tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קלמיטי ג'יין, מערבון מוזיקלי משנת 1953, בכיכובה של דוריס דיי בתפקיד הנושא, ועם הווארד קיל בתפקיד ביל היקוק.
הסרט זכה באוסקר לשיר הטוב ביותר: "Secret Love", מאת סאמי פיין ופול פרנסיס ובר.
Calamity Jane, סרט טלוויזיה משנת 1984, עם ג'יין אלכסנדר כקלמיטי ג'יין.
Tall Tale: The Unbelievable Adventures of Pecos Bill, משנת 1995, הוא סרט דיסני בו קלמיטי ג'יין, המגולמת על ידי קתרין אוהרה, היא דמות מיתולוגית הפוגשת בדמויות אחרות מהפולקלור האמריקאי, כמו פול באניון וג'ון הנרי.
היא משמשת כשריף או אשת חוק, והיא חברתו לשעבר של פקוס ביל.
Wild Bill, משנת 1995, בו אלן בארקין משחקת את קלמיטי ג'יין.
Buffalo Girls, משנת 1995, הוא סרט המבוסס על ספרו של לארי מקמורטרי באותו שם, ובכיכובה של אנג'ליקה יוסטון כקלמיטי ג'יין.
לאקי לוק, משנת 2009, הוא סרט צרפתי בו משחקת סילבי טסטוד את קלמיטי ג'יין.
בתוכנית הילדים "Buffalo Bill, Jr" יש דמות ילדה בשם קלמיטי ג'יין, אותה גילמה ננסי גילברט.
בסדרה "Colt .45" של ABC/האחים וורנר, בפרק מדצמבר 1959, דודי הית' מופיעה כקלמיטי ג'יין לצד ג'ואן טיילור כרופאה אלן מקגרו, כאשר הנשים מתמודדות עם התפרצות מגפת אבעבועות שחורות בדדווד.
בעונה החמישית של "Have Gun, Will Travel", היה פרק "The Cure", ששודר ב-1961, בו מופיעה ג'יין האלכוהולית (בגילומה של נורמה קריין), המבקשת להתנקם באמרגן שמחליף אותה במופע המערב הפרוע באישה צעירה יותר.
בפרק בסדרה בוננזה, "Calamity Over the Comstock" (1963), סטפני פאוורס מגלמת את קלמיטי ג'יין, אשר מגיעה לווירג'יניה סיטי יחד עם דוק הולידיי.
ליטל ג'ו מציל אותה מסכנה, כאשר הוא מאמין שמדובר בגבר.
היא נדלקת עליו, ודוק הולידיי בתורו מאיים עליו, כי הוא רוצה את ג'יין לעצמו.
סרט הטלוויזיה "Calamity Jane" יצא ב-1984, ומספר את סיפור חייה, בגרסה הכוללת את נישואיה לביל היקוק והולדת בתם המשותפת, שלכאורה נמסרה לאימוץ.
את ג'יין גילמה השחקנית ג'יין אלכסנדר, והייתה בזכות התפקיד מועמדת לפרס אמי בשנת 1985. בסרט הופיעה גם שרה גילברט בתפקיד בתה, ג'ין, בגיל 7.
ג'יין היא הדמות המרכזית בספרו של לארי מקמורטרי, "Buffalo Girls: A Novel" (1990), וסרט הטלוויזיה שעובד ממנו ב-1995, בכיכובה של אנג'ליקה יוסטון, לצד סם אליוט כביל היקוק.
ג'יין הצעירה היא הדמות המרכזית בסדרה המצוירת "The Legend of Calamity Jane" של ערוץ הילדים של האחים וורנר (1997)
בסדרת HBO, דדווד, מהשנים 2004–2006, רובין וייגרט מגלמת את קלמיטי ג'יין
ב-2012, בסדרה הפוני הקטן שלי, מוזכרת דמות בשם "קלמיטי מיין" (ג'יין הרעמה), על בסיס קלמיטי ג'יין
בסדרת המדע הבדיוני "Wynonna Earp", לדמות של ניקול הוט יש חתולה ג'ינג'ית בשם קלמיטי ג'יין
ב-Call of Duty: Black Ops (2010), במוד זומבים, ל-CZ 75 קוראים "קלמיטי וג'יין".
ב-Fallout 3 (2008), יש אזכור לקלמיטי ג'יין כשמשוחחים עם השריף במגטון.
במשחק הפייסבוק, FrontierVille, יש תלבושת לדמויות נשיות בשם "חליפת קלמיטי ג'יין".
במשחק Parasite Eve II (1999) כולל אזכור לקלמיטי ג'יין, שמופיע כשהמשתמש בודק פורטרט בחדר המלון.
במשחק Pirate 101 קלמיטי ג'יין היא אחת משבעת המופלאים.
קלמיטי ג'יין הופיעה כדמות ראשית-משנית במשחק הווידאו Wild Arms (1996).
במשחק הסלולרי "Fate/Grand Order" (2015) קלמיטי ג'יין מופיעה כדמות עזר שמפעילה כוחות עבור הדמות הראשית.
אזכור במשחק Fallout: New Vegas כאשר ע'ול משנה שם ומשרה, ובשנה 2287 שמה הוא "קלמיטי ג'יין".
Calamity Jane the Play מאת קתרין אן ג'ונס עלה לבמה במגוון תיאטראות ברחבי ארצות הברית.
קלמיטי ג'יין היא דמות מרכזית בסדרת הפאלפ Deadwood Dick, משנת 1877, מאת אדוארד וילר.
הסדרה הפופולרית כנראה הייתה התורמת העיקרית להפיכתה של קלמיטי ג'יין לדמות מוכרת לציבור הרחב.
ברטם צ'נדלר כלל דמות בשם "קלמיטי ג'יין ארלן" בסדרת Rim Worlds, המתרחשים בעתיד הרחוק בכוכבי ספר, כמקבילה למערב הפרוע של ארצות הברית.
בספר משנת 1964, Little Big Man, מאת תומאס ברגר, קלמיטי ג'יין נלחמת במתחזה.
קלמיטי ג'יין היא דמות מרכזית בספרו של לארי מקמורטרי, Buffalo Girls: A Novel (1990).
קלמיטי ג'יין היא דמות מרכזית בספרו של פיט דקסטר, 'Deadwood (1986).
גרסת יקום מקביל של קלמיטי ג'יין מופיעה בסיפור הקצר "Deadwood" באנתולוגיית הסטימפאנק Corsets and Clockwork (2011).
בסיפור מופיע גם ג'סי ג'יימס.
ברומן ההיסטורי In Calamity's Wake (2013),מאת נטלי קייפל, מרתה, או קלמיטי ג'יין, היא אחת משתי המספרות.
השנייה היא בתה של ג'יין, מייט.
קלמיטי ג'יין הוא השם שנותן ג'יימס בונד למחבט הגולף שלו בספר גולדפינגר, מאת איאן פלמינג, בשל נטייתו להחטיא את המטרה.
Calamity Jane, légende de l'Ouest, שכתב גרגורי מונרו ב-2010, הוא הביוגרפיה היחידה על קלמיטי ג'יין בשפה הצרפתית.
קלמיטי ג'יין מופיעה בספרו של מייקל קרייטון משנת 2017, "שיניי הדרקון".
קלמיטי ג'יין היא דמות ראשית באלבום באותו שם, בסדרה הצרפתית-בלגית, לאקי לוק, מאת מוריס ורנה גוסיני.
היא גם מופיעה באלבום Ghosthunt, מאת מוריס ולו הרטוג ון בנדה.
קלמן וסג"ל הייתה תוכנית אקטואליה יומית המוגשת בידי אראל סג"ל וקלמן ליבסקינד בערוץ כאן 11, החל מינואר 2019. שם התוכנית מבוסס על שני המגישים שלה.
בצורתה היא דומה לתוכנית ריקלין ושות מערוץ 20, בה אראל סג"ל הנחה, עד שעזב את הערוץ בסוף 2018. לעיתים הוגשה התוכנית בהחלפת אחד מהמגישים על ידי ליאת רגב או תמר אלמוג.
התכנית ירדה מהמסך באוקטובר 2020, עם חזרתו של אראל סג"ל לערוץ 20.
התוכנית שודרה בכל יום ב-19:00 למשך 50 דקות לפני המהדורה המרכזית בערב.
בימי חמישי הוגשה התוכנית על ידי ליאת רגב לבדה, והיא נקראת ביום זה "חמישי בשש".
ב-13/02/2020, הוחלט בתאגיד השידור להשעות את ארא"ל סגל מהנחיית התוכנית, בשל השתתפותו בסרטון עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, בניגוד לתקנות האתיקה של התאגיד לזמן בחירות.
ב-16/02/2020 פרסם ליבסקינד פוסט בפייסבוק שכותרתו "כל עוד התכנית "קלמן וסג"ל", תהיה בלי סג"ל, היא תהיה גם בלי קלמן.
אחזור לשדר בטלוויזיה, כשסג"ל יחזור", ובו יצא כנגד הצביעות שבהשעיית אראל סג"ל.
ב-17/02/2020 לאחר שיחת בירור עם ברוך שי, מנהל חטיבת החדשות של התאגיד, הוחזר סג"ל לתפקידו כמנחה התוכנית.
בהמשך אותה שנה, בד בבד עם הודעתו על מינוי מועצת תאגיד חדשה, הודיע אלדד קובלנץ, מנהל התאגיד ב-15/06/2020 על הורדת התוכנית מלוח השידורים.
ב-21/06/2020, שלח אראל סג"ל מכתב התראה לקובלנץ, ולפיו ההחלטה להוריד את התוכנית אינה חוקית שכן התקבלה בחוסר סמכות, וב-27/06/2020 פנה ארגון העיתונאים לבית הדין לעבודה למניעת ביטול התוכנית.
ב-27/07/2020, הגיעו ארגון העיתונאים והתאגיד להסכמה כי התוכנית תישאר בשידור לכל הפחות עד לקיום דיון בנושא במועצת התאגיד החדשה.
קלמן, מלך הונגריה (בהונגרית: Kálmán, בקרואטית: Koloman Učený, שכינויו היה "קלמן בעל הספר"
Könyves Kálmán, סקשפהרוואר, סביב 1070 – סקשפהרוואר, 3 בפברואר 1116) היה מלך הונגריה מבית ארפאד משנת 1095, מלך קרואטיה משנת 1102, מלך דלמטיה משנת 1106 עד מותו.
אביו היה גזה הראשון, מלך הונגריה, בנו של בלה הראשון.
