tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרשות המקומית של העיר אלטמירה במדינת פארה היא גדולה יותר מרוב מדינות העולם.
לעשרות רשויות מקומיות בברזיל אוכלוסייה של יותר ממיליון נפשות.
המחוז הפדרלי של ברזיל הוא יחידה אוטונומית שאינה מדינה או רשות מקומית.
במבנהו קרוב המחוז לרשות מקומית, והוא כולל את מושב המחוז בעיר ברזיליה, ומספר מחוזות משנה עירוניים קרובים, בהן שולט מושל המחוז.
החוק הברזילאי לקוח מן המשפט האזרחי הפורטוגזי ומבוסס על חקיקה, ולאחרונה על תקדים.
חוקת ברזיל קובעת כי מערכת המשפט מחולקת בין מערכת המשפט של המדינות, והמערכת הפדרלית, כאשר לכל מערכת סמכות עניינית שונה.
בית המשפט העליון עוסק בערעורים, וכן בפרשנות החוקה.
הארץ מחולקת למחוזות שיפוטיים, הכוללים רשות מקומית אחת או יותר.
בכל מחוז בית משפט אחד או יותר מן הערכאה הראשונה.
ישנם בתי משפט מיוחדים הדנים בעניין משפחה, או בפשיטת רגל.
על קביעתם של בתי משפט אלו ניתן לערער לבתי משפט מן הערכאה השנייה.
בדרך כלל יושב בדין שופט אחד.
המשפט משתמש במושבעים רק במקרים של עבירות פליליות הכוללות פגיעה בגופו של אדם.
בכל מדינות ברזיל קיים בית משפט של ערעור, הקרוי "טריבונל הצדק", המשמש כערכאה עליונה.
בבית משפט זה יושבים בדין שלושה שופטים בכל דיון.
ברזיל מחולקת לחמישה אזורים, הכוללים מדינה אחת או יותר.
כל אזור כולל מחוזות שיפוט, היכולים לחפוף את מחוזות השיפוט של בתי המשפט של המדינות.
במחוזות השיפוט ישנם בתי משפט פדרליים של הערכאה הראשונה, וטריבונל פדרלי המשמש כערכאת ערעור.
ישנה מערכת פדרלית נפרדת של בתי דין לעבודה.
ישנם שני בתי משפט עליונים מלפניהם יוצאים פסקי דין חלוטים בתביעות אזרחיות ופליליות.
בית המשפט העליון לצדק, ובית המשפט העליון הפדרלי.
בית המשפט העליון לצדק מוסמך להפוך פסיקה של בית משפט מן הערכאה השנייה המנוגד לחוק פדרלי, או לפסיקת בית משפט אחר מן הערכאה השנייה הנוגעת לאותו חוק פדרלי.
ישנם בתי משפט מקבילים העוסקים בדיני עבודה, דיני הבחירות והמשפט הצבאי.
בית המשפט העליון הפדרלי מעניק סעד במקרים בהם פסיקתה של הערכאה השנייה נוגדת את החוקה, וכן סעד מסוג הביאס קורפוס.
בסמכותו לבחון את פסיקתו של בית המשפט העליון לצדק.
בתי משפט אלו אינם בוחנים ראיות אלא בוחנים את התאמת פסקי הדין של הערכאות הנמוכות יותר לחוקים הפדרליים ולחוקה, וזאת פרט למקרה בו מתבקש סעד הבאס קורפוס.
צורת הממשל של בוסניה והרצגובינה היא רפובליקה דמוקרטית פדרלית ייצוגית.
הרשות המבצעת של המדינה נקראת מועצת השרים המורכבת מקואליציה שבראשה עומד ראש הממשלה.
האספה הפרלמנטרית מבקרת את הממשלה ובתי הנבחרים של הישויות השונות.
המערכת המשפטית היא עצמאית ונפרדת משאר הרשויות.
מערכת השלטון נוסדה בהסכם דייטון שנחתם ב 14 בדצמבר 1995 המעניק לבוסניה והרצגובינה חסות בינלאומית, על פי אותו הסכם הוקם משרד מיוחד הנקרא משרד הנציג הגבוה (OHR) שבראשו עומד הנציג הגבוה תפקידו העיקרי הוא לקדם ממשל דמוקרטי, יציב ורב אתני.
הסכם זה נותן לכל שלוש הקבוצות האתניות השונות יצוג וכוח שווה.
מבחינה מנהלית מחולקת המדינה לשתי ישויות עצמאיות רפובליקה סרפסקה (שהיא הישות העצמאית של הסרבים) והפדרציה של בוסניה והרצגובינה (שמורכבת מפדרציה של הבוסנים והקרואטים).
וכן מחוז ברצ'קו שהוא מחוז עצמאי שלא שייך לאחת מן הישויות.
יושב ראש של הנשיאות נבחר משלושת הנשיאים (הבוסני, הסרבי והקרואטי) המכהנים בתפקיד הנשיא.
הנשיאים נבחרים לכהונה בת ארבע שנים ומתחלפים כל שמונה חודשים בתפקיד הביצועי עד גמר הכהונה.
הנשיאים נבחרים כל אחד על ידי הקהילתו שלו הנשיא הסרבי נבחר על ידי רפובליקה סרפסקה והנשיאים הבוסני והקרואטי נבחרים על ידי הפדרציה של בוסניה והרצגובינה.
הנשיא הוא ראש המדינה אך תפקידיו העיקרים הם ניהול מדיניות החוץ והצעת התקציב.
יושב ראש (ראש הממשלה) והשרים של מועצת השרים ממונה על ידי הנשיא ומאושר על ידי בית הנבחרים.
המועצה אחראית על קביעת מדיניות פנים וחוץ, ביצוע החלטות ואחראית גם על יחסי הישויות השונות.
לכל אחת מן הישויות ישנה ממשלה משלה שעוסקת במדיניות הפנים שלה.
יושב ראש של מועצת השרים.
ראש הממשלה של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה.
ראש הממשלה של רפובליקה סרפסקה.
המפקח בינלאומי של מחוז ברקו.
אספת הפרלמנט (Parlamentarna skupština) היא בית הנבחרים הפדרלי של בוסניה והרצגובינה המחולקת לשני בתים.
התפקידים העיקרים של אספת הפרלמנט הם:
לאשר את התקציב של בוסניה והרצגובינה.
לבוסניה והרצגובינה אין תאריך קבוע לבחירות למרות שהבחירות נערכות כל ארבע שנים.
הבחירות האחרונות נערכו ב-2 באוקטובר 2022.
בית העמים כולל 15 חברים (5 בוסנים, 5 סרבים ו 5 קרואטים) המכהנים לתקופה בת שנתיים, הנציגים הבוסנים והקרואטים נבחרים על ידי בית העמים של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה והנציגים הסרבים נבחרים על ידי מועצת העמים של רפובליקה סרפסקה.
בית הנבחרים מכיל 42 חברים (14 בוסנים, 14 סרבים ו 14 קרואטים) המכהנים כארבע שנים בתפקיד, הנציגים הבוסנים והקרואטים נבחרים על ידי בית הנבחרים של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה והנציגים הסרבים נבחרים על ידי האספה הלאומית של רפובליקה סרפסקה.
הפרלמנט של רפובליקה סרפסקה מורכב משני בתים:
מועצת העמים (הבית העליון) המונה כ 28 חברים שמונה סרבים, שמונה בוסנים, שמונה קרואטים ו 4 אחרים.
האספה הלאומית (הבית התחתון) עם 83 חברים הנבחרים לכהונה בת ארבע שנים.
הפרלמנט הפדרלי של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה מורכב משני בתים:
בית העמים (הבית העליון) המונה כ 58 מושבים 17 בוסנים, 17 קרואטים, 17 סרבים ו 7 אחרים הנבחרים לכהונה בת ארבע שנים.
בית הנבחרים (הבית התחתון) המונה 98 מושבים הנבחרים לכהונה של ארבע שנים.
לבוסניה והרצגובינה יש מערכת רב מפלגתית, חלק מהמפלגות הם 'רב אתניות' וחלק מפלגות אתניות (סקטורליות).
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של בוסניה והרצגובינה.
המפלגה הליברלית הדמוקרטית (בוסניה והרצגובינה).
מפלגת הגמלאים של בוסניה והרצגובינה.
האיחוד הדמוקרטי הקרואטי של בוסניה והרצגובינה.
האיחוד הנוצרי-דמוקרטי הקרואטי של בוסניה והרצגובינה.
המפלגה הקרואטית לזכויות (בוסניה והרצגובינה).
המפלגה הדמוקרטית הסרבית (בוסניה והרצגובינה).
המפלגה הדמוקרטית של רפובליקה סרפסקה.
מפלגת הגמלאים של רפובליקה סרפסקה.
הברית העממית הסרבית של רפובליקה סרפסקה.
המפלגה הרדיקלית הסרבית של רפובליקה סרפסקה.
המפלגה הסוציאליסטית של רפוסליקת סרפסקה.
שיטת המשטר בבוסניה והרצגובינה היא דמוקרטית, בה נערכים כל ארבע שנים בחירות.
תוצאות הבחירות האחרונות שנערכו ב 5 באוקטובר 2002 לבית הנבחרים של בוסניה והרצגובינה.
מפלגות % מושבים מפלגת הפעולה הדמוקרטית 21.9 10 המפלגה הדמוקרטית הסרבית (בוסניה והרצגובינה) 14.0 5 מפלגת בוסניה והרצגובינה 10.5 6 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של בוסניה והרצגובינה 10.4 4 איחוד הסוציאל-דמוקרטים העצמאית 9.8 3 רשימה משותפת
בית המשפט התחוקתי של בוסניה והרצגובינה הוא בית המשפט העליון, והערכה הסופית.
הוא מורכב מתשעה חברים: ארבעה נבחרים על ידי בית הנבחרים של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה, שניים נבחרים על ידי האספה הלאומית של רפובליקה סרפסקה ושלושה נבחרים על ידי נשיא בית המשפט האירופאי לזכויות אדם לאחר התייעצות עם הנשיא.
בתי המשפט של בוסניה והרצגובינה מחולקים לשלוש ערכאות שונות:
עירוני, פלילי ובית משפט לערעורים, השופטים על פי רמת הערכאה שלהם,
על מנת לערער יש לפנות לבתי המשפט של הישויות השונות.
