tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-23 ביוני 2022 החלה חברת התעופה אמירטס להפעיל 7 טיסות שבועיות בין תל אביב לנמל תעופה.
ב-30 באוקטובר 2022 הוסיפה החברה טיסה יומית שנייה במטוס בואינג 777-300ER, כך שהחברה מבצעת 2 טיסות יומיות במטוסים רחבי גוף.
ב-1 במאי הוסיפה חברת התעופה אמירטס טיסה יומית שלישית במטוס 777-300ER, כך שהחברה מבצעת בסך הכל 21 טיסות שבועיות בין תל אביב לנמל.
הכביש המהיר D89 מקשר את הנמל לדובאי, אוטוסטרדה E311 מקשרת את נמל התעופה לראס אל-ח'ימה ולשאר מדינות האיחוד האמירויות הערביות.
לתחנת הרכבת בנמל מגיעים הקו האדום והירוק של הרכבת התחתית של דובאי.
שירות אוטובוסים סדיר מגיע לנמל וממנו ממרכז העיר, שרותי מוניות נפוצים גם הם בנמל.
ב-3 ביולי 1988 טיסה 655 של איראן אייר בדרכה לנמל מבנדר עבאס, יורטה בטעות על ידי הצבא האמריקאי, 274 הנוסעים ו-16 אנשי הצוות נהרגו.
ב-22 במאי 2010 התרסקה במנגלורו, הודו טיסה 812 של אייר אינדיה אקספרס שהמריאה מהנמל בדרכה למנגלורו, 158 נהרגו ו-8 נפצעו.
ב-3 בספטמבר 2010 התרסקה טיסה 6 של UPS בנמל, שני אנשי הצוות נהרגו.
ב-3 באוגוסט 2016 התרסקה טיסה 521 של אמירטס, בה אדם אחד נהרג.
ב-7 באוגוסט 2020 התרסקה בקוז'יקוד, הודו טיסה 1344 של אייר אינדיה אקספרס שהמריאה מהנמל בדרכה לקוז'יקוד, 18 נהרגו.
נמל התעופה הבין-לאומי הרטספילד-ג'קסון אטלנטה הוא נמל תעופה הממוקם בפרברי העיר אטלנטה שבמדינת ג'ורג'יה בארצות הברית.
מאז 1998 זהו נמל התעופה העמוס ביותר בעולם.
בשנת 2017 עברו בו למעלה מ-104 מיליון נוסעים.
נמל התעופה מהווה צומת לטיסות בכל אזור דרום-מזרח ארצות הברית, ובשל כך מרבית הטיסות העוברות דרכו הן טיסות פנים.
הנמל מדורג שביעי בין נמלי התעופה בארצות הברית מבחינת היקף תנועת הנוסעים הבינלאומית דרכו.
בשנת 2015 חצה הנמל את סף 100 מיליון הנוסעים.
חברת דלתא הפעילה בעבר קו בין תל אביב לאטלנטה במשך מספר תקופות, כאשר הופסק בפעם האחרונה בעקבות מתקפת הטרור ב-7.10. באוקטובר 2025 דלתא הודיעה על חידוש הקו מאפריל 2026 בתדירות של כ-3 טיסות שבועיות.
נמל התעופה ממוקם בדרום-מערב העיר אטלנטה וכ-16 קילומטר ממרכזה, ושטחו מתחלק בין תחומיה לבין תחומיהן של מספר רשויות מקומיות נוספות.
נמל התעופה שוכן במתחם דמוי מעוין, ששטחו הכולל הוא 19 קילומטרים מרובעים.
לנמל חמישה מסלולי טיסה המשתרעים כולם ממזרח למערב – שני זוגות של מסלולים מקבילים ומסלול בודד נוסף בחלקו הדרומי.
תנועת הנוסעים נעשית באמצעות שני טרמינלים, ובצידם שישה בנייני מסוף שבהם מצויים שערי העלייה למטוסים.
הטרמינלים והמסופים ערוכים בשדירה ממערב למזרח, בין שני מסלולי הטיסה הצפוניים לבין שלושת המסלולים הדרומיים.
התנועה היבשתית לנמל מגיעה אל בניין הטרמינלים הממוקם בקצה המערבי של שדרת הבניינים.
נמל התעופה הוקם בשנת 1925 במסגרת הסכם, בו חכרה עיריית אטלנטה שטח של 1.16 קילומטרים מרובעים שבו שכן מסלול מרוצי מכוניות נטוש, במטרה להופכו לנמל תעופה.
הוא נקרא בתחילה שדה קאנדלר (ע"ש בעליו הקודם, אסא קאנדלר (Asa Candler), שהיה גם ראש עיריית אטלנטה).
בספטמבר 1926 נחתה הטיסה הראשונה בנמל התעופה.
ב-1930 כבר דורג נמל התעופה במקום השלישי בארצות הברית מבחינת מספר תנועות המטוסים דרכו.
מגדל הפיקוח הראשון בו נפתח ב-1939.
בצו הממשלה הפדרלית הוקם בשטח הנמל ב-1940 נמל תעופה צבאי, שפעל לצד נמל התעופה האזרחי ונסגר לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
במהלך המלחמה הכפיל נמל התעופה את שטחו והעפיל למקום הראשון בארצות הברית במספר תנועות המטוסים בו.
ב-1946 שונה שמו של הנמל לנמל התעופה העירוני אטלנטה ובשנת 1948 עברו בו מיליון נוסעים.
טיסות בינלאומיות מן השדה החלו ב-1956. ב-1961 נפתח בחלקו הצפוני של הנמל טרמינל חדש.
הוא נועד ל-6 מיליון נוסעים בשנה, אך כבר בשנה שלאחר פתיחתו עברו בו 9.5 מיליון נוסעים.
ב-1971 שונה שם הנמל לנמל התעופה הבינלאומי הרטספילד אטלנטה, לכבודו של ויליאם ב.
Hartsfield), שהיה מראשי עיריית אטלנטה.
באותה שנה נפתח קו הטיסות הבינלאומי הראשון מן הנמל.
בשנת 1977, לאחר תכנון בן 13 שנים, החלה בניית בנייני הטרמינלים והמסופים הנוכחיים, שיועדו לתנועת 55 מיליון נוסעים בשנה, והם נפתחו ב-1980 (למעט מסוף E, שנפתח ב-1994).
בשנת 1984 הושלמה סלילת מסלול טיסה רביעי בנמל (באתר בו עמד הטרמינל הישן).
ב-1985 נסתיימה הארכת אחד המסלולים האחרים ל-3,624 מטר (המסלול הארוך ביותר בשדה כיום).
ב-2006 נסתיימה בהשקעה כספית גדולה בניית המסלול הדרומי של הנמל, הבנוי מעל לנתיבו של הכביש הבינמדינתי מס' 285. מסלול זה צפוי לאפשר את הגדלת מספר ההמראות והנחיתות בנמל ב-40%.
במקביל נסתיימה בניית מגדל פיקוח חדש שגובהו 121 מטר (הגבוה ביותר בארצות הברית).
ב-2003 החליטה מועצת עיריית אטלנטה לשנות את שם הנמל לנמל התעופה הבינלאומי הרטספילד-ג'קסון אטלנטה, לכבודו של מיינרד ג'קסון (Maynard Jackson), שהיה ראש העירייה האפרו-אמריקני הראשון של אטלנטה.
ב-2007 נפתח מסלול הסעה מיוחד שנבנה בצפון-מערב הנמל (Taxiway Victor).
הוא מאפשר למטוסים הנוחתים במסלול הצפוני של הנמל לנסוע אל בנייני המסוף מבלי לעצור את תנועת ההמראות במסלול המקביל לו, וזאת על ידי ירידה למפלס הנמוך ב-9 מטרים ממפלס המסלולים.
נמל התעופה הוא מרכז התעסוקה הגדול ביותר במדינת ג'ורג'יה.
בתחומיו מועסקים בכל המשרות והתפקידים 55,300 עובדים.
שני הטרמינלים של הנמל – הטרמינל הצפוני והטרמינל הדרומי - ממוקמים בבניין הניצב בקצהו המערבי של הנמל.
בהם נערכים הבידוק לקראת טיסה של הנוסעים היוצאים ומסירת המטען לנוסעים הנכנסים.
בין שני הטרמינלים משתרעת מבואה (Atrium), שבה מצויים שירותים שונים לנוסעים (בנמל כולו מצויים כ-260 בתי עסק, חנויות ודוכנים).
ששת בנייני המסופים (Concourse), בהם מצויים שערי העלייה למטוסים של הנמל, ניצבים במקביל זה לזה ממזרח לבניין הטרמינלים.
אלו הם בניינים מוארכים המשתרעים מצפון לדרום במרחק של כ-300 מטר זה מזה.
המסוף המערבי ביותר (מסוף T) מחובר לבניין הטרמינלים, בניצב לו (במסוף זה בלבד נמצאים שערי יציאה רק בצידו האחד, המזרחי).
המסופים מכילים 199 שערי עליה למטוסים ובהם גשרי עלייה.
40 מאלו הם שערים בינלאומיים והיתר – שערים לטיסות פנים.
אלו בנייני המסוף (לפי סדרם ממערב למזרח) ומספר שערי העלייה למטוס שבהם:
מאז 1994, טיסות בינלאומיות מגיעות לנמל ויוצאות ממנו דרך מסוף E ו-F בלבד.
מסוף E נפתח באותה שנה לקראת אולימפיאדת אטלנטה ב-1996, והחליף את מסוף T כמסוף הטיסות הבינלאומיות.
תנועת הנוסעים והעובדים בין בניין הטרמינלים לבין בנייני המסוף נעשית בשדרת תעבורה המתמשכת לאורכה של שדרת הבניינים, מתחת למפלס המסלולים.
השדרה מאפשרת מעבר לאורכה באמצעות מסועים להולכי רגל, אך עיקרה הוא שירות רכבת (הנקראת The Plane Train), הנעה במנהרת לולאה באורך של 5.6 קילומטר משני צידיה של השדרה.
לרכבת זו שבע תחנות – אחת מתחת למרכזו של כל אחד מבנייני המסוף (התחנה של מסוף T משותפת לו ולבניין הטרמינלים), ותחנה נוספת מתחת לבניין הטרמינלים, לשירות נוסעים נכנסים המגיעים לקבל שם את מטענם.
כ-200 אלף איש בממוצע נוסעים ברכבת זו מדי יום (64 מיליון במהלך שנת 2002).
בניין הטרמינלים ובנייני המסופים משתרעים על פני שטח כולל של 539 אלף מטרים רבועים.
