tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1975 שופרה התאוריה, והם דיברו על קישור של הריבוזום לחלבון המופרש שמתורגם ואלה כקומפלקס לחלבון ממברנה שנמצא על הרשתית התוך-פלזמית (signal recognition particle receptor).
בנוסף, באותו מודל הם הוסיפו נוכחות של פפטידאז שיכול לחתוך את האזור שגורם לקישור לחלבון שמעביר את החלבון המופרש.
ב-1979 מחקר נוסף באותה מעבדה הראה שיש בנוסף לרצף כניסה לרשתית התוך-פלזמית גם רצף שגורם ליציאה משם (stop transfer sequence).
כך, חלבונים ממברנליים יכולים להיווצר באותה מערכת כמו חלבונים מופרשים, אולם מתאפשרת חיבור לממברנה.
הם הראו בניסוי שמדובר באותה מערכת שעובדת בחלבונים מופרשים וממברנליים.
בהמשך, סטודנט אחר בודד את ה-signal recognition particle (SRP), החלבון שנקשר לרצף שגורם להעברה לתוך הרשתית התוך-פלזמית.
אחרי המחקר הזה מצאו שיש חלבון שהוא הומולוג ל-SRP בחיידקים.
בהמשך מצאו שיש קולטן ל-SRP על הקרום של הרשתית התוך-פלזמית (signal recognition particle receptor).
בצורה זו מתאפשרת הספציפיות של המעבר לרשתית התוך-פלזמית ולא לאברונים תאיים אחרים.
ב-1986 הצליחו לבודד את הפפטידאז שחותך את הרצף החלבוני ששולח לרשתית התוך-פלזמית.
אחת המטרות של המעבדה של בלובל הייתה ליצור ליפוזומים, שהם בועיות שמורכבות ממבנה של קרום כפול, שיכילו את החלבון שחושבים שגורם להעברה לממברנה, ואז להראות שאכן יש את המעבר לתוך הליפוזומים.
העברה שכזו תוכיח שמדובר בחלבון המסוים הזה שמאפשר את ההעברה לתוך האברון.
ב-1990 הצליחו ליצור מחדש ליפוזומים כאלה.
מחקרי המשך בוצעו במעבדה של רנדי שקמן, שזכה על כך גם הוא בפרס נובל מאוחר יותר.
בלובל בהמשך ניסה לפתור את המבנה של ה-Nuclear pore complex.
חלבונים אלה הם גדולים במיוחד, 100 מיליון דלטון, נפוצים מאוד וסלקטיביים מאוד.
Nuclear pore complexes יכולים להעביר מולקולות משני צדי הקרום של גרעין התא.
כל אחד מהחלבונים מורכב מ-8 תת-יחידות.
לצורך כך, במעבדתו מבטאים את החלבונים הללו בחיידקים, כלומר מוסיפים פלסמיד עם הגן לחיידקים וגורמים לכך שהחיידקים יתעתקו את הגנים ולבסוף יתרגמו אותם.
לאחר מכן, הם מבודדים את החלבונים הללו, ומגבשים אותו ומנסים לפתור את המבנה תוך שימוש בקריסטלוגרפיה בקרני רנטגן.
המבנים של חלק מהחלבונים הללו פוענחו כבר במעבדתו, ונתנו מידע על איך התעלות הללו פועלות.
יש חשיבות רבה בתעלות אלה, ופגיעות בהן מובילות למחלות שונות בעכברים.
גינתר בלובל נודע גם בתמיכתו האקטיבית בשיקום של דרזדן שבגרמניה.
הוא עשה זאת באמצעות הקמה של "Friends of Dresden, Inc." ועמידה בראשה.
הוא תרם את הכספים בהם זכה בפרס נובל לצורך שיקום העיר, ובייחוד לצורך בנייה מחדש של הפראואנקירכה (שהושלמה ב-2005) ובנייה של בית כנסת חדש.
התקבל כחבר לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ב-1983
התקבל כחבר לחברה הפילוסופית האמריקאית ב-1989
1993 – פרס לסקר למחקר בסיסי ברפואה
1999 – פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה
2013 – תואר לשם כבוד מאוניברסיטת רוקפלר
גינת וינר היא גן ציבורי הממוקם בין רחוב דיזנגוף ורחוב מנדלשטם בצפון הישן של תל אביב.
זוהי אחת מגינות הכיס אשר נבנו בתוכנית גדס, ושוכן בה עץ הפיקוס הגדול בעיר.
גינת וינר הוקמה במסגרת תוכנית גדס, שתוכננה בשנים 1927–1929 על ידי מתכנן הערים הסקוטי סר פטריק גדס.
גדס השתמש בתכנונו בעקרונות עיר הגנים, הכוללים גנים ציבוריים גדולים וקטנים השזורים במרקם העיר, ותכנן "גינות כיס" הנחבאות בין הבתים.
גינת וינר, אשר נמצאת בתוכניות המקוריות, היא דוגמה לכך.
לפני הקמת הגינה שכן במקום "בית באר".
המבנה נבנה מעל באר שנחפרה כנראה להשקיית כרם שהיה במקום לפני הקמת השכונה.
מאוחר יותר הוסב המבנה לטיפת חלב.
בגינה שוכנים כיום עץ הפיקוס הגדול והעתיק בתל אביב, פסל ברונזה של ברנרד רדר "אשה עם כדור ופירמידה" מ-1959 (תרומת אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות), מבנה טיפת חלב, גינת כלבים ומגרש משחקים.
ב-1987 נקראה הגינה על שם ג'נה וינר (שרף) בעקבות תרומת משפחתה.
ב-2017 הסתיים שיפוץ כולל של הגן במסגרתו נבנתה מחדש טיפת חלב ובנוסף גני ילדים.
גינת הפלאים של רינת היא סדרת טלוויזיה ישראלית ששודרה בערוץ הופ!
בשנת 2010 וכיום בשידורים חוזרים בערוץ הכוכבים, בכיכובה של רינת גבאי.
בכל פרק רינת מגיעה לביתו של סבא ספי ומדברת איתו בסלון עד שהוא נרדם.
ברגע שהוא נרדם, היא יוצאת לגינת הבית היבשה, שם היא פוגשת חברים חדשים ופותרת בעיות.
במהלך פרקי הסדרה מושרים שירים מקוריים על ידי דמויות הסדרה.
רינת (רינת גבאי): ילדה בעלת שתי צמות המבקרת את סבה הישנוני בביתו, וברגע שהוא נרדם היא יוצאת לגינה היבשה שלו.
סבא ספי (ספי ריבלין): סבא של רינת, שתמיד שוכח איפה המשקפיים שלו.
בכל פרק הוא נרדם במהלך שיחה עם רינת.
שושן (גיא פרידמן): שושן לבן וחבר של שושנית.
שושנית (רוית יעקב): שושנה אדומה וחברה של שושן.
שקשוקה (דודי גזית): חתול שגר בגינה.
שרקנית (ניקול ליידמן): ילדה אילמת שבמקום לדבר היא שורקת ומכאן שמה.
באר הקסמים: באר יבשה שיכולה לדבר.
גנרל גינתר שוונטס , היה מפקד בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
שוונטס נולד ב-15 באוקטובר 1881 בקולברג, ובשנת 1899 הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-5 (שלזיה התחתית ה-1 - אויגן אנטון תיאופיל פון פודביאלסקי), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא הועלה לדרגת האופטמן ומונה לקצין במטה הקורפוס ה-6. ב-14 במאי 1916 הוא הועבר למפקדת דיוויזיית התחלופה ה-4, וב-29 באוגוסט 1916 הוא הועבר למטה הארמייה החמישית.
ב-26 בנובמבר 1916 הוא הועבר למטה הדיוויזיה ה-39, שם נשאר עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה הצטרף שוונטס לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-5 במרץ 1922 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-12 בפברואר 1924 הוא התחתן עם אדית פון אייקה ופולוויץ.
ב-1 בפברואר 1928 הוא הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 בפברואר 1930 הוא מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-11 (שלזיה העילית).
ב-1 בינואר 1931 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוקטובר 1933 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 במרץ 1938 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-19, וב-1 ביוני 1938 הוא הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
עם פרוץ המלחמה פיקד שוונטס על הדיוויזיה ה-19, ולחם עמה במהלך המערכה בפולין, כחלק מהקורפוס ה-11, במסגרת הארמייה העשירית.
בסוף 1939 הוא עבר עם הדיוויזיה שלו לזירה המערבית, ובינואר 1940 הוא עבר אירוע מוחי, ובעקבות כך מסר את הפיקוד על הדיוויזיה לאוטו פון קנובלסדורף.
ב-1 בספטמבר 1941 הוא פרש מהוורמאכט, וב-11 באוגוסט 1942 הוא מת בביתו בגלזן.
גיס 441 (הגיס הדרומי) הייתה מפקדת שדה בדרג המבצעי של צה"ל, שהייתה כפופה לפיקוד הדרום, ונועדה לשמש כגוף לפיקוד ושליטה בתווך שבין הפיקוד המרחבי והאוגדות הלוחמות.
בראש הגיס עמד קצין בדרגת אלוף.
מפקד הגיס האחרון היה האלוף יצחק בריק.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים, עלה הצורך בצה"ל להקים מפקדות שדה בכירות שימשו כגוף לפיקוד ולשליטה בתווך שבין הפיקוד המרחבי לבין והאוגדות, וזאת בעיקר על מנת להביא לסנרגיה בהפעלת הכוח במבצעים דוגמת צליחה והבקעה, בהם פועלות במרחב מספר אוגדות.
בנובמבר 1974 הורתה מחלקת תוא"ר (תכנון וארגון) באג"ם על הקמת שתי מפקדות של "כוח משימה על-אוגדתי" הכפופות מנהלתית לפיקודים המרחביים צפון ודרום, המשימות של מפקדות אלה היו: לעסוק בתכנון מבצעי של כוח משימה על-אוגדתי בגזרת הפיקוד המרחבי; ולפקד במלחמה על כוח משימה על-אוגדתי למשימות מוגדרות בגזרת הפיקוד המרחבי.
מבין שני הגיסות שהוקמו בצה"ל, גיס 441 בפיקודו של אלוף אריאל שרון היה הראשון שהוקם ותורגל.
