tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין ספריו 14 ספרי סיפורים, מתוכם "סעדיה וייסמן", המתאר ילד תימני (סעדיה) שנחטף מהוריו הדתיים והועבר לאימוץ למשפחה אשכנזית חילונית (וויסמן), ו"אורי חוזר בתשובה", המגולל את סיפור חזרתו בתשובה של השחקן אורי זוהר.
בנוסף הוציא לאור את הספר "הר שפר" בו ליקט מחידושי סבו הרב שמואל פירר מרבני גליציה.
חמדת ציון - חידושים על הש"ס
הגיונה של תורה - חידושים על פרשת שבוע (ה' כרכים)
פנים חדשות בתורה - חידושים על פרשת שבוע (ה' כרכים)
פנים מסבירות בתורה - חידושים על פרשת שבוע (ה' כרכים)
אלא הם מועדי - חידושים על מועדי ישראל (ד' כרכים)
בן-ציון (בנצי) סאו (נולד ב-9 בספטמבר 1959) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, כיהן בין היתר כממלא מקום המפכ"ל (בין יולי לדצמבר 2015), כסגן המפכ"ל, כמפקד מחוז תל אביב וכמפקד מחוז מרכז.
סאו החל את שירותו במשטרה כשהתגייס ב-1977 למשמר הגבול והמשיך לשרת בחיל בתפקידי פיקוד במשך קרוב לשלושים שנה.
באוגוסט 1996 מונה למפקד מרחב מג"ב צפון, בתפקידו זה הוביל את היערכות החטיבה במרחב התפר בצפון בעקבות יישום הסכמי אוסלו.
במהלך אירועי אוקטובר 2000 הופקד על גזרת ואדי עארה והיה המפקד בשטח בשני ימי העימותים האלימים הראשונים, ב-1 וב-2 באוקטובר.
הוועדה מצאה כי סאו הוא אמנם מפקד מנוסה ורציני אך שהכשלים שניכרו בתפקודו היו מהותיים ועל כן המליצה שלא יקודם בדרגתו או בתפקידו לתקופה של ארבע שנים מיום פרסום הדו"ח שלה.
בפברואר 2001 מונה סאו למפקד מרחב מג"ב ירושלים והוביל את הקמת מערך מג"ב בעוטף ירושלים, באוקטובר 2004 מונה לראש מטה משמר הגבול תפקיד בו כיהן עד מאי 2006. במהלך תקופה זו שימש גם כראש מטה תיאום תוכנית ההתנתקות במטה הארצי.
סאו מונה לעוזר ראש אגף שיטור וביטחון, אגף המבצעים של המשטרה, בנוסף שימש מפקד המחזור הראשון של "תוכנית ברק" לאיתור וטיפוח שוטרים מובחרים בקצונה הזוטרה.
ביולי 2008 קודם לדרגת ניצב ומונה לראש האגף לשיטור וביטחון, במאי 2010 מונה למפקד מחוז מרכז.
ב-4 ביוני 2013 החל לכהן כמפקד מחוז תל אביב.
בפברואר 2015 מונה לממלא מקום סמפכ"ל המשטרה (המפכ"ל יוחנן דנינו פיטר את סגנו ניצב ניסים מור), זאת במקביל להמשך פיקודו על מחוז תל אביב.
ביוני 2015 אושר מינויו לממלא מקום המפכ"ל היוצא, יוחנן דנינו, עד להחלטה וכניסתו לתפקיד של המפכ"ל החדש.
באוגוסט 2015, עם ההכרזה על הכוונה למנות את גל הירש למפכ"ל המשטרה, הודיע על פרישתו משירות במשטרה.
עם זאת, ב-31 באוגוסט 2015 החליטה הממשלה להאריך את תקופת כהונתו כממלא-מקום המפכ"ל, עקב הימשכות הליך הבדיקה הנדרש בעניינו של הירש.
עם אישור מינויו של רוני אלשיך למפכ"ל, הוארך מינויו של סאו כממלא מקום, והוא כיהן בתפקיד עד כניסתו של אלשיך לתפקיד, ב-3 בדצמבר 2015. בתחילת פברואר 2016 פרש מהמשטרה.
כממלא מקום המפכ"ל המשיך סאו את המלחמה בארגוני הפשע המאורגן וכן התמודד עם גל הטרור הפלסטיני שהסלים בחודש תשרי ה'תשע"ו (ספטמבר-אוקטובר 2015) ובו שוטרי משטרת ישראל ומשמר הגבול נדרשו למאמץ מוגבר לשם הגנת תושבי ישראל מגל הטרור בירושלים וביישובים נוספים בתחומי הקו הירוק ויהודה ושומרון.
ביולי 2017 מונה לדירקטור בחברה הציבורית וילי פוד השקעות.
עם סיום תפקידו של רוני אלשיך ולאחר הסרת מועמדותו של צ'יקו אדרי, עלתה מחדש מועמדתו של ניצב בדימוס סאו כמועמד למפכ"ל.
סאו הוא בעל תואר ראשון במדעי החברה ותואר שני במנהל עסקים.
יחזקאל בנציון (הלוי) שֶרֶשֶבסקי (17 במאי 1907 – 8 באפריל 1999) היה ד"ר למשפטים, שופט בית המשפט העליון ומומחה לדיני משפחה.
חתן פרס הרב קוק לשנת תשי"ח.
שרשבסקי נולד בשנת 1907 להוריו שלמה יוסף ורחל (לבית הורוויץ) בעיר קניגסברג שבגרמניה.
בשנים 1925–1929 למד משפטים באוניברסיטת קניגסברג והוסמך כדוקטור למשפטים.
החל בשנת 1928 התמחה בבתי משפט בעיר והוסמך לעסוק בעריכת דין, ובשנת 1932 מונה לשופט במינוי זמני.
בשנים 1932–1933 עסק בעריכת דין בבירה ברלין.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל, ובשנת 1936 הוסמך לעסוק בעריכת דין תחת המנדט הבריטי.
עם קום המדינה מונה לשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים, בו כיהן כנשיא תורן (1962) וכנשיא (1974–1975).
לאחר מכן מונה לבית המשפט העליון, בו כיהן עד הגיעו לגיל פרישה, בשנת 1977.
שרשבסקי נודע כמומחה לדיני משפחה.
בשנת 1958 פורסם ספרו העיקרי בנושא – "דיני משפחה".
ספר זה, על מהדורותיו, הציג וניתח את דיני המשפחה בישראל ביחס להלכות משפט עברי וביחס לדין האזרחי.
בשנת פרסום הספר זכה שרשבסקי בפרס הרב קוק לספרות תורנית לספרות מחקר וספרי עזר תורניים.
בשנת 1991 מונה שרשבסקי על ידי שר הבריאות אהוד אולמרט ליו"ר ועדת בירור לעניין ההגנה על חולי נפש מאושפזים מפני תקיפה וניצול מיני.
המלצתו העיקרית נגעה להקמת מחלקות אשפוז חד־מיניות.
נפטר באסרו חג של פסח ה'תשנ"ט, 8 באפריל 1999, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
לאחר שעלה לארץ נשא לאישה את חנה, בתו של נפתלי רוזנטלר.
לבני הזוג היו ארבעה ילדים.
בנו השני, דניאל, טבע בים בהיותו בחור בישיבת חברון.
בן נוסף, שלמה, הוא עורך דין בירושלים.
גיסו, הרב אפרים מנחם רוזנטלר, היה מייסד קופת הצדקה 'צדקת יוסף נפתלי' בירושלים.
אחת מנכדותיו היא יערה ענבר, סופרת של ספרי עיון ופרוזה למבוגרים ושל ספרי ילדים ונוער.
דיני משפחה, ירושלים: ר' מס; פרסומי הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית, תשי"ח.
בנק אוגנדה הוא הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי של אוגנדה.
הבנק הוקם על פי חוק בשנת 1966 ומצוי בשליטת ממשלת אוגנדה, אם כי הוא עצמאי ואינו כפוף לה.
הוראותיו מתקבלות על ידי מועצת המנהלים של הבנק, בראשה עומדים נגיד הבנק ומשנהו.
תפקידו ואופן קביעת מדיניותו נקבעו בחוק.
נגיד הבנק והמשנה לנגיד ממונים על ידי נשיא אוגנדה בהתאם להחלטת הממשלה, בעוד חברי מועצת המנהלים ממונים על ידי שר האוצר לתקופת כהונה יחידה הנמשכת בין ארבע לשש שנים.
בהתאם לחוק הבנק של אוגנדה נקבע כי תפקידיו הם:
הדפסת והטבעת הילך הכסף של המדינה, שילינג אוגנדי
פיקוח אחר אספקת כספים בהתאם למדיניות המוניטרית
להוות בנק מרכזי עבור הבנקים המסחריים במדינה
פיקוח אחר פעילות המוסדות הכלכליים במדינה
ניהול עתודות המדינה והחוב הלאומי
ייעוץ לממשלת אוגנדה בנושאי כלכלה וכספים
בנק א-תקווא הוא מוסד כלכלי בנקאי שנוסד בשנת 1998. משרדי הבנק נמצאים באיי הבהמה, בשווייץ ובליכטנשטיין.
הבנק הואשם על ידי ארצות הברית בקשרים לארגוני טרור איסלאמיים, ובהיותו מבין המממנים המרכזיים של פעולותיו של אוסאמה בן לאדן ומקורביו.
ב-2 באוגוסט 2010 הבנק הוסר מרשימה המתוחזקת על ידי מועצת הביטחון של האו"ם, ומכילה גופים ויחידים הקשורים לארגון אל-קאעידה..
בשנת 1988 הוקמה רשת של חברות פיננסיות על ידי חברים בולטים מארגון האחים המוסלמים שהידוע מתוכם הוא מיסד אל תקווא יוסוף נאדה.
מאוחר יותר, אחמד הובר, שווייצרי שהתאסלם ומעריץ נלהב של אדולף היטלר, החל לעבוד בחברה, משום שהזדקקה לאדם בעל אזרחות שווייצרית שיפעל למענה.
מייסד נוסף היה פרנסואה ז'נו, אחד ממנהלי נכסי הנאצים הגדולים לאחר מלחמת העולם השנייה, ואשר נודע בכך שפרסם את יומניו של יוזף גבלס.
בין בעלי המניות ב"אל תקווא" קיימים חברי משפחתו של אוסאמה בן לאדן, אך לטענתם אין כל קשר בינם לבין האיש והם לא מסייעים לו.
