tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינואר 1966 לאחר ניצחון דחוק של דה גול בבחירות, הועזב ז'יסקר ד'אסטן מהממשלה, על רקע חילוקי דעות שהיו לו עם ראש הממשלה ז'ורז' פומפידו, ומשהשמועות שפומפידו עצמו יועזב וז'יסקר ד'אסטן יחליפו, לא התממשו.
בשנת 1974, לאחר מותו הפתאומי של הנשיא ז'ורז' פומפידו, הציג ז'יסקר ד'אסטן את מועמדותו לתפקיד נשיא צרפת.
הוא התמודד מול פרנסואה מיטראן וז'אק שבאן-דלמאס.
בסיבוב הבחירות הראשון הגיע למקום השני, לאחר מיטראן, אך בסיבוב השני גבר על מיטראן ברוב קטן ונבחר לנשיא.
תקופת נשיאותו התאפיינה בגישה ליבראלית יותר לנושאים חברתיים, כגון גרושין, מניעת היריון, הפלות, קידום ניסיונות לערוך מודרניזציה לצרפת ולמוסד הנשיאות, חניכת מפעלי תשתית רחבי היקף כגון רשת רכבות ה-TGV המהירות, והמעבר לשימוש באנרגיה גרעינית כמקור האנרגיה העיקרי של צרפת.
ז'יסקר ד'אסטן תמך בפדרציה אירופית, ולאחר שהגביל את מעורבותו בפוליטיקה הלאומית עם תבוסתו בבחירות, הפך מעורב באיחוד האירופי.
נפטר ב-2 בדצמבר 2020 כתוצאה מסיבוכי מחלת נגיף קורונה 2019.
ואלרי גיאורגייביץ' קרפין הוא כדורגלן עבר רוסי וכיום מאמן נבחרת רוסיה בכדורגל (מאז 2021).
אבותיו ממשפחה רוסית בשם "קארפ" שהתגוררו בעיירה ליסאקו צפונית לאגם פייפסי.
יש לו אזרחות אסטונית, רוסית וספרדית.
הוא נשוי בשלישית ויש לו ארבע בנות.
קרפין החל לשחק כדורגל בבית הספר לספורט בעיר מגוריו נרבה.
לאחר ששיחק במספר קבוצות בחבר המדינות וזכה בשלוש אליפויות רוסיה ובגביע הרוסי במדי ספרטק מוסקבה, עבר לליגה הספרדית ושיחק בריאל סוסיאדד, ולנסיה, סלטה ויגו במדיה זכה בגביע האינטרטוטו.
קרפין שיחק במדי נבחרת רוסיה במונדיאל 1994, יורו 1996 ומונדיאל 2002 ורשם במדיה 17 שערים ב-72 הופעות.
באפריל 2009 מונה למאמנה של ספרטק מוסקבה, לאחר פיטוריו של מיכאל לאודרופ.
קרפין אימן בקבוצה עד מרץ 2014.
באוגוסט 2014 חתם לשנתיים כמאמן מיורקה.
ב-10 בפברואר 2015 פוטר מתפקידו.
לקראת עונת התמנה לתפקיד מאמן טורפדו ארמאוויר, העולה החדשה לליגת המשנה, אך בסיום העונה ירד עמה בחזרה לליגה השלישית ועזב את הקבוצה בהסכמה הדדית.
ב-19 בדצמבר 2017, 10 מחזורים לסיום העונה, התמנה לתפקיד מאמן קבוצת הכדורגל רוסטוב.
ביולי 2021 מונה למאמן נבחרת רוסיה בכדורגל במקומו של סטניסלב צ'רצ'סוב.
במרץ 2022 חזר לאמן את רוסטוב במקביל לזמן קצר.
ביוני 2025 מונה לאמן את דינמו מוסקבה.
ואלרי אן בריסקו-הוקס היא אתלטית עבר אמריקאית, היא אלופה אולימפית (לוס אנג'לס 1984) בעלת 3 מדליות זהב.
היא האתלטית הראשונה בהיסטוריה שזכתה הן בריצת 200 מטר והן בריצת 400 מטר במדליית זהב באותה אולימפיאדה.
בעלת התוצאה ה-12 בטיבה בעולם בריצת 400 מטר בכל הזמנים.
היא התאמנה בקבוצתו של בוב קרסי.
בתחרות אתלטיקה שנערכה בציריך, שווייץ ב-21 באוגוסט 1985 ניצחה בריסקו-הוקס באותו היום בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.01 שניות את מרליס גר ממזרח גרמניה ובריצת 200 מטר בתוצאה של 21.98 שניות את שיאנית העולם מריטה קוך אף היא ממזרח גרמניה.
יומיים לאחר מכן, בתחרות אתלטיקה שנערכה במערב ברלין גרמניה היא ניצחה בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.56 שניות.
בתחרות אתלטיקה שנערכה בווסטווד במאי 1986 קבעה בריסקו-הוקס בריצת 100 מטר שיא אישי של 10.99 שניות.
בתחרות גראנד פרי שנערכה בספטמבר רומא אותה שנה היא ניצחה בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.30 שניות וסיימה שנייה אחרי קוך בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.21 שניות.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1987 זכתה בריסקו-הוקס במדליית ארד בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:21.04 דקות, אחרי מזרח גרמניה (3:18.63 דקות) וברית המועצות (3:19.50 דקות).
באולימפיאדת סיאול (1988) זכתה בריסקו-הוקס במדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר בשיא אמריקאי חדש של 3:15.51 דקות, אחרי ברית המועצות שקבעה שיא עולם חדש של 3:15.18 דקות ולפני מזרח גרמניה (3:18.29 דקות).
התוצאה שקבעה הנבחרת האמריקאית הייתה אף היא טובה משיא העולם הקודם.
בנוסף, היא סיימה במקום הרביעי בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.16 שניות, המנצחת הייתה אולגה בריזגינה מברית המועצות שקבעה שיא אולימפי חדש של 48.65 שניות ולא הצליחה להגן על תוארה.
בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 49.90 שניות.
בריסקו-הוקס פרשה מתחרויות בשנת 1991, היא נשואה לשחקן ה-NFL אלווין הוקס.
וָלֵרִי בֶֿנִיאַמִינוֹבִיץ' מַרְצֶ'נְקוֹ (באוקראינית: Валерій Веніамінович Марченко , 16 בספטמבר 1947 - 7 באוקטובר 1984) היה פעיל למען הדמוקרטיה ("דיסידנט") אוקראיני, מסאי, מורה, משורר, בלשן (טורקולוג), מתרגם ועיתונאי, חבר בקבוצת הלסינקי מאוקראינה.
ואלרי מרצ'נקו נולד בשנת 1947 בעיר קייב במשפחה של משכילים.
סבו מצד אביו, מיכאילו איוואנוביץ' מרצ'נקו (1902-1983), היה היסטוריון מומחה בתולדות ימי הביניים וכיהן כרקטור הראשון תחת השלטון הסובייטי באוניברסיטת לבוב.
אמו, נינה מרצ'נקו-סמוז'אניציה, הייתה מורה לספרות אוקראינית.
הוא למד פילולוגיה באוניברסיטת קייב ועשה בו זמנית לימודי שפות טורקיות באוניברסיטת באקו באזרבייג'ן.
התמחה במיוחד ביחסי הגומלין בין התרבויות האוקראינית ואזרית.
פעילותו בתחום הספרות, ההוראה והתרגום
החל משנת 1970 עבד במערכת כתב העת "ליטראטורנה אוקראינה" (אוקראינה הספרותית), בין השאר, כמתרגם.
תרגם בעיקר מהשפות האזרית ופולנית.
כמו כן לימד במשרה חלקית שפה וספרות אוקראינית בבית ספר תיכון בקייב.
בשנים 1968–1973 כתב למגירה, בלי שיוכל לפרסם עבודות על המשורר וחוקר הספרות מיקולה זרוב, ממנהיגי הזרם הספרותי ה"נאו-קלאסי" שהוצא להורג בשנת 1937, בתקופת "הטרור הגדול" של סטלין, כמו כן מאמרים כמו "הדו-שיח הקייבי", "נטל כבד מנשוא" וכו'.
כתב מאמרים גם לכתבי עת לנוער באזרבאיג'אן וטורקמניסטן.
בשנים 1971–1972 פרסם תרגומים מיצירות הסופרים האזרים סולימאן סאני אחונדוב (1875-1939) וג'ליל ממדקולוזאדה (1866-1932).
מעצריו ופעילותו בימי המאסר והרדיפות
ב-25 ביוני 1973 נעצר על ידי הבולשת והואשם בעבירות של "פעילות ותעמולה אנטי סובייטית" ו"לאומנית" לפי סעיף 62 של החוק הפלילי של ברית המועצות.
זאת בעיקר בגלל שלושה מאמרים שכתב ובעקבות מאמציו לפרסם באוקראינה את עבודתו של איוואן דזיובה (נ' 1931) - "אינטרנציונליזם או רוסיפיקציה?" ב-29 בדצמבר 1973 נידון לשש שנות מאסר ב"מחנה בתנאי משטר חמור", ושנתיים הגלייה.
נשלח בהתחלה למחנה מס' 35 בפרם לאסירים פוליטיים.
שם הכיר את הפעילים לזכויות אדם האוקראינים איוואן סביטליצ'ני (1929–1992), סמיון גלוזמן (נ' 1946) (מראשי הוועד "באבי יאר") ואחרים.
הוחזק תכופות בחדרי בידוד, בתנאי צינוק, חלה במחלת כליות כרונית, סבל מיחס אלים, מעבודות פרך, ומטיפולים רפואיים רשלניים, נסיבות שהעצימו את נחישותו להיאבק במשטר הסובייטי.
בין השנים 1979–1981 אחרי שחרורו מהמחנה נשלח לגלות קזחסטן, בכפר ספראלז'ין במחוז אקטיובינסק (כיום אקטובה).
על סמך עבודות מחקר שעשה ככל שהתאפשר- איסוף חומר על חיי היום יום של האסירים, ראיונות איתם, וניסיונו האישי, כתב מאמרים על תנאי הקיום בגולאג.
כמו כן ערך מסות, בין השאר, על ההיסטוריה של מערב אוקראינה בשנות 1940–1950. בעת כליאתו תרגם לאוקראינית את הכרזת העצמאות של ארצות הברית (1976 לרגל מאתיים שנה לפרסומה) ויצירות של אדגר אלן פו, אדגר לי מאסטרס, ויליאם באטלר ייטס (1975-1976), רוברט ברנס, סומרסט מוהם (1980) ווולטר.
