tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך תקופה זו הגיע ב-18 בינואר 1971 למקום הרביעי, שהיווה את מיקומו הגבוה ביותר.
השיר סיים את דרכו במצעד ב-8 בפברואר.
במצעד הפזמונים של גלי צה"ל נכנס השיר יום קודם לכן, ב-20 בדצמבר 1970, במקום ה-15. גם שם שהה במשך שבעה שבועות, והגיע למקום הרביעי, ב-3 בינואר 1971. השיר עזב את המצעד ב-7 בפברואר.
דוקטור סטריינג'לאב, או: איך למדתי להפסיק לדאוג ולאהוב את הפצצה (ידוע יותר בפשטות בשם דוקטור סטריינג'לאב, הופץ במקור בארץ תחת השם ד"ר סטרנג'לוב או כיצד חדלתי לדאוג ולאהוב הפצצה; באנגלית: Dr.
הסרט מציג סאטירה פוליטית שעוסקת במלחמה הקרה, בדוקטרינת ההשמדה ההדדית ובמאזן האימה.
הכוכב הראשי בסרט הוא פיטר סלרס, המגלם שלוש דמויות שונות.
הסרט מבוסס במידת מה על הספר "Red Alert" מאת פיטר ג'ורג'.
עלילת הסרט מספרת על גנרל מחיל האוויר האמריקאי, ג'ק ד.
ריפר, המחליט ליזום מלחמה גרעינית בחששו מפני קנוניה קומוניסטית לזהם את מי השתייה בפלואוריד ולאיים על "נוזלי הגוף היקרים" של בני העם האמריקני.
חששו של ריפר מפלואוריד נובע כנראה מהפרעה בזקפה אותה ייחס לשתיית מים שהועשרו בחומר.
ריפר פוקד על טייסיו לתקוף על פי תוכנית תקיפה R, בידיעה שמתווה התוכנית יקשה מאוד על יצירת קשר עם הטייסים ללא צופן בעל 3 אותיות Peace On Earth - POE המצוי רק בידיו, נועל עצמו בבסיס ומקווה שהמתקפה תצית מלחמה גרעינית כוללת.
שלושה אנשים יכולים למנוע את הקטסטרופה, ואת כולם מגלם פיטר סלרס.
ד"ר סטריינג'לאב, מדען גרמני נאצי לשעבר (שמו הגרמני, לפני האנגלוז, היה מרקווירדיגליבה) שהוא עתה יועץ מדעי בכיר בבית הלבן, הסובל מתסמונת הגף הזרה ולכן אחת מידיו איננה נשמעת לו ומאיימת לחנקו; נשיא אמריקני חלש ואנמי, מרקין מפלי; ואלוף-משנה בריטי ליונל מנדרייק, היחיד היכול לתקשר עם ריפר.
אל חדר המלחמה בבית הלבן מובא השגריר הסובייטי, למורת רוחו של הגנרל "באק" טרג'ידסן.
השגריר מספר כי ברית המועצות בנתה מכשיר אוטומטי שאינו ניתן לנטרול, "מכונת יום הדין", שתוכנת להגיב לכל תקיפה בהפעלת סדרה של פצצות ממולחות.
דהיינו, פצצות אטום מועשרות ב"קובלט תוריום ג'י", חומר רדיואקטיבי חזק ומסוכן במיוחד.
השפעות "מכונת יום הדין" יהרסו בתוך חודשיים את כל החי והצומח על שטח כדור הארץ ויהפכו אותו למקום שבלתי ראוי למחיה במשך כ-93 שנים.
ד"ר סטריינג'לאב מתערב בשיחה וטוען כי "מכונת יום הדין" הייתה הרתעה מושלמת לו קיומה היה ידוע; השגריר הסובייטי עונה כי ראש ממשלת ברית המועצות תכנן להכריז עליה בשבוע שלאחר מכן.
טרג'ידסון השש אלי קרב ממליץ לנשיא להורות על מכה גרעינית יזומה, משום שלא ניתן לעצור את המפציצים ו"ברגע שהם יפגעו במטרות, הרוסים ישתגעו לחלוטין ויירו את כל מה שיש להם" ולכן כדאי לפעול ראשונים.
הוא מרגיע את מפלי בהבטיחו שאם צעד כזה יינקט, "נספוג אבדות אזרחיות סבירות לחלוטין של בין עשרה לעשרים מיליון." הנשיא מסרב בקור.
בבסיס הצבאי, מנדרייק מצליח לבסוף לשכנע את ריפר.
הגנרל רושם על דף במשרדו את הקוד לצופן הסודי, ומתאבד.
הקוד מועבר בהצלחה לכל המטוסים, מלבד אחד.
מפציץ בי-52 זה מוטס על ידי רב-סרן "קינג" קונג, טקסני תמהוני ומסור לתפקידו.
טיל קרקע-אוויר סובייטי הרס את מכשיר הקשר שלו, ולכן אי-אפשר להחזירו לאחור.
על אף שספגו נזק רב, ולמרות שאנשי חדר המלחמה מסייעים לפיקוד ההגנה האווירית הסובייטית בניסיונות להפילו, אנשי הצוות מגיעים ליעדם.
"קונג" מטיל את הפצצה ידנית בגלל הנזק למטוס ורוכב עליה בעצמו כשהוא מנופף בכובעו, והמטרה על הקרקע מושמדת בפיצוץ אטומי.
במקביל לשיגור, סטריינג'לאב מציע לנשיא לאסוף כמה מאות אלפי אנשים שיחיו בתחתיות מכרות עמוקים אליהם לא תוכל הקרינה להגיע במאה הבאה.
הרעיון לסרט התחיל כרעיון מעורפל של קובריק הסובב סביב מותחן על תאונה גרעינית.
קובריק החל לבצע מחקר בנושא, והתוודע אל הספר "Red Alert" של פיטר ג'ורג'.
קובריק התרשם מאוד מהספר, והתייעץ עליו עם מי שיזכה לאחר מכן בפרס נובל לכלכלה תומאס שלינג.
שלינג כתב ב-2006 כי שיחות אלו (שהתקיימו בשנת 1960) גרמו לקובריק לקנות בסופו של דבר את הזכויות לספר וליצירת הסרט.
בשיתוף ג'ורג' החל קובריק לכתוב את התסריט אשר יועד להיות דרמה רצינית ולא סאטירה.
ככל שהתקדמה כתיבת התסריט, קובריק זיהה את הפוטנציאל לסאטירה בנושא, והחליט לשנות את אווירת הסרט.
במהלך ההפקה הגוון הקומי והסאטירי הפך מובהק בעקבות הופעתו של פיטר סלרס, שאלתר והוסיף על התפקידים הכתובים להם לוהק.
הסרט צולם ליד לונדון שבממלכה המאוחדת, היות שסלרס היה בתהליכי גירושין ובשל כך לא יכול לעזוב את אנגליה.
בנייני האולפן שימשו גם כחזית בסיס חיל האוויר בסרט.
חדר המצב עוצב כך שייראה מעט כמו מקלט עמיד בפני פיצוץ, והשולחן בו עוצב מעט כמו שולחן פוקר - מטאפורה לכך שהמנהיגים היושבים מהמרים על עתיד העולם.
צילומי המונטאז' בסוף הסרט נלקחו מניסוי טריניטי וממבצע פרשת דרכים שהתרחש באיי מרשל.
במקור הסרט היה אמור להסתיים כשכל יושבי חדר המלחמה זורקים עוגות פאי על חבריהם.
הקרנת הבכורה הייתה אמורה להתקיים ב-22 בנובמבר 1963, היום בו נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי נרצח.
לאור הרצח הקרנת הבכורה נדחתה לינואר 1964, בשל מצב הרוח הירוד של הציבור.
בנוסף על כך אחת השורות בסרט, "חבר'ה, יכול היה להיות סוף שבוע טוב מאוד בדאלאס עם כל הדברים האלה" דובבה כך שבמקום העיר דאלאס, יישמע שמה של העיר לאס וגאס.
זאת כיוון שקנדי נרצח ביום שישי בדאלאס.
רצח קנדי שימש עוד סיבה לכך שסצנת הפשטידות בסוף הסרט נגנזה.
במהלך הסצנה אחד המשתתפים אומר כי "חבר'ה, הנשיא הצעיר והאבירי שלנו נפגע בשיאו!".
"דוקטור סטריינג'לאב" הצליח מאוד מבחינה מסחרית, והרוויח למעלה מארבעה מיליון דולרים באמריקה הצפונית במהלך הקרנותיו הראשונות.
הסרט הצליח מאוד גם מבחינת הביקורות, והוא הסרט הכי מצליח של קובריק באתר Rotten Tomatoes, עם ציון של כ-99% (על סמך של כ-73 ביקורות).
הסרט מופיע ברשימת 100 הסרטים הגדולים של רוג'ר איברט.
הוא הופיע במקום 26 ברשימת 500 הסרטים הטובים ביותר של מגזין אמפייר.
הסרט מטיב להסביר את עקרון נשק יום הדין.
חלק מהדיאלוגים בסרט מצוטטים מספרו של , "על מלחמה תרמו-גרעינית".
בספר זה מפרט קהאן את אסטרטגיית הלוחמה גרעינית לגבי נשק יום הדין.
חוקר במערכת הביטחון האמריקאית בשם דניאל אלסברג, שעסק בעיצוב מדיניות הגרעין האמריקאית תחת ארבעה נשיאים, טען בספרו "מכונת יום הדין: וידויים של מתכנן מלחמה גרעינית" מ–2017, כי הסרט יותר ריאליסטי מכפי שנראה.
לדבריו, לאחר שצפה בסרט לראשונה עם קולגה: "יצאנו מהקולנוע אל שמש אחר הצהריים, המומים מהאור ומהסרט...
שנינו הסכמנו שהדבר שבו צפינו היה, בעיקרו, סרט דוקומנטרי".
בספר "מלחמה גרעינית: תרחיש אפשרי" שיצא במרץ 2024, טוענת העיתונאית החוקרת אנני ג'ייקובסן, שהתרחיש שמוצג בסרט אינו מופרך, ולמעשה כדבריה: "התרחיש המוצע בספר זה עלול להתרחש מחר".
כיום, הביטוי "מתנהג כמו דוקטור סטריינג'לאב" הפך למטבע לשון לתיאור של התנהגות מטורפת, בה נוצרת פגיעה בשני הצדדים.
בסרט ארמגדון, רוקהאונד (בגילומו של סטיב בושמי), מאבד את שפיותו, ואז רוכב על פצצת האטום, תוך כדי שהוא אומר שהוא כמו ד"ר סטריינג'לאב.
