tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא מהווה ספין אוף וסיקוול של "שלדון הצעיר" ופריקוול של "המפץ הגדול".
הסדרה עלתה לשידור ב-17 באוקטובר 2024 ברשת "CBS".
בפברואר 2025 הסדרה חודשה לעונה שנייה, שעלתה לשידור ב-16 באוקטובר 2025. בינואר 2026 הסדרה חודשה לעונה שלישית.
הסדרה מתמקדת בזוג הצעיר מנדי וג'ורג'י המתגוררים בטקסס בשנות התשעים ומתמודדים עם אתגרי משפחה ועבודה.
מונטנה ג'ורדן בתור ג'ורג'י קופר, אחיו הגדול של שלדון בסדרה "שלדון הצעיר".
אמילי אוסמנט בתור מנדי מקאליסטר, בת זוגו של ג'ורג'י, המבוגרת ממנו ב־12 שנים.
רייצ'ל ביי ג'ונס בתור אודרי מקאליסטר, אמא של מנדי.
ויל סאסו בתור ג'ים מקאליסטר, אבא של מנדי.
בתור קונור מקאליסטר, האח הצעיר של מנדי.
ג'סי פרז בתור רובן, עמית לעבודה של ג'ורג'י.
זואי פרי בתור מארי קופר, אמא של ג'ורג'י.
לאנס ברבר בתור ג'ורג' קופר, אבא של ג'ורג'י.
רייגן רבורד בתור מיסי קופר, אחותו של ג'ורג'י.
אנני פוטס בתור קוני קופר, סבתא של ג'ורג'י.
נלסון בתור דייל באלארד, בן הזוג של קוני.
מאט הובי בתור הכומר ג'ף דיפורד.
דוק פארו בתור וויין ווילקינס, עמית לעבודה של ג'ורג'י.
בינואר 2024, התפרסם כי רשת "CBS" מתקרבת להחלטה להזמין את הפקתה של סדרת ספין אוף של "שלדון הצעיר", שבמרכזה יככבו דמויותיהם של ג'ורג'י ומנדי.
במרץ 2024, התפרסם כי הסדרה הוזמנה והפקתה, בהובלת יוצרי "שלדון הצעיר" ו"המפץ הגדול", תעשה על ידי חברות ההפקה "Chuck Lorre Productions" ו-"Warner Bros.
במאי 2024, הוכרז שם הסדרה.
ביולי 2024, התפרסם כי החלו צילומי הסדרה מול קהל חי באולפן של "האחים וורנר" הממוקם בקליפורניה, והיא תעלה לשידור ב-17 באוקטובר 2024.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס אמי לבידור בפריים טיים2025הצילום הטוב ביותר בסדרה (חצי שעה)באז פיטשאנס
הנימפיאון הוא ציור שמן מאת האמן האקדמי הצרפתי ויליאם אדולף בוגרו.
היצירה מוצגת כיום במוזיאון הגין בסטוקטון, קליפורניה, ארצות הברית.
הציור מתאר סצנה מיתולוגית המתרחשת ב"נימפיאון" – מערה טבעית או מלאכותית ששימשה, לפי המיתולוגיה היוונית, מקום מפלט לנימפות: ישויות נשיות המקושרות לטבע, מים, ופריון.
עם הזמן הפך המונח לשם כולל למזרקות ומבנים עירוניים ששולבו בגנים ובאתרים ציבוריים.
במרכז הקומפוזיציה מתוארת קבוצת נימפות עירומות רוחצות בבריכה טבעית, מוקפות בצמחייה שופעת.
האמן ממקם את נקודת המבט של הצופה כאילו הוא חבוי בין הסבך, מתבונן מהצד, מבלי שהדמויות מודעות לו – פרט לנימפה אחת המישירה מבט לעבר הצופה ומחייכת.
רגע זה יוצר תחושת דו-שיח בין האובייקט למציץ, ומעורר שאלות על תפקידו של המתבונן באמנות ועל גבולות הצפייה.
הנימפות היוו לאורך הדורות סמל ליופי, חירות ומיניות בלתי מרוסנת.
לפי המסורת, הן קיימו קשרים עם בני תמותה ואלים, גברים ונשים, לעיתים קרובות ללא גבולות או מוסר מובהק – רעיונות שמשתקפים במושג המודרני "נימפומניה".
דימויים אלה נוצלו על ידי אמנים כדי לייצג עירום נשי באופן מקובל מבחינה תרבותית, בעיקר בתקופות שבהן העירום באמנות נתפס כשנוי במחלוקת.
בוגרו, מאמני האקדמיה הבולטים של המאה ה-19, נודע ביכולתו לשלב בין נאמנות אנטומית ליופי אידיאלי.
"הנימפיאון" ממחיש את השימוש שעשה במיתולוגיה כדרך להציג את הגוף הנשי בעירום תוך עטיפתו באצטלה של נרטיב קלאסי.
המבט הישיר של אחת הדמויות לעבר הצופה פורץ את "הקיר הרביעי", וממקם את הצופה כשותף לסצנה – לא רק כמתבונן אלא כמציצן.
המתח הזה שבין עירום מיתולוגי לארוטיקה מודרנית היה אחת מאבני היסוד בהצלחתו של בוגרו, במיוחד בארצות הברית.
ציוריו זכו לפופולריות רבה בקרב אספנים, שחיפשו אמנות איכותית שאינה חורגת מהטעם הטוב אך עדיין נושאת מטען חושני.
"הנימפיאון" מדגים כיצד המיתולוגיה שימשה כמרחב פואטי לביטוי רעיונות על תשוקה, חירות והתבוננות.
רבים ראו בציור יצירה בעלת ממד כפול – מצד אחד אלגוריה קלאסית, ומצד שני תיעוד חושני שמדבר ישירות לתשוקותיו של הצופה.
אלמנט המציצנות, כמו גם האידיאליזציה של העירום, מבטאים את אחת המגמות המרכזיות באמנות האירופית של המאה ה-19: אמנות שנוצרת "עבור הוויארים – כלומר, עבורנו".
הנישואים של צ'ארלי ג'ונס בן ה-22 ויוניס וינסטד בת ה-9 היו נישואי קטינים.
ג'ונס ווינסטד התחתנו במדינת טנסי, ארצות הברית, בינואר 1937. האירוע עורר הדים ברחבי ארצות הברית לאחר שמגזין "לייף" פרסם כתבה על הזוג כחודש לאחר החתונה.
בתגובה לנישואיהם של ג'ונס ווינסטד, מדינת טנסי חוקקה חוק הקובע את גיל הנישואין המינימלי ל-16. מדינות אחרות (כולל וושינגטון די.
סי., מינסוטה, ורוד איילנד) חוקקו חוקים דומים.
הזוג נשאר נשוי גם לאחר שהחוק נכנס לתוקף בטנסי, והנישואים נמשכו עד מותו של ג'ונס בשנת 1997. לג'ונס ולווינסטד נולדו תשעה ילדים.
הניצחון של בכחוס הוא ציור שמן גדול ממדים מאת הציירת הפלמית מיכאלינה ואוטייה, שנוצר בין השנים 1643 ל־1659 לערך.
זוהי היצירה הגדולה והחריגה ביותר הידועה מפרי יצירתה של האמנית, הנחשבת כיום לאחת הדמויות החשובות אך הנשכחות בתולדות האמנות הפלמית של המאה ה־17. הציור נמצא באוסף מוזיאון במוזיאון לתולדות האמנות בווינה.
במרכז נראה בכחוס, אל היין, כשהוא שרוע על עגלה פשוטה.
שני סאטירים נושאים את העגלה, וסאטיר שלישי מטפטף את מיץ הענבים אל פיו של האל.
בכחוס כמעט עירום, גופו מכוסה בעור חיה.
סביבו דמויות נוספות - גברים עירומים או חצי־עירומים, ילדים, נשים, וכן בעלי חיים.
בצד הימני של היצירה מופיעה דמות אישה בלבוש בעל אופי מהאסתטיקה שמושפע מהעת העתיקה שד שמאלי חשוף, ובידה מוט מעוטר בענפי גפן.
דמות זו פונה ישירות אל הצופה ונבדלת במיקומה מן ההתרחשות המרכזית.
הרקע של היצירה מאוכלס בעננים ובמרחב פתוח, והקומפוזיציה מתפרשת לרוחב הבד כולו בקנה מידה מונומנטלי.
הציור נחשב ליצירה יוצאת דופן בשל אופן הצגת הגוף הגברי מבעד לעיניה של אמנית אישה, מה שהפך את נקודת המבט למסוגננת וחריגה ביחס למסורת הציור של התקופה, שהתמקדה לרוב בעירום נשי שנעשה בידי גברים.
בכחוס מתואר במצב של שכרות וחושניות, כשעיניו מזוגגות ומיץ הענבים ניגר לפיו.
סביבו מופיעות דמויות גבריות עירומות כמעט לחלוטין, מה שמדגיש את העיסוק בגוף הגברי כאובייקט מרכזי.
בצד ימין נראית האמנית עצמה, המזוהה באמצעות דיוקן עצמי, כשהיא מופיעה בדמות עוקבת בכחנטית או כאריאדנה, אהובתו של בכחוס.
שילוב דמותה של האמנית בתוך קומפוזיציה מונומנטלית, בעלת נושא מיתולוגי, נחשב לחריג במיוחד עבור יוצרת במאה ה־17. עצם הופעתה בהקשר חושני וקליל משקפת תעוזה יוצאת דופן.
החוקרים מציינים כי עצם יכולתה להציג עירום גברי נבעה מנגישות אפשרית לדגמים חיים, אפשרות שנמנעה מנשים רבות בזמנה.
בהקשר זה נשוותה יצירתה לגדולי הציירים הפלמים בני דורה, ובהם פטר פאול רובנס ואנתוני ואן דייק, שהציגו אף הם תיאורים מונומנטליים של סצנות מיתולוגיות.
לאחר מותה של מיכאלינה ואוטייה בשנת 1689 בבריסל נשכחה יצירתה ברובה, וציורים רבים שיוחסו לה נזקפו לזכותם של אמנים גברים.
כך גם הציור הניצחון של בכחוס, שנותר באוסף המוזיאון לתולדות האמנות בווינה מבלי שזכה לתשומת לב מיוחדת.
רק בשנת 1993 התגלה מחדש כאשר חוקרת תולדות האמנות קאטליין ואן דר סטיחלן מאוניברסיטת לוון הבחינה בו במחסני המוזיאון בעת שחיפשה דיוקן שיוחס לאנתוני ואן דייק.
