר אוחזת בו בשתי ידיה ומביטה בבעלה ברוך.
הקומפוזיציה עשויה לשאוב השראה מתיאורו של ההיסטוריון יוספוס פלאוויוס, המתאר את תגובתו החומלת של המלך לנוכח הופעת אסתר.
היא לובשת גלימת פרווה חומה מעל שמלת סאטן לבנה רקומה בזהב.
על ראשה כתר ודיֶאדם משובצים פנינים ואבני חן, וגם צווארה וידיה מקושטים בפנינים.
אחשוורוש לבוש בטוניקה ירוקה עם צווארון מוזהב משובץ ברובי ופנינים, ועטוף בגלימה אדומה.
כתרו, שמעוטר אף הוא בפנינים, מתנשא עד לקצה העליון של הציור.
הופעת הילה מעל ראשה של אסתר חריגה לדמויות מהתנ"ך, וייתכן שהיא נובעת מהקבלה בין דמותה לדמותה של מרים הבתולה במסורת הנוצרית הקתולית.
חלדורפ, שהתמחה בציורי דיוקנאות, שילב ביצירה זו יסודות דיוקנואיים ברורים.
הקומפוזיציה, שבה שתי הדמויות מתוארות כמוקד עיקרי בגובה החזה, מופיעה גם ביצירותיו ההיסטוריות הנדירות כמו שושנה והזקנים ודוד ובת שבע.
גישתו הייחודית יוחסה הן להשפעת מוריו פרנס פרנקן האב ופרנס פוֹרְבּוּס האב, והן לטעמו של קהל עשיר בקלן, שם פעל מ־1579 ועד מותו.
דמותה של אסתר מופיעה בדמות אידיאלית שחוזרת בציורים נוספים של האמן, כגון מרים המגדלית מ־1589 ויצירות נוספות במאוריצהאוס.
לעומתה, פניו של אחשוורוש אינן חוזרות באף יצירה אחרת, ועשויות לשקף תיאור מובחן יותר, אם כי אין ראיות ברורות לכך שמדובר בדיוקן של אדם ממשי.
הציור בוצע על לוח עץ יחיד בעל סיבי עץ אופקיים, כשהלוח שומר על ממדיו המקוריים עם ליטוש אחיד בשוליים האחוריים.
שכבת יסוד דקה בצבע לבן הונחה מבלי להסתיר את מרקם העץ, והצבעים עצמם נמרחו בשכבות דקות בזיגוג שקוף.
סריקה באינפרה־אדום חשפה שינוי מינורי באצבעות ידה של אסתר.
שכבת ורניש מבריקה מכסה את פני היצירה, אך ניזוקה מעט בשוליים כתוצאה ממגע עם המסגרת.
הציור נשמר במצב טוב ולא עבר טיפול מאז רכישתו.
אסתר ואחשוורוש מדגים את המיזוג בין ציור היסטורי לדיוקן אישי, כפי שהתאפשר בסביבת עבודתו של חורציוס חלדורפ.
הבחירה להעניק ליצירה אופי רגשי ואינטימי לצד עושר ויזואלי, בשילוב עם רמיזות טיפולוגיות נוצריות, מעניקה לציור ייחוד בתוך ז'אנר ציורי התנ"ך של התקופה.
אסתר זבקו היא שחקנית ישראלית.
ב-1972 הופיעה לראשונה בסרט "מציצים" גילמה את אתי מזכירת ההפקה.
באותה השנה גם שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "לאן נעלם דניאל וקס?" גילמה את ננסי, אשתו האוסטרלית והמשועממת של בני שפיץ (ליאור ייני).
כמו כן באותה השנה שיחקה בסרט "שתי דפיקות לב".
ב-1973 שיחקה בתפקיד ראשי לצידם של ג'וקי ארקין ויצחק פרץ בסרט "הוא היא והוא" שביים אורי גבריאלי, גילמה את היא.
ב-1977 הופיע בסרט "מבצע יונתן" בכיכובו של יהורם גאון, בתפקיד קרובת משפחה.
באותה השנה גם שיחקה בסרט "חמש מאות אלף שחור" בתפקיד יפה ממן אשתו של סיסי (ז'אק כהן).
ב-1978 שיחקה בסרט האמריקאי "Madman" גילמה את ג'אנט.
ב-1979 גילמה את נעמי בסרט "אל תשאלי אם אני אוהב".
באותה השנה גם שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "פרשת וינשל" גילמה את ג'ודי.
ב-1980 שיחקה בסרט "על חבל דק" בתפקיד מטופלת בבית חולים.
ב-1981 גילמה דמויות שונות בסדרת הטלוויזיה "ארץ מולדת" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
ב-1982 שיחקה והייתה אחראית על עיצוב התלבושות בסרט "בן לוקח בת" גילמה את אמא של איה.
ב-1983 שיחקה בסרט האמריקאי "Hanna K" בתפקיד דיילת אוויר של TWA.
ב-1984 שיחקה בסרט "השגריר" גילמה את מרילין.
באותה השנה הייתה אחראית על עיצוב התלבושות בסרט "ספר נשים".
ב-1992 השתתפה בסרט האמריקאי "The Big Battalions" שיחקה את ג'ודי.
ב-2003 הופיעה בסרט "לא בת 17" בתור אחות הקיבוץ.
ב-2007 שיחקה בסרט "חיי אהבה" בתור חברה טובה של ההורים.
ב-2008 השתתפה בסרט האמריקאי "A House Divided" בתפקיד אחות מבוגרת.
ב-2012 גילמה את דמותה של מרים בן חיים בסרט "הפיגוע".
ב-2021 שיחקה את יעל (אילוסטרציה) בסדרת הטלוויזיה "סוכנת בלב ביירות".
אסתר סופר (1931 תרצ"ב – 2001 תשס"ב) הייתה שדרנית רדיו ואשת טלוויזיה ישראלית.
סופר, ילידת ירושלים, בת למשפחה חרדית, למדה בבית הספר אוולינה דה רוטשילד.
החלה לעבוד ב"קול ישראל" כשהייתה בת 17. תחילה כקריינית חדשות, ואחר כך כעורכת וכמגישה הראשונה של "התוכנית לאם ולילד", ששמה שונה בהמשך ל"לבת לבן ולכל המתעניין" (1966 - 1984).
סיפרה סיפורים לילדים בתוכנית הרדיו "מקהלה עליזה" (1980 - 1996).
הפיקה את סדרת הטלוויזיה לילדים "סמי וסוסו" והקימה וניהלה בהמשך את מחלקת התוכניות לילדים ולנוער של הערוץ הראשון.
בתחילת שנות התשעים הייתה מנהלת התוכניות של הערוץ הראשון.
היא הפיקה את "קליידוסקופ", תוכנית תרבות לדוברי השפה הרוסית.
בתוכנית זאת עבדה עד שנפטרה.
סופר תרמה את קולה גם למספר רב של תקליטים, שנכנסו לקלאסיקה הישראלית של תקליטי ילדים.
בנוסף ערכה את סדרת ספרי הילדים "כתר לי" של הוצאת כתר.
"שירים ונפלאות" - עם יפה ירקוני, 1976.
"סיפורי לילה טוב" - אצבעוני וסיפורי ד"ר צום.
"ידידי מכיתה א'" - יחד עם להקת האחים והאחיות.
"8 סיפורי ילדים נבחרים" - הועתק לתקליטור ב-1996.
"מר שמח וידידיו" - יחד עם חיים יבין, יצא לראשונה ב-1976 והועתק לתקליטור ב-2006.
"חג לי" - סופר הקריאה סיפורים בשלושה תקליטים על פי תוכנית הטלוויזיה לילדים, פרי עטה של לאה נאור.
התקליט יצא לראשונה באמצע שנות ה-70 ועובד כתקליטור ב-2009.
"סודה של רינה" ו"קופסת הצבעים"- שני סיפורים לילדים מאת אוריאל אופק מלווים בקטעי שירה של יפה ירקוני, 1958.
"קרנבל החיות וסימפוניית הצעצועים"- סופר הקריאה את קטעי הקישור ל"קרנבל החיות", שאותם כתב אהוד מנור.
קטעים אלו יתפרסמו בהמשך כסיפור בשם "מעשה בעכבר שלא רצה להיות עכבר".
את קטעי הנגינה ביצעה התזמורת הסימפונית ירושלים בניצוחו של מנדי רודן.
אסתר עופרים (נולדה ב־13 ביוני 1941) היא זמרת ישראלית-בין-לאומית, הנחשבת לאחת מהזמרות הישראליות המצליחות והמוערכות ביותר בישראל ובעולם.
עופרים הופיעה בתחילה כאמנית סולו, ושרה בעברית, אנגלית, גרמנית, צרפתית, לאדינו, ובדיאלקטים שונים של יהודי אירופה.
לאחר נישואיה בשנת 1961 עם אברהם רייכשטט (אבי עופרים) היא הקימה עמו את הצמד "אסתר ואבי עופרים".
עופרים נולדה בצפת בשם אסתר זייד לבית הלוי וגדלה בחיפה.
היא בת למשפחה ותיקה מאוד בארץ שמוצאה מהעיר חלב שבסוריה.
