tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנשיא המנצ'ורי - The Manchurian President (יחד עם ברנדה אליוט) - על "קשריו של אובמה לקומוניסטים, סוציאליסטים וגורמי אנטי־אמריקאים קיצוניים".
עוסק בזהותו של הנשיא אובמה, וכולל תחקיר המציג את האפשרות שלא נולד בארצות הברית.
זהו ספרו הנמכר ביותר של קליין, שממנו נדפסו כמיליון עותקים.
ביוני 2010 הספר נכנס לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס במקום העשירי.
הצבא האדום: הרשת הרדיקלית שחייבת להיות מובסת כדי להציל את אמריקה, 2011
Fool me twice - שטה בי פעמיים: "חשיפת תוכניותיו המזעזעות של הנשיא אובמה לארבע השנים הבאות", על הבחירות לנשיאות ארצות הברית ועל מה שהוא רואה ככישלון באופן שבו כיהן הנשיא אובמה בקדנציה הראשונה.
אהרון גובר פרנקל (נולד ב-9 בספטמבר 1957) הוא מיליארדר, איש עסקים ופילנתרופ, יליד ישראל, שבסיסו במונקו.
מסוף שנות ה-80, פרנקל הוא הבעלים של קבוצת Loyd's, העוסקת בתחום הביטוח והשקעות.
פרנקל הוא גם סגן נשיא הקונגרס היהודי העולמי (WJC) ויושב-ראש הקונגרס היהודי האירו-אסייתי (EAJC).
נולד למשפחה דתית בבני ברק, הצעיר בין שלושת ילדיהם של פרומה וחיים יוסף פרנקל.
התחנך בבני ברק ולמד בישיבות, בהן ישיבת פוניבז'.
נשוי למאיה רות פרנקל .
רעייתו, כלכלנית בהשכלתה, כיהנה בעבר כסגנית שר הכלכלה בממשלת קרואטיה, סגנית נשיא חברת הנפט הלאומית, הממונה על ההפרטה במדינה וכחברת דירקטוריון בחברות רבות בקרואטיה.
פרנקל את דרכו כסוכן של התעשייה האווירית לישראל ובתחום המכירה והשיווק בעיקר בתחום התעופה האזרחית בתחום מדינות ברית המועצות לשעבר.
פרנקל הקים את קבוצת Loyd's אשר עוסקת בענפי התעופה האזרחית ונדל"ן בשווקים הללו.
במהלך 2020 פרנקל השקיע בחברת גב – ים.
בדצמבר 2021 הוא מכר את אחזקותיו לחברת נכסים ובניין בשווי 3.25 מיליארד שקלים,
באוקטובר 2024, השקיע באלוני חץ, רכישה זו הציבה את פרנקל כשותף מרכזי לצד מייסד ומנכ"ל החברה, נתן חץ.
באוגוסט 2025, עלה פרנקל להחזקה של 18% מהחברה.
פרנקל החל את השקעותיו בתחום האנרגיה בישראל בשנת 2021, כאשר יזם והשתתף בעסקת הרכישה שביצעה מובאדללה ורכש לראשונה אחזקות במאגר הגז הטבעי "תמר", מובדאללה ופרנקל רכשו 22% במאגר תמר תמורת 1.05 מיליארד דולר.
במסגרת העסקה, מימש פרנקל אופציה לרכישת 11% מהמניות תמורת 525 מיליון דולר, כולל תזרים מראשית 2021 שהוערך בכ-75 מיליון דולר.
במרץ 2024, רכש פרנקל 3.5% נוספים ממאגר תמר מידי שותפות אוורסט (בבעלותן של חברת הביטוח הראל וקרן תש"י) תמורת כמיליארד שקל,.
רכישה זו העלתה את אחזקתו הישירה של פרנקל במאגר לכ-14.5%.
בנוסף לאחזקתו הישירה, פרנקל מחזיק בכ-25% ממניות חברת "תמר פטרוליום" הציבורית, המחזיקה ב-16.75% ממאגר תמר, מה שמקנה לו באופן עקיף אחזקה נוספת של כ-4.2% במאגר.
בסך הכל הוא ביסס השפעה על כ-31.25% מהבעלות על המאגר.
בפברואר 2025 הצהיר פרנקל על מכירת 50% מאחזקותיו במאגר תמר, המהווים כ-10% ממניות תמר פוטרוליים לחברת הגז האזרית "סוקאר", השייכת לממשלת אזרבייג'ן.
פרנקל הוא בעליה של חברת יוויז'ן אייר.
בשנת 2006 הקים פרנקל את חברת "ראזווי גולף" הקרואטית (באמצעות חברת "אליטק" ההולנדית שבבעלותו), רכשה זכויות לפיתוח מתחם גולף ותיירות על הר סרג' , המשקיף על העיר העתיקה של דוברובניק.
אשתו של פרנקל, מאיה פרנקל, שכיהנה לפני כן כסגנית שר המסחר והתעשייה של קרואטיה, הייתה למנהלת הפרויקט.
בשנת 2013 כללו תוכניות הפרויקט פיתוח של שני מגרשי גולף ונדל"ן לתיירות על שטח של כ-3,100 דונם.
שווי ההשקעה הוערך בכ-1.1 מיליארד אירו.
הפרויקט עורר התנגדות בקרב פעילי סביבה ותושבי דוברובניק, ובשנת 2010 הוקם ארגון יוזמה אזרחית בשם "סרג' הוא שלנו" (Srđ je naš) כדי להיאבק נגדו.
מארגני היוזמה, בתמיכת "פעולה ירוקה", הסניף של ידידי כדור הארץ בקרואטיה, טענו שהפרויקט ישחית את נופה של דוברובניק, שהוא מהווה פרויקט נדל"ן במסווה של פיתוח תיירות ושאישורו ניתן לפרנקל בשל יחס מועדף של פוליטיקאים ורשויות בקרואטיה כלפי פרנקל.
בשנת 2013 התקיים משאל עם מקומי בנושא, ועל אף שכ-84% מהמצביעים התנגדו לפרויקט, רק 31% מתושבי העיר השתתפו במשאל, פחות מ-50% הנדרשים לאישורו.
המחאה המשיכה גם לאחר המשאל, ואף הוקמה מפלגה פוליטית, "סרג' הוא עיר", ושלושה מחבריה נבחרו למועצת העיר.
בנוסף, הוגשו תביעות משפטיות לעצירת הפרויקט.
בשלושה משפטים שונים, ב-2014, 2016 ו-2017 בוטלו היתרים שניתנו לפרויקט בנימוק שהם לא נבחנו והוענקו על פי הוראות הדין.
בעקבות זאת פתחו חברותיו של פרנקל בהליכי בוררות בין-לאומית נגד קרואטיה, עם דרישה לפיצוי של יותר מ-300 מיליון אירו על בסיס אמנה בנושא השקעות בין הולנד וקרואטיה.
טריבונל הבוררות דחה את העתירה ב-2023, ובאותה שנה הגיש פרנקל עצמו עתירה נוספת על בסיס האמנה בנושא השקעות בין קרואטיה לישראל.
פרנקל טען בעתירה שקרואטיה חנקה אותו בבירוקרטיה, הפלתה אותו לרעה, ופעלה בניגוד להבטחותיה.
העתירה נדחתה ב-2025. החברות בבעלות פרנקל הגישו גם שתי תביעות לשון הרע (אחת אזרחית ואחת פלילית) נגד סניף ידידי כדור הארץ בקרואטיה.
בדוחות של סוכנות האיחוד האירופי לזכויות יסוד, גרינפיס, הקואליציה נגד תביעות השתקה באירופה וארגונים נוספים הוגדרו התביעות כתביעות השתקה.
פרנקל הוא הבעלים של חברת Lilium, שבבעלותה מרכז LIM , גורד שחקים בוורשה, שבו נמצא מלון מריוט עד 2024 ומלון פרזידנשיאל מאז 2024.
עיטור כבוד של הלגיון הצרפתי Chevalier de la Légion d'honneur שהוענק לו על ידי נשיא צרפת ניקולא סרקוזי
עיטור כבוד של הלגיון הצרפתי Officier de la Légion d'honneur שהוענק לו על ידי נשיא צרפת עמנואל מקרון
עיטור הידידות הוענק לפרנקל בשנת 2018 מטעם ממשלת רוסיה על ידי שר התעשייה והמסחר דניס מנטורוב .
יו"ר ועידת הנשיא בתקופת כהונתו של שמעון פרס
עיטור כבוד Chevallier de l'Ordre de Grimaldi שהוענק לו על ידי נסיך מונקו, אלבר השני
נשיא ארגון לימוד Limmud FSU
קונסול כבוד של רפובליקת קרואטיה בירושלים
חבר עמית של מוזיאון תל אביב לאמנות
סגן נשיא הקונגרס היהודי העולמי
חבר הנאמנים של בית התפוצות
חבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב
נשיא המועצה הבינלאומית של יד שרה
בתי חולים איכילוב, קפלן, ותל השומר
יד שרה - המרכז לרפואה דחופה ע"ש פרנקל
הרב פירר - "עזרה למרפא"
בשנות התשעים סייע פרנקל רבות בהבאתם של העולים החדשים מברית המועצות לישראל, תוך שיתוף פעולה הדוק עם הסוכנות היהודית וממשלת ישראל.
פרנקל הוא ראש הקהילה היהודית במונקו ותומך במרכזיים יהודיים רבים ברחבי העולם.
תרומותיו בתחום מתמקדות בחיזוק הזהות היהודית וקידומן של הקהילות היהודיות בתפוצות.
אהרון פרנק (1910–1979) היה יושב ראש וחבר דירקטוריונים ציבוריים שונים, בין היתר שימש כנשיא התאחדות האיכרים והחקלאים בישראל, ממקימי ומנהלי מפעל השימורים פרי-זה, פעיל ההגנה ופעיל העפלה.
כיהן לפני קום המדינה כמוכתר המושבה חדרה.
פרנק היה בנם החמישי מתשעה של חינק'ה ותנחום פרנק.
הוא המשיך במסורת הפעילות הציבורית של אביו וסבו.
אהרון, שמשפחתו ניהלה אורח חיים דתי, למד בסמינר "מזרחי" בירושלים והתגורר בבית דודו הרב צבי פסח פרנק ובתום לימודיו שב, כמתוכנן, למשק הוריו בחדרה.
כעבור כשנתיים יצא לעבודות חוץ ובמשך מספר שנים עבד בפרדסי חדרה.
אל המשק המשפחתי שב בשנת 1939 בהתלהבות ובהחלטה נחושה לקדם שינויים בתחום החקלאות.
