tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקינמטיקה – ענף של המכניקה קלאסית – הזמן נמדד על פי משוואות תנועה כגון t = s/v, כאשר t מייצג את הזמן, s את המרחק, ו־v את המהירות.
גישה זו מניחה זמן אחיד ואובייקטיבי שאינו תלוי בצופה, ומשמש לתיאור שינויי מיקום של גופים ביחס למרחב.
לעומת זאת, הפיזיקה המודרנית, ובמיוחד תורת היחסות של אלברט איינשטיין, הציגה תפיסה חדשה שלפיה הזמן אינו מוחלט אלא יחסי, ותלוי במצבו של הצופה.
על פי תורת היחסות הפרטית, הזמן מתכווץ או מתארך בהתאם למהירות ולשדה הכבידה שבו נמצא הצופה.
ככל שהמהירות גבוהה יותר או שהכבידה חזקה יותר, קצב הזמן המקומי איטי יותר ביחס לצופה אחר.
אף שבתנאים רגילים השפעה זו זניחה, במערכות מדויקות כמו GPS יש להביאה בחשבון לצורך ניווט מדויק.
תורת היחסות הכללית הרחיבה תפיסה זו ותיארה את המרחב-זמן כרצף אחד שניתן לעיקום על ידי מסה ואנרגיה.
גישה זו מאפשרת להבין תופעות כגון כבידה, ואף מציעה אפשרות תאורטית למסע בזמן.
תיאוריות מסוימות מתארות את היקום כישותו סגורה שבה ל"זמן" יש נקודות התחלה וסיום, בדומה לקווי הרוחב על פני כדור הארץ, כך שאין משמעות לשאלה "מה היה לפני תחילת הזמן".
בפיזיקה מודרנית קיימת בעיה יסודית בטבעו של הזמן, הנובעת מהפער בין תורת היחסות הכללית למכניקת הקוונטים.
בתורת היחסות הזמן רציף וחלק, ואילו במכניקת הקוונטים הוא מתבטא בהתפתחות פונקציות הגל ולעיתים בקריסה פתאומית בעת מדידה.
בחורים שחורים הזמן המקומי כמעט "נעצר", ואילו בהמפץ הגדול מתוארת סינגולריות שבה מושג הזמן הקלאסי חדל להתקיים.
מצבים אלה מדגישים את הצורך בכבידה קוונטית – תיאוריה מאוחדת שתתאר את הזמן בכל הסקאלות.
תיאוריות כמו תורת המיתרים וכבידה קוונטית לולאתית מציעות דרכים שונות להבין את הזמן כישות קוונטית, ייתכן שאף בדידה, המתנהגת כחלקיק יסודי – זמן פלאנק.
במסגרות תאורטיות מסוימות אף הועלתה ההשערה כי עשויים להתקיים יותר מציר זמן אחד, בדומה לריבוי צירי המרחב בתיאורים רב־ממדיים של היקום.
חץ הזמן האנטרופי הוא מושג פיזיקלי המתאר את כיוון הזמן כתהליך של גידול אנטרופיה במערכת סגורה.
ככל שהאנטרופיה גדלה, הזמן נמדד כמתקדם קדימה.
סוגי חיצי זמן נוספים כוללים את החץ הסיבתי (מעבר מסיבה לתוצאה) ואת החץ הקוונטי (קריסת פונקציית הגל רק בעת מדידה).
בחלק מן הפרשנויות של מכניקת הקוונטים, כגון הפרשנות העסקתית , מוצעת אפשרות שבה תהליכים פיזיקליים עשויים להיות מתוארים כהשפעות דו־כיווניות בזמן – כלומר, שהעתיד עשוי להשפיע על העבר במובן מתמטי.
רעיון זה מכונה לעיתים "סיבתיות לאחור" (Retrocausality).
אף כי רעיון זה עקבי במסגרת תאורטית מסוימת, אין כיום עדויות ניסיוניות לקיומו בפועל, והוא נחשב להשערה פרשנית בלבד.
סימטריית היפוך זמן היא תכונה של חוקי הפיזיקה שלפיה תהליך פיזיקלי יכול, עקרונית, להתרחש באותו אופן גם אם כיוון הזמן מתהפך.
במרבית התהליכים המיקרוסקופיים, משוואות התנועה במכניקת הקוונטים אכן שומרות על סימטריה זו.
מחקר משנת 2025 בחן את שמירת הסימטריה הזו במערכות קוונטיות פתוחות, כלומר במערכות שמתקיימת בהן אינטראקציה עם סביבה חיצונית.
נמצא כי בתנאים מסוימים מערכת כזו יכולה להתנהג באופן סימטרי ביחס לכיוון הזמן – כלומר, תהליכים של התקרבות לשיווי משקל מתרחשים באותו אופן קדימה ואחורה בזמן.
ממצא זה מצביע על כך שתרמליזציה קוונטית אינה מחייבת כיוון זמן מועדף, ושייתכן קיום של "חיצי זמן" מנוגדים בתוך אותה מערכת.
בנוסף, עקרונות של היפוך זמן משמשים גם במחשוב קוונטי למדידת תכונות פיזיקליות מורכבות.
לדוגמה, אלגוריתם שפותח בידי Google Quantum AI מאפשר למדוד את התפשטות המידע במערכת קוונטית באמצעות סדרת פעולות והיפוכן.
שיטה זו מדגימה את היכולת של מחשבים קוונטיים לדמות תהליכים פיזיקליים מורכבים, אך חשוב להדגיש כי מדובר בסימולציה מתמטית – לא במסע בזמן אמיתי.
סקירה זו מתמקדת בעיקר בפילוסופיה מערבית, החל מיוון העתיקה.
לעומת זאת, תפיסות הזמן בפילוסופיות המזרח (הינדואיזם, בודהיזם, קונפוציאניזם, טאואיזם) נוטות להיות מחזוריות ולהדגיש את ההווה, בעוד המסורת המערבית נטתה לגישה ליניארית וניתוחית.
בתחילת המחשבה הפילוסופית ביוון העתיקה, הזמן נתפס כתופעה קוסמולוגית בסיסית, הקשורה למחזוריות הטבע.
הפילוסופים הקדומים חקרו האם הזמן הוא ישות עצמאית או תלוי בתנועה ובשינוי, והעלו שאלות יסודיות: האם הזמן ליניארי או מחזורי, סופי או אינסופי, וכיצד ניתן לחלקו לאינסוף?
פרדוקסים כמו אלו של זנון הציגו קושי מהותי: כיצד ניתן להסביר תנועה אם הזמן מורכב מרגעים בלתי-חלוקים?
שאלות אלו הובילו לדיון מעמיק על טבע הרצף והחלוקה של הזמן, עם ויכוח בין תפיסה שרואה בזמן רצף רציף לבין תפיסה הרואה בו יחידות דיסקרטיות.
בתקופה הקלאסית התגבש דיון מסודר על מהות הזמן ויחסו לתנועה ולשינוי.
הפילוסופים התעניינו בשאלה האם הזמן קיים באופן עצמאי או תלוי בקיומם של דברים משתנים.
בנוסף, חקרו את טבע ההווה ואת הקשר בין הזמן לבין תודעה ונפש.
שאלות מרכזיות כללו: האם ההווה הוא נקודה חסרת מימד או שיש לו משך?
האם רק ההווה קיים, בעוד העבר כבר איננו והעתיד עדיין לא החל?
דיון זה תרם להתפתחות אונטולוגיה של הזמן – מה באמת קיים מבין חלקי הזמן השונים.
בימי הביניים, הדיון בזמן קיבל ממד תאולוגי משמעותי.
הפילוסופים חקרו כיצד נצחיות האלוהים מתיישבת עם זמניות העולם הנברא.
נדונו שאלות על רגע הבריאה, תחילתו של הזמן, והקשר בין ידיעה אלוהית לחופש הרצון האנושי.
בעת החדשה הפך הזמן לעניין מתמטי ופיזיקלי.
הפילוסופים חקרו האם הזמן מוחלט או יחסי, ומה יחס הזמן למרחב ולחוקי הטבע.
כמו כן, נדון הקשר בין הזמן לדטרמיניזם: אם חוקי הטבע מוחלטים והזמן ליניארי, האם העתיד נקבע במלואו על ידי ההווה והעבר?
במאה ה-18, הזמן נתפס כתנאי הכרחי של החוויה האנושית.
אצל קאנט, בפילוסופיה הטרנסצנדנטלית, הזמן נחשב לצורה אפריורית של האינטואיציה – הדרך שבה התודעה מארגנת את התפיסה.
שאלות אלו עוררו דיון על אובייקטיביות הזמן: האם הזמן קיים "בחוץ", או שהוא מבנה סובייקטיבי של התודעה האנושית?
במאה ה-19, הדיון התמקד בהבדל בין הזמן המדעי-מתמטי לבין החוויה הסובייקטיבית.
ברגסון תיאר את "משך" (durée) – הזרימה הפנימית והרציפה של התודעה, השונה מהזמן המדוד של השעון.
נדונו גם הזיכרון והיצירתיות בזמן: השינויים בזמן אינם רק שינוי במיקום או בתכונות, אלא גם התהוות של חדש.
הפנומנולוגיה אצל הוסרל והיידגר עסקה בניתוח חוויית הזמן בתודעה.
ההווה נתפס כ"עכשיו עבה", הכולל את העבר הקרוב (רטנציה) ואת העתיד הקרוב (פרוטנציה).
מבנה זה מסביר כיצד אנו חווים רצף של משפט או מלודיה, למרות שהוא מתפרס בזמן.
הדיון קשר בין זמן אובייקטיבי לפנומנולוגי והפך את הזמניות למושג מרכזי בקיום האנושי.
תורת היחסות של איינשטיין שינתה את ההבנה הפילוסופית של הזמן: הזמן אינו מוחלט אלא תלוי במערכת התייחסות ובמהירות יחסית.
נידונו מושגים כמו מרחב-זמן כישות מאוחדת, יחסיות הסימולטניות, ומשמעות זרימת הזמן במציאות הפיזיקלית.
תורה זו חידדה את השאלות על ההבחנה בין עבר, הווה ועתיד – אם כל אירועי המרחב-זמן קיימים יחד כ"גוש" אחד, מהי משמעות הזרימה או הופעה בזמן?
הפילוסופיה האנליטית עסקה בניתוח לוגי ולשוני של מושגים זמניים.
נדונו תפיסות שונות של קיום חלקי הזמן: פרזנטיזם (רק ההווה קיים) מול אטרנליזם (כל הזמנים קיימים יחד).
