tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פיק למד בצעירותו נגרות, אך שילוב של אירועים בעולם, אידאולוגיה החלטית ושאיפות פוליטיות הובילו אותו לעולם הפוליטי.
בתור נגר, הצטרף לפדרציית עובדי העץ ב-1894, וזו הובילה אותו להצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD) ב-1895, פיק התקדם במנגנון המפלגה, ובשנת 1899 הוא היה המזכיר האזורי של המפלגה במחוז הולדתו, ובשנת 1906 מונה למזכיר המפלגה.
בניגוד לעמדת רוב מפלגתו, שתמכה במלחמת העולם הראשונה כשזאת פרצה בשנת 1914, פיק השתייך למיעוט שהתנגד למלחמה, בזמן זה הוא אימץ דעות פציפיסטיות.
התנגדותו למלחמה הובילה למעצרו ולישיבתו בכלא צבאי.
לאחר המלחמה עבר וילהלם פיק להתגורר תקופה קצרה באמסטרדם וכאשר חזר היה בין מקימיה של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD), והיה חבר בפוליטביורו שלה.
ב-5 באוגוסט 1930 נשא נאום חשוב ובו תיאר את תורתו.
בנאום זה הבדיל בין השיטה הפשיסטית לקומוניסטית.
פיק טען גם כי על הגרמנים "להיאבק נגד איום אימפריאליסטי של מלחמה או פשיזם...".
ב-1933, עם עלייתו של היטלר לשלטון, פיק יצא לגלות בצרפת, וב-1935 עבר למוסקבה שבברית המועצות.
במוסקבה שירת בתפקידים שונים, כולל יו"ר הקומינטרן (האינטרנציונל הקומוניסטי) בין השנים 1938–1943.
פיק גם שימש כיועץ לסטלין, וכשגרמניה הנאצית פלשה לברית המועצות במבצע ברברוסה בשנת 1941, פיק התגייס למען ברית המועצות בניסיונה להפיץ תעמולה בקרב הכוחות הגרמניים.
מאמצים אלה נשאו פרי כשבשנת 1943 הוקם הוועד הלאומי למען גרמניה החופשית, קבוצת התנגדות לנאצים שהורכבה מקומוניסטים גולים ושבויי מלחמה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה חזר וילהלם פיק לגרמניה, שנעשתה לגרמניה המזרחית יחד עם הצבא האדום.
ב-1946 הוביל את מפלגתו "המפלגה הקומוניסטית של גרמניה" (KPD) לאיחוד עם מפלגתו של אוטו גרוטהוול, "המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה" (SPD) ובכך ליצירת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה (SED).
ב-7 באוקטובר 1949 הכריז רשמית על הקמת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית וארבעה ימים מאוחר יותר נעשה לנשיאה הראשון עד מותו בשנת 1960.
בתור נשיא פעל ביחד עם ולטר אולבריכט, מזכ"ל מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, ועם אוטו גרוטהוול, ראש ממשלת גרמניה המזרחית, לכינון מדינה קומוניסטית.
לאחר מותו מהתקף לב בוטל מוסד הנשיאות והחליף אותו מוסד דומה בשם מועצת המדינה, אליו התמנה מזכ"ל מפלגת האיחוד הסוציאליסטי ולטר אולבריכט.
לפיק הייתה בת ושמה אלי וינטר (Elly Winter, 1898-1987), חברה במפלגה הקומוניסטית הגרמנית מ-1918. ב-1933 עזבה את גרמניה לברית המועצות.
ב-1945, עם תום מלחמת העולם השנייה, חזרה לגרמניה המזרחית ביחד עם אביה, הצטרפה למפלגת האיחוד הסוציאליסטי, ועבדה בארכיונים של המפלגה.
וילהלם פילדרמן (Wilhelm Filderman; 14 בנובמבר 1882 – 22 באפריל 1963) היה משפטן, מנהיג קהילתי ופוליטיקאי יהודי ברומניה, מנהיג בפועל של יהדות רומניה בשנים 1919–1947, לרבות בתקופת השואה.
היה חבר הפרלמנט הרומני בשנים 1928-1927 מטעם המפלגה הלאומית-ליברלית.
לוחם למען זכויות היהודים, דגל פילדרמן ללא פשרות בהשתלבות היהודים הרומנים ברומניה כאזרחים נאמנים ושווים ובו זמנית גאים במורשתם התרבותית הייחודית.
בימי השואה עשה מאמצים עילאיים למען הישרדותם, בשיתוף פעולה עם הרב הראשי אלכסנדרו שפרן, א.
פילדרמן נולד בבוקרשט, רומניה, כבנו של בעל בית דפוס שהתעשר וזכה למוניטין טובים.
הוא למד בבית ספר התיכון "מאטיי באסראב" בבוקרשט באותה כיתה עם תלמיד בשם יון אנטונסקו שדרכיהם יצטלבו בהמשך, למד משפטים באוניברסיטת בוקרשט ובסיום לימודיו המשיך ללימודי דוקטורט באוניברסיטת פריז וסיים בהצלחה ב-1909 עם עבודה בנושא הירושה במשפט ההשוואתי.
הוא המשיך ללמוד בבית הספר לאמנויות ולאדריכלות שליד מוזיאון הלובר בפריז ובקורס לפילוסופיה של אנרי ברגסון.
פילדרמן סיים גם לימודים בבית הספר הגבוה למסחר ועם שובו לרומניה זכה באזרחות הרומנית.
החל מ-1912 היה עורך דין בבוקרשט.
הוא התגייס לצבא הרומני והיה קצין במלחמת הבלקן הראשונה, בשנת 1913 ובמלחמת העולם הראשונה.
בצבא הוענקו לפילדרמן העיטורים הממלכתיים Coroana României ("כתר רומניה") ו-Virtutea militară ("היושרה הצבאית")
פילדרמן היה בין מייסדי איחוד היהודים הילידים ב-1909 והיה סגן יושב הראש שלו מ-1915. בשנים 1914 עד 1919, בהיעדרו מרומניה של אדולף שטרן, היה פילדרמן היושב ראש בפועל.
הוא היה חבר במשלחת הרומנית לוועידת השלום בפריז ופעל רבות כדי להביא לכך שבהסכמי השלום של שנת 1919 יכלל סעיף המעניק אזרחות ליהודי רומניה.
הוא נכנס לפוליטיקה ונבחר לפרלמנט הרומני.
ב-18 בפברואר 1923, כשאיחוד היהודים הילידים שינה את שמו להתאחדות יהודי רומניה (Uniunea Evreilor Români), נבחר פילדרמן ליושב ראש האיחוד.
הוא היה בשנת 1915 ממיסדי האוניברסיטה העממית וחוג התרבות "החופש" (Libertatea) בבוקרשט.
בהיותו חבר במפלגה הלאומית ליברלית נבחר ב-17 ביולי 1927 לכהן בפרלמנט הרומני, כהונה שנמשכה זמן קצר עד נובמבר 1928.
בשנת 1920 התמנה ד"ר פילדרמן גם לנציג הג'וינט ברומניה.
בשנת 1928 יצא לארצות הברית בשליחות מיוחדת מטעם ממשלת רומניה.
ב-1929 הוא השתתף כנציג לא ציוני בכנס בציריך שבה הוקמה הסוכנות היהודית המורחבת.
החל משנת 1940 היה פילדרמן יושב ראש פדרציית הקהילות היהודיות של רומניה שהוקמה בשנת 1937. מתוקף תפקידו שימש ככתובת עבור השלטונות הרומניים ופה לקהילה היהודית.
עם כניסת רומניה למלחמה נגד ברית המועצות במטרה מוצהרת להחזיר לחיקה את בסרביה ובוקובינה הצפונית, פילדרמן וד.
רוזנקרנץ ואחר כך פילדרמן ומתתיאס קארפ חתמו על מכתבים אל השלטונות שבהם ביקשו לאפשר ליהודים לחזור לשירות הצבאי הרגיל כדי להקריב עצמם למען המולדת כפי שעשו בעבר.
הם מחו נגד ההסתה האנטישמית לפיה היהודים משרתים את האויב הבולשוויקי.
משלא נענו השלטונות לבקשות אלה לנורמליזציה של מעמד היהודים בצבא ובמדינה, קראו פילדרמן, שפרן וקארפ לקהל היהודי לכבד את הצבא והתגייס לסייע במאמץ המלחמתי של המדינה.
המיעוט יהודי, שמספרו היה מופחת והיה מרושש על ידי הפקעת נכסיהם, תרם בהמשך למדינה, תוך מאמצים כבירים, 10 מיליארד ליי.
ב-16 בדצמבר 1941 צו-חוק של המשטר אנטונסקו ביטל את הפדרציה של איחודי הקהילות.
היא הוחלפה בארגון שהיה אמור להיות ארגון-בובה שנועד לשרת את מדיניות הדיכוי של המשטר, בשם "מרכז היהודים" Centrala Evreilor בהנהגתו של ד"ר ננדור גינגולד, רופא יהודי שהתנצר.
בנסיבות אלה הוקמה מועצה יהודית בלתי חוקית Sfatul evreiesc בראשות הרב שפרן, פילדרמן, שוופלברג ואחרים שהמשיכה במאבק להישרדות היהודים ברומניה.
כמו כן בסגל הפקידות של מרכז היהודי הרשמי התקבלו אנשי הפדרציה שפוזרה, והם שיחקו תפקיד חשוב בהמשך פעילות הסעד והתרבות בחיק הקהילה.
פילדרמן המשיך בניסיונות להשפיע על החלטות המשטר כדי לנסות לסכל סכנות בדרך, זאת כפי שאמר, בתפקיד "יהודי ואזרח רומני".
בימי השלטון הצבאי-פאשיסטי נקט פילדרמן בדרך של הצפת השלטונות בבקשות שנוסחו מתוך חוש דיפלומטי
והכרה עמוקה של המנטליות והשקפת הנמענים.
לדוגמה מובא כאן תרגום של בקשה, מיום 6 בספטמבר 1941, שהגיש פילדרמן, יחד עם הרב הראשי אלכסנדר שפרן לראש הכנסייה האורתודוקסית הרומנית, הפטריארך ניקודים,(שנודע בהשקפות אנטישמיות מובהקות), בעניין ענידת הטלאי הצהוב:
"להוד רוממותו הקדוש, מצורף בזה העתק של הפניה מס' 1046 מיום 5 בספטמבר 1941, שהוגשה לשרי הפנים, האוצר והכלכלה הלאומית, בעניין חיוב כל היהודים, גברים, נשים וילדים, בעיר הבירה וברחבי הארץ לשאת סימן מזהה.
