tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-18 בדצמבר 1800, חתם פאול על מניפסט המכריז על סיפוח ממלכת כארתלי-קאחתי לאימפריה הרוסית באופן חד-צדדי, כשהמשא ומתן על התנאים היה עדיין בתהליך.
הכרזה זו נשמרה בסוד עד למותו של גאורגי השנים עשר ב-28 בדצמבר של אתה שנה.
בנו הבכור של גאורגי, דוד , הוכר רשמית כיורש מוחלט על ידי הקיסר פאול ב-18 באפריל 1799, אבל הכתרתו למלך לאחר מות אביב לא הוכרה.
ב-12 בספטמבר 1801 אשרר אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה את החלטת קודמו פאבל, שעל פיה יש להדיח את שושלת בגרטיוני מכס המלוכה.
אם כי היו חלוקים בינם לבין עצמם, התנגדו חלק מנסיכי בגרטיוני לסיפוח הרוסי וניסו ליזום מרד.
רובם נעצרו בסופו של דבר וגורשו מגאורגיה.
שלטונו של בית אימרתי הגיע לסיומו כעבור פחות מעשור מאוחר יותר.
ב-25 באפריל 1804, הסכים סולומון השני, מלך אימרתי, שהיה בפועל וסאל עותמאני, לחתום על הסכם אֶלַאזַנאוּרִי עם רוסיה, בתנאים דומים לחוזה גאורגייבסק.
למרות זאת, ב-20 בפברואר 1810, הדיחו הרוסים את סולומון מכס השלטון.
ניסיון המרד שלו כשל והוא נפטר בשנת 1815, בגלות בטרבזון שבטורקיה העות'מאנית.
השלטון הרוסי על גאורגיה הוכר בסופו של דבר בהסכמי שלום שונים עם פרס והעות'מאנים, והשטחים הגיאורגיים הנותרים נכבשו על ידי האימפריה הרוסית בהדרגה במהלך המאה ה-19.
הבגרטיונים הפכו למשפחה אריסטוקרטית בולטת באימפריה הרוסית.
תיאטרון הבית שלו בטביליסי נחשב לאחד הטובים ביותר בקווקז.
בנו הנסיך פיוטר רומנוביץ' בגרטיון היה מושל מחוז אובלסט טבר ולאחר מכן מושל-גנרל הפלכים () הבלטיים.
הוא היה גם מהנדס מתכות ידוע בטכניקת קיאניזציה של זהב ברוסיה.
הנסיך דמיטרי בגרטיון היה גנרל רוסי שלחם במלחמת העולם הראשונה במתקפת ברוסילוב ולאחר מכן הצטרף לצבא האדום.
רוב בני משפחת בגרטיוני עזבו את גאורגיה לאחר שהצבא האדום השתלט על טביליסי בשנת 1921.
לאונידה בגרטיון-מוחראני מבית מוחראני, נישאה לולדימיר קירילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה והפכה לאמו של אחת מהטוענות למורשת רומנוב - מריה ולדימירובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
ארקלה בגרטיון-מוחראני , מהענף הבכיר של השושלת, הכריז על עצמו כראש בית המלוכה של גאורגיה בשנת 1942, בהיעדר עדות לכך שהבגרטיונים מהענף הקאחתי (ששלטו עד שנת 1801), עדיין שרדו מעבר למסך הברזל.
הוא ייסד בגולה (ברלין) את "איחוד הגאורגיים המסורתיים" .
החל משנות התשעים של המאה העשרים החלו בכירים מצאצאי בגרטיון-מוחראני לשוב למולדתם, מספרד לגאורגיה, ולסיים דורות של גלות.
אחיו הצעיר דוד קבע את מושבו בטביליסי, קיבל אזרחות גאורגית, תבע את תוארי משפחת מוחראני והפך לראש מועצת המשפחה.
מוחראני היה הענף הפטרילינארי הבכיר ביותר, שמוצאו הוא ישירות מקונסטנטין השני מלך גאורגיה .
שושלת היא שורה של שליטים השייכים לאותה משפחה השולטת במדינה או בממלכה במשך דורות רבים.
השלטון בשושלת עובר בדרך כלל רק לצאצאים הזכרים, עם קדימות לאח הגדול, והיא נקראת גם "בית" (בעיקר באירופה) כגון בית הבסבורג.
המונח משמש לעיתים גם כדי לתאר את התקופה בה אותה משפחה החזיקה בשלטון, או את האירועים והאופנות של אותה התקופה, לדוגמה: "אגרטל משושלת מינג" או סגנון טיודור.
היסטוריונים נוהגים להתייחס בדרך כלל להיסטוריה של מדינה מסוימת בתוך מסגרת של רצף שושלות, במיוחד באומות כמו סין, מצרים העתיקה וממלכת פרס.
רוב ההיסטוריה הפוליטית של אירופה נשלטה על ידי שושלות או הושפעה מהן, כמו השושלת הקרולינגית, השושלת הקאפטינגית, שושלת הבסבורג, שושלת סטיוארט, שושלת הוהנצולרן ושושלת רומנוב.
עד המאה ה־19 היה זה מובן מאליו שאחד מתפקידיו הלגיטימיים של המלך היה להגדיל ולחזק את שושלתו, כלומר, להגדיל את שטחיהם, עושרם וכוחם של בני משפחתו.
"נישואים שושלתיים" הם כאלו שנענים לחוקים ולהגבלות של השושלת כך שלצאצאים של אותם נישואים תישאר זכות הירושה וזכויות מלכותיות אחרות.
שושלת צ'לוקייה (המאה ה-6 עד המאה ה-12)
שושלת האן (206 לפני הספירה–220 לספירה)
בית וינדזור (1917–היום), שם הבית שונה בשנת 1917 בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
בית המלוכה הבריטי הבא, לאחר אליזבת השנייה, ייקרא בית מאונטבאטן-וינדזור.
השושלת הארטאשסית (189 לפני הספירה – 12 לספירה)
השושלת הפרנבזידית (299–90 לפני הספירה) (30 לפני הספירה – 189 לספירה)
שושלת ווז'יסלאב (1186 – המאה השביעית)
השושלת היוליו-קלאודית (27 לפני הספירה – 68 לספירה)
+שםתפקיד ראשראשמדינהדתבית וינדזורמלך הממלכה המאוחדתצ'ארלס השלישיממלכות חבר העמים הבריטי:
האראלד החמישי (מלך נורווגיה),נצרותבית ברנדוטמלך שוודיהקרל השישה עשר גוסטבנצרותבית בורבוןמלך ספרדפליפה השישינצרותבית בורבון פארמההדוכס הגדול של לוקסמבורגאנרינצרותבית ליכטנשטייןנסיך ליכטנשטייןהנס אדם השנינצרותבית יאמטוקיסר יפןנארוהיטובית ואנגצ'וקמלך הדרקוןג'יגמה קיזר נאמגייל ואנגצ'וקבודהיזםבית צ'אקרימלך תאילנדראמה העשיריבודהיזםבית גרימלדינסיך מונקואלבר השנינצרות
בית עלי - שושלת כהנים, צאצאי עלי הכהן
שושלת הלל הזקן - כיהנו כנשיאי הסנהדרין במשך 15 דורות
שוש קירח (שם מדעי: Glycyrrhiza glabra; מכונה גם אקסוס, ליקוריץ) הוא צמח עשבוני רב שנתי בעל פרח פרפרני, ופרי תרמיל שטוח המכיל עד שבעה זרעים.
הצמח מתפשט באמצעות מערכת של קני שורש המסתעפים בקרקע.
שמו המדעי מגיע מהמילים היווניות מתוק - glykys ושורש - rhiza.
מקור השם העברי הוא בארמית, ומוזכר ב.
מתמצית השורשים המתוקים של הצמח מכינים באגן הים התיכון משקה קר ומתוק הקרוי בערבית: "שראב ערק סוס شراب عرق السوس", בעבר היו נוהגים ערביי ארץ ישראל להסתובב עם קנקן ובתוכו המשקה בעיקר לאחר סוף צום הרמדאן.
בארצות רבות ובעיקר במדינות אנגלו-סקסיות מקובל להכין ממנו סוכריות ליקריץ.
בארץ ישראל גדל הצמח בבתי גידול לחים בשפלת החוף ובגולן.
לשורש שוש קירח מגוון שימושים נוספים, בעיקר בתעשיית הטבק ובתעשיית התרופות.
לאחר מיצוי השורש משתמשים בשארית כמייצב קצף עבור חומרים לכיבוי אש.
גבעול מיובש של שוש קירח, הקרוי "מקל שוש", משמש במטבח בתור תבלין לתיבול משקאות.
אצל יהודי מרוקו נהוג להכניס את המקלות המיובשים לתוך משקה הערק בתוספת של פלחי אתרוגים, ובכך להטעים אותו.
גליצריזין יכול לגרום לרמות האשלגן בגוף לצנוח.
כשזה מתרחש, חלק מהאנשים עלולים לחוות עלייה בלחץ הדם, הפרעות קצב לב, בצקות ואי ספיקת לב.
לכן, מוצרים משורש הליקוריץ המכילים גליצריזין - לרבות ממתקי ליקוריץ שחור ותה ליקוריץ - עלולים להיות מסוכנים בצריכה גבוהה ובמיוחד לאנשים עם רקע של מחלות לב או יתר לחץ דם.
מריה דה גרסה מֶנֶגֵל (פורטוגזית: Maria da Graça Meneghel, נולדה ב-27 במרץ 1963), ידועה כשוּשה (Xuxa), זמרת, מנחת טלוויזיה, שחקנית, דוגמנית ואשת עסקים ברזילאית שהייתה לכוכבת בינלאומית.
שושה נולדה בסנטה רוזה, ריו גראנדה דו סול, ברזיל.
אביה היה איש צבא ובעקבות הצבתו בריו דה ז'ניירו עברה המשפחה לעיר כשהייתה שושה בת 7.
בגיל 15 התגלתה שושה על ידי סוכן דוגמניות שהזמין אותה לאודישן, ושנה לאחר מכן היא כבר הופיעה על שער מגזין ברזילאי.
ב-1983 החלה שושה להופיע בטלוויזיה כמנחה בתוכנית ילדים.
באותה שנה היא הופיעה לראשונה בקולנוע בקומדיה "O Trapalhão na Arca de Noé" ("המסורבל בתיבת נוח") מסדרת סרטיו של הלהקה "Os Trapalhões" ("המסורבלים").
בשנים 1984 ו-1985 חזרה שושה להשתתף בשני סרטים נוספים של הסדרה.
