tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא אף זכה לכינוי "יהודה איש קריות" בקרב אוהדי סוונסי, אך הסביר כי ההזדמנות לאמן בפרמייר ליג את הקבוצה בה החל את הקריירה האנגלית שלו הייתה טובה מדי כדי לסרב לה.
משחקו הראשון של מרטינס כמאמן ויגאן היה ב-15 באוגוסט 2009, והסתיים בניצחונה של הקבוצה 2-0 על אסטון וילה בחוץ, הפעם הראשונה בתולדות הקבוצה בפרמייר ליג היא הצליחה לנצח במחזור הבכורה.
העונה של ויגאן התאפיינה בחוסר יציבות.
בעונת סיימה הקבוצה באותו מקום בליגה, הפעם רק שלוש נקודות מעל לקו האדום.
במהלך העונה פגשה ויגאן את סוונסי במסגרת גביע הפוטבול ליג, ומרטינס התקבל באווירה עוינת, אך סיים את המשחק עם ניצחון 0–2. לאחר פתיחה מוצלחת לעונת , עונתו השלישית של מרטינס בקבוצה, חלה ירידה משמעותית ביכולתה והיא צברה רצף של שמונה הפסדים רצופים שמיקמו אותה בתחתית הטבלה.
בין החודשים אוגוסט 2011 לפברואר 2012 צברה הקבוצה ארבעה ניצחונות בלבד, מה שהוביל להערכות כי ירידת ליגה תהייה בלתי נמנעת עבורה.
לקראת סיום העונה חל שיפור קיצוני ביכולתה של הקבוצה, שהשיגה רצף תוצאות מוצלחות, ביניהן ניצחונות מרשימים על יריבות בכירות ובהן מנצ'סטר יונייטד, ליברפול, ארסנל וניוקאסל יונייטד.
ויגאן השיגה רצף של שבעה ניצחונות מתשעה משחקים, שהוביל אותה לסיים את העונה במקום ה-15, שבע נקודות מעל לקו האדום, וכן את תואר מאמן חודש אפריל 2012 בפרמייר ליג למרטינס.
בסיום העונה, על אף משא ומתן בין מרטינס לליברפול, הודיע מרטינס כי יישאר בתפקיד עונה נוספת.
בעונת שוב נלחמה ויגאן בתחתית הטבלה.
במהלך העונה נקנס מרטינס על ידי התאחדות הכדורגל האנגלית עקב הערות שהשמיע בתום הפסדה של ויגאן 4-0 למנצ'סטר יונייטד ב-15 בספטמבר 2012. מרטינס טען כי מנצ'סטר מקבלת יחס מועדף מהשופטים במגרשה הביתי.
במקביל למצבה הרעוע בתחתית הליגה, הצליחה הקבוצה להתקדם בשלבים בגביע ה-FA.
שיאה הקודם של הקבוצה במפעל היה העפלה לרבע הגמר, שיא שנופץ על ידי ויגאן של מרטינס בזכון ניצחון 0–3 בשלב זה על אברטון.
בשלב חצי הגמר פגשה ויגאן את מילוול, הנציגה היחידה של ליגת המשנה שנותרה בתחרות.
ויגאן גברה על מילוול 0–2 באצטדיון ומבלי, והבטיחה לעצמה ביקור נוסף באצטדיון לגמר הגביע, וכן את המקום בליגה האירופית בעונה הבאה, שכן לגמר העפילה איתה מנצ'סטר סיטי שלה כבר הובטח מקום בליגת האלופות בזכות מיקומה בליגה.
ב-11 במאי 2013 נפגשו הקבוצות באצטדיון ומבלי, עם יתרון ברור למנצ'סטר סיטי לפני המשחק.
ויגאן הצליחה לרשום את אחת מההפתעות הגדולות בהיסטוריה של גמר הגביע האנגלי, כשהשיגה את הניצחון בזכות שער בנגיחה בתוך תוספת הזמן של המשחק, וזכתה בגביע ה-FA הראשון בתולדותיה.
שלושה ימים בלבד לאחר הזכייה, נקבע כי ויגאן תרד לליגת המשנה, בעקבות תבוסת 1–4 לארסנל.
היא הייתה לקבוצה הראשונה בהיסטוריה של הכדורגל האנגלי שזוכה בגביע ויורדת ליגה באותה עונה.
ב-5 ביוני 2013, לאחר ארבע עונות כמאמן ויגאן, נותר מרטינס בפרמייר ליג כשחתם כמאמנה של אברטון לארבע עונות, תמורת חבילת פיצויים לוויגאן בשווי 1.5 מיליון ליש"ט.
מרטינס נבחר להוביל את המועדון במקומו של דייוויד מויס, שעזב את הקבוצה באותו שבוע לאחר 11 שנים על מנת להחליף את אלכס פרגוסון במנצ'סטר יונייטד.
בפתיחת עונת הבכורה שלו, עונת , היה מרטינס למאמן אברטון הראשון שנמנע מהפסד בששת משחקיו הראשונים בתפקיד.
הרצף נעצר משחק אחד בלבד אחר כך, כשאברטון הפסידה לפולהאם 2-1 בגביע הליגה.
מרטינס הוביל את אברטון לעונה מרשימה והישגית.
ב-12 באפריל 2014, בעקבות ניצחון החוץ 0–1 על סנדרלנד שהיה ניצחונה השביעי ברציפות, ניפצה אברטון את שיא הניצחונות הרצופים שלה, וכן את שיא הנקודות לעונה של הקבוצה, חמישה מחזורים לפני סיומה.
כשבוע אחר כך, בעקבות ניצחון 0–2 על מנצ'סטר יונייטד, היה מרטינס למאמן אברטון הראשון שמוביל אותה לניצחון כפול באותה עונה על מנצ'סטר יונייטד מאז עונת .
אברטון סיימה עונה מוצלחת במקום החמישי בטבלה, ועם סיום העונה חתם מרטינס על חוזה חדש בקבוצה לחמש עונות.
על אף ההישג הנאה בעונה החולפת, אברטון ומרטינס פתחו באופן חלש את עונת .
אברטון לא ניצחה בשלושת המחזורים הראשונים, והשיגה ניצחון אחד בלבד משבעת משחקי הליגה הראשונים שלה.
עד למרץ 2015, שיאו של המשבר ביכולת הקבוצה, היא רשמה ניצחון אחד בלבד מעשרת משחקיה האחרונים.
הפסד 0–2 לארסנל הציב אותה במקום ה-14 בליגה, רק שש נקודות מעל לקו האדום.
עד לסיום העונה הצליחה אברטון להתייצב ולסיים את העונה במקום ה-11. במקביל לליגה, השתתפה הקבוצה במשחקי הליגה האירופית.
היא הוגרלה לשלב הבתים של המפעל, שם סיימה בראש הבית במרחק נקודה מוולפסבורג הגרמנית.
היא הדיחה בקלות את יאנג בויס ברן בסיבוב הנוקאאוט הראשון עם ניצחון 7-2 בסיכום שני המשחקים.
בשמינית הגמר היא גברה במשחק הראשון 2-1 על דינמו קייב בבית, אך בגומלין הובסה 2–5 וסיימה את דרכה במפעל.
לאחר הפסד 3:1 ללסטר סיטי פוטר מרטינס מחזור אחד לסיום העונה.
ב-3 באוגוסט 2016 מונה מרטינס למאמנה של נבחרת בלגיה.
ב-9 בינואר 2023 מונה למאמנה של נבחרת פורטוגל.
ביוני 2009 נישא מרטינס לבת זוגו, בת' תומפסון הסקוטית, אותה הכיר בשנת 2002, כששיחק בקבוצת מאת'רוול.
לבני הזוג ילדה משותפת בשם לואלה.
במקביל לעיסוקיו כמאמן, משמש מרטינס כפרשן ספורט.
הוא העניק פרשנות מהאולפן עבור רשת ESPN בסיקורי המונדיאלים ב-2010 וב-2014, וכן במשחקי גביע הקונפדרציות 2013. הוא היה אורח קבוע בתוכנית המסקרת את הליגה הספרדית ברשת סקיי ספורטס, ורשם מספר הופעות כפרשן אורח בתוכנית המרכזית של רשת BBC לסיקור משחקי הפרמייר ליג.
רוברטו סביאנו (באיטלקית: Roberto Saviano; נהגה ; נולד בנאפולי, 22 בספטמבר 1979) הוא עיתונאי חוקר וסופר המתמחה בכתיבה על עולם הפשע המאורגן והסחר בסמים.
רב-המכר הבינלאומי הראשון שלו, גומורה, שם שעשה שימוש בדמיון הפונטי של המילים "עמורה" ו"קאמורה", עסק בקאמורה - המאפיה של נאפולי, היקף פעילותה הכלכלית ואכזריותה.
הספר תורגם למעלה מ-50 שפות, ובעברית קיבל את השם "קאמורה - המאפיה של נאפולי".
על הספר מבוססים הסרט וסדרת הטלוויזיה "גומורה" שיצר סטפאנו סולימה.
רב המכר הבינלאומי השני שלו הוא הספר "אפסאפסאפס" העוסק בתעשיית ייצור ושיווק הקוקאין בעולם וארגוני הפשע סביבה, גם על ספר זה מבוססת סדרת טלוויזיה של סולימה, "זירו זירו זירו".
מאז 2006 חי סביאנו תחת אבטחה של משטרת איטליה, לאחר שהתקבלו איומים על חייו מצד אנשי קבוצת (קלאן) קאמורה שחשף בספרו.
נכון ל-2020 סביאנו עודנו מסתובב עם 7 מאבטחים, 2 מכוניות משוריינות וחי בעיקר בתחנות משטרה ובבתי מלון אותם הוא מחליף כל כמה ימים.
הוא כותב עבור עיתונים נחשבים רבים ברחבי העולם, בהם בארצות הברית: הוושינגטון פוסט, הניו יורק טיימס, ניוזוויק וטיים.
בגרמניה: די צייט ודר שפיגל.
קאמורה - המאפיה של נאפולי, ראה אור בעברית בהוצאת אריה ניר-מודן, עמורה
היופי והתופת: רשימות 2004–2009, ראה אור בעברית בתרגומה של דליה עמית, בהוצאת אריה ניר (2011)
אפס אפס אפס: איך הקוקאין מנהל את העולם, ראה אור בעברית בתרגומו של מונה גודאר, בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר (2014)
כנופיית הילדים: על עבריינות הנוער ובליטתו בפעילות המאפיה בתפקידים זוטרים ואף כמנהלי שכונות.
