tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דוכסות הבוחר מטרייר הצליחה לכבוש את אצולת העיירה בכך שלקח אותם לשירותו ונתן להם משרות במינהל, אך ההסדר עדיין לא התאים לתושבי העיר.
הייתה להם רק תקווה אחת: להיפטר מהסדר המשכון ולהחזיר את המיידיות האימפריאלית האבודה של העיר.
הקיסר קרל הרביעי, לעומת זאת, הרס את התקווה הזו.
בשנת 1368, הוא העלה את סכום המשכון והבטיח כי לא הוא ולא יורשו יאפשרו לפדות את המשכון.
מתוך תקוות גדולות, פנו תושבי העיר בשנת 1496 למלך הרומאים (ולאחר מכן לקיסר הרומאים הקדושה) מקסימיליאן הראשון, שתמך בעיירה בסכסוך שלה עם הבוחר מטרייר, יוהאן השני מבאדן.
הוא שחרר את בופארד מתחום השיפוט והאגרה.
עם זאת, מקסימיליאן חרג מסמכותו בפדיון המשכון ונאלץ לשנות את החלטתו.
זה הוביל ב-1497 למלחמת בופרד.
הבופרדרים לא היו מוכנים לראות את עירם מסופחת שוב על ידי ציבור הבוחרים.
אז, הבוחר של טרייר התקדם לעיירה עם צבא של 12,000 חיילים.
המקומות השכנים: באד זלציג וויילר נכנעו ללא קרב.
בופארד לא יכלה לעמוד במצור לאורך זמן, ובסופו של דבר נאלצה להכיר בבוחר כשליטם.
בשנת 1815 הקונגרס של וינה הקצה את העיר יחד עם הגדה השמאלית של הריין עד במעלה הזרם עד Bingerbrück לממלכת פרוסיה .
ב-1816 הוקמו מחוזות חדשים (Kreise) ובופרד שובץ למחוז סנט גואר, שפורק ב-1969. בזמן הוורמרץ, התעוררו מתחים פוליטיים גם בבופרד.
אלה התלקחו במיוחד סביב ראש העיר הוותיק, מתיאס ג'ייקובס, שכנציג המעמדות הבינוניים והנמוכים הקתוליים המבוססים זה מכבר ניסה לגבור על המעמד הגבוה והליברלי העשיר בעיירה.
רק בשנת המהפכה (1848) הצליחו יריביו לגרש אותו מתפקידו.
הרופא ד"ר הויסנר ואיש העסקים המקומי יעקב מלמן פתחו את ה-Mühlbad (מרחצאות) ב-Remigiusplatz (כיכר) ב-1841. תחת יורשו של ג'ייקוב, יוזף סירה, שבין 1848 ל-1892 היה ראש עיריית בופארד, התפתחה העיר למרכז תיירות וספא.
תעשייה חדשה זו קודמה על ידי בניית מסילת הרכבת קובלנץ-בינרברוק ותחנת הרכבת ב-1859. גם תנועת ספינות הקיטור על הריין הובילה לעלייה בהון של העיירה כמרכז תיירותי.
המעמדות הבינוניים והנמוכים הקתוליים והחדשים הליברליים מהמעמד הגבוה מצאו את עצמם לעיתים קרובות מסוכסכים זה עם זה, והדבר פרץ לעיניים ב-1872 עם מלחמת התרבות שנמשכה מספר שנים.
בפרט, המרה של ראש העיר סירי וחסידיו הליברלים לקתוליות הישנה הביאה למערכה דמות דתית נוספת.
כנציג המעמדות הבינוניים והנמוכים הקתוליים, הדיקן הוותיק ברגר, שגם זכה לתהילה מסוימת כמשורר, היה יריבו של ראש העיר.
בערך בשנת 1903, החלו עבודות לקישור קו רכבת נוסף לתחנה, ה-Hunsrückbahn .
מכיוון שהסוארלינגשטורם הישן, מגדל שהיה חלק מהביצורים של העיר מימי הביניים, עמד בדרכו, היה צורך לפרק אותו בשנים 1906–1908, ולאחר מכן הורכב מחדש - אם כי עם חומות דקות יותר - מצפון למיקומו הישן.
בשנת 1908 הושלם הקטע האחרון בקו זה ובאותה שנה הוא נפתח.
גם לאחר מלחמת העולם הראשונה, מחוז הריין, ובכך גם בופרד, השתייכו לפרוסיה.
בין 1919 ל-1923 היו מאמצים ברחבי חבל הריין להיפרד מפרוסיה, אך הם לא צלחו.
בחירתם של הנציונל-סוציאליסטים לשלטון ב-1933 לא הביאה לבופארד שינויים תחילה, שכן מפלגת המרכז זכתה ב-50% מהקולות בבחירות של 1933. עם זאת, בליל הבדולח (9–10 בנובמבר 1938), הרסו הנאצים את בית הכנסת בסימטת בינגר, שנפתח ב-1867. יהודים רבים נתפסו, וחלקם נשלחו למחנות ריכוז.
בערך שני שלישים מתוך כמאה היהודים שחיו בבופר היגרו.
אלה שנותרו גורשו ב-1942. ב-1940 נסגרו מנזר מרינברג ובית הספר הקשור אליו בלחץ המשטר.
למרות שבופארד לא היה המטרה העיקרית של שום תקיפה אווירית, בכל זאת הוטלו פצצות על העיירה.
החל מ-19 במרץ 1945, הגדה השמאלית של הריין נשלטה על ידי בעלות הברית שבנו גשר חירום מעל נהר הריין בתוך העיר.
מאז 1946, העיר הייתה חלק ממדינת ריינלנד-פאלץ שהוקמה לאחרונה.
ב-1952 נוסד המרכז המרוחק של בופארד-בוכנאו.
במהלך הארגון מחדש המנהלי בריין-לנד-פאלץ בשנות ה-60, מחוז סנט גואר פורק ובופרד אוגד למחוז החדש של ריין-הונסרוק-קרייס .
גם גבולות העירייה עברו רפורמה.
עבור בופארד, משמעות הדבר היא שהעיר מצאה את עצמה, יחד עם באד זלציג, בוכהולץ, הרשוויזן, הירזנאך, הולצפלד, אופנהאוזן, ריינביי, אודנהאוזן וויילר, יחד עם באד זלציג, בוכהולץ, ב-Verbandsgemeinde חדש.
אולם זה לא החזיק מעמד.
מאוחר יותר באותה שנה, עלה הרעיון למזג את בופארד עם תשע הרשויות האחרות הללו כדי ליצור בופרד מאוחדת גדולה.
מאז 1976 שוכנת הנהלת העיירה במנזר הכרמלית לשעבר.
גם לשכת ראש העיר נמצאת כאן.
עם זאת, ישיבות מועצת העיר עדיין מתקיימות בבית העירייה הישן, שנבנה לפי תוכניות של פול רוולד ב-1884 וב-1885 בסגנון תחיית הרנסאנס, בשוק.
מועצה העיר מורכבת מ-32 חברי מועצה הנבחרות בבחירות מקומיות.
בופור היא גבינה מוצקה שמיוצרת מחלב פרה גולמי וקשורה למשפחת גבינת הגרוייר.
היא גבינה אלפינית מסוג שווייצרי, שמיוצרת בבופורטן (Beaufortain), עמק טארנטז (Vallée de la Tarentaise) ומוריין (Maurienne), שממוקמות באזור סבואה של האלפים הצרפתיים.
ישנם שלושה סוגים של גבינת בופור:
בופור ד'אלפאז' (מיוצרת בבקתות אלפיניות באלפים בשטחי מרעה גבוהים)
בופור הוכרה לראשונה ככינוי מקור מבוקר (AOC) בשנת 1968.
הבופור מיוצרת כאמור בבופורטן (Beaufortain), בחלקים מעמק טארנטז (Vallée de la Tarentaise) ובמוריין (Maurienne), באזור של כ-4,500,000 דונם של אזור מחוז סבואה.
הגבינה מיוצרת באמצעות 11 ליטר חלב לכל קילו גבינה.
החלב המשמש בחלק פרות מהגזעים Tarine או Abondance הרועות בהרי האלפים.
לייצור בופור, החלב מחומם תחילה ולאחר מכן ניצוק לחישוק או תבנית עץ בוק המעניקה לגבינה את צורתה הקעורה הייחודית.
לוחצים על החישוק (מכבש) במשך 24 שעות, מוציאים את גלגל הגבינה הגולמית, מצננים אותה במשך עוד 24 שעות.
לאחר הקירור הזה, היא כבר ספוגה במלח והיא מאוחסנת על מדפי עץ אשוח למשך חודש עד חודשיים.
בחלק זה של התהליך, צד אחד של הגבינה מומלח ביד כל בוקר, ואז הופכים ומעסים אותה אחר הצוהריים.
לאחר שקליפת הגבינה הגיעה לרמת בשלות, הגבינה ממשיכה להבשיל במריחה בתערובת הנקראת morge שמייצרת את טעמה החזק ואת הקליפה הצהובה החיוורת.
לאחר מכן, הגבינה המוכנה חייבת להתיישן במשך 6–12 חודשים, או אפילו יותר, במרתף הרים קריר.
גבינת הבופור היא צהובה חיוורת, בעלת מרקם חלק וקרמי וחסרה חורים כמו גבינות אחרות בסגנון גרוייר, קומטה, Vacherin Fribourgeois או אמנטל.
לבופור יש גם ארומה מאוד מובחנת, שמתוארת לפעמים כחזקה או בחריפות קלה ומזכירה את שטחי המרעה שעליהם רועות הפרות מגזע Tarentaise ו-Abondance כדי לספק את החלב המשמש לגבינה.
הבופור משמש בדרך כלל להכנת פונדו, כיוון שהיא נמסה בקלות.
זוהי אחת מהגבינות הרבות המשתלבות היטב עם יין לבן.
בופור נצרך לעיתים קרובות עם דגים, במיוחד אלתית.
בופיווקאין (באנגלית Bupivacaine) היא תרופה לאלחוש (הרדמה מקומית).
בופיווקאין הוא חלק מקבוצת חומרי הרדמה אמידיים, ונחשב למאלחש (מרדים מקומי) חזק וארוך טווח בהשוואה לתרופות אלחוש (הרדמה מקומית) אחרות.
בופיווקאין ניתנת בהזרקה מקומית ליד העצב שמספק את האזור הרצוי להרדמה.
גם ניתן להזריקה לחלל האפידורלי ולתעלת עמוד השדרה.
חומר זה מונע יצירת פוטנציאלי פעולה בתאי עצב על ידי הגדלת הסף ליצירת פוטנציאל חשמלי.
היא עושה זאת על ידי חסימת תעלות נתרן.