אחיה הצעיר הוא המוזיקאי נועם הלוי.
בגיל 13 הופיעה לראשונה בהצגה ולמדה דרמה אצל פיטר פריי.
בגיל 16 פגשה לראשונה את אבי רייכשטט (לימים: אבי עופרים), שלימד ריקוד באותה עת.
בסוף שנות ה-50 התגייסה לצה"ל ונוצר קשר רומנטי בינה לבין אבי.
השניים נישאו לאחר כמספר חודשים ובעקבות כך שוחררה אסתר מן השירות הצבאי.
לאחר הנישואים עברה אסתר להתגורר עם אבי בדירת חמותה, והצטרפה לצמד "העופרים" שהקימו אבי רייכשטט ושמוליק קראוס ב-1958. לאחר הצטרפותה שינתה הלהקה את שמה ל"שלישיית העופרים" והופיעה באזור חיפה.
בסוף שנות ה-50 שיבץ הבמאי האמריקני אוטו פרמינגר את אסתר ואבי עופרים לתפקידי משנה בסרט "אקסודוס", שעלה לאקרנים בסוף שנת 1960. בשנת 1960 השתתפה אסתר בסרט הקולנוע "חולות לוהטים" ובהצגה "אגדת שלושה וארבעה" בתיאטרון "הבימה" בתפקיד קציעה.
בעזרת הרקדן והפנטומימאי סמי מולכו הצליח אבי עופרים לאפשר לצמד להופיע במועדון הלילה "עומר כיאם" ביפו.
ראובן שפר, חבר רביעיית מועדון התיאטרון, סייע לזוג להופיע כאמני חימום במועדון התיאטרון בתל אביב, וזמן קצר לאחר מכן הובילו מופע משלהם, "מוסר עדין", בבימויו של אורי זוהר.
האלבומים זכו להצלחה רבה ושירים רבים מתוכם, בהם של אריה לבנון, דן אלמגור, מאיר נוי ובני ברמן, הושמעו תדיר בקול ישראל.
הצלחתה של עופרים החלה לבלוט בשנת 1961, עת השתתפה בפסטיבל הזמר והפזמון השני בשנת 1961, בו זכתה בשני המקומות הראשונים בשיריה "שָׂאֵנִי עִמְּךָ", שכתבה פנינה אבני והלחין ועיבד צבי אבני, ו"נעמה" שכתב אברהם בר-עוז, הלחין שלמה בידרמן (בירן) ועיבד שמעון כהן.
עופרים הקליטה בתקופה זו את שני אלבומי הסולו הראשונים שלה, "שירי ילדים" ו"היו לילות", ששיר הנושא שלו היה ללהיט פופולרי אף שבוצע כבר בשנות הארבעים של המאה ה-20 על ידי שלי שרונה מתיאטרון "כל הרוחות", אך מאז יציאת אלבומה של עופרים זוהה השיר עימה.
שני האלבומים היו בעיבודו ובניצוחו של שמעון כהן.
עם הצלחתה הוזמנה עופרים להצטרף לפרנק סינטרה בהופעותיו בישראל.
קריירה בינלאומית - צמד העופרים
בשנת 1962 הוחלט בקול ישראל לשלוח את אסתר לפסטיבל בסופוט שבפולין עם השיר "סתיו" ("כבר נושרים העלים...") של משה וילנסקי ושמשון חלפי.
בפסטיבל היא הגיעה למקום השני בהפרש של עשר נקודות מהמקום הראשון והשיר היה השיר המושמע ביותר בישראל באותה שנה.
הזוג התמקם בז'נבה שבשווייץ ושם הקליטה בעבור תחנת רדיו מקומית בזמן שאלבומה של עופרים "היו לילות" קצר הצלחה רבה בישראל.
שווייץ שלחה את עופרים לייצגה באירוויזיון שנערך בלונדון בשנת 1963. עופרים שרה בצרפתית את השיר T'en vas pas ("אל נא תלך").
זכייתה במקום הראשון נמנעה לאחר שנורווגיה שינתה את הצבעתה ברגע האחרון לטובת השיר הדני עקב טעות בהקראת השירים הזוכים והקראתם מחדש.
"אל נא תלך" זכה להצלחה גדולה ותורגם לגרמנית ולאיטלקית.
העופרים חתמו על חוזה הקלטות עם חברת פיליפס ההולנדית והצליחו בהולנד עם הגרסה האנגלית של "עוד ריקוד אחד".
בשנת 1964 הופיעה כבת הים בתוכנית טלוויזיה הולנדית בשיר Split Personality.
התוכנית זכתה בפרס ורד הכסף (Silver Rose of Montreux) בשווייץ, ובשנת 1965 קיבלה בהולנד את פרס האדיסון והקליטה בארצות הברית אלבום שירי מחזות זמר עם תזמורת גדולה בעיבודו ובניצוחו של בובי סקוט.
עופרים, שכונתה בעיתונות הגרמנית "הזמיר מחיפה", נבחרה לזמרת השנה בגרמניה בשנת 1966 וזכתה בשני תקליטי זהב על אלבומיה "That's Our Song" ו"Sing Hallelujah" ובפריז זכתה בפרס התקליטים היוקרתי Grand Prix International du Disques Academy Charles Cross על אלבום הסולו הצרפתי שלה.
באותה שנה הקליטה אלבום סולו של שירי ילדים מכל העולם בשם "Esther im Kinderland" ("אסתר בארץ הילדים"), בהם שירי לידר קלאסיים (השיר האמנותי) של גתה, היינה ואחרים.
הצד השני של התקליט הוקדש כולו לשירי ערש, בהם "שכב בני" של עמנואל הרוסי ושיר הערש של ברהמס.
העופרים הופיעו בשנת 1968 בתוכנית טלוויזיה באנגליה עם השיר "סינדרלה רוקפלה" וזכו להצלחה גדולה.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים הבריטי.
הסינגל של "סינדרלה רוקפלה" הודפס במספר רב של מדינות, בהן ישראל, אוסטרליה, אנגליה, צרפת, גרמניה, ארצות הברית ורבות אחרות.
העופרים קיבלו תוכנית קבועה ב-BBC, ואף הופיעו במופע המלכותי באלברט הול והוצגו בפני המלכה אליזבת השנייה.
"סינדרלה רוקפלה", שהיה פופולרי בקרב צרכני המוזיקה, לא הושמע בתחילה בישראל בעקבות חרם שהוטל על שידור שירי הזוג בגלל פעילותם בגרמניה והתבטאויותיהם שם.
חיים טופול הצליח לבסוף לגרום לשידורו ברדיו של השיר ושל שירים ישנים אחרים שהיו אהובים על קהל המאזינים, ולהפסקת החרם.
עופרים תמיד שרה גם שירים שאהבה, הן כסולנית והן יחד עם בן זוגה, אך לא רצתה להמשיך ולהתפשר על שירים שהיא שרה.
אבי משך לסגנון הדיסקו, שהיה מאוד פופולרי באותה תקופה ולחומר הומוריסטי כגון "סינדרלה רוקפלה", ואילו אסתר הסתייגה מכך.
במרץ 1969 ערכו השניים קונצרט משותף אחרון בקלן, ולאחר מכן נפרדו השניים.
אסתר נסעה לצילומים בארצות הברית ואבי עבר ללונדון, פנה לאמרגנות וניסה כוחו בהקלטת אלבום משלו.
בהמשך הופיעה אסתר בברלין בתוכנית טלוויזיה והפיקה בכוחות עצמה אלבום סולו נוסף בחברת פיליפס.
באלבום ניכר השינוי שהזמרת ייחלה לו.
לא היו בו להיטי מצעדי פזמונים ובמקומם היו שירי לאדינו ושירי משוררים כמו "Bird On A Wire" של לאונרד כהן וגם שירים מתקופת הרנסאנס.
האלבום כלל אף הוא שירים רבים שייזכרו כלהיטים, כגון שחרחורת ("Morenica") שמקורו בשיר לאדינו.
האלבום לא זכה להצלחה מסחרית כפי שזכו לו האלבומים של הצמד, ואסתר אמרה אז "שהיא מקבלת זאת כמחמאה".
בני הזוג עופרים התגרשו בנובמבר 1970.
ב 1970 השתתפה באלבום של סקוט ווקר "Til the Band Comes" וביצעה שם את השיר "Long About Now" שכתבו עדי סמל (שהיה האמרגן שלה אז) וסקוט ווקר.
סקוט לא היה מוכן לבצע את השיר מכיוון שזה שיר המתנה של אישה לגבר שלה ו"עדיף שיושר על ידי אשה".
באותה תקופה לקח עדי סמל גם את נינה סימון תחת חסותו בנוסף לווקר ועופרים.
בשנות השבעים עופרים התגוררה והופיעה לעיתים קרובות בישראל.
היא התראיינה רבות ברדיו ובעיתונות הישראלים וזכתה ב"פרס כינור דוד".
עופרים הופיעה לראשונה מאז חזרתה לישראל בשנת 1970 בהיכל התרבות בתל אביב, בערב יום העצמאות.
הופעתה השנייה הייתה רק בשנת 1971, בחג פסח.
בשנת 1972 הקליטה שני אלבומים חדשים.