היא הופתעה לגלות ציור מונומנטלי בגובה כ־תשעה רגלים וברוחב כ־שנים־עשר רגלים שנעשה בידי אישה, דבר חריג ביותר במאה ה־17. מאז הפכה היצירה לאבן יסוד בחקר פועלה של ואוטייה, והציגה את ממדיה הבלתי רגילים ואת עיסוקה בעירום גברי כעדות לתעוזה נדירה של אמנית בתקופתה.
בשנת 2018 נערכה באנטוורפן הרטרוספקטיבה הראשונה ליצירתה של מיכאלינה ואוטייה תחת הכותרת "Michaelina: Baroque's Leading Lady".
התערוכה התקיימה במוזיאון MAS בשיתוף רובנסהאוס וכללה עשרים ואחת יצירות מאת האמנית לצד עבודות של אמנים בני התקופה, ובהם אחיה שארל ואוטייה.
בין המרכזיות שבהן הוצג הציור הניצחון של בכחוס (1643–1659 לערך).
התערוכה ביקשה להשיב את ואוטייה למרכז תולדות האמנות לאחר שנשכחה ברובה במאות ה־18 וה־19, וכללה פעילויות נלוות בעיר, ובהן הצבת פאזל גדול של הציור בתחנת הרכבת המרכזית.
ב־2022 נפתחה בבוסטון תערוכתה הראשונה של ואוטייה בארצות הברית, במוזיאון לאמנויות יפות.
היא כללה שש יצירות של האמנית, ובהן הסדרה "חמשת החושים" ודיוקן עצמי, לצד אחד־עשר תחריטים של אמנים בני דורה.
מטרת התערוכה הייתה להציג את חידושיה האמנותיים ולבסס את מעמדה כחלק מרכזי בתולדות הציור הפלמי של המאה ה־17.
ב־30 בספטמבר 2025 תוצג היצירה במוזיאון לתולדות האמנות בווינה במסגרת התערוכה המקיפה ביותר שהוקדשה עד כה לאמנית, המאורגנת בשיתוף Haltadefinizione.
באותה שנה תוצג היצירה גם במרכז ארס אלקטרוניקה בלינץ כחלק מתוכנית הפסטיבל, באולם Deep Space 8K.
הנימנומים הייתה סדרת טלוויזיה לילדים, ששודרה בשנים 2000–2001 בשידורי קשת ערוץ 2.
את הבובות בסדרה הפעילו אבי יקיר, ז'יל בן דוד ואיקי גלעד.
שלישיית יצורים דמויי כוכבים חיים בשמיים בין העננים יוצאים להרפתקאות ודנים בשאלה שנשמעת מחדרו של ילד קטן שגר בכדור הארץ.
בהרפתקאות שלהם הם פוגשים את שתי הציפורים שמתווכחות על הנושא של הפרק, הרעם שנושב רוח סערה, הבלונים המונפשים המזמרים והירח שמספר להם סיפור לפני השינה.
סיון שביט - נימו (קול) - הכוכב הירוק
ענת מגן-שבו - מונה (קול) - הכוכבת הוורודה
עדי אשכנזי - מים (קול) - הכוכבת הצהובה והקטנה מהשלושה
אסף אורפז - ילד (קול)
ירון לונדון - ירח (קול) - הירח שמספר סיפורים לנימנומים לפני השינה
חנה רוט - ציפור א' (קול)
ליא קניג - ציפור ב' (קול)
יצחק חזקיה - רעם (קול)
הנמקה בספרות היא הפעולה הפרשנית, המספקת סיבות להופעת אלמנטים בטקסט.
שטרנברג טוען שהתהליך הפרשני הוא תהליך פונקציונליסטי.
הקורא מאתר אלמנטים בטקסט, ומנסה להבין מדוע הם שם, איזה תפקיד הם ממלאים בטקסט.
המונח מתחלק לשני סוגים בסיסיים: הנמקה מימטית והנמקה רטורית.
הנמקה מימטית היא הנמקה במונחי העולם המיוצג.
כלומר, סיבתו של אירוע מסוים בעולם המיוצג היא אינהרנטית לאותו עולם.
ב"החטא ועונשו" (פיודור דוסטויבסקי) הגיבור, רוצח זקנה ואת אחותה.
כאשר הקורא שואל את עצמו מדוע רסקולניקוב עשה זאת, הוא יכול לספק הנמקות מחומרי העולם המיוצג: סיבות פסיכולוגיות, אידיאליסטיות, או העוני של רסקולניקוב.
במקרה זה, הקורא מסביר אלמנט בעולם המיוצג באמצעות אלמנטים אחרים.
הנמקה רטורית היא הנמקה במונחי השדר.
כלומר, הנמקה באמצעות פניה להשפעות והרשמים שהמחבר רצה ליצור, המסר שהוא ניסה להעביר, וכן הלאה.
כאשר הקורא שואל מדוע בחר דוסטויבסקי גיבור שרוצח, הוא בוחר לנמק אלמנטים בטקסט באמצעות פניה למטרותיו המשוערות של היוצר.
בקריאה של טקסט, טוען שטרנברג, הקורא מניח שלמחבר יש כוונות מסוימות, בין אם זה מסר שברצונו להעביר ובין אם ברצונו לייצר השפעה או רושם בקורא.
סיפוק נימוק רטורי לאירוע מסוים בטקסט פירושו כינון של מחבר מובלע, מבנה פרשני, שאינו המחבר ושמוסק על ידי הקורא במהלך הקריאה.
שטרנברג טוען כי מאחורי כל הנמקה מימטית בטקסט הספרותי ישנה הנמקה רטורית.
כלומר, בתהליך הפרשני לא די לומר שרסקולניקוב הפך לרוצח בשל סיבות פסיכולוגיות, למשל, אלא מדוע דוסטויבסקי בחר ליצור גיבור רוצח, ומדוע הוא בחר מניע זה ולא אחר לרצח.
במובן זה, אם כן, התהליך הפרשני הוא תנועה מקומה אחת של הטקסט - העולם המיוצג, והשרשרת הסיבתית המיוחדת לו - לקומה השנייה - השדר, נימוק הדברים באמצעות ניסיון להבין את מטרות הדובר.
אולם בעוד שמאחורי כל הנמקה מימטית חבויה הנמקה רטורית, לא תמיד ישנה הנמקה מימטית מאחורי כל הנמקה רטורית.
ישנם חלקים בטקסט שניתן לנמק אותם רק במונחי השדר, כלומר רק בהנמקה רטורית.
בסיפורים רבים, למשל, קטעי האקספוזיציה אינם מנומקים באופן מימטי, והופעתם בטקסט יכולה להיות מנומקת רק באמצעות פניה למחבר, והמידע שבכוונתו להעביר לקורא.
תפיסה זו של הטקסט היא פונקציונליסטית.
בבסיסה עומדת ההנחה שהקורא מנסה למצוא כוונה בטקסט.
עם זאת, אין לבלבל בין הנמקה לבין אינטגרציה, הכוללת בתוכה את ההנמקה, אולם היא רחבה ממנה.
כאשר מדובר באופן סיפור העלילה (סדר ההצגה, הצגת נתונים או השמטתם, הדגשת חלק, חזרה, שינוי הדובר ונקודת המבט ושימוש בטכניקות ספרותיות אחרות) ולא בפירטי העלילה עצמה מקובל לדבר על הנמקה ריאליסטית מול הנמקה אסתטית.
הנמקה ריאליסטית היא הנמקה מימטית, כלומר היא מנוסחת במונחי העולם המיוצג והיא מציגה צורך עלילתי, למשל רצונה של אחת הדמויות פעולותיה או אופייה, או לפחות מתיישבת ונובעת מהעלילה, למשל הבאת תוכן של מכתב שהדמות קוראת או כותבת.
הנמקה ריאליסטית היא דוגמה לכך שמאחורי הנמקה מימטית בטקסט הספרותי ישנה הנמקה רטורית, שכן אופן סיפור העלילה הוא מהגדרתו אחד הכלים המרכזיים (לצד העלילה עצמה) להעברת מסר ויצירת רושם ולא תלוי באופן חד-חד-ערכי בתוכן העלילה.
הנמקה אסתטית היא פנייה לנימוקים אומנותיים של יופי, תחושות ואווירה.
היא נובעת משיקולי המחבר ולכן היא הנמקה רטורית.
ההנמקה האסתטית יכולה להיות ברורה ומוגדרת, למשל ציון של פריטים הקשורים למוות בסביבתה של הדמות ללא צורך עלילתי לשם יצירת אווירה מורבידית, או עמומה ומיוחסת לאידיאלים אומנותיים.
במקרים רבים ניתן למצוא יצירות אמנות סיפוריות, שבהן "רואים את יד המחבר".
כלומר, מקרים שבהם ברור שקטע מסוים הוכנס ליצירה על מנת לשרת את מטרותיו של המחבר, יהיו אשר יהיו.
ניתן להסביר תחושה זו באמצעות המונחים "הנמקה מימטית" ו"הנמקה רטורית".
במקרים בהם לאלמנטים מסוימים בטקסט אין הנמקה מימטית, ניתן לראות את מטרותיו של המחבר.
מאחר שלא ניתן לנמק הופעת אלמנטים אלו באמצעות ההיגיון של העולם המיוצג, הקורא נאלץ לנמק אותם באמצעות ההיגיון של השדר.
כך, למשל, בספר "קורות טום ג'ונס, אסופי" לפילדינג, ישנם קטעים רבים בהם הדובר פונה ישירות לקורא, ודן בדמויות, בספרות ובפילוסופיה.
לפניה זו לקורא אין הצדקה מימטית, שכן הדובר אינו דמות בעולם המיוצג, אולם יש לה הצדקה במונחי מטרות המחבר, האפקטים והמסרים שהוא מנסה לעביר לקורא.
במקרים אחרים, שבהם ניתן לחוש בכוונות המחבר, ניתן למצוא בטקסטים, שבהם הסיבתיות של העולם המיוצג רופפת יחסית.
סיפורים המשתמשים בדאוס אקס מכינה, למשל, מכניסים לעלילת הסיפור אירוע נוסף, שאינו נובע מתוך ההיגיון הפנימי של העולם המיוצג או מתוך השרשרת הסיבתית שהוצגה לקורא.
כאשר ההנמקה המימטית להופעתו של אירוע מסוים חלשה, ההנמקה הרטורית שמאחוריה גלויה יותר לעין.
