tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבלה היא עיר בארץ חלב במערב סוריה, המוזכרת בתנ"ך כמקום מפקדתם של פרעה נכה ונבוכדנצר.
בכלח נמצא מכתב ששלח המושל האשורי ברבלה אל מלך אשור.
במכתב זה מוזכרת רבלה בסמיכות לקדש.
על יהואחז בנו של יאשיהו מסופר בתנ"ך:
"בן עשרים ושלש שנה יהואחז במלכו ...
ויאסרהו פרעה נכה ברבלה בארץ חמת"
לאחר מכן מסופר על צדקיהו בעת חורבן בית ראשון:
"וירדפו חיל כשדים אחר המלך וישגו אתו בערבות ירחו וכל חילו נפצו מעליו.
ויתפשו את המלך ויעלו אתו אל מלך בבל רבלתה וידברו אתו משפט.
ואת בני צדקיהו שחטו לעיניו ואת עיני צדקיהו עור ויאסרהו בנחשתים ויבאהו בבל."
השם "רבלה" מופיע פעם אחת נוספת בתנ"ך בתיאור גבולות ארץ ישראל בפרשת מסעי, שם כתוב:
" וירד הגבל משפם הרבלה מקדם לעין וירד הגבול ומחה על כתף ים כנרת קדמה"
הדיעות חלוקות האם רבלה זאת היא רבלה בארץ חמת או רבלה אחרת.
היו שזיהו את "רבלה מקדם לעין" עם רבלה בארץ חמת ובהתאם זיהו את "העין" באזור חמת.
אחרים טענו שלא ייתכן שרבלה בארץ חמת, הנמצאת צפונית ללבוא חמת תהיה זהה עם רבלה מקדם לעין הנמצאת דרומית ללבוא חמת.
בנוסף, הפנו לכך שהתנ"ך מדגיש שוב ושוב שרבלה היא בארץ חמת, ומכאן שסביר שהייתה עוד "רבלה" במקום אחר.
היו שטענו שיש לקרוא את "הרבלה" בפסוק כתואר של שפם, כלומר מדובר בשפם במחוז רבלה, ועל כן רבלה היא אכן רבלה של חמת.
בתלמוד בבלי מובא מימרא של רבי אבהו שרבלה היא אנטוכיה ובתלמוד ירושלמי ובמדרש רבה מזוהה רבלה עם "דפני של אנטוכיא".
רש"י כותב שרבלה הייתה על הגבול הצפוני של ארץ ישראל.
רבלה מזוהה בתל זראעה, על הגדה המזרחית של האורונטס, 800 מטר צפונית מזרחית לכפר רבלה, הנמצא כ-34 ק"מ מדרום לחומס, וכ-12 קילומטר דרומית לקדש המזוהה בתל נבי מנד.
זיהוי זה נסמך על שם הכפר רבלה המשמר את השם רבלה.
התל חולש על דרך האורך הראשית של בקעת הלבנון.
יש המזהים את תל זראעה גם עם "שבתן" המוזכרת בתיאורים של קרב קדש.
בזכרונותיו של קלוד קונדר הוא כתב על ביקורו בכפר רבלה שאין בכפר עתיקות וכך גם כתב עוד קודם לכן יוסיאס פורטר .
בסקרים ארכאולוגיים בתל נמצאו חרסים המתוארכים למן תקופת הברונזה התיכונה ועד תקופת הברזל.
כיום על התל נמצא בית קברות.
עמנואל וליקובסקי חלק על הזיהוי המקובל של רבלה ליד הכפר רבלה וטען שרבלה נמצאת בתל נבי מנד, המזוהה לרוב כקדש.
הָרִבְלָה מִקֶּדֶם לָעָיִן מוזכרת פעם אחת בתנ"ך והדעות חלוקות האם מדובר במקום נפרד מרבלה בארץ חמת, או באותו מקום.
"רבלה מקדם לעין" מופיעה פעם אחת בתנ"ך בתיאור גבולות ארץ ישראל בפרשת מסעי, שם כתוב:
היו שטענו שיש לתקן את הנוסח על פי תרגום השבעים ולקרוא הרבלה (ה פתוחה).
אחרים טענו בהתאם לתרגום השבעים שיש לקרוא "הר בלה", ולחפש את המקום בהר או רכס הרים.
תרגום יונתן ותרגום ירושלמי מתרגמים את רבלה כ"דפנה" של בניאס.
היו שטענו שיש לקרוא את "הרבלה" בפסוק כתואר של שפם, כלומר מדובר בשפם במחוז רבלה.
הדיעות חלוקות האם "רבלה מקדם לעין" היא רבלה בארץ חמת.
אחרים טענו שלא ייתכן שרבלה בארץ חמת, הנמצאת צפונית ללבוא חמת תהיה זהה עם "רבלה מקדם לעין" הנמצאת דרומית ללבוא חמת.
המזהים את רבלה בפסוק כשם מחוז של שפם טוענים שרבלה היא רבלה בארץ חמת.
על פי ההקשר בפסוק, רבלה מקדם לעין היא בצפון מזרח ארץ ישראל.
היו שזיהו על פי התרגומים הארמיים את "רבלה מקדם לעין" עם הכפר דפנה ההלניסטי שבאצבע הגליל ליד קיבוץ דפנה.
על פי הקריאה "הר בלה" היו שזיהו את רבלה בג'בל מניע, 15 קילומטר דרומית לדמשק.
אוסביוס מזכיר בהקשר לשם הרבלה בתרגום השבעים את אירביד ויישוב נוסף בעמק יזרעאל ליד לג'ון.
היו שזיהו את הרבלה עם "הרבל" או "הרמל" ליד מקורות האורנטוס.
המזהים את "רבלה מקדם לעין" עם רבלה בארץ חמת מזהים אותם באותו מקום.
יואל ג'ייסון קווינגטון , ידוע בשם הבמה רבל סאן (Rebel Sun), או לעיתים כ-A7, הוא ראפר ומפיק מוזיקלי ישראלי-אמריקאי.
ב-2003 הקים את להקת "קולולוש".
ההרכב משלב את סגנונות ההיפ-הופ, הג'אז והפאנק.
במהלך שנות פעילותם, שיתפו פעולה עם אמנים כגון אמן הג'אז האמריקאי באני סיגלר, דייוויד אייבורי ואמנים בינלאומיים נוספים.
ב-2006 הוציאו קולולוש את הסינגל "Fight Rebel Sun", השיר הוקלט כחלק ממאבק להשארתו של רבל סאן בישראל.
ב-2008 הוציא יחד עם מארקי פונק את המיני-אלבום "Elements EP", תחת חסותה של חברת התקליטים "Agitpop Records".
ב-2010 הקים את הרכב ההיפ הופ "לוסיל קרו".
במהלך שנות פעילותו, הופיע ההרכב במקומות שונים ברחבי העולם.
ב-2012 הוציא את המיני-אלבום "Blasphemy EP", יחד עם המפיק פלאסגא.
האלבום יצא דרך חברת התקליטים "Raw Tapes".
החל מ-2015, לקח רבל סאן חלק בקולקטיב המפיקים המוזיקליים "LBT".
יואל קווינגטון נולד ב-1978 בארצות הברית.
ב-1999, עלה יחד עם משפחתו לארץ ישראל.
ב-2006, עמדו קווינגטון, אשתו ושתי בנותיו בפני גירוש מישראל.
בסופו של דבר, בשנת 2007, קווינגטון ומשפחתו קיבלו אזרחות ישראלית.
רבמ"ד (נהגה "רַבמַד"; הלחם של המילים "רב ממדים") הוא מרכז מסחרי בעיר קריית מוצקין.
מן הראשונים בישראל בתצורת "קניון".
הרבמ"ד הוקם בשנת 1983 כמיזם חלוצי ציוני בהובלת ראש העירייה, משה גושן, וכן בשיתוף יזמים מקומיים.
הרבמ"ד הוא מרכז קניות מסוג "קניון" והוא מהראשונים שהוקמו בישראל תחת קטגוריה זו.
לפני הקמת הרבמ"ד, שימש חלק מהמבנה הנוכחי את חברת "שק"ם", שעסקה במסחר בתחום המזון.
למרות החלפת הבעלות וכן שינויו של שם המקום ואופיו, הוא נותר ידוע בפי מקומיים במשך שנים רבות בשם "שק"ם", זכר למבנה המיתולוגי.
נכון לשנת 2021 כולל המרכז המסחרי 73 בתי עסק, בתחומים מגוונים כגון הסעדה, צורפות, מזון, הלבשה תחתונה, אופטיקה, הנעלה, מכשירי חשמל וכן, סופרמרקט מרשת "שופרסל".
קרית-מוצקין היא עיר תאומה של העיר הגרמנית באד קרויצנך .
אי לכך, הסכם שיתוף פעולה הושג בין הנהלת הרבמ"ד לבין מרכז הקניות "איינקאופצנטרום" בעיר באד קרויצנך בשנת 2017, והוא כולל הסכמים שונים בתחומי ייבוא וייצוא, פרסום ותרומה לקהילה.
רבל הוא הבושם השני לנשים של הזמרת הברבדית ריהאנה.
הוא הופץ באביב 2012 והונפק על ידי קו הבישום "פרלוקס פרגנס".
הבושם היה זמין לרכישה באתר האינטרנט Belk.com, ב-15 בפברואר 2012 בארצות הברית.
הוא היה זמין גם בחבילה מיוחדת ב-Macy's לזמן מוגבל.
החבילה כללה את הבושם הקודם של הזמרת, רבל פלר, אלבום האולפן השישי שלה, Talk That Talk ואת רבל עצמו.
בסקר שנערך באתר הרשמי של הבושם הראשון של ריהאנה רבל פלר, ריהאנה ביקשה מהמעריצים לציין אם הם מורדים או טובים.
לאחר ש-68% מהמעריצים של ריהאנה הצביעו לרבל, הזמרת החליטה להוציא את הבושם השני שלה, רבל, לאחר שזכתה להצלחה גדולה עם בושם הבכורה שלה, רבל פלר.
קמפיין הקידום של רבל, בוצע על ידי במאי הקליפים, אנתוני מנדלר, שהיה אחראי על צילום קמפיין הקידום של רבל פלר.
הבושם שווק גם ברשתות החברתיות, בפייסבוק ובטוויטר.
בנוסף לכך, שלט חוצות גדול, שהוצג בכיכר טיימס, ניו יורק, הציג את ריהאנה, בפוסטר בו ניתן לראות לידה את הבושם עצמו.
ריהאנה תיארה את הבושם כבעל "אלמנט רומנטי נשי", תוך שמירה על "איכות מתריסה".
היא הוסיפה, "הבושם החדש שלי הוא על השתלטות אך עדיין להיות גברת".
