tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מלבד מספר רחובות וכיכרות המאפשרים תנועה ומאוכלסים בתיירים רוב הזמן, ישנם רחובות צרים ושקטים המוקפים במבנים מעניינים, שאת הארכיטקטורה שלהם אפשר להשוות בקלות לארכיטקטורה של רחובות בערים כמו פירנצה, לדוגמה.
רוב המבנים בעיר העתיקה הם בתים פרטיים, שחלקם פתוחים לציבור הרחב כמוזיאונים או גלריות.
המבנים הגבוהים, האדניות האופייניות, גילופי המתכת המפורטים והמרזבים התלויים של הבניינים משמשים ניגוד מוחלט לנוף של המפרץ של העיר.
בעיר העתיקה נמצאים בית העירייה, המנזר הסמוך לקתדרלה והמרחצאות הערביות.
המרחצאות הערביות הן שריד לעבר המורי של העיר, והגישה אליהן נעשית דרך רחוב קא'אן סארה הסמוך למנזר הקתדרלה.
במרחצאות ישנו מגוון גדול של חי וצומח כגון סבכי שחור-ראש, דרור הבית, קקטוסים, דקלים, ומגוון רחב של פרחים ושרכאים.
מבנה הלבנים בעל שני החדרים שמשכן את המרחצאות הוא למעשה מהתקופה הביזנטית, מתוארך למאה ה-11 וכנראה היה פעם חלק מביתו של אציל מוסלמי.
לחדר המרחץ הייתה קופולה עם חמישה אוקולי אשר נתנו לאור השמש להיכנס לחדר.
12 העמודים המחזיקים את החדר הקטן נבזזו ממבנה רומי אחר שלו היו שייכים.
הקומה מעל ההיפוקאוסט נשחקה על ידי אנשים שעמדו במרכזה, בעיקר כדי לצלם את הכניסה ואת הגינה מעבר לה.
החדר השני עשוי מלבנים מציג דגם קטן של האמבטיות כפי שהיו פעם בפינה.
אחד מ-12 העמודים שמוצגים במודל נפל.
כדורגל הוא הספורט החשוב ביותר באי, וקבוצת הכדורגל ריאל קלוב דפורטיבו מיורקה מייצגת את העיר.
בזכות העובדה שפלמה שוכנת על אי, לכל ענפי הספורט הימי ישנה חשיבות גדולה בעיר זו.
אחד האירועים הספורטיביים החשובים ביותר בעיר הוא "טרופו סיוטאט די פלמה".
רכיבת כביש הוא ספורט מאוד פופולרי במיורקה, בהשתתפות חובבים ממדינות צפון אירופה שבאים ליהנות ממזג האוויר הנעים יחסית בחורף ובאביב, ובנוסף לטפס על מספר הרים בצפון האי.
בחודש פברואר נערך בעיר מרוץ בין-לאומי לרוכבי אופניים מקצועיים.
ב-2 במאי 2007 העיר נבחרה כיעד לתחרות טניס בין שניים מהשחקנים הטובים בעולם: רפאל נדאל ורוג'ר פדרר.
רשת מסילות הברזל של מיורקה המחברת בין פלמה למנקור במזרח האי.
נמל התעופה פלמה דה מיורקה
מערכת האוטובוסים של פלמה, הכוללת קו לולאה העובר דרך המרכז ההיסטורי, המנוהלת על ידי רשת EMT.
מערכת אוטובוסים נוספת הפועלת על ידי רשת TIB, הכוללת מסלולים המתחילים ומסתיימים בפלמה ובעיירה הסמוכה צ'לביה.
פלמארס (ספרדית: Palmares; וכן קילומבו דוס פלמארס) היה קילומבו, יישוב של עבדים אפריקאים שנמלטו.
נוסד בסביבות שנת 1600 בגבעות סרה דה בריגה (Serra da Barriga) בברזיל הצפונית-מזרחית.
פלמארס התקיים כרפובליקה עצמאית עצומה, המחזיקה את עצמה, והפך לאגדה בשל גודלו וכוחו.
בשיאה אכלס אוכלוסייה של יותר מ-30,000 גברים, נשים וילדים אפריקאים בני חורין.
בקהילה היו יותר מ-200 בניינים, כנסייה, ארבע נפחיות ובית מועצה.
המנהיג הראשון של פלמארס היה גנגה זומבה (Ganga Zumba), שנמלט מעבדות במטע סוכר ועבר לפלמארס.
פלמארס הגן על עצמו בהצלחה כנגד מספר ניסיונות של הולנדים, ומאוחר יותר של כוחות של קולוניות פורטוגליות להשמיד אותו, ולהרוג או לשבות את תושביו.
בשנת 1655, אפריקאי שנודע כזומבי נולד בפלמארס.
בהיותו ילד צעיר הוא נשבה על ידי הפורטוגלים, אבל נמלט ושב לפלמארס ב-1670. תושבי פלמארס תחת מנהיגותו של זומבי, התנקמו בפלישות התכופות של הפורטוגלים על ידי פעולות תגמול – פשיטות למטעים ולכפרים הפורטוגלים, שחרור עבדים, כך הם גם הגדילו את מספרם.
עשר שנים לאחר מכן, זומבי, כעת לוחם מיומן ואסטרטג צבאי, ירש את גנגה זומבה כשליט פלמארס.
היה זה זומבי שהנהיג את הצבא של פלמארס כנגד חיל התותחנים של המפקדים הצבאיים הפורטוגלים דומינגוס ג'ורג' וליו (Domingos Jorge Velho) וויירה דה מלו (Vieira de Mello).
התקיפה האחרונה נגד פלמארס אירעה ב-1694. סרקה דו מקאקו (Cerca do Macaco), היישוב הראשי, נפל; וזומבי נפצע.
הוא הבריח את הפורטוגלים, אבל נבגד, לבסוף נשבה, וראשו נערף ב-1695.
פְלָמְבֶּה (מצרפתית: Flambé, בעברית: שלהוב אלכוהול) היא שיטת בישול במסגרתה מוסף אלכוהול (אתנול) למאכל חם, דבר הגורם לאלכוהול להידלק ולבעור, ולטעמו של המזון להשתנות.
מזון בוער הוגש על ידי המורים בספרד במהלך המאה ה-14, אבל שיטת בישול זו התפתחה בשלהי המאה ה-19 בצרפת.
המאכל הראשון המודרני בהכנתו נעשה שימוש בשיטת בישול זו היה קרפ סוזט אשר הומצא על ידי אנרי שרפנטייה, עוזר טבח צרפתי בן 15 בשנת 1895. גרסה אחת מספרת, שהקינוח הוכן ב"קפה דה פארי" שבמונטה קרלו (לפי גרסה אחרת: במסעדה בפריז), עבור הנסיך מוויילס, לימים אדוארד השביעי מלך אנגליה.
למנה האחרונה תכנן שרפנטייה להגיש קרפ עם רוטב.
הארוחה התמשכה מעבר למתוכנן, והוא רצה לחמם את הקרפ שנית על מנת להגישו.
כשהחזיר את הקרפ למחבת, הוא הוסיף לו בטעות גם אלכוהול, והלהבה לא כבתה עם הגשת הקרפ לשולחן.
שינוי הטעם במזון נוצר עקב הבדלי טמפרטורת רתיחה.
בעוד שאלכוהול רותח ב-78 מעלות צלזיוס, מים רותחים ב-100 מעלות, וסוכר נמס והופך לקרמל ב-160 מעלות.
הצתת שלושת המרכיבים יחד יוצר תגובה כימית המשנה את טעמו של המזון.
נקראה על שם ארגון הפלמ"ח.
הבריטים הפעילו נשק חם כנגד אוניית מעפילים והתנהל בה קרב אלים עד לתפיסתה, בפעם הראשונה מאז מלחמת העולם השנייה.
"אדריאנה אריאלה" – אוניית משא חופית
"אדריאנה אריאלה" ("Adriana Ariella") נבנתה בשנת 1901. הייתה אונייה דו-תרנית עשויה עץ, מיועדת לשיט חופים.
בעלת מנוע דיזל מדגם אנסלדו (Ansaldo) בעל 250 כוח סוס.
הרוכשים מטעם המוסד לעלייה ב' היו יהודה ארזי,
עדה סרני ומשה רבינוביץ', שגם פיקד על האונייה, בוויארג'ו שבאיטליה בתחילת 1946.
צוות הכנת האונייה להפלגה כלל את אברהם זכאי ופועלים איטלקיים מקומיים.
נבנתה באונייה קונסטרוקציית ברזל עם 419 מיטות.
רב החובל וצוות הימאים היו כולם איטלקים.
מפקד האונייה היה כאמור משה רבינוביץ, איש הפלי"ם ולצדו עמוס פינק מהבריגדה היהודית.
הגדעוני היה אבינעם קופשטיין (אדם).
הם הפעילו משדר ומקלט גלים קצרים ואנטנה מלופפת שנבנתה על ידי רענן רובינשטיין.
611 מעפילים (כולל 197 מעפילים מהאונייה "אלברטינה", שהועברו בלב ים) הפליגו על סיפון האונייה.
הם היו ניצולי השואה, יוצאי פולין, הונגריה ורומניה, רובם לא מאורגנים, פרט לקבוצות תנועת הנוער בית"ר והפועל המזרחי.
רובם מבוגרים, וכן 15 ילדים עד גיל 14.
הם נאספו במחנה של אונר"א בדרום איטליה.
יחס השלטונות אל המעפילים והתארגנות האונייה היה אוהד.
לקראת ההעמסה האונייה הועברה לנהר בוקה דה מגרה (Bocca di Magra), בין לה ספציה לוויארג'ו.
אזור ההעמסה היה בבוקה די מגרה, שבאיטליה.
המעפילים הועברו במבצע שארך כשעה מן החוף לאוניה בסירות גדולות.
לאחר עלייתם לסיפון, חולקו תפקידים בין המעפילים: בתצפיות, בחלוקת מזון ובניקיון.
המעפילים ירדו לבטן האונייה כדי להסוות את זהותה.
גם הוסוותה האנטנה של מכשיר הקשר, דבר שהקשה על קליטת אותות.
האונייה הפליגה ממעגן בוקה דה מגרה בנמל לה ספציה באיטליה ב-11 בספטמבר 1946, 01:00. נתיב ההפלגה המתוכנן עבר לאורך החוף המערבי האיטלקי, מצר מסינה, כרתים, רודוס, כף אנמור, לאורך חופי טורקיה, כף אנדריאס (קפריסין), חופי סוריה, חופי לבנון וארץ ישראל.
