tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קפסולה החזרה, שנקראה שׂיאופיי נועדה לבחון את החדירה לאטמוספירה במהירות גבוהה.
"מודול השירות" DFH-3A נשאר במסלול סביב כדור הארץ לפני שהועבר דרך נקודת לגראנז' L 2 למסלול Lissajous הירחי עד 13 בינואר 2015 משם החל בתמרונים למסלול סביב הירח.
בפברואר ומרץ 2015 "מודול השירות" DFH-3A ביצע ניסויי מפגש עם "מטרה וירטואלית" עבור משימת צ'אנג-אה 5 העתידית, המדמה את מודול הדגימה ששוגר מהירח והתחבר עם מודול השירות במסלול סביב הירח לקראת חזרה לכדור הארץ.
באפריל 2015 נעשה שימוש במצלמת החישה מרחוק כדי לצלם תמונות ברזולוציה גבוהה של אזור הנחיתה של המיועד של צ'אנג-אה 5.
שיגור ממרכז שיגור הלוויינים שיצ'אנג, ב-23 באוקטובר 2014, 18:00 UTC
משך משימה נומינלי:קפסולת ההחזרה של הדגימות של צ'אנג-אה 5: 196 שעות (8.17 ימים)
משך משימה נומינלי: DFH-3A: מתמשך
טיסה על פני הירח: 97 שעות לאחר הכנסת מסלול סופית (4.04 ימים)
מסלול סביב הירח, הנקודה הכי נמוכה בערך 11,300 ק"מ מפני הירח
מרחק הירח מכדור הארץ בטיסה הקרובה ביותר: ≈373,000 ק"מ
נחיתה של קפסולת שׂיאופיי במונגוליה הפנימית, 31 באוקטובר 2014, 22:42 UTC
בינואר 2015, מודול השירות נכנס למסלול סביב הירח בגובה של 200x5300 ק"מ.
במרץ 2015, המקפת ביצעה תמרונים כדי לרדת למסלול מעגלי של 200 ק"מ, ואחר כך ל-180 ק"מ כדי לבצע תמרוני מפגש עם מטרה וירטואלית כדי לבדוק את ההתחברות עם קפסולת הדגימות שממריאה מהירח במסגרת התכן המתואר במשימת צ'אנג-אה 5.
נכון לתחילת 2018, המקפת הייתה עדיין פעילה.
המאיץ, שנותר במסלול, פגע בצד הרחוק של הירח ב-4 במרץ 2022. זו הפעם הראשונה שפסולת חלל ישנה התנגשה בירח.
המטעד שקל 14 ק"ג והכיל שני מכשירים מדעיים.
המכשיר הראשון הוא משואת רדיו לבדיקת שיטה חדשה לאיתור חלליות.
מפעילי רדיו חובבים עודדו באמצעות תמריצי פרסים לקבל את השידורים ולשלוח תוצאות בחזרה ל-LuxSpace ..
איתור והעקיבה על ידי חובבי הרדיו התבצע עד ל-11 בנובמבר.
המכשיר השני, מדיד קרינה שסופק על ידי החברה הספרדית iC-Málaga, מדד באופן רציף את רמות הקרינה לאורך מסלול החללית.
החללית גם נשאה ניסוי חשיפה לקרינה עם חיידקים וצמחים.
צָ'אנְגְגֶ'נְג 6 או צעדה ארוכה 6 (בסינית: 长征五号, בפיניין: Chángzhēngwǔ, "צעדה ארוכה" על שם מצעדו המפורסם של מאו דזה-דונג, בקיצור CZ-6, באנגלית: Long March 6) הוא משגר לוויינים קל ממשפחת צ'אנגג'נג שפותח על ידי תאגיד הטכנולוגיה בתחום החלל של סין בשיתוף פעולה עם אקדמיה למדע החלל של שנחאי.
השיגור הראשון בוצע בשנת 2015. המשגר יכול להביא מטען של כ-1,000 ק"ג למסלול מסונכרן-שמש.
הפיתוח התחיל בשנת 2001 וקיבל דחיפה משמעותית בשנת 2007. בשנת 2009 התקבל אישור רשמי לקידום התוכנית עד לייצור.
השלב הראשון זהה למשגר צ'אנגג'נג 5. בשלב השני הותקן מדחף בודד YF-115 (במשגר צ'אנגג'נג 7 הותקנו 4 מדחפים מאותו דגם).
בשלב השלישי הותקנו 4 יחידות של YF-85. בשנת 2022 שוגר לראשונה משגר מדגם "צ'אנגג'נג 6A" עם יכולת של כ-4,000 ק"ג.
לשיגורים הותאם כן שיגור LA-16 ו-LA-9A במרכז שיגור הלוויינים טאיואן.
בדרך כלל השיגור כולל מספר לוויינים למטרות שונות.
צָ'אנְגְגֶ'נְג 11 או צעדה ארוכה 11 (בסינית: 长征五号, בפיניין: Chángzhēngwǔ, "צעדה ארוכה" על שם מצעדו המפורסם של מאו דזה-דונג, בקיצור CZ-11, באנגלית: Long March 11) הוא משגר לוויינים קל ממשפחת צ'אנגג'נג שפותח על ידי תאגיד הטכנולוגיה בתחום החלל של סין.
הפיתוח בוצע החל מתחילת המאה ה-21. המטרה הייתה לפתח משגר קל עם מנוע דלק מוצק ובעל יכולת שיגור בהתרעה קצרה.
ככל הנראה המשגר פותח על בסיס טיל בליסטי מדגם DF-31.
בשנת 2019 פותח דגם CZ-11H המותאם לשיגור ממתקן ימי.
כמו כן ניתן לשגר את המשגר ממתקן נייד שפותח עבוד משגר קואיג'ואו.
עד היום (2023) בוצעו 16 שיגורים, כולם הסתיימו בהצלחה.
לשיגורים של משגר הותאמו כני שיגור:
מרכז שיגור הלוויינים ג'יוצ'ו'אן - LP 43
מרכז שיגור הלוויינים שיצ'אנג - LC-4
בנוסף לכך בוצעו שיגורים מאסדה ימית.
צ'אנג-אה 5 (בסינית: 嫦娥五號,באנגלית:Chang'e 5) - משימת סינית לכיוון הירח שמטרתה הייתה להביא דגימות קרקע.
המשימה הסתיימה בהצלחה והוחזרו כ-1,731 גרם של חומר.
בכך סין הפכה למדינה השלישית לאחר ברית המועצות וארצות הברית שהצליחה להחזיר לכדור הארץ חומר מקרקעית הירח.
החללית הייתה במשקל כולל של 8,200 ק"ג.
יחידת נחיתה על הירח במשקל 3,200 ק"ג
יחידת המראה במשקל 700 ק"ג
על החללית הותקנו מספר מצלמות ומכשירים מדעיים נוספים.
השיגור תוכנן לשנת 2017 אך נדחה עקב בעיות במשגר.
השיגור בוצע ב-23 בנובמבר 2020 ממרכז שיגור הלוויינים ונצ'אנג בעזרת משגר מדגם צ'אנגג'נג 5.
במהלך טיסה לירח בוצעו עדכוני מסלול וב-25 בנובמבר החללית הגיעה למסלול סביב הירח.
ב-29 בנובמבר יחידת נחיתה/המראה התנתקה מהחללית והחל תמרון הנחיתה.
הנחיתה הסתיימה בהצלחה ב-1 בדצמבר 15:11 UTC.
הנחיתה בוצע באזור אוקיינוס הסערות.
לאחר קבלת דגימות קרקע, ב-3 בדצמבר בוצע המראה ובאותו יום בוצע עגינה ביחידה מסלולית.
לאחר העברת דגימת קרקע ליחידת חזרה לכדור הארץ יחידת נחיתה על הירח התנתקה מיחידה מסלולית ב-6 בדצמבר וב-7 בדצמבר היא התנגשה בירח.
ב-13 בדצמבר יחידה מסלולית ביחד עם יחידת נחיתה על כדור הארץ החלו בטיסה לכיוון כדור הארץ.
ב-16 בדצמבר יחידת נחיתה התנתקה מיחידה מסלולית והחלה ירידה לכדור הארץ.
הנחיתה בוצע בהצלחה באזור מונגוליה הפנימית.
יחידה מסלולית החלה לבצע מעבר לנקודת לגראנז' L1 שמש-כדור הארץ.
היא הגיעה לנקודה זו ב-6 במרץ 2021 ופעלה בנקודה זו במשך מספר חודשים תוך העברת מידע מדעי.
בינואר 2022 היא עברה למסלול סביב הירח והחלה העברת מידע שינוצל לשלבים הבאים של תוכנית החלל הסינית לחקר הירח.
דגימות קרקע שהתקבלו הועברו למדענים סינים לביצוע מחקרים שונים.
בנוסף לכך הם הועברו למדענים מחוץ לסין.
במהלך המשימה סין נעזרה בתחנות קרקע של סוכנות החלל האירופית בגיאנה הצרפתית ובאיים הקנריים.
ביולי 2024 פורסם כי בסלע אשר נאסף על ידי החללית נמצא מינרל המכיל מים.
צ'אנגג'נג 12 או צעדה ארוכה 12 (בסינית: 长征十二号运载火箭) הוא כלי שיגור סיני בעל הרמה בינונית הנמצאת כעת (2024) בפיתוח.
הוא יהיה מסוגל לשגר לפחות 10 טון מטען למסלול לווייני נמוך של כדור הארץ ולפחות 6 טון במסלול מסונכרן שמש של 700 ק"מ.
השיגור הראשון שלו מתוכנן להתרחש בשנת 2024 מהכריות המסחריות באתר השיגור ונגצ'אנג.
הרקטה מציעה שתי אפשרויות לפריסת מטען, אחת בקוטר של 5.2 מטר ושנייה בקוטר של 4.2 מטר.
ל-CZ-12 קוטר מקטע של 3.8 מטר, לראשונה עבור סין.
הוא ישוגר מאתר השיגור המסחרי החדש הממוקם בנמל החלל החופי של סין בוונצ'אנג.
צ'אנג-אה 6 (בסינית: 嫦娥六号) היא משימת חקר ירח של מינהל החלל הסיני.
המטרה העיקרית של המשימה היא להשיג דגימות קרקע וסלע מהצד הרחוק של הירח ולהחזיר אותם לכדור הארץ.
זוהי משימת איסוף והחזרת הדגימה השנייה בתוכנית חקר הירח של סין.
החללית שוגרה לחלל ב-3 במאי 2024 ונחתה על הירח ב-2 ביוני.
המשימה ההייתה צפויה להימשך כ-53 ימים.
הנחתת, אשר מצוידת בכף ובמקדחה, יועדה לאסוף דגימות מהירח במשקל של עד 2 ק"ג.