אמו הייתה המלכה סופיה, בתו של הנסיך ארנולף מלימבורג, בלגיה, אשתו הראשונה הייתה הרוזנת הסיציליאנית פליציה מהוטוויל, ואשתו השנייה הייתה הנסיכה אופמיה מקייב, בת לבית רוריק, בתו של ולדימיר השני, נסיך קייב.
כבר בחייו הוא נחשב לאחד השליטים המשכילים ביותר באירופה.
הוא יועד במקור לקריירה כנסייתית, והגיע לדרגה של כומר בכיר: תחילה הפך לבישוף של נאג'ואראד (כיום אוראדיה), אחר כך לבישוף של אגר.
בשל כך נקבע שיורשו של לאסלו הראשון (הקדוש) יהיה אחיו של קלמן, הנסיך אלמוש.
לבסוף בכל זאת הכתירו את הבישוף קלמן למלך.
אלמוש שקלמן הרעיף עליו כבוד רב והיה לו מעמד בכיר ומשפיע, ניסה במשך שנים רבות לקשור קנוניות נגדו ולתפוס את כתר המלכות, עד שסבלנותו של קלמן פגה והוא ציווה לעוור את אחיו וגם את הבן של אלמוש, אחיינו בלה.
אחרי מותו של קלמן, הנסיך אלמוש ובהמשך גם בנו המלך בלה השני העיוור, ניסו להשחיר את זכרו של קלמן, אך ללא הצלחה.
המדיניות שקלמן נקט בה בימי הביניים נחשבה נאורה מאוד, ולכן התקשו אויביו להכתים את תהילתו.
בנוסף, הוא הצטיין כפוליטיקאי וכמפקד, ניצח בקרבות רבים וזכה עבור מלכי הונגריה בכס המלוכה הקרואטי שנשאר בחזקתם למשך 800 שנה, אף השיג את כס המלכות של דלמטיה.
קלמן היה אחד המדינאים החזקים והמוערכים ביותר בתולדות הונגריה.
לאחר מותו של קלמן, עלה בנו אישטוואן השני לכס המלכות.
על שלטונו של אישטוואן הקשו טענת לכס המלכות מצד בוריס קלמנוס (שנולד אמנם לאשתו של קלמן, אך קלמן לא הכיר בו כבנו בשל ניאוף, לכאורה, של אשתו) וכן המלחמה עם האימפריה הביזנטית.
אישטוואן מת לבסוף ללא יורש בשנת 1131, והכתר עבר לידי בלה השני, הצאצא של הנסיך אלמוש.
דודו של קלמן, לאסלו הראשון, ייעד אותו כאמור לכמורה, אך קלמן נמלט תחילה לפולין בעזרת כמה לורדים כדי שלא יקדשו אותו.
כאשר המלך רצה להסדיר את מערכת היחסים שלו עם האפיפיור, שהתקררו בגלל פיוסו עם היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הוא קרא לילד הביתה וסימן אותו כממשיך דרכו וכיורש העצר במקום הנסיך אלמוש, שהיה אחיו הצעיר של קלמן ויורש העצר עד אז.
מכיוון שמלכי בית ארפאד המאוחרים הגיעו מענף אלמוש, הכרוניקות מציירות תמונה לא נוחה של קלמן, כצולע, מגמגם וגיבן.
עם זאת, אין זה סביר כי בישוף או מלך היו יכולים להיות ממש מגמגמים, צולעים, פוזלים וגיבנים; זה היה מונע למנותם לתפקיד הן על ידי כללי הכנסייה והן על ידי הציפיות של הלורדים בני דורם.
הוא ככל הנראה לא היה אתלטי כמו אחיו הקשוח, אך שנינותו ואוריינותו הגבוהה באופן יוצא דופן, שבגללו כונה בשם קלמן בעל הספר, הוכיחו עד מהרה את כשירותו.
לאחר מותו של לאסלו הראשון (29 ביולי 1095), קלמן הפך למלך הונגריה; בתחילה נראה היה שהוא יחלוק את השלטון עם אחיו אלמוש, שעוד לאסלו מינה אותו למושל קרואטיה הרי קלמן היה צריך לאבטח את הונגריה במסע הצלב הראשון כנגד הכוחות שצעדו דרך הונגריה.
לראשונה במרץ 1096 הורשו האבירים הצרפתיים של "וולטר ללא רכוש" (Walter Sans Avoir) לעבור דרך הונגריה, אך באזור זמון (משנת 1934 חלק מבלגרד) כבר נאלץ קלמן למנוע את השוד של חלק מהאבירים.
עם זאת, הוא גם סייע במשלוח מזון לקבוצה השנייה של הצלבנים בהנהגת פטרוס הנזיר מאמיין בצרפת; כוחות אלה הושמדו על ידו כאשר הם תקפו את הכוחות ההונגרים שליוו אותם ליד זמון והרגו 4,000 לוחמים הונגרים.
עם זאת, הוא הרשה לכוחות וולקמר וגוטשאלק להיכנס לשטח הונגריה; כוח אחד הובס על ידי כוחות המלך בניטרה בגין שוד, והכוח השני הובס על ידי המלך עצמו ליד מושון.
הרוזן אמיכו מליינינגן כבר לא קיבל אישור להיכנס להונגריה, ולכן הוא הטיל מצור על טירת מושון.
גוטפריד מבויון, (נולד ככל הנראה בשנת 1060, מת ב-18 ביולי 1100, בירושלים היה ממנהיגי מסע הצלב הראשון ושליטה הראשון של ממלכת ירושלים הצלבנית) היה מנהיג הצבא העיקרי שהגיע אז לגבול, ביקש לדעת למה המלך לא נותן לו לעבור, אך הם נפגשו והגיעו להסכמה בישיבה בשופרון.
גוטפריד סיפק ערבים כדי להבטיח התנהגות ממושמעת של כוחותיו במהלך המעבר, והוא עצמו ביקר את המלך, שליווה בעצמו את העוברים על ידי צבא הונגרי גדול למדי, וסיפק את הכל לצלבנים העוברים.
באמצע נובמבר 1096 הוא נפרד מהם לשלום.
אף על פי שהוא השאיר את הערים הדלמטיות תחת השפעת הרפובליקה של ונציה, הוא לא נתן את התואר נסיך דלמטיה-קרואטיה לדוג'ה, וכדי לבסס את כוחו כרת ברית עם הכוח הימי החדש והעולה, הנורמנים של סיציליה, על ידי נישואים עם פליציה, בתו של רוג'רו הראשון, רוזן סיציליה.
בהזמנתו של הדוכס הגדול מקייב, נלחם קלמן נגד דוד איגורביץ' נסיך ולהיניה וכבש את פשמישל.
עם זאת, בשנת 1099 הוא הובס קשות בקרב על הוויאר ונאלץ לסגת.קלמן כרת ברית גם עם ביזנטיון בשנת 1104, כשהשיא את בתו של לאסלו (שכבר מת) פירושקה ליוחנן השני קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית בנו הבכור של הקיסר אלכסיוס הראשון.
בהסתמך על ברית זו, הוא תקף את דלמטיה בשנת 1105, וזאדר (זדר), טראו (טרוגיר), ספלטו (ספליט) ורוב האיים נכנעו מרצון לקלמן.
לפיכך הוא הבטיח את הממשל העירוני של הערים.
הדוג'ה אורדלפו פליארו הדוכס ה-34 של ונציה נאלץ להסתפק ולוותר על התואר של נסיך דלמטיה וקרואטיה.
בשנת 1108 הוא כבר נלחם יחד עם צבאו של קלמן והביזנטים בפוליה נגד בוהמון הראשון, נסיך אנטיוכיה.
קלמן ביצע רפורמה והקל על חוקי קודמו המלך לאסלו, עונש מוות הופעל בתדירות נמוכה יותר והוא ביטל את ההודאה באשמה באמצעות עינויים.
הוא קיבל את ההחלטה על הצליבט וויתר על זכות לאינווסטיטורה (שלאסלו סירב לעשות), אך גם קלמן לא איפשר לבישופים להישבע שבועת וסאל לאפיפיור.
הוא חייב את ביצוע טקסי הנישואים רק דרך הכנסייה.
כדי לא למנות אנשים חסרי השכלה לתפקידים כנסייתיים הורתה הסינוד באסטרגום לכמרים בעלי התפקידים בכנסייה לדבר זה עם זה לטינית.
כדי למנוע את שקיעת הרכוש והעושר המלכותי, הוא הורה שאחוזות של האצילים יעברו לרשות המלך כשלא יהיה יורש חוקי גבר.
במשך תקופה ארוכה הוא הגדיר את השימוש בתארים "נסיך טרנסילבניה" ו"דוכסות קרואטיה".
הוא הוציא תקנות לגבי סחר העבדים, לגבי היהודים ולגבי ההגנה על המדינה.
בעקבות מסע הצלב הראשון הגיעו יהודים רבים לתוך ממלכת הונגריה והגירה זו אילצה את המלך לחוקק את חוק היהודים של המלך קלמן שהיה הראשון בממלכה.
אושבאט קלמן (במקור עד 1916 רוט, (בהונגרית: Osvát Kálmán; אוראדיה, 18 בינואר 1880 – בודפשט, 1 באוגוסט 1953) היה רופא, סופר יהודי-הונגרי, עורך.
הוא אחיו הצעיר של ארנו אושבאט.
קלמן אושבאט נולד במשפחה יהודית והיה דמות חשובה בחיי הספרות ההונגרית בטרנסילבניה.
על פי השכלתו המקורית הוא היה רופא.
בשנים 1919–1920 כתב מאמרים בכתב העת "אנשי העתיד" (Jövő Népe) ואחר כך היה זה שהשיק את כתב העת הספרותי ההונגרי הראשון ברומניה, זורד אידה (Zord Idő) שהתפרסם משנת 1919 בטרגו מורש.
הוא היה העורך של כמה כתבי עת ספרותיים (מדריך, רפריז, מכתבי יום שני של קלמן אושבאט וכו').
בשנת 1945 פרסם את כתבי אחיו ארנו אושבאט.
קלמונט לימון דבש (1 בספטמבר 1927 – 28 במרץ 1996) היה ממתנדבי חוץ-לארץ (מח"ל) ומראשוני חיל הים.
שירת בחיל הים מ-1948 עד 1980, והיה רס"ר המשחתת אילת, רס"ר בית ספר לחובלים ורס"ר חיל הים.
לאחר שחרורו ניהל את מחלקת התפעול של נמל חיפה (1980–1990).