ב-1986 הנחתה שושה את תוכנית הילדים "Xou da Xuxa" ("המופע של שושה").
התוכנית זכתה להצלחה בברזיל ובכל אמריקה הדרומית.
ב-1992 הופיעה שושה ברשימת "50 הנשים היפות בעולם" של מגזין פיפל.
ב-1993 ירדה התוכנית מהמסכים עקב החלטתה של שושה להשקיע יותר זמן בקריירה בינלאומית.
באותה שנה היא הנחתה תוכנית על שמה בארצות הברית, אך התוכנית לא זכתה לאותה הצלחה כמו באמריקה הלטינית.
ב-1994 חזרה שושה לטלוויזיה עם התוכנית "Xuxa Park", אשר הייתה גרסה חדשה ל"Xou da Xuxa".
התוכנית התבססה על ילדים מארצות ומתרבויות שונות.
תוכנית זו שודרה גם בערוץ הילדים, וזכתה להצלחה בישראל.
התוכנית ירדה מהמסכים ב-2001 עקב שריפה שהתרחשה בשידור חי באותה עת.
ב-1996 ביקרה שושה בישראל וקליפ לשיר שלה, "עושים שלום", בו שרה שושה בשלוש שפות בהן עברית, שודר בערוץ הילדים.
לאחר ששודרה התוכנית ערכה שושה הופעה בישראל.
בביקור זה שושה גם צילמה פרסומת לחברת עלית עבור החטיף "שוּש".
באותה שנה גם הקליטה עבור אלבומה "Tô de Bem com a Vida" גרסה פורטוגזיתל"שיר הבטלנים" של אבי קושניר ונתן דטנר.
ב-2003 הופיעה שושה בתוכנית לילדים בגני חובה.
התוכנית זכתה להצלחה אך ירדה מהמסכים לאחר שנה בעקבות ריב של שושה עם האמרגן שלה.
ב-2006 כיכבה שושה בסרט "התאומות שושה" בו שיחקה תאומות, אחת טובה ואחת רעה.
ב-7 ביולי 2007 השתתפה שושה בלייב ארת' והופיעה בריו דה ז'ניירו.
ב-2008 חזרה שושה למסכים עם תוכנית חדשה, אך התוכנית לא זכתה להצלחה.
שושה הכירה את הכדורגלן פלה במהלך צילומיה למגזין "Manchete".
הם יצאו במשך כחמש שנים ונפרדו ב-1986. הרומן המתוקשר ביניהם קידם את הקריירה שלה באופן משמעותי.
יצאה במשך שנתיים עם נהג המרוצים איירטון סנה והם נפרדו ב-1992.
ב-1997 היא החלה לצאת עם השחקן היהודי לוסיאנו צּפיר (ספיר).
לזוג נולדה בת בשם סשה ב-28 ביולי 1998. באותה שנה נפרדו בני הזוג.
במהלך השנים חזרו ונפרדו בני הזוג, והם התגרשו סופית בדצמבר 2009.
במהלך מערכת הבחירות בברזיל ב-2022 הביעה תמיכה ציבורית במועמד השמאל לואיס דה סילבה, נשיאה לשעבר של ברזיל, שלבסוף ניצח את ז'איר בולסונארו ונבחר לכהן בתפקיד מחדש.
מזוהה ביותר עם עבודות "הצילום המטופל" גדולות הממדים בשחור-לבן, ופעולות ה"גזירה והעתקה" הידניות שלה.
אופן פעולתה ידני לחלוטין, בראשית עידן הפוטושופ והצילום הדיגיטלי.
לרקע הביוגרפי של קורמוש בפרט בהיותה בת הדור השני לשואה, משקל רב ביצירתה.
קורמוש החלה ליצור בגיל 40 ונפטרה בגיל 53 ממחלת הסרטן.
נולדה כרוזה פרלמוטר בעיר רגנסבורג שבגרמניה ב-1948, בתם של סימה ושבתאי פרלמוטר, זוג פליטי מלחמה וניצולי מחנות, ילידי העיירה דמבלין שבפולין.
ב-1949, בהיותה בת שנה וחצי, עלתה קורמוש עם הוריה ואחותה הגדולה רבקה (בתם של סימה ובעלה הראשון שמואל רוזמרין שנספה במחנה מיידנק) לישראל דרך צ'כוסלובקיה.
בראשית ימיהם בישראל התגוררה המשפחה במעברת שבות עם ובמגורים זמניים שונים, עד שהשתכנה בדירת חדר וחצי בשכונת העולים ביצרון בתל אביב.
קורמוש החלה את לימודי האמנות שלה ב-1982 במדרשה למורים לאמנות, במטרה ללמוד ציור, ושם התפתחה בתחום הצילום.
בין מוריה נמנו משה גרשוני, פרופסור בועז טל ודגנית ברסט.
בין השנים 1988–1992, לאחר סיום לימודיה, עבדה קורמוש בעיתון "העיר" כצלמת עיתונות.
ב"העיר" התמחתה בצילום פורטרטים, ואף פיתחה את תחום צילום הופעות המחול והתיאטרון.
בין השנים 1992–1993 לימדה במכללה להכשרת מורים לאמנות, רמת השרון.
קורמוש התגוררה יחד עם בן זוגה הצייר מאיר פרנקו ושני בניה, בביתם שהשקיף על גן מאיר, ברחוב קינג ג'ורג' שבתל אביב, שם גם עבדה.
ביתם של שוש קורמוש ומאיר פרנקו היה מקום מפגש לקבוצות אמנים, רובם מורים במדרשה לאמנות, שהפכו לידידים קרובים, (דגנית ברסט, משה גרשוני, נורית דוד, דינה כהנא-גלר ורבים אחרים).
שוש קורמוש נפטרה ממחלת הסרטן ב-2001. כחצי שנה לאחר מותה נרצח בן זוגה, מאיר פרנקו, בסיני.
במסגרת פרויקט של עיריית תל אביב להנצחת אמנים ואנשי במה תושבי תל אביב, נקבע לוח הנצחה בכניסה לביתם ברחוב המלך ג'ורג' 33 ב' בתל אביב.
קורמוש יצרה את גוף עבודותיה בתקופה קצרה של 12 שנים.
מתחילת דרכה האמנותית, העסיק אותה הקשר התרבותי המורכב שבין הצילום לציור.
טלי תמיר כינתה אותה "אסכולה של אישה אחת באמנות הישראלית"1. שכן היא הציעה סוג חדש של צילום, הקשור מאוד לציור.
פעולות הציור הידניות נכחו ברקע עבודות הצילום בשחור לבן.
קורמוש, בעבודה ידנית, מערערת את יכולתו של התצלום "לספר את העבר"2: "הקסם בשבילי הוא לעשות צילום כתהליך שמוותר על הילת הריאליזם, והוא אינו אמיתי יותר מציור, אך באותה מידה נדיב, מחייה ועושה קסמים"3 (קורמוש, 2000).
ביצירתה ניתן לראות השפעה ברורה של הצילום הסוריאליטי.
גוף עבודות הצילום של קורמוש מתחלק לארבעה פרקים:
ניסיונות ראשונים לצילום חפצים מבוים ומטופל.
בניית חלל פיקטיבי וביום סיטואציות סוגסטיביות באמצעות תאורה, שתילת רקעים ושימוש בחפצים שונים.
ברוח הצילום הסוריאליסטי, עוררה קורמוש אסוציאציות חייתיות או נשכניות, בשימוש דרמטי בצללים, ביצרת רמיזות לנרטיבים לא ברורים באמצעות בובות או דגמים של חיות, טשטוש בין החפץ הממשי לצילו והזרה של חפצים פשוטים (כמו השימוש בבוטן).
כל הדימויים בקבוצת תצלומים זו - חפצים וכלים שהיו בעבר בשימוש ביתי - צולמו מתוך קטלוגים של מכירות פומביות, לאחר בידוד מזמן והקשר, מיון וקיטלוג.
חפצים כמו: שולחנות מגולפים, כיסאות מרופדים, מראות עם פיתוחים, סכום מכסף ועוד חפצים, שיירים של תרבות מפוארת.
התרבות הבורגנית האירופאית, של "הסדר הטוב", זו שמשפחתה הביאה איתה מאירופה, אם בליפט הרהיטים והחפצים הגדול שהובא על ידי המשפחה מגרמניה, ואם במנטאליות.
תצלומי הסדרה מכילים אובייקט אחד בודד; או דימוי זוגי; או "תפרחת דימויים".
סדרה זו מבוססת על דימויים גופניים ללא גוף4 והיא הסדרה הביוגרפית ביותר והפוליפונית ביותר בעבודתה של קורמוש.
הדימויים המופעים בסדרה זו קשורים לביוגרפיה האישית של קורמוש.
הם דימויים תלויי גוף: צמה קלועה (המזכירה את צמתה של אחותה רבקה מתצלומים), החולצה הגברית הלבנה (חולצת אב בעלת הקשרים של לבוש בורגני- אירופאי מהוגן), סינר לבן (שנתפר על ידי אמה של קורמוש).
בין הדימויים מופיעה גם מראה ריקה, סמל מבשר מוות.
החיבורים וההקשרים הנוצרים בין הדימויים, הריבוי והדחיסות המעיקה מעלים, בין היתר, הקשרים של מוות וחיסול; השואה כאובססיה כמותית.
הניגוד בין הבדים המגוהצים לבין מיקומם בחלל הריק מנכיחים את עוצמת הקטסטרופה.
סדרת תצלומי הזרים, כגון "ללא כותרת (R24)", מבוססת על תצלומי עלים, ענפים, פרחים ומעט כלים.
שילובי פרחים דלים ושופעים מייצרים זרים כפולי משמעות.
אחד ממקורות השפעה על הסדרה "זרים" הוא אוסף תצלומי הפרחים של הצלם והבוטנאי הגרמני קרל בלוספלדט, אך בניגוד לנייטרליות המדעית שלו, הצמחים של קורמוש נגועים ומטופלים, מלנכוליים ואפרוריים.
בשלוש השנים האחרונות לחייה, כשנבצר ממנה לעבוד בחדר-חושך, שבה קורמוש לציור ואיתו לעבודה בצבע לאחר שנים בעבודה מונוכרמטית.
היא ציירה שלוש סדרות ציורים הממשיכות מוטיבים בהם טיפלה בצילום.
בסדרה אחת, לקחה קורמוש דימויים מהציור הקלאסי, מתקופות הרנסאנס והבארוק, ציור מערבי המבטא עבר תרבותי עשיר (בעזרת "חלון מנייר" מסגרה את הפרט אותו רצתה לבודד והעתיקה אותו).
