tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שפות אלה הן שפות טונאליות, כלומר לאותה מילה יש מספר משמעויות שונות בהתאם לגובה הטון בו היא נאמרת.
במהלך ימי הביניים, הקימה קבוצה אתנית זו את אימפריית גאנה העתיקה, שהייתה לאימפריית המסחר הראשונה ממערב אפריקה.
האימפריה הייתה ממוקמת באזור דרום-מזרח מאוריטניה ומערב מאלי של ימינו.
יצוין כי אימפריית גאנה העתיקה אינה קשורה למדינת גאנה המודרנית, השוכנת כ-1500 ק"מ מהמיקום המשוער של אימפריית גאנה העתיקה.
לאחר התפרקותה של האימפריה, אנשי הסונינקה התפזרו והגיעו למדינות מאלי, סנגל, מאוריטניה, גמביה וגינאה.
ישנם כ-2,700,000 אנשים הדוברים את שפת הסונינקה.
אין ממצאים חד משמעיים לגבי ההיסטוריה המוקדמת של אנשי הסונינקה או פרטים לגבי מתי בדיוק הוקמה ממלכת גאנה.
המעט שידוע מגיע מהמסורת, ממחקרים ארכאולוגיים וממחקרים של כתבים מוסלמיים.
על פי המסורת, אבי אנשי הסונינקה היה אדם בשם דינגה.
מקורו של דינגה אינו ידוע בוודאות, אך מספרים שהגיע מאזור מצרים, מאלי או סנגל.
דינגה נדד הרבה בחבל סהאל שבמערב אפריקה, ובמהלך נדודיו נשא לעצמו נשים שהביאו לו צאצאים.
אותם צאצאים על פי המסורת הם אנשי הסונניקה.
לאחר מותו, על פי המסורת שני בניו של דינגה, קאיין ודייבה, התחרו על כס המלוכה ודייבה הפסיד בתחרות לאחיו.
עקב ההשפלה שחש דייבה, החליט זה לכרות ברית עם נחש עצום ממדים בשם בידה- בתמורה לכס המלכות, דייבה הבטיח שכל שנה הוא יקריב נערה יפהפייה כקורבן.
בהתאם לאמונה לאחר כינון הברית, בנוסף לכס המלכות הנחש הוריד גשם של זהב על ממלכת גאנה וזה המקור לעושר הרב של הממלכה.
גם כיום, על פי האמונה אנשי המעמד הגבוהה בקהילת הסונניקה הנקראים "וואגו" הם צצאיו של דינגה.
מידע נוסף שניתן למצוא על ההיסטוריה של אנשי הסונינקה נמצאים בכתביו של היסטוריון מוסלמי בשם אל באקרי הנכתבו במאה ה7, על פי ההערכה מאות שנים אחרי שממלכת גאנה באמת הוקמה.
אחת העדויות להערכות הנ"ל היא העובדה שהמלכים הראשונים שעמדו בראש הממלכה כונו "גאנה", משמעות שם זה בשפות mande היא "מלך מלחמה" אך לפי האזכורים המופיעים בכתבים המוסלמיים המלך מכונה – "מלך הזהב".
השינוי בשם המלך מעיד על שינוי העיסוק של אנשי הסונינקה- מלוחמים נוודים לסוחרים.
בכתבים ההיסטוריים של אל באקרי ניתן למצוא עדות לעוצמה הכלכלית והצבאית של הממלכה, באותה תקופה למלך של גאנה הייתה עוצמה צבאית אדירה, הוא היה יכול לפקד על 200 אלף חיילים ו40 אלף קשתים, כוח שבאותם זמנים היה חזק מהצבאות של אירופה.
באותן שנים מלח היה מוצר מבוקש באזור סודאן, לכן אנשי הסונינקה היו מחליפים זהב על אותו משקל של מלח, ממצא זה יכול לרמוז על העושר הרב שהיה לממלכה.
לאור העושר שמתואר בכתבים, ניתן להסיק שגאנה התחילה לעסוק במסחר באזור שנת 500 לספירה.
אל באקרי מציין את העיר קומבי-סאלח כעיר הבירה של גאנה.
העיר קומבי-סאלח הייתה מחולקת לשתי ערים בפועל, כאשר מרחק של 10 ק"מ מפריד בניהן.
העיר הראשונה – משכנו של המלך, והשנייה עיר מסחר מוסלמית טיפוסית בעלת 12 מסגדים ואחוזות אבן גדולות, בנוסף חפירות ארכאולוגיות בעיר קומבי-סאלח העלו כי בעיר התגוררו כ-30,000 תושבים.
ממייצגים רבים שנחשפו כמו פרסות זהב, מבנים דו קומתיים, ואיתורים על קירות הבתים ניתן להסיק כי אכן קומבי-סאלח הייתה עיר בירה עשירה וגדולה.
כדי לקבור את המלכים, אנשי הסונינקה היו בונים כיפות עץ רחבות ידיים ולתוכם, על גבי מיטה היו מכניסים את גופת המלך הנפטר.
ליד גופת המלך הונחו כלי הלחימה, שריון ואת הכלים ששימשו אותו לשתייה ולאכילה.
מרבית אנשי הסונינקה החזיקו באמונות הדתיות של אבותיהם.
אנשי הסונינקה האמינו ברוחות ובהשפעה החזקה שלהם על בני האדם.
הם האמינו כי אחרי המוות אבות אבותיהם הן רוחות.
הרוחות הכי עוצמתיות לפי אותה האמונה הם הרוחות של המלכים.
רוחות האבות חשובות לאנשי הסונינקה כיוון שעל פי האמונה הם מהווים גשר לעולם הבא.
כיבוש גאנה על ידי אנשי אלמוראביד
אנשי אלמוראביד היו שבטים ברבריים מוסלמים.
אותם שבטים חיו אורך חיים מוסלמי הדוק.
בשנת 1076 ממלכת גאנה נכבשה על ידי אותם השבטים, דבר שהוביל, לאחר כמאה שנה להמרת רוב אנשי הסונינקה לאסלאם.
למרות המעבר לאסלאם אנשי הסונינקה לא היו אנשי אסלאם הדוקים ועדיין לעיתים עסקו בפולחן המסורתי.
הנ"ל הוביל למלחמות אלימות עם המרבוטים, חכמי דת מוסלמים בעלי יכולת השפעה רבה.
מלחמות אלה נמשכו עד אמצע המאה ה-18.
נפילת אימפריית גאנה על פי האמונה המסורתית
לפי אנשי הסונינקה הסיבה העיקרית לדעיכת האימפריה, טמונה בהפרת הברית עם בידה (Biida) הנחש עצום הממדים.
בהתאם להסכם, בכל שנה אנשי הסונינקה היו אמורים להקריב קורבן לטובת הנחש, נערה בתולה.
על פי האמונה נערה בשם סיאה נבחר להיות הקורבן שאנשי הסונינקה היו צריכים להקריב.
כאשר ארוסה גילה את הדבר הוא החליט להרוג את הנחש.
בעקבות הפרת הברית התחילה בצורת קשה שגרמה לנפילת האימפריה.
אנשי הסונינקה במהלך השלטון הצרפתי
במהלך 1700 צרפת כבשה את אזור סנגל, בתקופה זו כבר הייתה התיישבות רחבה של אנשי סונינקה באזור זה.
הניסיון של אנשי הסונינקה לחיות במקומות אחרים בעולם תחת שלטון זר תרם רבות לעובדה שהם הצליחו להתפתח תחת השלטון הצרפתי.
לאור הקשר החיובי עם השלטון אנשי סונינקה רבים התגייסו לצבא הקולוניאלי הצרפתי או למשטרה הצבאית.
הם השתלבו ביחידות שבהמשך לחמו במזרח הרחוק ובמלחמות העולם.
אנשי סונינקה שעבדו בספינות צרפתיות הפיצו את התרבות הצרפתית בקרב הקהילות שלהם.
השליטה בתרבות הצרפתית גרם לעלייה במעמד אנשי הסונינקה אל מול שאר העמים שהיו תחת שלטון צרפתי.
כתוצאה, בתקופה זו אנשי סונינקה רבים צברו מעמד גבוהה שהתבטא בתפקידי צבא בכירים ותפקידי ממשל.
המיקום הגאוגרפי של אימפריית גאנה בקרבת נתיבי המסחר היבשתי בין אנשי "ברבר" ממגרב לאימפריות במערב אפריקה הדרומית לסהרה אפשר לממלכת גאנה להפוך למרכז מסחר גדול ומשמעותי באפריקה המערבית.
הנ"ל הוביל בעקיפין לכיבוש ממלכת גאנה על ידי אנשי האלמורביד- שושלת שהתפתחה בתחילת המאה ה-11 בין שבטי הברברים במערב הסהרה.
השושלת שהחלה פעילותה בישום קפדני של עקרונות האסלאם והתפתחה לאחר 1054 לשושלת צבאית.
לאחר הגעת אנשי האלמורביד באזור 1076, אנשי הסונינקה החלו להתאסלם, כעבור כעשור רוב אנשי הסונינקה כבר אימצו את האסלאם.
אנשי הסונינקה הם אחת מהקבוצות האתניות ממערב אפריקה הראשונות שהתאסלמו.
מאז ועד היום אנשי הסונינקה מוסלמים.
יצוין כי מקור השם "סונינקה" אף הוא קשור לדת האסלאם, השם נלקח מהזרם המרכזי בדת האסלאם "האסלאם הסוני", זהו גם הזרם הדתי המרכזי אצל אנשי הסונינקה.
מחקרים חדשים מראים שבני הסונינקה דווקא התחברו מאוד לאנשי האלמורביד ולא היו אויביהם, אלא דווקא חברים.
ולכן מפני שאנשי האלמורביד היו מוסלמים סונים, הם הצליחו לשכנע את בני הסונינקה לאמץ את האסלאם הסוני.
ניתן לחלק את הסונינקה לשבעה תת-מעמדות.
לכל מעמד זכויות וחובות משלו:
אנשי המעמד הגבוהה ביותר הם משפחת המלוכה וצאצאי האבות המייסדים.
החקלאיים החופשיים, אשר מחויבים לעבוד עבור המעמדות הגבוהים יותר אם יידרשו לכך.
צאצאי המשפחות הראשונות להתאסלם – כאשר רוב אנשי הסונינקה עדיין עסקו באמונה הישנה שלהם, משפחות שעברו לאסלאם בודדו את עצמן משאר האוכלוסייה ולכן לבני המשפחות הנ"ל היה אסור להפוך ללוחמים או למנהיגים.