כמו כן פותחו לוגיקות זמניות פורמליות לטיפול בפסוקים על עבר, הווה ועתיד.
הדיון בסוף המאה ה-20 התמקד בקשר בין הזמן הפיזיקלי לבין החוויה הסובייקטיבית של זרימתו.
נידונה בעיית חץ הזמן: מדוע הזמן זורם בכיוון אחד בלבד?
שאלות אלו נבדקו ביחס לאנטרופיה ולחוק שני של התרמודינמיקה.
בנוסף, נבחן מעמד הזמן במכניקת הקוונטים והקשר בין תהליכים מוחיים לחוויית הזמניות.
פילוסופים עכשוויים בוחנים את הזמן לאור מדעי המוח, הפנומנולוגיה והפיזיקה התאורטית.
במדעי המוח נחקר הבסיס העצבי של תפיסת הזמן, ואילו בפיזיקה תאורטית נידונות שאלות על תחילת הזמן, גרביטציה קוונטית ותיאוריות מתקדמות כמו תורת המיתרים.
חלק מהתיאוריות מציעות שהזמן אינו בסיסי אלא נגזר מתופעות אחרות – מה שמעורר שאלות על משמעות החוויה והקשר בין פיזיקה לתודעה.
בפילוסופיות המזרח מצויות תפיסות שונות מהמסורת המערבית.
בהינדואיזם, הזמן נתפס כמחזורי, עם עידני זמן (יוגה) שחוזרים על עצמם שוב ושוב.
בבודהיזם מודגש ההווה כרגע היחיד שבו ניתן לחוות תובנה ושחרור, בעוד העבר והעתיד נתפסים כמושגים מנטליים בלבד.
הקונפוציאניזם והטאואיזם מדגישים הרמוניה עם המחזוריות הטבעית של הזמן.
גישות אלו מבליטות את ההיבט החווייתי והרוחני של הזמן על פני האנליטי.
בהפילוסופיות של המזרח, הזמן נתפס כמחזורי, עם דגש על ההווה וההרמוניה עם הטבע.
בבודהיזם ההווה מרכזי לחוויה; בהינדואיזם הזמן מחזורי עם עידנים קוסמיים (יוגה); בטאואיזם הדגש על זרימה טבעית; קונפוציאניזם מתמקד בחובות וזיכרון העבר.
ביהדות, הזמן נתפס כממד בעל קדושה שבו האדם שותף למעשה הבריאה.
תפיסת הזמן משלבת יסודות ליניאריים – מרגע בריאת העולם ועד לימות המשיח – עם יסודות מחזוריים, המתבטאים בשבת, בחגים, בשנת השמיטה וביובל.
הזמן איננו רק תופעה פיזיקלית אלא גם קטגוריה מוסרית ותאולוגית.
האדם מצווה לקדש את הזמן באמצעות מצוות ומועדים, כפי שבא לידי ביטוי בברכה המרכזית בקידוש: "מקדש ישראל והזמנים".
היהדות מחלקת את הזמן למעגלים של קדושה וחול.
השבת, המועדים והשנים השביעיות מייצגים תקופות שבהן האדם מתנתק ממלאכתו כדי להכיר במקור הבריאה.
הקדושה בזמן נתפסת כמתקדמת – כל שבת וחג מוסיפים רובד רוחני נוסף.
ההוגה אברהם יהושע השל הדגיש רעיון זה ותיאר את היהדות כ"ארכיטקטורה של זמן", שבה מקודש הרגע על פני המקום והחומר.
בניגוד לתפיסות מחזוריות המאפיינות תרבויות אחרות, היהדות רואה בזמן תהליך ליניארי בעל תכלית.
ההיסטוריה נעה מבריאה ראשונית לעבר תיקון וגאולה סופית.
רעיון זה בא לידי ביטוי בכתבי הרמב"ם, הרואה בהיסטוריה תהליך של תיקון מוסרי ותאולוגי, וכן במחשבת גרשם שלום, שהדגיש את הקשר בין מהלך הזמן לגאולה המיסטית.
הזמן ביהדות נתפס גם כממד של אחריות מוסרית: כל רגע הוא הזדמנות למעשה טוב או למצווה, ולפיכך יש לו משמעות ערכית.
האדם איננו רק צופה בזמן אלא שותף בעיצובו באמצעות מעשיו.
בפילוסופיה יהודית, שאלת הזמן נידונה מימי הביניים ועד העת החדשה:
יהודה הלוי הבחין בספרו הכוזרי בין "זמן טבעי" – החולף באופן אחיד – לבין "זמן מקודש" – הרגעים שבהם האדם מתחבר למציאות האלוהית.
הרמב"ם עסק בשאלה האם הזמן נברא יחד עם העולם, תוך דיון במתח שבין נצחיות האל לזמניות הבריאה.
הקבלה ותורת האר"י הדגישו ממדים מיסטיים ומחזוריים של זמן, ברעיונות כמו "שמיטות", "ספירות" ו"תיקונים" הפרושים לאורך הדורות.
הרמן כהן מאסכולת מרבורג ראה בזמן הליניארי את הבסיס להגשמה אתית, כאשר הגאולה היא יעד אינסופי שהאנושות שואפת אליו.
בדתות אחרות ניכרות תפיסות מגוונות של הזמן.
בהינדואיזם הזמן נתפס כמחזורי ונחלק לעידני זמן החוזרים על עצמם שוב ושוב.
בבודהיזם ההווה הוא המרכז – רגע שבו ניתן לחוות תובנה ושחרור, בעוד העבר והעתיד נתפסים כמושגים מנטליים בלבד.
בטאואיזם ובקונפוציאניזם מושם דגש על הרמוניה עם זרימת הזמן והטבע, ולא על התגברות עליו.
לעומת זאת, בנצרות ובאסלאם הזמן מתואר כנתיב ליניארי מבריאה לגאולה, בדומה ליהדות אך עם דגשים שונים במושגי החטא, הישועה וההתגלות.
תפיסת הזמן ביהדות מהווה אפוא נקודת ביניים בין המחזוריות המזרחית לבין הליניאריות של הדתות המונותאיסטיות האחרות – שילוב של מוסר, קדושה והיסטוריה ברצף אחד של משמעות.
המילה מופיעה לראשונה בתנ"ך בספרים המאוחרים, וככל הנראה היא שאולה משפה אחרת.
הגיזרון אינו ברור: יש הטוענים שמקורה במילה בפרסית-עתיקה zrvan ("תקופה"), או במילה jamān ("דבר שהולך").
ראו גם קדם-פרסית: גֲ'מַנַא (jamānā), אך יש הטוענים שהסבר זה מפוקפק.
התיבה מצויה גם באכדית simānu (לא ברור אם נשאלה מפרסית או להפך), ומשם בארמית מקראית זְמָן (מקור ישיר המילה העברית), בערבית زَمَن זַמַן, ובארמית סורית ܙܰܒܢܳܐ זָבנַא.
התנודות האחידות והיציבות ביותר המוכרות למדע הן התנודות האטומיות.
תדירותן קובעת את יחידת הזמן היסודית שממנה נגזרות כל יחידות הזמן האחרות, והיא משמשת בסיס לפעולתם של שעונים אטומיים מדויקים, המבטיחים דיוק מרבי במדידת הזמן.
שעונים מודרניים מייצגים זמן באמצעות תנודות של אטומי צסיום.
שנייה מוגדרת כ-9,192,631,770 מחזורים של תדר המעבר האטומי בצסיום-133. שניות אלו נצברות ליחידות זמן גדולות יותר.
היממה, 24 שעות, היא משך סיבובו המלא של כדור הארץ סביב צירו ביחס לשמש.
סיבוב כדור הארץ משתנה במקצת בגלל גורמים כמו גאות ושפל ואירועים גיאופיזיים.
לפיכך הזמן האוניברסלי המתואם (UTC) מותאם מעת לעת לזמן האסטרונומי על פי תצפיות.
חברות חקלאיות וחברות מסורתיות רואות את הזמן כמחזור יום ולילה הקובע את היממה ואת העבודה הנדרשת, מחזור עונות הקובע סדרי חיים, מחזור של שנות מחסור ושנות שפע.
בחברות אלו אין כמעט משמעות לשעה המדויקת או לחלקיה.
מושגי זמן יכולים להתמצות בזריחה, בוקר, צהריים, אחרי הצהריים (או ערביים), שקיעה, ערב ולילה.
בחברות המסורתיות יש משמעות רבה לטקסים החוזרים על עצמם אחת לתקופה (קבלת שבת כל שבוע, ראש חודש, חגים הנחגגים כל שנה בטקסיות דומה).
לעומתן בחברות תעשייתיות יש חשיבות לפרקי זמן קצרים, ויש משמעות רבה לדקות ואף לשניות.
מחזור הזמן בא לידי ביטוי רק במקרים נדירים (יום מנוחה פעם בשבוע) ולרוב תהיה מדידת הזמן מכנית ומתמשכת על ציר ששורשו בעבר והמשכו בעתיד.
תפיסת זמן זו התבטאה כבר בתרבויות עתיקות כמו תרבות המאיה והתרבות היהודית.
סיוע לתפיסת זמן זו נתנה הנצרות, שקבעה תאריך מסוים כשנת האפס, ותיארכה אירועים מסוימים לפני נקודת ייחוס זו ואירועים אחרים אחריה.
במידה רבה כך התהוותה תפיסת הזמן המישורית.
נוסף על כך הביאה הנצרות לקביעת שעונים ושעונים מצלצלים על כנסיותיה, ובכך הכפיפה את כל הקהילה ללוח זמנים אחיד, אשר סייע מצידו להתהוות החברה התעשייתית שבה כולם מגיעים לעבודה באותה שעה.
המשך התהליך היה בקביעת זמן עולמי אחיד – שעון גריניץ'.
מלבד יחידות זמן קבועות אדם מסוגל לקבוע ציוני זמן, שהם מאורעות מסוימים שבהשוואה אליהם נמדדים מאורעות אחרים.
דוגמה: בוקר (מאורע זריחת השמש ותחילת היום) הוא ציון זמן עבור פעולות שונות, המתרחשות לפניו, אחריו או במהלכו.
תפיסת זמן היא היכולת להעריך משך, סדר ורצף של אירועים.
תפיסה זו מערבת תהליכים נוירולוגיים, קוגניטיביים ופילוסופיים.
