tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1998 אושרה תוכנית לשיפוץ המנחת בעלות של 14 מיליון שקל, במימון משותף של משרד התעשייה והמסחר ומשרד התחבורה.
באותה תקופה הגיעה היקף הפעילות במנחת לשיא, כאשר חברת ארקיע הפעילה לעיתים שש טיסות יומיות וגם חברת ישראייר החלה לטוס למנחת.
הסיבה להקיף הפעילות הגדול היה מימון שסיפק צה"ל בעת ששהה בדרום לבנון, לקצינים ששירתו שם לצאת למרכז הארץ בטיסות מהמנחת.
בקיץ 1999 הפסיקו ארקיע וישראייר את טיסותיהם הסדירות לקריית שמונה, עקב חוסר כדאיות כלכלית.
לטענתן ההפסד בפעילות במקום נבע מעלויות גבוהות במיוחד אותן גבתה חברת "מטיילי קריית שמונה", בעלת הזיכיון ההפעלה שלו.
היא גבתה מהן אגרת נחיתה לכל מטוס בסך 400 שקל, לעומת כ-60 שקל בשדה דב והיטל ביטחון של 270 שקל.
ביולי 1999 הסכימה חברת ארקיע לחדש את טיסותיה לקרית-שמונה לאחר ששר התחבורה, יצחק מרדכי, הסכים לסבסד חלק מהעלויות.
החברה הפעילה 4 טיסות ביום לקרית-שמונה, למעט בתקופת של מתיחות ביטחונית.
אחר כך ירדה התדירות לשתי טיסות יומיות כטיסות המשך לשתיים מטיסותיה של החברה לראש פינה, ב-1 בינואר 2004 הפסיקה את הטיסות והודיעה שתוסיף במקומן טיסה יומית לשדה התעופה בראש פינה.
בתחילת 2006 נפתח מבנה הטרמינל החדש של המנחת, ובמקביל זכתה חברת "טמיר שירותי תעופה" במכרז של משרד התחבורה להפעלתם של קווי התעופה לראש פינה ולקריית שמונה.
לצורך הפעלת השירות החברה רכשה מטוס מדגם בריטיש אירוספייס ג'טסטרים בעלות של מיליון דולר.
אולם ביולי 2006 הודיעה חברת טמיר תעופה לשר התחבורה כי תפסיק את הטיסות לקריית שמונה, בשל קשיים ביטחוניים ובירוקרטיים.
בין השאר למרות שמבנה הטרמינל החדש הושלם, לא הותר לה להשתמש בו והיא פעלה ממבנה ארעי, בנוסף נאסר עליה להטיס תיירים ועובדים זרים עקב חוסר בציוד שיקוף ביטחוני.
אולם אחר כך החלה הפעלת מבנה הטרמינל, והחברה המשיכה להפעיל שתי טיסות יומיות לשדה דב.
באוקטובר 2006 הפסיקה "טמיר שירותי תעופה" את הטיסות.
זאת עקב סכסוך כספי עם חברת "מטיילי קריית שמונה" מפעילת המנחת שהגישה תביעה בסך מיליון שקל, בינואר 2007 אף הוטל עיקול על נכסי טמיר תעופה עקב התביעה.
לאחר שהושגה פשרה חודשו הטיסות, אך ביוני 2007 הודיעה "טמיר שירותי תעופה" על הפסקת הפעילות.
בפברואר 2008 ועדת השרים לענייני חקיקה אישרה הצעת חוק של חברי הכנסת גלעד ארדן ורונית תירוש, המחייבת את הוספת מנחת קריית שמונה לרשימת שדות התעופה להן מחויבת רשות שדות התעופה להעניק שירותי קרקע, זאת במטרה להפקיע את הזיכיון ולאפשר את הפעלת המנחת מתקציב הרשות.
אך הצעת החוק לא קודמה.
בשנת 2013 החליטה עיריית קריית שמונה להשכיר את המקום למטרת מרוצי מכוניות.
באותה שנה נערך מפגן טיס לתמיכה בהמשך קיום הפעילות התעופתית במנחת.
בינואר 2014 אגודת התעופה הכללית, מכללת תל-חי, מנחת קריית שמונה והחברה הכלכלית בקרית שמונה יזמו תוכנית חדשה להקמת מכללת תעופה במקום, במטרה בין היתר לשמר את מנחת קריית שמונה לפעילות מטוסים ולמנוע את הפיכתו למסלול למרוצי מכוניות.
בינואר 2026 אישרה רשות התעופה האזרחית פעילות מלאה במנחת.
בתחילה צפויות לפעול טיסות יום ובהמשך, ולאחר שתוסדר התאורה במקום, צפויות לפעול גם טיסות לילה.
מנחת חינוך הוא ספר שנכתב בידי רבי יוסף באב"ד (תקס"א, 1801–תרל"ד, 1874), ומציע פירוש למדני לספר החינוך.
הספר דן בתרי"ג המצוות שמונה ספר החינוך ובמקורות העוסקים בהן בתלמוד ובראשונים.
על אף שמגמתו המוצהרת של המחבר הייתה עיונית - חקירה תאורטית ופלפולים בהבנת יסודות המצוות, זכה ספרו בהכרה כסמכות הלכתית בפני עצמה, הכרעותיו נחשבות כבעלות תוקף, והבנות מחודשות שהעלה להבנת התלמוד והראשונים משמשות כתקדימים עליהם סומכים פוסקי הלכה.
לימוד ספר החינוך יחד עם המנחת חינוך נפוץ בישיבות רבות ובעבר היה נפוץ גם בקרב בעלי בתים.
הספר נכתב על ידי רבי יוסף באב"ד, אב בית דין בטרנופול, ויצא לאור בשנת ה'תרכ"ט (1869).
שם הספר שאול משמו של הקורבן שהיה מקריב כל כהן בבית המקדש עם כניסתו לעבודה.
לאחר מצווה ל"ב, כלל המחבר בספר, קונטרס בשם "מוסך השבת" העוסק בל"ט אבות מלאכה האסורות בשבת, ובסוף הספר - הערות על ל"ב המצוות שהוסיף הרמב"ן על מנינם של הרמב"ם ובעל החינוך.
המחבר מזכיר בדרך כלל את כל ענייניה המרכזיים של המצווה בה הוא דן, מבלי לחזור על דיני ההלכה לפרטיהם, היות שידע כי כל תלמיד חכם יוכל להגיע אל הדינים דרך כתבי הרמב"ם, השולחן ערוך ומפרשיהם.
הספר נכתב בצורה של דיונים קצרים, שבמכוון מגביל אותם המחבר מלהתרחב לפלפולים ארוכים, כך הוא דן בקצרה בנושאים רבים בענייני כל מצווה.
כאשר הוא דן במצווה, סיכם לרוב את העקרונות ההלכתיים, אחר כך הזכיר דברי הפוסקים והדריך כיצד לפתור בעזרת הראשונים והאחרונים, ולבסוף עורר שאלות שעדיין לא נדונו.
ניתן לומר שאין הוא נצמד בדווקא לדברי ספר החינוך, על אף שהחיבור אמור להיות פירוש לדבריו, וברוב הפעמים הוא משמש בעיקר כנקודת פתיחה לדיוניו המתרחבים של בעל מנחת חינוך.
כך גם אין הוא מתמקד בחלק האגדה והדרוש, לו מקדיש בעל החינוך תשומת לב רבה ב"שורש המצווה", שבו הוא מסביר על כל מצווה טעם הגיוני בסגנון מוסרי.
אף בתוך המצוות מרבה הוא לעסוק בעיקר במצוות המעשיות ובפרטי הלכותיהן, ופחות במצוות שבמחשבה ובלב, הנחשבות בדרך כלל כתחום עיסוקם של חכמי המוסר.
המחבר מרבה לעסוק בחישוב אפשרויות של מקרים שונים ("היכי תימצי"), ובירורים כיצד תנהג המצווה במקרה כזה.
כך לדוגמה הוא דן ברוב המצוות על סוגים שונים של אישים (כגון גוי, גר, אשה, עבד, קטן וכדומה) האם הם מחויבים באותה מצווה, ובאלו חלקים ממנה.
פעמים שנטייה זו מגיעה לכדי מידה הנראית אולי מוזרה מעט בעיני הקורא, כאשר המחבר דן באפשרויות רחוקות ובלתי שכיחות, אולם כוונתו של המחבר הייתה כנראה להגיע לכדי מיצוי של ההגדרה ההלכתית מתוך דיונים תאורטיים.
כך למשל מעלה המחבר את המקרה הנזכר בתלמוד של חצי עבד חצי בן חורין, (עבד של שני שותפים שאחד מבעליו שחרר את החלק שבבעלותו בעבד זה) ודן בו במצוות רבות, האם עבד זה חייב באותה מצווה, והאם הוא יכול להוציא אחרים ידי חובתם.
לעיתים, הדיון במקרי הקצה מגיע עד לכדי אפשרויות חריגות ומשונות כגון "חצי כהן וחצי ישראל" או "אשת אליהו".
רבות מאוד הן בספר הערות וקושיות, שהמחבר משאיר אותן פתוחות או ב"צריך עיון" (צ"ע), דבר הגורם למעיין בספר לרצות להעמיק יותר בנושא, וללבנו עד שיגיע לפתרון.
למעשה מתברר כי זו הייתה באמת כוונתו המקורית של המחבר.
אחד מקרוביו שלח לו מכתב, בו דן בכמה מקושיותיו וניסה ליישבן, והוא השיב לו כי מתוך עיקרון אינו דן בדבריו ומביע את דעתו עליהם, מכיוון שמטרתו בספרו היא לעורר את לב הקורא להביע דעה שונה, ושבעים פנים לתורה.
ניתן לומר כי הדבר אכן עלה בידו, דורות של תלמידי חכמים ממשיכים לדון בדבריו, ועניין נפוץ הוא בישיבות שהחפץ לפתח נושא מסוים - פונה לספר מנחת חינוך, שם באפשרותו למצוא נקודות רבות בהן יוכל להרחיב.
הפצרותיהם של תלמידיו שראו את החיבור בכתב יד לא נשאו פרי, עד שבאחד הימים נגנבו כתביו של המחבר, שאותם הועיד ככל הנראה להדפסה.
הרב באב"ד ראה בכך אצבע אלוהים ונתן את כתב היד של "מנחת חינוך" להדפסה.
למעשה, דווקא סגנון כתיבה זה שעמד בעוכריו של הספר לדעת מחברו, גרם לתפוצתו הנרחבת בקרב הלומדים בסגנון המקובל בישיבות הליטאיות, אשר העדיפו את הרוחב העיוני על פני הפלפול הסבוך והמעמיק.
