tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרב טולוז נערך בין צבא דוכסות אקיטן הנוצרית, בפיקודו של אודו מאקיטן, לבין צבא בית אומיה המוסלמי, בפיקודו של מושל אל-אנדלוס, אל-סמע אבן מאליכ אל-חולאני.
הקרב הסתיים בניצחון האקיטנים על הצבא המוסלמי, שפלש לדוכסות והטיל מצור על העיר טולוז, ועצר לזמן מה את התקדמותם מתחומי העיר נרבון מערבה אל תוך אקיטן.
אל-סמע אבן מאליכ אל-חולאני, הוואלי של אל-אנדלוס, הקים צבא חזק בשטחי חליפות בית אומיה על מנת לכבוש את אקיטן, דוכסות גדולה ששכנה באזור הדרום-מערבי של צרפת של ימינו.
להלכה הייתה הדוכסות תחת ריבונות האימפריה הפרנקית, אך למעשה שמרה על עצמאותה תחת שלטונם של דוכסי אקיטן.
מטרתו של אל-חולאני הייתה להשתלט על עמק נהר הגארון, לכבוש את טולוז ולקיים בכך רציפות טריטוריאלית בין חוף האוקיינוס האטלנטי ודרומה עד אנדלוסיה והמגרב.
צבאו של אל-חולאני, שכלל כלי מצור, חיילים רגליים, מספר פרשים ושכירי חרב רבים, ביניהם קלעים בסקים, הטיל מצור על טולוז שהייתה אז העיר החשובה באקיטן.
אודו דוכס אקיטן עזב מיד את העיר ויצא לבקש עזרה מקרל מרטל, אשר העדיף להמתין ולצפות מאשר לסייע ליריבו מדרום.
אודו שב לטולוז לאחר שלושה חודשים בלוויית צבא אקיטני ופרנקי וב-9 ביוני 721 תקף את הצבא המוסלמי, זמן קצר לפני שעמדה העיר להיכנע.
מוצאם של החיילים הפרנקים בצבאו של אודו אינו ברור, אך ייתכן כי גויסו מאזורים דרומיים של אקיטן באזור מורדות נהר הגארון בו התיישבו שבטים פרנקיים לפני עשרות או מאות שנים.
הניצחון האקיטני הושג באמצעות שימוש בטקטיקת תנועת מלקחיים קלאסית.
לאחר שאודו נמלט הפכו המוסלמים לבטוחים בעצמם יתר על המידה, לא הקימו ביצורים חיצוניים סביב המחנה שלהם ולא קיימו סיורי התרעה.
כתוצאה מכך, עלה בידו של אודו לערוך התקפת פתע כמעט מושלמת על כוח המצור, אשר התפזר כבר במהלך ההסתערות הראשונית, הפתיע יחידות שנחו וטבח בהן כשנמלטו לכיוון נרבון ללא נשק ושריון.
אל-חולאני ניסה לפרוץ עם צבאו אך נלכד בשטח מישורי (שכונה "בלאט") ונפצע, אך הצליח לסגת עם שארית כוחותיו לנרבון ומת זמן קצר לאחר מכן.
היסטוריונים מוסלמים (כגון אבן אל-אתיר, אל-מקרי ואל-קרטבי) מסכימים כי הקרב היה תבוסה מוסלמית מוחצת.
בין החיילים ששרדו היה סגנו של אל-חולאני, עבדול רחמן אל-ע'פיקי, שהוביל את הצבא המוסלמי בקרב טור ובו נהרג.
ההיסטוריונים ניפחו את מספר הלוחמים בקרב עד לכ-300,000 חיילים בצבאו של אודו (על פי אל-קרטבי) ואבידות של כ-375,000 נפגעים מצד הצבא המוסלמי לעומת 1,500 בצד הנוצרי (לפי מקורות נוצריים).
אף על פי כן, יכולים מספרים אלה לתת מושג לגבי חשיבות וממדי העימות בעיני המוסלמים, שבמשך 450 השנים הבאות קיימו באל-אנדלוס טקסים לזכר ההרוגים ב"מישור הקדושים" ("בלאט אל-שוהדה"), זאת לעומת קרב טור שנחשב בעיניהם לקרב שולי.
הקרב עצר את התקדמות המוסלמים מערבה בשנים שלאחר מכן.
כתוצאה מכך, החל אודו במשא ומתן עם מושל מחוז קטלוניה, עות'מן אבן נאיסה, וכרת עמו הסכם שלום ב-730 בהשיאו לו את ביתו.
בתגובה לברית זו פלשו הפרנקים פעמיים לאקיטן ב-731, כבשו ערים ולקחו שלל רב.
כאשר מרד אבן נאיסה במושל אל-אנדלוס והוצא להורג, איבד אודו את בן בריתו ונוצח על ידי עבדול רחמן אל-ע'פיקי בקרב נהר הגארון ב-732. אודו פנה שוב לעזרתו של קרל מרטל שהשיב שהברית שכרת אודו עם המוסלמים היא בגידה בנצרות, וישועתו תגיע רק אם ייכנע ויקבל את שלטונו של קרל.
אודו נכנע ואקיטן הפכה לחלק מהאימפריה הפרנקית.
לקרל הייתה כעת הזדמנות להכות בצבא המוסלמי, אשר סבל מאבידות בקרב נהר הגארון ונחלש, ובקרב טור הובס אל-ע'פיקי ונהרג.
הקרב הקטן יחסית שנערך בין טור לפואטייה נופח ברשומות אותה תקופה, וקרל מרטל התפרסם כמגינה של אירופה מפני התפשטות האסלאם.
על אף ניצחון הפרנקים בטור, נמשך שלטון המוסלמים בנרבון ובסביבותיה במשך 27 שנים נוספות.
בריתות שכרתו המוסלמים עם התושבים הוויזיגותים המקומיים הדפו את ניסיונות הפרנקים לכבוש את האזור ורק ב-759 נכבשה נרבון על ידי בנו של קרל, פפין הגוץ.
מספר היסטוריונים סבורים כי הקרב בטולוז עצר את הכיבוש המוסלמי של אירופה אף יותר מהקרב הידוע שנערך מאוחר יותר בטור (10 באוקטובר 732 בין טור לפואטייה) אך יש בכך בעייתיות: גם אם היו מצליחים בכיבוש טולוז, עדיין היה על המוסלמים להביס את הפרנקים כדי לבסס את שלטונם על האזור.
על אף זאת, מסכימים ההיסטוריונים כי הניצחון הנוצרי נתן לקרל מרטל פרק זמן של 11 שנים לבסס את שלטונו ולארגן טוב יותר את כוחותיו.
היסטוריונים אחרים סבורים כי התקפת המוסלמים בטור הייתה רק פשיטה, בדומה לזו שכבשה את אוטן ב-725, או למטרת חיסול נקודתית של איום צפוני על גבולה של אל-אנדלוס ולא ניסיון כיבוש רציני.
באופן אירוני, בעוד שאודו ופעולותיו נשכחו, הוכתר קרל מרטל כ"מושיעה של אירופה" על ידי מלומדים וסופרים מערביים רבים.
קרב טרנסילבניה היה הקרב הראשון בין רומניה לאוסטרו-הונגריה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
למרות הצלחה ראשונית של הצבא הרומני, נעצרה המתקפה תוך זמן קצר, ולאחר מתקפה גרמנית-בולגרית באזור דוברוג'ה ומתקפת נגד גרמנית-אוסטרית, נהדפו הכוחות הרומניים בחזרה לקרפטים.
לפני המלחמה הייתה רומניה חלק מהברית המשולשת, אולם עם פרוץ המלחמה הכריזה רומניה על נייטרליות, בטענה שהברית היא ברית הגנה ובמקרה הזה אוסטריה הייתה הצד התוקפן.
לאחר שמעצמות ההסכמה הכירו בהסכם בוקרשט בתביעתה של רומניה על טרנסילבניה, הכריזה רומניה מלחמה על האימפריה האוסטרו-הונגרית ב-27 באוגוסט 1916.
המתקפה הרומנית (27 באוגוסט - 18 בספטמבר)
בליל 27 באוגוסט חצו שלוש ארמיות רומניות (הראשונה, השנייה וארמיית הצפון) את הרי הקרפטים הבלתי מוגנים, ונתקלו בהתנגדות ספוראדית בלבד של יחידות גבול אוסטרו-הונגריות.
התוכנית הרומנית קראה להתקדמות מהירה אל נהר מורש האסטרטגי, והציבה את בודפשט כמטרה האולטימטיבית.
ההתקדמות העיקרית נערכה על ידי הארמייה השנייה, עם הארמיות הראשונה והרביעית באגפיה.
הארמייה השנייה חצתה את הגבול בלילה שבין 27 ל-28 באוגוסט, והתקדמה לעבר טרנסילבניה.
בשלב הראשון של המתקפה (27 באוגוסט - 2 בספטמבר), הארמייה השנייה כבשה את הכפרים לפשה, פוטנה, נארוז'ה ו זבאלה ואלייס והתקדם לעבר קובאסנה.
קרבות קשים התקיימו בוואמה בוזולוי, כאשר הרומנים כבשו את העיר וגרמו לאבדות כבדות לכוחות המגינים - 132 הרוגים ופצועים ו-492 שבויים.
ב-29 באוגוסט נכבשה העיר בראשוב, וב-31 באוגוסט נתפסו הכפרים טוהאנול נואו וטוהאנול וצ'י.
ב-2 בספטמבר הסתיים השלב הראשון של המתקפה הרומנית, כשהארמייה השנייה הגיעה לקו קאטלינה-זבאלה-דוברלאו-פריימר-פלדיוארה-וולדני.
מצפון לארמייה השנייה, כבשה הארמייה הרביעית את מעבר טולגאש והתקדמה הלאה מערבה.
בשלב השני של המתקפה (3-10 בספטמבר), הארמייה השנייה חצתה את הנהר אולט ותפסה את העיר ספאנטו-גאורגה ב-7 בספטמבר.
בסוף השלב השני, שלטה הארמייה השנייה בכל אזור בורזנלאנד, והגיעה לקו קטלינה-ארקוש-ואלצ'לה-פלדיוארה-סרקאיה-סינקה וצ'ה.
בשלב השלישי (11-18 בספטמבר), הארמייה השנייה כבשה את מרשטי, תפסה את המעבר של נהר האולט ברופאה, והשיגה דריסת רגל לצורך כיבוש העיר דיישוארה.
כאן נהנו החיילים הרומנים מתמיכתם של התושבים המקומיים, וצעירה מהכפר פאראו אף הנחתה יחידת משנה רומנית מאחורי קווי האויב.