ב-2001 שללו רשויות איי הבהמה את כל רישיונות הבנקאות של "אל תקווא", בעקבות חוק חדש שנחקק שם ואשר נושאו היה איסור הלבנת הון.
בעקבות החוק נדרש הבנק לפתוח סניף באופן פיזי במדינה, אך הבנק סירב לכך.
מאוחר יותר באותה שנה נערכה פשיטה על סניפי הבנק שבשווייץ וליכטנשטיין, וכן על ביתם של יוסוף נאדה, אחמד הובר, ומנהל נוסף של הבנק.
רשויות החוק פשטו על המקומות משום שהבנק נכנס אל רשימת מממני הטרור שנוצרה תחת ממשל ג'ורג בוש.
ממצא מפליל שנמצא בביתו של נאדה היה מסמך שנכתב תחת הכותרת "המיזם" ועניינו היה השלטת משטר האל בכל העולם, על ידי יצירת מסגרות דתיות, השכלתיות, ומוסדות צדקה ברחבי העולם המערבי.
המסמך גם מעודד את קוראיו להתעסק בהבנת מוקדי הכוח המקומיים וברחבי העולם של הקורא, והיכולת להשפיע עליהם, וכן בטיפוח שנאה בכל דבר הקשור ליהודים.
נאדה טען כי אינו יודע מי כתב את המסמך או כיצד הגיע לביתו.
ירדן האשימה את הבנק במתן סיוע כלכלי לארגוניהם של קאדר אבו גושאר ואבו מוסעב א-זרקאווי, אשר ביצעו פעולות טרור בעת "חגיגות המילניום" בירדן.
בן־ציון (בנצי) גופשטיין (נולד ב־ 10 בספטמבר 1969) הוא פוליטיקאי ופעיל ימין קיצוני ישראלי, מתלמידי הרב כהנא ומייסד ארגון "להב"ה" הפועל למניעת נישואי תערובת.
בשנים 2010–2013 כיהן כחבר מועצת קריית ארבע.
גופשטיין הורשע בהסתה לטרור, ומועמדותו לכנסת נפסלה בידי בית המשפט העליון מכיוון ש"בהתבטאויותיו הרבות ובמעשיו...
מסית גופשטיין באופן שיטתי לגזענות נגד הציבור הערבי באופן המצוי הרחק בעומק האזור האסור של הסתה לגזענות".
גופשטיין גדל בשכונת פרדס כץ שבבני ברק.
התחנך בישיבה התיכונית כפר גנים ולאחר מכן בישיבת ההסדר, אור עציון.
בצעירותו היה גופשטיין תלמיד של הרב מאיר כהנא ופעיל בתנועת כך.
בעקבות פעילותו נפתחו נגדו תיקים בגין הפרת סדר, תקיפה וחבלה ברכוש ערבים.
גופשטיין לא גויס לצבא, לדבריו צה"ל סירב לגייסו ורבים מעמיתיו, אך ורק בשל עברם בתנועת הימין הישראלית "כך".
גופשטיין למד ומרצה בישיבת הרעיון היהודי שבירושלים, שהוקמה על-ידי מאיר כהנא וחניכיו.
במסגרת זו עוסק גופשטיין בהפצת תורתו של הרב כהנא גם בקרב נערים והפעיל ערוץ זיכרון לרב כהנא באתר יוטיוב.
בשנת 2002 החל גופשטיין בפעילות למניעת נישואי נשים יהודיות עם גברים לא-יהודים (בעיקר ערבים, מוסלמים ופלסטינים) ולסיוע לנשים יהודיות אלו ולמשפחותיהן.
במקביל, עמותת "חמלה סיוע לנזקקים", שגופשטיין היה ממייסדיה וכיהן כיו"ר העמותה, הוסיפה למטרותיה "סיוע לנערות במצוקה מבתים הרוסים הנתונות בסכנת שמד".
העמותה מפעילה צעירות, שאליו מפנה ארגון להב"ה נשים יהודיות שקיימו קשר עם בני זוג שאינם יהודים, ונתמכת על-ידי משרד הרווחה של מדינת ישראל.
ב-2009 הקים גופשטיין את ארגון הימין הישראלי להב"ה, הפועל בפרט כנגד התבוללות.
בשנת 2014, בעקבות דוח של רשם העמותות שמתח ביקורת על הקשרים בין עמותת חמלה וארגון להב"ה בשל העסקתם של גופשטיין ושל מנהלת המעון לנשים, הרבנית רחל ברנס, בשני הארגונים במקביל, הוחלט על ניתוק הקשר בין הגופים וגופשטיין התפטר מתפקידו ומחברותו בעמותה.
אך הועסק בה כעובד גיוס כספים.
גופשטיין היה שותף להקמת העמותות "ישיבת הר הבית" בשנת 2010, עמותה הפועלת להקמת מוסדות תורה ותפילה בהר הבית – בית כנסת, בית מדרש, ישיבה וכולל; ו"הקרן להצלת עם ישראל" בשנת 2011, עמותה הפועלת נגד התבוללות ולמען "נפגעי תופעת המסתננים והעובדים הזרים הבלתי-חוקיים" שאף תמכה כספית בארגון להב"ה.
גופשטיין מכהן כמורשה חתימה וכמנכ"ל הקרן, ועומד גם בראש ארגון "חסדי מאיר", הקרוי על שם הרב מאיר כהנא, שהוקם ככל הנראה בשנת 2009 במטרה לסייע למאחזים.
בספטמבר 2014 סיפק גופשטיין מידע למשטרת ישראל על קבוצה שאנשיה נחשדו בסרסרות ובניצול מיני של נשים יהודיות ששודלו לקיים יחסים עם לא-יהודים.
המידע הוביל למעצרם של החשודים.
בנובמבר 2015 הוזמן גופשטיין לדיון בוועדת הפנים של הכנסת בנושא "פעילות אנשי ארגון להב"ה בירושלים נגד תושבי העיר" שיזמה ח"כ מיכל רוזין.
במהלך הדיון ספג גופשטיין ביקורת מחברי הכנסת מהשמאל שנכחו בדיון.
כשהוענקה לו רשות הדיבור, פרצה מהומה באולם שהובילה להוצאתם מהדיון של כמה חברי כנסת מהשמאל בהוראת ממלא מקום יו"ר הוועדה, ח"כ בצלאל סמוטריץ'.
ח"כים אחרים יצאו גם הם מאולם הישיבות במחאה על השתתפותו של גופשטיין בדיון.
כשהתאפשר לו, אמר גופשטיין: "ערבים לא פוחדים בירושלים, מי שפוחד אלו היהודים, שנרצחים ברחובות.
אנחנו נמצאים ברחובות כדי לשמור על הבנות שלנו.
אנחנו פועלים בליווי צמוד של המשטרה.
הם מחכים לרגע שאעבור על החוק בשביל שיעצרו אותי." נציג המשטרה שהשתתף בדיון הבהיר כי הוא לא יכול למסור פרטים על החקירה בנוגע לפעילי הארגון בשל נוכחותו של גופשטיין.
ב-2016 השתתף גופשטיין כאורח בפרק בסדרה המוקומנטרית של חנוך דאום, "מחשב מסלול מחדש".
ב-2016 וב-2017 פעל גופשטיין נגד קיום מצעד הגאווה והסובלנות בירושלים, וקרא להפגין נגד המצעד.
על כך זכה לתמיכתו של הרב דוב ליאור.
בשנים 2010–2013 כיהן גופשטיין כחבר מועצת קריית ארבע, התיישבות יהודית בהרי יהודה שבאיו"ש.
במהלך הבחירות לכנסת התשע עשרה (2013) שימש גופשטיין כיושב ראש מטה הבחירות של רשימת עוצמה לישראל, שלא עברה את אחוז החסימה.
בשנת 2019, לקראת הבחירות לכנסת ה-21 הוצב גופשטיין כנציג מפלגת עוצמה יהודית כחלק ברשימת איחוד מפלגות הימין.
מספר עתירות מטעם המרכז הרפורמי לדת ומדינה ומעם מפלגות שמאל לפי סעיף 7א לחוק יסוד: הכנסת הוגשו לוועדת הבחירות המרכזית לכנסת בנימוק שהתבטא בגזענות.
היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט כתב חוות דעתו שלפיה יש לפסול את גופשטיין.
בתום דיון סוער דחתה הוועדה את הבקשה.
לאחר הדחייה הגיש המרכז הרפורמי לדת ומדינה ערעור לבית המשפט העליון ובו הציג מאות מסמכים, הקלטות, סרטונים ומאמרים של גופשטיין.
בית המשפט העליון החליט לפסול את מועמדותו, כשבפסק הדין נשיאת בית המשפט העליון דאז אסתר חיות, כתבה כי: "מדובר במופעים מחרידים של הסתה שיטתית לגזענות המופנים כנגד המגזר הערבי.
גופשטיין מציג את הציבור הזה בהכללה כאויב וכמי שאין לקיים עמו כל מגע העשוי להתפרש כדו-קיום".
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים בשנת 2019, הוצב גופשטיין במקום החמישי במפלגת עוצמה יהודית, אך בית המשפט העליון פסק כי הוא פסול מהתמודדות לכנסת בשל "הסתה עקבית ובוטה לגזענות מצדו כאנטי-ערביות".
גופשטיין ידוע באמירות אנטי-ערביות, אנטי-נוצריות ואנטי-מוסלמיות.
בין היתר, כינה את הנוצרים כ"ערפדים מוצצי דם" וקרא "לסלקם" מישראל, כמו-כן, קרא לאסור בחוק את חגיגת חג המולד במדינת ישראל.
תמך בהצתת כנסיות של ערביי ישראל.
השווה את הנצרות לעבודת אלילים ותיאר אותה כ"דת ארורה".
גופשטיין נוטה להתנכל גם ליהודים משיחיים, אותם הוא רואה כנוצרים וכ"מסיונרים".
במספר מקרים ניסה, יחד עם צעירי להב"ה, לשבש כנסי מוזיקה של יהודים משיחיים בירושלים.
בשנת 2013, בראיון לכתבת "'ריקוד הסכינים' של נוער הגבעות", שצולם בחתונת בתו הודיה, גופשטיין אמר לכתב כי מדובר בחתונה של אנשי ימין קיצוני ושהם מייסדים את דור ההמשך היהודי בארץ ישראל, ללא-ערבים, ועל טהרת העבודה העברית.