הרב באב"ד מסר את כתב היד לידי הרב ראובן הכהן רפופורט, אחד מתלמידיו ודיין בבית דינו בטרנופול, שמסרו לדפוס סאלאט בלבוב בתרכ"ט.
המו"ל לקח על עצמו את הוצאת ההדפסה, כיוון שידע שהמחבר אינו יכול לעמוד בכך.
הוא הוסיף הקדמה מליצית ארוכה לספר וקונטרס משלו בשם "מנחת עני" בסופו.
כיוון שהמחבר כתב חלקים מספרו מן הזיכרון, נותרו חלק ממראי המקומות בלתי גמורים, והרב רפופורט השלים את המלאכה.
לדעת מהדירי מכון ירושלים, השמיט המוציא לאור קטעים מתוך הספר, במקומות שבהם מסתיימים קטעים במילה וכו'.
בסוף הספר נוסף מדור "קומץ המנחה", שבו חידושים שנתחדשו למחבר תוך כדי ההדפסה, בעניינים הנידונים בספר.
כמו כן הוסיפו מעט חידושים משלהם הרב שמעון באב"ד, בן המחבר, והרב ישראל פרנס, מו"ץ בטרנופול שסייע בהדפסה.
הספר מודפס עם ספר החינוך עצמו במבנה של דף גמרא, המקור במרכז הדף והפירוש סביב לו.
במהדורה הראשונה נדפס הספר בעילום שם מחברו.
בשער הספר כתוב: "חיברו חד מגאונים המובהקים שבזמנינו, הקדוש והטהור נ"י, ומרוב ענוותנותו העלים את שמו, ה' יגן עליו ויבלה שנותיו בנעימים.".
המוציא לאור כותב בהערה בסוף הספר שהמחבר מביא בספר מדבריו שלו בשם "חכם אחד", כדי שלא יהיה ניתן לזהות מתוך כך מיהו המחבר.
בשנת ה'תרמ"ט, לאחר פטירת המחבר, פנה הרב אורי זאב סאלאט, המדפיס הראשון, (שהיה מדייני העיר לבוב) אל בני המחבר, לקבל את רשותם לשוב ולהדפיס את הספר, לאחר שאזל מן השוק ורבים מבקשים לקנותו.
הספר נדפס באותה שנה, כששמו המלא של המחבר מתנוסס בשער, בצירוף הרשאה החתומה על ידי בניו, בה הם כותבים שאביהם נהנה מאוד מעבודתו של המדפיס בהוצאה הראשונה.
הספר חזר ונדפס בפיעטרקוב בה'תרס"ב, ובוילנא בה'תרע"ב, ושוב בשנים ה'תרפ"ב - ה'תרפ"ד, שם נדפסו כנספחים קונטרסי הערות על המנ"ח מאת כמה מחברים.
בה'תשי"ב הדפיסו האחים שלזינגר בניו יורק מהדורה חדשה, בשני כרכים כקודמותיה, וצירפו אליה כרך שלישי "ספר ההשלמה" ובו כ"ד הוספות, רובן קונטרסי הערות של גדולי ישראל, חלקם על ספר החינוך וחלקם על המנחת חינוך, וכמו כן כתבים נוספים של בעל מנחת חינוך.
הרב שמואל אליעזר רולניק הוציא לאור ספר "שיטה מקובצת על המנחת חינוך", בה סידר את הוספות מהדורת שלזינגר יחד, לפי סדר תרי"ג המצוות, והוסיף בדפוס - צילום קטעים מעשרות רבות של ספרים נוספים.
בגלל עוניו הגדול של רבי יוסף באב"ד הוא קיצר את הספר בעזרת ראשי תיבות לא מקובלים רבים, כדי שעלות הדפסתו תהיה קטנה יותר, אם כי גם עם קיצורים אלו הספר אינו קצר.
עובדה זו הקשתה על הלומדים, וגם הביאה לידי "תיקונים" כאלה שמביאים לידי גיחוך.
כמו כן היו הקטעים בספר ארוכים מאוד כך שההתמצאות בדבריו הייתה מסובכת.
בה'תשמ"ח (1988) יצאה לאור על ידי מכון ירושלים מהדורתו של הרב אברהם קבלקין בשלושה כרכים בה ראשי התיבות נכתבו במלואם, הטקסט פוסק לקטעים קצרים ממוספרים, וניתנו ראשי פרקים מן הצד לדברי ה"מנחת חינוך", דבר שהקל על לימוד הספר.
גם על ספר החינוך עצמו מופיע פירוש, ובו הערות והשוואות למקבילות, וכן הערותיהם של מספר מחברים על ספר החינוך, וביניהם בעל מנחת חינוך עצמו, שכתב הערות בנפרד מפירושו הגדול.
כמו כן נוסף פירוש על המנחת חינוך בשם "בשולי המנחה", ובו הערות קצרות על דבריו, וציונים לספרים הדנים בהם.
הבדל נוסף הקיים בין המהדורות הוא בסדר הפנימי של דברי המחבר בתוך כל מצווה.
פעמים רבות, לאחר שסיים המחבר לדון בנושא אחד, וכבר החל לדון בעניין אחר, הוא חוזר לפתע לנושא הקודם ומוסיף בו דברים חדשים.
הדבר נובע ככל הנראה מהעובדה שהספר לא נערך על ידי מחברו להדפסה, ולכן הוא נשתמר לפנינו בצורה הראשונית בה נכתב, לפי זרימת מחשבותיו של המחבר.
במהדורת מכון ירושלים סדרו מחדש את דברי המחבר בצורה הגיונית יותר, בה נידון כל נושא בשלמות לעצמו.
(זאת, על אף הנטייה הקיימת בדרך כלל בקרב מהדירי ספרים בציבור החרדי, שלא לערוך שינויים בתוך הדברים בספרים שיצאו מתחת ידי גדולי תורה.)
המחשה למידת תפוצתו של המנחת חינוך ניתן לראות בספרים הרבים שנכתבו עליו הדנים בדבריו ומרחיבים בהם.
"מנחת סולת" - הרב דוד צבי זעהמן אב"ד דוקלה.
שני כרכים נדפסו לפני השואה, והחלק השלישי (מצוות קלא - רס) נדפס על ידי נכדו הרב פנחס הירשפרונג אב"ד מונטריאול, בתוספת הערות משלו.
מכון ירושלים הוציאו לאור את הספר במהדורה עם הערות, מבואות והגהות, בעריכת הרב ישראל בירנבוים, הרב שמואל ברוך גנוט, הרב חיים רוזנברג והרב ידידיה שוורץ
"שיירי מנחה" - הרב משה מרדכי שטגר אב"ד ראדלוב.
ח"א (א - קמג) נדפס על ידי בנו יעקב שטגר וח"ב (קמד - תריג) על ידי נכדו יצחק שטיגליץ.
"עשירית האיפה" - הרב שמואל עקיבא מרגליות יפה שלזינגר אב"ד שטרסבורג.
ליקוט מספרים רבים הדנים בדברי המנחת חינוך, עם הערות חדשות.
נדפס ביחד עם ביאור "חנוך לנער" על ספר החינוך של אותו מחבר.
חלק א' (מצוות א - ג) ירושלים ה'תשמ"ד, וחלק ב' (ד - כד) לונדון ה'תשנ"ז.
כמו כן נדפסו בספרים רבים קונטרסי הערות על המנחת חינוך, בין השאר אף בספריהם של גדולי ישראל מפורסמים.
ביניהם: "הערות לספר מנחת חינוך" - הרב צבי פסח פרנק, "גליוני מנחת חינוך" - הרב אלעזר מנחם מן שך, ראש ישיבת פוניבז', ו"קונטרס המצוות" - הרב שמואל הלוי ואזנר.
מכון ירושלים הוציאו לאור את הספר במהדורה עם פירוש והגהות בשם בשולי המנחה, בהערות ליקוט דיונים בנושא והערות מספרים רבים.
בשנים האחרונות הורגש הקושי בעובדה שהספר אינו מסודר ע"פ הש"ס, דבר הגורם לכך שלומדי התלמוד אינם מודעים לדברי המנ"ח בעניין בו הם עוסקים.
יצאו לאור מספר ספרים בהם מסודרים דברי המנ"ח בצורה בה הם קלים לגישה.
לדוגמה "מנחת חינוך על סדר הש"ס" מסכתות יבמות וכתובות, הרב שמואל אביטן, בני ברק ה'תשמ"ח.
נכון ל-2009 עוד אין סידור שכזה על כל הש"ס, וכל הספרים שיצאו - חלקיים.
יציאתו לאור של המנחת חינוך גרמה לביסוס ז'אנר חדש לגמרי של ספרים הנכתבים לפי סגנונו.
בדרך כלל מסודרים ספרים אלו ע"פ סדר תרי"ג המצוות או סביב לספר החינוך, והם מרבים לדון בדבריו של המנחת חינוך.
לדוגמה "חשבונות של מצווה" - הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים (האדר"ת) אב"ד פוניבז' מיר וירושלים.
הספר נחשב על ידי מחברו לנכבד והחשוב שבספריו (המונים למעלה ממאה ספרים).
כתיבתו החלה בתמוז ה'תרנ"ב, אך כגורלם של שאר כתבי האדר"ת היה גם גורלו, והוא נותר בכתב יד במשך למעלה ממאה שנה.
בשנת ה'תשס"ה נדפס בהוצאת מכון ירושלים, במהדורה מוערת על ידי הרב שמואל ברוך גנוט.
(בספרו האוטוביוגרפי "סדר אליהו" כותב האדר"ת, כי הוא מצטער על כך שלא התחיל לחבר ספר זה כעשרים שנה קודם לכן, מיד כשקנה לעצמו את המנחת חינוך.
כי עתה היה לי כפלים ממנו בכמותו, וביתר בקיאות ממנו, ב"ה...")
מנחת עין שמר הוא מנחת השוכן בשרון, דרומית למרכז לבריאות הנפש שער מנשה ולקיבוץ עין שמר.
המנחת הוקם בתקופת המנדט הבריטי כבסיס טיסה צבאי.
בעשור השני של המאה ה-21, חלק מהמבנים של הבסיס הבריטי משמשים את בית החולים "שער מנשה".
המנחת עצמו פועל לשימוש כלי טיס בלתי מאוישים של התעשייה האווירית בלבד, וכל שימוש אחר מחייב קבלת אישור מרשות התעופה האזרחית.
בשנת 1943 החל הצבא הבריטי בהקמת בסיס אווירי גדול באזור השרון, דרומית לקיבוץ עין שמר.
