tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, נמצא שגברים ואוכלוסיית להט"ב נוטים יותר לדווח על כך שהם נמצאים במערכות יחסים פתוחות, כאשר כ-33% מהגברים ההומוסקסואלים, כ-23% מהגברים הביסקסואלים, כ-5% מהלסביות ו-כ-22% מהנשים הביסקסואליות דיווחו על כך שהם נמצאים במערכות יחסים פתוחות.
מחקר משנת 1974 הראה שסטודנטים גברים אשר מתגוררים באותה יחידת הדיור נוטים להיות יותר מעורבים במערכות יחסים פתוחות מאשר סטודנטיות, ויותר מעוניינים לקחת חלק במערכות יחסים פתוחות מנשים, אפילו אם הם עדיין לא לוקחים חלק במערכות יחסים פתוחות.
בסקר שנערך על ידי המגזין האמריקני FS Magazine, מבין 1,006 הגברים שהשתתפו בסקר כ-41% ציינו שהם נמצאים במערכת יחסים פתוחה, או היו במערכת יחסים פתוחה בעבר.
מבין הגברים שנמצאים במערכת יחסים פתוחה, כ-75% סבורים שמערכות יחסים פתוחות הן נהדרות.
לרוב כאשר זוגות נמצאים במערכות יחסים פתוחות לשני בני הזוג העיקריים יש עבודה ו/או קריירה יציבה.
הן הגברים והן הנשים במערכות היחסים הפתוחות נוטים לעיתים רבות יותר להיות במשרות ניהוליות.
לרוב אותם הזוגות בחרו במודע שלא להיות הורים, או שילדיהם כבר גדלו.
סיבות לכניסה למערכת יחסים פתוחה
מערכת יחסים פתוחה עשויה להיווצר מסיבות שונות כמו:
כאשר אדם מחבב אדם אחר אבל לא מעוניין לסיים את מערכת היחסים הישנה.
בשל לחץ או כפייה מצד בן/בת הזוג אשר דורש/ת שתהיה לכם מערכת יחסים פתוחה.
כאשר אנשים מטבעם אינם מונוגמיים (כלומר נטייה זו היא כנראה מולדת).
כאשר אחד מבני הזוג מבין/ה שהם אינם מסוגלים למלא את הצרכים של בן/בת הזוג.
בשל הבדלים מהותיים בליבידו של בני הזוג.
כאשר אחד מבני הזוג או שניהם מעוניינים ביותר חופש, זקוקים ליותר יחס, מעוניינים במגוון אינטלקטואלי רב יותר, מעוניינים במגוון של פרטנרים מיניים.
בשל צורך באתגר - ישנם אנשים שסבורים שמערכת היחסים שלהם לא מספקת אלא אם כן יש להם תחושת אתגר גדולה גדולה יותר בחייהם.
מערכות יחסים פתוחות עשויות ליצור תחושות של קנאה, היקשרות או רכושנות בקרב המעורבים, והרגשות הללו עלולות להוות אתגר מהותי אשר עלול להקשות על כך שמערכת יחסים תמשיך להתקיים.
הרגשות הללו יכולות גם להוביל למודעות עצמית גדולה יותר, אשר עשויה להיות מספקת עבור אנשים המעורבים במערכות יחסים פתוחות.
ישנם מחקרים שמצאו שאנשים שנמצאים במערכות יחסים פתוחות מדווחים על פחות קנאה בהשוואה לאנשים שנמצאים במערכות יחסים מונוגמיות.
ההנאה מ"האנרגיה של מערכת יחסים חדשה", שלב המוכר גם כ"שלב ירח הדבש" - מצב תודעתי אותו חווים בתחילת מערכות יחסים מיניות ורומנטיות, הכרוך בדרך כלל בכך שחווים רגשות רגשיים ומיניים עזים יותר.
היכולת לפגוש אנשים חדשים עם השקפת עולם דומה, איתם ניתן להתחבר הן מבחינה אינטלקטואלית והן מבחינה רגשית
על מנת להיות במערכת יחסים אשר מיועדת לספק צרכים מסוימים, ושאינה מבוססת בראש ובראשונה על כך ששני בני הזוג אוהבים זה את זו, אלא לרוב על גורמים כלכליים או חברתיים.
כאשר בני הזוג חיים בחלקים נפרדים של העולם למשך תקופות מסוימות או כל העת.
כאשר בני הזוג סבורים שהסקס יותר מהנה וישנה תדירות גבוהה יותר של יחסי מין מאשר במערכת יחסים מונוגמית.
סיבות להימנעות ממערכת יחסים פתוחה
זוגות רבים שוקלים בשלב זו או אחר את האפשרות של מערכת יחסים פתוחה, אך לרוב בוחרים שלא לעשות זאת.
כאשר אדם בוחר להעלות את האפשרות הזו בפני בן/בת הזוג המונוגמית שלו/ה, בן/בת הזוג המונוגמי/ת עשוי/ה בתגובה לנסות לשכנע או לכפות עליו/ה להמשיך להיות מונגומי/ת או לחלופין שמערכת היחסים תסתיים לאלתר.
