tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוקרנים אלה שקטים למדי והם משמיעים קולות רק כאשר הם נתפסים (פעייה-צרחנית).
התקשורת העיקרית בין הדוקרנים מתבצעת על ידי הפרשות ריח, אך סביר להניח שגם על ידי מגע ותנוחות גוף.
דוקרן הכף ניזון בעיקר משיחים, עשבי תיבול, עלים שורשים, פקעות, ניצנים, ודשא ירוק הצומח לאחר השריפות העונתיות, ובמידה פחותה גם מעשבים.
הדוקרנים ידועים ככאלו הנכנסים למטעי תה, כרמים ושדות חקלאיים על מנת לאכול גפנים, דגניים וכדומה, ולמרות שהנזק שהם גורמים מזערי יחסית לעומת מזיקים אחרים, הם אינם אהודים כל כך על החקלאיים.
דוקרן הכף לא יהסס לשתות כאשר הוא מוצא מקור מים זמין, הוא מתקיים חודשים ארוכים ללא מים ואת הלחות הנדרשת הוא מקבל ממזונו.
הרבייה נמשכת כל השנה ללא עונה קבועה, למרות שיש שיא של לידות בין ספטמבר ודצמבר.
אין הרבה מידע על הרבייה של מין זה והרוב מבוסס על דוקרן הסטינבוק.
הזכר ככל הנראה מונוגמי ומתרבה רק עם הנקבה שבשטחו.
לאחר תקופת הריון של כ-6 חודשים הנקבה ממליטה עופר יחיד המוחבא היטב בסבך בימיו הראשונים.
בתנאים אופטימליים הנקבה תוכל להמליט עופר פעמיים בשנה.
העופר נגמל לאחר 3 חודשים ומגיע לבגרות לאחר 6–7 חודשים לנקבה, ו-9 חודשים לזכר.
תוחלת החיים של דוקרן הכף לא ידועה בבירור, אך כנראה היא 8–12 שנים כדוקרן הסטינבוק.
דוקרן הכף מסווג על ידי IUCN במצב השימור ללא חשש (LC) למרות התפוצה המצומצמת יחסית שלו, בשל היותו מין נפוץ המשתלב בבתי גידול רבים, ואין איומים גדולים על אוכלוסייתו – כך שלא קיימת ירידת מספרים מדאיגה.
המעמד של מין זה לא אמור להשתנות כל עוד הוא מיוצג היטב באזורים מוגנים.
מגמת האוכלוסייה באופן כללי יציבה בעיקר באזורים מוגנים ופרטיים, אך במקומות שבהם יש פעילות אנושית גבוהה המפריעה לו אוכלוסייתו בדרך כלל יורדת.
המעוזים העיקריים שלו הם ברחבי הכף המערבי.
כאמור אין איומים מרכזיים למין, אך ירידות מקומיות עלולות להתרחש בשל טריפה על ידי כלבי בית, או אובדן בית גידול וההעלמות הצמחייה הסבוכה מאוזרים מסוימים.
דוגמה לכך היא בפארק הלאומי אדו פיל, שבו הדוקרנים נעלמו במספר תחומים מהפארק בשל גידול באוכלוסיית הפילים שגרמה להרס רב לצמחייה הסבוכה והנמוכה.
דוקרן הכף מצוי באופן רשמי ברוב אזורי השימור הקיימים בפרובינציית הכף המערבי, כמו גם בפארקים רבים בכף המזרחי.
בין הפארקים הבולטים שבהם הוא מצוי ניתן למנות את: הפארק הלאומי הר השולחן, הגן הלאומי החוף המערבי, הפארק הלאומי אגולאנס', והפארק הלאומי וילדראסט.
בנוסף הוא מצוי באופן נרחב גם בשמורות של רשות הייעור הדרום אפריקנית ומשקים פרטיים רבים.
דוקרן זה מסתגל היטב לפעילות אנושית כאשר אין מפריעים לו, וברחבי הכף המערבי הוא נצפה תדיר בגינות ובחצרות.
אומדן האוכלוסייה העולמי של דוקרני הכף אינו ידוע בשל הקושי לאתרו בבית גידולו הסבוך.
דוקרן הסטינבוק (שם מדעי: Raphicerus campestris; מכונה בקיצור סטינבוק), הוא מין אנטילופה קטנה מתת-משפחת הצבאיים בסוג דוקרן, החי בדרום, מזרח ומרכז אפריקה.
למרות שהתגלה על ידי האירופאים כבר בעת הגעתם לאפריקה, הוא תואר מדעית לראשונה רק בשנת 1811 על ידי קרל פטר טונברג.
הוא המין הגדול והנפוץ בסוג דוקרן, ויש לו חפיפה עם שני המינים האחרים - דוקרן שארפי ודוקרן הכף.
מלבדם ישנן שתי אנטילופות נוספות הדומות לו מאוד בגודל הגוף ובצבעי הפרווה: האוריבי, וצביון הסבך.
תוארו למעלה מ-24 תת-מינים של דוקרן הסטינבוק על בסיס צבע פרווה, אך רק שניים מוכרים מדעית והם תופסים אזורי תפוצה נפרדים.
שמו המדעי נגזר מיוונית ומלטינית כדלהלן: "raphis" = "מחט", "keras" = "קרן"; צירוף של שתי המילים פירושו "קרן מחט" ומתייחס לקרניים הדקיקות והישרות שלו.
המילה הלטינית "Campestri", יכולה להתפרש הן כ"רמה" והן כ"מישור", ומתייחסת כנראה לבית הגידול של מין זה.
הכינוי "סטינבוק" במקור הוא בכלל שם הולנדי עבור יעל אלפיני, ולמרות חוסר הדמיון ביניהם המתיישבים הבורים כינו אותו כך על שם היעל המוכר להם מאירופה.
הסיבה לכך היא שבתקופות הראשונות של גילויי חיות הן היו נקראות על שם בעלי חיים מוכרים, כפי שניתן לראות גם לגבי אנטילופת סוס כחולה שכונתה "סטינבוק" או אנטילופות רבות כצבי וראם שנקראו "תיש".
כאמור לדוקרן הסטינבוק שני תת-מינים מוכרים:
Campestris) - מאכלס את האזורים הדרומיים של התפוצה.
naumanni) - מאכלס את האזורים המזרחיים של התפוצה.
בדומה לרוב המינים בשבט אנטילופות הסבך - גם דוקרן הסטינבוק מתאפיין בזוג קרניים קצרות ודקיקות שהן הארוכות ביותר ממיני הדוקרן, ולהם צמיחה פשוטה למדי: הקרן צומחת כלפי מעלה בצורת-"I" ישר לחלוטין וללא זוויות.
מיקום הקרניים הוא בצידי המצח מעל העיניים, ובמרחק בולט מהם ומהאוזניים.
המרחק בין הקרניים זהה לחלוטין בין הבסיס לקצוות והרווח ביניהם גדול משל אנטילופות אחרות.
הקרניים של הדוקרן כשמו דקיקות מאוד כמחט, ולמרות שבמבט שטחי הן נראות בעובי אחיד לכל אורך הקרן, בפועל יש הבדל מזערי בין עובי הבסיס לקצוות.
בניגוד לביירה לאוריבי ולדיקדיק הן חלקות לגמרי ללא טבעות או חריצים.
צבע הקרניים כהה מן הרגיל - שחור, שחור כחלחל ואפור כהה, והצבע אחיד על פי רוב בכל הקרן.
הזכרים הם היחידים שמצמיחים קרניים, וזהו ההבדל היחידי בינם לבין הנקבות.
הפרווה של דוקרן הסטינבוק קצרה בדומה לפרסתנים אפריקנים אחרים, והיא חלקה בניגוד לפרווה הגסה של שני המינים האחרים בסוג.
צבע הפרווה הוא בהיר למדי ואופייני למיני אנטילופות אפריקניות כאימפלה, קובוס שחור רגל, צבי, צבי סוף, בובאל ואחרים.
בדומה לאוריבי הצבע משתנה על פני תפוצתו הרחבה בין צהבהב\זהוב\חולי לאדמדם\בז'-קרמי, ובעוד שהחלקים העליונים נוטים לגוונים כהים כאדמדם התחתונים נוטים לצהבהב או קרם.
הגחון, המותניים, החזה והעכוז בצבע לבן בוהק.
צבע הרגליים משתנה בין צהבהב קרמי או חולי בצד החיצוני ללבן בוהק בצד הפנימי.
הזנב בצבע זהה לשאר הגוף בצד החיצוני ולבנבן בצד הפנימי.
יש לעיתים פס שחרחר דקיק באזור הגב.
צבע הפנים של דוקרן הסטינבוק הוא צהבהב\חולי\קרמי בהתאם לגוף, וסימוני הפנים שלו דלילים יחסית: המצח בצבע כהה בדרך כלל משאר הראש - אדמדם או חום בהיר, כשהעור הסמוך לעין שחרחר ומסביבו כתם לבן גדול ובולט היוצר יחד עם העין השנייה צורת של משקפיים.
מהאף עד לאמצע החוטם נמשך ישנו משולש בצבע שחור מבריק המהווה סימן זיהוי עיקרי למין זה משאר האנטילופות, אם כי אין זה נדיר שהוא נעדר.
הריסים שלו שחורים ובולטים, והסנטר, השפתיים והחלק העליון של הגרון לבנים ויוצרים צורה של סינר.
האוזניים בצבע אפרפר או צהבהב בצד החיצוני ולבנות בצד הפנימי, וקצוות האוזניים שחורות.
גופו וצווארו של דוקרן הסטינבוק דקיקים וארוכים אך הם קצרים יותר משל האוריבי.
ראשו וחרטומו משולשים וארוכים משל שני המינים בסוג, ואוזניו ארוכות ועגלגלות וגדולות ביותר ביחס לגוף.
הצוואר והראש נמצאים תמיד במצב זקוף, בניגוד לעמדה השפופה של מיני אנטילופה ננסית או הצביון.
העיניים שלו גדולות ושחורות, ומתחתם חריצים שחורים קטנים המעבירים נוזל לבלוטות הריח הסמוכות.
האף גדול, עגלגל ושחור כשל אייל וסולד במקצת, והפה דק ושחרחר.
הרגליים שלו דקיקות וארוכות ופרסותיו חדות וקצרות בצבע שחור.
האחוריות ארוכות יותר מהקדמיות ומשוות לו לפעמים מראה כפוף.