תופעות הלוואי העיקריות של בופיווקאין כוללות ישנוניות, עוויתות שרירים, טנטון, הפרעות ראייה, לחץ דם נמוך, והפרעות בקצב הלב.
בופיווקאין סונתזה לראשונה בשנת 1957. בשנת 1963, אושרה קלינית והפכה במהרה לפופולרית לשימוש בהרדמה מקומית בעיקר בשל משך הפעולה הארוך שלה וכן בשל האפקטיביות שלה כמאלחשת חזקה עם יכולת שיתוק שרירים יחסית חלשה.
תכונות אלו הופכות את בופיווקאין לאידיאלית להרדמה מקומית בהליכים כירורגיים ונמצאת בשימוש נרחב בזריקות אפידורל בלידה ובטיפולי שיניים.
בשנות ה־70 של המאה הקודמת, היו מספר דיווחים על בעיות קרדיווסקולריות בעקבות השימוש בתרופה.
וכן פורסם מאמר של גורג אולברייט שדיווח על שיעור תמותה גבוה יותר עם בופיווקאין 0.75% לעומת חומרי הרדמה מקומיים אחרים.
כיום לא נהוג להשתמש במינון זה במיילדות.
בופיווקאין ניתנת בהזרקה מקומית במינונים של 0.25%, 0.5%, 0.75% ומשמשת כמאלחש (חומר הרדמה מקומי) בפרוצדורות כירורגיות דנטליות, מיילדותיות, אבחנתיות וטיפוליות.
לעיתים ניתנת בשילוב אפינפרין על מנת למנוע התפשטות סיסטמית ולהאריך את משך פעולתה באזור בו הוזרקה.
בופיווקאין 0.25% - הזרקה אפידורלית, זמן תחילת ההשפעה עשוי להיות ארוך יותר מאשר הריכוזים האחרים.
בופווקאין 0.5% - בשימוש הנרחב ביותר בהרדמה מקומית אפידורלית, הרפיית שרירים חלקית כך שלא ניתן להשתמש בה בפרוצדורות בהן נדרש שיתוק שרירים מלא.
בופווקאין - 0.75%, משמש לרוב להרדמה מקומית רטרובולברית בניתוחי עיניים.
נמצא כי השימוש בבופיווקאין 0.75% כאפידורל בלידה הביא למקרים של דום לב ומוות אשר נבע ככל הנראה מהזרקה בשוגג אל לתוך הוריד מה שיצר פיזור מערכתי של התרופה וגרם להפסקת כיווץ הלב.
על כן מינון זה אינו מומלץ להרדמה מקומית במהלך הלידה וכן השימוש בו כיום הוא רק עבור פרוצדורות כירורגיות בהן יש צורך במרפה שרירים חזק בעל השפעה ממושכת.
אין להשתמש בחומר זה כמאלחש בהזרקה פרה-סרביקלית (לצוואר הרחם) שכן שימוש כזה הביא לברדיקרדיה עוברית, ומוות של העובר.
אין לתת במתן תוך ורידי או תוך עורקי.
אין לבצע הזרקה של החומר לתוך מפרקים, ולתוך סיבי עצב, ואין לתת במידה וקיימת רגישות לחומרי הרדמה מקומיים אחרים.
בכל מקרה של מתן התרופה יש לעקוב אחר סימנים חיוניים קרדיווסקולריים ונשימתיים וכן לנטר את ריכוזי התרופה בדם.
בעשור האחרון נמצא כי הזרקת חומרי אלחוש בליווי אולטרסאונד גורמת לירידה בסיכון להרעלה בעקבות החדרת המאלחש לכלי דם באזור.
בופיווקאין נקשרת לתעלות נתרן תלויות מתח מצידן התוך תאי ומונעת מנתרן להיכנס לתאי עצב, דבר אשר מונע דפולריזציה ויצירת/הולכת אות חשמלי.
עוצמת ההשפעה של התרופה תלויה בקוטר העצב, רמת המיאליניזציה שלו ומהירות ההולכה בו.
בעת מתן ההרדמה המקומית יחול אבדן תפקוד של העצבים לפי הסדר הבא - כאב, טמפרטורה, מגע, פרופריוספציה וטונוס שריר שלד.
תחילת הפעולה לרוב לאחר 2-10 דקות וההשפעה יכולה להמשך עד כ-8 שעות.
בכדי להאריך את משך ההרדמה ולמנוע התפשטות סיסטמית ניתן לשלב עם אפינפרין.
בופיווקאין ככלל תרופות האלחוש (הרדמה מקומית) מורכבת משלושה מרכיבים מבניים - טבעת ארומטית, קבוצת אסטר (פרוקאין) או קבוצת אמיד (בופיווקאין) וקבוצה אמינית.
תרופות הרדמה מקומית חודרות לעצב ויוצרות אינטראקציות עם תעלות נתרן המצויות בממברנה של תאי עצב.
בעת קישורן לתעלות הנתרן הן חוסמות את פעולתן וכך מונעות מהן להכניס נתרן אל תא העצב דבר שמונע העברת פוטנציאלי פעולה.
כתוצאה מכך אין עצבוב של שריר חלק של כלי הדם וכך נוצרת הרפיית כלי דם.
בבופיווקאין עוברת מטבוליזם בכבד על ידי צימוד של חומצה גלוקורונית ומופרשת בשתן ברובה כמטבוליט לא פעיל וכן ניתן למצוא כמויות קטנות (6%) של התרופה שלא עברו מטבוליזם בכבד.
תופעות הלוואי הנפוצות הן חום, כאב ראש, עוויתות שרירים, ונפיחות במקום ההזרקה.
ייתכנו גם תופעות נוספות הכוללות חרדה, בלבול, סחרחורת או עילפון בעת מעבר משכיבה לעמידה, דופק לא סדיר, בחילה, הזעה, פריחה וגרד בעור, טשטוש ראייה, טנטון, אי שקט וחולשת שרירים.
מינון יתר - במתן מינון יתר של התרופה תיתכן רעילות של מערכת העצבים המרכזית אשר מתבטאת באי שקט, חרדה, דיבור לא ברור, סחרחורת, חוסר תחושה בפה והשפתיים, טעם מתכתי, טינטון, טשטוש ראייה, רעד, עוויתות שרירים, ישנוניות.
במידה ולא מטופל מיד עלול לגרום לחמצת, דום לב ומוות.
בכדי לנקוט אמצעי זהירות מקסימלי ולמנוע הרעלה יש לבצע ניטור מתמיד של סימנים חיוניים קרדיווסקולריים ונשימתיים.
מתמוגלובינמיה - בכל שימוש של חומרי הרדמה מקומית קיים סיכון לפתח מתומגלובינמיה אך קיים סיכון מוגבר בחולים עם מחסור ב־G6PD, פגיעה לבבית או ריאתית, תינוקות מתחת לגיל 6 חודשים וחשיפה לחומרים מחמצנים.
סימנים של מתמוגלובינמיה עשויים להופיע מיד או להתפתח לאחר מספר שעות מהחשיפה.
מאופיינים בצבע ציאנוטי של העור והדם (השחרה של הדם) וכן פגיעה במערכת העצבים המרכזית והקרדיווסקולרית הכוללת פרכוסים, אריתמיות, קומה ומוות.
יש להפסיק מיד את מתן התרופה ולתת מתילן בלו או חמצן היפרברי.
כונדרוליזה - בעת מתן הרדמה לא מכוונת לתוך חלל מפרקי תיתן כונדרוליזה ולכן שימוש בתרופה זו אינו מאושר להליכים מפרקיים.
נבדק הקשר בין תרופת ההרדמה המקומית בופיווקאין לבין התקדמות מחלת הסרטן.
מספר מחקרים הציעו שתרופת הרדמה עשויה להשפיע על התנהגות התאים הסרטניים כאשר תאי עצב נוכחים בגידול, בעיקר השפעה על הפרוליפרציה ושליחת גרורות.
אכן נמצאו עדויות שכאשר מזריקים את חומר ההרדמה אל אותם תאי עצב נצפתה האטה בהתקדמות הגידול.
מחקרים אלו חדשים ונדרשים מחקרים נוספים בנושא.
בוצ'ון (בקוריאנית: 부천시) היא עיר במחוז קיונגי שבקוריאה הדרומית.
בוצ'ון ממוקמת כ- מסיאול (בינה לבין אינצ'ון, ומהווה עיר לוויין שלה).
בוצ'ון היא העיר השנייה בצפיפותה במדינה לאחר סיאול.
פעולות הייצור העיקריים מתרחשת בצפון העיר, בעוד שבדרום העיר ישנם יותר אזורי סחר ומגורים.
בוץ מיסיסיפי הוא מלית לקינוחים מהמטבח האמריקאי.
המלית עשירה מאוד בשוקולד, ומשמשת למילוי עוגות, פאי או עוגיות.
הרעיון הכללי של המלית הוא קינוח שכולו "הגזמה אמריקאית": 3 שכבות של שוקולד.
למלית צבע כהה ומרקם כבד וסמיך - תכונות שהעניקו לה את שמה כיוון שהן מזכירות את הבוץ (mud) לאורך נהר המיסיסיפי.
שתי הגרסאות הכי נפוצות הן:
מיסיסיפי מאד פאי הוא פאי המבוסס על קלתית מבצק פירורים העשוי מעוגיות שוקולד טחונות (כמו אוראו) עם חמאה, שמעליו שכבות של גנאש שוקולד או מוס שוקולד או פודינג שוקולד, ולפעמים גם מרשמלו מומס או קצפת.
הפאי מוגש בדרך כלל עם גלידה, קצפת, חביצה או יוגורט וניל.
עוגת בוץ מיסיסיפי (Mississippi Mud Cake) היא עוגת שוקולד לחה ודחוסה, לרוב מצופה שוקולד ולפעמים גם שכבת מרשמלו מומס מעורבב בציפוי.
בופיס (בפיליפינית: Bopis; בספרדית: Bópiz) הוא תבשיל חריף מהמטבח הפיליפיני, המורכב מריאות ולב של חזיר או בקר, המטוגנים ומוקפצים עם עגבניות, בצל, פלפל חריף ושום.
למאכל שורשים ספרדיים, אולם משמעות שמו בשפה הספרדית, ואף האזור ממנו הגיע, אינם ברורים כיום.
נהוג לאכול את המאכל כשהוא פושר כמנה עיקרית בליווי אורז או כמנת פולוטן (Pulutan) קטנה בליווי אלכוהול.
למאכל גרסאות שונות ומלבד הגרסה הבשרית, קיימת גם גרסה צמחונית העשויה מטופו, פטריות או סייטן.
