tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא פיתח רבות את העיר, ובנה את מלאך העצמאות המוזהב, הרחיב את שדרות הרפורמה ובנה את ארמון האמנויות היפות "Palacio de Bellas Artes" לרווחת חובבי האמנות בעיר.
המהפכה המקסיקנית פרצה בשנת 1910, והייתה אחד האירועים המשפיעים ביותר במאה ה-20 ביבשת אמריקה.
מקסיקו סיטי סבלה מהמהפכה לא מעט.
ב-13 בפברואר 1913 ידעה העיר רצף קרבות קשים שכונו "עשרת הימים הטראגיים" (La Decena Trágica).
קרבות אלה, שהתחוללו בין הנשיא הליברלי המכהן פרנסיסקו מדרו וכוחותיו לבין צבאו של השמרן פליקס דיאס, תומכו ואחיינו של פורפיריו.
תוצאות הקרבות היו עיר הרוסה וטבח המוני שהתרחש ב-22 בפברואר 1913 ברבים מאזרחי העיר ובהם הנשיא מדרו בן ה-39, שהוצא להורג.
האירוע נחשב כיריית הפתיחה לארבע השנים האלימות ביותר שידעה המהפכה המקסיקנית (עד 1917).
ב-1968 אירחה מקסיקו סיטי את המשחקים האולימפיים.
כתוצאה מאי הסכמות פוליטיות חריפות במדינה, כעשרה ימים לפני אירוע הפתיחה התרחש טבח המוני באזור טלטלולקו (Tlatelolco) נגד סטודנטים ומפגינים שהפגינו נגד הממשלה.
הסטודנטים, שססמתם הייתה "לא רוצים אולימפיאדה!
רוצים מהפכה!" (No queremos olimpiadas, queremos revolución!), הרגיזו את השלטון במקסיקו סיטי שבתגובה שלח את הצבא לתפוס את הקמפוס של האוניברסיטה הלאומית הגדול בעיר - UNAM.
בצהרי 2 באוקטובר 1968 יצא מצעד של סטודנטים לכיוון "כיכר שלוש התרבויות" בעיר במטרה לערוך הפגנה גדולה נגד הממשלה.
התוצאה של נוכחות צבאית אדירה בכיכר וסטודנטים אידיאליסטים שאינם מוכנים לוותר הולידה מצור על הכיכר, ולאחר מכן החל הצבא בירי חי לעבר המפגינים.
שנתיים לאחר אולימפיאדת 1968, אירחה מקסיקו גם את גביע העולם בכדורגל, האירוע היחיד עד כה מסוג זה בו השתתפה נבחרת ישראל בכדורגל.
ב-19 בספטמבר 1985 בשעה 07:19 בבוקר, התרחשה בעיר רעידת אדמה במגניטודה 8.1. נזק של ארבעה מיליארד דולר נגרם בתוך פחות משלוש דקות.
בצהרי 20 בספטמבר אותה השנה, כ-36 שעות לאחר הרעידה הראשונה, התרחשה רעידת אדמה נוספת בעוצמה פחותה יותר (7.5).
האירוח המוצלח של גביע העולם בכדורגל 1986, פחות משנה מאוחר יותר, הדגים בפשטות את התאוששותה המהירה והמוצלחת של העיר מאסון הטבע שפקד אותה.
מקסיקו סיטי מתמודדת עם בעיות רבות, להלן העיקריות שבהן:
צפיפות אוכלוסין - העיר ממשיכה להתפתח והביקוש לגור בה הולך ועולה עם השנים.
מומחים דמוגרפיים חוששים מהתפתחות פיצוץ אוכלוסין בעיר כבר בעשורים הקרובים.
זיהום האוויר הקשה שתושבי העיר סובלים ממנו באופן תמידי, הוא בעיה סביבתית חמורה שגורמת למותם של אלפי מקסיקנים מדי שנה.
העיר נחשבת לעיר המזוהמת ביותר בעולם כבר למעלה מ-30 שנה.
רמת הפשיעה במקסיקו סיטי הגיעה לרמה חסרת תקדים לקראת סוף המאה ה-20. מדי יום מדווחים בעיר מאות מקרי שוד אלים, כייסות, גנבות ועוד, במיוחד בלילות.
בדצמבר 2009 הייתה מקסיקו סיטי לעיר הראשונה באמריקה הלטינית שבה מעוגנים בחוק נישואים חד-מיניים וזכויות אימוץ לזוגות מאותו המין.
החוק החדש הוא תיקון לחקיקה קיימת שאישרה איחוד אזרחי בין בני זוג מאותו המין כבר בשנת 2006.
החל משנת 2016 מקסיקו סיטי, שהייתה בעבר ישות מוניצפלית החופפת ברובה למחוז הפדרלי של מקסיקו, הפכה בעצמה למחוז אוטונומי במקסיקו.
מקסיקו סיטי שוכנת בעמק מקסיקו, רמה מישורית גדולה ששטחה הוא כ-9,500 קילומטרים רבועים.
הרמה מוקפת בהרי געש מושלגים, שגובהם נע בין 3,900 מטרים לכדי 5,000 מטרים מעל גובה פני הים.
עשרות אלפי מפעלים ברחבי המטרופולין ולמעלה מ-4 מיליון כלי רכב ממונעים הופכים את המטרופולין כולה לאחד האזורים האורבניים המזוהמים בעולם.
האקלים הממוזג, המיקום הגאוגרפי (דרומית לחוג הסרטן) ומבנה פני השטח גוררים את הימצאותם של זרמי רוחות חלשים מאוד ואינם מאפשרים תחלופה שוטפת של אוויר - ועל כן זיהום האוויר קשה כפליים.
המרכז ההיסטורי של מקסיקו סיטי והגנים הצפים של סוצ'ימילקו הוכרו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית הראויים לשימור.
המרכז ההיסטורי כולל בתוכו את הסוקאלו (Zócalo), כיכר העיר ששמה האמיתי הוא "כיכר החוקה".
בכיכר עצמה נבנתה הקתדרלה העירונית אדירת הממדים בסגנון ספרדי-קולוניאלי.
כמו כן, הארמון הלאומי (Palacio Nacional) נמצא לצדה וכן אתר ארכאולוגי מרתק - חורבותיו של המקדש הגדול של טנוצ'טיטלאן - טמפלו מאיור - שנחשפה רק ב-1978 בעת חפירת קו הרכבת התחתית באזור.
הסמל המזוהה ביותר עם מקסיקו סיטי הוא פסל מלאך העצמאות המקסיקני (El Angel de la Independencia).
זהו פסל מוזהב, בדמות מלאך מכונף, שנמצא על עמוד גבוה במרכז כיכר בשדרת הרפורמה - שדרה ארוכה ומפוארת שנבנתה בשנות ה-60 של המאה ה-19 בפקודתו של הקיסר מקסימיליאן הראשון כמודל של שדרת השאנז אליזה בפריז.
המלאך נמצא באמצע השדרה, המקשרת בין הארמון הלאומי לבין מגורי הקיסר - טירת צ'פולטפק (Chapultepec).
השדרה נחשבת לשדרה הראשית של העיר, ומהווה אחד ממוקדי הפעילות העסקית והכלכלית של העיר.
הבורסה המקסיקנית לניירות ערך קבעה את מושבה בשדרת רפורמה.
בעיר נמצאים מעל 160 מוזיאונים, 100 גלריות לאמנות וכ-30 אולמות קונצרטים.
מקסיקו סיטי נמצאת במקום הרביעי בעולם, אחרי ניו יורק, לונדון וטורונטו, במספר התיאטראות הנמצאים בתחומה.
ציורים רבים של הצייר המקסיקני הלאומי דייגו ריברה פזורים במוסדות לאומיים (בהם הארמון הלאומי) ובמספר גלריות ברחבי העיר.
הוא ואשתו פרידה קאלו, גם היא ציירת מפורסמת, התגוררו בשכונת קויוקאן שבדרום העיר.
ביתם, וחלק מהגלריות ואולמות הציור בהם ציירו השניים פתוחים לקהל הרחב.
לא רחוק משם נמצא ביתו של ליאון טרוצקי, שנרצח ב-1940 בידי זרועותיו הארוכות של המשטר הקומוניסטי בברית המועצות, בהוראת סטלין.
מבנה שגרירות ארצות הברית במקסיקו סיטי מוקם בעיר.
מערכת הרכבת התחתית של מקסיקו סיטי הקרויה מטרו (Metro) היא אחת הגדולות והיעילות בעולם - והגדולה ביותר באמריקה הלטינית.
היא כוללת 207 קילומטרים של מסילה תת-קרקעית, 11 קווים (הקו ה-12 עדיין בבנייה) וחיבור למערכת הסעת המונים (רכבת עילית).
הרכבת התחתית מסיעה לא פחות מ-4 מיליון נוסעים מדי יום ונחשבת לרכבת התחתית העמוסה ביותר באמריקה הלטינית.
בעולם, רק המערכות המקבילות במוסקבה (7.5 מיליון נוסעים ביום), טוקיו (5.9 מיליון נוסעים ביום) וניו יורק (4.9 מיליון נוסעים ביום) עמוסות יותר ממנה.
הרכבת התחתית במקסיקו סיטי מסובסדת, ומחירה נמוך במיוחד ושווה לכל כיס: תמורת חמישה פסו מקסיקני בלבד (פחות מ-1 ש"ח) ניתן לקנות כרטיס נסיעה ברכבת התחתית.
הרכבת התחתית אינה מגיעה מחוץ לעיר, ועל כן ישנם קווי אוטובוס רבים מספור המשרתים אוכלוסייה של מיליונים הגרים בשולי העיר, במדינת מקסיקו ובאידלגו השכנות.
נמל התעופה הבינלאומי של מקסיקו סיטי על שם בניטו חוארס (MEX) הוא נמל התעופה הגדול ביותר באמריקה הלטינית, ועוברים בו לא פחות מ-25 מיליון נוסעים מדי שנה.
הממשלה מנסה לנתב רבות מהטיסות המיועדות לערים השכנות, בעיקר טולוקה, פואבלה וקוארנבקה, בכך שהיא מרחיבה את נמלי התעופה המקומיים של ערים אלה ובונה בהם בתי נתיבות רבים המיועדים לקליטת טיסות נוספות.
למרות ניסיונותיה, 10 מ-12 חברות התעופה הלאומיות של מקסיקו קבעו את נמל התעופה חוארס כנמל הבית שלהם.