קיימת מחלוקת פילוסופית מרכזית בנוגע למקור תפיסת הזמן:
עמדה קנטיאנית: עמנואל קאנט טען ב"ביקורת התבונה הטהורה" כי הזמן הוא צורת התבוננות א-פריורית – מבנה מולד של התודעה שקיים לפני כל חוויה.
לפי גישה זו, הזמן הוא תנאי מוקדם לחוויית אירועים, והאירועים מסודרים בתוך מסגרת זמנית שכבר קיימת במוח.
עמדה ברגסוניאנית: אנרי ברגסון טען כי הזמן האמיתי (durée) נוצר מתוך זרימת האירועים והחוויה עצמם.
לפי גישה זו, החוויה הישירה של שינוי ורצף היא שיוצרת את תחושת הזמן, ולא מבנה קיים מראש.
ברגסון הבחין בין זמן "נחווה" איכותי לבין זמן מדיד כמותי.
תפיסת הזמן משתנה בהתאם לקנה מידה ולהקשר: אותו פרק זמן עשוי להיתפס באופן שונה בזמן אמת (חוויה נוכחית) לעומת מבט רטרוספקטיבי.
בפסיכולוגיה קוגניטיבית קיימות תיאוריות מתחרות להסבר תפיסת הזמן.
אחת הגישות היא מודל השעון הקוגניטיבי, הטוען כי הזמן הסובייקטיבי (תחושת הזמן הפנימית) מושפע מקצב השינויים בקשב וברגש.
לפי מודל זה, כאשר מתרחשים שינויים תכופים בתודעה (הסחות דעת, מעברים רגשיים), נוצרות יותר "יחידות זמן קוגניטיביות" והזמן הסובייקטיבי עובר לאט יותר ביחס לזמן האובייקטיבי (זמן השעון) – כלומר, דקה אחת בשעון מורגשת כאילו ארכה זמן רב יותר.
לעומת זאת, בקשב ממוקד וחוויה יציבה, הזמן הסובייקטיבי עובר מהר יותר ביחס לזמן האובייקטיבי – דקה בשעון מורגשת כאילו חלפה במהירות.
מנגנון זה שונה משעונים ביולוגיים (כמו המחזור הצירקדי) המבוססים על מחזורים פיזיולוגיים קבועים ופועלים ברמת התא והמערכות הגופניות.
העבר, ההווה והעתיד הם מרכיבים מרכזיים בחוויה האנושית ובאופן שבו האדם תופס את קיומו של הזמן באמצעות תודעתו.
התודעה מאפשרת לאדם להבין את רצף הזמן ואת המעברים בין תקופות שונות.
העבר מתייחס לאירועים ולחוויות שכבר התרחשו ונשמרים בזיכרון האנושי.
חוויות העבר מעצבות את האישיות והזהות של האדם בהווה, על בסיס הניסיון והלקחים שנלמדו.
ההווה הוא הרגע הנוכחי, החוויה הישירה והחושית של האדם ברגע זה.
ההווה הוא המצב היחיד שבו האדם חי ומבין את העולם באופן מודע.
העתיד מייצג את האירועים והמצבים שטרם התרחשו, הציפיות, התקוות והחלומות של האדם לגבי מה שעתיד לבוא.
העתיד נבנה על בסיס ההחלטות והפעולות של האדם בהווה, אשר מושפעות מהחוויות שלו בעבר.
התודעה האנושית מקשרת בין העבר, ההווה והעתיד.
באמצעות תהליכים קוגניטיביים כגון חשיבה, זיכרון, דמיון ורגשות, האדם חווה את ההווה, לומד מן העבר ומתכנן לקראת העתיד.
תפיסת הזמן של האדם המערבי מחולקת לתפיסת העבר, ההווה והעתיד.
באופן תאורטי קיומה של תודעה המתייחסת לזמן מחייבת את עצם קיומם של עתיד, עבר והווה כמושגים הנגזרים מתפיסת האדם.
אם כן ההווה הוא המצב האפשרי היחיד המתקיים עבור התודעה, בעוד העתיד והעבר הם הפשטות שאינן קיימות בפועל.
עם זאת ככל שהתודעה מתקדמת בזמן, העבר מכיל מאורעות רבים יותר, ואילו העתיד מכיל מאורעות מעטים יותר.
תפיסות זמן אחרות קיימות בתרבויות אחרות.
למשל, בתרבות ההודית תפיסת הזמן היא מחזורית.
כפועל יוצא יחידות הזמן של שנייה, דקה, שעה, יממה, שבוע, חודש ושנה – בהיותן מבוססות על מחזורי היום והלילה – משמשות בהודו בדרך דומה לדרך שבה הן משמשות בשאר העולם.
אולם שאר יחידות הזמן מוגדרות על ידי סיבובי גלגל החיים.
אדם עשוי לתפוס את העבר אך ורק דרך זיכרון.
זיכרון הוא תכונה המתארת את ההיסטוריה שהאדם מכיר, והחוקיות המסוימת שהוא גיבש מתוך התנסות ההיסטוריה.
במובן הפשוט הזיכרון הזיכרון הוא כלי המאפשר לאדם להתמודד עם מציאות נתונה.
לדוגמה, הזיכרון כי כלב מסוים נושך, משמשת את האדם להחליט אם יש להתרחק מכלב זה.
במובן אחר הזיכרון הוא מושא לדמיון.
במובן זה האדם מעורר לעצמו תחושות על פי זיכרון מצב זכור.
דוגמה: היזכרות בסרט וחוויית תחושות עקב היזכרות זו.
תפיסת העתיד נובעת מיכולתו של האדם לדמות מציאות שאינה קיימת על ידי חיזוי.
בדומה לתפיסת העבר, גם תפיסת העתיד עשויה להיות במובן של כלי המשמש לתכנון מעשי האדם או במובן של מושא לדמיון.
המובן השני (הזיכרון וחיזוי העתיד כמושאים לדמיון) נתפס לעיתים כחוויית זמן ממשית.
על פי תפיסה פילוסופית זו, האדם חי את הזמן שהוא מדמה (או לחלופין תחליף זכור של אותו הזמן).
תפיסה זו מחייבת גישה סובייקטיבית כלפי הזמן.
תפיסות העבר והעתיד נעשות על ידי תחושות ישירות הנובעות מן הזכירה ומן החיזוי, לדוגמה פחד או תקווה (כלפי העתיד) ואבל או התרפקות (כלפי העבר).
מלבד היכולת לחוות תחושות ישירות כלפי העבר והעתיד, קיימת היכולת לבצע הפשטות של העבר והעתיד.
משמעות ההפשטות האלה היא קביעת אמירה כללית אשר יכולה לשמש את האדם גם בלא לעורר את התחושות הישירות או את הדימוי הממשי של הדברים.
הפשטות אלו הן מכלול הידע (בזיקה לעבר) והדעות (בזיקה לעתיד) של האדם.
העתיד, בשונה מן העבר, מובדל בכך שקיימת עבורו אפשרות בחירה.
לעתיד משמעות עמוקה עבור תפיסת המושג "רצון חופשי" ודטרמיניזם.
תפיסת ההווה נעשית על ידי חוויה ישירה של מאורעות, כלומר שינוי מצב נפשי עקב שינוי במציאות.
תפיסת ההווה היא המאפשרת קיום של רגש, ולמעשה כל תפיסה של העבר או של העתיד נגזרת משינויים נפשיים בהווה.
על פי התפיסה האקזיסטנציאליסטית, ההווה אינו קיים באופן ממשי מן הנימוק הזה: התודעה משיגה גורמים שונים במציאות על ידי חישה שלהם.
חישה זו היא לעולם כלפי העבר, שכן קיים פרק זמן בין התרחשות הדברים בפועל ובין מועד תפיסתם על ידי החשיבה.
פרק זמן זה, המציין את הזמן הדרוש לתהליך החשיבה והתפיסה, גורם שלא ניתן באופן עקרוני לתפוס את ההווה הממשי אלא רק את העבר הקרוב.
תפיסה זו מתארת את העתיד במנותק מן העבר ומן הסיבתיות.
על פי תפיסה זו, האדם בוחר את העתיד שלו במובן זה שהוא בוחר אם לאשר את העבר וכיצד להשפיע על תפיסת העבר שלו עצמו.
תפיסה זו מניחה כי סיבתיות אינה קיימת באופן אובייקטיבי אלא נתונה לבחירה סובייקטיבית.
המוח האנושי משתמש במנגנונים עצביים דומים לצורך ייצוג של מרחב ושל זמן.
תאי מיקום הם תאי עצב המופעלים כאשר האדם או בעל חיים נמצאים במקום מסוים, ובכך מאפשרים למוח לזהות את מיקומו במרחב.
תאי רשת יוצרים דפוס קבוע של פעילות עצבית, הדומה לרשת משושים, ובכך מספקים מערכת פנימית של יחסים בין מקומות — מעין מפה עצבית המאפשרת ניווט במרחב.
מחקרים מאוחרים יותר מצאו כי מנגנון דומה פועל גם ביחס לזמן.
תאי זמן הם תאי עצב הפועלים ברגעים מסוימים במהלך משימה או אירוע, ומאפשרים למוח לייצג את מיקומו ברצף הזמן, בדומה לאופן שבו תאי מיקום מייצגים את המיקום במרחב.
חוקרים אחדים מציעים כי מנגנונים אלה אינם מוגבלים לייצוג של זמן ומרחב בלבד, אלא משקפים עיקרון כללי יותר של ארגון מידע במוח.
לפי גישה זו, אותם דפוסים עצביים עשויים לפעול גם במהלך חשיבה לוגית, עיבוד רעיונות או הבנת מושגים מופשטים.
בדרך זו המוח עשוי ליצור "מפה מושגית" פנימית, המסייעת לאדם להבין את מיקומו בתוך תהליך החשיבה, לזהות קשרים בין רעיונות שונים ולנווט ביניהם באופן שיטתי.
סיבתיות מתארת יחס בין אירועים שבו אירוע אחד (הסיבה) משפיע על אירוע אחר (התוצאה).
הקשר בין זמן לסיבתיות הוא הדדי ומורכב: מצד אחד, סיבתיות מניחה סדר זמני - הסיבה תמיד מקדימה לתוצאה.
מצד שני, חלק מהפילוסופים טוענים שסיבתיות היא שמגדירה את כיוון הזמן עצמו.
כיווניות הזמן - מדוע הזמן זורם קדימה?
אחת השאלות המרכזיות בפילוסופיה של הזמן היא מדוע הזמן זורם בכיוון אחד בלבד - מהעבר אל העתיד, ולא להפך.
