tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על המגיש לעמוד ב'קו הבסיס' של המגרש (הקו התוחם את אורך המגרש) ואילו השחקן המקבל רשאי לעמוד בכל תחום של המגרש מצד הרשת שלו מלבד בתוך ריבועי ההגשה.
השחקן המגיש צריך להשליך את הכדור באוויר ולהכות בו אל מלבן ההגשה (המלבן הקטן הצמוד לרשת) בצדו הנגדי של מגרש היריב.
למגיש יש שתי הזדמנויות לבצע חבטת הגשה מוצלחת.
פסילה של שתי חבטות ההגשה, תזכה את יריבו בנקודה.
לאחר הגשה חוקית ממשיכים השחקנים את הנקודה עד אשר אחד מהם מבצע פסילה.
פסילה מתבצעת באחד המקרים הבאים:
חבטה אל הרשת או אל מחוץ לתחומי המגרש.
יותר מפגיעה אחת של הכדור במחבט במהלך חבטה (בתנאי שהשופט החליט שהפגיעה הכפולה הייתה בכוונה).
חבטה לאחר יותר מקפיצה אחת של הכדור.
נגיעה של הגוף או של המחבט ברשת.
נגיעה כפולה או יותר של הכדור במגרש.
פסילת שחקן מעניקה ליריבו נקודה.
בכל נקודות המשחקון חבטות ההגשה הן של אחד הצדדים, ובכל משחקון מתחלפת ההגשה לסירוגין.
בכל משחקון יש ארבע נקודות, המקבלות ניקוד לפי הסדר: 15, 30, 40, 60. שחקן המגיע לניצחון הנקודה הרביעי מוכרז כמנצח במשחקון ובלבד שיריבו טרם הגיע לניקוד של 40. במשחקון המגיע לתוצאת 40:40 מוכרז מצב של שוויון (deuce).
במצב זה יהיה על אחד הצדדים להגיע ליתרון שתי נקודות על יריבו על מנת לזכות בניצחון.
אחרי ניצחון נקודה אחת מוכרזת תוצאה של יתרון (advantage), וניצחון בנקודה נוספת של השחקן שנמצא ביתרון מזכה אותו בניצחון במשחקון כולו.
אם השחקן המוביל מפסיד את הנקודה - חוזרים למצב של שוויון.
ההגשה מתבצעת לסירוגין מהצד הימני והשמאלי של המגרש.
בנקודה הראשונה של המשחקון ההגשה מתבצעת מהצד הימני של המגרש אל מלבן ההגשה השמאלי (מנקודת ראייתו של המגיש), בנקודה הבאה הוא מגיש מהצד השמאלי אל מלבן ההגשה הימני, ולאחר מכן חוזר להגיש מהצד הימני וכך הלאה.
הצד הימני מכונה גם "צד השוויון" משום שממנו מגישים במצב של "שוויון" והצד השמאלי מכונה "צד אי השוויון" מפני שממנו מגישים במצב של "אי שוויון".
המתמודד הראשון שזוכה בשישה משחקונים, מוכרז כמנצח במערכה, אלא אם יריבו צבר חמישה ניצחונות במשחקונים, או אז יהיה עליו לזכות במשחקון השביעי בטרם יגיע יריבו לשישה ניצחונות.
במצב של תוצאת 6:6 במשחקונים, ייכנס המשחק למצב של שובר-שוויון (tie break).
את חבטת ההגשה הראשונה בשובר השוויון ייקח השחקן המגיש במשחקון, לאחר מכן יפתח יריבו בשתי הגשות וכך יגישו שתי נקודות כל אחד לסירוגין עד להכרעת המערכה.
השחקן הראשון שיגיע ל-7 נקודות, ובהפרש של שתי נקודות לפחות מיריבו, יזכה במשחקון וינצח את המערכה בתוצאה 6–7.
בתחרויות שבהן אין שובר שוויון (בטורנירי גרנד סלאם, פרט לאליפות ארצות הברית הפתוחה, ובגביע דייוויס) במערכה המכרעת בלבד (שלישית אצל הנשים, חמישית אצל הגברים) ממשיכים לשחק משחקונים רגילים עד שאחד השחקנים מצליח להשיג יתרון של שני משחקונים אחרי מצב של שוויון 5:5.
שיטת "הטוב משלוש מערכות" נהוגה בכל התחרויות לנשים ובחלק מהתחרויות לגברים.
שיטת "הטוב מ-5 מערכות" נהוגה רק אצל הגברים בטורנירי: גראנד סלאם, בגביע דייוויס ובמשחקי גמר של טורנירים אחרים.
החל משנת 2006, חלק גדול ממשחקי הזוגות מתנהלים בצורה מקוצרת.
בנוסף לביטול הצורך בזכייה בשתי נקודות רצופות ממצב של שוויון, כשנוצר שוויון במערכות, הצדדים משחקים סופר שובר שוויון (Super Tie Break), המשוחק במתכונת שובר השוויון, אך הזכייה בשובר השוויון (ובמשחק כולו) היא לזוג שמגיע ראשון ל-10 נקודות (ושתי נקודות הפרש על הזוג השני).
בטניס שלושה סוגי חבטות עיקריות: הגשה, כף יד, גב יד:
במכה זו משתמשים בתחילת כל נקודה.
כל שחקן בתורו מגיש למשך משחקון את החבטה ההתחלתית.
מיועדת לכדור המגיע לימין השחקן.
רגל שמאל וכתף שמאל ניצבות קדימה, כאשר צדודית הגוף למול המתחרה, כף יד ימין אוחזת במחבט, מביאה אותו בתנועה מלמטה למעלה מעל גובה כתף ימין, ומחזירה אותו תוך כדי חבטה בכדור.
מיועדת לכדור המגיע לשמאל לשחקן.
רגל ימין וכתף ימין ניצבות קדימה, כאשר צדודית הגוף למול המתחרה, כף יד ימין אוחזת במחבט, מביאה אותו בתנועה מלמטה למעלה מעל גובה כתף שמאל, וחובטת בכדור, כאשר גב היד מופנה לעבר כיוון הכדור.
מקובלת גם חבטת 'גב יד' בשתי ידיים, כלומר גם יד ימין וגם יד שמאל אוחזות במחבט וחובטות בכדור כמתואר.
במכה זו משתמשים, בדרך כלל, כאשר מתקרבים לרשת (אם כי ניתן להשתמש בה בכל מקום במגרש) ורוצים לסיים נקודה מעמדה התקפית הקרובה לרשת.
מכה זו נעשית מן האוויר.
חבטה המשמשת בכדורים נמוכים (בדרך כלל בגב יד), כאשר הכדור מסתובב למטה או לצדדים, שהמחבט מתחיל מלמעלה מעל לכתף ויורד למטה או למטה ואז הצדה, מטרתה לבלבל את היריב בתנועת הכדור (אי תיאום) וגם לאחר הנגיעה במגרש הכדור יקפוץ נמוך ויגע במגרש.
במכה זו משתמשים כאשר מגיעים לשחקן כדורים גבוהים.
הגוף ניצב למול הכדור המגיע, יד ימין מביאה את המחבט אל אחורי הגב דרך הכתף, ומכה בו כאשר הוא מגיע מעל גוף השחקן.
מכה של השחקן כאשר יריבו נמצא קרוב לרשת.
המכה היא מכה גבוהה וקשתית שעולה גבוה מעל השחקן היריב ונוחתת עמוק לתוך החלק האחורי של המגרש.
כאשר שחקנים שמאליים חובטים החבטה מבוצעת בצורה הפוכה (תמונת ראי).
זו אחת החבטות הכי קשות לביצוע, ולא רואים אותה לעיתים קרובות.
משתמשים בה, בדרך כלל, כאשר השחקן נשאר לפני הכדור וחייב לרוץ אחריו.
החבטה מתבצעת כאשר המחבט עובר בין רגלי השחקן בעת שהוא מכה בכדור.
החבטה חייבת את שמה לשחקן הארגטינאי גיג'רמו וילאס אשר ביצע אותה לראשונה.
חבטה קשה נוספת אשר נחבטת מן האוויר תוך כדי תנועה בכיוון הרשת באחיזה של כף/גב יד.
חבטת חצי יעף (Half volly).
חבטה שמכים מיד לאחר שהכדור ניתר על המגרש.
זוהי למעשה חבטת קרקע, שיסודותיה דומים לאלה של חבטת יעף.
חבטת רגש המגיעה ליריב בהפתעה.
מבוצעת באמצעות פתיחת פני המחבט והנפתו מלמעלה למטה, כך שהמגע מאט את תאוצת הכדור, גורם לו ליפול מהר ולנתר יותר מפעם אחת לפני שהיריב מצליח להגיע לכדור.
כאשר היריב נמצא ברשת חובטים כדור מהיר ושטוח לצד ימין או שמאל שלו וכך הכדור עוקף את היריב.
חבטת זו נחבטת גם בצורה הגנתית וגם התקפית.
בחבטה זו בדרך כלל השחקן עומד בצד כלשהו על המגרש, (אם השחקן ימני: בצורת גב היד – בצד שמאל; בכף היד – צד ימין.
אם השחקן שמאלי, אז ההפך.) ונותן חבטה אלכסונית קצרה.
כך שאם החבטה מצליחה היריב יוצא מתחומי המגרש ומאפשר לשחקן השני לחבוט לצידו השני של המגרש בקלות.
סיבוב עילי (Topspin) – סוג הסיבוביות הנפוץ ביותר, מכיוון שהוא מקטין את סיכויי השגיאה של השחקן.
בחבטה השחקן צריך להביא את המחבט אל מתחת לכדור ולאחר הפגיעה בכדור יש לסובב במהירות את פרק כף היד.
סיבוב ה-Flat – סוג הסיבוביות ההתקפי.
ב-Flat הכדור בקושי יסתובב באוויר.
סיבוביות זו יעילה במצב התקפי כיוון שאם הכדור לא מסתובב באוויר, הוא יקפוץ נמוך על הרצפה וכך יהיה קשה יותר להחזיר אותו.
Spin זה הולך עם חבטה חזקה ושטוחה.
סיבוב תחתי (Backspin) – על בסיס סיבוביות זה קיימים שני סוגי חבטות: חיתוך (Slice) ו"חבטה קצרה" (Dropshot).
סיבוב צידי (Sidespin) – הסיבוביות הכי פחות נפוצה.
סיבוביות זו נחבטת בשתי צורות: חבטת עקיפה (Passing shot) וחבטת ה-Angle.