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - פיטר סלרס
פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר
הסרט הבריטי הטוב ביותר (זכייה)
השחקן הבריטי הטוב ביותר - פיטר סלרס (מועמדות)
העיצוב האמנותי הטוב ביותר לסרט שחור-לבן (זכייה)
התסריט הבריטי הטוב ביותר (מועמדות)
השחקן הזר הטוב ביותר (מועמדות)
דוקטור סוס הוא שם העט של תאודור סוס גַייזֶל , היה סופר ומאייר אמריקאי הידוע במיוחד בשל ספרי הילדים שכתב ואייר.
ידוע גם בשמות העט "תאו לזייג" ו"רוזטה סטון".
גייזל נולד בספרינגפילד שבמסצ'וסטס, למשפחה ממוצא גרמני.
הוא החל את לימודיו בדארטמות' קולג' ב-1925, ולמד שם יחד עם חברו, הסופר נורמן מקלין.
במהלך שהותו בה כתב עבור מגזין הומור.
לאחר שקיים מסיבת שתייה בעת תקופת היובש בארצות הברית הושעה מן הלימודים והחליט לכתוב למגזין (ולכתבי עת אחרים) תחת שם העט "סוס", שהוא שמו האמצעי ושם הנעורים של אמו.
סוס ביטא את השם, ממוצא גרמני, "זוֹיְס" (על פי ההגייה הגרמנית), אך בארצות הברית השתגרה ההגייה "זוּס", ובישראל "סוּס" (בתרגומים ישנים של ספריו לעברית, כמו תרגום של "המלך צב-צב" על ידי לאה גולדברג, השם אכן נכתב: "ד"ר זויס").
גייזל השתמש גם בשם העט תאו לזיג (Theo.
LeSieg, "גייזל" בהיפוך אותיות) בספרים שהוא חיבר ואחרים איירו.
הוא נרשם ללינקולן קולג', שבאוקספורד בבריטניה, במטרה לעשות דוקטורט בספרות.
התואר "דוקטור" הוא מחווה לאביו, שתקוותו שבנו יעשה דוקטורט באוקספורד לא התממשה - הוא פגש שם את הלן פאלמר, נישא לה ב-1927 וחזר לארצות הברית.
גייזל החל לשלוח מאמרים ואיורים הומוריסטיים למגזינים ועיתונים שונים.
במהלך השפל הגדול התפרנס מציור מודעות.
הוא כתב ואייר רצועת קומיקס קצרת-יומין בשם האג'י ב-1935.
ב-1936, בעת ההפלגה השנייה של ד"ר סוס לאירופה, נתן קצב מנועי האונייה את ההשראה לפואמה שהייתה לספרו הראשון, "רחוב תות, סיפור לא פשוט".
סוס כתב עוד שלושה ספרי ילדים לפני מלחמת העולם השנייה ובאופן לא טיפוסי שניים מהם כתובים בפרוזה .
כאשר החלה מלחמת העולם השנייה, פנה ד"ר סוס לציור קריקטורות פוליטיות, עבור "PM", עיתון ניו יורקי בעל נטייה שמאלנית.
במשך כשנתיים צייר ד"ר סוס את "מאמר המערכת המאויר" של העיתון, ובסך הכול צייר מעל 400 קריקטורות.
בקריקטורות הביע את איבתו למשטרי היטלר ומוסוליני.
חלקן תיארו אזרחים אמריקאים ממוצא יפני כבוגדים, אחת מהן הופיעה ימים ספורים לפני שממשלת ארצות הברית החלה לכלוא אותם.
ב-1942 הפנה ד"ר סוס את מרצו לתמיכה ישירה במאמץ המלחמתי של ממשלת ארצות הברית.
תחילה עבד בציור כרזות עבור משרדי ממשלה אמריקאיים, ביניהם משרד האוצר.
ב-1943 הצטרף לצבא ארצות הברית ונשלח להוליווד ליצור סרטים עבור הצבא האמריקאי.
ביניהם: "המשימה שלך בגרמניה" - סרט תעמולתי מ-1945 על שלום עתידי באירופה, "תוכנית למוות" - מחקר על תרבות יפנית שזכה באוסקר לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר ב-1947 ו"טוראי בלגן" - סדרת סרטי הכשרה צבאית.
על סדרת הסרטים הפטריוטים שיצר קיבל מהצבא את אות לגיון ההצטיינות.
גם סרטים לא-צבאיים שלו מאותה תקופה התקבלו באהדה: "ג'רלד מקבוינג-בוינג" זכה באוסקר לסרט הקצר המצויר הטוב ביותר ב-1951.
לאחר המלחמה, ד"ר סוס ואשתו עברו ללָה הוֹיָה בקליפורניה, קהילה קטנה בסן דייגו.
סוס חזר לחבר ספרי ילדים, שנחשבים ליצירותיו הטובות ביותר, וכתב ספרים אהובים כמו "אם היה לי קרקס" (1956) ו"הגרינץ' שגנב את חג המולד" (1957).
באותו זמן אירעה התפתחות חשובה שהשפיעה רבות על עבודתו המאוחרת של סוס.
במאי 1954 פרסם מגזין לייף דו"ח על אנאלפביתיות בקרב ילדים, שמסקנתו הייתה שילדים מתקשים ללמוד לקרוא בגלל אופיים המשעמם של ספריהם.
המוציא לאור של סוס חיבר רשימה של 400 מילים חשובות לדעתו, וביקש מד"ר סוס לבחור 250 מילים מתוך הרשימה ולכתוב ספר שמורכב מהן בלבד.
לאחר עבודה של תשעה חודשים חזר סוס עם הספר "חתול תעלול", שמכיל 236 מהמילים שניתנו לו.
הספר המשיך את סגנון הציור והחריזה המצוי ביצירותיו המוקדמות של סוס, ומפגין את אותו כישרון יצירתי, אבל בשל אוצר המילים הפשוט שלו היה קריא גם לקוראים מתחילים.
ב-1960 התערב בנט קרף עם ד"ר סוס על 50 דולרים שאין ביכולתו של האחרון לכתוב ספר שלם המשתמש באוצר מילים של חמישים מילים בלבד.
התוצאה הייתה "לא רעב ולא אוהב".
קרף מעולם לא שילם את הכסף.
ספרים אלו נחלו הצלחה גדולה בעולם, והם עודם אהודים מאוד.
סוס המשיך לכתוב ספרי ילדים רבים, הן בסגנון הפשטני החדש (שנמכרו בתור "ספרים למתחילים") והן בסגנון הישן והמפורט יותר.
ספרי המתחילים לא היו קלים לחיבור, וסוס עבד חודשים רבים על יצירתם.
סוס חיבר גם ספרים למבוגרים באותו סגנון של חריזה ואיורים, לדוגמה: "אם יוצאים מגיעים למקומות נפלאים!" ו"זקנים רק פעם אחת", סאטירה על קשישים.
ספריו של סוס זכו לפופולריות עצומה ברחבי העולם, ומספר העותקים שנמכרו הוא מעל 222 מיליון.
בעקבות מחלה, התאבדה אשתו, הלן פאלמר גייזל, ב-23 באוקטובר 1967. סוס התחתן עם אודרי סטון דיאמונד ב-21 ביוני 1968. סוס בעצמו נפטר בביתו בלה הויה שבקליפורניה ב-24 בספטמבר 1991 בגיל 87, לאחר מספר שנים שבהן סבל ממחלת סרטן הפה.
סגנון השירה של דוקטור סוס
דוקטור סוס כתב את רוב ספריו בצורה שמאופיינת בשירה כטטראמטר אנאפסטי, מקצב בו השתמשו גם לורד ביירון ומשוררים אחרים מהקאנון הספרותי האנגלי.
טטראמטר אנאפסטי מכיל ארבע יחידות מקצביות (אנאפסטים), שכל אחת מהן מכילה שתי פעימות חלשות ולאחריהן אחת חזקה (ההדגמה משמאל לימין):
לעיתים, ההברה החלשה הראשונה מושמטת, או שעוד הברה חלשה מוכנסת בסוף.
שורה טיפוסית (השורה הראשונה של אם היה לי קרקס באנגלית) היא:
גם המתרגמים לעברית השתדלו לשמור על המקצב המקורי של ד"ר סוס.
להלן קטע לדוגמה מתוך תרגומה של לאה גולדברג לסיפור "הארנב החשוב בעיניו":
לרוב שמר סוס על מקצב זה בקפידה, עד שנותיו האחרונות שבהן לא יכול להמשיך לכתוב בסגנון הנוקשה בכל השורות.
העקביות במקצב היא אחת מסימני ההיכר שלו.
הפארודיות והחיקויים הרבים שנעשו ליצירותיו הם לעיתים קרובות לא מוצלחים משום שמחבריהם לא הצליחו לכתוב בטטראמטר אנאפסטי נוקשה, או לא ידעו כלל שהם צריכים.
סוס חרז גם במקצב טטראמטר טרוכאי, המכיל ארבע יחידות שכל אחת מהן מכילה פעימה חזקה ולאחריה פעימה חלשה:
דוגמה לכך היא הכותרת (והשורה הראשונה) של One Fish, Two Fish, Red Fish, Blue Fish.
(תורגם לעברית כ"דברים מוזרים קורים בספרים").
הנוסחה למקצב טרוכאי מתירה להשמיט את הפעימה החלשה האחרונה בשורה, דבר שמקל על החריזה.
סוס בדרך כלל כתב במקצב זה רק פסקאות קצרות, ובקטעים ארוכים יותר שילב אותו עם טטראמטר יאמבי:
כך למשל, המכשפים ב"גדליהו והמיסטוק" אומרים את הלחש הבא (במקצב טטראמטר טרוכאי) כאשר הם מופיעים לראשונה (ובכך הם מזכירים את המכשפות ממקבת' של שייקספיר):
והם מחליפים למקצב יאמבי ללחש שיוצר את המיסטוק:
ב"לא רעב ולא אוהב" (Green Eggs and Ham), שמי-הוא-שב (Sam-I-am) מדבר לרוב במקצב טרוכאי, והדמות הכעוסה שהוא משכנע משיבה לו במקצב יאמבי.
אף על פי שרוב ספריו של ד"ר סוס הם אחידים במקצב האנאפסטי או במקצב היאמבי-טרוכאי, כמה מהם משלבים מקצבים.