הוצאת מודן (2020) ותרגום של יערית טאובר.
אני עדיין חי,רומן גרפי באיור אסף חנוכה, 2025
רוברטו פרוצו (באיטלקית: Roberto Pruzzo; נולד ב-1 באפריל 1955) הוא כדורגלן ומאמן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ.
פרוצו החל את הקריירה בגנואה, אך ממנה עבר לקבוצה בה שיחק לאורך רוב הקריירה, ועמה הוא מזוהה, רומא.
במדיה של רומא זכה פרוצו באליפות איטליה ובארבעה גביעים, וכן זכה שלוש פעמים בתואר מלך השערים של הסרייה א'.
פרוצו רשם שש הופעות במדי נבחרת איטליה, ונכלל בסגלה לטורניר יורו 1980.
פרוצו החל את דרכו במחלקת הנוער של גנואה.
בעונת עלה לראשונה לסגל הקבוצה הבוגרת בסרייה א', ואת הופעת הבכורה שלו ערך ב-2 בדצמבר 1973, במשחק מול צ'זנה שהסתיים בשוויון 1-1. עונת הבכורה של פרוצו לא רמזה על יכולות הכיבוש שגילה בהמשך הקריירה, והסתיימה עם 19 הופעות וללא שער ליגה.
גנואה סיימה את העונה במקום ה-16, וירדה לסרייה ב'.
עונה אחר כך, בליגת המשנה, כבר היה פרוצו לחלק משמעותי מהתקפת הקבוצה, וכבש 12 שערי ליגה ב-33 הופעות.
בעונת סיימה גנואה במקום הראשון בליגת המשנה, וחזרה לליגה הבכירה לאחר שתי עונות היעדרות.
פרוצו היה מהגורמים המשמעותיים בהעפלת הקבוצה, עם 18 שערי ליגה שזיכו אותו בתואר מלך השערים של הסרייה ב'.
פרוצו המשיך להפגין יכולת טובה גם בליגה הבכירה.
הוא כבש את שער הבכורה שלו בסרייה א' מול קבוצתו לעתיד רומא ב-3 באוקטובר 1976 (שוויון 2-2 בסיום), בדרך ל-18 שערי ליגה גם בעונה זו.
לאחר עונה נוספת בגנואה, ובסך הכול חמש עונות בהן כבש 57 שערי ליגה ב-143 הופעות, עבר פרוצו לרומא, והפך באופן מידי לשחקן הרכב חשוב בהתקפת הקבוצה.
בעונתו השנייה במועדון הגיע לרומא המאמן נילס לידהולם, ויחד איתו זכה פרוצו לראשונה בקריירה בגביע האיטלקי.
פרוצו פתח בהרכב קבוצתו לגמר, בו גברה רומא בדו-קרב בעיטות עונשין על טורינו לאחר שוויון 0-0 בסיום ההארכה.
עונת הייתה מוצלחת עבור פרוצו הן ברמה הקבוצתית והן ברמה האישית.
רומא שחזרה את זכייתה בגביע מהעונה החולפת, שוב לאחר ניצחון בגמר על טורינו, ובליגה סיימה כסגנית האלופה, שתי נקודות בלבד פחות מהראשונה יובנטוס.
פרוצו עצמו, עם 18 שערי ליגה, סיים כמלך השערים של הסרייה א'.
פרוצו הוסיף להיות המוציא לפועל העיקרי של רומא, ועונה אחר כך שמר על תואר מלך שערי הליגה עם 15 שערים.
בעונת זכה פרוצו, בפעם היחידה בקריירה שלו, באליפות איטליה.
פרוצו הוביל את טבלת הכובשים של רומא גם בעונה זו, עם 12 שערים, וסייע לה להקדים את יובנטוס בארבע נקודות בראש הטבלה.
הזכייה בתואר האליפות זיכתה את רומא במקום בגביע אירופה לאלופות עונה אחר כך.
פרוצו בלט מאוד במדי רומא, וסיים כסגן מלך השערים של הטורניר כולו עם חמישה.
בשלב חצי הגמר, מול דנדי יונייטד, הפסידה רומא 2-0 במשחק הראשון בחוץ, אך בגומלין הצליחה לנצח 3-0 ולהעפיל.
פרוצו כבש את שני שעריה של רומא במחצית הראשונה, בדרך לניצחון.
פרוצו עלה בהרכב למשחק הגמר מול ליברפול.
שלוש דקות למחצית, כשליברפול ביתרון של 1-0, כבש פרוצו בנגיחה קשתית לפינה הרחוקה של ברוס גרובלאר, והשווה ל-1-1. הוא הוחלף עשרים דקות מפתיחת המחצית השנייה, והתוצאה אותה קבע נשמרה עד לסיום ההארכה.
בדו-קרב הפנדלים גברה ליברפול על רומא 4-2. באותה עונה סיימה רומא כסגנית האלופה, שתי נקודות פחות מיובנטוס, וזכתה פעם נוספת בגביע האיטלקי, לאחר ניצחון במפגש גמר כפול על הלאס ורונה.
בעונת , תחת המאמן סוון-יוראן אריקסון, קבע פרוצו שיא קריירה אישי, עם 19 שערי ליגה ב-24 הופעות.
היכולת המרשימה של פרוצו הובילה אותו לזכייה שלישית בקריירה בתואר מלך שערי הסרייה א', ואף סייעה לקבוצתו לזכות בגביע האיטלקי, הרביעי בקריירה של פרוצו ברומא.
באותה עונה כבש פרוצו חמישה שערים במשחק אחד, בניצחונה של רומא 5-1 על אבלינו.
השיא נשמר למשך 27 שנים, עד ששוחזר על ידי מירוסלב קלוזה במדי לאציו, ועד היום לא שוחזר ההישג על ידי כדורגלן איטלקי.
עם זאת, לאחר אותה עונה איבד פרוצו את המקום הקבוע בהרכב, והישגיו פחתו בהתאם.
בשתי העונות הבאות רשם פרוצו שלושים הופעות במצטבר, בהן כבש חמישה שערים בלבד.
בסיום עונת , לאחר עשר עונות וחמישה תארים במדי רומא, סיים פרוצו את דרכו בקבוצה.
הוא נחשב לאחד מגדולי חלוציה בכל הזמנים, לאחר שערך מעל ל-300 הופעות רשמיות במדי הקבוצה, וכבש 138 שערים.
בליגה כבש פרוצו 106 שערים, והוביל את טבלת הכובשים של רומא עד לעונת , אז נעקף על ידי פרנצ'סקו טוטי.
לקראת עונת חזר פרוצו לשתף פעולה עם אריקסון, כשחתם בפיורנטינה, אותה אימן השוודי.
במדי פיורנטינה היה פרוצו שחקן משלים בלבד, ורשם 13 הופעות ליגה, מתוכן שש בלבד בהרכב, ולא כבש.
ב-30 ביוני 1989 שיחק פרוצו את משחקו האחרון בקריירה.
פיורנטינה ורומא סיימו במאזן זהה במקום השביעי בטבלה, ונערך ביניהן משחק מכריע על הכרטיס לגביע אופ"א.
פיורנטינה גברה על רומא משער של פרוצו, לאחר בישול של רוברטו באג'ו, וכך חתם פרוצו את הקריירה, בגיל 34, בשער מול הקבוצה עמה הוא מזוהה יותר מכל.
על אף קריירת מועדונים ענפה ומוצלחת, לא זכה פרוצו לעדנה רבה בנבחרת איטליה.
הופעתו הראשונה נערכה ב-23 בספטמבר 1978 תחת המאמן אנצו ביארזוט, כשעלה כמחליף במחצית משחק הידידות מול , שהסתיים בניצחונה של איטליה 1-0. על אף שלא רשם הופעות נוספות בשנתיים שלאחר מכן, הוא זומן על ידי ביארזוט לסגל איטליה לקראת יורו 1980 הביתי, אותו סיימה איטליה במקום הרביעי.
פרוצו לא שותף כלל בארבע הופעותיה של הנבחרת בטורניר.
פרוצו שב לשחק בנבחרת ורשם הופעה שנייה רק ב-1981. באותה שנה רשם את שתי ההופעות הרשמיות היחידות שלו בנבחרת, במסגרת מוקדמות מונדיאל 1982. כארבעה חודשים לפני טורניר הגמר, רשם פרוצו את הופעתו השישית והאחרונה במדי איטליה.
פרוצו החל את קריירת האימון בעונת , בקבוצת אספריה ויארג'ו מהליגה הרביעית באיטליה.
עונה אחר כך עבר לאמן בטראמו מאותה הליגה, והוביל אותה למקום החמישי ולפלייאוף ההעפלה לליגה השלישית, בו הודחה כבר בחצי הגמר.
עונה אחר כך אימן פרוצו את אלסנדריה, שחזרה באותה עונה לליגה השלישית לאחר שנתיים.
הקבוצה הייתה נתונה בסבכים ניהוליים קשים, והתקשתה לתפקד גם על הדשא תחת פרוצו.
בעקבות הישגיה הדלים של הקבוצה עד לחודשי החורף, פוטר פרוצו והוחלף במאמן ממחלקת הנוער של הקבוצה.
לפני הישורת האחרונה של העונה הוחזר פרוצו לתפקידו, אך לא הצליח להציל את הקבוצה שסיימה אחרונה בטבלה וירדה חזרה לליגה הרביעית.
לקראת עונת התמנה פרוצו למאמן קבוצת פלרמו מהסרייה ב'.
פרוצו מונה לתפקיד על ידי הבעלים פרנקו סנסי, אך מכירת הקבוצה לידיו של מאוריציו זמפריני הושלמה ימים ספורים לאחר מינויו של פרוצו, ועם השלמת העסקה הוחלף פרוצו לאחר חמישה ימים בלבד בתפקיד.
ב-2004, לאחר שנתיים מחוץ למגרשים, היה פרוצו לעוזר מאמן בקבוצת פוג'ה במשך שתי עונות.