אחרי שאנו מצמצמים את היצירה למרכיבים התימטיים שלה אנו מגיעים לחלקים שלא ניתן יותר לצמצמם.
החלקיקים הקטנים ביותר של החומר התימטי: "ערב ירד", "רסקולניקוב הורג את הזקנה", "הגיבור מת".
הנושא של החלק שלא ניתן לצמצם אותו יותר ביצירה נקרא מוטיב: בעצם לכל משפט יש מוטיב משלו.
מוטיבים הקשורים הדדית יוצרים את הקשרים התימטיים של היצירה.
מנקודת ראות זאת, הסיפור הוא לא יותר מקיבוץ של מוטיבים המסודרים בסדר הגיוני, סיבתי וכרונולוגי.
העלילה היא הקיבוץ של אותם מוטיבים אבל עם השייכות והסדר שיש ביצירה המקורית.
התפקיד האסתטי של העלילה הוא זה שמצביע בפני הקורא על הארגון של כל המוטיבים האלה .
אירוע אמיתי, שלא הפך לבידיוני בגלל המחבר, הוא זה שיוצר את הסיפור.
עלילה בכללותה היא יצירה אמנותית.
טומשבסקי בחיבורו Thematics מונה שלושה סוגי הנמקות: הקמופוזיציונית, והאמנותית בונות את ההנמקה האסתטית; ההנמקה הריאליסטית לפי טומשבסקי נובעת מהרצון של הקורא ליצור לו אשליה או מראית עין של מציאות.
הפורמליסטים הרוסים, ובהם גם טומשבסקי סיווגו את מרכיבי הטקסט לפי התפקיד המיועד להם.
הַנַּכְּבָּה הייתה עזיבתם, מנוסתם או גירושם של בין כ־600 אלף ל־760 אלף ערבים פלסטינים במהלך מלחמת העצמאות (1947–1949), והפיכתם לפליטים.
רובם עברו לארצות ערב והאסלאם השונות, או לאזור יהודה ושומרון ולרצועת עזה, שנותרו בתום המלחמה בידי ירדן ומצרים בהתאמה.
היו גם מעטים שעברו למקומות יישוב אחרים בתחום מדינת ישראל.
אירועי הנכבה הביאו ליצירתה של בעיית הפליטים הפלסטינים, ולדרישה לזכות השיבה שלהם, ויש הטוענים שהאירועים הם טיהור אתני של האוכלוסייה הפלסטינית בארץ ישראל המנדטורית..
רבים מכלילים בכינוי זה גם את אירועי מלחמת העצמאות שהביאו להקמת מדינת ישראל ואת תבוסת צבאות ערב במלחמה.
הגורמים לנכבה מהווים מושא למחלוקת היסטוריונים בעולם המחקר.
גורמים עליהם מוסכם באופן כללי הם הצלחות והתקדמויות כוח המגן העברי וצה"ל, הרס כפרים ערביים, לוחמה פסיכולוגית, קרבות ומקרי טבח , צווי גירוש ישירים על ידי הרשויות הישראליות, התפנות עצמית של בני המעמד הגבוה, התמוטטות ההנהגה הפלסטינית וצווי פינוי ערביים, וכן חוסר רצון לחיות תחת שלטון יהודי.
משלהי שנות ה-90, הפלסטינים מציינים את יום הנכבה בעצרות ובתהלוכות.
ברשות הפלסטינית ובמדינות אחרות מצוין יום זה ב-15 במאי, יום סיום המנדט הבריטי על פלשתינה (ארץ-ישראל), והתאריך הלועזי של היום שנועד להכרזת המדינה (בפועל הוקדמה ההכרזה בכמה שעות ל-14 במאי 1948 בגלל כניסת השבת).
רבים מערביי ישראל מציינים את יום האסון הפלסטיני, "יום הנכבה", בתאריך חופף לזה של יום העצמאות של מדינת ישראל.
בשנת 2023 ציין האו"ם לראשונה את יום השנה לאסון ה"נכבה" (ב-15 במאי).
32 מדינות, בהן ישראל, החרימו את האירוע.
המונח "נכבה" בהקשר הערבי-פלסטיני נטבע לראשונה על ידי קונסטנטין זורייק (قسطنطين زريق), פרופסור סורי למזרחנות באוניברסיטה האמריקנית בביירות, בספרו, שיצא לאור באוגוסט 1948 "מענא א-נכבה" (معنى النكبة, "משמעות האסון").
במקור כיוון זורייק, שכתב את ספרו במהלך מלחמת העצמאות, לכישלונן הצבאי של מדינות ערב, שהתבטא לדעתו בהסכמתן להפוגה הראשונה:
בין הפלסטינים הראשונים שהשתמשו במונח "נכבה" היה ההיסטוריון עארף אל-עארף, שהסביר בספרו: "איך לא אקרא למאורע הזה 'נכבה' אחרי האסון הכבד שפקד אותנו בצורה שכמוה לא ידענו מאות רבות של שנים?
מולדתנו נגזלה, גורשנו מבתינו, איבדנו רבים מבנינו ומעל הכול הוכינו מכה אנושה בכבודנו".
בעקבות ספריו של עארף אל-עארף הפך המונח "נכבה" למזוהה עם הפליטים הפלסטינים.
על פי אילן פפה, המונח נכנס לשימוש כניסיון לאזן את "העומס המוסרי" של השואה.
לעיתים נעשה שימוש במוטיבים שונים המדמים את הנכבה לשואה.
במסמך שפרסמה הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה בשנת 2011 ניתנה התייחסות לפירוש המילה "נכבה" בשפה הערבית ולמשמעותה בהקשר הפלסטיני: "בלשון הספרותית, נהוג להתייחס למילה 'נכבה' כאל אסון טבע כמו רעידת אדמה עזה, התפרצות קטלנית של הר געש או סופות חזקות.
לעומת זאת, הנכבה של פלסטין היא תהליך של טיהור אתני המלווה בחורבן ובעקירה חמושה ושיטתית של עם מארצו, כדי שאת מקומו תתפוס אומה אחרת...
הנכבה הפלסטינית התרחשה כחלק מתוכנית צבאית דקדקנית מעשה ידי אדם, שלקחו בה חלק מדינות גדולות – והביאה לטרגדיה הגדולה שפקדה את העם הפלסטיני".
לאחר מלחמת ששת הימים שימש המונח "נכבה" גם בהוראה של מאורעות מלחמה זו, כגון "שואת העולם הערבי" (זורייק היה גם מחלוצי מינוח זה: "הייתה זו שואה ולא מפלה, ומה שפגע בנו עתה דומה לה, ואפילו גרוע הימנה").
במהלך המלחמה ברחו וגורשו כ-750,000 ערבים פלסטינים ממקומות מגוריהם, בערים ובכפרים.
רובם עברו לאזורים בשליטת מדינות ערב, ומיעוטם התיישבו ביישובים ערביים אחרים בישראל.
במהלך אירועי היסוד של הנכבה ב-1948, יותר מ-500 ערים וכפרים בעלי רוב ערבי פורק, כאשר רבים מהם הושמדו לחלוטין או אוכלסו מחדש על ידי יהודים וקיבלו שמות עבריים חדשים.
מקרי הרג וטבח בערבים התרחשו גם הם .
לפי ההיסטוריון הישראלי בני מוריס, התרחשו כתריסר מעשי אונס בפלסטיניות.
בחלק מהמקומות הורו הכוחות היהודים לערבים לעזוב את מגוריהם או גירשו אותם בכוח.
במקומות אחרים נמלטו התושבים מתוך חשש לחייהם או מתוך הנחה שמוטב להם להתפנות עד שיסתיימו הקרבות, לעיתים בעקבות הוראות מצד מנהיגיהם.
מסמך מיוני 1948 המציג ניתוח שביצעה מחלקת המודיעין של צה"ל של היקף עקירת התושבים הפלסטינים מיישוביהם מאז תחילת המלחמה העלה כי את עקירתם של כ-70% מהפליטים בתקופה זו יש לייחס לפעולות צבאיות של הכוחות הלוחמים היהודיים, וכי השפעתן של הוראות שנתנו מנהיגים ערבים מסתכמת בעזיבה של 5% בלבד מהעקורים.
בחלק מהיישובים היו יהודים שביקשו משכניהם הערבים שלא לעזוב.
מחקרים בנושא זה נמצאים בליבה של מחלוקת פוליטית ולכן אין תמונה מלאה ומוסכמת של האירועים והנסיבות.
כבר במהלך המלחמה, ביוני 1948, סירבה ממשלת ישראל לבקשות הפליטים וללחצים בינלאומיים, ולא התירה את שיבת הפליטים למקומות יישובם – החלטה עליה חזרה הממשלה גם בחודשים ובשנים שלאחר מכן.
שר החוץ משה שרת אמר לרוזן ברנדוט כי אין לדון בשאלת חזרתם לבתיהם, כל עוד נמשכת המלחמה.
כפרים ושכונות רבים בשטח ישראל, שהיו מיושבים בעבר בערבים נעלמו.
על חורבות חלקם הוקמו יישובים וערים ישראליים חדשים – מתוך 370 יישובים חדשים שהוקמו בין השנים 1948–1954, 350 ישבו על אדמות של פליטים, וכשליש מהעולים החדשים באותן שנים, כ-250,000 איש, יושבו בבתים עירוניים שהיו שייכים לערבים שהפכו לפליטים.
על חלק מהיישובים נטעה הקרן הקיימת לישראל יערות אורנים.
כך לדוגמה, מג'דל הפכה לאשקלון, ביסאן נקרא בשם העברי בית שאן, על חורבות בית מחסיר נבנה המושב בית מאיר ושכונות טלביה ומלחה בירושלים הפכו בהתאמה לקוממיות ומנחת (אף שבפועל ממשיכים תושבי ירושלים להשתמש עד היום בשמות הערביים).
רבים מהערבים הפלסטינים שחיו לפני מלחמת העצמאות בשטח שבו הוקמה מדינת ישראל, וצאצאיהם, נשארו לחיות במחנות פליטים במדינות ערב עד היום, ולא קיבלו מעמד של אזרחים במדינות אלו.
מחנות פליטים קמו גם ביהודה, שומרון, רצועת עזה ומזרח ירושלים.
מדינות יוצאות דופן שאפשרו לפליטים הפלסטינים להיקלט הן ירדן ולבנון.
ירדן אישרה את התאזרחותם של פלסטינים רבים ואפשרה התיישבותם בממלכה כך שכיום מהווים הפלסטינים מעל לרבע מאוכלוסייתה, ולבנון אישרה אזרחות למספר קטן של פלסטינים, בעיקר מתואלים.