התווים העליונים של הבושם כוללים; שזיף, תות וג'ינג'ר, תווי האמצע כוללים סחלב, קקאו והליוטרופ, ותווי הבסיס כוללים מושק, פצ'ולי, ענבר וקפה.
הניחוח ארוז בצורת פלקון, בצבעי אדום וזהב, בדומה לזה של הבושם הקודם של ריהאנה.
מאז הפצתו של רבל ברחבי הממלכה המאוחדת בפברואר 2012, הוא נמכר בלמעלה מ-2 מיליון בקבוקים.
לאחר מכן, דווח על 4 מיליון בקבוקים שנמכרו ממנו באזור.
הוא היה לאחד מהבשמים הנמכרים ביותר כאשר יצא, לצד הבשמים: היט של ביונסה, זוהר מאת ג'יילו של ג'ניפר לופז ומידנייט פנטזי של בריטני ספירס.
רַבָּנַאי אֲחוּהָ דרבי חייא בר אבא (או: רַבְיָנַאי) היה חכם בדור השלישי לאמוראי בבל, אחיו של רבי חייא בר אבא.
'רבנאי' הוא הלחם של התואר 'רב' עם שמו של החכם, בהתאם לדבריו של רב שרירא גאון: .
לפי אהרן הימן, רבנאי הוא קיצור של רב בנאי (או: רב בנאה).
בעל סדר הדורות מציע כי רבנאי הוא קיצור של רב ינאי.
הימן ואחרים נוטים לזהות גם מקומות שנכתב בהם שמו של החכם בלבד (בעיקר בכינוי 'רבנאי') כמתייחסים אליו, אך לעומת זאת אלבק טוען כי כל שם מציין חכם אחר, ובמקומות שהכוונה לרבנאי הוא מכונה תמיד אחיו של רבי חייא בר אבא, כדי שלא יתבלבלו בינו לחכמים אחרים.
רבנאי נולד בבבל למשפחת כהנים.
אחיו רבי חייא בר אבא עלה לארץ ישראל ולמד אצל רבי יוחנן ואילו הוא נותר בבבל.
אח נוסף שלהם היה רב נתן כהן, עליו מסופר כי ביקש מאחיו רבי חייא שיתפלל עליו כאשר הפליג בים והלה יעץ לו: (תרגום מילולי: משעה שאתה קושר את לולבך קשור את רגליך), כלומר שלא ימשיך להפליג לאחר חג הסוכות, שכן תפילתו בטלה מול תפילת הציבור שיירדו גשמים.
חמיו של רבנאי היה אבימי בר נאזי.
בתלמוד מסופר כי אבימי הגיע לפני חתנו לדין תורה בעניין גלימה גנובה שניתנה לו בתמורה להלוואה כספית, כאשר התגלעה מחלוקת בין רבנאי לאחיו רב כהן האם 'תקנת השוק' מגינה על אבימי והוא זכאי לקבל החזר כספי על הגלימה הגנובה מבעליה המקורי.
הדיון התגלגל עד שהגיע אף לפתחו של רבי אבהו, ראש ישיבת קיסריה שנמנה עם גדולי חכמי התקופה בארץ ישראל, אשר צידד בדעת רב כהן כי אבימי אינו זכאי להחזר.
התגורר בנהרדעא, נמנה עם תלמידיו של שמואל ומסר אמרות בשמו, כגון הקביעה כי גופם של הכרובים עמד בקודש הקודשים בצורה ניסית: .
לימים עזב את נהרדעא ועבר לפומבדיתא, כמוהו נהג גם רב עמרם חסידא.
ייתכן כי עזיבתם את נהרדעא הייתה בתקופת התקוממות בן נצר שהחריבה את העיר בשנת ד'י"ט, 258-259 לספירה, ולכן ברחו מפני המהומות והתיישבו בפומבדיתא שהייתה בטוחה ורחוקה יותר.
נשותיהם של רבנאי ושל רב עמרם עסקו במכירת תכלת לציצית ומפני שהמוכרות היו נשות תלמידי חכמים, סמכו החכמים עליהן כמו על בעליהן שלא תחלפנה את צבע התכלת ההלכתי ב'קלא אילן' הפסול לציצית.
דבריו אלו שימשו את חכמי התלמוד במבחר סוגיות העוסקות בנושא, כמו לגבי הדין שאין לומר 'דבר שבקדושה' בפני פחות מעשרה, וכן כמקור לכך שעל האדם מוטל להיהרג על קידוש השם ולא לעבור אפילו על עבירה קלה - כאשר הדבר מתרחש ב'פרהסיא' שמשמעותה מעמד של עשרה יהודים דווקא.
בתחילת מדרש בראשית רבה נקבצו דעותיהם של חכמים שונים בשאלה בזכות מה נברא העולם, ובהם דעתו של רבנאי:
רבנו היא סדרת טלוויזיה תיעודית בת שלושה פרקים ששודרה בכאן 11 ב-2020 העוסקת בחסידות ברסלב ובמנהיגה רבי נחמן מברסלב.
הבמאי והתסריטאי של הסדרה הוא אורי גרודר (אור ישר), והקריין שלה הוא הזמר והשחקן שולי רנד.
בסדרה, שצילומיה ארכו כשנתיים, מופיעים ידוענים רבים הקשורים לברסלב וביניהם איתי תורג'מן, צבי יחזקאלי ונעה ירון דיין.
המוזיקה המקורית נכתבה על ידי אביתר בנאי ותמיר מוסקט.
וכן מופעים בה חוקרים רבים ומומחים כגון: פרופ' ארתור גרין, פרופ' חביבה פדיה, פרופ' נסים ליאון, פרופ' צבי מרק, עמוס שוקן, תומר פרסיקו, דוד מנחם ועוד רבנים ודמויות חשובות הקשורים לחסידות שהתראיינו לסדרה.
בסדרה שילוב ארכיונים נדירים, הקשורים לתולדות החסידות בעיקר בתקופת הקמתה מחדש בירושלים בשנות החמישים עד השמונים.
הפרק הראשון עוסק בחסידות באופן כללי ובשוני של חסידות ברסלב ובדמותו האניגמטית והמיוחדות של מייסדה רבי נחמן בפרט.
הפרק השני של הסדרה עוסק בסיפור הקמת החסידות לאחר השואה בישראל ובשינוי שלה עם משיכתם של חוזרים בתשובה על ידי רבנים כריזמטיים.
הפרק השלישי עוסק בניתוח החברתי-סוציולוגי כיצד חלה כניסתו והתקבלותו של רבי נחמן ותורתו בחברה הישראלית המודרנית.
אריאנה מלמד מעיתון הארץ ביקרה את הסדרה וטענה שאינה אובייקטיבית ונוטה להאדיר את דמותו של רבי נחמן.
לעומת זאת, העיתונאי אלישיב רייכנר ממקור ראשון שיבח את הסדרה ואת המורכבות שלה.
גם המבקרים נדב מנוחין ודורון ברוש מוואלה!
וממעריב פרסמו ביקורות חיוביות על הסדרה.
נכון לסוף שנת 2023, פרקי הסדרה צברו כחצי מיליון צפיות באתר יוטיוב.
במקביל לסדרת הטלוויזיה נוצרה על ידי המפיקים גם סדרת רשת לכאן דיגיטל בת 3 פרקים בשם כ-כא-כאן מאומן, המציגה דמויות ססגוניות הקשורות לעיר אומן והתקבצות חסידי ברסלב בראש השנה במקום.
רבלושון היא גבינה צרפתית בעלת קליפה רכה שטופה (גבינות אשר מטופלות מעת לעת במי מלח או בחומרים נושאי עובש), המבשילה במריחה של חומרי טעם, ריח, ושימור.
גבינה צרפתית זו מיוצרת באזור האלפיני של סבואה עילית מחלב פרה גולמי (לא מפוסטר).
יש לגבינה כינוי מקור מבוקר (AOC) משלה.
רבלושון יוצרה לראשונה בעמקי Thônes ו-Arly, במסיף Aravis.
ת'ונס נותרה מרכז הייצור של הרבלושון.
הגבינות עדיין מיוצרות בקואופרטיבים המקומיים.
עד 1964 רבלושון יוצרה גם באזורים איטלקיים של האלפים.
לאחר מכן, הגבינה האיטלקית נמכרה בכמויות הולכות ויורדות בשמות כמו Rebruchon ו-Reblo alpino .
רבלושון קיבלה את שמה מהמילה "reblocher" שבתרגום מילולי פירושה "לצבוט שוב בעטין הפרה".
הכוונה היא לנוהג של עצירת חלק מהחלב מהחליבה הראשונה.
במהלך המאה ה-14, בעלי האדמות גבו מיסים מחקלאי ההרים לפי כמות החלב שהפיקו עדריהם.
לפיכך החקלאים לא חלבו את הפרות במלואן, אלא רק לאחר שבעל הקרקע מדד את התנובה.
החלב שנשאר היה עשיר הרבה יותר, ובאופן מסורתי השתמשו בו הרפתנים לייצור גבינה משלהם וגם עבור עצמם.
במאה ה-16 הגבינה נודעה גם בשם "fromage de dévotion" (גבינת דבקות) מכיוון שהיא הוצעה לנזירים הקרטוזיאנים של עמק ת'ונס על ידי החקלאים בתמורה לקבלת ברכה לביתם מהם.
רבלושון לא זמינה בעיקר בארצות הברית מאז 2004, מכיוון שהיא לא מיוצרת מחלב מפוסטר ולא התיישנה מספיק כדי לעמוד בחוקי הייבוא האמריקאיים הנוגעים לפסטור של גבינה רכה ורכה למחצה.
Delice du Jura, גבינה רכה בשלה מפוסטרת משווקת כקרובת משפחה ותחליף טוב בארצות הברית.
רבלושון היא גבינה רכה "שטופה" ומבשילה ב"מריחה" העשויה באופן מסורתי מחלב פרה גולמי (לא מפוסטר).
גזעי הפרות הטובים ביותר להפקת החלב הדרוש לגבינה זו הם ה-Abondance, Tarentaise ו-Montbéliarde.
מידות הגבינה הן 14 ס"מ רוחב ו-3–4 ס"מ עובי, והיא בעלת מרכז רך עם קליפה שטופה ומשקלה בממוצע 450 גרם.
כהוכחה ליישון מיטבי במרתף אוורירי, הקליפה של הגבינה הזו מתכסה בתבנית לבנה עדינה.
התקופה האופטימלית לצריכת הגבינה היא בין מאי לבין ספטמבר לאחר שהתיישנה שישה עד שמונה שבועות, אבל היא מצוינת לצריכה כבר ממרץ ועד דצמבר.
לרבלושון טעם אגוזי שנשאר בפה לאחר שהמרכז הרך והאחיד שלו נצרך.