במהלך שנת 2009 עברו בנמל התעופה בכל יום 240 אלף נוסעים בממוצע, ובסך הכל – 88 מיליון נוסעים במסגרת 970,235 תנועות מטוסים.
נמל התעופה משמש בעיקר לטיסות פנים - ל-151 יעדים בארצות הברית, אך גם בטיסות בינלאומיות נכנסות ויוצאות ל-80 יעדים ב-52 מדינות - בצפון אמריקה, מרכז אמריקה ודרום אמריקה, אירופה, אסיה ואפריקה.
נמל התעופה הוא בסיס הפעולה המרכזי (Airline hub) של חברת התעופה דלתא איירליינס (שהטיסה ממנו ב-2009 כ-56% מן הנוסעים שלה), של חברת אטלנטיק סאות'ווסט ושל חברות תעופה נוספות.
קו טיסות הפנים העמוס ביותר מנמל התעופה (בשנה שמאוגוסט 2009 ועד יולי 2010) היה הקו לעיר אורלנדו שבפלורידה – 1.285 מיליון נוסעים.
אחריו מדורגים הקו לעיר פורט לודרדייל שבפלורידה (1.136 מיליון) והקו לנמל התעופה לה גוארדיה שבעיר ניו יורק (1.065 מיליון).
בשטח הנמל מצויים מתקנים לטיפול בהטסת מטענים בשטח של כ-121 אלף מטרים רבועים ו-28 עמדות חניה למטוסי מטען.
נמל התעופה מחובר לרשת התחבורה של אטלנטה באמצעות אחד מקווי הרכבת של מערכת התחבורה העירונית (MARTA).
תחנת הרכבת של קו זה (הדרומית ביותר בו) ממוקמת בקצהו המערבי של בנין הטרמינלים.
בנמל למעלה מ-30 אלף מקומות חניה לציבור.
בסוף שנת 2009 נפתח מרכז השכרת רכב חדש, שבו שוכנו כל סוכנויות השכרת הרכב שבנמל.
הוא ממוקם כקילומטר וחצי ממערב לבניין הטרמינלים, מעבר לכביש הבינמדינתי 85, המקיף את נמל התעופה ממערב.
המרכז כולל שני בנייני חניה בני ארבע קומות כל אחד ובהם למעלה מ-8,700 מקומות חניה, וכן שטחי שירות לקוחות ותחזוקה נרחבים.
קו רכבת על גבי פסים עיליים (Skytrain) מקשר בין המרכז לבין בניין הטרמינלים.
ב-1999 החל תכנון וביצוע של תוכנית פיתוח, האמורה להכין את הנמל להתמודדות עם תנועת הנוסעים החזויה בו של עד 121 מיליון נוסעים בשנת 2015.
ב-2003 הכריזה עיריית אטלנטה על תוכנית לבניית טרמינל חדש בשדה, על שמו של מיינרד ג'קסון.
מקומו של הטרמינל, הנמצא בבנייה, הוא ממזרח לשדרת בנייני הנוסעים הקיימת כיום בנמל.
יהיו בו שטחי בידוק נוספים וכן 12 עד 16 שערי עליה למטוס חדשים, והוא ישרת את הטיסות הבינלאומיות המגיעות לנמל.
הטרמינל היה אמור להיפתח ב-2006, אך השלמת הבנייה נדחתה עקב שורה של עיכובים והוא נפתח ב-2012.
תוכנית הפיתוח של השדה כוללת גם הקמת טרמינל חדש בחלקו הדרומי של הנמל, שיכלול תוספת של 70 שערי עלייה למטוס ויהיה מיועד לשימושן של טיסות פנים בלבד.
טרמינל זה יחובר אל בניין הטרמינלים הקיים באמצעות קו רכבת פנימית חדש.
נמל התעופה הבינלאומי ונקובר הוא נמל התעופה השני בגודלו בקנדה.
הנמל ממוקם לחוף האוקיינוס השקט על האי סי סמוך לעיר ריצ'מונד כ-12 ק"מ מוונקובר.
נמל התעופה דורג במקום השמיני ברשימת שדות התעופה הטובים ביותר לשנת 2013, ובמקום הראשון ברשימת שדות התעופה הטובים ביותר בצפון אמריקה.
בשנת 1929 רכשה עיריית ונקובר קרקעות בשווי 600,000 דולר, עליהם החלה ב-1930 לבנות את נמל התעופה.
הבניה הסתיימה ב-1931 ובשנה הראשונה לפעילותו עברו בנמל כ-550 נוסעים.
בין השנים 1931-1940 הורחב הנמל, ונבנו האנגרים ומסלולים חדשים.
בתחילת שנות החמישים נבנה מסלול חדש באורך שלושה קילומטרים, והוא הוגדר כבינלאומי.
בשנות השישים המוקדמות, עת החל השימוש במטוסי נוסעים סילוניים, שופץ הנמל בעלות של 32,000,000 דולרים, והותאם לקליטתם.
בשנת 1970 החלה אייר קנדה להפעיל טיסות מנמל התעופה, באמצעות מטוסי הבואינג 747.
בתחילת שנות השמונים הורחב הנמל לקראת תערוכת האקספו 86 שהתקיימה בעיר.
בסוף שנות התשעים הורחב הנמל משמעותית, כדי שיוכל לקלוט כ-21 מיליון נוסעים בשנה.
בשל ריבוי התושבים האסייתים באזור ונקובר, נוחתות בנמל טיסות רבות מיעדים במזרח אסיה.
ב-1 במרץ 2010 נרשם שיא של 39,000 נוסעים, בשל סיום אולימפיאדת ונקובר.
בשדה התעופה שלושה בתי נתיבות:
טרמינל Domestic - נבנה בשנת 1968, ושופץ בשנים האחרונות, משמש בעיקר לטיסות פנימיות בקנדה.
בטרמינל 26 גשרי עלייה למטוס.
הטרמינל הדרומי - חלק מטרמינל Domestic, משמש את הטיסות האזוריות.
טרמינל International - מחולק לשניים: חלקו משמש טיסות לארצות הברית (E67-99), וחלקו את מרבית הטיסות הבינלאומיות (D50-78).
בטרמינל 31 גשרים, מהם שניים המסוגלים לקלוט את מטוס האיירבוס A380.
הסיבה להפרדה בין החלק המשמש לטיסות לארצות הברית לבין החלק המשמש לשאר הטיסות הבינלאומיות הוא שביקורת הדרכונים לכניסה לארה"ב מתבצעת כבר בעליה למטוס עוד בקנדה, תחת הסדר מיוחד בין המדינות.
הדבר שמאפשר לטיסות מקנדה לנחות ככול טיסת פנים בארה"ב, בה נהוג לצאת מטיסת פנים ישירות לאיסוף כבודה והחוצה משדה התעופה בלי צורך לעבור כל בדיקה ובפרט לא בדיקת דרכונים.
יותר מ-50 חברות תעופה מפעילות טיסות סדירות לנמל ליעדים באסיה, אירופה, אוקיאניה, צפון, ומרכז אמריקה.
נמל התעופה משמש כבסיס פעולה מרכזי לחברות: אייר קנדה, אייר קנדה ג'אז, אייר טראנסט, פסיפיק קוסטל איירליינס, ווסטג'ט, ו-Central Mountain Air.
ב-7 בפברואר 1968 סטה מטוס בואינג 707 בשירות קנדה פסיפיק איירליינס ממסלול הנחיתה עקב ערפל כבד ששרר במקום, אחד מאנשי הצוות נהרג.
ב-1 במרץ 1970 התנגשו באוויר מטוס ויקרס ויקונט בשירות אייר קנדה ומטוס ERCO Ercoupe פרטי, טייס ה-ERCO Ercoupe נהרג.
ב-19 באוגוסט 1995 התרסק בעת הגישה לנחיתה מטוס דאגלס C-47 בשירות אייר נורת', אחד משלושת אנשי הצוות ששהו במטוס נהרג.
ב-19 באוקטובר 2007 התרסק מטוס פייפר לבית בריצ'מונד דקות לאחר שהמריא מנמל התעופה, הטייס נהרג ושניים שהיו בבית נפצעו.
ב-18 בספטמבר 2008 התנגשו על מסלול ההסעה מטוס איירבוס A340 בשירות אייר קנדה ומטוס דאש 8 בשירות אייר קנדה ג'אז, שני המטוסים ניזוקו אך איש לא נפגע.
נמל התעופה הבין-לאומי וילנה (ליטאית Vilniaus oro uostas) הוא נמל התעופה האזרחי הגדול ביותר בליטא.
הנמל ממוקם כ-5.9 ק"מ דרומית לעיר וילנה, בירת ליטא ומשרת כ-5 מיליון נוסעים בשנה, עם טיסות לכ-50 יעדים ב-25 מדינות אירופה והמזרח התיכון.
נמל התעופה משמש כבסיס עבור החברות אייר בלטיק, וויזאייר וריינאייר.
חברות הלואו-קוסט וויזאייר וריינאייר מפעילות מספר טיסות שבועיות מהשדה לנמל התעופה בן-גוריון בישראל.
נמל התעופה בווילנה הוא נמל התעופה האזרחי הגדול ביותר מבין ארבעת נמלי התעופה שפועלים בליטא, ועוברת בו כמות הנוסעים הרבה ביותר.
הנמל נמצא באחזקת ממשלת ליטא.
הנמל נבנה בתחילה כשדה תעופה צבאי בשנת 1932, והטרמינל המקורי שנבנה בו לא שרד עם השנים ונהרס.
הטרמינל הייחודי של נמל התעופה נבנה בשנות ה-50 ומיועד לתנועה של עד 20 מטוסים.
הוא בנוי בצורה ייחודית הכוללת מבחוץ פסלי חיילים וטייסים, ומבפנים תקרתו מעוטרת בפרחים, עלי דפנה, כוכבים ועד לא מזמן סמל הפטיש והמגל של התקופה הסובייטית.
בניית המבנה החלה בשנת 1949 והסתיימה ב-1954. הטיסה הראשונה שיצאה מהנמל הייתה לכיוון מוסקבה.
משנת 1993 משמש הטרמינל רק לנוסעים המגיעים אל הנמל.
בשנות ה-20 של המאה ה-21 עבר הנמל מספר שיפוצים, וכתוצאה מכך הוגדל שטח הטרמינל, שופרה והוגברה בו האבטחה, נוספו לו שישה גשרי עלייה למטוסים, חנויות ומסעדות ונפתח בו אזור V.I.P.
ב-12 בספטמבר 2007, במהלך טיסת סקנדינביאן איירליינס 2748 מקופנהגן במטוס מסוג דאש 8, התגלתה בעיה בפתיחת גלגלי המטוס.