בוצה (בֻּצָּ֫ה) או בוצת שפכים היא חומר אורגני מוצק הנוצר כחלק בלתי נפרד מתהליך טיהור השפכים.
מקורה במוצקים השוקעים באגני הטיפול הראשוני (בוצה ראשונית) ומיקרואורגניזמים שפירקו את החומר האורגני שבשפכים (בוצה שניונית).
הבוצה היא פסולת ומטרד אולם יכולה להפוך לחומר גלם ומשאב, כחומר דשן בחקלאות, לאחר טיפול מתאים.
בנוסף קיימות חלופות אחרות כגון שרפה והטמנה.
תכולת המזהמים בבוצה היא פונקציה של איכות השפכים הנכנסים למכון טיהור שפכים, סוג המכון והטיפול בבוצה לאחר ייצורה.
הטיפול בבוצה נגזר מהשימוש בבוצה לאחר הטיפול.
טיפול מיקרוביאלי בשפכים מנצל חיידקים (או אורגניזמים אחרים, במקרים נדירים) לפירוק החומר האורגני.
אחת משיטות הטיפול הנפוצות והיעילות ביותר בקטגוריה זו נקראת בוצה משופעלת.
בתהליך זה, הבוצה, שמורכבת בעיקר ממיקרואורגניזמים חיים, מופרדת מזרם היציאה ממתקן הטיפול (קולחים), ומוחזרת לזרם הכניסה.
בצורה זו מעלים את ריכוז המיקרואורגניזמים במתקן הטיפול.
מכיוון שהמיקרואורגניזמים הם למעשה אלה שמפרקים את המזהמים האורגנים במים, יעילות הטיפול בשפכים עולה.
השימוש בשיטת הבוצה המשופעלת יוצר תהליך ברירה טבעית.
בתהליך זה מגוון המינים באוכלוסיית המיקרואורגניזמים במתקן הטיפול יורד, וחלקם של מינים מסוימים באוכלוסייה עולה באופן ניכר.
המינים שהופכים להיות דומיננטיים באוכלוסייה של מתקן הטיפול הם אלה שמפרקים את החומר האורגני בשפכים בצורה היעילה ביותר ומופרדים ביעילות גבוהה בתהליך הפרדת הבוצה.
הפרדה ביעילות גבוהה בתהליך הפרדת הבוצה הוא חיוני על מנת שמין מסוים יהפוך לדומיננטי.
בתהליכי הפרדה פשוטים המבוססים על שיקוע, האוכלוסייה הדומיננטית אינה דווקא האוכלוסייה שמפרקת את החומר האורגני בשפכים בצורה היעילה ביותר.
דבר זה חשוב בעיקר בשפכי תעשייה המכילים ריכוזים שונים של חומרים אורגנים קשי פרוק.
כדי להתגבר על בעיה זו, משתמשים בתהליכי הפרדה אחרים, כגון סינון ממברנלי.
עיקר השימוש בבוצה כמקור אנרגיה הוא באמצעות עיכול אנאירובי, אשר תוצריו הם ביוגז ובוצה מעוכלת.
הביוגז הנוצר מכיל מתאן בכמות גבוהה, גזים אינרטיים וגזים נלווים (למשל מימן גופרתי).
הביוגז יכול לשמש לאחר טיפול כגז בעירה (כחלופה לגז טבעי, למשל במנועים או טורבינות) או לתהליכי חימום ישירים.
במתקני טיפול מתקדמים בשפכים (מטש"ים), בהם מבוצע תהליך של עיכול אנאירובי של בוצה והפקה של ביוגז, על פי רוב נעשה שימוש בביוגז להנעת טורבינה לייצור חשמל, אשר מספקת את צריכת האנרגיה של המט"ש, ואם יש עודפים – למכירה לרשת החשמל.
החום הנוצר בתהליך השריפה לעיתים משמש את המט"ש לחימום תהליכי הטיפול.
שימוש באנרגיה באופן זה, נכון להיום, הוא הכדאי ביותר כלכלית ברוב המקרים.
קיימות גם שיטות נוספות להפקת אנרגיה מבוצה, אשר כוללות גזיפיקציה, פירוליזה, אך נכון להיום הן פחות נפוצות.
ניתן לבצע גזיפיקציה של הבוצה ליצירת מתאן גם בחום ולחץ גבוהים, כפי שניתן לעשות עם פסולת מוצקה אורגנית.
לצורך זה, הבוצה מכילה עודף גדול של מים, יחסית לדרוש לתהליך הכימי, ורצוי לערב אותה בפסולת אורגנית מוצקה.
בדומה לכל פסולת אורגנית מוצקה, ניתן בתהליך דומה לייצר מהבוצה תחליפי נפט.
ייתכן שהעלייה במחירי הנפט תהפוך את הבוצה לחומר גלם ליצור תחליפי דלק כבר בעתיד הקרוב.
הבוצה מכילה ריכוז גבוה של נוטריינטים (חומרי מזון בסיסיים) שמקורם בשפכים, בעיקר חנקן וזרחן וכן יסודות קורט.
עם זאת, לא ניתן להשתמש בבוצה גולמית כדשן ממספר סיבות:
מקור הבוצה בשפכים והיא עשויה להכיל גורמים פתוגנים (מחוללי מחלות).
הבוצה אינה יציבה, וממשיכה לעבור פרוק על ידי מיקרואורגניזמים.
בתהליך זה נפלט פחמן דו-חמצני, שיכול לחנוק את השורשים.
ערך הגבה של הבוצה אינו מתאים לדרוש לצמח, דבר שעשוי להביא למוות של השורשים, ובעקבותיהם של הצמח כולו.
על מנת להתגבר על כל הבעיות האלו, ניתן להעביר את הבוצה תהליכי ייצוב ועיקור.
למשל, תהליך העיכול האנאירובי שהוזכר לעיל הוא תהליך שמייצב את הבוצה, וכן הטמפרטורות הגבוהות הנוצרות מעקרות את הפתוגנים המצויים בבוצה.
תהליך אפשרי נוסף הוא תהליך הדשנה (קומפוסטציה).
בתהליך זה נוצר קומפוסט (דשונת) המתאים לשימוש כדשן אורגני, וכמטייב קרקע.
קיימות בעולם מגמות של הפחתת השימוש בבוצה שמקורה בשפכים לצורך דישון חקלאי.
בּוּצִין מְפֹרָץ (שם מדעי: .Verbascum sinuatum L) הוא צמח עשבוני דו-שנתי, שנושא פרחים צהובים ערוכים בתפרַחת ממשפחת הלועניתיים.
מין זה הוא המצוי ביותר בסוגו בארץ ישראל, ונפוץ מאוד מצפון ישראל ועד לצפון הנגב, בעיקר בשטחים פתוחים ובצידי הדרכים.
כל הצמח מכוסה שערות מסועפות, עליו מסורגים, חלק מהם ערוכים בשושנת.
כותרת הפרח גלגלית צהובה, בלתי נכונה במקצת ובעלת 5 אונות ו-5 אבקנים צמיריים וסגולים.
כל עלי הכותרת מאוחים רק בבסיסם לכדי צינור קטן.
הם אינם קוצניים, אינם זוחלים ואינם מכים שורשים ממפרקי הגבעולים.
הפרחים נפתחים לפנות ערב וקמלים למחרת, לקראת שעות הצהריים (שעות השמש החזקות), ונושרים כיחידה אחת שלמה יחד עם האבקנים.
בשעות הבוקר, כשהכותרת עדיין רעננה, גירוד פציעה וכוויה בחלק מן הכותרת או האבקן גורמת לפתע, לאחר כחצי דקה לכל הכותרת להינתק וליפול.
הגביע, שנסגר בבת אחת, הוא הזורק את הכותרת.
מקורו של השם הוא בארמית ומשמעו נר על שם צבעה הצהוב של הפריחה וכן אופן הצמיחה של הצמח מזכירה להבת נר.
צמח עשבוני דו-שנתי מכוסה בשערות אפורות, זקוף ומתנשא לגובה של 100 עד 150 ס"מ.
עמוד התפרחת הראשי מסתעף לעיתים לגבעולי משנה המדמים מנורה.
הגבעולים מכוסים שערות מסועפות (דמויות אילן) נוקשות אפורות צהבהבות, לא נעימות למגע ומסוכנות לעיניים ומכאן נגזר השם הקדום של הצמח -עווירא (המעוור), שנשתמר עד ימנו בשינוי קל בפי הערבים.
עמוד התפרחת נושא, מלבד פרחים, גם עלים קטנים יותר מעלי הבסיס שערוכים בשושנת.
עלי הגבעול מסורגים, ללא פטוטרת, מכוסים בשערות דומות לשערות הגבעול.
עלי הגבעול סורחים על פי רוב ובסיסם יוצרים כנפיים לאורך גבעול ההולכות וצרות כלפי מטה.
עלה סורח הוא עלה יושב שחלקו התחתון יורד ומתמשך לאורך הגבעול.
עלי השושנת (הבסיס), מהם עולה עמוד התפרחת, ירוקים או צהובים, מקומטים, שרועים וגדולים.
הם דמויי ביצה, גלוניים מפורצים (שסועים עמוק) אורכם 30 עד 50 ס"מ.
הפטוטרת שלהם חסרה או רחבה.
הפרחים צהובים ומרכזם ארגמני והם ערוכים בקבוצות של 2 עד 6 הפזורות לאורך גבעולי התפרחת (רק בראשי הגבעולים, הפרחים הם לפעמים יחידים).
החפיות חסרות (בבוצין דמשקאי הן קימות).
הפרחים בעלי שחלה עילית מאוחי כותרת ובלתי נכונים.
הכותרת בעלת חמש אונות בלתי שוות במקצת זה לזה.
הגביע קצר, בעל 5 אונות דמויות ביצה או אזמל (אונות הגביע של בוצין הבשן ובוצין דמשקאי דמויות סרגל), אורכו 2 עד 3 מ"מ ואינו עולה על 5 מ"מ בזמן הפריחה (בשונה מבוצין המדבר שגביעו 6 עד 12 מ"מ) וארוך מההלקט.
הכותרת גלגלית, כמעט סימטרית, בעלת 5 עלים וקוטרה גדול מ-1.5 ס"מ עד 2.5 ס"מ (בשונה מבוצין דמשקאי ובוצין קיסריון שקוטר פרחיהם רק 10 עד 15 מ"מ).
חמשת עלי הכותרת פרושים ומאוחים בבסיסם, לכדי צינור כותרת קטן מאוד.
עלי הכותרת בלתי שווים במקצת.
הכותרת נושרת יחד עם האבקנים אחר ההפריה.
האבקנים 5, שוני-אורך, קבועים על הכותרת, במרכזה, לסירוגין עם אונות הכותרת.