בשנת 1982 הממשלה הקומוניסטית החליטה להגביר את הוראת השפה הרוסית באוקראינה, צעד שקומם את מגני השפה האוקראינית, שמרצ'נקו נמנה עמהם.
בחזרתו לקייב חי במעקב משטרתי תמידי ומהיד לפה כשבקושי מצא לעיתים עבודה בשמירה תמורת שכר זעום.
התקרב לדת ובשנת 1982 כתב את המסה "גולאק" - על המלומד האוקראיני מיקולה גולאק (1821-1899), ממקימי ה"אחווה ע"ש הקיריל ומתוד", שסבל מרדיפות המשטר הצארי והכיר כמוהו את התרבות האזרית.
מסה אחרת שכתב בשנת 1983 הייתה "שם, במערות של קייב" המושפעת על ידי השקפתו הדתית.
כתבים משלו הוברחו בצורת ספרות "סמיזדאט" לחו"ל.
בסימן כבוד לאומץ וליושרתו העיתונאית התקבל כחבר ב"פא"ן-קלאב" האירופי.
באותה שנה - 1983 - הצטרף לקבוצת הלסינקי לזכויות האדם באוקראינה.
ב-23 באוקטובר 1983 מרצ'נקו נעצר בשנית שוב בהאשמות של "הסתה ותעמולה אנטי סובייטית", שוב לפי סעיף 62. במשפט הוכרז כעבריין מסוכן ונידון הפעם לעשר שנות מאסר וחמש שנים הגליה.
העציב מאוד את סבו ההיסטוריון, (שהיה אסיר לשעבר ב"גולאג" בשנים 1940-1944}, והוא הלך לעולמו ממש באותם הימים.
ואלרי מרצ'נקו הוחזק שוב בתנאים קשים מאוד והובל ממחנה אחד לרעהו (חרקוב, מורדוביה, צ'ליאבינסק, קאזאן וכו') -בתנאי רעב וצמא - שהחמירו את מחלתו.
אחרי התערבות גורמים מחו"ל בשם חופש העיתונות, אושרה העברתו מהמחנה לבית חולים.
ב-7 באוקטובר 1984 נפטר בבית חולים של הכלא בלנינגרד בגיל 37.
הובא לקבורה על יד סבו, בכפר האטנה, באזור קייב, שבו נולדה אמו,
בשנת 1990 בית המשפט העליון של ברה"ם ביטל את המשפט של מרצ'נקו וזיכה אותו לאחר המוות כחף מפשע.
בבית הספר מס.175 בקייב הוקם מוזיאון המוקדש לחייו ולפעלו.
באוקראינה מוענק מדי שנה פרס ע"ש ואלרי מרצ'נקו לעיתונאים פעילים לזכויות אדם - יוזמת הלשכה האוקראינית אמריקאית לזכויות האדם.
2017 - "כיכר האינטרנציונל" לשעבר בקיאב נקרא על שמו.
ואלרי קונסן , הייתה שחקנית קולנוע צרפתייה ממוצא יהודי.
התפרסמה בסרטים "קונאן הברברי" ו"נאהבי קיץ".
קונסן נולדה למשפחה יהודית בפריז.
היא בילתה את מרבית ילדותה בניסיון להגשים את חלומה ולהפוך ללוליינית מקצועית.
כשהתבגרה זנחה את הרעיון ולמדה משחק, כדי להתגבר על חרדה חברתית ממנה סבלה.
לאחר שהתגברה על החרדה החלה לגלות עניין במקצוע ולמדה שיעורי דרמה שעזרו לה להתקבל למספר מחזות תיאטרון מקומיים.
בשנת 1976 הופיעה בסרטה הצרפתי הראשון, "Le Plein de super".
היא התפרסמה גם בתוכניות טלוויזיה צרפתיות.
ב-1979 הופיעה באחד התפקידים הראשיים בקומדיה האמריקאית "גלויות צרפתית".
כן השתתפה בדרמה המוזיקלית של קלוד ללוש "אלה והאחרים".
הופעתה המפורסמת ביותר הייתה ב-1982, בסרטו של ג'ון מיליוס "קונאן הברברי", בו גילמה את הנסיכה יסמינה, בתו של המלך אוסריץ' (מקס פון סידוב), אשר נחטפת על ידי טולסה דום (ג'יימס ארל ג'ונס); על קונן (ארנולד שוורצנגר) מוטלת המשימה להחזיר אותה לביתה.
את הופעתה המוערכת ביותר עשתה קונסן בדרמה הקומית "נאהבי קיץ".
לאחר הסרט פרשה קונסן מתחום המשחק והחליטה להשקיע את מרב זמנה בגידול משפחתה.
קונסן התחתנה עם הצלם פרנקיוס מאנסוקס, לזוג נולדו בן ובת.
קונסן נהרגה בשנת 1989 בתאונת דרכים בהיותה בת 31. נקברה בחלקה היהודית שבבית הקברות מונפרנאס שבפריז.
ואלרי קת'רין הרפר הייתה שחקנית טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון אמריקאית, זוכת ארבעה פרסי אמי ופרס גלובוס הזהב.
ידועה בעיקר בזכות גילום דמותה של רודה מורגנשטרן בקומדיית המצבים המצליחה "המופע של מרי טיילר מור", ולאחר מכן גם בסדרת הספין אוף "רודה" .
הרפר נולדה במחוז רוקלנד, ניו יורק שבארצות הברית, למשפחה נוצרית.
אמה איווה, שנולדה בקנדה, הייתה אחות, ואביה, האוורד דונלד הרפר, היה מוכר של מוצרי תאורה.
בילדותה משפחתה עברה ממקום למקום מדי כשנתיים, בשל עבודתו של אביה, והתגוררה בניו ג'רזי, קליפורניה, מישיגן ואורגון.
בגיל 18 עברה הרפר לניו יורק כדי ללמוד בלט.
היו לה אחות גדולה בשם ליאה, אח קטן בשם דון, ואחות למחצה בשם וירג'יניה, מנישואיו השניים של אביה.
הרפר החלה להופיע על במות ברודוויי כרקדנית וכנערת מקהלה בסוף שנות החמישים.
היא הופיעה במספר מחזות זמר כחלק מהצוות של הכוריאוגרף מייקל קיד, ובין היתר השתתפה במחזות לצדם של לוסיל בול וג'קי גליסון.
שותפתה לדירה הכירה לה את תיאטרון האימפרוביזציה "Second City" ואת שחקן האימפרוביזציה ריצ'רד שאל, שהפך לאחר מכן לבעלה הראשון.
ביחד עם התיאטרון ועם שאל יצאה לסיבובי הופעות ברחבי ארצות הברית.
שנים רבות לאחר מכן, בפברואר 2010, חזרה להופיע על במות ברודוויי, כשגילמה את דמותה של טלולה בנקהד במחזהו של מת'יו לומברדו "Looped" בתיאטרון ליציום.
ב-1970, בעת ששיחקה בתיאטרון קטן בלוס אנג'לס, הוזמנה למבחן בד לתפקיד היהודיה הניו יורקית רודה מורגנשטרן, בקומדיית המצבים המצליחה של רשת CBS "המופע של מרי טיילר מור".
על גילום דמותה של רודה זכתה הרפר בארבעה פרסי אמי (והייתה מועמדת לפרס ארבע פעמים נוספות) ובפרס גלובוס הזהב (והייתה מועמדת לפרס שלוש פעמים נוספות).
ב-1986 חזרה להופיע בתפקיד ראשי בקומדיית מצבים, כשגילמה את דמותה של ואלרי הוגאן בסדרה של רשת NBC "ואלרי".
בעקבות מחלוקת בינה ובין הרשת וחברת ההפקה "לורימר" בנוגע לשכרה, היא פוטרה מן הסדרה ב-1987, בתום העונה השנייה, והסדרה המשיכה בלעדיה עוד מספר עונות בשם החדש "משפחת הוגאן", כשלצופים נמסר שהדמות שגילמה נפטרה.
הרפר תבעה את NBC ואת "לורימר" על הפרת חוזה, וחבר המושבעים קבע שהיא פוטרה שלא כדין ופסק לה פיצויים של 1.4 מיליון דולר ו-12.5% מרווחי הסדרה.
הרפר הרבתה להופיע בטלוויזיה ובתיאטרון ומיעטה להופיע בקולנוע, אך היו לה שני תפקידי משנה משמעותיים על המסך הגדול: בסרטו של ניל סיימון "פרק ב'" ב-1979, תפקיד עליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב, ובסרטו של סטנלי דונן "בגידות בריו" ב-1984, לצדו של מייקל קיין.
ב-1974 הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע על משחקה בסרט "המשטרה משתוללת" לצידו של אלן ארקין.
הרפר הייתה חברה פעילה בגילדת שחקני המסך וכיהנה במועצת המנהלים שלה.
ב-2001 התמודדה על תפקיד נשיאת הגילדה, אך הפסידה למליסה גילברט.
בשנים 2006–2005 הופיעה ברחבי ארצות הברית עם הצגת היחיד "המרפסת של גולדה", שסיפרה את סיפור חייה של ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר.
המחזה הוסרט והפך לסרט קולנוע ב-2007.
בשנים 2008–2010 גילמה את דמותה של טלולה בנקהד במחזהו של מת'יו לומברדו "Looped".
המחזה הוצג בקליפורניה, בוושינגטון די.
ובמשך כשלושה חודשים גם בברודוויי.
על תפקידה זה הייתה מועמדת ב-2010 לפרס טוני בקטגוריית השחקנית הראשית הטובה ביותר במחזה.
ב-1964 הרפר נישאה לשחקן ריצ'רד שאל .
השניים התגרשו בינואר 1978. ב-8 באפריל 1987 נישאה בשנית, לשחקן והמפיק טוני קקיוטי, אותו פגשה כשהפיק את הסדרה "ואלרי" בכיכובה.
בני הזוג אימצו בת בשם כריסטינה, שנולדה ב-1983, אף היא שחקנית.
בתה החורגת הייתה השחקנית ונדי שאל .
מרי ורודה (2000) - סרט טלוויזיה
סקס והעיר הגדולה (פרק אחד, 1999)
עקרות בית נואשות (פרק אחד, 2011)
ואלרי צ'קאלוב היה טייס סובייטי, ומראשוני גיבורי ברית המועצות.
