tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אין ספק שמדובר בעבודה הרחבה ביותר על 3,000 שנות היסטוריה פלסטינית שמתארת את התרומה של הפלסטינים לעולם ולאנושות".
בריאיון עם רדיו קול חי וול אמר ש"העם הפלסטיני מאמין שהם עם ומישהו צריך לומר להם את האמת גם אם היא כואבת, תראה מה קרה כשנתנו להם חופש ותחושה שהם באמת עם".
בראיון לתוכנית העולם הבוקר בערוץ 13 אמר וול בין היתר:
הגרסה האנגלית של הספר עלתה בתוך שלושה ימים בדירוג המכירות של אמזון והגיעה למקום שני בקטגוריית ספרים חדשים שרק יצאו ב"היסטוריה ישראלית ופלסטינית" בעוד במיקום הכללי של הספרים היה במקום 1780 ולאחר שבוע הגיע בדירוג למקום הראשון ברשימת החדשים, ולמקום ה-543 בהתאם.
אך לאחר זמן קצר מכירתו הופסקה על ידי אמזון.
מצד אחד הספר שובח על ידי פרסומים פרו-יהודיים או הנוטים ימינה אך מנגד זכה לביקורת נוקבת מפרסומים פרו-פלסטינים או הנוטים שמאלה.
מצד אחד הספר הפך במהירות למוביל בדירוג המכירות של אמזון לספרים חדשים שרק יצאו בקטגוריית "היסטוריה ישראלית ופלסטינית", לפני שמכירתו הופסקה על ידי אמזון.
כמו כן קיבל עשרות ביקורות ודירוגי משתמש חיוביים.
מספר עיתונים ואתרים, הנוטים לימין, סיפקו ביקורת אוהדת לספר ובכללם הג'ואיש פרס, ערוץ 7, ערוץ 20, המודיע, כיפה, סרוגים, רדיו קול חי, "Frontpage Mag", וג'רוזלם פוסט.
ארי ליברמן מ-"Frontpage Mag" כתב שזהו הספר היחיד שצריך לקרוא על הפלסטינים וסקר בביקורתו את האי-היסטוריות של העם הפלסטיני.
בביקורת ספרות ב"ג'ואיש פרס" שמדובר בספר המקיף ביותר על ההיסטוריה הפלסטינית, אף על פי שהוא ריק.
שמעון כהן מערוץ 7 כתב ש"מי שידפדף בין דפי הספר הזה יגלה שמדובר בדפים ריקים, אות להיעדרה של היסטוריה פלשתינית מדפי ההיסטוריה העולמית", אך הביע תמיהה על אי-כיסוי "מעשי רצח, הרג, חטיפת מטוסים ובני אדם וכיוצא באלה" שלטענת וול התרחשו לאחר תחילת העת החדשה ועל כן אינם מצוינים בספר.
בערוץ 20 ציינו ש"ב-120 עמודים בספרו החדש סוקר וול ומנתח צעד אחר צעד את תולדות העם הפלסטיני מהעת העתיקה לעת החדשה.
הקורא יופתע מן הרגע הראשון ולא יוכל להתנתק מהספר עד לסופו." ושהספר יצא לאור בשבוע הספר העברי.
הוא ירתק אתכם, משום שהוא ריק כי אין לפלסטינים מלכים ואין להם אתרי מורשת".
עם זאת הספר גם זכה לביקורות שלילית מגורמים פרו-פלסטינים ואף תויג על ידי חלקם כגזעני, לצד ביקורות משתמש אוהדות מאוד, הספר גם זכה לתלונות משתמשים, ביקורות משתמש שליליות ודירוגים נמוכים.
במאמר ביקורתי שזכה לסינדיקציה רחבה ג'ונתן קוק טען שהסרת הפלסטינים אינה תופעה חדשה, וכי גולדה מאיר כבר ב-1969 טענה ש"לא היה דבר כזה פלסטינים", וב-1984 בספר מאז ומקדם נטען שהערבים היגרו לארץ בעקבות העלייה היהודית.
קוק טען במאמרו שישראלים שמחים להעלים פלסטינים, כפי שמבוטא בספרו של וול, ושיהודים אמריקאיים צעירים עומדים בפני בחירה לזניחת ישראל ותמיכת בפלסטינים לנוכח מחיקת פלסטינים בשמם.
בביקורת ב"הארץ", טען ג'שוע שיינס, שאומות הן תוצאה של המודרנה, ושאין אומה כלשהי עם היסטוריה החוזרת לעת העתיקה, אפילו לא היהודים.
לפי שיינס, בניית האומה הפלסטינית התרחשה בד בבד עם בניית האומה היהודית החל מסוף המאה ה-19, אך אין זה אומר שמדובר באומות "ממוצאות", ובכל מקרה הפלסטינים היום, ללא קשר למוצאם ההיסטורי, מקיימים את המאפיינים של אומה.
ניסיון להכחיש את הקיום של הצד הנגדי, על-פי שיינס, רק ינציחו את שפיכות הדמים.
במאמר אחר ב"הארץ" נטען שאין חדש בספרו של וול, שכן הטענה שהעם הפלסטיני הוא "מומצא" כיציר מודרני של האומות הערביות כנגד ישראל היא טענה רבת שנים של הימין הישראלי.
פרופסור סטיבן ויצמן מהמרכז למחקרי יהדות מתקדמים אמר שספרו של וול הוא שיקוף של הטיעון של שלמה זנד במתי ואיך הומצא העם היהודי?
המופעל כלפי הפלסטינים במקום היהודים.
בנוסף ויצמן אמר "מה שהיה פוגעני במיוחד בספר הינו שהוא ריק לחלוטין, דרכו של המחבר לטעון שהפלסטינים אינם עם אמיתי ואינם בעלי היסטוריה ממשית - טיעון שחוקרים אחרים טענו בצורות קונבנציונליות יותר".
אחמד דבש בעיתון הלבנוני היומי אל-אח'בר בביקורת על הספר אמר שוול לא ציין שהיישות הציונית נולדה כתוצאה מאגרסיה כנגד הפלסטינים ואונס אדמתם, תקף את המדיניות הארכאולוגית הציונית, וציין שהאוכלוסייה הפלסטינית הילידה היא בעלת שורשים בפלסטין עד לפחות תקופת האבן באלף הרביעי לפני הספירה.
לעומת זאת, בביקורת תוקפנית ב-ANN טענו שלפלסטינים שורשים כנעניים החוזרים אחורה 4500 שנה, ושהספר מהווה תגובה ציונית לא מוצלחת להחלטות אונסק"ו המאשרות את הזיקה הפלסטינית לירושלים הכבושה.
בביקורת באל-מודון, נטען שכמו שהספר ריק ישראל עצמה היא ריקה, והספר מהווה חלק משיטה ציונית שטוענת שפלסטין היא ארץ ללא אנשים, במסגרתה הציונים אף גנבו את הקולינריה הפלסטינית וטוענים ברחבי העולם שחומוס ופלאפל הם המצאה ישראלית.
בעיתון המצרי יום7, נטען שהספר הוא חלק מפרובקציה מתמשכת ורמייה כנגד הזהות הערבית של העם הפלסטיני, הארץ הפלסטינית, והמקומות הקדושים.
באל-מיאדין טענו שפרסום הספר הריק מדגיש את הצורך בהתנגדות ויציאה להפגנות ביום ירושלים הבינלאומי.
במאמר בעיתון הבוסני Oslobođenje שסקר את היות 2017 שנה עגולה לאירועים ישראליים-פלסטיניים, נכתב שהספר אינו רק הד מהעבר לאמירתה של גולדה מאיר "אין דבר כזה כפלסטינים" אלא שהספר משקף את הלך הרוח של הימין הישראלי למרות שפלסטין מקבלת הכרה גוברת באו"ם.
אמזון הפסיקה למכור את הספר ביוני 2017, והסירה אותו לחלוטין מהאתר שלהם, אך הספר נותר למכירה במקומות אחרים.
"במהלך ביקורות איכות של כותר ה-CSP שלך, מצאנו שהספר מוליד חוויית קונה מאכזבת.
אינדקטורים לחוויית קונה גרועה עשויים לכלול בקשות להחזרים וביקורות.
כתוצאה, הסרנו את הספר ממכירה באמזון".
וול בתגובה טען שישנם ספרים ריקים אחרים למכירה באמזון, ובפרט הכותר "סיבות להצביע למפלגה הדמוקרטית", וכי לא הייתה כוונה להטעות קונים פוטנציאליים, שיכלו לראות את תוכן הספר מראש לפני הקנייה, ושחלק מביקורות המשתמש הירודות היו כתוצאה מקמפיין של פעילים אנטי-ישראליים שאורגנו באמצעות האתר "Welcome to Palestine".
לפי "ג'וויש פרס", הסרת הספר מסיבות פוליטיות מאמזון היא צבועה לאור המשך מכירות של כותרים אנטישמיים כגון הפרוטוקולים של זקני ציון וחומרים מסיתים אחרים הקוראים להשמדת ישראל.
גם ב"Legal Insurrection", אתר משפטי קונסרבטיבי, טענו שההסרה אינה מוצדקת ופוגעת בחופש הביטוי, בפרט כשאמזון ממשיכה למכור כותרים ריקים אחרים, את מיין קמפף, הפרוטוקולים של זקני ציון, ומרצ'נדיס של "Free Palestine" ("לשחרר את פלסטין").
מנגד טום סווארז במונדווייס טען שטענת הפרוטוקולים של זקני ציון נכונה אמנם ושאף ניתן לקבוע שאמזון מהווה הלכה למעשה "common utility" או משאב ציבורי ולא פרטי, אך שספרו של וול מהווה דה-היומניזציה של העם הפלסטיני לצרוך שעבוד וטיהור אתני של העם הפלסטיני.
בהתייחסות להמשך מכירת הפרוטוקולים של זקני ציון באמזון, אמזון הגיבה ש"אמזון מאמינה באופן חזק שאספקת גישה פתוחה לכתבים, גם אם מלאי שנאה או מכוערים, הוא אחד מהדברים החשובים שאנו עושים".
לאחר ההסרה מאמזון, הספר טיפס למקום ה-16 במספר הקוראים בבארנס אנד נובל, לפני שהוסר ממכירה.