עבודות ההקמה הסתיימו בקיץ 1945, הבסיס כלל מסלול באורך 1,400 מטרים ונקרא בעת פתיחתו RAF Ein Shemer.
כיוון שייעודו היה לתפעל מפציצים ארוכי-טווח לפעולות בים האגאי נחתו בו לאחר פתיחתו שתי טייסות של מטוסי ליברייטור (טייסת 178 וטייסת 214).
מלחמת העולם השנייה הסתיימה באותם חודשים ולכן הבסיס שינה את ייעודו.
לאחר המלחמה החלה התקופה השלישית של ההעפלה להעלאת פליטי השואה.
שלטונות המנדט פעלו למנוע את הגעת ספינות המעפילים לחופי ארץ ישראל.
לשם כך הופעלו סיורים אוויריים בעומק הים התיכון ומעל חופי ארץ ישראל.
הסיורים האוויריים בוצעו על ידי שתי טייסות מפציצים מדגם לנקסטר שהוצבו בבסיס עין שמר (טייסת 37 וטייסת 38).
טייסת 13 של מטוסי מוסקיטו הוצבה בבסיס לצורכי צילום אווירי.
החל משנת 1946 נוספה טייסת לנקסטר שלישית וכן טייסת ספיטפייר (טייסת 32).
בפברואר 1947 תקפו יהודים את שדה התעופה, אולם לא הצליחו לחדור אליו או לגרום לו נזק.
במרץ 1948 פרסם חיל האוויר הבריטי מכרז למכירת הבסיס והוא נקנה על ידי הסוכנות היהודית.
בסוף אפריל 1948 תפס ארגון ההגנה את השדה.
גדוד 31 של חטיבת אלכסנדרוני השתלט על השדה, והוא הופעל לעיתים כשדה תעופה חלופי, במקרים בהם ישראל העדיפה לחמוק מפיקוח משקיפי האו"ם.
אולם בגלל קרבתו לגבול הירדני הוא סבל מהפגזות ולא ניתן היה להשתמש בו לצרכים מבצעיים.
בספטמבר–נובמבר 1948 התנהלו בסמוך אליו קרבות עם הצבא העיראקי.
בנובמבר 1948 הוצבו בבסיס גדודים 51 ו־54 של חטיבת גבעתי (5), שעברה מחזית הדרום לחזית המזרח (מפקדת מרחב השרון).
בשנת 1949 הוסב הבסיס למחנה עולים והוא שימש כאחד מארבעת מרכזי הקליטה לעולי תימן שהגיעו לארץ במסגרת מבצע על כנפי נשרים.
מחנה העולים קלט כעשרת אלפים מעולי תימן ביניהם גם נכבדים ורבנים.
במקום פעל גם בית דין פנימי של העדה.
בנוסף קלט המחנה גם עולים מרומניה ומפולין.
לאחר שרוב יושבי המחנה עברו למגורי קבע שימש חלק ממנו כבית מלאכה לייצור בדונים וצריפונים עבור המעברות השונות שהוקמו בישראל.
האתר שימש עד שנות ה-90 של המאה ה-20 לפעילויות חקלאיות וספורטיביות שונות.
החל משנת 2000 תכנן משרד הביטחון להציב במקום סוללת טילי חץ 2. התושבים ביישובים הסמוכים התנגדו ליוזמה זו ופנו לבג"ץ.
בשנת 2002 הסירו התושבים את התנגדותם וסוללה מגדוד 136 הוצבה באתר.
בשנת 2008 המליצה ועדה ציבורית בראשות הרצל בודינגר להעתיק את שדה התעופה הרצליה לשטח המנחת.
הממשלה קיבלה את המלצות הוועדה וניסתה לקדם את העברת השדה בהכנת תכנון מפורט, אולם ראש המועצה האזורית מנשה אילן שדה וראשי רשויות סמוכות התנגדו למהלך ופתחו במאבק ציבורי.
בעקבות החלטת המועצה הארצית לתכנון ולבנייה באוקטובר 2009, לפיה ימשיך שדה התעופה בהרצליה לפעול חמש שנים נוספות, ירד הנושא מן הפרק.
באוקטובר 2012 שוב הוצגה תוכנית לפיתוח שדה תעופה נוסף מלבד המנחת באזור עין שמר לקראת סגירתם המתוכננת של שדה התעופה הרצליה (ב-2016) ושדה דב בתל אביב (עד 2018) ושוב עוררה ביקורת.
תוכנית חלופית שהוצעה להעתקת חלק מפעילות התעופה לשדה התעופה בחיפה במקום למנחת עין שמר נדחתה אף היא.
חלופה נוספת שנבחנת היא העתקת פעילות התעופה למנחת מגידו שישודרג לאחר שהתוכנית לפיתוחו כנמל תעופה בין-לאומי נדחתה.
"מנחת שי" הוא חיבור של רבי ידידיה שלמה רפאל נורצי, העוסק בצורתן, ניקודן ומסורתן של תיבות ואותיות המקרא, ומטרתו לברר וללבן את גרסאות המקרא בענייני כתיב, ניקוד וטעמים, ולקבוע את הנוסח הנכון.
שם החיבור הוא כראשי תיבות של שם המחבר (מנחת ש"י - שלמה ידידיה) אך שמו המקורי של הספר היה "גודר פרץ".
החיבור הודפס לראשונה במנטובה באמצע המאה השמונה עשרה (כמאה שנה לאחר כתיבתו על ידי המחבר), ומאז חזר ונדפס במקומות שונים, חלקן בצמוד למהדורות של חמישה חומשי תורה או חמש מגילות.
גם היום נחשב החיבור למקור סמכות בענייני הנוסח, ומשקף פסיקות חשובות בדרכי הכתיבה והקריאה במקרא.
חוקרים ולומדים נזקקים לו ומכבדים את הכרעותיו, וזאת אף על פי שנוסח החיבור כמות שהיה לפנינו (בעיקר במקראות גדולות) נדפס בשיבושים רבים, וחלק גדול מן הניקוד והטעמים שסימן מחברו שונו בו או הושמטו, ובכך נמנעת הבנת העניין ולעיתים גם משתבשת עד כדי היפוך כוונת המחבר.
בשנת תשס"ה הופיעה מהדורה של מנחת שי לתורה, הנאמנת לכתבי היד האוטוגראפיים של המחבר.
את המהדורה יצר ד"ר צבי בצר וערך יוסף עופר.
מנחת מגידו הוא מנחת תעופה בעמק יזרעאל, כ־3 ק"מ מדרום־מערב לעיר עפולה, בצדו הצפוני של כביש 65 ("כביש הסרגל").
המנחת מופעל על ידי חברת "מגידו תעופה" ומשמש בעיקר לתעופה קלה (לימוד טיס, טיסות רומנטיות, טיסות הדברה ודאיה וכו'), אך גם להטסת כטב"מים (כלי טיס בלתי מאוישים) ולעיתים גם את חיל האוויר הישראלי.
המנחת נבנה בשנת 1941 על ידי חיל האוויר המלכותי של בריטניה יחד עם שדות תעופה ומנחתים נוספים שנבנו באותה תקופה בארץ ושימשו אותו במלחמת העולם השנייה.
המנחת נועד לסייע בשעת חירום לבסיס רמת דוד, שהיה לשדה התעופה המרכזי של חיל האוויר המלכותי בצפון הארץ.
המנחת ננטש עם עזיבת הבריטים את הארץ.
במבנים הנטושים התגוררו בשנת 1949 מתיישבי מושב היוגב טרם עלייתם על הקרקע.
במהלך מלחמת ששת הימים תקף מטוס טופלוב עיראקי את המנחת, כנראה מתוך כוונה לתקוף את בסיס רמת דוד הסמוך.
במהלך הכנה לתקיפה נוספת זיהה צוות המטוס רת רמת דוד ופנה אליו.
בשנת 1975 הוקמה חברת "מגידו תעופה" (שנקראה אז "כנפי העמק") והחלה להפעיל בית ספר פרטי לטיסה הפועל מאז במנחת.
לקראת מלחמת שלום הגליל ב־1982 הוחלט שהמנחת ישמש כשח"ר (שדה חירום) 7, שיגבה את בסיס חיל האוויר כנף 1 (רמת דוד) הסמוך.
ב-11 באוקטובר 1989 נחת בשעות הבוקר במפתיע במנחת מגידו מטוס מיג-23 סורי וטייסו בסאם עאדל הצהיר כי ברצונו לערוק לישראל.
בשנת 2009 עבר המנחת שיפוץ מסיבי ומצבו טוב והוא משמש בעיקרו את התעופה האזרחית הקלה.
בתחומו פועלים בית ספר פרטי לטיסה ומועדון דאיה מגידו.
הוראות הטיסה והנחיתה במנחת נקבעות על ידי רשות התעופה האזרחית ומתפרסמות באתר האינטרנט של הרשות.
המנחת נקרא "מנחת מגידו מנחמי" על שמו של משה מנחמי, מייסד חברת "מגידו תעופה" ומנהל החברה עד פטירתו בשנת 2014.
במרץ 2004, התקבלה החלטת ממשלה על יזום תוכנית להקמת שדות תעופה חדשים, ביניהם אותר מנחת מגידו כמיקום פוטנציאלי.
בהמשך הוקמה ועדה ציבורית לבחינת תוכנית אב לשדות התעופה בישראל.
הוועדה, בראשות מפקד חיל האוויר לשעבר, הרצל בודינגר, הגישה את המלצותיה בשנת 2008, שתומכו בהקמת שדה התעופה החדש במגידו.
בשנת 2009, קיבלה ממשלת ישראל את ההמלצות והחליטה למנות צוותי היגוי משותפים למשרדי התחבורה, האוצר, הפנים ומערכת הביטחון, לקידום זמינות התוכנית לשדה.
בחודש אוקטובר 2011 המליצה רשות התעופה האזרחית על הקמת שדה התעופה הבא של ישראל במגידו תוך פסילה של אפשרות האי המלאכותי מול חופי מרכז הארץ.
חלופת מגידו אשר הועלתה לראשונה על ידי מפקד חיל האוויר לשעבר, האלוף במיל' הרצל בודינגר, נותנת פתרון לתעופה האזרחית בישראל לשנים הקרובות ולעתיד.
חלופה זאת נתקלה בהתנגדות נחרצת מצד הירוקים, וכן מצד עיריית באר שבע ומועצה אזורית רמת הנגב אשר מעוניינות שהשדה יוקם בשטחן.
החלופה של השדה במגידו נבחרה כמעט רק בגלל התנגדותו של צה"ל להקמת השדה בנבטים.
