tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שנטש את המפלגה הלאומית הרפובליקנית, היה מנלי לתומך של הנרי קליי ופעיל במפלגה הוויגית, והיה חבר בוועדה המרכזית של המפלגה ובוועדות מסעות הבחירות שלה.
בבחירות לנשיאות של 1840 הוא היה חבר בחבר האלקטורים.
ב-3 באוגוסט 1848 זכה מנלי במועמדות המפלגה הוויגית למשרת מושל קרוליינה הצפונית, והמשיך והביס את מועמד המפלגה הדמוקרטית דייוויד סטל ריד ביחס קולות של 42,536 מול 41,682. מנלי תמך בחינוך עממי ובעבודות ציבוריות, בעיקר סלילת מסילות ברזל וכריית תעלות.
הוא קידם את ביצועו של סקר גאולוגי, וקרא לחלוקה מחדש של הנכסים של הקרן הספרותית בין המחוזות על בסיס גודל האוכלוסייה הלבנה ולא על סמך מפקד האוכלוסין הפדרלי.
מנלי היה מיודד עם הפעילה החברתית דורותיאה דיקס, ויחד איתה הוא קידם טיפול הומני יותר לחולי הנפש, והצליח לגרום לבית המחוקקים לחוקק חוק להקמת מוסדות לטיפול בחולי נפש.
ב-1850 הוא פעל להגנת האחדות הלאומית והזהיר נגד תנועת הפרישה.
עם זאת, הוא הגן גם על זכויות המדינות, במיוחד בסוגיית העבדות.
ב-1850 התמודד מנלי שוב מול ריד בבחירות למשרת המושל, אך הפעם הובס על ידו ביחס קולות של 45,080 מול 42,337, וב-31 בדצמבר אותה שנה סיים את כהונתו.
עם שקיעת כוחה של המפלגה הוויגית, פרש מנלי מהחיים הפוליטיים.
במלחמת האזרחים האמריקאית הוא תמך במטרתה של הקונפדרציה.
צ'ארלס מנלי נפטר בראלי ב-1 במאי 1871. הוא נטמן בבית הקברות העירוני של העיר.
צ'ארלס ג'ון פדרסן היה כימאי אמריקאי יליד דרום קוריאה, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1987 (במשותף עם דונלד ג'יימס קראם וז'ן-מארי להן), "על הפיתוח והשימוש במולקולות בעלות תגובות מותאמות מבנה עם סלקטיביות גבוהה".
פדרסן נולד בפוסאן שבקוריאה הדרומית לאב נורווגי ולאם יפנית.
את רוב חייו בילה בארצות הברית.
הוא החל ללמוד באוניברסיטת דייטון, אוהיו, ארצות הברית ב-1922, וקיבל תואר ראשון בכימיה.
משם המשיך ללימודי תואר שני ב-MIT שבמסצ'וסטס.
כל העת נתמך פדרסן כלכלית על ידי אביו; לאחר שקיבל את התואר השני בחר שלא להמשיך בלימודים אלא להתחיל לעבוד, זאת כדי שיוכל לזכות בעצמאות כלכלית.
פדרסן הוא מהזוכים הבודדים בפרס נובל בתחום מדעי שאינו בעל תואר דוקטור.
פדרסן התקבל לעבודה בחברת דופונט (DuPont), תאגיד המוצרים הכימיים הגדול בעולם, שם עבד במשך 42 שנים, עד לפרישתו.
פדרסן זכה בפרס נובל כהוקרה על תגליותיו בתחום מולקולות האתר כתר, קבוצת תרכובות אורגניות טבעתיות בעלות תכונות מיוחדות.
את הפרס חלק עם שני כימאים אחרים - אמריקני וצרפתי - אשר המשיכו את מחקרו בתחום האתרים.
במהלך עבודתו דופונט נרשמו על שמו 65 פטנטים.
את תגליותיו בנושא האתרים פרסם עשרים שנה לפני קבלת הפרס.
לאחר פרישתו דופונט עסק בדיג, צפרות, גננות וכתיבת שירים.
פדרסן לקה במיאלומה בשנת 1983, ולמרות חולשתו הגיע לטקס קבלת הפרס בסטוקהולם ב-1987. פדרסן, מדען צנוע ונעים הליכות, קיבל את הידיעה על זכייתו בהפתעה גמורה.
צ'ארלס סימיק (Charles Simic; 9 במאי 1938 – 9 בינואר 2023) היה משורר אמריקאי ממוצא יוגוסלבי, מסאי ומתרגם, חתן פרס פוליצר בשירה (1990).
נולד כדושאן סימיץ' בבלגרד שביוגוסלביה.
ילדותו עברה בצל אסונות מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1953 היגר עם אמו ואחיו לפריז וכעבור שנה הצטרפו אל אבי המשפחה בניו יורק.
כעבור זמן קצר עברו להתגורר בפרבר של שיקגו, שם סיים את לימודי התיכון.
לימודיו באוניברסיטת שיקגו נקטעו עקב גיוסו לצבא ב-1961. לאחר שחרורו ב-1963 למד לתואר בוגר באוניברסיטת ניו-יורק.
צ'ארלס סימיק פרסם יותר מעשרים כרכים של שירה, מסות ותרגומי שירה.
שיריו הראשונים נדפסו בכתב העת היוקרתי לשירה, "שיקגו רוויו".
ספרו הראשון יצא לאור בשנת 1966.
סימיק תרגם לאנגלית מלשונות הבלקן, מסרבית-קרואטית, מקדונית, סלובנית וגם מצרפתית.
משנת 1973 קבע את מושבו בניו המפשייר, וכיהן שנים רבות כמורה ומרצה פרופסור לספרות באוניברסיטת ניו המפשייר, ואף ניהל את החוגים לכתיבה יוצרת.
פרס פוליצר על שירתו בשנת 1990, כשכינס את שיריו בספר "העולם אינו נגמר".
הספר יצא גם בתרגום עברי, בהוצאת "קשב לשירה".
ב-2007 הוכרז כמשורר הלאומי של ארצות הברית, והוא המשורר ה-15 הנושא בתואר הנכבד הזה,
חתן פרס המשוררים גם ב-2008.
ב-1964 נשא לאישה את הלן דובין - מעצבת אופנה, ולזוג שני ילדים.
שיר לדוגמה של צ'ארלס סימיק
אקלים קשה, תרגמה מאנגלית אורה סגל
איפה פפה?, לילדים, תרגם יונתן ניראד, עריכה – דלית לב, עם עובד, תל אביב, 2001.
העולם אינו נגמר, שירים בפרוזה, מאנגלית – משה דור, קשב לשירה, תל אביב, 2004.
מה אמרו הצוענים לסבתי, תרגם מאנגלית – משה דור.
הנל , סופר ואיש עסקים אמריקאי, מחלוצי ספרות המודעות והעידן החדש.
נודע בעיקר בשל ספרו "שיטת המפתח הראשי".
הנל נולד באן ארבור שבמישיגן.
בנם של הוגו ואמלי (פוקס) הנל.
המשפחה עברה לסנט לואיס שבמיזורי כאשר צ'ארלס היה ילד.
עיסוקו הראשון היה כשוליה במשרד של חברת שילוח בסנט לואיס, בה הוא עסק במגוון תפקידים במשך כ-15 שנים, עד שפתח בקריירה עצמאית כסופר ואיש עסקים.
ספרו "שיטת המפתח הראשי" נכתב ב-1912, ונחשב לאחד מראשוני ספרי העידן החדש.
הנל התייחס בספרו לכל תחומי החיים וההתפתחות האישית של האדם, וניסה לענות על שאלות כגון איך להיות עשיר או איך לחיות בבריאות טובה.
מכירות הספר קודמו על ידי מגזין "עידן חדש" שנערך על ידי אליזבת טון; עד 1933 מכר הספר מעל 200,000 עותקים ברחבי העולם.
הוא קיבל מכתבי תודה על ההשפעות המיטיבות של ספרו, כגון מכתב שקיבל ב-1919 מנפוליאון היל, שהיה איש עסקים מצליח באותה תקופה, בו טען כי הוא חייב את הצלחתו במידה רבה לספרו של הנל.
הנל ניסה ליישם בחייו את התאוריות להן הטיף, והצלחתו האישית כללה מספר חברות גדולות שהיו בבעלותו: חברת הסחר היבשתית, החברה לשיפור עמק סקרמנטו והחברה לכריית זהב וכסף במקסיקו.
במהלך חייו זכה הנל לתארים רבים ממוסדות לימוד שונים ברחבי ארצות הברית.
הנל נפטר ב-1949 בגיל 83, ונקבר בסנט לואיס.
בשנים האחרונות זכו ספריו ועבודתו להכרה מחודשת בעקבות פרסומו בעולם של הסרט "הסוד", בו צוטטו דבריו של הנל.
צ'ארלס פונזי היה מהגר איטלקי לארצות הברית אשר היה לאחד הרמאים הגדולים בהיסטוריה האמריקאית.
בין השמות הבדויים בהם השתמש לצורך מעשי המרמה אותם יזם, היו: צ'ארלס פוניי (Charles Ponei), צ'ארלס פ.
"הונאת פונזי" היא המונח הנפוץ לתרגילי מרמה דמויי תרמית פירמידה.
פונזי נולד בעיירה לוגו שבצפון איטליה.
הוא עבד תקופה קצרה כדוור, אולם עד מהרה התקבל ללימודים באוניברסיטת רומא – ספיינזה.
את שנות לימודיו בילה בעיקר בברים ובתי קפה וכאשר אזל כספו הפסיק את לימודיו והפליג לארצות הברית.
על פי עדותו (אשר קיים קושי להבחין בה בין אמת ובדיה), פונזי הגיע לארצות הברית בשנת 1903 ובכיסו שני דולר וחצי, זאת לאחר שהפסיד את שאר חסכונותיו בהימורים במשך ההפלגה.
תוך זמן קצר למד אנגלית ובמשך שנותיו הראשונות בארצות הברית עבד בעבודות שונות בחוף המזרחי, ביניהן שימש כשוטף כלים במסעדה, שעל רצפתה לן בשעות הלילה.
הוא התקדם במקום עבודה זה לדרגת מלצר, אולם פוטר לאחר שנתפס כשהוא גובה תשלומים מופקעים מלקוחות ומשלשל את היתרה לכיסו.
בשנת 1907 עבר פונזי להתגורר במונטריאול שבקנדה והפך לעוזר כספר ב"בנקו זרוסי" (Banco Zarossi) שנפתח זמן קצר לפני כן לשירות מהגרים איטלקים שהגיעו לעיר.
