tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סיירוס הארדינג ובונאונצ'ר פנקרופט, שמפגשם עם נמו תואר באי התעלומות, סיפרו את סיפורם לוורן בניסיון לשנות את תדמיתו של נמו ולהגן על מורשתו, והקימו את האקדמיה הרדינג-פנקרופט בהתאם למשאלתו האחרונה של נמו – שהמצאותיו לא ינוצלו לרעה.
הניסויים של הסטודנטים נועדו להיות ההיכרות של תלמידי כיתות ט' עם הטכנולוגיה של נמו, אבל פרופסור יואט מחליט שבנסיבות העניין הוא חייב לספר להם הכל.
חברתה וחברת כיתתה של אנה, אסתר הרדינג, יתומה שהיא נינתה הרביעית של סיירוס הרדינג, קיבלה את המידע חודשים קודם לכן, אך הושבעה לחשאיות על ידי חבר הנאמנים של האקדמיה הרדינג-פנקרופט.
הרבה לפני התפתחות המדע הגנטי המודרני, קפטן נמו למד כיצד לקשר ביומטרית את ההמצאות הגדולות ביותר שלו לגנים שלו כך שיופעלו רק על ידי עצמו או צאצאיו הישירים, מה שאומר שרק אנה, שהיא הנכדה והצאצא הישיר האחרון של הקפטן ששרד, עשויה להפעיל אותם.
ללא ידיעת התלמידים, יואט סובל מסרטן לבלב, והוא נמצא בתרדמת בבקתתו בבוקר יומם השני בים.
אנה לוקחת את הפיקוד על הספינה, וורנה, ומשתמשת באחת מההמצאותיו של נמו כדי לקבוע את יעדם, אטול מרוחק ולא ידוע באוקיינוס השקט בשם לינקולן איילנד.
זהו האטול שבו הובלו סיירוס הארדינג, בונאוונצ'ר פנקרופט וחבריהם, ושם קפטן נמו מת על סיפון הנאוטילוס.
לאורך הדרך, הם לומדים מנתונים שחולצו מהמל"טים ששיגר יואט לאחר הרס בית הספר, שדב שידר אזהרה על מערכת הכריזה שלו להתפנות.
על מנת להתקרב לאי לינקולן, שמוגן בכבדות ומוסתר מזיהוי על ידי מכשיר הלטה, עליהם לפענח קוד ששודר אליהם על ידי צוות האי לינקולן ולשלוח חזרה הודעה מקודדת.
עם הגעתם לאי לינקולן, הם מתקבלים על ידי המטפלים של האי: זוג בשם לוקה ברסנטי (שהוא צאצא של הממציא האיטלקי יוג'ניו ברסנטי) ואשתו אופליה ארטמסיה, ויופיטר שהוא אורנגאוטן שלמד לבשל על ידי צפייה ב- בייק אוף הבריטי.
ד"ר יואט מתחיל לקבל טיפול בטכנולוגיה הרפואית של קפטן נמו.
לוקה ואופליה מציגים לתלמידים את הנאוטילוס, שלמעט נזקים קלים נמצא כמעט ללא פגע, לאחר שישב רדום בתחתית לגונה סמוכה במשך כ-150 שנה.
אנה לומדת שהנאוטילוס הוא דגימה של בינה מלאכותית כל כך מתקדמת עד שהיא חשה, ושהוריה של אנה, שמתו זמן קצר לפני שנכנסה לכיתה ח', גילו את הנאוטילוס והתחשמלו בניסיון פזיז לעלות עליו.
אנה עולה בהצלחה על הצוללת ללא תקלות על ידי הצגת עצמה וביקשת רשות לעלות על הסיפון, מדברת בשפת האבות שלה ושל קפטן נמו, בונדלית.
לאחר מכן היא מעירה את הפונקציות המתקדמות של הצוללת על ידי נגינת עוגב מקטרת שהתקין קפטן נמו על הסיפון.
אולם חקר הנאוטילוס של אנה וחבריה לכיתה נקטע לפתע על ידי הגילוי כי בכירי מכון לנד, שתקפו את בית הספר שלהם, עקבו אחריהם לאי לינקולן, ומתחולל קרב.
במהלך הקרב, אנה והאחרים מגלים שדב, אחיה הוא הבוגד שמשתף פעולה עם מכון לנד ומפקד על צוללתם הארונקס, שממנו הוא שידר את האזהרה להתפנות לאחר שההגנות של האקדמיה הארדינג-פנקרופט נפרצו.
אנה מגלה שדב החביא מכשיר מעקב בשרשרת שנתן לה ומיד הורסת אותה, ואז משתמשת במערכות ההנעה המתקדמות של הנאוטילוס כדי לברוח.
שעתיים לאחר מכן, הם מוצאים את עצמם במערב האוקיינוס השקט כ-400 מייל מזרחית לעיר דאבאו שבפיליפינים.
שם, בזמן שהם עורכים תיקונים בנאוטילוס, הם פוגשים תמנון ענק שהצוות קורא לו רומיאו.
אנה מתיידדת איתו בעזרת הבינה המלאכותית של הנאוטילוס.
הם ממהרים בחזרה לאי לינקולן, שם עדיין מתחולל הקרב עם הארונקס.
הקרב מסתיים בכך שהארונקס נשברת לרסיסים על ידי התמנון הענק והצוות שלו שנלקח מהאוקיינוס וננעל בתאי כלא מאולתרים, ובקטטה בין אנה לדב שמסתיימת בכך שהיא מפילה אותו מחוסר הכרה על ידי ירי בו בכדורי גומי.
הספר מסתיים בכך שתלמידי הרדינג-פנקרופט, לוקה ואופליה, מכיתה ט', וד"ר יואט, נשבעים לבנות מחדש את בית הספר.
אנה לוקחת את דב, ששטפו לו את המוח כדי להשתלט על המתקן, והולכת להראות לו את מקום המנוחה האחרון של הוריהם בלגונה ליד הנאוטילוס.
אנה דקר - הדמות הראשית, לומדת באקדמיית הרדניג- פנקרופט בבית דולפין, נאמנת בית דולפין.
יתומה משני הוריה, צאצאית של קפטן נמו.
דב דקר - אחיה הגדול של אנה, לומד באקדמיית הרדינג-פנקרופט, ראש בית כריש, אך לאחר מכן מצטרף למכון לנד.
אסטר הרדינג - חברה טובה של אנה, חברה בבית אורקה, בעלת כלב בשם טופ, צאצאית של סיירוס הארדינג ממייסדי אקדמיית הרדינג-פנקרופט.
נליניה דה סילבה - חברה טובה של אנה, חברה בבית סילונית באקדמיית הרדינג- פנקרופט, בעלת מלגה.
ג'מיניי טווין - חבר בבית כריש, נאמן בית כריש.
טיה רומרו - חברה בבית סילונית, נאמנת בית סילונית.
פרנקלין קאוץ' - חבר בבית אורקה, נאמן בית אורקה.
פרופ' יואט - מורה באקדמיית הרדינג- פנקרופט, סובל מסרטן הלבלב.
לוקה ברסנטי ואופליה ארטמסיה - בני הזוג הנמצאים על האי לינקולן ומארחים שם את אנה וכיתתה.
כיילב סאות' - חבר בצוללת הארונקס של מכון לנד, מנסה להשיג את הטכנולוגיה של קפטן נמו.
ריירדן אישר ב-7 במרץ 2021 כי "בת המעמקים נוצרה עם מבנה ופיתוח תסריטאי".
הוא סיפר שיש תוכניות לעיבוד קולנועי עתידי לספר.
הוא אישר מחדש את התוכניות לסרט ב-24 באוקטובר 2021, תוך אישר שהוא יכתוב את הסרט יחד עם הבמאי אדיטי ברנן קפיל.
ב-4 באפריל 2022 חשף ריירדן כי זכויות הסרט נסגרו וכי בקרוב הם יתחילו לכתוב את התסריט.
הספר מכר כמה מאות אלפי עותקים והיה רב מכר של הניו יורק טיימס.
בת הים של ורשה (בפולנית: Syrenka Warszawska) היא סמל של ורשה, המופיע בסמל העיר וכן בפסלים וציורים.
סירנקה (syrenka) הפולנית קשורה לסירנה, אבל קרובה יותר לבתולת מים מתוקים בשם מלוסינה.
בסמל ורשה מ-1390 הוצג בעל חיים עם רגלי ציפור ופלג גוף עליון מכוסה בקשקשי דרקון.
לחותם 1459 היו מאפיינים נשיים, פלג גוף עליון של ציפור, ידיים אנושיות, זנב דג ורגלי ציפור וטפרים.
בתולת ים הופיעה לראשונה בסמל בשנת 1622. מקור ההשראה לסמל כנראה בספר Physiologus מהמאה ה-2.
האגדה על בת הים של ורשה
על בת הים מסופרות מספר אגדות.
ספרות העיר ומדריכי הטיולים אומרים שבתולת ים עצרה על גדת נהר ליד העיר העתיקה.
דייגים הבחינו בגלים שנוצרו, ברשתותיהם שהסתבכו ודגיהם ששוחררו.
הם תכננו ללכוד את האחראי, ואז שמעו את שירת בת הים והתאהבו.
סוחר עשיר לכד וכלא את בת הים.
כששמעו את זעקותיה, הצילו אותה הדייגים.
מאז, בתולת הים, חמושה בחרב ובמגן, מוכנה לסייע בהגנה על העיר ותושביה.
לפעמים אגדה זו מורחבת ומספרת שבת הים הקטנה בקופנהגן היא אחותה של בת הים ורשה והן הלכו מהים הבלטי לדרכים נפרדות.
לפי סיפור אחר היא עזרה לנסיך שאבד במהלך מסע ציד והוא ייסד את העיר לכבודה.
אנדרטאות ופסלים של בת הים ורשה
הפסל בכיכר העיר העתיקה של ורשה שיצר הפסל הוורסובי קונסטנטי הגל.
בזמנים אחרים הוא הועבר למקומות שונים בוורשה.
בשנת 2008 הפסל המקורי עשוי אבץ ברונזה נלקח מהשוק לצורך עבודות תחזוקה.
הפסל היה במצב גרוע מאוד עקב נזק מכני ומעשי ונדליזם רבים.
המקור המתוקן הועבר למוזיאון ורשה, והוחלף בעותק של בית היציקה Jacek Guzera ב-Dąbrowie ליד קילצה .
פסל זה, עשוי סגסוגת ברונזה, הוקם באפריל 1939 ב- Powiśle ליד נהר הוויסלה.