קלמונט (לימון) דבש, בכור מבין 7 אחים ואחיות, נולד לדוד ולרובינה בטריפולי שבלוב ביום ד' באלול התרפ"ז, 1 בספטמבר 1927. בתחילת שנות ה-40 ברח עם משפחתו לתוניס השכנה בשל כניסת הגרמנים ללוב.
בתחילת 1948 הצטרף לשורות המח"ל ועסק בהעמסת סחורות על ה"אלטלנה" בנמלי צרפת.
קלמונט עלה לישראל בספינת המעפילים "נחשון-הקסטל", נתפס על ידי הבריטים ונאסר במחנות המעצר בקפריסין.
עם הקמת המדינה הצטרף לחיל הים ושירת בו כ-32 שנים בתפקידים שונים.
בגיל 17 התגייס דבש בלוב למח"ל הגיע לצרפת ועסק במסגרת האצ"ל בהעמסת ציוד וסחורות על גבי ה'אלטלנה', חודשים לפני הפלגתה לישראל.
ב-14 באפריל 1948 עלה קלמונט ארצה על האנייה 'נחשון - הקסטל', כשעל סיפונה 550 מעפילים ואנשי הפלי"ם שסייעו בהעלאתם.
ב-28 באפריל, עם התקרבות האנייה לחופי הארץ, השתלטו חיילים בריטים על האנייה בכוח רב שכלל שימוש באלות, זרנוקי מים וגז מדמיע.
הבריטים נתקלו בהתנגדות המעפילים ואנשי הפלי"ם שעל סיפונה.
במהלך העימות נפצע קלמונט בראשו וגורש למחנות המעצר בקפריסין, כמו יתר מעפילי ה'נחשון'.
במהלך תקופת המעצר בקפריסין השתתף במספר ניסיונות בריחה שנכשלו.
עם סגירת מחנות המעצר וקום המדינה עלה דבש לישראל והצטרף לחיל הים כימאי.
חיל הים – שנים מוקדמות
דבש שירת על גבי מגוון כלי שיט של חיל הים הצעיר וביניהם ק-26 ה"יוקטן" וה- ש-45 ה"טאג האפור".
את תפקידו הראשון כרס"ר ביצע דבש על גבי הפריגטה ק-28 אח"י מבטח.
באוגוסט 1953 יצא על גבי אח"י מבטח ק-28 (שהפליגה יחד עם אח"י משגב (ק-30)) ליוון לצורך מתן טיפולים הומניטריים לנפגעי רעידת האדמה שפקדה את איי יוון, בשנת 1954 השתתף בהעלאת עצמותיו של הברון דה רוטשילד לקבורה בארץ על גבי הפריגטה אח"י מבטח (ק-28).
מתוקף תפקידו, ניהל דבש את טקס קבלת הארונות בצרפת ובארץ.
בשנת 1959, חזר קלמונט כנספח לצוות הפריגטה אח"י מבטח (ק-28), בהפלגתה הארוכה - "מבצע מנגו" והאחרונה בשירות חיל הים הישראלי לציילון.
בשנת 1956 נשלח דבש כחלק מצוות מקדים להביא ארצה את המשחתת ק-40, אח"י אילת, מאנגליה.
ב-21 באוקטובר 1967 טובעה המשחתת אילת על ידי סטי"לים מצריים מול חופי פורט סעיד.
47 מאנשי צוות האנייה קיפחו את חייהם ו-91 נפצעו.
דבש, שלא החמיץ מעולם הפלגה עם אנשיו, לא היה על האנייה באותה עת עקב מחלה.
מתוקף תפקידו כרס"ר האילת ליווה את המשפחות והנפגעים בלוויות, בבתי החולים ולאורך תהליכי הזיהוי והשיקום.
דבש נותר בקשר עם רבים מניצולי צוות האילת והיה פעיל שנים רבות בעמותות להנצחתן.
שנים מאוחרות – חיל הים
לאחר הטבעת משחתת אילת עבר קלמונט לשמש כרס"ר בית הספר לחובלים בבה"ד חיל הים, שם שירת כ-11 שנים.
בשנת 1975 קיבל מהאלוף בנימין (ביני) תלם את תפקיד רס"ר חיל הים.
בקיץ 1976 יצא לארצות הברית לארגון הופעת צוותי הספינות מבצע פעמון החירות.
בשנת 1978, העניק לו מפקד חיל הים מיכאל ברקאי, דרגת קצונה של כבוד, והוא שירת בדרגת סרן במטה חיל הים כראש מדור משטר ומשמעת.
קלמונט שירת בצה"ל למשך 32 שנה והיה אחראי לעיצוב דמותם של קציני החיל לדורותיהם.
עם פרישתו כיהן דבש למעלה מעשור כראש מחלקת תפעול של נמל חיפה.
לאחר המסע הארוך מטריפולי שבלוב לישראל השתקע דבש והקים משפחה בקרית ים.
תחילה ב"שיכון צבא הקבע" בקרית ים ב' עם רבים מחבריו אנשי הצבא ולאחר מכן לבית צנוע בקרית ים א'.
בשנת 1953 נישא קלמונט לבחירת לבו אסתר מבית אדרי.
אסתר נולדה בפריז ב-1934 וברחה עם כל משפחתה מהעיר בעקבות כיבוש צרפת על ידי גרמניה.
לאחר מסע ארוך חוצה יבשות עלתה לישראל מטנג'יר שבמרוקו בתאריך ה-8 למאי 1945. אסתר וקלמונט הכירו במסגרת חברתית של אנשי חיל הים בחיפה.
לזוג נולדו ארבעה בנים, ושניים מהם שירתו גם הם בחיל הים.
לאחר שיצא לגמלאות חלה קלמונט ונפטר בפתאומיות בגיל 68.
קלמוספונדילוס (שם מדעי: Calamospondylus; מילולית: "חוליות קולמוס") הוא סוג של דינוזאור תרופוד שהתקיים באנגליה של הקרטיקון התחתון שלפני 130 מיליון שנה מזמננו.
הממצאים של דינוזאור זה התגלו ותוארו ב-1866 בידי וויליאם פוקס בתצורות וסקס שבאי וייט, מדרום לאנגליה.
הממצאים כללו רק שרידי עצם העצה ובסיס אגן ירכיים חלקי באורך של 6 ס"מ שדמה לזה של תרופודים קטנים ודו-רגליים ממשפחת הקומפסוגנתוסיים כמו האריסטוסוכוס, כאשר מספר חוקרים רואים בו מין של אריסטוסוכוס.
חוקרים רבים רואים בסוג זה מוטל בספק מאחר שטיב הממצאים הבודדים לא מתאים לקביעת סיווגו והוא נחשב למין של אריסטוסוכוס.
ואולם מחקר של החוקר נאיש (Naish, 2002) הציג הבדלים גדולים בין מבנה הכסל והעצה של האריסטוסוכוס לממצאי המין ומוכיח שהממצאים הראשונים היו של דגימה נפרדת שאינה שייכת לאותו הסוג, כך שהסוג עדיין לגימיטי.
קלמליזאורוס (שם מדעי: Klamelisaurus; מילולית: "לטאת הרי קלמלי") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הממנצ'יזאוריים, אשר התקיים במשך היורה התיכון של סין, לפני 165 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים של הדינוזאור התגלו בתצורות שישוגו שבשינג'יאנג ואלה תוארו למדע ב-1993 בידי החוקר הסיני ג'או שיג'ין.
הממצאים כללו שלד די שלם למעט הגולגולת.
דינוזאור זה היה בעל צוואר ארוך וחוליות קשותות שתמכו במבנה הארוך שלו.
פאול הוא הגיע לאורך 13 מטרים, כשמחצית האורך כולל את הצוואר ולמשקל של 6 טונות בממוצע.
מבנה הצוואר יכל להזדקף כדי להגיע לצמרות עצים ולאכול מעליהם והזנב איזן אותו ואולי אף הגן עליו מטורפים מקומיים כמו המונולופוזאורוס והסינרפטור.
לצידו התגלו ממצאי בלוזאורוס שלעיתים נחשב לחבר בסוג זה, אף שכיום רוב החוקרים רואים בבלוזאורוס סוג עצמאי, מאחר שמבנה העצמות שונה מעט וגם גיל הממצאים.
קלמן זאטון במקור עד 1904 פרוינד, (בהונגרית: Zátony Kálmán; בודפשט, 3 במרץ 1886 – לונדון, 30 באוקטובר 1957) היה שחקן תיאטרון ושחקן קולנוע יהודי-הונגרי.
אחיו דז'ה פרוינד היה אדריכל.
קלמן פרוינד נולד במשפחה יהודית כבנם של יונאש (יונה) פרוינד (1848–1922) ושל פאני ברגמן (1851–1937).
סבו וסבתו מצד אביו היו ארמין פרוינד וקטלין שטרן, וסבו וסבתו מצד אמו היו ז'יגמונד ברגמן ותרזיה זקס.
בסיום לימודיו בבית הספר התיכון, הוא נרשם ל"אקדמיית השחקנים", שם קיבל דיפלומה ב-1907. ב-1910 החתים אותו במאי התיאטרון איגנץ קרצ'אני.
הוא הופיע בטימישוארה, בברטיסלאבה ובמישקולץ.
ב-1912 נסע לסגד, משם עבר לבודפשט כבר באותה השנה והפך חבר בלהקת תיאטרון הקומדיה של בודפשט מה-1 בספטמבר, שם זכה להצלחה מסחררת בתפקיד שאנדור פאזמאן בהצגה "נערות טינדרלק" (Tündérlaki lányok).
בשנת 1914, בעת שפרצה מלחמת העולם הראשונה, הוא שהה בספא צרפתי.
נעצר ונכלא בפריז, אך הצליח להימלט.
בשובו הביתה, גויס, נשלח לשדה הקרב ונפל בשבי הרוסי.
שם הקים להקת שבויי מלחמה הונגרים בקרסנויארסק בדרום סיביר יחד עם השחקן לאסלו פלדני.
ב-14 באוגוסט 1920 כבר הופיע שוב בתיאטרון הקומדיה
צילם את סרטו הראשון בברלין.
חבר בתיאטרון ההונגרי מ-1 בספטמבר 1925
בשנים 1928–1929 שיחק שוב בתיאטרון הקומדיה
מ-1930 עבד ללא חוזה קבוע.
מדי פעם הופיעה בתיאטראות שונים.