לקראת נחיתה בנמל נאלץ המטוס לנחות ללא גלגל ימני.
כל הנוסעים ואנשי הצוות יצאו ללא פגע.
ב-25 בנובמבר 2024, במהלך השלבים האחרונים של הנחיתה, התרסקה טיסה 5960 של סוויפטאייר כקילומטר משדה התעופה.
אחד הטייסים נהרג ושלושה חברי צוות נוספים נפצעו בדרגות שונות.
נמל התעופה הבין-לאומי דזאודזי-פאמאנדזי הוא נמל תעופה הממוקם בדזאודזי שבמיוט.
זהו נמל תעופה היחידי של מיוט ובשנת 2010 עברו בו כ־300,000 נוסעים.
בנמל תעופה זה יכולים לנחות רק מטוסים קטנים ובינוניים (בואינג 737, איירבוס A318 ודומיהם) וכן בואינג 777 בזכות תכונותיו הייחודיות.
בשנת 2015 הסתיימה בניית מסלול ארוך יותר, המאפשר למטוסים גדולים יותר לנחות.
שדה התעופה מופעל ומנוהל על ידי SNC-Lavalin, במסגרת חוזה לטווח ארוך של 15 שנה שנחתם עם ממשלת צרפת בשנת 2011. ההיקף החוזי כולל גם את הרחבת שדה התעופה ופיתוח תשתיות כדי להתאים למטוסים גדולים יותר.
טרמינל נוסעים חדש נחנך בשדה התעופה ב־2 באפריל 2013, שנבנה בעלות של כ־118 מיליון דולר.
הטרמינל החדש הוא בניין דו קומתי הכולל שטח של 7,800 מ"ר.
בנייתו החלה במאי 2012. הטרמינל העתיק בשטח של 1,250 מ"ר הוסב לשטח משרדים.
אפריקן אקספרס איירווייז - חברת תעופה קניאתית - טסה לניירובי.
אייר אוסטרל - חברת תעופה צרפתית מראוניון - טסה למורוני, נוצי בי, פריס-שארל דה גול, ראוניון, ליון ומרסיי
אייר מדגסקר - חברת תעופה מלגשית - טסה למרסיי, אנטננריבו ואנטסירננה.
Comores Aviation International - חברת תעופה של קומורו - טסה למורוני ואנז'ואן.
קורסאיירפליי - חברת תעופה צרפתית - טסה למרסיי, ופריס-אורלי
קניה איירווייז - חברת תעופה קניאתית - טסה לניירובי.
בנוסף לשימוש האזרחי, קיים שטח קטן המשמש את חיל האוויר הצרפתי.
נמל התעופה הבינלאומי דיסלדורף הוא נמל התעופה הגדול והחשוב ביותר במדינת נורדריין-וסטפאליה ובמטרופולין ריין-רוהר, והשלישי בגודלו בגרמניה כולה, עם 18.99 מיליון נוסעים בשנת 2010. הערים הגדולות הנתמכות בנמל התעופה הן דיסלדורף ואסן, אך הנמל משמש ערים רבות נוספות השוכנות באזור ובהן דואיסבורג, קרפלד, מילהיים על הרוהר, נויס ו-וופרטל.
הנמל מספק 18,200 מקומות עבודה ומהווה מרכז תעסוקה משמעותי באזור.
הנמל ממוקם כ-7 ק"מ ממרכז העיר דיסלדורף, בירת נורדריין-וסטפאליה, וכ-20 ק"מ ממרכז העיר אסן.
הנמל נגיש באמצעות תשתית תחבורה יבשתית נרחבת - הן עבור רכב פרטי והן עבור תחבורה ציבורית.
הנמל משמש כבסיס לחברות התעופה הגרמניות ולופטהנזה, המפעילות במצטבר כ-300 טיסות יומיות ל-53 יעדים.
טורקיש איירליינס היא חברת התעופה הזרה שמפעילה את מספר הטיסות הרב ביותר מהנמל.
בסך הכל פועלות מהנמל כ-70 חברות תעופה המפעילות טיסות ישירות ל-186 יעדים, ומדי יום מטפל הנמל בכ-750 המראות ונחיתות בממוצע.
נמל התעופה הנוכחי נפתח בשנת 1927 בשם "נמל התעופה ריין-רוהר", לאחר הקמתו שנמשכה כשנתיים.
בתחילה שימש הנמל את חברת דויטשה לופטהנזה (חברת התעופה הגרמנית הלאומית בימי רפובליקת ויימאר והרייך השלישי), שהפעילה טיסות לברלין, המבורג, קלן וז'נבה, אך עם תחילת מלחמת העולם השנייה הפך למתקן צבאי וחדל מלשמש לתעופה אזרחית.
לאחר מלחמת העולם השנייה ועד המבנה הנוכחי
בשנת 1948 חזר הנמל לשימושו המקורי, ותחת השלטון הבריטי באזור, שימש את חברת נתיבי אוויר אירופיים בריטיים (שהתמזגה מאוחר יותר לתוך בריטיש איירוייז) לטיסות ללונדון נורת'הולט, המשמש כיום את חיל האוויר המלכותי.
בשנת 1964 הועלו תוכניות לבניית בית נתיבות חדש, שישמש 1.4 מיליון נוסעים, ובשנת 1969 הוארך מסלול הטיסה הראשי לאורכו כיום של 3,000 מטרים.
ב-1973 נחנך המבנה המרכזי החדש ועמו טרמינל B.
בשנת 1975 החל את פעילותו קו הרכבת מתחנת הרכבת המרכזית של דיסלדורף לנמל התעופה.
בשנת 1977 נפתח טרמינל A במבנה המרכזי.
בשנת 1986 נפתח טרמינל C ותנועת הנוסעים הגיעה לכדי 8.22 מיליון, הכמות השנייה בגודלה בגרמניה.
בשנת 1992 נפתח מסלול ההמראה השני בנמל.
ב-11 באפריל 1996 פרצה שרפה בגג טרמינל A, כתוצאה מעבודות שנערכו במקום.
בשרפה קיפדו את חייהם 17 אנשים, בעיקר משאיפת עשן, ורבים אחרים נפצעו ואושפזו.
הנזק לנמל התעופה נאמד במאות מיליונים, והשרפה הייתה אז לאסון הציבורי הגדול ביותר בנורדריין-וסטפאליה.
כתוצאה מהשרפה ונזקיה, הוחלט על תוכנית פיתוח בשם Airport 2000+, שנגעה לתשתיות רבות בנמל ועיצבה את פניו כיום.
כחלק מתוכנית Airport 2000+, שונה שמו של הנמל לשמו הנוכחי - "נמל התעופה הבינלאומי דיסלדורף".
התוכנית הושלמה רשמית בחודש מאי 2003, ועלותה הכוללת הסתכמה ב-378 מיליון אירו.
השרפה בנמל הביאה לבחינה מחודשת של נושא מניעת הדליקות במבני ציבור, והנמל נחשב לאבן דרך בתחום בטיחות אש בנמלי תעופה.
בשנת 2010 עברו בנמל 18.99 מיליון נוסעים, ובכך היה הנמל לשלישי העמוס ביותר בגרמניה, אחרי נמלי התעופה של פרנקפורט ומינכן, ול-20 העמוס ביותר באירופה.
נוסעים במעבר ובטיסות ארוכות היוו כ-13% מכלל תעבורת הנוסעים ב-2010.
בנמל התעופה שני מסלולי טיסה, האחד באורך 3,000 מ' והשני באורך 2,700 מ'.
קיימות תוכניות להארכת המסלול הארוך לכדי 3,600 מ', אך אלו נחסמות על ידי העיירה הסמוכה ראטינגן, השוכנת במסלול הגישה לנמל התעופה.
הנמל מסוגל לקלוט את מטוס האיירבוס A380, וב-12 בנובמבר 2006 מטוס מדגם זה נחת בנמל, כחלק מקמפיין שיווק של חברת לופטהנזה.
בנמל קיימים 107 מקומות חניה למטוסים.
בנמל פועלים שלושה בתי נתיבות עיקריים (טרמינלים A, B ו-C) המחוברים באמצעות מבנה מרכזי, ולמעשה מדובר בבית נתיבות בודד המחולק לשלוש זרועות המהוות, באופן רשמי, שלושה בתי נתיבות נפרדים.
בנוסף פועל בנמל בית נתיבות קטן המופעל על ידי חברת Jet Aviation ומשמש בעיקר טיסות עסקים ופרטיות.
בתי הנתיבות מסוגלים לטפל בעד 22 מיליון נוסעים בשנה.
עם זאת, בשל הסכמים הקיימים עם העיירה ראטינגן, המגבילים את תנועת המטוסים ופעילות הנמל, ייתכן והנמל לא יגיע לתפוקתו המרבית בשנים הקרובות.
טרמינל A נפתח בשנת 1977 וכולל שישה-עשר שערי עלייה למטוס (A01-A16), המשמשים את טיסות חברת לופטהנזה, לופטהנזה רגיונל, שותפותיה של לופהנזה (אייר מלטה, צימבר סטרלינג וסירוס איירליינס) וחברות ברית סטאר אלייאנס (אגאן איירליינס, אייר צ'יינה, אוסטריאן איירליינס, קרואטיה איירליינס, לוט פוליש איירליינס, סקנדינביאן איירליינס, איג'יפטאייר, טאפ פורטוגל וסוויס).
טרמינל B נפתח בשנת 1973 וכולל אחד-עשר שערים (B01-B11), המשמשים בעיקר לטיסות מקומיות ובגבולות האיחוד האירופי של אייר ברלין והחברות בבריתות SkyTeam ו-Oneworld (בריטיש איירווייז, KLM, פינאייר, איבריה איירליינס, אייר פראנס וצ'ק איירליינס), לצד טיסות שכר של חברות דוגמת קונדור איירליינס וTUIfly.
טרמינל C נפתח בשנת 1986 וכולל שמונה שערים (C01-C08), משמש טיסות ליעדים שאינם כלולים באמנת שנגן, על ידי חברות שאינן חברות בברית סטאר אלייאנס ובהן אייר ברלין, דלתא איירליינס, אמירטס, מהאן אייר וטורקיש איירליינס.
באוגוסט 2019 הודיעה אל על על פתיחת קו ישיר מהנמל לתל אביב בתדירות של שלוש טיסות שבועית, הקו החל לפעול ב-14 ביוני 2019 ויופעל במטוסי הבואינג 737.
נמל התעופה מקושר לרשת הכבישים הגרמנית באמצעות מקטע ייעודי מכביש אוטובאן A44.