ב-19 בספטמבר נצטוותה הארמייה השנייה לתפוס עמדה הגנתית בשטחים שכבשה, ולהחזיק את קו אודורהי-פאלוש-פישר-דיישוארה-טיקושו נואו-טורקלה-סאסאוש-רומנו נואו-קארטישוארה-אבריג'.
במהלך 29 ימי המבצע, התקדמה הארמייה השנייה למרחק של יותר מ-100 ק"מ מאחורי קווי האויב.
מתקפת הנגד (26 בספטמבר - 25 באוקטובר)
אריך פון פאלקנהיין, שאך הודח מתפקידו כרמטכ"ל הגרמני, נטל את הפיקוד על הארמייה הגרמנית התשיעית והחל בהתקפה נגד הרומנים.
ב-18 בספטמבר פגעו כוחות גרמניים בארמייה הרומנית הראשונה סמוך להאצ'ג, ואילצו אותם לעצור את התקדמותם ולעבור למגננה.
שמונה ימים לאחר מכן תפס הקורפוס האלפיניסטי את העיר סיביו, וב-17 באוקטובר הובסה הארמייה הרומנית השנייה בבראשוב.
הארמייה הרומנית הרביעית, למרות הלחץ מהאויב, המשיכה להחזיק בעמדותיה בהרים, אך ב-25 באוקטובר נסוגו הכוחות הרומנים לעמדותיהם מלפני המלחמה.
לאחר שהדפו את הצבא הרומני להרי הקרפטים, החלו הגרמנים בכיבוש אולטניה.
ב-26 באוקטובר הם החלו בפלישתם לאולטניה, ולמחרת בבוקר הגיעו לעיר טרגו ז'יו, שם נעצרה התקדמותם על ידי התנגדות רומנית חזקה.
למחרת תקפו הרומנים את הגרמנים, והדפו אותם בחזרה לעבר הגבול.
ב-29 באוקטובר התארגנו הגרמנים, וב-1 בנובמבר הם פתחו במתקפה הרבה יותר חזקה.
הרומנים לא הצליחו לבלום את ההתקפה הגרמנית המחודשת, ובאמצע נובמבר נפלה טרגו ז'יו בידי הגרמנים.
הגרמנים המשיכו בהתקדמותם, וב-21 בנובמבר היה כל אזור קראיובה כבוש בידיהם.
ב-23 בנובמבר התרחש קרב רובאנשטי, שהיה אחת הפעולות הנועזות ביותר של הצבא הרומני, ועל אף הניצחון הגרמני בקרב, ניתן לצבא הרומני מעט מרווח נשימה.
ב-26 בנובמבר נפלה כל אולטניה בידי הגרמנים, אשר הדפו את הכוחות הרומניים ממזרח לנהר אולט, ולמחרת הם החלו בהתקדמותם לעבר בוקרשט, בירת רומניה.
לאחר נסיגת הצבא הרומני מטרנסילבניה, הקימה הממשלה ההונגרית ביולי 1917, הממשלה ההונגריה יצרה את "אזור התרבות ההונגרית", שכלל את מחוזות קראשו-סרני, הוניאד, סבן, פוגאראש ובראשו, שהיו מיושבים בעיקר ברומנים, וגבלו עם רומניה.
מחוזות אלה קידמו בברכה את הכוחות הרומנים בעת פלישתם, ומשום כך שהם אוחדו כעת ב"אזור התרבותי", כדי למנוע מהם חשיפה כלשהי ל"שינוי זר".
עד סוף המלחמה נסגרו למעלה מ-3,000 בתי ספר יסודיים רומניים בטרנסילבניה.
קרב טרטוס במלחמת 1973 הוא סדרת תקיפות שנערכו בלילה השישי של מלחמת יום הכיפורים, הלילה שבין 11 ל-12 באוקטובר 1973. במהלכן הופגז נמל טרטוס ומכלי הדלק בקרבתו על ידי ספינות סער של חיל הים של ישראל.
בליל 10–11 באוקטובר הותקף החוף הסורי על ידי ספינות סער משייטת ספינות הטילים והובערו מכלי הדלק במסוף (טרמינל) הדלק לייצוא בעיירת החוף בניאס, על מנת לגרום לצבא הסורי חשש מפגיעה בעורף החליט המטה הכללי שיש לשמר את הלחץ ההתקפי על חוף הסורי.
אותן הספינות שחזרו מקרב לטקיה השני טופלו וחומשו בבסיס חיפה ויצאו שוב לים לתקיפת נמל חיל הים הסורי בטרטוס ומכלי הדלק שבסמוך.
אחד מהיעדים בתוכנית היה גם הפגזה חוזרת לאזור הנמל בבניאס אך תוך כדי הכנות ליציאה הגיעה הוראה להימנע מכך, לכח נמסר שהסיבה היא מדינית.
מסוף הדלק בבניאס הופעל על ידי חברת נפט אמריקאית שספגה את הנזק הכלכלי מהתקיפה הקודמת.
מפקד שייטת ספינות הטילים אל"ם מיכאל ברקאי היה מפקד הכח והפליג באח"י חץ (סער 3) בפיקוד רס"ן משה אורון.
בספינה זו הפליג גם סא"ל מיכה לצרוס מפל"ג 31 כמפקד הזוג.
בת הזוג הייתה אח"י געש (סער 3) בפיקוד סרן אריה שפר.
הזוג נקרא "כוח דרומי" ומטרתו הייתה להשמיד כלי שיט אויב אם יצאו מנמל טרטוס.
זוג ספינות שני בפיקודו של סא"ל גדעון רז שהפליג באח"י סופה (סער 3) בפיקוד סרן יצחק שמיר.
בת הזוג הייתה אח"י קשת בפיקוד סרן דוד הרפזי.
מטרת הזוג שנקרא "כח צפוני" הייתה הפגזת חוות מכלי הדלק שמצפון לנמל הסורי טרטוס
אח"י רשף (סער 4) בפיקוד רס"ן מיכה רם ובה גם מפקד הפלגה סא"ל אלי רהב יצאה מחיפה כחלק מהכח לכיוון טרטוס.
לאחר היציאה לים הופנתה למשימה של איתור וחסימת מכלית דלק יוונית "פטרוליה" שהובילה דלק מטוסים לסוריה והייתה בדרכה לנמל ביירות.
ב-10 באוקטובר ב-16:00 יצאו הספינות מנמל חיפה והפליגו צפונה לכיוון החוף הסורי.
התנועה נעשתה בפרישה בין הזוגות תוך הפלגה במרחק קרוב מאוד לחוף ("גרוד החוף") הלבנוני.
בהפלגתן צפונה, עם מעבר קו נמל טריפולי התגלו הספינות על ידי מכ"מי החוף הסורי.
הספינות זיהו שהתגלו גם על ידי מכ"ם ספינת טילים סורית ותוך זמן קצר שוגרו לעברן 4 טילי סטיקס.
טיל אחד חלף בקרבת אח"י געש (סער 3) והחטיא.
יתר הטילים חלפו רחוק מספינות הכוח ולא פגעו בספינות הישראליות.
הספינות הפליגו לכוון ספינות הטילים של חיל הים הסורי כדי להגיע לטווח היעיל של טיל גבריאל ושיגרו טילים.
זוהו פגיעה בסטי"ל סורי מדגם קומאר, סטי"ל נוסף מדגם קומאר התרסק במנוסתו על שובר הגלים המערבי של נמל טרטוס.
הסטי"לים של חיל הים של ישראל התקרבו לקו החוף ופגעו במתקנים בנמל מפגזים של תותחי הספינות.
תקיפת חוות המכלים של טרטוס הייתה לא יעילה היות שהיא ממוקמת בגובה 100 מטר ובמרחק של שני קילומטר מקו החוף.
תותחי החוף הסורים, תותחים מבוקרי מכ"ם, ירו עשרות פגזי 100 ו- 130 מ"מ על הסטי"לים של חיל הים של ישראל.
נפילות פגזים של תותחי החוף הסוריים היו מדויקות ונפלו בקרבת לספינות אך לא פגעו או גרמו להן נזק.
מפקד חיל הים עקב אחרי המתרחש, שקל שההישג של פגיעה בספינות הסוריות מספיק וכי בהמשך ההפגזה על המכלים הסיכון רב מדי והורה לכוחות על הפסקת הקרב.
אח"י רשף נשארה באזור ביירות לא השתתפה בקרב טרטוס, איתרה וחסמה את המכלית "פטרוליה" בקו רוחב בירות.
שתי אוניות סוחר עגנו בסמוך לפתח הנמל בטרטוס.
סטי"ל סורי מדגם קומאר שנחבא בחסות אוניית הסוחר הסובייטית 'איליה מצ'ניקוב' גרם לטיל גבריאל ששוגר אליו לפגוע באוניית הסוחר.
האוניה שהובילה חומרי גלם לבנית תחנת כוח נפגעה מטיל גבריאל, צוות אונית הסוחר לא נפגע.
האוניה הצליחה להפליג ולהגיע למים רדודים ובכך מנעה את טביעתה.
הסובייטים רתחו מזעם אך הסתפקו רק בתלונה באו"ם.
מהצד הסורי: שתי ספינות טילים מדגם קומאר שיגרו אל הכח הישראלי 4 טילי סטיקס ותותחי חוף 100 מ"מ ו- 130 מ"מ ירו עשרות פגזים.
מהצד הישראלי: 8 טילי גבריאל ו 301 פגזי 76 מ"מ בפירוט:
אח"י חץ 2 טילים ו-39 פגזים
אח"י געש 2 טילים ו-84 פגזים
אח"י סופה 3 טילים ו-47 פגזים
אח"י קשת טיל אחד ו-130 פגזים
טילים – שני טילי גבריאל נפלו למים לאחר שיגורם עקב תקלה.
הטיל הראשון ששוגר מאח"י געש.
הטיל השני ששוגר מאח"י חץ (סער 3).
תותחים - באח"י חץ (סער 3) ארעה תקלה בתותח אוטו מלרה 76 מ"מ, לאחר ירי של 39 פגזים.
באח"י געש ארעה תקלה התותח כשל, התקלה טופלה תוך כדי הקרב והתותח חזר לירות.
באח"י קשת ארעה תקלה התותחים כשלו לאחר ירי של 130 פגזים.
מנועים - בשלב סיום הקרב ארעה תקלת מנועים באח"י סופה ומהירותה ירדה.
התקלה תוקנה תוך מספר דקות.
קרב טלס או קרב ארתלך (במנדרינית: 怛羅斯戰役; בערבית: معركة نهر طلاس) היה קרב מכריע בין האימפריה הסינית תחת שושלת טאנג לאימפריה המוסלמית תחת הח'ליפות העבאסית, אשר נתמכה בידי האימפריה הטיבטית.