ב-2008 חזר פרוצו להיות מאמן ראשי, כשהיה למאמנה של סנטובוצ'י מהליגה הרביעית למשך עונה אחת.
בעונת חזר פרוצו למועדון נעוריו גנואה, והיה למאמן נוער במועדון למשך עונה אחת.
בעונת התמנה פרוצו לתפקיד המנהל המקצועי של סאבונה.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה העפילה סאבונה לליגה השלישית, ועונה אחר כך החמיצה את ההעפלה לסרייה ב', כשהודחה בחצי גמר הפלייאוף.
רוברטו מוסי (; נולד ב-25 באוגוסט 1963 במאסה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת המגן הימני.
מוסי שיחק באיטליה לאורך כל הקריירה, והגיע להישגים במדיהן של פארמה, מילאן וטורינו.
הוא ייצג את נבחרת איטליה בטורנירי מונדיאל 1994 (שם העפילה לגמר) ויורו 1996, ובסך הכול ערך במדיה 11 הופעות.
מוסי החל את הקריירה בקבוצת הנוער של מאסזה, במדיה עלה לקבוצה הבוגרת בליגה החמישית בעונת .
הוא השתלב בהרכב במהרה, וסייע לקבוצתו להעפיל לליגה הרביעית כבר בעונה השנייה שלו במדיה, בה רשם 28 הופעות ליגה.
באוקטובר 1984, כחודשיים לאחר שפתח את עונתו הרביעית בקבוצה והשנייה בליגה הרביעית, נרכש מוסי על ידי פארמה, ששיחקה אז בסרייה ב'.
מוסי ערך 16 הופעות ליגה בעונת הבכורה שלו בקבוצה, שהסתיימה בירידה לליגה השלישית.
בעונת , תחת המאמן אריגו סאקי, שותף מוסי בכל משחקי הליגה של פארמה וסייע לה להעפיל בחזרה לסרייה ב' מהמקום הראשון.
הוא השלים עונה שנייה ברציפות בה שותף במלוא המשחקים תחת סאקי, ובסך הכול ערך 88 הופעות ליגה במדי פארמה בשלוש עונות.
לקראת עונת , עם מעברו של סאקי לתפקיד מאמן מילאן, החתים המאמן את מוסי בקבוצתו החדשה והעניק לו הזדמנות ראשונה בסרייה א'.
כבר בעונת הבכורה שלו בליגה הבכירה זכה מוסי באליפות הראשונה בקריירה, כשערך 11 הופעות ליגה.
עם פתיחת העונה הבאה שותף מוסי כמחליף לדקות ספורות בניצחונה של מילאן 3-1 על סמפדוריה בסופר קאפ האיטלקי, וכן היה שותף לזכייתה של מילאן בגביע אירופה לאלופות, לאחר ניצחון 4-0 במשחק הגמר על סטיאווה בוקרשט.
מוסי ישב על הספסל ולא שותף במשחק הגמר.
בליגה ערך מוסי 19 הופעות במהלך אותה העונה.
לאחר שתי עונות במילאן, ומשהתקשה למצוא את מקומו בהרכב הקבוצה, עבר מוסי לטורינו מליגת המשנה.
כבר בעונת הבכורה שלו במועדון היה מוסי לשחקן הרכב משמעותי בקבוצה, עם 34 הופעות ליגה.
הוא אף הוסיף שני שערי ליגה, שהיו לשערי הליגה הראשונים בקריירה שלו.
טורינו סיימה את העונה כאלופת ליגת המשנה, ועלתה לליגה הבכירה.
עונה אחר כך בסרייה א', המשיכה טורינו את התקדמותה וסיימה את העונה במקום החמישי המוביל לאירופה, וכן זכתה בגביע מיטרופה, אך מוסי לא שותף במשחק הגמר בו גברה טורינו 2-1 על פיזה בהארכה, והוגבל ל-18 משחקי ליגה בלבד באותה העונה.
בעונת הגיע מוסי עם קבוצתו למקום השלישי בטבלה, תוך שהוא עורך 25 הופעות ליגה וכובש שער אחד.
בנוסף, העפיל עם טורינו עד לגמר גביע אופ"א, בו פגשה קבוצתו את אייאקס.
מוסי עלה בהרכב לצמד משחקי הגמר, שהסתיימו בשוויון 2-2 בבית ושוויון 0-0 בחוץ, מה שהעניק את התואר לאייאקס עקב חוק שערי חוץ.
בעונת התרחקה טורינו ממאבקי הצמרת כשסיימה תשיעית בטבלה, אך זכתה באותה עונה בקופה איטליה לאחר שגברה בגמר על רומא בזכות חוק שערי חוץ, לאחר שוויון 5-5 בסיכום שני המשחקים (3-0 לטורינו בבית, 5-2 לרומא בחוץ).
מוסי עלה בהרכב קבוצתו לצמד משחקי הגמר.
לאחר עונה אחת נוספת, חמישית במספר, סיים מוסי את דרכו בטורינו עם 129 הופעות ליגה, בהן כבש חמישה שערים.
לקראת עונת חזר מוסי לקדנציה שנייה בפארמה, שם זכה להצלחה גדולה, תחילה תחת נביו סקלה ובהמשך תחת קרלו אנצ'לוטי.
כבר בעונת הבכורה המחודשת שלו בקבוצה, סיים עמה מוסי במקום השלישי בליגה תוך שהוא עורך 28 הופעות ליגה, וזכה עמה בגביע אופ"א לאחר ניצחון בגמר כפול על יובנטוס.
במשחק הראשון בבית, בו ניצחה פארמה 1-0, עלה מוסי כמחליף כבר לאחר תשע דקות במקומו של אנטוניו בנאריבו שנפצע.
בגומלין, שהסתיים בשוויון 1-1 שהספיק לזכייתה של פארמה, עלה מוסי מהספסל במחצית, שוב במקומו של בנאריבו.
מוסי זכה למעמד של שחקן הרכב בשתי העונות הבאות, וסיים עם פארמה במקום השני בליגה בעונת .
לאחר עונה זו הלכו ומעטו דקות המשחק של מוסי, אך הוא המשיך לקחת חלק ברוטציה בקבוצה.
בעונת הפרישה של מוסי, עונת הוסיפה פארמה זכייה נוספת בגביע אופ"א.
הפעם מוסי נותר על הספסל ולא שותף בניצחונה של פארמה 3-0 במשחק הגמר על אולימפיק מרסיי.
בנוסף, זכתה הקבוצה בגביע האיטלקי לאחר ניצחון על פיורנטינה עקב חוק שערי חוץ בתום שני משחקי גמר שהסתיימו בשוויון.
מוסי שולב כמחליף בשני המשחקים.
בתום העונה פרש ממשחק פעיל בגיל 36.
הקריירה הבינלאומית של מוסי בנבחרת איטליה התנהלה כולה תחת המאמן אריגו סאקי, שטרם מינויו למאמן הנבחרת החתים את מוסי בפארמה ולאחר מכן במילאן.
סאקי העלה את מוסי בהרכב הפותח להופעת בכורה ב-13 באוקטובר 1993, בניצחונה הביתי של איטליה 3-1 על במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994. את הופעתו השנייה ערך במשחק ידידות מול לקראת טורניר הגמר שמונה חודשים אחר כך.
על אף חוסר ניסיונו הבינלאומי של מוסי, שכלל שתי הופעות בלבד, הוא זומן על ידי סאקי לסגל איטליה לקראת מונדיאל 1994 בארצות הברית.
מוסי לא שולב כלל במהלך שלב הבתים, ממנו העפילה איטליה דרך המקום השלישי בלבד.
את הופעת הבכורה שלו בטורניר ערך בשלב שמינית הגמר, כשפתח בהרכב איטליה מול .
שתי דקות לסיום ההתמודדות, בישל מוסי לרוברטו באג'ו את שער השוויון של איטליה שקבע 1-1, ובהארכה השלים באג'ו צמד שקבע 2-1 לאיטלקים, שהמשיכו לרבע הגמר.
מוסי לא שותף בניצחונה של איטליה 2-1 על ברבע הגמר, אך שב להרכב בניצחון 2-1 על בחצי הגמר, ושמר על מקומו בהרכב גם למשחק הגמר מול .
לאחר 35 דקות במשחק הגמר נפצע מוסי ונאלץ לצאת בחילוף מוקדם.
איטליה נוצחה בסיום בדו-קרב בעיטות עונשין.
מוסי לא נטל חלק משמעותי במוקדמות יורו 1996, בו ערך שתי הופעות בלבד.
הוא צבר שלוש הופעות בינלאומיות בלבד בתוך שנתיים, אך על אף זאת זומן על ידי סאקי לסגל איטליה לקראת יורו 1996 באנגליה.
מוסי פתח ושיחק לאורך כל שלושת משחקיה של איטליה בשלב הבתים, בהם גברה 2-1 על , נוצחה באותה תוצאה על ידי ונפרדה בשוויון 0-0 עם .
איטליה סיימה את הבית במקום השלישי בלבד, והודחה מהמשך הטורניר.
סיום דרכו של סאקי לאחר הטורניר סיים גם את דרכו של מוסי בנבחרת, עם 11 הופעות וללא שערים.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםמאסזההליגה האיטלקית החמישית220280הליגה האיטלקית הרביעית28050פארמהסרייה ב'160הליגה האיטלקית השלישית340סרייה ב'380מילאןסרייה א'110190טורינוסרייה ב'342סרייה א'180251292230פארמהסרייה א'280322280200170סך הכול בקריירה4557
רוברטו חוסה רוסאלס אלטווה (בספרדית: Roberto José Rosales Altuve; נולד ב-20 בנובמבר 1988) הוא כדורגלן ונצואלי המשחק בעמדת המגן הימני.
רוסאלס התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של קראקס.
ב-30 במאי 2007 רוסאלס חתם לשנתיים בגנט הבלגית.
ב-14 ביולי 2007 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 0-4 נגד קליפטונוויל במסגרת גביע האינטרטוטו.
ב-30 ביולי 2010 חתם בטוונטה ההולנדית.
ב-29 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בטוונטה בניצחון 0-4 נגד אוטרכט.
ב-7 בדצמבר 2010 הבקיע בתיקו 3-3 נגד טוטנהאם הוטספר במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות והפך לכדורגלן הראשון מוונצואלה שמקביע במפעל.
