tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשחק מציע לשחקן מגוון כלים ואמצעים שהוא צריך למצוא אותם ולהשתמש בהם, כולל מד עוצמת קול .
אלקס טיילור היא סטודנטית בקולג', אסתמטית, שורדת האפוקליפסה.
כדי לשרוד בעולם הפוסט-אפוקליפטי, על אלקס להתחמק מהחוצנים כשלצידה מרטין, החבר שלה.
בנוסף למאבקה ביצורים המבעיתים, אלקס מתמודדת עם קונפליקטים משפחתיים בין-אישיים ועם פחדיה הפנימיים.
+דמויותמדבביםמקוראלקס טיילוראנייריס קיניונס מרטין אדוארדסאלקס להקנת טיילורג'ייסון הייטאוארלורה אדוארדסקת'י קאוואדיני רוברט אדוארדסדייוויד קיי מארקברנדון מק'איניס
ב-26 באוקטובר 2021 פורסמה הודעה משותפת של החברות "Saber Interactive", "iLLOGIKA" ו-"EP1T0ME" בדבר פיתוח משחק וידאו לשחקן יחיד, עם סיפור הרפתקת אימה מקורי, המבוסס רשמית על סדרת הסרטים של "סרטי פרמאונט".
על פיתוח המשחק הופקד אולפן "iLLOGIKA" ממונטריאול, והוא יופץ על ידי "Saber Interactive", חברה בת של תאגיד "Embracer Group".
טוד הולנסהד, מנהל ההפצה בחברה, ציין שזהו משחק הווידאו הרשמי הראשון ש"Saber Interactive" תפיץ בשיתוף פעולה עם אולפן חיצוני.
ב-17 ביוני 2024 פרסמה חברת "Stormind Games" האיטלקית באתר האינטרנט הרשמי שלה, שבמהלך השנים האחרונות היא פיתחה את המשחק בחשאי, כמשחק הרפתקאות לשחקן יחיד בגוף ראשון, המיועד למחשב אישי, פלייסטיישן 5 וקונסולות אקסבוקס סדרות X ו-S.
עם חשיפת המשחק ב-17 ביוני 2024, פורסם שהמוציאה לאור שלו היא חברת "Saber Interactive" שגם תפיץ אותו במהלך השנה.
זאת, אחרי שהחברה שהייתה חלק מתאגיד ההחזקות "Embracer Group", נמכרה במרץ 2024 לחברת ההשקעות "Beacon Interactive" שבבעלותו של מאת'יו קראץ', מייסד-שותף של "Saber Interactive".
המשחק נפתח לציבור ב-17 באוקטובר 2024.
בטקס פרסי משחקי הווידאו האיטלקיים שהתקיים ב-13 ביוני 2025 זכה המשחק בפרס משחק הווידאו האיטלקי הטוב ביותר, ולחברת "Stormind Games" הוענק פרס החברה האיטלקית המצטיינת.
מקום ליד הים הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1988 בכתיבתו ובבימויו של רפאל רביבו, עם אלון אבוטבול וענת צחור בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על ניסיונו של אסיר משוחרר וחברתו שהידרדרה לזנות, לשקם את חייהם והזוגיות שלהם ולפתוח פאב ליד הים.
הניסיון נכשל ומסתיים באופן טראגי בגלל עבריינים.
בסרט יש קטעים של יחסי מין ועירום מלא של אבוטבול וצחור.
צלם הסרט, ז'אן בופטי, צילם קודם את סרט הפולחן "רוקמת התחרה" בכיכובה של איזבל הופר.
צילומי הסרט הסתיימו בקיץ 1987, אולם הוא יצא לאקרנים רק כשנה אחר כך.
במהלך הצילומים הסתכסכו השחקנים עם הבמאי רביבו, אבוטבול ביקש לפרוש אך לבסוף השלים את הצילומים.
גידי (אלון אבוטבול) משתחרר לאחר שלוש שנים בבית כלא באשמת שוד מזוין.
הוא עולה לקבר אמו בלוויית חזן (יעקב בנאי) ונפגש עם חברו יקי (דוד מנחם) שגם הוא השתתף בשוד בו גידי לקח עליו את אשמת הירי.
יקי מכיר לו תודה, ונותן לו ג'יפ וכסף.
גידי מגיע לחברתו פרלה (ענת צחור) ומתברר לו שבשנות מאסרו היא הידרדרה לזנות.
הסרסור שלה הוא אסי (שלמה תרשיש).
גידי מתעמת איתו ואסי חובט בו קשות.
פרלה בתחילה לא רוצה את גידי ומגרשת אותו אבל לאחר זמן היא מתאהבת בו שוב.
אדר לסרי (אריה מוסקונה) שהכיר את גידי מהכלא, מציע לו בית בחוף פלמחים בו התגוררה אמו המנוחה כדי שישפץ ויהפוך אותו לפאב.
גידי ופרלה מגיעים לבית המוזנח והמטונף ומתחילים לנקות ולשפץ אותו.
בזמנם החופשי הם מתרחצים בים בעירום ומקיימים יחסי מין על החוף.
אדר חייב כסף לסוחר הסמים סלים (אסי הנגבי) וזה לוחץ עליו בתמורה להעביר משלוח סמים, ואדר מבקש זאת מגידי והוא מוכן אך ברגע האחרון הוא מסרב לעשות זאת.
אסי מגיע למקום ולוחץ על פרלה לחזור לעבוד עבורו, והוא גם שולח את היצאנית רוזה (שלומית הגואל) שתשכנע אותה אך היא מסרבת.
אסי משלם לעבריין בשם ברוך (אלקסיס סלאם) שישלח אנשים להצית את הבית על הים, ואדר שנמצא שם נפגע קשה בשריפה ומת בבית החולים.
פרלה רוצה לחזור לביתה אך אביה (מוסקו אלקלעי) דוחה אותה.
גידי מתנפל על ברוך שמציע לו להרשות לפרלה לחזור לזנות כי יש לו לקוחות עשירים, ובתגובה מבקש ברוך מאסי לחסל אותו.
גידי רוצה לעזוב את תל אביב ולחזור לכפר שלו ופרלה מסכימה.
הם נפגשים בנמל תל אביב ולאחר שהיא עוזבת מגיעים אסי ועוזרו ותוקפים את גידי, ובזמן תקיפתם הם נופלים למים ונאבקים מעל ומתחת למים עד שהם שוקעים וטובעים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאלון אבוטבולגידיענת צחורפרלהאריה מוסקונהאדרשלמה תרשישאסיסרסוראסי הנגביסליםעברייןדוד מנחםיקיחבר של גידימוסקו אלקלעיאבא של פרלהרבקה גוראמא של פרלהרמי ברוךגיס של גידישלומית הגואלרוזהברמנית/יצאניתליאורה גרוסמןריטהברמנית/יצאניתששי סעדפליקססרסורבתיה רוזנטלאחותו של גידיאלקסיס סלאםברוךעבריין
מקום לאמנות בקרית המלאכה היא עמותה המפעילה גלריה לאמנות בקריית המלאכה בדרום תל אביב.
המקום נוסד בשנת 2014 על ידי קבוצה של אמנים ויוצרים ופעילותו משקפת תפיסה אמנותית פלורליסטית.
עמותת מקום לאמנות נתמכת על ידי אמנים, מרביתם פעילים בקרית המלאכה, משרד התרבות ועיריית תל אביב.
העמותה פועלת להנגשת האמנות לציבור, והפעילויות שמתבצעות במקום מוצעות במחירים נוחים ונגישים.
בגלריה נערכות תערוכות על פי תוכנית אוצרותית שנתית, חלקן ביוזמת צוות המקום, וחלקן בעקבות הצעות שמגיעות למרכז.
התערוכות משלבות בין אמנים ואוצרים מוכרים לבין אמנים ואוצרים בתחילת דרכם המקצועית, כאשר השיקולים בבחירת התערוכות אינם מסחריים.
המקום מאפשר נגישות גבוהה לאמנים, לגלריות ולקהל המקצועי באמצעות עבודות לדוגמה, מפות וריכוז אינפורמציה.
במקום קיים גם מרכז מבקרים המציע סיורי אמנות בקרית המלאכה ומרכז מידע לגבי התערוכות המוצגות בגלריות בקרית המלאכה.
צוות הגלריה כולל את אורית טוכמן דואר - יו"ר ומנהלת העמותה, ויאיר ברק - מנהל אמנותי ואוצר ראשי.
מקום לחלום עליו הוא סרט דרמה קומית משפחתית אמריקאית משנת 2011 המבוסס באופן רופף על ספר הזיכרונות באותו שם משנת 2008 מאת בנג'מין מי.
הוא נכתב ובוים על ידי קמרון קרואו ומככב בו מאט דיימון בתור האב האלמן בנג'מין מי, שרוכש גן חיות רעוע עם משפחתו ולוקח על עצמו את האתגר של הכנת גן החיות לפתיחתו מחדש לציבור.
בסרט מככבים גם סקרלט ג'והנסון, מגי אליזבת ג'ונס, תומאס היידן צ'רץ, פטריק פיוגיט, אל פנינג, קולין פורד וג'ון מייקל היגינס.
הסרט הוקרן לראשונה בארצות הברית ב-21 בדצמבר 2011. הסרט הרוויח 120.1 מיליון דולר והושקע בו תקציב של 50 מיליון דולר.
במקור הגן הזואולוגי דארטמור עליו מבוסס הסרט, הוא גן זואולוגי בשטח של 33 דונם הממוקם ליד הכפר ספארקוול במחוז דבון, אנגליה.
בנג'מין מי מתאבל על אובדן אשתו, קתרין, כבר שישה חודשים.
כשבנו בן ה-14, דילן, מסולק מבית הספר, הוא מחליט להתחיל מחדש בקניית בית.
הוא סייר בבתים רבים עם בתו בת ה-7, רוזי, והמתווך שלו, מר סטיבנס, אך הם לא מוצאים אף אחד לטעמם.
כשהם רואים את הבית, הם מחליטים שהוא מושלם עבורם.
כשהם שומעים אריה שואג, המתווך מסביר שאם הם רוצים את הבית, אז עליהם לקנות גם את גן החיות בשטח שנסגר מספר שנים לפני כן.
בנג'מין צופה ברוזי משחקת בשמחה עם הטווסים ומחליט לקנות את הבית והגן.
בנו דילן, לעומת זאת, שונא את הרעיון להתרחק מחבריו.
אחיו של בנג'מין, דאנקן, מנסה להניא אותו מהרכישה, אבל הוא קונה אותה בכל זאת.
