tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר לימודיו, היה מורה פרטי לעברית בבתי-ספר יהודיים, ואחר כך עבד בקופת מלאבה המקומית כמנהל חשבונות.
בשנת 1914, ביקר בארץ ישראל מטעם העיתון "היינט".
לאחר המסע סיפר על רשמיו בספר "מן המולדת" (1919).
שנים רבות היה אינסטרוקטור (מאמן) ב"קרן היסוד".
בשנת 1923 סיפורו "בימי אנדרולומוסיה" התפרסם ב"התקופה" (ספר 17, עמוד 157) .
ורשבסקי כתב גם בעיתון פארווערטס, ניו-יורק ואף זכה בפרס ראשון בעד הסקיצה שלו "דאקטער ראבינאוויטש" בקונגרס מטעם "פארווערטס" משנת 1931. היה מזכיר מערכת "הצפירה" והשתתף זמן מה בעריכתו של העיתון יחד עם יוסף הפטמן.
לקח חלק גם בעריכת "הדור" של דוד פרישמן, "רשפים בדרך" - ורשה.
בשנים 1937–1938 הוציא סדרת ספרים מנוקדת לילדים בשם "הקורא הצעיר".
עד נפילת פולין בידי גרמניה הנאצית בספטמבר 1939 עבד ורשבסקי כמורה לעברית בבתי ספר של הקהילה היהודית בוורשה.
לאחר כיבוש ורשה, נשלח ורשבסקי לגטו ורשה ועבד בתור פקיד במשרד עבודה.
כשהיה בגטו, כתב על המלחמה ועל הגטו ועוד סיפורים שונים.
בסופו של דבר הגיעה האקציה הגדולה גם לשם.
אנשי הס"ס הקיפו את בית המגורים של עובדי משרדי כוח אדם ולקחו את כולם לטרבלינקה, וביניהם ורשבסקי.
במלחמה הוא ניהל יומן שנעלם עמו.
לפני ה"סלקציה" של הנאצים בקיץ שנת 1942 כתב סיפורים וזיכרונות, לאחר ה"סלקציה" נספה.
אופטושו, חבר נעוריו של ורשבסקי כתב: "יקיר אהב התבודדות, קצת דשא, אבן קטנה, בורג זעיר, גבעה.
לא פסח על שום דבר.
הכל סקר בעיניים שלו מבעד המשקפיים.
הדבר הפעוט קיבל אצלו חיות".
"מן המולדת- רשמי מסע בארץ ישראל והארצות הסמוכות" - הוצאת א.
לוין אפשטיין, ורשה, 1919 גרסה מקוונת באתר הספרייה הלאומית.
"הגיונות וזעזועים" (הרהורים פילוסופיים) - ורשה, 1919. גרסה מקוונת.
מעלות ומורדות, וורשה-תל אביב, 1925 גרסה מקוונת.
"הקורא הצעיר" (כתב עת של סיפורים ואילוסטרציות לנוער, חלקם מפרי עטו) – הוצאת אחיעבר, ורשה, 1937.
"ארבעה השליחים, הפרפר והפרח" -כרך 7, 17 עמודים
"די לעצטע" (פון מיין חסידישע היים) - ביידיש.
"הפרפר והפרח" - בהוצאת א.
, ביקורת על הספר "מטודיקה עברית" של רפאל גוטמן שיצא לאור בוורשה, 1920
"סיפורים מהחיים החסידים בעיירה פולנית" (חלקים מהם הודפסו אחרי כן ב"אנטאלאגיע", די יידישע פראזע אין פוילן צווישן ביידע וועלט - מלחמות" - ניו-יורק, 1947, וגם ב"פנקס מלאווע", ניו-יורק, 1950) - ביידיש.
שני ספרים שלו: "פֿון דער היים" (תמונות מהעיירה), ו"דאס און יענץ" (פיליטונים, מאמרים על נושא הציונות והפדגוגיקה) היו כבר אחרי עריכה בבית דפוס, אבל בגלל המלחמה לא יצאו לאור
יקיר ורשבסקי, חול, הלאם, 3 בינואר 1908
"יקירי" הוא המיני-אלבום השני של הזמרת הישראלית גילה אדרי.
את האלבום הוציאה בשנת 1965 לאור חברת התקליטים התקליט חיפה, בניהולו של דב זעירא.
הוא פורסם כשאדרי הייתה בת 18 בלבד.
כל שיריו, פרט למוביל, היו גרסות כיסוי: "בוא אליי" גרסת כיסוי ל-"Come to Me" של יולי גראנט, "עוד דקה אחת" ל-"My Boy Lollipop" של מילי סמול ו"אמור לה" ל-"Tell Him" של אקסיטרס.
יקיר בן טוב (נולד ב-1984) הוא מלחין, מעבד מוזיקלי, מפיק מוזיקלי וזמר ישראלי.
ידוע כחבר בלהקת "הקרטל" ובהפקה המוזיקלית של אלבומיו של הראפר טונה, לצד ניר דנן.
החל את דרכו ב-2008 בלהקת "הקרטל", שהוציאה ב-2009 את אלבומה הראשון, "זימה" וב-2012 את אלבומה השני, "עם כל מה שהיה".
בן טוב הפיק מוזיקלית את שני האלבומים.
לאחר האלבום השני הלהקה התפרקה.
בנוסף, היה לקלידן בפרויקט המוזיקה האלקטרונית של המוזיקאי יונתן דגן "J.Viewz".
בשנת 2013, לצד הראפר טונה והמפיק והגיטריסט ניר דנן, החל בן טוב לעבוד על הפקת אלבום הבכורה של טונה, "גם זה יעבור", שיצא בשנת 2015 ומתוכו זכה להצלחה שיר הנושא.
האלבום עצמו אף זכה בפרס אקו"ם.
לאחר מכן, הפיק בן טוב לצד דנן את אלבומיו הבאים של טונה: "טונהפארק" מ-2017, "ועכשיו לחלק האינטרגלקטי" מ-2019 ו"מזרח פרוע" מ-2021. מתוך אלבומים אלו נכנסו שירים רבים למקומות גבוהים במצעדי הפזמונים.
"מזרח פרוע" זיכה את בן טוב בפרס אקו"ם להישג השנה לאלבום והשירים "סהרה" ו"היי בייב" הגיעו לעשירייה הפותחת במצעדי הפזמונים השנתיים של גלגלצ וכאן גימל, כשהאחרון היה לשיר המושמע ביותר בספוטיפיי בישראל לשנת 2022.
בשנת 2024, הפיק בן טוב בשיתוף ניר דנן את הסינגל של טונה "בין העיר לפרדס".
בשנת 2025, יצאו במקביל שני אלבומים של טונה, "רובים ותלתלים" ו"ראפ מטורף", אותם הפיק עם טונה בשיתוף ניר דנן.
אות יקיר העיר אשדוד הוא עיטור הוקרה יקיר העיר המוענק על ידי ראש עיריית אשדוד לנבחרים מבין ותיקי אשדוד, שעסקו בפעילות ציבורית למען העיר ותושביה במהלך חייהם.
האות מוענק מאז שנת 1986.
המועמדים לקבלת האות מוצעים כיום על ידי תושבי העיר, כאשר עליהם להיות בני 50 ומעלה, תושבי העיר במשך 20 שנים לפחות, ושעיקר פעילותם הייתה בעיר.
ההחלטה על חלוקת האות, התקבלה במועצת העירייה לרגל חגיגות ה-30 לעיר.
בדומה לאות יקיר העיר אשדוד, מועצת התלמידים והנוער העירונית מעניקה בעיר מדי שנה את "אות יקיר הנוער".
רשימת זוכי אות יקיר העיר אשדוד מאז 1986:
הטקס נערך ב-25 בנובמבר 2001 בסימן 45 שנים לעיר.
יקיר העיר רחובות הוא תואר יקיר העיר המוענק בטקס חגיגי לתושבי העיר רחובות, לרוב תושבים ותיקים, אשר מבטא את הערכת העיר, תושביה והעומדים בראשה לאותם אנשים אשר תרמו מזמנם, ממרצם השקיעו מאמץ והשפיעו בעשייתם על התפתחות העיר וחיי הקהילה בה.
אזרחי מדינת ישראל ותושבי הארץ בשלוש שנים שקדמו למועמדות.
תושב העיר עם תרומה יוצאת דופן לקידום העיר רחובות והתפתחותה, או לקידום נושא מיוחד, שהביא להעשרת החיים בעיר או להאדרת המוניטין שלה כעיר.
תושב העיר שתרומתו יוצאת הדופן והראשונה במעלה, הינה מתמשכת ורבת משמעות ותרמה באופן מכריע לקידומה של העיר ולהאדרתה.
תושב העיר שהגיע להישגים ראשונים במעלה בתחום פעילותו ונודע בקשר לכך ברבים כתושב העיר רחובות.
תושב העיר שהצטיין בפעילותו בעיר באחד התחומים המנויים להלן שלא בתחום חובתו כגון: חינוך, תרבות, אמנות, ספרות, מדע, מחקר, רפואה, כלכלה, חברה (לעניין זה ניתן להמליץ על מתנדב יוצא דופן, אשר בולט במיוחד וניכר כי פעילותו ההתנדבותית הינה ייחודית), וכל תחום מיוחד אחר שהוועדה תחליט.
מועמד שאינו תושב העיר, שבשטח פעילותו והתמחותו תרם תרומה סגולית לפיתוח העיר או להאדרת המוניטין שלה.
המלצה על הענקת עיטור יקיר/ת רחובות תחול רק על מועמדים שעודם בחיים (לא ניתן להמליץ על אדם שנפטר).
במקרים חריגים, יהיה ניתן להעניק את העיטור לאדם שהלך לעולמו.
במקרים חריגים יהיה ניתן להעניקו לשותפים להישג או פעילות.
בכל מקרה לא יינתן לתאגיד.
ניתן לקבל את העיטור פעם אחת בחיים.
יָקְנְעָם עִילִּית היא עיר במחוז הצפון בישראל, העיר מוכרת גם בשם מקוצר יקנעם הממוקמת בקצה הצפוני של רמות מנשה, בין הכרמל לעמק יזרעאל.
היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1950, הופרדה מהמושבה יקנעם בשנת 1967, והוכרזה כעיר ב־18 בדצמבר 2006.
יקנעם עילית גובלת במושבה יקנעם ובמושב עין העמק, וממוקמת במרחק של 5 ק"מ מקריית טבעון.
גובהה הממוצע של העיר הוא 151 מ' וגובהה המקסימלי הוא 255 מ' בשכונת "שער הגיא".