הקרב התרחש בשנת 751 בטרנסאוקסאניה הממוקמת במרכז אסיה, בקרבת טלס, והסתיים בניצחון מוסלמי אשר הפך גורם משפיע על האסלאמיזציה של שבטי הנוודים במרכז אסיה במאות השנים הבאות.
האימפריה הסינית תחת שושלת טאנג החלה בהתפתחות מהירה זמן קצר לאחר הקמתה כאשר טאי-דזונג, קיסר סין השני מהשושלת כבש את הגקטורקים וכבש שטחים נרחבים במרכז אסיה דרכם פתח מחדש את דרך המשי.
שלטונו ראה את עלייתה של שושלת בסין, לראשונה מזה 400 שנה, לכבירה כשושלת האן המערבית.
טאי-דזונג הביא את סין לתור זהב, פיתח את הכלכלה, ההשפעה, ההחלה הדתית ועוד.
הדת השלטת בסין הייתה הדת הסינית העממית אך היו בה בודהיסטים, דאואיסטים, שמאנים, קונפוציאנים, ואף אוכלוסיות קטנות של נוצרים ויהודים אשר הגיעו בדרך המשי.
מעלייתה המהירה במהלך המאה ה-7, האימפריה המוסלמית תחילה תחת שלטון הראשידון, החלה בכיבוש נרחב אשר החל בחצי האי ערב והמשיך עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל ופלישתה לממלכת פרס, שהביאו להבסת האימפריה הביזנטית וכיבוש האימפריה הסאסאנית.
מאבק פנימי בין פלגים העלה לשלטון את הח'ליפות האומיית, אשר המשיכה לפתח ולהאדיר את השושלת בכיבוש צפון אפריקה וחצי האי האיברי והחלה את תור הזהב של האסלאם.
שליטי האימפריה הסאסאנית (בית סאסאן), ברחו עם כיבוש ממלכתם אל בעלי בריתם הסינים בדרך המשי, והתיישבו בבירה הסינית צ'אנג-אן שם ניתנה להם חסות מידי קיסר סין.
עם האסלאמיזציה של איראן התפתחה האימפריה המוסלמית מעבר לח'וראסאן והחלה כיבוש של טרנסאוקסאניה.
עם הזמן שתי האימפריות שלטו בשטחים נרחבים מדרך המשי ורצון ההתפתחות שלהם הביא להתנגשות של הכוחות המוצבים בגבולות.
לאימפריה הסינית היה צבא חזק מאוד נכון לזמנה.
הצבא התבסס על מערכת 'פובינג', מערכת צבאית שנבנתה מתוך מיליציות מקומית שניתן היה לגייס אותן במהירות בעת מלחמה.
מקורה של מערכת ה'פובינג' בשושלת וויי המערבית של סין (535-556), ואומצה על ידי שושלת טאנג.
הצבא כלל מערכת מיליציות שהוקצו לפי שטחים (לרוב לפי מחוזות) בהם לוחמים שגילם נע מ-21 עד 60. קצינים קיבלו עמלות מורחבות אך חיילים סדירים הוחלפו מתפקידם על סמך מקום מגוריהם ומרחקם מהבירה המחוזית.
אנשים שהתגוררו 500 לי (לי אחד הוא חצי קילומטר) מהבירה שירתו חודש מכל חמישה, ואלו שהתגוררו מעל 2,000 לי משם שירתו חודש מכל תשעה בשושלת טאנג יחידות צבאיות אלו היו בשליטת משרד הצבא.
שושלת טאנג הסדירה סך הכל 634 יחידות צבאיות, הנקראות ז'צ'ונגפו, שכל אחת מהן מורכבת מ-800 עד 1200 איש.
כל ז'צ'ונגפו חולק ליחידות משנה, 'טואן' כללו 300 חיילים, 'דוי' של 50 חיילים, ו'הו' של 10 חיילים.
מערכת ה'פובינג' דרשה הוצאות ממשלתיות מועטות בלבד, מכיוון שמיליציות יכלו לפרנס את עצמן בעזרת חקלאות.
החיילים עבדו על אדמתם במהלך עונות היבול, ולאחר מכן קיבלו אימונים צבאיים במהלך שאר עונות השנה.
מערכת 'פובינג' יכלה לספק לצבא רק מערכות צבאיות קצרות משום שלוחמה מורחבת מנעה את טיפוח החקלאות שהכלכלה הייתה תלויה בו.
המערכת ננטשה בהדרגה לטובת יחידות צבא קבועות במשרה מלאה במאה ה-8. במהלך קרב טלס היה הצבא הסיני מחולק בין יחידות סדירות למיליציות 'פובינג'.
האימפריה המוסלמית הוקמה מנוודים ערבים בחצי האי ערב אשר לאחר שכבשו את רוב המזרח התיכון החלו עם הזמן להתפתח מצבא נוודים לצבא מיושב.
מאז מלחמות הרדה בהם הוסדר צבא האימפריה המוסלמית לגמרי רק מוסלמים נכנסו לשורותיו.
הצבא הסתמך לרוב על חיל רגלים וחיל פרשים, בייחוד פרשים קלים.
לכוחות חיל הרגלים ניתנו קסדה ושריון וכלי הנשק המוכרים היו מגן, חנית, חרב וחץ ומכיבושם המוקדמים הפכו המוסלמים מומחים באומנות יצירת מצור.
צעדות צבאיות נערכו עם הפרשים מקדמה בעודם הראשונים לראות סכנה מתקרבת והראשונית להגיב בתנועה לאגפים בעודם רואים אותה.
כל תנועה צבאית נעצרה בימי שישי.
הח'ליפה עומר בן אל-ח'טאב היה הראשון להסדיר את הצבא המוסלמי כמחלקת מדינה.
תחת פיקודו של ח'אלד בן אל-וליד נוצרה יחידת "הצבא הנע", יחידת פרשים קלים אשר פעלה לרוב מאגפי המערך הצבאי והייתה מרכזית לניצחונות גדולים כגון המצור על דמשק (634).
מערך השלטון תחת הראשידון והח'ליפות האומיית היה ריכוזי והצבא חולק למספר רב של חזיתות ומכאן שביד הממשל הריכוזי היה במהרה לנייד כוחות מצד זה לצד זה של האימפריה.
עקב סכסוך ממושך עם שושלת טאנג, האימפריה הטיבטית העבירה חלק מכוחותיה לתמוך בכוחות המוסלמים במרכז אסיה, הכוחות נעו מרמת טיבט אל הינדו-כוש ומשם אל מרכז אסיה איפה שהתחברו עם המוצב המוסלמי בקירוב לגבול המערבי של שושלת טאנג.
האימפריה האויגורית הייתה מדינת חסות בפועל של שושלת טאנג, ועל כן תמכה בה במהלך המאבק אך לא הייתה זאת יותר מאשר תמיכה דיפלומטית.
עמים טורקיים באגן טארים ניתנו כמעט מאה שנים לשליטה סינית אך גורמים פנימיים מתוכם תמכו בעצמאות משושלת טאנג ואף חברו למוסלמים במאבק.
עקב מדיניות הכיבוש של המוסלמים התנגשו הכוחות במוצבים המערביים של שושלת טאנג.
המאבק הראשון בין כוחות שושלת טאנג לכוחות בית אומיה התרחש בשנת 715 בעמק פרגנה (כיום מחולק בין קירגיזסטן, טג'יקיסטן ואוזבקיסטן) ועל אף תמיכה מצד האימפריה הטיבטית הכוחות המוסלמים נפלו בקרב נגד הכוחות הסינים העדיפים והיה עליהם לסגת.
שנתיים אחר כך הסינים שלחו אל הגבול צבא של שכירי חרב קרלוקים (עם טורקי בצפון אגן טארים שהיה תחת שלטון טאנג) שהביסו את הכוחות המאוחדים של הערבים והטיבטים המוצבים ליד טשקנט (כיום עיר הבירה של אוזבקיסטן).
סדרה של מרידות פנימיות הפריעו להתפתחות הצבאית של בית אומיה, בתחילת 750 מרד האשמיה תחת א-ספאח הפיל את הח'ליפה האומיי מרואן השני בקרב הזב והעלה לשלטון את הח'ליפות של בית עבאס תחת א-ספאח, אשר העביר את מרכז השלטון שלו מדמשק אל בגדאד.
הכוחות הסינים ידעו ככל הנראה על האי-שקט הפנימי המתרחש באימפריה המוסלמית ותכננו להשתמש בו לכיבוש כל מרכז אסיה.
בשנת 747 הגנרל הסיני באזור הגבול המערבי, גאו שיאן-שי, החל לנוע בראש כוחותיו דרומה נגד עיר-המדינה גילגיט (כיום בגילגיט-בלטיסטן), בת ברית של האימפריה הטיבטית.
לאחר ניצחונו על גילגיט גאו המשיך לכבוש ולספח ערי-מדינה בגבולות הינדו-כוש, היה זה הפתיח של מערכה סינית אשר תכננה לכבוש את כל מרכז אסיה.
באותו הזמן ערי-המדינה של פרגנה וטשקנט היו במאבק אזורי ממושך.
כוחות הפרגנה שלחו קריאה לעזרה מהסינים ובאביב 750 גאו שיאן-שי צעד בראש כוחותיו צפונה, הביס וסיפח את טשקנט לתוך האימפריה הסינית ובתמורה השלטון בפרגנה ניתן לחסות סינית.
להנהגה בטשקנט לא הייתה ברירה אלא לקרוא לעזרה מהמוסלמים.
הכוחות המוסלמים באזור, אשר הוצבו מדרום לימת אראל תחת פיקודו של זיאד בן-סליא, החלו לנוע לאורך נהר טלס אל עבר טשקנט.
בהתקרבות המוסלמים החלו כוחותיו של גאו שיאן-שי לסגת מזרחה בשביל להתאחד עם בעלי הברית הקרלוקים ברכס טיין שאן.
הקרב לבסוף החל במחצית השנייה של שנת 751 על הגבול המודרני של קירגיזסטן-קזחסטן.
הרישום הסיני והרישום הערבי של הקרב שונים לגמרי אחד מהשני בנוגע למה שהתרחש.
לפי המקורות הערבים לכל צד היו 100,000 חיילים בעוד המקורות הסינים טוענים שהיו 30,000 פרשים מצד טאנג ו-20,000 פרשים מצד הח'ליפות.
הקרב התרחש על גדות מספר רכסי הרים אדירים במרחק של אלפי קילומטרים ממרכזי הממשל של כל אחת מאותן אימפריות.
ההכנות לקרב היו מעטות מאוד ולפי ההערכה המקובלת היו לכל צד בין 30,000 ל-50,000 חיילים.
כוחותיו של זיאד היו כמעט כולם ערבים אך כללו יחידת רגלים טיבטית שתמכה בהם וכוחות גקטורקים אנטי-סינים שגם כן הצטרפו לשורות צבא הח'ליפות.
