tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זהות זו התגבשה על רקע היסטוריה עשירה הכוללת עליית אימפריות ונפילתן, קולוניזציה וסערות פוליטיות.
חרף האתגרים שעמדו בפני קהילות ערביות, המורשת התרבותית המשותפת עזרה לשמר תחושת אחדות וגאווה בזהותן.
כיום, הזהות הערבית ממשיכה להתפתח וקהילות ערביות מנווטות בנופים פוליטיים, חברתיים וכלכליים מורכבים.
עם זאת, הזהות הערבית נותרת היבט חשוב במרקם התרבותי וההיסטורי של העולם הערבי, והיא ממשיכה להישמר בקרב קהילות ברחבי העולם.
שבטים ערביים נפוצים בחצי האי הערבי, מסופוטמיה, הלבנט, מצרים, המגרב, אזור סודן וקרן אפריקה.
הערבים של הלבנט מחולקים באופן מסורתי לשבטי קיס (قيس) וימן (يمن).
ההבחנה בין קיס וימן מתוארכת לתקופה הקדם־איסלאמית ונשענה על שיוך שבטי ומיקום גאוגרפי.
שבטי הימן כללו את בני כלב (بني كلب), כינדה (كندة), הגסאנים (الغساسنة) והלח'מים (اللخميون).
הקיס כללו שבטים כמו בני כילאב (بني كلاب), בני טיי (بني طيء), בני חניפה (بني حنيفة) ובני תמים (بني تميم), בין היתר.
הימן, לעומת זאת, היה מורכב משבטים כמו בני האשם (بني هاشم), בני מח'זום (بني مخزوم), בני אומיה (بني أمية) ובני זוהרה (بني زهرة), בין היתר.
ישנם גם שבטים ערביים רבים שמוצאם ממסופוטמיה (עיראק של ימינו) ומאיראן, כולל מתקופות קודמות בהרבה לכיבוש המוסלמי של פרס בשנת 633. הקבוצה הגדולה ביותר של הערבים האיראנים היא הערבים החוזסתנים (عرب خوزستان), כולל בני כעב (بني كعب), בני טורוף (بني طرف) ומשעשעייה (المشعشعية).
קבוצות קטנות יותר הן הנוודים ח'מסה (خمسة) במחוז פארס והערבים הח'ורסנים (عرب خراسان).
כתוצאה מההגירה הערבית למגרב שנמשכה מאות שנים, שבטים ערביים שונים (כולל בני הילאל, בני סולים ומקיל) התיישבו גם במגרב ויצרו את תת־השבטים הקיימים עד היום.
בני הילאל שהו כמעט מאה שנה במצרים לפני שעברו ללוב, תוניסיה ואלג'יריה, ומאה שנה מאוחר יותר עברו למרוקו.
על פי המסורות הערביות, השבטים מחולקים למחלקות שונות הנקראות "גולגולות ערביות", המתוארות במנהג המסורתי של כוח, שפע, ניצחון וכבוד.
מספר מהן הסתעפו, ולימים הפכו לשבטים עצמאיים (תת־שבטים).
מקור רוב השבטים הערביים בשבטי האם הגדולים האלה:
בכר (بكر), יש לו צאצאים בערב ובעיראק.
כיננה (كنانة), יש לו צאצאים בחצי האי הערבי, עיראק, מצרים, סודן, פלסטין, תוניסיה, מרוקו וסוריה.
הוואזין (هوازن), יש לו צאצאים בחצי האי הערבי, לוב, אלג'יריה, מרוקו, סודן ועיראק.
תמים (تميم), יש לו צאצאים בחצי האי הערבי, עיראק, איראן, ארץ ישראל, אלג'יריה ומרוקו.
אזד (الأزد), יש לו צאצאים בחצי האי הערבי, עיראק, הלבנט וצפון אפריקה.
גטפאן (غطفان), יש לו צאצאים בחצי האי הערבי ובמגרב.
מדח'ג' (مذحج), יש לו צאצאים בחצי האי הערבי ובעיראק.
עבד אל־קיס (عبد القيس), יש לו צאצאים בחצי האי הערבי.
אל קיס (القيس), יש לו צאצאים בחצי האי הערבי.
קודעה (قضاعة), יש לו צאצאים בחצי האי הערבי, סוריה וצפון אפריקה.
מספרם הכולל של הערבים החיים במדינות הליגה הערבית מוערך ב-366 מיליון, על פי ספר העובדות של ה-CIA (נכון לשנת 2014).
המספר המוערך של הערבים במדינות מחוץ לליגה הערבית נאמד ב-17.5 מיליון, ובסך הכול כמעט 384 מיליון.
העולם הערבי משתרע על פני כ-13 מיליון קילומטר רבוע, מהאוקיינוס האטלנטי במערב ועד הים הערבי במזרח, ומהים התיכון בצפון ועד קרן אפריקה והאוקיינוס ההודי בדרום-מזרח.
המונח פזורה ערבית מתייחס לצאצאי מהגרים ערבים, מרצונם או כפליטים, מארצות מולדתם למדינות לא-ערביות, בעיקר במזרח אפריקה, דרום אמריקה, אירופה, צפון אמריקה, אוסטרליה וחלקים מדרום אסיה, דרום-מזרח אסיה, האיים הקריביים ומערב אפריקה.
על פי ארגון ההגירה הבין-לאומי, ישנם 13 מיליון מהגרים ערבים דור ראשון בעולם, מתוכם 5.8 מיליון מתגוררים במדינות ערביות.
יוצאי ערב תורמים למחזור של הון כספי ואנושי בין מדינות מגוריהם החדשות למדינות מוצאם הערביות, ובכך מקדמים משמעותית את הפיתוח הכלכלי של העולם הערבי.
בשנת 2009, מדינות ערביות קיבלו סכום כולל של 35.1 מיליארד דולר בהעברות כספיות, וההעברות הכספיות שנשלחו לירדן, מצרים ולבנון ממדינות ערביות אחרות היו גבוהות ב-40 עד 190 אחוז מהכנסות הסחר בין מדינות אלה למדינות ערביות אחרות.
הקהילה הלבנונית במערב אפריקה, המונה 250,000 נפש, היא הקבוצה הלא-אפריקנית הגדולה ביותר באזור.
סוחרים ערבים פעלו מזמן בדרום-מזרח אסיה ולאורך החוף הסווהילי של מזרח אפריקה.
זנזיבר נשלטה פעם על ידי ערבים עומנים.
רוב האינדונזים, המלזים והסינגפורים הבולטים ממוצא ערבי הם אנשי חצרמות שמוצאם בדרום ערב, באזור החוף החצרמותי.
ישנם מיליוני ערבים החיים באירופה, מרוכזים בעיקר בצרפת (כ-6,000,000 בשנת 2005).
רוב הערבים בצרפת הם מהמגרב, אך חלקם מגיעים גם מאזורי המשרק של העולם הערבי (מזרח העולם הערבי – לבנון, סוריה, עיראק וירדן).
הערבים בצרפת מהווים את הקבוצה האתנית השנייה בגודלה אחרי הצרפתים.
באיטליה, ערבים הגיעו לראשונה לאי הדרומי סיציליה במאה ה-9. החברות המודרניות הגדולות ביותר באי מהעולם הערבי הן תוניסאים ומרוקאים, המהווים 10.9% ו-8% בהתאמה מהאוכלוסייה הזרה של סיציליה, והיא עצמה 3.9% מכלל אוכלוסיית האי.
האוכלוסייה הערבית המודרנית של ספרד מונה 1,800,000, וישנם גם ערבים בספרד מתחילת המאה ה-8, מתקופת הכיבוש המוסלמי של איבריה ומדינת אל-אנדלוס.
בגרמניה האוכלוסייה הערבית מונה יותר מ-1,401,950. בבריטניה בין 366,769 ל-500,000, וביוון בין 250,000 ל-750,000. בנוסף, יוון היא שער הכניסה לפליטים ערבים (למשל פליטי מלחמת האזרחים בסוריה).
בהולנד 180,000, ובדנמרק 121,000.מדינות אחרות הן גם כן בית לאוכלוסיות ערביות, כולל נורווגיה, אוסטריה, בולגריה, שווייץ, מקדוניה הצפונית, רומניה וסרביה.
נכון לסוף 2015, אוכלוסיית טורקיה עמדה על 78.7 מיליון, ופליטים סורים היוו 3.1% מנתון זה על בסיס הערכות זהירות.
האוכלוסייה הערבית של טורקיה היא כעת 4.5% עד 5.1% מכלל האוכלוסייה, או כ-4–5 מיליון איש.
הההגירה הערבית לארצות הברית החלה במספרים משמעותיים במהלך שנות ה-1880, וכיום, על פי נתוני לשכת המפקד, הרקע של כ-2 מיליון אמריקאים הוא ערבי.
ערבים אמריקאים נמצאים בכל המדינות, אך יותר משני שלישים מהם חיים בעשר מדינות, ושליש חי בלוס אנג'לס, דטרויט וניו יורק.
רוב הערבים האמריקאים נולדו בארצות הברית, וכמעט 82% מהערבים באמריקה הם אזרחים.
מהגרים ערבים החלו להגיע לקנדה במספרים קטנים בשנת 1882. הגירתם הייתה מוגבלת יחסית עד 1945, ולאחר מכן היא גברה בהדרגה, במיוחד בשנות ה-60 ואילך.
על פי האתר "מי הם הערבים הקנדיים" במונטריאול האוכלוסייה הערבית היא הגדולה ביותר בקנדה ומונה כ-267,000 תושבים ערבים.
לאמריקה הלטינית יש את האוכלוסייה הערבית הגדולה ביותר מחוץ לעולם הערבי.
באמריקה הלטינית 17–30 מיליון תושבים ממוצא ערבי, ריכוז הפזורה הגדול ביותר.
על פי נתוני ממשלת ברזיל ולבנון ישנם 7 מיליון ברזילאים ממוצא לבנוני.
כמו כן, הממשלה הברזילאית טוענת שיש 4 מיליון ברזילאים ממוצא סורי.
קהילות ערביות גדולות אחרות כוללות את:
הנישואים הבין-אתניים בקהילה הערבית, ללא קשר לשייכות דתית, הם גבוהים מאוד; לרוב חברי הקהילה יש רק הורה אחד בעל מוצא אתני ערבי.
רבים מהערבים בהאיטי (257,000) הם בעלי עסקים, חיים בבירה ומתרכזים לרוב באזורים פיננסיים.