הוא קיבל מאביו חלקת קרקע וגידל בה גידולים חדשים שלא היו מוכרים במושב קודם לכן וזכה ליבולים טובים.
בצפון חדרה הקים עם שותפים בריכות מלאכותיות לגידול דגים.
עם השלטונות הבריטיים חתם על חוזה לאספקת ירקות לצבאות בנות הברית שחנו בארץ ישראל.
משעזב הצבא הבריטי את המקום וביטל את החוזה, נותרו עודפי ירקות רבים על שטחי קרקע גדולים.
בעצה אחת עם אחיו, שלמה פרנק, ועם שני שותפים נוספים הקימו בשנת 1947 מפעל קטן לשימורי ירקות ורכשו ציוד מתאים.
המפעל, שנקרא "פרי–זה", התפתח וגדל להיות מפעל מוביל בתחומו בארץ לשימורי ירקות ופירות, מיצים ותרכיזי פרי הדר ועגבניות.
בתקופה בה המדיניות הייתה ליצור עצמאות ביטחונית וכלכלית והקריאה הייתה בצד "ייצור כחול לבן" גם "נייצא ונחיה", יועדו עיקר מוצרי המפעל ליצוא לארצות אירופה וארצות הברית.
באותה תקופה זכה מפעל "פרי –זה" בתואר יצואן מצטיין של מדינת ישראל, והעסיק בשיאו כ־600 עובדים.
בד בבד עם עבודתו במשק המעורב, הקדיש אהרון פרנק מזמנו וממרצו לפעילות ביטחונית ולפעילות ציבורית מקומית.
במשך שנים, עד לקום המדינה, כיהן כמוכתר המושבה חדרה.
היה מפקד ב"הגנה" ונמנה עם האנשים שקישרו ופישרו בין פעילי ה"הגנה" לפעילי המחתרות.
הוא ניצל את השפעתו כמוכתר על השלטונות הבריטים.
על קציני הצבא הבריטי הוטלה חובת דיווח למוכתר לקראת כל פעולה שעמדו לבצע.
הודות לקשריו הידידותיים עם הקצינים, הצליח להטות מסלולו של המשמר בחופי הים בחדרה, ולדאוג שלא יפנה לכיוון ממנו מתוכננות היו להגיע ספינות המעפילים.
כך פעל גם במקרים של חיפושים אחר פעילי המחתרות ובפעולות נוספות שבוצעו על ידי פעילי ה"הגנה" והמחתרות.
לאחר החלטת האו"ם על הקמת מדינה יהודית אירעו בחדרה תקריות ירי של ערבים ביהודים.
אהרון פנה אל המוכתרים של הכפרים הערביים בסביבה והצליח לשכנעם להרגיע את הרוחות ולהמתין ולראות מה יילד יום.
במהלך מלחמת השחרור ננטשו רבים מכפרים אלו.
במהלך חייו מילא אהרון תפקידים ציבוריים רבים נוספים.
שימש חבר המועצה הכפרית שטיפלה בכל ענייני החקלאות בחדרה.
היה יו"ר אגודת "החקלאי" בחדרה, יו"ר "עמיר" - חברה לאספקה חקלאית של התאחדות האיכרים ונבחר לתפקיד נשיא "התאחדות האיכרים".
כיו"ר חברת "מייסדי חדרה" דאג שהקרקעות הציבוריות שהועברו לעיריית חדרה, תשארנה לרשות הציבור ולא תימכרנה.
בשנות ה-50 היה חבר המועצה המקומית חדרה וחבר הנהלת העירייה מטעם רשימת החקלאים והציונים הכלליים.
היה נשיא "רוטרי" בחדרה, חבר "אגודת שוחרי בית החולים הלל-יפה", חבר ב"לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים" וחבר בדירקטוריון "בנק לאומי לישראל".
בשנת 1939, ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה, נשא אהרון לאישה את שרה, ילידת 1914 ובתם של מלכה וזליג ברוורמן.
שרה, בוגרת בית-ספר תיכון "תרבות" בפולין, גדלה במשפחה ציונית ועלתה לארץ ב-1934. כעבור שנתיים הגיעה לחדרה והצטרפה כפקידה במשרד לאריזת פרי הדר שם הכירה את אהרון בהיותו מפקח על האריזה.
באותן שנים הייתה שרה חברה בארגון ה"הגנה" ושימשה כמדריכה לעזרה ראשונה.
בכל החלטותיו ומעשיו של אהרון, הן העסקיים והן הציבוריים, נשען גם על עצתה של שרה אשתו, שנודעה באצילות נפשה ובחוכמתה.
לא ניתן לתאר את גדולת מעשיו של אהרון ללא דעתה המכוונת של שרה.
אהרון נפטר בשנת 1979 ורעייתו שרה הלכה לעולמה בשנת 2001.
לשרה ואהרון נולדו שלושה בנים:
אהוד (1944), נשוי לעירא אב לענת, רועי, זהר וערן וסב לירדן, גיא, מור, שני, גל ואלה.
נעם (1957), נשוי לענת ואב לעומר, אורי ושחר.
משפחת פרנק החלה דרכה בארץ ישראל כמשפחת חלוצים ממייסדי חדרה בשלהי המאה ה-19. סיפורה של המשפחה מגולל את דרך חייהם של מחוללי מהפיכה לאומית וחברתית שעיצבה את תקופת הבראשית של היישוב היהודי בארץ.
צאצאיה הרבים הכו שורשים בארץ כאיכרים וכאנשי רוח ותורה, ולקחו חלק בכל שדרות החיים.
אבי השושלת בארץ ישראל, הרב יהודה לייב פרנק, מחולל המהפכה החלוצית, שימש כמזכיר אגודת קובנא-סולבק וארגן את אנשי העלייה הראשונה בעירו קובנא וכן קבוצות מווילנה ומריגה, שרכשו חלקות אדמה בארץ הקודש ועלו להתנחל בחדרה.
בחודש אלול תרנ"א (1891) שלח ארצה, כחלוץ לפני המשפחה, שלוש מצאצאיו: שני בניו, צבי ותנחום ובתו הצעירה, ציפורה.
אבי המשפחה, הרב יהודה לייב, חיסל את עסקיו ומכר את ביתו בקובנא ולאחר חג הפסח תרנ"ג (1893) שם פעמיו לארץ הקודש ועמו רעייתו הרבנית מלכא, בנם הרב זאב פרנק ושתי בנותיהם, פסיה ויענטה, והצטרף לחבריו בחאן החדרתי.
את בנו, הרב זאב פרנק, שלח ללמוד בירושלים.
שמו של הרב צבי פסח פרנק יצא לתהילה בציבור הירושלמי כבקי בתורה, וברבות הימים הוכתר כרבה הראשי של ירושלים, אב בית-דין ופוסק מקובל בכל החוגים.
אחיו הצעיר ממנו, תנחום פרנק, תקע יתד בחדרה ונודע כעניו ואיש עמל שראה בעבודת האדמה עבודת קודש.
ברוח זו חינך את בניו ואלו עשו חיל בעבודתם הודות לחריצותם ולכישוריהם.
הקדחת הקטלנית בחדרה הפילה חללים רבים והמוות השתולל בכל הבתים, אולם רוחם של המתיישבים לא נפלה והם המשיכו לראות בעבודת האדמה את עתידם ואת מקור פרנסתם.
בשנת תרס"א (1901), בגיל 24, נשא הבן תנחום פרנק לאישה את חינק'ה לבית משה ליפקיס מהמושבה פתח-תקווה.
תנחום התמסר לעבודת האדמה במשק רחב הידיים שכלל כאלף דונם.
תנחום, אדם שקט ונוח לבריות, המשיך במסורת אביו ואף זכה באמון האישי שנתנו בו רבים וטובים, אשר הפקידו בידיו שטרות מכר ומסרו לו לעיבוד אדמות ופרדסים, שלבסוף רכש כמה מהם.
בעת הפרעות מצד הערבים, שניסו להשתלט על אדמות יהודי חדרה, התערב אבשלום פיינברג בסכסוך והכריז "על אדמות פרנק הערבים לא יעלו" והצליח להבריח את הפולשים.
באייר תרפ"ח (1928) נבחר תנחום פרנק למועצה המקומית של חדרה ברשימה א' של האיכרים, שזכו ברוב של שבעה צירים.
אהרון קמארה (4 בנובמבר 1929, ירושלים – 5 ביוני 2015, ירושלים) היה לוחם בלח"י, לוחם ומפקד בפלמ"ח, סגן מפקד יחידה 30 בצה"ל, מפקד המובלעת הישראלית בהר הצופים (יחידת מצוף 247) ("מלך ההר"), ממקימי ומפקד יחידת הטנקים הירושלמית בחטיבת ירושלים, מנהל אגף הפיקוח העירוני בעיריית ירושלים.
זוכה אות יקיר ירושלים לשנת 2001.
אהרון קמארה נולד בשכונת זיכרון משה בירושלים.
הוריו, שמחה (לבית שכורי) ואברהם עלו מבצרה שבעיראק לאחר הצהרת בלפור.
היה הבן הצעיר במשפחה בת 9 אחים ואחיות.
כשהיה בן כשלוש התייתם מאביו.
בגיל תשע היה עד למכות שחטפו מפגינים יהודים מחיילים בריטים בהפגנות ברחוב יפו נגד הספר הלבן.
אירועי הספר הלבן, כמו גם מעצר אחיו הבכור, יעקב קמארה, ללא משפט ב-1942 והגלייתו לשבע שנים למחנה מעצר באריתראה, גרמו לאהרון בשנת 1944, בגיל 15, להצטרף ללח"י.
כינויו בלח"י היה "יהודה הקטן" כי היה בין הצעירים במחתרת.
בתחילה היה מדביק כרוזים ובמהרה הפך ללוחם ביחידה מבצעית והשתתף בפעולות שונות.
ב-1947 נעצר על ידי הבריטים בעקבות הלשנה וישב במחנה המעצר בלטרון במשך שנה.
בשנת 1948 הצטרף לפלמ"ח, לחטיבת יפתח לגדוד הראשון.
נטל חלק פעיל במבצע דני - כיבוש רמלה ולוד.
נלחַם בבית עפה, בדרך למבצר יואב, שם נפצע ברגלו.
אושפז בבית חולים, ברח משם וחזר לגדוד.
נלחם בקרבות לפריצת הדרך לנגב עד לגבולות עזה.
בקרבות אלה שימש כמפקד מחלקה.
