tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השנים 2011–2014 הייתה מרצה בחוג לשפות ולספרויות זרות ובלימודים יהודיים ב"סיטי קולגי" של אוניברסיטת ניו יורק
מאז 2015 היא מכהנת כפרופסור ללימודים יהודיים במחלקה ללימודים קלאסיים במכללת האנטר בניו יורק.
משנת 2006 היא חברה בוועדת פרס ניומן לספרות עברית.
קובובי עוסקת בהוראת השפה העברית בכל הרמות – מתחילים, בינוניים ומתקדמים – וכן בלימוד משנה תורה לרמב"ם בעברית.
עיקר מומחיותה הוא בחקר התרבות הישראלית העכשווית, ובמיוחד בספרות, קולנוע ומוזיקה ישראליים בהקשר החברתי, הפוליטי והתרבותי הרחב.
בקורסיה היא משלבת דיון בסוגיות מרכזיות בחברה הישראלית, בהן הסכסוך הישראלי-פלסטיני, יחסי אשכנזים ומזרחים, מתחים בין מזרח למערב, עוני, יחסי צבא-חברה, השואה, פמיניזם, יחסי דתיים וחילונים, חזרה בתשובה, התנחלויות, שכול אישי ולאומי, עובדים זרים, דמות "האחר", אידאולוגיה וביקורתה, וכן תהליכי אמריקניזציה בתרבות הישראלית.
מחקריה עוסקים בספרות שנות השישים והשבעים ודור הסופרים הצעירים של העשור האחרון; אידאולוגיה ותהליכי דה-מיתולוגיזציה; ציונות דתית לאומית בקולנוע הישראלי העכשווי; ספרות פוסט־מודרנית בישראל, האוריינטליזם החדש ותרומתם של סופרים מזרחים; הרב־תרבותיות החדשה והקולות הספרותיים של קבוצות מיעוט שונות; וכן תרבות הפופ הישראלית כפי שהיא משתקפת במצעדי הפזמונים.
עיקר מאמריה עוסקים בספרות עברית מודרנית, ספרות פמיניסטית, פוסטמודרניזם ופוסט־ציונות.
מושאי מחקריה בספרות הם, בין השאר, ש"י עגנון, יואל הופמן, עמליה כהנא-כרמון דליה רביקוביץ, יונה וולך, מאיה בז'רנו, דויד גרוסמן, אתגר קרת, אורלי קסטל-בלוםוסמי ברדוגו.
מירי קובובי הייתה נשואה למיכאל קובובי (2025-1940), פרופסור לפסיכולוגיה.
בנם הוא הבמאי, התסריטאי והמפיק איתמר קובובי (יליד 1967).
החל מ-1988 הייתה בזוגיות עם פרופ' יוסף דן (2022-1935), מומחה עולמי בתחום הקבלה וחתן פרס ישראל.
היא גרה בירושלים ובארצות הברית.
2021, "ביקור אחרון", סרט סטודנטים בבימוי עומר מנור.
בסרט היא מגלמת את עצמה, כאשר היא פוגשת את אמה לנה בת ה-99, כשזו על ערש דווי.
מירי קובובי-מנור, מעבדות לחירות ומאפלה לאור גדול: עיון נוסף ב"למעלה במונטיפר" של עמליה כהנא כרמון, דבר, 21 בספטמבר 1984
מירי קובובי-מנור, טבעה של הקנאה: היבט באמנות הסיפור של עגנון – "הרופא וגרושתו", מאזנים, נובמבר-דצמבר 1985. גרסה נוספת: דברי הקונגרס העולמי למדעי היהדות 9 (ג), 1986, עמ' 295–300.
מירי קובובי-מנור, שבר-התודעה ומיון הדמיון – שירת הציפורים מאיה בז'רנו, מאזנים, כרך.
מירי קובובי-מנור, תשוקה, הדחקה והארה ב"גבעת החול".
מירי קובובי-מנור, אלימות בשירת יונה וולך, הקונגרס העולמי למדעי היהדות 11,ג, כרך 3 (תשנג) 237-244
מירי קובובי-מנור, גלות במולדת : "קצכן" ו"אפרים" ליואל הופמן, ספר היובל לכבודו של יוסף דן במלאת לו שבעים שנה.
עורכים רחל אליאור ופטר שפר.
מרים קובובי, אשת ציר ישראל בפראג ובוארשה, הוצאת מסדה, 1964 מצרפתית יחד עם מיכאל קובובי.
דובז'יאנסקי, תורשה, גזע וחברה, .
הוצאת ספרי דגה, 1964 מאנגלית יחד עם מיכאל קובובי.
1990 פרס ההצטיינות בהוראה של אוניברסיטת ייל, כאחת מחמשת המרצים הטובים ביותר בכל האוניברסיטה.
1993–2003 – זכתה חמש פעמים בפרס מצוינות בהוראה, אוניברסיטת הרווארד.
מירכאות (" "; גם: ' ', ואף „ ") הן סימני פיסוק המשמשים לסמן ציטוט, קטע דיבור או פסוקית בתוך טקסט כללי, או למטרות אחרות.
מקור השם הוא באחד מטעמי המקרא האשכנזיים – "מרכא" בשל צורתו של טעם מקרא זה.
יש מגוון של סימנים אחרים שנבחרו בשפות אחרות למילוי התפקיד שממלאות המירכאות בעברית.
המירכאות משמשות לציון ציטוט – מובאה מתוך מקור ספרותי אחר, או מדיבורו הישיר של מישהו.
הרצל האמין שהקמת מדינת היהודים אפשרית, או בלשונו: "אם תרצו אין זו אגדה".
התייחסות למילה עצמה ולא למשמעותה.
לדוגמה: במילה "שלכת" יש ארבע אותיות.
"צו שמונה" הוא צו גיוס המוצא בעיתות חירום.
ציון מטפורה או שימוש מושאל במילה.
לדוגמה: שיערו נשר, ו"שלכת" זו בישרה את זקנתו.
משימוש זה נוצרו המירכאות האוויריות.
ניתן גם לומר שדבר כלשהו נאמר במירכאות, כלומר בסרקזם, ובהקצנה – במירכאות כפולות ומכופלות.
ציון סרקזם, בלשון סגי נהור.
לדוגמה: על ההתנהגות ה"נפלאה" שלך, עוד תיענש בחומרה.
מירכאות משמשות גם לציון שמות של ארגונים, יצירות וכדומה (אולם לא לשמות בני אדם).
"יוניסף" הוא קרן החירום הבינלאומית של האו"ם לילדים.
מיכה יוסף ברדיצ'בסקי קיבץ אגדות ופרסם אותן באוספים: "מאוצר האגדה", "צפונות ואגדות" ו"ממקור ישראל".
שימוש נוסף במירכאות הוא לציון מעבר בתוך המשפט ממשלב לשוני אחד למשלב אחר, אשר לא מתאים לסגנונו של הטקסט אך חיוני להעברת המסר.
אותה בחורה, נאת מראה הייתה, "חתיכה לא נורמלית" בפי פרחחי הרחוב.
המירכאות הן מסימני הפיסוק שנשאלו לעברית משפות אירופיות.
השם "מירכאות" הוא צורת ריבוי של "מרכא" – שם המציין את אחד מטעמי המקרא, שצורתו דומה לצורת המירכאות.
המירכאות, כמו כל סימני הפיסוק, חדשות יחסית בשפה העברית ואינן קיימות בספרים העבריים המסורתיים.
לטעמי המקרא תפקיד דומה (אך לא זהה) לסימני הפיסוק בימינו.
הרביע הוא טעם המקרא הממלא, בין היתר, את תפקיד המירכאות לסימון דיבור ישיר.
בקטע שמשמאל (מ) בא רביע (מסומן בצבע) מעל למילה "ויאמר".
כללי השימוש במירכאות בעברית של ימינו מבוססים על הכללים הנהוגים בארצות הברית.
כללי המירכאות פשוטים יותר מבעבר, בין היתר כנראה בשל הקושי להקליד במחשב את המירכאות התחתונות – כפולות „ או בודדות‚.
המירכאות מקיפות את הביטוי שהן מסמנות, כלומר, זוג מירכאות יופיע בתחילת הביטוי וזוג נוסף בסופו.
ניתן לסמן מירכאות בין אות שימוש לבין המילה עצמה (למשל, ההתנהגות ה"נפלאה" שלך).
כאשר יש קינון של ציטוטים (מובאה בתוך מובאה) משתמשים לסירוגין במירכאות כפולות ובמירכאות בודדות.
כאשר בתוך משפט מצוטט יש הערת ביניים של המספר, המראיין וכדומה, מחלקים את הציטוט לשני חלקים שכל־אחד מהם מוקף במירכאות משלו.
בתנ"ך יש שימוש רב בקינון של ציטוטים, אך מכיוון שסימני הפיסוק הם חידוש של הספרות המודרנית, לא נמצא מירכאות בתנ"ך המסורתי:
פסוק זה, בפיסוק מודרני, היה נראה כך:
בספרים עבריים ישנים ניתן לראות שימוש שונה במקצת במירכאות, המבוסס על השיטה של השפה הגרמנית או של חלק מהשפות המזרח־אירופאיות, בה המרכא הפותח הוא תחתי, והסוגר – עילי.
גם המרכא מטעמי המקרא הוא סימן תחתי .
בנוסף, היה מקובל לשלב הערת ביניים בתוך הציטוט עצמו (בצרפתית נוהגים כך גם כיום).
דוגמה לפיסוק בשיטה זו מובא בתמונה משמאל, והוא גם משוכתב להלן:
לעיתים המרכא התחתי דווקא מסיים את המשפט.
במקרה כזה, המשפט היה נכתב כך:
בשיטה הנהוגה היום היה המשפט דלעיל נכתב כך:
ההבחנה בין מירכאות לגרש ולגרשיים
ההבחנה בין מירכאות לבין סימני הפיסוק הבודדים (שאינם באים בזוגות) גרש וגרשיים היא:
הגרש משמש לציון קיצור; למשל – גב' (במקום: גברת), פרופ' (במקום: פרופסור) וכדומה.