קיימות מספר גישות המנסות להסביר תופעה זו:
הגישה הסיבתית: לפי גישה זו, כיוון הזמן נקבע על ידי כיוון הסיבתיות.
העבר הוא מכלול האירועים שכבר השפיעו סיבתית על ההווה, והעתיד הוא מכלול האירועים שטרם התרחשו.
כיוון הזמן הוא למעשה כיוון השרשרת הסיבתית.
הגישה התרמודינמית: גישה זו קושרת את כיווניות הזמן לעלייה באנטרופיה.
בעוד שאנטרופיה מספקת הסבר פיזיקלי לבלתי-הפיכות של תהליכים, היא קשורה לסיבתיות אך אינה זהה לה.
הגישה הפסיכולוגית: גישה זו מדגישה את חוויית כיוון הזמן כפי שהיא נתפסת על ידי התודעה האנושית.
לפי גישה זו, כיווניות הזמן קשורה לאופן שבו אנו זוכרים את העבר אך לא את העתיד.
הדיון על סיבתיות מעלה שאלה פילוסופית מרכזית: דטרמיניזם - האם העתיד נקבע באופן חד-משמעי על ידי העבר והווה?
שאלה זו שונה מעצם קיומה של סיבתיות: ניתן להאמין שכל אירוע נגרם מסיבה כלשהי, אך בו זמנית להאמין שסיבה זהה יכולה להוביל לתוצאות שונות (אי-דטרמיניזם).
לעומת זאת, דטרמיניזם טוען שאם ידענו את מצב היקום במדויק בזמן נתון, היינו יכולים לחזות את כל העתיד.
הפילוסוף הבריטי דייוויד הום בחן את טיב הקשר הסיבתי והטיל ספק בהכרחיותו המוחלטת.
הום טען שסיבתיות היא הרגל נפשי המבוסס על חוויה חוזרת, ולא עיקרון מטאפיזי שניתן להוכיחו באופן הגיוני.
תורת היחסות והקונוס הסיבתי: בתורת היחסות הפרטית של איינשטיין מוגדר הקונוס הסיבתי - אזור במרחב-זמן שיכול להשפיע על אירוע נתון או להיות מושפע ממנו.
מכיוון שאף אות או השפעה לא יכולים לנוע מהר יותר ממהירות האור, אירוע במקום A יכול להשפיע על אירוע במקום B רק אם יש מספיק זמן לאות לנוע ביניהם במהירות האור או פחות.
הגבלה זו יוצרת מבנה גאומטרי של "קונוס" במרחב-זמן, שמחוצה לו אין כל קשר סיבתי אפשרי בין אירועים.
זוהי תוצאה מהפכנית: סיבתיות אינה תלויה רק בזמן, אלא במבנה המרחב-זמן עצמו.
מכניקה קוונטית ואי-ודאות: במאה ה-20, התפתחות המכניקה הקוונטית הציגה אתגר לתפיסה הדטרמיניסטית.
עקרון אי-הוודאות של היזנברג קובע שקיימים זוגות של תכונות (כמו מיקום ומהירות) שלא ניתן למדוד את שניהם במדויק מוחלט באותו הזמן.
משמעות הדבר היא שאפילו אם נדע את כל הנתונים הנוכחיים במדויק, לא נוכל לחזות את העתיד בוודאות מוחלטת - היקום מכיל אלמנט של אקראיות יסודית.
שאלה פתוחה היא האם אקראיות זו פוגעת בסיבתיות עצמה, או שמא היא רק מגבילה את יכולתנו לחזות תוצאות.
עקומות זמן סגורות: בהקשר של תורת היחסות הכללית נדונה גם האפשרות התאורטית של עקומות דמויי-זמן סגורות - מסלולים במרחב-זמן שבהם ניתן תאורטית לחזור לאותה נקודה בזמן.
אם עקומות כאלה קיימות, הן מעלות פרדוקסים סיבתיים מורכבים, כמו האפשרות של אירוע שגורם לעצמו או מונע את עצמו.
בפילוסופיה של המדע קיימת הבחנה בין הסברים נומולוגיים (מבוססי חוקים כלליים) לבין הסברים היסטוריים (מבוססי אירועים ספציפיים).
הבחנה זו מסבירה כיצד ניתן להבין רצף אירועים בעבר ולהעריך אפשרויות עתידיות, מבלי שהזמן עצמו נלמד או מוסבר.
זמן אוניברסלי מתואם או UTC הוא תקן הזמן העיקרי לפיו נמדדים ומתואמים השעונים במדינות השונות.
אזורי זמן מסביב לעולם מתוארים ביחס לתקן זה.
לדוגמה: אזור הזמן בישראל הוא UTC+2 בחורף, ו-UTC+3 בשעון הקיץ.
שמו הקודם והנפוץ של ה-UTC הוא GMT – Greenwich Mean Time או בעברית שעון גריניץ' (מילולית: השעה הממוצעת בגריניץ').
שינוי השם נובע משתי סיבות.
ראשית, כדי לא להשתמש בשמו של מקום מסוים, מכיוון שהמדידות נעשות על ידי מספר גורמים בינלאומיים.
שנית, עם המעבר ל-UTC הזמן החל להימדד על ידי שעונים אטומיים ולא באמצעות צפייה בגרמי השמיים, כפי שנעשה במאות השנים הקודמות.
על אף שינוי השם ושינוי שיטת המדידה, UTC עדיין מבוסס על השעה הממוצעת בקו האורך 0° העובר במצפה הכוכבים הישן של גריניץ'.
ראשי התיבות UTC נוצרו כפשרה בין ראשי התיבות באנגלית (CUT) וראשי התיבות בצרפתית (TUC).
בהקשרים תעופתיים וימיים, לרוב נקרא זמן UTC "זמן זולו" – Zulu time, והשעה מצוינת בתוספת Z: למשל השעה 23:20 UTC ב"זמן זולו" תיכתב כ-2320Z.
כיוון שקצב הסיבוב של כדור הארץ אינו קבוע, וחלים בו שינויים קלים, נוצר מעת לעת פער בין השעה הנמדדת בשעונים האטומיים לשעה המתקבלת בתצפיות אסטרונומיות.
פער זה אינו עולה בדרך כלל על שבר של שנייה, והוא מתוקן ב-UTC על ידי הוספת שנייה מדי כמה שנים, כאשר הפער, ברוב השעונים בעולם המשתתפים בקביעת UTC, עולה על 0.9 שנייה.
הוספת השנייה היא בעצם עצירת השעונים האטומיים לשנייה אחת, או קביעת דקה בת 61 שניות.
בפעם האחרונה נוספה שנייה כזו ב-31 בדצמבר 2016. לפני כן, שניות הוספו בממוצע מדי שנה וחצי.
UTC מתוחזק על ידי מספר מדינות בחסות ארגונים בינלאומיים שמודדים באופן מדויק מאוד הן את מעבר הזמן והן את השינויים בתנועת כדור הארץ.
בעולם הישיבות, זמן הוא כינוי לתקופת לימודים רציפה (בדומה לסמסטר).
שנת הלימודים בישיבה מחולקת לשלושה זמנים, בדומה לשלישים בבית הספר.
לכל זמן יש אורך שונה, ובין כל זמן לבא אחריו ישנה חופשה הנקראת בין הזמנים.
בכל סוגי הישיבות (קטנות, הסדר, גבוהות ולעיתים גם בתיכוניות), כמו גם בחלק מהמכינות והמדרשות קיימים שלושה "זמנים".
"זמן אלול" - האורך באופן קבוע מעט יותר מחודש, "זמן קיץ" - שאורכו מעט יותר משלושה, ו"זמן חורף" שנמשך חמישה חודשים (או שישה, בשנה מעוברת).
תקופות ה"זמנים" נקבעות לפי החגים, כאשר חג הסוכות וחג הפסח נחשבים לחגים משפחתיים שבהם התלמידים שבים לבתיהם, לעומת חג השבועות והימים הנוראים שיש מקומות שבהם שוהים התלמידים בישיבה.
בדרך כל לכל "זמן" נקבעת מסכת מרכזית הנלמדת בישיבה בסדרי העיון והבקיאות, כאשר לעיתים לומדים את המסכת במשך זמן אחד בלבד ולעיתים במשך שנה שלמה או מספר "זמנים".
נהוג שגם כאשר ממשיכים ללמוד אותה מסכת במשך ה"זמן" הבא, פרק אחר מאותה המסכת יילמד.
זמן אלול מתחיל בראש חודש אלול ומסתיים ביום כיפור.
זמן זה הוא תחילת שנת הלימודים.
הנערים מתחילים בזמן זה את הישיבה הקטנה, לאחר שסיימו את לימודיהם בחיידר או בבית הספר.
הבוגרים יותר, שסיימו את שלוש שנות הלימוד בישיבה קטנה, מתחילים את לימודיהם בישיבה הגדולה.
כמו כן שאר התלמידים עולים בזמן זה מהשיעור (כיתה) שהיו בו, לשיעור הבא (בדומה לעליית כיתה הנהוגה בבתי הספר).
זמן חורף מתחיל בראש חודש מרחשוון ומסתיים בראש חודש ניסן.
בחלק מהישיבות, ישנו מעין בין הזמנים בימי חנוכה, ומיד לאחריהם מתחילים זמן חדש.
בדרך כלל הדבר נעשה על מנת לייצר התחלה חדשה, ליצור תחושת התחלה נוספת שתגרום ללימוד רציני יותר.
בחלק מהישיבות זמן חורף מחולק לזמן קמא עד חנוכה וזמן בתרא מאחרי חנוכה.
זמן קיץ מתחיל בראש חודש אייר ומסתיים בתשעה באב.
תקופת "בין הזמנים" שבין תשעה באב לראש חודש אלול, היא חדשה יחסית ולא הייתה נהוגה בישיבות הוותיקות במזרח אירופה, אז היה זמן אחד ארוך מראש חודש אייר ועד ליום הכיפורים.
תקופת החופשה בין זמן לזמן נקראת בין הזמנים (נהגה בעולם הישיבות במלעיל), והיא ניתנת כדי לאפשר לבני הישיבה לשהות עם משפחתם תקופה מסוימת, בייחוד בחגים, לנוח מעמלה של תורה (שהרי "תורה מתשת כוחו של אדם"), ולאגור כוחות לקראת הזמן הבא.
