tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פסק הדין סייע בשילוב הפסיקה הקודמת בחוק משנת 2007. השופט ג'ובראן קבע שכניסתו לתקוף של החוק החדש לא שינתה את הדין בעניין זה.
ענייננו בחמש תובעות שתפקידן המרכזי הוא לארגן ולנהל את ליגות הכדורגל המקצועיות בבריטניה (להלן: ליגות הכדורגל בבריטניה / המערערות).
ארבע התובעות הראשונות מנהלות ומארגנות את הליגות הסקוטיות והאנגליות בעוד שהתובעת החמישית היא חברה המשמשת לצורכיהן המסחריים של הליגות.
במסגרת טורניר שנתי שהליגות מקיימות, הן קובעות מראש את סדר המשחקים אשר מועבר לבסוף לקבוצות המשחקות, לגופי השידור ולציבור המבקש לצפות במשחקים.
סידור המשחקים דורש משאבים רבים מפאת כמות המשחקים הגדולה.
לוח המשחקים כולל בתוכו, בין היתר, מידע כגון סדר המשחקים בליגות, מועדם ומקומם.
לאחר הכנתו, מפורסם הלוח במספר מוקדים וביניהם אתרי האינטרנט של הליגות ומועדוני המעריצים.
המועצה להסדר ההימורים בספורט (להלן: המועצה / המשיבה) היא המשיבה בענייננו.
המועצה היא תאגיד שהוקם מכוח החוק והיחידה שמוסמכת לערוך הימורים על משחקי ספורט בישראל.
כחלק מכך, מארגנת המשיבה הימורים על משחקים שמתרחשים בליגות הכדורגל בבריטניה ובין היתר משתמשת בלוחות המשחקים של המערערות.
מנגד, האחרונות מתרעמות על השימוש שמבצעת המועצה בלוחות המשחקים שבהכנתם השקיעו משאבים רבים.
טענתן המרכזית של ליגות הכדורגל בבריטניה היא שיש לסווג את לוחות המשחקים כיצירה ספרותית מוגנת כאמור בסעיף 35 ל.
לפיכך, שימוש בלוחות המשחקים בהיקף נרחב על ידי המועצה מהווה למעשה הפרה של זכות היוצרים בלוחות המשחקים.
טענתן השנייה של ליגות הכדורגל בבריטניה היא שבשימוש בלוחות המשחקים על ידי המועצה יש משום התעשרות שלא כדין.
לדעתן, המשיבה פעלה בחוסר תום לב משום שהשתמשה בלוחות לצרכים מסחריים בעוד שהייתה מודעת למשאבים הרבים שנדרשו ליצירתם.
המועצה מצידה משיבה שלוחות המשחקים אינם מוגנים בזכות היוצרים.
ראשית, משום שזכות היוצרים אינה חלה על עובדות ונתונים.
שנית, בלוחות המשחקים עצמם אין כל יצירתיות.
בעניין טענת ההתעשרות שלא כדין, סבורה המועצה שההתעשרות, ככל שהייתה כזאת, לא נעשתה על חשבון המערערות.
לפיכך, פסיקת סעד למעשה תרוקן מתוכן את הכלל המנחה בזכויות יוצרים לפיו אין הגנה על מידע ונתונים.
הליכים קודמים - בית המשפט המחוזי
השופטת ציפורה ברון קבעה שלוחות המשחקים אינם יצירה ספרותית מוגנת.
לדעתה, על אף השקעת המשאבים הרבה בהכנת הלוחות, המקוריות מהווה את הדרישה המרכזית.
ככלל, המקוריות בלקט תיבחן על-פי בחירת הנתונים ודרך סידורם.
בענייננו, לוח המשחקים אינו מקורי מאחר שהוא מסודר בצורה בסיסית וטבעית.
כלומר, מפרט כרונולוגית את משחקי הכדורגל כאשר בכל מועד מופיעים המשחקים לפי סדר האל"ף-בי"ת, המשחקים מוצגים על הלוח בצורה שבלונית בה שמה של הקבוצה המארחת מופיע לפני שמה של הקבוצה המתארחת ועוד.
למעשה, מדובר בסידור המקובל בכל העולם.
מעבר לכך, סדר המשחקים נקבע על בסיס שיקולים פונקציונליים בלבד.
לדוגמה, קביעת מועדי המשחק נעשתה תוך התחשבות במועדים של משחקי נבחרות אחרות ומשחקי גביעי אירופה.
טענת ההתעשרות שלא כדין התבססה בעיקרה על לחוק עשיית עושר ולא במשפט, תשל"ט–1979. בעניין זה סברה השופטת ברון כי לא מתקיימת תחרות עסקית בין המועצה לליגות הבריטיות לכדורגל.
יתרה מכך, סביר שפעילותה של המשיבה מעשירה את הליגות הבריטיות מאחר שמתגברת תשומת הלב המוענקת לשידורי הליגות האנגליות והסקוטיות.
בחודש יולי 2008 דחתה השופטת ברון את התביעה ופסקה תשלום של הוצאות משפט לטובת המועצה.
בפסק הדין שחיבר השופט ג'ובראן ובהסכמתם של השופט הנדל והשופטת נאור, עמד בית המשפט העליון על השאלות המרכזיות שנדונו בבית המשפט המחוזי.
כאמור, השאלות היו: האם לוחות המשחקים יוגנו על ידי זכויות היוצרים והאם השימוש בהם מהווה התעשרות שלא כדין.
בעניין השאלה השנייה, סבר השופט ג'ובראן, בדומה לשופטת ציפורה ברון, שהמועצה לא עשתה שימוש לרעה במידע.
להפך, סביר שהשימוש במידע העלה את המודעות לליגות האנגליות.
לפיכך, הליגות לא זכאיות לסעד בגין תביעה בעילה של התעשרות שלא כדין.
סעיפי החוק המרכזיים ב הם: סעיף 1 לחוק שכולל בהגדרתה של "יצירה ספרותית" טבלה ולקט של נתונים, סעיף 4(א)(1) קובע שזכות יוצרים תהא בין היתר גם ביצירה ספרותית מקורית.
מנגד, סעיף 5 לחוק קובע שזכות היוצרים ביצירה לא תחול על רעיון, עובדה או נתון אלא על דרך ביטויים.
השופט ג'ובראן סיווג את היצירה כ.
כאמור, דרישה מרכזית להכרה בזכות יוצרים היא דרישת המקוריות.
כתנאי למילוי הדרישה, הכירה הפסיקה הישראלית בשני מבחנים: מבחן "היצירתיות" ומבחן "ההשקעה".
על-פי מבחן היצירתיות, יש להראות שמקור היצירה הוא ביוצר אך מעבר לכך, על היצירה לשקף רמה מינימלית של ביטוי אישי.
כמו כן, המבחן מתמקד בעיקר בתהליך הכנת היצירה ולא בתוצר הסופי.
על-פי מבחן ההשקעה, על היוצר להראות שהשקיע ביצירתו השקעה מינימלית של משאב אנושי מסוים.
לדוגמה, השקעה של זמן, עבודה, כישרון, ידע וכדומה.
בדין הישראלי, מקובלת הגישה לפיה המבחנים הם מצטברים.
כלומר, כדי לקבל את הגנת זכות היוצרים יש לעמוד למלא אחר הדרישות של שניהם.
בפסק הדין בחן בית המשפט את זכות היוצרים בלקט.
כלומר, ייתכנו מצבים בהם הלקט עצמו יהיה מוגן אך הנתונים שהוא מכיל יהיו שייכים לרשות הציבור.
בניגוד לטענתם של הליגות הבריטיות לכדורגל, קבע השופט ג'ובראן שבחינת המקוריות תעשה עבור תהליך יצירת הלקט ולא עבור תהליך הכנת הטורניר או קביעת סדר המשחקים שנעשו בהתאם לשיקולים מסוימים.
השופט מוסיף שמבחן ההשקעה מתקיים מאחר שהושקעו מאמצים במידה מינימלית בהכנת הרשומות.
עם זאת, מבחן היצירתיות אינו מתקיים.
לדעתו, הנתונים עצמם שמופיעים בלוח אינם מוגנים בזכויות יוצרים, אך למעלה מכך, גם הלוח עצמו מציג רשימת משחקים מאוגדת שאינה מוגנת.
זאת הואיל ולא הוכחה יצירתיות בבחירת סידור הנתונים או בבחירת הנתונים עצמם.
השופט ג'ובראן מוסיף שעל אף שמארגני הליגות בחרו את המשחקים שיופיעו בלוח, כך שלכאורה מתקיימת יצירתיות בבחירת הנתונים, אין זה מספיק מכיוון שבחירתם אינה משקפת ביטוי אישי של היוצר.
כלומר, בבחירה לא נדרשה מומחיות או דמיון והמידע המוצג הוא מידע טריוויאלי.
בנוגע לסידור ועיצוב המידע בלוח, מציין השופט כי הדרך שנבחרה להציג את המשחקים על-פי תאריך התקיימותם, ציון שמות הקבוצות ושם המגרש היא ההגיונית ביותר, על אף שאינה הדרך היחידה.
לסיכום, נתוני המשחקים עצמם הם למעשה עובדות שאינן מוגנות בזכויות יוצרים.
כמו כן, לוחות המשחקים עצמם אינם מוגנים בזכויות מאחר שלא עמדו בדרישות הפסיקה והחוק.
לפיכך, מסקנתו היא שניתן לעשות שימוש במידע שנמצא בלוחות המשחקים בין אם בחלקו או במלואו ללא צורך בקבלת רשות או תשלום כלשהו.
השופט ג'ובראן, בהסכמתם של השופטים הנדל ונאור, הכריע שהערעור יידחה והליגות לכדורגל בבריטניה ישלמו את הוצאות המשפט של המועצה.
לא אחת, פסקי דין מאוחרים מערכאות שונות הסתמכו על הדגשת מבחני המקוריות שנעשתה על ידי השופט ג'ובראן.
ביניהם ניתן למנות את הפרשה המרכזית סייפקום אשר עסקה בשאלת המקוריות הנדרשת להגנה על יצירות פונקציונליות.
ופסקי דין בערכאות נמוכות יותר כגון פסק הדין בפרשת סער ברודסקי שם נשאלה בין היתר, שאלת המקוריות של פורמט טלוויזיוני.