המפקדה המצומצמת, שאמצה את השם גיס רק בפברואר 1975, כללה את מפקד הגיס, סגנו, ראש המטה ובצדם מספר קציני מטה בסדיר ובמילואים ובהם קצין אג"ם, קצין מודיעין, קצין הנדסה, קצין קשר, קצין סיוע ארטילרי, קצין תיאום אוויר, קצין נ"מ, קצין שלישות וקציני אפסנאות ובהם תחזוקה, חימוש ורפואה.
במרץ 1975 ליווה הגיס תרגיל הקמה של גיס 479 בסיני.
הגיס התמקם במחנה נתן והוקם גרעים סדיר על בסיס שני סא"לים – עוזר קצין אג"ם ועוזר קמ"ן.
ב־1979 נבחן שוב מבנה הגיס והוחלט לבנותו כמפקדה גדולה יותר שתוכל לפקד על אוגדות, על חטיבות עצמאיות ועל גופים מסייעים שיוקצו בהתאם לצורכי המשימה.
על מנת לאפשר פיקוד ושליטה בסדר הכוחות הגדול של הגיס הוחלט להקים למפקדה גדוד קשר גיסי.
מפקדת הגיס גדלה למאות חיילים סדירים, וב־1977 מונה יעקב שפיר כרמ"ט סדיר לגיס בדרגת אל"ם, לקראת תרגיל גיסי גדול שתוכנן.
הגיס היה מעורב במבצע רמון להיערכות צה"ל מחדש עקב פינוי סיני בעקבות הסכם השלום עם מצרים.
בפברואר 1982 מונה תא"ל עודד טירה כסגן מפקד הגיס סדיר, והגיס הופעל בפיקודו בפינוי חבל ימית.
במלחמת לבנון הראשונה תוכנן שהגיס ישמש כעתודה המטכ"לית וככזו השתלבה בתוכניות של פיקוד הצפון.
במפקדת הגיס הוצבו אלוף יעקב אבן מפקד המכללה לביטחון לאומי ואלוף אברהם רותם.
לאחר המלחמה התמנה אלוף אמיר דרורי למפקד הגיס בהיותו בשנת לימודים.
ב־1985 מונה אלוף עמנואל סקל למפקד הגיס בסדיר, לאחר שלא הוענק לו תפקיד אחר במטכ"ל.
תחת סקל שימש הגיס כמנהלת תרגילים לתרגילים צה"ליים, בהם תרגילים לגיס 479 וליחידות פיקוד הצפון.
הגיס הקים מפקדה עורפית במרכז לתכנון.
הדילמות בדבר מיקומו של הגיס כדרג ביניים מלא בין הפיקוד המרחבי לבין האוגדות, המשיכו להוות מוקד לוויכוח בצה"ל.
בפועל גדלה מפקדת הגיס להיקפים של מאות אנשים.
בצד התכנונים האופרטיביים בגזרות השונות המשיכה מפקדת הגיס להכין תרגילים ולשמש מעטה לתרגילי האוגדות במרחב פיקוד הדרום כמו גם במרחבי הפיקודים האחרים.
מפקדת הגיס הקפידה לשמור על כשירותה המבצעית בסדרה של תרגילי גיוס וכוננות ותרגילי פריסה ודילוגים שאפינו את השגרה וחזרו על עצמם מדי מספר חודשים.
תחת פיקודם של האלופים בסדיר ובמילואים עמנואל סקל, עוזי דיין ויצחק בריק המשיך הגיס לתכנן ולתרגל לחימה בגזרות השונות.
לשיאה הגיעה הפעילות בשנים 1990–1991 במהלך מלחמת המפרץ בשל חשש מהתפתחויות בחזית המזרחית.
תחת פיקודו של האלוף עוזי דיין פיקד הגיס על סדרת תרגילים שנועדו לבחון תפיסת הפעלה מתקדמת של הכוחות.
לראשונה הוכנסו אז מחשבים לצורכי תכנון ושליטה גם בדרג השדה.
בעקבות השינויים בסדרי העדיפות ובסדרי הכוח אדם של צה"ל בשנת 2004 פורקה מפקדת הגיס ואנשיה השתלבו במפקדות אחרות ובעיקר באלו של הגייסות האחרים בצה"ל.
לאחר שחרורו המשיך לשמש כסגן מפקד הגיס במילואים)
לאחר שחרור המשיך לכהן כרמ"ט הגיס במילואים)
אלוף עמנואל סקל (דצמבר 1990 – ספטמבר 1992, מפקד הגיס)
גינת פרפרים היא גינה המתוכננת כדי ליצור בה סביבה המושכת אליה פרפרים וסוגים מסוימים של עש.
גינה זו מושכת אליה סוגים שונים של "פרפרי גינה" לעיתים קרובות גם כדי לשמש בתי גידול וגם כדי להטיל ביצים ולשמש בתור חרקים העוזרים בטיפוח פרחים וצמחים הנמצאים בגינה זו.
ישנם סוגים של כמה צמחים שהם אינם מוזנים על ידי פרפרים בוגרים ולכן זחל של פרפר צריך בית גידול עבור אוכלוסייה גדולה יותר של פרפרים.
פרפרים בדרך כלל מעדיפים לאכול את הצוף של פרחים (בדומה אל דבורים ולכן ישנם מאות צמחים כאלו שניתן לשתול כדי למשוך אותם בהתאם למיקום או לזמן של השנה או גורמים אחרים.
בנוסף לשתילת פרחים מסוימים המזינים את הפרפרים, קיים בית פרפרים ובו מתקן עם חול ועם מים ומשאבים אחרים יחד עם מזון כמו פירות רקובים.
גינת בר הוא ספר מאת מאיר שלו, שיצא לאור בהוצאת עם עובד, 2017. רישומים וציורים מאת רפאלה שיר, אחותו של שלו.
הספר מתבסס על חוויותיו של שלו, המגדל בגינתו הפרטית צמחי בר, רקפות, כלניות נרקיסים, חצבים וגידולי בר רבים אחרים.
הסופר, שפרש מסביבת מגורים אורבנית, כדי לגור קרוב יותר אל הטבע, התגורר ביישוב אלוני אבא, אשר בעמק יזרעאל, וטיפח בחצר ביתו גינה המבוססת כולה על הטבע והחי הארץ ישראלי.
"גינת בר" תורגם לגרמנית, הולנדית, רוסית, אנגלית ואיטלקית.
כך מתאר שלו את תוכנו של הספר.
ואכן, הספר כולל כחמישים רשימות, הלקוחות כאילו מיומנו של גנן מתחיל, שמנסה את כוחו בגידול וטיפוח של גינת בר בחצר ביתו.
כזו המבוססת על עונות השנה וגידוליה הטבעיים של הארץ.
ברשימה הראשונה: "מקום חדש" מתאר שלו את מציאת הבית שקסם לו ואת מצבה של החצר עם בואו.
בעזרתו של שכן, שהיה שייך לדור המייסדים, הוא לומד כיצד לגזום, היכן לחפור, מה לעקור ועוד כהנה וכהנה עבודות גינון, שנועדו לגרום לעצים להניב פירות טעימים, ולפרחים ללבלב בעונתם.
בפרק "חצבים", הוא מספר על שני הפרחים השולטים בגינתו, החצב והרקפת החסונים ומאריכי ימים, שפורחים כל אחד בעונתו, ומשמחים את לבו.
על כן דאג לזרוע או לשתול רבים מהם בגינתו.
אפילו החולד וחזירי הבר מניחים להם, מעיד בשמחה הסופר.
גם הגננות וילדי הגן שמחים על מושבות החצבים בגינת הבר של שלו, מטיילים בחצרו ושרים את שירי הסתיו.
על הפרח היפה, מזכיר שלו, שורר נתן יונתן את המילים: "הראית איזה יופי / שרעד ברוח סתיו?
/ שדה זהב דעך באופל / והדליק נרות חצב"
"כשהייתי ילד רציתי להיות זואולוג" מתוודה שלו ברשימה "היו ואינם" והוא מוסיף ומודה שגם היום הוא מקווה להיעשות זואולוג.
אהבתו של שלו לצומח והחי בישראל בולטת בכל כתביו, ומקבלת ביטוי בולט בספרו "גינת בר".
בפרק הנוכחי הוא מבכה את היעלמותם, או נדירותם של בעלי חיים שונים כמו פרפרים, גחליליות, העפרן, הצבים וכדומה.
גם את היעלמותם של יערות רבים מבכה שלו.
"מי יודע?" הוא מקווה, "אולי יום אחד תשוב הארץ הזאת ותתכסה ביער הישן שלה, ודובים יהלכו בו, וארי יעלה מגאון הירדן ומי לא יירא עת ישאג".
ברשימה "סברס" מספר שלו על צבר גדול שמתנשא בגינתו.
עד היום ניתן לראות בסיציליה ובספרד את הצמח.
את הפרק על הסברס מסיים שלו בעצה לגברים:
ובכך, באמצעות רבדים מגוונים של השפה העברית, הוא משלב בין המלצתו לאכילת פירות הארץ לגישתו הפמיניסטית.
חוויות רבות נוספות נמנות בפרקים השונים, וביניהם גם התייחסות מיוחדת לחיות הבר שמבקרות בחצרו, כולל קרמר החתול וחזירת בר עם גורים (שבעטייה בילה הסופר את לילו על שולחן בגינה), נחשים שונים, ציפורים מרהיבות עין ועוד.
מאיר שלו בורא את גן העדן הפרטי שלו, אומרת יעל דיין, ואנחנו, הקוראים, יוצאים נשכרים.
אמנם שלו כותב בפתח ספרו שאין זה ספר הדרכה לגנן, אך גם היא וגם הקוראים, היא מניחה, השכילו מספרו בנושא זה, ואף בנושאים אחרים כמו: מכמנות הלשון וסיפורי התנ"ך.
שלו מלמד על שיטות של איסוף זרעים ואחסונם, על פרחים והטיפול בהם, על נמלים וקיפודים, על ההבדל בין קטיף, מסיק וארייה, על אסטרטגיות המלחמה בצרעות ובחולד.
כך מלמד שלו את הקורא כיצד לכבוש זיתים ולהכין לימונצ'לו, מה הם כלי העבודה השונים המסייעים לעבודת הגינה וכיצד להיעזר בהם, ואת כל זאת הוא כותב בהומור שובבי ונבון, שמלווה את כל ספריו של שלו.
את נהלל לא ממש עוזבים, מעידה יעל דיין מניסיונה שלה ושל שלו, שגדלו בנהלל.
