tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היקפו המרשים, עושר תכניו, והצורה האמנותית המרהיבה שלו, מעמידים אותו כמסמך בעל ערך רב שמאיר היבטים רבים בחיי הקהילות היהודיות באותם ימים.
במשך דורות היה כתב היד שמור בבית־הכנסת הגדול של וורמס.
לקהילה היהודית בהיילברון היסטוריה ארוכת שנים.
יישוב יהודי בהיילברון מוזכר כבר במאה ה-11. בשנת 1357 נבנה בית הכנסת הראשון בעיר.
לאחר גירושם מהעיר במאה ה-15, שבו והתיישבו בה יהודים תחת "כתב חסות", עד שזכו לזכויות שוויוניות בשנת 1828. הקהילה מנתה מעל 600 איש כשנחנך בה בשנת 1877 בית כנסת חדש.
בתקופת השלטון הנאצי נרצחו כ-240 מיהודי היילברון.
מסמכים שהתגלו מתעדים יישוב יהודי משמעותי בהיילברון בשנת 1050, אך אין בידינו מידע מפורט על גורל הקהילה הקדומה, שיהודיה הגיעו ככל הנראה מספרד.
בסביבות שנת 1298 נטבחו כ-143 מיהודי היילברון בפרעות רינדפלייש.
חלק משמות הנרצחים הונצחו בספר הזיכרון של קהילת זונטהיים:
הקהילה שוקמה על ידי המעטים ששרדו, ובעשור השני של המאה ה-14 מוזכרים כבר מסי יהודים בסכומים ניכרים.
בעת גזירות המגפה השחורה נטבחו רוב יהודי העיר, ובתיהם ובית הכנסת הובערו באש.
הקהילה שוקמה בשנית, ובשנת 1357 נבנו בה בית כנסת חדש, ומאוחר יותר גם בית עלמין.
יהודי היילברון גורשו מהעיר באמצע המאה ה-15, למרות ניסיונות המגורשים בגיבויו של קארל החמישי לשנות את החלטת מועצת העיר.
המאבק לשינוי ההחלטה נמשך עד שנת 1861 בה הוכרז על אמנציפציה ליהודי וירטמברג, ולמעט משפחות אחדות של סוחרים לא ניתנה דריסת רגל ליהודים במשך כשלש מאות שנה.
בשנת 1871, עם תחילת הבנייה של בית כנסת, התלקחה מחלוקת בקהילה, לאחר שהמיעוט החרדי שהתנגד להכנסת עוגב לבית כנסת, הקים לעצמו קהילה נפרדת.
עם זאת, הקהילה הקטנה לא החזיקה מעמד זמן רב.
ברמן פעל רבות להרחבת ההשכלה התורנית של בני קהילתו, הוא ארגן שיעורים תורניים קבועים, ויזם את האוניברסיטה העממית בהיילברון.
כמו כן הרבה ברמן לכתוב בגנות האנטישמיות והתפלמס בעיתונות עם מאמרי שטנה בביטאון נאצי בהם נטען שהכינוי התלמודי עכו"ם מופנה לנוצרים.
ברמן זכה בתביעה משפטית שהגיש נגד מחבר המאמרים בגין השמצת דת ישראל והפרת טוהר המידות העיתונאי.
בשנת 1907 הוקם בעיר בית האבות היילברון, בית אבות יהודי ששימש את כלל יהודי באדן-וירטמברג.
בית האבות הוחרב בליל הבדולח, ויושביו נספו במהלך מלחמת העולם השנייה.
יהדות וידין היא קהילה יהודית שהתקיימה בעיר וידין שבבולגריה, מהמאה ה-6 ועד לעליית מרבית בניה לישראל לאחר הקמתה.
בסוף שנות ה-30 הגיעה הקהילה לשיא גודלה ומנתה כ-2,000 נפשות.
ב-1939 גורשו כ-500 מבני הקהילה אל מחוץ לגבולות הממלכה במסגרת "המסע לגירוש נתינים זרים".
ב-1943 ניצלו יהודי וידין משילוח למחנות ההשמדה.
הרב הראשי ליהודי בולגריה ד"ר מוריץ גרינוולד שכיהן בתפקידו בין 1893 ל-1895 איתר מצבה מהמאה ה-2 בבית העלמין העתיק בווידין עם הכיתוב אָנַנְיוּסָה, אותו פירש כחנניה שהוא שם יהודי.
כיתוב דומה נמצא על מצבתו של יהודי ברומא ומעובדה זו הקיש הרב שגם בווידין מדובר במצבתו של נפטר יהודי ומכאן שיהודים התגוררו בעיר מתקופה זו.
יצוין כי הנחה זו נתונה במחלוקת מבחינת תקפותה ושיטות המחקר שהובילו לקביעה זו.
מרבית ההיסטוריונים המודרניים מציינים, שעדויות כתובות להימצאותה של קהילה יהודית רומניוטית בעיר מתוארכות לאמצע המאה ה-6, תקופתו של יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית.
באמצע המאה ה-9 התיישבו בעיר סוחרים יהודים שהגיעו מסלוניקי.
בשלהי המאה ה-12, תקופת האימפריה הבולגרית השנייה, מתועדים בני הקהילה כחלק ממערך בוני המצודה במקום ובהמשך גדלה הקהילה והורכבה מסוחרים ובעלי מלאכה זעירה.
ב-1376 הגיעו לעיר מקצת ממגורשי הונגריה.
ב-1377 התפרסם הספר "תקנות קהילת בדין" שעסק בשאלות ותשובות הלכתיות ודן גם ביחסים פנים קהילתיים בקהילה בת מספר קהלים.
ב-1398 נפלה העיר לידי העות'מאנים ובהמשך, הנהיג את קהילתה הרב הרומניוטי דוסא בן משה שכונה "היווני".
דוסא בן משה היה תלמידו של הרב שלום מנוישטט שכונה "האשכנזי".
בספר מוזכרים גם פירושיה של מרת קילה.
חוקר תולדות יהודי בולגריה שלמה אברהם רוזאניס טען במחקריו, כי הרב שלום מנוישטט הגיע לווידין וייסד בה ישיבה, אך מחקרים מאוחרים שללו את מחקריו וקבעו שמדובר בפרשנות שגויה של הממצאים.
ב-1443 נכבשה וידין בידי קואליציית צבאות הונגרים ופולנים בראשות ולדיסלב השלישי מלך פולין.
ב-1470 שוב נכבשה העיר בידי ההונגרים אשר ערכו פוגרום בבני הקהילה היהודית.
ב-1471 הגיעו יהודים מבוואריה שגורשו על ידי לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה וחידשו את הקהילה אשכנזית בעיר.
וידין הייתה תחנתם הראשונה של מגורשי בוואריה, חלקם היגר מאוחר יותר לפלוונא, ניקופוליס וסארדיקה והקימו בהן קהילות נפרדות.
בשלהי המאה ה-15 החלו להגיע מגורשי ספרד ופורטוגל.
בתקופה הסולטאן סלים הראשון מתועדים 3 קהלים בווידין, אשכנזים, ספרדים והונגרים.
הקהילה הרומניוטית נטמעה ככל הנראה בקהילה הספרדית הגדולה שהייתה בעיר.
בתקופת סולימאן הראשון הגיע לעיר גל נוסף של יהודים מהונגריה שחיזק את מעמדה של הקהילה בעיר, אשר בעת ההיא דמתה בגודלה לקהילה הספרדית.
במחצית השנייה של המאה ה-16, תקופתו של הסולטאן סלים השני הגיעו לווידין יהודים שגורשו מאיטליה על ידי האפיפיור פיוס החמישי והצטרפו לקהילה הספרדית של העיר.
הקהילה ההונגרית והאשכנזית התאחדו לקהילה אחת ובתקופה זו מתועדות בעיר שתי קהילות דומות בגודלן ספרדית ואשכנזית.
בנוסף, קיים תיעוד על פניות של בני הקהילה לרבני סלוניקי כגון שמואל די מדינה לצורך קבלת פסקי הלכה בנושאים שונים.
מספרי שאלות ותשובות אנו למדים שחלק מבני הקהילה היו רועי צאן ומהם נמנו יצרני גבינה וחלקם היו עמילי מכס בנמל העיר.
ב-1593 כבשו את וידין כוחות צבא הונגרים וגרמנים שהגיעו דרך הדנובה.
מרבית בני הקהילה הצליחו להימלט מהעיר ואילו שנותרו נרצחו כולם בידי הצבאות הפולשים.
ב-1596 ניצל מיכאי האמיץ נסיך ולאכיה, את חוסר היציבות השלטונית באימפריה העות'מאנית בשל חוסר ניסיונו של הסולטאן החדש מהמט השלישי, פלש לתחומי בולגריה וכבש את וידין.
היהודים למודי הניסיון נמלטו בהמוניהם מהעיר וצבאו של מיכאי העלה באש את שני בתי הכנסת המרכזיים בעיר.
העות'מאנים התעשתו וצבאם הניס את כוחותיו של הנסיך הוולאכי אל מעבר לדנובה.
בני קהילת וידין שמצאו מחסה זמני בעיר פלבן, חזרו לעירם והחלו לשקם את הקהילה.
ב-1598 ניסה שוב הנסיך מיכאי לכבוש את העיר.
כוחותיו שצוידו בתותחים חדישים צרו על וידין תוך ביצוע הפגזה ארטילרית כבדה על העיר.
מיכאי לא הצליח בכיבושה של העיר אך רבים מבני הקהילה היהודית נהרגו ונפצעו בהפגזות ובתיהם נחרבו.
ב-1599 חדלה למעשה הקהילה היהודית בווידין מלהתקיים, כאשר בניה לא הצליחו לשקם את נזקי הקרבות ונטשו אותה.
חלפו כמה עשרות שנים עד ששבו יהודים להתיישב בווידין.
עדויות לחידושה של קהילת וידין מצויות בספרי שאלות ותשובות מאמצע המאה ה-17, שלהי כהונתו של הסולטאן איברהים הראשון, בהקשר הקמתו של בית כנסת חדש בעיר.
במקביל הגיעו לשטחי האימפריה העות'מאנית בכלל והבלקן בפרט, עבדים יהודים רבים שנלקחו בשבי על ידי כוחותיו של בוגדן חמלניצקי במהלך גזירות ת"ח ת"ט.