פסק הדין בפרשת סייפקום ניתן בשנת 2013. השופט יורם דנציגר אשר הוביל את הדיון, פירט את מבחני המקוריות.
לדעת השופטים, יש לבחון שלושה מבחני משנה והם: מבחן המקור, מבחן ההשקעה ומבחן היצירתיות.
מעבר לכך, על אף הסכמתו עם השופט יורם דנציגר, ביקש השופט אליקים רובינשטיין להוסיף מבחן נוסף והוא מבחן השכל הישר.
פסקדין הוא אתר חדשות משפטי הנמנה עם קבוצת ידיעות אחרונות.
האתר כולל מידע משפטי שחלקו בתשלום.
פסק דין - אתר המשפט הישראלי, הוקם ב-2000 על ידי עו"ד זאב ולנר אליו הצטרף להקמה ולניהול בפועל בנו - עו"ד שחר ולנר.
אינדקס עורכי דין במגוון תחומים משפטיים
מגזין משפטי (חדשות ומאמרים משפטיים)
מוצגת רק תחילתו של פסק הדין, ולקראת פסק הדין המלא יש להיות מנוי (בתשלום) או לרכוש את פסק הדין המסוים.
לפסקדין שיתופי פעולה בין היתר עם לשכת עורכי הדין, אגודת הסטודנטים, ynet, כלכליסט, mako, כיכר השבת, עוקץ, תמא 38, התאחדות בוני הארץ ו־N12.
פסקאל אובולו היא במאית קולנוע ואמנית קמרונית.
אובולו נולדה בקמרון, לאב שדגל במטרה הפאן-אפריקאית, וגידל אותה באידאולוגיה קומוניסטית, כולל לימוד השפה הרוסית וביקורים בברית המועצות.
לאחר שאביה הוגלה מקמרון בשל אי הסכמתו עם הנשיא אהידג'ו, הוא לקח את משפחתו (אמה הייתה אחות, ויש לה 6 אחים ואחיות) לפרוורי פריז.
היא גדלה שם, בשכונות מהגרים, מגיל שש, והפכה שם בנערותה לחלק מתרבות ההיפ-הופ, בו, לגברי אבולו, מצאה שייכות שלא הצליחה למצוא בתרבות הצרפתית.
היא השתתפה במספר הרכבים עם נערות אחרות, אשר נאלצו להילחם על מקומן והלגיטימיות שלהן בתחום המוזיקה שהיה מאוד בשליטה גברית.
הנערות היו, על פי אובולו, "מאוד מסורות ומאוד פמיניסטיות".
אובולו היא בוגרת קונסרבטוריון הקולנוע Conservatoire Libre du Cinéma Français באוניברסיטת פריז VIII היא ידועה בשל סרטיה הפמיניסטיים המתעדים נשים בהיפ הופ בפרוורי צרפת ובתרבות המוזיקלית של אפריקה.
ב-2005 יצא סרט הבכורה שלה, Calypso at Dirty Jim's, מחווה למוזיקת הקליפסו של טרינידד, אשר זכה בפרסים רבים ב-2006 כולל את פרס פסטיבל הסרטים הפאן-אפריקאי של קאן ופסטיבל סרטי אפריקה בתפוצות בניו יורק.
בשנת 2008 היא הפיקה את הסרט הקצר La Femme invisible (האישה הבלתי נראית).
סרטה הראשון באורך מלא, סרט תיעודי על קליפסו רוז, Calypso Rose: Lioness of the Jungle, יצא ב-2011.
אובולו היא מייסדת שותפה של מגזין האמנות Afrikadaa, וגם משתתפת ביריד ספרי האמנות של אפריקה (AABF).
המגזין הוא לטענתה של אובולו הראשון שהוא של אפריקאים ועבור אפריקאים.
היא עבדה עם מכון גתה בקמרון במשך מספר שנים על מה שהיא מתארת כ"פרויקט מונחה אדריכלות של סרט-פוגש-דפוס".
פסקה (בספרדית: Pesca) היא עיר במחוז בויאקה שבקולומביה.
פסקה המודרנית התגלתה על ידי הקונקיסטאדור הספרדי, חואן דה סנקט מרטין, לקראת סוף שנת 1548. היא במרחק של 108 קילומטרים מבירת בויאקה, טונחה.
העירייה ממוקמת על הרי האנדים ונמצאת בגובה של בין 2,540 ל-4,000 מטרים מעל פני האדמה.
וושינגטון היה תיק שנדון בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית בשאלת הצבעת אלקטור סורר בחבר האלקטורים.
השאלה עלתה בעקבות הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2016. כמה אלקטורים מטעם המפלגה הדמוקרטית עשו ניסיון נואש למנוע את מינויו של דונלד טראמפ לנשיא.
טראמפ עורר עוינות וסלידה יוצאי דופן בקרב מתנגדיו הפוליטיים.
לפיכך האלקטורים, שהיו אמורים לבחור במועמדת הדמוקרטית המפסידה, הילרי קלינטון, ניסו לסכל את בחירתו של טראמפ באמצעות הצגת שמו של מועמד רפובליקני חלופי לו, קולין פאואל, בתקווה שיהיו מספיק אלקטורים רפובליקנים שיערקו גם הם וימנעו את בחירתו של טראמפ.
במוקד פסק דין צ'יאפאלו עומד הקנס בסך אלף דולר שהוטל על האלקטורים הסוררים על כך שלא הצביעו למועמדת של מפלגתם במדינת וושינגטון.
בית המשפט קבע פה אחד כי למדינות יכולת לאכוף את התחייבות האלקטור בבחירות לנשיאות.
המקרה אוחד במקור עם מחלקת המדינה של קולורדו נ.
בקה, מקרה דומה שבו העותרים ערערו על חוק בקולורדו הקובע הרחקתו והחלפתו של אלקטור שאינו מצביע למועמד לנשיאות שקיבל את מרב הקולות במדינה.
הם טענו שלאלקטורים יש שיקול דעת להצביע כפי שהם בוחרים במסגרת התיקון השנים עשר לחוקת ארצות הברית והצליחו לזכות בבית המשפט לערעורים עם טיעון זה .
ב-10 במרץ 2020 פסלה עצמה השופטת סוניה סוטומאיור בפרשת קולורדו עקב היכרות עם המשיב, והתיקים הוכרעו בנפרד ב-6 ביולי 2020. פסק דין בקה הוכרע מפי בית המשפט בעקבות הפסיקה פה אחד בצ'יאפאלו נגד האלקטורים הסוררים ובעד המדינה.
הפסיקה הרחיבה תקדים מ-1952, פסק דין ריי נגד בלייר, שקבע כי ניתן לדרוש מאלקטור הצהרת נאמנות למפלגה ששולחת אותו ולמועמד לנשיאות שבחרה.
ב־17 בינואר 2020, בית המשפט העליון הסכים לדון הן בתיק וושינגטון והן בתיק קולורדו, משרד החוץ של קולורדו נ.
עם זאת השופטת סוניה סוטומאיור הודיעה כי תפסול את עצמה מתיק קולורדו, תוך ציון ידידותה הקודמת עם המשיב פולי בקה.
צ'יאפאלו נפסק פה אחד ואישר את החלטת בית המשפט בוושינגטון לפיה מדינות עשויות לאכוף את הצבעתו של אלקטור בבחירות לנשיאות; בבקה הוחלט מפי בית המשפט (ללא סוטומאיור) על ביטול פסק דינו של בית המשפט לערעורים "מהסיבות שצוינו בצ'יפאלו..."
השופטת אלנה קגן כתבה את דעת הרוב אליה הצטרפו כולם מלבד השופט קלרנס תומאס.
קגן כתבה: "אנו בוחנים אם מדינה רשאית להעניש אלקטורים על הפרת התחייבותם והצבעה למישהו אחר שאינו המועמד לנשיאות שזכה בהצבעה של מדינתם.
אנו קובעים שמדינה יכולה לעשות זאת...
הטקסט של החוקה וההיסטוריה של האומה תומכים שניהם בכך שלמדינה זכות לאכוף את התחייבות האלקטור לתמוך במועמד מפלגתו לנשיא." תומאס הצטרף לפסיקה עם נימוקים משלו שאל חלקם הצטרף השופט ניל גורסץ'.
בבקה הצטרף תומאס לפסק הדין ללא חוות דעת משלו.
בנימוקיה ציינה קגן שאמנם היו בין האבות המייסדים שציפו שחבר האלקטורים יכלול דמויות נכבדות שיפעילו שיקול דעת בטרם יחליטו על נשיא.
ברוח זו כתבו אלכסנדר המילטון וג'ון ג'יי.
ברם, דעה זו, בין אם בכוונת מכוון ובין אם בהשמטה מקרית, לא נכנסה לחוקה.
סעיף II בחוקת ארצות הברית מקנה למדינות זכות למנות אלקטורים.
בזכות זו כלולה גם הצבת תנאים לאלקטורים המתמנים.
ישנן מדינות שעשו שימוש במוסד האלקטור לצורכי בחירות פנים מדינתיות וכתבו בפירוש בחוקתן שהאלקטור יפעל לפי מצפונו ושיפוטו.
ברם, חוקת ארצות הברית נמנעה משימוש בלשון כזו, אף שמכונני החוקה הכירו את החוקות המדינתיות שנוסחו כך.
השמטה זו משמעותה שמכונני החוקה נמנעו מלהבטיח את חופש המצפון של האלקטור.
גם מהבחינה הלשונית ציינה קגן שהמילים אלקטור או להצביע יכולות להתיישב עם הצבעה כפויה למועמד שנקבע מראש.
כך גם אדם שמצביע בבחירות שבהן יש רק מועמד אחד או אדם שמצביע בשליחות אדם אחר, עדיין עושה פעילות הקרויה הצבעה.
העותרים טענו כי המנהג וההיסטוריה תומכים בהשקפה שלאלקטורים חופש הצבעה.
כבר זמן קצר אחרי כינון החוקה השתמשו באלקטורים כנציגים סמליים ונטולי שיקול דעת.
התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית התאים עצמו להתהוותן של המפלגות.
סגן הנשיא לא היה עוד היריב הפוליטי אשר קיבל את המקום השני (דבר שקגן מציינת בהומור שיכול היה לתת חומר לסדרה ויפ), אלא מי שנבחר בטיקט אחד יחד עם הנשיא.