שם העיר לקוח משם המושבה יקנעם שלצידה הוקמה, הקרויה על שם היישוב המקראי יקנעם המוזכר בספר יהושע:
ושוב כגבולה הדרומי של נחלת שבט זבולון:
האות יו"ד שבתחילת שם העיר מנוקדת בקמץ קטן והשם הוא מלרעי, כלומר יש להגות "יוֹקנע֫ם".
שמה הרשמי של העיר הוא יקנעם עילית, ובשם זה היא מופיעה במפות, בשלטי דרכים ובפרסומים רשמיים.
עם זאת, העירייה מעדיפה את השם יקנעם, וכך הוא מופיע בסמל העיר ובפרסומי העירייה.
זאת חרף התנגדותה של המושבה יקנעם, שיקנעם הוא שמה הרשמי.
המושבה יקנעם הוקמה בשנת 1935. ביולי 1950 הוקמה בצמוד למושבה, במעלה ההר, מעברה שעד שנת 1967 נכללה במועצה מקומית אחת עם המושבה.
בראשות המועצה עמד בין השנים 1950–1955 פריץ לוינגר, שהיה מנהל המושבה החל משנת 1940. המעברה החלה את צעדיה הראשונים בהגעת 250 משפחות עולים, לאחר שהמושבה נענתה לאתגר קליטת העלייה והסכימה לקלוט 100 משפחות.
עד תחילת שנת 1952 הגיעו עוד כ-400 משפחות עולים, ועל קליטת העולים קיבלה המועצה ציון לשבח.
לאחר מספר חודשים הוחל בבניית בתי קבע על פי תוכנית להקמת עיר שתכיל 15,000 תושבים, ולקראת סוף שנת 1951 נכנסו 285 משפחות ראשונות אל בתי הקבע.
בשנת 1952 יקנעם התייחדה בכך שהיה בה בית ספר יחיד שלא היה קשור לאחד הזרמים ובו למדו יחד כל ילדי המעברה והמושבה, דתיים וחילונים.
בשנת 1964 כללה יקנעם 4,300 תושבים שמתוכם 160 משפחות התגוררו במושבה.
בשנת 1964 עברה הנהלת המועצה המקומית מהמושבה לבניין חדש על ההר.
בשנת 1966 ביקשו נציגי המושבה והעיירה ממשרד הפנים להיפרד אלה מאלה, ובשנת 1967 התנתקה המושבה מהמועצה המקומית – השם "יקנעם" נתייחד למושבה, והמועצה המקומית נקראה "יקנעם עִלית", בשל מקומה הגאוגרפי מעל המושבה.
בספטמבר 1990 נסגר מפעל סולתם שהיה מקור הפרנסה העיקרי של יקנעם עילית עד אז.
במהלך שנות ה-90 קלט היישוב עולים רבים מארצות חבר המדינות וכן מאתיופיה.
ב-18 בדצמבר 2006 הוכרזה יקנעם עילית כעיר.
בפארק התעשייה בעיר פועלות כמאה חברות מתחומי ההיי-טק, הביוטכנולוגיה, התקשורת, הרפואה, המזון, האלקטרוניקה והפלסטיקה.
ליקנעם עילית עתודות קרקע ניכרות לבנייה, ומאז סוף שנות ה־90 היא נמצאת בתנופת בנייה.
עקב הבנייה האינטנסיבית, הכפילה העיר בעשור הראשון של המאה ה-21 את שטחה מצידה המערבי ומאז היא כמעט גובלת במושב עין העמק.
מערכות הניקוז בעיר אוגרות מים לשימוש חוזר ומי הביוב מגיעים למכון טיהור שפכים שנמצא בקריית טבעון.
פארקים בולטים הם "פארק רבין" ובו פסל של יצחק רבין מעשה ידיו של הפסל מרדכי כפרי ו"פארק בריכות נחל קרת" הנטוע לאורך אפיקו של נחל קרת ובו בריכות מים הנשפכים מבריכה לבריכה במפלים קטנים, פינת חי וגשרים.
בעיר מתקיימת מדי שנה בתחילת חודש מרץ "צעדת יקנעם".
ביקנעם עילית פועלים חמישה בתי ספר יסודיים-ממלכתיים: "ארזים", "דליות", "תדהר", בית הספר ע"ש יצחק נבון למדעים ואומנויות ובית הספר לאומנויות ע"ש חיים ואורה הרצוג.
בנוסף לאלו, פועל בית ספר ממלכתי דתי בשם "הדסים" ובית ספר דמוקרטי בשם "אורנים".
בעיר פועלת חטיבת ביניים בשם "החטיבה לחדשנות וליזמות" לכיתות ז'–ט', ומקיף שש-שנתי "קמפוס תיכון לחדשנות ומצוינות" לכיתות ז'–י"ב, שניהם במסגרת רשת אורט ישראל.
שלוחה של האוניברסיטה הפתוחה פועלת במתנ"ס המקומי.
בעיר פועלות תנועות הנוער הצופים, הנוער העובד והלומד, בני עקיבא ו"כנפיים של קרמבו".
בעיר פועלות כיום שלוש להקות עירוניות בשמות "ניצני יקנעם" (כיתות ד'–ו'),"הלהקה הצעירה" (כיתות ז'–ח') ו"צעירי יקנעם" (כיתות ט'–י"ב) בניהולו של יקיר שחף.
הלהקות מופיעות באירועים שונים בעיר וצעירי יקנעם מעלים מחזמר שנתי המוצג בתיאטרון יקנעם.
יקנעם נחשבת לאחד ממרכזי ההיי-טק הגדולים בארץ עם יצוא של כ-10 מיליארד דולר ומעל 10,000 עובדים בכ-180 חברות העוסקות במחקר ופיתוח.
אזור התעשייה של העיר משתרע לאורך כביש 722. בעבר, היה מפעל התעשייה העיקרי בעיר מפעל המתכת "סולתם", שעסק בייצור מרגמות, כלי מטבח ועוד.
במהלך השנים התכווץ המפעל, ואת מקומו כמוקד תעסוקה תפסו מפעלים אחרים כגון יקב מורד שנוסד בשנת 1999 במקום שבו שכן בעבר מבנה של חברת סולתם, וחברות היי-טק.
בעשור הראשון של המאה ה-21 נבנו באזור התעשייה מבנים אחדים לתעשיית ההיי-טק שביססו את מעמדו של האזור בסיליקון ואדי.
עם מפעלי ההיי-טק שמרכזם בעיר נמנים אנבידיה (לשעבר מלאנוקס טכנולוגיות), גיוון אימג'ינג, מאינד סי.טי.אי., ביוסנס וובסטר, מארוול ישראל, סינאל תעשיות, פנסוניק, ReWalk Robotics ועוד.
כן פועלים באזור התעשייה מפעל מזון של חברת אסם ומפעל של כתר פלסטיק.
בעשור השני של המאה ה-21 הוקם מדרום לעיר פארק מבוא כרמל בו פועלות חברות כגון אוניפארם, מכבי שירותי בריאות, מי עדן וDHL.
ממוצע המשקעים ביקנעם עילית, בדומה לקריית טבעון, עומד על 655 מ"מ בשנה הודות לקרבת שני היישובים לרכס הכרמל.
הטמפרטורות ביקנעם עילית זהות לשאר יישובי עמק יזרעאל.
טמפ' המינימום בחורף נעות בממוצע סביב 1°C ל-7°C מעל האפס, טמפרטורות מתחת לאפס מתקבלות כאשר אוויר קר מגיע מצפון בשילוב עם שמיים בהירים (רמה סיבירית).
ערפילי בוקר כבדים נפוצים מאוד בחודשי החורף ביקנעם ובשאר יישובי עמק יזרעאל.
הקיץ ביקנעם עילית הוא חם ויבש: טמפ' המקס' בקיץ נעות סביב 32°C ל-39°C.
בשנת 2015 ירד שלג קל בשכונות הגבוהות של העיר ונערם ממחלף אליקים (שליד יקנעם) עד לדאלית אל-כרמל.
כמויות המשקעים שנמדדו בעיר בשנים 2009–2015 על פי תחנת יקנעם:
כביש 722, העובר בנחל יקנעם חוצה את יקנעם עילית ומפריד בין אזור המגורים לבין אזור התעשייה.
ב-20 ביולי 2009 נפתח לתנועה מחלף עין תות, המקשר את כביש 70 (כיום כביש 67) עם כביש 6, ומאפשר גישה מהירה מיקנעם עילית למרכז ישראל ולדרומה.
המשכו של כביש 722 (צפונה) מקשר את יקנעם עילית לעמק יזרעאל ולגליל.
התחבורה הציבורית בעיר הופעלה לאורך השנים באופן כמעט בלעדי על ידי קואופרטיב אגד.
החל מינואר 2011, החליפה חברת אומני אקספרס את חברת אגד בהפעלת השירות האוטובוסי הפנימי והפרברי (ליישובי הסביבה ולחיפה).
עם כניסת החברה החדשה, הופעלו בעיר לראשונה קווי לילה לחיפה ולרמת ישי דרך קריית טבעון.
קווי הלילה פועלים גם בליל שישי.
ב-19 בדצמבר בשנת 2014 הוחלפה הזכיינית, וחברת סופרבוס זכתה במכרז.
תחנת הרכבת יקנעם – כפר יהושע, הממוקמת שלושה ק"מ מיקנעם, היא חלק מקו הרכבת מסילת העמק, ומשרתת את תושבי העיר.
ניתן להגיע אליה וממנה באמצעות קו אוטובוס פנימי.
הדגל מבוסס על דגל ישראל, הוא בעל רקע לבן, ועליו שני פסים אופקיים בצבע ירוק, וביניהם סמל העיר.
הצבע השולט בדגל, ירוק, מקורו בסמל העיר ומסמל את יקנעם כעיר ירוקה.
ערים רבות בישראל אימצו בדגלן את שני הפסים הכחולים בדגל המדינה המבוססים על הטלית, אך דגל יקנעם עילית הוא היחיד, למעט דגל העיר גבעתיים, המציג מבנה זה עם פסים ירוקים.
בעבר העיר השתמשה בדגל מוניציפלי פשוט, בעל שדה לבן ועליו מוטען סמל המועצה בכחול וירוק.
דגל זה אומץ ב-28 בדצמבר 1961. בתחילת המאה ה-21 עודכן הדגל, השדה נצבע בכחול והסמל ללבן, והתווסף שם המועצה בלבן מעל הסמל (בעברית) ומתחת לסמל (בכחול).
עם הפיכתה לעיר שונה סמל העיר ושונה גם דגלה.