בתי המשפט עוסקים גם בפשע מאורגן ובפשע כלכלי, דוגמה לפשע כלכלי בבוסניה והרצגובינה היא נשיא בוסניה והרצגובינה לשעבר שהודח עקב שותפות בפשע כלכלי מאורגן.
לכל אחת מהישויות של בוסניה והרצגובינה יש בית משפט עליון.
ובנוסף גם בתי משפט בערכאות נמוכות.
בפדרציה של בוסניה והרצגובינה ישנם עשרה בתי משפט מחוזיים, וגם מספר בתי משפט בערים שונות.
ברפובליקה סרפסקה ישנם חמישה בתי משפט אזורים.
המערכת הפוליטית בגרמניה המזרחית הייתה רודנית וצנטרליסטית.
ב-7 באוקטובר 1949 אושרה חוקתה של גרמניה המזרחית, המגדירה אותה כרפובליקה סוציאליסטית ודמוקרטית.
כרפובליקה סוציאליסטית, באופן רשמי התקיימה מערכת בחירות פלורליסטית, אך בפועל המפלגה היחידה שהשתתפה בבחירות הייתה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
מפלגה קומוניסטית זו סינפה אליה מספר תנועות/מפלגות שרצו איתה כרשימה אחת - "החזית הלאומית של גרמניה הדמוקרטית".
שירות הביטחון של גרמניה המזרחית, השטאזי פיקח מקרוב כדי לאתר כל פעילות פוליטית שלא קשורה במפלגה השלטת.
אנשים שהשתתפו בפעילויות פוליטיות אלו נענשו בחומרה רבה.
כל הארגונים במדינה נשלטו והוכוונו על ידי השלטונות.
לכנסייה ניתן חופש יחסי כל עוד לא פעלה בתחום הפוליטי.
רק בשנת 1990 נערכו בחירות חופשיות, בהן זכתה השלוחה המזרח גרמנית של מפלגת ה-CDU המערבית.
בראש שלוחה זו עמד לותר דה מייצירה, שהיה המנהיג המזרח גרמני היחיד שנכנס לשלטון באופן דמוקרטי.
תחת שלטונו של דה מייצירה (ורשמית גם תחת קודמיו) המשטר התנהל כדמוקרטיה פרלמנטרית.
בעקבות איחוד גרמניה, שינתה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי את שמה למפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי וכיום שמה "די לינקה" (גרמנית: die Linke).
כנהוג במדינות קומוניסטיות, למפלגה השלטת במדינה הייתה השפעה גדולה על הנעשה בה.
אף על פי שרשמית ההחלטות אושרו או הוחלטו בגופים השונים, הגוף שמשך בחוטים היה מפלגת האיחוד הסוציאליסטי ששלטה רוב שנות קיומה, ובייחוד הגוף העליון שלה הפוליטביורו.
פרטיזציה (הגברת השפעת המפלגה על מוסדות השלטון) של המערכת במדינה באה לידי ביטוי בכך שהשטאזי, שירות הביטחון של המדינה- סיסמתו הייתה "המגן והחרב של המפלגה".
יושב ראש מפלגת האיחוד הסוציאליסטי (תואר כבוד)
מזכירים ראשונים / כללים של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי
נשיאי גרמניה המזרחית (בוטל ב-1960)
מנפרד גרלך (המפלגה הדמוקרטית ליברלית של גרמניה) (1989-1990)
יושבי ראש מועצת השרים (ראש הממשלה)
גינתר מלידה (מפלגת האיכרים הדמוקרטית של גרמניה) (1989–1990)
היא נחשבת גם למונרכיה חוקתית, אם כי לבית המלוכה תפקיד ייצוגי בעקרו.
הסמכות החקיקתית נמצאת בידי הממשלה ובידי שני חדרי הפרלמנט – בית הנבחרים ובית הלורדים.
המערכת המשפטית פועלת באופן עצמאי מהסמכות המבצעת ומהסמכות התחיקתית.
שיטת ממשל זו נקראת גם שיטת הממשל של וסטמינסטר והיא אומצה גם במדינות אחרות, כגון קנדה, הודו, אוסטרליה, ניו זילנד, סינגפור, מלזיה וג'מייקה, מדינות אשר היו חלק מן האימפריה הבריטית, ובמידה רבה גם בישראל.
ראש המדינה התאורטי, לכאורה בעל הסמכות הביצועית, השיפוטית והחקיקתית הוא המונרך הבריטי – כיום המלך צ'ארלס השלישי.
בפועל, הריבונות בשטח הממלכה המאוחדת אינה נופלת בידי המונרך מאז מגילת הזכויות האנגלית של 1689, אשר יסדה את הריבונות הפרלמנטרית.
עם זאת, המונרך עדיין מוכר כריבון.
למונרך הבריטי יכולות היפותטיות רבות, כמו הזכות לבחור בכל אזרח בריטי לראשות הממשלה, או הזכות לפזר את הפרלמנט לפי ראות עיניו.
עם זאת, בהתאם למוסכמות החוקתיות, ראש הממשלה הוא מנהיג המפלגה הגדולה ביותר בבית הנבחרים, והפרלמנט יפוזר לפי ראות עיניו.
למונרך עדיין שמורה הזכות למנוע אישור מלכותי לכל הצעת חוק, אם כי בזמנים המודרניים הדבר אינו מתבצע, מחשש למשבר חוקתי.
האחרונה שהשתמשה בזכות זו הייתה המלכה אן, בשנת 1708.
הממשלה, שמבחינה רשמית שמה הוא "ממשלת הוד מלכותו/מלכותה", היא המוציאה לפועל את הסמכות הביצועית בממלכה המאוחדת, כביכול בשמו של המונרך.
המונרך ממנה את ראש הממשלה לפי קווים מנחים מוסכמים כי על ראש הממשלה להיות חבר בבית הנבחרים אשר לו הסיכויים הטובים ביותר להרכיב ממשלה בתמיכת הבית.
בפועל, זה אומר שיהיה עליו להיות מנהיג המפלגה אשר לה שמורים רוב המושבים בבית.
ראש הממשלה ממנה את שאר השרים המרכיבים את הממשלה ומשמשים כראשי המשרדים הממשלתיים השונים.
בדרך כלל כעשרים מהשרים המבוגרים בממשלה מרכיבים את הקבינט המדיני.
בסך הכול, כ-100 שרים מרכיבים את הממשלה של הממלכה המאוחדת.
לפי מוסכמה פרלמנטרית, כל השרים בממשלה הם חברי פרלמנט או לורדים בבית הלורדים.
הפרלמנט הוא מרכז המערכת הפוליטית של הממלכה המאוחדת, והגוף המחוקק העליון.
למדינה שני בתי מחוקקים – בית הנבחרים (או "בית פשוטי העם"), ובית הלורדים.
הממלכה המאוחדת מחולקת למחוזי בחירות פרלמנטריות, פחות או יותר שווים מבחינת אוכלוסין, כשכל מחוז כזה זכאי לנציג אחד בבית הנבחרים, הנבחר בבחירות בשיטת הרוב הפשוט.
ישנם 646 נציגים בבית הנבחרים.
בזמנים המודרניים, כמעט כל ראש ממשלה ומנהיג אופוזיציה נבחר מבית הנבחרים, ולא מבית הלורדים.
במקרה בו אין לאחת המפלגות רוב בבית הנבחרים, המונרך יבחר בנציג מסוים ליצירת ממשלה שממשלתו תוכל לשרוד בבית הנבחרים – דבר שיהיה תלוי בדרך כלל ביכולתו של מנהיג מפלגת הרוב בבית.
בעבר, בית הלורדים היה לבית מחוקקים אריסטוקרטי אשר השותפות בו הייתה מורשת.
בעקבות רפורמה חלקית, הפך בית הלורדים לתמהיל של חברים מורשים, בישופים של הכנסייה האנגליקנית (המוכרים כ"לורדים רוחניים"), וחברים נבחרים.
כיום, תפקידו העיקרי של הבית הוא לבחון את החוקים שגובשו בבית הנבחרים, ובסמכותו להציע תיקונים או להכריז על וטו משהה זמני לתקופה של 12 חודשים.
בנוסף, הוא מתפקד כבית דין לערעורים, לפחות עד שנת 2008.
עד 2005 היה השופט העליון לראש המערכת המשפטית של אנגליה וויילס, הממנה שופטים ושופטי-שלום בשם המונרך.
מ-2005 נכנס לתוקף חוק תיקון לחוקה אשר העביר את המעמד לנשיא בית המשפט העליון.
בעבר, בית הדין הגבוה ביותר לערעורים בממלכה המאוחדת היה בית הלורדים כשבפועל, רק הלורדים השופטים, ה-"Law Lords" משתתפים בערעורים.
מ-2008, בית הדין הגבוה ביותר לערעורים הוא בית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת.
בנוסף לבית הנבחרים של הממלכה המאוחדת, לסקוטלנד יש כעת פרלמנט משלה.
לוויילס ולצפון אירלנד יש אסיפות לאומיות.
חלק מחברי הגופים המואצלים נבחרים בסוג של ייצוג יחסי של ציבור הבוחרים.
אף על פי של"ממשלות" המואצלות יכולת תחיקתית מסוימת, אין להן את אותה מידת הסמכות של פרלמנט הממלכה המאוחדת.
כמערכות ממשל מואצלות, אין להם זכות קיום חוקתית, וסמכויותיהם יכולות להיות מורחבות או מצומצמות באמצעות חוק של פרלמנט הממלכה.
מסיבה זו, עדיין ניתן לומר כי לממלכה המאוחדת ממשל מאוחד, זאת בשונה ממערכת פדרלית בה לתת-פרלמנטים ולאסיפות לאומיות זכויות המעוגנות בחוקה.
משום ניהול הבחירות לבית הנבחרים בשיטת הרוב הפשוט, ישנן רק שלוש מפלגות פוליטיות גדולות בממלכה: המפלגה השמרנית, מפלגת הדמוקרטים הליברליים ומפלגת העבודה הבריטית.
+הימיןהמפלגה השמרנית, או ה"טוֹרים" ("the Tories") בשפת היום-יום, מהווה את גוש הימין-מרכז בבריטניה.
כיום מפלגת השלטון, המפלגה הגדולה בפרלמנט הבריטי, והיא אחת המפלגות הוותיקות בעולם.