צוות גן החיות, בראשות השומרת הראשית קלי פוסטר, מתחיל לבצע שיפוצים כדי לפתוח מחדש את גן החיות לציבור.
כשקלי שואלת את בנג'מין מדוע קנה את גן החיות אף על פי שלא ידע דבר על ניהול גן החיות, הוא פשוט עונה, "למה לא?".
דילן מתיידד עם בת דודתה של קלי, לילי, בת ה-13, שמאוהבת בו.
וולטר פריס, הוא מפקח קפדני של משרד החקלאות, מגיע לביקורת פתע ומכין רשימה של תיקונים שיעלו בסביבות 100,000 דולר.
בנג'מין לא יכול להרשות לעצמו את התיקונים ואת השמועות שמסתובבות בקרב העובדים שהוא כנראה ימכור את גן החיות.
המורל של הצוות שוקע, מחשש שהנכס יימכר לקונה שיסגור אותו.
דילן שמח לשמוע כשלילי מספרת לו את השמועה על עזיבת משפחתו, מה שפוגע ברגשותיה.
לאחר מכן בנג'מין לומד שקתרין הורישה לו חשבון השקעות, עם הוראות כיצד להשתמש בכסף בחוכמה תוך הקשבה לליבו.
דאנקן מייעץ לו להתרחק ולהתחיל מחדש עם הכסף, אבל בנג'מין מחליט להשתמש בכסף לתיקונים.
דילן, לא מרוצה מההחלטה להישאר, מתעמת עם אביו ומתפתח ביניהם ויכוח סוער.
הם מתפייסים למחרת בבוקר ודילן מודה שהוא מחבב את ללילי.
בנג'מין אומר לדילן את המוטו האהוב עליו: שאתה צריך רק 20 שניות של אומץ כדי שמשהו גדול יקרה.
בנג'מין מבין שבמקום לנסות להתחיל מחדש בלשכוח את אשתו, עליו לקבל שהיא תמיד תהיה חלק ממנו.
דילן, בעקבות עצתו של אביו, מתוודה על אהבתו בפני לילי, והיא סולחת לו.
לפני הפתיחה החגיגית של גן החיות, המתקן עובר בדיקה קפדנית של פריס, שמאחל להם בחוסר רצון בהצלחה.
הם לומדים שסופת הגשם הקשה ביותר מזה 100 שנים עלולה להרוס את הפתיחה החגיגית של גן החיות.
מזג האוויר מתבהר עד הבוקר, אבל הם מתאכזבים כשלא מגיעים מבקרים.
דילן מגלה שעץ שנפל חסם את כביש הגישה כשמאחוריו מחכה קהל גדול של מבקרים.
הצוות עוזר לכולם לטפס על העץ, והנוכחות כל כך גבוהה שנגמרים להם הכרטיסים.
בנג'מין וקלי יוצאים למצוא עוד כרטיסים בסככה המשמשת כקופה מודה קלי שהיא מאוהבת בבנג'מין והם מתנשקים.
בנג'מין לוקח את דילן ורוזי למסעדה בה פגש את קתרין.
הוא מספר להם את הסיפור של איך הוא התאמץ להתקרב לשולחן שלה ואת מה שהוא מתאר "כ-20 שניות של אומץ מטורף".
הוא מדמיין אותה ליד השולחן, ושואל למה אישה מדהימה כל כך תדבר עם מישהו כמוהו.
מאט דיימון – בנג'מין מי, אביהם של דילן ורוזי מי, הבעלים של גן החיות ומושא האהבה של קלי פוסטר, שמנסה להתחיל מחדש את חייו לאחר מותה של אשתו הראשונה, קתרין.
סקרלט ג'והנסון – קלי פוסטר, מנהלת גן החיות הוותיקה בת ה-28 בפארק החיות רוזמור, שהיא מושא האהבה של בנג'מין והיא דמות האם של דילן ורוזי.
תומאס היידן צ'רץ – דאנקן מי, אחיו הגדול של בנג'מין ורואה חשבון ודודו של דילן ורוזי
קולין פורד – דילן מי בנו בן ה-14 של בנג'מין, שנמשך בתחילה ללילי ובסופו של דבר מפתח כלפיה רגשות ומנהל מערכת יחסים מתוחה ומחוספסת עם אביו.
מגי אליזבת ג'ונס – רוזי מי, בתו בת ה-7 של בנג'מין ואחותו הצעירה של דילן, שמאוד סקרנית לגבי כל החיות בגן החיות וחושבת שחיים בגן חיות זו הרפתקה גדולה.
אל פנינג – לילי מיסקה, בת דודתה בת ה-13 של קלי ועובדת במסעדה של גן החיות המתגוררת בגן החיות.
אף על פי שהיא צעירה מכדי לעבוד כחוק, היא מקבלת שכר "מתחת לשולחן" ממשכורתו של בן דודה.
היא מחבבת את דילן, שבהתחלה לא מודע לעובדה הזו.
פטריק פיוגיט – רובין ג'ונס; האומן של גן החיות והבעלים של קריסטל הקוף.
ג'ון מייקל היגינס – וולטר "וולט" פריס, מפקח גן חיות קפדן שזוכה לחוסר חיבה של אנשים רבים, במיוחד פיטר מקקרידי.
אנגוס מק'פיידן – פיטר מקקרידי, נגר גן החיות שיצר מתחמים חדשניים רבים עבור גן החיות, והוא טוען שרעיונותיו "נגנבו" על ידי וולטר פריס.
בגלל זה, יש לו טינה עצומה ואלימה כלפי וולטר.
קרלה גאלו – רונדה בלייר, המזכירה ומנהלת החשבונות של גן החיות.
ג'יי בי סמוב בתפקיד מר סטיבנס, סוכן הנדל"ן של משפחת מי.
סטפני שוסטאק – קתרין מי, אשתו המנוחה של בנג'מין מי ואמם של דילן ורוזי מי.
דסי לידיק – שיי סגר, אישה המאוהבת בבנג'מין שתמיד מביאה לו לזניה.
פיטר ריגרט – דלברט מקגינטי, הבוס של בנג'מין לפני שהוא 'מתחיל מחדש'.
מייקל פאנס – מנהל בית הספר של דילן ורוזי.
קים וויטלי בתפקיד איב הקופאית בחנות הום דיפו.
טיילור סרזה כפטרון גן החיות (מוכר כטיילור ויקטוריה).
סצנות גן החיות צולמו בגרינפילד ראנץ' בהיידן ואלי, ת'אוזנד אוקס, קליפורניה, שם הוקם גן חיות לצורך הצילומים.
במאי 2010, קמרון קרואו הסכים לביים את העיבוד של פוקס המאה ה-20 לזיכרונותיו של בנג'מין מי "We Bought a Zoo".
לאחר מכן הוא החל לשכתב את התסריט של הסרט, שנכתב במקור על ידי אלין ברוש מק'קנה.
זה היה הסרט הראשון שבויים על ידי קרואו מאז הסרט "אליזבתטאון" מ-2005. הסרט יצא לאקרנים ב-21 בדצמבר 2011.
קרואו נסע לסט הצילומים של הסרט אומץ אמיתי כדי לשכנע את השחקן מאט דיימון לקחת על עצמו את תפקיד הדמות הראשית בסרט.
קרואו גם הציג תסריט של הסרט, דיסק של שירים שקרואו הקליט בעצמו של גרסאות חיות של שירים קלאסיים, ועותק של הסרט גיבור מקומי משנת 1983, עם הוראות "לא רק לקרוא את התסריט, ולקבל החלטה".
דיימון שוכנע לגלם את התפקיד לאחר שהתרגש מהמוזיקה וגילה שהסרט גיבור מקומי הוא "יצירת מופת".
לגבי קרואו עצמו, הוא כבר החליט על דיימון באמצע הפגישה שלהם, אם כי לחברת אולפני המאה ה-20 מפיצת הסרט עדיין הייתה רשימה של מועמדים אחרים לשחק את התפקיד הזה.
באוגוסט 2011, הוכרז שהמוזיקאי האיסלנדי יונסי, סולן להקת סיגור רוס, ילחין את המוזיקה עבור הסרט.
הבמאי קרואו תיאר את הבחירה כ"טבעית בלבד", שכן "יונסי היה חלק מהיצירה של הסרט מההתחלה".
השיר "Gathering Stories" היה ברשימה הקצרה של 39 שירים שיש להם סיכוי להיות מועמדים לאוסקר השיר המקורי הטוב ביותר בטקס האוסקר ה -84. השיר הזה נכתב בשיתוף יונסי בירגיסון וקמרון קרואו.
בעוד שהדיסק הרשמי של פסקול הסרט כולל רק מוזיקה מאת יונסי ולהקת סיגור רוס, הפסקול המלא של הסרט כלל מגוון אמנים בהם רנדי ניומן, טום פטי ושוברי הלבבות, ניל יאנג וקט סטיבנס.
הבדלים בין הסרט לחיים האמיתיים
עלילת הסרט והאירועים בפועל שונים.
בנג'מין מי האמיתי הוא בריטי.
הסיפור הותאם לקהל אמריקאי ומי אישר את השינויים.
גן החיות האמיתי שנקנה על ידי מי הוא הגן הזואולוגי דארטמור, הממוקם בדבון, אנגליה.
גן החיות הבדיוני בסרט נקרא "Rosemoor Wildlife Park" והוא ממוקם בקליפורניה.
בחיים האמיתיים, אשתו של בנג'מין, קתרין, מתה לאחר שכבר קנו את גן החיות ועברו לגור בו.
בסרט, בנג'מין קנה את גן החיות לאחר מותה.
בחיים האמיתיים, אביו של בנג'מין נפטר ואמו הייתה צריכה לעבור דירה; החווה עלתה באותו מחיר כמו בית הוריו, וגם אמו הגיעה.
בנג'מין ומשפחתו קיבלו החלטה ספציפית ומושכלת לקנות גן חיות.
בסרט זה התרחש כתוצאה ממציאת בית שהם אהבו.
במקום דוב גריזלי בורח, כפי שמתואר בסרט, היה זה יגואר בשם סוברין שברח.
גם ילדיו של בנימין היו צעירים יותר (בני ארבע ושש בהתאמה) מהילדים בסרט.
בסרט היה הרבה יותר קל לקנות את גן החיות.
בחיים האמיתיים, לקח כמעט שנתיים לקנות אותו.
הצעתו הראשונה של בנג'מין לרכוש את גן החיות נדחתה בשל חוסר ניסיונו בתחום הזואולוגי.