ההיסטוריה הסודית של ארצות הברית הייתה סדרה דוקומנטרית-היסטורית בהפקתו, בימויו והנחייתו של אוליבר סטון שעסקה במבט ביקורתי על המדיניות האמריקנית במהלך המלחמה הקרה, מעמדה האימפריאלי של ארצות הברית במהלך המאה ה-20, ותפקידה של ארצות הברית לאחר נפילת ברית המועצות.
בסדרה, מבקש סטון לערער את הנרטיב ההיסטורי המקובל ביחס לארצות הברית החל ממלחמת העולם השנייה ועד למלחמה בטרור, תוך ניסיון להציג פרשנות שונה ליחסי הכוחות הפנימיים והחיצוניים בארצות הברית במהלך המאה ה-20 ולגבותן בעובדות היסטוריות.
הסדרה הושקה בשנת 2012 בערוץ שואוטיים האמריקני, ושודרה כשנה לאחר מכן בערוץ 8 הישראלי.
כיום, הסדרה זמינה לצפייה באמצעות נטפליקס.
בניגוד לסדרות דוקו-היסטוריות רבות שמתרכזות בהצגת ראיונות עם מומחים שונים, פרקי הסדרה מכילים חומרים ארכיוניים בלבד: מפות, תמונות משפחתיות, צילומים רשמיים, וקטעי וידאו מסרטים, פרסומות או סדרות טלוויזיה מהתקופה.
הסדרה מחולקת כרונולוגית כך שכל פרק עוסק בנושא אחר מתוך מסגרת שנים שונה במהלך המאה ה-20.
ההיסטוריה האמיתית של כנופיית קלי הוא סרט ביוגרפי אוסטרלי משנת 2019 בבימויו של ג'סטין קורזל ובכיכובו של ג'ורג 'מקיי בתפקיד נד קלי ומגולל את סיפורו של קלי, שגדל במשפחה ענייה בערבות אוסטרליה של סוף המאה ה-19 והפך לפושע אכזר ומוזר לבוש שמלה, מעין דמות רובין הוד הגוזל מהעשירים שהתכחשו אליו.
מבוסס על רומן משנת 2000 בשם זהה מאת פיטר קארי.
הסרט הוקרן בבבכורה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו בספטמבר 2019. הוא יצא לאקרנים באוסטרליה במהלך יום אוסטרליה שחל ב-26 בינואר 2020, בממלכה המאוחדת הוא יצא ב-28 בפברואר 2020 ובארצות הברית ב-24 באפריל 2020; תחת הפצתם של IFC Films.
הבמאי ג'סטין קורזל הודיע כי הסרט נמצא בשלבי פיתוח, במהלך מסיבת עיתונאים בדצמבר 2016 להשקת הסרט אמונת המתנקש.
בנובמבר 2017 הוכרז באופן רשמי על הפרויקט, כאשר ג'ורג מקיי לוהק לתפקיד נד קלי וראסל קרואו, ניקולס הולט ואסי דייוויס לוהקו לתפקידים משניים.
הצילומים החלו במרץ 2018 בויקטוריה, אוסטרליה.
באפריל הועברה תחילת ההפקה של הסרט ליולי.
בפועל ההפקה יצאה לדרך ב-22 ביולי.
בספטמבר נחשף כי צ'ארלי האנם לוהק לתפקיד לא ידוע בסרט.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו, ב-11 בספטמבר 2019 ויצא לבתי הקולנוע האוסטרלים בשנת 2020 על ידיTransmission Films.
זכויות ההפצה לצפון אמריקה נרכשו על ידי סרטי IFC עם תוכניות להוציאו לאקרנים במהלך שנת 2020.
ההיסטוריה הקצרה של כמעט הכל הוא ספר מדע פופולרי מאת הסופר הבריטי-אמריקאי ביל ברייסון, הכתוב בסגנון מופשט המובן לקהל הרחב.
המניע של המחבר לכתיבת הספר, הייתה הרגשתו שספרי הלימוד בנושא המדעים רחוקים מלתת מענה מספק.
הספר יצא לאור באנגלית בשנת 2003. מהדורה מאוירת של הספר יצאה בנובמבר 2005 ולאחר מכן יצאו גם מהדורות כספרי שמע.
מהדורה בעברית, בתרגום יכין אונא, יצאה בשנת 2016 (ה'תשע"ז) בהוצאת דביר.
הספר נכלל ברשימת הספרים הנמכרים ביותר בבריטניה בשנת 2005, ונמכר ביותר מ-300,000 עותקים.
הספר מתאר באופן גרפי ובמונחים המובנים גם למי שאינו מומחה למדע את גודל היקום וגודלם של האטומים והחלקיקים התת-אטומיים.
בהמשך חוקר הספר את ההיסטוריה של הגאולוגיה והביולוגיה ומתחקה אחר החיים מהופעתם הראשונה לבני האדם המודרניים של ימינו, תוך שימת דגש על התפתחות ההומו ספיינס המודרני.
חלק מהספר מוקדש להתייחסות להיסטוריה של המדע - סיפורים על המדענים העומדים מאחורי המחקר והתגליות והתנהגויותיהם.
בספר נסקרות גם השקפות מדעיות מודרניות בנוגע להשפעות אנושיות על אקלים כדור הארץ ועל מקורות המחייה של מינים אחרים, ועל גודל אסונות הטבע כמו רעידות אדמה, הרי געש, צונאמי, הוריקנים והכחדות המוניות שנגרמו כתוצאה מאירועים אלה.
הספר מכיל כמה טעויות בעובדות ואי דיוקים.
חלק מאלה התעוררו מכיוון שהתגלו תגליות חדשות מאז פרסום הספר, וכמה סיווגים השתנו.
לדוגמה, פלוטו סווג מחדש ככוכב לכת ננסי.
היסטוריה כללית של מעשי השוד והרציחות של הפיראטים הידועים ביותר לשמצה הוא ספר היסטוריה משנת 1724, שפורסם בבריטניה ובו ביוגרפיות של שודדי ים באותה העת.
הספר היה בעל השפעה על עיצוב תפיסות פופולריות של שודדי ים.
מחברו השתמש בשם קפטן צ'ארלס ג'ונסון, הנחשב כשם ספרותי בדוי של אחד מהסופרים בלונדון.
הספר הוא המקור העיקרי לביוגרפיות של שודדי ים רבים ידועים, ומעניק מעמד כמעט מיתי לדמויות הצבעוניות יותר, וסביר להניח שהסופר השתמש במקורות רשמיים בכתיבתו על הפיראטים.
הספר מכיל גם את קורות דגל הפיראטים "רוג'ר העליז" ומציג את עיצוב הגולגולת והעצמות.
הספר הופיע לראשונה בהוצאתו של צ'ארלס ריווינגטון בלונדון, ונמכר היטב.
עד 1726 הופיעה מהדורה רביעית מורחבת.
הספר קלע לטעמו של הציבור הבריטי לאקזוטיקה, והתענג על סיפורי גבורה ימיים.
ההיסטוריון הימי האנגלי דייוויד קורדלי כתב: "נאמר ונראה כי אין סיבה לפקפק בכך, שקפטן ג'ונסון יצר את התפיסה המודרנית של שודדי ים".
הסופרים הסקוטיים רוברט לואיס סטיבנסון (מחבר "אי המטמון") וג'יימס מתיו ברי (מחבר "פיטר פן" המציג את קפטן הוק) שניהם הצביעו על הספר "ההיסטוריה הכללית של הפיראטים" כאחת המשפיעים ביותר עליהם, וסטיבנסון אפילו לווה את שמה של דמות אחת (ישראל הנדס) מרשימת אנשי הצוות של "שחור הזקן" שהופיעה בספרו של ג'ונסון.
המחבר נותר לא ידוע למרות ניסיונות רבים של היסטוריונים לגלות את זהותו.
לא נמצא שום תיעוד של אדם עם השם צ'ארלס ג'ונסון ששימש כקפטן בשום תפקיד, אלא ארבעים ושתיים שנים לפני פרסום הספר.
בתחילת המאה השמונה-עשרה הייה מחזאי בשם זה, אך עבודותיו לא קשורות לפיראטיות.
יש שהציעו כי "הקפטן" היה למעשה פיראט נפוץ, אך שוב, אין תיעוד על האיש הזה.
בשנת 1932 הציע חוקר ספרות בשם ג'ון רוברט מור כי דניאל דפו הוא מחבר הספר הנ"ל.
לאחר שנים של מחקר של אוסף יצירותיו של דפו, מור פרסם מחקר על ממצאיו, ובו פירוט את הטיעון שלו לגבי ההשערה שדפו הוא המחבר של יצירה זו ויצירות אחרות.
מור הצהיר ש"היסטוריה כללית" היא ללא ספק "יצירה של דפו, בהתבסס על ניתוח סגנון הכתיבה ותכנים הדומים בקטעים אחרים שיוחסו לדפו.
מור טען כי התעניינותו של דפו בנושאים כמו מאורעות ימיים ופושעים ימיים מראה כי "היסטוריה הכללית" נכנסת לתחום רפרטואר הכתיבה שלו.
מור טען שלא ניתן להשתמש רק ביצירות אחרות כדי לאשר שדפו כתב את "היסטוריה כללית", אלא שניתן להשתמש ב"היסטוריה הכללית" כדי לאשר את מחברם של אותן יצירות.
נקודה נוספת שעליה מור הסתמך כדי לאמת את טענותיו הייתה שסופרים רבים, כולל היסטוריונים, השתמשו ב"היסטוריה הכללית של הפיראטים" כמקור מידע לכתבים שלהם בעצמם.
עם זאת קיימות מחלוקות בין ביוגרפים שונים של דפו על גוף עבודתו.
בהתבסס על דיווחים של ביוגרפים אחרים, הקאנון המיוחס לדפו עבר מ־101 יצירות שונות ל-570 בין השנים 1790 - 1970. רוב התוספות הללו נעשו על סמך עדויות פנימיות, "סגנוניות".
פרסום של מור ורשימתו לגבי כתביו של דניאל דפו הוסיף כמעט 200 יצירות נוספות.
רבים הטילו ספק לא רק ביחסו ל"היסטוריה כללית" לדניאל דיפו, אלא גם למגמה הכללית של ביוגרפים להוסיף ללא הרף לקאנון הספרים שלו.
מבקר אחד אף הציע, בהתבסס על מגמה זו, כי כל היצירות האנונימיות מראשית המאה השמונה-עשרה ייקראו כיצירות של דפו.
טיעוניהם של פיליפ פורבנק וו.