בחירה מפלגתית זאת תאמה למצב שבו לאלקטור אין עוד שיקול דעת, אלא הוא כלי בשירות מפלגתו.
לקראת המאה ה-20 הפסיקו לכלול את האלקטורים בפתק ההצבעה והבוחר הכיר רק את שם המועמד שהוא מצביע עבורו.
היו אמנם אי אילו מקרים של אלקטורים סוררים, אבל הם היו מעטים ביחס וחלקם היו קשורים למצב ייחודי – מועמד לנשיאות שמת אחרי הבחירות ובטרם ההצבעה בחבר האלקטורים (הוראס גרילי ב-1872).
במקרה כזה אכן יכול להינתן לאלקטורים יותר חופש פעולה.
השופט קלרנס תומאס הסכים עם הפסיקה אך חלק על הנימוקים.
הוא אמר שאין למצוא בסעיף II מתן סמכות למדינה להשפיע על הצבעת האלקטורים.
הכוח למנות אלקטור אשר מוזכר בסעיף אינו דומה לכוח לקבוע הצבעה של אלקטור.
יתרה מכך, בחוק של מדינת וושינגטון אין בכלל דרישה שהאלקטור יצהיר על הצבעתו הצפויה עם מינויו כפי שנעשה במדינות אחרות.
המינוי נעשה ללא תנאי וללא התחייבות, ורק בשלב ההצבעה המדינה מתערבת ומאיימת בקנס על האלקטור.
אך אין למצוא בחוקה שום סמכות שיש למדינה לגבי שלב ההצבעה.
מכאן הסיק תומאס שהחוקה אינה מעניקה למדינות כוח להשפיע על הצבעת האלקטור.
עם זאת, השופט תומאס, אשר ידוע כמאמין בזכויות המדינות, סבור שבהיעדר כל אמירה מפורשת הפוכה בחוקה, למדינה עדיין זכות לפעול כרצונה בהתאם לתיקון העשירי לחוקת ארצות הברית, אשר מותיר למדינות מרחב פעולה מלא בכל דבר שאינו סותר את החוקה ובהתאם למבנה הכללי של החוקה אשר מקדש את זכויותיהן של המדינות.
לאמירה זו של תומאס הצטרף השופט ניל גורסץ'.
החלטת בית המשפט העליון התקבלה בעניין רב לאור הבחירות הקרובות לנשיאות 2020. פסיקת בית המשפט נתפסה בחיוב, מחשש לתוהו ובוהו חוקתי אם אלקטור אלמוני, שלתפקידו משמעות סמלית בלבד, יוכל להטות את תוצאות הבחירות.
את האלקטורים בשני המקרים ייצג לורנס לסיג, שפועל למען רפורמות בחבר האלקטורים באמצעות תיקון חוקתי או אמנת הצבעה בין מדינתית.
נראה כי ההחלטה מחזקת את הטענה לפיה מדינות זכאיות לבחור למנות אלקטורים על סמך מניין הקולות הלאומי.
עם זאת, היו שהזהירו מפני קריאת חוות דעת המקרה בצורה רחבה מדי.
ריי נגד בלייר היה פסק דין שניתן בידי בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1952. במוקד פסק הדין עמדה שאלת האלקטור הסורר.
האם יש זכות למפלגה הדמוקרטית באלבמה לדרוש מכל מי שמעוניין להתמודד על תפקיד אלקטור בחבר האלקטורים להתחייב להצביע לכל מועמד שהמפלגה הדמוקרטית תציב.
רוב השופטים השיבו על השאלה בחיוב.
הם אמנם לא הכריעו שניתן להטיל סנקציות על האלקטור אם יפר התחייבותו (דבר שחוקיותו אושרה רק בפסק דין צ'יאפאלו נגד וושינגטון, פסק דין מאוחר בהרבה מ-2020).
אבל הם קבעו שהמבנה המפלגתי שלבשה הפוליטיקה האמריקנית אחרי כינון החוקה והעובדה ששמות האלקטורים כבר מוסרים מפתקי ההצבעה תואמים למצב שבו האלקטור יהיה נטול שיקול דעת.
בדעת המיעוט קבע השופט רוברט ה.
ג'קסון בהסכמת השופט דאגלס, שהחוקה מאפשרת לאלקטורים חופש הצבעה.
אף שקיים מנהג שהאלקטור מצביע לפי מפלגתו אין ביכולת המנהג לבטל חוקה.
הוא השווה את מצב חבר האלקטורים בעקבות הפסיקה לצפידת מוות.
השופט הביע אהדתו לרעיון שלפיו חבר האלקטורים כולו יבוטל והנשיא ייבחר בבחירה ישירה.
ברקע העתירה עמדה הגישה הגזענית של מועמדים לאלקטורים שלא רצו להצביע בעד מועמד ארצי שהמפלגה תכתיר ושיהיה אוהד לזכויות השחורים.
אף על פי כן הטעים השופט ג'קסון שבטווח הארוך ובנסיבות העתיד המשתנות אין זה פרוגרסיבי או ליברלי לאפשר למנגנון המפלגה הארצי לכפות רצונו על אלקטורים מדינתיים וליטול מהם את שיקול הדעת.
ב-בש"פ 10532/04 רשל נ' מדינת ישראל, הכריע בית המשפט העליון בשאלת מעמדם של מעמידי הערבות הבנקאית בהליכי מעצר.
החלטה זו הייתה לימים לאחת ההחלטות המרכזיות בדיני המעצרים בישראל.
נקבע כי כאשר הופקדה ערבות בנקאית לצורך שחרורו של חשוד, אין לראות באדם שלבקשתו הוצאה הערבות הבנקאית כ"צד" מעוניין שיש מקום לזמנו לדיון, משאינו 'ערב' מהבחינה המשפטית.
עוד נקבע כי משך הזמן להארכת תוקף הערבות יחל מתום 180 הימים ולא מתום ההארכה.
בית המשפט או הקצין הממונה בתחנת המשטרה רשאים לשחרר אדם בערובה, והם אף רשאים להתנות את שחרורו בערובה בתנאים.
שחרור בערובה הוא על תנאי שהמשוחרר בערובה יתייצב לחקירה, הליכי משפט או לנשיאת עונשו, וכן שיינע מלשבש הליכים.
בקביעת הערובה, תחשבים במהות העבירה, המידע המצוי בידי רשויות החוק, העבר הפלילי של האדם, מצבו הכלכלי ויכולתו להמציא ערובה, וכן האפשרות שיוכל לעמוד בתנאי הערובה.
אם משוחרר בערובה מפר את תנאי שחרורו בערובה, הוא מובא בפני שופט וזה רשאי להורות על חילוט הערבות או חלק ממנה, ואם התגבשה עילת מעצר - רשאי הוא להורות על מעצרו של אותו אדם או על שחרורו בערובה בתנאים שיקבע.
עם זאת, כאשר מדובר בערבות שנתן ערב שהוא צד שלישי (ולא המשוחרר בערובה), בית המשפט מחויב לתת זכות טיעון לנותן העירבון.
הגיונו של סעיף זה הוא שנותן העירבון, בהיותו צד מעוניין, זכאי לכך שהבקשה לחילוט הערבון תידון רק לאחר שתינתן לו הזדמנות להשמיע טענותיו.
הערב אינו נתפס אך כצד כלכלי אלא כצד ממש, ובמקרה ונפטר הערב - אחריותו על-פי כתב הערובה בטלה וסכום ערבונו יוחזר לערבונו לכשיתבקש הדבר.
אדם בשם רונן רשל נעצר בשל עבירות על-פי חוק ניירות ערך, ובמסגרת שחרורו בתנאים מגבילים החליט בית המשפט לחייבו להעמיד ערבות לבית המשפט על-סך 75 ריבוא ש"ח, בכסף מזומן או בערבות בנקאית.
לאחר בקשות להקלה בתנאי שחרורו, נקבע כי רונן יעמיד ערבות על-סך 40 ריבוא, ואילו הוריו, אירית ומישל רשל, ימציאו ערבות בנקאית על-סך 50 ריבוא נוספים.
בסופו של יום, הופקדו בבית המשפט שתי ערבויות בנקאיות שהביאו לערעור בבש"פ, כתב הערבות הראשון ניתן - כאמור בראשו - "בהתאם להוראות של רשל אירית", וכתב הערבות השני ניתן - כאמור בראשו - "לבקשת ה"ה אביגדור צמח".
אביגדור צמח הוא סבו של רשל, והוא ואימו של רשל, אירית, הם העוררים.
כשנתיים לאחר מכן, נפתחה נגד רונן רשל חקירה נוספת בגין עבירות על-פי חוק ניירות ערך, והוא נדרש על-ידי בית המשפט להמציא ערבויות נוספות.
רשל הפקיד בתיק השני שתי ערבויות בנקאיות נוספות, כאשר בראש כל אחת משתי הערבויות נכתב כי ניתנה "בהתאם להוראות של רשל אירית".
מספר שנים אחר כך, ביקש רונן הקלה בתנאי שחרורו כך שיתאפשר לו לצאת את הארץ לתקופה קצובה לצורך קידום עסקיו.
בית-המשפט נעתר לבקשה, ורשל יצא את הארץ.
משעבר המועד ורשל בושש לחזור ארצה, ביקשה המדינה לחלט את הערבויות בשני התיקים.
ההורים כי אין לחלט את הערבויות - לא את ערבויות צד ג' ולא את הערבויות הבנקאיות - הואיל ולעת הדיון בבקשתו של רשל לשנות מתנאי הערבות ולהתיר לו לצאת לחו"ל, לא צירפה המדינה אותם ואת הסב כמשיבים לבקשה.
שינוי תנאי השחרור, כך טענו ההורים, לא נודע להם אלא לאחר שרשל יצא את הארץ.
עוד טענו ההורים, כי פקע תוקפן של הערבויות שניתנו בתיק המעצרים הראשון.
בית-משפט השלום קבע כי הערבויות כולן עומדות בתוקפן וכי יש לחלט את הערבויות הבנקאיות כבקשת המדינה.
עם זאת קיבל בית-המשפט את טענת ההורים בסוגיית ערבויות צד ג', והחליט שלא לחלטן.
על החלטתו זו של בית-משפט השלום הגישו האם והסב, העוררים, ערר לבית-המשפט המחוזי בתל אביב-יפו.
בית-המשפט המחוזי (כב' השופט ח'אלד כבוב) דחה את הערר ומכאן הבש"פ.