תחרויות הטניס מאורגנות בצורה של טורנירים המחולקים על פי מין ומשתתפים.
ישנן תחרויות לגברים יחידים, נשים יחידות, ותחרויות לזוגות בהן יש שני שחקנים בכל צד של המגרש.
ארבעת טורנירי הגראנד סלאם נחשבים לטורנירי הטניס היוקרתיים ביותר בעולם.
כל אחד מהטורנירים נערך אחת לשנה ומלבד טורניר המשחקים האולימפיים, גביע דייוויס, גביע הפדרציה וגביע הופּמן הם הטורנירים היחידים הנערכים על ידי ה-ITF.
+טורנירי גרנד סלאםתאריכיםטורנירמיקוםמשטחפרס כספיהחל ינואר אליפות אוסטרליה הפתוחה מלבורן משטח קשה $26,000,000 1905 מאי–יוני אליפות צרפת הפתוחה פריז משטח חימר €18,718,000 1925* יוני–יולי אליפות וימבלדון לונדון משטח דשא £14,600,000 1877 אוגוסט–ספטמבר אליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס ניו יורק משטח קשה US$21,016,000 1881
טורניר למקומיים בלבד החל ב-1891
סבב המאסטרס העולמי 1000 של ה-ATP הם סדרה של תשעה הטורנירים הבאים בסדר חשיבותם לאחר טורנירי הגראנד סלאם ואליפות סבב המאסטרס העולמי.
הסדרה נקראת כך משום שזכייה בטורניר מזכה את המנצח בה ב-1,000 נקודות דירוג.
כל אחד מהטורנירים בסדרה נערך אחת לשנה ועל מנת להבטיח את איכות המשתתפים מחייבת התאחדות הטניסאים המקצוענים את המדורגים הבכירים בעולם לקחת בהם חלק.
הטורניר הוותיק ביותר בסבב הוא טורניר קנדה מאסטרס בשנת 1881 והחדש ביותר הוא טורניר שאנגחאי שהחל בשנת 2009 ודחק מהסבב טורניר שהתקיים בהמבורג, גרמניה.
דרג הטורנירים השלישי והרביעי בחשיבותם הם סבבי ה-ATP 500 וה-ATP 250. סבב ה-ATP 500 הוא סבב של 11 טורנירים ואילו סבב ה-ATP 250 הוא סבב של 40 טורנירים.
בדומה לסבב המאסטרס 1000 גם בסבבים אלו נקבע השם על פי נקודות הדירוג הניתנות לכל זוכה בטורניר.
לזוכה בטורניר ה-ATP 500 יוענקו 500 נקודות דירוג ואילו למנצח בטורניר ATP 250 יינתנו 250 נקודות.
בכל אחד מהטורנירים כמות משתתפים שונה הנעה בין 28 לעד ל-56 משתתפים ופרסי זכייה שונים.
אליפות דובאי בטניס הוא הטורניר בעל סך הפרסים הגבוה ביותר בסבב עם $2,313,975.
התאחדות הטניסאים המקצוענים מפרסמת מדי שבוע את הדירוג העולמי לטניסאים.
הדירוג נקבע על פי ניקוד מוסכם מראש הניתן לכל שחקן על הישגיו בטורנירים בהם השתתף.
העפלה לשלב מתקדם יותר בטורניר מדרגה גבוהה יותר מעניק לשחקן ניקוד גבוה יותר.
שיטת הדירוג החלה בשנת 1968, עם תחילת העידן הפתוח והפיכת הטניס למקצועני.
החל משנת 1979 הפך הדירוג להיות על בסיס שבועי.
נקודות הנצברות נספרות למשך שנה מרגע צבירתן, ובחישוב השבועי נלקחות בחשבון נקודות שהושגו ב-52 השבועות האחרונים.
על אף היותו של הטניס ספורט אישי, בו הספורטאים מייצגים את עצמם ולא כחלק מקבוצה או מועדון, החל בשנת 1900 להתקיים טורניר לנבחרות לאומיות.
בתחילה התקיים טורניר גביע דייוויס לגברים בלבד בו השתתפו רק נבחרות ארצות הברית והאיים הבריטים, אליהם הצטרפו בהמשך נבחרות נוספות.
החל משנת 1963 החל להתקיים טורניר מקביל לנבחרות נשים לאומיות בשם גביע הפדרציה.
המתכונת הנוכחית של הטורניר דומה למתכונתו של גביע דייוויס, וכוללת שני בתים עולמיים ובתים אזוריים.
החל משנת 2020 החל להתקיים טורניר Atpcup לנבחרות באוסטרליה בהשתתפות נבחרות ספרד, סרביה, אוסטרליה, דרום אפריקה, ארצות הברית, רוסיה, ארגאויי, יוון ועוד.
בניגוד לגביע דייוויס שבו מפגש הוא שלושה ימים וארבעה משחקי יחידים למשחק זוגות.
מפגש בגביע ה־ATP הוא יום אחד ושלושה משחקים (שני יחידים ואחד זוגות).
לגמר הטורניר הגיעו נבחרות ספרד וסרביה ספרד עם Butista ניצחו את המשחק הראשון למשחק השני נפגשו רפאל נדאל שממוקם ראשון בעולם בדירוג ה־ATP מספרד ונובאק ג'וקוביץ שמדורג שני בעולם מסרביה.
ג'וקוביץ ניצח את המשחק השני ויחד טורציק ניצח גם את משחק הזוגות.
סרביה היא האלופה הראשונה בטורניר.
טורניר הטניס במשחקים האולימפיים הוא מהחשובות שבתחרויות הענף, אולם בניגוד לענפים אולימפיים רבים אחרים הוא אינו הראשון בחשיבותו, משום שארבעת טורנירי הגרנד סלאם נחשבים ליוקרתיים ממנו.
הטניס נכלל במשחקים האולימפיים בעת המודרנית החל מאולימפיאדת אתונה (1896) ועד לאולימפיאדת פריז (1924).
לאחר 60 שנים בהן לא היה הטניס חלק מהתוכנית האולימפית, התקיים טורניר ראווה ללא חלוקת מדליות באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), ובאולימפיאדת סיאול (1988) שב הטניס להיות ענף אולימפי תחרותי ומאז מהווה ענף אולימפי קבוע.
בעבר היה נהוג לשחק בתלבושת המסורתית – לגברים חולצה לבנה ומכנסיים לבנים קצרים עם כיסים, ולנשים חולצה לבנה וחצאית טניס קצרה שמתחתיה יש מכנסון קצרצר ומקום לכדור (זו הסיבה לכינוי "הספורט הלבן").
כיום רשאים טניסאים ללבוש בגדים בצבעים ובסגנונות שונים ברוב התחרויות, מלבד בטורניר וימבלדון בו שומרים על המסורת של לבוש לבן.
המשחק משוחק בנעלי ספורט המותאמות במיוחד לאופי המשחק.
טניישס די (באנגלית Tenacious D, לעיתים מכונה "הדי") היא להקת רוק אמריקאית בה חברים המוזיקאים/שחקנים ג'ק בלאק וקייל גאס.
סגנון הלהקה נע בין הבי מטאל, רוק קומי ומוזיקת קאנטרי.
הלהקה ידועה בשל סגנונה הקצבי וההומור הוולגרי והבוטה שלה.
הלהקה זכתה לפופולריות ב-1999 כאשר הופיעו חבריה בסדרה קומית ששודרה ב-HBO, בה ג'ק בלאק וקייל גאס ניסו, בצורה פארודית, לפרסם עצמם כ"להקה הטובה ביותר בעולם".
הסדרה משודרת לעיתים בערוץ קומדי סנטרל.
ב-2006 כיכבו השניים בסרט הקומדיה המוזיקלי "מפרט הגורל" (The Pick of Destiny), אותו כתבו יחד עם ליאם לינץ' אשר ביים את הסרט.
בסרט ניתן להבחין במספר "שאלות", מוטיבים חוזרים, סגירות מעגל והמפגש עם השטן, שהתבסס על השיר "tribute" שמופיע באלבומם הקודם של השניים.
ללהקה מספר שירים שבהם Classico, המבוסס על וריאציה של היצירה בּוּרֶה באי מינור של באך.
ללהקה ארבעה אלבומים: הראשון יצא ב-2002, השני יצא ב-2006 בצאת הסרט, השלישי, "Rize of the Fenix", יצא ב-2012 והרביעי, Post-Apocalypto אשר יצא ב-2018 וחלקו מבוסס על סדרת יוטיוב באותו שם שבה שניהם מופיעים.
בשנת 2006 הוציאו הצמד את סרטם "מפרט הגורל", המספר על ג'ייבלס (או בכינויו JB, ג'יי.בי.
מגולם על ידי ג'ק בלאק), ילד מבית קתולי שמתמרד בהוריו ושומע הבי מטאל, רוק כבד ומקלל בלי הפסקה.
טניה מרים ריינהרט (23 ביולי 1943 – 17 במרץ 2007) הייתה בלשנית, חוקרת ספרות, פרופסור בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת אוטרכט, פרופסור מחקר באוניברסיטת ניו יורק, פובליציסטית ופעילת שמאל רדיקלי ישראלית.
נולדה ב-1943 בחיפה למיכאל וליביה ריינהרדט, שעלו לארץ מהונגריה בתקופת העלייה החמישית.
הוריה היו חברים במפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (לימים: מק"י).
היא התייתמה מאביה כשהייתה ילדה, ואמה פרנסה את המשפחה בדוחק.
בנעוריה הייתה ריינהרט חברה בבנק"י.
ב-1964 החלה ריינהרט את לימודיה באוניברסיטה העברית לתואר ראשון בפילוסופיה וספרות עברית, ולתואר שני בפילוסופיה וספרות השוואתית.
בעת לימודיה באוניברסיטה העברית הייתה שותפה, יחד עם אמנון דנקנר, בהקמת "ועד הסטודנטים למען ביטחון על ידי שלום".
את לימודי הדוקטורט עשתה ב-MIT במחלקה לספרות זרה ובלשנות בהנחייתו של נועם חומסקי.
עם סיום הדוקטורט בשנת 1976 שבה לישראל והצטרפה לאוניברסיטת תל אביב.
היא חילקה את זמנה בין הוראה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת אוטרכט בהולנד.
ריינהרט הייתה פעילה בולטת בשמאל הרדיקלי ומבקרת בולטת של הציונות ומדיניות ממשלות ישראל כלפי הפלסטינים.