ב-2014 פורסם כי החלופה שנבחרה היא הפיכת בסיס רמת דוד לנמל תעופה בין-לאומי, אם כי גם במנחת מגידו צפויה לגדול פעילות התעופה לאחר סגירת שדה התעופה הרצליה.
החל משנת 2011, ממוקמת במנחת טייסת כיבוי האש המפעילה מטוסי כיבוי מסוג "אייר טרקטור AT-802F" האמריקאי.
המנחת ידוע בשל שדה הכלניות הגדל לידו ובו פרחי כלנית מצויה (Anemone coronaria) בשלל צבעים: לבן, גוני סגול ואדום.
השדה, שפורח בחודשים ינואר-מרץ ומגיע לשיאו בחודש פברואר, הפך לאחת האטרקציות העיקריות של האזור.
לצד השדה ישנה חורשת אקליפטוסים ובה ניתן למצוא פרחים נוספים.
נכון ל-2009 התרבו בשדה צמחי קנרס סורי המסתירים חלק מהכלניות ומתחרים עימן על מקום מחיה.
הקנרס הסורי פורח בעיקר בחודש מאי ולו פריחה סגולה גבוהה ובולטת, אך העלווה המסיבית שלו נובטת עוד בחורף.
ב-7 בנובמבר 2010 התגלה נזק כבד שנגרם לשדה הכלניות שליד המנחת, לאחר שקבלן של מע"צ שפך עליו כ-200 מטר מעוקב של פסולת זפת ואספלט.
למרות הנזק שנגרם, הצליחו הכלניות להתאושש מהנזק ופרחו גם בחורף 2011.
הקרן הקיימת לישראל שיקמה את המקום, הוצבו שלטי הסבר וסומנו שבילי הליכה למניעת רמיסת הכלניות.
מנחת מרחשת היא מנחת נדבה, שהוקרבה על המזבח בזמן שבית המקדש היה קיים.
המקור בתורה למנחה זו, כתוב בפרשת ויקרא.
בפרשה העוסקת בדיני קרבן מנחה, נוסף ציווי פרטי בנוגע לדיני המרחשת: .
התורה מסבירה כי קרבן המרחשת, נעשה בשונה מקרבן מנחה הרגיל שבמצוות הבאתו כלולה הבאת סולת משמן ולבונה - קרבן המרחשת הוא ללא לבונה, והוא כולל, מלבד הסולת, רק שמן שמוצק על הסולת.
הכוהן מגיש את המנחה אל המזבח, וקומץ ממנה בשלוש אצבעותיו האמצעיות, ומקריבה על המזבח.
החלק הנותר מהקורבן, נקרא בתלמוד "שיירים", יש עליו קדושה, עד כדי כך שלפי שיטת ריש לקיש, אם חסר מהשירים לפני הקטרה, המנחה כולה פסולה השיריים נאכלים על ידי הכוהנים העובדים באותה משמרת: .
כאשר מדובר בקרבן כזה הנעשה על ידי סולת, מזהירה התורה לא להוסיף חומרים העלולים להחמיץ את הקרבן כמו שאור:
ההבדל בין מנחת מחבת למנחת מרחשת
נחלקו רבי יוסי הגלילי ורבי חנינא בן גמליאל בהבדל בין מנחת מרחשת למנחת מחבת, שהרי מבואר בפסוק ששניהם נעשים באופן שווה.
לפי שיטת רבי יוסי הגלילי, ההבדל בין מחבת למרחשת הוא שמרחשת הוא סיר מכוסה, ואילו המחבת אינה מכוסה.
לעומת זאת, סבור רבי חנינא בן גמליאל, כי ההבדל בין מרחשת למחבת, היא אופן הטיגון או הבישול.
במנחת מחבת, השמן צף על הסיר השטוח (בדומה למחבת שבימינו), ולכן הלחם שנעשה מהסולת המטוגן, יוצא בצורה קשה, לעומת זאת המרחשת נעשית על כלי עמוק מלא בשמן, ולכן הלחם שמבושל בו יוצא רך וספוג בשמן, זאת לפי פירוש רש"י.
לעומת זאת, הרמב"ם מפרש:, כלומר את מעשה המרחשת בללו בבלילה רכה מאוד - שכן אין חשש שתשפך מהסיר, ואילו את העיסה שאותה טיגנו במחבת, לשו בבלילה קשה, שכן כדי שלא תפול מהכלי - העשוי באופן שטוח ואין לו דופן כלל, יש צורך לעשותה קשה.
לפי שיטת התוספות, ציווי מנחת מחבת, מרחשת ומאפה תנור, אינו על עצם העשייה, הטיגון הבישול או האפייה, אלא רק על הבאת הקורבן, ומכיוון שכן אין חיוב כלל לאפות אותם דווקא בתנור המתכת היחיד שהיה בבית המקדש, אלא ניתן לאפות בכלי פרטי בבית.
לעומת זאת, הרמב"ם חלוק על כך, והוא פוסק, שרק ההכנות לאפייה, הטיגון והבישול היו בחוץ, אבל האפייה והטיגון עצמם היו בבית המקדש על כלי מיוחד שיוחד לכך: .
בדומה כותב גם רש"י, שכלי המחבת והמרחשת, היו כלי שרת.
ראשוני התנאים נחלקו בקשר למילה "מרחשת", האם היא שמו של הכלי שרת שבו אפו את הקרבן מנחה, או שמא זהו שמו של הקרבן עצמו.
בית שמאי מסופקים בעניין, ולכן הם פוסקים, שאדם שאמר "הרי עלי מרחשת", לא יביא לא מנחה ולא כלי עד שיבוא אליהו הנביא ויברר את ההלכה.
לעומת זאת, פוסקים בית הלל כי מרחשת היא כינוי לכלי, ולכן על אדם כזה לנדב במקרה כזה לבית המקדש את כלי השרת ששמו "מרחשת".
בנוגע לצורת הכלי ששמו מרחשת, מתארים בית הלל את צורת הכלי: חתיכת מתכת עגולה, שעשויה מחורים עגולים העומדים זה ליד זה בשורה עגולה המקיפה את הכלי, שגרמו לבצק להטגן על השמן שבתחתית הכלי, כשהוא נחקק בצורות עגולות המותאמות לדופן הכלי.
מנחת מחבת היא קרבן מנחה מסוג מנחת נדבה שאותה הקריבו בבית המקדש.
נוסף על הציווי הכללי של קרבן מנחה, נוסף ציווי פרטי בנוגע לדיני המחבת:
החלק הנותר מהקורבן, נקרא בתלמוד "שיריים", יש עליו קדושה, עד כדי כך שלפי שיטת ריש לקיש, אם חסר מהשירים לפני הקטרה, המנחה כולה פסולה השיריים נאכלים על ידי הכוהנים העובדים באותה משמרת: .
כאשר מדובר בקרבן כזה הנעשה על ידי סולת, מזהירה התורה לא להוסיף חומרים העלולים להחמיץ את הקרבן כמו למשל שאור:
נחלקו רבי יוסי הגלילי ורבי חנינא בן גמליאל מה ההבדל בין מנחת מרחשת למנחת מחבת, שהרי מבואר בפסוק ששניהם נעשים באופן שווה.
במנחת מחבת, השמן צף על הסיר השטוח (בדומה למחבת שבימינו), ולכן הלחם שנעשה מהסולת המטוגנת, יוצא בצורה קשה, לעומת זאת המרחשת נעשית על כלי עמוק מלא בשמן, ולכן הלחם שמבושל בו יוצא רך וספוג בשמן, זאת לפי פירוש רש"י.
לעומת זאת, הרמב"ם מפרש:, כלומר את מעשה המרחשת בללו מאוד - שכן אין חשש שתשפך מהסיר, ואילו את העיסה שאותה טיגנו במחבת, לשו , שכן כדי שלא תפול מהכלי - העשוי באופן שטוח ואין לו דופן כלל, יש צורך לעשותה קשה.
הרמב"ם סובר כדעת רש"י, שכותב שכלי המחבת והמרחשת היו כלי שרת.
מנחת מאפה תנור היא קרבן מנחה מסוג מנחת נדבה, הקרבה בבית המקדש.
המקור בתורה למנחה זו, הוא בפרשת ויקרא.
בפרשה העוסקת בדיני קרבן מנחה, נוסף ציווי פרטי בנוגע לדיני מאפה התנור:
כמו רוב קרבנות המנחה, מנחת מאפה-תנור עשויה מסולת.
התורה נותנת שתי אפשרויות, שניתן לבחור ביניהן כדי להקריב את קרבן מאפה תנור:
"חלות בלולות בשמן" - עיסת הסולת עבה, והשמן מעורב בסולת ונבלל עמה.
"רקיקי מצות משוחים בשמן" - הסולת עצמה נערכת כבצק דק ללא שמן, ומורחים את השמן עליה לאחר האפייה.
לאחר מכן הופכים את החלות או הרקיקים לפתיתים בגודל של זית.
השלב הבא הוא אפיית החלות או הרקיקין, כשאחר כך הוא מביא את החלות לבית המקדש, שם הוא מביא אותן לידי הכוהן, שקומץ מהחלות בשלוש אצבעות אמצעיות קמוצות, מקריב את החלק הנקמץ על המזבח, והשאר מחולק לכוהנים, העובדים באותה משמרת.
לפי שיטת רבי יהודה ובנו רבי יוסי ברבי יהודה, אסור להביא קרבן זה כאשר חלקו חלות וחלקו רקיקין; לפי שיטתו, במקרה כזה, נחשב הדבר כאילו חילק את כמות הסולת לשני קרבנות נפרדים, וזאת באה התורה ללמד במילים שנכפלו בראש הפסוק , אחד ולא שניים.
רבי יוסי מסביר הסבר אחר; כתוב בתורה .
במקרה והמנחה הובאה מחלות ורקיקין, נחלקו רבי יהודה ורבי יוסי בנו.
רבי שמעון סבור אחרת; ולפי הבנתו, במילים "קרבן מנחה" באה התורה ללמד אותנו, את ההפך: שתי האפשרויות, חלות ורקיקין, נכללות ונחשבות כקרבן אחד, ולכן מותר וניתן להביא אותן יחד בקרבן מאפה תנור אחד.
במקרה כזה, על הקמיצה להעשות משני המינים; מהחלות והרקיקין, למרות שפעולה זו די קשה לביצוע, שכן פעולת הקמיצה נעשית באופן שהכוהן קומץ את שלוש אצבעות היד הימנית כפופות, וכך נוטל מהקרבן את החלק שעשוי להקרב על גבי המזבח.