החללית נושאת גם מיכשור מצרפת, איטליה, שוודיה ופקיסטן אשר יסייע ללמוד על היבטים שונים של הרכב פני הירח.
החללית שוגרה בהצלחה לחלל ב-3 במאי 2024 על גבי רקטת צ'אנגג'נג 5 ממרכז שיגור הלוויינים ונצ'אנג באי האינאן.
בדומה למשימות הקודמות בתוכנית החלל הסינית לחקר הירח, גם במשימה זו החללית קרויה על שם אלת הירח הסינית צ'אנג-אה.
במהלך 2024 נאספה דגימה על ידי צ'אנג-אה 6 ממכתש עצום בצד הרחוק של הירח.
מחקר שפורסם ב-2025 טוען שהדגימה, במשקל של 300 גרם, מתוארכת לכ-2.8 מיליארד שנים.
החוקרים העריכו כי מקורה של הדגימה בלבה שזרמה בעומק הירח, בטמפרטורה של כ-1,100 מעלות צלזיוס.
צ'אנגג'נג 1 (בסינית: 长征一号, Long March 1, "המסע הארוך" – על שם מצעדו המפורסם של מאו דזה־דונג) היה משגר שפותח בסין על ידי תאגיד הטכנולוגיה בתחום החלל של סין.
הפיתוח היה מבוסס על טיל בליסטי לטווח ביניים DF 3. כדי לתת לטיל יכולת להביא לוויין למסלול התווסף שלב שלישי.
שני שלבים הראשונים התבססו על דלק נוזלי.
לשלב השלישי פותח לראשונה בסין מנוע על דלק מוצק.
המשגר היה יכול להביא מטען של כ-300 ק"ג למסלול לווייני נמוך בגובה של כ-200 ק"מ.
פיתוח המשגר בוצע במקביל לפיתוח משגרים דומים מדגם "פנג באו 1" שפיתוחם נתמך על ידי כנופיית הארבעה.
אחרי שהם נושלו מעמדות מפתח והואשמו בבגידה הפרויקט נסגר.
ניסיון שיגור ראשון בוצע בשנת 1969 ולא צלח.
ב-24 באפריל בוצע שיגור שהצליח להביא למסלול לוויין סיני ראשון Dong Fang Hong 1. בשנת 1971 בוצע שיגור מוצלח נוסף.
לאחר שיגורים מוצלחים הוחלט להמשיך בפיתוח סדרה אך לעבור לתכנון על בסיס טיל בליסטי דונגפנג 5.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 בוצע שינוי בשלבים השני והשלישי של המשגר במטרה להתאים אותו לשיגורים מסחריים.
דגם CZ-1D שוגר רק פעם אחת בנובמבר 1997.
צ'אנגג'נג 2 (בסינית: 长征一号, Long March 2, "המסע הארוך" – על שם מצעדו המפורסם של מאו דזה־דונג) היא משפחת משגרים שפותחה בסין על ידי תאגיד הטכנולוגיה בתחום החלל של סין.
הפיתוח היה מבוסס על טיל בליסטי לטווח ביניים DF 5 (בניגוד לדגם ראשון של הסדרה "צ'אנגג'נג").
חלק מהדגמים פותחו על ידי אקדמיית החלל של שנחאי.
פיתוח החל בשנת 1970. הגרסה הראשונה נכשלה בשיגור ולכן הוחלט לעבור לגרסת 2A ששוגרה בהצלחה בשנת 1975.
בשנת 1982 החלו שיגורים של גרסת 2C.
שדרוג מנועים איפשר להגדיל את היכולת של משגר.
גרסת 2D היא הגרסה היחידה שפותחה בשנחאי.
גרסת 2E הייתה הראשונה שניצלה מאיצים עם דלק נוזלי.
לאחר הצלחה מוגבלת שימוש בגרסה זו הופסק בשנת 1997.
גרסת 2F החלה לפעות בשנת 1999. היא מנוצלת לטיסות מאוישות והעברת מטענים לתחנת החלל סינית.
+Long March 2גרסאותסטטוסשיגור ראשוןמס' שיגוריםהצלחותכישלונותכישלון חלקיצ'אנגג'נג 2לא פעיל5 בנובמבר 19741010 צ'אנגג'נג 2Aלא פעיל26 בנובמבר 19753300צ'אנגג'נג 2Cפעיל9 בספטמבר 1982787611צ'אנגג'נג 2Dפעיל9 באוגוסט 1992908901 צ'אנגג'נג 2Eלא פעיל16 ביולי 19907412צ'אנגג'נג 2Fפעיל19 בנובמבר 1999232300
צ'אנגג'נג 2C (בסינית: 长征二号丙运载火箭, Long March 2C,Chang Zheng 2C (CZ-2C) "המסע הארוך" – על שם מצעדו המפורסם של מאו דזה־דונג) הוא משגר שפותח בסין על ידי תאגיד הטכנולוגיה בתחום החלל של סין.
הפיתוח היה מבוסס על טיל בליסטי לטווח ביניים DF 5 תוך שדרוג דגם "צ'אנגג'נג 2A".
השיגור הראשון בוצע בשנת 1982 ושיגורים נמשכים גם בשנת 2024.
השיגורים מבוצעים ב-3 אתרים: מרכז שיגור הלוויינים ג'יוצ'ו'אן כן שיגור LA-2, LA-4, מרכז שיגור הלוויינים טאיואן כן שיגור LA-9, LA-7, מרכז שיגור הלוויינים שיצ'אנג כן שיגור LA-3
במהלך ניצול המשגר בוצעו ממספר שיפורים.
לרוב המשגר משוגר עם השלב השלישי מדגמים שונים בהתאם לגודל המטען.
המשגר מנוצל לרוב לשיגור לוויינים סינים למטרות שונות.
בשנת 2024 בעזרת המשגר שוגרה גשושית "איינשטיין".
צ'אנגג'נג 2D (בסינית: 长征二号丁运载火箭, Long March 2D,Chang Zheng 2D (CZ-2D) "המסע הארוך" – על שם מצעדו המפורסם של מאו דזה־דונג) הוא משגר שפותח בסין על ידי אקדמיה החלל של שנחאי.
הפיתוח היה מבוסס על טיל בליסטי לטווח ביניים דונגפנג 5 תוך שדרוג דגם "צ'אנגג'נג 4A".
השיגור הראשון בוצע בשנת 1992 ושיגורים נמשכים גם בשנת 2024.
השיגורים מבוצעים ב-3 אתרים: מרכז שיגור הלוויינים ג'יוצ'ו'אן כן שיגור LA-2, LA-4, מרכז שיגור הלוויינים טאיואן כן שיגור LA-9, מרכז שיגור הלוויינים שיצ'אנג כן שיגור LA-3
בשנת 2002 בוצעו מספר שיפורים שאיפשרו להגדיל יכולת המשגר.
צ'אנגג'נג 2F (בסינית: 长征二号F火箭, Long March 2F,Chang Zheng 2F (CZ-2F) "המסע הארוך" – על שם מצעדו המפורסם של מאו דזה־דונג) הוא משגר שפותח בסין על ידי תאגיד הטכנולוגיה בתחום החלל של סין.
הפיתוח היה מבוסס על טיל בליסטי לטווח ביניים DF 5 תוך שדרוג דגם "צ'אנגג'נג 2C" והתחשבות בניסיון שנרכש בדגם "צ'אנגג'נג 2E".
בוצעו התאמות להתאמה לשיגור חללית מאוישת.
השיגור הראשון בוצע בשנת 2002 ובשנת 2003 בוצע שיגור מאויש.
השיגורים נמשכים גם בשנת 2024.
השיגורים מבוצעים ממרכז שיגור הלוויינים ג'יוצ'ו'אן כן שיגור SLC-1.
בתחילה בוצעו מספר שיגורים לא מאוישים לבדיקת טכנולוגיה ואמינות המשגר.
שיגור מאויש ראשון בוצע בשנת 2003. בשנת 2011 החלו שיגורים של גרסת Long March 2F/G המשופרת.
בנוסף לכך לשיגורים של חלקים של תחנת חלל הסינית מבוצעים על ידי גרסה לא מאוישת Long March 2F/T שמותאמת למטען גדול יותר תוך פירוק מערכות תומכות חיים.
צ'אנגג'נג 3 (בסינית: 长征三号火箭, Long March 3,Chang Zheng 3 (CZ-3) "המסע הארוך" – על שם מצעדו המפורסם של מאו דזה־דונג) היה משגר שפותח בסין על ידי תאגיד הטכנולוגיה בתחום החלל של סין.
הפיתוח היה מבוסס על טיל בליסטי לטווח ביניים דונגפנג 5 תוך שדרוג דגם קודם של סדרת משגרים "צ'אנגג'נג".
השיגור הראשון בוצע בשנת 1984 ושיגורים נמשכו עד לשנת 2000 כאשר המשגר הוחלף על ידי דגם צ'אנגג'נג 3A עם שלב שלישי משופר ושינויים נוספים.
השיגורים בוצוע ממרכז שיגור הלוויינים שיצ'אנג, כן שיגור LA-3
צ'אנגג'נג 3A (בסינית: 长征三号甲火箭, Long March 3A,Chang Zheng 3A (CZ-3A) "המסע הארוך" – על שם מצעדו המפורסם של מאו דזה־דונג) היה משגר שפותח בסין על ידי תאגיד הטכנולוגיה בתחום החלל של סין.
השיגור הראשון בוצע בשנת 1994 ושיגורים נמשכו עד לשנת 2018. למרות שמאז שנת 2018 לא היו שיגורים, המשגר מוכרז כפעיל.
השיגורים בוצעו ממרכז שיגור הלוויינים שיצ'אנג, כני שיגור LA-2 ,LA-3.
המשגר פותח על בסיס משגר מדגם "צ'אנגג'נג 3".
החלפת מנועים למנועים חזקים יותר אפשרה להגדיל באופן משמעותי את המטען שניתן לשגר על ידי המשגר.
הוא נוצל לשיגור לווייני תקשורת ולווייני מערכת BeiDou למסלול מעבר למסלול גאוסטציונרי.
צ'אנגג'נג 3B (בסינית: 长征三号甲火箭, Long March 3B,Chang Zheng 3B (CZ-3B) "המסע הארוך" – על שם מצעדו המפורסם של מאו דזה־דונג) היה משגר שפותח בסין על ידי תאגיד הטכנולוגיה בתחום החלל של סין.
הפיתוח היה מבוסס על טיל בליסטי לטווח ביניים דונגפנג 5 תוך שדרוג דגם קודם של סדרת המשגרים "צ'אנגג'נג".
המשגר פותח על בסיס משגר מדגם צ'אנגג'נג 3A.