היא מצרך חיוני בגרטן סבויארדי עם בייקון ובצל.
בשנת 2002 יוצרו 17.4 מיליון ק"ג של רבלושון.
רבי בחיי בן יוסף אִבְּן פַּקוּדָה (גם "אבן בקודה"; בערך ד'תת"י, 1050 – ד'תת"פ 1120), הידוע בשם רבינו בחיי, היה דיין ופילוסוף יהודי שגדל וחי בעיר סרגוסה שבספרד המוסלמית בתור הזהב של יהדות ספרד, ומחבר הספר תורת חובות הלבבות.
בן דודו היה הפייטן דוד אבן בקודה, מחבר השירים אנא בקראנו ולמענך אלהי.
ספרו העיקרי, "תורת חובות הלבבות" (מוכר גם בשם "חובת הלבבות"), הוא ניסוח של תורת מוסר יהודית.
הספר נכתב בשנת ד'תת"מ (1080) בערבית בשם "כתאב אלהדאיה אלי פראיץׄ אלקלוב", ותורגם לעברית בידי יהודה אבן תיבון בשנת ד'תתקכ"א (1161).
לספר הייתה השפעה על יהודים ועל לא-יהודים.
הספר תורגם מחדש מעברית לערבית וליידיש ואפילו לכמה שפות אירופיות.
תרגום נוסף של הספר לעברית נעשה בשנת תשל"ג (1973) בידי הרב יוסף קאפח.
הספר נחשב לאחד מספרי ההשקפה העיקריים ביהדות.
כתב גם שירים שתוכנם תוכחות ובקשות, וכן מיוחס לו ספר נוסף בערבית בשם תורות הנפש.
החיבור תורגם לעברית בשנת תרנ"ו (1896) בידי יצחק דוד ברוידע בפריז, ותורגם שוב על ידי הרב יצחק דיין בשם ענייני הנפש, היו שערערו על יחוסם לרבנו בחיי.
עוד חיבר רבנו בחיי פיוט בשם ברכי נפשי.
בספרו ענייני הנפש נזכרים ספרים נוספים שכתב: ספר הדבור, ספר השיטה, כתאב אל נסאת ואנתטׄאם אל כׄלק - הסדר וההערכה ביצירה.
ד"ר אברהם צפרוני, בהקדמתו לספר חובות הלבבות (עמודים ה'-ו'), כותב:
גם בקרב יהודי תטואן, ששמרו בקפידה על מסורת המגורשים, ההיגוי הוא בְּחַיֵּי.
לדעת פרופ' נחם אילון ההגיה היא בָּחְיָא ע"פ המקור הערבי بحيَى כאשר היו"ד השנייה בעברית מקורה בתנועה הערבית "אל"ף בצורת יו"ד".
רבנו גרשום (מכונה רבינו גרשום מאור הגולה או רגמ"ה; ד'תש"ך 960 – ד'תשפ"ח 1028) היה מגדולי חכמי ישראל ומנהיג יהדות אשכנז במאה ה-11.
נחשב לסמכות הרבנית הגדולה ביותר בגרמניה בימי הביניים המוקדמים.
רבינו גרשום נולד לרבי יהודה אותו הוא מזכיר פעמים רבות בתשובותיו, ובפזמונים שונים.
לא ידוע על משרה רשמית בה החזיק אביו.
באשר למקום לידתו אין מידע מוצק, והיסטוריונים של היהדות העלו השערות שונות.
גרץ כתב שנולד באחת מערי צרפת, ושלמה אידלברג שההדיר את תשובותיו הסיק מדברי חכמי צרפת ואשכנז שהתכתבו עמו שנולד בצרפת או באחת מערי לותרינגיה.
על בסיס המסורת המצוטטת בתשובת מהרש"ל המכנה אותו "ר' גרשון ממי"ץ" הסיקו חוקרים, ביניהם הרב משה גידמן, כי נולד בעיר מץ, אולם יש הסבורים שזהו שיבוש של שם העיר מיינץ, בה התגורר בהמשך חייו.
לעומת עדויות אלו, הציע יצחק זימר כי מוצאו דווקא באיטליה.
בצעירותו שימש כמלמד תינוקות, ואחר כך לימד תורה בישיבת מגנצא.
כנראה עמד בראש הישיבה לאחר מות רבו, רבנו ליאונטין.
התחתן בגיל מבוגר עם בונא בת ר' דוד, שהייתה אלמנה כאשר נישאה לו (ייתכן שזו אשתו השנייה).
העתקה של כתובה דאירכסא שכתב לה בט"ז בשבט ד'תשע"ג (30 בינואר 1013) נמצאת בספרייה הבודליינית ופורסמה בכרם חמד.
גם שנת פטירתו המדויקת שנויה במחלוקת.
שנת ד'תשפ"ח (1028) היא המקובלת על החוקרים, ומבוססת על שני כתבי יד שנוקבים בשנה זו.
ברשימת רש"ל נאמר שרבנו גרשום נפטר בשנת ד'ת"ת (1040) אך אפשר שמדובר בתאריך "עגול" ולא מדויק.
קיימת גרסה מפליגה בהרבה המאחרת את פטירת רבנו גרשום עד לזמן מסע הצלב הראשון, אותה מביאים ספר יוחסין השלם ושי"ר.
אם גרסה זו נכונה יש לאחר את זמן לידתו, אם כי לפי תאריך הכתובה שכתב לאשתו, יוצא שנפטר בגיל מופלג של למעלה מ-110 שנים.
אחיו, כפי הנראה צעיר ממנו, היה רבי מכיר בן יהודה, חכם גדול ומחבר "אלפא ביתא דר' מכיר", תרגום מילים תלמודיות לצרפתית.
הספר אבד, אך מוזכר בפירוש רש"י לתורה.
אברהם גרוסמן הראה כי צאצאיו של רבי מכיר היו מראשי חכמי אשכנז בדור של גזרות תתנ"ו.
לפי רשימת יוחסין מן המאה ה-14, היה לו בן בשם רבי אליעזר שהיה ראש ישיבה, אך לדברי אביגדור אפטוביצר מדובר במסורת מסופקת ומפוקפקת שאין לה אישור ממקור אחר.
ואולם ידוע כי בן אחר שלו התנצר, אולי בעל כורחו, ומת כנוצרי.
רבנו גרשום ישב עליו שבעה, וסיפור המאורע השתמר בספר "אור זרוע" בהלכות אבלות (סימן תכח): .
בעקבות תיאור זה כתבו אחדים מן החוקרים שרבנו גרשום התאבל עליו בעקבות המרת דתו, אך בדברי ראשונים מאוחרים יותר כמו מהר"ם מרוטנבורג וספר המרדכי שציטטו את הסיפור, נכתב כי ישב עליו ארבעה-עשר ימי אבל רק כאשר מת.
בחלק מן המקורות נאמר שגם אשתו של רגמ"ה התנצרה יחד עם בנו, אולם מדובר כנראה בטעות העתקה.
רבו המובהק היה רבנו יהודה הכהן ליאונטין (הזקן), עליו כתב:
בכתביו לא מזכיר רגמ"ה מורים אחרים שלו בשמם, אלא בציון הכללי "מרבותי"; אמנם, הרש"ל מציין שרגמ"ה קיבל מרב האי גאון.
אמירה זו מבטאת את היחס המקובל אל רגמ"ה כדמות המכוננת והמבססת של המרכז התורני באשכנז לאחר שקיעת המרכז התורני בבבל וסיום תקופת הגאונים, אך אין ידיעות על כך שרגמ"ה יצא לבבל או שרב האי הגיע לצרפת ואשכנז.
ואולם לפי סדר הדורות היו קשרים בין האישים; רגמ"ה למד אצל גאוני בבל נוספים כמו רבינו חננאל ורב ניסים גאון, וגיסו של רב האי גאון, רבנו אליהו הזקן, היה תלמידו של רגמ"ה.
ידועים ארבעה תלמידים מובהקים של רגמ"ה: רבי יהודה בן מאיר הכהן, רבי אליעזר הגדול, רבי יעקב בן יקר ורבי יצחק בן יהודה.
לפי רשימת רש"ל היה גם רבי אליהו הזקן מתלמידיו.
רש"י כתב עליו: "רבינו גרשום זכר צדיק וקדוש לברכה שמאיר עיני גולה וכולנו מפיו חיין וכל בני גלות אשכנז וכיתים (כנראה איטליה) תלמידי תלמידיו הן".
מרש"י ואילך מוזכר הרגמ"ה כמאור עיני הגולה אצל חכמים רבים מגדולי אשכנז וצרפת, ואכן, רוב חכמי הדור הבא באשכנז היו תלמידיו.
חכמים אלו כונו בשם "חכמי לותיר" (על שם לותרינגיה), ביניהם רבי יעקב בן יקר, ורבי יצחק בן יהודה, שהיו רבותיו של רש"י, רבי אליעזר הגדול שישב בראשות הישיבה לאחר פטירת רגמ"ה, רבי יהודה הכהן מחבר ספר הדינין.
תלמיד חבר לרגמ"ה, מבוגר במעט מרבינו גרשום, ומפורסם מאוד, היה רבי שמעון הגדול ממגנצא, מגדולי פייטני אשכנז, ואחי אמו של רש"י.
החשיב מאוד את הדיוק בנוסחאות, ועל פי המסורת העתיק לעצמו את "המסורה הגדולה" וכן גרסה מוגהת ומדויקת של הגמרא עם ששה סדרי משנה - שכמה ראשונים מצטטים מתוכה את גרסתו בתלמוד.
כמו כן, הרגמ"ה פתח במגנצא מוסד ללימוד התלמוד וכיסוד הלימוד קבע את המקרא, כלומר, יש לדעת ידיעה יסודית בתנ"ך לפני שניגשים לתלמוד ומשום כך עסק בלימוד מסורה.
בתשובותיו בהלכה הוא תקיף ומקובל בפיו מטבע הלשון: "אשיב לפי מה שהראוני מן השמים".
"חרם דרבנו גרשום" הפך למושג מפורסם בדיני אישות, אף כי אינו מוזכר כמעט בקרב תלמידיו ותלמידי תלמידיו.
שתי התקנות הידועות ביותר המיוחסות לו אסרו על ריבוי נשים ועל גירוש אישה בעל כורחה, אף שההלכה במקורה אינה אוסרת שני דברים אלו.
בנוסף מפורסמת גם תקנה שלו שנועדה לעגן את הזכות לפרטיות: אין לאדם לפתוח את מכתב חברו.
על פי כמה מקורות, נקבע שתוקף התקנות יעמוד עד סוף האלף החמישי העברי, אך מכל מקום גם לשיטות אלו נהגו לאסור גם לאחר סוף האלף החמישי.