ביחד עם כמה מעמיתיה (ביניהם בנימין כהן, צבי רזי, גרשון שפיר, אברהם עוז, יצחק לאור, יואב פלד, אבישי ארליך ויהודה-לוסיין קופפרמן) ייסדה בראשית שנות ה-80 את "פורום", איגוד מרצים לזכויות אדם ולדיון פוליטי, שקיים אסיפות מחאה, הפגנות וימי עיון בקמפוס בשאלות השעה, ושימשה הרוח החיה בארגון.
נוסף על עבודתה האקדמית, כתבה ריינהרט מאמרי ביקורת וספרים על תהליך השלום.
החל משנת 1993, בעת חתימת הסכמי אוסלו, העבירה ריינהרט את הקורס האקדמי "כתוב בעיתון" באוניברסיטת תל אביב.
הקורס עסק בניתוח התקשורת הישראלית ובדרכי הצגת אירועים פוליטיים וחברתיים בעיתונות וכן היחס בישראל לחופש אקדמי.
מדי שבוע נבחנו בקורס העיתונים שיצאו לאור באותו זמן, בצירוף רקע תאורטי על ביקורת התקשורת ותפקידה בחברה דמוקרטית.
ריינהט לימדה את הקורס במשך כעשור וחצי.
בשנת 2003 חתמה על עצומה המזהירה שישראל תבצע טיהור אתני בפלסטינים בחסות המלחמה בעיראק.
בשנת 2006 עזבה את מדינת ישראל ואת עבודתה באוניברסיטת תל אביב, יחד עם בעלה המשורר ד"ר אהרן שבתאי, לטענתה בשל התנכלויות מצד האוניברסיטה לאחר שחתמה על עצומות בריטיות שקראו לחרם אקדמי על ישראל.
ריינהרט נפטרה בשנתה ב-17 במרץ 2007, בעת ששהתה בניו יורק כמרצה ("Distinguished Global Professor") באוניברסיטת ניו יורק.
נטמנה בבית הקברות האזרחי בקיבוץ עינת.
על בסיס החומר שהוצג בקורס ביקורת התקשורת שלה, יצא לאחר מותה ספר העיון "כתוב בעיתון", בהוצאת בבל.
הספר מרכז את עיקרי ההרצאות ודן בשאלות כגון ריכוזיות הבעלות על כלי התקשורת, השפעתה על דעת קהל, ושיתוף פעולה בין כלי התקשורת לשלטון.
רינהרט מציגה דוגמאות לסיקור תקשורתי מוטה של אירועים, בהם ירי החזבאללה על קריית שמונה, שילוב יום הזיכרון לשואה ולגבורה במסגרת השיח על "האיום האיראני", ותיאורו המתמשך של "תהליך השלום" לצד המשך הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הקורס נשען על תאוריית האידאולוגיה של הפילוסוף לואי אלתוסר, לפיה האינטרס העליון של כל מוסד חברתי הוא שימור עצמי.
בדומה לאבולוציה ביולוגית שבו השימור העצמי מתממש דרך התרבות ושכפול גנים, התאוריה טוענת שכך גם בעולם החברתי: הסדרים ומוסדות חברתיים (משפחה, יחסי עבודה, אמנות ועוד), ויחסי כוח משמרים את עצמם ולכן גם את האידאולוגיה הדומיננטית בחברה.
לפי ריינהרט האידאולוגיה הדומיננטית בחברה נתונה, משרתת את אינטרס השימור העצמי של בעלי הכוח בחברה - במיוחד את שכבת האליטה - קבוצת מיעוט הכוללת את שכבת "מקבלי ההחלטות" - פוליטיקאים, עיתונאים, משכילים, רופאים, אנשי צבא, עורכי דין, בעלי הון וכדומה.
ריינהרט, בעקבות חומסקי, טוענת כי מוסדות כמו האקדמיה והתקשורת משרתים בעיקר את האליטה והאידאולוגיה הקיימת.
לפי ריינהרט כנגד כוחות שימור האידאולוגיה יש רצונות הפועלים לשינוי חברתי וכי כוחות השימור והשינוי נאבקים זה בזה כל הזמן באופן דיאלקטי.
לטענתה שינויים מהותיים מתרחשים בשלב שבו קפיאה על השמרים צופנת בחובה יותר סכנות לאליטה השלטת מאשר השינוי עצמו.
כך נוצרת לגיטימציה לשינויים שאולי בעבר נתפסו כ"חילול קודש".
האוניברסיטה כמשמרת של האידאולוגיה הדומיננטית
לפי ניתוחים ביקורתיים המבוססים על כתיבתו של נעם חומסקי, האוניברסיטאות משמשות מוסד מרכזי בשימור האידאולוגיה הדומיננטית בחברה.
הן עוסקות ב"ייצור"מומחים ואינטלקטואלים המספקים פרשנות הנתפסת כאובייקטיבית, אך בפועל תואמת את האינטרסים של האליטה השלטונית.
המומחים נהנים מיוקרה ומשכר, כל עוד עמדותיהם אינן חורגות מהקונצנזוס, בעוד שסוטים ממנו עלולים להיות מודרים.
כך הופכת שכבת האינטליגנציה למנגנון פיקוח אידאולוגי, המגדיר עבור הציבור מי "האויב" ומי "בן הברית".
שירות עקיף נוסף של האוניברסיטאות לשימור האידאולוגיה מתבטא במבנה המחקר האקדמי עצמו: תאוריות נוטות להתקבע ולחסום חלופות רדיקליות, תהליך שלפי ריינהרט מוביל לניוון אינטלקטואלי אך מגן על הסדר החברתי הקיים.
בנוסף, אידאולוגיית ה"א־פוליטיזציה" באקדמיה – למשל הטענה ש"אין לערב פוליטיקה באקדמיה" – פועלת למעשה כעקרון שימור: היא מגבילה את הביקורת על ההסדר החברתי הדומיננטי ומונעת עירוב של נקודות מבט חתרניות.
כך נשמר מעמד העל של האידאולוגיה הדומיננטית והקונצנזוס הציבורי.
לפי ריינהרט, האידאולוגיה הדומיננטית מייצרת קונצנזוס באמצעות מניפולציה – הפעלת כוח סמויה הנתפסת בעיני הציבור כשכנוע לגיטימי.
בניגוד למשטרים טוטליטריים, שבהם האינדוקטרינציה גלויה, במשטרים דמוקרטיים היא מתבצעת בדרכים מתוחכמות ונסתרות, בין היתר דרך מערכת החינוך לרבות ההשכלה הגבוהה.
אחת הדוגמאות שמביאה ריינהרט היא השימוש במושגים עמומים כגון "קיצוניות" או "פגיעה ברגשות", כדי להגביל את חופש הביטוי ואת החופש האקדמי.
מושגים אלה אינם בעלי תוכן מהותי קבוע, אלא נגזרים מהקונצנזוס החברתי בכל זמן נתון.
בדרך זו מצטמצמים גבולות הדיון הציבורי: עמדות החורגות מדעת הרוב מתויגות כ"קיצוניות" או כ"פוגעות", ולכן מוצאות אל מחוץ לשיח הלגיטימי.
ריינהרט מציגה דוגמה מתוך הדיון בכיתה: יש הטוענים כי על מרצה להימנע מדיון בעמדות "קיצוניות", "שנויות במחלוקת" או כאלה "העלולות לפגוע ברגשות", ולעומתם יש הסבורים כי מותר להציג מגוון עמדות – אך רק כל עוד הן משקפות את עמדת הרוב.
הסטודנטים נטו לראות בעמדות אלו טענות שונות, אולם ריינהרט מראה כי למעשה הן שקולות מבחינה לוגית ומעשית.
מושג ה"קיצוניות" משתנה עם הזמן בהתאם לנקודת האיזון של הקונצנזוס, ולכן הדרישה להימנע מדיון בעמדות "קיצוניות" מביאה בפועל לאותה תוצאה כמו הדרישה להיצמד לדעת הרוב.
לטענתה, רבות מן העמדות המוצגות כ"דמוקרטיות" או "מוסריות" הן למעשה וריאציות של אותו מנגנון שמטרתו סינון והשקטת עמדות מיעוט.
לכאורה בשם עקרונות דמוקרטיים, יש לדחות את השתקת המיעוט, אך היא מתקבלת בפועל באמצעות טיעוני "רגש" או "סובלנות".
תהליך זה מהווה, לשיטתה, מניפולציה מתוחכמת.
באמצעות מנגנון זה מצליחה האידאולוגיה הדומיננטית להציג את עצמה כ"אובייקטיבית", בעוד שעמדות אלטרנטיביות מסומנות כ"סובייקטיביות".
ההבחנה המדומה בין עובדה לרגש חוסמת את הוויכוח הציבורי, מנטרלת ביקורת ומחזקת את אחיזתה של האידאולוגיה הדומיננטית בקונצנזוס.
בהשפעת מישל פוקו ריינהרט מתארת דרכים בהן לדעתה האידאולוגיה הדומיננטית מתמודדת עם ניסיונות חתרניים לשינוי חברתי.
כאשר כוחות ביקורתיים מצליחים לעבור את סף ההשתקה ולצבור השפעה, החברה הדומיננטית מגיבה בשתי דרכים:
רדיפה והוקעה – אמצעי ישיר, המקובל יותר במשטרים טוטליטריים.
בליעה – אמצעי עקיף, שבו הממסד "ממסד" את המחאה ומנטרל אותה.
הדבר נעשה באמצעות טריוויאליזציה (הפיכת רעיון חתרני לשגרתי ובלתי מזיק) או באמצעות ריקון מתוכן (שימור השיח תוך ניטרול כוחו המהפכני).
נשים החלו להופיע עם שם משפחה ותואר, וגברים יכלו להיתפס גם כהורים ולא רק כבעלי מקצוע.
אולם, ריינהרט טוענת כי ההישג הזה הוא בעיקר סמנטי.
בפועל, הפרקטיקות החברתיות המהותיות של הקיפוח נשים כמו פערי שכר, עיכוב בקידום ואפליה מבנית, נותרו בעינן.
מה שהיה בתחילתו מאבק פמיניסטי לשינוי המצב נשחק והפך למנגנון טריוויאלי: רבות מהפמיניסטיות המורדות הפכו ליועצות לתקינות לשונית או "מומחיות" לאסתטיקה של קריירה נשית — ובכך הפסיקו לאתגר את המבנה החברתי בפועל.
המחאה "נבלעה" ואולפה, כך שעוקצה נלקח ממנה.