העבדים היהודים נפדו בממון רב על ידי קהילות יהודי בולגריה.
מניחים שכמה עשרות מהפדויים התיישבו גם בעיר וידין והיו קשורים לחידוש הקהילה או הצטרפו אליה עם חידושה.
בתקופת מהמט הרביעי הגיעה שוב קהילת יהודי וידין לאיתנות כלכלית ושגשוג תרבותי, אך לאחר הדחתו ועלייתו של סולימאן השני פלשו האוסטרים לשטחי בולגריה וב-1689 כבשו את וידין.
העיר הוחזקה בידי האוסטרים במשך מספר שנים, בני הקהילה היהודית נרדפו וחופש הדת והמסחר שלהם הוגבל.
בהמשך, ובמשך כמה עשרות שנים החליפה העיר ידיים בין העות'מאנים לאוסטרים, כאשר בני הקהילה היהודית היו הראשונים להיפגע.
בשלהי המאה ה-18 השתלט על העיר הואלי המורד אוסמאן פאזוואנטואולו ובתקופתו חל פיתוח מואץ בעיר.
ב-1807 הורעל פאזוואנטואולו בידי שליחי הסולטאן העות'מאני והאשמה הוטלה על רופאו היהודי.
נאמניו נערכו לבצע פוגרום ביהודי העיר וכשהוא על ערש דווי הורה פאזוואנטואולו להימנע מפגיעה ביהודים, שכבר החלו נמלטים בהמוניהם לרוסה דרך הדנובה.
לזכר הצלתם מהפוגרום, נהגו יהודי העיר לחגוג בד' באדר את "פורים דה וידין".
במחצית המאה ה-19 התגבר תהליך נסיגתה של האימפריה העות'מאנית והקשר השלטוני עם המחוזות הלך והתרופף.
משבר הלכתי קשה פקד את בני הקהילה בוידין עקב הניתוק מהמרכזים ההלכתיים בסלוניקי ואדירנה.
בעיר הוקם לראשונה בית דין רבני, אך הקהילה איבדה ממעמדה הציבורי.
יהודי וידין נמלטו דרך הדנובה לרוסצ'וק ושבו אליה לאחר מספר חודשים עם נסיגת הפולשים.
בתקופת שלטונו של מהמוט השני הואץ תהליך שקיעתה הכלכלי והתרבותי של קהילת וידין.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הוחרבה העיר בהפגזות ארטילריות רוסיות ובכלל זה בתי הכנסת שבה.
בנוסף הותקפו בני הקהילה בידי חיילים עות'מאנים שאיבדו כל רסן ושדדו מכל הבא ליד תוך כדי נסיגתם מפני הרוסים.
לאחר המלחמה הוקמה נסיכות בולגריה מתוקף סיכומי קונגרס ברלין.
לאחר הקמת הנסיכות, עם פרסום חוקת טרנובו המבטיחה את זכויות היהודים והתייצבות המצב הביטחוני, החלו יהודי וידין לשקם את קהילתם ונרשמה חזרתם של רבים אליה.
במפקד האוכלוסין שנערך ב-1881 נמנו בווידין 1,546 יהודים.
ב-1882 הוקם בווידין תא של "אגודת אחים ליישוב ארץ ישראל", שנציגיו עסקו ברכישת קרקעות לרכישת אדמות להתיישבות בארץ ישראל.
התא פעל בעיר עד 1896, מועד בו עלו ראשיו לארץ ישראל ונמנו על מתיישבי חורן, הר-טוב ובהמשך יבנאל.
ב-1885 במהלך מלחמת בולגריה-סרביה גייסו ומימנו בני קהילת וידין ביחד עם בני קהילות רוסה ווארנה שתי חטיבות של לוחמים יהודים שמנו 800 איש, אשר זכו להערכה רבה מהשליט הבולגרי אלכסנדר בטנברג.
בבולגריה שלאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית נרשמו אירועים אנטישמיים רבים.
חלקם בעידוד הצבא הרוסי שחנה במדינה לתקופה מסוימת וחלקם בגלל העובדה שהיהודים זוהו עם הכובש העות'מאני.
ב-1898 הופיע בעיר ימבול כתב עת בשם "מי הם היהודים והאם הם משתמשים בדמם של ילדים נוצרים?" ובמקביל הופץ עיתון אנטישמי בשם "אוטזיב".
כפועל יוצא מכך החלו במספר ערים ובכלל זה בווידין התפרעויות שכוונו נגד הקהילה היהודית.
הממשלה הבולגרית הורתה לכוחות המשטרה להתערב והם פעלו בכוח רב ובהצלחה לדיכוי המהומות.
ב-29 בדצמבר 1898 השתתפו נציגי קהילת וידין בוועידה הציונית הראשונה של יהודי בולגריה שהתקיימה בפלובדיב, אשר לאחריה נוסדה ההסתדרות הציונית בבולגריה.
בית הכנסת הספרדי בווידין נחנך ב-28 בספטמבר 1894 על ידי הרב הראשי ליהודי בולגריה ד"ר מרדכי גרינוולד וציין את שיקומה של הקהילה לאחר ההרס שחוותה העיר במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית ובכלל זה הרס בתי הכנסת שנפגעו בהפגזות הצדדים הלוחמים.
חלק מהמימון לבניית בית הכנסת הועבר מיהודי אמידים בני וידין, אך גם מקהילות אחרות בנסיכות הבולגרית.
היה זה בית הכנסת השני בגודלו בבולגריה לאחר בית הכנסת בסופיה ופעל עד 1950. לאחר מכן שימש המבנה כמחסן סחורות עד שניטש.
בראשית המאה ה-21 מצוי היה מבנה בית הכנסת במצב רעוע ובסכנת התמוטטות.
מבחינה אדריכלית מדובר במבנה בעל בסיס סימטרי בצורת טרפז, אולם תפילה שאורכו 21 מטרים ורוחבו 10 מטרים, היכל, מבואה ו-2 צריחים.
עיצוב הפנים בוצע על ידי אדריכל צ'כי, העץ יובא מטרנסילבניה והנורות והנברשות מווינה.
רצפת בית הכנסת רוצפה במוזאיקה והמגדלים תוכננו עם חלונות גדולים כדי לאפשר חדירת אור מרבית לאולם התפילה.
בשנת 2023 עבר בית הכנסת שיפוץ מסיבי, וייעודו שונה מבית תפילה למרכז תרבות על-שם הצייר היהודי הנודע ז'ול פסקין יליד העיר.
מרכז התרבות משמר את העבר היהודי של הקהילה ומציג מנגד תערוכות ומארח אירועים וקונצרטים.
בית הקברות היהודי בווידין הוקם ב-1879 במקום בית קברות קדום שפעולתו הופסקה ועל שטחו הוקמה שכונת מגורים.
מקצת ממצבות בית הקברות הקדום הועברו לבית הקברות "החדש".
במקום אותרו קבריהם של 1,056 נפטרים ובית העלמין פעל עד 1965. בראשית העשור השני של המאה ה-21 שכן בית העלמין בשטח לא מגודר.
הוא לא תוחזק ורבות מהמצבות נבזזו לשימוש משני על ידי תושבים בולגרים ובני רומה.
בראשית המאה ה-20 נכללה קהילת וידין ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בממלכת בולגריה ובמפקד שנערך ב-1920 נמנו בעיר 1,979 יהודים.
בתקופה העות'מאנית התבססה מערכת החינוך היהודית על בתי ספר אשר נקראו מלדארי והוקמו בערים הגדולות בלבד ובכללן וידין.
המלדארי היו בחלקם בבעלות פרטית של רבנים וחזנים ובחלקן נסמכו על תרומות ותשלומי ההורים.
בבתי ספר אילו למדו בנים בלבד בעיקר קרוא וכתוב ותורה, במשך מספר שעות ואחר כך הועסקו התלמידים כשוליות בקרב בעלי מלאכה בעיר.
ב-1879 נפתח בית הספר הראשון של אליאנס בעיר וידין.
בבית הספר שיועד לתלמידי יסודי בכיתות א'-ד' בלבד, ניהלו את השיעורים בצרפתית להוציא את שיעורי הקודש שנוהלו בעברית ולאדינו.
בהמשך נפתח בעיר בית ספר יסודי יהודי עבור הקהילה.
ב-1891 הכיר משרד הפנים הבולגרי באופן רשמי במערכת החינוך היסודית היהודית.
בהמשך נוספו לבית הספר כיתות גן וכיתות פרו גימנסיה (ה'-ז').
מבחינת נתוני מערכת החינוך היהודית בעיר עולה, כי ב-1920 למדו בה 177 תלמידים שהיוו 92.7% מכלל התלמידים היהודים בעיר.
ב-1926 ירד מספרם ל-125. הממשלה הבולגרית מימנה 5% מתקציב מערכת החינוך היהודית ועיריית וידין עוד 33%.
ב-29 באוגוסט 1920 יוצגה קהילת וידין בכנס הקהילות היהודיות המאורגנות בממלכת בולגריה שהתקיים בסופיה, על ידי שלמה בן יוסף, שלמה נסים ומוסקו אלאג'ם ראשי הקהילה.
במהלך שנות ה-20 נוסדו ופעלו בעיר סניפים של תנועת נוער ובכלל זה מכבי ואגודת נוער בשם ז'בוטינסקי לה הייתה זיקה לרוויזיוניסטים.
ב-1927 הוקם תא של השומר הצעיר.
בווידין נרשמה פעילות ציונית ענפה ולצידה גם קומוניסטית.
בבחירות שהתקיימו לוועד הקהילה ב-1932 זכו הציונים ב-51.8% והמתנגדים ב-48.2%.
במהלך שנות ה-20 פעל בעיר בנק יהודי, ששימש גם כקופת מלווה (קאסה) ופעל בסיוע ארגון הג'וינט.
ב-1931 נוסד בעיר בנק קואופרציה יהודי בשם "תחיה" ומנהלו היה בן העיר יוסף קונפינו.
בווידין נולד ד"ר איזידור ברוך (1898-1941), מנהיג פועלי ציון בבולגריה, חבר הנהלת קרן היסוד ואחד מעורכי העיתון היהודי אברייסקה טריבונה, בו פרסם מאמרים ומחקרים מפרי עטו בתחום התמחותו במדעי החברה.
לאחר היווסדה של התנועה הציונית שימש המושג "שקל ציוני" לציון מס החבר שנתי.