זנבו קצרצר מאוד בדומה לביירה, ובמבט מהצד הוא נראה לעיתים חסר זנב.
מלבד הקרניים כאמור, אין כלל הבדלים בין הזכרים לנקבות.
מידות הגוף של דוקרן הסטינבוק:
דוקרן הסטינבוק נפוץ ברחבי דרום ומזרח אפריקה.
תפוצתו מחולקת לשני טווחים עיקריים: הטווח הדרומי הגדול משתרע על מרבית דרום אפריקה, סווזילנד ונמיביה, מרכז ודרום זימבבואה, דרום אנגולה, בוצוואנה, זמביה ומוזמביק, ואזור קטן בצפון מערב לסוטו.
הטווח המזרחי משתרע על דרום קניה וצפון ומרכז טנזניה, עם שתי אוכלוסיות מבודדות בצפון מערב ודרום מערב טנזניה.
האוכלוסיות בטווח הדרומי מעדיפות מישורים פתוחים, בעוד שאלה שבטווח המזרחי מעדיפות אזורי סבך.
הם נמנעים מאזורים צחיחים למחצה כמדבר נמיב או מיוערים בכבדות.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 30-10 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת 1,000-25 מילימטר לשנה.
דוקרן הסטינבוק הוא במידה רבה בעל חיים יומי, אם כי במזג אוויר חם שיא הפעילות תעבור לשעות הקרירות והמוקדמות בבוקר ובערב.
בשעות החמות ביותר הוא שוכב במעבה הסבך ועסוק בטיפוח, העלאת גרה או שנה קצרה.
במקרה והדוקרן חש בסכנה הוא בשלב ראשון יסתתר בצמחייה תוך כדי הורדת הצוואר לקרקע והאוזניים לאחורה כדי למנוע את הבלטתו בסבך.
אם הטורף זיהה אותו או ניגש לאזור המסתור יתר על המידה, הוא יפתח בריצה מהירה עם זיג-זג לצדדים כדי להקשות על הטורף, וינסה כל מספר דקות להביט לאחור או להתחבא שוב בסבך ללא תזוזה.
כאשר הדוקרן נרדף במשך זמן או סתם נלחץ, הוא עלול לחפש מקלט במחילות השנבוב בדומה לדוקרן שארפי.
בשל הגודל הקטן שלהם, לדוקרני הסטינבוק יש מגוון רב של טורפים.
המבוגרים נטרפים על ידי אריה, ברדלס, נמר, צבוע נקוד, צבוע חום, זאב טלוא, קרקל, סרוואל, תן ופיתוניים.
העופרים נטרפים גם על ידי טורפים קטנים יותר כדוגמת חתול בר, חתול שחור רגל, זבד אפריקאי, גחן מצוי, גירית הדבש, בבון, עיט לוחם, עיט כתר ולטאת כוח.
תזונתו של דוקרן הסטינבוק כוללת בעיקר מינים רבים של שיחים ועלי עצים המצויים בתחומי מחייתו כגון: שיטה, שיזף, אשחריים, מלפיגאים, הדסאים, קסאלפיניים, ועוד.
מדי פעם הם יאכלו פירות כמו גם נבטים בשלבי צמיחה מתקדמים, אך עשבים יאכלו על ידם רק לעיתים רחוקות.
מרבית הצמחייה שהם אוכלים נמצאת צמוד לפני הקרקע, והם אינם יכולים להגיע למזון החל מגובה של 0.9 מטר ומעלה.
כדי לחפות על חיסרון זה הדוקרן ישתמש גם בפרסותיו כדי לחפור בקרקע על מנת להגיע לשורשים ופקעות.
המים אינם נחוצים לו כל כך ואת הלחות הנדרשת הוא מקבל מהצמחייה, ואפילו במרכז מדבר קלאהרי ניתן למצוא אותם עד מרחק של 80 קילומטרים ממקור מים קבוע.
דוקרן הסטינבוק הוא בעל חיים טריטוריאלי ומונגומי החי לרוב בבדידות מלבד בעונת הרבייה.
עם זאת, בדרך כלל כל זוג זכר ונקבה מאכלס יחד את הטריטוריה שגודלה 100-4 דונם, למרות שאין ביניהם מגע ישיר רוב השנה.
שניהם מסמנים את השטח על ידי ערימות גללים בצידי השבילים כמו גם על ידי בלוטות הריח שבעיניים; בעזרת הריחות הם מודעים לכל התנועות של בן זוגם.
כאמור הזוג מתאחד רק לצורך רבייה ובתקופה זאת הזכר הופך לאגרסיבי מאוד כלפי פולשים.
הלחימה ביניהם פשוטה למדי וכוללת נגיחות ראש בראש עם הקרניים החדות שלהם.
הרבייה מתרחשת כל השנה ללא עונה מוגדרת, אם כי יש שיא של לידות בחודשי נובמבר ודצמבר.
הזכר מתרבה רק עם בת זוגו החולקת איתו את הטריטוריה.
ההריון נמשך 5.5 חודשים בלבד, ולמרות שיש לנקבה ארבע פטמות בדרך כלל נולד רק עופר אחד.
בעת הלידה העופר שוקל כ-0.9 קילוגרם, והוא מפותח יחסית ומסוגל ללכת כ-5 דקות לאחר הלידה.
עם כל זאת גם עופרי דוקרנים אלה מוסתרים היטב בצמחייה במשך השבועיים הראשונים לחייהם, ורק לאחר מכן מתחילים לעקוב אחר אימהותיהם בחיפוש מזון.
העופרים נגמלים כבר לאחר 3 חודשים, ומגיעים לבגרות לאחר 7-6 חודשים לנקבה ו-9 חודשים לזכר.
הבגרות המהירה כמו גם תקופת ההריון הקצרה שגורמת לכך שנקבות יכולות להמליט פעמיים בשנה, מסבירה את העובדה שדוקרני סטינבוק משגשגים גם באזורים שבהם הם סובלים מפעילות אנושית גבוהה.
תוחלת החיים של דוקרן הסטינבוק היא 12-7 שנים.
דוקרן הסטינבוק מסווג על ידי IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל היותו מין נפוץ יחסית עם מספר פרטים גדול, ואין לו איומים קיומיים.
מגמת האוכלוסייה יציבה או גדלה באזורים מוגנים ובאדמות פרטיות בדרך כלל.
המספרים עשויים להיות בירידה באזורים מסוימים לא מוגנים שבהם צפיפות יישוב ולחצי ציד גבוהים, ולגרום להם להיעלם לבסוף לגמרי כפי שקרה באוגנדה.
למרות שאין איומים עיקריים כלליים, ישנו איום ברמה מקומית של טריפת דוקרנים על ידי כלבי בית ולכידה על ידי רועים, בייחוד של עופרי דוקרנים השוכבים בשיחים לבדם.
דוקרן הסטינבוק מיוצג היטב באזורים מוגנים ושטחים חקלאיים פרטיים (25% מהאוכלוסייה באזורים מוגנים, ו-30% נוספים באדמות פרטיות).
המספרים הגדולים ביותר מתרחשים בתחומים כדוגמת שמורת מסאי מארה (קניה), הפארק הלאומי סרנגטי והפארק הלאומי טראנגירה (טנזניה), שטחים חקלאיים פרטיים והפארק הלאומי אטושה (נמיביה), מרחבי המרעה העצומים של צפון, מרכז, ודרום מערב הקלאהרי (בוצוואנה), שטחים חקלאיים פרטיים והפארק הלאומי הוואנג (זמביה), שטחים חקלאיים פרטיים והפארק הלאומי קרוגר (דרום אפריקה).
אומדן האוכלוסייה העולמי לדוקרני סטינבוק הוא 600,000 פרטים, אם כי בשל טבעם החמקמק ונטייתם לחיות בסבך סביר להניח שהמספרים גדולים בהרבה.
דוקרן שארפי (שם מדעי: Raphicerus sharpei; מכונה גם גרייסבוק צפוני), הוא מין אנטילופה קטנה בסוג דוקרן ובשבט אנטילופות סבך החיה בדרום ומזרח אפריקה.
הוא תואר לראשונה בשנת 1897 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס.
מבחינה חיצונית וגנטית הוא קרוב בעיקר לדוקרן הכף שכבד יותר ממנו, והיו חוקרים שהחשיבו את דוקרן שארפי כתת-מין שלו.
הוא חופף עם דוקרן הסטינבוק בחלקים גדולים מתפוצתו.
דוקרן שארפי כקרוביו מתאפיין בזוג קרניים קצרצרות ודקיקות, והן הקטנות ביותר מכל מיני הדוקרן.
המבנה שלהם אופייני לאנטילופות ננסיות אחרות: הקרן צומחת כלפי מעלה בצורת "I" ישר ומשולש - לעיתים עם זווית מועטה לאחור.
מיקום הקרניים הוא בצידי המצח מעל העיניים, ובמרחק גדול מן הרגיל מהם ומהאוזניים.
המרחק בין הקרניים זהה בדרך כלל לחלוטין לכל אורך הקרן, אך לפעמים כאשר הן צומחות באלכסון יש הבדל מזערי.
הקרניים של דוקרן שארפי דקיקות מאוד כמחט, וכיון שהן עבות במקצת בבסיס מהקצוות הן נראות כקליע רובה.
בניגוד לאנטילופות רבות קרני דוקרן זה כקרוביו חלקות לחלוטים ללא טבעות וחריצים.
צבע הקרניים כהה למדי - שחור, שחור כחלחל וחלודה כהה; הצבע אחיד בכל הקרן.
הזכרים הם היחידים שמצמיחים קרניים, וזהו ההבדל היחיד בינם לבין הנקבות שנראה לעין.
הפרווה של דוקרן שארפי גסה ועבה בייחוד בחלק האחורי, והיא נוטה להיות דלילה יותר בצוואר ובראש; באזור האחורי היא גם ארוכה יותר ונראית כשמלה, והדוקרן סומר את השערות הללו במפגש עם זכרים אחרים כדי להיראות גדול יותר.
צבע הפרווה דומה מאוד לדוקרן הכף: אדמדם-ערמוני משולב בחום בגב ובצדדי הבטן העליונים, וצהבהב-זהוב או בז'-קרמי בחלקים התחתונים יותר; אין זה נדיר שהצבע אחיד לגמרי.
