tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות ה-80 יצא כשליח מטעם הקיבוץ הארצי לארצות הברית, ולאחר מכן נסע למספר שליחויות לברית המועצות, לקראת קליטתם של יהודי ברית המועצות בישראל.
בין השנים 1987–1994 ערך וילפנד את פינת "השבוע בקבוץ-הארצי" בעיתון על-המשמר, וכתב בעיתונים שונים, ביניהם מעריב, כל העמק והגליל, והדף הירוק.
בין 1994–2005 כיהן כמזכיר עין-השופט במשך שלוש קדנציות, ולאחר מכן החל לעבוד כעורך הוצאת "בכתב" של עין השופט, שם עסק בתיעוד תולדות קיבוצו, תנועתו, וכן בזיכרון השואה.
יגאל וילפנד נפטר ב-20 באוגוסט 2019. היה נשוי למיכל ולהם נולדו שלושה ילדים.
בדרך הביתה, ספרית פועלים, 1983
מסע בעקבות שאול, ספרית פועלים, 1987
להתחיל מהסוף: יוסל ובלה, בכתב, 2012.
בבכי אותי תקצור, בארי חזק, הוצאת הקבוץ-המאוחד.
אהרון כהן, גוף ראשון גוף שלישי, ספרית – פועלים.
מסע בעקבות שאול, שאול יפה, ספרית פועלים 1987
יוסף וילפנד, דפים מספר, 1975
אהרון אפרת, ואוסיף ללכת 1990.
יונה ינאי, דרך חיים 1999. הוצאת
משה ברזילי, מהשומר-הצעיר בברוקלין לעין-השופט.
לוי ארגוב, בנתיבי הצלה והעפלה, הוצאת בכתב, 2006
צבי היילפר, תמיד בדרך, הוצאת בכתב 2007
ישעיהו גביש, סיפורי מקום - קיבוץ יפתח, הוצאת בכתב, 2008
כרמלה, כרמלה אלכסנדרון, הוצאת בכתב, 2009
אביעזר ברלצקי-פרקי חיים, הוצאה עצמית, 2010
מבטים, סיפורם של מרים ומאיר דרום, הוצאת בכתב, 2011
פלוגה ז', פולו אלקסלסי, הוצאת בכתב, 2011
להיות בן אדם, סיפורם של ציפקה ואברהם לבנון, הוצאת בכתב, 2012
גשרים, ישראל ויזל, הוצאת בכתב, 2012.
יגאל דילמוני (נולד ב-10 באוקטובר 1970) הוא מנכ"ל מועצת יש"ע לשעבר.
נולד ברעננה, למד בישיבת בני עקיבא נחלים, ובהמשך בישיבת ההסדר בנווה דקלים שבגוש קטיף והיה מחניכי המחזור הראשון של מכינת בני דוד בעלי.
בשנת 1989 התגייס דילמוני לגדוד 890 של חטיבת הצנחנים והוא ממשיך להתנדב עד היום בשירות מילואים ביחידת צנחנים.
לאחר נישואיו התגורר בנווה דקלים שבגוש קטיף ובהמשך היה בין המשפחות הראשונות שעלו להתיישב באבני חפץ שבשומרון.
דילמוני בוגר תואר ראשון ושני מאוניברסיטת בר-אילן בלימודי ארץ ישראל וגאוגרפיה ושימור נופים ואתרים.
לאחר כמה שנים בהן עסק דילמוני בהוראה ובהגשת תלמידי תיכון לבגרות, עבר דילמוני לשדה הפעילות הציבורית: בשנת 1998 הקים וניהל את עמותת התיירות של המועצה האזורית שומרון, בהמשך היה עוזר ראש המועצה בנצי ליברמן ועמד בראש היחידה לתכנון אסטרטגי של המועצה.
במסגרת התפקיד היה אחראי על פיתוח מיזמים תיירותיים ואתרי תיירות בשומרון ועל פיתוח עסקים קטנים בתחום המועצה, וסייע לעשרות מיזמים ובתי עסק בשומרון בתחומי החקלאות, התיירות והמסחר.
בשנים 2004–2005 נאבקה מועצה אזורית שומרון בתוכנית ההתנתקות מגוש קטיף ומצפון השומרון, ובמהלך תקופה זו ריכז את מטה המאבק של המועצה ואת פעילות המחאה נגד התוכנית ברחבי הארץ ובצפון השומרון.
בהמשך כיהן דילמוני כמנכ"ל המועצה המקומית קדומים וכמנכ"ל החברה הכלכלית של המועצה, היה אחראי לניהול השוטף של הארגונים ולהבראת החברה מהפסדים.
בשנת 2010 החל דילמוני לעבוד במועצת יש"ע כסמנכ"ל ההסברה של המועצה והיה סגנו של נפתלי בנט בעת שזה שימש כמנכ"ל מועצת יש"ע.
במסגרת תפקידו ייסד את מערך סיורי ההסברה של מועצת יש"ע והביא מאות אח"מים, עיתונאים, פוליטיקאים ומעצבי דעת קהל לסיורים בהתיישבות ביהודה ושומרון.
דילמוני פיתח את מרכז המחקר והמידע של יש"ע, הפיק חומרי הסברה ומפות, ערך הכשרות לאנשי הסברה וייסד כעבור מספר שנים את כנס יש"ע להסברה ותקשורת אליו מגיעים מדי שנה מאות אישי ציבור ותקשורת.
כאשר בשנת 2012 רוני ארזי התפטר מתפקיד דובר המועצה, יגאל דילמוני מילא תפקיד זה בנוסף לתפקיד של סמנכ"ל מעל לשנה עד להחלפתו על ידי הדובר אלנתן זכריה.
ב-9 בדצמבר 2014 הודיע דילמוני על התמודדות בבחירות לרשימת מפלגת הבית היהודי לכנסת, אך הגיע למקום ה-24 ולא נבחר כחבר הכנסת.
כמנהל תחום ההסברה שימש דילמוני כפנים התקשורתיות של מועצת יש"ע, נתן עשרות ראיונות לכלי התקשורת והשתתף בעימותים רבים מול ראשי ארגוני שמאל.
דילמוני היה שותף להקמת רשת כפרי הסטודנטים "קדמה" ביהודה ושומרון והיה ממובילי הקמפיינים לעצירת ההקפאה וחידוש הבנייה ביו"ש, המאבק נגד שחרור מחבלים ונגד יוזמת ג'ון קרי, סיפוח יהודה ושומרון ופעילויות שטח נוספות.
הוא חבר כעשור וחצי במו"פ שומרון ויהודה למחקרים הקשורים להתיישבות, ושותף בהנהלת מט"י - מרכז טיפוח יזמות עסקית ביהודה ושומרון והוביל מהלכים למען הפיתוח הכלכלי של העסקים הקטנים כחלק מפיתוח האזור והפריפריה.
עם פרישתו של שילה אדלר בשנת 2019, מונה דילמוני למנכ"ל מועצת יש"ע והיה אחראי על ניהול פעילות הארגון בהתאם ליעדים האסטרטגים, תיאום עם הנהלת העמותה וראשי הרשויות, ייצוג הארגון מול רשויות השלטון הכנסת והממשלה, תיאום שיתופי פעולה וקידום מהלכים לטובת ההתיישבות.
דילמוני פרש מתפקידו באוקטובר 2022, חודש לאחר ששלמה נאמן, ראש מועצת גוש עציון, נבחר לתפקיד ראש מועצת יש"ע.
דילמוני, תושב אבני חפץ, נשוי ואב לחמישה.
יגאל בר יוסף (נולד ב-6 במרץ 1947) הוא איש עסקים ויזם ישראלי, משמש כדירקטור בחברות ויועץ בתחום האסטרטגיה העסקית.
בעברו היה מנכ"ל חברת דיגיטל ישראל (DEC) וחברת פלאפון תקשורת.
יגאל בר יוסף הוא בן למשפחה ירושלמית (דור שביעי) מצד אביו, אליסף בר-יוסף, ומשפחה יפואית מצד אימו, יוכבד עמיאל-בר-יוסף.
משפחת אביו התגוררה ברובע היהודי בעיר העתיקה ומשם עברה לשכונת בית ישראל בירושלים.
סבו, יוסף אדהאן, נולד בירושלים והיה אוטודידקט, ששלט בחמש שפות ושימש מתורגמן של ממשלת המנדט הבריטי.
בנוסף הוא התפרנס כסוחר ממתקים שחנותו הייתה בשער יפו.
הסב ומשפחתו עברו לרחביה והקימו יחד עם מנחם אוסישקין את שני הבתים הראשונים בפינת רמב"ן ורחוב אוסישקין והיו ולמעשה מייסדי השכונה בשנת 1925.
סבתו (מצד האב), מרים לבית עמוס, הייתה ילידת ירושלים, אך היא ומשפחתה התגוררו בעזה מספר חודשים בשנה.
אביה, דוד עמוס, היה בעל קרקעות רבות בפתחת רפיח שבה גידל שעורה וַאֲבַטִּיחַ הַפַּקּוּעָה הידוע גם בשם חַנְדַל .
השעורה יוּצאה מנמל עזה למבשלות בירה באנגליה, ואבטיחי הפקועה שווקו לתעשיית הצבע בגרמניה.
משפחת הסב מצד האם, אברהם עמיאל, מוצאה ביפו מדורי דורות וסבתא שמחה ישעיה, הגיעה עם דודתה כיתומה בת שש מרבאט שבמרוקו.
אברהם עמיאל היה רב וחכם ספרדי, גדול בתורה ומוערך בקהילתו והיה מועמד לכהונת הראשון לציון, בטרם בחירתו של הרב עוזיאל.
כפי שהיה נהוג באותה תקופה, היה עליו גם להתפרנס מלבד כהונתו הרבנית ולמחייתו שימש כמנהל חשבונות בירושלים.
אביו של יגאל, אליסף בר יוסף למד הנדסת בניין במכונים הפוליטכניים הבריטיים והוסמך כמנהדס בניין ערב מלחמת העולם השנייה.
הוא תכנן להמשיך בלימודיו לתארים מתקדמים באנגליה, אך נאלץ לבטלם עקב פרוץ המלחמה.
הוא התגייס להגנה ואחר כך לצבא הבריטי ובמלחמת השחרור שרת בצה"ל באזור יבנאל וטבריה.
יגאל בר יוסף נולד בירושלים בשנת 1947, בבניין של הסב ברחוב רמב"ן.
לאחר מלחמת העצמאות עברה המשפחה לבת ים, כיוון שבירושלים שלאחר המלחמה הוקפאה תנופת הבנייה.
