tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פיטר מאנדי היה סוחר, אתנוגרף, וצייר אשר נודע במסעותיו בשטחי האימפריה העות'מאנית, רוסיה הצארית, האימפריה המוגולית, וסין בתקופת שושלת מינג המאוחרת.
מאנדי תיעד ואייר את מסעותיו הרבים ובין השאר גם את יהודי האימפריה העות'מאנית, אורחות חייהם ולבושם.
מאנדי נולד בפנרין שבממלכת אנגליה וב-1609 נלווה לאביו ריצ'רד שהיה סוחר דגים במסע עסקים לרואן.
בהמשך למד צרפתית וב-1611 עבד כנער סיפון בספינת סוחר ובהמשך התגורר לתקופה מסוימת בעיר סביליה.
ב-1617 תועד כספן מן המניין בספינת סוחר מלכותית ושנה מאוחר יותר הגיע לקונסטנטינופול ועסק במסחר.
בהמשך שב לאנגליה ובראשית מאי 1620 יצא שוב לרגל עסקיו לשטחים העות'מאניים.
הוא הגיע לבלגרד, ביקר בשכ' יאלייה של יהודי בלגרד וציין ביומן מסעו, כי בעיר יש בין 60 ל-70 בתים של יהודים.
מאנדי אייר ותיעד גם את הקהילות היהודיות בערים אליהן הגיע, והיו אלו מן האיורים המוקדמים שנותרו מאותן קהילות.
מבלגרד המשיך לסרייבו וממנה לספליט.
בהמשך הגיע לוונציה ולטורינו, משם נסע לפריז ובספטמבר 1620 שב לאנגליה.
ב-1628 עבד עבור חברת הודו המזרחית הבריטית ויצא בשליחותה לסוראט אשר בשטחי האימפריה המוגולית (בשטחי הודו המודרנית) וממנה המשיך לאגרה והגיע עד לגבול בנגל.
ב-1636 הפליג מהדאונס בראש שתי ספינות סוחר לכיוון סין.
מאוחר יותר הגיע לרוסיה הצארית ונותר בממלכה עד 1648. כתבי היד והאיורים הרבים ממסעותיו מצויים בבספרייה הבודליינית.
ב-1663 פרש מחיי המסעות והתגורר בפאלמות' אשר בקורנוול.
ב-1667 פסק התיעוד לגביו ומניחים שנפטר בשנה זו או בסמוך אליה.
פיטר ויליאם מייהו היה שחקן קולנוע אנגלי - אמריקאי הידוע בעיקר בשל גילום דמותו של צ'ובאקה בחמישה מסרטי מלחמת הכוכבים.
מייהו נולד בלונדון בשנת 1944. גובהו הרב, 221 סנטימטר, נבע מתסמונת מרפן.
תפקידו הראשון בקולנוע היה מינוטאור מכני בסרט סינבד ועין הנמר בשנת 1977. הוא קיבל את התפקיד לאחר שמפיקי הסרט ראו את תמונתו במאמר אודות אנשים בעלי רגליים גדולות.
לאחר תפקיד זה לוהק בתור צ'ובאקה בסרט תקווה חדשה (שנקרא במקור מלחמת הכוכבים).
שני הסרטים צולמו ב-1976 אך תקווה חדשה שהפקתו הסתיימה אחרי סינבד יצא לאקרנים לפניו והיווה את הופעת הבכורה של מייהו.
התפקיד, שהצריך שחקן גבוה במיוחד הוצע קודם לכן לדייוויד פראוז שהעדיף לגלם את דארת' ויידר.
מייהו, שזכה לפרסום רב מגילום דמותו של צ'ובאקה אף על פי שכל גופו למעט עיניו היה מכוסה בעת מילוי התפקיד וקולו לא נשמע כלל (קולו של צ'ובאקה נוצר מהקלטת מספר בעלי חיים), הופיע בדמות זו בסרטים תקווה חדשה, האימפריה מכה שנית, שובו של הג'דיי, נקמת הסית' והכוח מתעורר.
לאחר שפרש מגילום הדמות בעקבות בעיות בריאותיות שימש כיועץ בהפקת הסרט אחרוני הג'דיי, בו גולמה הדמות על ידי יונאס סואוטאמו, ששימש ככפיל גוף עבור מייהו בהכוח מתעורר והמשיך כמחליפו גם בסרטים סולו: סיפור מלחמת הכוכבים ועלייתו של סקייווקר.
מייהו, שקיבל אזרחות אמריקאית בשנת 2005, היה נשוי למרי אנג'ליק "אנג'י" לוקר ואב לשלושה ילדים.
הזוג התגורר בטקסס, ארצות הברית.
הוא נפטר כתוצאה מהתקף לב ב-30 באפריל 2019.
פיטר ג'ון לנדין היה מדען מחשב בריטי.
הוא היה מהראשונים להסיק כי תחשיב למדא יוכל לשמש במידול שפות תכנות, תגלית שהשפיעה על פיתוחם של תכנות פונקציונלי וסמנטיקה של התכנות.
פיטר ג'ון לנדין נולד בשפילד ב-5 ביוני 1930. הוא למד מתמטיקה בקלייר קולג', אוניברסיטת קיימברידג' וסיים את התואר הראשון לאחר שנתיים.
לאחר סיום הלימודים עבד בחברת English Electric, שם סייע בפיתוח מחשב ה-DEUCE.
באותה השנה החל לעבוד כעוזר מחקר של כריסטופר סטרייצ'י, על מנת שיכתוב מהדר שיתרגם את שפת התכנות "Autocode" אל מחשב ה-"Orion" של חברת פרנטי.
על אף שלא כתב את המהדר, כמה מהרעיונות שהציג בתקופה זו הפכו לבסיסיים בכתיבת מהדרים, ואף מהווים מיסודות שפת התכנות JavaScript, עליה מבוססת הרשת הכלל-עולמית.
בשנת 1964 עבר לארצות הברית, ועבד עבור UNIVAC עד 1966 ולאחר מכן עבור המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בשנת 1967 הוא חזר לאנגליה והחל לעבוד באוניברסיטת מלכת מרי בלונדון, שם הועסק עד שיצא לגמלאות.
בשנת 2012 נקראה קתדרה למחשבים באוניברסיטה זו על שמו.
לנדין היה מעורב בפיתוח שפת תכנות ALGOL בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. הוא המציא את המושג ממתק תחבירי ושפת תכנות ISWIM.
לנדין היה ביסקסואל, ובשנת 1973 נפרד מאשתו.
הוא היה אקטיביסט למען זכויות להט"ב, ואף נעצר מספר פעמים בהפגנות בהם השתתף.
ב-3 ביוני 2009 הלך לנדין לעולמו לאחר שחלה בסרטן הערמונית.
פיטר מנטן (בהולנדית: Pieter Menten; 26 במאי 1899 – 14 בנובמבר 1987) היה פושע מלחמה הולנדי, אשר במהלך מלחמת העולם השנייה ביצע, כקצין אס אס, פשעי מלחמה בפולין.
לאחר המלחמה היה איש עסקים ואספן אמנות.
נלכד בשנת 1977 כתוצאה ממרדף שערך אחריו העיתונאי וחוקר תולדות היישוב חביב כנען, הועמד לדין ונדון לעשר שנות מאסר.
פיטר מנטן נולד למשפחה עשירה בעיר רוטרדם בהולנד.
בהמשך לעסקי אביו, שהיה קשור בעסקים בעיר לבוב שבחבל גליציה המזרחית בפולין יצר מנטן קשרי עסקים עם פולין ופיתח עסק של יצוא מוצרים הולנדיים לפולין.
בשנת 1923 עבר לגליציה המזרחית, שם נעשה לבעלים של נכסי מקרקעין והסתכסך עם משפחה יהודית עקב מחלוקת עסקית.
מנטן חזר להולנד בשנת 1939 כאשר גרמניה פלשה לפולין והחלה מלחמת העולם השנייה ובעקבותיה התבצעה פלישת ברית המועצות לפולין.
על פי הנספח הסודי להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, ולחבל לבוב.
הוא חזר לפולין ב-1941 לאחר שגרמניה פלשה לברית המועצות, הפעם כאיש אס אס במדים והשתתף ברצח המוני של פרופסורים פולנים שאירע ביולי 1941 ולאחר מכן ברצח מאות יהודים בגליציה.
אחרי המלחמה נחשב מנטן לפושע מלחמה מבוקש.
הוא נלכד לבסוף על ידי העיתונאי וחוקר תולדות היישוב חביב כנען, שבראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 חי וגדל בעיר לבוב ומנטן היה מיודד עם בני משפחתו.
קורבנותיו של מנטן כוללים את הוריו של חביב כנען ורבים מבני משפחתו - שכולם הכירו את מנטן.
בשנת 1935, כשכנען עזב את לבוב לצמיתות, מנטן היה אחד החברים שאליו הלך להיפרד.
כשהגיע לארץ ישראל, אחד מכרטיסי הברכה הראשונים ששלח מהארץ היה למנטן.
כנען שמר על קשר עם הוריו עד לשנת 1939, כשלבוב נכבשה על ידי הרוסים, ומאז אותו יום לא שמע מילה ממשפחתו.
כנען ניהל מרדף שנמשך 32 שנה אחרי מנטן, תוך עבודת נמלים באיסוף חומר ובבדיקה בארצות רבות, פרסם מאמרים בישראל ובחו"ל אודות חקירתו בעניין מנטן, וגייס לעזרתו עיתונאים אירופיים לשם הבאתו של מנטן לדין.
מאבקו של כנען הצליח, ובסוף שנת 1976 מנטן נלכד ובשנת 1977 הוצא נגדו צו מעצר.
הייתה זו הפעם השנייה שעמד לדין.
הפעם הראשונה הייתה בשנת 1949 כשהואשם על ידי שלטונות הולנד בשירות בצבא הנאצי וגנבת אוספי תמונות אמנות בפולין, אך הורשע בעבירות קלות בלבד וריצה שמונה חודשי מאסר.
בשנת 1976 החל עיתונאי יהודי מהולנד, האנס קנופ (Hans Knoop), לחקור ולחשוף את עברו של מנטן, אחרי שקרא מאמר שכתב חביב כנען.
עם מתן צו המעצר נמלט מנטן לאוסטר, כפר שווייצרי ליד ציריך.
הוא הוסגר, הועמד לדין בהולנד ונדון ל-15 שנות מאסר.
במשפט חוזר הוא נדון ל-10 שנות מאסר ולקנס.