בכל הגוף מפוזרות שערות לבנות הנותנות לפרווה מראה מחוספס ומאפיר, ומסווה אותו לגמרי בסבך עשבים ושיחים.
הגחון והחזה בצבע לבנבן, והרגליים מתחלקות בין צהבהב בצד החיצוני ללבנבן-אפרפר בצד הפנימי כשהאזור הסמוך לפרסות אפרפר משני צדדיו.
העכוז לבן במקצת אך זה אינו בולט בשל השערות האדמדמות והארוכות שבצדדיו.
הגרון בהיר מן הרגיל ולעיתים עובר לאורכו פס לבנבן קרמי עבה - שנעדר אצל דוקרן הכף.
הזנב האדמדם מתמזג עם השערות הארוכות שבאזור האחורי ומשום כך אינו בולט.
צבע ראשו של דוקרן שארפי צהבהב-זהוב או בז'-קרמי, ובניגוד לדוקרן הכף הוא עלול להיות אפילו בצבע אפרפר.
סימוני הפנים דלילים יחסית: המצח משתנה בין אדמדם לזהוב וקרם, ובמרכזו יש שני כתמים שחורים עגלגלים שמתחברים לעיתים ויוצרים יחד צורת U; לפרטים רבים המצח מתכהה בגיל מבוגר עד חום שוקולד וכתוצאה מכך לא ניתן לראות את הכתמים הנזכרים.
לדוקרן הכף אין את הכתמים הללו, וזהו סימן ההיכר העיקרי המאפשר לזיהוי קל מרחוק בין שני דוקרנים אלו.
מהאף עד אמצע החוטם ישנו משולש בצבע שחרחר דהוי שאינו בולט כל כך כקרובו - דוקרן הסטינבוק.
סביב העיניים יש רצועת שיער שחרחרה דהויה שמתחברת לעיתים עם המשולש השחרחר שבחוטם.
מעל רצועת השיער יש גבות אפרפרות דהויות שנעדרות באופן שכיח.
הריסים וחריצי בלוטות הריח בצבע שחור עמוק.
צבע האוזניים הוא אפרפר בהיר וכהה בצד החיצוני ולבן בצד הפנימי, כשהקצוות שחרחרות.
בצד הפנימי יש מספר קמטים ללא שערות היוצרים צורת "E" או קלשון באוזן.
גופו וצווארו של דוקרן שארפי קצרים וקומפקטים לעומת דוקרן הסטינבוק, אך ארוכים במקצת משל אנטילופת בייטס ודלקרן המושק.
ראשו משולש אמנם אך קצר יותר משל הסטינבוק.
הרגליים שלו דקיקות וקצרות יחסית, כשהאחוריות ארוכות מהקדמיות, ופלג גופו האחורי גבוה מהקדמי (אם כי אין זה מחויב להיות בולט לעין).
אוזניו גדולות מאוד ביחס לגוף.
צווארו וראשו נמצאים תמיד במצב זקוף, לעומת אנטילופת בייטס ודלקרן המושק.
העיניים שלו גדולות ושחורות, והחריצים השחורים קטנים לרוב משל דוקרן הכף.
האף גדול, עגלגל ושחור כשל אייל, והפה דק ושחרחר; אף על פי שיש לו לוע קצר הפתיחה של הפה גדולה למדי.
ההבדל הפיזי העיקרי בין דוקרן שארפי לכף הוא, שלדוקרן שארפי יש תמיד זוג "פרסות מזויפות" מעל הקרסוליים, ואילו אצל דוקרן הכף הן נעדרות בדרך כלל.
זנבו של דוקרן שארפי קצרצר מאוד כקרוביו, והוא אינו נראה כלל במבט מהצד.
מלבד הקרניים ההבדל בין הזכרים לנקבות מתבטא בכך שהאחרונות גדולות במקצת.
+ מידות הגוף של דוקרן שארפי גובה הכתפיים 55-45 ס"מ אורך הראש והגוף 75-65 ס"מ אורך הקרניים 5 ס"מ; השיא שנצפה הוא 10.48 ס"מ שנחשב לנדיר ביותר אורך הזנב 8-4 ס"מ משקל 11.5-7 ק"ג
דוקרן שארפי נפוץ בדרום מזרח ומזרח אפריקה.
תפוצתו משתרעת על דרום ומרכז טנזניה, מרבית חלקי מלאווי, זמביה, מוזמביק וזימבבואה, דרום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, צפון מערב נמיביה, בוצוואנה, סווזילנד, ודרום אפריקה (פרובינציות: לימפופו ומפומלנגה).
בית גידולו של דוקרן זה הוא בעיקר יערות מיומבו וסוואנות מיוערות למחצה המאפיינים את מזרח מרכז אפריקה, עם שפע של כיסוי כשיחים נמוכים או דשא באורך בינוני.
הוא מצוי גם ברמות הרריות וחוליות בגבהים של 1,500-200 מטר מעל פני הים ובחורשים דלילים, ואין זה נדיר לראותו גם במקומות שבהם יש אזורי סבך דלילים ביותר.
הוא נעדר לחלוטין מאזורי החופים.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 1,000-500 מילימטר לשנה.
דוקרן שארפי הוא בעל חיים חשאי וביישן המבלה את מרבית זמנו בשכיבה בסבך הצמחייה.
שיא פעילותו היא בעיקר בשעות הלילה ושעות הבוקר המוקדמות, אם כי הוא פעיל פעמים רבות גם במשך היום.
הוא בעל חיים זהיר מאוד, וכאשר ישנו טורף באזור - רק לעיתים רחוקות הוא יפתח ישר בריצה, ויעדיף קודם לשכב בצמחייה ללא תזוזה עם צוואר פשוט עד שהטורף יחלוף ולא ישים לב אליו.
לחלופין כאשר הטורף מתקרב יתר על המידה הוא יחכה לרגע האחרון ואז יפתח בריצת ניתורים לעומק הסבך, ותחת שיחים כדי להקשות על רודפו.
בניגוד לדוקרן סטינבוק שעוצר מדי פעם כדי לבדוק עם הסכנה חלפה וחוזר אף לאותו מקום לאחר זמן קצר, דוקרן שארפי מתרחק היטב מהמקום שבו הופרע אם כי לא לאורך זמן.
הוא ידוע גם כאחד שמסתתר בשעת סכנה במחילות ישנות של בעלי חיים שונים (בייחוד שנבובים).
טורפיו הידועים הם אריה, ברדלס, צבוע נקוד, צבוע חום, קרקל, תן שחור גב, תן לבן-פס, פיתוניים ועופות דורסים.
דוקרן שארפי הוא בעל חיים בודד בדרך כלל, אך למרות זאת ניתן לראות זוג זכר ונקבה או נקבה עם צאצאיה בכל ימות השנה.
הוא בעל חיים טריטוריאלי המסמן את שטחו תדיר ומגן עליו לבד, אולם לפעמים זוגות יכולים להגן יחד על טריטוריה אחת.
המפגש בין הזכרים פחות טקסי מאנטילופות אחרות, והלחימה מתרחשת די מהר עם הליכה אחד כלי השני, ירידה על הברכיים, ודקירה עם הקרניים החדות בגוף או מפגש ראש בראש.
הדוקרנים מתקשרים ביניהם על ידי ריחות מבלוטות הריח שבפנים (סימון טריטוריה), מגע עם הגוף (נקבה וצאצאיה), ותקשורת חזותית על ידי תנוחות מסוימות (מפגש בין זכרים).
התזונה של דוקרני שארפי מבוססת בעיקר על שיחים, עשבי תיבול ועלים (כ-70%), פירות שנפלו מעצים, קליפות, ושורשים ופקעות שאליהם הוא מגיע על ידי חפירה עם פרסותיו.
כקרוביו גם הוא ידוע כאחד שנוטה לחדור מדי פעם לשטחים חקלאיים ולהזיק מעט ליבולים.
השיניים והלסת שלו מותאמים היטב למזון הקשה שהוא אוכל.
הדוקרן אינו זקוק כלל למים ומקבל את הלחות הנדרשת לו ממזונו, אך אם יתקל במקור מים זמין הוא לא יהסס לשתות ממנו.
דוקרני שארפי יכולים להתרבות לאורך כל השנה ללא עונה מוגדרת, אך למרות יש שיא ברבייה בין חודשי נובמבר ודצמבר באזורים הדרומיים.
ההמלטות גם הם מתרחשות במשך כל השנה, עם שיא בתחילת עונת הגשמים באביב.
ההריון נמשך 7-5.6 חודשים (210-168 ימים), לאחריהם נולד עופר אחד עד שניים המוסתר בתקופה הראשונה לחייו בצמחייה.
הוא נגמל לאחר 3 חודשים ומגיע לבגרות בסביבות 6–19 חודשים לשני המינים.
תוחלת החיים של דוקרן שארפי לא ידועה, אך סביר להניח שהיא 6–8 שנים בממוצע כקרוביו.
דוקרן שארפי מסווג על ידי IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל היותו מין נפוץ ללא איומים גדולים מידי העלולים לגרום לירידה משמעותית באוכלוסייה.
מעמדו אינו צפוי להשתנות בעתיד הקרוב לאורך זמן רב, כל עוד הוא מיוצג משמעותית באזורים מוגנים ופרטיים.
מגמת האוכלוסייה יציבה באזורים מוגנים ובמשקים פרטיים, אך יורדת בהדרגה במחוץ להם עקב לחצי ציד וגידול באוכלוסייה האנושית עם כל האיומים הנלווים אליה.
עם זאת, האיומים עדיין סבירים יחסית בשל הטבע החמקמק והביישני של דוקרן שארפי המסייע לו לשרוד גם במקומות עם התיישבות אנושית גדולה.
כשליש מהאוכלוסייה מצויה באזורים מוגנים; בין הבולטים שבהם ניתן למנות את: שמורת הציד סלוס (טנזניה), הפארק הלאומי אפמבה (הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו), הפארק הלאומי קאפו ועמק לואנגווה (זמביה), הפארק הלאומי לאנגוו (מלאווי), הפארק הלאומי באנהין (מוזמביק), הפארק הלאומי הוואנג והפארק הלאומי גונארזו (זימבבואה), והפארק הלאומי קרוגר (דרום אפריקה).
אומדן האוכלוסייה העולמי של דוקרני שארפי הוערך בכ-95,000 פרטים.
עם זאת בשל הביישנות שלהם והנטייה לחיות באזורי סבך סביר להניח שהמספרים גדולים בהרבה.