מי שרכש שקל, קנה את הזכות לבחור ולהיבחר לקונגרס הציוני.
אחת הפעולות המרכזיות של התנועה הציונית בבולגריה הייתה השקלת שקלים ומכירת מניות של הבנק היהודי להתיישבות.
במאי 1901 הכריז הוועד הציוני המרכזי של יהודי בולגריה על ל"ג בעומר גם כחג ציוני בשם "יום השקל".
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה אוכלוסיית הקהילה 2,000 נפשות ומבין ראשי הקהילה בעת הזו ניתן לציין את מואיז מרדכי וסימנטוב אלאג'ם.
ב-16 בספטמבר 1939 פרסם מפקד המשטרה הבולגרית הקולונל אטאנאס פאנטב צו גירוש ל-4,000 נתינים זרים המצויים בשטח ממלכת בולגריה, רובם ככולם יהודים, פליטי המלחמות השונות בבלקן, שנותרו ללא אזרחות בולגרית.
היהודים גורשו לשטחי יוון וטורקיה ומי שלא התקבל במדינות אילו נאלץ להגר למדינות אחרות ובכלל זה לארץ ישראל.
אין מידע מדויק לגבי מספר המגורשים מהעיר, אם כי ידוע שבסיום מלחמת העולם נמנו בווידין 1,300 יהודים.
בינואר 1940 הוחל על יהודי העיר החוק להגנת האומה.
בהמשך, נלקחו הגברים בגילאי 20–40 לעבודות כפייה.
ברישומי משרד הפנים הבולגרי צוינו 99 יהודים מווידין שנכללו במכסה זו.
ב-25 במאי 1943 גורשו 20,000 מיהודי סופיה וכמה אלפים מהם הגיעו לווידין ושוכנו בבתי בני הקהילה ובמוסדות הציבור שלה.
לאחר מלחמת העולם השנייה חודשה הפעילות הציונית בעיר והוקמו תאי תנועות נוער שפעלו להכשרת בני הקהילה לקראת עלייה.
מרבית יהודי העיר עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה, בין 1948 ל-1949. ב-28 במאי 1949 בשלהי גל העלייה, ערך הקונסיסטוריון של יהודי בולגריה מפקד ובווידין נמנו 282 יהודים.
היהדות ההלניסטית הייתה חלק מיהדות התקופה ההלניסטית והאימפריה הרומית, שאנשיה שאפו לקיים ערכים ומסורות יהודיים בתוך המסגרת של החברה והתרבות ההלניסטית.
היהודים ההלניסטים היו יהודים שעברו תהליך הלניזציה במידה זו או אחרת, בודדים וקבוצות מרחבי העולם ההלניסטי שהתגיירו, וכן גויים שהתקרבו ליהדות אך לא רצו, או חששו, להתגייר.
יהודים הלניסטים חיו כמעט בכל ארצות האימפריות ההלניסטיות – ובעיקר לחופי המזרח התיכון.
בחלק מאזורים אלו הם אף נחשפו לאנטישמיות ועוינות.
מכיוון שמרבית הכתבים היהודים ההלניסטיים שנמצאו הם מאלכסנדריה, המחקר בנושא נטה לייחס משקל רב לכתביו של פילון האלכסנדרוני.
דוד פלוסר טוען כי מאחר שפילון כתב ביוונית קלאסית ונודע כפילוסוף שידיעותיו ביהדות היו מועטות, אין לראות בכתבים אלו ייצוג משמעותי של היהדות ההלניסטית וכי רוב היהודים ההלניסטים לא הגיעו משכבות משכילות במיוחד באוכלוסייה והיכרותם עם יצירות מופת ופילוסופיה יוונית היו מועטות.
היהודים ההלניסטים, כמו רוב תושבי האימפריה הרומית, דיברו יוונית עממית (קוינה), ובה גם נכתבו תרגום השבעים וחלק מהספרים החיצוניים.
כתבים אלו היו כתבי היד הראשונים שנכתבו בשפה זו (איש לא כתב ספרות בקוינה לפני אותה עת והיא נחשבה רק לשפה עממית מדוברת ופשוטה – ולא לשפה ספרותית).
חקר הכתבים מגלה כי בחלק מחוגי היהדות ההלניסטית באו לכדי ביטוי תפיסות מתורות משיחיות ומיסטיות של האיסיים על גאולה.
ידיעותיהם של היהודים ההלניסטים בעקרונות היהדות ומצוותיה היו לרוב פחותות וחלקיות מאלו של יהודי ארץ ישראל, אך הם מילאו אחריהן לפי יכולתם במידה והכירו אותן.
היו יהודים הלניסטים שעלו לרגל לבית המקדש, ובארץ ישראל היו להם קהילות ובהן בתי כנסת משלהם.
בתקופת בית המקדש השני הלכה וגאתה בקרב חלק ניכר מהאוכלוסייה העממית באימפריה ההלניסטית תפיסה לפיה קיים קלקול מוסרי בתרבות.
בכל רחבי האימפריה התקיים ריבוי רעיונות ופולמוסים דתיים.
התפשטותן של תורות ותפיסות פוליתאיסטיות בקרב שכבות האליטה וההנהגה ההלניסטית ושפע רעיוני־תרבותי רב שהגיע ממזרח האימפריה הביא להתנהגויות שנתפסו בקרב המוני העם כקלקול מידות דתי ומוסרי.
עקב כך, אנשים רבים באימפריה גילו עניין והזדהות עם עקרונות היהדות והייתה תופעה של גיור קבוצות.
תופעה נוספת שקשורה לכך, הייתה היווצרות קבוצות של פשוטי העם שנקראו יראי שמיים – גויים מרחבי האימפריה הרומית שקיבלו עליהם רק חלק מהמצוות היהודיות.
בעת תחילת התפשטות הנצרות היוו היהודים ההלניסטים מטרה עיקרית להטפותיו של המטיף הנוצרי פאולוס.
רבים מתוכם היו עוינים לדבריו, עקב כך שהטיף כנגד אמונתם.
הפולמוס שעורר פאולוס בבקרו בקהילות היהודיות, שעשה שימוש ברטוריקה של כת האיסיים – גרם לתסיסה ומהומות של יהודים הלניסטים בכל אשר הלך – ובשנת 57 לספירה הוא גרם למהומות ונעצר בירושלים על ידי הרומאים בשל התססה דתית – והועבר למעצר ברומא.
לעומת זאת, בחלק מקהילות היהדות ההלניסטית (כמו גם בשאר היהדות) התרחשו מאז ומתמיד תופעות של כפירה בעקרונות המקובלים ושל מינות – עוד טרם תחילת הפצתה של הנצרות.
סיכום העניין הוא כי, פאולוס נחל הצלחה רבה בהמרתם של קבוצות גדולות של 'יראי שמיים' – אלו היו הראשונים שהומרו לנצרות.
הטפותיו של פטרוס זכו גם הן להצלחה רבה בקרב היהודים ההלניסטים בתפוצות ההלניסטיות וככל שזכו לתפוצה ופופולריות היו היהודים ההלניסטים הראשונים להמיר דתם לזו החדשה ושימשו בעצמם כשופר להפצתה.
נכון לראשית המאה ה-20 מספר היהודים בהרי האטלס עמד על 7,000-8,000 נפשות, רובם בחמש עיירות גדולות למרגלות ההרים והיתר בכפרים רבים ברחבי ההרים.
במהלך שנות ה-50 עלו כמעט כל היהודים מהרי האטלס לישראל ומיעוטם היגרו לאירופה ובמיוחד לצרפת.
ראשית ההתיישבות היהודית באזור הרי האטלס הייתה בעת העתיקה.
בידי צאצאי קהילת אופראן ומספר קהילות נוספות מסורות כי אבותיהם הגיעו לאזור והתיישבו בו עוד קודם לחורבן בית ראשון.
המסורת בעל פה הן בקרב יהודים והן בקרב מוסלמים בעמק דרעא , היא שמוצאם של היהודים באזור הוא במתיישבים יהודים שהגיעו במאה השישית לפני הספירה.
לעומת זאת באזור סוס המסורת המקובלת הייתה שהיהודים הגיעו בתקופה מאוחרת יותר, כתוצאה מהגירות פנימיות של יהודים מאזור דרעא ואזורים אחרים.
אזור הרי האטלס שימש כמקום מחסה ליהודים בתקופות של סכסוכים ורדיפות.
במאה ה-2 לספירה, מרדו היהודים בצפון אפריקה ברומאים במה שידוע כמרד התפוצות.
מרכז המרד בצפון אפריקה היה לוב, אך ייתכן שרבים מהלוחמים נסוגו לעבר הרי האטלס מפני הצבא הרומאי.
במסורת היהודית המקומית מוצאם של שכניהם הברברים הוא פלשתי וכך כונו הברברים בפי היהודים.
דתם של הברברים בעת העתיקה הייתה נוצרית או פוליתאיסטית, ולאחר הכיבוש המוסלמי המירו את דתם לאסלאם.
בתקופת הרדיפות האנטי-יהודיות על ידי שושלת אל-מוואחידון במאות ה-12 וה-13, הגיעו חלק מהפליטים היהודים לאזור הרי האטלס הדרומיים, שכן אזור זה נשלט על ידי שבטים עצמאיים והשושלת לא הצליחה כנראה לאכוף בו את רצונה.
גל נוסף של יהודים הגיע לאזור הרי האטלס עם גירוש ספרד במאה ה-15. אמנם רוב המגורשים פנו למרכזים העירוניים של צפון אפריקה, אך חלקם פנו גם לפנים הארץ.
כך למשל, מספרי השאלות ותשובות (שו"ת) של רבנים מגורשי ספרד שהתיישבו באלג'יריה ניתן ללמוד על מגורשים מספרד שהתיישבו אף באזור הספר של הסהרה, בכפרים כגון בסכרא , תוּקוּרת וארגלאן, וכמו כן באזור מזאב.
עוד ידוע על התיישבות של מגורשי ספרד באזור דאדס שבהרי האטלס ובאזורים נוספים מכתביהם של כמה מהמגורשים שמשפחותיהם היגרו לאזורים אלה.
מסמכים מגניזת קהיר מעידים על כך שבימי הביניים היהודים באזור הרי האטלס היו גורם משמעותי בניהול המסחר הטרנס-סהרי.