לפיקדונות בבנק זרוסי הייתה ריבית שנתית מובטחת של 6% – כפול מן הנהוג בשוק באותה עת – דבר שהביא לגידול מהיר במחזור עסקיו של הבנק.
פונזי מצא כי הבנק נתון בקשיים פיננסים עקב משכנתאות דיור שלא שולמו, וכי זרוסי משלם את הריבית המובטחת ללקוחותיו שלא מתוך רווחי הבנק, אלא מתוך כספי פיקדונות הלקוחות החדשים.
בסופו של דבר הבנק כשל וזרוסי נמלט מאימת הנושים למקסיקו עם חלק ניכר מפיקדונות הבנק.
לאחר התפרקות הבנק נותר פונזי במונטריאול והתגורר תקופה מסוימת בביתו של זרוסי, כשהוא מסייע למשפחת זרוסי שננטשה מאחור, תוך שהוא מתכנן את שיבתו לארצות הברית.
חזרתו לארצות הברית התעכבה כיוון שהיה מחוסר פרוטה באותה עת.
לבסוף, הוא נכנס למשרד של אחד מלקוחות הבנק וכאשר מצא שאיש לא נמצא במשרד, נטל המחאה מתוך פנקס המחאות שמצא והימחה אותה לעצמו על סך 423.58 דולר, תוך שהוא מזייף את חתימת מנהל החברה.
כאשר נתפס על ידי המשטרה, אשר הבחינה בכך שהחל מבזבז כספים רבים, הושיט את ידיו לפנים ואמר "אני אשם".
לאחר שהורשע נכלא לשלוש שנים בכלא קוויבק.
כדי שלא לבשר את הבשורה הרעה לאימו שבאיטליה, הוא שלח לה מכתב ובו כתב כי מצא משרה חדשה כ"עוזר מיוחד" למנהל בית הכלא.
בשנת 1911, לאחר ששוחרר מכלאו, הוא החליט לשוב לארצות הברית, אולם נתפס במעורבות בהברחת מהגרים איטלקים בלתי חוקיים בגבול קנדה-ארצות הברית.
הוא הורשע ונכלא לשנתיים בכלא אטלנטה.
בעת היותו אסיר הפך למתורגמן למנהל בית הכלא וסייע לו בתרגום מכתבים מאסיר שהיה איש המאפיה האיטלקית.
לצד תפקידו, פונזי אף עדכן את איש המאפיה בהתפתחות.
לאחר ששוחרר מבית הכלא פונזי עשה דרכו חזרה לבוסטון, שם פגש בנערה איטלקית בשם רוז גנצ'ו אשר התאהבה בו.
אף שלא סיפר לנערתו על השנים אותן בילה בבתי כלא, אימו שלחה מכתב לנערה וגילתה לה על עברו של בנה.
למרות זאת, היא נשארה עמו והם התחתנו בשנת 1918. בחודשים הראשונים לאחר חתונתם הוא עבד במשרות זמניות שונות, עד שעלה בו הרעיון למכור שטחי פרסום במדריך פרסומי שישלח לבתי עסק שונים.
פונזי לא הצליח לשווק את רעיונו והחברה שהקים לצורך כך התפרקה בתוך זמן קצר.
מספר שבועות לאחר כישלון חברת הפרסום קיבל פונזי מכתב מחברה ספרדית אשר ביקשה מידע על המדריך הפרסומי.
במעטפה מצא פונזי אף שובר תשובה בינלאומי, אמצעי תשלום אותו לא ראה בעבר.
לאחר שבירר על מהותו של אמצעי תשלום זה, מצא נקודת תורפה במערכת, אשר באופן תאורטי הייתה יכולה להיות לו למקור הכנסה.
מטרת שובר התשובה הבינלאומי היא לאפשר לנמען, הנמצא במדינה זרה, לממן באמצעותו את מכתב התשובה.
השובר נמכר במחיר דמי הדואר במדינת הרכישה, אולם ניתן לרכוש בעדו דמי משלוח בדואר בארץ היעד של המכתב.
אם ערכי דמי הדואר (בין ארץ המוצא לארץ היעד) שונים, קיימת אפשרות לעשיית רווחים מהפרש זה במחיר.
האינפלציה לאחר מלחמת העולם הראשונה הפחיתה במידה משמעותית את מחירי דמי הדואר באיטליה, כאשר ערכם מחושב בדולר אמריקאי.
בדרך זו ניתן לרכוש שובר תשובה בינלאומי במחיר זול באיטליה ולפדות בעבורו בולים בארצות הברית, אשר ערכם גבוה ממחיר הרכישה של השובר.
לצורך התוכנית נשלחו כספים מארצות הברית לאיטליה, שם הומרו למטבע מקומי ונרכשו בעבורם שוברי תשובה בינלאומיים, השוברים נשלחו בחזרה לארצות הברית, שם הומרו בבולים בערך הגבוה מעלות רכישת השובר.
הבולים נמכרו בארצות הברית בערכם הנקוב והותירו בידי פונזי את רווחי העסקאות.
לטענת פונזי, הרווח הנקי מעסקאות שוברי התשובה, לאחר ניכוי הוצאות ופערי שערי חליפין, היה למעלה מ-400%.
הייתה זו למעשה גרסת ארביטראז', שבה ניתן לקצור רווחים מקניית סחורה במחיר נמוך בשוק אחד ומכירתה המיידית במחיר גבוה יותר בשוק אחר, התנהגות שאיננה פלילית.
את המימון לעסקאות אלה גייס פונזי מחברים ועמיתים לעבודה, כשהוא מבטיח להם רווח של 50% על ההשקעה בתוך 45 יום.
הוא טען כי פערי המחירים של שוברי התשובה בין איטליה לארצות הברית, יאפשרו רווחים אלה בקלות.
לצורך המיזם הוא הקים חברת השקעות.
חלק מן המשקיעים של פונזי אכן קיבלו את הרווח המובטח.
השמועה התפשטה במהירות וגל השקעות שטף את החברה.
לצורך העבודה העסיק פונזי סוכנים ושילם להם שכר נאה על פי תפוקותיהם.
בחודש פברואר 1920 רווחיו של פונזי הסתכמו בכ-5,000 דולר.
בחודש מרץ עלו רווחיו לכ-30,000 דולר וגל המשקיעים הלך וגאה מכל רחבי ניו אינגלנד וניו ג'רזי.
בשלב זה המשקיעים קיבלו רווחים נאים על השקעותיהם, דבר שעודד משקיעים נוספים להצטרף לתוכנית.
פונזי החל מפקיד את הכסף בבנק הנאמנות הנובר שבבוסטון (בנק איטלקי-אמריקאי קטן), בתקווה שפיקדונו יגיעו לממדים מספיקים כדי להשתלט על הבנק.
ואכן, הוא קנה את מניות השליטה בבנק.
בחודש יולי 1920 הסתכמו רווחיו של פונזי במיליוני דולרים ומשקיעים החלו נוטלים משכנתאות על בתיהם כדי להשקיע במיזם.
רוב המשקיעים לא נטלו עימם את רווחיהם, אלא שבו מיד והשקיעו את הקרן יחד עם רווחיה במיזם של פונזי.
אף שההשקעות במיזם היו עצומות, ניתוח כלכלי של עסקאותיו של פונזי מדגים כי העסק צבר כל העת הפסדים.
כל עוד נוספו כספי המשקיעים למיזם, בין בהשקעות חדשות או בהשקעות חוזרות, ניתן היה לשלם את הרווחים, אולם נוצרו למיזם חובות אדירים.
באותה עת חי פונזי חיי מותרות, הוא רכש בית אחוזה מפואר בלקסינגטון, מסצ'וסטס עם מיזוג אוויר ובריכת שחיה מחוממת, אביזרי מותרות באותם ימים.
הוא אף הביא את אימו מאיטליה לארצות הברית, כשהיא מפליגה במחלקה ראשונה.
סימנים ראשונים לקיצו של המיזם החלו כאשר סוחר רהיטים אשר נתן לפונזי רהיטים עוד בשעה שלא היה יכול לשלם, תבע את פונזי לשלם את שכרו בעיצומה של גאות המשקיעים.
התביעה כשלה, אולם משקיעים החלו תוהים כיצד הפך פונזי מעני מרוד למיליונר, בין לילה.
תהיות אלו החלו גל של משקיעים אשר פנו אל חברת ההשקעות של פונזי בדרישה להחזר השקעתם.
פונזי שילם למשקיעים אלה את כספם והבהלה הראשונית שככה.
ב-24 ביולי 1920 פרסם עיתון הבוסטון פוסט כתבה מחמיאה על פונזי והמיזם שלו, דבר שהביא לגאות מחודשת בהשקעות.
באותה עת הסתכמו רווחיו של פונזי ב-250,000 דולר ביום.
למרות זאת, אחד מעורכי הבוסטון פוסט חשד במיזם ומינה כתבים חוקרים כדי לבדוק את עברו של פונזי.
גם מדינת מסצ'וסטס ניהלה חקירה בעסקי פונזי וביום שהבוסטון פוסט פרסם את כתבת התחקיר, נפגש פונזי עם חוקרים מטעם המדינה.
פונזי הצליח למנוע מחוקרי המדינה מלעיין בספרי החשבונות של העסק בכך שהציע כי יפסיק לקבל השקעות חדשות כל עוד נמשכת החקירה.
הצעתו הרגיעה באופן זמני את החוקרים.
ב-26 ביולי החל הבוסטון פוסט מפרסם סדרה של כתבות תחקיר שעוררו תהיות באשר לדרכי הפעולה של המיזם שהקים פונזי.
הפוסט יצר קשר עם האנליסט הפיננסי הנודע קלרנס בארון, כדי שיבדוק את עסקיו של פונזי.
בארון מצא שאף שפונזי הציע רווחים מדהימים למשקיעים, הוא עצמו לא השקיע בחברה.
בארון אף מצא כי כדי לממש את ההשקעות על פי המיזם, היה צורך לקנות ולמכור 160 מיליון שוברי תשובה בינלאומיים בתקופת ההשקעה.
אולם למעשה רק 27,000 שוברי תשובה נקנו ונמכרו באותה תקופה.
שרות הדואר האמריקאי הכריז כי אין חריגה בכמויות שוברי התשובה הבינלאומיים הנרכשים בארצות הברית, או מחוצה לה.
אף שהפערים במחירי הקנייה והמכירה של כל שובר היו אדירים, ההוצאות הנדרשות לטיפול בעסקאות הקנייה והמכירה של השוברים, היו גבוהות כל כך שנגסו למעשה בכל הרווח הפוטנציאלי.