ערעורו לבית המשפט העליון של הולנד נדחה.
בעת המשפט הוצת ביתו על ידי ניצול מדכאו שהטיל על גג הבית פצצת תבערה.
בשריפה נגרם נזק כבד לכמה מיצירות האמנות שאסף מנטן.
לאחר שחרורו מהמאסר הוא רצה להתיישב בארמון שבבעלותו באירלנד, אך ראש ממשלת אירלנד באותה עת אסר עליו לגור באירלנד.
מנטן נפטר בשנת 1987 בבית אבות בהולנד.
פיטר לילי היה צייר ממוצא הולנדי, שכמעט כל הקריירה שלו בילה באנגליה, בה הפך לצייר הפורטרטים הדומיננטי בחצר המלכות.
לילי נולד כפיטר ואן דר פאס להורים הולנדים בוסטפאליה, שם אביו היה קצין ששירת בכוחות המזוינים של ברנדנבורג.
לילי למד ציור בהארלם, ייתכן אצל פיטר דה גרבר.
הוא הפך לחבר בגילדת סנט לוק בהארלם בשנת 1637. הוא נחשב כמי שאימץ את שם המשפחה "לילי" כשם צמח השושן שהיה על גמלון הבית בו נולד אביו בהאג.
הוא הגיע ללונדון בסביבות 1643, ציוריו האנגלים המוקדמים, היו בעיקר סצנות מיתולוגיות או דתיות, או דיוקנאות בנוף פסטורלי, מראים השפעות של אנתוני ואן דייק והבארוק ההולנדי.
הדיוקנאות של לילי התקבלו היטב, והוא הצליח להחליף את אנתוני ואן דייק (שנפטר בשנת 1641) כאמן הדיוקנאות האופנתי ביותר באנגליה.
הוא היה אמן הפורטרטים של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, והמשיך במעמדו גם לאחר הוצאתו להורג ושירת את אוליבר קרומוול, אותו צייר.
לאחר השיקום האנגלי בשנת 1660, לילי מונה לצייר הראשי של צ'ארלס השני בשנת 1661, עם קצבה של 200 ליש"ט לשנה, כפי שנהנה ואן דייק בתקופת סטיוארט הקודמת.
הוא קיבל אזרחות בריטית ב 1662. רוברט הוק הצעיר הגיע ללונדון כדי להיות תלמיד אצל לילי.
לאחר שלילי היה מצייר את ראשו של "היושב", תלמידיו היו משלימים את הדיוקן לעיתים קרובות בכמה סדרות של תנוחות ממוספרות.
כתוצאה מכך, לילי הוא הצייר האנגלי הראשון שהשאיר "מסה עצומה של עבודות", אם כי באיכות משתנה.
בין ציוריו המפורסמים ביותר היא סדרה של עשרה דיוקנאות של נשים מהחצר המלכותית, הידועות בשם "יפהפיות וינדזור", בעבר טירת וינדזור אך כעת ארמון המפטון קורט.
סדרה של 12 מהמעריצים והקברניטים שלחמו במלחמת אנגליה-הולנד השנייה, המכונה "אנשי הדגל של לואוסטופט", בבעלות המוזיאון הימי הלאומי בגריניץ'.
וכן הציור "סוזאנה והזקנים" שנמצא בבית בורגלי.
עבודתו שאיננה דיוקן, המפורסמת ביותר היא ככל הנראה "נימפות ליד מזרקה" בגלריית התמונות של דוליץ'.
לילי מילא תפקיד משמעותי בהכנסת ההדפסים בשיטת המצוטינט לבריטניה, שכן הבין את האפשרויות הנוספות לפרסום דיוקנאותיו.
הוא עודד את אמני המצוטניט ההולנדים להגיע לבריטניה כדי להעתיק את עבודתו, והניח את היסודות למסורת ההדפסים האלה באנגליה.
לילי התגוררה בערך 1651 עד 1680 בכיכר הגדולה בקובנט גארדן.
הוא קיבל תואר אביר בשנת 1679.
לילי נפטר זמן קצר לאחר מכן בקובנט גרדן, בזמן שצייר דיוקן של הדוכסית מסומרסט.
סר פיטר נקבר בכנסיית סנט פול בקובנט גארדן.
בחייו, לילי הייה ידוע כמיומן באמנות.
אוסף הציורים שאסף של המאסטרים הישנים, כולל טיציאן, קלוד לוריין ורובנס, ואוסף הציורים של עצמו, פורק ונמכר לאחר מותו, וגייס סכום עצום של 26,000 פאונד.
כמה פריטים שנרכשו על ידי לילי מאוספי האמנות של צ'ארלס הראשון, נרכשו מחדש על ידי האוסף המלכותי.
בין התלמידים של לילי היו ג'ון גרינהיל וילם ויסינג.
הוא הוחלף כצייר חצר המלכות על ידי סר גודפרי נלר, גם הוא הולנדי יליד גרמניה, שסגנונו היה דומה לזה של לילי אך שיקף מגמות קונטיננטליות מאוחרות יותר.
ביניהם הם ביססו את סגנון הדיוקן האנגלי הבסיסי ואחריו ציירים פחות אופנתיים במשך עשרות שנים.
פיטר לופורד היה שחקן קולנוע, וטלוויזיה ומפיק אמריקאי ממוצא בריטי.
התפרסם כידוען ואיש החברה הגבוהה בשנות ה-50 וה-60 כשהיה נשוי לאחותו של ג'ון פיצג'רלד קנדי והיה חבר בחבורת הראט פאק.
נולד בלונדון למשפחת אצולה בריטית.
בגל שבע הופיע לראשונה בסרט הבריטי הקצר "Poor Old Bill".
בגיל ארבע עשרה נפגע קשה בידו הימנית כשעבר דרך דלת זכוכית ונותרה הגבלה באמה ובכף היד.
דבר זה מנע ממנו קריירה צבאית והוא החליט להיות שחקן.
ב-1938 בעת ביקור בהוליווד, נראה על ידי "צייד כישרונות" ועבר מבחן בד שלאחריו קיבל תפקיד קטן בסרט "לורד ג'ף" בו כיכב פרדי ברת'ולומיו.
מלחמת העולם השנייה עצרה את הקריירה שלו והוא עבד בעבודות שונות כדי לקיים את עצמו.
בסרט גברת מיניבר הוא שיחק בתפקיד קטן כטייס ללא מתן קרדיט.
תפקידו הראשון המשמעותי היה בסרט "יאנקי באיטון" לצידו של מיקי רוני (1942).
הוא זכה להצלחה בסרט "הצוקים הלבנים של דובר" בו שיחק כחייל צעיר במלחמת העולם השנייה ולאחריו שיחק בתמונתו של דוריאן גריי ו"בנה של לאסי" (1945).
הוא הופיע בתפקידי משני בסרטים של מטרו גולדווין מאייר כמו: "מצעד הפסחא" ו"ג'וליה השובבה" (1948), "נשים קטנות" (1949) ו"חתונה מלכותית" (1951).
ב-1947 הופיע לראשונה עם פרנק סינטרה בסרט "זה קרה בברוקלין".
ב-1954 שיחק בקומדיה "זה צריך לקרות לך" שהיה הסרט הראשון בו שיחק ג'ק למון בתפקיד ראשי.
ב-1960 שיחק בסרט אקסודוס בתור קצין בריטי אנטישמי במחנה פליטים יהודים בקפריסין.
ב-1962 השתתף בסרט "היום הארוך ביותר" בתפקיד סיימון פרייזר, לורד לובאט ה-15.
הוא היה חלק מהחמישה שכונו ראט פאק.
החמישה הופיעו ביחד בסרטים "האחד עשר של דני אושן" (1960) ו"שלושה סרג'נטים" (1962).
לופורד גם הפיק מספר סרטים והשתתף בתוכניות טלוויזיה כמו: "אלפרד היצ'קוק מגיש", "ספינת האהבה", "מעשי כשפים", "הוואי חמש אפס" ועוד.
ב-1954 התחתן עם פטרישה קנדי אחותו הצעירה של ג'ון קנדי.
אשתו השנייה הייתה מרי רואן.
ב-1976 נישא לשחקנית דבורה גולד.
אשתו הרביעית הייתה פטרישה סיטון.
הם נישאו ב-יולי 1984, חצי שנה לפני שמת מהתקף לב.
הצוקים הלבנים של דובר (1944)
תמונתו של דוריאן גריי (1945)
פיטר ג'יימס מאייר הוא פוליטיקאי ואנליסט אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת מישיגן בשנים 2023-2021.
מאייר נולד בגרנד ראפידס שבמישיגן, הוא נכדו של מייסד רשת סופרמרקטים אמריקאית, פרדריק מאייר, משפחתו הוכרה כאחת העשירות במדינת מישיגן על ידי מגזין העסקים האמריקאי "פורבס", על פי העיתון שווי המשפחה מוערך ביותר מ-6 מילארד דולרים.
הוא סיים תואר ראשון באנתרופולוגיה תרבותית ב-2012, בין השנים 2008 ל-2016 שירת מאייר במילואים של הצבא האמריקאי, בין 2011 ל-2012 הוצב בעיראק ושימש כיועץ מודיעין.
בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר של אותה שנה ניצח מאייר את המועמדת הדמוקרטית הילרי סקולטן ולבסוף הביס אותה.
בבחירות שלאחר מכן הפסיד את מועמדות המפלגה הרפובליקנית לג'ון גיבס, בן חסותו של הנשיא לשעבר טראמפ, וכהונתו בקונגרס תמה בינואר 2023.
פיטר מיליגן הוא סופר בריטי המוכר בזכות בעבודתו בספרי קומיקס, קולנוע וטלוויזיה.
מיליגן, שנולד בלונדון, אנגליה, החל את קריירת הקומיקס שלו עם רצועת הקומיקס "The Electric Hoax" בעיתון המוזיקה Sounds, עם האמן ברנדן מקארתי, שאיתו הוא הלך לבית הספר לאמנות.
בהמשך עבר מיליגן לכתוב סיפורים קצרים עבור 2000AD בתחילת שנות השמונים.
בשנת 1986, מיליגן פרסם את הרצועה המתמשכת הראשונה שלו ב-2000AD בשם "Bad Company ", עם האמנים ברט אווינס וג'ים מקארתי .
"Bad Company" היה סיפור מלחמה עתידי פופולרי ועזר למיליגן לזכות בהכרה רחבה יותר.