קהילות אשכנז קיבלו עליהן את התקנות האלה, ואילו קהילות הספרדים ויהודי תימן, לא קיבלו אותן עליהן.
ברשימות ספרים מהגניזה הקהירית נזכרו פירושיו למסכתות בבא קמא ובבא בתרא, ועל פי המסורת כתב פירוש על כל התלמוד.
בדפוס וילנא נדפס על הדף פירוש המיוחס לו בסדר קדשים ובמסכתות תענית וב"ב.
ראשון המצטטים מן הפירוש הוא בעל הערוך שמצטט אותו לעיתים בשם רבנו גרשום, ולעיתים בשם "חכמי מגנצא" וכדומה.
חכמי אשכנז וצרפת לא הזכירו פירוש של רבנו גרשום, למעט למסכת חולין, ועובדה זו הביאה את אברהם אפשטיין להסיק כי רבנו גרשום כלל לא חיבר פירוש לתלמוד (למעט אולי למסכת חולין), ולמעשה הפירוש נכתב בידי תלמידי תלמידיו.
הוא הביא לטענתו זו ראיות נוספות, ובעקבותיו הפירוש מכונה בשם "קונטרס מגנצא".
ישראל מ' תא-שמע חלק עליו ואמר שרבנו גרשום חיבר פירוש לתלמוד שאף היה לעיני רבים מהראשונים, וחלקים ממנו מהווים את שכבת היסוד של קונטרס מגנצא.
לפני בעל הערוך עמדו גרסה של הפירוש המקורי של רבנו גרשום, לצד גרסה של קונטרס מגנצא המאוחר יותר.
הוא חיבר סליחות ופיוטים שבהם הוא משמיע את זעקת עם ישראל המעונה לפני אביו שבשמים:
רבים מפיוטים אלה כתב בעקבות הצרות שבאו על יהודי צרפת ואשכנז בשנים 994, 1007, 1010 ו-1012. מהם נשמרו עשרה בכתבי יד והודפסו בשנת התש"ד.
כתב תשובות הלכתיות רבות שנשתמרו בכתבי יד ובספרי הראשונים.
בשנת התשט"ז, 1956, יצא לאור ספר ליקוט של תשובות שכתב רבנו גרשום, מתוך כתבי יד וספרים של הראשונים.
אגדה הקושרת את תקנת חרם דרבנו גרשום עם סיפור חייו של רבנו גרשום עצמו והסגרתו בידי אשתו השנייה באשמת מעילה לידי בסיליוס השני בולגרוקטונוס, קיסר האימפריה הביזנטית, נכתבה בידי הרב מאיר להמן בגרמנית והתפרסמה בעיתונו דער איזראעליט.
תרגום של הסיפור לעברית פרסם יוסף ליב פטוחובסקי בהמשכים בכתב העת הלבנון בשנים 1871-1872. הסיפור נדפס בשם "רבנו גרשום מאור הגולה" בתרגום לעברית של מ.
צבי בשנות ה-60 בתוך סדרת כתבי מ.
רבי יעקב בן מאיר, המכונה רבנו תם (בקיצור ר"ת; בערך 1100 – ד' בתמוז ד'תתקל"א, 9 ביוני 1171), היה ראש בעלי התוספות, פרשן התלמוד ופוסק מגדולי הראשונים.
כמו סבו רש"י, חי רבנו תם בצרפת, ונחשב בחייו לגדול הדור ביהדות צרפת ואשכנז.
כתב את "ספר הישר" וכן ספר על הדקדוק העברי.
נודע גם כפייטן ומדקדק בעל ידע לשוני רב.
כינויו "רבנו תם" נגזר מהפסוק "ויעקב איש תם יושב אהלים" (בראשית כה, כז).
מוצאו של רבנו תם בלותיר (לורן) בצפון צרפת.
אחת משלוש בנותיו של רש"י, יוכבד, נישאה לרבי מאיר בן שמואל מהעיר רומרוג.
לר' מאיר ויוכבד נולדו ארבעה בנים: הגדול שבהם רבי שמואל (רשב"ם); שני – רבי יצחק (ריב"ם) שנפטר בגיל צעיר בעוד אביו חי; שלישי – רבי יעקב הידוע יותר כרבנו תם; רביעי – ר' שלמה.
בנים אלו היו לראשוני בעלי התוספות.
כמו כן ידוע שהייתה להם לפחות בת אחת.
תחילה למד רבנו תם אצל אביו, ועוד בחייו הגיע להוראה.
מאוחר יותר למד אצל אחיו הרשב"ם.
יש אומרים שהוא למד גם אצל ר' יעקב בן שמשון.
בהמשך נחשב לאחד מגדולי הפוסקים בדורו ומגדולי בעלי התוספות, והיה למנהיג יהדות צרפת ובעל השפעה גדולה על יהדות אשכנז.
לרבנו תם נולדו חמישה בנים: יוסף, משה, שלמה (שעסק בכתיבת ספרים בשביל אביו), יצחק (חיבר תוספות לספר הישר) ושמואל (כתב כמה סימנים בספר הישר).
בנישואים שניים התחתן עם מרים, שהייתה אחותו של ר' שמשון מפלייזא.
רבנו תם התפרנס מהלוואות וייצור יין, והיה עשיר.
הוא עמד בקשרי ידידות ודיון עם אנרי הראשון, רוזן שמפאן .
רבנו תם חי גם בטרוייש (Troyes) וגם ברמרו (Ramerupt).
במסע הצלב השני, בשנת 1146, כמעט נהרג על ידי הצלבנים.
מאורע המתואר על ידי בן דורו של רבנו תם, רבי אפרים בן יעקב מבון:
בעקבות עלילת הדם בבלואה (Blois) בשנת 1171, שבה הוצאו להורג כשלושים מיהודי הקהילה, קבע רבנו תם, כמנהיג יהודי צרפת, את יום כ' בסיון כתענית ציבור לזכר עלילה זו.
רבנו תם כינס בטרואה-טרוייש באמצע המאה ה-12 את האסיפות שהביאו לקביעת תקנות ליהדות צרפת.
ביניהן אחת הנוהגת בדין תורה עד לימינו (בשינויים שנקבעו במהלך הדורות) והקרויה "תקנת הנדוניה".
נראה שהיה זה בזמן שישב בטרוייש לאחר שירד מנכסיו ברמרו.
קשריו עם גדולי ישראל בדורו
בתקופה שבה חי רבי אברהם אבן עזרא בצרפת הוא התיידד עם רבנו תם, וישנה התכתבות ביניהם בה הוא אומר על ר"ת – "אתה מקום מקדש וההראל".
רבנו תם התכתב גם עם גדולי ישראל נוספים בדורו.
במיוחד ידועה התכתבותו עם רבי משולם ממלון, שאיתו נחלק בנוגע לדרכי הלימוד והפסיקה.
כן עסק בדקדוק, ובמחלוקת בין דונש בן לברט ומנחם בן סרוק תמך רבנו תם במנחם, וכתב ספר 'הכרעות' נגד דונש.
רבנו תם נפטר בד' בתמוז ד'תתקל"א, ונקבר בבית הקברות העתיק בעיר רומרוג יחד עם אחיו, הרשב"ם, אחיינו ר"י הזקן ובעלי תוספות נוספים.
ב-2005 נעשה מאמץ לשקם את בית הקברות ולתחמו, ואף הוקם בית מדרש סמוך.
רבנו תם היה ממעריצי הפיוט, ופסק, שלא רק שמותר להפסיק את סדר התפילה בשביל הפיוטים, אלא יש בזה "מצווה מן המובחר ומכוון אדם את לבו למקום על ידיהם".
מלבד כתיבת פיוטים משלו, ר"ת גם פירש והגיה (תיקן) פיוטים של פייטנים אחרים.
כמו כן, הוא הסתמך על פיוטים לפסוק הלכה.
היום ידועים לנו שלושים ואחד פיוטים המיוחסים לרבנו תם (לגבי ארבעה מהם יש ספק אם אמנם הוא המחבר).
בין פיוטיו כתב מערבית לשמיני עצרת, אשר בעלי התוספות שלאחריו מצטטים שורה ממנה כראיה בדיונם ההלכתי.
אחד מפיוטיו, הפיוט הארמי "יציב פתגם" נקלט במחזורי אשכנז ונאמר עד היום בהפטרת יום טוב שני של שבועות.
רבנו תם היה הראשון מבין חכמי צרפת שחיבר שירים במשקל השירה הספרדית.
בזה הוא כנראה הושפע מחכמי ספרד ודרום צרפת שהיה איתם במגע.
רבי אברהם אבן עזרא מתח ביקורת על ניסיונו של רבנו תם הצרפתי לעסוק בשירה ולחקות את הסגנון הספרדי, ולאחר שראה את שיריו, השיב ראב"ע לרבנו תם במכתב-שיר עוקצני השקול במשקל ספרדי (יתד ושתי תנועות, יתד ושתי תנועות, יתד ותנועה, בדלת ובסוגר):<poem>
רבנו תם עונה לו בענווה, בשיר הכתוב באותו המשקל בדיוק, ובכך מוכיח את כישרונו לכתוב במשקלים ספרדיים:
ומשיב לו ראב"ע בשורות שיר שיש בהן הכרה בגדלותו של ר"ת ובמידותיו, הכתובות אף הן באותו המשקל:
חכמי דורו פנו אליו בשאלותיהם כאל גדול הדור, וכתבו אליו בהכנעה וביראת כבוד, ופתיחות שאלותיהם מלאות דברי הערצה.
במות רבנו תם קוננו בו הדור, וכלשון בן אחותו, הר"י הזקן, .
תלמידו ר' חיים הכהן אמר: , (כלומר שר"ת בעיניו היה גדול הדור ולכן הוא סבר שצדיקים אינם מטמאים במיתתם כדוגמת רבי הקדוש בדברי הגמרא בכתובות).
ביטוי לדעת הדורות הבאים על רבנו תם נמצא בדברי ר' יצחק בן ששת, הריב"ש, אשר הביע בכמה מקומות את הערכתו הרבה לחכמי הצרפתים בכלל ולרבינו תם בפרט, באמרו (תשובה שצ"ד): .
בני דורו העריצוהו לא רק בגלל חריפותו ובקיאותו; הם ראו בו אישיות של מנהיג ודבר לדור, בעל כוח השפעה והכרעה.
ותלמידיו הכירו בו את המורה, שהראה להם דרך חדשה בלימוד התלמוד.
האגדה העממית (מהמאה ה-16) מבטאת את מידת ההערכה שהיה לר"ת על עצמו וגם את מידת ההכרה שהוא זכה לה, בסיפור זה: "וקבלתי ששמע ר"ת קול בכייה כשמת רש"י ושאל מה קול הבכי?