בסדרה השנייה ציירה חפצים, בדומה לחפצים המופיעים בצילומים, "כפוטוגרמות" לבנות על רקע תכלת.
סדרת הציורים השלישית עסקה בדימויים של עננים, בעקבות העננים המופיעים ב"מונחים" ובהתבסס על תצלומי עבודה שצילמה.
תהליך עבודתה של קורמוש היה כרוך בטכניקות ידניות.
תחילה יצרה מעין קולאז' קטן מידות ששימש כמקור לתצלומים הגדולים.
תהליך יצירת הקולז' החל בבחירת דימוי וצילומו, אם מספרים וקטלוגים ואם מצילום ישיר.
לאחר שלב הבחירה יצרה נגזרת של הדימוי על ידי גזירתו הידנית מן הפריים.
את הנגזרות ערכה, שכפלה והדביקה לפי צרכיה על גבי נייר ולאחר ההדבקה, צבעה את הרקע בצבע גואש שחור או לבן, באמצעות מכחול דק (בעבודותיה המוקדמות השתמשה בטיפקס, עם מכחולו הזעיר, לצביעת הרקע).
לבסוף צילמה והדפיסה את הקולז' בהדפסת כסף גדולה.
1990 - גלריית המחלקה לאמנות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1993 - המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן [קטלוג]
1996 - סדנאות האמנים, תל אביב-יפו
1998 - "זרים" (יחד עם משה גרשוני), סדנאות האמנים, תל אביב-יפו
2008 - "זרים", גלריה גורדון, תל אביב-יפו
2008 - "מונח דומם: עבודות 1987-2001", המוזיאון הפתוח לצילום, גן התעשייה תל-חי [קטלוג]
1997 - פרס שר החינוך והתרבות לאמנות חזותית
1999 - פרס אויגן לגרפיקה ישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות.
שושה גורן (נולדה ב-18 בפברואר 1943) היא שחקנית, מחזאית וסופרת ישראלית.
שושה גורן נולדה בבגדד שבעיראק, ובשנת 1951 עלתה לישראל עם הוריה.
שירתה בצה"ל כקצינה בחיל הים, במסגרת תפקידה הייתה עורכת העיתון "מערכות-ים".
בוגרת החוגים ספרות ולשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בהמשך עסקה בהוראה בגימנסיה הרצליה.
מאמצע שנות ה-70 התגוררה בניו יורק ולימדה שם ספרות ולשון עברית בישיבות תיכוניות.
בשנת 1978, בעת שהותה בניו יורק, הצטרפה גורן ללימודי תואר שני במשחק בברוקלין קולג'.
עם שובה לישראל, ייסדה בשנת 1982 את תיאטרון "בימת קדם", בשיתוף עם בן זוגה, הסופר והמחזאי יצחק גורמזאנו גורן ועם המחזאי רפאל אהרון.
במסגרת התיאטרון העלתה גורן בשנת 1983 את הצגת היחיד שלה "נשים של ממש", שעלתה למעלה מ-1,000 פעמים.
בעקבות הצלחתה ביססה את מעמדה כשחקנית.
גורן המשיכה בתפקידיה כשחקנית-בית ויוצרת במסגרת "בימת קדם", ובמקביל הופיעה גם בתיאטראות אחרים, וכן בקולנוע ובסדרות טלוויזיה.
גורן פרסמה מספר סיפורים קצרים וכתבות לעיתונות, וכן כתבה שבע מתוך הצגות היחיד שבהן הופיעה.
ספרה "50 סיפורי במה", בהוצאת בימת קדם (2022), כולל מבחר מונולוגים שכתבה וביצעה לאורך השנים.
ספרה השני, "קח את עיניי", כולל סיפורים ושירים.
מתגוררת בתל אביב, עם בן-זוגה, יצחק גורמזאנו גורן.
לגורן שלושה ילדים, שלושה עשר נכדים ושני נינים.
בשנת 2019 זכתה גורן בפרס שח"ם על מפעל חיים.
נשים של ממש – ע"פ יצירות מאת ארז ביטון, יצחק גורמזאנו גורן, סמי מיכאל, יוסף עוזר, אמנון שמוש ורפאל אהרון.
עריכה ובימוי: רפאל אהרון, בימת קדם 1982
מדמות לדמות – כתיבה וביצוע: שושה גורן.
עריכה ובימוי: יצחק גורמזאנו גורן, בימת קדם 1984
עם שושה בכיף – מאת שושה גורן ובהשתתפותה, בימת קדם 1991
פאדיחה להשכיר – מאת שושה גורן ובבימויה, בימת קדם 1993
פצ-פצ התולעת המגהצת (לילדים, עם בובות) – מאת שושה גורן ובביצועה, בימוי: יצחק גורמזאנו גורן, בימת קדם 2003
אני שונאת לבשל – מאת שושה גורן, בימוי רבקה וולמן, בימת קדם 2005
Born in Baghdad – מאת שושה גורן, בימוי יצחק גורמזאנו גורן (באנגלית), בימת קדם 2007
הלהלולה לשושה – מאת שושה גורן ובביצועה בשיתוף עם זמר ונגנים (בערבית עיראקית) בימת קדם 2009
לילה בסקיה - מאת קובי לוריא, מועדון צוותא אור יהודה
דקלים וחלומות – ע"פ סמי מיכאל, ת' אורנה פורת לילדים ולנוער
האבא של החתן – מאת יוסף בר-יוסף, התיאטרון הקאמרי
חצוצרה בוואדי – ע"פ סמי מיכאל, בתיאטרון בית ליסין ובתיאטרון חיפה
רישיון לחיות – מאת יצחק גורמזאנו גורן, תיאטרון באר שבע
ירח שחור – מאת מוטי אברבוך, תיאטרון באר שבע
אקווס – מאת פיטר שאפר, תיאטרון באר שבע
אתה צעיר רק פעמיים – תיאטרון באר שבע
העולם על-פי אלון – מאת אורלי ישועה, תיאטרון השעה הישראלי
קוביות של שוקולד – מאת נאוה מקמל-עתיר, חני הפקות
המאהב – מאת א"ב יהושע, תיאטרון הבימה
חולה אהבה בשיכון ג' – מאת שבי גביזון, התיאטרון הקאמרי
בית אל ג'יראן - שכנים - מאת סיגל שאול, התיאטרון העיראקי הישראלי
אין כמו משפחה - מאת מאור הרוש, תיאטרון תל אביב
מפקח בא - מאת ג'יי.
במקום אהבה – מאת יצחק גורמזאנו גורן ובבימויו, 1985
חלום ניו-יורק – מאת יצחק גורמזאנו גורן ובבימויו, 1988
חג איפורים – הצגה לילדים מאת שושה גורן ומאשה דולב.
בימוי: יצחק גורמזאנו גורן, 1990
בקיץ על הגג – מופע סיפורים מאת שושה גורן, 1991
אנוסים – מאת מוטי אברבוך ובבימויו, 1991
מסכות בוונציה – מאת יצחק גורמזאנו גורן, 1992
מהרג'אן אל מסאכר (פסטיבל המסכות) – הצגה לילדים בערבית.
מאת שושה גורן, בימוי יצחק גורמזאנו גורן, 1996
חתולה שחורה (עם כתם לבן) – מאת דורית מקלף, בימוי: יצחק גורמזאנו גורן, 2000
עגנון הים-תיכוני – מופע ספרות מכתבי עגנון, עריכה וביצוע: מיכל בת-אדם ושושה גורן, 2001
הסבתא והרקדנית – מופע סיפורים ומחול, מאת שושה גורן ובבימויה, 2002
דימונה דימונה – מאת יצחק גורמזאנו גורן ובבימויו, 2005
חזרתי משם – מאת עירית גדרון ובביצועה, 2001
שנהסרט תפקיד במאי 2024אהבה במרוקועדה דורוןSusannah Grant2017אמוררחלרפאל רביבו2012נמס בגשםשרהדורון ערן2011בין השמשותרוזיאלון זינגמןשמור על ילדתיאורחדינה פרלשטיין2007מדוזותתקווהאתגר קרת ושירה גפן2006קולולוש (סרט טלוויזיה ב-HOT3)עמומהנתי אדלר1997נסיעת מבחן (סרט טלוויזיה ב-ערוץ 2)רחלעמית גורן1996נשיםגברת ששוןמשה מזרחי1994בית (סרט סטודנטים)לאהדוד אופק1991"מגן אנושי"סבתא כורדיתטד פוסט1988נישואין פיקטיבייםאמא של ג'ודיחיים בוזגלו
שושה - 50 סיפורי במה (בהוצאת בימת קדם, 2022) - קטעי מחזות וסיפורים אודות עבודתה האמנותית של גורן.
קח את עיניי (בהוצאת בימת קדם, 2024) - נובלה, סיפורים ושירים.
השׁוֹשָׁא היה מקלע קל מתוצרת צרפת מתקופת מלחמת העולם הראשונה.
השושא שימש את הצבא הצרפתי וכן את צבאותיהן של שבע ממדינות ההסכמה, בכללן ארצות הברית, במהלך המלחמה.
ציונו הרשמי בצבא הצרפתי היה רובה אוטומטי מודל 1915 CSRG (Fusil-Mitrailleur Mle 1915 CSRG), אך הוא נודע גם כ-FM שושא, כ-CSRG, או כגלדיאטור.
השושא היה אחד המקלעים הקלים הראשונים שתוכננו כך שזוג חיילים – מקלען ועוזר – יוכלו לשאתם ולהפעילם מבלי להזדקק לחצובה כבדה או לצוות מקלענים.
במהלך הלחימה בשוחות הבוציות של צפון צרפת, נתגלו מספר בעיות תכנון בנשק, העיקרית שבהן הייתה המחסניות, אשר על מנת לחסוך במשקל, יוצרו כשהן פתוחות לצד אחד.
מבנה זה אפשר ללכלוך ולבוץ לחדור למנגנון הירי של השושא, והיווה את הגורם האחראי לכשני שלישים מהמעצורים בנשק.
מיד עם תום מלחמת העולם הראשונה החליף הצבא הצרפתי את השושא במקלע הקל "מודל 1924" ובהמשך ב"מודל 1924/29".
חיל המשלוח האמריקני החליף את השושא ברובה האוטומטי בראונינג במהלך ספטמבר 1918, חודשיים לפני תום המלחמה ב-11 בנובמבר.