הפסלת היא לודוויקה ניטשובה, והפסל הוצג על ידי המשוררת קריסטינה קראהלסקה.
במקור, תוכנן פסל זכוכית בגובה 20 מטר שיוצב על עמוד באמצע הוויסלה.
מסיבות כלכליות נזנח הרעיון הזה, ונבחר פתרון צנוע יותר - פסל מוקף דגים ושחפים, שאמור היה לקום במזרקה.
האנדרטה לא הייתה ברשימת החפצים שיועדו על ידי הגרמנים לפירוק, היא גם הייתה מהבודדות ששרדו את מלחמת העולם השנייה ללא נזק גדול.
בסתיו 2006 נוסף לוח כסף של ה- Virtuti Militari לאנדרטה לגנרל סיקורסקי שזכה לה כהוקרה על הגנתו על ורשה בספטמבר 1939.
בשנת 1905 פסל בתולת ים של יאן ווידיגה הוקם על דרך סטניסלב מרקייביץ' ברחוב Karowa.
פסל באולם הישיבות הראשי של הפרלמנט הפולני, ה-Sejm
בתולת ים שעוצבה על ידי אלכסנדר ז'ורקובסקי בשנת 1947 נחרתה על מגן על חזהו של פסל של נשר הממוקם באולם הישיבות הראשי של הפרלמנט הפולני, ה-Sejm .
בתולת הים הזו נמצאת מעל הכניסה למחסן החשמלית לשעבר ברחוב אינזיניירסקה 6.
תבליט של וויצ'ך צ'רבוש ממוקם בבניין של בית ספר מס' 77 בפינת הרחובות Katowicka ו-Zwycięzców ב- Saska Kępa.
בתולת הים הזו נמצאת מול המשרד המחוזי של רובע ורשה של פראגה-פולודני ברחוב גרוכובסקה 274, והיא נוצרה על ידי יז'י צ'ונאקי.
הוא עמד במקור בסאסקה קפא, מול קולנוע סאווה.
בראש ארמון התרבות והמדע, על כל לוח שעון (שנוספו לפני חגיגות המילניום בשנת 2000), מופיעה בת הים של ורשה.
מזרקת זיכרון של בתולת הים ורשה בעלת צורה דומה לאנדרטה ב-Powiśle ממוקמת בכיכר המרכזית של Bielsko-Biała.
היא נוצרה בשנת 1954 על ידי Ryszard Sroczyński .
בת נווארה היא אופרה בשתי מערכות מאת ז'יל מאסנה ללברית צרפתית מאת ז'ול קלרטי והנרי קיין, המבוססת על הסיפור הקצר של קלרטי "הסיגריה" (1890).
הועלתה לראשונה בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון ב-20 ביוני 1894, עם אמה קלווה בתפקיד הראשי.
בהופעה הראשונה השתתף הנסיך מוויילס ולאחר מכן הוצגה האופרה בטירת וינדזור.
פיליפ פלון ניצח על הבכורה בבריסל ב-26 בנובמבר 1894 עם ז'ורז'ט לבלאן בתפקיד הראשי, ואילו קלווה חזרה להופעת הבכורה בפריז של האופרה-קומיק ב-3 באוקטובר 1895, שבעקבותיה זכתה ליותר מ-180 ביצועים של היצירה במהלך 60 השנים הבאות.
האופרה נחשבת לתשובתו של מאסנה לווריזמו האיטלקית, והייתה פופולרית מאוד.
לעיתים קרובות הוצגה לצד האופרה "אבירות כפרית" של פייטרו מסקאני.
הפופולריות שלה דעכה מאז שהשתנו טעמי קהל האופרה בתחילת המאה ה-20, וכיום האופרה ממעטת להופיע.
בפסטיבל וקספורד באוקטובר/נובמבר 2013, הנווארית הוצגה במשותף עם "תרז" של מאסנה.
עם זאת, "בת נווארה" הוקלטה מספר פעמים, וב-1975 הוקלטו שתי גרסאות, האחת עם מרילין הורן ופלאסידו דומינגו, והשנייה עם לוצ'יה פופ ואלן ואנזו.
תפקידקולצוות בכורה, 20 ביוני 1894אניטה (La Navarraise)מצו סופרןאמה קלווהאראקיל, סמל גדוד ביסקאיהטנוראלברט אלברסגארידובספול פלאנשוןרמיג'יו, אביו של אראקילבריטוןצ'ארלס גיליברטרמון, קפטן גדוד ביסקאיהטנורקלוד בונארד Bustamenteבריטוןיוג'ין דופרישהמקהלה: נשים באסקיות, קצינות, חיילים פצועים, איכרים, רופא, כומר
זמן: המלחמה הקרליסטית השנייה ב-1874.
נערה מרקע צנוע מנווארה, אניטה (הנווארית), מאוהבת בחייל, אראקיל.
אביו של אראקיל, רמיג'יו, מוצא שאינה מתאימה לו ומתעקש שהיא תשלם סכום של אלפיים דורו כנדוניה, בידיעה שהיא לא תוכל לגייס את הכסף.
כששמעה זאת, אניטה שרה שיר קינה בעוד המפקד גארידו שר על שנאתו כלפי מפקד האויב, זוקרגה (לאחר ששמע על מותו של חברו בידיו של זוקרגה).
אניטה שומעת את גארידו, ומציעה לו להרוג את זוקרגה תמורת סכום של אלפיים דורו.
גארידו, אף על פי שהוא זהיר וחשדן, נענה להצעה.
גארידו שואל לשמה, אבל היא רק ממהרת ואמרה "אני רק 'הנערה מנווארה'." אניטה נראית הולכת למחנה האויב על ידי החייל, רמון.
כשרמון שומע שאראקיל מחפש את אניטה, הוא (רמון) אומר לארקיל שהיא במחנה האויב.
רמון מפרש זאת לא נכון, חושב שאניטה היא בעצם מרגלת, ואראקיל חושב שהיא נסעה לפגוש מאהב סודי במחנה האויב.
לאחר אינטרמצו תזמורתי, אניטה מצליחה להרוג את זוקרגה ומשיגה את גמולה, אך נדרשה להישבע שלא לספר לאף אחד.
בדיוק אז, אראקיל מובא, לאחר שנפצע אנושות תוך כדי חיפוש אחר אניטה.
הוא מתעמת עם אניטה שתחת שבועה שלא לספר לאף אחד, יכולה רק לומר "לא עשיתי שום דבר רע".
כשהוא רואה את הכסף שקיבלה, הוא מאשים אותה בכך שהיא מכרה את עצמה, דבר שהיא מכחישה נחרצות.
ואז רמיג'יו, רמון והרופא מופיעים במקום.
פעמונים נשמעים מרחוק ואראקיל שואל את אביו מדוע הם מצלצלים.
רמיג'יו מספר לו שזוקרגה נרצח.
אראקיל מביט שוב באניטה, רק אז מבין את האמת; עם המילים האחרונות "מחיר הדם!
אניטה מתמוטטת באימה, ומנסה להתאבד.
בזמן חיפוש אחר נשק התאבדות, היא מוצאת פסל של מרים הבתולה.
היא משתגעת עם מותו של אראקיל ומדברת כאילו הוא עדיין שם: "אראקיל!
האושר בהישג יד!" ואז, היא נופלת לצחוק פרוע חסר היגיון, כשהאופרה מסתיימת בכך שגארידו אומר "לה פולי!
המידע עבור ההקלטות הוא מאתר הדיסקוגרפיה של בריאן קאפון.
1963 – ז'נב מואיזן (אניטה), אלן ואנזו (אראקיל); ז'אק מארס (גארידו), לוסיאן לובאנו (רמיג'יו), מרסל וינירון (בוסטאמנטה), ג'וזף פיירון (רמון); מקהלה ותזמורת של Radio Television Française, בניצוחו של ז'אן קלוד הרטמן.
הוקלט משידור רדיו מ-29 בנובמבר 1963; הוצא בשנת 2004 על Gala CD cat.
GL 100.747 (2 תקליטורים; כולל גם הקלטה מ-15 בדצמבר 1973 של Le jongleur de Notre-Dame).
1975 – לוצ'יה פופ (אניטה), אלן ואנזו (אראקיל), וינצ'נזו סרדינרו (גארידו), ז'רארד סוזאיי (רמיג'יו), קלוד מלוני (בוסטמנטה), מישל סנצ'ל (רמון), קלוד מלוני (אומן סולד); התזמורת הסימפונית של לונדון, מקהלת האופרה של אמברוזיאן, בניצוחו של אנטוניו דה אלמיידה.
1975 – מרילין הורן (אניטה), פלאסידו דומינגו (אראקיל); שריל מילנס (גארידו), ניקולה זקריה (רמיג'יו), גבריאל בקייה (בוסטמנטה), ריילנד דייוויס (רמון), לסלי פיסון (Un soldat); התזמורת הסימפונית של לונדון, מקהלת האופרה של אמברוזיאן, בניצוחו של הנרי לואיס.
הקלטה נוספת שלא הוזכרה במקור לעיל היא:
2018 – אלכסנדרה קורזאק (אניטה), רוברטו אלאניה (אראקיל); ג'ורג' אנדגולדזה (גארידו), בריאן קונטס (רמיג'יו), מייקל אנתוני מגי (בוסטמנטה), איזאשה סאבאג' (רמון); תזמורת האופרה של ניו יורק, אנסמבל הפזמונים של ניו יורק, בניצוחו של אלברטו ורונזי.
הקלטת אולפן (נובמבר 2011 – מאי 2017, מקומות שונים), Warner Classics.
בת ים הוא ציור שמן על קנבס מאת הצייר האנגלי ג'ון ויליאם ווטרהאוס משנת 1900. היצירה מוצגת באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון.
זאת היצירה אותה הגיש לקבלת תעודה.
הציור משתייך למסורת הרומנטית המאוחרת של האחווה הפרה-רפאליטית ומתאר סצנה מיתולוגית בהשראת שיר של אלפרד לורד טניסון משנת 1830.
הציור מציג בת ים יושבת על סלע, כאשר זנבה כרוך סביבה והיא מסרקת את שערה האדמוני הארוך בשעה שהיא שרה.
לפניה מונחת קונכייה גדולה ובה פנינים, שלפי האגדה נוצרו מדמעותיהם של מלחים מתים.
הדמות נראית כמי שמחבקת את עצמה, בתנוחה שמאזכרת פגיעות ובידוד.