מקסיקו סיטי היא מרכז תעשייתי וכלכלי חשוב ביותר ונמנה עם החשובים ביבשת אמריקה כולה.
המחוז הפדרלי מקסיקו סיטי אחראי להפקת 21.8% מהתוצר הלאומי הגולמי של מקסיקו כולה.
לפי מחקרים של חברות פרטיות בסיוע מידע מהאו"ם, התל"ג של מקסיקו סיטי הוא 315 מיליארד דולר אמריקני (במונחי כוח קנייה), דבר הממקם אותה במקום השמיני ברשימת האזורים האורבניים היצרניים בעולם, אחרי טוקיו, ניו יורק, לוס אנג'לס, שיקגו, פריז, לונדון ואוסקה.
במונחי כוח קנייה ניתן לומר שהתוצר התעשייתי של המחוז הפדרלי מקסיקו סיטי מהווה 15.8% מזה של כל המדינה, ואילו התוצר בסקטור השירות מהווה 25.3% מכלל התוצר שלה.
בשל גודלה של העיר, אין הרבה קרקעות הפנויות לעיבוד חקלאי, ועל כן התוצר החקלאי של מחוז מקסיקו סיטי הוא הנמוך ביותר במדינה.
התוצר הלאומי לנפש במקסיקו סיטי עומד על 17,696$ לאדם - הגבוה ביותר באמריקה הלטינית.
מדד הפיתוח האנושי בעיר עומד על ממוצע של 0.883 - מדד גבוה כשלעצמו וגבוה מהממוצע הארצי.
מדדים נוספים המעידים על רמת החיים במקסיקו סיטי: כ-50% מתושבי העיר הם בעלי גישה לרשת האינטרנט, 58% מחזיקים בטלפון סלולרי, כאשר בממוצע כל משק בית מחזיק בקו טלפון.
בעוד 17% מתושבי מקסיקו מוגדרים כעניים, 15% מתושבי מקסיקו סיטי מוגדרים כעניים.
מקסיקו סיטי לבדה, אם הייתה נמדדת כמדינה, הייתה מגיעה למקום ה-30 ברשימת התל"ג של מדינות העולם (במונחי כוח קנייה.
מקסיקו עצמה ממוקמת במקום ה-12 עם תל"ג של 1,094 מיליארד דולר בשנה), כאשר התל"ג שלה גבוה ממדינות כמו שוודיה (292 מיליארד דולר בשנה), פורטוגל (230 מיליארד דולר בשנה) וישראל (196 מיליארד דולר בשנה).
הברון הברלינאי אלכסנדר פון הומבולדט, שבילה במקסיקו לפחות שנה מחייו, כינה את העיר "עיר הארמונות" (la Ciudad de los Palacios) הודות לארמונות הרבים שנבנו בה במאה ה-19 ולפני כן.
כינוי אחר שזכתה לו העיר היא "צ'ילנגולנדיה", על שם בני המקום המכונים "צ'ילנגוס" (chilangos).
יש האומרים כי פירוש השם הוא פועלים שהגיעו למקסיקו סיטי בשביל למצוא עבודה.
אחרים גורסים כי השם מתייחס לצ'ילי, אחד המאכלים הנפוצים ביותר במטבח המקסיקני.
במקסיקו סיטי שוכנת האוניברסיטה העתיקה ביותר בצפון אמריקה (נוסדה ב-1551) - היא האוניברסיטה הלאומית המקסיקנית (Universidad Nacional Autónoma de México, או בקיצור UNAM).
היא נחשבת לאוניברסיטה היוקרתית ביותר במקסיקו וגם לגדולה ביותר - עם 296,000 סטודנטים בסך הכול (לשם השוואה, בכל המוסדות האקדמיים בישראל לומדים כ-245,000 סטודנטים).
UNAM מתגאה ב-3 זוכים בפרס נובל שלמדו בה, וכן רבים מנשיאי מקסיקו במרוצת השנים הם בוגרי UNAM.
כמו כן, UNAM אחראית לכ-50% מהמחקר המדעי במקסיקו ומחזיקה בקמפוסי-לוויין רבים ובמרכזי מחקר מתקדמים בכל רחבי מקסיקו.
היא נחשבת אחת מ-100 האוניברסיטאות המובילות בעולם לפי המגזין האקדמי של העיתון האמריקני Times (The Times Higher Education Supplement).
ביוני 2007 הוכרזה קריית האוניברסיטה, הקמפוס הראשי של UNAM, כאתר מורשת עולמית הראוי לשימור על ידי ארגון אונסק"ו.
אוניברסיטאות נוספות בעיר הן: המכון הפולי-טכני הלאומי, האוניברסיטה המטרופוליטנית, ITAM, ITESM, אוניברסיטת לה-סייה, אוניברסיטת עמק מקסיקו ואוניברסיטת אנהואק (Anáhuac).
מקסיקו סיטי היא מרכז התקשורת במקסיקו.
מרבית תחנות הטלוויזיה והרדיו הכלל-ארציות משדרות ממקסיקו סיטי (60 תחנות רדיו ו-11 תחנות טלוויזיה) והיא נחשבת גם למרכז הפרסום החשוב במדינה.
שני עיתונים יומיים בעלי תפוצה כלל ארצית רחבה מאוד יוצאים לאור במקסיקו סיטי: El Universal ו-Excélsior.
גם מקומונים רבים יוצאים לאור בעיר, כאשר העיקריים שבהם הם Reforma ו-La Jornada.
היות שמקסיקו סיטי הייתה במשך שנים בירתה של אימפריה ספרדית רחבת גבולות, העושר האמנותי שלה גדול לאין שיעור ממקומות אחרים באזור מסו-אמריקה ובכלל.
מקסיקו סיטי היא מקום מושבם של כ-160 מוזיאונים, יותר מכל עיר אחרת בעולם.
מרבית יצירות האמנות המאפיינות את התקופה הקולוניאלית במקסיקו מתארות את ההיסטוריה של המקום - בציור, בפיסול ובאיקונוגרפיה.
מבין יצירות האמנות שאינן היסטוריות, נפוצות בעיקר יצירות אמנות דתיות, המתארות אירועים שונים הקשורים לנצרות.
חלקן מוצגות בקתדרלה הגדולה שבככר המרכזית בסוקלו, שבמרכז העיר.
במהלך המאה ה-19 הפכה אקדמיית סן-קרלוס, שנוסדה בתקופה הקולוניאלית וכיום נקראת "בית הספר הלאומי לאמנות ויזואלית", לאקדמיה אמנותית חשובה מאין כמוה, והסטודנטים שלה יצרו יצירות אמנות מרשימות שרבות מהן מוצגות במוזיאון סן קרלוס.
בשלהי המאה ה-19 הממשלה והנשיא, פורפיריו דיאס, הוסיפה לממן ולעודד אמנים.
אחרי המהפכה המקסיקנית התהווה במקסיקו סיטי זרם אמנות חדש, המכונה מורליזם.
המורליזם הוא טכניקת ציור ייחודית על קירות ותקרות של מבנים.
עבודות רבות של אמנים רבים, שהמפורסם שבהם הוא דייגו ריברה, מוצגות בבניינים ציבוריים רבים בעיר, כאשר הבולטים שבהם הם "הארמון הלאומי" ו"הארמון לאמנות יפה" שהקים פורפיריו דיאס.
פרידה קאלו, אשתו של ריברה, הייתה גם היא ציירת.
ציוריה היו בעלי אופי לאומי מאוד, שתאם את התקופה מלאת השינויים בה חיה.
העובדה שבילדותה ובבגרותה חוותה את המהפכה המקסיקנית הותירה בה חותם עז, שבא לידי ביטוי ביצירותיה.
רבות מיצירותיה מוצגות בבית שבו נולדה ושבו העבירה את כל ימי חייה.
ב-2002 הופק הסרט הביוגרפי "פרידה" המספר את סיפור חייה הכואב של קאלו, בכיכובם של סלמה הייק ואלפרד מולינה.
הסרט הופק בהוליווד, אך רובו צולם במקסיקו סיטי.
כדורגל הוא ענף הספורט הפופולרי ביותר במקסיקו סיטי, כמו גם במדינה כולה.
אוניברסידד נסיונל (Pumas, פומות), קלוב אמריקה, אטלנטה (Atlante) וקרוס אסול (Cruz Azul, צלב כחול) הן ארבע הקבוצות הבכירות של מקסיקו סיטי, המשחקות בשלושה אצטדיונים שונים.
האצטדיון הגדול ביותר במקסיקו סיטי, הוא אצטדיון האצטקה - הנחשב גם לאחד האצטדיונים הגדולים בעולם ובו כ-126,000 מקומות ישיבה.
האצטקה הוא אצטדיונה הביתי של נבחרת מקסיקו בכדורגל, הנחשבת לנבחרת החזקה ביותר בצפון אמריקה.
בקריית האוניברסיטה, הקמפוס הראשי של אוניברסיטת מקסיקו, ישנו אצטדיון אולימפי גדול שמשמש את קבוצת אוניברסידד נסיונל וכן הוא שימש תחרויות רבות במשחקים האולימפיים שנערכו במקסיקו סיטי ב-1968 במגוון ענפי ספורט.
אצטדיונה הביתי של קבוצת קרוס אסול נקרא אסטאדיו אסול (אצטדיון כחול) ובו 39,000 מקומות ישיבה.
למקסיקו סיטי עבר עשיר באירוח תחרויות ספורט.
שני גביעי עולם בכדורגל - מונדיאל 1970 ומונדיאל 1986 - נערכו שניהם במקסיקו סיטי.
אצטדיון האצטקה הוא האצטדיון היחיד בעולם עד כה שאירח שני משחקי גמר מונדיאל.
בשניהם, אגב, זכו נבחרות דרום אמריקאיות - ברזיל ב-1970 וארגנטינה ב-1986.
מקסיקו סיטי זכתה לארח גם את המשחקים האולימפיים 1968, לאחר שניצחה ערים כמו ליון, בואנוס איירס ודטרויט.
גם המשחקים הפאן-אמריקניים נערכו במקסיקו סיטי בשנים 1955 ו-1975, בהשתתפות עשרות מדינות מיבשת אמריקה.
בייסבול הוא ענף ספורט שצובר פופולריות הולכת וגוברת בשנים האחרונות.
אצטדיון "פורו סול" הוא אצטדיונה הביתי של קבוצת הבייסבול הבכירה של מקסיקו סיטי, "השדים האדומים" (Diablos Rojos de Mexico) ולשעבר גם אצטדיונה הביתי של קבוצת ה"נמרים" (Tigres), שעברה לייצג את העיר פואבלה.