כבר בתחילת הקריירה התחיל לשחק גם באופרטות :
בתיאטרון האופרטה של בודפשט ב-1925
מ-1940 עד 1944, הורשה להופיע רק בפני קהל יהודי בהופעות בתיאטרון גולדמארק במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
הוא הצליח לשרוד את שואת יהודי הונגריה ואחרי מלחמת העולם השנייה בין 1945 לבין 1949 היה אמן בתיאטרון הקומדיה של בודפשט, בשנת 1951 שוב בתיאטרון הקומדיה וכן בתיאטרון האופרטה של בירת הונגריה.
אשתו הייתה קלרה טאטאי, איתה התחתן ב-24 בנובמבר 1924 בבודפשט.
בין שתי מלחמות העולם שיחק בסרטי קולנוע רבים, אילמים ומדברים כאחד:
קלמאר היא קומונה בפרברים הדרום-מערביים של פריז, צרפת.
העיירה מחולקת לשני חלקים, מופרדים על ידי יער: bas Clamart, המרכז ההיסטורי, ו-petit Clamart עם עיור שפותח בשנות ה-60 והחליף את שדות האפונה ששכנו במקום.
קנטון קלמאר כולל רק חלק מהקומונה.
החלק השני של הקומונה שייך לקנטון לה פלסיס-רובינסון.
שם העיר מפורסם בגסטרונומיה הצרפתית.
התמחות עם אפונה כתוספת, נקראת " à la Clamart".
מכיוון שהיא קרוב הלפריז ולשוק המרכזי שלה (לה אל), האפונה של קלמארט הייתה הראשונה של העונה.
ניסיון ההתנקשות של דה גול
ב-22 באוגוסט 1962 נשיא צרפת שארל דה גול היה יעד לניסיון התנקשות שארגן לוטננט-קולונל ז'אן בסטיאן-ת'ירי של חיל האוויר הצרפתי.
כאשר הסיטרואן DS 19 השחורה של דה גול עברה דרך פטיט-קלמארט פגשה אותה מטח של אש תת-מקלעים.
דה גול ופמלייתו, שכללה את אשתו, שרדו את הניסיון ללא נפגעים או פציעות חמורות, בעוד שמבצעי הניסיון נעצרו כולם והועמדו למשפט.
מנהיג ניסיון ההתנקשות, ז'אן בסטיאן-ת'ירי, הוצא להורג על ידי כיתת יורים לאחר הרשעתו ב-1963, והיה האדם האחרון שהוצא להורג על ידי כיתת יורים בצרפת.
תחנת קלמר, השייכת לקו רכבת הפרברים טרנסיליאן פריז-מונפרנאס, נמצאת בעיר.
ישנם גם מספר קווי אוטובוס המקשרים בין קלמאר לעיירות שכנות.
לקלמארט יש מספר בתי ספר יסודיים, ושיוך התלמידים נקבעת לפי מקום המגורים שלהם.
בית ספר תיכון: לקלמארט יש בית ספר תיכון אחד, הממוקם בסמוך ל-Haut de Clamart': Lycée Jacques Monod
אנרי מאטיס חי בקלמארט לפני מלחמת העולם הראשונה.
ז'אן ארפ וסופי טאובר-ארפ חיו בקלמאר בשנות ה-30.
יאסר ערפאת מת בבית החולים של קלמאר בשנת 2004.
ז'אן בסטיאן-ת'ירי, מנהיג ניסיון ההתנקשות בשארל דה גול ב-1962.
ניקולאי ברדיאייב מת בקלמאר ב-1948.
בולאט אוקוג'אבה מת בקלמאר ב-1997.
חאתם בן ערפה נולד בקלמאר ב-1987.
ת'אופן, ארכיבישוף ותאולוג של הכנסייה האורתודוקסית המזרחית, חי כאן ב-1931.
ביופורד דילייני, אמן יליד אמריקה, עבר לעיר ב-1953.
ונסן פוארייה, שחקן כדורסל מקצועי של ריאל מדריד מהליגה ACB, נולד בקלמאר ב-1993.
סלין בוטייה, שחקנית גולף מקצוענית בסבב LPGA ובסבב האירופי לנשים, נולדה בקלמאר ב-1993.
אלכסנדר בלונז, שחקן כדוריד נורווגי נולד בקלמאר בשנת 2000.
אלרי בליין, מחבר YA, התגורר בעיר לפני שהיגר לארצות הברית ב-2021.
קלמאר היא עיר תאומה עם:
נהר קלמבו מהווה חלק מהגבול בין זמביה למחוז סונגווה , בטנזניה.
זהו נהר קצר יחסית הזורם ברמת אופיפה כ־30 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר מבאלה , בגובה של כ-1800 מטרים היורד לבקעת האלברטיני ונכנס לקצה הדרום-מזרחי של אגם טנגניקה הנמצא בגובה של כ-770 מ'.
מפלי קלמבו , הם המפלים הנמצאים במקום השני בגובהם באפריקה (אחרי מפלי טוגלה בדרום אפריקה).
מתחת למפלים זורם הנהר בערוץ עמוק.
לאורך הנהר והמפלים שלו נמצאים אתרים ארכאולוגיים פרהיסטוריים חשובים, מלפני 300.000 שנים, על פי בדיקות רדיולוגיות של הפחמן שנמצא באתרים.
הרב קלמן אליעזר פרנקל היה עסקן ציבורי מפעילי המזרחי והפועל המזרחי, פובליציסט מחבר ספרים ומו"ל.
נולד בשדליץ שבפולין בט"ו אלול, ה'תרנ"ה לאביו אברהם אבא מתלמידי בעל "האבני נזר" (צאצא של רבי אבא חריף מקאליש, נכדם של המגן אברהם והמאור ושמש, והיה גם צאצא לרבי יחיאל מיכל מנמירוב), ולאימו נחמה (ביתו של רבי ישראל סיני זיידנצייג).
למד בתלמוד תורה ובישיבה ובשנת ה'תרע"ח נשא את אשתו ברכה אסתר ליכנטשטיין.
היה חבר הוועד הארצי של המזרחי בפולין, ייסד את תנועת צעירי המזרחי וניהל את מרכז המפלגה בין השנים ה'תר"פ-ה'תרפ"ד וסגן יו"ר ועד הקהילה בראדזין.
בחורף ה'תרפ"ד עלה לארץ וניהל מהארץ את מחלקת העלייה והעבודה במרכז בירושלים.
אחר כך עבר לתנועת הפועל המזרחי ובהמשך שימש כחבר המועצה הדתית של תל אביב-יפו.
בארץ היה מתלמידיו הקרובים של הראי"ה קוק והיה המעלה על הכתב את דרשות הרב הנאמרות בשבת בשעת רעוא דרעוין, אותם לאחר מכן ערך והדפיס בספר שמועות ראי"ה.
במסגרת פעולתו בכתיבה תורנית ופובלציסיטית היה עורכו של כתב העת "הכרם".
בתו, נחמה - חתנו משה דוד ישקונר.
בתו, דינה - חתנו יהושע משה ונגוש.
המזרחי - מהותו וחוקתו ה'תרפ"ו
שמועות ראי"ה מאמריו של הראי"ה קוק, ה'תרצ"ט
תשובות הלכתיות ממנו נדפסו בספר "שם עולם" ומאמרים שכתב נדפסו במאספים: שערי תורה, אהל יצחק, תל תלפיות, המאסף (שי"ל בירושלים), הפוסק (שי"ל בתל אביב), ובעיתונים דאר היום, התור, הצופה, היסוד הבוקר ונתיבה.
קלמאן סקי הוא שחיין צרפתי, זוכה מדליית ארד אולימפית (פריז 2024) וסגן אלוף אירופה (רומא 2022) במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
סקי נולד וגדל באקס-אן-פרובאנס שבצרפת.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה ביוני-יולי סיים במקום 23 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 52.76 שניות.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה באוגוסט זכה במדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:32.50 דקות יחד עם יוהאן אנדוייה-ברואר, אנטואן ויקרא ומקסים גרוסה, אחרי איטליה (3:28.46 דקות) ולפני אוסטריה (3:33.28 דקות).
בנוסף, סיים במקום 11 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 52.10 דקות, ובמקום 39 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 24.22 שניות.
באולימפיאדת פריז שנערכה ביולי-אוגוסט זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, לאחר ששחה בשלב המוקדמות של המשחה.
קלמבקה היא עיר ורשות מוניציפלית במחוז תסליה שבמרכז יוון.
העיר ידועה בעולם בעיקר בזכות מיקומה הגאוגרפי הייחודי: היא שוכנת ממש למרגלות צוקי המטאורה המפורסמים, עליהם בנויים המנזרים התלויים שהוכרזו כאתר מורשת עולמית.
מעבר להיותה שער הכניסה למטאורה, קלמבקה היא עיר בעלת היסטוריה רציפה של למעלה מ-3,000 שנה, אשר שימשה כנקודה אסטרטגית חשובה במלחמות מקדוניה וכמרכז נוצרי ביזנטי חשוב.
לאורך ההיסטוריה שונה שמה של העיר מספר פעמים, בהתאם לשליטים ששלטו באזור:
איגיניון (Aiginion): זהו שמה העתיק של העיר בתקופה ההלניסטית והרומית.
השם מוזכר בכתביו של ההיסטוריון סטרבו.
סטאגי (Stagi): החל מהמאה ה-10 לספירה, בתקופה הביזנטית, נקראה העיר "סטאגי" (ברבים: הטיפות או הקדושים).
שם זה עדיין משמש את הכנסייה האורתודוקסית, והבישוף המקומי נקרא "מטרופוליט סטאגי ומטאורה".
קלמבקה: השם הנוכחי ניתן לעיר בתקופת השלטון העות'מאני.
מקור השם הוא בשפה הטורקית: "Kale-bak" שפירושו "מצודה נאה" או "מבט למצודה", ככל הנראה בשל מיקומה האסטרטגי והצוקים המבוצרים שמעליה.
ההיסטוריה של קלמבקה שזורה במאבקים על השליטה במעבר בין תסליה לצפון יוון ומקדוניה.
העיר העתיקה איגיניון (Aiginion), ששרידיה טמונים תחת קלמבקה המודרנית, הייתה עיר-מבצר בעלת חשיבות גאופוליטית עליונה בעולם ההלניסטי.
מיקומה בנקודת החיבור בין רכס הרי הפינדוס לבין המישור הפורה של תסליה הפך אותה ל"שומרת השער" של יוון המרכזית; כל צבא שביקש לעבור מאפירוס במערב לתסליה במזרח או למוקדון בצפון, היה חייב לחלוף דרכה ולשלוט בה.
