tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הפך לחבר פעיל במדור הצרפתי של מועדון ה-PEN, מילא תפקיד מרכזי במסעות דרישות השחרור וההקלות של גזרי דין מוות על סופרים ועיתונאים שנכלאו ונשפטו בהונגריה (יוז'ף גאלי, דיולה אוברשובסקי), ובסתיו 1957 ב-Comité Déry שהוקמה.
הדיכאון של גארה, שהעמיק עם השנים, היו לו כמה מרכיבים: מצבו כמהגר, בעיות בחייו האישיים, התמודדות עם הגופים הרשמיים של חקר הספרות ההונגרית, עם טיבור דרי, וכן גם הסכסוכים הקבועים שלו עם המשוררים הצרפתים שעבדו עבורו תרמו לכך.
הוא שם קץ לחייו בנטילת תרופות בפריז.
הוא פורסם שלוש פעמים בצרפתית, ב-1949 יצא לאור תרגום לדנית (Invasion i villagen), וב-2006 וב-2013 שני תרגומים שונים לאנגלית.
גארה עצמו תרגם את הרומן שלו להונגרית, שעם זאת פורסם בהונגריה רק ב-2018 בשם הלא מדויק (כנראה בכוונה) "סן-בוניפאס ותושביה".
תיאור קצר של הרומן: במאי 1942 מגיע קהל של פליטים לכפר הקטן סן-בוניפאס.
הם באים למצוא מחסה בשטח שטרם נכבש על ידי הצבא הגרמני.
שני עולמות נפגשים: המקומיים ותושבי העיר הפליטים, אינטלקטואלים ואמנים.
המלחמה מערבבת את שני העולמות: מופיעות סצנות טרגיות, הרפתקאות קומיות, חוסר תום לב, שקרים וקנאות.
גבורה מהולה בפחדנות, אומץ ורעות.
כולם נלחמים: בזהירות, בערמומיות, בתושייה ובתאוות בצע.
בלב הרומן עומד הקונפליקט בין היהודים הפליטים לבין החקלאים האדישים והנכבדים המקומיים.
התיאור הסאטירי והאכזרי לרוב אינו חוסך את שבטו מאיש.
הרומן הוא גם מסמך היסטורי וסוציולוגי חשוב: אחת היצירות הראשונות שהציגו ועיבדו את הזוועות של מלחמת העולם השנייה.
עבודתו הגדולה ביותר שלו היא הכרך המייצג בן 500 העמודים והמציג את התפתחות השירה ההונגרית לאורך תקופה בת שמונה מאות שנים: Anthologie de la poésie hongroise du XIIe siècle à nos jours (1962).
האוסף מכיל 402 שירים מאת 132 משוררים.
חיבור המבוא נכתב על ידי לאסלו צ'.
תרמו לספר 48 משוררים צרפתים, שעבדו על בסיס תרגומים גולמיים מילוליים שהוכנו על ידי מתרגמים הונגרים.
לזכותו עומדים יותר מחמישים אנתולוגיות ותרגומי רומנים.
בין היתר, של ז'יגמונד מוריץ, אטילה יוז'ף, אנדרה אדי, ג'ולה אייש לאיוש קשאק, מור יוקאי, פרידייש קארינתי, דז'ה קוסטולאני, שאנדור מאראי, טיבור דרי גזה אוטליק, מגדה סאבו, ארון טמאשי וטיבור מיראי ואחרים.
הוא פירש יצירות אלה ושל אחרים עבור הציבור הצרפתי.
גארה לא היה רק "מתווך שפה", אלא היוזם של רוב התרגומים.
לאסלו ויידה, (במקור ליפוט וייס, מחוץ להונגריה לדיסלאוס ויידה, בהונגרית: Vajda László; אגר, 19 באוגוסט 1877 – בודפשט, 8 במרץ 1933) היה סופר, תסריטאי, עיתונאי, במאי תיאטרון יהודי-הונגרי.
בנו לאסלו ויידה היה במאי קולנוע, עורך, תסריטאי.
אחיינו אנדור וידור היה צלם ועורך.
אחותו פירושקה ויידה הייתה שחקנית.
ליפוט וייס נולד במשפחה יהודית כבנם של יעקב וייס ושל פאני אייזנקראוט.
הוא החל את הקריירה שלו כשחקן באזורים הכפריים עם קלמן מזאי, ולאחר מכן היה העורך של כתבי העת "העיתון העולמי של טולנאי" (Tolnai Világlapja) ושל "תיאטרון וחיים" (Színház és Élét).
בספטמבר 1908 התקבל לעבודה כבמאי התיאטרון ההונגרי, ובפברואר 1913 הפך לבמאי הראשי שם, ומשנת 1920 הפך למנהל האמנותי.
ב-1922 עזב את התיאטרון ויצא לחו"ל, שם החל לביים סרטים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבד גם כדרמטורג במפעל הסרטים של קורווין ושם למד את המקצוע.
בין 1922 לבין 1933 חי בווינה ובברלין, אך עבד גם כבמאי קולנוע בלונדון.
הוא חזר להונגריה רק כמה שבועות לפני מותו.
בימיו האחרונים טופל במחלקה הפנימית של בית החולים היהודי.
את טקס ההלוויה הוביל הרב הראשי של בודה ארנולד קיש.
אשתו הייתה לאורה וייס, לה נישא ב-14 בדצמבר 1904 בבודפשט.
שחקנים - סצנות מחייו של שחקן (ב-3 מערכות, בכורה: 1904, תיאטרון הקומדיה של בודפשט)
רסקולניקוב - (מבוסס על הרומן של דוסטויבסקי, עם טמאש מוי, בכורה: 1904, תיאטרון הם-ויגאופרה)
פרח נהר הטיסה - (אופרטה, 3 מערכות, מחבר שותף: אישטוואן ברודי, מוזיקה הלחן על ידי: אלדאר רני, בכורה: 1915, תיאטרון קיראי)
קלמן הסתת - (3 מערכות, מחבר שותף: אאורל קרפטי, בכורה: 1917, התיאטרון הלאומי)
חלום של נערה - (אופרטה, 3 מערכות, מחברים שותפים: אישטוואן ברודי ושאנדור סלאטינאי, בכורה: 1925, תיאטרון העיר)
מיאמי - (אופרטה, 3 מערכות, מחבר שותף: אישטוואן ברודי, מוזיקה על ידי: ויקטור יעקובי, בכורה: תיאטרון האופרטה של בודפשט)
גשם - (דרמה, מבוססת על סיפורו של פול מוהם, בכורה: 1925)
טולסטוי : המת החי (4 מערכות, מחזה)
גבריאלה זפולסקה: מצודת ורשה (דרמה)
ויידה כתב למעלה מ-60 תסריטים לסרטים כמה שפות (הונגרית, גרמנית, אנגלית):
לאסלו ויידה (בהונגרית: Vajda László; בודפשט, 18 באוגוסט 1906 – ברצלונה, 25 במרץ 1965) היה במאי קולנוע, עורך, תסריטאי, מנהל אמנותי.
אביו, לאסלו ויידה,היה במאי ותסריטאי.
בן דודו אנדור וידור היה צלם קולנוע ועורך.
דודתו פירושקה ויידה הייתה שחקנית.
ויידה נולד במשפחה יהודית כבנם של לאסלו ויידה ושל לאורה וייס.
הוא המשיך את לימודיו בבודפשט ובברלין, ולאחר מכן הפך לעוזר צלם ולעורך סרטים.
הוא חזר לבודפשט ב-1935 ועבד כבמאי קולנוע.
בשל האנטישמיות בממלכת הונגריה והחוקים היהודיים (במיוחד החוק היהודי השני) מ-1939 התגורר בצרפת, מ-1940 באיטליה, ולאחר מכן ב-1942 התיישב בספרד.
הוא פעל בגרמניה המערבית משנת 1959. הוא היה במאי מיומן היטב עם טכניקה מוצקה, שבעיקר בז'אנר הקליל והמשעשע עשה סרטים מצליחים מאוד בשילוב הידע המקצועי שלו וצרכי הקהל.
לא פעם מוזכר ביחס לוויידה, שיצר סרטים בשמונה מדינות, שהוא היה במאי "בינלאומי", אבל הוא נשאר אישיות יצירתית ריבונית לאורך כל הדרך.
דוגמה טובה לכך היא הסרט "דוניה פרנסיסקיטה", שם ניסו המפיקים להפוך את ה"בינלאומיות" של ויידה לרווח.
הם שאלו אותו כי קיוו שבזכות ניסיונו בסרטים מוזיקליים באנגלית, גרמנית והונגרית, הוא יעשה סרט המבוסס על הזרזואלה הספרדית של 1923 שיימכר ברוב אירופה.
ואולם, עבור ויידה האתגר היה איך לעשות סרט אפקטיבי מהאופרטה המאובקת, שאורכה יותר משעה וחצי, שבה יוכל לעבד גם את הנושאים שמעסיקים אותו - מציאות מול אשליה.
כך יצר את "אופרטת החלומות" הפרוידיאנית הראשונה בתולדות הקולנוע הספרדי.
אבל גם המפיק של סיבוב ההופעות הספרדי לא ממש קיבל את מה שציפה מוויידה.
התעמולה הספרדית הרשמית דאז תפסה כל אמצעי להציג את ספרד כיחידה הומוגנית בניגוד למגוון התרבותי והלשוני הטבעי של המדינה.
עם הסרט הזה שבר ויידה לראשונה את המסורת הכוזבת של זיהוי הדמות הלאומית הספרדית עם התרבות האנדלוסית, תוך שהוא מציג את המדינה כמערבולת רב-תרבותית של אזוריה השונים.
לאסלו ארדש (בהונגרית: Erdős László; בודפשט, 20 ביולי 1913 – בודפשט, 27 במרץ 1997) היה סופר, משורר, עיתונאי יהודי-הונגרי ניצול שואה.
פורסמו עשרות מעבודותיו/כתביו וזכה בפרסים חשובים כגון פרס אטילה יוז'ף (פעמיים) שהוא הפרס הספרותי הגבוה בהונגריה.
לאסלו ארדש נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה ארדש ושל קארולינה דויטש.