במקביל, מיליגן, אווינס וברנדן מקארתי עבדו על כותר האנתולוגיה Strange Days עבור הוצאת Eclipse Comics.
מיליגן, מקארתי ואווינס הפיקו שלושה גליונות של הקומיקס הפסיכדלי הזה.
הוא לא היה הצלחה מסחרית אבל הוא ביסס קהל קוראים קטן ונאמן.
לרצועה המקובלת ביותר, "ג'וני נמו", הייתה סדרה משלה, ואילו ל"פרדקס "המשונה יותר הייתה סדרה דו-גליונית שפורסמה על ידי Vortex Comics בשנת 1987 .
עד שנת 1989 כבר החליף מיליגן בין רצועות כמו "Bad Company", בעודו כותב חומר ל-2000AD, כמו "Hewligan's Haircut" עם האמן ג'יימי היולט.
מיליגן והאמן ג'ים מקארתי יצרו את "Bix Barton " בהשראת סטיב דיטקו.
זו יצאה לאור תחילה כרצועה בשחור לבן בשם "Barton's Beasts"; הרצועה השנייה נקראה "Carry On Barton" (במקור "Carry On Snuffing").
הרצועה הייתה מאוד פופולרית והייתה הטרמה ל"Devlin Waugh" ויצירות נוספות.
בשנת 1989 יצא לאור יצירתו הראשונה בהוצאת DC קומיקס .
Skreemer הייתה מיני סדרה בת שש גליונות (מאי 1989 - אוקטובר 1989) שצוירה על ידי ברט אווינס, שפורסמה בעיצומה של מה שמכונה "הפלישה הבריטית" לקומיקס האמריקני של אז.
סיפור גנגסטר פוסט אפוקליפטי אפל, הוא אמנם זכה לשבחי הביקורת אך לא זכה להצלחה מסחרית.
בהמשך מיליגן נהיה לכותב קבוע ב- DC בעודו עדיין עובד על הקומיקסים האישיים יותר שלו בבריטניה בקומיקס כמו 2000AD, וכותרות הספין-אוף שלו Crisis and Revolver.
Skin (עם אמנות מאת ברנדן מקארתי) היה סיפורו של גלוח ראש צעיר הלוקה במומים כתוצאה מתלידומיד בלונדון של שנות השבעים, וניסיונותיו להתמודד עם מוגבלותו ועם העולם בכלל.
רצועה אמורה הייתה להתפרסם ב-Crisis בשנת 1990, אך המוציאים לאור Fleetway היו מודאגים מהנושא השנוי במחלוקת, בנוסף הם דאגו לשימוש בשפה הבוטה בסיפור.
בתי הדפוס סירבו להדפיס אותו, והאשימו את השפה הגרפית ואת הנושא השנוי במחלוקת כסיבה.
הסיפור נותר פסול עד שבסופו של דבר פורסם כרומן גרפי על ידי Tundra Press של קווין איסטמן לקול ענות חלושה.
בשנות התשעים מיליגן הוציא חידש לדמותו של סטיב דיטקו Shade the Changing Man בהוצאת DC Comics.
עם גיליון מספר 33 (מרץ 1993) הוא הפך לחלק מחותם ורטיגו.
הסדרה בוטלה בגיליון מספר 70 (אפריל 1996).
סיפור חד פעמי לציון עשור לורטיגו פורסם בשנת 2003.
מיליגן המשיך את הריצה של גרנט מוריסון על Animal Man עבור שש גליונות בשנים 1990–1991, והפך לכותב הקבוע של באטמן ב Detective Comics באותה שנה.
במהלך ישיבת מערכת הציג מיליגן את הרעיון שהוביל ליצירתו של עזראל, שהפך לבאטמן במהלך הקרוסאובר "באטמן: נפילתו של אביר".
מיליגן והאמן דאנקן פגרדו יצרו את Enigma עבור חותם Touchmark המתוכננת של דיסני קומיקס.
עם ביטול קו ה Touchmark עבר הפרויקט לקו ורטיגו החדש שהושק ב-DC בשנת 1993. מיליגן יצר אחריו את The Extremist עם האמן טד מקיבר.
שני הכותרים עסקו בנושאים טאבו עבור מוציאים לאור של המיינסטרים, אך זכו לשבחים על התמודדותם עם נושאים אלה.
מיליגן והאמן מייק דאודאטו השיקו את הסדרה אלקטרה עבור מארוול קומיקס בנובמבר 1996. את שארית העשור בילה מיליגן בכתיבת גליונות מיוחדים חד פעמיים כמו Face and The Eaters, או מיני-סדרות כמו Egypt ו-Tank Girl: The Odyssey (עם היוצר המשותף שלה ג'יימי האוולט על האמנות).
הקומיקס הפסיכדלי של מיליגן וברנדן מקארתי, Rogan Gosh, הודפס מחדש במהדורה שנאספה על ידי ורטיגו בשנת 1996, לאחר שפורסם לראשונה שש שנים קודם לכן ב-Revolver.
מיליגן סיכם את העשור על ידי כתיבת מיני-סדרת The Human Target עם ארבע גיליון (אפריל 1999 - יולי 1999).
בשנת 2001 החל העורך הראשי החדש של מארוול קומיקס ג'ו קסאדה לחדש את משפחת הכותרים של האקס-מן.
מיליגן והאמן מייק אלרד קיבלו שליטה על אקס פורס בגיליון מס '116 (יולי 2001), והחליפו מיד את הצוות של הספר שעוצב על ידי רוב ליפלד בצוות סאטירי יותר: היתום, האנרכיסט, יו גו גירל, פאט, ויוויסקטור, ונוס די מילו, דד גירל ודופ.
אקס פורס בוטלה עם גיליון מס 129 (אוגוסט 2002), והוחלפה בכותר חדש, אקס-סטטיקס, כשמיליגן ואלרד המשיכו כצוות היוצר.
מיליגן הציע דמות על פי נסיכה דיאנה שקמה לתחייה.
החדשות התפשטו לצהובון הבריטי "דיילי מייל", שהתנגד בתוקף.
בסופו של דבר הדמות שונתה, כמו גם ההתייחסויות למשפחת המלוכה הבריטית.
אקס-סטטיקס בוטלה עם גיליון מס' 26 (אוקטובר 2004).
עבודתו הקולנועית של מיליגן כוללת את התסריט ל-"Pilgrim" (2000, הידוע גם בשם Inferno), בכיכובו של ריי ליוטה.
הוא כתב את התסריט כעיבוד לרומן של מלווין ברג'ס מלאך לחודש מאי.
הוא כתב את גליונות מס '166–187 של אקס-מן, יחד עם האמן סלבדור לרוקה, בשנת 2005. מיליגן חזר ל"Human Target" עם הרומן הגרפי Final Cut, ואחריו כל 21 הגיליונות של הסדרה שלאחר מכן עבור ורטיגו.
בשנת 2006 הוא כתב את סדרת ה- X-Statix Presents: Dead Girl מיני-סדרה בת חמש גליונות עבור מארוול בשיתוף פעולה עם האמן ניק דרגוטה והיוצר המשותף מייק אלרד.
בשנה שלאחר מכן הוא כתב סדרה מוגבלת של Infinity Inc ואת The Programme עבור ויילדסטורם, בכיכובו של גיבור-על של ברית המועצות בזמן המלחמה הקרה.
מיליגן היה מעורב בקרוס-אובר של באטמן בשנת 2007, "תחייתו של ראס אל-גול ", על ידי כתיבת השנתון של באטמן מספר 26, וכן את חלקי הסיפור בכותר החודשי רובין.
מיליגן כתב את סדרת האנימציה האינטראקטיבית של ה- BBC Meta4orce ואת סדרת ה- Sub-Mariner : The Depths לחותם Marvel Knights של מארוול.
בסוף שנת 2008 מונה מיליגן לסופר של סדרת ורטיגו ארוכת השנים Hellblazer, וכתב גם את Greek Street שפורסם אף הוא בורטיגו.
בנוסף, עבור מארוול הוא כתב סיפור חד-פעמי של מון נייט, עם האמנית לורנס קמפבל.
בשנת 2017 כתב סדרת מיני Dan Dare עבור הוצאת Titan Comics.
פיטר לאנגהר מדסן המוכר גם בשם ראקט מדסן (בדנית: Peter Langkjær Madsen או Raket Madsen; (נולד ב-12 בינואר 1971) הוא רוצח דני שבעברו היה יזם, מהנדס, וממציא אשר הורשע ברצח העיתונאית קים ואל ב-2017 על גבי הצוללת הפרטית שלו ונידון למאסר עולם.
מדסן נולד ב-12 בינואר 1971 לקארל ואנני מדסן ובילה את שנותיו המוקדמות בקלונדבורג שבמחוז זילנד.
אמו הייתה צעירה מאביו בשלושים שנה, והיו לה שלושה ילדים מקשרים קודמים.
מספר דיווחים טענו כי קארל היה נוהג להתעלל באחיו החורגים של מדסן.
כאשר הגיע לגיל שש, לקחה אותו אמו יחד עם שאר ילדיה ועזבה.
כעבור מספר שנים חזר לגור עם אביו, ונודע כי השניים חלקו עניין משותף בטילים.
בהיותו תלמיד תיכון בהונג החל להפגין התעניינות בדלק טילים בעידודו של המורה לפיזיקה שלו, יוהאנס פישר.
מיד לאחר מכן בנה את הטיל הגדול הראשון שלו בבית המלאכה של אביו, אותו שיגר לאוויר ב-3 במרץ 1986. אורכו היה כמטר ומבנהו תוכנן לחקות את הטיל האמריקאי LGM-118 Peacekeeper.
הטיל המריא לגובה של מאה מטרים לפני שהתרסק על האדמה מבלי לפגוע באיש.
ב-1987 התקבל מדסן לגימנסיה בקלונדבורג ועבר להתגורר בדירה קרובה.
בהצלחת השיגורים הראשונים המשיך בניסוייו בעזרתם של מהנדסים שונים, ואף התיידד עם משפחה האחראית על מופעי הזיקוקים הנערכים בגני טיבולי.
כמו כן הצטרף למועדון חובבי הרקטות הדני בקופנהגן, אולם עזב מאוחר יותר בשל מחלוקות שהתעוררו בינו לבין שאר החברים.
מדסן לא רכש חינוך רשמי מעולם, אולם לקח מספר קורסים ברתכות ובהנדסה לצורך השגת הידע הנחוץ לבניית צוללות.