בשנת 1728 תיאר קצין רוסי קבוצת נוודים ערבים שאכלסה את חופי הים הכספי של מוגאן (באזרבייג'ן של ימינו).
מעריכים שקבוצות אלה היגרו לדרום הקווקז במאה ה-16. מהדורת 1888 של האנציקלופדיה בריטניקה הזכירה גם היא מספר מסוים של ערבים שאכלסו את נפת באקו שבאימפריה הרוסית.
הם שימרו ניב ערבי לפחות עד אמצע המאה ה-19, וכיום קיימים כמעט 30 יישובים שעדיין נושאים את השם "ערב" (לדוגמה, אראבגדים - Ərəbqədim, אראבוג'אגי - Ərəbocağı, ערב-ינג'יג'ה - Ərəbyengicə באזרית).
לאחר שהערבים כבשו את דרום הקווקז במאה ה-7, המשיכו להגיע במשך מאות שנים, בקבוצות קטנות, ערבים נוספים מחלקים שונים של העולם הערבי לדגסטן.
רובם התגוררו בכפר דארבג, מצפון-מערב לדרבנט.
המאוחר מבין תיעודים אלה מתוארך לשנות ה-30. רוב הקהילות הערביות בדרום דגסטן עברו תהליך טורקיפיקציה לשונית, ולפיכך כיום דארבג הוא ברוב אזרי ברובו.
מרכז, דרום, מזרח ודרום-מזרח אסיה
על פי ספר ההיסטוריה של אבן ח'לדון (היסטוריון ופילוסוף ערבי מהמאה ה-14), הערבים שהיו פעם במרכז אסיה נהרגו או ברחו כאשר הטטרים (שבטים מונגוליים וטורקיים) פלשו לאזור במאות ה-13-14. עם זאת, כיום רבים במרכז אסיה מזדהים כערבים.
רוב הערבים של מרכז אסיה משתלבים באוכלוסיות המקומיות, מזהים את עצמם כמקומיים (למשל, טג'יקים, אוזבקים), אך הם משתמשים בתארים מיוחדים כדי להראות את מוצאם הערבי כמו סייד, ח'וג'ה או צדיקי.
בהודו, רק שתי קהילות יכולות להוכיח מוצא ערבי אמיתי במסמכים היסטוריים: הצָ'אוּש מרמת הדֶּקַן בדרום הודו והצ'אבוּסֶה ממדינת גוּג'רַאט במערב הודו.
קבוצות אלה הן צאצאי מהגרים מחצרמות שהתיישבו בשני האזורים הללו במאה ה-18. עם זאת, אף אחת מהקהילות אינה דוברת ערבית כיום.
בדרום אסיה, מוצא ערבי נחשב ליוקרתי, ובקרב קהילות מסוימות נפוצות אגדות הטוענות למוצא ערבי.
יש בדרום אסיה קבוצה הנקראת בִּירַדְרִי עיראקי (קהילה או אחווה באוּרדוּ) הטוענת למוצא עיראקי ושומרת מסמכים היסטוריים המתעדים את הגירת אבותיה מעיראק.
המורים הסרי לנקים, קהילה שחלקה טוען למוצא ערבי, הם הקבוצה האתנית השלישית בגודלה בסרי לנקה ומהווים 9.2% מכלל האוכלוסייה.
מקורות מסוימים מתחקים אחר יוחסם של המורים הסרי לנקים לסוחרים ערבים שהתיישבו בסרי לנקה במועד כלשהו בין המאות ה-8 וה-15. ישנם כ-118,866 ערבים-אינדונזים שמוצאם מחצרמות, במפקד האינדונזי של 2010.
אפריקנים שמוצאם או מוצאם החלקי הוא ערבי מכונים אפרו-ערבים.
רוב האפרו-ערבים גרים בחוף הסווהילי באזור האגמים הגדולים של אפריקה, אם כי חלקם נמצאים גם במדינות ערביות.
מספרים גדולים של ערבים היגרו למערב אפריקה, במיוחד לחוף השנהב (ביתם של יותר מ-100,000 לבנונים), סנגל (כ-30,000 לבנונים), סיירה לאון (כ-10,000 לבנונים כיום; כ-30,000 לפני פרוץ מלחמת האזרחים ב-1991), ליבריה וניגריה.
מאז תום מלחמת האזרחים בסיירה לאון ב-2002, סוחרים לבנונים התבססו מחדש במדינה.
הערבים של צ'אד חיים בצפון קמרון ובניגריה (שם קוראים להם לעיתים שובה), ומתפרשים כחגורה על פני צ'אד וסודן, שם הם נקראים הבגארה - קבוצת שבטים ערביים המאכלסת חלק מהסאהל האפריקני.
רוב הערבים הם מוסלמים, עם רוב סוני ומיעוט שיעי.
יוצא דופן הם האִבָּאדִים (الإباضية - זרם עתיק באסלאם, נפרד מסונים ושיעים) השולטים בעומאן.
נוצרים ערבים בדרך כלל שייכים לכנסיות מזרחיות כמו הכנסייה היוונית-אורתודוקסית והכנסייה היוונית-קתולית, אם כי קיים גם מיעוט של חסידי כנסיות פרוטסטנטיות.
קיימות גם קהילות ערביות של דרוזים ובהאים.
היסטורית, היו גם אוכלוסיות נכבדות של יהודים ערבים ברחבי העולם הערבי.
לפני בוא האסלאם, רוב הערבים השתייכו לדת פגאנית עם מספר אלילים מהמיתולוגיה הערבית, כולל הֻבַּל (هُبَل - אל הירח הראשי של מכה), וַד (وَدّ - אל האהבה והידידות), אלאת (اللات - אלת האם והפוריות), מַנָאת (مناة - אלת הגורל והמוות) ועֻזָּא (العُزّى - אלת הכוח והעוצמה).
מעטים, הנקראים חניפים (حنفاء), דחו את עבודת האלילים והאמינו באל אחד, אך לא השתייכו לנצרות או ליהדות.
חלק מהשבטים התנצרו או התגיירו.
הממלכות הנוצריות הערביות הבולטות ביותר היו הממלכות הגַסַּאנִית והלַחְמִית.
כאשר המלך החִמְיַרִי התנצר בסוף המאה הרביעית, האליטות של הממלכה הערבית הבולטת האחרת, הכִנְדִיִּים, שהיו תחת שלטון חמיירי, כנראה גם התנצרו (לפחות חלקית).
עם התפשטות האסלאם, ערבים פוליתאיסטים עברו איסלאמיזציה מהירה, והמסורות הפוליתאיסטיות נעלמו בהדרגה.
כיום, האסלאם הסוני מבוסס ברוב האזורים בלבנט, בצפון אפריקה, במערב אפריקה ובקרן אפריקה.
האסלאם השיעי שולט בבחריין ובדרום עיראק, בעוד שצפון עיראק ברובו סוני.
אוכלוסיות שיעיות משמעותיות קיימות בלבנון, תימן, כווית, ערב הסעודית, צפון סוריה ובאזור אל-בטינה בעומאן.
ישנם גם מספרים קטנים של אבאדים ומוסלמים ללא זרם דתי ספציפי.
לנצרות הייתה נוכחות בולטת בערב הקדם-איסלאמית בקרב מספר קהילות ערביות, כולל הבחריינים במזרח ערב, הקהילה הנוצרית של נג'ראן, בחלקים מתימן, ובקרב שבטים ערביים צפוניים מסוימים כמו הגסאנים, הלחמים, תַגְלִיב, בני עמלה, בני ג'ודהאם, תנוכים וטיי.
במאות הנצרות המוקדמות, ערב הייתה ידועה לעיתים בשם "ערביה הרטיקה" (Arabia heretica), בשל היותה "ידועה כמקור ההתפתחות של פרשנויות כופרות בנצרות (הטרודוקסיות)".
ערבים נוצרים הם 5.5% מהאוכלוסייה של מערב אסיה וצפון אפריקה.
בלבנון, נוצרים מהווים כ-40.5% מהאוכלוסייה.
בסוריה, נוצרים מהווים 10% מהאוכלוסייה.
בקרב הפלסטינים תושבי יהודה, שומרון ועזה הנוצרים הם כ-1% או פחות מהאוכלוסייה.
בעזה ישנם כ-1,000 נוצרים מתוך כשני מיליון תושבים (כ-0.05%), ובגדה המערבית יחד עם ירושלים כ-46,850 נוצרים מתוך יותר מ-2.8 מיליון תושבים (כ-1.6%).
במצרים, כ-10% מהאוכלוסייה הם נוצרים.
בעיראק, נוצרים מהווים 0.1% מהאוכלוסייה.
בישראל, נוצרים ערבים הם 2.1% (בערך 9% מהאוכלוסייה הערבית).
נוצרים ערבים מהווים 8% מאוכלוסיית ירדן.
רוב הערבים בצפון ודרום אמריקה הם נוצרים, וכך גם כמחצית מהערבים באוסטרליה שמגיעים בעיקר מלבנון, סוריה ומהרשות הפלסטינית.
ערבי נוצרי מוכר הוא אַבּוֹ תְבִּילֵלִי, הקדוש המעונה הפטרון של טביליסי.
נוצרים ערבים גרים גם בערים קדושות לנצרות כמו נצרת, בית לחם והרובע הנוצרי בעיר העתיקה של ירושלים וכפרים נוספים רבים עם אתרים נוצריים קדושים.
עד אמצע המאה ה-20 חיו קהילות יהודיות משמעותיות ברחבי העולם הערבי, כולל בעיראק, תימן, מרוקו, מצרים וסוריה.
יהודים אלה דיברו ערבית כשפת אם, השתלבו במוסדות חברתיים וכלכליים ערביים, ונחשבו לחלק מהמרקם התרבותי של האזור.
זהותם הייתה מורכבת ומגוונת, וכללה שילוב של שיח דתי יהודי וזהות תרבותית ערבית.
עם זאת, השאלה בדבר הזדהותם כ"יהודים ערבים" הייתה מורכבת: חלק מהיהודים אימצו זהות ערבית תרבותית לצד זהותם הדתית-עממית היהודית, בעוד שאחרים ראו בעצמם בעיקר יהודים החיים בסביבה ערבית מבלי לאמץ זהות ערבית.
בעקבות קום מדינת ישראל והתחדדות הסכסוך הערבי-ישראלי, פרצה מתיחות שהובילה לקריעת הקשר התרבותי-חברתי בין יהודים וערבים.
האוכלוסייה היהודית בארצות ערב נעלמה כמעט לחלוטין, עם הגירתם של כמיליון יהודים בשל סיבות פוליטיות, חברתיות וכלכליות, רובם לישראל .