לבסוף, גן החיות האמיתי נפתח בשבת 7 ביולי 2007. הסרט העביר את האירוע הזה לאותו תאריך ב-2010. תאריך מאוחר יותר זה חל ביום רביעי, אך זוהה בתסריט כשבת המקורית.
מקום בגן עדן הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2013 בבימויו של יוסי מדמוני, עם אלון אבוטבול, תום גרציאני ורותם זיסמן-כהן בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי יוסי מדמוני ועיקרו האפשרות למכירת מקום בגן עדן תמורת דבר זול כמו שקשוקה.
הסרט היה מועמד ל-10 פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 2013:
יוסי מדמוני היה מועמד לפרס גלובוס הבדולח בפסטיבל קרלובי וארי.
אלון אבוטבול זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של הודו.
שמואל אליפז המכונה "במבי" (אלון אבוטבול) יוצא מחדרו במלון ונרצח ביריות מתנקש ערבי.
"במבי" היה קצין עז נפש ונערץ בתקופה המלחמה בפדאיון.
הוא לא לקח שבויים אלא ספר את אלה שהרג, כרת את איבר מינם והביא כראייה לאנשי יחידתו (כמו שדוד המלך הביא מאה ערלות פלשתים לשאול).
הוא רעב מאוד ומבקש מהטבח שמחה (ינון כהן) להכין לו במשך חודש כל יום שקשוקה.
הטבח מסכים בתמורה לקבלת מקומו של "במבי" בגן עדן.
"במבי" החילוני מסכים ונחתם חוזה.
ביחידה מתאהב "במבי" באיילה (רותם זיסמן-כהן) אך אביה (גבי עמרני) מתנה זאת בכך שישתחרר מהצבא, יאמץ נוהל חיים דתי ויעבוד בחלקו עבודה קשה במשך שנה (כמו שיעקב עבד למען רחל).
לאחר שנה הם נישאים ועוזבים לבית ערבי מול חומות ירושלים.
"במבי" מסרב להבטיח לאב שיאמר עליו קדיש.
"במבי" חוזר לצבא ונולדות להם לאכזבתו שתי בנות.
הוא עולה בדרגות ועובר לחיל שריון.
למרות אזהרת הרופאים נכנסת איילה להריון יולדת בן בתקופת מלחמת יום הכיפורים ומתה לאחר הלידה.
באותו זמן נלחם "במבי" בקרב בלימה ברמת הגולן ביחד עם הטען-קשר שלו נמרוד (מיכאל אלוני) שנופל בקרב.
"במבי" קורא לבנו נמרוד (תום גרציאני) על שם החייל שנפל.
הוא עולה בדרגות מתמנה לאלוף הפיקוד ומועמד לתפקיד רמטכ"ל אך בעיתונים מתפרסם תחקיר על כריתת אברי המין והוא נאלץ לעזוב את הצבא ולסבול השפלות, בתוכן של ליה בלקין (רונית יודקביץ') שמאשימה אותו במות בנה.
"במבי" מתרכז בגידול בנו ביחד עם בת זוגו יוליה (סופיה אוסטריצקי).
הוא מאמן את נמרוד כדי שיהיה לוחם כמוהו אך נמרוד נפצע באימונים, משתחרר מהצבא, חוזר בתשובה ועובר לישיבה של חוזרים בתשובה.
הרב (יורם טולדנו) משדך לו את הילה (קרן ברגר) שגם היא חוזרת בתשובה אך חיי הנישואים שלהם משתבשים לאחר שהיא מגלה לו שאינו הגבר הראשון בחייה.
נמרוד מוצא בחפציו של אביו את החוזה שחתם עם הטבח.
הוא מחפש את הטבח והקצב השכונתי (סשה אגרונוב) מפנה אותו לרב שמחה (יוסי פולק) שמסרב לבטל את החוזה עם "במבי" המת.
לאחר השיחה עם נמרוד הוא מתמוטט ומת.
לבסוף רואים את הקצב מתבונן דרך החלון ורואה בחזיון את רבי שמחה ובמבי פוסעים לגן עדן.
שמחה אומר כי לא הגן על אביו ב ולכן מגיע לו גיהנום אבל יש לו חוזה לגן עדן.
ל"במבי" הוא אומר כי יש לו בן טוב ובזכות זה גם הוא יגיע לגן עדן.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאלון אבוטבולשמואל אליפז"במבי"תום גרציאנינמרודבנו של במבירותם זיסמן-כהןאיילהאשתו של במביינון כהןשמחה הצעירטבח צבאייוסי פולקרבי שמחהגבי עמרניאבא של איילהקרן ברגרהילהאשתו של נמרודסופיה אוסטריצקייוליהבת זוג של במבימיכאל אלונינמרודחילרונית יודקביץ'ליה בלקיןאמא של נמרודסשה אגרונובקצביורם טולדנורב בישיבה
מקום עבודה רעיל הוא מונח בשפה המדוברת, המשמש לתיאור מקום עבודה, בדרך כלל סביבה משרדית, המאופיין בסכסוכים אישיים משמעותיים בין העובדים בו.
קרבות פנימיים כאלה עלולים לעיתים קרובות לפגוע בפריון העבודה.
בשאיפתם לשמור ואף להגדיל את כוחם ומעמדם, הם נוטים להסיט את תשומת הלב מחסרונותיהם ומביצועיהם הכושלים.
עובדים רעילים אינם מכירים בחובה כלפי הארגון עבורו הם עובדים וכלפי עמיתיהם לעבודה והם מתנערים מכפיפות לכללי אתיקה והתנהגות מקצועית כלפי אחרים.
עובדים רעילים מגדירים ומקדמים מערכות יחסים עם עמיתים לעבודה, לא לפי מבנה ארגוני אלא לפי העדפות אישיות ונאמנות אישית.
באופן דומה למדי, Harder et al.
(2014) מגדירים סביבת עבודה רעילה כסביבה המשפיעה לרעה על ההצלחה והשגשוג של ארגון.
הם מציינים: "ארגון יכול להיחשב רעיל אם הוא פועל באופן בלתי יעיל, וכן הוא הרסני כלפי עובדיו".
בארצות הברית, נושא הבריונות במקום העבודה מקבל תשומת לב גוברת מצד ממשלות המדינה; עשרים ושש מדינות הציגו גרסה של הצעת החוק למקום עבודה בריא, המספקת הגדרה של התנהלות כזו, כמו גם תמיכה ואמצעים עבור מעסיקים שתאפשר להם לטפל בהתנהגות שכזו באמצעות הגדלת מודעות והפעלת משמעת.
מחקרים של המכון הלאומי לבטיחות ובריאות תעסוקתית מצאו שסביבות עבודה רעילות הן גורם מוביל לאלימות במקום העבודה כגון "מעשים אלימים, לרבות תקיפות פיזיות ואיומים בתקיפה, המופנים כלפי אנשים בעבודה או בתפקיד".
מחקרים בנושא זה עוסקים באלימות מילולית (איומים, התעללות מילולית, עוינות, הטרדה וכדומה) אשר עלולים לגרום לטראומה פסיכולוגית משמעותית ולמתח, גם אם הם לא מסלימים לכדי פגיעה פיזית.
עם זאת, תקיפות מילוליות ועוינות עלולות להסלים גם לאלימות פיזית.
תופעה זו פוגעת הן בארגון כולו והן בעובדים עצמם, לרבות אלו שאינם מהווים מטרות ישירות שלה.
עמיתים לעבודה מוסחים על ידי דרמה, רכילות ועל ידי נקיטת צד בסכסוכים ממושכים.
פגיעה זו עלולה להוביל להפחתה או אף לאובדן של פרודוקטיביות.
בעוד שדעתם של העובדים מוסחת על ידי פעילות זו, הם מנועים מלהקדיש את מלוא הזמן ותשומת הלב שלהם להשגת היעדים העסקיים.
עובדים בעלי מוטיבציה חיובית ואתיקה עשויים לנסות ולדבר עם עובד רעיל, אבל ניסיון זה עלול להפוך אותם למטרה (ראה חושף שחיתות).
מנהלים של עובדים רעילים עלולים להרגיש מאוימים על ידי עובד רעיל ולנסות לפייס אותו במאמץ להימנע מעימות.
עם הזמן, עובדים בעלי מוטיבציה גבוהה מרגישים מרוחקים ממקום העבודה ועשויים להתחיל לבקר את הנהלת הארגון כבלתי כשירה ובלתי יעילה.
התרחקות זו עלולה לגרום לביצועים גרועים בעבודה של אותם עובדים, המתחילים להרגיש פחות מוערכים, ולכן הם גם הופכים פחות נאמנים לחברה.
עובדים עמיתים עשויים להתחיל לחוות תסמינים פיזיים כתוצאה מהלחץ שהם חווים, וכן לפתח דאגה שמא הם או מישהו מקורב אליהם במקום העבודה עלולים להפוך למטרה.
תופעה זו עלולה להתפתח לדיכאון קליני הדורש טיפול.
התערבויות אשר מטרתן טיפול בהתנהגות שלילית זו במקום העבודה צריכות להתבצע בזהירות רבה.
בעוד שתיקון הבעיה הוא חיוני מאוד, וסביר להניח שיהיה מועיל מאוד אם יצליח, הוא חייב להיעשות בצורה שלא תייצר בעיות נוספות.
כאשר עובדים רעילים עוזבים את מקום העבודה, הדבר עשוי לשפר את התרבות הכללית בארגון, לאחר שהצוות הנותר הופך להיות יותר מעורב ופרודוקטיבי.
תהליך סילוק העובד הרעיל יאפשר ככל הנראה לעובדים האחרים להיות מוכנים יותר להיפתח ולתקשר זה עם זה כשהם לומדים לעזור שוב לתמוך אחד בשני.
גורם זה הוא מהותי עבור התרבות הכוללת של החברה.
ארגונים המבטאים מערך חזק של ערכים תרבותיים בכל הנוגע לתקשורת, כבוד ומקצועיות, וכן כוללים מערכת הערכת ביצועים המדרגת הן את הביצועים הטכניים והן את היחס המקצועי לעמיתים לעובדים, נחשבות על ידי מומחי משאבי אנוש כעמידות ויציבות יותר.
מקום מבטחים הוא סרט דרמת פנטזיה אמריקאי משנת 2013 בכיכובם של ג'וליאן האף, ג'וש דוהאמל וקובי סמולדרס.
הסרט היה הפרויקט האחרון בו השתתף השחקן טרם מותו.
הסרט עלה בבתי הקולנוע בצפון אמריקה ב-14 בפברואר 2013. הסרט בוים על ידי לאסה הלסטרם והוא מבוסס על הספר "" מאת ניקולס ספארקס.