באיוריו המוקדמים, השתמש ד"ר סוס לעיתים קרובות במרקם המוצלל שנוצר על ידי רישומי עיפרון או צבעי מים, אך בספרי הילדים של התקופה הפוסט-מלחמתית השתמש לרוב בעט ודיו שיצרו איורים נוקשים יותר, בדרך כלל רק בשחור, לבן ועוד צבע אחד או שניים.
ספרים מאוחרים יותר כמו "הלורקס" מכילים יותר צבעים.
סוס נהנה בבירור מציור חפצים ומבנים משוכללים מבחינה ארכיטקטונית.
הארמונות, המשטחים, השיפועים וגרמי המדרגות שעומדים מאליהם אותם צייר בסגנון משתנה תמידית ולעולם לא בקווים ישרים, הפכו לסימן ההיכר שלו.
סוס צייר גם מכונות דמיוניות מפורטות, כמו בספר "המלחמה האיומה על החמאה", שבו כלי הנשק שבהם משתמשים הצדדים הופכים להיות יותר ויותר משוכללים ומתוחכמים, כמו: "מקל מתפצל משולש דובדבן".
סוס אהב לצייר גם סידורים מוזרים של פרווה או נוצות, לדוגמה, זנבה של "ציפ-ציפורה הציפור".
ציוריו של ד"ר סוס מעבירים לעיתים תחושה חיה של תנועה.
הוא חיבב מחווה שבה היד מתהפכת קדימה, פושטת את האצבעות מעט אחורה ואת האגודל למעלה.
תנועה זו נעשית, למשל, על ידי חתול תעלול כאשר הוא מציג את החתולים הקטנים ב"חתול תעלול חוזר".
סוס שומר גם על המסורת של ציירי קריקטורות בכך שהוא מראה תנועה של דמויות בעזרת קווים.
קווים כאלו משמשים גם כדי להדגים פעולה של החושים (ראייה, ריח ושמיעה) ב"הארנב החשוב בעיניו", ואפילו למחשבה, כמו הרגע שבו הגרינץ' הוגה את רעיונו המרושע.
דעותיו הפוליטיות של ד"ר סוס
מיצירותיו ניכר שדעותיו הפוליטיות של ד"ר סוס היו ליברליות.
הקריקטורות הפוליטיות המוקדמות שלו מראות את התנגדותו העזה לפשיזם.
הדבר היה עוד לפני כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
הקריקטורות שלו גם הפנו תשומת לב לשואה בראשיתה, וגינו אפליה בארצות הברית נגד שחורים ויהודים.
יחסו הקשה של גייזל ליפנים ולאמריקאים ממוצא יפני נתפס אצל רבים כעיוורון משונה.
ב-1948 עבר גייזל להתגורר בלה הויה, קליפורניה, לאחר שנים שבהן גר ועבד בהוליווד.
על פי סיפור ידוע, כאשר הלך לראשונה להירשם להצביע בבחירות בלה הויה, מספר חברים רפובליקנים קראו לו לבוא למקום בו הם רשמו מצביעים, אך הוא ענה להם: "אתם ידידי, נמצאים שם; אבל אני הולך הנה" (להרשמה למפלגה הדמוקרטית).
גייזל היה מאז דמוקרט לכל ימיו.
חלק מספרי הילדים של סוס מעבירים מסרים ממשנתו הפוליטית של סוס.
"הורטון שומע מישהו!" (1954): הורטון, פיל פתוח-מחשבתית, מוצא ראיות לקיומו של עולם מעבר לזה המוכר לנו.
כמו גלילאו גליליי או ג'ורדאנו ברונו, הסביבה מסרבת להכיר באפשרות לשוני ורוצה להעניש את הורטון ולהשמיד את הראיות לתגליתו.
הורטון, לעומתם, גורס ש"אדם הוא אדם לא חשוב כמה קטן".
סוס מדגיש בספר זה בצורה חזקה את חשיבות החירות המחשבתית.
סוס התייחס בספר זה כאלגוריה להפצצת הירושימה והתנהגות הכובשים האמריקאים ביפן לאחר מלחמת העולם השנייה.
כיום, השורה "אדם הוא אדם לא חשוב כמה קטן" משמשת בוויכוח בנושא חוקיות ההפלות בארצות הברית, למרות מחאות מצד אלמנתו של ד"ר סוס.
ערכיו של סוס מבוטאים גם בספר "הגרינץ' שגנב את חג המולד", שיכול להיחשב (באופן חלקי) כפולמוס נגד המטריאליזם.
הגרינץ' חושב שהוא יכול לגנוב את חג המולד מתושבי העיירה בכך שהוא יגנוב את המתנות והקישוטים שלהם, ומגיע להבנה חדשה כאשר הם מוכיחים לו שהוא טועה.
"הסניצ'ים וסיפורים אחרים" (1961): ספר זה, שנכתב בתקופת עלייתה של התנועה לשוויון זכויות השחורים, עוסק בזהויות פוליטיות באמצעות סיפורה של חברה בה יש מעמדות בהתאם לקיומו או אי קיומו של כוכב על הבטן, וניצולו של יזם אשר עושה הון מרצונם של אנשים להרגיש נעלים על אחרים בשל גזעם.
סיפור אחר בספר מציג את המגוחך בפחד של ילד מפני האחר (זוג מכנסיים ללא לובש), אשר מפחד מהילד לא פחות משהילד מפחד ממנו.
סיפור שלישי בספר מציג שתי דמויות עקשניות אשר אינן מוכנות לוותר האחת לשנייה, בעוד כל העולם מתפתח ומשאיר אותם תקועים במקום.
"הלורקס" (1971): נתפס כמניפסט למען איכות הסביבה.
זהו סיפורו של תעשיין תאב-בצע וחסר-מעצורים שהורס בצורה כל כך שיטתית את הסביבה המקומית, עד שהוא גורם לסגירתה של החברה שלו עצמו.
ספר זה הוא ייחודי בכך שהוא מסופר מנקודת המבט של התעשיין עצמו, ולרוב היא מרירה, מלאה בשנאה עצמית ובחרטה.
ב-1989, נעשה ניסיון מצד חברות כריתת עצים בלייטונויל, קליפורניה למנוע את הפצת הספר בספריות בבתי-ספר מקומיים, בטענה שאין הוא הוגן כלפי תעשיית כריתת העצים.
"המלחמה האיומה על החמאה" (1984): נכתב בשנותיו המאוחרות של סוס, והוא פארודיה על מרוץ החימוש הגרעיני בין ארצות הברית וברית המועצות.
הספר מציג את ההתנהגות של שני הצדדים כפזיזה והרסנית.
בנוסף, המסר מהסיפור הוא פציפיסטי שכן הוא מלמד שלעולם לא ייגמרו הסיבות למלחמות ואפילו ויכוח על איזה צד צריך למרוח את החמאה יכול להוות עילה - או שאפשר פשוט לבחור להתווכח בדרך אחרת.
זמן קצר לפני סופה של פרשת ווטרגייט, השתמש גייזל בפרפרזה של כותרת אחד מספריו המפורסמים, בני בן בוני מתי כבר תלך () לתקיפה חריפה: "ריצ'רד מ.
ניקסון, מתי כבר תלך?" שהודפסה בעיתונים ראשיים בטורו של חברו של גייזל, ארט בוכוואלד.
תרגום ספרי ד"ר סוס לעברית
במשך השנים תורגמו רבים מספריו של ד"ר סוס לעברית, והספרים זכו להצלחה גדולה בישראל.
במלאכת התרגום עסקה בעיקר לאה נאור, שמאז שנת 1979 תרגמה 34 מספריו.
מתרגמים אחרים הם לאה גולדברג, אבירמה גולן ועוד.
נאור אמרה על מלאכת התרגום: "קשה מאוד לתרגם אותו.
קשה להעביר את הקצב שלו לעברית.
את הציורים הפרועים שלו הוא מצייר לפי המילים המתחרזות באנגלית.
למשל, בספר המפורסם שלו "חתול תעלול", הוא המציא את הכובע רק מפני שבאנגלית, המלים חתול וכובע, מתחרזות.
איך אפשר לתרגם את זה לעברית?"
עד שלהי 2018 מעולם לא תורגם הספר "איך גנב הגרינץ' את חג המולד" לעברית, בטענה שנושאו הנוצרי לא התאים לקהל היעד דובר העברית.
עם זאת, העיבוד הקולנועי של הספר תורגם והוקרן בישראל, והגרינץ' הופיע בסדרת הטלוויזיה "העולם המופלא של דוקטור סוס" ונקרא בעברית "ירקול".
במקביל ליציאת הסרט "הגרינץ'", עיבוד הנפשה מחודש לספר, יצא תרגום עברי בתרגומה של לאה נאור תחת השם "הגרינץ' שגנב את חג המולד" בהדפסתו הראשונה, שלאחר מכן נקרא בפשטות "הגרינץ'" בהתאם לשם הסרט וגם על מנת להשכיח אזכור לחג המולד על הכריכה, אם כי הגרינץ' המחופש לסנטה קלאוס עדיין מופיע.
משחקי הלשון נופל על לשון של דוקטור סוס היוו אתגר למתרגמיו, שנאלצו לוותר על תרגום מילולי מדויק.
כך למשל "The Cat in the Hat" ("החתול שבכובע") תורגם בשם "חתול תעלול".
קושי נוסף היה שמירה על מקצבי השירה, שלא מתאימים תמיד לסגנון העברי.
גם תרגום הספר "Green Eggs and Ham" ("ביצים ירוקות וירך חזיר") יצר קשיים למתרגמת לאה נאור, שכן ירך חזיר אינו מאכל כשר ואיננו מקובל בתרבות העברית-ישראלית.
לבסוף היא בחרה להתעלם לחלוטין מסוג המזון שמבקש סם מהדמות השנייה לאכול, ולקרוא לספר "לא רעב ולא אוהב" מבלי להתייחס בשום מקום בספר למילה "חזיר".
בתרגום העברי לספר הודגש מוטיב האמא היהודייה, שבא לידי ביטוי בדמותו של שמי-הוא-שב המשכנע את "הילד הסרבן" לאכול בנימוקים כמו: "הי!
אף שמלאכת התרגום של ההומור המיוחד לו היא מלאכה קשה, בכל זאת הכניסו המתרגמים משחקי מילים מוצלחים, כמו המשפט "תתקל במקל קוצני במיו-חד" בספר "אם יוצאים מגיעים למקומות נפלאים!".
תרגומו של הספר "ימים צבעוניים" לעברית על ידי בני הנדל הולחן ובוצע כשיר על ידי הזמר דודו טסה.
במשך רוב הקריירה שלו, התנגד ד"ר סוס למסחור הדמויות שלו.