בנמל פועלות שתי תחנות רכבת:
תחנת רכבת בין-עירונית הממוקמת כ-2.5 ק"מ מבית הנתיבות, ומשמשת את כל סוגי הרכבות בגרמניה לרבות ה-ICE.
תחנת רכבת מקומית המשמשת את ה-S-Bahn (רכבת פרוורית) של דיסלדורף.
כמו כן, פועלת בנמל מערכת מונורייל פנימית בשם SkyTrain (המוכרת כ-H-Bahn במערך התחבורה הציבורית), המקשרת בין תחנת הרכבת הבין-עירונית, חניוני הרכב ובתי הנתיבות.
החל משנת 2003, מפותח דרום-מערבית לנמל אזור בשטח 230 דונם כ"קריית שדה התעופה דיסלדורף", ועד שנת 2016 צפויים לקום בו מבנים בשטח כולל של כ-250,000 מ"ר.
עד כה השתכנו בקרית שדה התעופה החברות סימנס ו-VDI וכן הוקמו בו מרכז כנסים ובית מלון של רשת מאריטים הגרמנית, בית מלון של רשת מלונות שרתון ובית קולנוע.
מרכז הירידים של דיסלדורף שוכן כ-500 מטרים מקרית שדה התעופה.
נמל התעופה הבין-לאומי דנוור הוא נמל תעופה הממוקם בקרבת העיר דנוור במדינת קולורדו שבארצות הברית.
הוא נמל התעופה הגדול בארצות הברית מבחינת שטחו (136 קילומטרים מרובעים), והוא השלישי בגודלו בעולם בשטחו.
אחד ממסלוליו הוא המסלול הארוך ביותר (4,877 מטר) בשימוש ציבורי בארצות הברית.
בשנת 2009 היה נמל התעופה מדורג עשירי בעולם מבחינת מספר הנוסעים שעברו דרכו (50 מיליון), ובמקום הרביעי בעולם מבחינת מספר תנועות המטוסים (606 אלף).
נמל התעופה הוקם על מנת להחליף את נמל התעופה הקודם של דנוור, נמל סטייפלטון, שסבל ממגבלות הפעלה רבות ומחוסר אפשרות להרחבה.
הוא ממוקם בפרברים הצפון-מזרחיים של דנוור, כ-40 קילומטר ממרכזה.
האתר להקמתו, המרוחק יחסית מן העיר, נבחר על מנת למנוע מטרדי רעש, להשיג שטח מספיק לסלילת מסלולי טיסה ולאפשר עתודת שטח להרחבת הנמל בעתיד לפי צורכי התחבורה.
הקמת הנמל החלה בספטמבר 1989. הוא היה אמור להיפתח באוקטובר 1993, אך בעיות ואירועים שונים (כולל כישלון מערכת הובלת מטען הנוסעים שהותקנה בו ) הביאו לדחיית הפעלת הנמל עד ל-28 בפברואר 1995. בהקמתו השתתפו 11 אלף עובדים ועלותה הייתה 4.8 מיליארד דולר (כמעט 2 מיליארד יותר מתקציב ההקמה המתוכנן).
בנייני השירות לנוסע בנמל – טרמינל ג'פסן ושלושה בנייני מסופים (A, B, C) – מקובצים כולם במרכז שטחו ובמקביל זה לזה.
ששת מסלולי הטיסה (ארבעה בכיוון צפון-דרום, שניים בכיוון מזרח-מערב) פרוסים סביבם במרווח וללא כל הצטלבויות ביניהם.
מבנה הנמל מאפשר להוסיף לו בעתיד עד שישה מסלולים נוספים.
המסלול הארוך בנמל (16R/34L, 4,877 מטר) מאפשר גם למטוסי נוסעים כבדים ועמוסים - כולל האיירבוס A380 - להמריא מן הנמל למרות הגובה הניכר שלו (1,655 מטרים מעל פני הים).
מבנה בנייני השירות לנוסע נקבע בהשראת מבנהו של נמל התעופה של אטלנטה.
עם זאת, המרווח בין הבניינים הוא גדול יותר מזה שבאטלנטה (כ-500 מטר בין מסופים A ו-B, כ-450 מטר בין מסוף B ו-C).
בשל כך יכולים מטוסים המגיעים לשער או עוזבים אותו לנסוע על המסלולים מבלי שיצטרכו להמתין לסיום תנועתו המקבילה של מטוס בעמדת חניה במסוף שממולם.
בשלושת בנייני המסוף קיימים 136 שערי עלייה למטוס ובהם גשרי עלייה.
הבניינים נבנו במרחק מספיק ממסלולי ההסעה על מנת לאפשר את הארכתם בעתיד (מסוף B הוא כיום ארוך יותר משני המסופים האחרים).
לאחר שתמוצה אפשרות ההארכה שלהם ניתן יהיה להקים בנמל עד שני בנייני מסוף נוספים (D ו-E) מצפון לבנייני המסוף הקיימים.
טרמינל ג'פסן, השער היבשתי לנמל, נקרא על שמו של חלוץ הבטיחות בתעופה אלרוי ג'פסן (Elrey Jeppesen).
הוא ידוע בשל עיצוב גגו – כיפות לבנות מפיברגלס דק, הנתמכות בתרנים ובמיתרי מתכת, שנועדו לייצג את הפסגות המושלגות של הרי הרוקי הסמוכים לדנוור.
משני צידיו נבנו חניונים רחבי ידיים למכוניות.
בטרמינל נערך הבידוק לקראת טיסה של נוסעים יוצאים, בטרם יורשו להמשיך אל בנייני המסוף.
המעבר מן הטרמינל נעשה באמצעות גשר להולכי רגל המוביל ממנו למסוף A או באמצעות רכבת הנוסעת בין הטרמינל והמסופים מתחת למפלס המסלולים (בין מסופים B ו-C אין מעבר של הולכי רגל אלא רק של רכבת).
גשר הולכי הרגל הוא כה גבוה מעל פני הקרקע עד כי מטוסים הנמצאים בהסעה יכולים לחלוף מתחתיו.
כל הטיסות הבינלאומיות שעל נוסעיהן לעבור בדיקת ביקורת גבולות ומכס בנמל מגיעות למסוף A.
שמונה שערים במסוף זה משמשים לצורכי הטיסות הבינלאומיות.
מבנה שערים אלו גם יאפשר בעתיד עלייה למטוס בשני מפלסים – אפשרות הדרושה לצורך מתן שירות בנמל למטוסי איירבוס A380.
במהלך בניית הנמל תוכנן להתקין בו מערכת להובלת מטען הנוסעים אשר תהיה משותפת לכל בנייני השירות לנוסע (טרמינל ומסופים).
היא הייתה נגועה בבעיות קשות שהצריכו חודשים של תיקונים ושינויים, שהעלו את עלות הקמתה במיליון דולר ליום (בנוסף לעלות המקורית של 186 מיליון דולר).
היא הביאה לדחיית תחילת הפעלתו של נמל התעופה ב-15 חדשים ובמקומה הותקנו לבסוף מערכות נפרדות לכל אחד מן הבניינים.
ב-2008 הותקנה בנמל מערכת אנרגיה סולארית המכילה 9,200 לוחות ופרוסה על שטח של 30 אלף מטרים מרובעים.
היא מייצרת 3.5 מגוואט חשמל בשנה – מחצית תצרוכת החשמל של הרכבות המובילות נוסעים בין בנייני הנמל.
בנין טרמינל נוסף מתוכנן להיבנות מדרום לטרמינל ג'פסן ובסמוך אליו.
השלמתו מתוכננת ל-2016. הוא יכיל גם מלון ותחנת רכבת, אשר תחבר את הנמל למרכז העיר דנוור (בנוסף לקווי האוטובוסים המשרתים כיום את הנמל).
האדריכל שנבחר לתכנן פרויקט הרחבה זה הוא סנטיאגו קלטראווה.
כאשר יורחבו מתקני הנמל עד למקסימום האפשרי הוא יוכל לשרת 110 מיליון נוסעים בשנה.
הנמל מופעל על ידי עיריית דנוור ומחוז דנוור.
נמל התעופה של דנוור היה באופן מסורתי מן היותר עמוסים בארצות הברית עקב מיקומו במרכז שטחה.
הנמל הוא בסיס הפעולה המרכזי (Airline hub) השני בגודלו של חברת יונייטד איירליינס (אחרי נמל התעופה אוהייר בשיקגו) וכן של חברות תעופה נוספות.
הוא אחד מנמלי המוקד (Focus City) של חברת סאות'ווסט איירליינס.
יעדי הטיסה הפנים-ארציים הפופולריים ביותר מן השדה (2010-2011) היו לוס אנג'לס (981 אלף נוסעים), פיניקס, אריזונה (937 אלף) ולאס וגאס (889 אלף).
יעדי הטיסה הבינלאומיים הפופולריים ביותר (2009-2010) היו לונדון (357 אלף נוסעים), קנקון, מקסיקו (218 אלף) וטורונטו (207 אלף).
נמל התעופה הבינלאומי ונציה-טסרה מרקו פולו (באיטלקית: Aeroporto di Venezia-Tessera Marco Polo) הוא נמל תעופה השוכן כשמונה ק"מ מצפון לעיר ונציה שבצפון איטליה.
בשנת 2010 עברו בו 6.86 מיליון נוסעים והוא מדורג במקום החמישי באיטליה מבחינת תנועת הנוסעים בו.
טרמינל חדש נחנך בשנת 2017, ועיצובו העכשווי כולל גג בצורת קונכייה המאפשר לאור השמש להיכנס לאולמות.
בשדה תעופה מרקו פולו מורכב יש מסוף אחד בשלושה מפלסים.
אזור הכניסות נמצא בקומת הקרקע ושערי היציאה נמצאים בקומה הראשונה.
ישנם שערי יציאה נפרדים לטיסות מ/אל האיחוד האירופי ושאינן כאלה.
בקומת הקרקע ניתן למצוא את מסועי המזוודות ותחבורה יבשתית, ואילו בקומה השנייה יש טרקליני VIP ומרכז עסקים.
נמל התעופה נקרא על שמו של מגלה הארצות מרקו פולו שנולד וחי בוונציה.
לנמל התעופה מגיעות טיסות רבות מרחבי אירופה, המזרח התיכון, קנדה ויפן.
חברות תעופה סדירות עיקריות המשתמשות בשדה הן אליטליה, אייר קנדה, אייר פראנס, בריטיש איירווייס, דלתא איירליינס, אמירייתס, לופטהנזה, קטר איירליינס ויונייטד איירליינס.
חברות לאו קוסט שטסות אל/מהשדה כוללות את ראיינאייר, איזיג'ט, וווילינג.