ב-9 ביולי 2014 חתם ל-3 שנים במאלגה מהלה ליגה.
ב-23 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 נגד אתלטיק בילבאו.
עם ירידת הליגה של מלאגה בסיום עונת 2017/2018 הושאל רוסאלס לאספניול לשנה אחת.
ב-24 ביולי 2019, רוסאלס חתם בלגנס לשנתיים עם אופציה נוספת.
ב-8 באוגוסט 2023 רוסאלס חתם ברסיפה מליגת העל הברזילאית.
ב-28 במרץ 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ונצואלה בניצחון 0-5 נגד .
רוסאלס השתתף עם הנבחרת בקופה אמריקה בשנים: 2011, 2015 ו-2016. נכון לאוקטובר 2016 לרוסאלס יש 68 הופעות במדי הנבחרת והוא מדורג תשיעי ברשימת שיאן ההופעות של הנבחרת בכל הזמנים.
רוברטו סוריאנו (באיטלקית: Roberto Soriano; נולד ב-8 בפברואר 1991 בדרמשטאדט שבגרמניה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת סלרניטנה מהסרייה א'.
הוא האח הצעיר של אליה סוריאנו.
הוא החל לשחק במחלקת הנוער של באיירן מינכן, ובחודש פברואר 2009 עבר למחלקת הנוער של סמפדוריה מהסרייה א'.
הוא ישב על ספסל הקבוצה שלוש פעמים בעונת , אך לא שיחק.
בחודש יוני 2010 הושאל סוריאנו לאמפולי מהסרייה ב' לעונה אחת.
ב-15 באוגוסט ערך סוריאנו את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-75 בניצחון 1–4 על רג'אנה במסגרת הסיבוב השני של הגביע האיטלקי.
ב-22 באוגוסט ערך סוריאנו את הופעת הבכורה שלו בליגה, כששיחק 63 דקות בניצחון 2–3 על פרוזינונה במסגרת המחזור הראשון.
ב-11 בדצמבר הבקיע סוריאנו את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-79 בהפסד 2–3 לפורטוגרוארו במסגרת המחזור ה-19 בליגה.
ב-16 באפריל 2011 הבקיע סוריאנו את שערו השני במועדון, שער בדקה ה-29 בניצחון 1–2 על אטאלנטה במסגרת המחזור ה-36 בליגה.
בסך הכל ערך סוריאנו 27 הופעות ליגה בתקופת ההשאלה, בהן הבקיע שני שערים.
לקראת עונת חזר סוריאנו לסמפדוריה, שבינתיים ירדה לסרייה ב'.
ב-5 באוקטובר 2011 ערך סוריאנו את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בדקה ה-81 בתיקו 1-1 נגד הלאס ורונה במסגרת המחזור השמיני בליגה.
ב-26 במאי 2012 הבקיע סוריאנו את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-20 בהפסד 1–2 וארזה במסגרת המחזור ה-42 והאחרון בליגה.
סוריאנו ערך 16 הופעות ליגה והבקיע שער אחד, וסמפדוריה סיימה את העונה במקום השישי, והצליחה להעפיל בחזרה לסרייה א' דרך משחקי הפלייאוף.
ב-26 באוגוסט 2012 ערך סוריאנו את הופעת הבכורה שלו בסרייה א', כשנכנס כמחליף בדקה ה-76 בניצחון 0–1 על מילאן במסגרת המחזור הראשון בליגה.
הוא ערך 24 הופעות ליגה בעונת , אותה סיימה סמפדוריה במקום ה-14.
החל מעונת , לאחר שביסס את מעמדו בשתי העונות הקודמות, היה סוריאנו לשחקן מפתח בהרכב של סמפדוריה.
ב-24 בנובמבר 2013 הבקיע סוריאנו את שער הבכורה שלו בסרייה א', שער בדקה ה-67 בתיקו 1-1 נגד לאציו במסגרת המחזור ה-13 בליגה.
ב-23 במרץ 2014 הבקיע סוריאנו צמד שערים בניצחון 0–5 על הלאס ורונה במסגרת המחזור ה-29 בליגה.
ב-31 באוגוסט 2015 חתם סוריאנו בנאפולי מהסרייה א', ששילמה עבורו 13.5 מיליון אירו והעבירה לסמפדוריה את חואן קאמילו סונייגה, אך העסקה פוצצה מכיוון שהמסמכים לא הוגשו למנהלת הליגה לפני הדדליין, וסוריאנו נשאר לשחק בסמפדוריה.
הוא ערך 37 הופעות ליגה בעונת , בהן הבקיע שמונה שערים.
ב-2 באוגוסט 2016 חתם סוריאנו על חוזה ל-5 שנים בוויאריאל מליגת העל הספרדית, ששילמה עבורו 14 מיליון אירו.
ב-17 באוגוסט ערך סוריאנו את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 1–2 למונקו במשחק הראשון של פלייאוף ההעפלה לליגת האלופות לעונת 2016/2017. ויאריאל לא הצליחה להעפיל לטורניר, לאחר שהפסידה 1–3 בסיכום שני המשחקים, ונשרה לליגה האירופית.
ב-20 באוגוסט ערך סוריאנו את הופעת הבכורה שלו בליגה, כששיחק 90 דקות בתיקו 1-1 נגד גרנדה במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-16 באוקטובר הבקיע סוריאנו את שעריו הראשונים במועדון, צמד שערים בניצחון 0–5 על סלטה ויגו במסגרת המחזור השמיני בליגה.
ב-17 באוגוסט 2018 הושאל סוריאנו לעונה אחת לטורינו עם אופציית רכישה.
ב-19 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 0–1 לרומא.
סוריאנו ערך 11 הופעתו ליגה והופעת אחת בגביע במדי הקבוצה.
ב-4 בינואר 2019 הושאל סוריאנו לבולוניה עד לסוף העונה.
ב-12 בינואר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 0–2 ליובנטוס בגביע.
ב-10 במרץ כבש את שערו הראשון בניצחון 0–2 על קליארי.
עד תום ההשאלה כבש 2 שערים ב-17 הופעות ליגה.
ב-25 ביוני חתם באופן קבוע בבולוניה.
ב-20 באוגוסט 2024 חתם סוריאנו בסלרניטנה.
ב-16 בנובמבר 2014 ערך סוריאנו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-28 בתיקו 1-1 נגד נבחרת קרואטיה במסגרת מוקדמות יורו 2016. הוא ערך 4 הופעות בטורניר המוקדמות, ו-4 הופעות נוספות במשחקי ידידות בשנת 2015.
רוברטו לאנדרו צ'ן רודריגס (בספרדית: Roberto Leandro Chen Rodríguez; נולד ב-24 במאי 1994) הוא כדורגלן פנמי ממוצא סיני המשחק בסן מיגליטו בעמדת הבלם.
צ'ן התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של סן פרנסיסקו המקומית וכבר בגיל 17 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת.
ב-3 באוגוסט 2013 חתם במאלגה מליגת העל הספרדית תמורת 500 אלף דולר.
שבועיים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 לולנסיה.
ב-17 בינואר 2014 הושאל לזולטה ורכם מליגת העל הבלגית עד לסיום העונה.
בוורכם רשם רק שני משחקים ובסיום העונה חזר למאלגה.
ב-22 באוגוסט 2015 הושאל ללינאנסה.
בינואר חזר לסן פרנסיסקו אחרי שלוש שנים באירופה.
ב-27 ביולי 2016 חתם באגילס דוראדס מליגת העל הקולומביאנית.
ב-31 בינואר 2017 חזר לפנמה וחתם באראבה אונידו.
ב-1 בינואר 2018 הושאל לאלחואלנסה מליגת העל של קוסטה ריקה עד לסיום העונה.
ב-10 בספטמבר 2021, צ'ן חתם בדפורטיבו פאס.
צ'ן שיחק בצעירותו בכל הנבחרות הצעירות של פנמה.
ב-3 בספטמבר 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 2-0 ל.
ב-10 בספטמבר 2013 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד .
צ'ן השתתף עם הנבחרת פעמיים בגביע הזהב בשנים 2013 ו-2017.
רוברטו אלפרדו "אל נגרו" פונטנרוסה (בספרדית: Roberto Alfredo el Negro Fontanarrosa; 26 בנובמבר 1944 – 19 ביולי 2007) היה מאייר ארגנטינאי, אמן קומיקס וסופר.
בזכות הקריירה הפורייה שלו היה פונטנרוסה לאחד מאמני הקומיקס המוערכים ביותר בארצו ולסופר נחשב.
דמויות קומיקס מפורסמות שיצר הן אינודורו פריירה הגאוצ'ו ובוגי השמנוני - רוצח שכיר.
פונטנרוסה נולד בעיר רוסאריו, בפרובינציה סנטה פה, בה חי ועבד כל חייו.
היה ידוע בכינוי החיבה "הכושי".
"אנשים אומרים שאני לכל היותר סופר קומי, וזה נכון.
לא אכפת לי יותר מדי איך אנשים מגדירים אותי ככותב.
אני לא רוצה להיות חתן פרס נובל.
אסתפק בכך שיאמרו לי 'התפקעתי מצחוק מהספר שלך.'"פונטנרוסה החל את הקריירה שלו בכתיבת ואיור רצועות קומיקס, ומאוחר יותר החל לכתוב סיפורים קצרים, במיוחד על כדורגל.
הרצועות המוכרות ביותר שלו הן "אינודורו פריירה", שגיבורן הוא גאוצ'ו וכלבו המדבר "מנדיאטה", והרוצח בוגי השמנוני אשר נוצר כפרודיה על הארי המזוהם.
רצועות הקומיקס שלו פורסמו בכתבי עת שונים באמריקה הלטינית, בין השאר ב"קלרין" הארגנטינאי, "אל טיאמפו" הקולומביאני, "לה רפובליקה" האורוגוואי, "פרוססו" המקסיקני.
רצועות הקומיקס יצאו לאור גם בכמה ספרי אסופות.
תוך כדי קריירת הקומיקס שלו, פונטנרוסה פרסם גם שלושה רומנים ושבעה ספרי סיפורים קצרים, עתירים הן בהומור מעודן והן בהומור בוטה.