בראשון הקליטה עופרים שירי לאדינו רבים, שירים מתקופת הרנסאנס ושלושה שירים של מרדכי זעירא, ובשני הקליטה שירים של לאונרד כהן ועוד.
עופרים הצטלמה לתוכנית טלוויזיה על רקע נופי הארץ בעבור הטלוויזיה הגרמנית בבימויו של אימו מוסקוביץ, וערכה סבב הופעות בישראל.
החלק העברי של הופעתה בתל אביב יצא כאלבום "חי".
באוקטובר 1973 התגייסה עופרים למאמצי מלחמת יום הכיפורים, והופיעה לפני חיילים פצועים ובבסיסי צה"ל.
בקיץ 1974 הופיעה אסתר עופרים בבנייני האומה בירושלים.
הופיעה עם להקת הפלטינה בשנת 1975 ושרה שירים ישנים רבים בביצוע חדש משלה, בהם "הינך יפה רעייתי" של נעם שריף, ששרה במקור זמרת העם שולי הרולד, "הכניסיני תחת כנפך", "שיר החליל", "שני שושנים", "טעם המן" של יצחק אליה נבון, "מחמד לבבי" ו"יד ענוגה".
בשנת 1977 שיתפה פעולה בסבב הופעות נרחב בישראל עם צוות "קצת אחרת", שכלל את יוני רכטר, שם טוב לוי, שלמה יידוב, שלמה גרוניך ואמן הגיטרה יוסי לוי.
בשיריה עם "קצת אחרת" שרה זמר ישראלי עכשווי לצד שיריה הקבועים והאהובים על מעריציה.
מאז ועד עתה מלווה אותה רכטר בכל הופעותיה בישראל ומחוצה לה.
לאחר תקופה מוצלחת בישראל החליטה עופרים לנסות ולשחזר את תהילתה הבינלאומית.
היא היגרה לגרמניה ב-1979, והקליטה שם את האלבום "Complicated Ladies" בשיתוף פעולה עם אברהרד שינר (Eberhard Schoener), אשר תרם לאלבום נופך של מוזיקה אלקטרונית ובכך עיצב מחדש את סגנונה המוזיקלי של עופרים לזמן קצר.
עופרים נטשה סגנון זה לאחר מכן.
בשנת 1982 נישאה בשנית לגרמני פיליפ פון סל (אז בן 22), עוזר במאי בטלוויזיה.
פון סל היה דייר משנה שלה במינכן.
הופיעה בניו יורק והקליטה שם את "האלבום הלבן" בעבור הד ארצי.
באלבום זה שרה עופרים שירי משוררים של שלמה אבן גבירול, יונתן רטוש, חיים נחמן ביאליק, זלמן שניאור ועוד, וכמו כן גרסה נוספת של "היו לילות".
בנה היחיד, דוד, נולד בניו יורק, בשנת 1983, שם שהו הוריו לצורך לימודי קולנוע של האב.
עופרים הופיעה בברלין בשנת 1984 בתפקיד חיה במחזה "גטו" מאת יהושוע סובול ובבימויו של פטר צאדק (Peter Zadek), לצד גיורא פיידמן.
במחזה שרה עופרים שירים שמקורם בגטו וילנה.
ב-1988 חזרה להופיע בישראל ויצאה בסבב הופעות חדש.
השירים, בין השאר פרי עטם של עלי מוהר ומאיר ויזלטיר, יצאו לבסוף במספר אוספים.
בשנת 1990 הופיעה עופרים בפסטיבל ערד בערב שהוקדש למרדכי זעירא, המלחין האהוב עליה.
בשנת 1991 השתתפה בפסטיבל ישראל בערב שירי רחל המשוררת, ובשנת 1995 חזרה לפסטיבל ערד במופע משותף עם יהודית רביץ.
בשנת 1998 כובדה עופרים בהופעה בקונצרט ה-יובל למדינת ישראל עם תזמורת ירושלים של רשות השידור.
בשנים אלו חזרה עופרים והחלה להופיע שוב ברחבי גרמניה.
בקיץ 1999 השתתפה בסדרה "קלסיקה אחרת" עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בהיכל התרבות בתל אביב.
באוגוסט 2011 הייתה אורחת בשני קונצרטים של אחינועם ניני בהיכל התרבות בתל אביב, בליווי התזמורת הסימפונית חיפה.
המופע הזה היה האחרון בהיכל התרבות לפני סגירתו למטרת שיפוצים ושדרוג.
בינואר 2013 כובדה בהופעת אורח במסגרת פסטיבל הזמר והפזמון המחודש.
ביוני 2014 הופיעה בבנייני האומה בירושלים, במסגרת פסטיבל ישראל, במופע משותף, "שני אורות בליל", יחד עם יהורם גאון.
עופרים שרה כמה משיריה הקלאסיים ורומנסרות ספרדיים.
במאי 2015, לאחר יותר מארבעים שנה מהופעתה ההיסטורית, הופיעה שוב בהיכל התרבות בתל אביב.
את ההופעה ליווה יוני רכטר שגם ניהל אותו.
המופע הועבר בשידור ישיר בגלי צה"ל, ואף צולם.
עופרים היא זמרת מבצעת שפיתחה סגנון אמנותי משלה.
היא שרה בעיקר שירי משוררים.
היא סולדת מהקלטות מוקדמות ומקפידה לשיר "חי" בכל הופעותיה המצולמות באולפני הטלוויזיה.
בעיבודי רוב השירים שלה אין כלי הקשה והיא מעדיפה כלים אקוסטיים בלבד.
סגנונה יוצא דופן כי היא שרה שירים קלאסיים רבים אך באופן אמנותי שהוא שונה ממה שאנו מכירים כ"סגנון קלאסי".
סגנונה דרמטי אך אינו גולש למלודראמטיות.
עופרים אינה מקפידה תמיד על המקור בכל מה שנוגע ללחן ומשנה לעיתים קרובות את קצב השיר (סגנון הרובטו) ולכן אף ביצוע שלה אינו זהה לקודמו.
זאת גם הסיבה שהיא מעדיפה לעבוד עם יוני רכטר כי איתו מתקיים דו-שיח מוזיקלי הדדי שאופייני לסגנון זה.
בשנת 1958, בגיל 17, נישאה לאבי עופרים.
בשנת 1969 הם נפרדו ובשנת 1970 התגרשו בגרמניה.
עופרים התחתנה בשנית עם במאי הטלוויזיה פיליפ פון סל, הצעיר ממנה ב-18 שנה.
בשנת 1983 נולד בנה דוד.
בראשית שנות התשעים התגרשה בשנית.
אסתר עופרים - הד ארצי 1982
בהיכל התרבות - הד ארצי 1988
אסתר עופרים ונחמה הנדל בשירי עמים - לבנטיני 1999
אסתר והעופרים במיטב השירים - ישראפון 2001
אסתר סלמוביץ' (נולדה ב-8 באפריל 1948) היא פוליטיקאית ועורכת דין ישראלית.
כיהנה כחברת הכנסת בכנסת ה-13 מטעם צומת.
במהלך הקדנציה פרשה מהמפלגה עם עוד שניים מחבריה, והשלושה הקימו את סיעת "יעוד", שממנה התפלגה ל"סיעת עתיד".
סלמוביץ' נולדה כאסתר פרקש ב-1948 בעיר קאריי (ביידיש: קרולי) במחוז סאטו מארה בצפון-מערב רומניה – בימינו חבל טרנסילבניה במשפחה של ניצולי שואה.
אמה הייתה ניצולת אושוויץ ששוחררה מהמחנה ברגן בלזן ושהתה אחרי שחרור שנתיים לשם שיקום בשוודיה.
בשובה לטרנסילבניה מצא מעט קרובי משפחה בחיים והכירה את בעלה, פרקש, שאיבד את הל משפחתו בשואה, כולל את אשתו הראשונה ואת שני ילדיו.
בני המשפחה עלו לישראל בשנת 1950. בהתחלה התגוררו במעברת כפר אתא, עברו אחר כך לעכו ולבסוף למושב בן-עמי שם עסקו בחקלאות.
עבדה כעוזרת לתחום מקרקעין במשרד עורכי דין ובמקביל החלה בפעילות ציבורית מקומית בעיר מגוריה, נהריה.
מטעם מפלגת צומת נבחרה ליו"ר הסניף המקומי והתמודדה מטעמו למועצת העיר.
תקופה קצרה לפני מערכת הבחירות לכנסת ה-13 שימשה כמזכ"ל המפלגה.
במערכת הבחירות מוקמה על ידי רפאל איתן, במקום השביעי ברשימת המפלגה ונבחרה לכנסת.
סלמוביץ כיהנה כחברת הכנסת בין השנים 1992–1996 ופעלה בוועדת החינוך והתרבות ובוועדה לענייני ביקורת המדינה.
כמו כן נמנתה על מייסדות הוועדה לקידום מעמד האישה וכיהנה בה כיו"ר ועדת המשנה לפניות הציבור ובנוסף כיהנה כסגנית יושב ראש הכנסת.
לאחר שנה וחצי בכנסת התפלגה לסיעת יעוד עם גונן שגב ואלכס גולדפרב.