תאריך ההפצה המקורי של הסרט היה אמור להיות ה-8 בפברואר.
ארין המפוחדת יוצאת מביתה כשהיא יחפה ומכוסה בדם ועושה דרכה לבית השכנים כדי להסתתר.
לאחר שהסתפרה וצבעה את שיערה, ארין מגיעה לתחנת האוטובוס.
שוטרים מופיעים במקום ומתחילים לחפש אחריה, אך ארין עולה על אוטובוס ובורחת.
ארין מגיעה ל, קרוליינה הצפונית ומציגה עצמה בשם קייטי.
קייטי מתחילה למלצר ושוכרת דירה קטנה בקצה העיר.
בביתה החדש, קייטי מתיידדת עם שכנתה, אישה בשם ג'ו ועם אלכס וויטלי, שמנהל את המרכול המקומי.
אלכס הוא אלמן ואב יחידני לשני ילדים: ג'וש, לו ולאלכס מערכת יחסים רעועה ולקסי.
קייטי פותחת במערכת יחסים עם אלכס והופכת לדמות אם עבור ג'וש ולקסי.
במקביל, בלש במשטרת בוסטון בשם קווין טירני מכין כרזות "מבוקש" עם פניה של ארין, אישה שמואשמת ברצח.
אלכס מבחין בכרזות בתחנת המשטרה המקומית ומבחין שתמונתה של ארין דומה לקייטי.
בעקבות זאת, אלכס מתעמת עם קייטי והאחרונה נפרדת ממנו ומתכננת לברוח למקום אחר.
ברגע שקייטי מתכננת לעזוב את העיר, אלכס ניגש אליה, מתחנן בפניה שתישאר ומצהיר שהוא אוהב אותה.
קייטי מסכימה להישאר איתו (למרות החשש לביטחון משפחתו) ומספרת לו שהיא במנוסה מפני בעלה, שהוא בלש משטרה אלים ואלכוהוליסט.
בינתיים, קווין מושעה מעבודתו לאחר שהתברר שהוא יצר כרזות מבוקש לפשעים שלא התרחשו בזמן שהיה שיכור בעבודה.
מתברר שקווין הוא בעלה של קייטי (ארין) והוא בחיים.
בפלשבק מתברר שבלילה בו קייטי ברחה, היא דקרה את קווין לאחר שתקף אותה.
קווין הזועם פורץ לבית השכנים ומצליח להשיג את מספר הטלפון של המסעדה בה קייטי עובדת.
קווין מגיע לסאות'פורט במהלך תהלוכה עבור יום העצמאות ומתעצבן כשהוא רואה את אלכס מנשק את קייטי.
באותו הלילה, קייטי חולמת שהיא עומדת במזח וצופה בזיקוקי דינור.
ג'ו ניגשת אליה ולוחשת לה "הוא כאן".
קייטי מתעוררת בתוך חנות נוחות ביחד עם לקסי וקווין מופיע ודורש בזעם שהיא תחזור איתו הביתה.
קייטי מסרבת ומפצירה בקווין לעזוב, אך האחרון שולף אקדח ושופך בנזין בחנות במטרה לשרוף אותה.
קייטי מנסה להרוויח זמן ומשקרת לקווין שהיא מסכימה לחזור איתו.
כשקווין מתרכך, קייטי דוחפת אותו למים.
גפרור דולק נופל על הבנזין והחנות עולה בלהבות.
אלכס מבחין בחנות הבוערת, חוצה את המזח בסירה ומציל את לקסי.
במקביל, קייטי נלחמת בקווין ולבסוף יורה בו למוות.
לאחר שהאש נכבית, אלכס מצליח להחזיר לחזקתו מכתבים שאשתו המנוחה, קארלי כתבה טרם מותה.
המכתבים נכתבו מראש ונועדו להיקרא בזמנים מסוימים כגון יום הולדתו ה-18 של ג'וש ויום חתונתה של לקסי.
לאחר החוויה, אלכס וג'וש משלימים.
ג'ו מספרת לקייטי שהיא עוזבת את סאות'פורט בקרוב.
קייטי מודה לג'ו שהייתה חברה טובה עבורה וג'ו עונה לה "מגיע לך קייטי, את שייכת לפה".
אלכס נותן לקייטי מכתב ועל המעטפה רשום "עבורה".
אלכס מספר לקייטי שהוא נותן לה את המכתב מכיוון שהתאהב בה ושהוא מקווה שהיא מרגישה כמותו.
במהלך האיחוד בין השניים, אלכס מייחל שאשתו רואה אותם ושהיא מאושרת בשבילו.
בסוף המכתב מופיעה תמונתה של אשתו המנוחה של אלכס וקייטי מגלה שהשכנה החברותית שלה, ג'ו הייתה בעצם רוחה של קרלי שצפתה בהם.
ג'וליאן האף – ארין טירני / קייטי פלדמן
ג'וש דוהאמל – אלכס וויטלי
קובי סמולדרס – ג'ו / קרלי וויטלי
נואה לומאקס – ג'וש וויטלי
מימי קירקלנד – לקסי וויטלי
איריין זיגלר – גברת פלדמן
חואן קרלוס פידרהיטה – הבלש רמירז
על פי כתבה באתר "" משנת 2012, השחקנית קירה נייטלי הייתה במשא ומתן לגילום דמותה של קייטי, אך נאלצה לפרוש מהפרויקט בעקבות התחייבותה להפקת הסרט "Begin Again".
שלב הצילומים החל ב-18 ביוני 2012 בוילמינגטון ובסאות'פורט, קרוליינה הצפונית.
חלק מהסצנות צולמו בלואיזיאנה והסצנה בה ארין / קייטי עולה על האוטובוס מצולמת ב.
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 13% טריות על סמך 146 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 34/100 על סמך 33 ביקורות.
הסרט הופץ בתקליטורי DVD ובלו-ריי ב-7 במאי 2013.
מקום בו מלאכים פוחדים לדרך הוא סרט דרמה בריטי משנת 1991 בבימויו של צ'ארלס סטארידג' , עם רופרט גרייבס, ג'ודי דייוויס, הלנה בונהם קרטר והלן מירן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רומן בשם זה מאת א.מ.
פורסטר משנת 1905. השם נלקח מפואמה של אלכסנדר פופ.
זה סרט תקופתי שעלילתו מתרחשת בשנת 1903 בטוסקנה, בעיירה מונטריאנו (שם פיקיטבי).
הסרט צולם בעיירה סן ג'מיניאנו.
ליליה הריטון (הלן מירן) היא אלמנה טרייה, אם לאירמה (סופי קולמן) בת ה-12. לאחר מות בעלה היא מחליטה לנסוע להתאוורר בשמש של טוסקנה ביחד עם בת לווייתה, קרולין אבוט (הלנה בונהם קרטר).
נמאס לה מהחיים האפורים והמשעממים בעיירה באנגליה ומהיחס המחמיר של חמותה (ברברה ג'פורד).
ליליה מתאהבת בטוסקנה ובעיקר בגבר איטלקי צעיר בשם ג'ינו קארלה (ג'ובני ג'יודלי).
היא מודיעה זאת במכתב לחמותה הנדהמת והזועמת שמחליטה לשלוח לטוסקנה את בנה פיליפ (רופרט גרייבס) כדי שייפגש עם ג'ינו ויציע לו כסף כדי שייפרד מליליה.
בבואו לשם מסתבר לו שליליה נישאה לג'ינו והוא חוזר לאנגליה ביחד עם קרולין.
חיי הנישואין של ליליה אינם קלים.
היא יודעת שג'ינו התחתן אתה בגלל כספה וכי הוא ממשיך להיפגש עם נשים.
היא רוצה לטייל לבד אבל ג'ינו אומר לה שזה לא נהוג באיטליה ואף מכה אותה.
היא נכנסת להיריון, יולדת בן ומתה בלידה.
כעת שולחת גב' הריטון את פיליפ ואת בתה הרווקה הרייט (ג'ודי דייוויס) כדי שיביאו את הילד לאנגליה שם יקבל חינוך יותר טוב.
אליהם מצטרפת בנפרד גם קרולין.
הרייט היא רווקה עצבנית ויש לה שנאת זרים.
היא דבקה בהחלטה להביא את הילד לאנגליה.
פיליפ וקרולין נפגשים עם ג'ינו ומתרשמים איך הוא מטפל באהבה בילד.
זה לא מוצא חן בעיני הרייט שמחליטה לחטוף את הילד.
בליל גשם היא מבצעת זאת ומודיעה לפיליפ לפגוש אותה במקום מסוים.
הוא מגיע בכרכרה בתוך גשם עז ונדהם לראות שהרייט מחזיקה בילד.
הכרכרה ממשיכה בתוך הסופה ומתהפכת.
הילד מועף ונהרג ופיליפ נפצע.
פיליפ נפגש עם ג'ינו ומודיע לו על האסון.
ג'ינו מכה אותו אך קרולין מפרידה ביניהם.
הם חוזרים לאנגליה וקרולין מודיעה לפיליפ כי התאהבה מקודם בג'ינו אבל כעת יש סיכוי ליחסים שלה אתו.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותרופרט גרייבספיליפ הריטוןהלנה בונהם קרטרקרולין אבוטג'ודי דייוויסהרייט הריטוהלן מירןליליה הריטוןג'ובני ג'יודליג'נו קארלהברברה ג'פורדגב' הריטוןסופי קולמןאירמה הריטון
מקום בלב היא אנדרטה להנצחת הנרצחים והחללים בטבח שבעה באוקטובר ובמלחמת חרבות ברזל בני העיר אשדוד.
האנדרטה, בעיצובה של היידי ארד, ממוקמת על גבעת מצפה האמפי בפארק אשדוד-ים.
באוקטובר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, "הארכיון לתולדות אשדוד" החל במבצע לאיסוף עדויות מתושבי העיר על חוויותיהם האישיות, סיפורי גבורה ומעשי חסד של תושבי העיר שנעשו תחת מתקפת הפתע של חמאס.
האנדרטה ממוקמת בצפון פארק אשדוד-ים, ממערב למצפה האמפי.
בכניסה אליה ניצב סלע מלוטש, עליו חרוטים שמותיהם של הנרצחים וחללים בני העיר, המוביל לחורשת העצים שהיא החלק המרכזי באנדרטה.
לכל נופלי העיר הוקדש בחורשה עץ, כשלצידו ספסל העוטף אותו בצורת חצי מעגל, ועמוד הנצחה.
עמודי ההנצחה נושאים תמונת צללית של המונצחים, וקוד QR המוביל למיזם ההנצחה האינטרנטי של הארכיון לתולדות אשדוד, המכיל את סיפור חייהם.