אוונס נגד מחבריו של דפו ל"היסטוריה הכללית" עוסקים בהקבלות ליצירות אחרות באותה תקופה (לרוב מיוחסות גם הן לדפו) והפגמים ההגיוניים הנחוצים כדי לאשר קטלוג כה גדול ומגוון של יצירות לאמן אחד.
רבים מהרעיונות והביטויים עליהם הצביע מור כמקבילות, והוכחה לשיוכן ליצירתו של דפו, היו למעשה בשימוש שיגרתי במאה השמונה עשרה.
על פי פורבנק ואוונס, ייחוסו של מור את "ההיסטוריה הכללית" לדיפו מבוסס על הוכחות חיצוניות ורק על מעט מקבילות נסיבתיות בודדות.
חוקרים אחרים הציעו את רונלד קוואטרוצ'ה כסופר האמיתי של ההיסטוריה הכללית.
קולין ווארד כתב בספרו "רפובליקת הפיראטים":
ארנה ביאלושבסקי מאוניברסיטת קיל בגרמניה זיהה מועמד סביר בהרבה: נתנאל מיסט, ספן לשעבר, עיתונאי, ומוציא לאור של כתב עת שבועי.
מו"ל ההוצאה הראשונה של הספר, צ'ארלס ריווינגטון, הדפיס ספרים רבים עבור מיסט, שגר סמוך למשרדו.
חשוב מכך, "ההיסטוריה הכללית" נרשמה במשרד הכתיבה של הוד מלכותה על שם מיסט.
בתור ימאי לשעבר שהפליג באיי הודו המערבית, מיסט, מכל הסופרים האחרים בלונדון, היה כשיר באופן מיוחד לכתוב את הספר, כשהוא מכיר היטב את העולם הימי והסביבה שהפיראטים פעלו בה.
הוא היה גם יעקוביט מחויב ובסופו של דבר יצא לגלות בצרפת, ושימש כשליח בין לונדון לחצר סטיוארט ברומא, מה שיכול היה להסביר את התאוריה הלא היסטורית של "ההיסטוריה הכללית" על חוקי הים.
בשנים 1722–1723 הייתה למיסט גם המוטיבציה לנסות לכתוב רב מכר: הרווחים של השבועון ירדו במשך השנים בגלל התחרות הגוברת בעיתונים המתחרים.
הספר "ההיסטוריה הכללית" מציג תכונות רבות שהפכו לימים נפוצות בספרות הפיראטית, כמו פיראטים קטועי גפיים רגליים וידיים או פגועי עיניים.
הרעיון שהפיראטים קוברים אוצר, וכן הופעת דגל הפיראטים "הג'ולי רוג'ר" בסיפורים.
המחבר מצטט באופן ספציפי שני פיראטים כמי שקראו לדגלם ג'ולי רוג'ר (נקרא על שם הפיראט הראשון וצוותו): הפיראט הוולשי ברתולומיאו רוברטס ביוני 1721, והפיראט האנגלי פרנסיס ספריגס בדצמבר 1723. הספר מעניק מעמד כמעט מיתי לדמויות הצבעוניות יותר, כמו הפיראטים האנגלים הידועים לשמצה "שחור הזקן" וקליקו ג'ק.
מה שמסביר את הדימוי הסטנדרטי על חייהם של הפירטים, כפי שאנשים רבים עדיין אמינים בהם במאה ה-21. דימויים אלה השפיעו גם על ספרות הפיראטים של הסופרים הסקוטיים הידועים רוברט לואיס סטיבנסון וג'יי מ.
הראשון עוסק בעיקר בפיראטים של המאה ה-18, בעוד שכרך ב' מתעד את עלילות קודמיהם כמה עשורים קודם לכן.
בכרך הראשון המחבר נדבק קרוב למדי למקורות הזמינים, אם כי הוא מרחיב מעט את הסיפורים.
הוא דבק יותר באמת בכרך השני וכולל ביוגרפיות של שלושה אנשים שעלולים להיות בדיוניים לחלוטין.
הספר השפיע רבות על עיצוב מושגי הפיראטיות העממיים.
וכן ביוגרפיות של רב החובל הבדיוני ככל הנראה ג'יימס מיסון, ויליאם לואיס (פיראט) וג'ון קורנליוס.
הבניין הגבוה בעולם, נכון ל-2025 הוא הבורג' ח'ליפה.
התואר של "הבניין הגבוה בעולם" ניתן לגורדי שחקים ומבנים רבים, כגון קתדרלת רואן ובניין האמפייר סטייט.
גורד השחקים הראשון נבנה בשיקגו בשנת 1884, כאשר בניין הום אינשורנס נבנה באמצעות מסגרות פלדה עם קירות מסך במקום קירות נושאים.
במאה השנים הבאות, הבניין הגבוה בעולם היה תמיד בארצות הברית, והוא היה בניו יורק במשך 86 שנה, ובשיקגו במשך 30 שנה.
לאחר קצת יותר ממאה שנים (1885–1998), השיא עבר לחצי הכדור המזרחי.
מלזיה הייתה המדינה הראשונה ששברה את שיאה של ארצות הברית בבניית הבניינים הגבוהים בעולם עם השלמת מגדלי פטרונס ב-1998. טאיפיי 101 בטייוואן היה הבניין הבא שהחזיק בשיא, החל משנת 2004.
לפני עידן גורדי השחקים המודרניים, כנסיות וקתדרלות נוצריות רבות, שנבנו בעיקר באנגליה ובשטחים גרמניים בין בערך 1250 ל-1894, נחשבו לבניינים הגבוהים בעולם.
לפני המאה ה-13, לא היה ניתן לקבוע סופית את הבניינים הגבוהים בעולם.
לדוגמה, המגדלור באלכסנדריה (שהושלם באזור 280 לפני הספירה) נאמד בגובה של , אך גובהו האמיתי אינו ידוע.
במשך אלפי שנים, הפירמידה הגדולה של גיזה במצרים היה המבנה הגבוה ביותר בעולם, אך הפירמידה הגדולה אינה נחשבת לבניין מכיוון שהיא אינה מיושבת.
באופן דומה, מגדל אייפל היה המבנה הגבוה בעולם משנת 1889, כאשר הוא נבנה, ועד 1930, אז הוקם בניין קרייזלר.
מאוחר יותר, מגדל אייפל, ועוד יותר מאוחר, כמה תרני רדיו ומגדלי טלוויזיה היו המבנים הגבוהים בעולם.
עם זאת, אף על פי שכל אלה הם מבנים, חלקם אינם מבנים במובן של אכלוס או תפוסה באופן קבוע.
במובן זה של אכלוס או תפוסה באופן קבוע, משתמשים בדרך כלל במונח "בניין" כאשר קובעים מהו הבניין הגבוה בעולם.
הארגון הבינלאומי ללא מטרות רווח, המועצה לבניינים גבוהים וסביבת מחיה עירונית (CTBUH), השומר על מערך קריטריונים לקביעת גובהם של מבנים גבוהים, מגדיר בניין כ-"מבנה המיועד למגורים, לעסקים או למטרות ייצור "ו"יש רצפות".
כנסיות וקתדרלות גבוהות תופסות דרך ביניים: האזורים התחתונים שלהן תפוסים באופן קבוע, אך חלק ניכר מגובהם נמצא במגדלי פעמונים ובצריחים שהם לא מאוכלסים.
בין אם כנסייה או קתדרלה הם "בניין" או סתם "מבנה" לצורך קביעת התואר "הבניין הגבוה בעולם" הוא עניין סובייקטיבי של הגדרה (מאמר זה מתייחס לכנסיות ולקתדרלות כאל מבנים).
המועצה לבניינים גבוהים וסביבת מחיה עירונית שבסיסה בשיקגו משתמשת בשלושה קריטריונים שונים לקביעת גובהו של בניין גבוה, שכל אחד מהם עשוי לתת תוצאה שונה.
"גובה הקומה הגבוהה ביותר" הוא קריטריון אחד, ו"גובה לראש כל חלק של הבניין" הוא אחר, אך קריטריון ברירת המחדל בו משתמש ה-CTBUH הוא "גובה החלק העליון האדריכלי של הבניין", הכולל צריחים אך לא אנטנות, תרנים או מוטות דגל.
הבניינים הגבוהים ביותר (לפני המאה ה-7)
לפנתאון ברומא, שבנייתו הסתיימה בתחילת המאה ה-2 לספירה, יש גובה מהרצפה ועד הקצה של 43.45 מטר, המתאים בדיוק לקוטר החלל הפנימי שלו.
האיה סופיה, שנבנתה בשנת 537 לספירה בקונסטנטינופול, מגיעה לגובה 55 מטר.
הסטופה ההודית העתיקה של קנישקה, שהושלמה במאה ה-2 לספירה, הייתה בגובה של בין 120 ל-170 מטר.
החוקר הסיני שואנצ'אנג תיאר זאת כבניין הגבוה בעולם בספרו "רשומות האזורים המערביים".
הסטופה של סרי לנקה, ג'טוואנאראמאיה שנבנתה באותו המאה, גם היא בגובה של 122 מטר.
הבניינים הגבוהים ביותר (המאה ה-7–ה-12)
הוואנגניונגסה, או מקדש הוואנגניונגסה (גם מאוית הוואנגריונגסה) הוא שמו של מקדש בודהיסטי לשעבר בעיר גייאונגג'ו, דרום קוריאה.
המבנה העצום בן 9 הקומות, שהושלם במאה השביעית, נבנה כולו מעץ בעיצוב משתלב ללא מסמרי ברזל.
גובהו עמד על 68 או 80 מטר, מה שהופך אותו למבנה הגבוה ביותר במזרח אסיה ולמבנה העץ הגבוה בעולם בזמן הקמתו.
מקדש בריהאדיסוואראר בתאנג'אבור, הודו הושלם בשנת 1010. זהו מגדל בן 16 קומות שגודלו 66 מטר.
הוא עדיין עומד עד היום.
הצריחים המזרחיים של קתדרלת ספייר הרומנסקית, שהושלמו בשנת 1106, מגיעים לגובה של 71.3 מטר.
המינרט שגובהו הוא 77 מטר כולל צריח וכדורים.
הוא הושלם תחת שלטונו של הברבר האל מוואחיד, הח'ליף יעקוב אל-מנסור (1184 עד 1199).
הבניינים הגבוהים ביותר (המאה ה-13–20)
מהמאה ה-13 ועד 1894, הבניין הגבוה בעולם היה תמיד כנסייה או קתדרלה.