הפיתוח החל בשנת 1986 במטרה להיכנס לשוק של שיגורים מסחריים.
השיגור הראשון ב-14 בפברואר 1996 נכשל אחרי מספר שניות והמשגר נפל באזור מאוכלס תוך גרימת אבדות בנפש.
בשנת 2007 החלו שיגורים של גרסת 3B/E עם ביצועים משופרים.
החל משנת 2015 ניתן לשגר עם תוספת של השלב הרביעי.
המשגר מאפשר לשגר מספר לוויינים בשיגור בודד או להעביר לוויינים של מערכת Beidou למסלול גבוה יותר.
למרות שמאז שנת 2018 לא היו שיגורים, המשגר הוכרז כפעיל.
השיגורים בוצעו ממרכז שיגור הלוויינים שיצ'אנג, כן שיגור LA-2 ו-LA-3.
צ'אנגג'נג 3C (בסינית: 长征三号甲火箭, Long March 3C,Chang Zheng 3C (CZ-3C) "המסע הארוך" – על שם מצעדו המפורסם של מאו דזה־דונג) היה משגר שפותח בסין על ידי תאגיד הטכנולוגיה בתחום החלל של סין.
הפיתוח בוצע במטרה להתאים את המשגר לסוג נוסף של משימות.
השיגור הראשון ב-25 באפריל 2008.
המשגר מבוסס על משגר צ'אנגג'נג 3B תוך הקטנת מספר מאיצים ל-2. בשנת 2014 החלו שיגורים של גרסת 3C/E עם ביצועים משופרים.
המשגר מנוצל לשיגורים של לוויינים סינים שונים למסלול סביב כדור הארץ וגשושיות לכיוון הירח.
השיגורים בוצוע ממרכז שיגור הלוויינים שיצ'אנג, כן שיגור LA-2 ו-LA-3.
מאז שנת 2021 לא היו שיגורים, המשגר מוכרז פעיל.
צ'אנגג'נג 4B (בסינית: 长征四号乙火箭, Long March 4B,Chang Zheng 4B (CZ-4B) "המסע הארוך" – על שם מצעדו המפורסם של מאו דזה־דונג) היה משגר שפותח בסין על ידי אקדמיית החלל בשנחאי הפיתוח היה מבוסס על טיל בליסטי לטווח ביניים דונגפנג 5 תוך שדרוג דגם קודם של סדרת משגרים "צ'אנגג'נג".
כאשר לפי החלטת הממשל הוחלט לפתח סדרת משגרים צ'אנגג'נג 2, לאחר סיום השלב הראשון הוחלט להמשיך עם הצעה שפותחה בתאגיד הטכנולוגיה בתחום החלל של סין.
לאחר מספר שנים הוחלט לחדש את התכנון שהסתיים בשיגור בעזרת משגר "צ'אנגג'נג 4A" בשנת 1988 ושיגור נוסף בשנת 1990. לאחר השיגור הראשון, השלב השלישי של המשגר התפוצץ בחלל וגרם לכ-100 חלקי פסולת חלל.
כתוצא המכך הוחלט לעצר את השיגורים ולבצע שינויים תכנוניים.
השיגור הראשון בוצע בשנת 1999 והשתיים בהצלחה.
השיגורים מבוצעים ממרכז שיגור הלוויינים שיצ'אנג כן שיגור LA-3, מרכז שיגור הלוויינים טאיואן כן שיגור LA-7, LA-9., מרכז שיגור הלוויינים ג'יוצ'ו'אן כן שיגור LA-4
עד לספטמבר 2024 בוצעו 51 שיגורים מהם 50 היו מוצלחים.
הצ'אנגווי (Changüí) הוא סגנון מוזיקה קובנית מסורתי המנוגן על כלים אקוסטיים.
מקורו של הצ'אנגווי בחבל גואנטנמו שבמזרח קובה.
חבל זה התמחה בייצור סוכר ורום, ולמטרה זו יובאו עבדים מאפריקה למטעי קנה-הסוכר.
עבדים אלו הגיעו מאזור הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו וחוף השנהב, שם היה דומיננטי מקצב ה-Bantu.
במאה ה-19 שולב מקצב זה עם סגנון הנגינה הספרדי (ה-Cancion) ונוצר הסגנון הידוע בשם צ'אנגווי.
במאה ה-20, הפך הצ'אנגווי למוזיקה פופולרית בקובה, בעיקר הודות לפועלו של Elio Reve ולהקתו, Orquestra Reve.
ב-1950, Elio Reve הגיע להוואנה, וכדי לעניין את הקהל העירוני המתוחכם יותר, הכניס מספר שינויים לג'אנגווי, כמו החלפת תפקיד תופי בונגו ב-טימבלס, כמו גם הוספת כינור וטרומבון.
בימינו, משפחת Reve היא עדיין הקבוצה הדומיננטית ביותר המנגנת צ'אנגויי.
Elio Reve Jr, בנו של הזמר המפורסם, שינה מהותית את הסגנון, עד שכיום שירי צ'אנגווי מודרניים דומים מאוד לטימבה, אך עדיין שומרים על מספר מאפיינים ייחודיים.
הכלים הדומיננטיים בצ'אנגווי המסורתי הם הטרס, תופי בונגו, הגווירו וה-מאראקס, הקונטרבס והצ'קרה - דלעת חלולה שעליה רשת שזורת חרוזים, המשמיעה קול רשרוש כשהנגן מנענע את הכלי.
בנוסף לעיתים משתמשים בקאמפאנה בקטעי האלתור.
הטרס מנגן בצ'אנגווי באופן פחות מלודי מבסגנונות אחרים, יותר כמו כלי הקשה מאשר כלי מיתר.
הקצב שהטרס מחזיק תואם לשאר כלי ההקשה (בונגוס וצ'קרה).
המקצב של הצ'אנגווי הוא מקצב אפריקאי לא סימטרי הנקרא קלאווה.
בצ'אנגווי אין הקפדה על נגינה של הקלאווה, שלא כמו בסון, ונוטים לשנות את הקלאווה כדי להתאים למלודיה.
שירי צ'אנגווי מתחילים בקטע כתוב של טרס.
בהמשך, השיר מתפתח בצורה הדומה למבנה הקלאסי בסון- הזמר שר בתים, וזמרי הליווי שרים פזמון חוזר.
אחרי גוף השיר, מגיע קטע של אלתור (Descarga), בו כל הכלים שומרים על מקצב בסיס למעט אחד המאלתר בכל רגע נתון.
השיא של שירי צ'אנגווי מגיע ממש לפני סיום השיר.
בצ'אנגווי מודרני, הפתיחה מבוצעת על ידי כלים אחרים (חליל, כינור), והמבנה הקשיח שתואר נעשה גמיש יותר.
מתווספים קטעי אלתור באמצע השיר, וקטעי סולו של כלים מלודיים.
צ'אנדיגאר היא עיר וטריטוריית איחוד בהודו המשמשת כבירתן של שתיים ממדינות הודו: הריאנה ופנג'אב.
העיר צ'אנדיגאר המהווה את בירתה של טריטוריית האיחוד צ'אנדיגאר ומשתרעת על רוב שטח הטריטוריה, ממוקמת על הגבול בין שתי המדינות, אך אינה מהווה חלק מאף אחת מהן, כי אם טריטוריית איחוד המנוהלת על ידי הממשלה הפדרלית.
הערים פאנצ'קולה ומוהאלי, הנמצאות במדינות השכנות, מהוות ביחד עם צ'אנדיגאר אגד ערים המכונה לעיתים טְרַייסִיטִי (Tricity).
העיר נקראת על שם מקדש האלה צ'אנדי הנמצא בקרבת מקום, במחוז פאנצ'קולה של הריאנה.
פירוש השם הוא "מבצר צ'אנדי".
העיר ידועה בשל רמת החיים הגבוהה בה, והיא עומדת בראש מדינות וטריטוריות הודו במדד הפיתוח האנושי (0.674).
צ'אנדיגאר שוכנת בשולי רכס שיוואליק של הרי הימלאיה בצפון-מערב הודו.
שטח הטריטוריה כ-114 קמ"ר, והיא גובלת בפנג'אב ובהריאנה.
האקלים בטריטוריה הוא אקלים סובטרופי גשום המתאפיין בקיץ חם, גשמי מונסון, חורף קריר והפרשי טמפרטורה גדולים במהלך השנה (0–44 מעלות).
כמות המשקעים הממוצעת 617 מילימטר.
לאחר חלוקת הודו ב-1947 נותרה פנג'אב ללא עיר בירה, כי הבירה הישנה, לאהור, נמצאה כעת בשטחה של פקיסטן.
לאחר כמה תוכניות שלא יצאו לפועל להרחיב ערים קיימות למטרה זו, נפלה החלטה לבנות עיר חדשה.
עד מהרה זכתה התוכנית לחשיבות לאומית מדרגה ראשונה, גם בשל מיקומה האסטרטגי של העיר וגם בשל תמיכתו הנלהבת של נהרו, נשיא הודו הראשון.
נהרו רצה שהעיר תשקף את הודו המודרנית והמתקדמת, והכריז כי צ'אנדיגאר תהיה "משוחררת ממסורות העבר, וסמל לכך שאומה זו שמה מבטחה בעתיד".
תוכנית האב הראשונה לעיר תוכננה בידי האדריכל האמריקאי אלברט מאייר בשיתוף פעולה עם האדריכל הפולני-אמריקאי מאתיו נוביצקי.
לאחר מותו של נוביצקי הצטרף לתוכנית ב-1950 האדריכל השווייצרי לה קורבוזיה.
על פי הסכם שנחתם ב-1985 בין רג'יב גנדי וממשלות הריאנה ופנג'אב נועדה צ'אנדיגאר לעבור לידי פאנג'אב ב-1986, ועיר בירה חדשה תיבנה עבור הריאנה (שהייתה עד 1966 החלק הדובר הינדית של פנג'אב).
יישום ההסכם עדיין מתעכב, בין היתר בשל מחלוקות בעניין החלקים ממדינת פאנג'אב שהריאנה תקבל בתמורה.
העיר נחשבת אחת היפות בהודו, ומהווה אבן שואבת לתיירים ומהגרים, אם כי תיירים מן המערב לעיתים קרובות מדלגים עליה.
מלבד בנייניו של לה קורבוזייה, אתרי התיירות הפופולריים ביותר הם גן הסלעים, פארק ובו מבנים ופסלים שנבנו מפסולת וחפצים שונים, גן הוורדים בסקטור 16 ואגם סוקנה, שלחופו מתקני קיט.
בצ'אנדיגאר מספר מכללות ואוניברסיטה חשובה.
אחוז האנאלפביתיות נמוך מאוד ביחס למדינות הודו האחרות.