גם לאחר ההגירה, השפעת התרבות הערבית נמשכה בקרב הקהילות היהודיות שהתיישבו בישראל, אך הזהות הערבית נחלשה משמעותית במשך הדורות.
המונח "יהודים-ערבים" נעלם מהשיח הישראלי בשנות ה-50 וה-60, אך חזר ל"התעוררות פוליטית" בשנות ה-90 במסגרת השיח הפוסט-ציוני.
אינטלקטואלים כמו אלה שוחט, יהודה שנהב וסמי שלום שטרית החלו לעשות שימוש במונח כדי לערער על הסדר הציוני ולבקר את מחיקת הזהות הערבית של יהודי המזרח.
עם זאת, המונח נותר שנוי במחלוקת ומעט מאוד יהודים שמוצאם מארצות ערב בישראל מגדירים עצמם כ'יהודים ערבים'.
הסופר הצרפתי-יהודי אלבר ממי הביע את המורכבות הזו כשכתב ב-1975: "היינו רוצים להיות יהודים ערבים.
אם נטשנו את הרעיון, זה מפני שבמשך מאות שנים הערבים המוסלמים מנעו באופן שיטתי את מימושו בבוז ובאכזריותם.
עתה מאוחר מדי עבורנו להיות יהודים ערבים".
התרבות הערבית התעצבה לאורך היסטוריה ארוכה ועשירה על פני אלפי שנים, מהאוקיינוס האטלנטי במערב ועד הים הערבי במזרח, ומהים התיכון בצפון ועד קרן אפריקה והאוקיינוס ההודי בדרום-מזרח.
הדתות השונות שהערבים אימצו לאורך ההיסטוריה והאימפריות והממלכות השונות ששלטו בהם הובילו את הציוויליזציה הערבית להתהווות האתנית (אתנוגנזה – התהליך שבו נוצרת זהות עממית אתנית) ולהיווצרות התרבות הערבית המודרנית.
שפה, ספרות, גסטרונומיה, אמנות, אדריכלות, מוזיקה, רוחניות, פילוסופיה ומיסטיקה כולם חלק מהמורשת התרבותית של הערבים.
כאמור ערבית היא שפה שמית ממשפחת השפות האפרו-אסיאתיות.
העדות הראשונה להופעת השפה בדיווחים צבאיים מ-853 לפנה"ס.
היום היא משמשת כלינגווה פרנקה ליותר מ-500 מיליון איש.
היא גם שפה ליטורגית ל-1.7 מיליארד מוסלמים.
ערבית היא אחת משש השפות הרשמיות של האו"ם, והיא נערצת באסלאם כשפת הקוראן.
לערבית יש שתי צורות עיקריות – תופעה המכונה בבלשנות חברתית דיגלוסיה.
ערבית קלאסית היא צורת השפה הערבית המשמשת בטקסטים ספרותיים מתקופות האומיית והעבאסית (המאות השביעית עד התשיעית).
היא מבוססת על ניבי ימי הביניים של שבטי ערב.
ערבית תקנית מודרנית היא הצאצא הישיר ומשמשת כיום ברחבי העולם הערבי בכתיבה ובדיבור פורמלי, למשל, נאומים מוכנים, חלק משידורי רדיו ותוכן שאינו בידורי.
בעוד שהאוצר המילים והסגנון הלשוני (סטיליסטיקה) של ערבית תקנית מודרנית שונים מערבית קלאסית.
ישנם גם ניבים אזוריים של ערבית מדוברת עממית ששונים מאוד זה מזה, וגם מהצורות הכתובות והמדוברות הפורמליות של הערבית.
המיתולוגיה והאמונות הערביות הקדם-איסלאמיות כללו עולם רחב של יצורים על-טבעיים, אלים ואלוהויות שעיצבו את התרבות הפוליתאיסטית של ערב העתיקה.
לפני האסלאם, הכעבה במכה הייתה מכוסה בסמלים המייצגים אינספור שדים, ג'ינים, אלים למחצה, אלי שבטים ואלוהויות שונות אחרות.
מרבגוניות זו ניתן ללמוד על הקשר רחב במיוחד שבו יכלה המיתולוגיה והדת לפרוח.
החיות והיצורים הידועים ביותר במיתולוגיה הערבית הם בַּהַמוּת (بهموت), דַּנְדַן (دندن), פַלַק (فلك), גוּל (غول), חִין (حن), ג'ִין (جن), כַּרְכַּדַן (كركدن), מָארִיד (مارد), נַסְנָאס (نسناس), קַרִין (قرين), רֻחּ (رخ), שַׁאדְהַוָאר (شادهوار), אִישׁ-צָבוּעַ (مستضبع) ויצורים שונים אחרים שייצגו את הסביבה הפוליתאיסטית השלטת של ערב הקדם-איסלאמית.
הסמל הבולט ביותר במיתולוגיה הערבית הוא הג'ין או השד.
ג'ינים הם יצורים על-טבעיים שיכולים להיות טובים או רעים.
הם אינם מופשטים לחלוטין, אלא גם בעלי טבע פיזי, ויכולים לקיים אינטראקציה מוחשית עם אנשים וחפצים.
גוּלִים (غول) הם יצור נוסף במיתולוגיה הערבית, המופיעים כמפלצת או רוח רעה הקשורה לבתי קברות ולאכילת בשר אדם.
בפולקלור הערבי, גולים השתייכו למעמד שטני של ג'ינים ונאמר שהם צאצאיו של איבליס, השטן באסלאם.
הם יכלו לשנות צורה כל הזמן, אך תמיד שימרו פרסות של חמור.
הפוליתאיזם הערבי היה התפיסה הדתית השלטת בערב הקדם-איסלאמית.
אלים ואלוהויות, כולל הוּבַל (هُبَل - אל הירח הראשי של מכה), ואד (وَدّ - אל האהבה), אלאת (اللات - אלת האם והפוריות), מַנָאת (مناة - אלת הגורל והמוות) ועוזה (العُزّى - אלת הכוח והעצמה), נעבדו במקדשים מקומיים כמו הכעבה במכה.
ערבים בדרום, ביימן של היום, עבדו אלים שונים, שחלקם ייצגו את השמש או הירח.
רבים מהתיאורים הפיזיים של האלים הקדם-איסלאמיים נובעים מאלילים, במיוחד ליד הכעבה, שאמרו כי הכילה עד 360 מהם.
עד המאה הרביעית בערך, כמעט כל הערבים נהגו בדתות פוליתאיסטיות.
למרות שמיעוטים יהודיים ונוצריים משמעותיים התפתחו, הפוליתאיזם נשאר מערכת האמונה השלטת בערב הקדם-איסלאמית.
הבדלים בין נוודים ותושבי ערים
האמונות והמנהגים הדתיים של הבדואים הנוודים היו שונים מאלה של השבטים הקבועים של ערים כמו מכה.
מערכות האמונה והמנהגים הדתיים של הנוודים כללו ככל הנראה פטישיזם (ייחוס כוח על-טבעי לחפצים), טוטמיזם (הזדהות שבטית עם חיות או צמחים מקודשים) סגידה למתים (פולחן אבות וסגידה לרוחות המתים), אך היו קשורות בעיקר לדאגות ובעיות מיידיות ולא שקלו שאלות פילוסופיות גדולות יותר כמו החיים לאחר המוות.
ערבים עירוניים, לעומת זאת, האמינו ככל הנראה בפנתיאון מורכב יותר של אלוהויות.
בעוד שהמכאים ושאר התושבים הקבועים של החיג'אז עבדו את אליהם במקדשים קבועים בערים ובנאות, הבדואים קיימו את דתם בתנועה כחלק מחיי הנוודות.
עם התפשטות האסלאם, הג'ינים שולבו בתפיסה האיסלאמית כאחת משלוש הבריות התבוניות של אללה, לצד בני האדם והמלאכים.
בפולקלור הערבי, גולים המשיכו להתקיים גם לאחר האסלאם כחלק מהמסורת העממית, אם כי ככוחות שטניים.
לקוראן, הספר הקדוש הראשי של האסלאם, הייתה השפעה משמעותית על השפה הערבית, והוא סימן את תחילתה של הספרות הערבית.
מוסלמים מאמינים שהוא נרשם בניב הערבי של קוריש, שבטו של מוחמד.
עם התפשטות האסלאם, הקוראן הביא לאיחוד ולתקנון של הערבית.
הקוראן הוא לא רק היצירה הראשונה באורך משמעותי שנכתבה בשפה, הוא גם בעל מבנה מורכב הרבה יותר מהיצירות הספרותיות המוקדמות עם 114 הסורות (פרקים) שבהן 6,236 אַיות (פסוקים).
יש בו הנחיות, סיפורים, דרשות, משלים, פניות ישירות מאללה, הוראות והוא מכיל הנחיות, נרטיבים, דרשות, משלים, פניות ישירות מאללה, הוראות ואפילו התייחסויות מטא-טקסטואליות לאופן שבו הקוראן עצמו יתקבל ויובן.
הקוראן זוכה להערכה על שכבות המטפורה שלו כמו גם על בהירותו.
הקוראן מציג את עצמו כמקור הסבר מקיף, כפי שבא לידי ביטוי בסורת אל-נחל: 'חשפנו בפניך את הספר למען יהיה הסבר לכל דבר, מדריך, רחמים ובשורה טובה למאמינים'.
אל-ג'אחִט' (الجاحظ - נולד 776 בבצרה - דצמבר 868/ינואר 869) היה סופר פרוזה ערבי ומחבר של יצירות ספרותיות, תאולוגיה מוֹעְתַּזִלִית ופולמוס פוליטי-דתי.
כמלומד מוביל בח'ליפות העבאסית, הקאנון שלו כולל מאתיים ספרים בנושאים שונים, כולל דקדוק ערבי, זואולוגיה, שירה, לקסיקוגרפיה ורטוריקה.
מכתביו רק שלושים ספרים שרדו.
אל-ג'אחט היה גם אחד הסופרים הערבים הראשונים שהציע שיפור נרחב של המערכת הדקדוקית של השפה, אם כי הדבר לא התבצע עד שהבלשן אבן מַדַא נטל את העניין מאתיים שנה מאוחר יותר.
מעט מן השירה קדם-איסלאמית שרדה, והספרות הערבית התעוררה בעיקר בימי הביניים, במהלך תור הזהב האיסלאמי.
אמרו אל-קיס היה מלך ומשורר במאה ה-6, הוא היה המלך האחרון של כִנְדָה.