הגרשיים הם סימן פיסוק הדומה בצורתו למירכאות, אולם הם משמשים לציון ראשי תיבות; למשל – המילה תנ"ך מורכבת מראשי התיבות של תורה, נביאים, כתובים.
מקור הגרש והגרשיים הללו הוא מסופרי ומדפיסי התלמוד – שכך נהגו לסמן את ראשי התיבות והקיצורים שהנהיגו בתלמוד, וכיום גם ראשי תיבות וקיצורים ממקורות אחרים.
לעיתים אנשים מסמנים בידיהם סימון של המירכאות (בדרך כלל פעמיים מירכאות כפולות).
תנועה זו משמשת כמחווה גופנית המקבילה למירכאות לסימון סרקזם.
יש מקרים בהם אנשים מגיבים כך בזלזול לדברי האחרים – בתגובה לדברי אדם הטוען שהוא מאוד משכיל, ניתן לומר 'כן, אתה מאוד "משכיל"' עם סימון כזה ויהיה ברור שהכוונה היא שהוא אינו משכיל.
בצרפתית משתמשים בסוגריים מחודדים משולשים, כפולים או בודדים: « … » (Guillemets) או ‹…› (Chevrons)
ברוסית משתמשים בסוגריים מחודדים כפולים: « … »
בסינית וביפנית משתמשים בסוגריים פינתיים – ראו בציור שמשמאל.
במרבית שפות המחשב משתמשים במירכאות על מנת להקיף מחרוזות.
השימוש במירכאות משתנה לפי שפת המחשב:
ב־Basic – משתמשים במירכאות עבור כל סוגי המחרוזות
בשפת C או Java – משתמשים במירכאות רק עבור מחרוזות; עבור תו בודד משתמשים בגרש מכל צד התו
בפסקל – משתמשים בגרש מכל צד המחרוזת או התו
ב־Perl ו־PHP – ישנה הבחנה בין מירכאות לגרש לגבי ההכנסה של משתנים
ב־JavaScript – ניתן להשתמש במירכאות או בגרש ללא הבדל (רק להקפיד להשתמש עבור מחרוזת בודדת באותו סימן)
ב־HTML – עדיף להשתמש במירכאות עבור ערכי פרמטרים מחרוזתיים אולם זה לא הכרחי (להבדיל מ־xHTML, שהיא גרסת XML לשפה, ובה זה כן הכרחי)
ב־DOS – משתמשים במירכאות כאשר רוצים לכלול רווח בשם, ובגרסאות תחת חלונות ניתן להשתמש בהן לשמות קבצים ארוכים
במנוע החיפוש גוגל, השמת טקסט בין מירכאות גורמת לחיפוש תוצאות עם המחרוזת ברצף בלבד.
לדוגמה, בחיפוש אריאל שרון בגוגל יופיעו גם קישורים המזכירים את המילה "אריאל" לבדה ואת המילה "שרון" לבדה, אך בחיפוש "אריאל שרון" יימצאו רק תוצאות עם המחרוזת ברצף.
במקלדת עברית ב־Windows (מגרסת Windows 10 והלאה), את המירכאות העבריות התקניות " מקלידים על ידי הקשה על מקש altGr (alt ימני) בתוספת מקש ך: .
את המירכאות „ מקלידים על ידי הקשה על מקש altGr (alt ימני) בתוספת מקש ף: .
את המירכאות " מקלידים על ידי הקשה על מקש Shift בתוספת מקש פסיק (,): .
את המירכאות ' מקלידים על ידי הקשה על מקש altGr (alt ימני) בתוספת מקש ת: .
את המירכאות ‚ מקלידים על ידי הקשה על מקש altGr (alt ימני) בתוספת מקש ץ: .
מִירִין (בקנג'י: 味醂, בהיראגאנה: みりん) הוא ליקר אורז מהמטבח היפני, בדומה לסאקה ובעל אחוז אלכוהול נמוך ממנו.
ישנם מספר סוגי מירין עם אחוזי אלכוהול שונים, בין 14% לפחות מאחוז, זהו מצרך חשוב במטבח היפני, בעל טעם מתקתק.
בתקופת אדו, מירין נשתה כסאקה מתוק.
אוטוסו, הנשתה באופן מסורתי בערב השנה היפנית החדשה יוצר על ידי השריית תערובת תבלינים במירין.
בסגנון הבישול הקאנסאי, נהוג להרתיח את המירין לפני השימוש, כדי לתת לחלק מהאלכוהול להתאדות בעוד שבסגנון הבישול הקאנטו, לא מתבצע שום תהליך לפני השימוש בו.
המירין המורתח נקרא "ניקירי מירין" - "מירין מורתח".
מירין משמש להוספת טעם וברק לדגים צלויים או כדי להעלים את ריחם.
כמות קטנה ממנו משמשת כתחליף לסוכר או רוטב סויה.
לא מומלץ להשתמש בכמות גדולה בשל טעמו החזק.
לפעמים הוא משמש כתוספת לסושי.
השימוש הנפוץ בו הוא ברוטב טריאקי.
מירית גרינברג (נולדה ב־1979) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1997.
גרינברג נולדה וגדלה בבאר שבע.
כשהייתה בת 18, לפני שירותה בצה"ל, זכתה בתחרות מלכות היופי.
בגלל גילה הצעיר היא ייצגה את ישראל בתחרות מיס עולם (במקום מיס תבל כמקובל).
בהמשך דגמנה לחברות אופנה מטעם הסוכנות לוק.
גרינברג עבדה כברמנית ובה בעת הצטלמה לקמפיינים ולהפקות אופנה שונות.
בשנת 2005 התחתנה, ובשנת 2006 דגמנה לחברת האופנה for2 קולקציית בגדים לנשים בהיריון.
ב־2008 השתתפה בקמפיין בין־לאומי למען ישראל לכבוד חגיגות שישים שנה לעצמאותה.
לצד עבודתה היא מתנדבת במעגלי נשים.
מירית נשואה ליניב מידן ולזוג ארבעה ילדים.
בחודש יולי 2020 שיתפה ברשתות החברתיות כי היא מתמודדת עם סרטן השד.
בפברואר 2021 דווח בתקשורת כי החלימה מהמחלה, אך 3 שנים לאחר מכן, בפברואר 2024, אובחנה כחולה בסרטן בלוטת התריס.
מירל בראטש (נולד ב-1936) הוא סופר יהודי ישראלי יליד גאלאץ, רומניה, הכותב ברומנית.
מירל בראטש סיים לימודיו והוסמך כמהנדס בנין.
בשנות השמונים של המאה ה-20 היה עיתונאי נשכני ב-"Drapelul Roşu" (הדגל האדום), כתב עת שיצא בטימישוארה.
לאחר שנכלא לכמה חודשים, עלה לישראל והתיישב בבאר שבע.
בנוסף לכתיבתו הספרותית, מירל בראטש מפרסם מפעם לפעם גם בעיתונות הישראלית בשפה הרומנית, בעיקר ב-"Ultima oră" (השעה האחרונה).
בשנת 2005 הוענק לו פרס ניקו פלטי (Nicu Palty).
Acces la esenţă "גישה לתמצית", רומן.
Zaţ (משקע של קפה), רומן, החלק הראשון של טרילוגיה.
"Israel fara horoscop" (ישראל ללא הורוסקופ), הופיע בהוצאת Viitorul romanesc (העתיד הרומני) בבוקרשט, רומן על חיי היום-יום של יהודים יוצאי רומניה בישראל.
הספר זכה בפרס ציון (פרס המוענק על ידי התאחדות הסופרים הישראלים בשפה הרומנית) לשנת 2003 ובשנת 2004 קיבל את פרס התאחדות הסופרים של בוקרשט.
מירל'ה שרון (1932 – 20 ביולי 2017) הייתה רקדנית, כוריאוגרפית, מורה ומרצה למחול, מחלוצות המחול בישראל זוכת פרס משרד החינוך והתרבות למפעל חיים לשנת 2002 בתחום המחול, על תרומתה להכרת אמנות המחול על כל היבטיו במשך שנים רבות.
שרון נולדה וגדלה בקיבוץ עין חרוד בשנות ה-30. בראשית דרכה רקדה במסכתות חגים ובאירועים קיבוציים שונים.
בין שנים 1947 ו-1949 הופיעה בלהקות מחול ייצוגיות של ישראל בפסטיבלי נוער בפראג ובבודפשט.
בראשית שנות ה-50 הייתה תלמידתן של גרטרוד קראוס ותהילה רסלר, והופיעה בלהקת המחול "הבלט הישראלי" בעבודותיהם של גרטרוד קראוס והכוריאוגרף האמריקאי טלי ביאטי.
בין השנים 1952 ו-1955 הייתה חברה בלהקת "רביעית התנועה", בהדרכת נועה אשכול.
ב-1958 הופיעה בריקודיה ברחבי ארצות הברית וקנדה מטעם הקונסוליה הישראלית בניו יורק, לרגל חגיגות העשור למדינת ישראל.
ב-1958 ו-1959 השתלמה בניו יורק אצל מרס קנינגהם ועסקה בהוראת מחול והכנת הופעות בסדנה לאומניות דרמטיות של עיריית ניו יורק.
בין השנים 1960 ו-1962 לימדה בבית הספר למשחק ניסן נתיב.
מ-1963 עד 1969 שהתה בניו יורק, בזכות מלגה שקבלה לקורס שנתי לכוריאוגרפים מטעם בית הספר למחול ודרמה "Henry Street Playhouse" בהנהלתו של אלווין ניקולאס.
היא הופיעה בלהקת המחול של אלווין ניקולאס ובלהקת המחול של מורי לואיס, עסקה ביצירת כוריאוגרפיות ורקדה בערבי מחול בניו יורק ומחוצה לה.
מופע המחול של "Mirali Sharon Dance Company" בתיאטרון ה-"Y" בניו יורק בשנת 1967 זכה לתשבחות רבות.
עם שובה ארצה ב-1970 הוזמנה שרון בתור כוריאוגרפית ללהקת בת שבע, וב-1976 החלה לעבוד עם להקת "בת דור".
ב-1980 הוזמנה לייצג את אמנות המחול בארץ, במרכז פומפידו בפריז, ככוריאוגרפית עצמאית ישראלית.