בתחילת 1995 הצטרפה המפלגה לקואליציה, אך סלמוביץ שסירבה להיות בקואליציה עם מרצ.
בנובמבר 1995 התפלגה לסיעת עתיד יחד עם גולדפרב.
לקראת הבחירות לכנסת ה-14 הצטרפה למפלגת הליכוד בלחצו של בנימין נתניהו, שחתם בהמשך עם רפאל איתן על הסכם על ריצה משותפת של הליכוד עם צומת.
סלמוביץ כשלה בהתמודדות בבחירות הפנימיות לקביעת הרשימה לכנסת, ולא נבחרה לכנסת ה-14.
לאחר יציאתה מהפוליטיקה סיימה סלמוביץ תואר ראשון במנהל עסקים ובמשפטים.
בשנת 2007 הוסמכה כעורכת דין וכמגשרת והחלה לעסוק במקצוע.
היא נשואה לגיורא סלמוביץ' ויש להם שני ילדים וחמישה נכדים.
אַסתר מרצעני (שם מדעי: Aster ageratoides) הוא צמח עשבוני ממשפחת המורכבים.
גבעוליו זקופים ומסתעפים והם עשויים להגיע עד לשני מטרים.
צמח זה הוא חדש בארץ ישראל, הגיע בשנות החמישים של המאה ה-20 מאמריקה ומאז התפתח והתפשט.
הצמח נטפל לעיתים לשדות מושקים וכן נפוץ בשדות ובמקומות מיושבים.
אסתר מרצעני קרובה במינה לאסתר הביצות, מין אשר היה קיים בארץ ישראל לפני המרצעני.
פריחתו בישראל בחודשים מאי עד אוגוסט.
אסתר יוגב (נולדה ב-17 באפריל 1949) היא פרופסור חבר, רקטור סמינר הקיבוצים לשעבר.
יוגב למדה לתואר ראשון בהיסטוריה כללית ובספרות כללית באוניברסיטת תל אביב בין השנים 1970–1973, במשך שנתיים לאחר מכן עשתה תעודת הוראה בבית הספר לחינוך שבאוניברסיטה.
בשנים 1981 עד 1985 למדה וסיימה בהצטיינות תואר שני במגמת מערב אירופה ולימודים אמריקניים באוניברסיטת תל אביב.
עשתה את הדוקטורט בין השנים 1991–1995 בבית הספר להיסטוריה שבאוניברסיטת תל אביב.
נושא עבודת הדוקטורט שלה היה: אתיקה ומחויבות חברתית מול "הזכות לנהל": השיח הליברלי-קורפורטיבי על אודות יחסי העבודה בארצות הברית בין שתי מלחמות העולם.
אסתר יוגב חקרה בתחום יחסי העבודה באוניברסיטת טמפל בפנסילבניה ובאוניברסיטת קורנל שבאיתקה בארצות הברית.
רקטור מכללת סמינר הקיבוצים מאז 2011 ומרצה בכירה במכללה החל משנת 1989 ואילך, לימדה בין השנים 1995 עד 2000 במכללת אחווה, ומשמשת כמרצה בחוג להיסטוריה שבאוניברסיטת תל אביב החל משנת 1997.
כיהנה כדיקנית בית הספר לחינוך בשנים 2006 – 2011 וכרקטור מכללת סמינר הקיבוצים בין השנים 2011 - 2016.
יוגב חוקרת ומרצה בארץ ובעולם על התפישה הדיאלוגית של הוראה במצבי קונפליקט.
השכלה כללית ותשתיות תרבות : אתגרים ויעדים בהכשרת אנשי חינוך והוראה.
בשיתוף עם דורית הופ, נמרוד אלוני ואילנה אבישר.
אייל נווה, אסתר יוגב/ היסטוריות: לקראת דיאלוג עם האתמול.
"בין צו המורשת לאופק ההיסטוריה - על היחס למלחמות ישראל בתוך ספר הלימוד בהיסטוריה", בתוך: חגית גור זיו, עורכת), מיליטריזם בחינוך, תל אביב, הוצאת בבל, 2005.
"דמוקרטיה תעשייתית כמשל, אידאולוגיה חברתית או פוליטיקה של פרגמטיזם", זמנים, מס 77, חורף 2002-2001.
"למידה דיאלוגית וזהות לאומית מתהווה", זמנים, 71, סתיו 2000. (ביחד עם פרופ' איל נווה), הוצאת אוניברסיטת תל אביב.
"הקול קולה של האקדמיה, הידיים ידי הקורפורציה", זמנים, 59, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 1997.
אסתר כפיר (נולדה ב-1944) הייתה מלכת היופי של ישראל לשנת 1963, דוגמנית ומורה.
אסתר כפיר נולדה בסין ובגיל 5 עלתה לישראל עם הוריה והתגוררו בחיפה, אביה היה וטרינר ואמה הייתה פיזיותרפיסטית.
בגיל 19 ובזמן שירותה הצבאי בחיל הים זכתה בתחרות מלכת היופי.
לאחר זכייתה נסעה לקליפורניה ושם הרצתה בפני ארגונים יהודיים כגון: הדסה, בני ברית ושם באחד הנשפים שהשתתפה פגשה את חנוך כרמלי, קיבוצניק צעיר שעשה שם דוקטורט בביוכימיה
בשנת 1965 התחתנה עם פרופסור חנוך כרמלי.
בשנת 1970 סיימה את לימודיה לתואר ראשון ושני בתיאטרון עיוני וספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב.
בסיום הלימודים לימדה בבית הספר למשחק תלמה ילין והייתה למורה לאנגלית בבית ספר תיכון ובין תלמידיה נמנים מיכל ינאי, מילי אביטל ורוני פינקוביץ' ולאחר צאתה לגמלאות החלה ללמד יוגה ותקשורת בינאישית.
אסתר לויט (1904–1987), נודעה בכינויה "הדודה של החיילים", הייתה אשת ראש המועצה המקומית מטולה וכלת פרס ישראל לשנת תשל"ז (1977) על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
אביה זלמן נפטר כשהייתה בת שנה, ונקבר בביירות.
אמה ברוריה נישאה בשנית לאריה לייב לובובסקי, ועברה לגור ביסוד המעלה.
אסתר נותרה לגור במטולה, בבית סבה וסבתה נעמי ומיכל וינר.
הללו התיישבו קודם לכן בסאחם ג'ולן ואחר כך נמנו על 60 המשפחות שייסדו את מטולה ב-1896.
בנעוריה יצרה קשרים עם קבוצות "גדוד העבודה" שפעלו בגליל, ובין חברי הגדוד הכירה את יוסף לויט, לו נישאה.
עוד לפני כן עבדה בבניין בחיפה.
לאחר נישואיהם הייתה לויט, יחד עם בעלה, בין מייסדי קיבוץ עין חרוד.
בשנים שלאחר מכן הם נדדו בצפון הארץ עם גדוד העבודה וכעבור שנים ספורות שבו לחיות במטולה, בה התגוררה עד מותה.
יוסף נבחר לראש המועצה וכיהן בתפקיד בין השנים 1950 – 1956. בתפקיד זה כיהן לימים גם בנם, זלמן לויט.
ביתם היה ברחוב הראשונים במטולה.
לויט הקימה במטולה משק חקלאי והחלה בפעילות ציבורית מקומית שעיקרה בפתיחת ביתם כמקום מפגש ואירוח לחיילי צה"ל.
במרוצת השנים נודעה אסתר בכינוי "דודה אסתר, האמא של החיילים".
היא הייתה לאשת קשר בין משפחות החיילים לבין החיילים המוצבים בגבול הצפון, וכן טופלו על ידה בקשות סיוע של חיילים והועברו לידיעת הדרג הפיקודי.
על פועלה זה הוענק לה בשנת תשל"ז 1977 פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
לויט נפטרה בראשית 1986 ושלושת נכדיה התלבטו כיצד להנציח את זכרה.
לבסוף החליטו לשקם את ביתה ולפתוח בו מסעדה בשם "בת האיכר", בין השאר משום שהבית היה תמיד פתוח לכל מבקר.
ביתה של אסתר היה חלק מבתי המושבה שנשתמר.
הבית בנוי אבני גיר שטויחו מבפנים.
הגגות היו מכוסים רעפים מרסליים והרצפה עשויה מרצפות אדומות שאף הן הובאו מצרפת.
לאסתר ויוסף לויט היו שלושה בנים, שניים מהם נפטרו עוד בחייה.
במטולה חיים כיום רבים מצאצאיהם של אסתר ויוסף לויט.
אסתר נפטרה ונטמנה בבית העלמין במטולה המשקיף למפל התנור.
רות בקי קולודני, ראיון עם אסתר לויט, הקלטה אתנוגרפית- הספרייה הלאומית
אסתר עילם (1939 – 1 באוגוסט 2023) הייתה דמות מרכזית בפמיניזם הישראלי מראשית דרכו.
פעילותה של עילם וכתיבתה בנושאים הקשורים בפמיניזם וצדק חברתי זיכו אותה בפרסים והכרה, ביניהם תואר דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית.