פרסומן של עובדות אלה יצר בהלת משקיעים שפנו באחד לחברת ההשקעות של פונזי בדרישה להחזר השקעתם.
פונזי שילם 2 מיליון דולר להמון פראי של משקיעים שנקבצו מחוץ למשרדי החברה, זאת בתוך שלושה ימים.
הוא יצא אל ההמונים, חילק להם קפה ועוגות דונאט ואמר להם בעליצות כי אין לדאגתם כל בסיס.
רבים מן הפונים לחברה שינו את דעתם והותירו את כספם אצל פונזי.
בתוך זמן קצר שכר פונזי את שרותיו של איש יחסי ציבור, ג'יימס מקמסטרס.
אולם עד מהרה מקמסטרס החל חושד במיזם של פונזי.
הוא פנה לעיתון הבוסטון פוסט וכינה את פונזי "אידיוט פיננסי".
ב-2 באוגוסט 1920 פרסם הבוסטון פוסט את הסיפור בתמורה ל-5,000 דולר והכריז כי פונזי נקלע לחדלות פרעון.
ב-10 באוגוסט פשטו חוקרי מדינת מסצ'וסטס על משרדי חברתו של פונזי וסגרו את העסק.
בבית העסק לא נמצא מלאי גדול של שוברי תשובה בינלאומיים.
בנק הנובר, שבבעלות פונזי, נסגר אף הוא.
עיתון הבוסטון פוסט המשיך בסדרת הכתבות על פונזי, ובאחת מהן נחשף עברו הפלילי, כולל תמונות המשטרה בהיותו אסיר בקנדה.
ב-13 באוגוסט נאסר פונזי על ידי המשטרה והועמד לדין פלילי על 86 עבירות מרמה.
תומכיו של פונזי זעמו על אנשי המשטרה שבאו לעוצרו.
17,000 איש השקיעו במיזם של פונזי מיליוני דולרים.
אף שרבים הפסידו את כל חסכונותיהם בהונאה, חלקם התקשו להאמין כי האיש בו נתנו את אמונתם, מעל באמון זה.
ב-1 בנובמבר 1920 הודה פונזי בבית משפט פדרלי בעבירת מרמה באמצעות שירותי הדואר ונשפט לחמש שנות מאסר בכלא פדרלי.
הוא שוחרר לאחר שלוש וחצי שנים.
מיד עם שחרורו הועמד לדין בפני מערכת המשפט של מדינת מסצ'וסטס ונידון לתשע שנות מאסר.
עוד בטרם נכלא, ובעודו משוחרר בערבות, נמלט פונזי למדינת פלורידה, שם החל בתרמית חדשה למכירת קרקעות מובחרות במדינה.
שלטונות פלורידה גילו עד מהרה את התרמית והוא נמלט למדינת טקסס, שם גילח את ראשו, גידל שפם, וניסה להימלט מן המדינה כשהוא מתחזה לאיש צוות באוניית משא.
הוא נתפס ונשלח בחזרה למדינת מסצ'וסטס לרצות את עונשו.
בינתיים ניסו חוקרים ממשלתיים לעקוב אחר נתיב בריחתו כדי לגלות את תוכניות התרמית שהספיק לרקום.
תוכניות אלה לא נחשפו עד תומן והוא לא הואשם בעבירות נוספות, אף שנטען כי הצליח לגייס מיליוני דולרים בתקופה זו.
פונזי שוחרר מכלאו בשנת 1934 וגורש מיד לאיטליה, זאת כיוון שלא קיבל אזרחות אמריקאית בשום שלב לאחר הגירתו.
המון זועם חיכה לו מחוץ לשערי בית הכלא.
בטרם עזב, אמר לעיתונאים: "חיפשתי צרות, ומצאתי אותן." אשתו רוז נותרה בארצות הברית והתגרשה ממנו מאוחר יותר.
למרות זאת, הם המשיכו להתכתב עד יום מותו.
באיטליה ניסה פונזי את מזלו במיזמים שונים, אולם לא הצליח לגייס משקיעים.
לבסוף, קיבל משרה בברזיל כסוכן של חברת התעופה האיטלקית הלאומית אלא ליטוריה (באיטלקית: Ala Littoria).
אולם, בעת מלחמת העולם השנייה, סגרה ממשלת ברזיל (שהזדהתה עם בעלות הברית) את סניף החברה, לאחר שהבינה כי ממשלת איטליה עושה בה שימוש צבאי.
את שנות חייו האחרונות חי פונזי בעוני.
ללא כוונות זדון הענקתי להם את המופע הטוב ביותר שנראה אי פעם במקום מושבם מאז שהגיעו לארצות הברית האבות המייסדים!
זה בהחלט היה שווה חמישה עשר מיליון דולר לראות אותי עושה את התרגיל הזה."
צ'ארלס ספנסר, הדוכס השלישי ממרלבורו , שנודע כרוזן מסנדרלנד בין 1729 ל-1733, היה פוליטיקאי בריטי במאה ה-18.
הוא נולד לצ'ארלס ספנסר, הרוזן השלישי מסנדרלנד, וללידי אן צ'רצ'יל, בתו השנייה של ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו ואשתו שרה צ'רצ'יל, הדוכסית ממרלבורו.
הוא ירש את רוזנות סנדרלנד מאחיו הבכור ב-1729, הפך לרוזן החמישי מסנדרלנד, וב-1733 ירש את דוכסות מרלבורו מדודתו הנרייטה.
בקריירה הפוליטית שלו מילא מספר תפקידים ובהם חבר המועצה המלכותית, לורד סטיוארד (1749–1755) והלורד שומר החותם (1755).
הוא זכה גם למספר תארים וכיבודים הכוללים את לורד לוטננט של בקינגהמשייר (1739) ואוקספורדשייר (1739), וכן הוכתר כאביר במסדר הבירית.
מלבד עיסוקו כפוליטיקאי הוא היה גם איש צבא.
בין 1740 ל-1742 הוא כיהן כקפטן וקולונל של חיל משמר הפרשים של המלכה (The Queen's Troop of Horse Guards), לאחר מכן כקולונל במשמר קולדסטרים עד 1744, וכגנרל כללי של הארטילריה מ-1755 עד מותו.
ספנסר הוביל את חיל המשלוח הבריטי באירופה בחלקה הראשון של מלחמת שבע השנים, אך מת ב-1758 והותיר את הפיקוד לג'ון מאנרס, המרקיז מגראנבי.
הוא נמנה עם חבר המנהלים המקורי של בית החולים לילדים נטושים בלונדון, שהקמתו ב-1739 סימנה את קו פרשת המים בשיטות הטיפול בילדים וברווחתם במדינה.
הוא נישא לאליזבת טרוור, בתו של תומאס טרוור, ברון טרוור השני.
ליידי דיאנה ספנסר (1734–1808): נישאר לפרדריק סנט ג'ון, הוויסקונט השני מבולינגברוק ולאחר מכן לטופהאם בוקלרק.
אליזבת הרברט, רוזנת פמברוק ומונטגומרי (1737 - 30 באפריל 1831): נישאה להנרי הרברט, הרוזן העשירי מפמברוק.
צ'ארלס ריצ'רד ג'ון ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס התשיעי ממרלבורו היה חייל בריטי ופוליטיקאי שמרני.
נודע גם בכינוי "סאני" מרלבורו בעקבות תוארו כרוזן סנדרלנד, אותו נשא עד 1883 כשלאחר מכן נשא בתואר מרקיז בלנדפורד עד 1892.
נולד בשימלה שבהודו, בן יחיד לג'ורג' צ'ארלס ספנסר-צ'רצ'יל, הדוכס השמיני ממרלבורו וליידי אלברתה פרנסס אן, בתו של ג'יימס המילטון, הדוכס הראשון מאברקורן.
הוא היה אחיינו של לורד רנדולף צ'רצ'יל, ובן-דוד מדרגה ראשונה של וינסטון צ'רצ'יל.
הוא התחנך במכללת וינצ'סטר ובטריניטי קולג' שבקיימברידג'.
מרלבורו נכנס לבית הלורדים בעקבות מות אביו ב-1892, ונאם לראשונה באוגוסט 1895. ב-1899 הוא מונה לתפקיד ה-Paymaster General על ידי לורד סולסברי, תפקיד בו החזיק עד 1902. במקביל לסיום כהונתו הוענק לו תואר אבירות במסדר הבירית.
ב-6 בנובמבר 1895 נישא לקונסואלו ואנדרבילט האמריקנית בכנסיית סנט תומאס האפיסקופלית שבניו יורק.
לזוג נולדו שני בנים: ג'ון ספנסר-צ'רצ'יל, לימים דוכס מרלבורו העשירי, ולורד איבור ספנסר-צ'רצ'יל.
הנדוניה שניתנה על ידי משפחת ואנדרבילט שימשה לצורך שיקום ארמון בלנהיים, ולהחלפת הריהוט והספרייה, שמרבית תכולתה נמכרה במהלך המאה ה-19. רוב התכשיטים ששימשו את דוכסיות מרלבורו מתוארכים לתקופה זו.
ב-1899 הושבע מרלבורו לחבר במועצה המלכותית.
בין 1903 ל-1905 הוא כיהן כתת-מזכיר המדינה למושבות תחת ארתור בלפור.
הוא כיהן גם כלורד היי סטיוארד בהכתרתו של אדוארד השביעי ב-1902, ראש העירייה של וודסטוק באוקספורדשייר בין 1907 ל-1908, ולורד לוטננט של אוקספורדשייר בין 1915 ל-1934.
מרלבורו היה קצין ברגימנט ההוסרים של אוקספורדשייר, ולחם במלחמת הבורים השנייה כקפטן ב-Imperial Yeomanry וכעוזר מזכיר הצבא פרדריק רוברטס.
הוא חזר לשירות פעיל במלחמת העולם הראשונה, וכיהן כלוטננט-קולונל במטה הכללי הבריטי.
הוא כיהן גם כמזכיר הפרלמנט למשרד החקלאות והדגה בין 1917 ל-1918 תחת הקואליציה של דייוויד לויד ג'ורג'.
נאומו האחרון בבית הלורדים היה בדצמבר 1931.
ב-1921 התגרש מאשתו קונסואלו, וחמש שנים לאחר מכן הוכרזו הנישואים כמבוטלים על ידי הוותיקן.
באותה שנה נישא לאמריקנית גלדיס דיקון.
היא הייתה בתו של אדוארד פארקר דיקון ואשתו לשעבר פלורנס בולדווין.