למרות זאת, במקרה שהקמיצה נעשתה בצורה שתנטל משניהם, ולמעשה ניטלה רק עיסתם של אחת מהם, הקמיצה כשרה, שכן זו היא למעשה מהות הקמיצה בכל קרבן מנחה, כאשר מעשה הקמיצה נעשה באופן שווה לכל העיסה המונחת בכלי השרת, ורק חלק קטן ביותר נקמץ.
לפי שיטת התוספות, ציווי מנחת מחבת, מרחשת ומאפה תנור, אינו על מעשה העשייה, הטיגון הבישול או האפייה, אלא רק על הבאת הקורבן, ומכיוון שכן אין חיוב כלל לאפות אותם דווקא בתנור המתכת היחיד שהיה בבית המקדש, אלא ניתן לאפות בכלי פרטי בבית.
בדומה כותב גם רש"י, שכלי המחבת והרחשת, היו כלי שרת.
מנחת חוטא היא אחת האפשרויות בקרבן עולה ויורד בו ניתנת אפשרות לאדם שאין לו כסף לקנות קרבן מן החי, להביא מנחה בזמן שבית המקדש קיים.
בניגוד לחלק מקרבנות המנחה הנחשבים ל"קרבן נדבה" מכיוון שאין חובה להביאם, הרי שמנחה זו, היא חובה.
מנחת חוטא היא סוג של קרבן חטאת.
כלומר מי שעבר בשוגג עבירה שאם היה מבצע אותה במזיד, היה חייב כרת, צריך במידה ומדובר בחטא עליו מביאים קרבן עולה ויורד, להביא מנחת חוטא אם הוא מוגדר כעני.
המקור בתורה למנחה זו, כתוב בפרשת צו.
בפרשה העוסקת בדיני קרבן חטאת, נוסף ציווי פרטי בנוגע לאדם שאין לו כסף לקנות כבש או עז לקרבן, ואפילו לא שני בני יונה או תור, שכן הוא עני מרוד:
גדר הקרבן, אינו כשאר קרבנות המנחה שהם קרבן נדבה שאין חובה להביאם, ולכן בעוד שדינם של שאר הקרבנות הוא, שאם נקמצו שלא לשמן כשרות אלא שלא עלו לבעלים לשם חובה והם צריכים להביא אחרת תחתיה, הרי שמנחה זו, אם נקמצה שלא לשמה, היא פסולה, ויש להביא אחרת תחתיה .
התלמוד מסביר בפשטות, כי מנחת חוטא נקראת בפסוק "חטאת", ומכאן שגדרה שווה לקרבן חטאת, שהדין בו הוא שאם הוקרב שלא לשמה הוא פסול, ובשונה משאר הקרבנות
על קרבן מנחה זה, בשונה מכל שארי הקרבנות מסוג זה, אין לא שמן ולא לבונה (מין בשמים), אלא סולת נקייה בלבד, ממנה קומצים על המזבח.
התורה אף אוסרת לעשות זאת "לא ישים עליה שמן ולא יתן עליה לבונה", כשהנימוק "כי חטאת הוא" מוסבר על ידי רש"י - "ואינו בדין שיהא קרבנו מהודר", כלומר אין ראוי שאדם שחטא, יביא על חטאיו קרבן מהודר; יש להביא את הקרבן בהכנעה ובענווה, מתוך בושה ולא מתוך הדר וכבוד.
לא רק שאסור לשים על הקרבן שמן ולבונה, אלא שאם הניח על הקרבן שמן או לבונה, עונשו מלקות, על כל אחד מהם בפני עצמו; אם הניח את השמן או הלבונה על ה"שיריים", החלק שנאכל על ידי הכוהנים, אינו לוקה.
סברת החילוק בין שמן ללבונה
רבה בר רב הונא, שלמד אצל רבי יוחנן הסתפק במהלך לימודו בגדר ההבדל בין לבונה - שאינה פוסלת את המנחה, לבין שמן שפוסל את המנחה.
לפי זה נמצא, שלבונה שנכתשה היטב והתערבבה עם הסולת, גם היא פוסלת אותו, וכן נפסק ברמב"ם.
רב יצחק בר יוסף, תלמיד אחר של רבי יוחנן, מסר כי קיבל משמו חילוק הלכתי קוטבי, בין עירוב שמן בסולת מנחת החוטא, לבין עירוב לבונה.
כאשר מערבים שמן במנחה, נפסלת המנחה אפילו אם נתן "משהו" - שיעור כל שהוא - שמן, ובתנאי שיהיה שיעור כזית במנחה עצמה.
דין זה נלמד מהפסוק "לא ישים עליה שמן", בשימה לא כתוב שיעור, אלא "לא ישים", העיקר והקובע הוא רק אם היה מעשה נתינה - ולא חשובה כמות החומר.
אם לא הייתה כתובה אחר כך המילה "עליה", ניתן היה להסיק כי גם מבחינת כמות המנחה אין צורך בשיעור מסוים, אך התורה מלמדת אותנו שבלבונה חשובה בעיקר הכמות - "עליה", ולכן צריך שיהיה בה שיעור סביר - כזית.
בניגוד לכך, הרי שבלבונה, שינה הכתוב את לשונו, ובמקום "לא ישים", לשון שמשמעה פעולה שימה, כתב "לא יתן עליה לבונה", ומכאן שעל החומר הניתן - הלבונה - להיות כדי שיעור נתינה, - כזית.
ולכן יש לנו לדעת, כי כאן ההפך הוא הנכון - אין צורך שיהיה בלבונה עצמה שיעור כזית.
לפי גרסה אחרת, הדין האומר ששמן כל שהוא פוסל את המנחה - בניגוד ללבונה, לא היה ברור לרבי יוחנן, והוא הסתפק בה.
מנחת חביתין היא אחת ממיני קורבן מנחה, והיא מוקרבת על ידי הכהן הגדול מדי יום, מחציתה בסמוך לתמיד של שחר ומחציתה השנייה בסמוך לתמיד של בין הערביים.
מנחת זו בשיעור עשירית האיפה מורכבת משתים עשרה "חלות" והיא נשרפת כולה על המזבח.
מלבד הכהן הגדול המקריב מנחה זו מדי יום, הקריב אותה גם כהן הדיוט בפעם הראשונה בה הוא עובד בבית המקדש.
מוני המצוות אינם מונים מנחה זו כמצוה בפני עצמה, כנראה נחשבת היא כפרט ממצות מנחת כהן גדול.
הציווי על הבאת מנחה זו מפורש במקרא:
הפסוק מציג את מנחת החביתין כ"מנחה תמיד" מחד, וכקרבן המוקרב "ביום המשח אותו" מאידך.
כמו כן, הפסוק מגדיר שמקריבי המנחה הם "אהרן ובניו", דהיינו אף כהן הדיוט, ומאידך מגדיר מנחה זו כמנחת "הכהן המשיח" - דהיינו הכהן הגדול.
בעקבות זאת פירשו חז"ל כי מדובר בשתי מצוות שונות: "זה קרבן אהרן ובניו - אף בהדיוטות מקריבין עשירית האיפה ביום שהן מתחנכין לעבודה, אבל כהן גדול בכל יום."
לעומת זאת הנצי"ב בפירושו "העמק דבר" כותב, כי הכהן הגדול מקריב את מנחתו כעין מנחת חינוך, וזאת כי חשיבותו של הכהן הגדול נמדדת ביחס לשאר הכהנים העובדים במקדש, והיות שבכל יום מתחלף בית האב העובד במקדש, נמצא שחשיבות הכהן הגדול כאילו מתחדשת בכל יום.
המשנה במסכת תמיד מתארת את תחילת ההכנה של חביתי כהן גדול: .
לדעת הראב"ד מקומה של לשכת עושי החביתין הייתה במזרח העזרה .
מנחה זו, ככל המנחות המובאות על ידי כהנים, אינה נאכלת, אלא מוקטרת בשלמותה על גבי המזבח, ככתוב: "וכל מנחת כהן כליל תהיה לא תאכל".
סדר ההקרבה: מביאים סולת בכמות "עשירית האיפה" (עשירית של המידה הנקראת איפה), מקדשים אותה בכלי שרת ולאחר מכאן חוצים את הסולת לשני חצאים.
דין זה למדו בתלמוד במסכת מנחות מהפסוק , ומשמע שקודם יש להביא את המנחה, ורק אחר כך להפוך אותה למחציתה.
יחד עם המנחה מביאים שלושה לוג שמן, כנלמד מהפסוק כלומר - הוסף לה מידת שמן כמידת השמן הניתנת לכבש.
מערבבים את הסולת בשמן, ומשרים אותם יחד במים רותחים - בישול.
לאחר מכן לשים מכל חצי עישרון שש חלות, כך שיחד הם שנים עשר חלות.
הקרבת מנחה זו, לישתה ועריכתה, נעשות גם בשבת, מפני שכל דבר בבית המקדש שלא יכול להעשות ביום חול, נעשה גם בשבת.
אמנם מלאכת טחינת החיטים ו אינן דוחות את השבת, מכיוון שניתן לעשותם לפני כניסת השבת.
מנחה זו היא המנחה היחידה, שגם מטוגנת במחבת כמנחת חביתין, וגם נאפית בתנור כמנחת מאפה תנור, כאמור בפסוק .
נחלקו החכמים, אם כוונת המילה "תופיני" היא שתאפה כשהיא נאה - כלומר לפני הטיגון במחבת בו היא נהפכת להיות שחורה מפחם, או שתאפה כשהיא כבר "נא" (חצי מבושלת, כמו "אל תאכלו ממנו נא"), כלומר אחרי הטיגון.
מנחת חביתין מקריב רק כהן גדול המשמש בתפקיד בפועל, בין אם נמשח לתפקידו בשמן המשחה ובין אם מונה ככהן מרובה בגדים.
לעומת זאת, "כהן שעבר", כלומר מי ששימש ככהן גדול בעבר (למשל במינוי זמני) וכבר לא משמש בתפקיד, אף על פי שלדעת רבי מאיר מעמדו נותר מעמד של כהן גדול, איננו חייב להקריב מנחת חביתין.
לפי שיטת רבי מאיר זהו אחד משני ההבדלים היחידים שמבדילים בינו לבין כהן גדול רגיל (השני הוא פר יום הכיפורים).
כאמור, כל כהן המתחיל לעבוד בבית המקדש מחויב בהבאת המנחה, והכהן הגדול ביום מינויו מקריב שוב מנחת חינוך.