הוא השתתף בתנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית משנת 1931. סיים את בחינות הבגרות באותה השנה והתחיל לעבוד להתמחות בדפוס במקביל ללימודיו האקדמיים.
הוא נתפס ב-1942 הן בשל יהדותו והן בשל פעילותו הבלתי חוקית ונידון למאסר עולם.
הוא גורש לדכאו ב-1944, שרד ושוחרר ב-1945 בסיום מלחמת העולם השנייה.
תחילה היה ראש מחלקת התרבות של "אגודת הנוער הדמוקרטית ההונגרית" (MADISZ), לאחר מכן עבד ב"חברת הסרטים הוניה" (Hunnia).
מ-1950 עבד בהוצאת הספרים של האוניברסיטה ומ-1953 באגודת הסופרים ההונגרית.
משנת 1957 היה העורך ולאחר מכן העורך הראשי של "הוצאת הספרים מגווטה" (Magvető Könyvkiadó).
משנת 1964 היה ארדש חבר צוות המערכת של כתב העת "האוניברסיטה לרפואה".
משנת 1972 היה יועץ מחלקת העיתונות של חברת הביטוח הממלכתית של הונגריה (חברת הביטוח היחידה למעשה).
אישטוק השוטה בבחירות השופטים (דרמה, 1946)
סצנה דרמטית מתקופת מרד הכולרה; הוצאת סיקרה, בודפשט 1947 (מחזות, סצנות, משחקים)
הפיל של קיסר סין (אגדות, 1955)
מכתבים לווינה (רומן איגרות, 1958)
סיזיפוס (סיפור קצר, רומן קצר, 1959) (גם ברומנית)
האושר של שאנדור הורבאט (רומנים קצרים, 1963)
מאבק לריאליזם סוציאליסטי (מחקר, 1964)
סיפורו של לילה אחד (רומן, 1965)
השקר האחרון (סיפורים קצרים, 1966)
תיק הגדוש (טרילוגיית רומנים, 1967)
היובל של הפרופסור (רומן, 1969)
נחיתת אונס (רומן פנטזיה לנוער, 1971)
גור הכלבים האלוהי (רומן, 1973)
אגדות רחוב הבתולה (רומן, 1977) (גם בפולנית)
האגדה של סבריאנץ' (רומן, 1997)
עיטור מסדר העמל דרג זהב (1983)
אזרחות כבוד של ארז'בטווארוש (2003) (לאחר מותו)
לאסלו ואמוש (במקור וייס, בהונגרית: Vámos László; בודפשט, 30 בינואר 1928 – בודפשט, 3 בפברואר 1996) היה במאי יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט (הפרס המקביל בהונגריה לפרס ישראל), זוכה פעמיים בפרס מארי יאסאי (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה לאמנות הבמה), זוכה פרס האמן המצטיין ופרס האמן הדגול.
הוא היה הבמאי הראשי של בית האופרה הממלכתית ההונגרית מ-1994, והמנהל הראשי הממונה מ-1995 ועד מותו ב-1996. ואמוש ביים בקביעות גם בטלוויזיה ההונגרית וגם ברדיו ההונגרי.
בין הפקות הטלוויזיה שלו בולטות גרסאות הטלוויזיה של האופרות באנק באן (1974) ושל לאסלו הוניאדי (1978) שהוצגו בבימויו כגרסה טלוויזיונית.
לזכרו ייסדה אירן פשוטה פרס לבמאים ושחקנים צעירים.
"מסירותו, היושרה והענווה המקצועית שלו יצרו דעה אחידה במקצוע.
הוא היה מורה ששם לב לכל מי שביקר בארץ כדי לפגוש מתחילים ולראות כל מה שקורה בחיי התיאטרון."
"הוא יצר את הסטנדרט של הדרמה ההונגרית שאמור לשמש כסטנדרט להעלאת כל ההצגות בהונגריה."
על מנת לשמר את שמו ואת זכרו של לאסלו ואמוש, הוקמה קרן לאסלו ואמוש שמעניקה לאמני תיאטרון צעירים – שנבחר על ידי חבר הנאמנים – את פרס לאסלו ואמוש מדי שנה.
הפרס האמנותי הגבוה מוענק ב-27 במרץ, לרגל יום התיאטרון העולמי.
לאסלו ואמוש (במקור אובלאט, בהונגרית: Vámos László; טפולצה, 15 באפריל 1912 – בודפשט, 2 בדצמבר 1983) היה צלם יהודי-הונגרי בולט, זוכה פרס האמן המצטיין, זוכה פרס בלה באלאז' (פרס הכבוד המקצועי הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר שניתן להעניק ליוצרי סרטי קולנוע ולמפיקי טלוויזיה).
הוא היה אמן פעיל ויוזם וכן איש ארגוני עובדים שהקים איגוד מקצועי לצילום וגם עמד בראשו זמן מה, בנוסף לייזום תערוכות רבות.
לאסלו ואמוש נולד במשפחה יהודית, בנם של דיולה ואמוש (אובלאט), מלונאי ומלצר ראשי בבית קפה ושל מרגיט שטיינר (1891–1970).
אביו ניהל את מלון פאנוניה, שעמד בעבר בכיכר המרכזית של העיר טפולצה.
לאחר שסיים את לימודיו בבית ספר בווינה, עבד כמומחה דפוס עד 1944. משנת 1939 למד צילום בסטודיו של מריאן רייזמן, שם ניגש למבחן מקצועי.
תמונתו הראשונה פורסמה ב-1939. אין נתונים על קורותיו בשואה.
הוא יצר את השבועון המאויר "העיתון העולמי של העובדים" (Dolgozók Világlapja), שבו היה סגן עורך עד 1948. בין 1945 לבין 1948 עבד במנגנון המרכזי של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP).
בשנת 1945 ארגן את הקמת סוכנות הצילום הסוציאל-דמוקרטית "אוריינט" והנציח בצילומים של הפגנת ה-1 במאי החופשית הראשונה, שממנה נוצר אלבום תמונות מייצג.
סר חינו בעיני השלטון הקומוניסטי בין השנים 1950–1953, טוהר ושוקם ב-1955. בשנת 1960 היה צלם העיתונות המוביל של Magyar Hírek, העיתון של "האיגוד העולמי של ההונגרים".
ואמוש לקח חלק בארגון איגוד הצלמים ההונגריים, שנוסד ב-28 ביולי 1956, והיה המזכיר הכללי שלו עד 1960, הוא פעל בבניית הרשת הבינלאומית של האיגוד.
ואמוש הקים את "מדריך המידע לצילום", הקים את האוסף ההיסטורי (קודמו של מוזיאון הצילום ההונגרי), פתח מחדש תערוכות בינלאומיות, הכריז על תחרויות כישרונות ועסק במועדוני צילום כפריים בצילום.
ואמוש פרסם כמה מאמרים טכניים וספרים על צילום צבעוני.
התעניין במיוחד במוזיקה כנושא צילום, ולכן השאיר לדורות הבאים תמונות רבות בנושאי מוזיקה ודיוקנאות של מוזיקאים.
משנת 1932 היה חבר ב-MSZDP, במהלך מלחמת העולם השנייה היה חבר במפלגת השלום המלחתרתית.
ב-8 בנובמבר 1936 נישא לארז'בט גרוסמן בבודפשט, בתם של מוריץ ברנאט גרוסמן ושל ארז'בט גולדמן.
1958 – תערוכה בינלאומית, אנקונה (תערוכה קבוצתית)
1960 – תמונות מהאי צ'פל, המועדון הטכני לעבודות ברזל ומתכת של צ'פל, מוסקבה ולנינגרד, אולם התערוכה של המכון ליחסי תרבות, בודפשט
1977 – תמונות מהחיים של המלחין זולטאן קודאי, פסק קלאב, בודפשט
1981 – בקרבת אנשים, גלריית Várszínház, בודפשט
אנדור הלר–לאסלו ואמוש: צילום צבעוני; טכני, בודפשט, 1956
בקרבת אנשים; הקרן לאמנויות יפות, בודפשט, 1976
אלבום תמונות מעולם המוזיקה; הקדמה לאיוש נמט; המכללה לאמנויות יפות, 1982
מלט, אור, מוזיקה; בחירת תמונה, בית העירייה, בודפשט, 2006 (אלבום תמונות בלבד)
לאסלו וארגה (בהונגרית: Varga László; בגרמנית: Laszlo Varga; 13 בדצמבר 1924 – 11 בדצמבר 2014) היה צ'לן יהודי-הונגרי-אמריקאי, בעל מעמד עולמי כסולן, אמן הקלטות ומורה סמכותי לצ'לו.
וארגה נולד ב-13 בדצמבר 1924 למשפחה יהודית בבודפשט, ממלכת הונגריה.
כיהודי איבד וארגה את משרתו בתזמורת הסימפונית של בודפשט במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ולאחר מכן גורש למחנה עבודה נאצי.
במשך 11 שנים כיהן וארגה בתפקיד הצ'לן הראשי של הפילהרמונית של ניו יורק תחת שרביטם של המנהלים המוזיקליים של התזמורת דימיטרי מיטרופולוס וליאונרד ברנשטיין ומנצחים אורחים רבים ביניהם פריץ ריינר וגווידו קאנטלי.
הוא הופיע עם תזמורות כסולן במדינות כמו אוסטרליה, יפן, כל רחבי ארצות הברית, ברית המועצות לשעבר וברחבי אירופה ובפסטיבלי מוזיקה כמו אספן, Chautauqua ו-Shreveport.
הוא זכה לאור הזרקורים במהלך 40 השנים האחרונות לפעילותו כמוזיקאי, הן כסולן, הן כמוזיקאי קאמרי והן כמנטור הוראה.
מלחינים רבים ברחבי העולם ביקשו ממנו לנגן את הביצוע הראשון של יצירותיהם.
כמוזיקאי קאמרי היה חבר בלהקות כמו שלישיית הפסנתר בורודין, רביעיית המיתרים הקנדית, רביעיית מיתרים לנר, שלישיית הקונצ'רטנטה וה-Crown Chamber Players.
אוניברסיטת אינדיאנה העניקה לווארגה את התואר Chevalier du Violoncelle על שהקדיש את הקריירה שלו כמורה וכסולן לשיפור נגינת הצ'לו.