המפלגה השמרנית מובילה במספר הניצחונות שלה בהיסטוריית הבחירות בממלכה.המרכזהדמוקרטים הליברליים מהווה את מרכז הפוליטיקה בממלכה המאוחדת.
מבחינה כלכלית המפלגה נוטה לשמאל ולסוציאל-דמוקרטיה, ומבחינה חברתית נוטה לליברליזם חברתי.השמאלמפלגת העבודה הבריטית מהווה את שמאל-מרכז הפוליטיקה במדינה.
תחת הנהגת טוני בלייר, המפלגה ניצחה בשלוש מערכות בחירות ב-1997, 2001 וב-2005. היום המפלגה היא מפלגת האופוזיציה הראשית בפרלמנט הבריטי.
מפלגת הלייבור היא האלטרנטיבה השלטונית המרכזית למפלגה השמרנית.
GPEW – ראשי תיבות של Green Party of England and Wales – המפלגה הירוקה של אנגליה וויילס.
ערך מורחב – פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי
הממלכה המאוחדת הייתה חברה באיחוד האירופי משנת 1973 עד לשנת 2020.
פוליטיקה של זהויות (או: פוליטיקת הזהויות) הוא מונח מתחום הסוציולוגיה, המתאר את הדגשת הייחודיות של קבוצות זהוּת בחברה, זאת בניגוד לגישות השמות דגש על האינדיבדואליזם.
חלק מעניינה של פוליטיקת הזהויות הוא קידום אינטרסים של חלקים מסוימים בחברה - לדוגמה, אינטרסים שקשורים לקבוצת הלהט"בים.
מעבר לעיסוק בפרקטיקה של קידום אינטרסים, פוליטיקה של זהויות מהווה גם נקודת מבט ששמה דגש על המאפיינים הייחודיים של הקבוצה, כגון זהות ותרבות.
השימוש במונח החל בארצות הברית בשנות השבעים של המאה ה-20, ומשתמשים בו גם בכדי לתאר תנועות שהתקיימו לפני שנטבע המונח.
תוצאה של תהליך זה היא, לדידם של הוגי התאוריה, הוא דיכוי, שבתורו פועל וגורם לכך שייווצרו קטגוריות חברתיות חדשות שמאמצות ביטוי פוליטי וזהות שונה מזו של הכלל, כגון מפלגת ש"ס, המתיימרת לייצג את המזרחים.
מבקרי התאוריה מתארים את הפוליטיקה של הזהויות כ'אסטרטגיה של פירוק חברתי'.
לדבריהם: "הכינוי 'פוליטיקה של זהויות', מטעה ומבלבל.
משתמע ממנו כאילו האקלים הפוליטי הנוכחי מעודד זהויות 'בריאות' ו'חזקות'.
בפועל, התאוריה משתמשת בזהויות של מיעוטים מדוכאים ככלי נשק לפירוק 'זהויות הגמוניות' של הרוב הלאומי המדכא.
פוליטיקת הזהויות היא למעשה הפוליטיקה של פירוק הזהויות".
שיח הזהות בעידן המודרני התפתח על רקע המסורת הליברלית וכן על רקע הקולוניאליזם האירופאי ותיוגו של האחר, ואגב כך גם העצמי.
בעקבות כך התפתח שיח הזהויות בשלוש דרכים: ליברלית, לאומית, ומעמדית.
לצד הממד המשחרר שבשיח האינדיבידואלי, ישנם הוגים, כגון פוקו, אלתוסר, באטלר ואחרים, שהדגישו דווקא את הצד הדכאני בכינונו של הסובייקט.
לטענתם, הסובייקט בעידן המודרני נוצר בתוך מבנים ממיינים, מתייגים, מנרמלים, ממשמעים וכוחניים.
במילים אחרות, לטענתם הגישה האינדיבידואלית כפי שהיא קיימת בעולם המודרני, לא באה אלא כדי להגדיל את כוחם של אלה שהם בעלי הכוח ממילא.
ישנם חוקרים המאתרים את הופעתה של פוליטיקת הזהויות בעידן הפוסט-הגמוני וקושרים את הופעתה לפילוסופיה הפוסט-מודרנית.
אחרים טוענים כי העיסוק בזהויות וההשלכות הפוליטיות של עיסוק זה, מלווה את האנושות לפחות מאז תחילת המודרניות, מרגע כינונו של הסובייקט המודע לעצמו ולכוחו.
אלא שהמימד הדכאני בכינונו של הסובייקט, העלים את ההקשר הפוליטי והחברתי של זהות הסובייקט והפכו ל"טבע שני".
טענתם של המקדימים את השיח על אודות פוליטיקת הזהויות היא, שמה שהשתנה בתפר שבין המודרניות לפוסט מודרניות (או מודרניות מאוחרת, בניסוחים אחרים) הוא דחיקתו של ההיגיון הלאומי-ליברלי כהיגיון מארגן ומעצב זהות.
דחיקה זו היא תוצאה של היווצרותן של תצורות שיח חדשות, פוסט-לאומיות ופוסט-קולוניאליסטיות, המתמקדות במגדר, מיניות, גזע ואתניות.
בין התהליכים שהובילו לפוליטיקת הזהויות ניתן למנות את המאבקים החברתיים בשנות השישים של המאה ה-20, תהליכי הדה-קולוניזציה לאחר מלחמת העולם השנייה והגלובליזציה.
תהליכים אלו, יחד עם מסגרות שיח כגון, פוסטקולוניאליזם, פוסט-סטרוקטורליזם, פמיניזם, תיאוריה קווירית ורב-תרבותיות, הובילו ליצירת גורמים המנוגדים למדינת הלאום.
פוליטיקת הזהויות היא מרכיב מרכזי בפרוגרסיביות של המאה ה-21.
המונח פוליטיקת זהויות יושם באופן רטרואקטיבי על תנועות שונות שהתקיימו זמן רב לפני שטבעו את המונח.
ההיסטוריון ארתור שלזינגר ג'וניור דן בהרחבה בפוליטיקת זהויות בספרו "התפרקות אמריקה" משנת 1991. שלזינגר, תומך נלהב בתפיסות ליברליות של זכויות אזרח, טוען כי דמוקרטיה ליברלית דורשת בסיס משותף לתפקוד תקין של התרבות והחברה.
בעוד שיש הרואים את החברה האזרחית כמתפוררת לאורך קווים של כוח ואי-שוויון (למשל, גזע, אתניות, מיניות וכו'), שלזינגר מציע כי ביסוס הפוליטיקה על דחיקה קבוצתית הוא עצמו מפרק את הפוליטיקה האזרחית.
לדבריו, פוליטיקת זהויות פועלת נגד יצירת הזדמנויות אמיתיות להפסקת הדחיקה לשוליים.
הוא מוסיף כי "תנועות למען זכויות אזרח צריכות לשאוף לקבלה ולשילוב מלא של קבוצות שוליים בתרבות המיינסטרים, במקום להנציח את השוליות באמצעות הצהרות על שונות."
באופן דומה, בממלכה המאוחדת, הסופר אוון ג'ונס טוען כי פוליטיקת זהויות דוחקת לעיתים קרובות לשוליים את מעמד הפועלים.
חלק מהתומכים בפוליטיקת זהויות מסתמכים על עבודתו של גאיאטרי צ'קרבורטי ספיבק, למשל, המאמר "האם התת-אלטרן יכול לדבר?".
הם מתארים צורות מסוימות של פוליטיקת זהות כמהותיות אסטרטגית – גישה המנסה לעבוד עם שיח הגמוני כדי לשנות את הבנת המטרות ה"אוניברסליות".
אחרים מבקרים את הגישה, ומצביעים על ההיגיון הבעייתי והסכנות הטמונות בשחזור חלוקות זהות חזקות.
פרסיאדו טוען כי תנועות לשחרור מיעוטים (כגון גזע, מגדר ומיניות) לא פירקו משטרי דיכוי, אלא להפך – פוליטיקת זהויות "הטמיעה ואף העצימה את ההבדלים".
הפוליטיקה של הונג קונג מתרחשת במסגרת של מערכת פוליטית המנוהלת על ידי בסיס המסמך המעין-חוקתי שלה, חוק יסוד הונג קונג, בית המחוקקים שלה, ראש הרשות המבצע.
המערכת הפוליטית הייתה מערכת נשיאותית רב-מפלגתית מוגבלת.
ממשלת האזור המנהלי המיוחד של הונג קונג המהוה חלק מהרפובליקה העממית של סין מנוהלת על ידי ראש הרשות המבצעת של הונג קונג.
ב-1 ביולי 1997, ריבונות הונג קונג הועברה לסין העממית, והסתיימו יותר ממאה וחצי שנים של שלטון בריטי.
הונג קונג הפכה לאזור מנהלי מיוחד של סין עם רמה של אוטונומיה בכל העניינים למעט ענייני חוץ והגנה, שהם תחומי האחריות של ממשלת סין.
על ההצהרה המשותפת הסינית-בריטית (1984) וחוק היסוד, הונג קונג תשמור על מערכותיה הפוליטיות, הכלכליות והמשפטיות ואורח חייה הייחודי ותמשיך להשתתף בהסכמים וארגונים בינלאומיים כטריטוריה תלויה למשך 50 שנה לפחות.
למשל, הוועד האולימפי הבינלאומי מכיר בהונג קונג כתלות משתתפת תחת השם "הונג קונג, סין", בנפרד מהמשלחת מהרפובליקה העממית של סין .
כחלק מהעיקרון של מדינה אחת, שתי שיטות, ממשלת הונג קונג ליברלית מבחינה כלכלית ויש הבדלים במערכת הפוליטית.
סעיף 68 לחוק היסוד של הונג קונג קובע כי המטרה הסופית של שיטת הבחירות בהונג קונג היא בחירת כל חברי המועצה המחוקקת באמצעות בחירות הממשות זכות בחירה אוניברסלית.
ההתפתחות הפוליטית-משטרית בשנים 1982 עד 1997
על פי התיקון לחוקה הסינית משנת 1982 ועל פי ההצהרה המשותפת הסינית-בריטית משנת 1984, נקבע כי הונג קונג תהווה אזור מנהלי מיוחד של הרפובליקה העממית של סין (Special Administration Region –HKSAR).