שמה של העיר, הנגזר ככל הנראה מהמילה היוונית העתיקה ל"עז" (Aiga), מרמז על אופיו ההררי והתלול של האזור, שהיה בלתי עביר ללא שליטה בנקודה זו.
על פי הגאוגרף סטרבו, העיר איגיניון השתייכה לשבט הטימפאי (Tymphaei) והייתה חלק מהקונפדרציה המוקדונית, כשהיא משמשת עוגן צבאי וכלכלי כאחד.
לצד חשיבותה הצבאית, העיר הייתה מרכז פולחן משמעותי.
ממצאים ארכאולוגיים, ובעיקר כתובות עתיקות שנמצאו בשימוש משני (Spolia) בקירות כנסיית "עליית מרים" הביזנטית בעיר, מעידים כי במקום עמד מקדש מפואר לאל אפולו.
כתובות אלו חושפות כי תושבי איגיניון קיימו פולחן סדיר לאל השמש והאמנויות, והמקדש היווה את לב הקהילה לפני הגעת הנצרות.
בשנת 167 לפנה"ס, בשלהי המלחמה המקדונית השלישית, עמדה העיר במבחן קשה מול האימפריה הרומית העולה.
המצביא הרומי לוקיוס איימיליוס פאולוס, לאחר שהביס את המלך המקדוני פרסאוס בקרב פידנה, יצא למסע עונשין לדיכוי הערים שתמכו במוקדון.
בעוד שערים שכנות דוגמת טריקה (כיום טריקלה) מיהרו להיכנע, תושבי איגיניון סירבו לפתוח את שעריהם.
בתגובה, הטיל פאולוס מצור על העיר, וכשנפרצו החומות, הורה על ביזה מוחלטת והרס העיר למען יראו וייראו.
למרות החורבן הקשה, המיקום האסטרטגי של איגיניון לא אפשר לה להישאר נטושה לאורך זמן, והיא השתקמה במהירות.
העדות החזקה ביותר למעמדה המחודש כמעוז צבאי מגיעה מכתביו של יוליוס קיסר עצמו בספרו "מלחמת האזרחים".
בשנת 48 לפנה"ס, במהלך המאבק הגורלי מול פומפיוס, בחר קיסר באיגיניון כנקודת הכינוס של צבאו.
העיר שימשה כמקום המפגש הקריטי בין הכוח העיקרי של קיסר שהגיע מהים האדריאטי לבין הלגיון של הגנרל שלו, דומיטיוס קלווינוס, שהגיע ממקדוניה.
קיסר מתאר את העיר כבסיס בטוח שאפשר לו לנוח, להצטייד מחדש ולאחד כוחות לפני היציאה לקרב פרסלוס המכריע, מה שמעיד כי במאה הראשונה לפנה"ס שבה העיר להיות צומת דרכים מרכזי ומבוצר היטב באימפריה.
במהלך ימי הביניים עברה העיר תמורה משמעותית, כשהיא משילה מעליה את זהותה הפגאנית העתיקה ומאמצת זהות נוצרית אדוקה תחת השם סטאגי (Stagi).
שם זה, שהופיע לראשונה בכתבים מהמאה ה-10, הפך למזוהה עם העיר למשך מאות שנים ומשמעותו קשורה ככל הנראה ל"טיפות" (Stagon) – דימוי המקשר בין צוקי המטאורה הנוטפים מים או נראים כטיפות אבן היורדות מהשמיים.
בתקופה זו הפכה סטאגי למרכז דתי רב-השפעה ושימשה כמושב בישוף (Episcopal See) שהיה כפוף למטרופוליט של לריסה, אך נהנה מאוטונומיה רבה בשל ריחוקו הגאוגרפי.
חשיבותה הדתית של העיר גברה באופן דרמטי החל מהמאה ה-11, עם הגעת הנזירים המתבודדים הראשונים למערות בצוקי המטאורה; העיר שימשה כעורף הלוגיסטי והרוחני עבורם, והבישוף של סטאגי היה הסמכות הדתית העליונה שאישרה את פעילותם.
אחד המסמכים ההיסטוריים החשובים ביותר בתולדות העיר הוא ה"כריסובול" (בולה מזהב) של הקיסר הביזנטי אנדרוניקוס השלישי פלאולוגוס משנת 1336. מסמך מלכותי זה שרטט בפירוט את גבולותיה של בישופות סטאגי והעניק לה זכויות יתר נרחבות ובעלות על כפרים ושטחים חקלאיים רבים באזור, עדות לעושרה וחשיבותה של העיר באותה עת.
עם זאת, העושר משך גם כובשים; בעקבות מסע הצלב הרביעי וכיבוש קונסטנטינופול בשנת 1204, נותקה העיר מהממשל המרכזי ועברה לשליטת נסיכות אפירוס, מדינה יוונית עצמאית שנלחמה על ירושת האימפריה.
המאה ה-14 הביאה עמה תהפוכות נוספות כאשר העיר נכבשה וסופחה לזמן קצר לאימפריה הסרבית המתרחבת תחת שלטונו של סטפן דושאן ואחיו סימאון אורוש (Simeon Uroš), שהפך את העיר טריקלה השכנה לבירתו אך ראה בסטאגי נכס אסטרטגי לשליטה במעברי ההרים.
תקופה סוערת זו התאפיינה גם במאבק פנימי מתמשך על עצמאות: ככל שקהילות הנזירים במטאורה התחזקו והקימו את המנזרים הגדולים (כמו "מטאורון הגדול"), כך גבר המתח בינם לבין הבישוף של סטאגי, כאשר הנזירים דרשו וקיבלו לבסוף מעמד עצמאי המשוחרר ממרותו של הבישוף העירוני.
התקופה המודרנית ומלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם השנייה ספגה קלמבקה מכה קשה ביותר.
העיר הייתה מוקד פעילות של המחתרת היוונית נגד הכיבוש האיטלקי והגרמני.
ב-18 באוקטובר 1943, כפעולת עונשין, נכנסו כוחות הכיבוש הנאציים לעיר ושרפו אותה כמעט עד היסוד.
רוב בתי העיר נחרבו, ותושבים רבים הוצאו להורג.
בשל אירוע טראומטי זה, מוכרת קלמבקה רשמית על ידי ממשלת יוון כ"עיר קדושה מעונה" (Martyred City).
העיר נבנתה מחדש לאחר המלחמה בתכנון אורבני מודרני, תוך שימור המונומנטים הביזנטיים ששרדו את האש.
קלמבקה שוכנת בקצה הצפון-מערבי של מישור תסליה, בגובה של כ-250 מטרים מעל פני הים.
היא תחומה מצפון על ידי גושי הסלע האדירים של מטאורה, ומדרום על ידי נהר הפניוס (Pineios).
האקלים בעיר הוא ים-תיכוני עם השפעות יבשתיות: הקיץ חם מאוד ויבש, ואילו החורף קר וגשום, ולעיתים קרובות יורד שלג בשל הקרבה לרכס הרי פינדוס.
בעוד שרוב התיירים עוברים בעיר בדרכם למנזרים, קלמבקה עצמה מכילה אוצרות היסטוריים ייחודיים:
כנסיית עליית מרים (הביזנטית): זהו המונומנט החשוב ביותר בתוך העיר.
הכנסייה נבנתה במאה ה-11 (בין השנים 1000–1200 לספירה) על חורבותיה של בזיליקה נוצרית מוקדמת יותר, אשר בעצמה נבנתה על חורבות מקדש עתיק לאל אפולו.
ייחודה של הכנסייה הוא בשימוש ב"ספוליה" (Spolia) – שימוש משני בחלקי מבנים עתיקים.
קירות הכנסייה החיצוניים משובצים בתבליטים, כתובות ועמודים שנלקחו מהמקדש היווני העתיק.
בתוך הכנסייה נמצא אמבון (במת דרשן) נדיר העומד במרכז החלל, מאפיין ייחודי לאדריכלות כנסייתית קדומה שכמעט ונעלם מהעולם.
הרובע העתיק (סופוטוס): האזור היחיד בעיר ששמר על אופיו המקורי לפני השריפה של 1943. הרובע מתאפיין בסמטאות צרות המטפסות לכיוון הסלעים ובתי אבן מסורתיים.
מוזיאון הפטריות ומדעי הטבע: מוזיאון מודרני וייחודי המציג את המגוון הביולוגי של האזור, ומתמקד במאות זני פטריות הגדלים ביערות תסליה.
המוזיאון זכה בפרסים על התצוגה האינטראקטיבית שלו.
המרכז למיפוי דיגיטלי של מטאורה: מרכז מבקרים המציע הקרנות תלת-ממד וסקירה היסטורית-גאולוגית על היווצרות הצוקים והחיים במנזרים.
כלכלת קלמבקה נשענת כיום בעיקר על ענף התיירות.
העיר משמשת בסיס יציאה למיליוני המבקרים המגיעים למטאורה מדי שנה.
רחובה הראשי עמוס בבתי מלון, טברנות וחנויות מזכרות.
לצד התיירות, מתקיימת בעיר תעשייה מסורתית של:
איקונות: סדנאות רבות בעיר מייצרות איקונין (ציורים קדושים) בשיטות ביזנטיות מסורתיות, הנמכרים לצליינים ולתיירים.
חקלאות: המישורים הפוריים סביב נהר הפניוס משמשים לגידולי כותנה, תירס וגפנים.
היין המקומי של האזור ("ציפורו") נחשב למוצר מוביל.
לקלמבקה ברית ערים תאומות עם:
קלמיקים (בקלמיק אוירט: ᡍᠠᠯᡅᡏᠠᡎᡤᡠᡩ) היא קבוצה אתנית מונגולית השוכנת בצפון אירופה.
הקלמיקים חיים באזורים הרריים יבשים, ממערב לנהר הוולגה התחתון, אגן בחוף הצפון-מערבי של הים הכספי.
הקלמיקים קוראים לאזור שהם חיים בו "איטיל" או "אידג'יל", מכיוון שזה היה השם שבו כינו את נהר הוולגה הזורם בסמוך לאזור מחייתם.
הקלמיקים מדברים בשפת קלמיק אוירט, שנתכבת מלמעלה ללמטה.
הם קבוצה נומדית הקשורה למונגולים והם היגרו ממערב מונגולה למזרח אירופה שלוש פעמים: ב-6 עד ה-8 לספירה (אווארים פאנוניים), בימי הביניים בעקבות מסעותיו של מייסד האימפריה המונגולית ג'ינגיס חאן, ובעת המודרנית בעקבות הקמת חאנות קלמיק.
רוב הקלמיקים מתגוררים בקלמיקיה, רפובליקה בפדרציה הרוסית, לשם היגרו בעקבות כיבושי ג'ינגיס חאן.