פליטים פנימיים הוא מושג הבא לתאר ערבים ישראלים אשר אינם חיים בכפריהם המקוריים ואף כי יש להם מעמד של אזרחי מדינת ישראל הם מוגדרים כפליטים ממקומות מושבם המקוריים.
שמירת המפתחות – כאקט סמלי של הרצון לשוב לכפריהם שומרים חלק מהפליטים וצאצאיהם מפתחות לבתיהם לשעבר, או מפתח שמייצג את הבית אף שהבית כבר לא קיים והמפתח אינו פותח דבר.
שמירת המפתח מייצגת בעיניהם את רצונם לשוב לבתיהם.
חלק מערביי ישראל משמרים את זיכרון הנכבה על ידי תיעוד ושימור הזיכרון של הכפרים הערבים שתושביהם עזבו או גורשו מהם במהלך מלחמת העצמאות.
יום הנכבה הוא היום השנתי לציון הנכבה.
חלק מערביי ישראל מציינים את יום הנכבה ביום העצמאות של מדינת ישראל, בעוד בשאר העולם הוא מצוין ב-15 במאי – יום ההכרזה המיועד של מדינת ישראל בשנת 1948 (בפועל הוקדמה ההכרזה בכמה שעות ל-14 במאי בגלל כניסת השבת).
יום הנכבה צוין לראשונה באופן רשמי ברשות הפלסטינית בשנת 1998, במקביל לחגיגות 50 שנה למדינת ישראל.
האירועים כללו עצרות, תהלוכות, תערוכות, סמינרים ופרסום מאמרים רבים בעיתונות הערבית והפלסטינית אשר דנו במשמעותה ובמקומה של הנכבה בזהות הפלסטינית.
מאז סוף שנות ה-90 נערכים מדי שנה ביום העצמאות טקסים ו"תהלוכות שיבה" לאתרים בהם שכנו הכפרים שחרבו במלחמת העצמאות.
את הטקסים שבהם נוטלים אלפים מערביי ישראל לצד פעילי שמאל ושמאל רדיקלי ישראלים מארגנת "הוועדה הארצית להגנה על זכויות העקורים" תחת הכותרת: "יום העצמאות שלהם הוא יום הנכבה שלנו".
בשנת 2001 הכריזה ועדת המעקב העליונה של ערביי ישראל על מסורת חדשה של עמידת דקת דומייה ביום הנכבה.
בעקבות חדירתה של הנכבה לשיח הציבורי החלו להישמע קולות שונים בחברה הישראלית בשאלה כיצד נכון להתייחס למושג זה ולמשמעויותיו במדינת ישראל.
ביולי 2007, בזמן ממשלת אולמרט, אישר משרד החינוך לבתי ספר ערביים להשתמש במושג נכבה, מושג שהיה אסור בשימוש עד אז (אם כי בפועל האיסור לא נאכף).
כחלק מהשינוי במדיניות משרד החינוך אושר לבתי הספר הערביים להשתמש בספר לימוד המכיל את המילה נכבה וכולל, לצד הגרסה הרשמית הישראלית ובנוסף להדגשה כי הערבים הם שסירבו להחלטת האו"ם לחלק את המדינה, גם את תקציר הגרסה הפלסטינית להקמת מדינת ישראל.
לאחר עליית הליכוד לשלטון, ביולי 2009, החליט משרד החינוך לאסור מחדש את אזכור הנכבה בספרי הלימוד במגזר הערבי.
שר החינוך, גדעון סער, נימק את ההחלטה, באומרו ש"אין כל סיבה שבתוכנית לימודים רשמית של מדינת ישראל תוצג הקמת המדינה כשואה או אסון".
פעילי שמאל רדיקלי ישראליים נוטלים חלק באירועי יום הנכבה ועמותות ישראליות פועלות להנצחת יישובים ערביים שנחרבו במלחמת העצמאות ולשימור זכרם.
אחת העמותות הבולטות בתחום זה היא עמותת "זוכרות" המציגה את מטרתה: "להביא את הנכבה הפלסטינית לידיעת הציבור הרחב.
על הציבור היהודי בישראל מוטלת גם החובה לקחת אחריות על חלקו בה".
מנגד היו שהביעו ביקורת על הנכבה כפי שהיא מוצגת כיום על ידי הפלסטינים.
פרופ' שלמה אבינרי טען כי הקושי של היהודים להתייחס בכבוד לאבל של הפלסטינים, כפי שראוי להיות לדעתו, הוא בשל האופן בו מוצגת הנכבה בנרטיב הפלסטיני.
לדבריו, קיימת התעלמות של הפלסטינים מאחריותם לתוצאות המלחמה.
התעלמות זו מתבטאת בין השאר בבחירת המילה "נכבה" ("אסון") שמנסה להציג את האירועים כאסון טבע ללא אחראים ולא כתוצאה של מפלה צבאית ומדינית שנבעה מהחלטות שקיבלו מנהיגיהם של הערבים.
בנוסף, הוא ביקר את ההשוואה שנעשית לעיתים בין השואה לנכבה המבטאת לטעמו "אטימות מוסרית" ואינה נכונה מבחינה עובדתית.
היו שמתחו ביקורת חריפה אף יותר וטענו כי מדובר בשכתוב ההיסטוריה ובניסיון לשלול את לגיטימיות קיומה של מדינת ישראל על ידי הצגתה כפושעת, בעוד שלדבריהם הערבים היו אלה שסירבו לקבל את החלטת החלוקה, תקפו את היהודים וקיבלו החלטות שגויות במהלך המלחמה, ובכך היו אחראים בעצמם לאסונם.
העיתונאי בן-דרור ימיני טען כי מטרת האירועים לציון הנכבה שהחלו להופיע לדבריו רק בתחילת המאה ה-21 אינה לשם הזדהות עם סבל ערביי ארץ ישראל ב-1948, אלא לשם חיסולה של מדינת ישראל.
לדבריו, מנהיגי הערבים ב-1948 זממו להשמיד את היהודים ולכן אין סיבה לציין את תבוסתם כשם ש"אין שום פסטיבל לציון ה"נכבה" שחוללו כוחות הברית לגרמניה".
הצגת הסיבות לנכבה בחברה הישראלית
מרכיב מרכזי בנכבה הוא, כאמור, ההגירה הפלסטינית ב-1948 – עזיבתם, מנוסתם או גירושם של כ-750,000 מערביי ארץ ישראל (הפלסטינים) במהלך מלחמת העצמאות.
חריגים היו משנות ה-50 רק השבועון "העולם הזה" וביטאון המפלגה הקומוניסטית "קול העם", וכן סופרים ומשוררים ישראלים שונים שהציגו ביצירותיהם את סבל הפלסטינים במלחמה (הנודע שבהם: "חירבת חזעה" מאת ס.
הללו הציגו נרטיב ביקורתי, לפיו חלק מהערבים עזבו מיוזמתם מסיבות שונות (פחד, קריאות מנהיגים וכו') בעוד שחלקם גורשו על ידי הכוחות הלוחמים היהודיים ובהמשך הישראליים ("קול העם" גם הציג לעיתים את הנרטיב הפלסטיני – לפיו ככלל כל הערבים הפלסטינים גורשו).
משנות ה-60 גם תנועת "מצפן" הציגה בציבור לעיתים את הנרטיב הביקורתי ולעיתים את זה הפלסטיני.
משלהי שנות ה-70 חל שינוי בקרב מוסדות חברה מרכזיים שונים, שהחלו להציג את הנרטיב הביקורתי (שמשנות ה-80 כונה לעיתים "פוסט-ציוני") לגבי הסיבות לעזיבת הערבים את ארץ ישראל במלחמת העצמאות.
כך היה המצב, למשל, לגבי מחקרי קהילת המחקר (חוקרים אקדמאים ועצמאיים) ומאמרי עיתונות ביומונים המרכזיים, ובחלקו גם לגבי ספרי זיכרונות של ותיקי קרבות מלחמת העצמאות.
במהלך הזמן, מחקרים ומאמרי עיתונות ביקורתיים הפכו לרוב המכריע בקרב פרסומי קהילת המחקר והעיתונות.
משנות ה-90 חלק מספרי הלימוד שבהם נעשה שימוש במערכת החינוך היהודית בישראל החלו להציג את הנרטיב הביקורתי, ומשנת 2000 – גם ספרי לימוד שאושרו לשימוש בזרם החינוך הממלכתי-חילוני על ידי משרד החינוך.
בשנת 2005 גם ספר של ארכיון המדינה שעסק במסמכים הקשורים לראש הממשלה לשעבר, יצחק רבין הציג נרטיב זה.
לעומת זאת, מרכז ההסברה וצה"ל (ענף הסברה במפקדת קצין חינוך ראשי) המשיך להציג לפחות עד 2004 את הנרטיב הישן.
37 חברי כנסת (מהקואליציה וכן מהאיחוד הלאומי) תמכו בחוק, מול 25 שהתנגדו לחוק (מהאופוזיציה).
לפי נוסח החוק, "שר האוצר יקבל החלטה כאמור...
לאחר קבלת חוות דעת של היועץ המשפטי למשרד האוצר בדבר התקיימות האמור באותו סעיף קטן, ולאחר שהועברה אליו המלצת צוות מקצועי".
בהמשך החוק מצוין כי אותו צוות מקצועי יורכב מ"צוות שמינה שר האוצר שחברו בו עובד משרד המשפטים, לפי הצעת שר המשפטים, עובד משרד האוצר ועובד המשרד שהשר שלו ממונה על סעיף התקציב שלפיו מתוקצב או נתמך הגוף".
נקבע כי ניתן לעתור נגד החלטה כזו בפני בית משפט לעניינים מנהליים.
הנמרים הייתה הזרוע הצבאית של המפלגה הליברלית הלאומית בתקופת מלחמת האזרחים בלבנון.
מיליציית הנמרים הוקמה בסעדיאת בשנת 1968 כ"הבריגדות של הנמרים הלבנונים" תחת מנהיגותו של כמיל שמעון.
המיליציה לקחה את שמה משמו האמצעי של שמעון - "נימר".
נעים ברדקאן הופקד על אימון היחידה, שבראשה עמד בנו של כמיל, דני שמעון.
מאוחר יותר שינו את שמם ל"הנמרים של הליברלים/החופשיים" (ערבית: نمور الأحرار).