בישיבות נזהרים מלקרוא לה "חופשה", על מנת להבדיל בין מטרתן של הישיבות בנתינת זמן מנוחה להתרעננות בלבד לבין החופשה הנהוגה בבתי ספר הכלליים, המנוצלים, לדעתם, לבילויים אגרסיביים.
סיבה נוספת היא משום שגם בתקופת בין הזמנים מקפידים רבים מן הלומדים להמשיך וללמוד במסגרת מצומצמת יותר, לעיתים במסגרת "ישיבות בין הזמנים", ולמילה "חופשה" יש הקשר של חופש מוחלט ללא עול תורה כלל.
בכלל הישיבות, ימי בין הזמנים הן בכל חודש ניסן, בחודש אב החל מט' באב, ובחודש תשרי מיום כיפור עד סוף החודש.
בישיבות רבות ישנה חופשה קצרה אף בחנוכה, בדרך כלל רק לארבעה ימים, מחצית מימי החנוכה.
ימים אלו נקראים לעיתים בבדיחוּת "בין הזמנים דרבנן", משום שחופשה זאת לא הייתה נהוגה בעבר והתחדשה רק בזמן האחרון, בדומה לחגים שחז"ל תיקנו שהתחדשו רק בתקופה מאוחרת (או מכיוון שחג החנוכה הוא מדרבנן).
לעיתים, בעיקר בעיתות מלחמה בישראל, קוראים הרבנים וראשי הישיבות לקצר את תקופת "בין הזמנים".
כך נעשה בתקופת מלחמת יום הכיפורים (בין הזמנים-תשרי ה'תשל"ד), מבצע חומת מגן (בין הזמנים-פסח ה'תשס"ב), בתקופת מלחמת לבנון השנייה (בין הזמנים-אב ה'תשס"ו), במבצע צוק איתן (בין הזמנים-אב ה'תשע"ד) ובמלחמת חרבות ברזל (בין הזמנים סוכות ה'תשפ"ד ).
הסיבות לקיצור "בין הזמנים" הן:
הרצון שיימשך לימוד התורה בעת הלחימה ויגן על חיילי צה"ל הלוחמים בחזית.
אין הדבר מתאים שבחורי הישיבות ייצאו לחופשה כאשר בני גילם נלחמים בחזית.
'ישיבת בין הזמנים', ו'ישיבת המשך הזמן'
יחד עם זאת, ברוב המקרים מעדיפים ראשי הישיבות להשאיר את בין הזמנים על כנו ולחזק במקום זאת את "ישיבות בין הזמנים", זאת כלקח ממלחמת יום הכיפורים, שבעקבותיה נשארו התלמידים ללמוד רצוף "זמן אלול" (ה'תשל"ג) ו"בין הזמנים" ו"זמן חורף" (ה'תשל"ד) דבר שיצר שבעה חודשים רצופים של לימוד.
מרבית ראשי הישיבות והמשגיחים דיווחו שהם חשים בלאות ובקושי ומודעים לצורך במנוחת בין הזמנים.
כדי לשמור על דרך האמצע, מחזקות הישיבות את "ישיבת בין הזמנים" ואף מציעות מלגה המחולקת לתלמידים.
על מנת בכל זאת לחזק את הלימוד ב'בין הזמנים', נוסדו 'ישיבות המשך הזמן', כאשר בשבוע הראשון של חודש ניסן מתקיים שבוע של לימוד משותף, המיועד לתלמידים מישיבות קטנות וגדלות.
יש שהביאו מעין מקור לבין הזמנים מדברי הגמרא, שרבא ביקש מתלמידיו שלא ייראו לפניו (כלומר ילכו לבתיהם ולא יישארו בישיבה) בימי תשרי ובימי ניסן (הפרשנות המקובלת מנמקת דברים אלו בריבוי עבודות חקלאיות בתקופות אלו).
המקורות המוקדמים ביותר הידועים לקיום המושג "בין הזמנים", מופיעות באירופה במחצית הראשונה של המאה ה-17. לראשונה בספר "באר שבע" של רבי יששכר בר איילנבורג (נדפס לראשונה בשנת ה'שע"ד, 1614) המספר בהקדמתו: "כאשר התחלתי ללמוד...
מסכת הוריות ביומי דמפגרי בהו רבנן שקורין בארצינו בין הזמנים...".
בעשורים שלאחר מכן מוזכר המושג לשלילה בדברי המהרש"א (נדפס לראשונה בשנת ה'שפ"ז, 1627) והשל"ה (נדפס לראשונה ה'ת"ח, 1648) שדעתם לא הייתה נוחה מקיום התופעה.
כן מוזכר המושג אצל רבי ידידיה שלמה רפאל נורצי בהקדמה לספרו מנחת שי (נדפס באמצע המאה ה-18 אך נכתב מאה שנים קודם לכן).
בשנות ה-2000 התפתחה ההתייחסות ההלכתית לתקופת החופשה הישיבתית, וחוברו מספר ספרים העוסקים בהליכותיהם והנהגתם הראויה של בני הישיבות בחופשה.
בין הספרים שנכתבו במיוחד על "הלכות בין הזמנים": ספר "מנוחת אמת", שחיבר הרב מרדכי גרוס, ספר "שלהי דקייטא", שחיבר הרב שמואל ברוך גנוט, ספר "דבר הלכה/בין הזמנים", שחיבר הרב יהודה לייב שטרן, ספר "הזמן ובין הזמנים", שנכתב בעילום שם המחבר.
ארגון "דרשו" פרסם מספר קובצי עת, המתפרסמים בישיבות לפני היציאה לפגרה והעוסקים ב"הלכות והליכות ל'בין הזמנים'".
מידי בין הזמנים היה מנהיג הציבור הליטאי הרב שטינמן נוהג לפרסם אזהרה על הסכנות הרוחניות שאורבות לבני הישיבות בימים אלו ומעורר את תלמידי הישיבות להקפיד על לימוד תורה גם בימים אלו ולהימנע מסיכונים מיותרים.
זמן אלול (נהגה במלעיל) הוא הראשון משלושת הזמנים הנהוגים ברוב סוגי הישיבות כיום.
בישיבות הגדולות שבאירופה היו נהוגים שני "זמנים" בלבד במחזור השנה, חורף וקיץ, אך בארץ ישראל חוּדש גם "זמן אלול".
זמן זה נמשך על פני 40 ימים, החל מראש חודש אלול ועד לאחר יום הכיפורים.
מרבית הזמן הוא ימי חודש אלול, ועל שמו מכונה הזמן כולו.
הוא הקצר בין שלושת ה"זמנים" ומלווה באווירה רצינית ועבודה רוחנית רבה לקראת הימים הנוראים.
יחודו של "זמן" זה נעוץ בכך שהוא מוקדש לעשיית תשובה, ולעבודה רוחנית מיוחדת לקראת בואם של הימים הנוראים.
הדבר מתבטא באופנים שונים: לעיתים בהתארכות סדר מוסר, ולימוד ספרים אחרים במקום ספרי המוסר השגרתיים, כדוגמת "שערי תשובה" של רבנו יונה, ריבוי שיחות מוסר מצד המשגיח והתחזקות של התלמידים בינם לבין עצמם.
יש שנוהגים לא לצאת מהישיבה לאורך כל הזמן, כדי להימנע מהשפעות העולם שבחוץ, ולמעט באכילה, בשינה ובביטול תורה.
תענית דיבור נפוצה אף היא בחודש אלול.הנחת המוצא של גישה זו היא כי כולם חוטאים בדברים רבים, כולל הצדיקים ביותר, ועל כן אין מי שלא צריך לחוש פחד לאורך כל חודש אלול מפני הימים הנוראים - ימי הדין.
כפי שכותב הרב אליהו דסלר:
כבר מימי קדם הוקדש חודש אלול לשיבה בתשובה ולאמירת סליחות לקראת הימים הנוראים.
אך בישיבות, בעיקר בעקבות תנועת המוסר, הדגישו "זמן" זה באופן מיוחד.
גם בימינו הדבר נכון, אם כי בצורה פחות דרמטית: .
ישנן ישיבות בהן ממשיכים בזמן זה בלימוד המסכת של הקיץ הקודם.
או שלומדים מסכת קטנה כפרויקט קצר.
לעומתן, ברבות מהישיבות מתחילים את המסכת שעתידה להילמד בחורף הבא.
רבי ישראל מסלנט, מייסד תנועת המוסר, היה גורם מרכזי ביצירת המשמעות הדרמטית של חודש אלול, והמשפט המוזכר - המשפט הנפוץ ביותר בהקשר זה בעולם הישיבות - מהווה משפט מפתח בהבנת גישתו - הגישה שנפוצה בתנועת המוסר ובעולם הישיבות.
מונח מפתח נוסף באווירת חודש אלול הוא "חרדת הדין"; החרדה הצפויה מפני ימי-הדין - הימים הנוראים, בהם כל אדם נשפט לחיים או למוות.
תנועת המוסר רתמה את חודש אלול לאידאולוגיה שלה, במובן זה שטענה כי לימוד המוסר הוא המכשיר להתקדמות רוחנית בחודש אלול.
הרב יחזקאל לוינשטיין כותב בשם רבי ישראל מסלנט, כי:
במהלך חודש אלול, דחפו ראשי הישיבות ובעיקר המשגיחים את תלמידיהם לחשבון נפש וחזרה בתשובה, מפני החרדה שבימי הדין.
הרב יחזקאל לוינשטיין אחד המשגיחים הבולטים, אמר:
גם הרב אליהו דסלר שהיה נוקשה פחות מהרב לוינשטיין (שניהם משגיחים של ישיבת פוניבז'), כתב:
במדרשות, מכינות קדם-צבאיות ובמוסדות אקדמיים רבים מתקיימות כיום באזור זמן אלול תוכניות לימוד קצרות מועד, המיועדות למי שרוצה להתחיל את השנה בלימוד באווירה בית-מדרשית אך לא מעוניין או יכול להתחייב לתוכנית לימודים שנתית מלאה.
תוכניות אלול מתקיימות בדרך כלל מתחילת חודש אלול ונמשכות עד אחרי יום כיפור, ומשתתפים בהן סטודנטים, צעירים לפני ואחרי צבא או שירות לאומי וכן בוגרי ובוגרות מדרשות וישיבות.
בחלק מהתוכניות הלימודים נערכים במתכונת מלאה, במשך כל שעות היום, ובחלקן הלימודים מתקיימים רק בשעות הערב.
בסיום התוכנית חלק מהמשתתפים בוחרים להמשיך את השנה במסגרת בה עברו את התוכנית.