בקרב זוגות רבים שבוחרים לנסות מערכת יחסים פתוחה ישנו גם חשש לכך שבן/בת הזוג עלול/ה בעקבות כך להקדיש מעט תשומת לבן/בת הזוג במערכת היחסים העיקרית.
לעיתים רבות ישנה קנאה בין בני זוג במערכות יחסים מונוגמיות, וכאשר מוסיפים אדם נוסף או יותר למערכת היחסים הדבר עלול לגרום לכך שתחושות הקנאה רק יתעצמו.
מחקרים בנושא העלו שהקנאה נשארת בעיה קיימת גם במערכות יחסים פתוחות משום שהמעורבות בפועל של צד שלישי נתפסת כטריגר.
במחקר שבוצע ב-1971 נמצא שכ-80% מהזוגות שלקחו חלק בנישואים פתוחים חוו קנאה בשלב זה או אחר.
לעיתים רבות מיוחסים למערכות יחסים לא מונוגמיות בהסכמה סטריאוטיפים שליליים כמו שהם פחות מספקים מבחינה מינית, שישנו סיכון רב יותר לחלות במחלות מין, ושהם פחות מוסריים.
הסטריאוטיפים הללו מתעצמים לרוב גם בשל האמונה הרווחת שמערכות היחסים המונוגמיות הן מערכת היחסים הטבעית והמקובלות בחברה.
לחץ תרבותי עשוי גם לגרום לאנשים להימנע ממערכות יחסים פתוחות.
בנוסף לכך, ישנו סטריאוטיפ חברתי נפוץ לאנשים שמעורבים במערכות יחסים פתוחות לפיו הם נוטים להיות פחות מחויבים לבני/בנות זוגם/ן ו/או פחות בוגרים מהאנשים שמעדיפים להיות במערכות יחסים מונוגמיות.
בתרבות הפופולרית לרוב מוצג המסר שהרצון לכך שיהיה/תהיה יותר מבן/בת זוג אחד/ת פירושו שלא מנהלים מערכת יחסים "אמיתית".
בנוסף לכך עשויים להתגלות קשיים רבים הכרוכים בלוגיסטיקה סביב מערכות היחסים הפתוחות - במיוחד אם בני הזוג גרים יחד, צריכים לחלוק את אותם המשאבים הכספיים, יש להם רכוש משותף, ו/או אם הם הורים לילדים.
כל מגע מיני מחוץ למערכת יחסים מונוגמית מעצים את הסיכון לכך שאחד מהמעורבים ידבק במחלת מין ולאחר מכן ידביק במחלת המין את כל יתר האנשים במערכת היחסים הפתוחה.
גם כאשר לא משתמשים בקונדומים, כאשר מבצעים בדיקות תדירות להימצאות של מחלות מין, וכאשר מקבלים את כל החיסונים האפשריים לא ניתן להעלים באופן מוחלט את הסיכון לחלות במחלות מין, אך ניתן באופן תאורטי להפחית את הסיכון הסטטיסטי הגבוהה בהרבה לחלות במחלות מין המיוחס לאנשים הנמצאים במערכות יחסים לא מונוגמיות.
מערכות יחסים פתוחות שזכו להצלחה
אחד הגורמים המשמעותיים ביותר שתורמים להצלחה של זוגיות הוא הפיכת מערכת היחסים כך שתתאים לצרכים של כל הצדדים המעורבים.
באופן כללי מערכות יחסים פתוחות משתנות ממקרה למקרה, וכמו כן בכל רגע נתון הן יכולות להשתנות באופן מהותי עקב הנסיבות באותו הזמן.
מערכת היחסים הפתוחה משקפת לרוב את הערכים, המטרות, הרצונות, הצרכים והפילוסופיות של הצדדים המעורבים.
חשוב במיוחד להיות קשוב לצד האחר במערכת היחסים הפתוחה ולהיות מוכן למשא ומתן לגבי אלמנטים שונים בכל הנוגע לצרכים ולרצונות שלהם במסגרת מערכת היחסים הפתוחה, הנוגעים לרוב לכנות, לאמון ההדדי, לגבולות האדומים של הצד השני, ולניהול זמן.
כלים נוספים שבני הזוג משתמשים בהם בתהליך המשא ומתן כוללים מתן אפשרות לבני הזוג להטיל וטו על מערכות יחסים חדשות, ההחלטה על כך שבני/בנות הזוג יהיו אלו שיקבעו מבעוד מועד עם איזה אנשים בדיוק הם/הן מסכימים/ות לכך, או לחלופין התניה בכך שתהיה גם אינטראקציה עם בני/בנות הזוג.
הקפדה על כך מסייעת לעיתים רבות להפיג את החששות של בני/ות הזוג העיקריים במערכת היחסים הפתוחה.