הזירים שעירים לכל אורכם מלבד שני הזירים של שני האבקנים הקדמיים שהם קירחים בחלקם העליון (בניגוד לבוצין הגליל ובוצין דמשקאי), צבע השערות הארוכות על זירי האבקנים סגול.
השחלה עילית בעלת שני עלה שחלה, שתי מגורות ושילייה זוויתית..עמוד השחלה אחד והצלקת בראשו דמוית גולה.
הפרי הוא הלקט כדורי קטן, רב-זרעים, אורכו ארוך לכל היותר פי 1.5 מרוחבו.
ההלקט, שבראשו נישא עמוד שחלה, עטוף בגביע משתייר.
והוא נפתח בראשו על ידי 2 קשוות שהן שסועות לשניים.
הזרעים מרובים, קטנים, שחורים ומקומטים (בעלי גומות).
בוצין מפורץ - קוטר הכותרת 15 עד 25 מ"מ.
עלי השושנת יושבים כמעט או בעלי פטוטרת רחבה.
בוצין טריפולי - קוטר הכותרת 30 עד 40 מ"מ.
אורך הגביע 4.0 עד 5.0 מ"מ עלי השושנת בעלי פטוטרת ארוכה.
בוצין מפורץ - עלי הגבעול סורחים ויוצרים כנפיים לגבעול ההולכות וצרות כלפי מטה.
בוצין לקוי - אם האבקנים 4 ועלי הגבעול אינם סורחים או סורחים למרחק קצר, מעוגלים בבסיס והגבעולים חסרי כנפיים.
בשנה הראשונה בוצין מפורץ מוציא רק עלים בשושנת (עלי הבסיס), והם ירוקים במשך כל הקיץ.
בשנתו השנייה הוא מעלה גבעול תפרחת זקוף שלעיתים מסתעף לגבעולי משנה.
ימי חייהם של הפרחים קצרים, הם נפתחים לפנות ערב וקמלים למחרת, לקראת שעות הצהריים.
האבקתם נעשית על ידי דבורים וצרעות, ואחר האבקה נושרת הכותרת כולה יחד עם אבקניה.
הזרעים שבהלקט נזרקים בקבוצות מתוכו כאשר הגבעול הנוקשה נע ברוח או נוגע בבעלי חיים.
לרוב הזרעים נותרים כלואים בהלקט, עד שהוא נרקב ומתפורר.
העלווה צומחת מתחילת ינואר עד אמצע אוקטובר.
הפריחה מתחילת אפריל עד אמצע אוקטובר.
פרי ירוק מתפתח מאמצע מאי סוף אוגוסט.
פרי בשל מפיץ את זרעיו מתחילת ספטמבר עד תחילת ינואר.
בוצין מפורץ נפוץ באזור ים-תיכוני ובאזור אירנו-טורני.
שהוא בעל אופי ערבתי-יבשתי המשתרע מטורקיה ודרום רוסיה במערב, דרך איראן וצפון הודו עד מונגוליה במערב.
תפוצתו של בוצין מפורץ משתרעת מהים התיכון ועד מזרח ודרום איראן.
בוצין מפורץ שכיח מאוד, והוא השכיח במיני הבוצין בישראל, ותפוצתו רחבה ביותר.
בישראל הוא גדל בחבלי צמחייה הבאים: החרמון, בתות הספר, ערבות, ים-תיכוני, מדבריות.
הוא גדל במגוון בתי גדול, בעיקר בבתי גידול טבעיים, אך גם בקרבת האדם ובקרקעות שונות.
הוא שכיח במיוחד בצידי דרכים, במעזבות ובריכוזי אשפה.
גדל כמעט בכל אזורי הארץ, פרט לדרום הנגב ולמרומי החרמון, אך במיוחד בתחום הים-תיכוני, בהרים ובשפלת החוף של צפון הארץ ומרכזה.
בּוּצִין הַגָּלִיל (שם מדעי: Verbascum galilaeum Boiss) הוא צמח עשבוני דו-שנתי, נושא פרחים צהובים ערוכים בתפרַחת גבוה דמוית חנוכייה ממשפחת הלועניתיים.
מין זה תת-אנדמי מדרום טורקיה דרך סוריה ולבנון ועד צפון ישראל.
בישראל הוא מין זה נדיר, על סף איום ומוגן.
מין זה מאופיין בשושנת גדולה של עלים חרוקים ומחולקים לאונות בלתי ברורות, בחמישה אבקנים מכוסים שערות ארגמניות ובפרחים גדולים וצהובים שממוקמים בניצב למישור הקרקע, כלומר הם בעלי עמדה אנכית ולא אופקית כשאר הצמחים בעלי פרחי גלגליים.
העלים של בוצין הגליל מבצבצים בראשית החורף עד שמגיעים לגודלם המרבי ויוצרים מראה שושני.
באביב עולה בין שושנת העלים גבעול הפריחה וגובהו עשוי להגיע בין מטר לשני מטרים.
הצמח מתמלא בפרחים צהובים בעונת פריחתו.
קוטר כל אחד מהפרחים הוא ארבעה סנטימטרים.
בוצין הגליל הוא עשבוני דו-שנתי זקוף, מתנשא לגובה 130 ס"מ עד 200 ס"מ, גונו ירוק-כהה, מכוסה בשערות כוכביות מועטות.
הגבעולים עגולים, עבים ומכוסים שיער קורי נשיר (דמוי קורי עכביש).
הגבעול המרכזי זקוף, עבה, ומסתעף בחלקו העליון לתפרחת דמוית מנורה.
העלים מסורגים על הגבעול וחלקם ערוכים בשוֹשֶנֶת (rosette).
בשושנת העלים צמודים על פי רוב אל פני האדמה ומרוכזים בצורה מעגלית ולוליינית מסביב לבסיס גבעול זקוף.
השושנת גדולה, אורך עליה עד 65 ס"מ, ללא לוואים וללא פטוטרות (לבוצין קיסריון יש לעלה פטוטרת ברורה, אמנם קצרה).
עלי השושנת מוארכים-אזמלניים, ענקיים, אורכם 35 עד 65 ס"מ רוחבם 10 עד 25 ס"מ.
שפת העלה חרוקה ומחולקת לאונות בלתי ברורות.
עלי הגבעול מסורגים, פשוטים, משוננים וירוקים.
עלי הגבעול יושבים ואינם סורחים.
בסיס העלה מעוגל וקודקודו חד יותר כלפי מעלה.
התפרחת שיבולת, גדולה, מתפצלת כמנורה בחלקה העליון.
הפרחים בקבוצות בנות 2 עד 7 בחיק חפים לאורך גבעולי התפרחת.
קבוצות הפרחים מרוחקים זו מזו (בשונה מתפרחת של בוצין קיסריון איננה מסתעפת כמעט, וגם דורי הפרחים צמודים זה לזה).
הפרחים דו-מיניים, ובלתי נכונים (כמעט סימטריים), בעלי עטיף כפול.
הם בעלי שחלה עילית, מאוחי עלי כותרת ועלי גביע.
הפרחים צהובים ומרכזם ארגמני, ענקיים.
הפרחים ממוקמים בניצב למישור הקרקע, כלומר הם בעלי עמדה אנכית ולא אופקית כשאר הצמחים בעלי פרחי גלגליים.
הגביע מחולק ל-5 אונות עד שני שלישים של אורכו והוא משתייר גם בזמן הבשלת הפרי.
אורכו 8 עד 12 בזמן הפריחה ובזמן הבשלת הפרי אורכו מגיע ל-12 מ"מ.
הוא הגביע משתייר גם בזמן הבשלת הפרי[6].
הכותרת גלגלית, כמעט סימטרית, בעלת 5 עלים וקוטרה 10 עד 15 מ"מ קצת יותר.
חמשת עלי הכותרת פרושים לרווחה על מישור אחד ומאוחים בבסיסם, לכדי צינור כותרת קצר מאוד.
עלי הכותרת (האונות) אליפיזיות, חופות במקצת זו לזו.
הפרח אינו בעל סימטריה רב-צדדית (מעגלית), אלא בעל סימטריה דו-צדדית בגלל שעלה הכותרת התחתון קטן יותר משאר עלה הכותרת.
הכותרת בעלת 5 עלים, ענקית וקוטרה 40 עד 55 מ"מ.
הכותרת שעירה מבחוץ, לועה סגול.
בבסיס הכותרת מצוירים פסים סגולים, ועל העורק המרכזי יש בבסיס הכותרת גם שערות סגולות.
האבקנים 5, הזירים קבועים על הכותרת, במרכזה, לסירוגין עם אונות הכותרת הזירים מכוסים שערות ארגמניות האבקנים 5, הזירים מכוסים לכל אורכן שערות ארגמניות.
בפרח עמוד עלי יחיד וצלקת דמוית גולה רחבה.
הפרח חסר צוף ומציע למאביקים רק אבקה.
השחלה עילית בעלת שני עלי שחלה, שתי מגורות ושיליה זוויתית.
עמוד השחלה אחד, והצלקת בראשו דמוית גולה.
הפרח חסר צוף, מציע רק אבקה.
הפרי הוא הלקט דמוי ביצה מוארכת, רב-זרעים.
ההלקט, שבראשו נישא עמוד שחלה, עטוף בגביע משתייר וקצר ממנו.
והוא נפתח בראשו על ידי 2 קשוות באופן לא סימטרי.
העלווה מצויה מסוף אוקטובר ועד סוף יוני.
הפריחה מאמצע מרץ ועד תחילת אוגוסט ועיקרה במחצית השנייה של אפריל ובמשך מאי.
פרי ירוק מתחילת אפריל, ופרי מפיץ זרעים מאמצע יולי ועד אמצע נובמבר.
בוצין הגליל גדל בבתי-גידול טבעיים בלבד.
בשוליים הלחים של מקווי מים, ושקעים לחים המוצפים בחורף ומעונות לחים נמוכים לאורך ערוצים תעלות וכבישים, לרוב באדמה כבדה.
התפוצה העולמית משתרעת מדרום טורקיה דרך סוריה ולבנון עד צפון ישראל.
בוצין הגליל מוגבל בתפוצתו לצפון הארץ הוא נדיר מאוד בגולן, בקעת חולה, בגליל העליון, בעמק ירדן עליון, בבקעת כנרות בעמק עכו וברמת מנשה.
רק בעמק יזרעאל ובמיוחד בגליל התחתון (למשל, בשמורת נחל יפתחאל - יער אלונים ומעיינות בגליל התחתון) הוא נמצא במספר אתרים רב (8 ו-12 בהתאמה), ובכל אתר נרשמו פרטים אחדים ועד עשרות פרטים.