לכן ייתכן מקרה שבו יקריב כהן שלוש פעמים באותו יום מנחת חביתין, וזאת אם מיד בהתחילו לעבוד בבית המקדש נתמנה לכהן גדול, ואז הוא מביא מנחה ראשונה ככל כהן הדיוט בתחילת עבודתו, מנחה שנייה על התחלתו לשמש בכהונה גדולה, ומנחה שלישית היא מנחת החביתין שמביא כהן גדול בכל יום.
בפסוקים האריכו בשאלת האם מנחת החינוך מעכבת בעבודת הכהן, והאם בדיעבד נפסלת עבודתו אם טרם הקריב את המנחה.
בספרא וכן במדרש ויקרא רבה נאמר שכהן שטרם הקריב את המנחה עבודתו פסולה, ואילו בתוספתא ובתלמוד הירושלמי נכתב שעבודתו כשרה, וכך גם פוסק הרמב"ם.
בעל משנה למלך מוכיח שגם התלמוד הבבלי סובר שאין המנחה מעכבת בדיעבד, ולדעתו צריך להגיה כך אף בדברי הספרא, ומאידך הגר"א מגיה בדברי הירושלמי שהמנחה מעכבת בדיעבד.
לפי המבואר בתוספתא הכהן המתחנך צריך להקריב בעצמו את מנחת החינוך.
הפוסקים דנו האם כשרה כשהקריבה על ידי כהן אחר:
הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק כותב כי משמעות דין זה היא שהקרבת המנחה צריכה להיות "חינוכו" של הכהן בהתחילו לעבוד ולכן במקרה שכבר עבד הכהן עבודות בבית המקדש קודם לכן [לדעות המכשירות עבודות אלו, ראו לעיל] אין טעם שיקריב בעצמו את מנחת החינוך.
דעה יחידאית היא דעת רבי דוד פארדו בספרו על התוספתא, והוא סובר כי הקרבת הכהן את מנחת החינוך שלו עצמו היא בגדר רשות בלבד והוא אינו מחויב למוסרה לידי אנשי משמר הכהונה העובדים באותו שבוע בבית המקדש.
מנחת סוטה (או מנחת קנאות) היא מנחת חובה אותה מביאה האישה הנחשדת כסוטה במהלך תהליך בדיקתה בבית המקדש.
הציווי על הבאת המנחה על ידי האישה הנחשדת כסוטה מבואר בתורה:
מנחה זו מיוחדת בכך שהיא באה מקמח שעורים במקום מקמח חיטים בניגוד לכל המנחות (למעט ממנחת העומר), ובכך שאינה באה עם שמן ולבונה (בדומה למנחת חוטא).
בתורה שבעל פה ישנו היקש בין מנחת סוטה למנחת חוטא.
היקש זה נלמד מהביטוי "מזכרת עוון", שדומה לביטוי המוזכר בקורבן חטאת: "ואתה נתן לכם לשאת את עוון העדה".
מהיקש זה נלמד שמנחת סוטה נחשבת לקורבן חטאת, ועל כן נוהגים במנחת סוטה שני דינים ייחודיים לחטאת:
מחשבת שלא לשמה פוסלת את המנחה אם נחשבה באחת מפעולות החובה שיש לעשות במנחה..
מותר חטאת - אם נותר עודף מהכסף שהופרש לצורך קניית מנחת סוטה, יש לתת את העודף לקופה ('שופר) מיוחדת בבית המקדש המיועדת לעודפי כספי חטאת.
על מי מוטלת חובת ההבאה
על פי המקרא, חובת הבאת מנחת הסוטה מוטלת על בעל האישה - "והביא את קרבנה עליה".
יש מהראשונים הלומדים מביטוי זה על חיוב כללי של הבעל לתשלום עלות הקורבנות המוטלת על האישה, בעוד אחרים לומדים חיוב זה משטר הכתובה.
בספרי מובאת דעת ביניים לפיה מביטוי זה ישנו חיוב רק על הבאת קורבנות שהאישה מחויבת בהם ללא תלות במעשיה, כגון קורבן זבה וקורבן יולדת, אך לא קורבנות התלויים במעשיה כגון חטאת ונזירות, שייתכן אומנם שיובאו על ידי הבעל במידה ולאישה אין יכולת להביאם, אך במקרה זה עלותם יורדת מסכום הכתובה.
במקרא מובא חיוב על החזקת המנחה על ידי האישה הסוטה בעת השבעתה על ידי הכהן כי לא זנתה תחת בעלה, אך ישנה סתירה לגבי זמן הקרבת המנחה, האם היא מוקרבת על גבי המזבח לפני השקאת המים המרים או לאחריהם:
מנחת יהודה שונא הנשים היא יצירה ספרותית שנכתבה על ידי יהודה בר יצחק הלוי בן שבתי הלוי שחי ופעל בספרד הנוצרית בסוף המאה ה-12. אבן שבתי פעל כמשורר חצר, והסתופף בצילם של נדיבים בטולידו ובסרגוסה.
"מנחת יהודה שונא הנשים" יצאה לאור ב-1188. לאחר עשרים שנה הספר הוהדר מחדש והוקדש לאברהם אלפאכר, מראשי יהדות קסטיליה ורופאו של אלפונסו השמיני, מלך קסטיליה.
ביצירה זו פתח אבן שבתי בפולמוס ספרותי בעד ונגד האישה, פולמוס שנמשך עד למאה הי"ז ועבר מספרד לפרובאנס ומשם לאיטליה.
יצירות נוספות שכתב הן: מחברות "מלחמת החכמה והעושר" ו"דברי האלה והנידוי".
"מנחת יהודה שונא הנשים" היא אחת מיצירות הפרוזה החרוזה הראשונות ב ויש המשייכים אותה לסוגת המקאמה (המחברת) הספרדית.
המקאמה היא סוגת פרוזה מחורזת ששזורים בה שירים שקולים, ומקורה בכתיבה ספרותית קדומה, שפריחתה ושגשוגה החלו מאמצע המאה ה-12 ואילך.
על פי חיים שירמן, נראה כי שורשיה של התפתחות המקאמה באמנות הסיפור המקראי, הסיפור המדרשי, ואף זיקה לספרות זרה, כגון: פריחתו של הרומן המחורז הנוצרי והמקאמה הערבית.
תפיסת המקאמה הן על ידי דן פגיס והן על ידי שירמן, היא תפיסה המבחינה בז'אנר-על במסגרתו פועלים מספר סוגי משנה:
המתכונת הקלאסית כפי שנתגבשה בערבית על ידי המשורר אל-חרירי והגיעה אלינו על ידי יהודה אלחריזי.
מתכונת הקרובה למתכונת הקלאסית במסגרתה כתבו משוררים שקדמו לאלחריזי ולא עשו שימוש במתכונתה הקלאסית של המקאמה.
מתכונת עברית שהיווצרותה במאות ה-13 ו-14, ואשר כתוצאה מריחוקה שלה ממתכונת המקאמה הערבית המסולסלת הושפעה מסוגות שנכתבו בלשונות האירופאיות שנטייתם האפית ברורה יותר.
מתי הוס טוען כי פגיס מציג מודל העונה על רוב הבעיות שמעורר הז'אנר המגוון והמורכב של המקאמה העברית.
אך עם זאת, הוא מבכר להחליף את סוג המשנה השני, בשם "המקאמה העברית האנדלוסית" על פני המקאמה הערבית קלאסית, כיוון שכל היצירות שנכתבו בסוג זה נכתבו בספרד, וכמעט כולן שונות באופן מהותי מן הדגם הקלאסי.
הוא מונה בהם שישה מאפיינים שהמופיעים במתכונתן העברית אנדלוסית.
בין יצירות אלה כולל הוס את המקאמה "מנחת יהודה שונא נשים".
האופי הבידורי: היצירות נכתבו כשעשוע טהור ואין בהן אמירות הגותיות
המדיום הסגנוני: היצירות נכתבו כפרוזה מחורזת המכילה בתוכה שירים שקולים.
מבנה העלילה: יצירות בעלות עלילה מרכזית אחת שאינן מורכבות מקובץ סיפורים עצמאיים.
דמויות בדיוניות מתחלפות: ברוב היצירות מופיעות דמויות ששמותיהם בדיוניים אבל דמויות אלו אינן מעוצבות על-פי דגם הדמויות הקבועות של המספר והגיבור במקאמה הקלאסית.
שימוש בנוסחת ההקדמה הקבועה – רוב היצירות נוקטות בנוסחת ההקדמה הקבועה "וישא משלו ויאמר" לפני השירים השקולים.
שימוש בנוסחת הפתיחה הקבועה – היצירות נמנעות משימוש בנוסחת הפתיחה הקבועה "נאום פלוני בן אלמוני".
עם תחילתה של המקאמה ישנו תיאור על מאבק הניטש בין צבאות הסכלות לבין כוחות השכל, כשלבסוף נוחלים כוחות השכל תבוסה אל מול הסכלות.
השכל מושם במחבוא עד שלבסוף, קרב מאסף בין הנבלים לנבונים הסתיים גם זה בניצחונם של הנבלים ובנוסם של הנבונים.
סיפור העלילה מתרחש ב"ימי שפוט השופטים", דור השופט את שופטיו ו"שהסכלות גוברת בו על השכל".
תחכמוני מארץ התימני הוא שריד ופליט לצבא השכל שהובס, כשהוא ניצל ממוות ברגע האחרון.
בעת היותו נוטה לדיכאון וקרוב ליפול בידי מחנה הסכלים מתגלה לפניו דמות מלאכית המגלה לו, כי ניצחונה של הסכלות הרי הוא בשל השפעתן הרעה של הנשים.
תחכמוני נוטה למות ופונה אל בנו זרח, בעקבות התגלות הנבואה המרעישה, בקול קורא ונרגש לבער היגון מקרבו.
ב"צוואתו הרוחנית" של תחכמוני הזקן לבנו זרח מפרט האב את מידותיה הרעות של האישה, ומזהיר באיסור חמור לבוא עמה בברית נישואים:
זרח מקיים צוואת אביו בדבקות רבה וכותב את כל דברי אביו וכל אשר אמר ושם אותם במשמר.
לאחר מות אביו הוא נשאר ברווקותו וקובץ אליו את שלושת הרעים (בדומה לרעי איוב): נתנאל בן מהללאל, אבינועם בן אבינדב ואחיטוב בן אבישוע.
הללו פורשים למגורים ב"ארץ לא עבר בה איש ולא ישב אדם שם" (256) ומטיפים לשלילת הנישואין בעברם ממדינה למדינה.
אט אט דבקים בהם ובתורתו של זרח מאמינים רבים מכל עמי הארץ, גם בקרב הכסילים נוחל הוא הצלחה עד כי רבים מהם מתנזרים.