המושל הראשי של הונג קונג (The Chief Executive) על פי החוק הבסיסי של הונג קונג, מונה כמושל ראשון לאזור המנהלי המיוחד טאנג צ'י וואה (Tung Chee Hwa), על ידי 800 אלקטורטים - נציגי מחוזות בחירה פונקציונליים על פי תעסוקה, בנוסף לנציגי גופי ממשל, דת, חינוך ומשפטנים.
המנהל הכללי הוא זה שממנה את הרשות המבצעת, הבאה לעזור לו בניהולה של הונג קונג.
בשיטה זו לכאורה נשמר הניתוק בין הפוליטיקה המקומית של הונג קונג לבין הממשל המרכזי בבייג'ינג, אולם הבחירה במנהל הראשי אינה ישירה וכללית ואיל הספנות טאנג היה למעשה, גם אם לא להלכה, מינוי של בייג'ינג.
המנהל הראשי הוא ראש הרשות המבצעת ולאחר התפטרותו של טאנג במרץ 2005 נבחר ביוני 2005 דונלד צאנג (Donald Tsang), גם כן על ידי ועדת אלקטורטים שמונתה על ידי בייג'ינג.
המועצה המחוקקת של הונג קונג (LegCo) מונה כשישים חברים, כאשר בבחירות הראשונות תחת השלטון הסיני ב-1998, נבחרו רק כעשרים מהם בבחירות כלליות על פי אזור בחירה גאוגרפי, כשלושים מהם על פי אזורי בחירה פונקציונליים ועשרת הנותרים על ידי 800 האלקטוראטים שבחרו בטאנג לתפקידו.
מספר המחוקקים אשר נבחר על ידי האלקטוראטים הצטמצם בבחירות 2000, עד אשר בבחירות האחרונות ב-2004 כמחצית מחברי המועצה המחוקקת נבחרו באזורי בחירה פונקציונליים והמחצית השנייה בבחירות כלליות, על פי אזורי בחירה גאוגרפיים.
רוב הסיעות במועצה המחוקקת תומכות ברשות המבצעת, כאשר המפלגה הגדולה בגוש זה היא 'בעלי הברית הדמוקרטיים למען הונג קונג טובה יותר' (Democratic Alliance for Betterment of Hong Kong).
בנוסף תומכות בממשלה המפלגה הליבראלית והמפלגה ה'פרו ממשלתית, עצמאיים ואחרים' (Pro-Government), אך מפלגות אילו זכו לתמיכה מועטה באזורי הבחירה הגאוגרפיים וכוחן בא להן מאזורי הבחירה הפונקציונליים, המצומצמים מאוד במספר הבוחרים שלהם.
הגוש האופוזיציוני במועצה המחוקקת מורכב בעיקרו מהמפלגה הדמוקרטית, אשר זכתה לתמיכה רבה באזורי הבחירה הגאוגרפיים וכן המפלגה הפרו דמוקרטית.
הגוש הדמוקרטי מתנגד לרפורמות החוקיות המוצעות על ידי הממשלה, מתנגד לכל התערבות של המשטר המרכזי בחיי הונג קונג ותומך בקידום הדמוקרטיזציה ב-HKSAR.
עד יולי 1997, תושבי הונג קונג הקבועים החזיקו באזרחות כתושבי טריטוריה בשלטון בריטניה (BDTC).
ב-1986, חוקקה ממשלת בריטניה חוק מיוחד המאפשר יצירתה של 'אזרחות בריטית מעבר לים' (BN(O)), זאת כדי שתושבי הונג קונג המעוניינים בכך, יוכלו להפוך לאזרחים בריטיים, אך ללא יכולת להגר לבריטניה.
בכך ביקשה הממשלה הבריטית להגן על אזרחי הונג קונג לאחר מסירתה לידי סין וזאת על ידי הפיכתם לאזרחים בריטיים, אם כי בפועל חלק מאזרחי הונג קונג נמנעו מלהגיש בקשה לאזרחות זו.
ממשלת סין החליטה, לפני האחד ביולי 1997, להכיר בכל סיני אתני תושב הונג קונג כאזרח הרפובליקה העממית של סין באופן אוטומטי.
הממשלה הסינית מנפיקה דרכון מיוחד לתושבי הונג קונג (HKSAR Passport) אשר הם אזרחי סין, כך שאזרח סיני בעלת דרכון של היבשת, לא זכאי לאותן זכויות המוענקות לאזרח סיני המחזיק בדרכון של הונג קונג.
ממשלת סין אינה מכירה באזרחות כפולה ומחייבת את אזרחיה להחזיק בדרכון אחד בלבד ומשום כך תושבי הונג קונג שאינם ממוצא סיני כמעט ולא הפכו לאזרחי ה-PRC.
כל אדם שלו הזכות להתגורר בהונג קונג (ROA) ולו תעודת זהות של הונג קונג, רשאי לבקש דרכון HKSAR, על אף שברשותו גם דרכון BN(O), כך שרבים מתושבי הונג קונג מחזיקים בשני הדרכונים גם יחד.
הוויכוח על הזכות למגורים בהונג קונג 1999
אחד המבחנים הראשונים לשלטון החוק בהונג קונג, תחת הנהגת טאנג, היה הוויכוח למי ניתנת הזכות על פי החוק הבסיסי של הונג קונג, להתגורר בהונג קונג (The Right of Abode-ROA).
על פי סעיף 24 לחוק הבסיסי של הונג קונג, נקבע כי כל אזרח סיני שנולד, או חי בהונג קונג לפחות שבע שנים, זכאי להתגורר בהונג קונג.
בנוסף, סעיף 24 קובע כי כל אדם שנולד להורים אשר זכאים להתגורר בהונג קונג, זכאי אף הוא להתגורר בהונג קונג.
המועצה המחוקקת של הונג קונג קבעה ביולי 1997, כי כל סיני הטוען לזכותו להתגורר בהונג קונג, אפילו אם כרגע הוא חי בהונג קונג באשרה זמנית, נדרש לאשרה מיוחדת לצאת מסין עצמה מלשכת הביטחון הציבורי, בנוסף לאישור ממשרד ההגירה כי הוא אכן רשאי להתגורר בהונג קונג בקביעות.
בפסיקתו בערעור בנושא מינואר 1999, קבע בית המשפט העליון לערעורים של הונג קונג, כי יש לפרש את סעיף 24 באופן כזה המעניק זכות להתגורר בהונג קונג גם לילדים אשר הוריהם לא החזיקו ב־ROA בעת לידתם, אלא השיגו זכות זו מאוחר יותר.
בנוסף, קבע בית המשפט כי הדרישה מהזכאים להתגורר בהונג קונג, להציג אשרה מיוחדת המתירה להם לעזוב באופן חד כיווני את סין עצמה, אינה חוקתית ויש לבטלה.
משמעות ההחלטה של בית המשפט הייתה כי למעלה ממיליון וחצי סינים המתגוררים בסין עצמה, זכאים להתגורר בהונג קונג, בהתאם לחוק הבסיסי.
הרשות המבצעת של הונג קונג החליטה בעקבות פסיקת בית המשפט, לבקש מהוועדה המייעצת לקונגרס העממי הסיני, ה-NPCSC, לפרש את סעיף 24 הנתון במחלוקת בהתאם לסמכותה על פי סעיף 158 לחוק הבסיסי.
ביוני 1999, החליטה ה-NPCSC לפרש את סעיף 24 באופן כזה המאפשר קבלת אזרחות של הונג קונג, רק לאלו אשר נולדו בשעה שהוריהם היו כבר היו זכאים להתגורר בהונג קונג.
בנוסף קבעה הוועדה, כי את סעיף 24 יש לפרש בהתאם לסעיף 22 בחוק הבסיסי, כלומר שכל אזרח סיני המעוניין לעבור להונג קונג, מחויב להשיג אישור לכך מהממשלה בביג'ינג.
רבים ראו החלטת הרשות המבצעת של הונג קונג לבקש פירוש לחוק הבסיסי מה-NPCSC לאחר שבית המשפט כבר פסק את פסיקתו, פגיעה חמורה בעצמאות המשפטית של הונג קונג ופגיעה באוטונומיה של הונג קונג על פי עקרון 'מדינה אחת-שתי שיטות'.
מנגד טענו אחרים ובהם מזכירת המשפטים אליס לאנג (Leung), כי החלטת הרשות המבצעת הייתה נכונה וחוקתית ועדיפה על פני שינוי החוק הבסיסי עצמו בידי הקונגרס העממי הסיני.
כמו כן, הממשלה ציינה כי רבים מתושבי הונג קונג חששו מהצפת האזור במהגרים חדשים, דבר שיפגע במרקם החברתי והכלכלי של ה-HKSAR ועל כן החלטת הממשלה לבקש פרשנות לסעיף 24 זכתה לתמיכה ציבורית בהונג קונג.
יישום סעיף 23 לחוק הבסיסי
סעיף 23 לחוק הבסיסי מסמיך את הרשות המבצעת של הונג קונג לחוקק חוקים למניעת המרדה, הסתה, חתרנות או בגידה של תושבי הונג קונג בממשלת סין העממית.
לקראת אמצע שנת 2002 נענה טאנג ללחץ מבייג'ינג והחל לקדם חקיקה להסדרת השמירה על 'הביטחון הלאומי' של סין בהונג קונג.
רבים מתושבי הונג קונג סברו כי טאנג חש מחויבות כלפי הממשלה המרכזית, זאת כיוון שמינויו למושל הראשי של HKSAR ב-1997 היה יוזמת בייג'ינג ועסקי הספנות של משפחתו של טאנג התבססו על מימון מחברות ממשלתיות סיניות.
החקיקה המוצעת אפשרה הוצאתם מחוץ לחוק של ארגונים שקיומם נאסר בסין עצמה, אם הם 'פוגעים בביטחון המדינה' ולעצור את חבריהם, גם ללא חקירה מוקדמת.
כמו כן כללה ההצעה מתן אפשרות למשטרה להיכנס לבתי מגורים ולעצור אנשים, גם ללא ראיות או צו מבית משפט, הגבלה על חופש העיתונות ועל היכולת לבקר את ממשלת בייג'ינג.
תוכני ההצעה, כללו גם הרחבת המושג 'בגידה' וזיהוי ביקורת על הממשלה המרכזית עם מושג זה, והגבלת חופש הביטוי.
בנוסף לתוכן ההצעה עצמה, נמתחה ביקורת רבה גם על הליך החקיקה, כיוון שהרשות המבצעת נמנעה מלהציג טיוטה להצעת החוק, ופרטי ההצעה נותרו עמומים ולא אופשרה ביקורת עניינית עליהם.