ב־1950 השתחרר מצה"ל, חזר לירושלים, ויצא לקורס קצינים כאיש מילואים.
בתחילת שנות החמישים נתבקש לחזור לשירות בצבא הקבע, כדי להילחם במחבלי הפדאיון.
קמארה שימש כסגן מפקד יחידה 30, שעיקר משימתה הייתה לחימה במסתננים.
בתקופה זו גם עבר את הגבול לפטרה ("הסלע האדום") ביחד עם מפקדו חיים דים ושב משם חי.
בשנת 1956 שימש כמפקד המובלעת הישראלית בהר הצופים ("מלך ההר") ביחידת מצוף 247. לפי הסכמי שביתת הנשק, אסור היה לחיילים לעלות להר הצופים.
כדי לעקוף איסור זה, לבשו החיילים מדי שוטרים.
פעם בשבועיים, ביום רביעי, הייתה יוצאת שיירה מלווה על ידי כוחות האו"ם כדי להחליף את היושבים על ההר.
באותה שנה כמפקד המובלעת, חילץ משדה מוקשים שני קציני או"ם מועדת שביתת הנשק וקצין ירדני, מוחמד דאוד (שלימים הפך לראש ממשלת ירדן).
ב־1956, כששימש מפקד הר הצופים, נקרא באופן בהול להצטרף לחטיבת הצנחנים.
לחם במלחמת סיני, בכיבוש כונתילה, תמת ובקרב המיתלה.
ב־1957 סיים קורס מג"דים בחיל השריון והשתחרר מצה"ל.
ב־1958 נקרא להקים יחידה סודית - את פלוגת הטנקים הירושלמית (כחלק מגש"פ 182), שמשימתה הייתה להגן על הבירה.
הם הצליחו, למרות האיסור בהסכמי שביתת הנשק, להבריח ולהסתיר טנקים במחנה שנלר בירושלים ובמחנה הסטף בפאתי העיר.
במלחמת ששת הימים, פרצו טנקים אלו, תחת פיקודו, לצד הסיירת הירושלמית בפיקודו של יוסי לנגוצקי, את קווי הלגיון וסייעו בלחימה בעיר, הן בארמון הנציב, הן בצפון העיר ובאזור העיר העתיקה.
במלחמת יום הכיפורים, לחם כמפקד גדוד טנקים באזור תעלת סואץ – פורט איברהים, עין מוסא, ג'אבל עוביידה, והגיע עד הק"מ ה־101 לפני קהיר.
אחרי המלחמה שימש סגן מפקד חטיבה 292.
במלחמת לבנון הראשונה שימש כסגן מפקד חטיבה 401, היה בין כובשי צומת המים, הגיע לחצביה ורשאייה, עד למבואות הגבול הסורי.
ב־1986 שוחרר משירות מילואים בדרגת סגן־אלוף.
ב-24 באוגוסט 1954 התחתן עם רות בן משה בקפה ארמון בירושלים.
נולדו להם שלושה בנים: אביעד, דני ואחיה.
החל בנערותו בנהיגה על אופנוע ומכונית, עבור בג'יפים ובטנקים וכלה בהטסת מטוסים אזרחיים.
קמארה עסק בהוראת נהיגה ופתח בית ספר לנהיגה: "רמזור".
בשנים 1971–1983 שימש כמנהל אגף הפיקוח העירוני בעיריית ירושלים.
בשנת 2001 קיבל "על שירותו הביטחוני משחר נעוריו בכל מערכות ישראל, ועל תרומתו לשיפור פני העיר" תואר יקיר ירושלים.
בחודש דצמבר 2013 נדרס על ידי משאית בעת שחצה במעבר חציה ליד ביתו שברחוב נוף הרים בירושלים.
מאז היה מאושפז במצב קשה עד פטירתו.
השאיר אחריו אישה, שלושה בנים ושבעה נכדים.
בנו הצעיר, אחיה קמארה, הוא מנהל התוכנית הלאומית לילדים ונוער בסיכון במשרד הרווחה והשירותים החברתיים.
אהרן פרקש (נולד ב-12 בספטמבר 1953) הוא שופט, שכיהן כנשיא בית המשפט המחוזי בירושלים מינואר 2016 ועד ינואר 2023.
פרקש נולד ביום ג' בתשרי תשי"ד, 1953 ברומניה.
בשנת 1958 בחודש דצמבר עלה לישראל והתגורר בכפר ירוחם ולאחר מכן בירושלים.
בנעוריו למד בישיבה תיכונית-מקצועית "יד בנימין".
בשנת 1971 סיים את לימודיו כטכנאי אלקטרוניקה.
לאחר מכן במשך כתשעה חודשים השתתף בקורס ייעודי בבית הספר הטכני של חיל האוויר בחיפה.
בשנת 1971 התגייס לצה"ל ושירת כטכנאי אלקטרוניקה ביחידת טילי נ"מ עד לשנת 1977. במהלך שירותו נפצע והפך למשותק בפלג גופו התחתון ומאז מרותק לכיסא גלגלים.
בשנת 1977 שוחרר משירותו בצה"ל.
בשנת 1984 סיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית.
בין השנים 1983–1985 התמחה בבית המשפט העליון אצל השופטת שושנה נתניהו ובפרקליטות המדינה, אצל מנהלת המחלקה האזרחית עו"ד פליאה אלבק.
בשנת 1985 הוסמך כעורך דין.
בין השנים 1997-1985 עבד כעו"ד עצמאי ושימש כיועץ משפטי בהתנדבות של ארגון נכי צה"ל בירושלים, זאת בנוסף להיותו יושב-ראש הוועדה לדרכי גישה של ארגון הגג של ארגוני הנכים בירושלים ויועץ חיצוני לעיריית ירושלים לנושא נגישות בנייני ציבור לנכים בירושלים.
בשנת 1984 התחרה בקליעה באקדח אוויר וברובה אוויר ובשנת 1988 התחרה בטניס שולחן בתחרויות ליחידים ולזוגות.
במרץ 1997 מונה לכהונת שופט בבית משפט השלום בירושלים.
בספטמבר 2004 מונה לכהונת שופט בית המשפט המחוזי בירושלים ובאפריל 2012 מונה לסגן נשיא בית המשפט המחוזי ירושלים.
בינואר 2016 מונה לנשיא בפועל של בית המשפט המחוזי בירושלים, עד לסיום כהונתו של הנשיא דוד חשין (שיצא לחופשת פרישה).
עם פרישו של הנשיא חשין, בחודש בנובמבר 2016 קיבל מינוי קבוע לנשיא בית המשפט המחוזי בירושלים.
בסוף חודש דצמבר 2022 סיים כהונה של 7 שנים כנשיא.
לאחר חופשת פרישה, יצא לגמלאות ביום 12.9.2023 ותמה כהונתו כשופט עם הגיעו לגיל 70. ביום 19.8.2024 קיבל את אות יקיר מחוז ירושלים של לשכת עורכי הדין.
האות ניתן באירוע שנת המשפט בטקס שהתקיים ביום 4.9.2024. ביום 23.9.2024, כ' באלול תשפ"ד, מונה כשופט לבית הדין הציוני העליון של ההסתדרות הציונית העולמית.
פרקש מתגורר בירושלים ונשוי לקלרה.
בבית משפט השלום דן פרקש בתיקים אזרחיים ובתיקים פליליים.
פרקש, בין היתר, היה חבר במותב של שלושה שופטים (סגנית הנשיא השופטת דותן, סגן הנשיא השופט לחוביצקי), שדן בתיק פלילי נגד ח"כ אריה דרעי, הידוע כ"תיק הציבורי" (ת"פ (שלום – ירושלים) 1872/99 מ"י נ' אריה דרעי – הכ"ד מיום 24.9.03, גז"ד מיום 20.11.03).
דרעי הואשם בחמישה אישומים של עבירות מרמה והפרת אמונים.
בסיום ההליכים זוכה דרעי מארבעה אישומים והורשע בעבירה אחת של הפרת אמונים בעת שכיהן כשר הפנים.
בגין ההרשעה האמורה נדון דרעי לשלושה חודשים של מאסר על תנאי וקנס בסך של 10,000 ₪.
במהלך 18 שנות הכהונה בבית המשפט המחוזי נמנה עם הרכבי שופטים שדנו בערעורים אזרחיים ופליליים, תחילה כחבר בהרכב, ומחודש יולי 2012 כיהן כראש הרכב.
בבית המשפט המחוזי דן פרקש בתיקים אזרחיים בנושאים שונים - תביעות כספיות; מקרקעין; בוררויות; נזיקין; רשלנות רפואית; תביעות נגד הרשות הפלשתינאית וארגון חמאס ועוד.
פרקש היה גם חבר במותב שדן בתיקי פשע חמור (השופט משה רביד, השופטת אורית אפעל-גבאי).
בתיק זה העידו 74 עדי תביעה ו – 52 עדי הגנה, במהלך למעלה מ – 120 ישיבות.
הפרוטוקול השתרע על למעלה מ – 12.000 עמודים.
בכתב האישום הואשם עודד גולן, אספן עתיקות ידוע, יחד עם אחרים, בזיוף עתיקות, מכירת עתיקות ועבירות נוספות, בשמונה עשר אישומים.
כן הואשמו גולן והאחרים בזיוף אוסטרקונים, מנורת אבן, חותם מלך, כד עתיק, בולות ועוד.
אהרון קסטרו (1926 – 13 בספטמבר 2017) היה סוחר, תעשיין ואיש עסקים ישראלי.
מייסד חברת האופנה "קסטרו מודל".
אהרון קסטרו נולד בסלוניקי שביוון, בן לאלברטו ואנינה קסטרו.
בשנת 1933 עלה עם הוריו לארץ ישראל.
האם, אנינה, בוגרת בית ספר לאופנה ביוון, הקימה עם הגעתם לארץ "סלון לשמלות" בדירתם ברחוב הרצל בתל אביב.
ב-1950 פתח עם אביו חנות צעצועים בשם "נינה" בפינת הרחובות אלנבי ורמב"ם בתל אביב, ובהמשך מכרו בחנות בגדים שתפרה האם.
שנות ה-50 החליף את שם החנות ל"קסטרו מודל".
בשנת 1965 הצטרפה לעסק לינה קסטרו, אשתו של אהרון.
בתחילת שנות ה-80 נקלעה החנות לקשיים כלכליים.
לעסק הצטרף גבי רוטר, חתנו של אהרון קסטרו.
עם התייצבות העסק, נפתחה ב-1985 חנות נוספת ברחוב דיזנגוף.