ואלרי צ'קאלוב נולד בשנת 1904 בכפר במחוז ניז'ני נובגורוד (כיום העיר צ'קאלובסק ).
אביו היה פועל במפעל מקומי.
אימו נפטרה בהיותו בן 6. בשנת 1916 החל ללמוד בבית הספר המקצועי, אך בעקבות אירועי מהפכת אוקטובר בית הספר נסגר והוא חזר להתגורר עם אביו.
החל ללמוד טיסה בשנת 1921 ולאחר 3 שנים סיים את לימודיו.
ביוני 1924 נשלח ליחידת חיל האוויר הסובייטי שהייתה מוצבת בלנינגרד.
בתקופה זו נחשב לטייס אמיץ אך לא ממושמע.
הוא נענש מספר פעמים, בין היתר בגין טיסה מתחת לגשר.
ב-16 בנובמבר 1925 אף נשפט לשנת מאסר.
בשנת 1927 צ'קאלוב התחתן והועבר לשרת בסביבת העיר בריאנסק כאשר משפחתו נשארה בלנינגרד.
בהיותו בבריאנסק המשיך לעבור עבירות משמעת ולבסוף נשפט לשנת מאסר והודח מהצבא.
חודש לאחר מכן, הודות לפניות ממפקד חיל האוויר יעקב אלקסניס וקלימנט וורושילוב, הומתק עונשו למאסר על תנאי.
בהיותו טייס מילואים חזר צ'קאלוב ללנינגרד ושימש כמדריך טיס.
בנובמבר 1930 הוחזרה לצ'קאלוב דרגתו הצבאית והוא החל לעבוד במכון לחקר הטיס של חיל האוויר במוסקבה.
הוא עבד במכון במשך שנתיים ובתקופה זו ביצע כ-800 טיסות ניסוי על מטוסים מדגמים שונים.
בינואר 1933 החל צ'קאלוב לעבוד במפעל לבניית מטוסים המסונף למשרד תכנון מטוסים של ניקולאי פוליקרפוב.
צ'קאלוב הפך לטייס ניסוי של מטוסים אשר במהלך שנות ה-30 היוו את עמוד השדרה של חיל האוויר הסובייטי.
על פעילותו זו, הוענק לו בשנת 1935 עיטור לנין.
בסתיו 1935 גאורגי באידוקוב שהיה חברו של צ'קאלוב, הציע לו לבצע טיסה מברית המועצות לארצות הברית דרך אזור הקוטב הצפוני.
הייתה זו טיסה חסרת תקדים באורכה ובקשייה לתקופה המדוברת.
ההצעה באה על רקע טיסה קודמת של צוות אחר באותו המסלול, שנכשלה.
צ'קאלוב היה טייס קרב ובתחילה לא הביע עניין לבצע טיסה במטוס כבד.
עם זאת, מאפייני הטיסה עניינו אותו בשל חושו ההרפתקני והוא הסכים.
פניית הטייסים ליוסיף סטלין לא זכתה למענה חיובי מחשש לאי-הצלחה נוספת אך סטלין אישר טיסה במסלול ממוסקבה לפטרופבלובסק-קמצ'טסקי.
הטיסה המריאה ב-20 ביולי 1936 והסתיימה לאחר 56 שעות בנחיתה על האי בים אוחוצק במרחק של 9,375 ק"מ ממקום ההמראה.
במהלך הטיסה עבר המטוס את עיר היעד בה תכננו לנחות אך מכיוון שבמטוס נותר עוד דלק, החליטו הטייסים להמשיך לכיוון הים.
על המטוס נכתב "המסלול של סטלין" ולאחר הנחיתה שלחו לו הטייסים מברק.
על טיסה זו הוענק לצוות המטוס תואר גיבור ברית המועצות (הענקה מס' 9,10,11) ועם חזרתם למוסקבה נערכה להם קבלת פנים חגיגית.
לאחר טיסה זו הפך צ'קאלוב מטייס ניסוי אלמוני לאחד הטייסים המפורסמים במדינה.
צ'קאלוב וצוותו המשיכו בהכנות לטיסה לארצות הברית דרך הקוטב הצפוני ובתחילת שנת 1937 קיבלו אישור לכך.
הטיסה המריאה ב-18 ביוני 1937 והסתיימה ב-20 ביוני בעיר ונקובר שבמדינת וושינגטון, ארצות הברית.
במהלך הטיסה היו מספר תקלות במערכות המטוס.
כתוצאה מטמפרטורות נמוכות המטוס החל להתכסות בקרח והטייסים נאלצו לעלות לגובה של מעל 4,000 מ'.
כתוצאה מכך הצוות נאלץ להשתמש במסכות חמצן מספר שעות מעבר לתכנון.
כתוצאה מקשיי הטיסה צריכת הדלק חרגה מהמתוכנן והיה ברור שהמטוס לא יגיע לסן פרנסיסקו שהייתה, למעשה, עיר היעד.
הטיסה ארכה 63 שעות ובמהלכה עברו 8,500 ק"מ.
על טיסה זו קיבל צוות המטוס את עיטור הדגל האדום.
הטייסים זכו לכבוד רב בארצות הברית ואף התקבלו על ידי הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
שתי הטיסות בוצעו במטוס מדגם ANT-25 מתכנונם של אנדריי טופולב ופאבל סוחוי.
מטוס זה תוכנן במיוחד לביצוע טיסות לטווח ארוך.
ב-15 בדצמבר 1938 ביצע צ'קאלוב טיסת ניסוי על מטוס חדש מתכנון פוליקרפוב.
המפעל היה בלחץ עקב הצורך להציג את המטוס לקראת סוף שנה.
הטיסה תוכננה ל-7 בנובמבר אך נדחתה עקב ליקויים.
מתכנן המטוס, ניקולאי פוליקרפוב, התנגד לביצוע הטיסה הראשונה ולכן הועבר מתפקידו.
ב-10 בדצמבר ו-12 בדצמבר נמשכו בשדה התעופה בדיקות הקרקע של המטוס כאשר בכל פעם התגלו ליקויים שנדרש לתקן.
לבסוף סוכם לבצע את הטיסה הראשונה ב-15 בדצמבר.
לאחר טיסה של כ-10 דקות החל צ'קאלוב בהכנות לנחיתה ובשלב זה כבה מנוע המטוס.
במהלך נחיתת החירום פגע המטוס בעמוד חשמל.
צ'קאלוב נפגע בראשו ומת בבית החולים כעבור כשעה.
לאחר התאונה ראשי המפעל הואשמו ברשלנות ונשפטו.
צ'קאלוב נטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
קיימת גרסה לפיה לברנטי בריה היה מעורב ב"ארגון" התאונה.
בשנות ה-30 פיתוח יכולות חיל האוויר היה בראש סדר העדיפויות של הממשל הסובייטי.
הישגים בתחום התעופה וטייסים סובייטיים היו פופולריים מאוד בציבור.
בתמיכת הממשל, כל 10 הענקות תואר גיבור ברית המועצות הראשונות היו לטייסים.
מכל הטייסים הסובייטים המפורסמים צ'קאלוב היה האהוד ביותר בציבור הרחב.
הוא היה הדמות המתאימה ביותר לסובייטי החדש – צעיר לנצח (נפטר בגיל 34), בעל יכולת להתגבר על תופעות טבע קשות (טיסה דרך הקוטב הצפוני) ומת תוך הקרבה עצמית במהלך טיסת ניסוי של מטוס קרב חדש.
בשנת 1938 שם העיר אורנבורג הוחלף ל"צ'קאלוב".
על שמו נקראו רחובות במספר ערים, מפעלים, בית ספר וכו'.
בשנת 1941 יצא סרט אודות חייו.
בסרט היו הופעות רבות של יוסיף סטלין, הודגשו שם דאגות של צ'קאלוב מפני "אויבי העם" וכו'.
בשנת 1962 עבר הסרט שינויים משמעותיים – כל האזכורים של סטלין הורדו מהסרט והוא קוצר ל-83 דקות.
זו הגרסה שמוקרנת עד היום ברוסיה וקיימת גם בקלטות.
אחת האפיזודות הראשונות של הסרט מתארת את טיסתו מתחת לאחד הגשרים של לנינגרד לעיני אשתו לעתיד.
לאחרונה הובעו ספקות לגבי קיום אירוע זה.
טיסה מסוג זה ניתן היה לבצע רק באור יום והייתה צריכה להתרחש במרכז העיר.
למרות זאת לא ידוע על אף עד ראייה לאירוע או אזכורו בעיתונות המקומית.
לעומת זאת ישנם אזכורים רבים של טיסה דומה שבוצעה במהלך הסרטת הסרט.
כמו כן, לפי בדיקת קורות החיים של צ'קאלוב בתקופה האמורה הוא לא היה כלל בלנינגרד.
ואלרי לנדסברג היא שחקנית, תסריטאית, במאית וזמרת-יוצרת יהודייה-אמריקאית.
מוכרת בעיקר בשל גילום דמותה של דוריס שוורץ בסדרת הטלוויזיה תהילה ששודרה בשנות ה-80 של המאה ה-20.
לנדסברג נולדה בניו יורק למשפחה יהודית אמריקאית וגדלה בקליפורניה.
ב-1978 השתתפה לראשונה בסרט קולנוע, Thank God It's Friday ("תודה לאל שזהו יום שישי").
בשנת 1982 לוהקה לתפקיד דוריס שוורץ בסדרת הטלוויזיה "תהילה", לאחר שבמבחן הבמה הועדפה על פני מדונה.
לנדסברג גם כתבה וביימה את אחד מפרקי הסדרה.
לאחר שעזבה את הסדרה, ב-1987, השתתפה בשתי סדרות קומיות, "?You Again" ו-"All Is Forgiven", שירדה מהמרקעים לאחר מספר פרקים.
בהמשך, השתתפה רק בסרטי טלוויזיה, וכן גילמה תפקידי אורח שונים בסדרות טלוויזיה שונות, בהן בוורלי הילס 90210, תמשיך לחלום, ניפ/טאק והיחידה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובעשור הראשון של המאה ה-21 ביימה פרקים בכמה סדרות טלוויזיה, ובהן "Women: Stories of Passion" ו-"The Best Sex Ever ".
בשנת 2001 הקליטה לנדסברג אלבום, Grownup, ובו שירים שכתבה.
לנדסברג היא בתו של המפיק אלן לנדסברג.
ב-1984 נישאה למוזיקאי ג'יימס מקוויי.