חוזרים אליה בנוסטלגיה, בצמחים שמגדלים באדניות בעיר הגדולה, או בגינת הבר כמו זו של מאיר שלו.
זהו אינו ספר מסעות או זואולוגיה על ארץ ישראל, אלא ספר של מקום.
"מאיר שלו לא נוסע בגינת הבר לשום מקום.
הוא חג במעגל החוזר חלילה של לידה ומוות, פריחה וקמילה, זריחה ושקיעה, לאט בקצב הטבעי, בסבלנות של בגרות, היודעת שאי אפשר להאיץ את ההתחלות או לעכב את הקצים"
נסים קלדרון מעיד על עצמו שאיננו איש של טבע.
אין הוא מבדיל בין הורד והנורית, ולכן היה בטוח שלא יהנה מ"גינת בר", אך הוא נהנה.
יזהר, שכתב על הטבע הגדול, המסעיר, הדרמטי, כאן כותב שלו על הטבע ששוכן בגינה הקטנה שליד ביתו.
ספרו של שלו מהווה מעין הערת שוליים לרומאנים שלו, מתרשם קלדרון, ואיורי הצמחים של רפאלה שיר הם עיטור יפה להערות אלו.
אך קלדרון רואה בספר לא רק תיאורים תמימים של גידולי גינת בר, אלא מעין ספר מפתח למוזרויות של שלו.
הוא מנסה לכתוב, אך השיגעון למצוא שני זרעים של רקפת מפריע את שלוותו.
הוא מארח בגינתו גם עכבישים וגם צרעות-פלך, עד שנתקל בצרעה גרמנית אחת שהוציאה אותו מדעתו בעקיצותיה, והוא יוצא למלחמת חורמה נגדה ומשמיד את ביתה.
גינתר ויקטור, נסיך שוורצבורג היה הנסיך הריבוני האחרון של שוורצבורג-רודולשטדט ושוורצבורג-זונדרסהאוזן.
גינתר ויקטור נולד ב-21 באוגוסט 1852 ברודולשטדט, והיה בנם של אדולף, נסיך שוורצבורג-רודולשטדט (1801–1875) ומתילדה, נסיכת שנבורג-ולדנבורג (1826–1914), בתם של אוטו ויקטור, נסיך שנבורג-ולדנבורג (1785–1861) ותקלה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטדט (1795–1861), שהייתה בת דודתו של אביו.
לאחר מות אביו ב-1 ביולי 1875 הפך גינתר ויקטור ליורש העצר של נסיכות שוורצבורג-רודולשטדט.
לאחר מותו של בן דודו הראשון גאורג אלברט, נסיך שוורצבורג-רודולשטדט ב-19 בינואר 1890 הנסיך גינתר ירש אותו כנסיך הריבוני של שוורצבורג-רודולשטדט.
עם מותו של לאופולד, נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן ב-20 באפריל 1906 הפך הנסיך גינתר גם ליורש העצר של נסיכות שוורצבורג האחרת.
מותו של נסיך שוורצבורג-זונדרסהאוזן, קרל גינתר ב-28 במרץ 1909 איחד את שתי נסיכויות שוורצבורג תחת הנסיך גינתר באיחוד אישי.
זו הייתה הפעם הראשונה ששתי הנסיכויות אוחדו תחת אותו שליט מאז המאה ה-16 כאשר נוצרו קווי זונדרהאוזן ורודולשטדט.
בעקבות ירושת זונדרסהאוזן הנסיך גינתר הסיר את השם רודולשטדט מתוארו וקיבל את התואר נסיך שוורצבורג.
לאחר פרוץ המהפכה הגרמנית התפטר הנסיך גינתר ב-22 בנובמבר 1918. לאחר מותו בזונדרסהאוזן ב-16 באפריל 1925, ירש אותו כראש בית שוורצבורג הנסיך סיזו.
הנסיך גינתר התחתן עם אנה לואיזה, נסיכת שנבורג-ולדנבורג (1871–1951) ברודולשטדט ב-9 בדצמבר 1891. היא הייתה בתם של גאורג, נסיך שנבורג-ולדנבורג (1828–1900) ולואיזה, נסיכת בנטהיים-טקלנבורג (1844–1922), אולם לא היו להם ילדים.
בשנת 1942 אימצה הנסיכה אנה לואיז את אחיינה וילהלם, נסיך שנבורג-ולדנבורג (1913–1944) ואת בנו הנסיך אולריך (יליד 1940).
גינתר פרין היה קצין ימי ומפקד צוללת גרמני.
בשל הצלחותיו הצבאיות, הוא נחשב על ידי התעמולה הנציונל-סוציאליסטית כגיבור המלחמה האידיאלי.
הוא נודע לשמצה בעיקר בגלל המתקפה המוצלחת ב-14 באוקטובר 1939 על סקפה פלו, נמל הבית של צי הבית ומאז 1919 נמל ימי חשוב של בריטניה.
פרין נולד ב-16 בינואר 1908 באוסטרפלד בפרובינציית סקסוניה, והיה בנם של השופט גוסטב פרין ומרגרט בושטדט.
מאוחר יותר עברו הוריו להתגורר בגוסלר ומשנת 1930 עברו להנובר.
פרין התגורר עם קרובי משפחה, הנוטריון קרל האן ואשתו, בליבק מגיל חמש.
הוא למד בקתרינאום שם ואחר כך בבית הספר התיכון המלכה קרולה בלייפציג.
בגיל 16, פרין נשר מבית הספר התיכון, שנקרא מאוחר יותר על שמו כשהפך למפקד צוללת בולט, והצטרף לצי הסוחר הגרמני.
בשנת 1927 נרשם פרין בלייפציג.
ב-1931 עבר את בחינת הקפטן, אך אז נעשה מובטל.
לפי האוטוביוגרפיה המאוחרת שלו, הוא האשים את רפובליקת ויימאר באבטלה ובחוסר סיכויים שלו, ומתוך מרירות, הצטרף ל-NSDAP ב-1931.
פרין הצטרף לרייכסמרינה ב-16 בינואר 1933. הוא שולב בצוות 31 והפך ל"צוער ימי" ב-1 במרץ.
לאחר הכשרת החובה כחייל רגלי ב-Schiffsstammdivision der Ostsee בדנהולם ליד שטרלזונד, מאפריל 1933 עד ספטמבר 1934 סיים פרין קורסי נשק בבית הספר הימי ב-Mürwik ובבית הספר לקציני הסיפון בקיל.
ב-1 באפריל 1935, פרין, שהפליג באותה תקופה בסיירת הקלה קניגסברג, הועלה לדרגת לויטננט צור זי.
באותה שנה, פרין התנדב לכוח הצוללות.
שם הוא סיים את הכשרת הצוללות עד סוף אפריל 1936, למד בבית הספר לצוללות בקיל והפליג על צוללת ההדרכה U-3. מ-11 במאי 1936 שירת פרין כקצין משמר ראשון (I WO) ב-U-26 תחת לויטננט צור זי ורנר הרטמן.
מספר משימות במלחמת האזרחים בספרד נפלו בזמן פיקודו על הספינה.
מאוקטובר עד דצמבר 1938, פרין קיבל הוראות בנייה עבור הצוללת העתידית שלו U-47 במספנת Germania בקיל.
ב-17 בדצמבר 1938 הוא קיבל את הפיקוד על U-47, שהשתייכה לשייטת הצוללות וגנר.
ב-1 בפברואר 1939, פרין הועלה לדרגת קפיטן-לויטננט.
בתחילת המלחמה סייר פרין ממערב לבורדו עם U-47, לאחר שהצוללת עזבה את קיל ב-19 באוגוסט 1939. מפקדי הצוללות הגרמנים שהיו בים עם פרוץ המלחמה הגיבו אחרת לנסיבות המשתנות.
פריץ-יוליוס למפ, אחד מחבריו לצוות של פרין, הטביע את ספינת הנוסעים הבריטית את'ניה עם U-30 מבלי לעצור תחילה את כלי השיט או שזיהה אותו בבירור.
עם זאת, פרין דבק בהליך לפי פרוטוקול הצוללות, מה שגם גובה על ידי פקודתו של קרל דניץ ברדיו מיד לאחר תקרית את'ניה.
בהתאם לכך, פרין הניח בתחילה לשלוש ספינות של מדינות נייטרליות.
למחרת בבוקר הוא תקף את ספינת המשא הבריטית בוסניה (2,407 BRT) באש ארטילרית.
לאחר שהצוות ירד ולווה למקום מבטחים על ידי ספינה נורווגית שעצרה, הוא הטביע את הספינה בטורפדו.
באותו אופן הוא הטביע את הריו קלארו (4,086 BRT) למחרת וגם ניסה להטביע את גארטבון (1,777 BRT), אותה הטביע לבסוף באש ארטילרית כיוון שהטורפדו שנורה נכשל.
ב-15 בספטמבר U-47 חזרה לקיל.
פקודה זו דמתה ל"קומנדו התאבדות", מאחר שהנמל היה מאובטח בכבדות, שתי צוללות גרמניות (SM U-18 ו- SM UB-116) כבר הוטבעו במשימות דומות במלחמת העולם הראשונה וההתקפה עקב זרם חזק הייתה אפשרית רק על פני השטח.
ליל ה-13/14 באוקטובר נבחר כתאריך התקיפה על מנת לנצל את החושך העמוק של ליל ירח חדש.
בערך בשעה 1:00 הוא ירה שלוש טורפדות לעבר אוניית ראשה אותה ראה, אך רק טורפדו אחד התפוצץ בחרטום או בשרשרת העוגן של ספינת הקרב אה"מ רויאל אוק.
כשחזרו לוילהלמסהאפן ב-17 באוקטובר, הוא התקבל על הרציף בידי קרל דניץ וגרוס אדמירל אריך רדר.
יום לאחר מכן, אדולף היטלר קיבל את הצוות של U-47 לאחר שהביא אותם לברלין במטוסו הפרטי.
לפרין הוענק עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, בעוד שאנשי הצוות שלו זכו בעיטור צלב הברזל, דרגה שנייה.
קבלת הפנים של פרין וצוותו הייתה הראשונה בסדרה שלמה של קבלת פנים.
פרין הפך לפיכך לחייל הגרמני הראשון שנחשב כגיבור מלחמה ברחבי הרייך על ידי התעמולה הנאצית.