במשך השנים הביא המוניטין הרע של השושא מומחים מודרניים רבים להעניק לו את התואר "המקלע הגרוע ביותר שנכנס לשירות צבאי בהיסטוריה של הלוחמה".
דוחות תקופתיים, זכרונות חיילים ואף תיעוד צבאי רשמי של קורות הדיוויזיות האמריקניות מהשנים 1917 ו-1918 לעומת זאת, מציגים את הדברים בטון מרוכך יותר.
הביקורת הגורפת כלפי רובי השושא, בכללם השושא המקורי וכן השושא האמריקני, נובעת בעיקרה מהביצועים המאכזבים של השושא האמריקני (בקליבר .30-06) בידי החיילים האמריקנים, ומהיעדר הידע על התפקוד המצוין של השושא המקורי (בקליבר 8 מ"מ לבל) בידיהם של החיילים הצרפתים במהלך המלחמה.
המקלע הקל "שושא", שסווג לעיתים כרובה אוטומטי, תוכנן לפעול על בסיס עיקרון הרתע הארוך, תוך הסתייעות בעיקרון פעולת הגז.
גרסה משופרת של הנשק, שהוצגה ב-1913, הציגה תוצאות מבטיחות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, חלחלה ההבנה כי כלי נשק אוטומטיים הם מרכיב חיוני להצלחה בשדה הקרב.
גנרל ז'וזף ז'ופר, הרמטכ"ל הצרפתי, חיפש בקדחתנות אחר נשק אוטומטי לשימושם של חיילי הרגלים הצרפתים שיהיה קל לנשיאה ולשימוש על ידי חייל בודד.
באותו זמן, המקלע הקל היחיד שנבחן ביסודיות, ואשר ירה את כדור ה-8 מ"מ לבל הצרפתי, היה הרובה האוטומטי CS.
לאחר מקצה שיפורים מהיר, התקבל הרובה אוטומטי מודל 1915 CSRG (Fusil Mitrailleur Mle 1915 CSRG) לשירות ביולי 1915, בעוד שהייצור עצמו החל בתחילת 1916.
ה"שושא", כפי שכונה, ירה כאמור את תחמושת ה-8 מ"מ לבל הצרפתית בקצב ירי איטי יחסית של כ-250 כדורים בדקה.
המקלע שקל בסך הכול כ-9 ק"ג, באופן משמעותי פחות ממקלעים נשאים אחרים בני התקופה, דוגמת ההוצ'קיס M1909 (ששקל 12 ק"ג) ומקלע הלואיס (ששקל 13 ק"ג).
יתרון נוסף שהציג הנשק הייתה היכולת לבחור בין מצב ירי אוטומטי מלא וחצי אוטומטי.
היה זה דווקא המבנה הארגונומי של הנשק, ולא כוח הרתע שלו, שהיה קשה לשליטה, אולם בעיה זו נפתרה ככל שהמקלענים שנשאו את הנשק צברו יותר ניסיון.
השושא יוצר והורכב במספר אופני ייצור שונים, דבר שהוביל לחוסר עקביות באיכות החלקים וההרכבה.
שרוול הקנה, וכן כל החלקים הנעים של הבריח, נחרטו מחלקי פלדה יצוקים, והיו תמיד בני החלפה בין שושאים שונים.
הקנה עצמו היה הקנה סטנדרטי של רובה הלבל שקוצר.
מקרני הקנה נבנו מצלעות אלומיניום יצוקות.
לעומתם, גוף הרובה היה צינור פשוט, בעוד שאר חלקי הנשק יוצרו באמצעות ריקוע והיו מאיכות בינונית.
לוחות הצד של הגוף הוחזקו באמצעות ברגים, אשר נטו להתרופף ולהשתחרר לאחר ירי ממושך.
כלי הנשק אשר יוצרו במפעל "גלדיאטור", שהיה המפעל העיקרי ששימש לייצור השושא, יוצרו עם כוונות פגומות, דבר שחייב את המקלענים שהפעילו אותם לתקנן בעצמם.
כלים אלה סופקו באיכות כללית טובה יותר, ותפקדו טוב יותר בשדה הקרב, מאחיהם שיוצרו בגלדיאטור.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה החזיק הצבא הצרפתי מלאי עודף של כ-63,000 רובי שושא.
מבחינת הצבא הצרפתי, היו ביצועיו של השושא נחותים לעומת ביצועיו של הוצ'קיס M1914 האמין אך הכבד יותר, אולם בעוד שההוצ'קיס היה נשק כבד, שהותאם לירי מחצובה נייחת, היה השושא נשק קל, אותו ניתן היה לייצר בייצור המוני זול ובמספרים גדולים.
השושא מעולם לא יועד לתפוס את מקומו של המקלע הכבד אשר מוצב בעמדה הגנתית סטטית, אלא לשמש כנשק נישא המתגבר את כוח האש של כיתת החי"ר במהלך התקדמותה בהתקפה.
יתרונו החשוב של השושא היה היכולת לירות בו תוך כדי הליכה.
כלי הנשק האוטומטיים הקלים האחרים שהיו זמינים באותה עת היו ההוצ'קיס M1909, שהיה כבד יותר, ומקלעי המדסן והלואיס, אותם לא ניתן היה להסב לקליבר ה-8 מ"מ לבל.
ביצועיו של השושא בשדה הקרב נתקלו בביקורות מעורבות עם הקיפאון במלחמה בשוחות הבוץ במהלך 1916. עקב הביקורת, החליט הגנרל אנרי פיליפ פטן לערוך סקר בין גדודי הצבא הצרפתי בנוגע לביצועי הנשק.
מסקנות הסקר היו כי המחסניות פתוחות הצד של השושא הוכחו כמקור שני שלישים מהמעצורים והבעיות שנתגלו בשושא, מאחר שאפשרו לבוץ, ללכלוך, ולגורמים זרים אחרים שהיו בשפע בשוחות הבוציות, לחדור בקלות למנגנון הירי.
מנגנון הירי הארוך שלו צוין כגורם מפריע לירי, אך בדיקות מקיפות יותר הראו כי היה זה דווקא מבנהו הארגונומי הבעייתי של השושא שהקשה על ירי מדויק בעת ירי של צרורות ארוכים יותר מקצרים מאוד.
חלק מהרובים שיוצרו על ידי מפעל גלדיאטור סופקו עם כוונות פגומות, שגרמו לכך שהנשק נורה תמיד בהטייה כלפי מטה וימינה, דבר שחייב את המקלען שהפעיל את הנשק הספציפי להתחשב בבעיה בעת ירי.
התחממות יתר עקב ירי ממושך של כדורים (כ-400 כדורים) גרמה להתרחבות שרוול הקנה עד לנקודה בה הוא נעצר לאחור, מבלי להשלים את פעולת הירי, ומבלי שהיה ניתן לשחררו עד להתקררות הנשק, מה שיצר מעצור שעשוי היה להמשך עד 10 דקות תמימות.
עקב כך, כללו חוברות ההסבר של הנשק הנחיה מפורשת לירות צרורות קצרים או ירי חצי-אוטומטי בלבד, וכן התעקשות על השימוש במחסניות תקינות בלבד.
מספר אבות-טיפוס למחסניות שלמות וחסינות לכלוך נבחנו במהלך מאי ויוני של 1918, אך אלו הופיעו מאוחר מכדי שיאומצו.
מחסניות מחוזקות, אך עדיין פתוחות צד, נכנסו לשימוש במהלך 1917, ויחד איתן סופקו כיסויי בד ייעודיים, שנועדו למנוע כניסת לכלוך לנשק בעת נשיאתו שלא בקרב.
צוות השושא הראשוני, בן שני החיילים, נמצא גם הוא בלתי מספק, והחל מאוקטובר 1917 הורחב הצוות לחוליית שושא בת ארבעה חיילים - מפקד חוליה, מקלען, עוזר מקלען ואיש צוות נוסף שנשאו מחסניות.
בעת מתקפת האביב הגרמנית של 1918, עברה הלחימה מהשוחות הבוציות לשדות פתוחים, דבר שהשפיע מאוד לטובה על אמינותם של רובי השושא והקל מאוד על תחזוקתם.
בנוסף, הצבא הצרפתי ערך שינוי מבני מקיף בגדודי הרגלים שלו - כל גדוד אורגן לצוותי קרב בני 18 חיילים.
צוותי קרב אלה התבססו על חוליית שושא, בת ארבעה חיילים, חוליית רמנים בת ארבעה חיילים, ושמונה רובאים רגילים.
הרישומים הגדודיים של הצבא הצרפתי ל-1918, והסטטיסטיקות של חלוקת המדליות למקלעני שושא, מראים בבירור כי היה להם חלק משמעותי בהצלחתה של הטקטיקה החדשה.
חיל המשלוח האמריקני הגיע לאדמת צרפת ביוני 1917 כשהוא אינו מצויד בכלי נשק אוטומטיים או בתותחי שדה.
מפקדיו העדיפו את בעלי הברית הצרפתים על פני הבריטים, לצורכי ההצטיידות שלהם.
הגנרל ג'ון פרשינג בחר בהוצ'קיס M1914 כמקלע בינוני, ובשושא כרובה אוטומטי, בעוד בפי החיילים האמריקנים השתרש הכינוי "שואו-שואו" ("Sho-Sho").
כלים אלה, אם טופלו כיאות, שירתו את החיילים היטב.
עד למועד הפסקת האש, סיפק מפעל גלדיאטור לכוחות האמריקניים 16,000 רובי שושא בקליבר 8 מ"מ לבל, ו-18,000 כלים נוספים בקליבר .30-06.
בעוד ביצועיו של השושא בקוטר 8 מ"מ נחשבו מספקים, ביצועיו של המודל בקליבר .30-06 התבררו במהרה כמחרידים, ותרמו רבות למוניטין הנורא של הנשק.
הבעיה הנפוצה ביותר הייתה כישלון בסילוק התרמיל, זאת לאחר שהנשק ירה מספר בודד של כדורים, והתחמם מעט.
בדיקות שנערכו ביולי 1973 במרכז הנשק שבאברדין הראו כי ההסבה של השושא לקליבר ה-.30-06 התבצע תוך שימוש במידות שגויות עבור בית הבליעה של הנשק, ובייצור מאיכות ירודה.
לא ברור מדוע בוחני הנשק האמריקנים ששהו במפעל גלדיאטור לא בחנו את כלי הנשק באופן מקיף, במיוחד לאור העובדה שהיו אלה כלי נשק מתכנון חדש לחלוטין, ולא הסבה פשוטה של השושא 8 מ"מ.