ואמרה לו אמו, כמדומה לי על שכבה נר ישראל, אמר אני אחזור ואדליקהו"''.
המשורר איציק מאנגר כתב את השיר ביידיש "רבנו תם", שהושר בפי חוה אלברשטיין.
השיר תורגם לעברית בידי דן אלמגור ונכלל במופע "איש חסיד היה".
השיר מספר על מכתב ששולחת מלכת טורקיה לרבנו תם ומתוודה על אהבתה אליו, אך אשתו של רבנו תם זועמת על הווידוי ואומרת שאין די לבעלה בה.
את שתי הדעות במחלוקת הקדומה בעניין סדר הפרשיות בתפילין, נהוג לקרוא על שם רבנו תם וסבו, רש"י, עד היום ישנה חלוקה בין 'תפילין של רש"י' ל'תפילין של רבנו תם'.
הגם כי המנהג להניח תפילין בנוסח רש"י, ישנם המחמירים ומניחים שני זוגות תפילין, זה אחר זה או ביחד.
במסורת שכמותה פסק רש"י, סדר הפרשיות הוא "קדש", "והיה כי יביאך", "שמע ישראל", "והיה אם שמוע".
למסורת שכמותה פסק רבנו תם הסדר הוא "קדש", "והיה כי יביאך" "והיה אם שמוע" ו"שמע ישראל".
בהלכה מוזכרת שיטתו בזמן בין השמשות כ"שיטת רבינו תם" ולדעתו צאת השבת 72 דקות לאחר השקיעה, כדעתו פסקו עוד ראשונים וכן השולחן ערוך.
הרב ד"ר אליהו רחמים זייני במאמר שפורסם בספרו "עץ ארז" (כרך ה'), טוען כי רבנו תם "לא שמע על צאת הכוכבים דרבנו תם", וכי הבנה שגויה של דבריו הולידה את המושג 'שתי שקיעות'.
פירושיו הם היסוד הראשון לכל קובצי התוספות.
ספר הישר חיבור שאותו כתב ר"ת, ובו חידושיו על התלמוד ותשובותיו בהלכה, שהוא מעין אסופה בת שני חלקים של שו"תים ופרשנויות לתלמוד.
ספר ההכרעה ספר בדקדוק ובו הוא מכריע בין מנחם בן סרוק לבין דונש בן לברט.
תיקון ספר תורה ובו הלכות ספר תורה.
סדר הגט ובו צורת כתיבת גט, הלכותיו ותנאיו.
חיבר גם חיבורים על הכתובים, ולא הגיעו אלינו אלא מעט מציטוטים על ספר איוב
ר' שלמה לוריא (המהרש"ל) כותב כי "שמונים בעלי תוספות היו בפרק אחד לפני רבנו תם וכל אחד הגיע להוראה ....
להלן רשימה חלקית של תלמידי רבנו תם.
רובם מוזכרים בתוספות או בספר הישר:
ר' אהרן בן ר' יוסף, שקרא לעצמו "קטן מתלמידיו" (כנראה בנו של ר' יוסף בן משה).
ר' יעקב ישראל בן ר' יוסף.
ר' חיים מפריז בן ר' חננאל הכהן.
ר' משה בן ר' אברהם מפונטייזה (Pontoise).
ר' יוסף דאורליינס (Orleans) שככל הנראה הוא רבי יוסף המכונה "בכור שור".
ר' אברהם בן ר' יוסף מאורליאנש.
ר' יעקב מאורליינש, המכונה גם "רבנו תם מאורליינש", נהרג על קידוש השם ב-1189 בלונדון ביום הכתרתו של המלך ריצ'רד לב ארי.
ר' יום טוב בן יצחק מיואני (Joigny) נהרג על קידוש השם בפרעות יורק (York) בשנת 1191.
ר' מנחם בן ר' פרץ.
ר' יעקב מקורביל (Corbeil) נהרג על קידוש השם במגנצא בשנת 1192.
ר' יהודה מקורביל (אחיו של ר' יעקב מקורביל).
ר' יצחק בן ברוך (אולי היה מזכירו של ר"ת כשחי.
הוא ענה לשואלים בשם ר"ת).
ר' אליעזר בן ר' שמואל ממיץ (הרא"ם הראשון).
ר' משה בן ר' שלמה הכהן (רבו של הראבי"ה).
ר' יצחק בן מרדכי מפראג (ריב"ם האשכנזי, להבדיל מריב"ם הצרפתי אחי ר"ת), פעיל ברגנשבורג.
ר' אפרים הגדול בן ר' יצחק בן ר' אברהם הזקן מרגנשבורג הידוע גם כרבי יקיר.
ר' אליעזר בן ר' יצחק מביהם (פראג).
ר' יצחק בן יעקב "הלבן" מבוהמיה.
ר' פטר בן יוסף – נהרג על קידוש השם בימי מסע הצלב השני.
רבי חננאל בר חושיאל, מכונה בדרך כלל רבנו חננאל, או בקיצור ר"ח, (ד'תשכ"ו, 965 - ד'תתט"ז, 1055) היה רב ופוסק, מפרשני התלמוד ומחכמי ישראל הבולטים בראשית תקופת הראשונים, (אם כי יש מהאחרונים שהחשיבוהו לגאון, וניתן לראות בו חוליית ביניים בין הגאונים לראשונים).
פירושו לתלמוד הוא הראשון מסוגו שנמצא בידינו, והוא צורף לש"ס וילנא.
מוצא משפחתו מאיטליה, ועל כן לעיתים הוא מכונה "רבינו חננאל איש רומי", אך ככל הנראה בצעירותו היגר עם אביו רבינו חושיאל, לקירואן שבאפריקה הצפונית (תוניסיה של ימינו) .
ישנה מסורת שרבנו חננאל היה תקופה ארוכה במרוקו אך גם פרק זמן זה אינו ידוע דיו.
למד תורה מפי אביו, והוא נחשב לתלמיד עקיף של רב האי גאון.
הוא גם למד היסטוריה ושפות – בעיקר ערבית ויוונית.
היה נשוי ונולדו לו תשע בנות.
רבנו חננאל קיים התכתבות עם ראשי ישיבות בבל, והם העניקו לו את התואר "ראש בי רבנן".
שמואל הנגיד, באגרת תנחומים ששלח אליו לאחר פטירתו של אביו, שיבח אותו בתארים מופלגים: "שכלולא דאורייתא (כליל התורה), שיחורא דתלמודא (שר התלמוד), אריוך ושבור מלכא, סיני ועוקר הרים דהי דרא" (של הדור הזה) ועוד.
במקורות מוזכר גם ר' אלחנן בנו של ר' חושיאל מקירואן.
החוקרים נבוכו בשאלה האם אלחנן הוא חננאל או שהם אחים או שהיו שני ר' חושיאל בקירואן.
לדעת החיד"א, רבנו חננאל היה רבם של הרי"ף ורבנו גרשם מאור הגולה.
רבנו חננאל הוא הראשון שחיבר פירוש לרוב מסכתות התלמוד הבבלי, אך חלקו אבד (אם-כי חלק מכתבי היד האבודים נמצאו בשנים האחרונות).
הפירוש מתאפיין לעיתים קרובות ככזה שנועד לפסוק הלכה.
הפירוש הוא על שלושה סדרים: מועד, נשים ונזיקין, וכן על מסכתות שבת וחולין.
הפירוש נדפס לראשונה מכת"י ותיקן 126 ו-128 בצד העמוד במהדורת וילנה של התלמוד הבבלי (ובמהדורה מתוקנת יותר נדפס על ידי הוצאת עוז והדר), כמו כן מוזכר פעמים רבות בחידושי הרמב"ן ובתוספות בשם "הר"ח".
סגנון כתיבתו של הפירוש הוא הסבר קצר אודות הקטעים שאינם מובנים, ופעמים שהוא מדלג על רוב הסוגיא וכותב "ושאר כל השמועה פשוטה היא".
בנוסף הפירוש מתמקד בתרגום מארמית לעברית, כתיבת מבואות לסוגיה ובירור הגרסה הנכונה בתלמוד.
לעיתים הוא מעתיק גרסה אחרת לסוגיא.
מאפיין מרכזי של הפירוש הוא פסיקת הלכה שיטתי בסוגיות התלמוד.
בפירושו הוא מרבה להביא מהתלמוד הירושלמי, ומביאו גם כאשר התלמוד הירושלמי רק משלים את דברי התלמוד הבבלי ולא חולק עליו.
לרוב, כאשר הגמרא מנסה להעמיד סוגיה כלשהי, רבנו חננאל אינו כותב את העמדות שנדחו אלא רק את המסקנה הסופית להלכה.
כמנהג גאוני בבל הוא פירש את האגדות באופן רציונליסטי (שׂיכלי), ואת התמוהות שבהן כמשלים.
מחברי הפירושים בדורות שאחריו קיבלו את פירושו והרבו להעתיק ממנו, ובייחוד ר' נתן בעל הערוך.
גם הרי"ף העתיק ממנו בחיבורו, אך הזכיר את שמו בפירושו ארבע פעמים בלבד.
ובמקומות רבים חלק על שיטתו.
בעלי התוספות הרבו להביאו בפירושם וסומכים עליו עד כדי שלפעמים דוחים את פירוש רש"י מפירושו.
בחיבוריו של רש"י הוא כמעט אינו מוזכר, זאת משום שבימי רש"י פירושו של רבינו חננאל עדיין לא התפרסם בצרפת.
ברוב המקומות, רבנו חננאל הסתמך על פירושיהם של רב שרירא גאון ושל רב האי גאון לכמה מסכתות, ולפעמים הוא העתיק את פירושיהם מילה במילה.
ידוע שרבנו חננאל כתב פירוש לתורה, אך הוא אבד ולא ידוע הרבה אודותיו.
נשארו ממנו קטעים מפרשנים שונים שציטטוהו (הרמב"ן, רבינו בחיי, דרשות אבן שועיב ועוד) וכן בגניזת קהיר, ולקט פירושיו נדפס במהדורת תורת חיים שבהוצאת מוסד הרב קוק.
בפירושו הוא מביא גם את פירוש הרס"ג ורב שמואל בן חפני ודברי אגדה.
יש שייחסו לרבנו חננאל את ספר המקצועות וספר חפץ, אך חוקרים הוכיחו כי החיבור לא נתחבר על ידו אלא על ידי חכמים מבית מדרשו.
השתמרו בידינו עדויות לחיבורי הלכה שכתב רבינו חננאל, בהם 'ספר דינין', אך טיבם והיקפם טרם התבררו.
רבנו פרץ בן אליהו מקורביל (חי במאה ה-13; נפטר בין 1297 ל-1299) היה מאחרוני בעלי התוספות.