הוא לימד צ'לו באוניברסיטת סן פרנסיסקו סטייט (שם גם לימד ניצוח ופיקח על התוכנית למוזיקה קאמרית), אוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז, אוניברסיטת טורונטו ואוניברסיטת יוסטון, ממנה פרש בשנת 2000.
הוא נהנה מכך שרבים מתלמידיו הגיעו לתפקידים בתזמורות ובאוניברסיטאות ברחבי העולם.
הוא קיים באופן שגרתי כיתות אמן והופיע ברסיטלים וכן ניצח על קבוצות גדולות של הרכבי צ'לו מכל קצוות תבל.
רבים מהם התקיימו במהלך קונגרסים בינלאומיים לצ'לו.
הוא היה מנצח על תזמורות בבודפשט, הונגריה וסן ליאנדרו, קליפורניה, כמו גם פסטיבלים באספן, קולורדו ושברופורט, לואיזיאנה.
הוא לא רק ניצח על "הווירטואוזים של ניו יורק" ועל "הווירטואוזים של סן פרנסיסקו", אלא היה המייסד של שניהם.
הוא עיבד יצירות מוזיקליות רבות שהתפרסמו בהוצאת MusiCelli Publications.
קבוצות כמו הצ'לו של ייל, אנסמבל הצ'לו של סאיטו, צ'לו לסוני/פיליפס, MusiCelli, Los Angeles I Cellisti, כמו גם רביעיית הצ'לו הפילהרמונית של ניו יורק הקליטו את העיבודים שלו.
רשימת עיבודי צ'לו של לאסלו וארגה
פרטיטה בדי מינור לצ'לו סולו, BWV 1004 (הכוללת את הצ'אקון המפורסם)
פרטיטה ב-E לצ'לו סולו, BWV 1006
סוויטת סולו צ'לו מס' 4, BWV 1010 (העברה לסול מז'ור)
שלוש סונטות לכינור (חלק הצ'לו בלבד)
סוויטה מס' 5, BWV 1011 בדו מינור לצמד צ'לו (העברה לסול מינור)
רביעיות צ'לו והרכבים גדולים יותר
פרלוד ופוגה VIII מתוך הספר הראשון של "WTC"
סוויטה V לצ'לו סולו, BWV 1011
אלמנדה, סרבנדה, גאבוט וג'יג מסוויטה VI
אדג'יו ואלגרו (מתוך הסונטה לצ'לו ב-A)
76, מס' 5 (במקור לרביעיית כלי מיתר.)
וריאציות "Un Larme" (במקור לצ'לו ופסנתר)
שני שירים לרביעיית סופרן וצ'לו, Der Müller und der Bach והיידנרוזליין
"Ihr habt nun Traurigkeit" מתוך רקוויאם גרמני למצו סופרן או צ'לו סולו ואנסמבל צ'לו בעל שמונה חלקים (עם מקהלת צ'לו בת שישה חלקים אופציונליים.)
צ'לו סולו וארבעה צ'לו או כלים אחרים
קונצ'רטו ב-g לחמישה צ'לי או אבוב סולו וארבעה צ'לי
חמישייה, ק' 407 לאבוב וארבעה צ'לי.
Adagio con Variazioni לצ'לו סולו ושמיניון צ'לו
32 לצ'לו סולו וויולה, כינור, קלר/בס קלר, קרן צרפתית ופסנתר
6 לצ'לו סולו ואנסמבל בן 12 חלקים (זוגות או חלילים, אבובים, קלרינטים, בסונים, קרניים, צ'לו אחד ובס אחד)
Andante Cantabile מרביעיית מיתרים, אופ.
11 לצ'לו סולו ואנסמבל צ'לו בן חמישה חלקים
לאסלו גיארמטי, (במקור גרוס, בהונגרית: Gyarmati László; בלשגיארמט, 18 באפריל 1921 – מדריד, 1 בספטמבר 1980) היה רוקח יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, דוקטורנט למדעי הכימיה (1970), חבר באקדמיה ההונגרית למדעים.
לאסלו גרוס נולד במשפחה יהודית כבנם של מור (מוריץ) גרוס (1890–1944), קמעונאי וסוכן, ושל ארז'בט זינגר (1892–1944).
שני הוריו גורשו למחנות ריכוז והשמדה (כנראה לאושוויץ) ונרצחו בשואה.
לאסלו סיים את לימודיו התיכוניים בעיר הולדתו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא נלקח למחנות שירות העבודה בחזית המזרחית (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ולאחר מכן בדצמבר 1944 גורש למחנה ריכוז באוסטריה (קרוב לוודאי למאוטהאוזן).
הוא שרד ובתום המלחמה הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת פטר פאזמאן בבודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל תעודת רוקחות ב-1949. לאחר מכן עבד במכון למחקר פרמצבטי, שם היה אחראי למחקר הקשור למורפין, של ייצור המורפין ושל בידוד האלקלואיד המשני שלו.
שם הקים, במסגרת המכון, קבוצת טכנולוגיה פרמצבטית.
בשנת 1955 הפך לקצין מקצועי של צבא העם ההונגרי בדרגת סגן אלוף ועבד במכון המחקר של הצבא.
הוא גם לימד בבית הספר לקציני רפואה.
בשנת 1957, הוא קיבל תואר בהנדסה כימית במחלקה.
לכימיה רפואית של אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה (בשנת 1960 קיבל את התואר הדוקטורט ברוקחות באוניברסיטת זמלווייס.
בין 1962 לבין 1965, הוא היה חבר של ועדת ההסמכה המדעית של האקדמיה ההונגרית למדעים.
ב-1967 סיים את לימודיו בהנדסת בכימיה גרעינית.
בשנת 1970 הוענק לו התואר דוקטור במדעי הכימיה עם עבודת הגמר שלו "נתונים לניתוח טוקסיקולוגי ותרופתי של אלקלואידים ותרכובות דמויות אלקלואידים".
בשנת 1971 מונה לפרופסור במכון לרוקחות, הפקולטה לרוקחות, באוניברסיטת זמלווייס למדעי הרפואה (SOTE).
מאוחר יותר הפך לסגן דקאן הפקולטה לרוקחות.
הכנסת לימודי הביופארמה לאוניברסיטה, וכן ההוראה והמחקר של צמחי מרפא קשורים לשמו.
בנוסף לפעילותו המדעית, הוא היה אחד מעורכי כתבי העת Acta Pharmacatica Hungarica וכתב העת "רוקחות".
אשתו משנת 1946 הייתה יוליה קובאץ'.
ילדיהם: ז'וז'אנה גיארמטי ואישטוואן גיארמטי.
לאסלו היווש בוטפאי (תואר אצולה) (במקור הירשל, בהונגרית: Hűvös László; בודפשט, 3 ביולי 1883 – ניו יורק, אפריל 1972) היה פסל, רוקח, בנו של יוז'ף היווש, אח של המחזאי קורנל היווש ושל המלחין איבאן היווש.
לאסלו היווש נולד במשפחה יהודית כילדם החמישי של יוז'ף היווש (1848–1914) עורך דין, מומחה לתחבורה ושל מריה הלר (1848–1918).
את לימודיו התיכוניים השלים בגימנסיה הריאלית הראשית של רובע 8 בבודפשט, שם סיים את לימודיו ב-1901. ב-19 באפריל 1906, קיבל את התעודה והרישיון שלו כרוקח באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בשנת 1912 קיבל רישיון לפתיחת בית מרקחת בכיכר גאראי בבודפשט ועד 1948 היה הבעלים של בית המרקחת גאראי שנפתח שם.
את לימודי הציור שלו השלים באקדמיה לאמנויות יפות (כיום שמה האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות) אצל ברטלן קרלובסקי ולאחר מכן אצל אישטוואן פרנצי.
לאחר מכן למד במינכן אצל וילמוש באדר.
בעצתו של הפסל ג'רג' זאלה נסע לפריז, שם ראה אוגוסט רודן את תצלומי הפסלים שלו ויעץ לו להתייחס ברצינות רבה יותר לפיסול.
הוא השתתף בתערוכות מתחילת העשור השני של המאה ה-20. ב-1910 הציג בהצלחה רבה בתערוכת גראנד פאלה (Grand Palais) שאורגנה על ידי "אגודת האמנים הצרפתיים" ( Société des Artistes Français).
בחיי האמנות של זמנו, פסלו שעוצב על פי דגם כריסטופר הקדוש עורר תשומת לב רבה וזכה בפרס Mention Honorable.
הוא חזר להונגריה ב-1913, ומתקופה זו עבד כפסל דיוקנאות.
פסלי החזה שלו של בטהובן ופוצ'יני הוצבו בלובי של בית האופרה של בודפשט.
מאוחר יותר תרם האמן את הפסל של קריסטופר הקדוש העשוי משיש קררה לעיריית בודפשט והוא מוקם מאחורי הגלריה לאמנות בדרך שטפניה.
הפסל ניזוק קשות במהלך מלחמת העולם השנייה, וראש העיר דאז קארוי סנדי יצק אותו בברונזה, כדי להציל אותו.
במקביל, בשנת 1938, דגלו מועדון הרכב המלכותי ההונגרי ומועדון הרכב של מחוז שומוג' בהקמת פסל של פטרון כלי הרכב והנוסעים.
הפסל, שבוצע מתרומות, נחנך ב-29 ביוני 1939 במיקום המרכזי בבודפשט.
היווש שרד את השואה לאחר שאשתו התאבדה בתקופה זו.
הוא השתקע בארצות הברית ב-1946. ניתן למצוא כמה מיצירותיו באוסף הגלריה הלאומית של הונגריה ובמספר מקומות בבודפשט.
אשתו הייתה אילונה ויידה (1886–1944) מקונאגוטה, בתם של לאיוש ויידה ושל רוז'ה וולפיש, לה נישא ב-30 בדצמבר 1908 בבודפשט.
אשתו התאבדה ב-1 ביולי 1944 ברחוב וושלני 44.
אנדרטת אלברט וודיאנר (1912) רובע 12 Diósárs u.
אנדרטת מלחמת העולם הראשונה (1929) רובע 7 Péterfy Sándor u.