למרות זאת הרשה ליצור מספר אנימציות שלהן - דרך ביטוי אמנותית שהוא עצמו צבר בה ניסיון בזמן מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1942 יצא לאקרנים סרט מצויר קצר מבית האחים וורנר אודות הורטון הפיל ונקרא "הורטון דוגר על הביצה".
ב-1966 אישר סוס לאמן הידוע צ'אק ג'ונס, חברו ועמיתו לשעבר מזמן המלחמה, ליצור גרסת אנימציה ל"כך גנב הגרינץ' את חג המולד".
גרסה זו הייתה נאמנה מאוד למקור, והיא נחשבת קלאסיקה בעיני רבים עד היום.
ב-1971, גרסת אנימציה של חתול תעלול נעשתה גם כן, אך היא נחשבת מוצלחת פחות.
שנה לאחר מכן, גרסת אנימציה קצרה יצאה גם ל"הלורקס", אשר סוס השתתף ביצירתה.
לקראת סוף חייו, דומה שסוס ריכך את גישתו, ויצאו לשוק צעצועים שהתבססו על דמויותיו, כמו גם סרטוני אנימציה, בעיקר על חתול תעלול והגרינץ'.
כאשר מת סוס ב-1991, אלמנתו אודרי גייזל נעשתה המחזיקה הראשית בזכויות היוצרים.
מאז הפכה לשנויה במחלוקת בקרב המעריצים, מאחר שהיא סובלנית הרבה יותר למסחור דמויות ד"ר סוס מאשר בעלה.
היא נתנה אישור להפקת גרסת סרט לא מצויר של "הגרינץ'" בכיכובו של ג'ים קארי, וכן להפקת מחזמר בשם "סוסיקל" שהועלה בברודוויי (שניהם בשנת 2000).
גרסת סרט לא מצויר של "חתול תעלול" יצאה לאקרנים בשנת 2003 בכיכובו של מייק מאיירס, וגרסה קולנועית מצוירת של "הורטון שומע מישהו" יצאה לאקרנים ב-2008 בדיבובו של ג'ים קארי.
כמו כן בפארק שעשועים "איי ההרפתקאות" באורלנדו שבפלורידה ניתן למצוא מתקנים בדמות ספרים ודמויות של ד"ר סוס.
הופקה סדרת טלוויזיה בשם "העולם המופלא של ד"ר סוס", שבה הדמויות הן בובות.
הדמויות הראשיות הן חתול תעלול וחתוליו הקטנים, שבמהלך התוכנית שומעים סיפורים ברוחו של ד"ר סוס.
עיבוד קולנועי לספרו "הלורקס" יצא לאקרנים בשנת 2012.
בשנת 2020 קיילי ג'נר הוציאה ליין של מוצרי איפור בנושא הגרינץ'.
הפסקת הפצת כותרים עקב ביקורת
ב-2 במרץ 2021 הודיע "תאגיד ד"ר סוס", האחראי על הפצת ספריו של גייזל ומורשתו, על הפסקת הפצת שישה כותרים, עקב "תיאורים פוגעניים ושגויים" של דמויות.
המהלך השנוי במחלוקת ננקט בעקבות ביקורת שהושמעה כי הספרים מציגים דמויות שחורות ואסייתיות באופן גזעני וחסר רגישות, למשל דמות של סיני צוירה עם כובע סיני ועיניים מלוכסנות.
החלטת הפסילה התייחסה לכותרים הבאים של הסופר: "רחוב תות, סיפור לא פשוט", "אילו ניהלתי את גן החיות", "בריכת מקאליגוט", "מעבר לזברה", "יופי של חביתה מקושקשת" ו"חתול שאלול".
התאגיד פרסם את ההודעה באתר האינטרנט שלו, תוך הדגשת מחויבותו "לתמוך בכל הילדים והמשפחות עם מסרים של תקווה, השראה, הכלה ואחווה".
עיתוי הפרסום, 2 במרץ, נבחר משום שבתאריך זה חלים יום הולדתו של הסופר, ויום הקריאה הלאומי "Read Across America Day" המצוין בארצות הברית מדי שנה מאז 1998. ההחלטה להפסיק להדפיס את הספרים עוררה סערה וגררה ביקורת ציבורית.
and Other Storiesלא תורגם לעברית1969My Book about MEהספר שלי על עצמי19691984לאה נאורI Can Draw It Myselfלא תורגם לעברית1970Mr.
Can You?אדון בו עושה מו19701991לאה נאורThe Loraxהלורקס19711996לאה נאורMarvin K.
דוקטור לשם כבוד הוא תואר כבוד שמעניק מוסד אקדמי, לרוב אוניברסיטה, כדי לכבד אישים שהוא חפץ ביקרם.
התואר מוענק לאות הוקרה על הישגים בתחום המדע, על תרומה מיוחדת לחברה או על תרומה כספית נכבדה לאוניברסיטה.
השם העברי לתואר הוא תרגום honoris causa מלטינית.
אישים שזכו לכמה תוארי דוקטור לשם כבוד נושאים בתואר .Dr.
לראשונה הוענק תואר לשם כבוד בשנת 1478 (או 1479) בידי אוניברסיטת אוקספורד לליונל וודוויל , גיסו של אדוארד הרביעי, מלך אנגליה.
בשלהי המאה ה-16 הענקת תואר לשם כבוד הפכה למקובלת באנגליה.
אוניברסיטת הרווארד העניקה לראשונה תואר כבוד בשנת 1692, ומאז ועד 2019 העניקה תוארי כבוד ליותר מ-2,300 אנשים.
קיימת גם ביקורת כלפי הנוהג של מתן תואר דוקטור לשם כבוד.
אחד האירועים הזכורים בישראל בו הוענק תואר דוקטור לשם כבוד היה הענקת התואר לרמטכ"ל יצחק רבין מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים, עם תום מלחמת ששת הימים.
בטקס זה נשא רבין את נאום הר הצופים.
אוניברסיטת בר-אילן מעניקה תואר דוקטור לשם כבוד גם לארגונים.
בארגונים הזוכים: מגן דוד אדום ותנועת הנוער בני עקיבא.
נלסון מנדלה - זכה ב-50 תוארי דוקטור לשם כבוד
באקמינסטר פולר - אדריכל, ממציא, פילוסוף ואיש רוח אמריקאי.
זכה ב-47 תוארי דוקטור לשם כבוד
טנזין גיאטסו (הדלאי לאמה) - זכה ב-43 תוארי דוקטור לשם כבוד
"חיי המלחין הגרמני אדריאן לוורקין מפי ידידו" (במקור בגרמנית: Doktor Faustus Das Leben des deutschen Tonsetzers Adrian Leverkühn, erzählt von einem Freunde) הוא רומן מאת הסופר הגרמני חתן פרס נובל לספרות תומאס מאן.
הספר פורסם בשנת 1947 והוא מיצירותיו החשובות של מאן.
זהו חשבון נפש נוקב וכתב אישום חריף נגד העם הגרמני: שילוב של שוביניזם ותחושת היותו עם נבחר, הערצת המנהיג ובוז לערכי ההומניזם, הם החוזה שחתם העם הגרמני עם השטן, ובכך המיט אסון נורא על עצמו ועל העולם, ובפרט על היהודים.
הספר ראה אור לראשונה בשנת 1947 ונחשב לאחת מיצירותיו החשובות ביותר של מאן.
לרומן שתי תמות מרכזיות: התמה ההיסטורית היא המשיכה המתמשכת של העם הגרמני אל השטן.
שילוב של שוביניזם ותחושת היות הגרמנים העם הנבחר, דרישה לבעלות גזעית בלעדית על "מרחב המחיה" של גרמניה הגדולה, הערצת המנהיג ובוז לערכי ההומניזם, הם החוזה שחתם העם הגרמני עם השטן; כך המיטה גרמניה על עצמה אסון נורא, בנוסף לאסונות שהמיטה היא על עמים אחרים ובראשם העם היהודי.
לצד זאת, נושא מרכזי הוא משבר ראשית המאה העשרים במוזיקה, באמנות ובתרבות.
אובדן היכולת לתאר את המציאות המשתנה באמצעות הכלים שהתבססו בתרבות המערב מאז סוף ימי הביניים; ההכרח למצוא כלי ביטוי חדשים המבטאים את התפרקות המציאות באמצעות פירוק האמצעים האמנותיים עצמם לגורמיהם; והסכנה בפתרון המביא לאובדן שטני של כל נורמה רציונלית על ידי סינתזת האקספרסיוניזם והפורמליזם, במקום להפריד ביניהם.
הספר נכתב על ידי תומאס מאן בתקופה בה גלה מגרמניה הנאצית וישב בקליפורניה.
הזמנים השונים הבאים לידי ביטוי בספר, והרקע לדמותו של אדריאן לוורקין, הכרחיים לשם הבנת הרומן ועלילתו, ועל כן מובאים כאן כרקע.
המחבר, המספר, זמן הסיפֵּר והזמן המסופר
הבחנה חשובה בספר היא זו שבין המספר הבדיוני, סרנוס צייטבלום, לבין המחבר הממשי, תומאס מאן.
הספר נכתב בין השנים 1943 עד 1947; תומאס מאן החל בכתיבתו ביום 27 במאי 1943, הוא היום בו גם המספר הבדיוני שבספר התחיל לכתוב את רשימותיו.
זמן הכתיבה הממשי והבדיוני זהים איפה בחלקם הראשון, וברשימותיו של צייטבלום נזכרים מאורעות מלחמת העולם השנייה בתקופה זו, החל ממפנה המלחמה שהוביל לתבוסת גרמניה, ועד סמוך לכניעתה ללא תנאי בזמן בו מסיים המספר את רשימותיו.
צייטבלום מהדהד בדרך כלל את השקפותיו של תומאס מאן, אבל הסופר גם מעניק לו קווי אופי נפרדים ודמותו משקפת, על אף ההומניזם הבסיסי שלו, גם השפעות של הסביבה והשפה של הנאצים.
לזמן הסיפֵּר (זמן כתיבת הרשומות וכתיבת הרומן כאחת) חשיבות רבה בספר, למרות היותו לכאורה בשולי הדברים.
זמן זה מתייחס למלחמת העולם השנייה מבחינת העם הגרמני, האחראי לה ולמוראותיה, והמשלם על כך את מלוא המחיר תוך כדי התקדמות הסיפור.