עם פרוץ מלחמת האזרחים בשנת 1975 נלחמו הנמרים, שמנו אז 3,500 איש, בתנועה הלאומית הלבנונית ובבני בריתה הפלסטינים (אשר משנת 1976 כללו גם את אש"ף).
המיליציה שיתפה פעולה עם הפלנגות, בריגדת מרדה ושומרי הארזים, ולקחה חלק במעשי הטבח בקרנטינה ותל אל-זעתר בפליטים הפלסטיניים.
בשנת 1977 התאחדו המיליציות והקימו את הכוחות הלבנונים, שהיו הזרוע הצבאית של החזית הלבנונית.
המיליציה המאוחדת נשלטה עד מהרה על ידי הפלנגות בראשותו של בשיר ג'ומאייל.
ב-7 ביולי 1980, בשורת מתקפות שזכו לכינוי "יום הסכינים הארוכות" ספגו הנמרים מאות נפגעים והושמדו, למעשה, ככוח לוחם, כשהפלנגות השלימו את השתלטותם על הכוחות הלבנוניים, כחלק ממהלך של ג'ומייל להפוך אותם לכוח הלוחם הנוצרי היחיד במדינה.
בריגדת מרדה של סולימאן פרנג'יה נדונה לגורל דומה ב-1978. דאני שמעון נמלט לסוריה ומאוחר יותר שב למערב ביירות.
רק לאחר זמן שב למזרח ביירות, שם נרצח בשנת 1990.
הנמל הגדול (מלטית Il-Port il-Kbir; אנגלית Grand Harbour) הוא נמל טבעי, השוכן בצפון-מזרחה של מלטה, והוא אחד משני נמלים טבעיים השוכנים משני צדדיו של חצי האי שברס (Scebarras), שעליו הוקמה העיר ולטה, בירת המדינה.
הנמל שוכן דרומית-מזרחית לוולטה, וחוצץ בינה לבין שלוש הערים שעל חופו הדרום-מזרחי.
הנמל הטבעי האחר, נמל מרסמשט, שוכן מצידו המערבי של חצי האי שברס.
הנמל הגדול הוא מפרץ הנשלח מהים התיכון לכיוון דרום-מערב, ואורכו כ-3.25 קילומטרים.
בקצהו הדרום-מערבי של הנמל הגדול, שוכן מפרץ קטן נוסף המכונה "הנמל החדש" (Newport) או "ערוץ מרסה" (Marsa Creek - E).
על חופיו של הנמל הגדול שוכנים אזורי מגורים צפופים, וחלק ניכר מאוכלוסיית המדינה מתגורר בטווח של שלושה קילומטרים מחופיו.
מתקני הנמל מרוכזים לאורך חופו הדרומי, דרומית לסנגלאה ולפלוריאנה.
נתוניו של הנמל הגדול הביאו לכך ששימש כמעגן כבר בזמנם של הפיניקים, והחל בהגעת ההוספיטלרים אל מלטה בשנת 1530, הם הקימו את מבצריהם ואת עריהם החשובות לחופיו.
בעת המצור הגדול ששמו העות'מאנים על האי בשנת 1565 אירעו רוב הקרבות סביב הנמל הגדול, שכן עיקר הגנתם של ההוספיטלרים התבססה על שלושה מבצרים השוכנים לחופיו: מבצר סנט אלמו בוולטה (1), מבצר סנט אנג'לו בבירגו (2) ומבצר סנט מייקל בסנגלאה (3).
המבצר הרביעי שלחופי הנמל הגדול, מבצר ריקסולי (4) הסמוך למוצאו אל הים, הוקם במאה ה-17.
לאחר ששלטונם של ההוספיטלרים באי הסתיים, שימש הנמל הגדול כבסיסם העיקרי של הבריטים במלטה, וספג הפצצות כבדות בתקופת המצור על מלטה במלחמת העולם השנייה.
מאז עצמאות מלטה ירדה חשיבותו הצבאית של הנמל, וכיום הוא משמש כנמל מסחרי משני לנמל החופשי של מלטה וכנמל נוסעים.
האזו רמחובר למרכז העיר על ידי מעלית ברקה.
הנמל החופשי של מלטה (אנגלית Malta Freeport; מלטית Il Port Ħieles ta' Malta) הוא נמל חופשי השוכן במפרץ מרסשלוק בתחומי העיר בירזבוג'ה (Birżebbuġa) בדרום-מזרחו של האי מלטה במלטה.
הנמל העוסק בשינוע מטען בלבד, הוא השער הימי הגדול והחשוב ביותר במדינה.
הוא מופעל על ידי "מלטה פריפורט טרמינלס בע"מ" (Malta Freeport Terminals Ltd) אשר נוסדה בשנת 2001, ושייך ל"חברת מלטה פריפורט בע"מ" (Malta Freeport Corporation Ltd) אשר נוסדה בשנת 1988 ומשמשת גם כגוף מפקח.
שתי החברות פועלות לפי זיכיון מממשלת מלטה, שהוארך בשנת 2008 ל-65 שנים, והן פועלות בתיאום עם הרשות הימית של מלטה (Malta Maritime Authority, ראשי תיבות MMA).
בנמל המכולות שני טרמינלים ובהם חמישה רציפים בסך הכל, שאורכם נע בין 118 ל-1,000 מטרים, ומימיהם מאפשרים שקיעה של 9.5 עד 17 מטרים.
רציף נוסף לאוניות גל-נוע (RORO) משתרע לאורך של 220 מטרים ומימיו מאפשרים שקיעה מרבית של 15.5 מטרים.
שטחו הכולל של הנמל הוא 613,243 מ"ר ובו מקום לאחסנת 11,831 מכולות.
בשנת 1990 טיפל נמל המכולות ב-94,500 יחידות, אך נתון זה גדל ל-1,461,174 בשנת 2004. אזור האחסנה בנמל משתרע על פני שטח של 14,400 מ"ר, מהם 6,000 מ"ר מקורים, ובאתר שוכן גם מבנה משרדים בשטח של 4,400 מ"ר המושכר לשימושן של חברות ספנות ומסחר.
הנמל החופשי שוכן במרחק של 1.5 ק"מ ממזרח לאזור התעשייה הגדול במדינה השוכן בחאל פאר וכ-6 ק"מ דרומית-מזרחית לנמל התעופה הבינלאומי של מלטה בלואה.
הנמרים המעופפים הוא הכינוי של 1st American Volunteer Group ('קבוצת המתנדבים האמריקנית הראשונה', AVG) בחיל האוויר הסיני.
קבוצה זו, ובה טייסים ובעלי מקצועות תעופתיים אחרים, בפיקודו של קלייר שנו, לחמה בשנים 1941–1942 בסין ובבורמה וסייעה לממשלה הסינית במסגרת מלחמת סין–יפן השנייה, אשר התמזגה בסופו של דבר במלחמת העולם השנייה.
שנו, בסיוע הממשל של ארצות הברית, החל בארגון הכוח במהלך 1941, עוד בטרם היות ארצות הברית צד לוחם פעיל במלחמת העולם השנייה.
הכוח, שגויס מתוך הצבא (שכלל אז את חיל האוויר), הצי וחיל הנחתים האמריקניים, יחד עם מספר אזרחים בתפקידי קרקע, התאמן בבורמה (אז תחת שלטון בריטניה).
המגויסים קיבלו שכר גבוה בהרבה מהמקובל ביחידותיהם המקוריות ובמידה מסוימת ניתן לטעון שהיו שכירי חרב.
לרשות הכוח עמדו שלוש טייסות של מטוסי קרב, אשר כללו יחדיו כ-60 מטוסים.
הפעולה הקרבית הראשונה של 'הנמרים המעופפים' התרחשה ב-20 בדצמבר 1941, ימים ספורים לאחר שארצות הברית ויפן כבר נמצאו במצב מלחמה.
במשך החודשים הראשונים של פעילותם הקרבית, היו 'הנמרים המעופפים', שניצחו כמעט בכל קרבות האוויר שערכו, קרן האור הכמעט יחידה, בעיני בעלות הברית שלחמו, ובדרך כלל הובסו, בחזית המזרח הרחוק.
ביולי 1942 הוחלפו הנמרים המעופפים בכוח של חיל האוויר האמריקני.
האדם המרכזי שעמד מאחרי הקמת הקבוצה, היה קלייר שנו, איש חיל האוויר האמריקני לשעבר שפעל בסין החל מאוגוסט 1937. תחילה סייע שנו לסינים כיועץ אווירי במלחמתם כנגד היפנים, ואחר כך באימון ובהקמת כוח אווירי סיני על פי הדגם האמריקני.
באותה תקופה קיבלו הסינים עזרה בתחום זה מהסובייטים, אלא שבקיץ 1940 זו פסקה.
אי לכך, שלחו הסינים את שנו לארצות הברית כיועץ לשגריר הסיני שם, וביקשו מהאמריקנים מטוסים, ציוד לאחזקתם וטייסים.
בקשת הסינים אושרה על ידי הנשיא פרנקלין רוזוולט, אולם מאחר שארצות הברית לא הייתה באותה עת במצב מלחמה עם יפן, היא לא יכלה להיענות לבקשה בגלוי.
לכן, האמריקנים והסינים התארגנו כך שמשלוח המטוסים והטייסים ייעשה באופן בלתי רשמי.
בינתיים גייס שנו מאה טייסים: 60 מהצי ומהנחתים ו-40 מחיל האוויר.
כן גייס שנו צוותי קרקע ואנשי מנהלה לצורך בניית הכוח האווירי האמור.
אנשי הצבא שוחררו לצורך המיזם משרותם, והם חתמו על חוזה לפיו הם יועסקו כ'מאמנים ומדריכים', כביכול עבור CAMCO - Central Aircraft Manufacturing Company (החברה המרכזית לייצור מטוסים), חברה אמריקנית שפעלה בסין.
השכר שהובטח לטייסים נע בין 600 דולר לקצין טיס ל-675 דולר לחודש למפקד טייסת, כאשר דולר של תחילת שנות ה-40 היה שווה בערך ל-15 דולרים של 2011. מכונאים נשכרו תמורת 250 דולר לחודש.
רמות שכר אלה היו משולשות, בקירוב, בהשוואה למקובל ביחידות המוצא של המגויסים.
כן הובטח בעל פה בונוס של 500 דולר על כל הפלת מטוס.
חוץ מאלה נשכרו עשרה מדריכי טייס לצורך בחינת טייסים סיניים, וכמה מהם הצטרפו לבסוף לכוח.