הטכניקה של ווטרהאוס מתאפיינת בקווים רכים ובשילוב של אלמנטים מיתיים עם תחושת אינטימיות חזותית.
הדמות של בת הים בתרבות העממית מוצגת לרוב כסירנה מפתה המושכת גברים אל מותם בשירה מהפנטת.
בציור זה שואב ווטרהאוס השראה מהמיתוס הזה, אך מדגיש דווקא את הפן הטרגי של חייה – חוסר יכולתה ליצור קשר משמעותי עם בני אנוש.
הפירוש הסמלי שמציע הציור מתמקד בשבריריות היחסים שבין המשיכה הנשית לבין חרדתו של הגבר כלפיה.
תיאור זה מחזק את הממד המשלי של הדמות, כמייצגת פיתוי מסוכן ותשוקה בלתי ממומשת.
בת חן מיוחס היא דמות בדיונית שהופיעה בתוכניות "דומינו", "אחד העם 1", "בצפר", "אחד העם 101" ו"נבחרת ישראל בטלוויזיה".
הדמות מגולמת על ידי השחקנית ענת מגן-שבו.
בת חן מיוחס היא ילדה ערסית מבית קשה יום עם חוכמת רחוב.
אוכלת לרוב מאכלים מוזרים (המקובלים בעדות המזרח, כגון חלקי פנים), בעלת מבטא מזרחי.
בת חן מתגוררת ברמת גן ברחוב אחד העם 1 דירה מ'ס 4. היא למדה בבית ספר חבצלות בכיתה ו' 3. בסדרה "אחד העם 101" היא שירתה בצה"ל ועבדה בנקניקולור יחד עם יפית פסקל (יעל פוליאקוב) שבה מתאהבת.
בת חן היא ילדה אינה מקובלת והיא הילדה השנואה ביותר על לירון פרידמן (רוני דואני) מלכת הכיתה, עובדה התורמת לחוסר קבלתה החברתית בבית הספר.
חברתו הטובה ביותר של זוהר בשן (נדב אבקסיס).
בת חן חוותה חרם על ידי לירון מכיוון שעקפה אותה וגם שלבשה זוג גרביים לא תואמות.
בנוסף התמודדה לבחירות מועצת התלמידים מול לירון ודריה והפסידה ללירון בבחירות.
וגם נבחנה לתפקיד הראשי להצגת הסיום של בית הספר שראובת כתבה "הקוסם מארץ חו"ל" נבחנה לתפקיד של דורותי לבסוף לירון נבחרה במקומה אך נפצעה בגלל סיכת ביטחון שמרגלית השאירה לה בשמלה כשעיצבה אותה לבסוף בת חן מחליפה אותה בהצגה.
בצפר (2005) - תוכנית קומית לנוער בערוץ ניקלודאון, שיחקה בתפקיד ראשי.
נבחרת ישראל בטלוויזיה (2011) - השתתפה בפינה קבועה בתוכנית.
בת יפתח הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הצרפתי אלכסנדר קבנל, שנוצר בשנת 1879. הציור מצוי כיום באוסף פרטי.
במרכז היצירה מתוארת בת יפתח, דמות מקראית, כשהבעתה משדרת השלמה שקטה עם גורלה.
היא ניצבת בנוף סלעי ויבש, לבושה שמלה לבנה זורמת וחגורת זהב במותניה, כשעל ראשה סרט דקורטיבי.
שערה הכהה הארוך נשמט על כתפיה, וידיה מורמות בתנועה עדינה המעניקה לדמות אופי של חסד וקבלה.
ברקע הציור נראית קבוצת נשים נוספות, המלוות אותה או מבכות עימה את גורלה.
השימוש בצבעים רכים ובהירים יחד עם עיבוד מדויק ומפורט מדגים את המיומנות הטכנית של קבנל ואת עומק הרגש שהוא מבקש להעביר.
היצירה משקפת היטב את מאפייני האקדמיזם – דיוק קלאסי ושאיפה להבעה דרמטית ומרוסנת כאחד.
הציור מתמקד ברגע יוצא דופן מסיפור בת יפתח: התקופה שבה ניתנה לה ארכה של חודשיים לבכות על בתוליה בהרים, ולא במעמד ההקרבה.
בחירה זו מציבה את קבנל לצד תלמידו אדואר דבה-פונסן, אשר שלוש שנים קודם לכן התייחס אף הוא לאותו שלב בסיפור המקראי.
אף ששניהם בחרו במוטיב נדיר יחסית, הטיפול הקומפוזיציוני שלהם שונה: בעוד דבה-פונסן הדגיש את ההקשר הנרטיבי, קבנל התמקד בעיבוד קלאסי של הדמות, בהבעה רגועה של השלמה ובשילוב בין עידון אסתטי לבין עומק רגשי.
בַּת עַיִן (מגדל עדר) היא התנחלות ויישוב קהילתי כפרי דתי חסידי במערב גוש עציון, מערבית לכפר עציון.
ההתנחלות שוכנת על גבעה נישאה בגובה של כ-870 מטר, בגבול בין השטח ההררי של גוש עציון ושפלת בית שמש.
בבת עין מתגוררות כ-300 משפחות.
היא נקראת על שם המעיינות סביבה: עין חובלה, עין ליבנה ועין סג'מה.
בת עין מורכבת מחוזרים בתשובה, מזרם החסידות החדשה, ומחסידות ברסלב, חסידות חב"ד תלמידי הרב יצחק גינזבורג ודתיים לאומיים.
היישוב שוכן על הרכס שמדרום לכפר עציון, בסמוך לעיירה הפלסטינית צוריף.
היישוב נקרא על שם ספרו של הרב אברהם דב מאבריטש.
הגרעין הראשון שלו שכן בתחילה במקום שבו הייתה קודם לכן היאחזות הנח"ל "צורף".
בכניסה ליישוב ישנה עדות ליישוב יהודי קדום מתקופת בית שני, "חרבת חכלילי".
בעתיקות במקום נמצאו גת עתיקה עם פסיפס ומקווה טהרה גדול.
היישוב הוקם ב-ב' באייר ה'תשמ"ט (7 במאי 1989) בידי תלמידי הרב יצחק גינזבורג ובסיוע תנועת אמנה, על אדמות כפר עציון ועל אדמות נוספות שנרכשו מפלסטינים באזור.
המייסדים ביקשו לשלב בין אורח חיים דתי לבין עבודת האדמה.
הם כינו את עצמם "חסידות במגפיים".
היישוב נקרא תחילה בשם מגדל עדר, על שם מגדל עדר, היישוב היהודי הראשון בגוש עציון ששכן באותו מקום, ובהמשך שונה השם לשמו הנוכחי, בת עין.
טקס העלייה על הקרקע היה ביום העצמאות ה-41 למדינה והשתתף בו אריק שרון.
בשנותיו הראשונות כיהן הרב יצחק גינזבורג כרב היישוב.
בתי היישוב בולטים בצניעותם ביחס לשאר יישובי גוש עציון.
בהתאם לתקנון היישוב, התושבים מקפידים על צניעות, רבים נמנעים משימוש במוצרים מתוצרת גרמניה ומשימוש בטלוויזיה, ומקפידים על עבודה עברית ואי העסקת גויים.
היישוב מונע כניסת גויים לתוכו, הן ערבים והן אחרים.
מצפון לבת עין שוכנים שרידי היישוב משואות יצחק שנחרב על ידי הלגיון הירדני במהלך מלחמת העצמאות.
מהיישוב נשארו רק בית ההארחה, חדר האוכל (שהפך לבית חולים בחודשי הלחימה) ומגדל השמירה שניצב סמוך למעיין "עין חובילה".
כיום מתגוררים במשואות יצחק שתי משפחות, ופועלת בה מסעדה חלבית כשרה בשם "גוונא".
רבים מן התושבים עוסקים בתחומי אמנות ואומנות: חקלאות אורגנית, עבודות קרמיקה, כתיבת מזוזות וספרי תורה, חינוך ותורת הנפש, פיסול, אריגה, תפירת טליתות ויודאיקה, ציור, משחק, כתיבת שירה וספרות, ריקוד, בימוי, ויטראז', מוזיקה, רקמה ועוד.
בקצה היישוב ישנם כרמים ולידם הוקם יקב אורגני שמשתמש בגתות עתיקות שהתגלו במקום.
ביישוב נוצרה והתפתחה הכיפה "כיפת בת עין", כיפה גדולה ומעט גבוהה בעבודת יד שבאה במקור מכיפות שהיו לובשים החסידים (ומלבד זה הייתה כיפה דומה לרב אלעזר מנחם מן שך).
הכיפה זכתה לפופולריות רבה בקרב הציבור הדתי לאומי והפכה בכללי לאחד מסמלי המתנחלים.
ביישוב תלמוד תורה ממלכתי-דתי אזורי ברוח חסידית, לבנים ולבנות, שבו לומדים כמה מאות תלמידים.
המוסד נקרא "שלמה נתיב", על שם אחד התלמידים שנרצח בסמוך, בגיל 13.
במקום פועל סניף בני עקיבא נפרד.
ביישוב ישנה ישיבה חסידית ארץ ישראלית לבעלי תשובה, "ישיבת בת עין", המחנכת ללמדנות וחסידות בדגש על דרכו של רבי נחמן מברסלב, בישיבה לומדים כ-50 בחורים ואברכים, חלקם חוזרים בתשובה.
ראש הישיבה הוא הרב נתן גרינברג.
ביישוב פועלות שתי מדרשות, מדרשת בארות המיועדת לעולות חדשות, גיורות, ובנות הנמצאות בתהליך גיור, ומדרשת 'זהר' לחוזרות בתשובה ודתיות מבית בראשות הרבנית בתיה כהן.
רב היישוב הוא הרב דניאל כהן.
על אף קרבתה למספר כפרים פלסטיניים, בת עין לא הייתה מוקפת גדר מטעמים אידאולוגיים במשך שנים, בדומה להתנחלויות ומאחזים נוספים, בהם סוסיא, חוות מעון, יצהר, מצפה יאיר וחוות יאיר.
בשנת 2013 תושבי הכפר ח'רבת סאפא עתרו לבג"ץ בדרישה להקיף את בת עין בגדר, בטענה שתושבי היישוב פוגעים ברכושם ומהווים סכנה לתושבי הכפר.
בשנת 2014 נבנתה גדר שמקיפה חלק מהיישוב.
בשנת 2003 נעצרו שלושה מתושבי היישוב יחד עם מתנחל מיישוב אחר, שהואשמו בהתארגנות ותכנון מעשי טרור נגד פלסטינים.