ואלרי ריומין היה קוסמונאוט סובייטי ורוסי שטס לחלל בארבע משימות חלל כחבר משלחת לתחנת החלל סאליוט 6 ולמעבורת החלל דיסקברי.
ב-2 מהמשימות שהה ריומין בחלל כשישה חודשים בכל אחת מהן.
ואלרי ריומין נולד בעיר קומסומולסק על אמור שבמחוז חברובסק.
לאחר מספר שנים עברה משפחתו להתגורר במחוז מוסקבה.
עם סיום בית הספר הוא למד בבית הספר לטכנאים ועם סיום לימודיו גויס לצבא.
לאחר שירותו הצבאי למד ריומין הנדסת אלקטרוניקה וסיים את לימודיו בשנת 1966.
ריומין התחיל לעבוד בתעשיית החלל הסובייטית והשתלב בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
הוא עבד על החלליות שהיו מיועדות לשיגור לכיוון הירח.
בשנת 1973 ריומין נכלל ביחידה להכנת קוסמונאוטים סובייטים.
את טיסתו הראשונה לחלל ביצע ריומין על סיפון חללית סויוז 25 באוקטובר 1977. החללית הייתה צריכה להתחבר לתחנת חלל סאליוט 6, אך עקב בעיות טכניות החיבור בוטל והחללית חזרה לכדור הארץ.
ב-25 בפברואר 1979 טס ריומין לחלל על סיפון חללית סויוז 32 (ולדימיר ליאחוב היה מפקד צוות).
החללית התחברה לתחנת החלל סאליוט 6 ובכך החלה לפעול משלחת מס' 3. ב-15 באוגוסט ריומין יצא לחלל הפתוח לצורך ביצוע עבודות תחזוקה ותיקונים.
הוא חזר לכדור הארץ ב-19 באוגוסט 1979 על חללית סויוז 34 לאחר שהות של 175 ימים בחלל.
ב-9 באפריל 1980 טס ריומין לחלל על סיפון חללית סויוז 35 (לאוניד פופוב היה מפקד צוות).
החללית התחברה לתחנת החלל סאליוט 6. קוסמונאוטים עברו לתחנת החלל ובכך החל הפעילות של משלחת מס' 4. הוא חזר לכדור הארץ ב-11 באוקטובר 1980 על חללית סויוז 37 לאחר שהות של 185 ימים בחלל.
ב-28 באוקטובר 1987 עזב ריומין את יחידת הקוסמונאוטים וחזר לעבוד בתעשיית החלל הסובייטית.
ביולי 1997 סוכם לשלב אותו בטיסת מעבורת החלל דיסקברי במשימה מספר STS-91, ובמשך חצי שנה ריומין עבר תוכנית הכנה בארצות הברית.
הטיסה בוצעה במהלך יוני 1998 כאשר החללית התחברה לתחנת חלל מיר.
את טיסתו הרביעית ביצע ריומין כשהיה בן 58 ובכך הוא היה הקוסמונאוט הרוסי המבוגר עד שבשנת 2013 פאבל וינוגרדוב עבר אותו.
עם חזרתו מהטיסה הרביעית פרש ריומין לגמלאות מיחידת הקוסמונאוטים והמשיך את עבודתו בתעשיית החלל.
על תרומתו בפיתוח מערכות חלל הוענק לריומין פרס ברית המועצות בשנת 1982 ופרס הפדרציה הרוסית בשנת 1999.
ריומין נפטר ב-6 ביוני 2022. הותיר אחריו אישה, הקוסמונאוטית ילנה קונדקובה, את בתם המשותפת ואת ילדיו מנישואיו הראשונים.
ואלריו קארפ (ברומנית: Valeriu Carp; 27 בנובמבר 1897 - 11 באפריל 1944) היה קצין מקצועי בצבא רומניה בתקופת מלחמת העולם השנייה, אחראי למעשי טבח ביהודים, שהוכרז פושע מלחמה לאחר מותו.
קארפ נלחם נגד הצבא הסובייטי בחזית הדון ובקרבות על הגנת יאשי ונהרג בקיץ 1944 בחזית פשקאן כשהוא בעל דרגת לטננט קולונל.
קארפ נולד ביאשי כבן של הכומר גאורגה קארפ, פרוטופופ אורתודוקסי רומני ולאשתו מריה.
הוסמך לקצונה לאחר שסיים בהצלחה, ב-1933, את בית הספר הצבאי הגבוה.
הוא נשא לאישה ב-1932 את מרגרטה קולר ולזוג, שהתיישב בעיר פלטיצ'ן נולדה בת בשם מריה.
קארפ היה מפקד הגדוד השלישי של הרגימנט 16 רגלים, בדיוויזיה 7 של צבא רומניה, שנמצאה בבסרביה בעת נסיגת הממשל הרומני ממנה, לאחר האולטימטום של ברית המועצות לרומניה, לפני מלחמת העולם השנייה.
קארפ היה מחסידי התנועה הלגיונרית והאשים את היהודים בכך שרומניה אולצה לסגת מבסרביה.
בכל נתיב נסיגתה, ביצעה יחידתו של קארפ פשעים ורציחות ביהודים בהם נתקלו.
כאשר פלשו הגרמנים והרומנים לברית המועצות ב-1941, שב קארפ עם יחידתו באותו מסלול בו נסוג לפני כן ושב לארגן מעשי רצח נגד קהילות יהודיות.
קארפ נהרג בשדה הקרב בפשקאן.
35 מפקדיו וקצינים אחרים ביחידתו, ששרדו את המלחמה, עם גנרל אולימפיו סטברט (Olimpiu Stavrat) בראשם (מפקד הדיוויזיה), הועמדו למשפט על פשעי מלחמה בבוקובינה, נמצאו אשמים ונידונו לעונשי מאסר - הגנרל נידון למאסר עולם, אך שוחרר ב-1955.
וברומניה שלאחר המהפכה משנת 1989 הופיעו מאמרים (כולל בעיתונים חשובים כמו "רומניה ליברה" ו"אדוורול"} ,
כתבות וספרים של מחברים מהימין הלאומני הקיצוני (הקולונל מירצ'ה דוגארו, יון קוז'ה וכו') שהיללו את דמותו של קארפ תוך התעלמות ממעשי הטבח האכזריים שביצע כלפי יהודים יוחסה לו תקרית שבה ביוני 1940 פתח באש על חיילים סובייטים ועל ידי כך "הציל" את מנזר פוטנה הקדוש מהכיבוש הסובייטי.
מעשי הרצח העינויים והשוד כלפי יהודים הוכחשו והוצגו כמעשים חיוביים של ענישה לגיטימית של בוגדים וטרוריסטים.
ב־30 ביוני 1940 חיילים מגדוד חיל רגלים השישה עשר הרומני תחת פיקודו של ואלריו קארפ הרגו יהודים בכפר צ'יודי כנקמה על השתתפות ("מנהיגות הארגון הקומוניסטי" של צ'יודי) במשלחת שקידמה את פניהם של הסובייטים כאשר נכנסו למקום.
קארפ ציווה לקשור ארבעה שמצא אותם כאשמים.
לאחר ששברו את רגלייהם, הוא ואנשיו, ניתצו את גולגולותיהם, קשרו אותם לעצים, וביתרו אותם בפגיונות.
בנוסף לכך נתפסו באקראי עוד שישה יהודים, ביניהם שני ילדים, שהוצאו להורג בכיכר הכפר.
ב-6 ביולי 1940, קארפ ביחד עם חיילו פעלו שוב, הפעם בפרברי זהרשטי.
חייליו אספו שלושים ושישה יהודים מכפרי הסביבה.
לדברי עד למקרה, הם עונו באופן איום ביותר: " לשונותיהם של כמה מהם נקרעו, אוזניהם ואצבעותיהם נחתכו.
לאחר מכן, הם הושכבו מסביב לבור, נורו, ונזרקו לתוכו".
קארפ הכריח שני חיילים יהודים מיחידתו להשתתף בכיתת היורים.
היהודים הובאו למקום הוצאתם להורג בקבוצות של שישה איש כל פעם, והחיילים ירו בהם; מי שניצל מכדורי החיילים, נורה על ידי קארפ עצמו.
משפחתו של קארפ התלוותה אליו ונכחה בעת שבוצעו הפשעים נגד היהודים - בתו של קארפ ביקשה לקחת חלק בכך, להרוג יהודי במו ידיה וניתן לה לירות באחד היהודים.
החיילים חפרו בור גדול להטמנת הגופות, אך הבור הכיל רק 30 גופות, ולכן נאלצו החיילים לחפור בור נוסף עבור שש הגופות הנותרות.
בינואר 1941, ניצולים יהודים הוציאו את הגופות והביאו אותן לקבורה יהודית בבית הקברות של סוצ'אבה.
לוקוטננט-קולונל אורסויו, שהיה באותו זמן מפקד הז'נדרמריה בסוצ'אבה, ציווה לעצור את קארפ באשמת שוד ורצח יהודים.
יהודי בשם זאב שרף העיד ביד ושם שאורסויו הראה לו שקית מלאה בתכשיטים שקארפ שדד מהיהודים.
קארפ נשפט על ידי בית דין צבאי, שמצא אותו חף מפשע וציווה לשחררו.
ב-12 ביוני 2009 נערך טקס חשיפת אנדרטה לזכר הנרצחים במקום.
האנדרטה הוקמה על ידי הרשויות המקומיות וביוזמתן.
ביולי 1941, כאשר הצבא הרומני יחד עם הצבא הגרמני פלשו לברית המועצות, חזרו ואלריו קארפ ויחידתו לצ'יודי והרגו את כל יהודי המקום, 450 נפש.
הטבח נערך ב-5 ביולי, בעזרת מקלעים, בשבת בצהריים, לקול צלצול פעמוני הכנסיות.
הגופות והפצועים הושלכו לתוך שישה קברי אחים, שכוסו באדמה ואיכרי המקום הנוצרים רקדו על הקברים, כדי להדק את האדמה.
יחידתו של ואלריו קארפ הגיעה לבלצ'אנה וביקשה לפגוע ביהודים גם שם.
למזלם הרב של היהודים, בבלצ'אנה באותו הזמן הייתה מוצבת יחידת תותחנים רומנית.
מפקדה של אותה יחידה מנע מחייליו של קארפ לפרוע ביהודים, ויחידתו הגנה עליהם.
אחיו הבכור, מיכאי קארפ, היה מורה לספרות רומנית בתיכון- הפנימייה היוקרתי של יאשי, וסוציאליסט.