ב-1977 יצרה איתו קשר הלהקה הארגנטינאית המפורסמת " Les Luthiers" (להקת מוזיקה והומור), אשר רצו לשתף איתו פעולה בכתיבת תסריט לסרט בכיכובם של ששת חברי הקבוצה.
הסרט אמנם לא יצא לפועל, אך בזכות יוזמה זו פונטנרוסה הפך ליוצר שותף של הלהקה, כתב בדיחות ומצבים קומיים עבורם, ותרם לרוב המופעים שלהם מ-1979 ואילך.
פונטנרוסה היה תסריטאי-שותף בסרט האנימציה "פיירו", ועיצב את כל דמויותיו.
הסרט יצא לאקרנים בנובמבר 2007, זמן קצר אחרי מותו של פונטנרוסה.
ב-26 באפריל 2006 הסנאט הארגנטינאי העניק לו את תואר הכבוד על שם דומינגו פאוסטינו סרמיינטו לכבוד הקריירה שלו ועבור תרומתו לתרבות הארגנטינאית.
ב-2003 הוא אובחן כחולה בטרשת אמיוטרופית צידית (הידועה גם כמחלת לו גריג) והוגבל לכיסא גלגלים.
הוא המשיך לעבוד, ואף השתתף בישיבות הקונגרס הבינלאומי השלישי לשפה הספרדית בשנת 2004, שם נשא הרצאה הומוריסטית הרצאה על מילות טאבו ואת נאום הסיכום.
ב-18 בינואר 2007 הודיע פונטנרוסה כי לא ימשיך לאייר את רצועות הקומיקס שלו כיוון שאיבד שליטה מלאה על ידו, אך אמר כי ימשיך לכתוב את התסריטים עבור הדמויות שלו.
ב-19 ביולי 2007 סבל פונטנרוסה מכשל נשימתי ונלקח לבית חולים.
הוא נפטר שם שעה לאחר הגעתו.
במסע ההלוויה שלו ובטקס ההלוויה למחרת היום השתתפו אלפי אזרחים, מפשוטי העם ועד סופרים, שחקנים ונציגי הרשויות הפוליטיות.
מסע ההלוויה עצר ליד אצטדיון חיגנטה דה ארוז'יטו (ביתה של רוסאריו סנטרל, קבוצה אשר פונטנרוסה היה המעריץ המוכר ביותר שלה) ולאחר מכן המשיך צפונה לבית הקברות "פארקה דה לה אתרנידד" בו נקבר פונטנרוסה.
סוכנויות החדשות ועיתוני המדינה הקדישו טורים מיוחדים למורשתו של פונטנרוסה ולטקס ההלוויה.
הממשלה הלאומית הכריזה יום אבל לאומי היום על התרבות הלאומית, ורשויות העיר רוסאריו הורו על הורדת הדגלים לחצי התורן.
רוברטו שטראוס (בספרדית: Roberto Strauss; נולד ב-24 ביוני 1952) הוא שחיין מקסיקני-יהודי לשעבר, אלוף המכביה השמינית (1969), אלוף ושיאן מקסיקו שייצג את מדינתו במשחקים האולימפיים (מינכן 1972).
בתחרויות השחייה של המכביה השמינית שנערכו בבריכת השחייה "גלי גיל" ברמת גן לעיני אלפי צופים, בסוף יולי 1969, זכה שטראוס בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:58.0 דקות, לפני סרג'יו ויצמן שקבע שיא ברזיל חדש של 18:13.3 דקות ולי צ'סנאו מארצות הברית (18:28.2 דקות).
מדליית ארד, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:31.0 דקות, אחרי משה גרטל מישראל (4:30.3 דקות) ודייוויד סולומון מארצות הברית (4:30.4 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:08.2 דקות.
במשחקי מרכז אמריקה והקריביים שנערכו בפנמה סיטי שבפנמה בשנת 1970 זכה שטראוס ב-6 מדליות, 1 זהב, 3 כסף ו-2 ארד.
מדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
מדליות כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:03.0 דקות, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:22.1 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:47.8 דקות.
מדליות ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.8 שניות ובמשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:20.3 דקות.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בסנטיאגו דה קאלי, קולומביה באוגוסט 1971 סיים שטראוס במקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:43.7 דקות.
באולימפיאדת מינכן (1972) סיים שטראוס במקום 41 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 56.78 שניות, במקום 38 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:03.57 דקות ופעמיים במקום 12, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:43.46 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:08.39 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שישי במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 17:35.4 דקות ולא הצליח להגן על תוארו.
רוברטו מקסימיליאנו פריירה (בספרדית: Roberto Maximiliano Pereyra; נולד ב-7 בינואר 1991) הוא כדורגלן ארגנטינאי, המשחק בעמדת הקשר בא.א.ק.
פריירה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ריבר פלייט, בה זכה לכינוי "אל טוקומאנו" בזכות עיר הולדתו טוקומאן.
ב-16 במאי 2009, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–4 להורקאן.
בעונת , הפך לשחקן הרכב בקבוצה כאשר רשם 27 הופעות בליגה.
ב-30 באוגוסט 2011, פריירה חתם לחמש שנים באודינזה מהסרייה א'.
ב-28 בינואר 2012, פריירה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–2 ליובנטוס.
ב-29 באפריל 2012, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 ללאציו.
ב-25 ביולי 2014 הושאל ליובנטוס עד לסיום העונה עם אופציה לרכישה בסיום העונה תמורת 14 מיליון אירו.
ב-30 באוגוסט 2014, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד קייבו ורונה.
ב-23 ביוני 2015 הודיעה יובנטוס על מימוש האופציה על פריירה, וחתם בקבוצה לארבע שנים.
ב-19 באוגוסט 2016, פריירה חתם לחמש שנים בווטפורד.
ב-27 באוגוסט, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–3 לארסנל, בו גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
ב-28 בספטמבר 2020 חזר פריירה לאודינזה וחתם לשלוש שנים.
פריירה השתתף עם נבחרת הנוער בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20. ב-11 באוקטובר 2014, פריירה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בהפסד 0–2 ל.
ב-11 באוקטובר 2018, פריירה כבש את שערו הבינלאומי הראשון בניצחון 0–4 נגד .
פריירה השתתף עם הנבחרת בקופה אמריקה 2015 וקופה אמריקה 2019.
רוברטו קוסאק (בספרדית: Roberto Kozak; 14 במאי 1942 – 4 בספטמבר 2015) היה דיפלומט ארגנטינאי והומניסט ממוצא אוקראיני, הידוע במיוחד במאמציו להצלת אנשים מבתי הכלא ומכוחות המוות של הדיקטטורה הצבאית הצ'יליאנית.
קוסאק קיבל את מסדר ברנרדו או'היגינס בדרגת "הצלב הגדול", העיטור הגדול ביותר בצ'ילה לאזרחים שאינם צ'יליאנים.
הוא מכונה 'שינדלר של אמריקה הלטינית' על סיועו לאסירים פוליטיים לאחר ההפיכה הצ'יליאנית בשנת 1973.
רוברטו סוליס הוא שודד אמריקאי, רוצח מורשע ומשורר.
יש לו יותר מ-30 כינויים כולל פאנצ'ו אגילה, שם עט ששימש אותו בכלא בעת שכתב שירה.
סוליס ריצה 17 שנות מאסר בגין רצח מאבטח במהלך שוד בשנת 1969. הוא שוחרר על-תנאי בשנת 1992. לאחר שחרורו פגש את הת'ר טולצ'יף, צעירה בת 21, שהועסקה בחברת האבטחה לומיס בלאס וגאס, בעידודו.
באוקטובר 1993, בעקבות הוראותיו של סוליס, נסעה טולצ'יף ברכב משוריין שהכיל 2.5 מיליון דולר.
לאחר מכן השניים נמלטו ונולד להם ילד.
טולצ'יף הסגירה את עצמה בספטמבר 2005, אך סוליס עדיין במנוסה.
רוברטו צ'רו (בספרדית: Roberto Cherro; 23 בפברואר 1907 – 11 באוקטובר 1965) היה כדורגלן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת החלוץ.
הוא שיחק את הקריירה הרשמית שלו במועדון בוקה ג'וניורס שם היה שיאן הכובשים בכל הזמנים, עד ששיאו נשבר על ידי מרטין פלרמו בשנת 2010.
צ'רו נולד בשכונת באראג'אס, בואנוס איירס שבארגנטינה ובצעירותו שיחק במועדון ספורטיבו באראג'אס.
בשנת 1924 כשהוא בן 17 התקבל לסגל המקצועי ובשנה שלאחר מכן עבר לפרו קאריל אואסטה, מועדון שהיה אחד הטובים בארגנטינה באותה תקופה.
צ'רו לא שיחק שם זמן רב משום שקיבל הצעה מבוקה ג'וניורס עמה זכה בליגה הארגנטינאית כבר בעונתו הראשונה.
באותה עונה הוא גם סיים כמלך שערי הליגה והצליח לחזור על הישג זה גם בשנים 1928 ו-1930.
בוקה ג'וניורס בנתה בסוף שנות ה-20 קבוצה שתשלוט בכדורגל הארגנטינאי בעשור הבא.
בנוסף לצ'רו, שיחקו בה גם שחקנים גדולים אחרים של אותה תקופה כמו פדרו אריקו סוארס, פרנסיסקו וראז'ו, דומינגו טראסקוני ולודוביקו בידוגליו.
בסך הכל זכה עמה ב-5 תוארי אליפות כשהאחרונה מביניהן בשנת 1935, ושלוש שנים לאחר מכן פרש ממשחק פעיל בגיל 31. צ'רו כבש במדיה 221 שערי ליגה והיה מלך השערים שלה בכל הזמנים עד שנת 2010, אז שיאו נשבר על ידי מרטין פלרמו.
צ'רו ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת ארגנטינה ב-16 בדצמבר 1926 נגד בוליביה, משחק אותו ניצחו 0–5 כשהוא כובש שני שערים.
באולימפיאדת 1928 היה שותף לזכייתה במדליית כסף אולימפית לאחר שהפסידו בגמר ליריבה המרה אורוגוואי.
צ'רו זכה עמה בקופה אמריקה 1929 בו כבש שער אחד בניצחון 1–4 על פרגוואי.