הטיעון העיקרי של העוררים נסב על השאלה: מיהם הערבים בארבע הערבויות הבנקאיות?
לשיטת המערערים, משהערבות הומצאה לבקשתם ועל חשבונם - כאמור בראשו של כל אחד מכיתבי הערבות הבנקאית - נמצא כי הם-הם הערבים האמיתיים, וכי מעמדו של הבנק לא היה אלא מעמד של מתווך ושליח פיננסי מטעמם כלפי המדינה.
מכאן, הם - האם והסב - הם הערבים; בינם לבין המדינה מתקיים קשר ישיר של ערב ונושה; ועל-כן שומה היה על בית-משפט השלום לשמוע את דעתם בטרם קיבל החלטה לשנות את תנאי השחרור ולאפשר את יציאתו של רשל מן הארץ.
ומשלא נשמעה דעתם, שוב אין מקום לחילוט הערבויות הבנקאיות.
כפועל יוצא של טענה זו, טענו המערערים כי לו נשמעה עמדתם בדיון בבקשת שינוי תנאי השחרור, או למצער לו היו מודיעים להם על הבקשה - הרי שהיו מתנגדים לה, ובכך שומרים על הפרוטה בכיסם (משהיו מבקשים לבטל את הערבות הבנקאית או מונעים יציאתו את הארץ).
המדינה נמנעה מלזמן את המערערים והן את באי כוח הבנקים, משלשיטתה, המערערים אינם הערבים ואין קשר משפטי ישיר בינם ובין המדינה.
המדינה טענה כי העוררים אינם צד לערבויות הבנקאיות, ומשכך לא חלה על המדינה כל חובה לזמנם לדיון שהיה בבית-משפט השלום לשינוי תנאי הערבות, ואף לא עמדה להם זכות טיעון לפני בית-המשפט.
עוד טוענת המדינה, כי גם אם יש להם לעוררים מעמד כלשהו בנושא הערבויות, יש לדחות את טענותיהם לגופו של עניין שכן מתייחסות הן אך לתנאי השחרור בערובה ואין הן רלוונטיות לערבויות עצמן.
בית המשפט קבע כי דין הערעור להידחות, ומשאין המערערים צד לערבות הבנקאית הרי שהם נעדרי זכות טיעון ביחס להליך המדובר.
בית המשפט החל בדיון במאפיינים הייחודיים לערבות הבנקאית, המבדילים אותה מערבות רגילה.
ראשית, עמד בית המשפט על עיקרון האוטונומיה של הערבות הבנקאית.
על-פי עיקרון זה, בניגוד לערבות רגילה, אין הבנק (וממילא אף לא יוצר הערבות הבנקאית) נכנס בנעלי החייב ופורע את חובו.
הערבות היא למעשה שטר בידה של המדינה, לפיו בהתקיימות תנאים מסוימים ישלם לה הבנק סכומי כסף מסוימים.
כך, בעוד ערבות רגילה טפלה לעסקת יסוד, הרי שהערבות הבנקאית היא עסקת יסוד כשלעצמה.
שנית, עקרון ההתאמה (העמידה בתנאים): מימוש הערבות הבנקאית יקום או יפול כדבר התנאים המפורטים בכתב הערבות.
הבנק לא יפרע את הערבות אלא אם ימלא הנושה (המדינה) אחר הדרישות הקבועות בכתב הערבות ככתבן וכלשונן.
מאפיין שלישי של הערבות הבנקאית הוא עקרון המיידיות: משמוכיח הנושה קיומו של התנאי הקבוע בכתב הערבות, אמור הבנק הערב לקיים את התחייבותו לאלתר, כקבוע בשטר הערבות, ללא כל שיהוי.
כך, בעניין הנדון, משעסקת היסוד - שחרורו של רשל ממעצר - אינה מוזכרת כלל בכתב הערבות, יש לפרש את הערבות הבנקאית בהתאם למאפיינים הנ"ל.
לגישת בית המשפט, משמעומדת המדינה בתנאים המפורטים בכתב הערבות - הצגת פסק-דין המורה על חילוט הערבויות בתיקי המעצרים בעניין רשל והרשות לניירות ערך - אין הבנקים שואלים שאלות ואין הם מקשים קושיות; משלמים הם באופן מיידי (שבעה ימים לאחר דרישה ראשונה) את הסכום הנקוב במסמך.
באשר להזכרת שמם של יוצרי הערבות בראש כתב הערבות, נקבע כי אין באלה על-מנת לכונן קשר משפטי כלשהו עם המדינה.
בית המשפט הגדיל וקבע כי "ניתן לומר כי אין כל יחסים ואין כל זיקה (privity) בין השניים (יוצר הערבות והמדינה)"
בית המשפט נדרש לטענה נוספת של העוררים לפיה המדינה, בהיותה הנושה, נכנסת לחריג שמאפשר להרים את המסך מעל הערבות הבנקאית - קיומה של "עילת התרמית".
לגישת המערערים, עסקת היסוד ניגעה בתרמית, ואותה תרמית חלחלה אל הערבות הבנקאית ופגמה ממילא בעקרון האוטונומיה של הערבות.
בית המשפט דחה אף טענה זו, וקבע כי "הנושה בענייננו היא המדינה, ולא הועלה ולו רמז-טענה כי המדינה נהגה שלא כהלכה.
רשל נהג, אמנם, בדרכי רמייה ונמלט מן הארץ, ולמותר לומר כי רמייה זו אין בה כדי למנוע חילוט הערבויות.
והרי רמייה זו היא-היא שהביאה לחילוט."
בשולי הדברים, דחה בית המשפט גם את טענת המערערים לפיה היה מקום להורות על חילוט מקצת הערבות ולא את כולה, נוכח נסיבות אישיות של המערערים.
עם זאת, דחיית הערעור במקרה זה לא נומקה בנימוקים לפיהם אין ערכאת הערעור מתערבת, אלא זכאות המערערים לחילוט מקצת מן הערבות נידונה לגופה.
בית המשפט קבע, בניגוד לטענת העוררים, כי תקופה זו לא חלפה, משיש לספור את מניין הימים מתום התקופה הראשונה (180 הימים מיום המצאת הערבות), ולא מיום ההחלטה על הארכתה.
פסק דין שנק נגד ארצות הברית , הייתה החלטה בולטת של בית המשפט העליון של ארצות הברית בנוגע לאכיפת חוק הריגול משנת 1917 במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בית המשפט העליון פסק פה אחד, בפסיקה שאותה ביטאה חוות דעתו של השופט אוליבר ונדל הולמס הבן, כי הנאשמים שהפיצו עלונים לגברים בגיל הגיוס הקוראים להתנגדות לגיוס מורשעים בניסיון לפגוע בגיוס, ופעילותם זו מהווה עבירה פלילית.
התיקון הראשון לא הגן על הנאשמים מתביעה, אך על פי שאלה טענו שהניסיון לפגוע בפעילות למען הגיוס נעשה באמצעות ביטויים המוגנים על ידי התיקון הראשון.
בחוות דעת זו אמר הולמס כי ניתן להעניש בעוון אמירת או הפצת ביטויים שבנסיבות העניין עשויים לגרום נזק, ולכן מהווים "סכנה ברורה ומיידית", ולכן הקונגרס זכאי למנוע אותם בחקיקה.
בית המשפט המשיך בהנמקה זו בשורה של הרשעות שנבעו כתוצאה מהעמדה לדין במהלך המלחמה, אך הולמס החל לחלוק על דבריו בתיק אברמס נ.
ארצות הברית (1919), וטען שבית המשפט חרג מהתקן שיצר והחל לאפשר ענישה על רעיונות.
עם זאת, בית המשפט קבע קו תקדימי נוסף לניהול מקרים שבהם חוקתיותו של חוק מאותגרת.
בשנת 1969, פסק דין שנק התהפך חלקית על ידי ברנדנבורג נגד אוהיו, פסיקה שהגבילה את היקף הדיבור האסור לאותן אמירות שמכוונות כלפי פעולה המנוגדת לחוק (למשל מהומה) ועלולות להציתן.
הפסיקה בתיק גררה ביקורות נוספות.
שנק היה הראשון בשורה של תיקים בבית המשפט העליון שהגדירו את ההבנה המודרנית של התיקון הראשון.
שופט בית המשפט העליון הולמס הבן כתב את חוות הדעת המצוטטת בתיק.
כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה גרמה לפילוגים עמוקים בחברה, ויצרה התנגדות נמרצת, במיוחד מצד אנשי השמאל הרדיקלי ואלה שהיה להם קשר עם גרמניה.
ממשל וילסון פתח באכיפה פלילית נרחבת והגיש אלפי תביעות, רבים מהן כלפי מוחים על מעורבות ארצות הברית במלחמה.
במקרה הראשון שהובא לבית המשפט בנושא זה, בלצר נ.
United States), 248 ארצות הברית 593 (1918), הנאשמים חתמו על עצומה שמתחה ביקורת על הגיוס שביצע הממשל, ואיימו עליו בתבוסה בקלפי.
הם הואשמו בשיבוש הגיוס והורשעו.
רוב בבית המשפט אישר את ההרשעה.
הולמס ניסח דעה מנוגדת:[כאשר יש] שיבושים אמיתיים בחוק, הענקת עזרה אמיתית ונחמה לאויב, הייתי צריך להיות שמח לראות [את הפעילים בכך] נענשים בצורה יותר חמורה מכפי שנעשה לפעמים.
אבל אני חושב שכוונתנו לגייס את כל כוחותינו לשם סיוע בהצלחה במלחמה, לא צריכה לזרז אותנו לגלות חוסר סובלנות כלפי דעות ודיבור שלא ניתן לדמיין כי יזיקו, אם כי הם מנוגדים לאלה שלנו.
עדיף שאלה שיש בידם כוח ללא עוררין וכמעט בלתי מוגבל, יטעו בכיוון החופש [במקום בכיוון שלילתו].במקום להמשיך לנוכח ההתנגדות של הולמס, השופט העליון אדוארד דאגלס וייט הפסיק את הדיון בתיק.
הנושא הגיע ככל הנראה לממשל, מכיוון שהתביעה נטשה את התיק.
לאחר מכן ביקש וייט מהולמס לכתוב את חוות הדעת לבית המשפט פה אחד בתיק הבא, בו יוכלו להסכים, שנק נגד ארצות הברית.