היא הייתה בעלת נטיות אמנותיות וגננית חובבת, והורתה לצייר את עיניה הכחולות-ירוקות על תקרת הפורטיקו הראשי של ארמון בלנהיים.
הנישואים בין מרלבורו לדיקון לא היו מאושרים, לא נולדו להם ילדים ובזמן הארוחות היא נהגה לשים אקדח ליד הצלחת שלה.
צ'ארלס ספנסר, הרוזן השלישי מסנדרלנד , שהיה ידוע כלורד ספנסר בין 1688 ל-1702, היה מדינאי אנגלי.
בין תפקידיו הבולטים היו לורד לוטננט של אירלנד, הלורד שומר החותם, הלורד נשיא המועצה והלורד הראשון של האוצר.
ספנסר נולד לרוברט ספנסר, הרוזן השני מסנדרלנד ואשתו אן דיגבי, בתו של ג'ורג' דיגבי, הרוזן השני מבריסטול.
לאחר מות אחיו הגדול הנרי בפריז בספטמבר 1688 הוא הפך ליורש הרוזנות.
הוא כונה "נעורים של תקוות יוצאות דופן" על ידי הסופר ג'ון אוולין, השלים את לימודיו באוניברסיטת אוטרכט, וב-1695 נבחר לכהונה בבית הנבחרים הבריטי מטעם מחוז הבחירה טיברטון.
באותה שנה הוא נישא לארבלה, בתו של הנרי קוונדיש, הדוכס השני מניוקאסל.
לזוג נולדה בת אחת בשם פרנסס, שנישאה להנרי הווארד, הרוזן הרביעי מקארליסל; ארבלה מתה ב-1698, וב-1700 הוא נישא לאן צ'רצ'יל, בתם של ג'ון צ'רצ'יל, הדוכס הראשון ממרלבורו ושרה צ'רצ'יל, הדוכסית ממרלבורו.
הייתה זו ברית חשובה עבור סנדרלנד ועבור צאצאיו; באמצעות הנישואים הללו הוא נכנס למערכת הפוליטית של אנגליה, ומאוחר יותר עבר התואר דוכס מרלבורו למשפחת ספנסר.
מהנישואים עם אן צ'רצ'יל נולדו חמישה ילדים:
רוברט ספנסר (24 באוקטובר 1701 - 27 בנובמבר 1729): ירש את אביו והפך לרוזן הרביעי מסנדרלנד.
אן ספנסר (1702 - 19 בפברואר 1769): נישא לוויליאם בייטמן, ויקונט בייטמן הראשון.
צ'ארלס ספנסר (22 בנובמבר 1706 - 20 באוקטובר 1758): ירש את אחיו והיה לרוזן החמישי מסנדרלנד, ולאחר מכן ירש את דודתו הנרייטה והפך לדוכס השלישי ממרלבורו.
דיאנה ספנסר (1710 - 27 בספטמבר 1735): נישאה לג'ון ראסל, הדוכס הרביעי מבדפורד.
ספנסר ירש תואר הרוזנות ב-1702, היה אחד מהתומכים העיקריים באיחוד בין אנגליה לסקוטלנד, וב-1705 נשלח לווינה לתפקיד המקביל לסגן שגריר.
למרות שהיה קרוב מבחינה רעיונית לרפובליקניזם והפך את עצמו למאוס בעיני המלכה אן בכך שהתנגד למענק לבעלה, הנסיך ג'ורג', הוא הצליח לתפוס עמדה במערכת השרים של המדינה באמצעות קשריו עם מרלבורו, ובדצמבר 1706 החל לכהן כמזכיר המדינה של המחלקה הדרומית.
בין 1708 ל-1710 הוא היה אחד מחמישה ויגים שכונו "חונטו", היה דומיננטי מאוד בממשלה, אך צבר אויבים וביוני 1710 פוטר על ידי המלכה.
אן הציעה לו גמלה בגובה 3,000 לירות שטרלינג לשנה, אך הוא סירב וטען כי אם אין לו את הכבוד לשרת את מדינתו הוא לא יכול לחיות על חשבונה.
סנדרלנד המשיך להיות חלק מהחיים הציבוריים באנגליה, והיה פעיל ביצירת הקשר עם חצר המלוכה של הנובר בכל הנוגע לצעדים שיינקטו לאחר מותה ההולך וקרב של המלכה אן.
הוא התוודע לג'ורג' הראשון ב-1706, אך כשהנסיך הבוחר הוכתר למלך הוא קיבל את המשרה הפחותה בחשיבותה של לורד לוטננט של אירלנד.
באוגוסט 1715 הוא הצטרף לקבינט ממשלת בריטניה בתפקיד הלורד שומר החותם.
הוא כיהן בתפקיד זה עד מרץ 1718, בו מונה לתפקיד הלורד הראשון של האוצר, וכיהן גם בתפקיד הלורד נשיא המועצה.
בתקופה זו הוא היה דה פקטו ראש ממשלת בריטניה.
סנדרלנד התעניין במיוחד בהצעת חוק האצולה, שהייתה אמצעי שנועד להגביל את מספר החברים בבית הלורדים, אך ההצעה כשלה בין השאר בגלל התנגדותו של סר רוברט וולפול.
באפריל 1716 מתה אשתו אן, וב-1717 הוא נישא לג'ודית טיצ'בורן מאירלנד.
מאשתו השלישית נולדו שלושה ילדים, אך כולם מתו בגיל צעיר.
שנתיים לאחר נישואיו הוענק לו תואר אביר במסדר הבירית.
התפוצצותה של בועת הים הדרומי הובילה להרס הקריירה הפוליטית שלו.
הוא נטל חלק בהפעלת התוכניות ב-1720, אך לא הרוויח מכך מאומה; אולם, דעת הציבור פנתה נגדו ובזכות מאמציו של וולפול הוא זוכה בבית הנבחרים שחקר את הנושא.
באפריל 1721 הוא התפטר מכל תפקידיו, אך שמר על קשריו עם ג'ורג' הראשון עד מותו ב-19 באפריל 1722.
סנדרלנד היה בעל רצון רב לאיסוף ספרים, והקדיש משאבים רבים להקמת הספרייה באחוזה המשפחתית אלת'ורפ, שבתחילת המאה ה-18 נחשבה לאחת הטובות ביותר באירופה.
חלק מתכולת הספרייה הועבר לארמון בלנהיים ב-1749.
צ'ארלס מק'קול פורטיס היה סופר אמריקאי, שנודע בעיקר בזכות הרומן "נורווד" (1966) והמערבון הקלאסי "אומץ אמיתי" (1968), שניהם עובדו לסרטי קולנוע.
פורטיס תואר כ"אחד הסופרים הקומיים הכי חדשניים בסיפורת המערבונים".
פורטיס נולד לסמואל פאלמר סמית מורגן באל דוראדו שבארקנסו, וגדל והתחנך בערים שונות באריזונה.
הוא התגייס לחיל הנחתים האמריקני במהלך מלחמת קוריאה, והגיע לדרגת סמל.
לאחר שחרורו בשנת 1955, נרשם לאוניברסיטת ארקנסו בה סיים את לימודיו בשנת 1958 עם תואר ראשון בעיתונאות.
בהיותו באוניברסיטה החל לכתוב עבור העיתון הסטודנטיאלי באוניברסיטת ארקנסו ועבור נורת'ווסט ארקנסו טיימס.
לאחר שסיים את לימודיו עבד עבור עיתונים שונים ככתב, כולל כשנתיים בעיתון Arkansas Gazette ובהמשך בניו יורק הראלד טריביון, בו כיסה בעיקר את המאבק למען זכויות האזרח בדרום מולדתו.
לאחר מכן חי כשנה בלונדון.
בשנת 1964 עזב את העיתונות והחל בקריירת הכתיבה.
הרומן הראשון שלו נורווד הופיע בשנת 1966 וזכה להצלחה: הוא עובד לסרט על ידי ג'ק היילי ג'וניור בכיכובם של גלן קמפבל ודארבי קים.
הרומן משלב "סרט מסע" מטקסס לניו יורק של ותיקי חיל הנחתים תוך הסתכלות על החברה בדרום ארצות הברית והערים הגדולות.
הרומן השני שלו "אומץ אמיתי" (פורסם לראשונה בשנת 1968 בסאטרדיי איבנינג פוסט) הצליח אף יותר ועובד גם הוא לקולנוע לראשונה בשנת 1969 על ידי הנרי האת'וויי, ופעם נוספת בשנת 2010 על ידי ג'ואל ואיתן כהן.
רומן זה, שנכתב בסגנון חד והשתמש בסגנון מערבוני קלאסי, הוא היצירה הידועה ביותר של פורטיס.
פורטיס, שהתגורר בדרום ארצות הברית ובמקסיקו, פרסם שלושה רומנים נוספים: "הכלב מהדרום" (1979), "Masters of Atlantis" (1985), "גרינגוס" (1991) ועוד כמה נובלות ומאמרים.
נפטר ב-17 בפברואר 2020 בליטל רוק, ארקנסו בגיל 86 ממחלת אלצהיימר.
1968: אומץ אמיתי (True Grit)
צ'ארלס סימוני הוא מהנדס תוכנה אמריקאי ממוצא הונגרי מפתח מעבד התמלילים הראשון בגישת WYSIWYG בחברת זירוקס פארק ("בראבו"), מנהלו לשעבר של צוות הפיתוח של חבילת Microsoft Office במיקרוסופט וממעצבי שיטות הפיתוח בחברה.
באפריל 2007 היה לתייר החלל החמישי ולהונגרי השני בחלל, במרץ 2009 יצא לנסיעת חלל נוספת לתחנת החלל הבינלאומית והיה לאדם הראשון שביצע שני סיורי תיירות בחלל.
נכון ל-2007 עמד הונו האישי על מעל מיליארד דולר והוא ניצב במקום ה-891 ברשימת עשירי תבל.
מייסד מיקרוסופט, ביל גייטס אמר על סימוני שהוא "מגדולי התוכניתנים בכל הזמנים".
סימוני נולד בבודפשט, אביו היה מהנדס חשמל.
הוא נחשף לראשונה למחשבים כאשר עבד, עוד בהיותו תלמיד, כשומר לילה במעבדה בה הותקן מחשב מיינפריים רוסי מדגם "אורל II".
אחד המדענים במעבדה לימד אותו תכנות מחשבים ועוד לפני שבגר תכנת סימוני מהדר עבור משרד ממשלתי.
בהמשך נחשפה עבודתו לתאגיד הדני A/S Regnecentralen וב-1966, בן 18, עבר סימוני לדנמרק.