רוב הקלמיקים הם בודהיסטים טיבטנים או וג'ריאנים, הם די מופרדים מהאוכלוסייה הרוסית המערבית.
לאורך ההיסטוריה שהו בטיבט, אך גם באזור מזרח קזחסטן, שם בנו מקדשים בודהיסטים.
האוטוקרטיה הצארית ברוסיה מנעה השפעה דתית זרה באימפריה הרוסית, ושאפה להפוך את הקלמיקים המתגוררים באזוריה לאורתודוקסים.
לאורך המאה ה-18, רבים הפכו לנוצרים או למוסלמים.
חלק קטן מהם הפכו ליהודים בתחילת המאה ה-19.
השפה הקלמיקית מושפעת רבות מהשפה המונגולית.
היא נכתבת מלמעלה ללמטה ורוב האוכלוסייה ידעה לדבר ולכתוב אותה.
מילים רבות בשפה הושאלו גם מהשפה הרוסית, ספציפית באזור נהר ולגה.
ב-1938, ספרות קלמיקית החלה להשתמש באלפבית קירילי, מכיוון שלא הורשו לדבר בשפתם.
בעקבות זאת, קלמיקים רבים החלו לדבר בשפה הרוסית.
ב-2010, UNESCO הכריזה כי קלמיק אוירט, השפה הקלמיקית, הפכה לשפה בסכנת הכחדה.
קלמנט ריצ'רד אטלי, הרוזן הראשון מאטלי היה מדינאי בריטי ממפלגת הלייבור, ששימש ראש ממשלת בריטניה בסוף מלחמת העולם השנייה ואחריה, בשנים 1945–1951, וכן כמנהיג מפלגתו בשנים 1935–1955.
אטלי שימש בתפקידים רבים, ובין היתר היה סגן ראש ממשלת בריטניה הראשון, לאחר שהצטרף לקבינט המלחמה של וינסטון צ'רצ'יל ב-1940. בתקופת מלחמת העולם השנייה היה בעל סמכויות נרחבות בתחום הפנים, ולמעשה ניהל את המשק הבריטי, כאשר צ'רצ'יל ניהל את יחסי החוץ ואת העניינים הקשורים בניהול המלחמה.
ב-1945 ניצחה מפלגתו של אטלי באופן מפתיע את המפלגה השמרנית בראשות צ'רצ'יל, וכיהן כראש ממשלה למעלה מחמש שנים, לאחר שזכה גם בבחירות שנערכו ב-1950. אטלי היה ראש הממשלה הראשון ממפלגת הלייבור ששלט תקופת כהונה מלאה, והראשון ממפלגתו שהצליח לשלוט בכוחו של רוב פרלמנטרי שקיבלה המפלגה.
תקופת כהונתו של אטלי בראשות הממשלה נמנית עם החשובות שבכהונות ראשי הממשלה בבריטניה.
מבחינת יחסי החוץ היה עליה להתמודד עם ההרס שהותירה מלחמת העולם השנייה, עם תחילתה של המלחמה הקרה, עם פירוקה של האימפריה הבריטית, ועם מתן עצמאות להודו, לפקיסטן, לבורמה, לסרי לנקה ולירדן, וכן עם סיומו של המנדט הבריטי על ארץ ישראל, וכן עם אירועים כמלחמת קוריאה וייסודו של ארגון האומות המאוחדות.
לכהונתו נודעה חשיבות גדולה גם מהבחינה הבריטית הפנימית, ובמהלכה התחוללה הבנייה מחדש של החברה ושל הכלכלה הבריטית.
מתוך הנחה שכלכלה קיינסיאנית תביא לתעסוקה מלאה, שאף אטלי ליצירת מדינת רווחה, המבוססת על מסקנות דו"ח בוורידג', שבה מערכת של קצבאות מלווה את האזרח "מעריסה ועד קבר", ושירותי בריאות מולאמים מעניקים רפואה חינם לכול.
לשם כך הלאימה ממשלתו של אטלי תעשיות מפתח, יצרה מערכת מפותחת של שירותי ביטוח לאומי וגמלאות לנכים, לקשישים ולמובטלים, ויצרה את שירותי הבריאות הלאומיים הבריטיים.
הסדר זה היה מקובל, בסופו של דבר, גם על הממשלות השמרניות שבאו לאחר אטלי, עד תקופת כהונתה של מרגרט תאצ'ר, שהביאה עמה ערכים נאו ליברליים, שהביאו לשינוי חברתי נוסף ולמדיניות של הפרטה והקטנת התערבות המדינה בכלכלה.
על אף התבטאויות שהשמיע בזכות הציונות בטרם היה לראש הממשלה והתנגדותו לספר הלבן של 1939, היה שלטונו של אטלי בבחינת אכזבה לאנשי היישוב בארץ ישראל.
ממשלתו הנהיגה מדיניות של יד נוקשה כלפי היישוב, שכללה איסור על העלייה לארץ ישראל, שהנהיג שר החוץ ארנסט בווין.
הדבר הביא למאבק נגד שלטונות המנדט.
בסופו של דבר החליטה ממשלתו של אטלי להעביר את השאלה הנוגעת לעתידה של ארץ ישראל להכרעת האו"ם, דבר שהביא לתוכנית החלוקה ולהקמת מדינת ישראל.
אטלי נולד בלונדון והיה השביעי משמונת ילדיהם של עורך הדין הנרי אטלי ואשתו אלן ברייוורי וטסון.
הוא קיבל את חינוכו בבית הספר נורת'או, הנחשב לבית ספר יוקרתי של המעמד העליון, ולאחר מכן למד בהייליברי קולג' ובאוניברסיטת אוקספורד, בה השלים תואר ראשון בהיסטוריה מודרנית בשנת 1904. לאחר מכן למד עריכת דין באוקספורד, עבר את הבחינות בקיץ 1905, ובמרץ 1906 צורף ללשכת עורכי הדין של בריטניה.
בשנים 1906–1909 עבד אטלי בהייליברי האוז, מוסד צדקה לנערים משכונות העוני של אזור איסט אנד בלונדון, שהפעיל את הקולג' שבו למד, וזאת לאחר שביקר במקום בחברת אחיו טום והזדעזע מתנאי החיים הקשים של התושבים.
החוויה עיצבה בו את ההכרה החברתית, והוא היה לסוציאליסט.
עד אותה עת גדל בסביבה שמרנית והביע דעות שמרניות.
ב-1909 עבד זמן קצר כמזכירהּ של ביאטריס וב, פעילה פביאנית, ובין 1909 ל-1910 עבד ב"טוינבי הול", מרכז בשכונת איסט אנד שבו התגוררו סטודנטים ובני המעמד הגבוה שרצו להתקרב למעמד הפועלים ולחוות את תנאי חייו.
ב-1911 קיבל עבודה ממשלתית כ"מסביר רשמי" של כללי חוק הביטוח הלאומי שקיבלה ממשלתו של דייוויד לויד ג'ורג'.
את הקיץ בילה כשהוא נוסע במדינה על אופניים ומסביר את החוק באסיפות עם באסקס ובסאמרסט.
ב-1913 קיבל עבודה כמרצה בבית הספר לכלכלה של לונדון.
בתקופה זו הצטרף למפלגת הלייבור.
ב-1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה, גויס לצבא ומונה לקצין בדרגת קפטן בגדוד דרום לנקשייר.
הוא שירת בהצטיינות במערכת גליפולי, ולאחר מכן שירת בזירת מסופוטמיה, שם נפצע קשה ברגלו מרסיס בעת שהסתער על עמדת אויב.
הוא נשלח לאנגליה להחלים, ובשנת 1917 עסק באימון חיילים על אדמת אנגליה.
ביוני 1918 שב לשירות מבצעי, ושירת בחזית המערבית בצרפת בחודשים האחרונים של המלחמה.
ב-1917 קיבל דרגת מייג'ור (המקבילה לדרגת רב-סרן בצה"ל).
בתקופה שבין המלחמות נודע גם בכינוי "מייג'ור אטלי".
לאחר המלחמה שב ללמד בבית הספר לכלכלה של לונדון, ועסק בכך עד 1923. ב-1921 הוזמן על ידי ידידים ממשפחת מילאר ללוותם בחופשה באיטליה.
בתם של הידידים, ויולט הלן מילאר, ששירתה כאחות בזמן המלחמה, יצאה אף היא לחופשה.
על אף שבתחילה הסתייגה מאטלי, שכבר אז היה ידוע בפעילותו הפוליטית בעלת האופי הסוציאליסטי, בעוד שמשפחת מילאר הייתה משפחה של אנשי עסקים שמרנים, בסופו של דבר התקרבו השניים, והודיעו על אירוסיהם שבוע לאחר שובם מאיטליה.
ב-10 בינואר 1922 נישאו בלונדון.
נישואים אלו היו ארוכים ומאושרים והסתיימו רק עם מותה של ויולט ב-1964. לזוג נולדו שלוש בנות ובן.
מיד לאחר שובו מהמלחמה החל אטלי בפעילות פוליטית.
עוד ב-1919 נבחר לראשות מועצת רובע סטפני, אחד מרבעיה העניים ביותר של לונדון.
בתקופת כהונתו בתפקיד לחם כנגד בעלי בתים עשירים שדרשו שכר דירה מופקע עבור הדירות שהשכירו, אך לא השקיעו בנכס ולא העמידו אותו לרשות הדיירים במצב סביר.
המועצה בראשות אטלי אכפה צווים שהכריחו את בעלי הבתים לשפץ את הנכסים, שלחה פקחי בריאות והיגיינה, ובכך גם הופחת שיעור תמותת התינוקות.
בשנת 1920, בעודו ראש מועצה, כתב את ספרו הראשון "העובד הסוציאלי", שבו פירט רבים מהעקרונות הפוליטיים שינחו את דרכו הפוליטית בעתיד.
על פי הספר, הדאגה לשכבות החלשות היא עניינה של המדינה ואין להשאירה לגופי צדקה פרטיים.
ב-1921 הוביל הסוציאליסט הבריטי ג'ורג' לנסבורי את "מרד המיסים של פופלאר".
לנסבורי, שעמד בראש מועצת רובע פופלאר בלונדון, סירב להעביר את כספי המיסים המקומיים למועצת העיר לונדון וחילק אותם לנצרכים על פי הבנתו, וזאת במחאה על שיעור המיסים הגבוה.
במהלך האירוע תמך אטלי בלנסבורי, וזאת בניגוד לעמדת מנהיגי מפלגתו, ובהם הרברט מוריסון.