פסל חזה ברליוז (1959) רובע 10, פארק צ'ייקובסקי
לאסלו ז'יגמונד (במקור וייס עד 1946, בהונגרית: Zsigmond László; מוהאץ', 3 בדצמבר 1907 – בודפשט, 14 באפריל 1992) היה היסטוריון זוכה פרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה ביותר בהונגריה, מקביל לפרס ישראל), קנדידט (דוקטורט זוטר) למדעים היסטוריים (1952), דוקטורט (1967), חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
לאסלו וייס נולד במשפחה יהודית כבנם של סוחר התבואה ז'יגמונד וייס ושל פרידה קוהן (כהן).
הוא למד בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת פץ' וקיבל תעודת הוראה לבית ספר תיכון בשפות גרמנית-צרפתית.
בסיום לימודיו התפרנס מעבודות מזדמנות, כי כמורה היה מובטל.
בין 1932 לבין 1937 חי בארץ ישראל המנדטורית.
הוא לא נקלט וחזר לממלכת הונגריה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נלקח מספר פעמים למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא שרד את השואה וחזר לבודפשט
בין 1945 לבין 1953, הוא היה מורה במכללה המפלגתית של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית (לימים מפלגת העובדים ההונגרית) וראש המחלקה להיסטוריה אוניברסלית.
בשנת 1949 הוענק לו פרס קושוט
מ-1953 עד 1956, הוא היה ראש המחלקה להיסטוריה אוניברסלית במכון להיסטוריה של האקדמיה ההונגרית למדעים
מ-1960 עד 1977 היה פרופסור וראשי במחלקה להיסטוריה חדשה של אוניברסיטת אטווש לוראנד
ז'יגמונד חבר מערכת שלכתב העת "מאות" (Századok), חבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים משנת 1970, חבר קבוע מ-1979. הוא התגורר ועבד בבודפשט, ונקבר בבית הקברות היהודי פרקשרט.
קברו הוכרז מוגן על ידי ועדת הזיכרון והרחמים הלאומית (בשנת 2005).
ההיסטוריה של המחשבה המדינית במאה ה-19 ובמאה ה-20, הדיפלומטיה הבינלאומית לאחר 1918, וההיסטוריה של תנועות הפועלים בגרמניה, צרפת וארצות הברית.
ילדיהם: אנה ז'יגמונד (1941–), מורה, וגאבור ז'יגמונד (1946–), אתנוגרף ואתנולוג.
עיטור מסדר הצטיינות לעבודה סוציאליסטית (1955)
עיטור מסדר ההצטיינות של העמל דרג זהב (1967; 1977)
1962 – מסמכים דיפלומטיים למדיניות החוץ של הונגריה : 1936-1945 (עורך)
1961 - גורמים כלכליים ובינלאומיים בתחיית האימפריאליזם והמיליטריזם הגרמני : 1923-1918
1970 - אוסף טקסטים היסטורי אוניברסלי חדש ואחרון (כותב שותף)
לאסלו גאבור נולד במשפחה יהודית כבנם השני של ינה גאבור (גולדשטיין עד 1881) עורך הדין ושל מרגיט קרדוש (במקור כ"ץ).
סבו וסבתו מצד אביו היו מרקוס גולדשטיין (1857–1902) סוחר ושרולטה פרייס, סבו וסבתו מצד אמו היו עורך הדין ד"ר שמו (שמואל) קרדוש (כ"ץ) ומלווין אנגלנדר.
הוא השלים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטה המלכותית יוזף לטכנולוגיה, (שמה היום אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה), שם קיבל תואר ב-1933. תחילה עבד לבד כעצמאי.
קורותיו והישרדותו בתקופת השואה לא ידועים.
בשנת 1948 היה ראש אגף במשרד הבינוי.
מאוקטובר 1949 ועד פרישתו ביוני 1981 היה פרופסור באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
ב-1973 נבחר כחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים, ומאוחר יותר, ב-1979, לחבר מן המניין.
הוא כתב מספר ספרי לימוד:
שידור וקליטת מידע בבנייה מתועשת (בודפשט, 1979)
עבודות קירוי גגות ועבודות לוחות מתכת כרכים 1–3. (בודפשט, 1952)
פרס על שם מיקלוש איבל (1963) – על פעילותו כמורה.
פרס המדינה (1965) – על הביסוס המדעי של תורת קונסטרוקציות מבנים בהונגריה ועל עבודתו ששמה תורת קונסטרוקציית מבנים.
על שמו נקראה בית הספר וסדנת הבנייה לאסלו גאבור בעיר גיור.
לאסלו האי (בהונגרית: Háy László; יאסברן, 31 באוגוסט 1891 – בודפשט, 27 בינואר 1975) היה כלכלן, רופא, פוליטיקאי, שר בממשלת הונגריה, פרופסור באוניברסיטה, יהודי-הונגרי חבר באקדמיה ההונגרית למדעים.
אחיו מיהאי האי (1895–1944) היה עיתונאי ופעיל ומרטיר של התנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית בהונגריה.
לאסלו האי נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר דיולה האי ושל יוהנה ארליך.
אשתו הייתה אדל גרין, בתם של מנו גרין ושל שרולטה גלזנר.
גיסו היה ינה ורגה (1879–1964), קומיסר העם (שר) בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, כלכלן.
ב-1909 סיים את לימודיו בעיר הולדתו.
בדצמבר 1914 קיבל תואר דוקטור לרפואה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה המלכותית ההונגרית בבודפשט (כיום אוניברסיטת זמלווייס).
הוא לא סיים את לימודיו באוניברסיטה לכלכלה.
בשנת 1938 הוא קיבל במוסקבה תואר כקנדידט (דוקטורט קטן) לכלכלה, למרות שהיה חסר לו תואר ראשון מושלם, הוא מונה לאחר מלחמת העולם השנייה לשר סחר חוץ בממשלת הונגריה, וכן נשיא (נגיד) הבנק הלאומי ההונגרי (MNB), ולאחר מכן רקטור האוניברסיטה לכלכלה וחבר באקדמיה ההונגרית למדעים.
ב-1909 הצטרף האי למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית בעיר הולדתו, ולאחר מכן בבודפשט והשתתף בתנועת הסטודנטים של האוניברסיטה שהייתה הקשורה לחוג גלילאו.
הוא שירת כרופא צבאי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ומינואר 1919 החל לעבוד במרפאה פנימית מס' 1 של אוניברסיטת בודפשט (משנת 1951 אוניברסיטת אטווש לוראנד), וזמן קצר לאחר מכן הפך לחבר מפלגת הקומוניסטים של הונגריה.
במהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הוא לקח חלק כחבר במנהלת האיגוד המקצועי הרפואי.
לאחר נפילת הרפובליקה ובלה קון פוטר האי מעבודתו באוניברסיטה ונאסר עליו לעסוק במקצוע הרפואה.
לאחר מכן, כשהוא נפרד ממקצוע הרופאה לכל החיים, הוא ערך את העיתון הסוציאל-דמוקרטי "הפועל של קושיצה", כבר כפעיל "אדום" ולאחר מכן הוא נאלץ לברוח מקושיצה לווינה ואחר כך לצ'כוסלובקיה.
מ-1922 עבד בברלין במפלגה הקומוניסטית של גרמניה, ולאחר מכן מ-1934 במוסקבה במכון לסחר חוץ.
בשנים 1944–1945 עבד כעורך ברדיו קושוט במוסקבה.
הוא חזר להונגריה בספטמבר 1945 וכיהן בתפקיד מנהל חברת מטבע החוץ ההונגרית-סובייטית עד אפריל של השנה שלאחר מכן.
בשנים 1946–1948 היה המנהל ולאחר מכן המנהל הכללי של הבנק הלאומי ההונגרי (MNB).
משנת 1948 כיהן בתפקידים בכירים במשרד סחר החוץ ומשנת 1954 כיהן כשר לסחר החוץ במשך שנתיים.
מאפריל 1956 ועד סוף נובמבר הוא היה נשיא (נגיד) הבנק הלאומי ההונגרי.
מ-1956 עבד במשרה חלקית כפרופסור חבר במחלקה לכלכלה פוליטית באוניברסיטת קרל מרקס לכלכלה, מספטמבר 1957 במשרה מלאה כפרופסור וכראש המחלקה ועד 1963 כרקטור המוסד.
מדצמבר 1959 ועד מותו, הוא היה חבר בוועד המרכזי של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית.
הון מונופול בינלאומי ; סיקרה, בודפשט, 1949 ( האקדמיה הפוליטית של מפלגת הפועלים ההונגרית)
התפתחות המשבר הכלכלי במדינות קפיטליסטיות ; סיקרה, בודפשט, 1950 (האקדמיה הפוליטית של מפלגת הפועלים ההונגרית)
סחר פנים וחוץ סוציאליסטי ; סיקרה, בודפשט, 1950 (הרצאות של המכללה המפלגתית של מפלגת הפועלים ההונגרית)
השפעת תוכנית מרשל על מערב אירופה ; סיקרה, בודפשט, 1952 (האקדמיה הפוליטית של מפלגת הפועלים ההונגרית)
התפתחות מחזור הייצור מחדש לאחר מלחמת העולם השנייה (בודפשט, 1959)
הצורות הכלכליות של המלחמה הקרה (בודפשט, 1964)
משבר הקפיטליזם העולמי (בודפשט, 1966)
הכלכלה העולמית המשתנה (בודפשט, 1970)
עיטור מסדר ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית (דרג שלישי, 1950 ו-1951)
עיטור מסדר ההצטיינות של העמל ההונגרית דרג זהב (1951)
עיטור מסדר הכשרון של העבודה (1958)
עיטור מסדר הכשרון של העבודה דרג זהב (1965)
עיטור מסדר ההצטיינות של הדגל האדום של העבודה (1961, 1968)
עיטור למען המולדת הסוציאליסטית (1967)
עיטור מסדר הכבוד של יובל השחרור (1970)
בארדושי לאסלו בארדושי (בהונגרית: Bárdosi Bárdossy László; סומבטהיי, 10 בדצמבר 1890 – בודפשט, 10 בינואר 1946) היה דיפלומט, פוליטיקאי ימני, הונגרי, ראש ממשלת הונגריה שהוצא להורג אחרי מלחמת העולם השנייה כפושע מלחמה.