שנה לאחר מכן היה מועמד על ידי מאמן ארגנטינה, פרנסיסקו אולזר, להשתתף במונדיאל 1930. הארגנטינאים הציגו טורניר טוב והגיעו לגמר בו הפסידו 4–2 למארחת אורוגוואי.
צ'רו מצידו שותף רק במשחק אחד, הניצחון 0–1 על צרפת בשלב הבתים.
צ'רו וארגנטינה השיגו נקמה על אורוגוואי ב-5 בפברואר 1933 כשהם מנצחים אותם 1–4 ואת כל ארבעת השערים הוא כבש.
הוא זכה עמה פעם נוספת בקופה אמריקה ב-1937 וסיים את הקריירה הלאומית עם 16 הופעות ו-13 שערים.
רוברטו מאטה היה אחד הציירים הידועים ביותר של צ'ילה ודמות מכוננת באקספרסיוניזם מופשט וסוריאליסטי באמנות של המאה ה-20.
מאטה היה ממוצא ספרדי, באסקי וצרפתי הוא נולד בסנטיאגו, למד אדריכלות ועיצוב פנים ב-Pontificia Universidad Católica de Chile שבסנטיאגו, וסיים את לימודיו ב-1935. לאחר מכן נסע לפנמה והשלים רישומים סוריאליסטיים של רבים מהמאפיינים הגאוגרפיים שראה.
הוא הגיע לראשונה לאירופה כששירת בצי הסוחר לאחר שסיים את לימודיו.
מסעותיו באירופה ובארצות הברית הביאו אותו לפגוש אמנים כמו ארשיל גורקי, רנה מגריט, סלבדור דאלי, אנדרה ברטון ולה קורבוזיה.
ברטון הוא זה שסיפק את המניע העיקרי לכיוונו של הצ'יליאני באמנות, עודד את עבודתו והכיר לו את החברים המובילים בתנועה הסוריאליסטית של פריז.
מאטה הפיק איורים ומאמרים עבור כתבי עת סוריאליסטיים כמו Minotaure.
בתקופה זו הוא הכיר את יצירתם של אמנים אירופאים בולטים רבים, כמו פבלו פיקאסו ומרסל דושאן.
הפריחה האמיתית הראשונה של אמנותו של מאטה עצמו הגיעה ב-1938, כאשר עבר לציור שמן שבזכותו הוא ידוע בעיקר.
תקופה זו חלה במקביל להגירתו לארצות הברית, שם התגורר עד 1948. ציוריו המוקדמים, כמו "פלישת הלילה", נותנים אינדיקציה לעבודה שבה ימשיך, עם דפוסי אור מפוזרים וקווים מודגשים על רקע חסר תכונה.
זו גם התקופה של סדרת "אינסקייפ", וה"מורפולוגיות הפסיכולוגיות" הקשורות זו לזו.
קלוד סרנושי כתב, "שאיפתו המרכזית של מאטה לייצג ולעורר את נפש האדם בצורה ויזואלית סוננה דרך כתביו של פרויד וההשקפה הפסיכואנליטית של הנפש כמרחב תלת־ממדי: 'אינסקייפ'." לפי החיבור על מאטה ב-Crosscurrents of Modernism הצורות המעוררות של ה-inscapes "הן אנלוגיות חזותיות לנפשו של האמן".
במהלך שנות ה-40 וה-50, המצב המטריד של הפוליטיקה העולמית מצא ביטוי ביצירתו של מאטה, כאשר הבדים נעשים עסוקים בדימויים של מכונות חשמליות ודמויות במצוקה.
הוספת החימר לציוריו של מאטה בתחילת שנות ה-60 העניקה מימד נוסף לעיוותים.
באמנותו מאטה יוצר ממדים חדשים בשילוב של צורות חיים אורגניות וקוסמיות (ביומורפיזם).
הוא היה אחד האמנים הראשונים שעשו את הקפיצה המופשטת הזו.
קשריו של מאטה עם התנועה הסוריאליסטית של ברטון נותקו בעקבות מחלוקת פרטית בנוגע לארשיל גורקי ומשפחתו.
מאטה הואשם בכך שגרם בעקיפין להתאבדותו של גורקי (בתגובה ליחסיו של מאטה עם אשתו של הצייר הארמני-אמריקאי).
הדבר הוביל לגירוש שלו מהקבוצה, אבל בשלב זה, שמו של מאטה עצמו הפך לידוע ברבים.
הוא חילק את חייו בין אירופה לדרום אמריקה במהלך שנות ה-50 וה-60, תוך שהוא משלב בהצלחה את הפוליטי והחצי-מופשט בציורים סוריאליסטיים אפיים.
מאטה האמין שאמנות ושירתו יכולים לשנות חיים, והיה מעורב מאוד בתנועות החברתיות של שנות ה-60 וה-70.
הוא היה תומך נלהב של ממשלתו הסוציאליסטית של הנשיא סלבדור איינדה בצ'ילה.
ציור קיר בגודל 4X24 מטר שלו בשם "המטרה הראשונה של העם הצ'יליאני", כוסה בצבע על ידי המשטר הצבאי של אוגוסטו פינושה לאחר הפלתו האלימה של סלבדור אלנדה בשנת 1973
בשנת 2005 נחשף ציור הקיר על ידי פקידים מקומיים.
בשנת 2008 שוחזר ציור הקיר לחלוטין והוא מוצג היום בסנטיאגו בבית העירייה לה גרניה.
במהלך חייו עבד מאטה עם סוגים רבים ושונים של מדיה, כולל קרמיקה, צילום והפקת וידאו.
מאטה היה נשוי פעמיים: אשתו הראשונה הייתה פטרישיה מאטה אקאורן (לבית אוקונל), אמריקאית, ואשתו השנייה הייתה גרמנה פרארי.
בנו גורדון מאטה-קלארק היה אמן ידוע.
מאטה מת באיטליה ב-23 בנובמבר 2002, אחד עשר ימים לאחר יום הולדתו ה-91.
רוברטו (בטו) סוארס סיברה (בפורטוגזית: Roberto ("Beto") Suarez Seabra; נולד ב-15 ביולי 1976) הוא שחקן כדורמים ברזילאי.
סיברה החל לשחק כדורמים בגיל 10, בהשפעת בן-דודו שהיה שחקן כדורמים.
הוא זומן לראשונה לשחק בנבחרת ברזיל בכדורמים בשנת 1995, עוד לפני שהגיע לגיל בוגרים, בשל פציעה של שחקן אחר.
הוא ייצג את הנבחרת שלוש פעמים ברציפות במסגרת המשחקים הפאן-אמריקאיים (1999, 2003 ו-2007) וזכה עם נבחרתו פעמיים במדליית הכסף.
סיברה למד תואר ראשון בפרסום ובאקטואריה ותואר שני בסטטיסטיקה באוניברסיטה הפדרלית של ריו דה ז'ניירו.
רוברטו פלייטס (; 25 במאי 1932 – 3 במרץ 2024) היה כדורגלן ומאמן באורוגוואי שאימן את נבחרת אורוגוואי וכמה מועדונים מאורוגוואי.
הוא היה למאמן הראשון מתוך ארבעה מאמנים שזכו גם בקופה אמריקה וגם בקופה ליברטדורס, יחד עם פרנסיסקו מאטורנה, אוסקר טבארס וצ'יצ'ה.
נולד ב-25 במאי 1932, פליטאס שיחק כבלם במועדון ליברפול ממונטווידאו.
לאחר פרישתו ממשחק, החל פלייטס קריירה כמאמן ראשי.
הוא זכה בקופה אמריקה 1987 כמאמן נבחרת אורוגוואי, וזכה ב-1992 באליפות בפריימרה של אורוגוואי, בגביע ליברטדורס 1988 ובגביע הבין יבשתי 1988 כמאמן ראשי של נסיונל.
בנוסף הוא זכה בפרס מאמן השנה בדרום אמריקה בשנת 1988.
רוברטו פורטה (בספרדית: Roberto Porta; 7 ביוני 1913 – 2 בינואר 1984) היה כדורגלן ומאמן אורוגוואי-איטלקי, ששיחק בעמדת החלוץ.
פורטה תחילה שיחק עבור נבחרת איטליה והיה חלק מהסגל שזכה בגביע מרכז אירופה בשנים 1935–1933, אולם ערך במדיה משחק אחד בלבד.
לאחר מכן עבר לנבחרת אורוגוואי בזכות שתי הזהויות שהיו לו, וכבש במדיה 14 שערים בסך הכל.
פורטה זכה עימה בקופה אמריקה 1942 בו כבש חמישה שערים לאורכו.
רוברטו קרלוס פרננדס טורו (בספרדית: Roberto Carlos Fernández Toro; נולד ב-12 ביולי 1999) הוא כדורגלן בוליביאני המשחק בעמדת הקשר באקרון טוליאטי.
פרננדס התחיל את הקריירה שלו בדפורטיבו בלומינג.
ב-26 במרץ 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הליגה נגד ד'ה סטרונגסט.
ב-11 במרץ 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה נגד אותה יריבה.
בקיץ חתם בקולטרול לאונסה מהליגה הספרדית השלישית בכדורגל.
בקיץ פרננדס חזר לבוליביה וחתם בבוליבר.
ב-13 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה וכעבור 4 ימים הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה במשחק נגד קבוצת נעוריו, דפורטיבו בלומינג.
ב-8 ביולי 2023 הושאל לבלטיקה קלינינגרד מליגת העל הרוסית עד לסיום העונה.
בצעירותו, פרננדס שיחק בנבחרת הנוער של בוליביה.
ב-26 במרץ 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק ידידות נגד .
ב-14 באוקטובר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
פרננדס השתתף שלוש פעמים עם הנבחרת בקופה אמריקה.
רוברטו פורס וסס (בספרדית וקטלאנית: Roberto Forés Veses; נולד ב-1970) הוא מנצח ספרדי מוולנסיה.
הוא מנצח החל מ-2012 על התזמורת הלאומית באוברן בצרפת והוא מנצח אורח ראשי של התזמורת הקאמרית האנגלית.
פורס וסס נולד ב-1970 בוולנסיה.
הוא למד ניצוח באקדמיה מוזיקלה של פסקארה ובאקדמיה על שם סיבליוס בהלסינקי, שם הוסמך לניצוח בהדרכתו של ליף סגרסטאם ושל מורים אורחים: יורמה פאנולה, יוקה-פקה סאראסטה, האנו לינטו מיקו פרנק ואצו אלמילה.