בעקבות הצלחת החנות נפתחו חנויות נוספות בישראל, בעיקר באזור תל אביב, ובהמשך ברחבי הארץ.
בשנת 1992 הפכה "קסטרו מודל" לחברה ציבורית, שניירות הערך שלה נסחרים בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 1997 עבר קו הייצור למזרח הרחוק (עד אז יוצרו הדגמים בישראל), כדי להוזיל את עלויות הייצור ולהתחרות ברשתות האופנה העולמיות שחדרו לשוק הישראלי.
ביולי 2011 התפטר קסטרו מתפקידו כיו"ר "קסטרו מודל" והמשיך לשמש כחבר דירקטוריון.
שנה לאחר מכן פרש מהדירקטוריון.
אהרון קסטרו נישא ללינה ונולדו להם שתי בנות ובן.
הבת אתי רוטר היא מנכ"ל משותף בקסטרו מודל, יחד עם בעלה, גבי רוטר.
אהרון תומאס קורש הוא תסריטאי, מפיק טלוויזיה אמריקאי ובנקאי השקעות לשעבר.
כתסריטאי, קורש לקח חלק בכתיבת תסריטים לסדרות הטלוויזיה "כולם אוהבים את ריימונד" (2001), "תהרוג אותי וזהו" (2003), "Love, Inc" ו"Notes from the Underbelly".
קורש מוכר בעיקר כמפיק והיוצר של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "Suits", אשר שודרה ברשת USA Network בשנים 2011–2019 במשך 9 עונות, ולאחר מכן בסדרת הספין-אוף שלה "פירסון" שבוטלה לאחר עונה אחת.
באפריל 2018, עלתה גרסה דרום-קוריאנית לסדרה "Suits" ששודרה במשך עונה אחת ברשת הטלוויזיה KBS2, ובאוקטובר 2018, עלתה גרסה יפנית ברשת הטלוויזיה Fuji TV, שגם חודשה לעונה שנייה.
בשנת 2025 יצר, כתב והפיק את הסדרה "Suits: לוס אנג'לס" עבור רשת NBC; סדרה זו היא הספין-אוף השני לדרמה המשפטית שלו, "Suits".
אהרון קורצמן , הוא שחיין יהודי-אמריקאי, אלוף המכביה השלישית (1950) במשחה ל-200 מטר חזה.
קורצמן למד באוניברסיטת סיטון הול בניו ג'רזי.
בתחרויות השחייה של המכביה השלישית שנערכו בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1950 זכה קורצמן במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בשיא מכביה חדש של 2:44.5 דקות, לפני השחיין האולימפי דזמונד כהן מדרום אפריקה (2:59.2 דקות) ומאיר מוזס מישראל שקבע שיא הפועל חדש של 3:02.0 דקות.
התוצאה שקבע הייתה יכלה להקנות לו את המקום החמישי באולימפיאדה (לונדון 1948)
קורצמן השתתף במשך שנים רבות באליפות ארצות הברית לוותיקים וזכה במדליות רבות.
באליפות ארצות הברית לוותיקים שנערכה בשנת 1984 זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר לגיל 55–59 בתוצאה של 3:22.12 דקות.
בשנת 1981 זכה קורצמן להיכלל בהיכל התהילה של אוניברסיטת סיטון הול.
אהרון (אהרל'ה) קריצר (נולד ב-1963), הוא צלם אמנותי ואמן ישראלי הפועל כיום בירושלים.
ביצירותיו הצילומיות הוא מבטא חיבור בין עולמות רוח, מסורת, מיסטיקה ואמנות.
קריצר נולד בחיפה לדבורה וצבי קריצר.
גדל בבית ציוני דתי, למד בבתי ספר דתיים בחיפה: ממלכתי דתי כרמל ותיכון דתי יבנה (חיפה), היה חבר בתנועת הנוער בני עקיבא בסניף כרמל, הצטרף לגרעין נח"ל 'גרעין אריאל' ושירת בנח"ל מוצנח.
לאחר סיום שירותו הצבאי למד שנה במכון שלום הרטמן בירושלים, ובהמשך למד לימודי תואר ראשון במדעי החברה.
במקביל למד גרפולוגיה ועשה התמחות (סטאז') כמומחה בגרפולוגיה בשני משרדי גרפולוגיה בתל אביב.
הוא בעל משרד עצמאי בגרפולוגיה יותר מ-30 שנים.
המשרד עוסק באבחוני אישיות ונותן שירותי ייעוץ בבחירת עובדים לארגונים, מפעלים ומקומות עבודה וכן בייעוץ ובהכוונה למתלבטים בדרכם הלימודית והתעסוקתית.
הנחה ולימד שנים ארוכות בבתי מדרש פלורליסטיים דוגמת בית מדרש אלול וקבוצת 'בבלי-ירושלמי'.
במקביל הוא עוסק בצילום אמנותי במשך שנים רבות.
משנת 2023 ועד היום חבר בגלריה אגריפס 12.
קריצר רואה במצלמה את כלי היצירה שלו לעיסוקו באמנות וברוח.
הוא עוסק שנים רבות בלימוד בתוככי ארון הספרים היהודי והמיסטיקה היהודית בכלל זה.
למסורות הרוח היהודיות מצא הדהודים וחיבורים עם מסורות רוח אחרות דוגמת הסופיות האסלאמית, הבודהיזם והזן בודהיזם.
חיבור העולמות – צילום, אמנות, מסורת יהודית ומיסטיקה מתאחדים אצלו לכדי עשייה רוחנית.
הוא יוצא, פוגש, חווה ומצלם טבע, נוף, מחול מודרני, פרפורמנס, טקסים מעולמו היהודי וממסורות רוח אחרות.
הוא משתמש גם בטכניקות של צילום בחשיפה ארוכה, צילום כפול, הנעת המצלמה תוך כדי צילום, ושימוש במצלמת אינפרארד.
פעמים הרבה הצילומים שלו מזמנים את הצופים לשהייה בהם ולהתבוננות מדיטטיבית דרכם.
2024 - ואקח מאבני המקום: מסע צילומים ברבדי ירושלים, גלריה אגריפס 12 (אוצרים: ירון קופרשטוק ובלהה קריצר-אריכא).
2023 - איחויים, תערוכה במרחב הציבורי בירושלים.
2023 - דיבר-יה, תערוכת צילום - מיצב לרגל חג השבועות, הר ציון ירושלים.
2022-2023 - בהיות במערה, תערוכת צילום - מיצב במערה בהרי ירושלים, עין לבן, ירושלים.
2021 - במנהרה אשר בשדה, שתי סדרות צילום "אורות מאופל" ו"טמיר ונעלם", במנהרה מתחת לכביש 6.
2018 - דבר מן המדבר, מקלט לאמנות, ירושלים (פרויקט שכלל העברת סדנת צילומדרש לצלמים חרדים + תערוכה אישית), בתמיכת מפעל הפיס (אוצרת: נעה לאה כהן).
2017 - עדשה ברוח, הגלריה האחרת, חולון (אוצר: אבנר בר חמא).
2024 - חוזרים, גלריה אגריפס 12 (אוצרים: עודד זידל ורינה פלד).
2022-2023 - נעים במרחב ובזמן, תחנת הרכבת תל אביב - השלום (אוצרת: גלית מילס).
2021-2022 - עדות מקומית, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב (אוצרת ראשית: גליה גור אריה).
2021 - אר יו טוקינג טו מי: מחשבות על ייצוגי שפה, בית האמנים ראשון לציון (אוצר: דורון פישביין).
2019 - קליפת נגה וסוד האגוז, הגלריה החברתית מוסררה (הפועלת במסגרת מוסררה בית הספר הרב תחומי) ירושלים, בשיתוף הביאנלה של ירושלים (אוצר: אייל בן דב).
2019 - מרחבים אחרים, בית האמנים מודיעין (אוצרת: טל גלפר).
2018-2019 - עדות מקומית, מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, בחירת האוצר (אוצר ראשי: עמי שטייניץ).
2017 - מים, לב, פנים, הביאנלה של ירושלים (אוצרת: אביטל נאור וקסלר).
2016 - עדות מקומית, מוזיאון ארץ ישראל (אוצר ראשי: מיכה קירשנר).
מקום שלישי בקטגוריית צילום טבע וסביבה, בודדות.
הצילום נבחר לעטר את כריכת הקטלוג של התערוכה.
2016-2017 - אור הטבע, המוזיאון הפתוח לצילום תל חי (אוצרת: גלית קוסובצקי).
2015 - פתיחות, בית האומנים מודיעין (אוצר: גבי יאיר).
2020 - ND AWARDS - (אחת מתחרויות הצילום הגדולות בעולם), Honorable Mention, על סדרת צילומים מתוך "אורות מאופל".
2019 - INTERIOR, גלריה PEP, ברלין, גרמניה.
אהרון קנדינוב היה אחד האישים הבולטים בבוכרה במחצית השנייה של המאה ה-19. נשא בתואר שר (וזיר) בממשלת האמיר מוזאפר חאן.
עם זאת היה נשיא היהודים ושופט בתוקף תפקידו בממשלת האמיר.
אהרון נאלץ להתאסלם למראית עין אך שמר על יהדותו בסתר.
הוא תמך במוסדות בארץ-ישראל ועזר לבני קהילת האנוסים בבוכרה.
לאחר שנים השתקע בירושלים והיה מבכירי יהדות בוכרה בעיר.
אהרון קנדינוב נולד בבוכרה בשנת 1822 לאביו משה חואג'ה-חלאן קנדין.
כיהודים רבים בבוכרה המשפחה עסקה בצביעת בדים, ואהרון המציא חומר גלם חדש לעשיית צבעים.
המצאתו איפשרה לו להתפרנס בכבוד ואף להתעשר.
אביו היה וזיר בממשלת האמיר מוזאפר חאן משרה אותה ירש אהרון ובתוקף היותו וזיר שימש נשיא היהודים ושופטם.
בגיל 30 למורת רוחו נאלץ להתאסלם אך שמר בסתר על יהדותו, מקץ 20 שנה של בחיים כפולים חזר לחיק היהדות, עלה לירושלים והשתקע בה.
הוא נפטר בירושלים בשנת 1909.
באחת השבתות בעת תפילת שחרית בבית הכנסת בעיר פרץ ויכוח בין משפחת פנחס הקטן נייאז ובין משפחת קנדין בעניין קביעת העלייה לתורה וקריאת מפטיר, בתוך הוויכוח התפתח ריב בו נפגע הרב פנחס הקטן שהיה מקורב לאמיר.