צבאו של גאו שיאן-שי כלל ברובו מגויסים ממרכז סין ותומכים מקומיים מעמק הפרגנה.
המקורות לא ברורים לגבי האם הקרלוקים היו ביחד עם כוחותיו של גאו שיאן-שי בתחילת הקרב או שלא הצטרפו לשורותיו כלל.
רוב הצבא הסיני היה בנוי מחיל רגלים כבד בעוד לכוחות הח'ליפות היה מספר שווה של חיל רגלים ופרשים.
הצבאות נפגשו ממערב לנהר טלס וישנם שני תיאורים להליך הקרב:
תיאור ראשון: זיאד הסדיר את כוחותיו במבנה סטנדרטי, קשתים מקדימה, חיל רגלים בעל חניתות מאחוריהם, פרשים כבדים באגפים ושומריו האישיים עם חיל הפרשים הקלים מאחורה.
גאו הסדיר את הקשתים ונושאי החיצים מקדימה, את נושאי הכידונים והחניתות בשורה אחריהם, שומריו האישיים עם הפרשים הקלים מאחורה ופרשים קרלוקים באגפים.
שלושת ימי הקרב הראשונים היו כמעט זהים; הכוחות הסינים תקפו על גבי שדה הקרב וקשתיהם הנחיתו פגיעות קשות על מקבילם המוסלמים.
לאחר מכן נסוגו הקשתים לאחור וחילות הרגלים נפגשו ראש בראש.
עליונות השריון הסיני הביאה לפגיעה קשה ברגלים המוסלמים.
כוחות הפרשים תקפו מהאגפים והיה על גאו להוציא את הפרשים הקלים בשביל למנוע פעולה נרחבת של הפרשים המוסלמים נגד חילות הרגלים.
ביום הרביעי לקרב הפרשים הקרלוקים בגדו בכוחות הסינים ותקפו אותם מהאגפים, עם התקדמות מוסלמים ישירה לאורך שדה הקרב היה על הסינים לסגת בעוד כוחותיהם מתפרקים תחת הלחץ.
בין 10,000 ל-20,000 ערבים נהרגו בקרב כמו גם 30,000 סינים ורק כוחות הפרשים הקלים והשומרים האישיים של גאו הצליחו לסגת בבטחה.
תיאור שני: לא הכוחות הסינים ולא הכוחות המוסלמים העזו לתקוף אחד את השני ובמשך ארבעה ימים שלמים היו בכוננות לקראת תקיפה מצדו של האויב.
בעודם בכוננות אחד נגד השני, צבא שלישי וקטן בהרבה, המורכב מפרשים קרלוקים, עמד מהצד השני של נהר טלס ולא הצטרף לאף צד במאבק.
בבוקר היום החמישי הקרלוקים חצו את נהר טלס ותקפו את כוחות טאנג מהגף השמאלי.
בעודם רואים את התקיפה על הסינים, המוסלמים יצאו ותקפו את הכוחות הסינים ישירות.
לא ברור האם הקרלוקים והמוסלמים תכננו את שיתוף הפעולה הזה מלחתחילה אבל בסופו של דבר הצבא הסיני התפרק כמעט לגמרי ורק כמה אלפי חיילים סינים שהיו קרובים אל גאו באגף הדרומי שרדו את הקרב ונסו חזרה לשטחים בחזקת שושלת טאנג.
כוחות סינים נשלחו למנוע התפתחות של השפעה מוסלמית אך כמה שנים מאוחר יותר החל מרד אן לושאן במרכז סין והיה על הכוחות לשוב מעמדותיהם במרכז אסיה.
המוסלמים העבאסים עצמם לא הצליחו להחזיק ולשלוט בשטחים זמן רב עם עליית ההשפעה הטורקית באזור.
לאחר הקרב החלה לרדת ההשפעה של הבודהיזם באזור ועם איבוד חלק נרחב מהקשר בין סין ותת היבשת ההודית נוצרו מתוך השתיים שני זרמים שונים לגמרי של בודהיזם.
הקרב הוסיף להשפיע על האסלאמיזציה של עמים טורקיים אשר בסופו של דבר יחלו בפלישות האימפריה הסלג'וקית אל המזרח התיכון.
יתרה מכל, רשמים על הטכנולוגיה ליצירת ניירות, אשר נשמרה בסוד בידי הסינים עד לנקודה זאת, הגיעו לידי הח'ליפות העבאסית דרך הקרב ומצאו את דרכם אל המזרח התיכון ומאוחר יותר גם אירופה.
קרב טירה היה קרב במהלך מלחמת העצמאות, שנערך ב-13 במאי 1948, יממה לפני הכרזת העצמאות של מדינת ישראל.
הקרב נועד לשמש כמבצע הסחה, כדי לסייע בכיבוש כפר סאבא.
בקרב נהרגו 24 חיילי צה"ל, ארבעה מהם נעדרים.
בתקופתה שבין החלטת החלוקה ב-29 בנובמבר 1947 לסיום המנדט הבריטי ב-15 במאי 1948 החל השלב הראשון של מלחמת העצמאות.
במרץ 1948 החליטה ההגנה על "תוכנית ד'" שמטרתה לעבור מהגנה להתקפה, על מנת ליצור רצף טריטוריאלי יהודי בשטח שיועד למדינה היהודית.
כחלק מתוכנית ד' הוחלט על "מבצע מדינה", שמטרתו כיבוש כפר סאבא, כפר ערבי שהיווה איום מתמיד לתושבי כפר סבא.
המשימה לכבוש את כפר סאבא הוטלה על חטיבת אלכסנדרוני.
במפקדת החטיבה חששו שערביי הכפר הסמוך טירה יחושו לעזרת ערביי כפר סאבא.
כדי למנוע זאת הוחלט לבצע פעולת הסחה שתרתק את ערביי טירה, וכוחות זרים ששהו שם.
סמוך לכפר טירה נמצא גוש תל מונד - קבוצת יישובים יהודיים, בעיקר מושבים.
בכל אחד ממושבי הגוש והסביבה, היה כוח של ההגנה, כיתת פל"ם (פטרול לוחם) שהורכבה מצעירים שאומנו בנשק, באימוני שדה ברמת הכיתה, והיו חברי ההגנה.
הוחלט שפעולת ההסחה תוטל על אותן יחידות פל"ם.
בלילה שבין 12 ל-13 במאי התרכזו צעירי הפל"ם בתל מונד.
אף על פי שחלק מהצעירים הכירו אחד את השני, הכיתות של המושבים השונים מעולם לא התאמנו ביחד במסגרת מחלקה ובאופן טבעי גם לא כפלוגה.
גם למפקד הפלוגה לא היה ניסיון פיקודי.
במהלך הפגישה בתל מונד צירפו את הכיתות השונות למחלקות ואת המחלקות לפלוגה.
שם נמסר לצעירים על המשימה – פעולת הטרדה נגד טירה, להגיע למקום השולט על הכפר ולהפתיע אותו בחסות החשכה, במקביל לפעולה בפר סאבא.
בהמשך הלילה צעד הכוח, והתרכז בחורשה שבמרכז כפר הס.
מצב הרוח של הצעירים היה מרומם ואף נאמר שאחד הלוחמים הביא פטיפון.
מועד מתן הפקודה התעכב והשחר החל להפציע.
רק בשעות הבוקר המאוחרות הגיעה הפקודה לצאת למשימה.
לשון הפקודה כאמור, "להטריד את הכפר טירה, ובמקרה שהערבים יברחו – להיכנס לכפר ולהתבסס בו".
הפלוגה בת שלושת המחלקות יצאה ממקום הריכוז בכפר הס, לעבר רכס גבעה שבקצה שלה קבוצת עצי אקליפטוס.
מהרכס הייתה שליטה מצוינת על טירה המרוחקת כארבע מאות וחמישים מטר מהמקום.
הכוח התמקם ברכס וחיכה לפקודה.
על פי העדויות לאחר כעשר דקות נפלט על ידי אחד הלוחמים כדור.
האירוע לא הניב שום תגובה, וכך נוצרה תחושה שהכפר ריק מתושביו ואינו מוגן.
כתוצאה מכך נתן מפקד הפלוגה פקודה לעזוב את הרכס ולהתקדם במורד לעבר הכפר טירה.
ראשוני המתקדמים לכפר היו מחלקת החוד (שהורכבה מהכיתות של כפר הס, עין ורד ובני דרור), המחלקות האחרות החלו בחלקן להצטרף.
כאשר ראשוני הלוחמים הגיעו למרחק של כ-200 מטר מטירה, למקום נמוך וחשוף, נפתחה עליהם בבת אחת אש תופת.
הלוחמים בקושי הספיקו להשיב אש, שכן הכח ספג אבדות רבות באופן מיידי: הרוגים, פצועים וחובשים שנפגעו בעת טיפול בפצועים.
הכוח שנשאר על הרכס, לא חיפה כראוי על הלוחמים שירדו לשטח הנחות.
הקרב יצא משליטה, החלה מנוסה של לוחמים.
חלק נוסף היה מרותק בשל מכת האש.
חלק נוסף שנשאר בשטח, המשיך לטפל בפצועים, והיו ניסיונות חילוץ שלא צלחו.
לאחר הגעת הכוח לכפר הס וספירת הכוחות התברר ש-24 לוחמים חסרים.
זמן קצר לאחר הקרב החלו להגיע כוחות תגבור לטירה מכיוון קלקיליה.
התגבור הוא עדות לכך שבצד הערבי האמינו שישראל מנסה לכבוש את טירה.
ההתמקדות של הערבים בטירה, יצרה את ההסחה המתוכננת וסייעה לכבוש באותו יום את כפר סאבא הערבית.
למחרת היום החלו המאמצים למצוא את גופות הלוחמים.
לאחר מאמצים נמצאו רק 20 גופות, ארבעה לוחמים הוכרזו נעדרים ולא נמצאו עד היום.
בדיעבד התברר כי טירה תוגברה מבעוד מועד בפלוגה של "צבא ההצלה" של קאוקג'י, והתגבורת היא זו שככל הנראה נתנה את מכת הנגד הערבית בקרב.
קרב טולביאק נערך בין הפרנקים, שלחמו תחת הנהגתו של המלך כלוביס הראשון, לבין האלמאנים, שמנהיגם אינו ידוע.
הפרנקים הצליחו בקרב טולביאק וביססו את השליטה שלהם על האלמאנים.
הפרנקים היו שני עמים שכנים ובני ברית: הפרנקים הסאלים, שמלכם היה כלוביס, והפרנקים הריפוארים, שבירתם הייתה קלן ומלכם היה סיגוברט הצולע .