שרון ייצגה את ישראל במחולות "פניקס", "פריזמה" ו"תמורה", עם להקה של רקדנים שהרכיבה במיוחד לאירוע זה.
בהמשך המשיכה ליצור עם "להקת המחול מירל'ה שרון".
עבודותיה הרבות הועלו על ידי להקתה, להקת המחול בת-שבע, להקת בת-דור ולהקות מחול בחו"ל.
יצירותיה נרקדו על במות מרכזיות כמו "ברוקלין אקדמי", "סיטי סנטר", בכל רחבי ארצות הברית, קנדה, דרום אמריקה ואירופה.
במקביל לעיסוקה בריקוד ובכוריאוגרפיה עסקה במשך השנים בהוראת מחול, והרצתה בין השאר באוניברסיטת תל אביב, בסמינר למורים ובספרייה למחול.
כמו כן הקדישה את זמנה לפעילות ציבורית למען קידום המחול ולמען יצירת מסגרות נאותות שתאפשרנה את התפתחותם של יוצרים בתחום המחול.
היא הייתה מהיוזמים והמקימים של "איגוד הכוריאוגרפים בישראל" ומונתה ליו"ר האיגוד.
הייתה חברה בוועדת טלגם, שהגדירה קריטריונים לתקציבי תמיכה ללהקות מחול.
הייתה חברה בוועדת תיאטרון ומחול מטעם משרד החינוך והתרבות והייתה מהיוזמות להקמת מדור זה.
כן הייתה חברה ב-CIDD, ארגון הכוריאוגרפים העולמי.
שרון הייתה אלמנתו של עוזי שרון וגרה בתל אביב.
בתם מיה נולדה בשנת 1969.
בשנת 2002 הוענק לשרון פרס מפעל חיים מטעם משרד המדע, התרבות והספורט.
מתוך דבריה בטקס הענקת הפרס:
שרון פיתחה הסתכלות השונה מתפישות המחול – הפולקלוריסטית, האקספרסיוניסטית והגראהמית – שהיו מקובלות בארץ.
היא משתייכת לדור הצעירים של תקופת הגיבוש הראשוני של הישראליות.
מבין המאפיינים הייחודיים השונים ניתן למנות את:
שרון הקפידה ביצירותיה לבחור מוזיקה בת זמננו.
כיוצרת ישראלית שאפה לשיתוף פעולה עם יוצרים ישראלים, מוזיקאים ותפאורנים.
בין נושאי העבודות ניתן למצוא עבודות שעוסקות במיתוס, בנופי הנפש, במערכות יחסים בין היחיד לקבוצה וביחסים בין המין הגברי והמין הנשי.
בין עבודותיה התייחסות לנושאים תנ"כיים כדוגמת נבואות ירושלים, יוסף ואחיו, ותהילים, אבל מתוך תפיסה עכשווית.
את ייחודם של ריקודיה היטיב לבטא דוד שריר, התפאורן והמעצב שהרבה לעבוד לצידה ביצירותיה השונות:
"תמורה" (1971): דואט לשני רקדנים (רחמים רון ורינה שיינפלד) ולחפץ (קמרון), למוזיקה של טושירו מיזומי (Toshiro Mayazumi) ותפאורה של עוזי שרון.
בפסטיבל הבין-לאומי ה-9 למחול שנערך בפריז בשנת 1971 הוענק פרס "כוכב הזהב" לרקדנים וציון לשבח לכוריאוגרפיה.
"אפיזודות ליריות" (1972): למוזיקה מקורית של צבי אבני ותפאורה של עוזי שרון.
המחול עוסק במסע של אישה (רנה שיינפלד).
"טלטלה" (1974): נוצר בהשפעת מלחמת יום כיפור למוזיקה של קשישטוף פנדרצקי וברנד אלואיס צימרמן ותפאורה של דוד שריר.
"מונודרמה" (1975): ריקוד הבנוי משישה חלקים, למוזיקה מקורית של מרק קופיטמן ותפאורה של דוד שריר.
המחול הוא מונולוג של אישה (רינה שיינפלד) בסיטואציות נפשיות שונות.
"חצר אחורית" (1977): לפי ליברטו של ישראל אלירז, מוזיקה מקורית של יוסף טל ותפאורה של דוד שריר.
בשל חילופי מנהלים, המחול לא הועלה.
"פריזמה" (1976): ריקוד קבוצתי למוזיקה מקורית של מרק קופיטמן ותפאורה של דוד שריר.
"הוא והיא" (1976): דואט קומי למוזיקה מקורית של צבי אבני ותפאורה של דוד שריר.
נוצר בהשראת צ'ארלי צ'פלין, סיפורו של שען הבורא לו אישה...
עד שהגולם קם על יוצרו.
רקדנים: ז'נט אורדמן ויהודה מאור.
"לדה" (1977): מחול למוזיקה של צבי אבני ותפאורה של בוקי שוורץ.
המחול מתאר אישה צעירה המתעוררת לאהבה ולחושניות המלווה בחששות.
"מזמור לירושלים" (1978): מחול למוזיקה של מרדכי סתר בביצוע "סימפונית ירושלים".
המחול עוסק בקינת החורבן ושמחת הגאולה.
"בעל החלומות" (1979): למוזיקה יוסי מר-חיים, ותפאורה של דוד שריר, נוצר בהשראת הספור התנכ"י של יוסף ואחיו.
המחול נבנה משנים-עשר קטעים, כמספר האחים, כשכל קטע עומד בפני עצמו והוא ניחן באווירה ואופי ייחודיים לו, המתבססים על קורותיו של יוסף והמוצאות אותו.
המחול הועלה בכנס בין-לאומי על המחול בתנ"ך שנערך בירושלים.
"אופוס 5" (1981): למוזיקה של ארנולד שנברג (1981) עוסק במערכת יחסים מורכבת בין שני זוגות, גבר ואישה.
כוריאוגרפיות ל"להקת המחול מירל'ה שרון"
"פניקס" (1980): הריקוד עוסק בדמות מהמיתולוגיה היוונית המבטאת באופן סמלי את התפתחות חיי אדם ואת המטאמרפוזות המתרחשות במהלך התפתחות זו.
"תהילות" (1983): למוזיקה של סטיב רייך, שהתבססה על מזמורי "תהילים".
"טרילוגיה" (1984): למוזיקה של אוליבייה מסייאן ויוסי מר-חיים.
"ריצודים" (1985): למוזיקה של בריאן אינו.
שם הריקוד בהשראת הביטוי "ריצודי נפש" המופיע אצל הסופר ס.
"פניקס 2" (1985): עיבוד והוספה של חלקים מפניקס 1 למוזיקה של יוסי מר חיים.
"שגיונות (לה-פולי)" (1985): למוזיקה של נעם שריף, ותפאורה של יגאל תומרקין.
המחול עוסק בהבדל המהותי בין ארגון וכאוס, חוסר יציבות ויציבות.
שרון יצרה לתיאטרון, אופרה, מחזות זמר וקולנוע: בשנות החמישים יצרה רבות למופעים ואירועים מיוחדים בהתיישבות העובדת, למחזמר "חמש חמש" בתיאטרון "האהל", ללהקת הנח"ל, ל"רביעיית המועדון", וכן חיברה את התנועה להצגה "ירמה" בתיאטרון הקאמרי שבה גם השתתפה.
תנועה ל"סיפור פשוט" של עגנון בבימויו של יוסי יזרעאלי בתיאטרון הבימה (1977).
תנועה ל"שבעת הקבצנים" לפי ר' נחמן מברסלב בעיבודו ובבימויו של יוסי יזרעאלי בתיאטרון החאן (1979).
תנועה ל"מלך מרוקאי" בבימויו של יוסי יזרעאלי בתיאטרון הבימה (1982).
תנועה להצגה "תמול שלשום" של עגנון בבימויו של יוסי יזרעאלי בתיאטרון הבימה (1982).
תנועה ל"הנסיכה האמריקאית" מחזאה ובימוי נסים אלוני בתיאטרון הבימה (1982).
"דידו ואניאס" כוריאוגרפיה להאופרה הישראלית החדשה בביצוע "להקת המחול מירל'ה שרון" (1985).
"Rosebud song" כוריאוגרפיה למופע שייצג את ישראל שהתקיימה במדיסן גרדן, ניו יורק (1994).
"הקלע החופשי" כוריאוגרפיה לאופרה הישראלית החדשה, למוזיקה של אנטון וברן (1997).
מיריק שניר (נולדה ב-28 ביוני 1948) היא סופרת ומשוררת ישראלית, ומורה לחינוך מיוחד בבית הספר היסודי בישראל.
שניר נולדה וגדלה בכפר גלעדי, בת רביעית מבין שנים עשר ילדיהם של רחל ושמואל רבינוביץ.
מצד אִמהּ היא נכדתו של איש החינוך מרדכי סגל, מייסד סמינר הקיבוצים, וסמינר אורנים ומנהלם במשך שנים רבות.
בהיותה מורה ומחנכת, החלה לחבר סיפורים לילדיה וחניכיה, ולהוציאם בהוצאה ביתית.
ב-1982 פרסמה את ספרה הראשון, "גלגלים", ומאז חיברה למעלה מ-100 ספרים, בהם "ספרייה קטנה שלי" - סדרה של 24 ספרי איור-סיפור מחורזים, "יש לי שיר" - סדרה של 10 ספרונים מולחנים, מרים והים, גלגלים ועוד.
היא גם תרגמה לעברית את הספר "לבד על המרבד" של בריאן וילדסמית.
זכתה בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, "פרס זאב"מטעם משרד החינוך והתרבות, פרס בן יצחק מטעם מוזיאון ישראל ובפרס על-שם נחום גוטמן.
ארבעה מילדיה השתתפו באיור הספרים, וגם נכדה אחת.
נהר שניר, אחד מבניה, הוא משורר מחונן ונכה פגוע ראש מתאונת דרכים.
שניר מתרגמת מיידיש סיפורים-שירים נשכחים פרי עטה של קדיה מולודובסקי, מפעל בו החל סבה מרדכי סגל.
שלושה ספרים בסדרת סיפורי קדיה, "עוגת הפלאים", "חנה רוצה מרציפנה" ו"האגרת" שיזמה, יצאו לאור בהוצאת הקבוץ המאוחד וזכו לביקורות מצוינות.