לנשיאת הסימן המזהה יהיו השפעות חמורות על הסדר הציבורי, הכלכלה והפיננסים של המדינה.
היות שהסימן המזהה הוא "כוכב דוד" (הכינוי הלועזי למגן דוד), שהוא קדוש באותה מידה לנצרות וליהדות, ובמיוחד שהאלוהות של ישו מבוססת על היותו מגזע דוד, ללא ספק פקודה זו מבזה את הדת בהציגה ללעג ולביזוי הנוצרים את אחד הסמלים הקדושים ביותר ומערערות תוך כדי כך את האמונה בדברים הקדושים.
מה כבר ניתן להבין מנקודת מבט דתית, כאשר יוצאים מהכנסייה, לאחר שמיעת שירת התהילים של דוד ואהבת רעך ורואים איך מטמאים את הסמל של אחד מאבות מייסד הדת הנוצרית ואיך סמל זה משמש להסתה לשנאה נגד רעך.
אנו מקווים, הוד רוממותך הקדוש שתועיל לקחת תחת חסות קדושתך את כיבוד הדת והאדם.
מאמציהם של פילדרמן ושפרן הופעלו גם כלפי מלכת האם אלנה, ושגרירי שוודיה, שווייץ וטורקיה וגם נציג הצלב האדום.
פרט לכך פילדרמן הפעיל את מלוא כישרונו בשיחותיו עם אנטונסקו ועם שרים נוספים.
פילדרמן שלח לאנטונסקו תזכיר בו הסביר שהטלאי הצהוב לא הונהג בגרמניה ולא באיטליה, אלא רק בארצות כבושות וניגן בכך על רצונו של אנטונסקו להוכיח את עצמאות רומניה, גם כלפי גרמניה.
התזכיר הגיע לאנטונסקו באיחור בגלל מחלתו של אנטונסקו.
לאחר שאנטונסקו קרא את התזכיר יצאה הזמנה לפילדרמן לבוא אליו ביום ראשון (יום המנוחה ברומניה) למפגש, יחד עם יהודי נוסף, הוריה קלז'אן (Horia Clejan), בביתו הכפרי של אנטונסקו.
פילדרמן ענה שמכוניתו הוחרמה ולא יוכל להשיג תחבורה ביום ראשון ועל כך נענה שמכוניתו של אנטונסקו תבוא לאסוף אותו.
היהודי הנוסף, קלז'אן, לא השתייך למנהיגות היהודית, אך אנטונסקו הכיר אותו משום שהיה האדריכל שבנה לו בית לפני המלחמה.
בראיון, שנמשך קרוב לשעה, העלה פילדרמן בעיות שונות, שחלקן נענו וחלקן לא, אך חובת ענידת הטלאי הצהוב ברומניה בוטלה.
בסיום המפגש ציין אנטונסקו את היחס השונה ליהודי ה"רגאט" (ה"ממלכה" -רומניה בגבולות שלפני מלחמת העולם הראשונה) לעומת יהודי המחוזות שסופחו מאוחר יותר.
פילדרמן ואנטונסקו - עליות ומורדות
לאחר עלייתו לשלטון של אנטונסקו, השתמש פילדרמן בקשריו איתו כדי לבקש על בני עדתו, לרכך או אף לבטל חלק מהאמצעים שננקטו כנגדם.
ההיכרות המוקדמת עם אנטונסקו נתנה לו יתרונות בלתי מבוטלים.
כדי לעמוד על כך מובא כאן תיאור הראיון הראשון שנתן הדיקטטור אנטונסקו לפילדרמן:
פילדרמן הגיע ביום 17 בספטמבר 1940, בשעה 7.00 בערב ללשכתו של אנטונסקו והתיצב בפני ראש לשכתו, קולונל אלפטרסקו (Elefterescu) שהזמין אותו לשבת בחדר ההמתנה.
כעבור מספר דקות נכנס לשם פרופסור אלכסנדרו קונסטנטין קוזה (שותפו של אוקטביאן גוגה בהנהגת המפלגה הנוצרית לאומית, מפלגה אנטישמית), שפנה אליו והושיט לו את ידו, בעודו מציג את עצמו.
פילדרמן לחץ את היד המושטת ובתורו, הציג את עצמו.
קוזה, נדהם וממורמר מנוכחותו של יהודי בלשכת אנטונסקו, התרחק והתיישב בפינה.
היחס המיוחד שקיבל פילדרמן אצל אנטונסקו ונכונותו להקשיב לתלונותיו בעניין רדיפת היהודים על ידי המשטר והלגיונרים, היו בין נושאי המחלוקת שבין אנטונסקו ובין הלגיונרים, נושאים שהביאו למרד הלגיונרים.
פילדרמן הכיר היטב את אנטונסקו והשתמש בידיעותיו כדי לתמרן את אנטונסקו לעמדות נוחות יותר עבור היהודים.
הוא אמר לאנטונסקו בצורה גלויה שהגרמנים יפסידו במלחמה, וליד שולחן המשא ומתן להסכם שלום עתידי רומניה תידרש לתת דין וחשבון על מעשיה כלפי היהודים.
אין לדעת כמה זה השפיע על אנטונסקו, אך האחרון שינה את יחסו כלפי היהודים לפי המצב המשתנה בחזית המלחמה.
יש היסטוריונים, כמו פאול שמידט, הטוענים, שהיחס הטוב יחסית שקיבל פילדרמן מאנטונסקו, נועד להכין לו בן ברית למקרה של כישלון כוחות הציר.
לעיתים קרובות הזכיר פילדרמן לאנטונסקו, שהיה בראש וראשונה איש צבא מסור, את תרומת היהודים למלחמות של רומניה ואת העובדה שאחוז היהודים שנפלו במלחמות אלה לא נפל מאחוז הרומנים שנפלו.
הוא גם ניצל לא פעם את הגאווה הלאומית של אנטונסקו, בהצביעו על כך שיש הקלות ליהודים הניתנות ליהודים ההונגרים (מעבר מהגרים יהודים דרך גרמניה), אך הגרמנים מסרבים לתת ליהודים הרומנים.
אנטונסקו תמיד הגיב כמצופה ויצא למאבק עם הגרמנים בנושא.
פילדרמן השיב בשלילה לדרישת שלטונות רומניה כלפי היהודים לתשלום מס נוסף למימון המלחמה, מס ענק (4,000,000,000 לאי) שהיהודים המרוששים לא יכלו לעמוד בו.
תשובה זו הרגיזה את אנטונסקו והוא הורה להגלות את פילדרמן לטרנסניסטריה.
כעבור שלושה חודשים, לאחר השתדלות למענו של מלכת האם, אלנה, שינה אנטונסקו את טעמו והורה להחזיר את פילדרמן מגלותו.
עם התקדמות הצבא האדום בתחומי רומניה, ביום 14 ביוני 1944, בארמון פלש, זימן המלך מיכאי כמה פוליטיקאים מהאופוזיציה ובהם פילדרמן.
בכינוס הוצע לחלק נשק ליהודים שבמחנות ובעזרתם להפיל את ממשל אנטונסקו.
פילדרמן הסתייג מכך ואמר שאינו מתנגד עקרונית לתוכנית, אך נציגות היהודים בין המתקוממים צריכה להיות תואמת לחלקם היחסי באוכלוסייה הכללית.
ההתנגדות הייתה לצנינים בעיני המפלגה הקומוניסטית הרומנית.
לאחר עליית הקומוניסטים לשלטון העיתון הראשון שהם סגרו, בפברואר 1945, היה "Curierul Israelit ("קוריירול ישראליט" -"השליח היהודי") ובאותה הזדמנות גם עצרו בפעם הראשונה את פילדרמן.
בשנת 1948 עזב פילדרמן את רומניה באופן בלתי חוקי.
השמועות אומרות שהוא נסע במשאית צבאית סובייטית נהוגה בידי שני קצינים סובייטים יהודים שהתחלפו בנהיגה וכך עברו את הגבול ההונגרי עד בודפשט.
השגרירות הבריטית ברומניה הפיקה דרכון עבור פילדרמן, דרכון שהמתין לו, עם הוויזות הדרושות, בבודפשט.
עם הדרכון הייתה דרכו של פילדרמן לווינה פתוחה, ומשם נסע לצרפת.
בהוצאת יד ושם יצא ספר עם זכרונותיו ויומניו בעריכתו של ד"ר ז'אן אנצ'ל.
הוקם מוסד על שמו של פילדרמן ובבוקרשט קרוי על שמו רחוב.
על שמו קרוי רחוב בשכונת צהלה, בצפון תל אביב ורחוב נוסף בשכונת נחל עשן בבאר שבע.
המשורר והפובליציסט טודור ארגזי כתב על מעשיו האמיצים של פילדרמן בימי הדיקטטורה של אנטונסקו את ה"גלולה" "Voinicul" ("הלוחם")
1901 (בגיל 19) החוברת Lecțiuni de agricultură practică (שיעורים לחקלאות שימושית, עם 165 תחריטים מאיירים - תחת כינוי העט הרומני Vișan "וישאן") - זכה להערכת שר החינוך ספירו חארט
(על איחוד החוקים ואחדות חקיקה בנוגע למשפטים בין זרים - מאמר בכתב העת הצרפתי"Bulletin de législation comparée)
(האמת על הבעיה היהודית לאור הטקסטים הדתיים והסטטיסטיקה) - ספר פולמוסי, לצורך מאבק באנטישמיות - הפריך את הטענות שהיהודים מהווים סכנה דמוגרפית ומאיימים על מקומות העבודה של הרוב הרומני
(סוגיית התעסוקה הלאומית ומשבר לשכת עורכי הדין ברומניה)
(הפיתוח האזורי של האוכלוסייה היהודית ברומניה)
(זיכרונות ויומנים, בעריכת ז'אן אנצ'ל)
וילהלם צייסר יו"ר השטאזי בין השנים 1950–1953.
הוא למד באסן בבית ספר להוראה בין השנים 1910–1913. בשנת 1914, כאשר מלחמת העולם הראשונה פרצה, התגייס צייסר לצבא הגרמני.