כמו כן, הוא כולל רמקול להשמעת עדותיהם של בני המשפחות השכולות.
האנדרטה הוקמה בהסכמת המשפחות השכולות, בתכנונה של היידי ארד.
היא נבנתה בעלות של 3 מיליון שקלים חדשים.
האתר נחנך ב-29 באוקטובר 2024 בטקס במעמד נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג ורעייתו מיכל.
מקום שמח היא סדרת דרמה קומית ישראלית שנוצרה על ידי נועה קולר ורם נהרי, שגם ביים את הסדרה.
במרכז הסדרה סיפורה של ורד, אישה במשבר גיל ה-40, המטפלת באימה נעמי חולת הסוכרת, ומתמודדת עם בעיות בחיי הנישואים עם בעלה בן, בזמן שיותם, מנחה סדנאות רוחניות, נכנס אל חייה.
הסדרה משודרת החל מ-2 בנובמבר 2025 בכאן 11.
ב-26 בנובמבר 2025 פורסם שהסדרה תחודש לעונה נוספת.
שם הסדרה "מקום שמח" לקוח מהעולם הטיפולי, ומסמל מקום מוכר ובטוח, בו מטופלים מתבקשים להיזכר, על מנת להרגיע חרדה.
ורד (נועה קולר) ונעמי (תיקי דיין) הן בת ואם.
נעמי חולה בסוכרת נדרשת לניתוח, וחוששת מכריתת רגלה.
היא פונה לדבורה, דודנית רחוקה שלה (ליא קניג), פרטיזנית לשעבר בעלת ניסיון בהמתת חסד, ומבקשת שתהרוג אותה.
ורד, בשנות הארבעים לחייה, קלינאית תקשורת, חוששת לאבד את אימה, ובמקביל חווה משבר בזוגיות.
בן זוגה של ורד, בן (אביהו לנדוור), מנהל מסעדה ולהם שני ילדים.
על פניו הקשר ביניהם מוצלח, אך ורד מוטרדת מכך שהאינטימיות והרומנטיקה ביניהם נשחקה, והם לא קרובים.
בניסיון לעזור לאימה להתמודד עם המשבר הקיומי, ורד ונעמי מוצאות עצמן, יוצאות למסע מפתיע במטרה למצוא טעם בחיים של שתיהן.
אחד מקווי העלילה של הסדרה עוקב אחרי טיפול של נערה, במסגרת עבודתה של ורד כקלינאית תקשורת.
הנערה מבקשת באחת הפגישות לקרוא ספר שהביאה עמה, במקום את הטקסטים שמביאה ורד לפגישותיהן.
להפתעתה של ורד, הספר מתגלה כרומן ארוטי.
גיבורת הספר, "סודות חבויים", מאת אריאלה באום, מתמודדת עם תשוקה לא ממומשת.
לדברי רם נהרי, במאי הסדרה, זה היה הספר שנבחר, כיוון שמצאו בו נקודות השקה לעלילת הסדרה.
שם השחקן/נית שם הדמות אודות הדמות נועה קולר ורד קונפורטי אישה במשבר זוגי ומקצועי, קלינאית תקשורת במקצועהאביהו (לנדוור) פנחסוב בן קונפורטי מסעדן ובן זוגה של ורד תיקי דיין נעמי ווייסבך אימם של ורד ונדב, מבקשת את עזרת בני משפחתה בביצוע המתת חסד.
בפרק האחרון של הסדרה היא מתה לאחר שהיא נופלת בביתה ונחבלת בראשה.
מקום שמור הוא רומן הביכורים של הסופרת ההולנדית ילידת ישראל יעל ואן דר ואודן משנת 2024. הרומן, המתרחש בהולנד בשנת 1961, מספר את סיפורה של איזבל (איזה), בחורה מתבודדת אשר חיה בגפה בבית המשפחה הכפרי במחוז אורייסל ומטפלת בו בקפידה.
אורחת בלתי צפויה מגיעה, לאחר שאחיה הגדול של איזבל, לואי, מבקש ממנה לארח את חברתו אווה למשך כמה שבועות, עד שיחזור מנסיעת עבודה.
איזבל נרתעת בתחילה מאווה, ומרגישה כי היא חודרת למרחב האישי שלה.
ואולם, לאורך שהותן המשותפת, הולך ונרקם ביניהן קשר רומנטי עדין.
תוך כך, מתפענחים סודות הקשורים לבית הכפרי, לבעלות עליו ועל החפצים שבו, בעבר, בהווה ובעתיד.
הרומן היה מועמד לפרס בוקר לשנת 2024, ובשנת 2025 זכה בפרס הבריטי היוקרתי לסיפורת מאת נשים.
איזבל (איזה) מתגוררת בבית משפחתה בהולנד בשנת 1961, במחוז אורייסל.
היא גרה לבדה, ונעזרת במשרתת נילקה בביצוע מטלות הבית ותחזוקתו.
הבית נרכש בעבר על ידי דודה קארל, במהלך מלחמת העולם השנייה, עבור איזבל ומשפחתה - אמה ושני אחיה הנדריק ולואי, אשר התגוררו באמסטרדם המופצצת, ונמלטו לבית הכפרי.
במרוצת השנים עזבו אחיה בזה אחר זה את הבית.
הנדריק עבר לגור בהאג עם בן זוגו סבסטיאן, ואילו לואי התגורר עם בנות זוג מזדמנות.
לאחר מות אמה נותרת איזבל לבדה בבית הגדול.
היא מטפלת בבית בקפדנות ומתעמרת במשרתות המתחלפות, בעודה מאשימה אותן בגניבה והעלמה של פריטי רכוש.
שלושת האחים נפגשים בפאב באמסטרדם, אז פוגשת איזבל לראשונה את בת זוגו החדשה של לואי, אווה.
איזבל מפגינה כלפיה חשדנות ועוינות, למרות השתדלותה של אווה.
מאוחר יותר, לואי מבקש מאיזבל לארח את אווה לתקופה בת מספר חודשים לרגל נסיעתו בענייני עבודה.
אנו למדים כי הדוד קארל ציווה בעבר את הבית ללואי, כך שיעבור לרשותו לאחר שיתחתן ויקים משפחה, ולפיכך איזבל היא רק אפוטרופסית ומטפלת של הבית.
לפיכך היא נעתרת לבקשתו של לואי באי רצון.
לואי משכן את אווה בחדרה הישן של אמה של איזבל, ואווה אף מציבה תמונה של אמה שלה במסגרת התמונה הריקה הניצבת על השידה.
איזבל מוטרדת מאווה אשר מסתובבת בחופשיות בבית, מזיזה חפצים, נוגעת בדברים ושואלת שאלות חקרניות על החיים הקודמים של המשפחה בבית.
איזבל מרגישה שאווה מחללת את המרחב הפרטי שלה.
יום אחד מגיעים הנדריק והחבר שלו לביקור.
רגע ספונטני של אושר מתרחש כאשר שני הגברים ואווה מתחילים לרקוד.
אווה מזמינה את איזבל להצטרף, וכל הארבעה רוקדים בצוותא.
איזבל מתחילה לפתח רגשות רומנטיים כלפי אווה, ומערכת יחסים חשאית מתחילה להירקם בין שתיהן.
במהלך הספר אנו נחשפים להבלחי זכרונות של איזבל הקשורים לבית ולחפצים שבו, ביניהם גם סט צלחות עתיקות שאותן ירשה איזבל מאמה.
איזבל מקפידה לטפח את סט הכלים, אך היא ממעטת לעשות בהם שימוש, מלבד ביום הולדתה.
על הצלחות מוטבע ציור של ארנבות הרצות בזו אחר זו במעגל, ספק רודפות, ספק נמלטות.
איזבל מוצאת שבר של אחת הצלחות טמון עמוק באדמה.
היא מוסיפה ומונה את הצלחות בקפדנות, ומוטרדת כאשר צלחות נוספות נגרעות מן המניין.
הבלחי הזיכרון שבים וצצים, ומעוררים ספקות ושאלות בלב הקוראים.
ומנין הן הגיעו אל הבית, אליו נמלטו בני משפחתה של איזבל מאמסטרדם המופגזת בימי המלחמה?
הבלחה נוספת של זיכרון רחוק, מודחק: אם ובתה המתדפקות על דלתות הבית בזעקות; אמה של איזבל מגרשת אותן מפתח ביתה.
מדוע הן התדפקו על דלתן?
חפצים נוספים נעלמים מן הבית.
בו בזמן, אווה מנהלת יומן אישי ומקפידה לנעול אותו במגירתה.
ברגע השיא של הספר נחשף יומנה של אווה בפני איזבל, זמן מה לאחר שאווה גורשה מביתה.
איזבל קוראת בו בנשימה עצורה.
פיסות הזיכרון מתלכדות לכדי הבנה, כאשר איזבל למדה מן היומן כי משפחתה השיגה את הבית במהלך המלחמה, לאחר שבעלי הבית היהודים נלקחו משם למחנות ריכוז.
סיומו של הספר מביא אתו פיוס, חמלה ומחילה.
בביקורת שהופיעה בעיתון האובזרבר נכתב שהמחברת "טווה את סיפור החשבון ההיסטורי הזה (או הימנעותו) עם תיאור ההתעוררות האישית והמינית של איזבל"
הגרדיאן כינה אותו "בכורה מרשימה" ובביקורת נכתב כי "המערכה האחרונה העוצמתית של הספר מספקת לסיטואציה רגשית כבדת משקל שכבה נוספת של משקל היסטורי".
ביקורת שפורסמה בניו יורק טיימס תיארה אותו כ"סיפור ארוטי של אהבה ואובססיה באמסטרדם של שנות ה-60".
הספר "מקום שמור" נכלל ברשימה הקצרה של פרס בוקר לשנת 2024. זה היה הספר הראשון שנבחר לרשימה הקצרה של סופר הולנדי ורומן הביכורים היחיד שנבחר לרשימה הקצרה של 2024.
שנה פרס תוצאה הערות 2024 פרס בוקר מועמד ברשימה הקצרה 2025 פרס הספרות של אספן מילים מועמד פרס דילן תומאסמועמד פרס סופי ברודימועמד פרס וולטר סקוט מועמד ברשימה הקצרה פרס וינגייט הספרותימועמד ברשימה הארוכה פרס לסיפורת מאת נשיםזכייה
מקום קדוש הוא אזור ייעודי, המסומן לעיתים קרובות על ידי גבולות פיזיים או סמליים, שמיוחסת לו קדושה.