בשנת 2022, במהלך ביקור במערת המכפלה, גופשטיין נשאל על ברוך גולדשטיין, שרצח 29 מתפללים מוסלמים ופצע כ-125 במעשה טרור הידוע כטבח מערת המכפלה, והוא השיב כי , וטען כי .
גופשטיין נוהג לפרסם מכתבים פומביים לידוענים המקיימים קשרי זוגיות או נישאים לבני זוג שאינם יהודים.
בין היתר פרסם מכתבים כאלה ליאיר נתניהו, לצחי הלוי ולדניאלה פיק.
המכתבים מאשימים את בני הזוג היהודים המעורבים בכך שהם מבצעים "בגידה בעם היהודי".
חלק מיוזמותיו של גופשטיין בוצעו עם ברוך מרזל ואיתמר בן-גביר, ובדומה להם הוא מושך תשומת לב תקשורתית.
גופשטיין משמש מושא לביקורת המאשימה אותו בגזענות ובהסתה לאלימות.
הגבלת פעילותו על ידי רשתות חברתיות
חברת פייסבוק מחקה את הדף של גופשטיין מהרשת החברתית, משום שלדבריה הופיעו בו "שנאה מאורגנת ודברי שנאה" המנוגדים למדיניות החברה.
בתגובה תבע גופשטיין את פייסבוק, תביעה שטרם הוכרעה, בדרישה להחזיר את הדף לפעילות ולפצותו ב-250 אלף ש"ח.
בדצמבר 2018 הסירה רשת יוטיוב את הערוץ שהפעיל גופשטיין ומחקה את חשבונו.
במאי 2021 סגר שירות "וואטסאפ" את חשבונותיהם של גופשטיין ושל כשלושים פעילים נוספים, חברי ארגון "להב"ה" ומפלגת "עוצמה יהודית".
ביולי באותה שנה שחרר שירות וואטסאפ חלק מהחשבונות שנחסמו, ובהם חשבונו של גופשטיין.
בשנת 1988 נעצר גופשטיין בחשד להכאת ערבים בעיר העתיקה שבירושלים.
לאחר כשנה נעצר עד תום ההליכים באשמת התפרצות להר הבית והכאת שוטר.
מאיר כהנא פתח בשביתת רעב, בין היתר במחאה על החלטה זו.
בנובמבר 1990 נעצר עם שני חשודים אחרים בחשד לרצח הכפול בלובאן א-שרקיה, כנקמה על רציחת הרב כהנא יום קודם כן.
לאחר כשבועיים שוחרר בהיעדר ראיות.
בשנת 1994 נעצר גופשטיין עם נועם פדרמן לשלושה חודשים במעצר מנהלי, שהוארך בשלושה חודשים נוספים, בשל פעילותם בתנועת כך שהוצאה באותם ימים אל מחוץ לחוק.
השניים עתרו לבג"ץ נגד מעצרם, אך עתירתם נדחתה.
ב-16 בדצמבר 2014 נעצרו גופשטיין ותשעה מפעילי ארגון להב"ה בחשד להסתה ולקריאות לביצוע עבירות אלימות.
גופשטיין ועורך דינו, איתמר בן-גביר, התנערו מהחשדות ואמרו כי מדובר ברדיפה פוליטית.
באוגוסט 2015 נחקר גופשטיין במשטרה לאחר שהביע תמיכה בשריפת כנסיות בארץ ישראל במהלך דיון הלכתי.
דבריו אשר פורסמו באתר "כיכר השבת" עוררו סערה וגינויים.
הרב משה קליין שהשתתף בדיון הגיב ואמר כי "מי שאומר שמותר לשרוף כנסיות – יש לו דין רודף", ומשמורת ארץ הקודש הגיש תלונה נגד גופשטיין ופנה ליועץ המשפטי לממשלה בדרישה להעמידו לדין.
בשנת 2017 הגישו שורה של ארגונים – ובהם המרכז הרפורמי לדת ומדינה והאגודה לזכויות האזרח – עתירה לבג"ץ בדרישה להורות למשטרה ולפרקליטות להעמיד לדין את גופשטיין ופעילים נוספים של ארגון להב"ה בעבירות של הסתה לגזענות והסתה לאלימות, וכן להעמיד לדין את גופשטיין כמי שעומד בראש ארגון פשיעה.
כמו כן התבקש בג"ץ להורות למשטרת ישראל לנקוט "בכל הצעדים הדרושים כנגד התכנסויות ותהלוכות של פעילי להב"ה הזורעות אימה בקרב הציבור הערבי, במרכז ירושלים ובמקומות נוספים".
העתירה נמחקה בעקבות הודעת המדינה כי תעמיד לדין את גופשטיין על התבטאויותיו בשישה אירועים מתוך 69 שהוזכרו בעתירה, וביום 26 בנובמבר 2019 הוגש נגדו כתב אישום בעבירות של הסתה לאלימות, הסתה לגזענות ותמיכה בטרור.
משפטו של גופשטיין החל בבית המשפט השלום בירושלים ב-7 ביוני 2020. ב-14 בינואר 2024 הורשע בהסתה לגזענות.
הוא זוכה מההאשמות בהסתה לאלימות ובהסתה לטרור בעיקר כיוון שהשופטת לא מצאה כי קיימת אפשרות ממשית, שכתוצאה מדבריו יבוצעו מעשי אלימות או טרור.
באפריל 2024 נגזרו עליו 200 שעות שירות לתועלת הציבור וארבעה חודשים מאסר על תנאי.
שני הצדדים ערערו על פסק הדין.
בית המשפט המחוזי זיכה את גופשטיין מהסתה לגזענות והרשיע אותו בהסתה לטרור.
לא חל שינוי בעונש שהוטל עליו.
באפריל 2024 ארצות הברית הטילה עיצומים על גופשטיין ועל ארגון להב"ה.
זהו סבב הסנקציות השלישי של ארצות הברית על גורמי ימין קיצוניים.
בד בבד הטיל האיחוד האירופי עיצומים על גופשטיין ועל ארגונו להב"ה.
משמעות הסנקציות של האיחוד האירופי גם היא איסור כניסה למדינות האיחוד והקפאת כספים הנמצאים שם.
הבנקים הישראלים חוסמים באופן מיידי לקוחות שנתונים לסנקציות של ארצות הברית, ולמחרת הטלת הסנקציות נחסם כרטיס האשראי של גופשטיין.
ביוני 2024 הודיעה גם קנדה על הטלת סנקציות נגד גופשטיין בנובמבר 2025 הטילה גם סינגפור סנקציות על גופשטיין, בשל "מעורבותו במעשי אלימות נגד פלסטינים בגדה המערבית".
הסנקציות כוללות איסור כניסה למדינה, הקפאת נכסים ואיסור על גורמים פיננסיים לקיים איתו קשרים.
לאחר השבעתו בינואר 2025 ביטל נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ את העיצומים שהטיל ממשל ביידן על להב"ה וגופשטיין.
ביוני 1990 נישא לענת, בטקס חופה שנערך על-ידי הרב מאיר כהנא.
רעייתו של גופשטיין מתנדבת בעמותת "חמלה סיוע לנזקקים".
מתגוררים בשכונת גבעת האבות שבהתנחלות קריית ארבע שבהרי יהודה.
בן ציון (בנצי) מושל (נולד ב-31 ביולי 1993) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת החלוץ בהפועל אשקלון.
מושל התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מועדון ספורט אשדוד, וב-18 בפברואר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 0–1 למכבי נתניה.
עד לסיום העונה הוא הספיק לערוך בסך הכל שש הופעות בליגת העל, ובעונת 2012/2013 ערך 13 הופעות ובמקביל המשיך לשחק גם בקבוצת הנוער.
ב-1 באפריל 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, במשחק מול בית"ר ירושלים שהסתיים בתיקו 2–2.
בעונת 2013/2014 הפך מושל לשחקן סגל קבוע בקבוצה הבוגרת, וכבש שלושה שערי ליגה ב-24 הופעות.
בתחילת עונת 2014/2015 נפצע, וחזר לשחק רק באמצע העונה.
בתום העונה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית, לאחר שסיימה במקום האחרון בטבלה, אך לאחר עונה אחת העפיל עם הקבוצה בחזרה לליגת העל.
אשדוד וחתם ביריבה העירונית, הפועל אשדוד.
ב-14 ביוני 2022 חתם מושל בהפועל רמת גן.
ב-23 באוגוסט 2023 חתם בהפועל אשדוד מליגה א' במדיה שיחק עד לסיום העונה.
ב-6 בינואר 2025 חתם במכבי עירוני אשדוד.
בנציון כץ, שנודע גם בשם העט בנציון בנשלום, (ינואר 1907, ו' בשבט ה'תרס"ז – נובמבר 1968, א' בכסלו ה'תשכ"ט) היה מנהל בהסתדרות הציונית, מתרגם לעברית, משורר, פרופסור ללימודים קלאסיים ולספרות עברית, רקטור אוניברסיטת תל אביב.
בנציון כץ נולד בשנת 1907 בסאנוק שבגליציה, בן לשולם כץ, שהיה סוחר, ורוחמה לבית ארליך.
אחותו הייתה טונקה כץ, ואחיו הצעיר ממנו, יהודה (יוליוס) היה דיפלומט ופעיל קומוניסטי פולני .
למד באוניברסיטת קרקוב ובשנת 1929 קיבל בה תואר דוקטור.
לימד שם עברית בשנים 1929–1939. בשנים 1937–1938 לימד במכון למדעי היהדות בוורשה.
השתתף, כאחד מנציגי פולין, בשני קונגרסים ציוניים והיה פעיל בתנועת "תרבות".
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט עם משפחתו לווילנה, וב-1940 עלה לארץ ישראל.
בשנים 1941–1963 היה מנהל המחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית.
ערך, יחד עם אשר ברש ושמשון מלצר, את הירחון לנוער "עתידות" שבהוצאת מחלקה זו.
היה חבר בוועד אגודת הסופרים ונציגה בוועדת פרס טשרניחובסקי, ובעקבות מחלוקת שפרצה בשנת 1945 בשאלה האם כשרה השעה להענקת הפרס לתרגום מגרמנית של "פאוסט" התפטר מחברותו בשני גופים אלה, לאחר שהאגודה התנגדה לעמדתו שיש להעניק את הפרס לתרגום זה.
בשנת 1954 הוענק לו פרס טשרניחובסקי על תרגומו לטרגדיה "הפרסים" מאת אייסכילוס.