הוא נמנה עם השירה הערבית הנחשבת ביותר עד היום, וכן נחשב לעיתים לאבי השירה הערבית.
כתאב אל-אגאני' (ספר השירים) מאת אבו אל-פרג' הוא אוסף מקיף של שירים ערביים וביוגרפיות משוררים.
ההיסטוריון מהמאה ה-14 אבן ח'לדון כינה יצירה זו 'כרוניקת הערבים' בשל עושרה התרבותי.
הערבית הספרותית נגזרת מהערבית הקלאסית, המבוססת על שפת הקוראן כפי שנותחה על ידי לשונאים ערביים החל מהמאה ה-8.
חלק גדול מהספרות הערבית לפני המאה ה-20 הוא בצורת שירה, ואפילו הפרוזה מהתקופה הזו מלאה בקטעי שירה, בצורת סַגְ'ע (سجع פרוזה מחורזת).
הגַזַל (غزل) הוא ז'אנר שירי ערבי העוסק בעיקר באהבה ובכמיהה.
ז'אנר זה, בעל מסורת ארוכה בשירה הערבית, כלל שירים מגוונים - לעיתים עדינים וצנועים ולעיתים אחרות בוטים יותר.
במסורת הצופית (הזרם המיסטי באסלאם), שירי הגזל קיבלו משמעות רחבה יותר כביטוי אלגורי לכמיהה האלוהית - האהבה הארצית הפכה לסמל לאהבת האל.
הספרות האפית הערבית הייתה נפוצה פחות בצורה משמעותית מהשירה, וכנראה מקורה במסורת שבעל פה, שעלתה על הכתב מהמאה ה-14 לערך.
המקאמה (مقامة) או הפרוזה המחורזת היא דרך אמצע בין שירה לפרוזה, וגם בין בדיוני ללא-בדיוני.
המקאמה הייתה צורה פופולרית מאוד של ספרות ערבית, ואחת המעטות שהמשיכו להיכתב במהלך התקופה שבה הספרות הערבית הקלאסית דעכה (המאות ה-17–18), עקב עליית השפה הטורקית והפרסית בתקופה העותמאנית.
כאמור הספרות והתרבות הערבית והתרבות הערבית דעכו משמעותית אחרי המאה ה-13, לטובת הטורקית והפרסית.
תחייה מודרנית התרחשה החל מהמאה ה-19, יחד עם התנגדות לשלטון העותמאני.
התחייה הספרותית ידועה כ"אל-נהדה" בערבית, והתרכזה במצרים ובלבנון.
ניתן למצוא שתי מגמות נפרדות בתקופת הנהדה של התחייה.
הראשונה הייתה תנועה נאו-קלאסית שביקשה לגלות מחדש את המסורות הספרותיות של העבר, והושפעה מז'אנרים ספרותיים מסורתיים - כמו המקאמה - ומיצירות כמו "אלף לילה ולילה".
לעומת זאת, תנועה מודרניסטית החלה בתרגום יצירות מודרניסטיות מערביות, בעיקר רומנים, לערבית.
מסורת של שירה ערבית מודרנית הוקמה על ידי סופרים כמו פרנסיס מַרַּאשׁ, אחמד שאוקי וחאפז אבראהים.
המשורר העיראקי בדר שאכר א-סַיַּאב נחשב למקורה של השירה החופשית בשירה הערבית.
המטבח הערבי מתחלק בעיקר למטבח הח'ליג'י (של מדינות המפרץ הפרסי), המטבח הלבנטיני והמטבח המגרבי.
המטבח הערבי השפיע על מטבחים של תרבויות שונות, כולל העותמאני, הפרסי והאנדלוסי.
הוא מתאפיין במגוון של עשבי תיבול ותבלינים, כולל כמון, כוסברה, קינמון, סומק, זעתר, הל, נענע, זעפרן, שומשום, זעתר, כורכום ופטרוזיליה.
המטבח הערבי ידוע גם במתוקים ובקינוחים שלו, כמו כנאפה, בקלווה, חלווה וקדאיף.
הקפה הערבי, או קהווה, הוא משקה מסורתי שמוגש עם תמרים.
האמנות הערבית התבטאה בתחומים מגוונים, כולל תכשיטים, טקסטיל וארכיטקטורה.
הכתב הערבי קושט באופן מסורתי בקליגרפיה ערבית צבעונית ומורכבת.
דוגמה בולטת לכך היא הכתב הכופי (الخط الكوفي) - סגנון קליגרפיה עתיק וחגיגי שמאופיין באותיות זוויתיות וקווים ישרים, והיה נפוץ במיוחד בקישוט מסגדים וכתבי קודש.
מיניאטורות ערביות הן ציורים קטנים על נייר, בדרך כלל איורי ספרים או כתבי יד אך לעיתים גם יצירות אמנות נפרדות התופסות עמודים שלמים.
הן החלו להתפתח כבר בשנת 690 לספירה, והגיעו לשיאן בתקופת הפריחה בין השנים 1000–1200 לספירה תחת שלטון הח'ליפות העבאסית.
צורת האמנות עברה התפתחות מתמשכת במהלך עליית ונפילת ח'ליפויות ערביות שונות.
עם הכיבוש העותמאני של העולם הערבי, המיניאטוריסטים הערבים איבדו את זהותם הייחודית ונטמעו בסגנון העותמאני.
כמעט כל צורות המיניאטורות האיסלאמיות (מיניאטורות פרסיות, מיניאטורות עותמאניות ומיניאטורות מוגוליות) חבות את קיומן למיניאטורות הערביות, שכן פטרונים ערבים היו הראשונים לדרוש ייצור של כתבי יד מאוירים בח'ליפות.
רק במאה ה-14 הגיעה המיומנות האמנותית לאזורים הלא-ערביים של הח'ליפות.
חרף השינויים הניכרים בסגנון ובטכניקה של המיניאטורה הערבית, אפילו בעשורים האחרונים שלה, עדיין ניתן היה להבחין בהשפעה הערבית האומיית המוקדמת.
אמני מיניאטורה ערביים כוללים את איסמעיל אל-ג'זרי, שאייר את ספרו "ספר הידע של מכשירים מכניים גאוניים".האמן העבאסי יחיא אל-ואסטי, שכנראה חי בבגדאד בסוף התקופה העבאסית (מאות ה-12 עד ה-13), היה אחד הנציגים הבולטים של בית הספר של בגדאד.
בתקופה 1236–1237, הוא העתיק ואייר את הספר "מקאמות" (הידוע גם כ"האסיפות" או "הישיבות"), סדרת אנקדוטות של סאטירה חברתית שכתב אל-חרירי מבצרה.
הסיפור עוקב אחר אדם בגיל הביניים שמסתמך על קסמו וכישוריו הרטוריים כדי להונות אנשים ולהתפרנס מתחבולותיו ברחבי העולם הערבי.
העברת כתבי יד ערביים רבים לאוספים מערביים במהלך התקופה הקולוניאלית יצרה בעיות נגישות וחשיפה תרבותית, מה שהביא לכך שמיניאטורות ערביות תופסות מקום מצומצם בתרבות הערבית המודרנית.
ערבסקה היא מוטיב עיטורי המציין מערך מופשט של קווים וצורות החוזרים כדגם.
פעמים רבות מדובר בעיטור בודד החוזר על עצמו, לעיתים קרובות בשילוב עם אלמנטים אחרים.
הוא מורכב בדרך כלל מעיצוב יחיד שניתן 'לרצף' או לחזור עליו באופן חלק ככל שרוצים.
בעולם הערבי נמצאים כ-8% מאתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
הדוגמאות העתיקות ביותר לארכיטקטורה כוללות את אלה של ערב הקדם-איסלאמית, וכן הארכיטקטורה הנבטית שהתפתחה בממלכת הנבטים העתיקה, שבט ערבי נווד ששלט בחלק ניכר מהמזרח התיכון מהמאה הרביעית לפני הספירה עד המאה השנייה לספירה.
הנבטים היו ידועים במיומנותם בחציבת מבנים משוכללים, קברים ומבנים אחרים מצוקי אבן החול של האזור.
אחת הדוגמאות המפורסמות ביותר לארכיטקטורה נבטית היא העיר פטרה, בירדן של ימינו, שהייתה בירת הממלכה הנבטית וידועה בארכיטקטורת הסלע המרשימה שלה.
לפני תחילת הכיבושים הערביים, מדינות חסות שבטיות ערביות, הלחמים והגסאנים, היו ממוקמות על גבולות האימפריות הססאנית והביזנטית ונחשפו להשפעות התרבותיות והארכיטקטוניות של שתיהן.
נראה כי היה להן תפקיד ניכר בהעברה ובהתאמה של המסורות הארכיטקטוניות של שתי האימפריות הללו לשושלות הערביות האיסלאמיות המאוחרות יותר.
האימפריה הערבית התרחבה במהירות, ועמה הגיע מגוון רחב של השפעות אדריכליות.
אחד ההישגים הארכיטקטוניים הבולטים ביותר של האימפריה הערבית הוא המסגד הגדול של דמשק בסוריה, שנבנה בתחילת המאה השמינית על אתר בזיליקה נוצרית ושילב אלמנטים מהארכיטקטורה הביזנטית והרומית, כמו קשתות, עמודים ופסיפסים מורכבים.
הישג ארכיטקטוני חשוב נוסף הוא מסגד אל-אקצא בירושלים, שנבנה בסוף המאה השביעית.
המסגד כולל כיפה גדולה, אולם תפילה, דפוסים גאומטריים מורכבים וקליגרפיה על הקירות.
למוזיקה הערבית היסטוריה ארוכה של אינטראקציה עם סגנונות וז'אנרים מוזיקליים אזוריים רבים אחרים.
היא משלבת מוזיקה של העמים הערביים בחצי האי הערבי ואת ההמוזיקה של שאר העמים המרכיבים את העולם הערבי כיום.
המוזיקה הערבית הקדם-איסלאמית הייתה דומה לזו של המוזיקה המזרח-תיכונית העתיקה.
רוב ההיסטוריונים מסכימים שהתקיימו צורות מוזיקה מובחנות בחצי האי הערבי בתקופה הקדם-איסלאמית בין המאה ה-5 ל-7 לספירה.
משוררים ערבים מאותה תקופה, הנקראים "משוררי הג'אהיליה" (משוררי תקופת הבורות), נהגו לדקלם שירים בצלילים גבוהים.
האמינו שג'ינים גילו שירים למשוררים ומוזיקה למוזיקאים.