לעומתו ניצב הזמן המסופר, זמנו של אדריאן לוורקין עליו מספר צייטבלום, כלומר שנות חייו של הגיבור הספרותי: 1885–1940. זמן זה כולל את שנות מלחמת העולם הראשונה, שהעם הגרמני אחראי גם לה במידה רבה, לדעת המספר ומסתבר שגם לדעתו של תומאס מאן.
הוא כולל גם את זמנה של רפובליקת ויימאר, התקוות שנתלו בה, וניצני הנאציזם שהופיעו בה כבר מראשיתם, נושא הזוכה לתשומת לב רבה בספר.
דמותו של אדריאן לוורקין מתקשרת לשתי דמויות היסטוריות משמעותיות.
העיקרית שבהן היא דמותו של המלחין היהודי-גרמני פורץ הדרך ארנולד שנברג (1874–1951), שזמנו חופף בקירוב את הזמן המסופר ברומן ותקופת חייו (הבדיונית) של גיבור הספר.
בנוגע להיבטים המוזיקליים בספר, שהינם כה מהותיים לו, התייעץ תומאס מאן בעיקר עם הפילוסוף המפורסם והמוזיקולוג תאודור אדורנו.
עם זאת הוא שוחח על הספר גם עם שנברג עצמו, וקרא את הטיוטות באוזני המנצח הנודע ברונו ולטר, המופיע גם לרגע קט ברומן עצמו כאחד המנצחים הנודעים שניצח על יצירה של לוורקין והכיר בגאונותו; כולם גלו באותה עת בקליפורניה.
דמות אמיתית נוספת שהשפיעה על היבטים בעיצוב דמותו הבדיונית של לוורקין היא זו של הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה, שלפי סברה נפוצה נדבק בעגבת בשנות צעירותו בעקבות מגע מיני עם פרוצה, וזו חזרה והתפרצה בשנותיו המאוחרות וגרמה לשיגעונו.
סברה זו, שגם תומאס מאן החזיק בה, היא היסוד לפרשה הדומה והמשמעותית בחייו של לוורקין.
דמותו של המספר סֶרֶנוּס צַיטְבְּלוֹם
המספר הבדיוני שברומן הוא סֶרֶנוּס צַיטְבְּלוֹם, חברו הקרוב של לוורקין; בעל השכלה קלאסית מובהקת, מורה ליוונית, לטינית והיסטוריה בגימנסיה ובסמינר תאולוגי.
צַיטְבְּלוֹם מביע, לצד הסתייגות נחרצת מהנאציזם ומהמלחמה, רגשות פרו-גרמניים אינסטינקטיביים, ולצד אהדה ליהודים מתגנבות לדבריו לעיתים השקפות אנטישמיות כנגד נציגים מסוימים של "הגזע" היהודי.
לפיכך רווחת הדעה כי תומאס מאן שיקף במכוון בדמותו החיובית מעיקרה של צַיטְבְּלוֹם גם השפעות של הסביבה, התעמולה והשפה של הנאצים, וכן רגשות פטריוטיים אינסטינקטיביים גם של גרמנים רבים שהתנגדו לנאציזם, אך לא בדרך ההחלטית שבה תומאס מאן עצמו התנגד לו.
מקובל איפוא להניח שבמקומות בהם צַיטְבְּלוֹם יוצא נחרצות נגד הנאצים ונגד היבטים של ההיסטוריה הגרמנית, הוא מבטא את גישתו של תומאס מאן.
ואילו במקומות שאין הדבר כך, יש להבין זאת כביקורת של תומאס מאן על גרמנים שוחרי טוב אך לא מספיק החלטיים בעניין, כמו צַיטְבְּלוֹם עצמו.
אולם היו מבקרים שסברו כי חלק מהשקפותיו הנחרצות פחות של צַיטְבְּלוֹם מבטאות בכל זאת גישה אמביוולנטית של תומאס מאן עצמו.
כבר בפתיחת רשומותיו (מאי 1943) משתמש צַיטְבְּלוֹם במונח הבלתי חד-משמעי "מבצר-אירופה הנצור שלנו", אם כי שנה לאחר מכן הוא כבר חלוק בדעתו אם לדבר על המבצר האירופי, או על בית הסוהר שלנו, בית המשוגעים שלנו.
עם זאת הוא מעיד על הסתייגות מוחלטת מ"כוחות התחתיות" (של המשטר הנאצי).
הוא אף נטש בפרישה מוקדמת את משרת ההוראה שלו כי לא יכול היה לישבה עם רוחן ויומרותיהן של ההתפתחויות ההיסטוריות בגרמניה הנאצית, פעולה של מחאה שקטה שהייתה כרוכה באובדן פרנסתו.
צַיטְבְּלוֹם מבטא אהדה ליהודים אבל גם ביקורת על נציגים אחרים של "הגזע" הזה, כמו האוטודידקט חיים בְּרַיְזָאכֶר במינכן; דמותו של האחרון מבוססת על הדמות ההיסטורית של הפילוסוף וחוקר הדתות היהודי אוסקר גולדברג, שגם דעתו של תומאס מאן עליו התאפיינה באמביוולנטיות מסוימת.
בשנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה, בדיוני הסטודנטים לתאולוגיה אליהם מצטרף צַיטְבְּלוֹם, מובעות השקפות גרמניות כמו-שוביניסטיות על ייחודו של הנוער הגרמני כלפי שאר העמים; הרוח הגרמנית שהיא צעירה והרת עתיד, אולי בוסרית אך בוסר עתיר-עוצמה.
על מסעה האינסופי של הנפש הגרמנית, להישאר סמוך למקורות החיים, לקום ולהתנער מכבלי הציוויליזציה שאבד עליה הכלח, להעז מה שלאחרים אין עוז לעשותו, ההכרה במוות ובלידה מחדש.
המהות הטבעית והדמונית של ההוויה, בעקבות קירקגור.
הדתיות כמידה גרמנית סגולית, כרכיבת-אבירים נוסח דירר בין המוות והשטן.
נשמעות גם דעות אחרות, אך צַיטְבְּלוֹם אינו נוקט צד בדיון.
בהגיעו לפרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא נאלץ להודות כי המלחמה נראתה (גם לו) כתקומה, תחושת רוממות היסטורית, שמחת יקיצה, השתחררות מקיפאון עולמי, כיסופי עתיד, חגיגה הרואית.
השמיניסטים אותם חינך התהלכו בפנים סמוקות ובעיניים בורקות מכל זה.
צַיטְבְּלוֹם היה שותף לכל זאת, אם כי לא במצפון נקי לחלוטין.
הפגינו אנוכיות נאיבית בתכלית, לפיה העולם צריך לשפוך דמו יחד איתם למען תהליכי ההתפתחות הגרמניים, שתורם להנהיג את העולם, בסימן מיליטאריזם.
- הוא מנגיד זאת למה שקדם בגרמניה לפרוץ מלחמת העולם השנייה, כשהתנהגותם פנימה הובילה בהכרח לשואה עקובה מדם..
זה המקום להזכיר כי תומאס מאן עצמו תמך ביציאת גרמניה למלחמת העולם הראשונה, וחזר בו מעמדתו זו רק בפרספקטיבה של עליית המשטר הנאצי ופרוץ מלחמת העולם השנייה.
עתה מצפה צַיטְבְּלוֹם לתבוסת הנאצים אבל מרגיש כי הדבר עומד בניגוד ל"מצפונו האזרחי": מייחל חד-משמעית לתבוסה, אך מתוך ייסורי-מצפון בלתי-פוסקים.
לסיכום, למרות היותו כביכול רק דמות משנית בתור המספר הבדיוני של הסיפור, יש לדמותו של צַיטְבְּלוֹם חשיבות רבה במסגרת הרומן.
באמצע שנת 1943, על רקע שנותיו האחרונות של הרייך השלישי, מתחיל מורה הגימנסיה ההומניסט סרנוס צייטבלום, לאחר פרישתו לגמלאות, בכתיבת הביוגרפיה של אדריאן לוורקין, חבר נעוריו שהיה למלחין גאוני.
צייטבלום מתאר מפרספקטיבה של קרבה חברית את עלייתו המדהימה ונפילתו הטראגית של חברו, כאשר התמוטטותה של גרמניה הנאצית בשלהי מלחמת העולם השנייה גורמת לו למצוא מפלט בהמשך עבודתו הביוגרפית.
אדריאן לוורקין נולד בשנת 1885 בחוות בוכל (Buchel) בסקסוניה-אנהלט, כבן שני למשפחת איכרים אמידה.
את עשר שנותיו הראשונות בילה בבית משפחתו בבוכל, בו קיבל חינוך דתי וקפדני, אך בעת ובעונה אחת, מצד יונתן אביו, היה חשוף להשפעה של יחס מיסטי ומאגי אל הטבע.
לאחד מסיפוריו של האב נודעת חשיבות מיוחדת לאורך הרומן, וזאת כאשר תיאר פרפר או עש שקוף כנפיים בשם Hetaera Esmeralda, וזאת בסמוך לתיאור חרקים ארסיים אשר דווקא מבליטים את צבעיהם כאות אזהרה.
בעוד אחיו גיאורג נועד להמשיך את מלאכת האב, כדי שבבוא העת ייטול לידיו את ניהול המשק המשפחתי, היה ברור כי אדריאן נועד לעניינים נשגבים יותר.
בשנת 1895 מגיע אדריאן לוורקין לעיר קייזרסשרן (מקום בדוי), עיר הולדתו של מספר סיפור חייו, כדי להמשיך שם את לימודיו באותה גימנסיה בה למד סרנוס צייטבלום שתי כיתות מעליו.
הידידות האמיצה בין השניים התחילה בנקודת מפגש זו.
בקייזרסשרן מתאכסן אדריאן בבית דודו ניקולאוס, בעל חנות לכלי נגינה, בא לראשונה במגע עם עולם המוזיקה כשהוא ישוב ליד הרמוניום קטן עסוק בתרגילי הלחנה ראשוניים ואף למד אצל המומחה ונדל קרצ'מר, מורו הראשון למוזיקה, המכיר לראשונה בכישרונו.
בשנת לימודיו האחרונה בגימנסיה בוחר אדריאן בשפה העברית כמקצוע רשות ומסגיר על ידי כך את תוכניותיו לעתיד - הוא מחליט להשקיע את עצמו בלימודי התאולוגיה ונרשם לאוניברסיטת האלה.
חברו סרנוס הולך אחריו, אך לא בגלל שנמשך לאוניברסיטה מסוימת זו, אלא בעיקר משום שהוא מבקש את קרבת חברו.
כבר בתחילת הסמסטר הרביעי של לימודיו באוניברסיטה קולט סרנוס אותות המבשרים כי חברו עומד להפסיק את לימודיו.