בקיץ ובסתיו 1941 הפליגו המגויסים לבורמה.
שם הם התאמנו בשדה התעופה הבריטי בטונגו, כ-220 ק"מ מרנגון.
בבורמה התברר שלחלק מן הטייסים אין את הניסיון בהטסת מטוסי קרב עליו הצהירו, והם נזקקו לאימון משלים.
בתקופת האימונים נהרגו שישה מהטייסים בתאונות שונות.
באותו הזמן הורכבו המטוסים ונבחנו על ידי אנשי חברת CAMCO בשדה התעופה מינגאלאדון שליד רנגון.
בנובמבר, עת הטייסים כבר התאמנו, והמטוסים הגיעו, התחלקו ה'נמרים' לשלוש טייסות אשר התבססו בשני קצותיה של 'דרך בורמה'.
שתי טייסות התמקמו בקונמינג שבסין, ואחת במינגאלאדון.
את הזמן הרב בו שהה שנו בסין טרם הקמת 'הנמרים המעופפים', הוא ניצל ללמידת אופן הלחימה היפני, על יתרונותיו וחסרונותיו.
שנו פיתח עבור ה-AVG שיטות לוחמה השונות מאלו שנלמדו אז בזרועות האוויר האמריקניות או מאלו של הבריטים, אולם מתאימות הן לאויב, הן ליתרונו המספרי המתמיד, והן למחסור המתמיד במטוסים ממנו סבל ה-AVG, שחייב שמירה מקסימלית על המטוסים שבנמצא.
שנו הנחה את טייסיו להשיג תמיד יתרון גובה בטרם החל הקרב (בכך נעזר רבות ביעילותה של רשת ההתראה הסינית), ולשהות בטרם קרב בין האויב לבין השמש.
משיתרון הגובה הושג, היה עליהם לתקוף תמיד תוך כדי צלילה.
משנסתיימה הצלילה הם נדרשו לנסוק שנית, תוך היעזרות במהירות שהושגה בעת הצלילה, על מנת לחמוק בטרם נפתח סיבוב לחימה נוסף באותו קרב אוויר.
בזמן המגע עם האויב, טייסי ה-AVG תודרכו לירות צרורות קצרים בלבד כדי לחסוך בתחמושת, לבל ייווצר מצב שבו מטוס יתנגש עם האויב ללא תחמושת מספקת.
בנוסף, הטייסים תודרכו לטוס בזוגות: טייס מוביל וטייס נוסף שתפקידו לשמור מאחור על המוביל.
כשהצטרפה ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, לאחר התקפת היפנים על פרל הארבור ב-7 בדצמבר, מנו 'הנמרים המעופפים' 82 טייסים ו-79 מטוסים.
ב-20 לאותו חודש התקיימה פעולתו הקרבית הראשונה של הכוח.
הכוח יירט עשרה מפציצים יפנים שהיו בדרכם לקונמינג ללא ליווי, והפיל ארבעה מהם ללא אבדות לעצמו.
יתר המפציצים ויתרו על הפצצת יעדם והיפנים לא תקפו יותר את קונמינג כל עוד ה-AVG שהתה בה.
שלושה ימים לאחר מכן ארעה התנגשות עם היפנים בצידה האחר של דרך בורמה.
שלוש טייסות הפצצה יפניות וטייסת תקיפה אחת, מלוות במטוסי קרב תקפו את רנגון וגרמו ליותר מאלף הרוגים.
טייסת של ה-AVG, ובה 18 מטוסי קרב, יחד עם חיל האוויר המלכותי (RAF), הפילו שמונה מן המפציצים תוך שהם מאבדים שלושה מטוסים.
עוד שני מטוסים של 'הנמרים', ושניים של ה-RAF הושמדו על הקרקע.
מטוס נוסף של ה-AVG התרסק כשניסה לנחות על מסלול מופצץ.
ב-25 לחודש תקפו היפנים באמצעות 63 מפציצים המלווים ב-25 מטוסי קרב.
מולם התייצבו 12 מטוסים של ה-AVG ו-15 של ה-RAF.
היפנים איבדו עשרה מטוסים, מהם ארבעה מטוסי קרב, במחיר שלושה של ה-AVG ועוד חמישה של ה-RAF.
עוד שמונה מטוסים של ה-RAF הושמדו על הקרקע בהפצצת מינגאלאדון.
בעקבות האבדות שסבלה הטייסת שהגנה על צידה הבורמזי של 'דרך בורמה', היא הוחלפה על ידי אחת משתי הטייסות שהוצבו בקונמינג.
זו האחרונה ביצעה סדרת פשיטות על בסיסי חיל האוויר היפני בסיאם.
היפנים, ששלחו חלק ניכר מכוחם האווירי למלאיה, לצורך ההתקפה על סינגפור, גמלו מדי פעם בפשיטות משלהם על מינגאלאדון.
ב-12 בינואר 1942 החלו היפנים בכיבוש בורמה.
'הנמרים המעופפים' גרמו אבדות גדולות ליפנים, ללא יחס לכוח שהם הצליחו להעמיד כנגדם, אולם כוחם נשחק במהרה.
ב-24 לחודש תקפו שישה מפציצים יפניים, מלווים במטוסי קרב, את מינגאלאדון, וכולם הופלו על ידי ה-AVG וה-RAF.
ב-28 לחודש התנגשו 37 מטוסי קרב יפניים ב-16 מטוסים של ה-AVG ובשני מטוסי RAF.
שלושה מטוסים יפניים ושני אמריקניים אבדו.
למחרת התנגשו 20 מטוסי קרב יפניים בשמונה מטוסים של ה-AVG ועוד שניים של ה-RAF.
ארבעה מטוסים יפניים אבדו ללא אבדות למטוסי בעלות הברית.
עם התקדמות היפנים נאלצו 'הנמרים המעופפים', להם נותרו בבורמה עשרה מטוסים, לעסוק במשימות של סיוע לכוחות הקרקע הנסוגים.
במקרה אחד, ב-21 בפברואר, הם תקפו בטעות טור בריטי, אותו חשבו ליפני וגרמו לו יותר ממאה הרוגים.
עם התקרבות היפנים לבסיסם, ונסיגת הבריטים, עברו 'הנמרים' ב-27 לחודש לבסיס מאגוויי בצפון בורמה.
ל-AVG אבדו עשרים מטוסים ועשרה טייסים בבורמה עד אותה עת.
אומדן אבדות היפנים באותה זירה עמד על כחמישים מטוסים.
במאגוויי אוחדו למעשה שלוש הטייסות של ה-AVG ליחידה אחת.
לבעלות הברית נותרו 38 מטוסים, מהם שמונה של ה-AVG והשאר של הבריטים, מול 271 מטוסים יפניים, מהם 115 מטוסי קרב.
בסיס מאגוויי הפך אף הוא ליעד להתקפות יפניות, הכבדה שבהן נערכה ב-21 במרס, ובה השתתפו 151 מפציצים ומטוסי קרב.
כיוון שכך, כאשר ל-AVG נותרו ארבעה מטוסים בלבד, העתיקו 'הנמרים המעופפים' את בסיסם אל מאחורי הגבול הסיני.
ב-8 באפריל התמקמו 'הנמרים המעופפים' בבסיס לואיווינג שמצידו הסיני של הגבול עם בורמה.
עוד באותו יום הותקף השדה על ידי 12 מטוסים יפניים שמהם הופלו ארבעה בקרבות אוויר.
מטוס אחד של AVG הושמד על הקרקע.
בעת שהותם בסין נדרשו ה"נמרים המעופפים" לבצע פעולות תקיפת מטרות קרקעיות.
יותר משתקיפות אלו הועילו צבאית, מטרתן העיקרית הייתה לרומם את רוח הגייסות הסיניים על ידי הפגנת קיומו של סיוע ממרום.
פעולות אלה עוררו מחאה גוברת והולכת בקרב הטייסים, שלדעתם סיכנו את חייהם ללא צורך ממשי.
באמצע אפריל דיכא שנו את מה שהפך לכמעט מרי גלוי, אך פעולות מסוג זה נמשכו.
ב-29 לחודש עברה ה-AVG לבסיס באושאן, גם הוא בדרום סין, סמוך לגבול עם בורמה.
גם באושאן הופצץ באופן חוזר ונשנה על ידי היפנים.
באחת התקיפות, ב-5 במאי, הופלו שישה מטוסים יפניים.
'הנמרים' לא שקטו על השמרים ותקפו בסיסים יפניים בווייטנאם.
לאחר שהשלימה יפן את כיבוש בורמה ב-4 במאי, עסקו 'הנמרים המעופפים' בסיוע בהגנה אווירית לסין.
במשימתם האחרונה, ב-4 ביולי, הפילו טייסי ה-AVG ארבעה מטוסים יפניים שתקפו בשטח סין בלא שספגו אבדות.
כעיקרון, AVG נועד לשמש ככיסוי זמני להתערבות אמריקנית לטובת הסינים כנגד יפן.
מכיוון שארצות הברית הצטרפה כצד פעיל למלחמה באופן רשמי, ההצדקה המעשית לקיום הכוח חלפה.
לכן, החלו מגעים לשילוב ה-AVG בחיל האוויר האמריקני או להחלפתו ביחידה השייכת לחיל האוויר.
מתחילת יוני החלו להגיע ניצנים ראשונים של הכוח האווירי שנועד להחליף את ה-AVG, קבוצת מטוסי הקרב ה-23 (23rd Fighter Group).
קבוצה זו צורפה לחיל האוויר ה-14 של ארצות הברית, עליו עבר לפקד קלייר שנו.
עד לפירוקה, נהרגו, נישבו או נעדרו 14 טייסים מה-AVG בקרב.
עוד שישה נהרגו באימונים ושניים בהפצצות היפנים.
על פי מקורות בעלות הברית הם השמידו 297 מטוסים יפניים, מהם 229 באוויר.
לעומת זאת, על פי היפנים, המספר היה קטן בהרבה ועמד על 115.
מבין הטייסים, חלקם הקטן הצטרפו לקבוצת מטוסי הקרב ה-23. אחרים נותרו באותה זירה, כטייסי תובלה אשר הטיסו אספקה לסין.
היו שעברו לטוס ביחידות אמריקניות אחרות, למשל, ביחידות המוצא שלהם לפני הצטרפותם ל-AVG.
אחרים חזרו לארצות הברית והמשיכו לטוס כאזרחים.
הנמלט הוא סרט מותחן-פעולה אמריקאי משנת 1993, המבוסס על סדרת טלוויזיה משנת 1963 באותו השם.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר, כולל הסרט הטוב ביותר.