הוא נודע בהתלהבות הרבה שנהג להפגין כלפי תחומי העניין שמשכו אותו, אשר לעיתים קרובות הובילה אותו לתוצאות מרחיקות לכת, אך גם לקונפליקטים עם עמיתיו.
את אורח חייו היקר הצליח לממן בזכות קבלת תמיכה כלכלית מידי משקיעים וארגונים אשר ראו בו פוטנציאל.
אשתו הראשונה של מדסן עבדה בתעשיית הקולנוע הדני, והשניים הכירו כשעזרה לו בעבודותיו מעת לעת בבית המלאכה שלו ברפסהיילואן, קופנהגן.
בפברואר 2018 פורסם כי עזבה אותו, שבעה חודשים לאחר התקרית עם קים ואל; מאוחר יותר אמר מדסן כי במהלך זוגיותם ניהל מערכת יחסים פתוחה, ולפי מספר דיווחים ממגזין Wired, נהג להשתתף במסיבות פטיש.
אשתו בחרה לשמור על אנונימיות וזהותה מעולם לא נחשפה לתקשורת.
מדסן נישא בשנית מתוך כותלי בית הסוהר לג'ני קורפן, אקטיביסטית ומתנגדת-שלטון ממוצא מאוריטני-רוסי אשר שהתה בפינלנד לאחר שקיבלה מקלט מדיני בשל רדיפתה בידי המשטר הרוסי.
בעת נישואיהם הייתה קורפן בת 39. בפוסט שפרסמה בחשבון הפייסבוק שלה כתבה כי קיבלה איומי רצח רבים לאחר שהתפרסמו נישואיה עם מדסן.
כחלק מעבודתו בנה מדסן שלוש צוללות שונות; פרייה UC1, קראקה UC2 ונאוטילוס UC3. הנאוטילוס היא צוללת ננס (כלומר משקלה קטן מ-150 טון) אשר נבנתה במסגרת פרטית בעלות של כ-200 אלף דולר.
בנייתה נמשכה שלוש שנים וב-3 במאי 2008 יצאה להפלגתה הראשונה.
על צוללת זו מצאה קים ואל את מותה כאשר ביקשה לראיין את מדסן.
המשגר התת-מסלולי בקופנהגן נוסד ב-1 במאי 2008 על ידי פיטר מדסן והאדריכל כריסטיאן פון בנגסטון כמתקן לשיגור טילים וקפסולות-חלל.
מדסן היה אחראי על בניית מערכת השיגור וכן מספר מנועי האצה לטילים, אולם עזב את הפרויקט ביוני 2014.
מעבדת החלל על שם ראקט מדסן
מעבדת החלל ראקט מדסן הוקמה ב-16 ביולי 2014 על ידי מדסן עצמו במטרה לפתח ולבנות חללית מאוישת.
החל מ-2016 החלה המעבדה לעבוד על פיתוח לוויין זעיר באמצעות כספי השקעות שגייסה.
מדסן קיבל יחד עם כריסטיאן פון בנגסטון את פרס היינריך ב-23 בספטמבר 2010. כעבור שנה הועמד פרויקט "מעבדות החלל" שלו לקבלת פרס הטכנולוגיה העולמי של 2011, וב-2012 זכה בפרס חזון השנה של העיתון הפוליטי iByen.
ב-2013 קיבלו הוא ובנגסטון את פרס ברייטלינג וכעבור שנה את פרס אלהמר, שניהם עבור עבודתם במסגרת פרויקט החלל.
מדסן נעצר ב-11 באוגוסט 2017 לאחר שהתקבלו מספר דיווחים במשטרת קופנהגן על היעלמותה של העיתונאית קים ואל, אשר נראתה לאחרונה על גבי הצוללת הפרטית שלו, הנאוטילוס UC3, שטבעה בים.
למחרת האריך בית המשפט את מעצרו ב-24 ימים באשמת הריגה ברשלנות.
תחילה טען מדסן להגנתו כי נפרד מואל לאחר שירדה מהצוללת שלו ברפסהיילואן בלילה שקדם לטביעתה, אולם מאוחר יותר שינה את גרסתו וטען כי השליך את גופתה לים לאחר שנהרגה כתוצאה מתאונה בה נפגעה בראשה.
המשטרה הדנית סתרה את טענותיו של מדסן בנוגע לטביעת הצוללת בשל כשל טכני, ומסרה כי הוטבעה בכוונת תחילה.
גופה אנושית חסרת ראש וגפיים נשטפה לחופי האי אמאגר ב-21 באוגוסט וכעבור מספר ימים זוהתה באמצעות בדיקות DNA כגופתה של קים ואל.
החוקר המשטרתי ג'נס מולר מסר כי הגופה נדקרה פעמים רבות במטרה לאפשר פליטת גזים אשר היו עלולים לגרום לה לצוף לאחר שהושלכה לים, בנוסף לכך שהודקה אליה בחוזקה חתיכת מתכת כבדה במטרה לוודא את הישארותה במצולות.
ב-25 באוגוסט הואשם מדסן בסעיף נוסף של פגיעה בכבוד המת.
במהלך שימוע שנערך ב-5 בספטמבר הצהיר מדסן כי ואל נהרגה לאחר שאיבד את אחיזתו בפתח הצוללת בזמן שניסתה לצאת, אשר פגע בראשה וריסק את גולגולתה.
ב-7 באוקטובר מצאו צוללני הצי המלכותי הדני את ראשה, ידיה ורגליה של ואל, בזמן שסייעו למשטרה בחיפושיה, יחד עם סכין ופריטי לבוש אחדים אשר זוהו כשייכים לואל, בתוך מספר שקיות מלאות חתיכות מתכת כבדות על קרקעית הים.
הנתיחה שלאחר המוות של הגוף שנסחף לחוף הים העריכה כי דקירות סכין באזור איבר המין וכלוב הצלעות נעשו מעט לפני או מעט אחרי מותה של ואל.
התביעה מסרה כי במחשבו של מדסן נמצאו סרטוני סנאף בהם נראו רציחתן של מספר נשים, וכי מספר עדים ראו את מדסן צופה בסרטונים שונים בהם נראו עריפות ראשים או חניקה תוך כדי קיום יחסי מין.
ב-30 באוקטובר שינה מדסן את גרסתו שוב והודה כי ביתר את גופתה של ואל מאחר שלא הצליח להעביר אותה בשלמותה מבעד לפתח הצוללת.
מספר דיווחים מסרו כי מדסן שינה את גרסתו פעם נוספת, וטען שואל מתה כתוצאה מהרעלת פחמן חד-חמצני אשר נפלט בעקבות התחממות הצוללת.
עורכי דינו הכחישו בתגובה את השמועות ומסרו כי מדסן אינו יודע כיצד מתה ואל.
מאוחר יותר אישרה המשטרה שהנאשם לא מסר הצהרה ברורה בנוגע לנסיבות מותה של ואל, אולם הסביר ששהתה בתוך הצוללת בזמן שחרורם של גזי פליטה רעילים.
האישומים הסופיים הוגשו על ידי התביעה בינואר 2018, וכללו סעיפי רצח, פגיעה בכבוד המת, ותקיפה מינית.
מדסן הואשם בכך שקשר, הכה, חתך ודקר את ואל בטרם רצח אותה על ידי שיסוע גרונה או על ידי חניקתה.
משפטו החל ב-8 במרץ אותה שנה.
הוא טען לחפותו אך נמצא אשם בגין כל הסעיפים לעיל ונידון למאסר עולם.
ההערכה הפסיכיאטרית שעבר איבחנה אותו כפסיכופת ונרקיסיסט אשר אינו מסוגל להרגיש אמפתיה, אך לא מצאה אותו כנתון תחת פסיכוזה או מחשבות שווא.
עם קבלת גזר הדין הגיש מדסן ערעור על עונשו אך לא על אשמתו, אשר נדחה על ידי בית המשפט העליון של דנמרק ב-26 בספטמבר.
סוהרת בשנות הארבעים לחייה ואם לשני ילדים, עזבה את תפקידה בבית הסוהר וסטרה לאחר שנודע כי ניהלה מערכת יחסים רומנטית עם מדסן, אותה סירבה להפסיק.
הפוליטיקאית טריין בראמסן הביעה את כעסה על התקרית ואמרה כי "זו בושה לזכרה של קים ואל ומשפחתה כי האדם שרצח אותה רשאי לבוא במגע עם נשים בצורה הזו".
יומיים לפני יום השנה למותה של קים ואל, תקף אסיר בן 18 את מדסן, אשר אושפז למשך תקופה קצרה בבית החולים, ולאחר מכן הועבר מבית הסוהר סטורסטרום לבית הסוהר הרסטדווסטר, בו הותקף בשנית.
מדסן הצליח לברוח מבית הסוהר ב-20 באוקטובר 2020, אולם נעצר כעבור מספר שעות באזורי מגורים בהדמרקן ומולנדלספרקן.
המשטרה לא עצרה אותו באופן מיידי אלא הקיפה אותו לאחר שהבחינה כי החזיק בידו חפץ דמוי אקדח ועטה על עצמו חגורה אשר עלולה הייתה להכיל חומרי נפץ, אולם לבסוף זיהו החבלנים כי מדובר בחפצי דמה.
ב-9 בפברואר 2021 גזר עליו בית המשפט בקופנהגן 21 חודשי מאסר נוספים בגין ניסיון הבריחה, אשר לא יצורפו לעונשו המקורי אלא ישמשו כחוות דעת על אופיו ועברו במקרה של בקשות עתידיות לשחרור מוקדם.
סדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית הדנית "לעומק" מתעדת את עבודתו המקצועית של מדסן על הפרויקטים בהם עסק, יחד עם המתנדבים השונים אשר סייעו לו - לפני, במהלך ולאחר הרצח של קים ואל.
הסדרה הוקרנה לראשונה ב-24 בינואר 2020 בפסטיבל הסרטים סאנדנס ביוטה, ארצות הברית.
משך הסדרה הוא תשעים דקות והיא בוימה על ידי הבמאית האוסטרלית אמה סאליבן.
סדרה הטלוויזיה הדנית "החקירה" היא עיבוד דרמטי למקרה הרצח של קים ואל, העוקב אחר החקירה הפלילית ועבודות השיטור שנעשו במטרה למצוא את גופתה ולהרשיע את מדסן.
הסדרה בת שש הפרקים שודרה לראשונה ב-28 בספטמבר 2020 ברשת הטלוויזיה הדנית TV2 ורשת הטלוויזיה השוודית SVT.