קתדרלת סנט פול הישנה עם צריחיה הושלמה במאה ה-13. הצריח המרכזי של קתדרלת לינקולן עלה על סנט פול הישנה בתחילת המאה ה-14. הצריח של קתדרלת לינקולן התמוטט בשנת 1549, והתחיל פרק זמן ארוך שבו מעמד הבניין הגבוה בעולם היה שייך על ידי בניינים קצרים יותר.
כנסיית מריה הקדושה בשטרלזונד הפכה לבניין הגבוה בעולם לאחר קריסת הצריח של קתדרלת לינקולן.
המגדל המרכזי של קתדרלת סנט פייר בבווה היה הגבוה ביותר משנת 1569, כשגובהו הוא 153 מטר, עד שהתמוטט בשנת 1573, והפך את כנסיית מריה הקדושה לגבוהה ביותר.
בשנת 1647 נשרף מגדל הפעמונים של מריה הקדושה והפך את קתדרלת שטרסבורג הנמוכה יותר לבניין הגבוה בעולם.
רק עם השלמתו של המינסטר של אולם בשנת 1890, הבניין הגבוה בעולם היה שוב גם הבניין הגבוה ביותר שנבנה אי פעם, העולה על התצורה המקורית של קתדרלת לינקולן.
גובהה של קתדרלת לינקולן שהיה 159.7 מטר היה שנוי במחלוקת על ידי חלק, אך מקובל על ידי רוב המקורות.
מועד סיום בניית הצריח נקבע כ-1311 ולא 1300 על ידי מקורות מסוימים.
גם ה-149 מטרים של הצריח של קתדרלת סנט פול הישנה, שנהרסו על ידי ברק בשנת 1561, שנויים במחלוקת, למשל כריסטופר רן (1632–1723) שפט כי זאת הערכת יתר ושיער גובה של 140 מטרים.
הצריח של מולה אנטונליאנה בטורינו, שהושלם בשנת 1889, נטען שהיה בגובה של 167.5; עם זאת, החלק העליון של המבנה נהרס על ידי טורנדו בשנת 1953 ונבנה מחדש.
הבניין תוכנן במקור כבית כנסת, אך נמכר במהלך הבנייה ושימש כמוזיאון.
מבנים חילוניים שונים מוזכרים כגורדי השחקים הראשונים, כולל:
טחנת הפשתן של דיתרינגטון, בגובה של 16 מטר, בן 5 קומות, נבנה בשנת 1797.
האווט, בגובה של 24 מטר, בן 5 קומות, שימוש ראשון במעלית נוסעים, נבנה בשנת 1857.
בניין אקוויטבל לייף, בגובה של לפחות 40 מטר, 9 קומות, נבנה בשנת 1870.
בניין ניו יורק טריביון, בגובה של 79 מטר, 18 קומות, נבנה בשנת 1875.
בניין הום אינשורנס, בגובה של 42 מטר, בן 12 קומות, נבנה בשנת 1885.
בניין לנקשייר אינשורנס, בן 10 קומות, נבנה בשנת 1890.
הרשימה הבאה של הבניינים הגבוהים ביותר מבוססת על מדד ברירת המחדל של המועצה לבניינים גבוהים וסביבת מחיה עירונית (CTBUH), המדד לאלמנט האדריכלי הגבוה ביותר.
קריטריונים אחרים ייצרו רשימה אחרת.
המרכז הפיננסי העולמי בשנגחאי אינו מופיע ברשימה שלעיל, אך הוא עלה על טאיפיי 101 בשנת 2008 והפך לבניין עם הקומה המייושבת הגבוהה ביותר.
באמצעות הקריטריון של הקצה הגבוה ביותר (כולל אנטנות), מרכז הסחר העולמי בניו יורק היה הבניין הגבוה בעולם בין השנים 1972 ל-2000, עד למגדל סירס בשיקגו (שכבר היה בו קומה תפוסה גבוהה יותר ממרכז הסחר העולמי).
האנטנה שלו הורחבה כדי לתת לבניין הזה את הקצה הגבוה בעולם; תואר שהחזיק עד להשלמתו של הבורג' ח'ליפה בשנת 2010. מגדלי פטרונאס וטאיפיי 101 מעולם לא היו הבניינים הגבוהים בעולם לפי קריטריון הקצה הגבוה ביותר.
מאז 2010, בורג' ח'ליפה הוא הבניין הגבוה ביותר בכל קריטריון.
יש לו את האלמנט האדריכלי הגבוה ביותר, קצה וקומה תפוסה, והוא אכן המבנה הגבוה ביותר מכל סוג שנבנה אי פעם, לאחר שעבר את אנטנת הרדיו של ורשה שהייתה בגובה של 646.38 מטר וכעת נהרסה.
מאז השלמת אנדרטת וושינגטון בשנת 1884, הבניין הגבוה בעולם לא היה בדרך כלל גם המבנה הגבוה בעולם.
היוצאים מן הכלל הם 1930–1954, כאשר בניין קרייזלר ואז בניין האמפייר סטייט עקפו את מגדל אייפל (שלאחר מכן נעקפו על ידי רצף של תרני שידור, החל ממגדל הטלוויזיה גריפין באוקלהומה), ומשנת 2010 עם השלמתו של בורג' ח'ליפה.
בתרשים זה הזמן מתקדם מימין לשמאל.
שימו לב לבניינים המוקדמים שאיבדו את התואר כשצריחיהם קרסו.
היסטוריה של תוספת בגובה גורדי שחקים
לאחר בנייתו של בניין הום אינשורנס בשיקגו במאה ה-19, החלה התוספת בשיא גורדי השחקים בבניית בניין קרייזלר, ואחריו בניין האמפייר סטייט, בעיר ניו יורק.
בניין קרייזלר היה הבניין הראשון בעולם שפרץ את מחסום ה-300 מטר, ובכך היה הראשון שחשב כסופר-גבוה, ובניין האמפייר סטייט היה הבניין הראשון שמנה יותר מ-100 קומות.
גורד השחקים הבא הגבוה ביותר היה מרכז הסחר העולמי, שהושלם בשנת 1971. המגדל הצפוני היה 417 מטר והדרומי 415 מטר.
הוא עלה על גובה בניין האמפייר סטייט ב-36 מטר.
שנתיים לאחר מכן נבנה מגדל סירס בשיקגו, ועמד על 442 מטר עם 110 קומות, ועלה על גובהו של מרכז הסחר העולמי ב-25 מטר.
מגדלי פטרונס התנשאו לגובה של 10 מטרים מעל מגדל סירס, בגובה של 452 מטר ולכל אחד מהם 88 קומות.
בשנת 2004, בנייתו של טאיפיי 101 הביאה את גובה גורדי השחקים לרמה חדשה, כאשר עמד על 509 מטרים והיה בעל 101 קומות.
זה 59 מטרים גבוה יותר מבעלי השיאים הקודמים, מגדלי פטרונס.
הוא שבר כמה שיאי גורדי שחקים, והוא כמעט גבוה פי שניים מבניין האמפייר סטייט.
בורג' ח'ליפה גם שבר את שיא המבנים הגבוהים בעולם.
עם זאת, רוב העלייה בגובה (29%) הושגה מ גובה היוהרה, הקומה הגבוהה ביותר של בורג' ח'ליפה היא רק מעל פני האדמה.
זה עדיין יהפוך אותו לבניין הגבוה בעולם, אך רק 2 מטרים מעל מגדל שנגחאי, מרווח קטן בהרבה מאשר מקודם.
הערה: ה-CTBUH מגדיר בניין כסופר גבוה אם הוא בגובה של 300 מטר עד 599 מטר ובניין כמגה גבוה עם 600 מטר או גבוה יותר.
היסטוריה של גורדי שחקים סופר גבוהים ומגה גבוהים לפי מיקום
מאז תנופת גורדי השחקים המוקדמת שהתרחשה בצפון אמריקה, המספר המשמעותי של גורדי השחקים בצפון אמריקה שלט ב-100 הבניינים הגבוהים בעולם.
בשנת 1930, 99 מתוך 100 הבניינים הגבוהים בעולם היו בצפון אמריקה.
בעתיד, אחוז זה צפוי לרדת ל-22 אחוזים בלבד.
הדומיננטיות של גורדי שחקים בצפון אמריקה הולכת ופוחתת בגלל בניית גורדי שחקים באזורים אחרים בעולם, במיוחד באסיה.
באסיה חלה עלייה במספר גורדי השחקים הסופר גבוהים החל מהקמת מגדלי התאומים של פטרונס.
נכון לשנת 2025, ישנם שמונים בניינים במאה הגבוהים בעולם שנמצאים באסיה (כולל המזרח התיכון).
מאז שהחל עידן גורדי השחקים, רובם הגדול של גורדי השחקים שימש בעיקר שטחי משרדים.
בין השנים 1930 ל-2000 מעולם לא נפל אחוז מגדלי המשרדים מתחת ל-86 אחוזים, אך בעתיד הוא צפוי להיות נמוך עד 46 אחוזים.
עד שנת 2010 פחות ממחצית ממאה הבניינים הגבוהים בעולם היו מגדלי משרדים, כאשר הרוב שימשו למגורים ולעירוב שימושים.
רק ארבעה מתוך עשרת הבניינים הגבוהים בעולם ועשרים ושמונה מתוך חמישים הגבוהים בעולם שימשו בעיקר כמשרדים.
בניין גבוה לעירוב שימושים מכיל שתי פונקציות (שימושים) או יותר, כאשר כל אחת מהפונקציות תופסת חלק ניכר מכלל הבניין.
אזורי תמיכה כמו חניונים או קומות טכניות אינם תורמים למעמד של עירוב שימושים.
גורדי שחקים המשמשים בעיקר או באופן בלעדי כמלונות או שטחי מגורים הם בדרך כלל נמוכים יותר מבנייני משרדים ועירוב שימושים, כאשר רק כמה בנייני סופר גבוהים מסוגי המגורים או המלונות נמנים עם 100 גורדי השחקים הגבוהים ביותר.
בנייני המגורים הגבוהים ביותר (מינימום 85% מגורים) הם מגדל סנטרל פארק, מגדל סטיינווי ושדרת פארק 432, כולם ב"שורת המיליארדרים" בניו יורק, ואחריהם מרינה 101, מגדל הנסיכה ו-23 מארינה, שלושתם בדובאי.