מפני שלא יכלו להיות לוחמים מעמד זה הוא המעמד הגבוהה ביותר שהם יכולים להשיג.
הצאצאים של אותן המשפחות עדיין ממשיכים עם מנהג זה.
רוב מלומדי האסלאם בני דת הסונינקה הם בני המעמד הזה.
המעמד החמישי מורכב מכל העניים וכל מי שהצטרף לחברה מבחוץ, קרי מהגרים.
לבני מעמד זה אין זכויות כיוון שהם אינם יכול לשייך את עצמם בקשר דם לאבות הסונינקה.
בעלי המלאכה- נגרים, נפחים, וכו אף על פי שחלק מבעלי המלאכה הם עשירים בני מעמד זה חייבים להתחתן עם מישהו בן אותו מעמד.
עבדים – בתרבות הסונינקה עבדים יכלו לקנות את חירותם, אבל מעטים מאוד באמת הצליחו.
בנוסף, היציאה לחירות הייתה תלויה בהסכמה של הבעלים.
במקרה של חתונה בין עבדים הבעל היה מחויב גם לקנות את חירותה של אשתו.
בתרבות הסונינקה, נישואין הם לא רק איחוד בין זוג אוהבים, אלא איחוד פוליטי וכלכלי בין שתי משפחות ולכן בני מעמדות חברתיים שונים לרוב אינם מתחתנים זה עם זה.
לסונינקה חשוב מאוד לקיים את הסדר החברתי הזה כך שאדם חופשי לא יתחתן עם אדם פשוט יותר או עם עבד.
לדוגמה כומר יכול להתחתן עם נסיכה; עם זאת, נסיך לא יכול להתחתן עם כוהנת.
ישנם צעדים שונים שצריך לנהוג כשרוצים לקיים נישואים בחברת סונינקה.
אם גבר רוצה להתחתן הוא צריך לשלוח נציג מטעמו למשפחת האישה אשר מבקש את ידה בשמו.
הבקשה מלווה במתן מתנות למשפחת הכלה.
פעולה זו חוזרת על עצמה שלוש פעמים ולאחריהם משפחת הכלה צריכה להחליט האם הם נענים לבקשה.
אם שתי המשפחות הסכימו הן יעשו מה שמכונה "I na tamma lag" האירוסין.
הם עושים את זה במסגד.
לאחר צעד זה כל חודש נותן הארוס למשפחתו "נחאפה", כלומר את תרומתו של הארוס למשפחת אשתו לעתיד למזונותיהם והוצאות אחרות.
בכל החגים, הוא גם נותן בשר למשפחת הכלה.
הנ"ל לא חובה אם אין לחתן את האמצעים לעשות זאת.
אם שתי המשפחות הסכימו שהגיע הזמן שהזוג החדש יחיו יחד הם עושים את מה שמכונה "פוּטוּ" את ההסכמה המוחלטת של הנישואין.
בדרך כלל הם עושים זאת ביום חמישי אחר הצהריים, הם שולחים את הנערה לבית בעלה.
באותה הזדמנות חברי הזוג החדש באים לבלות את היום איתם בחדרים נפרדים בבית ההורים.
לזוג הנשוי החדש יש יועצים, היועץ של הגבר הוא "Kussussmanta-yougo" והיועץ של האישה הוא "kussussmanta-yakhare".
אחרי חגיגה בת שבוע ימים, הנשים נפגשות כדי להראות את המתנות שקיבלו הזוג מהוריהם בעיקר מאמה של האישה.
אספקט אחד של תרבות הסונינקה שתואם את המקובל באסלאם הוא פוליגמיה.
אבי הסונינקה דינגה נשא מספר נשים ונוהג זה נשאר עד ימינו.
אנשי הסונינקה היו בעלי מלאכה מיומנים מאוד, אומנים, עובדים, עובדים חקלאיים ואפילו מסגרים, שאת יצירותיהם אף מחקים שבטים מקומיים אחרים כמו 'המנדה'.
סונינקה נחשבים לאחד השבטים הראשונים שהשתמשו בכלי הברזל באזור מערב אפריקה הסהלית.
על פי רוב הארכאולוגים והמלומדים מאמינים שהם השבט העיקרי האחראי להתנחלויות המופלאות ביותר במערב אפריקה שנמצאו עוד באלף השני לפנה"ס.
הסיבות לכך שאנשי סונינקה היו הראשונים ליצור מערכת היררכיה שלטונית באזור גאנה אינם בטוחים אך השימוש בברזל הוא בהחלט אלמנט שניתן להוכיח זאת.
מה שידוע הוא שהסונינקה היו הראשונים במערב אפריקה הסהלית, שהשתמשו בברזל טוב יותר מאשר רוב השבטים הסמוכים להם.
הם לא רק הצליחו לכבוש את השבטים הסמוכים, אלא הם גם הצליחו להשיג יד עליונה בגלל השימוש שלהם בכלי ברזל המשמשים לעיבוד האדמה בייצור חקלאי.
גידולים כמו דוחן וסורגום הם אחד הגידולים הרבים שייצרו ומכרו אנשי הסונינקה, הדבר הניב עודף בגידולים מה שהקפיץ את השליטה הכלכלית שלהם באזור.
הסונינקה היו נפחים מצוינים, ונפחי "הבמנה" של שבט מנדינקה, שהיה שבט כפוף בראשות הסונינקה, היו ידועים בעבודות המדהימות שלהם שמכרו את כלי הברזל שייצרו בשווקים סואנים במוצב האימפריה של גאנה.
שפה – שפת הסונינקה (המוכרת גם בשמות "סראקולי" או "סראחולי") היא שפת "מנדה" ממשפחת שפות הניגר-קונגו, המדוברת על ידי אנשי הסונינקה.
רוב דוברי השפה נמצאים בעיקר במאלי, ובנוסף ישנם דוברי סונינקה במדינות צרפת, ארצות הברית, סנגל, גמביה, מאוריטניה, חוף השנהב, גינאה, גינאה-ביסאו.
שפת הסונינקה אף נחשבת שפה לאומית במדינות מאלי, סנגל, גמביה ומאוריטניה.
בכל המדינות בהן יש דוברי סונינקה, השפה היא מיעוט ולכן רוב אנשי הסונינקה דוברים שתי שפות: שפת הסונינקה והשפה הלאומית של המדינה בה הם חיים, ישנם אפילו בני סונינקה שלא דוברים את השפה בכלל.
השפה בספרות : אין ספרות מפותחת אלא השפה התגלגלה מסיפורי עם, אגדות ושירים מסורתיים ומודרניים.
מספר דוברי שפת הסונינקה בעולם
אנשי הסונינקה מאמינים שרוחות של מתים יכולות להגן עליהם, אך גם לגרום לנזק.
הרבה מהטקסים הדתיים שלהם מבוססים על אמונה זו.
הטקסים מכוונים להלל את הרוחות ולרצות אותם.
הם מאמינים שהתנהגות הטבע והיצורים שחיים בטבע נותנים סימנים שיכולים לעזור להם לחזות את העתיד אם קוראים את אותם סימנים בצורה הנכונה.
הסתיו הוא הזמן שבו הרבה מבני הסונינקה עורכים בו טקסים.
בראש כל קבוצת משפחה עומד הצ'יף, הוא מקריב שור בצד המערבי של הכפר, הם עושים זאת כאשר האנפה הלבנה והחסידה נודדות מכיוון שזהו סימן ברור לכך שהחורף מגיע.
בזמן זה הצ'יף והאנשים העשירים שיכולים להרשות לעצמם, מקריבים חיות יקרות לכבוד הרוחות, בתקווה לקבל מהן ברכת שגשוג והצלחה בשנה החדשה.
הם יודעים שהשנה החדשה הגיעה כאשר והשועלים והצבועים חוזרים לכפר, אך כולם חוששים מפני חזרה מוקדמת מהצפוי של הצבוע, אם הוא חוזר מוקדם מדי זהו סימן לכך שה"קאיה מאגאה", כלומר המלך שלהם, ימות במהלך השנה החדשה.
איש הדת בקהילת הסונינקה נקרא "גסר" (gessere), הוא אחראי על הטקסים האישיים של המשפחות והאנשים הבודדים, טקסים שקשורים לחיים הפרטיים שלהם.
לאחר הלידות הגסר נותן לרך הנולד חלב עזים כדי לקבל אותו לעולם.
כאשר התינוק בין שישה ימים, הגסר מגלח את ראשו של התינוק ומוסר את שיערו לאם.
את השיער האם שומרת עד שהילד הופך לנער, ובגיל זה האם נותנת את השיער בחזרה לנער והוא לובש אותו כקמע.
כאשר התינוק בן שבעה ימים, בוחרים לו שם, והגסר מנקב את אוזן התינוק.
שמו נקרא בכל רחבי הכפר כדי שהשכנים ישמו את החדשות הטובות, הם יצעקו שלוש פעמים את שם הבת, וארבע פעמים את שם הבן.
כעת זה הזמן להכין את הסעודה הגדולה, מעלים שור כקורבן והשכנים באים לאחל להורים החדשים מזל טוב, הם מביאים איתם מתנות וזהב לחגיגה.
ארבעים ימים לאחר טקס הכרזת השם, צמיד כסף או מתכת מונחים על יד שמאלו של התינוק, מתנה מיוחדת מסמלת את קבלתו לעולם.
טקס החניכה של הנער והכנתו לבגרות קורה כאשר הנער יכול להוכיח שהוא אחראי מספיק כדי לקחת אחריות על סוס בעצמו, טקס חניכה זה הוא בעל חשיבות גדולה מאוד בקהילה כולה.
כל כמה שנים מספר רב של בנים נבחנים באותו הזמן.
אלו שמוכנים לעבור את הטקס ישנים בתוך בקתה מבודדת ביער.
שם מלמדים אותם התנהגות ראויה ובוגרת ואת אומנות הלוחם.
המבוגרים מסבירים לבנים על הקבוצות שנמצאות בתוך הכפר ואת חשיבותם בחברה שלהם, לכל קבוצה מעמד שונה, הקבוצות המיוחדות הללו שהבנים הצעירים ינסו להתקבל אליהם מקנות סטטוס ומעמד בחברת אנשי הסונינקה.
כאשר טקס החניכה מסתיים, הכפר חוגג בסעודה, חלוקת מתנות והבנים הצעירים מוכנים לחתונה.