סרט תיעודי "צוללת" יצרה במאית הקולנוע התיעודי הישראלית, דבורית שרגל.
חקירת המקרה ומניעיו מנקודת מבט אישית שמתרחבת לאטה (2022-2021).
פיטר ג'וליאן רובין מורגן, (נולד ב-10 באפריל 1963) הוא תסריטאי ומחזאי בריטי.
הוא משמש כיוצר ומנהל המופעים של סדרת נטפליקס, "הכתר" (2016–2023).
בחודש פברואר 2017, הוענקה למורגן "מלגת המכון הבריטי לקולנוע" (BFI).
מורגן נולד בעיירה ווימבלדון, לונדון.
אמו, אינגה לבית בוצ'ק, הייתה פולנייה קתולית שנמלטה מהסובייטים.
אביו, ארתור מורגנטאו, היה יהודי גרמני שנמלט מהנאצים והגיע ללונדון ב-1933. אביו מת כשמורגן היה בן תשע.
מורגן למד בבית הספר סנט פול בלונדון ובפנימייה בבית הספר דאונסייד, סומרסט.
הוא קיבל תואר באמנות מאוניברסיטת לידס.
מורגן כתב תסריטי טלוויזיה במהלך שנות ה-90, כולל פרק של "ריק מייאל מציג..." והבכורה הקומית "החזה".
הוא כתב את התסריט לקומדיה הרומנטית "מרתה, הכירו את פרנק, דניאל ולורנס" (1998).
בשנת 2002, למורגן הייתה הצלחה עם סדרת הטלוויזיה "המושבעים" (2002).
בשנת 2003, מורגן פרץ דרך עם "העסקה", דרמת טלוויזיה על "עסקת חלוקת הכוחות בין טוני בלייר וגורדון בראון" שנכרתה במסעדת גרניטה בלונדון ב-1994. בלייר הוצג על ידי מייקל שין.
שין יחזור לשחק את בלייר, ב"המלכה" וב"היחסים המיוחדים".
בשנת 2006 שוחרר הסרט "המלכה" שהראתה כיצד מותה של הנסיכה דיאנה השפיע על ראש הממשלה טוני בלייר ועל משפחת המלוכה.
הסרט עלה לראשונה בפסטיבל ונציה, שם זכה לשבחי המבקרים.
הסרט קיבל שש מועמדויות לפרסי אוסקר כולל הסרט הטוב ביותר.
מורגן גם קיבל מועמדות לפרס לתסריט הטוב ביותר.
מורגן קיבל את פרס גלובוס הזהב על התסריט שלו מהעיתונות הזרה של הוליווד, והשחקנית הלן מירן זכתה בפרסים רבים על משחק התפקיד הראשי כולל פרס האוסקר ופרס גלובוס הזהב.
בשנת 2006 גם יצא לאקרנים "המלך האחרון של סקוטלנד", שאת התסריט שלו עיבד מורגן עם ג'רמי ברוק.
בשנת 2007 הם זכו במשותף בפרס סרט BAFTA על עבודתם על הסרט.
במאי 2007, פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-50 בסן פרנסיסקו כיבד את מורגן ב"פרס קנבר לשנה למצוינות בתסריטאות".
כמו כן, בשנת 2006, המחזה הראשון של מורגן, "פרוסט/ניקסון", הועלה בתיאטרון מחסן דונמר בלונדון.
בכיכובם של מייקל שין בתור דייוויד פרוסט, ופרנק לנגלה בתפקיד ריצ'רד ניקסון, המחזה נוגע לסדרת הראיונות בטלוויזיה שהעניק הנשיא המושפל לפרוסט ב-1997. אלה הסתיימו בהודאה שבשתיקה באשמה בנוגע לתפקידו בשערוריית ווטרגייט.
את המחזה ביים מייקל גרנדייג' ונפתחה לביקורות נלהבות.
ההצגה הועברה לברודוויי ב-2007 בתיאטרון ברנרד ב.
ג'ייקובס, שם הוצגה בין ה-21 באפריל ל-19 באוגוסט.
המחזה קיבל שלושה פרסי טוני, כולל אחד למורגן, על המחזה הטוב ביותר.
לנגלה זכה ב"פרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה".
בשנת 2008 יצא לאקרנים העיבוד הקולנועי של "פרוסט/ניקסון" בבימויו של רון הווארד, כאשר שין ולנגלה שיחקו את התפקידים שהיו להם על הבמה.
בסרט כיכבו גם קווין בייקון, רבקה הול, מת'ו מקפאדיאן, טובי ג'ונס, אוליבר פלאט וסם רוקוול.
הסרט עלה לראשונה בפסטיבל הסרטים בלונדון וזכה לשבחי המבקרים.
רוג'ר אברט העניק לסרט 4 כוכבים ושיבח את הכתיבה ואת הביצועים של המובילים באומרו, "פרנק לנגלה ומייקל שין לא מנסים לחקות את הדמויות שלהם, אלא לגלם אותן".
למרות שבחים מהמבקרים הסרט היה כישלון קופתי.
הסרט קיבל 5 מועמדויות לפרסי אוסקר כולל התסריט המעובד הטוב ביותר למורגן.
ביולי 2009, החלו הצילומים ל-"הקשר המיוחד", הסרט השלישי ב"טרילוגיית בלייר" של מורגן.
הסרט מתמקד ביחסים של בלייר (שוב מייקל שין) עם נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, בגילומו של דניס קווייד, בין השנים 1997 ל-2000. מורגן היה אמור במקור לביים את הסרט (הבכורה שלו בבימוי) אבל פרש חודש לפני תחילת הצילומים.
הוא הוחלף על ידי ריצ'רד לונקריין.
הסרט עלה לראשונה ב-HBO ב-29 במאי 2010. הסרט זכה לביקורות חיוביות כאשר הוא קיבל 83% ב-Rotten Tomatoes עם קריאת הקונצנזוס, "היחסים המיוחדים מלוהק היטב ומבוים בצורה משכנעת, מציע מבט אינטליגנטי לתוך הדינמיקה המורכבת בין שני מנהיגי עולם".
הסרט קיבל 5 מועמדויות לפרס אמי בפריים טיים, כולל אחת למורגן על כתיבה יוצאת דופן לסדרה מוגבלת או לסרט טלוויזיה.
בשנת 2008, מורגן הייתה אמורה בתחילה לעבד את הסרט "טינקר, חייט, חייל, מרגל" של ג'ון לה קארה לתסריט לסרטי עבודה, אך עזב את תפקידו ושימש כמפיק בפועל של הסרט.
ביוני 2009, הוכרז שהוא יהיה הכותב המשותף של "סקייפול", סרט ג'יימס בונד ה-23. יומן מנדרייק ה"דיילי טלגרף" דיווח באפריל 2010 כי מורגן עזב את ההפקה לאחר שסם מנדס נשכר לביום, וכי פטריק מרבר יחליף אותו.
דחתה את טענות "הטלגרף" כספקולציות.
בסופו של דבר מורגן לא קיבל קרדיט אלא היו אלה ניל פרוויס, רוברט ווייד וג'ון לוגאן שזוכו כתסריטאי הסרט.
מאז הוא סיים את התסריט של "מכאן והלאה", מותחן על טבעי ברוח "החוש השישי".
"דרימוורקס" רכשה את התסריט לפי מפרט במרץ 2008. הפיתוח הועבר מאוחר יותר לאחים וורנר והצילומים החלו באוקטובר 2009 בניצוחו של קלינט איסטווד.
בשנת 2013 יצא לאקרנים הסרט "Rush".
הסרט הוא סרט ספורט ביוגרפי שבמרכזו היריבות האנט-לאודה בין שני נהגי פורמולה 1, ג'יימס האנט הבריטי וניקי לאודה האוסטרי במהלך עונת מרוצי הפורמולה 1 של 1976. את הסרט ביים רון הווארד ונכתב על ידי מורגן ובכיכובם של כריס המסוורת', דניאל ברוהל ואוליביה ווילד.
הסרט זכה להצלחה כלכלית וביקורתית, וקיבל ארבע מועמדויות לפרס האקדמיה הבריטית כולל הסרט הבריטי המצטיין.
בשנת 2013 הופיע לראשונה מחזהו של מורגן "הקהל".
ההצגה סובבת סביב הפגישות השבועיות, הנקראות קהל, בין המלכה אליזבת השנייה לראשי הממשלה שלה לאורך תקופת שלטונה.
גברת הלן מירן שחזרה את תפקידה כמלכה.
ההצגה עלתה בבכורה בווסט אנד בתיאטרון גילגוד, שם זכתה בסופו של דבר בפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר.
הפקה בברודוויי נפתחה ב-2015 בתיאטרון ג'רלד שוינפלד שהתנהלה בין 8 במרץ ל-15 ביוני.
מירן קיבלה גם את פרס הטוני לשחקנית הטובה ביותר במחזה.
הסרט העלילתי הבא של מורגן יהיה "Bohemian Rhapsody" (2018), סרט ביוגרפי על מוזיקאי הרוק פרדי מרקיורי (בגילומו של ראמי מאלק), הסולן הראשי של להקת הרוק קווין.
מורגן החל לכתוב את התסריט ב-2010. הסרט זכה להצלחה קופתית אדירה והרוויח 903.7 מיליון דולר.
עם זאת, הסרט זכה לתגובה ביקורתית מעורבת כאשר המבקרים שיבחו את הביצועים המרכזיים של מאלק אך מתחו ביקורת על העריכה, הבימוי והקצב שלו.
מבקרת הקולנוע של "טיים מגזין", סטפני זכרק, כתבה, "במונחים קפדניים של יצירת סרטים, "רפסודיה בוהמית" היא קצת בלגן.
חלק מהסצנות שלו מתחברות בצורה מביכה, והיא פוגעת בכל פעימת אסון ומנצחת בצורה ישרה, כמו גונג." למרות הביקורת שלו, הסרט קיבל פרסים שונים כולל ארבעה פרסי אוסקר לשחקן הטוב ביותר, עריכת הסאונד הטובה ביותר, מיקס הסאונד הטוב ביותר ועריכת הסרט הטוב ביותר.
מורגן הוא היוצר והכותב של סדרת הדרמה ההיסטורית הבדיונית של נטפליקס "הכתר", סיפור ביוגרפי על שלטונה של המלכה אליזבת השנייה.
בעונה הראשונה כיכבו קלייר פוי, מאט סמית', ונסה קירבי, בתור המלכה אליזבת השנייה, הנסיך פיליפ והנסיכה מרגרט.