דוקשטי (בליטאית: , דוקשטס; בפולנית: Dukszty; ביידיש: דוקשט) היא עיירה במחוז המשנה איגנלינה במחוז אוטנה שבליטא, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
דוקשטי הייתה יישוב בבעלות נסיכים מאז המאה ה-16, ואזכורה הראשון בכתב הוא משנת 1737. מהמחצית השנייה של המאה ה-19 הואץ פיתוחה של העיירה, עם חיבורה לקו מסילת הברזל.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה חיו בדוקשטי כ-650 יהודים, כשני שלישים מסך האוכלוסייה בה.
בעיירה התקיימה פעילות ציונית, ופעלו בה מוסדות יהודיים שונים, ובהם בית ספר מרשת תרבות ובית ספר יידי.
במהלך מבצע ברברוסה נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו מיד בביצוע מעשי רצח ביהודיה, והקימו בה שני גטאות, אליהם צוו יהודי היישוב לעבור ללא רכוש.
בד בבד נלקחו יהודי העיירה לעבודות כפייה בתנאים קשים.
ב-21 בספטמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה בידי שוטרים גרמנים וליטאים, והוצעדו לכיוון יער דגוצ'יאי (Deguciai), בו רוכזו יהודים נוספים מהאזור.
שם נורו תחילה הילדים והזקנים, ולמחרת יתר היהודים.
מספר בעלי מקצוע שהושארו בעיירה נרצחו לאחר מכן.
דוקשיצה או דוקשיץ (בבלארוסית: Докшыцы, דוקשיצי; בפולנית: Dokszyce; ביידיש: דאקשיץ) היא עיירה במחוז ויטבסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
דוקשיצה נזכרת לראשונה בשנת 1407, עת השתייכה לדוכסות הגדולה של ליטא.
במהלך מלחמת ליבוניה הפך אזור העיירה לאחד ממעוזיו העיקריים של סטפאן באטורי.
בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית, ובשנת 1795 קיבל מעמד עירוני.
בשנת 1921 נכלל היישוב במחוז וילנה שבשטח הרפובליקה הפולנית השנייה.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 כיהן הרה"ג מרדכי יעקב גאלינקין כרבה הראשי של העיר.
בין מלחמות העולם חיו בדוקשיצה כ-4,000 יהודים, שהיוו את רוב אוכלוסיית העיירה.
פעלו בה מוסדות דת ותרבות, תנועות נוער ציוניות, ישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש בראשות הרב יהושע ליין ובית ספר עברי מרשת תרבות.
בתקופה הסובייטית נסגרו המוסדות היהודיים בעיירה, הולאמו בה עסקים פרטיים, ומספר יהודים עשירים הוגלו ממנה לעומק ברית המועצות.
ב-9 ביולי 1941 נכנסו לעיירה הנאצים והחלו בביצוע מעשי שוד, התעללות ורצח ביהודים, תוך הרס בית העלמין היהודי ושריפת ספרי התורה של בתי הכנסת בעיירה.
תוך זמן קצר הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה וחובת ענידת טלאי צהוב.
בד בבד מונה בעיירה יודנרט, בראשות יעקב בוטוויניק, אשר נצטווה לספק לגרמנים עובדים לעבודות כפייה ולהעביר להם תשלומי כופר.
בספטמבר 1941 הוצאו להורג בעיירה כמה יהודים שהואשמו בקומוניזם.
ב-30 בספטמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו מגודר שהוקם בה, בו שררו תנאי מחיה קשים אשר הפילו חללים רבים.
מעת לעת הוצאו להורג יהודים מהגטו, ובמקרה אחד הוצאו להורג 65 יהודים בחג הפסח.
באפריל 1942 שולחו מאות צעירים מהגטו למחנה עבודה בגלמבוקיה.
בתקופה זו הוקם בגטו ארגון מחתרתי, בראשות יוסף שפירא.
במאי 1942 בוצעה בגטו אקציה, בה נרצחו בבית העלמין היהודי כ-400 איש.
לאחר מכן צומצם שטח הגטו והתפשטו בו המגפות.
באקציה נוספת שהחלה ב-29 במאי 1942 רוכזו כ-2,650 היהודים שנותרו בגטו, ונרצחו כולם מחוץ לעיירה בידי אנשי ס"ד.
במהלך האקציה נמלטו כ-250 יהודים ליערות וחלקם הצטרפו ליחידות פרטיזנים.
דוקסילאמין הוא נוגד היסטמינים מדור ראשון.
בפני עצמו הוא משמש כעזר שינה לטווח קצר בכמות של 25 עד 50 מ"ג, ובכמויות נמוכות יותר בתרופות נגד אלרגיה ובחילות.
דוקסילאמין משמש גם בשילוב עם משככי כאבים שונים כגון אקמול (פרצטמול), וגם בשילוב עם ויטמין B -6 (פירידוקסין) כדי למנוע בחילות בוקר בהריון.
דוקסילאמין הוא בעל השפעה אנטי היסטמינית ותופעות לוואי נפוצות לסוג התרופות האלו.
תופעות הלוואי הן: יובש בפה, אטקסיה, אצירת שתן, נמנום, בעיות זיכרון, חוסר יכולת להתרכז, הזיות (במינון גבוה).
אין להשתמש בדוקסילאמין על פני תקופה ארוכה של זמן (מעל שבועיים).
התרופה אינה ממכרת, אך עשויה להתפתח סבילות.
דוקסילאמין הוא נוגד היסטמינים דור ראשון, דווח לראשונה בשנת 1949.
דוקרן נמרי (שם מדעי: Plectropomus leopardus) הוא מין של דג שונית ממשפחת הדקריים החי ב מאוסטרליה, יפן וחצי האי המלאי לאיי שלמה, איי קרוליין ופיג'י.
אורכו של הדקר 20–60 ס"מ ובעל גוף ארוך עם סנפירים רחבים.
צבעו אדום עד אפור ומנומר בנקודות לבנות.
הפה גדול וחזק ומכיל שיניים רבות והעיניים גדולות ושחורות עם גבות אדומות.
דבר מיוחד אצל דג זה הוא שכל הפרטים נולדים כנקבות וחלקם מחליפים מין לזכרים.
הדג פעיל במשך היום בשוניות האלמוגים ומחפש דגים קטנים בין האלמוגים.
הוא מהיר מאוד ויתפוס כל דג שיצא החוצה.
הוא ניזון בעיקר משוניתיים ומכחליים וגם מאדרוניים, סרטנים ורכיכות שונות.
הדקר גם לא יהסס לקניבליות.
דרך הציד שלו היא להמתין לטרף מטווח קרוב ולחכות לרגע מוצלח לתקוף.
בנוסף דקר זה ינסה לחפש בני ברית לציד בדמות של ניבן ענקי, תפאר ענק או תמנון עינוני אשר יכולים להגיע לסדקים צרים מדי לדקר ולחלץ משם דגים היישר למלתעותיו.
הוא עצמו דג מאכל חשוב ודבר זה גורם לירידה במספרו בטבע.
דור הרשקוביץ (נולד ב-3 באוגוסט 1992) המוכר בשם הבמה שלו דור3 הוא ראפר וכותב שירים ישראלי.
הרשקוביץ נולד בירושלים, ואומץ בגיל ארבעה ימים, וגדל עם משפחתו בראשון לציון.
בשנת 2017 העלה את השיר "אופסיטטשתי" והמשיך להעלות שירים ל-SoundCloud, בעיקר דרך ההרכב GCG737. השיר הראשון שהעלה ליוטיוב הוא השיר "שיגידו".
בשנת 2018 הוציא ביחד עם הזמר והמפיק עטר מיינר והראפר ראסטה חי את הסינגל "מדינה של גנבים" שלווה בקליפ וזכה להצלחה, ואת הסינגל "לתת לך" עם מיינר.
שני השירים נכללו באלבום הבכורה של מיינר, ביחד עם שני שירים נוספים בהשתתפות הרשקוביץ: "פרפר" (שמשתתפת בו הראפרית עדן דרסו) ו"אין אחד כמוני".
דור הצטרף גם לסיבוב ההופעות שליווה את האלבום.
בשנת 2019 הוציא את האלבום "שירי דיכאון" בו השתתפו שיפי, ניק, עטר מיינר וילד האסל.
לאחר כמה חודשים הוציא שיר יחד עם מיכאל סוויסה בשם "קלמן למה אתה כל הזמן מגזים", השיר הוא מחווה למפיק קלמן מאמי שהפיק את השיר.
בשנת 2021 פרסם ב-SoundCloud את אוסף השירים "עונת הכתום", אוסף שירים ואלתורים על ביטים חינמיים מיוטיוב.
הרשקוביץ חבר בקבוצת הראפ "ג'י סי ג'י" ומתגורר בראשון לציון.
יחד עם ג'י סי ג'י
מחוז משנה דוקשיצה (בבלארוסית: Докшыцкі раён; ברוסית: До́кшицкий райо́н) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז ויטבסק שבצפון בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר דוקשיצה.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה דוקשיצה 26,828 בני אדם.
האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2016 נמנו במחוז המשנה 23,500 בני אדם.
דוקרנית שחורה (שם מדעי: Mycteroperca bonaci) הוא מין של דג גרם ימי ממשפחת הדקריים ומקבוצת הדקרים, הקרוב למין דוקרנית אדומה.
הדוקרנית מצוי בטבע בשוניות אלמוגים ברחבי מערב האוקיינוס האטלנטי מחופי מסצ'וסטס עד לחופי דרום-ברזיל.
הוא מצוי בעיקר סביב מפרץ מקסיקו, הפלורידה קיז ולאורך הקריביים שלחופי הים הקריבי.
הפרטים הבוגרים לא נצפים בתחומי התפוצה הצפוניים, הם שוכני מים עמוקים והם נראים רק מפרטים שנידוגו בידי רשתות.
תפוצתם היא בעומק 6–33 מטרים.
צבע הגוף חום עד זית ומכוסה בכתמים שחורים או בצבעי פליז.
הדקר יכול להאריך ימים עד 40 שנה.
דג זה חי לבדו אך מתרועע עם דקרים אחרים בעונת הרבייה החלה בין מאי לאוגוסט.
כמו אצל דגים רבים גם אצל דג זה הנקבות יכולות להיהפך לזכרים בעת שהם מגיעים לגודל מלא.