הלבוש חשוב מאוד אצל אנשי הסונינקה.
דרכי הלבוש השונים מראים מהי רמת החיים אצל כל משפחה ואת עושרה.
בכך שהם מראים את עושרם הם גם מפחידים את האויבים שלהם, למשל, בנות של גברים עשירים ( גם אם הן נשואות) מתבקשות ללבוש שמלות יקרות ותכשיטים, המראה החיצוני חשוב מאוד כדי להראות שהן באות ממשפחות מכובדות.
בעבר היו בני הסונינקה עורכים תהלוכות עם רקדנים שלובשים על עצמם מסיכות ותחפושות, כיום, מכיוון שבני הסונינקה מוסלמים הם פחות מייחסים חשיבות לתהלוכות אלו אך עדיין שומרים על המסורת ומקיימים את התהלוכות.
גם המסיכות עצמן היו מצביעות על מעמד האדם בחברה.
לדוגמה מסיכות עם ברדס נלבשו על ידי אנשים במעמד חברתי נמוך לעומת מסיכות מעץ שנלבשו על ידי אנשים במעמד גבוהה בחברה.
המעמד הגבוה ביותר היה לובש מסיכות מזהב.
כיום אנשי הסונינקה מפוזרים על פני מספר רב של מדינות.
לאורך ההיסטוריה הם למדו להסתגל ולחיות תחת שלטון של תרבות זרה.
בגלל תכונה זו חיי היום יום של בני הסונינקה שונים מאוד מאזור לאזור ומאוכלוסייה לאוכלוסייה.
ככלל רוב אנשי הסונינקה עדיין חיים בכפרים ושם גם ניתן למצוא סממנים של תרבות זו.
לרוב בכפרים אלה יש בני מעמד אחד מסוים ששולט בכפר ולכן קיימים כפרים של בני המעמד הגבוהה, הנמוך וכך הלאה.לא קיימים כפרים של עבדים.
בתוך הכפר השלטון המקומי מתבסס על זקני הכפר, והזקן ביותר הוא השליט העליון.
בתוך המשפחה הזקן ביותר הוא לא רק מנהיג המשפחה אלה גם מהווה קשר בין המשפחה לשלטון המקומי.
בכפרים לעיתים כאשר הצעירים חוזרים מהערים עם עושר רב הם מעוניינים להפוך למנהיגי משפחות, אך הם אינם יכולים כל עוד זקני המשפחה עדיין בחיים.
הדבר מוביל לתסכול רב ולעיתם גורם לצעירים לפצל את המשפחה ולהקים משפחה חדשה בה הם הראש שלה.
כך למעשה נוצרת יריבות גדולה בין המשפחות בכפר.
בכפרים יש מונח שנקרא "כיתות גיל" – ילדי סונינקה בני אותו גיל מתקבצים ביחד ועוזרים אחד לשני בבעיות היום יום.
פורום זה מאפשר לבני גיליים זהים ממשפחות שונות להיפגש לעבוד וללמוד ביחד הניהול של כיתות הגיל מבוצע על ידי הילד הבוגר ביותר מהמעמד הגבוהה ביותר.
אנשי הסונינקה מאוד מודעים למעמד שלהם, אנשי המעמד הגבוהה לעולם לא יעסקו בחקלאות, אבל כדי לשמר את חוזקם הכלכלי, הם ישכרו את שירותיהם של בני המעמד הנחות יותר לעבד את אדמותיהם.
סוניה קראוס היא דוגמנית ומגישת טלוויזיה גרמנייה.
בצעירותה החלה ללמוד בלט ולאחר מכן למדה גם בבית ספר למוזיקה.
ב-1992, כשסיימה את התיכון, החלה לעבוד כדוגמנית.
בשנים 1998–2000 הייתה נערת הגלגל בגרסה הגרמנית של השעשועון גלגל המזל (Glücksrad).
ב-2000 הנחתה את התוכנית "Talk talk talk" העוסקת בסיכום תוכניות אירוח מרחבי העולם.
במהלך תקופה מסוימת הנחתה את הגרסה הגרמנית של "המבצר".
ב-2011 הנחתה באוסטריה את טקס פרסי האופנה של וינה (Vienna Fashion Awards).
ב-2007 שיחקה בסרט הטלוויזיה "War ich gut?".
נוסף על כך, השתתפה כשחקנית במספר סדרות טלוויזיה.
ב-2014 שימשה כשגרירת הבירה של ארגון מבשלות הבירה הגרמני (Deutscher Brauer-Bund).
היא הייתה פעילה בארגון הצדקה הבריטי "Comic Relief".
נוסף על כך, היא הוציאה שלושה ספרים שכתבה.
סוניה סאנצ'ז היא משוררת, סופרת, מחזאית ופרופסור אמריקאית.
במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20 הייתה מהדמויות הבולטות ב-Black Arts Movement, שקידמה אמנות וספרות פוליטית מאת יוצרים אפרו-אמריקאים שפנו בעיקר לקהל אפרו-אמריקאי.
היא חיברה ופרסמה קרוב ל-20 ספרי שירה, וכן סיפורים קצרים, מאמרים, מחזות וספרי ילדים.
בשנת 1993 היא זכתה למלגת Pew Fellowships in the Arts, ובשנת 2001 זכתה במדליית רוברט פרוסט כהוקרה על תרומתה יוצאת הדופן לשירה האמריקאית.
נולדה כווילסוניה בניטה דרייבר בבירגמינהאם, שבאלבמה, ב-9 בספטמבר 1934, לווילסון ל.
אמה מתה כאשר הייתה סאנצ'ז בת שנה בלבד, והיא בילתה את שנותיה הראשונות בין קרובי משפחה שונים.
כאשר הייתה בת 6 בלבד, מתה גם סבתה של סאנצ'ז, אצלה התגוררה.
מותה השפיע עמוקות על המשך חייה.
היא החלה לגמגם, דבר שגרם לה להיות ביישנית ומופנמת יותר.
הגמגום גרם לה לקרוא הרבה, ולשים לב היטב לשפה וצליליה.
בשנת 1943 היא עברה להתגורר בהארלם, ניו יורק, שם חי אביה עם אחותה ורעייתו השלישית.
בשנים אלו התגברה על הגמגום שליווה אותה מילדותה המוקדמת, הצטיינה בלימודים והחלה לכתוב שירה.
סאנצ'ז התמקדה בצלילים של השירה שלה, והקפידה להקריא בקול רם את שיריה.
היא זכתה לשבחים על השימוש שלה במנעד רחב של קולות אפריקאים ואפרו-אמריקאים.
היא נודעה בכך שהקריאה בציבור את שיריה.
אחרי שקיבלה תואר BA במדעי המדינה מהאנטר קולג', החלה לכנות את עצמה "מגמגמת מוסמכת".
סאנצ'ז המשיכה ללימודים מתקדמים באוניברסיטת ניו יורק (NYU), שם עבדה עם המשוררת לואיז בוגאן .
במהלך לימודיה פתחה סדנת כתיבה בגריניץ' וויליג', שם ייסדה את קולקטיב הכתיבה Broadside Quartet (רביעיית ברודסייד).
הרביעייה כללה כותבים בולטים אחרים מקבוצת Black Arts Movement.
המשוררים הצעירים זכו לתמיכתו של דאדלי רנדל, משורר וותיק ובעליה של ההוצאה לאור ברודסייד.
סאנצ'ז שמרה על שמה מנישואיה הראשונים לאלברט סאנצ'ז, מהגר מפוארטו ריקו.
לזוג נולדה בת אחת והם התגרשו.
לאחר מכן נישאה בשנית, ילדה תאומים, והתגרשה בשנית.
האמהות השפיעה מאוד על שיריה והיוותה מוטיב חוזר בשיריה משנות ה-70.
סאנצ'ז לימדה בכיתה ה' בבית הספר Downtown Community School בניו יורק עד לשנת 1967. היא לימדה כפרופסור בשמונה אוניברסיטאות בארצות הברית, והרצתה בלמעלה מ-500 קמפוסים אקדמיים, ובכלל זה באוניברסיטת הווארד.
היא הייתה ממובילות המאמצים ללמד באוניברסיטאות לימודים אפרו-אמריקאים – לימודים רב-תחומיים העוסקים בהיסטוריה, בתרבות ובפוליטיקה של אנשים אפרו-אמריקאים.
בשנת 1966, בעת שלימדה באוניברסיטת סן-פרנסיסקו, היא החלה ללמד לימודי אפרו-אמריקאים.
סאנצ'ז הייתה המרצה הראשונה שלימדה באוניברסיטה קורס העוסק בנשים אפרו-אמריקאיות, והקורסים שהעבירה על ספרות אפרו-אמריקאית היו חלוציים במוסדות לימוד אקדמאיים לבנים ברובם.
היא ראתה בלימודים אלו גם פלטפורמה חדשה להבנת הגזע, וגם אפשרות לערער על ההטיות הגזעניות המובנות באקדמיה בארצות הברית.
סאנצ'ז החלה לעבוד באוניברסיטת טמפל בשנת 1977, והייתה הראשונה בה שנבחרה לתוכנית היוקרתית למנהיגות של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית.
סאנצ'ז הייתה פרופסור לספרות אנגלית וללימודי נשים באוניברסיטת טמפל, שם החזיקה באות ההצטיינות לפרופסורים ע"ש לורה קרנל, עד לפרישתה בשנת 1999.
היא הקריאה משיריה באפריקה, בקריביים, בסין, באוסטרליה, באירופה, בניקרגואה, בקנדה ובקובה.
סאנצ'ז הייתה פעילה בולטת ומשפיעה בתנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח ובתנועת Black Arts Movement, ותמכה בתנועת החזית הלאומית המאוחדת של אפרו-אמריקאים.
בראשית שנות ה-60 היא הצטרפה לקונגרס לשווין גזעי , שם פגשה את מלקולם אקס.
אף שלפני כן דגלה באינטגרציה, בהשפעתו של מלקולם אקס החלה לדגול יותר בהפרדה בין גזעית, והתמקדה בזהות ובמורשת האפריקאית והאפרו-אמריקאית.
בשנת 1972 הצטרפה לארגון אומת האסלאם, אך עזבה את הארגון לאחר שלוש שנים, בשנת 1975, כיוון שלא הסכימה עם התפיסות של הארגון לגבי זכויות נשים.
היא ממשיכה להיות פעילה ודוברת למען זכויות נשים וקבועות מיעוט מדוכאות.