בוצין הגליל קרוב דווקא למיני בוצין ערבתיים בטורקיה, מינים שאינם גדלים במקווי מים.
בוציץ סוככני (שם מדעי: Botomus umbellatus) הוא צמח מים חד-פסיגי רב שנתי, המין היחיד בסוג בוציץ, הנחשב לפי מיון ה-APG II, כסוג היחיד במשפחת הבוציציים.
שם הסוג העברי מציין את בתי הגידול הבוציים בהם הוא גדל, והמדעי פירושו ביוונית "חותך שור" (βόδι - שור; τομή - חתך), על שום חדותם של עליו המרתיעים את הבקר מאכילתם.
תואר המין מתאר בלטינית ובעברית את צורת הסוכך של התפרחת.
הבוציץ צומח בתוך מים עומדים או זורמים לאט.
צומח בגולן, בגליל ובמישור החוף.
עליו הסרגליים הצומחים מקנה השורש העבה שלו מגיעים לאורך מטר ולפעמים יותר.
התפרחת צומחת בראש גבעול יחיד המגיע לגובה 1.5 מ'.
לגבעול רקמה אוורירית הגורמת לו לצוף.
הפריחה בחודשים אפריל עד אוגוסט.
הפרחים בצבע לבן-ורוד עד לילך עז.
הפרי הוא הלקט הבנוי משש קשוות.
מוצא הצמח באזורים האירו-סיביריים, ים-תיכוניים ואירנו-טורניים.
בסוף המאה ה-19 הוא הובא לצפון אמריקה כצמח נוי תרבותי, אך בשל עמידותו הגבוהה והתפשטותו כפליט תרבות הוא מוגדר שם כיום כצמח פולש.
קנה השורש משמש למאכל באזורים מסוימים ברוסיה.
בחפירות באתר גשר בנות יעקב בישראל, נמצאו ממצאים המעידים צמח זה היה בתפריט של האדם הקדמון אשר חי במקום.
בוצין (שם מדעי: Verbascum) הוא סוג צמח בעל פרחים המשתייך למשפחת הלועניתיים.
בסוג בוצין נמנים 469 מינים הנפוצים מאירופה עד מונגוליה וסרי לנקה, מצפון אפריקה ועד לקניה וחצי האי ערב.
ריכוז המינים הגדול ביותר נמצא באגן הים התיכון, כאשר מרכז המגוון נמצא באנטוליה ובמזרח טורקיה - שם הפלורה הטורקית מונה 237 מיני בוצין.
מינים מסוימים חדרו לאמריקה, לאוסטרליה ולדרום אפריקה.
בישראל וסביבתה אותרו 22 מינים, כולם צהובי כותרת גלגלית.
בפועל קיימים בישראל וסביבתה 19 מינים הנפוץ שבהם הוא בוצין מפורץ, כחצי מהמינים נדירים, והיתר מצויים או פחות מצויים.
על פי הספרות הבוטנית, חלק מהמינים אלרגניים, ואף עשויים לגרום לפגיעה בעיניים.
השיער שעל גבי העלים עלול לעורר גירוי, במיוחד כאשר הוא בא במגע עם רקמות ריריות, כגון העיניים.
חלק ממיני הבוצין הם רב-שנתיים, חלקם דו-שנתיים, ומיעוטם חד-שנתיים.
גובה הצמח משתנה בין המינים השונים, ונע בין 0.5 ל־3 מטרים.
שמו המדעי של הסוג, Verbascum, נקשר בעבר למילה הלטינית barba ("זקן"), בשל השעירות הבולטת של מיני הבוצין.
עם זאת, האטימולוגיה המקובלת כיום מייחסת את השם לצורה הלטינית הקדומה barbascum או barbascus, שפירושן "שעיר", המרמזות על שעירותו.
שמו העברי "בוצין" ניתן לסוג Verbascum במילון ילקוט הצמחים (הערה 110) משנת 1930, על־פי הצעתו ואישורו של ע.
לייב, ששימש אז מקור סמכות לזיהוי צמחים במקורות עתיקים ולבחינת האטימולוגיה של שמות צמחים בעברית ובארמית.
מקור השם במילה ארמית סורית "בוצניא", שפירושה "לפיד" או "נר" (כלי שמן בעל פתילה) על שם הדמיון לצורת הפרח, ויש אומרים לצורתו של עמוד התפרחת כולו הנראה כלפיד.
בחלק מן הספרות נטען גם כי מבנהו של הצמח הבוגר במינים מסוימים, המפתח לעיתים ענפי פריחה צדדיים, מזכיר מנורה רבת קנים; אולם דימוי זה הוא פרשנות מודרנית ואינו משתקף במשמעות המקורית של המילה הארמית.
השם אושרר מחדש במילון צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים משנת 1946, בסעיף 951. אין לבלבל עם "בוצין" בארמית במשמעות "קישוא", שמקורה שונה לחלוטין.
לבוצין שמות עממיים רבים בערבית, בהתאם לאזור.
אחד המעניינים שבהם הוא عَوَرور (עַוַרוּר / עְוָרור) — "המעוּוֵר", שם הנפוץ בסוריה, בלבנון ובצפון הארץ למינים של בוצין.
מקור השם מיוחס לשתי תכונות של הצמח: הפלומה הדקה שעל העלים והגבעולים, שעלולה לגרום גירוי בעיניים, והבוהק החזק של הפריחה הצהובה בשמש.
במסורת עממית בלבנט מסופר כי בתקופת הצבא העות'מאני היו צעירים כפריים משפשפים את עיניהם בעלי הצמח לפני בדיקות כשירות לגיוס.
העיניים האדומות והדומעות יצרו רושם של בעיית ראייה, וכך לפי המסורת קיבלו פטור משירות.
אף שהסיפור נפוץ בעל-פה, אינו מתועד במקורות רשמיים, ולכן יש להתייחס אליו כסיפור פולקלור.
הבוצין מתפתח לאורך מספר חודשים, מהלבלוב בתחילת החורף ועד לשיא הפריחה בשלהי האביב, שנמשכת לתוך הקיץ הארוך.
בחורף משקיע הבוצין בצימוח עלי שושנת.
ובתחילת האביב בסוף מרץ מצמיחים חצי מן המינים בישראל גבעולי תפרחת על פרחיהם, האחרים מאחרים בחודש לסוף אפריל ושלושה מקדימים לסוף פברואר: בוצין המדבר, בוצין מזרחי ובוצין קטן-פרחים.
מעל חצי מהמינים בישראל וסביבתה הם צמחים דו-שנתיים, שעוברים שני מחזורים (שנתיים) בחייהם אבל רק בשנה השנייה הם פורחים ולאחר מכן מתים, בשנה הראשונה הם מצמיחים שושנת צמודה לקרקע.
תופעה זו מכונה רבייה מינית פעם בחיים.
לעיתים, בוצין סיני מגדל שושנת עלים ענקית ללא תפרחת, רק לאחר שנים ספורות, לאחר שאגר מספיק מזון בשורש השפודי שלו, הוא מגדל תפרחת גבוהה (2 עד 3 מ'), פורח ומת לאחר מכן.
הבוצין הוא צמח שפרחיו חסרי צוף ומפתים את המאביקים באמצעות אבקה.
הבוצין הוא צמח דו-מיני ופרוטנדרי כלומר, האבקנים באותו פרח מבשילים לפני שהצלקות מוכנות לקליטת אבקה.
פרח הבוצין חיי יומיים בלבד מפתיחת הפרח.
ביום הראשון מבשלים האבקנים וביום השני מבשילה הצלקת ואז גרגרי האבקה יכולים לנבוט על הצלקת, לגדול ולהפרות את הביציות שבשחלה.
מקצב הפריחה בבוצין הוא כדלהלן: הפרח נפתח עם אור ראשון.
המאבקים, שבראש האבקנים נסדקים והאבקה מתפרצת ומכסה את פניהם.
מיני דבורים מבקרים (למשל, דבורת הדמדומים, דבורי הדבש, ודבורי בר זעירות) את הפרח.
ולאחר כל ביקור, חלק מהפרחים (בערך 30 עד 70 אחוזים) משירים את עלי הכותרת והאבקנים, אך ללא השחלה וללא עמוד השחלה.
חלק מהפרחים נשארים על הצמח ללא אבקה ולקראת הצהרים הם מתקפלים ונסגרים ונשארים מצומקים עד הבוקר הבא.
רובם נפתחים שוב לרווחה בבוקר היום השני, כאשר הצלקת מוכנות לקליטת אבקה, והם כמעט ואינם מפתים את הדבורים באמצעות אבקה רבה וגם כמעט ואינם מקבלים מאביקים לעומת פרחי היום הראשון.
הדבורים – רובם דבורים קטנות – טועים בהבחנה בין פרחי יום א' ליום ב'.
מסתבר שאחוז קטן של טעויות אלה מספיק כדי להפרות את רוב פרחי הבוצין בשלב הנקבי.
פרחים בשלב הנקבי משקיעים משאבים מרובים בהפריה וממעטים בפיתוי באמצעות האבקה.
המאפיינים העיקריים של בוצין: הפרחים גלגליים, צהובים (בישראל), דו-מיניים, מאוחי עלי כותרת וכותרתם אינה נכונה (כמעט סימטריים), שחלה עילית אחת, עמוד שחלה אחד, צלקת אחת; 4 או 5 זירים מכוסים בשערות פסוקות; העלים מסורגים או נגדיים חלקם ערוכים לעיתים קרובות בשושנת; הפרי הלקט רב-זרעים שעמוד שחלה נישא בראשו.
מיני הבוצין הם עשבים חד-שנתיים, דו-שנתיים, רב-שנתיים או בני שיח שאיבריהם מכוסים על פי רוב בשערות מסועפות או לעיתים בשערות פשוטות או בשערות בלוטיות.
גבעולי הפריחה, עגולים זקופים על פי רוב מסתעפים, מיעוטם לא מסתעפים, מכוסים על פי רוב בשערות מסועפות או לעיתים בשערות פשוטות או בשערות בלוטיות.
העלים חסרי לוואים, פשוטים ומסורגים, לעיתים רחוקות נגדיים (למשל, בוצין אופקי) חלקם ערוכים גם בשוֹשֶנֶת (rosette), כלומר העלים צמודים על פי רוב אל פני האדמה ומרוכזים בצורה מעגלית ולוליינית מסביב לבסיס הגבעול.
על פי רוב עלי הגבעול שונים מעלי השושנת בגודלם ובצורתם.
התפרחות הן לרוב מסוג שיבולת או ענפה, מכבדית (למשל, בוצין דמשקאי).