עד המאה ה-11, איבריה האיסלאמית (אנדלוסיה) הפכה למרכז לייצור כלי נגינה.
מוצרים אלה התפשטו בהדרגה ברחבי צרפת, השפיעו על הטרובדורים הצרפתיים, ובסופו של דבר הגיעו לשאר אירופה.
ישנם כלי נגינה ששמם בערבית התגלגל לשפות מערביות.
למשל באנגלית lute, rebec (לאוטה) ו-naker נגזרו מהמילים הערביות עוּד (عود), רבאב (رباب) ונַקארה (نقارة).
במהלך שנות ה-50 וה-60, המוזיקה הערבית החלה לקבל גוון מערבי יותר - אמנים כמו אום כולתום, עבד אל-חלים חאפז ושאדיה יחד עם המלחינים מוחמד עבד אל-והאב ובליג חמדי היו חלוצי השימוש בכלי נגינה מערביים במוזיקה המצרית.
עד שנות ה-70 מספר זמרים אחרים הלכו בעקבותיהם ונולד ז'אנר של פופ ערבי.
פופ ערבי מורכב בדרך כלל משירים המושפעים מסגנון מערבי עם כלי נגינה וטקסטים ערביים.
פעמים רבות מנגינות הן שילוב בן מזרח ומערב.
החל מאמצע שנות ה-80, לידיה כנען, חלוצה מוזיקלית הנחשבת על פי רבים לכוכבת הרוק הראשונה של המזרח התיכון, החלה בהובלת הפיתוח של המוזיקה הערבית המודרנית.
המחשבה הפילוסופית בעולם הערבי מושפעת מאוד מהפילוסופיה הערבית.
במסורת האסלאמית, רבים רואים באל-כינדי (801–873 לספירה) את הפילוסוף הערבי הגדול הראשון - פילוסוף ניאופלטוני (זרם פילוסופי מפותח המבוסס על אפלטון והמדגיש היררכיה של מציאות ועלייה רוחנית), מתמטיקאי ומדען שחי בכופה ובבגדאד.
לאחר שמונה על ידי הח'ליפים העבאסיים לתרגם טקסטים מדעיים ופילוסופיים יווניים לערבית, הוא כתב מספר חיבורים מקוריים משלו במגוון נושאים, ממטאפיזיקה ואתיקה ועד מתמטיקה ופרמקולוגיה.
חלק גדול מהעיסוק הפילוסופי שלו מתמקד בנושאים תאולוגיים כמו טבעו של אלוהים, הנשמה והידע הנבואי.
דוקטרינות של הפילוסופים הערבים מהמאות ה-9–12 השפיעו על הסכולסטיקה בימי הביניים באירופה.
המסורת הערבית משלבת אריסטוטליזם (פילוסופיה המבוססת על אריסטו ומדגישה לוגיקה, אמפיריזם ותאוריית הצורה והחומר) וניאופלטוניזם עם רעיונות אחרים שהוכנסו דרך האסלאם.
הוגים משפיעים כוללים את הלא-ערבים אל-פראבי ואביסנה.
הספרות הפילוסופית הערבית תורגמה לעברית ולטינית, והדבר תרם להתפתחות הפילוסופיה האירופית המודרנית.
המסורת הפילוסופית הערבית המשיכה להתפתח גם בידי הוגים יהודיים ומוסלמים מאוחרים יותר כמו הפילוסוף היהודי רבי משה בן מימון (שהושפע מאוד מאבן רושד ומאביסנא) ואבן ח'לדון.
המדע הערבי התפתח בצורה משמעותית במהלך ימי הביניים, בעיקר מהמאות ה-8 עד ה-13, והפך למקור ידע חשוב שהשפיע על הרפואה והחינוך באירופה.
הערבית שימשה כשפת הכתיבה המדעית העיקרית, וחיבורים מדעיים נכתבו על ידי הוגים מכל רחבי העולם המוסלמי.
תור הזהב המדעי (750 עד 1258 בערך) הסתיימה עם כיבוש בגדאד על ידי המונגולים.
חכמי האסלאם, הידועים כעולמא, היו לשכבה האינטלקטואלית המרכזית בחברה וקידמו את המחקר המדעי במקביל לעיסוקם בהלכה ותאולוגיה.
ההישגים המדעיים הערביים מקיפים תחומים רבים, בראשם מתמטיקה, אסטרונומיה ורפואה, אך גם פיזיקה, כימיה, קוסמולוגיה, גאוגרפיה, מיפוי וכן מדעי החברה כמו סוציולוגיה ופסיכולוגיה.
מוסדות החינוך הערביים כוללים כמה מהאוניברסיטאות העתיקות בעולם.
אוניברסיטת אל קרוויין בפס, שנוסדה בשנת 859 על ידי פטימה אל פיהרייה, מוכרת על ידי אונסק"ו ושיאי גינס כמוסד החינוכי העתיק ביותר הפועל ברציפות ומעניק תארים אקדמיים.
אל-בטני היה מהאסטרונומים החשובים של התקופה, וקבע את אורך השנה השמשית בדיוק יוצא דופן - 365 ימים, 5 שעות, 46 דקות ו-24 שניות, סטייה של 2 דקות ו-22 שניות בלבד מהמדידה המודרנית.
כמו כן מצא יחסים טריגונומטריים חשובים.
אל-זהראוי נחשב למנתח הגדול של ימי הביניים.
חיבורו "אל-תסריף" היה המדריך הכירורגי המאויר הראשון, ושימש כמקור העיקרי לפרוצדורות כירורגיות באירופה במשך 500 שנה.
עבודתו ביססה את הכירורגיה כדיסציפלינה מדעית נפרדת מהרפואה הכללית.
השפעת המדע הערבי ניכרת במילים שאולות רבות בשפות אירופיות, כולל מונחים מדעיים יסודיים כמו אלכימיה, אלגברה, אלגוריתם, אלכוהול, אלקלי, צופן וזנית, וכן שמות כוכבים כמו אלדברן.
בתקופה המודרנית, מדענים ערבים זוכי פרסים בינלאומיים כוללים את אחמד זויל ואליאס קורי (פרס נובל), מייקל דבייקי ואלים בנביד (פרס לסקר), עומר מ.
יאגי (פרס וולף), הודא זוגבי (פרס שו), זהא חדיד (פרס פריצקר) ומייקל עטיה (מדליית פילדס ופרס הבל).
רשיד יזמי תרם להמצאת סוללת הליתיום-יון, וטוני פאדל היה מרכזי בפיתוח האייפוד והאייפון.
חלוציות בכימיה האורגנית (ג'אבר בן חיאן),
פיתוח הגאומטריה האנליטית (אבן אל-היית'ם - שתואר כ"המדען האמיתי הראשון בעולם"),
גילוי מחזור הדם הריאתי (אבן א-נפיס),
זיהוי טפיל קרדית הגרב (אבן זהר),
השימוש הראשון במספרים אי-רציונליים כאובייקטים אלגבריים (אבו כמיל),
פיתוח השברים העשרוניים המיקומיים (אל-אוקלידיסי),
יצירת הספרות הערביות וסימולי האלגברה במגרב,
מספרי תאביט וזהויות טריגונומטריות חדשות (אבן יונוס ואל-בטני),
הוכחות מתמטיות למשפט צ'בה (אבן הוד),
המצאת האקוואטוריום - מכשיר אסטרונומי מתקדם (אל-זרקלי),
בוטניקה (אבן אל-ביטאר עם יותר מ-200 צמחים חדשים),
יצירת מפת העולם המדויקת ביותר באותה תקופה - הטאבולא רוגריאנה (אל-אידריסי).
התיאטרון הערבי הוא צורת ביטוי תרבותית הכוללת סגנונות, ז'אנרים והשפעות היסטוריות מגוונות.
שורשיו נמצאים בתקופה הקדם-איסלאמית, כאשר שירה, סיפור ומופעי מוזיקה היו צורות הביטוי האמנותיות העיקריות.
המונח מתייחס להצגות תיאטרון שנוצרו על ידי מחזאים, שחקנים ובמאים ערבים.
מקורות התיאטרון הערבי נמצאים בשירה הערבית העתיקה ובמסורת הסיפור, שכללו לעיתים קרובות מוזיקה וריקוד.
בתקופה הערבית המוקדמת, הסיפור התפתח לצורת אמנות פורמלית יותר שהוצגה בהתכנסויות ציבוריות ובפסטיבלים.
במהלך תקופת הזהב האיסלאמית במאות ה-8 וה-9, בגדאד הפכה למרכז פעילות אינטלקטואלית ואמנותית, כולל תיאטרון.
חצר הח'ליפות העבאסית אירחה מחזאים ושחקנים רבים, שתרמו לפיתוח ולהפצת התיאטרון ברחבי העולם האיסלאמי.
לתיאטרון הערבי מסורת של שילוב קומדיה וסטירה במופעים, תוך שימוש בהומור לטיפול בנושאים חברתיים ופוליטיים.
התיאטרון הערבי כולל מגוון ז'אנרים דרמטיים, בכללם טרגדיה, מלודרמה ומחזות היסטוריים.
מחזאים ערבים רבים השתמשו בדרמה לטיפול בנושאים עכשוויים, תפקיד הנשים בחברה הערבית והאתגרים העומדים בפני צעירים בעולם המודרני.
בעשורים האחרונים, אמני תיאטרון ערבים רבים התנסו בסגנונות וטכניקות חדשות.
הדבר הוביל להתפתחות סצנת תיאטרון עכשווית במדינות ערביות רבות, עם הפקות ומופעים המערערים על תפיסות מסורתיות של זהות ותרבות ערבית.
לאופנה ולעיצוב הערביים היסטוריה ומשמעות תרבותית הנמשכת מאות שנים, ולכל אזור מסורות אופנה ועיצוב מיוחדות.
אחד ההיבטים המאפיינים את האופנה הערבית הוא השימוש בבדים איכותיים וברקמות מורכבות.
בגדים מסורתיים, כמו עבאיה ותובה, עשויים לרוב מבדים איכותיים כמו משי, סאטן וברוקאד, ומעוטרים ברקמות מורכבות ובעיטורי חרוזים.
בשנים האחרונות, האופנה הערבית זוכה להכרה בינלאומית, ומעצבים כמו אלי צעאב, זוהיר מוראד ורים עכרא מציגים את יצירותיהם במסלולים בינלאומיים.
מעצבים אלה משלבים אלמנטי עיצוב ערביים מסורתיים בקולקציות שלהם, כגון דוגמות מעוטרות, בדים איכותיים ועיטורים מורכבים.