אחת התומכות הגדולות בהצעה, מזכירת ההגנה של הונג קונג רגינה איב (Ib), טענה כי החקיקה המוצעת היא שגרתית וטבעית וכל מדינה בעולם מחוקקת חוקים לשמירה על ביטחונה והגנתה.
כחלק מעקרון 'מדינה אחת שתי שיטות', איב טענה כי הונג קונג מחויבת שלא לפגוע בביטחונה של סין כולה ועל כן עליה לחוקק חוקים לשמירת הביטחון הלאומי.
הפרקליט הכללי של הונג קונג בוב אלקוק (Allcock), אף טען כי לעומת התקנות של תקופת השלטון הבריטי, הרי שהחקיקה המוצעת היא זהירה ומדודה.
מאידך טען מרטין לי (Lee), ממיסדי וראשי המפלגה הדמוקרטית, כי אין להשוות בין תקופת השלטון הבריטי, המבוסס על דמוקרטיה פרלמנטרית, לבין השלטון בבייג'ינג שהוא אוטוריטרי במהות.
לי סבר כי החקיקה תפגע הן בחירויות האדם של תושבי הונג קונג והן בכלכלת הונג קונג, כיוון שחברות רבות יירתעו מלפתוח בה נציגויות.
גורמים מחוץ להונג קונג כגון ארגון אמנסטי ואישים פוליטיים בארצות הברית, קנדה, האיחוד האירופי ואוסטרליה הביעו דאגה מהחקיקה המוצעת, כמו גם גורמים בתוך הונג קונג עצמה ובהם אישים דתיים, מועצת העיתונות ואנשי אקדמיה ומשפט.
הדיון בהצעת החוק אמור היה להתקיים ב-9 ביולי, אך כבר בדצמבר 2002 החלו מחאות ציבוריות כנגד החקיקה, אשר שיאן היה בצעדת המונים באחד ביולי 2003, בה השתתפו למעלה מחצי מיליון איש ואשר זכתה לתהודה בינלאומית רחבה.
לאחר העצרת, הודיע טאנג כי הצעת החוק תמותן ותשונה, כך שתפגע פחות בחירויות האזרח, אולם שתי מפלגות פרו ממשלתיות, המפלגה הליברלית וממפלגת בעלי הברית הדמוקרטים, הודיעו כי יתמכו בדחיית החקיקה לגמרי ולא יצביעו בעד ההצעה.
המחאות הציבוריות המשיכו, הן במחאה על הצעת החוק והן במחאה על המיתון הכלכלי בהונג קונג והטיפול הממשלתי במגפת הסארס (SARS) באותה שנה.
באמצע יולי התפטרה מזכירת ההגנה עקב לחץ ציבורי, אולם נשיא סין חו ג'ינטאו (Hu) הודיע כי בייג'ינג מודאגת מאי היציבות בהונג קונג, ובפגישה עם טאנג הודיע כי הונג קונג צריכה להשלים את החקיקה האמורה.
למרות עמדת הו, הודיע טאנג ב-5 בספטמבר אותה שנה כי הצעת החוק תוקפא עד להודעה חדשה ותוגש שוב לאחר התייעצות רחבה בתאריך לא ידוע בעתיד.
חשיבותה של פרשת סעיף 23 היא בכך שהשלטון המרכזי נכנע למעשה למחאה ציבורית בהונג קונג, והעדיף את המשך היציבות והצמיחה בהונג קונג, על פני החלת עמדתו בכפייה.
הוכח כי מחאה ציבורית יכולה לשמר את הדמוקרטיה במנהל המיוחד, ולצמצם את השפעת בייג'נג על אורח חייהם של תושבי הונג קונג.
יש הסבורים כי מתינותה של הממשלה המרכזית בפרשה נבעה מהאינטרס העליון של בייג'ינג בדבר המשך הצמיחה בהונג קונג, והוכחה כי עקרון 'ארץ אחת שתי שיטות' אכן עובד.
כמו כן, ייתכן כי הממשלה המרכזית מיתנה את לחצה על הונג קונג, כדי להוכיח לתושבי טאיוואן כי אין להם צורך לחשוש מאיחוד עתידי עם סין ראו: הסטטוס הפוליטי של טאיוואן.
התפטרותם של מזכירת ההגנה ומזכיר האוצר, כמו גם חוסר שביעות הרצון הציבורית מתפקודו של המושל הראשי, הגבירו את הלחץ על טאנג להתפטר אף הוא.
לקראת סוף 2003 פרץ ויכוח נוסף בשאלה למי ניתנת זכות ההצבעה למושל הראשי ולמועצה המחוקקת, ובאיזו דרך יבחרו גופים אלו.
על פי סעיף 45 לחוק הבסיסי, המטרה הסופית היא ליצור זכות הצבעה לכל אזרח בהונג קונג, אך הסעיף אינו מגדיר כיצד ומתי יש ליישם מטרה זו, אלא רק קובע שניתן לתקן את חוק הבחירה החל מ-2007, לשם הרחבת זכות זו.
השאיפה של מפלגות האופוזיציה במועצה המחוקקת הייתה לקדם חקיקה להרחבת זכות ההצבעה הן לבחירות למושל הראשי ב-2007 והן לבחירות למועצה המחוקקת ב-2008, אולם הן נתקלו בהתנגדות הרוב ב־LEGCO.
באפריל 2004 ניתן פירוש לסעיף 45 על ידי ה-NPCSC, שקבעה כי לא ניתן ליישם הצבעה כללית בהונג קונג ב-2007 וב-2008, ובכל אופן על כל חקיקה בתחום לעבור את אישורו של הקונגרס העממי הסיני בבייג'ינג.
המחנה הדמוקרטי בהונג קונג ראה בפרשנות מכשול לקידום הדמוקרטיה ב־SAR, אך הרשות המבצעת ותומכיה ראו בה חלק משימור שיטת 'מדינה אחת שתי שיטות' וכעולה בקנה אחד עם הנאמר בחוק הבסיסי.
ההחלטה הסינית בנוגע לסעיף 45 עוררה חשש בטאיוואן, כי אין אפשרות לשמור על אוטונומיה פוליטית במסגרת איחוד עם סין.
התפטרות טאנג ותקופת שלטונו של דונלד צאנג
ב-12 במרץ 2005, התפטר טאנג ממשרת המושל בעקבות אי שביעות רצון משלטונו בקרב בתושבי הונג קונג, וההבנה בבייג'ינג כי קיימת תסיסה כלפי טאנג לאור המצב הכלכלי, הטיפול במגפת הסארס ומחאות האחד ביולי.
לאחר שנשיא סין חו ג'ינטאו הצהיר בדצמבר 2004 כי שלטונו של טאנג הוא כושל, נאלץ המושל להתפטר ובמקומו מונה דונלד צאנג (Tsang), שזכה בתמיכת בייג'ינג.
בחירתו של צאנג נעשתה אומנם על ידי חבר האלקטוראטים המצומצם, אך זכה לתמיכה ציבורית, בגלל עברו האדמיניסטרטיבי המוערך עוד מתקופת השלטון הבריטי.
לאחר המינוי שוב נוצר מתח עקב פרשנותה של ה-NPCSC לחוק הבסיסי, כי צאנג ישמש בתפקידו רק עד 2007 (בה היה אמור טאנג לסיים את תפקידו) ולא חמש שנים מלאות.
רבים ראו בהחלטה פירוש החוק בהתאם לרצוי בבייג'ינג, שהיא למעשה התערבות של הממשל המרכזי בעניין פנימי של הונג קונג.
טענת גורמים פרו דמוקרטיים בהונג קונג היא, כי הפרשנות באה לשרת את האינטרס הסיני לקדם ב-2007 בחירת מועמד שיהיה יותר נוח וצייתן לממשל המרכזי מאשר צאנג.
בדצמבר 2005, הטילו מפלגות האופוזיציה הפרו דמוקרטיות, בראשות מרטין לי, וטו על רפורמה פוליטית בנושא זכות ההצבעה אותה קידם צאנג, מחשש שזו תוביל לעיכוב ונסיגה בהליך הדמוקרטיזציה של הונג קונג.
הרפורמה המוצעת הובילה לעצרות מחאה של תושבי הונג קונג וכמו ב-2003, הצליחו המחאות לעכב לעת עתה חקיקה הנוחה לממשל המרכזי.
בספטמבר 2005 ביקרו 11 ממנהיגי המחנה הדמוקרטי בביג'ינג, לאחר שהממשלה המרכזית ביטלה את איסור הכניסה שלהם לסין עצמה שהיה בתוקף ל-16 שנה.
ביטול איסור הכניסה התפרש כצעד בונה אמון לשיתוף פעולה נוח יותר בין המחנה הדמוקרטי לממשל המרכזי.
בנוסף, לראשונה בבחירות למשרת המושל הראשי במרץ 2007, ישנו יותר ממועמד אחד לתפקיד וישנה סבירות לסיבוב שני בהצבעה, אולם המחנה הדמוקרטי ממשיך לדרוש את ביטולה של שיטת האלקטוראטים, ולהחיל זכות הצבעה כללית בבחירות למושל.
ניתן לראות כי המחנה הדמוקרטי מצליח לבלום חקיקה חדשה, ביוזמת מחנה תומכי בייג'ינג, אולם אין הוא מצליח למנוע פרשנות לחוק הבסיסי בידי הקונגרס העממי, המכרסמת בעצמאות ובדמוקרטיה של הונג קונג.
באחד ביולי 2007 נערכו בהונג קונג חגיגות פאר לציון עשור מאז העברתה של הונג קונג לריבונות סין.
הממשל בבייג'ינג שאף להוכיח בחגיגות כי העשור מאז העברת הריבונות היה מוצלח וכי הכלכלה והדמוקרטיזציה של הונג קונג נמצאות במגמת עלייה מאז 1997. נשיא סין חו ג'ינטאו, חזר והדגיש במהלך נאומו בחגיגות העשור, את מחויבותה של סין להמשך השגשוג והקפיטליזם בהונג קונג.
אולם הפגנות של כמה רבבות מתושבי הונג קונג, בגנות המשטר המרכזי, בתמיכה בדמוקרטיזציה מלאה של הונג קונג ובמחאה על הפרת זכויות האדם בסין עצמה, העיבו על הטקסים והחגיגות.