על גבול ממלכתו של סיגברט ישבו האלמאנים, קונפדרציה של שבטים גרמאניים.
תקריות גבול, ביזה ופשיטות ענישה התרבו בין האלמאנים והפרנקים הריפוארים, אך בשנת 496 סבל סיגברט מפלישה של ממש וקרא לכלוביס לעזרה.
כלוביס הגיב בחיוב לבעל בריתו והקים צבא.
מקובלת בדרך כלל ההנחה שבהגנה על טולביאק סבלו סיגברט וצבאו אבדות כבדות.
ייתכן שהיו שני קרבות בטולביאק.
מעט ידוע על הקרב, פרט לכך שהפרנקים הריפוארים ככל הנראה כבר לא הועילו לאחר הקרב הראשון.
על פי ההיסטוריון גרגוריוס מטור (המאה ה-6), כלוביס ראה את לוחמיו נהרגים והרגיש שהקרב יוצא משליטה.
הוא בכה ופנה לישו, האל אשר אשתו קלוטילדה הפצירה בו להכיר בו מאז נישואיהם בשנת 493, וביקש את עזרתו.
תפילתו של כלוביס מופיעה בפרק ב' של ספרו של גרגוריוס, "תולדות הפרנקים":
"ישו כריסטוס, אתה שכלוטילדה טוענת כי בן אלוהים חיים אתה, המואיל לעזור לסובלים ולהעניק ניצחון למי ששמים בך את מבטחם, מתחנן אני בחסידות לזכות בתהילת סיועך.
אם תיתן לי ניצחון על האויבים האלה, ואם אחוש בסגולה זו שהעמים העובדים אותך הכירוה, אאמין בך ואטבל בשמך.
שהרי קראתי לאלילי, אך הרגשתי כי רחוקים הם מלהצילני.
על כן מאמין אני עתה שאין להם הכוח אשר יוחס להם, מכיוון שאינם באים לעזרת מאמיניהם.
אני קורא עכשיו לך, ורוצה להאמין בך, למען איחלץ מאויבי".
למשמע הדברים הללו החלו האלמאנים לברוח, שכן מנהיגם נהרג בגרזן.
הפרנקים הכניעו או הרגו את האלמאנים שנותרו.
ניצחונו של כלוביס על האלמאנים בקרב טולביאק הוא רק הסבר אחד מכמה הסברים שניתן לדלות מסיפורו של גרגוריוס לגבי החלטתו של כלוביס להתנצר.
הסבר זה היה כנראה ההסבר הפופולרי, שנוצר בחוגי הצבא, שכן הוא הולם את הלך הרוח בקרב השבטים הלוחמים, על פיו האל החזק הוא האל האמיתי.
אולם החוקרים מטילים ספק בהסבר זה.
גרגוריוס מטור היה הראשון שהזכיר את האלמנט שעיצב את הפרשנויות הבאות לקרב טולביאק כנקודת שיא בהיסטוריה האירופית: נאמר כי כלוביס ייחס את הצלחתו לנדר שנדר: אם ינצח בקרב, הוא ימיר את דתו לזו של האל הנוצרי שסייע לו.
גרגוריוס מספר כי כלוביס נדר את נדרו "בשנה ה-15 לשלטונו".
לאחר מכן הוא התנצר בטקס בריימס בחג המולד של שנת 496. התאריך המסורתי של קרב טולביאק נקבע בהתאם לתאריך הטבילה המתועד הזה, באמצעות קבלת תיאורו של גרגוריוס.
עם זאת, מכתב ששרד מאוויטוס מווינה , המברך את כלוביס על טבילתו, אינו מזכיר את ההתנצרות כביכול בשדה הקרב.
לפי דבריו של גרגוריוס, תוארך מותו של כילדריך הראשון, אביו של כלוביס, לשנת 481 (שנת עלייתו לשלטון של כלוביס).
אולם הבישוף הקתולי אוגוסטין ואן דה ויוור ערער על התאריך המסורתי של הקרב (496), והכרונולוגיה המתוקנת שלו תארכה אותו לשנת 506. תארוך זה שנוי במחלוקת.
אך עם זאת, שנת 506 מתאימה גם לכרונולוגיה של גרגוריוס, המציבה את תאריך מותו של כילדריך בערך באותו הזמן שמת פרפטואוס (St.
Perpetuus), בשנת 491. מכאן ש-15 שנים לאחר שנת 491 היא שנת 506. ואכן, קברו של כילדריך הכיל מטבעות של זנון, קיסר האימפריה הביזנטית, שמת בשנת 491, אך לא מטבעות שהוטבעו לאחר שנה זו.
האלמאנים נטשו את הריין התחתון והשאירו את הפרנקים הריפוארים לבדם.
כלוביס, שהרוויח רק מעט, אפשר לבעל בריתו לשמור על השטח.
מאוחר יותר נעזר כלוביס בסיגברט במהלך כיבוש החלק הצפוני של הממלכה הוויזיגותית.
תוצאה נוספת הייתה המרתו של כלוביס לקתוליות, כיוון שהוטבל על ידי הבישוף רמיגיוס מריימס, שכתב לו מכתב בעניין המרתו.
זה הביא לו את תמיכתם של נוצרים שכנים, יחד עם זו של הכמורה המשפיעה.
בנוסף, היא אפשרה לכלוביס לבצע כיבושים ומסעות צלב כדי להמיר לנצרות את הטריטוריות החדשות שלו או למחוק את האריאניזם, שנחשב ככפירה על ידי אנשי הדת.
קרב שטרסבורג בשנת 506 הוא קרב שכמה חוקרים הניחו שהיה הקרב השלישי שנערך לפי ההשערה בין האלמאנים לבין הפרנקים, ושהסתיים בתבוסתם ובשילובם של האלמאנים הצפוניים בתוך האימפריה הפרנקית, בעוד שהאלמאנים הדרומיים הציבו את עצמם תחת הגנתו של המלך האוסתרוגותי תיאודריך הגדול.
המקורות ההיסטוריים מתייחסים רק באזכורים לא ישירים לקרב שלישי אפשרי בין האלמאנים לפרנקים.
מכתב מאת תיאודריך הגדול המתוארך לשנת 506/7 שנשלח למלך המרובינגי כלוביס הראשון, מדבר על קרבות של כלוביס באלמאנים.
במכתב זה קורא תיאודריך לגיסו למתן את כעסו על האלמאנים, להעניש רק את אלה שלא היו נאמנים ולהפסיק להילחם בשאר האלמאנים.
תיאודריך העמיד את האלמאנים תחת חסותו האישית.
נאום של אנודיוס בשבחו של תיאודריך הגדול מדבר בהגזמה על ניצחון של תיאודריך על האלמאנים.
בקרב טולביאק בשנת 496 לספירה ספגו האלמאנים תבוסה קשה מידי כלוביס.
כתוצאה מכך, נראה שחלק מהאלמאנים הפכו לבני חסות של המרובינגים.
ממכתבו של תיאודריך ניתן לשער שהאלמאנים הללו הפרו לאחר מכן את החוזה שלהם עם כלוביס ומסיבה זו הם נרדפו והיו קרבות נוספים בין כלוביס לאלמאנים.
מספר חוקרים סבורים שבשנת 506 התחולל קרב שלישי בין האלמאנים לפרנקים.
מה שידוע בוודאות הוא שבין השנים 496 ל-506 היו עימותים נוספים.
מיקום הקרב אינו מוזכר בשום מקום .זה שהוא היה ממש ליד שטרסבורג, נותר רק בגדר תיאוריה של מספר חוקרים.
כתוצאה מניצחונו של כלוביס, המחצית הצפונית של אדמות האלמאנים עברו לידי הפרנקים בעוד שהמחצית הדרומית ביקשה את הגנתו של תאודריך.
כתוצאה מהפסדם של האלמאנים בעימות עם הפרנקים בין השנים 496 ל-506, השטח שיושב על ידי האלמאנים הצפוניים, ככל הנראה עד לגבול הנוכחי בין הדיאלקט האלמאני לבין הדיאלקט הפרנקי הדרומי , עבר לידי השלטון הפרנקי.
חלק מהאלמאנים ברחו ככל הנראה דרומה לרייטיה והציבו את עצמם תחת חסותו של מלך האוסטרוגותים, תיאודריך.
תיאודריך הלך אל גיסו, כלוביס הראשון, והתערב למען האלמאנים, אך הכיר בכעסו של כלוביס כמוצדק.
לכן הוא ביקש את מנהיגיהם, אך המליץ על חנינה בגזר הדין.
תיאודריך הבטיח כי ידאג לכך שהאלמאנים, שהיו ברייטיה, יישארו שקטים גם הם.
ניתן להבין שתיאודריך הבהיר שבכך הוא יתבע לקבל את אזור רייטיה, השנוי במחלוקת, וישתמש באלמאנים (שהפכו לבני חסותו) כאמצעי להפעלת לחץ נגד כלוביס אם זה לא יכיר בעליונותו שם.
קרב טרוקדרו נערך ב-31 באוגוסט 1823, והיה הקרב המשמעותי היחיד שבו השתתפו מאה אלף בני לואי הקדוש, כחלק מהתמיכה הצרפתית בפרננדו השביעי, מלך ספרד.
הצרפתים ניצחו את הכוחות הליברליים והשיבו את כוחו המוחלט של פרננדו השביעי בספרד.
אחרי נפילת נפוליאון בונפרטה, סירב פרננדו השביעי לקבל את החוקה הספרדית מ-1812, וב-1820 פרצה במדינה התקוממות בהובלת רפאל דל רייגו, שביקש להחזיר את המלוכה החוקתית לספרד.
המלך כותר והוחזק בקדיס, שם הוקם הקורטס, הפרלמנט הספרדי.
לאחר התרחשות האירועים, התכנסו מעצמות אירופה באוקטובר 1822, במה שנקרא קונגרס ורונה, והתירו לצרפת להתערב ולהחזיר את שלטון פרננדו השביעי בספרד, כשבריטניה הייתה היחידה שנמנעה בהחלטה.
ב-17 באפריל 1823, כוחות צרפתיים בפיקודו של לואי אנטואן, דוכס אנגולם, בנו של מי שהפך כשנה אחר כך למלך שארל העשירי, חצה את הפירנאים ונכנס לספרד.
הכוחות התקבלו בברכה על ידי הבסקים וספרדים שמרנים.
לואי אנטואן שיגר כוח שיכתר את סן סבסטיאן, ואילו הוא הוביל התקפה על מדריד, שנשלטה על ידי הממשלה המורדת, שב-23 במאי נסוגה לסביליה.
המושל הצבאי של מדריד נכנע בחשאי ונמלט לצרפת, וכעת מדריד נטולת ההנהגה לא הייתה יכולה להתמודד עם הצרפתים, שנכנסו אליה והטילו עוצר, בהמתנה לחזרתו של פרננדו השביעי.