יָקְנְעָם היא התיישבות שיתופית במערב עמק יזרעאל, בתחום השיפוט של המועצה האזורית מגידו.
היא הוקמה בשנת 1935 על ידי עולים מאירופה, מעיראק וילידי הארץ, ונוהלה על ידי ועד מקומי.
יקנעם נועדה להיות מושבה גדולה שבה יחיו מאות משפחות, אך בהדרגה הפכה ליישוב קהילתי ששמר על אופיו הכפרי, יחד עם קליטת משפחות שאינן חקלאיות.
מהבחינה הארגונית היישוב משתייך לתנועת האיחוד החקלאי.
המשקים החקלאים כוללים רפתות, לולים, דירים, פירות וירקות, פרחים, משתלות, וגידולי שדה.
ביולי 1950 הוקמה בסמוך למושבה יקנעם, במעלה ההר, מעברה.
המעברה הפכה לשיכונים שהיו חלק ממועצה מקומית אחת עם המושבה, ובכך היו תושבי המושבה למיעוט במועצה.
בשנת 1967 נפרדו השיכונים מהמושבה, למושבה ניתן השם הרשמי "יקנעם" ולמועצה המקומית אשר בשנת 2006 הייתה לעיר, ניתן השם הרשמי "יקנעם עילית".
המושבה יקנעם קרויה על שם היישוב המקראי תל יקנעם הממוקם מצפון למושבה ומוזכר בספר יהושע:
בראשית ימיה של המושבה הוביל יהושע חנקין גיוס כספים לטובתה ובשונה ממרבית היישובים שהוקמו באותה העת, המושבה הוקמה באופן פרטי וללא גיבוי מצד גופים ציוניים נוספים.
בשנת 1934 קנתה חברת הכשרת היישוב 20,000 דונם בסביבת תל יקנעם.
3200 דונם מהשטח נמכר לקרן קיימת לישראל וחלק מהשטח נמכר למתיישבים פרטיים.
התוכנית הייתה להקים במקום מושבה גדולה של 400 משפחות וליישב על אדמת הקרן הקיימת עוד 120 משפחות מעולי גרמניה.
משפחת שבתיאל דויטש הייתה המשפחה הראשונה שבאה לגור ביקנעם, בתחילה גרו באוהל ואחר בצריף ליד הקידוח באזור מנסורה לרגלי הכרמל.
משפחה חלוצה זו עלתה לקרקע ביקנעם כשנתיים לפני שאר המתיישבים וחיה בתנאים קשים ביותר, כאשר מסביבם היו רק כפרים ערביים.
המשפחה התקיימה מפונדק ששירת את עוברי האורח שחלפו בואדי מילק.
ב-1 בדצמבר 1935 התיישב במקום גרעין מקיבוץ הזורע וכן כמה מבעלי האדמות הפרטיות, והם החלו בבניית צריפים וקדיחת בארות מים.
בסוף שנת 1943 היו במושבה 29 משפחות חקלאיות ועוד 18 משפחות שלא התפרנסו מחקלאות.
המושבה יקנעם נכללה בוועד גוש נהלל.
בעת ההחלטה על הקמת רשויות מקומיות התלבטו פרנסי יקנעם בין השתתפות במועצה אזורית מגידו לבין הקמת מועצה מקומית נפרדת, ולבסוף הוכרע בעד מועצה נפרדת שקמה בסוף שנת 1945. הכרעה זאת חייבה גידול ניכר באוכלוסייה על מנת לאפשר למושבה לעמוד על רגליה באופן עצמאי.
ביולי 1950 הוקמה בצמוד למושבה, במעלה ההר, מעברה שעד שנת 1967 נכללה במועצה מקומית אחת עם המושבה.
בראשות המועצה עמד בין השנים 1950–1955 פריץ לוינגר, שהיה מרכז האגודה החקלאית ויו"ר הוועד החל משנת 1940. המעברה החלה את צעדיה הראשונים בהגעת 250 משפחות עולים, לאחר שהמושבה נענתה לאתגר קליטת העלייה והסכימה לקלוט 100 משפחות.
עד תחילת שנת 1952 הגיעו עוד כ-400 משפחות עולים, ועל קליטת העולים קבלה המועצה ציון לשבח.
בשנת 1952 יקנעם התייחדה בכך שהיה בה בית ספר יחיד שלא היה קשור לאחד הזרמים ובו למדו יחד כל ילדי המעברה והמושבה, דתיים וחילוניים.
בשנת 1966 בקשו נציגי המושבה והעיירה ממשרד הפנים להיפרד אלה מאלה, ובשנת 1967 התנתקה המושבה מהמועצה המקומית, השם "יקנעם" נתייחד למושבה והמועצה המקומית נקראת בשמה הרשמי "יקנעם עילית".
בשנת 1967 הצטרפה יקנעם המושבה למועצה האזורית מגידו.
יָקָנִיִּים או יקאניים (שם מדעי: Jacanidae; קרויים גם עופות ישו), היא משפחה בסדרת החופמאים של עופות בעלי אצבעות ארוכות העוזרות להם ללכת על פני המים.
אלו עופות קטנים החיים סביב ביצות ובריכות מים מתוקים באזורים הטרופיים בכדור הארץ.
להרבה מבני המשפחה יש נוצות בולטות וצבעוניות העוזרות למשוך בני זוג.
הנקבות במינים אלו גדולות ותוקפניות מהזכרים ומתנהגות בצורה פוליגמית, הנדירה אצל עופות.
עופות אלה ניזונים מחסרי חוליות, אותם הם מחפשים בין צמחי המים.
למרות קרבתם למים הם אינם מסוגלים לשחות.
סוג ומין יחיד יקנת הכף (Microparra capensis)
סוג ומין יחיד יקנה תרנגולית (Irediparra gallinacea)
סוג ומין יחיד יקנה חומת-כנף (Metopidius indicus)
מין יקנה אמריקנית (Jacana spinosa)
מין יקנה מצויה (Jacana jacana)
יקרוניתיים (שם מדעי: Cerambycidae) הם משפחת חרקים מסדרת החיפושיות, בעלי גלגול מלא.
המשפחה מונה 30,000 מינים ונפוצה בעיקר באזורים טרופיים.
בישראל יש 120 מינים, ביניהם מזיקים הפוגעים בעצי יער, במטע ובעץ תעשייתי (יקרונית הרהיטים, לדוגמה).
אורך הגוף 4–80 מ"מ, והוא מוארך ושטוח במקצת.
מחושים ארוכים בעלי 11 פרקים ולעיתים (במיוחד אצל הזכר) ארוכים יותר מהגוף.
ביצים לבנבנות, מוארכות; צורת הזחל גלילית.
משך התפתחות הזחל וגודל החיפושית שתתפתח ממנו תלויים במידה רבה בלחות העץ ובערכו התזונתי.
ברוב המינים הבוגר חי 1–4 שבועות.
מין של יקרונית האקליפטוס Phoracantha recurva
בשנת 2016 תועדו בישראל פריטים של המין יקרונית אדמדמה Pyrrhidium sanguineum.
המין נמצא בגליל המערבי על קורות עץ אלון שיובאו מאוקראינה לצורך הסקה.
טרם נמצאו פריטים בוגרים על עצי אלון מקומיים, באזור הגליל המערבי.
יקרונית הרהיטים (שם מדעי: Stromatium unicolor או Stromatium fulvum), המכונה באופן עממי (ובטעות) תולעת עץ, היא מין של חיפושית ממשפחת היקרוניתיים.
אורך הגוף של יקרונית הרהיטים הוא כ-20 מ"מ וצבעה חום בהיר.
היא נפוצה בבתים, פוגעת ברהיטים ובמשקופים (במקרים קיצוניים עלולה לגרום להתפוררותם).
התפתחות הזחל נמשכת 2-7 שנים, בעלי גלגול מלא.
הזחלים הם שגורמים לנזק ברכוש כאשר הם ניזונים בעיקר מהעמילן שנמצא בעץ, אפשר לשמוע קול כרסום מהעץ הנגוע.
יקרונית אסייתית (שם מדעי: Anoplophora glabripennis), היא מין חיפושית ממשפחת היקרוניתיים ממוצא מזרח-אסייתי, הנחשבת לאחד המינים הפולשים המזיקים ביותר בעולם.
היקרונית האסייתית היא חיפושית שחורה מנוקדת בלבן, המגיעה לגודל של 35 מ"מ.
מגיעה לבגרות תוך 1–2 שנים.
נקבה מטילה בין 30 ל-80 ביצים בכל הטלה.
את הביצים היא מטילה בתוך ענף של העץ והזחלים המתפתחים מהן, ניזונים מהעץ.
מקורה של החיפושית הוא באזור רחב של סין, יפן וקוריאה, המכיל ארבעה תנאים אקלימיים שונים, שדומים לאזורים בצפון ארצות הברית ודרומית למקסיקו.
עד 2005, עברה גם להתגורר באזורים עירוניים בארצות הברית, קנדה ואוסטריה, באמצעות משלוחים ימיים ומסחר בין משתלות.
מאמינים שהגיעה לארצות הברית במשלוחי עץ מסין, ב-1996. בשנת 2006 כבר ניתן למצוא שריצה גדולה בניו יורק ובשיקגו.
היא אותרה ב-14 מדינות שונות בארצות הברית.
באוסטריה נמצאה שריצה גדולה ב-2001, 2-3 שנים לאחר שפלשה למדינה.
חיפושית זו מסוגלת להופיע בכל מקום שבו גדלים עצים וקיימים התנאים המתאימים בשבילה.
באזור הטבעי שלה, מופיעה במינים של עצים נשירים.
באזורים הלא טבעיים שלה, מהווה איום לעצים באזור עירוני ובאזור הכפרי.
בעיקר אוהבת עצי מייפל ושקמה החיפושית אוכלת עלים וענפים בעצים בריאים וחולים.
חרק קטן זה מסוגל לחסל עץ בתקופה של 3–5 שנים.
בסין 40% ממטעי הצפצפה כבר נפגעו.
240 ערים נפגעו ב-5 מחוזות בלבד ו-50 מיליון עצים היו צריכים להיכרת בתקופה של 5 שנים.
בניו-יורק צריך היה להוריד כבר מעל 5,200 עצים ובשיקגו מעל 1,500.
כיום מנסים שיטות שונות להתמודדות עם המין הפולש והתוקפני.
כדי למנוע את הופעת החיפושיות מנסים למצוא הורמונים שיפגעו בהתנהגותם של החיפושיות וקיים חיפוש אחר עצים עמידים, עצים נגועים נכרתים.
נוסו ריסוסים, אך לא הוכחה עדיין הצלחה.