סאנצ'ז חיברה ספרים ומחזות רבים העוסקים בקשיים של אפרו-אמריקאים.
כמה מהמחזות שכתבה הועלו על במות, וביניהם המחזה Sister Son/ji שעלה באוף-ברודוויי בניו יורק בשנת 1972; המחזה Uh, Huh: But How Do it Free us?
התנועה לאמנויות השחורות Black Arts Movement
Black Arts Movement הוקמה במטרה להחיות את השאיפות, התובנות, האנרגיה והמודעות של אפרו-אמריקאים.
במהלך שנות ה-60, סאנצ'ז פרסמה שירים ומאמרים במגוון מגזינים של הקהילה האפרו-אמריקאית, וביניהם The Liberator, Negro Digest, ו-Black Dialogue.
פרסומיה ביססו את מעמדה כהוגה פוליטית בתנועה.
היא נודעה כמשוררת חשובה בתנועה אחרי שפרסמה את ספר השירים הראשון שלה, Homecoming (השיבה הביתה) בשנת 1969. בספר זה, כמו גם בספר השני שלה, We a BaddDDD People (אנחנו אנשים רעיםםםםם) משנת 1970, תוך שימוש במבנים שיריים ניסיוניים, היא דנה בהתפתחות של לאומיות וזהות שחורות.
סאנצ'ז ידועה בשילובים שעשתה בין סגנונות מוזיקליים שונים, כגון בלוז, לבין סגנונות שירה מסורתיים כגון הייקו וטנקה.
בהשראת משוררים כמו לנגסטון יוז וסטרלינג אלן בראון, היא נוהגת להשתמש בשגיאות איות מכוונות כדי להלל את הצליל הייחודי של אוצר המילים של אפרו-אמריקאים.
ספר השירה הראשון שפרסמה, Homecoming (1969), ידוע בהשפעת הבלוז גם על המבנה של השירים וגם על התכנים שלהם.
בשירי הספר משולבים מצד אחד המאבק להכרה בזהות אפרו-אמריקאית, ומצד שני השמחה והטוב שיש בתרבות האפרו-אמריקאית.
ספרה השני, We a BaddDDD People משנת 1970, ביסס את תרומתה לתנועה לאמנויות שחורות, בכך שהתמקד בחוויות יומיומיות של חיי גברים ונשים אפרו-אמריקאיות.
בשיריה בספר זה עשתה שימוש ניסיוני בשיבושים מכוונים באוצר המילים, בפיסוק, באיות ובריווח, ברוח מוזיקת הג'אז.
אף על פי שהמשיכה לדגול בכך שנדרש שינוי תרבותי שורשי, בספריה המאוחרים יותר, כגון I've Been a Woman (1978), Homegirls and Handgrenades (1985) ו-Under a Soprano Sky (1987), היא התמקדה פחות בתמות פוליטיות של הפרדה גזעית ויותר בתמות של אהבה, קהילה והעצמה.
גם בשיריה המאוחרים היא ממשיכה לחקור את השילובים של הייקו, טנקה וסונקו, עם מקצבים ששאולים מבלוז ומג'אז.
היא ממשיכה להתנסות בשילובים שונים.
המוקדש למאבקו של אחיה באיידס, ובשנת 2010 הוציאה ספר הייקו בשם Morning Haiku.
בנוסף לשירה, סאנצ'ז פרסמה גם מחזות ופרוזה ברוח התנועה לאמנויות השחורות.
היא החלה לכתוב מחזות כששהתה בסן פרנסיסקו בשנות ה-60. מחזותיה מאתגרים את התפיסה הגבריות של התנועה, ומתמקדים בגיבורות חזקות.
סאנצ'ז היא אחת החלוצות הבולטות של הפמיניזם השחור.
בין עבודותיה בשנים האחרונות ישנו קטע ספוקן וורד על-גבי שירה של דיאנה רוס "Hope is an Open Window" משנת 1998. סאנצ'ז נכללת בין 20 הנשים האפרו-אמריקאיות בתערוכה הנודדת "Freedom Sisters" (אחיות החירות) שנערכה על ידי מוזיאון סינסינטי ומכון סמית'סוניאן.
סאנצ'ז נבחרה להיות שגרירת השירה הראשונה של העיר פילדלפיה.
היא כיהנה בתפקיד זה בין השנים 2012–2014.
בשנת 2013 היא הייתה המשוררת המובילה באירוע Poetry Ink השנתי המתקיים במרכז Moonstone לאמנויות בפילדלפיה, שם הקריאה את שירה "Under a Soprano Sky".
בשנת 2015 יצא סרט תיעודי אודותיה, שנקרא BaddDDD Sonia Sanchez (סוניה סאנצ'ז הרעהההה, בפרפרזה על שם ספרה השני).
את הסרט יצרו ברברה אטי, ג'נט גולדווטר וסברינה שמידט גורדון, והוא התמקד בעבודתה, בקריירה ובהשפעה שלה.
הסרט הוצג בפסטיבל סרטים דוקומנטריים.
בשנת 1969 זכתה סאנצ'ז בפרס P.E.N לכתיבה.
בשנת 2017 זכתה להכרה בטקס הפרסים על-שם בטי שבז בהארלם.
בשנת 2018 בפרס על-שם וולאס סטיבנס מטעם האקדמיה למשוררים אמריקאים, עבור שליטה באמנות השירה.
בשנת 2019 הוענק לה פרס מפעל חיים בטקס פרסי אניספילד-וולף ה-84.
בשנת 2021 הוענק לה פרס דורותי וליליאן גיש
סוניל צ'הטרי (בהינדית: सुनील छेत्री; נולד ב-3 באוגוסט 1984) הוא כדורגלן הודי, המשחק בעמדת החלוץ במומבאי סיטי.
צ'הטרי הוא שיאן ההופעות ומלך שערי נבחרת הודו בכל הזמנים.
צ'הטרי התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער "סיטי פוטבול קלאב" ובגיל 18 הצטרף לקבוצת הבוגרים של מוהון באגן.
בשנת , צ'הטרי חתם בJCT.
בעונתו הראשונה בקבוצה צ'הטרי כבש שלושה שערים.
בעונת , צ'הטרי כבש 11 שערים וסייע לקבוצתו לסיים במקום השני בליגה.
באוקטובר , עורר עניין בלידס יונייטד ובאשטוריל, אך המעבר מעולם לא יצא לפועל.
בקיץ , צ'הטרי חתם במזרח בנגל.
ב-26 בספטמבר 2008, צ'הטרי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 1–3 נגד צ'יראג יונייטד, בו גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
במרץ , צ'הטרי יצא למבחנים בקנזס סיטי ויזרדס.
ב-24 במרץ, חתם בקבוצה והפך לכדורגלן ההודי השלישי בהיסטוריה שחותם בקבוצה מחוץ להודו ולהודי הראשון ב-MLS.
ב-14 באפריל, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–2 לקולורדו ראפידס במסגרת גביע ה-US Open.
ב-5 בפברואר 2011, צ'הטרי שוחרר מהקבוצה.
ב-10 בפברואר 2011, צ'הטרי חזר להודו וחתם בצ'יראג יונייטד.
ב-22 ביולי 2011, צ'הטרי חתם במוהון בגאן.
ב-4 ביולי 2012, צ'הטרי חתם בקבוצת המילואים של ספורטינג ליסבון.
ב-13 בפברואר 2013, צ'הטרי הושאל לקבוצת האחים צ'רצ'יל עד לסיום העונה.
ב-10 ביולי 2015, צ'הטרי חתם במומבאי סיטי מהסופר ליג ההודי.
בינואר , צ'הטרי הושאל לבנגלור עד לסיום העונה.
בצעירותו, צ'הטרי בנבחרות הצעירות של צ'הטרי.
ב-12 ביוני 2005, צ'הטרי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הודו, בתיקו 1-1 נגד .
צ'הטרי זכה עם הנבחרת בגביע האתגר האסיאתי, גביע דרום אסיה וגביע נהרו, והשתתף עמה בגביע אסיה בכדורגל 2011 וגביע אסיה בכדורגל 2019.
ב-15 באוקטובר 2019, צ'הטרי נכנס לרשימת עשרת הכובשים הבכירים בזירה בינלאומית.
הכדורגלן המצטיין בליגת העל ההודית (ההתאחדות לכדורגל בהודו): , , , , ,
כדורגלן השנה בליגת העל ההודית (איגוד הכדורגלנים בהודו): ,
הכדורגלן המצטיין בגביע האתגר של ה-AFC:
הכדורגלן המצטיין בגביע דרום אסיה:
הכדורגלן המצטיין בליגת העל ההודית:
הכדורגלן המצטיין בסופר ליג ההודי:
פרס ארג'ונה, על ידי ממשלת הודו כהוקרה על הישגיו הבולטים בספורט:
פדמה שרי, הפרס האזרחי הרביעי הגבוה ביותר בהודו:
סוניסה "סוני" לי היא מתעמלת אמריקאית, אלופה אולימפית בקרב רב ובתחרות הקבוצתית, זוכת מדליית ארד במקבילים (טוקיו 2020, פריז 2024) וכן אלופת עולם (2019) בתחרות הקבוצתית.
סוניסה לי נולדה וגדלה בסיינט פול, מינסוטה.
לי ממוצא המונג (תת קבוצה אתנית של מיאו), ואמה, פליטה, היגרה לארצות הברית בילדותה.
לי אמצה את שם משפחתו של בן זוגה של אמה, ג'ון לי, איתו גדלה מאז היותה בת שנתיים ואילך.
יש לה שלושה אחים דרך מערכת היחסים של אמה עם לי, וללי היו שני ילדים, ממערכת יחסים קודמת.
באוגוסט 2019, ימים ספורים לפני שהתמודדה לי באליפות ארצות הברית בהתעמלות, הראשונה שלה, אביה נפל מעץ, שהותיר אותו משותק מהמותניים ומטה.
באליפות הפאן פסיפיק לנערות שנערכה במדיין, קולומביה באפריל 2018 היא זכתה ב-4 מדליות, 1 זהב ו-3 כסף.
מדליית זהב בתחרות הקבוצתית ומדליות כסף בקפיצות, קורה ובקרקע.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בתחרות הקרב רב.
באליפות ארצות הברית שנערכה בקנזס סיטי, מיזורי בתחילת אוגוסט 2019, זכתה לי ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב בתרגיל על המקבילים המדורגים, לפני מורגן הרד וסימון ביילס שזכתה בכל יתר מדליות הזהב (4).