בשנת 1956, עם הקמתה של אוניברסיטת תל אביב, מונה בה לפרופסור בחוגים ללימודים קלאסיים ולספרות עברית.
בשנים 1959–1964 היה דיקאן הפקולטה למדעי הרוח.
בסוף 1963 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין ובשנת 1964 מונה לרקטור האוניברסיטה וכיהן בתפקיד זה עד לפטירתו.
היה חבר המועצה להשכלה גבוהה.
נפטר בשנת 1968 והובא לקבורה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
לכבודו יצא לאור בשנת 1970 "ספר זיכרון לפרופ' בנציון כ"ץ ז"ל : רקטור אוניברסיטת תל אביב וראש החוג ללימודים קלאסיים : מחקרים בתרבות הקלאסית", בעריכת מ' רוזלאר וב' שימרון.
על שמו נקרא באוניברסיטת תל אביב מכון כץ לחקר הספרות העברית.
הספרות העברית בין שתי מלחמות עולם, הוצאת ראובן מס, תש"ג
בסער ביום סופה : פרקי פולין, הוצאת מסדה בסיוע מוסד ביאליק, תש"ד
אורי ניסן גנסין : מונוגרפיה, קרקוב: הוצאת התאגדות הסופרים העברים "מפלט", תרצ"ה-1934
שקיעות ירושלים : שירים, גזית, תשכ"ה
ארחות יצירה : מסות ומאמרים, רמת-גן: אגודת הסופרים בישראל ליד הוצאת מסדה, 1966
מרובעים / מאת עומר ח'יאם, גזית, 1939
אייסכילוס, פרומתבס הכבול, מהמקור היווני בצירוף מבוא והערות בנציון בנשלום, תל אביב, גזית, תש"ב
מערכות ארוס : מאה שירי-אהבה יווניים - מאלקיוס איש לסבוס בן המאה השביעית והששית שלפני סה"נ עד אגתיאס איש מירינה בן המאה הששית לספירתם, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ך-1960
מרטיאליס, מבחר שירים, תרגם מרומית והוסיף דברי-פתיחה וביאורים בנציון בנשלום, ירושלים, מוסד ביאליק, תשל"ז.
בנק אגודת ישראל הוקם בישראל בשנת 1965 על ידי משקיעים מחו"ל, בשיתוף פעולה עם אגודת ישראל.
בסוף שנת 1971 נקלע הבנק לקשיים ובתחילת 1972 נמכר לבנק לאומי.
בנק אגודת ישראל נוסד על ידי המשקיעים מר יוסף גלזר ומר שמחה הורוביץ.
לאגודת ישראל היו מניות בבנק, ולפי תקנון הבנק נקבע כי משרת יושב ראש הבנק תהיה בידי אגודת ישראל, וכי אסור לאגודת ישראל למכור את מניותיה בבנק.
בשנת 1967, לאחר קריסת בנק פויכטוונגר, רכש בנק אגודת ישראל את רוב הסניפים של פויכטוונגר, וכאשר נקלע לקשיים בשנת 1971 מנה 10 סניפים.
קשייו נבעו לדברי מנהלי הבנק מחובות אבודים של חברת ארטיק, אולם לאחר מכן הוגש כתב אישום נגד מנהלי הבנק על כך שהבנק אפשר הוצאת כספים לטובת חברות ועסקים של יוסף גלזר מבעלי הבנק.
קריסת הבנק הייתה אחד הסיבות שגרמו לבנק ישראל, לפעול לחקיקת חוק הבנקאות (רישוי) וחוק הבנקאות (שירות ללקוח).
בנק אוניקו היה בנק למשכנתאות בישראל שנוסד בשנת 1961, וחדל מלשמש כבנק בשנת 1988, לאחר שרישיונו נשלל בידי בנק ישראל.
הבנק הוקם בשנת 1961 על ידי קבוצת משקיעים יהודים מוונצואלה, כחברת בת של קבוצת "אוניקו השקעות" שעסקה בבניה ונדל"ן.
הקבוצה חתמה באותה עת על חוזים עם עיריית בת־ים והמועצות המקומיית אזור ודימונה על בניית שיכונים ואזורי תעשייה ופיתוח קרקעות.
הבנק נוסד על ידי הקבוצה במטרה לתת משכנתאות, בעיקר על דירות בבניינים שהיא בונה ולמימון מפעלי הפיתוח שיקומו כשותפות של הבנק והרשויות המקומיות שבתחומיהן פעלה הקבוצה.
בשנת 1963 הונפקו מניות הבנק בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 1964 רכש את "בנק ארץ ישראל לתועלת אשראי" ושינה את שמו ל"בנק כללי לישראל".
אך שנה אחר כך מכר את בנק כללי (שבהמשך הפך ליובנק) לאדמונד אדולף דה רוטשילד.
בשנת 1972 רכש את השליטה בבנק איש העסקים אמנון ברנס, שבשנת 1973 העביר את פעילות הבנק לחברת בת חדשה וחברת האם הציבורית התמקדה במיזמי בנייה של הקבוצה תחת השם "אוניקו חברה להשקעות בע"מ".
בשנת 1977 נמכרה השליטה בבנק ובאוניקו חברה להשקעות לאיש העסקים יקותיאל פדרמן.
הוא הודיע כי החברה תחל להשקיע גם בתחומי חיפושי נפט, תיירות ותעשייה.
החברה רכשה 14% מ"פדאויל" חברה לחיפושי נפט ו-6% ממניות רשת מלונות דן (שבבעלות משפחת פדרמן).
בשנת 1979 פתח הבנק סניף בירושלים, עד אז פעל הבנק מסניף יחיד בתל אביב.
בשנת 1981 רכש בנק לאומי את הבנק.
בשנת 1988 נשלל רישיונו בידי בנק ישראל כחלק מהמדיניות לסגירת הבנקים הקטנים הרבים, שהיו בישראל באותן שנים.
"אוניקו חברה להשקעות" המשיכה להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנים 1981–1998 ניהלה את החברה רנה באום.
החברה השקיעה בשנים אלו בסוכנות ביטוח, ברשת מרפאות השיניים הלה והיו לה גם מספר השקעות בחברות הזנק, שהבולטות בהן: היו חברת "ארט" שעסקה בפיתוח טכנולוגיות של זיהוי כתב יד וזיהוי דיבור, וחברת Virtue שפיתחה פתרונות למסחר אלקטרוני.
בינואר 2001, פרסמה משפחת פדרמן הצעת רכש למניות החברה, במטרה להפכה לחברה פרטית, תחילה ההצעה נכשלה עקב מחיר נמוך, המשפחה פרסמה הצעת רכש חדשה במחיר גבוהה יותר, והחברה לבסוף נמחקה מהמסחר.
חברת אוניקו הייתה מעורבת בפרויקטים של בנייה ופיתוח בכל רחבי ישראל, ביניהם:
הקמת המרכז המסחרי ומבנים לתעשייה בדימונה באמצעות "החברה לפיתוח דימונה" שהוקמה בשותפות עם המועצה מקומית.
הקמת בנייני מגורים ומבנים לתעשייה במצפה רמון.
הקמת מרכז מסחרי ובנייני מגורים ברמת השרון באמצעות "החברה לפיתוח רמת השרון" שהוקמה בשותפות עם המועצה מקומית.
הקמת "פסאג' אוניקו" בניין משרדים וחנויות בעיר העתיקה בבאר שבע.
מגדלי פנורמה בחיפה - אוניקו החזיקה 25% מהחברה שהקימה את הפרויקט.
בנק SKB ארנה (עד 24 ביולי 2015 נקרא בשם אצטדיון "אורלמאש") הוא אצטדיון כדורגל ביקטרינבורג עם קיבולת של 10,000 מושבים.
משמש כמגרש כדורגל זמני עבור מועדון הכדורגל "אורל" ושימש כמגרש הבית בזמן שיפוץ האצטדיון המרכזי עבור גביע העולם 2018.
האצטדיון הוא הזירה העיקרית של מתחם הספורט "אורלמאש", אשר כולל מגרש כדורגל, היכל כדורסל, מגרשי כדורעף, בריכת שחייה, מגרש כדורגל קטן, מתחם אתלטיקה גדול ובקתת סקי.
בנוסף לזה, משמש המתחם כמתקן אימונים של מגרש הכדורגל של אורל ומתקן הכשרה לאקדמיה של הקבוצה.
האצטדיון נבנה בשנת 1934 על מנת לארח אירועי ספורט של עובדי מפעל המכונות אורלמאש ותושבי שכונת אורלמאש.
האצטדיון הפך לאצטדיון הבית של קבוצת אורל לפני שעברה לאצטדיון המרכזי בשנות ה-60.
בנציון בּוּלִי (וגם די-בּוּלִי, בסרבית: Бенцион Були; 21 במאי 1867, בלגרד, נסיכות סרביה – 21 באוגוסט 1933, וינה, הרפובליקה האוסטרית הראשונה) היה איש ציבור יהודי, תעשיין ופוליטיקאי סרבי-יוגוסלבי, ראשון היהודים שנבחר לכהן כחבר פרלמנט בסרביה.
בנציון בולי נולד בבלגרד לידידיה בולי נשיא הקהילה הספרדית וללאה.
הוא רכש השכלה יסודית ותיכונית בעירו, ויצא ללימודי מסחר בווינה.
לאחר שובו ניהל את עסקי הבנקאות של אביו, ופתח מפעל טקסטיל.
היה חבר מועצת המנהלים של מספר בנקים בבלגרד, וכן של הבורסה לניירות ערך.
ב-1912 נכנס לחיים הפוליטיים, הצטרף למפלגת העם הרדיקלית של סרביה, ונבחר לחבר הפרלמנט הסרבי מטעמה.
בכך היה ליהודי הראשון שנבחר לפרלמנט הסרבי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה כיהן בפרלמנט הסרבי הגולה כחבר ועדת הכספים, ופעל רבות ועל חשבונו לסייע לפליטים סרביים ויהודים שנטשו את ביתם מחמת הקרבות.
הקים שני בתי מחסה לפליטים בניש ובסקופיה.
לאחר כינון ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים עזב את החיים הפוליטיים וחזר לעסקיו הפרטיים.
ב-1920 התמנה ליושב ראש איגוד יצרני הטקסטיל בבלגרד.
בהמשך, נבחר לנשיא הקהילה הספרדית בעיר.