אביו ד"ר בארדושי (תואר אצולה, כלומר מבארדוש) ינה בארדושי (1861–1934), הפלטין הראשי של מחוז שארוש, המזכיר הראשי של מחוז ואש, בעל תואר "יועץ שר", ממשפחת בארדושי שהיא משפחת אצולה עם היסטוריה ארוכה.
אמו הייתה גיזלה זרקה מאוברוורט.
סבו וסבתו מצד אביו היו לאסלו בארדושי מבארדוש (1819–1890), הסגן הראשון של פלטין מחוז זאלה, נשיא בית משפט מלכותי, ואמיליה נאג' ממשטרהאזה (1826–1884).
בארדושי למד משפטים בבודפשט, ברלין ופריז.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו במשפטים ב-1912 באוניברסיטת בודפשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא היה סגן מזכיר שר משנת 1918 ומזכיר שר משנת 1921. בשנת 1922 הצטרף למחלקת העיתונות של משרד החוץ ומונה לראשה בשנת 1924. ב-1926 הוא נשא את מרייטה בראון מבלטין.
ב-1926 הפך בעל תואר "יועץ שר", ומ-1930 ליועץ בשגרירות הונגריה בלונדון.
ההיסטוריון האנגלי קרליל איילמר מקרטני כתב על ברדושי שהוא האדם הטוב ביותר בפוליטיקה ההונגרית בלונדון, שהשיג אהדה רבה ביותר להונגריה.
ב-24 באוקטובר 1934 מונה לשגריר הונגריה בבוקרשט, שם זכה ליחס של כבוד והכרה מצד הרומנים בשל ידיעותיו הרבות והתנהגותו הקורקטית.
הוא כיהן בתפקיד עד שנכנס לתפקיד שר החוץ.
ב-4 בפברואר, הוא ירש כשר החוץ את הרוזן אישטוואן צ'אקי, שמת ממחלה.
ב-3 באפריל 1941, בעקבות התאבדותו של הרוזן פאל טלקי, מינה אותו העוצר של ממלכת הונגריה האדמירל מיקלוש הורטי לראש ממשלה והוא שמר גם על תיק שר החוץ.
מבחינת תפיסת עולמו, הוא לא היה נציונל-סוציאליסט, אך ימני פשיסטי כן.
בתקופתו כראש הממשלה ולפניה לא נראה היה שהוא נלהב במיוחד מהאידיאלים הגרמניים, אך במקביל ניהל מדיניות פרו-גרמנית פעילה.
בניגוד לבני דורו, דיולה גמבש או בלה אימרדי, הוא לא עסק באידאולוגיה הלאומית ההונגרית.
משימתו הראשונה כראש ממשלה הייתה כיבוש האזור של צפון יוגוסלביה ("אזור הדרום" בהונגרית), שבדרך כלל קשור בהפרת "הסכם השלום הנצחי" עם יוגוסלביה מסוף מלחמת העולם הראשונה (חוזה טריאנון).
למעשה, ברדושי לא הפר את הסכם טלקי ב-1941. מבין הכוחות ההונגריים-גרמניים שצעדו ב-6 באפריל, רק הכוח הגרמני נכנס ליוגוסלביה ובארדושי לא הכריז מלחמה על יוגוסלביה גם כאשר חיל האוויר היוגוסלבי הפציץ שטחים הונגריים מספר פעמים בין 6 לבין 10 באפריל.
אולם ב-10 באפריל, עם הכרזת המדינה הקרואטית העצמאית, חדלה יוגוסלביה דה-פקטו מלהתקיים, וכוחות הונגריה נכנסו לשטח הדרום ב-11 לחודש.
ביוני הגיש לפרלמנט את הצעת החוק היהודי השלישי שאושרה על ידי הפרלמנט ב-15 ביוני 1941 והתקבל כחוק.
החוק הגדיר את המושג "יהודי" על בסיס גזעי, אסר על נישואים של יהודים ולא-יהודים ואף על יחסי מין ביניהם מחוץ לנישואין, אותם סיווג כ"עלבונות גזעיים"; והנהיג בדיקה רפואית חובה לפני הנישואין.
(למעשה חיקוי של חוקי נירנברג הנאצים).
טבח קמינץ-פודולסקי, שהיה השלב הראשון של השואה בהונגריה, התרחש בתקופה שהוא היה ראש הממשלה.
בקיץ 1941 גורשו כעשרים אלף יהודים לאוקראינה על ידי השלטונות ההונגריים בתנאים גרועים ביותר, שם הם נורו במקלעים על ידי יחידות אס אס ב-27–28 באוגוסט.
זה היה הרצח ההמוני הראשון של השואה שבו הגיע מניין ההרוגים לחמש ספרות (עשרות אלפים).
ב-11 בדצמבר 1941, בהיעדרו של העוצר מיקלוש הורטי וללא הסכמת מועצת השרים (הממשלה), בלחץ גרמני ואיטלקי, הוא הודיע כי הונגריה רואה עצמה במצב מלחמה עם ארצות הברית של אמריקה.
בינואר 1942, ממשלתו, לאחר שהשיגה את הסמכויות הנדרשות, הסכימה להקמת הארמייה ההונגרית השנייה (250 אלף חיילים וכ-50 אלף יהודים ממחנות שרות העבודה כעובדי כפייה עבור הצבא ההונגרי) ולפריסתה בחזית המזרחית לפי בקשת הגרמנים, וכן אישרה את גיוסם של עשרים אלף גרמנים אתנים הונגרים לוואפן אס אס.
ב-7 במרץ 1942 לבקשת הורטי, הוא התפטר מראשות הממשלה.
העוצר מינה את מיקלוש קאלאי במקומו.
בית המשפט של העם שהוקם לאחר מלחמת העולם השנייה ערך את משפטו יחד עם בלה אימרדי - בערכאה הראשונה מ-19 באוקטובר עד 3 בנובמבר 1945. במהלך משפטו, שלא היה חף מטעויות משפטיות, הוא הפגין התנהגות קרירה וממושמעת, התווכח והתנסח בידע היסטורי ומשפטי עצום.
הוא עלה בהרבה על שופטיו הן בהשכלתו והן בכישורי השפה שלו ובמקומות מסוימים גם בידע המשפטי שלו.
הוא כמעט ניצל לרעה את הידע המצטיין שלו בשפה: הוא השתמש בביטויים זרים כדי לבלבל את בית המשפט, במקביל קרה שהציטוטים הלטיניים שלו נענו על ידי אקוש מאיור (נשיא בית משפט העם), וטענותיו באנגלית נענו על ידי התובע המדיני שאנדור סלאי.
הפלישה לאזור הדרום באפריל 1941,
הכרזת המלחמה של יוני 1941 נגד ברית המועצות,
הכרזת המלחמה בדצמבר 1941 על ארצות הברית של אמריקה,
תפקידו בתנועות ימין שונות לאחר סיום תפקידו בראשות הממשלה,
באופן פרדוקסלי, הכנסתו ואימוצו של החוק היהודי השלישי לא נכללו בהאשמות.
במשפטו התנהל ויכוח ארוך על המושגים של הכרזת מלחמה, מצב מלחמה וסטטוס מלחמה, שהם היו נושא לוויכוחים בין עורכי דין בינלאומיים עד היום.
הוא נידון למוות בתליה, גזר הדין הומתק על ידי המועצה העליונה הלאומית, למוות ביריה.
פסק הדין ניתן ב-1946. הוא הוצא להורג ב-10 בינואר בחצר בית הכלא ברחוב מרקו.
לאסלו בוקור (בהונגרית: Bokor László; בודפשט, 7 בדצמבר 1930) הוא במאי קולנוע יהודי-הונגרי, עיתונאי, זוכה פרס בלה באלאז' (פרס הכבוד המקצועי הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר שניתן להעניק ליוצרי סרטי קולנוע ולמפיקי טלוויזיה), חבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט).
לאסלו בוקור נולד במשפחה יהודית כבנם של איז'ו בוקור (1887–1942), מפקח בית חולים ראשי, יועץ ראשי של הקהילה היהודית של פשט ושל יולאן זאדור (1898–1984).
בוקור הצטרף כנער למפלגה הקומוניסטית ההונגרית ב-1945, ולאחר מכן היה חבר במפלגת העובדים ההונגרית ולאחר מכן במפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית.
הוא היה צלם עבור שלושה כתבי עת.
מ-1949 עבד כחניך דרמטורג במאפילם (Mafilm - כיום NFI Stúdió).
שנה לאחר מכן, הפך לעובד ב"חדשות הקולנוע ההונגרי" (Magyar Filmhíradó).
ב-1955 סיים את לימודיו במחלקה לבימוי ולדרמטורגיה של האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
מאותה השנה היה מנהל אולפן החדשות והתיעוד של מאפילם.
משנת 1960 היה מנהל שידורי מדיניות החוץ של הטלוויזיה ההונגרית.
עשר שנים מאוחר יותר מונה לראש לשכת העיתונות של שגרירות הונגריה בווינה.
משנת 1975 היה ראש אולפן החדשות והתיעוד וכן ראש חדשות הקולנוע ההונגרי.
בין 1987 לבין 1990, הוא היה הבמאי והעורך הראשי של ה"מפעל לקולנוע ווידאו" (Mozi-and Videofilmgyár).
בין 1985 לבין 1990 היה חבר האספה הלאומית ההונגרית (חבר פרלמנט).
ב-1956 הוא נשא את אווה פוקס.
לאסלו בוקור–טאמש פהרי: מסביב לעולם עם מצלמה; Magvető, בודפשט, 1969
רומן דוקומנטרי; זריני, בודפשט, 1973
רומן דוקומנטרי; Zrínyi–Kossuth, בודפשט, 1978
מבחר קטעים מתוך Mafirt, Magyar Filmhírádó, הסרט התיעודי הצבאי הסובייטי "המצור על בודפשט" וסוכנות הידיעות ההונגרית; קושוט, בודפשט, 1981
רומן דוקומנטרי; זריני, בודפשט, 1983
סיירת השחר; זריני, בודפשט, 1984
יומן מסע; ראש הקבוצה הפוליטית של משמר הגבול BM, בודפשט, 1986
רומן דוקומנטרי; מטה הקבוצה הפוליטית של משמר הגבול של BM, בודפשט, 1987 (HK)
אזעקה על המסך; Zrínyi, בודפשט, 1987 (תיק סודי)
רומן דוקומנטרי; נפסבה, בודפשט, 1987
לאסלו בורוש (במקור ביימל, בהונגרית: Boros László; בודפשט, 16 בינואר 1893 – וינה, 19 בספטמבר 1974) היה עיתונאי, סופר, עורך עיתון יהודי-הונגרי בעל עיטור לגיון הכבוד של צרפת ותואר "יועץ ממשלתי ראשי" שהוענק לו על ידי ממשלת הונגריה.