את לימודיו היסודיים התחיל בבית הספר תחכמוני בבת-ים ובהגיעו לגיל עשר עברה המשפחה לסביון.
סביון באותה תקופה נחשבה ליישוב חקלאי והמעבר היה במסגרת תוכניתו של בן-גוריון "מן העיר אל הכפר".
את המשך הלימודים היסודיים עשה בגני תקווה, ישוב עולים הגובל בסביון.
הוא המשיך בבית ספר תיכון עירוני ט' בתל אביב וסיים במגמה ביולוגית בשנת 1965.
יגאל התגייס לצה"ל בשנת 1966 לחטיבת גולני ולאחר פציעת אימונים עבר למפקדת קצין חימוש ראשי.
מיד לאחר סיום שירותו בשנת 1968 התחתן עם תמי מיכאלי בת טבריה, אותה פגש בצבא.
השניים עלו לירושלים ולמדו באוניברסיטה העברית, תמי למדה מתמטיקה ויגאל - כלכלה וכמו כן סיים לימודי ניתוח מערכות מידע מטעם המכון לפריון העבודה.
את דרכו המקצועית החל יגאל באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת בן-גוריון כתוכניתן ומנתח מערכות.
מהאוניברסיטה העברית עבר יגאל לרשות השידור, בה שימש בשנים 1978-1973 כמנהל יחידת המידע של רשות השידור.
בשנת 1978 הצטרף בר יוסף לחברת דיגיטל (DEC) כנציג מכירות למגזר הממשלתי והמסחרי וללקוחות OEM.
ב-1981 נקרא לשוב לרשות השידור, לשמש כמנהל אגף הגבייה של הרשות, תפקיד אותו מילא עד 1983.
בשנת 1984 חזר בר-יוסף לעבוד בחברת דיגיטל-ישראל ועד 1985 כיהן כמנהל אגף השיווק של החברה.
בשנים 1990-1985 שימש מנהל אגף המכירות של דיגיטל ישראל.
בשנים 1991–1992 כיהן בתפקיד מנהל אגף השירות של דיגיטל ישראל ומנהל העסקים הראשי של החברה.
בשנת 1992, כשהמנכ"ל גיל וייזר הודיע על פרישתו, לאחר הליך תחרות מול חמישה מועמדים, קיבל בר-יוסף את תפקיד מנכ"ל דיגיטל ישראל.
במהלך כהונתו הוביל את החברה להכפלת היקף עסקיה בארץ.
בר-יוסף שם דגש על מתן שירות איכותי ללקוח.
במסגרת זו הוא חָנַךְ מנהלים ממשרדים נוספים בדרום אירופה.
דיגיטל ישראל זכתה בתקופת כהונתו במקום הראשון באירופה בסקר שביעות רצון הלקוחות במשך חמש שנים ברציפות.
במקביל השלים בר-יוסף תואר שני במנהל עסקים בתוכנית Executive M.B.A של בית הספר למינהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים וכן התמחה בתחומי שיווק ושירות במכללת טמפלטון באוניברסיטת אוקספורד.
בדצמבר 1997 לאחר חמש שנים בתפקיד בדיגיטל, נבחר בר יוסף לניהול חברת פלאפון תקשורת.
בר-יוסף שימש כמנכ"ל פלאפון באחת התקופות הסוערות ביותר בשוק התקשורת הישראלי, במהלכן הפכה התחרות לקשה יותר ויותר, עם כניסתה של המתחרה השלישית חברת פרטנר.
בתקופת כהונתו בחברה הוא נאלץ להתמודד עם כמה משברים חריפים, ובהם המעבר לרשת הדיגיטלית החדשה, שהיה רצוף בעיות והתופעה של שכפול המכשירים עקב סוגיות טכנולוגיות וגניבת שיחות ממנויי החברה, שגרמה לה להוצאות גדולות.
עקב הצורך לפצות לקוחות ולהשקיע כ-100 מיליון דולר ברשת החדשה, עברה החברה להפסד.
בסופו של דבר, פלאפון צלחה את המשבר ופרצה קדימה עם רשת דיגיטלית CDMA מתקדמת, מספר מנוייה גדל והיקף מכירותיה צמח.
בר-יוסף היה אחד הדוחפים להקמת חברת גו-נקסט, העוסקת באינטרנט סלולרי.
סיום כהונתו של בר-יוסף בחברה לווה באקורדים צורמים ונבע בעיקר מעימות חריף עם היו"ר החדש, אמנון נויבך, שמונה לא מכבר, על סמכויות הניהול האופרטיבי של החברה.
מינויו של נויבך היה מינוי פוליטי של בזק מבלי שהיה לו רקע מוקדם בתחום.
בר-יוסף התנגד להתערבות היו"ר החדש בניהול השוטף של החברה כפי שנדרש לגבי הפרדה מבנית בין הנהלת החברה למועצת המנהלים בחברות ציבוריות.
המאבק על ניהול פלאפון פגע קשות בתפקודה של החברה.
בעקבות זאת בסוף 2001 בר-יוסף פרש מניהול החברה בהסכם בו קיבל פיצויי בסך 24 משכורות חודשיות ובזק החליפה את נויבך על ידי בני וקנין כיו"ר פלאפון בראשית 2003.
עם סיום התפקיד בפלאפון עבר בר יוסף לחברת אמדוקס, חברה רב לאומית בתחום מערכות חיוב אוטומטי (), שם שימש כסגן נשיא לשיווק ולמכירות ואחראי למיזוג חברת "קלריפיי" שנרכשה על ידי אמדוקס באותה עת.
לאחר שנה בה מוזגה קלריפיי המשיך בר-יוסף לשמש יועץ לחברות וחבר במספר בדירקטוריונים.
אוגוסט 2007 עד ספטמבר 2016 - מגדל אחזקות ביטוח ופיננסים, מבין חברות הביטוח הגדולות בישראל.
שימש כחבר בדירקטוריון החברה, יו"ר ועדת ביקורת, חבר בוועדה לבחינת הדוחות הכספיים, ועדת סולבנסי (תחום ניהול סיכונים פיננסיים בחברות ביטוח), ועדת תגמול וועדת השקעות נוסטרו.
תדהר-בניה - חברת בניה, יזמות ונכסים מניבים מהגדולות בישראל.
משמש כחבר דירקטוריון, יו"ר ועדת תגמול, אסטרטגיה וניהול סיכונים
וקסמן-גוברין-גבע – חברה לניהול פרויקטי בניה ופיקוח הגדולה בישראל.
משמש כחבר בהנהלת החברה ויועץ לאסטרטגיה ולניהול סיכונים.
גלובלסים (GlobalSIM) - חברת שפתחה ושווקה כרטיס SIM בינ"ל לרומינג סלולרי.
הכרטיס אפשר 99 זהויות שונות ונדידה בארצות היעד מחוץ לישראל במחיר שיחה מקומית ובמספר טלפון מקומי.
קונטאקטספיץ' (ContactSpeech) – חברה שפתחה טכנולוגיית זיהוי דיבור למוקדי שירות לקוחות ובאמצעותה מימשה נציגת שירות וירטואלי אשר יושמה בחברות סלקום ובפרטנר ושימשה להטענת כרטיסי prepaid.
החל מ-2007 - חבר בוועד המנהל באספה הכללית ובוועדה הכלכלית במכון ברנקו וייס, מכון לניהול בתי ספר, ניהול בתי-ספר לנוער בסיכון ופרויקטים חינוכיים אחרים.
יו"ר הפורום הבכיר לשירות לקוחות מטעם המרכז הישראלי לניהול
יגאל גודקוב (נולד ב-30 בדצמבר 1970) הוא סופר וצייר ישראלי.
גודקוב נולד בסנקט פטרבורג שברוסיה, בנם היחיד של גלינה, כלכלנית במקצועה, ושל אולג, שהיה סופר.
עלה לישראל בשנת 1977 עם אמו.
הם התיישבו במעון עולים בבת ים ובשנת 1979 עברו לדירת עמידר בעיר.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 עברו להתגורר בתל אביב.
גודקוב למד בבית הספר היסודי "יד מרדכי" בבת ים וסיים את לימודיו בבית הספר התיכון "אורט יד שפירא", מרשת אורט ישראל, הממוקם בין יפו לשכונת נווה עופר בתל אביב.
בשנת 2017 התגורר גודקוב עם בת זוגו ביישוב הקהילתי מכמנים בתחומי המועצה האזורית משגב בגליל התחתון.
לאחר מספר שנים חזרו להתגורר בתל אביב.
על ספרו "ישראל הרפד" נכתב כי הוא זורבה היווני של הספרות העברית, תמצית הישראליות – איש אוהב חיים ואדם, שהמשפחה והמדינה במרכז עולמו, אבל גם אדם תחמן ואגנוצנטרי, זוהי נובלה שהיא שיר הלל לחיים לחוף היום התיכון, חגיגה חושית מלאת אהבה לים הנפקד כל כך מהספרות העברית".
מבקר הספרות יובל גלעד (שהוא גם העורך של כל ספריו) כתב: "ספרו השני של יגאל גודקוב, הנובלה "ישראל הרפד", בנוי על פי אב הטיפוס של טוביה החולב מחד, וזורבה היווני מאידך.
בספר זה יצר גודקוב גיבור ישראלי שורשי עממי, חכם וטוב לב אבל גם תחמן ואגואיסט, המוני משהו אבל גם חובב שקט, בקיצור – מר ישראלי.
גדולתו נעוצה במקומיותו – המזח של חוף בת ים מככב ברגישות תיאורים פואטיים, ובאהבתו לדמות ישראלית, תוך עמידה על שורשי המורכבות הישראלית".
באתר "יקום תרבות" נכתב על ספרו "המיותרים": "המיותרים" הנו רומן מעמיק הבונה נפשות של ארבע דמויות מרכזיות ועוד דמויות משנה, כשמשפט יחיד מספיק למחבר להעמיד דמות עגולה ומוחשית.
זהו רומן היונק מן המסורת הרוסית הריאליסטית הגדולה, בעידן בו דף נייר עמוק יותר ממרבית הספרים היוצאים לאור.
גודקוב, יליד רוסיה, חש את הרצינות שבה ספרות יכולה לשקף מציאות.
מקורות השפעה נוספים הנם ההומור הבוטה של ראבלה והדמיון של דון קיחוטה".
קטעים נרחבים מהרומן "המיותרים" פורסמו בבלוג הספרותי של רן יגיל באתר nrg, ופרקים מספריו פורסמו בכתב העת "עמדה".