הולמס כתב חוות דעת זו, וכן כתב שתי חוות דעת נוספות, אותן אישר בית המשפט פה אחד.
אלו דנו בהרשעות בשני תיקים נוספים, פרוהורק נגד ארצות הברית ודבס נגד ארצות הברית, ובכך קבע את התקן להחלטת חוקתיות בנוגע להרשעות פליליות המבוססות על חופש הביטוי.
אולם הולמס לא אהב פסיקות חקיקתיות ולא חזר על הסגנון של "סכנה ברורה ומיידות" בפסיקותיו הבאות.
חוות דעתו בתיק של שנק מובאת לעיתים קרובות כמקור לתקן משפטי זה, הגם שהולמס שינה את דעתו והציע השקפה שונה בהתנגדותו לפסיקה זו, כפי שכתב בפסק הדין אברמס נגד ארצות הברית.
האירועים שהובילו לחוות דעתו בפסיקת שנק התגלו כאשר הביוגרף של הולמס, שלדון נוביק, חשף את חוות דעתו בתיק בלצר, חוות דעת שלא פורסמה אך נכללה במסמכיו של הולמס בבית הספר למשפטים בהרווארד.
צ'ארלס שנק ואליזבת באר היו חברים בוועד הפועל של המפלגה הסוציאליסטית בפילדלפיה.
הוועד הפועל אישר הדפסה ודיוור של למעלה מ-15,000 עלונים לגברים המיועדים לגיוס במהלך מלחמת העולם הראשונה.
העלונים קראו לגברים שלא להתגייס: "אל תיכנעו לאיום", "עמדו על זכויותיכם","אם אינך עומד על זכויותיך, אתה מסייע לשלול זכויות, או לזלזל בזכויות, ועמידה על זכויות היא חובתם של כל אזרחי ותושבי ארצות הברית".
העלונים קראו לגברים שלא להתגייס בטענה כי גיוס צבאי מהווה עבדות, דבר האסור על פי התיקון ה-13.
לאחר משפטי מושבעים הורשעו שנק ובאר בהפרת סעיף 3 לחוק הריגול משנת 1917. הנאשמים פנו לבית המשפט העליון בטענה כי הרשעתם והחוק שהתיימר לאשר זאת מנוגדים לתיקון הראשון.
הם הסתמכו רבות על טקסט התיקון הראשון, וטענו כי חוק הריגול משנת 1917 היה בעל "אפקט מצנן" על דיון חופשי במאמץ המלחמתי.
בית המשפט, בחוות דעת פה אחד שכתב השופט אוליבר ונדל הולמס הבן, קבע כי הרשעתו הפלילית של שנק היא חוקתית.
החוק חל רק על פגיעות מוצלחות בגיוס, אך תקדימים רגילים אפשרו העמדה לדין בגין ניסיונות שהיו קרובים להצלחה.
הקטע המפורסם ביותר והמצוטט ביותר של הדעה היה זה:ההגנה המחמירה ביותר על חופש הביטוי לא תגן על אדם הפורץ בצעקות "אש!" כוזבות בתיאטרון וגורם לבהלה.
השאלה בכל מקרה היא האם השימוש במילים אלה בנסיבות אלה הוא כזה שיוצר סכנה ברורה ומיידית לכך שייגרמו הרעות המהותיות שיש לקונגרס הזכות למנוע.
זו שאלה של קרבה ומידה.הביטוי "צעקת אש בתיאטרון הומה אדם" הפך מאז למטאפורה פופולרית לסכנות או למגבלות של חופש הביטוי.
במקרים מאוחרים יותר, כאשר נראה להולמס שבית המשפט חורג מהתקדימים שנקבעו בשנק ובמקרים נלווים, הוא התנגד וחזר על דעתו כי הבעות של דעה כנה זכאיות להגנה כמעט מוחלטת, אך ביטויים שהושמעו מתוך כוונה ספציפית - גרימת נזק פלילי, או איום שנושא בחובו סכנה ברורה ומיידית לפגיעה כזו - ניתן להעניש.
באברמס נגד ארצות הברית פירט הולמס את ההגנות המקובלות שמקנה החוק - פריבילגיות לחופש הביטוי ולעיתונות - והצהיר כי הוא משוכנע שחופש הדעה היה מרכזי בתוכנית החוקתית מכיוון שתחרות ב"שוק הרעיונות" היא המבחן הטוב ביותר לאמיתותם של רעיונות.
עם זאת, בית המשפט העליון המשיך לאשר הרשעות בנאום מרדני בסדרת תביעות של שמאלנים, נטייה שהגיעה לשיאה בדניס נ.
ארצות הברית, 341 ארצות הברית 494 (1951) שם בית משפט מפולג מרה אישר הרשעות בהמרדה של מנהיגי המפלגה הקומוניסטית.
השופט לרנד הנד והשופט העליון וינסון, בשם הרוב בבית המשפט העליון, ציטטו את פסק הדין במשפט שנק, ולשון "הסכנה הברורה והמיידית" הפכה כך לכינוי גנאי בקרב תומכי חופש הביטוי וחופש העיתונות.
בית המשפט, פה אחד, בפסק הדין "ברנדנבורג נ.
אוהיו" (1969), זנח את השפה החסודה תוך שהוא מיישם לכאורה את נימוקיו של שנק כדי להפוך את הרשעתו של חבר קו קלוקס קלאן שהועמד לדין בגין נאום מסית.
בית המשפט אמר כי ניתן להעמיד לדין את נושא הנאום רק כאשר הנאום מהווה סכנה של "פעולה לא חוקית מיידית", ניסוח שלעיתים נאמר כי הוא משקף את נימוקיו של הולמס באופן מלא יותר בהתנגדותו לאברמס, ולא לפרשנותו כפי שהובעה בפסק הדין שנק.
מפסק דין ברנדנבורג נלקח גם תקן הסכנה הברורה המיידית כפי שהתפרשה בפסק דין דניס, ואומץ ההסבר שניתן על ידי הולמס וברנדייס.
בין השאר משום שהסטנדרט להגנה על ביטויים במסגרת התיקון הראשון הוצג באופנים שונים בדעותיו השונות, חוקרים "רוויזיוניסטים" טענו כי הולמס שינה את דעתו בקיץ 1919, וכי לאחר שכתב שלוש חוות דעת לבית משפט פה אחד, הוא ביטא השקפה שונה וליברלית יותר בהתנגדותו בפסק דין אברמס כעבור כמה שבועות.
מספר תומכים בחופש הביטוי חיזקו טענה זו, והתעקשו כי בית המשפט העליון דחה את שנק ואת דעת הרוב באברמס, ובפועל עקב אחר הנימוקים החולקים של הולמס באברמס ושל ברנדייס והולמס בוויטני.
בשנת 2010, בית המשפט העליון דחה התנגדות לפסיקת הולמס באברמס.
העובדות בהולדר נגד פרויקט המשפט ההומניטרי היו דומות לאלו שבאברמס: אנשים שתכננו לתמוך בארגוני מורדים בסרי לנקה וארגונים כורדים, קבוצות טרור פוטנציאליות, חששו מהעמדה לדין על פי חוק הפטריוט, 18 USC סעיף 2339 ב', בגין מתן תמיכה מהותית עבור ארגוני טרור.
בית המשפט העליון קבע כי הפגנתתמיכה כזו אינה אסורה על פי התיקון הראשון, דחה במפורש את הטענה לפיה נדרשת "כוונה ספציפית" לסייע למעשי טרור, ודחה גם את טענת השופטים המתנגדים לפיה התיק נשלט על ידי חוות הדעת התומכת בפסק דין ויטני, או על פי התקן המצוין בפסיקת ברנדנבורג.
בפסק דין Citizens United נגד FEC, רוב בקרב השופטים דחה את טענת המתנגדים לפיה התיקון הראשון מבוסס על ערך ההתלבטות הדמוקרטית ב"שוק הרעיונות".
במקום זאת קבע הרוב כי זכויות התיקון הראשון אינדיבידואליות, ואינן מבוססות על שיקולי קהילתנות.
ע"א 165/82 קיבוץ חצור נ' פקיד שומה רחובות הוא פסק דין של בית המשפט העליון שניתן ב-1985, והמהווה נקודת מפנה בפרשנותם של דיני המיסים בישראל, בהעבירו את מרכז הכובד בפרשנות דיני המיסים מהיצמדות ללשון החוק ("פירוש דווקני") להגשמה של תכלית החקיקה.
פסק הדין עסק בערעור של קיבוץ חצור, שבבעלותו מפעל מאושר, על החלטתו של פקיד השומה לחייבו במלווה ביטחון על הכנסתו בשנת המס 1975, שהוטל על-פי חוק מילווה ביטחון (מפעלים מאושרים) (תיקון), תשל"ה-1975. ערעור הקיבוץ לבית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו נדחה, והקיבוץ ערער לבית המשפט העליון.
הערעור עסק בשאלה האם על הכנסתו של קיבוץ חל סעיף 47(ג) לחוק לעידוד השקעות הון, תשי"ט-1959, ולכן הכנסתו היא "הכנסה מוטבת" והקיבוץ חייב במלווה ביטחון, או שעל הכנסת קיבוץ חל סעיף 46(א) לחוק זה, ולכן הכנסתו אינה מוטבת, והקיבוץ אינו חייב במלווה ביטחון.
רקע: הפרשנות שנהגה עד לפסק דין חצור
פרשנות דיני המיסים התבססה במידה רבה על המשפט האנגלי, לפיו יש להיצמד ללשון החוק, ללא התחקות אחר כוונת המחוקק, שלא באה לידי ביטוי בלשון החוק.
לכוונת המחוקק ניתן היה להתייחס רק כאשר לשון החוק לא הייתה ברורה, או שמשמעות המעוגנת בלשון מביאה לאבסורד.
גישה זו הובעה על ידי שופט בית המשפט העליון שמעון אגרנט כציטוט מדבריו של השופט האנגלי סידני ראולט :
"בחוק המטיל מס, חייב כל אחד רק לבדוק את הדברים האמורים בו בצורה ברורה.
אין לקרוא שום דבר בין השיטין של החוק; אין להסיק ממנו שום דבר מכללא, אפשר רק לבדוק את לשונו בדיקה ראויה."
עוד היה מקובל שבמקרה של ספק יש לפרש הוראות של חיוב במס לטובת משלם המס.