יחד עם זה בשל יהדותו, כתיבתו הבקורתית על המשטר הוא נכלל במלחמת העולם השנייה בצו הממשלתי של סופרים אסורים שיצירותיהם נאסרו להדפסה, להפצה ולקריאה, לאיסור החזקתם אפילו בספריות ציבוריות ודינם היה גריסתם (בדומה לשריפת הספרים בגרמניה הנאצית).
לאסלו ביימל נולד במשפחה יהודית כבנם של לאיוש ביימל (1864–?), בעל עסק של המרת מטבע ושטרי חליפין, ושל אירן הודושי (1873–1951).
הוריו התגרשו ב-1904, ואמו נישאה בשנית.
משנת 1910, אביו המאמץ היה מיהאי בורוש, מהנדס רכבות ועיתונאי, ששינה את שמו של הנער לבורוש ב-1912. הוא השלים את בתי הספר היסודיים והתיכוניים שלו בבודפשט, ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), אך לא המשיך לקבלת תואר.
ב-1912 החל את דרכו כעיתונאי בעיתון "בודפשט".
מ-1913 הוא היה הכתב בברלין ובפריז של העיתון היומי וילאג, כלומר, עולם" (Világ)
אחר כך היה בעל טור פוליטי של העיתון בין 1918 לבין 1923
בין שתי מלחמות העולם בורוש היה אחד האישים המובהקים והמגדירים של העיתונות ההונגרית.
הוא עסק בשאלת היהודים בהונגריה ברבים מכתביו.
בורוש מילא תפקיד משמעותי בארגון אגודת העיתונאים ההונגרית ובתנועות הגנת האינטרסים של כותבי העיתונים והכתבים.
בין 1923 לבין 1939 עבד כעורך אחראי בעיתון אשטי קוריר (Esti Kurír).
בשל החוקים היהודיים, היגר לצרפת עוד לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, שם ייסד את העיתון "פריז קוריר" בינואר 1940.
לאחר הכיבוש הגרמני של צרפת ברח לברזיל,
לאחר מכן לארצות הברית שם עבד בעיתונות ההונגרית
בין 1949 לבין 1952 הפך למוציא לאור ולעורך של העיתון "הונגרים של אמריקה" (Amerikai Magyarság).
בין 1952 לבין 1957 התגורר במינכן והיה חבר צוות בכיר במערכת האירופית של קול אמריקה
לאחר מכן בין 1957 לבין 1963 היה ראש המשרד של קול אמריקה בניו יורק.
הוא התגורר לאחר מכן בווינה, שם הוא היה חבר מועצת העיר
משנת 1934 היה סגן נשיא איגוד העיתונאים הבינלאומי, אחר כך המזכיר הכללי של הארגון ולאחר מכן סגן נשיא אגודת העיתונאים ההונגרית.
ב-1933 ארגן את קונגרס בודפשט של איגוד העיתונאים הבינלאומי, שבגינו העניקה לו ממשלת הונגריה את התואר "יועץ ממשלתי ראשי", וממשלת צרפת העניקה לו את עיטור לגיון הכבוד.
משנת 1951 היה נשיא הכבוד של אגודת הסופרים והעיתונאים ההונגריים שברחו מהמדינה.
אשתו הייתה פרידה הופמן, בתם של גוסטב הופמן ושל לאורה הרמן, אותה נשא ב-2 באוקטובר 1927 בבודפשט.
המלוכה ההבסבורגית (המאה העשרים, 1914)
על ההגמוניה האוסטרית (Magyar Figyelő, 1915)
השאלה היהודית בהונגריה (המאה העשרים, 1917)
אנדרה אדי והליריקה ההונגרית החדשה (מא (MA (journal)1918)
לגיון הכבוד הצרפתי - אביר (1934)
יועץ ממשלתי ראשי של ממשלת הונגריה
לאסלו בוש-פקטה, (במקור שוורץ, וריאציות לשמו גם פנחס טראוארשוורץ, בהונגרית: Bús-Fekete László; קצ'קמט, 29 בינואר 1896 – פאלם ספרינגס, 25 ביולי 1971) היה סופר, מחזאי ותסריטאי יהודי-הונגרי-אמריקאי.
פנחס שוורץ נולד למשפחה יהודית כבנם של יוז'ף שוורץ (1865–1935), סוחר קמח ושל רגינה גולדשמיד.
הוא שינה את שם משפחתו ביחד עם אביו לפקטה (שחור בהונגרית כמו שוורץ בגרמנית) ב-1901. הוא למד בפקולטה לארכיטקטורה של אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה, אך לא סיים.
בשנת 1916 הפך לעובד של כתב העת "חיי תיאטרון" (Színházi Élet)
שנה לאחר מכן לעורך של "העיתון" (Az Újság).
הוא פרסם את שיריו וסיפוריו הקצרים משנת 1914
בשנת 1921 השיג את הצלחתו הראשונה בתיאטרון ההונגרי עם מחזהו, דגניה (פרח החיטה) (Búzavirág)
משנת 1921 הוא היה המחבר והמחזאי של תיאטרון שדרת אנדראשי במשך עשור.
מחזותיו הוצגו בתיאטראות רבים בבודפשט.
ב-1940, בראית הנולד, היגר לארצות הברית של אמריקה, שם המשיך לכתוב.
הוא כתב גם רומנים ותסריטים לקולנוע.
מאוחר יותר, אחרי מלחמת העולם השנייה, חי בגרמניה עם אשתו, שהייתה גם שותפה לחלק מכתיבתו.
הוא ביקר שוב בהונגריה רק ב-1963.
שתי בנותיו של גברת מיהאי (1924)
מיס אירופה (עם אימרה הרמט, 1929)
סערה באגם בלטון ( עם שאנדור גות, 1931)
האוקטובר של אלף תשע מאות ושמונה עשרה.
מחזב; למפל, בודפשט, 1921 (תוכנית תיאטראות הבירה)
רומן מורפיניסטי ; דיק, בודפשט, 1924 (יצירות מופת של סיפורת)
נכשל באהבה ; נובה, בודפשט, 1934
Ladies in love (נכשל באהבה) ; תרגם לאנגלית ויקטור קטונה, גיא בולטון; Allen and Unwin, לונדון, 1935
Geburtstag (יום ההולדת) ; מרטון, וינה-ברלין-לונדון, 1935
משחק תאווה (יאנוש) ; מרטון, לונדון-וינה-רומא, 1936
רומנטיקה (נכשל באהבה) ; תורגם לאיטלקית.
Liebe – nichtgenügend (נכשל באהבה) ; טל ושות', לייפציג-וינה, 1937
הקסנשוס ; תורגם לגרמנית, יוסף גליקסמן; מרטון, וינה,
לאסלו בירו (במקור פרידמן, בהונגרית: Bíró László; בודפשט, 15 בינואר 1913 – בודפשט, 21 באוגוסט 1971) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא פנימי, קנדידט (דוקטורט קטן .CSc) במדעי הרפואה (1970), מייסדי הפרמקולוגיה הקלינית בהונגריה.
לאסלו פרידמן נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף הירש בירו (פרידמן) (1871–1939), סוחר, ושל יאנקה בייננשטוק (Bienenstock)(1886–?).
הוריו התגרשו ב-1920. הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת פאזמאן פטר (היום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל תואר ברפואה ב-1937. בשנת 1937 היה מתמחה במרפאה הפנימית בסגד.
בין השנים 1938 לבין 1945, בשל החוקים ה (אנטי) יהודיים הוא עבד בבית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (שמו היום המרכז הרפואי הלאומי) של הקהילה היהודית של פשט כרופא מתמחה ברפואה פנימית ולאחר מכן כרופא פנימי.
בשנת 1948 קיבל מינוי כמרצה בכיר חוץ (לא חלק מהסגל) באוניברסיטה בתחום הנושא "המרפאה למחלות מחסור למיניהם"
בשנים 1947–1950 היה הרופא הראשי של בית החולים אנה קולטואי
בשנים 1950–1952 הרופא הראשי של בית החולים הממלכתי המרכזי בדרך קוטוולדי (Kútvölgyi út)
מ-1952 ועד מותו היה הרופא הראשי ומנהל המחלקה הפנימית של בית החולים הגדול והמרכזי ברחוב פטרפי שאנדור.
בירו היה ממייסדי הפרמקולוגיה הקלינית בהונגריה והשתתף בעבודתה של קבוצת המחקר הקלינית הפרמקולוגית משנת 1967. ב-1971 נבחר לסגן נשיא "האגודה הבינלאומית לפרמקולוגיה קלינית".
יישום קליני של נגזרות קורטיזון (עם הדוויג גראבר, בודפשט, 1966)
מדליית ההצטיינות של הרפובליקה ההונגרית דרגת כסף (1948)
פרס על שם שאנדור קוראני (1950)
עיטור מסדר כשרון העמל דרג זהב (1968)
לאסלו הוניאדי, בהונגרית: Hunyadi László; בקרואטית: Ladislav Hunjadi; 1431 – 16 במרץ 1457) היה אציל הונגרי, באן קרואטי-דלמטי, הפלטין של מחוז טמש בממלכת הונגריה, בנם הבכור של יאנוש הוניאדי ושל ארז'בט סילאג'י, אחיו הגדול של מתיאש הראשון, מלך הונגריה.
הוא אחת הדמויות האגדתיות והמוזכרות רבות בהיסטוריה של הונגריה.
לאסלו הוניאדי נולד בשנת 1431 כילדם הראשון של יאנוש הוניאדי ושל ארז'בט סילאג'י.
הוריו נישאו בסביבות 1430. אביו שהה במילאנו מאוקטובר 1431 ועד סתיו 1433 בחצרו של פיליפו מריה ויסקונטי, דוכס מילאנו, כך שלאסלו הוניאדי לא יכול היה להיוולד ב-1433, כפי שמספר מקורות מזכירים.