"המיותרים", הוצאת חבצלת החוף 2011
"ישראל הרפד", הוצאת חבצלת החוף, 2012
"פעימות הים התיכון", הוצאת חבצלת החוף, 2018
"המשוטט", הוצאת חבצלת החוף, 2020
יגאל (ז'אנו) גלבוע (1 בדצמבר 1927 – 19 בינואר 2013) היה רופא מומחה בענף הרפואה הפנימית ובאנדוקרינולוגיה, מנהל המחלקה הפנימית בבית החולים אסף הרופא ופרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
נולד בבוקרשט בשם ז'אן כהן כבן יחיד למשפחה יהודית חילונית, לא ציונית, לאם טינה למשפחת ליבוביץ' ולאב, יוסף (יונל) שניהל מחלקת מכשירי כתיבה בבית הכולבו הגדול "סורה" במרכז בוקרשט.
למד בבית הספר "אמינסקו" בבוקרשט, אולם לאחר עלייתו לשלטון של הדיקטטור יון אנטונסקו, ב-1940, נאסר על יהודים ללמוד בבתי הספר הכלליים, וכהן עבר לבית הספר "קולטורה" שם סיים את לימודיו.
בהמשך, בשנת 1946, התקבל ללימודי רפואה בבית הספר לרפואה ורוקחות קרול דה וילה ולמד שם עד אמצע שנת הלימודים השלישית.
בשנת 1949 החליט להפסיק את לימודיו ולעלות לישראל.
בעזרת חברו פויו צ'ובאנו, שהיה פעיל במפלגה הקומוניסטית, התאפשר לו לצאת את רומניה בחשאי, וב-11 בינואר 1949 עלה על אנייה מנמל קונסטנצה לישראל.
בספר שפורסם על ידי חברו, פרופסור ניקי חיימוביץ', לרגל מפגש איחוד לאחר 56 שנה התבטא כהן על עלייתו לישראל:
עם הגיעו לישראל, נשלח לשרת בצה"ל כחובש, ולאחר שנה, כאשר נפתח בית הספר הראשון לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, התקבל ישירות לשנה השלישית, השלים את לימודיו והוסמך כדוקטור לרפואה בשנת 1954. במהלך לימודי הרפואה, בשנת 1952, עברת את שמו ליגאל גלבוע.
עם סיום הלימודים חזר לצה"ל על מנת להשלים את שירותו, ולאחר מכן שירת שנה אחת בקיבוץ גזר.
לאחר סיום השירות הצבאי התקבל לעבודה בבית החולים בילינסון, במחלקתו של פרופ' אנדרה דה-פריס, חתן פרס ישראל לרפואה והדיקן הראשון של הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1962–1964 נסע עם משפחתו לארצות הברית על מנת להתמחות בבית החולים Lemuel Shattuck בבוסטון, שם התמחה באנדוקרינולוגיה אצל פרופסור ביר מאוניברסיטת טאפטס.
עם שובו לישראל המשיך לעבוד בבית החולים בילינסון, ובשנת 1965 הוסמך על ידי משרד הבריאות כרופא מומחה בענף הרפואה הפנימית ואנדוקרינולוגיה.
בשנת 1969 מונה למנהל המחלקה הפנימית בבית החולים אסף הרופא והיה למנהל המחלקה הצעיר בישראל.
גלבוע ייסד בבית החולים את המכון האנדוקרינולוגי ובהמשך הקים בו גם את החטיבה הפנימית, והביא בשנת 1970 לסינופה לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1968 מונה גלבוע כמרצה בכיר בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
ב-1978 קיבל מינוי של פרופסור חבר קליני וב-1986 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין קליני.
בנוסף, היה חבר ועדת הוראה של הפקולטה.
שימש כחבר הוועד הפועל של המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית בישראל וכיושב ראש הוועדה הארצית לבחינת מומחים ברפואה פנימית, והכנת הבחינה בכתב במקצועות הפנימיים ובתת המקצועות.
על תרומתו כמרצה במכון להשתלמות רפואית קיבל תואר מרצה כבוד מטעם ההסתדרות הרפואית בישראל.
היה פעיל במיוחד במחקר האנדוקרינולוגיה, ופרסם 84 מאמרים ומחקרים שונים בתחום זה.
קבוצת המחקר שהוביל פרסמה עבודות שהתמקדו בעיקר בנושאים:
השפעת הגלוקגון על פרמטרים הורמנליים שונים בשימושו כמבחן לשלמות צירים היפופיזו-היקפיים.
היבטים שונים של פתולוגית בלוטת התריס, הכוללות הפרעות תפקוד התריס בגיל מבוגר (עבודות על אוכלוסיות שלמות).
הקשר בין מחלות אוטואימוניות של התריס וצניחת השסתום המיטרלי – Valve Prolapse Mitral.
היבטים שונים של פתולוגיית בלוטת התריס.
בשנת 1990 מונה לראש החוג לרפואה פנימית בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת תל אביב ושמש בתפקיד זה עד לפרישתו לגמלאות.
לאחר פרישתו, בשנת 1992, שימש כיועץ בקופת חולים מכבי, ובהמשך מונה להיות מנהל המרכז לבדיקות תקופתיות שבשירות הרפואה הפרטי בסמוך לבית החולים אסף הרופא.
לגשטיין השירות האנדוקרינולוגי מחלקה פנימית ב בי"ח אסף הרופא צריפין ובית הספר לרפואה סאקלר של אוניברסיטת תל אביב, תבחין הגלוקגון התוך שרירי לבדיקת המלאי של הורמון הגדילה בילדים נמוכי קומה, הרפואה, צח, ד: 15.2.1980.
רוזנברג, השירות האנדוקרינולוגי מחלקה פנימית ב בי"ח אסף הרופא צריפין ובית הספר לרפואה סאקלר של אוניברסיטת תל אביב, יתר תריסיות בגיל המבוגר – סקירה של 100 חולים מעל גיל של 50 שנה, הרפואה, קא, ז-ח, אוקטובר 1980: 153-150.
היה נשוי לקלריס גלבוע, ואב לשלושה.
יגאל הורוביץ (נולד בתל אביב ב-5 ביוני 1958) הוא וטרינר ישראלי.
שימש וטרינר ראשי של הספארי ברמת גן, וניהל את בית החולים לחיות בר.
למד מדעי בעלי החיים ב.
לאחר סיום התואר הראשון למד וטרינריה בנאפולי שבאיטליה ושם למד עד שנת 1990. אז, החל את תפקידו בספארי.
יגאל הוא מומחה לווטרינריה בתחום חיות הבר.
הגדרת מומחיותו ניתנה לו על ידי הקולג' האירופאי והוא הווטרינר היחיד בישראל, נכון ל-2021, שנושא תואר זה.
כמו כן הוא מומחה מטעם משרד החקלאות לרפואת חיות בר וגני חיות.
בין השנים 1998–2004 היה הווטרינר של בית החולים לחיות בר בגן הזואולוגי באבו כביר.
בשנת 2005 יזם והקים את בית החולים לחיות בר שבספארי.
מאז ועד היום הוא מנהל בית בית החולים, שקולט יותר מ-7,000 בעלי חיים מדי שנה.
בשנת 2012 יזם שיתוף פעולה ייחודי עם השירות הבולאי להנפקת גיליון בולים המציג את נושא הצלתן של חיות בר.
בינואר 2008 ניהל עם צוות בית החולים את הטיפול בכ־100 שחפים שהגיעו לבית החולים כתוצאה מהרעלה המונית.
ד"ר הורוביץ עדכן כי השחפים שסבלו מהרעלת בוטוליזם היו מאוד חלשים, התקשו לעמוד על הרגליים, וחלקם התקשו גם בנשימה.
הצוות העניק להם סיוע ראשוני שכלל טיפול תומך, מתן נוזלים וחמצן וציפורים בעלות דופק חלש זכו לסיוע בהגברת הדופק.
לבית החולים הגיעו בעבר ציפורים מאירועים רבי נפגעים של ציפורים שהורעלו, אך באותה פעם דובר מספר פגועים חריג במיוחד.
כמה ימים לאחר מכן חלק ניכר מהשחפים שבו אל הטבע.
בשנת 2014 יזם והקים את בית הספר "בית אקשטיין" בספארי.
מאז שנת 2017 מצולמת בבית החולים לחיות בר הסדרה "להציל את חיות הבר" שהורוביץ לוקח בה חלק מתוקף תפקידו.
הסדרה הדוקומנטרית מתעדת את הנעשה בבית החולים, את הטיפולים בחיות הבר מרגע הטיפול ועד רגע ההשבה אל הטבע.
בשנת 2011 פרסם הורוביץ את הספר "הלוחש לחיות" בהוצאת "אסטרולוג" מבית ידיעות אחרונות.
הספר עוסק בחייו של וטרינר בגן חיות שמקבל מידי ידידו הטווס נוצת קסם מיוחדת, המאפשרת לו לחשוף לעיני הקוראים עולם מופלא של תובנות שחיי החיות מעניקות לנו.
בשנת 2022, סיים את תפקידו בספארי לאחר 32 שנים.
בעקבות החשד להטרדות מיניות שביצע.
אולם זמן מה לאחר מכן התפרסמה כתבה באולפן שישי של חדשות 12 שסתרה את העניין והבהירה כי המנכ"ל החדש התנכל לעובדים רבים ובראשם לד"ר הורוביץ ועובדות רבות סיפרו כי אילצו אותן לדבר סרה בוטרינר.
בעקבות קושי רב שחוו עובדים רבים, כ-60% מהם עזבו את הספארי.
אחרי פרסום הכתבה מנהל הספארי נאלץ לעזוב את הארגון.
הורוביץ נשוי לשגית הורוביץ, ששימשה דוברת הספארי, ומתגורר בגבעת שמואל.
כיהן בתפקיד כנר ראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית במשך כ-30 שנים (1987–2016) וכנר ראשי של הרביעייה הישראלית החדשה כ-40 שנים.
הוא החל לנגן בכינור מגיל 7 בהדרכת אביו, זיגמונד, ניצול שואה מפולין, וכנר חובב.
את כינורו הראשון ותמיכה בקריירה המוזיקלית שלו, קיבל גם מאימו, יונה, כימאית ועובדת תיא, גם היא ניצולת שואה, שבתחילה גידלה אותו בגפה, ומאוחר יותר גידלה אותו יחד עם בן זוגה שחקן התיאטרון לאו יונג.
ב-1970 בסיום התיכון התגייס ל ולמד באקדמיה למוזיקה ע"ש סמואל רובין.
הוא למד בהדרכתם של פרופ' רמי שבלוב ופרופ' פיוטר בונדרנקו, מי שצירף אותו לכיתת אמן עם הכנר יהודי מנוחין.