תוכנית ההפלגה הייתה להיפגש עם הספינה "אלברטינה" ("הקטנה") שהפליגה למחרת, ב-19 בספטמבר בבוקר, בנקודה חמישה מיל דרומית לכף נמור בקצה מפרץ אדליה.
הפגישה התקיימה ושתי האוניות הפליגו יחד.
משה רבינוביץ עבר לפקד עליה, ואילו שבעה מלחים איטלקים עברו ל"קטנה" וחזרו עמה לאיטליה.
על "פלמ"ח" נשאר מכונאי איטלקי.
ב-21 בספטמבר בשעה 08:00 התגלתה על ידי מטוס בריטי.
בשעה 17:00 עברה האונייה את ביירות.
בשעה 00:10, אור ליום 22 בספטמבר, הגיעה לקרבת חוף ראש הנקרה.
בשעה 00:30 הופיעה שולת מוקשים בריטית בשם רוונה (Rowena).
הוחלט להניף דגל של מדינה ים-תיכונית, ולהסוות כל סימני זיהוי שיעידו על טיב האונייה.
המעפילים נצטוו להסתתר בבטן הספינה ולא לבצע חבלה באונייה בלב ים.
הותר להם לחבל בספינות הבריטיות אם יועברו לקפריסין, לחבל בירידה מהאונייה ולקפוץ לים רק במרחק שני מיל מהחוף ובתנאי שיודעים לשחות.
הוסבר להם כי אם לא יצליחו, יש להשליך את חומרי החבלה לים וכן נצטוו לא להפסיק קשר גם בעימות.
על האונייה ריכזו אבנים וקופסאות שימורים, כדי להשליכן על הבריטים.
שולת המוקשים הבריטית התקרבה ודרשה מהספינה לשוט לחיפה.
הבריטים האירו בזרקורים, והמעפילים הניפו דגל עברי והחלו לשיר.
הבריטים התיזו סילוני מים והמעפילים החלו להשליך אבנים וחפצים.
אחר כך, ירו הבריטים פגז וצרורות ממקלע, והמשחתת החלה לנגוח באונייה ושברה את המעקה.
ונורו פצצות גז מדמיע שגרמו צריבות ופגיעות בעיניים.
חיילים בריטים חמושים רבים קפצו אל הסיפון, כבשו את חדר ההגה והמכונות, עצרו את הספינה, העלו עוד 100 חיילים נוספים וההתנגדות פסקה.
מעפילים שקפצו לים כדי להימלט מהפגיעות, נמשו מהמים בידי מלחים בריטים.
מספר מעפילים נפצעו, ואחד המעפילים (יונה דב שוורץ) נהרג.
דיווח בריטי מגלה כי מפקד הפעולה התנצל שנאלץ להשתמש בנשק חם וזאת משום שהמעפילים עשו הכל כדי לא להיתפס ובמורת רוח נאלץ להשתמש בגז מדמיע.
למלווים ניתנו הוראות להסתתר ולהיחלץ בשלב מאוחר יותר.
במהלך העימות, משה רבינוביץ שבר יד ועם קבוצת מעפילים שנפגעה הורד לבית חולים צבאי בריטי.
לאחר מכן הועבר למחנה המעצר בעתלית משם ברח לאחר מספר ימים, כשהוא מסתתר בין ארגזים ריקים על משאית שנסעה לחיפה.
פלך קורלנד הייתה גוברנייה באימפריה הרוסית, ובירתה הייתה העיר מיטבה (היום ילגבה שבלטביה).
ההרכב הלאומי של אוכלוסיית הפלך ב-1897:
לאום אחוז מכלל האוכלוסייהלטבים 75,1גרמנים 7,6יהודים 5,6רוסים 3,8פולנים 2,9ליטאים 2,7בלארוסים 1,8
פלך מוהילב היה גוברנייה באימפריה הרוסית, שבירתה הייתה העיר מוהילב (כיום חלק מבלארוס).
הפלך הוקם לאחר חלוקת פולין ב-1772, ופורק סופית ב-11 ביולי 1919. כיום רוב השטח של הפלך ההיסטורי נמצא בשטחה של בלארוס.
דת % מהתושביםנצרות אורתודוקסית 83.1 יהדות 12.1נצרות קתולית 3.0אדוקי האמונה הישנה 1.4דתות אחרות 0.4
פלכאו הוא כפר במחוז סנט יוהאן פונגאו במדינת זלצבורג, אוסטריה.
עד המאה ה-19 שימשה פלכאו כמרכז להתכת ברזל בפונגאו.
שרידי המפעלים נהרסו מאז ורק שמות הרחובות נותרו ומעידים על העיסוק בתחום הזה בעבר.
בשנות ה-70 נבנה הכביש המהיר A10 ומאז מתבססת כלכלת היישוב על תיירות.
התיירות היא ענף כלכלי עיקרי בפלכאו משתי סיבות:
הכפר נמצא רק כ-60 קילומטר דרומית לזלצבורג ולכן הוא מהווה כנקודת מוצא מצוינת לזלצבורג.
אזור הסקי המפורסם של הכפר שבבעלות חברת אמאדה, שהוא אחד מאזורי הסקי הגדולים באירופה ובו נערכת תחרות גביע העולם בסקי אלפיני.
עד שנת 2004 הייתה שייכת פלכאו למחוז רדשטאט והחל מ-1 בינואר 2005 היא שייכת למחוז סנט יוהאן פונגאו.
תוצאות הבחירות למועצה המקומית שנערכו ב-2014:
המפלגה האוסטרית - 12 מנדטים
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של אוסטריה - 4 מנדטים
מפלגת החירות האוסטרית - 3 מנדטים
ראש העיר שנבחר הוא תומאס אוברייטר מטעם המפלגה האוסטרית.
העיר מרוחקת כ-20 קילומטר מעיר הבירה של המחוז, סנקט יוהאן אים פונגאו.
העיר מתחברת לזלצבורג דרך כביש A10.
החלקים מתפצלים בכיכר המרכזית של פלכאו.
פלכאו מייצרת אלופים רבים בתחומי הגלישה, בהם:
קלאודיה ריגלר - גלשנית סנואובורד מקצוענית אלופות העולם 2015
מנואלה ריגלר - גלשנית סנואובורד מקצוענית אלופות העולם 2005
הרמן מאייר - גולש אלפיני זכה בגביע העולם 4 פעמים ובעל מדליית זהב אולימפית (זכייתו הפכה אותו לאהוד בכפר וניתן למצוא פסלים רבים שלו שם)
פלך קובנה הייתה גוברנייה באימפריה הרוסית, בירתה הייתה עיר בשם קובנה (היום בליטא).
הפלך הוקם בצו של ניקולאי הראשון מ-18 בדצמבר 1842. קודם הקמת הפלך היה שיטחו חלק מפלך וילנה.
במלחמת העולם הראשונה נכבש פלך קובנה על ידי גרמניה.
בחוזה ברסט-ליטובסק ויתרה רוסיה על תביעותיה באזור והעבירה את שטחי ליטא לחסות גרמנית.
עם סיום המלחמה הפך פלך קובנה לחלק מהרפובליקה הליטאית העצמאית.
פלליו () הייתה אוניית סער אמפיבית של צי ארצות הברית, אשר נקראה על שם "הקרב על פלליו" במלחמת העולם השנייה.
פלליו הוכנסה לשירות פעיל בשנת 1980, והשתתפה במספר מבצעים ביניהם פינוי חיילים מבסיס חיל הים האמריקאי בסוביק בעקבות התפרצות הר הגעש פינטובו כמו כן השתתפה בפעולות במסגרת כוח ההתערבות הבינלאומי במזרח טימור והשותפות הפסיפית, והעניקה סיוע במהלך השיטפונות בפקיסטן ב-2010. היא הוצאה משימוש ב-31 במרץ 2015, בסן דייגו, קליפורניה.
היא נגררה אל נמל פרל הארבור שבהוואי, ונמצאת בצי העתודה לצד "טאראווה", למקרה שיתעורר בה צורך.
פלליו הוזמנה ב-6 בנובמבר 1970, אולם הבנייה החלה רק ב-12 בנובמבר 1976. השם המקורי שלה היה אמור להיות USS Khe Sanh ומאוחר יותר USS Da Nang רק בסוף הוחלט על השם "פלליו", על שם הקרב על פלליו במלחמת העולם השנייה.
פלליו נבנתה בידי חברת ייצור הספינות "ליטון תעשיות", במספנת אינגלס בעיר פסקגולה שבמיסיסיפי.
האונייה הושקה ב-25 בנובמבר 1978, בחסותה של פגי הייוורד, אשתו של ראש המבצעים הימיים דאז, תומאס הייוורד.
פלליו הוכנסה לשירות פעיל ב-3 במאי 1980.
לאחר רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-17 באוקטובר 1989, פלליו הייתה אחת מ-24 מאוניות חיל הים האמריקני שהעניקו סיוע.
פלליו העניקה מחסה ל-300 ניצולים, וסיפקה סיוע אווירי ממסוק.
בשנה שלאחר מכן הספינה השתתפה במספר תמרונים בינלאומיים עם מדינות מזרח-אסייתיות.
היא נותרה בעתודה בזמן מלחמת המפרץ, ולם ב-15 ביוני 1991 היא הוזעקה לפיליפינים עקב התפרצותו של הר הגעש פינטובו.
פלליו סייעה לפנות את החיילים ואנשי הצוות האמריקים מבסיס חיל הים האמריקאי בסוביק, וכן פינתה את רוב היולדות מבית החולים המקומי.
מספר לידות אירעו על סיפונה של פלליו.
פלליו לקחה חלק במספר מבצעים, ביניהם "מבצע החזרת התקווה" בסומליה בשנת 1994. באותה שנה היא עגנה גם באי פלליו שבו התרחש הקרב על פלליו של שמו נקראה האונייה.
באוקטובר 1999 לקחה המשימה חלק במבצעים במזרח טימור כחלק מכוח ההתערבות הבינלאומי במזרח טימור, בהנהגת אוסטרליה.
בזמן פיגועי 11 בספטמבר בשנת 2001, שהתה האונייה בנמל דרווין שבאוסטרליה.
לאחר ההתקפות פלליו נשלחה אל הים הערבי, ובהמשך הובילה כוחות מרינס לאפגניסטן במסגרת מבצע חירות מתמשכת.