עילם הייתה יוזמת ומקימת התנועה הפמיניסטית בתל אביב (1971), ואחת ממייסדות מרכז הסיוע לנפגעות תקיפה מינית, וכן ממקימות ארגון הפמיניזם המזרחי, אחותי - למען נשים בישראל.
הייתה פעילה במגוון תחומים בפמיניזם הישראלי, כולל בתחומי הפוליטיקה, התרבות, והחינוך.
הייתה היוזמת של אירועים ראשוניים בישראל נגד אלימות מינית ומגדרית, ופעילה למען שלום.
עילם נולדה כאסתר ספורטה בשנת 1939, בתל אביב, למרים (לבית דה-מאיו), ולאון שעלו מסלוניקי.
ולה בנוסף שתי אחיות ואח.
בשנת 1964, היא נישאה לזוהר עילם: פסיכולוג, סופר, ומארגן קהילתי, אותו הכירה במהלך התואר הראשון שלה.
היא סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה מאוניברסיטת תל אביב ב-1972.
עילם למדה לתואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
כשהשלימה את עבודת התזה שלה בנושא סטראוטיפים מיניים.
במהלך לימודיה היא עבדה כעוזרת מחקר של דפנה יזרעאלי, בנושא "נשים מנהיגות בתקופת היישוב".
היא גם עבדה כחוקרת בפרויקט האקדמי "עיירות פיתוח בפריפריה הישראלית" (1978).
בשנת 2002 סיימה תואר שני בפילוסופיה, בו בחנה עילם את האפשרות "ליצור מדע פמיניסטי: פילוסופיה פמיניסטית של מדע לנוכח בקורות על ההבחנה 'פרטי-ציבורי'".
לדבריה של עילם, היא הייתה כבר אם לשני ילדים כשהבינה, בשנת 1970, עד כמה כל צעד ושעל בחייה מושפעים מהיותה אישה בחברה פטריארכלית.
מכך, החליטה לפעול לשינוי היחס המגדרי בחברה ובמוסדותיה, והיא מקדמת מטרה זו הן כפעילת שטח ובמסגרת ארגונים ותנועות שונות, והן באקדמיה.
עילם נפטרה ב-1 באוגוסט 2023 נקברה בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא..
עילם הייתה בין ה"אמהות המייסדות" של הפמיניזם בישראל.
בשנת 1972, היא הקימה את הקבוצה הפמיניסטית הראשונה בתל אביב, הקבוצה לשחרור האישה, שהפך כעבור שלוש שנים לעמותת "התנועה הפמיניסטית בישראל".
היא כיהנה כיו"ר הארגון בכל שנה מחדש מהיווסדותו ועד שנת 1992. במסגרת פעילותה בתנועה, היא הקימה והנחתה קבוצות להעלאת תודעה, והובילה פרויקטים בתחומי חינוך, הסברה, וארגון.
בנוסף, כתבה וערכה עילם את ביטאון התנועה, ושמשה כדוברת בערוצי התקשורת ואל מול ארגונים וקהילות שונות.
היא חילקה את זמנה בין עבודת חינוך - שכללה הרצאות והדרכת תלמידות וסטודנטיות, לבין עבודה להרחבת השיח הפמיניסטי והעלאתו לסדר היום הציבורי.
בין הפרויקטים הפוליטיים שהנהיגה עילם הם הקמפיינים לתיקון חוק ההפלות ולקבלת חוק יסוד שוויון זכויות האישה.
בשנת 1975, מונתה עילם על ידי ראש הממשלה יצחק רבין ל"וועדת נמיר" למעמד האישה בישראל.
היא השתתפה בצוותים "נשים בפוליטיקה" ו"נשים בחינוך".
הדו"ח הסופי של הוועדה הוגש לראש הממשלה מנחם בגין בשנת 1977, וכלל את מחקרה על סטראוטיפים מיניים בחומרי לימוד של בתי הספר היסודיים, אותו ערכה יחד עם מיכל בלר.
בשנת 1977, הייתה עילם בין מקימות מרכז הסיוע לנפגעות תקיפה מינית.
היא פעלה כרכזת הארגון במהלך ארבע השנים הראשונות של קיומו, ופעילותה במרכז גם לאחר מכן, במהלך שנות ה-1980, כללה התנדבות בקו החם, הכשרת מתנדבות, הרצאות על אלימות מינית, דוברות וליווי נפגעות.
עילם גם תרמה לתיעוד פעילותו ההיסטורית של המרכז.
מאוחר יותר, היא הייתה ממייסדות הקו החם לגברים במרכז הסיוע.
בשנות ה-1980, המשיכה עילם להקים ולהשתתף ביוזמות פמיניסטיות ואחרות למען צדק חברתי.
משנת 1979 ועד 1986, הייתה חברת דירקטוריון במפלגת מרצ, בראשותה של שולמית אלוני.
בתחילת העשור היא עבדה כרכזת קהילתית בשכונת נווה עופר שבדרום תל אביב, ובמהלך מספר שנים הייתה בוועדת ההיגוי של ארגון שח"ל - שירותי עזרה לקרבנות.
היא ישבה גם בוועדת ההיגוי הראשונה של שתיל, מטעם הקרן החדשה לישראל.
בין 1982 ל-1987, היא הייתה בין מייסדות ומארגנות הקולקטיב "נשים נגד אלימות נגד נשים", אשר פעל למיגור פורנוגרפיה, ויזם פעילות שטח כגון מצעדי "לקחת בחזרה את הלילה" כחלק מתנועת נשים עולמית נגד אלימות, והקמפיין "נהגת תני טרמפ לאישה".
ב-1985 ארגנה את ההפגנה הראשונה נגד אונס, וכן את ההפגנה הראשונה שהתקיימה ליד בתי משפט בתל אביב בגין פסק הדין במקרה האונס הקבוצתי בשומרת.
אחד ההישגים המקצועיים של עילם בתקופה זו היה הקמת מרכז ייעוץ לאישה, עם סניפים בירושלים ורמת גן, המרכז הראשון מסוגו בישראל, המציע פסיכותרפיה פמיניסטית.
עילם הייתה אחת מהחברות הראשונות בשדולת הנשים בישראל, היא הייתה חברה מייסדת וחברת דירקטוריון של פורום ארגוני הנשים בין 1984–1989, והקימה ב-1985 את "משמר הנשים", ארגון להגנה עצמית של נשים המתגוררות בצפון תל אביב, בתקופה שבה פעל באזור "האנס מצפון תל אביב".
עילם הפכה לפעילה למען השלום אחרי שהשתתפה בכנס האו"ם בדבר נשים בניירובי בשנת 1985, כמייצגת התנועה הפמיניסטית ושדולת הנשים.
בסוף שנות השמונים הייתה עילם פעילה בארגון נשים בשחור, ומאז ממשיכה להיות פעילה ביוזמות שלום והידברות, במיוחד עם נשים פלסטיניות.
בשנת 1990, יזמה והשתתפה עילם ב"מבצע עדות", שנערך על ידי מספר ארגונים פמיניסטיים אשר אספו עדויות מנפגעות אלימות דרך שיחות טלפון.
באותה השנה, השתתפה עילם בקבוצה הישראלית הראשונה לתקשורת אמפתית לא אלימה, על פי שיטתו של מרשל רוזנברג, מארצות הברית, וכן בקורסי גישור ובסמינרים משותפים אשר חיברו בין יהודים ופלסטינים.
בין פעולותיה הנוספות בשנים אלו, עילם הייתה ממקימות ומפעילות הקואליציה נגד סחר בנשים וארגון "תמר", למען נשים בזנות.
בתחילת עשור זה, בשיתוף עם אישה שעסקה בזנות, הקימה עילם את הארגון "אנחנו שוות", אשר פעל לסיוע לזונות, וביצירת שינוי בגישת הציבור אליהן.
הארגון קיים סיורים בשטח ובמכונים, ערך פעילות חינוכית, הוציא לאור ידיעון, ותרם למחקר ולכתבות בנושא.
עילם היא גם ממייסדות בית הספר הקהילתי לנשים, המחויב לרב-תרבותיות, וערכה עבורו ביבליוגרפיה של ספרות פמיניסטית בעברית ובאנגלית, ותוכנית לימודים לקורס על אלימות נגד נשים.
בשנת 2000, יחד עם פעילות פמיניסטיות נוספות, ביניהן בהן הנרייט דהאן כלב, ויקי שירן, נטע עמר ושולה קשת, הוקמה תנועת "אחותי - למען נשים בישראל", ארגון פמיניזם מזרחי המתמקד בקידום נושאים של צדק כלכלי, חברתי, פוליטי ותרבותי ולהעצמת הסולידריות עם נשים מקבוצות לא-הגמוניות בישראל.
עילם היא חברת הוועדה המנהלת, ושירתה בוועדות ההיגוי של פרויקטים במסגרת התנועה כגון "נשים בונות תרבות של שלום", פיתוח כלכלה פמיניסטית", "קורס מנהיגות נשים", "נגד סחר בנשים", "נשים כותבות שלום", "סחר הוגן", "רווחת פעילות פמיניסטיות", "קואליציית לבי במזרח", ועוד.
היא מייצגת את "אחותי" בפורומים ארגוניים שונים של נשים, וכן בכנסת ובמסגרות של פעילות למען זכויות אזרח ואדם.