מעשהו של פרין, שהתעמולה הנאצית קיוותה שתהיה לו השפעה סמלית ביותר, נועד לפצות על הטבעת הצי הגרמני בסקפה פלו ב-1919 ולהפוך אותו לאידיאל ללוחמת צוללות.
בסקפה פלו, בעיני העיתונות היומית הנציונל-סוציאליסטית, פרין לא רק ביצע "הישג צבאי שנחשב בלתי אפשרי", אלא גם ביטל את הכניעה של "צי הים הפתוח הגרמני הבלתי מנוצח", שנחווה כמשימה אישית ואובדן כבוד לאומי.
אדולף היטלר הדגיש היבט זה כאשר קיבל את פרין והעניק לו את עיטור צלב האבירים.
במקום שבו "אדמירל גרמני הציל וחילץ את הצי הזה מהחרפה הסופית", ביצע פרין את "המעשה הגאה ביותר שצוללת גרמנית יכלה אי פעם לבצע ולהשיג".
לפי ההיסטוריון רנה שילינג, פרין הפך את ההצלחה הסמלית של 1919 לניצחון ממשי וגם נלחם במהפכה שהחלה עם מרד המלחים ב-1918. הביוגרף הנאצי של פרין פרנק ניסח זאת כך: פרין "נקם את חרפת 1918 במקום ההוא באומץ חסר תקדים."
לאחר הענקת צלב האבירים, נערכו מספר קבלות פנים לפרין וצוותו.
הופעה בתוכנית הרדיו המבוקשת של הוורמאכט נכשלה עקב בעיות בתזמון.
קונצרט הבקשות, שכבר הפיץ דיווחים על הצלחה כאשר U-47 עדיין הייתה בדרך חזרה מסקפה פלו, תרם תרומה ארוכה יותר ביום טקס חלוקת עיטור צלב האבירים.
הוכרז כי נאספו תרומות של למעלה מ-50,000 רייכסמארק במזומן עבור פרין וצוותו.
עבור פרין וצוותו, שביקרו בערב ב-Berlin Varieté Wintergarten, הועבר שידור הקונצרט המבוקש למערכת הרמקולים של התיאטרון והתוכנית נקטעה.
ערים וקהילות כיבדו את פרין.
העיר הנובר, אליה אביו של פרין עבר ב-1930, הפכה אותו לבן הנובר ללא היסוס.
פרין ביקש מאביו להודיע לראש עיריית הנובר שהוא לא מעוניין להצטלם כ"דמות קיטשית על ידי הכתב הסנסציוני".
בית הספר התיכון הממלכתי לבנים של לייפציג, שבו למד פרין, שונה בנוכחותו ל-Günther-Prien-Schule, בית ספר תיכון ממלכתי לבנים.
ליבק, שבה התגורר פרין זמן רב, ארגנה קבלת פנים בבית העירייה עם אלפי אנשים מריעים.
רהרביין וקלאוס מלינק סברו שפרין שווק כהלכה.
האוטוביוגרפיה "הדרך שלי לסקפה פלו"
פרין פרסם ביוגרפיה בשם "Mein Weg nach Scapa Flow" ב-1940, שהגיעה לתפוצה של 890,000 עותקים.
זה היה מספר 8 ברשימת רבי המכר בתקופת הנאצים.
תרגומים הופיעו במספר מדינות הכיבוש הגרמני, אך גם בספרד הפרנקואיסטית.
בשנת 1941, ספר זה זכה בפרס הנס שם כספר נוער על ידי משרד הרייך של אגודת המורים הנציונל-סוציאליסטים (NSLB).
בשנת 1969 פורסם תרגום לאנגלית מאת אלן וינגייט-בייקר (לונדון וניו יורק) תחת הכותרת "U-Boat Commander".
האיו נוימן מתאר את Mein Weg nach Scapa Flow כספר הצוללות הידוע ביותר של מלחמת העולם השנייה.
המבנה הנרטיבי הוא כמעט אב טיפוסי לזיכרונות הצוללות, שניתן למצוא גם בפרסומים שלאחר המלחמה של גאורג-וילהלם שולץ, אריך טופ או ריינהרד זוהרן.
מלחמת הצוללות מהווה רק שליש מהספר.
פרין מתאר את הקריירה שלו בצי הסוחר, שם שלטו, לדבריו, עליונים וכוחות טבע יהירים.
הוא מתאר קידום חברתי מרקע עני, כניסה מוקדמת ל-NSDAP, שירות העבודה של הרייך וצלב האבירים, כחלק מאידיאל התעמולה הנאצית.
פרין שימש במגוון דרכים לתעמולה, ולפי המוזיאון ההיסטורי הגרמני, היה חלק מהתרבות היומיומית:
כמיני חוברת מאוירת לסדרה "גיבורי הוורמאכט" של ארגון סיוע החורף.
כגלוית אספנות שעוצבה על ידי וולפגנג וילריך עבור הפולקסבונד למען הלאומים הגרמניים בחו"ל, שנועדה לגרום לצעירים להתרגש מהמלחמה.
כמשחק לוח תעמולה "עם 'פרין' נגד אנגליה" בהוצאת שמידט שפיל, בו השחקנים פועלים כמפקדי צוללת במסעות אויב.
בעיירות גרמניות נקראו רחובות על שם פרין.
ב-Lahnstein שונה שמו של רודולף-הס-שטראסה לגינתר-פרין-שטראסה לאחר שברח לאנגליה ב-10 במאי 1941, ושמר על השם עד 1945. רחוב ב-Finnenhaussiedlung שנבנה בשנים האחרונות של המלחמה ב-Lahnstein, שנברג (הולשטיין) עדיין נושא את השם גינתר-פרין-שטראסה.
בשנת 1941, על פי רשימותיו שלו בעת שעבד בחברת התעמולה על הסיפון ועל פי יומני מלחמה זמינים, וולפגנג פרנק פרסם את הספר Prien attacks.
במהלך הפלישה לנורווגיה ודנמרק (מבצע וזריבונג) ב-9 באפריל 1940, טורפדות פגומות הובילו למשבר טורפדו.
כשפרין תקף ספינת תובלה בריטית עם שמונה טורפדות וכולם כשלו, הוא התלונן בדיווח ל-BdU ש"אין לצפות ממנו להילחם שוב עם אקדח עץ".
ביולי 1940 הטביעה ה-U-47 בפיקודו של פרין את אוניית הנוסעים הבריטית ארנדורה סטאר.
בין יותר מ-800 ההרוגים היו מספר רב של גרמנים שברחו לגלות בבריטניה, כולל חבר הרייכסטאג מטעם המפלגה הקומוניסטית, קרל אולבריש.
הטביעה הביאה לשינוי במדיניות הפליטים הבריטית.
אובדן U 47 ומותו של פרין
U-47 פעלה בתחילת מרץ 1941 נגד שיירה OB 293 מדרום-מערב לאיסלנד והוטבעה בסבירות גבוהה בליל ה-7/8 במרץ 1941. ב-24 במאי 1941, הודיע הפיקוד העליון של הוורמאכט כי U-47 לא חזרה ממשימה וכי פרין ככל הנראה מת.
ידיעה זו השפיעה על מצב הרוח של העם הגרמני, כפי שתועדו בדיווחים של אס דה המדברים על אבל כללי.
משרד התעמולה הגיב לפני ההודעה בהטמעת דוח המוות בדוחות הצלחה.
שמועות נמשכו עד 1945 כי פרין שרד וישב בכלא על חוסר משמעת.
בשנת 1946 פורסם הדו"ח הבריטי הרשמי (הקרב על האטלנטי, לונדון 1946), שהכריז על טביעת ה-U-47 על ידי פצצות עומק מאה"מ וולבריין.
לשאלת השלטונות הבריטיים, קרובי משפחתו של פרין קיבלו את אותו מידע.
אולם ממצאים אחרונים מגיעים למסקנה שהוולבריין כנראה תקפה את הצוללת UA ופגעה בה קשות.
מאחר שלא ניתן להקצות בבירור שום ספינה להטבעת U-47, לא ניתן לשלול שהצוללת של פרין הושמדה על ידי אחד הטורפדות שירתה ופגע בצוללת.
עד אז, פרין בילה בסך הכל 238 ימים במשימות במהלך הקריירה שלו כמפקד צוללת, והטביע 32 ספינות בתפוסה של 211,393 טונה ברוטו.
גינתר ליצו , היה אוברסט בלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני), אשר הוכתר כאלוף הפלות וקיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות.
ליצו נולד ב-4 בספטמבר 1912 בקיל, שם סיים אביו פרידריך ליצו את הכשרתו כקצין מטה האדמירליות, ומאוחר יותר עברה המשפחה לווילהלמסהאפן.
הקורס, שכלל גם אירועים חברתיים כמו חוג ריקוד, הסתיים ב-19 בפברואר 1932 עם קבלת רישיון הטיס.
לאחר שלב ראשון זה בהכשרתם, נשלחו אותם תלמידי טיסה שהיו אמורים להיות טייסי קרב לליפצק על הוורונש – ביניהם ליצו.
ליצו הצטרף לרגימנט הרגלים הפרוסי ה-5. מה-20 באפריל עד ה-30 ביוני 1933 הורשו הטייסים המאומנים להתרענן בכישוריהם בשלייסהיים, וב-13 במרץ 1934 הם עברו את הבחינות שלהם בבית הספר לקצינים של דרזדן.
ב-20 בספטמבר הם קיבלו את דרגת הקצונה שלהם והוקצו לאגודות התעופה המוסוות השונות ברייך.
עם חשיפת הלופטוואפה ב-8 במרץ 1935, הפך ליצו ללויטננט בחיל האוויר הגרמני.
במאי 1936, הפך ליצו לקצין טייסת בטייסת הרביעית של כנף 132 "ריכטהופן" בייטרבוג-דאם, תפקידו האחרון לפני שפעל בלגיון הקונדור.
את יסודותיה השלים מאוחר יותר ורנר מלדרס; השניים הם אפוא האבות של עקרונות טקטיקת טייסי הקרב שתקפים עד היום.
במהלך שירותו בספרד הפיל ליצו 5 מטוסי אויב.
על הישגיו בספרד, קיבל ליצו את המדליה הספרדית דה לה קמפניה ובמדליה צבאית וב בזהב בחרבות ויהלומים.