לאחר שנתיים בדנמרק עבר סימוני לארצות הברית והחל ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בה קיבל ב-1972 תואר ראשון במתמטיקה שימושית וסטטיסטיקה.
הוא המשיך ללימודים מתקדמים באוניברסיטת סטנפורד ובמקביל החל לעבוד במעבדות זירוקס בפאלו אלטו, שהיו אז בשיאן היצירתי.
הוא השתתף בפיתוחים עבור המחשב האישי Xirox Alto, אחד הראשונים מסוגו והוביל את פיתוח מעבד התמלילים החלוצי "בראבו", שהציג לראשונה יכולות עריכה WYSIWYG ("What You See Is What You Get").
ב-1977 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת סטנפורד.
עבודת הדוקטורט שלו הציגה גישה לתכנות משותף בצוותי פיתוח גדולים אותה כינה MetaProgramming.
כמו כן הציג בעבודתו תקן לקריאת שמות משתנים, המשלב את טיפוס המשתנה בשמו, תקן שזכה לכינוי "כתיב הונגרי".
בשנת 1981 פנה סימוני לביל גייטס והחל לעבוד בחברת מיקרוסופט בהובלת צוותי הפיתוח של מעבד התמלילים Word והגיליון האלקטרוני Multiplan (לימים ייקרא שמו Excel).
תפיסת הפיתוח של סימוני הייתה חדשנית וביקשה שהכלים יפעלו על בסיס מכונה וירטואלית, כך שיוכלו לרוץ על כל מערכת הפעלה.
עם זאת, התוכנית העסקית של מיקרוסופט לפיתוח מערכת ההפעלה שלה, MS-DOS גרמה לכך שהכלים ייכתבו במיוחד עבור מערכת הפעלה זו.
סימוני הטביע במיקרוסופט תקני עבודה, בהם שימוש בנוטציה הונגרית ושימוש בעקרונות של תכנות מונחה-עצמים.
בשנת 2002 עזב סימוני את מיקרוסופט על מנת לממש את חזונו ל-"Intentional Programming".
בבסיס רעיון זה נמצא העיקרון לפיו בכל תחום ידע יכתבו מומחי-תוכן עסקיים של אותו עולם תוכן קבוצה של "כלי-עבודה" בסיסיים (או אבני בניין) עבור יצירת תוכנות לאותו עולם תוכן (למשל תחום הביטוח).
התוכניתנים, שאינם מומחי תוכן, יצטרכו לבנות את המערכות המורכבות מתוך אבני בניין אלה.
בראשית 2006 חתם סימוני הסכם עם חברת תיירות החלל Space Adventures לטיסה ושהות של עשרה ימים בתחנת החלל הבינלאומית, סך הכל כ-13 יום בחלל, תמורת למעלה מ-20 מיליון דולר.
לאחר שעבר בדיקות רפואיות אושר לטיסה על ידי סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה ובספטמבר 2006 החל לעבור סדרת הכנות לקראת הטיסה ב"עיר הכוכבים".
ב-7 באפריל 2007 שוגר על סיפון סויוז TMA-10 מקוסמודרום בייקונור.
לאחר עשרה ימי שהיה בתחנת החלל הבינלאומית הוחזר לכדור הארץ של ידי סויוז TMA-9.
באוקטובר 2008 הזמין טיסה נוספת בעלות של כ-32 מיליון דולר.
הוא המריא לטיסתו השנייה ב-26 במרץ 2009 על סיפון סויוז TMA-14 והיה לאדם הראשון שטס פעמיים לחלל כתייר.
הוא חזר ב-8 באפריל על גבי סויוז TMA-13.
סימוני היה חברה לחיים של מרתה סטיוארט במשך כ-14 שנים עד פרידתם ב-2008. ב-22 בנובמבר 2008 נשא לאשה את ליסה פרסדוטר (Lisa Persdotter) בחתונה צנועה בגטבורג, שוודיה.
ביתו שבפרברי סיאטל תוכנן על ידי האדריכל ונדל לווט, סימוני מחזיק אוסף ציורים מאת רוי ליכטנשטיין וויקטור וסרלי.
סימוני העניק תרומות להקמת מספר קתדרות להוראת המדעים.
ממונה הקתדרה להבנה ציבורית של המדע באוניברסיטת אוקספורד בין השנים 1995 ל-2008 היה ידידו הקרוב של סימוני, הביולוג ריצ'רד דוקינס.
ב-2008 החליף אותו מרכוס דו סוטוי.
כמו כן הוא מממן את הקתדרה ליזמות חינוכית באוניברסיטת סטנפורד וקתדרה למתמטיקה פיזיקלית במכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
צ'ארלס אברהרד סלומון היה גנרל יהודי-אמריקאי בצבא הצפון במלחמת האזרחים האמריקאית.
מראשוני הגנרלים היהודים בצבא ארצות הברית.
אחד מארבעת האחים היהודים סלומון, אשר שניים מהם היו גנרלים בצבא הצפון (צ'ארלס ופרדריק סלומון) והשלישי מושל מדינת ויסקונסין (אדוארד סלומון) (הרביעי היה סרג'נט הרמן סלומון).
האב, כריסטוף סלומון היה סרג'נט מייג'ור בצבא פרוסיה, שאולץ להילחם לצד נפוליאון.
צ'ארלס סלומון היה בנו הבכור.
סלומון שירת בצבא הפרוסי, כמו אביו לפניו וכמו אחיו הצעיר פרדריק.
הוא רכש במסגרת הצבאית מקצוע, כמהנדס והגיע לדרגת קצונה.
ב-1848 פרצו מהפכות "אביב העמים" בכל רחבי אירופה וגם בגרמניה.
שניים מאחיו, פרדריק ואדוארד השתתפו במרד הפועלים והסטודנטים בברלין, ופרדריק ברח מגרמניה לארצות הברית עם דיכוי "אביב העמים" בסוף 1848. אדוארד וצ'ארלס סלומון עצמו הצטרפו אל פרדריק בהגירה לארצות הברית ב-1849, הראשון עם סיום לימודיו באוניברסיטת ברלין והאחרון עם שחרורו מהצבא.
כל השלושה התיישבו בעיר מניטוואק בוויסקונסין וב-1855 הביאו אליהם לשם גם את הוריהם ואת כל יתרת המשפחה.
סלומון עבד בכל התקופה שעד לפרוץ מלחמת האזרחים, כמודד ורשם קרקעות (County Surveyer), בעיר סנט לואיס, מיזורי, ממש כמו שעשה אחיו הצעיר פרדריק, שהיה אף הוא מהנדס במקצועו ושימש בתפקיד דומה בוויסקונסין.
סלומון נישא לאלוינה (לבית פיצמן) (1823–1879), אף היא כמוהו מהגרת מגרמניה, והיו להם שלוש בנות (בן ובת נוספים נפטרו בילדותם).
במאי 1861, כמעט מיד עם פרוץ מלחמת האזרחים התנדבו שלושת האחים סלומון לצבא הצפון.
צ'ארלס ופרדריק מונו לקצינים בדרגת קפטן ברגימנט (חטיבה בערך) החמישי של מתנדבי מיזורי ואילו הרמן התנדב כמהנדס לרגימנט הראשון של מתנדבי מיזורי והיה היחיד שנשאר עד סוף המלחמה חייל שאינו קצין.
האח הרביעי, אדוארד, היה אותה עת בעיצומו של המרוץ לסגנות המושל בוויסקונסין ולכן לא יכול היה להתגייס.
כשבועיים לאחר הגיוס, ב-18 במאי 1861 בחרו מתנדבי הרגימנט החמישי את צ'ארלס סלומון כמפקדם והוא קיבל, גם פורמלית, דרגת קולונל.
הוא פיקד על הרגימנט החמישי בקרבות הראשונים של מלחמת האזרחים האמריקאית בזירה המערבית באזור מיזורי.
הרגימנט שלו, שטרם התגבש סופית וטרם מילא את שורותיו ספג כחלק מהכוח הצפוני, שתי מפלות קשות, הן בקרב קרתגו, מיזורי הראשון, ביולי והן בקרב וילסונס קריק (המכונה "קרב בול ראן של המערב") ב-10 באוגוסט.
באותו קרב אחרון, האח הצעיר פרדריק הצליח מאוד באופן אישי, להבדיל מכישלונה של היחידה כולה.
הוא הוזמן לפיכך על ידי מושל ויסקונסין להקים את הרגימנט התשיעי של ויסקונסין.
סלומון הבכור סיים כעבור כשבועיים, ב-26 באוגוסט 1861 את תקופת ההתנדבות המקובלת אז ויצא לחופשת פרישה - מנוחה בת כחודש והרגימנט שלו, כולו, פוזר.
ב-26 בספטמבר 1861, לאחר חודש של חופשה חזר קולונל צ'ארלס סלומון לשירות והוצב תחת פיקודו של אחיו הצעיר קולונל פרדריק סלומון, לתקופת חפיפה ברגימנט התשיעי של ויסקונסין.
בכך התחלפו האחים ביניהם בתפקידי הפיקוד, כאשר צ'ארלס הבכור, שהיה עד כחודש וחצי קודם לכן המפקד ברגימנט החמישי של מיזורי, הופך כעת לפקודו של אחיו הצעיר.
בתחילת 1862, כשמונה פרדריק למפקד הבריגדה השנייה (סדר גודל של מעל חטיבה, כ-5,000 איש, שכללה בתוכה כחלק ממנה גם את הרגימנט התשיעי), החליף אותו צ'ארלס סלומון בתפקיד מפקד הרגימנט.
סלומון הבכור עתיד היה לכהן כמפקדו של הרגימנט התשיעי לכל אורך המלחמה ואף במשך כשנה לאחר סיומה, עד פיזורו הסופי.
הרגימנט התשיעי תחת פיקודו של קולונל צ'ארלס סלומון לחם בקרב ניוטוניה הראשון ב-30 בספטמבר 1862, בו הפסידו כוחות הצפון, אבל השתתף בהמשך גם בכיבושה ב-4 באוקטובר.
השתתף בקרב פריירי גרוב ב-7 בדצמבר 1862, אשר הסתיים אמנם בלי שמי מהצדדים ניצח, אולם הבטיח בסופו של דבר את שליטתו של הצפון בצפון מערב ארקנסו.
והקרב הגדול האחרון שלו היה ב-30 באפריל 1864, קרב ג'נקינס פרי (Battle of Jenkins' Ferry), ארקנסו, בו השתתף בנסיגה המוצלחת של כוחות הצפון, שניצלו מתבוסה בידי כוחות דרומיים עדיפים.