מקסיקו סיטי אירחה מספר משחקים קדם-עונתיים של ליגת ה-NBA, והייתה לעיר הראשונה מחוץ לארצות הברית שערכה משחקי ליגה סדירים של ליגת הפוטבול האמריקנית - ה-NFL - בשנת 2005.
אזור עמק מקסיקו, בו שוכנת כיום מקסיקו סיטי, מאוכלס בצפיפות עוד מהתקופה הפרה-היספאנית.
מספר התושבים בעיר גדל בהתמדה מאז כינון המחוז הפדרלי של מקסיקו סיטי.
בתחילת המאה ה-20, רבים מבני האליטות בעיר עברו לגור בערים סמוכות ממערב ומדרום לה (כגון סנטה פה וסן אנחל).
עם התפתחותה של מקסיקו סיטי, "בלעה" העיר את כל הערים הקטנות ששכנו בסמוך לה, וכיום ניתן לראות הבדלים ברורים בין שכונותיה ופרבריה - כאשר אנשי המעמד הבינוני והגבוה גרים בדרום העיר ובמערבה, ואילו אנשי המעמד הנמוך יותר גרים במזרח העיר.
אוכלוסייתה של מקסיקו סיטי גדלה בקביעות מאז שנת 1935 ובעשרים השנים שבין 1943 ו-1963 הוכפל מספר תושביה.
כיום מהגרים לתוך העיר בין 3,000-3,500 תושבים חדשים בממוצע מדי יום ביומו.
רבים מהם מהכפרים ומערים אחרות במקסיקו, אולם קיימת היום מגמה ברורה של הגירה רב-לאומית לתוך העיר, בעיקר מדרום אמריקה (ארגנטינה, ברזיל, קולומביה ועוד), אך גם מאירופה (איטליה, צרפת, גרמניה ועוד) ומאסיה (סין, טורקיה, לבנון ועוד).
כ-90% מתושבי העיר הם נוצרית קתולים.
בין 10% הנותרים: נוצרים פרוטסטנטים, מוסלמים, אתאיסטים וגם קהילה יהודית מכובדת.
מקסיקו סיטי מספקת מים ליותר מ-20 מיליון איש, בעיקר מאקוויפרים תת-קרקעיים (המהווים כ-60-70% מהאספקה), כמו גם ממערכות מעבר בין-אגניות בקנה מידה גדול, מנהרות לרמה וקוצאמאלה .
רשת המים של מקסיקו סיטי - המכסה 97% מהתושבים - סובלת ממחסור חמור, בצורות היסטוריות ואובדן דליפות כבד, כאשר עד 40% מהמים אובדים דרך צינורות דולפים.
התשתית המזדקנת ושימוש יתר באקוויפרים, גורמים לכך שמפלסי המאגרים ומי התהום יורדים בהתמדה, וקיים סיכון מתמשך לגירעון אספקה ומשבר מים.
יהודים החלו להגיע לאזור מקסיקו סיטי של ימינו כבר עם כוחות הקונקיסטאדורים של הרנאן קורטס ב-1519, והתיישבו שם.
האינקויזיציה בלשה אחרי יהודים סמויים כאלה ורדפה אותם.
רבים הועלו על המוקד בכיכר המרכזית של העיר - כיכר אלאמידה.
במשך שלוש מאות שנות השלטון הספרדי ולמעשה עד לאמצע המאה ה-19 לא היגרו יהודים לעיר וצאצאי האנוסים נטמעו באוכלוסייה הכללית, אך רבים מהם שמרו במסורת המשפחתית מנהגים שמקורם ביהדות.
כאשר מקסיקו השיגה את עצמאותה ב-1821 לא חיו בה יהודים.
מקסימיליאן הראשון האוסטרי שהומלך כקיסר מקסיקו בשנת 1862 בעזרת צרפת ואוסטריה, הביא עמו עם פמלייתו מאירופה כמאה יהודים יוצאי בלגיה, אוסטריה וצרפת, בעלי מקצועות חופשיים, שהיו דרושים לו לפיתוח המדינה.
יריבו הרפובליקני-ליברלי של מקסימיליאן, הנשיא בניטו חוארס, הנהיג בשנת 1860 חוקה חדשה שהבטיחה את חופש הדת והפולחן במדינה.
משנות השבעים ואילך החלה הגירה אטית של יהודים אשכנזים למקסיקו ובסוף המאה ה-19 הם הקימו מוסדות דת ראשונים בבירה.
בראשית המאה ה-20 הגיעו לעיר גם יהודים ספרדים יוצאי האימפריה העות'מאנית.
נכון ל-2018 מונה הקהילה היהודית כ־80 אלף נפשות, ברובם יוצאי מזרח אירופה וארצות הברית (אשכנזים), ספרדים (יוצאי טורקיה, יוון, בולגריה וכו') ויוצאי ארצות המזרח בעיקר מדמשק וחלב.
במקסיקו סיטי כ-20 בתי כנסת פעילים מכל הזרמים - נוסח ספרד ואשכנז, נוסח חלב ודמשק וגם קהילות קונסרבטיבית ורפורמית.
קיימים גם מוסדות משותפים לכל הקהילות: ועד מרכזי - הגוף המרכזי של היהדות במקסיקו, ועד חינוך - השולט על רשת חינוך יהודית-עברית מסועפת ומועדון ספורט מפואר.
אחוז נישואי התערובת בין יהודי מקסיקו הוא מהנמוכים בקהילות היהודיות בעולם (מוערך בכ-2%).
במקסיקו פעילות קהילות יהודיות בערים גוודלחרה, מונטריי וטיחואנה.
בערים וראקרוס ופואבלה יש קהילות קטנות של קתולים המייחסים עצמם עדיין לאנוסים ומחפשים קשר עם ישראל ועם נציגיה.
הקהילות היהודיות אינן מוכנות להכיר בהם כיהודים ולקלוט אותם למסגרותיהם.
למקסיקו סיטי 21 ערים תאומות:
מקסימיליאן של (; 8 בדצמבר 1930 – 1 בפברואר 2014) היה שחקן קולנוע אוסטרי-שווייצרי, זוכה פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1961 על תפקידו כהנס רולפה בסרט "משפטי נירנברג".
נולד בווינה, בירת אוסטריה, וגדל בציריך, שווייץ.
אחותו הייתה שחקנית הקולנוע מריה של.
של החל להופיע בקולנוע ובטלוויזיה דוברת הגרמנית החל משנת 1952. הוא התפרסם כשחקן במחזות של שייקספיר.
את הופעת הבכורה הקולנועית הראשונה שלו בסרט אמריקני עשה בדרמה המלחמתית של אדוארד דמיטריק, "כפירי אריות" (1958), שעסק במלחמת העולם השנייה.
נושא זה הופיע גם בסרטו הבא, "משפטי נירנברג" (1961), עליו קיבל את פרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר.
ב-1964 הופיע בתפקיד ראשי בסרט טופקאפי למולה של מלינה מרקורי.
בהמשך חזר לסרטים העוסקים בנאצים שוב ושוב.
הוא קיבל שתי מועמדויות נוספות לפרס האוסקר, עבור סרטים ששניהם עסקו בנאצים: "האיש בתא הזכוכית" (1975, כשחקן ראשי), בה גילם יהודי ניצול מחנה השמדה, המתגלה למעשה כנאצי אכזרי על ידי סוכן ישראלי המביא אותו למשפט בישראל, ובסרטו של פרד זינמן "ג'וליה", שקיבל 11 מועמדויות לפרס האוסקר.
בשנת 1972 שיחק בסרט האפיפיורית יוהנה.
בעשור האחרון לחייו הרבה להופיע בהפקות דוברות גרמנית, לצד סרטיו האמריקאים.
כך הופיע ב-20 פרקים בסדרת טלוויזיה גרמנית בין השנים 2003–2005. בניגוד לשחקנים אחרים, של לא האט מקצב עבודתו בשל גילו המבוגר (75+).
למשל, במהלך שנת 2006 הופיע בארבעה סרטים.
מקסיקו הוא ביתן באזור "תצוגת העולם" של פארק השעשועים אפקוט באתר הנופש דיסניוורלד שבפלורידה, שמכיל אלמנטים הקשורים לתרבות המקסיקנית.
ביתן מקסיקו יוצא דופן בצורתו בין ביתני המדינות, בכך שהוא מצוי כולו בתוך מבנה מקורה.
לחזית המבנה צורת פירמידה אצטקית.
היות הביתן כולו מקורה מאפשר יצירת תמה לילית לביתן.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל ארטורו דולזיידס.
בכניסה למבנה, מתחת הפירמידה, מצויה תערוכה הנערכת בחסות משרד התיירות המקסיקני, המציגה אמנות פיסולית מקסיקנית מתוך אוסף "Animales Fantasticos".
חלקו העיקרי של המבנה בנוי ככיכר שוק מקסיקנית טיפוסית, הנקראת "פלאזה דה לוס אמיגוס" (בספרדית: Plaza de los Amigos - כיכר החברים).
בכיכר שוק טיפוסי, היורד לעבר "נהר" המהווה חלק מהמתקן "אל ריו דל טיימפו" (נהר הזמן).
מעברו השני של הנהר מציגה התפאורה יערות גשם והר געש עשן.
ביתן זה (כמו גם הביתן הקנדי) היו שנים משלושת הביתנים שהוחלט על הקמתם ועל מיקומם מבלי קשר לקבלת מימון מהמדינה לצורך הקמתם (אף שמשרד התיירות של מקסיקו אכן מימן את בניית הביתן ואת תפעולו).
חברת וולט דיסני החליטה שהביתן של ארצות הברית יהיה במרכז תצוגת העולם, ושתי הארצות הגובלות בה - מקסיקו וקנדה, תהיינה בשתי קצות תצוגת העולם .
הקדוש מקסימיליאן מריה קוֹלְבֶּה (בפולנית: Święty Maksymilian Maria Kolbe; 8 בינואר 1894 - 14 באוגוסט 1941) היה נזיר פרנציסקני פולני שנכלא באושוויץ בשנת 1941 על שסיפק מקלט לנרדפי הנאצים, בהם כ-2,000 יהודים.
בזמן שהותו במחנה התנדב קולבה להיענש ולגווע ברעב במקומו של אסיר אחר.