ב-15 בספטמבר 1937 חזר ליצו לגרמניה.
לאחר שעבד במשרד התעופה של הרייך וקידומו להאופטמן ב-1 בנובמבר 1937, מונה ליצו למפקד הטייסת השלישית שהייתה בשלבי בנייה בבית הספר לטייסי הקרב ורנוכן.
בוורנוכן הוא גם פגש את גיזלה פון פריסדורף בנשף קרנבל ב-12 בפברואר 1938. האירוסין התקיימו ב-19 ביולי 1938, והחתונה ב-11 במרץ 1939 בברלין.
נולדו להם שני ילדים; הבן הנס-אולריך נולד ב-29 בינואר 1940, הבת קרולה ב-31 באוגוסט 1942.
באוקטובר 1939 ליצו מונה למפקד הלהק של I./JG 3, אשר הועבר מברנדיס ליד לייפציג לצרבסט.
ב-10 בינואר 1940 הועברה הטייסת לפפנהובן ליד ריינבאך.
ב-25 ביולי 1940 הגיעה המערכה המערבית לסיומה, במהלכה השיג ליצו תשע הפלות ב-64 משימות.
לקראת תחילת הקרב על בריטניה, JG 3 עבר לבולון ב-1 באוגוסט, שם הפך ליצו גם למפקד טייסת וקודם לדרגת מיור ב-25 באוגוסט.
לאחר ניצחונו האווירי ה-15 ב-15 בספטמבר, קיבל ליצו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
לאחר תום קרב האוויר זכתה הטייסת לביקורים תכופים של מפקדים בכירים; בערב חג המולד 1940, אדולף היטלר ביקר בטייסת של ליצו.
באביב 1941 עברה הטייסת לגרמניה לצורך אימון רענון והוכשרה מחדש על ה-Me 109F.
בסוף אפריל הודיע גרינג לליצו ומלדרס תחת חותמת הסודיות העמוקה ביותר שמבצע ברברוסה יתחיל בקרוב.
עם זאת, טייסות קרב מועברות לתעלת למאנש לפני כן.
ליצוב והטייסת שלו עברו ב-8 ביוני 1941 מפה-דה-קאלה לברסלאו (Fliegerhorst Breslau-Gandau) ומאוחר יותר לדבלין בפולין הכבושה.
ליצו, שהיה כעת אוברסט-לויטננט, נשאל על ידי כוח משימה קטן של שירות הביטחון של האס אס ביוני 1942 אם יוכל לההשאיל צוות אחר הצהריים כדי לסייע בירי של קומיסרים פוליטיים, יהודים ואחרים.
ליצו סירב, העמיד את כל הטייסת בתור במדים רשמיים, דיווח להם על כוונות כוח המשימה ודיבר במפורש על מעשים פליליים.
הוא נשבע לטייסת שלו שהם יעזבו את הלופטוואפה אם אפילו אחד מהם יתנדב להשתתף בירי.
כדי לעמוד אז בפני בית משפט צבאי אפשרי כדי להגן, ליצו הורה לצוותו על ידי ידידו של הגנרל, אדולף גאלאנד.
ב-11 באוגוסט 1942 הוא מסר את Jagdgeschwader 3 לוולף-דיטריך וילקה.
ב-12 ביוני 1943 הועלה ליצו לדרגת אוברסט, ומ-13 ביוני 1943 עד 10 באוגוסט 1943 הוא הוביל את יחידות הלופטוואפה בסיציליה נגד המספר ההולך וגדל של ההתקפות של מפציצים אמריקאיים כמפקד טייסות הקרב איטליה.
ב-10 ביולי 1943 החלו כוחות בעלות הברית המערביות בפלישה לסיציליה.
ב-20 בנובמבר 1943, מונה ליצו לתפקיד במפקדת דיוויזיית הקרב הראשונה בפיקודו של גנרל מיור יוזף שמיד.
בגלל חילוקי דעות עם שמיד הוא שוחרר מתפקידו ב-16 במרץ 1944 וקיבל תפקיד חדש רק ב-1 באוגוסט; הוא הפך למפקד המחלקה הרביעית בבית הספר לטיסה.
ליצו הסכים עם חברים ותיקים רבים, כולל יוהנס שטיינהוף, כי העליונות של חילות האוויר של בעלות הברית מלווה יותר ויותר בכישלון בהנהגה של גרינג.
קדמה לכך פגישה של קציני לופטוואפה בברלין-גאטו בין ה-6 ל-12 בנובמבר 1944, אותה כינס גרינג על מנת לנתב את הביקורת בצורה המתאימה לו, אך היא הסתיימה במתקפה חמורה נגדו באופן אישי.
הקש האחרון של טייסי הקרב היה הפיאסקו של מבצע בודנפלטה ב-1 בינואר 1945 נגד בסיסי אוויר של בעלות הברית בצפון צרפת, בלגיה והולנד, בהם הושמדו כ-400 מטוסי אויב, אך במחיר של יותר מ-300 מטוסים גרמנים – ובניגוד לבעלות הברית, טייסי קרב שאין להם תחליף הופלו, חלקם על ידי הנ"מ שלהם.
בהנהגתו של ליצו, התפתח מה שכונה מאוחר יותר כמרד טייסי הקרב, ואשר בתחילה אף נועד למנות מפקד עליון אחר במקום גרינג, שבגינו פנו למפקד צי האוויר ה-6, גנרל-אוברסט רוברט ריטר פון גריים.
הוא הפנה אותם לראש המטה הכללי של חיל האוויר, גנרל קרל קולר ושלל כל מעורבות בעניין זה.
קולר דיווח על החשש לגרינג, שביקש לדבר עם הטייסים בברלין ב-22 בינואר 1945. גרינג, שעומת על ידי ליצו עם ההאשמות, העליב את הקושרים ואיים על גינתר ליצו בירי.
גרינג, שחשד שגאלאנד, שהודח על ידו, הוא היוזם של המרד, אך איבד הרבה תמיכה מהיטלר בגלל כישלונותיו הברורים, והשאיר אותו בליווי איסורים והעברות כפויות.
ליצו הועבר כעונש לאיטליה על ידי גרינג, הליך שגרינג תיאר כ"גירוש הרייך" ושימש לבודד את ליצו ממנהיגים אחרים של מה שנקרא מרד טייסי הקרב.
לליצו גם אסור היה לקיים כל מגע עם טייסי קרב אחרים מחוץ לפיקודו – כאשר שטיינהוף, שגם הוא הושבת, רצה לבקר את ליצו בכוחות עצמו באיטליה, הוא נאלץ להסתובב לאחור זמן קצר לפני השער בהוראת גרינג.
ליצו הגיע לוורונה ועמד בראש יחידות חיל האוויר הגרמני באיטליה עד שהועבר ליאגדפרבנד 44, בראשות אדולף גאלאנד, במינכן-ריאם באמצע אפריל 1945.
ליצו נעלם אחר הצהריים של 24 באפריל 1945 במשימה עם Me-262 באזור סביב אינגולשטאט ודונאוורת'.
ליצו דיווח על הפלת מפציץ B-26 מראודר באותו בוקר.
אחר הצהריים הוא תקף כוח מפציצים נוסף המורכב ממטוסי B-26 וליווי של מטוסי P-47 ת'נדרבולט יחד עם מטוסי Me-262 נוספים.
בקרב האוויר שהתפתח, ליצו נכנס לצלילה לא מבוקרת והמטוס פגע בקרקע והתפוצץ.
הן החיפוש של חבריו והן של הכוחות האמריקאים אחר אתר ההתרסקות לא צלחו.
גינת דובנוב (פארק משפחת דן) היא גינה ציבורית הממוקמת במרכז תל אביב, ישראל, ושוכנת בחלקו האחורי של המשכן לאמנויות הבמה תל אביב.
הפארק נקרא על שמו של שמעון דובנוב, היסטוריון וסופר יהודי-בלארוסי.
הרחוב הנושא את שמו (רחוב דובנוב) מהווה את הגבול המערבי של הגן.
משפחות צעירות, סטודנטים ובעלי כלבים מבקרים כדרך קבע בפארק.
הגינה מכילה מתקני שעשועים ומתקני כושר.
בגינה מדשאות, שבילי הליכה, מקומות ישיבה מוצלים ו"ספסל נתינה" בחסות עיריית תל אביב, שבאמצעותו השכנים מחליפים ביניהם פריטים.
לעיתים מתקיימים בגינה חוגי צ'י קונג.
גִּנַּת חֶלְקוֹת קְהִלָּתִית, היא סוג של גינה קהילתית פרטית.
זוהי חלקת אדמה המרוחקת ממקום מגוריהם של המשתמשים, אשר זמינה לחקלאות ביתית, בעיקר לגידול צמחי מאכל.
בדומה לגינה קהילתית, חלקות כאלה נוצרות על ידי חלוקת השטח החקלאי בין חלקות בודדות עד כמה מאות חלקות, אשר מוקצות ליחידים או למשפחות.
חלקות אלו מעובדות בנפרד, בניגוד לגינה קהילתית אשר בה האזור כולו מטופל במשותף על ידי קבוצת אנשים.
בעוד השייכות לגינה קהילתית במהותה וולונטארית ובעלת אופי מזדמן, הזכות להיות חבר בקהילת משתמשי גינת חלקות קהילתית מותנית בחוזה חכירה.
כאשר תחילת הפעילות של גינת החלקות הקהילתית מתוארכת למלחמת העולם הראשונה או השנייה, נהוג להשתמש במושג "גן ניצחון".
הגודל של החלקה מתאים בדרך כלל לצרכים של משפחה, ולעיתים קרובות החלקות כוללות סככה לכלי עבודה ומחסה, ולפעמים צריף ללינה עונתית או למשך סוף השבוע.
גנני החלקות מאורגנים בדרך כלל בעמותה, אשר חוכרת או מקבלת את הקרקע מבעלים שעשוי להיות ישות ציבורית, פרטית או כנסייתית.
הבעלים בדרך כלל קובע כי היא תשמש רק לגידול ירקות, פירות, ופרחים, אך לא למטרות מגורים קבועות.
סייג זה נדרש בדרך כלל גם על פי תקנות וחוקי ייעוד הקרקע.
עם זאת, החברות של גנני החלקות בארגון/עמותה מזכה אותם בזכויות דמוקרטיות מסוימות.