בנוסף לכך טען האמיר כי נמסר לו שאהרון קנדידוב מקיים קשרים עם הממשלה הרוסית כדי שהשלטון בבוכרה יעבור לידיה.
עקה האשמות אלה דן האמיר את אהרון לשמד שמשמעו היה להיות מושלך לבור כלא שנקרא "חנה-חאנה" שנמצא במרתף ארמון האמיר, או להתלות.
בהיעדר אסמכתאות מספקות להאשמות כי שיתף פעולה עם הרוסים, הסכים האמיר לבטל את העונש בתנאי שאהרון יקבל עליו את דת האסלאם.
אהרון קנדידוב ידע שעלילות שקר יצוצו לרוב אם יעמוד בסרובו, ולא נותר לו אלא להכריז בפרהסיה על שהוא מקבל עליו את האסלם.
בכך הפך אהרון לאיש-צ'אלה (יהודי שהתאסלם).
כאיש צ'אלה קיבל מאת המוסלמים הקנאים מתנות יקרות ערך כולל נכסי דלא ניידי.
ובנוסף זכה במעמד מיוחד של אציל במדינה, תואר אשר סלל לפניו קריירה אזרחית ומדינית.
כאיש צ'אלה הוא נחשב בעיני המוסלמים לקדוש וטהור.
בני משפחתו נאלצו לעבור לגור, (כבני ערובה) באחד מאגפי ארמון האמיר, מעצר זה נמשך משנת 1860 עד 1866. בשנים אלה נולד יוסף בנו של אהרון אשר התחנך בארמון לצד בנו של האמיר.
לכבוד הולדת הבן הוציא האמיר צו ממשלתי ("ירליק") למינוי אהרון כשר הכספים והיועץ הכללי שלו ("זכאת-צ'י").
בכל ההזמן הזה אהרון שמר בסתר על יהדותו.
בעת התאסלמותו היה אהרון בן 30 שנה ומאז משך 20 שנה הוא חי בבוכרה חיים כפולים, מוסלמי בגלוי ויהודי בסתר.
כשר הכספים והיועץ הכללי של האמיר התאפשר לו לסייע בצורות שונות ליהודי בוכרה ואף הוא קיבל את פני יעקב מאיר כאשר זה הגיע כשד"ר מארץ-ישראל, אהרון אף הצליח לתמוך כלכלית במוסדות שבארץ-ישראל.
בהיותו אנוס (צ'אלה) פעל רבות גם לטובת והאנוסים.
לאמחר מותו של האמיר מוזאפר עלה לשלטון בנו האמיר אחד חאן אשר החזיר למשפחה חלק מהרכוש שהחרים אביו.
בשנת 1880 נעתר האמיר הצעיר לבקשתו של יוסף בן אהרון, אשר גדל איתו בארמון, לנסוע עם אביו לירושלים כעולה רגל מוסלמי ("בייתול קודוס").
האמיר אף צייד אותו בכספים ומתנות יקרות.
בדרכו חזרה מירושלים נסע אהרון לפטרסבורג לשם גם הגיע גם בנו יוסף בשליחות האמיר כדי לקנות עבורו אבנים יקרות.
בפטרסבורג, לאחר 20 שנות התאסלמות החליטו אהרון קנדינוב ובנו שלא לשוב לבוכרה והם חזרו ליהדותם בגלוי.
בשנת 1872 אהרון פנה אישית אל הצאר אלכסנדר השלישי וביקש מקלט פוליטי לו ולבני משפחתו ונתינות רוסית ואכן הצאר נעתר לו.
אך הוא שאף לעלות לארץ-ישראל ולקבוע בה את ביתו.
בשנת 1888 התיר לו הסולטאן הטורקי עבדול חאמיד לעלות לארץ ישראל כנתין רוסי.
באותה שנה עלו אהרון ובנו יוסף לירושלים והשתקע בה.
אהרון הקדיש בנין שלם לטובת בית יתומים, העניק תרומות למוסדות חסד ותרם לבנין בית הכנסת בשכונת נחלת שבעה בעיר.
את בית מגוריו בירושלים רכש אהרון מפקיד טורקי, בית המידות נמצא במרחב שבין רח' יפו לרח' הנביאים.
במתחם הבית היה גם בית כנסת וכן בית מרחץ פרטי.
המשפחה רכשה קרקעות ובנתה בתים נוספים, חלקם בשכונת הבוכרים אך הם לא גרו בשכונה.
לאחר שנים נמנה הבן יוסף עם מייסדי שכונת נווה שלום ביפו.
בתחילת תקופת המנדאט הבריטי קנתה המשפחה שטח גדול סמוך לשכונת הבוכרים במטרה לבנות בתים חדשים ומודרניים.
בירושלים היה אהרון קנדינוב אחד מראשי העדה הבוכרית ולאחר פעילות ענפה נפטר בירושלים בשנת 1909 בגיל 87.
אהרון יהושע קרוב (נולד בט' באב ה'תשמ"ו, 14 באוגוסט 1986) הוא קצין בצה"ל בדרגת רב-סרן, ראש מדור השמה, ליווי ונגישות בענף נפגעים של מערך הנפגעים.
הוא מרצה בנושאי כוח רצון, אמונה והתמודדות בעקבות סיפורו האישי: הוא היה הפצוע הקשה ביותר במבצע עופרת יצוקה אשר תהליך שיקומו תועד בהרחבה בתקשורת.
נולד בקרני שומרון לרב זאב וחיה קרוב.
למד בישיבת הליכות עולם, ובישיבת נצר מטעי בנצרים.
היה מדריך וקומונר בסניף בני עקיבא נווה מנחם.
במרץ 2006 התגייס לצה"ל ושירת בגדוד 890 של חטיבת הצנחנים כלוחם וכמפקד מחלקה.
ב-1 בינואר 2009, מספר ימים לאחר תחילת מבצע עופרת יצוקה, נכנסו כוחות צה"ל לרצועת עזה, ובאותו ערב התחתן קרוב.
למחרת, נקרא לשוב לפקד על חייליו בכניסה הקרקעית.
ב־12 בינואר 2009 נפצע אנושות בפעילות מבצעית ברצועת עזה, לאחר שמטען התפוצץ סמוך אליו.
רועי צוויג פיקד על החילוץ.
הוא פונה לבית החולים בילינסון במצב אנוש, ולאחר חודשיים הועבר לשיקום ממושך בבית החולים שיבא תל השומר.
הפציעה והשיקום תועדו בהרחבה בתקשורת הישראלית.
במהלך השיקום נדרש קרוב ללמוד מחדש מיומנויות בסיסיות - הליכה, דיבור, כתיבה וקריאה.
הוא המשיך את תהליך ההחלמה גם במכון פוירשטיין.
בשנת 2010 נולדה בתו הבכורה.
באותה שנה פרסם אביו את הספר "בלבב פנימה" בידיעות ספרים.
הספר מתאר את הפציעה ותהליך השיקום.
בשנת 2014 סיים לימודי תואר ראשון במדעי החברה (עם התמחות בניהול משאבי אנוש והשמה) באוניברסיטת אריאל בשומרון.
בשנת 2013 השתתף במרתון ניו יורק, ב-2021 השתתף במרתון התנ"ך וב־2023 השתתף בחצי איש ברזל בישראל.
לאחר שחרורו מצה"ל היה ראש תחום בוגרים במרכזי נוער בסיכון "דאורייתא" של OU ישראל.
הוא מרצה בנושאי כוח רצון, אמונה והתמודדות בעקבות סיפורו האישי.
במשך שלוש שנים הרצה בצה"ל מטעם ארגון "פנים אל פנים" בראשות גבע ראפ.
בשירות המילואים שירת בין השאר באגף תודעה יהודית של הרבנות הצבאית.
משרת בשירות קבע בדרגת רב־סרן כראש מדור השמה, ליווי ונגישות בענף נפגעים של מערך הנפגעים.
בתפקידו הוא אחראי על שילוב פצועי צה"ל בשירות הצבאי, ליווי אישי, פיתוח תוכניות השמה, טיפול בנגישות בבסיסים ומעקב אחר שילוב הנכים בצה"ל.
במסגרת זו ייסד את פרויקט ממשיכים בחיים – יוזמה בה פצועי צה"ל משקמים ותומכים בפצועים אחרים.
אהרונסונית פָקְטוֹרוֹבְסְקִי (שם מדעי: Aaronsohnia factorovskyi) הוא מין בסוג אהרונסונייה במשפחת המורכבים.
הצמח הוא עשבוני חד שנתי קטן, גובהו 10–30 ס"מ, העלים קרחים, גזורים פעמיים לאונות מוארכות, צומחים מתחתית הצמח.
התפרחות צומחות על גבעול ארוך חסר עלים.
קוטר התפרחת כ-10 מ"מ, צורתה כשל חצי כדור.
כל הפרחים צינוריים, צבעם צהוב עז.
הזרעים גליליים, אורכם כ-2 מ"מ, על גבם מספר פסים כהים, והם בעלי אוזנית שאורכה כ-0.5 מ"מ.
משרעת תפוצתו מזרח-סהרו-ערבית, צומח בישראל, ירדן, עיראק וערב הסעודית.
בארץ מצוי בנגב המזרחי, בבקעת ים המלח ובמדבר יהודה.
במקומות אלו הוא יוצר לעיתים מרבדים שלמים.
הצמח נאסף לראשונה במדבר יהודה.
בשנת 1927 הוא תואר על ידי פרופ' אלכסנדר איג כמין ואף סוג חדש למדע, וקרא לו על שם חבריו, הבוטנאים אהרון אהרונסון ואליעזר פקטורובסקי (פקטורי).
אַהְרִימַן, או בלשון אָוֶסְטִית- אַנְגְרַה מַנְיוּ, 'הרוח הרעה', הוא מייצג הרוע ויריבו של האל בדת הזורואסטרית, המיוחסת לנביא זרתוסטרה.
אהרימן הוא מקור הרוע בעולם.
הוא אף מנהיגם של השדים, הקרויים בדת הזורואסטרית "דיווים".
התפיסה הזורואסטרית את אהרימן לא נשארה זהה לאורך ההיסטוריה, כאשר בטקסטים המוקדמים הוא מופיע כ'רוח הרעה', ניגודה של 'הרוח הקדושה', ובמאוחרים כיריבו של האל הטוב, אוֹהְרְמַזְד (בלשון אווסטית- אַהוּרָה מַאזְדָה).
האָוֶסְטָה, ברבים אווסטות, הם כתבי הקודש הזורואסטריים.