אסטרטגיית הריקון מתוכן, מוצגת על ידי ריינהט על ידי השינוי בפוסטמודרניזם.
בתחילה היה בו לדעתה פוטנציאל מהפכני: לערער על זיהוי האובייקטיביות עם האידאולוגיה הדומיננטית, כלומר עם המשוואה "אידאולוגיה דומיננטית = אובייקטיביות".
אלא שבשם ההתנגדות, הפוסטמודרניסטים ויתרו על מושגי האמת והרציונליות עצמם.
העולם הוצג כמרחב אינסופי של ייצוגים ופרשנויות, שבו אין דרך להכריע בין תיאורים נכונים יותר או פחות של המציאות.
כתוצאה מכך, נשארו בעיקר טקסטים המפרשים טקסטים אחרים – "המציאות מתה, יחי הנרטיב".
אולם דווקא בכך התרחש הריקון: התוצאה של התקפה הפוסטמודרניים על האגף השמאלי במשוואה "אידאולוגיה דומיננטית = אובייקטיביות" הייתה השארת האגף הימני ללא פגע.
מושג האובייקטיביות נשלל אך האידאולוגיה הדומיננטית שרדה ללא פגע.
לטענתה במקום להציע אלטרנטיבה אמיתית, הפוסטמודרניזם הפך לתנועה שמרנית, שמרוב עיסוק מטפורי ופרשני איבדה את יכולתה לבקר באמת את יחסי הכוח הקיימים.
ריינהרט מציינת כי האמנות המודרניסטית כבר תקפה בעבר את הרציונליות (למשל, הדאדא והסוריאליזם), אך עשתה זאת כדי להרחיב את החוויה האנושית.
לעומת זאת, הפוסטמודרניזם האקדמי ניסה להחליף חשיבה מדעית בחשיבה אמנותית, ובכך צמצם את תחום החוויה והותיר את האידאולוגיה הדומיננטית בלא עוררין.
לסיכום לטענת ריינהרט, האידאולוגיה הדומיננטית משכילה לא רק להשתיק ביקורת ישירה אלא גם לבלוע אותה פנימה, להחליש את כוחה באמצעות טריוויאליזציה או ריקון מתוכן, ובכך לנטרל את פוטנציאל השינוי החברתי המצוי בה.
לפי ריינהרט, במסגרות אקדמיות ותפקידים אינטלקטואליים, לעיתים נעשה שימוש ברעיון ה"מורכבות" כדי להצדיק התחמקות מנקיטת עמדה ברורה.
עמדות כמו "האינטלקטואל צריך לחשוב באופן מורכב" משמשות לעיתים ככיסוי ל"האינטלקטואל צריך להימנע מנקיטת עמדה חד-משמעית", ומייצרות תפיסה לפיה הבנה עמוקה דורשת רב-משמעות וערפל, בעוד שמי שמביע דעה ברורה נתפס כפשטני.
היא מביאה דוגמה לכך בראיון שהתפרסם בעיתון חדשות ב-28 ביוני 1991 עם ברנאר-אנרי לוי, אינטלקטואלי צרפתי מפורסם ופרו ישראלי.
הראיון נערך בזמן שהקונצנזוס הפוליטי בישראל התנגד נחרצות למשא ומתן עם אש"ף.
בשאלות לגבי פתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני, לוי המליץ "לחשוב באופן מורכב וסבוך" במקום להציע עמדה חד-משמעית, ובכך לפי ריינהרט נמנע מלתמוך באופציה שנוגדת את האידאולוגיה הדומיננטית של תקופתו.
בנושאים אחרים, כמו מלחמת המפרץ (1990–1991), לוי נקט עמדה ברורה התואמת את הקונצנזוס המערבי: הוא תיאר את המלחמה כ"נוראה אך הכרחית".
לפי ריינהרט דוגמה זו ממחישה כיצד ערך המורכבות יכול לשמש באופן סלקטיבי: בתחומים שנויים במחלוקת הממסדית מוצג החשיבה המורכבת כהצדקה להימנעות מנקיטת עמדה; בתחומים שבהם קיימת הסכמה רחבה, ניתן להציג דעות חד-משמעיות מבלי לסכן את מעמד האינטלקטואל.
מקוביזם למדונה: יצוג וסוביקט באמנות המאה העשרים, תל אביב 2000.
שקרים על שלום, מלחמת ברק ושרון בפלסטינים, טניה רינהרט (תרגום של The road map to nowhere), תרגום מאנגלית: גליה וורגן, עורך: אמיר רותם, תל אביב 2005.
כתוב בעיתון - לשון, תקשורת ואידאולוגיה, טניה רינהרט, עורך: רן הכהן, תל אביב 2010.
נועם חומסקי, שפה ושאלות על הידע, הרצאות מנאגואה, תרגום מאנגלית: נועה שובל, ייעוץ מדעי: טל סילוני, אחרית דבר: טניה ריינהרט, רסלינג, תל אביב 2003.
משה זנבר, שנה לאין קץ, עיבדה לעברית קלה טניה רינהרט, עריכה חלקית: גליה ירדני, ירושלים 1968.
ימימה אבידר-טשרנוביץ, שמונה בעקבות אחד, מעובד לעברית קלה בידי טניה ריינהרט, הציורים: איווט שצ'ופק-תומא, ירושלים, תשל"א 1971.
יהושע, שלושה ימים וילד, השתתפה בעיבוד לעברית קלה טניה ריינהרט, ירושלים תש"ל 1970.
נחום גוטמן (כתיבה וציור), עיר קטנה ואנשים בה מעט, מעובד לעברית קלה בידי טניה ריינהרט, ירושלים תשל"ח.
אריה לובה אליאב, בין הפטיש והמגל, פרקים מהספר מעובד לעברית קלה בידי טניה ריינהרט ואורה לימור, ירושלים, תשל"א.
בשנת 2008, פרסמה הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס של האוניברסיטה העברית קובץ מאמרים בנושא בלשנות גנרטיבית, "בלשנות עברית תאורטית", שהוקדש לזכרה.
טניה ריימונד הלן כץ היא שחקנית אמריקאית ממוצא יהודי.
היא ידועה בעיקר בזכות תפקידה בתור אלכס רוסו בסדרת הטלוויזיה "אבודים" ברשת ABC, ולאחר מכן בזכות הופעתה בתור בריטני גולד בסדרה "גוליית" בשירות פריים וידאו.
ריימונד נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית לאם (אן-מריה) קתולית, ולאב (ג'ון כץ) יהודי-אמריקאי, בן להורים יהודים מהגרים מפולין למדה בתיכון צרפתי בלוס אנג'לס, שם קיבלה את הבקאלור שלה (ההסמכה האקדמית שנדרשת לסטודנטים צרפתים).
בשנת 2000 קיבלה ריימונד את תפקידה הטלוויזיוני הראשון בסיטקום "מלקולם באמצע", בסדרה היא גילמה את סינטה סנדראס במשך ארבעה פרקים בשנים 2000–2002.
בשנת 2006, היא ערכה, כתבה וביימה סרט קצר שזכה בפרס בפסטיבל בינלאומי.
ב-2007, היא השתתפה בקליפ לשיר "Won't Go Home Without You" של להקת מארון 5.
בשנת 2013 שיחקה בעיבוד מחדש לסרט האימה "המנסרים מטקסס".
בשנים 2006–2010 שיחקה בסדרת המתח והמסתורין "אבודים" של רשת ABC בתור אלכס רוסו.
בשנת 2020 כיכבה בסרט האימה "ים כחול עמוק 3", בתור ד"ר אמה קולינס.
טניטה טיקרם (בכתיב לועזי: Tanita Tikaram; נולדה ב-12 באוגוסט 1969 במינסטר, גרמניה) היא זמרת יוצרת בריטית בסוגת פולק-פופ, הידועה בעיקר בשל הלהיטים "Twist in My Sobriety" ו-"Good Tradition", מאלבום הבכורה שלהּ, Ancient Heart (1988).
אחיה הוא השחקן רמון טיקרם.
טיקרם, בת לאם סרווקית (מלזית), פטימה רוהאני, ולאב ממוצא פיג'י-הודי, פראמוד טיקרם, קצין בצבא הבריטי, נולדה בקיץ 1969 במינסטר שבגרמניה, שם הוצב אביה.
כשהייתה כבת 12 עברה משפחתה לבייסינגסטוק, במחוז המפשייר שבאנגליה.
לאחר שלמדה בבייסינגסטוק מדע המדינה, סוציולוגיה וספרות אנגלית, ב-Queen Mary's College, בחרה לטפח את הקריירה המוזיקלית שלה.
כבר בהיותה נערה החלה טיקרם להופיע במועדוני לילה.
בשנת 1988 יצא אלבום הבכורה שלה, Ancient Heart, בחברת התקליטים "WEA Records", והסינגלים "Twist in My Sobriety" ו-"Good Tradition" דורגו בעשירייה הפותחת במצעד הפזמונים האירופי.
האלבום מכר יותר מ-4 מיליון עותקים, וטיקרם, בת 19, זכתה לפרסום בינלאומי.
מאז הוציאה עוד שישה אלבומים, אך לא הצליחה לשחזר את ההצלחה של אלבומה הראשון.
טניה מאלה הייתה דוגמנית ושחקנית אנגלייה שהייתה ידועה במיוחד בשל תפקידה כטילי מסטרסון בסרט ג'יימס בונד "גולדפינגר" (1964).
טניה מאלה נולדה בבלקפול, אנגליה, למדה בבית הספר לדוגמנות לוסי קלייטון, והחלה לעבוד כדוגמנית בהיותה בת 16, היא הייתה אחת הדוגמניות הבולטות והידועות ביותר של שנות ה-60.
מאלה טענה שהיא קיבלה את תפקיד טילי מסטרסון אחרי שמישהו שלח תמונה שלה בביקיני למפיק בונד אלברט ברוקולי.
דמותה נהרגת במהלך הסרט כשאודג'וב (הרולד סאקאטה) משליך לעברה את כובע הברזל שלו.
מאלה תפשה את תשומת לבו של ברוקולי לפני גולדפינגר.
היא נבחנה לתפקיד נערת בונד הראשית, טטיאנה רומאנובה בסרט "מרוסיה באהבה".
אף על פי שאמה הייתה רוסיה, מאלה לא קיבלה את תפקיד האישה הרוסיה בגלל מבטאה הקרתני הבריטי.
מקרה אירוני בהתחשב בכך שקולה של השחקנית האיטלקייה, דניאלה ביאנקי, ששיחקה לבסוף את רומאנובה, דובב.