הפדרציה הבינלאומית לגני חלקות קהילתיים Coin de Terre הממוקמת בלוקסמבורג, מייצגת שלושה מיליון גננים אירופאים מאז 1926, מתארת את הפונקציות החברתיות-תרבותיות והכלכליות של גני חלקות כמשפרות איכות חיים, מעניקות תחביב מהנה ורווחי, ומאפשרות מגע ישיר עם הטבע ומרגוע.
לילדים, הגנים מציעים מרחב לשחק וללמוד על הטבע, ואילו לחסרי עבודה ומובטלים הם מעניקים הקשר חברתי ותחושת משמעות כמו גם מזון בעלות נמוכה.
עבור קשישים ונכים, גנים מציעים הזדמנות לפגוש אנשים, להשתתף בפעילות עם אנשים בעלי דעות דומות, ולחוות פעילויות כמו שתילה וקטיף.
הגן הראשון הוקם בפורקרסדורף בשנת 1905.
אלו נקראים גנים קהילתיים בערים כמו ונקובר, טורונטו, קלגרי, מונטריאול ואוטווה.
בצ'כוסלובקיה תחת המשטר הקומוניסטי, גני חלקות קהילתיים היוו פעילות פופולרית למדי.
הן העניקו לאנשים משכונות paneláky בבניה רוויה וטרומית, הזדמנות לברוח מכאוס עירוני, זיהום ואדריכלות בטון.
יוזמה פרטית הקימה את אגודת ההקצאות הדנית הראשונה באולבורג ב-1884, ובקופנהגן עמותה בשם (מילולית: 'הגנת העובדים') ייסדה את גני החלקות הקהילתיים הראשונים של הבירה הדנית ב-1891.
בשנת 1904 היו בדנמרק כ-20,000 גני חלקות קהילתיים.
בין מלחמות העולם גדל מספר גני החלקות הקהילתיים בקצב מהיר.
בשנת 1908, עשרים אגודות של גני החלקות הקהילתיים בקופנהגן הקימו את פדרציית גני החלקות הקהילתיים, אשר בשנת 1914 הורחב לכלל דנמרק.
המסורת הדנית לגני החלקות הקהילתיים התפשטה מאוחר יותר לשאר המדינות הנורדיות: תחילה שוודיה, אחר כך נורווגיה ופינלנד.
כיום, רוב גני החלקות הקהילתיים נמצאים על קרקע בבעלות העירייה, אשר משכירה את הקרקע לעמותה.
העמותה בתורה מעניקה לכל חבר חלקת אדמה.
כדי לשמר את גני החלקות הקהילתיים כזמינות לאוכלוסייה מגוונת, דמי החברות נקבעים משמעותית מתחת למחיר השוק.
למרות שהמטרה העיקרית של גני החלקות הקהילתיים היא לגינון, רוב הגינות כוללות ביתן או צריף.
ביתנים אלה יכולים לנוע בגודלם מקרון רכבת ששופץ והוסב לבית קיט קטן.
אנשים רבים אוהבים את גני החלקות הקהילתיים שלהם, שהם מבלים שם את כל עונת הקיץ.
הפדרציה הפינית של גני חלקות קהילתיים היא ארגון ללא מטרות רווח התומך בחברים/גננים ותפקידו לחבר אותם לחלקות שלהם וכקהילה.
גינת החלקות הקהילתית הראשונה הוקם בשנת 1916 בטמפרה, וכיום יש כ-30 אגודות להפעלת גינות קהילתיות בכל רחבי פינלנד המורכבות מ-3,700 חברים.
גינות משפחתיות, או גני חלקות קהילתיים, אשר הופיעו בסוף המאה ה-19, הן חלקות אדמה שהועמדו לרשות התושבים על ידי עיריות.
חלקות אלו, שהוקצו לרוב לגינון ירקות וצמחי מאכל, נועדו תחילה לשפר את תנאי המחיה של העובדים על ידי מתן איזון חברתי ואספקה עצמאית של מזון.
כיום, נוצר בגני החלקות הקהילתיים עניין מחודש בכך שהם עוזרים ליצור "נאות מדבר ירוקות" בסביבה עירונית, אשר מועילות לנוכח איום ההתחממות הגלובלית.
זוהי גם תגובה לדאגה הנוכחית לגידול מקומי של ירקות על ידי שכבות בעלות הכנסה נמוכה מתוך האוכלוסייה וכן לחיברות קהילתי באזורים עירוניים.
בפברואר 2007, הוקמה המועצה הלאומית לגנים קהילתיים ומשפחתיים (CNJCF) אשר שמה לה למטרה לעודד ולקדם את הפיתוח של גנים קהילתיים, הגנה על מורשת הצמחים והמגוון הביולוגי, גינון המכבד את הסביבה ומגן על עמדות אלו מול רשויות ציבוריות ומוסדות אחרים.
ה-CNJCF מאגדת כיום כמעט 135,000 חברים, המרכיבים את שלוש האגודות המייסדות: האגודה הלאומית לגננות של צרפת (SNHF), הפדרציה הלאומית של גנים משפחתיים וקהילתיים(FNJFC) וארגון הגננים החובבנים שהוקם כארגון פנאי של עובדי חברת הרכבת הלאומית של צרפת (Jardinot).
ההיסטוריה של גני חלקות קהילתיים בגרמניה קשורה קשר הדוק לתקופת התיעוש והעיור באירופה במהלך המאה ה-19, כאשר מספר רב של אנשים היגרו מהאזורים הכפריים לערים כדי למצוא תעסוקה ולשפר את רמת החיים.
לעיתים קרובות מאוד, משפחות אלו חיו בתנאים גרועים ביותר, סבלו מדיור לא הולם, תת תזונה ומאפיינים נוספים של חיים בסיכון.
הרעיון של ארגון גני החלקות הקהילתיים הגיע לשיא הראשון לאחר 1864, כאשר החלה מה שנקרא "תנועת שרבר " בעיר לייפציג שבסקסוניה.
יוזמה ציבורית זו פעלה להחכיר שטחים בתוך העיר, כדי לתת לילדים סביבה בריאה וקרובה לטבע לשחק בה.
מאוחר יותר, אזורים אלה כללו גינות המיועדות לשימוש ילדים, אך עד מהרה מבוגרים נטו להשתלט על הגנים הללו ולטפחם בעצמם.
גינון מסוג זה הפך פופולרי גם במדינות אחרות באירופה, במיוחד במדינות גרמניות כמו אוסטריה, הולנד ושווייץ.
במדינות דוברות גרמנית, גני חלקות קהילתיים ידועים בהתאם בדרך כלל בשם (מילולית "גני שרבר").
מונח נפוץ נוסף הוא (מילולית: "גנים קטנים").
ההיבט של ביטחון תזונתי שמספקים גני חלקות קהילתיים הפך בולט במיוחד במהלך מלחמות העולם הראשונה והשנייה.
המצב הסוציו-אקונומי היה עגום מאוד, במיוחד לגבי מצבם התזונתי של תושבי הערים.
ערים רבות היו מבודדות מהעורף הכפרי שלהן ומוצרים חקלאיים לא הגיעו עוד לשוקי העיר או נמכרו במחירים גבוהים מאוד בשוק השחור.
כתוצאה מכך, ייצור מזון בתוך העיר, במיוחד גידול פירות וירקות בגינות ביתיות ובגנים, הפך חיוני להישרדות.
חשיבותם של גני חלקות קהילתיים לביטחון תזונתי הייתה כה ברורה, עד שבשנת 1919, שנה לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, התקבלה החקיקה הראשונה לגני חלקות קהילתיים בגרמניה, מה שהיה קרוי "החוק להשכרת הגן הזעיר והמקרקעין הזעיר".
חוק זה העניק ביטחון בהחזקת קרקע ודמי חכירה קבועים.
בשנת 1983, חוק זה תוקן על ידי חוק גני החלקות הקהילתיים .
כיום, עדיין קיימים בגרמניה כ-1.4 מיליון גני חלקות קהילתיים, המשתרעים על שטח של 470 קמ"ר.
בברלין לבדה יש 833 מתחמי גני חלקות קהילתיים.
מלטה הציגה את גני החלקות הקהילתיים הראשונים שלה באפריל 2011. התוכנית, שנקראה (מילולית: "התנסו בחקלאות"), נועדה לעודד אנשים, במיוחד צעירים ואלה המתגוררים באזורים עירוניים, לעסוק בחקלאות אורגנית.
לתוכנית היו למעלה מ-50 חלקות להקצאה באזור Għammieri, לואה, מלטה, כאשר כל חלקה בגודל 50 מ"ר.
כל החלקות הושקו במלואן ואלו שהשתתפו בתוכנית קיבלו תמיכה והדרכה מתמשכות.
גני החלקות הקהילתיים של מלטה הופסקו ב-2013, בעקבות שינוי במינהל.
בספטמבר 2019, רשות המורשת של מלטה, הנכללת במשרד התרבות, החלה ביוזמה להחדרה מחדש של רעיון גני החלקות הקהילתיים.
חלקות הגינות החדשות, הממוקמות ממש מעל הקטקומבות של אבאטיג'ה טד-דג'ר ברבאט, מלטה, הוקצו עם מספר הגבלות במאמץ להגן על רגישות האתר הארכאולוגי.
גנים קהילתיים זעירים ראשונים נוסדו בהולנד ב-1838. במאה ה-19, ערים יזמו גנים קהילתיים למשפחות ממעמד הפועלים.
בסביבות מלחמת העולם הראשונה, בה הולנד נותרה נייטרלית, החלו המשתמשים בגנים לדרוש שהגנים ינוהלו על ידי החברים.
בשנת 1928 ייסדו האגודות לגנים קהילתיים את הפדרציה הלאומית (AVVN).
במהלך הכיבוש הגרמני של מלחמת העולם השנייה, החלו "Volkstuinen" רבים.
עד שנות ה-50 שימשו הגנים בעיקר לגידול ירקות; מאז חל מעבר לשימוש פנאי.
בהתאם לעיר ולחברה, כחלק מהגן מותרת הקמת סככות קטנות, חממות או בתי גן קטנים.
בחלק מהמקרים מותרת מגורי קבע במהלך הקיץ.
ישנם 13 גנים קהילתיים בנורווגיה, עם כ-2000 חלקות.
העתיק ביותר, Rodeløkkens Kolonihager, מתוארך לשנת 1907. הגדול ביותר, Solvang Kolonihager, כולל כ-600 חלקות והוא נמצא באוסלו, קרוב ליער ולאגם סוגנסוואן.