בארצות הברית מחפשים פטריות שירחיקו את החיפושית ובסין נמצאו שני אויבים טבעיים לחיפושית, והחל משנת 1999 נעשה שימוש מסוים ומבטיח בהם (הדברה ביולוגית).
יקרונית התאנה (שם מדעי: Batocera rufomaculata) היא מין של חיפושית ממשפחת היקרוניתיים.
מקורה באזורים הטרופים של אסיה (מלאיה, סרי לנקה, דרום מזרח הודו) ממזרח אפריקה (מדגסקר, ראוניון מאוריציוס) משם פלשה לחצי האי ערב, האזור הקריבי, למערב הודו ולישראל, לקראת סוף שנות ה-50. משם, המשיכה למדינות השכנות – לבנון, ירדן, סוריה, ומאוחר יותר, לאיראן, עיראק ובשנת 2000, פלשה גם לטורקיה.
תוארה לראשונה על ידי האנטומולוג השוודי בשנת 1775.
אורך הגוף של יקרונית התאנה הוא כ-80 מ"מ וצבעה אפור בהיר.
זוהי אחת החיפושיות הגדולות בישראל.
על גבה כתמים צהובים ואדומים.
ליקרונית התאנה כנפיים מפותחות ויש לה כושר תעופה.
היא נפוצה על עצי תאנה, וניזונה מענפיהם.
אצל הזכר, כבכל היקרוניות, אורך המחושים עולה על אורך הגוף.
נשיכת יקרונית התאנה מכאיבה מאוד, אך אינה ארסית.
בעת סכנה משמיעה החיפושית קולות חיכוך מאיימים המשמשים לה להגנה.
החיפושיות הבוגרות מגיחות בחודשי יוני–אוגוסט וחיות חודשים אחדים.
היקרונית מעופפת בעיקר בלילות חמים (רמז לכך, מחושיה הארוכים).
בשעות היום בדרך כלל מסתתרים הבוגרים בסדקים ובקליפות העץ.
הזנת הבוגרות היא מקליפתם של ענפים צעירים, באמירי צמיחה ואף מפירות קטנים.
נקבה מטילה כ-125 ביצים במשך כ-7 שבועות.
אלה מוטלות בחריצים שהיא יוצרת בקליפת העץ בענפים שקוטרם גדול מ-80 מ"מ.
הזחלים בוקעים כעבור 9–10 ימים וחודרים במהירות אל תוך הענף וניזונים מאזור השיפה (הסות) כשלושה חודשים.
כשאורך הזחל מגיע ל-60–70 מ"מ הוא חודר ומתחיל ליזון מהעצה עד ההתגלמות.
בשלב זה ניתן לראות נסורת אופיינית בתחתית העץ.
הנקבות נוטות להטיל ביצים בעצים שכבר מאוכלסים ביקרוניות תאנה או בעצים מוחלשים, דבר המזרז את תמותת העץ.
בחורף הזחלים אינם פעילים אך פעילותם מתחדשת בימים החמים גם בעונה זו.
מחזור חיי היקרונית אורך כשנה, ובקיץ העוקב מגיחים הבוגרים מחור הגחה בגודל 18–23 ס"מ.
התאנה היא עץ טרופי בעל עצה עשירה בנוטריינטים יחסית.
לכן מחזור חיי היקרונית מהיר יחסית לחיפושיות ניזונות עצה אחרות.
יקרונית התאנה הגיעה לישראל בסוף שנות הארבעים באמצעות יבוא בולי עץ לתעשיית הלבידים, ככל הנראה מסרי-לנקה (סימן אופייני של נקודה לבנה באמצע בית החזה).
לאחר עשור של נזק קשה לעצי התאנה "נעלמה" ללא סיבה ברורה.
ככל הנראה אוכלוסיית המזיק נשארה במצב רדום, ובשנות ה-90 נצפתה הופעתה המחודשת במוקדים רבים מצפון עד למרכז הארץ.
זאת לאחר הגדלה משמעותית של ענף התאנים ושתילה נרחבת של עצי תאנה באותן שנים שבהן נצפתה ההתפרצות.
בשנות ה-90 הידע על הדברת יקרונית התאנה היה נרחב משמעותית מבשנות ה-50 והשתמשו באמצעי הדברה להתמודדות עם היקרונית.
לא ידוע מה הגורם להתפרצויות יקרונית התאנה או מהו הגורם ל"היעלמותה".
בהודו: בעיקר הדברה כימית, בעצי תות אשר נפגעו מהנובר נהוג לכרות את הענפים הנגועים, ולהכניס צמר גפן טבול בקוטל חרקים לחורי הנבירה.
בישראל: נגד זחלים, גיזום הענפים המאוכלסים וגדמים שנותרו על העץ מהקיץ שעבר, וזאת משום שהעץ רגיש מאוד לתקיפת הזחלים בחלקים אלו, מריחת החתכים במשחת גיזום ולאחר מכן חיטוי בתמיסת כותניון.
שיטה נוספת פחות אגרסיבית לעץ – היא שליפת הזחלים מהענפים ומהגדמים, גיזום וחיתוך על פי הצורך, ולאחר מכן הזרקת דורסן לתוך המחילות וסתימתן באדמה לחה, לבסוף מריחת הגדמים בתמיסת כותניון ומשחת גיזום.
למניעה – נהוג להשתמש בחומרי הדברה אשר מרוססים על הנוף (סופרתיון, דיזיקטול), בשל רגישותה של התאנה לתכשירי הדברה, המתבטאת בצריבה, יש חשיבות רבה בביצוע ניסויים מוקדמים על מנת לבחון את מידת הפיטוטוקסיות של חומרים אלו, מכיוון שגם צריבה קלה יכולה להתבטא בהוצאת הפרי מהשיווק.
ממשק ההדברה הנהוג היום כולל איתור חורי ההגחה בגזע העץ הנגוע וריסוס חומרי הדברה סיסטמיים וחומרי הדברה פירטרואידים בחלל העץ – דרך חורי ההגחה.
לאחר ביצוע הדברת יקרונית התאנה מומלץ לטבול צמר גפן בספירט או אלכוהול ובאמצעות חוט ברזל ארוך להחדיר אותו לחור הנבירה שבגזע, וכך לסתום אותו, ובנוסף לבצע סניטציה לענפים וגדמים נגועים במקביל להדברה הכימית.
הטיפול המומלץ היום הוא שילוב של מספר חומרי הדברה במספר יישומים שונים בהתאם למפרט הנ"ל:
הזרקת חומר הדברה לחורים והתעלות שהזחלים יצרו
קידוח חורים בעץ מעל החלק הפגוע והזרקת חומרים סיסטמטיים
הגמעת הקרקע בחומר הדברה מתאים
יש החולקים על שיטת "חוט הברזל" וזאת מכיוון שחומרי ההדברה יעילים יותר ומגיעים גם לזחלים שלא נמצאים בסריקה ויזואלית של העץ.
כמו כן קיימות שיטות הדברה אורגניות המיושמות בישראל: טיפול מניעתי הכולל, זריעת שום סביב לעץ, שתילת עשבי תבלין אשר דוחים את היקרונית (כגון: בזיל, זעתר, אורגנו, טימין, נענע) ועוזרים בהרחקת הפרטים הבוגרים.
בעצים שנפגעו, מומלץ לא לגזום את הענפים מכיוון שהיקרוניות מעדיפות לחדור אל העץ דרך פצעים אלו המהווים אזור הטלה נוח – מה שעלול להגביר את ההתרבות, לכן יש להיעזר בתחיבת שיני שום אל תוך המחילות או בכל חומר ארומטי מריר אחר.
פרוטוקול להקטנת נזקי היקרונית ללא חומרי הדברה
על פי הקביעה הנכללת תחת הכותרת "פעילות עונתית" בערך זה, "היקרונית מטילה ביצים בחריצים שהיא יוצרת בקליפת העץ בענפים שקוטרם גדול מ-80 מ"מ".
ובשים לב לכך שעצי התאנה, מטבעם, מעדיפים לגדל לא גזע אחד בלבד, אלא מעגל חוטרים שהופכים לגזעים רבים שצומחים מסביב לגזע המרכזי.
כל הגזעים האלה בהכרח הנם דקים יותר, אם לא כורתים אותם, ורובם, אם לא כולם, יהיו דקים מ-80 מילימטר, ולכן היקרונית לא תטיל את ביציה בהם.
גם אם היקרונית תמצא גזע אחד שקוטרו מעל 80 מילימטר, ותטיל בו את ביציה, הגזע הזה ייפול או ייכרת, ושאר הגזעים הדקים יותר יתפסו את מקומו ללא טראומה לעץ.
עצי התאנה הגדולים המוכרים לנו הפכו לכאלה בשל כריתה של החוטרים מסביב לגזע המרכזי, על ידי המטפחים שלהם.
שינוי ההנחיות של מחלקות הגינון, כך שתופסק כריתת החוטרים של עצי התאנה, בכל מקום שבו הדבר מתאפשר, יקטין את נזקי יקרונית התאנה באופן משמעותי, בשל ריבוי הגזעים הדקים, שלהם היקרונית לא תזיק.
(פרוטוקול זה הוצע על ידי בנימין זית ב-2023).
יקירנט הוא רומן אימיילים בהמשכים, המתנהל כולו במרחב הווירטואלי.
הוא התפרסם כסדרה יומית בערוץ יחסים של ynet בחודשים פברואר ומארס 2007. מדי יום פורסם פרק אחד, שזכה מיידית לתגובות הגולשים.
את הרומן כתבו הסופרת יעל ישראל, שזה לה ספרה הרביעי, והשחקנית והאמנית הרב-תחומית נולי עומר, שזה לה ספרה הראשון.
זו הייתה הפעם הראשונה שסדרה יומית כזאת התפרסמה באינטרנט בישראל.
הרומן מתחיל כצ'ט רגיל, אליו נכנסת נשואה משועממת בת 39, שמתחשק לה לבדוק מה קורה באינטרנט "הזה".
היא בוחרת בכינוי "נשואה שובבה" ונתקלת ברווק בן 35, המכנה את עצמו "הרואה ואינו נראה".
השניים עוברים להתכתבות יומיומית באימיילים, ומהר מאוד הנשואה, רונית, משתפת את הרווק, אלון, ברגשותיה, בחלומותיה הארוטיים, אפילו ברגעים מביכים מחיי הנישואים שלה.
היא רומזת רמיזות ומפלרטטת, אבל אלון לא מתמסר בקלות.