אחיו הצעיר מאתיאש נולד ב-1443, הוא היה צעיר ממנו ב-12 שנים.
לאסלו גדל בטרנסילבניה, מכיוון שרוב האחוזות של ההוניאדים היו שם.
לימודיו והשכלתו הופקדו בידי אחד מחסידי המשפחה, הבישוף יאנוש ויטז מנאג'ווארד, על פי העקרונות ההומניסטיים שרווחו באותה תקופה.
במקביל, לאסלו רכש גם את כישורי הלחימה, ולעיתים קרובות היה לצד אביו במסעות הצבאיים.
הוא עצמו בלט בקרבות רבים ומילא תפקידים חשובים.
משנת 1453 הפך לרוזן ברטיסלאבה, ואחר כך הבאן הקרואטי-דלמטי והפלטין של מחוז טמש (כולם היו אז חלק של ממלכת הונגריה).
מאוחר יותר הוא הוביל מספר מסעות להונגריה העליונה.
בשלב זה, ההוניאדים כבר היו בין המנהיגים המשפיעים ביותר במדינה.
לאחר ניצחונו המבריק של יאנוש הוניאדי בנאנדורפהרוואר ומותו ב-1456, הפך בנו הבכור, לאסלו, לראש משפחת הוניאדי והמפלגה שלה שייצגו כוח פוליטי חזק ביותר והיו פופולרים גם בקרב העם.
ארוסתו של לאסלו הוניאדי הייתה אנה, בתו של פלטין גאראי, שהיו לו תומכים רבים, בעיקר מהאצולה הבינונית.
השליט, לאסלו החמישי, מלך הונגריה, הבטיח להוניאדי שהוא עומד לצידם, אך זה לא נמשך זמן רב, שכן לאסלו הוניאדי לא רצה לוותר על כוחו הרב ועל הטירות שהיו ברשות המשפחה, אותם דרשו המלך וליגת הלורדים (האצולה הגבוהה) ששלטה בו.
בינתיים הלך והעמיק האנטגוניזם בין הלורדים, במיוחד אולריק צילאי, שהשפיע על המלך לאסלו החמישי, לבין משפחת הוניאדי.
מזימתו של צילאי נגד לאסלו הוניאדי נחשף, ומאוחר יותר, במהלך סכסוך לא ברור, הוניאדי ותומכיו רצחו את אולריק צילאי.
המלך לאסלו החמישי הבטיח פטור מעונש בשבועה ונתן ללאסלו את כל משרותיו של אביו.
אולם אז שוב הפר השליט את שבועתו; הוא ציווה על לאסלו הוניאדי, על אחיו הצעיר מאתיאש, כמו גם על כמה מחסידיהם, להגיע לבודה וכלא אותם.
כתוצאה מהאירועים יצרה מפלגת הוניאדי - בראשות ארז'בט סילאג'י ואחיה מיהאי - מצב של מלחמת אזרחים.
תוך דילוג על כל הפורמליות המשפטית, המועצה המלכותית הכריזה תוך זמן קצר שלאסלו נידון לעונש מוות בגין רצח ובגידה, וראשו נערף ב-16 במרץ שנת 1457 בבודה, בכיכר סנט ג'רג'.
על פי האגדה, התליין הכה בו שלוש פעמים עם כלי ההרג שלו, אבל הוניאדי לא מת.
על פי המסורת, במקרה כזה, המלך היה צריך לחון אותו, אך לאסלו החמישי לא עשה זאת ולפקודתו הכה בו התליין בפעם הרביעית.
מתיאש אחיו הוציא את הגופה בשנת 1458 וקבר את אחיו בטקס ליד אביהם באלבה יוליה.
גורלו הטרגי של לאסלו הוניאדי תמיד היה ידוע ועורר סערה.
אמנים רבים שאבו השראה ממה שקרה.
העיבוד הידוע ביותר שלו הוא לאסלו הוניאדי (אופרה) של פרנץ ארקל משנת 1844, שהיא חלק משמעותי מההיסטוריה המוזיקלית ההונגרית
סיפורו של לאסלו הוניאדי הונצח גם באמנות הציור ההונגרי, הפרידה של לאסלו הוניאדי של הצייר דיולה בנצור
יצירתו המפורסמת של ויקטור מדאראס "לאסלו הוניאדי בבית הלוויות" ניתן למצוא בגלריה הלאומית של הונגריה
זכרו נשמר גם בבלדה "שבועת המלך" של המשורר הלאומי שנדור פטפי מ-1848.
באופן מטפורי, במלאת 550 שנה למותו, נחנך לוח הנצחה בטירת בודה, במקום הוצאתו להורג.
לאסלו הוניאדי (בהונגרית: Hunyadi László) היא אופרה בשלוש מערכות מאת המלחין ההונגרי פרנץ ארקל.
הלברית נכתבה על ידי בני אגרשי על סמך הדרמה של לרינץ טוט בשם "שני לאסלו" (Két László).
הבכורה הייתה ב-1844. היא התקיימה ב-27 בינואר בתיאטרון הלאומי בפשט.
ההיסטוריה והחיים שלאחר המוות של האופרה
בשנים שהובילו מעידן הרפורמה למהפכה, נושאים הקשורים להוניאדים היו פופולריים במיוחד.
זה מוכח על ידי סדרה של מחזות עַם, ציורים ושירים.
מעודד מהצלחתה של מאריה באטורי, ארקל החל במהרה לחפש נושא אופרה אחר.
נסיבות כתיבת היצירה עצמה אינן ברורות לחלוטין.
לפי הביוגרף הראשון של ארקל, כתיבת היצירה הייתה תוצאה של פגישה מקרית, וארקל לקח ממש בכוח את הלברית מאגרשי, לברית שהייתה מיועדת במקור לאנדרה ברטאי.
הבכורה התקיימה ב-27 בינואר 1844 וזכתה להצלחה גדולה מאי פעם.
הלך הרוח הציבורי תרם לכך ללא ספק: העלילה ההיסטורית של האופרה ציירה תמונה נוגה למדי של מלך הונגרי ממוצא הבסבורגי: לסלו החמישי, מלך הונגריה אינו החלטי במחזה, בובה של האוליגרכים האריסטוקרטים המחפשים את השלטון.
המצב היה דומה לפרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה, שהיה פרדיננד החמישי, מלך הונגריה שמלך בשנות ה-40 של המאה ה-19, או לפחות כך הרגישו כלפיו בני דורו.
כמובן שגם היופי של האופרה, הבסיס המוזיקלי שהתבסס על מוזיקת ורבונקוש ויצירת האופרה הלאומית ההונגרית בסטנדרט אירופאי העניקו השראה לקהל.
נשארים מחוץ לרוב ההפקות, ונכללים לעיתים רחוקות מאוד
מקהלה: אצילים וגבירות, חיילים הונגרים וזרים, עם
מתרחש: בשנים 1456–1457, בבלגרד טמשוואר ובודה
אתרי האופרה: מערכה 1, תמונה 1: מול טירת בלגרד; תמונה 2: חדר בטירה; מערכה 2: אולם מגוריו של הוניאדיאים בטמשוואר; מערכה 3, תמונה 1: אולם של ארמון המלוכה; תמונה 2: גן הטירה; תמונה 3: בכלא הטירה; תמונה 4: כיכר סנט ג'רג' בטירת בודה.
לאסלו הוניאדי וחסידיו ממתינים לקבל את המלך ופמלייתו.
החיילים רוטנים, הם לא סומכים על המלך הזר, הם רוצים שלאסלו הוניאדי לא יתן ללאסלו החמישי ושכירי החרב שלו להיכנס לטירה.
הם גם אומרים את זה למנהיג שלהם, אבל הוניאדי סומך על המלך שלו.
בינתיים, מדווחים שהם לכדו מרגל שניסה להגיע אל הדספוס הסרבי ג'רג' ברנקוביץ'.
היה לו מכתב שבו אולריק צילאי מבטיח לנסיך את ראשיהם של שני הנערים ההוניאדים (לאסלו ומתיאש).
המקהלה פורצת בשיר נקמה, שנקטע בתרועות חצוצרה המסמנות את בואו של המלך.
לאחר כניסתם של לאסלו החמישי ופמלייתו המעוטרת, צילאי כבר מאשים את ההוניאדים בבגידה.
עם זאת, הוניאדי מעיד על נאמנותו למלכו כאשר הוא מוסר לו את המפתחות לטירתו.
המלך דוחה את המחווה באומרו שהמפתחות נמצאים בידיים הטובות ביותר של קפטן הטירה.
ואז מגיעים שכירי החרב הגרמנים של המלך, ששומרי הטירה לא מורשים להכניס, שכן גם הם יכולים להגן על המלך.
ארז'בט סילאג'י ממתינה לבואו של המלך למגוריה בטמשוואר.
היא מתייסרת בספקות שלאסלו החמישי באמת סלח לחסידי בנה, אז היא חולמת על מותו העקוב מדם של בנה הבכור.
בלהט ההתרגשות היא מאבדת את כוחהומתעלפת.
נשות החצר שלה מחזירות אותה להכרה.
זמן קצר לאחר מכן מודיעים על בואו של המלך.
ארז'בט כורעת לפניו ומתחננת לרחמים על בנה.
לאסלו החמישי סולח בהתייחסו למעשי הגבורה של יאנוש הוניאדי.
בינתיים, הוא מבחין במריה גארה ומסתקרן יותר ויותר מהיופי שלה.
חיבתו של המלך אינה בורחת מתשומת לבו של אביה, מיקלוש גארה והוא כבר יוצר קונספירציה נגד ההוניאדים: הוא ייתן את ידה של בתו לא ללאסלו, אלא למלך, ובכך הוא רוצה לחזק את עמדות הכוח שלו ושל משפחתו.
לאחר מכן, לאסלו החמישי נשבע בפני אנשי הטירה כי לא ינקום את מותו של צילאי ומקבל את מאתיאש הצעיר ואת לאסלו כבניו.
תמונה ראשונה: המלך הבודד משתוקק למריה גארה.
גארה מופיע ומבטיח למלך את ידה של בתו בנישואין אם יסכים להוצאתו להורג של לאסלו הוניאדי, אותו הוא מאשים בבגידה.