קשרי אדריאן עם מורו לשעבר למוזיקה מעולם לא נותקו ואף לא נתרופפו.
אדריאן לא החמיץ אף לא פגרת קיץ אחת בקייזרסשרן כדי לבקר אצל קרצ'מר ואף הניע את הוריו להזמין את מורו לשעבר אל ביתם בכפר בוכל.
בלייפציג (פרקים 16 עד 21)
בסופו של דבר הצליח ונדל קרצ'מר לשכנע את אדריאן כי ייעודו האמיתי הוא המוזיקה.
בתחילת סמסטר חורף 1905 עבר לוורקין לעיר לייפציג, בה המשיך את לימודי המוזיקה ובה גם חיבר את יצירות הביכורים שלו.
עם עזיבתו של אדריאן את לימודי התאולוגיה וחזרתו למוזיקה הוא מתוודה בווידוי גרוטסקי-דמוני על פגישתו הגורלית הראשונה עם אשה פשוטה אחת.
בהגיעו ללייפציג, חיפש אדריאן מסעדה נעימה לארוחת ערב, ומצא מורה דרך בעל התנהגות שטנית, שהביא אותו בתמימותו לפתח בית בושת.
הזונות במקום לבשו בגדים שקופים בחלקם, מה שהזכיר לאדריאן את תיאורי הפרפרים השקופים ששמע מפי אביו בילדותו, ובהם Hetaera Esmeralda, והוא מכנה אותן בינו לבין עצמו בין היתר בכינוי "אזמרלדות".
אחרי דקות של השתוממות ומבוכה ביישנית ניגש לוורקין לפסנתר שבאולם והתחיל לנגן לתימהונן של הזונות.
אחת מהן, כהת עור ובמותנייה ספרדית, התקרבה אליו ונגעה בלחיו, והוא מכנה אותה גם אותה בכינוי אזמרלדה.
בגמר הנגינה ברח אדריאן מהמקום.
אך כעבור זמן חזר לחפש את אותה הזונה שנגעה בו.
כשנודע לו שהיא חלתה ועזבה בינתיים את העיר, הוא נוסע אחריה למרחקים.
במוצאו אותה מזהירה אותו הזונה כי לקתה במחלה מידבקת ומוטב שלא יקיים עימה יחסי מין, אולם תשוקת הבשר שהתעוררה, לצד רגשות מורכבים אחרים המתבהרים בהמשך הרומן, אינה מרפה ממנו עד בואה על סיפוקה כאשר הוא בועל למרות הכל את הזונה.
המחלה ההרסנית, עגבת, שלא הראתה את סימניה במשך עשרות שנים, היא פרי פגישה חד פעמית זו עם הזונה.
פגישה זו היא הרת גורל עבור לוורקין, כפי שחש גם צייטבלום: אקט הבעילה של הזונה נושאת המוות הוא למעשה רגע חתימת החוזה עם השטן, למרות שהלה חוזר לאשררו רק כארבע או חמש שנים אחר כך.
עם הופעת תסמיני המחלה הראשונים, כמה שבועות לאחר המגע המיני, ניגש לוורקין לטיפול, אלא שרופאו נפטר באופן פתאומי בין השלב הראשון לשלב השני בטיפול.
רופא נוסף אליו הוא פונה לאחר מכן נאסר בנסיבות מסתוריות בעת שלוורקין מגיע אליו לאחד הטיפולים.
במינכן, בפַּלֶסטרינה, והחוזה עם השטן (פרקים 22 עד 25)
בשנת 1910 עזב אדריאן את לייפציג והשתקע במינכן.
הוא גר בשכירות אצל אלמנת הסנטור רוֹדֶה מבּרֶמֶן, אשר ירדה מנכסיה לאחר מותה בעלה; זו קיימה טרקלין חברתי קטן כדי לפצות על הירידה במעמדה החברתי, למצוא שידוך לשתי בנותיה אִינֶס וקלאריסה אשר גרו עימה, וכדי לפלרטט בעצמה עם באי הטרקלין.
לוורקין וגם צייטבלום היו אף הם בין באי הטרקלין, שכולם דמויות העתידות להופיע בהמשך עלילת הרומן, לעיתים בתפקיד מרכזי.
לחבורה הצטרף גם מכר עוד מימי לייפציג, המשורר והמתרגם האנגלופיל רידיגר שִילְדְקְנַפּ, שעקר גם הוא למינכן.
בחיפוש אחר מקום אליו יוכל להימלט מהמקומות המוכרים לו, מרחיק אדריאן אל עיירת ההרים האיטלקית פלסטרינה, ביחד עם שִילְדְקְנַפּ.
המפגש עם השטן (פרק 25)
בזמן שהותו של אדריאן בפלסטרינה בין השנים 1911–1913, כשהוא מקדיש עצמו ליצירתו, מופיע בפניו בחדרו השטן, ספק באופן ממשי ספק כיציר דמיונו.
לוורקין מעלה את דבר הפגישה על הכתב, ולאחר מותו הדיווח עובר לידי צייטבלום, שלא ידע על כך עד אז.
זהו פרק מרכזי בחשיבותו ברומן, ולמעשה סביבו סובבת העלילה כולה.
הפגישה מתרחשת בהמשך להתקף מיגרנה, שבשלו לא יצא לוורקין לעיר עם שִילְדְקְנַפּ, אלא נותר לבדו בבית.
עם ערב חלף ההתקף ולוורקין ישב בחדר המואפל, וקרא בספרו של קירקגור (מאבות האקזיסטנציאליזם הנוצרי) על דון ז'ואן של מוצרט.
לפתע חש משב קור חד, וראה באפלולית דמות שהופיעה פתאום, ואשר במהלך השיחה שינתה את צורתה כמה וכמה פעמים: היה זה השטן.
לוורקין, שרעד מקור, הביא מהחדר הסמוך מעיל חורף ושמיכה, וזאת בעצת השטן, שכן לדבריו אין באפשרותו לעצור את גל הקור המלווה אותו.
בניגוד למה שמקובל לחשוב, לא בפגישה זו נחתם ההסכם או החוזה עם השטן; החוזה נחתם כאמור ברגע בו בעל לוורקין את הזונה נושאת העגבת, מתוך מודעות לכך, וזה גם הרגע ממנו מתחילה הספירה לאחור של תקופת 24 השנים שקיבל לוורקין מהשטן.
כיוון שהחוזה נחתם כבר אז בדמו של לוורקין, הפגישה מתקיימת (במציאות או בפנימיותו של לוורקין) לא לשם חתימה אלא לאשרור והבהרה של ההסכם:
סיכום מסודר ובהיר של משבר המוזיקה (והתרבות) בראשית המאה ה-20, משבר ששאיפתו של לוורקין להתגבר עליו היא במידה רבה המניע לחתימתו על החוזה הגוזר עליו בסופו את אובדן נשמתו.
הבהרת התמורה שמקבל לוורקין: הוא אינו קונה לו סתם זמן, אלא זמן שטני של גאונות מרקיעת שחקים, שתביא להערצה כבירה (פנימית, בראש וראשונה), ואכן גם לאומללות עמוקה, כי "זו הרי דרכו של האמן וזה טבעו".
הבהרת המחיר של מכירת נשמתו והירידה הנצחית לגיהנום: "'כאן הכל נגמר', כל רחמים, כל חסד, כל סובלנות...
זה נעשה, זה קורה, במרתף אטים-הקול, עמוק מתחת לאוזנו השומעת של אלוהים, וזה נמשך לנצח".
ותנאי נוסף, שלוורקין לא היה מודע אליו אפילו בתוך תוכו: איסור קשרי האהבה עד יומו האחרון, "התכחשות לכל אשר נשמת-חיים באפו, לכל צבא השמיים ולכל בני האדם, כי אין מנוס מזה".
כי "הנפש היקירה וחיי הרגש המהוללים" יביאו לדעיכתה של ההארה אותה מבטיח השטן.
"התקררות כוללת של חייו ושל יחסו לבני-אדם טמונה בטבע הדברים", ומקננת כבר בטבעו של לוורקין.
וכאשר השטן חוזר ומרחיב לגבי חזקתו על לוורקין עם תום החוזה, לנצח עולמים, הוא נתקף קבס עז ושכחה עצמית.
ברגע זה הוא שומע את קולו של חברו לדירה אשר חזר זה עתה מהעיר והחל לדבר אליו: והנה הוא מוצא את עצמו יושב שוב בדיוק כשם שישב לפני הפגישה, בחליפה קיצית וללא המעיל והשמיכה שהצטייד בהם בעת הביקור, ועל ברכו ספרו של קירקגור.
אחוזת שווייגֶשטיל שליד הכפר פייפרינג (פרק 26)
לאחר שובו מאיטליה מתיישב אדריאן בסתיו 1912 באחוזת משפחת שווייגֶשטיל (הבדיונית) שליד הכפר פייפרינג (הקיים במציאות), מרחק של שעה נסיעה ברכבת ממינכן.
אחוזה זו, שביקר בה עם צייטבלום עוד לפני הנסיעה לאיטליה, היא מעין תבנית נוף מולדתו ודומה מאד בחזותה לבית הוריו שבחוות בוכל.
בחווה זו הוא עתיד להעביר את 19 השנים שנותרו לו עד שהשטן יזכה בנשמתו מכוח החוזה שביניהם, וליצור את היצירות הגאוניות ופורצות הדרך אותן הבטיח לו השטן שיוכל לכתוב.
מיקומה של החווה ליד תחנת הרכבת מאפשר לאדריאן לשמור על קשרים חברתיים ותרבותיים עם מכריו במינכן.
לפני המעבר אליה הוא מוסר להעתקה את תווי היצירה האופראית החותמת את תקופת התחלותיו, Love's Labour Lost (טרחת אהבה לחינם) שאת הלברית שלה עיבד צייטבלום עצמו מתוך המחזה השייקספירי.
האופרה הועלתה על הבמה על ידי קרצ'מר שכיהן אז בעיר ליבק, ושני שלישים מהקהל עזבו את האולם תוך כדי ביצועה, ממש כשם שאירע במציאות 6 שנים קודם לכך ליצירתו של דביסי כאשר הועלתה במינכן.
היצירות "חגיגת האביב" ו"פלאי היקום" (פרק 27)
בשנת 1913 מלחין לוורקין את האודה המפורסמת דאז "חגיגת האביב" מאת המשורר הידוע קלופשטוק.