בפברואר 2018 רצח גבר הונג קונגי את חברתו בטאיוואן וברח חזרה להונג קונג.
טאיוואן ביקשה את הסגרתו, אולם הונג קונג לא יכלה להיענות לבקשה בשל אי קיום הסכם הסגרה בין המדינות.
בעקבות המקרה, עלה לסדר היום הציבורי נושא הסגרת חשודים למדינות זרות.
בהונג קונג קיימת מערכת משפטית נפרדת מסין (אחד התנאים שנדרשו בהעברת השליטה בהונג קונג מבריטניה לידי סין), ובמסגרתה מתאפשרת הסגרת חשודים רק למדינות עימן יש להונג קונג הסכם הסגרה.
ביוני 2019 ניסתה ממשלת הונג קונג להעביר חקיקה לפיה תתאפשר הסגרה גם למדינות עימן אין להונג קונג הסכם הסגרה.
הצעת החוק זכתה להתנגדות רחבה, בשל החשש שהחוק ישמש את סין כאמצעי לעקיפת האוטונומיה ומערכת המשפט הנפרדת בהונג קונג ולמעשה להכפפת אזרחי הונג קונג לשיפוט במערכת המשפט הסיני.
בעקבות החששות החלה מחאה רחבת היקף, שהתרחשה לאורך מספר ימים, וכללה בין היתר את אחת ההפגנות הגדולות בתולדות הונג קונג שביתה, חסימת רחובות, והקמת מחסומים סמוך לבניין המועצה המחוקקת.
הדיון בחוק ההסגרה נדחה תחילה ואז הוקפא.
הפגנות נגד חוק הביטחון הלאומי התקיימו במאי 2020, לקראת אישור החוק.
החוק שהועבר על ידי המפלגה הקומוניסטית עקף את סמכות המועצה המחוקקת של הונג קונג והקנה משמעות פליליות לפעולות של "בדלנות, חתרנות, טרור והשפעה חיצונית בהונג קונג".
סעיף 38 של החוק הגדיר שהחוק חל על כל אדם, גם כזה שלא נמצא או מתגורר בהונג קונג.
מאז אישורו, סין היא שלחה לכלא או לגלות את רוב המנהיגים הבכירים של המחאות בהונג קונג (2019–2020).
כך הורחבה ההשפעה של ממשלת סין בהונג קונג.
הפוליטיקה של איראן היא מערכת מורכבת המנסה לשלב בין עקרונות דמוקרטיים מסוימים לבין עקרון "שלטון חכם ההלכה" של ח'ומייני הבאים לידי ביטוי ברפובליקה אסלאמית.
חוקת איראן ששונתה לאחר המהפכה האסלאמית של 1979, ושינוי נוסף של החוקה ב-1989, לאחר מות המנהיג העליון הראשון ח'ומייני, הן המגדירות את הסדר הפוליטי, הכלכלי והחברתי ברפובליקה.
החוקה מכריזה כי האסלאם השיעי התריסרי היא הדת הרשמית של המדינה.
מהאסכולה הג'עפרית השיעית נובעים חוקיה הדתיים של איראן.
קשייה של איראן לאחר המהפכה כללו מלחמה לאורך שמונה שנים עם עיראק, מאבקים פוליטיים פנימיים, טרור מבית של המוג'אהדין ח'לק וקשיים כלכליים.
ראשי השלטון פועלים מאז המהפכה לחיזוק וביצור מעמדם תוך הפרות חמורות של זכויות האדם, בכלל זאת הוצאות המוניות להורג של "מתנגדים למהפכה".
מייד לאחר המהפכה הותקפה השגרירות האמריקנית ועובדיה נלקחו כבני ערובה בטהראן.
עד אמצע 1982, מאבקי כוח פנימיים הובילו לחיסול האגף המתון והליברלי (השמאלי) בפוליטיקה האיראנית, תוך הותרת חכמי הדת ותומכיהם השמרנים בשלטון.
מפלגת הרפובליקה האסלאמית (حزب جمهوری اسلامی) הייתה המפלגה החזקה באיראן עד פירוקה ב-1987 ובאיראן לא פעלו מפלגות פוליטיות מאורגנות והמחוקקים התמודדו כעצמאים, עד הקמת מפלגת תומכי הבנייה (حزب کارگزاران سازندگی) ב-1994. המפלגה התמודדה בבחירות הפרלמנטריות החמישית באותה שנה.
מרבית מועמדי המפלגה באו מהרשות המבצעת באיראן, והיו מקורביו של הנשיא דאז, אכבר האשמי רפסנג'אני.
לאחר בחירתו של מוחמד ח'תאמי הליברלי יותר ב-1997, החלו מפלגות נוספות לפעול באיראן.
מרביתן היו רפורמיסטיות והתנגדו לאחיזתם של השמרנים ברשויות השלטון השונות.
ב-1999 נערכו לראשונה, מאז המהפכה, בחירות מקומיות באיראן, בהן זכו הרפורמיסטים להישגים משמעותיים.
בפברואר 2003 נערכו בחירות נוספות, בהן הצליחו השמרנים לזכות בחזרה במושבים במועצות המקומיות בערים המרכזיות.
תהפוכה זו ארעה על רקע אחוזי הצבעה נמוכים ביותר (במחוז טהראן למשל הצביעו רק 12 אחוזים מבעלי זכות ההצבעה), בשל קריאות של הרפורמיסטים להחרים את הבחירות, לאחר פסילת מועמדותם של רבים מהם.
בבחירות לפרלמנט בפברואר 2004, מועצת שומרי החוקה אסרה על אלפי מועמדים להתמודד, מרביתם רפורמיסטים, ובכלל זאת את כל המועמדים ממפלגתו של מוחמד חתאמי.
פסילה זו הובילה לניצחון של השמרנים בכ-70 אחוזים מהמושבים במג'לס.
בחירות שנערכו בשנת 2009 עוררו גל הפגנות ומחאות ברחבי המדינה בטענה לזיוף התוצאות.
ההפגנות דוכאו בכוח רב על ידי השלטון תוך הריגת מפגינים רבים.
מקור תפקידו של המנהיג העליון (رهبر انقلاب - מנהיג המהפכה או مقام رهبری - הסמכות השלטונית) באיראן, בדוקטרינה הפוליטית שגיבש ח'ומייני, "שלטון איש הדת" (ولایت فقیه ולאית-י פקיה).
הדוקטרינה, המבוססת על העיקרון השיעי שלפיו חכם הדת (הפקיה) אחראי למסכנים בקהילה, פותחה על ידי ח'ומייני לכך שחכם הדת הוא השליט המוחלט של המדינה.
על כן, המנהיג העליון באיראן הוא קובע מדיניות החוץ והפנים, מפקד הכוחות המזוינים, ובכלל זאת מנגנוני המודיעין וביטחון הפנים; רק לו הסמכות להכריז מלחמה.
המנהיג העליון הוא הממנה את מפקדי צבא איראן, משמרות המהפכה, כוח קודס ואת ראשי הרשות השופטת, רשתות הרדיו, הטלוויזיה והעיתונות.
המנהיג גם ממנה את האימאמים של תפילות יום השישי, המשמשים כנציגים אזוריים שלו, ושישה מתוך תריסר חברי מועצת שומרי החוקה.
מועצת המומחים היא הבוחרת את המנהיג העליון לכל החיים, בהתאם לתכונותיו ולמדנותו הדתית, אולם ביכולתה להדיחו.
מועצת המומחים גם אחראית על פיקוח פעולותיו ותפקודו של המנהיג העליון.
החל מ-1989 משמש בתפקיד זה סייד עלי ח'אמנאי.
מועצת המומחים (مجلس خبرگان رهبری) נפגשת לפחות ליומיים פעמיים בשנה, תפקידה לבחור את המנהיג העליון, לפקח על פעילותו ובמקרה הצורך להדיחו.
במועצה חברים 86 חכמי דת "הגונים ומלומדים" המסוגלים להוציא פסיקות דתיות (אִג'תִהאד), הנבחרים על ידי המצביעים האיראנים לכהונה של שמונה שנים.
כל ישיבות המועצה מתבצעות בדלתיים סגורות, ופרוטוקולי הישיבות מסווגים.
בכמעט 30 שנות קיומה של הרפובליקה האסלאמית, המועצה מעולם לא חלקה על החלטה כלשהי של המנהיג העליון.
הפעם היחידה שהמועצה מינתה מנהיג עליון חדש הייתה לאחר פטירתו של ח'ומייני ב-1989.
החוקה האיראנית מגדירה את הנשיא כבעל התפקיד הבכיר ביותר, לאחר המנהיג העליון.
הנשיא נבחר על ידי בעלי זכות ההצבעה האיראנים (מעל גיל 18) לכהונה של ארבע שנים.
המעוניינים להתמודד בבחירות לנשיאות צריכים לזכות באישור מועצת שומרי החוקה טרם התמודדותם.
הנשיא ממנה ומפקח על פעילות מועצת השרים (הממשלה) האיראנית, מתאם את מדיניות הממשלה ומחליט בנוגע להצעות חוק שיוצגו לפרלמנט.
כיום, מכהנים תחת נשיא איראן 10 סגני-נשיא (המכהנים בדרך כלל כראשי ארגונים ממשלתיים שונים), ו-21 חברי הממשלה, שכולם מאושרים על ידי הפרלמנט.
בניגוד למדינות רבות אחרות, הרשות המבצעת אינה שולטת בכוחות המזוינים במדינה.
עם זאת, הנשיא הוא הממנה את שר המודיעין ושר ההגנה, אולם נהוג כי הנשיא יזכה לאישור לשני מינויים אלו מהמנהיג העליון, טרם הצגתם לפרלמנט להצבעת אמון.
הפרלמנט האיראני, המכונה "מג'לס שורא-י אסלאמי" (مجلس شورای اسلامی, "המועצה המייעצת האסאלמית"), מורכב מ-290 מחוקקים, הנבחרים על ידי הציבור האיראני לכהונה של ארבע שנים.
המג'לס אחראי לחקיקת חוקים, אישור אמנות בינלאומיות, אישור התקציב ושרי הממשלה.
כל מועמדי המג'לס והחקיקה המופקת בו צריכים לזכות באישור מועצת שומרי החוקה.