הגאוגרף המוסלמי יאקות (1229-1179) מציין שרוב הסוחרים בעמק דרעא בשנים 1200–1220 היו יהודים.
בספר כתאב אל-איסתיבחאר פרי עטו של מחבר מוסלמי אנונימי בן המאה ה-13 נכתב כנגד היהודים והמעמד הרם שהם זכו לו.
רדיפות שושלת אל-מוואחידון לא פסחו על אזור דרעא, ושמו סוף לתקופת הפריחה הכלכלית בחורבן קשה.
שיר שנמצא בגניזת קהיר מקונן על חורבנן של קהילות צפון אפריקה וספרד תחת שלטונם של אל-מוואחידון ומקדיש שורות רבות לקהילת דרעא.
השיר מתאר כיצד שושלת אל-מוואחידון ניסתה תחילה לשכנע את היהודים להמיר את דתם לאסלאם, אך לאחר שסירבו לכך הם נקבצו והוצאו להורג.
השיר כולל דברי שבח לקהילת דרעא ואבל רב על חורבנה.
בסוף המאה ה-18, קאדי מקומי תחת השליט מולאי יזיד רדף כמה מהקהילות היהודיות בהרי האטלס.
בתקרית החמורה ביותר, הורה הקאדי לאסוף את הגברים היהודים מהכפר אופראן והותיר בפניהם את הבחירה בין התאסלמות למוות.
50 מהגברים היהודים בחרו להקריב את עצמם על קידוש השם.
על אירועים אלה כתב הסופר אשר כנפו, אחד מצאצאי הקהילה, את הרומן ההיסטורי התינוק מאופראן.
בשנת 1891 נערך גירוש של יהודים משלושה כפרים בהרי האטלס.
מספר המגורשים עמד על כ-700 יהודים.
התגייסות בינלאומית בשיתוף של קהילות יהודיות אחרות החלה בניסיון לעזור להם.
הקהילות היהודיות פנו למעצמות הבינלאומיות בריטניה וצרפת כחלק מהמאמץ לסייע למגורשים.
הגירוש חל בחודשי החורף והפליטים מהכפרים סבלו קשות.
השתדלנות הבינלאומית אצל סולטאן מרוקו והמושלים המקומיים גרמה לכך שהיהודים הורשו לבסוף לחזור לבתיהם.
במאה ה-19 סוחר מצליח בשם ר' מרדכי אבי סרור, שיצא מכפרו אקא שבדרום הרי האטלס לטימבוקטו, נהיה לרב הקהילה היהודית הזעירה בעיר ייחודית זאת, שהורכבה מיהודים מדרום מרוקו.
גם בתקופה זאת היהודים שיחקו תפקיד חשוב במסחר הטרנס-סהרי.
החיים היהודים בהרי האטלס התאפיינו בניידות גבוהה.
לעיתים קרובות קהילות חדשות הוקמו לאורך מסלולי מסחר חדשים על ידי מהגרים מקהילות אחרות.
גם גירושים והגבלות, כגון איסור על יהודים לחיות באזור מסוים, גרמו למוביליות גבוהה.
בראשית המאה ה-20 מספרם הכולל של יהודים באזור הרי האטלס עמד על 8,000-7,000 נפשות.
מתוכם, קרוב ל-4,000 חיו בחמש עיירות למרגלות ההרים, ו4,000-3,500 אחרים חיו ביותר מ-90 רבעים (מלאחים) שונים בקרבת כפרים בֶּרְבֶּרִים.
הכפרים היו מרושתים אחד לשני, כך שבקרבת כל כפר שכן לפחות כפר אחד נוסף במרחק של מספר שעות הליכה.
יהודים על פי רוב לא הורשו להיות בעלי אדמה, אך היו יוצאי דופן לכך במספר כפרים ומספר קטן של יהודים עסקו בחקלאות, בעוד שרוב היהודים עסקו במלאכה ומסחר.
בית הכנסת היה מרכז החיים הקהילתיים של יהודים בכפרים בהרי האטלס.
בית הכנסת שימש גם כמקום לתלמוד תורה עבור הילדים והצעירים ("צלא"), ושם הם למדו תורה, תפילות, עברית וקרוא וכתוב.
הרב המקומי היה מחנכם של הילדים והמדריך הרוחני של הקהילה כולה.
רבנים אלה עמדו על קשר עם רבנים מהערים הגדולות של צפון אפריקה והתייעצו איתם בנושאים הלכתיים שונים, בעיקר עם המרכז היהודי במרקש.
כמו כן הם ניהלו את הקשרים עם השד"רים מארץ ישראל שאספו תרומות.
הרבנים המקומיים קיבלו את הכשרתם במרקש או באחת מהישיבות שהתקיימו בכפרים הגדולים יותר כגון איריל נורו שבעמק סוס, טידילי וקלאת אל-מגונה שבעמק דאדס.
בין רבני האזור של התקופה נמנה מסעוד בן שבת.
החל משנות ה-30 של המאה ה-20, נפתחו בתי ספר מודרניים של ממשלת צרפת וכי"ח בקרב קהילות היהודיות באזור הרי האטלס, וגרמו למעבר מחינוך יהודי-מסורתי לחינוך צרפתי-מודרני עבור חלק ניכר מהילדים היהודים באזור.
בתי הספר התקבלו בחשש התחלתי מצד הקהילות המקומיות, מפני האופי החילוני שלהם, אך עד מהרה חששות אלה שככו ועל פי רוב הקהילות אמצו את בתי הספר בהתלהבות רבה.
במהלך מלחמת העולם השנייה בכפרים שונים בהרי האטלס סבלו מפקידים צרפתיים אנטישמים.
בכפרים מסוימים, כגון אזילאל, הוכרחו היהודים לבצע עבודות בכפייה עבור הרשויות הצרפתיות ובכפרים אחרים כגון אירפוד הוחרם רכוש יהודי.
קום מדינת ישראל עוררה התרגשות רבה בקרב היהודים בהרי האטלס ונתפשה כסוף הגלות.
קהילות שלמות התעניינו לעלות לישראל, תוך התעקשות לעלות כקהילות ולא כיחידים.
בתהליך שהגיע לשיאו במהלך שנות ה-50, קהילות שלמות מהרי האטלס עזבו ועלו למדינת ישראל הצעירה.
מניעים נוספים שתרמו לבחירתם לעלות ארצה היו המצוקה הכלכלית שהחלה לאחר שברברים החלו לדחוק את רגלי היהודים מהמקצועות המסורתיים בהם הם עסקו, וחוסר היציבות והביטחון ששררו בהרי האטלס במהלך המאה ה-20. מיעוט קטן מקרב היהודים היגר לארצות אחרות ובעיקר לצרפת.
כמו רבים מהעולים מיהודי ארצות האסלאם, העולים מהרי האטלס שוכנו בישראל במושבים ובישובים חקלאיים פריפריאליים.
אולם בעוד שרוב רובם של העולים מארצות האסלאם היו עירוניים ונתקלו בקשיים בהתמודדות עם המעבר לאורח החיים הכפרי-חקלאי בארץ, העולים מהרי האטלס הגיעו עם רקע בחיים כפריים שסייע להם להקים מושבים חקלאיים מוצלחים במדינת ישראל הצעירה, ומחקרים שבחנו מושבים של קהילות מהרי האטלס בארץ סיכמו שמדובר בעיקר בסיפורי הצלחה.
דבר נוסף שעמד לזכות העולים מהרי האטלס היא העובדה שבמקרים רבים קהילות עלו לארץ בשלמותם ושימרו את החיים הקהילתיים בארץ, מה שהקל על תקופת ההתאקלמות בארץ החדשה.
בימי הביניים יצאו מספר מלומדים יהודים שזכו לשם בעולם היהודי מאזור עמק דרעא, ביניהם המשורר הקראי החשוב משה בן אברהם דרעי, והמלומד הרבני משה הדרעי שעליו מספר הרמב"ם שהוא היה מתלמידיו של ר' יוסף אבן מיגאש וכותב עליו דברי שבח באיגרת תימן לצד שלילת טענת נבואתו.
משוררים יהודים נוספים שמוצאם מדרעא הם משה בן אדונים ויהודה ב"ר שמואל בן דרעא.
בדרעא גם פעלו במאה ה-16 וכנראה עוד קודם לכן חוגים של מקובלים שנודעו במקורות יהודיים מארץ ישראל וצפון אפריקה כ"מקובלי דרעא" ו"מנהג דרעא".
לפי פרופ' רחל אליאור דרעא היוותה מרכז קבלה חשוב שהטביע את חותמו על קהילות צפון אפריקה ואף מחוצה לה.
את היווצרותה של דרעא כמרכז קבלי חשוב ניתן לייחס למספר גורמים.
גורם אחד הוא הקשרים בין היישוב היהודי העתיק בדרעא לבין ספרד ופרובאנס בהן התחילה פעילות קבלית משמעותית החל מהמאה ה-12, מה שניכר בכך שספריהם של מקובלי דרעא ממשיכים מסורות קבליות ספרדיות וחלק מהמקובלים הם מגורשי ספרד בעצמם.
גורם שני הוא הזיקה בין חוגי המקובלים בדרעא לחוגי המקובלים בארץ ישראל, לצד שימור מסורות קבלה קדומות יותר של דרעא עצמה.
גורם נוסף הוא הקיום בסביבה מוסלמית-ברברית, שבאותן שנים התפתחה בקרבה תנועה מיסטית מוסלמית גדולה.
ר' משה קורדובירו, בכותבו על הגילוי מחדש של ספר הזוהר, כותב שהספר הגיע לראשונה לידי המקובלים בארץ ישראל מחכמים שישבו בדרעא, או מחכם שמוצאו בדרעא ועלה לארץ ישראל והתיישב בעיר צפת.
בין מקובלי דרעא היה ר' דוד הלוי, ממגורשי ספרד שהתיישבו בעמק דרעא, ומחבר "ספר המלכות".
הוא היה ראש של חוג מקובלים מגורשי ספרד שהתיישבו בדרעא, ובין תלמידיו היה ר' מרדכי בוזגלו מחבר הספר "מעיינות החכמה" העוסק בקבלת הצירופים.
מקובלים נוספים פעלו גם בשאר קהילות הרי האטלס באותה תקופה, כגון ר' משה בן מימון אלבז מתארודאנת מחבר הספרים "היכל הקודש" ו"פרח שושן" ור' יצחק הכהן מחבר "גינת ביתן".