הקבוצה כונתה מחתרת בת עין, ושלושה מחבריה הורשעו ונגזרו עליהם עונשי מאסר כבדים.
בפברואר 2007 נדקר למוות תושב היישוב, ארז לבנון - בעת שהתבודד בחורשה במרחק של כ־200 מטרים מביתו.
רוצחיו, שני צעירים פלסטינים תושבי הכפר ח'רבת סאפא הסמוך, נתפסו עוד באותו לילה לאחר שהתפארו במעשיהם בגלוי.
הואדי בו התבודד ארז לבנון קרוי על שמו, ואדי ארז לבנון.
באפריל 2009 חדר מחבל תושב ח'רבת סאפא ליישוב, רצח בגרזן את שלמה נתיב בן ה-13 ופצע ילד בן 7.
באוקטובר 2013, לאחר תקרית שבה רעולי פנים תקפו נהג משאית פלסטיני באלות וריססו חיילי צה"ל בתרסיס פלפל, החליט צה"ל להוציא את חייליו משטח היישוב.
בפברואר 2015 הותקף פלסטיני תושב ג'בעה בזמן שעיבד את אדמתו.
בשעות הלילה של אותו יום בוצעה בכפר פעולת תג מחיר שבמהלכה הוצת מסגד ורוססו סיסמאות.
בעקבות אירועים אלה פעלו בבת עין כוחות משטרה וצבא.
במהלך פעילות המעצרים תקפו תושבי היישוב את כוחות הביטחון, ובאחד המקרים נאלצו חיילים לבצע ירי באוויר.
בשנת 2022 הקימו תושבי היישוב בליווי מספר חסידים מכפר חב"ד וכמה נערי גבעות את המאחז גבעת אוהבי יה במחאה על גל הטרור באותה שנה ועל אירועי מבצע שומר החומות לזכרו של תושב היישוב אהוביה סנדק.
בניסן תשפ"ג נשרפו בגבעה בתים, לרבות בית המדרש על ספרי הקודש שבו.
על פי עדות כמה תושבים השורפים הם מהכפר צוריף, שנעצרו ושוחררו ללא ענישה.
בת שבע היא דמות מקראית המופיעה בספר שמואל ב' שהייתה אשתו של אוריה החתי, ולאחר מכן נישאה לדוד המלך, והייתה לאימו של שלמה המלך, יורשו של דוד.
שמה היה בת שבע בת אליעם, אך בדברי הימים א' היא נקראת בת שוע בת עמיאל.
חז"ל אומרים כי היא נכדתו של אחיתפל הגילוני, יועצו של דוד.
אליעם בן אחיתופל הגילוני היה אחד משלושים הגיבורים של דוד.
אביה ובעלה של בת שבע היו חברים ביחידת הגיבורים של דוד כבר מתחילתה, וייתכן כי הרצח של אוריה ביחד עם 'עבדי דוד' (החיילים מיחידת הגיבורים של דוד, ואולי גם אליעם ביניהם) היה הטריגר להצטרפותו של אחיתופל, סבה של בת שבע ואביו של אליעם, למרד של אבשלום בדוד.
הסיפור על בת שבע במקרא מתחיל עם תיאור התגלותה לפני דוד המלך, כשהייתה אשת אוריה החתי, אחד מאנשי צבאו הבכירים, בעודו בקרב.
דוד עמד על גג ביתו וראה אותה מתרחצת, הביא אותה לארמונו ושכב עמה.
כשהרתה לדוד, נקרא אוריה משדה הקרב כדי שיהיה עם אשתו וכך ייחשב הילד לשלו, אולם אוריה התעקש לשבת בפתח בית המלך ולא לסור לביתו:
לפיכך שלח אותו דוד בחזרה לשדה הקרב, ובידו איגרת ליואב שר צבאו, להציב אותו בחזית ולנטוש אותו בשדה הקרב: .
יואב בן צרויה ממלא בשינוי אחר ההוראות וגורם למותו של אוריה יחד עם חיילים נוספים.
לאחר שאוריה נהרג בקרב, נשא דוד את בת שבע לאישה.
הסופר המקראי מגנה בחריפות את מעשיו של דוד, גם בסופו של הסיפור "וַיֵּרַע הַדָּבָר אֲשֶׁר-עָשָׂה דָוִד בְּעֵינֵי ה' " (שמ"ב י"א 27), ועוד יותר דרך דברי נתן הנביא בפרק הבא.
חז"ל ופרשני המקרא נאלצו להתמודד עם ההיבט הבעייתי באישיותו של דוד כפי שהוא משתקף בסיפור יחסיו עם בת שבע.
יש מביניהם שסינגרו על התנהגותו וניסו להצדיק אותה או לפחות לספק לה הסבר נסיבתי, ויש שהסתייגו ממנה ובחרו בעמדה הביקורתית בה נקט נתן הנביא בפני דוד.
אחת הפרשנויות בתלמוד טוענת כי "כל האומר דוד חטא אינו אלא טועה".
כי בזמנם המנהג היה כי "כל היוצא למלחמת בית דוד כותב גט כריתות לאשתו" כדי שאם לא יחזור מהמלחמה ויוכרז נעדר, לא תשב אשתו בעגינותה, ותוכל להינשא בשנית מתוקף כוחו של הגט.
פרשני התלמוד מדגישים כי לא ניתן לומר שאינו חטא כלל, שכן מעשה בלתי ראוי נעשה כאן בוודאי, אלא שלא חטא דוד את החטא הפורמלי של בעילת אשת איש אשר העונש עליו הוא מיתה.
יש קושי גדול בכיוון פרשני זה, כיוון המתעלם גם מהוראתו של דוד ליואב להביא למותו של אוריה החתי.
לאחר מותו של אוריה, שלח ה' את נתן הנביא אל דוד ובמפגש בין השניים הוכיח נתן את המלך על מעשיו הבלתי ראויים.
תוכחת הנביא הוצגה באמצעות משל כבשת הרש.
במשל זה תוארו שני אנשים: האחד עשיר ולו כמות רבה של צאן ובקר, והשני עני ולו כבשה אחת בלבד.
הכבשה האחת הייתה כל עולמו של העני, ובעלת תפקיד מכריע בחייו ובחיי משפחתו.
יום אחד רצה העשיר לכבד אורח ולתת לו כבשה, אך לא רצה לוותר על רכושו.
במקום זאת גזל את כבשת העני והעניקה לאורח.
דוד, שלא הבין בתחילה את כוונתו של נתן, הכריז עם סיומו של הסיפור כי יש להמית את העשיר בגין העוול שעשה.
אז פנה נתן אל דוד ואמר לו כי הוא עצמו החוטא אליו מכוון המשל:
דוד מתוודה ושב מחטאו ותשובתו מתקבלת.
עם זאת, הוא מקבל עונש על מעשיו:
העונשים שחזה נתן הנביא התגשמו כאשר בנו בכורו אמנון אונס את תמר אחותו, וכאשר בנו הנוסף אבשלום אחי תמר מאותה אם, נוקם את נקמתה ורוצח את אמנון.
שנים לאחר מכן אבשלום מורד באביו אף מנסה להורגו, שוכב עם פילגשיו ולבסוף נהרג בידי יואב שר צבאו של דוד.
גם אדניה בנו מנסה להמליך את עצמו תחת דוד עוד בחייו.
השפעתה הפוליטית של בת שבע
לימים ילדה בת שבע לדוד בן נוסף, שלמה, שהיה יורשו של דוד במלוכה.
בימי זקנתו של דוד, כאשר עלתה שאלת ירושתו, הפך נתן הנביא לבעל בריתה של בת שבע.
הם חברו יחד כדי להזכיר למלך שהבטיח לשלמה את כיסאו, ושכנעו אותו להמליך את בנו טרם מותו.
בכך הפרו את עצת אלה שביקשו להמליך את אדניה, אחיו למחצה של שלמה.
אחרי מות דוד ביקש אדניה, באמצעות בת שבע, לשאת את אבישג השונמית (פילגשו של דוד בזקנתו), ובכך לקבע את מעמדו כיורש.
בת שבע אומנם התערבה אצל בנה שלמה המלך למען אדניה אך ללא הועיל: אף כי שלמה כיבד את אימו והאזין לבקשתה, הוא שלח להרוג את אדניה (ואת יואב בן צרויה ושמעי בן גרא).
הסופרת יוכי ברנדס סוברת כי פרשת המלכת שלמה מלמדת כי פיתוי דוד היה מלאכת מחשבת, במסגרתה תכננה בת שבע בזדון את הריגת אוריה וכניסתה לארמון המלך, ובהמשך את המלכת בנה.
לפי ספר דברי הימים, ילדה בת שבע לדוד ארבעה בנים: שמעא, שובב, נתן ושלמה.
בת-ציון עראקי קלורמן (נולדה ב-1947) היא פרופסור אמריטה במחלקה להיסטוריה, פילוסופיה ומדעי היהדות באוניברסיטה הפתוחה.
בעבר לימדה באוניברסיטה העברית, אוניברסיטת מיאמי ואוניברסיטת בן-גוריון.
מתמחה בתולדות יהודי תימן בתימן ובארץ ישראל.
מחקריה עוסקים בנושאים כגון משיחיות ותנועות משיחיות, קבלה, המרת דת, יחסים בין יהודים ומוסלמים, המרחב השבטי-כפרי, הגירה והתיישבות בארץ ישראל, היסטוריוגרפיה, מודרניות וחילון, מזרחים בארץ ישראל ובמדינת ישראל, מגדר, נשים וחיי המשפחה.
בת-ציון עראקי קלורמן נולדה בראשון לציון ליונה עראקי (לבית נדב) ולאהרן עראקי, ילידי ארץ ישראל.
משפחתה עלתה מתימן לארץ ישראל בשנות השמונים של המאה ה-19 (נדב) ובשנת 1909 (עראקי).
היא למדה בבית הספר חביב ובגימנסיה הריאלית בראשון לציון.
למדה באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב בחוגים ללימודי האסלאם וההיסטוריה של המזרח התיכון.
השלימה תואר ראשון (1973) בלימודי המזרח התיכון וכן תואר שני בהיסטוריה (1974) באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
את לימודי הדוקטורט בהיסטוריה סיימה באותה אוניברסיטה (1981).
עבודת הדוקטור נכתבה בהדרכתו של פרופ' עמוס פונקנשטיין, בנושא "Messainism in the Jewish Community of Yemen in the Nineteenth Century" (משיחיות בקהילה היהודית של תימן במאה התשע עשרה).