לאחר שסיים צייסר את שירותו ב-1918, הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה
וב-1919 חזר לאסן, שם הפך מורה בבית ספר.
בתקופה זו, נהיה קומוניסט אקטיבי, ולאחר הפיכת קאפ ב-1920, נהיה מפקד בצבא הרור האדום, צבא מחתרתי של פועלים ממפלגות שמאל שונות שפעל
פעילותו של צייסר בצבא זה הובילו למעצרו ולפיטוריו מתפקידו כמורה ב-1921. אחרי שחרורו מהכלא, עבד בשורות המפלגה הקומוניסטית של גרמניה בתור תועמלן.
בשנת 1923, צייסר החל לעבוד במודיעין של המפלגה והיה לפעיל אקטיבי נגד כוחות הכיבוש הצרפתי ברוהר.
תפקודו הטוב הוביל לשליחתו למוסקבה שנה לאחר מכן, שם קיבל אימונים צבאיים ופוליטיים.
עם חזרתו של צייסר לגרמניה ב-1924, הוא נהיה לאחד מאנשי המודיעין החשובים במפלגה, ועבד ישירות בשביל הוועד המרכזי שלה.
במקביל נהיה למנהיג צבאי-פוליטי ומדריך של המפלגה הקומוניסטית של גרמניה באזורים מסוימים בגרמניה.
באותו זמן הוא גם עבד למען הצבא האדום ושירותי הביטחון של ברית המועצות.
מ-1927, החל לעבוד באופן בלעדי כמעט בשביל הוועד הפועל של הקומינטרן ושירת כיועץ צבאי לסין (1927–1930) ולצ'כיה (1930–1932).
עבודתו זיכתה אותו בחברות במפלגה הקומוניסטית הסובייטית מ-1932 ובאזרחות סובייטית משנת 1940. ב-1936 נסע לספרד שם אימץ את הכינוי "גומז" ושימש מטעם הסובייטים כיועץ צבאי לצבא העם הספרדי.
לאחר סיום מלחמת האזרחים בספרד ב-1938 הוא חזר למוסקבה וחזר לעבוד בקומינטרן.
במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה, צייסר העביר קורסים של אינדוקטרינציה אנטי-פשיסטית
לאחר המלחמה עבר להתגורר בגרמניה המזרחית וב-1947 הצטרף למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, המפלגה ששלטה בגרמניה המזרחית והתקדם במהירות בדרגות, ובשנת 1948 מונה לשר הפנים.
בין השנים 1949–1954 שימש כחבר פרלמנט בפולסקמר, הפרלמנט המזרח גרמני
וב-1950 עבד על נושאים צבאיים במכון מרקס-אנגלס-לנין-סטלין, מתקן שמעטים הלא סובייטים שהורשו להיכנס אליו.
ב-1950 קיבל גם מושב בוועד המרכזי ובפוליטביורו של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי.
באותה שנה קיבל את מדליית קרל מרקס ומונה ליושב ראש המשרד לביטחון המדינה או כפי ידוע "שטאזי".
וילהלם צייסר ניצל את הידע והניסיון הרחבים שלו במודיעין והפך את ה"שטאזי" לשירות ביטחון רב עוצמה ויעיל.
צייסר עמד בראש השטאזי עד יולי 1953 אז הודח בעקבות חילוקי דעות עם ולטר אולבריכט מזכ"ל מפלגת האיחוד הסוציאליסטי שגם שאף לבסס את שליטתו במדינה על ידי פיטורי בכירים שיכולים לערער את מעמדו.
נפילתו של צייסר הואצה גם בגלל התערבותו של אריך מילקה, בכיר בשטאזי ששאף לצבור עוד כוח, והכפיש את שמו של צייסר במפלגה.
לבסוף, צייסר ובכירים נוספים במפלגת האיחוד הסוציאליסטי הואשמו בהיותם עוינים למפלגה והודחו ממשרותיהם.
בנוסף, ולטר אולבריכט האשים את צייסר באי שימוש במספיק כוח כדי לדכא את המרד המזרח גרמני.
דרגותיו ועיטוריו של צייסר נלקחו ממנו והוא סווג כאויב המפלגה.
כתוצאה מכך, בילה את שנותיו לאחר מכן כמתרגם בבית הוצאה לאור ועבד במכון למרקסיזם ולניניזם שבברלין המזרחית.
הוא מת באלמוניות במרץ 1958. שמו טוהר ב-1993 לאחר איחוד גרמניה על ידי מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי, ממשיכתה של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי.
וילהלם קמפף היה פסנתרן ומלחין גרמני.
קמפף נולד בייטרבוג, ברנדנבורג בגרמניה, במשפחה של מוזיקאים לותרנים.
אביו, שנקרא גם כן וילהלם קמפף, היה מלחין ונגן עוגב שהתמנה למנהל המוזיקה המלכותית בכנסיית ניקולאוס הקדוש בפוטסדם.
הוא היה מורו הראשון של בנו בנגינת פסנתר וכינור.
הסב מצד האב היה גם כן נגן עוגב ואחיו גאורג נהיה לימים מנהל אחראי על המוזיקה כנסייתית באוניברסיטת ארלנגן.
בהמשך קמפף למד אצל אידה שמידט-שלזיקה.
בגיל 9 בתיווכו של גאורג שומאן זכה מידי יוזף יואכים לשתי מלגות - לפסנתר ולהלחנה - כדי ללמוד בבית הספר המלכותי הגבוה למוזיקה בברלין.
שם למד אצל קארל היינריך בארט (פסנתר) ואצל רוברט קאהן (הלחנה).
בשנת 1916 זכה בפרסים על שם פליקס מנדלסון לפסנתר ולהלחנה שציינו את פריצת הקריירה שלו כמוזיקאי מצטיין.
אחרי השירות הצבאי בימי מלחמת העולם הראשונה ארתור ניקיש ביקש ממנו לנגן כסולן בקוצ'רטו לפסנתר בסול מז'ור מאת בטהובן עם הפילהרמונית של ברלין.
קמפף המשיך לנגן עם התזמורת הזאת עד שנת 1979.
אחרי המלחמה קמפף למד גם פילוסופיה והיסטוריה של המוזיקה באוניברסיטת ברלין.
הוא הרבה לסייר באירופה ובחלק גדול משאר העולם.
בין 1936 ל-1979 הופיע עשר פעמים ביפן ואי יפני קטן נקרא קמפו-סאן על שמו.
בלונדון הופיע לראשונה ב-1951 ובניו יורק ב-1964. הופעתו הפומבית האחרונה הייתה בפריז ב-1981 והוא מת בפוזיטאנו, בקמפניה איטליה, בגיל 95.
כיום זכור קמפף לטוב הודות להקלטות שומאן, ברהמס, שוברט, מוצרט, באך, ליסט, שופן ובייחוד בטהובן.
הקלטותיו מתפרשות על תקופה של כשישים שנה.
קמפף היה בין הראשונים להקליט את מכלול הסונאטות של שוברט, הרבה לפני שהיצירות האלה נעשו פופולריות.
הוא הקליט גם שני סטים נודעים לתהילה של כל הסונאטות של בטהובן, האחד מונו (1951–1956) והשני בסטריאו מוקדם (1964–1965).
בין השנים 1926–1945 היה עוד סט מוקדם, כמעט מלא, על לוחות לכה דקים (שלאק).
קמפף ניגן מוזיקה קאמרית עם יהודי מנוחין ופייר פורנייה, בין השאר.
בייחוד התפרסמו הקלטותיו לכל הסונאטות לכינור ופסנתר של בטהובן עם מנוחין.
בשנת 1957 פתח קמפף קורס שנתי לפרשנות בטהובן בווילה שלו בפוזיטאנו.
שש שנים לאחר מותו לקח עליו ידידו ותלמידו לשעבר ג'ון או'קונור את ניהול הקורס.
קמפף עסק גם בהלחנה, פן מוכר פחות של פעילותו המוזיקלית.
הוא הלחין כמעט בכל סוגה וחיבר לעצמו את הקדנצות לקונצ'רטי לפסנתר של בטהובן, ממס' 1 עד 4. הסימפוניה השנייה שלו הושמעה בביצוע בכורה בשנת 1929 על ידי תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג, בניצוח וילהלם פורטוונגלר.
כמו כן עיבד מספר יצירות של באך, ביניהן הסיציליאנה מתוך הסונאטה לחליל במי מז'ור.
יש הקלטות של עיבוד זה, בנגינתו ובנגינת אחרים.
וילהלם קוהן היה שחמטאי יהודי-גרמני.
קוהן השתתף במספר תחרויות חזקות.
בשנת 1897 חלק מקום 13-14 בתחרות ברלין (ניצח: רודולף שארושק).
בשנת 1899 חלק מקום 10-11 בתחרות לונדון (ניצח: עמנואל לסקר).
בשנת 1900 הגיע קוהן למקום השישי בתחרות מינכן (ניצחו: גזה מארוצי, הרי נלסון פילסבורי וקרל שלכטר).
בשנת 1902 הגיע קוהן למקום ה-13 בתחרות הנובר (ניצח: דוד ינובסקי).
קוהן ניצח בתחרויות משנה אחדות לרבות ברלין 1893, לייפציג 1894, הייסטינגס 1895, אייזאך 1896, ברלין 1908, וכן הגיע למקום השלישי בתחרות ברמן 1905. הוא חלק מקום 2-3 בתחרות ברלין 1911 (ניצח: קארל אהוס).
קוהן השתתף בדו-קרבות מול קארל אוגוסט ואלברודט בשנת 1894 והפסיד 0-5 ונגד ארהרדט פוסט לו הפסיד בשנת 1910 בתוצאה +3-6=3 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
וילהלם קופה (Wilhelm Koppe; 15 ביוני 1896 – 2 ביולי 1975) היה קצין בכיר באס אס בעת מלחמת העולם השנייה, והיה אחראי על פשעי מלחמה רבים נגד יהודים בזמן השואה.
קופה נולד בהילדסהיים, בסקסוניה התחתונה.
הוא היה חיל במלחמת העולם הראשונה, ואחרי המלחמה היה סוחר וסיטונאי.
ב-1930 הצטרף למפלגה הנאצית; ב-1931 הצטרף לאס אה, ושנה לאחר מכן הצטרף לשורות האס אס.