אזור הרי האטלס מיושב ברובו בבני הקבוצה האתנית בֶּרְבֶּרִים המשתייכים מבחינה דתית לאסלאם הסוני.
החוקים שהסדירו את מעמד היהודים היו שילוב של החוק האסלאמי ושל החוקים השבטיים הבֶּרְבֶּרִים.
מעמדם של היהודים בפועל השתנה במהלך ההיסטוריה והיה שונה אף בין כפר לכפר.
היהודים בהרי האטלס היו במעמד של בני חסות של השבט הברברי ששלט על האזור בו הם חיו או של משפחה מוסלמית-ברברית חזקה.
בתור גורם א-שבטי בחברה שבטית, תפקידם של היהודים בחברה הברברית היה לנהל את המסחר ולספק את כלי המלאכה לשבטים הברברים השונים שעסקו בעיקר בחקלאות.
מתוקף תפקידם החברתי היהודים זכו לרוב לביטחון יחסי, ופעמים רבות בתקופות של סכסוכים בין-שבטיים, היהודים היו היחידים שלהם היה מותר לחצות הלוך ושוב בין הגבולות השבטיים.
נתינת חסות ליהודי נתפשה כסמל יוקרה לברבר נכבד, והיהודים, על אף מעמדם הנמוך, יכלו לשמור על דתם באדיקות.
עם זאת, לעיתים פטרון ברברי היה עלול לפשוט על רכושו של בן החסות היהודי.
על יהודים היה להיזהר לא להיתפש כמי שנוהגים בגאוותנות, ולהשלים עם מעמדם החברתי הירוד.
כך למשל, הגברים היהודים בהרי האטלס לבשו לרוב גלימות לבנות, כאמצעי בידול מהביגוד הצבעוני של שכניהם המוסלמים.
קבוצות סוחרים יהודים אמידים לעיתים העדיפו את הביגוד הצבעוני ואמצו אותו.
התנהגות מסוג זה הייתה עלולה להיתפש כגאוותנות יתר, ולכן אותם סוחרים נפגעו לעיתים קרובות יותר מפשיטות של מוסלמים על רכושם.
לרוב היהודים חיו ברובע נפרד בתוך או מחוץ לכפר הברברי, ועל פי רוב אסור היה עליהם להיות בעלי אדמות, אלא הם נאלצו לשכור אדמות מברברים.
מעמדם המשפטי של היהודים היה תלוי במידה מסוימת במערכת החוק המוסלמית, השריעה, בנוסח שבו היא הונהגה על ידי אנשי הדת המוסלמיים המקומיים.
כך למשל, באזור הסוס הקאדים המוסלמים פסקו שהיהודים אינם זכאים להיות בעלי אדמה על בסיס הסברה שהם זרים לאזור.
למרות זאת תהליכים מקומיים הביאו לכך שהיו מקרים שיהודים קיבלו לרשותם אדמה, דבר שעליו הקאדים המוסלמים התלוננו לשלטונות המרכזיים.
שפת הדיבור העיקרית של רוב יהודי האטלס הייתה ניב יהודי של שִלְחִית (תַשֶלְחִית) הידועה גם בשם ברברית יהודית.
שלחית היא השפה הברברית המקומית ממשפחת השפות הברבריות שבה דוברים רוב תושבי הרי האטלס (באזורים מסוימים בהרי האטלס מדוברים גם ניבים אחרים של שפות ברבריות).
בעבר היה נהוג לחשוב שזאת הייתה שפת דיבור בלבד בקרב היהודים ולא שפת כתיבה, אך החוקר חיים זעפרני מצא כתבים שונים, כולל הגדה של פסח, הכתובים בתשלחית באותיות עבריות.
שפה יהודית זאת נמצאת כיום בסכנת הכחדה, ודוברים בה מספר אלפים בודדים של יהודים מבוגרים החיים כיום בעיקר בישראל.
דוגמה לשפה זאת ניתן למצוא בתרגום הבא של ההגדה:
שפה נוספת שהייתה שפת דיבור מקובלת בקרב יהודי האטלס הייתה הערבית-המרוקאית היהודית, ורוב היהודים היו דו-לשוניים בתשלחית וערבית-מרוקאית.
שכניהם הברברים של היהודים לעיתים קרובות לא דברו ערבית כלל, ולכן ערבית נחשבה באזורים מסוימים "שפה של היהודים".
עם כניסתו של השלטון הצרפתי ופתיחתם של בתי ספר של כל ישראל חברים שלימדו בשפה הצרפתית גם שפה זאת החלה להיות נפוצה בקרב יהודי האטלס, בעיקר בקרב הדור הצעיר (למרות שהיו כפרים שלא קבלו את ההשפעה הצרפתית).
העברית הייתה שפת הקודש, שפת הכתיבה והיצירה התרבותית, ועל אף שלא הייתה זאת שפת דיבור יום-יומית היהודים למדו אותה מילדות למטרות תפילה וקריאה בכתבי הקודש.
שירו המפורסם של המוזיקאי שלמה בר "אצלנו בכפר טודרא" מתאר את החגיגיות הרבה שקהילות יהודיות בהרי האטלס הקנו ללימודי האלפבית העברי לילדים בגיל 5, והשימוש בדבש כתמריץ חיובי בלימוד הילדים.
יהדות האימפריה הרומית הקדושה היא בעלת היסטוריה ארוכת שנים, מתחילת דרכה בימי קרל הגדול ועד נפילת האימפריה בשנת 1806.
קרל הגדול עצמו נתן יחס טוב ליהודי האימפריה ונודע בפטרונם.
ידוע כי בשנת 1000 לספירה חיו באימפריה הרומית הקדושה כ-20,000 יהודים אשכנזים באזורים שמצפון לאלפים.
הם התגוררו בקרבת מוקדים ראשיים באימפריה כגון וורמס ואף מיינץ.
במשך חלקים מן הזמן יהודי האימפריה היו תחת חסות בישופית כשהם עוזרים בפיתוח הערים הנוצריות.
בכל מקרה תמיד הייתה תלות ענקית באישיותו של הקיסר כלפי היהודים.
כך למשל נעשו צעדים כנגד האוכלוסייה היהודית בתקופות של קיסרים פחות פתוחים ושמרנים יותר, דוגמת זאת של היינריך הקדוש.
בתקופתו הוצא צו לגירוש יהודים מהעיר מיינץ, אך אחרי זמן קצר במיוחד הוא בוטל-דוגמה זאת, אפילו שלא התממשה מראה את השינויים בין היחס ליהודים בזמנים של קיסר סובלני לזמנים של קיסר סובלני-פחות.
כך למשל היינריך הרביעי נהפך למגן חשוב על יהודי האימפריה בתקופתו.
הוא הוציא צו ייחודי שזכה לשם Advocatis Imperatoris Judaica שנתן זכויות מורחבות ליהדות האימפריה.
כך למשל נראה כי ימי הביניים היו מקום משתנה ליהדות באירופה, כלומר לא בהכרח היא תמיד נתקלה בהתנגדויות אלא בפעמים מסוימות אף הוגנה על ידי השלטון של אותם הימים.
במשך תקופה זאת של האימפריה ליהודים, בתור אנשים בני מעמד משני לנוצרים, הייתה חשיבות רבה בעיסוקים מסוימים.
כך למשל היה בעיסוקים אותם נוצרים לא נטו ליטול עליהם בדרך כלל.
כך גם היה בעיסוקים שעל פי הדת הנוצרית היו אסורים ועל היהודים אף הוטלו לעיתים מיסים גבוהים משל אלו הנוצרים - דבר שהוביל את היהודים בעצמם לגבות הלוואות גבוהות יותר כשמדובר בלקוחות נוצריים.
ידוע כי אף התקיימו גירושים יהודים מסוימים במאה ה-14 כגון מפרנקפורט בשנת 1349 (עד שאופשר להם להתיישב מחדש בעיר ממנה גורשו בשנת 1360).
פרידריך השלישי למשל שהיה גם לקיסר האימפריה הרומית הקדושה בהמשך, לקראת סוף ימי הביניים התייחס אל יהדות האימפריה כאזרחים, כל זאת כשהוא ראה בהם כנחוצים במיוחד לשלטון מבחינה כלכלית (על זכויות היתר שנתן ליהודים אף כונה "מלך היהודים" פעמים מסוימות).
כך גם לקראת סוף ימי הביניים עלתה התעניינות מוגברת בשפה העברית, אותה דברו חלק מהיהודים, כל זאת כחלק מרוח הרנסאנס להבנה מוגברת ואיכותית הרבה יותר של מקורות הנצרות בעת לידתה.
הידיעות על התקרבותו של מסע צלב שלישי הדאיגו עד מאוד את יהודי האימפריה הרומית הקדושה.
בדרך כלל הפרעות המתחוללות ביהודים מתרחשות מקרב האוכלוסייה המקומית ולא מקרב השלטון.
כך למשל בחודש ינואר של שנת 1188 התערב השלטון או המוסד הכנסייתי-הבישופי כדי למנוע פרעות נוספות שהיו עלולות לפרוץ ביהודי מיינץ.
עם זאת הייתה בריחה מהערים הגדולות ליישובים ומצודות בפרברי הערים, כך למשל היה ביהודי שטרסבורג, וירצבורג, ואף וורמס.
בנוסף לכך היה גם מעבר לערים אחרות שבהן האיום היה פחות ממשי.
במקרה של קהילת מיינץ לדוגמה שעברה למינצבורג.
האיום נהיה לממשי יותר וכך גם העזרה מהשלטון.
פרידריך הראשון (שנודע בכינוי ברברוסה) למשל ידע להגן על הקהילה והיה לה לאב-מגן.
יהדות וילנה שבליטא הייתה אחת הקהילות החשובות בעולם היהודי במשך מאות שנים.
בשנות תפארתה הייתה וילנה מרכז דתי ותרבותי ומוקד פעילותן של תנועות משמעותיות בהיסטוריה של עם ישראל.
בשל מרכזיותה של העיר בחיי הרוח היהודיים במזרח אירופה, כונתה העיר בספרות העברית "ירושלים דליטא".
וילנה הייתה אחת הקהילות היהודיות הגדולות ביותר בליטא לפחות מן המחצית השנייה של המאה ה-17. הקהילה קיימה שלטון אוטונומי פנימי שבו שלט ביד רמה 'הקהל', ועד קהילה אליטיסטי שמשלו בו תלמידי חכמים ובעלי הון.