למד אצל רבי יחיאל מפריז, רבי שמואל מאיוורא ורבי יצחק מקורביל.
עמד בראש ישיבה בעיר קורביל.
בין תלמידיו: רבי מרדכי בן הלל ורבי חיים בן שמואל אבן דוד מחבר הספר 'צרור החיים'.
רבנו פרץ כתב הגהות על ספרו של רבו רבי יצחק מקורביל, ספר מצוות קטן.
במהלך סיור בגרמניה יצר רבנו פרץ קשרי ידידות עם המהר"ם מרוטנבורג.
לימים כתב הגהות והערות על הספר תשב"ץ קטן המלקט את מנהגיו של המהר"ם מרוטנבורג.
כמו כן ערך קבצים של פירושי תוספות על התלמוד הבבלי.
רבנו פרץ גם כתב תוספות משלו על מסכתות התלמוד, חיבורים אלו ידועים בכינוי 'תוספות רבנו פרץ'.
חלק ניכר מתוספות אלו עברו שינויים על ידי תלמידיו של רבנו פרץ ולא נשארו בצורתם המקורית.
תוספותיו של רבנו פרץ היו ידועים בקרב הלמדנים בספרד ובאיטליה כבר במאה ה-14 אך רק חלקן נדפסו.
תוספות רבנו פרץ על מסכת בבא קמא נדפסו לראשונה בליבורנו שבאיטליה בשנת 1819 (תקע"ט) על ידי רבי שלמה וענונו.
כתב היד שנדפס היה עמוס בשגיאות ונצרך לתיקונים רבים.
בשנת 1984 (תשמ"ד) יצאה לאור מהדורה מחודשת של תוספות רבנו פרץ על מסכת בבא קמא על יד מכון אור הספר שבירושלים.
המהדורה החדשה התבססה על תוספות שכתב תלמיד רבנו פרץ המופיעים בחיבור שיטה מקובצת על מסכת בבא קמא מחד, ועל כתבי יד של ספריית המוזיאון הבריטי מאידך.
הארגון "רבני קשת" הוקם בעקבות ההחלטה, והוא כולל רבנים קונסרבטיביים מכל העולם התומכים בשוויון זכויות מלא ללהט"בים קונסרבטיבים ועורכים טקסי נישואים חד-מיניים.
הצהרת הארגון היא: "אנו מצהירים שהומואים, לסביות ביסקסואלים וטרנסג'נדרים יהודים ישתלבו באופן מלא בחיי הקהילה ויגיעו לעמדות מקצועיות ומנהיגותיות".
בנוסף לרבנים, חברים בארגון גם חזנים המסייעים בטקסים אלו.
רבי פטר בן יוסף מבעלי התוספות בצרפת, תלמיד רבנו תם ואחיו רשב"ם.
תושב קרנטן שבצרפת או קרינתיה שבאוסטריה.
נהרג בצעירותו על קידוש השם בשנת ד'תתק"ו, במסע הצלב השני.
רבנו פטר השתתף בעריכת חלקים מספר הישר שחיבר רבו רבנו תם.
בנוסף, דברים בשמו הובאו מספר פעמים בספרי הראשונים האשכנזים.
יש המשערים כי יש לנקד שמו פַּטֶר, שמובנו "אב", ושמו הוא כינוי לשם העברי "אבא", ולא "פֶּּטֶר" או "פִּטֶר" שהוא שם נוצרי מובהק.
השם פטר מופיע גם במצבה העתיקה ביותר שנמצאה בבית הקברות היהודי של בודה.
נהרג בגיל צעיר יחסית, במהלך מסע הצלב השני.
על מותו מסופר בספר זכירה מאת רבי אפרים בן יעקב מבון: "גם בקרנטן נהרגו נפשות אין מספר...
והרב הגדול רבי פטר, תלמיד רבנו שמואל ורבנא יעקב מרמרו, נהרג בלוותו לקבר פרנס אחד.
אוי לו לדור שאבד מרגלית טובה כזו...
אוי ללב הזוכר הריגתו, בואו אחי ורעי וסיפדו לרבכם".בהמשך הדברים מובאת קינה מיוחדת עליו.
הדין שאסור להשתמש בכהן קיים גם בזמן שבית המקדש חרב, אבל כהן רשאי למחול על כך ולהסכים לשמש את ישראל.
חבית יין נסך שניקבה וסתמה בזפת, ניתן להכשיר את מקום הזפת בניגוב והדחה בלבד, ואין צריך קילוף.
בתוספות מובאת שאלה ששאל את רבנו תם, מדוע בצרפת לא נהוג להפריש תרומות ומעשרות, על פי שיטת רבי יהודה שארץ ישראל מתפשטת מערבה עד האוקיינוס?
רבני המחאה הוא הכינוי שניתן על ידי מקס נורדאו לרבנים שיצאו חוצץ נגד התנועה הציונית בסוף המאה ה-19. השם הזה התפרסם בעקבות מאמר שפרסם בנימין זאב הרצל, הנושא את השם ודן בתופעה.
לקראת כינוס הקונגרס הציוני העולמי הראשון, ב-25 באוגוסט 1897, במינכן, התעוררה התנגדות הולכת וגוברת לכינוס, התנגדות שבאה מחוגים דתיים, אורתודוקסים ורפורמים גם יחד, וגם מחוגים כלליים.
"איגוד הרבנים הכללי בגרמניה", שכלל רבנים אורתודוקסים ורפורמיים גם יחד, התכנס בברלין ופרסם בכמה עיתונים החלטה המגנה את הציונות וקוראת להתרחק ממנה.
בכרוזי הרבנים פורטו שלושה סעיפים עיקריים:
שאיפת המכונים ציונים להקים מדינה יהודית לאומית בארץ ישראל מנוגדת ליעודים המשיחיים של היהדות.
הדת היהודית מחייבת שירות נאמן של המדינה בה חיים היהודים.
אין סתירה בין התנגדות ליעדי הציונות ובין נכונות לסייע לאיכרים יהודים להתיישב ולהתפרנס בארץ ישראל.
על הכרוז חתמו חמשת חברי הוועד המנהל של האיגוד, מהם שלושה רבנים רפורמים (ד"ר מאיבוים מבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין, יעקב גוטמן מברסלאו וורנר ממינכן) ושני רבנים אורתודוקסים (רבי אביעזרי זליג אוירבך מהלברשטט ורבי מרדכי הורוויץ מפרנקפורט).
כתגובה לכרוז זה פרסם הרצל מאמר ובו הכתיר את החותמים בכינוי "רבני המחאה", שהפך לכינוי מקובל לפרשה.
כל רבני האיגוד, פרט לרב יצחק זליג משטרסבורג, תמכו בהחלטה זו.
רבני המחאה אף פנו אל השלטונות, כדי שיאסרו פעילות ציונית בעקבות פרסום זה נאלצה התנועה הציונית להעביר את כינוס הקונגרס הציוני מגרמניה לבזל, שבשווייץ.
במאבק זה היו גם רבנים שלא התנגדו לציונות ואף תמכו בה, כגון יצחק רילף, משה גסטר ועוד.
לקראת פרסום ספרו, מדינת היהודים, ניסה הרצל להעביר את הרב הראשי של יהדות וינה משה גידמן לצד הציוני ואף הציג בפניו את חיבורו בטרם פרסומו.
על כך השיב הרב שקרא ולא מצא דבר לערער עליו.
לאחר פרסום הספר, ב-17 באפריל 1897, פרסם גידמן קונטרס אנטי-ציוני בשם "יהדות לאומית" (Nationaljudentum), ובו ביקר את נטיית הציונים לטעון שהיהדות מהווה לאום ולא דת.
בנימין זאב הרצל פרסם תשובה כתגובה לדברי הרב הראשי של וינה ד"ר משה גידמן, שיצא נגד התנועה הציונית, בה התייחס הרצל לתנועת ההתיישבות בארץ שהתנהלה למעלה מ-50 שנים שקדמו לזמנו:
רבנוס מַאוּרוּס (Rabanus Maurus) או הרבנוס מאורוס (Hrabanus Maurus; 780 לערך – 4 בפברואר 856) המכונה "מגנטיקוס" (Magnentius) היה נזיר בנדיקטיני פרנקי.
אחד המלומדים הנודעים ביותר של הרנסאנס הקרולינגי.
תאולוג, משורר, אנציקלופדיסט והוגה דעות בתחומים רבים בהם צבא ומלחמה, דקדוק, פרשנות המקרא ועוד.
מחברה של האנציקלופדיה De rerum naturis ("על טבע הדברים").
מעט ידוע על ילדותו וגם שנת לידתו אינה ודאית.
ידוע שנולד למשפחת אצולה במיינץ, שהייתה חלק מפרנקיה המזרחית באותה עת.
בשנת 801 היה לנזיר במנזר פוּלדה.
ב-803 למד אצל אלקווין בעיר טור ושב למנזר פולדה, שם נתמנה לאחראי על הלימוד והעתקת הספרים.
רבנוס הפך את המנזר לאחד המרכזים הלמדניים החשובים באירופה, שתרם להפצתם של ספרים רבים, בין היתר ספרי דקדוק לטיני ופרשנות מקראית.
ב-814 הוסמך לכמורה וזמן קצר לאחר מכן עזב את מנזר פולדה, ככל הנראה על רקע תמיכתו בלודוויג הגרמני, שהובילה לסכסוך עם אותגר, ארכיבישוף מיינץ, אשר תמך בלואי החסיד.
אין עדות על מעשיו בשנים שבהן לא היה בפולדה.
בעבר סברו היסטוריונים שבתקופה זו הוא עלה לרגל לארץ ישראל, על סמך פירוש שגוי לאמירה הנמצאת בפירושו של רבנוס לספר יהושע, אך הדבר התברר כטעות, וכי מי שנסע לארץ ישראל היה אוריגנס, אותו הוא מצטט.
הוא התפטר ממשרתו ב-842 על מנת להקדיש עצמו ללימוד ולכתיבה.
בשנת 847 מונה כארכיבישוף מיינץ, לאחר מותו של אותגר.
המנונים, בהם "בוא, רוח בורא" ודברי שירה, בהם מחזור השירים De laudibus sanctae crucis ("השבחים של הצלב הקדוש"), הכולל יצירות שיריות מתוחכמות ומשוכללות ביותר לזמנן.
שירים גרפיים וחידות של טקסט צורני (In honorem sanctae crucis) שבו הטקסט מסודר בצורת צלב.
פרשנות מקרא (מבראשית ועד ספר יהושע, מגילת רות, ספר מלכים, דברי הימים, מגילת אסתר, תהילים, קהלת, ירמיהו, מגילת איכה ויחזקאל) והברית החדשה והספרים החיצוניים (הבשורה על-פי מתי, איגרות פאולוס, האיגרת אל העברים, ספר יהודית, חכמת שלמה, משלי בן סירא, ספרי מכבים).