השפות העיקריות הן הינדית ופנג'אבית, ומספר קטן של דוברי אורדו.
כלכלת צ'אנדיגאר מבוססת בעיקר על שירותים.
תושבים רבים הם עובדי מדינה באחת משלוש הממשלות השוכנות בעיר (פנג'אב, הריאנה וצ'אנדיגאר עצמה).
בעיר פארק היי-טק ההולך וגדל, שדה תעופה ותחנת רכבת.
לה קורבוזיה קיבל את ראשות הפרויקט במקומו של מאייר, ויצר תוכנית בניין עיר על פי עקרונות המודרניזם - הפרדת פונקציות עירוניות (אזור), צורה דמוית אדם ("ראש" מנהלה, "גוף" למגורים, "לב" מסחרי, "ריאות" פארק וכו'), והפרדה בין מכוניות להולכי רגל.
לה קורבוזיה שמר על רבים ממאפייני התוכנית המקורית של מאייר ונוביצקי: הקפיטול (אזור בנייני המנהל), מרכז העיר, אזור האוניברסיטה, אזור התעשייה, מרכז העסקים הראשי וציר הפארקים המרכזי.
גם השכונה נשארה כיחידה יסודית (השכונות השונות נקראו סקטורים).
עם זאת, קווי המתאר המעוקלים המקוריים של מאייר הוחלפו ברשת של קווים מקבילים, והבניינים התאפיינו בסגנון ברוטליסטי של בטון חשוף ו"חומרים כנים" דומים, ובשימוש בצורות גאומטריות ברורות.
התוכנית המקורית התחלקה לשני שלבים: הראשון לעיר בת 150,000 תושבים והשני לעיר בת חצי מיליון תושבים.
לה קורבוזיה חילק את העיר ל'סקטורים' מלבניים בני גודל זהה (800X1200 מטר), שנועדו להיות יחידות כמו-אוטונומיות, שבכל אחת מהן שוק, מקום פולחן דתי, בתי ספר, אזורי מגורים ועבודה - במרחק 10 דקות אלו מאלו.
בתוכנית המקורית הותוו הסקטורים 1–47 (ללא סקטור 13).
בין הסקטורים עוברות שדרות רחבות, ובהצטלבויות שביניהן כיכרות עגולות.
ברבות מן הכיכרות נשתלה צמחייה שופעת.
בתוכנית המקורית נכללה 'רצועה ירוקה' סביב העיר כדי למנוע התפשטות ופרבור בלתי מבוקרים.
תוכנית זו לא יצאה לפועל, אבל לעומת זאת פארק גדול בשם זאקיר גולאב באג משתרע על שטח גדול בלב העיר.
רשת הדרכים נבנתה בכפוף לתוכנית "שבעת ה-V", שדירגה את הדרכים בהתאם לאופי התנועה: V1 הן הדרכים הראשיות המחברות את צ'אנדיגאר לערים אחרות, ו-V7 הם השבילים המובילים לבתים הנפרדים.
מאוחר יותר נוסף גם V8: נתיבים לאופניים ולהולכי רגל.
בניגוד לערים גדולות אחרות בהודו, צ'אנדיגאר מעודדת רכיבה על אופניים ועשרות אלפי תושבים נוסעים באופניים לעבודתם.
לה קורבוזיה השאיר את תכנון רוב בנייני העיר לאדריכלים אחרים מהצוות שלו, והסתפק בתכנון כמה מן הבניינים המרכזיים: הסקרטריאט, בית המשפט העליון, המוזיאון לאמנות, בית הספר לאמנות וכיוצא בהם.
רוב המבנים האחרים תוכננו על ידי בן דודו של לה קורבוזיה, פייר ז'נרה, זוג האדריכלים האנגלי מקסוול פריי וג'יין דרו, ולצידם עוד תשעה אדריכלים הודיים.
צ'אנדיגאר היא אבן דרך חשובה בתולדות התכנון העירוני, ולצד תכנון העיר ברזיליה שביצע לוסיו קוסטה, עומדת עד היום במוקד דיונים ערים בקרב אדריכלים, מתכנני ערים, סוציולוגים והיסטוריונים.
צַ'אנְגְשׁוּ (בכתב סיני: 常熟; בפין-יין: Chángshú; מילולית: "צמיחה תמידית") היא נפה עירונית השייכת לנציבות העירונית סוּג'וֹאוּ במחוז ג'יאנגסו שבמזרח הרפובליקה העממית של סין.
הנפה שוכנת באזור שאקלימו נוח ואדמתו פורייה, ולכן התאפיינה בתרבות חקלאית מפותחת עוד מימי קדם ומכאן שמה.
שלא במפתיע, עיירת הנמל הסמוכה מכונה שפירוש שמה "הממגורה הגדולה ביותר".
בנפת צ'אנגשו 21 עיירות ופלכים ושתי מועצות מחוזיות לאזורי פיתוח כלכלי וטכנולוגי.
צ'אנגשו היא אחת הנפות העשירות ביותר בסין, התמ"ג של הנפה מדורג לעיתים קרובות בין 10 הנפות העשירות ביותר בסין.
צַ'אנְגשׁוּ קיבלה מעמד של נפה עצמאית בשנת 540, אך ב-1581 היא הוכפפה לסוג'ואו.
האזור קודם למעמד של נציבות מלאה ב-1295, והעיר נבנתה מחדש ובוצרה במאה ה-14, אך ב-1370 הורדה שוב לדרגת נפה.
במאות ה-15 וה-16 הותקפה העיר כמה פעמים על ידי פיראטים יפניים.
נפת צַ'אנְגשׁוּ שוכנת בפינה הדרום-מזרחית של מזרח מחוז ג'יאנגסו בתחומי וגובלת בנהר היאנגצה בגבולה הצפון מזרחי, בנפה גַ'אנְגגְ'יַאגַאנְג (张家港) בגבולה הצפון מערבי, בנציבות סוג'ואו בגבולה הדרום מערבי ובנפה טַאִיצַאנְג (太仓) בגבולה הדרומי.
העיר צַ'אנְגשׁוּ שוכנת כ-20 קילומטרים דרומית לנהר היאנגצה, כ-50 ק"מ צפונית מזרחית לעיר סוג'ואו ו-72 קילומטרים צפונית מערבית לשאנגחאי.
רוב שטח הנפה מישורי וגובהה הממוצע בין 3 ל-6 מטרים מעל פני הים.
הנקודה הגבוהה ביותר בנפה היא גבעת יוּ, 261 מטרים.
הנפה זוכה לכמות גבוהה של משקעים, כ-1,000 מ"מ לשנה (בין השאר בהשפעת המונסון של מזרח אסיה), ולכן יש בה גופי מים רבים: שלושה אגמים, וארבעה נהרות.
אקלים הנפה לח, אך נוח יחסית.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 20°C, ועונות השונות מובחנות.
צ'אנגשו הייתה מסורתית עיר שוק לתוצרת החקלאית המקומית העשירה: אורז, תירס, חיטה, תה, ירקות, צמחי מרפא ועלי תות, ומאז המאה ה-13 היה אזור מרכזי לגידול כותנה.
בהיותה אזור עשיר בגופי מים מהווה הדיג ענף חשוב בחקלאות הנפה: דגים, חסילונים, סרטנים, ומגוון צמחי מים נמכרים בשווקים.
סוג סרטן (Eriocheir sinensis), המכונה "סרטן סיני שעיר", שגדל במקור באגם יַאנְגצֶ'נְג שבשטח הנפה, נחשב למעדן מבוקש והוא מיוצא לשאנגחאי והונג קונג.
עם זאת, התיעוש המהיר של הנפה גרם לכך שהחקלאות, שמילאה תפקיד חשוב בכלכלת צ'אנגשו בעבר, היא כיום מגזר קטן שמהווה כ-2% ופחות מהכנסות הנפה.
בשנת 2006 הגיע ההכנסה מתעשייה ל-30 מיליארד דולר (גידול של 24% בהשוואה לשנה קודמת).
התיעוש המהיר גבה מחיר אקולוגי יקר, בעיקר בזיהום הנהרות והאגמים.
לדוגמה, בתעשיית הלבנים נפלט פלואוריד שנטמע על ידי תות העץ ומופיע בעליו.
טוואי המשי, שהמזון היחיד שלהם הוא עלי תות העץ, הורעלו ומתו.
כיום הנפה עושה מאמצים גדולים בקביעת מדיניות להגנת הסביבה ואף זכתה במספר פרסים בתחום.
אף על פי שמנהלתית צַ'אנְגשׁוּ כפופה לסוג'ואו, היא הבסיס המחוזי לסחר החוץ.
בשנים האחרונות מפותח נמל על נהר היאנגצה על מנת לשרת את סוג'או וווּשִׂי.
צ'אנגשו מתגאה ברמת אוריינות גבוהה.
99% מהילדים בגילאי בית הספר לומדים.
ובעיר יש שני מוסדות להשכלה גבוהה:
המכון למדע וטכנולוגיה של צ'אנגשו (常熟理工学院)
האוניברסיטה לרדיו וטלוויזיה של צ'אנגשו (常熟广播电视大学)
קשרי התחבורה של צ'אנגשו עם ערים אחרות כוללות כבישים, ונתיבי מים ומתוכננת מסילת ברזל:
מסילות ברזל: "מסילת הברזל פלג היאנגצה" (בתכנון)
כבישים: "הדרך המהירה פלג היאנגצה" "הדרך המהירה סוג'או-ג'יאשינג-האנגג'ואו".
נתיבי מים: הנמל של צ'אנגשו על נהר היאנגצה התמזג עם הנמלים של גַ'אנְגגְ'יַאגַאנְג, טַאיצַאנְג וסוג'ואו בניהול של סוג'ואו על מנת להוות תחרות לנמלים במחוזות אחרים של סין.
גנים: פארק מגדל פאנגה (方塔园), גן גבעת יוּשַׁאן (虞山公园), המקום הגבוה ביותר בצ'אנגשו שממנו נשקף נוף הנפה ועליו פגודה בת תשע קומות, פארק אגם שַׁאנְגהוּ (尚湖公园), גן דְזֶנְג (曾园), גן גַ'או (赵园) וגן יֵן (燕园).
צ'נדריאן 1 (בסנסקריט चंद्रयान-१; מילולית - רכב הירח 1) היא גשושית הודית לחקר הירח ששוגרה על ידי הארגון ההודי לחקר החלל (ISRO) באוקטובר 2008 ופעלה עד לאוגוסט 2009. המשימה כללה מקפת ירחית וגשושית התרסקות (MIP).
צ'אנדריאן 1 היוותה דחיפה משמעותית לתעשייה ההודית ול.