הצרפתים המשיכו דרומה כדי להתמודד עם המורדים בקדיס, וכיתרו את נמל טרוקדרו ששלט על הכניסה לעיר.
ב-31 באוגוסט 1823 פתחה צרפת בהתקפה מכיוון הים תוך שהיא מנצלת את השפל, והצליחה לכבוש את הנמל.
אחרי הפעולה, הצליחו הצרפתים לאגף את הכפר ולהשתלט עליו.
אחרי הפעולה, 1,700 חיילים ספרדים נלקחו בשבי.
קדיס עצמה הצליחה להחזיק מעמד במשך שלושה שבועות על אף ההפצצות, אך נאלצה להיכנע גם היא ב-23 בספטמבר 1823, אז המלך פרננדו השביעי שוחרר.
למרות ההבטחות לחנינה, המלך הורה לנקוט בצעדים נגד המורדים; במהלך השנים הבאות, 30 אלף איש הוצאו להורג ו-20 אלף נאסרו.
קרב טרוקדרו היה אחד האירועים שדרבנו את נשיא ארצות הברית, ג'יימס מונרו, להכריז על דוקטרינת מונרו ב-2 בדצמבר 1823, שקבעה כי ארצות הברית לא תסבול קולוניאליזם אירופאי באמריקה, כדי להימנע מהתערבות אירופאית.
קרב יד מרדכי התרחש ב-7 באוקטובר 2023, במסגרת טבח שבעה באוקטובר.
במהלך הקרב נבלמו כוחות חמאס שהיו בתנועה על ציר הכביש הראשי צפונה על ידי כוח קטן של לוחמי משמר הגבול.
גם ניסיון של המחבלים לתקוף את קיבוץ יד מרדכי נבלם על ידי כיתת הכוננות של הקיבוץ, לאחר שחוסלו ברובם, בתחילה על ידי כוח משמר הגבול המקומי ובהמשך בסיוע של כוחות ימ"מ בפיקודו של פקד ארנון זמורה וחטיבת הצנחנים.
לא היו נפגעים מבין חברי הקיבוץ.
בהפגזת המחבלים נפגעו מבנים בקיבוץ ביניהם "הבונקר" של מרדכי אנילביץ.
בבוקר יום שמחת תורה, קיבוץ יד מרדכי היה אמור לארח תחרות טריאתלון במסגרת חגיגות 80 להיווסדו.
עם הישמע האזעקות הראשונות ב-06:29, הוחלט על ביטול האירוע, דבר שהתברר בדיעבד כהחלטה מצילת חיים, שכן רבים מתושבי הקיבוץ שנוהגים לצאת לריצת בוקר נותרו בבתיהם.
בבסיס מג"ב שבקיבוץ, 12 חיילים תפסו מחסה בממ"ד, בעוד שתי חיילות ששמרו בשער רצו לנעול אותו.
בשעה 06:41, מפקד מחוז דרום במשטרה, ניצב אמיר כהן, הכריז על מצב חירום ("פרש פלשת") בשל חדירה עוינת לשטח ישראל.
כעשר דקות לאחר מכן, ארבעה לוחמי מג"ב יצאו מרכב חירום של הבסיס שבקיבוץ, תחת הפגזות פצמ"רים בלתי פוסקות.
רגע לפני שיצאו משער הקיבוץ, חש אחד הלוחמים שמדובר באירוע חריג וחזר להצטייד במחסניות נוספות.
במקביל, בשל הפסקת חשמל וקריסת הרשת הסלולרית, הופעלו הגנרטורים של הקיבוץ, וחברי כיתת הכוננות הוקפצו.
בשעה 06:47, רבש"ץ הקיבוץ, מיכה רגב, שיצא לסרוק את גדר ההיקפית, הבחין ברחפן חודר לשטח נתיב העשרה, ולאחר מכן זיהה תנועה חשודה של רכבי מחבלים מכיוון כביש 4. הוא פתח באש לעברם, וכך החלה הלחימה.
בשעה 08:33, זיהתה חוליית כיתת הכוננות שני טנדרים של מחבלים בפרדסים הדרומיים של הקיבוץ.
כוח ימ"מ, שפעל בשטח, פעל לפיצול כוחות – חלקו הגיע לרפת הקיבוץ, חלק אחר התקדם לאורך גדר ההיקף, וארנון זמורה סרק את השטח רגלית.
בשעה 09:32, שלושת המחבלים שנסו מהקרב הקודם ניסו לבצע מארב לכוחות הימ"מ בפרדסים.
זמורה וכוחו זיהו אותם והסתערו עליהם.
במהלך הקרב נהרגו 20 מחבלים נוספים.
בשל חשש כי אחד הטנדרים ממולכד, ירה הכוח טיל לאו והשמיד אותו.
על גופות המחבלים נמצאו מפות של צומת יד מרדכי, פלוגות, כפר סילבר ובסיס תל נוף, דבר שהעיד על כוונתם להמשיך בפיגוע רחב היקף.
לפי עדות אחרת התכוונו המחבלים לשחרר מחבלים מבית הסוהר שקמה באשקלון.
בשעה 10:30, כוח הימ"מ עזב את הקיבוץ והמשיך ללחימה בגזרות אחרות.
כוח ימ"ס שהגיע להחליפו נתקל בשלושת המחבלים הפצועים מהקרב הקודם, אשר פתחו לעברם באש, וכתוצאה מכך נהרגו.
לאורך היום נמשכו ירי הרקטות לעבר האזור, כאשר מספר פגיעות נרשמו בשטח הקיבוץ, כולל באזור הרפת.
בשעות הבוקר המוקדמות, שלושה אזרחים שהיו בריצת בוקר כקילומטר מדרום לקיבוץ הסתתרו במשך שעות ארוכות מאחורי בטונדה.
סמוך לשעה 12:00 כוח של בא"ח צנחנים הגיע להגן עליהם.
הסמח"ט נתן פקודה לכוח להישאר ולאבטח את הצומת והדרכים.
לאחר זמן מה, זיהה הכוח מרחוק התקדמות של חוליות מחבלים הנעות לכיוונו, ולכן התפצל כוח הצנחנים לשני כוחות, כאשר שלושה לוחמים נשארו לשמור על חברי קבוצת הריצה משני צידי הבטונדה והשאר המשיכו להסתערות לכיוון המחבלים.
לאחר כחצי שעה, חוליית מחבלים איגפה את הבטונדה והחל קרב יריות בין שלושת לוחמי הצנחנים ובין המחבלים.
בקרב שהתפתח נרצחו שני אזרחים, ו, ושני לוחמים – סמ"ר וסמ"ר .
ארבעת הלוחמים הנותרים חזרו לנקודה, הרגו את יתר המחבלים ולכדו מחבל אחד לחקירה.
גם בזירה זו נמצאו מפות המעידות על תכנון הפיגוע.
פינוי תושבי הקיבוץ וחילוץ שורדות מהנובה
בשעה 17:00 החלה כיתת הכוננות בפינוי יזום של תושבי הקיבוץ, תוך גיוס מתנדבים לאבטחת הצירים.
התושבים פונו באופן עצמאי לבני משפחה ולמוקדי קליטה זמניים.
בשעה 19:00 חילצה כיתת הכוננות שתי צעירות, קורל ישראל ואדר בוזגלו, שהסתתרו משעות הבוקר בשיחים סמוך לתחנת הדלק בצומת יד מרדכי.
השתיים נמלטו מהטבח בפסטיבל נובה יחד עם חברן, אופק ארביב, לוחם צנחנים לפני שחרור, שנפצע קשה במהלך הבריחה.
הן ניסו להזעיק עזרה במשך שעות ללא הצלחה.
רק בשעות הערב המאוחרות, לאחר שאחותה של קורל פרסמה קריאה לעזרה ברשתות החברתיות, הצליחה כיתת הכוננות להגיע ולחלץ אותן.
בסופו של דבר הרגו לוחמי הימ"מ, מג"ב וכיתת הכוננות כ-35 מחבלים ומנעו את חדירתם לקיבוץ.
סמוך לשעה 07:22, ארבעת לוחמי מג"ב שהגיעו לצומת יד מרדכי הבחינו באזרח פצוע שנמלט מצפון ודיווח על מחבלים המתקרבים.
שניות לאחר מכן, כ-15 מחבלים הגיעו בטנדרים ובאופנועים ופתחו בירי לעבר הלוחמים.
הקרב התפתח לטווח קצר של כ-30 מטרים, במהלכו נורו רקטות RPG לעבר הלוחמים.
אחת מהן התפוצצה במרחק של כ-10 מטרים מהם, ושתי נוספות פגעו רחוק יותר.
בשעה 07:25 לערך, כוח ימ"מ בפיקודו של פקד ארנון זמורה, שהיה בדרכו לניר עם, הוסט ללחימה בצומת.
הכוח הנחה את לוחמי מג"ב לעצור את האש והסתער בעצמו על המחבלים.
לאחר קרב שנמשך כשעה, הצליחו לוחמי הימ"מ להרוג 13 מחבלים ולהבריח שלושה נוספים.
לאחר שהתושבים עזבו את הקיבוץ באופן עצמאי ביום הלחימה, בוצע פינוי מסודר למלון בחדרה, שם רוכזו מרבית המשפחות.
גם בית האבות שבקיבוץ פונה, אך בעקבות התנאים הקשים והשינויים הפתאומיים, 11 מבין חברי הקיבוץ הוותיקים הלכו לעולמם בשבועות שלאחר מכן.
במהלך החודשים הבאים החל תהליך הדרגתי של חזרה לקיבוץ.
לאחר כחצי שנה, רוב המבנים שוקמו, ותושבים רבים שבו לבתיהם.
נכון ליוני 2024, כ-90% מתוך 900 תושבי הקיבוץ חזרו להתגורר במקום.
ב-12 באוקטובר 2023, חמישה ימים לאחר תחילת הקרבות, התקבלה הודעה רשמית על זיהוי גופתו של סמ"ר , לוחם צנחנים שהשתתף במסיבת הנובה וחולץ, בעודו פצוע קשה, על ידי חברי כיתת הכוננות של הקיבוץ במהלך הקרב.
"קרב יוֹם" הוא שיר שמושר בליל הסדר בערב חג הפסח.
"קרב יום" הוא הבית האחרון של הפיוט "ובכן ויהי בחצי הלילה" המופיע בסוף ההגדה של פסח.
הפיוט בנוי לפי סדר הא"ב והבית האחרון שלו, "קרב יום", מכיל את האותיות ק עד ת.
השיר עצמו, אחד הידועים בין שירי חג הפסח מכיל את מילות
הנוסח הכתוב עם הכפלות של מילים ושורות.