המלונות הגבוהים ביותר (בעיקר שטחי בתי מלון) הם מרינה דובאי סיל, מלון גבורה, מגדלי מאריוט מרקיז JW דובאי, שימאו אינטרנשיונל פלאזה (בסין), מגדל הוורד ובורג' אל ערב, רובם ממוקמים בדובאי.
ההיסטוריה של האיגודים המקצועיים בבריטניה מקיפה את הארגון, הפעילות, הרעיונות, הפוליטיקה וההשפעה הציבורית של איגודי העובדים (האיגודים המקצועיים) הבריטיים, מראשית המאה ה-19 ועד ימינו.
האיגודים בבריטניה היו נתונים תכופות לדיכוי קשה עד שנת 1824, אך למרות כך היו נפוצים בערים כמו לונדון.
קיומם החוקי של איגודים מקצועיים אושר בשנת 1824, כאשר מספר גדל והולך של עובדי מפעלים הצטרפו לאיגודים אלה במאמציהם להשיג שכר ותנאי עבודה טובים יותר.
מאבק במקום העבודה התבטאה גם בלודיזם והייתה בולטת במאבקים כמו ההתקוממות של 1820 בסקוטלנד, בה 60,000 עובדים פתחו בשביתה כללית, שהופסקה בכוח במהרה.
החל משנת 1830 נעשו ניסיונות להקים איגודים כלליים לאומיים, ובראשם האיגוד הגדול הלאומי המאוחד של רוברט אוון בשנת 1834, שמשך אליו מגוון של סוציאליסטים, מתומכי אוון, ועד מהפכנים.
ארגון זה מילא חלק בהפגנות לאחר פרשת חללי טולפודל, אך התמוטט במהרה.
התפתחות חשובה של תנועת האיגודים המקצועיים בוויילס הייתה מחאת מרטיר במאי 1831. במחאה זו, עובדי פחם ופלדה, שהועסקו על ידי משפחת קרושיי, החזקה יצאו לרחובות העיר מרטיר טיידפיל, וקראו לרפורמה, במחאה כנגד הורדת שכרם והאבטלה הכללית במדינה.
בהדרגה התפשטה המחאה לעיירות וכפרים סמוכים, ובסוף מאי כל האזור היה שותף למחאה, ולראשונה בעולם הונף דגל המהפכה האדום – שמאז אומץ בינלאומית על ידי תנועת איגודים מקצועיים.
בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19, תנועת האיגודים המקצועיים הושמה בצל הפעילות הפוליטית.
חשיבות מיוחדת הייתה לתנועה הצ'רטיסטית, שמטרותיה נתמכו על ידי מרבית הפעילים החברתיים, אם כי נראה שאף אחד מהם לא מילא תפקידים ראשיים.
התנועה הצ'רטיסטית הייתה תנועה של מעמד הפועלים לשינוי פוליטי בבריטניה שהתקיימה בין השנים 1838 עד 1858. היא קיבלה את שמה מאמנת העם (צ'רטר) משנת 1838 והייתה תנועת מחאה לאומית, עם מעוזי תמיכה מסוימים בצפון אנגליה, במזרח מידלנדס, בקדרות סטאפורדשייר, במדינה השחורה ובעמקי דרום ויילס.
התמיכה בתנועה הייתה בשיאה בשנים 1839, 1842 ו-1848, כאשר הוצגו בפני הפרלמנט עצומות עליהן חתמו מיליוני אנשים עובדים.
האסטרטגיה ששימשה הייתה להשתמש בסולם התמיכה שהפגינו בעתירות אלה ובפגישות ההמוניות אשר נלוו, להפעלת לחץ על פוליטיקאים להודות בזכותם לקבל זכויות שוות.
לפיכך, הצ'ארטיזם הסתמך על שיטות חוקתיות כדי להבטיח את מטרותיו, אם כי היו כאלה שהיו מעורבים בפעולות מרד, בעיקר בדרום ויילס וביורקשייר.
הממשלה לא נעתרה לאף אחת מהדרישות, והעובדים נאלצו להמתין עוד שני עשורים לקבלת זכויותיהם.
התנועה הייתה פופולרית בקרב מספר איגודים מקצועיים, במיוחד חייטים, סנדלרים, הנגרים והבונים של לונדון.
אחת הסיבות הייתה החשש מזרם העבודה הבלתי מיומנת, במיוחד בחייטות וייצור נעליים.
במנצ'סטר ובגלאזגו, המהנדסים היו מעורבים עמוקות בפעילות הצ'רטסטית.
איגודים מקצועיים רבים פעלו בשביתה הכללית של 1842, שהתפשטה ל-15 מחוזות באנגליה ובוויילס, ושמונה מחוזות בסקוטלנד.
הצ'ארטיזם לימד טכניקות וכישורים פוליטיים שנתנו השראה להנהגת האיגודים המקצועיים.
פעילות האיגודים משנות ה-50 של המאה ה-19 ועד שנות ה-50 של המאה ה-20 בתחום הטקסטיל וההנדסה הייתה בעיקר בידי העובדים המיומנים.
הם תמכו בשכר דיפרנציאלי, לעומת הלא מיומנים.
הם התמקדו בשליטה בייצור מכונות ונעזרו בתחרות שהייתה בין החברות בשוק העבודה הבריטי.
לאחר ההתפלגות בתנועה בשנת 1848, נעשו מאמצים להקים קואליציית עובדים.
האיגוד המאוחד של הכורים והימאים בצפון-מזרח, פעל בין השנים 1851–1854 לפני שגם הוא קרס בגלל עוינות חיצונית ומחלוקות פנימיות על יעדים.
המנהיגים חיפשו סולידריות של מעמד הפועלים כמטרה ארוכת טווח, ובכך הקדימו את אסטרטגיות השותפות שקידמה מועצת העבודה בשנת 1854.
איגודים מקצועיים קבועים יותר הוקמו משנות ה-50 של המאה ה-19. הם התאפיינו כבעלי יותר משאבים, וכפחות רדיקליים.
מועצת הסחר בלונדון הוקמה בשנת 1860, ומהומות שפילד דרבנו את הקמת מועצת ארגוני העובדים בשנת 1868. מעמדם החוקי של איגודים מקצועיים בבריטניה נקבע על ידי "הוועדה המלכותית לאיגודים מקצועיים" בשנת 1867, זו הסכימה כי הקמת הארגונים היא לטובת המעסיקים והעובדים כאחד.
איגודי עובדים אושרו בשנת 1871 עם אימוץ חוק האיגודים המקצועיים 1871.
"האריסטוקרטיה של העבודה" כללה את העובדים המיומנים שהיו גאים וקנאים במונופול שלהם, והקימו איגודי עובדים כדי להרחיק מהאיגוד את הפועלים לא מיומנים והן את המיומנים למחצה.
האיגודים החזקים ביותר של אמצע התקופה הוויקטוריאנית היו איגודים של עובדים מיומנים כמו אגודת המהנדסים המאוחדת.
איגוד מקצועי היה די נדיר בקרב עובדים מיומנים למחצה ובלתי מיומנים.
פקידי האיגוד נמנעו ממאבק, מחשש כי שביתות יאיימו על ההכנסות מגבייה של האיגודים וכך אף על שכרם.
גל שביתה בלתי צפוי פרץ בשנים 1889–1890, שהונעו יקר על ידי המהציבור הרחבניתן להסביר את הצלחתה בהשל השביתה ידרדרות ההיצע של עבודה כפרית, שהאגר דילה את כוח המיקוח של עובדים לא מיומנים.
היוניוניזם החדש החל משנת 1889 כלל חיזור והסברה שיטתית להכנסת העובדים הלא-מיומנים והמיומנים למחצה כחברי האיגוד.
בן טילט היה מנהיג בולט בשביתת הרציף בלונדון בשנת 1889. הוא הקים את התאחדות הכללית של עובדי הרציפים בשנת 1889, שזכתה לתמיכה של עובדים מיומנים.
30,000 חבריה זכו במקדמה בשכר ובתנאי העבודה.
האיגודים מילאו תפקיד בולט בהקמת הוועדה לייצוג העבודה שהיוו למעשה את הבסיס למפלגת הלייבור של היום.
נשים הודרו במידה רבה מחברות באיגודים מקצועיים, עד סוף המאה ה-20. מגמת הערעור על ההגמוניה הגברית להשתלבות בייצוג העבודה והשילוב, נבעה בעיקר מעקשנותם של רפורמים ממעמד הביניים כמו ליגת המגן וההשגחה לנשים (WPPL) שביקשו לדון בתנאים עם מעסיקים בדרכי נעם.
בשנות ה-70 של המאה ה-19, היא הפכה לליגת האיגוד המקצועי לנשים.
סוציאליסטים רדיקליים התנתקו מ-WPPL והקימו את איגוד האיגודים המקצועיים לנשים, אך הייתה להם השפעה מועטה.
היו מקרים ספורים במאה ה-19 בהם חברות איגוד מקצועי לקחו יוזמה.
בשביתת האורגים במערב יורקשייר בשנת 1875 נשים אכן מילאו תפקיד מרכזי.
מקורות מפלגת הלייבור נמצאים בסוף המאה ה-19, כאשר התברר כי קיים צורך במפלגה פוליטית חדשה שתייצג את האינטרסים והצרכים של הפרולטריון העירוני, שדרה חברתית שגדלה במספר ולאחרונה קיבלה זכות בחירה.
כמה מחברי תנועת האיגודים המקצועיים הביעו עניין לעבור לתחום הפוליטי, ולאחר הארכות נוספות של זכות הבחירה ב-1867 וב-1885 אישרה המפלגה הליברלית כמה מועמדים בחסות האיגודים המקצועיים.
המועמד הראשון של Lib-Lab שהתמודד היה ג'ורג' אודגר בבחירות המשנה של סאות'ווארק בשנת 1870. בנוסף, כמה קבוצות סוציאליסטיות קטנות התגבשו בסביבות תקופה זו, מתוך כוונה לקשר את התנועה למדיניות פוליטית.
בין אלה היו מפלגת הלייבור העצמאית, האגודה הפביאנית שהתבססה על שכבה אינטלקטואלית במידה רבה ממעמד הביניים, הפדרציה הסוציאל-דמוקרטית המרקסיסטית ומפלגת הלייבור הסקוטית.
הפוליטיקה הפכה לעניין מרכזי עבור כורי הפחם, אשר מיקומם התרכז בעיקר בכפרי כורים בספר של בריטניה.