הפרחים ערוכים בקבוצות של 2 עד 8 פרחים לאורך גבעולי התפרחת (למשל, בוצין מפורץ, בוצין טרפולי) או הפרחים ערוכים אחד אחד בחיקי החפים לאורך גבעולי התפרחית (למשל, בוצין בירותי ובוצין טברייני).
הם בעלי שחלה עילית, מאוחי עלי כותרת.
הפרחים צהובים ובמרכזם לעיתים קרובות כתמים סגולים.
נראה שהכתמים עוזרים לדבורה ללמוד על הפרח ואבקניו.
האבקנים מבשילים ביום הראשון לפתיחת הפרח, והשחלה מבשילה רק ביום השני.
הפרחים שנשארים על הצמח מתקפלים ומצטמקים, נסגרים חלקית ונשארים כך, עד הבוקר הבא.
אז, הם עוברים כאמור לשלב הנקבי.
הגביע קצר בעל 5 אונות או שיניים שוות ודמויות סרגל (למשל, בוצין הבשן ובוצין דמשקאי) או דמויות ביצה או אזמל והם מפורדים עד לבסיס או רק בחלק מאורכו.
הכותרת גלגלית, כמעט סימטרית, בעלת 5 עלים פרושים לרווחה על מישור אחד ומאוחים בבסיסם, לכדי צינור כותרת קצר מאוד.
האבקנים 5, לעיתים רחוקות 4 (למשל, בוצין לקוי), זיריהם אינם שווים באורכם מכוסים בשערות לבנות או צהובות או סגולות או ארגמניות.
הזירים קבועים על הכותרת, במרכזה, לסירוגין עם אונות הכותרת.
האבקנים על פ רוב בעלי מאבק דמוי כליה (בישראל).
השחלה עילית בעלת שני עלי שחלה, שתי מגורות ושליה זוויתית.
הפרי הוא הלקט רב-זרעים קטן שעטוף בגביע משתייר שבראשו נישא עמוד שחלה.
ההלקט נפתח בראשו על ידי 2 קשוות שהן שסועות לשניים.
בבוצין מפורץ נמצאו ספונינים שונים הידועים כרעילים לבעלי דם קר כמו דגים ונחשים.
חומרים אלו פוגעים ברקמה המצפה את אברי הנשימה (אפיתל) וגורמים לחנק.
השימוש בבוצין מפורץ (או במינים אחרים מבני סוגם) להרעלת דגים כדי להשיג כמות גדולה של מזון בזמן קצר היה ידוע לאורך ההיסטוריה במרחב שבין הודו לאירופה והשימוש בישראל אינו אלא חוליה אחת ברצף הגאוגרפי-תרבותי הזה.
תופעה דומה קיימת גם בצמחים אחרים בארץ: במסורות כפריות השתמשו לעיתים בפקעות הרקפת מצויה המכילה ציקלמין לשיתוק דגים.
השימוש ברקפת היה נדיר בהרבה, אך הוא נזכר כמקביל מקומי לשימוש בבוצין.
שימושים אלו היו נפוצים ביותר במיוחד בימי מלחמת העולם השנייה, לקראת שנות הארבעים שיטות אלו נסוגו לאור שלל הדגה הרב בשימוש בחומרי נפץ (דינמיט) לדיג.
כתוצאה משימוש מופרז בציד דגים בדינמיט ובצמחים הוציאה ממשלת המנדט (העיתון הרשמי 10 ביוני 1937) צו האוסר לדוג בשיטות אלו.
למעשה נעלמה התופעה מישראל מספר שנים לאחר קום המדינה.
השערות הרבות שעל גבעול הצמח נדלקות בקלות ובוערות בצורה נקייה ולכן משמשות להכנת פתילים לנרות.
על פי אמונות עממיות הנפוצות ברפואה האלטרנטיבית המודרנית משמש בוצין מפורץ לפיתוח המחשבה, ואילו תמצית הפרחים משווקת כ"תמצית לניקוי הנפש".
עלי השושנת הפרושים על הקרקע, מהווה בית גידול ייחודי, שכמעט ואינו מופרע, למגוון פרוקי רגליים המוצאים שם מסתור מוגן ונוח מפני קרינה, חום ויובש, ומפני בקר וצאן שנמנעים מאכילת העלים השעירים והרעילים של הבוצין.
פרוקי הרגליים בבית גידול זה הם: טחביות, נדלאים, חיפושיות, זנבזיפאים, כנימות, זחלי ארינמלאים, עכבישים ועוד.
למשל, הזחלים של הפרפר נימפית הבוצין (Melitaea trivia), הזחלים של העש תנשמית הבוצין (Cucullia verbasci) של החיפושית חדקונית הבוצין (Cionus wittei) ושל הכנימה אפיד הבוצין (Aphis verbasci) - כנימה שעשויה בתנאי סביבה נוחים, להסב נזק משמעותי לעלים ולפגוע בצימוח עתידי.
עיקר המאביקים מגיעים מקרב הדבורים וזבובאים ועיקר הטורפים מקרב צרעות שטפילות על זחלי הפרפראים או מושיות הטורפות את הכנימות.
עכבישים שונים; בהם בוני רשתות כמו גלגלית קשוטה וציידים אקטיביים כמו מברישית ירוקה וגם נדלים, זחלי ארינמלים, חיפושיות טורפות ועוד.
מרבית מיני הבוצין מכוסים בשערות צפופות (לבידים).
לכל המינים הגדלים בארץ ישראל פרחים צהובים גדולים הערוכים על גבעולים גבוהים בדרך כלל – תכונה שמדמה אותם לנר בודד או לקבוצת נרות על מנורה.
מכאן גם שמו העברי של הסוג, "בוצין", המופיע בספר הזוהר ובתרגומים ארמיים בצורת "בּוּצִינָא", שמשמעותה "נר" או "מנורה".
באגדות עם עבריות מדמים את מנורה בית המקדש בעל שבעת הקנים לצמח, ניתן להבחין במבנה דמוי מנורה שבו ענפים (הקנים) היוצאים מהגבעול המרכזי, ניצנים (כפתורים) ופרחים.
מעל מחצית המינים בישראל הם דו-שנתיים.
כחצי מהמינים נדירים, והיתר מצויים או פחות מצויים.
בישראל וסביבתה תועדו 22 מיני בוצין, הנפוץ שבהם הוא בוצין מצוי והגדול שבהם הוא בוצין הגליל.
בפועל, קיימים כיום כ־19 מינים שידוע כי הם גדלים בשטחה.
שלושת המינים שאינם נכללים ברשימת "צמחיית ישראל וסביבתה" הם: בוצין דק-שיבולת, בוצין הארזים ובוצין עבר-הירדן – שני הראשונים תועדו בחרמון הגבוה, והשלישי בירדן או בערב הסעודית.
בעבר שויכו ארבעה מינים בסוג נפרד בשם בוצנית (Celsia), אך סוג זה ומיניו אוחדו עם הסוג בוצין.
ארבעת המינים הם: בוצין מזרחי, בוצין שונה-עלים, ובוצין קטן-פרחים ובוצין אופקי.
לכולם 4 אבקנים ואליהם נמנה בוצין לקוי שגם בו מספר האבקנים הוא ארבעה.
(שערות סגולות על הזירים), ואילו אצל שלושת המינים האחרים הזירים צהובים.
בערך זה מפורטים 22 מיני בוצין בישראל וסביבתה לפי סדר אלפביתי.
כאשר מבקשים לזהות מין מסוים בסוג בוצין, יש לשים לב בראש ובראשונה לאופן סידור הפרחים – האם הם ערוכים קבוצות-קבוצות לאורך ענפי התפרחת, או אחד-אחד בחיק החפים לאורך הגבעול.
לצד זאת, נודעת חשיבות גם למספר האבקנים (5 או 4), לצבע הזירים ולמידת שעירותם, שכן תכונות אלו משמשות כאבחנות טקסונומיות בין מינים קרובים.
לצורך נוחות ההשוואה, מצוינים לרוב גם גובה הצמח וטווח זמן הפריחה של כל מין.
בוצין אופקי (Verbascum levanticum) - צמח עשבוני חד- דו- רב-שנתי, נדיר על סף איום; גדל בהר הכרמל; גובהו 40 עד 80 ס"מ, הפרחים ערוכים אחד-אחד בחיק החפים לאורך הגבעול, השיער לא מסועף, מספר הזירים 4 וצבעם סגול, קוטר הכותרת 2.5 עד 3.0 ס"מ, הפריחה מסוף מרץ עד תחילת יוני.
בוצין בירותי (Verbascum beryteum) - צמח עשבוני דו-שנתי נדיר מאוד ובסכנה; גדל בעמק עכו ובשרון; גובהו 30 עד 100 ס"מ, הפרחים ערוכים אחד-אחד בחיק החפים לאורך הגבעול, השיער לא מסועף אלא שיער בלוטי, מספר הזירים 5 וצבעם סגול, הפריחה מסוף מרץ עד תחילת יוני.
בוצין דמשקאי (Verbascum damascenum) צמח עשבוני דו-שנתי נדיר מאוד; גדל בגולן ובחרמון ברום מעל 900 מ'; גובהו 50 עד 80 ס"מ, הפרחים ערוכים בקבוצות לאורך הגבעול, השיער מסועף, מספר הזירים 5 וצבעם סגול, קוטר הכותרת 1.0 עד 1.5 ס"מ, הפריחה מסוף אפריל עד תחילת ספטמבר.
בוצין דק-שיבולת (Verbascum leptostachyon) - צמח עשבוני רב-שנתי נדיר מאוד תת-אנדמי; גדל בשטחים מישוריים בחרמון הגבוה, וכנראה היה אקראי שם; הפרחים ערוכים בקבוצות לאורך הגבעול; השיער מסועף, מספר הזירים 5 וצבעם צהוב, הפריחה מסוף אפריל עד תחילת אוגוסט.
בוצין הארזים (Verbascum cedreti) - צמח עשבוני דו-שנתי, כנראה אינו גדל בחרמון בישראל, תפוצתו מדרום טורקיה עד לחרמון; הפרחים ערוכים בקבוצות לאורך הגבעול, השיער מסועף, מספר הזירים 5 וצבעם צהוב, הפריחה מסוף אפריל עד תחילת ספטמבר.
בוצין הבשן (Verbascum qulebicum) - צמח עשבוני דו-שנתי נדיר מאוד ובסכנה; גדל בחגורה ההרית בחרמון, בצפון רמת הגולן וגליל העליון; גובהו 150 עד 200 ס"מ, הפרחים ערוכים בקבוצות לאורך הגבעול, השיער מסועף, מספר הזירים 5 וצבעם לבן, הפריחה מתחילת מאי עד תחילת יולי.