חלק מהתוכניות מיועדות לתלמידים מרקע דתי מגוון, ומועברים בהן גם תכנים כלליים בנושאים כמו פילוסופיה, הגות ציונית וזהות יהודית.
המשותף לתוכניות אלו הוא העיסוק בנושאי חשבון נפש, התבוננות עצמית והעצמה רוחנית.
זמן השהיה הוא מושג מתחום ההנדסה המתאר את פרק הזמן מרגע יזימת תהליך ועד הרגע שבו התהליך אכן מתחיל להתבצע.
ייתכן שבמערכת יהיו כמה סוגים של זמני השהיה, התלויים בהתנהגות או במבצע הפעולה.
זמן ההשהיה באלקטרוניקה הוא הזמן שלוקח למידע מסוים לעבור ממקום למקום במערכת אלקטרונית.
אם יש צורך להגדיל את זמן ההשהיה מעבר לזמן זה, למשל כדי להשוות בין זמניה ההשהיה של מספר מסלולי מידע, ניתן לצרף לו רכיבי השהיה מותאמים.
זמן השהיה ברשתות מיתוג מנות יכול להיות חד כיווני או כזה שמשלים סיבוב מלא (round-trip).
זמן ההשהיה שנדרש למנה להגיע מהמקור ליעד מכונה חד כיווני, וזמן ההשהיה שנמדד מהמקור ליעד ובחזרה יכונה זמן השהיה שמשלים סיבוב מלא.
נהוג למדוד זמן השהיה של סיבוב מלא, משום שנוח יותר למדוד את הזמן בנקודה אחת.
מערכות הפעלה רבות כוללות תוכנה בשם "פינג" (Ping) אשר שולחת מנה בגודל המינימלי האפשרי וממתינה לתגובה בדמות מנה בגודל זהה המוחזרת מתחנת היעד, וכך מודדת זמן השהיה בסיבוב מלא.
כאשר נדרשת מדידה מדויקת יותר, אפשר לבצע מדידה של זמן השהיה חד-כיווני.
הגדרת זמן ההשהיה אינה תלויה ברוחב הפס וגודל המנה והוא הזמן המוחלט המינימלי של ההשהיה האפשרית בקו התקשורת.
תקשורת עוברת באוויר במהירות האור, וכל עוד מדובר בתקשורת קרובה לקרקע, הדבר נותן זמן השהיה קצר יחסית.
בתקשורת לוויינים שמבוססת בדרך כלל על תקשורת באמצעות לוויינים במסלול גאוסטציונרי, זמן ההשהיה גדול יותר ויכול להגיע עד לסדר גודל של שנייה.
זמן זה מורגש, למשל, אצל צופי טלוויזיה שמאזינים לאותו שידור ברדיו.
אות הטלוויזיה, שמגיע אליהם דרך לוויין, מושהה יחסית לאות הרדיו.
ניתן להשתמש בלוויינים קרובים יותר, אך הדבר מצריך כמות גדולה של לוויינים ומערכת מורכבת יותר.
זמן השהיה במכניקה נקבע לפי מהירות תנועתם וסיבובם של הרכיבים השונים.
גם מהירות שילובם של גלגלי שיניים תשפיע על זמן ההשהיה המכני.
זמן אחזור בזיכרון מחשב (או באופן כללי באמצעי לאחסון מידע) הוא הזמן שעובר מרגע שניתנה פקודה להבאת נתון מהזיכרון ועד לקבלת נתון זה.
ניתן להבדיל בין מספר סוגי זמן אחזור (למשל זמן אחזור CAS, המתואר להלן).
זמן אחזור יכול להימדד בשניות (בדרך כלל בננו-שניות) או במחזורי שעון, וככל שזמן האחזור נמוך יותר כך הרכיב מהיר יותר.
זמן האחזור הוא שיקול מרכזי בתכנון מחשבים ומערכות אלקטרוניות אחרות.
זמן אחזור CAS (ראשי תיבות של Column Address Strobe) בזיכרון מחשב מסוג DRAM, הוא הזמן במחזורי שעון שלמים שעובר עד שמידע מאוחזר מעמודה בהתקן הזיכרון.
בעת גישה לזיכרון ,DRAM ראשית יש לבחור בנק זיכרון, לאחר מכן שורה (Row Address) ולאחר מכן עמודה (Column Address).
רק אז נקרא תוכן התא שנבחר.
זמן אחזור CAS הוא מספר מחזורי השעון שחולפים מרגע שנשלחה בקשת CAS, כלומר בחירת העמודה, ועד שהמידע נשלח על ידי הזיכרון אל המעבד.
אם המידע מגיע באמצע מחזור שעון, אז המספר מעוגל כלפי מעלה.
כך למשל, אם המידע הגיע תוך שניים וחצי מחזורי שעון אז זמן אחזור CAS הוא 3.
בעת בחירת רכיבי זיכרון למחשב, רכיבים בעלי ערך CAS Latency נמוך יותר נחשבים לרכיבים מהירים יותר.
ערכים מקובלים הם בין 3 ל-5 מחזורי שעון, כאשר רכיבים בעלי זמן אחזור של 2 מחזורים נחשבים למהירים במיוחד.
במיתולוגיה האבוריג'ינית, זמן החלום הוא מונח המתייחס לתקופת בריאת העולם.
למילה חלום מספר משמעויות בתרבות האבוריג'ינית: המשמעות הראשונה היא "היצורים שנולדו מן האדמה" והחלו ללכת ותוך כדי כך יצרו את העולם כפי שהוא כיום.
המשמעות השנייה מתייחסת לתקופה שבה התרחשו אירועים אלה.
המשמעות השלישית היא היחסים שבין בני האדם והחיות.
האבוריג'ינים משתמשים בריקוד, בנגינה, בפנטומימה ובחפצים מקודשים, על מנת "להיכנס" ו"לצאת" מזמן החלום ולהיפגש עם אבותיהם.
עם התיישבות האבוריג'ינים לראשונה ביבשת אוסטרליה לפני יותר מ-40,000 שנים, החלו להיווצר גם אגדות "זמן החלום", המתארות את בריאת אוסטרליה והמועברות בעל פה מדור לדור.
אגדות אלו מתארות רוח עליונה או כוח עליון, אשר ראשית ברא את האדמה ואת מזג האוויר, את הצמחים והחיות ולבסוף את בני האדם.
את בורא העולם מסמלת לעיתים קרובות קשת בענן.
תיאור ההתרחשויות של תהליך בריאת העולם, כגון יצירת האדמה והאקלים, התפתחות הצמחים והחיות והופעתם של בני האדם, דומות לאלו המופיעות בסיפור הבריאה בספר בראשית כמו גם עם חלקים מתאורי המדע המודרני.
זְמַן הַקָּפָה באסטרונומיה הוא משך הזמן בו גרם שמיים נע סביב גרם שמיימי אחר.
בלא ציון אחר, הכוונה היא לזמן הסידרי אשר נמדד ביחס לכוכבים באינסוף.
לדוגמה, זמן ההקפה של כדור הארץ סביב השמש הוא שנה, זמן ההקפה הסינודי של הירח סביב כדור הארץ הוא חודש עברי.
במערכות של כוכבים כפולים זמן ההקפה לעיתים מתייחס לכל אחד מן הכוכבים ביחס למרכז הכובד המשותף להם.
זמן הקפת השמש את מרכז שביל החלב נקרא שנה גלקטית.
את זמן ההקפה ניתן למדוד ממספר נקודות מבט שונות:
זמן הקפה סידרי (מקור השם סידרי במילה כוכב) הוא פרק הזמן שבו כדור הארץ משלים הקפה סביב השמש ביחס לכוכבים הנמצאים באינסוף.
חודש סידרי הוא הזמן שבו הירח משלים הקפה סביב כדור הארץ ביחס לכוכבים הנמצאים באינסוף.
זמן הקפה סינודי (סינודי מלשון "מפגש" ביוונית) הוא פרק הזמן בין שני מופעים זהים של גרם שמיים ביחס לשמש כפי שיראה לצופה מכדור הארץ, כלומר העצם יימצא באותה אלונגציה מן השמש ובאותה זווית מופע.
זמן זה שונה מזמן הקפה סידרי מכיוון שבין שני מופעים כאלו כדור הארץ ממשיך לנוע במסלולו.
חודש סינודי הוא הפרש הזמן בין שני מולדים רצופים של הירח והוא החודש העברי.
זמן הקפה דרקוני (מקור השם דרקוני נובע מהקשר המיתולוגי העתיק לליקויי חמה ולבנה) הוא פרק הזמן שחולף בין שני מעברים רצופים של גרם שמימי בנקודת הקשר העולה.
זמן הקפה זה נבדל מזמן הקפה הסידרי מכוון שקו הקשרים נע גם הוא.
משך שנה דרקונית בכדור הארץ הוא 346.62005 יום.
זמן הקפה אנומליסטי הוא פרק הזמן שחולף בין שני מעברים רצופים של גרם שמימי בנקודת הפריהליון שהיא הנקודה הקרובה ביותר למוקד תנועתו.
זמן הקפה זה נבדל מזמן הקפה סידרי בכך שהציר הראשי של מסלול הגוף משתנה.
בולט במיוחד כוכב חמה אשר תנועת הפריהליון שלו שימשה כאחת ההוכחות לתורת היחסות הכללית.
משך שנה אנומליסטית בכדור הארץ הוא 365.25964 יום.
משיכת כח הכבידה מצד שאר כוכבי הלכת הם שגורמים לסטיה במשך השנה האנומליסטית מן הסידרית ולא אפקטים יחסותיים.
זמן הקפה טרופי (טרופי מלשון חוג הסרטן וחוג הגדי) הוא פרק הזמן שחולף בין שני מעברים רצופים של גרם שמימי בעלייה ישרה 0. זמן זה נבדל מזמן הקפה סידרי בגלל התקדמות נקודת השוויון.
בכדור הארץ שנה טרופית נמדדת בין שני מעברים רצופים של השמש בנקודת השוויון של האביב, משך שנה זו הוא שקובע את עונות השנה.
טבלה זו מרכזת מידע על זמני סיבוב שונים במערכת השמש, העמודה הראשונה מציינת את זמן ההקפה הסידרי סביב השמש, העמודה השנייה והשלישית מציינות את משך ההקפה הסינודי – עד שאותו גרם שמיים יחזור לאותה אלונגציה ואותה זווית מופע.
משך ההקפה הסינודי של מאדים הוא כשנתיים וחודשיים, משמעות הדבר היא שמדי שנתיים וחודשיים מאדים יראה לצופה מכדור הארץ באותו מצב בשמיים.