ב-17 באוקטובר 1971 הכריז האפיפיור פאולוס השישי על קולבה כעל מרטיר, וב-10 באוקטובר 1982 הכריז עליו האפיפיור יוחנן פאולוס השני כקדוש.
קולבה נחשב לקדוש המגן של מכורי הסמים, המשפחות, עובדי תחנות הכוח, חובבי הרדיו והמאה ה-20.
נולד בשם רַיימוּנד קולבה (Rajmund Kolbe) בעיירה זְדוּנְסְקָה וְוֹלָה שבאזור לודז', (אז באימפריה הרוסית), בן שני ליוליוס קולבה, אורג במקצועו וגרמני-אתני ולמריאנה קולבה לבית דומברובסקי.
שתי אחיותיו מתו בצעירותן משחפת.
אחיו יוזף ופרנץ היו פעילים במחתרת למען עצמאות פולין.
ב-1907 חצו הוא ואחיו את גבול רוסיה-אוסטרו-הונגריה באופן בלתי-חוקי והצטרפו למסדר הפרנציסקני.
הוא למד תאולוגיה, פילוסופיה, מתמטיקה ופיזיקה.
קולבה הוסמך כדוקטור לפילוסופיה (1915) ולתאולוגיה (1919).
קולבה סיים את הכשרתו ככומר ברומא ב-1918.
ב-1914 הצטרף אביו, יוליוס, לשורות הלגיון הפולני, שלחם לצד צבא גרמניה, בראשות הגנרל יוזף פילסודסקי במלחמה לעצמאות פולין, אך נתפס והוצא להורג על ידי הרוסים.
כתגובת-נגד להפגנות שארגנו הבונים החופשיים נגד האפיפיורים פיוס העשירי ובנדיקטוס החמישה עשר ייסד קולבה ב-1917 את ה-Militia Immaculata ("מיליציית הטהורים"), שמטרתה להחזיר חוטאים בתשובה ולעודד אנשים להתפלל לבתולה מריה.
בנאומים שנשא מתוקף תפקידו במיליציית הטהורים, נהג לגנות את הקומוניזם, את הקפיטליזם, את האימפריאליזם, את הבונים החופשיים ואת היהודים.
בשובו לפולין העצמאית ב-1919 ייסד קולבה את הקהילה הנוצרית בכפר נייפוקלנוב (Niepokalanów) שליד ורשה, וכן מדרשה דתית ותחנת רדיו עצמאית.
בין השנים 1930 ל-1936 נסע קולבה מספר פעמים ליפן, שם בנה מדרשה וכנסייה קתולית בפאתי נגסאקי.
הכנסייה שייסד היא הכנסייה הקתולית הראשית ביפן.
בשנות ה-30 הוציא לאור את העיתון "Rycerzy Niepokalanej" - "אבירי הנקייה מכל רבב" (=מריה הקדושה) שהוביל קו אנטישמי חריף.
ערב מלחמת העולם השנייה הייתה נייפוקלנוב כפר משגשג.
הכנסייה בה הייתה הכנסייה הקתולית הגדולה בעולם, היו בה תחנת כוח, בית דפוס, סדנאות מקצועיות רבות ותחנת רדיו.
ב-19 בספטמבר 1939 השתלטו הנאצים על המקום ועצרו את קולבה יחד עם עוד 40 כמרים בערך.
קולבה שוחרר ב-8 בדצמבר, יום הבתולה מרים בנצרות הקתולית, ומיד חזר לנייפוקלנוב והחל לארגן מקום מגורים חלופי לאוכלוסיית פוזנן שהנאצים גירשו מבתיהם, ובהם כ-2000 יהודים.
ב-17 בפברואר 1941 נעצר קולבה על ידי הגסטאפו בטענה שעזר ליהודים, פולנים ואוקראינים להסתתר בכפר.
אפילו כאסיר באושוויץ היה קולבה ידוע בנכונותו לעזור לאחרים.
בשעת חלוקת האוכל נהג להתייצב בסוף התור, כך שפעמים רבות נותר ללא מזון.
את מעט האוכל שקיבל היה לרוב חולק עם חבריו לצריף, ובשעות המנוחה המעטות היה מסתובב בין האסירים, מציג את עצמו ככומר קתולי ושואל כיצד הוא יכול לעזור להם.
אסירים פולנים היו מתוודים באוזניו.
בעקבות ניסיון בריחה של אחד האסירים (שמאוחר יותר נמצא טבוע בשירותי המחנה), ערך מפקד הבונקר, קצין האס אס האופטשטורמפיהרר קארל פריטש (Fritzsch) מסדר של כל חבריו של האסיר לצריף ובחר כעשרה מהם באקראי למיתה ברעב, למען יראו וייראו.
אחד האסירים שנבחרו, פראנצישק גאיובינצ'ק, פרץ בבכי וקונן על אשתו וילדיו, שלא יזכה עוד לראותם.
הכומר קולבה צעד מיד קדימה וביקש להחליף את גאיובינצ'ק ולמות במקומו.
פריטש שאל אותו מי הוא, וקולבה ענה: "אני כומר קתולי".
להפתעת האסירים, נעתר פריטש לבקשה ושלח את קולבה יחד עם תשעת האסירים האחרים לתא 18 במרתף בלוק 11 הנודע לשמצה, שם הם גוועו לאטם ברעב.
אסירים שהיו עוברים ליד התא בו נכלאו מעידים כי היו יכולים לשמוע את האסירים מתפללים ומזמרים המנונים נוצריים כמיטב יכולתם, בהשראת הכומר קולבה.
לאחר שבועיים בתא באושוויץ, נותרו רק ארבעה אסירים בחיים, בהם קולבה.
כיוון שהיה צורך בתא שבו נכלאו, קיבל כל אחד מהם זריקה קטלנית של פנול.
זמן מותו המדויק של הכומר קולבה, לפי הרישומים באושוויץ, הוא ב-14 באוגוסט 1941, בשעה 12:30 בצהריים.
גופתו נשרפה לאחר מכן בקרמטוריום.
הבית שבו גדל ורחוב שבו הוא שוכן נקראים כיום על שמו (ul.
הבית משמש כמוזיאון הנצחה בכניסה חופשית.
תא 18 במרתף בלוק 11 באושוויץ, שבו היה הכומר קולבה עצור, מוקדש כיום לזכרו.
גאיובינצ'ק זכה לשרוד את אושוויץ ולחזור לאשתו, אם כי ילדיו כבר לא היו בין החיים.
הוא הלך לעולמו בגיל 95, ב-13 במרץ 1995, לאחר שהקדיש את חייו לספר את סיפורו של הכומר קולבה שהצילו ממוות.
עמותת מקסימיליאן קולבה (Maximilian-Kolbe-Werk) - הוקמה בגרמניה בשנת 1973 על ידי גורמים שונים בכנסייה הקתולית.
המניע להקמת העמותה היה מפגשם של כמה גרמנים חברי תנועת פקס כריסטי הקתולית בשנת 1964 עם ניצולי שואה באושוויץ.
מטרות העמותה הנשענת על תרומות פרטיות הן תמיכה וסיוע לניצולי מחנות הריכוז והגטאות (ללא תלות בדתם, במוצאם או בהשקפותיה) וכן קידום הסובלנות בין עמי גרמניה ופולין.
בשנת 2007 הוקמה על שמו קרן משותפת פולנית-גרמנית.
הקרן פועלת לקידום הפיוס בין עמי אירופה במימון ועידות הבישופים הפולנית והגרמנית.
אחד הפרקים ברקוויאם הפולני של קשישטוף פנדרצקי (רקורדרה) הוקדש לו.
שאלת דמותו בראי ההיסטוריוגרפיה היהודית
למרות המקורות הטוענים שהוא סייע לפליטים יהודים ואחרים, ונשלח על פועלו זה לאושוויץ, קולבה אינו מוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
מאז הכרזתו כקדוש פורסמו מאמרים ומכתבים שונים שמעלים כי על אף שעשה מעשים הראויים להוקרה, הוא החזיק בדעות אנטישמיות, והעיתונים שיצאו בחסותו היו בעלי צביון אנטי-יהודי.
העיתונות שיצאה תחת חסותו של קולבה, ובייחוד העיתון היומי "אבירי הנקייה מכל רבב" שהיה בעל תפוצה רחבה, הובילו קו אנטישמי מובהק.
יש הטוענים כי קולבה ניסה לרסן את האנטישמיות הקיצונית בעיתון, אך במכתביו ובכתביו הביע רעיונות אנטי יהודיים, הצדיק את דחיקת היהודים מחיי הכלכלה בפולין, הטיף להתנצרותם, והסתמך על הפרוטוקולים של זקני ציון.
ביטויים אלה היו נפוצים מאוד בקרב כמרים וקתולים בפולין של אותה תקופה, והם משקפים את האווירה האנטישמית החברתית-תרבותית הרווחת באירופה המזרחית בין שתי מלחמות העולם.
עם זאת גם בתקופה זו קולבה: התנגד לאנטישמיות אלימה ו"חסרת מעצורים", כתב במכתבים להימנע מלעורר שנאה כלפי יהודים באופן גורף וסירב לפרסם מאמרים של כמרים שהיו לדבריו "אנטישמים לוהטים מדי".
התנהגותו השתנתה באופן דרמטי ומעשי:
במנזר נייפוקלנוב (Niepokalanów) שהקים הסתיר והגן על כ-1,500–2,000 פליטים יהודים (יחד עם פולנים נוספים) בתחילת הכיבוש הגרמני
ארגן חגיגת ראש השנה מיוחדת ליהודים (כדי לאזן את חג המולד הנוצרי)
אמר לאחת השכנות: "כן, צריך לתת להם לחם, כי כל בני האדם הם אחינו"
הגרמנים עצרו אותו (בין השאר) גם בגלל עזרה זו ליהודים ולפולנים.
מקסיקנה (בספרדית: Mexicana de Aviación) הייתה חברת תעופה במקסיקו.
החברה שבתקופת פעילותה נחשבה כגדולה ביותר במקסיקו, ערכה טיסות פנימיות במקסיקו וכן טיסות אל צפון, מרכז ודרום אמריקה וטיסות לאירופה (ספרד ואנגליה).
ב-28 באוגוסט 2010 פשטה החברה את הרגל.
החברה נוסדה ב-12 ביולי 1921, ובסיסה היה בנמל התעופה הבינלאומי של מקסיקו סיטי.