דרשות בהן המחזור De institutione clericorum המכיל דרשות מוסר והתעלות רוחנית ברוח אוגוסטינוס.
האנציקלופדיה De rerum naturis, סיכום ההיסטוריה האינטקלטואלית מראשית הידע ועד המאה התשיעית, ב-22 כרכים, מבוססת במידה רבה ה"אטימולוגיות" של איזידורוס מסביליה.
מילונים ולקסיקונים, בהם Glossaria Latino-Theodisca - מילון גרמני-לטיני, בעל חשיבות רבה למחקר השפה הגרמנית.
De institutione clericorum - ספר לימוד מקיף לתלמיד הנוצרי של שבע האמנויות החופשיות, הכולל סיכומים של אפלטון, אריסטו, אוגוסטינוס ואבות הכנסייה.
De arte grammatica - על הדקדוק, סיכום הדקדוק הלטיני מבוסס על אלקווין ובדה המכובד.
תרגומים לגרמנית, בהם Diatessaron, תרגום הדיאטסרון, סיכום מאוחד של ארבע הבשורות של הברית החדשה שחיבר טטיאנוס במאה השנייה (מיוונית וסורית).
איגרות רבות למלומדים ואנשי כנסייה רמי-דרג בכל אירופה, כולל אפיפיורים.
כל עבודותיו ראו אור (לא במהדורה מדעית) ב-1864 במסגרת הסדרה Patrologia Latina (בעריכת J.P.
Migne) כרכים 107-112. כרך איגרותיו ראה אור ב-1898 בעריכת Ernst Dümmeler.
לצורך פירושיו למקרא ולברית החדשה, עשה רבנוס שימוש נרחב בתרגום הלטיני לחיבורו של יוסף בן מתתיהו "קדמוניות היהודים", ולדבריו אף השתמש בחיבור יהודי שנכתב בתקופה הקרולינגית.
חוקרים מזהים את החיבור היהודי הזה עם החיבור האנונימי "שאלות עבריות על ספרי מלכים ודברי הימים" (Quaestiones Hebraicae in libros Regum et Paralipomenon), הדן במסורות היהודיות של פירוש ספרי מלכים ודברי הימים, ועורך השוואה בין הטקסט העברי לתרגום הוולגטה, אולם חיבור זה ככל הנראה נכתב בידי נוצרי שהתייעץ עם יהודים.
"רבנו תם" הוא שיר ביידיש מאת המשורר איציק מאנגר, המספר על מכתב אהבה ששלחה מלכת טורקיה לרבנו תם.
השיר תורגם לעברית בידי בנימין טנא ובגרסה אחרת, שנכללה במופע "איש חסיד היה", בידי דן אלמגור.
בשיר שישה בתים, שבכל אחד מהם שמונה שורות.
השיר מספר על מכתב ששולחת מלכת טורקיה לרבנו תם ומתוודה על אהבתה אליו, אך אשתו של רבנו תם זועמת על הווידוי (כמקובל בפולקלור היא חובטת בבעלה במערוך) ואומרת שאין די לבעלה בה.
הבית האחרון בשיר הוא ארס פואטי, ובו מספר המשורר שאת השיר כתב "בחור צעיר, שוליה של חייטים", הוא מאנגר עצמו, שאביו היה חייט.
השיר בגרסתו המקורית, בלחנו של הרץ רובין, התפרסם בביצועה של חוה אלברשטיין.
בתרגומו לעברית של דן אלמגור התפרסם השיר בביצועה של נירה רבינוביץ'.
חוה אלברשטיין סיפרה על השיר: "מפיו של נכבוש שמעתי לראשונה את השיר "רבנו תם", והתאהבתי בשיר בגלל ההומור וכי אבא כל כך אהב אותו.
בכל אופן, זה היה אחד השירים הראשונים ששרתי ביידיש.
השיר הזה נהפך להיות מין כרטיס ביקור שלי, ובזכותו קרו לי דברים מרתקים".
כבר מהבית הראשון של השיר מבין הקורא שמדובר במעשייה, שהרי מסופר בו על טווס העף על פני הים ובפיו מכתב אהבה.
החוקר בן ציון פישלר ניסה לעמוד על מקורותיו של השיר, המספר סיפור מוזר, שבסופו מתוודה המשורר שהוא נועד להכעיס את רבנו תם (במקור: "צו להכעיס דעם רבנו תם".
שני המתרגמים לעברית עידנו שורה זו, ותרגמו שהשיר הוא "לכבוד רבנו תם").
פישלר מביא סיפור מהמאה ה-17, המופיע בכתבי יד אחדים, ובו בת מלך צרפת התאהבה ברבנו תם ודרשה ממנו "שכבה עמי!" כדי להתחמק מדרישתה רבנו תם "לבש בגדים נאים וירכב על סוס נאה וירץ הנה והנה וכל רואיו שמחו בו.
ותעמוד בת המלך ותשקף בעד החלון ולרוב שמחתה בו הוציאה עצמה יותר מדאי מהחלון, ונפלה לארץ ומתה.
בעקבות סיפור זה העלה פישלר שאלות אחדות, שלהן לא נתן מענה: "היש קשר בין שירו של מאנגר על רבנו תם ומלכת טורקיה לבין סיפור בת מלך צרפת?
אם כן, למה זה החליף את הגיבורה הראשית (בת מלך צרפת) בגיבורה אחרת (מלכת טורקיה)?
האם בחר למקם את העלילה בטורקיה מחשש הצנזורה או מפחד תגובתה של האוכלוסייה הנוצרית שבסביבתו?".
השוואת מקור ושני תרגומים של הבית הראשון בשיר
מקור ביידיש תרגום בנימין טנא תרגום דן אלמגור
רִבְקָה היא דמות מקראית המופיעה בספר בראשית, השנייה בארבע האמהות של עם ישראל.
בתו של בתואל ואחות לבן הארמי, אשתו של יצחק, אם יעקב ועשו.
אביה של רבקה היה בנו של נחור אחי אברהם, מכאן שאביה של רבקה היה בן דודו של יצחק.
המקור העיקרי לידע על רבקה הוא המסופר בספר בראשית, ומדרשי חז"ל העוסקים בסיפורים אלה.
רבקה נזכרת במקרא בשמה 30 פעמים, מספר האזכורים הקטן ביותר מבין האמהות בספר בראשית.
לאחר מותה, נקברה רבקה במערת המכפלה, שם נקברו, מלבד רחל, כל אבות ואמהות האומה.
לפי האגדה, הייתה רבקה בת 133 שנים במותה.
שמה של רבקה נגזר מלשון 'מרבק', שפירושו מקום פיטום העגלים, או דישת העגלים.
אברהם הזקין ועוד לא מצא אישה לבנו יצחק, לכן שלח את עבדו אל משפחתו בחרן כדי למצוא ליצחק אישה שם ולוודא שלא יישא אישה כנענית.
שמו של העבד אינו מצוין, אולם לפי מדרשי חז"ל הוא אליעזר.
עבד אברהם לקח בצידתו מתנות רבות ויקרות כדי להעניק לכלה המיועדת ויצא אל ארם נהריים כדי למלא את מבוקשו של אדונו, עד שהגיע לחרן בשעות הערב.
הוא חיפש מקום שבו יוכל ללון, לאכול ולשתות, ולכן חיכה ליד הבאר שמחוץ לעיר.
הוא חיכה דווקא שם משום שרצה לראות מי תהיה האישה שתסכים להשקות אותו ואת גמליו, ואותה אישה גומלת חסדים, כך התנה עם האל, היא האישה הראויה שהועיד האל ליצחק בן אברהם גומל החסדים.
טרם כילה לומר את מבוקשו לאלוקיו, הגיעה אל הבאר אישה טובת מראה ושמה רבקה, בת בתואל, אחיינו של אברהם.
לפני הפגישה התפלל העבד לדעת מיהי האישה המיועדת ליצחק באמצעות בקשתו למים ותגובתה של האישה המיועדת באספקת מים לו ולכל גמליו.
אולם כאשר פגש את רבקה וביקש לשתות, השיבה רבקה כי אף תשאב מים עד שישתו כולם, הוא וכל גמליו.
לאחר שקיבל תשובה זו, ידע שזו האישה המתאימה להיות אשתו של יצחק.
כאות תודה, הוא נתן לה "נזם זהב בקע משקלו ושני צמידים על ידיה עשרה זהב משקלם".
רבקה חזרה לביתה וסיפרה לבני משפחתה את שאירע ליד הבאר.
אחיה, לבן, שראה את תכשיטיה של אחותו רץ החוצה כדי להזמין את עבד אברהם ואנשיו וגמליהם להתארח אצלם.
בפני בני ביתה של רבקה, סיפר העבד כי התפלל בדרך שהנערה המיועדת תאמר "שתה וגם לגמליך אשאב" ואילו רבקה ענתה לו "שתה וגם גמליך אשקה".
כלומר, אליעזר מספר שהוא כביכול הגזים בתפילתו וביקש אישה טובת לב מאוד, אך באמת אפילו שהיא רק נתנה לו ולגמליו לשתות הדבר הוכיח שהיא טובת לב וגומלת חסדים.
אפשר לנחש שלא רצה לומר שרבקה הלכה לשאוב מים לכל גמליו היות שזה דרש מאמץ גדול וזמן רב, ואם יאמר זאת להוריה הם בוודאי לא ירצו שהיא תינשא ליצחק.
לאחר שהסביר עבד אברהם לבני ביתה של רבקה על אדוניו ומטרת בואו, הם הסכימו לתת את רבקה ליצחק בתנאי שרבקה תסכים, באומרם "נקרא לנערה ונשאל את פיה".
רבקה הסכימה להשתדך עם יצחק ולצאת מיד לדרך עם מינקתה.
לפני יציאתה, בירכו אותה בני ביתה: "אחותנו את, היי לאלפי רבבה, ויירש זרעך את שער שונאיו".
לאחר שהגיעו עבד אברהם, רבקה ומינקתה לארץ כנען, ובאו לארץ הנגב אשר שם ישב יצחק, ירדה רבקה מעל הגמל, והתכסתה בצעיף.
יצחק הביא אותה לאוהל שבו נפטרה אמו שרה, ושם נשא אותה לאישה.
כמו שרה לפניה ורחל אחריה, הייתה בתחילה רבקה עקרה.
לאחר שיצחק התפלל לאלוהים, אלוהים נעתר לתפילתו ורבקה הרתה (בראשית כ"ה, כ"א).
רבקה סבלה מהתרוצצות העוברים בבטנה ופנתה לאלוהים שבישר לה: "שני גויים בבטנך, ושני לאומים ממעייך יפרדו" (גויים=עמים).