קופה עלה במהירות בסולם הדרגות של האס אס: ב-1934 כבר היה בריגדפירר (דרגת ביניים בין אלוף-משנה לתת-אלוף), ושנתיים לאחר מכן עלה לדרגת גרופנפיהרר, תת-אלוף.
קופה התמנה כמפקד האזורי של האס אס והאס דה במינסטר, ולאחר מכן מילא אותו תפקיד בדנציג, לייפציג ודרזדן.
גרמניה כבשה את רובה של פולין, ולאחר השלמת כיבוש פולין וחלוקתה עם ברית המועצות חילקו הגרמנים את השטח שנפל לידיהם לשני חלקים עיקריים: החלק המרכזי, שכלל את מחוזות ורשה, לובלין, ראדום וקרקוב, הוגדר כיחידה מנהלית בפני עצמה - גנרל גוברנמן, ממשל כללי; לעומת זאת, חבליה המערביים של פולין סופחו לגרמניה.
למושל חבל ורטגאו התמנה ארתור גרייזר, וקופה התמנה כ"מפקד העליון של כל כוחות המשטרה והאס אס בחבל ורטגאו" (Höhere SS und Polizei Führer in Reichsgau Wartheland).
בתפקידו זה היה קופה מעורב ישירות היישום חוקי הגזע הנאציים.
בנובמבר הכריז קופה שיהפוך את פוזנן, בירת החבל, לעיר "נקייה מיהודים" (judenrein).
בעקבות כך החל גל של הוצאות להורג וגירוש של פולנים ויהודים מהעיר.
הוא השתתף גם ביישום תוכנית תוכנית T4 - אותנסיה כמפקד הכללי של יחידה מיוחדת בשם "זונדרקומנדו לנגה", על שם מפקדה הישיר של היחידה, הרברט לנגה.
בחודשים מאי - יוני 1940 רצחה יחידתו של לנגה 1,558 חולי נפש, שהיו מאושפזים בבית חולים לחולי נפש במחנה הריכוז סולדאו, במזרח פרוסיה.
ב-30 בינואר 1942 עלה קופה לדרגת אובר-גרופנפיהרר (אלוף).
באוקטובר 1943 החליף את פרידריך וילהלם קריגר בתפקיד המפקד העליון של כל כוחות המשטרה והאס אס בגנרלגוברנמן.
הוא היה אחראי להשמדת הגטאות בעיירות בחבל ורטגאו, להקמת מחנה ההשמדה חלמנו, בו נרצחו כ-300,000 יהודים.
הוא עסק בדיכוי המחתרת הפולנית, והורה על הוצאתם להורג של כל קרוביהם הגברים של חברי המחתרת ומשלוח יתר משפחותיהם למחנות ריכוז.
קופה הורה על רציחתם של כ-30,000 פולנים חולי שחפת.
המחתרת הפולנית הורתה על התנקשות בו, אך ניסיון שנעשה בקרקוב ביולי 1944 לפגוע בו נכשל.
עם התקרבותו של הצבא האדום הורה קופה על הוצאתם להורג של אסירים ושבויים, כדי שלא ייפלו בידי הסובייטים.
לאחר המלחמה הסתיר קופה את זהותו וחי תחת השם הבדוי לומאן (שם נעוריה של אשתו).
הוא היה מנהל בית חרושת לשוקולד.
ב-1961 נחשפה זהותו, הוא נעצר אך שוחרר בערבות ב-19 באפריל 1962. משפטו נפתח ב-1964 בבון, והוא הואשם בסיוע לרצח 145,000 איש.
משפטו הופסק בשל בריאותו הלקויה ובית המשפט בבון החליט על הפסקת ההליך המשפטי מסיבה זו.
ממשלת גרמניה סירבה לבקשת ממשלת פולין להסגירו לידיה.
וילהלם פרידמן באך היה מלחין ונגן גרמני, ילדם השני ובנם הבכור של יוהאן סבסטיאן באך ומריה ברברה באך.
על אף גאוניותו המוכרת כנגן עוגב, מאלתר ומלחין, לא הצליח להתבסס בעבודה קבועה ובמשכורת יציבה וסופו שמת עני וחסר כל.
וילהלם פרידמן נולד בוויימאר, שם עבד אביו כנגן עוגב ומוזיקאי הלשכה בחצר הדוכס של זאקסה-ויימאר.
בנובמבר 1720, כשווילהלם פרידמן היה בן תשע, מתה אמו בפתאומיות; יוהאן סבסטיאן נישא בשנית בדצמבר 1721. באך האב פיקח בקפידה על לימודי המוזיקה של וילהלם פרידמן ועל הקריירה שלו.
הקורס המדורג ללימודי מקלדת והלחנה שיצר באך מתועד ב"ספרון המקלדת לווילהלם פרידמן באך" (Clavier-Büchlein vor Wilhelm Friedemann Bach או, בכתיב מודרני, Klavierbüchlein für Wilhelm Friedemann Bach), המכיל קטעים משל האב והבן גם יחד.
חינוכו המוזיקלי של הנער כלל גם קטעים מתוך הסוויטות הצרפתיות, אינוונציות בשני קולות, סינפוניות בשלושה קולות (מוכרות יותר כ"אינוונציות"), הכרך הראשון של הפסנתר המושווה ושש הטריו סונאטות לעוגב.
בגיל 16 נסע וילהלם פרידמן למרסבורג ללמוד נגינה בכינור אצל יוהאן גוטליב גראון.
נוסף להכשרתו המוזיקלית, קיבל וילהלם פרידמן השכלה פורמלית, עוד בוויימאר.
כשהתמנה למשרת מנצח מקהלה בכנסיית תומאס הקדוש בלייפציג בשנת 1723, רשם י.
באך את וילהלם פרידמן לבית הספר שליד הכנסייה.
(באך האב - שגם הוא התייתם בגיל עשר - אמר, שהחלטתו לקבל את המשרה בלייפציג נבעה בחלקה מאפשרויות ההשכלה, שמשרה זו פתחה לפני ילדיו).
עם סיום לימודיו בשנת 1729 נרשם וילהלם פרידמן באך ללימודי משפטים באוניברסיטת לייפציג, מוסד בעל מוניטין בזמן ההוא.
כל חייו התעניין במתמטיקה והמשיך ללמוד מקצוע זה באופן פרטי בתקופת עבודתו הראשונה בדרזדן.
בשנת 1733 התמנה וילהלם פרידמן למשרת נגן העוגב בכנסיית סופיה הקדושה בדרזדן.
בתחרות לקבלת המשרה ניגן גרסה חדשה לפרלוד ופוגה בסול מז'ור של אביו, רי"ב 541. השופט תיאר את וילהלם פרידמן כעולה בבירור על שני המועמדים האחרים.
המוניטין שלו כנגן עוגב מעולה ליוו אותו כל חייו.
בין תלמידיו הרבים בדרזדן היה יוהאן גוטליב גולדברג, נגן כלי המקלדת ששמו הונצח בטעות בכינוי הפופולרי שניתן ליצירתו של י.
באך משנת 1742, "אריה עם וריאציות שונות", הידועה בשם וריאציות גולדברג.
(החוקר פיטר ויליאמס Peter) Williams) מזים את הסיפור, הקושר את היצירה אל גולדברג, לפיו י.
באך כתב את הווריאציות לשגריר הרוסי, הרוזן הרמן קרל פון קייזרלינג, שנהג לבקש מן המוזיקאי השכיר שלו, גולדברג, לנגן לפניו וריאציות כדי להרדימו כששנתו נדדה בלילות.
באך כתב את הווריאציות כיצירת תצוגה לווילהלם פרידמן.
(אכן, הקושי הרב שהווריאציות מציבות לנגן וגילו הצעיר של הצ'מבליסט גולדברג, שהיה בן 13 בסך הכל בשנת כתיבתן,נותנים תוקף לטענתו של ויליאמס).
ב-1746 היה וילהלם פרידמן לנגן העוגב בכנסייה של האלה.
ב-1751 נשא לאישה את דורותיאה אליזבת גאורגי
שהייתה צעירה ממנו ב-11 שנים והאריכה לחיות עוד שבע שנים אחריו.
היו להם שני בנים ובת, אך רק הבת שרדה מעבר לגיל הינקות.
וילהלם פרידמן היה אומלל בהאלה כמעט מראשית כהונתו שם.
סכסוכים חוזרים עם שלטונות הכנסייה הביאו לניסיונות חוזרים ונשנים מצדו בשנות ה-50' של המאה ה-18 למצוא עבודה אחרת, שכולם נכשלו.
ב-1762 ניסה להשיג את משרת הממונה על המוזיקה בחצר דרמשטדט.
הוא השהה את המשא ומתן מסיבות שאינן ידועות להיסטוריונים ובסופו של דבר לא מילא את המשרה באופן פעיל, אך התמנה בכל זאת ל"ממונה על המוזיקה בחצר הסן-דרמשטדט", תואר שנקט בהקדשה של הקונצ'רטו שלו לצ'מבלו במי מינור.
ביוני 1764 עזב וילהלם פרידמן את משרתו בהאלה בלי להבטיח לעצמו משרה אחרת.
מצבו הכלכלי התדרדר במידה כזאת, שבשנת 1768 פנה שוב להאלה בבקשה לקבל את משרתו הקודמת, אך לשווא.
לאחר זאת התפרנס מהוראה; שלא במפתיע, היה עני וחסר כל במותו.
אחרי שעזב את האלה ב-1770, חי שנים אחדות (1771–1774) בבראונשווייג, שם השתדל ללא הצלחה לקבל את משרת נגן העוגב בכנסיית קתרינה הקדושה.
אחר עבר לברלין, שם התקבל תחילה במאור פנים אצל הנסיכה אנה אמליה, (אחותו של פרידריך השני), אך בהמשך סר חנו מסיבות שאינן ברורות.
הוא נשאר בברלין עד מותו.
ביוגרפים מתקופות קודמות הסיקו, שאישיותו הקשה וה"סוררת" פגמה ביכולתו להשיג תעסוקה בטוחה ולהתמיד בה, אבל החוקר דויד שולנברג
(David Schulenberg) כותב (במדריך המלחינים של אוקספורד: י.
באך, בעריכת מלקולם בויד, 1990) כי "ייתכן שהשפיעו עליו גם התנאים החברתיים המשתנים, שהקשו עליו כווירטואוז עצמאי להצליח במשרה כנסייתית או חצרונית" (עמ' 39).