הצבא האמריקני ידוע בנוהלי בדיקת הנשק המחמירים שלו, אך ייתכן שבמקרה זה, ידע מוקדם כי הרובה האוטומטי בראונינג עתיד להחליף את השושא, רשלנות פשוטה או אף השילוב ביניהם, מילאו תפקיד מכריע.
מספר זעום ביותר של רובי שושא בקוטר .30-06 הגיעו בסופו של דבר לידי החיילים בחזית, ואלה הושלכו במהרה כלאחר יד, מאחר שממילא היו מסוגלים לירות מספר מחסניות בודדות בטרם התעוותו מחום הירי והפכו חסרי שימוש.
כתוצאה מכך, המשיכה אספקתם של רובי שושא בקוטר 8 מ"מ לחיילים האמריקנים.
רובי הבראונינג החדשים, שנודעו בכינוי BAR ואשר הוכיחו את עצמם כעדיפים בהרבה על מקלעי השושא, סופקו לראשונה במהלך מתקפת מז-ארגון בספטמבר 1918, וחולקו בחסכנות בין היחידות השונות.
ביום כניסת שביתת הנשק לתוקפה, 11 בנובמבר 1918, היו עדיין יותר מ-75% מהדיוויזיות האמריקניות מצוידות ברובי השושא.
מספר יחידות להביור גרמניות הפעילו רובי שושא שנתפסו שלל, מאחר שלצבא הגרמני לא היה מקלע קל, עד להופעתו של המקסים MG 08-15 בתחילת 1917. רוב רובי השושא שנמסרו לבלגיה הוסבו לתחמושת ה-7.65X54 מאוזר הבלגית.
פולין קיבלה סיוע צבאי מצרפת לאחר מלחמת העולם הראשונה, שבמסגרתו קיבלה גם 2,000 רובי שושא אשר שימשו את הצבא הפולני במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית.
לאחר המלחמה רכשה פולין רובים נוספים, עד למספר הסופי של 11,869 יחידות, והשושא הפך למקלע הקל הסטנדרטי של הצבא הפולני המהלך שנות ה-20 של המאה ה-20. ישנם מסמכים לפיהם 8,650 רובי שושא נמכרו לכוחות הרפובליקניים הספרדיים במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
במהלך מלחמת החורף נתרמו 5,000 רובי שושא לצבא הפיני, אשר סבל ממחסור בכלי נשק אוטומטיים.
קיימות עדויות כי רובי שושא הופיעו אף בשנות ה-60 של המאה ה-20 במהלך מלחמת וייטנאם.
שׁוּשְׁבִין (מילולית: "חבר", "ידיד") או שושבינה, הוא מי שמלווה את החתן או הכלה לחופה בטקס נישואיהם, על פי רוב קרובי משפחה או ידידים קרובים.
בהשאלה מכונה שושבין מי שפורש חסות כספית או רוחנית על פעילות מסוימת או מדרבן אותה.
המילונאי ראובן אלקלעי הציע במילוניו את חידושו שִׁשְׁבֵּן במובן "שימש שושבין", אולם חידושו זה לא נקלט.
בתקופת המשנה, השושבינים ביהדות היו חברי החתן או הכלה, המלווים אותם לחופה והשמחים אתם בסעודתם.
כיום הכינוי "שושבינים" הוא למלווי החתן והכלה.
מנהג רווח הוא שהאבות של החתן והכלה מוליכים את החתן לכסות את הכלה בהינומה, ואחר כך ההורים מוליכים את החתן והכלה לחופה.
בחלק מהמנהגים האב והאם של החתן – את החתן, והאב והאם של הכלה – את הכלה, למנהגים אחרים, שני האבות מובילים את החתן, ושתי האמהות מובילות את הכלה.
בספר הזוהר נאמר: (=מכאן למדנו, שצריכים הוריה של הכלה להביאה לרשות החתן).
בקהילות רבות נהוג שהשושבינים מחזיקים נרות בידם בדרכם לחופה, כל שושבין נר אחד.
יש הנוהגים להדליק את הנרות רק לאחר כיסוי הכלה בהינומה.
כשאין לחתן או לכלה הורים, נוהגים שהאח הגדול ואשתו משמשים כשושבינים, ואם אין אפשרות, קרוב משפחה אחר, אך בדרך כלל יהיה זה זוג נשוי.
המקור למסורת השושבינות בעולם המערבי הוא ככל הנראה מהמשפט הרומי, שעל פיו נדרשו עשרה עדים בחתונה על מנת להערים על הרוחות הרעות (לפי האמונה שרווחה שהם משתתפים בטקסי נישואין), על ידי לבישת בגדים זהים לבגדי החתן והכלה, וכך הרוחות הרעות לא ידעו מי היה מתחתן.
גם במאה ה-19 באנגליה, בתצלומים של חתונות ויקטוריאניות מופיעים לעיתים קרובות הכלה והחתן כשהם לבושים כמו יתר משתתפי החתונה.
בסקוטלנד לפני מאות שנים, היה השושבין יותר שותף לדבר עבירה.
כשגבר חפץ באישה, היה מקובל לנסוע למקום מגוריה ולחטוף אותה.
מכיוון שהיה צפוי שמשפחת האישה הצעירה תתנגד לחטיפה, בחר לו הגבר את האיש האמיץ והטוב ביותר (שושבין באנגלית: best man) מבין מכריו כדי לסייע לו במשימה.
במדינות שונות, כמו בגרמניה, החובה המעשית היחידה של השושבין היא לחתום על תעודת הנישואין במשרד הרשם.
לאחר החתונה נחשב השושבין כמי שפורש חסות על הנישואין, ואמור לשמור עין על הזוג ולסייע בעיתות משבר.
במדינות אחרות, כארצות הברית ואנגליה, השושבינה מצד הכלה היא בדרך כלל אישה צעירה, ולעיתים קרובות חברה קרובה או בת משפחה.
באופן מסורתי, לשושבינות נבחרות נשים לא נשואות שכבר הגיעו לפרקן.
השושבינה העיקרית, אם נבחרה כזו, מכונה בדרך כלל "השושבינה הראשית" או "שושבינת הכבוד" אם היא לא נשואה.
השושבינות מתבקשות בין היתר להשתתף בטקס, ולסייע לכלה ביום החתונה ובתכנון החתונה וקבלת הפנים.
את השושבינים מצד החתן בוחר בדרך כלל החתן מתוך חבריו הקרובים או קרובי משפחה, והדבר נחשב ככבוד גדול למי שנבחר.
מתוך השושבינים, בוחר החתן אחד שישמש כשושבין הראשי.
חובותיו הן להשתתף בטקס ולסייע במטלות שונות כסידור הסעות, נשיאת הטבעת וסיוע לאורחים למצוא את מקומותיהם לפני הטקס.
שושלת אוזריאן-לשקביץ היא שושלת חסידית, שהראשון בה היה רבי משולם פייבוש הלר, מחבר הספר "יושר דברי אמת".
בנו השני של רבי משולם פייבוש היה רבי שמשון מאוזיראן (תקמ"ב -ת"ר).
היה חתנו של רבי יוסף מזבריז' (-ט' בשבט תקס"ז) בנו של רבי אריה לייב מוואלטשיסק תלמידו של המגיד ממזריטש.
בן נוסף של רבי שמשון היה רבי זאב וולף מאוזריאן.
בנו של רבי יוסף רבי אהרן לייב כיהן על מקומו מאולשקביץ.
היה חתנו של רבי יצחק צבי מנחם מלטיטשוב.
אחריו כיהן באולשקביץ בנו רבי יוסף יוסקה.
את מקומו מילא בנו רבי שמואל.
חתנו של רבי חיים יוסף טייטלבוים.
משנת תרצ"ג החל לכהן ביריטשוב.
בשנת ת"ש היגר לארצות הברית.
בנים נוספים של רבי אהרן לייב היו:
הרב שמשון גוטסמן אב"ד בלשביץ.
רבי נפתלי משולם פייביש מסניאטין.
חתנו של רבי ישראל רחל'ס מזינקוב.
בנו היה רבי אברהם השיל מסטניסלב.
נישא לנכדת רבי שלום מסטרי.
חתנו של רבי נפתלי היה הרב נתן דוד הולנדר אב"ד אמסאנא, חותנו של רבי יצחק אייזיק מזוטשקא.
רבי מאיר גוטסמן אדמו"ר ביאס.
חתן רבי משולם פייבוש מאוז'ריאן נכדם של רבי יעקב יוסף מפולנאה ורבי ברוך ממז'יבוז'.
בנו רבי אברהם יוסף יוסקה.
בשנת תרס"ב החל לכהן ברבנות בבריאלי ובשנת תרע"ו עבר לבוקרשט שם כיהן כאדמו"ר מיאסי.
בשנת תרפ"ב היגר לארצות הברית.
חתנו היה הרב אברהם בנימין ביינוש אוירבך "האדמו"ר מירושלים" נכדו של רבי מאיר אוירבך מרבני ירושלים.
חתנו רבי משולם פייבוש הלפרין, אבי שושלת ברז'אן.
שושי חייט (25 ביוני 1947 – 17 באפריל 2011) הייתה ציירת, פסלת, משוררת וסופרת ישראלית, חברת אגודת הציירים והפסלים בישראל.
נולדה למשפחת גולדמן, דור שני לשואה בעיר קלוז' בטרנסליבניה, רומניה.
חיי ילדותה ונערותה היו קשים מנשוא היות שאביה נטש אותה בהיותה תינוקת ואמה התאבדה כשהייתה נערה בת 12.
ובשנת 1964 נישאה לצייר יעקב חייט.
בין מוריה היו היוצרים: אלכסנדר בוגן, שמואל טפלר, משה רוזנטליס, ויצחק יורש.
1984-1986 - לימודי פיסול במכון לאמנות בבת-ים.
מורה ראשי: הפסל יעקב אפשטיין.
בחייט דבק הכינוי 'ציירת הליצנים', משום שהדמויות האנושיות בציוריה עוטות על פניהן לרוב מסכה.
סימטריה, שקט, סמכותיות ושלוות צבע עבדו אצל הציירת כמין בולם זעזועים מפני רקמת המציאות הקשה.
חייט אפשרה ביצירותיה למצוא גוונים רבים ולעיתים הניחה רק לשחור וללבן, הפשוטים לכאורה של העיפרון, להעניק הבעות אנושיות מגוונות כחכמה, תמימות, ערמומיות ואומללות.