בשלב מסוים אלון מתוודה בפני רונית שהוא לא סתם רווק, אלא פסיכולוג שחוקר את תרבות הצ'טים.
במקום להיבהל, היא לא מאמינה לו, ומצידה מטילה פצצה: היא בעצם לא נשואה שובבה, אלא רווקה צעירה שכותבת ספר ביכורים.
לטענתה, הנשואה השובבה היא בסך הכול דמות בספר שלה.
אלון דורש ממנה לחזור תיכף ומיד לדמות הנשואה.
הוא לא מאמין שהיא סופרת צעירה.
בתמורה, רונית, שחושדת בזהותו, דורשת ממנו להתוודות גם הוא.
והוא אכן מתוודה, ובגדול: הוא בעצם בכלל לא גבר, אלא בחורה בשם אלונה, או "אוליב", בפי חברותיה.
כלומר, יש לנו כאן בעצם, במקום רומן אסור, התכתבות בין שתי נשים דעתניות במיטב שנותיהן, שאוהבות מאוד להשתלח במין הגברי כולו.
ויש להן עוד משהו משותף – נראה שזה אקי, בעלה של הנשואה...
הרקע להתרחשות הרומן הוא תל אביב רבתי: מצד אחד עולם האמנות, התקשורת, הבליינות והבוהמה שבו חיה הרווקה, ומצד שני פרבריה הבורגניים של רמת השרון המנומנמת, ערש חיה של הנשואה.
במסווה של רומן קליל נבחנת בספר תרבות הרשת האכזרית, שהחריפה את ההתחזויות האנושיות עד לכדי פיצוץ בימינו.
כמו כן, מעניק הרומן מבט סאטירי על החברה התל אביבית של ראשית המאה ה-21.
הרקע לכתיבת הרומן ולפרסומו ברשת
בשנת 2004 חברו יחד ישראל ועומר, במטרה לכתוב ביחד רומן אימיילים שעלילתו מתרחשת ברשת, והוא גם יפורסם ברשת – המקום הטבעי לו מעצם עיסוקו בתרבות ההמונים שפרצה באינטרנט.
המטרה הייתה כפולה: גם לחדש את מסורת הרומנים הקלילים שהתפרסמו בעיתונים במאה ה-19 (כמו הסיפורים בהמשכים של צ'ארלס דיקנס ואגר אלן פו, הרומנים למשרתות, או ספרי ה"שונד" בעיתונות היידית), ובו זמנית למקם את הז'אנר העתיק הזה במאה ה-21 ברשת, תוך שימוש בכל הכלים שמעניקה הרשת: האימיילים, הצ'טים, ההתחזויות, ועוד.
ישראל ועומר כתבו את הפרקים בפינג-פונג ביניהן, כשאחת כותבת מכתב (אימייל) והאחרת משיבה עליו: תהליך מעניין בפני עצמו.
הרומן ועריכתו הסתיימו בשנת 2006, ואז חיפשו לו הכותבות בית ברשת, ומצאו אותו ב-ynet .
בתחילה, פורסם הרומן ב-ynet תחת הכינוי המשותף "יקירנט", בלי לחשוף את שמות הכותבות, כדי ליצור תחושת ריאליטי ולטעת בגולשים את הרושם שמדובר באימיילים אמיתיים של אנשים אמיתיים.
רק כעבור שבועיים נחשף שהרומן נכתב בידי שתי הכותבות, ישראל ועומר.
עצם העובדה שהגולשים סברו שמדובר בסדרת ראליטי, הביאה לתגובות רבות ו"שיגעה" את ערוץ יחסים.
לפעמים, הביאו תגובות הגולשים לשינויים קלים שערכו הכותבות בפרקי הרומן, במהלך השבועות שבהם פורסם.
לאחר פרסום רומן זה כסדרה בערוץ יחסים, פורסמו שם עוד שתי סדרות כאלה.
כעבור שנה העלו הכותבות את הרומן בשלמותו להורדה בחינם באתר "מועדון קריאה".
יָקָנָה אַפְרִיקָנִית (שם מדעי: Actophilornis africanus) הוא מין של עוף ביצות ממשפחת היקניים, החי בביצות של מים מתוקים באפריקה שמדרום לסהרה.
כמו כל היקנות, ליקנה האפריקנית יש רגליים וציפורניים ארוכות, המאפשרות לה ללכת על צמחייה צפה באגמים רדודים.
אורכה של היקנה הוא כ-23-31 ס"מ, בעוד הנקבות גדולות יותר מהזכרים: נקבה שוקלת כ-260 גרם, בעוד זכר שוקל כ-137 גרם.
גבן של היקנות בצבע חום-ערמון, בעוד שהצד האחורי של הצוואר, קצוות הכנפיים ורצועת-העיניים שחורות.
החלק הקדמי של הצוואר לבן, והמקור כחול.
אצל בוגרים גם הבטן חומה-ערמונית, אך אצל יקנות צעירות היא בצבע לבן, עם כתמים בצבע חום-ערמוני.
הרגליים אפורות, ובין הבטן העליונה לצוואר יש כתם צהוב.
היקנה ניזונה מחרקים, רכיכות, חלזונות וסרטנים שהיא אוספת מפני המים, או תופסת באוויר.
לעיתים היקנה הופכת את העלים הצפים על פני המים ובודקת האם יש מתחתם מזון.
היאקנה מצויה ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה, חוץ מבאזורים צחיחים או מיוערים ולרוב נמצאת בקרבת מים מתוקים רדודים ואיטיי זרימה.
היקנה האפריקנית אינה נודדת, אך היא יכולה לעבור ממקום למקום כשגובה פני המים משתנה.
אצל היקנה האפריקנית מערכת הרבייה היא הפוכה, כך שהזכרים מקננים ושומרים על האפרוחים בעוד הנקבות שומרות על הטריטוריה מפני נקבות אחרות.
החיזור מתבצע על ידי הקפה של הזכר והנקבה אחד מסביב לשני, והרכנת הראש על מנת להדגיש את מגן הראש הכחול-בוהק.
הנקבה מתכופפת והזכר מנקר אותה לפני שהוא עולה עליה.
סדרת פעולות אלו יכולה לחזור כארבע עד חמש פעמים, אף על פי שקשר מיני ממשי מתקיים רק בחלק קטן מהמקרים.
הזכר בונה קן על הצמחייה שעל פני המים, בגובה של כשני סנטימטרים מעל המים.
אם ישנן סכנות הצפה, הקן מוזז.
הנקבה מטילה כארבע-חמש ביצים חומות ומוכתמות בשחור - לא תמיד בקן, ולעיתים ישירות על הצמחייה בלי קן.
הזכר דוגר על הביצים במשך כ-20-26 ימים, והוא גם מצל עליהן בשעות החמות של היום.
לאחר שהאפרוחים בוקעים, שרידי קליפות הביצים נדחפים למים.
האפרוחים בוקעים מפותחים, כך שהזכר לא צריך להאכיל אותם, ורק משגיח עליהם בזמן שהם אוכלים.
לאחר 40-70 ימים מזמן הבקיעה האפרוחים עוזבים את הקן.
לאחר כשנה, מתפתחת אצל האפרוחים פלומה של בוגרים.
יָקָנָה אָמֵרִיקָנִית (שם מדעי: Jacana spinosa) הוא מין עוף שוכן מים ממשפחת היקניים, שתחום תפוצתו מתפרש על פני חופי מקסיקו, מזרח פנמה, קובה, ג'מייקה והיספניולה, והוא נצפה גם בטקסס ובאריזונה.
מקור שמה של היאקנה הוא מטופי עתיקה.
אזור המחיה המועדף על היאקנה הוא ביצות ובריכות באזורים חופיים, שם היא ניזונה בעיקר מחרקים שהיא מוצאת על פני המים או על הצמחייה הצפה; אך גם מדגים, רכיכות, חלזונות, תולעים וסרטנים קטנים.
בטנה וגבה של היאקנה בצבע חום כהה, בעוד ראשה וצווארה שחורים.
מקורה צהוב, ומעליו יש דלדול בצבע צהוב.
בתעופה, ניתן לראות את פנים הכנף, ששחור בבסיסו וצהוב ברובו.
גבות העיניים אצל צעירים לבנות.
הנקבות גדולות, מהזכרים פי שניים כמעט, מה שניכר במשקלן הממוצע (כ-145 גרם) לעומת זה של הזכרים (כ-86 גרם).
אורכה של היאקנה הוא כ-24 ס"מ, ומוטת הכנפיים שלה היא כ-50 ס"מ.
היקנות האמריקניות הן פוליאנדריות, ובכל טריטוריה יש בדרך כלל נקבה אחת ו-1-4 זכרים.
הזכר והנקבה שומרים על קשר זוגי במשך כל השנה, גם מחוץ לעונת הרבייה, והנקבה תבריח נקבות אחרות שמנסות להתקרב לטריטוריה שלה; הקשר נשבר רק בהתחלפות הזכר או הנקבה.
הזכר בונה קן שעשוי מחומרים צמחיים על גבי צמחייה צפה שנמצאת בבריכה שלו.
הנקבה מטילה כ-4 ביצים, והזכר דוגר עליהם במשך 28 ימים.
היקנות הצעירות פורחות מהקן לאחר כ-57 ימים, אך עדיין יהיו תלויות בהוריהן לצורך השגת מזון עד הגיען לגיל כשנה.
טורפיה של היאקנה כוללים בין השאר נחשים, קיימנים, צבים, עופות גדולים יותר וסוגים שונים של יונקים.
יָקָנָה אַסְיָתִית או יקנת זנב-פסיון (שם מדעי: Hydrophasianus chirurgus) היא מין יחיד בסוג של יקנה, הנפוצה באסיה.
זהו מין היקנה היחיד שיש לו "לבוש רבייה", המיועד לחיזור.
ככל היקאנות, ליקנת זנב-הפסיון ישנן אצבעות ורגליים ארוכות במיוחד, המאפשרות לה ללכת על פני הצמחייה הצפה שבבריכות או בביצות.
למרות שהיקנה יכולה לשחות, היא כמעט אף פעם לא שוחה, והולכת בדרך כלל על צמחייה צפה.
הנקבה צבעונית יותר מהזכר, ויקאנות זנב-הפסיון חיות בחברה פוליאנדרית.
היקנה האסייתית מצויה בהודו, דרום-מזרח אסיה ואינדונזיה.
רוב האוכלוסיות יציבות, אך באוכלוסיות הצפוניות יותר (באזור רכס ההימלאיה ודרום סין) היקאנות נודדות דרומה, לחצי-האי ההודי ולדרום-מזרח אסיה.
יש גם אוכלוסייה בטאיוואן, שם היא בסכנת הכחדה.