בשנת 1922 נבחר אטלי לחבר בפרלמנט של בריטניה מטעם מחוז הבחירה ליימהאוז שברובע סטפני.
כאשר עלה מקדונלד לשלטון קיבל אטלי לראשונה משרה ממשלתית, ובממשלתו הראשונה של מקדונלד הוא שימש תת-שר המדינה לענייני מלחמה (Under-Secretary of State), הדרגה הנמוכה משלוש הדרגות הממשלתיות הנהוגות בבריטניה, שחבריה אינם חברים בקבינט.
אטלי התנגד לשביתה הכללית של 1926 והאמין כי אין להשתמש בשביתה כללית כנשק פוליטי.
עם זאת הוא לא פעל לסיומה.
ב-1927 מונה אטלי לחבר בוועדת סיימון, שבה היו חברים מכל סיעות הבית.
ועדת סיימון הייתה ועדה מלכותית שנועדה לבחון את האפשרות להענקת ממשל עצמי להודו.
בשל הזמן שהיה עליו להקדיש לענייני הוועדה ובניגוד להבטחה שהבטיח לו מקדונלד, לא מונה אטלי לשר בממשלתו של מקדונלד שהוקמה ב-1927. עם זאת ניסיון זה העניק לאטלי ידע והבנה בשאלה ההודית, שבה היה עליו להכריע בהמשך, כשימונה לראש הממשלה.
ב-1930 עזב אוסוואלד מוסלי את מפלגת הלייבור לאחר שזו דחתה את הצעותיו לפתרון בעיות האבטלה.
אטלי קיבל את התיק שבו שימש מוסלי משרת "צ'נסלור של דוכסות לנקסטר", שהיא משרה טקסית בעיקרה של מעין שר בלי תיק, שאינו חבר בקבינט בתקופה זו.
בשנת 1931 מינה אותו מקדונלד לשר הדואר (Postmaster-General), משרה חשובה בהרבה שהנושא בה אף חבר בקבינט, אך אטלי לא החזיק במשרה זו זמן רב.
הפיצול במפלגה הותיר את מקדונלד בראש רשימה בשם "הלייבור הלאומי", ובבחירות של 1931 נחלה מפלגת הלייבור תבוסה קשה, איבדה את מרבית מושביה בפרלמנט, וחזרה לאופוזיציה.
בבחירות של שנת 1931 נחלה מפלגת הלייבור את אחת התבוסות הקשות בהיסטוריה שלה.
רוב חברי המפלגה שכיהנו בפרלמנט איבדו את מושביהם, ובכלל זה מנהיג המפלגה ארתור הנדרסון.
מחברי המפלגה שכיהנו שמרו על מושבם רק אטלי, ג'ורג' לנסבורי וסטפורד קריפס.
לנסבורי, שהיה הבכיר מהשלושה, קיבל את תואר מנהיג המפלגה ואטלי היה לסגנו.
בדצמבר 1933 היה אטלי למנהיג המפלגה לתקופה של תשעה חודשים, כאשר לנסבורי החלים משבר בירכו.
התפקיד העלה את הפרופיל הציבורי שלו והכשיר אותו לתפוס את משרת ההנהגה לכשתתפנה.
ואולם בתקופה זו סבל אטלי מקשיים כלכליים, שנבעו בין היתר ממחלת אשתו, וכמעט פרש מן הפוליטיקה.
משרת מנהיג האופוזיציה לא נשאה משכורת נפרדת, ואטלי התפרנס ממשכורתו כחבר פרלמנט בלבד.
קריפס, שהיה בן למשפחה אמידה, סייע לו בתקופה זו ושילם לו משכורת נוספת, ובלבד שיישאר בתפקידו.
בשנות ה-20 ובתחילת שנות ה-30 תמכה מפלגת הלייבור בהתנגדות לחימוש ובשאיפה למימוש ביטחון קולקטיבי במסגרת חבר הלאומים.
עם עליית הפאשיזם והנאציזם נראתה עמדה זו כרלוונטית פחות ופחות.
מנהיג המפלגה, לנסבורי, היה פציפיסט מושבע, שאף ביקר באמצע שנות השלושים אצל אדולף היטלר ואצל בניטו מוסוליני כדי להגיע עמם להבנות.
בתגובה החליט לנסבורי כי אינו יכול עוד להישאר בראשות המפלגה.
אטלי וקריפס ניסו להניאו מההתפטרות, אך הוא עמד בשלו.
באוקטובר 1935 הודיע לנסבורי לסיעה על התפטרותו.
בהצבעת חברי הסיעה התקבלה ברוב גדול החלטה הקוראת לו לשוב, אך הוא סירב, ואטלי מונה במקומו למנהיג זמני ימים ספורים לפני הבחירות הכלליות.
עם מינויו לראש המפלגה, היה אטלי ליושב ראש האופוזיציה.
אטלי הוביל את מפלגת הלייבור להישג נאה בבחירות של 1935. המפלגה זכתה בלמעלה ממאה מושבים והתאוששה מעט מהמהלומה שספגה ב-1931. לאחר הבחירות, בנובמבר 1935, התקיימו הבחירות למנהיגות המפלגה.
אטלי התמודד מול שני מנהיגים ותיקים, הרברט מוריסון, שנחשב לבעל הסיכויים לזכות בתפקיד, וארתור גרינווד.
אטלי נבחר לבסוף למועמד של פשרה בין שני האישים.
בהיותו ראש הלייבור הרחיק את המפלגה מעמדותיו הפציפיסטיות של גרינווד, ונמנה עם הקוראים לחימוש ולעמידה תקיפה מול היטלר ומוסוליני, בניגוד לעמדתו של ראש הממשלה השמרני נוויל צ'מברלין, שתמך במדיניות של "פיוס" אל מול האיום הנאצי.
אטלי תמך בסיוע לרפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד ולאות הוקרה על עמדתו זו, נקראה אחת הפלוגות בגדוד הבריטי של הבריגדות הבינלאומיות "פלוגת המייג'ור אטלי".
עמידתו של אטלי כנגד הסכם מינכן הניחה את הבסיס לשיתוף הפעולה העתידי עם וינסטון צ'רצ'יל, שהתנגד אף הוא להסכם.
עם זאת אטלי היה נחוש בדעתו לאחד את שורות מפלגתו ועמד אל מול ניסיונות ליצור "חזית עממית" עם מפלגות אחרות, לרבות המפלגה הקומוניסטית הבריטית.
כאשר מנהיגי השמאל במפלגתו, סטפורד קריפס ואניירין בוואן, המרו את פיו והוסיפו להטיף לגיבוש חזית עממית, הוא לא היסס להוציאם משורות המפלגה.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה הייתה עמדתו של אטלי כיושב ראש האופוזיציה בעייתית.
מחד - היה ברור כי ממשלתו של נוויל צ'מברלין היא ממשלה כושלת שיש להחליפה.
מאידך - היה עליו להראות נאמנות ולחזק את ידי הממשלה כאשר עמו נמצא במלחמה, אותה צפה מזה שנים.
בתחילה ניסה צ'מברלין לבקש את הצטרפותו של אטלי לממשלתו, אך אטלי סירב ויחד עמו סירבו גם מנהיגי הליברלים.
המערכה הרת האסון בנורווגיה הביאה לכך שמפלגת הלייבור הגישה הצעת אי אמון בממשלה.
בדבריו בפרלמנט חיזק אטלי את ידי הלוחמים, אך טען כי המדינה מונהגת על ידי מי שאינו ראוי לכך.
על אף שצ'מברלין שרד את הצעת אי האמון (חרף העובדה שרבים מתומכי הממשלה הצביעו נגד הממשלה ורבים עוד יותר נמנעו), עדיין הייתה זו קריאת תיגר על מנהיגותו בשעה קשה, שאך הלכה וגברה.
היה ברור כי יש לערוך שינוי מהותי, להרחיב את הממשלה ולרענן את שורותיה.
אטלי היה מוכן להצטרף אל ממשלת קואליציה, אך שלל את האפשרות כי צ'מברלין ימשיך להנהיגה.
עם פרוץ המערכה על צרפת נקראו אטלי וגרינווד לישיבה אצל צ'מברלין, שבה נכחו גם לורד הליפקס וצ'רצ'יל, שסומנו כיורשים אפשריים לצ'מברלין.
בפגישה הביעו אטלי וגרינווד את הסכמתם להצטרף לממשלה, אך דרשו כי צ'מברלין יוחלף.
לאחר התפטרותו של צ'מברלין הקים צ'רצ'יל ממשלת אחדות לאומית, אליה צירף את שרי הלייבור - אטלי, גרינווד, יו דאלטון, ארנסט בווין, הרברט מוריסון, אלן וילקינסון ואלברט ויקטור אלכסנדר, שמונה ללורד הראשון של הימיה.
תפקיד מרכזי ניתן לסטפורד קריפס, שמונה לשגריר במוסקבה.
יחד עם צ'רצ'יל נשא בעול הנהגת המדינה כסגן ראש הממשלה, תפקיד שנוצר למענו ב-1942. במהלך כהונת ממשלת הקואליציה, שמשלה בבריטניה מ-1940, ניהלו את המדינה שלושה גופים.
"קבינט המלחמה" בראשות צ'רצ'יל, שעסק בניהול המלחמה ובניהול יחסי החוץ; "ועדת ההגנה", גם היא בראשות צ'רצ'יל, שעסקה בענייני המשק המלחמתי; ו"ועדת הלורד הנשיא" בראשות אטלי, שהיה חבר גם בשני הגופים האחרים, שעסקה בניהול העניינים האזרחיים במדינה.
צ'רצ'יל ואטלי היו שני האנשים היחידים שנותרו בקבינט המלחמה מיום הקמת הממשלה ועד לבחירות בשנת 1945. אטלי נשא במשרות הבאות:
במשך המלחמה היה אטלי מתומכיו הנאמנים של צ'רצ'יל ובן בריתו הפוליטי, גם בימים הקשים שלאחר התבוסה במערכה על צרפת ובמהלך הקרב על בריטניה.
אטלי מילא את תפקידיו בנאמנות, אך הקדיש גם זמן ומחשבה לדרך שבה תשוקם החברה הבריטית לאחר המלחמה.
דו"ח בוורידג' שיזמה הממשלה בשנת 1942 היה מסמך שכתב הכלכלן ויליאם בוורידג', ובו פירט את הדרכים בהן ניתן יהיה לבנות בבריטניה חברה צודקת יותר, שבה תומכת המדינה באזרח בצורה של מתן גמלאות המלוות את האזרח "מעריסה ועד קבר".