מדליית כסף בקרב רב אחרי סימון ביילס ולפני גרייס מקאלום ומדליית ארד בתרגיל קרקע, אחרי סימון ביילס וג'ייד קארי.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בתחילת אוקטובר אותה שנה זכתה לי ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית כסף בתרגיל קרקע בתוצאה של 14.133 נק', אחרי סימון ביילס (15.133 נק') ולפני אנגלינה מלניקובה מרוסיה (14.066 נק') ומדליית ארד בתרגיל מקבילים המדורגים בתוצאה של 14.800 נק', אחרי נינה דרוול מבלגיה (15.233 נק') ובקי דאוני מבריטניה (15.000 נק').
נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני בתחרות קרב רב.
באליפות ארצות הברית שנערכה בפורט וורת', טקסס ב-6 ביוני 2019, זכתה לי ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בתרגיל על המקבילים המדורגים, לפני ריילי מקאסקר וסימון ביילס שזכתה שוב בכל יתר מדליות הזהב (4).
מדליות כסף בתחרות הקרב רב אחרי סימון ביילס ולפני ג'ורדן צ'יילס ובתרגיל קרוה אחרי סימון ביילס ולפני גרייס מקאלום.
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכתה לי ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב בתחרות הקרב רב אישי בתוצאה של 57.433 נק' לפני רבקה אנדרדה מברזיל (57.298 נק') ואנגלינה מלניקובה מרוסיה (57.199 נק').
מדליית כסף בתחרות הקבוצתית אחרי נבחרת רוסיה ולפני הממלכה המאוחדת ומדליית ארד בתרגיל על המקבילים המדורגים בתוצאה של (14.500 נק'), אחרי נינה דרוול מבלגיה (15.200 נק') ואנסטסיה איליאנקובה מרוסיה (14.833 נק').
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי בתרגיל על הקורה בתוצאה של 13.866 נק'.
באולימפיאדת פריז זכתה לי ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 ארד.
מדליות ארד בקרב רב אישי בתוצאה של 56.465 נק', אחרי סימון ביילס (59.131 נק') ורבקה אנדרדה (57.932 נק') ובמכשיר המקבילים המדורגים בתוצאה של 14.800 נק', אחרי קאיליה נמור מאלג'יריה (15.700 נק') וצ'יו צ'יואן מהרפובליקה העממית של סין (15.500 נק').
סוניה דלונה הייתה אמנית צרפתייה, שפעלה בעיקר בפריז.
היא עברה הכשרה רשמית ברוסיה ובגרמניה לפני שעברה לצרפת והרחיבה את העיסוק שלה לטקסטיל, אופנה ותפאורה.
היא ייסדה את תנועת האמנות אורפיזם, הידועה בשימוש בצבעים חזקים ובצורות גאומטריות, יחד עם בעלה רובר דלונה ואחרים.
היא הייתה האמנית הראשונה שהציגה בחייה תערוכה רטרוספקטיבית בלובר ב-1964, ובשנת 1975 הוכתרה לקצינה של לגיון הכבוד הצרפתי.
עבודתה בעיצוב מודרני כללה את המושגים של הפשטה גאומטרית, ושילוב של רהיטים, בדים, חיפויי קירות ובגדים בפרקטיקה האמנותית שלה.
שרה אלייבנה שטרן נולדה ב-1 (13) בנובמבר 1885 באודסה, אז חלק מהאימפריה הרוסית, להורים יהודים.
אביה היה מנהל עבודה במפעל.
בגיל צעיר עברה לסנקט פטרבורג, שם טיפל בה אחיה של אמה, אנרי טרק.
אנרי, עורך דין מצליח ואמיד, ואשתו אנה, רצו לאמץ אותה, אך אמה לא אפשרה זאת.
לבסוף, בשנת 1890, היא אומצה על ידי משפחת טרק.
היא קיבלה את השם סוניה טרק וקיבלה חינוך מיוחס.
הם נסעו רבות באירופה, והכירו לסוניה מוזיאונים לאמנות וגלריות.
כשהייתה בת 16, היא למדה בבית ספר תיכון בסנקט פטרבורג, שם מיומנותה ברישום צוינה על ידי המורה שלה.
כשהייתה בת 18, לפי הצעת המורה שלה, נשלחה לבית ספר לאמנות בגרמניה, שם למדה באקדמיה לאמנויות יפות בקרלסרוהה עד 1905, ולאחר מכן עברה לפריז.
כשהגיעה לפריז היא נרשמה לאקדמיה דה לה פאלט במונפרנאס.
לא מרוצה מאופן ההוראה, שלדעתה היה קשיח מדי, היא בילתה פחות זמן באקדמיה ויותר זמן בגלריות ברחבי פריז.
עבודתה בתקופה זו הושפעה מאוד מהאמנות שבה צפתה, כולל האמנות הפוסט-אימפרסיוניסטית של ואן גוך, גוגן, אנרי רוסו ואחרים.
בשנת 1908 נישאה "נישואי נוחות" עם סוחר האמנות הגרמני ובעל הגלריה וילהלם אודה, מה שאפשר לה גישה לנדוניה שלה ולכסות את אודה בנטייתו ההומוסקסואליות.
דלונה זכתה לכניסה לעולם האמנות באמצעות תערוכות בגלריה של אודה ונהנתה מהקשרים שלו.
הרוזנת דה רוז, אמו של רובר דלונה, הייתה מבקרת קבועה בגלריה של אודה, לפעמים מלווה בבנה.
סוניה טרק פגשה את רובר דלונה בתחילת 1909. הם הפכו למאהבים באפריל אותה שנה והוחלט שהיא ואודה צריכים להתגרש.
הגירושין הסתיימו באוגוסט 1910. סוניה הייתה בהיריון, והיא ורובר נישאו ב-15 בנובמבר 1910. בנם צ'ארלס נולד ב-18 בינואר 1911. הם נתמכו בקצבה שנשלחה מדודתה של סוניה בסנקט פטרבורג.
סוניה אמרה על רובר: "ברובר דלונה מצאתי משורר.
משורר שכתב לא במילים אלא בצבעים".
"בערך 1911 עלה לי הרעיון להכין לבן שלי, שזה עתה נולד, שמיכה המורכבת מפיסות בד כמו אלה שראיתי בבתים של איכרים אוקראינים.
כשזה נגמר, סידור פיסות החומר נראה לי כמעורר תפיסות קוביסטיות ואז ניסינו ליישם את אותו תהליך על אובייקטים וציורים אחרים".
מבקרי אמנות מכירים באירוע זה כנקודה שבה היא התרחקה מפרספקטיבה ונטורליזם באמנותה.
בערך באותו זמן, יצירות קוביסטיות הוצגו בפריז ורובר חקר את תיאוריות הצבע של מישל שוורל; הם קראו לניסויים שלהם עם צבע באמנות ובעיצוב סימולטניזם.
עיצוב סימולטני מתרחש כאשר עיצוב אחד, ממוקם ליד אחר ומשפיע על שניהם.
הדבר דומה לתאוריית הצבעים (פוינטליזם) שבה נקודות צבע ראשוניות הממוקמות זו ליד זו "מתערבבות" על ידי העין ומשפיעות זו על זו.
הציור הראשון בקנה מידה גדול של סוניה בסגנון זה היה (1912), ציור הידוע בשימוש בצבע והן בתנועה.
ידידם של בני הזוג דלונה, המשורר ומבקר האמנות גיום אפולינר, טבע את המונח אורפיזם כדי לתאר את גרסת הקוביזם של בני הזוג דלונה בשנת 1913.
בני הזוג דלונה נסעו לספרד ב-1914, כשהם שהו אצל חברים במדריד.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 סוניה ורובר היו עם בנם במדריד.
הם החליטו לא לחזור לצרפת.
באוגוסט 1915 הם עברו לפורטוגל שם חלקו בית עם סמואל הלפרט ואדוארדו ויאנה .
הם שוחחו על שותפות אמנותית עם ויאנה ועם חבריהם אמדאו דה סוזה-קרדוסו, שבני הזוג דלונה כבר פגשו בפריז, ועם חוסה דה אלמדה נגרירוס.
המהפכה הרוסית סיימה את התמיכה הכספית שקיבלה סוניה ממשפחתה ברוסיה, והיה צורך במקור הכנסה אחר.
בשנת 1917 פגשו בני הזוג דלונה את סרגיי דיאגילב במדריד.
סוניה עיצבה תלבושות להפקה שלו את "קלאופטרה" (עיצוב הבמה היה של רובר דלונה) ולהופעה של "אאידה" בברצלונה.
במדריד הקימה את "קאסה סוניה", ומכרה את עיצוביה לעיצוב פנים ואופנה, גם בסניף בבילבאו.
סוניה דלונה נסעה לפריז פעמיים ב-1920 בחיפוש אחר הזדמנויות בעסקי האופנה, גלריה דר שטורם בברלין הציגה יצירות של סוניה ורובר מהתקופה הפורטוגזית שלהם באותה שנה.
סוניה, רובר ובנם צ'ארלס חזרו לפריז לצמיתות ב-1921.סוניה דלונה יצרה בגדים ללקוחות פרטיים ולחברים, ובשנת 1923 יצרה חמישים עיצובי בדים באמצעות צורות גאומטריות וצבעים עזים, בהזמנת יצרן מליון.
זמן קצר לאחר מכן, היא הקימה עסק משלה.
סוניה דלונה נתנה הרצאה בסורבון על השפעת הציור על אופנה.
סוניה עיצבה תלבושות לשני סרטים ועיצבה כמה רהיטים לסט הצילומים של הסרט Parce que je t'aime משנת 1929 .
במהלך תקופה זו, היא גם עיצבה עבור רוברט פרייר טקסטיל הוט קוטור, תוך השתתפות פעילה בסלון האמנותי שלו.
השפל הגדול גרם לירידה בעסקים.
לאחר שסגרה את העסק שלה, סוניה דלונה חזרה לצייר, אבל היא עדיין עיצבה עבור ז'אק היים, מץ ושות', ולקוחות פרטיים.
עד סוף 1934 עבדה סוניה על עיצובים לתערוכה הבינלאומית של אמנויות וטכניקות ב-1937, שעבורה היא ורובר עבדו יחד על קישוט שני ביתנים.
רוברט דלונה נפטר מסרטן באוקטובר 1941.
לאחר מלחמת העולם השנייה, סוניה הייתה חברת מועצת המנהלים של Salon des Realités Nouvelles במשך מספר שנים.