לימדה באוניברסיטת בן-גוריון, באוניברסיטת מיאמי ובאוניברסיטה העברית, ומשנת 1991 באוניברסיטה הפתוחה.
כתבה וערכה ספרים ופרסמה מאמרים רבים בכתבי עת מובילים ובאסופות ספרים.
שימשה עורכת משותפת של כתב העת "המזרח החדש" (2008–2011).
עראקי קלורמן כיהנה כראשת המחלקה להיסטוריה, פילוסופיה ומדעי היהדות באוניברסיטה הפתוחה (2008–2012), הקימה את המכון לחקר היחסים בין יהודים ומוסלמים ועמדה בראשו (2011–2015), כיהנה בתפקיד דיקאן הלימודים האקדמיים של האוניברסיטה (2012–2015) ושימשה ראשת המרכז לחקר יהדות תימן ותרבותה במכון בן צבי (2015–2018).
שהתה בשבתונים כעמיתת מחקר וכפרופסור אורחת באוניברסיטת ניו יורק (NYU).
שימשה חברה בוועד המנהל של האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם - אילמ"א (2005–2015).
משנת 2018 ועד 2022 כיהנה כחברה בוועד המנהל של האגודה הבינלאומית ללימודי ישראל (Association for Israel Studies - AIS).
בת ציון עראקי קלורמן נשואה לאלכס קלורמן.
משנת 2024 מכהנת כיושבת ראש קרן מכבי לצד מכבי שירותי בריאות.
משנת 2024 מכהנת בוועדת מערכת "שביל הזהב" במרכז זלמן שזר.
משנת 2023 מכהנת כחברה בוועדת הפרסומים המדעית במרכז זלמן שזר.
משמשת משנת 2018 יושבת ראש מועצת מכבי שירותי בריאות.
כיהנה שנים רבות כחברת הנהלת מכבי שירותי בריאות עד 2024, עמדה בראש ועדת המאזן וכיהנה כחברה בוועדות ההנהלה.
חברה בוועדת ההיגוי של מוזיאון ראש העין משנת 2018.
חברה בוועדה האקדמית של מרכז מורשת יהודי אתיופיה משנת 2017.
כיהנה משנת 2016 עד 2019 כחברה בוועדת ההיגוי של מרכז מורשת יהדות תימן וקהילות ישראל, רחובות.
יהודי תימן: היסטוריה, חברה, תרבות, כרך 3, רעננה: הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2008.
יהודי תימן: היסטוריה, חברה תרבות, כרך 2, רעננה: הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2004.
משיחיות ומשיחים: יהודי תימן במאה הי"ט, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת ספריית הילל בן חיים, תשנ"ה (1995).
יוצאי תימן בארץ-ישראל: אסופת מאמרים, רעננה וירושלים: הוצאת האוניברסיטה הפתוחה והוצאת יד בן-צבי, תשס"ו (2006)
אהרן עראקי, זכרונות אהרן: ילדות, נערות ובגרות בראשון-לציון, ראשון-לציון תשס"א (2001).
ביהדות, בת קול היא מהות על-טבעית המשמשת להעברת מידע מהאל לבני-אדם; ניתן להבין את המושג גם כתיאור של הצורה שבה עובר המסר האלוהי, כמין הד, ולא תיאור של מהות.
בת הקול מופיעה במקורות בהקשרים שונים ולצורך מטרות שונות, ללא חוקיות ברורה.
קיימים כמה מקומות שמהם יוצאת בת הקול, ובהם "מאחורי הפרגוד" ו"בית קדשי הקדשים".
מעמד בת הקול מבחינת איכות העברת המידע האלוהי ותוקפו נחשב פחות מנבואה ומרוח הקודש.
בת הקול המשיכה להתקיים אף לאחר הפסקת הנבואה ותחילת הגלות, ולפי כמה מאמרי חז"ל היא קיימת אף כיום, והיא מהווה את דרך הקישור הסטנדרטית בין האל לאדם.
ההופעה של בת קול אינה קבועה, ואינה תלויה בנסיבות קבועות או בהקשרים סיבתיים אחידים.
מהשוואת מקורות חז"ל השונים מתברר שבת קול מופיעה לצרכים שונים, בין אם צורך מיידי ודחוף ובין אם הקשרים ספציפיים, ולעיתים גם בנסיבות היסטוריות שאינן דחופות, ואפילו כאשר הופעתה איננה מביאה לשינוי המציאות.
גם הנמענים של דברי בת הקול משתנים; בדרך כלל פונה בת הקול לאנשים מעם ישראל, אך לעיתים מובאים דבריה ביחס לגויים, ולעיתים אף כלפי "צבאות השמים", מושג המתייחס בעיקר למלאכים לסוגיהם.
גם תוכן הדברים ואופיים אינו אחיד, לעיתים הוא נושא אופי חיובי, ולעיתים שלילי.
השוני והמגוון בהופעותיה מצביעים על תפקוד בת הקול ככלי רב-תכליתי בידי האל, לצורך העברת מסרים שונים לגופים שונים.
במסורת היהודית, הופעתה הראשונה של בת קול מיוחסת כבר לתקופת אדם הראשון, ולאחר מכן היא מופיעה בבית מדרשם של שם ועבר שבתקופת האבות.
אזכורים נוספים מבהירים את חשיבותה של בת הקול בעולם המחשבה של חז"ל.
כך לפי חז"ל הופיעה בת קול אצל אבות האומה, אברהם ויצחק ואף אצל מנהיגי האומה, משה ואהרן.
היא הופיעה גם במאורע המכונן של עם ישראל, במעמד הר סיני.
המסורת התלמודית ממשיכה בציון הופעותיה של בת קול לאורך ההיסטוריה; אזכורים אלו מחדדים את ההמשכיות הקיימת מימות שם ועבר עד להגות ולתפיסה הקיימת בדברי התנאים והאמוראים, ואת הרציפות של בת קול.
כך מציין התלמוד את הופעת בת קול בימי שמואל ושאול, שלמה המלך, ירבעם בן נבט ומנשה (מלך יהודה).
מתוך מכלול האזכורים, ניתן להצביע על ניסיון לגבש רציפות ברורה בין ראשית ההיסטוריה על-פי מסורת חז"ל לבין תקופתם הם, תקופת המשנה והתלמוד.
גם רציפות זו מעגנת את ההמשכיות ואת האותנטיות של אמיתות השקפות חז"ל.
מסורת וחשיבות העברתה היוו אז, ומהוות גם היום, אבן יסוד בתפיסה המסורתית היהודית; כך לפי חלק מהשיטות עיקר האמונה היהודית מבוססת על מסורת ושלשלת העברה.
קשה להפריז בחשיבות הרציפות וההמשכיות בתפיסה המסורתית היהודית.
רבי יהודה הלוי בתחילת ספרו הכוזרי, מבהיר את הישענותה של הדת היהודית על המסורת ועל השלשלת.
מתוך חשיבות ההמשכיות שאפו חז"ל לבטא אף את הרציפות הקיימת בקשר עם האלוהים.
גישה זו באה כנגד הטענה שהאל זנח את היהודים, טענה שהושמעה בתקופת התלמוד מפי הנוצרים.
כך, באזכור רציפות התגלויותיה של בת הקול, שאפו החכמים להתמודד עם הטענה שהאל עזב אותם (נגד הנוצרים), ועם הטענה שהם מחדשים ואינם נאמנים לתורה המקורית (נגד הצדוקים).
את חשיבות הרציפות ניתן למצוא אף בדתות אחרות.
כך באסלאם, הסופים שואפים להוכיח זיקה ושלשלת מסירה ביחס לעבר, וכך אף בתחום ההלכה המוסלמית, ערך החדית' נמדד על ידי בדיקת שושלת המוסרים מדורי דורות (המכונה אִסְנַאד).
כשבודקים את הפסקת פעילות בת קול, יש לבחון שני תחומים מרכזיים.
ראשית הפסקת התגלות בצורה מוחלטת ולצמיתות.
תופעה דומה מבחינה זו היא הפסקת הנבואה; הנבואה ביטאה קשר הדוק עם האל, אך קשר זה היה אפשרי רק בנסיבות שבהן הקשר היה דו-צדדי; בעקבות חטאי עם ישראל וגורמים נוספים, פסקה הנבואה והקשר בין האל לאדם בדרך זו ניתק.
לכן צריכה להיבדק האפשרות שגם בת קול תיפסק לצמיתות.
תופעה אפשרית נוספת הנה הפסקת התגלות זמנית, או ביחס לאישים מסוימים; תופעה זו מוכרת גם מעולם המושגים של הגאולה, כאשר תקופת מסוימות בהיסטוריה זוהו על ידי חז"ל כזמנים שהגאולה לא תבוא בהם, ועל אישים מסוימים נאמר שהם לא יהיו המשיח.
לכן צריכה להיבדק האפשרות שהתגלות בת קול הופסקה בתקופות מסוימות או ביחס לאישים מסוימים.
ראשית יש לשאול האם קיימת הפסקה כרונולוגית כלשהי?
הקישור לאל באמצעות רוח הקודש והנבואה פסק.
סיבת ההפסקה נעוצה בכמה גורמים, בהם הריחוק הקיים מהאל; אולם למרות הפסקה של גורמים אלו, הקישור בעזרת בת קול ממשיך להתקיים לפי חז"ל אף כיום; בת קול ממשיכה להופיע, בהקשרים יומיים וכן באירועים קבועים.
הישארותה של בת קול, מסתברת מתוקף העובדה שדרך קישור כלשהי בין האל לאדם חייבת להימצא ולהתקיים.
מלבד זאת, הישארות בת הקול מצביעה על חולשתה מול הנבואה ורוח הקודש; האחרונות, המדורגות כקשר חזק יותר בין האל לאדם, נפסקו, ולעומת זאת הקשר החלש יותר של בת קול שרד.
לעיל גם ציינו את החשיבות בכך שייוותר אמצעי כלשהו המקשר בין האל לאדם.
לכן בתפיסת חז"ל לא יכול להיווצר מצב בו תופסק פעילות בת הקול לחלוטין.
מניעת התגלות בתקופות ולאישים מסוימים
ניתן להבחין בהפסקת פעילות של בת הקול, או לכל הפחות חוסר אזכור הופעתה של בת קול, בזמנים מסוימים לאורך ההיסטוריה או ביחס לאישים שונים; כך לעומת אזכור בת קול ביחס לירבעם בן נבט מממלכת ישראל, לא נזכרת בת קול ביחס לרחבעם מממלכת יהודה.