מועצת שומרי החוקה (شورای نگهبان قانون اساسی) מורכבת מ-12 משפטנים, שישה מהם שופטים דתיים הממונים על ידי המנהיג העליון, ושישה מהם משפטנים לא-דתיים, הנבחרים על ידי המג'לס מתוך רשימת מועמדים של משפטנים מוסלמיים, שמגיש ראש הרשות השופטת (הממונה הוא בעצמו על ידי המנהיג העליון) לפרלמנט.
המועצה מפרשת את החוקה, ויכולה לדחות חוקים שהתקבלו בפרלמנט, בטענה כי הם סותרים את החוקה או את חוקי הדת (השריעה) ולהפנות את החוק בחזרה לתיקונים בפרלמנט.
בפרשנות שנויה במחלוקת של חוקת איראן, המועצה החלה לפסול מועמדים לבחירות בפרלמנט החל משנות ה-90.
המועצה לאבטחת אינטרס המשטר (مجمع تشخیص مصلحت نظام) ממונה על ידי המנהיג העליון, ומייעצת לו.
היא הוקמה לאחר השינויים שבוצעו בחוקה ב-1988. תפקידה של המועצה לפתור מחלוקות בין המג'לס (הרפורמיסטי בדרך כלל) לבין מועצת שומרי החוקה (המפקחת על החוקים ונחשבת למעוז השמרנים).
המנהיג העליון הוא הממנה את ראש הרשות השופטת באיראן, והוא בתורו ממנה את יושב ראש בית המשפט העליון ואת התובע הראשי.
כל השופטים באיראן עוברים הסמכה בחוק אסלאמי, ומרביתם חברים באליטה הדתית השלטת.
בניגוד למדינות אחרות בעולם, לרשות השופטת באיראן אין סמכות לעסוק בעניינים חוקתיים, וזהו תפקידה של מועצת שומרי החוקה.
באיראן קיימים בתי דין מהפכניים, השופטים אנשים בעבירות הפוגעות בביטחונה הלאומי של איראן.
באיראן קיים עונש מוות, בשנת 2004 למשל, בוצעו 104 עונשים כאלו.
עונש מוות מובטח למורשעים באינוס, רציחה והתעללות בילדים.
הומוסקסואליות, ניאוף, פגיעה באסלאם והעלבת בכירים במשטר הן עברות על פי החוק האיראני.
איראן מורכבת מ-30 מחוזות, בראש כל אחד מהם עומד מושל.
המחוזות עצמם מחולקים לחבלים, אזורים וכפרים.
מועצות מקומיות נבחרות על ידי הציבור לכהונה של ארבע שנים.
בהתאם לפרק 7, סעיף 1 של החוקה האיראנית, המועצות המקומיות, בדומה לפרלמנט הם "הגופים המקבלים את ההחלטות והמנהלים את המדינה".
סעיף זה של החוקה לא יושם, כאמור, עד הבחירות המקומיות הראשונות ב-1999 ברחבי המדינה.
המועצות המקומיות הן הבוחרות ראשי ערים, המפקחות על פעילות המועצה המקומית או העירייה.
המועצות הן האחראיות לתכנון ותיאום השתתפות אזור הבחירה שלהם בתוכניות כלל לאומיות של רווחה, חינוך, תרבות וכלכלה.
ביקורת על המערכת הפוליטית באיראן
בהתאם לחוק הבחירות הנוכחי, מועצת שומרי החוקה מפקחת ומאשר את המועמדים לכמעט כל בחירות כלל-ארציות באיראן.
מאחר שמחצית מתריסר חברי המועצה ממונים על ידי המנהיג העליון, והשאר נבחרים על ידי המג'לס מתוך רשימת מועמדים שמגיש ראש הרשות השופטת, הממונה על ידי המנהיג העליון גם הוא, נוצר מצב בו לציבור האיראני מוענקת הזכות לבחור אך ורק מועמדים שהמנהיג העליון חפץ בהם.
הגוף שבוחר את המנהיג העליון ומפקח על פעילותו – מועצת המומחים, נבחר אומנם על ידי הציבור האיראני, אולם שוב, מועצת שומרי החוקה מאפשרת לבחור רק מועמדים המתאימים למנהיג העליון.
לפיכך, לגוף היחיד בעל היכולת להדיח את המנהיג העליון, נבחרים אך ורק עושי דברו.
כתוצאה מכך אחוזי ההצבעה באיראן יורדים מדי בחירות, הבחירות למג'לס ב-2004 משכו רק 50 אחוזים מבעלי זכות ההצבעה לקלפיות, בבחירות הנשיאותיות ב-2005 אחוז ההצבעה עמד על כ-60 אחוזים בשני הסבבים, ובבחירות למועצת המומחים ב-2006 הצביעו גם כן רק כ-60 אחוזים.
הרפורמיסטים באיראן טוענים כי המערכת הפוליטית באיראן יוצרת מעגל סגור של כוח ומהווה המחסום העיקרי בפני התנועות הרפורמיסטיות באיראן.
הפוליטיקה של ארצות הברית מתנהלת במסגרת של רפובליקה נשיאותית, שבה הנשיא של ארצות הברית הוא ראש המדינה ושל מערכת דו-מפלגתית נבחרת מחוקקת.
הממשלה הפדרלית (מרכזית) חולקת ריבונות עם ממשלות מדינות ארצות הברית, ועם בית המשפט העליון בארצות הברית המאזן את הזכויות של כל גוף.
בראש הזרוע הביצועית עומד הנשיא והיא עצמאית מהזרוע המחוקקת.
כוח מחוקק מופקד בידם של שני בתי הקונגרס של ארצות הברית, הסנאט ובית הנבחרים.
כוח שיפוטי מופעל על ידי הזרוע השופטת (מערכת בתי המשפט), שכוללת את בית המשפט העליון ובתי משפט פדרליים נמוכים יותר.
תפקיד הזרוע השופטת הוא לפרש ולהסביר את חוקת ארצות הברית, כמו כן את החוקים והתקנות הפדרליים.
זה כולל פתרון מחלוקות בין הזרוע המחוקקת והזרוע הביצועית.
הממשלה הפדרלית של ארצות הברית נוסדה על ידי החוקה.
מאז מלחמת האזרחים האמריקנית, הפוליטיקה האמריקנית נשלטה על ידי שתי מפלגות, המפלגה הרפובליקנית והמפלגה הדמוקרטית, אף על פי שתמיד התקיימו גם מפלגות פוליטיות אחרות בעלות חשיבות פוליטית פחותה.
הקונגרס של ארצות הברית הוא הרשות המחוקקת הפדרלית של ארצות הברית.
הפרק הראשון של חוקת ארצות הברית מחייב ייסודו של קונגרס בן שני בתים המורכב מסנאט ומבית נבחרים, ומעניק לו את הסמכות הבלעדית לחקיקה פדרלית.
שני בתי הקונגרס יושבים בבנין הקפיטול האמריקני בבירת ארצות הברית, וושינגטון.
בית הנבחרים מונה 435 חברים בעלי זכות הצבעה, שנבחרים בבחירות ישירות לתקופה של שנתיים וכל אחד מהם מייצג באופן בלבדי מחוז בחירה מסוים באחת ממדינות ארצות הברית.
הסנאט מורכב מנציגי 50 המדינות שמרכיבות את ארצות הברית, שלכל אחת מהן, קטנה כגדולה, ישנו ייצוג זהה של שני סנאטורים לכל מדינה.
סנאטור אמריקני נבחר לתקופה של שש שנים וכל שנתיים מתקיימות בחירות עבור כשליש ממושבי הסנאט.
שתי סמכויות נוספות שנתונות בידי הסנאט באופן בלבדי היא הסמכות לאשר מינויים של הנשיא לתפקידים בממשל ובבתי המשפט הפדרלי, והסמכות לאשרר חוזים בינלאומיים ברוב מיוחס של שני שלישים.
בראש הרשות המבצעת עומד נשיא ארצות הברית.
מסמכויותיו, למנות שגרירים, צירים, קונסולים, שופטי בית המשפט העליון ואת שאר פקידי הממשל הפדרלי (על כל המינויים דרוש אישור של הסנאט).
הוא מקבל את כתבי ההאמנה של שגרירים ונציגים זרים אחרים.
מתפקידו לחתום על אמנות בינלאומיות (זקוקות גם לרוב של שני שלישים בסנאט).
בעל האפשרות להמלצה על חוקים שידונו בקונגרס, ומחויב למסור בפניו דיווח על מצב האומה.
בנוסף, יש לו זכות וטו (ביטול) על החלטות וחוקים של הקונגרס (אולם הקונגרס יכול להתעלם מזכות וטו זו אם יצליח להשיג רוב מיוחס של שני שלישים).
סמכות נוספת של הנשיא, היא הענקת חנינה על עבירות של חוקים פדרליים.
השלב הראשון בתהליך הבחירה המודרני לנשיאות הוא הבחירות המקדימות ("פריימריס") שעורכות שתי המפלגות, ובהן נבחרים המועמדים לנשיאות.
המועמד המנצח בוחר את מועמדו לתפקיד סגן הנשיא, ובהמשך נערכות הבחירות הכלליות לנשיאות.
שיטת הבחירות לנשיאות איננה ישירה (כזו שבה הזוכה הוא זה שזכה לרוב קולות הבוחרים) אלא "אלקטורלית".
כלומר לכל מדינה ערך שונה.
מספר האלקטורים בכל מדינה נקבע לפי גודל האוכלוסייה, ולכן ייתכן מצב שבו מועמד זוכה ליותר קולות כלליים (מה שמכונה "Popular Vote") אך פחות קולות אלקטורליים, ולכן מפסיד בבחירות (למשל במקרה אל גור, שהפסיד בבחירות 2000 לג'ורג' בוש).
החוקה קבעה שמשך כהונת הנשיא (בין הבחירות) הוא ארבע שנים, אך לא הגבילה את תקופת הכהונה המצטברת בתפקיד (אם ייבחר מחדש).
התיקון ה-22 לחוקה, שהתקבל בשנת 1951, הגביל את תקופות הכהונה האפשריות לשתיים.
למערכת הפדרלית יש שיפוט מקורי (original jurisdiction) על פי מפתח נושאי (לדוגמה, עבירות פדרליות, כפי שהן מוגדרות ב-United States Code), וכן במחלוקות בין אמריקנים לאזרחים לא-אמריקניים; יש לה שיפוט לא-מקורי בערעורים על החלטות של בתי המשפט המדינתיים.