זהו דג טורף הניזון בעיקר בדגים ובדיונונים שהוא חוטף ממארב, תוך שימוש בזנבו לתנועה מהירה ביותר.
הטרף נבלע או מרוסק בלסתות הגדולות.
הדגים הצעירים ניזונים מחסילונים ושאר סרטנים.
דג זה הוא דג מאכל חשוב במספר אזורים והוא נידוג גם למטרות ספורט.
עם זאת חלה ירידה באוכלוסייתו עקב הדיג והגידול האיטי שלו.
דור הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי חנן בן ארי.
השיר יצא לאור ב-9 במאי 2019, כסינגל על ידי חברת התקליטים יוניסל.
השיר נכתב והולחן על ידי חנן בן-ארי והופק על ידי תומר בירן.
השיר עוסק בפער הבין-דורי בסוגיות כמו אמונה, גן-עדן ושמירת מסורת.
השיר עורר הדים וזכה לתגובות חיוביות ושליליות בתוך המגזר הדתי ומחוצה לו.
הסינגל עצמו סוקר על ידי יוסי חרסונסקי אשר ציין את השיר בחיוב והעניק לו ציון של ארבעה כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה.
העלה בן-ארי לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר אשר מציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל ואף את מילותיו של השיר.
נכון לאוגוסט 2025, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-1.7 מיליון צפיות.
דוקרנית מנגרובים (שם מדעי: Mycteroperca xenarcha) הוא מין של דג גרם ממשפחת הדקריים ותת-משפחת הדקרים.
הוא חי במזרח האוקיינוס השקט לחופי קליפורניה עד לפרו.
הדוקרנית היא דג גדול שיכול להגיע לאורך 150 ס"מ ולמשקל של 91 ק"ג.
היא דומה לדוקרנית שחורה עם גוונים חומים-חיוורים ועליהם כתמים חומים-בהירים עד אפורים.
הראש של הדוקרנית גדול עם עיניים קטנות וקרובות ללסתות החזקות, בהם שורה של שיניים דמויות ניבים.
הסנפירים זקורים ופרוקים אך קצרים יחסית.
הדוקרנית מצויה באוקיינוס השקט המזרחי בעומק של עד 60 מטרים סמוך למדפים היבשתיים של אמריקה בין מפרץ סן פרנסיסקו שבקליפורניה עד לפרו וכנראה נמצאת גם באיי גלאפגוס.
הצעירים חיים במים רדודים, לרוב סמוך למנגרובים (ומכאן שמה של הדוקרנית).
היא ציידת של דגים אחרים ורכיכות שהיא בולעת במהירות ממארב.
בעוד הדוקרנית לא נמצאת בסכנת הכחדה בטבע דייגים במקסיקו טוענים שהאוכלוסיות נמצאות בירידה עקב אובדן בתי הגידול המנגרובים של הצעירים.
דוקרנית ג'ורדן (שם מדעי: Mycteroperca jordani) הוא מין של דג גרם ממשפחת הדקריים ותת-משפחת הדקרים.
הדוקרנית מצויה בטבע לחופי מקסיקו של האוקיינוס השקט.
היא קרויה על שם המדען האמריקאי דייוויד סטאר ג'ורדן .
דוקרנית זו בעלת גוף מגושם ומסיבי באורך מרבי של 198 ס"מ ומשקל של 91 ק"ג.
היא בעלת רעמת סנפיר גבית נמוכה וסנפירי שת פרוקים נמוכים.
הזנב משולש ורחב וסנפירי החזה קצרים וקרובים לפתחי הזימים.
ראש הדוקרנית גדול עם לסתות חזקות גדולות המתאימות לבליעת טרף במהירות.
צבעה חום כהה עד אפור עם כתמים חומים מלבניים על הגוף והסנפירים כהים.
עם זאת הדוקרנית יכולה לשנות את צבעה כעבור זמן קצר.
בדומה למיני דקרים אחרים הדוקרנית היא מין דיכוגמי והנקבות יכולות לשנות את מינם לזכרים, אשר לרוב גדולים וחזקים יותר.
היא מצויה לאורך מפרץ קליפורניה בין באחה קליפורניה הדרומית למסטלאן וכן באיי רבייג'יגדו .
בנוסף התגלו פרטים צפוניים יותר עד סן דייגו, קליפורניה אך מדובר בפרטים תועים.
לרוב תימצא הדוקרנית סביב חופי סלעים, כרי אצות קלפ וסביב שוניות מלאכותיות.
דקרנית זו נמצאת בסכנת הכחדה בטבע עקב דיג מסחרי ודיג לספורט, אשר הפחיתו את מספרה מעל 50% ב-80 השנים האחרונות.
דוקרנית (שם מדעי: Mycteroperca) הוא סוג של דגי גרם ממשפחת הדקריים ומתת-משפחת הדקרים, אם כי הם משויכים לעיתים לתת-המשפחה Anthiinae.
מיני הדוקרנית הם דגים גדולים טורפים החיים סביב שוניות לאורך האוקיינוס האטלנטי ומזרח האוקיינוס השקט בימים הטרופיים והסובטרופיים.
הם יכולים להגיע לאורך של 150 ס"מ ולמשקל 100 ק"ג אצל המין דוקרנית שחורה.
הסנפירים שלהם קצרים וכהים והראשים גדולים עם לסתות חזקות המופנות קדימה.
רוב המינים הם דיכוגגמים והנקבות יכולות להחליף את מינם לזכרים.
הצעירים ניזונים לרוב מזואופלנקטון אך הבוגרים הם טורפים הניזונים בעיקר של דגים אחרים וסרטנים כמו לובסטרים.
דוקספין (באנגלית Doxepin, בארץ מוכרת כג'ילקס) היא תרופה השייכת למשפחת הטריציקליים (TCA).
לרוב תרופה זו משמשת לטיפול בדיכאון, חרדה ונדודי שינה, אך ניתנת גם כטיפול בפריחה (קו שני אחרי אנטיהיסטמינים).
דוקספין נספגת בצורה מיטבית במערכת העיכול, מגיע לCmax בפלסמת הדם 2–4 שעות לאחר נטילת התרופה.
ריכוז התרופה מגיע לערך קבוע בדם (פלאטו) כשבועיים לאחר תחילת הטיפול.
המטבוליט העיקרי של דוקספין הוא דסמתילדוקספין והוא נוצר בכבד בתהליך דה-מתיליזציה.
קשירת דוקספין ומטבוליטים שלו לחלבוני הפלסמה מגיעה ל־76% מסך התרופה בדם.
נפח פיזור התרופה הוא 20 ליטר לק"ג בגוף האדם.
ברישום התרופה למטופל חייב לקחת בחשבון שהיא עוברת שליה ולחלב האם.
דוקספין שייך למשפחת נוגדי דיכאון טריציקלים.
דוקספין מעכב ספיגה חוזרת ספיגה חוזרת של אמינים ביוגניים (סרוטונין ונוראפינפרין) בסינפסות כימיות.
בנוסף להשפעה סדטיבית ואנטי דיכאונית, בעל השפעה אנטיהיסטמינית, וכן משמש כאנטגוניסט לרצפטור אדרנרגי מסוג אלפא 1. לא מצוין כגורם להפרעות פסיכומוטוריות או תחושת אופוריה.
מינון התרופה מחושב על ידי הרופא המטפל בהתאם לנתונים הקליניים של המטופל והתבטאות הסנדרום הקליני.
מינון מקסימלי עבור יום אחד (במתן מצטבר) הוא 300 מ"ג.
כאשר מינון מקסימלי למנה בודדת הוא 100 מ"ג.
כלומר המינון המקסימלי הוא 100 מ"ג 3 פעמים ביום.
עבור רוב המטופלים המינון ההתחלתי הוא 75 מ"ג ביום וזהו המינון הקבוע שהם מקבלים (אפקטיבי מאוד, ואילו רק במקרים של מחלה קשה מעלים את המינון עד ל־300 מ"ג ליום)
למטופלים הסובלים מאינסומניה (הפרעות שינה) ניתן לתת מנה גבוהה יותר של תרופה בשעות הערב.
גם במקרים בהם אינסומניה מוזכרת כתופעת לוואי אחרי נטילת התרופה, ניתן לתכנן מחדש את נטילתה כך שרוב המינון יהיה לפני שעות הלילה או לשנות את תוכנית הטיפול (להוריד מינון או לשנות תרופה).
לאחר הגעה לאפקט הרצוי ניתן להוריד במינון התרופה עד המינימום האפשרי.
הפחתת חרדה מושגת מוקדם יותר מהאפקט האנטידיכאוני (שהוא מושג כ2–3 שבועות לאחר תחילת הטיפול).
למטופלים בגיל מבוגר עם תסמיני חרדה קלים עד בינוניים מומלץ לקחת 10–50 מ"ג דוקספין כל יום.
בנוסף, למטופלים עם בעיות כבד יש להוריד במינון התרופה.
רגישות יתר לטיפול בדוקספין או רגישות יתר לתרופה אחרת ממשפחת דיבנזוקספינים.
יש להוריד במינון או לתת טיפול אחר במצבים של אי ספיקת כבד, גלאוקומה, אצירת שתן, לקיחת מונואמין אוקסידאז בלוקרים שבועיים לפני קבלת דוקספין.
רגישות יתר לנוגדי דיכאון טריציקליים.
תרופה שנחשבת בטוחה ללא תופעות לוואי קשות ברוב המקרים.
רוב תופעות הלוואי מופיעות בתחילת לקיחת התרופה ומפסיקות לאחר הורדת המינון.
חלק מתופעות הלוואי המצוינות מטה לא נצפו לאחר נטילת דוקספין, אך חשוב לקחת אותם בחשבון היות שהן משוייכות למשפחת נוגדי דיכאון טריציקליים.
תופעות תלוואי של מערכת העצבים: עייפות, כאבי ראש, סחרחורות, אינסומניה, סיוטי לילה, ירידה קוגניטיבית, דיסאוריינטציה, חרדה, פרסטזיה.
בנטילת מינון גבוה של תרופה ניתן לראות סימנים אקסטרפירימדליים, כולל דיסקנזיה.
נדיר מאוד - הלוצינציות, איטקסיה, פרכוס, שינויי התנהגות.
במקרים בודדים דווח על מחשבות אובדניות לאחר הפסקת נטילת התרופה.