במאי 2013, השתתפה עילם בפעילות "נשים בצהוב", קבוצת סיור בדרום תל אביב אותה הקימה הפעילה המזרחית אורטל בן דיין, להגנה על נשים בשכונה מפני אלימות.
ב-2018 הייתה פעילה ב"מזרחים ומזרחיות נגד הגירוש", והייתה אחת מהנואמות המרכזיות בהפגנה הגדולה שנערכה בדרום תל אביב נגד גירוש פליטים אפריקאים, במרץ 2018.
בשנים 2008–2014 הייתה עילם חברה בסיעה המורחבת של "עיר לכולנו".
בספטמבר 2018 הצטרפה עילם לרשימתו של אסף הראל - "אנחנו העיר", לבחירות לעיריית תל אביב.
במהלך שנות פעילותיה, במסגרת ומחוץ ללימודי התואר שלה, עסקה עילם במחקר ובכתיבה פמיניסטית.
בין הנושאים שכתבה עליהם עילם הם פוליטיקה, שיטות מחקר, ניתוח טקסטים מכל דיסציפלינה מעמדה פמיניסטית, אלימות מינית, תרבות, ועוד.
עילם ביקרה את השיח הפמיניסטי ההגמוני, אשר יובא בעיקרו מארצות הברית בתור אימפריאליזם תרבותי, וטענה שהוא מנציח את הריבוד המעמדי בין נשים.
עקרון פמיניסטי חשוב של עילם, וכך בפמיניזם המזרחי, הוא ההכרה בכך שלא רק הפטריארכיה ממצבת בחברה ובמוסדותיה גברים כבעלי הכוח היחסי, אלא שגם בין נשים יש הבדלים ביחסי הכוח ונגישות למשאבים בשל מוצאן, מעמדן וגורמים מצטלבים נוספים.
במשך זמנה באקדמיה, פעלה עילם רבות להכנסת הפמיניזם אל בין כותלי המוסדות, ועריכת הכרות לסטודנטיות ולמרצות כאחד עם התחום.
עם זאת, היא בין המבקרות של האקדמזציה של השיח, אשר לפי הניתוח שלה מנכס את הפמיניזם מהשטח, ותורם להשתקת הנשים שהן מלכתחילה חברות בקבוצות מודרות לשוליים, ואשר קולן פחות נשמע.
נאנסות, אונס והרשויות בישראל, הוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל, 1994
"פורנוגרפיזציה של השואה: תופעה ולקחיה" בספר בשר ודמים: זנות, סחר בנשים ופורנוגרפיה בישראל, בעריכת אראלה שדמי ואסתר הרצוג, הוצאת פרדס 2014
"רצפה בת איה: הרהורים על גיבורה - אישה" בספר א-מיתיות: צדק חברתי, מגדר ומדרש, בעריכת הנרייט דהאן כלב, דפנה חורב-בצלאל, אלי ברקת, אביגדור שינן, הוצאת משכל - ספרי ידיעות אחרונות וחמד 2011
"שימוש הגמוני בשפה בקרב נשים והשלכותיו הפוליטיות" בספר לאחותי, פוליטיקה פמיניסטית מזרחית, בעריכת שלומית ליר, הוצאת בבל 2007
"אספרנצה" בספר עזות מצח - פמיניזם מזרחי, אוסף סיפורים קצרים בעריכת ורדית דמרי מדר, הוצאת צ"ח - תא סטודנטיות/ים לצדק חברתי 2002
"" בספר עבריינות ועבודה סוציאלית: ידע והתערבות, בעריכת י.
"פורנוגרפיה ודיכוי מרובה של נשים" בתוך: לאחותי גזענות סקסיזם והדרה מרובה של נשים בראי האמנות החזותית בישראל, 2018. עורכת: שולה קשת, עמ' 105–110. (גם בתרגום לערבית ולאנגלית)
"סטראוטיפים מיניים בספרי הלימוד בבית הספר היסודי", עם מיכל בלר, פרק בדו"ח הסופי לוועדת הממשלה למעמד האישה בישראל, 1978
1995: פרס מטעם שדולת הנשים בישראל על פעילות פמיניסטית
2000: פרס האזרח המצטיין מטעם עיתון "העיר"
2001: פרס מטעם "דור שלום" עבור פעילות התנדבותית במרכז הסיוע בת"א
2002: דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים
2004: פרס זוסמן-ג'וינט - הפרס השנתי מטעם הג'וינט ומשפחת זוסמן על פעילות התנדבותית במרכז הסיוע בת"א
2006: הוצבה כמועמדת לנשיאות המדינה, כחלק מקמפיין לבחירת אישה כנשיאת ישראל
2010: יקירת העיר תל אביב, בשל מפעל חייה הפמיניסטי
2011: פרס כבוד על תרומה לתרבות המזרחית מטעם קואליציית "לבי במזרח"
2014: פרס רפפורט לאישה מחוללת שינוי בחברה הישראלית
2018: אחת משבע נשים שנקרא על שמה חדר במזא"ה 9 - בית הצעירים בתל אביב
2023 - כלת אות המאבק באלימות מינית לשנת 2023 מטעם איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ולנפגעי תקיפה מינית.
אסתר חיה סמואל-כהן (16 במאי 1933 – 20 בנובמבר 2015) הייתה פרופסור לסטטיסטיקה.
כלת פרס ישראל בתחום זה לשנת תשס"ד (2004).
סמואל-כהן נולדה באוסלו שבנורווגיה, אליה היגרו הוריה עם מינוי אביה, הרב יצחק סמואל, לרב הראשי של יהדות נורווגיה.
בהיותה בת שבע נכבשה נורווגיה על ידי גרמניה הנאצית ובשנת 1942, עם ראשית הפעולות במדינה כנגד הקהילה היהודית, נעצר אביה ונלקח למחנה גריני ולאחר מכן נלקח ונספה באושוויץ.
סמואל-כהן נמלטה עם אמה ושני אחיה לשוודיה בעזרת המחתרת הנורווגית ושהתה תחילה במחנה פליטים ולאחר מכן בסטוקהולם.
אמה, הנרייטה, הייתה עדת התביעה במשפט אייכמן על השמדת יהדות נורווגיה.
בתום המלחמה, בשנת 1946, עלתה המשפחה לארץ ישראל.
בישראל למדה סמואל-כהן בבית צעירות מזרחי בתל אביב וסמינר למורות של המזרחי בירושלים.
בשנת 1951 הוסמכה להוראה בבית ספר יסודי ובמשך שנתיים עסקה בתחום במעברת "מחנה דוד" בחיפה.
בשנת 1953 החלה בלימודי תואר ראשון במתמטיקה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים ולמדה לימודי הוראה לבתי ספר תיכוניים.
בשנים 1958–1959 למדה לימודי תואר שני בסטטיסטיקה מתמטית באוניברסיטת קולומביה בארצות הברית.
בשנת 1961 סיימה סמואל-כהן את עבודת הדוקטורט, בהנחיית הרברט רובינס.
היא שבה לישראל בשנת 1962, לאחר כשישה חודשים באוניברסיטת קופנהגן שבדנמרק.
סמואל-כהן הצטרפה לסגל המחלקה לסטטיסטיקה של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1965 קודמה לדרגת מרצה בכירה, בשנת 1969 לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1976 לדרגת פרופסור מן המניין.
היא לגמלאות כפרופסור אמריטוס בשנת 2003.
במהלך השנים היא שימשה גם חברה בוועדה המתמדת של סנט האוניברסיטה ובוועד הפועל של חבר הנאמנים של האוניברסיטה, כיהנה כראש החוג לסטטיסטיקה (1977–1980) ובשנת 1989 הייתה למחזיקת הקתדרה לסטטיסטיקה על שם פרנסיס הוק ורעייתו.
תחומי מחקרה העיקריים נגעו לסטטיסטיקה תאורטית ולהסתברות יישומית, בדגש על כללי עצירה אופטימליים.
בעבודותיה עם פרופסור דוד אסף הוגדר מושג "אי שוויון הנביא", המתאר מצב השוואתי בין אדם בעל יכולת ניבוי לבין אדם בעל יכולת בחירה לעשות שימוש בכללי עצירה בעת התרחשות תהליך.
בשנותיה הראשונות בחקר הסטטיסטיקה היא נמנתה בין מייסדי הגישה האמפירית הביאסיינית להסקה סטטיסטית, שהפכה לנפוצה בסטטיסטיקה יישומית.
במסגרת עבודתה הייתה סמואל-כהן פרופסור אורח באוניברסיטת רטגרס ועמיתה במכון לסטטיסטיקה מתמטית ובחברה האמריקנית לסטטיסטיקה.
כמו כן הייתה חברה באגודה הישראלית לחקר ביצועים, חברת המכון הסטטיסטי הבינלאומי ובשנים 1993–1995 כיהנה כנשיאת האיגוד הישראלי לסטטיסטיקה.
סמואל-כהן הייתה חברת האקדמיה הנורווגית למדעים.
בשנת 2004 - ה'תשס"ד הוענק לה פרס ישראל לסטטיסטיקה.
בשנת 2008 ה'תשס"ח נמנתה בין מדליקות ומדליקי שש המשואות בטקס המרכזי שעורך "יד ושם" לציון יום השואה.