הטרוריסט האמריקאי-מוסלמי ג'ון ווקר-לינד, הובא אל ארצות הברית על הפלליו, והוא נחקר עליה והודה בפשעיו.
פלליו לקחה חלק במספר פעולות הומניטריות במסגרת השותפות הפסיפית, בשנת 2007.שנה לאחר מכן לקחה פלליו חלק נכבד במאבק נגד הפיראטים במפרץ עדן.
בשנת 2010 היא נשלחה לנמל קראצ'י בפקיסטן, וסייעה לחלץ אנשים במהלך השיטפונות הגדולים במדינה באותה שנה.
ב-31 במרץ 2015, לאחר 34 שנות שירות, 17 פריסות, ושיט של למעלה מ-1.6 מיליון ק"מ, הושבתה פלליו בנמל סן דייגו שבקליפורניה.
האונייה נגררה אל פרל הארבור שבהוואי, ונמצאת כיום בצי העתודה הפעילה לצד USS טאראווה למקרה שיתעורר בה צורך.
פלך צ'רניגוב (רוסית: Черниговская губерния) היה גוברניה של האימפריה הרוסית, שבירתו צ'רניגוב.
שטח הפלך היה 53,918 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 2,297,854 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. הוא גבל בפלך מינסק ופלך קייב במערב, בפלך מוגילב ופלך סמולנסק בצפון, בפלך אוריאול ופלך קורסק במזרח, בפלך פולטבה בדרום.
הפלך נוסד בשנת 1802, לאחר חלוקת פלך מלורוסיה לשניים - פלך צ'רניגוב ופלך פולטבה.
מבחינה מנהלית הפלך היה מחולק ל־15 אוייזדים.
פלך צ'רניגוב התקיים כיחידה מנהלית עד לסופה של האימפריה הרוסית.
גם ברוסיה הסובייטית שקמה לאחר התפרקות האימפריה הרוסית המשיך להתקיים פלך צ'רניגוב, עד שפורק ב- 1925. החלק הצפוני של הפלך נכלל בתחומי מחוז בריאנסק, החלק הדרום מזרחי נמסר למחוז סומי ועל שאר השטח נוסד מחוז צ'רניהיב.
פילוח הרכב אוכלוסיית הפלך ב-1897 לפי שפות:
לאום אחוז מכלל האוכלוסייהאוקראינית 66.41רוסית 21.58בלארוסית 6.59יידיש 4.95גרמנית 0.23פולנית 0.14
פלך מינסק (רוסית: Минская губерния) היה גוברנייה באימפריה הרוסית, שבירתה הייתה העיר מינסק.
שטח הפלך היה 91,213 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 2,147,621 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. הוא גבל בפלך וילנה ופלך ויטבסק בצפון, בפלך מוגילב ןפלך צ'רניגוב במזרח, בפלך קייב ופלך ווהלין בדרום, בפלך גרודנו במערב.
הפלך הוקם לאחר חלוקת פולין ב-1793. מבחינה מנהלית הפלך היה מחולק ל־9 אוייזדים.
פלך מינסק התקיים כיחידה מנהלית עד לסופה של האימפריה הרוסית.
גם בישויות המדיניות שקמו לאחר האימפריה הרוסית (הרפובליקה העממית של בלארוס והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית) המשיך להתקיים פלך מינסק עד שפורק ב־1921. על שטחו נוסד מחוז מינסק, החלק המערבי של הפלך הועבר לפולין בהתאם להסכם ריגה.
דת % מהתושביםנצרות אורתודוקסית 72.6 יהדות 16.1נצרות קתולית 10.1אדוקי האמונה הישנה 0.7 לותרניזם 0.3דתות אחרות 0.2
פלכ אל-אפלאכ (בפרסית: فلک الافلاک) הוא מבצר היסטורי בעיר ח'ורמאבאד שבמחוז לורסתאן המשמש כמוזיאון.
המקום ידוע גם בשמות "טירת שאפור ח'ואסת" (בפרסית: دژ شاپورخواست) ו"מבצר שנים עשר הצריחים" (בפרסית: قلعه دوازده برجی), ומתוארך לתקופה הסאסאנית.
השם "פלכ אל-אפלאכ" ניתן למבנה בתקופה הקאג'ארית.
המבצר משתרע על פני שטח של 5300 מ"ר, וכולל חצר חיצונית ופנימית, בית מרחץ ובאר מים.
בעבר, הקיפו את המבצר 12 מגדלים, אך כיום נותרו עומדים שניים בלבד.
בתקופת השושלת הקאג'ארית שימש המבנה כבית כלא.
בתקופה הפהלווית הוסב המבנה למוזיאון אנתרופולוגי אך אחרי המהפכה האסלאמית פעילותו הופסקה.
בשנת 1989 נפתח המוזיאון מחדש לאחר שיפוצים.
המבצר נכלל ברשימת אתרי המורשת הלאומית של איראן.
פלמבאנג (באינדונזית: Palembang) היא בירת מחוז דרום סומטרה שבאינדונזיה.
העיר משתרעת על פני כ-370 קמ"ר על שתי גדות בשפלה המזרחית של דרום סומטרה, במרחק של כ-430 ק"מ מצפון-מערב לבירה ג'קרטה.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020 אוכלוסיית העיר מנתה כ-1.67 מיליון תושבים, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודלה באי סומטרה (אחרי מדן) ולשמינית באינדונזיה כולה.
פלמבאנג היא אחת מהערים העתיקות ביותר בדרום-מזרח אסיה.
והיא שימשה בעבר עיר הבירה של ממלכת סריוויג'איה , ממלכה בודהיסטית רבת עוצמה ששלטה בחלקים רבים של הארכיפלג המערבי של אינדונזיה ושלטה בדרכי סחר ימיות רבות, ובמיוחד במצר מלאקה.
העדויות המוקדמות ביותר לקיומה של העיר מתוארכות למאה ה-7 לספירה בכתביו של הנזיר הסיני איי-טסינג שכתב כי הוא ערך ביקור בסריוויג'איה בשנת 671 לספירה ביקור שארך כ-6 חודשים.
הכתובת הראשונה בה הוזכרה סריוויג'איה, נקראת כתובת קדוקאן בוקיט (באינדונזית: Prasasti Kedukan Bukit) שנמצאה בגבעת סינגונטאג (באינדונזית: Bukit Singuntang) שבסמוך לעיר, וגם היא מתוארכת ל לספירה.
לאחר ביטול סולטנות פלמבאנג בשנת 1825, שולבה פלמבאנג באיי הודו המזרחיים ההולנדים וכעיר היא הוקמה ב-1 באפריל 1906.
עבור אינדונזים רבים מפורסמת פלמבאנג בזכות גשר אמפרה (Ampera Bridge) שמשמש כנקודת הציון העיקרית בעיר, וחטיף הפמפק (pempek) חטיף דגים וטפיוקה, שנחשב לאחד החטיפים המפורסמים באינדונזיה ומקורו בעיר.
אולם אף על פי שארחה את משחקי דרום מזרח אסיה בשנת 2011 ואת משחקי אסיה ב-2018 (יחד עם ג'קרטה) היא אינה נחשבת ליעד תיירותי מוביל וידועה למעטים בלבד מחוץ לאינדונזיה כשבשנת 2017 מתוך כ-2 מיליון תיירים בעיר פחות מ־10,000 היו תיירים זרים.
גרסה אחרת קושרת את שם העיר עם המילה lemba שמתארת אדמה שנשטפת עם המים ועל ידי הוספת אותה קידומת פירוש שם העיר הוא "מקום שהמים שוטפים את האדמה".
מה שמתאים גאוגרפית לפלמבאנג שמוצפת באופן תדיר.
גרסה שלישית קושרת את שם העיר באגדה על ארבעה אחים ששרדו טביעה של ספינתם בנהר מוסי, ומסופר כי בדרכם למושבה חדשה במזרח סומטרה, כאשר ספינתם טבעה, טבע איתה כל רכושם מלבד קופסת עץ ששימשה להם כרפסודה.
הגלים טלטלו את הרפסודה וסחפו אותה בצורה איטית אל החוף מה שמכונה באינדונזית limbang-limbang ולכן לימים הם קראו למקום פלמבאנג.
כמו כן הסימן הסיני של פלמבאנג הוא 港 (נהגה pinyin) בדומה למספר ערים נוספות באינדונזיה, זהו סימן המתאר ערים שהיו בעבר ערי נמל מרכזיות ושוקקות בדרום מזרח אסיה.
כתובת קדוקאן בוקיט, המתוארכת לשנת 682 לספירה, היא הכתובת העתיקה ביותר שנמצאה בפלמבאנג.
הכתובת מספרת על מלך הרוכש כוחות קסומים ומוביל כוח צבאי גדול על גבי הים והיבשה, מתוארת יציאתו מ"דלתת תמבן" (Tamvan delta) והגעתו למקום שנקרא "מאטאג'אפ" (Matajap) ששם הוא מייסד את סריוויג'איה.
כבירתה של ממלכת סריוויג'איה, העיר השנייה העתיקה ביותר בדרום מזרח אסיה היוותה פלמבאנג מרכז סחר חשוב בדרום מזרח אסיה הימית במשך יותר ממילניום.
הממלכה שגשגה באמצעות שליטה בסחר הבינלאומי שעבר דרך מצר מלאקה מהמאה השביעית ועד המאה השלוש עשרה לספירה, וביססה את ההגמוניה שלה בסומטרה ובחצי האי המלאי.
יש תיעוד של כתובות שנמצאו בסנסקריט ובספרי נסיעות סיניים כי הממלכה שגשגה כמתווך בסחר הבינלאומי בין סין להודו.
המונסון, או רוח עונתית דו-שנתית, גרמו לכך שסוחרים שהגיעו לסריוויג'איה מהודו או מסין נאלצו להישאר בה מספר חודשים בהמתנה לשינוי בכיוון הרוח, או שנאלצו לחזור לארצות המוצא שלהם.
ועל כן צמח סריוויגא'יה להיות מרכז הסחר הבינלאומי גדול ביותר, ומלבד השוק הוא סיפק גם תשתיות לסוחרים כמו לינה ובידור.
וכך הפך לתפקד גם כמרכז תרבותי.
איי-טסינג צליין בודהיסטי סיני שביקר בפלמבאנג של ימינו בשנת 671, תיעד שהיו יותר מאלף נזירים ומלומדים בודהיסטים, שנכחו במקום לשם חקר הדת בחסות השלטון, הוא גם ציין כי היו מספר "מדינות" תחת הממלכה שנקראה סריוויג'איה.