את הסרט ביים אנדרו דייוויס וכיכבו בו האריסון פורד וטומי לי ג'ונס.
ד"ר ריצ'רד קימבל (האריסון פורד) הוא מנתח מצליח בשיקגו, אשר בערב אחד חוזר הביתה ומגלה כי אשתו הלן קימבל (סילה וורד) נרצחה בעוד שגבר מסתורי מנסה להימלט מהמקום.
קימבל נלחם ברוצח ולא מצליח לעצור אותו, אך מגלה שלרוצח יש יד תותבת.
למרות עדותו של קימבל, המשטרה שמגיעה לזירת הרצח לא מוצאת וגם לא כל כך מחפשת ראיות פורנזיות, או כל שהן להימצאות אדם נוסף למעט בני הזוג עצמם בזירת הפשע, הבעל קימבל, שהיה גם מוטב יחיד בביטוח החיים של אשתו, הופך לחשוד העיקרי, המורשע בהתאם ונידון למוות.
קימבל נשלח באוטובוס לבית הסוהר (שבו ימתין להוצאתו להורג), אך לאחר שפורץ מרד אסירים באוטובוס, מתהפך ונפגע מרכבת, קימבל מצליח לברוח, לאחר שהציל שוטר שנפצע, והופך לעבריין נמלט.
למקום התאונה מגיעים המרשל סמואל ג'רארד (טומי לי ג'ונס), בראש צוות של שוטרים פדרליים - רנפרו (ג'ו פנטוליאנו), ביגס (דניאל רויבוק) ניומן (תומאס מילס ווד) ופול (ל.
בעוד ג'רארד ואנשיו מנסים לאתרו, קימבל עושה דרכו חזרה לשיקגו בתקווה לאתר את הרוצח האמיתי.
קימבל עושה דרכו לבית החולים, שם מגלח את זקנו וצובע את שערו, כדי שצוות בית החולים לא יזהה אותו, גונב אמבולנס, ובורח.
השוטר שקימבל הציל מובא גם הוא לבית החולים, ומזהה את קימבל, וגם האמבולנס מזוהה.
קימבל נלכד במנהרה המובילה לסכר, מצליח לברוח בקפיצה לנהר, וממשיך את בריחתו לשיקגו.
קימבל יוצר קשר טלפוני עם עורך דינו, שמונה לתפקידו בידי בית החולים המעסיק את קימבל.
עורך הדין ממליץ לקימבל להסגיר את עצמו ולאפשר את הוצאתו להורג.
עורך הדין ממליץ לקימבל גם לוותר על חיפוש בעל היד האחת שרצח את אשתו.
קימבל מתחיל לחשוד שעורך דינו ומעסיקו, הם העומדים מאחורי הפללתו.
קימבל מתחיל לחפש את הרוצח בכוחות עצמו, פורץ אל מאגרי המידע של בית החולים שבו עבד ומוצא את פרטיהם של כל תושבי שיקגו שיש להם יד תותבת.
הוא מסנן אותם לפי סוג התותב שבו הבחין בעת מאבקו ברוצח ונותר עם רשימה בת חמישה בני אדם.
לאחד מהחמישה, פרדריק סייקס (אנדריאס קטסולאס), יש מניע ברור.
סייקס הוא קצין הביטחון הראשי של חברת הפארם אשר פיתחה תרופה חדשה, שקימבל היה בין אלו שבדקו אותה, מצא שהיא פוגעת בכבד, אך אושרה לבסוף בהחלפת דגימות כבד נגועות, בתקינות.
קימבל מבין, שחברו, הרופא ד"ר צ'ארלס ניקולס (ירון קרבה), שקשור גם הוא בחברת התרופות, החליט לרצוח אותו כדי שהוא לא יגלה את הממצאים לוועדה.
קימבל חושד, שבשל טעות, קצין ביטחון שנשלח על ידי ניקולס רצח את אשתו במקום אותו.
בסוף קימבל מצליח לתפוס בעצמו את האיש בעל היד האחת והמשטרה עוצרת את האיש.
השוטר הפדרלי, שרדף אחרי קימבל, לוקח על עצמו את כלל החקירה ומוכיח את חפותו של קימבל.
המשטרה עוצרת גם את ד"ר ניקולס בחשד להזמנת רצח אשתו של קימבל.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותהאריסון פורדד"ר ריצ'רד קימבלטומי לי ג'ונססמואל ג'רארדסילה וורדהלן קימבלג'וליאן מורד"ר אן איסטמןג'ו פנטוליאנוקוזמו רנפרואנדריאס קטסולאספרדריק סייקסהאיש בעל היד האחתירון קרבהד"ר צ'ארלס ניקולסדניאל רויבוקרוברט ביגסל.
סקוט קאלוולפולתומאס מילס וודנואה ניומןרון דיןקליג'וזף פ.
קוסלהרוזטידייוויד דארלווד"ר לנץאדי בו סמית' ג'וניורקופלנדג'יין לינץ'ד"ר קאתי וולנדקירסטן נלסוןבטיניק סירצ'ישריף רולינגניל פליןשוטר
הסרט קיבל ביקורות חיוביות באופן כללי ולציון 96% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 80 ביקורות.
פרסקטגוריהמוּעֲמָדתוֹצָאָה1994 פרסי האוסקר ה-66 התמונה הטובה ביותרארנולד קופלסון, מפיקמועמדשחקן המשנה הטוב ביותרטומי לי ג'ונסזכההצילום הטוב ביותרמייקל צ'פמןמועמדעריכת הסרט הטוב ביותרדניס ויקלר, דייוויד פינפר, דין גודהיל, דון ברוצ'ו, ריצ'רד נורד ודב הוניגמועמדהציטוט המקורי הטוב ביותרג'יימס ניוטון הווארדמועמדהסאונד הטוב ביותרדונלד או.
מיטשל, מייקל הרביק, פרנק א.
הנלורה אנקה-הופמן היא שחיינית עבר ממזרח גרמניה.
היא אלופה אולימפית בעלת 2 מדליות זהב, אלופת עולם בעלת 4 מדליות, מהן 3 זהב ושיאנית עולם שהתמחתה בסגנון חזה.
אנקה נולדה בבאד שְׁלֵמָה שבסקסוניה לאם שעבדה במפעל לטקסטיל ואב צבע.
היא התאמנה במועדון השחייה בקרל-מרקס-שטאדט (כיום קמניץ).
באולימפיאדת מינכן (1972) סיימה אנקה במקום תשיעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:45.92 דקות.
באליפות העולם הראשונה בשחייה שנערכה בבלגרד, לשעבר יוגוסלביה, בספטמבר זכתה אנקה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:40.49 דקות, אחרי בת ארצה רנטה פוגל (2:40.01 דקות) ולפני לין קוללה מארצות הברית (2:41.71 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה שבאוסטריה בשנת 1974 לא הצליחה אנקה לזכות במדליה כלשהי.
היא זכתה במדליית זהב נוספת במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 4:07.95 דקות, לפני ארצות הברית (4:14.55 דקות) וקנדה (4:15.22 דקות), היא שחתה את סגנון החזה ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 1:10.15 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:36.49 דקות.
אנקה שברה 3 שיאי עולם, במשחה ל-100 מטר חזה (2) ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
בשנת 1990 זכתה אנקה להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
"הנכס" הוא רומן גרפי מאת רותו מודן, שיצא בהוצאת עם עובד בשנת 2013 וכולל 222 עמודים.
הספר זכה בשלל פרסים וביניהם גם פרס אייזנר, שנחשב לפרס החשוב ביותר בתחום הקומיקס (מקביל לטקס פרסי האוסקר של הקולנוע או לנובל בתחום הספרות).
הספר תורגם לשפות אחדות, בהן אנגלית, פולנית וצרפתית.
ב-2024 יצא לספר עיבוד קולנועי בבימויה של דנה מודן.
הספר מתאר ביקור בן שבוע בפולין של סבתא ונכדתה, הנוסעות לאתר נכס שהיה שייך למשפחה לפני מלחמת העולם השנייה.
הטיול, שבמשך שנים נמנעה הסבתא לקיים בגלל זכרונותיה מהשואה, לבסוף יצא לפועל כדי להחזיר את רכושה האבוד של המשפחה.
לטיול מגיע במקרה גם "קרוב רחוק" של אביה המנוח של הנכדה, ששומע על התוכניות להחזיר את הרכוש ומפתח מזימה כדי לקחת אותו לעצמו.
מלבד זאת, בזמן שהנכדה שוטטה ברחובות ורשה היא פגשה במקרה צייר קומיקס שעובד כמדריך סיורים בעקבות השואה, ומתפתח ביניהם קשר רומנטי.
הקשר הרומנטי הזה מתנגש עם סיפור רומנטי נוסף, הפעם מכיוון הסבתא - מתברר כי סיבת הטיול הייתה כדי שתוכל למצוא את אהובה מלפני המלחמה, שהמשיך לחיות בפולין ללא ידיעה שאהובתו עוד חיה.
הספר יצא לאור בשנת 2013 בשתי מהדורות בו זמנית: באנגלית תחת השם "The Property" בהוצאת "Drawn and Quarterly" ובעברית בהוצאת עם עובד.
לאחר זמן לא רב הוא זכה בפרס ספר הקומיקס הזר הטוב ביותר בפסטיבל לוקה שבאיטליה, פסטיבל שבין היתר מדרג ומעניק פרסים לספרי קומיקס מרחבי העולם.
בשנת 2013 נבחר על ידי אתר אמזון לאחד מעשרת ספרי הקומיקס הטובים של השנה, ובשנת 2014 זכה הספר בפרס חבר השופטים בפסטיבל אנגולם ה-41 לקומיקס בצרפת.
שיא התהילה של הספר הגיע באותה שנה כאשר זכה בפרס אייזנר, הפרס היוקרתי ביותר שספר קומיקס יכול לקבל, בקטגוריית "Best Graphic Album—New".
גם מבקרי ספרות וקומיקס רבים היללו את הספר.
עופרה עופר אורן כתבה באתר "סופרת סופרים" כי "מי שרגיל לסיפורים מסופרים, לא מצוירים, עשוי לחשוב שציורים של מקומות, הבעות פנים, תנוחות גוף, נופים, הופכים אותם לקונקרטיים ומוחשיים מדי, וכי מראה העיניים עלול לשלול מהקורא את היכולת לראות הכול בעיניי רוחו.