לדוגמה מאדים הגיע לקרבתו המרבית לכדור הארץ (כאשר מאדים נמצא בניגוד כלומר באלונגציה של 180 מעלות מן השמש) באוגוסט 2003 ולאחר מכן שוב באוקטובר 2005, דצמבר 2007 וכן הלאה.
זמן ההקפה הסינודי חשוב גם לצורך חישוב מסלולי הגעה לכוכבי לכת נוספים דוגמת מסלול הוהמן.
תורת היחסות הכללית חזתה את קיומם של גלים במרחב־זמן שנוצרים כתוצאה מתאוצה של מסות, בעוד שגלי הכבידה לא נצפו באופן ישיר נמצא על ידי מעקב אחר מערכות של כוכבי נייטרונים וננסים לבנים שזמן ההקפה שלהם סביב מרכז המסה המשותף התקצר לאורך מספר שנים.
הסברה המקובלת בעניין היא כי במערכות אלו מתקיים איבוד אנרגיה לגלי כבידה שגורם למרחק בין העצמים לקטון ולכן לזמן ההקפה שלהם להתקצר, תהליך זה צפוי להסתיים בהתנגשות שני הגופים.
בבלשנות, זמן הוא אחד ממאפייני הפועל, המשקף את הזמן שבו מתבצעת הפעולה.
במסגרת הנטייה לפי זמן קיימים בדרך כלל שלושה זמנים בסיסיים – עבר, הווה ועתיד.
בשפות רבות קיימים זמנים נוספים, המשקפים אבחנות דקות יותר, לדוגמה ישנה הבחנה בין פועל המתייחס לפעולה שכבר הסתיימה לבין פועל המתייחס לפעולה שהחלה בעבר ועודנה נמשכת.
לכן, הקביעה כמה זמנים יש בשפה אינה תמיד חד-משמעית.
ישנן גם שפות שבהן צורת הפועל קבועה תמיד, ומועד הפעולה מצוין במילה אחרת.
בעברית ישראלית קיימים שלושה זמנים: עבר, הווה ועתיד.
בנוסף קיימת צורת ציווי שהיא פקודה שנגזרת מצורת העתיד, ולפיכך אין מתייחסים אליה כזמן נפרד.
כמו כן קיימת צורה של עבר מתמשך שלרוב אינה נחשבת לזמן בפני עצמה.
צורה זו מאופיינת בשימוש בפועל היה לפני צורת ההווה, לדוגמה: "הייתי הולך לחדר כושר כשגרתי בתל אביב".
לכל זמן נטייה אופיינית, אשר נשמרת דומה בין הבניינים השונים.
בגוף שלישי יחיד היא בעבר - "שרק", בהווה - "שורק" ובעתיד - "ישרוק".
נטיית הפועל בעברית בלשון עבר כוללת סופיות המצטרפות אל צורת היסוד, בהתאם לגוף, למין ולמספר.
קיצור עבור האותיות המרכיבות סופיות אלו הוא תמיהו"ן.
גוף יחיד רבים כינוי גוף סופית כינוי גוף סופית מדבר אני -תִּי אנחנו -נוּ נוכח אתה -תָּ אתם -תֶּם את -תְּ אתן -תֶּן נסתר הוא צורת היסוד הם -וּ היא -ה הן -וּ
ההווה בעברית נקרא גם בינוני על שום השימוש בו גם כשם עצם.
לדוגמה, המילה "שומר" מתארת הן פועל בהווה והן שם עצם.
על כן הנטייה של הפועל בזמן זה בגופים השונים היא בדרך נטיית השם.
בנטייה זו אין גופים שונים, וההבדל בין הצורות הוא במין במספר.
בלשון חז"ל נעשה שימוש בסופית "-ה" בנטיית נקבה יחידה, צורה אשר קיימת, אם כי נדירה יותר, גם בעברית הישראלית.
דוגמה לכך היא בשירו של חיים נחמן ביאליק, "היא יושבה לחלון", בעוד שבעברית הישראלית נהוג לומר יושבת.
יחיד רבים זכר צורת היסוד -ִים נקבה -ֶת / -ָה -וֹת
הנטייה בעתיד כוללת הוספת תחילית, הנקראת גם אות אית"ן, בשל העובדה שמדובר באחת מאותיות אלו, ולעיתים גם סופית.
בדומה לזמן עבר, הנטייה בצורת העתיד היא בהתאם לגוף, למין ולמספר.
נטייתם של הפעלים בעתיד בגוף שני רבות ובגוף שלישי רבות התמזגה בעברית הישראלית אצל חלק מהדוברים עם זו של הרבים (בהתאמה).
זאת בדומה למיזוג שחל עוד קודם לכן בנטיות העבר של גוף שלישי רבים ורבות.
אולם, רבים שומרים על הנטייה המקורית בצורת העתיד של הרבות.
על פי האקדמיה ללשון העברית, ניתן להשתמש עבור רבות, הן בצורה הייחודית והן בצורת הרבים, אך בלימודי הלשון יש לחשוף את התלמידים דווקא לצורה הייחודית לרבות.
הציווי נגזר מצורת העתיד על ידי הסרת אות האית"ן.
בצורות אלו מטים את הפועל בגוף שני בלבד, מכיוון שאין היגיון בציווי עצמי או בפני אדם שלא נוכח.
שלילת הציווי על ידי "אל" מתבצעת עם הנטייה המקורית של צורת העתיד, למשל, אל תכתוב.
זְמָם הוא מחסום לוע שמיועד למנוע מבעלי חיים את היכולת לנשוך בני אדם או בעלי חיים אחרים.
יש צורות שונות של זממים המותאמים לגודל וצורת הלוע של בעלי חיים בגדלים שונים.
הזממים מיוצרים מחומרים שונים, כשהדגש מושם לעיתים על חוזק הזמם ולעיתים על מניעת נזקים ללועו של בעל החיים הנושא אותו.
חוקים מסוימים, כמו חוק להסדרת הפיקוח על כלבים, מחייבים שימוש בזמם בנסיבות מסוימות.
במקרים מסוימים נדרש זמם כדי להגן על בעל החיים מפני עצמו, כמו במקרים בהם בעל החיים מנסה לתלוש מעצמו תחבושת רפואית.
זֶמְלְיָה אִי ווֹלְיָה היה ארגון של נרודניקים שהתקיים באימפריה הרוסית בשנים 1876–1879.
הארגון הוקם בשנת 1876 תוך איחוד מספר חוגים של נרודניקים.
בארגון היו כ-200 חברים וכן מספר רב של תומכים שהיו מזוהים עם רעיונות הארגון אך לא היו חברים בו.
הארגון קיבל את שמו, שהציע אלכסנדר הֶרצן, מהביטאון שהוא התחיל להוציא לאור בשנת 1878. לפני כן היה שם הארגון "הקבוצה הצפונית של נרדודניקים-רבולוציונרים" (Северная революционно-народническая группа) או "ארגון הנרודניקים" (Общество народников).
בין מייסדי הארגון היו מארק נתנסון ואשתו, אנדריי מיכאילוב, גאורגי פלכנוב ונוספים.
מאוחר יותר הצטרפו לארגון סופיה פרובסקאיה ואנדריי ז'ליאבוב.
החוג שבראשו עמדה ורה פיגנר שיתף פעולה עם הארגון.
כמו כן הארגון היה בקשר עם מהפכנים בקייב, אודסה וחרקוב.
הארגון הוקם על בסיס הפקת לקחים מה"הליכה לעם" של הנרודניקים בשנים 1873–1875. כתוצאה מכך, בבסיס תעמולת הארגון לא עמדו עוד עקרונות סוציאליסטיים שלא היו מובנים לאיכרים.
הארגון הציג במרכז התעמולה שלו דרישת חלוקת האדמה וחופש לפשוטי העם.
מתן זכויות שלטון מקומי לקומונה הכפרית.
מתן זכות הגדרה עצמית לכל העמים.
חברי הארגון האמינו באפשרות של התפתחות החברה הרוסית ללא שלב הקפיטליזם, כאשר הבסיס לכך צריך להיות הקומונה הכפרית הרוסית.
הכלי להשגת מטרות הארגון היה תעמולה בין האיכרים וקבוצות אוכלוסייה נוספות.
במקרים קיצוניים התיר הארגון התנקשות בפקידי הממשל וסוכני כוחות הביטחון.
חברי הארגון ראו חשיבות בארגון ותמיכה בהפגנות ושביתות של הפועלים והאיכרים.
עקרונות הארגון היו משמעת עצמית, בקרת החברים על הנעשה בו, שליטה של המרכז, וקונספירציה.
הארגון חולק ל-7 קבוצות עבודה, ובמספר ערי שדה היו סניפים מקומיים.
אחד מחברי הארגון היה סוכן חשאי במחלקה השלישית.
כמו כן, במספר גוברניות הוקמו התנחלויות כבסיס לתעמולה קבועה.
ואולם ניסיון זה לא צלח, ועל כן עבר הארגון בהדרגה לדרך הטרור.
חברי הארגון תמכו בשביתות שנערכו בסנקט פטרבורג.
ב-6 בדצמבר 1876, בכיכר מול קתדרלת קאזאן, אורגנה הפגנה ראשונה ברוסיה.
בהפגנה זו הופיע ונאם גאורגי פלכנוב, והתנוסס דגל הארגון (הדגל האדום).
בשנת 1878 התנקש הארגון בחייו של ראש המחלקה השלישית ניקולאי מזנצב.
הארגון לא ראה בטרור אמצעי להשגת מטרותיו, אלא רק אמצעי להגנה עצמית ונקמה.
ביוני 1879 התאספו חלק מחברי הארגון בליפצק.
האספה הייתה על רקע אי-הסכמות באשר לדרכי הפעולה של הארגון.
באספה זו השתתפו בין היתר אנדריי מיכאילוב ואנדריי ז'ליאבוב.
משתתפי האספה החליטו שיש להכניס שינויים לתוכנית הפעולה של הארגון ולהרחיב באופן משמעותי את פעולות הטרור.
הם בחרו את הוועד הפועל, ובהנחה שוועידת הארגון תקבל את דעתם, הוחלט שוועד פועל זה יהיה אחראי לארגון פעולות טרור.
בסוף יוני 1879 התכנסה ועידת הארגון בוורונז'.
תומכי הטרור היו קבוצה מאורגנת היטב, לאחר האספה המוקדמת בליפצק.