מקום כזה יכול להיות טבעי או מעשה ידי אדם, ומשמעותו משתנה מאוד בין מסורות שונות.
קדושתו של מקום היא לפי מסורת או ניתנת באמצעות צעד המקנה קדושה.
דת אחת או יותר עשויות להתייחס למקומות קדושים כבעלי משמעות מיוחדת.
לעיתים קרובות, מקומות כאלה הופכים למקומות פולחן.
ללא קשר לבנייה או לשימוש, לאזורים אלה עשויים להיות מגוון של קשרים פולחניים או טאבו - כולל הגבלות על מבקרים או על פעולות מותרות בתוך המקום הקדוש.
מקומות כאלה עשויים להפוך למוקד עלייה לרגל, או למקומות בעלי משמעות עבור האוכלוסייה המקומית.
המושג "מקום קדוש" מושרש עמוק ברוחניות האנושית והוא מאפיין מרכזי של מנהגים דתיים במשך אלפי שנים.
כפי שמתואר בספר שמות, כאשר משה התקרב אל הסנה הבוער, הורה לו אלוהים מעשה זה מסמל את יראת הכבוד שיש לגלות במקומות קדושים.
מקומות קדושים כוללים בתי תפילה, קברי צדיקים, עצמים טבעיים שזכו לקדושה (הרים, עצים וכדומה) ועוד.
פולחן שגרתי במקום קדוש הוא תפילה.
למקומות קדושים מסוימים מיוחסות סגולות מיוחדות.
בקבר יונתן בן עוזיאל, למשל, נהוג לבקש על קברו זרע בר קיימא, פרנסה טובה, נחת מהילדים, בריאות טובה, זיווג הגון, זוגיות טובה, בריאות טובה.
ארץ ישראל כולה קרויה ארץ הקודש, ובה מקומות קדושים רבים לדתות שונות - ליהודים (הכותל המערבי, מערת המכפלה, הר הבית), למוסלמים (מערת המכפלה, הר הבית), לנוצרים (כנסיית הקבר, כנסיית המולד) לדרוזים (מתחם נבי שועייב), לבהאים (המרכז הבהאי העולמי)
חוק השמירה על המקומות הקדושים, תשכ"ז-1967, קובע עונש מאסר למי שמחלל מקום קדוש או פוגע בו, ולמי שעושה דבר העלול לפגוע בחופש הגישה של בני הדתות אל המקומות המקודשים להם או ברגשותיהם כלפי אותם מקומות.
מֶקוֹנְג (מתאית: แม่โขง; בקמרית: មេគង្គ; בווייטנאמית: Mê Kông; בלאית: ນ້ຳຂອງ, נַאמְקוֹנְג; בסינית: 澜沧江, לָאנְצָאנְג גְ'יָאנְג) הוא נהר בדרום-מזרח אסיה שאורכו כ-4,350 קילומטר, והוא הנהר ה-11 באורכו בעולם.
מקור הנהר ברמה הטיבטית שבשטח הרפובליקה העממית של סין.
הוא נוצר מהתמזגות הנחלים זַה קוּ (རྫ་ཆུ) ונְגוֹם קוּ (ངོམ་ཆུ), הנפגשים בעיר צ'נגגוואן שבטיבט בגובה 3,250 מטר מעל לפני הים.
מטיבט הוא זורם ליונאן, דרך האזורים המוגנים (שם הוא זורם במקביל לנהרות סאלווין ויאנגצה), בהמשך הוא מהווה את גבול לאוס–מיאנמר ורוב הגבול בין לאוס לתאילנד , זורם דרך לאוס לקמבודיה, ולבסוף הוא נשפך לים סין הדרומי בדלתה בדרום וייטנאם.
בנהר המקונג מגוון ביולוגי עשיר, שרק נהר האמזונאס עולה עליו.
זוהו בו למעלה מ-1,200 מיני דגים שונים, חלקם בסכנת הכחדה, ביניהם טריגון נהרות ענק שהוא הגדול בדגי המים המתוקים.
הוא משמש כמקור חשוב לדיג, ומיליוני אנשים תלויים בו לפרנסתם.
על המקונג נבנו מאות סכרים.
חלקם מיועדים להפקת אנרגיה הידרואלקטרית, כגון סכר נווג'דו שבסין, ואחרים ליצירת מאגרי מים להשקיה.
הסכרים מקלים על מצוקת החשמל בארצות שלאורכו, אך גם הציפו שטחי ישוב, צמצמו את הדגה וכן פגעו בחקלאות של האוכלוסייה הקרובה לנהר הנאמדת בכשישים מיליון נפש.
במאה ה-10 לפנה"ס, בשפך נהר זה התחילה תרבות סא היון .
מקונדו (בספרדית: Macondo) היא עיר דמיונית המתוארת בספריו של גבריאל גרסייה מרקס.
היא הופיעה כבר בספרו הראשון, "סופת שלכת", ומוכרת לציבור הרחב מרב-המכר שלו, "מאה שנים של בדידות".
הסיפור הטראגי של מקונדו מדומה לעיתים לסיפורו של העולם, ובהתאמה, סופה של מקונדו מדומה לסופו הבלתי נמנע של העולם.
יש הסוברים שתיאור העיר מקונדו מבוסס על עיר הולדתו של מרקס, ארקטקה .
בשנת 2006 החליטו אנשי העיירה ארקטקה, לערוך הצבעה כדי להחליט האם לשנות את שמה ולקרוא לה על שם יצירתו של יוצא העיירה המפורסם.
מעל הכביש הראשי בעיירה מוכת העוני כבר מתנוסס השם החדש, "ברוכים הבאים לעולם הקסום של מקונדו", אלא שההצעה לא עברה ומקונדו תישאר בדיונית בלבד.
מקומון הוא כתב עת, כזה שמתמקד באירועים מקומיים או בהשפעתם של אירועים ארציים על המקום.
נושאים טיפוסיים במקומון הם פוליטיקה עירונית, התנהלות העירייה, חינוך מקומי, ספורט מקומי (בעיקר כאשר מדובר בקבוצות לא-מקצועניות), תחבורה ציבורית, פשיעה ושערוריות מקומיות, תוכניות בינוי ופיתוח עירוניות, ואיכות הסביבה.
מבחינה מערכתית מתמקד המקומון באירועים מקומיים, שבדרך כלל אינם זוכים לפרסום בעיתונות הארצית.
בין הנושאים אשר זכו לכתבות בעיקר מצד מקומונים אלו כתבות שעוסקות מבחינת המודעות, שהן הבסיס הכלכלי לקיומו של עיתון, מספק המקומון מענה לבעיית המחיר הגבוה של מודעות בעיתונות הארצית.
בעל חנות רהיטים בנהריה שמפרסם מודעה ב"ידיעות אחרונות" נאלץ לממן במחירה גם את עלות הנייר וההפצה של עיתון המגיע לאילת.
המקומון אפשר פרסום מודעות מקומיות במחירים נמוכים.
בשל ריבוי הפרסומות בעיתונים המקומיים, אלו היוו מקור רווח לעיתוני האם שלהם.
החלטה מערכתית ראשונה של המקומון היא היקף הלוקליות שלו, כלומר היקף האזור שבסיקורו יעסוק ובו יופץ – האם להתמקד ברובע מסוים, בעיר מסוימת או בגוש ערים מסוים.
אזור ההפצה גדול לעיתים מאזור הסיקור, למשל כאשר תושבי פרוורים מתעניינים גם במקומון של המטרופולין.
ב חלה ירידה חדה בתפוצת המקומונים בעולם ובישראל, בעיקר בגלל המעבר לפרסום באינטרנט ובשל התפתחות הרשתות החברתיות.
בארצות הברית לבדה נסגרו אלפי עיתונים מקומיים.
רוב המקומונים בישראל הם שבועונים, המופצים ביום חמישי או שישי.
במשך השנים פעלו בישראל מאות מקומונים.
עד תחילת שנות ה-20 של המאה ה-21 רובם הפסיקו לצאת בדפוס, ופעילים בעיקר באינטרנט.
המקומון הראשון בארץ ישראל, היה "ידיעות עיריית תל אביב" שיצאה לאור בשנים 1921–1955; אחריו יצא לאור "הצפון" הרוויזיוניסטי, בחיפה, החל מ-1926 במשך שנתיים.
תרבות המקומונים במדינת ישראל התפתחה בדרום הארץ החל משנות החמישים של המאה העשרים.
בשנת 1954 החל לצאת לאור בבאר שבע המקומון "קול הנגב" ובאשקלון, לזמן קצר, מקומון בשם "אשקלון החדשה".
בפברואר 1962 החל לצאת לאור "ערב ערב באילת", שהוא המקומון הוותיק בישראל שעדיין יוצא לאור, בין השנים 1966–1989 יצא בעיר ערד המקומון "כידוד".
בשנת 1968 החל להתפרסם באזור הקריות "הד הקריות", בשנת 1971 חדשות השבוע בראשון לציון ובשנת 1973 קול השרון בנתניה.
בשנת 1974 משה אלון הקים את "ידיעות הגליל".
בהמשך נוסדו בשנות ה-70 המקומונים המתחרים "צפון 1" על ידי איש גורדון ו"כלבי" ו-"שבע" בבאר שבע.
ב-1975 הקים יוסי גדעוני את עיתון "שכונות בתל אביב".
ב-1979 החל לצאת לאור בירושלים המקומון "כל העיר" ביוזמת עמוס שוקן (אז מנכ"ל "קבוצת הארץ"), על בסיס צוות המקומון "ירושלתון" שפעל כבר קודם וחיפש מו"ל חדש.
המודל העסקי שלו היה הפקת עיתון איכותי המכסה נושאים מקומיים, המופץ בחינם באופן נרחב ומבוסס על הכנסות מפרסום.
בנוסף נתן כיסוי נרחב לנושאים מקומיים (לדוגמה סיקור מקיף של קבוצת הכדורגל "ביתר ירושלים").
בעקבות הצלחתו יזם שוקן, שנה אחר כך, הקמת מקומון מקביל בתל אביב "העיר" שגם זכה להצלחה מסחרית.
הכיסוי העיתונאי ב"העיר" היה חדשני ופרובוקטיבי ונתן כיסוי מורחב על נושאי תרבות, אירועים (מדור שהפך בהמשך למוסף בפני עצמו - "עכבר העיר") אופנה וכתבות מגזיניות לאו דווקא בנושאים מקומיים.
לאחר מספר שנים "העיר" הופץ כבר בכל רחבי מטרופולין תל אביב והוא הפך למעשה לעיתון הנפוץ ביותר בגוש דן.