אחים אחרים בחרו בקריירה צבאית: קורנליו קארפ, היה לגנרל, קונסטנטין היה ללטננט קולונל של חיל הפרשים, והיה אביו של העיתונאי מיר'צה קארפ, אלכסנדרו היה לעורך דין.
האחות הגדולה, אלנה, הייתה אשתו של מבקר הספרות הרומני ממוצא ארמני גאראבט איבראיליאנו.
ואלרי אן ברטינלי היא שחקנית אמריקאית.
זוכת שני פרסי גלובוס זהב על תפקידה בסדרה הקומית "כל יום מחדש" .
ברטינלי נולדה בעיר וילמינגטון שבמדינת דלאוור לנסי ואנדרו ברטינלי, מנהל בחברת ג'נרל מוטורס.
למדה משחק ב"בית הספר לאומנויות תמי לין".
ברטינלי התגלתה על ידי המפיק והתסריטאי נורמן ליר שבחר ללהק אותה לקומדיית המצבים "כל יום מחדש" שעלתה לאוויר בשנת 1974. בריטנלי הופיעה במשך למעלה מעשור בתפקיד הצעירה ברברה קופר, תפקיד שבעבורו היא זכתה ב-2 פרסי גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה.
ברטינלי המשיכה להופיע בעיקר בהפקות טלוויזיה כמו "סידני", סיטקום משנת 1990 בו שיתפה פעולה עם השחקן מת'יו פרי.
בשנת 2001 הצטרפה ברטינלי לשתי העונות האחרונות של סדרת הדרמה "מגע של מלאכים", היא שיחקה בתפקיד גלוריה.
משנת 2010 מופיעה ברטינלי בסדרה הקומית "שוות בקליבלנד" בהפקתו של שון הייז בתפקיד הגיבורה הראשית הסופרת מלאני הופ מורטי.
הסדרה התבטלה ב-2015 לאחר 6 עונות מוצלחות.
בשנת 2012 קיבלה ברטינלי כוכב על טלוויזיה על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד
ברטינלי נישאה בשנת 1981 למוזיקאי אדי ואן היילן, לזוג נולד ילד אחד המוזיקאי וולפגנג ואן היילן.
בריטנלי הגישה בקשה לגירושין בשנת 2005 ואלה נכנסו לתוקף בשנת 2007.
בשנת 2011 התחתנה עם המנהל הפיננסי טום וייטל.
עדות אילמת (1985) - סרט טלוויזיה
ואלרי פאנשטוק סטיל היא היסטוריונית אופנה, מנהלת ואוצרת "מוזיאון המכון הטכנולוגי לאופנה בבית הספר הגבוה לעיצוב ואופנה" בניו יורק.
סטיל היא גם המייסדת והעורכת הראשית של כתב העת האקדמי "Fashion Theory: The Journal of Dress, Body & Culture".
סטיל נולדה בשנת 1955 בבוסטון מסצ'וסטס לג'ורג' וואלרי.נ.
אביה היה עו"ד ושופט במקצועו.
בגיל 15 עזבה את ביתה ועברה לגור בקומונה היפית פמיניסטית בסן פרנסיסקו.
בשנת 1983 סיימה את לימודי הדוקטורט שלה באוניברסיטת ייל.
עבודת הדוקטורט שלה התמקדה בנושא "המחוך, האם הוא מדכא או משחרר נשים?" עבודת הדוקטורט הובילה לכתיבת ספרה הראשון אופנה ואירוטיות (Fashion and Eroticism) שראה אור בהוצאת אוקספורד בשנת 1985. עבודתה הראשונה בתחום האופנה הייתה במוזיאון הסמיתסוניאן להיסטוריה אמריקאית בוושינגטון.
משנת 1985 ועד לשנת 1997 היא לימדה היסטוריה של האופנה בבית הספר הגבוה לעיצוב ואופנה FIT בניו יורק, ומשנת 2003 היא מנהלת ואוצרת של המוזיאון.
בין התערוכות הבולטות שלה: "המחוך: מעצבים את הגוף" משנת 2000, "אהבה ומלחמה: האישה ככלי מלחמה" משנת 2006 ו"גותי: זוהר אפל" משנת 2008.
מתגוררת בניו יורק, נשואה ואם לבן.
ד"ר סטיל חיברה יותר מ-12 ספרים העוסקים בהיסטוריה של האופנה.
ההיסטוריה הקווירית של האופנה: מהארון למסלול הדוגמנות
יצא לאור באוקטובר 2013 בהוצאת אוניברסיטת ייל.
הספר בוחן את ההיסטוריה של האופנה במבט הומוסקסואלי.
מכריסטיאן דיור לאיב סן לורן ואלכסנדר מקווין, רבים ממעצבי האופנה הגדולים ביותר של המאה האחרונה היו הומוסקסואלים.
אופנה וסגנון מלאו תפקיד חשוב בקרב הקהילה הלהט"בית, כבר במאה ה-18. הספר מציג את האופנה הגבוהה כבימה לתרבות ויצירתיות הומוסקסואלית וכאבן בוחן לרגישות האסתטית, הלא שגרתית של אנשי קהילת הלהט"ב.
האובססיה לנעליים (Shoe Obsession) יצא לאור באפריל 2013 בהוצאת אוניברסיטת ייל.
הספר בוחן סגנונות נעליים ייחודיות, קיצוניות במראן לאורך ההיסטוריה, מדגים כיצד הנעליים משקפות את תכונותיהן האישיות של הנועלים אותן ואת חשיבות הנעליים באמנות ובתערוכות.
הספר נכתב בשיתוף פעולה עם קולין היל (Coleen Hill), היסטוריונית מובילה בתחום האופנה.
דפני גינס (Daphne Guinness), יצא לאור באוקטובר 2011 בהוצאת אוניברסיטת ייל.
בספר מסבירה דפני גינס את המאפיינים לסגנון הייחודי שלה.
היא מספרת על שיתופי הפעולה שלה עם אושיות אופנה ומעצבי על.
היסטוריון האמנות ג'ון ריצ'רדסון (John Richardson), טען כי דפני גינס היא אובייקט של היצירתיות שלה.
האישיות שלה היא יצירת המופת שלה.
דפני גינס היא מקור השראה למעצבים גדולים בגלל סגנונה האישי והמיוחד.
ספרה המחוך: היסטוריה תרבותית (The Corset: A Cultural History) יצא לאור בנובמבר 2001 בהוצאת אוניברסיטת ייל.
הספר בוחן את ההיסטוריה התרבותית של המחוך ומנפץ מיתוסים על הבגד הידוע לשמצה.
ד"ר סטיל מפריכה בספר אמונות על היותו של המחוך פריט לבוש מסוכן לבריאות שמטרתו הייתה דיכוי נשים.
לטענתה נשים התמידו ללבוש מחוכים מכיוון שהייתה להם קונוטציה חיובית כסמל לסטטוס חברתי גבוה, משמעת עצמית, נעורים ויופי.
במאה ה-20 ירד המחוך מגדולתו כפריט אופנה חיוני, אך הוחלף על ידי הנשים בדיאטות, פעילות גופנית וניתוחים פלסטיים.
הספר כולל ניתוח מעמיק על ההתפתחויות האחרונות בקבלת המחוך כסמל למרד וההעצמה נשית, וכן תחיית המחוך באופנה העילית העכשווית.
מעצבי האופנה Fashion Designers A-Z) - A-Z), הספר יצא בשנת 2013 בהוצאות שונות ובמספר שפות.
גותי: הזוהר האפל - (Gothic: Dark Glamour), הספר יצא לאור בשנת 2008 בהוצאת אוניברסיטת ייל.
חמישים שנים של אופנה - (Fifty Years of Fashion), פורסם בשנת 2000 בהוצאת אוניברסיטת ייל.
פטיש: אופנה, סקס וכוח - (Fetish: Fashion, Sex and Power), פורסם בשנת 1997 בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
אופנה בפריז - (Paris Fashion: A Cultural History), פורסם לראשונה במרץ 1988 בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
ואלרי סטיל היא גם העורכת הראשית של אנציקלופדיית שלושת הכרכים של ביגוד ואופנה (Scribners, 2005).
כמה מספריה תורגמו לרוסית, סינית, צרפתית, גרמנית, איטלקית ופורטוגזית.
סטיל משמשת כאוצרת בתערוכות המוצגות במכון הטכנולוגי לאופנה FIT.
בנוסף, היא פיקחה על רבות מן התערוכות שפותחו על ידי אוצרים אחרים במוזיאון.
מהתערוכות החשובות שלה במוזיאון FIT:
בתערוכה תואר המהפך שעבר המחוך מפריט לבוש שסימל את הדיכוי הנשי, לפריט נשי המסמל עוצמה מינית נשית.
השינוי המהותי חל בשנות השבעים של המאה העשרים, עם עלייתן של תנועות השחרור המיני.
נשים צעירות המזוהות עם תרבות הפאנק והגותי בלונדון, החזירו את המחוך לתודעה כסמל למרד נשי.
באותה תקופה, המחוך גם אומץ על ידי גברים צעירים שלבשו אותם למועדונים, שנחשבו רדיקליים או מתירניים מבחינה מינית.
הזמרת מדונה מזוהה עם המחוך שעיצב עבורה מעצב העל ז'אן פול גוטייה וסימל נועזות ועוצמה הנשית.
השילוב של מוות ואופנה הם מאפיין מרכזי בסגנון הגותי.
מוות הוא חלק בלתי נפרד מהאופנה.
"אופנה חייבת למות, ולמות במהרה כדי שתוכל להתחיל לחיות".
התערוכה מתחקה אחר מקורות הסגנון הגותי החל מעליית הרומן הגותי במאה ה-18. הסגנון הגותי נקשר עם נושאים כמו טרור ועל טבעי.
התמונה המעוותת מפתה של הערפד התפתחה לצד דמותו השטנית של הדנדי.
פולחן האבל הוויקטוריאני שהתבטא בלבוש שחור מכף רגל ועד ראש, עורר השראה להתפתחות תת-תרבות גותית, ותרם לעיצוב דמותם של הפאם פאטאל והערפד.
הלילה בוחן את הסמליות של הצבע השחור.
הצבע המייצג את הסגנון הגותי.
שחור מתקשר עם מוות, סכנה ורוע, אך גם עם מסתוריות, אלגנטיות וארוטיקה.