ומוסיף שולנברג ואומר, "נראה בעליל, ש[וילהלם פרידמן] גילה פחות נכונות ממוזיקאים צעירים יותר בתקופתו לחבר מוזיקה אופנתית ונגישה במתכוון."
וילהלם פרידמן באך נודע בכישורי האלתור שלו.
ההשערה היא, שכאשר חי בלייפציג הציבו לו הישגי אביו רף גבוה כל כך, שהעדיף להתמקד באלתור במקום בהלחנה.
ראיה המחזקת השערה זו מצויה בעובדה, שתפוקת הלחנתו גדלה בדרזדן ובהאלה.
חיבוריו כוללים הרבה קנטטות כנסייתיות ויצירות אינסטרומנטליות, מהן ראויות ביותר לציון הפוגות, פולונזים ופנטזיות לכלי מקלדת, והדואטים לשני חלילים.
הוא שילב בכתיבתו יסודות קונטרפונקטיים שלמד מאביו במידה רבה יותר מכל אחד משלושת אחיו המלחינים, אבל בשימוש שעשה בסגנון הקונטרפונקטי בולטת שנינות עצמאית ואלתורית, שקירבה את יצירתו ללבותיהם של נגנים מסוף המאה ה-19, כשהמוניטין שלו זכו לתחייה מסוימת.
בין תלמידיו של וילהלם פרידמן היה יוהאן ניקולאוס פורקל, אשר פרסם בשנת 1802 את הביוגרפיה הראשונה של יוהאן סבסטיאן באך, שבין תורמי המידע העיקריים לה היו וילהלם פרידמן ואחיו הצעיר קרל פיליפ עמנואל באך.
ביוגרפיות מוקדמות מגנות את וילהלם פרידמן על התרשלותו בשמירת כתבי היד המוזיקליים של אביו, שרבים מהם הגיעו לידיו בירושה; מכל מקום, חוקרים מאוחרים יותר אינם יודעים בוודאות כמה מכתבי היד אבדו.
ידוע, שווילהלם פרידמן מכר חלק מן האוסף של אביו כדי לגייס כסף לתשלום חובות (כולל מכירה גדולה בשנת 1759 ליוהאן גיאורג נאקה).
כמו כן, בתו לקחה עמה חלק מכתבי היד של י.
באך כשנסעה לאמריקה, ואלה עברו לצאצאיה, שהביאו שלא בכוונה לאובדן רבים מהם.
אחרים עברו הלאה באמצעות תלמידתו היחידה המוכרת בברלין, שרה איציק לוי (ביתו של הבנקאי היהודי החשוב והמשפיע דניאל איציג), בת למשפחה יהודית בעלת מעמד גבוה בברלין וסבתא-רבה של פליקס מנדלסון; ממנה קיבל מנדלסון את כתב היד של המתאוס פסיון, שקיבלה מווילהלם פרידמן באך.
כמה מן הפרטיטורות שלו אספו קרל פרידריך כריסטיאן פאש ותלמידו קרל פרידריך צלטר, מורו של פליקס מנדלסון.
הם הפקידו את הכתבים האלה בספריית האקדמיה לשירה של ברלין, שפאש ייסד בשנת 1791 וצלטר התייצב בראשה בשנת 1800.
פרידמן ידוע כמי שייחס לעצמו לעיתים מוזיקה שכתב אביו, אבל זה היה נוהג מקובל בתקופה ההיא.
אין לבלבל בין וילהלם פרידמן באך לוילהלם פרידריך ארנסט באך, אחיינו, גם הוא מלחין.
ייתכן שווילהלם פרידמן היה אחד המודלים לדיאלוג הפילוסופי של דני דידרו, Le Neveu de Rameau ("אחיינו של ראמו").
וילהלם רַאבֶּה (גרמנית: Wilhelm Raabe; 8 בספטמבר 1831 – 15 בנובמבר 1910) היה סופר גרמני.
בנעוריו (1854-1849) עבד ראבה בחנות ספרים במגדבורג.
ב-1854 התחיל ללמוד פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת ברלין.
באותה שנה כתב את הרומן האידילי הפופולרי שלו "כרוניקה של רחוב שפרלינג", שראה אור ב-1957 תחת שם העט יעקב קורווינוס (Jakob Corvinus).
ראבה ישב כשלוש שנים בוולפנביטל, ומ-1862 בשטוטגרט.
מ-1870 ישב בקביעות בבראונשווייג, שם פרסם כמה רומנים נוספים.
כ-600 מציוריו נמצאים בבעלות פרטית של צאצאיו ובמוזיאון בראונשוויג.
בסיפוריו ניכרות השפעתם של ז'אן פול ודיקנס, ובמידה ידועה גם של גתה.
אף על פי כן ידע לשמור על עצמיותו במחשבה ובסגנון.
כיוון את נושאיו בעיקר לאדם הפשוט ולחיים הצנועים והבריאים.
מצד אחר, ידע גם להתל, בהומור ובסאטירה, בבעלי היומרות.
גם נימה גרמנית לאומית מובהקת מצויה בכתביו.
עם זאת הצליף בשוט הסאטירה על הלאומיות הקיצונית.
כאמן הצליח לעצב דמויות ברורות, אך הצליח פחות ברקמת העלילה.
רבים מגיבוריו נושאים את חלומותיו אידיאליסטים של המספר.
עולמו הפנימי של הגיבור תופס מקום ניכר בכתביו.
ב"כרוניקה של רחוב שפרלינג" תיאר, על רקע של רחוב ברלינאי, אנשים בדרכי חייהם, שהם אספקלריה לעולם רחב יותר.
ב"משרדו של האל" (1862) פנה אל הרפורמציה הפרוטסטנטית.
ב"כומר הרעב", ספרו החשוב ביותר, דן בשאלות חינוך והתפתחות.
ב"אבו טלפאן" יש מביקורת התרבות החדשה.
בספריו המאוחרים מורגשת השפעת הפסימיות של ארתור שופנהאואר.
ראבה חזה את משברה המוסרי של אירופה, אך אף על פי כן נטה להאמין בניצחונם של הכוחות הבונים שבאדם.
באמונה זו היה הרבה מן ההישענות על ערכים מסורתיים.
וולוף וילהלם פטרסון ברגר (; 27 בפברואר 1867 – 3 בדצמבר 1942) היה מלחין שוודי ומבקר מוזיקה.
ברגר נולד בשוודיה בשנת 1867, ושם נפטר בשנת 1942. כשהיה בן 19 התחיל את לימודיו המוזיקליים בקונסרבטוריון של סטוקהולם, שם למד במשך כשלוש שנים.
בין 1896 ל־1914 עבד ברגר על שלושה אלבומים חשובים: Frösöblomster כרכים 1,2,3 שבעיקר בזכותם קנה לו את שמו כמלחין.
האלבומים כתובים בסגנון רומנטי-לאומי-סקנדינבי המזכיר את סגנונו של אדוורד גריג.
במקביל, החל ברגר לעבוד בתור המבקר המוזיקלי של העיתון של סטוקהולם, בתפקיד זה נשא ברגר עד 1930. ב-1908 נתמנה ברגר למנהל בית האופירה של סטוקהולם, בתפקיד זה החזיק ברגר עד 1910. לאחר מכן החל ברגר לעבוד באינטנסיביות על חמש הסימפוניות שלו.
בשנת 1935 החל ברגר לכתוב את הסימפוניה השישית אך לא הספיק להשלימה.
יצירתו של פטרסון ברגר היא מתאפיינת בליריות, בקו מלודי ברור ובהרמוניות פשוטות יחסית.
לכאורה אין זו אלא מוזיקה נאיבית, אלא שלמעשה המוזיקה של ברגר קוסמת, ובעלת גוון מיוחד ואישי.
ברגר הושפע רבות מהסגנון הרומנטי-לאומי שרווח בתקופתו ובעיקר בזמן שהיה צעיר.
במיוחד הושפע ברגר מגריג, שהלחין בסגנון זה, והיה סקנדינבי כמותו.
סגנונו של ברגר גם מזכיר לעיתים את יצירותיהם של מלחינים קדומים יותר כגון שוברט ושומאן שחיו כמאה שנה לפניו.
מבחינה זו, ברגר 'איחר את זמנו', ואולי משום כך לא זכה להרבה הכרה בעולם (ובמיוחד לא בישראל).
עם זאת, יצירותיו ידועות ומוכרות בארץ מולדתו.
שמו מוכר לרוב הסקנדינבים, ובשוודיה יצירותיו מנוגנות תדיר, ושיריו מפורסמים ופופולריים.
בביקורותיו, כמו גם ביצירתו, מגלה ברגר עמדה שמרנית.
ברגר יצא כמבקר במתקפה עזה על המוזיקה המודרנית שהחלה להתפתח בתקופתו, ובמיוחד כנגד המלחין ארנולד שנברג אבי המוזיקה הדודקפונית.
ברגר כתב רבות לפסנתר, ולקול ולפסנתר.
בנוסף, כתב ברגר מספר אופרות וחמש סימפוניות.
יצירותיו היותר מפורסמות הן הסימפוניה השנייה, ושלושת האלבומים Frösöblomster, מתוכם מפורסם במיוחד הקטע Sommarsång.
וִילְהֵלְם יִצְחָק ווֹלְף רַיְטֶר פּוֹן גּוּטְמָן היה סוחר ונדבן יהודי אוסטרי, נשיא הקהילה היהודית וינה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית, מייסד וראש ועד בית המדרש לרבנים בווינה.
פון גוטמן היה אביה של אליזבת פון גוטמן, נסיכת ליכטנשטיין.
וילהלם גוטמן נולד בלַייפּניק שבמוראביה, אוסטריה (כיום צ'כיה), בן למאיר ליב מרכוס לאופולד גוטמן ודוברש לבית שפירא-פרנקל.
פון גוטמן ואחיו, דוד פון גוטמן, נדרשו לסייע בכלכלת המשפחה, ועסקו בתעשיית הפחם.
הוא חכר מכרות פחם ממשפחת רוטשילד וייסד מפעלים ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
פון גוטמן צבר רכוש רב והיה לנדבן ידוע.
הוא ייסד בית יתומים לבנות בדובלינג, בית חולים לילדים ובית המדרש לרבנים בווינה.
בינואר 1891 נבחר לנשיאות הקהילה היהודית בווינה.