בשנת 2006, בתחרות הניצוח של אורבייטו (איטליה) זכה פה אחד בפרס מיוחד של חבר השופטים.
ב-2007 זכה פורס וסס בפרס השלישי בתחרות "יבגני סבטלנוב" בלוקסמבורג.
בקריירה שלו הוא שיתף פעולה עם תיאטרון הבולשוי, תאטרו רג'ו די טורינו, בית האופרה של ניס, התזמורת הלאומית של מונפלייה, התזמורת סינפוניקה די מילאנו על שם ג'וזפה ורדי, התזמורת הפילהרמונית של האג והתזמורת הסימפונית הרוסית החדשה.
את הופעת הבכורה שלו בניצוח האופרה הוא ערך ב-2008 בתיאטרון רג'יו בטורינו, עם "סלומה" מאת ריכרד שטראוס ושיקוי האהבה מאת גאטנו דוניצטי ובבולשוי עם מקבת מאת ורדי.
הוא השתתף בבכורה העולמית של "המלכה עם שיער הזהב" של בריאן ריצ'רד ארל בפסטיבל סטרזה.
בשנת 2020 ניצח פורס וסס על הסרסואלה "דוניה פרנסיסקיטה" מאת אמדאו ביבס בתבית האופרה של לוזאן עם התזמורת הקאמרית של לוזאן.
מאז 2012 פורס וסס הוא המנהל המוזיקלי והאמנותי של התזמורת הלאומית ד'אוברן .
עם תזמורת זו הוא סייר ביפן - עם נגנת הנבל נאוקו יושינו ובברזיל.
פורס וסס משתף פעולה עם בתי ההקלטות Aparté ו-Warner Classics.
בשנים 2016–2017 הופיע עם התזמורת הלאומית ד'אוברן בפסטיבל דה לה פול ז'ורנה בנאנט, באינווליד בפריז, בפסטיבל ברליוז, בפסטיבל המוזיקה Chaise-Dieu, באמריקה הלטינית, ארצות הברית ויפן.
רוברטו פיקו (באיטלקית: Roberto Fico; נולד ב-10 באוקטובר 1974) הוא פוליטיקאי איטלקי וחבר תנועת חמשת הכוכבים.
הוא כיהן כיו"ר ועדת הפיקוח של RAI בין השנים 2013 ל-2018 וכנשיא בית הנבחרים האיטלקי בין השנים 2018 ל-2022.
פיקו נולד בנאפולי ב-1974 למשפחה מהמעמד הבינוני.
הוא למד לימודי תקשורת ב והשתתף במסגרת תוכנית ארסמוס בלימודים באוניברסיטת הלסינקי.
הוא סיים את לימודיו ב-2001 עם תזה על הזהות החברתית והלשונית של המוזיקה הנפוליטנית.
אחרי האוניברסיטה הוא עבד בכמה משרדי עיתונות, במלון, כמפעיל טיולים, כמוקדן טלפוני, כעובד באטליז וכיבואן קטן של בדים ממרוקו.
ב-18 ביולי 2005 הוא ייסד את אחד מארבעים מפגשי "ידידי בפה גרילו" בנאפולי, שהובילו להקמת תנועת חמשת הכוכבים.
ב-2010 הוא התמודד על תפקיד נשיא מחוז קמפניה, אך קיבל רק 1.35% מהקולות בבחירות.
ב-2011 הוא היה מועמד ה-M5S לראשות עיריית נאפולי, וקיבל רק 1.38% מהקולות ולא עבר את הסיבוב הראשון.
בדצמבר 2012 הגיע פיקו למקום הראשון, עם 228 העדפות שהושגו באינטרנט, בבחירות המקדימות לפרלמנט של ה-M5S, וכך הוא הפך למועמד למקום הראשון ברשימת M5S של מחוז הבחירה קמפניה 1. במהלך הבחירות הפרלמנטריות באיטליה ב-2013 הוא נבחר לפרלמנט האיטלקי ה-17.
ב-6 ביוני 2013 הוא נבחר ליו"ר ועדת הפיקוח של RAI.
פיקו ויתר על הקצבה והרכב שהגיעו לו מתוקף התפקיד.
הוא גם הציג טיוטת חוק על RAI, כאשר אחת הנקודות שהייתה בו, התוכנית לשקיפות תאגידית, התמזגה ברפורמת RAI שאושרה ב-2015 על ידי הפרלמנט.
בעקבות יישום תוכנית זו, החברה נאלצה לפרסם את שכרם של מנהלים בכירים ונתונים נוספים.
במרץ 2018 נבחר פיקו מחדש במחוז הבחירה נאפולי עם 57.6% מהקולות.
ב-24 במרץ 2018 נבחר פיקו לכהן כנשיא בית הנבחרים, בתמיכת מפלגתו, ובתמיכת הליגה הצפונית, פורצה איטליה והאחים של איטליה.
ב-23 באפריל 2018, לאחר כישלונה של נשיאת הסנאט, , להביא להקמת ממשלה תוך תיאום בין ה-M5S לקואליציית המרכז-ימין, הוא קיבל מנדט מהנשיא סרג'ו מטרלה לנסות ליישב את הסוגיות השנויות במחלוקת בין תנועת חמשת הכוכבים למפלגה הדמוקרטית, על מנת להקים ממשלה.
שנתו הראשונה כנשיא בית הנבחרים התאפיינה בהתנגדות עזה למדיניות שקידם שר הפנים מתאו סלביני, במיוחד בנושאי הגירה וביטחון.
פיקו הצהיר לעיתים קרובות שהוא בעד הרחבת הזכות לנישואין ואימוץ על ידי זוגות חד מיניים.
הוא גם תומך בהמתת חסד לחולים סופניים ובדין הקרקע, שהוא זכותו של כל מי שנולד בשטחה של מדינה לקבל אזרחות.
הוא נחשב למנהיג הפלג השמאלי של תנועת חמשת הכוכבים, לעיתים קרובות באופוזיציה ללואיג'י די מאיו.
שנהביתמחוז בחירהמפלגהקולותתוצאה2013בית הנבחריםקמפניהM5S– נבחר2018בית הנבחריםנאפוליM5S61,819 נבחר
הבחירות הכלליות 2018 (נאפולי)מועמדמפלגהקולות%רוברטו פיקותנועת חמשת הכוכבים61,81957.6מרתה סקיפונהקואליציית מרכז-ימין21,65120.2דניאלה יאקוניסקואליציית מרכז-שמאל15,77914.7אחרים8,1207.5סך הכל107,369100.0
רוברטו פרננדס חאאן (בספרדית: Roberto Fernández Jaén; נולד ב-3 ביולי 2002) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ באספניול.
פרננדס נולד בפואנטה חניל שבאנדלוסיה.
הוא שיחק בקבוצות הנוער של פואנטה חניל, קורדובה, סביליה ומאלגה.
ב-16 באוגוסט 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של מאלגה בליגה הספרדית השנייה מול מיראנדס, וב-22 באוגוסט 2021 כבש את שער הבכורה שלו בקריירה המקצוענית, בתיקו 2–2 מול איביזה.
ב-22 ביולי 2022 הושאל לברצלונה ב' לשנה אחת, וסייע לה לעלות ליגה בתום העונה.
לאחר שחזר מההשאלה, הוא הפך לשחקן הרכב במאלגה.
ב-9 ביולי 2024 עבר לראשונה בקריירה לחו"ל וחתם על חוזה לחמש שנים בבראגה מהליגה הפורטוגלית הבכירה.
הוא כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה ב-15 באוגוסט 2024 במסגרת הליגה האירופית.
ב-14 בינואר 2025 הושאל לאספניול מהליגה הספרדית עד לסוף העונה.
ב-27 ביוני 2025 חתם על חוזה קבוע לשש שנים באספניול.
רוג'ר בייקון היה נזיר פרנציסקני, מלומד סכולסטי ופילוסוף אנגלי.
בייקון, שהושפע מאבן אל-היית'ם, היה מהראשונים לערוך ניסויים ולבחון את תוצאותיהם בצורה אמפירית, גם כשתוצאותיהם סתרו את תחזיותיו של אריסטו.
לפיכך הוא נחשב לאחד מחלוצי השיטה המדעית המודרנית.
בייקון נולד ליד אילצ'סטר בסאמרסט למשפחה אנגלו-נורמנית אמידה.
בתקופת מלכותו הסוערת של הנרי השלישי, רכושם נלקח מהם וכמה מחברי המשפחה הוגלו.
רוג'ר בייקון למד באוניברסיטת אוקספורד, הרצה על אריסטו ומאוחר יותר נהיה לנזיר פרנציסקני ופרופסור באוקספורד.
הוא כנראה נעשה לנזיר ב-1233, ואז עבר לצרפת כדי ללמוד באוניברסיטה של פריז, אז מרכז החיים האינטלקטואליים באירופה.
שני מסדרי הנזירים הגדולים, הפרנציסקנים והדומיניקנים, עדיין לא היו מיוסדים שם, ורק עתה החלו לקחת חלק חשוב בדיון התאולוגי.
אלכסנדר מהלס הנהיג את הפרנציסקנים, ואילו בראש הדומיניקנים עמדו אלברטוס מגנוס ותומאס אקווינס.
היכולות של בייקון הוכרו תוך זמן קצר, והוא נהנה מחברתם של אנשים חשובים כאדם דה מריסקו ורוברט גרוסטסט, בישוף לינקולן.
בנוסף להוראה ולמחקר באוניברסיטה, הוא גם ערך ותיאר ניסויים שונים.
ההכשרה המדעית שבייקון רכש, בעיקר מספרי הדרכה ערבים, גרמה לו להבין את החסרונות בשיח האקדמי הקיים.
אריסטו היה ידוע רק דרך תרגומים גרועים ללטינית (שליטה ביוונית הייתה נדירה במערב עד הרנסאנס), וכך גם המקרא.
מדע הפיזיקה לא נלמד ונחקר על ידי ניסויים בדרך האריסטוטלית, אלא על ידי ויכוחים תוך התבססות על המסורת הסכולסטית.
בייקון נטש את הפלפול הסכולסטי, ופנה ללמוד שפות ולערוך ניסויים.