כמו כן היא מתרגמת ממיטב ספרות העולם לילדים רכים ואף מספרות הילדים הפלשתינאית.
היא מקדישה זמן רב לקרב ילדים רכים לסיפורי המקרא ושפת התנ"ך.
21 שנים הקדישה ליצירת הספר הייחודי והעגול "בראשית ברא", יחד עם שלוש מבנות משפחתה ועם האומנית סוניה שכל.
ב-2014 הושמעה לראשונה הקנטטה "ישרא וישמע" שכתבה שניר, והלחין פרופסור חיים פרמונט בביצוע מקהלות מורן עם נעמי פארן, ואנסמבל סולני תל אביב בניצוחו של ברק טל.
היצירה זכתה לשבחים ובוצעה גם בימי המוסיקה בכפר בלום ושודרה במקביל ב"קול המוסיקה".
היא נשואה לישראל שניר, אם לארבע בנות וחמישה בנים ומתגוררת כיום במושב חיבת ציון.
מיריי מאתיה היא זמרת צרפתייה.
במהלך 50 שנות הקריירה שלה מכרה כ-150 מיליון תקליטים, הקליטה כ-1200 שירים בתשע שפות והייתה הזמר המערבי הראשון שהופיע בסין העממית.
היא נולדה באביניון, בכורה ל-14 אחים במשפחה ענייה.
את הופעותיה הראשונות על הבמה ערכה כבר בגיל 4, בכנסייה אליה הלכה משפחתה.
בנעוריה עבדה במפעל וחסכה כסף לשיעורי הזימרה.
הסינגלים שלה, ביניהם "Pardonne-moi ce caprice d'enfant", "Mon Credo" ו-"C'est Ton Nom", הפכוה לכוכבת גדולה בצרפת ובאירופה בכלל, וכן הקנה לה פרסום בצפון אמריקה.
מירמקולוגיה היא ענף בזואולוגיה העוסק בחקר נמלים.
המונח נטבע על ידי המירמקולוג והאנטומולוג האמריקאי ויליאם מורטון וילר.
המבנה החברתי המורכב והמסודר בקהילות הנמלים הפכו אותן לאורגניזם מודל אידיאלי עבור חוקרים רבים.
קני נמלים שימשו מושא מחקר לבדיקת השערות רבות בתחומים כמו סוציוביולוגיה ואקולוגיה.
למחקרים על קיני נמלים חשיבות מיוחדת בבחינת תאוריות הקשורות לברירת שארים ולאסטרטגיות יציבות אבולוציונית.
שיטות הפעולה של מושבות נמלים נלמדות גם בתחום מדעי המחשב והרובוטיקה.
מחקרים אלו הובילו לפיתוח אלגוריתמים שונים, מנועי חיפוש ועוד.
העניין האנושי בנמלים החל עוד בעת העתיקה, ותרבויות רבות התייחסו אליה בטקסטים שונים, אבל מחקר שיטתי של נמלים החל רק במאה ה-19.
הפסיכיאטר השווייצרי אוגוסט פורל היה המדען הידוע הראשון שפיתח תאוריה מדעית הקשורה לנמלים.
בשנת 1874 הוא פרסם ספר מדעי בשם "Les fourmis de la Suisse" (הנמלים של שווייץ).
מחקריו כללו ניסיונות להפגיש בין נמלים ממינים שונים, ולהכניס נמלים ממין אחד לקן של נמלים ממין אחר.
ויליאם מורטון וילר חקר את הנמלים מכיוון אחר, תוך התמקדות על הבנת המבנה החברתי של מושבות הנמלים.
בשנת 1910 הוא העביר סדרת הרצאות על מחקריו, וטבע את המושג "סופראורגניזם".
חקר המבנה החברתי של מושבות הנמלים היה תחום המחקר העיקרי של המירמקולוגים בחצי הראשון של המאה העשרים.
מירמקולוגים מוקדמים רבים התייחסו לחברת הנמלים כחברה אידיאלית, ורצו למצוא פתרונות רבים לצרות המין האנושי באמצעות התבוננות ולמידה מחברת הנמלים.
הפרומונים התגלו בשנת 1959 על ידי זוכה פרס נובל לכימיה אדולף בוטנאנדט.
גילוי זה עזר להבין טוב יותר כיצד מושבת הנמלים מתפקדת, וסלל את הדרך להתפתחות התחום.
התפתחות הגנטיקה, תורת האבולוציה, והתרחבות תחום האנטומולוגיה הובילה להתפתחות כיווני מחקר חדשים בתחום המירמקולוגיה.
וילסון פיתח את תחום הסוציוביולוגיה בעקבות מחקריו על נמלים.
התפתחות הביומימטיקה גם היא הובילה להתרחבות התחום.
נעשו ניסיונות רבים ליישם שיטות של נמלים לניהול הקן שלהן בתחום מדעי המחשב והרובוטיקה.
חקר נמלים יכול להתבצע או בתצפיות בטבע, או בקן מלאכותי בתוך מעבדה.
החקר בטבע עדיף מבחינות רבות, כי קשה מאוד לדמות את הסביבה הטבעית של הנמלים על כל גווניה.
קשה עוד יותר לדמות את הגורמים החיצוניים הרבים (בעלי חיים אחרים, תנאי סביבה, מושבות נמלים אחרות וכו').
לעומת זאת, החקר בקן מלאכותי (נמלול) מאפשר לרוב להביט בפנים המושבה, ולראות איך היא מתנהלת באופן מדויק יותר.
בנוסף, גידול בנמלול מאפשר ויסות של תנאי סביבה שונים, ומעקב מפורט אחרי כל אוכלוסיית המושבה (מעקב שקשה מאוד לנהל בטבע).
לעיתים קרובות, חוקרים צריכים לסמן נמלים בתוך קן, על מנת לעקוב אחריהם, ולאפשר הבחנה בין נמלים שונות או בין קבוצות שונות בתוך המושבה.
לרוב, מסמנים המדענים את הנמלים בצבעים מיוחדים, בעזרת מכשירי ריסוס כמו איירבראש.
שואב נמלים הוא מכשיר שנועד לשאיבת נמלה בודדת או קבוצת נמלים לתוך מכל.
השואב הוא למעשה מכל עם מכסה אטום, שמחובר לשני צינורות, קצר וארוך.
על הצינור הקצר מורכבת מסננת.
המירמקולוג מצמיד את פיו לצינור הקצר, מקרב את הצינור הגדול לנמלה, ושואף אוויר.
הנמלה נשאבת לתוך המכל, ונעצרת על ידי המסננת.
כשרוצים לשחרר את הנמלה, פשוט פותחים את המכל.
ויליאם גולד (1715–1799) – לא חקר את הנמלים באופן מדעי, אך פרסם סדרת תצפיות עליהם במאה ה-18. הוגדר על ידי הוארס דוניסת'ורפ כ"אבי המירמקולוגיה הבריטית"
ג'ון לובוק (1834–1913) – איש אשכולות בריטי, גילה שיש נמלים הרגישות לאור אולטרה סגול
אוגוסט פורל (1848–1931) – מירמקולוג שווייצרי.
ויליאם מורטון וילר (1865–1937) – מירמקולוג אמריקאי.
גילה מינים חדשים רבים של נמלים
פליקס סנטשי (1872–1940) – מירמקולוג שווייצרי.
פרסם סדרת מאמרים חדשניים על יכולות הניווט של הנמלים
דרק ראג מורליי (1920–1969) – מירמקולוג אמריקאי
בלום (1929–2015) – פרופסור לכימיה אקולוגית, מומחה לפרומונים
אדוארד אוסבורן וילסון (1929–2021) – מירמקולוג אמריקאי חשוב.
רוי סנלינג (1934–2008) – מדען אמריקאי שגילה מינים חדשים רבים של נמלים
ברט הלדובלר (נולד בשנת 1936) – מירמקולוג גרמני, מפורסם במיוחד בזכות כתיבת הספר זוכה פרס הפוליצר "the ants" (הנמלים) ביחד עם אדוארד וילסון
חקר את מערך ההגנה על הקן של נמלים, צרעות וחרקים אחרים
דבורה גורדון (נולדה בשנת 1955) – מירמקולוגית אמריקאית.
כתבה כמה ספרים פופולריים על נמלים
בארי בולטון (נולד בשנת 1960) – מומחה בריטי לטקסונומיה של נמלים
לורנט קלר (נולד בשנת 1961) – מירמקולוג וסופר שווייצרי
וולטר צ'ינקל – חוקר אמריקאי שחוקר את התנהגות הנמלה ומבנה הקן שלה
יעקב עופר (1926–2022) – חוקר ישראלי ידוע שכתב את מדריך הנמלים "נלך אל נמלה".
מירית כהן (1945 – 3 במאי 1990) הייתה אמנית ישראלית ילידת רוסיה.
כהן ידועה ברישומיה האקספרסיביים המאופיינים בשרבוטים.
כהן נולדה ברוסיה בשנת 1945 בשם "מניה מלכה" כבת השנייה למשפחה סוציאליסטית וציונית.
אביה, חיים כהן, היה יהודי-פולני יליד לודז', שברח בתקופת מלחמת העולם השנייה לרוסיה, שם הכיר את אמא רבקה.
לאחר המלחמה היגרה המשפחה לארץ ישראל באוניה איטלקית אולם באי האוניה גורשו, על ידי שלטון המנדט הבריטי למחנה מעצר למהגרים בקפריסין.
ב-1948, לאחר הקמת מדינת ישראל, עלתה המשפחה והתיישבה מעברת פרדס רוזנבלום (לימים גבעת שמואל).
בשנת 1956 נשלחה כהן ללמוד בכפר מסריק בשל מצוקה כלכלית.
בשנת 1958 זכה ציור שיצרה בתחרות ציור לבני נוער ביפן.
לאחר שלוש שנים שבה כהן להתגורר בבית הוריה והחלה ללמוד בתיכון בעיר בני ברק.
בתקופה זו הייתה פעילה במסגרת תנועת הנוער הקומוניסטית בפתח תקווה.
את שנותיה האחרונות בתיכון למדה בתיכון חדש בתל אביב בזכות מלגה שקבלה.