תומכי גאורגי פלכנוב חשבו שיש להמשיך בפעילות בתחום התעמולה אך לא התנגדו באופן עקרוני לטרור.
על רקע זה, פלכנוב, שהיה מתנגד עקרוני לטרור, עזב את הוועידה.
הוועידה קיבלה החלטות על בסיס פשרות.
למרות הפשרות שהתקבלו בוועידה, עוד באותה שנה התפלג הארגון.
תומכי הטרור הקימו את "נרודניה ווליה", ותומכי פלכנוב הקימו את ארגון "החלוקה-מחדש השחורה" (Чёрный передел).
זמן דיסני הייתה רצועת שידור בערוץ 2 של הזכיינית טלעד וכללה את מיטב הסדרות המצוירות של דיסני.
היא החלה מיום השידור הראשון של ערוץ 2, 4 בנובמבר 1993 עד 2002, בתחילה בשעות הצהריים ובהמשך גם בשבת בבוקר.
בתחילת 2003 נסגרה רצועת השידור "זמן דיסני", ובשנת 2005 שודרו הרצועה בערוץ יסבבה של Yes, וחלק מהתוכניות שודרו בערוץ דיסני ג'וניור.
סדרות ששודרו ברצועה (לפי שנים)
יחידת ההצלה של צ'יפ ודייל
תוכניות ששודרו לאחר מכן בערוצים אחרים
לאחר רדת הרצועה, חלק מהסדרות שודרו בנפרד בערוצים השונים, בעוד חלקן דובבו מחדש, וחלק השתמשו בדיבוב המקורי.
במידה ודובב מחדש, הדבר מצוין בסוגריים.
בת הים הקטנה (דובב מחדש)
השכונה של גופי (דובב מחדש)
בת הים הקטנה (דיבוב ערוץ דיסני)
דונלד דאק וצוות קוואק (דובב מחדש)
החיים על פי דאג (דובב מחדש)
זמן אמיתי עם ביל מאהר היא תוכנית אירוח המשודרת מדי שבוע ברשת האמריקאית HBO.
את התוכנית מנחה הקומיקאי והסאטיריקן הפוליטי ביל מאהר.
כמו תוכניתו הקודמת של מאהר, "לא תקין פוליטית" (Politically Incorrect, , ששודרה ברשת קומדי סנטרל), "זמן אמיתי" מציגה פאנל של אורחים הדנים באירועים אקטואליים בפוליטיקה ובתקשורת.
אלא שבניגוד ל"לא תקין פוליטית" האורחים בתוכנית אינם קומיקאים (למעט אחד או שניים מתחום הבידור בכל פאנל) אלא מומחים והוגים פוליטיים ועיתונאים המומחים בתחומם.
התוכנית אורכת כשעה ומצולמת בסטודיו עם קהל חי הממוקם בלוס אנג'לס.
היא משודרת בימי שישי בשעה 22:00 לפי שעון קליפורניה.
"זמן אמיתי" החלה את שידוריה בחלקים לאורך השנה, מחודש פברואר ועד למאי, ולאחריהם רצף שידורים עד הסתיו (מאוגוסט עד נובמבר).
החל משנת 2009, התוכנית משודרת לאורך השנה באופן ממושך.
העונה ה-22 של התוכנית עלתה בבכורה ב-HBO ב-19 בינואר 2024.
בישראל התוכנית משודרת בשירות הסטרימינג HBO Max.
פרסתאריךקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקורפרס אמי אמנותי לבידור בפריים טיים7-8 בספטמבר 2024סדרת הקומדיה, הדרמה או המגוון הקצרה הטובה ביותרזמן אמיתי עם ביל מאהר: Overtime
זמן אוניברסלי (שם מקור Universal Time, ובקיצור UT) הוא תקן זמן המבוסס על סיבוב כדור הארץ.
תקן זה מהווה המשך לתקן זמן גריניץ' (GMT), כלומר זמן השמש במרידיאן הראשון בגריניץ'.
בפועל הביטוי "זמן אוניברסלי" הוא בעל מספר משמעויות (כשנדרש דיוק של יותר מכמה שניות) כיוון שיש לו מספר גרסאות שונות.
הגרסאות הנפוצות ביותר בשימוש הם, זמן אוניברסלי מתואם (UTC) ו- UT1 שהוא הצורה העיקרית של זמן אוניברסלי.
כל הגרסאות של הזמן האוניברסלי, למעט UTC, מבוססות על סיבוב כדור הארץ ביחס לגרמי שמים מרוחקים (כוכבים וקוואזרים) אבל עם גורם קנה מידה והתאמות אחרות, כדי להפוך אותן קרובות יותר לזמן השמש.
UTC מבוסס על הזמן האטומי הבינלאומי, עם תוספת שניות בדקות מעוברות, כדי לשמור אותו בתוך 0.9 השנייה של UT1.
זמן אמת היא תוכנית תחקירים ותעודה ישראלית המשודרת החל מ-15 במאי 2017 בכאן 11 בהגשת בר שם-אור וסולימאן מסוודה.
אסף ליברמן הגיש את שמונה העונות הראשונות של התוכנית.
במסגרת התוכנית משודרות כתבות תחקיר, כתבות דיוקן וחשיפות שונות של תופעות חברתיות ישראליות, אירועים ומגמות מדיניות וביטחוניות בישראל, הונאות ושחיתויות, תחקירי אקטואליה ותופעות עולמיות.
הסיפורים העיתונאיים בדרך כלל מובאים למסך בפורמט של סרט בן שעה.
העוקץ של המאה - סרטם של ארי פינס ועמנואל אלבז-פלפס שתיעד את אחת מפרשות ההונאה הגדולות בהיסטוריה במהלכה נגנבו מממשלת צרפת ומהאיחוד האירופי מאות מיליוני אירו.
העוקץ בוצע מדירות מסתור בישראל על ידי יהודים צרפתים שפעלו מכאן והבריחו לכאן את הכסף, במהלך הסרט נערך ראיון עם אחד ממבצעי העוקץ המרכזיים שמבוקשת על ידי ממשלת צרפת.
הודאה תחת השפעה - סרטם של גלי גינת וארי פינס.
ב-14 באוגוסט 2017 שודר הסרט אשר מתחקה אחר אלישע חייבטוב שהורשע ברצח בשדרות, אך טוען לחפותו.
במהלך הסרט נחשף כי ההודאה של חייבטוב ברצח הושגה לאחר שימוש במדובב שהדיח את חייבטוב לשימוש בסמים, תוך ידיעת המשטרה.
ביולי 2018 זיכה בית המשפט העליון את חייבטוב מאשמת מהרצח, והתבסס בין היתר על העדויות שהוצגו בסרט שכללו סרטונים מתא המעצר.
ילדות אבודה: ילדי המלחמה - סרטו של הנריקה צימרמן.
מסמך עיתונאי שבו תועדו ילדים ששוחררו משבי דאעש בעיראק.
ילדים בני 8–13 תיארו מול מצלמתו של צימרמן איך נאלצו להתאמן על כריתת ראשים, איך אומנו להיות לוחמים בארגון ואיך נמנע מהם כל קשר עם הוריהם.
ילדים של החיים - סרטו של אופיר טריינין.
עוקב אחר סיפורם של 10 ילדים תושבי עותניאל שאיבדו את אביהם מיכי מרק ז"ל בפיגוע ירי בשטחים.
אמם נפצעה קשה ומאז הילדים נאלצים לגדל את עצמם לבד.
זה היה ביתי - סרטו של אברהם שפירא.
שפירא תושב עמונה בעצמו תיעד במצלמתו האישית את כל שלבי הפינוי של היישוב.
הסודות של פואד - סרטם של מתן גז וארי פינס.
בנו של פואד בן אליעזר מדבר לראשונה מול המצלמות וכן חומרי החקירה של פואד נחשפים בפעם הראשונה.
דלת ברזל אחת - סרטם של מתן גז, ארי פינס ואסף ליברמן.
התחקיר על אירוע ניסיון הלינץ' בעובדי שגרירות ישראל בקהיר.
בסרט מתראיינים ראש הממשלה בנימין נתניהו, שר הביטחון אהוד ברק, שר ההגנה האמריקאי ליאון פאנטה, ראש השב"כ יורם כהן, וראש המוסד תמיר פרדו.
עליזה מגן, אשת הסוד - סרטה של טלי בן עובדיה.
האישה הבכירה ביותר במוסד, עליזה מגן, בראיון ראשון בה מספרת על פעילותה במוסד החשאי, וכן על פרשת ניסיון החיסול של ח'אלד משעל בה הייתה מעורבת.
רון ארד: תיק פתוח - סרטה של טלי בן עובדיה.
פרויקט מיוחד בן 2 פרקים על כישלונו הגדול של המודיעין הישראלי בפרשת רון ארד.
הסודות מחדרי המו"מ, המבצעים העלומים גורמי מודיעין שמדברים לראשונה, ועל הרגע שכמעט והחזיר את הנווט השבוי הביתה.
כשנפלו השמיים - תחקיר על תפקוד חיל האוויר במהלך טבח שבעה באוקטובר.
התחקיר חשף כי חיל האוויר היה בכוננות נמוכה בבוקר האירועים, ומטוסי הקרב שהיו באוויר הופנו לשמור על נכסים אסטרטגיים אחרים במקום לסייע באזור עוטף עזה.
נחשף שכטב"ם טס מעל עזה וקלט תנועות חריגות, אך איש לא צפה בשידור בזמן אמת.
הוצגו עדויות מתושבי העוטף ומטייסים שחשפו את הכשלים החמורים של גופי המודיעין והצבא.
מגזין זמן הוא ירחון חרדי המופיע בעברית ובאנגלית.
המגזין מופץ בעשרות אלפי עותקים, בשלוש מהדורות – עברית, אנגלית ויידיש.
בשנת 2004 הוקם הירחון (באנגלית) על ידי חיים צבי גולדברגר ומנדל ווגשל.
בשנת 2012 יצא הירחון לדפוס בעברית בפעם הראשונה.
על-פי סקר TGI, בינואר-דצמבר 2014 הגיע שיעור החשיפה של הציבור החרדי לירחון ל-19.6 אחוז, הגבוה ביותר מבין המגזינים החרדיים בישראל.
שיעור דומה נמדד גם ב-2018.
הכולל כתבות עומק נרחבות על פרשות היסטוריות, טבע, ומדע, לצד ראיונות עם דמויות מפתח בתחומים כמו פוליטיקה וביטחון.