הלייבור, בראשות אטלי, אימץ את המסמך, בעוד שצ'רצ'יל הודיע בבית הנבחרים כי לא יפעל מיד על פי מסקנות הדו"ח.
צ'רצ'יל נשא נאום ב-21 במרץ 1943, ובו הזהיר את הציבור שלא לצפות לשינויים חברתיים הכרוכים בהוצאות גדולות של המדינה לאחר המלחמה.
אטלי הביע עמדה שונה בתכלית, לפיה לאחר המלחמה יש לנצל את ההזדמנות ולהקים מחדש את החברה הבריטית על בסיס שוויוני יותר וצודק יותר.
לאחר הניצחון באירופה, במאי 1945, רצו אטלי וצ'רצ'יל להמשיך בממשלת הקואליציה עד תבוסת יפן, שהעריכו שתתרחש בתוך 18 חודשים.
עם זאת, חשו רבים במפלגת הלייבור כי יש לקיים בחירות, שלא התקיימו מזה כעשר שנים בשל המלחמה.
צ'רצ'יל פנה באופן ישיר אל אטלי ודרש ממנו הסכמה להמשך כהונת הממשלה עד לניצחון על יפן, והודיע כי אם אטלי לא יסכים לכך, יפזר את הפרלמנט ויקרא לבחירות בתוך מספר שבועות.
אטלי הביא את הצעת צ'רצ'יל אל הוועד הפועל של מפלגתו, כשהוא מבקש לקבלה, אך הוועד הפועל דחה את ההצעה ברוב גדול.
אישים כהרברט מוריסון, שהיה בין הקוראים לפיזור הפרלמנט, חשו כי בבחירות אלו יוכל הלייבור להתחזק.
בעקבות זאת כתב אטלי לצ'רצ'יל כי מפלגתו רוצה בקיום בחירות באוקטובר.
צ'רצ'יל עמד תחת לחץ של חברי מפלגתו לקיום בחירות מהירות על מנת לנצל את האווירה הציבורית החיובית עקב הניצחון במלחמה ואת תדמיתו כגיבור שעמד לבדו וניצח במלחמה.
ב-23 במאי 1945 התפטר צ'רצ'יל, ובאותו יום הורה לו המלך ג'ורג' השישי להקים ממשלת מעבר עד לבחירות.
אטלי לא הוזמן להיות חלק מממשלת מעבר זו, ובמשך כחודשיים לא היה שר בממשלת בריטניה.
המלחמה גרמה לשינוי עמוק בבריטניה.
דו"ח בוורידג' נמכר במאות אלפי עותקים, ועל אף שכל המפלגות, לרבות השמרנים, הביעו את מחויבותן לממצאיו, נתפסו אטלי והלייבור כמי שמסוגלים ליישם את הדו"ח ולהביא לשינוי החברתי שנתפס כרצוי ונדרש.
הלייבור ניהל מסע תעמולה בסיסמה "תנו לנו לעמוד אל מול פני העתיד" ומיצב עצמו כמפלגה היכולה להוביל את בריטניה אל הבנייה מחדש שלאחר המלחמה.
מנגד, תעמולת השמרנים התרכזה סביב אישיותו של צ'רצ'יל.
על אף שבאישיותו גילם צ'רצ'יל את עוז הרוח הבריטי שהביא לניצחון במלחמה, נראה היה כמי שחלף זמנו כאשר הגיעה עת השלום.
התנגדותו של צ'רצ'יל לסוציאליזם הביאה להתבטאויות נגד רעיונות שנראו נחוצים והכרחיים לבנייתה של בריטניה לאחר המלחמה, כביטוח בריאות, חינוך טוב יותר לכל ורעיונות נוספים.
הלייבור נתפס כמפלגה המציעה תעסוקה מלאה, שיכון ורפורמה מקיפה בשירותים החברתיים בתוכנית מגובשת שכללה הלאמה של תעשיות מפתח.
תוצאות הבחירות הוכרזו ב-26 ביולי 1945, כשלושה שבועות לאחר הבחירות, עקב הצורך לספור את קולות החיילים שהיו עדיין פזורים ברחבי העולם.
מעטים ציפו לניצחון הלייבור, וצ'רצ'יל עצמו יצא לייצג את בריטניה בוועידת פוטסדאם, שם שהה בעת שהוכרזה התוצאה.
התוצאות היו ניצחון סוחף ללייבור בראשות אטלי, שקיבלו מעט פחות מחמישים אחוז מהקולות, לעומת 36% שקיבלו השמרנים בראשות צ'רצ'יל.
שיטת הבחירות בבריטניה העניקה ללייבור 393 מושבים מתוך 640 המושבים בפרלמנט, רוב מכריע שאיפשר ללייבור, לראשונה בתולדותיו, להקים ממשלה מבלי להזדקק לשותפים קואליציוניים.
סיפור ידוע מתייחס לפגישה הטקסית בין אטלי והמלך ג'ורג ה-VI, לאחר ניצחונו בבחירות ב-1945: שניהם (הן אטלי והן המלך) היו ידועים כטיפוסים שתקנים ועצורים (המלך ג'ורג השישי סבל אף מגמגום), ושניהם עמדו שותקים זה לצד זה זמן מה, עד שאטלי העיר את ההערה הבאה: "ניצחתי בבחירות".
המלך ענה לו: "אני יודע.
שמעתי על כך בחדשות השעה שש".
בפני ראש הממשלה החדש, המנצח בבחירות, עמדו אתגרים כבירים, הן בתחום הפנים והן בתחום יחסי החוץ.
מבחינת יחסי החוץ התנהלה ועידת פוטסדאם בעת שאטלי נכנס לתפקידו.
הצדדים בוועידת פוטסדאם נדרשו להכריע בשאלות מהותיות הנוגעות להמשך המלחמה, השתתפות ברית המועצות בלחימה נגד יפן, הסדרי הכיבוש בגרמניה וקווי הגבול העתידיים באירופה.
שאלות הנוגעות לעתידן של פולין ושל יוגוסלביה הראו כי לאחר הניצחון על היטלר רחוקים הצדדים מהרמוניה, וכי בשאלות אלו נזרעים זרעיו של עימות קרב ובא.
בריטניה הייתה אימפריה המטופלת בנכסים קולוניאליים, ובהם מאות מיליוני בני אדם נטולי שלטון עצמי, החפצים בהגדרה עצמית ובעצמאות, ואינם חוששים מעימות על מנת לממש את רצונם זה.
בתחום הפנים היה על בריטניה לשקם את ההרס והחורבן שהביאה המלחמה, להבטיח דיור ותעסוקה לחיילים המשוחררים ולשקם את כלכלתה, כשהיא חבה חוב חיצוני אדיר כתוצאה מהמלחמה, במיוחד לארצות הברית.
אל מול כל אלו היה הלייבור בראשות אטלי מחויב לתוכנית שאפתנית של דיור, תעסוקה ורפורמה בנושא הביטוח הלאומי, שאמורה הייתה לדרוש משאבים גדולים, שלא עמדו לרשות המדינה עם סיום המלחמה.
אטלי יצר ממשלה הנשענת על מפלגת הלייבור בלבד, ואליה הכניס אישים שכבר הוכיחו את כישוריהם המיניסטריאליים בימי המלחמה, ואשר סבר כי יוכלו לקדם היטב את תוכניותיו.
ארנסט בווין מונה לשר החוץ, יו דאלטון לשר האוצר (על אף ההשערה הרווחת כי המינוי יהיה הפוך), סטפורד קריפס מונה ל"נשיא מועצת המסחר", תפקיד כלכלי חשוב, והרברט מוריסון מונה לסגן ראש הממשלה והממונה על תוכנית ההלאמה.
אניירין בוואן מונה לשר הבריאות, מתוך הנחה כי יפעל בתקיפות ליישום תוכנית הקמת שירותי הבריאות הלאומיים, ואלן וילקינסון, האישה היחידה בממשלה, מונתה לשרת החינוך.
ממשלתו של אטלי העמידה את הבסיס למדינת הרווחה הבריטית, שנותרה בעינה גם לאחר נפילת ממשלתו ועליית ממשלות שמרניות שלאחריו, עד לעלייתה של מרגרט תאצ'ר בסוף שנות ה-70. גם כיום ישנם מאפיינים של מדינת הרווחה הבריטית שנוצרה בסוף שנות ה-40, המקובלים כקונצנזוס.
כך, לדוגמה, שירותי הבריאות הלאומיים נחשבים כנכס, ושתי המפלגות הגדולות מחויבות לשמירתם.
מדינת הרווחה עמדה על שני יסודות - האחד, שירותי רווחה ראויים ומערכת של ביטוח לאומי המלווה את האזרח "מעריסה ועד קבר", והשני, מערכת של שירותי בריאות מולאמים הניתנים לאזרח בחינם.
בעקבות חקיקת שורת חוקים עד ל-1949 המערכת החלה לפעול והוקמה על בסיס מערכת הביטוח הלאומי המצומצמת הקודמת, שנוצרה על ידי דייוויד לויד ג'ורג' בשנת 1911.
בתחום הבריאות הופקד אניירין בוואן על תוכנית שאפתנית ליצירת שירותי בריאות שעיקריה היו הלאמת בתי החולים, ניהולם באמצעות ועדות מקומיות, יצירת מרכזי בריאות מקומיים חדשים, פיזור גדול יותר של שירותי הרפואה בפריפריה, איסור מכירת שירותים רפואיים ומימון התוכנית כולה מאוצר המדינה.
בוואן נאבק נגד התנגדות של האגודה הרפואית הבריטית, אך בסופו של דבר התקבלה התוכנית והחלה להיות מיושמת ב-5 ביולי 1948, עת הולאמו 2,688 בתי חולים בבריטניה ועברו לשליטת משרד הבריאות.
אישים כבווין ובוואן, שהגיעו מרקע של איגודי עובדים, מאבקי עבודה ושביתות, ראו בהלאמה דרך להשיג שוויון חברתי, שליטה טובה יותר בכלכלה ויחסי עבודה תקינים, המקרינים גם על המגזר הפרטי של המשק.
ההלאמה לא בוצעה באמצעות הפקעת הרכוש המולאם.
בעליו של הרכוש פוצו באיגרות חוב ממשלתיות נושאות ריבית.
מאמץ המלחמה הותיר את בריטניה מרוששת ועלה בכרבע מעושרה הלאומי.
השקעותיה בחו"ל מומשו על מנת לשלם את הוצאות המלחמה.