סוניה ובנה צ'ארלס ב-1964 תרמו 114 יצירות של סוניה ורוברט למוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית.
בשנת 1975 סוניה נבחרה לקצינה של לגיון הכבוד הצרפתי.
משנת 1976 היא פיתחה מגוון טקסטיל, כלי שולחן ותכשיטים עם חברת Artcurial הצרפתית, בהשראת עבודתה משנות ה-20
האוטוביוגרפיה שלה, Nous irons jusqu'au soleil פורסמה ב-1978
סוניה דלונה נפטרה ב-5 בדצמבר 1979, בפריז, בגיל 94. היא נקברה בגמבה, ליד קברו של רובר דלונה.
בנה, צ'ארלס דלונה, הפך למומחה במוזיקת ג'אז במהלך שנות ה-30. הוא היה מבקר ג'אז, מארגן קונצרטים ג'אז ומייסד מועדון ג'אז בצרפת והעורך הראשון של מגזין ג'אז הוט, הפרסום הרשמי של המועדון.
סוניה קוהן (נולדה ב-5 באוגוסט 1948) היא בנקאית ואשת עסקים חרדית-אוסטרית, שהייתה מעורבת בפרשת ההונאה של ברנרד מיידוף.
קוהן נולדה וגדלה בווינה, להורים יהודים ניצולי שואה ממזרח אירופה.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, היא פתחה עם בעלה, ארווין קוהן, חברת מסחר בינלאומית ועברה למילאנו, איטליה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, היא התגוררה זמן מה בניו יורק ועבדה כברוקרית עבור בנק מריל לינץ'.
אחר כך הייתה אחת הנשים הראשונות בוול סטריט שייסדו חברת ברוקראז' (Eurovaleur Inc), ועמדה בראשה.
באותה עת, החלה בידידותה ארוכת השנים עם מיידוף.
היא הייתה לאחת ממגייסות ההון הגדולות של מיידוף בקרב עשירי העולם.
היא נודעה בתור "נציגת אוסטריה בוול סטריט".
באותן השנים גרה בעיירה מונסי, בה קהילה יהודית חרדית גדולה, והחלה להקפיד על אורח חיים יהודי אורתודוקסי.
בשנת 1994 חזרה קוהן לוינה והקימה את "מדיצ'י פינאנץ", חברת השקעות ותיווך פיננסי.
קוהן בחרה בשם "מדיצ'י" לחברה שלה, לאחר שהתברר לה שאין לאיש זכויות על השם שמקושר בתודעה הציבורית למשפחת הסוחרים ההיסטורית בית מדיצ'י מפירנצה.
קוהן גם הוסיפה ללוגו של הבנק סמל אצולה שהיא המציאה עבורו למטרות תדמית.
בסוף שנות ה-90 היא שימשה בין היתר גם כמתווכת בפעילות בנק אוסטריה בישראל.
בשנת 2000 הקימה קוהן בישראל, בשותפות עם בני גאון את קרן הון סיכון "אלון".
היא רכשה כ-26% ממניות הקרן ושימשה בה דירקטורית.
קוהן הצליחה לגייס לקרן 25 מיליון דולר משקיעים אירופיים בהם את, בנק אוסטריה, קבוצת יופיטר הבריטית וחברות ביטוח אוסטריות.
ב-2004 נמכרה פעילות קרן אלון לקבוצת יופיטר.
בשנת 2003 קיבלה חברת "מדיצ'י פינאנץ" רישיון בנקאות והיא הושקה מחדש כבנק מדיצ'י, קוהן החזיקה 75% מהמניות שלו והייתה יושבת ראש הדירקטוריון, שביתר המניות החזיק הבנק האיטלקי יוניקרדיט.
היא גם הייתה יועצת של הבורסה של וינה עד 2006, והייתה חברה במועצת הפיקוח של בנק "פינלומברדיה" האיטלקי.
בנק מדיצ'י הפנה כספים ממשקיעים למיידוף.
לדוגמה, בנק מדיצ'י היה מנהל ההשקעות של קרן השקעות בשם "תימה" שהייתה ממוקמת באיי הבתולה הבריטיים.
בתמורה למציאת משקיעים, בנק מדיצ'י גבה עמלות של 4.6 מיליון יורו מהקרן ב-2007.
ביולי 2009, בעקבות חשיפת הונאת הפונזי של מיידוף, רשויות החוק בארצות הברית, בריטניה ואוסטריה פתחו בחקירה נגד קוהן, בחשד כי קיבלה ממיידוף תשלומי שוחד בהיקף של יותר מ-40 מיליון דולר בתמורה להפניית השקעות בהיקף של מיליארדי דולרים לחברת ההשקעות של מיידוף.
השקעות שקשורות במיידוף הניבו את מרבית העמלות בבנק מדיצ'י בשנת 2007 - 9.7 מיליון יורו, ורווח נקי של כל קרוב לחצי מיליון יורו.
עם זאת, שמו של מיידוף לא הופיע בדו"ח השנתי שלו ל-2007. לפי החשד, בתמורה לתשלומי השוחד, הזרימה קוהן למיידוף באמצעות שלוש קרנות של בנק מדיצ'י כ-3.5 מיליארד דולר מכספי משקיעים מאירופה.
קוהן מצידה הכחישה את האישומים נגדה, וטענה שהיא הייתה אחת הקרבנות הגדולים של מיידוף.
בנק מדיצ'י עצמו קרס והולאם בעקבות ההונאה על ידי ממשלת איטליה.
בסוף 2010, הנאמן שפיקח על פשיטת הרגל של חברת ההשקעות של מיידוף פתח בתביעה על סך 19.6 מיליארד דולר, נגד 60 אנשים ומוסדות כולל בנק מדיצ'י.
הנאמן אמר כי: "בסוניה קוהן, מיידוף מצא חבר נפש פושע, שתאוות הבצע וכושר ההמצאה הלא ישר שלו דומים...בהתחשב בהיקפה של מזימת הפונזי של מיידוף, האופי המתעתע של הנאשמים והמבנה הביזנטי המכוון של מיזם מדיצ'י, אנו מאמינים שעוד יותר מידע לגבי היקפו המלא של מפעל פלילי זה ייחשף".
באוגוסט 2017, לאחר דיונים משפטיים שנמשכו שנים ארוכות, הצליח הנאמן להשיב 678 מיליון דולר מאחת הקרנונת שהיו קשורות לבנק מדיצ'י.
ובפברואר 2018 הסכימה קרן נוספת לשלם 76 מיליון דולר.
לקוהן חמישה ילדים המתגוררים בישראל.
היא בעלת בית פרטי בשכונת יוקרה בירושלים, שבו היא שוהה מספר פעמים בשנה.
סוניה רביד הייתה רקדנית אוסטרלית ילידת ריגה, וחיה ופעלה במלבורן במשך רוב הקריירה שלה.
רביד נולדה בריגה לאולגה ויצחק רביד, משפחה יהודית, והתגוררה בסנקט פטרבורג עד שעברה לברלין ב־1921. היא למדה מחול מודרני בדרזדן אצל מרי ויגמן.
ב־1932 ביקרה רביד קרובי משפחה במלבורן, ונשארה כדי לבצע מופעי מחול וללמד ריקוד בסטודיו משלה, "בית הספר של סוניה רביד למחול אמנותי מודרני", שנודע לימים כ"בית הספר על שם סוניה רביד לאמנות, מחול, ותרבות הגוף".
שם מאוחר זה משקף את המעבר שלה לעיסוק במחול כמיזם לבריאות הציבור.
אחת מתלמידותיה הייתה הרקדנית והכוריאוגרפית האוסטרלית לואיז לייטפוט.
היא בילתה את השנים 1938–1939 בהוראה ובמופעים באוקלנד, ניו זילנד, בחסות האגודה הנוצרית לנשים צעירות (YWCA).
רביד ביקשה להשתמש במחול לשיפור חיי ילדים נזקקים במלבורן, והציעה שיעורי מחול וחינוך לבריאות, חינם, לילדים בשכונת פֿיצְרוֹי.
היא קיימה מופעי צדקה, ופרסמה חוברת ובה רעיונותיה בנושא "האם ילדי שכונות עוני מבחינים בין אור לחושך?" היא יצרה תוכנית מחול דידקטית בנושא היגיינת הפה, ששמה "השוטה הקטנה והרפתקאותיה", למוזיקה מאת גונו וסן-סנס.
בשנת 1940 חיברה יצירת מחול אקטואלית, "The Bushfire Drama", המתייחסת לעונת שריפות הענק הקשה של 1939 בויקטוריה.
רביד הלכה לעולמה ב־1945, בגיל 43, במלבורן.
ארכיונה שמור בספריית המדינה ויקטוריה, באוסטרליה.
סולנג (סוניה) פייר Pierre; 4 ביולי 1963 – 4 בדצמבר 2011) הייתה פעילה למען זכויות אדם למען אנשים ונשים בפרט, ממוצא האיטי, ברפובליקה הדומיניקנית.
היא הייתה ממייסדות ארגון MUDHA, ארגון ללא מטרות רווח, שפועל עד היום לשיפור חייהם של קהילות מוחלשות של אנשים ממוצא האיטי, ונגד סקסיזם.
סוניה פייר נולדה ב-4 ביולי 1963 באזור הדרומי של הרפובליקה הדומינקנית, לזוג הורים ממוצא האיטי, שעבדו בשדה קני סוכר.
אימה הולידה 2 ילדים בהאיטי, ו-12 נוספים ברפובליקה הדומיניקנית, ביניהם פייר, שגדלה עם אחיה ואחיותיה בדלות ובעוני בבטאיי, אחד מיני מושבות רבות לעובדים בשדות קני הסוכר.
פייר נולדה בשם סולנג פייר, סוניה היה שם החיבה שלה, אך בתעודת לידתה היא רשומה כ"סולאיין פאי", דבר שלטענתה היה טעות של הפקיד הממשלתי.
פייר שגדלה בעוני בבטאיי, ראתה מגיל צעיר כיצד העובדים ההאיטיים, בהם הוריה, מדוכאים בידי מפקחים דומיניקנים.
בגיל 13 בלבד, פייר ארגנה את המחאה הראשונה שלה, למען שיפור תנאי העבודה והמחייה של עובדי שדות קני הסוכר.
מחאה זו ארכה חמישה ימים ונחלה הצלחה.
בעקבות תשומת הלב שעוררה המחאה, הושגו מטרותיה ושופרו תנאי העובדים אולם פייר בת ה-13 נעצרה.