לאחר שחרורו מצה"ל, עם תואר שני במוזיקה ותעודת אמן, הוא ניגן בכמה תזמורות עירוניות.
בתקופה זו הכיר את אשתו הראשונה, זמרת אופרה וכנרת בעלת שם בינלאומי, הגברת לילי טונה.
בגיל 25 שימש כנר ראשי ב.
שנתיים לאחר מכן הצטרף ל.
כעבור שנה נוספת עבר ל, שבה ניגן במשך שש שנים.
ב-1987 התקבל לפילהרמונית כשמאחוריו גם קריירה של סולן.
ב-20 במאי 2016 ביום השלישי למסע של הפילהרמונית לדרזדן, גרמניה סבל מחום גבוה וצמרמורת.
יומיים לאחר מכן חזר לישראל.
כשבוע לאחר מכן החמיר מצבו והוא עבר אירוע מוחי, שכלל שיתוק מוחלט בפלג גופו השמאלי ועיוורון קורטיקלי.
הוא התנייד באמצעות כיסא גלגלים.
בסוף שנת 1995 הכיר את טלי, כנרת בתזמורת הפילהרמונית ומאוחר יותר גם ברביעייה הישראלית.
ב-16 בספטמבר 2016 נישאו השניים, לאחר שעבר אירוע מוחי מורכב, בטקס במרכז הרפואי השיקומי רעות.
יגאל בן-אריה (נולד ב-1946) הוא משורר ישראלי שחי ויוצר בירושלים.
בן-אריה נולד וגדל בתל אביב.
אביו, אלחנן, נולד בפולין ועלה לארץ בשנת 1924. אמו שושנה לבית גוֹלְדֶה, נולדה גם היא בפולין ועלתה לארץ בשנת 1932. במשפחה היו שלושה ילדים.
בן-אריה למד בתיכון עירוני ד'.
בשנים 1963–1965 שירת בצבא, היה בנח"ל וגרעין הנח"ל שבו היה חבר נשלח לקיבוץ רביבים.
עם סיום שירותו נשאר ברביבים כחבר קיבוץ עד שנת 1968 ואז עבר להתגורר בירושלים.
בשנים 1969–1972 למד לתואר ראשון בעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
לפרנסתו, התחיל לעבוד בסוף שנות ה-60, כסטודנט בחברת החשמל לישראל ונשאר לעבוד שם עד יציאתו לגמלאות.
הוא מילא בחברת החשמל תפקידים מגוונים: היה מְנַהל מחלקת הרווחה במחוז ירושלים, סגן מְנַהל מחוז ירושלים למִנְהל, מְנַהל כוח אדם ומְנַהל מחוז ירושלים בחברה.
עד שנת 2008 כיהן כסמנכ"ל שיווק וקשרי לקוחות, ולאחר מכן כסמנכ"ל תקשורת שיווקית.
במקביל לעבודתו כתב בן-אריה שירים, פרסם ספרי שירה והשתתף בפסטיבלי שירה.
במשך השנים התפרסמו שיריו במוספים ספרותיים של העיתונים היומיים ובכתבי עת.
בשנת 1980 התפרסם השיר הראשון שלו, "שרב".
שיר זה נכלל מאוחר יותר בקובץ שיריו הראשון, "צינת רוחות", שיצא לאור בשנת 1982.
בשנת 1982 פורסמו שניים משיריו "הודאה" ו"המלחמה והכלב שהתאבד" באנתולוגיה של שירה פוליטית במלחמת לבנון הראשונה שערכו חנן חבר ומשה רון.
בשנת 2005 נכלל שירו, "שיר אהבה לנגמ"ש", באנתולוגיה של שירת מחאה ישראלית שערכה טל ניצן.
עד היום הוציא שמונה ספרי שירה.
שיריו תורגמו לשפות שונות, כמו: פולנית, אנגלית, צרפתית וצ'כית.
בין התרגומים – שני ספרוני-שירה דו-לשוניים (עברית ופולנית) שהתפרסמו בפולין ("חלום יהודי", 1994, "אחר", 1996).
בשנת 1992 היה אורח של הקרן הספרותית הצ'כית (Czech Literary Fund) בצ'כיה.
בשנת 1995 היה יוצר אורח במרכז אוקספורד ללימודי עברית ויהדות באוקספורד, אנגליה.
בשנת 1996 היה אורח של ה-Fundacia Kuncewiczow בעיר קז'ימייז' ז'דולני בפולין.
נשוי לללי (יעל), שאותה הכיר בשירותו הצבאי.
מתגורר באזור מרכז העיר בירושלים.
צינת רוחות, תל אביב, עם עובד, תשמ"ב 1982 (עריכה: חיים פסח)
כמו בשירים: שירים, תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד/ספרי סימן קריאה, תשמ"ז 1986
טיפות של זמן, תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 1988
אפשרות אחרת: שירים, תל אביב, הקיבוץ המאוחד/ריתמוס, 1993
והיה נותן שמות: שירים, תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 1996
קו פרשת הזמן, תל אביב, עם עובד, תשנ"ז 1997
הארץ שהבטיחה, ירושלים, הוצאת כרמל, תשס"ג 2003
מפה אילמת: שירים, ירושלים, הוצאת כרמל, 2013
שני ספרוני-שירה דו-לשוניים (עברית-פולנית) שיצאו לאור בפולין
בשנת 1981 זכה ספרו הראשון, "צינת רוחות", לפרס לספר ביכורים ע"ש ירוחם לוריא.
דן עומר, צינה מלוטשת, העולם הזה, 2 בפברואר 1983.
יעל אדמוני, ושירים מקומיים, דבר, דבר השבוע, ט"ו בטבת תשמ"ז, 16 בינואר 1987, עמ' 26.
אילה אסם-בלנדר, ראייה נוקבת, ידיעות אחרונות, י"ד בשבט תשמ"ז, 13 בפברואר 1987, עמ' 21.
חנה עמית-כוכבי, כמו בשירים ועוד, על המשמר, כ"ג באייר תשמ"ז, 22 במאי 1987, עמ' 16.
על ספרו "טיפות של זמן"
אברהם הגורני-גרין, יגאל בן-אריה - כאן ועכשיו, בספרו: משא ועיון: מסות על לשון, חינוך וספרות (תל אביב, אור עם, תשנ"ג 1992), עמ' 204–206.
מנחם בן, הוויתור קרוב לשחיתות, כל העיר, 4 בנובמבר 1988.
מלכה נתנזון, מתוך העומק הפעור, מאזנים, כרך ס"ח, גל' 1 (תשרי תשנ"ד, אוקטובר 1993), עמ' 60.
שמעון שתל, אהבה זורמת, על המשמר, 29 באוקטובר 1993.
על ספרו "והיה נותן שמות: שירים"
נעמי גוטקינד, והיה נותן בהם סימנים, הצופה, 5 באפריל 1996.
על ספרו "קו פרשת הזמן"
יעל חן, בגילי חולמים פחות, מעריב, 5 במאי 1997.
רחל גיל, שירים ממקור אחר, עיתון 77, אוקטובר 1997.
גדעון עפרת, אמשיך בלעדיי, מאזניים, כרך ע"ז, גל' 3, דצמבר 2003
על ספרו "מפה אילמת: שירים"
יגאל גלם (נולד ב-1976) הוא נשיא בית הדין האזורי לעבודה בחיפה.
נולד בישראל בשנת וסיים את לימודיו במגדל העמק בשנת 1994. בין השנים 1996-1997 שירת בצה"ל.
בשנת 2001 סיים לימודי תואר ראשון (LL.B) ושני במשפטים ותואר ראשון (BA) בכלכלה באוניברסיטת חיפה.
בשנים 2001-2002 התמחה אצל נשיא בית הדין האזורי לעבודה בחיפה דאז, השופט רמי רם כהן, וביוני 2002 הוסמך כעורך דין.
בין השנים 2002-2007 שימש כעוזר משפטי ואחראי על יחידת המרכז לניתוב תיקים (מנ"ת) בבית הדין.
בשנת 2007 סיים לימודי תואר שני (MA) בכלכלה באוניברסיטת חיפה.
בספטמבר 2007 מונה לרשם בבית הדין האזורי לעבודה בחיפה, ובדצמבר 2010 לשופט.
במרץ 2017 מונה לכהן כסגן נשיא בית הדין, וביוני 2022 מונה לנשיא בית הדין.
בשנת 2017 פסק פיצויים על סך 22 אלף שקלים לעובדת בכירה שפוטרה מיד לאחר שעדכנה את מנהלה על בעיה רפואית.
בספטמבר 2020 קבע גלם כי ההסכם הקיבוצי הענפי בענף הדפוס חל גם על עובדי חברת 'תדביק' המייצרת אריזות מודפסות.
בשנת 2021 קבע כי פסק דין שפורסם באתר תולעת המשפט.
קום שבו הופיעו שמה המלא ומספר זהותה של עובדת לצד פירוט מצבה הבריאותי יוגדר כ'חסוי לציבור'.
בדצמבר 2022 דן במסגרת סכסוך עבודה בין ועד עובדי עיריית חיפה והעירייה, וקבע כי ראשת העיר לא תוכל לשבת בוועדה פריטטית העוסקת ב'שדרוג' משרות העובדים שכן היא יושבת בוועדת המעקב המשמשת ערכאה גבוהה יותר האמורה להכריע במקרה של חוסר הסכמות בין הצדדים.
עם זאת קבע כי ראשת העיר רשאית למנות את הנציג מטעמה לוועדה.
באפריל 2023 פסק כי החלטת נציבות שירות המדינה שלא לאפשר לעובד פרקליטות המדינה להשתתף בהפגנות כנגד הרפורמה המשפטית - היא סבירה לאור הוראות תקנון שירות המדינה.
ביוני דחה בית הדין הארצי את הערעור כנגד פסק הדין והותיר אותו על כנו..
יגאל גלאי (21 באוגוסט 1952 – 2 בפברואר 2025) היה עיתונאי, סופר, מפיק, פזמונאי ויחצ"ן ישראלי.
יגאל גלאי נולד בבאר שבע, בן לפאני, עקרת בית, וישראל, רס"ר בצה"ל, ואח לשני אחים ושתי אחיות תאומות.
סיים את תיכון עירוני ג בבאר שבע.
שירת בצה"ל כמ"כ בנח"ל, ובהמשך עבר לירחון "במחנה נח"ל".
בהמשך עבד כעיתונאי בעיתונים "על המשמר" ו"מעריב".
ביוני 1983 מונה לעורך השבועון "אנשים", שנסגר כעבור כחצי שנה.
בשנים 1984–1995 שימש סגן עורך בשבועון "לאשה.