בנוסף, נדיר מאוד ישנם טשטושי ראיה, אודם בפנים, תת-לחץ דם תנוחתי, טכיקרדיה והארכת מקטע PR.
לעיתים רחוקות ניתן לראות תגובה אלרגית הכוללת נפיחות בפנים, פריחה, רגישות לאור, גרד.
כמו כן, במקרים נדירים בחילות, הקאות, דיספפסיה, שלשול.
בלקיחת התרופה יחד עם אתנול, נוגדי דיכאון אחרים, ברביטורטים, בנזודיאזפינים או חומרים נוספים להרדמה כללית מוגברת השפעת התרופה על מערכת עצבים המרכזית, וכן עולה הסיכוי לירידה משמעותית של לחץ דם.
דוקספין מגביר את ההשפעה האנטיכולינרגית של אמנטדין.
לקיחת תרופות נגד פרקינסון, אטרופין, ביפרידן, אנטיהיסטמינים מגבירים סיכוי לתופעות לוואי של מערכת עצבים מרכזית, טשטוש ראיה, אי נוחות במערכת העיכול ואצירת שתן.
כמוכן, שילוב התרופה עם קוקאין עלול לגרום לאריתמיה.
דוקסה (δόξα, ובתעתיק לטיני dóxa, מהפועל ביוונית עתיקה δοκεῖν, ובתעתיק לטיני dokein, פועל שמשמעו "להופיע", "להיראות כ...", "לחשוב", "לקבל") היא אמונה או דעה רווחת.
ברטוריקה קלאסית, דוקסה מוצגת בניגוד לאפיסטמה ('ידע') ומייצג אמונה קולקטיבית או רעיונות מקובלים.
במשמעותו היוונית העתיקה, בהקשר דתי, במיוחד בברית החדשה ובמסורת היוונית-אורתודוקסית, הוא מסמל פולחן ואמונה.
בין המאות ה-3 וה-1 לפני הספירה, המונח קיבל משמעות נוספת כאשר תרגום השבעים השתמש במילה דוקסה כדי לתרגם את המילה העברית המקראית ל"תהילה" (כבוד).
תרגום יווני זה של כתבי הקודש העבריים, כפי ששימש את הכנסייה הקדומה, הוביל לשימוש תכוף במונח בברית החדשה.
המילה משמשת גם בטקסי הפולחן של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית, שם האדרת האל בפולחן נתפסת גם כאמונה.
בהקשר זה, דוקסה משקפת התנהגות או נוהג בפולחן, ואת אמונת הכנסייה כולה ולא דעה אישית.
איחוד המשמעויות המרובות הללו של דוקסה עולה במונחים המודרניים אורתודוקסיה והטרודוקסיה.
בדיאלוג גורגיאס, אפלטון מציג את הסופיסטים כנפחי מילים אשר לכדו והשתמשו בפרשנות הגמישה של הדוקסה (אמונה) של ההמון לטובתם ללא בושה.
בכתב זה ובכתבים אחרים, אפלטון תיאר את הדוקסה כאמונה, שאינה קשורה להיגיון, השוכנת בחלקים הנמוכים והלא-הגיוניים של הנפש.
נקודת מבט זו התרחבה אל תוך מושג הדוקססטה בתורת הצורות של אפלטון, הקובעת כי עצמים פיזיים הם ביטויים של דוקסה ולכן אינם בצורתם האמיתית.
הגדרתו של אפלטון את הדוקסה כמתנגדת לידע הובילה להנגדה הקלאסית בין שגיאה, או טעות, לבין אמת, אשר מאז הפכה לנושא מרכזי בפילוסופיה המערבית.
(עם זאת, ב"תאיטטוס" וב"מנון", אפלטון טוען בפני סוקרטס שידע הוא אורתוס דוקסה שעבורו ניתן לספק לוגוס, ובכך מתחילה ההגדרה המסורתית של ידע כ"אמונה אמיתית מוצדקת").
לפיכך, הטעות נחשבת כשלילית טהורה, והיא יכולה ללבוש צורות שונות, ביניהן צורת אשליה.
בעוד שדוקסה משמשת ככלי ליצירת טיעונים, היא גם נוצרת על ידי טיעונים.
דרך לתאר זא סיפק ג'יימס א.
הריק בספרו "ההיסטוריה והתאוריה של הרטוריקה: מבוא": הסופיסטים בגורגיאס טוענים שרטוריקה יוצרת אמת שימושית לרגע מתוך הדוקסה, או דעות העם, באמצעות תהליך של ויכוח וטיעון נגדי.
לסוקרטס לא יהיה חלק כזה ב"אמת", אשר בכל זאת חיונית לדמוקרטיה.דמוקרטיה, אשר מעצם הגדרתה היא ביטוי של דעת הקהל, תלויה באותן מגבלות המוטלות על הפרטים האחראים להקמתה, ולכן גם מוגבלת על ידם.
עקב דעות פגומות בחברה, כמו גם דעות שאינן מושמעות ואינן נחשבות, עקב חוסר נגישות ואדישות, דוקסה אינה הומוגנית, וגם אינה נוצרת על ידי הסכמה.
במקום זאת, היא גמישה וחסרת מושלמות - תוצאה של מאבק כוחות מתמשך בין "אמיתות" מתנגשות.
אריסטו, תלמידו של אפלטון, התנגד לתורת הדוקסה של אפלטון.
אריסטו תפס את ערכה של הדוקסה באופן מעשי ובשימוש נפוץ, בניגוד לטוהר הפילוסופי של אפלטון שהגדיר אותה כמעין הטעיה.
יתר על כן, אריסטו טען שדוקסה היא הצעד הראשון במציאת ידע ( אפיסטמה), שכן דוקסה מצאה יישומים בעולם הפיזי: אלו שהאמינו בה בדקו רבות כדי להוכיח אותה וכך הייתה סיבה להאמין בה.
אריסטו מבהיר זאת על ידי סיווג האמיתות המקובלות של העולם הפיזי שעוברות מדור לדור כאנדוקסה.
אנדוקסה היא אמונה יציבה יותר מדוקסה, משום שהיא "נבחנה" במאבקי ויכוח בפוליס על ידי בני שיח קודמים.
המונח אנדוקסה משמש בחיבורים אורגנון, נושאים ורטוריקה מאת אריסטו.
אריסטו תופס את הדוקסה כסוג של הופולפסיס (ὑπόληψις, מונח פילוסופי יווני עתיק המתייחס לסוג של אמונה או השערה, קטגוריה הכוללת סוגים שונים של הסכמה, חלקם מדויקים וחלקם לא.
המונח ממלא תפקיד בהבחנה בין צורות שונות של מצבים נפשיים ובהבנת טבע הידע והאמונה).
ידע נופל גם הוא תחת קטגוריה זו.
סיווג הדוקסה, או דעה, עם ידע, מרמז שדוקסה היא רציונלית.
הדוקטרינות העיקריות - קיריאי דוקסאי (Kyriai Doxai) - הן האמונות העיקריות של האסכולה האפיקוראית בפילוסופיה ההלניסטית, והן מהוות את האורתודוקסיה האפיקוראית.
הן נחשבות למסקנות הסמכותיות אליהן הגיעו אפיקורוס, מטרודורוס וחבריהם בשנים הראשונות לקיומה של האסכולה, והן נאספו לתמצית לטובת תלמידיהם.
פייר בורדייה, בספרו "מתווה של תיאוריה של מעשה" (1972), השתמש במונח "דוקסה" כדי לציין אמיתות מובנות מאליהן של חברה, שאינן מוטלות בספק.
לשם השוואה, דעה היא התחום של מה שניתן לערער עליו ולדון בו בגלוי.
בורדייה מאמין שדוקסה נובעת מסוציאליזציה, שכן סוציאליזציה עוסקת גם באמונות הנובעות מהחברה; ככל שאנו גדלים בסביבה, אנו נוטים להאמין שמה שהחברה אומרת לנו הוא הנכון.
בורדייה טוען שזו תפיסה מוטעית, גם אם היא מקובלת חברתית, שאם אתה לא מקבל ציון גבוה כמו מישהו אחר, אתה לא חכם כמוהו.
ציונים אינם מוכיחים שאדם חכם יותר, מכיוון שישנם גורמים רבים שמשפיעים על הציון.
אנשים עשויים להצטיין בנושא מסוים ולהיכשל בנושא אחר.
זו תפיסה מוטעית אך אנשים נוטים להשתתף בפרקטיקות נפוצות (בדוגמה שלפנינו - הערכת אנשים לפי ציוניהם) כדי לגרום לעצמם להרגיש טוב יותר.
במקרה של אמונות נפוצות בבית הספר, תלמידים שמרגישים נחותים עקב אמונה רווחת שהם אינם חכמים כמו התלמידים שמקבלים ציונים גבוהים מהם, עשויים למצוא פיצוי כדי להקל על חוסר הביטחון שהם מתמודדים איתו (שימוש בסמים, הצטיינות בספורט וכו').
בורדייה מאמין שדוקסה היא יותר מאמונה נפוצה: יש לה פוטנציאל להוליד פעולה משותפת.
התפיסה של סדר חברתי כמתרחש באופן טבעי היא שגויה, כי זו התעלמות מהעובדה שהיא נוצרת על ידי ויכוח פוליטי.
דוקסה, אם כן, יכולה להיות מובנת ככזו שנוצרת על ידי ויכוח וגם ככזו המשמשת בעיצוב ויכוח, שהוא חיוני לכינון מדיניות דמוקרטית.
דוקרבסיטיניב היא תרופה פומית נגד פסוריאזיס.
התרופה בעלת פעילות אימונומודולטורית, ומיועדת לטיפול במבוגרים עם פלאקים פסוריאטיים בדרגה בינונית עד קשה, המועמדים לטיפול סיסטמי או לפוטותרפיה.
התרופה מעכבת באופן סלקטיבי את האנזים טירוזין קינאז 2 TYK2, (Tyrosine kinase 2), המעורב במסלולי איתות מרכזיים במערכת החיסון.
דוקרבסיטיניב מעכבת את האנזים טירוזין קינאז 2 TYK2, (Tyrosine kinase 2).
התרופה נקשרת לדומיין הפסאודוקינאז (JH2) של TYK2 ומייצבת אותו במצב לא פעיל, ובכך מעכבת הפעלה של הדומיין הקטליטי (JH1) באופן אלוסטרי.