לאחר שירותה הצבאי עבדה כהן כפקידה במכון הישראלי ליצוא, במחלקת טקסטיל ואופנה.
היא נרשמה ללימודי תיאטרון ב"בית צבי", אולם בשנת 1966 החלה ללמוד ב"בית הספר הגבוה לציור בתל אביב" (לימים בית הספר קלישר) אצל אריה מרגושילסקי.
בשנת 1968 למדה ב"מכון אבני" אצל יחזקאל שטרייכמן ובשנת 1969 נרשמה ללימודים ב"בית המדרש הממלכתי למורי ציור ואמנות" ("המדרשה"), ששכנה אז בבית הסתדרות המורים בתל אביב.
בין בני כיתתה הייתה האמנית מיכל נאמן.
בשנת 1972 הציגה תערוכת יחיד הראשונה ב"גלריה דוגית" בתל אביב.
בשנים הבאות הציגה מבחר תערוכות בגלריות בתל אביב, ירושלים ועוד.
בשנת 1974 רכש יונה פישר עבודות שלה לאוסף מוזיאון ישראל.
בהשפעת LSD חוותה התקף פסיכוטי ואושפזה במרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל.
באביב שנת 1975 זכתה כהן מלגת לימודים מטעם קרן התרבות אמריקה ישראל.
בזכות מלגה זו למדה בין השנים 1975–1977 בבית הספר לאמנות ויזואלית (School of Visual Arts) בניו יורק.
בתחילת שנות השמונים נישאה למיכאל דיסנט, אולם נישואים אלו פורקו בשנת 1982. בשנת 1990 התאבדה כהן בקפיצה מבניין בניו יורק.
היא נקברה בבית הקברות היהודי בקווינס.
עבודותיה האקספרסיביות של כהן נמצאות באוספים שונים ביניהם אוסף הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון די.
סי., אוסף בנו כלב, אוסף ארטורו שוורץ במוזיאון ישראל, אוסף מוזיאון תל אביב לאמנות ועוד.
1964-1967 - בית הספר הגבוה לציור בתל אביב, תל אביב-יפו
1969-1971 - בית המדרש הממלכתי למורי ציור ואמנות, תל אביב-יפו
1975-1977 - בית הספר לאמנות ויזואלית, ניו יורק, ארצות הברית.
מארי מיריי אִינוֹס היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית.
אינוס התפרסמה תחילה בשל תפקידיה בתור התאומות ג'ודין וקתי מרקווארט בסדרה "אהבה גדולה" (2010-2007), ולאחר מכן קיבלה את תפקיד הפריצה שלה בתור הבלשית שרה לינדן בסדרה "ההריגה" (2014-2011), עבורו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה.
בהמשך, היא הופיעה בקופרודוקציה המשותפת של אמזון ו-BBC "בשורות טובות" (2019), בתור קרמיין "רד" צויגיבר, כתבת מלחמה שהיא למעשה מלחמה, אחת מארבעת פרשי האפוקליפסה.
באותה שנה החלה לגלם את מריסה וויגלר בסדרת הטלוויזיה "האנה" (2019-הווה) מבית אמזון פריים וידאו, המבוססת על הסרט באותו שם משנת 2011.
בשנת 2005 הופיעה במחזה של ברודוויי "מי מפחד מווירג'יניה וולף?"; עבורו הייתה מועמדת לפרס טוני.
אינוס נולדה ב-22 בספטמבר 1975 בקנזס סיטי, מיזורי; בתם של מוניק, מורה לצרפתית, וג'ון גורי אינוס.
אביה אמריקאי במקור מטקסס, ואמה צרפתייה.
היא הרביעית מתוך חמישה ילדים שכולם עובדים בתעשיית הבידור בדרך כלשהי.
אחיה הגדולים הם ג'ונגיורג'י (יליד 1964) ורפאל, והאחיות הן ורוניק (ילידת 1969) וג'ינג'ר.
אחותה הצעירה, ג'ינג'ר, היא רקדנית מודרנית.
משפחתה עברה ליוסטון, טקסס כאשר אינוס הייתה בת חמש, שם למדה בתיכון קינדר לאמנויות הבמה ואמנות חזותית.
לאחר מכן למדה אינוס בחוג לתיאטרון באוניברסיטת בריגהם יאנג, וסיימה תואר ראשון במשחק בשנת 1997. בהיותה סטודנטית, היא זכתה במלגה על שם איירין ראיין (אנ') במרכז קנדי (אנ') בוושינגטון הבירה, פרס המוענק מדי שנה לשחקני המכללות הבכירים במדינה.
ביססה את קריירת המשחק שלה בניו יורק והתגלתה בהפקת התיאטרון "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" בשנת 2005, בתפקיד עליו הייתה מועמדת לפרס טוני.
ב-2007 התפרסמה לראשונה בטלוויזיה בסדרת הדרמה "אהבה גדולה" בתפקיד ג'ודיאן מרקוט, אשתו השנייה של ג'ואי הריקסון.
בשנת 2011 נכנסה לתודעה ציבורית בזכות תפקידה הראשי בסדרת הפשע "ההריגה".
בסדרה גילמה אינוס את הבלשית שרה לינדן למשך 4 עונות.
על הופעותייה בעונה הראשונה של הסדרה היא הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה ולפרס אמי באותה קטגוריה, וגם לפרס סטלייט, שני פרסי סאטורן ואחרים.
בשנת 2013 שיחקה בסרטו של רובן פליישר "יחידת גנגסטרים" ובסרט "מלחמת העולם Z" בכיכובו של בראד פיט.
בשנת 2019 היא הופיעה בקופרודוקציה המשותפת של אמזון ו-BBC "בשורות טובות" בתור קרמיין "רד" צויגיבר, כתבת מלחמה שהיא למעשה מלחמה, אחת מארבעת פרשי האפוקליפסה.
באותה שנה החלה לגלם את מריסה וויגלר בסדרת הטלוויזיה "האנה" מבית אמזון פריים וידאו, המבוססת על הסרט באותו שם משנת 2011.
בשנת 2023 כיכבה כבת זוגו של השחקן בוב אודנקירק בסדרה "המזל של האנק".
ב-4 בינואר 2008 אינוס נישאה לשחקן הקולנוע אלן ראק (אנ'), לאחר שלוש שנות זוגיות, ולהם שני ילדים; בת, ואספר (2010) ובן, לארקין (יולי 2014), ועוד שני ילדים חורגים מנישואיו הקודמים של רוק.
שנהסרטתפקידהערות2001מישהו כמוךמדריכת יוגה2013יחידת גנגסטריםקוני אומ'ארהמלחמת העולם Zקארין לייןקשר שטני (אנ')ויקי האצ'סון2014חבלהליזי מארישבויהטינה לייןאם אשארקאט האל2016Katie Says Goodbyeטרייסי2017Never Hereמירנדה פול2018אל דאגה, הוא לא יגיע רחוק ברגלמגי לינץ'Dark Was the Nightננסיהשקררבקה מרסטון2023Miranda's Victimזיאולה וייר
מועמדת פרס אמי לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2011)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה (2011)2016 - 2017תופסתאליס ווהןתפקיד ראשי (2 עונות); 20 פרקים2018חלומות חשמלייםאמאפרק: "Father Thing"ארוחת ערב עם הרווהקאטי סאלףסרט טלוויזיה של HBO2019בשורות טובות"מלחמה"מיני-סדרה2019 - 2021האנהמריסה וויגלרתפקיד ראשי (3 עונות); 22 פרקים2023המזל של האנקלילי דבארותפקיד ראשי (עונה 1); 8 פרקים2025משימהסוזן ברנדיס2 פרקים
שנהמחזהתפקידהערות2001המצאת האהבהקתרינה האוסמן29 במרץ - 30 ביוני 20012002אגדת חורףפרדיטה (אנ')27 באוגוסט - 20 באוקטובר 20022005מי מפחד מווירג'יניה וולף?האני20 במרץ - 4 בספטמבר 2005Absurd Person Singularאווה18 באוקטובר - 4 בדצמבר 2005
מירית שם-אור (נולדה ב-23 באפריל 1945) היא פזמונאית, עיתונאית וסופרת ישראלית, אשר כתבה עשרות להיטים במוזיקה הישראלית.
זוכת פרס אקו"ם על מפעל חיים לשנת 2020.
שם-אור נולדה בחיפה בשם מרים שמייביץ', ובגיל שנה עברה עם משפחתה לתל אביב.
היא בתה של הסופרת והעיתונאית אורה שם-אור והאדריכל ארי שם-אור, אחותם של יובל ויונתן שם אור ודודתם של השחקנית תמר שם אור והעיתונאי בר שם-אור.
בגיל 10 ניצלה מטביעה בים, מה שהותיר לה זיכרון טראומתי.
בגיל 14, הייתה בחבורת אסקימו לימון המקורית, יחד עם בועז דוידזון.
למדה בתיכון עירוני ה' וסיימה את לימודיה בגיל 17, אחרי שהוקפצה כיתה.
למדה באוניברסיטה העברית, ולא שירתה בצה"ל, בעקבות החלטת הצבא לשחרר את כל הנשים בנות המחזור שלה משירות.
בשנים 1969–1971 שימשה כתבת בתחום התיאטרון ואמנויות הבמה בעיתון "דבר", ומשנת 1979, למשך כ-5 שנים וכפרילנסרית, כתבה את הטור הקבוע "מי שבא" בעיתון "מעריב", לצד יהונתן גפן.
ב-2 במאי 2002, העלה תיאטרון הבימה את המחזמר "מרי לו" שנכתב על ידי דן אלמגור וסטיבן דקסטר על בסיס סיפור שכתבה על עצמה, לעדותה.
ההפקה, אף יצאה למופעים בארצות הברית, וב-2016, הועלתה הפקה נוספת.
בשנת 2003, כתבה את שיר הפתיחה לטלנובלה הישראלית "משחק החיים", וכמו כן כתבה את מילות השיר הראשון של אוקראינה באירוויזיון, "Hasta la Vista", שהגיע למקום ה-14.
בשנת 2004, כתבה את השיר "רק אתה", הנכלל ב"חגיגה", אלבומה ה-12 של שרית חדד.