למרות הצלחתו של הסרט, "גולדפינגר" היה הופעתה הגדולה האחרונה של מאלה על המסך הגדול.
מאלה מנתה שתי סיבות לכך ששבה לדוגמנות וסירבה להצעות לשחק בסרטים נוספים.
ראשית, היא לא אהבה את ההגבלות שהטילו על החופש האישי שלה כשהיא הייתה נתונה בחוזה במהלך הפקתו של סרט, ושנית, היא אמרה שהתשלום היה "נוראי".
בתחילה הוצע לה 50 פאונד לשבוע, והיא הצליחה להעלות את שכרה ל-150 פאונד לשבוע בתום משא ומתן מייגע, שכר שהיא הרוויחה בקלות ליום כדוגמנית.
התגוררה באנגליה ביחד עם בעלה השני.
גם בשנותיה האחרונות היא נכחה באירועי בונד השונים וחילקה חתימות.
טַנְיה גרוֹטֶר הוא שמה של סדרת ספרי פנטזיה אפית שנכתבה על ידי הסופר הרוסי דמיטרי יימץ, וגיבורתה היא הנערה-המכשפה טניה גרוטר שלומדת בבית הספר טיבידוקס.
הספר "טניה גרוטר והבַּטְנוּן הקסום", שיצא לאור בשנת 2002, הוא הראשון מבין 15 מספרי הסדרה.
כל אחד מהספרים מתעד שנת לימודים עמוסה בהתרחשויות ואירועים עלילתיים של טניה בבית הספר טיבידוהס לכישוף ולקוסמות.
הסדרה נחשבת לפארודיה מוצלחת מאוד להארי פוטר ברוסיה ובחבר המדינות והסדרה נאסרה להפצה מחוץ למדינות הדוברות רוסית והסופר דמיטרי יימץ אף נתבע על ידי ג'יי קיי רולינג בגין גנבה ספרותית, מה שלא מנע ממנו מכתיבת ספרי המשך.
סדרת הספרים מגוללת את סיפורה של טניה גרוטר שהוריה נהרגו בידי המכשפה צ'וּמה-דלְטוֹרט, ששמה מעורר אימה בקרב הקוסמים, והללו מכנים אותה בשם "זו שאינה" ובכינויים אחרים.
המכשפה לא הצליחה להרוג את טניה, כיוון שהיא מחצה את עקרב המוות וטניה הייתה מוגנת בידי קמע ארבעת היסודות.
מנהל בית הספר טיבידוקס לקסמים, האקדמי סארדנאפאל צ'רנומורוב, משאיר אותה בתוך קונטרבס בפתח בית קרובי משפחתה היחידים, חבר הפרלמנט דורנייב.
כל ילדותה עברה עליה בבית דורנייב ומעולם לא היה רגע מאושר בקטנותה - עד שנלקחה לבית הספר טיבידוקס, שהפך לבית האמיתי שלה.
עלילת הספרים חופפת ודומה מאוד לזו של עלילת ספרי הארי פוטר ובגינה נתבע הסופר דמיטרי יימץ, על ידי ג'יי קיי רולינג, אך לטענתו הסדרה היא פארודיה גמורה לסדרת ספרי הארי פוטר.
הסדרה זכתה גם לסדרת המשך בשם "מתודיוס בוסלאייב" (Мефодий Буслаев).
טניה גרוטר והבַּטְנוּן הקסום (Таня Гроттер и магический контрабас) יצא לאור ב-2002 ומגולל את סיפורה של הילדה טניה גרוטר שגדלה אצל משפחת דורנייב, בגיל 10 מתברר לה כי היא קוסמת והולכת ללמוד בבית הספר טיבידוקס לכישוף.
בבית הספר היא לומדת כשפים ורוכשת חברים חדשים (ואנקה וליאלקין ובָּאבּ יאגוּן).
אלא שהרוע שהביא למות הוריה, לא נעלם לנצח - מישהו מחטט בחפציה, בחיפוש אחרי הקמע לארבעת יסודות, שהצילו אותה בעבר מידי המכשפה צ'וּמה-דלְטוֹרט.
מתברר שהסכנה העתיקה נובאה בעבר בידי דרֵווניר.
בספר זה (שיצא אף הוא ב-2002) מתואר כי בית הספר טיבידוקס נהרס לגמרי.
טניה נשלחת עם שניים מרוחות בית הספר לבית דורנייב.
לבסוף כשהיא חוזרת אל בית הספר היא מגלה כי קומה שלמה נעלמה, יחד עם מי שהיה בה.
היא מגלה כי מישהו מתוככי בית הספר מסייע למכשף צ'וּמה-דלְטוֹרט ושוב עליה לרתום את מיטב כוחותיה למאבק מולו.
מנהל בית הספר סארדנאפאל נשלח למעצר על רצח הורי טניה.
טניה מוכרחה לתקן זאת, ולשם כך תיאלץ לשבור את עלוקת הזהב.
הספר, שיצא ב-2003, מספר על היעלמות הקסם מהעולם.
טניה ושני חבריה מוכרחים לברר מי גזל את הקסם ואת חפציו העתיקים של דרווניר.
מורה חדשה בשם פודזי, מצטרפת לסגל ההוראה - והם מוכרחים לגלות מי הקוסם, לפני שיגיע הקץ על עולם הקסמים.
עץ החיים שנשתל על האי בויאן, שבו שוכן בית הספר טיבידוקס, נכרת והסימן היחיד ממנו הוא סגל האמגושים, רודפי הערפדים.
טניה שלוחשת את כישוף הרוע משחררת רוח רעה ופותחת את המעבר לאלים העתיקים, המבקשים להשיב את העץ.
על טניה למצוא את האמגושים - על מנת לא לחוות בזעם האלים.
מישהו עושה שימוש בפטישו של פרון, ונוטל את כשרונותיהם של בני האדם.
מהקורבנות הראשונים נלקח היופי, הקסם והכוח.
על טניה לגלות מי משתמש בפטיש ובידיה רמז אחד - פֶּרוּן ועליה לגלות מי הוא?
טניה גרוטר ומשקפי המצבט של נויה
טניה גרוטר והרוך של אפרודיטה
שאר ספרי הסדרה של טניה גרוטר לעיתים מתנגשים ודומים לעלילת ספרי הארי פוטר ולעיתים רק מושגים מסוימים.
כך למשל, בית הסוהר לקוסמים בסדרת ספרי טניה גרוטר הוא בית הסהר דוּבּוֹדָאם; משרד הקסמים הוא מַגשְצֶ'סטבָה; הסוהרסנים (דמנטור באנגלית) הם דה-מנטים.
בדומה להארי פוטר, גם לטניה יצאו סדרת מוצרים קשורים ואף שני משחקי מחשב: טניה גרוטר והבטנון הקסום, טניה גרוטר והקומה הנעלמת.
הספר יצא לאור ברוסיה ובחבר המדינות בלבד, כאשר הוצאת הספרים "אקסמו" (Издательство Эксмо) מחזיקה בזכויות ההפצה.
לספר היו בעיות קשות עם הפצתו מחוץ לגבולות רוסיה, בשל האשמות בדבר גנבה ספרותית, שהשמיעה מחברת ספרי הארי פוטר, ג'יי קיי רולינג.
בשל הניסיון להדפיס את הספר בהולנד, הוא נתבע למשפט והפסיד והספר נאסר להפצה בכמה ממדינות האיחוד האירופי.
טניה פֶּרֶס (1927–2014) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית.
טניה פרס נולדה במשפחה יהודית אמידה בקישינב שברומניה בראשית שנות ה-30.
את תקופת השואה עברה בטרנסניסטריה, ניצלה וב-1944 עלתה לארץ ישראל.
בתחילה הייתה חברת קיבוץ גבולות.
סיימה את לימודיה בסמינר למורים ובית הספר למשחק בהנהלת צבי פרידלנדר שליד תיאטרון "הבימה" בתל אביב.
שיחקה בשנות ה-50 וה-60 בתיאטרון אורות, תיאטרון "הבימה" ("אי לייק מייק", "יומנה של אנה פרנק", "הביצה", "סילונים", "רצח החפים מפשע"), תיאטרון "דו-רה-מי", תיאטרון "אשנב", בתיאטרון משה הלוי, ותיאטרון הקאמרי.
במחצית השנייה של שנות ה-60 בחוף השנהב עם בעלה, החלה לצייר וערכה שתי תערוכות.
עם שובה לישראל המשיכה לעסוק בציור ולהציג בתערוכות, ולא שבה לשחק.
בשנת 2006 ראה אור ספרה "ילדת הדרכים", ספר לבני הנעורים המתאר את קורותיה במלחמת העולם השנייה (1941–1944).
ב-2008 הופיע הספר בשפה הרוסית.
פרס נפטרה בשנת 2014 ונקברה בבית הקברות של קיבוץ גבולות.
טניה פרס, ילדת הדרכים, תל אביב: תלם, 2006.
עירית עמית, הרפתקה הפוכה: ואם תרצו מעשה בגדעון והתולעת; צירה טניה פרס, ירושלים: אחיעבר, תש"ם.
טניה וינוקור (נולדה ב-25 בפברואר 1982) היא כנרת וירטואוזית, זמרת, מלחינה ורקדנית בעלת קריירה בינלאומית שמיצבה במהלך השנים סאונד ייחודי בין מזרח למערב דרך המוזיקה והתנועה.
וינוקור נולדה בקישינב, מולדובה (חלק מברית המועצות לשעבר) ועלתה לישראל ב-22 במאי 1990. קטנה מאחיה ב-4 שנים, בת להורים מוזיקאים, אשר השפיעו עמוקות על בחירתה בקריירה אומנותית של מוזיקה וריקוד – אמא כנרת, כיום מנהלת הקונסרבטוריון בעיר רחובות, ואבא צ'לן ומכוון פסנתרים.
החלה ללמוד בלט קלאסי ברוסיה בגיל 3.5 ולימודי כינור בגיל 4. הופעתה הראשונה הייתה בגיל 4 בשירה ומאז לא ירדה מהבמה.
בשנת 1990 עלתה עם משפחתה לארץ לעיר רחובות, והמשיכה את לימודי הכינור בקונסרבטוריון פתח תקווה ואת לימודי הבלט ברחובות.
בין מעברי הדירות ומעברי בתי הספר שנגרמו מכך, הוצע לה לעשות מבחן להקפצת הכיתה וכך עברה ישר ללמוד בכיתה ד'.