ב-1989 נמנה עם מקימי שבועון הפנאי והבידור "פנאי פלוס" ועורכו הראשי בשנים 1994–2004.
דברים בגליה, הוצאת מודן, 1983.
שימש יועץ אישי לשר הביטחון וראש הממשלה אריאל שרון.
עם סיום עבודתו ב"פנאי פלוס" הצטרף לחברת יחסי הציבור של אשתו, צוקי גלאי, "גלאי תקשורת", שהפכה לאחת מהגדולות בתחום בישראל.
כתב את המילים לשיר "אחרי אטום" בביצועה של קרן הכט, ולשיר "אהבת השקמים לילי ואריאל" בביצועה של דורית פרקש.
הופיע בתפקיד משני בסדרת הטלוויזיה "טלנובלה בע"מ".
נמנה עם מפיקי הסרט "מלח הארץ" (2006) בבימויו של אורי ברבש והסרטים התיעודיים "אצלי הכל בסדר" בבימוי של ארז תדמור וירון אמיתי "ספרטה בגליל" שביימה חדוה גלילי.
שימש דירקטור בקבוצת "פויכטונגר", ובשנת 2006 הורשע בהסדר טיעון בעבירה על חוק ניירות ערך, משום שכדירקטור לא וידא שדו"חות כספיים של החברות יפורסמו במועד.
נפטר ב-2 בפברואר 2025, בגיל 72. הותיר אחריו אישה ושלוש בנות.
הובא לקבורה בבית הקברות מנוחה נכונה כפר סבא.
יגאל דדון (נולד ב-1980) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף המשמש כמפקד בסיס פלמחים של חיל האוויר הישראלי.
דדון נולד ביישוב מרכז שפירא בשנת 1980. למד בישיבה התיכונית אור עציון ובמכינת עצמונה אחר כך התגייס לצה"ל בשנת 2000 וסיים קורס טיס בשנת 2001.
לאחר מכן שירת כראש ענף סיוע משולבים בלהק השתתפות ומסוקים עד שנת 2022. אחר כך מונה למפקד צוות פו"ם אלון במכללת הצבאית עד שנת 2024.
בבוקר טבח השבעה באוקטובר עדכן את אל"ם עמי ביטון, מפקד חטיבת הצנחנים, שיש ארבעת מסוקי יסעור של טייסת 118 ועוד שני מסוקי ינשוף מבסיס פלמחים שיכולים לשמש כדי להעביר חיילים, וביטון ביקש להעביר את גדוד 890 לחזית לצורך הלחימה.
דדון הטיס בעצמו את אחד ממסוקי היסעור והנחית אותם ליד קיבוץ עלומים.
בזמן הנחיתה נורו על המסוק רקטות נ"ט, שהבעירו את המסוק.
לא היו קורבנות בנפש ודדון נפצע קל.
במאי 2024 מונה לתחקר את הטבח והקרבות ביישוב רעים, צומת רעים וצומת גמה.
ביולי 2024 קיבל את דרגות תת-אלוף וב-10 ביולי החל לפקד על בסיס פלמחים.
דדון הוא בעל תואר ראשון במשפטים ממכללת ספיר ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
יגאל הללי (כ"ה בשבט ה'תש"י, 12 בפברואר 1950 – כ"ה בתשרי ה'תשל"ד, 21 באוקטובר 1973) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור העוז לאחר נפילתו במלחמת יום הכיפורים.
הללי נולד בתל אביב לאסתר ולמשה.
הוא התחנך בבית ספר אורט ישראל ביפו והיה כדורגלן, שחיין ואתלט חובב.
בתחילת נובמבר 1967 גויס לצה"ל והוצב בחיל השריון.
הוא הוכשר כנהג טנק ונשלח לשרת בבית הספר לשריון.
בראשית נובמבר 1970 שוחרר מצה"ל אך המשיך לשרת במילואים.
לאחר שחרור התחתן עם בתיה, וב-1972 נולדה בתם.
כחייל צה"ל לחם במלחמת יום הכיפורים בחזית המצרית, כמשרת מילואים.
הללי נהרג ביומה ה-16 של המלחמה, 21 באוקטובר 1973, בקרב בסיני.
לאחר נפילתו קיבל את עיטור העוז על מעשה גבורה שגילה בקרב בו נפל:
הללי נקבר בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
יצירותיו הידועות ביותר היו סדרת ספרי חסמבה והמחזות "בערבות הנגב" ו"קזבלן".
מוסינזון נולד בעין גנים וגדל בתל אביב.
מ-1938 היה חבר קיבוץ נען.
ב-1943 הצטרף לפלמ"ח ובמהלך השבת השחורה ביוני 1946 נאסר על ידי שלטונות המנדט הבריטי ונכלא במחנה המעצר בלטרון, הועבר לרפיח ושוחרר כעבור חמישה חודשים.
ב-1949, בעקבות פרסום סיפור בשם "דרך גבר", נאלץ לעזוב את נען.
ביוני אותה שנה החל בכתיבת ספרי "חסמבה", שנמשכה באופן לא רציף עד למותו.
מוסינזון כתב את המחזות "תמר אשת ער", "בערבות הנגב", "קזבלן" ו"אלדורדו".
מחזותיו זכו לא אחת לביקורות שליליות, שבשלן הקים את תיאטרון "סדן", שנקלע לקשיים כלכליים ונסגר.
מאוחר יותר עבר לארצות הברית, שם הוצע לו להשתתף במבצע ללכידת לאון דגרל.
הוא נעצר על ידי השלטונות הספרדיים ושב לארצות הברית.
מלבד פעילותו הספרותית היה מוסינזון גם ממציא פורה שרשם כמה פטנטים, אך המצאותיו לא הגיעו לידי מימוש.
במהלך חייו היה מוסינזון נשוי לארבע נשים ונולדו לו שישה ילדים.
יגאל מוסינזון נולד לאשר מוסינזון (במקור זלמן זומר), יליד העיירה קמניץ-פודולסקי שבאוקראינה שעלה לארץ ישראל בסוף 1910, והיה ממייסדי המושב עין גנים ומורה במקצועו, ולדבורה.
אשר ודבורה נישאו באפריל 1915, כשנתיים לפני לידתו של יגאל.
כמה ימים לפני לידתו הסתיים קרב צליחת מעברות הירקון ופתח תקווה שוחררה.
לכבוד המאורע בחרו אשר ודבורה לקרוא לבנם יגאל.
לאחר לידתו חוותה אימו ממשבר נפשי והוצע לה לעבור לווינה כדי לקבל טיפול פסיכותרפי, ואכן, כמה חודשים לאחר הלידה הפליגה עם יגאל הפעוט לאירופה.
אשר התקשה לתפקד ללא אשתו וביקש שתחזור לארץ ישראל, וכך היה.
כשהיה יגאל בן שלוש עבר עם הוריו לשכונת שפאק בתל אביב, שם גדל.
שלוש שנים לאחר שהחל את לימודי בית הספר היסודי עבר עם הוריו לשכונת תל נורדאו.
הוא למד בבית הספר שבשכונה לאחר הקמתו ב-1925.
ב-1928 נשלח לקיבוץ בית אלפא, שם המשיך את לימודיו.
כעבור ארבע שנים, ב-1932, השלים את לימודיו שם ועבר ללמוד בכפר הנוער בן שמן.
בבן שמן החל לשחק שחמט, ובאוגוסט אותה שנה פורסם בעיתון "דבר" שהצליח לפתור חידה במדור השחמט של העיתון, יחד עם עוד שלושה ילדים מכפר הנוער.
בהמשך הפך לחבר האיגוד הישראלי לשחמט.
מסיבה שאינה ברורה לא סיים את לימודיו בבן שמן, וכעבור פחות משנתיים שב לתל אביב.
לאחר שהוריו התגרשו נישא אביו פעם נוספת, אך בריאותו הנפשית הידרדרה והוא התאבד ב-1937.
כעבור שנתיים נוספות עזב את תל אביב והחל לעבוד בבית אלפא, אך בהמשך עבר לנהלל למשך שנה, ומשם לוורשה, שם נישא נישואים פיקטיביים, על מנת להעלות אישה ארצה.
בחזרתו לארץ ישראל התגרש ועבר לגור בנתניה, שם עבד בפרדס של עובד בן עמי, לימים ראש העיר.
בעת שהותו בנתניה פגש את לאה, אשתו לעתיד, וב-1938 עברו לקיבוץ נען, שם התגוררו עד 1950. ב-15 בפברואר 1939, כשנה לאחר שעברו לקיבוץ, נולד בנם, אביטל, שנקרא על שם השחקן יעקב אביטל, שנהרג בתאונת דרכים שנה וחצי קודם לכן.
עוד קודם לכן נולד להם בן בשם אורי, אך הוא נפטר כמה ימים לאחר הלידה.
בהמשך נשלח מוסינזון לשמש כנוטר מטעם הקיבוץ, ולאחר מכן עבד במחצבות "סולל בונה" שבבן שמן.
ב-1940 החל במערכת יחסים עם אסתר, חברת הקיבוץ, שהייתה נשואה ואם לפעוט.
לאחר שרעייתו של מוסינזון, לאה, גילתה על כך, היא נפרדה ממנו.
ב-14 בפברואר 1941 נולד למוסינזון ולאסתר בן בשם עדו.
"אפורים כשק" והמעצר בלטרון וברפיח 1943–1947
ב-15 בפברואר 1943 הצטרף לפלמ"ח ושירת שם במשך כמה חודשים.
זמן קצר אחר כך, ב-23 בנובמבר, נולד בנו, חומי.
ב-16 ביוני 1944 התפרסם סיפורו הראשון, "ליל שרב", בעיתון "על המשמר".
שנה קודם לכן הוציא, יחד עם חבריו לדור הפלמ"ח, את כתב העת "ילקוט הרעים".
מאוחר יותר עזב לבדו את נען ועבר למשמר העמק, ובפברואר 1946 שב לנען.
ב-28 ביוני יצא לאור ספרו "אפורים כשק", שזכה לביקורות מעורבות.
למחרת, ב-29 ביוני, אירעה השבת השחורה, שבה ביצעו הבריטים מעצרים רבים בעשרות מקומות ברחבי ארץ ישראל, ביניהם גם נען.
מוסינזון נעצר באותו היום ונכלא במחנה המעצר בלטרון.
שלושה שבועות אחר כך הועבר לרפיח, וכשנראה היה שלא ישוחרר החליט לפתוח בשביתת רעב, אך בסופו של דבר לא עשה זאת.
ב-12 בנובמבר שוחרר ממעצרו וחזר לנען.