בשנת 2003, גן החלקות הקהילתי הראשון של הפיליפינים הוקם בקאגיאן דה אורו, בצפון מינדנאו כחלק מפרויקט מימון על ידי האיחוד האירופי.
במקביל, בעזרת השגרירות הגרמנית במנילה ובסיוע מתורמים פרטיים מגרמניה, מספר זה גדל ל-5 גנים קהילתיים הממוקמים באזורים עירוניים שונים בעיר, ומאפשרים ל-55 משפחות עניות עירוניות גישה חוקית לאדמות לגידול עצמאי של ירקות.
ארבעה גנים נוספים, שניים מהם בתוך מרחבי בתי ספר יסוד ציבוריים, מוקמים כעת עבור 36 משפחות נוספות באמצעות גישה לפיתוח קהילתי מבוססת סביבה.
חלק מהגינות שייכות לעניים ביותר בעיר, אספנים של אתר האשפה העירוני.
מלבד ירקות שונים, הגננים מגדלים גם עשבי תיבול ופירות טרופיים.
בגינות מסוימות, מגדלים חיות קטנות ומוקמות בריכות דגים כדי להפיק למשפחות מקורות חלבון נוספים לצורכי התזונה היומיומיים.
בכל גן יש ערימה של קומפוסט הממחזרת פסולת אורגנית מהגן כמו גם מהמשפחות השכנות הופכת לדשן אורגני, ובכך מסייעת לתוכנית המשותפת לניהול פסולת מוצקה בעיר.
יתר על כן, כל הגינות מצוידות בשירותים אקולוגיים בדומה לשירותיים בגני קהילה בדנמרק כפי שתוארו על ידי ברגנהוי ושותפיו (2003).
בפולין, גני החלקות הקהילתיים מתוארכים לשנת 1897 כאשר דוקטור יאן ילקובסקי ייסד את 'אמבטיות השמש', הגינות קהילתיות ומתחמי הבריאות בגרודז'ונדז.
הופעתן של גינות קהילתיות בפולין, בדומה למצב במדינות אחרות באירופה, הייתה קשורה לעידן התיעוש.
גני החלקות הקהילתיים נוצרו כמענה לבעיות שנוצרו כחלק מתהליך העיור: כחלק ממנו נפגעו אספקת המזון והבריאות של מספר הולך וגדל של אנשים.
הגינות עודדו איכרים לשעבר לשחזר את דפוסי הקיום החקלאיים שלהם בסביבה חדשה כדי להגביר את היציבות החברתית באמצעות אספקת מזון נוספת, יצירת שטחים ירוקים ופעילות גופנית.
היזמים של הגינות בחרו שהגנים יספקו בראש ובראשונה את צורכי העניים ביותר.
תפקידן של הגינות הקהילתיות לא השתנה באופן משמעותי במאה ה-20. בתקופת המשטר הקומוניסטי משתמשי הגינות התמקדו בעיקר בשיפור תקציב משק הבית על ידי ייצור מזון לצורכי המשפחה.
בסוף שנות ה-80, הוצאות המזון היוו 40% מתקציב משק הבית.
זה היה גם בתקופה ההיא שבה הבילוי בגינות הקהילתיות (בפולנית: działkowanie) הפך לתופעה תרבותית.
עם התמוטטות הקומוניזם והגעת הקפיטליזם, הוגדרו מחדש הפונקציה והמטרות העיקריות של הגינות הקהילתיות.
בשנת 2013, הרגולטור אפיין את תפקידן העיקרי בסיפוק צרכים חברתיים ואחרים - ביטחון תזונתי הוזכר רק בין התפקידים האחרונים.
נכון לעכשיו, ישנם 965,000 משתמשי גינות קהילתיות רשומים בפולין.
גננים אלו, המעבדים מרחב עירוני בבעלות ציבורית, מהווים את הקבוצה הגדולה ביותר של משתמשי קרקעות בערים בפולין.
המעבר מהאופי הפרודוקטיבי של גני החלקות הקהילתיים לגני נוי אשר נצפה בפולין הוא תוצאה משולבת של מגמות שוק, צרכים אסתטיים עכשוויים, לחץ מצד מנהלי אגודות הקרקעות ומיזמי ערים המוכנים לאמץ את השטחים הירוקים האטרקטיביים הללו.
עיור מתקדם מאיים על קיומן של גינות קהילתיות, במיוחד אלו הממוקמות במרכזי ערים, האיום השני הוא רעיון של הפיכת הגינות לשטחים ציבוריים פתוחים, מה שכנראה יגזור את גורלם להפוך לפארקים.
בשנים האחרונות, העניין בגינות קהילתיות עולה שוב, בעיקר סביב צעירים הרואים את הפוטנציאל שלהם בתחום הסביבה, הקהילה והפנאי.
מאז 2011, עיריית ליסבון יצרה יותר מ-19 גני חלקות קהילתיים.
אלו מוחכרות לתושבים באמצעות הליך הגשת בקשה לציבור.
גני החלקות הראשונים ("דאצ'ות") ברוסיה החלו להופיע בתקופת שלטונו של פטר הגדול.
בתחילה הם היו בתי קיט קטנים באזור הכפרי, אשר ניתנו לווסלים נאמנים על ידי הצאר.
בתקופת הנאורות, האצולה הרוסית השתמשה בגני החלקות שלה למפגשים חברתיים ותרבותיים, אשר לוו בדרך כלל בנשף נשפי מסכות ובמופעי זיקוקים.
המהפכה התעשייתית הביאה לגידול מהיר באוכלוסייה העירונית, ותושבים עירוניים רצו יותר ויותר לברוח מהערים המזוהמות מאוד, לפחות באופן זמני.
לאחר המהפכה הבולשביקית של 1917, רוב הדאצ'ות הולאמו.
חלקן הוסבו לבתי נופש למעמד הפועלים, בעוד שאחרות, בדרך כלל באיכות טובה יותר, הופצו בין בעלי התפקידים הבולטים של המפלגה הקומוניסטית והאליטה התרבותית והמדעית החדשה.
כל החלקות פרט לכמה נותרו רכוש המדינה והזכות להשתמש בהן בוטלה בדרך כלל כאשר דייר בדאצ'ה פוטר או כאשר יָרָד חֵינוֹ בעיני השלטון המרכזי.
הדאצ'ה האהובה על יוסיף סטלין הייתה בגאגרה, אבחזיה.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה נרשמה צמיחה מתונה בפיתוח הדאצ'ות.
מאחר שלא היה חוק שאסר על בניית דאצ'ות, החל תהליך פלישה לאדמה שאינה בשימוש בסמוך לערים ועיירות.
סככות, צריפים ובתי מגורים החלו לשמש כדאצ'ות.
מנהג זה של פלישה עורר את הרצון של תושבי הערים, בדרך כלל אלו המתגוררים בבנייני דירות רבי-קומות, לבלות זמן מה קרוב לטבע, וגם לגדל את הפירות והירקות שלהם.
זה האחרון נגרם בגלל הכישלון של התוכנית החקלאית הסובייטית שתוכננה באופן מרכזי לספק מספיק תוצרת טרייה.
ככל שחלף הזמן, מספר הפולשים גדל ולממשלה לא הייתה ברירה אלא להכיר רשמית בזכותם לחקלאות חובבנית.
החקיקה של 1955 הכניסה סוג חדש של ישות משפטית למערכת המשפטית הסובייטית, שנקראה "שותפות גננים" ().
שותפויות הגננים קיבלו זכות לשימוש קבוע בקרקע אך ורק למטרות חקלאיות וכן אישור חיבור לרשתות חשמל ומים ציבוריות.
שנות ה-80 היוו את שיא הפיתוח של הדאצ'ה, כאשר למעשה לכל משפחה אמידה באזור הכפרי הייתה דאצ'ה משלה, או בילתה בסופי שבוע וחגים בדאצ'ות של חברים.
לעיתים קרובות, הדאצ'ות לא היו מאובזרות וחסרו צנרת, אך היו בכל זאת הפתרון האולטימטיבי עבור מיליוני משפחות ממעמד הפועלים הרוסי לחופשת קיץ זולה.
הגישה לפיסת אדמה הייתה גם הזדמנות לתושבי הערים לפנק את עצמם בגידול הפירות והירקות שלהם.
בלנדסקרונה, סביב אזור המצודה, גני החלקות הקהילתיים הראשונים של שוודיה הועמדו כזמינים להחכרה בשנות ה-60 של המאה ה-19, אחר כך הוקמו במאלמו ב-1895 ובסטוקהולם ב-1904. הרשויות המקומיות קיבלו השראה מאנה לינדהאגן, מנהיגה סוציאל-דמוקרטית ופעילה פמיניסטית, שביקרה בגני חלקות קהילתיים בקופנהגן וקיבלה מהם השראה.
בספרה הראשון על הנושא המוקדש לתועלת של גינות קהילתיות היא כתבה:עבור המשפחה חלקת האדמה היא קשר מאחד, בו יכולים כל בני המשפחה להיפגש בעבודה ובפנאי משותפים.
עם זאת, היא לא זכתה בהסכמתו.
לנין לא נענה לחלוטין לפעילות מסוג זה.
לנין ראה את הגננות כסטייה לעצלנות פוליטית במאבק המעמדי.
העובדים לא צריכים להיות עסוקים בגינון, הם צריכים להתמסר למהפכה הפרולטרית.
חלקות או גני חובבים (טורקית: hobi bahçeleri) כפי שהם ידועים בטורקיה הפכו לפופולריים באמת לאחר שנות ה-2000. גינת חלקות קהילתית היא שטח או חלקת אדמה שבה ניתן לגדל ירקות ופירות.
גינות קהילתיות, הפכו פופולריות מאוד בשנים האחרונות ומציעות סביבה טבעית בחיי העיר.
ברובן גינות חובבים, הן יוזמה של עיריות ומופעלות באמצעות גביית דמי שכירות שנתיים.
הן משמשות כיום אנשים רבים לגידול ירקות ופירות וליצירת קשר עם הסביבה הכפרית.
גודלה של גינת החובבים וסוג האדמה עשויים להשתנות בהתאם לאזור.
ניתן להעמיד למכירה חלקות גינון לחובבים גם באמצעות חוזה מכירה.
על המוכר יש לציין את גינת החובבים מתוך כלל הקרקע.