לאחר פרעות תרפ"ט ארגן מגבית בקרב הקהילה היהודית והכספים נשלחו לארץ ישראל לסיוע לנפגעי הפרעות.
זכה למספר עיטורים על פועלו לקידום הבנקאות והמסחר בבלגרד.
נפטר בווינה ב-1933 והובא לקבורה בבית הקברות היהודי בבלגרד.
הוריש את כל הונו לאוניברסיטת בלגרד ולקהילה היהודית.
פארק בפאתי בלגרד נושא את שמו.
בנק אגודת הטמפלרים היה בנק ארצישראלי שהקימה אגודת הטמפלרים, ופעל בין השנים 1924 ל-1939.
הטמפלרים הגרמנים שהגיעו לארץ ישראל, החל מ-1868, נזקקו לבנק.
בתחילה הם השתמשו בשירותי הבנק של יוהנס פרוטיגר, בנקאי ממוצא שווייצרי, בירושלים, אך זה פשט את הרגל ב-1896. הבנק של פרוטיגר היה גלגול של בנק של "מיסיון עולי הרגל" מסנט כרישונה (ליד בזל).
אחרי התמוטטות הבנק פתח את שעריו דויטשה פלשתינה בנק בתמיכת משרד החוץ הגרמני, במטרה לעזור לנתינים גרמנים כטמפלרים, וגם כמשקל נגד לבנק קרדי ליונה הצרפתי.
בנק זה פורק אחרי מלחמת העולם הראשונה, כרכוש אויב.
ב-10 ביולי 1887 הקימו הטמפלרים את "הקופה המרכזית של ההיכל" (Zentralkasse des Tempels).
הקופה נרשמה תחילה בקונסוליה הגרמנית בירושלים וב-1904 הוכרה על ידי השלטון העות'מאני.
הקופה טבעה מטבעות לשימוש הקהילה.
ב-1922, בעקבות סגירת דויטשה פלשתינה בנק, נרשמה הקופה ברשם החברות.
מטרת הקופה הייתה לתת מימון לטמפלרים.
אך הקופה הייתה קטנה מדי והוחלט להקים במקביל גם בנק.
"אגודת הטמפלרים (ההיכל)" הקימה את הבנק שלה ב-11 ביולי 1924. הסניף הראשי היה ביפו, ונפתחו סניפים ברחוב השוק בחיפה ובירושלים.
הבנק העסיק עשרות עובדים גרמנים, אך גם ערבים ויהודים.
מנהלי הבנק היו כריסטוף וו.
הופמן עד 1932, ותימוטאוס וורסט עד סגירת הבנק.
הבנק עסק במימון הפעילות הטמפלרית בשטחי החקלאות (כגון יצוא תפוזים משרונה), התעשייה והמסחר.
הבנק השתלב גם בעשייה הציונית שגדלה מאוד ב.
ב-1933 מונה הבנק כנציגו של הדויטשה רייכבנק.
איסור על עסקאות עם יהודים אחרי ליל הבדולח, בנובמבר 1938, הביא את בנק אגודת הטמפלרים לכדי כמעט פשיטת רגל.
על מנת להיחלץ מפשיטת הרגל הוצע על ידי חברת העברה לרכוש, בעזרת הבנק, אדמות באזור שרונה.
מאחר שחברת העברה עבדה "באישור" השלטון הנאצי, היה זה ניסיון לעבור על האיסור ולהמשיך בזרימת ההון של הבנק.
פרוץ מלחמת העולם השנייה סיכל את המכירה באיבה.
הממשל הבריטי סיים את ההתיישבות הטמפלרית בארץ ישראל, והבנק נסגר בידי משרד הכונס הרשמי, ב-12 בספטמבר 1939. סגירתו הסופית של הבנק הייתה עם הקמת מדינת ישראל.
בנק אוטקריטיה (Банк «Открытие») הוא אחד מהבנקים המסחריים הגדולים ברוסיה.
יש לו יותר מ-440 משרדים וסניפים ברוסיה.
נוסד על ידי איגור פינוגנוב, כיום מנכ"ל בנק הפיתוח האירו-אסייתי.
בנק אוטקריטיה דורג במקום הראשון בקרב בנקים בבעלות פרטית ורביעי לפי נכסים בקבוצות בנקאות ברוסיה.
בפברואר 2013 נחתם הסכם בין הבנק לבעלים של ספרטק מוסקבה לפיו האצטדיון הבייתי ייקרא אוטקריטיה ארנה.
באוגוסט 2017, חולץ על ידי הבנק המרכזי של רוסיה בעלות למדינה של מעל 8 מיליארד דולר.
בהמשך תיאר הבנק המרכזי את ההון של הבנק כ"פיקטיבי ברובו" והותיר את הבנק בבעלותו המלאה, כחוב להסדרת חובותיו בפני המדינה.
הבנק מפעיל קרן פנסיה בשם אוטקריטיה.
בנק (בהונגרית: Benk) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית בנק קטנה עם השנים.
יהודים חיו בבנק במאה ה-18 ובמאה ה-19. הכפר קיבל את שירותי הדת מקהילת מאנדוק ובשנת 1944 נרצחו יהודים רבים מהכפר בשואת יהודי הונגריה
בן ציון (בנצי) שטיין (נולד ב-ז' בכסלו תשנ"ח, 6 בדצמבר 1997) הוא זמר, מלחין, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי-חסידי.
שטיין נולד לשאול יהודה, מחנך חסיד ויז'ניץ.
למד בתלמוד תורה, ישיבה קטנה "ישועות משה" ובישיבה גדולה בית ישראל ודמשק אליעזר.
ולאחר מכן המשיך בישיבת אורייתא בירושלים.
שטיין בוגר מקהלת מלכות, וכיום עוסק כזמר ומלחין ומיוצג במשרד ההפקות של נטע לוין.
ביוני 2019 הלחין את השיר "אבא", אותו ביצעו אותו אברהם פריד וארי היל בדואט, שהפך ללהיט.
לקראת חג החנוכה 2019 הלחין את השיר "מנורה", שבוצע על ידי הזמרים מוטי ויזל והרשי סגל, בליווי מקהלת מלכות ומקהלת הילדים 'חסידימלעך'.
בתקופת התפרצות נגיף הקורונה בישראל ביקשה עמותת "רחשי לב" משטיין להפיק סינגל עבור הילדים הנעזרים בעמותה.
שטיין כתב מילים חדשות ללחן של שירו "מנורה", והוציא את השיר תחת השם "אבא איתי".
השיר בוצע בדואט של הזמרים ארי היל וחיים ישראל.
בשנת 2021, הפיק את אלבום הבכורה שלו בשם "שיר ציון", ובו 15 מלחניו שבוצעו על ידי אמנים שונים, ביניהם אהרלה סמט, אברהם פריד, ארי היל ובערי וועבער.
שטיין עצמו מבצע שיר באלבום.
במאי 2023 הוציא את השיר "אל תיפול", שגם אותו הלחין במסגרת עמותת רחשי לב ובוצע בטריו, כשלצידו הזמרים אברהם פריד וחיים ישראל.
השיר זכה בתואר "שיר השנה" במצעדי המוזיקה של כיכר השבת, קול חי מיוזיק, בחדרי חרדים, והמחדש, ובמקום השני בקטגוריה זו במצעדים של רדיו קול ברמה, ושל רדיו קול פליי.
בספטמבר 2023 הוציא הזמר שמוליק סוכות את השיר "עברתי" בחושך שהלחין שטיין.
באוקטובר 2024 זכה בתואר "שיר השנה" במצעדי המוזיקה השנתיים של אתר כיכר השבת, של אתר המחדש ושל רדיו קול פליי ובמקום השני בקטגוריה זו במצעדי המוזיקה של רדיו קול חי מיוזיק ושל רדיו קול ברמה.
באוגוסט 2024 הוציא את השיר "אלו ואלו", אותו ביצע לצד הזמרים חיים ישראל ושמוליק סוכות.
השיר זכה במקום השני בקטגוריית "דואט השנה" במצעד המוזיקה השנתי של אתר המחדש, במקום השלישי בקטגוריית "שיר השנה" במצעד של קול חי מיוזיק ושל קול פליי, ובמקום הרביעי במצעד של קול ברמה.
בפברואר 2025 הוציא שמוליק סוכות את אלבום הבכורה שלו "תדבר איתו", בו הלחין שטיין שבעה שירים.
באוקטובר 2025 זכה האלבום בתואר "אלבום השנה" במצעד המוזיקה השנתי של אתר כיכר השבת.
שיר הנושא, "תדבר איתו", אותו הלחין שטיין, זכה בתואר "שיר השנה היהודי" במצעד של רדיו קול חי מיוזיק, ובמקום השני בקטגוריית "שיר השנה" במצעדים של כיכר השבת ורדיו קול ברמה.
באוגוסט 2025 הוציא את השיר "נשמת", אותו ביצע לצד הזמרים אברהם פריד וחיים ישראל.
באוקטובר 2025 זכה השיר בתואר "דואט השנה" במצעד המוזיקה השנתי של אתר כיכר השבת, במקום השני בקטגוריית "שיר השנה החסידי" במצעד של קול חי מיוזיק, ובמקום השביעי בקטגוריית "שיר השנה" במצעד של רדיו קול ברמה.
במצעדי המוזיקה לשנת 2020 זכה שטיין בתואר "מלחין השנה" באתר בחדרי חרדים, ובמקום השני בקטגוריה זו במצעד של רדיו "קול פליי".
באוקטובר 2023 זכה שטיין בתואר "מלחין השנה" במצעד המוזיקה של האתר כיכר השבת, ובמצעד של רדיו קול חי מיוזיק.
באוקטובר 2024 זכה שטיין בתואר "מלחין השנה" במצעד המוזיקה של האתר כיכר השבת ושל רדיו קול פליי.
באוקטובר 2025 זכה בתואר "מלחין השנה" במצעד המוזיקה השנתי של כיכר השבת.
נישא באוקטובר 2020, והוא אב לשני ילדים.
בן ציון (בנצי) קְלֶצְקִין (נולד במרץ 2010, ניסן ה'תש"ע) הוא זמר ונער פלא חרדי-חסידי ישראלי, בסוגת המוזיקה החסידית.
נולד במרץ 2010 לבנימין קלצקין.
החל את דרכו במקהלת הילדים "חסידימלעך" תחת ניצוחו של יענקי לוינגר, ובהמשך הפך לסולן שמיוצג על ידי משרדי מקהלת "מלכות".