במאי 1947 יצא לאור מחזהו "תמר אשת ער", שהוצג בתיאטרון "אהל" ב-26 בפברואר 1952, וב-1972 עובד לסרט קולנוע.
בקיץ 1947 חזר לנען לאחר שהות בנהלל.
במלחמת העצמאות שב לשרת כנוטר.
לאחר שהבריטים נטשו תחנת שידור הסמוכה לנען השתלטה עליה "ההגנה" ואיישה אותה בנוטרים בראשות מוסינזון.
לאחר הקמת צה"ל שירת לזמן מה כקצין תרבות של גדוד 54 בחטיבת גבעתי.
ביוני 1948 פורסם רומנו הראשון "מי אמר שהוא שחור", שזכה לביקורות מעטות מאוד, אך חיוביות.
בעקבות אירועי המלחמה כתב את המחזה "בערבות הנגב".
מוסינזון מסר אותו לתיאטרון "הבימה" בדצמבר 1948, והצגת הבכורה שלו נערכה ב-10 בפברואר 1949. המחזה זכה להצלחה חסרת תקדים אך מאידך גרם לטלטלה במדינת ישראל, בעיקר בקרב לוחמי חטיבת גבעתי שפתחו במחאה נגד המחזה.
המחזה עורר סערה רבה כל כך, עד כי ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שקרא את המחזה אך לא צפה בהצגה, זימן אליו כמה משחקני המחזה, הגדיר אותו כ"חרפה" ואמר כי הוא מזועזע מהעובדה שהכותב "היה קצין תרבות בצבא".
לאחר מכן מחק מוסינזון כמה קטעים מהמחזה.
ב-1949 החל מוסינזון לעבוד ב"דבר".
בימי עבודתו שם שכר חדר בדירתו של בצלאל לונדון, שחקן תיאטרון ואביו של ירון לונדון.
בחדר זה כתב גם שני מחזות לתיאטרון המטאטא ונעזר בבצלאל לונדון.
ביוני 1949 אותה שנה החלו להופיע פרקי "חסמבה או חבורת סוד מוחלט בהחלט" ב"משמר לילדים".
גיבור הסדרה נקרא על שמו של ירון לונדון שהתיידד עימו בזמן שדר אצל משפחתו.
לונדון אישר שהדמות קרויה על שמו אך אמר כי אין דמיון בינו לבין הדמות.
מוסינזון כתב את סיפורי חסמבה שפורסמו ב"משמר לילדים" בדירתו של לונדון אך גם בנען.
פרקי הספר הראשון בסדרת "חסמבה" התפרסמו ב"משמר לילדים" עד לחודש ספטמבר.
מנובמבר אותה שנה ועד פברואר 1950 התפרסמו בעיתון פרקי הספר השני, "חסמבה בבית האסורים".
מאז ועד מותו החל לפרסם את סיפורי "חסמבה" בספרים.
בין אוקטובר לנובמבר אותה שנה, בעקבות פרסום סיפור בשם "דרך גבר", שבסופו של דבר נכלל בשנת 1953 ברומן עם שם זהה, נאלץ מוסינזון לעזוב את הקיבוץ.
הסיפור עסק בחיי מין אינטימיים של דמויות בקיבוץ.
מוסינזון ומשפחתו עברו למושב בית שערים.
במושב עבד כטייח יחד עם ישראל גלילי.
מאוחר יותר עברו לתל אביב.
"דרך גבר" עורר סערה ואף הגיע פעמיים לדיוני הכנסת: במהלך דיון שעסק בזכויות חברי "הפורשים" לשעבר שנותרו ב-7 באפריל 1954, ובמהלך דיון בהצעת אי-אמון שהוגשה מטעם תנועת החרות ב-6 במרץ 1956. בשני הדיונים הללו הוזכר גם שמו של מוסינזון.
מוסינזון זכה בפרס אוסישקין על "דרך גבר".
לאחר הסערה הרבה שעורר הספר אמר מוסינזון ב-1956 כי הוא לא חוזר בו מתוכנו של הספר אך כן חזר בו מפרסומו.
ב-1950 יצא לאור מחזהו "אם יש צדק", המבוסס על פרשת טוביאנסקי, שבה הוצא להורג חייל צה"ל מאיר טוביאנסקי.
בפברואר 1955 הועלה המחזה על הבמה אך הורד כעבור זמן קצר.
משנת 1951 שימש במשך כשנתיים קצין עיתונות ודובר של משטרת ישראל.
ב-1 בנובמבר 1952 יצא לאור מחזהו "אדם בלי שם".
נעשו כמה ניסיונות לעבדו לסרט, אך אלו לא התממשו.
הוא הוצג על הבמה לזמן קצר רק ב-1961.
מוסינזון ביקש מהמשטרה לצאת לשלושה חודשי חל"ת.
הוא נענה בחיוב לו ואת מקומו מילא אברשה ינאי.
בתום החופשה, ב-9 בפברואר 1954, התפטר מתפקידו ופרש מהמשטרה.
את חופשתו מהמשטרה הוא ניצל לכתיבת המחזה "קזבלן", שהפך לפופולרי והגיע אף הוא לדיוני הכנסת.
נשיא מדינת ישראל יצחק בן-צבי הגיע לצפות במחזה, וכשחזר למכוניתו בתום הצפייה נתגלה כי ראש מוט הדגל של המכונית נגנב.
המחזה עלה 172 פעמים בתיאטרון הקאמרי, מספר שהשתווה לשיאו הקודם של התיאטרון עם המחזה "הוא הלך בשדות".
המחזה עובד לסרט קולנוע בשנת 1973 והועלה מחדש על הבמות שנים רבות לאחר מכן.
לאחר פרישתו מהמשטרה עבר לתפקיד דובר תיאטרון "הבימה", שבו כאמור הועלה "בערבות הנגב".
במרץ 1955 יצא לאור מחזהו "קמביזס".
המחזה זכה לביקורות חיוביות אך לא הועלה על הבמה.
בה בעת עסק בכתיבת המחזה "אלדורדו", שהיה מבוסס על "קזבלן".
הוא הוצג לראשונה ב-13 באוגוסט ובפעם האחרונה באוגוסט 1956 וזכה לביקורות חיוביות.
ב-1963 עובד "אלדורדו" לסרט קולנוע בבימויו של מנחם גולן, שזכה לביקורות מעורבות.
ב-19 באוגוסט 1955 הפליג לארצות הברית ושהה שם ארבעה חודשים.
במהלך שהותו בניו יורק הכיר בביתו של עודד בורלא את ג'ודי שפטל, צלמת יהודייה נודעת.
השניים החלו במערכת יחסים שבשיאה אף עברו לגור יחד, אולם בינואר 1956 הודיע לרעייתו אסתר, שנותרה בישראל, כי הוא עתיד לחזור אליה.
ב-27 בינואר עזב את ארצות הברית, ובאמצע פברואר חזר ארצה.
באפריל אותה שנה שב לניו יורק.
בהרצאה של הבמאי לי סטרסברג פגש בשחקנית מרילין מונרו וניהל עמה רומן במשך חצי שנה.
אולם לפי מוטי זעירא לא ברור אם יחסים אלה היו אינטימיים.
בראשית 1957 שב לישראל, וסמוך מאוד להגעתו הודיע לרעייתו אסתר על פרידה.
ביולי אתה שנה הגיעה ג'ודי שפטל לישראל ויגאל רכש עבורם בית בתל אביב.
הם תכננו להינשא אך עד מהרה החריפו היחסים ביניהם וחתונתם נדחתה למועד לא ידוע.
מאוחר יותר עזבה את תל אביב ועברה לירושלים.
מאוחר יותר הגיעה לישראל חברתה של שפטל, דוריס סורוקה.
בין מוסינזון לסורוקה התפתח רומן ששפטל כלל לא ידעה עליו.
הם אף קבעו תאריך לחתונתם, 23 בפברואר 1958. החתונה נערכה במעיין צבי.
סגן נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון, שהיה ידידה האישי של סורוקה, שלח לה מברק בו בירך אותה.
החתונה סוקרה על ידי מספר עיתונאים.
ב-23 בנובמבר אותה שנה נולד בנם יוני.
ג'ורג' ואל, שהקים את תיאטרון דו-רה-מי, החליט ב-1956 לשלב מחזה מוזיקלי מקורי בתיאטרונו ובחר ב"שולמית", מחזה של אברהם גולדפדן שנכתב ביידיש.
לצורך כך ביקש ממוסינזון לעבד את המחזה.
בתחילה סירב, אך לאחר שקרא את המחזה השיב בחיוב.
ב-22 באוגוסט 1957 הועלה המחזה לראשונה על הבמה.
הוא זכה לאלפי צופים אך לביקורות שליליות בעיקר.
ב-18 בינואר 1958 הוצג לראשונה מחזהו "זרוק אותו לכלבים" במעמד ראש הממשלה ורעייתו, שרים ועוד.
המחזה ספג ביקורת רבה ושלושה ימים אחר כך הודיעו מוסינזון והבמאי פיטר פריי כי המחזה ישונה.
אך גם הפעם לא סערו הביקורות ובמאי אותה שנה החליטה "הבימה" להוריד את המחזה.
באוקטובר אותה שנה הועלה מחזהו "פתקאות בכובע" בתיאטרון זירה, שזכה לביקורות מעורבות.
המחזה הוצג בפעם האחרונה בנובמבר אותה שנה.
ב-1959 העלה מוסינזון את המחזה מחדש בתיאטרון "סדן" שהקים תחת הכותרת "לכל אדם יש ג'וק".
ב-3 בינואר אותה שנה הועלה מחזהו "השבת השחורה" באולם קולנוע מוגרבי.
המחזה זכה לביקורות שליליות וחודשיים לאחר מכן הופסקה הצגתו.
בפברואר אותה שנה הגיש את המחזה "לבדו אל תוך הלילה" לתיאטרון הקאמרי ונענה בשלילה.
מוסינזון מאס במוסדות התיאטרון והחליט להקים תיאטרון משלו.
בתחילה נקרא התיאטרון "צבר", אך לאחר ביקורת החליט לשנות את השם ל"סדן".
כאמור, ב-7 ביוני העלה את המחזה "לכל אדם יש ג'וק" שהוא למעשה "פתקאות בכובע".
זו הייתה הצגת הבכורה של התיאטרון.
אולם עד מהרה נכנס התיאטרון לחובות, ורעייתו דוריס נסעה עם בנם יוני לארצות הברית על מנת לגייס כספים.
מאוחר יותר הגיע גם כן לארצות הברית אך הניסיון לגייס כסף עבור התיאטרון כשל והוא נסגר.