דבר זה גורם לבהלה רבה בקרב קהל הנשים, קטנות וגדולות, אלמנות ובתולות.
אי לכך, מכנסות הנשים אספה ומחליטות לנסות ולהכשיל את זרח.
תפקיד זה נוטלת על עצמה "כזבי בת ירשה", ומצרפת אליה את בעלה, שקר בן חפר, שיסייע בידה.
באותה עת חולם הגיבור שני חלומות בהם רוחו נפעמת ותיבהל, שלושת רעיו נקראים לפתור מהרה את החלום, פתרונם את החלום, היה בפה אחד, שזמנו ליפול ביד אישה מתקרב.
בשל כך פורצת מריבה ומרעיו נסים מפניו בשל זעמו עליהם.
בינתיים ניגשים כזבי ושקר אל זרח, הניסיונות הראשונים לפתותו באמצעות כסף וזהב עולים בתוהו, אך הפניה לפנות אל יצרו, תוך הצגת נערה יפהפייה ומוכשרת בפניו, צולחת.
זרח מתאהב בנערה, "אילה שלוחה", מוותר על הכסף שהוצע לו לפני כן ומחליט לשאת אותה לאישה ולהוסיף על כך את מוהר הבתולות.
קרוביה עורכים לו חתונה מפוארת, המשמשת כאחיזת עיניים על-מנת להפיל אותו בפח.
ובליל החופה אין הוא מרגיש, כי איילה היפהפייה מוחלפת באשה אחרת.
כאשר מסיר זרח את הצעיף מעל פניה של אשתו, הוא מגלה לתדהמתו, כי זו הוחלפה בזקנה שחורה שכל פניה מיצרים וחרולים "רצפה בת איה", המתגלה לא רק כאישה כעורה אלא גם כרודנית מלאת תאוות המבקשת שבעלה ימלא את כל חפצה.
זרח שוקע בייאוש גדול ויושב ונוהג בעצמו מנהגי אבלות.
שלושת רעיו הבאים לנחמו מנסים לתת לו עצות יעילות על-מנת לגאול אותו מהמצב אליו נקלע, אך לשווא.
זרח גומל בליבו החלטה, ופונה לבית הדין של אברהם אלפכ'אר, השר שבעבורו נכתבה המקאמה, לתת לאשתו גט כריתות.
לאחר דיון ארוך, שבסופו נוטה אברהם אלפכ'אר לדון את זרח לכף חובה, מבקש אבן שבתי, מחבר המקאמה, רשות דיבור.
הטיעון אותו הוא שוטח הוא מבריק ומפתיע.
להגנתו הוא אומר כי כל הנפשות בסיפור הן פרי דמיונו, וכי אין הוא נלחם בחיי הנישואין מאומה, ובאמת, אין לו מה לומר בגנותן של הנשים, שכן נשוי הוא באושר ואוהב את אשתו ואת בניו.
דבריו מוצאים חן בעיני הדיין, אברהם אלפכ'אר, הפורץ בצחוק, הוא משבחו ושולחו לביתו עם תשורה.
ביצירה "מנחת יהודה שונא הנשים" פתח יהודה אבן שבתי בפולמוס ספרותי בעד ונגד האישה, פולמוס שנמשך עד למאה הי"ז ועבר מספרד לפרובאנס ומשם לאיטליה.
מנחת יהודה שונא הנשים עוררה, מאז פרסומה הראשון, חיבורים פולמוסיים בעד האשה ושבחה, שנתחברו כתגובות ליצירה, כמו "עין משפט" ו"עזרת הנשים" של רבי יצחק משורר ו"אוהב הנשים" של ידעיה הפניני, שקראו את יצירתו כיצירה מיזוגינית, ספוגה בשנאת נשים ומצהירה בגלוי את שליליותו של מוסד הנישואין.
מספרד עבר הפולמוס לאיטליה, שם חידשו עמנואל הרומי, ומשוררים רבים המשיכו להתנצח על פרשנות הטקסט.
קוראיה הראשונים של היצירה במאה השלוש עשרה כגון ידעיה הפניני ויצחק בעל עזרת הנשים, רואים במקאמה יצירה מיזוגינית שתפקידה להזהיר את הגברים מן הנשים בכלל ומן הנישואין בפרט.
התפיסה המיזוגינית, כלפי האישה בימי הביניים, רווחה בעולם היהודי והחוץ יהודי.
האישה כישות נחותה ופחותה אך מפתה ומסוכנת מצויה בערש התרבות המערבית, ששורשיה מצויים במורשת היוונית – רומית.
וההודית-בודהיסטית, האנטי נשית ביסודה, ועל פיה אין רע בעולם כנשים.
תפיסת עולם רווחת של הנשיות
מתחילתה של המקאמה מביא המחבר תפיסת עולם רווחת של הנשיות, כפי שהיא נתפסת על ידי המיליה הגברי - כזו המכשפת ואשר בכוחה לשנות את סדרי העולם וחוקי הטבע.
והגבעות התקלקלו / והארצות התחלחלו...
ככאלו האשמות בתחלואי החברה, שהרי רק בעטיין של נשים נוצרים "כל ריב וכל נגע" (123), ואין אף דרך להילחם בהן, כיוון שהכול עולה בתוהו "כי מי יתיר עבותות אשר הנשים אורגות" (122).
נוכח כוחן הגדול של הנשים, השפעתן השלילית ופשעיהן ניצבים הגברים כחסרי אונים, הנשים בנכליהן ועורמתן פונות אל יצר לבם החלש ומסיטות אותם לדבר פשע וחוב, כמו כן הן גורמות להם לריחוק דתי "נשיהם הטו את לבבם" (121).
האישה הניצבת במקאמה דורשת כל מיני מטעמים ותענוגים.
הנשים משאירות לגברים עצמות מהמעדנים שהן אוכלות:
"כל נתח טוב תאכל מן המטעמים / ותגיש לפניך רק עצמים" (214).
האישה, כמו יופייה החולף, רודפת ללא הרף אחרי תאוות העולם העובר ומראה לנו את סוג הנפש הבהמית חומרית הקיימת בה.
כמו כן, אין הן נשארות נאמנות לגברים הזנים ומפרנסים אותן, ונואפות ללא הרף - "ואיש אחר ישכבנה" (145).
עד כי לבסוף הנשים מרוששות אותם, ממיטות עליהם חרפה ומחריבות את כל עולמם:
"כי ייקח אישה מכל מחמד נפשו יבשה / ימיו מעט ורעים ודבריו אינם נשמעים / פניו לא יחשוך מכלימות ורוק...( 174-176),
יצרו צעדי אונו ויבוש מקורו ויחרב מעיינו /מחלתו תגדל / ומהיות אביון לא יחדל" (176-177)
גם כל ימיו מכאובים / ושנתו נהייתה עליו / המק בשרו והוא עומד על רגליו / ומעדני נעוריו יבלו ויכלו" (178-179).
כדי לתת גושפנקא חוקית, מעין הלכתית לדבריו, פונה מחבר המקאמה אל סיפורי המקרא בהם מופיעות דמויות נשיות שהרסו עולמות והחריבו ערים.
את מניינו הוא מתחיל מחוה, האם הגדולה והקדומה, שעל פי האמור בבראשית פותתה על ידי הנחש, ואילו לפנינו מוצגת גרסה חדשה בה נתפסת האישה ככזו שהערימה על הנחש ועל האדם.
הוא שולל מהנחש את תכונותיו הערמומיות ומעניק אותן לחוה.
על פי המקאמה, לאחד גרמה טעם עפר כל ימי חייו בכל אוכלו, ואת השני הפכה לאדם שלעמל יולד ובשל כך דרכו לנדוד למצוא את טרפו.
לאחר מכן, הוא מסיק מן הפרט על הכלל ומגיע לתובנה מופלאה, חוה אימנו היא אם כל חטאת, וכיון שכך, בנותיה גם הן הולכות בדרכה הערמומית וקלוקלת.
יהודה אבן שבתאי אינו עוצר כאן וממשיך ומונה את הנשים ברעותיהן וקלקולן.
יעקב ובניו נרדפים על לא עוול בכפם בשל האם הדגולה, רחל, ומי שבכלל גרם לסכסוך המתוקשר וארוך השנים בין שני אחים, יעקב ועשיו, זו בכלל האם, שרק בגללה עשיו הוא אבי אדום, שונא היהדות ומחריב האומה מעל אדמתה.
"לא הנחש הערים חוה / ולא עליה צווה / היא שמה אישה נודד ממקומו / ונחש עפר לחמו /
ואם בניה פשעם ידכאם / היא הייתה האם / והלא על התרפים / יעקב ובניו נרדפים
ועל עורות גדיי העזים / אתם לחוצים ונבזים" (127-129).
ההאשמות נמשכות והנשים נתפסות כמרעות לגברים בזדון, והאחרונים קורבנות תמימים, שהרי בשל דינה התמה שלראות בבנות הארץ יצאה] היא שהביאה על עצמה את אינוסה בידי שכם בן חמור.
ולא רק זאת אלא אף הגדילה לעשות ובשלה נחרבה עיר שלמה, בה נהרגו עשרים וארבעה אלפי גברים.
"ועל אודות דינה / הייתה לאחיה שטנה" (131).
חורי האף של חטא העגל, גם הוא מקורו על פי הכתוב במקאמה, בשל הנשים אף על פי שהמקרא מוכיח שמי התפרק מנזמיו היו הגברים בעוד הנשים בכלל סירבו.
הנשים הן בכלל כה חסרות תקנה עד כי יש לראות באישה עונש אלוקי, שהרי אברהם האב קיבל מתנת שמים, לא הייתה לו בת: "ואברהם על יושר פועלו בת לא הייתה לו" (133-134).
מטרת הפנייה אל סיפורי המקרא
כל אלו ועוד מראות את שפלות האישה ואת זרעי הרוע הטמונים בה.
על פי קריאה זו ביצירה, לאחר סקירה קצרה זו, קשה שלא לראות במקאמה שלפנינו, "מנחת יהודה שונא נשים", יצירה המטיפה לשנאה וריחוק נשי, הכוללת בתוכה התנזרות מינית.
כור ההיתוך של האדם שעליו נאמר, "על כן יעזוב איש את אביו ואת אימו ודבק באשתו והיו לבשר אחד", מוצג באור שלילי כמלכודת אותה טומנת האישה לגבר כדי להופכו עבד לצרכיה ורצונותיה.
כך נוצרת ראייה או הצגה דיכוטומית הרואה את הגבר כרוחני ואת האישה כגשמית, את הגבר כיצר הטוב ואת האישה כיצר הרע, פנים וחוץ.