באותה שנה הוסיפה לרשימת החוגים ריקודי ג'אז ובלט מודרני, הצטרפה לתזמורת הנוער, וכשנה לאחר מכן החלה את צעדיה הראשונים בריקוד הפלמנקו.
את ההופעות הראשונות בתשלום עשתה כבר בגיל 12 בריקוד, כשהצטרפה ללהקות מחול, וכבר בגיל 14 הוזמנה עימה לסיבובי הופעות עם תזמורות בעולם.
כבר בתיכון החלה לשלב בהופעות הפלמנקו את הנגינה על כינור, ואת הריקוד בקונצרטים.
בגיל 17 סיימה את בית הספר התיכון ברחובות ומיד החלה לימודים לתואר במוזיקה באוניברסיטת תל אביב.
באמצע לימודי התואר בגיל 19, התקבלה באמצעות מלגה של "קרן עדי" ללימודי פלמנקו בסביליה שבספרד.
במהלך הלימודים השתתפה בפרויקט המשלב מוזיקה קלאסית ופלמנקו.
1998-1999 - הכשרה באקדמיה לפלמנקו "אמור דה דיוס" במדריד.
1999-2001 - לימודי תואר ראשון באקדמיה למוזיקה ע"ש בוכמן מהטה, אוניברסיטת תל אביב.
2001-2002 - לימודי פלמנקו ב'פונדסיון כריסטינה הרן' – אקדמיה לפלמנקו בסביליה, במהלך הזמן הזה למדה באקדמיות נוספות, ויחד עם עוד שתי רקדניות בלבד נבחרה ללמוד חצי שנה אצל המאסטרו הגדול מנולו סולר (שהיה הרקדן והפרקשניסט של פקו דה לוסיה בתחילת דרכו).
בנוסף ניגנה כינור עם להקות פלמנקו צועניות ואף הקליטה עם מרים מנדז אלבום שבמרכזו מוזיקה של באך במקצבי פלמנקו בהפקת EMI.
הפרויקט הזה היווה עבורה השראה ודחיפה להוצאת החומרים שהלחינה שהיו פיוז'ן – שילוב של סגנונות תוך התעמקות במקורות של כל סגנון.
(יצירות מצוינות בהמשך) לאחר ההקלטות הוזמנה לסיבובי הופעות של הפרויקט אך במהלך ביקור מולדת קצר, ראתה את המופע של להקת מיומנה ויום למחרת עברה את האודישנים והצטרפה ללהקה.
שם גם פעילה כרכזת תרבות של איגוד הסטודנטים של האקדמיה.
2020-היום - לימודי תואר מדעי הרוח והחברה באוניברסיטה הפתוחה.
1996 - סיבוב הופעות עם תזמורת הסוכנות היהודית ברוסיה.
2000 - זוכה מקום 3 בתחרות הפלמנקו 'קרן עדי אגמון' ומקבלת מלגת לימודים של שנה בספרד.
2001 - הקלטות אלבום Bach por Flamenco (EMI) עם הפסנתרנית Miriam Mendez בסביליה, ספרד.
2002-2011 - חברת קאסט בלהקת "מיומנה" (20) בארץ ובטורים בחו"ל במופעים: מיומנה, "בחונטוס" עם דויד ברוזה, ומופעים עם אינפקטד משרום, אחינועם ניני ועידן רייכל.
2002-2004 - מפיקה ערב ספרדי לטיני בנמל תל אביב בו מופיעה מדי שבוע עם צוות נגנים.
מהר מאוד השמועה על הצלחת הערב מתפשטת ואומנים שונים פונים להשתתף בו.
כך מתחילה את דרכה בהפקה כאשר מזמינה אומנים שונים להתארח מדי שבוע.
הערב מחזיק שנתיים בהופעות חיות מדי שבוע, עד שהתחילה לעבוד על המופע הגדול שלימים הפך ל"סינקו5".
2006-2009 יצירה, הפקה, כתיבת המוזיקה והכוריאוגרפיה של המופע – סינקו5 (בשמו המקורי 'איטר') במרכזו 5 דמויות נשיות ומבוסס על יקון חווה מהקבלה.
במופע הבכורה עלו היצירות מקור של טניה – בו שילבה לראשונה את כל כישוריה האמנותיים: נגינה על כינור, ריקוד פלמנקו, תיפוף על קחון ושירה.
דרך הפיוז'ן בין העולם הקלאסי, מקצבי הפלמנקו, גרוב לטיני, כוריאוגרפיה משולבת עם וידאו ארט, ריקוד הפלמנקו משולב בתנועה המודרנית, תפאורה, עיבודים מקוריים והאולם מלא.
במופע התארחו לאוניד פטשקה, דייוויד ברוזה, ועוד.
המופע הציג בפסטיבלים ואולמות מופעים ברחבי הארץ ביניהם: צוותא, סוזן דלל, תיאטרון ירושלים, ועוד, כמו כן במסגרת החינוכית סל תרבות לבתי הספר.
כעבור 3 חודשים המופע הוזמן לעלות באולם צוותא בתל אביב וקיבל את שמו 'סינקו5', הקאסט התרחב ל-5 נגנים ו-4 רקדנים בנוסף לטניה שניגנה שרה ורקדה.
העיבודים שילבו כבר לא רק קלאסי ופלמנקו אלא גם את עולם הטנגו, המוזיקה האוריינטלית, לאטין ג'אז, וידאו ארט בשילוב הריקוד שקורה על הבמה ואורחים מכובדים ליאוניד פטשקה ודויד ברוזה.
באותה שנה המופע עלה בפסטיבל "מחולוהט" במרכז סוזן דלל, פסטיבל על הים בהרצליה, 'סוף הקיץ' תיאטרון ירושלים, נכנס למערכת החינוך להופעות בבתי ספר כמופע שהוגדר גם בתחום המוזיקה וגם בתחום המחול.
בזמן שהמופע רץ שם הלהקה היה תיאטרון פלמנקו פיוז'ן.
עם הזמן צמחה הלהקה וכונתה בשמה המקוצר – סינקו5 שממשיכה לפעול כיום בעקרון החשוב של שילוב בין סגנונות, תרבויות ואומנויות, והנגשתם לצופה הישראלי.
2008 - אורחת במופע "פסטילאדינו" עם תזמורת רשות השידור בנגינה וריקוד בסיבוב הופעות עם תיאטרון היידישפיל.
2009-2010 הופעות עם אומנים ישראלים - גליקריה, ריטה, מוש בן ארי, דייוויד ברוזה, מיומנה וסולנית להקת "מטבוחה פרוג'קט" (World Beat אלקטרוני) בהופעות בארץ ובחו"ל, שת"פ עם האמנים מוקי, גלעד שגב, אברהם טל ועוד.
– שיתוף פעולה עם תיאטרון היידישפיל.
– מוזמנת להופיע בפסטיבל הלדינו עם להקתו של באלדי אולייר ותזמורת רשות השידור.
2009 – העלתה את מופעה השני עם להקתה בשם 'קוודרוס-תמונות', המשלב תמונות וסיפורים מחייה האישיים ממקומות שונים בספרד ובעולם באמצעות המוזיקה והתנועה, עמו הופיע בכל רחבי הארץ ובחו"ל.
באפריל 2013 השיקה את הפרויקט החדש שלה SHINE עם חומריים חדשים ומקוריים המשלבים מוזיקת עולם עם מקצבים שונים וסאונד חדשני.
רבקה-טניה הדר-קליין (ז' באייר ה'תש"ז אפריל 1947 - ט' באייר ה'תשע"ד 9 במאי 2014) הייתה משוררת ישראלית.
הדר נולדה בשם רבקה-טניה שטרנפלד, במחנה עקורים ציילסהיים (Zeilsheim) בפרנקפורט על המיין שבגרמניה, לד"ר שבתאי שטרנפלד (רופא פרטיזן ביערות) ופייגל, ניצולי שואה מגטו ברנוביץ'.
בשנת 1948 עלתה המשפחה לישראל והתגוררה במעברה בבנימינה, לאחר מכן עברה לעיר לוד ולאחר מכן לתל אביב.
הדר למדה באוניברסיטה העברית בירושלים ספרות עברית, היסטוריה וחינוך.
הייתה נשואה ליוסי הדר ולהם נולדו 2 בנות - רקפת לינק-סקופ ומיכל פרץ.
בעקבות חזרתה בתשובה של טניה, הם התגרשו בשנת 1983.
התגוררה ברובע היהודי בעיר העתיקה שבירושלים ועסקה בתחומי ההוראה ובעריכה.
השואה ותהליך החזרה בתשובה שעברה, מופיעים ברבים משיריה.
חודשים ספורים לפני מותה, שינתה טניה את שמה לתניא.
הדר-קליין ליוותה את כתב העת משיב הרוח מיום הקמתו, ורבים משיריה התפרסמו בגיליונותיו.
לאחר שחלתה במחלה קשה, הלכה לעולמה ב-9 במאי 2014, ונקברה בהר המנוחות.
בדצמבר 2015 יצא לאור האלבום "קערות של אהבה" ובו שיריה של טניה בלחנים מקוריים ובביצוע הזמרת ליאת יצחקי.
באותה שנה עלה על הבמות מופע התיאטרון "קערות של אהבה" אודות חייה ושירתה של טניה, בכיכובה של השחקנית מיכל הדר-פרץ, ביתה של הדר.
אין רחמים אחרים (הקיבוץ המאוחד, 1976)
בארצות החיים (הקיבוץ המאוחד, 1991)
בשיר מעלות חרוך (הקיבוץ המאוחד, 2014)
מחנה הריכוז טֶנְיָה (בסרבו-קרואטית: Logor Tenja, בסרבית קירילית: Логор Тења), היה מחנה ריכוז אשר הוקם על ידי שלטון האוסטאשה באזור העיר אוסייק שבמדינה העצמאית של קרואטיה, בסמוך לכפר טניה.
המחנה פעל מאפריל 1941 ועד שלהי אוגוסט 1942.
באפריל 1941 נכבשה ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית ובהמשך, כוננה מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון ממשלת הבובות של האוסטאשה.
מחנה טניה הוקם במסגרת עבודות כפייה של יהודי אוסייק ובמימונם הכפוי.
בשיא פעולתו נכלאו בו כ-3,000 עצורים וממנו גורשו אל מחנות ההשמדה.
בחורף 1941 גורשו כ-3,000 מיהודי אוסייק למחנות הריכוז ומאות מהם נכלאו בתנאים קשים במחנה טניה.