במאה ה-19 איבד ועד זה מכוחו והשלטון בקהילה נעשה דמוקרטי והתחלק בין המפלגות השונות שפעלו בעיר.
וילנה איחרה להתפתח מבחינה תורנית ביחס לקהילות גדולות אחרות במרחב הפולני-ליטאי, אך כבר במאה ה-17 ביססה את מעמדה בעולם היהודי והתיישבו בה רבנים נודעים.
גולת הכותרת של תפיסת 'מעמד התורה' בווילנה, התגלם במאה ה-18 בדמותו של הגאון מווילנה ותלמידיו "רואי פני הגר"א", אלו ביססו את מעמדה של יהדות ליטא כיהדות תורנית, יצרו את טיפוס הישיבה הליטאית, והיו לגאוותם של בני העיר בדורות הבאים.
במאה ה-19 הייתה העיר מרכז לתנועת ההשכלה היהודית ביהדות מזרח אירופה וערש תנועת המוסר בהיותה מקום מושבו ופעילותו של רבי ישראל מסלנט בשנותיה הראשונות של התנועה, ובמאה ה-20 מוקד לפעילות סוציאליסטית-יהודית; בעיר נוסדה תנועת הבונד היהודית-סוציאליסטית.
אף שווילנה הוקמה כבר בראשית המאה ה-14 וזכתה למעמד מרכזי בין ערי ליטא, זכויות מגדבורג והעדפות כלכליות נוספות, נראה שבתחילה נתקלו היהודים בהתנגדות לישיבתם בעיר.
היהודים הראשונים שהגיעו להתיישב בעיר עשו זאת רק לקראת מחצית המאה ה-15 ואף אז הייתה זאת התנחלות בודדים.
רק בראשית המאה ה-16 כבר ישבו בעיר יהודים במספר שהיה בו כדי לפתח מוסדות קהילתיים, הקמת בית כנסת וכדומה.
גם ביסוס ראשוני זה של הקהילה נתקל בהתנגדות עזה של תושביה העירוניים, ובשנת 1527 הצליחו להשיג כתב זכות מאת זיגמונט הראשון, מלך פולין, שאסר על יהודים להתגורר בווילנה.
הוראה זו אסרה למעשה על יהודים גם את המסחר בעיר בשל כתב-זכויות קודם משנת 1492 שאסר על סוחרים אורחים לסחור בווילנה ולהתחרות בסוחרים המקומיים.
במהלך המאה ה-16 היו יהודים בודדים שקיבלו היתר מיוחד לחרוג מכתב הזכויות של העירוניים ולהתיישב בעיר, מוזכרים שמעון דוקטורוביץ וישראל בן יוסף שקיבלו ב-1551 אישור לשכור נכסי דלא-ניידי בעיר ולסחור בה.
מה שאיפשר למעשה את ראשית ההתיישבות היהודית המשמעותית בעיר הייתה הפרדת רשויות שנכפתה בידי בני משפחות האצולה שהעבירו החלטה בוועד הליטאי ולפיה בתים שירכשו חברי מועצת הנסיך בעיר לא יהיו כפופים לבית המשפט העירוני ולא יחויבו במיסים עירוניים.
הפרדה זו יצרה הלכה למעשה טריטוריות בעיר שלא היו כפופות לכתב-הזכויות של העירוניים, וכך התיישבו יהודים רבים בבתים של חברי המועצה, אף שעדיין נמנעו מהם פעולות אזרחיות במרחב העירוני כמו הקמת בית כנסת ומוסדות אחרים.
בעקבות איחוד לובלין ב-1569 התחזק מעמד האצולה הליטאי-פולני.
האצילים שהעדיפו את שיתוף הפעולה עם סוחרים, בעלי מלאכה ובעלי הון יהודיים, על פני חיזוק מעמד העירוניים, החלו מסייעים ליהודים להשגת תנאי קיום נאותים בווילנה.
בעקבות הכרזת חופש דת בידי שלטונות האיחוד הליטאי-פולני ב-1573, יכלו האצילים להקים בתי כנסת בשטחים שברשותם ואף מימשו את זכותם זו.
בית הכנסת הגדול של וילנה הוקם לראשונה בתקופה זו, על שטח שהיה שייך לאחד האצילים ולפיכך מחוץ לתחום השיפוט העירוני.
סביב בית הכנסת החלה מתגבשת קהילה יהודית וב-1592 או קודם לכן נקרא הרחוב שבו ניצב בית הכנסת, רחוב היהודים.
התבססות הקהילה היהודית בעיר תוך עקיפת החוק העירוני, הביאה להתמרמרות בקרב המקומיים וב-7 במאי 1592 התקהלו עירוניים רבים ובהם גם חברי מועצת העיר וחבר בית המשפט העירוני וערכו פוגרום ברחוב היהודים.
בית הדין הגבוה של האיחוד הליטאי-פולני שישב אז בווילנה ששימשה באותה תקופה בירת האיחוד, גזר על המתפרעים מאסר ופיצוי כספי, הם סירבו לעונש והעניין סודר לבסוף בהסכם פשרה מחוץ לכותלי בית המשפט.
בעקבות פסיקת בית הדין הגבוה, פנו היהודים ותומכיהם בקרב חברי מועצת האיחוד ותבעו להכשיר חוקית את ישיבתם והתנהלותם כקהילה דתית מובחנת בווילנה, כדי למנוע התפרעויות דומות בעתיד.
ב-3 ביוני 1593, העניק המלך זיגמונט השלישי ואזה כתב-זכויות ליהודי וילנה.
בכתב הזכויות הודגשה העובדה שהוא מהווה למעשה רק אשרור של המציאות בשטח שבה היהודים גרים בבתי האצילים, תוך הרחבה ואישור של קיום מסחר, שכירת ורכישת בתי האצילים וחופש פולחן.
מבחינה משפטית הוכפפו היהודים לבית המשפט במבצר העיר שאליו היו כפופים האצילים ולא לבית המשפט העירוני הכללי.
במקביל, כתב-זכויות נפרד אישר ליהודים להקים מערכת שיפוט אוטונומית, להקים בית קברות ובית מרחץ ולקיים איטליז.
סעיפים רבים בכתבי הזכויות הושארו מעורפלים, והשאירו תלות של הקהילה בפרשנות בית המשפט לזכויותיהם.
מצב זה תוקן עם התבססות הקהילה היהודית בהמשך המאה, בולטים בכתובים מתקופה זו שמואל בן משה ואליעזר בן משה, שני יהודים ילידי פרנקפורט בעלי הון והשפעה רבה, שהביאו לאשרור כתבי הזכויות של היהודים ולהחלת כתב-זכויות כללי שהיה תקף לשטחי האיחוד הליטאי-פולני כולו.
ההסדר החדש והתיאום בין כתב-הזכויות הכל-ארצי לכתבי-הזכויות המקומיים, הטמיע את הקהילה היהודית עמוק יותר במרקם החברתי העירוני בהשיתו עליה מסי עירייה כעל יתר העירונים, היהודים שהיו חייבים במס גולגולת נפטרו בשל כך מתשלום מיסים חריגים בלתי-קבועים והשלטון המרכזי הכיר בהסכמי תושבות שערכו ערים מסוימות מול יהודיהן.
יהודי וילנה הורשו להתדיין בפני בית המשפט המקומי, ואולם לא היה ניתן לתבוע יהודי שלא בבית המשפט של המבצר, הן בדיני ממונות והן בדיני נפשות.
שתדלנים אלו השתתפו במושב ההכתרה של המלך ולדיסלב הרביעי ואזה לאחר פטירת המלך זיגמונט ב-1632, ובעקבות פעילותם אושרר כתב הזכויות של יהודי ליטא כולה מחדש.
במקביל השיגו כתב-זכויות חדש ומשופר לקהילת יהודי וילנה, המסמך שנחתם ב-19 בפברואר 1633 היה הבסיס החוקי לקיומה של קהילת וילנה היהודית ומוסדותיה בשנים הבאות והרחיב את הפטור של יהודי העיר ממסים.
המסמך העניק ליהודים זכות שווה בשימוש בנכסי העירייה ובשירותי העירייה השונים, התירה להם לנהל בתי מרחץ נפרדים ליהודים, והסדירה את עסקי ההלוואות בכך שהתירה למלווים היהודים למכור משכונות ללא הודעה מוקדמת כעבור שלוש עשרה וחצי חודשים מתאריך ההלוואה.
במקביל ביטל כתב-זכויות זה את תוקפם של כל כתבי-הזכויות של עירוני וילנה או הסכמים מוקדמים לו, ככל שיעמדו בסתירה לזכויות המוקנות ליהודים.
בכתב-הזכויות של ולדיסלב ה-4, הוגבל לראשונה שטח המושב העירוני של יהודי וילנה.
הגבלה זו באה באופן רשמי כדי להגן על היהודים בפני הפוגרומים שהתרגשו ובאו במשך השנים, עם קביעת הגבולות ניתן היה להחריג את השטח היהודי מתחום השיפוט של מערכת החוק העירונית וניתן היה להטיל איסור כניסה לאזור זה בזמנים מועדים לפורענות.
עם תיחום השטח, חויבו היהודים לרכוש את השטח שהוקצה עבורם במשך חמש עשרה שנה שבסיומן ייאסר עליהם לגור בשאר חלקי העיר.
כדי למנוע הפקעת מחירים בתהליך ההגירה הוקמה ועדת שומה עירונית שתפקידה היה להעריך את שווי הנכסים.
יהודים הורשו להמשיך להחזיק בתים מחוץ לתחום המושב אם קיבלו אותם כתשלום על הלוואה, אך היה ניתן לחייב אותם למכור את הבית לפי שומה.
על אף מחאות העירונים על הזכויות שהוענקו ליהודים, המשיכו השתדלנים הווילנאים לדאוג להרחבת זכויות המסחר של היהודים בפנותם אל האצילים ששמחו להעמיד גורם כלכלי מתחרה למעמד העירוני.
מנגד הגישו עירוני וילנה את התנגדויותיהם לזכויות היהודים, והמלך שהגיע לעיר עם בית המשפט המלכותי הוציא כתב זכויות מתוקן שמחד הגביל יותר את היהודים אך במקביל העניק להם זכויות נוספות.