פון גוטמן היה נשוי פעמיים.
נישואיו הראשונים היו ללאונורה לצקו.
הזוג הביא לעולם שלושה ילדים, אשר נקראו ברטולד, מקס ורוזה.
ב-1869 נישא לאידה לבית וודיאנר, והזוג הביא לעולם שלושה ילדים נוספים.
ב-19 במאי 1895 נטמן פון גוטמן בבית העלמין המרכזי בווינה.
במסע הלוויה לקחו חלק מאות אנשים, ביניהם הרב אייזיק הירש וייס כמו גם ד"ר משה וולך, אשר נשאו הספדים, וכן הרב ד"ר אברהם שמידל:
וילהלם קרל יוזף קילינג היה מתמטיקאי גרמני.
אביו היה פקיד ושימש בתפקיד בערים שונות, כך שבילדותו נדד קילינג לרוב ממקום למקום עם הוריו.
את הגימנסיה סיים בברילון (Brilon), שם למד שפות קלאסיות.
קילינג למד באוניברסיטת מינסטר, ובשנת 1872 כתב את עבודתו תחת קרל ויירשטראס (Weierstrass) וארנסט קומר בברלין.
קילינג לימד בגימנסיה בשנים 1868-1872. לאחר מכן קיבל תואר פרופסור ממכללה בבראנבו (Braniewo), ובהמשך הפך לרקטור המכללה ולחבר מועצת העיר.
ב-1892 קיבל תואר פרופסור באוניברסיטת מינסטר.
וילהלם קרל יוזף קונו היה פוליטיקאי גרמני שהיה קנצלר גרמניה 264 ימים בשנים 1922-1923.
קונו נולד בזול, סקסוניה הפרוסית (כיום תורינגיה).
ממשלתו של קונו ידוע בעיקר בשל התנגדותה הפסיבית של הכיבוש הצרפתי של חבל הרוהר (1922-1923).
ממשלתו של קונו הייתה אחראית על טיפול כושל בעיות כלכליות.
כדי לשלם את חובותיה של המדינה, הממשלה תחת קונו הדפיסה סכומים עצומים של כסף, מה שהוביל לאינפלציה שהגיעה לשיא בקיץ 1923. גל שביתות החל באוגוסט 1923, בעקבותיו קונו וממשלתו התפטרו ב-12 באוגוסט 1923.
קונו למד עריכת דין בברלין והיידלברג.
הוא עבד במשרד האוצר של הרייך בשנת 1907. במהלך מלחמת העולם הראשונה קונו היה מעורב בהסדרים לאספקת מזון לצבא הגרמני, אך התפטר כדי להצטרף לחברת הספנות בשירות המדינה בשנת 1917. בדצמבר 1918 קונו מונה למנהל הכללי של קו הספנות המבורג-ארצות הברית.
באשר למומחה כלכלי קונו השתתף במשא והמתן על פיצויים ותנאי שלום שלאחר המלחמה.
חשיבותו של תפקידו כמנהל קו המבורג-ארצות הברית הוגבר לאחר שהחברה הפכה לאחת מהמובילות של הובלת סחורות בין ארצות הברית וגרמניה.
כמייצג את האינטרסים הפורמליים ממשלת הריך בחו"ל, קונו דחה כמה הצעות לתפקיד שר חוץ, אבל הסכים להקים ממשלה לאחר התפטרותו של יוסף וירט.
קונו מונה לקנצלר גרמניה ב-22 בנובמבר 1922, על ידי צו נשיאותי והקים ממשלה המורכבת ברובו מכלכלנים שאינם מפלגתיים וחברים של מפלגת העם הגרמנית, המפלגה הדמוקרטית הגרמנית, מפלגת המרכז הגרמנית ומפלגת העם הבאוורי.
לאחר נפילת ממשלתו, קונו פרש מפוליטיקה וחזר לניהול קו הספנות המבורג-ארצות הברית.
וילהלם פילכנר היה חוקר ארצות גרמני.
בגיל 21, השתתף פילכנר במשלחת הראשונה שלו, שלקחה אותו לרוסיה.
כעבור שנתיים, יצא לבדו על גב סוס לסייר בהרי פמיר, מאוש למורגאב ומשם דרך ואקן אל טאשקורגן וחזרה.
לאחר שובו מטיבט, הוטלה על המשימה לארגן משלחת גרמנית למיפוי אנטארקטיקה.
לאחר משלחת אימון והכשרה בשפיצברגן, יצאה המשלחת בספינה "דויטשלנד", ב-4 במאי 1911. המשלחת נכנסה אל ים ודל וגילתה את חוף לואיטפולד ואת מדף הקרח פילכנר-רון, שפילכנר קרא במקור על שם וילהלם השני, קיסר גרמניה.
הייתה זו המשלחת הראשונה שהרחיקה אל תוך ים ודל מעבר לג'יימס ודל, כ-80 שנה קודם לכן.
הספינה עגנה למשך החורף בקרח הדחוס לאחר שהמאמצים להקים בסיס על מדף הקרח עלו בתוהו בגלל הינתקות גוש קרח.
רק בספטמבר 1912 נחלצה ה"דויטשלנד" משביה ויכלה לחזור אל נמל הבית שלה.
בזמן שהספינה נגרפה בקרח הצף של ים ודל, חקר פילכנר את קיומו של ניו סאות' גרינלנד, קו חוף לא-מוכח, שקפטן בנג'מין מורל ראה לכאורה בשנת 1823, במהלך מסע לצייד כלבי-ים.
פילכנר לא מצא כל עדות לקיומו של חוף כזה והסיק, שמורל ראה חזיון תעתועים.
פילכנר לא חזר מעולם לאנטארקטיקה, אך יצא למסעות רבים בנפאל ובטיבט, בהם סקר גאוגרפי של נפאל בשנת 1939.
אדולף היטלר העניק לו את פרס האמנות והמדע הלאומי של גרמניה כהכרה בהישגיו בחקר העולם.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה פילכנר עצור במחנות שונים בהודו.
לאחר שחרורו בנובמבר 1946 חי בפונה שבהודו.
פילכנר מת בגיל 79 בציריך, שווייץ.
וילהלם קרל, דוכס אוראך , היה נסיך גרמני, אשר היה מועמד לכמה כתרי מלוכה באירופה, ואף נבחר לתקופה קצרה כמלך ליטא בשם מינדאוגאס השני.
בנוסף היה וילהלם קרל גנרל בצבא הקיסרות הגרמנית, אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
וילהלם קרל נולד ב-30 במאי 1864 במונקו, לוילהלם, דוכס אוראך ולפלורסטין, נסיכת מונקו, בתם של פלורסטאן הראשון, נסיך מונקו ומארי קרוליין ז'יבר דה לאמץ.
בשנת 1869 מת אביו, ווילהלם קרל ירש את תאריו.
וילהלם קרל בילה את רוב שנות ילדותו במונקו, שם נהגה אמו פלורסטין לנהל את הממשלה במהלך המסעות האוקיאוגרפיים המורחבים של אחיינה, אלבר הראשון, נסיך מונקו.
בשנת 1883 התגייס וילהלם קרל לצבא האימפריה הגרמנית, ובשנת 1912 מונה למפקד הדיוויזיה ה-26 (וירטמברג ה-1).
באוקטובר 1915 הועברה הדיוויזיה לבלקן, שם השתתפה בלחימה בסרביה, ובדצמבר אותה שנה הועברה לחזית המערבית, שם השתתפה בקרב איפר השני, ולאחר מכן בקרב על הסום.
ב-5 בינואר 1917 מונה וילהלם קרל למפקד הקורפוס ה-64, אשר הוצב בגזרה הדרומית של החזית המערבית, ופיקד עליו עד סוף המלחמה.
משבר הירושה במונקו ומועמדותו לכתרים שונים
מכיוון שללואי, נסיך הכתר של מונקו לא היו ילדים חוקיים, היה אמור וילהלם קרל לרשת אותו לאחר מותו.
אולם, כדי להבטיח שדבר זה לא יתממש, חוקק לואי חוק בשנת 1911 אשר מכיר בבתו הלא חוקית שרלוט כיורשת העצר של מונקו, ובשנת 1918 העביר חוק נוסף לשינוי החוקים כדי לאפשר אימוץ יורש בעל זכויות ירושה.
שרלוט אומצה רשמית על ידי לואי בשנת 1919, והפכה לשרלוט לואיז ז'ולייט גרימלדי, נסיכת מונקו ודוכסית ולנטיניוס.
בשנת 1913 היה וילהלם קרל מועמד לראשות נסיכות אלבניה, ואף נתמך על ידי הפלגים הקתולים בצפון אלבניה, אולם לבסוף נבחר לתפקיד וילהלם מוויד, אחיינה של אליסאבטה, מלכת רומניה.
בשנת 1917 במהלך מלחמת העולם הראשונה עלתה הצעה להקים מחדש את דוכסות לורן, ולהעמיד את וילהלם קרל בראשות הדוכסות, אולם ההצעה לא יצאה לבסוף אל הפועל.
כמו כן וילהלם קרל קיווה להתמנות כיורשו של וילהלם השני, מלך וירטמברג, אולם לבסוף מונה לתפקיד יורש העצר קרובו אלברכט, דוכס וירטמברג.
ב-4 ביוני 1918 הזמינה מועצת ליטא את וילהלם קרל להיות מלך ליטא, ואכן וילהלם קרל הסכים, וב-11 ביולי הוא נבחר למלך בשם מינדאוגאס השני, מלך ליטא.
אולם, בחירתו של וילהלם קרל הייתה שנויה במחלוקת, וממשלת גרמניה סירבה אף היא להכיר בבחירתו.
וילהלם קרל לא ביקר מעולם בליטא, והוא נשאר בטירת ליכטנשטיין מדרום לשטוטגרט, שם החל ללמוד את השפה הליטאית, אולם ב-2 בנובמבר אותה שנה, כשניכר בבירור תבוסת האימפריה הגרמנית במלחמה, ביטלה מועצת ליטא את ההחלטה על המלכתו, והכריזה על המדינה כרפובליקה.
לאחר המלחמה הקדיש וילהלם קרל את חייו לפעילות מדעית, ובשנת 1922 אף הגיש דוקטורט מטעם אוניברסיטת טיבינגן על הגאוגרפיה העירונית של רויטלינגן.