המורה היחיד שהעריך היה המתמטיקאי פייר איש מריקור.
הניגוד בין חוסר ההכרה בו לבין הפרסום לו זכו הדוקטורים מהאוניברסיטה הרגיזה מאוד את בייקון.
בספריו יצא בתקיפות כנגד אלכסנדר האלנסיס ואלברטוס מגנוס, מראשי הפרנציסקנים, שלמדו לטענתו את אריסטו רק מיד שנייה.
בייקון פגש את הקרדינל גי דה פולקואה, שהתעניין ברעיונות שלו וביקש ממנו לפרסם חיבור מקיף.
בייקון, שהוגבל על ידי החוק הפרנציסקני האוסר לפרסם חיבורים מחוץ למסדר ללא אישור מיוחד, התמהמה בתחילה.
קרדינל זה הפך לאפיפיור קלמנט הרביעי, והוא זירז את בייקון להתעלם מהאיסור ולכתוב את הספר בחשאי.
בייקון עשה זאת ושלח את החיבור, ה"אופוס מאיוס" , לאפיפיור ב-1267. לאחר מכן הוא שלח לו את ה"אופוס מינוס", סיכום של הרעיונות העיקריים מהחיבור הראשון.
ב-1268, הוא שלח את חיבורו השלישי, ה"אופוס טרטיום", לאפיפיור, שמת באותה שנה.
בייקון כבר לא היה מקורב לרשויות, ונאסר למעשה בידי המסדר הפרנציסקני בפעם השנייה ב-1278, מכיוון שניסוייו בתחום האלכימיה הערבית גרמו לכך שיואשם בכישוף.
הוא נותר במאסר לעשר שנים, עד שהתערבותו של אציל אנגלי הביאה לשחרורו.
בכתביו, בייקון קורא לרפורמה בלימודים התאולוגיים.
יש לשים פחות דגש על חילוקים פילוסופיים מינוריים כמו בסכולסטיקה, והברית החדשה עצמה צריכה להיות בלב הדיון.
על התאולוגים ללמוד את השפות שבהן נכתבה במקור ,יוונית ועברית.
הוא עצמו היה בקיא בכמה שפות, והצטער על הטעויות שנפלו בכתבי הקודש ובכתביהם של הפילוסופים היווניים בשל תרגומים ופירושים מוטעים.
מעבר לכך, הוא טען כי תאולוגים צריכים ללמוד את כל המדעים באופן מפורט, וכי יש להוסיף אותם למערכת הלימודים האוניברסיטאית הרגילה.
הוא דחה את ההליכה העיוורת אחר הסמכויות העתיקות, גם בתאולוגיה וגם במדע.
ספרו אופוס מאיוס (Opus majus) עוסק במתמטיקה ובאופטיקה, באלכימיה ובייצור אבק שרפה, מיקום וגודל גרמי השמים, והוא חוזה המצאות מאוחרות כמו המיקרוסקופ, הטלסקופ, משקפיים, מכונות מעופפות וספינות קיטור.
בייקון למד גם אסטרולוגיה והאמין כי לגרמי השמים יש השפעה על גורלם של בני האדם.
הוא גם כתב ביקורת על הלוח היוליאני שאז עדיין היה בשימוש.
הוא גילה לראשונה את קשת הצבעים בתוך כוס מים, מאות שנים לפני שאייזק ניוטון גילה כי ניתן לפזר ולאחד מחדש אור לבן על ידי עדשה.
הוא הכיר היטב את התובנות הפילוסופיות והמדעיות של העולם הערבי, שבאותו זמן היה התרבות המתקדמת ביותר.
הוא היה תומך נלהב של השיטה הניסויית לרכישת מידע על העולם.
הוא התכוון לפרסם אנציקלופדיה מפורטת, אך רק חלקים שלה הופיעו.
רוג'ר גילברט בניסטר (Roger Gilbert Bannister; 23 במרץ 1929 - 4 במרץ 2018), היה אתלט בריטי הידוע בעיקר כאדם הראשון שרץ מרחק של מייל אחד בפחות מארבע דקות.
לאחר הישג מפורסם זה, פרש מאתלטיקה כדי להקדיש עצמו ללימודי רפואה והיה לנוירולוג.
רוג'ר בניסטר נולד בהארו שבמידלסקס למשפחה בת מעמד הפועלים.
בילדותו היה נחוש להצטיין בלימודיו כדי שיוכל ללמוד רפואה ואכן זכה במלגה ללימודים באוקספורד.
עיסוקו באתלטיקה בשנותיו הראשונות היה על בסיס חובבני ונשען יותר על כישרון מאשר על השקעה.
גם בשנים המאוחרות יותר, כשכבר היה רץ ברמה עולמית והתאמן יותר ברצינות, עדיין התאפיין כרץ שהסתפק בקילומטרז' נמוך של אימונים ביחס ליריביו.
לקראת אולימפיאדת לונדון (1948) כבר יצא שמעו ככישרון עולה בריצה למרחקים בינוניים, והוא נתבקש להתחרות, אולם העדיף שלא לעשות כן, בהעדיפו להמשיך להתאמן ולקבוע יעד אולימפי רחוק יותר - אולימפיאדת הלסינקי (1952).
בארבע השנים שבתווך שיפר בהדרגה את שיאו למרחק האולימפי (1,500 מטרים, או "המייל המטרי") כמו גם למרחק הבריטי המסורתי של מייל אחד (כ-1,609 מטרים).
כגודל ציפיותיו מהלסינקי כך הייתה גם גודל האכזבה שלו וממנו, כשסיים לבסוף במקום הרביעי בלבד במרוץ ה-1,500 מטרים, ללא מדליה אולימפית.
הממסד הספורטיבי הבריטי לא הסתפק בשיא הלאומי שקבע במרוץ והאשים את שיטות האימון הלא מספקות שלו בכישלונו.
בניסטר עצמו שקל לפרוש, אך לבסוף החליט במקום זאת להתרכז במטרה חדשה: שבירת המחסום ה"עגול" של 4 דקות למייל.
בשנים שלאחר משחקי הלסינקי המשיך בניסטר להתאמן מעט במקביל ללימודי הרפואה והסתפק באימון יומי בן 45 דקות בלבד.
לקראת קיץ 1954 החל להתקרב למטרתו, אולם בניסטר לא היה היחיד שרדף אחרי מחסום ארבע הדקות: הרץ האוסטרלי ג'ון לאנדי (לימים מושל מדינת ויקטוריה), ניסה גם הוא את כוחו באותה משימה באותה העת.
בניסטר היה מודע לכך שמרוצו אינו נגד השעון בלבד, אלא גם נגד היריב מהצד השני של העולם.
ב-6 במאי 1954 השתתף בניסטר במרוץ באוקספורד לעיני 3,000 צופים, בניסיון להקדים את לאנדי לאבן הדרך הנכספת.
המרוץ שודר בשידור חי ברדיו הממלכתי הבריטי ושני רצים בריטים נבחרו מראש לסייע לו לקבוע קצב מהיר וכדי להוביל המרוץ עד שלביו האחרונים.
ה"קוצבים" עשו את חלקם, כשהצליחו למשוך את בניסטר לקצב מהיר וגם לסיים בעצמם את המרוץ (שאם לא כן, הייתה הטקטיקה נחשבת לבלתי ספורטיבית).
גם בניסטר לא אכזב וסיים בזמן שיא של 3:59.4 דקות.
בסוף המירוץ אמר: "אנו רצים, לא משום שאנו חושבים שזה מועיל לנו, אלא משום שאנו נהנים מכך ומשום שאיננו יכולים להימנע מכך.
ככל שהחברה וסביבת העבודה מגבילות יותר, כך גם נחוץ יותר למצוא פורקן לאותה הכמיהה אל החופש.
איש אינו יכול לומר 'אסור לך לרוץ מהר יותר, או לקפוץ גבוה יותר'.
שיאו ההיסטורי החזיק מעמד רק עד ה-21 ביוני 1954, עת נשבר על ידי לאנדי, אך הוא כבר לא יכול היה ליטול מבניסטר את התואר: "הראשון שרץ מייל בפחות מארבע דקות".
ב-7 באוגוסט 1954 נפגשו לראשונה לאנדי ובניסטר במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בוונקובר.
לקראת סיום המרוץ האט המוביל לאנדי כשהביט אחורה, בניסיון לאתר את בניסטר מבין הדולקים אחריו.
שעטת הסיום של בניסטר אפשרה לו לעקוף את לאנדי, לקבוע שיא חדש כשגמא את המייל תוך 3:58.8 דקות ולזכות באליפות חבר העמים.
ללאנדי, שסיים שלישי, 8 עשיריות השנייה אחרי בניסטר, נותרה רוח טובה דיה כדי להתלוצץ שאמנם אשת לוט הביטה לאחור והפכה לנציב מלח, אולם הוא "הראשון בהיסטוריה שהביט אחורה והפך לברונזה".
הייתה זו הפעם הראשונה בה יותר מרץ אחד רץ מייל בפחות מארבע דקות.
כשלושה שבועות לאחר מכן הוסיף בניסטר לארון הגביעים שלו גביע זהב בריצת 1,500 מטרים באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בברן.
בסוף אותה שנה מלאת אירועים פרש מאתלטיקה, על מנת להתרכז ברפואה במשרה מלאה.
מגזין הספורט האמריקאי "ספורטס אילוסטרייטד" בחר בו כספורטאי השנה לשנת 1955. הוא המשיך לרוץ כדי לשמור על כושר עד ששבר את קרסולו בתאונת דרכים בשנת 1975.
הקריירה של בניסטר כרופא שילבה עבודת מחקר עם פרקטיקה.
הוא אף המשיך להיות מעורב בספורט ועמד בראש מספר ארגונים ספורטיביים, בין השאר בראש "מועצת הספורט" הבריטית, שהנהיגה בניצוחו את בדיקות הסמים הראשונות לספורטאים, על מנת לגלות ולמנוע שימוש בסטרואידים אנאבוליים.
הממלכה הבריטית כיבדה אותו בתואר אבירות בשנת 1975, עשרים שנה לאחר הישגו הגדול.
בשנת החמישים לשבירת השיא הוטבע לכבודו מטבע מיוחד של 50 פני, שעל גבו מופיעות רגליו של אצן ושעון עצר.