MIP רוסקה סמוך למכתש שאקלטון בשעה 20:31 UTC וגרמה להתרוממות ענן אבק וסלעים ירחיים שנותחו על מנת לאתר קיומם של מים במצב קרח על הירח.
עלות הפרויקט כולו מוערכת בכ-3.86 מיליארד רופי שהם כ-90 מיליון דולר.
במשך תקופה של שנתיים, הייתה החללית אמורה לבצע סקר מקיף של פני הירח ולהשלים מפת מאפיינים כימיים שלו, וליצור מפה טופוגרפית תלת־ממדית של פניו.
אזורי הקטבים היו אזורים בעלי עניין מיוחד משום שהם עשויים להכיל מים בצורת קרח.
לאחר שעברה מספר תקלות טכניות כולל כישלון גלאי הכוכבים ובעיות תרמיות, חדלה צ'אנדריאן 1 לשדר לכדור הארץ ב-29 באוגוסט 2009. זמן קצר לאחר מכן הודיעה ISRO רשמית כי המשימה הסתיימה.
צ'אנדריאן פעלה למשך 312 יום, כאשר הייתה אמורה לעבוד במשך שנתיים.
למרות זאת, כ-95% ממטרות המשימה הושלמו.
בין הישגי המשימה ניתן למנות את גילוין של מולקולות מים באדמת הירח.
מטרות המשימה, כפי שפורסמו, היו:
לפתח, לבנות ולשגר גשושית למסלול סביב הירח על גבי משגר תוצרת הודו.
ליצור אטלס תלת־ממדי של כל פני הירח.
ליצור מפה כימית ומינרלית של פני הירח, עם דגש על מיפוי מגנזיום, אלומיניום, צורן, סידן, ברזל, טיטניום, רדון, אורניום ותוריום.
לבחון את התרסקות ה-MIP על קרקע הירח כהכנה לנחיתות רכות עתידיות על הירח.
החללית נבנתה בצורת קובייה באורך, גובה ורוחב של כ-1.5 מטרים.
הכוח החשמלי הופק על לוח סולארי בגודל 2.15 על 1.8 מטרים שסיפק עד 750 ואט.
כמו כן נשאה עליה החללית בטריה נטענת ששימשה את החללית בזמן שהייתה מוסתרת מהשמש על ידי הירח.
מערכת ההנעה כללה מנוע אחד בעל דחף של 440 ניוטון ו-8 מנועים בעלי דחף של 22 ניוטון.
הדלק אוחסן בשני מכלי 390 ליטר.
החללית ניווטה ויוצבה בעזרת שני גלאי כוכבים, גירוסקופ, ו-4 .
התקשורת בוצעה באמצעות אנטנה פרבולית בקוטר 70 ס"מ.
הציוד המדעי שנשאה החללית כלל מכשירי חישה מרחוק בתחום האור הנראה, האינפרה-אדום הקרוב, וקרני X רכות וקשות.
המשימה נשאה עימה 11 כלים מדעיים: חמישה מתוכם פותחו על ידי הודו וששת האחרים הם מתנת סוכנויות חלל אחרות: נאס"א, סוכנות החלל האירופית וסוכנות החלל והתעופה הבולגרית, שהועלו על החללית ללא תשלום.
צ'אנינג תומאס פריי הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר בליגת ה-NBA.
בשנת 2006 נבחר פריי לחמישיית הרוקיז של העונה ב-NBA.
בן דודו של הכדורסלן טוביאס האריס.
פריי שיחק כדורסל באוניברסיטת אריזונה.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה נבחר במקום השמיני בדראפט ה-NBA 2005, בידי ניו יורק ניקס.
פריי העמיד את שיא הקריירה שלו על 30 נקודות, כשבמשחק הזה הוא שמר על בחירת הדראפט הראשונה מהדראפט הזה, אנדרו בוגוט.
ב-6 בינואר 2006 השווה פריי את שיא הנקודות שלו במשחק נגד וושינגטון ויזארדס.
במשך כל העונה הוא היה נחשב לאחד שחקני השנה הראשונה הטובים ביותר מהדראפט הזה, והוא תמיד היה מדורג בין הראשונים בדירוג הרוקיז.
ב-21 במרץ 2006 שבר פריי את ברכו השמאלית במהלך משחק מול טורונטו ראפטורס.
במשחק, גארד הראפטורס אנדרה בארנט איבד את שיווי המשקל שלו ונפל עם כתפו על ברכו של פריי.
פריי הושבת למשך שאר העונה, כשהוא שיחק רק 65 משחקים.
בזמן ששיחק פריי השיג שיאי קריירה של 12.3 נקודות עם 5.8 ריבאונדים בממוצע למשחק.
אף על פי שלא שיחק ב-17 משחקים במהלך עונתו הראשונה בעקבות פציעה נבחר פריי להיות בחמישיית הרוקיז של העונה ב-NBA.
ברוב עונת פתח פריי בחמישייה למרות יכולתו העדיפה של סנטר הקבוצה דייוויד לי.
למרות זאת אחרי 59 משחקים בהם פתח בחמישייה הגיעו 13 משחקים בהם סופסל פריי ולא פתח בחמישייה, ובמקומו פתח ג'רום ג'ונס, שקלע רק 2.7 נקודות בממוצע למשחק.
את העונה פריי סיים עם ממוצעים של 9.5 נקודות עם 5.5 ריבאונדים בממוצע למשחק.
ב-28 ביוני 2007, ערב דראפט 2007 הועבר פריי לפורטלנד טרייל בלייזרס.
במסגרת הטרייד סטיב פרנסיס עבר ביחד עם פריי לפורטלנד, והניקס קבלו את זאק רנדולף, פרד ג'ונס ודן דיקאו.
בעונת הוא שיחק 78 משחקים בבלייזרס, מהם פתח בחמישייה ב-20 בלבד וממוצעיו צנחו ל-6.8 נקודות עם 4.5 ריבאונדים בממוצע למשחק.
למרות זאת הוא קלע באחוזי שיא מהשדה, 488% בממוצע למשחק.
בתחילת עונת ערך פריי ניתוח בקרסולו השמאלי, כדי להוציא משם שברי עצמות.
בעונה זו ממוצעיו הידרדרו לשיאי שפל, כשקלע 4.5 נקודות עם 2.2 ריבאונדים בממוצע למשחק.
הוא פתח בחמישייה רק במשחק אחד מתוך כל העונה.
ב-14 ביולי 2009 חתם פריי על חוזה בפיניקס סאנס ששוויו 3.8 מיליון דולר.
בפברואר 2010, במהלך עונת נבחר פריי להשתתף בתחרות השלשות שבסוף שבוע האולסטאר ב-NBA.
בכך הוא הפך לסנטר הראשון מאז סם פרקינס ב-1997 שמשתתף בתחרות השלשות.
את עונת 2009/2010 סיים פריי עם ממוצע נקודות הגבוה מ-10 לראשונה מאז שנת 2006. בעונה זו הוא קלע 11.2 נקודות עם 5.3 ריבאונדים, והוסיף שיאי קריירה של 1.4 אסיסטים, 0.9 חסימות, 0.8 חטיפות, 27.0 דקות ו-43.9% מקו השלוש בממוצע למשחק.
ב-1 ביולי 2010 חתם פריי על הארכת חוזה בסאנס למשך 5 השנים הבאות, בהן הוא יקבל 30 מיליון דולר.
ביולי 2014, עם סיום חוזהו בפיניקס, חתם פריי על חוזה באורלנדו מג'יק.
לאחר כעונה וחצי באורלנדו, ב-19 בפברואר 2016, נשלח בטרייד לקליבלנד קאבלירס.
בקליבלנד הוא זכה באליפות ב-2016 והגיע לגמר בשנה שלאחריה, תוך שהוא מצטיין בקליעת שלשות.
ב-8 בפברואר 2018 עבר בטרייד ביחד עם אייזיאה תומאס ובחירת סיבוב ראשון בדראפט ללוס אנג'לס לייקרס, תמורת לארי נאנס ג'וניור וג'ורדן קלארקסון.
לקראת עונת חזר לקאבלירס כשחתם בקבוצה על חוזה לעונה אחת.
צ'אנדרה טאל (Chandra Taal, "אגם הירח") הוא אגם מים מתוקים הממוקם בלב הרי ההימלאיה, במדינת הימאצ'ל פרדש בצפון הודו.
האגם המוקף הרים נמצא בעמק ספיטי, בגובה של 4,300 מטרים מעל לפני הים ושמו ניתן לו בשל צורתו הדומה לסהר.
הנופים הדרמטיים מסביב לאגם הפכו אותו לנקודת משיכה למטיילים רבים באזור.
ניתן להגיע רגלית לצ'אנדרה טאל ממעבר ההרים קונזום הנמצא במרחק של כ-8 ק"מ.
ישנה גם דרך לרכבים מהדבה באטאל, שנמצאת על כביש מנאלי - לה, אך דרך זו משובשת ולעיתים קרובות חסומה בשל תנאי מזג האוויר.
צ'אנגיורפטור (שם מדעי: Changyuraptor, "צ'אנג יו" מסינית="נוצה ארוכה", "רפטור" מלטינית="שודד") הוא סוג נכחד של דינוזאור קטן גוף ממשפחת דרומאוזאוריים, שחי בתקופת הקרטיקון התחתון, 125 מיליון שנה לפני זמננו.
צ'אנגיורפטור היה דינוזאור מנוצה, ככל הנראה בעל יכולת כלשהי לתעופה או דאייה.
מאובן מפורט מאוד של הסוג מראה נוצות מפותחות על זרועותיו וגם על הרגליים האחוריות, בתצורת "ארבע כנפיים" הדומה לזו של מיקרורפטור, קרוב משפחתו הקטן יותר.
נוצות בזנבו של המאובן מגיעות לאורך של כמעט 30 ס"מ, הארוכות ביותר שנמצאו בדינוזאור מנוצה כלשהו.
צ'אנגיורפטור ידוע ממאובן יחיד, מסומן בסימון הקטלוגי HG B016, שהתגלה בשנת 2012 על ידי איכרים מקומיים במחוז ליאונינג שבסין, בתצורת יישיין, אחת מהתצורות הגאולוגיות של חבורת ג'הול.
המאובן נחקר על ידי צוות בינלאומי של פלאונטולוגים סינים ואמריקאים, ביניהם לואיס צ'יאפה (Luis M.
Chiappe), מומחה בעל-שם לדינוזאורים ועופות קדומים מן המוזיאון לתולדות החי בלוס אנג'לס.
הצוות פרסם את התגלית בשנת 2014.
HG B016 כולל שני לוחות שנוצרו כתוצאה מחציית גוש האבן המכיל את המאובן, ולכן מראים שתי תמונות מראה של צ'אנגיורפטור.