אל על ואיזיג'ט מפעילות מספר טיסות שבועיות בין ונציה לתל אביב ובעונת התיירות קיימות טיסות של חברות נוספות בהן ישראייר, ארקיע, נאוס, Mistral Air.
נמל התעופה הבין-לאומי הארי ריד הוא נמל תעופה בין-לאומי בפרדייז במדינת נבדה שבארצות הברית, והוא נמל התעופה העיקרי לשימוש ציבורי וצבאי בעמק לאס וגאס, אזור מטרופוליני במדינת נבדה האמריקאית.
נמל התעופה ממוקם כ-8 ק"מ דרומית למרכז לאס וגאס, והוא נמצא בבעלות מחוז קלארק ומופעל על ידי "מחלקת התעופה של מחוז קלארק".
עד 2021 נמל התעופה נקרא על שם הסנאטור האמריקאי המנוח פט מקארן, חבר המפלגה הדמוקרטית ממדינת נבדה שתרם להתפתחות התעופה הן בלאס וגאס והן בקנה מידה לאומי ברחבי ארצות הברית.
מנגד, מקארן היה ידוע בתור אנטישמי וגזען והחל מ-2012 היו ניסיונות לשנות את השם הנמל כך שלא ינציח אותו.
הניסיונות צברו תאוצה בעקבות רצח ג'ורג' פלויד והמחאות שבאו בעקבותיו ברחבי ארצות הברית ב-2020, ובפברואר 2021 הרשויות המקומיות החליטו לשנות את השם ל"נמל התעופה הבינלאומי הארי ריד", על שמו של הסנאטור הארי ריד.
השינוי הרשמי התרחש ב-14 בדצמבר 2021, כשבועיים לפני פטירתו של ריד.
נמל התעופה הוקם בשנת 1942 ונפתח לטיסות בשנת 1948. מאז הנמל התרחב ושודרג עם טכנולוגיות חדשניות שונות, כגון עמדות לבידוק עצמי.
בנמל התעופה ארבעה מסלולים ושני טרמינלי נוסעים ובהם 110 שערי עלייה למטוסים.
ממזרח לטרמינלי הנוסעים נמצא "מארנל אייר קארגו סנטר" (Marnell Air Cargo Center), ובצד המערבי של נמל התעופה נמצאים האנגרים ובסיסי חברות מסוקים.
נמל התעופה משמש בסיס עבור אליג'אנט אייר, פרונטיר איירליינס, סאות'ווסט איירליינס ו-ספיריט איירליינס.
זהו נמל התעופה העמוס ביותר בארצות הברית שאינו בסיס מרכזי עבור אף אחת משלוש חברות התעופה הראשיות בארצות הברית (אמריקן איירליינס, דלתא איירליינס ויונייטד איירליינס).
בשנת 2012 עברו בנמל התעופה 40,799,830 נוסעים, נתון הממקם את הנמל במקום ה-24 בעולם.
כמו כן, על פי תנועות המטוסים בנמל, הוא מדורג במקום השמיני בעולם.
נכון לשנת 2012 מפעילה חברת התעופה סאות'ווסט איירליינס טיסות לנמל התעופה, יותר מלכל יעד אחר.
חברת התעופה הקנדית ווסט ג'ט היא החברה הזרה הפעילה ביותר בנמל.
ברחבי הטרמינלים שבנמל התעופה מפוזרות למעלה מ-1,234 מכונות הימורים, המופעלות על ידי חברת Michael Gaughan.
בדצמבר 2018 הודיעה אל על על פתיחת קו ישיר מהנמל לתל אביב בתדירות של טיסה שבועית, הקו החל לפעול ב-14 ביוני 2019 ומופעל במטוסי הבואינג 787. עם פרוץ מגפת הקורונה בשנת 2020 הקו בוטל.
נמל התעופה התעופה הבין-לאומי ונוקובו הוא נמל תעופה בינלאומי הממוקם כ־28 ק"מ מדרום־מערב למרכז מוסקבה.
נמל התעופה ונוקובו הוא אחד משלושת נמלי התעופה הראשיים של מוסקבה (לצד נמל התעופה שרמטייבו ונמל התעופה דומודדובו).
בשנת 2010 עברו בוונוקובו 9.46 מיליון נוסעים, גידול של 22.5% לעומת שנת 2009. זהו נמל הרביעי בגודלו ברוסיה על פי מספר הנוסעים העוברים בו.
נמל התעופה ונוקובו נפתח לפעילות בתקופת מלחמת העולם השנייה כשדה צבאי, אולם הפך לשדה תעופה אזרחי לאחר המלחמה.
נמל התעופה ונוקובו הוא הוותיק מבין נמלי התעופה הפעילים של מוסקבה.
בנייתו אושרה על ידי ממשלת ברית המועצות לשעבר בשנת 1937, לאחר שגבר עומס התנועה בשדה התעופה חודינקה אשר היה סמוך יותר לעיר.
ונוקובו נפתח לפעילות ב-1 ביולי 1941. בתקופת מלחמת העולם השנייה היה במקום בסיס צבאי וטיסות אזרחיות החלו מוונוקובו רק לאחר תום המלחמה.
ב-15 בספטמבר 1956 המריאה מן השדה טיסת הבכורה הסדירה במטוס טופולב Tu-104, לאירקוצק ולאומסק.
אף מטוסי איליושין II-18 (ב-20 באפריל 1956) ו-טופולב Tu-114 (ב-24 באפריל 1961) ערכו את טיסות הבכורה הסדירות משדה זה.
בשנת 1980 הורחב השדה לכבוד אולימפיאדת מוסקבה.
בשנת 1993 עבר השדה לידי חברה מסחרית מוגבלת במניות.
בשלהי 2003 נפתחה בוונוקובו תוכנית בניין ופיתוח עסקי בקנה מידה נרחב, לאחר שמניות השליטה בחברה המפעילה את השדה הועברו מן הממשלה הרוסית לידי הממשל המקומי במוסקבה.
כחלק מתוכנית הפיתוח העסקי של השדה הושלמה בשנת 2004 בניית טרמינל נוסעים B.
לטרמינל זה מגיעות טיסות בינלאומיות, אולם בעתיד מתוכנן לעשות בו שימוש לטיסות פנים.
הטרמינל, בשטח 80 אלף מטר רבוע, מאפשר תנועה של 4 מיליון נוסעים בשנה.
בחודש אוגוסט 2005 החל לפעול קו הרכבת אארואקספרס המחבר בין נמל התעופה לתחנת הרכבת קייבסקי במרכז מוסקבה.
בדצמבר 2010 נפתח טרמינל A החדש.
מבין שלושה נמלי התעופה של מוסקבה ונוקובו נמצא בגובה הרב ביותר ולכן במקרים של ערפל הוא משמש לעיתים כנמל תעופה אלטרנטיבי.
בשדה שני מסלולי טיסה מצטלבים, באורך 3,000 מטר ו-3,060 מטר.
כל מסלול הוא ברוחב 60 מטר ובנוסף שולי בטיחות של 10 מטר בכל צד.
קיבולת השדה היא 60 טיסות נכנסות ויוצאות בשעה.
בשדה שני בתי נתיבות לטיסות סדירות (טרמינל A וטרמינל B), בית נתיבות לתעופה כללית (טיסות שכר ומטוסי עסקים), וטרמינל מטען.
בשדה 60 מקומות חניה למטוסי נוסעים.
קיבולת הנוסעים המרבית של בתי הנתיבות היא 3,000 נוסעים בשעה.
בתחום נמל התעופה ונוקובו נמצא מפעל של חברת המטוסים טופולב המשמש לשיפוץ ולהסבת מטוסים.
בקצהו הצפוני של נמל התעופה נמצא מתקן תחבורה של ממשלת רוסיה המשרת אישי ממשל ואת נשיא רוסיה באמצעות יחידת הטיסה המיוחדת "רוסיה".
שימושו זה של השדה גורם לסגירתו לעיתים כאשר ממריאים או נוחתים מטוסי הנשיא וממשלת רוסיה עם נוסעים רמי דרג.
בנמל התעופה ונוקובו יש שירות נוסעים ישיר של רכבות אארואקספרס עד לתחנת הרכבת קייבסקי שבמרכז מוסקבה.
מחיר הנסיעה ברכבת בכיוון אחד 320 רובל (נכון ליולי 2013).
מוונוקובו יוצאים אף מספר קווי אוטובוס למוסקבה וכן מוניות שירות.
בספטמבר 2023 נפתחה בנמל התעופה תחנת המטרו איירפורט ונוקובו.
התחנה מקושרת תת-קרקעית לנמל התעופה, וניתן להגיע אליה מבלי לצאת מהטרמינל.
נמל התעופה הבין־לאומי דאלאס פורט וורת' הוא נמל תעופה בין־לאומי הממוקם בין הערים דאלאס ופורט וורת' שבטקסס.
בשנת 2015 טסו דרכו 64,072,468 נוסעים, העשירי מבין נמלי התעופה בעולם, והמריאו ונחתו ממנו 681,261 כלי טיס, הרביעי בעולם.
יוצאות ממנו טיסות ל-254 יעדים בעולם ובארצות הברית מ-27 חברות תעופה (נכון לאפריל 2024).
הנמל משמש כבסיסה של חברת אמריקן איירליינס, ומהווה למעשה אירוטרופוליס, עם מיקוד, מערכת בריאות ומשפט משלו, ועוד.
הנמל הוקם ב-1969 לאחר מחלוקת ארוכת שנים בין שתי הערים על מיקומו, ונחנך ב-1973 בנחיתת מטוס קונקורד.
כיום ישנם בנמל חמישה טרמינלים עם סך כולל של 161 שערים.
הנמל תוכנן כך שיוכל להתרחב עד ל-260 שערים, אם כי אין תכנון בטווח הנראה לעין להרחבה כזו.
בנמל מסיעון בשם סקיילינק, הגדול מסוגו בעולם.
בשנת 2009 578,906 טונות של מטען עברו בנמל, כשהוא נמל התעופה ה-29 בגודל נפח המטען בעולם.
על פי סקר שנערך, זכה הנמל בתואר "נמל התעופה למטען הטוב בעולם", לפני נמל התעופה הבין־לאומי של פרנקפורט.
נמל התעופה הבין-לאומי דון מואנג (בתאית: ท่าอากาศยานดอนเมือง) הוא נמל תעופה בעיר בנגקוק, בירת תאילנד.
הוא נמל התעופה הישן של העיר ואחד משני נמלי תעופה המשרתים אותה (האחר הוא נמל התעופה סוברנהומי).