תפוצתו בשיאה, באמצע שנות ה-80, הייתה 190,000 עותקים מדי שבוע.
בהמשך הוקמה על ידי שוקן רשת של מקומונים - "רשת שוקן", באמצעות הקמה או רכישה של מקומונים נוספים, בהם: "כלבו" בחיפה, "צומת השרון", "כאן דרום", "מלאבס" ו"השקמה".
ב-1982 בתגובה להצלחת "רשת שוקן" החלה קבוצת "ידיעות אחרונות" להקים או לרכוש מקומונים משלה ("קול ירושלים", "קול חיפה", "קול הנגב" ועוד).
והחל מ-1989 אגדו המקומונים תחת חברת הבת "ידיעות תקשורת", עם הנהלה מרכזית.
כעיתון הנפוץ במדינה שילב ידיעות את הפצת המקומונים בסופי שבוע עם מהדורת יום שישי שלו.
ב-1983 יזם העיתונאי אלי ניסן את הקמת רשת המקומונים "רחוב ראשי", לפי הדגם של התקשורת המקומית בארצות הברית.
ב-1984 הקים יוסי גדעוני את רשת המקומונים "אינדקס" שפעלה בבת-ים, חולון, אזור השפלה ואזור השרון.
ב-1998 הקימה "קבוצת מעריב" את רשת מקומוני "זמן מעריב".
באותה תקופה הקים אלי עזור את רשת "המקומון", המוציאה לאור מקומונים המופצים חינם בתיבות הדואר של התושבים, בערים: רמת-גן, גבעתיים, תל אביב ופתח תקווה.
בהמשך רכש גם את העיתון המקומי "שבע", המופץ בבאר שבע.
ב חלה יריד החדה ומהירה בתפוצת המקומונים.
בין היתר מכיוון שהפרסום ומודעות, שהיו חלק ניכר מהכנסות המקומונים, עברו לפרסום באינטרנט.
וכן בשל ירידה בביקוש למקומונים בשל התפתחות הרשתות החברתיות שבהן מועלות סוגיות שנדונו במקומונים.
בדצמבר 2010 מוזג "העיר" לתוך מוספו "עכבר העיר" שב-2013 הפך לדיגיטלי בלבד.
באותה שנה גם נסגרה רשת מקומוני "זמן מעריב".
גם רשת "ידיעות תקשורת" ביצעה צמצומים רבים, איחדה את כל פעילותה למערכת עיתון אחת, הפסיקה את הדפסתם של רוב המקומונים שלה ומיקדה את פעילותה באתר החדשות המקומיות "Mynet".
במהלך 2020 רוב המקומונים של "רשת שוקן" הפסיקו לצאת בדפוס.
בשנת 2021 הועברה הבעלות על רוב המקומונים של הרשת למי שהיה סמנכ"ל הסחר שלה, אבי סלומון, והיא החלה לפעול בשם "רשת העיר".
המקומונים, שהיו עמוד התווך של התקשורת המקומית בשנות השמונים והתשעים, החלו להתנוון כתוצאה מהתפתחות האינטרנט.
דבר שהציב בפניהם אתגרים רבים, הן כלכליים והן מקצועיים.
התפתחות העיתונות באינטרנט דורשת בחינה מחודשת של כללי הרגולציה הקיימים בעולם התקשורת.
המקומונים בעידן הדיגיטלי מתמודדים עם מספר אתגרים משמעותיים, הנובעים מהשינויים שחלו בתעשיית התקשורת:
תחרות מצד ענקי האינטרנט: החברות הגדולות והדומיננטיות ביותר בתעשיית האינטרנט, כמו "גוגל", ו"מטא" שולטות בשווקים רבים באמצעות פלטפורמות ושירותים מגוונים, כמו מנועי חיפוש, רשתות חברתיות ויש להן יכולות להציע שירותי פרסום ברמה מקומית במחיר תחרותי; מה שמקשה על מקומונים קטנים להתחרות בהם.
ירידה בהכנסות מפרסום: בעבר, מקומונים רבים הסתמכו על הכנסות מפרסום מקומי.
עם זאת, עם צמיחת האינטרנט, מפרסמים רבים מעדיפים לפרסם באתרי אינטרנט גדולים בעלי קהל גולשים רחב יותר, מה שפוגע בהכנסות מפרסום של מקומונים.
הכנסה נוספת ומשמעותית הייתה ממודעות של מכירת מוצרי יד שנייה, ומודעות דרושים.
כאשר רוב הפעילות בתחומים אלו עברה לרשת האינטרנט.
שינויים בהרגלי צריכת מידע: הציבו החל לצרוך מידע באינטרנט ובמכשירים ניידים, ופחות נוטה לקרוא עיתונים מודפסים או מקוונים.
שינוי זה פוגע בקהל היעד של המקומונים.
בסדרת סרטי מלחמת הכוכבים הופיעו כוכבי לכת ומקומות רבים, פרי דמיונם של יוצרי הסדרה הקולנועית ויוצרי ספרי הקומיקס השונים.
ערך זה מרכז את החשובים שבהם.
גלקסיית מלחמת הכוכבים, הנמצאת רחוק מאותה גלקסיה בה אנו חיים, כוללת מאות אלפי כוכבים.
חלק מהכוכבים מופיעים ב"יקום המורחב" של הסרטים (Expanded Universe), אך רוב הכוכבים החשובים מופיעים בסרטים עצמם.
טַאטוּאִיין (Tatooine) הוא כוכב לכת מדברי וחולי, ועליו סופות חול הן דבר שכיח למדי.
טאטואיין הוא כוכב הבית של משפחת סקייווקר.
שם אנו פוגשים את אנאקין ואמו, שמי (מלחמת הכוכבים - פרק 1: אימת הפנטום), בתור עבדים השייכים למכונאי בשם וואטו.
עשר שנים לאחר ששוחרר בידי הג'די קווי-גון ג'ין, אנאקין חוזר לטאטואיין בעקבות סיוטים אודות אמו, אשר נותרה על הכוכב כאשר עזב.
החקלאי, שמו קליאג לארס, סיפר לאנאקין כי אימו נחטפה על ידי שבט אנשי חול, ולא חזרה.
לאחר שאנאקין עבר לצד האפל והפך לדארת' ויידר, בנו - לוק סקייווקר - נשלח בסתר אל טאטואיין, שם גדל בבית דודיו - אוון לארס, בנו של קליאג, ואשתו, ברו וייטסן.
כל אותו הזמן, אובי ואן קנובי, מבודדי הג'דיי שניצלו מבגידת נשיא הרפובליקה וצבא המשובטים (פקודה 66) הסתתר בטאטואין על מנת לדאוג לו ולפקח על ביטחונו.
השם "טאטואיין", מגיע משמו של מקום אמיתי בשם תטאווין (تطاوين) הנמצא בתוניסיה.
נַאבּוּ (Naboo) הוא כוכב לכת קטן אשר אקלימו ממוזג ולח.
עיר הבירה של הכוכב היא ת'יד (Theed), ובה נמצאת טירת המלכות של המלכה הנבחרת.
הכוכב נודע באזורים נרחבים של אגמים, כרי מרעה עצומים וכן יערות וביצות.
בכוכב חיים בני אדם וכן גזע של יצורים אמפיביים הנקראים גאנגאנים.
הכוכב אינו מחזיק צבא, עקב היות מרבית אוכלוסיית הכוכב שוחרת שלום, ומסתפק בכוח שמירה מלכותי וכוח משטרה קטן.
בין בני האדם והגאנגאנים שוררים יחסי בוז הדדיים, אך הם אינם שרויים במלחמה.
ב"אימת הפנטום", תחת הנהגתם של מלכת נאבו, פאדמה אמידאלה, ומנהיג הגאנגאנים בוס נאס, כורתים שני הגזעים ברית צבאית על מנת להילחם בפלישת פדרציית הסחר ברית זו הביאה לחימום היחסים בין שני הגזעים, והחזיקה עד התפוררות הרפובליקה הישנה.
פלישה זו, הנחשבת לאירוע מכונן בקאנון מלחמת הכוכבים, בוצעה על ידי דארת' סידיוס, באמצעות פדרציית הסחר כבובה על חוט, כצעד הראשון ב"מלחמת המשובטים".
המלכה אמידאלה נמלטת מהכוכב אל קורוסקאנט, בירת הרפובליקה הגלקטית הראשונה, על מנת לבקש סיוע מצד הסנאט הגלקטי.
הדבר מוביל לעלייתו של פלפטין לשלטון, אך זה לא מספיק להירתם לעזרת נאבו, ושני אבירי הג'די אובי-וואן קנובי וקווי-גון ג'ין מחסלים את ספינת הדגל הפדרטיבית.
בהמשך סרטי הפריקוול, נאבו הוא כוכב גן-העדן הרומנטי של אנאקין סקייווקר ופאדמה אמידאלה.
שם הם מתאהבים, ושם הם מתחתנים.
בסדרת המנדלוריאן, נאבו היה ביתו של דין דג'ארין והמקום בו התרחש הקרב בין מוף גידעון לחבורה של מנדו.
בירת הרפובליקה, קוֹרוּסָאנט (Coruscant) הוא אחד הכוכבים העתיקים בגלקסיה, וערש המין האנושי, שכיסה במשך אלפי שנים את האוקיינוסים הנרחבים שלו בגורדי שחקים עצומים שניתן לראות מהחלל.
אחרי נפילת הרפובליקה ועליית האימפריה הגלקטית, הכוכב כונה גם "הבירה הקיסרית".
הכוכב כולל, בין היתר, את מבני השלטון של הרפובליקה (ומאוחר יותר של האימפריה): בניין הסנאט, מקדש הג'דיי (אשר עם עליית פאלפטיין לעמדת הקיסר הפך לארמון הקיסרי), בית הנשיא וכדומה.
קורוסאנט מחולק לשני חלקים, מבחינה תרבותית: המעמד העליון, אליו יש הצצה ב"נקמת הסית'", בסצנה באולם האופרה, שבו מתכנסים אנשי המעמד העליון של קורוסאנט על מנת לצפות באופרת מון-קאלאמרי.
היפוכו של מעמד זה: "העיר התחתית", הוא אזור מפוקפק וביתם של ציידי ראשים וסוחרים בלתי חוקיים.
ההכרזה על הקמת האימפריה הגלקטית התרחשה בהיכל הסנאט, יום לאחר כיבוש מקדש הג'דיי על ידי יחידת 501 של המשובטים המובחרים, ובראשה אנאקין סקייווקר.