ב-24 במרץ 1928 מת וילהלם קרל בעת שהותו ברפאלו באיטליה, והוא נקבר בכנסיית ארמון לודוויגסבורג.
ב-4 ביולי 1892 התחתן וילהלם קרל עם אמליה, דוכסית בבוואריה, בתם של קרל תאודור, דוכס בבוואריה וסופיה, נסיכת סקסוניה, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
בשנת 1912 מתה אשתו הראשונה, וב-26 בנובמבר 1924 התחתן וילהלם קרל בשנית עם וילטורד, נסיכת בוואריה, בתם של לודוויג השלישי, מלך בוואריה ומריה תרזה מאוסטריה-אסטה, אך לא היו לו ילדים ממנה.
וילהלם פרידריך, נסיך ויד , היה נסיך גרמני ואחיו של וילהלם, נסיך אלבניה.
וילהלם פרידריך נולד ב-27 ביוני 1872 בנויוויד, לוילהלם, נסיך ויד ולמריה, נסיכת הולנד, בתם של פרדריק, נסיך הולנד ולואיזה, נסיכת פרוסיה.
ב-29 באוקטובר 1898 התחתן וילהלם פרידריך עם פאולינה, נסיכת וירטמברג, בתם של וילהלם השני, מלך וירטמברג ומריה, נסיכת ולדק ופירמונט, ממנה היו לו שני בנים.
וילהלם פרידריך שירת ברגימנט הדרגונים ה-26 (וירטמברג ה-2 - המלך), ולאחר מכן שירת ברגימנט הדרגונים ה-25 (וירטמברג ה-1 - המלכה אולגה).
לאחר הנישואין התגוררו בני הזוג בתחילה בפוטסדאם, ובשנת 1902 הם עברו להתגורר בברלין.
בשנת 1907 הם עברו לגור בנויוויד, ובאותה שנה מת אביו וילהלם, נסיך ויד, ווילהלם פרידריך ירש את תאריו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת וילהלם פרידריך כאוברסט בפיקוד העליון של קבוצת הארמיות לינסינגן, וב-5 באוקטובר 1916 קיבל מחמיו וילהלם השני, מלך וירטמברג את עיטור הצלב הגדול של מסדר הכתר של וירטמברג עם חרבות.
ב-18 ביוני 1945 מת וילהלם פרידריך בנויוויד, ונכדו פרידריך וילהלם, נסיך ויד ירש את תאריו.
ב-29 באוקטובר 1898 התחתן וילהלם פרידריך עם פאולינה, נסיכת וירטמברג, בתם של וילהלם השני, מלך וירטמברג ומריה, נסיכת ולדק ופירמונט, ממנה היו לו שני בנים:
וילהלם פרידריך, נסיך נסאו-דיאץ , היה רוזן (ומשנת 1654 נסיך) נסאו-דיאץ, סטאדהאודר של פריסלנד, חרונינגן ודרנתה.
וילהלם פרידריך נולד ב-7 באוגוסט 1613 בארנהם, לארנסט קזימיר הראשון, רוזן נסאו-דיאץ ולסופיה הדוויג מבראונשווייג-לינבורג, בתם של היינריך יוליוס, דוכס בראונשווייג-לינבורג ואליזבת מדנמרק, דוכסית בראונשווייג.
וילהלם פרידריך היה נכדו של יוהאן השישי, רוזן נסאו-דילנבורג, אחיו הצעיר של וילם הראשון, נסיך אורנז'.
כאשר יוהאן נפטר בשנת 1606, נחלותיו חולקו בין חמשת בניו, ואביו ירש את נסאו-דיאץ.
בשל היותו הבן השני, וילהלם פרידריך יועד לקריירה צבאית, ובשל כך הוא למד באוניברסיטת ליידן ובאוניברסיטת חרונינגן, ולאחר מכן קיבל תפקיד פיקודי בצבא הרפובליקה ההולנדית, שם שיתף פעולה עם ויליאם השני, הנסיך של אורנג'.
עם זאת, אחיו הבכור נהרג בקרב ליד הולסט בשנת 1640 ללא ילדים, ווילהלם פרידריך ירש את נחלותיו.
על אף שמשרת הסטאדהאודר לא הייתה תורשתית, הצליח וילהלם פרידריך לרשת את משרת הסטאדהאודר בפריסלנד, אולם בחרונינגן ודרנתה תפס את המשרה פרדריק הנדריק, נסיך אורנז'.
הלך פרדריק הנרי, לא בלי מאבק עם ויליאם פרדריק, עם זאת.
לאחר מותו של פרדריק הנדריק בשנת 1647, ירש את התפקיד בנו וילם השני, נסיך אורנז', ורק לאחר מותו בשנת 1650, הצליח וילהלם פרידריך לתפוס את המשרה.
בשנת 1650 הסתכסך וילם השני, נסיך אורנז' עם ה"רחנטים" - עוצרים של מחוז הולנד, אנדריס ביקר ובן דודו קורנליוס דה גרייף; בעקבות שלום מינסטר רצו הרחנטים לצמצם את הצבא ולחסוך בהוצאות, ועל ידי כך להפחית מסמכותו של וילם.
וילם כלא שמונה מחברי מועצת הולנד (כולל יאקוב דה ויט) בטירת לוונשטיין.
בנוסף, הוא שלח את בן דודו וילהלם פרידריך עם צבא של 10,000 חיילים, על מנת לתפוס את אמסטרדם בכוח.
אולם, מזג אוויר גרוע סיכל את המערכה, ואמסטרדם לא נכנעה.
ב-2 במאי 1652 התחתן וילהלם פרידריך בקלווה עם אלברטינה אגנס, רוזנת נסאו, בתם של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז' ואמליה מזולמס-בראונפלס, ממנה נולדו לו 3 ילדים.
בשנת 1654 שודרג מעמדו של וילהלם פרידריך, והוא קיבל את התואר נסיך האימפריה הרומית הקדושה.
לזמן מה, בסוף שנות ה-50 של המאה ה-17, היה נראה שיש לווילהלם פרידריך הזדמנות של להיות מפקד הצבא, כחלק מפשרה פוליטית שהוצעה על ידי דה-וויט, אבל שום דבר לא יצא מזה.
רק במהלך פלישתו של ברנהרד פון גאלן במהלך המלחמה האנגלו-הולנדית השנייה, אשר איימה על מחוזות חרונינגן ופריסלנד (דרנתה הייתה מוצפת באותה העת), הוא קיבל את הפיקוד בשטחאולם זמן קצר לאחר מכן הוא מת ב-31 באוקטובר 1664 בתאונה עם אקדח שירה באופן בלתי צפוי.
לאחר מותו ירש אותו בנו היינריך קזימיר השני, נסיך נסאו-דיאץ, תוך שאשתו שלטה כעוצרת עד לבגרותו.
ב-2 במאי 1652 התחתן וילהלם פרידריך בקלווה עם אלברטינה אגנס, רוזנת נסאו, בתם של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז' ואמליה מזולמס-בראונפלס, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אמליה מנסאו-דיאץ (1655–1695), התחתנה עם יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-אייזנך
היינריך קזימיר השני, נסיך נסאו-דיאץ (1657–1696), התחתן עם הנרייטה אמליה, נסיכת אנהלט-דסאו
וילהלמינה סופיה הדוויג מנסאו-דיאץ (1664–1667)
וילהלם קריזולי , היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קריזולי נולד ב-20 בינואר 1895 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-4 באוגוסט 1914 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט היגר ה-4, ולחם בשורותיו במהלך המלחמה.
ב-1 במאי 1915 הועלה לדרגת לויטננט, ובמאי 1917 הועבר לרגימנט המילואים ה-15. בסתיו 1917 הוא חזר לרגימנט ה-4 כקצין תקשורת, ובקיץ 1918 הועבר בחזרה לרגימנט המילואים ה-15, ולחם בשורותיו עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה נשאר קריזולי ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1930 הוא הועלה לדרגת האופטמן, וב-1 בנובמבר 1935 הוא הועלה לדרגת מיור.
ב-1 באוגוסט 1938 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-10 בנובמבר הוא מונה למפקד פלוגה 1 ברגימנט הרובאים ה-9.
ב-1 באוגוסט 1941 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-31 בינואר 1942 נפצע קשה באחד הקרבות.
ב-1 במאי 1942 מונה למפקד חטיבת הרובאים ה-13, אשר הפכה זמן קצר לאחר מכן לחטיבת הפאנצרגרנדיר ה-13, וב-1 בדצמבר 1942 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-13. ב-20 במאי 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-16, אשר הפכה לאחר מכן לדיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-16, ולחם עמה בקרבות באיטליה.
ב-1 ביולי 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-333 למשך 10 ימים, וב-14 ביולי מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-6 למשך כחודש, ולחם עמה בקרב קורסק.
ב-25 בנובמבר 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-20, וב-1 בפברואר 1944 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-12 בספטמבר 1944 נהרג קריזולי בפיסטויה על ידי מארב של פרטיזנים איטלקים, ולאחר מותו הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
וילהלם פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין היה דוכס שלזוויג-הולשטיין בין השנים 1934–1965.
וילהלם פרידריך נולד ב-23 באוגוסט 1891 בגרינהולץ, שלזוויג-הולשטיין, לפרידריך פרדיננד, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג ולקרולינה מתילדה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, בתם של פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ואדלהייד, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג.
בשנת 1885 מת סבו פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, ואביו ירש את נחלותיו ותאריו.
ב-5 בפברואר 1916 התחתן וילהלם פרידריך בקובורג עם מריה מליטה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של ארנסט השני, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ואלכסנדרה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים.
בשנת 1931 מת אלברט, דוכס שלזוויג-הולשטיין ללא יורשים, ובעקבות כך הפך אביו לראש בית אולדנבורג, והחל לשאת בתואר "דוכס שלזוויג-הולשטיין".
ב-21 בינואר 1934 מת אביו, ווילהלם פרידריך ירש את נחלותיו ותאריו.
ב-10 בפברואר 1965 מת וילהלם פרידריך בקובורג, ובנו פטר, דוכס שלזוויג-הולשטיין ירש את תאריו.