היהודים חששו שאין בכוונת העירייה לממש את זכויות המסחר שהוענקו להם, ופנו אל המלך שעשה את דרכו בחזרה מן העיר.
מכתב האזהרה ששלח המלך לעיריית וילנה ובו איום שאם ייפגעו זכויות היהודים יקנוס את העירייה וישלול מן העיר את זכויותיה, עורר את רוגז ההמון.
המון זועם, לטענת היהודים בארגון העירייה, התנפל ב-3 במרץ 1634 על בית הקברות היהודי, תקף ופצע עשרות יהודים ששהו במקום.
במרץ 1635 נערך פוגרום נוסף, הפעם בבית הכנסת החדש.
נקרעו וחוללו מספר ספרי תורה ונבזזו בתים אחדים.
בעקבות הפוגרומים הורה המלך על הקמת ועדת חקירה, שתבדוק את מקרי ההתנפלות ואת הדרכים למניעת הישנותם.
חברי הוועדה היו: הבישוף העירוני אברומאס ווינה ; הנסיך והוויווד הווילנאי קשישטוף רדווילה ; מיקולאי קישקה (Mikołaj Kiszka) הוויווד של מסטיסלב , הקנצלר הליטאי אלברכט סטניסלב רדזיוויל וסגן הקנצלר סטפן פאץ .
יישומם המוחלט של מסקנות הוועדה ושל כתבי-הזכויות הקודמים התנהל בעצלתיים, תוך הארכות חוזרות ונשנות של תוקף הזכויות ושל זמן המימוש של הגירת היהודים ומכירת הנכסים, תביעות הדדיות בבתי המשפט ותקנות-שעה של המלך.
הלכה למעשה במשך מאה וחמישים שנה מאז הוצא הצו המורה על תחום מושב ליהודי וילנה, מעולם לא התגוררו כל היהודים בגטו, לא רכשו את כל בתיו ולא מכרו את כל נכסיהם ברחבי העיר.
רק ב-1783 בוטלה ההוראה על כינון גטו יהודי בווילנה מתוך הבנה שיישום הדבר לא אפשרי.
במהלך המאה ה-17, הצליחה הקהילה למצב את מעמדה כקהילה ראשית וחשובה בליטא, מעמד שהיה שמור עד אז לקהילות הוותיקות שבערים בריסק, גרודנו ופינסק.
התרכזו בה רבנים ודיינים מן המעלה הראשונה, בין השמות הבולטים: רב העיר, רבי משה לימא, וחברי בית הדין שלו: רבי אפרים הכהן מחבר "שער אפרים", רבי שבתי כהן ("הש"ך") ורבי שמואל קאיידנובר מחבר "ברכת הזבח".
רב נוסף מפורסם היה רבי משה רבקש, מחבר "באר הגולה".
המחצית השנייה של המאה ה-17 לא האירה פנים ליהודי וילנה, פרעות ת"ח ות"ט אמנם לא הגיעו עד וילנה, אבל מצבם התערער משמעותית עם מות המלך ולדיסלב הרביעי ועליית אחיו יאן קז'ימייז' לכס המלוכה.
המלך החדש היה ישועי והיה עוין ליהודים, הוא אישר את כל הצווים שחתם אחיו לטובת היהודים והאריך את התקופה שבה הותר ליהודים למכור את בתיהם שמחוץ לגטו ולרכוש בתים בגטו, אך לא האריך את הסכמי חופש המסחר וכשהתעוררו ויכוחים על היקף הזכויות הכלכליות הכריע נגדם.
מלבד זכויות מסחר רבות שנשללו מן היהודים, נאסר עליהם להעסיק משרתים נוצרים, בשל טענה שלפיה היהודים מקפידים להעסיק דווקא נוצרים כמשרתים כדי להשפיל את "כבוד הדם הנוצרי".
האיסור הורחב לכלל יהודי ליטא, ועל יהודי וילנה הושת קנס של אלף טאלר על כל הפרה של האיסור ונאמר כי לאחר שלוש הפרות יוחרם מבנה בית הכנסת של הקהילה ויהודי העיר יגורשו.
במקביל הורעו תנאי המחיה של יהודי וילנה מחזית נוספת - פליטים יהודים רבים שקהילותיהם נחרבו בפרעות ת"ח ות"ט התקבצו לווילנה והתחרו על מקורות הפרנסה בנוסף לתחרות מול הסוחרים הנוצרים.
כזה היה מצבה הכלכלי של קהילת יהודי וילנה בשנים שלפני פרוץ מלחמת רוסיה-פולין, המלחמה פרצה בעקבות הצלחותיו של ההטמאן בוגדן חמלניצקי ופנייתם של המורדים הרותנים שלו בבקשה לחסות תחת צאר מוסקובי.
בראשית יולי 1655 נודע על התקדמות הצבא המוסקובי (רוסי) לעבר העיר, ורוב ככל יהודי העיר נטשו אותה ונמלטו.
הבריחה החפוזה הצילה את היהודים מהטבח שערכו הרוסים באנשי העיר בטרם הציתו אותה, בתי העיר בערו במשך 17 ימים רצופים והרובע היהודי חרב ונשרף.
תושבי העיר הנוצרים מיהרו להתעשת ושיגרו משלחת אל הצאר אלכסיי הראשון בבקשה לאסור את ישיבת היהודים בעיר, הוא נענה להם והתיר ליהודים לשבת בשטח מחוץ לעיר מעבר לנהר הוויליה שבו היה בית הקברות היהודי.
המלחמה חיסלה למעשה את היישוב היהודי בווילנה ושמה קץ לכאורה לשאיפות הקהילה להיות למרכז תורני.
וילנה עמדה שוממה מיהודיה במשך חמש וחצי שנים, ורק עם מתקפת הנגד הפולנית-ליטאית וכיבוש העיר במרץ 1661 החלה מלאכת השיקום של הקהילה, תוך מתן הקלות מטעם השלטונות בתחום המסחר, בשל העובדה שהאזור היהודי היה שרוף כולו ולא ניתן לקיים בו מסחר ראוי.
הטבה משמעותית נוספת שניתנה ליהודי העיר בעשרות השנים שלאחר חורבן וילנה במטרה לסייע במאמצי השיקום הייתה הארכה כללית של תאריכי הפירעון של כל חובות הקהילה, פריסת החובות לתשלומים ואיסור על גביית ריבית בגין פריסה זו.
כדי למנוע את המשך הפגיעה הכלכלית בסוחרים היהודים הורה המלך מיכל הראשון שלא להכיר באגודות אלו שהתאגדו לאחר 1633 כך שיותר לבעלי מלאכה יהודים שלא הורשו להתאגד בהן, לפעול עצמאית במקצועות אלו.
הוראה זו פגעה ביכולת האגודות לשלוט במחירים וחבריהן נאלצו לכרות חוזים עם אגודות יהודיות מקבילות.
תקרית חמורה אירעה באחד המפקדים (ב-1681) שבהם נמנו הגברים העתידים להשתתף בהגנה על העיר, העירייה סרבה לבקשת היהודים לשלם סכום גדול כדי שייפקדו בנפרד בארמון ממשל המחוז ולא יחד עם נוצרים חמושים, חלקם מתחריהם, במגרש מחוץ לעיר.
חששות היהודים התממשו, רבים מהם הופשטו ונורו בידי אנשי האיגודים המקצועיים וחייהם ניצלו רק בשל התערבותם של סטודנטים מהאקדמיה הישועית בעיר.
אך לא תמיד עמדו אלו לעזרת היהודים, בפוגרום שנערך ב-26 במרץ 1687 ברחוב היהודי, עמדו האקדמאים - שחלקם עסקו עכשיו בגביית חובות - בראש הפורעים.
הם עקרו סורגים, גנבו רכוש רב וסחורות, והחרימו משכונות שנתנו אצילים למלווים יהודים.
הנזק החומרי נאמד ביום הפוגרום נאמד ב-120,000 זהובים, כמה יהודים נהרגו וכמה נשים הפילו את עובריהן, אחדות מהן נפטרו.
קבוצת פורעים החלה לחבל ביסודות בית הכנסת הגדול במטרה למוטט את קירותיו, והיהודים שהזעיקו את עזרת העירייה נתקלו בהתעלמות.
לבסוף חסמו כמרים ישועים את הפורעים בגופם, ורק אז ניאותה העירייה להתערב ושלחה משמר חמוש להגן על רחובות היהודים.
בעקבות פוגרום זה, הזהיר המלך יאן סובייסקי את ראשי העיר כי יחזיק בווילנה גדודי התערבות חמושים במימון שיגבה מקופת העירייה, במקביל אסר על תלמידי האקדמיה לעסוק בגביית חובות והטיל עליהם פיקוח.
בהוראת המלכים יאן קז'ימייז' ומיכל הראשון (ב-1669) הייתה עיריית וילנה אמורה להפסיק לגבות מיסים עירוניים מיהודי העיר, אולם ההוראה בוצעה רק בשנים אחדות ובתקופה ארוכה אחת, במחצית הראשונה של המאה ה-18 (1699–1742).
על אף קשיי השיקום הכלכלי של הקהילה, במישור התורני התאוששה יהדות וילנה במהירות רבה ועד המאה ה-18 שבה ונהייתה למרכז תורני חשוב.
נבנה בעיר בית הכנסת הגדול והמפואר בסגנון הרנסאנס-בארוק, וסביבו מקוואות ומוסדות קהילתיים, בהם 12 בתי כנסת ובתי מדרש, בניין מועצת קהילה, בית הרב אליהו - הגאון מווילנה, דוכני בשר כשר, ספריית "שְטרָאשוּן" ועוד.
בתקופת השואה נחרב בית הכנסת, ושרידיו נחקרים ב-5 עונות של חפירות ארכאולוגיות נכון לשנת 2024.
המאה ה-18 החלה בתקופה קשה עבור יהדות וילנה, מלחמות שהביאו לרעב ובעקבותיו מגפת דבר.
אחרי מלחמת האזרחים שהתנהלה ברחובות העיר בסוף המאה ה-17 בין הוויווד מיכל פרנצישק ספייהה וכוחותיו של הבישוף קונסטנטי קז'ימייז בז'וסטובסקי , שעשתה את החיים בעיר קשים ומסוכנים, פרצה המלחמה הצפונית הגדולה שעד מהרה סחפה לתוכה את כלל האוכלוסייה הליטאית-פולנית.