המאובן הוא של פרט בוגר על פי מצב עצמותיו, שלם לגמרי ומפורט מאוד.
נראות בו נוצות בעלות קולמוס (כלומר בעלות גבעול מרכזי בדומה לאברות תעופה של עופות בני ימינו) על הזרועות והרגליים האחוריות, וכן נוצות בעלות קולמוס ארוכות במיוחד על הזנב, אשר העניקו לסוג את שמו - "צ'אנג יו" בסינית פירושו "נוצה ארוכה".
המילה "רפטור" מקובלת בטקסונומיה כשם המדעי של עופות דורסים, ובעשרות השנים האחרונות גם ככינוי לדינוזאורים תרופודים טורפים כמו ולוצירפטור.
שם המין "יאנגי" ניתן לכבודו של יאנג יאנדונג, יו"ר אוניברסיטת בוהאי בליאונינג אשר מימן את רכישת המאובן.
המאובן התגלה בתצורת יִישְׂייֵן, המתוארכת לגיל של כ- 125 עד 121 מיליון שנה לפני זמננו, בקרטיקון התחתון.
המאובן HG B016 מראה נוצות בעלות קולמוס ארוכות גם על הזרועות וגם על הרגליים האחוריות, בתצורת "ארבע כנפיים" הדומה לזו של מיקרורפטור, קרוב משפחתו הקטן יותר של צ'אנגיורפטור.
עד שנת 2014 התגלו מספר סוגי דינוזאורים תרופודים עם נוצות ארוכות על הרגליים האחוריות, אך צ'אנגיורפטור הוא הגדול שבהם - אורך המאובן כ-132 ס"מ מקצה החרטום ועד קצה נוצות הזנב, ומשקלו מוערך ב-4 ק"ג.
ניתן להשוות את גודלו לזה של עיט זהוב, בעוד שמיקרורפטור היה בערך בגודל של עורב או בז.
זרועותיו של צ'אנגיורפטור ארוכות כמעט כמו רגליו האחוריות, ארוכות באופן יחסי מאלו של מיקרורפטור ושאר קרובי משפחתו, מה שעשוי לרמז על התאמה טובה יותר לתעופה.
האצבעות ברגליים הקדמיות היו ארוכות, נפרדות (בניגוד לאצבעות המאוחות בכנפי עופות בני ימינו) ומצוידות בטפרים ארוכים.
מכל צד של זנב זה צומחות נוצות זנב בעלות קולמוס, הארוכה שבהן באורך של כמעט 30 ס"מ.
זוהי הנוצה הארוכה ביותר שהתגלתה בדינוזאור מנוצה כלשהו עד לפרסום התגלית בשנת 2014.
נוצות חוטיות, הדומות לנוצות פלומה בעופות בני-ימינו, נראות במאובן על הצוואר, הכתפיים והאגן, וכן לאורך קצותיהם של הכנפיים והזנב.
הגולגולת של המאובן במצב שימור טוב פחות מאשר שאר השלד, אך ניתן להבחין בשיניים קטנות חדות, בדומה לאלו של מיקרורפטור, שמספרן 14-15 על כל מחצית לסת תחתונה ולפחות 7 בכל מחצית לסת עליונה.
בדומה למרבית שאר הדינוזאורים התרופודים ובייחוד הדרומאוזאוריים, נראה שצ'אנגיורפטור היה טורף וייתכן שגם אוכל נבלות, שניזון מחולייתנים קטנים.
במאובנים של קרוב משפחתו מיקרורפטור נמצאו בקיבה שאריות שלדי עופות קדומים, יונקים קטנים ואף דגים.
מייקל חביב, אחד מן החוקרים, ציין שקשה לפענח את אורח חייו של צ'אנגיורפטור ואת יכולות התעופה שלו מתוך המאובן, ושהשוואות עם בעלי חיים דואים בני-ימינו, כגון סנאים דואים, עלולות להטעות.
אך הוא ניחש שצ'אנגיורפטור טיפס על עצים, והיה מסוגל לתמרוני דאייה ותעופה קצרים אך מהירים.
כאשר נוצות הזנב הארוכות שלו נפרשו כמניפה לצדדים, זנב צ'אנגיורפטור היה רחב כמעט כאורכו, מה שהגדיל את הגרר וכתוצאה מכך הפחית את מרחק הגלישה המרבי, אך לעומת זאת אפשר בלימה פתאומית בעת הנחיתה, אולי על מנת לעוט על טרף כלשהו שעמד על הקרקע.
חוקרי צ'אנגיורפטור ערכו ניתוח קלדיסטי המשווה את מאובן HG B016 ל-109 סוגים אחרים של דינוזאורים ועופות קדומים על פי 474 תכונות של השלד.
לפי תוצאות ניתוח זה הם משייכים את צ'אנגיורפטור לתת-משפחה חדשה בשם "מיקרורפטוריים" (Microraptorinae), הקרויה על שמו של מיקרורפטור, וכוללת בנוסף מספר סוגים דומים כמו סינאורניתוזאור, גראסילורפטור וטיאניורפטור.
תת-משפחת המיקרורפטוריים משויכת למשפחת הדרומאוזאוריים, שיחד עם משפחת הטרודוניים הן הקרובות ביותר לאביאלאה, ממנה השתלשלו העופות בני-ימינו.
אך בדומה לשאר הדרומאוזאוריים הידועים כיום, צ'אנגיורפטור חי לפחות 20 מיליון שנה לאחר ארכאופטריקס, הנחשב לעיתים קרובות לעוף הראשון, ולכן הוא מאוחר מכדי להיות אב קדמון של העופות.
הדיאגרמה המפושטת להלן מראה הערכת החוקרים למקומו של צ'אנגיורפטור בהתפתחות האבולוציונית של עופות ודינוזאורים מנוצים אחרים:
צָ'אנְגְצ'וּן (בסינית מפושטת: 长春; בסינית מסורתית: 長春; בפין-יין: Chángchūn; מילולית: "אביב ארוך") היא תת-מחוז עירוני, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז ג'ילין שבצפון-מזרח הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, אוכלוסיית תת-המחוז העירוני מנתה כ-9.067 מיליון תושבים, מתוכם כ-5.54 מיליון בשבעת הרבעים.
תת-המחוז העירוני צ'אנגצ'ון משתרע על פני 24,734 קמ"ר במערב מחוז ג'ילין וגובל בנציבויות העירוניות ג'ילין מדרום-מזרח, מדרום-מערב, מצפון-מערב ובמחוז חיילונגג'יאנג מצפון-מזרח.
צ'אנגצ'ון שוכנת בחלק המרכזי של מישור צפון-מזרח סין, בגובה 222 מטרים מעל פני הים, כ-860 ק"מ צפון-מזרחית לבייג'ינג בירת סין.
בחלק המזרחי של העיר, שוכן אזור קטן של הרים נמוכים, כאשר הר לָאוֹדָאוֹדוֹנְג, שגובהו 711 מטרים, הוא הגבוה ביותר.
העיר ממוקמת גם בנקודת ההצטלבות של "גשר אירופה-אסיה" השלישי בכיוון מזרח-מערב.
נהר יִיטוֹנְג, יובל קטן של נהר , זורם דרך העיר עצמה.
צ'אנגצ'ון נוסדה בהוראת צו של הקיסר ג'יאג'ינג משושלת מינג ששלט בסין ב, כדי שתשמש תחנת מסחר וכפר באזור הספר הצפוני של סין.
בסוף המאה ה-18 החלו להתיישב באזור איכרים שהיגרו מהאזורים הצפופים של שאנדונג וחביי.
האוכלוסייה גדלה וב-1889 צ'אנגצ'ון קיבלה מעמד של עיר.
בסוף המאה ה-19 האימפריה הרוסית, שהאזור בו נמצאת צ'אנגצ'ון היה בתחום ההשפעה שלה בסין, בנתה מסילת רכבת שקישרה בין חרבין ופורט ארתור שהייתה לה תחנה בתחומי הרובע קוואנצ'נג שבצ'אנגצ'ון.
בעקבות ניצחון האימפריה היפנית במלחמת רוסיה–יפן (1904-1905), תחום ההשפעה היפני בסין התרחב עד אזור צ'אנגצ'ון.
היפנים זיהו את הפוטנציאל הטמון בצ'אנגצ'ון, ששכנה באזור בין רוסיה סין ויפן, וב-1907 קנו ללא ידיעת הממשלה הסינית אדמות בעיר והקימו בה תחנת רכבת גדולה.
היפנים לא עצרו בכך ובעשורים שלאחר מכן הם השקיעו סכומי עתק בפיתוח העיר במטרה שתשמש בסיס ליפנים כשיכבשו את האזור בעתיד, וכן כדי ליצור בסיס יפני שירתיע את הרוסים.
העיר הפכה למרכז רכבות אזורי, נבנו בה בסיסים צבאיים ענקיים והיפנים השתמשו בה כדי להדגים את פאר האדריכלות היפנית ולהחדיר את התרבות היפנית לאזור.
העיר גדלה באופן משמעותי והפכה לאחת הערים החשובות באזור.
ב-10 במרץ 1932 הוקמה בתחומי מנצ'וריה, מנצ'וקוו, מדינת חסות של יפן שתפקדה בפועל כממשלת בובות יפנית, וצ'אנגצ'ון הפכה לבירתה.
ב-13 במרץ שם העיר שונה ל"שִׂינְגִ'ינְג" (新京), שמשמעותו היא "עיר בירה חדשה".
בניגוד לאוכלוסייה המקומית שדוכאה באופן בוטה על ידי השלטון היפני, שינג'ינג המשיכה ופרחה בתקופת מנצ'וקוו.
העיר התרחבה, כמו גם כלכלתה, והיא הייתה המושב של גופים חשובים בנמצ'קוו, כמו צבא קוואנטונג.
היפנים המשיכו להשקיע רבות בעיר ופיתחו אותה בהתאם לגישת עיר גנים שהייתה נפוצה אז בחלקים אחרים של העולם.
בהמשך שנות ה-30 ובתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20 היפנים עבדו על תוכניות לבניית ערי לוויין מסביב לעיר במטרה להפוך אותה למטרופולין ענק, אולם הביצוע של התוכניות התעכב בעקבות השפעות מלחמת העולם השנייה.
ב-20 באוגוסט 1945 הצבא האדום כבש את העיר מידי היפנים ושמה חזר להיות צ'אנגצ'ון.
לאחר שהסובייטים עזבו ב-1946 כוחות הקוומינטנג השתלטו על העיר במסגרת מלחמת האזרחים הסינית.
לאחר מצור של מספר חודשים העיר נפלה ב-1948 לידי צבא השחרור העממי.
במהלך המצור מאות אלפים מתושבי העיר מתו לאחר שגוועו ברעב.