בשנת 990 תקף צבא מממלכת מדאנג שבג'אווה את סריוויג'איה.
והעיר כולה כולל ארמון המלך נבזזו.
המלך באותה העת קודמאני ורמדווה
(Cudamani Warmadewa) ביקש סיוע מסין, ובשנת 1006 בסיוע סיני הפלישה הסתיימה.
כנקמה, שלח מלך סריוויג'איה את כוחותיו לסייע למלך וורווארי מלוארם (Wurawari of Luaram) במרידתו נגד מדאנג.
ובקרבות הבאים נהרס ארמון מדאנג ובני משפחת המלוכה של מדאנג הוצאו להורג.
בשנת 1068, כבש המלך ויראראג'נדרה קהולה (Virarajendra Chola) משושלת קהולה שבהודו חלק מממלכת סריוויג'איה.
לאחר שאיבדה חיילים רבים במלחמה ועם קופה כמעט ריקה עקב עשרים שנות שיבוש המסחר, הצטמצם כוחה באופן משמעותי, אחיזתה בטריטוריות שלה הלכה ונחלשה ואלו החלו להקים אוטונומיות עצמאיות בכל רחבי האימפריה לשעבר.
עד שלבסוף משלחות צבאיות מהאי השכן ג'אווה החריבו אותה סופית במאה ה-13.
לאחר קריסתה של סריוויג'איה, ומנוסתו של הנסיך האחרון פרמאסווארה (Parameswara) צפונה בסוף המאה ה-14, נפלה העיר לשליטתם של שודדי ים שהבולטים שבהם היו צ'ן זואי (Chen Zuyi) וליאנג דאומינג (Liang Daoming).
בשנת 1407, נאלץ צ'ן להתמודד עם האדמירל ז'אנג הא (Zheng Ha) מצי האוצר הקיסרי של שושלת מינג שהגיע לפלמבאנג.
ז'אנג דרש את כניעתו של צ'ן והפיראט סימן את הסכמתו לכניעה תוך כדי שהוא מציג הכנות לשביתת נשק, אך בפועל תכנן להילחם.
אולם פרטים על מזימתו נמסרו לז'אנג על ידי מלשין סיני מקומי, ובקרב הקשה שהתרחש, כוח הפיראטים של צ'ן הובס ואיבד כ־5,000 מאנשיו.
צ'ן נלקח בשבי והוצא להורג בפומבי בנאנג'ינג עוד באותה שנה.
השלום הוחזר לבסוף למצר מלאקה כאשר שי ג'ינקינג (Shi Jinqing) מונה בידי הסינים לשליט החדש בפלמבאנג ושולב במה שיהפוך למעל מאה שנה של מערכת מרוחקת של בעלות ברית שהכירו בעליונותו של הקיסר לבית מינג, בתמורה להכרה דיפלומטית, הגנה צבאית וזכויות סחר.
במאות ה-15 וה16 האסלאם שכבר התפשט אט אט באינדונזיה החל לחלחל מג'אווה לסומטרה ומצפון סומטרה לדרומה.
באותה העת באי ג'אווה השכן הייתה סולטנות מוסלמית שנקראה דמאק (Demak Sultanate), סולטנות זו נחלה תבוסה לממלכה בשם פג'אנג (Kingdom of Pajang).
ואציל מסולטנות דמאק בשם גדינג סורו (Geding Suru) נמלט יחד עם כמה מחסידיו לסומטרה, הוא ייסד שושלת חדשה וקבע בפלמבאנג את משכנו.
עקב כך הפך האסלאם לדומיננטי בפאלמבאנג החל מתקופה זו.
בשנת 1738 תחת שלטונו של הסולטאן מחמוד בדארודין החל להיבנות המסגד הגדול של פלמבאנג והושלם בשנת 1748. והתיישבות החלה לפרוח לאורך גדות נהר מוסי.
בינתיים נוצר מתח בין כמה מהיריבים המקומיים כמו בנטן, ג'אמבי, וא'צה שניסו לאיים על סולטנות פלמבאנג.
אך המתח המשמעותי נוצר בעקבות הקמתה של עמדת סחר על ידי חברת הודו המזרחית ההולנדית בשנת 1619, כשבשנת 1642 השיגה החברה מונופול על סחר בפלפל בנמל.
המתח שהתקיים בין ההולנדים למקומיים, הגיע לשיאו ב־1657 כאשר ספינה הולנדית הותקפה בפלמבאנג, מה שנתן את האות לחברה לפתיחת משלחת עונשין, שהגיעה בשנת 1659 ושרפה את העיר עד היסוד.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות ב-1812, הסולטאן באותה תקופה, מחמוד באדרודין השני דחה את טענות הבריטים למעמדם באזור, מה שגרר תקיפה של פלמבאנג על ידם, השתלטות על מערכת המשפט והכתרת אחיו הצעיר של הסולטאן- נג'מאדין תחתיו, בתקווה לשיתוף פעולה פורה יותר.
ההולנדים ניסו להשיב את השפעתם בבית המשפט בשנת 1816, אך הסולטאן נג'מאדין לא שיתף איתם פעולה.
בשנת 1818 הוציאו ההולנדים משלחת שכבשה בחזרה את הסולטנות והגלתה את נג'מאדין לבטביה.
חיל מצב הולנדי הוצב בפלמבאנג ב-1821, אך הסולטאן מחמוד באדרודין השני ניסה לפגוע בו באמצעות הרעלה המונית שטורפדה על ידי ההולנדים.
מחמוד בדארודין השני הוגלה לטרנאט, וארמונו נשרף עד היסוד.
ומאוחר יותר ב-1825 בוטלה הסולטנות על ידי הולנד והוקם שלטון קולוניאלי ישיר.
מאז ביטול הסולטנות של פלמבאנג על ידי ההולנדים, הפכה פלמבאנג לבירת מחוז פלמבאנג, שהקיפה שטח שיהפוך למחוז דרום-סומטרה לאחר עצמאות אינדונזיה.
החל מסוף המאה ה-19, עם חדירת גידולי יצוא חדשים על ידי החברות ההולנדיות, ובמיוחד קפה רובוסטה, צמחה פלמבאנג שוב כמרכז כלכלי.
בראשית המאה העשרים התפתחות תעשיות הנפט והגומי במחוז פלמבאנג גרמה לעיר צמיחה כלכלית חסרת תקדים, שהביאה לשטף המהגרים, לעלייה בעיור ולפיתוח התשתית הסוציו-אקונומית.
צמיחה שהובילה את מחוז פלמבאנג יחד עם חגורת המטעים המזרחית של סומטרה ודרום מזרח קלימנטן להיות אחת מ- "שלוש הענקיות" במשק הייצוא של חברת הודו המזרחית ההולנדית של שנות השלושים, בנוסף, הפך פלמבאנג למרכז העירוני המאוכלס ביותר מחוץ לג'אווה באותה תקופה.
התפתחות תעשיית הנפט הובילה להקמתם בפלמבאנג של כמה מבתי הזיקוק הטובים ביותר בדרום מזרח אסיה.
ולכן סימנה אותה יפן כיעד בעדיפות עליונה כיוון שבאותה תקופה יפן הייתה נתונה תחת אמברגו בתחום האנרגיה שהוטל עליה על ידי ארצות הברית, הולנד ובריטניה אולם עם אספקת דלק בשפע, הפוטנציאל של פלמבאנג כבסיס צבאי קסם לא רק ליפנים אלא גם לבעלות הברית.
לאחר מספר קרבות שהתרחשו בשנת 1942 הצליחו היפנים להשתלט על פלמבאנג, אולם בתי הזיקוק ניזוקו קשות.
אך עם הזמן והרבה מאמץ הצליחו היפנים להשיב אותם לפעולה.
ולמרות פשיטות אוויריות של בעלות הברית הצליחו היפנים לשמר את הייצור בבתי הזיקוק.
היפנים הצליחו להשיב את הייצור בשני בתי הזיקוק העיקריים, ומוצרי נפט אלה היו משמעותיים במאמץ המלחמתי שלהם.
למרות פשיטות האוויר של בעלות הברית, הייצור נשמר ברובו.
באוגוסט 1944 מפציצי B-29 של צבא ארצות הברית, שיצאו מהודו, פשטו על בתי הזיקוק במה שהייתה משימת ההפצצה בעלת טווח הטיסה הגדול ביותר במלחמה.
ב־8 באוקטובר 1945 הניפו תושבי דרום סומטרה את הדגל האינדונזי, ובאותו יום הוכרז כי פלמבאנג נמצאת תחת שליטת הרפובליקה.
בינואר 1947 נכבשה פלמבאנג על ידי הולנדים לאחר קרב עירוני המכונה קרב חמשת הימים וחמשת הלילות (Pertempuran Lima Hari Lima Malam).
הקרב התנהל בשלוש חזיתות - חזית איליר המזרחית, חזית איליר המערבית וחזית אולו.
הקרב הסתיים בהפסקת אש אך כוחות הרפובליקה נאלצו לסגת כ-20 ק"מ מפאלמבאנג.
בספטמבר 1948, במהלך הכיבוש, הקימו ההולנדים את מדינת דרום סומטרה (מדינת משנה, ללא ריבונות מלאה).
ב-27 בדצמבר 1949 התאחדו מספר מדינות משנה, בהן דרום סומטרה, לפדרציית ("ארצות הברית של אינדונזיה").
המבנה הפדרלי לא האריך ימים, וב־17 באוגוסט 1950 שונתה הפדרציה למדינת שלטון מואחד.
תקופת הסדר הישן ותקופת הסדר החדש
לקראת סוף שנת 1956 החלו קולות של מרד של מי שכונו ממשלת המהפכה של הרפובליקה של אינדונזיה (באינדונזית: (Pemerintah Revolusioner Republik Indonesia (PRRI) וב-15 בינואר 1957 הם השתלטו על דרום סומטרה תחת הנהגתו של קולונל בארליאן.
באפריל 1962 החלה ממשלת אינדונזיה את בניית גשר אמפרה שהושלם ונפתח באופן רשמי לציבור ב־30 בספטמבר 1965 על ידי השר אחמד יאני, שעות ספורות לפני שנהרג על ידי כוחות השייכים לתנועת ה-30 בספטמבר.
תחילה נקרא הגשר "גשר בונג קרנו" על שמו של הנשיא, אך בעקבות מותו, שמו שונה לגשר אמפרה.