350 יהודי וִירוֹבִיטִיצָה וכן מקצת מיהודי זאגרב נכלאו בטניה בטרם גירושם למחנות ההשמדה דכאו ואושוויץ.
בקיץ 1942 נעצרו 585 יהודי זמון ומרביתם הובלו לטניה.
בהמשך גורשו ליאסנובאץ וסטארה גרדישקה.
בשלהי אוגוסט 1942 נסגר המחנה.
טניה סטריטר (באנגלית Tanya Streeter; נולדה ב-10 בינואר 1973) היא צוללת בריטית אלופת עולם ושיאנית עולם בצלילה חופשית.
היא צללה בשנת 2003 לעומק של 160 מטרים, וזה היה שיא העולם בין לגברים ובין לנשים.
טניה סטריטר נולדה באיי קיימן לג'ים וסנדרה יש לה שתי אחיות ואח, היא חונכה באנגליה ולמדה באוניברסיטת ברייטון.
בגיל 25 החלה לצלול בצורה תחרותית ועד מהרה החלה לשבור שיאים.
ב-19 ביוני 2003 קבעה את שיא העולם של 160 מטרים, והוא היה שיא העולם בין לגברים בין לנשים.
השיא נשבר שנה לאחר מכן בוונצואלה על ידי קרלוס קוסטה.
שיאה לנשים החזיק שבע שנים עד שהשיאנית הרוסייה נטליה מולצ'נובה עשתה 125 מטר בקלמטה יוון.
בתחילת שנות ה-2000 הייתה תחרות בינה לבין הצוללת אודרי מסטרה שניסתה לשבור את שיאה, ובצלילה ההיא מצאה את מותה.
היא נישאה לפול סטריט באנגליה, הזוג עבר לאיי קיימן ב-1995. ב-2008 נולדה בתם טיילי, לאחר הולדת בתה פרשה סטריטר מהצלילה החופשית.
טטיאנה "טניה" סימן טוב (נולדה ב-6 בדצמבר 1987) היא ג'ודוקא ישראלית בעבר.
היא עלתה עם משפחתה לישראל בהיותה בת 6, ומתגוררת מאז בבאר שבע.
את דרכה בג'ודו החלה בגיל 9, לאחר שנחשפה לספורט בעקבות (דימה בדאלוב) חבר של המשפחה.
היא החלה להתאמן ב"מועדון אלוף הג'ודו באר שבע", בהדרכתו של איגור דרק, ששימש כמאמנה האישי לאורך כל הדרך.
בשנת 1998, היא החלה להתחרות לראשונה באליפות ישראל בג'ודו וזכתה במקום שלישי בקטגוריית ילדות א'.
שנה לאחר מכן, בשנת 1999 זכתה במקום הראשון באותה הקטגוריה.
משנת 2000, לאחר שזכתה במקום הראשון בקטגוריית ילדות ב' באליפות ישראל, היא התקבלה לנבחרת ישראל והחלה להשתתף בתחרויות בחו"ל וזכתה בתחרויות שהתקיימו בצרפת ובאנגליה.
מדליית זהב ראשונה באליפות אירופה לנערות
באליפות אירופה בג'ודו לנערות שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2002 היא זכתה במדליית זהב במשקל עד 44 ק"ג כשגברה בגמר על מתמודדת מגרמניה.
מדליית זהב באולימפיאדת הנוער האירופית
באולימפיאדת הנוער האירופית בצרפת שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 זכתה סימן טוב במדליית זהב.
באליפות אירופה בג'ודו לנוער (עד גיל 20) שנערכה בסופיה בולגריה בספטמבר 2004 היא זכתה במדליית זהב במשקל עד 48 ק"ג ובספטמבר 2005 היא הגנה על תוארה באליפות שנערכה בזאגרב, קרואטיה.
סימן טוב השתתפה במכביות ה-16 וה-17 במסגרת בוגרות, וזכתה במדליות כסף במשקל עד 48 ק"ג.
בשנת 2006 היא סבלה מפציעות ופגיעות מרובות בגופה והחלה בתהליך של שיקום.
לאחר שהחלימה היא השתתפה בתחרות לנערות שנערכה בסנקט פטרבורג, שבה זכתה בשני בקרבות.
בקרב רבע הגמר היא פרקה את מפרק המרפק מה שקטע את רצף התחרויות ומנע ממה להתחרות כחצי שנה.
בסוף שנת 2006 היא חזרה להשתתף בתחרויות.
באליפות העולם בג'ודו עד גיל 20 שנערכה ברפובליקה הדומיניקנית היא גברה בקרב הראשון על מתחרה מברזיל, ובהמשך הפסידה למתחרה מאוקראינה ולא הצליחה להעפיל לשלב הבא.
בשנת 2007 השתתפה סימן טוב בתחרויות ג'ודו ברחבי העולם, ואף זכתה במדליית כסף בתחרות שנערכה בדנמרק.
באליפות העולם בג'ודו שנערכה בריו דה ז'ניירו, ברזיל בספטמבר אותה שנה היא ניצחה בקרב הראשון במשקל עד 48 ק"ג יריבה מקזחסטן והפסידה בקרב השני ליריבה מהונגריה.
היא לא הצליחה לקבוע את הקריטריון למשחקים האולימפיים שנערכו בבייג'ינג 2008 לאחר שדורגה במקום ה-11 בדירוג האירופאי.
בשנת 2009 חזרה סימן טוב לארץ, והחלה באימונים בנבחרת ישראל.
באחד האימונים היא נפצעה שוב כאשר נקרעה לה הרצועה הצולבת הקדמית בברך, והיא הפסיקה את האימונים למשך כ-9 חודשים.
לאחר הניתוח, החלה בשיקום בווינגייט.
בתקופה זו החלה ללמוד קורסי ספורט וטיפול.
בעקבות הפציעות המרובות והממושכות החליטה לפרוש מהשתתפות בתחרויות ג'ודו.
טניה שירתה בצבא כספורטאית מצטיינת בפיקוד העורף, וכיום היא עובדת בתור מעסה רפואית, ולומדת לתואר ראשון לחינוך וניהול (בניית תוכניות לימוד).
מדליית זהב במשקל עד 44 ק"ג, באליפות אירופה לנוער שנערכה בהונגריה ביוני 2002.
מדליית זהב במשקל עד 48 ק"ג, באולימפיאדת הנוער האירופית שנערכה בצרפת בשנת 2003.
מדליית זהב במשקל עד 48 ק"ג, באליפות אירופה לנוער שנערכה בבולגריה בספטמבר 2004.
מדליית זהב במשקל עד 48 ק"ג, באליפות אירופה לנוער שנערכה בקרואטיה בספטמבר 2005.
טניה קניוטו-פרולין (באיטלקית: Tania Cagnotto-Parolin, נולדה ב-15 במאי 1985) היא קופצת למים איטלקייה.
היא אלופת העולם (קאזאן 2015) ממקפצה של-1 מטר, סגנית אלופה אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) בקפיצה סינכרונית מ-3 מטר ואלופת אירופה בעלת 25 מדליות, מהן 17 זהב, 4 כסף ו-4 ארד.
טניה קניוטו נולדה בבולצנו להורים קופצים למים מצטיינים בעברם.
אביה, פרנקו קניוטו, בעל 4 מדליות אולימפיות, 2 כסף ו-2 ארד בקפיצה למים מאולימפיאדת מינכן (1972) ואולימפיאדת מונטריאול (1976) ואמה, כרמן קסטיינר השתתפה באולימפיאדת מונטריאול.
באולימפיאדת סידני (2000) סיימה קניוטו במקום 18 ממקפצה של 3 מטר.
באליפות אירופה שנערכה במדריד, ספרד במאי 2004 זכתה קניוטו בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, ממקפצה של 10 מטר ומדליית ארד ממקפצה של 1 מטר.
שלושה חודשים לאחר מכן, באולימפיאדת אתונה (2004) היא סיימה פעמיים במקום שמיני, ממקפצה של 3 מטר וממקפצה של 10 מטר.
באליפות העולם שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005 זכתה קניוטו במדליית ארד בתחרות ממקפצה של 3 מטר בתוצאה של 591.27 נקודות, אחרי ז'ינז'ינג גו (645.54 נקודות) ווו מינשיה (619.05 נקודות), שתיהן מסין.
באליפות העולם שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 זכתה קניוטו שוב במדליית ארד בתחרות ממקפצה של 3 מטר בתוצאה של 341.70 נקודות, אחרי ז'ינז'ינג גו (381.75 נקודות) ווו מינשיה (368.80 נקודות).
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה קניוטו במקום חמישי ממקפצה של 3 מטר ובמקום עשירי ממקפצה של 10 מטר.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 זכתה קניוטו בשתי מדליות, כסף וארד.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי ממקפצה של 1 מטר בתוצאה של 296.60 נקודות.
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכתה קניוטו במדליית ארד בתחרות ממקפצה של 1 מטר בתוצאה של 295.45 נקודות, אחרי שי טינגמאו (318.65 נקודות) וואנג האן (310.20 נקודות), שתיהן מסין.
נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי ממקפצה של 3 מטר בתוצאה של 313.45 נקודות ובמקום שישי בקפיצה סינכרונית ממקפצה של 3 מטר ביחד עם פרנצ'סקה דלפה בתוצאה של 297.60 נקודות.
באולימפיאדת לונדון (2012) סיימה קניוטו פעמיים במקום רביעי, ממקפצה של 3 מטר ובקפיצה סינכרונית ממקפצה של 3 מטר.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי ממקפצה של 3 מטר בתוצאה של 345.45 נקודות.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בשנת 2015 זכתה קניוטו בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בתחרות ממקפצה של 1 מטר בתוצאה של 310.85 נקודות, לפני שי טינגמאו (309.20 נקודות) והי זי (300.30 נקודות).
מדליית ארד, בתחרות ממקפצה של 3 מטר בתוצאה של 356.15 נקודות, אחרי שי טינגמאו (383.55 נקודות) והי זי (377.45 נקודות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בקפיצה סינכרונית ממקפצה של 3 מטר ביחד עם פרנצ'סקה דלפה (302.43 נקודות).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה קניוטו בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, בתחרות קפיצה סינכרונית מ-3 מטר ביחד עם פרנצ'סקה דלפה (313.83 נקודות), אחרי הצמד מסין שי טינגמאו וו מינשיה (345.60 נקודות) ולפני הצמד מאוסטרליה מדיסון קיני ואנבל סמית (299.19 נקודות).