ב-1954 צ'אנגצ'ון הפכה לבירת מחוז ג'ילין, במקום העיר ג'ילין.
במקביל החלה להתפתח בעיר תעשיית ייצור כלי רכב, שהפכה למוקד הכלכלה של צ'אנגצ'ון.
צ'אנגצ'ון היא מרכז תעשיית הרכב בסין והיא מכונה לעיתים "דטרויט של סין".
העיר היא גם הבסיס של תאגיד FAW, יצרן הרכב הגדול ביותר בסין.
בין הענפים המשמעותיים האחרים מלבד תעשיית הרכב ניתן למנות את עיבוד המוצרים החקלאיים מהאזור וייצור חומרי בניין.
תת-המחוז העירוני צ'אנגצ'ון מחולק לשבעה רבעים, אזור פיתוח כלכלי וטכנולוגי אחד, שלוש נפות עירוניות ונפה אחת:
בנוסף, בתת-המחוז העירוני נמצא גם אזור הפיתוח הכלכלי והטכנולוגי צ'אנגצ'ון (长春经济技术开发区/Chǎngchūn Jīngjì Jìshù Kāifāqū), שבו התגוררו 429,387 תושבים לפי מפקד האוכלוסין משנת 2020.
בעיר נמצאות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת ג'ילין, אוניברסיטת צ'אנגצ'ון ואוניברסיטת צ'אנגצ'ון למדע וטכנולוגיה.
במרחק של כ-30 קילומטרים צפון-מזרחית למרכז העירוני של צ'אנגצ'ון נמצא נמל התעופה הבינלאומי צ'אנגצ'ון לונגג'יה, המציע טיסות למגוון יעדים מרכזיים ברחבי הרפובליקה העממית של סין, כמו גם בקוריאה הדרומית וטאיוואן.
מהעיר יוצאות רכבות לערים רבות בצפון-מזרח סין, בהן ג'ילין, חרבין, שניאנג ודאליין, כמו גם לערים מרכזיות בשאר חלקי סין, בהן הבירה בייג'ינג, שאנגחאי וגואנגג'ואו.
צ'אנדרה בהדור דנגי (בנפאלית: चन्द्रबहादुर डाँगी; 30 בנובמבר 1939 – 3 בספטמבר 2015) היה האדם הנמוך ביותר בהיסטוריה המתועדת, אשר קיימת לגביו הוכחה חותכת.
דנגי קיבל את תשומת לב התקשורת, כאשר שותל עצים ראה אותו בכפרו שבמחוז דנג שבנפאל, וזכה בתואר האדם הבוגר הנמוך שנמדד אי פעם אחרי שגובהו נמדד בפברואר 2012. כתוצאה מכך הוסף לספר השיאים של גינס.
לשלושה מתוך חמשת אחיו נמדד גובה של מתחת ל־1.21 מטר, בעוד ששתי אחיותיו ושני אחיו האחרים היו בעלי גובה ממוצע.
דנגי נולד ב־1939. לא ידוע מהו המצב הרפואי שהגביל את גדילתו.
הוא חי בכפר מרוחק בשם רימקולי, שנמצא כ־400 קילומטר מקטמנדו, בירת נפאל.
לפני שהוכר כאדם הנמוך בעולם ב-2012, לא עזב את כפרו.
לאחר קבלת התואר, אמר שתמיד קיווה לטייל ברחבי העולם ומדינתו, והצהיר שרצה להשתמש בתוארו החדש על מנת לפרסם את נפאל.
ב־2012, בגיל 73, פגש דנגי את האישה הנמוכה בעולם, ג'יוטי אמגה מהודו.
השניים הופיעו יחד במהדורה ה־57 של ספר שיאי גינס ב־2013. ב־13 בנובמבר 2014, כחלק מ"יום שיאי גינס", נפגש דנגי עם האדם החי הגבוה ביותר, סולטן קוסן, באירוע בלונדון.
במשך כשנה לפני מותו הוא טייל בדרום האוקיינוס השקט במסגרת "קרקס הקסם של טופל ברונו" (Tupa'l Bruno's Magic Circus) הסמואי.
דנגי נפטר ב־2015 בגיל 75, במרכז הרפואי הטרופי על שם לינדון ג'ונסון (Lyndon B.
סיבת פטירתו המדויקת לא נחשפה.
העיתון "קטמנדו פוסט" דיווח שהוא סבל לפני כן מדלקת ריאות.
צ'אנגשה IFS מגדל T1 הוא גורד שחקים סופר גבוה אשר נמצא בעיר צ'אנגשה שבמחוז חונאן, סין.
הבניין מתנשא לגובה של 452 מטרים (1,482.9 רגל) וכולל 94 קומות (+5 קומות תת-קרקעיות).
בניית הבניין החלה בשנת 2013 והיא הסתיימה רק אחרי 4 שנים - בשנת 2017. המגדל משמש כבניין משרדים וכולל בנוסף גם כ-250 חדרי מלון.
נכון לשנת 2025, הוא הבניין הגבוה בצ'אנגשה, העשירי בגובהו בסין, ה-14 בגובהו באסיה וה-19 בגובהו בעולם.
צָ'אנְטָאוִויר (בסרבית קירילית: Чантавир, בסרבית בכתב לטיני: Čantavir) הוא כפר בסרביה השוכן במחוז באצ'קה הצפוני אשר בפרובינציית וויבודינה.
האזכור הראשון לכפר הוא מ-1462 עת נשלט האזור על ידי ממלכת הונגריה.
ב-1542 נכבש האזור על ידי צבאותיו של סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) נכבש הכפר על ידי צבא ממלכת הבסבורג ולאחר חתימת הסכם קרלוביץ נותר בשטח הספר של הממלכה.
בהמשך נשלט האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל הכפר בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים אשר הפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה.
לאחר המלחמה נכלל היישוב בשטח הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה והפך מרכז חקלאי אזורי.
לאחר התפרקות יוגוסלביה עבר לחזקת סרביה.
חקלאים יהודים התיישבו בכפר ב-1847. מספר שנים לאחר מכן הוקם בית עלמין לקהילה וב-1860 נחנך בית הכנסת.
ב-1900 התגוררו בצ'אנטאוויר 186 יהודים שהיוו 2.7 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
ב-1931 התגוררו בכפר 78 יהודים ובפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 66 נפשות.
תושבי הכפר נרצחו במהלך שואת יהודי הונגריה.
מבנה בית הכנסת נהרס ב-1950. נכון ל-2009 עמד בית העלמין על תילו.
בית העלמין שכן בשטח מגודר ובמצב תחזוקתי טוב.
במקום מצויות היו מצבות שהכיתוב עליהן בעברית, בהונגרית, בגרמנית ובסרבו-קרואטית.
צ'אנגן CS15 הוא קרוסאובר קומפקטי מתוצרת יצרנית הרכב הסינית רכבי צ'אנגן, אשר מיוצר משנת 2015 (שנת מודל 2016) ועד היום.
תכולת מכל דלק - 44 ליטר.
על בסיס דגם "Changan CS15" יוצר רכב חשמלי הקרוי "CS15EV".
צ'אנגן CX20 הוא מיניוואן מתוצרת יצרנית הרכב הסינית רכבי צ'אנגן, אשר יוצר בין השנים 2010–2016.
צ'אנגן CM8 הוא מיניוואן קטן, מתוצרת יצרנית הרכב הסינית רכבי צ'אנגן אשר יוצר בין השנים 2004–2015.
5 דלתות (2 דלתות אחוריות - דלתות הזזה).
7 נוסעים (3 שורות של מושבים).
צ'אנה סטאר 9 (בסינית: 长安之星9), נקרא בעבר: Chana Star 4500 (בסינית: 长安星光4500 (דגם "Star 4500" יוצר עד סוף שנת 2014), הוא מיניוואן מתוצרת יצרנית הרכב הסינית רכבי צ'אנגן אשר מיוצר משנת 2013 ועד היום.
5 דלתות (בצדדים 2 דלתות הזזה).
צָ'אנְגְשָׁה (בסינית מפושטת: 长沙; בסינית מסורתית: 長沙; בפין-יין: Chángshā; מילולית: "מוט חול ארוך") היא נציבות עירונית, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז חונאן שבדרום הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה כ-10.048 מיליון תושבים, מתוכם כ-5.98 מיליון בששת הרבעים.
הנציבות העירונית צ'אנגשה משתרעת על פני 11,819 קמ"ר בצפון-מזרח מחוז חונאן וגובלת במחוז ג'יאנגשי ממזרח ובחמש נציבויות עירוניות - מצפון-מזרח, מצפון-מערב, מדרום-מערב, מדרום ו מדרום-מזרח.
העיר שוכנת בחלק התחתון של , כ-890 ק"מ דרום-מערבית לעיר שאנגחאי והיא העיר המרכזית באזור המטרופולין , הכולל גם את ג'וג'ואו ושיאנגטאן.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בצ'אנגשה היא 17.03 מעלות צלזיוס, בעוד שהטמפרטורה הממוצע בינואר היא 4.6 מעלות צלזיוס והטמפרטורה הממוצעת ביולי היא 29.0 מעלות צלזיוס.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 1,331 מ"מ.
הנציבות העירונית צ'אנגשה מחולקת לשישה רבעים, נפה אחת ושתי נפות עירוניות:
צ'אנה X70A הוא קרוסאובר מתוצרת יצרנית הרכב הסינית רכבי צ'אנגן, אשר מיוצר משנת 2017 (שנת מודל 2018) ועד היום.
צורת עיצובו החיצונית של דגם "צ'אנה X70A" דומה לצורת העיצוב החיצוני של דגם "לנד רובר" הבריטי : Land Rover Discovery Series IV .
צ'אנגן אלסווין V3 היא מכונית משפחתית המוגדרת מכונית קומפקטית, מתוצרת יצרנית הרכב הסינית רכבי צ'אנגן, אשר יוצרה בסין בין השנים 2012–2017.
דגם "Changan Alsvin V3" (דגם "B501") הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות הבינלאומית בעיר גואנגג'ואו בשנת 2011.
תכולת מכל דלק: 36 ליטר.
צ'אנה טאורוסטאר הוא מיניוואן קטן, מתוצרת יצרנית הרכב הסינית רכבי צ'אנגן, אשר יוצר בין השנים 2010–2015.
דגמי "צ'אנה טאורוסטאר" (מנוע 1.3 ליטר) שווקו בסין החל מ-16 בנובמבר 2010.
דגמי "צ'אנה טאורוסטאר" (מנוע 1.4 ליטר) שווקו בסין החל מחודש מאי 2014.
5 דלתות (כולל 2 דלתות צד הזזה אחוריות).