הם מחולקים לשני חלקים, כאשר החלק הקדום יותר נקרא גאת'ה ומיוחס לנביא זרתוסטרה עצמו (ככל הנראה בין 1400 ל-1000 לפנה"ס), והמאוחר יותר נקרא 'האווסטה הצעירה'.
תחילתם כתורה שבעל פה, ושרידיהם הועלו על הכתב ככל הנראה בתקופה הסאסאנית (מאות 3–6 לספירה).
בגאת'ה מופיע אהרימן פעם אחת בלבד בשמו הקדום 'אנגרה מניו': "...ואז אדבר, על שתי הרוחות הראשיות של הקיום...
והרוח הקדושה דיברה אל הרוח הרעה (מילולית- אנגרה מניו)...".
'הרוח הרעה' מוזכרת שוב בגאת'ה, בשם מעט שונה, כאחת מבין שתי הרוחות הגדולות שבחרו בין הטוב ובין הרע.
כלומר, אנגרה מניו בחר להיות רע ולא נולד כזה.
יש המפרשים מהגאת'ה כי שתי הרוחות הן תאומות, בנותיו של האל אהורה מאזדה.
אנגרה מניו מופיע באווסטה הצעירה במספר מקומות, בין היתר בתיאור מלחמתו ב'רוח הקדושה'.
במקום מסוים הוא אף מוזכר כלוקח חלק בבריאת העולם, כאשר בתגובה לבריאת הדברים הטובים בידי אהורה מאזדה (ולא הרוח הקדושה), ברא הוא את הדברים הרעים.
בחלקים מהאווסטה הצעירה לא קיימת הבחנה בין 'הרוח הקדושה' לבין אהורה מאזדה, רעיון המתקבע בבירור בטקסטים המאוחרים יותר, ומסביר את החריגה הנ"ל.
במקום אחר מופיע כי אנגרה מניו ניסה לפתות את זרתוסטרה לנטוש את דרך הטוב, אך זה סירב.
כפי שצוין לעיל, חלקים רבים מהאווסטה אבדו.
הידע שקיים בנושא בריאת העולם לפי הדת הזורואסטרית נמצא בטקסטים מאוחרים יותר כמו ה'בּוּנְדַהִישְׁן' ("בריאת ההתחלה") ו'המבחר של זָאדְסְפְּרַם', כאשר החוקרים סבורים שמקורם של טקסטים אלה בחלקים האבודים של האווסטה.
בטקסטים אלה מופיעים אהורה מאזדה ואנגרה מניו בשמותיהם בפַּהְלַוִי (ניב של פרסית אמצעית)- אוהרמזד ואהרימן.
לפי ה'בונדהישן' ו'המבחר של זאדספרם', במשך 3,000 השנים הראשונות של הקיום לא היה עולם גשמי.
אוהרמזד ואהרימן, שתי ישויות יודעות כל, שכנו במקומות מנוגדים: "אוהרמזד שכן למעלה, באור הטהור, ואהרימן שכן במעמקים, בחשכה." אוהרמזד הבין שאהרימן עומד לתקוף אותו, וכהכנה לתקיפה ברא את ה'אַמְשַׁה ספְּנְטַה', הישויות הקדושות.
במקביל ברא אהרימן את יצורי האופל.
אחרי 3,000 שנים אהרימן תקף, וביוזמת אוהרמזד הם קבעו זמן מוגדר ללחימה- 12,000 שנים, וזירה מוגדרת ללחימה- העולם הגשמי.
זמן הלחימה המוגדר מחולק אף הוא לשלוש תקופות, כאשר 3,000 השנים של תקופת ההכנה הראשונית נספרות אף הן לפי חלק מהמקורות.
מיד לאחר הגדרת הזמן, גורש אהרימן שוב לחשכה, ואוהרמזד עסק בבריאת העולם הגשמי במשך 3,000 השנים הבאות.
עם סיומן תקף אהרימן בשנית, וניצח.
הוא זיהם את העולם שאוהרמזד ברא ברוע והתחיל את תקופת הזמן בה אנו נמצאים כעת- תקופת העירוב בין הטוב והרע.
תקופת העירוב תגיע לסיומה כעבור 3,000 שנים נוספות, עם טיהור העולם מכל הרע וניצחונו המוחלט של הטוב.
לא ברור האם באחרית הימים יושמד אהרימן לחלוטין, או רק יאבד את כל כוחותיו.
אין עדויות רבות על פולחן שנערך לכבוד אהרימן.
מקור אחד הוא פלוטרכוס שכתב בספרו 'איזיס ואוזיריס' על טקס קורבן מסוים אותו ערכו מאמיני זרתוסטרה, ונועד למנוע מחלות ו"דברים חשוכים" אחרים.
אזכור נוסף מופיע ב'דֶנְקארט', אחד הטקסטים הזואורסטרים, שם כתוב על כת ה'מכשפים' הכופרים שסוגדת ל"אהרימן המשמיד".
מאחר שלאוהרמזד ואהרימן אין קיום בעולם הגשמי, לא נהגו הזורואסטרים לפסל או לצייר אותם.
אף על פי כן, ייצוג וודאי אחד של אהרימן מופיע בכתובת סלע של ארדשיר הראשון, ששלט באימפריה הסאסאנית בין השנים 224 ל-241 לספירה.
כתובת זו מתארת את ארדשיר מקבל את טבעת המלוכה מאוהרמזד לאחר ניצחונו על אויביו.
מתחת לסוסו של אוהרמזד שוכב אהרימן המובס, בדמות אדם, אשר שערות ראשו המסולסלות מסתיימות בראשי נחש ואזניו נראות כאוזני ארנב.
לאחר גלות אשור, בשנת 721 לפנה"ס, נוצר מגע בין העם האיראני ותרבותו ליהודים.
מפגש זה השפיע רבות על התפתחות רעיונות שונים ביהדות, ודרכה גם על הנצרות והאסלאם.
בין הרעיונות שניתן להצביע עליהם: אחרית הימים, העולם הבא ועוד.
אף הרעיון של ישות רעה שנאבקת עם האל ככל הנראה לא היה קיים באמונה היהודית עד המפגש עם דמותו של אהרימן, או בשמו היהודי ה"שטן".
בספרים שנכתבו לפני גלות בית ראשון מופיעה המילה "שטן" במשמעות כללית של אויב, או יריב.
לעומת זאת, בספרים מתקופת בית שני, כמו איוב, זכריה ודברי הימים, מקבל השטן את המשמעות אותה אנו מכירים היום- יריבו הרע של האל עצמו.
אהרימן מוזכר בגמרא מספר פעמים בשם אהורמין.
לפי חוקרים מסוימים, גם התפיסה הקבלית לגבי מקור הרע נובעת מהיכרות של מקובלים עם טקסטים זורוואניים.
לפי תפיסה זו, מקור הרע הוא ב"מחשבה הרעה" של האל, רעיון המקביל לתורה הזורוואניסטית הגורסת כי אוהרמזד ואהרימן נולדו מספק, או מחשבה רעה, שעלו בנפשו של אל קדום יותר, זוּרְוָאן.
אהרון שִידְלוֹבְסקי (ב' בטבת תרנ"ב, 2 בינואר 1892 – כ"ה בכסלו תש"ם, 15 בדצמבר 1979) היה איש העלייה השנייה וממייסדי קבוצת כנרת.
נולד באחוזה סקריהיטשין שעל נהר הבוג המערבי בפולין, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
עלה לארץ ישראל בשנת 1912 ועבד במושבות ובחוות פועלים.
הצטרף לקבוצת פועלים שעלתה לחוות כנרת והקימה לאחר מכן את קבוצת כנרת.
מאנשי "הגדוד העברי הארצישראלי", מסגרת התנדבותית שהוקמה ב-1917 בעת כיבוש הארץ על ידי הצבא הבריטי מן הטורקים.
היה מפעילי הרכש למען ההגנה.
היה קנאי לערכי "העבודה העצמית" וההסתפקות במועט, אותם דרש קודם כל מעצמו וגם מאחרים.
התנגד להזדקקות לתמיכות ולהלוואות כדי להקים את המשק החקלאי.
על מצבתו השחורה בבית הקברות כנרת חקקו חבריו את המילים: "צדיק יסוד עולם".
לאחר מותו כתב עליו מוטי זעירא את הספר "עקשנות וכוכבים".
פרקים מחייו מופיעים בספר "אמא", שכתב נכדו, ענר שלו.
אחיו הצעיר של אהרון שידלובסקי, יוסף שידלובסקי, היה מהנדס, ממציא ותעשיין.
אשתו של אהרון שידלובסקי, עליזה שידלובסקי, הייתה מראשי איחוד הקבוצות והקיבוצים וחברת הוועדה המרכזת של ההסתדרות.
לזוג שתי בנות: ריקה שלו, ציירת, וד"ר הדסה דין, רופאה.
ריקה נישאה למבקר הספרות מרדכי שלו, ולה שני ילדים: הסופרת צרויה שלו, הנשואה לסופר איל מגד, והמתמטיקאי והסופר ענר שלו, הנשוי לד"ר דנה שלו מהחוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית בירושלים (בתה של הסופרת וחוקרת המקרא אריאלה דים-גולדברג).
אהרון רזין (6 באפריל 1935 – 26 במאי 2019) היה ביוכימאי ישראלי, פרופסור לביוכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נולד בתל אביב ובילדותו עבר עם משפחתו לפתח תקווה, בה גדל.
הוריו עלו לארץ ישראל בשנת 1926 ואביו ייסד וניהל קואופרטיב לבעלי מלאכה.
בסיום לימודיו בבית החינוך "ברנר" בפתח תקווה התגייס לצה"ל ושירת בסיירת גולני.
לאחר מכן החל בלימודי פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, אך בלימודי התואר השני עבר ללמוד ביוכימיה והחל להתמסר למחקר בגנטיקה וביולוגיה מולקולרית.
בשנת 1967 סיים את לימודי הדוקטורט.
בשנים 1968–1970 שהה בבתר דוקטורט במכון הטכנולוגי של קליפורניה ובשובו לישראל הצטרף לסגל הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית.
עבודתו התקיימה במסגרת המחלקה לביוכימיה של התא ולגנטיקה של האדם.
רזין החל לעסוק בחקר המתילציה של DNA וגילה את הפעילות האנזימטית האחראית למתילציה של אחד ממרכיביו הבסיסיים.
במעבדתו פותחו מבחנים לאיתור המתילציה של ה-DNA ומשנת 1980 הוקדשו מחקריו להבנת תפקידה.