בפברואר 2021 הפיקו פנחס ביכלר ומקהלת "מלכות" את הקליפ "קידוש", בהשתתפות הזמרים עקיבא גרומן, מאיר אדלר, אהרלה סמט, מנדי ווייס ויואלי דוידוביץ, בו השתתף קלצקין לראשונה כילד-פלא מחוץ למקהלת "חסידימלעך".
באותו חודש השתתף לראשונה בהופעה חיה, כסולן ב-"קולולם" (שירת המונים), בו ביצע את השיר "שוכן עד" בליווי מקהלת מלכות.
בספטמבר 2021 השתתף כסולן בקליפ "ברכת המזון" של מקהלת 'חסידמלעך'.
קלצקין משמש כסולן בהופעות וסינגלים רבים של מקהלת מלכות.
קלצקין הופיע יחד עם זמרים רבים, בהם מרדכי בן דוד, זאנוויל ויינברגר, אהרלה סמט, דודי קאליש, וזמרים נוספים.
במאי 2022 יצא לאור האלבום רילקס עם אברהם פריד 2, בו מבצע פריד עשרות שירים בדואט עם קלצקין.
בניסן ה'תשפ"ג חגג בר מצווה באירוע גדול באולמי הדודאים בבני ברק.
באירוע השתתפו זמרים רבים, וכן מקהלות מלכות וחסידמלעך בהרכבים מורחבים' לקראת האירוע יצא סרטון איחולי מזל טוב בו השתתפו זמרים רבים.
אחרי האירוע הוציא את הקליפ "מיינע תפילין".
בשבט תשפ"ד הוציא יחד עם בערי וועבער ומקהלת מלכות ומקהלת חסידימלעך מחרוזת בשם "פרוק".
בנציון וול היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
הוא התמחה בחקר חומר דיאלקטרי, מוליך למחצה ותחומים סמוכים.
בנציון וול בשנת 1903 בעיירה בילה צרקווה (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
לאחר לימודים של שנתיים בבית ספר יהודי הוא המשיך לתיכון.
בשנת 1920 וול התנדב לשורות הצבא האדום ולחם ביחידה של ארמיית הפרשים הראשונה.
לאחר חזרה לעיר בו נולד וול נבחר למזכיר של סניף הקומסומול המקומי.
בשנת 1921 הוא עבר לקייב והחל ללמוד הנדסת חשמל במכון הפוליטכני של העיר.
במקביל הוא היה פעיל במוסדות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בשנת 1928 הוא סיים את לימודי תואר והמשיך ללימודי תואר שלישי.
את העבודה הוא סיים בשנת 1929.
בשנת 1932 הוא התחיל לעבוד במכון לבדב לפיזיקה.
בשנת 1934 וול קיבל נזיפה על חשד לפעילות שלא תואמת את עמדת המפלגה.
בהמשך הוא תמך בגינויים של פיזיקאים בולטים כולל אברם יופה, אך יחסים ביינהם נותרו סבירים.
בשנת 1939 וול נבחר כחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות ובשנת 1972 קודם למעמד של חבר בפועל.
וול היה מעורב בפיתוח חומרים דיאלקטריים חדשים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא עבר לתחום חקר מוליכי למחצה.
בשנת 1959 ביחד עם ניקולאי בסוב הוא הציע לבנות לייזר על בסיס מוליכי למחצה.
על תרומתו לקידום המדע וול קיבל עיטורים רבים לרבות עיטור לנין (5 פעמים) ותואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
בשנת 1946 הוא קיבל פרס ברית המועצות על פיתוח חומר חדש בתחום מוליכי חשמל.
בשנת 1964 הוא קיבל פרס לנין על פיתוח בתחום מוליכי למחצה.
בשנת 1973 הוא חתם למכתב גלוי בגנות פעילותו של אנדריי סחרוב.
בנציון וול נפטר בשנת 1985 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'י.
בֶּנְצִיוֹן רַפַּפּוֹרְט (פולנית: Benzion Rappaport; 6 באוגוסט 1884 – 1942) היה פילוסוף יהודי יליד פולין.
רפפורט נולד בטרנוב שבחבל גליציה (אז באימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום בדרום פולין).
בגיל 13 עקר עם אביו לנובי סונץ' שבגליציה, ואף שמשפחתו הייתה דתית הוא נחשף להשכלה ולמד בעצמו הן לימודי קודש והן לימודי חול.
תחילה עבד כסוחר, ומשלא הצליח עבר לקרקוב והחל ללמד בגימנסיה העברית בקרקוב.
ומשהשתפר מצבו הכלכלי החל לפרסם מאמרים בשבועון העברי "המצפה" שיצא לאור בקרקוב ואחר כך גם בשבועון העולם שיצא לאור באודסה.
התחומים בהם עסק כללו ביקורת המקרא, פילוסופיה של ימי הביניים, קבלה ותורת ההכרה.
ספרו הראשון "הכרה ומציאות: קובץ מאמרים פילוסופיים" (ברלין-וינה : בנימין הרץ, תרפ"ד) עסק בתורת ההכרה, בתולדות הפילוסופיה ובפילוסופיה של המוסר.
ספרו השני "הוגים והגיונות" (קרקוב : התאגדות הסופרים העברים, תרצ"ו 1936) דן בזרמים החדשים בפילוסופיה.
גם בתקופת השואה המשיך לכתוב ספר על פילוסופיה וסיים אותו לפני שנשלח למחנה השמדה.
הספר "טבע ורוח", שניצל בדרך נס, יצא לאור בהוצאת מוסד ביאליק ב-1953. ספר זה כולל מאמרים על שופנהאואר וניטשה, על מושג היהדות אצל אחד העם ועוד.
המכתב האחרון שכתב בנציון רפפורט היה ב-16 באוגוסט 1942. הוא נספה בשואה בשלהי שנת 1942.
בנצי ברופמן (נולד ב-7 באוגוסט 1983) הוא אמן רחוב וגרפיטי ישראלי, יוצר ציורי קיר גדולים הפועל בישראל ובעולם ומורה לאומנות.
נולד ב-7 באוגוסט 1983 וגדל במגדל העמק.
בתיכון לא התקבל למגמת אומנות על רקע הפרעת קשב וריכוז וציוניו הנמוכים ביתר המקצועות.
את השכלתו האומנותית רכש בעצמו באופן בלתי-פורמלי ואוטודידקטי.
את עבודותיו עם ספריי, החל בנעוריו בגיל 13–14.
את עבודותיו הוא מבצע על פי רוב באמצעות ספריי, וללא סקיצות.
הוא מתמחה בציור פורטרטים ריאליסטיים גדולים על קירות וצייר לאורך השנים בין היתר דמויות ישראליות כמו אריק איינשטיין, מאיר אריאל, מאיר בנאי, לינוי אשרם, יהודה ברקן, מרים פרץ וחלל צה"ל עמית בן יגאל; וכן דמויות בינלאומיות כמו טופאק, אמינם, הביטלס, פרדי מרקורי, המלכה אליזבת ועוד.
ברופמן משמש גם כמורה לציור ואמנות רחוב במתנ"ס מגדל העמק.
ציורי הקיר שלו מופיעים בערים רבות בישראל בהן: תל אביב, ראשון לציון, חיפה, עפולה, טבריה, נשר, ואילת, אך גם בחו"ל: בברצלונה, אמסטרדם, וינה, מוסקבה ולונדון.
ברופמן צייר במסיבת הטבע Unity ברעים, במתחם שבו התקיים אחר כך פסטיבל נובה ועזב את המקום ביום שישי בצהריים פחות מ-24 שעות טרם הטבח ב-7 באוקטובר.
בתקופת מלחמת חרבות ברזל, הנציח בציורי קיר גדולים בארץ ובעולם ובתערוכה במכללה האקדמאית עמק יזרעאל את קורבנות הטבח והמלחמה וקרא לשחרור החטופים.
בין היתר יצר בהזמנת שגרירות ישראל בגרמניה ציור קיר גדול בברלין, ובהזמנת שגרירות ישראל בלונדון יצר מספר עבודות בעיר - בקריאה לשחרור החטופים.
בפברואר 2023 יצר יחד עם האמן האיראני-אמריקני הומן חלילי, ציור קיר גדול בנצרת המציג נשים, קורבנות משטר האייתוללות באיראן, בסולידריות עם מאבק נשות איראן והמחאה בעקבות מותה של מהאסה אמיני.
במאי אותה שנה, יצר עבודה נוספת עם חלילי בנתניה, בה נראה דיוקנה של הסטודנטית האיראנית רזאל רנג'קש (Ghazal Ranjkesh) אשר איבדה את עינה בהפגנות נגד המשטר, כשאת העין החסרה מסתירה ציפור דוכיפת, הציפור הלאומית של ישראל.
לאחר ה-7 באוקטובר יצר בשיתוף עם חלילי בקריית המלאכה בתל אביב, עבודה נוספת המנציחה את החיילת הישראלית (ממוצא פרסי) שיראל חיימפור, שנרצחה בבסיס נחל עוז, וכן ציור נוסף בסולידריות עם נשות איראן.
בנק אנגלו-פלשתינה (עד שנת 1931, בנק אַפַּ"ק) היה המוסד הפיננסי המרכזי של היישוב בסוף התקופה העות'מאנית בארץ ישראל, בכל תקופת המנדט הבריטי, ואף בראשית ימי מדינת ישראל.
הבנק הוקם בשנת 1902 כחברה בשם "אנגלו-פלשתינה" ובאנגלית: ".The Anglo-Palestine Co" (אפ"ק), שהייתה חברה בת של אוצר התיישבות היהודים שנרשמה בבריטניה.
החברה החלה לפעול כבנק ביפו בשנת 1903, ובשנת 1931 קיבלה את השם "בנק אנגלו-פלשתינה".
ההסתדרות הציונית העולמית, באמצעות אוצר התיישבות היהודים, הייתה בעלת השליטה בבנק, והיא השתמשה בו למימון פעולותיה במשק הארץ-ישראלי.
במהלך השנים הראשונות לאחר הקמת מדינת ישראל, טרם הקמתו של בנק ישראל, שימש בנק אנגלו-פלשתינה כבנק המרכזי של המדינה הצעירה.
בשנת 1951 הוקמה חברה ישראלית בשם בנק לאומי לישראל, שאליה הועברו כל הנכסים והפעילויות של בנק אנגלו-פלשתינה, שהיה חברה בריטית שנרשמה בלונדון.