בוצין הגליל (Verbascum galilaeum) - צמח עשבוני דו-שנתי נדיר ועל סף איום; גדל בצפון ישראל; גובהו 100 עד 200 ס"מ, הפרחים ערוכים בקבוצות לאורך הגבעול, השיער מסועף, מספר הזירים 5 וצבעם סגול קוטר הכותרת 4.0 עד 5.5 ס"מ, הפריחה מסוף מרץ עד תחילת יולי.
בוצין הירדן (Verbascum jordanicum) - צמח עשבוני רב-שנתי מצוי; נראה שהוא עובר בהדרגה עם הרבה מעברים לבוצין שיחני; גובהו 80 עד 130 ס"מ, הפרחים ערוכים אחד-אחד בחיק החפים לאורך הגבעול; השיער מסועף, מספר הזירים 5 וצבעם סגול, קוטר הכותרת 4.0 עד 5.0 ס"מ, הפריחה מסוף מרץ עד תחילת אוגוסט.
בוצין המדבר (Verbascum eremobium) - צמח עשבוני רב-שנתי, תת-אנדמי מסוריה ועד סיני ומצוי בדרום ישראל, נראה שהוא עובר בהדרגה עם הרבה מעברים לבוצין שיחני; גובהו 40 עד 60 ס"מ, הפרחים ערוכים בקבוצות לאורך הגבעול, השיער מסועף, מספר הזירים 5 וצבעם סגול, מסוף פברואר תחילת ספטמבר.
בוצין טברייני (Verbascum tiberiadis) - צמח עשבוני רב-שנתי פחות מצוי; גובהו 40 עד 100 ס"מ, הפרחים ערוכים אחד-אחד בחיק החפים לאורך הגבעול; השיער לא מסועף אלא שעיר בלוטי, מספר הזירים 5 וצבעם סגול, הפריחה מסוף מרץ עד תחילת יוני.
הפריחה מסוף אפריל עד תחילת ספטמבר.
בוצין לקוי (Verbascum gaillardotii) הוא צמח עשבוני דו-שנתי, גובהו 50 עד 100 ס"מ, מכוסה שיער מסועף, נדיר יחסית ותת-אנדמי שמרכז תפוצתו מדרום טורקיה ועד לצפון ישראל.
הפרחים ערוכים בקבוצות פזורות לאורך גבעולי התפרחת.
הגבעולים חסרי כנפיים, ועלי הגבעול מעוגלים בבסיסם ואינם סורחים, או סורחים למרחק קצר בלבד.
עלי השושנת גדולים ובעלי אונות ברורות.
מספר הזירים 4 וצבעם סגול; הזירים מכוסים לאורכם בשערות סגולות, אך שני האבקנים הקדמיים קירחים בחלקם העליון.
הפריחה נמשכת מסוף אפריל ועד תחילת אוקטובר.
בוצין מזרחי (Verbascum orientale) - צמח עשבוני חד-שנתי לא מצוי.
גובהו 20 עד 70 ס"מ, הפרחים ערוכים אחד-אחד בחיק החפים לאורך הגבעול; השיער לא מסועף, מספר הזירים 4 וצבעם צהוב; הפריחה מסוף פברואר עד תחילת יוני.
בוצין עבר-הירדן (Verbascum transjordanicum) - צמח עשבוני חד שנתי או דו-שנתי נדיר, אינו גדל בישראל וייתכן וגם לא בירדן; גובהו 25 עד 70 ס"מ, הפרחים ערוכים אחד-אחד בחיק החפים לאורך הגבעול; השיער לא מסועף, מספר הזירים 5 וצבעם סגול.
בוצין מפורץ (Verbascum sinuatum) - צמח עשבוני דו-שנתי נפוץ; גובהו 50 עד 100 ס"מ, הפרחים ערוכים בקבוצות לאורך הגבעול, השיער מסועף, מספר הזירים 5 וצבעם סגול, קוטר הכותרת 1.5 עד 2.5 ס"מ; הפריחה מתחילת אפריל עד סוף אוקטובר.
בוצין סיני (Verbascum sinaiticum) - צמח עשבוני דו-שנתי נדיר, תפוצתו מסוריה ועד קניה ועד פקיסטן; גובהו 60 עד 150 ס"מ, הפרחים ערוכים בקבוצות לאורך הגבעול; השיער מסועף, מספר הזירים 5 וצבעם לבן; הפריחה מתחילת מאי עד סוף אוקטובר.
בוצין פטרה (Verbascum petrae) - צמח עשבוני אנדמי לדרום ירדן לא מצוי; גובהו 40 עד 60 ס"מ, הפרחים ערוכים בקבוצות לאורך הגבעול, השיער מסועף, מספר הזירים 5 וצבעם סגול; הפריחה מסוף מרץ עד תחילת מאי.
בוצין קיסריון (Verbascum caesareum) - צמח עשבוני דו-שנתי נדיר מאוד; גדל בנחל כזיב ובנחל בצת שבגליל העליון; גובהו 100 עד 150 ס"מ, הפרחים ערוכים בקבוצות לאורך הגבעול, השיער מסועף, מספר הזירים 5 וצבעם לבן, קוטר הכותרת 10 עד 17 מ"מ, הפריחה מסוף מרץ עד תחילת אוגוסט.
בוצין שונה-עלים (Verbascum agrimoniifolium) הוא צמח עשבוני דו-שנתי מצוי, הגדל בבתי גידול לחים.
גובהו 40 עד 150 ס"מ, כל עליו מסורגים, וגבעולו קירח בחלקו העליון.
פרחיו ערוכים אחד-אחד בחיקי החפים לאורך הגבעול.
מספר הזירים ארבעה, צבעם צהוב, והם אינם שווים באורכם: שלושת הזירים העליונים צמריים לאורך כל אורכם.
עוקצי הפרח וההלקט ארוכים פי שניים עד שלושה מאורך הגביע.
הצמח מצוי בשפלה המרכזית, בהרי הצפון והמרכז, בעמק יזרעאל, בבקעה הצפונית והמרכזית ובגולן.
תקופת הפריחה נמשכת מסוף מרץ ועד תחילת יולי.
בוצין שיחני (Verbascum fruticulosum) - בן-שיח מצוי; גובהו 30 עד 100 ש"ח, הפרחים ערוכים אחד-אחד בחיק החפים לאורך הגבעול; השיער מסועף, מספר הזירים 5 וצבעם סגול; הפריחה מסוף מרץ עד תחילת ספטמבר.
בוצין שימפר (Verbascum schimperianum) - בן-שיח נדיר מאוד מדברי אובה חום, גדל גם בסיני ובערב הסעודית; גובהו 40 עד 80 ש"ח, הפרחים ערוכים אחד-אחד בחיק החפים לאורך הגבעול; השיער מסועף, מספר הזירים 5 וצבעם לבן מלוכלך; הפריחה מסוף אפריל עד תחילת אוקטובר.
בוצ'צ'אה (ברומנית: Bucecea; ביידיש: בוטשעטשה) היא עיירה במחוז בוטושאן בצפון-מזרח רומניה.
שם המקום נגזר משמו של נחל מקומי קטן.
העיירה נוסדה ב-16 בינואר 1828 (תקפ"ח) באישורו של נסיך מולדובה יוניצה סנדו סטורדזה Ioniță Sandu Sturdza, על ידי אציל מקומי בשם דימיטריה ראלט Dimitrie Ralet.
לצורך ביסוסה והקמתה של העיירה חפץ המייסד ברב בעל שיעור קומה, שיבוא להתגורר בה יחד עם חסידיו, והזמין את רבי אליעזר זאב מבוטשעטש שיקבע בה יתד ויכהן בה כרב וכמנהיג חסידי.
רבי אליעזר זאב בא יחד עם חסידיו ועם נערים רבים שאימץ בתקופת "גזירת הקנטוניסטים".
מפקד האוכלוסין של העיירה בשנת 1931 (תקצ"א) מראה על אוכלוסייה של 85.97% יהודים מתוך כלל תושבי העיירה.
יהודים התפרנסו כמגדלי בקר, קצבים, אופים, חנוונים ורוכלים.
במשך כמאה ועשר שנים מאז הקמתה, עד שנת 1940, היו היהודים חלק עיקרי מתושבי העיירה.
בשנת 1891 היו בעיירה 1281 תושבים ומתוכם 72% יהודים.
בספטמבר 1894, מאות מתוך יהודי העיירה היו צפויים לגירוש אך שליט האזור ביטל את צו הגירוש בשל הנזק שגירוש היהודים יגרום לכלכלת העיר.
עד תחילת מלחמת העולם השנייה התנהלו בעיירה חיים יהודיים תקינים, בשנת 1937 היו חמישה בתי כנסת בעיירה, תלמוד תורה, ומקווה כשר.
עם זאת, זמן קצר לאחר מכן המצב השתנה במהירות, ובשנת 1941 גורשו כל יהודי העיירה לבירת המחוז בוטושאן.
אחדים מהניצולים חזרו אחרי השואה.
שתי המצבות האחרונות בבית הקברות הן משנת 1956 ומשנת 1975.
בעיירה כיהנו ברבנות ובאדמו"רות האדמו"רים של שושלת חסידות בוטשעטש, אשר סמכותם הקיפה גם את יהודי האזור, באמצעות כוחה של תנועת החסידות, שהייתה חזקה בבוטשעטש.
האדמו"רים נטמנו בה לאחר פטירתם, ואוהל קיים על קברם.
עד מלחמת העולם השנייה המוני יהודים מרומניה וגם מחוצה לה, היו פוקדים את העיירה בימי ההילולא של צדיקי שושלת בוטשעטש בוטושאן, להתפלל על קברי הצדיקים הטמונים באוהל האדמו"רים בעיירה, בו טמונים רבי אליעזר זאב מבוטשעטש, בנו רבי יוסף אהרן מבוטשעטש, ובנו רבי אליעזר זאב מרילוס מבוטשעטש.
כיום רבים עורכים נסיעה מיוחדת לרומניה על מנת לפקוד את המקום.
בוצ'קי (בפולנית: Boćki, ביידיש: בודקי) הוא יישוב בפרובינציית פודלסיה בפולין, 18 קילומטרים מביילסק.
האזכור הראשון של בוצ'קי במסמכים הוא משנת 1502, במסמכי מסחר בין מושל ויטבסק לבין סוחרים לבית משפחת פוטוצקי, שאחד מהם היה פקיד בכיר בדוכסות הגדולה של ליטא.
בשנת 1509 קיבל איוואן סאפייהא (Ivan Sapieha), בן שושלת פוטוצקי, את הבעלות על בוצ'קי מזיגמונד הראשון, מלך פולין.
באותה תקופה קיבל היישוב זכויות עיר.
ליישוב הגיעו מהגרים מרותניה והוקמו בה מספר כנסיות קתוליות.