בשנת 2010, הועלה באולם נגה ביפו המחזמר "האגם", אותו כתבה על פי "אגם הברבורים" של צ'ייקובסקי.
באותה שנה, השתתפה גם בפאנל התוכנית "להיות שם עם אלירז", בהנחייתו של אלירז שדה, התוכנית שליוותה את חדר החזרות של התוכנית "כוכב נולד" בעונתה השמינית.
משנת 2011, מכהנת כחברת הדירקטוריון של אקו"ם.
כמו כן, לקחה חלק בפאנל השופטים בתוכנית "היכל התהילה" 2011.
באוקטובר 2021 עלה באוף ברודוויי בניו יורק, המחזמר Swan Lake Rock Opera, שיצרה עם שרונה בתה ועם צדי צרפתי, על בסיס המוזיקה של אגם הברבורים.
בשנת 1975 נישאה שם-אור לזמר והמלחין צביקה פיק וכתבה את מילות השירים של רוב להיטיו.
הם הורים לשלושה: בן אחד, בנלי, ושתי בנות, דניאלה ושרונה, שהרכיבו את הצמד המוזיקלי "האחיות פיק".
פיק ושם-אור התגרשו בשנת 1995. היא חותנתו של קוונטין טרנטינו מנישואיו לבתה דניאלה.
כולם, תל אביב: א"ל הוצאה מיוחדת, 1975
תמר-הינדי, תל אביב: ביתן, תשמ"ז 1987
חברות טובות, תל אביב: תמוז-מודן, 1994
הצתה מאוחרת, רמת השרון: אשלי, 1998
כתם שחור, רמת השרון: רוטשילד, 1999
טעם החיים, תל אביב: רוטשילד, 2000 (איוריו של גוסטב דורה)
נבחרה לנערת החודש ב"העולם הזה"
בגיל 14, הייתה אלופת הארץ בריצה ל-60 מטר לנערות
2020, פרס אקו"ם על מפעל חיים, על "תרומתה לעושרה, לכוחה, לחיוניותה של התרבות הישראלית בכלל ולמוזיקה בפרט".
מיריי הדס-לבל (Mireille Hadas-Lebel; נולדה ב-26 בספטמבר 1940) היא פרופסור אמריטה באוניברסיטת פריז IV, היסטוריונית יהודיה-צרפתיה החוקרת את תחומי העת העתיקה בכלל, וביהדות בפרט.
נולדה ב-26 בספטמבר 1940 בתוניסיה למשפחה שמוצאה מיהדות ליבורנו.
שם משפחתה המקורי הוא בונן (Bonan).
היא למדה באקול נורמל סופרייר לנערות, (École normale supérieure de jeunes filles) ואחר כך לימדה במכון לשפות מזרחיות בפריז (Institut national des langues et civilisations orientales), שם כיהנה במשך מספר שנים כראש המחלקה לעברית.
בנוסף הייתה פרופסור מן המניין באוניברסיטת פריז 4 (סורבון) בתחום ההיסטוריה של הדתות.
היא חיברה מספר ספרים, בהם שתי ביוגרפיות חשובות: יוספוס פלביוס (1989) ופילון האלכסנדרוני (2003).
היא משמשת כסגן הנשיא של האגודה לידידות נוצרית יהודית בצרפת (Amitié judéo-chrétienne de France) וכן היא חברה בלגיון הכבוד הצרפתי.
פילון האלכסנדרוני, בין יהדות להלניזם, מיריי הדס-לבל, מצרפתית אמוץ גלעדי, הוצאת משכל, 2006
הורדוס, מיריי הדס-לבל, תרגמה מצרפתית חמוטל בר יוסף, כרמל, 2022
מירלה גל (נולדה ב-1958) היא מנהלת ישראלית, כיהנה כמנכ"לית ויצו, מנכ"לית המשרד לקליטת העלייה, סוכנת ומנהלת מחלקה במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
גל נולדה וגדלה בתל אביב, הוריה היו ניצולי שואה שהעפילו לארץ ישראל ב-1947. אמה, טובה גרנות, עבדה במשרד החוץ והייתה מראשוני העובדים במוסד.
גל שירתה בצה"ל כקצינת ח"ן בחיל האוויר.
לאחר שחרורה למדה לתואר ראשון בחוג לספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב.
ב-1980 גויסה לארגון המוסד, תחילה מילאה תפקידים מנהלתיים, ולאחר מספר חודשים התנדבה לקורס מבצעי אותו עברה בהצלחה.
מאז השתתפה במבצעים רבים מחוץ לגבולות המדינה.
שימשה כראש ענף באגף "צומת", עברה לאגף "תבל" המופקד על הקשרים המודיעיניים והדיפלומטיים בו שירתה כראש השלוחה בפריז בשנים 1997 עד 1999, במסגרת זו נאלצה להתמודד עם השלכות תפיסת סוכני המוסד במהלך פעילות מבצעית בשווייץ ב-1998, גל הייתה מעורבת במאמצים לשחרור הסוכן שנותר במאסר בשווייץ ולהקטנת הנזק בעקבות הפרשה.
לאחר שובה לישראל ניהלה מבצע גדול בתחום סיכול פעילות חבלנית עוינת.
ב-2001 מונתה למנהלת המחלקה באגף תבל, האחראית לקשר עם סוכנויות המודיעין האמריקאיות.
עם פרישתה, מונתה במאי 2003, על ידי ציפי לבני, חברת ילדותה, שכיהנה באותה עת כשרת הקליטה, למנכ"לית המשרד.
כיהנה בתפקיד עד ספטמבר 2006.
בשנים 2007–2008 שימשה כסמנכ"לית משאבי האנוש בחברת אפריקה ישראל להשקעות.
בשנים 2008 עד 2010 כיהנה כיו"ר עמותת פידל לחינוך ושילוב חברתי של יוצאי אתיופיה.
ביוני 2010 מונתה למנכ"לית ויצו וכיהנה בתפקיד עד יולי 2012. היא ממייסדי תנועת עורו, לקידום שינוי סדר היום האזרחי בישראל.
גל ליוותה את לבני במערכת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, הייתה ממקימי המטה שלה ושובצה במקום ה-92 ברשימת קדימה.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה שובצה במקום ה-24 ברשימת התנועה.
גל נשואה לעורך הדין דרור גל ואם לשני ילדים.
מירל רזניק (נולד ב-27 באפריל 1955) הוא כנר ישראלי ידוע בעולם, בעיקר בתחומי מוזיקה יהודית ונעימות כליזמר.
רזניק נולד בעיר ארד שבחבל טרנסילבניה ברומניה במשפחה יהודית.
רזניק החל את לימודי הכינור בגיל 5. בשנת 1975 סיים בהצטיינות לימודי כינור באקדמיה למוזיקה בקלוז', השתתף בתחרויות רבות וזכה בפרסים, בהם פרס ראשון בתחרות הלאומית על-שם ג'ורג'ה אנסקו למוזיקאים צעירים בבוקרשט.
בשנת 1976 עלה לישראל עם אחותו, הפסנתרנית מרים רזניק-וולף (1954-2019).
בשנים 1981-1980 שירת בצה"ל כמפקד רביעיות קאמריות.
רזניק עסק בהלחנה ובעיבודים ובנגינה בסגנונות מוזיקליים שונים: מוזיקה צוענית, ים תיכונית, לטינית ובלקנית, פופ, קאנטרי, ג'אז ותזמורת ביג בנד.
רזניק היה לנציג אינסטרומנטלי בולט של מוזיקה יהודית וניגוני כליזמר בעולם.
בשנת 1982 ניגן כסולן במחזמר 'כמו ציפורים', שתיאר את חיי הצוענים, ושימש כיועץ מוזיקלי להפקה בבימויו של יוסי בנאי ובהפקת התיאטרון העממי של פשנל.
ניגן באלבומם של אריק איינשטיין ומיקי גבריאלוב, 'על גבול האור', שיצא בשנת 1987.
בשנים 1984–1992 הופיע כסולן עם "תזמורת הטיילת של תל אביב" במופעי חוצות ובקונצרטים.
בשנים 1985–2000 ערך מסע קונצרטים ברחבי ארצות הברית של מוזיקת כלייזמר יהודית והשתתף בפסטיבל ברלין, פסטיבל הג'אז במונטרה שבשווייץ, פסטיבל ג'אז בהלסינקי ובפסטיבל למוזיקת נוודים בפריז.
ב-2001 הופיע בחמישה קונצרטים בקנדה: בתיאטרון הלאומי של ונקובר, במרכז האמנויות בטורונטו וב-Place des Artes במונטריאול.
בשנים 2010–2012 הופיע במופע "מסביב לעולם עם מירל רזניק", יחד עם הזמרת ניצן אשל.
ב-2013 השיק את סדרת הקונצרטים "כינור הזהב", בה הופיע בסגנונות מוזיקליים שונים: ממוזיקה חסידית, חזנות וקלאסית, ועד מוזיקה מתרבויות שונות בעולם.
לאור השנים, רזניק השתתף בפסטיבלים בישראל.
בהם, ג'אז בים האדום, פסטיבל ערד, פסטיבל עין גב, לילות יפו, פסטיבל היידיש השנתי בים המלח, ובפסטיבל הכליזמרים הבינלאומי בצפת, שרזניק היה בין מייסדיו, והשתתף בו כאמן המרכזי לאורך השנים.
רזניק הוציא לאור חמישה אלבומים בו מוקלטים ביצועיו.
באחד מהם ניגן עם כנרים ידועים כמו אייזק שטרן ופנחס צוקרמן.
בשנת 2009 החל רזניק לחזור בתשובה והפך לאדם דתי.
מירל רזניק מתלמידיו של אל"מ במיל' הרב יוסי הראל.
מירל רזניק מתגורר ברמת גן.
מירל'ה אפרת הוא מחזה פרי עטו של יעקב גורדין.
זהו אחד מהמחזות המפורסמים ביותר של תיאטרון יידיש.
הצגת הבכורה של המחזה, ביידיש, בנוסח המקורי של גורדין, התקיימה ב-29 באוגוסט 1898. את דמותה של מירל'ה אפרת גילמו הגדולות בשחקניות התיאטרון היידי.