התאחדות הכורים של בריטניה הוקמה בשנת 1888, והיא מנתה 600,000 חברים בשנת 1908. ניתן להתחקות אחר מקורותיו של חלק גדול מה'שמאל הישן' בפוליטיקה של הלייבור באזורי כריית פחם.
בשנים 1910–1914 הייתה עדות לתסיסה קשה בתעשייה ולעלייה עצומה בהצטרפות לאיגוד המקצועי.
אלו השפיעו על כל הענפים בהיקפים שונים.
הפעילים הרדיקליים באיגודי העובדים היו מענפי כריית הפחם, הטקסטיל והתחבורה.
חלק ניכר מהתפיסה הרדיקלית הגיע מההפגנות העממיות נגד צניחת השכר הריאלי, כאשר הנהגת האיגוד עוד התחבטה אם להצטרף.
האיגודים החדשים של העובדים המיומנים למחצה היו הרדיקליים ביותר.
איגוד המלחים והכבאים הלאומי ניהל פעילויות שביתה בערי נמל רבות ברחבי בריטניה.
ההנהגה הלאומית נתמכה מאוד על ידי מנהיגים מקומיים, למשל מועצת הסחר בגלאזגו.
בגלאזגו ובערים מרכזיות אחרות היו תופעות מקומיות נוספות של תמיכה.
אך גלאזגו הייתה מאוחדת ועקבית בתמיכתה יותר מרוב הערים.
התוצאה ארוכת הטווח נראתה בעוצמת הארגון בחזית נהר קלייד, שסימנה את הופעתם של איגודים עצמאיים מקומיים בקרב הימאים ועובדי הנמל.
ייצור תעשייתי של תחמושת היה מאפיין מרכזי במלחמה, וכאשר שליש מהגברים בכוח העבודה גויסו, הביקוש לעבודה תעשייתית היה גבוה מאוד, ומספר גדול של נשים הועסקו באופן זמני.
איגודים מקצועיים תמכו במאמץ המלחמתי, וקיצצו בשביתות ובאמצעי מאבק מגבילי תעסוקה.
מניין החברים הוכפל מ-4.1 מיליון בשנת 1914, ל-8.3 מיליון בשנת 1920. קונגרס איגודי העובדים (TUC) היווה כ-65% מחברי האיגוד בשנת 1914, ועלה ל־77% בשנת 1920. יוקרת הלייבור מעולם לא הייתה גבוהה יותר, והיא הכניסה באופן שיטתי את מנהיגיה לפרלמנט.
חוק החימוש של 1915 בעקבות משבר פגזי הארטילריה של 1915, סימל את המעבר של אספקת התחמושת לחזית כנושא למאבק פוליטי פנימי.
החוק אסר על שביתות והשבתות והחליף אותם בבוררות חובה.
החוק הקים מערכת של שליטה בתעשיות הנשק, והקימה בתי דין לחימוש שהיו בתי משפט מיוחדים לאכיפת נוהלי עבודה מיטביים להמשך המלחמה.
בתי משפט אלו השעו, בזמן פעילותם, שביתות של איגודים מקצועיים.
הם ניסו לשלוט על ניידות הפועלים בין משרות ועבודת.
בתי המשפט החילו בתקדימים משפטיים את ההגדרה של אמצעי לחימה וכללו בה עובדי טקסטיל ועובדי רציפים.
חוק החימוש של 1915 בוטל בשנת 1919, אך חקיקה דומה נכנסה לתוקף במהלך מלחמת העולם השנייה.
בגלאזגו, הדרישה הכבדה לתחמושת ולספינות מלחמה חיזקה את כוח איגוד העובדים.
הוקמה תנועה רדיקלית בשם "קליידסייד האדומה" שהונהגה על ידי איגודים מקצועיים.
מחוזות התעשייה, לשעבר מעוז של המפלגה הליברלית, עברו ללייבור עד שנת 1922, עם בסיס חזק בקרב המחוזות של הפועלים האירים הקתולים.
נשים היו סולידריות במיוחד בקרב פעילות בנושאי דיור.
עם זאת, "האדומים" פעלו במסגרת מפלגת הלייבור ולא הייתה להם השפעה רבה בפרלמנט; מצב הרוח השתנה לייאוש פסיבי עד סוף שנות ה-20.
בזמן המלחמה חלה עלייה נוספת במניין החברים, כמו גם הכרה נרחבת באיגודים ובמעורבותם הגוברת בניהול החברות.
לעומת זאת שביתות לא נתפסו כפטריוטיות והממשלה ניסתה להקפיא את שכר העובדים.
בסוף המלחמה האיגודים הפכו לקיצוניים בדרישותיהם בניסיון לשמור על הישגיהם; בדרך כלל הם הובסו.
מיד לאחר המלחמה התרחשו סדרה של אירועים רדיקליים, בחלקם בעקבות אירועי המהפכה הקומוניסטית ברוסיה בשנת 1917. האיגודים המקצועיים, במיוחד בסקוטלנד, היו רדיקליים.
עם זאת הממשלה התפשרה, וכשהכלכלה התייצבה בתחילת שנות העשרים של המאה העשרים, איגודי העובדים עברו בחדות ימינה.
יוצא מן הכלל היה איגוד כורי הפחם, שהתמודד עם שכר נמוך, בענף בירידה וממחירי סחורות נמוכים יותר, מתחרות קשה מול עסקאות נפט, וירידה חדה בפריון במכרות הפחם הוותיקים באי הבריטי.
השביתה הכללית בשנת 1926 הוכרזה על ידי מועצת האיגודים המקצועיים לטובת כורי הפחם, אך היא נכשלה.
זו הייתה צעדת מחאה של תשעה ימים בפריסה ארצית של מיליון אנשי רכבת, עובדי תחבורה, עובדי דפוס, פועלי מספנות, ועובדי תעשיית הפלדה שתמכו בכ-1.5 מיליון כורי הפחם שתעסוקתם הייתה תחת השבתה.
בסופו של דבר כורים רבים חזרו לעבוד ונאלצו לקבל שעות עבודה ארוכות יותר ולספוג הורדת שכר.
בנוסף, בשנת 1927 הממשלה העבירה חקיקה גורפת נגד איגודים במסגרת חוק סכסוכי הסחר והאיגוד מקצועי 1927 .
חוק זה הטיל מגבלות בעיקר על התאגדות עובדים, כולל הוצאת שביתות לאות הזדהות וחסימת שערים מחוץ לחוק, כמו כן על איגודים בשירות המדינה נאסר להזדהות עם מועצת האיגודים המקצועיים.
השביתה הכללית בשנת 1926 נחשבה לטעות חמורה על ידי מנהיגי מועצת איגודים המקצועיים כמו ארנסט בווין.
מרבית ההיסטוריונים מתייחסים אליו כאל אירוע יחיד עם מעט תוצאות ארוכות טווח, אך מרטין פו אומר כי הוא האיץ את תנועת הבוחרים ממעמד הפועלים למפלגת הלייבור, מה שהוביל להישגיים עתידיים.
חוק 1927 הפך שביתות כלליות לבלתי חוקיות וסיים את התשלום האוטומטי של חברי האיגוד למפלגת הלייבור.
חוק זה בוטל על ידי חוק סכסוכים ואיגודים מקצועיים 1946.
מדיניות החוץ של האיגודים המקצועיים הייתה בדרך כלל אנטי-קומוניסטית.
תמיכה בחזית הרפובליקנית במלחמת האזרחים בספרד 1936–1939 נפוצה מצד שמאל, התומכים כללו גם שמרנים וליברלים.
עם זאת, הנהגת מפלגת הלייבור הביעה אי-אמון עמוק ביסוד הקומוניסטי ודחתה קמפיינים מוצעים לאחדות.
מועצת האיגודים המקצועיים עבד בשיתוף פעולה עם הפדרציה האמריקאית לעבודה וחסם הצעה משנת 1937 לאפשר חברות של האיגוד המקצועי הסובייטי בפדרציה הבינלאומית של איגודים מקצועיים (IFTU).
מועצת האיגודים המקצועיים הפכה את מדיניותה בשנת 1938 ואפשרה לאיגודים הרוסיים להיכנס, אך אחת חזרה בה בשנת 1939 כשסטלין והיטלר חתמו על הסכם.
כאשר בריטניה נכנסה למלחמה, מועצת האיגודים המקצועיים הייתה תומכת והיא שלחה מנהיגים לארצות הברית כדי לזכות בתמיכת הפועלים האמריקאים.
כאשר היטלר פלש לרוסיה בשנת 1941, מועצת האיגודים המקצועיים שלחה מנהיגים גם למוסקבה, כשהבינה כי בריטניה זקוקה לברית צבאית נגד היטלר.
בינתיים, ה-AFL נלחם נגד כל הכרה בארגונים סובייטים, ולחם בקרב משלו עם ה-CIO שהיה פרו-סובייטי.
כתוצאה משינויים אלו, קולה של מדיניות החוץ של העבודה המאורגנת בבריטניה ובארצות הברית נחלש קשות.
אך הוא מילא תפקיד קטן בהקמת האומות המאוחדות עם סיום המלחמה.
לאחר המלחמה חזרו האיגודים הבריטיים לעמדה אנטי-קומוניסטית ואנטי-סובייטית.
עם זאת, הקומוניסטים תפסו עמדות כוח מקומיות במיוחד באיגוד כורי הפחם.
בעוד שהמעורבות במדיניות החוץ הלכה מדחי לדחי, האיגודים המקצועיים הבריטיים גדלו באופן דרמטי במניין החברים ובכוחם במהלך מלחמת העולם השנייה.
המפולת הבלתי צפויה של מפלגת הלייבור בשנת 1945 העניקה לה קול חזק בעניינים לאומיים, במיוחד עם ארנסט בווין כשר החוץ.
האיגודים המקצועיים הגיעו לשיא של מפקד חברים, נראות, יוקרה וכוח פוליטי בעידן שלאחר המלחמה.
"ההסכמה הרחבה של אחרי המלחמה" אשררה את מעמדם החדש, והם היו מיוצגים בכבוד בהנהגת מפלגת הלייבור.
בשנות השבעים כוחם גדל עוד יותר, אך יוקרתם הייתה בירידה והקונצנזוס סביבם נעלם.
בשנות השמונים המפלגה השמרנית בראשות מרגרט תאצ'ר החלישה במכוון ובאופן משמעותי את תנועת האיגודים המקצועיים.
המדיניות האנטי-קומוניסטית המשיכה בעידן שלאחר המלחמה.