במהלך קרב זה נהרג מפקדו של סלומון והוא פיקד בפועל על כל הבריגדה הראשונה (הרגימנט התשיעי הועבר במהלך המלחמה מהבריגדה השנייה, אל הבריגדה הראשונה).
כמו כן, סלומון והרגימנט שלו עברו בין לבין עוד שורת קרבות קטנים נוספים, כולם בחזית המערבית של מלחמת האזרחים.
ב-3 בדצמבר 1865, השתחרר סלומון מהצבא וכחודש לאחר מכן הושלם פירוקו של הרגימנט שלו.
ב-13 בינואר 1866, כתשעה חודשים לאחר תום המלחמה מינה הנשיא אנדרו ג'ונסון את סלומון לבריגדיר גנרל בדרגת ייצוג, רטרואקטיבית ל-13 במרץ 1865, דהיינו כחודש לפני תום המלחמה.
כחודשיים אחר כך, ב-12 במרץ 1866 אישר הסנאט את המינוי הרטרואקטיבי.
לאחר שחרורו מהשרות הצבאי חזר סלומון לסנט לואיס ולתפקידו האזרחי שם, למשך כ-15 שנה.
אשתו אלוינה נפטרה ב-1879 והוא נפטר שנתיים אחריה, ב-1881, בעת ביקור אצל אחיו פרדריק, בסולט לייק סיטי, יוטה.
עשרות שנים לאחר מותו, ב-1927 הקימה עיריית מניטוואק מצבת זיכרון בחצר בית המשפט העירוני, לזכרו ולזכר שלושת אחיו ותרומתם לארצות הברית במלחמת האזרחים האמריקאית.
צ'ארלס פורטל היה ראש המטה של חיל האוויר המלכותי במלחמת העולם השנייה.
פורטל נולד ב-21 במאי 1893 בהונגרפורד שבבריטניה, לאדוארד רוברט פורטל וקייט לבית היל.
פורטל התחיל בלימודי משפטים, אך הפסיק אותם כשפרצה מלחמת העולם הראשונה.
בתחילת המלחמה שירת פורטל ביחידת האופנועים של חיל ההנדסה כשליח מעביר הודעות.
בדצמבר 1914 פיקד על יחידת האופנועים של פלוגת האיתות בָּגַּיִס הראשון בחזית המערבית.
ביולי 1915 הועבר לגיס התעופה המלכותי (שקדם לחיל האוויר המלכותי).
ביולי 1916 סיים קורס טיס והצטרף לטייסת ה-60. במשך המלחמה טס כ-900 פעמים בתפקידי תצפית, איכון ארטילריה והפצצות לילה.
על פעילותו במלחמה עוטר בצלב הצבאי ובאות השירות המצוין.
ב-1918 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
לאחר המלחמה נשאר בחיל האוויר ופיקד על הטייסת ה-7. בשנים 1934–1936 היה מפקד הכוחות הבריטיים בעדן.
ב-1937 הועלה לדרגת תת מרשל.
הוא הועבר למשרד האווירייה ושם הורה להקמת 30 בסיסי אוויר חדשים.
ב-1 בפברואר 1939 מונה למפקד מחלקת כוח האדם של חיל האוויר
ב-3 בספטמבר 1939, ביום בו הכריזו בריטניה וצרפת על כניסתם למלחמה הועלה פורטל לדרגת מרשל אוויר וב-1 באפריל 1940 מונה למפקד פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי.
פורטל היה חסיד ההפצצות האסטרטגיות (הפצצת שטח מסוים בלי להתרכז על מטרות יחידות).
כאשר בעת הקרב על בריטניה הפציצו הגרמנים בטעות את לונדון, הוא הורה ב-25 באוגוסט 1940 להפציץ בפעם הראשונה את ברלין.
החלטה זו גרמה להרמן גרינג להפסיק להפציץ מטרות של חיל האוויר ולהתרכז בהפצצות על לונדון וערים נוספות.
זו הייתה אחת מהסיבות לכישלון הגרמנים בקרב זה.
ב-25 באוקטובר 1940 התמנה לתפקיד ראש מטה (מפקד) חיל האוויר המלכותי בדרגת מרשל אוויר ראשי.
בתפקיד זה החזיק עד סוף המלחמה.
בגלל חילוקי דעות הוא פיטר את ראש פיקוד מטוסי הקרב יו דאודינג.
פורטל עסק בשיפור מערכת הניווט ושיפור דיוק המפציצים.
לאחר שאחר שנוכח באבדות הגדולות של המפציצים ובחוסר יעילותם הוא מינה בפברואר 1942 את ארתור הריס לראש פיקוד המפציצים שהיה כמוהו חסיד נלהב של ההפצצות האסטרטגיות במחשבה שההפצצות האלה יפגעו במורל של הגרמנים.
ערים גדולות כברלין, המבורג, נירנברג קלן, דרזדן ועוד הופצצו קשות.
600,000 אזרחים גרמנים נהרגו ו-57,000 מלוחמי פיקוד המפציצים.
במרץ 1945 דרש צ'רצ'יל להפסיק את ההפצצות האסטרטגיות
בינואר 1943 התלווה פורטל לצ'רצ'יל בוועידת קזבלנקה שם נבחר כמתאם כוחות המפציצים של בריטניה וארצות הברית.
ב-1 בינואר 1944 הועלה פורטל לדרגת מרשל של חיל האוויר המלכותי.
פורטל פרש מהשירות ב-17 בספטמבר 1945. ב-1946 הוענק לו התואר ויקאונט הונגרפורד.
בשנים 1946–1951 היה בקר ייצור של אנרגיה אטומית במשרד האספקה.
ב-1960 נבחר ליושב ראש חברת התעופה הבריטית.
צ'ארלס סקוט שרינגטון היה נוירופיזיולוג אנגלי.
זכה בשנת 1932 יחד עם אדגר דאגלס אדריאן בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על תגליותיהם בתחום תפקודי הנוירונים.
נבחר לחבר בחברה המלכותית של לונדון בשנת 1893 והיה נשיאה בין השנים 1920–1925.
צ'ארלס סקוט שרינגטון נולד ב-27 בנובמבר 1857 באיזלינגטון, לונדון, שבאנגליה, להוריו ג'יימס נורטון שרינגטון שהיה רופא ולאנה ברוקס טורטל שרינגטון.
כשהיה ילד צעיר, אביו מת ואמו נישאה בשנית לד"ר כיילב רוס שהיה ארכאולוג.
בעקבות אהבתו והשכלתו של כיילב רוס, אביו החורג, לתחום האומנות האנגלית, שרינגטון פיתח עניין באומנות, שליווה אותו לאורך כל חייו.
כילד ונער, שרינגטון היה ספורטאי.
הוא עסק בחתירה, במשחק ברוגבי, בכדורגל ובענפים שונים של ספורט חורף, הן כשהיה בתיכון והן בקולג'.
כנער, למד שרינגטון בבית הספר התיכון Queen Elizabeth's school, באיפסוויץ', אנגליה.
לאחר מכן, בשנת 1876 התחיל שרינגטון ללמוד באוניברסיטת קיימברידג' (Gonville and Cauis Collage,Cambridge), בבית הספר לרפואה בית החולים סנט תומאס וסיים את הלימודים ב-1885. לאחר מכן, ב-1886, קיבל את התואר (L.R.C.P (Licentiate of the Royal College of Physicians.
בשנת 1878 עבר את הבחינות הראשוניות לחברות בקולג' המלכותי לרופאים וב-1879 עבר את הבחינות הסופיות.
הקונגרס הרפואי שנערך בלונדון בשנת 1881 היה נקודת מפנה בחייו של שרינגטון.
בכנס זה פרדריך גולץ', הציג את עבודתו וטען שתפקוד מקומי בקליפת המוח לא קיים.
דייוויד פרייר, חלק על דעתו וטען שאכן יש תפקוד מקומי במוח.
שניהם הציגו את מחקריהם וטענותיהם.
כתוצאה מכך, בהמשך שרינגטון חקר את הסוגיה הזו ביחד עם לנגלי, באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1884 הם אף פרסמו מאמר על ממצאיהם, זה היה המאמר הראשון של שרינגטון.
בכנס זה נפגש שרינגטון לראשונה בתחום המחקר הנוירולוגי.
נושא שלאחר מכן יחקור במרבית חייו.
שרינגטון ביצע מחקר שארך כ-25 שנים, שבעקבותיו, יש הטוענים, הוא הניח את יסודות הנוירופיזיולוגיה המודרנית.
על ידי הסרת חתיכות ממוחם של חתולים, כלבים וקופים חיים, הוא הצליח להראות שהנוירונים, מחוברים דרך סינפסות.
מה שהיה קודם לכן רק תאוריה.
שרינגטון גם ערך מחקרים רבים כדי ללמוד על עמוד השדרה.
תגלית מרכזית ממחקריו הייתה הבסיס לחוק שרינגטון – Sherrington law.
עד אז היה ידוע שגירוי עצבים גורם להתכווצות שריר.
אך שרינגטון גילה שישנם עצבים אשר גירויים דווקא מונע את התכווצות השריר.
כלומר, חוק שרינגטון (Sherrington law) אומר שכאשר קבוצה אחת של שרירים מגורה, השרירים העובדים נגד הפעילות של הקבוצה הראשונה ידוכאו.
ציטוט מהספר "הגוף": "חוק העצבוב ההדדי של השרירים, הקובע שבזמן ששריר אחד מתכווץ, שריר שהוא בן זוגו חייב להשתחרר, ובכך ביסודו של דבר הסביר כיצד השרירים פועלים."
מחקריו ותגליותיו של שרינגטון בנושא תפקוד העצבים של יונקים, השפיעו ותרמו רבות לניתוחי המוח והטיפול בהפרעות עצבים כגון שיתוק וניוון.
בנוסף לזאת שרינגטון גם טבע לראשונה את המונחים נוירון (תא עצב) וסינפסה (הנקודה בה הדחף החשמלי מועבר מתא עצב אחד לשני).
1893 – חבר בחברה המלכותית של לונדון
1905 – קיבל את המדליה המלכותית, על ידי החברה המלכותית בלונדון.
1920–1925 – נשיא החברה המלכותית בלונדון.
1922– קיבל תואר אבירות של האימפריה הבריטית (knight of the British empire)
1924 – אות כבוד מסדר ההצטיינות (order of Merit)
1932 – פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה
ב-27 באוגוסט 1891 נישא שרינגטון לאתל מרי רייט.