מקסימיליאנו ניקולאס מוראלס (בספרדית: Maximiliano Nicolás Moralez; נולד ב-27 בפברואר 1987 בגרנדרו ביאגוריה שבמחוז סנטה פה בארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בקבוצת ניו יורק סיטי מה-MLS.
מאקסי היה שותף לזכייתה של נבחרת הנוער הארגנטינאית בגביע העולם לנוער אשר נערך בקנדה.
מוראלס כבש בתחרות 4 שערים ובישל 3 נוספים וזכה בנעל הארד (שלישי בטבלת הכובשים) ובכדור הכסף (שני בטבלת המצטיינים אחרי סרחיו אגוארו).
במהלך 2007 עבר מאקסי לפ.ק.
מוסקבה תמורת 6 מיליון דולר אך לא התאקלם בקבוצה והושאל בחזרה לראסינג קלוב.
במהלך 2009 נרכש על ידי ולס סארספילד, בעונתו הראשונה בקבוצה זכה איתה באליפות.
ב-27 ביולי 2011 נרכש על ידי הקבוצה האיטלקית אטאלנטה תמורת 8 מיליון אירו.
ב-15 בפברואר 2017 חתם בניו יורק סיטי.
ב-6 במרץ 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארגנטינה במשחק ידידות מול ונצואלה בניצחון 4-1. ב-25 בדצמבר 2015 לאון הודיעה שמורלאס מצטרף לשורותיה של הקבוצה.
מקסיקלי (בספרדית: Mexicali, נהגה בספרדית מחיקלי) היא בירתה של מדינת באחה קליפורניה בצפון מקסיקו על הגבול עם ארצות הברית בצמוד לעיר קלקסיקו.
זו העיר השנייה בגודלה במדינת באחה קליפורניה ונחשבת לעיר הצפונית ביותר במקסיקו ובאמריקה הלטינית כולה.
שמה של העיר כולל את שמה של מקסיקו: מקסי ושמה של מדינת באחה קליפורניה: קלי.
העיר הפכה לבירתה של מדינת באחה קליפורניה עם הקמתה של המדינה, בשנת 1953.
תוך שנה הצליחו החקלאים להשקות שטח של 405 קילומטרים רבועים ולהפוך אותם משממה לשדות גידול של פירות, ירקות וכותנה.
בשנת 1914 קיבלה מקסיקלי מעמד של עיר.
בתחילת המאה ה-20 הגיעה לעיר אוכלוסייה סינית גדולה.
הפועלים הסינים הובאו על ידי 'חברת קולורדו ריבר לנד' אשר פיתחה את האזור סביב העיר מקסיקלי והעדיפה להביא פועלים סינים מאשר להעסיק את המקומיים.
דבר זה גרם למתחים רבים בין המקומיים לסינים.
במהלך תחילת המאה ה-20, המשיך היצור החקלאי להתפתח סביב העיר כאשר היבול העיקרי היה כותנה.
במהלך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 מקסיקלי הפכה לעיר המובילה במקסיקו בגידול כותנה והעיר החשובה ביותר לתעשיית הטקסטיל.
כיום העמק סביב מקסיקלי הוא השטח החקלאי הפורה ביותר בכל מקסיקו.
מקסיקלי ממוקמת בשטח מדברי, סמוך לגבול עם ארצות הברית ונחשבת לעיר הצפונית ביותר באמריקה הלטינית.
מעבר הגבול בין מקסיקו לארצות הברית עובר במרחק מטרים מהבתים הצפוניים של העיר.
שכנתה מצפון של מקסיקלי היא העיר קלקסיקו שבמדינת קליפורניה, ארצות הברית.
ממזרח נמצא הגבול עם מדינת סונורה, מדרום העיר אנסנדה וממערב העיר טקאטה.
מקסיקלי היא העיר ה-13 בגודלה במקסיקו וחיים בה כמיליון תושבים.
מקסיקלי היא העיר המגוונת ביותר בכל מקסיקו מבחינת גזעי האדם.
חיים בה זה לצד זה אירופאים, אפריקאים, אינדיאנים, ערבים, אסיאתים ועוד.
בנוסף לכך העיר מונה את האוכלוסייה הסינית הגדולה ביותר במקסיקו, כ-5,000 תושבים החיים בצ'אינה-טאון במרכז העיר.
למרות שמספר התושבים הסינים של שכונת צ'אינה-טאון במקסיקלי לא מתקרב למספרם בניו יורק או סן פרנסיסקו,
האוכלוסייה הסינית הייתה כל כך רבה בעיר שבשנות ה-40 היו בעיר שני בתי קולנוע ובשניהם הוקרנו בעיקר סרטים סינים.
עם הזמן האוכלוסייה המקומית החלה לגלות עוינות כלפי הסינים מה שגרם למקרי רצח רבים בכל צפון מקסיקו.
האוכלוסייה הסינית במקסיקלי הייתה גדולה וחזקה והם הצליחו לשמור על עצמם היטב.
'גבול הסיליקון' הוא פארק תעשייה בעלות כ-2 מיליון דולר הנמצא בבניה לאורך הגבול בין ארצות הברית למקסיקו בצפון מקסיקלי.
מטרת פארק התעשייה היא לנצל את קרבתה של מקסיקלי לעמק הסיליקון בקליפורניה ולמשוך חברות תעשייה גדולות להשקיע במקסיקו (בעקבות העלות הקטנה יותר).
דבר זה יכול להזניק את התעשייה של מקסיקלי ושל מקסיקו כולה ולהפוך אותה לעיר תעשייה נקיה, מה שיגרום גם לאיכות חיים גבוהה יותר.
נשיא מקסיקו הקודם, ויסנטה פוקס הבטיח לכל חברה אשר תקים מפעל בפארק התעשייה ותשקיע בו מעל מיליארד דולר פטור ממס למשך 10 שנים.
מקסיקלי ידועה כמקום עם מזג אוויר קיצוני.
הטמפרטורה הממוצעת בקיץ היא 42 מעלות צלזיוס ובחורף 5 מעלות צלזיוס.
הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה בעיר הייתה 52 מעלות צלזיוס (בשנת 1995) והנמוכה ביותר שנרשמה הייתה 8- מעלות צלזיוס בשנת 1949. בשנת 1932 ירד בעיר שלג בפעם היחידה בהיסטוריה.
מיקומה של העיר סמוך לגבול עם ארצות הברית תורמת לה הכנסה גדולה מתיירות.
אומנם מעבר הגבול בין קלקסיקו למקסיקלי פחות עמוס ממעבר גבול בטיחואנה אך עדיין עוברת בעיר מדי יום כמות גדולה של תיירים מארצות הברית.
כמות גדולה מהתיירים הם בני נוער אמריקאים מהמדינות הגובלות עם באחה קליפורניה, המגיעים לעיר להשתכר, מכיוון שהגיל המותר לשתיית אלכוהול במקסיקו הוא 18 לעומת 21 בארצות הברית.
במקרים רבים בני נוער אלו, שלא יודעים לשתות משתכרים ומתפרעים.
משנת 1997 ומדי שנה נערך בעיר פסטיבל 'באחה פרוג' הנחשב לאחד מפסטיבלי הפרוגרסיב רוק הגדולים בעולם ומושך אליו כמות גדולה של תיירים חובבי פרוגרסיב רוק מכל רחבי העולם.
בנוסף לתיירות, קרבתה של מקסיקלי לגבול תורמת בכך שתושבים רבים מאריזונה וקליפורניה מגיעים למקסיקלי לקנות תרופות ולעבור טיפולי שיניים וזאת מכיוון שהטיפולים והתרופות זולים בהרבה מארצות הברית.
'נמל תעופה בינלאומי מקסיקלי' ממוקם סמוך לעיר ומשרת את תושבי מקסיקלי והסביבה.
למרות הגדרתו כ'נמל בינלאומי' הוא משמש לטיסות פנים סדירות בלבד ולטיסות צ'ארטר לארצות הברית וקנדה: לוס אנג'לס, סן פרנסיסקו וונקובר.
מקסין פסברג (נולדה ב־1953) היא מנהלת ישראלית.
שימשה כיו"ר דירקטוריון חברת נתיבי איילון וכמנכ"לית חברת אינטל ישראל וסגנית נשיא אינטל העולמית.
פסברג נולדה וגדלה ביוהנסבורג שבדרום אפריקה, ב-1970 הגיעה לראשונה לישראל במסגרת תנועת הבונים.
היא חזרה לדרום אפריקה ולמדה לתואר ראשון בכימיה ובפיזיקה.
ב-1975 עלתה לישראל וב-1978 סיימה תואר שני בכימיה שימושית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בזמן לימודיה החלה לעסוק בהוראה, תחילה במכללת אורט בגבעת רם ואחר כך בבית הספר רנה קסין בו שימשה גם כרכזת שכבה.
ב-1983 ביקשה להתמנות למנהלת בית ספר חדש בירושלים אך נענתה בסירוב, מה שהוביל אותה לעזוב את התחום.
את הקריירה שלה באינטל החלה בעקבות גיוס עובדים של החברה לקראת הקמת מפעל ייצור המוליכים למחצה בירושלים (פאב 8).
פסברג עבדה כמהנדסת ליתוגרפיות בצוות ההקמה של המפעל ובהמשך מונתה לאחראית על חינוך וקשרי קהילה.
ב-1991 יצאה להכשרה במרכז הפיתוח של אינטל בפורטלנד שבמדינת אורגון בארצות הברית, ובמהלך תקופתה שם פיתחה שיטה לשימוש בפוליאימיד בתעשייה, שנרשמה כפטנט.
לאחר חזרתה לישראל שימשה כאשת הקשר עם האקדמיה וכדוברת חברת אינטל ישראל.
ב-1995 הצטרפה לצוות ההקמה של מפעל פאב 18 בקריית גת, ולאחר הקמתו ניהלה בו את חטיבת ההנדסה.
בשנים 2000 עד 2004 ניהלה את המפעל בקריית גת בשותפות עם אלכס קורנהאוזר.
החל משנת 2004 שימשה פסברג כסגנית נשיא אינטל העולמית.
ב-2006 מונתה למנכ"לית מפעל הדגל של החברה, מפעל פאב 28, גם הוא בקריית גת.
ביוני 2007 החליפה פסברג את קורנהאוזר בתפקיד מנכ"לית אינטל ישראל, בתקופתה נמכר מפעל פאב 18, נסגר מפעל פאב 8 והושלמה בנייתו של מפעל פאב 28. ב-2015 מונתה לאחראית לפעולות ולאסטרטגיה של אינטל ישראל במקומו של מולי אדן.