בין היתר נבדקו על ידו יצירת תבניות מתילציה בעת התפתחות עובר, תהליך הטבעת גנים בעוברים והשלכותיו על שיבוט ותכנות הגנום.
מחקרים אלו היוו גם פריצת דרך בנושא מחלות גנטיות, בהן תסמונת פראדר וילי ותסמונת אנגלמן ומחלת הסרטן.
בשנים 1980–1984 עמד בראש המחלקה לביוכימיה של התא וניהל את המדור הביוכימי בפקולטה לרפואת שיניים.
בשנים 1985–1989 ניהל את המכון לביוכימיה בפקולטה לרפואה ומשנת 1988 היה מופקד על הקתדרה למדעי הרפואה על שם גרינבאום.
במקביל לתפקידיו אלו, היה רזין חבר בצוות הקמת המכון לביוכימיה של הפקולטה לרפואה (1980), חבר הוועד המנהל של הרשות למחקר ולפיתוח באוניברסיטה העברית (1990–1993) ויו"ר הוועדה לתכנון ולפיתוח של הפקולטה לרפואה (1996–2000).
הוזמן כפרופסור אורח לאוניברסיטת קיימברידג' (1971), למכון לחקר הסרטן בקליפורניה (1978–1979) ולמכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית (1984–1986).
בשנים 1982–1991 היה רזין עורך עמית של כתב עת המדעי Biochimica et Biophysica Acta, בשנים 1994–2000 שימש חבר הוועדה המייעצת בנושא חקר הגנום של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
רזין הוא חתן פרס ישראל לחקר הביוכימיה (2004) ופרס וולף לרפואה לשנת 2008 (יחד עם חיים סידר) והוא נבחר לחבר בארגון הגנטיקה המולקולרית של האדם (1995) ובארגון האירופי לביולוגיה מולקולרית (1996).
בשנת 2008 נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, בשנת 2009 זכה בפרס א.מ.ת, בשנת 2011 זכה בפרס גרדנר למחקר ביו-רפואי ובשנת 2016 בפרס לואיזה גרוס הורוביץ לביולוגיה ולביוכימיה של אוניברסיטת קולומביה.
נפטר ב־26 במאי 2019, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
אהרון רוזנפלד (30 ביוני 1899, כ"ג בתמוז תרנ"ט – 13 בינואר 1987, י"ב בטבת תשמ"ז) היה מחלוצי הספנות העברית וממייסדי שכונת בת גלים בחיפה.
רוזנפלד נולד במושבה זכרון יעקב, בן דבורה-אהובה ואפרים.
מחוסר אמצעים של המשפחה נשלח ללמוד בבית-הספר התיכוני מייסודו של הברון פליקס דה מנשה באלכסנדריה שבמצרים.
חזר לארץ ישראל ועבר להתגורר בחיפה.
במלחמת העולם הראשונה עבד כפקיד ביק"א, וב-1919 החל לעבוד כסוכן אוניות עצמאי וכעמיל מכס.
הקים את "רוזנפלד בע"מ סחר", שהייתה אחת מסוכנויות האוניות היהודיות הראשונות.
בתחילה עסקה חברתו מכל הבא ליד אך עם הגברת הבנייה בשנות ה-20 יצר רוזנפלד קשרים בבלגיה, ייבא משם חומרי בניין (בעיקר זכוכית), וייצג את חברת הספנות הבלגית שהביאה את החומרים הללו.
כך עגנה ב-1923 בחיפה האונייה הבלגית הראשונה.
רוזנפלד היה גם סוכנן של חברות ספנות ואוניות אמריקאיות.
בשל פיתוח יחסי העסקים עם בלגיה התמנה ב-1929 לסגן-קונסול וב-1934 לקונסול בלגיה וליבריה בחיפה.
ב-1932 קיבל מאלברט הראשון מלך בלגיה את אות הכבוד של אביר מסדר הכתר הבלגי .
ב-1933 הקים, עם אשתו אולגה, את ביתו בשכונת בת גלים לאחר שהרס את ביתו הקודם באותו מקום שנבנה ב-1924. את התכנון הפקיד בידי משרד אור-אל זוהר; הבית תוכנן כך שהקומה העליונה שימשה למגורי המשפחה וקומה שלמה הוקדשה לחדרי אירוח מרהיבים שכללו חדר ביליארד, חדר אוכל גדול ועוד.
על פי עדות בנו, חלק זה של הבית היה פעיל מאוד בשל קשריו החברתיים והעסקיים הענפים של רוזנפלד.
חלק מקירות הבית נבנו מלבנות זכוכית (שכאמור יובאו על ידו) ונבנתה מרפסת שממנה נשקפו הים, בריכת השחייה האולימפית של בת גלים ובניין הקזינו, שאת האחרונים בנה קרוב משפחתו משה בונשטיין.
רוזנפלד תרם את ביתו למען הקהילה בתמורה לכך ששם הרחוב שבו ניצב הבית יוסב להנצחתו, וכך "קוצץ" רציף פנחס מרגולין וכיום ניצב הבית ברציף אהרן (רוזנפלד).
הבית הוכרז לשימור על ידי עיריית חיפה וכיום הוא בשימוש האגודה למלחמה בסרטן.
רוזנפלד נקבר במושבת ילדותו, זכרון יעקב.
ב-1926 נשא לאשה את עליזה-אולגה (בת חנה וד"ר צבי הירש ברדש מצפת).
לזוג היו שלושה בנים: צבי, אריה, ישראל יהודה.
אהרן (אהרל'ה) ויסברג (נולד ב-1981) הוא עיתונאי ישראלי.
משמש פרשן כדורסל באתר הדיסקו, ומנחה פודקאסט באתר ynet יחד עם פיני גרשון ובמסגרת מנהלת ליגת העל בכדורסל עם גיא גודס.
הוא העורך הראשי של עיתון שביעי, משמש פרשן כדורסל בתחנת הרדיו כאן רשת ב', ומרצה בבית ספר לתקשורת ספורט "קול הספורט".
יש לו בלוג כדורסל ברשת פייסבוק בשם אהרל'ה ויסברג - מאחורי הקַלָּעים והוא נחשב גם למומחה משחק הפנטזי ועובד בכך מטעם היורוליג.
בגיל 16 ייסד את האתר של הכדורסלן עודד קטש.
ב-1999 התגייס לצה"ל ושימש ככתב לענייני צבא בעיתון במחנה.
לאחר שחרורו, שימש במשך כשנתיים כעורך במדור הספורט של מעריב, במקביל לעבודתו כעורך מדור הספורט וסגן ראש מערכת החדשות של במחנה.
ב-2005 כתב יחד עם ערן סלע את הספר "היכל התהילה" שבמסגרתו נבחרו את 50 הכדורסלנים הגדולים בתולדות מדינת ישראל (הוצאת מודן).
בשלהי אותה שנה מונה לראש דסק כדורסל באתר ynet.
ויסברג כיהן גם כעורך הראשי של ירחון הספורט PLAY, והשיק שם את טורו הפרשני בנושאי כדורסל בשם "מאחורי הקַלָּעים".
ב-2010 עבר לידיעות אחרונות במטרה להחליף בעתיד את הכתב הוותיק רפאל נאה, אולם כעבור תקופה קצרה עזב את העיתון.
מאז פברואר 2011 עובד ויסברג בעיתון ישראל היום כעורך וכתב במוספי שישבת וישראל השבוע ובדסק החדשות ובעל טור במדור הספורט.
בין 2015 ל-2025 שימש כראש דסק כדורסל בוואלה!
לאורך עונת המשחקים 2016/2017 שימש כפרשן בשידורי הכדורסל של ערוץ 20, שליווה את משחקי הפועל ירושלים עד לחצי גמר היורוקאפ, לצד השדר עמית הורסקי.
אחר כך ערך גם את מדור הספורט של עיתון מעריב ושימש פרשן קבוע במשחקי כדורסל בערוץ ספורט1.
ויסברג, בוגר תואר ראשון במדעי המדינה ותקשורת ציבורית באוניברסיטת בר-אילן, הוא אחד המראיינים הבולטים בתקשורת הספורט הישראלית, ובמהלך השנים נפגש עם כמה מכוכבי הכדורסל המרכזיים בעולם, ובראשם: יאניס אדטוקומבו, ריק פיטינו, ז'ליקו אוברדוביץ', דינו מנגין ודיאן בודירוגה.
הוא הביא את ראיון הסולחה ההיסטורי בין היריבים הוותיקים מיקי ברקוביץ' ודורון ג'מצ'י, קיים פגישת מחזור באתונה עם כוכבי הזכייה ביורוליג של פנאתינאיקוס, והפגיש גם בין המאמן אוברדוביץ' לכוכבו בעבר קטש, לפני משחק שבו שניהם שימשו כמאמנים יריבים.
הוא אחראי לכמה חשיפות מרכזיות בעיתונות הספורט בישראל, ובראשן מינויו של עודד קטש למאמן פנאתינאיקוס, חזרתו של פיני גרשון למכבי תל אביב בתפקיד עוזר המאמן ופרישתו המפתיעה של מוני פנאן ממכבי תל אביב.
במשך השנים הפך לקול המוביל והביקורתי ביותר נגד הנהלת המועדון, והוציא לאור את העימותים הפנימיים בין הבעלים.
הוא מיצב את עצמו כבעל טור נוקב וככתובת לידיעות בלעדיות וראשוניות על בסיס קבוע.
אהרלה בן אריה (נולד ב-8 בספטמבר 1955) הוא אמן ישראלי שיצירותיו התפרסמו בארץ ובעולם.
בן אריה, יליד חיפה, מתגורר ויוצר במושב צפרירים שבאזור עמק האלה.
את שנות ילדותו הוא עשה בקריית גת שם למד בבית הספר התיכון המקומי.
כבר בגיל צעיר נמשך ליצירה בחומר והפגין כישרון רב שבא לידי ביטוי ביצירת אובייקטים מעץ ומתכת.
את שעות הפנאי שלו כילד ונער העביר בן אריה בבית המלאכה של אביו שעסק בהמצאה ובבנייה של מכונות חקלאיות.
בבית המלאכה הוא זכה להכשרה מקצועית רחבה במחיצת בעלי מקצוע עתירי ניסיון בעיקר בתחום המתכת.
תקופה זו העניקה לו יכולות וביטחון מקצועי שאפשרו לו לממש את מגוון רעיונותיו האומנותיים.
כבר בגיל 14 ניכר כישרונו לתכנון וליצירה והוא השתתף בתהליכי בנייה של עבודות מכניות וקונסטרוקטיביות מורכבות.