לאחר נפילת האימפריה, היו חגיגות בקורוסאנט כמו בשאר כוכבי הגלקסיה, ומקדש הג'דיי הואר מחדש.
גִ'יאוֹנוֹסִיס (Geonosis) הוא כוכב לכת מחוץ למעטפת החיצונית של הגלקסיה, המופיע לראשונה במלחמת הכוכבים - פרק 2: מתקפת המשובטים.
כוכב זה הוא ביתם של הג'נוסיסיאנים, וכמו כן, הבסיס הראשון של איגוד הבדלנים.
נוסף על כך, ג'יונוסיס הוא אזור ההתרחשות של הקרב הפותח במלחמת המשובטים - הקרב בכוכב ג'נוסיס.
הכוכב נשלט על ידי הארכידוכס פוגל הלסר,והמלכה קארינה הגדולה (סטאלגאסין הייב) עד מותו ב-19 BBY.
בכוכב ישנם מפעלי דרואידים רבים, תחת חסות איגוד הבדלנים.
בנוסף, התוכניות הראשוניות של כוכב המוות, הנשק האולטימטיבי של הסית', תוכננו בג'נוסיס.
לאחר ההפסד בקרב הפותח של המלחמה, דארת' טיראנוס ברח עם התוכניות אל כוכב קורוסקאנט, ושם העבירן למורו, דארת' סידיוס.
מאוחר יותר, הכוכב נכבש על ידי הרפובליקה, אך נכבש מחדש על ידי הבדלנים במהלך החודשים הראשונים של מלחמת המשובטים.
לבסוף, הרפובליקה שיגרה קמפיין נוסף נגד ג'יאונוסיס והוא נשאר בידיה עד סוף המלחמה.
מוסטאפר הוא כוכב לבה געשי, הנמצא מחוץ למעטפת מערכות הרפובליקה.
בכוכב זה התאספה פדרציית הבדלנים, לאחר שצבאות הרפובליקה גילו כי הם מסתתרים במערכת אוטאפאו.
את הפקודה למעבר נתן דארת' סידיוס, פטרון הבדלנים, לגנרל גרייווס - מנהיג צבא הדרואידים.
צעדו של סידיוס תוכנן מראש, ומטרתו הייתה לרכז את כל הבדלנים במקום אחד, על מנת שאנאקין סקייווקר יוכל לחסלם.
בכוכב זה התרחש הדו-קרב האגדי בין אובי-ואן קנובי לאנאקין, שבסופו אנאקין הובס וכמעט נשרף למוות בלבה.
החותם הפיזי שהותיר בו הקרב הוא שהביא את דארת' ויידר לעטות את הגלימה, החליפה והמסכה המוכרות לנו.
בסרטי שלוש הטרילוגיות, הכוכב מופיע אך ורק ב"מלחמת הכוכבים - פרק 3: נקמת הסית'".
נוסף על כך, הוא מופיע בסרט הספין-אוף רוג אחת: סיפור מלחמת הכוכבים, שם הוא מוצג כמקום בו בנה דארת' ויידר את טירתו, בה הוא נח כאשר אינו פעיל ואליו מגיע המנהל קרניק שננזף על ידי ויידר בשל שימוש פזיז שעשה בכוכב המוות.
בסדרה "מלחמת הכוכבים: המורדים" הכוכב מתואר כ"המקום שבו ג'די מתים".
בסדרת הקומיקס "דארת' ויידר" מאת צ'ארלס סול שהתפרסמה בשנים 2017–2019 לכוכב מוסטאפר חלק חשוב בעלילה.
בכוכב זה מגלה ויידר מוקד חזק של הצד האפל של ה"כוח" אותו הוא מנצל כדי להשחית גביש קייבר שלקח מחרב אור של אביר ג'דיי שהרג ולגרום לו לדמם על מנת שישמש את חרב האור האדומה של הסית'.
בהמשך, ויידר מבקש מהקיסר שייתן לו את מוסטאפר כעולם בית וזאת על מנת שיוכל לחקור את המוקד של הצד האפל.
בעזרת חפץ אפל המכיל את תודעתו של לורד סית' והאדריכל מומין הוא בונה טירה אימתנית שמטרתה לתעל את העוצמה של הצד האפל של "הכוח" ולמקד אותו בוויידר, על מנת שיוכל לתעלו.
ויידר מנצל זאת כדי לעבור לעולם הרוחות של "הכוח" על מנת לנסות להחזיר את פאדמה אמידאלה מן המתים.
לאחר שנכשל בכך, ויידר הורס את המתעל ומשתמש בטירה רק כשאינו בשירות הקיסר.
דֵאגוֹבָּה (Dagobah) הוא כוכב לכת ביצתי מחוץ למעטפת.
הכוכב ידוע שכן בו התיישב מאסטר יודה לאחר עליית האימפריה הגלקטית ונפילת מסדר הג'דיי.
ייתכן שבחירתו של יודה בכוכב נבעה מקרב שהתרחש בכוכב בזמן מלחמת המשובטים, במהלכו הוביל יודה את כוחות הרפובליקה נגד כוחות הבדלנים.
הכוכב הופיע בסרטים החמישי והשישי, בעת ביקוריו של לוק סקייווקר ואימוניו על ידי יודה.
החלק הידוע ביותר בכוכב הוא "העץ", אזור המלא בכוחות הצד האפל של "הכוח".
במקום זה התמודד לוק נגד הזיה של דארת' ויידר, ואנאקין סקייווקר התמודד נגד הזיה של דארת' מול.
יאבין 4 הוא אחד מהירחים הנמצאים במערכת יאבין.
הוא מתאפיין בצמחייה מרובה, עצים ענקיים וג'ונגלים סבוכים, לצד מבנים עתיקים ומפוארים הנבנו בעבר הרחוק על ידי הסית' לורד עקסאר קון.
הירח הופיע לראשונה בסרט הרביעי בסאגת הסרטים, כבסיסם של המורדים, לאחר שנטשו את בסיסם בכוכב דנטואין.
האימפריה הגלקטית התכוונה להשמיד את הכוכב, בעזרת נשקם האולטימטיבי - כוכב המוות, אך נכשלה עקב הריסת תחנת החלל על ידי צי ספינות X-wing של ברית המורדים.
לאחר הריסת כוכב המוות, נערך על הכוכב טקס הענקת פרסי כבוד להאן סולו ולוק סקייווקר, על תרומתם לניצחון בקרב.
הקרב שהתרחש בכוכב יאבין משמש כבסיס לקביעת התאריכים ביקום מלחמת הכוכבים: BBY.
באירועים המובילים לתקווה חדשה, בסדרת המורדים, יאבין 4 מוצג כבסיסם החדש של הגולים מאטאלון וכבסיס לברית המורדים ההולכת וגדלה.
ב"רוג אחת", מוצג שוב בסיס המורדים שממנו יוצאת התקפה הגדולה על סקאריף.
ב"אגדות מלחמת הכוכבים", המספרים מה קרה לאחר הסרט השישי, משמש יאבין 4 כאקדמיית הג'דיי, אותה מנהיג לוק, ובה הוא מאמן את הדור החדש של אבירי הג'דיי.
אנדוֹר (Endor) הוא כוכב לכת ירוק, המכיל יערות שזורי עצים וקרקעות דשא נרחבות.
ילידי הכוכב הם חייזרים נמוכים ושעירים, מגזע האיווק.
הכוכב הופיע אך בסרט השישי והתשיעי, שבשישי שימש כאחד מבסיסי האימפריה.
כוכב המוות השני נבנה מעל לאנדור, ועליו הוקם בסיס אימפריאלי, המפעיל את השדה המגן על תחנת החלל.
יחידת קומנדו של ברית המורדים, אשר בראשה עמד האן סולו, וכללה את ליאה אורגנה, R2-D2, C-3PO ושאר חיילי העילית של המחתרת, נשלחה לפוצץ את הבונקר, ובכך לאפשר לצי ספינות המרד להשמיד את כוכב המוות.
בסרט התשיעי, ריי, פו דמרון ופין מגיעים לשרידי כוכב המוות באנדור כדי למצוא מכשיר ניווט לאקסגול.
יש הסבורים כי מקור השם אנדור הגיע מהתנ"ך על שם המקום שאליו הלך שאול לפגוש את בעלת האוב לפני הקרב על הגלבוע, אלא ששם המקום נקרא עין דור.
קאמינו הוא כוכב לכת גשום, המופיע לראשונה ב"מתקפת המשובטים".
יושבי הכוכב הם יצורים ארוכי צוואר המומחים בשיבוט חפצים ובני אדם.
ב-22 BBY, אובי-ואן קנובי ביקר בקאמינו, לאחר שזיהה בעזרת חברו דקסטר כי החץ הרעיל הננעץ בציידת הראשים זאם וויזל אשר ניסתה להתנקש בפדאמה הוא מתוצרת קאמינו.
לאחר שלא מצא את מיקום כוכב הלכת בארכיוני הג'דיי, נעזר אובי ואן בכוח על מנת למצוא אותו.
כשהגיע לכוכב, גילה כי במשך שנים נבנה בקאמינו צבא משובטים לרפובליקה, כשהמקור הגנטי לכל החיילים הוא צייד הראשים ג'נגו פט.
הרוזן דוקו, באותה עת מאסטר ג'די, הזמין את הכנת הצבא החדש בצוותא עם מאסטר סייפו דיאס.
דיאס זיהה את הסכנה בגלקסיה והחליט שעל הרפובליקה להתכונן למלחמה על אף התנגדות מסדר הג'דיי.
דוקו, שבסתר נטש את דרך הג'דיי, ראה בצבא המתהווה הזדמנות להפיל את הג'די.
ייתכן כי פלפטין היה שותף סוד של דוקו כבר באותה עת, אך הדבר אינו מאומת על ידי גורמים רשמיים בקאנון או ביקום המורחב של מלחמת הכוכבים.
לאחר שדוקו דאג להיפטר מסייפו דיאס, הוא נותר היחיד (למעט פלפטין) שידע מהו טיבם וייעודם האמיתיים של המשובטים.
לאחר צפייה בצבא המרשים, אובי ואן פוגש את פט ומבין כי הוא יוזם ניסיונות ההתנקשות בסנאטורית אמידאלה ומחליט לעוצרו.
לאחר מאבק קצר, פט נמלט ואובי ואן רודף אחריו לעבר ג'נוסיס.
ראש ממשלת הכוכב הוא לומה סו, וסגניתו היא טון-ווי.
פלנטת קרח נטושה המשמשת כבסיס סודי של ברית המורדים, עד גילויים באימפריה מכה שנית, עת הונסו ב"קרב של הות'".