זו הגיעה לביצוע בכמה וכמה מרכזי מוזיקה בגרמניה ובשווייץ בזכות מנצחים אמיצי-לב; גם יצירה זו התקבלה באהדה נהלבת מצד מיעוט, אך גם בהתנגדות קרתנית ומרושעת.
בזכות זאת, כבר בשנות העשרים של המאה ה-20 החלה הילה של תהילה אזוטרית להתרקם סביב שמו של לוורקין.
היצירה עצמה מוצגת כיצירה דתית שחוברה תוך שימוש בטכניקות הלחנה חדשות, כשבסיום "האל אינו בא עוד בסערה אלא בקול רחישה דקה, ומתחתיו מתקמרת לה 'קשת השלום'".
בדיעבד, לאחר שכבר קרא את סיפור פגישתו של לוורקין עם השטן, רק אז הבין צייטבלום את היצירה "במובנה הרוחני האמיתי, בשוועתה ובכוונתה הכמוסות, ביראתה המבקשת מחילה בהלל...
הלחנתה הייתה קרבן חטאת לאלוהים שנעשתה ברעדה תחת איומיו של האורח השטני שהתעקש על מוחשיות דמותו".
אולם מייד לאחריה הלחין את הפנטזיה התזמורתית "פלאי היקום", בהשראת התעמקותו בגילויי האסטרופיזיקה של זמנו בדבר ממדיו הבלתי נתפשים של היקום ומבנהו.
צביונה של יצירה זו הוא לעג לעיסוק בחוץ-אנושי, "זדוניות לוציפרית...
המכוונת לא רק אל מנגנונו הנורא של בניין היקום, אלא גם אל המדיום המשמש לתיאורו, אל המוזיקה עצמה, יקום הצלילים".
זו תרמה להאשמת אומנותו של לוורקין בגישה וירטואוזית אמנם אך אנטי-אמנותית, בחילול הקודש, ברשעה ניהיליסטית.
כל זאת לאור תובנותיו של לוורקין עצמו, כפי שניסח אותן השטן בשיחתם, לגבי המבוי הסתום אליו נקלעה המוזיקה בראשית המאה העשרים.
מינכן, מלחמת העולם הראשונה, Gesta Romanorum ואגדת גרגור הקדוש (פרקים 28 עד 31)
בשנה שקדמה לפרוץ מלחמת העולם הראשונה ממשיך לוורקין להשתתף בחיי החברה במינכן ובביתה של הסנטורית רוֹדֶה, בהגיעו לשם ברכבת ממקום מגוריו.
בתקופת הקרנבל של 1914, האחרון לפני המלחמה, מתארסת אִינֶס רוֹדֶה עם אחד מבאי טרקלינה של אימה, ד"ר הלמוט אינסטיטוֹרִיס, המבוסס כלכלית וחברתית, חוקר תולדות האמנות המתעתד לקריירה אקדמית.
אולם בה בעת היא מתאהבת אהבה מלאת תשוקה בכנר רודולף (רודי) שוורדטפֶגֶר, אף הוא מבאי הטרקלין.
רודולף הפלרטטן נענה לחיזוריה, אך בה בעת מחזר גם אחרי לוורקין עצמו, תוך שהוא מטפח תקווה כי המלחין יכתוב עבורו יצירה לכינור.
בהמשך אותה שנה פורצת מלחמת העולם הראשונה, המטלטלת את עולמם של גיבורי הרומן.
במהלך המלחמה מלחין לוורקין סוויטה המבוססת על ספר המעשים והאנקדוטות העתיק "Gesta Romanorum", מקורם של מיתוסים רומנטיים מימי-הביניים.
גרעינה של הסוויטה הוא בסיפור הידוע על קורות האפיפיור גרגור הקדוש אשר נולד מתוך גילוי עריות בין ילדיו של דוכס; התינוק נשלח בתיבה על פני הים, גדל בחסות אב מנזר המעניק לו את שמו – גרגור (או גרגוריוס), מגלה את מוצאו האצילי ודבר הורתו בחטא, ויוצא גם הוא למסע כפרה.
גרגור מגיע לעיר נצורה הנשלטת בידי דוכסית, מביס את אויבה ונישא לה, מבלי דעת כי הדוכסית היא אימו.
כשהם מגלים את הדבר יוצא גרגור למסע כפרה קשה יותר, ומבקש מדייג לכבול אות על צוק בלב ים, שם הוא מתענה במשך 17 שנים.
באותה עת נפטר האפיפיור ברומא ובת קול מצווה ללכת ולמצוא את איש האלוהים גרגוריוס, ולמנותו כאפיפיור.
השליחים מוצאים את גרגור שאכן הופך לאפיפיור, הוא גרגוריוס הראשון (דמות היסטורית אמיתית), על אף החטאים הנוראים שלו ושל הוריו.
אימו מגיעה אל האפיפיור להתוודות על חטאיה, השניים מזהים זה את זו, וגם חטאיה נמחלים; זוג החוטאים נגאלים איפה, וכדברי גרגור "השטן חשב להוליכנו לגיהנום, אבל ידו החזקה מכול של אלוהים סיכלה זאת".
לוורקין מלחין את הסוויטה לשם ביצוע כהצגת תיאטרון בובות.
יצירה זו שואבת את חומריה מן האגדה הרומנטית, מסוג הנושאים הנחשבים ראויים למוזיקה שקדמה ללוורקין, אלא שהוא מוציא אותה לפועל בדרך הרסנית, כך שהליצני שבארוטי תופס את מקומה של הקלריקליות המוסרית, וזאת דרך המדיום של תיאטרון הבובות, הבורלסקי כשלעצמו.
כאן המקום לציין כי האפוס על גרגוריוס שימש כנושא הרומן הבא של תומאס מאן, הנבחר, שנכתב לאחר דוקטור פאוסטוס, ונהוג לקשר בין שני הרומנים כמהווים תגובה לתקופה הנאצית בגרמניה.
לוורקין, והמוזיקה המודרנית שלו על שלל אמצעיה, עומד אפוא ביצירות אלה בתווך בין השורשים הדתיים, והרומנטיים וההרמוניים של המוזיקה שקדמה לו, לבין חדלון הפשר השטני של העת המודרנית; ועם זאת, יצירותיו מותירות גם מקום מהוסס לגאולה.
וממקום זה עולות גם שתי יצירותיו הגדולות האחרונות של המלחין.
פרשיות רומנטיות לפני ועל רקע תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה (פרקים 32 עד 33)
בשנת 1915 נישאת אִינֶס רוֹדֶה נישואי תועלת לד"ר הלמוט אינסטיטוֹרִיס, שהתקדם בינתיים לדרגת פרופסור, בעוד היא מנהלת קשר אהבים עם הכנר רודולף שוורדטפֶגֶר.
בהמשך, על רקע תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה, מתקרב שוורדטפֶגֶר אל לוורקין.
הוא מקיים איתו שיחות נפש על יחסיו עם המאהבת שלו, המתחילה להעיק עליו, חוזר על בקשתו כי לוורקין יכתוב עבורו יצירה אשר תקדם ותפרסם אותו, רצוי עם זכויות ביצוע בלעדיות.
במהלך שיחות אלה, ונוכח חיזוריו המתמידים של רודולף עם אדריאן, נראה כי נוצר ביניהם גם קשר אינטימי, שצייטבלום המספר רק רומז עליו.
Apocalipsis cum figuris - חזון אחרית-הימים (אפוקליפסה) עם תמונות (פרק 34)
באביב 1919 ניגש לוורקין לכתיבת היצירה Apocalipsis cum figuris - חזון אחרית-הימים (אפוקליפסה) עם תמונות; יצירה זו נהגתה כבר עם ראשית מלחמת העולם הראשונה, היא האירוע האפוקליפטי של תקופתה.
היצירה מבוססת על מקורות אפוקליפטיים שונים אבל בעיקר על התוכן והדימויים של האפוקליפסה ב-הא הידיעה: חזון יוחנן מפטמוס, אשר חותם את הברית החדשה.
יש בה משום מחווה לחמישה עשר איורי האפוקליפסה של אלברכט דירר, אם גם לא באופן פרוגרמטי.
בין היתר נמצאים ביצירה "אנסמבלים המתחילים כמקהלות מדברות וההופכים באופן הדרגתי ובמעברים מיוחדים ביותר, למוזיקה קולית שאין כמוה לעושר; המקהלות עוברות בעד כל גוני הלחישה המודרגת, הדיבור המחולק, הזמרה-למחצה עד לשירה הפוליפונית ביותר – מלוות על-ידי צלילים המתחילים כרחש גרידא, כתיפוף וכרעימות גונג מאגיות, ומגיעים עד למוזיקה הנשגבה ביותר.
יצירה מאיימת זו, בחתירתה לחשוף בדרך מוזיקלית את הכמוס ביותר, את החיה שבאדם, כמו את המעודנים שברחשי לבו, הייתה מטרה להאשמתה בברבריות נוטפת דם אך גם באינטלקטואליות מרוקנת מדם.
הרעיון שביסודה הוא לכלול בה כביכול את תולדות המוזיקה, החל בשלביה הקמאיים הטרם מוזיקליים, המאגיים ריתמיים, ועד להשתכללותה המורכבת ביותר".
"סאון צחוק תופת, קצר אך איום ונורא, חותם את חלקו הראשון של ה"חזון".
זדוני, מופרע, השוטף על פני חמישים תיבות, המתחיל בצחקוקו של קול יחיד ומתפשט חיש מהר, אוחז במקהלה ובתזמורת, תופח בצורה מחרידה תוך מהפכים ריתמיים ותנועות נגדיות לכדי tutti-fortissimo, אותו מטח של צחוק גיהינומי של לעג ושל ניצחון, בליל מסמר שיער של שאגות, צווחות, זעקות, פעיות, נעירות, יללות וצניפות.
צחוק התופת שבסיום החלק הראשון מוצא את מקבילתו במקהלת ילדים מופלאה הפותחת את החלק השני - מוזיקת ספירות קוסמית, קרה כקרח, צלולה, שקופה זכוכיתית, אמנם דיסוננטית מרירה, אבל יחד עם זה בעלת מתיקות על-ארצית בלתי מושגת ונכרית של צליל, הממלאה את הלב כיסופים באין תוחלת.
והקטע הזה, שכבש, ריגש והפעים גם את לבם של מסתייגים, הריהו, מצד מהותו המוזיקלית, צחוקו של השטן בשנית!
בכל מקום אדריאן לוורקין מגדיל לעשות בביטול שוויונו של השווה.