ב-1983, כשהייתה בת 20, פייר ייסדה את ארגון MUDHA, שמטרתו לפעול כנגד גזענות כלפי דומיניקנים ממוצא האיטי, וכנגד סקסיזם, דרך החלת תוכניות חינוך, בריאות ותכנון משפחה במושבות העובדים העניות, שהיו מקופחות, לטענתה, על ידי הממשלה.
פייר הבינה לאחר מכן שהבעיה הגדולה ביותר העומדת בפני הארגון היא הסירוב הממשלתי לתת לדומיניקנים ממוצא האיטי אזרחות דומיניקנית.
לפיכך, באמצע שנות ה-90, הארגון החל לספק סיוע משפטי לאלפי אנשים ללא אזרחות.
אחד המקרים שפייר נתקלה בו היה "יאן ובוסיקו נגד הרפובליקה הדומיניקנית" ב-2005. במקרה זה סייעה לשתי בנות ממוצא האיטי שסורבו לקבל תעודות לידה דומיניקניות.
בית המשפט פסק לטובתן, והן קיבלו תעודות לידה מהממשל ופיצוי כספי.
הקולגות שלה העידו שהיא עבדה במרץ, וללא מנוחה, וכשנשאלה מדוע ענתה: "אני לא אנוח, גם אם אשאר בדרך, כי אני יודעת שהמאבק ימשיך.
יום אחד, במוקדם או במאוחר, המדינה תהיה חייבת להכיר באזרחיה שגדלו ללא מדינה כאן, ללא אזרחות, ללא שם, כדי שהם יוכלו להיכלל בחברה הדומיניקנית".
ב-2006 זכתה פייר בפרס העולמי על שם רוברט פ.
קנדי "למאבק עבור זכויות אדם" עבור עבודתה בתחום.
זכייתה הייתה שנויה במחלוקת, והיא קיבלה מכתבים זועמים מגורמים דומיניקנים ממשלתיים שטענו כי עבודתה מכתימה את שמה של הרפובליקה הדומיניקנית, ויוצרת פילוג גזעי.
זו לא הייתה תחילתה של ההתנגשות בין פייר לממשלה הדומיניקנית, שכן הארגון שבראשה עמדה פייר (MUDHA) ניהל שנים ארוכות קרבות משפטיים כנגד הרפובליקה בשם אזרחים ממוצא האיטי.
חודשים ספורים לאחר הזכייה, ב-2007 הטילו גורמי הממשלה ספק בתוקף תעודת הלידה של פייר, דבר שלטענת ארגונים שעבדו עם פייר נעשה כנקמה על עבודתה כנגד הרפובליקה.
בסופו של דבר הופרכה טענת הממשלה ואזרחותה לא נשללה.
על הטלת הספק בתוקף תעודת הלידה שלה היא אמרה: "אני לא האיטית, לא משנה מה הממשלה אומרת, ההורים שלי כן, אבל אני לא.
אני דומיניקנית, ויש לי את אותה הזכות כמו כל אזרח להעביר ביקורת על המדינה שלי".
עבור עבודתה, פייר זכתה במספר פרסים במשך חייה,
ב-2003 זכתה בפרס לעבודה עבור "זכויות אדם על שם ג'ינטה סגן".
ב-2006 זכתה בפרס רוברט פ.
קנדי עבור מאבק לזכויות אדם.
ב-2010 זכתה באות ההוקרה העולמי "אות האומץ הנשי" מאת משרד החוץ של ארצות הברית.
בשנת 2011, כשהייתה בת 48 בלבד, נפטרה סוניה פייר כתוצאה מהתקף לב.
לצורך הוקרה וכיבוד זכרה ערכו ארבעה ימים לאחר מכן, אנשי ארגון MUDHA עצרת שמנתה 3000 אנשים, מול בית המשפט העליון בסנטו דומינגו, בירת הרפובליקה הדומיניקנית.
"סוניצ'קה" היא נובלה מאת הסופרת הרוסייה לודמילה אוליצקיה.
הנובלה קרויה על שם הגיבורה הראשית, סוניה או "סוניצ'קה".
העלילה, המתפרסת לאורך עשורים, מגוללת את חייה של סוניצ'קה החל מילדותה כתולעת-ספרים, דרך נישואיה, לידת בתה, בגידת בעלה, ומותו.
בסוף העלילה סוגרת סוניצ'קה מעגל וחוזרת לקרוא ספרים כפי שעשתה בילדותה.
בניגוד לספרים קודמים של אוליצקיה, שפורסמו בצרפתית, "סוניצ'קה" פורסם תחילה ברוסית בכתב-העת הספרותי "נובי מיר" בשנת 1992 והיה להצלחה מיידית.
הנובלה זכתה בפרס מדיסיס היוקרתי לשנת 1996 וכן הייתה מועמדת לפרס בוקר הרוסי לשנת 1993. היא תורגמה ליותר מ-20 שפות, בהן פרסית, שוודית ווייטנאמית.
בעברית יצאה הנובלה יחד עם סיפורים נוספים תחת השם "נשות הסְפָר הרוסי" בתרגומו של דן ורשקוב בהוצאת עם עובד.
לודמילה אוליצקיה (Людмила Улицкая) נולדה ב-1943 בבשקורטוסטן וגדלה במוסקבה למשפחה ממוצא יהודי-בלארוסי.
היא בעלת תואר ראשון בגנטיקה מאוניברסיטת מוסקבה.
המירה דתה לנצרות במהלך שנות ה-70, אך מזדהה בתרבותה כיהודייה.
נושאי הכתיבה של אוליצקיה עוסקים בין היתר במעמד האישה ברוסיה, במהגרים (ביניהם יהודים), יחסים בין תרבויות ועוד.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה, פרסמה אוליצקיה בעיתון האופוזיציוני "נובאיה גאזטה" הצהרה המגנה את המלחמה ויוצאת נגד השלטונות.
משמע שאין למכור את ספריה ברוסיה והיא איננה יכולה לקבל מימון ממשלתי לפעילויותיה.
כמו גיבורת הרומן, גם אוליצקיה בילתה את שנות ילדותה מוקפת בספרים, שבויה בעולמם.
באחרית הדבר ל"נשות הספר הרוסי", היא מספרת שאת ההשראה לנובלה קיבלה מאחייניתה, סוניצ'קה:
הנובלה "סוניצ'קה" מגוללת את חייה של תולעת-ספרים, סוניצ'קה.
מאז שחר ילדותה בילתה סוניצ'קה את זמנה שקועה בעולם הספרות הרוסית, חיה את חייה דרך הדמויות בספרים - קופצת מדמות אחת לאחרת.
יום אחד, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, כשסוניצ'קה בת ה-27 עובדת כספרנית בספרייה המקומית, מגיע אדם בשם רוברט ויקטורוביץ' לשאול ספרים.
ויקטורוביץ', צייר ואינטלקטואל גולה בן 47, חוזר לספרייה כעבור שלושה ימים ומציע בפתאומיות נישואים לסוניצ'קה.
היא מקבלת את ההצעה ויוצאת לחיים חדשים עם בעלה.
למרות התחלה מאתגרת המאופיינת בקשיי המלחמה, חורף וחוסר יציבות כלכלית, זוהי תחילתו של עשור של אושר זוגי והרמוניה משפחתית.
סוניצ'קה חיה חיים צנועים אך מספקים ביותר תוך כדי שהיא נודדת ברחבי ברית המועצות שלאחר המלחמה לצד בעלה ובתם הטרייה, טניה.
בסופו של דבר, בתחילת שנות ה-50, מתיישבת המשפחה במונמארטר של מוסקבה ונכנסת למעמד הביניים.
רוברט מקבל סטודיו לעבוד על ציוריו ולומד להכיר את קהילת האמנים באזור, ואילו סוניצ'קה מבלה את ימיה כתופרת ועקרת בית ללא לאות.
במקביל, טניה לומדת ומתנסה בטיבם של יחסי מין עם חבריה לבית הספר, ומקבצת סביבה מחזרים רבים.
התנהלות זו גוררת את הרחקתה של טניה מבית הספר, ומביאה את אביה לרשום אותה ללימודי ערב.
בלימודי הערב פוגשת טניה ביאסיה, ילדה פולנייה יתומה.
טניה נכרכת אחר אישיותה ויופייה המהממים של יאסיה, ובערב השנה החדשה עולה בידה להזמין את יאסיה לארוחת נובי גוד.
יאסיה מקסימה את סוניצ'קה ורוברט, ונשארת ללון.
בלילה היא מפתה את רוברט, ולאחר התנגדות מסוימת מצדו, הוא נעתר והשניים פותחים ברומן שלאחריו עוברת יאסיה לגור קבע בביתה של טניה.
לאחר חודשיים של הפסקה, ממשיכים יאסיה ורוברט ברומן בסטודיו של רוברט.
רוברט, שמוקסם גם הוא מאישיותה של יאסיה, מתחיל לצייר פורטרטים שלה.
אולם כאשר סוניצ'קה מגיעה לסטודיו, היא רואה את הציורים ומבינה את פשרם.
סוניצ'קה מבינה ששנות נישואיה המאושרים תמו, אולם היא מעלימה עין ורואה ביאסיה את הבת שתמיד חלמה שתהיה לה.
לאחר מכן עוברת המשפחה לליחובורי שבפאתי מוסקבה, וסוניצ'קה חוזרת לתחביב הקריאה.
רוברט לוקה לפתע בדימום מוחי ומת, משאיר את סוניצ'קה ויאסיה לבד.
סוניצ'קה מתכוננת להלוויה ודואגת ליאסיה.
בסוף הסיפור, סוניצ'קה מגלה מחדש את אהבתה לספרות, בזמן שטניה עוברת לסנקט פטרבורג, ויאסיה מתחתנת עם אריסטוקרט צרפתי.
סוניה או בהקטנה סוניצ'קה (במקור: Сонечка) – הפרוטגוניסטית, ספרנית מופנמת ואוהבת ספרים שפוגשת את בעלה לעתיד, רוברט, במהלך עבודתה.
לאחר שהתחתנה היא הופכת לעקרת בית המרעיפה על משפחתה אהבה וסבלנות ללא גבול.
רוברט ויקטורוביץ' (במקור: Роберт Викторович) – אמן גולה שחזר לרוסיה, בעלה של סוניצ'קה.
אדם פורה, אינטלקטואל, ופופולרי בקרב קליקת אמני מוסקבה.
לא נאמן, ולעיתים קרובות מתנשא כלפי אשתו.