הציורים שבו משאירים מידה לא מעטה של חופש.
הם שטוחים, לכאורה כמעט סכמתיים, ועם זאת גם ספציפיים מאוד.
בשנת 2024 יצא לאקרנים הסרט הנכס המבוסס על הספר.
התסריט נכתב על ידי האחיות רותו ודנה מודן שאף ביימה את הסרט.
הִנְנִי הֶעָנִי מִמַּעַשׂ הן מילותיה הפותחות של תפילה שאומר שליח הציבור בקהילות יהדות אשכנז בטרם ייגש לתפילת מוסף של ראש השנה ויום הכיפורים.
בהרבה קהילות, התפילה היא אחד מרגעי השיא בתפילות הימים הנוראים ונאמרת בכוונה ובהתרגשות.
בדומה לפיוטים אחרים שנאמרים על ידי שליח הציבור בתפילות הימים הנוראים, כגון "מסוד חכמים ונבונים" ו"אוחילה לאל", משמשת התפילה מעין בקשת רשות לחזן לשאת תפילה.
את התפילה, שמקורה לא ידוע, פותח שליח הציבור בהבעת ענווה ובתחושת סערה פנימית מגודל התפקיד שהוטל עליו, לבקש רחמים בפני האל עבור הציבור.
בהמשך הוא מתוודה בגילוי לב על פגמיו וחוסר שלמותו כביכול, ומתפלל שיהיה ראוי לתפקיד על אף חסרונותיו.
עוד הוא מבקש כי תפילתו תיחשב כאילו יצאה מפי שליח ציבור שעונה על כל הדרישות ההלכתיות המפורטות בספרות חז"ל:
הרעיון של אדם צדיק המתפלל לפני האל על זולתו מצוי לראשונה במקרא בסיפורו של אברהם המבקש רחמים על אנשי סדום, בהכנעה יתרה: "הנני העני" משקפת איפה רעיון זה, כמו גם את הקריטוריונים המעשיים שהעמידו חז"ל על מי ראוי להתפלל על אחרים בעת צרה ותענית, כפי שמסכם אותם הרמב"ם:
בחלק מהמחזורים מופיעים קטעי הווידוי בתפילה באותיות "טל ומטר" זעירות, ובחלק מהקהילות אף נהוג כי החזן מתכנס בתוך עצמו כשהוא קורא את הווידוי ונשמעות רק התייפחויותיו, ואילו כשהוא פונה בתחינה לאל שיגער בשטן המקטרג, קולו מסתלסל והופך באבחה אחת לצווחה המדמה גערה.
לתפילה מנגינה מפורסמת שלה גרסאות שונות עם שינויים קלים, המושתתות על נוסח מקורי עתיק של קהילת פרשבורג.
אחת הגרסאות הידועות הולחנה ובוצעה על ידי החזן יוסל'ה רוזנבלט.
בתחינה ניכרת השפעתה של תורת הקבלה, שככל הנראה שימשה השראה למחבר.
התפילה הודפסה לראשונה בסידור משנת ש"ך (1560) המלווה בפירושים על דרך הקבלה וספר הזוהר.
הסידור חובר בידי החזן הרב נפתלי הירץ טריוויש והודפס בידי בניו בעיר ולדשאוט-טיינגן (Waldshut-Tiengen) בגרמניה.
על אף האופי האישי של התפילה, המיועדת לפי המצוין במחזור לשליח הציבור בלבד – , ועל אף שהיא אינה תפילת חובה ואינה נזכרת כמעט בספרי ההלכה, היא הפכה בקהילות אשכנז המזרחית לאחת התפילות המשמעותיות של ימים אלו, המהדהדת גם בלב המתפללים המצטרפים גם הם לשליח הציבור בהתייחדות חרישית עם קונם.
כתב בעל "חוות דעת": התפילה נאמרת לרוב בעיתוי חשוב בסדר התפילה, אל מול ארון קודש סגור וטרם תפילת העמידה החרישית של מוסף, ובראש השנה שלא חל בשבת היא נאמרת גם מיד לאחר תקיעות השופר הראשונות.
במחזורים שונים הודפסה התפילה בליווי הוראה לאומרה פעמיים, לפני תפילת מוסף וגם לפני תפילת שחרית אך ברוב המקומות מנהג זה לא שרד, ייתכן בשל טורח הציבור שהוא עשוי לגרום.
בקהילות אשכנז המערבי, הוא נאמר קודם ברוך שאמר וקודם מוסף, אבל התפילה אף פעם לא נאמרת בקול.
הסופר ש"י עגנון מתאר את מהלך התפילה בספרו "ימים נוראים":
השורה הפותחת של התפילה אף הפכה לציטוט השגור לעיתים בפיהם של אישים ומנהיגים ישראלים, כביטוי לענווה העצמית הראויה לשליחי ציבור בפוליטיקה.
הנמלה של לנגטון היא מכונת טיורינג דו-ממדית עם סט פשוט מאוד של כללי התנהגות אבל תוצאה מורכבת.
היא הומצאה על ידי כריס לנגטון בשנת 1986 ופועלת על סריג מרובע של תאים שחורים ולבנים.
בשנת 2000 הוכח כי הנמלה של לנגטון היא שלמה-טיורינג, כלומר בכוחה לדמות מכונת טיורינג כלשהי.
לנמלה של לנגטון יש גרסאות שונות, כגון טיורמיטים שמוסיפים יותר צבעים ויותר מצבים.
בריבוע לבן הנמלה פונה 90° ימינה, מחליפה את הצבע של המשבצת שעליה היא עומדת ונעה משבצת אחת קדימה.
בריבוע שחור הנמלה פונה 90° שמאלה, מחליפה את הצבע של המשבצת שעליה היא עומדת ונעה משבצת אחת קדימה.
הנמלה של לנגטון יכולה להיות מתוארת גם כאוטומט תאי, שבו הרשת היא בצבעים שחור או לבן ויש לו את המרובע "הנמלה" שהוא אחד משמונה צבעים שונים שהוקצו לשינוי השילוב של המשבצות וכיוון תנועה נוכחי.
כללים פשוטים אלה מובילים להתנהגויות מורכבות.
כאשר מתחילים ברשת לבנה לחלוטין ניתן לזהות שלושה מצבי התנהגות המתרחשים זה לאחר זה:
במהלך כמה מאות המהלכים הראשונים שלה הנמלה יוצרת דפוסים מאוד פשוטים ולעיתים קרובות סימטריים.
לאחר כמה מאות מהלכים, דפוס גדול ולא סדיר של ריבועים שחורים ולבנים מופיע.
מסלול הנמלה נראה לכאורה אקראי עד לכ-10,000 צעדים.
לבסוף הנמלה מתחילה לבנות דפוס חוזר ונשנה, המכונה "כביש", של 104 צעדים שחוזרים על עצמם זמן בלתי מוגבל.
כל התצורות הראשוניות הסופיות שנבדקו הגיע בסופו של דבר לאותו דפוס חוזר על עצמו, המצביעות על כך ש"הכביש" הוא המשכה של כל מסלול של הנמלה של לנגטון, אבל אף אחד לא הצליח להוכיח שזה נכון לכל התצורות הראשוניות.
ידוע רק שהמסלול של הנמלה הוא תמיד חסר גבולות, ללא קשר לתצורה הראשונית - דבר זה ידוע כמשפט כהן-קונג.
גרסאות במספר רב של צבעים
גרג טורק וג'ים פרופן חשבו על הרחבה פשוטה של הנמלה של לנגטון.
במקום שני צבעים ניתן לשים כל מספר של צבעים, כשסדר הצבעים מחזורי, ופיתחו שיטה פשוטה למתן שמות: לכל אחד מהצבעים ניתנת אות "L" או "R" שמסמלות את כיוון התנועה של הנמלה.
לפי שיטה זו הנמלה של לנגטון היא "RL".
חלק מהנמלים של לנגטון בשיטה זו יוצרים דפוסים סימטריים פעם אחר פעם.
אחת הדוגמאות הפשוטות לנמלה כזו היא הנמלה "RLLR".
תנאי אחד היוצר מצב זה הוא שהשם של הנמלה נראה כרשימה מחזורית, כלומר שהוא מורכב מזוגות רצופים של "LL" או "RR".
גרסה נוספת של הנמלים של לנגטון היא לאפשר מצבים מרובים של מכונות טיורינג - כאילו לנמלה עצמה יש צבע שיכול להשתנות.
נמלים אלו נקראות טיורמיטים, הלחם של "טרמיטי מכונת טיורינג" .
התנהגויות נפוצות שלהם כוללות יצירת כבישים, צמיחה של כאוס וצמיחה בספירלה.
גרסאות במספר רב של נמלים
מספר רב של נמלים של לנגטון יכולות להתקיים במישור דו־ממדי יחדיו, ויכולות ליצור יחד אוטומטים שבונים מספר רב של בניינים מורכבים.
אין צורך לפתור בעיות כגון הימצאות שתי נמלים באותה המשבצת, מכיוון ששתיהן משנות את המשבצת באותה הצורה.
טיורמיטים מרובים יכולים להתקיים במישור דו־ממדי יחדיו, כל עוד יוצרים כללים למקרה בו הם נפגשים.
אד פג' ג'וניור המציא גרסה שבה הנמלים יכולות לפנות גם ימינה וגם שמאלה, יש נמלים שיכולות להתפצל ויש נמלים שמשמידות אחת את השנייה כשהם נפגשות.
הנני בידך הוא שיר מסוגת מוזיקה חסידית, שהוציא אברהם פריד בשנת 2015. מילות השיר נכתבו כתפילה על ידי רבי מאיר מאפטא.
הרב פנחס ברייער, מלחין בולט מחסידות בעלזא, הלחין את השיר שהיה ללהיט גדול במגזר הדתי.
נכון לספטמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-3 מיליון צפיות ביוטיוב.
הן מדברות על האמונה והביטחון באל.
הן נכתבו בהקדמה לספרו של הרב מאפטא "אור לשמים" רבנים כדוגמת התפארת שלמה נהגו לאומרה בכל יום כסגולה לפרנסה.
הרב פנחס ברייער הלחין את השיר שיצא בתחילה בביצוע של אהרון ברייער, ורק לאחר כמה חודשים יצא לרגל חתונת בנו בביצוע מחודש של אברהם פריד ואז זכה לפרסום רב ולהצלחה במגזר הדתי.
לשיר כמה גרסאות כיסוי מצליחות בניהם של שלמה דסקל ירון בר וארז יחיאל.