ג'ארד האריס וג'ון ליתגו עשו תורות תמיכה בתור המלך ג'ורג' השישי, ווינסטון צ'רצ'יל.
הסדרה זכתה לשבחי ביקורת נרחבים וזכתה למספר מועמדויות לפרס אמי, כולל זכיות ל-פוי לשחקנית הראשית המצטיינת בסדרת דרמה, ול-ליתגו לשחקן המשנה המצטיין בסדרת דרמה.
הקאסטים ראו שינויים לעונות 3 ו-4 כאשר אוליביה קולמן, טוביאס מנזיס והלנה בונהם קרטר החליפו את פוי, סמית' וקירבי.
מורגן קיבלה 3 מועמדויות לפרס אמי על כתיבת הפרקים, "Asssins", "Mystery Man", ו"Aberfan".
ב-15 בנובמבר 2020, הסדרה הרביעית של "הכתר" שוחררה לשבחי המבקרים.
לפי צובר הביקורות Rotten Tomatoes, הסדרה מחזיקה בקונצנזוס של תשעים וששה אחוזים מהמבקרים, מה שהופך אותה לסדרה עם הדירוג הגבוה ביותר מבין הארבע עד כה.
העונה מציינת את הצגתה של אמה קורין בתור הנסיכה דיאנה וחברתה של מורגן דאז, ג'יליאן אנדרסון, כראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר, כאשר אוליביה קולמן, טוביאס מנזיס, הלנה בונהם קרטר וג'וש אוקונור חוזרים על תפקידם כמלכה אליזבת השנייה, הנסיך פיליפ, הנסיכה מרגרט והנסיך צ'ארלס בהתאמה.
העונה הרביעית זכתה בתוכנית הטלוויזיה של השנה של AFI בפעם הרביעית ברציפות, ארבעה גלובוס הזהב, כולל סדרת הטלוויזיה הטובה ביותר, פרס בחירת המבקרים לדרמה הטובה ביותר, ו-10 מועמדויות ל-BAFTA כולל הדרמה הטובה ביותר.
בספטמבר 2021, העונה הרביעית זכתה בכל 7 קטגוריות הדרמה של אמי וזיכתה את נטפליקס בזכייה הגדולה הראשונה בהיסטוריה של ענקית הסטרימינג (הדרמה הטובה ביותר), כאשר מורגן קיבל את הפרס על כתיבה יוצאת דופן.
לפני כן, הוא קיבל את פרס WGA לדרמה הטובה ביותר ואת פרס PGA למפיק מצטיין של טלוויזיה אפיזודית, דרמה לעונה הרביעית.
העונה חמישית של "הכתר" שוחררה בנובמבר 2022 עם עונה שישית שהוצעה ל-2023. העונה השישית תהיה האחרונה לפי פיטר מורגן.
אימלדה סטונטון, ג'ונתן פריס ולסלי מנוויל מגלמים את התפקידים המתאימים של המלכה אליזבת השנייה, הנסיך פיליפ והנסיכה מרגרט.
את הנסיכה דיאנה מגלמת אליזבת דביקי ו את הנסיך צ'ארלס מגלם דומיניק ווסט.
במאי 2022 הוכרז ש"פטריוטים", מחזהו הראשון של מורגן מאז "הקהל" יוצג בתיאטרון אלמיידה בלונדון מ-2 ביולי עם ערב פתיחה ב-12 וההופעות עד 20 באוגוסט.
מתרחש במהלך נפילת ברית המועצות ב-1991, "פטריוטים" ילכו בעקבות דור של אוליגרכים בניסיון להשתלט על עולם חדש.
טום הולנדר יוביל את הקאסט בתור איש העסקים בוריס ברזובסקי.
צוות השחקנים כולל גם את וויל קין בתור ולדימיר פוטין, יולנדה קטל ולוק ת'לון.
ב-19 באוגוסט 2022, לאחר ריצה מוצלחת בתיאטרון אלמיידה, הוכרז כי "פטריוטים" יעברו לתיאטרון נואל קווארד בווסט אנד ממאי 2023 להרצה של 12 שבועות.
רוב צוות השחקנים המקורי יחזרו על תפקידם.
מורגן מונה למפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE) לכבוד השנה החדשה 2016 עבור שירותים לדרמה.
בפברואר 2017 הוענק לו מלגת המכון הבריטי לקולנוע (BFI).
בנובמבר 2019, מורגן זכה לכבוד על ידי מכון הסרטים האמריקאי במחווה לקריירה שלו ב-AFI FEST 2019. ביולי 2016 הוענק למורגן תואר כבוד במכתבים מאוניברסיטת לידס, העלמה שלו.
פיטר ליפטון (9 באוקטובר 1954 – 25 בנובמבר 2007) היה פרופסור וראש המחלקה להיסטוריה ופילוסופיה של המדע באוניברסיטת קיימברידג', ועמית מחקר בקינגס קולג' עד למותו בנובמבר 2007. על פי ההספד שלו באתר קיימברידג', הוא "הוכר כאחד הפילוסופים המובילים של המדע והאפיסטמולוגיה בעולם".
לליפטון היה תואר ראשון באוניברסיטת וסליאן ותואר שני מאוניברסיטת אוקספורד.
לפני שהגיע לקיימברידג' הוא לימד באוניברסיטת קלארק ובויליאמס קולג'.
הוא היה חבר במועצת נופילד לביואתיקה.
הוא גם היה חבר בפאנל AskPhilosophers.
בשנת 2004 ליפטון נשא הרצאה בחברה המלכותית לכבוד זכייתו ב־Medawar Prize Lecturer.
תחומי המחקר של ליפטון התמקדו בפילוסופיה של המדע, וכללו הסבר, מסקנות, בדיקות, שינוי תיאוריה, חוקי טבע וריאליזם מדעי.
מחקרו של ליפטון בפילוסופיה של המדע הוביל אותו לעבוד בתחומים פילוסופים קשורים; באפיסטמולוגיה חקר ליפטון את הפילוסופיה של אינדוקציה ושל עדות.
בפילוסופיה של הנפש חקר ליפטון תוכן נפשי ואת בעיית גוף-נפש.
הוא היה חבר במועצת נופילד לביואתיקה (2003–2007).
ליפטון חי עם אשתו דיאנה ושני בניו, יונה ויעקב.
הוא הזדהה כ"אתאיסט דתי" וכ"יהודי פרוגרסיבי"; הוא סבר שהוא יכול לקיים את אורח חיים יהודי ולהשתמש בתורת היהדות כדי להתמודד עם בעיות מוסריות בחיים, וזאת מבלי להאמין במטאפיזיקה של דת כזו (כגון קיומו של אלוהים).
הוא העיד על עצמו: "אני עומד בבית הכנסת ומתפלל לאלוהים, ויש לי יחסים עמוקים עם אלוהים, אבל אני לא מאמין באלוהים".
ב-25 בנובמבר 2007 לקה ליפטון בהתקף לב קטלני לאחר משחק סקווש.
לאחר מותו של ליפטון מונה לתפקיד ראש המחלקה להיסטוריה ופילוסופיה של המדע באוניברסיטת קיימברידג' פרופסור ג'ון פורסטר.
פיטר ליטל היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מרילנד.
ליטל נולד ב-11 בדצמבר 1775 בפטרבורג שבפנסילבניה, ולמד בבתי הספר הציבוריים.
בתחילה עבד כשען, עד שעבר לפרידום, מרילנד ועסק בחקלאות.
בשנים 1806 ו-1807 כיהן כחבר בבית הנבחרים של מרילנד.
ליטל נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-12, שם כיהן מ-4 במרץ 1811 ועד 3 במרץ 1813. הוא לא הועמד לבחירה מחדש ב-1812. במהלך מלחמת 1812 מונה ליטל לקולונל של רגימנט הרגלים ה-38 של מרילנד ושירת מ-19 במאי 1813 עד 15 ביוני 1815.
בשנת 1817, לפיטר ולאשתו קתרין נולד בן בשם לואיס הנרי ליטל שהיה בריגדיר גנרל במלחמת האזרחים האמריקנית.
לאחר המלחמה נבחר ליטל שוב לבית הנבחרים כדי למלא את המושב שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של ויליאם פינקני.
ועדה להוצאות במחלקת הצי (הקונגרס ה-20).
הוא סירב להיות מועמד לבחירה מחדש.
לאחר תום כהונתו בקונגרס, כיהן ליטל כשופט של בית המשפט ליתומים במחוז בולטימור.
הוא מת ב-5 בפברואר 1830 בפרידום שבמרילנד, ונקבר בבית הקברות האפיסקופלי של פרידום, ליד אלדרסבורג, מרילנד.
פיטר גודלי מייקל הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת עירוני טבריה.
מייקל גדל במחלקת הנוער של קראון FC והחל את הקריירה המקצוענית שלו בריברס יונייטד מליגת העל הניגרית.
ב-27 בפברואר 2018 חתם בוולרנגה מליגת העל הנורווגית, ובהמשך שיחק בקבוצות סקייד, ירגרדן, סוגנדל וגרורוד מליגת המשנה הנורווגית.
ב-29 במרץ 2023 חתם מייקל בוואסאן פאלוסאורה מליגת העל הפינית.
הוא ערך 28 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 17 שערים.
ב-30 בדצמבר 2024 הושאל לעירוני טבריה מליגת העל הישראלית עד לתום עונת 2024/2025.
ב-7 ביולי נשאר בקבוצה לעונה נוספת.
ג'ון פיטר גבריאל מולנברג היה איש דת וקצין צבא אמריקאי ששירת במלחמת העצמאות של ארצות הברית, בן למשפחת מולנברג הבולטת בפנסילבניה, שושלת פוליטית ידועה, והוא התפרסם בארצות הברית הצעירה ככומר לותרני וכחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית ובסנאט של ארצות הברית.
מיהלנברג נולד ב־1 באוקטובר 1746 בטראפה שבפרובינציית פנסילבניה.
אמו הייתה אנה מריה וייזר, בתו של החלוץ והדיפלומט ההולנדי־פנסילבני קונרד וייזר, ואביו היה היינריך מלכיור מיהלנברג, כומר לותרני גרמני.
בשנת 1763 נשלח יחד עם אחיו, פרדריק אוגוסטוס וגוטהילף היינריך ארנסט, להאלה שבגרמניה, שם למדו לטינית במוסדות פרנקה.