במקור גילמה את דמותה של מירל'ה קני ליפצין, דוד קסלר גילם את דמותו של בנה יוסל'ה ודינה פיינמן גילמה את תפקיד כלתה שיינדלה.
היה זה בימי הזהר של התיאטרון היידי בעיר ניו יורק.
הפקה ידועה אחרת הייתה בכיכובה של השחקנית הפולניה אסתר רחל קמינסקה, שהופיעה עמו בניו יורק ב-1912. בתה, אידה קמינסקה, גילמה את התפקיד בתיאטרון היהודי בוורשה ביידיש.
עוד קודם לכן קמינסקה, בהיותה בת שתים עשרה, היא הופיעה בסרט הפולני "מירל'ה אפרת", בתפקיד נכדה של מירל'ה.
ב-1967 ביימה אידה קמינסקה את המחזה, שיחקה בו בתפקיד הראשי והופיעה איתו בסיבוב הופעות ברחבי ישראל.
הייתה זו הפקה בחסות ועד ציבורי בראשות גולדה מאיר.
"מירל'ה אפרת" הועלתה לראשונה בעברית בשנת 1912 בביצוע "אגודת חובבי הבמה העברית", בתרגום לעברית של חבר הלהקה מנחם גנסין, לימים אחד משלושת מייסדי תיאטרון הבימה.
ההפקה המקצועית הראשונה של "מירל'ה אפרת" בעברית נערכה בתיאטרון הבימה בשנת 1939, בבימויו של צבי פרידלנד ובכיכובה של חנה רובינא.
ההצגה תורגמה לעברית על ידי א' לוינסון.
ההפקה חודשה בשנת 1957 (עם אותו בימוי, תרגום, ושחקנית ראשית).
ב-1987 הוצג המחזה ב"הבימה" בכיכובן של מרים זוהר וליא קניג לסירוגין, בבימוי עמית גזית, ובנוסח עברי שעובד על ידי מרים קיני (על פי התרגום העברי של א' לוינסון), אך כלל שינויים רבים מהנוסח המקורי של גורדין.
ב-1995 המחזה הוצג בתיאטרון יידישפיל, בכיכובה של אורנה פורת, בבימויו של יורם פאלק; הטקסט היה תרגום ליידיש של העיבוד העברי של מרים קיני, שהוכן על ידי צבי שטולפר.
ב-2004 המחזה הוצג בתיאטרון בית ליסין בכיכובה של יונה אליאן-קשת, בבימוי מיכה לבינסון, על פי העיבוד העברי של מרים קיני.
ב-2013 וב-2014 הוצג המחזה בתיאטרון הבימה בכיכובה של גילה אלמגור, בבימוי ועיבוד של חנן שניר; הטקסט היה על פי תרגום חדש מאת אבישי פיש.
ב-2014 הוצג המחזה בתיאטרון היידישפיל בשנית בכיכובה של יונה אליאן קשת, בבימוי ארתור קוגן; הטקסט היה על פי התרגום של שטולפר ליידיש, לעיבוד העברי של קיני.
מירל'ה אפרת - כבת שישים.
יוסלה - בנה הבכור, כבן 28.
דוניה - בנה הצעיר, כבן 25.
שלמון – מנהל עסקיה, כבן 65.
מחלה – המשרתת שלה, כבת 55.
שיינדלה - אשתו של יוסלה, כבת עשרים.
חנה-דבורה – אמה של שיינדלה, כבת 55.
נחומצ'ה - אביה של שיינדלה, כבן שישים.
שלמה'לה – בנם של שיינדלה ויוסלה, בן 13.
מירה'לה אפרת היא אלמנה עשירה, השולטת במשפחתה ביד רמה וזוכה לכבוד רב בעירה.
היא משיאה את בנה הבכור יוסל'ה לשיינדל'ה, נערה ממשפחה ענייה, אך יפה ובעלת יחוס.
לאחר הנישואים שיינדלה עוברת להתגורר בביתה של מירה'לה אפרת.
שיינדל'ה מתנהגת בגסות כלפי כל בני הבית, בכלל זה מירה'לה.
משום אהבתה לבנה, מירה'לה מבליגה על כך.
מירה'לה בעזרת מנהל עסקיה שלמון מנהל את עסקי המשפחה באופן בלעדי.
כעבור מספר שנים, כשהמצב הופך לקשה מנשוא, שיינדל'ה ויוסל'ה מבקשים ממירה'לה שתתן להם את חלקם בירושת האב המנוח, כדי שיוכלו להקים בית משלהם.
דוניה, בנה הצעיר של מירה'לה מצטרף לבקשה.
מירה'לה מגלה להם שאביהם השאיר להם חובות כבדים בסך שישים אלף רובל ושהוא הלך לעולמו משברון לב.
לאחר מותו היא פרעה את כל חובותיו ועשתה בעצמה הון גדול.
מירה'לה מחליטה להעביר לידי בניה וכלתה את הניהול הכספי של המשפחה.
יחסה של שיינדל'ה כלפי מירה'לה הולך ונעשה אכזרי יותר ויותר והיא מתאכזרת גם אל מחלה, משרתתה הנאמנה.
שלמון, מנהל עסקיה מזה שנים רבות מפוטר ובמקומו ניתנת המשרה לנחומצ'ה, אביה של שיינדלה.
אלא שנחומצ'ה מתגלה כאיש עסקים גרוע שעסוק בזלילה וסביאה ומערימים עליו בקלות.
דוניה, הבן הצעיר, הוא בליין, שמבזבז כספים על ימין ועל שמאל.
לבסוף למירל'ה נשבר מהכול, היא עוזבת את הבית והולכת לגור אצל שלמון, מנהל עסקיה בעבר.
מחלה, המשרתת שלה, מצטרפת אליה.
במשך עשר שנים היא מתנתקת ממשפחתה ואינה מגיעה אפילו לחתונת דוניה, בנה הצעיר.
כעבור עשר שנים, מגיע בר המצווה של נכדה האהוב שלמה'לה.
בנה יוסל'ה מגיע לביתו של שלמון ומבקש ממנה לשוב לביתה והיא מסרבת.
אחר-כך מגיעה לבית שיינדלה, לבקשת שלמון.
היא מסבירה שהתנהגותה הרעה אל מירל'ה נבעה מכך שהייתה ילדה.
היא מנסה לכרוע ברך, אך מירהל'ה אינה נותנת לה ובסיומה של השיחה מסרבת לחזור.
לבסוף מגיע לביתו של שלמון נכדה שלמה'לה ומירהל'ה נשברת.
יעקב גורדין, מירל'ה אפרת, תל אביב : אור עם, תשנ"א.
קלטת + חוברת בת ארבעה עמודים.
כולל גם דפי הסבר על המחזה ומחברו בעברית ובאנגלית: מירל'ה אפרת - סיפור העלילה, יעקב גורדין.
בסדרת מיטב הדרמה האידית על קלטות.
יעקב גורדין, מירלה אפרת, תרגום ועיבוד - מרים קיני.
1. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 19 ביולי 1939, ההצגה הציגה 228 פעמים
יוצרים: תרגום - אברהם לוינסון, בימוי - צבי פרידלנד, תפאורה - יצחק פרנקל, מוזיקה - פורדהאוז בן-ציסי.
שחקנים: מירל'ה אפרת – חנה רובינא, יוסי'לי - צבי בן-חיים, דוניה – רפאל קלצ'קין, ר' שלמון – אהרן מסקין, מחלה - בת עמי אלישיב-פינקל, ר' נחומצ'ה – מנחם גנסין, חנה דבורה - תמימה יודלביץ', שיינד'לה – תמר רובינס, שלמה'לה - חנה הנדלר.
2. תיאטרון הבימה – הצגת בכורה: 1957, זהו חידוש של הצגת הבימה משנת 1939
שחקנים: מירל'ה אפרת – חנה רובינא, יוסי'לי – יהודה אפרוני, דוניה - יצחק ברקת, ר' שלמון – אהרן מסקין, מחלה - בת עמי אלישיב-פינקל, ר' נחומצ'ה – חיים אמיתי, חנה דבורה - תמימה יודלביץ', שיינד'לה – שושנה רביד, שלמה'לה: דליה פרידלנד.
3. הפקה בחסות ועד ציבורי בראשות גולדה מאיר – 1967
בימוי ותפקיד ראשי - אידה קמינסקה.
יוצרים: תרגום - מרים קיני, בימוי - עמית גזית, תפאורה ותלבושות : אלי סיני
שחקנים: מירל'ה אפרת – מרים זוהר/ליא קניג, מכלה - מרים זוהר/ ליא קניג, שלמון – שמואל רודנסקי, נחומצ'ה – מוסקו אלקלעי, אשתו חנה דבורה – רבקה גור, יוסלה – עמי ויינברג, דוניה – שמעון כהן, שיינדל - יעל פרל, שלמה'לה הילד - גיל זלמנוביץ'/ רועי שגב/ דוד תירוש.
5. תיאטרון יידישפיל – הצגת בכורה: 31 בדצמבר 1994
יוצרים: תרגום – שמואל עצמון, בימוי – יורם פאלק, מוזיקה: אבנר קנר, עיצוב במה: מושיק יוסיפוב, עיצוב תלבושות: מיכל לאור, עיצוב תאורה: מישה צ'רניאבסקי.
שחקנים: מירל'ה אפרת – אורנה פורת, שמואל עצמון-וירצר, אתל קובינסקה, טרייסי אברמוביץ', בבה ברקוביץ', אנאבלה, ישראל טרייסטמן, מישה טפליצקי, אינו טופר, אנטולי אייזנשטיין, תומר עמרני, שחר רוזנר.
6. תיאטרון בית ליסין – הצגת בכורה: 12 ביולי 2003 (פרס התיאטרון הישראלי להצגת השנה)
יוצרים: תרגום - מרים קיני, בימוי – מיכה לבינסון, תפאורה – כנרת קיש, תלבושות - דידי גולן, תאורה - יחיאל אורגל.