עת הגיע לארצות הברית עבר להתגורר עם דוריס ויוני סמוך להוריה של דוריס, אך בהמשך עברו למנהטן.
הוא עסק שם בעיסוקים שונים למחייתו, ובמקביל כתב את הרומן שנחשב בעיניו הטוב ביותר מבין יצירותיו - "יהודה איש קריות", שיצא לאור בהוצאת עם עובד בסוף 1962 ובהוצאת סנט מרטין פרס ב-1963, וקיבל ביקורות משובחות שם בעת הופעתו.
בחורף 1961 נפגש מוסינזון עם איש המוסד צבי אלדובי בניו יורק, ששכנע אותו להצטרף אליו כדי ללכוד את הפושע הנאצי מרטין בורמן.
השניים נסעו לאירופה ושם נודע להם שלאון דגרל (פוליטיקאי בלגי ששיתף פעולה עם הנאצים במלחמת העולם השנייה,עמד בראש הלגיון הוולוני ונהנה מחופש תחת שלטונו של פרנקו) נמצא בעיר סביליה ויודע את מקום הימצאו.
אך השניים נתפסו ונחקרו על ידי המשטרה הספרדית וגורשו.
ב-8 באוגוסט שב מוסינזון לניו יורק.
חזרה לישראל, פטנטים ונפילת בנו 1961–1977
ב-1963 נפרד מרעייתו דוריס, וב-3 בינואר 1965 חזר להתגורר בישראל לבדו.
ב-27 באפריל אותה שנה הוצג לראשונה מחזהו "ערב מאושר בפארק אווניו" בתיאטרון חיפה.
המחזה זכה לביקורות שליליות ולצופים מעטים והורד מהבמה לאחר שלושה חודשים.
לקראת הבחירות לכנסת השישית הצטרף לתנועת "את"א" (אזרחים תומכי אשכול) והרבה לתקוף בפומבי את ראש תנועת רפ"י דוד בן-גוריון.
בחורף 1966 הכיר את רעייתו לעתיד חנה.
הם החלו במערכת יחסים הדוקה וחמה ועברו לגור יחד, אך לא נישאו עקב הסתייגות הוריה של חנה.
עשור לאחר מכן, ב-5 בינואר 1976, נישאו השניים, לאחר שאביה של חנה, משה, נפטר שנתיים קודם לכן, ואימה התיידדה עם מוסינזון.
ב-15 ביוני 1968 נערכה הצגת הבכורה של מחזהו של מוסינזון "שברו את הכלים" ב"אהל".
קבוצת אנשי תיאטרון צעירים בראשות יוסף מונדי מחו נגד ההצגה וניסו לחבל בה.
היא לוותה בצעקות רבות שהסתיימו באלימות קשה ובהסבת נזק למבנה התיאטרון.
לאחר מכן נרגעו הרוחות וההצגה הסתיימה בשלום.
חמישה מהמפגינים נעצרו ושלושה מהם (מאיר ויזלטיר, יונה וולך ודני טרץ') נקנסו על "קשירת קשר להזיק לשמו הטוב" של מוסינזון.
אף על פי כן זכה המחזה לביקורות שליליות והוא הורד מהבמה לאחר פחות מחודשיים.
ב-8 במרץ 1969 הוצג מחזהו "שמשון" בתיאטרון "הבימה".
המחזה מבוסס על מלחמת ששת הימים, ששלושת ילדיו של מוסינזון, אביטל, חומי ועדו, לחמו בה.
המחזה זכה לביקורות מעורבות והורד מהבמה לאחר שלושה חודשים.
זה היה מחזהו האחרון של מוסינזון שהועלה בתיאטרון בכלל.
ב-1971 הבחין מוסינזון בעובד ניקיון של עיריית תל אביב המטאטא מדרכה תוך כדי שחול עף על פניו.
מוסינזון החליט להמציא מכונה לניקוי מדרכות, וכך החל את דרכו כממציא פטנטים.
אחר כך המציא חניון שנועד לחסוך מקום וכסף.
משרד התחבורה השקיע עשרות אלפי ל"י בהקמת אב טיפוס, אך הדבר לא עורר התעניינות רבה כל כך.
מוסינזון לא התייאש ומאוחר יותר המציא מתקן להתפלת מי הים.
ב-1973 ניסח את גרסתו הראשונה של הפטנט.
בתחילה זכה הרעיון לבוז מצד המומחים לנושא, אך למרות זאת רשם מוסינזון על הרעיון פטנט ב-1 במאי 1984. רק כעבור חמישה חודשים, באוקטובר, הצטברו תומכים בהמצאתו של מוסינזון.
שר התעשייה והמסחר אריאל שרון הקצה 150 אלף דולר לביצוע בדיקת היתכנות לרעיון.
מוסינזון אף נפגש עם השרים יובל נאמן ורפאל איתן, אך הן הסתיימו ללא כל תוצאה והרעיון ירד לטמיון.
ב-1975 החל בפיתוחו של רעיון חדש: מכונה להפקת אנרגיה מגלי-הים.
ההמצאה זכתה להערכה רבה בין המומחים לנושא ואף זכתה למענק ציבורי לצורך פיתוחה, אך לא מצד משרדי הממשלה ומצד יזמים פרטיים.
אך למרות הכל מוסינזון לא הרים ידיים וכבר החל בפיתוח "גלגל אנרגיה" המייצר חשמל מאוויר וממי הים.
ב-1990 הוקצו לו 150 אלף דולר במידה שיצליח לגייס משקיע שיעמיד סכום זהה.
עד למותו המשיך מוסינזון להמציא רעיונות על הנייר והוא אהב יותר את העיסוק המרתק והדמיון בתהליך ההמצאה מאשר העיסוק הכלכלי והמשיך הלאה.
ב-10 באוקטובר 1973, יומה החמישי של מלחמת יום הכיפורים, נפל בנו לאחר שהנגמ"ש בו ישב הופצץ על ידי מטוסי קרב סוריים.
היות שגופותיהם של יתר הנוסעים בנגמ"ש היו מעורבבות וטרם זוהו, נודע ליגאל שבנו "נעדר".
אחיו של עדו, אביטל, ניסה להשיג מידע על גורלו, אך לשווא.
מאוחר יותר נודע ליגאל על מות בנו.
באותו היום היה אמור לנסוע לאולפני "קול ישראל" כדי להקליט תוכנית העוסקת בספרו של נתן אלתרמן, "שמחת עניים".
חרף זאת התעקש להגיע להקלטות מאחר שהציבור לא ידע על מות בנו.
שנה לאחר מכן, ב-1974, החל בכתיבת רומנו האחרון "טרנטלה".
כתיבת הרומן נמשכה כחמש שנים והוא יצא לאור ב-1979.
ב-28 ביוני 1977 נולדה בתם הבכורה של יגאל וחנה מוסינזון, רנן.
כעבור כשנה, ב-29 בספטמבר 1978 נולד בנם השני, גילי.
ב-1981 עברה המשפחה להתגורר ברחוב סוקולוב 61 בתל אביב, שם התגורר מוסינזון עד יומו האחרון.
לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה הצטרף מוסינזון למפלגת הגמלאים עם הקמתה, שובץ במקום השישי ואחר כך השלישי ברשימתה לכנסת ומונה לדוברה.
כשהיה בבית החולים איכילוב לצורך ביצוע בדיקות התמוטט מוסינזון וקיבל דום לב.
מוסינזון, שעישן בכל חייו, נפטר בליל 1 במאי 1994, כ' באייר תשנ"ד ונקבר בבית העלמין ירקון.
להנצחתו נקראו על שמו כיכר בחיפה, גינה בהרצליה, ורחובות בתל אביב, באור עקיבא, בראשון לציון, בנתניה, בפתח תקווה ועוד.
יגאל מוסינזון נישא ארבע פעמים.
מאשתו הראשונה, שלה נישא בגיל 20, נולד בנו אביטל, ממקימי הטלוויזיה הישראלית, נספח תרבות בהודו ומנהל תיאטרון ירושלים.
בנם הבכור, אורי, שנולד טרם נישואיהם, נפטר ימים ספורים לאחר הלידה.
מאשתו השנייה, אסתר, נולדו בניו וחומי.
בנו עדו, שנהרג במלחמת יום הכיפורים, היה שחקן בתיאטרון הקאמרי.
מאשתו השלישית, דוריס (לבית סורוקה), נולד בנו יוני.
אשתו הרביעית, שהכיר בשנת 1966, חנה לבית מישקינסקי, שלה היה נשוי קרוב ל-30 שנה, עד פטירתו, היא אמנית יוצרת ומורה לאמנות.
לזוג נולדו שני ילדים - רנן מוסינזון פעילה חברתית ואשת תקשורת, והכדורסלן ומפיק סרטי הפורנוגרפיה גילי מוסינזון.
אחד מאחיו של יגאל מוסינזון היה הסופר חבר קיבוץ נען משה מוסנזון ואחייניותיו, בנותיו של משה מוסנזון, הן סופרת הילדים דבורה עומר והמשוררת והפרסומאית ורד מוסנזון.
אחיינו, בן אחיו ישראל, הוא הסופר עמוס מוסנזון.
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים, 1983.
פרס אוסישקין על הרומן "דרך גבר".
פרס כינור דוד על המחזמר "קזבלן" (המחזמר נכתב על ידו עפ'י מחזה מפרי עטו שהועלה ב-1954 בתיאטרון הקאמרי).
פרס קליבלנד (Cleveland Prize) על המחזה "קמביזס".
מוסינזון החל לפרסם בחוברות "ילקוט הרעים", שיצאו לאור בין השנים 1942 ו-1946.
קובץ סיפוריו הראשון, "אפורים כשק" (1946) (שכותרתו לקוחה משיר של נתן אלתרמן "...תן לי שנאה אפורה כשק...") עסק בחיי הקיבוץ.
מחזהו "בערבות הנגב" עוסק בתקופת מלחמת העצמאות.
רקע המחזה הוא קיבוץ דמיוני בשם בקעת יואב, שמנסה להתגונן נואשות בפני הפולש המצרי.
המחזה עורר סערה כשהוצג בתיאטרון "הבימה" ב-1949, משום שראשי הצבא במחזה תמכו בנסיגה מהקיבוץ.
רומן שלו, שעורר שערורייה גדולה, היה "דרך גבר".
רומן זה עסק בפרטי חיים אינטימיים בקיבוץ, והפכו אותו לדמות שנויה במחלוקת הן בכתיבתו והן באישיותו.