ב-4 במרץ 1952 (כשהוא בן 94) נפטר שרינגטון מכשל לבבי בעיר איסטבורן בסאסקס שבאנגליה.
לוטננט גנרל צ'ארלס פירסון (; יולי 1834 ביאוביל, האימפריה הבריטית - 2 באוקטובר 1909 בנורווד עלית, האימפריה הבריטית) היה איש צבא בריטי שהתפרסם בעיקר עקב פיקודו על הכוח הבריטי במהלך המצור על אשאו במלחמת הזולו.
במסגרת קרב זה, הצליח פירסון להחזיק מעמד בעיר אשאו במשך 70 יום, כשהוא בנחיתות מספרית בולטת.
פירסון נולד ביולי 1834 בעיר יאוביל (Yeovil) שבמחוז סאמרסט, שבאימפריה הבריטית.
אביו, שנקרא גם כן צ'ארלס פירסון, היה אדמירל שפיקד על כוחות צי במלחמת חצי האי.
בשנת 1852 הוא התגייס לצבא הבריטי והוצב ברגימנט החי"ר ה-99. בפברואר 1853 הועבר לרגימנט החי"ר ה-31, וב-15 ביוני 1855 קודם לדרגת לוטננט.
הוא לחם בשורות הרגימנט ה-31 במהלך מלחמת קרים, ועל אומץ ליבו במהלך המצור על סבסטופול עוטר בציון לשבח (Mentioned in dispatches).
לאחר המלחמה עוטר במדליית קרים, וקיבל את מדליית קרים הטורקית מטעם אבדילמג'יט הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
ב-15 בפברואר 1856 הועלה לדרגת קפטן, באוגוסט 1857 הועבר לרגימנט החי"ר ה-3, וב-2 במאי 1865 הועלה לדרגת מייג'ור.
בשנת 1866 נישא למריאן קתרין מאנדי, בתו של לוטננט קולונל סר רוברט מילר מאנדי.
ב-14 באוגוסט 1867 קיבל פיקוד על הגדוד ה-2, בד בבד עם קידומו לדרגת לוטננט קולונל.
ב-14 באוגוסט 1872 קיבל דרגת קולונל לשם כבוד, והועבר לאפריקה.
מנובמבר 1876 עד דצמבר 1877 מילא תפקידי פיקוד ומטה בחיל המצב הבריטי במושבת נטאל.
עם פרוץ מלחמת הזולו בינואר 1879, פירסון מונה בידי לורד צ'למספורד למפקד "טור הפלישה מס' 1", אשר כלל 1,700 חיילים והיה אמור לפלוש אל דרום ממלכת הזולו בגזרת נהר הטוגלה התחתון.
הטור שלו הגיע עד הריסות המיסיון הנורווגי באֶשאוֹ והחל להקים ביצורים כדי להגן על המחנה לקראת התקפה על עיר הבירה אוּלוּנדִי שהייתה יעד ההתקפה של הטור.
פירסון קיבל ב-22 בינואר את הדיווח על קרב איסאנדלוואנה והתבוסה של הטור הבריטי המרכזי.
יחד עם פקודה לביטול ההתקדמות אל עבר אולונדי שכן היו שני הטורים אמורים להגיע ולכבוש יחד את העיר.
לורד צ'למספורד הורה לו כי עליו: "להתייחס אל כל ההוראות שלי כמבוטלות ולפעול בכל דרך שאתה חושב שהכי רצויה לטובת הטור שתחת פיקודך." בו בזמן החלו כוחות הזולו בפיקודו של הנסיך דבולמנזי קמפנדה בניסיון לאגף את אשאו.
פירסון שקל לסגת, אולם דבולמנזי ניצל את המצב ושבר את נתיב האספקה של הטור הדרומי, תוך שהוא מכתר בכך את המיסיון לחלוטין.
פירסון הורה לחייליו להתחפר והחל להתכונן לקראת מצור.
המצור על אשאו נמשך 70 ימים, וחייליו של פירסון התגוננו בגבורה נגד הכוחות העדיפים של הזולו.
עוד במהלך המצור הוענק לו אות מסדר האמבט.
צ'למספורד הסיג את כוחותיו מהגזרה המרכזית, והחל להכין כוח חילוץ כדי לשחרר את המצור על אשאו.
הכוח מנה כ-5,670 חיילים בריטים ואפריקאים, והחל במסע אל המיסיון למיסיון ב-29 במרץ.
הוא נצפה על ידי מגיני המיסיון ב-1 באפריל, וב-2 באפריל 1879 הביס את כוחות הזולו בקרב גינגינדלובו, ואילץ את דבולמנזי להסיר את המצור.
פירסון חזר לבריטניה, התקבל שם כגיבור.
המלחמה כשלעצמה הייתה לא פופולרית בבריטניה, כיוון שצ'למספורד והנרי ברטל פריר יצא אליה על דעתם בלבד.
לאחר התבוסה הקשה באיסאנדלוואנה, המצור על אשאו וקרב רורק'ס דריפט היו כמשב רוח רענן עבור הציבור בבריטניה.
כאשר פירסון חזר אל עיר הולדתו, פעמוני הכנסייה צלצלו, והוא התקבל בידי ראש העיר שהשווה אותו לגיבורים ידועים אחרים מהאזור המערבי של אנגליה.
בניגוד לקצינים בריטיים רבים אחרים, פירסון הגן על הדרך שבה נוהלה מלחמת הזולו.
ב-1 באפריל 1883 הוא הועלה לדרגת גנרל-מייג'ור, ושנתיים לאחר מכן מונה למפקד הכוחות הבריטיים באיי הודו המערבית.
הוא נשאר בתפקיד עד מרץ 1890. ב-28 בינואר 1891 הועלה לדרגת לוטננט גנרל, ופרש מהצבא ב-1 באפריל 1895. ב-22 בדצמבר 1899 הוא נסע לסאות'המפטון כדי ללוות את חייליו לשעבר שכעת יצאו למלחמת הבורים.
פירסון מת ב-2 באוקטובר 1909 בעיר נורווד עלית שבמחוז סארי, והוא בן 75.
צ'ארלס פלין הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל בצבא ארצות הברית, בתפקידו האחרון כיהן כמפקד כוחות צבא ארצות הברית של פיקוד האוקיינוס השקט.
פלין נולד במידלטאון שברוד איילנד, אחד מתשעה ילדים של הלן וצ'ארלס פרנסיס פלין.
אביו שירת שנים רבות כאיש קבע בצבא ואחיו הגדול הוא מייקל פלין.
הוא בעל תואר ראשון בהצטיינות במנהל עסקים מאוניברסיטת רוד איילנד בה למד במסגרת תוכנית הכשרת הקצונה של צבא ארצות הברית.
סיים קורס קציני חי"ר ושירת כמפקד מחלקה וסגן מפקד פלוגה ברגימנט החי"ר השלישי.
שירת כקצין לוגיסטי בגדוד הרביעי של רגימנט הצנחנים ה-325 המשתייך לדיוויזיה המוטסת ה-82 בתקופת מלחמת המפרץ ושימש מפקד פלוגה בגדוד במהלך במאמצי הסיוע בעקבות הוריקן אנדרו ב-1992. שירת כקצין כוח אדם ועוזר קצין מבצעים בגדוד השני של רגימנט הריינג'רס ה-75, והשתתף עמו ב"מבצע השבת הדמוקרטיה" בהאיטי.
שירת כקצין המבצעים בגדוד הראשון של רגימנט החי"ר ה-27 וקצין המבצעים של החטיבה השנייה בדיוויזיית החי"ר ה-25 המוצבת בהוואי.
במאי 2002 מונה למפקד הגדוד השני ברגימנט הצנחנים ה-504 והשתתף עמו במלחמת אפגניסטן ובמלחמת עיראק.
שימש עוזר קצין אג"ם של הדיוויזיה המוטסת ה-82. בשנים 2006–2008 על צוות הקרב החטיבתי הראשון (על בסיס רגימנט הצנחנים ה-504) של הדיוויזיה המוטסת ה-82 בעת שהוצב בעיראק.
שימש עוזר למנהל המטות המשולבים, וביוני 2009 מונה לעוזרו של מפקד כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן.
בספטמבר 2010 מונה למפקד מרכז המצוינות לפיקוד המשימה בפיקוד האימונים וההדרכה של הצבא ובמהלך ביצוע תפקיד זה הועלה לדרגת בריגדיר גנרל.
באוגוסט 2011 מונה לממלא מקום מפקד מרכז האימונים המשולב של הפיקוד.
בתפקידו הבאים הוצב בפורט בראג ושימש סגן קצין אג"ם בפיקוד כוחות הצבא וסגן מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82.
ב-2014 קודם לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד דיוויזיית החי"ר ה-25. באוגוסט 2016 מונה לסגן מפקד (דרום) של כוחות הצבא בפיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית ושירת בתפקיד עד ינואר 2018. ביוני 2019 מונה לעוזר ראש מטה צבא ארצות הברית.
במהלך ההסתערות על הקפיטול בינואר 2021 היה פלין מעורב בשיחה של מנהל מטה הצבא וולטר פאייט עם גורמי מפתח בעיריית וושינגטון, משטרת הקפיטול והמשמר הלאומי לגבי אפשרות תגבור האבטחה על ידי כוחות המשמר הלאומי, אפשרות שנדחתה על ידי הצבא.
ביוני 2021 קטדם לדרגת גנרל ומונה למפקד כוחות צבא ארצות הברית של פיקוד האוקיינוס השקט.
שירת בתפקיד עד פרישתו בנובמבר 2024.
פלין בעל תואר שני בלימודי אסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצי ותואר שני בתכנון מבצעי ואסטרטגי מהאוניברסיטה לביטחון לאומי.
הוא נשוי לקתלין ואב לשלושה.
צ'ארלס אדוארד מוריס ספנסר, רוזן ספנסר התשיעי , הוא אציל בריטי, עמית, סופר, עיתונאי ושדרן.
הוא אחיה הצעיר של דיאנה, הנסיכה מוויילס, ולכן הוא דודם של ויליאם, נסיך ויילס והנסיך הארי, דוכס סאסקס.
צ'ארלס נולד בלונדון, אנגליה ב-20 במאי 1964 לבית ספנסר, לאדוארד ג'ון ספנסר, ויקונט אלתורפ ואשתו פרנסס, מצאצאי צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, והמלכה אליזבת השנייה שימשה כסנדקית שלו.
בשנת 1975, עם מותו של סבו מצד אביו, אלברט אדוארד ג'ון ספנסר, "רוזן ספנסר השביעי", הפך אביו מלורד ל"רוזן ספנסר השמיני".