יופייה של האישה חיצוני ומטעה, כאשר פנימיותה רחוקה מימנה.
פן בולט זה, הרואה באישה שלילה, מתחזק עוד יותר בעצם החלפת הכלה המקורית, איילה שלוחה, במיועדת אחרת, שחורה כעורב שפניה חרולים.
הדבר מראה לנו, הלכה למעשה, את התמורה שעוברת האישה עם נישואיה.
מרחלה תמימה מלאת טוהר לאישה שמקורה בשדים וחיצונים, כאשר בין בני משפחתה המורחבת יש למצוא משלחת מלאכי רעים, את לילית ואף את מלאך המוות בכל הדרו.
מנחת יהודה כמיזוגימית - שלילת הנישואים
טובה רוזן רואה ב"מנחת יהודה שונא הנשים" טקסט הספוג בשנאת נשים, ועוד יותר - כמצהיר בגלוי את שליליותו של מוסד הנישואין.
ביצירתו, מתאר לנו יהודה אבן שבתי את תחכמוני, העומד למות ומצווה את בנו לבל יעשה את הטעות אותה עשה אביו בצעירותו ואל יישא לו אישה "כי מי יתיר עבותות אשר הנשים אורגות".
האב מתאר נאום התגלות של מלאך עליון שהתגלה לו ומונה בפניו רשימה נשים מרושעות, ולאחר מכן מזהיר אותו לבל ייקח לו אישה.
מניין שנות חייו של תחכמוני
עם מותו של תחכמוני, מציג לנו המחבר פרט קטן בדבר שנות חייו.
תחכמוני, כך נודע לנו מן הכתוב, חי מאה שנים אף על פי שחייו היו מאה ועשרים שנים.
בן מאה שנה / בהנחה ועדנה / היה תחכמוני בהאסף רוחו / לא כהתה עינו ולא נס לחה /
מלבד עשרים שנה / היה למשל ושנינה / כי היה בהם נשוי בימי עלומיו / על כן לא באו במספר ימיו (295–297)
עשרים שנות חייו אלו אינם באים כחלק מן המניין, כמו לרמוז לנו ששנים אלו היו שנות נישואין ועל כן אין הוא מונה אותם בשנות החיים.
לאחר מות האב אוסף הבן את חבר מרעיו, להם הוא מטיף את משנתו והם מחליטים לפרוש מחברת בני האדם כיוון שכמעט ואין מקום פנוי מן הנשים בעולם.
הם מחליטים לעבור אל נחל הבשור, המקום בו יפיצו את בשורת הפרישות החדשה.
במקום יישובם נטול הנשים, נחל הבשור מתואר כאזור אוטופי, "גן-עדני" ממש.
אחת בשנה, במשך חודש שלם, יוצאים זרח וחבריו "לעשות נפשות" לדתם המיזוגימית, וכך יצאו לשכנע את הגברים שיעזבו את נשותיהם, ואת הצעירים הניאו מכוונתם להינשא.
פעולתם של זרח ומרעיו עושה פירות ורבים ממירים את דת למיזוגימיה, דת שונאי הנישואים.
אך דווקא בשיא הצלחתה של תנועת המהפכה נופל זרח, נביא התוכחה, בקונספירציה נשית אל חיק הנישואים.
הגבר, ולא האישה, הוא שמוצג בצורה שלילית וחסרת תקומה.
לעומתו, האישה, בינות השורות, מהוללת וזוכה לשירי שבח ותהילה.
ביצירה הגבר נתפש כשוטה קל דעת הנוטה לעיוורון בכל פעם בו עומדת אישה לפניו, הרגש הוא שמושל בו, היצר מניע אותו ללא הרף ולא הרציונל, על כן הוא זה שמצווה לפנינו "הער שכלך / פן יהיה דבר עם לבבך בלייעל" (שורה 194).
דוידזון טוען כי בחיבור אומנם ישנה אזהרה מפני נישואים פזיזים, אך בד בבד יחד עמה ישנה התקפה כלפי שונאי הנשים, הגברים, המוצגים בצורה נגטיבית.
האב, בהמשך צוואתו אומר "בני אל תיתן לנשים חילך" (שורה 224).
אך הגבר כה חסר דעה עד אשר: "כי יחזו גבר בים סוער / טבע ויבא אחריו רעו (251).
הגברים מתוארים בשלילה יתירה, כחסרי אופי וחלשים, סכלים הרצים לטבוע לאחר שצפו בחברם טובע.
הרי ללא הרף ראו המה את שלהבות התאווה "כמה גיבורים השפילו / כמה יגונות הנחילו / כמה גיבורים כשלום" (256), ועדיין לא למדו מוסר ולא השכילו עצה, ותאוותם שולטת עליהם ולא רוחם, עדיין חומדים הם את יופי הנשים.
הרי הם נוטים אחר תשוקותיהם "ימסו אסוריו כי יצר לב האדם רע מנעוריו".
בראותו אישה, מסיר הוא את כל איסוריו החלים עליו ושוכח הוא להתגבר על יצרו.
"יצר לב האדם" הרע מנעוריו, על פי קריאה זו, זהו לבו של הגבר, מלא היצר, ולא לב האישה.
ואם תראה אישה נכלולית נואפת, שקרנית ומלאת רמייה הרי זה כי הגבר שליבו רע מנעוריו הפכה לכזה.
הגבר האמיתי שיצרו רע מנעוריו מיוצג על ידי שקר בן חפר, שכנראה הסית את אשתו אל הרע.
הגבר, רום המעלה, לכאורה, נתפס במקאמה כנכלולי וחסר עורמה שתמיד חורש רע, צבוע, הרודף אחר ההבל.
"מנוול ורשע נקי וצדיק יכונה ידמה טהור לב ודובר שלום...
דמות הגבר הסכל ושטוף התאווה, הצבוע, מתקיים בזרח, שונא הנשים ומחרימן, שבסופו של דבר פותה על ידי "זוהר הלחיים ואודם השפתיים" (591).
כאשר כזבי לא מצליחה לפתות את זרח לישא אישה, היא מחליטה להציע לו שוחד בדמות של עשרה גמלים טעונים כסף אך הוא דוחה אותה בבוז:
"כי בעושר יכחש בעמיתו / לבעליו לרעתו" (581).
תפיסה זו לא מחזיקה זמן רב.
כאשר הוא רואה לפניו את דמותה של איילה שלוחה, נבקעים סדקי ראייתו והוא דורש "הרבו מוהר ומתן עליי".
ואין זו מעידה חד-פעמית של רוח שטות שבעבירתו על דעתו, אלא חוזרת בנוסף עוד שלוש פעמים.
בקומו לאור הבוקר "והנה היא לאה", זרח יושב ומקונן לא על מזלו, כי אם על אשר:
הכסף אזל ונשאר הדופי / אין זוהר ואין יופי (751)
אנו שבים ורואים זאת שוב כאשר שלושת רעיו מייעצים לו לרכוב אל ארץ פלשתים, אך הצעתם נדחית על ידי זרח הצועק, כאחד הריקים והכסילים:
"בעליהם לאסירי ברזל נמשלו / בכסף ייגאלו" (886-887)
בפעם האחרונה שזרח עושה זאת היא בגרשו את אשתו לפני כל העיר, הרי שהוא עושה זאת בשם אלוקי הכסף:
והנה הכסף בידי / ושהדי עמדי / על דבר האמת ואל תפחדהו ואל תרהו / כי המשפט לאלקים הוא (893- 894)
סאטירות על מנהגים וטקסים נוצריים הוקראו בקהיליות יהודיות בחג הפורים, ואחת ההשערות שהועלתה על ידי אליוט הורוביץ, רואה בסיפור ככזה שנועד להקראה בפורים ואולי אף כסאטירה פורימית על הנצרות.
בסצנת ההתגלות, ישנו מראה של עיצוב סגנוני פרודי על ההתגלויות המקראיות, שעניינה לעורר תמיהה וצחוק בקרב השומעים.
ניסיון הגושפנקא לשוות רצינות לאמיתות דבריו ושליחותו, מרמזת כי אין להתייחס לדבריו ברצינות, שכן ידעו שספרות דידקטית אין בה שום נטילת תוקף של אמת על ידי התגלויות נבואיות.
באמצעות פרודיה מקראית אנו מכוונים לדברי חז"ל כי "הנבואה ניתנה לשוטים" וכך יש להתייחס אל יצירתו, דברי צחוק ולעג.
קריאה נוספת תאפשר לראות בכך לעג ואזהרה מנביאי שקר.
על פי גישה זו, צוואתו של תחכמוני, היא פרודיה על נוסח הצוואות שהיה קיים באותם ימים.
הצוואות, נכתבו במסרים על הדרך הנכונה שיש ללכת בה, והיו מלאים בריבוי החזרה על המילה, בני.
החזרות הרבות על המילה בני בצוואתו של תחכמוני, "ועתה בני שמע בקולי", "שמע בני וקח אמרי" יש בה כדי להעיד אל הקונוטציות הקימות בספר משלי.
ספר משלי כתוב כפניה מוסרית של אב אל בנו, כמעין צוואה של אב לפני מותו.
רושם המסר היוצא מן הצוואה הוא מוסרי, "החזק במוסר אל תרף ידך", אך המסר של תחכמוני לבנו נוגד את ערכי העולם המוסרי בו הוא קיים.
הכתובה הנקראת בחתונתם של זרח ואיילה שלוחה, שמה ללעג וקלס את הסגנון הרשמי של הכתובה, המסמך המפרט את התחייבות הבעל כלפי אשתו בימי נישואיהם.
כמוהר, נותן זרח מאה ערלות, ומעניק לה מחלות ומארות לרוב.
המקאמה מאופיינת ככזו הכתובה לפורים.
השעשוע הרב שבה, שהופיע והותר אך ורק בימי הפורים, ממדי ההומור הרבים והפרודיות הקיימות הופכות את המקאמה לכזו שנכתבה במיוחד עבור חג הפורים.
האלגוריה הבין דתית, גם היא, שאושרה להיכתב רק עבור חג הפורים מוכיחה, כנראה, כי המקאמה נכתבה עבור חג זה.
כאשר זרח בוער באש תאוותו ודוחק לנישואין מידיים, טקס הנישואין המזורז של זרח מלא החשק, נערך בי"ג באדר, ערב פורים.
עובדה זו מבליטה את סממניה הקרנבליים של היצירה ככזו שנכתבה עבור פורים.
מנחת יטבתה הוא מנחת תעופה לא פעיל השוכן בערבה, כקילומטר צפונית-מזרחית לקיבוץ יטבתה וכ-40 ק"מ צפונית לעיר אילת.