בין יצירותיה הטריפטיכון, המשקף את מסכת חייה הקשים של האמנית כבר מילדותה, שהטילה אותה כהגדרתה, וכשם היצירה, אל זירת קרקס החיים של שושי.
בכוח אישיותה, בדומה למסכה שביצירותיה, היא עוטה על רגשותיה מעטה בדמוי של 'רומנטיקת קרקסים', ובכך מרחיקה את הצופה מן ההליכה על חבל הזכרונות הדק האישי שלה.
אף על פי שהעיסוק בדמות הליצן מאפשר זאת, קשה למצוא בעבודותיה פארסה, בוטות או סלפסטיק לשמו, שכן דומה כי מרבית הדמויות, לרבות הפסלים שיצרה, נושאות בנטל של סבילות.
דוגמה לשימוש בלקסיקון הלולייני החזותי של היוצרת הייתה נוכחת ביצירת סדרת ציורי התנ"ך שיצרה, שבה הדמויות המסורתיות לובשות על פניהן מסכות של ליצנים.
מתוך הסדרה בולט ציור בשם "טרוף טורף יוסף" (מתוך מעמד כתונת הפסים לאחר מכירתו של יוסף לישמעאלים), המהווה כמשל וכנמשל מרחשי ליבה וסיפורה האישי.
באחד הראיונות שנתנה לתקשורת הסבירה את עומק יצירתה ואת ההקשר לדמויות הליצנים:
"אני משתמשת בדמותו של הליצן כדי להמחיש את מורכבות האדם ואת הצורך שלו להסתתר מאחורי מסכות.
ליצן הוא אדם שעוטה על פניו מסכה, כולנו עוטים על פנינו מסכות.
רוב שעות היום אנחנו מכסים את האמת במסכות כדי להתאים את עצמנו לסביבה.
הליצן הוא אני, ומזה אני לא יכולה לברוח".
ספר שירים, לראות את אלוהים מבעד לחשיכה.
פורסם בשנת 2012. הספר מאגד למעלה מ – 100 שירים מתוך כ – 200 שנמצאו במגירה לאחר מות היוצרת.
בשירים אלה הסירה חייט את המסכה שעטתה על פניה וחשפה את אהבתה העזה לבעלה ואת כאבי הגוף וייסורי הנפש השזורים כחוט השני בתוך הדיאלוג הנצחי בין החיים והמוות.
1994 - פרס ספרותי של קרן תרבות ע"ש שרה וחיים ינקולוביץ-חיפה, על ספר שיריה "תותים אדומים".
2003-1994 - הרצתה וקיימה השתלמויות ברחבי הארץ למורים בתחום האמנות.
2004-1996 - לימדה והקימה סדנא לציור ופיסול ב"אורט" כפר-סבא.
בתקופת שהותה הארוכה בבית החולים הקפידה חייט לצייר.
כל ציור שיצרה נחתם וכן נרשמה על גביו שנת היצירה בלבד וללא התאריך המדויק.
את ציור הליצנית יצרה חייט בשעות הלילה המאוחרות, יום לפני שתואם לה ניתוח.
דקות בודדות לפני הניתוח העניקה לבעלה יעקב חייט, לשתי בנותיה ולנכדה הבכור פתקים מקופלים ואישיים, היא בקשה שהפתקים ייקראו רק לאחר שכבר תהיה על שולחן הניתוחים, כאילו וידעה שנפרדת מהחיים ומבקשת לומר מספר מילות פרידה.
לאחר מכן התברר כי גם על ציור הליצנית חתמה והוסיפה תאריך מלא ומדויק שכלל לא היה אופייני לה 4 באפריל 2011 – הוא ציורה האחרון.
לאחר הניתוח לא התעוררה ושהתה בתרדמת כשבועיים עד שהלכה לעולמה.
במהלך הקריירה האמנותית שלה הציגה שושי חייט 27 תערוכות יחיד ועוד 36 תערוכות קבוצתיות בישראל ובעולם.
רבות מיצירותיה של חייט מוצגות בגלריות ובקרב אספני אומנות בישראל וברחבי תבל.
שושנה (שוש) מישאל פוליאקוב (נולדה ב-5 במאי 1945, כ"ג בניסן ה'תש"ה) היא שחקנית ישראלית.
שוש פוליאקוב נולדה לרבקה וישראל מישאל, שעלו מאפגניסטן.
הייתה נשואה לישראל (פולי) פוליאקוב, חבר שלישיית הגשש החיוור.
לשניים נולדו שני בנים: איתמר, מהנדס בניין ואריאל, זמר וחבר בלהקת הקספרים, ובת יעל פוליאקוב, שחקנית וקומיקאית.
ב-2010 השתתפה פוליאקוב, בתפקיד עצמה, בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "הכל דבש", שנכתבה על ידי בתה יעל פוליאקוב.
היא החליפה את השחקנית שוש עטרי אשר גילמה את נילי בעונה הראשונה, ונפטרה לאחר תום העונה הראשונה.
גם בעונה השנייה זכתה הסדרה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה (לשנת 2010) בכמה קטגוריות.
בשנת 2016 הופיעה בתפקיד מרכזי בסדרה "פוליאקובים" לצד משפחתה.
בדצמבר 2022 החלה להשתתף באופן קבוע בתוכנית האירוח הסאטירית "מה שתגידו" לצד בתה יעל, בערוץ כאן 11.
שנה שם הסרט/התוכנית תפקיד הערות 2010 הכל דבש נילי פוליאקוב 2012 המערכון האחרון של פולי בתפקיד עצמה סרט טלוויזיה 2016 פוליאקובים בתפקיד עצמה2022מה שתגידובתפקיד עצמה
שוש (שושי) כחלון-כידור (נולדה ב-4 באוגוסט 1965) היא פוליטיקאית ישראלית שכיהנה כראש עיריית כפר יונה וסגן אלוף במילואים.
שימשה מפקדת הגדוד הראשונה בצה"ל וסגנית מפקד "מגל".
כחלון-כידור גדלה בשכונת מורשה ברמת השרון, במשפחה בת תשעה ילדים.
התגייסה לצה"ל בשנת 1984. בין היתר, שימשה מפקדת בסיס הטירוניות במחנה 80, מפקדת בית הספר לקצינות בבה"ד 12 וסגנית מפקד מערך בסיסי הטירונות הכלל צה"ליים (מגל).
עם קבלת ההחלטה על שילוב גברים ונשים בקורס הכשרה לקצונה, הייתה למפקדת הגדוד הראשונה בצה"ל בהכשרת הקצונה.
השתחררה מצה"ל בשנת 2009 בדרגת סגן-אלוף.
לכחלון-כידור תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון וארץ ישראל מאוניברסיטת חיפה.
כחלון-כידור התמודדה לראשות המועצה המקומית כפר יונה בבחירות בשנת 2013. היא קיבלה כ-28% מהקולות והפסידה לראש המועצה הקודם, אפי דרעי.
כיהנה בתפקיד ראש האופוזיציה במועצה.
בשנת 2018 התמודדה בשנית לראשות העיר כפר יונה וניצחה את דרעי, אשר כיהן בתפקיד ראש העיר במשך 41, שנים ברוב של כ-47% לעומת 36% שאותם קיבל דרעי.
בשנת 2023 הכריזה על התמודדות בפעם השלישית לראשות העיר כפר יונה.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל הבחירות נדחו לפברואר 2024, שם הפסידה כידור ליריבה אלברט טייב שזכה ב-60% מקולות הבוחרים.
כחלון-כידור נשואה למוטי כידור ואם לשתי בנות.
הפיילוט עבור הסדרה, שהוכרז באופן רשמי בספטמבר 2016, הוזמן רשמית במאי 2017, הפעם כסדרה מלאה.
הסדרה עלתה לשידור לראשונה ב-11 באוקטובר 2017 ברשת "The CW" ושודרה יום לאחר מכן בשירות הזרמת המדיה נטפליקס.
ב-8 בנובמבר 2017, רשת "The CW" החליטה להרחיב את עונתה הראשונה של הסדרה לכדי עונה מלאה של 22 פרקים.
ב-3 בפברואר 2021, הסדרה חודשה לעונה חמישית, שעלתה לשידור ב-20 בדצמבר 2021; וב-12 במאי 2022, נמסר כי היא תהיה עונתה האחרונה.
בישראל, הסדרה משודרת דרך השירות של נטפליקס.
עלילת הסדרה מתחילה כאשר פאלון קרינגטון, יורשת החברה המשפחתית, מגלה שלמורת רוחה, אביה המיליארדר בלייק מאורס לקריסטל, אישה ממוצא היספני העובדת עבור החברה המשפחתית.
כאשר מזימתה של פאלון להפריד בין בני הזוג מתנקמת בה ועולה לה בקידום בחברה המשפחתית, היא מחליטה לשתף פעולה עם ג'ף קולבי, הנמסיס של בלייק ועובדו לשעבר, ויוצאת לדרך עצמאית.
בינתיים, הגעתו של האחיין האופורטוניסטי של קריסטל, סאם, שנכנס לרומן עם אחיה של פאלון, סטיבן, מאיים לחשוף את עברה המפוקפק של קריסטל, ובעקבות מותו של מאהבה לשעבר של קריסטל, משפחת קרינגטון יוצרת חזית מאוחדת מול עיני הציבור, אך הדברים באחוזת קרינגטון אינם נשארים הרמוניים לאורך זמן.
העיבוד המחודש מעדכן מספר אלמנטים מהסדרה המקורית, בין היתר העברת רקע התרחשות העלילה מדנוור, קולורדו לאטלנטה, ג'ורג'יה; מזעור חשיבות עניין ההומוסקסואליות של סטיבן בעיני בלייק; ושינוי מינה של סאמי ג'ו רודפת הבצע מאישה לגבר הומוסקסואל.
בנוסף, בעיבוד המחודש, הן קריסטל והן אחיינה הם ממוצא היספני, והנהג הפרטי של משפחת קרינגטון, מייקל קולהיין, ומשפחת קולבי הם אפרו-אמריקאים.
פאלון קרינגטון (אליזבת גיליס) - מנהלת חברת האנרגיה המשפחתית ויורשת הון האנרגיה של אטלנטה.
סיליה מצ'אדו / קריסטל פלורס-קרינגטון (נטלי קלי) - אמם החורגת החדשה של פאלון וסטיבן, אשר מסתירה עבר מפוקפק.
בלייק קרינגטון (גראנט שואו) - מיליארדר המנהל חברת אנרגיה משפחתית ומצליחה, ואביהם של פאלון, סטיבן ואדם.