היא כיהנה בתפקיד עד מרץ 2017.
ביולי 2009 מונתה לחברה בוועדה המייעצת למועצה הלאומית לכלכלה והחל מ-2010 מכהנת כחברת ועדת הפרס של פרס ראש הממשלה ליזמות ולחדשנות.
הייתה חברה במועצה המינהלית הראשונה של בנק ישראל שהוקמה ב-2011. ב-2011 זכתה בפרס התעשייה.
פסברג נבחרה לאחת ממשיאות המשואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה'תשע"ד (2014).
לאחר סיום תפקידה כמנכ"לית מונתה פסברג להוביל את הליך המיזוג של מובילאיי לתוך אינטל.
בתחילת 2020, לאחר 37 שנות עבודה באינטל, פרשה מהחברה.
ביוני 2017 הוענק לה תואר עמית כבוד מהמרכז האקדמי רופין.
ובשנת 2025 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה.
בנובמבר 2021 מונתה ליו"ר דירקטוריון חברת נתיבי איילון.
כיהנה בתפקיד זה עד נובמבר 2024.
פסברג מתגוררת בהר אדר שבאזור ירושלים, נשואה ליוסף פסברג, מומחה לרפואת משפחה, ואם לבן ובת.
מקסיקו השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת פריז (1900).
היא נעדרה מארבע האולימפיאדות הבאות, ומאז אולימפיאדת פריז (1924) היא משתתפת במשחקים ברציפות.
לאורך השנים צברו הספורטאים המקסיקנים 73 מדליות, בהן 13 מדליות זהב.
הענפים הבולטים ביותר הם אתלטיקה (11 מדליות, בהן 3 מדליות זהב), אגרוף (13 מדליות, בהן שתי מדליות זהב) וקפיצה למים (15 מדליות, בהן מדליית זהב אחת).
בטאקוונדו מדורגת מקסיקו במקום החמישי בטבלת המדליות.
מקסיקו השתתפה גם ב-8 אולימפיאדות חורף מאז אולימפיאדת סנט מוריץ (1928), אך אף ספורטאי מקסיקני לא זכה במדליה במשחקים אלה.
המשחקים האולימפיים נערכו על אדמת מקסיקו פעם אחת - אולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968).
מקסיקו סיטי הועדפה אז על פניהן של דטרויט, ליון ובואנוס איירס.
קדמו לכך פעמיים נוספות בהן הציגה העיר את מועמדותה ונכשלה.
ב-1956 דורגה שנייה בסיבוב הראשון, אך בסופו של דבר הגיעה רק למקום החמישי, אחרי מלבורן, בואנוס איירס, לוס אנג'לס ודטרויט, וב-1960 דורגה שוב במקום החמישי, אחרי רומא, לוזאן, בודפשט ודטרויט.
במשחקים הראשונים בהם השתתפה מקסיקו, אולימפיאדת פריז (1900), הגיעה להישג הגבוה ביותר נבחרת הפולו שלה.
בטורניר הפולו השתתפו רק חמש נבחרות, הנבחרת המקסיקנית הוגרלה להעפיל אוטומטית לשלב חצי הגמר, בו הובסה 8-0 בידי קבוצה אמריקאית-בריטית.
די היה בכך כדי שתסיים במקום השלישי.
באותה העת לא הוענקו מדליות ארד, אך ברישומי הוועד האולימפי הבינלאומי ניתנו רטרואקטיבית מדליות ארד לכל מי שסיים במקום השלישי באותם משחקים.
הופעתה הבאה של מקסיקו הייתה אף היא בפריז, 24 שנים מאוחר יותר.
במשחקים אלה, כמו גם באולימפיאדת אמסטרדם (1928), לא הצליח אף ספורטאי מקסיקני לזכות במדליה אולימפית.
ההישגים הראשונים הגיעו באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932).
המתאגרף פרנסיסקו קבניאס זכה במדליית כסף, והיה למקסיקני הראשון שזוכה במדליה אולימפית דה פקטו.
באותם משחקים, גם הקלע גוסטבו וט זכה במדליית כסף, בירי בשכיבה.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכו המקסיקנים ב-3 מדליות ארד: נבחרת הכדורסל (לאחר שהפסידה לנבחרת ארצות הברית 25-10 בחצי הגמר וגברה על נבחרת פולין 12-26 במשחק על המקום השלישי), נבחרת הפולו (בטורניר שכלל חמש נבחרות, לאחר שגברה על נבחרת הונגריה במשחק על המקום השלישי) והמתאגרף פידל אורטיס.
באולימפיאדת לונדון (1948) הגיעו המקסיקנים להישג הטוב ביותר שלהם עד אז - 5 מדליות, בהן שתי מדליות זהב ראשונות.
ארבע מהמדליות הושגו בענף הרכיבה.
בתחרות הקפיצות זכה אומברטו מרילס במדליית הזהב וסגנו היה רובן אוריסה.
שניהם היו שותפים גם לזכייה במדליית הזהב בתחרות הקפיצות הקבוצתית, ומרילס זכה גם במדליית ארד בתחרות האיוונטינג הקבוצתית.
במדליה החמישית, מדליית ארד, זכה הקופץ למים חואקין קאפייה, בקפיצה מ-10 מטר.
נבחרת הכדורסל סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה לנבחרת ארצות הברית 71-40 בחצי הגמר ולנבחרת ברזיל 52-47 במשחק על המקום השלישי.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) היה קאפייה המקסיקני היחיד שזכה במדליה אולימפית, לאחר שזכה במדליית הכסף בקפיצה מ-10 מטר.
גם באולימפיאדת מלבורן (1956) היה קאפייה המקסיקני היחיד שעמד על הפודיום, אלא שהפעם שיפר את הישגיו, וזכה במדליית זהב בקפיצה מ-10 מטר ובמדליית ארד בקפיצה מ-3 מטר.
ניצחונו של קאפייה על פני האמריקני גארי טוביאן היה בהפרש של 3 מאיות הנקודות בלבד.
באולימפיאדת רומא (1960) הסתפקו המקסיקנים במדליית ארד אחת, בה זכה הקופץ למים חואן בוטיה, בקפיצה מ-3 מטר.
באולימפיאדת טוקיו (1964) הגיע המתאגרף חואן פבילה להישג דומה.
האולימפיאדה היחידה אותה אירחה מקסיקו הייתה גם המוצלחת בתולדותיה.
הספורטאים המקסיקנים זכו ב-9 מדליות, בהן 3 מדליות זהב.
הענף הבולט ביותר היה האגרוף.
ריקרדו דלגדו (עד 51 ק"ג) ואנטוניו רולדאן (עד 57 ק"ג) זכו במדליות זהב, ואגוסטין סרגוסה (עד 75 ק"ג) וחואקין רוצ'ה (81 ק"ג ומעלה) זכו במדליות ארד.
השחיין פליפה מוניוס זכה במדליית הזהב השלישית, במשחה ל-200 מטר חזה, ושחיינית נוספת, מריה תרסה רמירס זכתה במדליית ארד במשחה ל-800 מטר חופשי.
שלושה מקסיקנים נוספים זכו במדליות כסף: הסייפת פילאר רולדאן (ברומח, ההלך חוסה פדראסה (בהליכה ל-20 ק"מ) והקופץ למים אלווארו גאחיולה (בקפיצה מ-3 מטר).
נבחרת הכדורגל סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה 3-2 לנבחרת בולגריה בשלב חצי הגמר ובמשחק על מדליית הארד הפסידה 2-0 לנבחרת יפן.
נבחרת הכדורסל סיימה במקום החמישי ונבחרת הכדורעף סיימה במקום השביעי.
באולימפיאדת מינכן (1972) ירדו הישגיה של מקסיקו, והיא שוב הסתפקה במדליה אחת, מדליית כסף בה זכה המתאגרף אלפונסו סאמורה.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה ההלך דניאל באוטיסטה במדליית זהב בהליכה ל-20 ק"מ, ועמיתו ראול גונסאלס סיים במקום החמישי.
המתאגרף חואן פרדס זכה במדליית ארד.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכו המקסיקנים ב-4 מדליות.
3 מהמדליות היו בענף הרכיבה.
חואקין פרס זכה במדליית ארד בתחרות הקפיצות האישית והיה שותף לזכייה הקבוצתית במדליית ארד בתחרות הקפיצות.
הנבחרת המקסיקנית זכתה במדליית ארד שלישית, בתחרות האיוונטינג.
הקופץ למים קרלוס חירון זכה במדליית הכסף בקפיצה מ-3 מטר, בתחרות שלוותה בשיפוט שנוי במחלוקת.
במהלך ניסיון הקפיצה של הסובייטי אלכסנדר פורטנוב, הריע הקהל לשחיין ולדימיר סלניקוב, שניצח במשחה ל-1500 מטר חופשי.
תרועות הקהל הפריעו לפורטנוב להתרכז, והוא לא ביצע את התרגיל כהלכה.
השופט אישר לו לקפוץ בשנית, ובמקביל דחה את בקשותיהן של מקסיקו ושל גרמניה המזרחית לאפשר לקופציהן לבצע גם כן את התרגילים שלהם פעם נוספת, בטענה שהבזקי מצלמות הפריעו להם.
בעקבות קפיצתו הנוספת זכה פורטנוב במדליית הזהב וחירון הסתפק במדליית הכסף.
ראשי FINA גיבו את החלטת השופט.
אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) הייתה המוצלחת ביותר עבור המקסיקנים פרט לזו אותה אירחו.
הם זכו ב-6 מדליות, בהן 2 מדליות זהב.
האתלטים המקסיקנים שלטו בתחרויות ההליכה: ארנסטו קנטו ניצח בהליכה ל-20 ק"מ, וראול גונסאלס, שסיים כסגנו במקצה זה, ניצח בהליכה ל-50 ק"מ.
המתאגרף הקטור לופס והמתאבק דניאל אסווס זכו במדליות כסף, ורוכב האופניים חוסה יושימץ זכה במדליית ארד במרוץ הנקודות.
באולימפיאדת סיאול (1988) ירדו הישגיהם של המקסיקנים לשתי מדליות ארד, בהן זכו המתאגרף מריו גונסאלס והקופץ למים חסוס מנה (בקפיצה מ-10 מטר).