יקנת זנב-הפסיון תועדה גם באוסטרליה.
אורכה של יקנה אסיאתית בלבוש רבייה הוא כ-29 עד 58 ס"מ, ואורכו של הזנב שלה, דמוי זנב הפסיון (שהעניק לה את שמה), הוא כ-25 ס"מ.
אורכה מחוץ לעונת הרבייה הוא כ-31 ס"מ.
ראשה, כנפיה ופנים צווארה של יקנה אסייתית בוגרת בלבוש רבייה לבן, שאר גופה שחור מלבד עורפה הזהוב ואצבעותיה האפורות.
לבוגרים בלי לבוש רבייה אין את הזנב הארוך, ורוב גופם חום-צהבהב, מלבד הבטן הלבנה, הצוואר הזהוב והכתם הלבן באזור הגרון.
עונת הרבייה היא בין מרץ ליולי, והקן נבנה על פני צמחייה צפה.
הנקבה מטילה ארבע ביצים חומות עם כתמים שחורים.
לאחר הטלת הביצים הנקבה עוזבת, והזכר דוגר לבדו על הביצים ומטפל בצאצאים.
יקנה חומת-כנף (שם מדעי: Metopidius indicus) היא מין של עוף מים אסיאתי ממשפחת היקאניים.
תחום תפוצתן של היקאנות חומות-הכנף מתפרש על פני דרום-מזרח אסיה והודו.
בית הגידול המועדף על היקאנות הוא בריכות וביצות.
אצבעותיהן ורגליהן המוארכות מתאימות במיוחד להליכה על פני הצמחייה הצפה של הבריכה או הביצה.
היקאנות ניזונות מחרקים ומחסרי חוליות אחרים, שאותן הן מוצאות על הצמחייה הצפה או על פני המים.
אורכה של היקנה הוא כ-29 ס"מ, בעוד הנקבות גדולות מהזכרים.
אצל יקנות בוגרות רוב הגוף צבוע בכחול בוהק, חוץ מכנפיהן החומות, רצועת הגבה הלבנה, רגליהן האפורות ומקורן הצהוב.
לעומתן, רוב גופן של היקאנות הצעירות צבוע בחום, חוץ מצווארן הלבנבן, מקורן הצהוב ורגליהן האפורות.
היקאנות חומות-הכנף הן פוליאנדריות, וכל טריטוריה של נקבה מוקפת בטריטוריות של עד כארבעה זכרים, בעוד הנקבות נלחמות אחת עם השנייה על הזכות להטיל ביצים בקינו של זכר או כמה זכרים; כך הנקבות "כובשות" לעצמן את טריטוריות הזכרים הסמוכות.
הזכרים נוהגים לקרוא לנקבות בעונת הרבייה בקריאות מיוחדות, המכונות "צעקות", על מנת שאלה יזדווגו איתן.
מחקרים הוכיחו שהנקבות מזדווגות הכי הרבה עם הזכרים ש"צועקים" הכי חזק, כך שעוצמת הקריאות מהווה עבור הנקבה ראייה לבריאותו וחוזקו של הזכר.
יקמראים (שם מדעי: Galbulidae) הם משפחת עופות מסדרת הנקראים, בה נמצאים הנקרים והטוקאנים אף שבעבר נחשבו לכחלאים.
אלה עופות קטנים החיים רק ביערות הגשם מדרום אמריקה ועד דרום מקסיקו.
הם בעלי גוף נוצץ, זנב ארוך ומקור חד וארוך.
היקמראים מיומנים בציד חרקים ולעיתים נחשבים לשרקרקים של העולם החדש (באמריקה אין מיני שרקרקים).
יקמרה (Galbula) - בו 10 מינים לרבות יקמרה עדנית
סוג ומין יחיד יקמרת ענק (Jacamerops aureus).
יקנה תרנגולית (שם מדעי: Irediparra gallinacea) היא מין עוף מים יחיד בסוגו במשפחת היקניים.
ככל מיני היקניים, היקנה התרנגולית מותאמת לחיים על הצמחייה הצפה במקווי מים מתוקים שבדרום-מזרח אסיה וצפון אוסטרליה.
היקנה ניזונה בעיקר מחרקים, שאותם היא תופסת על פני המים, אך גם מזרעים ומצמחייה מימית.
היקנות עוברות לעיתים מאזור אחד לאחר, במהלך החיפוש אחר מזון.
העורף והכיפה שחורים, ועל הכיפה יש מעין "כרבולת" אדומה, שהעניקה למין את שמו.
על חלקו התחתון של החזה יש פס שחור, הפנים, הגרון והצוואר לבנים.
הבטן לבנה; הגב והכנפיים חומים-אפרפרים.
הרגליים ארוכות מאוד יחסית לגודל הגוף, ואצבעות הרגליים ארוכות אף הן.
מוטת הכנפיים של היקנה היא כ-39 עד 46 ס"מ.
היקנה מצויה בדרום-מזרח בורנאו, דרום הפיליפינים, סולאווסי, איי מאלוקו, איי סונדה הקטנים, בריטניה החדשה וגינאה החדשה, בנוסף לצפון ולמזרח אוסטרליה.
בתי הגידול המועדפים על היקאנות הם ביצות עם צמחייה צפה, כמו נופריים ויקינתוני מים, שיוצרת מעין משטח על פני המים.
שיטת הרבייה היא פוליאנדריה (נקבה אחת מזדווגת עם זכרים רבים), שנדירה יחסית אצל העופות.
הזכר בונה את הקן, על גבי צמחייה צפה.
הנקבה מטילה 4 ביצים חומות-בהירות, שמכוסות בכתמים שחורים.
הזכר דוגר על הביצים, והאפרוחים בוקעים מהביצה עצמאיים יחסית ועוזבים את הקן זמן קצר לאחר בקיעתם.
אם נשקפת להם סכנה הזכר מכנס אותם מתחת לכנפיו כדי להגן עליהם.
יקנת הכף (שם מדעי: Microparra capensis) היא מין של עוף יחיד בסוגו במשפחת היקניים החי בדרום אפריקה ובמזרח אפריקה.
אורכה של היקנה 15-18 ס"מ ומשקלה עד 40 גרם בממוצע.
היא בעלת נוצות חומות-אדמדמות עם חזה לבן וכרבולת אדומה מעל המקור.
היא שוכנת בביצות, נהרות ואף בקרבת החוף.
רגליה הגדולות עוזרות לה ללכת על צמחייה צפה.
מותאם לאופן ההזנה שלה, חטיפת פיסות מזון מהמים וכן יצורים קטנים כמו חרקים, ראשנים ודגיגים.
היקנה הזו מתלהקת בלהקות קטנות הנעות באזורי הביצות.
המין מונוגומי והזכר עוזר לנקבה, החומה יותר, לשמור על הביצים ולגדל צאצאים.
מצב השימור של יקנה זו הוא ללא חשש.
יקנה מצויה (שם מדעי: Jacana jacana) היא מין של עוף ממשפחת היקאניים החי בביצות, בריכות ויערות גשם באמריקה המרכזית ואמריקה הדרומית.
היא קרובתה של היקנה האמריקאית.
הנקבות גדולות מהזכרים ומשקלן מגיע עד 150 גרם.
היקנה בעלת ראש וחזה שחורים, דלדל ורוד סביב המקור ומקור צהוב.
רגליה של היקנה מותאמות להליכה מעל צמחי מים קלים.
היא נפוצה מפנמה וטרינידד ועד למורדות של מזרח האנדים.
היא חיה בין הצמחייה המימית ומותאמת להליכה עליה.
היא מחפשת למאכל חרקים, תולעים, חסרי חוליות נוספים וזרעים.
הנקבות במינים אלה גדולות וחזקות מהזכרים ובעלות התנהגות פוליגמית הנדירה אצל נקבות עופות.
לעיתים נקבה תשמיד את קינו של זכר על מנת להתרבות איתו.
יקנה (שם מדעי: Jacana) הוא סוג של עופות מים ממשפחת היקאניים החיים באמריקה המרכזית ובאמריקה הדרומית.
לעופות אלה אצבעות רגליים ארוכות במיוחד העוזרות להם להלך על המים.
הם בעלי ראש וחזה שחורים, דלדל ורוד על מקורם ומקורים צהובים.
במינים אלה הנקבות גדולות מהזכרים, תוקפניות יותר ופוליגמיות - התנהגות נדירה אצל נקבות עופות.
היקאנות ניזונות מחרקים, חסרי חוליות וזרעים.
יקנה מדגסקרית (שם מדעי: Actophilornis albinucha) היא מין של עוף מים ממשפחת היקניים החיה רק במדגסקר.
היא קרובת משפחתה של היקנה האפריקנית החיה ביבשת אפריקה.
אורכה של היקנה עד 30 ס"מ ומשקלה עד 150 גרם.
עורפה לבן, צווארה ופניה שחורים ומקורה בצבע תכלת.
גופה חום-אדמדם ורגליה ארוכות, דקות ותכולות.
אצבעותיה של היקנה מותאמות להליכה מהירה על צמחי מים.
היקנה המדגסקרית חיה ביערות ובביצות והמידע עליה מועט.
מצב השימור שלה מסווג בסכנת הכחדה עקב פגיעה באזורי חיותה.
יקנה אפרוטרופית (שם מדעי: Actophilornis) הוא סוג של עופות מים ממשפחת היקניים החיים באפריקה שמדרום לסהרה ובמדגסקר.
היקאנות הן עופות קטנים באורך 20–30 ס"מ ובעלי גוף חום, ראש שחור ועורף לבן והמקור והמצח בצבע תכלת.
הן חיות בין צמחייה מימית ובביצות ומחפשות חרקים ויצורים קטנים למאכל, לעיתים תוך הפיכה של העלים וחיפוש תחתם.
למרות קרבתן למים הן לא יודעות לשחות.
יקלופטרוס (שם מדעי: Jaekelopterus; מילולית: "הכנפיים של אוטו יקל") הוא סוג של עקרב ימי ענקי שחי בתקופת הדבון לפני 406–401.8 מיליון שנה, אשר חי במים מתוקים או מים מליחים.
מסוג זה התגלו 2 מינים: Jaekelopterus rhenaniae אשר נמצא במערב גרמניה ו-Jaekelopterus howelli שנמצא בויומינג ואולי חי בקרבת החופים.
היצור קרוי על שם החוקר שגילה אותו ב-1914.
יצור זה היה מקרובי העכבישאים המודרניים החיים ביבשה אך הוא היה גדול מהם בהרבה.