בפאלמבאנג ישנו גשר נוסף החוצה את נהר מוסי, שהוקם ב-4 באוגוסט 1992 ונקרא גשר מוסי השני.
בשנת 1998 הוקם מתחם הספורט ג'קאבארינג וב-2004 הושלם האצטדיון המרכזי שלו "אצטדיון גלורה סריוויג'איה" (באינדונזית: Gelora Sriwijaya Stadium) ש-7 שנים לאחר מכן, הפך לאצטדיון המארח של המשחקים הדרום-מזרח אסיאתיים כמו גם את המשחקים הכלל האסייאתים של שנת 2018 (שני האירועים בשיתוף עם ג'קרטה).
פלמ"ח (מסוגנן גם כפלמח) היא סדרת נוער ישראלית מסוגת דרמה תקופתית-הרפתקאות, שנהגתה על ידי יהונתן בר אילן ועדן גוריון והופקה על ידי ענני תקשורת עבור yes.
הסדרה עלתה לשידור ב-5 באפריל 2020 בערוץ TeenNick.
בעקבות הצלחתה, הסדרה חודשה לעונה שנייה, שצילומיה נמשכו מפברואר 2021 עד למאי 2021, ועלתה לשידור ב-25 ביולי 2021. ב-15 באוגוסט 2021, נחשף כי הסדרה חודשה לעונה שלישית ואחרונה, שעלתה לשידור ב-30 ביוני 2022.
הסדרה זכתה בפרס סדרת הדרמה בתחרות פרסי הטלוויזיה הישראלית לילדים ולנוער ה-1.
עלילת הסדרה נפתחת בשנת 1946, שנתיים גורליות לפני קום המדינה, בחוות הכשרה תמימה למראה, שלמעשה משמשת כמחנה אימונים סודי לגיוס נוער לפלמ"ח וכבסיס ליציאה לפעולות נגד הצבא הבריטי.
עלילת העונה מתמקדת בדמויותיהם של אמיל ואלינור - אח ואחות שזה עתה הגיעו לארץ כמעפילים בלתי לגאליים ופוגשים חבורת נערים צברים מגובשת המצילה אותם מידי הצבא הבריטי.
לאחר חילוצם, השניים מצטרפים להכשרה, מתאמנים ונלחמים יחד על מנת לפעול להקמת המדינה מול סכנות משותפות וקיומיות.
בעונה משולבים אירועים היסטוריים אשר התרחשו במהלך חודשיים בשנת 1946 שבהם אוחדו כל המחתרות לתנועת מאבק אחת, תנועת המרי העברי.
מבין האירועים המוזכרים - "ליל הגשרים", "השבת השחורה", ואוניות המעפילים "עמירם שוחט" "תל-חי" ו"יגור".
לצד אירועים אלה, בעונה מופיעים דמויות המנהיגים שהקימו את המדינה, ביניהם: יצחק רבין, יצחק שמיר, יגאל אלון, משה דיין, מנחם בגין וישראל גלילי.
לאחר אירועי העונה הראשונה, חברי פלוגת הנוער של הפלמ"ח, שממשיכים לפעול במרץ נגד הבריטים ולמען הקמת מדינת ישראל, מגלים שהם נאלצים לעמוד מול צ'ארלס דארסי, המזכיר הכללי הבריטי החדש וחסר הרחמים, ששם לעצמו למטרה לנסות לחבל בהמלצת שליחי ועדת האו"ם הבינלאומית שמגיעה לישראל ותפקידה הוא להמליץ על הקמת מדינה יהודית.
במרוץ נגד הזמן לחיבול במזימתו של דארסי, חברי הפלוגה מבינים שעליהם לשקול מחדש את כל מה שהאמינו בו עד כה.
עלילת העונה מתרחשת בין השנים 1946–1947, ומשולבים בה אירועים היסטוריים נוספים, בהם הפיצוץ במלון המלך דוד, הפריצה לכלא עכו והמאבק להבאת ספינת המעפילים "אקסודוס".
לצד אירועים אלו, בעונה מופיעים דמויות נוספות שהיו לחלק מתקומת המדינה, ביניהם: דוד בן-גוריון, פרופסור חיים ויצמן, גולדה מאירסון, אפרים קציר ונתן אלתרמן.
מספר הפרק(בסדרה)מספר הפרק(בעונה)שם הפרק811תפסיקו לאכול את הגלידה822הלוואי שהיינו נשארים833אין מקום כמו הבית844אולי היינו צריכים תוכנית855צאו בהצלחה866יום אחד בהכשרה877הרוזן מבורמה888מול כל העולם899ניצוצות בעיניים9010קרפה דיאם9111חיים שלמים9212מרמלדה9313משחק אחד אחרון9414"הפלמח הפלמח אני אוהב אותך כל כך"9515לא תקום בנס
+חוות ההכשרה של הפלמ"חשחקן/תדמותאודות הדמותאברהם ארנסוןאמיל דסברגמעפיל בלתי-לגאלי מהולנד שמעפיל לארץ ישראל עם אחותו הגדולה, אלינור, ומצטרף לפלוגת הנוער של הפלמ"ח.נאיה בינשטוקאלינור דסברגמעפילה בלתי-לגאלית מהולנד שמעפילה לארץ ישראל יחד עם אחיה הקטן, אמיל, ומצטרפת לפלוגת הנוער של הפלמ"ח.
בהמשך מודחת בעקבות עריקתה ללח"י אך שבה לפלמ"ח בסיום העונה השנייה.עומר חזןאורי זאבינער בעל יכולות מנהיגות מקיבוץ חולדה שהתגייס לפלוגת הנוער של הפלמ"ח.יעל שלביהרות הירשנערה מתל אביב שהתגייסה לפלוגת הנוער של הפלמ"ח.
אמה נפטרה ואביה עזב לחו"ל כשהייתה קטנה.
בעונה השנייה נשלחת לעזור למפעילים צרפתיים.אביב פנקסיעל סטולר-אזולאי לוחמת פלמ"ח ומדריכת פלוגת הנוער של הפלמ"ח, שעזבה את החווה וחזרה לפעילות מבצעית לזמן קצר.
בת זוגו של חיליק ובהמשך אשתו.דולב מסיקהיחיאל "חיליק" אזולאי לוחם פלמ"ח ומדריך פלוגת הנוער של הפלמ"ח, שמאוהב ביעל תקופה ארוכה ובהמשך אף נושא אותה לאישה.
+ראשי המחתרותשחקןדמותאודות הדמותגל אמיתייצחק רביןסגן מפקד הגדוד הראשון של הפלמ"ח.
לימים יהיה ראש ממשלת ישראל ושר הביטחוןמתן קסירריגאל אלוןחניכו לשעבר של יצחק שדה ומנהיג הפלמ"ח אחריו.
לימים יהיה ממלא מקום ראש ממשלת ישראלאריה הספרייצחק שמירמפקד הלח"י.
לימים יהיה ראש ממשלת ישראל ויושב ראש הכנסתיובל מנדלסוןמנחם בגיןמפקד האצ"ל.
לימים יהיה ראש ממשלת ישראלמיכאל אללוישראל גליליראש מטה ההגנה.
לימים יהיה שר ההסברהגיל וייסמשה דייןקצין פלוגה בפלמ"ח.
לימים יהיה שר הביטחוןעוז זהבינתן ילין מורמפקד הלח"י.
+חברי המחתרותשחקן/תדמותאודות הדמותעדי אלוןגורי סיבוניפעיל אצ"ל ואחיו הגדול של דן.
+אושיות מוכרות - דמויותשחקן/תדמותנטלי אליעזרובלאה גולדברגיובל דייןשושנה דמאריהדר דימנדשרה אהרנסוןיורם לוינשטייןדוד בן-גוריוןדינה סנדרסוןגולדה מאירסוןראובן ריבליןחיים ויצמןעומר גולדמןלאה שולסברגסאני שידלוזהרה לביטובמיכאל הנגביאפרים קצירעברי לידרנתן אלתרמןאבי קורניק איתן לבנינועה קירלשולמית אלוניאמיר חטיבהנסיך חוסיין בן טלאלגד קינראלברט איינשטיין
+דמויות נוספותשחקן/תדמותאודות הדמותחגית דסברגגברת דסברגאמם של אמיל ואלינור, שהוגלתה לקפריסין על ידי הצבא הבריטי.איצ'ו אביטלמר דסברגאביהם של אמיל ואלינור, שהוגלה לקפריסין על ידי הצבא הבריטי.נגה ד'אנג'לירוחל'המנהלת המשק של קיבוץ שיבולים.
בעונה השנייה היא אחראית המטבח בכלא עכו ומבריחה ידיעות מהכלא לפלמ"ח.גולן גרוספאבלפועל בקיבוץ שיבולים וחברם של הוריהם של אמיל ואלינור, שנרצח על ידי קפטן הרולד רובסון.טולי נבוןשאוליפקיד הדואר של קיבוץ שיבולים.מיכאל גבעתיתומאס אדלרפרטיזן ובן זוגה לשעבר של אלינור, אותו הכירה במהלך השואה לפני שברח לברלין.
עם עלייתו לארץ, הוא מעברת את שמו לבועז.דימה רוסיאנושאדם מסתורי וחברם של הוריהם של אמיל ואלינור.
רן מושיובאריקשוטר עברי המשרת בבסיס הצבא הבריטי.
בספטמבר 2021 לקראת סיום העונה השנייה של הסדרה התראיינו עדן גוריון ואביב פנקס לאראל סג"ל ולחן ליברמן.
במהלך הראיון טען סגל לאי-דיוקים בסדרה, כאשר בסדרה הוצג שהאצ"ל השתתף בליל הגשרים, או לחלופין שהפלמ"ח השתתף בפיצוץ מלון המלך דוד וב.
פלך סמולנסק היה גוברניה של האימפריה הרוסית, שבירתו סמולנסק.
שטח הפלך היה 56,003 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 1,525,279 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. הוא גבל בפלך מוגילב במערב, בפלך ויטבסק ופלך פסקוב בצפון-מערב, בפלך טבר בצפון, בפלך מוסקבה ופלך קלוגה במזרח, בפלך צ'רניגוב בדרום ובפלך אוריול בדרום-מזרח.
הפלך נוסד בשנת 1708, בהתאם להחלטת הצאר פיוטר הראשון.
פלך סמולנסק התקיים כיחידה מנהלית עד לסופה של האימפריה הרוסית.
גם בישויות המדיניות שקמו לאחר האימפריה הרוסית (רוסיה הסובייטית וברית המועצות) המשיך להתקיים פלך סמולנסק, עד שפורק ב-1929. על שטחו נוסד המחוז המערבי.