ספורטאים בולטים נוספים באותם משחקים כללו את האתלטים ארטורו באריוס, שסיים במקום החמישי בריצת 10000 מטר, קרלוס מרסנאריו שסיים במקום השביעי בהליכה ל-20 ק"מ, וחסוס הררה שסיים במקום ה-11 בריצת המרתון.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) שיפר מרסנאריו את הישגו וזכה במדליית הכסף בהליכה ל-50 ק"מ.
מרסנאריו היה המקסיקני היחיד שזכה במדליה באותם משחקים.
ארטורו באריוס שוב סיים במקום החמישי בריצת 10000 מטר, וחרמן סילבה הגיע למקום השישי.
דניאל גרסיה סיים במקום השביעי בהליכה ל-20 ק"מ, ומיגל רודריגס הגיע שמיני בהליכה ל-50 ק"מ.
הקופצים למים חורחה מונדרגון ומריה אלקלה העפילו שניהם לשלב הגמר וסיימו כל אחד במקום השישי (בקפיצה מ-3 מטר ומ-10 מטר, בהתאמה), והטניסאי לאונרדו לוואיה הגיע לשלב רבע הגמר.
גם באולימפיאדת אטלנטה (1996) רק ספורטאי מקסיקני אחד זכה במדליה, ההלך ברנרדו סגורה, שזכה במדליית ארד במקצה ל-20 ק"מ.
הלך אחר, איגנסיו סמודיו, הגיע למקום השישי בהליכה ל-50 ק"מ, ורץ המרתון חרמן סילבה סיים אף הוא במקום השישי.
פרננדו פלאטאס סיים במקום השמיני בקפיצה למים מ-3 מטר.
מרימת המשקולות סוראיה חימנס הייתה לאישה המקסיקנית הראשונה שזוכה במדליית זהב אולימפית, באולימפיאדת סידני (2000).
הייתה זו גם מדליית הזהב האולימפית הראשונה בה זוכה ספורטאי מקסיקני כלשהו מזה 16 שנים.
חמישה ספורטאים מקסיקנים נוספים זכו במדליות באותם משחקים: במדליות כסף זכו ההלך נואה הרננדס (20 ק"מ) והקופץ למים פרננדו פלאטאס (3 מטר) ובמדליות ארד זכו ההלך חואל סאנצ'ס (50 ק"מ), המתאגרף כריסטיאן בחרנו ולוחם הטאקוונדו ויקטור אסטרדה.
פלאטאס סיים גם במקום החמישי בקפיצה סינכרונית מ-3 מטר, יחד עם בן זוגו אדוארדו רואדה.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכו המקסיקנים ב-4 מדליות.
אנה גווארה זכתה במדליית כסף בריצת 400 מטר ורוכבת האופניים בלם גררו זכתה במדליית כסף במרוץ הנקודות.
לוחם הטאקוונדו אוסקר סלאסאר זכה במדליית כסף, ואחותו הצעירה אירידיה זכתה במדליית ארד.
פרננדו פלטאס סיים במקום החמישי בקפיצה מ-3 מטר.
פאולה אספינוסה סיימה במקום החמישי בשתי תחרויות הקפיצה הסינכרונית (בקפיצה מ-3 מטר עם לאורה סאנצ'ס ובקפיצה מ-10 מטר עם ג'אשיה לונה), ורומל פאצ'קו סיים במקום העשירי הן בקפיצה מ-3 מטר והן בקפיצה מ-10 מטר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכו המקסיקנים ב-4 מדליות.
לוחמי הטאקוונדו גיירמו סנדובל ומריה אספינוסה זכו כל אחד במדליית זהב.
הקופצות למים פאולה אספינוסה וטטיאנה אורטיס זכו במדליית ארד בקפיצה סינכרונית מ-10 מטר, וסיימו במקום הרביעי והחמישי, בהתאמה, בקפיצה מ-10 מטר ליחידות.
דמאריס גבריאלה אגירה זכתה במדליית ארד בהרמת משקולות.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכו המקסיקנים ב-8 מדליות, המספר הגבוה ביותר מאז אירחו את המשחקים 44 שנים קודם לכן.
נבחרת הכדורגל זכתה לראשונה בתואר האולימפי, לאחר שגברה על נבחרת ברזיל 1-2. בקפיצה למים זכו המקסיקנים ב-3 מדליות.
פאולה אספינוסה ואלחנדרה אורוסקו זכו במדליית כסף בקפיצה סינכרונית מ-10 מטרים.
אספינוסה גם סיימה במקום השישי בקפיצה ליחידות, ולאורה סאנצ'ס זכתה במדליית הארד בקפיצה מ-3 מטרים.
איוואן גארסיה וחרמן סאנצ'ס זכו אף הם במדליית כסף בקפיצה סינכרונית מ-10 מטרים, וגארסיה גם סיים במקום השביעי בקפיצה מאותו הגובה ליחידים.
בקפיצה מ-3 מטרים סיימו יאל קסטיו וחוליאן סאנצ'ס סיימו במקום השביעי, וקאסטיו סיים במקום השישי.
שתי קשתות מקסיקניות זכו במדליות, אאידה רומן במדליית כסף ומריאנה אוויטיה במדליית ארד.
נבחרת הגברים סיימה במקום הרביעי.
המדליסטית השביעית הייתה לוחמת הטאקוונדו מריה אספינוסה, שאיבדה את תוארה מבייג'ינג, אך זכתה במדליית כסף.
לוחמת טאקוונדו נוספת, ג'נט אלגריה, סיימה במקום החמישי.
מרימת המשקולות לוס אקוסטה זכתה במדליית ארד ומרים המשקולות לינו מונטס סיים שישי.
בענפים אחרים בלטו ספורטאים נוספים: המתעמל דניאל קורל (מקום חמישי בתרגיל המקבילים), הרוכב אלברטו משען (מקום חמישי בקפיצות), אדר סאנצ'ס (מקום שישי בהליכה ל-20 ק"מ), חואן לואיס באריוס (מקום שמיני בריצת 5000 מטר) והמתאגרף אוסקר ואלדס (הודח ברבע הגמר).
מקסיקו שלחה לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) 125 ספורטאים, המשלחת הגדולה ביותר מאז 1972. המשלחת צברה 5 מדליות, ולראשונה מזה 12 שנה, איש מהספורטאים המקסיקנים לא זכה במדליית זהב.
במדליות כסף זכו האתלטית מריה גואדלופה גונסאלס (בהליכה ל-20 ק"מ), לוחמת הטאקוונדו מריה אספינוסה, לה הייתה זו מדליה אולימפית שלישית, והקופץ למים חרמן סאנצ'ס, בקפיצה מ-10 מטר.
סאנצ'ס גם סיים במקום החמישי בקפיצות הסינכרוניות, יחד עם איוואן גארסיה.
במדליות ארד זכו איסמאל הרנאנדס, שהיה למקסיקני הראשון שזוכה במדליה אולימפית בקרב חמש מודרני, והמתאגרף מיסאל רודריגס.
ויקטוריו מקסימיליאנו "מקסי" פריירה פאאס (בספרדית: Victorio Maximiliano Pereira Páez; נולד ב-8 ביוני 1984) הוא כדורגלן עבר אורוגוואי אשר שיחק בעמדת המגן.
פריירה התחיל את דרכו המקצועית בגיל 18 בקבוצה האורוגוואית דפנסור ספורטינג בעונת 2002/2003. הוא השתלב במהרה בקבוצה והפך לשחקן מרכזי בקבוצה לצד אלבארו רפאל גונסאלס והבקיע כ-16 שערים בעונת 2005/2006. בשנת 2007 הצטרף למועדון הכדורגל בנפיקה ליסבון, ביחד עם חברו לנבחרת אורוגוואי, כריסטיאן רודריגס.
בעונתו הראשונה בבנפיקה, שבה שיחק כקיצוני ימני, צצו בעיות רבות בעקבות האיטיות שלו.
למרות זאת הוא הבקיע בשני משחקים, נגד בואבישטה בליגה ונגד מילאן בליגת האלופות, שער ברגל שמאל מחוץ לרחבה.
בעונת 2008/2009, הפך למגן ימני, במקום נלסון מרקוס שעבר לריאל בטיס והפך לשחקן מרכזי בקמפיין של "הנשרים".
ב-15 ביולי 2015 חתם בפורטו הפורטוגזית.
בפברואר 2021 חזר לאורוגוואי וחתם בפניארול.
בינואר 2022 חתם בריבר פלייט מונטווידאו.
משחקו הראשון של פריירה בנבחרת אורוגוואי, היה במשחק ידידות נגד מקסיקו ב-26 באוקטובר 2005. במהרה, הפך פריירה לשחקן הרכב קבוע וזומן לטורניר הקופה אמריקה ב-2007.
פריירה זומן לנבחרת אורוגוואי למונדיאל 2010 בדרום אפריקה ושיחק בכל המשחקים של הנבחרת במסגרת הטורניר.
ברבע הגמר נגד גאנה, החטיא את אחת הבעיטות בדו-קרב בעיטות העונשין שבסוף המשחק.
למרות זאת עלתה אורוגוואי לחצי הגמר, נגד הולנד, שם הבקיע פריירה את שערו הבינלאומי הראשון, בדקה ה-91 של המשחק, שלא מנע את הפסדה של אורוגוואי 3-2. הוא נכלל גם בסגל הנבחרת למונדיאל 2014.
מקסיקו השתתפה לראשונה ב בהיידלברג (1972), ומאז שלחה משלחת ספורטאים לכל אחד מאירועי הקיץ של המשחקים הפאראלימפיים.
במשחקי החורף הפאראלימפיים משתתפת מקסיקו מאז המשחקים הפאראלימפיים טורינו (2006).
בסיום המשחקים הפאראלימפיים בשנת 2020 זכו הספורטאים המקסיקנים ב-311 מדליות פאראלימפיות במשחקי הקיץ.
במשחקי החורף לא הגיעו ספורטאי מקסיקו להישגים ספורטיביים משמעותיים ומקסיקו לא זכתה במדליה מעולם.
בשנת 1972 שלחה מקסיקו את המשלחת הראשונה אל משחקי הקיץ הפאראלימפיים.
המשלחת כללה שבעה ספורטאים, כולם גברים שלא הצליחו לזכות במדליה פאראלימפית.
אל המשחקים הפאראלימפיים הבאים ב שלחה המדינה משלחת של 32 ספורטאים (24 גברים ו-8 נשים), שהביאו למקסיקו 39 מדליות פאראלימפיות (מהן 16 זהב, 14 כסף ו-9 מדליות ארד), במשלחת בלט האתלט אסביו ואלדס שזכה בשלוש מדליות זהב, מדליית כסף ומדליית ארד (במירוץ השליחים 60X4).