טניה (במקור: Таня) – בתם המפונקת והאנוכית של סוניצ'קה ורוברט, וחברתה של יאסיה.
יש לה כישרון למחזרים ולאמנויות.
למרות זאת, היא מתנהלת בחוסר מעש ובבטלנות.
יאסיה (במקור: Яся) – ילדה פולנייה יתומה קשת-יום המסתגלת לשרוד את האירועים הקשים בחייה.
היא מנצלת את מיניותה כדי לתמרן אחרים ולשרוד.
חברתה של טניה והפילגש של רוברט.
על פי אוליצקיה, "סוניצ'קה" הוא .
עם זאת, לא ניתן שלא לשים לב לתפקיד המכריע שממלאות הדמויות הנשיות בנובלה זו ובנוספות פרי עטה של אוליצקיה.
למרות שלאורך העלילה נדמה כי סוניצ'קה היא דמות משנית, הצופה מהצד על התרחשויות החיים, היא למעשה הגיבורה האמיתית.
באמצעות אישיותה הייחודית, בהיותה ענווה ונחבאת אל הכלים, מצליחה סוניצ'קה להתעלות מעל לרגשות הקנאה והטינה, כפי שבא לידי ביטוי ברומן בין רוברט ליאסיה.
כאשר סוניצ'קה עומדת על טיבו של הרומן בין השניים, היא איננה נוטרת טינה לשניהם, אלא מבינה שרוברט פעל מתוך דחפיו בחיפוש אחר בת זוג צעירה יותר.
עובדה זאת משתקפת במחשבותיה שלאחר גילוי המעשה: דוגמה נוספת לאותה גישה ענווה וצנועה מתבטאת בתפיסת העולם שלה; כיוון שמילדותה חייתה בעולם שכולו בדוי, היא מתייחסת לחייה באופן דומה, כאילו נכתבו על ידי מישהו חכם ממנה.
גם כאשר היא סובלת מתלאות והזנחה, היא ממלמלת, "אלוהים, אלוהים, בעבור מה זכיתי לאושר כזה?" קוראים אחדים עלולים לראות בדמותה של סוניצ'קה פתיה תמימה,, אך זוהי דווקא ההבנה העמוקה של סוניצ'קה על החיים שמשתקפת מבחירותיה כיצד להגיב להתרחשויות השונות בחייה.
בניגוד לתיאורי נשים קודמים בטקסטים הרוסיים של המאה ה-20, סוניצ'קה מתוארת באופן גס ובלתי מחמיא: בתחילה, מראה הלא-מושך גורם לה להיראות מעוררת רחמים וצנועה.
ומאוחר יותר בנעוריה, כאשר היא זוכה ללעג מהסביבה בעקבות אהבה נכזבת, ההבנה כי לעולם לא תהיה יפה פוטרת אותה ממרדף אחר אהבה, ומפנה לקורא מקום למבט על אישיותה.
פגמיה החיצוניים רק מדגישים את רוחה האיתנה ואת עומק נפשה.
אוליצקיה משרטטת תמונה פנימית ולא מצונזרת של סוניצ'קה, מה שהופך את הבדידות והכאב שלה למוחשיים יותר.
בהשוואה לאידיאלים של הנשיות הרוסית והעידן המודרני החדש, קל יותר לחוש אהדה וכבוד לדמויות כמו סוניצ'קה, הקרובות יותר לקרקע המציאות.
כמו כן, התמקדותה של אוליצקיה במראה הרגיל ובמאבקיה היום-יומיים מדגישה את סדר היום המפרך שלה: טיפול צייתני בבני המשפחה בכל יום, דאגה לרווחתם הנפשית והפיזית של אחרים, וכן הכנת ארוחות חמות שלוש פעמים ביום.
אוליצקיה אינה מדגישה את "פן עקרות הבית" של סוניצ'קה אך מצדיעה לה בשל מסירותה הבלתי מעורערת למשפחתה, כמו גם לאינספור עקרות בית אחרות העושות כמיטב יכולתן עבור משפחותיהן.
דוגמה נוספת לאישיותה החזקה של סוניצ'קה מתבטאת בבתה, טניה.
הן סוניצ'קה והן טניה מתוארות כחסרות-חן במובן המקובל, ואפילו כמכוערות ביחס לסטנדרטים מסוימים.
חיי השתיים יכלו בקלות להיות מוגדרים לפי מראן החיצוני, אולם בחירתה של סוניצ'קה לפצות על כך ולהעניק לבתה את שחסר לה בילדותה – היא עוד הוכחה לאישיותה החזקה.
סוניצ'קה מצליחה לטוות סביב בתה את הסביבה החמה והמעודדת שחסרה לה כשגדלה.
עם ההאהבה ותשומת הלב הבלתי מעורערות של אמה, טניה גדלה ומתפתחת לאישה צעירה בעלת ביטחון עצמי רב, המפצה על החסר ביופייה; גם אם היא אנוכית, שלעולם נוטרת לאמה על הבושה וההשפלה שגרמה בילדותה.
על אף מגבלותיה, טניה הופכת להיות הגרסה הפמיניסטית והעצמאית שסוניצ'קה מעולם לא יכלה להיות.
לדוגמה: היא אוספת מחזרים רבים סביבה, יוצאת לטייל בעולם, ובסוף העלילה אף זוכה במשרה נחשקת באו"ם.
הן ב"סוניצ'קה" והן ביצירות אחרות ניתן לראות כיצד מעמידה אוליצקיה שוב ושוב את הנשים במרכז העלילה של הסיפורים שהיא כותבת.
בהיבט כזה או אחר, הנשים הן תמיד הדומיננטיות בסיפוריה, מתכננות בשקט תוכניות, משתלטות בצורה מוכשרת על חייהן, ודואגות לגברים "החלשים והטיפשים" שבתחילה מחלצים אותן מעוני ומאזורי הספר אך בסופו של דבר מאכזבים אותן.
בביקורת על "סוניצ'קה" ויצירות נוספות כתבה רות וולך מאוניברסיטת דרום קליפורניה:
דברים ברוח דומה ניתן לראות בדבריו של מבקר הספרות של העיתון "הארץ", לאו גורביץ, בביקורת על "נשות הספר הרוסי".
על הדמויות הנשיות שבספרה כתב גורביץ:
כאמור לעיל, סוניצ'קה הייתה לנובלה הראשונה של אוליצקיה שפורסמה ברוסית, אולם ההוצאה לאור הראשונה ככרך נעשתה דרך הוצאת גלימאר הצרפתית, שהוציאה לאור ספרים קודמים של אוליצקיה.
הנובלה התקבלה היטב זמן קצר לאחר יציאתה לאור, במיוחד בקרב הציבור הצרפתי, הגרמני והאיטלקי.
היא תורגמה ליותר מ-20 שפות בכ-55 מהדורות שונות וזכתה בפרסים רבים.
"סוניצ'קה" זכתה בפרס מדיסיס היוקרתי לשנת 1996, פרס פנה האיטלקי, וכן הייתה מועמדת לפרס בוקר הרוסי לשנת 1993. בנוסף, התרגום האנגלי של הנובלה, שנעשה על ידי ארק טייט, נכלל ברשימה נבחרת של מועמדים לפרס רוסיקה לתרגום לשנת 2007.
למעשה, הן מועד פרסומו של הספר והן הגוף שהוציאו לאור נחשבים למעין נקיטת עמדה.
העובדה שהספר הוצא בכתב העת הספרותי הליברלי, "נובי מיר", ובשנת 1992, השנה הראשונה להיווסדות הפדרציה הרוסית, הראתה שלכתיבה הנשית הנאו-רוסית יהיה תפקיד בולט בהערכת העבר הסובייטי ובביקורת עליו.
אוליצקיה עומדת בשורה אחת עם כותבות נוספות כגון דינה רובינא, טטיאנה טולסטיה ונוספות שיצירותיהן, שפורסמו לאחר נפילת מסך הברזל, זכו לפופולריות עולמית מהירה (ספריה של אוליצקיה לדוגמה, תורגמו ל-40 שפות ונמכרו כולם בכ-4.5 מיליון עותקים).
בעברית יצא הסיפור ונוספים פרי עטה של אוליצקיה כאסופה תחת הכותרת "נשות הספר הרוסי" בתרגומו של דן ורשקוב ובעריכתה של סיוון בסקין בהוצאת עם עובד בשנת 2023. הספר נכלל ברשימת ספריה לעם.
הספר קרוי כך על שם אחד הסיפורים הקצרים המופיעים בו וכן בשל המכנה המשותף של הסיפורים בו, העוסקים כולם בנשים מאזורי הפריפריה והספר.
חמודי (חמודי תורגם לפני כן על ידי נילי מירסקי ומארק איווניר)
לאו גורביץ מ"הארץ" כתב בביקורת על הספר:
סוניה דֶווִילֶר (צרפתית: Sonia Devillers; נולדה ב-31 בינואר 1975).
היא עיתונאית, סופרת, ומגישת רדיו וטלוויזיה צרפתייה.
סוניה דווילר למדה פילוסופיה באוניברסיטת פריז-1 פנתאון-סורבון בה סיימה את לימודיה לתואר השלישי.
בשנת 1999 הצטרפה לעיתון לה פיגארו, תחילה במדור "תרבות", ולאחר מכן במדור "מדיה ותקשורת" במוסף היומי לכלכלה של העיתון, Le Figaro Économie, בו המשיכה לכתוב במשך עשר שנים.
משנת 2005 עבדה במקביל גם ברדיו, והייתה בעלת טור שבועי בתוכנית בנושאי צרכנות, כלכלה וחברה "שירות ציבורי", בהנחיית איזבל ג'ורדנו.
בנוסף לכך הגישה וערכה תוכניות בנושאי כלכלה ותרבות בתחנת רדיו פראנס לצעירים, Le Mouv.
ב-2011 השתתפה בצוות התוכנית Les Affranchis, ששודרה בתחנת הרדיו פראנס אינטר, יחד עם איזבל ג'ורדנו, מארי קולמנט, אנדרה מנוקיאן ודניאל מורין.
במקביל לעבודתה בפראנס אינטר, הצטרפה בסוף שנת 2022 לערוץ הטלוויזיה ארטה כמגישת התוכנית Le Dessous des images, המנתחת תמונה חדשותית ומסבירה את ההקשר בו היא נוצרה.
ספרה התיעודי Les Exportés ("המיוצאים") יצא לאור בשנת 2022 בפריז.