מעבר לאופנה, העיצוב הערבי מאופיין גם בדוגמות גאומטריות מורכבות, בקליגרפיה ובשימוש בצבעים בולטים.
האמנות והארכיטקטורה הערבית, עם הדוגמות הגאומטריות והמוטיבים המורכבים שלהן, השפיעו על העיצוב הערבי במשך מאות שנים.
מעצבים ערבים משלבים גם מוטיבים מסורתיים, כמו הפייזלי ((דוגמה דמוית דמעה מקורה פרסי)) וערבסקות, ביצירותיהם.
האופנה הערבית מבוססת על המורשת התרבותית של העולם הערבי וממשיכה להשפיע על מעצבים כיום.
החתונות הערביות השתנו מאוד לאורך השנים.
החתונות הערביות המסורתיות המקוריות כללו אלמנטים כגון לבוש מפואר, מוזיקה ומחולות מסורתיים וטקסים, והן במקרים מסוימים ייחודיות לכל אזור, אפילו בתוך אותה מדינה.
חלק מהמסורות הנפוצות כוללות ציור בחינה על ידי הכלה ונשות המשפחה, המהווה סמל למזל טוב ולברכה.
נישואי קרובי משפחה הוא נוהג נפוץ בתרבות הערבית.
בעולם הערבי כיום, בין 40% ל-50% מכל הנישואין הם בין בני משפחה קרובים (נישואי קרובי דם), אם כי נתונים אלה משתנים בין מדינות ערביות שונות.
במצרים, כ-40% מהנישואים הם לבן או בת דוד.
סקר משנת 1992 בירדן מצא כי 32% מהאוכלוסייה נישאו לבן דוד ראשון, ו-17.3% נוספים נישאו לקרובי משפחה רחוקים יותר.
67% מהנישואין בסעודיה הם בין קרובי משפחה, כמו גם 54% מכל הנישואין בכווית, בעוד ש-18% מכל הלבנונים נישאו לקרובי דם.
על פי ההלכה האיסלאמית, נישואי בני דודים מותרים במפורש באסלאם, והקוראן עצמו אינו מונע או אוסר על הנוהג.
עם זאת, הדעות חלוקות לגבי השאלה האם התופעה צריכה להיחשב כמבוססת אך ורק על מנהגים איסלאמיים, שכן מחקר משנת 1992 בקרב ערבים בירדן לא הראה הבדלים משמעותיים בין ערבים נוצרים לערבים מוסלמים בכל הנוגע לשכיחות של נישואי קרובי דם.
הערבים הם קבוצה מגוונת גנטית, ומקורה מתערובת העמים הילידיים הקדם-איסלאמיים של המזרח התיכון וצפון אפריקה, בעקבות ההתפשטות האיסלאמית.
ברחבי צפון אפריקה, השפעה גנטית מחצי האי הערבי גוברת ככל שמתקדמים ממערב למזרח.
דפוס תדירות דומה קיים במזרח אפריקה, הקשרים הגנטיים לקבוצות מחצי האי הערבי פוחתים לאורך עמק הנילוס בסודן ודרום סודן ככל שמדרימים.
הגרדיאנט הגנטי הזה של התערובת מתוארך לתקופת ההתפשטות וההגירה הערבית למגרב ומזרח אפריקה.
מחקר גנטי הצביע על כך שערבים פלסטינים ויהודים חולקים מוצא גנטי משותף וקרובים זה לזה.
על פי מחקר משנת 2016, ערבים מחצי האי הערבי הם צאצאים ישירים של האוכלוסיות האירו-אסיאתיות הראשונות שהוקמו על ידי ההגירה אל מחוץ לאפריקה.
הם גם רחוקים מאוד מהאירו-אסיאתיים העכשוויים, אם כי יש אות של תערובת אירופית.
חוקרים שיערו כי קיים קשר גנטי בין הנאטופים - תרבות של ציידים-לקטים שחיה במזרח התיכון לפני בערך 15,000-11,500 שנה - ובין אוכלוסיות המזרח התיכון המאוחרות יותר.
ניתוח DNA עתיק אישש השערה זו והראה קשרים גנטיים גם עם אוכלוסיות רחבות יותר במערב אירואסיה (אירופאים ודרום-מרכז אסיאתיים).
מחקר משנת 2021 מצא שרוב מוצאן של קבוצות ערביות מודרניות מסוימות, כמו סעודים ותימנים מציידים-לקטים נאטופיים מקומיים ויש להן פחות מוצא אנטולי נאוליתי מהלבנטינים.
נוכחות המוצא האיראני הנאוליתי בקרב ערבים מודרניים ניתנת לייחוס להגירות במהלך תקופת הברונזה.
האוכלוסייה הנאטופית מראה גם קשרי מוצא לממצאים ארכאולוגיים מאתר טפוראלט במרוקו, השייכים לתרבות עתיקה (האיברומאורוסית) שפרחה במגרב לפני כ-25,000-10,000 שנה.
ערבית או ערבית קלאסית או ערבית ספרותית היא שפה בענף הדרומי של השפות השמיות המערביות בתוך קבוצת השפות השמיות של משפחת השפות האפרו-אסיאתיות.
ככזאת היא קרובה לעברית ולארמית, השייכות לענף הצפוני של השפות השמיות המערביות.
הערבית הקלאסית משמשת כשפת הכתיבה והתקשורת הרשמית בעולם הערבי, והיא השפה המשותפת לכלל דוברי הדיאלקטים הערביים המדוברים בעולם.
לצד הערבית הספרותית קיימת גם ערבית מדוברת (הנקראת בניבים המזרחיים: العامية, "אלְעַאמִّיַّה", ובניבים המערביים: الدارجة, "א-דַّארִגַ'ה"), ולה ניבים רבים, שמשמשים שפת אם לכ-180 מיליון בני אדם ברחבי אסיה ואפריקה (לדוגמה, ערבית לבנונית, מצרית, מרוקאית).
תופעה זו של חלוקת השפה לשני רבדים שונים מכונה בדקדוק "דיגלוסיה" והיא אחד ממאפייני השפה הערבית.
הערבית היא שפה רשמית (לאו דווקא יחידה) כמעט בכל מדינות המזרח התיכון (להוציא את איראן, טורקיה וישראל) ובכל מדינות צפון אפריקה.
היא אחת מהשפות הרשמיות של ארגון האומות המאוחדות.
באסלאם, לערבית יש ממד דתי: לפי מוחמד, שפתו של האדם הראשון בגן-עדן הייתה ערבית, והיא נלקחה ממנו לאחר שחטא, אז הוא החל לדבר בסורית.
רק כשהאדם חזר בתשובה, האל החזיר לו את ידיעת השפה הערבית.
שפת הקוראן נחשבת לשון הקודש של דת האסלאם.
לפי דת זו, אללה נתן את הקוראן לידי הנביא מוחמד במפורש בשפה הערבית.
כל גרסה מתורגמת של הקוראן נחשבת משום כך נחותה בערכה.
הערבית משמשת כשפת פולחן באסלאם, ולפיכך נדרש כל מוסלמי להכיר אותה לפחות ברמה בסיסית, בכדי להיות מסוגל לדקלם קטעים נבחרים מהקוראן בעת התפילה ובמהלך טקסים דתיים.
הנתונים בערך זה מתייחסים לשפה הערבית הספרותית (اللغة العربية الفصحى)
השפה הערבית היא שפה שמית שהתפתחה באזורי צפון ומרכז ערב, כמו כן גם באזור עבר הירדן המזרחי במהלך המאה ה-1 לפנה"ס מתוך שפות אזוריות שונות המכונות , בהן השפה הנבטית, ה, ה, החג'אזית ושפות דרום ערביות נוספות.
הבלשנים ההיסטוריים סוברים כי השפות השמיות התפתחו כולן משפה אחת, שהם מכנים השפה הפרוטו-שמית.
הערבית היא השפה הדומה ביותר למודל השפה הפרוטו-שמית שפיתחו החוקרים.
זאת אף על פי שבידי החוקרים מתועדות שפות שמיות רבות (כגון כנענית, עברית, ארמית, געז ואכדית), שהן עתיקות מהערבית באופן משמעותי.
מקור השפה הערבית הוא בצפון חצי האי ערב ודרום הלבנט.
שם הייתה עיקר תפוצתה (למעט חלקים מסוימים בדרום חצי האי) עד למאה ה-7 לספירה.
רק בעקבות כיבושי האסלאם, התפשט השימוש בשפה לסהר הפורה ולשאר המזרח התיכון וצפון אפריקה.
בתקופת האימפריה המוסלמית הייתה הערבית שפת הסחר, התרבות והמדע.
במשך כמה מאות שנים דחקה הערבית את השפות שדוברו באזור הסהר הפורה, בעיקר יוונית, ארמית וקופטית.
עד אמצע ימי הביניים דיברו רוב תושבי האזור ערבית כשפת אם.
לעומת זאת באיראן, בטורקיה, בכורדיסטן ובשאר החלקים המוסלמיים של מרכז אסיה נותרו השפות המקומיות על כנן, אף שהושפעו מהערבית במידה רבה.
גם בצפון-מערב אפריקה עדיין נפוצות שפות מקומיות (בעיקר שפות ברבריות), לצד הערבית.
הערבית התפצלה לניבים שונים כבר בחצי-האי ערב.
אולם, עם התפשטותה על פני מרחב גאוגרפי גדול התפתחו בה ניבים רבים אחרים, ואלה נבדלים משמעותית זה מזה ומהערבית הספרותית, שמבוססת על שפת הקוראן והשירה הערבית הקלאסית.
כבר בתקופה קדומה, ייתכן שעוד לפני כיבושי האסלאם, ואולי זמן קצר לאחריהם, נוצר מצב של דיגלוסיה אצל דוברי הערבית, כיוון שהמשכילים הערבים, בעיקר המוסלמים שבהם, הקפידו לכתוב בשפת הקוראן, וראו בניבים השונים עגה שאינה ראויה לעלות על הכתב.
מצב זה קיים בעולם הערבי עד היום – אמצעי התקשורת הערביים משתמשים בצורה תקנית (סטנדרטית) של הערבית הספרותית, שפה הנלמדת במוסדות החינוך בכל רחבי העולם הערבי.
שימוש בניבים מקומיים, בעיקר בערבית של קהיר (ערבית מצרית), לצורכי תקשורת בין-ערבית, נעשה נפוץ עם התפתחות התיאטרון והקולנוע, וכיום ערבית מצרית היא מעין שפה ספרותית שנייה בעולם הערבי.