מדליית ארד, בתחרות ממקפצה של 3 מטר בתוצאה של 372.80 נקודות, אחרי שי טינגמאו (406.05 נקודות) והי זי (387.90 נקודות), שתיהן מסין.
טטיאנה יוסיפובנה מרקוס הייתה לוחמת יהודייה במחתרת האנטי-נאצית שפעלה בעיר קייב בברית המועצות במלחמת העולם השנייה.
טניה מרקוס נולדה למשפחה יהודית בעיר רומני ב-1921. כעבור כמה שנים עברה משפחתה לקייב.
למדה במחזור ט' של בית ספר מס' 44. בשנת 1938 החלה לעבוד כמזכירת מחלקת כוח אדם של שירות הנוסעים של מסילת הברזל הדרום-מערבית, וביולי 1940 שובצה מרקוס לעבודה בעיר קישינב על ידי המפלגה הקומוניסטית.
בתחילת המלחמה חזרה לקייב ולאחר כיבוש העיר בידי הנאצים, הצטרפה למחתרת העירונית בקייב.
היא פעלה בזהות בדויה של בת נסיך גרוזיני בשם מרקוסידזה אשר נרצח על ידי הבולשביקים.
מרקוס קנתה את אמונם של הגרמנים, עבדה איתם, הסתובבה בחברתם, והעבירה את המידע שאספה לידי המחתרת.
מרקוס ארגנה פעולות חבלה והביאה לחיסולם של מספר קצינים גרמנים, ובעצמה חיסלה כמה ממחזריה הנאצים ביריות אקדח.
בפעם אחרת, במהלך מצעד, היא השליכה רימון מוסווה כזר פרחים לעבר שיירה של חיילים גרמנים.
ב-22 באוגוסט 1942 בפקודת הוועד העירוני חיסלה אדם בשם מירונוביץ, ולפי עדויות אחרות היה זה קצין גרמני בשם קארל שטוקרט, והשאירה בכיס המעיל שלו פתק בו חתמה בשמה: "טניה מרקוסידזה".
באותו יום הפליגה על סירה עם שני פעילי המחתרת לעיר אוסטר, שם הייתה אמורה לחבור לקבוצת פרטיזנים בשם "להגנת המולדת".
אך הגרמנים כבר ניהלו חיפושים אחריה, ובהמשך הצליחו לתפוס אותה.
הגרמנים עינו אותה באכזריות בסניף גסטפו בקייב, ברחוב ולדימירסקיה 33, הרביצו לה, אנסו אותה ותלשו את שערותיה.
על אף העינויים, היא לא מסרה את שמות חבריה למחתרת.
לבסוף, ב-29 בינואר 1943, הוצאה להורג בירייה.
במחתרת של קייב פעלו יהודים רבים ביניהם שמעון (סמיון) ברוז (Bruz), בוריס סונדק (Sondak), וגולדה איזרלביץ'.
טניה מרקוס הייתה אחת מיהודים אלו, אך בפרסומי המחתרת היא מופיעה בזהותה הבדויה ללא אזכור מוצאה היהודי.
לוח זיכרון בבית ספר קייב מס' 44. הלוח נהרס באביב 2016.
ב-21 בספטמבר 2016 הוענק לה יחד עם אנטולי שפירו התואר "גיבור אוקראינה, כוכב הזהב".
ב-1 בדצמבר 2009 הוקמה בבאבי יאר אנדרטה לזכרה.
בספטמבר 2011 הוצא בול דואר שהוקדש לה.
אולימפיאדת 1896 נערכה באתונה, יוון.
תחרויות הטניס נערכו בין ה-8 באפריל ל-11 באפריל.
נערכו תחרויות הגברים וזוגות גברים.
בתחרויות הזוגות היה ניתן להרכיב את הזוג מטניסאים ממדינות שונות.
בתחרות השתתפו 13 טניסאים מ-6 מדינות:
כל 13 הטניסאים שנרשמו לאולימפיאדה השתתפו בתחרות זו.
הטניסאים שהפסידו במשחק חצי הגמר זכו במדליית ארד.
התחרויות נערכו ב-11 באפריל בהשתתפות 4 זוגות בלבד.
במשחק הגמר ג'ון פיוס בולאנד () ופרידריך טראון () נפגשו עם הזוג היווני דיוניסוס קסדגליס ודמטריוס פטרוקוקינוס ( יוון) וניצחו אותם ב-3 מערכות (7:5, 6:4, 6:1).
במקום השלישי זכו אדווין פלק () וג'ורג' רוברטסון ().
בנוסף למדליית ארד זו, אדווין פלק זכה ב-2 מדליות זהב באתלטיקה.
אולימפיאדת 1920 נערכה באנטוורפן, בלגיה.
תחרויות הטניס נערכו בין ה-16 באוגוסט ל-24 באוגוסט במגרשי מועדון הטניס וההוקי של העיירה קוניך ליד אנטוורפן.
נערכו תחרויות הגברים, הנשים, זוגות גברים, זוגות נשים וזוגות מעורבות (סך הכל 5 מדליות זהב).
סוזן לנגלן מצרפת זכתה בשתי מדליות זהב.
מקס דקוז'י, שזכה במדליה כבר באולימפיאדת 1900 זכה בשתי מדליות נוספות.
בתחרות השתתפו 75 טניסאים (52 גברים ו-23 נשים) מ-14 מדינות:
בתחרות השתתפו 41 טניסאים מ-14 מדינות.
במשחק על המקום השלישי צ'ארלס וינסלו () ניצח את אוסוואלד טרנבול וזכה במדליית ארד.
בתחרות השתתפו 18 טניסאיות מ-7 מדינות.
במשחק על המקום השלישי קתלין מקיין-גודפרי () ניצחה את זיגריד פיק () בשתי מערוכת וזכתה במדליית ארד.
בתחרות השתתפו 44 טניסאים מ-11 מדינות.
במשחק הגמר אוסוואלד טרנבול ומקס ווסנם () ניצחו את איצ'ייה קומגאה וסאיצ'ירו קאשיו () ב-4 מערכות.
במשחק על מדליית ארד מקס דקוז'י ופייר אלברן () נפגשו עם פרנסואה בלנשי וז'ק בריניון () וזכו ב-4 מערכות.
בתחרות השתתפו 18 טניסאיות מ-5 מדינות.
במשחק הגמר קטלין מקיין וויניפרד מקנייר () ניצחו את ג'רלדין בימיש ודורותי הולמן () בשתי מערכות.
במשחק על מדליית ארד אליזבת ד'איין וסוזן לנגלן () זכו בניצחון טכני על הזוג הבלגי.
בתחרות השתתפו 32 טניסאים מ-7 מדינות.
במשחק הגמר סוזן לנגלן ומקס דקוז'י () ניצחו את קטלין מקיין ומקסוול ווסנם () בשתי מערכות.
במשחק על מדליית ארד מילדה סקרבקובה ולדיסלב ז'מלה () ניצחו את אמורי הנסן ואריק טגנר () בשתי מערכות.
אולימפיאדת 1992 נערכה בברצלונה, ספרד.
תחרויות הטניס נערכו בין ה-28 ביולי ל-8 באוגוסט, ובמסגרתם נערכו תחרויות הגברים, הנשים, זוגות גברים וזוגות נשים (סך הכל 4 מדליות זהב).
בתחרות השתתפו 177 ספורטאים (90 גברים ו-87 נשים) מ-48 מדינות.
גורן איוונישביץ' (), זכה במדליית ארד
גי פורז' (), הודח בסיבוב השני
אנדריי צ'רקסוב (), זכה במדליית ארד
עמוס מנסדורף (), לא השתתף
יאקב חלסק (), הודח בסיבוב השלישי
ז'ורדי ארזה (), זכה במדליית כסף
במשחק הגמר מארק רוסה משווייץ שלא היה מדורג ולא הגיע בקריירה שלו לשלב מתקדם של טורניר גראנד סלאם נפגש עם ז'ורדי ארזה מספרד וניצח ב-5 מערכות.
שטפי גראף (), מנצחת תחרות 1988, זכתה במדליית כסף
ארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו (), זכתה במדליית ארד
ג'ניפר קפריאטי (), זכתה בתחרות
מרי ג'ו פרנאנדס (), זכתה במדליית ארד
מנואלה מלייבה-פרנייר (), הודחה ברבע הגמר
נטלי טוזיאה (), הודחה בסיבוב השני
ז'ולי אלר (), הודחה בסיבוב השני
במשחק הגמר שטפי גראף מגרמניה, מנצחת תחרות 1988 נפגשה עם ג'ניפר קפריאטי מארצות הברית והפסידה ב-3 מערכות.
ג'ון פיצג'רלד וטוד וודברידג' (), הודחו בסיבוב השני
יאקב חלסק ומארק רוסה (), הודחו ברבע הגמר
ויין פריירה ופיט נורבל ( דרום אפריקה), זכו במדליית כסף
פול הארהאוס ומארק קוברמנס (), הודחו בסיבוב הראשון
בוריס בקר ומיכאל שטיך (), זכו בתחרות
חבייר פרנה וכריסטיאן מיניוסי (), זכו במדליית ארד
אומר קמפורזה ודייגו נרגיזו (), הודחו בסיבוב השני
במשחק הגמר בוריס בקר ומיכאל שטיך מגרמניה נפגשו עם ויין פריירה ופיט נורבל מדרום אפריקה וניצחו אותם ב-5 מערכות.
קונצ'יטה מרטינס וארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו (), זכו במדליית כסף
ג'יג'י פרנאנדס ומרי ג'ו פרנאנדס (), זכו בתחרות
יאנה נובוטנה ואנדראה סטרנדובה () הודחו ברבע הגמר
ליילה מסחי ונטליה זברבה, ( המשלחת המאוחדת), זכו במדליית ארד
רייצ'ל מקווילן וניקול פרוביס (), זכו במדליית ארד
מריאן דה סוורד ואלנה ריינך ( דרום אפריקה), הודחו ברבע הגמר
מרסדס פאס ופטריסיה טרביני (), הודחו ברבע הגמר
איזבל דמונז'ו ונטלי טוזיאה (), הודחו ברבע הגמר
במשחק הגמר ג'יג'י פרנאנדס ומרי ג'ו פרנאנדס מארצות הברית נפגשו עם קונצ'יטה מרטינס וארנצ'ה סנצ'ס ויקאריו מספרד וניצחו אותן ב-3 מערכות.
עמוס מנסדורף דורג במקום ה-14 בתחרות הגברים, אך לא השתתף בגלל פציעה.