האיגודים תמכו בחוזקה בהשתתפות הבריטים במלחמה הקרה ובנאט"ו, כמו גם בגופים בינלאומיים כמו הקונפדרציה הבינלאומית של איגודים מקצועיים חופשיים, אשר הדירו איגודים קומוניסטים מהסוג שהצטרף לפדרציה העולמית של איגודי העובדים שנשלטה על ידי ברית המועצות.
איגודים בריטים שיתפו פעולה עם ה-AFL – CIO בארצות הברית בפרויקטים בינלאומיים.
בשנות השמונים, תשומת הלב של האיחוד העולמי של איגודים מקצועיים התמקדה בתנועת סולידריות בפולין, זו בסופו של דבר הצליחה לשבור את השליטה הקומוניסטית במדינה זו.
נורמן וויליס, המזכיר הכללי של מועצת האיגודים המקצועיים.
קידם במרץ את תמיכת האיגודים בתנועת סולידריות.
תנועת הההתפרקות מנשק הגרעיני, שמילאה תפקיד מרכזי בפוליטיקה הפנימית של מפלגת הלייבור בשנות השמונים, הייתה בעיקר תנועה של מעמד הביניים שזכתה לתמיכה דלה בתנועת הלייבור.
פעולת שביתה גדולה של האיגודים הבריטיים במהלך חוסר שביעות הרצון של החורף בשנים 1978–1979 תרמה לנפילת ממשלת הלייבור של ג'יימס קלהאן.
קלהאן, שהיה בעצמו איש האיגוד המקצועי, פנה בעבר לאיגודים בבקשה להנמכות להבות המאבק בתגובה למדיניות ריסון האינפלציה על ידי קיצוצים וצמצום תקציבי של ממשלת בריטניה.
ניסיונו להגביל את האיגודים לעליית שכר בשיעור של 5% הובילה לשביתות רשמיות ולא רשמיות נרחבות ברחבי הארץ במהלך החורף של אותה שנה.
פעולות שביתה רשמיות ובלתי רשמיות של נהגי משאיות, עובדי רכבת, אחיות ונהגי אמבולנס עוררה תחושת משבר במדינה.
ההשפעות של פעולת האיגודים המקצועיים גרמו לתמורה גדולה בקולות בבחירות.
בנובמבר 1978 סקר גאלופ צפה עלייה של 5% של הלייבור בסקרים.
בעקבות פעולת האיגודים המקצועיים בחורף, בפברואר 1979, השמרנים הובילו עליהם בכ-20%.
ממשלתו של קלהאן נפלה והשמרנים של מרגרט תאצ'ר סחפו לניצחון בבחירות הכלליות שלאחר מכן והכניסו חוקים חדשים פוגעניים כלפי האיגודים המקצועיים, בין השאר כדי להילחם באי נחת של התעשיינים שהטרידו את ממשלות וילסון וקלאהאן הקודמות.
האיגודים בתורם היו אויביה המרים של תאצ'ר.
תאצ'ר ראתה באיגודים מקצועיים חזקים מכשול לצמיחה כלכלית והעבירה חקיקה מגבילה מהסוג שהטורים נמנעו ממנה מזמן.
יותר מ-6,000 עובדי דפוס פתחו בשביתה בשנת 1986 בסכסוך וופינג, על מה שהם והאיגוד שלהם ראו כתנאי העסקה "שאינם מקובלים" למשרות במטה החדש של עיתון ה'סאן' בוואפינג.
האיגוד הלאומי לעובדי מכרות (NUM) היה זה מכבר אחד מאיגודי העובדים החזקים ביותר.
שביתותיה הפילו את ממשלת הית' בשנות ה-70. עם זאת, הכורים לא הצליחו בשביתה של 1984–1985. מנהיג NUM, ארתור סקרגיל, הביא לשביתה במחאה נגד סגירת המכרים המוצעת.
הכורים, לעומת זאת, נאבקו לא רק על שכר גבוה יותר אלא גם על אורח חיים שאילץ עובדים אחרים "לסבסד" אותם.
הפיצול האסטרטגי של האיגוד המקצועי הביא לחוסר יכולת לקיום הצבעה חשאית.
במשך כמה עשורים כמעט כל המכרות הושבתו.
מפקד החברות באיגודים המקצועיים ירדה בתלילות בשנות השמונים והתשעים, וצנחה מ-13 מיליון בשנת 1979 לסביבות 7.3 מיליון בשנת 2000. בשנת 2012, מספר חברי האיגודים ירד לראשונה מאז שנות הארבעים מתחת ל-6 מיליון.
משנת 1980 עד 1998, שיעור העובדים שהיו חברי איגודים מקצועיים ירד מ-52% ל-30%.
כתב העת היסטוריה של הלייבור, פרסום מדעי שפורסם על ידי טיילור ופרנסיס
ההיסטוריה של הלייבור, כתב עת אקדמי שפורסם באוסטרליה על ידי האגודה האוסטרלית לחקר ההיסטוריה של העבודה (ASSLH)
סקירה היסטורית של תנועת הלייבור, כתב עת מדעי שפורסם בבריטניה על ידי האגודה לחקר ההיסטוריה של העבודה
ההיסטוריה הסודית של הקומיקס היא סדרת טלוויזיה בת 6 פרקים בהפקתו, כתיבתו ובימויו של הקומיקסאי רוברט קירקמן.
הסדרה התיעודית מתארת את מאחורי הקלעים של תעשיית הקומיקס האמריקאית באמצעות סקירה היסטורית של האירועים מראשית ההיסטוריה של הקומיקס האמריקאי (שנות ה-30 של המאה ה-20) ועד לימינו אנו, תוך ראיונות עומק עם שלל בכירים בתעשייה כגון סטן לי, קווין סמית', מישל רודריגז ועוד.
הסדרה עלתה לאוויר בארצות הברית לראשונה ב-12 בנובמבר 2017 ונמשכה שישה פרקים ששודרו במרווחי זמן לא קבועים לאורך חודשי נובמבר-דצמבר.
הסדרה שודרה ברשת AMC ועלתה לאוויר גם בישראל בספקיות הטלוויזיה Yes הטלוויזיה בלוויין, פרטנר tv ו-HOT.
הנדסה גנטית היא תהליך של שינוי גנים ביצורים חיים באופן מלאכותי על ידי האדם ובכך שינוי תכונותיהם.
עכבר הוא בעל החיים הראשון שהונדס גנטית על ידי רודולף יאניש ב-1974.
השינוי המלאכותי הראשון שנעשה באמצעים ביוטכנולוגים היה העברה של גנים בין יצורים בשנת 1973 על ידי המדענים הרברט בויאר וסטנלי נורמן כהן.
דבר זה התאפשר בעקבות שורה של התפתחויות טכנולוגיות שאפשרו לשנות את הגנום באופן ישיר.
חלק מההתפתחויות הללו כוללות את הגילוי של אנזימי הגבלה, DNA ליגאז, האפשרות לתכנן פלסמידים, PCR וריצוף בשיטת סנגר.
התמרה של DNA לתוך אורגניזם מארח התאפשרה בעקבות פיתוח של אקדח גנים , מערכת T-DNA בינארית ומיקרו-הזרקה .
בשנת 1976 הטכנולוגיה מוסחרה עם פיתוח חיידקים מהונדסים שיצרו סומטוסטטין, ומאוחר יותר גם אינסולין (ב-1978).
בשנת 1983 הוכנס לצמח הטבק עמידות לאנטיביוטיקה, ובכך היה לצמח המהונדס הראשון.
התפתחויות נוספות אפשרו למדענים לשנות ולהוסיף גנים למגוון יצורים, ובכך לגרום להשפעות שונות.
צמחים מהונדסים הוצעו לציבור ב-1992 על ידי חברה סינית, שמכרה טבק עמיד לווירוס.
בשנת 1994 אושר לראשונה מזון מהונדס גנטית, עגבניית ה-Flavr Savr .
עד שנת 2010, ב-29 מדינות ברחבי העולם נזרעו צמחים מהונדסים.
בשנת 2000 התפרסם בכתב העת Science האורז המהונדס אורז זהוב .
הנדסה גנטית היא שינוי ישיר של גנום של יצור באמצעים ביוטכנולוגיים שפותחו בשנות ה-70 של המאה ה-20. עם זאת, שינויים בגנום עקב התערבות האדם קרו עוד קודם לכן - החל בביות של צמחים ובעלי חיים וכלה בברירה מלאכותית.
ההנחה המקובלת היא שבעל החיים הראשון שבוית הוא הכלב, עם עדויות ארכאולוגיות לכך מסביבות 12000 לפני הספירה.
בעלי חיים נוספים שבויתו בתקופה הפרהיסטורית כוללים את החתול (9500 לפני הספירה), בקר, חזיר ועז (9000-8000 לפני הספירה בסהר הפורה).
העדויות הראשונה לביות צמחים הם אם החיטה וחיטת איינקורן מהתקופה הנאוליתית הקדם קרמית א בסביבות 10100–10500 לפני הספירה בדרום-מערב אסיה.
הסהר הפורה של מערב אסיה, מצרים והודו הם האזורים בהם נמצאו עדויות לזריעה וקצירה מתוכננים של צמחים שעד כה נלקטו בטבע, וכן באופן בלתי תלוי בסין, סאהל, גינאה החדשה ואזורים נוספים באמריקות.
שמונת גידולי היסוד הנאוליתיים נוכחות כולן בסביבות 7000 לפני הספירה.
הורטיקולטורה מופיעה לראשונה בלבנט במהלך התקופה הכלקוליתית (6800-6300 לפני הספירה).
עקב הרקמות הרכות של ירקות, ממצא ארכאולוגי שלהם יותר נדיר, והממצא הקדום ביותר נמצא במערה במצרים מהאלף ה-2 לפנה"ס.
ברירה מלאכותית של צמחים מבויתים היא הדרך העיקרית שבה חקלאים התאימו את האורגניזמים לצרכיהם.
דרווין תיאר שלושה סוגי ברירות: ברירה שיטתית (methodical), שבה האדם בכוונה בורר תכונות מסוימות; ברירה לא מודעת (unconscious) שבה תכונה נבחרת כי היא רצויה; וברירה טבעית שבה תכונה מסוימת מעניקה יתרון הישרדותי לאורגניזם.
שלבי הביות הראשונים הסתמכו על ברירה לא מודעת וברירה טבעית, ולא ידוע האם היה שימוש בברירה שיטתית.