ב-5 בפברואר 1916 התחתן וילהלם פרידריך עם מריה מליטה, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של ארנסט השני, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ואלכסנדרה, נסיכת אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים:
הנס אלברכט, נסיך הכתר של שלזוויג-הולשטיין (1917–1944)
וילהלם אלפרד, נסיך שלזוויג-הולשטיין (1919–1926)
מריה אלכסנדרה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין (1927–2000), התחתנה עם דגלאס בארטון-מילר
וילהלם ריכטר היה גנרל גרמני ששירת בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
תפקידו הבולט ביותר היה בפיקוד על הדיוויזיה ה-716 במהלך הפלישה לנורמנדי ביוני 1944.
וילהלם ריכטר היה בנו של ראש עיריית הירשברג ופרנקפורט על האודר גאורג ריכטר (1853–1925).
בשנת 1913, שנה לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה, הוא התגייס לצבא הגרמני בגיל 21, והשתתף בקרבות מלחמת העולם הראשונה.
אחרי תבוסת הקיסרות הגרמנית במלחמה בנובמבר 1918 הוא נשאר בצבא והמשיך את הקריירה הצבאית שלו ברייכסווהר.
בשנת 1937 מונה ריכטר למפקד רגימנט התותחנים ה-30 של הוורמאכט.
הוא השתתף במערכה בפולין ב-1939 ובמערכה במערב ב-1940. ב-1941 הוא נלחם בחזית המזרחית נגד ברית המועצות.
במרץ 1943 הוא מונה למפקד 716 בנורמנדי, שתפקידה היה להגן על חופי צרפת מפני תקיפה אמפיבית של בעלות הברית.
הדיוויזיה של ריכטר הוצבה ממערב לבאייה, שם הוצבה חלק מהדיוויזיה ה-352 ממאי 1944, וממזרח לקן.
ב-6 ביוני 1944 הותקפה הדיוויזיה בפיקודו של ריכטר, על ידי הדיוויזיות הבריטיות שנחתו בחופי גולד, ג'ונו וסורד, כחלק מהפלישה לנורמנדי.
הדיוויזיה ספגה אבדות כבדות, וב-10 ביולי הועברה לדרום צרפת, כחלק מהארמייה ה-19. בספטמבר 1944, לאחר המערכה בנורמנדי, איבד ריכטר את הפיקוד על הדיוויזיה ה-716, ובמקום זאת מונה למפקד דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-14 בנורווגיה הכבושה, שם שהה עד סוף המלחמה בלי לראות עוד קרב.
וילהלם פרידריך שדו היה צייר יהודי גרמני.
בנו השני של יוהאן גוטפריד שדו.
אמו היהודיה, מריאן דה וידל נפטרה בגיל 56 בזמן לידתו.
וילהלם החל בלימודי רישום אצל אביו והמשיך את לימודיו אצל הצייר פרידריך גאורג וייטש.
בשנת 1810 בעזרתם של אנטוניו קנובה וברטל תורוואלסן עבר וילהלם עם אחיו הבוגר רודולף שדו לרומא, ושם הפך ממובילי תנועת הנצרתיים.
הקונסול הפרוסי ברומא הזמין משדו וקולגות שלו פרסקאות עבור ביתו ברומא סביב דמותו של יוסף.
בשנת 1819 מונה לפרופסור באקדמיה לאמנות של ברלין.
בשנת 1826 הפך למנהל האקדמיה לאמנות בדיסלדורף אותה יסד.
בין תלמידיו: איסטמן ג'ונסון, וורטינגטון ויטרדג', ויליאם סטנלי האסלטין, ג'יימס מקדוגל הרט, ויליאם מוריס האנט, ועמנואל לויצה, אמלי בנזינגר,
וילהלם קמפאוזן (גרמנית: Wilhelm Camphausen; 8 בפברואר 1818 – 18 ביוני 1885) היה צייר קרבות מבית הספר בדיסלדורף.
קמפאוזן, נולד ביום מות אביו וילהלם קמפאוזן.
הוא השלים את הכשרתו לציור אצל אלפרד רתל ונכנס לאקדמיה של דיסלדורף בשנת 1834. שירותו הצבאי, אותו השלים עם ההוסרים, עיצב את חייו העתידיים - הוא נשאר קשור לציור צבאי כל חייו.
לאחר שסיים את כיתת המאסטר של דיסלדורף אצל וילהלם פרידריך שדו בשנת 1850, הוא צייר לראשונה סצנות קרב היסטוריות, שבלטו בשל עיצוב הפרטים הריאליסטי שלהן.
הוא זכה לתהילה רבה בעקבות דיוקנאות הרכיבה של הקייזר וילהלם פרידריך השני.
בשנת 1859 מונה קמפאוזן לפרופסור באקדמיה לאמנות.
יחד עם גוסטב יאקוב קנטון, הנרי ריטר, רודולף יורדן, הנס גודה, רודולף פון נורמן ופרדריק ניקולאי ינסן, הקים קמפאוזן את הקבוצה הדמוקרטית והביקורתית מבחינה אקדמית בשנת 1844, ששמה מורכב מאותיותיהם הראשונות של החברים.
קבוצה זו נחשבת כמבשרת אגודת האמנים מלקסטן, שנוסדה בשנת 1848, אליה השתייך.
הוא לקח חלק פעיל, בהצגות התיאטרון ובפסטיבלים וכן בהפקת טיוטות לתלבושות וקישוטים.
בשנת 1845 פרסמו קמפאוזן והנרי ריטר איורים של תשעה עשר ציירי דיסלדורף בסטודיו שלהם.
קמפאוזן השתתף כצייר צבאי במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1870/71. אחד מתלמידיו היה צייר הקרב הרמן דה בו.
תלמידה נוספת הייתה אימוג'ן רובינסון מורל.
וילהלם קמפהאוזן התחתן ב־1844 לאנטוניה גבריאלה שרלוט נימאייר (1824–1893), בתו של הרופא קרל אדוארד נימאייר (1792–1838), נכדתו של התאולוג והפוליטיקאי אוגוסט הרמן נימאייר.
אחותה מריאן וילהלמין נימאייר-אימרמן-וולף (1819–1886) נישאה לסופר קרל לברכט אימרמן.
ב־14 במאי 1848 נולדה בתם אליז אנה, שלימים התחתנה עם הצייר פרדיננד הופה.
גם בנה קורט הופה-קמפאוזן הפך לצייר.
הבן פליקס קמפהאוזן (1854–1910) למד באקדמיה לאמנות בדיסלדורף בין השנים 1872–1873.
וילהלם לודוויג אדולף שולקמן היה צייר גרמני.
"וילי" שולקמן היה בנם של הפרופסור לתאולוגיה אדולף שולקמן ואשתו מארי בוסמן.
אימו הייתה ילדה מחוץ לנישואין של הנסיך לבית הוהנצולרן.
אף שלא היו לה שום בעיות עם זה, הוא התייסר מהמחשבה הזאת, ובסופו של דבר היא רדפה אותו כל חייו.
בפברואר 1888 הוא סיים את לימודיו בגימנסיה בברלין והחל את לימודיו בפריז ובמינכן.
הוא היה משוכנע בכישרונו, אך עדיין לא ידע לאיזה כיוון אמנותי לפנות.
עם זאת, הוריו רצו שתהיה לו עבודה כמורה לאמנות או כמאייר כדי להתפרנס.
לאחר מות אחיו ממחלת ריאות נפטרה גם אמו בת ה-50. בשנת 1907 נפטר גם האב.
משנת 1908 חי וילהלם שולקמן בעוני מהריבית על הונו הקטן שקיבל בירושה.
בנובמבר 1909 התקיימה באולדנבורג באוגוסטום תערוכה של האגודה לאמנות.
כאן הוא הציג את הציור הגדול "לפני תחילת השירות" מכנסיית דטלינגן.
הוא ציפה שהתמונה הזו תזכה לתשומת לב רבה בתערוכה.
כשהאמן, שהיה תמיד אדם קודר ודוחה, הוא התעמת עם חבר הנהלה באיגוד האמנות והוציא את עבודותיו מהתערוכה.
בסתיו 1912 עבר לבית קטן באוסטרדורף.
שם הוא חי כנזיר בצורה ספרטנית ואף ניסה לגדל דבורים.
האינפלציה טרפה את שארית הונו.
תמונותיו העגמומיות כמעט ולא מצאו קונים.
עם זאת כמה מיצירותיו - ערפל סתיו, שבילי האברש, דוברות הכבול, כנרי הכפר, תיקון נעליים ואיכרות - מצאו את דרכן לחדרי המגורים של קרוביו ממעמד הביניים.
הוא עצמו נשאר זר בקרבם.
לעיתים קרובות הוא שתק כל היום.
משנת 1889 למד וילהלם שולקמן בבית הספר לציור מוכר שהוקם על ידי היינריך קניר בשנת 1888 במינכן, שתלמידיו החשובים ביותר היו ככל הנראה פאול קלה ואמיל אורליק.
באקדמיה לאמנויות יפות במינכן למד וילהלם שולקמן אצל לודוויג פון הרריך ויוהאן לאונהרד ראב.
משנת 1891 שהה להשתלמויות במושבת האמנים דכאו ואז נסע לאקדמיות לאמנות בפריז ובדיסלדורף.
בשנת 1910 עבר שולקמן למושבת האמנים דטלינגן.
משם שלח עבודות לתערוכות שונות.
הוא עבד על התמונה "לפני השירות" במשך שישה חודשים.
ב-17 באוקטובר כתב ביומנו: "לא תמיד היה תענוג לעבד את פרטי פנים הכנסייה.
תמונה זו אמורה להיות כעת הניסיון האחרון שלי להצליח כצייר דמות, לפחות כאן בצפון גרמניה.
אני בטוח שהתמונה הזו תזכה לא מעט לתשומת לב".
הוא הופיע לראשונה בוורפסוודה בשנת 1900 ולבסוף התיישב שם בשנת 1910. הוא חש אכזבה עמוקה מהיינריך פוגלר, שעם אחותו הוא רצה להתחתן.
הוא נפטר בקיץ 1944 בבית בוורפסוודה.
בשנת 1904 השתתף שולקמן בתערוכה הגדולה ה-34 של אמני ברמן.
עבודתו, "דיוקן אבי", מצוינת בקטלוג התערוכה.
התחריטים הרבים שלו, המבוססים על הבשורה, המחזור "עידנים ועונות" לא שרדו.
הם ידועים רק ממכתבים וביקורות.
וילהלם שולקמן צייר ככל הנראה עד סוף ימיו, אך עבודתו המאוחרת לא שרדה.