נמל התעופה הוא מנמלי התעופה הישנים ביותר בעולם, ונמל התעופה הישן ביותר באסיה שעודו פעיל.
היה זה שדה התעופה השני שהוקם בתאילנד, כאשר נפתח כבסיס של חיל האוויר התאי ב-27 במרץ 1914. הוא החל לשמש כנמל לטיסות אזרחיות בשנת 1924.
בשנת 1933 התנהלו בשטח הנמל קרבות בין כוחות הממשלה לבין מורדים במסגרת מרד בווורדט (Boworadet Rebellion).
לאחר כיבוש תאילנד על ידי יפן במלחמת העולם השנייה שימש השדה את היפנים והוא הותקף מספר פעמים על ידי מטוסי בעלות הברית.
במהלך מלחמת וייטנאם שימש השדה כבסיס מרכזי של חיל האוויר של ארצות הברית.
בשיא פעילותו כנמל התעופה העיקרי של בנגקוק ושל תאילנד עברו בנמל 38 מיליון נוסעים ו-700 אלף טונות מטען בשנה במסגרת 160 אלף תנועות מטוסים (2004).
הוא דורג אז כנמל התעופה השני באסיה וה-14 בעולם כולו מבחינת מספר הנוסעים שעברו בו.
ב-27 בספטמבר 2006, בעקבות פתיחתו של נמל התעופה החדש סוברנהומי, חדל נמל התעופה לפעול בכוונה לסוגרו כליל.
למרות זאת הוא שב ונפתח ב-27 במרץ 2007 לשימוש מטוסים בטיסות פנים ארציות.
הביאו לכך לחצים מצד חברות תעופה - במיוחד חברות טיסות מוזלות - להפעילו מחדש, נוכח אגרות השימוש היקרות יותר בנמל התעופה החדש ובעיות בטיחות שהתגלו במסלוליו.
בעת בה לא היה פעיל, בסמוך לטרמינל בנמל עמדו מטוסים שיצאו מכלל שימוש, והיו בתהליך פירוק.
נמל התעופה הושבת למספר חודשים בעקבות נזק שנגרם לו בהצפות הנרחבות בתאילנד בחורף 2011-2012.
ב-16 במרץ 2012 הורתה ממשלת תאילנד לכל חברות השכר וחברות התעופה הזולה להעתיק את פעילותן מנמל סוברנהומי לנמל דון מואנג.
בכך נקבע המשך פעילותו התמידי ובוטלה הכוונה לשרת את מטרופולין בנגקוק באמצעות נמל סוברנהומי בלבד.
הביאה לכך העובדה שסוברנהומי תוכנן לקיבולת של 45 מיליון נוסעים, אך כבר ב-2011 עברו דרכו 48 מיליון, והוברר שיש להקל על העומס עליו.
כיום עוברות דרך הנמל טיסות פנים ארציות אך גם טיסות בינלאומיות ליעדים שונים במדינות דרום-מזרח אסיה ומהם.
הוא משמש כבסיס פעולה מרכזי עבור החברות תאי אייר אסיה, נוק אייר ותאי ליון אייר.
נמל התעופה שוכן בצפונה של בנגקוק, בגובה של שלושה מטרים מעל פני הים.
ממערב ובמקביל להם ניצבים בשורה בנייני הטרמינלים.
טרמינלים 1 ו-2 שימשו בעבר לטיסות בינלאומיות וטרמינל 3 שירת טיסות פנים-ארציות.
כיום, טרמינל 1 מטפל בטיסות בינלאומיות בעוד טרמינל 2 (שנפתח מחדש בשנת 2014 לאחר שיפוצים) מטפל בטיסות פנים.
נמל התעופה מחובר למרכז בנגקוק באמצעות כביש מהיר, קווי אוטובוסים וקו רכבת.
מסלולי שדה התעופה משמשים גם את בסיס חיל האוויר של תאילנד הצמוד לנמל.
מועדון הגולף של הבסיס ממוקם בשטח שבין שני מסלולי הטיסה, ללא גידור בינו לבינם.
השחקנים בו מוזהרים על ידי אור אדום בכל עת שבה יש שימוש במסלול על ידי מטוסים.
בין השנים 1976 עד 2001 אירעו בנמל ובסביבתו שש תאונות מטוסים, שבהן נספו 174 אנשים.
באירוע החמור ביותר, ב-9 בספטמבר 1988, התרסקה טיסה 831 של וייטנאם אייר בעת גישה לנחיתה בנמל.
76 מבין 90 יושבי המטוס נספו.
נמל התעופה הבין־לאומי חמד הוא נמל התעופה של העיר דוחה, בירת קטר.
הנמל, שנפתח ב־30 באפריל 2014, החליף את נמל התעופה הבינלאומי הישן של דוחה.
מפתיחתו ועד 2019, זכה באופן עקבי בתואר "נמל התעופה הטוב ביותר במזרח התיכון" לפי חברת Skytrax.
ב־2021 זכה גם במקום הראשון בעולם כולו לפי Skytrax.
בשנת 2025 ירד למקום השני בעולם לפי Skytrax, אחרי נמל צ'נאי בסינגפור.
תכנון נמל התעופה החדש החל בשנת 2003 ועבודות ההקמה שלו החלו ב-2005. נמל התעופה נבנה על פי רעיון עיצובי של נווה מדבר.
ועדת הפיתוח של הנמל החדש מסרה את חוזה פיתוח הנמל לחברת ההנדסה בכטל האמריקאית.
תכנון הטרמינל והזרועות ממנו נעשה על ידי פירמת התכנון הבינלאומית HOK.
עבודות ההקמה נעשו על ידי חברות קבלניות מטורקיה ומיפן.
נמל התעופה תוכנן להיפתח כבר בשנת 2009, אך שורה של עיכובים גרמו לדחיית הפעלתו עד ל-1 בדצמבר 2013, המועד שבו החלו לפעול טיסות מטען מנמל התעופה.
לאחר עיכובים נוספים נחנך הנמל ב-30 באפריל 2014. ב-27 במאי 2014 העתיקו אליו את פעילותן חברת קטר איירווייז ויתר חברות התעופה שפעלו מנמל התעופה הישן.
נמל התעופה נבנה חמישה קילומטרים ממזרח לנמל התעופה הישן של דוחה.
הוא משתרע על פני שטח של 22 קילומטרים רבועים, שמחציתו היא שטח ים שיובש.
נמל התעופה תוכנן להתמודד עם קיבולת של 50 מיליון נוסעים בשנה (על פי הערכה אחרת יוכל לקבל עד 93 מיליון נוסעים בשנה).
בנמל הוקם טרמינל אחד, הממוקם בחלקו הדרומי של שטח הנמל.
קיימת בנמל תשתית להקמת טרמינל שני בעתיד.
מקצת השערים אינם כוללים גשרי עלייה למטוס.
ארבעה מהשערים מסוגלים לשרת את מטוסי הענק איירבוס A380. ממזרח וממערב לזרוע C נבנו רחבות חניה נוספות למטוסים.
לאחר שתושלם בניית הזרועות בטרמינל 1 יהיו בנמל התעופה 41 שערי עלייה למטוס המצוידים בגשרים ו-22 רחבות חניה נוספות למטוסים, אשר גישת הנוסעים אליהן תיעשה באמצעות אוטובוסים.
בנמל התעופה שני מסלולי טיסה מקבילים (16L/34R ו-16R/34L), במרחק של שני קילומטרים זה מזה, אשר מבנה הטרמינל נתון בתווך ביניהם.
אורך המסלול הראשון הוא 4,850 מטרים (מהארוכים בעולם) ואורך השני - 4,250 מטרים.
נמל התעופה הבינלאומי הרקליון ניקוס קאזאנצאקיס הוא נמל התעופה המרכזי של האי כרתים ביוון, ונמל התעופה השני בגודלו ביוון מבחינת תעבורת נוסעים, אחרי נמל התעופה הבינלאומי אתונה-אלפתריוס וניזלוס.
הוא ממוקם כ-5 קילומטרים מזרחית למרכז העיר הרקליון.
הנמל משמש כנמל אזרחי וצבאי.
בסיס הפעולה המרכזי של חברת בלו בירד איירווייז נמצא בנמל.
נמל התעופה נקרא על שם יליד הרקליון, ניקוס קאזאנצאקיס, סופר, מתרגם, ונוסע יווני.
נמל התעופה נפתח לראשונה במרץ 1939. באותה תקופה הנמל היה רק פיסת קרקע חקלאית שטוחה.
המטוס הראשון (יונקרס Ju 52) הביא את הנוסעים הראשונים לנמל.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופסקה פעילות נמל התעופה, אך בסתיו 1946, חודשה תנועת המטוסים לנמל, עם נחיתת מטוס מדגם DC-3 דקוטה.
בתחילה נמל התעופה הציע שירות בסיסי מאוד, עם מתקנים פרימיטיביים בצורה של שלושה אוהלים, עשן לקביעת כיוון הרוח ונורות למסלול.
הרקליון אייר ליין החלו טיסות מסחריות ב-1948. באותו זמן עברו בשדה התעופה 4,000 נוסעים.
ב-1953 נבנה המסלול הסלול הראשון באורך 1,850 מטרים.
ב-1954 נחת לראשונה מטוס בעל ארבעה מנועים מדגם דאגלס DC-4. באותה שנה עברו בנמל כ-18,000 נוסעים.
מ-1957 ואילך, החלה חברת אולימפיק איירליינס להשתמש בנמל עם מטוסי דאגלס DC-6.
בין 1968–1971, הוארך המסלול ל-2,680 וטרמינל חדש ומתקנים נוספים נבנו, ובכך הפכו אותו לנמל חדש.
ב-18 במרץ 1971, טיסת השכר הראשונה מחו"ל (בריטיש איירווייז) פעלה בנמל.
נמל התעופה החדש נחנך רשמית ב-5 במאי 1972.
בשנת 2008 הפך הנמל לבסיס הפעולה המרכזי של חברת התעופה בלו בירד איירווייז.
באוקטובר 2017 החלו פרויקטים של הרחבת שדות תעופה.
הפרויקטים, שימומנו במלואם על ידי ה-Duty Free Shops SA, בהתאם להסכם עם משרד התשתיות והתחבורה ומשרד המים ההלני, ללא עלות ממשלת יוון, כוללים:, הרחבות ניכרות של הטרמינל, הגדלת השערים ושדרוגים אלקטרונים.
ההארכה החלה באוקטובר 2017 והסתיימה ב-30 במרץ 2018 ותהיה מוכנה לקראת עונת הקיץ.