תכונות שנמצאו בתמחים המבויתים הם אי נשירה של הגרעינים, דבר שהקל על הקצירה, זמן הבשלה אחיד, מחזור חיים קצר, איבוד של חומרים רעילים ופרודקטיביות.
צמחים מסוימים, כמו הבננה, יכולים לעבור רבייה וגטטיבית.
הצאצאים לרוב אינם מכילים זרעים, ולכן הם עקרים - אך גם היו גדולים ומלאי מיץ יותר.
הכלאה היא דרך נוספת להטמיע שינויים בגנום של יצורים, ופעמים רבות שיפרה תכונות של צמחים רצויים בעקבות תופעת און כלאיים.
סביר להניח שגידול צמחים דומים בסמיכות הובילה להכלאות הראשונות.
חיטת הלחם היא אלופוליפלואידית בעקבות שני מקרי הכלאה שונים.
הרכבה יכולה לגרום למעבר של כלורופלסטים, DNA מיטוכונדרי וכל גרעין התא המכיל את הגנום ובכך ליצור אורגניזם חדש, בסוג של הנדסה גנטית טבעית.
בשנת 1927 נעשה שימוש בקרני X כדי להשביח צמחים באמצעות יצירת מוטציות, ועד לשנת 2007 למעלה מ-2,540 צמחים הונדסו בצורה זו או באמצעים כימיקליים היוצרים מוטציות אקראיות.
הבנה מעמיקה של גנטיקה הייתה חיונית לפיתוח ההנדסה גנטית.
חוקי התורשה שגילה גרגור מנדל ב-1865 היו העדות הראשונה לכך שישנה הפרדה והתפלגות עצמאית של תכונות.
ב-1889 הוגו דה פריס טבע את המונח (פאן)גן, כאשר הניח שחלקיקים אחראיים לתורשה של תכונות, וב-1905 טבע ויליאם בייטסון את המונח גנטיקה.
ב-1928 הוכיח פרידריך גריפית' שבתהליך התורשה ישנו מרכיב שעובר התמרה (טרנספורמציה), שלימים יזוהה בניסוי איוורי-מקלאוד-מקארתי כ-DNA.
אדוארד טייטום וג'ורג' בידל פרסמו ב-1941 את הדוגמה המרכזית של הביולוגיה המולקולרית, המתארת את תהליך יצירת החלבונים מ-DNA.
מבנה הסליל הכפול זוהה על ידי ג'יימס ווטסון ופרנסיס קריק ב-1953.
מלבד הגילוי איך DNA עובד, פותחו כלים שבעזרתם ניתן לערוך אותו.
ב-1970 גילו במעבדתו של המילטון או.
סמית' את קיומם של אנזימי הגבלה המאפשרים ביקוע של DNA באתרים מסוימים, ולהפריד את התוצרים השונים באמצעות אלקטרופורזה דו-ממדית בג'ל.
דבר זה אפשר למדענים לבודד גנים מתוך הגנום.
מוקדם יותר, ב-1976 התגלו DNA ליגאזות, המחברים מקטעי DNA, ובאמצעות שילוב של אנזימי הגבלה ו-DNA ליגאזות ניתן לחתוך ולהדביק מקטעי DNA ליצירת DNA רקומביננטי.
פלסמידים שהתגלו ב-1952 הפכו להיות כלי עבודה מרכזי בתהליך התמרת ה-DNA בין תאים ובשיבוט מקטעי DNA.
פרדריק סנגר פיתח שיטה לריצוף DNA ב-1977, מה שהעלה בצורה דרסטית את כמות הידע הגנטי של החוקרים.
תגובת PCR, שפותחה ב-1983 על ידי קארי מוליס, אפשרה הגברה של מולקולות DNA ובכך סייעה לזיהוי ובידוד מקטעי DNA.
מלבד עריכת ה-DNA, פותחו שיטות שנועדו להתמיר (טרנספורמציה) את ה-DNA לתוך גנום של יצור היעד.
ניסוי גריפית' כבר הראה כי ישנם חיידקים מסוימים שבאופן טבעי כשירים לבלוע DNA זר מסביבתם ולבטא גנים מתוך מקטע זה.
ב-1970 התגלה שניתן להשיג כשירות זו באמצעים מלאכותיים, כפע שהראו החוקרים מורטון מנדל ואקיקו היגה, כי החיידק Escherichia coli כשיר להכניס אליו בקטריופאג' למדא לאחר טיפול בנתרן כלורידי (CaCl2).
שנתיים לאחר מכן הראה סטנלי כהן שטיפול זה מכשיר את החיידק גם להכנסת DNA פלסמידי.
התמרה באמצעות אלקטרופורציה פותחה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, דבר שהגביר את היעילות והרחיב את מגוון החיידקים בהם ניתן להשתמש.
ב-1907 התגלה החיידק Agrobacterium tumefaciens הגורם לגידולים בצמחים, וב-1970 התגלה שהמרכיב האחראי ליצירת הגידול הוא פלסמיד Ti הנמצא בחיידק, וכי חלק ממקטע הפלסמיד עובר איטנגרציה לגנום הצמח.
לקח לחוקרים עוד כמה שנים כדי לבודד את המרכיבים השונים, עד שיכלו להסיר מהפלסמיד את הגנים המובילים ליצירת הגידול ואזורים לא חיוניים, והכניסו לפלסמיד גנים אחרים.
באמצעות הדבקה של צמחים בחיידק הוטמעו הגנים הללו בתוך הגנום הצמחי.
ב-1972 פול ברג השתמש באנזימי הגבלה וב-DNA ליגאז כדי ליצור את מולקולות ה-DNA רקומביננטי הראשונות.
הוא איחה בין DNA מהנגיף SV40 לבין DNA מהנגיף בקטריופאג' למדא.
הרברט בויאר וסטנלי נורמן כהן לקחו את עבודתו של ברג צעד אחד קדימה, והכניסו את ה-DNA הרקומביננטי לתוך תא חיידקי.
כהן עסק בחקר פלסמידים ובויאר באנזימי הגבלה, וב-1972 הכירו בכך שהתחומים שלהם משלימים והחלו לשתף פעולה.
יחד הם זיהו אנזים הגבלה היכול לבקע את הפלסמיד pSC101 בנקודה מסוימת, ובכך להפוך את ה-DNA המעגלי לליניארי.
ל-DNA ליניארי זה החוקרים חיברו גן המעניק עמידות לקנמיצין, ואיחו את הפלסמיד חזרה לצורה מעגלית.
כהן כבר פיתח שיטה להתמרת ה-DNA לתוך חיידק, וכאשר ביצעו אותו יצרו חיידקים בעלי עמידות לאנטיביוטיקה מסוג קנמיצין, ויצרו את האורגניזם המהונדס גנטית הראשון.
הם חזרו על ניסוי זה עם גנים אחרים, והראו שגנים רבים יכולים לעבור ביטוי בחיידק, כולל גנים שמקורם בצפרדע הרפואית המצויה (Xenopus laevis), ההתמרה הראשונה שהתמירה גנים בין ממלכות.
ב-1974 רודולף יאניש יצר את העכבר הטרנסגני הראשון, באמצעות הכנסת DNA זר לתוך עובר.
זהו בעל החיים הראשון שהונדס.
יאניש חקר תאי אדם שנדבקו בנגיף SV40 כאשר נתקל במאמר של ביאטריס מינץ המתאר יצירה של עכבר כימרי.
הוא לקח את דוגמיות SV40 ממעבדתו למעבדתה של מינץ והזריק אותם לעוברים וציפה שהם יפתחו גידולים.
העכברים שנולדו נראו רגילים, אך לאחר בחינת הגנום שלהם באמצעות גלאי רדיואקטיבי התגלה שגנום הנגיף הוטמע בתוך גנום העכבר.
בבחינת הגנום של הדור הבא של העכברים הללו, DNA הנגיף לא היה נוכח.
ב-1981 המעבדות של פרנק ראדל, פרנק קונסטנטיני ואליזבת לייסי הזריקו DNA לתוך עובר עכבר בעל תא אחד, והראו כי DNA זה מסוגל לעבור לדורות הבאים.
הצמח הראשון שהונדס גנטית הוא צמח הטבק ב-1983. הוא פותח על ידי מיכאל ו.
פלאבל ומרי דל צ'ילטון באמצעות יצירת גן כימרי, יחד עם הגן לעמידות לאנטיביוטיקה על גבי פלסמיד Ti שמקורו בחיידק Agrobacterium.
הטבק הודבק בחיידק המותמר עם הפלסמיד המכיל את הגן הכימרי, שהוביל להטמעה של DNA זה בגנום הצמח.
באמצעות שימוש בתרבית רקמה זוהה תא טבק בודד שהכיל את הפלסמיד, וממנו גידלו צמח טבק טרנסגני.
הפיתוח של הנדסה גנטית הובילה לחששות בקהילה המדעית, שגילויים אלו טומנים בחובים פוטנציאלים מסוכנים.
ב-1975 התאספו מדענים לכנס שבעקבותיו המליצו לקבוע תקנות המגדירות אמצעי זהירות שיש לנקוט בשימוש ב-DNA רקומביננטי או בתוצריו.
ב-1976 המכונים הלאומיים לבריאות כינסו ועדה מייעצת, ובעקבותיהם משרדי ממשלה נוספים בארצות הברית החלו לקבוע תקנות בנושא, כולל מחלקת החקלאות של ארצות הברית, הסוכנות להגנת הסביבה ומנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA), ובכך המחקר של DNA רקוביננטי בארצות הברית החל להיות תחת בקרה הדוקה.
ב-1982 הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) פרסם נייר עמדה על סכנות בהפצת אורגניזמים מהונדסים גנטית לטבע.
ככל שהטכנולוגיות השתכללו והיצורים שהונדסו היו לא רק יצורי מודל אלא גם אורגניזמים מסחריים, ולכן משרד המדע ומדיניות הטכנולוגיה של ארצות הברית הקימה ועדה כדי לפתח מנגנונים לבקרה.
ב-1986 הם התקינו שצמחים מהונדסים גנטית נדרשים לקבל אישורים של מחלקת החקלאות, הסוכנות להגנת הסביבה ומנהל המזון והתרופות.
בסוף עשור זה ובתחילת העשור הבא ארגונים שונים פרסמו הנחיות לגבי בדיקת הבטיחות של צמחים ומזון מהונדס גנטית, כולל ארגון המזון והחקלאות וארגון הבריאות העולמי.