המלך מתנגד בהתחלה, אבל בסופו של דבר מסכים.
תמונה שנייה: החתונה של מאריה ולאסלו.
הכלה הצעירה שרה קבלטה איטלקית על האושר שלה, האורחים מבקרים בארמון.
הכיף נקטע במהירות: גארה מתפרץ עם אנשיו החמושים ועוצר את החתן.
תמונה שלישית: בכלא, לאסלו משתוקק לחירותו ולאהובתו.
לפתע, דלת התא נפתחת ומריה, ששיחדה את השומרים, נכנסת.
היא רוצה לשכנע את אהובה לברוח ביחד, אבל לאסלו סומך על שבועת המלך שלו ואינו רוצה לברוח.
בינתיים מגיע גארה, שרואה בכעס שמישהו הורשה להיכנס לאסיר.
כשהוא מגלה שהמישהו היא בתו שלו, הוא מסרב למריה.
הנערה הנואשת מתחננת בפני אביה, שנחוש בדעתו.
לבסוף מגיעה התהלוכה להוצאה להורג.
תמונה רביעית: סערה ענקית משתוללת במקום ההוצאה להורג, ארז'בט מתחננת לשמיים שאלוהים יציל את בנה.
אבל הכל לשווא, עכשיו חזיונותיה העקובים מדם מתגשמים.
הוניאדי מובל לגרדום, התליין מכה שלוש פעמים בגרזנו, אך הגיבור נותר ללא פגע.
על פי הדין הנהוג, אם המכה השלישית אינה קטלנית, הרי שהנידון זוכה לחנינה, אך בהוראתו של גארה התליין מכה פעם רביעית.
ואז הכל נגמר, ראשו של לאסלו הוניאדי נופל לתוך העפר.
סוף סוף יש כמה רגעים שקטים – האריה של לאסלו (מערכה ראשונה)
הקושר מת – הפינלה של המערכה הראשונה
קרן אור יפה של תקווה – האריה של ארז'בט (מה שנקרא La Grange aria, מערכה שנייה)
איזה אושר שאת לצידי – דואט של לאסלו ומריה (מערכה שנייה)
אה, שכרון חושים ושמחה זורחים בעיניי – האריה של מאריה (מערכה שלישית)
ארמון – סצנת בלט (מערכה שלישית)
שאלוהים יברך אותך, האלוף הגיבור שלי – דואט הפרידה של מאריה ולאסלו (מערכה שלישית)
לאסלו בֶּנֶש (בסלובקית: László Bénes; נולד ב-9 בספטמבר 1997) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת קייסריספור, בהשאלה מאוניון ברלין ובנבחרת סלובקיה.
ב-1 ביולי 2016 הצטרף לבורוסיה מנשנגלדבך מהבונדסליגה.
ב-28 בינואר 2019 עבר בנש להולשטיין קיל מהבונדסליגה השנייה לחצי השני של העונה.
הוא ערך את הבכורה שלו במשחק חוץ מול היידנהיים 1846, לאחר שנכנס כמחליף במקומו של יונאס מפרת בדקה ה-68 של המשחק.
ב-1 בפברואר 2021 הושאל בנש לאאוגסבורג מהבונדסליגה עד סוף העונה.
ב-21 ביוני 2022 חתם בנש בהמבורג על חוזה לארבע שנים.
במהלך יורו 2024 בו השתתף עם נבחרת סלובקיה, הוכרז על מעברו של בנש לאוניון ברלין.
ההעברה התבצעה לאחר שמועות עיקשות בנושא, כאשר סכום ההעברה מוערך על ידי התקשורת בכ-5 מיליון יורו.
ב-16 באוגוסט 2025 הושאל לעונה אחת לקייסריספור מליגת העל הטורקית.
בנש ערך את הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת כמחליף לאונדריי דודה בדקה ה-89 בניצחון 2:1 על ליטא.
עקב פציעות מרובות וזמן משחק מועט במנשנגלאדבך, לא זומן בנש יותר לנבחרת תחת המאמן קוזאק, שסיים את תפקידו באוקטובר 2018.
ב-28 במאי 2019 זימן אותו המאמן פאבל האפל לסגל הנבחרת לקראת צמד משחקים ביוני - משחק ידידות ביתי מול ירדן.
מאוחר יותר, הפך ליבת נבחרת הנוער (U21) להיות מוכרת כ"ילדי האפל", ביניהם גם בנש.
נכלל בסגל נבחרת סלובקיה לטורניר יורו 2024.
לאסלו בנש נולד בדונאיסקה סטרדה (עיר עם רוב אתני הונגרי) למשפחה הונגרית.
יש לו אח צעיר בשם קריסטיאן, שמשחק כדורגל ברמה חובבנית בליגות הנמוכות בסלובקיה.
לאסלו בודאי,(במקור בדנאריק, בהונגרית: Budai László; ראקושפלוטה, 19 ביולי 1928 – בודפשט, 2 ביולי 1983) היה כדורגלן הונגרי אלוף אולימפי, מאמן, שחקן קיצוני ימני מצטיין של נבחרת הזהב, הבקיע עשרה שערים ב-39 משחקי נבחרת.
ידוע בעיתונות הספורט בתור Budai II, כינויו היה Púpos (מבטאים פּוּפּוֹש, שפירושו "בעל חטוטרת").
הוא היה קצין צבא, במגרש הוא ושאנדור קוצ'יש הבינו זה את זה על עיוור.
האצטדיון של REAC (אמטדיון ראקושפלוטה) נושא את שמו.
הוא הצטרף לפרנצווארוס ב-1948 והיה חבר בנבחרת האליפות ליום השנה ה-50 ב-1949. ב-FTC הוא שיחק בסך הכל ב-84 משחקים, מתוכם 60 משחקי ליגה, 15 בינלאומיים ו-9 משחקי פרסים מקומיים.
הוא כבש 37 שערים (25 בליגה, 12 במשחקים אחרים).
ב-1950, יחד עם שאנדור קוצ'יש, בלחץ מדיניות הספורט הקומוניסטית, הוא נאלץ להצטרף לקבוצת העילית שהייתה אמורה לקום באותה תקופה הונבד בודפשט.
שם הוא קיבל את השם "בודאי II", כי כדורגלן בשם לאסלו בודאי כבר שיחק בקבוצה אז (מאז 1946).
בשנת 1960 הוא נפגע מאופנוע וסבל משבר בשוק.
הוא שיחק בנבחרת מ-1949. ערך את הופעת הבכורה שלו ב-8 במאי במהלך ניצחון 1–6 על האוסטרים, זולטאן ציבור גם ערך אז את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ובאותו המשחק.
הוא לבש את החולצת הנבחרת 39 פעמים וכבש 10 שערים.
ב-4 ביוני 1950 בוורשה נגד פולין, כבש ארבעה שערים, המשחק הסתיים בניצחון 2–5 להונגריה.
מעניין שאחרי זה לא שיחק בנבחרת במשך שנתיים תמימות.
הוא שיחק פעם אחת באולימפיאדת הלסינקי, היה חבר בנבחרת הזהב 3–6 בלונדון, ושיחק בשני משחקים באליפות העולם בכדורגל בשווייץ - מול דרום קוריאה ואורוגוואי.
מדליסט כסף באליפות העולם: 1954, שווייץ
עיטור מסדר הצטיינות העמל (1953)
ב-25 בנובמבר 2011, ביום השנה לניצחון 6:3 בלונדון, נוסף שמו של לאסלו בודאי על הקטר סימנס טאורוס מספר MÁV 470 010-4 כחבר בצוות הזהב.
כך הנציחה החברה את הנבחרת האגדית.
דמותו מופיעה (ברמה של אזכור) ברומן הפשע של הסופר ההונגרי וילמוש קונדור "בודפשט בנובמבר".
לאסלו ברטי (בהונגרית: Berty László; בודפשט, 24 ביוני 1875 – 23 ביוני 1952) היה אלוף אולימפי הונגרי בסיף, מאמן.
ברטי עסק בספורט בתור סייף של "מועדון האתלטיקה ההונגרית" .
הוא התחרה הן בחרב והן ברומח, והשיג תוצאות בינלאומיות בשני הענפים.
באולימפיאדת סטוקהולם (2012), זכתה באליפות האולימפית נבחרת הסיף ההונגרית שהורכבה מ: ינה פוקס, לאסלו ברטי, ארווין מסארוש, דז'ה פלדש אוסקר גרדה, זולטאן שנקר, פטר טוט ולאיוש ורקנר.
כחבר בנבחרת ההונגרית ב-1924. זכה במדליית כסף ובמדליית ארד קבוצתית באולימפיאדת פריז (1924), אך לא הצליח לזכות במדליה במקצה האישי.
לאחר פרישתו, הפך למורה לסיף במכללה לחינוך גופני, במקביל למנהל הסיף של BSE (איגוד הספורט של בודפשט), ואחר כך מועדון האתלטיקה של קציני המשטרה ונשיא ועדת הבוחנים של איגוד הסיף ההונגרי.
קברו היה בבית העלמין הציבורי החדש, אך הוא פורק.
קברו הסמלי ממוקם בבית הקברות פרקשרט .
אולימפיאדה מקום 2 (קבוצתי: 1924)
אולימפיאדה מקום 3 (קבוצתי: 1924)
אולימפיאדה מקום 4 (אישי: 1912)
אליפות אירופה (אליפות עולם לא רשמית) מקום שני (אישי: 1926)
לאסלו זולטאן (במקור ויינשטיין, בהונגרית: Zoltán László; בודפשט, 19 בספטמבר 1904 – בודפשט, 2 באפריל 1976) היה דוקטור לרפואה (MD) נוירוכירורג יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, קנדידט (דוקורט .CSc) למדעי הרפואה (1953), יותר ממאה פרסומים מדעיים שלו פורסמו.
אחיו הגדול של הגינקולוג הפרופסור אימרה זולטאן.
לאסלו ויינשטיין נולד המשפחה יהודית כבנם של ארמין ארנה זולטן (ויינשטיין) (1871–1943), עובד מדינה בבירה, ושל הרמין פולאק (1873–?).
הוא המיר את דתו לדת הקתולית עם הוריו.