בשנת 1767 עזב את הלימודים והחל לעבוד כעוזר מכירות בליבק, אך חזר באותה שנה לפנסילבניה.
מולנברג שירת לזמן קצר ברגימנט הרגלים ה־60 של הצבא הבריטי, וכן שירת תקופה קצרה בדראגונים הגרמנים, שם זכה לכינוי 'Teufel Piet' ('פיט השטן').
לאחר מכן חזר לפילדלפיה, שם קיבל השכלה קלאסית באקדמיה של פילדלפיה (אוניברסיטת פנסילבניה של ימינו).
הוא הוסמך לכמורה בשנת 1768 ועמד בראש קהילה לותרנית בבדמינסטר, ניו ג'רזי, ולאחר מכן עבר לוודסטוק, וירג'יניה.
בשנת 1772 ביקר באנגליה והוסמך ככומר בכנסייה האנגליקנית, אף ששירת קהילה לותרנית.
מאחר שהכנסייה האנגליקנית הייתה כנסיית המדינה בווירג'יניה, נדרש להיסמך בכנסייה אנגליקנית כדי לכהן שם.
נוסף על הנהגת קהילתו, עמד בראש ועדת הביטחון וההתכתבות של מחוז דנמור, וירג'יניה.
בשנת 1774 נבחר לבית הנבחרים של וירג'יניה והיה ציר בוועידת וירג'יניה הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות בשנת 1775 והקמת הצבא הקונטיננטלי, הוסמך מולנברג להקים ולפקד על רגימנט וירג'יניה השמיני בדרגת קולונל.
סביר שנבחר בשל השפעתו בקהילה הגרמנית־אמריקאית.
מבין שמונת הקולונלים בכוח הסדיר של וירג'יניה, הוא היה הצעיר ביותר, בן 29, ולמעט פטריק הנרי היה בעל הניסיון הצבאי המועט ביותר.
על פי ביוגרפיה שכתב אחיינו באמצע המאה ה-19, ב־21 בינואר 1776 נשא מיהלנברג דרשה בכנסייה הלותרנית בוודסטוק, וירג'יניה, על בסיס פרק ג' בספר קהלת, הפותח במילים 'לכל זמן ועת לכל חפץ...'.
לאחר שקרא את הפסוק השמיני, 'עת מלחמה ועת שלום', הכריז: 'וזוהי עת מלחמה', הסיר את גלימת הכמורה וחשף מתחתיה את מדי הקולונל.
מחוץ לדלת הכנסייה החלו התופים להלום, הגברים נפרדו מנשותיהם והתגייסו, ותוך חצי שעה נרשמו 162 איש.
למחרת הוביל כ־300 איש מן המחוז, שיצרו את גרעין הרגימנט השמיני.
אף שמקובל שמולנברג סייע בהקמת הרגימנט ופיקד עליו, היסטוריונים מטילים ספק בסיפור הדרשה, מאחר שאין לו אזכורים מוקדמים לביוגרפיה זו.
היחידה נשלחה תחילה לדרום להגנת חופי קרוליינה הדרומית וג'ורג'יה.
בראשית 1777 נשלח הרגימנט צפונה והצטרף לצבאו של וושינגטון.
מולנברג הועלה לדרגת בריגדיר גנרל ופיקד על חטיבה בדיוויזיה של נתנאל גרין בוואלי פורג'.
הוא השתתף בקרבות ברנדיוויין, ג'רמנטאון ומונמאות'.
לאחר מונמאות' נשלח רוב הכוח הסדיר של וירג'יניה לדרום הרחוק, בעוד מולנברג הופקד על הגנת וירג'יניה בעיקר באמצעות מיליציות.
בקרב יורקטאון פיקד על החטיבה הראשונה בדיוויזיה הקלה של לפאייט.
חטיבתו החזיקה באגף הימני ואיישה את שתי התעלות שנבנו כדי לקרב את התותחים האמריקאיים למערכי ההגנה של קורנווליס.
הגדוד בפיקוד לוטננט קולונל אלכסנדר המילטון והקצין הצרפתי ז'אן־ז'וזף סורבדר דה ז'ימא הוביל את התקפת הכידונים הלילית שכבשה את מעוז מספר 10 ב־14 באוקטובר 1781.
בסיום המלחמה בשנת 1783 קיבל דרגת כבוד של מייג'ור גנרל והשתקע במחוז מונטגומרי, פנסילבניה.
הוא גם היה חבר מייסד באגודת הסינסינטי של פנסילבניה.
לאחר המלחמה נבחר בשנת 1784 למועצה המבצעת העליונה של פנסילבניה, וב־31 באוקטובר 1787 נבחר לסגן נשיא המועצה, תפקיד המקביל לסגן מושל.
כהונתו הסתיימה באופן מסתורי: ב־14 באוקטובר 1788 דווח כי עזב את פילדלפיה ללא הגשת התפטרות, ושליח נשלח אחריו.
באותו ערב, לאחר שהוגשה ההתפטרות, התכנסה המועצה בביתו של בנג'מין פרנקלין ובחרה את דייוויד רדיק כמחליפו.
מולנברג נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס הראשון (1789–1791) ולקונגרס השלישי (1793–1795) כנציג כללי מטעם פנסילבניה.
אחיו פרדריק כיהן באותו קונגרס כיושב ראש בית הנבחרים.
בשנת 1793 היה בין מייסדי אגודות הדמוקרטים־רפובליקנים.
הוא כיהן בקונגרס מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בקונגרס החמישי (1799–1801) כנציג מחוז הקונגרס הרביעי.
בשנת 1795 היה מועמד אנטי־ממשלתי בבחירות לסנאט מטעם פנסילבניה.
בפברואר 1801 נבחר לסנאט בסיבוב הצבעה שני, אך התפטר ב־30 ביוני אותה שנה.
הנשיא תומאס ג'פרסון מינה אותו בשנת 1801 לממונה על גביית המיסים בפנסילבניה, וב־1802 לגובה המכס של פילדלפיה, תפקיד שבו כיהן עד מותו.
ב־3 באוגוסט 1805 כתב מכתב לתושבי מחוזות נורת'המפטון וברקס, שרוב אוכלוסייתם גרמנית, ובו ניסה להטות את תמיכתם למושל המכהן תומאס מקיין.
הוא טען כי בחירת יריבו, , תוביל לעליית הזרם הדמוקרטי הרדיקלי ולכאוס.
תרומתו סייעה למקיין להשיג ניצחון דחוק בבחירות.
ב־6 בנובמבר 1770 נישא לאנה ברברה 'Hannah' מאייר, בתו של קדר מצליח.
לשניים נולדו שישה ילדים, בהם , חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מאוהיו.
ביום הולדתו ה־61 נפטר מולנברג בגרייז פרי שבפנסילבניה, ב־1 באוקטובר 1807, ונקבר בכנסייה הלותרנית אוגוסטוס בטרפה, פנסילבניה.
מחוז מולנברג בקנטקי נקרא על שמו.
אנדרטאות לזכרו מוצבות בוושינגטון הבירה ובפילדלפיה.
שני פסליו ניצבים בוודסטוק, וירג'יניה, ובית הספר 'Peter Muhlenberg Middle School' נקרא על שמו.
במכללת מולנברג באלנטאון, פנסילבניה, מוצג פסלו בחזית הקמפוס.
ריצ'רד הנרי (פיטר) סלרס היה קומיקאי, שחקן קולנוע, ובדרן יהודי-בריטי.
סלרס נולד בסאות'סי, מחוז המפשייר, אנגליה, למשפחה של שחקני וודוויל.
אביו היה פרוטסטנטי ואמו יהודייה.
בעקבות משפחתו, למד סלרס את אומנות הוודוויל, אמנות משחק פופולרית אך קשה.
הוא הוכיח עצמו כשחקן רב-תחומי במידה מרשימה: רקדן מצוין, נגן מוכשר ביוקולילי ובבנג'ו, ומתופף מוכשר שהצטרף למספר להקות ג'אז בסיבובי הופעות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, סלרס שירת בחיל האוויר המלכותי.
הוא השתחרר בסוף המלחמה בדרגת רב-טוראי (רב"ט).
במהלך שירותו הצבאי נהג להציג חיקויים של מפקדיו, דבר שעזר לו מאוחר יותר לבנות את שורת התפקידים בסרט "דוקטור סטריינג'לאב".
הוא ניסה את מזלו ברדיו ובטלוויזיה המוקדמת של שנות ה-50. פרסומו הראשון היה כחבר בתוכנית הרדיו רבת התפוצה וההשפעה של ה-BBC, The Goon Show ששודרה בין 1950 ל-1961.
הצלחותיו הראשונות בקולנוע היו בשנת 1959 בקומדיות בריטיות שונות (The Ladykillers, I'm All Right Jack והעכבר ששאג).
אולם, פרסומו העולמי הגיע בעקבות תפקידו כמפקח קלוזו (Inspector Clouseau) בסדרת הסרטים המצליחה "הפנתר הוורוד" (1964).
בשנת 1964 השתתף בסרטו של סטנלי קובריק "דוקטור סטריינג'לאב או: איך למדתי להפסיק לדאוג ולאהוב את הפצצה", בו שכלל לשיא את מיומנויותיו הקומיות כשגילם בסרט שלוש דמויות שונות (דוקטור סטריינג'לאב, מדען הטילים הגרמני והנאצי לשעבר, נשיא ארצות הברית מרקין מאפלי ואלוף-משנה ליונל מנדרייק מחיל האוויר המלכותי).
עבור השתתפותו בסרט זה, בו הוכיח את גאונותו, היה מועמד לפרס אוסקר בפעם הראשונה במהלך הקריירה שלו.
סלרס אף הוכיח את כישרונו הדרמטי ואת רב-גוניותו בסרטים כגון: "לוליטה" על פי רב המכר של ולדימיר נבוקוב (1962), "The Party" (1968), ובעיקר בסרט המופת שהקנה לו מועמדות שנייה לאוסקר "להיות שם" (1979).
סלרס הנציח את מעמדו כשחקן-גאון, ותואר פעמים רבות כפרפקציוניסט-אובססיבי, כטיפוס מוזר וביזארי, מיזנתרופ ואף בעל הפרעות נפשיות.
סלרס מצא בבמאי בלייק אדוארדס פרטנר ובמאי מסור שידע לעבוד איתו וידע להשתמש ולנצל את יכולותיו הקומיות של סלרס.
אדוארדס תיאר את סלרס כ"ליצן הפכפך" שידע להפוך קומדיה לדרמה ולהפך בן-רגע.