חמישים שנה של אופנה: מראה חדש עכשיו (Fifty Years of Fashion: New Look to Now) בשנים 1997–1998
אהבה ומלחמה: האישה ככלי מלחמה (Love and War: The Weaponized Woman)משנת 2006
דפני גינס (Daphne Guinness) בשיתוף פעולה עם דפני גינס בשנים 2011–2012
ריקוד ואופנה )Dance and Fashion) בשנים 2014–2015
ולאריס שבאלה (בלטבית: Valērijs Šabala; נולד ב־12 באוקטובר 1994) הוא כדורגלן לטבי המשחק בעמדת החלוץ בחויניצ'נקה חויניצה.
שבאלה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דאוגבה ריגה.
ב-15 באוקטובר 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 8-0 נגד ונטספילס.
בתום עונת ירדה דאוגבה לליגה השנייה והוא חתם באולימפס JFK.
ב-23 באפריל 2010 ובכך הפך לכדורגלן הצעיר ביותר שמבקיע במשחק בליגה אירופית כלשהי כאשר הוא רק בן 15 ו-193 ימים, שיא שנשבר אחרי 4 שנים.
בעונת הבכורה שלו התקשה שבאלה לקבל דקות משחק וסיים את העונה עם 22 הופעות ו-2 משחקים, אבל למרות זאת הוא זכה תואר "השחקן הצעיר של השנה בלטביה" וגרר התעניינות מצד מועדונים מהליגות הבכירות באירופה.
בינואר התאמן עם דינמו קייב אבל בסופו של שוחרר.
ב-30 ביוני 2012 שבאלה הבקיע את השלושער הראשון בקריירה.
את עונת סיים עם 11 שערים ובמקום ה-5 בטבלת כובשי השערים של הליגה.
ב-18 ביולי 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו במסגרת אירופית בניצחון 1-2 נגד סלובן ליברץ במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
לאחר החתימה נשאר בסקונטו כשחקן מושאל עד 1 ביולי 2014. ב-22 באוגוסט 2014 הושאל שוב הפעם לאנורתוסיס פמגוסטה הקפריסאית.
בינואר , חתם בוויטורול קונסטנצה מליגת העל הרומנית, אך ב-30 במרץ חתם בבלחטוב מליגת העל הפולנית.
ב-18 ביולי 2021, שבאלה חתם בלייפאיה.
שבאלה משחק כיום גם בנבחרת הצעירה של לטביה וגם בנבחרת הבוגרת.
ב-24 במאי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד .
כעבור 4 ימים הבקיע את שערי הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 3-3 נגד .
השחקן הצעיר של העונה בליגת העל הלטבית: ,
חלוץ העונה בליגת העל הלטבית:
ואלריו מולדובן (Valeriu Moldovan; 1912 - 17 באוקטובר 1972), היה בעל נגרייה ברומניה, וחסיד אומות העולם אשר הציל שני יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה והשואה.
מולדובן נולד בשנת 1912. התגורר עם אשתו ושני ילדיהם בעיירה ביסטריצה שבצפון טרנסילבניה, רומניה, אשר משנת 1940 הייתה חלק מהונגריה ונכבשה על ידי גרמניה הנאצית ב-19 במרץ 1944.
סולומון פליישמן, בן למשפחת חסידים אדוקים בביסטריצה, היה בן 16 במאי 1944, בזמן ההכנות לגירוש יהודי האזור.
כאשר שמע אביו על גורל יהדות פולין, החליט כי למשפחתו הגדולה, בת 11 ילדים, יש סיכוי טוב יותר לשרוד אם ייפרדו .
הוא נתן לכל אחד מילדיו סכום כסף, והציע להם להתפזר ולמצוא לעצמם מקומות מסתור.
סולומון פליישמן החליט להסתתר במרתף קטן בסמוך למרתף ביתו, בתקווה שמשם יוכל לעזור לאמו שנשארה בבית עם אחיו הקטנים.
הוא לא סיפר למשפחתו איפה הוא מתחבא ולא ידע היכן שאר בני משפחתו.
במרתף מצא פליישמן את דודו, בנימין פרלשטיין.
בצד השני של הקיר גר ספר גרמני שהיה חצי חרש.
כשלא היה עסוק, הוא נהג לנגן בכינור ופליישמן ודודו היו נהנים מהמוזיקה.
כעבור מספר ימים, כאשר לא נותר מזון במחבוא, החליט פליישמן לפנות לאחד מחבריו, נער בן 14, שעבד בנגרייה של מולדובן, בסמוך למקום המחבוא.
פליישמן הצליח ליצור קשר עם הנער, שבמשך שלושה שבועות הביא למסתתרים מזון מדי שלושה ימים.
המזון הושג בעזרת כרטיס המזון שקיבל מפליישמן.
לאחר שמולדובן, מעסיקו של הנער, גילה את המעשה, הוא קרא לשניים לצאת ממחבואם, והבטיח להם שידאג להם.
פליישמן תיאר את המפגש עם מולדובן: "הוא חיבק ונישק אותי ואמר לי כמה שמח הוא היה שאני בחיים".
מולדובן קיים את הבטחתו תוך סירוב לקבלת תשלום על עזרתו.
הוא הביא לפליישמן ולדודו אוכל ועדכן אותם לגבי המצב בחוץ.
מספר פעמים התגלו פליישמן ודודו.
פעם אחת, כשפליישמן יצא מחוץ למרתף, ראו אותו שני מנהלי עבודה מהנגרייה.
מאוחר יותר סיפר לו מולדובן כיצד השניים הציעו לו לנצל את פליישמן למציאת כסף וזהב ולהרוג אותו.
מולדובן איים עליהם בדיווח לרשויות על גנבה והם ויתרו על הרעיון.
פעם נוספת, הוא התגלה על ידי בלש.
בפעם הזו הוא ניצל בזכות אישה נוצרייה שהכירה את אמו והסבירה לבלש כי הילד שראה הוא יתום המועסק כשוליית הנגר.
הבלש, מרוצה מההסבר, עזב את המקום ומעולם לא חזר.
מולדובן דאג לפליישמן ולדודו עד לשחרור האזור באוקטובר 1944. סולומון פליישמן, שנשאר במחבוא עם דודו במשך חמישה חודשים, גילה כי היה היחיד ממשפחתו ששרד את השואה, הודות לעזרתם של הנער ושל מולדובן.
לאחר המלחמה היגרו פרלשטיין ופליישמן לארצות הברית.
לאורך השנים שמר פליישמן על קשר עם מולדובן ומשפחתו, ואף שלח לו כסף ומתנות.
לאחר מותו של מולדובן המשיך פליישמן לשלוח מתנות לבנו ולנכדו של מולדובן.
הוא אמר כי "יותר מפעם אחת מולדובן סיכן את חייו כדי להגן עלינו".
לפליישמן נולדו חמישה ילדים ושבעה עשר נכדים.
מולדובן נפטר ב-17 באוקטובר 1972. ב-4 במאי 1994, הכיר יד ושם בוואלריו מולדובן כחסיד אומות העולם והוא הונצח על קיר כבוד מיוחד ביד ושם, בירושלים.
מדליית כבוד ותעודה נשלחו למשפחתו ברומניה.
ואלרי פטרוביץ' טודורובסקי הוא במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק רוסי.
בנו של במאי הקולנוע פיוטר טודורובסקי.
ולרי טודורובסקי נולד ב-8 במאי 1962 באודסה לבמאי הקולנוע פיוטר יפימוביץ' ולמריה גריגורייבנה.
ב-1978 הוא כיכב בסרטו של יולי רייזמן "האישה הזרה" בתפקיד הבן של הדמות הראשית.
בשנת 1984 סיים את לימודי התסריטאות במכון VGIK (בסדנא של קירה פראמונובה ועיסאי קוזנצוב).
במרץ 2000 מונה לסמנכ"ל ערוץ RTR להפקות קולנוע ומשנת 2003 היה ליועץ מנכ"ל הערוץ לענייני הפקות קולנוע וניהל את מחלקת הפקות הקולנוע של הערוץ, יחד עם חברת ההפקות שהקים Rekun TV.
בסוף 2007 עזב את הערוץ.
בשנת 2005 הקים עם ואדים גוריאנינוב ולאוניד לבדב את חברת ההפקות "החץ האדום".
ב-3 בפברואר 2012 נרשם כתומך במיכאיל פרוחורוב בבחירות לנשיאות רוסיה.
אשתו הראשונה — נטליה טוקארבה (ילידת 1965; בתה של התסריטאית ויקטוריה טוקארבה).
בן — פיוטר טודורובסקי (יליד 1986), עיתונאי ובמאי.
בת — יקטרינה טודורובסקאיה (ילידת 1995), סטודנטית הפקולטה לשפות זרות של אוניברסיטת מוסקבה.
אשתו השנייה — יבגניה (בריק) חיריבסקאיה (ילידת 1981) — שחקנית קולנוע ותיאטרון.
ואלרי ניקלוייביץ' קובסוב היה קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל כחבר משלחת לתחנת החלל סאליוט 6.
ואלרי קובסוב נולד בעיירה במחוז מוסקבה למשפחת פקיד.
לאחר סיום בית הספר הוא התקבל למכון למהנדסי תעופה במוסקבה וסיים אותו בשנת 1958. הוא התחיל לעבוד במכון לתכנון של מיכאיל טיכונראבוב.
בשנת 1966 קובסוב התקבל ליחידת הקוסמונאוטים והחל בהכנות.
בשנת 1968 הוא סיים את עבודת הדוקטורט.
בשנת 1969 קובסוב שוגר לחלל בחללית סויוז 6. זו הייתה הטיסה הקבוצתית הראשונה.
בהמשך הוא היה חבר בצוות משנה של מספר משימות חלל.
הוא היה אמור להשתתף בטיסה של סויוז 11 אך השתתפותו בוטלה מסיבות בריאותיות.
את הטיסה השנייה שלו קובסוב ביצע בשנת 1975 בחללית סויוז 19 לצד אלכסיי לאונוב.
במהלך טיסה זו בוצע חיבור לחללית אמריקאית מדגם אפולו כחלק של פרויקט אפולו-סויוז.
בשנת 1980 שוגר לחלל בפעם השלישית, כמפקד החללית, על סיפון חללית סויוז 36. היא התחברה לתחנת חלל סאליוט 6. במשך שבוע קובסוד פעל לצד צוות תחנת החלל.
בסיום התוכנית הוא חזר לכדור הארץ בחללית סויוז 35.