את שירותו הצבאי הוא עשה בנח"ל המוצנח.
מיד עם שחרורו מצה"ל הוא חבר לחבריו בקיבוץ כרם שלום, שם הקים סטודיו לפיסול ובית מלאכה לפיתוח ושיפור מיכון חקלאי.
בתחילת שנות השמונים פיתח בן אריה קשר הדוק עם קדרים ועם חרשי עץ ברצועת עזה.
הוא עבד לצידם בתור שוליה וראה בהם מורי דרך ומנטורים אומנותיים.
התרבות החומרית הפלסטינית, הצבעוניות המיוחדת של ציורי עולי הרגל השבים ממכה ומרחבי החול העצומים שימשו לו השראה.
בתקופה זו הוא נעשה תלמידם של הפסל משה שק (ג'וק) ושל הצייר רפי מינץ.
שנים אלו היו עבורו שנים מכוננות שעיצבו את תפיסתו האומנותית, והשפעתן ניכרת לכל אורך יצירתו.
בן אריה המשיך את מורשת מוריו הערבים והיהודים, ולאורך השנים הוא לימד בסטודיו שלו תלמידים צעירים ובוגרים.
יצירתו של בן אריה באה לידי ביטוי באמצעות עבודות סביבתיות המשלבות קהל וסביבה.
הוא התמחה ביצירת פרויקטים אומנותיים המאפשרים שימוש פיזי על ידי קהל כגון: מתקני משחק פיסוליים, אלמנטים להצללה, ישיבה ושימוש משולב לצורכי הקהל הציבורי.
"נקודת המוצא שלו מעוגנת בחומר, או יותר נכון במפגש בין החומר לקונספט .
המה והאיך הולכים תמיד יחדיו.
עבודותיו מורכבות מעשרות אלמנטים השלובים זה בזה ומצטרפים לשלמות צורנית אחת ...." (אוצר מוזיאון ישראל איזיקה גאון ז"ל, פתיחת תערוכת האמן "הרעיון שבחומר", 1987)
בן אריה מכנה את עצמו "רופא של מקומות".
הוא יוצר מתוך דחף למגע ומתוך רצון להשפיע על סביבתו.
יצירתו שואפת לפשטות שמבטאת דיוק ואמירת הרבה בעזרת מעט.
עבודותיו הן מזיגה בין אדם, חומר וסביבה.
תכונות החומר, הדימוי, השימוש והתוכן שלובים תמיד יחדיו.
מחומרים טבעיים הוא יוצר פסלים שעוזרים לאדם להרגיש נוח בסביבתו הטבעית ."אני מכוון לאמת רכה שמעודדת סליחה.
יצירותיי הן חוויה אישית למרחב הפרטי והציבורי ".
התנועה והשעשוע בעבודות הפנים ובעבודות הסביבתיות הם מוטיבים מרכזיים ביצירתו של בן אריה.
בעזרתם הוא מזמין את הקהל לתקשר עם עבודותיו באופן פיזי ישיר ובלתי אמצעי.
עבודותיו פרושות באתרים ציבוריים ופרטיים רבים בישראל ובעולם.
בין הבולטות שביניהן שממחישות את צורת עבודתו הם "הלווייתנים" בחוף אשקלון, "העכביש" בחולון ,"אקולוג" בברלין, "גן הדינוזאורים" בקרית אתא, "קשתות ברגיעה" בגני תקווה והאחרונה שבהן שנוצרה ב-2012, "גן גורים", בעיר חולון ועוד.
בשנים האחרונות נמצא פרויקט נוסף בתהליך תכנון עבור העיר שטוטגרט בגרמניה
בשנת 1987 הציג במוזיאון ישראל את התערוכה "פסלי צעצוע" אשר מציגה את מגוון עבודותיו מהתקופה ה"עזתית".
בשנת 1997 מציג שנית במוזיאון ישראל את התערוכה "הרעיון שבחומר", שמציגה קשת רחבה של רעיונות בתחום הפיסול האורבאני.
בשנת 2012 מוצגת תערוכתו "שירת המנואלה" בגלריה "גרשטיין" בתל אביב
התערוכה מציגה סדרה של פסלי צעצוע מכניים עשויים פח ועץ.
בשנת 2019 הוצבו פסליו אהרלה בגן המשחקים של מוזיאון ארץ ישראל
אהרון קשלס (נולד ב-16 באפריל 1976) הוא במאי ותסריטאי ישראלי.
קשלס נולד ביפו וגדל בבת ים.
למד תואר ראשון בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
למד תואר שני בתוכנית הרב תחומית לאמנויות של אוניברסיטת תל אביב.
שימש כמבקר קולנוע עבור ynet, רייטינג וגלובס, והפעיל את בלוג הקולנוע פיראנה קארינה.
בשנת 2010 יצא לאקרנים סרט הבכורה שלו – "כלבת" – אותו כתב וביים ביחד עם נבות פפושדו.
בשנת 2013 יצא סרטם המשותף השני – "מי מפחד מהזאב הרע".
בשנת 2014 יצר הצמד סרט קצר בשם "F is for Falling" במסגרת אנתולוגיית האימה הבינלאומית "ABCs of Death 2".
בנובמבר 2017 פורסם באתר האינטרנט ynet שפפושדו וקשלס עובדים יחד על 3 סרטים נוספים: "We are All Monsters", "אמבולנס" ו"היו זמנים בפלשתינה".
קשלס עבד על סרט הפעולה הבינלאומי "מילקשייק אבק שריפה" יחד עם נבות פפושדו.
הסרט נרכש בידי שתי חברות בינלאומיות מובילות: סטודיו קאנל ו-The Picture Company.
במאי 2019 פורסם שקשלס עזב את הפרויקט.
הסרט יצא לקולנוע ולשירותי צפייה ביתית ביולי 2021.
בשנת 2021 ביים, כתב והפיק את סרטו הראשון בארצות הברית, "דרומית לגן עדן", מותחן פשע רומנטי בכיכובם של אוונג'לין לילי וג'ייסון סודייקיס.
בפברואר 2014 נישא ללילך סונין.
אהרון לילנד שפירו היה עורך דין יהודי-אמריקאי.
נולד באוקלנד (קליפורניה) בשנת 1884 למשפחה יהודית.
למד משפטים והתמחה בדיני חברות.
כעורך דין נתן ייעוץ משפטי להקמת תאגידים חקלאיים, וגיבש מתווה לייעול תהליך מכירת תוצרת חקלאית בארצות הברית, בעיקר בקליפורניה, אשר אומץ על ידי האגודה האמריקאית לשיווק תוצרת חקלאית.
המתווה שיזם שפירו, שכונה "תוכנית שפירו" או "תוכנית קליפורניה", הופעל בסופו של דבר על ידי קרוב למיליון חקלאים ברחבי ארצות הברית, ושפירו תואר בעיתון הניו יורק טיימס כ"מנהיג המהפכה החקלאית הגדולה ביותר בזמן המודרני".
כאשר פרסם הנרי פורד את ספרו האנטישמי "היהודי הבינלאומי", בו יוחד פרק ל"השתלטות היהודים על התוצרת החקלאית בארצות הברית" תוך התמקדות בפועלו של שפירו, תבע שפירו את פורד על לשון הרע, והאחרון נאלץ לפרסם התנצלות על הערותיו בספר באמצעות לואי מרשל.
שיינמן - מהפכן בולשביקי יהודי ששימש כיושב ראש הראשון של הבנק המרכזי של רוסיה הסובייטית, גוסבנק.
שימש במגוון תפקידים פיננסיים בזמן היווסדה של ברית המועצות, בסקנדינביה ורוסיה הסובייטית ופעמים כיושב ראש של הבנק המרכזי.
אהרון שיינמן נולד בסובאלק עיר באימפריה הרוסית (כיום עיר בפולין), למשפחת סוחר יהודית כבן הקטן למשפחה בת 13 ילדים (12 אחיות).
בשנת 1903 סיים את לימודיו במכללה המסחרית והצטרף למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
עם שחרורו מהצבא שימש כפקיד עד למהפכה.
לאחר מהפכת פברואר נבחר ליו"ר הדירקטוריון של העיר הלסינקי.
ונספח כספי של הממשלה הסובייטית בסטוקהולם.
יחד עם אולף אשרברג, בנקאי שוודי שהזדהה עם הסוציאליסטים, ייסד בנק.
בינואר 1919, הוא גורש משוודיה יחד עם בולשביקים אחרים.
כאשר חזר לברית המועצות מונה כחבר קומיסריאט המזון של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, ושנה לאחר מכן - סגן הקומיסר עממי למסחר ותעשייה.
ביוני 1920 שימש כחבר בוועד העממי לסחר חוץ.
ב 4 באוקטובר 1921 הוצא צו על הקמת הבנק המרכזי של רוסיה הסובייטית (РСФСР) כמה ימים לאחר מכן, מונה שיינמן ליו"ר הדירקטוריון של הבנק הממלכתי של רוסיה הסובייטית (מאז יולי 1923 - הבנק הממלכתי של ברית המועצות).
בדצמבר 1924 הוא מונה לקומיסר העם של לסחר פנים.
בשנת 1922, ביוזמתו של שיינמן בנק המדינה הוציא סדרה חדשה של 12 שטרות בעריכים מ-1 רובל ועד 10000 רובל, ומטבעות זהב.
בנובמבר 1925, שיינמן הפך לסגן קומיסר החוץ לסחר פנים של ברית המועצות.
וחודשיים לאחר מכן, חזר לתפקיד יו"ר הבנק הממלכתי ברית המועצות.
שימש גם יו"ר אמטורג, חברה למסחר שעסקה בסחר חוץ של ברית המועצות עם ארצות הברית.
לאחר תפקידו באמטרג עמד בראש הסניף הלונדוני של סוכנות הנסיעות הרשמית של ברית המועצות אינטוריסט, בין השנים 1937 ל-1939. בשנת 1939 הודח שיינמן מתפקידו וסירב לחזור למוסקבה, ולמעשה היה אחד מהעריקים הסובייטיים הראשונים, ולמרות זאת שמר על יחסים טובים עם ברית המועצות.
יותר מאוחר באותה השנה קיבל אזרחות בריטית.
שיינמן היה נשוי לאישה אוסטרלית בשם מריה פיגלבה אשר נפטרה ב-1970, והיה לו בן.
אהרון (ארל'ה) שרף (נולד ב-17 בנובמבר 1937) הוא בכיר לשעבר במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
נולד בחיפה ב-17 בנובמבר 1937. בוגר בית הספר התיכון החקלאי בפרדס חנה.