בית המשפט העליון הוא המוסד השיפוטי העליון של מדינות ארצות הברית.
סמכותו הוקנתה לו בחוקת ארצות הברית.
נשיא בית המשפט כיום הוא השופט ג'ון רוברטס.
בהרכב יושבים לצד הנשיא עוד שמונה שופטים.
בית המשפט יושב תמיד בהרכבו המלא, כך שלמעשה כל שופט נותן פסק דין בכל תיק.
הישות הפדרלית, שנוצרה על ידי החוקה, היא המאפיין הבולט של המערכת הממשלתית האמריקנית.
למרות זאת, כל אדם מחוץ לעיר הבירה, וושינגטון, נתון ללפחות שלושה גופי שלטון: הממשלה הפדרלית, המדינה, או שלטון מקומי, בדרך כלל של מחוז.
בתוך ישות מאוגדת, כמו עיר, האדם נתון גם לשלטון המקומי וייתכן גם למחוז.
לכל רמה יש את השיטה הפוליטית שלה (הכפופה למעצורים ברמות גבוהות יותר).
ריבוי הסמכויות השיפוטיות משקף את ההיסטוריה של ארצות הברית.
הממשלה הפדרלית נוצרה על ידי המושבות הראשונות שהתבססו והתווסדו בנפרד ומשלו על עצמן ללא תלות באחרות.
בתוך המושבות האלו היו מחוזות ועיירות ברמות שונות של התפתחות ומכאן צרכים מנהליים שונים.
במקום לשנות את מערכות החוק של המדינות לשלטון יחידי, המוסכמה הפרלמנטרית הייתה להשאיר את השלטון העצמי של המדינות.
בעוד ארצות הברית התרחבה, היא קיבלה מדינות נוספות, שעוצבו על פי המדינות שהתקיימו כבר.
לפני עצמאותן, המושבות משלו על עצמן בנפרד תחת מרות הכתר הבריטי.
בשנים הראשונות של הרפובליקה, לפני אימוץ החוקה, כל מדינה הייתה בעצם ריבונית לגמרי.
הנציגים שהתאספו בוועידת החוקה (בפילדלפיה) חיפשו איחוד פדרלי חזק יותר, שיהיה מסוגל להתקיים, אבל הם לא יכלו להתעלם מהמסורת של כל מדינה, ולא מהאינטרסים של הפוליטיקאים במדינה.
באופן כללי (רוב הזמן), עניינים ששוכנים לחלוטין בתוך גבולות המדינה הם דאגתם הבלעדית של ממשלת המדינה.
זה כולל קשר פנימי (דרכי תקשורת בתוך גבולות המדינה); בקרה וניהול עניינים הקשורים לנכסים, מפעלים, עסקים, ושירותים ציבוריים; החוק הפלילי של המדינה; ותנאי עבודה בתוך המדינה.
בהקשר לכך, הממשלה הפדרלית דורשת שממשלת המדינה תהיה בצורת רפובליקה (כלומר, שראשי המדינה ונציגיה ייבחרו על ידי האזרחים) ושהמדינה לא תאמץ חוקים שסותרים או פוגעים בחוקה הפדרלית או בחוקים וההסכמים של ארצות הברית.
ישנם, הרבה שטחים שבהם מתקיימת חפיפה בין תחום השיפוט הפדרלי והמדינתי.
כמו הממשלה הפדרלית, לממשלות המדינתיות יש שלוש זרועות: ביצועית, מחוקקת, ושופטת; זרועות אלו שוות בצורה גסה למקבילותיהן הפדרליות, בתפקוד ובכר-הפעולה של כל אחת.
ראש הזרוע המבצעת של המדינה הוא המושל, שנבחר על ידי הצבעה המונית בדרך כלל לכהונה של ארבע שנים (בכמה מדינות הכהונה היא בת שנתיים).
למעט נברסקה, שלה גוף מחוקק אחד (שנודעת כ"רשות מחוקקת חד-ביתית"), לכל המדינות יש רשות מחוקקת דו-ביתית, כשהבית העליון בדרך כלל נקרא סנאט והבית התחתון נקרא בית הנבחרים, בית הנציגים, או האספה הכללית.
בנוסף לכך, כמה מדינות קוראות לכלל החקיקה המדינתית כאספה הכללית, על שני בתיה.
ברוב המדינות, סנאטורים משרתים במשך ארבע שנים, וחברי הבית התחתון משרתים במשך שנתיים.
החוקות של שלל המדינות חולקות אחת על השנייה בכמה פרטים אבל בדרך כלל עוקבות אחר דפוס הדומה לזה של החוקה הפדרלית, לרבות הצהרה על זכויות האזרחים ותוכנית לארגון הממשלה.
בעניינים כמו תפעול עסקים, בנקים, שירותים ציבוריים ומוסדות צדקה, חוקות מדינתיות לעיתים קרובות יותר מפורטות וברורות מהחוקה הפדרלית.
כל חוקה מדינית, בכל אופן, מעניקה את הסמכות הסופית לאזרחים.
במידה רבה יותר מהרמה הפדרלית או המדינתית, השלטונות המקומיים משרתים ישירות את צורכי העם, ומספקים הכל החל ממשטרה ומכבי אש לקודים הגיינים, תקנות בריאות, חינוך, תחבורה ציבורית, ודיור.
בערך 28% מהאזרחים בארצות הברית גרים בערים שבהן האוכלוסייה גדולה מ-100,000. שלטונות העיר מוסמכים על ידי המדינות, וכתב-הזכויות (צ'רטר) שלהם מפרט את המטרות והסמכויות של השלטון העירוני.
אבל בהרבה היבטים העיר פועלת עצמאית מהמדינה.
לרוב הערים הגדולות, בכל אופן, שיתוף פעולה עם הארגונים הפדרליים והמדינתיים הוא הכרחי כדי לענות על צורכי התושבים.
סוגים של שלטונות עירוניים משתנים בהיקף נרחב על פני ארצות הברית.
בכל אופן, לכמעט כולם יש סוג של מועצה מרכזית שנבחרה על ידי הבוחרים, ומנהל ביצועי, שנעזר במספר ראשי מחלקות, כדי לנהל את ענייני העיר.
אלו הם שלושת הסוגים הכלליים של שלטונות עירוניים: ראש עיר-מועצה, הסמכה, ומועצה-מנהל.
אלו התבניות הראשונית; ערים רבות פיתחו צירוף של שניים או שלושה מהן.
ראש עיר-מועצה (Mayor-Council) – זוהי שיטת השלטון העירוני העתיקה ביותר בארצות הברית, ועד לתחילת המאה העשרים, השתמשו בה כמעט כל הערים האמריקניות.
המבנה שלה דומה לזה של הממשלות המדינתיות והארציות, עם ראש עיר נבחר כמנהל הזרוע הביצועית ומועצה נבחרת כזרוע המחוקקת, שמייצגת את השכונות השונות.
ראש העיר ממנה ראשי מחלקות עיר ופקידים אחרים לפעמים באישור המועצה.
לו או לה יש אתה הכוח להטיל וטו על חוקים ותקנות - חוקי העיר - ולרוב אחראי להכנת תקציב העיר.
המועצה מעבירה את חוקי העיר, מחליטה על שיעור המס על נכסים, ומקצה כסף בין מחלקות העיר השונות.
הסמכה (The Commission) – שיטה זו משלבת את תפקוד הזרוע המחוקקת והזרוע הביצועית לקבוצה אחת של פקידים, בדרך כלל שלושה או יותר, שנבחרו על ידי תושבי העיר.
כל מוסמך מפקח על עבודת מחלקה אחת או יותר מבין מחלקות העיר.
אחד מהמוסמכים נקרא יושב ראש, ולעיתים קרובות נקרא ראש העיר, אף על פי שכוחו שווה ערך לזה של המוסמכים האחרים.
מועצה-מנהל (Council-Manager) – שיטת מנהל העיר היא תגובה לגידול במורכבות הבעיות העירוניות, שדורשת מומחיות ניהול שלא לרוב נמצאת בפקידים ציבוריים.
התשובה הייתה להבטיח את רוב הכוחות הביצועיים, כולל אכיפת החוק וסיפוק השירותים, למנהל עיר בעל ניסיון, מקצועי, ומאומן.
שיטת מנהל העיר אומצה על ידי מספר הולך וגדל של ערים.
בשיטה זו, מועצה נבחרת קטנה מעבירה את חוקי העיר ומחליטה על מדיניות, אבל שוכרת מנהלן בתשלום, שנקרא גם מנהל העיר, להוציא לפועל את החלטותיה.
המנהל מכין את תקציב העיר ומפקח על רוב המחלקות.
בדרך כלל, אין זמן קצוב לכהונתו; המנהל משרת כל עוד המועצה מרוצה מעבודתו.
המחוז הוא תת-חלוקה של המדינה, ולרוב – אך לא תמיד – מכיל שתי עיירות או יותר וכמה כפרים.
העיר ניו יורק כל כך גדולה עד שהיא מחולקת לחמישה רבעים, כל אחד מהם מחוז בפני עצמו.
מצד שני, במחוז ארלינגטון, וירג'יניה, מעבר לנהר הפוטומק מוושינגטון, די.סי, יש גם אזור עירוני וגם פרברי, הנמשל על ידי מינהל מחוז מאוחד.
בערים אחרות, ממשל העיר והמחוז התמזגו, ויצרו ממשל עיר-מחוז חזק ויציב.
ברוב מחוזי ארצות הברית, עיירה או עיר אחת מצוינת כעיר המחוז, ובה פקידי הממשל נמצאים, ומועצת הממונים או המפקחים נפגשים.
במחוזים קטנים, המועצה נבחרת על ידי המחוז בשלמותה; במחוזים גדולים יותר, המפקחים מייצגים אזורים מיוחדים או עיירות.
המועצה גובה מיסים בשביל הממשל המקומי והמדיני; לווה ומקצה כסף; קובעת את שכר עובדי המחוז; משגיחה על הבחירות; בונה ומתחזקת כבישים וגשרים; ומספקת תוכניות רווחה לאומית, מדיניות ומחוזיות.
במחוזים קטנים מאוד, גם הכוח המבצע וגם הכוח המחוקק יונח בידיו של נציב בודד, שנעזר במועצה המפקחת על המיסים והבחירות.