כך, למשל, ציין השופט חיים ה' כהן: "רק כשחיוב לשלם מס מוטל על פי לשון החוק בספק, מפרשים את החוק לטובת משלם המס, ואין מחייבים אותו מספק."
עם זאת, עוד בשנת 1970 ציין ד"ר אלפרד ויתקון כי:
"בעיית הפרשנות בדיני מיסים היא מן הנושאים שאינם יורדים מסדר היזם, וזה כשלעצמו אומר דרשני.
מתלבטים בבעיה ואין פותרים אותה.
אך אפילו אין בידינו להציע פתרון, רצוי לברר, מה הקושי.
נקודת המוצא היא, כמובן, הוויכוח בין חסידי "הפרשנות הדווקנית" ומתנגדיה.
אלה דורשים את יישום ההוראה הסטטוטורית ככתבה וכלשונה, אפילו אין התוצאה מניחה את הדעת מבחינת הצדק וההגיון, ואלה סבורים שדיני מיסים אינם יוצאים מן הכלל המקובל עלינו בכל תחומי המשפט, שעל הפרשן לרדת לסוף דעתו של המחוקק ולהגשים את כוונתו המשוערת."
את פסק הדין התחיל השופט ברק בהתייחסות כללית לפרשנות החקיקה:
"הלשון היא איפוא נקודת המוצא.
אך היא אינה נקודת הסיום.
לעולם יש לפתוח בלשון החוק, אך לעולם אין לסיים בה.
מבין האפשרויות השונות שהלשון פותחת יש לבחור באחת ויחידה כאפשרות "נכונה".
בחירה זו נעשית על־פי מטרת ההוראה ועל־פי תכליתה.
על תכלית החוק ניתן ללמוד, כמובן, מלשון החוק עצמו.
זהו מקור ראשון אך לא יחיד.
על תכלית החקיקה יש ללמוד ממקומה של ההוראה בחוק, ממבנהו הכללי של החוק וממקומו במערך החקיקה הכללי.
אך מעבר לכך, ניתן ללמוד על מטרת החקיקה ממקורות שמחת לחקיקה עצמה, כגון מהמצב המשפטי שהתקיים בטרם הוחק החוק ומהתקלה שהוא בא למנוע.
מקור חשוב ללימוד בדבר מטרת החקיקה הוא ההיסטוריה החקיקתית והפרלמנטרית."
מכאן המשיך השופט ברק להתייחסות ספציפית לדיני המיסים:
"כמו כל חוק אחר, גם לעניין חוק מס נקודת המוצא היא לשון החוק, והשאלה היא, אם לאפשרויות השונות יש עיגון, ולו מינימלי, בלשון ההוראה.
מבין האפשרויות הלשוניות השונות יש לבחור אותה אפשרות, המגשימה את מטרתה של חקיקת המס.
לעיתים מטרת החקיקה היא הטלת מס, ולעיתים מטרתה היא פטור ממס.
בזו כבזו על הפרשן ליתן אותו פירוש, המביא להגשמת תכלית החקיקה.
אין עליו לפרש את החוק לטובת הנישום, כשם שאין עליו לפרשו לרעתו.
טובתו של נישום אחד היא לעיתים רעתו של נישום אחר.
אין עליו לפרש את החוק באופן דווקני, כשם שאין עליו לפרשו באופן ליברלי."
בהתאם לכך ציין השופט ברק:
"הפרשנות התכליתית (purposive construction) החלה מכה שורש באנגליה והיא מוחלת לעניין החוקים כולם, לרבות חוקי מיסים.
אכן, כך הדבר באנגליה עצמה, וכן הדבר על אחת כמה וכמה אצלנו.
בחוק מס, כמו בכל חוק אחר, אין להסתפק בלשון בלבד.
יש לפרש את החוק לפי התכלית החקיקתית, ואותה יש להסיק בדרכים המקובלות והידועות.
לעיתים הדברים משתמעים במפורש ולעיתים מכללא.
לעיתים הדברים בולטים, ולעיתים יש ללמוד עליהם בין השיטין."
השופט ברק הוסיף והציג מתי בכל זאת נכנס לפעולה הפירוש הדווקני:
"לעיתים עשוי השופט למצוא עצמו במצב, שבו לשון החוק נשארה סתומה, שכן לא עלה בידו לחשוף מתוך החוק ותולדותיו מטרה חקיקתית, שתדריך אותו בהסרת הספק.
במקרה זה על השופט לפרש את חוק המס על רקע עקרונותיה הכלליים של השיטה.
אחד מאותם עקרונות כלליים, שהוא רלוואנטי לחקיקת מס, הוא השמירה על חופש הפרט ועל הקניין הפרטי וההגנה עליהם מפני התערבות שלטונית.
בהניחו עיקרון זה נר לרגליו ובהיעדר כוונת מס ספציפית, עשוי השופט להגיע למסקנה, השוללת הטלת מס שיש בו פגיעה בחופש הפרט ובקניין.
זאת, לדעתי, המשמעות, שיש ליתן לעיקרון, שחוק מס יש לפרש באופן דווקני."
עו"ד חן אבידוב סיכם את מהלכו של פסק הדין:
"בכך מיקם השופט ברק את הקוביות במקומן: הכלל הוא פרשנות תכליתית של נורמה חקיקתית, על-פי לשונהּ, מטרתהּ, תכליתהּ והקשרהּ; החריג, רק ככל שלא ניתן להגיע לפרשנות הנכונה חרף ביצועו של כל תהליך הפרשנות, הוא פירוש הנורמה באופן דווקני לטובת הנישום."
לאחר דיון עקרוני זה בכללי הפרשנות של דיני המיסים ניגש השופט ברק לדון בערעור הספציפי שהוגש לבית המשפט, והגיע למסקנה, המעוגנת בדברי ההסבר להצעת החוק, כי "מטרת ההוראה החדשה הייתה להטיל מלווה ביטחון על קיבוץ".
חיזוק לכך הוא מצא בכך שבשנת 1976 תוקן סעיף 47 לחוק עידוד השקעות הון כך שסולקה הבעיה הפרשנית שביסוד פסק דין זה, והעיר על כך:
"אין בתיקון זה כדי לייתר את פרשנותנו שלנו.
ודאי שאין לומר, כי הצורך בתיקון מלמד כי בלעדיו הדין שונה.
אכן, לא פעם נוצר תיקון כדי להבהיר או כדי ליצור מבנה אסתטי יותר.
הטכניקה החקיקתית שנקט המחוקק בעבר לא הייתה אלגנטית.
הערכאה הראשונה ציינה, כי ניתן היה וצריך היה לפעול "בצורה ברורה יותר ובלשון מהוקצעת יותר".
דעתו של השופט מקובלת הייתה, כנראה, גם על המחוקק, והוא תיקן את הדרוש תיקון."
בהתאם לכך נקבע שקיבוץ חייב במלווה ביטחון, ועל כן נדחה ערעורו של קיבוץ חצור.
שני שופטי המותב האחרים, שושנה נתניהו ואליעזר גולדברג, הסכימו עם פסק דינו של השופט ברק.
פסק דין חצור הפך לפסק דין מנחה בפרשנות דיני המיסים, וצוטט במאות פסקי דין וביותר ממאה מאמרים.
ייחוד זה של דיני המס מחייב רגישות מיוחדת בפרשנות דיני המס."
ד"ר אבי נוב חלק על הגישה שנקבעה בפסק דין חצור, משום שלדבריו יש בה בעיות רבות.
הוא אף ציין שהחל משנת 2008 התקיימה "נטייה של כמה שופטים לזנוח את שיטת הפרשנות התכליתית ולחזור לשיטת הפרשנות המילולית".
גם ד"ר רפעאת עזאם זיהה פסקי דין אחדים של בית המשפט העליון שבהם "מסתמנות כמה אינדיקציות המצביעות על חזרתה ההדרגתית של הפרשנות המילולית".
עו"ד חן אבידוב חלק על עמדתם של נוב ועזאם וציין כי "הפסיקה בעשורים האחרונים שלאחר פסק-הדין בעניין קיבוץ חצור מאוזנת.
היא אינה מתעלמת מלשון החוק אלא נובעת ממנה, כשמטרתהּ היא לפרשהּ באופן המגשים באופן מיטבי את תכליתו של החוק.
העקרונות שהותווּ בפסק-הדין בעניין קיבוץ חצור עומדים על מכונם ולא השתנו."
ע"פ 5/51 שטיינברג נ' היועץ המשפטי לממשלת ישראל הוא פסק דין שניתן בשנת 1951 בבית המשפט העליון בעניינו של צעיר חרדי חבר קהילת נטורי קרתא שסירב להתגייס לצבא מטעמי מצפון על רקע אמונתו הדתית.
בית המשפט העליון קבע שההבחנה הקיימת בין גברים לנשים במתן פטור מגיוס חובה על רקע אמונה דתית היא הבחנה מותרת ואיננה אפליה.
בנוסף קבע בית המשפט שבמקרה של סתירה בין דיני המשפט הבין-לאומי המנהגי וחוקי המדינה יש לפסוק לפי חוקי המדינה שגוברים על תוקף דיני המשפט הבין-לאומי המנהגי.
מייד לאחר הקמת המדינה, בספטמבר 1949, התקבל בכנסת חוק שרות ביטחון, תש"ט–1949 שקבע את חובת הגיוס לצה"ל.
החוק קבע שהצבא רשאי לזמן כל אזרח לצורך התייצבות לבדיקות רפואיות לבחינת כשירותו לגיוס וכן לצורך גיוס לשרות סדיר או מילואים.
חובת הגיוס נקבעה לגברים בגילאי 18–49 ולנשים בגילאי 18–38. החוק קבע מספר עילות לפטור מחובה זו.
עילות אלו כללו פטור מגיוס לאם לילד, לאישה הרה, לאישה נשואה וכן לאישה דתייה שאמונתה לא מאפשרת לה לשרת בצבא.
נוסף על אלו ניתנה לשר הביטחון סמכות לפטור אזרחים נוספים על פי שיקול דעתו.
עילת הפטור לנשים דתיות נקבעה בחוק כחלק מפשרה עם הסיעות הדתיות בכנסת שהתנגדו בתוקף להטלת חובת גיוס על נשים.
בקרב הציבור הדתי והחרדי הייתה הסכמה בהתנגדות לחובת גיוס נשים לצבא אך ביחס לחובת הגיוס לצבא שהוטלה על גברים לא שררה הסכמה גורפת.