כאשר הצבא השוודי כבש את וילנה והטיל עליה מיסים כבדים, האוכלוסייה היהודית נסחטה אף היא.
מצבה של יהדות וילנה הורע עוד כשבאו הרוסים וכבשו את העיר.
כחלק מהמלחמה הגדולה השתוללה בשנים 1704–1706 מלחמת האזרחים הפולנית ובשל מצב המלחמה השתרר רעב המוני בשנים 1708–1710. לפי ההיסטוריונים הפולנים מיכל בלינסקי ויוזף איגנצי קרשבסקי במגפה שפרצה בעקבות הרעב מתו בעיר וילנה בין 20,000 ל-30,000 נוצרים ובין 3,700 ל–4,000 יהודים.
אך ישראל קלוזנר מפקפק במספר היהודים המתים במגפה משום שלפי הידוע ממקורות אחרים כנראה לא היה מספר היהודים בווילנה באותה תקופה גדול עד כדי כך.
יהיה מספר המתים אשר יהיה, בעקבות המוות ההמוני הורה שר הצבא לודוויק פוציי לאפשר ליהודים לקבור את מתיהם גם בשטחים שמעבר לגבולותיו המקוריים של בית העלמין היהודי.
מצבה הכלכלי של הקהילה נעשה בלתי-אפשרי והיא לא יכלה לעמוד אף בהחזרי הריבית על חובותיה, כדי לאפשר את שיקומה חידש אוגוסט השני את דחיית תשלום חובות הקהילה ושר הצבא שהחליף את פוציי, הוויווד הווילנאי מיכל סרווצי וישניובייצקי פטר את הקהילה מתשלומי כל המיסים שהיו אמורים להגיע לקופת הצבא.
וילנה הגיעה לשיאה כמרכז תורני עולמי בתקופת פעילותו של רבי אליהו, שנודע בעולם היהודי בתוארו "הגאון מווילנה".
הוא היה מושא להערצה בדורו ובדורות שלאחריו, יוחסה לו בקיאות אינסופית בכל ספרות היסוד היהודית וכבר בחייו זכה למעמד אוטוריטרי בלתי מעורער ולסמכות יוצאת דופן, עד שגם בקרב מנהיגי תנועת החסידות שנרדפו על ידו ומכוחו, היו שכינו אותו "יחיד בדורו".
בקרב הקהל הכללי הלא-חסידי נאמד מעמדו בסדרי גודל היסטוריים ונחשב כאחד מתקופת הראשונים.
הוא השתמש בסמכותו זו כדי לקבע דרכי לימוד ופסיקה שהתרחקו מהפלפול האשכנזי הרווח ונטו לדרך הפשט, וגם התווה דרך משלו בתורת הקבלה.
בצורה זו של יהדות ראה הגאון מווילנה את המשכיותה של היהדות המסורתית מדורי דורות, תלמידיו הקרובים שכונו "רואי פני הגאון" העמידו תלמידים רבים והפיצו את משנתו ובעיקר את תפיסת היהדות שלו.
בהתאם לתפיסה זו, צמחה דווקא בווילנה תנועת ההתנגדות לחסידות שהטילה חרמות על אנשי תנועת החסידות שקמה אז בדרום פולין והחלה לחדור למרחב הליטאי ושראו בה סכנה וסטייה מן הסדר המסורתי.
במחצית הראשונה של המאה ה-18 אירעו בעיר מספר מקרי שרפות ענק באזור היהודי ובזרצ'ה שגם בה התרכז חלק מהקהילה היהודית, השריפות גרמו נזק חמור לרכוש היהודי ובמקרים שבהם נזקו גם בתי הנוצרים הואשמו היהודים באחריות לשריפות.
השריפות המשמעותיות באזור היהודי אירעו ב-1706, ב-1724, ב-1734, ב-1737, ב-1758 וב-1749. בשרפה של 1737 נשרפו גם בית המדרש הישן ובית הכנסת הגדול כמעט כליל, ולאחר השרפה של 1734 אסרה עיריית וילנה על בנאים נוצרים לעסוק בשיקום בתי היהודים.
אף על פי שגורמים מקומיים האשימו את היהודים באחריות לכל השריפות ואף פרסמו כך את הידיעות ברחבי העולם, הטענות לא היו מבוססות ויהודי וילנה הצליחו בגלל השריפות לקבל ארכה נוספת לתשלום חובותיהם שעליה חתם ב-1738 המלך אוגוסט השלישי.
במשך כל המאה ניסו אנשי העירייה להצר את צעדי היהודים במסחר ובמגורים.
אנשי המנהל של הוויווד – סגנו וממלא מקומו – עמדו לצד העירייה, והיא נתמכה גם בידי כמרים מן הכרמליטים היחפים שנודעו בשנאתם לקהילה.
בפועל נשמרה כל העת המתיחות בין מעמד העירונים בגיבוי העירייה לבין היהודים שנהנו בדרך כלל מהגנת המלכים והדרגים הבכירים של הכמורה והשלטון המקומי.
כתבי זכויות הונפקו מעת לעת ותביעות בדבר אי-קיום הזכויות הוגשו כל העת לערכאות.
במקרה קיצוני אחד ב-1740 התייחסה אחת הערכאות למסמך מ-1527 שאסר מגורי יהודים בווילנה כאל מסמך תקף, היהודים עזבו את המשפט באמצע והשופטים בחרו להמשיך בדיונים ולהחמיר את צעדי הענישה נגדם.
המלך אוגוסט השלישי סירב להתערב בלי בסיס חוקי ונשקפה סכנת גירוש לכל יהודי העיר.
ברצונו להסדיר את הבעיה לרצון היהודים ואוצר המדינה הוציא וישניובייצקי צו-מניעה זמני על כל פעולת הפרעה למסחר היהודי עד לבואו לווילנה בראשות ועדה שתבחן את הדרכים ליישוב הסכסוך.
הוועדה באה לווילנה באפריל 1741 וניסחה הסכם שהרע את מעמדם המסחרי של היהודים, באי-כח הקהילה נאלצו לחתום על המסמך ואולם העירייה התנגדה לסגת מכמה זכויות שהקנו המלכים הקודמים למעמד העירונים והגישה נוסח חוזה משלה.
מיד לאחר חתימת ההסכם נפנו הצדדים לאשרור כתבי-זכויות ישנים שהיו בידיהם ממלכי פולין במאות השנים הקודמות, היהודים עמדו בפני מצוקה של ממש - רבים מכתבי הזכויות נשרפו או אבדו במאורעות הרבים שפקדו את הקהילה מראשית המאה.
אחד מראשי קהילת וילנה, רבי יהודה, שנודע בכינויו היסו"ד (=הרב יהודה ספרא ודיינא) והיה שותף לכינון הסכם הפשרה עם העירייה, דאג לאסוף את כתבי הזכויות או הוכחות לקיומם ולהעמידם למשמרת.
השתדלן הווילנאי שאול בן מרדכי הצליח לקבל אשרור של כל הזכויות הללו מידי המלך אוגוסט השלישי.
גם העירייה אשררה כתבי זכויות ישנים שלה וב-1756 הגיעו הדברים לפיצוץ מחודש: העירייה הגישה תביעה לטריבונל הליטאי נגד הקהילה היהודית בטענה שהחוזה מ-1742 לא יושם בידי היהודים, היהודים הציגו מנגד את טענותיהם נגד העירייה וביקשו להשאיר את החוזה בתוקפו אף על פי שהכביד עליהם מאוד.
הטריבונל קיבל במקרה זה את עמדת היהודים והשאיר את החוזה בתוקף, אך לא עסק בסוגיות האחרות שהועלו.
בעשרים השנים הבאות הועלו מעת לעת טענות על כך שהיהודים אינם מקיימים את החוזה והיהודים השיבו שהעירייה אינה משקיעה את כספי המיסים ששילמו באבטחת האזור היהודי ובמערכת המים העירונית כפי שהוסכם בחוזה, הטריבונל סירב להכריע ודחה את ההחלטה בעניין כמה פעמים.
עמדת העירייה נחלשה עם הזמן בשל שתי קבוצות לחץ עיקריות שהעמידו דרישות משלהן מול הקהילה היהודית ומול העירייה: מעמד הסוחרים ומעמד הפועלים.
כל אחת מקבוצות אלו האשימה את העירייה שבעת ההסכם מול הקהילה זנחה את האינטרס שלה, והעירוניים הנוצרים התקשו להציג חזית אחידה מול הקהילה היהודית.
היחלשות עמדת העירוניים סייעה במידת מה למעמד הקהילה, אך מנגד הפחיתה את הצורך של מעמד האצולה בתחרות היהודית מול העירוניים והדבר הוביל לאורך כל המאה למקרים של התעמרות מצד האצילים ביהודים, ולמקרי שוד של אצילים עניים שהופיעו ברחובות היהודים כשהם חמושים ודרשו לקבל ממון ומזון.
ב-1783 הגיעה עת ההכרעה, העירייה הגיעה להבנות עם הסוחרים ובעלי המלאכה ונערך משפט בטריבונל הליטאי בינם ובין הקהילה היהודית.
על הפרק עמדו הגבלות המסחר, חופש המגורים והמסים העירוניים.
שני הצדדים גייסו את מרב המאמצים לקראת ההכרעה הסופית שתסדיר מכאן ואילך את מעמד היהודים בעיר, באווירה ששררה באותן שנים לא היה ניתן עוד להשאיר את מעמדה של אוכלוסייה גדולה בלתי-מוגדר ונתון לגחמותיהם של כוחות מקומיים.
היהודים גם ידעו שרוח השוק החופשי, רעיון שהחל צובר תאוצה, לא תאפשר להשאיר עליהם הגבלות בתחום זה, ולכן התמקדו בניסיון להסיר מעליהם כל מגבלה מפלה.
הם קיוו לעזרתו של סגן הקנצלר הליטאי, יואכים חרפטוביץ , שיעמוד כעבור עשר שנים בעצמו בראש הטריבונל, אדם משכיל ומתקדם שהסכים לייצג אותם ולסייע להם.
גם השתדלן הווילנאי אריה ליב מייטס פעל רבות בקרב כל הנוגעים בדבר.
פסק-הדין שהוציא הטריבונל שיפר משמעותית את מעמד יהדות וילנה והסדיר מחדש את קיומה בתוך המרקם העירוני.
התקנות החדשות יושמו ככתבן וכלשונן.