עיכוב סלקטיבי של TYK2 מפחית איתות המתווך על ידי ציטוקינים כגון אינטרלוקין-12, אינטרלוקין-23 ואינטרפרונים מסוג I, אשר מעורבים בפתוגנזה של מחלות דלקתיות ואוטואימוניות ובהן פסוריאזיס.
לפי נתוני מנהל המזון והתרופות האמריקאי, הזמינות הביולוגית הפומית המוחלטת של התרופה היא 99%, וזמן מחצית החיים הטרמינלי הוא כ-10 שעות.
התרופה עוברת מטבוליזם בכבד; המטבוליט העיקרי נוצר באמצעות CYP1A2, וכן מעורבים מסלולים נוספים הכוללים CES2, UGT1A9, CYP2B6 ו-CYP2D6.
לפי דו"ח ההערכה של ה-EMA, שיעור הקשירה לחלבוני פלזמה הוא כ-81.6%.
התווית התרופה היא טיפול בפסוריאזיס עם פלאק בדרגה בינונית-עד-קשה במבוגרים המועמדים לטיפול סיסטמי או לפוטותרפיה.
התרופה נבחנת גם במחקרים קליניים במחלות דלקתיות ואוטואימוניות נוספות.
היעילות והבטיחות בפסוריאזיס הוערכו בניסויי Phase 3 POETYK PSO-1 ו-POETYK PSO-2, שבהם דוקרבסיטיניב הייתה עדיפה על פלצבו ועל אפרמילאסט במדדי יעילות מרכזיים, והייתה נסבלת היטב לאורך 52 שבועות.
מנהל התרופות והמוצרים הטיפוליים של אוסטרליה (TGA) אינו ממליץ על שימוש במהלך היריון, מאחר שהתרופה נבדקה רק על מספר מצומצם של נשים הרות.
במחקרים קליניים ובניסויים בבעלי חיים לא נמצא סיכון מוגבר לפגיעה בעובר, אך המידע הקיים מוגבל ולכן לא ניתנה המלצה טיפולית רשמית לשימוש בתקופה זו.
ניסויים קליניים נצפו מספר השפעות בלתי רצויות, בהן: תגובות אלרגיות לתרופה, זיהומים שונים, שפעול מחדש של נגיפים (reactivation), התעוררות מחדש של נגיפים רדומים (viral reactivation), לימפומות (סרטן של מערכת הלימפה), רבדומיוליזיס (פירוק שריר מסיבי) ועלייה ברמות הטריגליצרידים בדם.
לא ידוע אם עלולות להופיע תופעות לוואי נוספות, כולל כאלה המוכרות ממעכבי JAK אחרים (כגון הפרעות המטולוגיות, אירועים קרדיו-וסקולריים, או ממאירויות אחרות), מאחר שהקשר האפשרי טרם נחקר והוכח.
החומר מיוצר בשיטה של "סינתזה קונברגנטית" (Convergent synthesis), שבה שני מקטעים מרכזיים מסונתזים בנפרד ולאחר מכן מחוברים:
הבסיס המשמש כעזר בתגובה הוא "אשלגן-tert-בוטנולאט" (KOtBu).
לאחר מכן, טבעת הבנזן עוברת "ניטרציה" (Nitration).
הקטליזטור בתגובה זו הוא "פלדיום על פחם פעיל" (Pd/C), ובשלב זה גם אטום הכלור מוחלף במימן – שינוי רצוי, משום שהכלור נועד רק להכוונת המיקום (Regioselectivity) בשלב הניטרציה.
לאחר מכן מתבצעת "דה-אוקסי-כלורינציה" (Deoxychlorination) באמצעות Phosphoryl chloride" (POCl₃)" ליצירת נגזרת דיכלורו.
הנגזרת אינה מבודדת, אלא עוברת "הידרוליזה לסבון" (Saponification) בעזרת "DIPEA + LiBr", ליצירת "מלח ליתיום" (Lithium salt formation).
3. חיבור המקטעים ושלבים סופיים
המקטע הדיכלורו-פירידאזין מתחבר למקטע האנילין תחת "קטליזה של Zinc acetate".
הליגנד בתגובה זו הוא נגזרת ממשפחת "Josiphos (SL-J009 ligand)".
הבסיסים המסייעים בתגובה: "אשלגן קרבונט" (K₂CO₃) ו-"DBU".
בשלב האחרון מתבצעת "אמידציה" (Amidation) עם "האמין הדאוטרי", שנמצא במצב גז, ולכן משתמשים ב-"Deuterated amine hydrochloride salt".
הסינתזה מגיעה ל-43% תפוקה כוללת
לפי היצרן, השיטה כבר שימשה לייצור מעל טון אחד של החומר הפעיל.
ב־9 בספטמבר 2022 אושרה התרופה על ידי ה-FDA לטיפול במבוגרים עם פסוריאזיס פלאק בינונית עד קשה, המועמדים לטיפול סיסטמי או לפוטותרפיה.
המונח דור הביט מתאר זרם בספרות ובשירה אשר החל בארצות-הברית בתחילת שנות החמישים.
את המונח טבע ב-1948 הסופר ג'ק קרואק, והוא זכה לפרסום שהחדיר אותו לשפה המדוברת, במאמר שפרסם ג'ון הולמס ב-1952 ב-The New York Times Magazine וכותרתו "זהו דור הביט".
כתיבת דור הביט מאופיינת על ידי כתיבה חופשית ואסוציאטיבית, בשפת דיבור, אשר כותביה כותבים את כל אשר על דעתם ונמנעים מלערוך תיקונים בטקסט (הטכניקה החד-טיוטתית).
היא מאופיינת לעיתים על ידי גישה אנטי ממסדית.
היוצרים המרכזיים בזרם זה היו ג'ק קרואק, ויליאם ס.
בורוז, אלן גינסברג ולורנס פרלינגטי.
דוגמה אופינית לסגנון הביטניקי הוא הרומן "בדרכים" שנכתב על ידי ג'ק קרואק.
קרואק כתב ב-1952 את הספר ברציפות על גבי מגילה ארוכה, כדי שלא להיכנע להסחת הדעת של החלפת דפים בכתיבה רגילה.
קרואק האמין כי "המחשבה הראשונה היא המחשבה הטובה" ולכן לא שכתב, לטענתו, את הטקסט.
החופש יוצא הדופן שנקטו בו כותבי דור הביט הציעה חלופה לשירה האמריקאית באותה תקופה, שהתאפיינה במבני משקל מורכב וכבדות ראש.
מרבית השירה אז נכתבה בידי אנשי אקדמיה ונשענה על מסורות ספרותיות, בשפה שירית מליצית ורוויה.
האקדמיה האמריקנית נלחמה בחירוק שיניים מול השירה נטולת הרסן שנכתבת על ידי יוצרי שוליים, ובמשך שנים רבות לא הכירה בכותבי הביט.
בתקופת פעולתם, קיבלו הביטניקים תגובות צוננות מהמבקרים שכינו אותם בין השאר, "משוררים של שערי עיתוני הסופ"ש".
אחת מהתגובות נגד הביט נכתבה על ידי האינטלקטואל נורמן פודהורץ, לימים עורך כתב העת "קומנטרי".
ב-1958 כתב פודהורץ מאמר בשם "להגן על התרבות מפני הברברים": "יש צעקה מובלעת בספרו של ג'ק קרואק: הרוג את האינטלקטואלים המסוגלים לשוחח ברהיטות, הרוג את אלה היכולים לשבת חמש דקות רצוף על כיסאם (...) הבוהמיינים הבורים הללו אויבים את התרבות, סוגדים לפרימיטיביות, לאינסטינקטים, לאנרגיות ולדם".
בריאיון לווילג' ווייס ענה גינסברג: "פודהורץ לא כותב פרוזה, הוא לא יודע היאך לכתוב פרוזה ועל-כן אינו יכול להכיר את הבעיות הנוגעות לכתיבת פרוזה או שירה.
פודהורץ איבד מגע עם המאה העשרים, הוא כותב עבור קוראי המאה השמונה עשרה".
על אף הביקורת זכתה שירת הביט להצלחה רבה מבחינת מכירות.
ספרי שירה נמכרו לפתע במאות אלפי עותקים.
כיום הם נחשבים לקלאסיקה אמריקאית מודרנית.
דור הביט הצליח ברקיע תולדות הספרות לתקופה קצרה יחסית אך לדעת רבים הותיר את חותמו על ידי תיאור שאין שני לו במקוריות, באמינות ובביקורתיות של תקופה מיוחדת בתרבות האמריקנית.
וכך כתב חוקר השירה אלן ג'ופרואה בהקדמה ל"נהמה", קובץ תרגומים לשירת הביט שפורסם בשנת 1967 (תרגום: דן עומר, הוצאת י.
מרכוס): "הקריאה הפומבית של שיריהם מצאה בכל הערים האמריקניות הצלחה חסרת תקדים.
כמובן, שהעיתונות הגיבה מיד למרידתם.
בארצות הברית כבאירופה כיסתה אותם זו בהעלבה ועלילות שווא (...) בפעם הראשונה, פיזר מרד זה את החוג-המסורתי של "המעטים המאושרים", הוא הזיז את ההרגלים המעוקרים של חובבי שירה בודדים והשיב לחיים את התגובות ההמוניות לשירה".
את ההקדמה סיים ג'ופרואה במילים: "ניתן להאשים אותם בכל הפשעים, מלבד אחד שאי אפשר לסלוח למשורר, הפשע לעקור את השירה מהחיים".
"אלן גינסברג מספר שהשם ניתן לקבוצה על ידי קרואק בשיחה אגבית, שבה צצה השאלה "איך נקרא לשירה שלנו?", והוא השיב בשליפה Beat Poetry, בעקבות מילת סלנג שנלקחה מעולם הסמים.
פירוש המילה ביט הוא שבור ורצוץ, או בהקשר של סמים "גמור" או "מחוק".
השם מעיד על שירה תשושה וחבולה, אך קרואק ניכס אותו כדי לבטא בנוסף קצב (Beat) וכן מצב של מבורכות אלוהית (Beatific)".
הביטוי ביטניק התקבע רק ב-1958 כתשלוב בין המילים "ביט" ו"ספוטניק", הלוויין הסובייטי ששוגר לחלל.
המילה "ביטניק" הייתה כינוי גנאי לנערים מזוקנים וצמאי חופש, המשתמשים בסמים ובאלכוהול, ושהוריהם או מנהלי בית הספר חששו כי יהפכו לקומוניסטים.