כיום רובוב של שטח פלך סמולנסק לשעבר נמצא בתוך מחוז סמולנסק.
חלקים אחרים של הפלך נמצאים במחוז טבר ומחוז קלוגה.
דת % מהתושביםנצרות אורתודוקסית 97.0אדוקי האמונה הישנה 1.4יהדות 0.7נצרות קתולית 0.6דתות אחרות 0.3
פלך פודוליה היה גוברניה של האימפריה הרוסית, שבירתו קמניץ-פודולסקי.
שטח הפלך היה 42,017 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 3,018,299 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. הוא גבל בממלכת גליציה ולודומריה של האימפריה האוסטרו-הונגרית במערב, בפלך ווהלין בצפון, בפלך קייב במזרח, בפלך חרסון בדרום ודרום מזרח ובפלך בסרביה בדרום-מערב.
גם בישויות המדיניות שקמו לאחר האימפריה הרוסית (הרפובליקה העממית של אוקראינה והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית) המשיך להתקיים פלך פודוליה, עד שפורק ב-1 באוגוסט 1925. על שטחו נוסדו מחוז ויניצה ומחוז פרוסקורוב, חלק מהשטח הועבר למחוז אודסה ולמחוז מיקולאייב, וחלק מהשטח נמצא כיום במדינה עצמאית בלתי מוכרת טרנסניסטריה.
דת % מהתושביםנצרות אורתודוקסית 78.1יהדות 12.3נצרות קתולית 8.7אדוקי האמונה הישנה 0.6דתות אחרות 0.3
פלך קאליש היה מחוז של האימפריה הרוסית, שבירתו קאליש.
שטח הפלך היה 11,337 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 840,597 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. פלך קאליש היה המחוז המערבי ביותר של האימפריה הרוסית.
הוא גבל בקיסרות הגרמנית במערב ובצפון-מערב, בפלך ורשה בצפון ובצפון מזרח, בפלך פיוטרקוב במזרח ובדרום.
הפלך נוסד בשנת 1837 מפרובינציית קאליש של פולין הקונגרסאית.
בשנת 1844 פורק הפלך ושטחו הוכפף לפלך וורשה.
בשנת 1867 נוסד פלך קאליש מחדש.
פלך קאליש התקיים כיחידה מנהלית באופן רשמי עד למהפכת פברואר ברוסיה.
דה פקטו - הפסיק להתקיים בשנת 1915 בעקבות כיבושו על ידי צבאות גרמניה ואוסטרו-הונגריה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בתום מלחמת העולם הראשונה נכלל שטח המחוז בתחומי פולין.
דת % מהתושביםנצרות קתולית 82.9יהדות 8.5לותרניזם 7.4נצרות אורתודוקסית 1.1דתות אחרות 0.3
פלך סובאלק היה גוברניה של האימפריה הרוסית, שבירתו סובאלק.
שטח הפלך היה 12,551 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 582,913 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. הוא גבל בממלכת פרוסיה (בהמשך הקיסרות הגרמנית במערב, בפלך קובנה בצפון, בפלך וילנה במזרח, בפלך גרודנו פלך לומז'ה בדרום.
פלך סובאלק התקיים באופן רשמי עד לסופה של האימפריה הרוסית ב־1917. בפועל, הוא הפסיק להתקיים משנת 1915, בעקבות כיבושו על ידי הצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
כיום (2024) שטחו מחולק בין ליטא (המרכז והצפון של הפלך) ופולין (דרום הפלך - ערים סובאלק ואוגוסטוב וסביבותיהם).
דת % מהתושביםנצרות קתולית 76.5יהדות 10.2לותרניזם 6.4 נצרות אורתודוקסית 5.7 אדוקי האמונה הישנה 1.0דתות אחרות 0.2
פלך קייב היה גוברניה של האימפריה הרוסית, שבירתו קייב.
שטח הפלך היה 50,957 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 3,559,229 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. הוא גבל בפלך פודוליה ופלך ווהלין במערב, בפלך מינסק בצפון, בפלך צ'רניגוב ופלך פולטבה במזרח, בפלך חרסון בדרום.
הפלך נוסד בשנת 1708 בעקבות רפורמה מנהלתית שהנהיג צאר פיוטר הגדול ברוסיה.
בשנת 1727 החלק המזרחי של הפלך הופרד לפלך נפרד (פלך בלגורוד).
בשנת 1796, בעקבות החלוקה השנייה של פולין התווספו לפלך קייב אזורים בדרום-מערב אוקראינה.
פלך קייב התקיים כיחידה מנהלית עד לסופה של האימפריה הרוסית.
גם בישויות המדיניות שקמו לאחר האימפריה הרוסית (הרפובליקה העממית של אוקראינה והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית) המשיך להתקיים פלך קייב, עד שפורק ביוני 1925. על שטחו נוסדו מחוז קייב ומחוז צ'רקסי, חלק מהשטח הועבר למחוז ויניצה ומחוז ז'יטומיר.
דת % מהתושביםנצרות אורתודוקסית 83.8יהדות 12.2נצרות קתולית 3.0אדוקי האמונה הישנה 0.5לותרניזם 0.4דתות אחרות 0.1
פלך פולטבה היה גוברניה של האימפריה הרוסית, שבירתו פולטבה.
שטח הפלך היה 49,894 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 2,778,151 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. הוא גבל בפלך קייב במערב, בפלך קורסק ופלך צ'רניגוב בצפון, בפלך חרקוב במזרח, בפלך יקטרינוסלב ובפלך חרסון בדרום.
הפלך נוסד בשנת 1802 בעקבות חלוקה מנהלתית חדשה של שטחי רוסיה הקטנה.
הפלך היה מחולק ל-15 אוייזדים.
פלך פולטבה התקיים כיחידה מנהלית עד לסופה של האימפריה הרוסית.
גם בישויות המדיניות שקמו לאחר האימפריה הרוסית (הרפובליקה העממית של אוקראינה והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית) המשיך להתקיים פלך פולטבה, עד שפורק ב-1 באוגוסט 1925. על שטחו נוסדו מחוז פולטבה, חלק מהשטח הועבר למחוז קייב, מחוז צ'רקסי ומחוז חרקוב.
מבחינה דתית, 95.6% מהתושבים היו נוצרים אורתודוקסים ו4.0% - יהודים.
פלך קיילצה היה גוברניה של האימפריה הרוסית, שבירתו קיילצה.
שטח הפלך היה 10,093 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 761,995 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. הוא גבל בפלך פטרוקוב במערב, בפלך ראדום בצפון ובמזרח, בממלכת גליציה ולודומריה בדרום.
הפלך נוסד בשנת 1837 בשם פלך קרקוב, בשנת 1842 שונה שמו לפלך קיילצה, בשנת 1844 בוטל הפלך - שטחו נכלל בפלך ראדום.
בשנת 1867 הוא הוקם מחדש.
פלך קיילצה התקיים באופן רשמי עד לסופה של האימפריה הרוסית ב־1917. בפועל, הוא הפסיק להתקיים משנת 1915, בעקבות כיבושו על ידי הצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
כיום שטחו נמצא בתחומי פולין.
דת % מהתושביםנצרות קתולית 87.5יהדות 10.9 נצרות אורתודוקסית 1.2דתות אחרות 0.4
פלך פלוצק היה גוברניה של האימפריה הרוסית, שבירתו פלוצק.
שטח הפלך היה 92,431 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 553,633 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. הוא גבל בממלכת פרוסיה (בהמשך הקיסרות הגרמנית בצפון ובצפון-מערב, בפלך ורשה בדרום ודרום-מערב, ב פלך לומז'ה במזרח.
הפלך נוסד בשנת 1837. מבחינה מנהלית הפלך היה מחולק ל־7 אוייזדים.
פלך פלוצק התקיים באופן רשמי עד לסופה של האימפריה הרוסית ב־1917. בפועל, הוא הפסיק להתקיים משנת 1915, בעקבות כיבושו על ידי הצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
כיום (2024) שטחו נמצא בתחומי פולין.
דת % מהתושביםנצרות קתולית 80.8יהדות 9.4לותרניזם 6.6 נצרות אורתודוקסית 3.1דתות אחרות 0.1
פלך פטרוקוב היה גוברניה של האימפריה הרוסית, שבירתו פטרוקוב.
שטח הפלך היה 12,249 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 1,403,901 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. הוא גבל בממלכת פרוסיה (בהמשך הקיסרות הגרמנית) במערב, בפלך קיילצה, פלך ראדום ובאוסטרו-הונגריה בדרום, בפלך ורשה במזרח, בפלך קאליש בצפון.
הפלך נוסד בשנת 1867. מבחינה מנהלית הפלך היה מחולק ל־8 אוייזדים.
דת % מהתושביםנצרות קתולית 72.9יהדות 15.6לותרניזם 9.4 נצרות אורתודוקסית 1.6דתות אחרות 0.5
פלך ראדום היה גוברניה של האימפריה הרוסית, שבירתו ראדום.
שטח הפלך היה 11,578 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 814,947 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. פלך רדום גבל בממלכת גליציה ולודומריה של האימפריה האוסטרו-הונגרית בדרום, בפלך קיילצה ובפלך פטרוקוב במערב, בפלך ורשה בצפון, בפלך לובלין במזרח.
הפלך נוסד בשנת 1844. מבחינה מנהלית הפלך היה מחולק ל־7 אוייזדים.
פלך ראדום התקיים כיחידה מנהלית באופן רשמי עד למהפכת פברואר ברוסיה.
בתום מלחמת העולם הראשונה נכלל שטח הפלך בתחומי פולין .
דת % מהתושביםנצרות קתולית 83.5יהדות 13.8לותרניזם 1.1נצרות אורתודוקסית 1.5דתות אחרות 0.1
פלליו (או בליליו) הוא אי במדינת האיים פלאו.
פלליו, יחד עם שני איים קטנים מצפון מזרח לו, מהווים את אחת משש עשרה מדינות פלאו.
באי התרחש הקרב על פלליו במלחמת העולם השנייה.
פלליו חולק באופן מסורתי לחמישה כפרים; טליו (Teliu) בחוף הדרום-מערבי הגובל בצפון בנרקייוקל (Ngerkeiukl) שבחוף המערבי; נסיאס (Ngesias) במרכז האי, ונרדלולק (Ngerdelolk) בחוף המזרחי.