קובסוב היה חבר צוות של יחידות הקוסמונאוטים עד לשנת 1993. בהמשך הוא עבד בתפקידים שונים בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה
קובסוב נפטר בשנת 2014 במוסקבה.
ואלרי איליץ' רוז'דסטבנסקי היה קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל במסגרת תוכנית סויוז.
בשנת 1942, במהלך מצור לנינגרד במלחמת העולם השנייה הוא פונה מהעיר, אך חזר אליה.
בשנת 1956 סיים את בית הספר.
בשנת 1961 הוא סיים את האקדמיה למהנדסי הצי והחל לשרת בצי הבלטי.
בשנת 1965 הוא נכלל ביחידת הקוסמונאוטים, והחל בהכנות לטיסת חלל.
בשנת 1976 ביצע את הטיסה על סיפון החללית סויוז 23. מטרת הטיסה הייתה ביצוע התחברות לתחנת החלל סליוט 6 ועריכת ניסויים ומחקרים שונים בהמשך.
במהלך התקרבות לתחנת החלל התרחש כשל במערכת האוטומטית.
ביצוע התחברות בצורה ידנית ניתן רק ממרחק של 1200 מטר, אך באותה עת המרחק בין החלליות היה כ-2 ק"מ.
הניסיון בכל זאת להמשיך בתהליך ולסיימו לא הצליח.
לאחר שהתברר שמלאי הדלק הולך ואוזל, סוכם על סיום המשימה.
היות שעברו כבר כ-48 שעות מתחילת הטיסה, ויכולת החללית לאפשר תנאי מחיה לקוסמונאוטים הייתה מוגבלת לשלוש יממות בלבד, היה צורך לבצע נחיתת חרום.
הנחיתה בוצעה בלילה, והקוסמונאוטים נחתו באגם.
הדבר אומנם היה אפשרי, אך לאור מזג האוויר הקשה באזור (סופת שלגים עזה), והפעלה לא מתוכננת של מערכת המצנחים, כוסו פתחי מערכת האוורור במים.
כתוצאה מכך הופסקה אספקת אוויר טרי לתא הנחיתה.
לקראת בוקר הקוסמונאוט ויאצ'סלב זודוב איבד את הכרתו.
בסופו של דבר אחד ממסוקי צוות חילוץ הצליח להתחבר לתא הנחיתה ולגרור אותו לשפת האגם.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 היה רוז'דסטבנסקי חבר צוות משנה של מספר משימות חלל.
בשנת 1986 הוא עזב את יחידת הקוסמונאוטים, אך כיהן במערכת הכנת הקוסמונאוטים במספר תפקידי ניהול.
הוא עזב את הצבא בשנת 1992.
לאחר שחרורו מהצבא, הוא כיהן במספר תפקידים בתעשייה הרוסית.
ואלרי אלכסייביץ' לגאסוב היה כימאי אי-אורגני סובייטי, חבר האקדמיה הסובייטית למדעים וראש ועדת החקירה הממשלתית לחקירת הנסיבות לאסון צ'רנוביל וחיסול תוצאות האסון.
בשנת 1996, הוענק לו לאחר מותו תואר גיבור הפדרציה הרוסית על חלקו בפעולות המנע לאסון, על ידי נשיא רוסיה דאז בוריס ילצין.
לגאסוב נולד בספטמבר 1936 בעיר טולה למשפחה של עובדי ציבור.
הוא למד בבית הספר תיכון בקורסק ובשנים 1949–1954 למד בבית ספר 56 במוסקבה, אותו סיים בהצטיינות, ובימינו בית ספר זה נושא את שמו.
הוא היה נשוי למרגריטה מיכאילובנה והייתה לו בת, אינגה לגאסובה.
ב-1961 השלים את השכלתו בפקולטה להנדסה כימית ופיזית במכון מנדלייב לכימיה וטכנולוגיה שבמוסקבה.
הוא עבד כמזכיר הקומסומול במכון המוסקבאי לטכנולוגיה כימית וב-1962 למד במחלקה לפיזיקה מולקולרית במכון קורצ'אטוב לאנרגיה אטומית, בה התחיל כחוקר והתקדם עד לכדי ראש מעבדת מחקר.
ב-1972 השלים דוקטורט בכימיה וב-1976 נבחר כחבר שלא מן המניין באקדמיה למדעים (ב-1981 הפך לחבר מן המניין באקדמיה).
ב-1978 הרצה במכון המוסקבאי לפיזיקה וטכנולוגיה עד 1983 כשהתקבל כראש המחלקה לכימיה גרעינית וטכנולוגיה כימית בפקולטה לכימיה של אוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1983 מונה לסגן ראשון למנהל העבודה המדעית של מכון קורצ'אטוב לאנרגיה אטומית.
הוא חקר שיטות לסינתזה ויתרונות רכיבים חדשים עם יסודות למצבים של הרעלה גבוהה; טכנולוגיית פלזמה וטכנולוגיה גרעינית; טכנולוגיה חסכונית באנרגיה ואנרגיית מימן.
תחתיו בית הספר המדעי במכון ייצר את החלק החדש ביותר בכימיה אי-אורגנית: כימיה של גזים.
כבר לפני אסון צ'רנוביל נודע כמי שדחף להכנסת שיטות בטיחות חדשות לתחנות הכוח הגרעיניות על מנת למנוע אסונות בקנה מידה גדול.
בזמן אסון צ'רנוביל ב-26 באפריל 1986 לגאסוב היה דמות מפתח בוועדה הממשלתית שהוקמה לחקור את הסיבות לאסון.
הוא מילא תפקיד חשוב בהחלטות להימנע מאסונות דומים ודיווח לסובנרקום על המצב בשטח האסון.
הוא לא היסס לדבר אל שותפיו למחקר ואל התקשורת על סיכוני הבטיחות שבמפעלים הרוסיים והתעקש על פינוי מיידי של האוכלוסייה כולה באזור העיר פריפיאט הסמוכה לכור.
באוגוסט 1986 הציג דיווח של המשלחת הסובייטית בפגישה מיוחדת של הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (IAEA) בווינה.
הדו"ח שלו הציג את עומק הניתוח והכנות שבדיון אודות השלכות האסון.
ב-26 באפריל 1988 יום לאחר ציון יום השנה השני לאסון ויום לפני שהיה אמור להכריז על תוצאות החקירה הממשלתית שהיה אחראי עליה, לגאסוב התאבד בתלייה (חלק מהמקורות טוענים שהוא התאבד בדירתו או במשרדו, אחרים טוענים שהתאבד במדרגות לדירתו).
אקדח אישי נותר במגירה אך הפרופסור בחר לתלות את עצמו.
הוא נקבר בבית העלמין נובודֶוִויצְ'יֶה במוסקבה.
זה לא היה ניסיון ההתאבדות הראשון שלו.
לדברי דייוויד מארפלס הכשלים הרבים בניהול האסון השפיעו על מצבו הפסיכולוגי של לגאסוב.
לפני התאבדותו הוא כתב מסמכים החושפים את העובדות האמיתיות לאסון.
לפי ניתוח של סרט טלוויזיה בריטי של רשת BBC, לגאסוב טען ללחץ פוליטי לצנזר כל אזכור לחשאיות הגרעינית של ברית המועצות בדו"ח שלו שהוגש לסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
בדו"ח הושמטו בכוונה פרטים על כשלים דומים בתחנות כוח גרעיניות אחרות וכישלון הרשויות להיערך לאסון.
התאבדותו של לגאסוב הכתה בהלם את התעשייה הגרעינית בברית המועצות והביאה לחשיפת הבעיות בתכנון הכורים הגרעיניים.
בספטמבר 1996 העניק לו ילצין לאחר מותו תואר גיבור הפדרציה הרוסית בשל "האומץ והגבורה" שהראה בעת חקירתו את האסון.
דמותו הוסרטה בסרט הטלוויזיה "Surviving Disaster" משנת 2006 כשגולם על ידי אייד אדמונדסון.
ג'ארד האריס גילם אותו בסדרת הטלוויזיה "צ'רנוביל".
ואלרי סרגייביץ' קיצ'ין הוא כדורגלן קירגיזי, המשחק בעמדת המגן השמאלי והבלם לסירוגין בלוקומטיב טשקנט.
קיצ'ין התחיל את הקריירה שלו בקבוצת ג'לאל-אבאד.
ב-27 בפברואר 2013, קיצ'ין חם בוולגה ניז'ני נובגורוד.
ב-8 במרץ, קיצ'קין ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–2 לקובאן קרסנודאר.
ב-1 ביולי 2014, חתם לשלוש שנים באנז'י מחצ'קלה.
בינואר , הושאל לטיומן, ובקיץ חתם על חוזה לשנה בקבוצה.
ב-7 באוקטובר 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל הרוסית בהפסד 2–3 לספרטק מוסקבה, והפך לכדורגלן הקירגיזי הראשון שכובש בליגה.
ביולי , עזב את רוסיה וחתם בדינמו מינסק מליגת העל הבלארוסית.
בפברואר , חזר לרוסיה וחתם בטורפדו מוסקבה מהליגה הלאומית הרוסית.
בקיץ עזב את רוסיה וחתם בלוקומוטיב טשקנט מליגת העל האוזבקית.
ב-23 ביולי 2011, קיצ'ין ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קירגיזסטן בהפסד 0–4 ל.
ב-30 באוגוסט 2016, קיצ'ין הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–2 נגד .
ולרי ולדימירוביץ' ריאזנסקי הוא פוליטיקאי רוסי, היה חבר הדומה הממלכתית החל מהדומה השלישית בשנת 1999 ועד לפיזור הדומה החמישית בשנת 2011.
ואליר ריאזנסקי נולד במחוז מוסקבה למשפחת עובד בחברה למסילות רכבת.
היא סיים את לימודי הבית הספר בהצטיינות והמשיך ללימודי הנדסה במכון להנדסת תעופה במוסקבה.
לאחר סיום הלימודים ריאזנסקי עבד בתחום ההנדסה.
בשנת 1990 הוא נבחר ליושב ראש חבר המנהלים של מלון איזמאילובו.
בשנת 1999 ואלרי ריאזנסקי נכנס לפוליטיקה ונבחר לחבר הדומה הממלכתית.
הוא היה חבר הפרלמנט הרוסי עד לשנת 2011. במשך מספר שנים הוא היה סגן ראש סיעת רוסיה המאוחדת.
בשנת 2011 הוא מונה למועצת הפדרציה בו התמנה לראש ועדה לפעילות סוציאלית.