תחריט משנת 1732 של העיירה ברמינגהאם באנגליה מציג אותה מוקפת בגני חלקות, שחלקן עדיין קיימות עד היום.
אתר גינות קהילתיות ותיק נוסף הוא Great Somerford Free Gardens בכפר וילטשייר של סאמרפורד רבתי.
אלו הוקמו בשנת 1809 בעקבות מכתב למלך ג'ורג' השלישי מאת הכומר סטיבן דמיין שהיה נושא משרה בבית המלוכה הבריטי, בו ביקש מהמלך להקצות לתמיד, שישה דונם מתוקף חוק הגידור לטובת עניי הקהילה שלו.
בעקבות חוקי הגידור וחוק נחלת הכלל משנת 1876, פחתה הגישה לאדמות ולעיבוד חקלאי על ידי המעמדות הנמוכים.
כדי למלא את הצורך בקרקע, חוקקו חוקי הקצאת חלקות לגידול חקלאי.
החוק קודם תחילה במלואו ב-Small Holdings and Allotments Act 1908, לאחר מכן שונה על-ידי חוק ההקצאות משנת 1922 דרך חוקי ההקצאות הבאים עד לחוק ההקצאות 1950.
על פי חוקים אלו, רשות מקומית מחויבת לקיים "הקצאה נאותה" של קרקע, בדרך כלל שדה גדול אשר ניתן לחלוקה לתושבים בודדים בשכר חכירה נמוך.
גודלי החלקות מצוטט לעיתים קרובות במוטות מרובעים, אם כי השימוש במוט אינו חוקי למטרות סחר מאז 1965. דמי השכירות נקבעים לפי מה ש"אפשר לצפות לאדם לשלם" (1950); בשנת 1997 שכר הדירה הממוצע עבור עשרה מוטות מרובעים, או היה פאונד לשנה.
בפברואר 2012 המועצה הראשונה בבריטניה הנשלטת הירוקים, ברייטון והוב, עוררה מחלוקת כאשר הצהירו על כוונתם להעלות את שכר הדירה ב-250מ"ר מגרש עד 110 פאונד לשנה, כאשר אנשים רבים טוענים שזה מנוגד לסדר היום הסביבתי שבו הם נבחרו.
כל חלקה לא יכולה לעלות על ארבעים מוטות מרובעים, כלומר וחייבים לשמש לייצור פירות או ירקות לצריכה של בעל החלקה ומשפחתם (1922), או של פרחים לשימוש בעל החלקה ומשפחתם.
גודלם ואיכותם המדויקים של המגרשים אינם מוגדרים.
על המועצה מוטלת החובה לספק הקצאות מספיקות כדי לענות על הביקוש.
סך ההכנסות מהקצאות היה 2.61 מיליון ליש"ט וסך ההוצאות היה 8.44 מיליון ליש"ט בשנת 1997.
המספר הכולל של החלקות השתנה מאוד לאורך זמן.
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, שטחי הגידול בחלקות קהילתיות סיפקו הרבה מהירקות הטריים שאכלו המעמדות הנמוכים.
התעניינות מוגברת בנושאים "ירוקים" משנות ה-70 החזירה את העניין בגינות חלקות קהילתיות, בעוד שהאגודה הלאומית לגננים חובבים וגנני חלקות (NSALG), והאגודה הסקוטית להקצאות קרקע וגנים (SAGS) בסקוטלנד, המשיכו לפעול בנושא בשם משתמשי החלקות.
בשנת 2008 דיווח הגרדיאן כי 330,000 אנשים החזיקו בחלקה, בעוד ש-100,000 היו ברשימות המתנה.
בשנת 2006, דו"ח שהוזמן על ידי אספת לונדון זיהה כי בעוד שהביקוש היה בשיא של כל הזמנים ברחבי הבירה, הלחץ שנגרם מבנייה בצפיפות גבוהה הפחית עוד יותר את כמות הקרקעות הפנויות להקצאה לחלקות.
הנושא זכה לפרסום נוסף כאשר עיתון "הגרדיאן" סיקר את הקמפיין הקהילתי נגד ההשפעה הפוטנציאלית של הפיתוח לאולימפיאדת הקיץ 2012 על עתיד הגינות הוותיקות Manor Garden Allotments ו-Hackney Wick.
במרץ 2008 טען ג'וף סטוקס, מזכיר ה-NSALG, כי הרשויות המקומיות נכשלות בחובתן לספק חלקות.
"הן מכרו קרקע כשהביקוש לא היה כל כך גבוה.
זה יימשך כי יזמים בונים כעת בתים עם גינות הרבה יותר קטנות".
איגוד השלטון המקומי הבריטי פרסם הנחיות המבקשות מהרשויות לשקול לחייב את היזמים להפריש אחוזי קרקע מפרויקטים כדי להשלים את החוסר בחלקות קהילתיות.
כנגד מגמת הירידה בכמות הקרקעות שהוקצאו לחלקות קהילתיות, גוברת המודעות לצורך של ערים להתמודד עם סוגיות של ביטחון תזונתי ושינויי אקלים באמצעות הגדלת הקיימות.
הדחף הזה להרחבת כמות החלקות הוא גם תגובה לאינפלציית מחירי המזון, רצון לצמצם את טביעת הרגל הפחמנית של ייצור המזון תוך עניין לניצול קרקעות פנויות בעיירות וערים פוסט-תעשייתיות בעולם המפותח.
חלק מהנושאים הללו הועלו בפרויקט חקלאות עירונית לאחרונה במידלסברו שבעמק הטיז.
המקורות המגדריים של החלקות הקהילתיות היו נושא למחקר, עם ממצאים הכוללים כי מחסור בשירותים ותברואה עלול להוות מחסום בפני נשים, וחלקן אף חוו הפלה בזמן טיפול בחלקותיהן.
גינות קהילתיות רבות שנוסדו בארצות הברית החלו כ"גני ניצחון" במלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן התפתחו לגני חלקות קהילתיים.
חלקות בגנים אלו מוחכרות לרוב על ידי העירייה, החל מחלקות של 1.5 מ' על 1.5 מ' בלבד.
התנועה הסביבתית הגבירה את העניין בגינון קהילתי.
גינת הצוציקים של דוד חיים היא סדרת טלוויזיה לגיל הרך בכיכובו של חיים אוסדון אשר משודרת בערוץ בייבי, בערוץ הכוכבים וביוקיד.
בכל פרק, דוד חיים מבלה בגינה עם חבריו הצוציקים ומתחפש לבעל מקצוע אחר.
בכל פרק בסדרה יש שיר מיוחד.
הדוד חיים (חיים אוסדון) - החבר הטוב ביותר של כולם, תמיד אוהב לשמח ולהצחיק, הוא מבלה בגינה עם חבריו הצוציקים.
הצוציקים הן בובות המבוססות על דמויות בינלאומיות של המותג:
גיִס חמישי הוא כינוי לכוחות חתרניים חשאיים הפועלים בגוף מסוים, מתוך מטרה לערער את חוסנו של אותו הגוף ולסייע לכוחות המתנגדים לו מבחוץ.
הביטוי נולד במלחמת האזרחים הספרדית (1936–1939).
כשנשאל הגנרל אמיליו מולה, מפקד הצבא הלאומני שעלה על מדריד, מה גודל צבאו, השיב כי לצבאו ארבעה גייסות, וכי בעיר עצמה ממתין גיס חמישי - כוח מיליטנטי אוהד שיפעל נגד נאמני הממשלה הרפובליקנית שהגנו על העיר.
הגיס החמישי של תומכי פרנקו במדריד לא היה יעיל במיוחד, והעיר נפלה רק אחרי קרבות מרים בשנת 1939, אך השימוש בכינוי הפך רווח, במיוחד כדי להגדיר כבוגדים קבוצות מיעוט דתיות או אתניות, או קבוצות בעלות עמדות מקובלות פחות שלכאורה משתפות פעולה עם האויב.
הגדרת קבוצת המיעוט כ"גיס חמישי" רווחת במיוחד במשטרים דמוקרטיים, שבהם לא ניתן לאפשר בנסיבות רגילות ועל־פי חוקי המדינה לבודד או לנדות את קבוצת המיעוט.
הצגת טיעון "הגיס החמישי" מאפשרת להציג את המצב ככזה בו יש איום ישיר על שלומם של אזרחי המדינה, המצדיק השעיה או התעלמות מחוקים המבטיחים שוויון בפני החוק ופוטר את מעלה הטיעון מהבאת טעמים והוכחות לטענותיו.
הביטוי זכה לפרסום בעיקר עקב מחזה של ארנסט המינגוויי באותו שם.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימשו גרמנים בעלי אזרחות זרה או תושבים מקומיים שאהדו את האידאולוגיה הנאצית כגיס חמישי במהלך כיבושן של הולנד ובלגיה על ידי הגרמנים.
בטיעונים בדבר "גיס חמישי" נעשה שימוש נרחב בבריטניה ובארצות־הברית בזמן מלחמת העולם השנייה.
בבריטניה בתחילת מלחמת העולם השנייה, טענה התעמולה הרשמית כי על שלומה של בריטניה מאיים "גיס חמישי" פרו־נאצי, ובנימוק זה נעצרו אזרחים גרמנים שהתגוררו בבריטניה והועברו למחנות מעצר באי מאן (Isle of Man) שמול חופה המערבי של אנגליה.
בין העצורים היו מספר גדול של גרמנים אנטי-נאצים שנמלטו לבריטניה לאחר עליית היטלר לשלטון.
בארצות־הברית שימש טיעון דומה כהצדקה למעצר אמריקאים ממוצא יפני וכליאתם במחנות מעצר.
בישראל הועלה טיעון דומה על ידי דוד בן-גוריון בפרשת אלטלנה, אם כי כאן לא נגע הטיעון לחשד בבגידה אלא לתביעת הבלעדיות לכוחות צה"ל בהפעלת כוח לחימה, כאשר בן-גוריון ראה בצורך להעביר חיילים מהחזית לתל אביב כדי להתמודד עם אנשי האצ"ל בזבוז משאבי אנוש שהוא כיצירת "גיס חמישי".
השימוש המקובל בביטוי כיום הוא לצרכים רטוריים או דמגוגיים, לשם תקיפת יריבים פוליטיים או קבוצה אחרת (במקרים רבים קבוצה אתנית המהווה מיעוט).