נראוֹל (Ngerchol) נמצא בחלק הצפוני של האי, במערב רכס "האף המדמם" (Bloody Nose Ridge).
רוב שרידי הכפרים המסורתיים נמחקו.
עם זאת, מיקומם וכן מיקומם של מאפיינים בתוך הכפרים, כולל "אודסונל" (odesongel), ידועים ומשתמרים במסורת שבעל פה.
מאפיינים מסורתיים אלו הם סמלים חשובים המעניקים זהות למשפחות, שבטים ואזורים.
הלגונה ואיי הסלע הסמוכים הם אזורים בעלי משאבים חשובים, שכנראה נוצלו בצורה אינטנסיבית בפרהיסטוריה.
משאבים חשובים כוללים מינים רבים ושונים של עצים וצמחים אחרים ומינים רבים ושונים של דגים ורכיכות.
באיים יש גנים מסורתיים שהיו ממוקמים באזורים שבהם הצטברה מספיק אדמה בכיסים נמוכים ובביצות.
התיעוד ראשון של פלליו, בבלדאוב וקורור בידי גורמים מערביים היה על ידי המשלחת הספרדית של רוי לופס דה וייאלובוס בסוף ינואר 1543. לאחר מכן הם תוארו האיים כ־Los Arrecifes (לוס ארסיפס; "השוניות" בספרדית).
בחודשים נובמבר ודצמבר 1710 ביקרו בשלושת האיים הללו שוב, והם נחקרו על ידי משלחת איי הודו המזרחית הספרדיים בפיקודו של סרחנטו מאיור פרנסיסקו פדייה (Francisco Padilla) בפאצ'ה סנטיסימה טרינידד (Santísima Trinidad).
שנתיים לאחר מכן נחקרו האיים בפירוט על ידי משלחתו של קצין הצי הספרדי ברנרדו דה אגוי (Bernardo de Egoy).
לאחר תבוסתה במלחמת ארצות הברית–ספרד, מכרה ספרד את פלאו (כולל פלליו) לגרמניה ב-1899. ב-1914 עברה השליטה ליפן.
במלחמת העולם השנייה ב-1944 התרחש באי הקרב על פלליו – קרב גדול בין חיל הנחתים של ארצות הברית וצבא ארצות הברית נגד הצבא היפני הקיסרי.
הקרב על האי היה אכזרי במיוחד מכיוון שבזמן זה הצבא היפני פיתח טקטיקות הגנה על האיים וביצורים חזקים במערות האי ובתצורות הסלע בתוך הרי האומורברוגול (Umurbrogol, רכס האף המדמם), מה שאִפשר הגנה לעומק שהביאה לכך שמספר הנפגעים האמריקאיים, הכוח התוקף, היה גבוה ביותר בקרב על האי.
לשני הצדדים המעורבים בלחימה היו אבדות גבוהות – יותר מ-2,000 אמריקאים ו־10,000 יפנים נהרגו, אך לא היו נפגעים בקרב האזרחים המקומיים מכיוון שהם פונו לאיים אחרים של פלאו לפני הלחימה.
הריסותיהם של רבים מהמתקנים הצבאיים מהתקופה, כמו המנחת, עדיין שלמות, וספינות טרופות מהקרב נותרו חשופות מתחת למים בקרבת החוף.
באי יש אנדרטאות מלחמה להרוגים האמריקאים והיפנים כאחד.
פלליו ואנגאור היו האיים היחידים בארכיפלג פלאו שכבשו האמריקאים במהלך מלחמת העולם השנייה.
בירת קורור נותרה בידיים יפניות עד סוף מלחמת העולם השנייה.
פלליו נכנס רשמית לשליטת ארצות הברית בחסות האומות המאוחדות בשנת 1947 כחלק מטריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט.
ב-1947, שנתיים וחצי לאחר כניעת היפנים, היו למעלה מ-30 יפנים שעדיין הסתתרו במערות, מתוך אמונה שהמלחמה לא הסתיימה.
האמריקנים שלחו פקיד צבאי יפני בכיר למערות אלו ושכנע אותם להיכנע.
השורד היפני האחרון, קנג'י נגאי, מת בשנת 2019.
פלאו הפכה לעצמאית ב-1978, ופלליו הפך למדינה בתוך הרפובליקה החדשה.
באוגוסט 2014 אירח פלליו את "מפגש המנהיג" (leader's retreat) בפורום איי האוקיינוס השקט ה-45, בהשתתפות נציגים מ-15 המדינות החברות בפורום.
פלליו נמצא כ־10 קילומטרים צפונית מזרחית לאי אנגאור ו־40 קילומטרים מדרום-מערב לאי קורור.
מדינת פלליו כוללת את האיים פלליו (Peleliu), נדבוס (Ngesebus), אוֹלנֶאוּאַאוֹל (Olngeuaol), נראו (Ngercheu), בלואלַסמאו (Belualasmau), רורויד (Ruruid), נבאד (Ngebad), נורונור (Ngurungor), נסואל (Ngesuall) ועוד כמה איים קטנים.
השטח הכולל של המדינה הוא כ־19.52 קמ"ר.
האי פלליו, כמו אנגאור, הוא אי אלמוגים מוגבה עם שטח של 16.98 קמ"ר.
הוא ממוקם בקצה הדרומי של הלגונה, שמקיפה את קבוצת האיים המרכזית, ומוקף ביער מנגרובים צפוף, המכסה למעלה מרבע משטחו הכולל.
בצד המערבי של האי נמצא רכס תלול, שקיבל את השם "רכס האף המדמם" (Bloody Nose Ridge) במהלך הקרב על פלליו במלחמת העולם השנייה.
אזור מוגבה נוסף, רויס רא סאנג ורויסאמיאנל (Rois ra Sang and Roischemiangel), מגיע לגובה של מעל 50 מטרים בקצה הצפוני של האי.
שאר שטח האי נמצא בעיקר בגובה נמוך מ-10 מטרים.
לאורך רכס זה, עמודי גיר אלמוגי משוננים מזדקרים אל השמיים, ויוצרים מבוך סלעי סבוך.
חלק ניכר מפלליו מכוסה ביער אי גירני עם חורשות עצי קזוארינה הצומחות לאורך רכסי החול של החופים.
למעט נראו, שאר האיים במדינה הם איים נמוכים ושטוחים, עם אזורים נרחבים של חול המכוסים ביערות קוקוס או קזוארינה.
נראו, הממוקם בצפון המדינה, מאופיין בנוף אופייני של איי סלע, עם מצוקים תלולים של שונית מוגבהת, המכוסים ביער אי סלעי.
הגאוגרפיה של פלליו השתנתה באופן דרמטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
כהכנה לפלישה האמריקאית, המגנים היפנים הפכו את פלליו למבצר הגנתי.
כבר בשנת 1943, החלו בפינוי הפלאואנים מפלליו לבבלדאוב.
לא פחות מ-10,000 מגינים יפנים התחפרו במערות טבעיות ובבקעים של תצורות הגיר האלמוגי, וביצרו את עמדותיהם בבונקרים מבטון.
ההגנות היו כה חזקות, עד שעמדו בפני הפגזה ימית מסיבית של הצי האמריקאי, ופגשו את הכוחות האמריקאים הפולשים כמעט במלוא כוחם ב-5 בספטמבר 1944. הקרב על פלליו, שהתברר בדיעבד כטעות אסטרטגית יקרה מצד האמריקאים, נמשך שבועות של קרבות מרים, וגבה מחיר כבר בחיי אדם.
כיום, מרבית השימוש בקרקע בפלליו מיועד לגינות פרטיות הממוקמות בתוך ובסביבת אזורי המגורים.
אין פעילות מסחרית במקום, והשימוש העירוני מוגבל לכמה מתקנים קטנים.
מטע קוקוסים גדול נמצא באי נגדבוס.
במפקד 2015 הייתה אוכלוסיית המדינה 484 איש והגיל החציוני היה 34.5 שנים.
השפות הרשמיות של המדינה הן פלאואנית ואנגלית.
ביוני 1972 מנתה אוכלוסיית התושבים 843. בשנת 2000, אוכלוסייתה מנתה כ-571 איש, מה שהפך אותה למדינה השלישית הכי מאוכלסת בפלאו.
רוב אוכלוסיית האי מתגוררת בכפר קלאולקלובד
שהוא בירת המדינה בחוף הצפון מערבי.
כולל הבירה, ישנם בסך הכל ארבעה כפרים:
קלאולקלובד (Kloulklubed) – בצפון מערב האי
אימלכול (Imelechol) – בצפון מזרח האי
לדמיסאנג (Lademisang) – הדרומי ביותר, בחלק המרכזי של האי
אונאוידל (Ongeuidel) – הצפוני ביותר
כמו באנגאור, כריית פוספטים באזור רכס האף המדמם של פלליו החלה בתקופת השלטון הגרמני והמשיכה גם בזמן השלטון היפני.
הפוספט הועמס על ספינות במתקן נמל קטן שנמצא בקצה הצפוני של האי.
משטחי החול, המנגרובים, ערוגות עשב הים והאיונים ממש ליד הקצה הצפוני של פלליו מספקים בית גידול להאכלה וליינה למיני עשב ים שונים, כמו גם ביתם של מגפודים.
האתר הוא IBA עבור המגפודים, תלתלים מהמזרח הרחוק, ארנריות אדמונית, חופיות גדולות, חופיות אדומות-צוואר וביצניות אפורות זנב.
לפלליו יש חוקה משלה, שאומצה ב-1982. ממשלת המדינה הוקמה בשנת 1983. למדינת פלליו יש מנכ"ל נבחר שמשך כהונתו היא שלוש שנים, והוא מכונה מושל פלליו.
למדינה יש גם בית מחוקקים הנבחר כל שלוש שנים.
תושבי המדינה בוחרים באחד מחברי בית הנציגים של פלאו.
אוֹבַּק הוא התואר של הצ'יף העליון המסורתי מהמדינה.
מסלולי הסעה נוספים חיברו את המסלולים למתקני שדה התעופה הממוקמים מצפון למסלולים.
מסלולים לא היו משופצים, אך עדיין שימשו בטיסה היומית מנמל התעופה של אייראי (Airai) על ידי מטוס חד מנועי.
מסלול נחיתה שלישי נבנה באי נדבוס (Ngedbus), מעט צפונית לפלליו, בתקופת השלטון היפני.
הוא ננטש לאחר הקרב על פלליו וכיום גדל בשטחו מטע קוקוס.