למעשה קשה לקבוע כללים ברורים, באיזה הקשרים מופיעה בת קול בספרות חז"ל; אולם נראה כי חוסר אזכור בת קול לרוב מזוהה עם פחיתות מסוימת ביחס הדיאלקטי שקיים בין האל לדמות.
כלומר לכל דמות קיים יחס דיאלקטי מורכב ביחס לאל, לעיתים חיובי (כגון שלמה המלך), ולעיתים אפילו שלילי (כגון ירבעם ומנשה מלך יהודה); בעיני חז"ל דמויות מקראיות שניהלו "מערכת יחסים" צפופה ומורכבת עם האל, זכו במסורת התלמודית להתגלות של בת קול.
אולם דמויות שהקישור בינן לאל אינו רציף, אף אם המקרא מציין את צדיקותן, המסורת לא "זיכתה" אישים אלו בהתגלות בת קול.
כיוצאים מן הכלל הזה יש נביאים מוכרים (כגון אליהו ויחזקאל) שאינם מזוהים בהכרח עם התגלות בת קול, כדבר הנובע ממעלתם, והקשר הברור שהתקיים ביניהם לאל.
פרשנים שונים עסקו בבירור מהותה של בת קול; מן הפירושים השונים לא עולה דפוס אחיד וברור, אך ניתן למצוא קווים מקבילים בפירושים השונים ודברים המוסכמים על הרוב.
כמו ביחס למושגים וכינויים אחרים בספרות חז"ל, המתייחסים לסודות התורה, העיסוק בבת קול מנוסח בצורת משל, ועל הלומד להסיק ממנו את הנמשל.
השימוש במשלים על ידי חז"ל אובחן בעיקר על ידי הראשונים, ובראשם הרמב"ם בהקדמה לספרו "מורה הנבוכים"; המשלים נחשבים סודות התורה.
עניינה הספציפי של בת קול, משתייך לקטגוריה של מעשה מרכבה, משום שהוא עוסק בסודות הבריאה ביחס לאל, ובקשר שבין האל לבני האדם.
ביחס לקשר הקיים בין האל לבני האדם, דימו חז"ל את הקשר לקול הנאמר ומבוטא על ידי האל, ונקלט על ידי האדם.
לקול יש דרך ארוכה שהוא עובר, בתחילה עוצמתו היא הגבוהה והברורה ביותר; בהמשך הקול מגיע למרחקים כשהוא נישא על גבי הרוח, אולם העוצמה קטנה ואיכותו פוחתת; אחר-כך מגיע הקול לאזור הררי, כשהוא נכנס במערות ופוגע בהרים, עתה נוצר הד מהקול, הנשמע בצורה מעומעמת, ההד מהווה תולדה של הקול הראשוני.
בנמשל, הקול הוא הקשר הקיים בין האל לאדם.
האדם נמצא במרחק משתנה מהאל, וככל שהאדם קרוב יותר לאל הוא שומע את קולו בצורה טובה יותר, וכך הקשר ביניהם ברור ואיכותי יותר.
בצורה ספציפית שמיעת הקול ממקום מוצאו, ועמידה קרובה לאל, יוחסו רק למשה, שזכה אף לראיית מקום יציאת הקול והאל עצמו; רמתו הגבוהה של הקשר הייתה ביסוד כתיבת התורה, כשרמת הקישור מכונה בספרות חז"ל "אספקלריא מאירה".
דרגה פחותה מכך היא שמיעת הקול עצמו, אך ממרחק רב יותר, ללא ראיית מקום יציאת הקול; אלו הם הנביאים, כאשר הדרגות השונות ביניהם מתחלקות על בסיס הקרבה של הנביא למקור הקול.
דרגה פחותה יותר מהווה שמיעת הקול בעקבות נשיאת הרוח את הקול, דרגה זו מכונה רוח הקודש; לעיתים אף שלב זה מכונה נבואה, וגם בו קיימים חילוקי רמות שונים הנעוצים בקרבה של העומד למוצא הרוח.
הרמה האחרונה, והפחותה ביותר, המבטאת קישור ישיר לקולו של האל, היא שמיעת ההד; ברמה זו אין האדם שומע את הקול עצמו, אלא תולדה מעומעמת של הקול המקורי; שמיעה מעין זו היא המכונה בת קול (ההד של הקול).
כשם שבנבואה וברוח הקודש קיימים רמות ודירוגים שונים, כך אף בעניין בת קול, יש השומעים את ההד ברמתו הצלולה, ויש שההד מגיע אליהם במעומעם.
אולם זהו הקישור האחרון הקיים בין האל עצמו לאדם, שאינו בתיווך שליחים; דרגות נמוכות יותר מהוות קשר בעזרת שליחים, כגון גילוי אליהו.
חשיבות העניין והנחיצות בקיום בת קול מתבטאות בהבנת ההבדל הקיים בין היהדות להשקפות שונות.
רבי יהודה הלוי בספרו "הכוזרי" מציין שההבדל בין "הפילוסופים" ליהדות נעוץ בכך שלפי הפילוסופים האל עזב את העולם והוא אינו מנהל קשר עם ברואיו.
לעומת זאת לפי היהדות בורא העולם ממשיך לנהל קשר עם ברואיו.
קשר זה בין האל לברואיו חייב להתקיים, כדי שהאל יוכל לכוון את רצונו בעולם ולתעל את מעשיהם של יצוריו.
בת קול מהווה סוג של קשר בין האל לברואיו, ובכך היא מבטאת את ההבדל שבין היהדות מתפיסות פילוסופיות שונות.
הפירוש הקלאסי בספרות התלמוד והמדרשים לצמד המילים בת קול הוא "תולדַת הקול".
כך בהתייחסות למילה בת הפרשנים השונים עסקו בהבהרת הנקודה שבת קול הנה התפתחות (ואף פחיתות) מהקול המקורי.
כך היו שכתבו שזו התולדה של קול האל, והשימוש בה הוא כדוגמת הד, וזהו ה"בן" של הקול; רב סעדיה הבהיר שמשמעות הביטוי היא, שקיים קול בין ההרים, אולם בני האנוש שומעים את תולדַת הקול הנשמעת משברי ההרים והמערות שבסלעים.
פירושים אלו מקבילים למשמעות הלשונית הפשוטה של המושג, שהיה בשימוש רווח בלשון המשנה, אשר בו בת קול משמעותה ההד של הקול.
מיקום בת הקול והזיקה לאל
מקורות תלמודיים התייחסו אף למיקומה של בת הקול.
מקורות אלו התייחסו למקור המידע המועבר; ובעצם לקשר הקיים בין המושג המופשט בת קול לאל.
בתלמוד ירושלמי (חגיגה פ"ב ה"א) בת קול נמצאת ב"בית קודשי הקודשים".
תפיסה זו מזהה את בית המקדש, ואת המקום המקודש ביותר בו, קודש הקודשים, כמקום הקשר בין האל לאדם.
לעומת זאת אנו מוצאים התייחסות בתלמוד הבבלי המסווג את מקום בת קול "מאחורי הפרגוד".
תפיסה זו אמנם יכולה להתפרש כמציינת לאותו מקום, אולם יש לשים לב שאין כאן קביעה מפורשת היכן מאחורי אותו פרגוד שוכנת בת קול, בייחוד לאור העובדה שכאשר נכתב מאמר זה "הפרגוד" כבר לא היה קיים.
תפיסה מאוחרת יותר מצויה בראשונים, אלו התייחסו למיקומה, וטענו שאין זה מלאך, אלא "מדת קול היא ונמצאת בפני עצמה ברוח המנשבת".
דברים אלו אינם מעניקים מידע רחב נוסף, מלבד העובדה שבת קול היא אינה מלאך, כשהם משתמשים לצורך התיאור במילה "רוח המנשבת" המופיע אף בכינוי של שדר אלוהי אחר "רוח הקודש".
כפי מכלול העניינים הקשורים בסודות התורה ובעיקר במעשה מרכבה, אף ההבדל בין התלמודים השונים וכתבי הראשונים, לא זכה לבחינה ביקורתית הנובעת מתוך הטקסטים עצמם.
כך גם כאשר עניינים ונושאים אלו זכו להתייחסות (לדוגמה במחקריו של גרשם שלום), הבחינה הייתה בעיקר מזווית סוציולוגית והשפעה סביבתית.
חוקרים שונים הצביעו על כך שבחינה מדוקדקת של ההבדלים במקורות השונים, יכולה להצביע על השפעה היסטורית, ועל התנועה בציר הזמן והגאוגרפיה.
בבחינה זו התלמוד הירושלמי מזוהה בזמן ובמקום ההיסטורי הקרוב ביותר לתקופת הנביאים, דבר זה הוביל לתיאור הקשר האלוהי עם בני האדם, בצורה נתפשת וחומרית יותר, המזהה מקום גאוגרפי מפורש שבו האל מתקשר עם בני האדם.
מקום זה המזוהה עם בית המקדש, אף מתאים לכתיבת התלמוד הירושלמי בארץ ישראל, ובזיקה ההדוקה לבית המקדש שם.
בהמשך בתלמוד הבבלי מזוהה המקום כ"מאחורי הפרגוד", זיהוי זה הוא מופשט יותר, ואינו מעניק הגדרה טריטוריאלית ברורה, משום שלא נזכר היכן בדיוק מאחוריו הפרגוד נמצא הקול.
יש כאן ביטוי להפשטה ההולכת וגדלה ביחס לקשר של האל לאדם.
גם ההתרחקות מזמן הנבואה, ואף ההתרחקות מהמקום בו הנבואה שורה (בבל לעומת ארץ-ישראל), השפיעו על התפתחות ושוני זה בין המקורות.
ההפשטה והמרחק הגדול ביותר מזמן הראשונים מתבטאים בקביעה שבת קול "נמצאת בפני עצמה 'ברוח המנשבת'"; בדברים אלו יש הפשטה עצומה, אשר אינה מזהה כל שטח טריטוריאלי גשמי, ומעצימה את משל הרוח, שהוא ביטוי לשיא ההפשטה, המתקבלת בהסבר בעל מושגים חומריים.
עולם הדימויים של חז"ל נדון בצורות רבות ביותר, מגוון הסברים סוציולוגים, היסטוריים ואישיים, ניתנו לדימויים מסוימים בספרות התלמודית.
במושג בת קול, בחרו החכמים כינוי נשי (בת), ולא כינוי גברי (בן).