השפה הערבית הספרותית הייתה מיסודות הפאן-ערביות ומיסודות הלאומיות הערבית אשר ראתה בדוברי הערבית במזרח התיכון אומה אחת בעלת שפה, תרבות, ומורשת היסטורית משותפת כך שלשפה הערבית הספרותית המשותפת לדוברי הדיאלקטים הערביים המדוברים יש משמעות לאומית ערבית כללית.
עבד אל-ע'ני א-נאבולסי טוען כי הגדרת "ערבי" היא בעבר, בהווה ובעתיד מי שיכול לדבר ערבית באופן טבעי וללא קשיים, כשהניב הייחודי שהוא דובר אינו פוגע בהיותו ערבי.
לדבריו, לערבים יש עליונות על יתר המוסלמים.
קביעה זו נתמכת בחדית' שלערבים יש מעמד רם באסלאם.
וכן בטענה כי אלו השונאים את הערבים שונאים את הנביא מוחמד, שכן הנביא מוחמד עצמו היה ערבי.
הח'ליף עומר קבע את חלוקת הקצבאות כשהראשונים לקבל מהם הם קרובי משפחתו של הנביא מוחמד, אז הערבים ורק לאחר מכן הפרסים.
שיטת חלוקת קצבאות זו המשיכה דרך הח'ליפות השונות עד שהטורקים שמו לכך קץ החל מהמאה ה-11. א-נאבולסי טוען כי היו מספר של לא-ערבים שהצליחו בהצטיינות באסלאם אך הדבר "לא הושג הודות לגזעם הזר, אלא למרות עובדה זאת".
ומצהיר כי אם הזר קרוב לערבים בתכונותיו הנפשיות, דרך ידיעת השפה הערבית, "הוא חכם יותר וסגולתו תהיה ברורה יותר".
א-נאבולסי טוען כי ערבים פשוטי עם שהתערבבו עם זרים שאינם בקיאים בכללי הדקדוק ושמדברים לא נכון ערבית, לשונם שובשה בעקבות ההתערבבות עם זרים.
גבר לא-ערבי שבקיא בכללי הדקדוק הערבי אך מתקשה בדיבור, כמו העג'מים, אינו נחשבים לערבי ולכן אינו ראוי לשאת אישה ערבייה, אפילו אם הוא חכם דת (עאלם) והיא חסרת השכלה.
הוא ממשיך וטוען כי העג'מים (אלו שאינם דוברים ערבית מושלמת) הם מרושעים, בורים, יהירים, השונאים את הערבים כולם ולכן גם את הנביא מוחמד.
הקשר בין הערבית לבין העברית, כשתי שפות קרובות באותה משפחה, הוא רב.
עד היום שימרה הערבית הספרותית מבנים וצורות שקיימים להם מקבילים בעברית מקראית שמקורה בתנ"ך, כגון:
מבנה המשפט: נשוא – נושא – מושא (השווה לעברית מקראית: "ויקרא האדם שֵמות").
זמני ביניים: צורת זמן "עתיד" של ערבית מייצגת גם זמן הווה (השווה לעברית מקראית: "אֶשָּׂא עֵינַי אֶל הֶהָרִים", במשמעות של "אני נושא את עיניי אל ההרים").
יחסות: סיומות מוספיות של מילים, שמטרתן להעיד על תפקידה התחבירי של המילה במשפט (השווה לעברית: "הביתה" – כיחסת allative.
במקרא נשתמרו יחסות נוספות – כולל שרידי יחסת הנומינאטיב הקיימת בערבית, כגון במונח המקראי "חַיְתוֹ-אֶרֶץ" – וכגון באזכור המקראי של שמו של העבד הערבי "גשם" שנקרא במקרא פעם נוספת בשם: "גשמוּ").
זוגי: הערבית שימרה מספר דקדוקי נפרד לחלוטין מן היחיד והרבים: הזוגי.
מספר זה קיים (ואף מחייב) לא רק בשמות עצם (בעברית: שעתיים, או "זוגי מופשט": מחניים) אלא אף בפעלים (לא קיים בעברית).
הגייה: הערבית הספרותית (פֻסְחַא) שמרה, בשינויים קלים שנוצרו במשך הזמן, על הגייה הקרובה להגייה העברית המקורית: חא, עין הן אותיות לועיות; טא, צאד וקאף הן אותיות נחציות.
גם הגיית הא ואליף מורגשת יותר מאשר בעברית ישראלית.
רא נהגית בקצה הלשון, בניגוד להגייה הישראלית הנפוצה של רי"ש, בגב הלשון.
כאף ובא תמיד נהגות כדגושות (k ו-b), בדומה להגייתן בעברית המקורית.
פא תמיד נהגית כרפה (f).
קיימות צורות רפות של דאל ותא (ד'אל ות'א), המייצגות את הצלילים th קולי ו-th אטום (באנגלית), בהתאמה.
קיימות צורות לא-לועיות של חא ועין (ח'א וע'ין), שהראשונה מייצגת את הצליל של כ"ף רפה, והשנייה מייצגת את העיצור /ɣ/, שדומה בצלילו להגייה הישראלית הנפוצה של רי"ש (או להגייה הקדומה של גימ"ל רפה בעברית הטברנית, הבבלית, התימנית והצפון-אפריקאית).
הערבית מתגדרת מכל שפה אחרת, חיה או מתה, בצלילים צ'אד וט'א (דל"ת נחצית כבדה ו-th קולית נחצית, שכיום נהגית גם כזי"ן נחצית).
עם זאת, אין בערבית הבחנה בין סמ"ך ושי"ן ימנית.
למרות נקודות הדמיון הרבות בין העברית והערבית, הערבית דומה יותר לשפה הארמית, בייחוד בסגנון שבו דוברה על ידי הנבטים:
כתב: הכתב הארמי הסורי, המבוסס אף הוא לכתחילה על הכתב הכנעני, הוא כתב רהוט, מתחבר ומשורבט שיוצר פונמות שונות.
מילים: מילת השאלה "מי" היא בשתי השפות "מאן".
מורפולוגיה: הארמית והערבית נוטות להשמיט מילים אוגדות, מילות זיקה או ניכוס ("למוחמד יש התגלות" הוא "למוחמד התגלות")
מבנים: צורת הפנייה הישירה ("יא").
האותיות הערביות והארמיות אל"ף ונו"ן מתחלפות עם הצורות העבריות ה"א ומ"ם.
בניין "אפעל" בארמית וערבית הוא בניין הפעיל בעברית (בארמית, לדוגמה, הקדמה היא אקדמה), ואילו צורת הריבוי הזכרית מסתיימת בנו"ן תחת במ"ם.
(ארמית: "מאימתי קורין את שמע בשחרית?")
הערבית היא שפה שמית, שמשמרת בדייקנות מבנים שמיים קדומים למדי שלא השתמרו בעברית (למשל במבנה הפועל וביחסות).
אף-על-פי-כן, היא נחשבת על ידי הבלשנים לשפה צעירה בהשוואה לעברית ולמרבית השפות השמיות, ששימרו תכונות שמיות קדומות אחרות שלא שרדו בערבית.
הבולטת שבתכונות הללו היא "ו' ההיפוך" (מעתיד לעבר), אשר כן השתמרה בשפות השמיות הקדומות יותר, כגון אכדית ועברית (למשל, באכדית: מַ-אַתַּשַׁבּ; בעברית: וָ-אתיישב).
אולם, בערבית קיימת מילת השלילה لَمْ (לַם) ש"הופכת" עתיד לעבר בדומה ל"ו' ההיפוך" (לַם אַכְּתֻבְּ => לא כתבתי).
הערבית נכתבת באמצעות האלפבית הערבי הכולל 28 אותיות, וסימנים גרפיים נוספים המציינים תנועות, הכפלת עיצור (המקביל לדגש חזק בעברית), היעדר תנועה (שווא) ועוד.
28 האותיות מציינות עיצורים, אולם בשלוש מהן משתמשים גם לציון אמות קריאה.
הערבית נכתבת מצד ימין לשמאל, כמו שפות שמיות רבות, בכתב מחובר.
משום כך, קיימות לאותיות מסוימות צורות שונות כאשר הן בתחילת המילה, אמצעה או סופה.
אולם, קיימות בערבית שש אותיות שאינן מתחברות לאות העוקבת להן משמאל.
שש האותיות האלו הן אליף, רא, זאי, דאל, ואו, ד'אל (או בראשי תיבות: ארז דוד').
אותיות מסוימות בערבית הן בעלות אותה צורה בסיסית, כשהמבדיל ביניהן הוא הניקוד המבחין (הניקוד הדיאקריטי).
השפה הערבית מפורסמת בריבוי הסגנונות לכתיבת האותיות, שהגיע לדרגת אמנות בפני עצמה: הקליגרפיה הערבית והערבסקות.
הניבים הערביים נחלקים לשתי קבוצות עיקריות: "אל-מַשְרִק" (المشرق – המזרח) ו"אל-מַעְ'רִב" (المغرب – המערב).
קו הגבול ("איזוגלוסה") בין קבוצות הניבים האלה הוא העיר קהיר.
הניבים של צפון-אפריקה, ממערב לקהיר, נחשבים כ"אל-מע'רב", וכל היתר נחשבים "אל-משרק".
מטבע הדברים, הניבים השונים קרובים אחד לשני בהתאם לקרבה הגאוגרפית של המדינות; כך, הניב המרוקאי דומה מאוד לניב האלג'יראי והניב התוניסאי דומה לניב הלובי (אך מעט פחות).
הניבים במדינות המפרץ הפרסי כדוגמת ערב הסעודית, קטר, בחריין וכווית דומים אחד לשני וכך גם הניב הפלסטיני והירדני.
שלושה ניבים ערביים עיקריים מובחנים משאר הניבים וניתן לזהותם באופן חד-חד ערכי – הניב המצרי, הניב העיראקי והניב התימני.
בנוסף, קיימות הבחנות בין ניבים של דוברי ערבית ממוצא כפרי ("פלאחים"), ממוצא עירוני, וממוצא בדואי.
אפשר לראות בניבים הללו סוציולקטים או אתנולקטים, מכיוון שהשימוש בהם אינו תלוי באזור הגאוגרפי, אלא במוצאו החברתי או האתני של הדובר.
הערבית הקלאסית (שנהוגה היום בעיקר בכתב) שימרה 28 מתוך 29 העיצורים בשפה הפרוטו-שמית.