בשנת 2010 נבחר על ידי משרד המדע והטכנולוגיה הסיני דגם ה-"צ'אנה טאורוסטאר" כמיניוואן (בתצורת מיקרוואן) המשובח ביותר בסין.
צ'אנגן Raeton CC היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב הסינית רכבי צ'אנגן אשר מיוצרת בסין משנת 2017 ועד היום.
דגם הקונספט "Changan Raeton CC" הוצג לראשונה בתערוכת הרכב הבינלאומית של שאנגחאי, באפריל 2015, אבל לא היו קשרים חזותיים לגרסת הייצור.
דגם ה-"Changan Raeton CC" שווק בסין, מחודש דצמבר 2017 (שנת מודל 2018).
מנוע בנזין מגדש טורבו 1.5 ליטר.
מכירות דגם "צ'אנגן Raeton CC" בסין
צ'אנה סטאר S460 הוא מיניוואן קטן, מתוצרת יצרנית הרכב הסינית (חברה ממשלתית) רכבי צ'אנגן (שם רשמי: Chang'an Automobile (Group) Co., Ltd, שם בסינית: 重庆长安汽车股份有限公司) אשר יוצר בין השנים 2012–2015 בסין.
מטה ומפעל היצרן ממוקם במחוז צ'ונגצ'ינג בדרום-מערב סין.
צ'אנגן CS35 Plus הוא קרוסאובר מתוצרת יצרנית הרכב הסינית רכבי צ'אנגן, אשר מיוצר משנת 2018 ועד היום.
צ'אנגן CS35 הוא קרוסאובר קומפקטי מתוצרת יצרנית הרכב הסינית רכבי צ'אנגן, אשר מיוצר משנת 2012 ועד היום.
דגמי "Changan CS35" משווקים מאוקטובר 2012.
צ'אנה CX70 הוא קרוסאובר מתוצרת יצרנית הרכב הסינית רכבי צ'אנגן אשר מיוצר משנת 2016 ועד היום.
עיצובו החיצוני של דגם "צ'אנה CX70" בדומה לעיצובו של דגם צ'אנה X70A דומה לצורת העיצוב החיצוני של דגם "לנד רובר" הבריטי: Land Rover Discovery Series IV .
דגם "צ'אנה CX70" נמכר גם בדרום אמריקה, בעיקר בצ'ילה ובמדינות אסיה, בעיקר בפקיסטן.
"צ'אנגן CS95" הוא SUV (ראשי תיבות של Sport utility vehicle) מתוצרת יצרנית הרכב הסינית רכבי צ'אנגן אשר מיוצר משנת 2017 ועד היום.
באפריל 2019 עבר הדגם מתיחת פנים.
קיבולת מכל דלק - 64 ליטר (74 ליטר לאחר מתיחת פנים באפריל 2019).
"צ'אנגן CS85" הוא קרוסאובר בתצורת קופה (פסטבק ) מתוצרת יצרנית הרכב הסינית רכבי צ'אנגן אשר מיוצר משנת 2019 ועד היום.
5 דלתות - הצ'בק בתצורת פסטבק.
מנועי בנזין מגדשי טורבו: 1.5 ליטר, 2.0 ליטר.
קיבולת מכל דלק - 58 ליטר.
צ'אנגואים, ביחיד צ'אנגו (בהונגרית: csángók, ביחיד csángó, ברומנית: ceangăi צ'אנגֶיי, ביחיד - ceangău - צ'אנגֶאו, בגרמנית: Tschangos (או Tschangonen) הם תת-קבוצה אתנית הונגרית (מדיארית) החיה לרוב בשטחי הממלכה הישנה (Vechiul Regat) של רומניה.
הצ'אנגואים של מולדובה - (בהונגרית: Moldvai csángók), החיים בחבל מולדובה במזרח רומניה, בני הדת הנוצרית רומית-קתולית.
כיום הם מזהים את עצמם כרומנים או כהונגרים ורק מיעוט מזהה את עצמו כצ'אנגואים.
הצ'אנגואים של גימש (בהונגרית: Gyimesi csángók), אף הם מאמיני הנצרות הרומית-קתולית, ומזדהים לרוב כהונגרים.
מיעוט מהם מזדהה כ"צ'אנגואים" בלבד.
הצ'אנגואים של "בורצנלנד" (בהונגרית: Hétfalusi csángók) או מ"חבל ברסה" - באזור "שָאפְּטֶה סָאטֶה" (Șapte Sate, "שבעה כפרים" - בהונגרית: Hétfalu) במחוז בראשוב של רומניה, בדרום-מזרח טרנסילבניה.
הם בני הדת הנוצרית הלותרנית או אוונגלית ומזדהים כהונגרים.
רבים מהצ'אנגואים התפזרו לחלקים אחרים של רומניה, כגון המחוזות קונסטנצה או טולצ'ה.
הצ'אנגואים נבדלים מהסקלרים של בוקובינה, תת-קבוצה הונגרית שחיה במחוז סוצ'אבה בתקופה שבין 1777–1940.
לפי דו"ח של המועצה האירופית משנת 2001 הצ'אנגואים מחבל מולדובה הם קבוצה בלתי הומוגנית של אנשים ממוצא הונגרי שמתגוררים שם עוד מימי הביניים.
משערים כי הגיעו למיקומם הנוכחי בגלים עוקבים מאגן הקרפטים, או דרך עמק הסומש ומאגן טיסה העילית, או מההמישור הטרנסילבני.
לצידם הגיעו מאוחר יותר גם סקלרים.
לפי מפקד משנת 2011 ברומניה רק 1536 תושבים הצהירו על עצמם כבני זהות צ'אנגואית.
מספר הצ'אנגואים מחבל ברסה, המזהים את עצמם כהונגרים, היה בשנת 2011 – 8,491. אולם מבחינה אתנו-לשונית קיימת ההשערה כי מספר הצ'אנגואים הוא הרבה יותר גדול ממה שנמצא במפקדי האוכלוסין הרשמיים.
לפי השערה של המועצה האירופית ב-2001 חיו בחבל מולדובה של רומניה כ-60,000-70,000 דוברי הונגרית (בלי קשר לשיוך הלאומי שעליו הצהירו).
במהלך מאות השנים התודעה הלאומית של הצ'אנגואים התבססה בדרך כלל על הניב ההונגרי שלהם ועל דתם הנוצרית-רומית-קתולית.
בגלל המחלוקות בין רומנים להונגרים לגבי הבעלות על טרנסילבניה קיימת מגמה מסוימת בדעת הקהל ואצל שלטונות הרומניים לשלול את זהותם ההונגרית של הצ'אנגואים ושל הסקלרים.
השפה המדוברת על ידי הצ'אנגואים היא דוגמה לדו-לשוניות ניבית.
קיים ניב צ'אנגואי הונגרי המורכב משלושה תת-ניבים: צפוני (באזור העיר רומן), דרומי (במחוז בקאו וסקלרי, בעמקי הנהר סירט, הנהר טזלאו והנהר טרוטוש).
כמו כן קיים תת-ניב צ'אנגואי רומני שדובר עדיין בשנים 1950–1960 בעיקר על ידי קשישים, כשהדורות הבאים עברו לתת-הניב המולדבי או המולדובני של השפה הרומנית, הנפוץ בסביבה.
תתי-הניבים ההונגריים של היום הם גרסאות ארכאיות של שפה הונגרית מימי הביניים, שאינן כוללות מילים שהופיעו בעת רפורמת השפה ההונגרית בשנים 1790–1870.
בהשוואה לתרבות העממית ההונגרית, הפולקלור הצ'אנגואי הוא ארכאי יותר, כשהוא משמר יסודות מימי הביניים.
כיום התלבושת העממית הצ'אנגואית של הנשים דומה לזו של הרומנים ממערב מולדובה.
לעומת זאת תלבושת הגברים שומרת על השפעות של הלבוש ההונגרי שבמזרח טרנסילבניה.
הקישוטים כוללים יסודות אופייניים לשני העמים - הרומנים וההונגרים.
מוזיקת העם כוללת יחד עם ריקודי העם, את כל הסגנונות מן השכבה הארכאית של מוזיקת העם ההונגרית, וגם השפעה רומנית.
ישנם הבדלים מסוימים בין המטבח הצ'אנגואי ממולדובה לבין המטבח האופייני לאגן הקרפטים.
החינוך בשפה ההונגרית מאורגן בכמה כפרים ממולדובה, ברובו בכיתות פרטיות, מחוץ לבית הספר.
הצ'אנגואים המחשיבים את עצמם באופן מוצהר להונגרים או צ'אנגואים מיוצגים על ידי איגוד ההונגרים הצ'אנגואים של מולדובה, שהוא סיעה בתוך האיחוד הדמוקרטי ההונגרי של רומניה.
לעומת זאת הרומנים בני הדת הרומית-קתולית, לרבות הצ'אנגואים המצהירים את עצמם כרומנים, מיוצגים על ידי איגוד הרומיים-קתולים על שם דומיטרו מרטינאש (Dumitru Mărtinaș).
על אף התנגדותם של הצ'אנגואים לטמיעה לאורך הזמן, בהשפעת גורמים הכרוכים בסביבה, בכנסייה ובשלטונות המקומיים והלאומיים, הם הגיעו לדרגה גבוהה של התבוללות.
1521 משנת 2001, המליצה לרומניה להגן על התרבות ועל השפה המסורתית של הצ'אנגואים ממולדובה, אם תושבים אלה מכבדים אותן, או אם הערכים המסורתיים הללו בתחום התרבות והלשון עדיין קיימים.
מיזם שימור התרבות הצ'אנגואית על חשבון רעיון ההומוגניות הלאומית בתוך גבולות המדינה הרומנית, נתקל עדיין במכשולים.
אלו נוגעים בעיקר לנטיה לשלילת זהותם ההונגרית של הצ'אנגואים מן הצד הרומני וגם בפוליטיקה של המיעוט ההונגרי הגדול ברומניה.
לפי האקדמיה ההונגרית למדעים ולפי רוב החוקרים, מקור האתנונים הוא במילה ההונגרית csángó (צ'אנגו).
מילה זו, שיש לה גם וריאנטים של פועל - csángál ו-elcsángál קיימת בניב הסקלרי, והשורש שלה csáng - משמעותו היא "לנדוד", "ללכת לאיבוד" ורומזת להיותם הצ'אנגואים מנותקים משאר בני העם ההונגרי.
בניבים הונגריים אחדים כמו ניב המישור הטרנסילבני וזה מאזור טיסה-קריש או של הטיסה העילית, מובן המילה csángó הוא "נווד", "נודד".
בניב הסקלרי יש למילה זו גם משמעות של "מעורב", " או "בן כלאיים" (elcsángálás) שקם לעולם בעקבות הנדודים.