ב הגיעה המשלחת הפאראלימפית של מקסיקו להישג השיא שלה.
המשלחת זכתה בשיא של 42 מדליות (בהן 20 מדליות זהב 16 כסף ו-6 ארד) ודורגה במקום התשיעי בסך כמות המדליות בין המדינות המשתתפות.
במשלחת המקסיקנית התבלט שוב ואלדס כשזכה בשלוש מדליות זהב, ומדליית כסף אחת, והאתלטית חואנה סוטו שזכתה בארבע מדליות זהב.
ב זכתה המשלחת המקסיקנית ב-37 מדליות פאראלימפיות, כשחואנטה סוטו זוכה בשתי מדליות זהב נוספות, שתי מדליות כסף, ומדליית ארד אחת.
עד המשחקים הפאראלימפיים סידני (2000) לא הצליחה המשלחת המקסיקנית לזכות ב-10 מדליות זהב או יותר.
למשחקים הפאראלימפיים שנערכו בסידני שלחה מקסיקו משלחת של 48 אתלטים ו-29 אתלטיות, שזכתה ב-10 מדליות זהב פאראלימפיות, 12 מדליות כסף ו-12 מדליות ארד.
מדינת מקסיקו (בספרדית: Estado de México, נהגה: אסטדו דה מחיקו; רשמית: המדינה החופשית והריבונית של מקסיקו, בספרדית: Estado Libre y Soberano de México) היא המאוכלסת והצפופה ביותר מבין 31 המדינות המרכיבות את מקסיקו.
מדינת מקסיקו נמצאת בדרום-מרכז מקסיקו, גובלת בקרטרו ואידלגו בצפון, גררו ומורלוס בדרום, מיצ'ואקאן במערב, פואבלה, טלקסקלה, ומקיפה את המחוז הפדרלי של מקסיקו סיטי.
בירתה היא טולוקה והעיר הגדולה ביותר בה היא אקטפק דה מורלוס.
מדינת מקסיקו נוצרה עם עצמאות מקסיקו ב-1824, כשמקסיקו סיטי היא בירתה.
עם זאת, מקסיקו סיטי נבחרה לבירת מקסיקו והפכה למחוז פדרלי נפרד, ובנוסף על כך, במהלך הזמן טריטוריות נוספות נלקחו מהמדינה והוקמו בהן מדינות אחרות, כמו גררו ב-1852 ואידלגו ומורלוס ב-1869. עיר הבירה של מדינת מקסיקו הועברה לטולוקה ב-1830.
כלכלת מדינת מקסיקו מסתמכת בעיקר על תעשייה, הכוללת כימיקלים, מוצרי מזון, טקסטיל, מוצרי נייר, מתכות ובנייה ותחזוקה של כלי רכב.
בנוסף התיירות מהווה גם היא חלק חשוב בכלכלה המקומית, כמו גם החקלאות שכוללת בעיקר גידול תירס ובנוסף על כך גידול אפונה, שעורה, שעועית, תפוח אדמה, אלפלפה, חיטה, אבוקדו וגויאבה.
בעבר גם כרייה הייתה ענף חשוב בכלכלה המקומית, אך כיום היא מהווה רק ענף משני למרות שנותרו מרבצים של זהב, כסף, עופרת ומינרלים אחרים.
גנרל מקסימיליאן פרטר-פיקו היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פרטר-פיקו נולד ב-6 בפברואר 1892 בקרלסרוהה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1910 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה ה-14 (באדן ה-1), ולחם בשורותיו בפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בהמשך המלחמה שירת בתפקידים שונים ביחידות לאנדווהר, ונפצע כמה פעמים במהלך הקרבות.
ב-18 בספטמבר 1915 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, וב-18 באוקטובר 1918 הועלה לדרגת האופטמן.
ב-1 באוקטובר 1927 מונה למפקד סוללה 8 ברגימנט הארטילריה ה-6 (הפרוסי), וב-1 באוקטובר 1930 מונה לקצין מטה בדיוויזיית הפרשים ה-1. ב-1 באפריל 1932 הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1933 מונה לקצין אג"ם בדיוויזיה ה-3 של הרייכסווהר.
ב-1 במרץ 1935 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, ובסתיו 1935 מונה לקצין מטה בOKH.
ב-1 באוגוסט 1937 הועלה לדרגת אוברסט, וב-10 בנובמבר 1938 מונה לראש המטה פיקוד משמר הגבולות בסאר-פפאלץ.
בפרוץ המלחמה היה פרטר-פיקו ראש המטה פיקוד משמר הגבולות בסאר-פפאלץ, שהפך לקורפוס ה-24, והיה חלק מהארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות C, ובמהלך המערכה על צרפת השתתף עם הקורפוס כחלק מהארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות C.
ב-1 במרץ 1941 הועלה לדרגת גנרל-מיור, ובאפריל 1941 מונה למפקד הדיוויזיה הקלה ה-97.
במהלך מבצע ברברוסה לחם פרטר-פיקו עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-52, ולאחר מכן כחלק מהקורפוסים ה-4 וה-49 לסירוגין במסגרת הארמייה ה-17, והשתתף עמה בקרב אומן, ובקרב קייב, ועל פעולותיו בקרבות קיבל ב-26 בדצמבר 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-27 בדצמבר 1941 מונה למפקד הקורפוס ה-30, שהיה חלק מהארמייה ה-11 במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ולחם עמו בקרב הראשון על חצי האי קרים ובמצור על סבסטופול.
ב-1 בפברואר 1942 הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, וב-1 ביוני 1942 הועלה לדרגת גנרל חיל התותחנים.
בספטמבר 1942 הועבר הקורפוס תחת פיקוד קבוצת ארמיות צפון, והשתתף בקרבות הקשים על לנינגרד, כחלק מהארמייה ה-18 ומהארמייה ה-11 לסירוגין.
על פעולותיו בקרבות קיבל פרטר-פיקו ב-19 בספטמבר 1942 את עיטור הצלב הגרמני בזהב, ובדצמבר 1942 הועבר עם הקורפוס שבפיקודו תחת פיקוד הארמייה התשיעית שהשתייכה לקבוצת ארמיות מרכז.
בינואר 1944 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה השישית, שפעלה כחלק מקבוצת ארמיות A ולאחר מכן כחלק מקבוצת ארמיות דרום אוקראינה, והשתתף עמה במבצע דנייפר-קרפטי, וב-16 בינואר קיבל פרטר-פיקו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-17 ביולי 1944 מונה פרטר-פיקו למפקד הארמייה השישית, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות דרום אוקראינה, ולאחר מכן חלק מקבוצת ארמיות דרום, ובנובמבר 1944 מונה למפקד קבוצת הארמייה פרטר-פיקו שכללה גם את הארמייה ההונגרית השנייה, ופיקד עליה בקרב דברצן, שבו השמידו כוחותיו שלושה קורפוסי טנקים סובייטים.
ב-23 בדצמבר 1944 פרש פרטר-פיקו מתפקידו, וב-30 במרץ 1945 מונה למפקד המחוז הצבאי התשיעי, ופיקד עליו עד סוף המלחמה.
ב-22 באפריל 1945 נפל פרטר-פיקו בשבי האמריקני.
פרטר-פיקו שוחרר מהשבי בשנת 1947. לאחר שחרורו התגורר בעיר קרויט, עד למותו ב-4 באפריל 1984, והוא בן 92 שנים.
מקסין פיק היא שחקנית תיאטרון, רדיו, קולנוע וטלוויזיה אנגלייה, שהתפרסמה בתפקיד טווינקל בסיטקום של ויקטוריה ווד "נשות המזנון".
היא שיחקה בתפקיד ורוניקה בסדרת הדרמה של ערוץ 4 "לגדול בלי בושה", גילמה את הפרקליטה מרתה קוסטלו בסדרה המשפטית "הגלימה" של ה-BBC, ואת גרייס מידלטון בסדרת הטלוויזיה "The Village".
עוד כיכבה בשנת 2014 בסרט הקולנוע "התאוריה של הכול".
פיק נולדה בווסטהאוטון, בולטון שבמנצ'סטר רבתי.
היא הבת השנייה שנולדה לבריאן וגלניס פיק.
אביה היה נהג משאית ואחר כך עבד בתעשיית החשמל, אמה עבדה כמטפלת במשרה חלקית.
אחותה הבכורה, ליזה, היא שוטרת.
הוריה נפרדו כשהייתה בת תשע, ועד גיל 15 גרה עם אמה, ואחר כך עם סבא שלה.
היא למדה בבית הספר התיכון וסטהאוטון, ואת הבחינות עשתה ב"קאנון סלייד סקול" בברדשו קרוב לבולטון.
סבא שלה עודד אותה לפתח את היצירתיות שבה ולהתחיל לשחק.
בגיל 13 הצטרפה פיק לתיאטרון לנוער בבולטון " Octagon Youth Theatre", והייתה תקופה בתיאטרון לנוער "רויאל אקסצ'נג'" במנצ'סטר.
בתקופה זו הופיעה בהפקות של תיאטרון חובבים בבולטון.
בנעוריה הייתה פיק חברה בסניף סלפורד של "המפלגה הקומוניסטית של בריטניה".
היא תמכה בג'רמי קורבין בבחירות לראשות מפלגת הלייבור.
הניסיונות הראשונים שלה בתחום המשחק היו כושלים.
היא נדחתה על ידי כל בתי הספר למשחק בצפון-מערב אנגליה, ובמשך שלוש שנים ניסתה ללא הצלחה להתקבל לבית הספר למשחק של מנצ'סטר פוליטכניק ולבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
עם זאת בגיל 21 התקבלה ללימודים באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה ולבסוף גם זכתה במלגת לימודים.
בין שתי העונות של הסדרה "נשות המזנון" היא ירדה מאוד במשקל, בעקבות עצה שקבלה מוויקטוריה ווד, ובעונה השנייה היו צריכים להוסיף לתסריט הסבר למה הדמות שלה, טווינקל, רזתה כל כך.
פיק גילמה את דמותה של מיירה הינדלי שהייתה שותפה לרציחות המור בסרט "See No Evil: The Moors Murders".
הסרט שודר במאי 2006 וזכה לתגובות מעורבות.
זמן קצר אחר כך הודיעה פיק שהיא עוזבת את הסדרה "לגדול בלי בושה".