אופן ההגייה של חלק מהעיצורים השתנה במשך הזמן, אבל ההבחנה בין העיצורים נשמרה, למעט ההבחנה בין שׁ לבין ס (העיצור הערבי ش הוא גלגול של העיצור המיוצג בעברית ב-שׂ שמאלית).
בערבית אפשר למצוא הבחנות פונטיות שכבר נעלמו בעברית (גם בעברית המקראית) או בשפות שמיות אחרות.
לדוגמה: שמה של העיר עזה מבוטא "ע'זّה" (העיצור ע' נשמע דומה להגיית רי"ש בעברית ישראלית).
בעברית העיצור הזה התלכד עם העיצור ע כבר בתקופות קדומות.
הגרסה הנחצית של س צ'אד ض ضـ ـضـ ـض צ' (צ֗) ד (ד֗) צ dˤ הגרסה הנחצית של د טא ط طـ ـطـ ـط ט tˤ כהגיית ט במבטא מזרחי (ההגייה הנכונה הקדומה).
באה בסוף מילה ומסמנת בדרך כלל מין נקבה המזה ء א ʔ נהגית כהגיית א, ויכולה להופיע על כל אחת מאמות הקריאה או לבדה, כתלות בניקוד שלפניה ועליה
בכתב יד קיימות צורות כתיב שונות מעט, בייחוד לאותיות האמצעיות הא, שין, סין, חא ו-ג'ים.
בשתי צורות הכתב קיימים גם ניואנסים שנוצרים מחיבורים בין אותיות מסוימות, בייחוד האות לאם עם ג'ים, חא, אליף, או האות נון עם יא או תא, כאף עם אליף או לאם וכן הלאה.
קיימים גם הבדלי כתב בין קאף לבין פא, או בין תא, לבין נון לבין יא, שבעזרתם היו מבדילים בין האותיות לפני שנוסף הניקוד הדיאקריטי.
ניקוד זה מיוצג אף הוא בצורה שונה בכתב יד: שתי נקודות (כמו בקאף) מיוצגות על ידי קו, ואילו שלוש נקודות (ת'א, שין) על ידי "חוד" – בצורה כזו: "^" מעל האות.
לצורך כתיבת עיצורים שאינם קיימים בערבית בעת כתיבת שמות לועזיים, משתמשים דוברי הערבית באותיות ערביות קרובות או באותיות שאולות מן הפרסית.
כך למשל, העיצורים בי"ת רפה, פ"א דגושה וגימ"ל, שאינם קיימים בשפה הערבית, ייכתבו כ-ﻑ, ﺏ ו-ﻍ / ق / ج / ك (בהתאמה) או כ-ڤ, پ ו-چ / گ (בהתאמה).
בערבית הספרותית (הקלאסית – הכתובה) קיימות שלוש התנועות: u, a ו־i, וכל אחת מהן יכולה להיות קצרה או ארוכה (תנועה ארוכה מסומנת על ידי אם קריאה א', ו' או י' בהתאמה).
קיים גם מצב של "אפס תנועה" (המקביל לשווא נח בעברית).
בערבית הספרותית לא קיים שווא נע ולא תנועות "o" ו-"e", אם כי גם בהגיית הערבית הספרותית הכתובה קיימים צלילים שכאלו (לדוגמה, תנווין אלכסר [להלן] מקובל להגות "en" ולא "in").
בערבית המדוברת יש וריאנטים רבים (המשתנים מאזור לאזור), וזו הסיבה לקיומם של מילים ושמות רבים המוכרים לנו שקיימות בהם גם התנועות o (אבו ע'וש) ו־e (כפר קאסם).
בערבית אין דגש קל אלא רק דגש חזק, שנהגה כהארכה או הכפלה של העיצור.
לעיתים הדגש החזק מתבטא גם בהגייה חזקה יותר.
על מנת לציין דגש חזק מסמנים מעין w קטנה מעל האות, כך: _ّ.
הערבית, כמרבית השפות השמיות, משתמשת בשורשים עיצוריים ליצירת פעלים ושמות עצם.
השורשים הם בדרך כלל תלת-עיצוריים, אם כי קיימים גם שורשים ארבע-עיצוריים.
חלק מהשורשים התלת-עיצוריים נוצרו משורשים דו-עיצוריים קדומים שהורחבו (והשווה לעברית, שגם בה ניתן למצוא תופעה דומה בגזרת הכפולים: חמם, פרר; ובגזרת ע"ו/י: שיר, טוס, שוב).
לרבים מהשורשים הערביים אפשר למצוא מקבילות זהות או קרובות סמנטית בעברית.
כך למשל השורשים עמ"ל, כת"ב, לב"ש, קר"א, שכ"ן ושמ"ע מצויים בשתי השפות במשמעויות כמעט זהות (אבל במקבילה הערבית יש ס ולא ש).
קיימות מילים דומות או זהות רבות בשתי השפות.
ישנם גם שורשים שהשתנו אך מעט בין השפות.
לדוגמה קט"ל בעברית וקת"ל בערבית.
ישנם בעברית ובערבית גם שורשים, שאין ביניהם קשר, לדוגמה, השורש ספ"ר: בעברית הוא קשור לסיפורים, למספרים ולתספורות; בערבית הוא קשור לנסיעות.
בשפה הערבית ישנם 15 בניינים; עשרת הראשונים הם השימושיים ביותר, ובאופן מעשי, בשפת ימינו, לא משתמשים ביתר הבניינים.
את השימוש בחמשת הנותרים ניתן למצוא בספרות ובשירה הערבית מימי הביניים.
חמשת הבניינים הללו שוליים ביותר ולכל אחד מהם בין 2–5 פעלים בלבד.
לתשעה מתוך עשרת הבניינים השימושיים של הערבית יש צורת בינוני פעיל וגם צורת בינוני סביל (יוצא הדופן הוא הבניין אִפְעַלַّ, שאין לו צורת בינוני כלל).
בערבית קיימת צורת סביל פנימי ל-6 בניינים (1, 2, 3, 4, 8, 10), בדומה לבניינים פֻּעַל ו-הֻפְעַל בעברית, שהם הסביל הפנימי של פִּעֵל ו-הִפְעִיל, בהתאמה, אבל בערבית צורות הסביל הפנימי לא נחשבות כבניינים בפני עצמם.
הבדל בולט בין מערכת הבניינים הערבית והעברית הוא שבעברית יש רק בניין אחד לצורת החוזר/הדדי/עצמי ואילו בערבית יש ארבעה .
מספר בניין בערבית תעתיק לעברית IPA משמעות/מקביל עברי/דוגמאות 1 فَعَلَ פַעַלַ faʕala בניין קל.
דוגמה: كَتَبَ (kataba) = כתב 2 فَعَّلَ פַעַّלַ faʕʕala משמעות הבניין: משמעות הגרימה.
עשה משהו למשהו או למישהו אחר (כמו לימד, סידר, סכסך).
דומה לבניין 4 במשמעותו, כמו גם למשמעות המשנית של בניין פיעל העברי.
מבחינת האבולוציה של השפה, מקובל לייחס אותו לבניין פיעל בעברית.
דוגמה: كَتَّبَ (kattaba) = הכתיב.
3 فَاعَلَ פַאעַלַ faːʕala לרוב מתאר הגזמה או פעולה אינטנסיבית יותר מאשר הבניין הראשון.
מבחינת משמעותו, הוא מקביל לשימוש בעברית, בחלק מפעלי הבניין פִּעֵל, כגון: שיבר = שבר בכוונה ובכוח.
داخل (דַאחַ'לַ) = התערב בעניין לא לו – צורת ההגזמה של "נכנס".
4 أَفْعَلَ אַפְעַלַ afʕala בניין הִפְעִיל – הן מבחינת משמעות והן מבחינת צורה.
מקביל במשמעות לבניין השני ולכן, בערבית מדוברת פלסטינית, הוא מוחלף כמעט תמיד בבניין השני.
דוגמה: أَكْتَبَ (aktaba) = הכתיב (כמו בבניין 2) 5 تَفَعَّلَ תַפַעַّלַ tafaʕʕala צורת החוזר, העצמי או ההדדי של בניין 2. אין לו מקביל ברור בעברית מבחינת המשמעות.
אולם, היסטורית, הוא המקביל של התפעל.
6 تَفَاعَلَ תַפַאעַלַ tafaːʕal צורת החוזר, העצמי או ההדדי של בניין 3 ולכן הוא הקרוב ביותר לבניין התפעל בעברית, מבחינת משמעותו.
7 إِنْفَعَلَ אִנְפַעַלַ infaʕala צורת הסביל של בניין 1. מקביל לבניין נפעל בעברית.
דוגמה: انْكَتَبَ (inkataba) = נכתב 8 إِفْتَعَلَ אִפְתַעַלַ iftaʕalaקרוב לבניין התפעל העברי בכך שיש בו תופעות מיוחדות הקשורות בפה"פ.
צורת החוזר, העצמי או ההדדי של בניין 1. אין לו מקביל ברור בעברית.
דוגמה: اكْتَتَبَ (iktataba) = הוסיף את שמו לרשימה (כמו נרשם ביוזמתו לקורס).
כמו בפעלים העבריים "החוויר", "הסמיק" או "השמין", דהיינו, משמעותו המשנית של בניין "הפעיל" בעברית.
10 إِسْتَفْعَلَ אִסְתַפְעַלַ istafʕala צורת החוזר, העצמי או ההדדי של בניין 4. אין לו מקביל ברור בעברית.
מספר בניין בערבית בתעתיק לעברית IPA משמעות 11 إِفْعَالَّ אִפְעַאלַّ ifʕaːlla וריאציה על המשמעות של בניין 9 12 إِفْعَوْعَلَ אִפְעַוְעַלַ ifʕawʕalaקשה להכליל את משמעות הבניין בשל נדירותו.
אם כי ניתן להצביע על הקשר שלו לגזרת הכפולים.
לדוגמה اِخْضَوْضَرَ = הפך ירקרק.
.* הבניין העשירי, إِسْتَفْعَلَ, דומה מבחינה מורפולוגית בלבד לבניין העברי הנדיר השתפעל (משפט לדוגמה: אתמול, הסיפור השתכתב מעצמו).
.** בעברית התנ"כית קיים בניין מקביל לזה, למשל באמרה "טָרֹף טֹרַף יוֹסֵף"
בשפה הערבית קיימים שנים עשר שמות לגופים : מדבר, מדברים, נוכח, נוכחת, נוכחים, זוג-נוכחים, נוכחות, נסתר, נסתרת, נסתרים, זוג-נסתרים, נסתרות.