לצ'ארלס היו שלוש אחיות גדולות: שרה, ג'יין ודיאנה.
דיאנה הפכה מאוחר יותר לנסיכת ויילס.
אחיו ג'ון מת תוך שעות ספורות מלידתו, ארבע שנים לפני שנולד צ'ארלס.
לאחר גירושי הוריו, כשהיה בן ארבע, הוא התחנך במכללת איטון ומודלין קולג' (אוקספורד), שם למד על העת החדשה .
ספנסר עבד ככתב ב-NBC News בין השנים 1986–1995, בעיקר לתוכניות הבוקר של הרשת, Today, ו-NBC Nightly News.
הוא כתב והציג את הסדרה התיעודית בת 12 החלקים, הבתים הגדולים של העולם (1994–1995) עבור ערוץ NBC .
הוא גם עבד ככתב של הטלוויזיה של גרנדה בין השנים 1991–1993.
ספנסר כתב מספר ביקורות ספרים עבור "הגרדיאן" ו"אינדפנדנט", וכן עבור ספרים בולטים עבור "הגרדיאן", ה"דיילי טלגרף", "סאנדיי טלגרף" ופרסומים אמריקאים כגון Vanity Fair, Verandah וNest.
ספנסר בחר לקרוא לבתו החמישית על שם אחותו המנוחה, דיאנה, הנסיכה מוויילס, אולם הוסיף לה גם את השם שרלוט, שאותו אהבו הוא ואשתו.
עם מותו של אביו ב-29 במרץ 1992, צ'ארלס בן ה-27 ירש את תאריו, והפך לרוזן ספנסר התשיעי.
הוא גם ירש את אחוזת אלתורפ, מושב המשפחה בנורת'האמפטונשייר.
בשיא הקשיים הרגשיים שלה, הוא סירב לאפשר לאחותו דיאנה לגור בבקתה באחוזת אלתורפ - למרות תחנוניה.
מאז 2009, הוא משחזר את אחוזת אלתורפ, ובמסגרת השחזור הוא חידש את כל הקירוי והחזית החיצונית בפעם הראשונה מאז שנות ה-80 של המאה ה-18. הוא גם סייע בהקמת Althorp Living History, אוסף של ריהוט משובח בעבודת יד מהאוסף באלתורפ.
העושר של משפחת ספנסר נבע מחקלאות הכבשים הרווחת שלהם בתקופת בית טיודור.
ב-31 באוגוסט 1997, אחותו הגדולה דיאנה נהרגה לאחר תאונת דרכים בפריז, וצ'ארלס נשא את ההספד בהלווייתה שנערך במנזר וסטמינסטר כעבור שישה ימים.
בהספד שלו הוא נזף הן במשפחת המלוכה הבריטית והן בעיתונות על היחס לאחותו.
ספנסר שלל את תאוריות הקונספירציה בנוגע למותה של אחותו וקרא למכתב לכאורה שכתבה עשרה חודשים לפני מותה, שבו היא דנה בחששותיה מפני תאונה מתוכננת "סתם צירוף מקרים מוזר ולא קשור למציאות".
הוא היה חבר בית הלורדים מה-29 במרץ 1992 (יום מותו של אביו), עד שבית הלורדים הוציא את רוב חברי התורשה מחברותם בבית ב-11 בנובמבר 1999.
בשנת 2003 דווח כי ספנסר סירב לאפשר לאחותו דיאנה לגור באלתורפ, למרות בקשתה.
עוד נמסר כי ספנסר האשים את דיאנה בהצגת התנהגות "מרמה" ו"מניפולטיבית", המאפיינת את מחלת הנפש הקשורה בבולימיה נרבוזה, שדיאנה עצמה הודתה בה.
דיאנה נקברה לבסוף באחוזת אבותיו של ספנסר, אלתורפ, שם הוא בנה אנדרטת גן למקדש ומוזיאון לזכרה, מציג את שמלת הכלה ואת חפציו האישיים.
המוזיאון נפתח לציבור בשנת 1998 וכל הרווחים מהפעלתו מוקדשים לקרן הזיכרון של דיאנה, שהוקמה גם היא על ידיו.
בשלב זה החל ספנסר לכתוב סדרה של ספרים העוסקים באחוזה עצמה ובתולדות משפחתו, החל עם סיפור על בית אבותיו, אלתורפ: סיפורו של בית אנגלי שפורסם בשנת 1998.
בשנת 2003 ספנסר ייסד את הפסטיבל הספרותי אלתורפ.
המכובדים באירוע השנתי כללו את המחברים ביל ברייסון, הלן פילדינג, אנטוניה פרייזר, ובוריס ג'ונסון.
בשנת 2004 הוא הציג שני סרטי תעודה בערוץ ההיסטוריה בלנהיים: הקרב על אירופה.
צ'ארלס נכח בחתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון בווסטמינסטר שבלונדון ב-29 באפריל 2011. הוא השתתף גם בחתונת הנסיך הארי ומייגן מרקל, בקפלת סנט ג'ורג', וינדזור, ב-19 במאי 2018.
ספנסר מתגורר בבית המשפחה המכונה בית אלתורפ.
ב-16 בספטמבר 1989 התחתן צ'ארלס עם ויקטוריה לוקווד, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים, אולם הם התגרשו בדצמבר 1997:
ליידי קיטי ספנסר (נולדה ב-28 בדצמבר 1990)
ליידי אלייזה ספנסר (נולדה ב-10 ביולי 1992)
ליידי אמליה ספנסר (נולדה ב-10 ביולי 1992)
לואיס ספנסר, ויקונט אלתורפ (נולד ב-14 במרץ 1994)
ב-15 בדצמבר 2001 התחתן צ'ארלס עם קרוליין פרויד, אשתו לשעבר של מתיו פרויד, ממנה נולדו לו שני ילדים:
אדמונד ספנסר (נולד ב-6 באוקטובר 2003)
ליידי לארה ספנסר (נולדה ב-16 במרץ 2006)
ב-18 ביוני 2011 התחתן צ'ארלס עם קארן גורדון (לבית וילנב), ממנה נולדה לו בת אחת:
ליידי שרלוט דיאנה ספנסר (נולדה ב-30 ביולי 2012)
צ'ארלס ספנסר, רוזן ספנסר השישי , היה בן אצולה בריטי ופוליטיקאי חבר המפלגה הליברלית מבית ספנסר, אשר שימש כלורד צ'מברלין מ-1905 עד 1912 בתקופת הממשלות בראשות הנרי קמפבל-באנרמן והרברט הנרי אסקווית'.
ב-1910, הוא ירש מאחיו למחצה את הרוזנות של ספנסר.
הוא היה נשוי למרגרט ברינג, והם היו סבא וסבתא רבתא של דיאנה, הנסיכה מוויילס.
צ'ארלס "בובי" ספנסר נולד ב-30 באוקטובר 1857 בסנט ג'יימס, וסטמינסטר, בנו של פרדריק ספנסר, רוזן ספנסר הרביעי ולאשתו השנייה אדלייד סיימור, בתם של הוראס סיימור ואליזבת מאלט פאלק.
הוא התחנך בבית הספר הארו ובטריניטי קולג', קיימברידג'.
ספנסר ייצג את מחוז הבחירה של נורת'האמפטונשייר צפון בפרלמנט מ-1880 עד 1885, נורת'האמפטונשייר מרכז מ-1885 עד 1895, ושוב מ-1900 עד 1905, מביתו בדולינגטון הול.
בשנת 1898 הוא התמודד על מחוז הבחירה של הרטפורד.
הוא היה החתן בהמתנה של המלכה ויקטוריה בין פברואר ליוני 1886. בשנת 1892 הוא נהיה חבר במועצת המלך, ומונה לסגן ראש הלשכה של משק הבית תחת ויליאם גלאדסטון, הוא החזיק בתפקידו עד 1895, השנה האחרונה תחת הממשלה של ארצ'יבולד פרימרוז.
בין 1900 ו-1905 הוא החזיק בתפקיד השוט מטעם הליברלים.
ב-19 בדצמבר 1905, הוא קיבל את התואר ויקונט אלתורפ, כדי לאפשר לו להיות לורד צ'מברלין בממשלתו של הנרי קמפבל-באנרמן.
ב-13 באוגוסט 1910 הוא ירש את התואר רוזן ספנסר, לאחר מותו של אחיו למחצה, ג'ון ספנסר, רוזן ספנסר החמישי ללא ילדים.
הוא נשאר הלורד צ'מברלין עד 1912. בשנת 1911 הוא קיבל את תואר אביר המסדר הוויקטוריאני המלכותי, ובשנת 1913 קיבל אף את תואר אביר מסדר הבירית.
לורד ספנסר החזיקו מספר גדול של עיטורים: הצלב הגדול של מסדר דאנבורג של דנמרק, מסדר אולף הקדוש המלכותי של נורווגיה, מסדר כוכב הצפון של שוודיה, מסדר השמש העולה של יפן, מסדר הנשר הלבן של סרביה, מסדר הנשר האדום של פרוסיה ומסדר קרלוס השלישי של ספרד.
הוא היה גם מייג'ור הכבוד, ולאחר מכן קולונל הכבוד בגדוד המתנדבים ה-4, רגימנט נורת'האמפטון.
לורד ספנסר מת ב-26 בספטמבר 1922 בביתו בסנט ג'יימס, לונדון, בגיל 64, לאחר שהיה חולה במשך ארבעה חודשים אחרי אירוע ציבורי בביתו בנורת'האמפטונשייר, ובנו אלברט ספנסר, רוזן ספנסר השביעי ירש את תאריו.
ב-23 ביולי 1887 התחתן צ'ארלס עם מרגרט ברינג, בתם של אדוארד ברינג, ברון רוולסטוק הראשון ולואיז בולטייל, ממנה היו לו שישה ילדים:
אדלייד מרגרט דליה ספנסר (1889–1981), התחתנה עם סידני פיל.
ליידי לוויניה אמילי ספנסר (1899–1955), התחתנה עם הברון אנאלי הרביעי.
ג'ורג' צ'ארלס ספנסר (1903–1982), התחתן עם ברברה בלומנטל ולאחריה התחתן עם קת'לין הנדרסון.
אלכסנדרה מרגרט אליזבת ספנסר (1906–1996), התחתנה עם הנרי דאגלס-הום.
צ'ארלס י.סקוט הוא רופא ילדים וגנטיקאי רפואי אמריקאי.
שמו נקשר לתסמונת אורשקוג-סקוט ולתסמונת הכט-סקוט.