במאה ה-16 היו ביישוב כ-1,400 תושבים, 235 בתים, כנסייה אורתודוקסית, מספר טחנות קמח ובתי עסק בתחום השיכר והאירוח, בית ספר קהילתי ומוסדות סעד.
בשנת 1580 פקד את המקום המלך סטפאן באטורי.
בתקופת הצרות ובעת פלישות האימפריה השוודית נפגעה העיר קשה ומספר תושביה ירד.
בסוף המאה ה-17 היו ביישוב פחות מ-500 תושבים.
במהלך המאה ה-18 נבנו במקום כנסייה נוספת, עם מגדל שעון, וכן מנזר.
בתקופה זו שבה בוצ'קי להיות מרכז מסחר ואמנויות.
לפי מסמכים מהתקופה, בני משפחות פוטוצקי ורדזיוויל ששלטו בכפר ביקשו לטפח בו לא רק את הכלכלה אלא גם את הנוף, הצמחייה והדרכים, הכתיבו כללים לפקידיהם בבוצ'קי על מנת לשמור על ניקיון היישוב ויזמו הקמתה של כנסייה עשוית אבן ב-1765.
מסוף המאה ה-18 החלו להיערך בעיר חמישה ירידים בשנה.
עם חלוקת פולין השלישית ב-1795 נכללה בוצ'קי בשטח שסופח לפרוסיה.
במרד ינואר הייתה בוצ'קי אחד ממרכזי המתקוממים.
עם הנחת מסילת הרכבת בין ביילסק פודלסקי לבין ביאליסטוק איבדה בוצ'קי את חשיבותה כתחנת מעבר לכרכרות דואר, ותעשיית האוכפים בה נפגעה.
במלחמת העולם הראשונה נפגעה בוצ'קי בקרבות.
גם בתקופה זו רוב האוכלוסייה התפרנסה מענפי תוצרת חקלאית.
לאחר שחרור פולין התנהלו בעיר קרבות בין מחתרות פולניות שדגלו בשחרור פולין כגון ארמייה קראיובה וארמייה לודובה, לבין הצבא האדום.
פולנים רבים בני העיר נרצחו או נשלחו למחנות מעצר או לגולאגים בתחומי ברית המועצות.
ככל הנראה נוסדה קהילה יהודית ביישוב כבר בסוף המאה ה-16. במאה ה-17 הוקמו בבוצ'קי, שכונתה בפי יהודיה: בודקי, שני בתי כנסת מעץ, אך הם חרבו במלחמת העולם השנייה.
במאה ה-18 היו בבוצ'קי 54 יהודים אך בסוף המאה ה-19 כבר היו בעיר כ-650 יהודים - כשליש מאוכלוסיית העיר - שרובם עסקו בתעשיית המזון (קצבים, אופים, מבשלי בירה), במלאכה (ייצור תוצרת בד ועור) ובמסחר.
בתחילת מלחמת העולם השנייה חיו בבוצ'קי כ-730 יהודים.
ב-1 בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את בוצ'קי אך בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב הועברה בוצ'קי לידי ברית המועצות
הגרמנים שבו וכבשו את בוצ'קי ביוני 1941 במבצע ברברוסה, גייסו יהודים לעבודת כפייה וביוני 1942 הקימו ביישוב שני גטאות.
ב-2 בנובמבר 1942 הועברו היהודים לביילסק פודלסקי ולאחר סלקציה נשלחו חלקם לגטו שם, והיתר גורשו לטרבלינקה.
בבודקי כיהנו כמה רבנים ידועי שם:
רבי אריה לייב קצנלנבוגן - בנו של הרב הקודם
רבי שמואל צבי הירש ציטרון
רבי מלכיאל צבי טננבוים - לימים רבה הנודע של לומז'ה ומגדולי המשיבים בתקופתו
רבי זליג ראובן בנגיס - לימים ראש בית הדין של העדה החרדית בירושלים
רבי יוחנן מירסקי - לימים רבה האחרון של זבלודוב שנספה בשואה
רבי ניסן בן-ציון (שמושקוביץ') - לימים עלה לארץ ישראל (1935) וכיהן כאב"ד בחיפה
רבי חיים שלמה זימני - רבה האחרון של בודקי, נספה בשואה
כנסיית הקדוש אנטוניוס מפדובה, שנבנתה בתחילת המאה ה-18
כנסיית הדורמיציון של אם האלוהים.
בחזית שני פסלים בסגנון הבארוק פרי יצירתו של הפסל יאן יז'י פלרש
פסל בסגנון הבארוק של יאן מנפומוק מהמאה ה-18
שלושה בתי קברות של חיילים גרמניים מתקופת מלחמת העולם הראשונה
בוצ'ינו (באיטלקית: Buccino) היא עיירה וקומונה בנפת סלרנו שבאיטליה.
מבחינה מנהלית העיירה משתייכת לנפת סלרנו שבקמפניה.
העיירה גובלת בקומונות אולאטה (Auletta), קוליאנו (Colliano), פלומונטה (Palomonte), רומאגנאנו אל מונטה (Romagnano al Monte), סאלביטלה (Salvitelle) וסאן גרגוריו מאגנו (San Gregorio Magno).
בעת העתיקה כונתה העיר וולקיי (Volceii).
היא השתייכה מבחינה מנהלית ללוקאניה.
בשנת 216 לפנה"ס לאחר קרב קאנאי ערקה העיר לצד חניבעל, אולם הרומאים כבשו אותה בחזרה בשנת 209 לפנה"ס.
מספר חורבות רומיות עדיין נמצאות בתחומי הקומונה.
בוק-בל-אר , היא עיירה במחוז שפך הרון בדרום צרפת, בחבל המנהלי פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור.
העיירה נמצאת בין מרסיי, גרדאן ואקס-אן-פרובאנס.
יש לה מעמד של קומונה.
הכפר העתיק ממוקם על גבעה קטנה (בשפה הפרבנסלית (אוקסיטנית) המקומית – bouc – "בוּק").
שטח היישוב הוא 21.75 קילומטרים רבועים, ואוכלוסייתו מונה 14,984 תושבים (נכון ל-2020).
תחילה נקרא היישוב "בוק" בלבד (בל-אר נוסף בשנת 1907).
שם זה נגזר מן המילה הלטינית Buccum, "פה", כאן במשמעות של "שפך", "מעבר".
במידה מסוימת בוק-בל-אר הוא מעין שפך של "ארץ האקס" (Pays d'Aix), הנמצאת קרוב ל-Port de Bouc, נמל השפך.
עם זאת, מקובל יותר מקור אטימולוגי אחר: המילה הפרובנסלית הישנה באוקו (Baouco), שמשמעותה "פסגה קטנה".
בפרובנסלית היישוב נקרא "בוק" (Bouc) או "בו" (Bou).
בפרובנסלית המודרנית לא מבטאים את ה-ק הסופית, אבל במקרה של היישוב הזה ה-"ק" נהגית מסיבות אאופוניות, כשהוא נקרא Bouc-Albertas (בוק-אלברטס) במאה ה-19.
היישוב גובל ביישובים הבאים: בצפון – עם אקס-אן-פרובאנס; במזרח – עם גרדאן; בדרום-מזרח – עם סימיאן-קולונג (Simiane-Collongue); בדרום – עם ספטם-לה-ואלון (Septèmes-les-Vallons), בדרום-מערב – עם לה פן-מירבו (Les Pennes-Mirabeau) ובמערב – עם קבריאס (Cabriès).
בוק-בל-אר בנוי בסגנון פרובנסלי טיפוסי.
הוא נוסד מסביב לצוק שעליו נבנתה במאה ה-7 טירה עתיקה, בגובה 258 מ'.
העיירה כוללת עוד גבעות אחדות, כמו דה טרואה פיז'ון (Des trois pigeons – גבעת שלוש היונים) (גובה 233 מ') בצפון, גבעת היער ז'יסייה (du Bois de Jussieu) (גובה 231 מ') במערב ו"דה לה סאל" (239 מ') בדרום.
בצפון-מזרח גובל היישוב בגבעת ולאבר (Valabre) ובדרום גם במרגלות רכס האטואל, במיוחד עם גבעת באו-רו (Baou-Roux) (302 מ') והאתר סוסקייר (Sousquières).
מן היישוב נשקף נוף אל כמה הרים בסביבה, רכס האטואל ("הכוכב"), הר סנט ויקטואר ובימים ללא ערפל, אפילו הר ונטו (Ventoux).
אולם המקום הגבוה ביותר של העיירה הוא בלב יער טר בלאנש, היער העיקרי של היישוב, על גובה 332 מ' במקום הנקרא פרפיגט (Peyrefuguette).
את העיירה חוצה הנחל גראן ואלא (Grand Vallat) שמקורו בסימיאן-קולונג.
הוא זורם ממערב למזרח, בין לה סאל, לה פון דה בוק וסאן באקי.
לאחר מכן במקום סן פון הוא נשפך בנהר אר (Arc).
בגבול הצפון-מזרחי של העיירה עובר הנהר לין (Luynes).
לבוק בל-אר יש תחנת טיהור מים משלה, על ידי התא לאיסוף הפסולת, מתחת לגבעת קפלת בון-מר.
הטבלה הבאה מציינת את הטמפרטורות והמשקעים בין השנים 1971–2000
בשנת 2012 מנתה אוכלוסיית היישוב 13,844 תושבים.
הפרוכיה הרומית-קתולית בוק-בל-אר היא חלק מהברית הפסטורלית של ארבואה ושל הדיוקסיה של אקס-אן-פרובאנס.
המיסות מתקיימות בימי ראשון בבוקר בכנסיית סנט-אנדרה.
ביישוב פועלת הכנסייה הרפורמית הבפטיסטית של חבל אקס.
כמו כן, קהילה יהודית המתפללת בבית הכנסת בלה סאל.
הרב שלה הוא מישל אטאלי.
החל משנת 1970 פועלת בלה סאל גם קפלה אקומנית המארחת נוצרים קתוליים, פרוטסטנטים, יהודים ובונים חופשיים.
היא נסגרה מאז מסיבות ביטחוניות.
קיימים שרידים של התיישבות רומאית-גאלית.
כמה מהאתרים יוסדו במאה ה-7, הזמן המשוער להקמת הכפר בימי פלישות ה"ברברים".
המקום יושב על ידי האדם מתקופות קדומות מאוד.
המתיישבים הראשונים הגיעו לפני כ-6,000 שנה לבקעת באו-רו שבדרום הכפר הנוכחי, ייתכן בקרבת המעיין "לה טרו ד'אור" (Le Trou d"or – חור הזהב), הנובע גם בימינו.
הם היו צדים דובים, איילים וביזונים.