בציבור הדתי לאומי ראו בגיוס לצבא חובה ראויה ואף חובה דתית.
בקרב הציבור החרדי לא היו הדעות אחידות אך חלקים בציבור לא ראו בחיוב הטלת חובה זו.
ההתנגדות החרדית לגיוס נבעה מכמה סיבות: האופי החילוני של הצבא והחשש מפגיעה באפשרותם של המשרתים בו לשמור תורה ומצוות, האמונה הדתית שחשיבות לימוד התורה גוברת על חשיבות השירות בצבא וכן יחס מסויג להכרה במדינה וחוקיה לנוכח היותה מדינה חילונית שלא פועלת על פי חוקי התורה.
אחת הקבוצות הקיצוניות שהתנגדו באופן התקיף ביותר לחובת הגיוס הייתה הקבוצה החרדית נטורי קרתא.
תפיסתם האידאולוגית ראתה את עצם הקמת המדינה כמעשה אסור גם אם זו הייתה מדינה הלכה.
אנשיה לא הכירו כלל בחוקי המדינה ולא ראו את עצמם כאזרחי המדינה.
חיים בן יוסף שטיינברג, היה חבר הקהילה החרדית נטורי קרתא בירושלים.
הוא נדרש להתייצב לביצוע בדיקות רפואיות ורישום פרטים לצורך גיוס לצה"ל.
שטיינברג, שהחזיק באמונה דתית שלא מכירה בסמכותה של המדינה ובחוקיה, לא התייצב כנדרש ממנו בחוק שירות הביטחון.
בעקבות זאת נידון שטיינברג בבית המשפט המחוזי בירושלים לעונש מאסר.
שטיינברג עתר לבית המשפט העליון כנגד הרשעתו וכנגד העונש שהוטל עליו.
בערעורו ביקש לבטל את חובת הגיוס לצבא לגברים דתיים, שמסרבים לשרת בצבא מטעמי מצפון הנובעים מאמונתם הדתית.
לטענת שטיינברג, הטלת חובת גיוס על גברים דתיים בניגוד לאמונתם הדתית היא אפליה פסולה על רקע מגדרי.
האפליה נובעת מכך שבניגוד לחובה המוטלת על גברים מאפשר החוק לנשים דתיות לקבל פטור מגיוס לצבא אם הן מצהירות על אמונה דתית השוללת שירות צבאי.
בנוסף טען שטיינברג שעל פי דיני המשפט הבין-לאומי לא ניתן לחייב את תושבי ירושלים בגיוס לצה"ל.
זאת כיוון שירושלים הוגדרה כשטח מוחזק שלא נכלל בשטחה של מדינת ישראל, ועל פי כללי המשפט הבין-לאומי לא ניתן לגייס תושבים של שטח מוחזק.
לבסוף טען שטיינברג כנגד חומרת העונש שהוטלה עליו.
בעתירתו טען שיש להתחשב בקביעת חומרת העונש בכך שהוא סרבן מצפון ולכן יש להקל בעונש שהוטל עליו ולהסתפק בהטלת קנס במקום עונש המאסר שפסק בית המשפט המחוזי.
בית המשפט קבע שההבחנה בדין המקנה פטור מטעמי מצפון לנשים דתיות אך לא לגברים דתיים אינה מהווה אפליה, כיוון שיש שוני רלוונטי בין גברים לנשים המצדיק יחס שונה.
בית המשפט נימק קביעה זו בכך שאפליה היא דבר פסול רק במקרה בו אין הצדקה למתן יחס שונה לאנשים או האוכלוסיות השונות.
לעומת זאת, במקרים בהם קיים הבדל מהותי המצדיק מתן יחס שונה לאדם או קבוצה אין ביחס השונה משום אפליה פסולה שיש למנוע אותה.
אם האפליה בין הגבר לאישה לא נובעת מהזהות המגדרית בלבד אלא היא כתוצאה מההבדלים הקיימים בין גבר לאישה המצדיקים בנסיבות המקרה מתן יחס שונה ניתן ולעיתים אפילו נדרש לאפשר הבחנה בין המינים.
השופטים סברו פה אחד שלעניין חובת הגיוס לצבא ההבדלים הקיימים בין גברים לנשים, כגון היכולת לשמש בכל תפקידי החייל או תפקידה של האישה בקרב ביתה, מצדיקים מתן יחס שונה בהטלת חובת הגיוס.
השופטים ציינו דוגמאות נוספות הקיימות בחוק להקלות לנשים כתוצאה מהמאפיינים השונים הקיימים בין גברים לנשים.
אישה נשואה תהיה פטורה משירות צבאי בניגוד לגבר נשוי, ואישה תסיים את חובת השירות הצבאי בגיל שלושים וארבע לעומת הגבר שישתחרר מחובה זו רק בגיל ארבעים ותשע.
כמו ההקלות האחרות שראוי היה להבחין בהן בין הגבר לאישה לנוכח ההבדלים הקיימים בניהם כך שהנסיבות השונות הקיימות בהטלת חובת גיוס על אישה דתייה לעומת גבר דתי מצדיקות את ההבחנה של המחוקק בקביעת חובת הגיוס השונה.
בית המשפט הוסיף וקבע שאין צורך לדון בעתירה זו בשאלה אם חוק שירות הביטחון מטיל חובה הסותרת את כללי המשפט הבין-לאומי, כיוון שבמקום שבו לשון החוק ברורה ולא ניתן לפרש אותה באופן שעולה בקנה אחד עם המשפט הבין לאומי, החוק גובר על המשפט הבין לאומי.
לאור זאת גם אם החוק אכן סותר את כללי המשפט הבין-לאומי בית המשפט יפסוק לפי חוקי המדינה ולא לפי המשפט הבין-לאומי.
השופטים קבעו שאמנם יש לפרש את החוק באופן שלא יעמוד בסתירה לכללי המשפט הבין-לאומי, מתוך הנחה שהמחוקק מעוניין לעמוד בכללים אלו, אך מדובר בקביעה לאופן פרשנות לשון החוק ולא במערכת כללים המחייבת את המחוקק.
לכן במקרה שלשון החוק ברורה ולא ניתן לפרש את החוק באופן זה יגבר החוק על כללי המשפט הבין-לאומי.
המשפט הבין-לאומי עוסק בהתחייבות של מדינות כלפי מדינות אחרות ולא עוסק בקביעת החוקים הפנים מדינתיים.
במידה ומדינה בחרה לחוקק בניגוד לכללי המשפט הבין-לאומי תהיה אמנם למדינות אחרות יכולת לטעון כנגד אותה מדינה, אך המשפט הבין-לאומי לא מחליף את המשפט המדינתי והוא לא מקנה לאזרח טענה כלשהי כלפי המדינה שכן היא לא התחייבה כלפיו מעולם לפעול באופן אחר.
טעם נוסף לקביעת עדיפות החוק על פני כללי המשפט הבין-לאומי שניתן על ידי השופטים נובע מכך שבית המשפט שואב את כוחו מכוח הסמכות שהקנתה לו המדינה ולא מכוח סמכותו של גורם בין-לאומי.
על כן בית המשפט נדרש לפסוק לפי כללי המדינה ולא לפי כללי המשפט הבין-לאומי.
בעניין העתירה אודות חומרת העונש בית המשפט קבע שניתן להקל בעונש של סרבני מצפון, כיוון שסרבנותם נובעת מתפיסת עולם ערכית, כאשר סרבנותם נובעת מהתנגדות לשירות הצבאי עצמו, אך לא כאשר סרבנות הגיוס נובעת משלילת סמכותה של המדינה וחוקיה.
חיים שטינברג לא החזיק באמונה דתית השוללת דווקא את השירות בצבא ורק מחובת הגיוס בכפייה הוא ביקש לקבל פטור.
הוא האמין בתפיסה ערכית שכלל לא מכירה בסמכותה של המדינה ובחוקיה.
אמנם במקרה הנידון הדבר בא לידי ביטוי בחובת הגיוס בלבד, אך שטיינברג האמין בסרבנות מצפונית לכלל חוקי המדינה.
בית המשפט קבע שתפיסה ערכית זו היא תפיסה שאין להכיר בה על אף שהיא נובעת ממצפונו של האדם לאור השקפתו הדתית.
פטור על רקע דתי לנשים
הפטור מגיוס שניתן לבנות דתיות עבר מספר שינויים במהלך השנים.
השינויים היו באופן אישור הפטור ולא על עצם קיומו.
בשנת 1952 כתוצאה מהחשש שנשים שאינן דתיות קיבלו פטור על סמך הצהרה כוזבת תוקן החוק כך שהפטור יינתן על ידי ועדה שתקבע האם המועמדת לשרות ביטחון לא יכולה לשרת מטעמי הווי משפחתי דתי ולא ניתן היה לקבל הפטור על סמך הצהרה בלבד.
בעקבות זאת נידונו בבג"ץ מספר עתירות במקרים בהם חויבו נשים לשרת למרות שהצהירו שהן דתיות.
בשנות השבעים שונה החוק כתוצאה מדרישת המפלגות הדתיות כך שהפטור לא יינתן לפי שיקול דעתה של ועדה אלא יינתן לכל אישה המצהירה בפני דיין או שופט שהיא מקיימת שלושה תנאים אלו: היא שומרת על כשרות, לא נוסעת בשבת ושטעמים שבהכרה דתית מונעים ממנה לשרת בצבא.
פטור על רקע דתי לגברים
הפסיקה והחקיקה לא השתנו במהלך השנים וככלל גבר לא זכאי לפטור מגיוס על רקע סרבנות מצפון דתית בדומה לאישה.
האפשרות לקבל פטור על רקע סרבנות מצפון לגבר אפשרית רק לפי סעיף החוק המקנה לשר הביטחון סמכות לפטור מועמד לשירות מחובת הגיוס.
לצורך כך הוקמה ועדה מייעצת לשר הביטחון בענייני פטור משירות.
למרות זאת, בפועל הגיוס לצבא בקרב האוכלוסייה החרדית אינו נפוץ ולא מונהגת מדיניות של גיוס חובה בקרב הציבור החרדי, נוכח עילת פטור אחרת המאפשרת לגבר דתי שמצהיר ש"תורתו אומנותו" לדחות את שירותו הצבאי עד לקבלת פטור מלא עם הגיעו לגיל הפטור מגיוס.