בסיס הפעולה המרכזי של חברת בלו בירד איירווייז נמצא בנמל התעופה הבינלאומי הרקליון.
לעיתים קרובות מבקשים מהנוסעים לא לצלם תמונות במסלול.
הסיבה היא כי בסיס של חיל האוויר היווני פועל במקום.
נמל התעופה הבינלאומי המלך עבדול עזיז שליד העיר ג'דה במערב ערב הסעודית הוא נמל התעופה העמוס ביותר במדינה.
הוא משמש כבסיס פעולה מרכזי של חברת התעופה סעודיה.
בשל קרבתו לעיר הקדושה מכה (כמאה קילומטרים) משרת נמל התעופה מספר רב של עולים לרגל לעיר במהלך עונת החג' השנתית.
בניית נמל התעופה החלה בשנת 1974 והסתיימה ב-1980. הוא נפתח לתנועה ב-31 במאי 1981. הנמל נקרא על שמו של אבן סעוד, מלכה הראשון של ערב הסעודית.
הנמל משרת כ-70 חברות תעופה.
קווי תעופה פועלים בינו לבין יעדים במזרח התיכון, אפריקה, המפרץ הפרסי, הודו, פקיסטן, אינדונזיה ויעדים אחדים באירופה וארצות הברית.
לקראת עונת החג' מופעלים קווים ליעדים רבים נוספים.
מסלולי הנמל משמשים גם את בסיס חיל האוויר המלכותי הסעודי על שם הנסיך עבדאללה.
במהלך מלחמת המפרץ עשו מפציצי B-52 אמריקאיים שימוש במסלולי הנמל.
מספר תקריות ותאונות מטוסים אירעו עם השנים בנמל ובסביבתו.
בחמורה שבהן, ב-11 ביולי 1991, התרסק בקרבת הנמל מטוס נוסעים של ניגריה איירווייז (טיסה 2120), שהמריא מהנמל ונאלץ לשוב אליו בשל ירידת לחץ בתא הנוסעים.
בהתרסקות נספו כל 261 יושבי המטוס.
בנמל התעופה מצויים שלושה מסלולי טיסה מקבילים בכיוון צפון-דרום מקורב (16/34).
יש בו שלושה טרמינלים אזרחיים, הממוקמים בתווך שבין שני מסלולי הטיסה המערביים.
הגישה לאחד מהם היא מדרום והגישה לשני הטרמינלים האחרים היא מצפון.
הטרמינל הצפוני ביותר בנמל והבולט מכולם הוא טרמינל החג', המיועד לשרת את עולי הרגל למכה.
שטחו - 465 דונם - הוא מהגדולים בעולם.
הוא מכוסה בתקרה הכוללת 210 כיפות העשויות יריעות דמויות אוהל, מתוחות ומחוברות לעמודים בכבלים.
הוא מסוגל להכיל בעת ובעונה אחת כ-80 אלף איש בכמעין כפר.
עיצוב הטרמינל זכה בפרס אגא חאן לאדריכלות לשנת 1983.
בנוסף לטרמינלים האזרחיים קיים בעברו המערבי של הנמל טרמינל מלכותי, המשרת את בני משפחת המלוכה הסעודית ואורחים רשמיים מחוץ לארץ.
באמצע שנות האלפיים החלה תוכנית הרחבה של תשתיות הנמל, המיועדת להביאו בהדרגה עד לקיבולת של 80 מיליון נוסעים בשנה.
במסגרת זאת הולך ונבנה טרמינל חדש בחלקו הדרום-מזרחי של שטח הנמל.
כמו כן מתוכנן חיבור הנמל למסילת הרכבת המערבית, המיועדת לחבר בין הערים מכה, ג'דה, מדינה והקריה הכלכלית על שם המלך עבדאללה ובינן לבין רשת הרכבות הארצית.
נמל התעופה הבין-לאומי וושינגטון דאלס בווירג'יניה שבארצות הברית שוכן 42 ק"מ מערבית לוושינגטון די.
הוא אחד משלושת נמלי התעופה הגדולים באזור המטרופוליטני של בולטימור-וושינגטון, והוא משרת יותר מ-21 מיליון נוסעים בשנה.
רוב תנועת הטיסות הבינלאומיות באזור בולטימור-וושינגטון מתנקזות אליו ובכך הוא נמל התעופה הבינלאומי העמוס ביותר באזור המיד-אטלנטיק למעט המטרופולין של ניו יורק.
ביום טיפוסי נמל התעופה משרת יותר מ-60,000 נוסעים שעוברים בין וושינגטון ו-125 יעדים ברחבי העולם.
נמל התעופה נבנה בין השאר על מנת להביא להפחתת התנועה האווירית בנמל התעופה וושינגטון נשיונל, והוא החל לפעול ב-1962. הוא קרוי על שמו של ג'ון פוסטר דאלס.
הנמל מופעל על ידי רשות נמלי התעופה של מטרופולין וושינגטון ומשתרע על שטח של 52.6 קמ"ר.
הטרמינל הראשי של הנמל תוכנן על ידי האדריכל אירו סארינן.
נמל התעופה משמש בסיס פעולה מרכזי לחברת התעופה יונייטד איירליינס.
אחר פתיחתו של נמל התעופה רונלד רייגן וושינגטון נשיונל בשנת 1941, התברר זמן קצר לאחר סיום מלחמת העולם השנייה כי נדרש שדה תעופה נוסף שייתן מענה לצורכי התעופה ההולכים וגדלים של אזור הבירה של ארצות הברית.
בעקבות זאת אישר הקונגרס את חוק שדות התעופה של וושינגטון (1950), שעודכן בשנת 1958, ואפשר את הקמתו של שדה תעופה ציבורי נוסף באזור מחוז קולומביה.
בשנת 1958 בחר הנשיא דווייט אייזנהאואר אתר בשטח של כ־10,000 אקרים, כ־42 ק"מ מערבית לוושינגטון די.
סי., בתחומי מחוזות פיירפקס ולודון שבווירג'יניה.
מיקומו המרוחק יחסית משדות תעופה אחרים, והשטחים הפתוחים שסבבו אותו, אפשרו תכנון מרחב אווירי רחב ונפרד לפעילות מטוסים.
בשנת 1958 מינה מינהל התעופה האזרחית האמריקאי את חברת ההנדסה Ammann and Whitney כקבלן הראשי לתכנון ולפיקוח על הפרויקט.
האדריכל אירו סארינן הופקד על תכנון מבנה הטרמינל, מגדל הפיקוח ומבני השירות, ושאף ליצור מבנה ייצוגי שישקף את "רוח שדה התעופה".
הטרמינל המרכזי, שנפתח עם השדה בשנת 1962, היה מבנה דו־קומתי קומפקטי באורך כ־180 מטרים וברוחב כ־60 מטרים, עם מגדל פיקוח מזוגג בגובה של כ־59 מטרים.
עיצובו הייחודי זכה בשנת 1966 בפרס הכבוד הראשון של המכון האמריקאי לאדריכלים.
עם פתיחתו כלל השדה שני מסלולים מקבילים מצפון לדרום, באורך 3,500 מטרים כל אחד, ומסלול שלישי בכיוון צפון־מערב–דרום־מזרח באורך 3,000 מטרים.
כלל המסלולים צוידו במערכות נחיתה מתקדמות, תאורה מודרנית ונתיבי יציאה מהירים.
אחד המאפיינים הייחודיים של השדה עם פתיחתו היה השימוש בטרקלינים ניידים – כלי רכב גדולים שתוכננו להסעת נוסעים ישירות מהטרמינל אל המטוסים שחנו ברחבת החניה המרוחקת.
הטרקלינים, שפותחו על ידי חברת קרייזלר, אפשרו הגנה מפני מזג האוויר וצמצום מרחקי הליכה.
כחלק מתכנון השדה נבנה כביש גישה ייעודי באורך כ־26 ק"מ, שחיבר את השדה אל כביש הטבעת של וושינגטון ואל רשת הכבישים הבין־מדינתיים.
בשנת 1983 הושלמה גם התחברות ישירה לכביש הבין־מדינתי I-66.
שדה התעופה, שנקרא על שמו של מזכיר המדינה המנוח ג'ון פוסטר דאלס, נחנך רשמית ב־17 בנובמבר 1962 בטקס בהשתתפות הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי, הנשיא לשעבר אייזנהאואר ואורחים רבים.
המטוס המסחרי הראשון שנחת בשדה היה של חברת איסטרן איירליינס, בטיסה מניוארק.
בשנותיו הראשונות שירת השדה עשרות אלפי נוסעים, אך עד שנת 1966 כבר חצה את רף מיליון הנוסעים בשנה.
החל משנות ה־70 עבר השדה תהליכי הרחבה משמעותיים, שכללו הקמת רחבות חניה, מסופים חדשים, מתקני מטען, מלון, והארכת הטרמינל בהתאם לתכנון המקורי.
בשנות ה־90 חלה האצה חדה בגידול בתנועת הנוסעים, ובשנת 1999 שירת השדה כ־19.8 מיליון נוסעים.
במקביל הוקמו קונקורסים קבועים, מערכת רכבת פנימית (AeroTrain), מגדל פיקוח חדש ומתקני קליטה בינלאומיים מורחבים.
עם כניסת המאה ה־21 ביסס נמל התעופה הבינלאומי וושינגטון דאלס את מעמדו כאחד משדות התעופה המרכזיים והצומחים בחוף המזרחי של ארצות הברית, הן בתנועת נוסעים והן בפעילות מטען.
לפי תוכניות הפיתוח, עם השלמת כלל שלבי ההרחבה יוכל השדה לשרת עד כ־55 מיליון נוסעים בשנה.
החל מ-22 במאי 2019 מפעילה יונייטד איירליינס קו בין הנמל לתל אביב.
נמל התעופה הבין-לאומי ולדיווסטוק הוא נמל תעופה בינלאומי ליד העיירה ארטיום במחוז פרימוריה שברוסיה, 44 ק"מ צפונית לעיר ולדיווסטוק.
בעבר נודע גם בשם נמל התעופה קנביצ'י על שם הכפר הסמוך.
ב-1931 נבנה נמל התעופה ולדיווסטוק וב-1932 החלו להתבצע בו טיסות מסחריות.
לאחר מלחמת העולם השנייה שימש נמל התעופה למטוסים לצורכי חקלאות, פיקוח ומחקר על חופים ויערות במזרח הרחוק.
טיסת נוסעים בין ולדיווסטוק ומוסקבה התבצעה לראשונה ב-1948 באמצעות מטוס איליושין 12. בין 1959 ל-1964 נבנה קומפלקס מתקני קרקע על מנת שהנמל יוכל לקבל מטוסים גדולים יותר.