מחזותיו "אלדורדו" ו"קזבלן" זכו להצלחה במיוחד הודות לגלגוליהם: "אלדורדו" הפך לסרט קולנוע מצליח בכיכובה של גילה אלמגור, ו"קזבלן" הפך למחזמר מצליח בכיכובו של יהורם גאון, שהפיק גיורא גודיק בקולנוע אלהמברה.
לאחר מכן הופקה גם גרסה קולנועית מצליחה מאוד למחזה, בבימויו של מנחם גולן ובכיכובו של גאון.
גיבורו של "קזבלן" הוא ישראלי ממוצא מזרחי, והרקע לעלילה הוא "השטח הגדול" ביפו.
כיום, נמתחת לעיתים ביקורת על הדרך שבה מוצגים המזרחים בסרט.
מחזה נוסף של מוסינזון שעורר שערורייה הוא "זרוק אותו לכלבים", אשר עוסק בכוחה של העיתונות, ונטייתה לחדור לתחום צנעת הפרט.
המחזה הועלה בשנת 1958 בתיאטרון "הבימה" בבימויו של פיטר פריי.
המחזה מתאר עיתונאי (מישא אשרוב) המפרסם דבר דיבה על טוהר המידות של קבלן בניין (אהרן מסקין) וגורם לו לנזק תדמיתי ולפגיעה בפרנסתו, והקבלן מחליט להשיב מלחמה שערה בעזרת בנו הצנחן (יוסי בנאי).
בעקבות הצגת המחזה התחוללה מהומה בעיתונות.
נכתב כי המחזה "מוזמן" והוא מציג עיתון בצלמו של "העולם הזה" ועיתונאי שהוא בן דמותו של אורי אבנרי.
את שובו של מוסינזון לישראל משהות של שנים אחדות בארצות הברית, לאחר מלחמת סיני, תיאר "העולם הזה" במילים: "לאחר שחלפה סכנת ההפצצות שב לארץ".
העיתון הרבה בתיאורים מתחום חיי הנישואין שלו וחייו האינטימיים.
נוסף על כך, מוסינזון כתב כמה מחזות המבוססים על סיפורי התנ"ך: "תמר אשת ער", "תיבת נח" ו"שמשון, קצין בצה"ל".
מוסינזון מזוהה בציבור הרחב עם סדרת ספרי הילדים "חסמבה", יותר מאשר עם יצירותיו עטורות הפרסים הפונות למבוגרים.
את סדרת ספרי חסמבה החל לכתוב ב-1952, והמשיך לכותבה עד סוף ימיו.
עלילות שני ספרי חסמבה הראשונים פורסמו לראשונה בהמשכים ב"משמר לילדים".
כמעט מדי שנה נוסף לסדרה ספר חדש.
את רעיון כתיבת חסמבה קיבל מוסינזון כאשר ראה את ילדיו קוראים ספרי עלילה מתורגמים.
הוא התפאר בפניהם שהוא מסוגל ליצור סדרה מקורית על נוער עברי, שלא תיפול מהסדרות המתורגמות.
השמות ירון זהבי (מפקד חסמבה), תמר (סגניתו) ודמויות אחרות בחבורה, כגון אהוד השמן, מנשה התימני, ועוזי הרזה, הפכו לחלק מהווי חייהם של ילדי ישראל.
אפילו האנשים "הרעים", שבהם נלחמה חסמבה, השודד אלימלך זורקין ואחיו התאומים, הפכו לדמויות מוכרות בישראל.
מוסינזון המשיך בכתיבת הסדרה עשרות שנים.
בשלב מסוים נאלץ לשבץ דמויות מחליפות לירון המפקד וחבורתו, משום שהן גדלו במשך עשרות השנים שבהן נכתבה הסדרה.
חסמבה הייתה נושא לשני סרטים, מחזות זמר וסדרות טלוויזיה מפורסמות.
בסרט "חסמבה ונערי ההפקר" משחק שלמה ארצי את ירון זהבי, וזאב רווח את תפקיד השודד אלימלך זורקין.
בסרט "חסמבה ושודדי הסוסים" משנות השמונים מופיעים מוסינזון עצמו בסוף הסרט בדמות קצין משטרה (כפי שהיה כששימש דובר המשטרה) ושני ילדיו, רנן וגיל.
ספרי חסמבה הראשונים אוירו על ידי הצייר שמואל כץ.
הדמויות האופייניות שיצר כץ לכל אחד מילדי החבורה המשיכו ללוות גם את יתר הספרים (44 במספר, 1952–1992) על ידי הארכיטקט גיורא רוטמן.
לאורך כל שנות יצירתו זכו יצירותיו של מוסינזון לביקורות מעורבות.
על ספרו "אפורים כשק" כתב דוד כנעני: "מוסנזון כותב בחושים, לפעמים דומה : בחושים שהם גרויים תמיד.
[...] חוץ מתערוכת איברים אין כאן כלום.
יפה על הספר כי הוא מהווה "נקודת מפנה בפרוזה הארצישראלית, ניסיון ראשון לכתוב על נושאים אקטואליים בסגנון מודרני, גמיש ואקספרסיבי.
[...] צעיר לימים הוא יגאל מוסינזון, והצלחותיו הראשונות נטעו אמון בליבנו שעתיד מזהיר נשקף לו".
כמה מחזות של מוסינזון זכו לביקורות חריפות אף יותר.
חיים גמזו כתב על המחזה "זרוק אותו לכלבים" כי "יש סכנה שהקהל יראה בהצגה זו התקפת מצח נגד העיתונות החופשית בכללה".
נחמן בן-עמי כתב כי מוסינזון "זרק לכלבים את כל העיתונות כולה".
אולם היו מחזות, כגון "קזבלן", אשר זכו לביקורות חיוביות.
המחזה הזה של מוסינזון נחל הצלחה קופתית גדולה וכ-118 אלף בני אדם צפו בו.
סדרת ספרי "חסמבה" זכו לעומתם להצלחה רבה.
אולם חוקרים כאוריאל אופק לא ראו בה סדרה ראויה לילדים, על אף שאופק הקדיש פרק בחלק השלישי בטרילוגיית הספרים שלו, העוסקת בסיפורים על כתיבת ספרות ילדים, לספרי "חסמבה" (בספר "מטרזן ועד חסמבה" שיצא לאור בשנת 1969).
לאחר מותו של מוסינזון התקבלה יצירתו באור חיובי יותר.
מוטי זעירא, מחבר הביוגרפיה של מוסינזון, כתב בהקדמה לה כי:
בשנים 2013–2014 הועלה מחדש ביוזמת אלמנתו ומנהלת עיזבונו, חנה מוסינזון, המחזמר "קזבלן" בתיאטרון הקאמרי.
ההפקה זכתה להצלחה גדולה והיא הוצגה כ-400 פעמים.
כמו כן הוציאה חנה מוסינזון מחדש, ביחד עם בתם, רנן מוסינזון, את ספרי "חסמבה", שזכו בהוצאה מחודשת זו ב"ספר פלטינה" כשעברו את מכירת 100,000 העותקים.
כמו כן הפיקו השתיים סדרת טלוויזיה, "חסמבה דור 3", שזכתה גם היא להצלחה.
ב-2022 יצא לאור סרטו התיעודי של אבי וייסבלאי, המציג את סיפור חייו של מוסינזון.
הרב יגאל מאיר לוינשטיין (נולד ב-2 במרץ 1956) הוא ראש המכינה הקדם-צבאית בני דוד שבעלי, שאותה הקים יחד עם הרב אלי סדן.
נולד וגדל למשפחה חילונית באילת.
בגיל התיכון התחרה בשיט מפרשיות.
בתפקידו האחרון בקבע היה מפקד פלוגה.
בתום שירותו הצבאי חזר בתשובה ולמד במכון מאיר, במרכז הרב ובישיבת בית אל.
לקראת פינוי סיני ירד לאזור להתנגד לנסיגה.
נחשב תלמיד של הרב צבי טאו.
בשנת 1987 הקים יחד עם הרב אלי סדן את המכינה הקדם-צבאית בני דוד כדי להכין נערים דתיים לאומיים להתמודד מבחינה דתית עם שירות צבאי, ולהחדיר בהם ערכים של ציונות ואהבת הזולת.
לדבריו המוטיבציה לכך נולדה לאחר שנשאל על ידי מפקדו, עמרם מצנע, מדוע אין מספיק קצינים דתיים בצה"ל.
בשנת 1988, ימי האינתיפאדה הראשונה, שירת כסמג"ד בגזרת רמאללה-שכם תחת פיקודו של גלעד שר.
בשירות המילואים הגיע לוינשטיין לדרגת סגן-אלוף.
נמנה עם חברי "הוועדה לשילוב הראוי" בצה"ל.
מאוחר יותר היה חבר בוועדה משותפת לחיל החינוך ולרבנות הצבאית, אך פרש מוועדה זו.
הרב לוינשטיין סבור ש"תפיסות מגדריות" מחלחלות אל תוך הצבא.
הוא פרסם בעניין זה את החוברת "אג'נדה צבאית".
בהרצאה שנשא ב"כנס ציון וירושלים" ביולי 2016, ביקר את קצין חינוך ראשי תת-אלוף אבנר פז-צוק, שלדבריו פועל להפסיק את השפעת הרבנות הצבאית על התכנים הערכיים בצה"ל, על ידי חיסול "המחלקה לתודעה יהודית", בגיבוי ראש אכ"א, הרמטכ"ל ושר הביטחון יעלון, ועל ידי סימון קצינים ואף חיילים בעלי השקפה ישיבתית.
בין הערכים האלטרנטיביים שאותם לדבריו מנחיל הצבא ואותם ביקר כמסוכנים לרוח הלחימה, מנה את הפלורליזם, לרבות הכרת הנרטיב הפלסטיני, חיוב קצינים להשתתף בסמינרים רפורמיים והדרכות של הומוסקסואלים, עד כדי התנדבות לצבוע מועדון של הקהילה.
בנוסף הזכיר טען כי חויבו חיילים, לרבות דתיים, לצפות במופעים שאינם צנועים ולשרת ביחידות קרביות מעורבות.
באחד מנאומיו, כינה את חברי הקהילה הגאה "סוטים".
דבריו עוררו סערה תקשורתית וכונו "נאום הסוטים".
בהמשך כינה אותם את נטייתם "עיוות מיני", הורה כי "בעיות מדבירים" וקרא לטפל בהומוסקסואליות כמו שטיפלו באיידס.
משרד הביטחון פרסם הודעת גינוי לדבריו.
הוא סבור שעל עולם המדע להגדיר נטיות הומוסקסואליות כבעיה, ואז להתגייס כדי למצוא להן פתרון, כפי שהתגייסו להדברת מגפת האיידס ומומים שונים כגון עיוורון.