בשנת 2012 הוא היה בין מקימי "מפלגת הגמלאים" שפעלה עד לשנת 2019.
בשנת 2018 ואלרי ריאזנסקי הצהיר שלשלטונות אין שום כוונה לעלות את גיל פרישה לגמלאות לאזרחי המדינה.
כאשר לאחר שלושה חודשים ולדימיר פוטין החליט על העלאת גיל הפרישה, ריאזנסקי ציין שהדבר הכרחי ויש לתמוך במהלך.
ואלרי ריאזנסקי כיהן בתפקיד זה עד לשנת 2020 כאשר הוחלף על ידי אינה סביאטנקו.
לוואלרי ריאזנסקי הוענקו מספר עיטורים לרבות עיטור ההצטיינות למען המולדת.
ואלריו ורה (באיטלקית: Valerio Verre; נולד ב-11 בינואר 1994) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקשר בסמפדוריה.
ורה הוא תוצר מחלקת הנוער של רומא, שבשורותיה חתם על חוזה לחמש שנים בקבוצה הבוגרת במאי 2012. ב-30 ביולי, הוא היה מעורב בהעברה של החלוץ מאטיה דסטרו מגנואה, בעוד שהוא ושחקן נוסף ביצעו את מעברם לגנואה.
בעונתו היחידה בקבוצה הוא לא שותף באף משחק, משום שבאותה העונה הוא הושאל לסיינה.
הוא ערך את משחק הבכורה שלו במסגרת הגביע האיטלקי עבור הקבוצה ב-19 באוגוסט 2012, ובו הוא כבש את שער הניצחון מול ויצ'נצה.
ביוני 2013, רומא רכשה בחזרה את ורה.
לאחר שחזר לרומא ביוני 2013, ורה נמכר לאודינזה ביחד עם ניקולאס לופז (ששוויו הוערך בכמיליון אירו) כחלק מעסקה שכללה את הבלם אל-מהדי בן עטיה, שביצע את מעברו לזאבים עבור 13 וחצי מיליון אירו.
לאחר שהתאמן במדי אודינזה, ב-2 בספטמבר 2013 הוא הושאל לקבוצת הסרייה ב', פלרמו.
ב-13 ביולי 2014, אודינזה רכשה את כרטיס השחקן של ורה מידי רומא עבור 900 אלף אירו.
ב-12 ביולי 2014, הוא הושאל לפרוג'ה, שם הפך במהרה לשחקן הרכב.
הוא עזר לקבוצה להגיע לשלבי פלייאוף העלייה של הסרייה ב', כשאת אותה העונה הוא סיים עם חמישה שערים וארבעה בישולים.
לאחר תקופת השאלה נוספת בפסקארה ורכישתו על ידי סמפדוריה, הוא הושאל פעם נוספת לפרוג'ה ב-17 באוגוסט 2018 בעסקה אשר כללה אפשרות רכישה.
לאחר עונה אחת כמושאל במדי פרוג'ה, הוא הושאל להלאס ורונה בעסקה אשר כללה אפשרות רכישה.
ב-29 בינואר 2022 הושאל לאמפולי.
לאחר שהיה חלק מנבחרות איטליה עד גיל 16 ועד גיל 17, הוא החל לשחק בנבחרת עד גיל 18 תחת הדרכתו של אלבריגו אבאני, שהעניק לו את סרט הקפטן, אף על פי שהיה מתחת לגיל המקובל.
ב-12 באוגוסט 2015, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת האיטלקית עד גיל 21 במסגרת משחק ידידות נגד נבחרת הונגריה עד גיל 21.
ואלרי קוגן הוא איש עסקים ואוליגרך יהודי-רוסי, מבעלי נמל התעופה הבינלאומי דומודדובו, המתגורר חלק מהזמן בישראל.
ב-2014 דורג קוגן במקום ה-687 ברשימת המיליארדרים של "פורבס" עם הון מוערך של כ-2.5 מיליארד דולר.
קוגן נולד בעיירה מריופול, שעל שפת ים אזוב באוקראינה.
לפי אתר האינטרנט של חברת איסט-ליין, שהוא היושב ראש שלה, קוגן שירת בצי הסובייטי, ועבד בשירות הדיפלומטי, ובעל השכלה אקדמית בתחום הכלכלה.
לפי מסמך שפורסם באתר ויקיליקס קוגן היה סוכן ק.ג.ב..
קוגן עשה את הונו בעזרת קשרים שהיו לו בממשל הרוסי בתקופת פירוק ברית המועצות, יחד עם שותפו דימיטרי קמינשק.
קמינשק הקים סוכנות נסיעות ואחר כך חברה לטיסות שכר "איסט-ליין", שעסקה גם בהובלות סחורות מרוסיה לסין ובחזרה.
החברה השתלטה ב-1997 על נמל התעופה דומודדובו, לאחר שהופרט.
בהמשך נכנסה החברה גם לעסקי נדל"ן.
החברה נמצאת בבעלות חברת החזקות בשם FML, הרשומה במקלט מס, האי מאן (כך שאין מידע גלוי על בעלי המניות שלה).
בשנת 2005 פרץ סכסוך בין הרשויות לבין החברה בנוגע לגובה דמי החכירה של שדה התעופה דומודדובו, והמדינה איימה להלאים את השדה.
נראה שבתקופה זו הגיע קוגן לישראל וקיבל אזרחות ישראלית כעולה חדש.
ברשימת 500 עשירי רוסיה של המגזין הרוסי "פיננס", דורג קוגן בשנת 2007 במקום 157 ,עם הון אישי מוערך של 600 מיליון דולר (אם כי שנה קודם דורג עם הון אישי של 90 מיליון דולר).
קוגן, נשוי, אב לשניים וסב לשניים, מתגורר רוב הזמן במוסקבה.
בנו אלכס קוגן, הוא זמר שהופיע יחד עם חוליו איגלסיאס.
בתו, דרינה לוזובסקי, היא עורכת דין.
ב-2018 פורסם בעיתונות הבינלאומית כי קוגן שילם יותר מ-4 מיליון דולר למריה קארי ואלטון ג'ון, כדי שישירו בחתונת נכדתו שנערכה בלונדון.
השחקן אנטוניו בנדרס הנחה את האירוע.
קוגן התפרסם לראשונה בישראל בפברואר 2008, לאחר שביצע עסקה מורכבת במהלכה רכש חמש וילות צמודות, הממוקמות על שטח של 11.5 דונם בקיסריה בקו ראשון לים.
קוגן שילם תמורת הוילות 64 מיליון שקל (17 מיליון דולר).
קוגן קנה את הוילות כדי להרוס אותן, ולבנות על השטח אחוזה פרטית.
הוועדה מקומית לתכנון ולבנייה של מועצה אזורית חוף הכרמל אישרה את התוכנית לאיחוד המגרשים והריסת הבתים במרץ 2008. בניית האחוזה בפועל החלה בשנת 2012 והסתיימה ב-2015, בעלות מוערכת של 350 עד 500 מיליון שקל.
בשנת 2013 דווח כי קוגן רכש עוד שני בתים סמוכים הנמצאים ברחוב הדר.
במאי 2009, התפרסם כי קוגן רכש פנטהאוז בפרויקט Sea One ברחוב הירקון, מול הטיילת בתל אביב.
הפנטהאוז הורכב מחמש דירות שונות ונמכר לקוגן במחיר של 110 מיליון שקל, המחיר הגבוה ביותר ששולם עבור דירה בישראל עד אז.
במאי 2024 מכר את הדירה תמורת 120 מיליון שקל.
ואלרי אלכסנדרוביץ' פאדייב הוא עיתונאי, מגיש טלוויזיה ואיש ציבור רוסי.
בקהילה העיתונאית ברוסיה הוא ידוע כעורכה הראשי של מגזין אקספרט (1998–2017) וכמנחה תוכניות של הערוץ הראשון (2014-2018), כולל המהדורה האחרונה של יום ראשון בתוכנית ורמיה (החל מ-4 בספטמבר 2016 עד 10 ביוני 2018).
חבר בלשכה הציבורית של הפדרציה הרוסית.
מאז 2019 משמש כיועץ לנשיא הפדרציה הרוסית ויו"ר המועצה הנשיאותית לפיתוח חברה אזרחית וזכויות אדם.
משתתף פעיל בחיים החברתיים והפוליטיים של רוסיה.
מתאם משותף של הפלטפורמה הליברלית של מפלגת רוסיה המאוחדת,, חבר בוועדת הפיקוח ויו"ר מועצת המומחים של הסוכנות ליוזמות אסטרטגיות לקידום פרויקטים חדשים.
חבר המטה המרכזי וראש קבוצת העבודה "איכות חיי היומיום" של החזית העממית הכל-רוסית, חבר בקבוצת העבודה הבין-מחלקתית בנושא דיור ושירותים קהילתיים של ממשלת רוסיה, מנהל המכון לעיצוב ציבורי.
ואלרי סטפנוביץ' קורולינצ'וק (באוקראינית: Валерій Степанович Королянчук; נולד ב-15 באוקטובר 1965) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדת הקשר.
קורולינצ'וק התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות בעיר צ'רנוביץ, עד שבשנת הצטרף לבוקווינה צ'רנוביץ.
בינואר קורולינצ'וק הצטרף לכוחות הצבא הדרומיים של ברית המועצות למשך שנתיים.
כאשר שסיים את שירותו חזר לשחק כדורגל בבוקווינה, בה שיחק עוד ארבע עונות נוספות.
בקיץ קורולינצ'וק חתם בצ'רנומורץ אודסה מליגת העל הסובייטית.
בקיץ קורולינצ'וק חתם בהפועל כפר סבא מהליגה הישראלית הראשונה.
בקיץ הושאל להפועל דליית אל-כרמל לעונה אחת, בסיומה חזר לכפר סבא.
בהמשך הקריירה שלו בישראל, קורולינצ'וק שיחק במכבי יבנה, הפועל טייבה, הפועל אשדוד, הפועל בית שאן, מ.ס.
אשדוד, הפועל אכסאל והפועל בת ים.
בקיץ פרש מכדורגל והפך לחבר הנהלה בבוקווינה צ'רנוביץ, אך כעבור שנתיים חזר לשחק כדורגל עבור המועדון ורשם 28 הופעות במהלך העונה.
ואלרי פקרס היא פוליטיקאית צרפתית חברת מפלגת הרפובליקנים, המכהנת כנשיאת מחוז איל-דה-פראנס (אזור המטרופולין של פריז).