מוכרת דרכו לשנות את נושאה של פוגה מבחינה ריתמית כבר במענה הראשון, באופן כזה שעל אף שמירתה הקפדנית של התימטיקה שוב אין הוא בר-זיהוי בהישנותו.
בדומה לזה כאן – אבל בשום מקום אחר לא בצורה עמוקה, מסתורית וגדולה כמו כאן.
בנעימת הספירות והמלאכים הצורבת והפוצעת אין תו יחיד שאינו מופיע, בהתאמה מדויקת, גם בצחוק הגיהינומי.
זהו אדריאן לוורקין והמוזיקה שהוא מייצג; ההתאמה במשמעותה העמוקה היא החישוב שהועלה למדרגת מסתורין".
קורות אדריאן וחוגו בתקופה שבין שתי יצירותיו הגדולות (פרקים 35 עד 45)
לאחר המלחמה, למרות שאינו זוכה להכרת הקהל הרחב, הולך לוורקין ומבסס את מעמדו בקרב חוגים יודעי דבר כמלחין בעל חשיבות; פטרונית עשירה מהונגריה שהכירה מוקדם בכישרונו, האלמנה פון טוֹלנָה, מסייעת לכך מאחורי הקלעים.
היא מקדמת את רכישת הזכויות על יצירותיו, מממנת הפקה יקרה של היצירה Gesta Romanorum בשילוב תיאטרון בובות מפורסם, ומסייעת לקיום קונצרטים בערים מרכזיות באירופה, קונצרטים בהם ממשיך הקהל הרחב להגיב בבוז, בעוד שמיעוט מכיר גאוניותן של היצירות.
אדריאן אף מקבל (ודוחה) הצעה מפתה מאמרגן יהודי-צרפתי ממוצא פולני, הפועל בחוגים של גדולי עולם האמנות של פריז ובהם הבלט הרוסי של דיאגילב, פיקאסו, אריק סאטי ואחרים.
האמרגן צופה שביצוע היצירות יעורר סקנדל וקריאות בוז, לצד הערכת האליטה האמנותית, כפי שאכן קרה ליצירות בנות אותו זמן, שערוריות שרק הביאו לפרסומן.
באותה עת כותב לוורקין לשוורדטפֶגֶר קונצ'רטו לכינור, בו התפשר במידה מסוימת על עקרונותיו המוזיקליים הנוקשים כדי להביא להצלחתו בציבור הרחב, מה שאכן קרה.
באותה עת מתאהב אדריאן במעצבת תפאורות צעירה אך כבר ידועה בשם מארי גוֹדוּ.
מתוך ביישנות הוא מבקש מרודולף שוורדטפֶגֶר לפנות אליה ודרכו לבקש את ידה.
מארי אינה חפצה בכך, חרף הערכתה המקצועית הרבה לאדריאן; אולם הדברים מתגלגלים כך שלאחר הסירוב, רודולף עצמו מבקש את ידה של מארי ונענה בחיוב.
השניים מתארסים, ואדריאן מוצא עצמו נבגד בידי שני אהוביו.
רודולף מתעתד לעבור לפריז ולהצטרף לתזמורת חשובה המוקמת שם, ומקיים קונצרט פרידה במינכן.
בקונצרט נוכחים כל ידידיו ובהם צייטבלום, וכן אינס רודה אותה עזב רודולף עוד קודם לכן, חרף רדיפתה האובססיבית אחריו, ואשר החלה להתמכר לאופיום.
בתום הקונצרט נוסעים רבים מהמכרים יחד באותה חשמלית לכיוון בתיהם.
אינס רודה נוסעת גם היא בחשמלית זו, ולפתע קמה ויורה ברודולף חמש יריות אקדח.
הלה מת תוך זמן קצר, בעוד אינס נלקחת לבית חולים פסיכיאטרי.
לאחר מאורעות אלה מסתגר לוורקין ביתר שאת במקום מגוריו הכפרי.
באותה עת מתאשפזת אחותו אורסולה בסנטוריום לשם החלמה ממושכת; בנה הצעיר נֶפּוֹמוּק בן החמש חולה בחצבת, ונשלח אל אדריאן דודו היושב בכפר.
הילד המקסים מטופל באהבה על ידי כל נשות החווה ומחלים; גם אדריאן נופל בקסמו ומתפתח ביניהם קשר חזק של אהבה הדדית.
אולם לאחר זמן לא רב מופיע סיבוך של החצבת בדמות דלקת קרום המוח, נֶפּוֹמוּק הקטן גוסס בייסורים, ואדריאן מגדף את השטן אשר לדעתו הביא זאת על הילד רק משום שאדריאן התאהב בו, בניגוד להתחייבותו בחוזה ביניהם.
אורסולה ובעלה מגיעים בדחיפות לחווה, תוך זמן קצר הילד נפטר, וארונו נלקח בידי הוריו הביתה לקבורה.
הקנטטה הסימפונית 'קינתו של ד"ר פאוסטוס' (פרק 46)
לאחר שצייטבלום מדווח ב-25 באפריל 1945 על תבוסתה וחורבנה הסופיים של גרמניה, הוא חוזר לשנים 1929–1930, ומתאר את יצירתו הגדולה האחרונה והמסכמת של לוורקין, שנכתבה בשנים אלה.
התיאור, המובא כאן תוך קיצורים רבים, עומד על הקשריה המוזיקליים והתרבותיים של היצירה, וכיצד היא מסכמת את המשבר התרבותי-אמנותי והמוזיקלי שמתוכו נוצרה, עם מסרים פרדוקסליים אבל גם סוג של תקווה מהוססת.
הקנטטה היא "לאמנטו" ענקי (אורכו כשעה ורבע), חסר התפתחות, בלא דרמה, כמו שמעגלים קונצנטריים, הנוצרים זה סביב זה על-ידי אבן המושלכת לתוך מים, הולכים ומתפשטים עוד ועוד, ללא דרמה, ונשארים תמיד זהים.
יש כאן יצירת וריאציות אימתנית של קינה - המקורבת על דרך הניגוד אל הפינַלֶה של הסימפוניה התשיעית של בטהובן ווריאציות הצהלה שלה.
בספר העממי הישן המספר על חייו ומותו של הרב מג, עליו מבוססת היצירה, מזמין ד"ר פאוסטוס, משעומד שעון החול שלו לאזול, את ידידיו ועמיתיו הקרובים, ובנאום מלא חרטה אך מכובד מגולל לפניהם את גורלו ומבשרם על סופו הקרב.
הוא מת נוצרי רשע וטוב: טוב, מכוח חרטתו, ומפני שבלבו פנימה הוא מייחל תמיד לגאולה לנשמתו, רשע, כי השטן רוצה וחייב לקבל את גופו.
מלים אלו: "כי הנני מת היום נוצרי רשע אף טוב", יוצרות את נושאה הכללי של יצירת הווריאציות.
כשסופרים את מניין הברותיו, הריהן שתים-עשרה במספר, ומשובצים בו כל שנים עשר הטונים של הסולם הכרומטי, תוך שכלולים בו כל הרווחים העולים על הדעת.
הוא עולה עד לאמצעיתו ואחר כך יורד, ברוח הלאמנטו של מונטוורדי ובנימתו.
אולם עתה הוא משרת מטרה נעלה יותר.
צייטבלום המספר רואה בכך בדיחה שטנית: דווקא הודות למוחלטותה של הצורה משתחררת המוזיקה כשפה; שהרי במובן מסוים, גשמי יותר ומוזיקלי חומרי, העבודה נשלמה עוד בטרם שהיצירה מתחילה אפילו להתנגן, וזו יכולה לנוע עתה חפשייה לחלוטין מכבלים, כלומר: להתמסר למבע.
בחומר המאורגן מראש יכול יוצרה של קינת פאוסטוס, באין מפריע וחפשי מדאגה למבנה הנתון כבר, להתמסר לסובייקטיביות, כך שיצירה זו, החמורה ביצירותיו, יצירה של חישוב קיצוני בדקדוקו, היא בו-בזמן גם אקספרסיבית טהורה.
החזרה למונטוורדי ולסגנון זמנו הינה קימומו של המבע בגילויו הראשון והקמאי, של המבע כקינה.
ההד מתאים במיוחד ליצירה זו הבנויה על וריאציות, שבה כל שינוי צורה בעצמו הוא כבר ההד של קודמו.
יש בה המשכים דמויי הד, גוונים של קינה אורפאית, העושים את פאוסט ואורפאוס לאחים, כמשביעי ממלכת הצללים.
פרק שלם, דברי הניחומים של הידידים בסעודת הלילה האחרון, כתוב במתכונת מדריגל כהלכתה.
אפקטים אדירים של ניגוד, כדוגמת הצטרפות המקהלה הטרגית א-קפלה ובמלוא העצמה, אחרי ירידתו של פאוסטוס לשאול, מובאת כקטע תזמורתי בצביון של יצירה גרנדיוזית לִבַּלֶט ודהירה בעלת רבגוניות ריתמית לא תיאמן התגעשות קינה מהממת לאחר אורגיה של מצהלה אינפֶרְנַלית.
יצירתו האחרונה של לוורקין נקייה יותר בסגנונה מקודמותיה, כהת מצלול יותר בכללותה ובלא פרודיה, רכת מזג יותר, מלודית יותר, יותר קונטרפונקט מפוליפוניה.
קולות-הלוואי נוהגים יתר התחשבות בקול הראשי, אשר גרעינו, שממנו מתפתח הכול, הלא הוא אותו "כי הנני מת היום נוצרי רשע אף טוב" בן שנים-עשר הטונים.
ב"פאוסטוס" שולט במלודיקה ובהרמוניה לעיתים קרובות מאוד גם אותו צופן אותיות, הפיגורה Hetaera Esmeralda, הרצף h e a e es: כל אימת שנזכר בו עניין ההודעה והנדר, ברית הדמים.
תזמורתי טהור הוא הסיום: פרק אדג'ו סימפוני, שמקהלת הקינה, המצטרפת בעצמה אחרי דהרת השאול, מתחלפת בו לאט־לאט – כביכול, זוהי דרכו ההפוכה של השיר אל השמחה (של בטהובן בסימפוניה התשיעית), תשלילו, אחיו ברוחו, של אותו מעבר בסימפוניה אל תרועת הגיל הקולית.
ה"אח, נגזר שלא יהיה" מתנוסס מעל פרקיה המקהלתיים והכליים של "קינתו של ד"ר פאוסטוס".
הקינה היא ה"שיר אל היגון", וכתובה מתוך מבט אל ה"תשיעית" של בטהובן, כמקבילתה במובנה המדכא ביותר של המלה.