סטיבן קרינגטון (ג'יימס מקיי) - אחיה הבכור למחצה, ההומוסקסואל והשקול יותר של פאלון.
בעונה השנייה מתגלה שסטיבן הוא למעשה בנו הביולוגי של אנדרס מרומן שניהל עם אלקסיס.
מייקל קולהיין (רוברט כריסטופר ריילי) - הנהג הפרטי של משפחת קרינגטון והמאהב לשעבר של פאלון.
ג'ף קולבי (סאם אדגוק): יורש משפחת קולבי ויריבו העסקי של בלייק.
סמואל ג'וזיה "סאמי ג'ו" ג'ונס (רפאל דה לה פואנטה) - אחיינה הסורר של קריסטל ובן זוגו של סטיבן במהלך העונות הראשונות.
ג'וזף אנדרס (אלן דייל) - רב המשרתים של משפחת קרינגטון.
אלקסיס קרינגטון-קולבי (ניקולט שרידן/אליזבת גיליס/איליין הנדריקס) - גרושתו של בלייק ואמם המנוכרת של סטיבן, פאלון ואדם.
קריסטל ג'נינגס-קרינגטון (אנה ברנדה קונטררס/דניאלה אלונזו) - האישה שנתנה לסיליה מצ'אדו את זהותה.
בהמשך, לאחר מותה של קריסטל פלורס, קריסטל הופכת לאשתו החדשה של בלייק.
קירבי אנדרס (מדיסון בראון) - בתו הסוררת של ג'וזף.
אדם קרינגטון (סאם אנדרווד) - בנם הבכור של בלייק ואלקסיס, שנחטף מעריסתו בינקותו.
ידוע גם בשם הבדוי ד"ר מייק האריסון.
ליאם רידלי (אדם הובר): סופר שנישא לפאלון בנישואים פיקטיביים ואף מתגרש ממנה באותה הצורה.
בהמשך הם מתאהבים ומתארסים זה לזה.
לבסוף הם מתחתנים ומביאים בת לעולם.
דומיניק דוורו (מייקל מישל) - אחותו למחצה של בלייק ואמם של ג'ף ומוניקה.
מת'יו בלייזדייל (ניק וקסלר) - מאהבה לשעבר של קריסטל ומהנדס שמצא את מותו בפיצוץ מסתורי.
קלאודיה בלייזדייל (בריאנה בראון) - אשתו של מת'יו ומהנדסת לשעבר.
מוניקה קולבי (ואקימה הוליס) - אחותו של ג'ף.
אהרון סטנספילד (מייקל ביץ') - מפקד המשטרה המקומית וחברו הוותיק של בלייק.
איריס מצ'אדו (אלנה טובר) - אחותה של קריסטל ואמו של סאם.
סמית') - בת זוגו לשעבר של מייקל.
טד דינארד (מייקל פטריק ליין) - בן זוגו לשעבר של סטיבן.
לאולה קולהיין (ארנטיה ווקר) - אמו של מייקל.
ג'יימס קולהיין (דריל בוקר) - אביו של מייקל.
אלחנדרו "דייגו קלסטאנה" סילבה (לואיס פרננדז) - אביו של סאם.
תומאס קרינגטון (ביל סמיטרוביץ') - אביו של בלייק.
ססיל קולבי (חכים קיאה-קזים) - ראש האימפריה המשפחתית של משפחת קולבי ואביהם של ג'ף ומוניקה.
מליסה דניאלס (קלי רתרפורד) - אשתו של הסנטור פול דניאלס ומאהבתו לשעבר של סטיבן.
קאסיה) - עיתונאי וחבר ותיק של קריסטל.
האנק סאליבן (ברנט אטונלו) - מאהבה של אלקסיס, שמתחזה לאדם קרינגטון, בנם הבכור והאובד של בלייק ואלקסיס.
איידה סטון (קת'רין לאנסה) - סוחרת עתיקות שסוחטת את מייקל וג'ף.
טוני (צ'ייס אנדרסון) - הגנן בבית משפחת קרינגטון ובעל ברית מכפייה של אלקסיס, הסוחטת אותו באופן תדיר.
ונסה (ג'ייד פייטון) - זמרת צעירה, בתה החורגת של דומיניק ואחותם החורגת של ג'ף ומוניקה.
גראנט 15 בנובמבר 2017 0.64 7 7 A Taste of Your Own Medicine טעימה מהדייסה שבישלת מאט אירל ביסלי ג'יי גיבסון 29 בנובמבר 2017 0.64 8 8 The Best Things in Life הדברים הטובים בחיים פסקל ורצ'וריס פרנסיסקה ח.
ביירד סאלי פטריק וכריסטופר פייף 30 במרץ 2018 0.69 18 18 Don't Con a Con Artist אל תרמי רמאית קארל סיטון קווין א.
גראנט ופולה סאבאגה 6 באפריל 2018 0.71 19 19 Use or Be Used לנצל או להיות מנוצלת וייט נגויין ג'ייק קובורן וג'יי גיבסון 20 באפריל 2018 0.56 20 20 A Line from the Past משפט מהעבר פסקל ורצ'וריס ג'נה ריצ'מן ופרנסיסקה ח.
הו 27 באפריל 2018 0.68 21 21 Trashy Little Tramp זנזונת זולה וקטנה ברנדי בראדבורן כריסטופר פייף וקווין א.
אלוויץ סאלי פטריק וליבי וולס 11 במאי 2018 0.56
ישראל ופולה סאבאגה 26 באוקטובר 2018 0.56 26 4 Snowflakes in Hell פתיתי שלג בגיהנום מרי לו בלי פרנסיסקה ח.
הו ואודרי ויללובוס קאר 2 בנובמבר 2018 0.55 27 5 Queen of Cups מלכת הגביעים ג'פרי ו.
גראנט וג'יי גיבסון 9 בנובמבר 2018 0.60 28 6 That Witch המכשפה הזאת טסה בלייק ג'וש ריימס וליבי וולס 16 בנובמבר 2018 0.66 29 7 A Temporary Infestation זיהום זמני מייקל איי.
אלוויץ ג'נה רצ'מן 30 בנובמבר 2018 0.63 30 8 A Real Instinct for the Jugular הולכת ישר על עורק הצוואר מאט אירל ביסלי דייוויד מ.
הו 7 בדצמבר 2018 0.56 31 9 Crazy Lady אישה משוגעת מלאני מיירון כריסטופר פייף ופולה סאבאגה 21 בדצמבר 2018 0.63 32 10 A Champagne Mood מצב רוח לשמפניה מייקל איי.
אלוויץ ג'וש ריימס וקווין א.
גראנט 18 בינואר 2019 0.59 33 11 The Sight of You המראה שלך מאט אירל ביסלי דייוויד מ.
ישראל ואודרי ויללובוס קאר 25 בינואר 2019 0.58 34 12 Filthy Games משחקים מלוכלכים גירי מקלוד פרנסיסקה ח.
הו וליבי וולס 1 בפברואר 2019 0.60 35 13 Even Worms Can Procreate אפילו תולעים מסוגלות להתרבות ברנדי בראדבורן דייוויד מ.
ישראל ופולה סאבאגה 8 בפברואר 2019 0.61 36 14 Parisian Legend Has It...
פסקל ורצ'וריס סאלי פטריק וג'נה ריצ'מן 15 במרץ 2019 0.47 37 15 Motherly Overprotectiveness אימהות מגוננת יתר על המידה ברנדי בראדבורן דייוויד מ.
ישראל ופולה סאבאגה 22 במרץ 2019 0.55 38 16 Miserably Ungrateful Men גברים כפויי טובה להחריד ג'ף בירד גארט אוקלי וברייס שראם 29 במרץ 2019 0.52 39 17 How Two-Faced Can You Get כמה דו פרצופית אפשר להיות?
ג'ואנה קרנס כריסטופר פייף וקווין א.
גראנט 19 באפריל 2019 0.55 40 18 Life is a Masquerade Party החיים הם נשף מסכות ג'ף בירד ג'וש ריימס ואודרי ויללובוס קאר 26 באפריל 2019 0.49 41 19 This Illness of Mine המחלה שלי מאט אירל ביסלי ג'יי גיבסון ופרנסיסקה ח.
הו 3 במאי 2019 0.39 42 20 New Lady In Town ביקור הגברת אלודי קין דייוויד ישראל 10 במאי 2019 0.42 43 21 Thicker Than Money סמיך מכסף קן פינק ג'מה ריצ'מן וקווין א.
גראנט 17 במאי 2019 0.47 44 22 Deception, Jealousy, and Lies הונאה, קנאה ושקרים מייקל איי.
אלוויץ כריסטופר פייף ופולה סאבאגה 24 במאי 2019 0.53
אני בלה מיראז' ברנדי בראדבורן ליז סזודיו 8 בנובמבר 2019 0.35 50 6 A Used Up Memory זיכרון משומש מאט אירל ביסלי קווין א.
גראנט 15 בנובמבר 2019 0.38 51 7 Shoot from the Hip לירות מהמותן גוף שוס פולה סאבאגה 22 בנובמבר 2019 0.44 52 8 The Sensational Blake Carrington Trial המשפט הסנסציוני של בלייק קרינגטון מלאני מיירון פרנסיסקה ח.
הו 6 בדצמבר 2019 0.37 53 9 The Caviar, I Trust, Is Not Burned אני מקווה שאת הקוויאר לא הצלחת לשרוף ג'ף בירד אוברי ויללובוס קאר 17 בינואר 2020 0.34 54 10 What Sorrows Are You Drowning?
ישראל 21 בפברואר 2020 0.32 58 14 That Wicked Stepmother האמא החורגת המרשעת ברנדי בראדבורן גארט אוקלי 28 בפברואר 2020 0.34 59 15 Up a Tree על עץ גבוה אנדי ברינג ג'נה ריצ'מן 27 במרץ 2020 0.32 60 16 Is the Next Surgery on the House?
ישראל 27 באוגוסט 2021 0.18 81 17 Stars Make You Smile הכוכבים יפהפיים הלילה מייקל איי.
אלוויץ כריסטופר פייף 20 בדצמבר 2021 0.38 88 2 That Holiday Spirit רוח החג קני ליאון אוברי ויללובוס קאר 0.31 89 3 How Did The Board Meeting Go?
איך היה בפגישת ועד המנהלים?
אליזבת גיליס אוברי ויללובוס קאר 12 באוגוסט 2022 0.22 106 20 First Kidnapping and Now Theft קודם חטיפה ועכשיו גנבה פאט סנטנה כריס אריק מדוקס 2 בספטמבר 2022 0.18 107 21 More Power to Her כל הכבוד לה מייקל איי.