הפטור מגיוס שניתן לבני הישיבות נבע מתוך הכרה של המדינה בחשיבות שימור לימוד התורה והוא אינו נובע מהכרה בסרבנות מצפון על רקע דתי.
הפטור מותנה בכך שבעליו עוסק בלימוד תורה.
קהילת נטורי קרתא וקבוצות המחזיקות בדעות הדומות לה שאינם מכירים כלל בחובת הציות לחוקי המדינה ומתנגדים אף לעצם קיומה מבקשים להימנע מחובת הגיוס ללא הצהרה שתורתם אומנותם, ואף מסרבים לשתף פעולה עם רשויות המדינה בעצם תהליך ההצהרה.
לאור זאת במהלך השנים נדרשו רשויות המדינה לבצע פעולות אכיפה וענישה כלפי סרבני גיוס השייכים לקבוצות חרדיות אלו, שחובת הגיוס חלה גם עליהן.
קביעתו של בית המשפט שאפליה היא הבחנה בין פרטים שווים אך כאשר יש שוני בין הפרטים שהוא רלוונטי לסיבת ההבחנה אין בביצוע ההבחנה אפליה פסולה, התקבלה כהלכה במשפט הישראלי.
בית המשפט העדיף את השוויון המהותי על פני השוויון במשמעותו הפורמלית בלבד.
פרשנות זו של השוויון מקובלת בשיטות משפט מערביות רבות והוגדרה כך לראשונה על ידי אריסטו בהרצאותיו על אתיקה.
עד שנות התשעים של המאה העשרים מומש עיקרון זה באופן גורף במגוון נושאים וכמעט בכל פסק דין העוסק בנושא השוויון.
כך לדוגמה פסק בג"ץ שההבחנה בין זכאי חוק ביטוח בריאות וזכאי משרד הביטחון בהיקף אביזרי השיקום אינה אפליה פסולה<ref>בגץ9863/06 קר"ן - עמותת קטועי רגלים לוחמים נ' מדינת ישראל - שר הבריאות'''</ref>.
וכך גם בקביעתו שקיצוץ קצבה לנכים מתאונות עבודה אינה אפליה אף על פי שקצבתם של נכים אחרים לא קוצצה.
קביעה זו אף באה לידי ביטוי בפסקי דין בטענות אפליה באכיפה של רשויות השלטון, כגון אכיפה אל מול עבירות בנייה.
בפסקי דין אלו נקבע שאדם לא יכול לטעון שהרשות השלטונית מפלה על סמך העובדה שהיחס שאותו אדם קיבל שונה מהיחס שקיבל אדם אחר.
על מנת לטעון שקיימת אפליה יש להראות שאין סיבה המצדיקה את ההבחנה שעושה הרשות בין האנשים השונים.
בשנות השמונים החלו להופיע בפסיקה, בעיקר בדעת מיעוט, גישות שונות בפרשנות השוויון.
כך פרש השופט שמגר בפס"ד בדבר חלוקה שונה של מכסות זמן ברדיו ובטלוויזיה למפלגות השונות שהדבר לא עומד בהוראות החוק הדורשות "בחירות שוות", אף על פי שניתנה הצדקה להבחנה שבוצעה בין המפלגות.
דעת הרוב קבעה שאין כאן פגיעה בשוויון לאור העיקרון המאפשר להבחין בין שאינם שווים.בשנת 1994 חל שינוי משמעותי בפרשנות שנתן בית המשפט לערך השוויון.
שינוי זה התרחש בפסק הדין בעתירתה של אליס מילר.
עתירה זו הוגשה כנגד החלטת הצבא שלא לאפשר לנשים להתמיין לקורס טיס.
בית המשפט קבע בדעת הרוב שהאפשרות לבצע הבחנה בטענה שקיימת הצדקה לאותה הבחנה איננה מוחלטת והיא כפופה לעקרון המידתיות.
שופטי הרוב, השופטים מצא, שטרסברג כהן ודורנר, קבעו שלא ניתן לבטל את השוויון הפורמלי לחלוטין, בקלות ובעקבות ההצדקה הקלה ביותר.
לדבריהם, אף על פי שההבדלים בין גברים לנשים אכן רלוונטיים להכשרתם כטייסים, כגון במשך שירות המילואים שמבצעים גברים לעומת נשים, אין בשוני זה הצדקה מספקת בשביל להתיר הבחנה זו.
מעבר להכפפת השוויון המהותי לעקרון המידתיות העבירה השופטת דורנר ביקורת על השימוש הגורף והמוחלט בהלכה שנקבעה בפס"ד שטיינברג.
לטענתה, הקביעה שלא תתקיים אפליה במקרה בו השוני מצדיק את ההבחנה מבלי לקבוע מהם המדדים לכך שהשוני אכן מוצדק ולא פסול הופכת את הדבר לחסר משמעות.
אותם סטראוטיפים שעקרון השוויון בדיוק מבקש להימנע מהם יובילו להצדקה של אותה אפליה.
דוגמה לכך לפי דבריה של השופטת דורנר היא האפליה שהייתה כלפי נשים בגיוס לצבא האמריקאי.
אפליה זו הוצדקה על ידי סטראוטיפים שאינם מקובלים היום כלפי נשים אך הם היו המקור שהצדיק את האפליה.
לאור זאת ביקשה השופטת דורנר לקבוע מבחן נוסף לבחינת הפגיעה בערך השוויון.
לדבריה גם במקרה שקיים שוני אמיתי בין פרטים יש לבחון האם עצם ההבחנה ביניהם לא פוגעת בכבודו של האדם המופלה וכתוצאה מכך נפגע גם ערך השוויון.
בדעת המיעוט סברו השופטים קדמי וטל שעל פי העיקרון שנקבע בפס"ד שטיינברג, נוכח השוני בין גברים לנשים רשאי הצבא לגייס לקורס טיס גברים בלבד ואין בכך אפליה פסולה.
הרחבה נוספת של פרשנות השוויון, תוך מתן דגש על כך שהמבחן לקיומו של שוויון הוא מבחן התוצאה בפועל ולא מבחן הסיבות להיעדר השוויון, התרחשה בשנת 2006 בפסק הדין שדן בעתירות כנגד חוק האזרחות והכניסה לישראל.
בדעת המיעוט, כתב הנשיא ברק שהמבחן לקבוע אם קיימת הפליה בחוק לא תלוי בכוונת המחוקק אלא בתוצאה בפועל, אף על פי שהמחוקק כלל לא התכוון להבחין בין קבוצות אוכלוסייה שונות.
במקרה הנדון בעתירה, החוק מנע איחוד משפחות של פלסטינים שנישאו לאזרחיים ישראלים.
החוק לא הבחין בין אזרחי ישראל הערבים ובין אזרחי ישראל היהודים.
הוא שלל מכל אזרח ישראלי שנישא לפלסטיני את הזכות לאיחוד משפחות.
למרות זאת, כיוון שבפועל החוק השפיע רק על האוכלוסייה הערבית, זאת מפני שמקרי הנישואין בין יהודים לפלסטינים היו נדירים ביותר, קבע הנשיא ברק שהחוק פוגע בשוויון בין היהודים הערבים.
שופטי הרוב בפסק הדין לא חלקו על העיקרון שהציג ברק לפרשנות השוויון אך סברו שהפגיעה בשוויון בין האוכלוסייה הערבית ליהודית היא מידתית ולכן אין בסיס לפסול את החוק.
כפיפות המשפט הבין-לאומי לחוקי המדינה
העיקרון שנקבע בפסק הדין שאת החוק יש לפרש כך שהוא עומד בדיני המשפט הבין-לאומי רק כל עוד החוק לא אומר מפורשות אחרת התקבל במשפט הישראלי.
גישה זו באה לידי ביטוי במשפטו של אדולף אייכמן.
אייכמן טען להגנתו שבית המשפט לא רשאי לדון אותו כיוון שהדבר סותר את החוק הבין-לאומי.
ראשית כיוון שמדובר במעשים שנעשו לפני הקמת המדינה וטרם חקיקת חוקי המדינה וענישה בגינם תהיה ענישה למפרע, פעולה שהדין הבין-לאומי שולל.
שנית, מדובר באדם שהוא לא אזרח המדינה שביצע מעשים בשטח שהוא לא שטח המדינה, ולכן הדין הבין-לאומי לא מקנה סמכות שיפוט לבית המשפט הישראלי.
בתשובה לטענות אלו כתבו השופטים מספר נימוקים המצדיקים את סמכותו של בית משפט ישראלי לדון.
הראשון שבהם הוא העיקרון שנקבע בפס"ד שטיינברג הקובע שבמידה והחוק בישראל סותר את הדין הבין-לאומי על בית המשפט לפסוק לפי החוק ולא לפי הדין הבין-לאומי.
במקרה של אייכמן החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם קובע מפורשות שניתן להביא לדין על המעשים שביצע.
בפסק דין בשנת 1967 נדונה כשאלת אגב השאלה אם כלל זה תקף גם לגבי חקיקת משנה.
בפסק דין העוסק בתקנות הפיקוח על המעונות שקבע שר הסעד כתב השופט חיים כהן שדין בין-לאומי מנהגי יגבר על חקיקת משנה ואין בסמכותה של הממשלה לקבוע תקנות בניגוד לדין בין-לאומי שנקלט במשפט המדינה.
עדיפות הדין הפנימי על פני הדין הבין-לאומי המנהגי נהוגה במדינות רבות בעולם ביניהם בריטניה.
במדינות אחרות קיימת גישה אחרת המקנה לדין הבין-לאומי המנהגי עדיפות גם מול חוקי המדינה.
דוגמה לכך ניתן למצוא בסעיף 25 לחוקה הפדרלית של גרמניה שקובע שההוראות הכלליות של המשפט הבין-לאומי הן חלק מן המשפט הפדרלי ויש להן עדיפות על החוקים הפנימיים שחוקקו.
היחס השונה למשקלו של הדין הבין-לאומי מול הדין הפנימי נובע מהגישות השונות למקור הסמכות של הדין הבין-לאומי.
הגישה הדואליסטית רואה במשפט הפנימי ובמשפט הבין-לאומי שיטות משפט נפרדות ולכן רק קליטה של הדין הבין-לאומי בתוך המשפט המדינתי מקנה למשפט הבין-לאומי תוקף.