באמצע 2024, לאחר חודשים של עבודה, מהנדסים מחיל הים האמריקאי הפעילו מחדש את שדה התעופה של פלליו כדי לשפר את היכולת הצבאית של ארצות הברית באזור האוקיינוס השקט.
שירות סירות רגיל מחבר את האי פעמיים בשבוע אל קורור ואנגאור.
זמן השיט בסירה מקורור לפלליו הוא למעלה משעה.
הנמל הקטן בצפון הרחוק של האי הוא רדוד ומתאים רק ליאכטות עם שוקע קטן.
הכביש הראשי שוכן בצד המערבי של רכס האף המדמם ומשתרע מקלאולקלובד (Kloulklubed) עד למסלול הנחיתה של שדה התעופה הנטוש.
כבישים משניים משתרעים בכל חלקי האי.
האי כולו נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים כשדה הקרב של פלליו, והוא הוגדר כנקודת ציון היסטורית לאומית של ארצות הברית.
משרד החינוך של פלאו מפעיל בתי ספר ממלכתיים.
בית הספר היסודי של פלליו נפתח ב-1946. בניין נוסף נפתח ב-1966, כשהראשון עדיין בשימוש.
בית הספר התיכון של פלאו בקורור הוא התיכון הציבורי היחיד במדינה, ולכן ילדים מקהילה זו לומדים לשם.
פלך סנקט פטרבורג היה גוברניה של האימפריה הרוסית, שבירתו סנקט פטרבורג.
שטח הפלך היה 47,043 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 2,112,033 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. הוא גבל בפלך אסטלנד במערב, בפלך פסקוב ופלך נובגורוד בדרום, בפלך אולונצק במזרח ובפלך ויבורג בצפון.
הפלך נוסד בשנת 1708, כגוברניה הראשונה באימפריה הרוסית.
בהתחלה הוא נקרא פלך אינגרמנלנד, על שמו ההיסטורי של האזור - אינגריה.
אלכסנדר מנשיקוב מונה למושל הראשון של הפלך.
בשנת 1710 שונה שמו לפלך סנקט פטרבורג.
בהתחלה הפלך השתרייע על שטח של 482,500 קילומטרים רבועים.
לאורך השנים התגלו קשים רבים בניהול יחידה שלטונית כה גדולה וחלקים של פלך סנקט פטרבורג הועברו לפלכים אחרים.
בשנת 1727 נוסד פלך נובגורוד, על חלקו הדרומי של פלך סנקט פטרבורג.
באותה שנה חלקים נוספים מפלך סנקט פטבורג הועברו לפלך אסטלנד.
בשנת 1744 נוסד פלך ויבורג, אשר גם קיבל שטחים מפלך סנקט פטרבורג.
שטחו של פלך סנקט פטרבורג הצטמצם עד כדי כ-47 אלף קמ"ר.
בשנת 1914, שונה שמו של הפלך לפלך פטרוגרד (בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוחלט לשנות את השם הגרמני לשם רוסי).
פלך התקיים כיחידה מנהלית עד לסופה של האימפריה הרוסית.
הפלך המשיך להתקיים עד ל-31 ביולי 1927. על שטחו נוסדו מחוז לנינגרד.
דת % מהתושביםנצרות אורתודוקסית 81.8לותרניזם 12.5נצרות קתולית 3.1יהדות 1.0אדוקי האמונה הישנה 1.0דתות אחרות 0.6
פלך צ'רנומורסק היה גוברניה של האימפריה הרוסית, שבירתו נובורוסייסק.
שטח הפלך היה 7,346 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 57,478 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. הוא גבל בצפון ובמזרח באובלסט קובן, בדרום בפלך קוטאיסי ובמערב - בים השחור.
הפלך נוסד בשנת 1896. מבחינה מנהלית הפלך היה מחולק ל־3 מחוזות משנה.
פלך צ'רנומורסק התקיים עד למהפכת אוקטובר.
בתחילת 1918 נוסדה על שטחו הרפובליקה הסובייטית של הים השחור.
בשנת 1919 נכבשה על ידי צבא המתנדבים אשר החזיר היחידה המנהלית פלך צ'רנומורסק.
בשנת 1920 נכבש שוב על ידי רוסיה הסובייטית.
כיום (2026) שטחו נמצא בתחומי חבל קרסנודאר של הפדרציה הרוסית.
דת % מהתושביםנצרות אורתודוקסית 75נצרות ארמנית-גריגוריאנית 11אסלאם 5נצרות קתולית 4לותרניזם 2יהדות 2דתות אחרות 1
פַּלְמַחִים הוא קיבוץ השוכן במישור החוף הדרומי, מדרום לראשון לציון, ליד שפך נחל שורק לים התיכון.
הקיבוץ משתייך למועצה האזורית גן רווה.
מייסדי הקיבוץ היו בוגרי גרעין הצופים ד' של תנועת הצופים העבריים, יוצאי חטיבת יפתח של הפלמ"ח.
החל מהקמת היישוב מצאו חבריו את פרנסתם מקרבתם לים תחת הסיסמה: "הטו שכם, ים הוא גם כן לחם".
בתחילה ניתן לו השם הזמני קבוצת הצופים ד'.
המוסדות המיישבים הציעו לחברי הקיבוץ, שחלקם היו בעברם בצופי ים ורצו להתפרנס מדיג, להתיישב דווקא בנקודה זו, מתוך כוונה להקים יישוב בשממה שבין תל אביב לעזה.
כשם קבוע לקיבוץ הציעו חבריו את "פלמחים" - צירוף המילים פלמ"ח וים, אך ועדת השמות סירבה לקבל את ההצעה, בנימוק שהיא אינה קבילה מבחינה לשונית.
"בנוסף", טענו אנשי הוועדה, "שילוב המילה פלמ"ח כחלק בלתי נפרד מהשם, עלול ליצור רושם שמדובר ביישוב היחידי של הפלמ"ח".
במקום פלמחים, הציעה הוועדה את השם "ימה", שלקוח מהפסוק "ופרצת ימה וקדמה צפונה ונגבה", ומסמל את השאיפה לכבוש את הים.
התושבים התנגדו לשם המוצע, ובמרץ 1953 הציעה ועדת השמות הממשלתית, לקרוא לקיבוץ פלמ"ח או פלמ"חיה ושנה אחר-כך אושר השם פלמחים רשמית.
בשנת 2004 התגוררו בקיבוץ 500 נפש.
באותה שנה השתנה סוג הקיבוץ ל"קיבוץ מתחדש".
חברי הקיבוץ עברו לניתוק כלכלי, כלומר קיבלו אחריות על הכנסתם והוצאותיהם.
בוטלה הקופה המשותפת והצריכה המשותפת.
ב-2011 החליטה אספת הקיבוץ לקלוט 25 משפחות מאלי סיני שפונו בתוכנית ההתנתקות שבוצעה ב-2005.
בקיבוץ פעיל קן של תנועת השומר הצעיר משנת 2002 ובו חניכים ילדי וילדות הקיבוץ.
כשני קילומטרים דרומית לקיבוץ שוכן בסיס פלמחים של חיל האוויר.
בקרבת הבסיס שוכן אתר קברות עתיק, נבי רובין.
חוף פלמחים הסמוך ליישוב ידוע בשקט היחסי השורר בו ובנופו הסלעי ומושך רוחצים ומבקרים מכל אזור ובכל עונות השנה.
בחוף נמצא אתר עתיקות ארכאולוגי, אשר מרבית ממצאיו נאספו למוזיאון השוכן בקיבוץ.
בקיבוץ הוקם מוזיאון "בית מרים" לארכאולוגיה ואקולוגיה ימית.
המוזיאון נקרא על שמה של מרים ליפשיץ, חברת הקיבוץ אשר ליקטה את החרסים הראשונים.
אוסף המוזיאון כולל ממצאים שנמצאו בשטח הקיבוץ בעקבות הכשרת שטחים וכן ממצאים שנמשו מהים.
המוזיאון פועל בשיתוף פעולה עם רשות העתיקות.
במרכז הקיבוץ שוכן מועדון נוער לגילאי ט-יב בו נמצאים ילדי הקיבוץ בלבד.
ב"נעורים" עוברים בני הנוער פעילויות חינוכיות מדי שבוע, על ידי מדריכים.
הכנסת הקיבוץ היא מחקלאות: מטעים, שדות וגידולי שלחין ובעל, מרפת חולבות ועגלים לפיטום, הנמצאת בקיבוץ גת בשותפות עם אותו קיבוץ וכן היי-טק (בקיבוץ שוכנת חברת מחשבים המתמחה בשחזור מידע שניזוק).
רפת דרום, בקיבוץ גת, היא רפת משותפת בבעלות קיבוץ גת וקיבוץ פלמחים.
היא מספקת חלב ל"טרה" ועובדים בה מספר אנשים משני הקיבוצים יחדיו ועוד מספר עובדים זרים.
מועדון הפלגות פלמנגו (בפורטוגזית: Clube de Regatas do Flamengo) הוא מועדון ספורט בריו דה ז'ניירו שבברזיל.
קבוצת הכדורגל של פלמנגו היא הקבוצה עם מספר האוהדים הגדול ביותר בברזיל, ובשנת 2000, דורגה במקום התשיעי בדירוג "קבוצת המאה של פיפ"א".
פלמנגו היא אחת מארבע קבוצות הכדורגל הגדולות של ריו דה ז'ניירו ביחד עם קבוצות פלומיננסה, בוטפוגו וואסקו דה גאמה.
מקורו של המועדון הוא שכונת פלמנגו שבריו דה ז'ניירו, אך הוא הועתק לשכונת גבאה ב-1938. מגרשה הביתי של פלמנגו הוא אצטדיון המרקנה.
עד 1997 היווה גם אצטדיון הגבאה מגרש ביתי עבור חלק קטן ממשחקיה, אך מאז הוא משמש את הקבוצה לאימונים בלבד.
פלמנגו היא אחת משתי הקבוצות בברזיל (יחד עם סאו פאולו) שמעולם לא ירדו לליגה השנייה.
גביע הזהב הדרום אמריקאי - 1, 1997 (לא הפסידה באף משחק במהלך הטורניר)
גביע האלופות הברזילאי - 1: 2001
גביע העולם למועדונים ברזילאים - 1: 1997
פלמינגואים (שם מדעי: Phoenicopteriformes) היא סדרה של עופות מים במחלקת העופות הכוללת כיום רק משפחה אחת – פלמינגואיים (Phoenicopteridae) ובה 6 מינים.