אַפַּ"ק ("אנגלו-פלסטיין קומפני", חברת אנגלו-פלשתינה), נוסדה ב-27 בפברואר 1902 בלונדון כדי "לפתח ולטפח יוזמה עסקית בתעשייה, בנייה, חקלאות, תשתיות ועוד".
המילה "בנק" נעדרה משם החברה ומרשימת המטרות, כנראה בשל הרצון להימנע מהדרישות המיוחדות של הרשויות הבריטיות מבנק מסחרי.
הבנק נוסד על ידי הבנקאי ההולנדי יעקובוס קאן ברוח חזונו של בנימין זאב הרצל.
משרדיו הראשונים של הבנק נפתחו ברחוב עג'מי שהפך לימים לרחוב יפת 18 ביפו ב-26 ביולי 1903, וכמנהל מונה זלמן דוד ליבונטין.
מזכירו ויד ימינו בבנק ב-1908 היה חיים זיידמן.
בשנת 1907, לאחר ארבע שנות פעילת, עמד הבנק לפני פשיטת רגל, וחולץ באמצעות הלוואה של 150,000 ליש"ט ממייסדו יעקובוס קאן.
באותה תקופה הייתה יפו עיר הנמל החשובה בארץ ישראל.
נמל חיפה טרם הוקם, ואל נמל יפו הגיעו האוניות מנמלי אירופה, בעיקר מטריאסטה ומאודסה, והביאו עמם עולים לארץ ישראל.
העיר יפו הייתה המרכז המסחרי של המושבות הראשונות שהוקמו בשפלת יהודה על ידי העלייה הראשונה.
איכרי המושבות וסוחרי יפו, יהודים וערבים כאחד, יכלו לקבל שירותים בנקאיים ברמה של בנק בריטי, בניהולו של מי שרכש את הניסיון הבנקאי שלו ברוסיה ובלונדון.
אמנם, היו בארץ עוד שלושה בנקים זרים: בנק קרדיט ליונה, בנק אימפריאל עותומאן ודויטשה פלשתינה בנק, וכן בנק יהודי פרטי בירושלים - 'בנק משפחת ולירו'; אך מסגרת עסקיהם עם איכרי המושבות הייתה מצומצמת.
עסקי החברה הבנקאית התנהלו בפרנקים צרפתיים, שהיו אמצעי התשלום המקובל ביישוב היהודי.
לעומת זאת מאזן החברה, שפורסם בלונדון, היה נקוב בלירות שטרלינג.
לפי המדיניות של ליבונטין, אשר אומצה על ידי הבאים אחריו וזכתה לאישור מוסדות התנועה הציונית, לא היה קשר ישיר בין ההסתדרות הציונית לבין הבנק, וההסתדרות הציונית לא נתנה לחברה הוראות הקשורות בניהול העסק הבנקאי.
אמנם, הבנק פעל ממניעים ציוניים, מימן ואף קנה קרקעות, מימן בניית בתים ביישובים עירוניים וכפריים וסיפק הון חוזר לתעשייה, אך פעילותו הבנקאית הייתה מבוססת על שיקולים מקצועיים מתוך דאגה לאמינותו בעיני הציבור, כבנק שהלקוחות יכולים להפקיד בו את כספם וחסכונותיהם בלא חשש.
ליבונטין הקפיד שהבנק יפעל על בסיס שיקולים עסקיים בלבד.
ואכן, התוצאה הייתה, כי בעת מלחמת העולם הראשונה סוכנויות הבנק המשיכו לפעול כרגיל.
כמו כן, במשבר הבנקים שפרץ בארץ ישראל בשנת 1933, לא זו בלבד שאפ"ק היה הבנק היחיד שנשאר פתוח לציבור, אלא אף היה בידו להושיט סיוע לבנקים האחרים.
הקשר היחיד של הבנק עם ההסתדרות הציונית היה דרך "המועצה" של אוצר התיישבות היהודים.
המועצה נדרשה לאשר החלטות מסוימות של מועצת המנהלים של הבנק, כמו את הדו"חות הכספיים ואת מינויים של מנהלים ומבקרי חשבונות לחברה הבנקאית.
בנוסף, מועצת אוצר התיישבות היהודים מינתה שני "גוברנורים" (נציגים בעלי זכויות ניהול) שהייתה להם זכות וטו על פעולות מסוימות של הבנק, כמו מתן אשראים ללקוחות בסכומים חריגים.
חברי המועצה והגוברנורים היו לרוב עסקנים ציוניים, אך לא נשאו במשרה ציבורית ציונית אחרת במקביל לשירותם במועצה.
מדיניות זאת נומקה בכך שמצד אחד היה לחברי המועצה ניסיון ציבורי שעזר להם בהכוונת הפעולה הכללית של הבנק, אך מצד שני לא היה להם אינטרס חזק להטות את פעילות הבנק לאפיקים ציבוריים שאינם עולים בקנה אחד עם האינטרס הבנקאי.
לאחר פתיחת המשרד הראשון ביפו החלה פעילות נמרצת של פתיחת סניפים ברחבי הארץ.
בשנת 1904 נפתח סניף בירושלים, משיקולים עסקיים לא פחות משיקולים לאומיים, שכן ירושלים הייתה מרכז הארץ, מושב מוסדות הממשלה ומושב הפאשא ופקידיו.
כמו כן היוותה ירושלים מרכז כספים גדול שכן בה נערך המסחר בשיקים הבאים מחו"ל עבור מוסדות החלוקה.
ליבונטין הכיר בפוטנציאל המסחרי של מוסדות הצדקה.
לפי חישוביו היו תקבוליהם השנתיים כ-5 מיליון פרנק (לשם השוואה אדמות שכונת אחוזת בית בתל אביב שנרכשו עלו 6% מסכום זה).
ביולי 1906 נפתח סניף שלישי בביירות.
באותם הימים, ימי האימפריה העות'מאנית, היו סוריה, ארץ ישראל ולבנון יחידה מדינית אחת.
ביירות שימשה כמטרופולין המסחרי של ארץ ישראל, משום שהיה בה נמל ראוי לשימוש בכל עונות השנה - כמו באלכסנדריה שבמצרים - אוכלוסייה עתירת ניסיון פיננסי ומסחרי, וסוחרים יהודים אמידים.
באמצעות הסניף בביירות ניתן היה להשקיע את אמצעי הבנק שהיו מוחזקים כרזרבה במוסדות כספיים מובחרים בביירות, כמקובל בבנקאות המסחרית.
כך כתב ליבונטין על פתיחת הסניף בביירות:
בשנת 1907 נפתח סניף רביעי בחברון.
בשנת 1908 נפתח סניף בחיפה ומנהליו היו נתן קייזרמן ושלמה זלמן נתנזון והסגן היה ישעיהו קרניאל.
בשנת 1910 נפתח סניף בצפת ומנהלו בזמן מלחמת העולם הראשונה היה ישעיהו קרניאל, ובשנת 1913 נפתח סניף בטבריה, ומנהלו הראשון היה ברוך בן-טובים, סך הכול שבעה סניפים.
ערב מלחמת העולם הראשונה נפתח סניף גם בעזה, אשר שימש אמצעי למימון המסחר בחיטה, שהתרכז בדרום הארץ, ולרכישת האדמות ששימשו לאחר מכן להקמת היישוב רוחמה.
לליבונטין היו תוכניות לפתוח סניפים גם בדמשק וברחבי סוריה.
כמו כן השקיע ליבונטין בהקמת הבנק הערבי קומרסיאל דה פלסטין על מנת להתגבר על המכשלות של קניית קרקעות בידי יהודים.
כיוון שברשת סניפי הבנק בערים לא היה די כדי לסייע למתיישבים במושבות, הקים ליבונטין מוסד כספי נוסף למטרה זו: אגודת "קופות מלווה".
כל חבר באגודה הפקיד בקופה כל חודש סכום קבוע; חבר שהתמיד בחסכונו יכול היה לבקש הלוואה, וכך זכה בכל שנה שיעור מסוים של חוסכים לקבל הלוואה, אשר חלקה ניתן מכספי אפ"ק.
לוועד האגודה הייתה דעה מייעצת, אבל ההחלטה לגבי הענקת הלוואות הייתה בידי הבנק.
בתקופת היישוב הוקמו מוסדות הלוואה וחסכון נוספים עבור המושבות, על ידי מוסדות פיננסיים אחרים, שהעתיקו את הדגם של ליבונטין מבנק אפ"ק, כמו למשל אגודת הלוואה וחסכון.
הסופר משה סמילנסקי מספר כי מוסדות אשראי אלה, שהיו בנויים על יסוד קאופרטיבי, הצליחו במיוחד במושבות: בזכרון יעקב וכן ברחובות, בפתח תקווה ובחדרה.
בכספת סניף בנק אפ"ק ביפו נשמרו גם מסמכים חשובים של המושבות.
בכתב בוררות של הרב קוק נקבע שעותק נאמן למקור של ספר האחוזה של פתח תקווה יישמר "בארון ברזל מיוחד בבנק אפ"ק ביפו, והמפתח יהיה תחת יד ראש ועד המושבה".
זלמן ליבונטין מספר בספרו "לארץ אבותינו" כי גרם לשינוי מהותי בנוהלי ההלוואה שנהגו אז בפלשתינה, אשר התבססו כהגדרת ליבונטין על "אומץ רוחו וגבורתו של המלווה".
על פי נהלים אלו, גבר אלים היה נותן הלוואות בהיותו בטוח שבכוח זרועו יצליח בגביית החוב.
אחרים הסתמכו על שוחד לשלטון הטורקי כדי לגייס עזרה בגביית חובות, אם היה בכך צורך.
ליבונטין מספר כי אפילו הבנק הגרמני, שפעל ביפו בטרם נוסד שם בנק אנגלו-פלשתינה, היה נותן אשראי למספר מוגבל של סוחרים לתקופה קצובה, וסומך על ה"קונסולים" שיסייעו לו לגבות את החוב.
בניגוד לשיטות אלו, ליבונטין דרש מן הלווים ביטחונות בהתאם למקובל בעולם המערבי (בהתאם לעקרון שלושת ה-"C": "Capital, Character, Capacity").
לתושבים היהודים הוא הלווה בשיטה הבאה: למגדלי הגפנים — עד קבלת היבול במשכנתה על הכלים ועל היין, למתיישבים האחרים — במשכנתה על התבואות, ולסוחרים — במשכנתה על נפט המובא למכירה.