סמואל כהן הייתה נשואה לאהרן כהן, כלכלן במשרד מבקר המדינה, לו נישאה בשנת 1970.
אחד מבניה הוא הרב אמוץ כהן, ראש כולל הדיינות ביישוב בית חגי.
סמואל-כהן נפטרה ב-20 בנובמבר 2015, בגיל 82, ונקברה בהר הזיתים.
בנר הראשון של חנוכה נחנך לזכרה ולזכר בעלה (אהרון כהן) חדר אוכל בישיבת מעלה חבר.
אחיינה הוא משה פולק, פרופסור אמריטוס לסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית.
אסתר כהן (נולדה ב-21 בדצמבר 1947) היא פרופסור אמריטה בחוג להיסטוריה שבאוניברסיטה העברית.
אסתר כהן נולדה בירושלים, לאליעזר דורון וליהודית, נכדתו של יואל משה סלומון.
גדלה בירושלים, ציריך, ניו יורק וסנטיאגו.
למדה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית ותואר שני ושלישי באוניברסיטת בראון בפרובידנס, קיבלה את הדוקטורט ב-1976, נושא העבודה היה: "האימפקט הכלכלי של עליות לרגל בדרום צרפת".
מונתה למרצה באוניברסיטת בן-גוריון ב-1976, מונתה למרצה בכירה ב-1983, לפרופסור חבר ב-1992, עברה לאוניברסיטה העברית ב-1994, מונתה לפרופסור מן המניין בשנת 2000. משמשת כעמיתת מחקר במרכז סכוליון שבאוניברסיטה העברית.
שהתה בשבתונים כעמיתה במכון למחקר מתקדם בוואסנאר שבהולנד (פעמיים), בקולג' קלייר הול שבאוניברסיטת קיימברידג' ובמכון הלאומי למדעי הרוח שבצפון קרוליינה.
אסתר כהן הייתה נשואה לד"ר רוברט כהן מאוניברסיטת חיפה, שהלך לעולמו ב-1992 ולה שני בנים וחמישה נכדים.
אסתר כהן עסקה במחקריה בשלושה נושאים: האחד הוא הקשר בין דת עממית לבין עיור, צליינות והאימפקט הכלכלי של צליינות בימי הביניים; השני הוא היסטוריה של פשע וחוק, כשהיא התמקדה בחוק כתופעה תרבותית ולא כאמצעי שליטה; השלישי הוא כאב פיזי בימי הביניים והקשר בין משפט, לרפואה, לדת הנוצרית ולאמונות עממיות.
זהו ספרה הראשון של אסתר כהן, שראה אור בהוצאת בריל שבליידן ב-1993. הספר עוסק בהיסטוריה של משפט והיסטוריה תרבותית, בתרבות שמשתמעת מתוך משפט, כולל משפטים של חיות ומשפטים של מתים.
הוא בוחן את מערכת האמונות שקובעת מהו משפט, מה זה מת ומה זה חי, כי במשפט הצפון-אירופי, לפחות עד המאה ה-16, מה שחשוב הוא לא מה שנכתב בפרוטוקול אלא מה שנאמר ונעשה בעת המשפט, ומשפטים היו אקטים טקסיים.
התזה העומדת בבסיסו של הספר היא שהפרקטיקה של המשפט לא נובעת מספרות מלומדת של אוניברסיטאות ומשפטנים בוגרי אוניברסיטאות, אלא מפעילות של שופטים, פקידים, תובעים ונתבעים, שאין להם שום הכשרה משפטית.
זהו ספרה השני של כהן, שיצא לאור בשנת 1996. הוא מבוסס על מחקר ארכיוני של תחנת משטרה בפריז בשלהי המאה ה-15 ועורך ניסיון לשרטט את הפעילות המשטרתית והפשיעה הקטנה והיומיומית של עיר גדולה בשלהי ימי הביניים.
רוב המאסרים שנערכו היו בגין זוטות: רובם בשל קטטות של שכנים, עברות קטנות ואנשים קטנים, מעט מאוד מקרי רצח או גנבה רציניים.
כמו כן עומד הספר על הקשר ההדוק שבין המשטרה לעולם הפשע, קשר הקיים עד היום.
כהן סיימה לעבוד על ספרה השלישי, שעוסק בכאב, בעיקר פיזי, תוך התבססות על מקורות כלל-אירופיים מאיטליה, ספרד, צרפת, גרמניה ואנגליה ופורסם בהוצאת אוניברסיטת שיקגו בשנת 2010. היא משלבת רפואה, משפט, תאולוגיה נוצרית ואמונות דתיות-עממיות-נוצריות.
התזה המרכזית של הספר היא שאנשים מושפעים בכל תחום עיסוק גם מתחומים אחרים, כשמושגים של כאב ושיכוך כאבים זולגים ממקצוע אחד לשני.
הספר בוחן את האופן שבו אנשים מתארים את התחושות שלהם, כיצד הם רואים לנכון לתאר או להביע את כאביהם ובאיזה מצבים.
כהן מצאה, שבניגוד לתרבות מודרנית בה מקדישים מאמצים רבים לשיכוך כאב, הרי שבימי הביניים היו שסברו שהוא מועיל לבריאות מבחינה רוחנית.
הספר יצא לאור בעברית תחת השם: "רישומים של כאב: דת, משפט ורפואה בימי הביניים המאוחרים" בתרגומו של דורון מגן בהוצאת מאגנס.
אסתר זנדברג (נולדה ב-16 באפריל 1946) היא עיתונאית ישראלית ששימשה ככתבת עיתון "הארץ" לנושאי אדריכלות.
זנדברג, חברת מערכת במוסף "גלריה", מרבה לסקר תוכניות בנייה, מבנים חדשים ומיזמי שימור, לרוב בשימת דגש על הקשרם החברתי והפוליטי.
אסתר זנדברג נולדה ב-1946 בכפר זיו שבתל מונד לישראל אילן (בוים), פקיד, ולשרה לבית יוסקוביץ, מנהלת חשבונות, ילידי בנדין שעלו ארצה ב-1932 והתיישבו בתל מונד כפועלים בפרדס של אלפרד מונד.
ב-1955 עברה המשפחה להתגורר בשיכון עובדי קופת חולים ב' בגבעתיים.
על אף שאינה אדריכלית, זנדברג הועסקה במשך שנים במספר משרדי אדריכלים כשרטטת (בין השאר במשרדו של אברהם יסקי), קודם שהחלה לכתוב בעיתון.
היא כתבה, ראשית, בשנות ה-80 במקומון "העיר", מקבוצת "הארץ", סדרת מאמרים שבה העמיקה בכל גיליון על בית או אלמנט מהסגנון הבינלאומי, ובהמשך, ב-1996, החלה לפרסם ב"גלריה".
היא הקדישה עצמה מאז לניתוח הסביבה העירונית הבנויה דרך היבטים חזותיים, ציבוריים וחברתיים, ולפרשנות של סוגיות אורבניות ותכנוניות, וכמו כן היא עוסקת בביקורת של ספרות אדריכלית, ובנגזרות עיצוביות ואקולוגיות של תכנון פניה של ישראל.
זנדברג מציגה ויכוחים המתקיימים בעולם הארכיטקטורה הישראלית והבינלאומית, ומציעה לבחון אותם על רקע קונפליקטים תרבותיים ופוליטיים שהיא רואה כמשתקפים בהם.
כנמנית עם זרם העיתונות הביקורתית, רישומיהן של עמדות שמאליות בולטים בכתיבתה של זנדברג, ובחיבורים שאותם היא עושה בין הקשרים מרחביים ותרבותיים ביקורתה נוטה מעת לעת להתאפיין בנקודת מוצא פוסט-מודרניסטית, על אף העובדה שהיא גם מרבה לנקוט עמדה שיפוטית ומוסרית (כגון העדפת הציבורי על פני הפרטי).
בולטת בהתייחסותה המורכבת למרחב הבנוי הישראלי, כשעיקר דגשיה הביקורתיים מופנים אל הפנים האסתטיים שלו, ואל עקרונות תפיסת מרחב, כשלעומת זאת היא נוטה לציין לטובה את איכות הבנייה בארץ, ואת הדיאלוג שהיא מקיימת עם דגשים עולמיים.
רבים מטוריה במדורי התרבות מצטרפים לשיח השימור והבינוי בגוש דן ומוקדשים לאתרים בתל אביב; אף שהיא מגיעה לעיתים לבחון פרויקטים בירושלים ובחיפה, חלק ניכר של רשימותיה עוסק במתרחש בתל אביב, ועל כך זכתה לביקורת.
זנדברג עוררה הדים כאשר הכריזה כי מסיבות פוליטיות לא תסקר במדורה את בית הספר לאדריכלות הפועל בתוך המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון.
היא זכתה לביקורת הטוענת כי בכך נעלמת מהקורא תמונת עולם מלאה, ומאידך לתמיכה בטענה כי החלטתה המחאתית מידתית ומעוררת מחשבה, ודווקא נותנת לקורא תמונת עולם רחבה ומלאה.
בשנת 2012 יצא לאור ספרה "ארץ עיר: רשימות מקומיות" בהוצאת בבל.