הפרשנים השונים סיפקו הסברים שונים לבחירה זו, חלקם נעוצים בהסברים מטאפוריים ואחרים במובנים מוסכמים בתקופתם.
לפי השערת הרי"ף הדברים המושמעים מפי בת קול הם ספציפיים, ואי אפשר ליצור וללמוד מהם.
דברים אלו מקבילים למושגים הקבליים "נוקבא" ו"דוכרא", המופיעים אף בכתבי המהר"ל; משמעותם היא תפיסה הנקבה כישות מקבלת, לעומת הזכר הנתפס כישות יוצרת ומעניקה.
כך בעולם הדימויים של חז"ל, מושג ששימש כדבר שניתן ללמוד ממנו אף לדברים אחרים, והוא מהווה גורם יוצר, קיבל את התווית הזכרית; לעומת מושג שבתפיסת חז"ל אינו מהווה גורם יוצר, ומלמד רק ל"גופם של דברים", קיבל תווית נקבית.
אחרים הסבירו שההקשר הנשי מבטא את תהליך ירידתו של אותו קול, שהוא רחב מלמעלה וצר מלמטה כדמות נקבה שהיא רחבה מלמעלה וצרה מלמטה.
תפיסה זו נעוצה בעולם הדימויים במחשבת חז"ל, עולם זה זיהה את גוף האישה בצורת חרוט הפוך (רחב מלמעלה וצר מלמטה, שבסיסו בשמים), לפי הפרופורציות בגוף האישה, השואפות להיקף חזה עליון גדול יותר, ביחס להיקף הבטן התחתונה.
על-פי הסבר זה חז"ל שאפו לרמוז בדימוי הנשי שבת קול הייתה מושמעת מהשמים, כשהקול היה יורד בצורת חרוט הפוך ומכוון ספציפית לחכמים ולאלו שהקול מיועד להם.
כך הביטוי הנשי בא לתאר שבת קול נאמרת בקול גדול אך מיועדת לקהל ספציפי, כשגוף האישה שימש דימוי מוצלח לבטא הגדרה זו.
מלבד דימויים אלו, שמצאו גוון סמלי במשמעות הנשית הקוסמית (רי"ף) או בדימוי שמקביל לתבנית הצורנית של גוף האישה, היו שפירשו תחום זה מן ההיבט הכוחני.
כך יש שראו במונח "בת קול" בלשון נקבה ביטוי לחולשה של בת הקול שמצביעה על הנבואה שפסקה מהעולם; דבר זה נעוץ בחולשה הפיזית של הנקבה יחסית לזכר.
גישות אחרות לא ייחסו משמעות מהותית לעובדת הייחוס הנקבי (בת), אלא טענו שלשון נקבה מעיד שהדברים אינם ישירות מקולו של האל, אלא התפתחות מהקול המקורי; טענה זו מתבססת על תפיסת המושג "אל" כמושג זכרי, ולכן ציון העובדה שהדברים אינם מהאל מתחדדים בעזרת שימוש בדימוי נשי.
פסיקת הלכה על פי בת קול
רוב הופעות בת הקול התייחסו להקשרים מופשטים שונים, הקשרים אלו לעיתים תוחמים את העיסוק של בת קול בנושאים הלכתיים ומעשיים.
היותה של בת קול מהות אזוטרית מחדדת את הצורך ליצור הבדל בין הפן המיסטי לפן ההלכתי, ולתחום ולמנוע את עיסוקה של בת הקול בנושאים הלכתיים מעשיים.
הבדל זה מקובל אף בדתות הלכה נוספות, כך באסלאם קיים הבדל מהותי בין הסופיות לבין חכמי ההלכה המוסלמים.
הצורך בהבדל ובגבולות מתבטא אף בספרות התלמודית, כאשר קיים מקור השולל הסתמכות על בת קול בענייני הלכה, בנימוק "לא בשמים היא".
נימוק זה שואף לתחום ברור בין האיזטורי למעשי.
אולם בספרות חז"ל לעיתים מופיעה בת קול בהקשרים הלכתיים; כך מקורות מסוימים מזכירים קביעת הלכה על ידי בת קול המובאת בשתיקה המסתברת כהסכמה.
בנוסף קיימים מקורות מפורשים המתייחסים לבת קול כגורם משמעותי בקביעת הלכה.
התייחסות כפולה זו זכתה לתגובות ופרשנויות רבות; באופן כללי קיימות שתי דעות-קיצון, אחת טוענת שניתן, ואף רצוי, להכריע כל הלכה על ידי בת קול, והאחרת טוענת שזהו איסור הלכתי ברור לקבוע הלכות בעזרת בת קול; בין שתי דעות אלו נמצאות דעות שונות למכביר.
היחס הדיאלקטי של המקורות זכה לפרשנויות שונות, ששאפו להבהיר את האחדותיות ההשקפתית הקיימת בספרות חז"ל.
חלק מהפרשנים טוענים, שלמעשה אף במקורות שבהם דברי בת קול התקבלו בהקשרים הלכתיים, אין בדבריה הכרעת הלכה, אלא גילוי דבר שהיה ידוע ("גילוי מילתא").
לתפיסה זו יש לצרף את הטענה של התוספות יום-טוב, שלפיה חלק מהמקורות בהם מופיע הביטוי בת קול משתמשים בביטוי זה בהשאלה.
כיום מכלול הדיון בפסיקת הלכה על ידי בת קול מתקשר בהכרח לחילוקי הפוסקים בנושא הכרעה הלכתית על ידי גורמים שאינם טקסטואליים או רציונליים; גורמים אלו משתייכים לקטגוריה הנמצאת תחת המושג "לא בשמים היא".
באופן כללי ניתן לראות שהספקטרום הרחב של הגישות עדיין קיים, ונוגע לפסיקות יום-יומיות, ולנמצא ביסוד של תשובות הלכתיות רבות.
כך לדוגמה היחס למגוון פסקי הלכה שניתן בעקבות שימוש בבת קול, כגון הספר "שו"ת מן השמים" ומחלוקות הקיימות בין ספר הזוהר לשולחן ערוך.
בספרי הבשורות של הברית החדשה מסופר כי מיד לאחר שישו הוטבל על ידי יוחנן המטביל, יצא קול מהשמיים שבישר את תחילת פעולתו של ישו עלי ארץ – "והנה קול מן השמים אומר; זה בני ידידי אשר רצתה נפשי בו" (הבשורה על-פי מתי, ג, 17).
לא מן הנמנע שהמחברים התכוונו לבת קול.
סיפור נוצרי על בת קול מופיע גם במעשיית גרגוריוס על האבן.
בלשון ימי הביניים ובעברית החדשה
בספרות חז"ל צירוף המילים "בת קול" הופיע במשמעותו המילולית, שהיא הד וקול עמום, או לחלופין במשמעות הסמלית והמשלית שלו המבטאת מסר מהאל לברואיו.
בלשון ימי הביניים חלה בביטוי הרחבת משמעות שכללה מטונימיה סמנטית, ולוותה לעיתים גם ב"חילון" המשמעות.
כך בספרות זו צמד המילים בת קול משמש לעיתים במשמעות 'שמועה רכילותית'.
כך אברהם אבן-שושן במילונו, "המילון החדש", ציין לדברי רבי דון יצחק אברבנאל (שמואל א, יז) 'יצתה בת קול שהמלך יעשה למי שיכה אותו..' שמהם ברור שבת קול נתפס כ"הברה, שמועה סתמית, קול המון".
תחיית הלשון העברית הובילה למגוון תהליכים לשוניים, בהם בין השאר הרחבות משמעות וחילון של מילים.
כך נעשה שימוש בצמד מילים זה בהשאלה, כ"תוצאה של תגובה כלשהי"; אבן שושן זיהה שימוש כגון זה בכתביהם של אחד העם וביאליק.
התפתחות נוספת במושג חלה בעקבות הקמתם של גופים שונים במדינת ישראל, צמד המילים בת קול הולבש על להקות מחול, התארגנויות וולנטריות, תנועות פמיניסטיות ועוד.
למעשה הפך צמד מילים זה לבעל משמעות עצמית, אף ללא זיקה ישירה למשמעות שבה שימש בתקופת המשנה והתלמוד, ואף ללא זיקה למשמעות המורחבת שלו בימי הביניים.
בת-קול – נשים דתיות לסביות ביסקסואליות טרנסג'נדריות וקוויריות היא עמותה המספקת מסגרת של תמיכה וערבות הדדית לנשים המבקשות לשלב בין שני חלקים בזהותן העצמית והחברתית – היותן להט"ביות מחד והיותן דתיות מאידך.
הארגון מקדם חינוך לסובלנות ולשוויון בחברה הדתית, מתוך מטרה לאפשר ללסביות דתיות ולבני משפחותיהן לחיות חיים מספקים של כבוד ושותפות בתוך החברה הדתית.
העמותה הוקמה בשם בת-קול – ארגון לסביות דתיות, ובינואר 2021 שינתה את שמה ברשם העמותות ל"בת-קול – נשים דתיות לסביות ביסקסואליות טרנסג'נדריות וקוויריות".
העמותה הוקמה בחורף 2005 תחת השם "בת-קול – ארגון לסביות דתיות" על ידי כעשר נשים דתיות לסביות, אשר ביקשו לשמור על זהותן הדתית מצד אחד, ולממש את חייהן כלסביות מצד שני - להקים משפחה המורכבת משתי נשים, כולל גידול ילדים.
במסגרת בת-קול מתקיימים מפגשי שיחה קבועים ופעילויות חברתיות שונות ללסביות דתיות לאורך כל השנה, ביניהן קבוצת לימוד ושבת משותפת.
מפגשים אלו מהווים מסגרת חברתית חשובה וקבוצת תמיכה וסיוע.
בנוסף פועלת בת-קול במישור הציבורי ומעוררת מודעות לנושא הנטייה המינית בחברה הדתית באמצעות פעולות הסברה, ראיונות באמצעי התקשורת, וצעידה כארגון במצעד הגאווה והסובלנות בירושלים.
ביולי 2008 מניין החברות בארגון היה יותר מ-150. לאחר תהליך של ארגון מחדש, בי"ד בתמוז תשס"ח (17 ביולי 2008) התכנסה לראשונה מליאת בת-קול, נערכו בחירות פנימיות, ונבחרו חמש חברות הוועדה המנהלת הראשונה.
בינואר 2021 שינתה העמותה את שמה לשם "בת-קול – נשים דתיות לסביות ביסקסואליות טרנסג'נדריות וקוויריות", במטרה .