ואכן, רבקה ילדה תאומים, לאחד קראה יעקב, והוא גדל להיות אבי שבטי ישראל, ולשני קראה עשו, והוא גדל להיות אבי האדומים.
האגדה היהודית מספרת על רבקה בעת הריונה:
לאחר שגדלו בניה של רבקה, היא אהבה יותר את יעקב, משום שהיה "איש תם יושב אוהלים", ואילו יצחק אהב יותר את עשו, "כי ציד בפיו".
רבקה לא הסתפקה בכך שיעקב קנה את הבכורה מעשו בנזיד העדשים, אלא רצתה שבהתאם לכך הוא יקבל גם את הברכה של יצחק (שתכנן לתת אותה לעשו, בנו הגדול), שכן מקומו של הבכור ביחס לאחיו אז היה כממשיך דרכו של אביו ואחראי על נכסיו.
כאשר חש יצחק (שלא ידע מאומה ממכירת הבכורה) שהוא עומד למות, ביקש מעשו: "הביאה לי ציד ועשה לי מטעמים ואוכלה ואברככה לפני ה'".
כאשר רבקה שמעה זאת, היא אמרה ליעקב, על אף חששותיו, שיתחפש לעשו, והיא בינתיים שחטה למענו גדי עזים, והכינה לאביו מטעמים שהוא אוהב.
כאשר יעקב העמיד פנים שהוא עשו (בעת שעשו הלך לצוד טרף לאביו), הצליח, חרף ניסיונותיו של יצחק לגלות האם הוא אכן עשו, לקבל את ברכת אביו.
לאחר שעשו חזר, כעס מאוד ותכנן להורגו, ולכן רבקה שלחה את יעקב ללבן אחיה, כדי שיסתתר שם.
לתולדות רבקה יש שתי גרסאות:
רש"י עושה חשבון ומסיק כי יצחק אבינו נשא את רבקה בהיותה בת 3 שנים.
סדר עולם רבא, פרקים א' וב': יצחק אבינו נשא את רבקה בהיותה בת 14 שנה.
חז"ל מציינים שדבורה ורבקה אימנו נפטרו באותו יום בת 122 בת 133
לפי דעה אחרת, רבקה הייתה בת 10 בעת נישואיה.
רבקה אהרנסון (16 בנובמבר 1891 – 22 באוגוסט 1981) הייתה בתם הצעירה של מלכה ואפרים אהרנסון, ממייסדי זכרון יעקב, ואחותם של האגרונום אהרן אהרנסון, מייסד ומפקד ארגון הריגול ניל"י, ושל שרה, אלכסנדר, צבי ושמואל אהרנסון.
לטענתה, היא הייתה ארוסתו של אבשלום פיינברג, שלפני שנרצח היה אף הוא פעיל מרכזי בארגון ניל"י.
בראשית מלחמת העולם הראשונה עזבה עם אחיה אלכסנדר את ארץ ישראל, ועד אחרי המלחמה למדה ופעלה בארצות הברית.
כפי הנראה, בזמן שהותה בארצות הברית היא התארסה עם יהודי אמריקאי בשם מקס לבנטל, אירוסים שבוטלו לאחר חזרתה לארץ.
בתקופת המנדט הבריטי הקימה אהרנסון (יחד עם אחיה אלכסנדר) בבית המשפחה הישן בזכרון יעקב את מוזיאון "בית אהרנסון", וניהלה אותו עד מותה ב-1981.
אהרנסון לא התחתנה ולא היו לה צאצאים.
היא ציוותה בצוואתה לייעד חלק מאדמות המשפחה שבלב המושבה זכרון יעקב להקמת בית אבות ולמוסדות ציבור אחרים (שחלקם אכן הוקמו ופועלים).
כמו כן, ביקשה להעביר את המורשת החקלאית לדורות הבאים, ועל שמה נקראה חווה חקלאית ערוגות רבקה.
בשנותיה האחרונות שימשה אהרנסון שומרת הגחלת של מורשת ניל"י וייצגה אותה בציבור.
כך, למשל, כאשר העניק הנשיא זלמן שזר את עיטור לוחמי המדינה בפעם הראשונה, ל-150 מן הזכאים לו, אנשי השומר, ניל"י, המחתרות והפרטיזנים, הייתה אהרנסון בין הבולטים שבמקבלי העיטור.
ב-1986 התפרסם השיר "אלף נשיקות לך, אהובתי", בביצוע יהורם גאון, שכתבה מירית שם אור והלחין צביקה פיק, המבוסס על המכתב "אלף נשיקות לך, אהובתי" של אבשלום פיינברג שנכתב ב-1910 ושלטענת רבקה אהרנסון נכתב אליה, על אף שעל פי ממצאים ובדיקות שנערכו נכתבה הבלדה כחודשיים לפני שאבשלום הכיר את רבקה.
הצלחת השיר הביאה לעניין רב ומחודש בדמותה של אהרנסון, וביחסיה עם פיינברג.
כך היה גם עם הוצאתו לאור ב-2009 של הספר "אות מאבשלום" מאת נאוה מקמל-עתיר, רומן היסטורי המבוסס על דמותו של אבשלום פיינברג.
אהרנסון ניהלה יומן, וכן התכתבות מסועפת עם אישים רבים ברחבי העולם, ובמיוחד עם אחיה אלכסנדר.
מסמכים אלו נשמרים כיום ב"חטיבת רבקה אהרנסון" בארכיון בית אהרנסון, אך אינם פתוחים לקהל, שכן חלקם עוסקים באישים שעודם בחיים.
רבעון הוא מונח חשבונאי המייצג שלושה חודשים, שהם רבע משנת הכספים שלפיה מנהל ארגון את תקציבו.
מקובל לחלק את השנה לרבעונים ינואר-מרץ, אפריל-יוני, יולי-ספטמבר ואוקטובר-דצמבר.
בסופו של כל רבעון מוצגות תוצאות ביניים של הדוחות הכספיים וביצועי הארגון.
במרבית המדינות, חברות ציבוריות וכאלה הנסחרות בבורסות לניירות ערך, נדרשות על פי החוק להגיש דוחות כספיים רבעוניים.
אותן חברות נבחנות על ידי המשקיעים על-פי הדוחות הרבעוניים והשנתיים שלהן.
לכן נאמר לעיתים על מנהליהן של חברות אלה, שהם "חיים מרבעון לרבעון".
דיווח כספי לתקופות ביניים זמין במועד ומהימן משפר את כושרם של המשקיעים, הנושים ואחרים להבין את יכולתו של תאגיד להפיק רווחים ותזרימי מזומנים ואת מצבו הכספי והנזילות שלו.
דיווח כספי לתקופות ביניים הוא דיווח כספי הכולל מערכת מלאה של דוחות כספיים, או מערכת של דוחות כספיים בצירוף ביאורים תמציתיים נבחרים, לתקופה שהיא קצרה משנת כספים מלאה של תאגיד.
רקע הדרישה לדוחות כספיים לתקופת ביניים
ראשית הדרישה לפרסום דוחות ביניים בישראל הייתה מצידה של הבורסה לניירות ערך בשנת 1987. זו חייבה חברות שניירות הערך שלהן נסחרות בה, בדיווח חצי שנתי של נתונים נבחרים מתוך הדוחות הכספיים.
החל משנת 1988 נקבעה בתקנות ניירות ערך (דוחות תקופתיים ומידיים) התש"ל-1970 חובה על התאגידים להגיש דוחות כספיים חצי שנתיים אשר נסקרו בידי רואה חשבון, והחל מהרבעון השלישי בשנת 1989 נקבעה בתקנות אלה חובת דיווח כספי רבעוני.
מטרות עיקריות של דוחות ביניים:
מאפשרים לתת מידע סדיר המסייע בחיזוי התוצאה השנתית
מסייעים באיתור מוקדם של נקודות מפנה על פני השנה של הרווח, נזילות החברה וכיוצא בזה
מאפשרים זיהוי של נקודות תורפה ותיקון מבעוד מועד
מהווים מידע משלים לדוחות הכספיים השנתיים
הדיווח הכספי הנדרש ברבעון-לפי התקינה הישראלית
מטרת תקן חשבונאות מספר 14, דיווח כספי לתקופות ביניים (להלן, התקן), היא לקבוע את התכולה המינימלית של דיווח כספי לתקופות ביניים וכן לקבוע את כללי ההכרה והמדידה בדוחות כספיים לתקופות ביניים.
תקן חשבונאות זה מבוסס על תקן חשבונאות בינלאומי מספר 34, דיווח כספי לתקופות ביניים, ומחליף את גילוי דעת 43 של לשכת רואי חשבון בישראל, דוחות כספיים לתקופות ביניים, ואת גילוי דעת 60, תיקון גילוי דעת 43 בדבר ביטול החובה לכלול מידע על נתונים נומינליים בדוחות כספיים לתקופות ביניים.
תקן זה יחול לגבי תקופות חשבונאיות המתחילות ב-1 בינואר 2003, או לאחר מכן.
תקן זה אינו קובע אילו תאגידים חייבים לפרסם דיווחים כספיים לתקופות ביניים, או באיזו תדירות עליהם לפרסמם, או כמה זמן לאחר תום תקופת ביניים יש לפרסמם.
יש ליישם תקן זה כאשר תאגיד חייב או בוחר מרצונו לפרסם דיווח כספי לתקופות ביניים.
תקן זה מגדיר את התכולה המינימלית של דיווח כספי לתקופות ביניים, לרבות הגילוי הנדרש בביאורים, וכן, מפרט את הכללים החשבונאים להכרה ומדידה שיש ליישמם בדיווח כספי לתקופות ביניים.
תכולה מינימלית של דיווח כספי לתקופות ביניים היא מאזן, דוח רווח והפסד, דוח על תזרימי המזומנים, דוח על השינויים בהון העצמי, וביאורים תמציתיים נבחרים.
אם תאגיד מפרסם מערכת מלאה של דוחות כספיים בדוח הכספי לתקופות ביניים שלו, הצורה והתכולה של דוחות אלה יהיו בהתאם לכללי חשבונאות מקובלים לגבי מערכת מלאה של דוחות כספיים.
אם תאגיד אינו מפרסם מערכת מלאה של דוחות כספיים בדיווח הכספי לתקופות ביניים שלו, עליו לכלול, נוסף לדוחות הכספיים במתכונת הדיווח הכספי השנתי האחרון שלו, את הביאורים התמציתיים הנבחרים כנדרש בתקן זה.
יש לכלול פריטים אחרים נוספים, או ביאורים נוספים, אם אי-הכללתם תגרום לכך שהדוחות הכספיים לתקופות ביניים יהיו מטעים.