בתה, תמר זנדברג, היא חברת כנסת לשעבר, השרה להגנת הסביבה לשעבר והייתה ראש מפלגת מרצ, ובנה מיכאל זנדברג, הוא כדורגלן עבר.
אסתר (אתי) לוי (נולדה ב-18 בדצמבר 1989 בישראל) היא אלופת ישראל בשחייה אמנותית.
לוי החלה להתאמן מאז שהייתה בת 6, ובספטמבר 2001 עברה לבית הספר הספורטיבי בחוות הנוער הציוני בירושלים.
בשנה זו נכנסה לוי לנבחרת הקדטיות.
בשנת 2002 הגיעה לוי למקום השביעי באליפות ארצות הים התיכון לילדות.
בשנת 2004, בהיותה בת 15, עברה לנבחרת הבוגרות והשתתפה עם קבוצתה במוקדמות המשחקים האולימפיים באתונה ובאליפות אירופה לבוגרות במדריד ובתחרויות אלו הבנות קטפו את המקום ה-8 המכובד.
באותו זמן השתתפה לוי גם בתחרויות לנוער ודורגה במקצה האישי במקום ה-11 באליפות אירופה לנוער שנערכה באיטליה ובמקום ה-17 באליפות העולם שנערכה שנה לאחר מכן במוסקבה.
בשנת 2005 השתתפו לוי ואינה יופה באליפות צרפת, שם זכו הצמד במקום השלישי.
בשנת 2006 נערכה אליפות אירופה לבוגרות בבודפשט שם התחרתה לוי יחד עם ויקטוריה ירמולנסקיה והשתיים הגיעו למקום השישי.
באותה תקופה נחשבה לוי לשחיינית הצעירה והמבטיחה של ישראל.
בשנת 2007 השתתפה לוי עם אנסטסיה גלושקוב באליפות העולם שנערכה במלבורן והצמד הגיע למקום ה-18. בשנת 2009 גלושקוב יצאה להפסקה מפעילות ספורטיבית יחד עם עזיבת אמה המאמנת טטיאנה צים ובשנה זו הוכתרה לוי לאלופת ישראל הרשמית בתרגיל האישי שביצעה לשיר הישראלי "לוליטה" של אתי אנקרי ודוד דאור.
בתחרות זו זכתה לוי במקום הראשון יחד עם יבגניה טטנבאום בתרגיל הזוגי ובמקום הראשון בתרגיל הקבוצתי יחד עם המועדון שלה.
לקראת אמצע השנה שבה גלושקוב ולוי גלושקוב וירמולינסקיה טסו לאליפות העולם ברומא בהנהגת המאמנת סבטלנה בלכר.
הבנות קטפו את המקום ה-18 בתרגיל החופשי (לוי וירמולינסקיה) ואת המקום ה-15 בתרגיל הטכני (לוי וגלושקוב).
לוי התגוררה בירושלים עד שנת 2014 וגם לאחר הפרישה (2010) הייתה שותפה להישגיה של קבוצת הבית שלה מכבי יובלים ירושלים, ושימשה כמאמנת שחייה אומנותית במתנ"ס גילה.
באליפות ישראל לבוגרות ונערות לשנת 2014 שנערכה במתנ"ס גדרות בעשרת זכתה לוי במקום הראשון בדואט עם חברתה סשה קונין ובמקום הראשון בתרגיל המשולב עם קבוצתה הפועל יובלים ירושלים.
משנת 2014 ועד היום לוי מתגוררת בעיר מודיעין ומשמשת כמאמנת שחייה אומנותית של הפועל גדרות על כל מגוון הגילאים, איתם קטפה תארים רבים.
אסתר נרקיס (נולדה ב-6 בנובמבר 1930) היא מורה ישראלית לפסנתר.
אביה, דוד הכהן, היה ממנהיגי היישוב בתקופת טרום המדינה, חבר הכנסת, מדינאי ודיפלומט.
נרקיס למדה בבית הספר הריאלי.
באפריל 1948 התגייסה לפלמ"ח במסגרת הכשרת הצופים.
נרקיס שרתה בגדוד השביעי של חטיבת הנגב.
היא סיימה קורס קשרים והייתה קשרית של מפקד הגדוד ולאחר מכן מזכירה גדודית.
היא נטלה חלק בכיבוש באר שבע, במבצע חורב ובמבצע עובדה.
בתקופה זו הכירה גם את בעלה, עוזי נרקיס.
לאחר תום שירותה הצבאי ב-1949 החלה ללמוד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ולאחר מכן בפריז.
בשנים 1996-1979 ניהלה את הקונסרבטוריון שליד האקדמיה למוסיקה בירושלים.
נרקיס לימדה תלמידים רבים במשך שישים שנה.
בין תלמידיה: אסנת נצר, זוהר שרון, בנג'מין הוכמן וליאור קרצר.
אסתר אזהרי מויאל הייתה סופרת, מתרגמת, עיתונאית ופעילה למען זכויות נשים יהודיה-לבנונית.
אסתר לזרי (אזהרי) נולדה בביירות בשנת 1873. אביה, עבדאללה לזרי, היה סוחר משי שפרנסתו הייתה קשה.
בילדותה קיבלה חינוך נוצרי ומוסלמי ולמדה בקולג' האמריקאי לבנות.
בריאיון למזרחן יעקב יהושע (יהושע בן-חנניה) סיפרה:.
בדצמבר 1891 התקבלה כחברה באגודת הנשים הסורית ("באכורה סוריה") ובמרץ 1893 נתמנתה למזכירת האגודה.
בתום לימודיה החלה לפרסם מאמרים בעיתונות הערבית בנושאים "המזרח הערבי, השכלת העם ושפור מצבה של האשה המזרחית".
בשנת 1893 החלה ללמד מטעם הכנסייה הסקוטית וניהלה את בית הספר המוסלמי לבנות "אל מקאסר אל כיריה" בביירות.
בשנת 1894 נישאה לשמעון מויאל, סטודנט לרפואה אשר הכירה בביירות.
הם נסעו לקושטא על מנת שהוא יוכל לקבל תעודת רופא טורקית.
הזוג התערה שם בחברה הספרותית והפוליטית.
בתום לימודי הרפואה של הבעל חזר הזוג לארץ ישראל.
בשנת 1898 הם עברו לקהיר וב-1 במאי 1899 ייסדה את הירחון "אל עאילה" (המשפחה) שהוקדש "לטובת שחרורה של האשה המזרחית ושיפור חייה".
במאמר הפתיחה כתבה כי "האשה הנה יצור תרבותי, בעל רצון חפשי ומצפון חי ומעמדה שוה למעמדו של הגבר.
לפי דעתה האשה עולה בכמה תוכנות על הגבר כגון ברגשותיה העדינים ובראית הנולד שכן צופה את הדבר מראשיתו".
בשנת 1904 כתב העת הפך לשבועון.
מויאל כתבה גם בעיתון היומי "אלחרם" ובכתב העת הספרותי "אלהילל".
מויאל כתבה באותה תקופה את הספר "תאריך חיאת אמיל זולה" (תולדות חיי אמיל זולה) (1903).
בני הזוג חזרו ליפו בפברואר 1908, והיא סייעה לייסוד ארגון נשים יהודיות בעיר.
ביתם היה לסלון ספרותי בעיר.
ב-16 בינואר 1914 הקימה יחד עם בעלה את כתב העת "צוות אל עותמאניה" (קול העות'מנות).
מויאל התאלמנה ב-1915. היא עברה לגור במרסיי יחד עם ילדיה וחזרה ליפו באמצע שנות השלושים והתגוררה בדירה קטנה בשכונת מנשייה.
באותה עת איבדה קשר עם חלק מבני משפחתה.
מויאל תרגמה עשרות דרמות מהספרות הצרפתית, שהוצגו בבתי ספר ערביים בארץ ישראל ובביירות.
ילדיה היו: המשורר עובדיה (עבדאללה) נדים, מוניר, סעאד, מונירה, ויקטוריה.
אסתר ("אסתריה") עובדיה (במקדונית: Естреја Овадија; 25 בדצמבר 1923, ביטולה, ממלכת יוגוסלביה – 26 באוגוסט 1944, קיימאקצאלאן, ממלכת בולגריה) הייתה פרטיזנית יהודייה, חברה בשומר הצעיר ובהמשך חברה בתנועת הנוער של המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה.
לאחר כיבוש מקדוניה בידי הבולגרים הצטרפה לכוחות הפרטיזנים, התקדמה לדרגת קומיסר פוליטי של גדוד פרטיזנים ונהרגה בקרב מול הצבא הבולגרי בפסגת קיימאקצאלאן.
אסתר עובדיה אשר כינויה המחתרתי היה "מָרָה" הפכה לגיבורה לאומית ביוגוסלביה ולאחד מסמלי המאבק החמוש נגד הכיבוש הבולגרי והגרמני.
אסתר עובדיה נולדה בביטולה (מונאסטיר) למשפחה קשת יום בשכונה היהודית בביטולה.
היא עבדה ככובסת במקביל ללימודיה בבית הספר היסודי והצטרפה לקן תנועת השומר הצעיר בעירה.