ליבונטין דרש ביטחונות מכל הלווים, בכלל זה אף מהמושל הטורקי של ירושלים, אשר ליבונטין אישר לו רק הלוואה קטנה יחסית לאחר ששיעבד לבנק את הכנסותיו ממסים במחוז חברון.
נוכח מוסר התשלומים הירוד של המושל, כאשר נאספו המיסים מרועי הצאן בחברון, ישב אחד מפקידי הבנק במקום וקיבל מהרועים את תשלומיהם לממשלה בתור פירעון לחוב.
עם פתיחת "הבנק העות'מאני" בירושלים, התחמק ליבונטין מהלוואות נוספות למושל בטיעון "אין לנו להיכנס לגבולי עסקי הבנק הזה".
פתיחת בנק אפ"ק הביאה לירידה בריבית שהייתה נהוגה עד אז בהלוואות למגזר החקלאי.
החקלאים יכלו ללוות מהבנק על פי חישובי ריבית מקובלים בבנקאות האנגלית, ולא להזדקק לבעלי דוכנים למתן הלוואות אשר גבו "15 תמורת 10", כלומר על כל עשר מטבעות שניתנו בעת הזריעה, על הלווה לשלם 15 מטבעות בעת האסיף.
ליבונטין הבין כי הפעלתו של הבנק החדש תלויה בראש וראשונה בצוות אשר יעבוד בו.
הוא שילב בעמדות מפתח בבנק עובדים ממשפחות מבוססות ומוערכות בארץ: מני, אלישר, ריבלין, סלונים, בן-טובים, שלוש, הורביץ וחסון.
משפחות אלה, שהיו בעלות מעמד והשפעה ביישוב היהודי בארץ ישראל, היו שותפות להכרעות כלכליות ביישוב היהודי ובניהן היוו את הצמרת הניהולית של הבנק עד הקמת המדינה.
ליבונטין אף הקדיש תשומת לב מיוחדת להכשרת צוות העובדים לתפקידו.
המונח "פקיד" לא עורר חיבה ביישוב הישן ובמושבות החדשות ועל ליבונטין היה מוטל האתגר לגרום לשינוי תדמיתו של המונח, על ידי הכשרת פקידים בעלי אופי עבודה שונה.
לצורך שינוי תדמית זה הוא נקט במספר צעדים:
הוא קבע כי השפה המדוברת והכתובה בבנק תהיה העברית.
הוא חיבר מילון למונחי הבנק, כאשר חלק מהמושגים היו בלועזית, בכתב עברי, אך ההסבר כולו היה בעברית.
במציאות שבה השפות המדוברות ביישוב היו יידיש, לאדינו וערבית, השימוש בשפה העברית היה בגדר חידוש.
הוא חיבר חוברת בשם "ספר השימוש", ובה הסביר לפקידים את עקרונות החשבונאות, השירות הבנקאי ללקוח, כללי התנהגות לפקיד וחובות וזכויות העובד.
בין השאר נדרש הפקיד להימנע מביצוע עסקים פרטיים וממתן ערבויות אישיות, אפילו לקרובי משפחתו.
הוא דאג לביטחונם הכלכלי של עובדיו.
על מנת שיוכל לדרוש מהעובד עמידה בכללי העבודה, הוא דאג לזכויות: משכורת הפקיד שולמה מראש, בתחילת החודש, כדי שלא יזדקק להלוואות במשך החודש, אפילו לא מהמכולת.
הוא הקים את קופת התגמולים הראשונה בישראל: הבנק והעובד נדרשו להפריש לקופה סכום קבוע בכל חודש.
כאשר נמנע מן העובד לעבוד עוד מפאת מחלה, או אם פרש מחמת גילו, שילמה לו הקופה את שכרו.
על מנת להעניק לעובד ביטחון במקום עבודתו, נקבעה גם תקופה קבועה - לא ארוכה - שאחריה קיבל העובד קביעות במקום העבודה, ולא ניתן היה לפטרו עוד ללא סיבה רצינית.
כך נוצרה מציאות שבה פקידי הבנק דיברו עברית, ידעו את עבודתם, ונהנו מתנאי עבודה משופרים לתקופתם.
כך גם צומצמה למינימום התחלופה של עובדי הבנק, שעלולה הייתה לפגוע בעקרון הסודיות הבנקאית.
עקרונות אלה נשמרו בבנק במשך עשרות בשנים.
בתום עשור לפעילות הבנק מנה צוות העובדים 70 פקידים ומנהלים.
היות הבנק מוסד ציוני, והעובדה שמנהלו ליבונטין לא היה רק מומחה בנקאי אלא גם איש מפתח מן היישוב (ממייסדי ראשון לציון), השפיעו על תחומי פעילות הבנק.
בין תחומי הפעילות הבולטים של הבנק הייתה קניית קרקע ברחבי ארץ ישראל.
אחד מעוזריו הראשיים של ליבונטין היה אליהו ספיר - איש מומחה ומנוסה בחוקי הארץ ובמנהגיה, "ונטייה עזה בנפשו לגאולת הארץ" - כפי שהגדיר זאת ליבונטין.
בין הקרקעות שרכש הבנק בעשור הראשון של המאה ה-20 היו 4000 דונם מאדמות הכפר דיר טריף ליד לוד, לימים, בן שמן, שם ניטע יער לזכרו של הרצל (הוא יער הרצל) ולידו הוקמה חווה חקלאית.
כן נרכשה אדמת חולדה, וגם עליה נוסדה חווה חקלאית.
אדמת פג'ה נמכרה ועברה לידי אנשים פרטיים בפתח תקווה.
בדרום ימת הכנרת נרכשה אדמת כפר דליקה וכפר אום ג'וני, ועל אדמתם הוקמו דגניה א' והחווה החקלאית כנרת.
קרקעות נוספות נרכשו ברחובות, בגדרה, בנס ציונה, בבאר יעקב, בכפר תבור ובכפר חיטים.
רכישה גדולה במיוחד תוכננה באזור ה"ג'יפתליק" בבקעת הירדן (מצפון לים המלח), במטרה להקים במקום התיישבות אשר תנצל את משאבי הטבע של ים המלח.
אפ"ק אף שימש כערב לקרן קיימת לישראל לצורך רכישת אדמות העיר תל אביב.
לליבונטין היו תוכניות ענפות, לרכוש אדמות ברחבי ארץ ישראל ב"גבולות ההבטחה", כל עוד לא היו מיושבות.
לפיכך תכנן התיישבות אף בחצי האי סיני, ומימן סקר מקיף לבחינת אפשרות זו.
היו לו תוכניות רכישה מקיפות בעבר הירדן ובסוריה.
ליבונטין ראה את מרחבי האימפריה העות'מאנית - "מחוז סוריה וארץ ישראל" כולו - כאתר התיישבות פוטנציאלי ליהודים.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה השפיע באופן מיידי על הנהלת הבנק.
משום שהיה נתין של רוסיה, מדינה שהוכרזה כמדינת אויב באימפריה העות'מאנית, נאלץ ליבונטין להישאר באלכסנדריה שבמצרים, שם שהה בעת שפרצה המלחמה.
הוא פתח בעיר סניף זמני אשר שירת את אלפי הפליטים שגורשו מארץ ישראל.
רבים מן הפליטים היו בעלי חשבון באחד מסניפי בנק אנגלו-פלשתינה בארץ.
בעזרת כספים שהגיעו מאוצר התיישבות היהודים, חברת האם בלונדון, ניתן היה לאפשר לפליטי ארץ ישראל לפדות כספים מן הבנק, על חשבון פיקדונותיהם בסניפי הבנק בארץ.
החל משנת 1915, עקב היעדרו של ליבונטין מן הארץ, עבר ניהול הבנק באופן מעשי לאליעזר הופיין, שהיה אזרח הולנד - מדינה ששמרה על נייטרליות כל זמן המלחמה.
תרומתה העיקרית של הנהלת הבנק בזמן המלחמה הייתה בשמירת נכסי הבנק, שערכם עלה בזמן המלחמה.
על כך העיד ברוך בן-טובים, מנהל סניף טבריה של הבנק: .
ההוראה לוותה באיומו של ג'מאל פאשה, המושל הצבאי של הארץ, לעצור את הופיין ולהגלותו.
הודות לעמדת הקצינים הגרמנים במפקדה הטורקית, לא יצאה הוראה זו לפועל.
בסופו של דבר, בקיץ 1916, נתנו השלטונות הטורקיים הוראה לפתוח מחדש את סניפי הבנק כדי "לבצע פירוק מסודר".
מפרק רשמי לא מונה, ומלאכת הפירוק הוטלה על הפקידים הזוטרים של הבנק.
ה"פירוק" לא הסתיים עד תום המלחמה, וכך, עם הכיבוש הבריטי של ארץ ישראל, נפתחו משרדי הבנק לציבור.
בדצמבר 1917 עצרו השלטונות העות'מאניים את מנהל סניף טבריה ברוך בן-טובים והעמידו אותו למשפט בדמשק.
לאחר מכן הוגלה לבתומי והורשה לחזור לטבריה רק בחודש מרץ 1919.
בשנת 1918 לאחר כיבוש ירושלים ויפו על ידי הצבא הבריטי, נותר הסניף בחיפה מנותק מסניפיו האחרים כשבקופתו מזומנים.
כדי שהכסף לא יאבד את ערכו השתמשו בו לרכישת קרקעות על הכרמל בעיקר קרקעות שהיו בבעלות הטמפלרים.
קרקעות אלה שימשו לאחר מכן לייסוד שכונת מרכז הכרמל.
בתקופת המלחמה, על רקע מחסור במזומנים ששרר בארץ ישראל, החל הבנק להנפיק "שקים רשומים", ששימשו כאמצעי תשלום לציבור.
היו אלה המחאות פרטיות, בסכומים נקובים של 5 עד 100 פרנק, אשר עליהן הייתה חותמת וחתימה מאושרת של הבנק.
הסבת ההמחאה על ידי המוטב הפכה אותה למוכ"ז.
בפועל, מילאו המחאות הבנק תפקיד של שטר כסף לכל דבר - הן התקבלו ברצון וכובדו על ידי האוכלוסייה היהודית והלא-יהודית.
בגמר המלחמה נפדו ההמחאות על ידי הבנק בערכן הנקוב.
הסכומים היו נקובים בפרנקים צרפתיים, כמקובל בימים ההם, בעוד שההילך החוקי באימפריה העות'מאנית היה הלירה הטורקית.