הוא הגיע לאורך 2.3–2.6 מטר אצל המין Jaekelopterus rhenaniae כשהמין Jaekelopterus howelli היה יותר קטן והגיע לאורך 80 ס"מ.
ככל הנראה הוא היה פרוק הרגליים הגדול ביותר אי-פעם, גדול אף יותר מהרב-רגל ארתרופלאורה ומעקרבי הים הקרובים: פטריגוטוס ואקוטירמוס (Acutiramus).
יצור זה היה מגדולי הטורפים של הדבון לצד דגים קדומים והוא השתמש בצבתותיו הגדולות, המזכירות צבתות של עקרב רגיל כדי לחטוף טרף מיימי משפת המים, אולי ממארב.
על-פי התנ"ך, יָקשָׁן הוא בנו הרביעי של אברהם, מאשתו השלישית או הפילגש שלו, קטורה, שאותה נשא אברהם לאישה לאחר שגירש את הגר ואחרי מותה של שרה.
לקטורה היו שישה בנים: זמרן, יקשן, מדין ומדן, ישבק ושוח, ולהם שני אחים למחצה מאמהות אחרות: ישמעאל ויצחק.
יקשן הוא אביהם של שבא ודדן.
לדדן נולדו שלושה בנים: אשורים, לטושים ולאומים.
בבראשית רבה מובאים דברי רמי בר יחזקאל שהשם "יקשן" הוא משום "שהן מתקשין בעולם" (ומפרש רבי שמואל יפה אשכנזי שצאצאיו מקשים ומזיקים לכל העולם), ואילו לדעת חכמים שמם רומז לכך שהיו מקישים בתוף לעבודה זרה.
רבי אברהם סבע רואה בשם זה רמז לכך שבניו יהיו במהלך הדורות לפח יקוש לעם ישראל.
יקמרה עדנית (שם מדעי: Galbula dea) היא מין של עוף ממשפחת היקמראים ומהסוג יקמרה שתפוצתה באמריקה הדרומית במדינות: בוליביה, ברזיל, אקוודור, גיאנה הצרפתית, גיאנה, פרו, סורינאם, קולומביה וונצואלה.
יקמרה זו תוארה למדע ב-1758 על ידי החוקר השוודי קארולוס לינאוס בספרו המהדורה העשירית של השיטה שבטבע .
לינאוס סיווג אותה כמין בסוג ממשפחת השלדגיים ונתן לה את השם המדעי Alcedo dea.
החוקר ג'ורג אדוארדס () תיאר את יקמרה זו כבר ב-1743 בספרו A Natural History of Uncommon Bird.
אדוארדס בדק דגימה שמקורה בסורינאם.
יקמרה זו היא אחד מעשרה מינים שקיימים בסוג יקמרה שתואר על ידי החוקר הצרפתי מטוראן ז'אק בריסון () ב-1760. פירוש השם המדעי של הסוג הוא מהמילה הלטינית galuba ואילו השם למין dea הוא מילה לטינית לעוף צהוב קטן.
בתחילת המאה ה-20 יקמרה זו נכללה בסוג ומין יחיד Urogalba אך בהמשך הועברה לסוג יקמרה.
אורכה של יקמרה זו הוא 25.5 עד 34 סנטימטרים ומשקלה 25 עד 32.5 גרם.
לזכר וגם לנקבה יש כתר בצבע חום כהה, גרון בצבע לבן, חלק עליון שחור ושאר החלק התחתון הוא בצבע שחור.
הכתר של תת-המין dea amazonum בהיר יותר והגרון הלבן רחב יותר.
הכתר של תת-המינים האחרים גם בהיר יותר ובחלקו העליון יש צבע ברונזה.
יקמרה זו חיה ביערות גשם טרופיים, יערות יבשים, יערות גלריה וסוואנות וכן ביערות ראשוניים ומשניים.
יקמרה זו נמצאת בעיקר בשטחים פתוחים ולעיתים רחוקות בתוך יערות סגורים.
היקמרה חיה בעיקר בחופת היער לרוב מתחת לגובה של 500 מטרים אך נמצאת לעיתים גם בגובה של עד 1,100 מטרים.
היקמרה העדנית ניזונה בעיקר מפרפראים, זבובאים, שפיראים, אחידי כנף וחרקים מעופפים אחרים.
היקמרה יושבת על ענפים בזוגות או קבוצות קטנות ומחכה לטרף.
לעיתים היקמרה חיה בלהקות כדי לחפש מזון.
לא ידוע על הרבייה של יקמרה זו למעט שהזכר והנקבה מקננים בקן טרמיטים שנמצא בעצים.
מצב השימור של היקמרה על פי הרשימה האדומה של IUCN הוא ללא חשש אך מעריכים כי האוכלוסייה יורדת עקב בירוא יערות.
היקמרה נמצאת באזורים מוגנים רבים.
ליקמרה זו יש 4 תת-מינים שנפוצים ברוב אגן האמזונאס:
Galbula dea amazonum - נפוץ בצפון מרכז ברזיל כולל מדינת מאטו גרוסו וצפון בוליביה ביערות לחים טרופיים וסובטרופיים.
Galbula dea brunneiceps - נפוץ בדרום מזרח קולומביה, מזרח אקוודור, פרו ומערב ברזיל ביערות יבשים טרופיים וסובטרופיים.
Galbula dea dea - נפוץ מנהר אורינוקו בדרום ונצואלה דרך גויאנה וברזיל מצפון לנהר האמזונאס ביערות ביצה טרופיים וסובטרופיים.
Galbula dea phainopepla - נפוץ במערב ברזיל מדרום לנהר האמזונאס וממערב לנהר המדיירה בסוואנות יבשות.
"יקירתי" הוא שיר שכתב, הלחין וביצע המוזיקאי והזמר הישראלי אסף אמדורסקי.
השיר נכלל באלבום הסולו הראשון של הזמר, "אסף אמדורסקי", שיצא לאור ב־1994.
בשיר פונה דובר השיר לאהובתו, מתאר ניתוק זמני ממנה ומבטא את כמיהתו לשוב ולהתאחד איתה.
אמדורסקי סיפר כי ההשראה לשיר הגיעה מתוך עיון במכתבים שכתב הפסיכולוג זיגמונד פרויד לאהובתו בתקופה שבה התנסה בקוקאין, כחלק ממחקריו על ההשפעות הפסיכואקטיביות של הסם, וכן מהשירים שכתב והלחין הזמר והיוצר ג'ון לנון לאהובתו יוקו אונו.
אמדורסקי ציין שהשיר אינו מכוון לאישה מסוימת וכן שלא שיקף בהכרח מצב בחייו האישיים.
אמדורסקי הוגה בשיר את המילה "יקירתי" באופן שגוי, שקרוב יותר ל"יְקירתי" (בשווא נע מתחת ליו"ד הראשונה) מאשר להגייה הנכונה, "יַקִּירָתִי".
הוא סיפר שהשגיאה עיצבנה את אביו, בני אמדורסקי: אסף השמיע את האלבום באוזניות לאביו, שהיה בבית חולים, זמן קצר לפני מותו.
אביו שם לב לשגיאה בהגיית המילה ואמר לו להיכנס לאולפן ולהקליט שוב את השיר.
אסף עשה זאת וניסה להקליט את השיר עם ההגייה הנכונה, אך התוצאה לא מצאה חן בעיניו, והוא השאיר את השגיאה וכך הוציא את השיר.
הווידאו קליפ לשיר, בבימוי יריב הורוביץ, זכה בפרס אקו"ם.
אסף אמדורסקי – זמרה, דגימות (נשיפות), גיטרות
הפקה מוזיקלית — אסף אמדורסקי
מפיק אחראי מטעם "הד ארצי" — חיים שמש
מיקס — דדי טל באולפני וילג' מיוזיק
עריכה דיגיטלית – טלי כץ, S.D.L
עוזר טכנאי — עודד לילוס
הוקלט באולפני נויז ובאולפני וילג' מיוזיק על ידי דדי טל
להקת ג'יין בורדו ביצעה את השיר בתוכניתו של מושיקו שטרן באולפן רדיוס 100FM.
רות שועלי ביצעה את השיר.
רן דנקר ונינט טייב ביצעו את השיר בסדרת הטלוויזיה "השיר שלנו".
דנקר ביצע את השיר גם בביצועי סולו.
סיון טלמור ביצעה את השיר בתוכנית "The Voice ישראל".
אמיר פרישר גוטמן ורועי בר נתן ביצעו את השיר בביצוע הומוריסטי בתוכנית "ערב אדיר".
ג'קו אייזנברג ביצע את השיר ב־2003.
ב־2005 הקליטה לטי גרובמן גרסת כיסוי לשיר, שנקראה "יקירי".
גרובמן שמרה על מילות השיר, אבל שינתה את הלשון של הדובר לנקבה ושל האהובה לזכר, וכך יצרה שיר ששרה אוהבת לאהוב.
לאמדורסקי וגרובמן הייתה מערכת יחסים בשנות ה־90. גרובמן סיימה את מערכת היחסים עקב נסיעתה ללוס אנג'לס כדי ללמוד משחק (ומאוחר יותר הפכה למפיקת סרטים מצליחה).
היו שקשרו בין מילות השיר לבין מערכת היחסים הזאת ומצאו אישוש לכך בגרסת הכיסוי שהקליטה גרובמן לשיר, אך אמדורסקי לא אישר את ההשערות, ואף הצהיר שהשיר איננו מכוון לאישה מסוימת כאמור לעיל.
יקר ישראל קנאי (נולד ב-27 באוקטובר 1942) הוא מתמטיקאי ישראלי ופרופסור אמריטוס בפקולטה למתמטיקה ומדעי המחשב במכון ויצמן למדע, לשעבר ראש המחלקה למתמטיקה עיונית במכון ויו"ר מועצת הפרופסורים.
מומחה למשוואות דיפרנציאליות חלקיות ולכלכלה מתמטית.
יקר קנאי נולד וגדל בתל אביב בשם יקר ישראל קניג, בנם של גולדה מרגיט (לבית ריינר) וגרשון יהודה (גוסטב) קניג, ילידי סלובקיה שרבים מקרוביהם נרצחו בשואה, אח למנחם ולרבקה.
בצעירותו עוברת שם המשפחה לקנאי.
את לימודיו התיכוניים עשה בישיבת היישוב החדש ואחר כך למד בישיבת קול תורה בירושלים.
למד לתואר ראשון במתמטיקה ובפיזיקה ולתואר שני במתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1964 החל את שירותו הצבאי כמתמטיקאי שימושי.
באותה עת החל גם את לימודיו לתואר שלישי במתמטיקה בהנחיית פרופ' שמואל אגמון.