שחקנים: מירל'ה אפרת – יונה אליאן-קשת, מכלה – רבקה גור, שלמון – רפי תבור, שיינדלה - דורית בר-אור, יוסל - צחי גליק, דוניה – גיל נתנזון, נחומצ'ה – אברהם סלקטר, חנה דבורה – עדי לב, שלמל`ה – ליאור חן/יהלי סער.
7. תיאטרון הבימה - הצגת בכורה: 2 בספטמבר 2013
יוצרים: תרגום מיידיש ומוזיקה - אבישי פיש, בימוי - חנן שניר, תפאורה - אלכסנדרה נרדי, תלבושות - סבטלנה ברגר, ניהול מוזיקלי: אבי בנימין תאורה - מאיר אלון.
שחקנים: מירל'ה אפרת - גילה אלמגור, מחלה - סנדרה שדה, שלמון - שמיל בן ארי, שיינדלה - הילה פלדמן, יוסל'ה - יואב דונט, דוניה ניר זליחובסקי, נחומצ'ה - מיכאל כורש, חנה דבורה - רותי לנדאו, שלמל'ה - מנור חקק/איילי אלדר
מירמקיאפילה ניליאנגי (שם מדעי: Myrmekiaphila neilyoungi) הוא מין של עכביש מהסוג מירמקיאפילה ממשפחת אוקטניזיים שרובם שוכנים במחילות שלהן דלת ציד נפתחת.
העכביש תואר לראשונה בשנת 2007 על ידי פרופסור ג'ייסון בונד מאוניברסיטת מזרח קרוליינה ופרופסור נורמן י' פלטניק, אוצר המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בניו יורק.
העכביש קרוי על שמו של הזמר והמוזיקאי הקנדי, ניל יאנג.
בונד ופלטניק תיארו זכר (הולוטייפ ) ונקבה (פאראטייפ ), שנאספו ממחוז ג'פרסון באלבמה ב-1998. פרטים מהמין נאספו תדיר כבר משנת 1940, אך רק בשנת 2007 הוכר המין והשניים כתבו מאמר המתאר את המין כמין נפרד יחד עם מספר מינים נוספים.
העכביש נפוץ מאוד בכל אלבמה, וכן בנקודה מסוימת בצפון מערב פלורידה.
בונד קיבל מענקים בסך של 750,000 דולר מהקרן הלאומית למדע בשנים 2005 ו-2006 במטרה לסווג עכבישי מלכודת ולתרום בכך לפרויקט עץ החיים.
ההחלטה של בונד לקרוא לעכביש על שם הזמר האהוב עליו, ניל יאנג, נבעה מהערכתו לפעילותו של יאנג למען שלום וצדק.
מיריה בלמונטה גרסיה (בספרדית: Mireia Belmonte García; נולדה ב-10 בנובמבר 1990) היא שחיינית ספרדייה, האלופה האולמפית (ריו דה ז'ניירו 2016) ואלופת העולם (בודפשט 2017) במשחה ל-200 מטר פרפר.
היא אלופת עולם (בריכת 25 מטר) בעלת 10 מדליות מהן 7 זהב (דובאי 2010 ודוחה 2014) ואלופת אירופה בעלת 10 מדליות מהן 4 זהב.
בלמונטה מחזיקה בשלושה שיאי עולם לבריכת 25 מטר (2019), במשחים ל-800 מטר חופשי, 200 מטר פרפר ו-400 מטר מעורב אישי.
בעבר החזיקה גם בשיא העולם במשחה ל-1500 מטר חופשי (בריכת 25 מטר).
בלמונטה, הייתה לשחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה 800 מטר חופשי (בריכת 25 מטר) מתחת ל-8 דקות, 200 מטר פרפר (בריכת 25 מטר) מתחת ל-2 דקות ו-400 מטר מעורב אישי (בריכת 25 מטר) מתחת ל-4:20 דקות.
באליפות אירופה שנערכה באיינדהובן, הולנד במרץ 2008 זכתה בלמונטה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אליפות חדש של 2:11.16 דקות, לפני אוולין וראסטו מהונגריה (2:12.93 דקות) וקמיל מופה מצרפת (2:13.63 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:09.32 דקות, אחרי אורור מונג'ל מצרפת (2:06.59 דקות) ואמש קובץ' מהונגריה (2:06.71 דקות).
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה ברייקה, קרואטיה בדצמבר אותה שנה זכתה בלמונטה במדליית זהב, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא עולם חדש של 4:25.06 דקות, לפני אלסיה פיליפי מאיטליה (4:26.06 דקות) ופרנצ'סקה סגט (4:27.12 דקות), שתיהן מאיטליה.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה ביולי 2009 סיימה בלמונטה במקום 22 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:13.75 דקות, במקום 26 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:11.55 דקות.
במשחה ל-400 מטר מעורב אישי היא פסלה.
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול, טורקיה בדצמבר אותה שנה זכתה בלמונטה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מוערב אישי בתוצאה של 4:27.60 דקות, אחרי האנה מיילי מבריטניה (4:25.66 דקות) ולפני ז'וז'נה יקבוש מהונגריה (4:28.46 דקות).
שחיינית מצטיינת באליפות העולם (בריכת 25 מטר)
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדובאי, איחוד האמירויות הערביות בדצמבר אותה שנה זכתה בלמונטה ב-4 מדליות, מהן 3 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף, במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:12.48 דקות, אחרי בת ארצה אריקה וילאייסיחה (8:11.61 דקות) ולפני קייט זיגלר מארצות הברית (8:12.84 דקות).
באליפות אירופה שנערכה בדברצן, הונגריה במאי 2012 זכתה בלמונטה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית כסף, במשחה ל-400 מטר חוחפשי בתוצאה של 4:05.45 דקות, אחרי קורלי בלמי (4:05.31 דקות) ולפני אופלי סירייל אטיין (4:07.47 דקות) שתיהן מצרפת.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בתחילת אוגוסט 2013 זכתה בלמונטה ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליות כסף, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:04.78 דקות, אחרי זיג ליו מסין (2:04.59 דקות) ולפני קטינקה הוסו מהונגריה (2:05.59 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:31.21 דקות, אחרי קטינקה הוסו (4:30.41 דקות) ולפני אליזבת בייזל מארצות הברית (4:31.69 דקות).
מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:09.45 דקות, אחרי קטינקה הוסו (2:07.92 דקות) ואלישיה קוטס מאוסטרליה (2:09.39 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 15:58.83 דקות, במקום חמישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:21.99 דקות ובמקום תשיעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:06.76 דקות ובמקום חמישי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 7:53.20 דקות.
באליפות אירופה שנערכה בברלין, גרמניה באוגוסט 2014 זכתה בלמונטה ב-5 מדליות אישיות, 2 זהב, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב, במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אירופה חדש של (15:57.29 דקות) לפני בוגלרקה קפש מהונגריה (16:03.04 דקות) ומרטינה קרמיונולי מאיטליה (16:05.98 דקות) ובמשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אליפות חדש של (2:04.79 דקות) לפני בת ארצה ג'ודית איגנסיו סוריבס (2:06.66 דקות) וקטינקה הוסו (2:07.28 דקות).
שחיינית מצטיינת באליפות עולם (בריכת 25 מטר)
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה בלמונטה ב-2 מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:04.85 דקות, לפני מדליין גרובס מאוסטרליה (2:04.88 דקות) ונצומי הושי מיפן (2:05.20 דקות).
מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:32.39 דקות, אחרי קטינקה הוסו שקבעה שיא עולם חדש של 4:26.36 דקות ומאיה דיראדו מארצות הברית (4:31.15 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-800 מטר חופשי בשיא לאומי דחש של 8:18.55 דקות, במקום 15 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:08.12 דקות ובמקום 16 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:13.33 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 זכתה בלמונטה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:05.26 דקות, לפני פרנציסקה הנטקה מגרמניה (2:05.39 דקות) וקטינקה הוסו (2:06.02 דקות).
מדליות כסף, במשחה ל-1500 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 15:50.89 דקות, אחרי קייטי לדקי (15:31.82 דקות) ולפני סימונה קואדרלה מאיטליה (15:53.86 דקות) ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:32.17 דקות, אחרי קטינקה הוסו שקבעה שיא אליפות חדש של 4:29.33 דקות ולפני סידני פיקרם מקנדה (4:32.88 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:23.30 דקות, במקום 10 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:09.55 דקות ובמקום 20 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:13.82 דקות.
שבועיים לאחר מכן, במסגרת סבב הגביע העולמי בתחרות שנערכה באיינדהובן, הולנד ב-12 באוגוסט קבעה בלמונטה במשחה ל-400 מטר מעורב אישי שיא עולם חדש של 4:18.94 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנה ו-8 חודשים של קטינה הוסו (4:19.46 דקות).
באולימפיאדת טוקיו (2020) סיימה במקום רביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:35.13 דקות, במקום 14 במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:26.71 דקות ובמקום 15 במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:11.68 דקות.
בשנת 2013 זכתה בלמונטה בתואר ספורטאית השנה בספרד.
במהלך הקריירה שלה קבעה בלמונטה 8 שיאי עולם חדשים, כולם בבריכת 25 מטר (1 במשחה ל-400 מטר חופשי, 1 במשחה ל-800 מטר חופשי, 2 במשחה ל-1500 מטר חופשי, 1 במשחה ל-200 מטר פרפר ו-3 במשחה ל-400 מטר מעורב אישי).
מיריאנה לוצ'יץ'-ברוני (בקרואטית: Mirjana Lučić-Baroni; נולדה ב-9 במרץ 1982 בדורטמונד שבמערב גרמניה) היא שחקנית טניס מקצוענית קרואטית.
בשיאה דורגה במקום 32 בעולם (11 במאי 1998) ונכון לינואר 2017 מדורגת במקום 79 בדירוג ה-WTA.
הישג השיא שלה הוא זכייה בטורניר גראנד סלאם, באליפות אוסטרליה הפתוחה בטורניר לזוגות נשים בשנת (1998) ביחד עם מרטינה הינגיס משווייץ, הגעה לשלב חצי גמר בטורניר לנשים באליפות וימבלדון (1999) והגעה לשלב חצי הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה בטורניר לנשים (2017), 19 שנים אחרי הזכייה בזוגות נשים.
היא החלה לשחק טניס בגיל 4.