החופש, הפוליטיות וגילם הצעיר של הביטניקים יהוו שנים אחר כך מודל לתנועת-נגד: למשל, ההיפים בשנות השישים והפאנקיסטים בשנות השבעים.
ביטניקים מהחצי השני של המאה ה-20 והלאה
באופן עקרוני, חלק נכבד של הספרות של ימינו מושפע מן הכתיבה הביטניקית וכן גם הכתיבה לקולנוע.
הביטניקים העניקו לספרות חופש וקלילות שלא היו קיימים בה קודם.
ישנם מספר יוצרים אשר יצירותיהם מושפעות ישירות מן הביטניקים של אז, ביניהם ארווין וולש, ברט איסטון אליס, דן פנטה (בנו של הסופר ג'ון פנטה), מקס ברי ולוק דייוויס.
בישראל ניתן למנות בין השאר את היוצרים איתמר בן כנען, אסף גברון, גלעד מאירי ודור טוקר.
בקולנוע ניתן להזכיר את הרמוני קורין, מיסטי מונדי, ג'יימס מרנדינו, גרג אראקי, אנדרו וורן וג'ורדן סוסמן.
יוצרים אלו לא רק מושפעים טכנית מן הביטניקים אלא גם עוסקים בנושאים דומים: פשע, סמים, סטיות מיניות, אנארכיה, והומור שחור וציני.
בשנת 2021 יצאה אנתולוגיה מקיפה לשירת הביט בעברית.
נהמה, שירה ביטניקית אמריקנית, דן עומר (מתרגם), הוצאת מרכוס, 1967.
דור הביט: אנתולוגיה לשירה, עורכים: דוד (ניאו) בוחבוט ורעואל שועלי, הוצאת כתב, 2021.
דור ה-X או דור האיקס הוא הדור הדמוגרפי אשר נולד לאחר דור הבייבי בום ולפני דור ה־Y.
לרוב הכוונה לאלה שנולדו בין השנים 1964–1980.
רוב בני דור ה-X הם ילדי הדור השקט והותיקים יותר מבין בני דור הבייבי בום.
ילדיהם של בני דור ה-X הם בני דור ה-Y ודור ה-Z.
ילדותם של בני דור ה-X במדינות המערב במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80 התאפיינה בשינויים חברתיים משמעותיים.
בני דור ה-X במדינות מערביות רבות כונו בילדותם לעיתים רבות "ילדי מפתח" בשל השכיחות באותה התקופה של ילדים החוזרים הביתה לבתים ריקים לאחר הלימודים, ונושאים עימם מפתח, על מנת להיכנס לבית לפני שההורה חוזר ממקום העבודה.
תופעה זו התרחבה בתקופה בה חלה עלייה ניכרת ביציאת שני בני הזוג לעבודה ובשיעורי הגירושים במדינות המערב, ואשר בה עדיין היה מחסור ניכר בצהרונים בהם הילדים יכלו לשהות אחרי הלימודים תחת פיקוח של מבוגר.
כמתבגרים בשנות ה-80 ושנות ה-90 דור ה-X כונה לעיתים רבות "דור ה-MTV", על שם ערוץ הטלוויזיה MTV ששידר באותה התקופה וידאו קליפים של מוזיקה פופולרית 24 שעות ביממה והיה פופולרי במיוחד בקרב בני דור ה-X.
לעיתים רבות בני דור ה-X אופיינו בציניות, בתחושת ניתוק, ובתחושת אי-שייכות לחברה.
המונח הפך לשגור בזכות ספר שכתב הסופר והעיתונאי הקנדי דאגלס קופלנד בשנת 1991: "דור X: מעשיות לתרבות מואצת".
הספר מספר אודות שלושה צעירים שהחליטו לעזוב את החברה, ולעבור לשוליים בפאלם ספרינגס, קליפורניה, שם עבדו בעבודות מזדמנות וחיו מהיד לפה.
שלושת הצעירים בילו ביחד את זמנם בניסיון למקם מחדש את הזהות האישית שלהם, כשהנסיגה והריחוק מהחיים הקודמים שלהם ומהחברה שממנה באו עזרו להם בכך.
בספר זה קופלנד תיאר את החרדה הקיימת בקרב דור האיקס וכי הדור לא מרגיש שייכות לאייקונים התרבותיים שלו.
השימוש של קופלנד במונח X נועד לבטא את היותו של דור זה חסר שם, אך עם זאת, בעל מודעות לגבי היותו קבוצה חברתית מובחנת, הולכת וגדלה.
על אף שהמינוח היה קיים עוד קודם, הוא הפך למקובל בקרב דמוגרפים ומדעני החברה ומשווקים, בעיקר בתרבות הפופולרית, לאחר פרסום ספרו של קופלנד.
בהתחלה המונח "דור האיקס" בא להגדיר קבוצת גיל, ולכן אין לו הגדרה סגורה.
בתחילה כלל רק ילדים שנולדו בין שנת 1965 עד 1976. בארצות הברית, שנת 1965 הייתה השנה הראשונה שבה שיעור הילודה החל לרדת אחרי גל הלידות שהתחיל מיד אחרי מלחמת העולם השנייה, ושנת 1977 הייתה השנה שבה שיעור הילודה חזר לעלות.
פרמטר זה שונה במשך הזמן וכלל הרבה יותר אנשים.
למרות שמקובל לאפיין את דור ה-X כבעל תכונות ייחודיות, אין תמיכה מדעית משמעותית לכך שלדורות שונים ישנם מאפיינים ייחודיים.
לפי חוקרים אמריקאים, דור זה מאופיין בחוסר שאיפה לחולל תמורות בעולם, בנטייה למרוד בסמכות ולבעוט במוסכמות חברתיות, בגדילה ושהייה רבה יותר בבית, ובחשיפה ממוצעת ל-150 פרסומות ביום, כ-800 רציחות וכ-100,000 מעשי אלימות באמצעי התקשורת.
לפי העתידן דוד פסיג, דור האיקס הוא דור שבניגוד לקודמיו שוהה הרבה יותר בבית ולכן חשוף רבות לאמצעי התקשורת ולמסרים השיווקים בהם.
הוא טוען כי זהו דור שאינו מכיר בסמכות כבעבר, וגדל בעולם הרבה יותר רב-תרבותי.
דור ה-X נאמן פחות מהוריו למקום עבודה בודד, ואף נאמן פחות למקצוע בו הוא עוסק.
חלק ניכר מאנשי הדור החליפו מקצוע במהלך הקריירה התעסוקתית שלהם.
אנשים בולטים שמזוהים עם דור ה-X
אישים בולטים אשר השיוך שלהם לקבוצה הדמוגרפית "דור ה-X" התפרסם במקורות מהימנים בולטים:
קורט קוביין (1967 - 1994), הסולן של להקת נירוונה אשר הייתה מהלהקות המובילות בסצנת מוזיקת הגראנג'.
כונה בשנות ה-90 "הקול של דור ה-X".
אילון מאסק (נולד ב-1971), יזם ומהנדס קנדי-אמריקאי יליד דרום אפריקה, מייסד החברות PayPal, The Boring Company, טסלה, SpaceX ניוראלינק וסולאר-סיטי.
סרגיי ברין ולארי פייג' (נולדו ב-1973), אנשי מחשבים ויזמים אמריקאים-יהודים ילידי ברית המועצות אשר הקימו ביחד את חברת גוגל.
קווין סמית' (נולד ב-1970), שחקן ובמאי קולנוע אמריקאי אשר נודע בעיקר בזכות סרטיו עם ההומור הגס אשר עתיר אזכורים מתרבות הפופ, עם דגש מיוחד לספרי קומיקס ומלחמת הכוכבים.
טופאק שאקור (1971 - 1996), ראפר אמריקאי פורה אשר נחשב לאחד מאמני ההיפ-הופ הגדולים בעולם וכמו כן לראפר המשפיע ביותר בכל הזמנים.
שיריו התייחסו בעיקר לבעיות החברתיות שפיצלו באותה העת את ארצות הברית.
שאקור נחשב לסמל להתנגדות ופעילות נגד אי-שוויון.
דור המסכים או דור הפלזמה הוא כינוי שניתן בתחילת המאה ה-21 לאנשים, בעיקר צעירים מדור ה-Y ודור ה-Z, המבלים את עיקר זמנם אל מול מסכי תצוגה למיניהם: מסך הטלוויזיה, מסך מחשב (בשלל פעילויות, ממשחק מחשב ועד גלישה באינטרנט), קונסולת משחקים ו-DVD.
למאמצים גרסה קיצונית של סגנון חיים זה ניתן ביפן השם "היקיקומורי".
אף שהקדשת זמן רב לצפייה בטלוויזיה הייתה נפוצה כבר ברבע האחרון של המאה העשרים, התופעה התעצמה עם ריבוי הערוצים שהביאה אתה הטלוויזיה בכבלים, ושפע סוגי הפעילות שמציע האינטרנט.
מאפיין מובהק של דור הפלזמה לעומת זה שקדם לו הוא המעבר מצפייה פסיבית בטלוויזיה לפעילות אקטיבית, במשחקי מחשב, ובשלל פעילויות באינטרנט: כתיבת בלוג, כתיבת טוקבק, דואר אלקטרוני ומאפיינים נוספים של וב 2.0.
התמכרות לאינטרנט היא בעיה אופיינית לדור זה, וכוללת קושי בעת התנתקות מהאינטרנט, חשיבה אובססיבית על אתרי אינטרנט ותגובה נרגזת להפרעה בזמן גלישה.
פרופ' אליעזר בן-רפאל עמד על בעיות נוספות של הפעילות מול המסכים:
במהלך מלחמת לבנון השנייה התעורר ויכוח על הצטרפותם של מפקדי צה"ל לדור הפלזמה, כלומר ישיבתם של מפקדים בדרג של מפקד חטיבה בחדרי פיקוד מרוחקים מהחזית, כשהם שולטים בנעשה בשדה הקרב באמצעות מסכי פלזמה המציגים נתונים שהועברו אליהם בתקשורת נתונים ממערכות השליטה והבקרה של צה"ל.
דור הבייבי בום הוא הדור הדמוגרפי שנולד בתקופת ה"בייבי בום" שלאחר מלחמת העולם השנייה במדינות המערב ובעיקר בארצות הברית.