בסרט "חייו ומותו של פיטר סלרס" מוצגת מערכת היחסים של השניים באור מעט שונה.
במאים אחרים איתם עבד סלרס היו: רומן פולנסקי, פול מזורסקי ובילי ויילדר (שלושת הבמאים ממוצא יהודי, שהיגרו ממרכז אירופה).
סלרס אף הופיע לצד כוכבים רבים כשירלי מקלין, סופיה לורן, מגי סמית', גולדי הון, שלי וינטרס, אלקה זומר ואפילו רינגו סטאר, מתופף להקת "הביטלס".
סלרס היה מועמד פעמיים לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
בראשונה, בשנת 1964 עבור תפקידיו ב"דוקטור סטריינג'לאב".
בשנייה, בשנת 1979, עבור תפקידו הדרמטי בסרט "להיות שם".
אולם בשתי הפעמים הוא לא זכה.
סלרס זכה בפרס באפט"א לקולנוע עבור משחקו בסרט "I'm Alright Jack".
סלרס היה נשוי ארבע פעמים.
נישואיו השניים היו לשחקנית השוודית בריט אקלנד.
אשתו הרביעית, בעת מותו, הייתה לין פרדריק, שמאוחר יותר נישאה למנחה הטלוויזיה סר דייוויד פרוסט.
ראויה לציון תשוקתו האובססיבית של סלרס למכוניות.
במהלך שנות השישים הוא רכש ומכר עשרות רבות של מכוניות, והיה בעליו של צי מכוניות מרשים.
סלרס נפטר מהתקף לב בגיל 54, ב-24 ביולי 1980 בלונדון, אנגליה.
מותו נגרם, כנראה, בשל נטייתו ואמונתו ברפואת אליל.
בין השאר התנסה בניתוחים על-חושיים (שמתבצעים בידיים חשופות, ושנפוצים בפיליפינים ובברזיל).
בצוואתו ביקש שהשיר "In the Mood" של גלן מילר ינוגן בהלווייתו.
היה זה מן הסתם הבזק אחרון של הומור, שכן ידוע היה שזהו השיר השנוא עליו ביותר.
ביוגרפיה על חייו של סלרס בשם "The Life and Death of Peter Sellers" (1997) נכתבה על ידי רוג'ר לואיס.
בביוגרפיה מתוארים היטב התנהגותו ואורח חייו הביזאריים והפרעותיו הנפשיות של סלרס.
מבוסס על ספר זה, בשנת 2004 שודר בערוץ "HBO" הסרט הביוגרפי "חייו ומותו של פיטר סלרס'''", בכיכובו של ג'פרי ראש המגלם את דמותו של סלרס.
סקר "קומיקאי הקומיקאים", שנערך בין קומיקאים, הציב את פיטר סלרס בין עשרים הקומיקאים הגדולים בהיסטוריה.
The Black Rose (1950) -בתפקיד:לו צ'אנג (קול בלבד- ללא קרדיט).
London Entertains (1951) - (סרט קצר)- בתפקיד: פאוסי.
Let's Go Crazy (1951) - בתפקיד: גרושו מרקס (והמון דמויות בגילומו).
Burlesque of Carmen (1951) - (סרט קצר)- בתפקיד: המספר.
Penny Points to Paradise (1951) - בתפקיד: המייג'ור / ארנולד פרינג'.
Down Among the Z Men (1952) - בתפקיד: קולונל בלונדק.
Beat the devil (1953) (סרט קצר) - בתפקיד: קולו של האמפרי בוגארט.
I'm All Right, Jack (1959) - פרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי
דוקטור סטריינג'לאב (1964) - מועמדות ראשונה לאוסקר
עולמו של הנרי אוריינט (1964) - בתפקיד הנרי אוריינט
חמישה בלשים לקינוח (1976) Murder by Death
להיות שם (1979), מועמדות שנייה לפרס האוסקר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר.
בעקבות הפנתר הוורוד (1982) - אחרי מותו
סלרס הקליט מספר תקליטונים ואלבומים, רובם בהפקתו של ג'ורג' מרטין.
פיטר אלברט דייוויד סינגר הוא פילוסוף יהודי-אוסטרלי הנמנה עם הזרם התועלתני, מתמחה באתיקה יישומית ובביואתיקה, וידוע בעיקר בשל דעותיו בתחום מעמדם המוסרי של בעלי־החיים.
סינגר נולד במלבורן, אוסטרליה להורים ממוצא יהודי וינאי, אשר נמלטו מאירופה טרם פריצת מלחמת העולם השנייה, ב-1938. למד משפטים, היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת מלבורן.
ב-1969 הגיש את עבודת המאסטר שלו, בשם "מדוע עלי להיות מוסרי?".
לאחר מכן זכה במלגה ללימודים באוניברסיטת אוקספורד, שם עבד על עבודת הדוקטורט שלו בנושא אי-ציות אזרחי, שלבסוף פורסמה בתור ספרו הראשון, "דמוקרטיה ואי-ציות" (1973).
לאחר שנשאר זמן מה כמרצה באוקספורד, עבר ללמד באוניברסיטת ניו יורק, שם השלים את עבודתו על ספרו השני, וכנראה הידוע ביותר, "שחרור בעלי־החיים".
לאחר מכן חזר לאוסטרליה, ולימד באוניברסיטת לה טרוב ובאוניברסיטת מונש, שם ייסד את המרכז לביואתיקה אנושית.
ב-1996 התמודד על מושב בסנאט האוסטרלי מטעם מפלגת הירוקים, אך ללא הצלחה.
כיום מחזיק בשתי משרות הוראה, באוניברסיטת מלבורן ובאוניברסיטת פרינסטון.
בנוסף לחיבורים פילוסופיים רבים, חיבר גם ספר היסטורי על הקהילה היהודית בווינה ערב תקופת עליית הנאציזם, בהתבסס על מכתביו של סבו.
הוא התבטא בנושא זה מספר פעמים, וכמו כן נאם בכנס של "ברית האתאיסטים הבינלאומית" בשנת 2012.
סינגר הוא בין האנשים המשפיעים ביותר על התנועה לזכויות בעלי־חיים, וספרו, "שחרור בעלי־החיים" נחשב אחד הפרסומים החשובים בנושא.
את הסיבה לכך תולה סינגר בסוגנות (speciesism) - מונח שנטבע על ידי פעיל זכויות בעלי־החיים ריצ'רד ריידר ופירושו אפליה שרירותית על רקע מין ביולוגי.
סינגר טוען כי אין תוקף לסוגנות, וכי בדומה לאפליות נוספות על רקע שרירותי, היא אינה יכולה להיות מוצדקת.
כתועלתן, סינגר אינו שולל על הסף כל ניצול בעלי־חיים, אלא רק אם הסבל הנגרם כתוצאה ממנו לבעלי־החיים עולה על התועלת שהוא מביא לבני־האדם.
עם זאת, משמעותו של הדבר בפועל שוללת את רוב צורות ניצול בעלי־החיים, ובהתאם לכך סינגר דוגל בהפסקת הניסויים בבעלי־חיים ובביטול תעשיית המזון והלבוש מהחי.
בין פעילותיו, היה גם מיוזמי "פרויקט הקוף הגדול", קמפיין הפועל להשגת זכויות חוקיות לקופי-על הומינידים (שימפנזים, גורילות ואורנגאוטן), שזכה עד כה להצלחה בניו זילנד ובספרד.
הספר "שחרור בעלי-החיים" והמאמרים עליהם התבסס היו רבי השפעה בקרב פעילי זכויות בעלי החיים בארצות הברית.
בין השאר, הנרי ספירא הושפע ממאמריו של סינגר והחל לעסוק בתחום זה.
בשנת 1986 ערך סינגר ראיון ממושך עם ספירא, שהפך לסרט תיעודי אודותיו.
בריאיון בשנת 2006 נשאל סינגר: "האם אתה אוכל בשר?
אם לא, האם אתה טבעוני?" תשובתו הייתה: "אני לא אוכל בשר.
הייתי צמחוני החל משנת 1971. הפכתי בהדרגה ליותר ויותר טבעוני.
אני טבעוני בעיקרון, אבל אני טבעוני גמיש.
אני לא הולך לסופרמרקט וקונה דברים לא טבעוניים בשביל עצמי.
אבל כשאני מטייל או הולך לבתים של אנשים אחרים, אני די מרוצה לאכול צמחוני ולא טבעוני."
ספרו "The Ethics of What We Eat" ראה אור בשנת 2006. בתרגום לצרפתית, שיצא בשנת 2015, מובאת הקדמה מאת איימריק קארון.
במאמרו המשפיע "Famine, Affluence, and Morality", טוען סינגר כי אין זה מוצדק מבחינה מוסרית שיש אנשים החיים בעושר ובשפע בעוד שישנם אנשים אשר חיים עם מחסור במזון ועוני קיצוני.
סינגר מציע שכל מי שמסוגל לעזור לעניים צריך לתרום חלק מההכנסה שלו למטרת צמצום העוני הקיצוני בעולם ולמטרות דומות.
בספרו, "The Life You Can Save", טוען סינגר שלאזרחי המדינות המפותחות יש הכרח מוסרי לתרום יותר כדי לעזור לעניי העולם.
סינגר תומך פעיל של תנועת האלטרואיזם האפקטיבי.
בהתאם לתפיסתו התועלתנית, הוא טוען כי אנשים לא רק צריכים לנסות להפחית את הסבל בעולם, אלא לנסות להפחית הסבל בעולם בדרך האפקטיבית ביותר.
סינגר יזם את ארגון האלטרואיזם האפקטיבי, The Life You Can Save בעת יציאת ספרו בעל שם זה.
ב-2013 העביר הרצאה ב־TED המציגה את העקרונות של תנועת האלטרואיזם האפקטיבי.
סינגר הוא תומך מובהק של הפלות והמתות חסד.
בהתאם להשקפותיו התועלתניות, סינגר גורס כי אדם הנמצא במצב בו הסבל הצפוי לו גדול באופן ניכר מהתועלת שניתן לו להפיק מחייו, לא יהיה זה בלתי מוסרי להפסיק את חייו.
בהתאם לכך, הוא לא רק מצדד בהפלות, אלא גם חושב שיש לאפשר להורים את הבחירה להמית תינוקות שנולדו עם נכויות חמורות בצורה שיאיימו באופן משמעותי על אושרם בעתיד במשך השבועות הראשונים לחייהם.