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-1967, נשאה את הכותרת "התנהגות אסימפטוטית של גרעיני רזולוונטות, פונקציות ספקטרליות וערכים עצמיים של מערכות אליפטיות למחצה".
קנאי השתלם במכון למחקר מתקדם בפרינסטון ובמכון קוראנט.
ב-1969 הצטרף כמרצה לסגל מכון איינשטיין למתמטיקה של האוניברסיטה העברית וב-1971 קודם לדרגת מרצה בכיר.
ב-1974 עבר למכון ויצמן למדע ומונה לפרופסור חבר, וב-1980 היה לפרופסור מן המניין.
ב-1976 מונה לראש המחלקה למתמטיקה עיונית במכון ויצמן ובכך היה לראש המחלקה הצעיר ביותר באותה עת.
ב-1978 נבחר לעמית החברה האקונומטרית.
ב-1981–1982 כיהן כנשיא האיגוד הישראלי למתמטיקה ובמקביל כיהן כיו"ר ועד מדעני המכון.
ב-1986–1988 היה יו"ר מועצת הפרופסורים במכון ויצמן וב-1989 מונה בשנית לראש המחלקה למתמטיקה עיונית.
כמו כן, שימש כיו"ר ועדת ההוראה למתמטיקה במדרשת פיינברג ונמנה עם מפתחי המסלול למתמטיקה בתוכנית רוטשילד-ויצמן להכשרת מורים במחלקה להוראת המדעים במכון ויצמן.
החזיק בקתדרה ע"ש אריקה ולודוויג יסלזון למתמטיקה עיונית.
ב-2012 יצא לגמלאות, אז גם נערך לכבודו אירוע בן שלושה ימים במכון ויצמן.
המשיך במחקר פעיל גם לאחר מכן.
לאורך השנים שימש כחוקר אורח בשורת אוניברסיטאות ומכוני מחקר, בהם: אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת סטנפורד, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, אוניברסיטת נורת'ווסטרן, אוניברסיטת מינסוטה, אוניברסיטת בון (כאורח שירות חילופי המדענים הגרמני DAAD), אוניברסיטת בילפלד, אוניברסיטת אוסקה (כאורח JSPS, האגודה היפנית לקידום המדע), אוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת מלבורן.
קנאי חוקר משוואות דיפרנציאליות חלקיות, המתארות שינויים בזמן ובמקום.
המשוואות המרכזית במוקד מחקרו הן משוואות גלים, והוא משתמש בהן כדי לחקור משוואות נוספות, כגון משוואות פרבוליות, כולל מקרים שבהם האופרטורים יכולים להיות מנוונים (למשל הלפלסיאן של חבורת הייזנברג) ואשר בהן הסינגולריות מתקדמת בהתאם למטריקה שונה מהמטריקה הרימנית הרגילה.
כמו כן, קנאי עוסק בכלכלה מתמטית, בדגש על מבנה פונקציות התועלת ושימוש בשיטות טופולוגיות.
בעבר עסק גם בסטטיסטיקה רפואית, תוך בחינת הקשרים בין שכיחות מחלות נשימתיות שונות בקרב ילדים לבין תנאים מטאורולוגיים.
לאורך השנים עסק בנושאי בטיחות ואף ייעץ בנושאים אלה למערכת הביטחון.
ב-1963, בהיותו כבן 20 בלבד, חיבר את הספר "פתרון בעיות באלגברה" שנועד לתלמידי תיכון.
קנאי נשוי לרות (בתו של פאלק שלזינגר), פרופ' בדימוס למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, אב לארבעה, ביניהם הרב והפסיכולוג אבי קנאי.
אשתו רות היא אחותו של בתיה - אשתו של חתן פרס נובל לכלכלה, פרופ' ישראל אומן, ואחותו רבקה הייתה נשואה לפרופ' שמואל אביגדור בן-ששון.
יַּרְבּוֹעִיִּים (שם מדעי: Dipodidae) היא משפחת מכרסמים מדברית שמיניה מאופיינים במבנה קטן וקופצני.
נפוצה בעיקר באזור הצפוני של כדור הארץ באסיה וצפון אפריקה.
מיני המשפחה דומים במראם החיצוני לעכבר.
בעלי זנב ארוך המשמש להם לאיזון ורגליים אחוריות ארוכות.
רגליהם הקדמיות קטנות ואינן משמשות לתנועה.
באופן כללי, מספר האצבעות ברגליים משתנה בין המינים (לירבוע אסיאתי יש חמש אצבעות ברגלו האחורית לעומת שלוש אצל הירבוע האפריקני) וגם צורת אוזנם של המינים שונה.
תזונתם משתנה: חלקם אוכלי צמחים או זרעים, חלקם אוכלים חרקים, ואחרים אוכלי כל.
מניחים כי יכולתם לקפץ למרחקים של כחצי מטר ויותר, התפתחה מן הצורך להימלט מטורפים, ואולי אף לסייע להם במסעות הארוכים יחסית שצריך בעל חיים מדברי לקיים כדי למצוא מזון.
אף על פי שאין קשר בין הירבוע לעכברים מקפצים באוסטרליה או לירבועניים בצפון אמריקה, כל שלוש הקבוצות פיתחו מכלול זהה של הסתגלויות לחיים במדבר העמוק, בהתאם לעיקרון האבולוציה המתכנסת.
במשך היום החם הוא מסתתר במאורות.
בין 30 המינים במשפחה יש ארבע צורות שונות למאורות: שתיים זמניות ושתיים קבועות.
עומקן של אלו המשמשות להמלטות מטורפים בזמן הלילה הוא 10 עד 20 ס"מ, והן אינן חתומות או מוסוות.
המאורות הזמניות ליום מוסתרות היטב ופקוקות בחול השומר אותן מפני החום החיצוני ומפני זליגת הלחות הפנימית.
מאורות קבועות הן גם כן חתומות ומוסוות, ולעיתים יש בהן מספר כניסות.
אלו מבנים מורכבים יותר ויש בהן חלל קינון.
מאורות החורף מכילות חללי אחסון מזון בעומק של 40 עד 70 ס"מ תחת פני האדמה, וחלל לשינת חורף בין 1.5 ל-2.5 מ' עומק תחת האדמה.
תקופת ההריון של הנקבה נמשכת 17–42 יום כאשר בה היא ממליטה 2-7 גורים.
הנקבה נכנסת להריון פעם אחת או פעמיים בשנה.
כל הירבועים בישראל שייכים לסוג ירבוע.
המין ירבוע גדול (Jaculus orientalis), בצפון ומערב הנגב.
המין ירבוע מצוי (Jaculus jaculus): לו 2 תת-מינים: ירבוע החולות (Jaculus jaculus schlueteri) וירבוע הנגב (Jaculus jaculus vocator), המצויים באזור הנגב והערבה.
עם זאת, לא נמצאו צורות ביניים של ירבוע הנגב וירבוע החולות והם אינם מתרבים בשבי, וייתכן כי אלו הם שני מינים נפרדים.
הירבוע בישראל הוא בעל חיים מוגן.
סוג אלקטגה (Allactaga) - בו ירבוע ארבע-אצבעי
סוג ומין יחיד ירבוע צפוני (Dipus sagitta)
סוג ומין יחיד ירבוע ארך-אזניים (Euchoreutes naso)
ככל הנראה בשר הירבועיים שימש לבשר למאכל במזרח הקדום.
בגופות חנוטות ממצרים נמצאו עקבות של עכברים שנאכלו, ואכילת העכבר מתועדת גם כמעדן בסעודות מלכותיות באשור החדשה.
ישעיהו מזכיר לגנאי את , וייתכן שאכילתם הייתה אכילה פולחנית הקשורה בעבודה זרה בקרב שבטי האזור.
כיום מקובל במחקר לזהות עכברים אלה כירבועיים.
יִרְאוֹן הוא קיבוץ באזור הצפון בתחום המועצה האזורית הגליל העליון.
היישוב נקרא על שם יִרְאוֹן המקראית (יהושע י"ט ל"ח), מערי המבצר שבצפון נחלת שבט נפתלי.
השם נשתמר בשמו של הכפר הלבנוני הסמוך ממערב, יארון, מן העֵבר השני של הגבול.
יש המזהים את השם יראון בכתובת עתיקה המפרטת את כיבושי תגלת פלאסר השלישי מלך אשור ומתוארכת למאה השמינית לפני הספירה.
הזיהוי מתקבל על הדעת לאור הימצאות שרידי יישוב קדום בשני תילים ידועים באותו אזור הנזכרים אף הם באותה הרשימה – קדש וחצור.
שניהם נזכרים גם בכיבושי מלך אשור במקרא (מלכים ב טו, כט).
הקיבוץ הוקם לאחר מלחמת העצמאות ב-20 במאי 1949 בידי יוצאי חטיבת יפתח של הפלמ"ח (מהכשרת דפנה של תנועת הצופים העבריים), מספר לוחמים יוצאי גדוד מוריה (לוחמי חי"ש) ובוגרי תנועת הנוער "דרור - החלוץ" שעלו ממצרים.
הקבוץ הוקם על חורבות הכפר הערבי צלחא , כאחד משורת היישובים שחיזקו את קו הגבול עם לבנון.
מקימי היישוב, יוצאי הפלמ"ח, היו חבריהם של הנופלים בכיבוש מצודת כ"ח ובקיבוץ מתקיימות אזכרות שנתיות לזכרם.
במאי 1950 אושר צירופו למסגרת הקיבוץ המאוחד.
בשנת 1953, על רקע משפטו של מרדכי אורן, חבר השומר הצעיר שהואשם בפראג כמרגל מערבי, נוצרו חילוקי דעות במפ"ם בין המצדדים בגישה הסובייטית בהנהגת משה סנה ו"חטיבת השמאל" לבין המצדדים בזכאותו של אורן.
בינואר 1953 העבירה מזכירות תנועת הקיבוץ המאוחד החלטה בה נקבע כי:
בעקבות החלטה זו גורשו מקיבוצים אחרים תומכי משה סנה ו"חטיבת השמאל", שלרוב היוו מיעוט, ובהצבעת שאר חברי הקיבוץ אולצו לעזוב.
אחרי שביתת רעב בת יומיים עברו 28 חברים ליד חנה בפברואר 1953. בעקבות זאת סבל הקיבוץ ממיעוט חברים ונזקק לסיוע בכוח אדם.
במשך השנים הצטרפו לקיבוץ גרעינים מתנועת הנוער העובד והלומד, מתנועת הצופים, בני קיבוצים ומשפחות מהארץ ומחו"ל.