בנוסף להיותה מסגרת חברתית, העמותה פועלת לשינוי תפיסות ושילובן המלא של לסביות בחברה הדתית.
במסגרת העמותה מתקיימות פעילויות שונות המותאמות לתחומי עניין, קבוצות גיל ואזור גאוגרפי.
קבוצת הלימוד שמארגנת העמות החלו לפעול בחורף תשס"ז בירושלים.
הן נועד לאפשר לחברות העמותה להכיר זו את זו ולעסוק יחדיו בנושאים הקשורים בעולמן הרוחני-היהודי.
במפגשים אלה נידונו בעבר מעשה מביטחון לר' נחמן, אלישע בן אבויה, עניין רצוא ושוב, תרגום השבעים, שכר מצוות, יצר הרע ויצירה, חטא אדם וחוה ומהותם של ימים נוראים.
העמותה מארגנת קבוצת לימוד בצוותא בירושלים, על בסיס מקורות חז"ל בנושאי הלכה, השקפה, מוסר ותנ"ך.
במסגרת השיעורים מתפתחים דיונים שונים הקשורים בקונפליקט של להיות לסבית וחרדית, וכך הם משמשים גם לעידוד ותמיכה.
בת קול שותפה במיזם "פסח שני - יום הסובלנות הדתית", המתקיים בפסח שני בכל שנה.
המיזם בו שותפים חברותא, נאמני תורה ועבודה, וארגון קולך, נועד לקדם סובלנות בחברה הדתית כלפי השונה.
יום זה נבחר לאירוע מפני הסיפור המקראי על תשובתו של הקב"ה שיש אפשרות למצוות הקרבת הפסח, גם למי שלא היה יכול להיות חלק מהציבור בפסח.
פעם בשנה ביום זה, מתקיים כנס העוסק באדם השונה בחברה הדתית.
בכל שנה נבחר נושא אחר המציע זווית לבחינת הנושא, ורבנים ואישי ציבור נפגשים על מנת לעסוק בו.
בין הדוברים בכנסים האחרונים: פרופ' הרב דניאל שפרבר, הרב יהודה גלעד, הרב שי פירון, פרופ' תמר רוס וד"ר חנה קהת.
בשנת 2005 השתתפו חברות העמותה במצעד הגאווה הירושלמים הראשון כקבוצה, לצד חברי פורום "גייז דתיים", בני משפחה ותומכים.
מאז 2009 הן צעדו גם בתל אביב.
משנת 2010 הן צעדו במסגרת "קהילה דתית גאה".
במאי 2012 ביקרו חברי בת קול וחברותא נציגים של קהילות להט"ב והקהילה היהודית, פוליטיקאים ועיתונאים בברלין, בריסל ואמסטרדם.
המסע התאפשר בסיוע משרד החוץ.
הברונית בת שבע דה רוטשילד (23 בספטמבר 1914 – 20 באפריל 1999) הייתה יהודייה-בריטית, בת למשפחת רוטשילד, ותומכת גדולה של תחום המחול.
דה-רוטשילד הייתה נינתו של ג'יימס מאיר רוטשילד (1792–1868) ובתם הצעירה של הברון והברונית אדוארד ואליס דה רוטשילד.
אביה ניהל את בנק המשפחה בצרפת עם בן-דודו, רוברט דה-רוטשילד.
היא נולדה בלונדון, התחנכה בפריז וסיימה תואר ראשון בביולוגיה בסורבון.
בשנת 1940, בעקבות מלחמת העולם השנייה, עזבה עם משפחתה לניו יורק ולמדה מדעים באוניברסיטת קולומביה.
לאחר מכן, היא התגייסה בניו יורק לצבא צרפת החופשית.
היא התייצבה בלונדון ונשלחה עם כוחות הלחימה בנורמנדי והשתתפה בשחרורה של העיר פריז, בה נותרה לשרת כמתאמת בין צבאות צרפת וארצות הברית.
בתום המלחמה שבה לניו יורק והחלה לימודי ריקוד בבית הספר של מרתה גרהאם.
בשנים 1948–1951 הייתה נשואה לדונלד בלומינגדייל.
החל משנת 1951 ביקרה בישראל ובשנת 1962 עלתה והתיישבה בה.
היא הקימה את קבוצת המחול "בת שבע" ותמכה בה לאורך השנים בתרומות כספיות.
בשנת 1965 הקימה עם ז'נט אורדמן, בית ספר לריקוד ומאוחר יותר את להקת הריקוד "בת דור".
ב-1958 הקימה את חברת "בת-שבע" שעסקה בייצור מוצרי אומנות מקוריים.
במהלך שנות ה-60 אף פתחה חנות ובה נמכרו מוצרי החברה.
נוסף על פעילותה הפילנתרופית בתחום המחול הקימה דה-רוטשילד שתי קרנות לתמיכה במדע ובטכנולוגיה; אחת מהן קרן בת שבע דה רוטשילד הועברה לניהול הקרן הלאומית הישראלית למדעים.
חלקים מאוסף האמנות של סבה הועברו לה בירושה ונמכרו על ידה למטרות צדקה במחירי שיא, ביניהם ציור של רמברנדט (אשר מכירתו הניבה 28.7 מיליון דולר).
פעלתנותה בתחומי הצדקה זיכתה אותה בפרס ישראל לשנת תשמ"ט (1989) עבור תרומתה המיוחדת לחברה ולמדינה.
הברונית דה-רוטשילד נפטרה בתל אביב בשנת 1999 לאחר מחלה ממושכת ונקברה בבית העלמין ירקון.
בשכונת עג'מי, יפו נמצא רחוב הקרוי על שמה.
בַּת פַּרְעֹה היא דמות מקראית שהייתה אחת מנשות שלמה המלך.
שמה הפרטי של דמות זאת לא נודע במקרא.
במקרא, במדרשי חז"ל ובפרשנות הקלאסית ישנה ביקורת רבה על נישואי שלמה לבת פרעה.
המקרא רואה בנישואיו לבת פרעה ולשאר הנשים הנוכריות גורם שהביא להכנסת עבודה זרה לממלכת ישראל ובשל כך נקרעה המלכות מבית דוד.
נישואי שלמה לבת פרעה הם נישואים מדיניים לחיזוק הקשר של ממלכת ישראל המאוחדת עם האימפריה המצרית, ויוצאי דופן בכך שבת מלך מצרים נישאה לשליט זר, דבר שאין לו כמעט מקבילות בהיסטוריה
(נישואי פרעונים עם בנות שליטים זרים, לעומת זאת, היו מצויים) רמז למגמה המדינית של נישואים אלו מופיעה בפסוק במלכים א':
שלמה קיבל כנדוניה לנישואיו עם בת פרעה, את העיר גזר, אותה כבש פרעה מיד הכנענים.
נישואים אלו לא מנעו מפרעה לקחת תחת חסותו את הדד האדומי שהמקרא מתארו כ'שטן לשלמה', ואף להשיא להדד לאשה את אחות אשתו של פרעה ולגדל את ילדיו של הדד בבית פרעה.
מאוחר יותר נתן שישק מלך מצרים מקלט לירבעם בן נבט שמרד בשלמה.
יש המזהים את פרעה חותן שלמה כסיאמון, שהיה השליט האחד לפני האחרון של השושלת ה-21.
נישואי שלמה לבת פרעה אינם הנישואים המדיניים הראשונים בבית דוד, שכן כבר דוד אביו נשא לאשה את מעכה בת תלמי מלך גשור.
עדות למעמדה המיוחד של בת פרעה מבין נשות המלך שלמה הוא בניית ארמון מיוחד לה והדגשתה בכתובים בנפרד משאר נשות שלמה.
עם זאת, הפסוק יכול להעיד על יחס שלילי כבר במקרא לדמותה של בת פרעה ולקשריה עם שלמה, זאת בעקבות המתואר בפסוקים הבאים:
הבלטת דמותה של בת פרעה דווקא בהקשר זה יכולה ללמד על חלקה המרכזי בהתפתחות זו
גם בניית הבית המיוחד עבורה עשויה להתפרש באור שלילי בשל קישורה לבניית המילוא:
בניית המילוא מופיעה גם כמניע למרדו של ירבעם בשלמה שני פרקים לאחר מכן:
על פי רד"ק, העילה למרד הייתה סתימת רחבת ה'מלוא' ששימשה את הציבור לצורך ביתה החדש של בת פרעה.
לפי זה מתברר שגם מבחינה ציבורית לא שבע העם נחת מנישואיה של בת פרעה לשלמה.
מרידה זו הביאה את שלמה לרצון להרוג את ירבעם בן נבט, שנמלט אל שישק מלך מצרים, שהגן עליו עד מות שלמה, חרף הקשר המשפחתי.
צעד זה, שבא בעקבות נישואי בת פרעה, היה הראשון בשרשרת האירועים שהובילה לפילוג ממלכת ישראל המאוחדת ולהקמת ממלכת ישראל בנפרד מממלכת יהודה.
במדרשי חז"ל, ישנה ביקורת חריפה על נישואים אלו.
היינו שנישואי שלמה לבת פרעה היו הצעד הראשון שהוביל להקמתה של ממלכת רומי, שהחריבה את בית המקדש השני, כ־1000 שנה מאוחר יותר.
עדות להשפעתה הרעה של בת פרעה על שלמה המלך מובאת במדרש הבא:
היינו שנישואי שלמה לבת פרעה היו מהסיבות שהביאו לכך שבסוף ימיו לא היה לבבו שלם עם ה' אלוקיו כלבב דוד אביו, ואף עשה 'הרע בעיני ה' כמו שמבואר במקרא, שנשיו היטו את לבבו לעת זיקנתו, דבר שהביא לגזירה ה' על פילוג ממלכת ישראל המאוחדת בימי בנו של שלמה, רחבעם.
בעקבות בניית הארמון לבת פרעה, ביקר ירבעם בן נבט את המלך שלמה,
ביקורת נוספת מדברת על כך ששלמה נשא את בת פרעה באותן זמן שחנך את בית המקדש, והייתה שמחת נישואיו גדולה משמחת חנוכת בית המקדש, ובאותה שעה עלה בדעת הקב"ה להחריב את ירושלים.
נישואי שלמה לבת פרעה מעלים מספר בעיות הלכתיות:
כיצד גוירה בת פרעה, והרי מדובר בגיור לשם נישואים, ואין מקבלים גרים שבאים להתגייר לצורך נישואים.
(אומנם זו מחלוקת האם מקבלים גרים שבאים להתגייר למטרת נישואים, ויש דעות המתירות לקבל גרים כאלה)