הלחן המוכר של השיר הוא לחן עממי חסידי.
הידוע שבהם הוא הביצוע של שחקנית "תיאטרון הבימה".
חנה רובינא, כלת פרס ישראל לתיאטרון שכונתה "הגברת הראשונה של התיאטרון העברי".
קרב טורגאו התרחש ב-3 בנובמבר 1760 שבמסגרתו נלחם הצבא הפרוסי בפיקודו של פרידריך השני, מלך פרוסיה, בצבא אוסטרי בפיקודו של פלדמרשל לאופולד יוזף פון דאון.
הפרוסים זכו בניצחון פירוס באחד הקרבות העקובים ביותר מדם במלחמה השלזית השלישית (חלק ממלחמת שבע השנים).
באוגוסט, החמיץ דאון הזדמנות להשמיד את הצבא הפרוסי העיקרי בשלזיה.
כשהוא בנחיתות מספרית של אחד לשלושה, חמק פרידריך מהמלכודת האוסטרית על ידי ריסוק הקורפוס של הפלדצוגמייסטר ארנסט גדעון פון לאודון בקרב ליגניץ.
כאשר התמהמהו הפרוסים בשלזיה, תקפו אותם אויביהם הרבים יותר.
18,000 האוסטרים של פלדצוגמייסטר פרנץ מוריץ פון לאסי חברו לכוח הרוסי של הגנרל טוטלבן ליד ברלין, ויצרו כוח משותף של 35,000 איש.
בעוד 13,000 פרוסים תפסו מחסה במצודת שפנדאו, לאסי וטוטלבן שבו 3,000 פרוסים בברלין ב-9 באוקטובר.
בסוף אוקטובר חמק דאון משלזיה ונע מערבה לסקסוניה, שם חבר אליו לאסי עם הקורפוס שלו.
כאשר ממשלתו הורתה לו לעמוד ולהילחם בפרוסים, בחר דאון עמדה בגבעות זיפטיץ, ממש ממערב לטורגאו.
הגבעה שימשה את היינריך, נסיך פרוסיה (1726–1802), בשנת 1759 והייתה מוגנת במערב על ידי אבטים ובדרום על ידי נחל קטן.
האוסטרים פנו דרומה, כאשר הקורפוס של לאסי קרוב יותר לטורגאו וצבאו של דאון רחוק יותר למערב.
פרידריך החליט לשלוח את הגנרל האנס יואכים פון ציטן למשוך את תשומת ליבו של דאון מדרום, בעוד המאמץ העיקרי שלו יבצע איגוף סביב הקצה המערבי של הקו האוסטרי כדי לתקוף מצפון.
הקורפוס של ציטן כלל 21 גדודי רגלים ו-54 אסקדרוני פרשים, בעוד הצבא העיקרי של פרידריך פרס 41 גדודים ו-48 אסקדרונים.
בשעות הצהריים נמצא הצבא הפרוסי העיקרי כשהוא מתקשה לנוע ביערות שמצפון לעמדתו של דאון.
באותו זמן, המשמר הקדמי של ציטן הסתבך בקרב עם חיל הרגלים הקל של הקרואטים, שהשתייכו לקורפוס של לאסי.
דאון זיהה בערנות את התמרון הפרוסי והסיט את הקו הראשון שלו לצד הצפוני של הגבעות.
עד מהרה התפתח דו-קרב ארטילרי בין לאסי לציטן.
מששמע את ירי התותחים וחשש שציטן סופג מכה קשה, החליט המלך הפרוסי לפתוח בהתקפה מוקדם מהצפוי, עם עשרה גדודי רימונאים (גרנדירים).
אש תותחים ומוסקטים אוסטרית מרוכזת גגבעה לאובדן של 5,000 פרוסים בטווח של חצי שעה.
כאשר הגיע הגוף העיקרי של חיל הרגלים לזירה, גם הוא נשלח להתקפה במעלה הגבעה.
דאון נאלץ להפעיל את העתודות שלו כדי להביס את ההתקפה השנייה.
הפרשים הפרוסים בפיקוד גאורג לודוויג, נסיך הולשטיין-גוטורפ, ניסו לשבור את הקו האוסטרי, אך גם הם נכשלו.
פגז שרוף פגע בפרידריך בחזהו והוא נסוג לכפר אלסניג במצוקה ניכרת.
המלך בילה את הלילה בישיבה על המדרגה התחתונה של מזבח הכנסייה בהמתנה לחדשות משדה הקרב.
דאון נפצע ברגלו ובסביבות השקיעה פנה לטורגאו כדי לחבוש את פצעו.
המפקד האוסטרי שלח את הגנרל צ'ארלס פלין למסור הודעת ניצחון ראשונית לקיסרית מריה תרזה בווינה.
המפנה בקרב חל עם רדת החשיכה, כאשר הטורים של ציטן, שהיו עד אז מעורבים בקרב חסר תכלית עם לאסי, פתחו לבסוף בהסתערות רבתי.
בהסיטו את הקורפוס שלו מערבה, הוא מצא סוללה לא שמורה בין שתי בריכות והשליך חמישה גדודים אל הפרצה.
ציטן ניצל את הפריצה הראשונית עם יתרת חיל הרגלים שלו, ובמהרה השיג הקורפוס שלו דריסת רגל על הגבעות.
כששמע על הקרב של ציטן, הוביל הלוטננט גנרל יוהאן דיטריך פון הילזן את ניצולי הצבא העיקרי להתקפה אחרונה.
כשהם מותקפים מצפון ומדרום, החלו לבסוף הקווים האוסטריים להתפורר.
אנשיו של ציטן תפסו את סוללת התותחים האוסטרית והפנו את התותחים אל בעליהם הקודמים, שניסו פעמיים ללא הצלחה להשיב לידיהם את הסוללה האבודה.
עד השעה 21:00 דעך הקרב כאשר הפרוסים עדיין שולטים בגבעות.
הפרוסים ניצחו בקרב אך במחיר כבד.
מומחה אחד כותב:אפילו לאחר כל שפיכות הדמים הזו, קרב טורגאו הכריע מעט מאוד במונחים אסטרטגיים, שכן דאון עדיין החזיק בדרזדן ובדרום סקסוניה, בעוד לאודון המטריד היה חופשי לתפוס מפקדות חורף בשלזיה.הקרב הותיר את שני הצדדים מותשים.
לאחר שאיבדה כמות אנשים שווה אם לא גדולה מזו של אויבה, נחלשה פרוסיה שוב באופן חמור.
עם זאת, ללא סיכוי לניצחון מכריע נגד הפרוסים, ועם משאבים כספיים מתדלדלים, גם אוסטריה איבדה הרבה מכוחה ההתקפי.
לאחר המערכה של 1760, היה עליה לצמצם את גודל צבאה, מה שהותיר תקווה קלושה למחוץ את פרוסיה ללא עזרת רוסיה, אשר נסוגה ב-1762. עבור האוסטרים, הקרב היה לפיכך מכה פסיכולוגית קשה שהפחיתה את תקוותם לזכות בניצחון מכריע.
קרב ים האלמוגים היה קרב ימי בין הצי הקיסרי היפני לבין הצי האמריקני והצי המלכותי האוסטרלי, במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
היה זה הקרב הימי הראשון בו נלחמו נושאות מטוסים זו בזו, והראשון בו אף ספינה לא ירתה על ספינת אויב ואף לא איתרה אותה בעין.
לאחר ההצלחות הצבאיות בסוף 1941 ובתחילת 1942, רצה הפיקוד העליון היפני להרחיב את טבעת ההגנה ההיקפית סביב יפן, ולשם כך תכנן לכבוש את פורט מורסבי שבגינאה החדשה, ואת האי טולאגי שבאיי שלמה.
תוכנית המבצע, שנקרא מבצע MO בפיקודו של תת-אדמירל שיגיושי אינואואה, כללה שימוש באוניות מלחמה רבות של הצי היפני המשולב, בהן שתי נושאות מטוסים ונושאת מטוסים קלה, שמטרתן הייתה לספק חיפוי אווירי לציי הפלישה.
האמריקנים, לאחר שפענחו את הצפנים בהם השתמש הצי היפני, ידעו על תוכניותיהם של היפנים ושלחו שתי נושאות מטוסים, כחלק מכוח משימה אמריקני-אוסטרלי, תחת פיקודו של אדמירל פרנק ג'ק פלטצ'ר.
ב-3-4 במאי כבשו היפנים את טולאגי, על אף תקיפות חוזרות ונשנות מידי מטוסים אמריקנים מנושאת המטוסים יורקטאון.
לאחר שלמדו על נוכחות נושאות המטוסים האמריקניות באזור, נעו נושאות המטוסים היפניות אל ים האלמוגים במטרה ליירט את הצי האמריקני ולהשמידו.
ביום הראשון טיבעו מטוסים אמריקנים את נושאת המטוסים הקלה "שוהו", ואילו היפנים הטביעו משחתת אחת והסבו נזק כבד למכלית.
ביום המחרת ספגה נושאת המטוסים היפנית שוקאקו נזק כבד.
גם נושאת המטוסים האמריקנית לקסינגטון ספגה נזק כה כבד עד שנזנחה, ויורקטאון אף היא ספגה נזקים כבדים.
בשל אובדן מטוסים רבים, החליטו שני הצדדים לסגת, ואובדן החיפוי האווירי הביא את אינואואה להורות על דחיית הפלישה לפורט מורסבי.
למרות שהיפנים זכו לניצחון טקטי בזכות מספר האוניות שטיבעו, נודע הקרב מאוחר יותר כניצחון אסטרטגי לבעלות הברית.
הייתה זו הפעם הראשונה מאז פרוץ המלחמה שכוחות יפנים נעצרו על ידי כוחות בעלות הברית.
חשוב מכך, בעקבות הקרב נמנע מנושאות המטוסים היפניות שוקאקו וזואיקאקו - הראשונה ניזוקה והשנייה איבדה את מרבית מטוסיה - להשתתף בקרב מידוויי, שנערך חודש לאחר מכן, ובכך הובטח שוויון יחסי בין שני הניצים במספר המטוסים הזמינים, עובדה שהטתה את הכף לטובת האמריקנים.
אובדן נושאות המטוסים במידוויי מנעה מהיפנים ניסיונות פלישה נוספת לפורט מורסבי בדרך הים.
חודשיים לאחר הקרב ניצלו בעלות הברית את פגיעות היפנים בדרום האוקיינוס השקט וכבשו את גוודלקנל.
כיבוש גוודלקנל והמערכה בגינאה החדשה הביאו בסופו של דבר לשבירת ההגנה ההיקפית בדרום מערב האוקיינוס השקט, והיוו גורם משמעותי בתבוסתה הסופית של האימפריה היפנית במלחמת העולם השנייה.