בספטמבר 2016, הוכרז כי אתחול מחודש של שושלת - אופרת סבון משנות ה-80 ששודרה בשעת השיא - נמצאת בפיתוח על ידי רשת "The CW" תחת הפקתם של ג'וש שוורץ, סטפני סאבאג', וסאלי פטריק.
סאבאג' אמר על כך ש"כולנו עבדנו על סדרות שחייבות תודה ענקית לשושלת, אז עשיית החידוש לסדרה הזאת די נמצאת בדם שלנו".
השלישייה דנה במה שמצאו אותו ייחודי ומושך בסדרה המקורית, וכיצד לשמר את האלמנטים הללו בחידוש.
השלישייה גם נפגשו עם ריצ'רד ואסתר שפירו, יוצרי הסדרה המקורית, שנכנסו להפקה כמפיקים בפועל.
פטריק ציינה כי הסדרה המקורית הייתה פרוגרסיבית יחסית עבור אותה התקופה ועסקה בנושאים כמו גזע, נשים עובדות וקבלת ההומוסקסואליות.
פטריק הוסיפה, "אנחנו מנסים להבין איך אנחנו מכבדים את מה שהסדרה עשתה אז ואז להעיז איתה עוד יותר בגרסה שלנו".
דה לה פואנטה אמר, "אנחנו מנסים לגרום לחידוש לעמוד בזכות עצמו ולהיות ייחודי, אבל אנחנו צריכים לחלוק כבוד לסדרה המקורית ולדברים הקלאסיים שאנשים זוכרים משושלת, כמו האופנה, קרבות-החתולות [של קריסטל ואלקסיס] ואת השפע של כל זה, זה כמובן בסדרה שלנו, אחרת זה לא יהיה שושלת."
מרכז העלילה בסדרה מתמקדת ביורשת החברה המשפחתית, פאלון קרינגטון, שנלחמת נגד אמה החורגת לעתיד קריסטל, אישה היספנית.
פטריק אמרה על כך, "היה לי חשוב, כאישה עובדת, שישנן שתי נשים שנלחמות על עתיד השושלת".
שוורץ אמר על הדמויות היריבות:
פטריק אמרה, "ידענו שבגרסה שלנו - 2017 - רצינו שהקונפליקט של סטיבן מול בלייק לא יהיה על היותו הומוסקסואל, אלא על היותו ליברלי".
סאבאג' ציינה, "כשסטיבן קרינגטון הוא הומוסקסואל מחוץ לארון, המהלך ההגיוני עבור דמותה של סאמי ג'ו היה לשנות את מינה לגבר." באוגוסט 2017 פטריק אמרה שאשתו הראשונה של בלייק, אלקסיס, תוצג במהלך העונה הראשונה, אך שמשבצת הליהוק עבור הדמות עוד לא אוישה.
פטריק אמרה, "ידענו שאלקסיס מגיעה עוד לפני שאפילו התחלנו לצלם את הפיילוט, מה שאפשר לנו לסלול לה את הדרך...
לאורך כל העונה, אנחנו שומעים את בלייק, סטיבן, ופאלון מעלים זיכרונות על האישה שנטשה את משפחתם.
אז עד שהיא ממש נכנסת לסדרה, הקמנו ציפיות לגבי האופי שלה - שאותן אלקסיס תשבור בשמחה.
ניקולט שרידן לוהקה לתפקיד בנובמבר 2017, והיא הופיעה לראשונה בפרק 16 במרץ 2018.
גם רקע התרחשות העלילה הועברה מדנוור לאטלנטה, בין היתר בגלל מגוון ההיצע של אטלנטה.
שוורץ כינה את העיר "מיקום ריאלסטי עבור התבססות של משפחה כזאת", וציין שהזוג שפירו בחרה באופן שרירותי בדנוור כרקע עבור הסדרה המקורית ולא היו קשורים בצורה יצירתית אליו.
פטריק אמרה כי אטלנטה "[מלאה ב]אוכלוסייה מגוונת וסופר תערובת גדולה - שם יש סכסוך בין הדור הישן לחדש" קלי אמרה: "הגרסה המודרנית הזאת מייצגת תמונה עכשווית יותר על מה שקורה באמריקה, המגוון [האתני] של השחקנים באמת מייצג את זה".
בעיבוד המחודש, מייקל קלהיין ומשפחת קולבי הם אפרו-אמריקאיים.
כמו כן, מקורותיה הוונצואליים של קריסטל יאפשרו לסדרה לחקור את הגאופוליטיקה הנוכחית של אותה מדינה.
פטריק אמרה שפרק 7, "טעימה מהדייסה שבישלת", "מביא לקדמת הסדרה כל כך הרבה סיפורים שכבר בנינו ביסודיות, זה משנה את הטון של המופע לחלוטין." היא הוסיפה:
כותרות הפרק בסדרה הן שורות מדיאלוגים מהסדרה המקורית.
בנוסף לקווי עלילה ודמויות זהות, העיבוד המחודש מכיל הומאז'ים חזותיים מרובים לסדרה המקורית, כולל אביזרים ומלתחות בגדים.
ב-10 במאי 2017, העיבוד המחודש הוזמן רשמית על ידי רשת "The CW".
מבט ראשון על הסדרה הופץ ב-18 במאי 2017. ב-8 בנובמבר 2017, CW הזמינה את הסדרה כעונה מלאה של 22 פרקים.
הצבתה של שרידן הייתה גורם מרכזי בהחלטתו לתת לסדרה תשעה פרקים נוספים אחרי 13 בדצמבר 2018. ב-2 באפריל 2018, "The CW" חידשה את הסדרה לעונה שנייה, שתעלה לראשונה ב-12 באוקטובר 2018.
שאר חברי צוות השחקנים הראשיים הם ג'יימס מקיי, שמגלם את אחיה הבכור של פאלון, סטיבן קרינגטון, ואלן דייל כרב המשרתים של משפחת קרינגטון, ג'וזף אנדרס.
בין הדמויות המשניות נמצאים ניק וקסלר כמאהבה לשעבר של קריסטל, מת'יו בלייזדייל, בריאנה בראון כאשתו של מת'יו, קלאודיה, ואקימה הוליס כאחותו של ג'ף, מוניקה קולבי.
בנובמבר 2017, ניקולט שרידן לוהקה לתפקיד משני בדמותה של גרושתו של בלייק, אלקסיס קרינגטון, ולאחר מכן היא קודמה לתפקיד ראשי בעונה שתיים.
Nwes" שהיא לא תחזור לגלם את דמותה של קריסטל בעונה שתיים.
באוגוסט 2018, הרשת הודיעה שהשחקנית אנה ברנדה קונטררס תגלם את דמותה של "'קריסטל פלורס האמיתית" בעונה השנייה.
מדיסון בראון לוהקה לדמותה של בתו של אנדרס, קירבי.
במאי 2018, הרשת הודיעה לעיתונות שהסדרה תציג את אחותו למחצה של בלייק, דומיניק דוורו, אמם של ג'ף ומוניקה, בעונה השנייה.
בנובמבר 2018, אושר שמקיי לא ישתתף בתפקיד ראשי לאחר ארבעת הפרקים הראשונים של העונה השנייה, אך יחזור מאוחר יותר בתפקיד קטן יותר בהמשך העונה.
ב-25 בפברואר 2019, שרידן הודיעה שהיא עוזבת את הסדרה על מנת לבלות זמן רב יותר עם אמה החולה סופנית בלוס אנג'לס.
במרץ 2019, השחקן סאם אנדרווד הופיע לראשונה בסדרה כבנם בכורם של בלייק ואלקסיס, אדם קרינגטון.
במקביל, אליזבת גיליס, שכבר גילמה את דמותה של פאלון לקחה על עצמה לגלם את דמותה של אלקסיס באופן זמני לאחר עזיבתה של שרידן לקראת סוף העונה השנייה, על מנת לתת זמן למפיקים למצוא שחקנית מחליפה מתאימה לשרידן.
ב-22 במרץ 2019, הוכרז שהשחקנית מייקל מישל לוהקה לדמותה של דומיניק דוורו.
פרק הפיילוט כולל פלאשבק של סטיבן הצעיר בעודו מנגן על פסנתר את נעימת הנושא של הסדרה המקורית מאת ביל קונטי.
15 שניות מהגרסה המעודכנת של נעימת הנושא המקורית הוצגו לראשונה בפתיח הסדרה בפרק השלישי, "אשמה היא רגש של אנשים חסרי ביטחון", ויתרה מכך נעימת הנושא מופיעה רק בעוד מספר פרקים.
המלחין פול לאונרד-מורגן עבד עם טרוי נוקה כדי לקבל "תחושת רוק של שנות ה-80" עבור הנעימה, במטרה להתאים אותו לפסקול של לאונרד-מורגן שנוצר הסדרה.
הנעימה החדשה הוקלט עם תזמורת באולפני "קפיטול הקלטות" שבהוליווד, יחד עם התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס בראשותו של נגן החצוצרה טום הוטן.
הסדרה עלתה לשידור לראשונה ברשת "The CW" בארצות הברית ביום רביעי, 11 באוקטובר 2017, במקביל לבכורת העונה השנייה של דרמת הנעורים ריברדייל.
נטפליקס רכשה את זכויות השידור הבינלאומיות הבלעדיות עבור הסדרה, מה שהופך אותה לזמינה כסדרה מקורית בכל הפלטפורמות שלה, פחות מיום לאחר השידור המקורי בארצות הברית.
החל מפרקה הארבעה העשר של עונתה הראשונה, משבצת השידור של הסדרה הועבר לימי שישי.
העונה השנייה של הסדרה עתידה להתחיל את שידוריה ב-12 באוקטובר 2018.
לזלי מונובס, ראש חברת CBS, אמרה ב-2017: "בבעלותנו נמצאים 100% מ[שושלת], וכבר נתנו לנטפליקס את זכויות השידור ב-188 מדינות...
אז זה אומר ש'שושלת' נהיית רווחית עוד לפני שהיא אפילו עולה לשידור".
נשיא רשת "The CW", מארק פדוביץ', אמר בינואר 2018: "אני מאוכזב מהמדרוג, קיוויתי שהמדרוג יהיה גבוה יותר, אבל אני שמח לאור ערכי ההפקה שג'וש, סטף וסאלי הנחילו.
יהיו עוד שינויים בהמשך, אני נרגש שניקולט [שרידן] משתתפת...