נמל התעופה הבין-לאומי טאוֹיוּאן הוא נמל תעופה בינלאומי המשרת את טאיפיי, עיר הבירה של טאיוואן, ואת צפון המדינה.
נמל התעופה ממוקם בעיר טאויואן כ-40 קילומטרים מערבית לטאיפיי.
הוא נמל התעופה הגדול בין חמשת נמלי התעופה בטאיוואן המקיימים טיסות בינלאומיות סדירות, והעמוס שבהם.
נמל התעופה נפתח לטיסות מסחריות בשנת 1979 והוא מהווה שער חשוב ליעדים ברחבי אסיה.
עד להחלפת שמו ב-6 בספטמבר 2006, היה מוכר בשם נמל התעופה הבינלאומי צ'יאנג קאי שק (ובקיצור: CKS).
טרמינל 1 של נמל התעופה היה בעבר מסוף הנוסעים הראשי עד לפתיחת טרמינל 2 בשנת 1979. בעבר היו בטרמינל 1 22 שערי עלייה למטוס.
כיום, לאחר פתיחת טרמינל 2, יש לטרמינל 1 18 שערי עלייה למטוס.
הודות לעבודות השיפוץ שבוצעו בשנת 2012, טרמינל 1 מסוגל לשרת יותר מ-15 מיליון נוסעים בשנה.
טרמינל 2 של נמל התעופה נפתח בשנת 2000 במטרה לצמצם את העומס הקיים בשדה התעופה.
טרמינל 2 עבר לאחרונה פרויקט הרחבה שהעניק לו אפשרות לטפל בחמישה מיליון נוסעים נוספים בשנה.
שני הטרמינלים קשורים לבניין הראשי, המארח את דלפקי הצ'ק-אין, תנועת המזוודות, הגירה ובדיקות ביטחוניות.
לטרמינלים ולבניין הראשי צורת H.
טרמינל שלישי ששטחו המתוכנן הוא 540 אלף מטר רבועים נמצא בבנייה ומיועד לשרת 45 מיליון נוסעים בשנה.
הוא דורג 11 בעולם בעומס מספר הנוסעים הבינלאומיים, והשישי בעולם בעומס תנועת התובלה הבינלאומית.
נמל התעופה הבין-לאומי של הונולולו (בהוואית: Kahua Mokulele Kauʻāina o Honolulu; קוד יאט"א: HNL), ובשמו הרשמי נמל התעופה הבינלאומי דניאל ק.
Inouye International Airport), הוא נמל התעופה העיקרי של מחוז הונולולו במדינת הוואי.
נפח תעבורת הנוסעים בנמל התעופה חורג מעבר ל-21 מיליון נוסעים בשנה והוא נחשב לאחד מנמלי התעופה העמוסים ביותר בארצות הברית.
השדה ממוקם כ-5 קילומטרים צפונית-מערבית למרכז העסקי של הונולולו.
ל-HNL ארבעה מסלולים פעילים, כולל מסלול הריף של 12,000 רגל, שהיה המסלול הגדול הראשון בעולם שנבנה כולו מול הים.
ישנן שמונה סוכנויות ממשלתיות פדרליות הממוקמות בתוך מתחם שדות התעופה, כולל המכס והגבול האמריקאי, מינהל התעופה הפדרלי, משרד החקלאות, סוכנות לאכיפת סמים, שירות הדגים וחיות הבר, הדואר, המרכז לבקרת מחלות (CDC) ומינהל אבטחת התחבורה.
נמל התעופה הבינלאומי של הונולולו הוא מרכז פעילותה העיקרי של חברת התעופה הוויאן איירליינס.
ב-2017 שונה שמו של הנמל לנמל התעופה הבינלאומי דניאל ק.
נמל התעופה הבין-לאומי זאגרב פרניו טוג'מן (בקרואטית: Međunarodna zračna luka Dr.
Franjo Tuđman) הוא נמל תעופה השוכן כ-10 קילומטר דרומית מזרחית לזאגרב, בירת קרואטיה, ומהווה בסיס פעולה מרכזי לחברת הדגל הקרואטית, קרואטיה איירליינס.
נמל התעופה הנוכחי נבנה ב-1962 ליד העיירה פלסו.
בתחילה כלל הנמל מסלול המראה באורך 2,500 מטר וטרמינל נוסעים בשטח של 1,000 מטר רבוע.
בשנת 1966 נבנה טרמינל חדש ומודרני יותר בשטר של 5,000 מטר רבוע.
ב-1974 הוארך מסלול ההמראה לאורך 3,252 מטר והטרמינל הורחב לשטח 12,000 מטר רבוע.
ב-12 באפריל 2012 קיבלה חברת "נמלי תעופה פריז" זיכיון להפעלת התעופה ל-30 שנה מאת ממשלת קרואטיה.
במסגרת ההסכם על החברה המפעילה לבנות טרמינל חדש.
ואכן, ב-2013 החלה בנייתו של טרמינל חדש בשטח 70,000 מטר רבוע, שנגמרה בחודש מרץ 2017. הטרמינל בנוי בצורת גל; האדריכלים יצרו את הצורה הגלית של הגג כתזכורת להרים שמסביב.
נמל התעופה הבינלאומי חרסון היה נמל תעופה בינלאומי הממוקם כ-11 ק"מ מחוץ לעיר חרסון, אוקראינה.
הנמל נפתח בשנת 1961 בטיסה לקייב.
בשנת 2006 הוא קיבל מעמד של נמל תעופה בינלאומי כאשר התבצעו טיסות ממנו למוסקבה, אך מאוחר יותר קווים אלו הופסקו.
ב-26 בפברואר 2022 כוחות צבא רוסיה השתלטו על נמל התעופה במסגרת הפלישה הרוסית לאוקראינה.
צ'רטר עונתי: שארם א-שייח'טורקיש איירליינסאיסטנבול-אטאטורק (מסתיים ב-31 בדצמבר 2018), איסטנבול (מתחיל ב-1 בינואר 2019)יוקריין אינטרנשיונל איירליינסקייב-בוריספיל
נמל התעופה הבין-לאומי המלכה ביאטריקס הוא נמל התעופה של האי ארובה באיים הקריביים.
הנמל נפתח בשנת 1935 בקרבת העיר אורנייסטאד, בירת האי, בסמוך לחופו הדרום-מערבי.
במהלך מלחמת העולם השנייה פעלו מהנמל מטוסים צבאיים אמריקאים מחיל האוויר השישי, אשר הגנו על תנועת האוניות בים הקריבי ועל אזור תעלת פנמה מפני התקפות של צוללות גרמניות.
בשנת 1964 הסתיימו בנמל עבודות נרחבות שנערכו לשם הכשרתו לקליטת מטוסי סילון, לרבות הארכת מסלול הטיסה.
בשנת 1972 נפתח בו הטרמינל הבינלאומי הנוכחי, אשר שופץ והורחב בסוף שנות התשעים.
בשנות ה-70 נקרא הנמל על שם הנסיכה ביאטריקס והוא קיבל את שמו הנוכחי לאחר הכתרתה כמלכת הולנד בשנת 1980.
בנמל פועלים כיום שני טרמינלים ומסלול טיסה אחד.
הטרמינל העיקרי נמצא בצפונו של שדה התעופה.
במרכזו ממוקם אגף הנוסעים הנכנסים ומשני צדדיו ממוקמים אגפי הנוסעים היוצאים - האחד לטיסות אל ארצות הברית והשני לטיסות ליעדים אחרים.
בטרמינל זה שמונה שערי עלייה למטוס.
טרמינל לטיסות פרטיות, שנפתח ב-2007, ממוקם בחלקו הדרומי של הנמל.
נכון לשנת 2017 פועלים בנמל כשלושים חברות תעופה.
הן טסות לכ-15 יעדים בארצות הברית (בחוף המזרחי וכן בטקסס ושיקגו), ליעדים בקנדה, באיים הקריביים, בוונצואלה, פרו ופנמה וכן ליעדים באירופה - בבריטניה ושוודיה (בטיסות עונתיות) ובהולנד.
הקווים העמוסים ביותר מהנמל ואליו הם ליעדים בארצות הברית.
נמל התעופה הבין-לאומי וירו וירו (בספרדית: Aeropuerto Internacional Viru Viru) הממוקם בסנטה קרוס דה לה סיירה שבבוליביה הוא נמל התעופה הגדול ביותר שפועל במדינה.
מנמל התעופה פועלות טיסות פנימיות בבוליביה וטיסות בין-לאומיות ליעדים בדרום אמריקה, צפון אמריקה ואירופה.
נמל התעופה נפתח בשנת 1983 והחליף את נמל התעופה הבין-לאומי הישן של סנטה קרוס - נמל התעופה אל טרומפיו .
בנמל התעופה התרחשו 3 תאונות לאורך שנות הפעילות שלו, בשנים 2006, 2010 ו-2014.
נמל התעופה הבינלאומי זאיד (קוד AUH :IATA, קוד OMAA :ICAO), המוכר גם כנמל התעופה הבינלאומי אבו דאבי הוא נמל תעופה בין-לאומי הנמצא באבו דאבי, בירת איחוד האמירויות.
נמל התעופה, הממוקם 30.6 ק"מ ממזרח לעיר אבו דאבי, הוא השני בגודלו באיחוד האמירויות, ושירת כ-26 מיליון נוסעים בשנת 2016. יש לו שלושה טרמינלים: טרמינל 1 (מחולק למסופים 1A ו-1B), טרמינל 2 וטרמינל 3. הנמל משתרע על שטח של 8,500 דונם.
הטרמינלים שלה נשלטים על ידי איתיחאד איירווייז, שהיא חברת התעופה הלאומית של איחוד האמירויות הערביות והשנייה בגודלה במדינה לאחר האמירטס.
יותר מ-30 חברות תעופה הציעו טיסות ליותר מ-120 יעדים ביותר מ-60 מדינות.
נמל התעופה אל-באאטן על האי אבו דאבי שימש בעבר כשדה התעופה הראשי של אבו דאבי וכולל מסלול המראה אחד.
עם הכמות הקטנה הזו, מטוסים קטנים יותר נחתו על מסלול לא מסודר, ליד אל-בטאאן, והנוסעים הועברו לבניין קטן ומאולתר.
טיסות מעטות הופעלו מאל-בטאאן וכללו טיסות לערים אחרות במזרח התיכון ולנמל התעופה בומביי צ'הטרפטי שיוואג'י.
לאחר שנים רבות של פעילות, שדה התעופה הועבר ליבשה בשנת 1982. כיום הוא משמש כשדה תעופה למטוסים פרטיים.