ב-7 בדצמבר 1941 תקפה האימפריה היפנית את צי האוקיינוס השקט האמריקני בפרל הארבור, הוואי.
בהתקפה הושמדו מספר אוניות מערכה ואוניות מלחמה אחרות, והדבר גרם לארצות הברית להכריז מלחמה על האימפריה היפנית.
תוכנית המלחמה היפנית, שנפתחה בהתקפה על פרל הארבור, כללה את השמדת הצי האמריקני, השתלטות על אזורים במזרח אסיה העשירים במשאבי טבע, ובניית טבעת הגנה היקפית סביב האימפריה החדשה.
בה בעת בה התרחשה ההתקפה על פרל הארבור, תקפו כוחות יפניים את מלאיה, ובכך דחפו את אוסטרליה, את ניו זילנד ואת הולנד להצטרף לארצות הברית למלחמה נגד היפנים.
בעת תכנון השלב השני של הלחימה, ולאור הצלחותיו הראשוניות, תמך המטה הכללי של הצי הקיסרי היפני בפלישה לצפון אוסטרליה, וזאת כדי למנוע מבעלות הברית בסיס שעשוי לאיים על טבעת ההגנה ההיקפית של יפן מדרום.
בתגובה, טען הצבא היפני הקיסרי שאין לו מספיק כוחות או ספינות שמסוגלות להעביר כוחות מספקים כדי להשתלט על האזור.
כפשרה, הציע תת-אדמירל שיגיושי אינואואה, מפקד הצי הרביעי, לכבוש את האי טולאגי שבאיי שלמה הדרומיים, ואת פורט מורסבי בגינאה החדשה, וכך תיכנס צפון אוסטרליה לטווח הפעולה של מפציצים מבסיסים יבשתיים.
אינואואה אף האמין שכיבוש פורט מורסבי יספק הגנה טובה יותר לבסיס הצי היפני ברבאול.
המטה הכללי אישר את תוכניתו של אינואואה, ואף הסתמך עליה בעת שתכנן מבצעי פלישה נוספים לקלדוניה החדשה, לפיג'י ולסמואה, שמטרתם הייתה ניתוק כל קווי התקשורת והאספקה בין אוסטרליה לארצות הברית.
באפריל 1942 הסכימו הצי והצבא על מבצע MO.
תוכנית הפעולה קראה לכיבוש פורט מורסבי בדרך הים עד לתאריך 10 במאי.
התוכנית גם כללה את כיבוש טולאגי עד 3 במאי, שם היה על הצי להקים בסיס למטוסים ימיים, שעליהם הוטלה משימת סיור באזור ותקיפת ספינות בעלות הברית בדרום האוקיינוס השקט.
עם השלמת מבצע MO ב-15 במאי, עתיד היה מבצע RY להיכנס לפעולה, ומטרתו הייתה כיבוש האיים נאורו ואושן והשתלטות על מצבורי הזרחה שבהם.
תכנון מבצעי ההמשך לפלישה לקלדוניה החדשה, לפיג'י ולסמואה נקבע עד לאחר סיום שני המבצעים.
בעת נחיתת הכוחות היפניים בחודש מרץ בלאה ובסלמאואה שבצפון גינאה החדשה ספגו הכוחות אש ממטוסי בעלות הברית שהמריאו מבסיסים יבשתיים ומנושאות מטוסים, ולפיכך ביקש אינואואה מהצי היפני המשולב שיקצה לו למבצע זה קבוצת נושאות מטוסים שתחפה על הכוחות הנוחתים של מבצע MO.
באותה עת עסק אדמירל איסורוקו יממוטו, מפקד הצי היפני המשולב, בתכנון מבצע ימי רחב היקף, שמטרתו הייתה פיתוי הצי האמריקני, ובעיקר נושאות המטוסים שלו, לקרב ימי מכריע סמוך לאטול מידוויי בו יושמד לחלוטין על ידי ספינות יפניות.
למרות הסיכון הכרוך בהקטנת הצי המשולב לקראת תקיפת מידוויי, הסכים יממוטו להקצות לאינואואה כוח משימה שהכיל שלוש נושאות מטוסים, סיירות ומשחתות, ואף העניק לו את הפיקוד על החלק הימי של מבצע MO.
כוח הפלישה היפני, תחת פיקודו הכולל של אינואואה כלל:
כוח ההגנה העיקרי, בפיקודו של אדמירל משנה אריטומו גוטו שהחזיק אף בפיקוד הטקטי על הלחימה באזור פורט מורסבי, כלל את נושאת המטוסים הקלה "שוהו", שעל סיפונה תריסר מטוסי קרב מדגם A6M זירו ושישה מפציצי טורפדו מדגם נקג'ימה B5N "קייט", את הסיירות "אאובה", "קאקו", "קינוגאסה" ו"פורוטאקה" ומשחתת אחת.
כוח החיפוי הקרוב, בפיקודו של אדמירל משנה קונינורי מרומו, כלל את הסיירות הקלות "טנריו" ו"טצוטה", את נושאת המטוסים הקלים "קמיקאווה מארו" שעל סיפונה 12 מטוסים, ושתי ספינות תותחים.
כוח הפלישה לפורט מורסבי, בפיקודו של אדמירל משנה סדמיצ'י קג'יאוקה, כלל את הסיירת הקלה "יובארי" ו-11 משחתות.
כוח הפלישה לטולאגי, בפיקודו של אדמירל משנה קיוהידה שימה, כלל שתי משחתות, שתי מקשות, נושאת גייסות שעל סיפונה 400 חיילים וחמש שולות מוקשים.
כוח נושאות המטוסים, בפיקודו של תת-אדמירל טקאו טקאגי, כלל את נושאות המטוסים שוקאקו, שעל סיפונה 18 מטוסי קרב זירו, 18 מפציצי צלילה מדגם אאיצ'י D3A "ואל", ו-19 מפציצי טורפדו קייט, וזואיקאקו, שעל סיפונה 19 מטוסי זירו, 17 מפציצי ואל ו-16 מפציצי קייט.
כמו כן, כלל הכוח את הסיירות "מיוקו" ו"האגורו", שש משחתות ומכלית.
כוח צוללות, שכלל שבע צוללות למטרות סיור ותקיפה.
לפני קרב ים האלמוגים עמד לזכות בעלות הברית יתרון משמעותי והוא העובדה שמפענחי הצפנים האמריקנים פענחו את הצופן בו השתמש הצי היפני, וצותתו לתשדורות היפנים.
אמנם הפענוח היה חלקי ביותר - רק כשני אחוזים מכלל התעבורה הפך למודיעין - אך באפריל 1942 חלה פריצת דרך שאפשרה לאמריקנים לקרוא כ-85 אחוזים מכלל תעבורת המידע היפנית.
ב-9 באפריל יירטו האמריקנים שדר מנושאת המטוסים היפנים קאגה למטהו של אינואואה ברבאול, עובדה שעוררה את החשש מפני פעילות מבצעית בדרום האוקיינוס השקט.
ב-15 באפריל יירטו האמריקנים שדר נוסף שכלל אישור לכך שנושאות המטוסים שוקאקו וזואיקאקו נמצאות בדרכן מפורמוזה למעגן הצי בלגונת טרוק.
אדמירל צ'סטר נימיץ, מפקד ציי בעלות הברית באוקיינוס השקט, ומטהו הסכימו שנקודת התקיפה הבאה של היפנים תהיה בדרום מערב האוקיינוס השקט, וסברו שהמטרה העיקרית היא פורט מורסבי.
לעיר הייתה חשיבות גם בעיני בעלות הברית, וגנרל דאגלס מקארתור התכוון להשתמש בה כנקודת פתיחה למתקפה נגד הכוחות היפנים בדרום-מזרח אסיה.
בסוף חודש אפריל, לאחר שהתברר בוודאות מפענוח התשדורות היפניות שמטרות התקיפה היפנית הן פורט מורסבי, איי שלמה ונאורו, החליטו נימיץ ומטהו להשיב ליפנים מלחמה באזור זה, ולפיכך שלח נימיץ את כל כליו הזמינים לים האלמוגים.
ב-29 באפריל הורה נימיץ לשלוח את ארבע נושאות המטוסים שלו ואת ספינות הסיוע שלהן לים האלמוגים: כוח משימה 17 בפיקודו של אדמירל משנה פרנק ג'ק פלטצ'ר, שכלל את נושאת המטוסים יורקטאון ומלוותיה, יצאו לדרכן יומיים קודם וכבר שהו באזור.
כוח משימה 11 בפיקודו של אדמירל משנה אוברי פיץ', שכלל את נושאת המטוסים לקסינגטון ומלוותיה שהה לפני כן בין פיג'י וקלדוניה החדשה, והיה בדרכו לים האלמוגים.
כוח משימה 16 בפיקודו של תת-אדמירל ויליאם הלסי, שכלל את נושאות המטוסים אנטרפרייז והורנט, שב באותה עת לפרל הארבור לאחר ביצוע הפשיטה של דוליטל, ומיד יצא לים האלמוגים, אך לא הספיק להגיע בזמן כדי להשתתף בקרב.
נימיץ מסר את הפיקוד על הכוחות הימיים של בעלות הברית בדרום האוקיינוס השקט לידי פלטצ'ר עד להגעתו של הלסי, אך למעשה נותר הפיקוד בידיו של הראשון לאורך כל הקרב.
היפנים יירטו תשדורות של נושאות המטוסים האמריקניות הורנט ואנטרפרייז בשובן מפשיטת דוליטל, והעריכו נכונה שאלה לא תספקנה להגיע לים האלמוגים בזמן כדי להשתתף בקרב.
אלא שהיפנים טעו בהערכת מספר נושאות מטוסים שהיו בידי האמריקנים, ולכן ציפו להופעתה של נושאת מטוסים אמריקנית אחת בלבד.
כוח משימה 17, תחת פיקודו של תת-אדמירל פרנק ג'ק פלטצ'ר, כלל הכוחות הבאים:
כוח משימה 17.2, בפיקודו של אדמירל משנה תומאס קינקייד, כלל את הסיירות "אסטוריה", "צ'סטר", "פורטלנד", "מיניאפוליס" ו"ניו אורלינס", וחמש משחתות.
כוח משימה 17.3 (במקור כוח משימה 44), בפיקודו של אדמירל משנה ג'ון גרגורי קרייס, כלל הסיירות "שיקגו", "אוסטרליה" ו"הוברט", ושתי משחתות.
כוחות עזר שכללו שתי מכליות בליווי שתי משחתות, ואת נושאת המטוסים הימיים "טנג'יר", שעל סיפונה 12 מטוסי PBY קטלינה.