לעיתים רבות גם יש בני/בנות זוג הדוחים את מתן האפשרות שהם/הן יהיו אלו שיוכלו להטיל וטו על מערכות יחסים חדשות מכיוון שהם/ן מאמינים שהדבר יגביל את בן/בת הזוג שלהם מלחוות מערכת יחסים חדשה ויגביל את החופש שלהם/ן.
הגדרת הגבולות במערכות יחסים פתוחות יכולה לכלול גבולות פיזיים (אסור לגעת בלי אישור), מיניים, ורגשיים (אסור לדון ברגשות ספציפיים).
הגדרת הגבולות מסייעת לקבוע את הכללים לגבי מה מקובל ומה לא מקובל בין כל המעורבים במערכת היחסים הפתוחה.
הם גם מסייעים לכל המעורבים להרגיש בטוחים יותר.
דוגמאות להגדרת גבולות במערכת יחסים פתוחה יכולה לכלול:
מי בדיוק רשאי ניתן לצרף למערכת היחסים הפתוחים.
(לדוגמה, המיקום הגאוגרפי שלהם, ובין אם מדובר באנשים בקהילה מסוימת, קולגות, חברים, וכו').
מה בדיוק הגבולות הפיזיים שיחולו על אותה מערכת היחסים (מותר/אסור להתנשק, מותר/אסור לקחת חלק בדייטים, ו/או הגבלות שונות על פעילויות מיניות).
איפה בדיוק יתקיימו יחסי המין עם אותה מערכת היחסים.
ישנם זוגות שאף יוצרים חוזה פיזי בו מוגדרים בדיוק הגבולות במערכת היחסים הפתוחה.
יצירת החוזה עשויה לסייע לא רק בתהליך ניהול המשא ומתן, אלא גם על מנת שילקחו בחשבון כל הצרכים, הרצונות, הגבולות, הציפיות ומה בדיוק מצופה מהצדדים המעורבים.
ניהול זמן באופן אפקטיבי יכול לתרום רבות להצלחה של מערכות יחסים פתוחות.
למרות העובדה שלרוב האדם מקדיש את רוב זמנו/ה ומרצו/ה למערכת היחסים העיקרית, חשוב גם לחתור לפשרה לגבי כמות הזמן שתוקדש למערכת היחסים החדשה.
למרות שהרצון להעניק כמות בלתי מוגבלת של אהבה, אנרגיה ורגש לאדם נוסף, כמות הזמן העומדת לרשות הדבר תמיד תהיה מוגבלת.
במקרים רבים גם בני/בנות הזוג במערכת היחסים העיקרית מחליטים בשלב מסוים שאם הם/הן לא יכולים לחלוק את זמנם באופן שווה עם האדם הנוסף במערכת היחסים הפתוח, הם מעדיפים בסופו של דבר לסיים את מערכת היחסים.
מערכת יורקטאון, הידועה גם בשם מערכת וירג'יניה, הייתה סדרה של תמרונים וקרבות צבאיים במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית שהגיעו לשיא במצור על יורקטאון באוקטובר 1781. התוצאה של המערכה הייתה כניעת כוח הצבא הבריטי של הגנרל צ'ארלס קורנווליס, אירוע שהוביל ישירות לתחילתו של משא ומתן רציני לשלום ולסיום המלחמה.
המערכה התאפיינה בחילוקי דעות, חוסר החלטיות וחוסר תקשורת מצד מנהיגים בריטים, ובמערכת יוצאת דופן של החלטות שיתופיות, לעיתים בניגוד לפקודות, של הצרפתים והאמריקאים.
המערכה כללה כוחות יבשה וכוחות ימיים של בריטניה וצרפת, וכוחות יבשה של ארצות הברית.
כוחות בריטיים נשלחו לווירג'יניה בין ינואר לאפריל 1781 והצטרפו לצבאו של קורנווליס במאי, שהגיע צפונה ממערכה ממושכת דרך מדינות הדרום.
כוחות אלו נתקלו תחילה בהתנגדות חלשה על ידי מיליציות מווירג'יניה, אך הגנרל ג'ורג' וושינגטון שלח תחילה את המרקיז דה לה פאייט ולאחר מכן את אנתוני וויין ה"משוגע" עם חיילי הצבא הקונטיננטלי כדי להתנגד לפשיטה ולהרס הכלכלי שהבריטים חוללו.
הכוחות האמריקנים המאוחדים, לעומת זאת, לא היו מספיק חזקים כדי להתנגד לכוחות הבריטיים המאוחדים, ורק לאחר סדרה של פקודות מבולבלות מעוררות מחלוקת של הגנרל סר הנרי קלינטון, המפקד העליון הבריטי, עבר קורנווליס ליורקטאון ביולי.
ובנה עמדת הגנה שהייתה חזקה מול כוחות היבשה מולם התמודד אז, אך הייתה חשופה לסגר ימי ומצור.
הצי המלכותי ניסה לערער על שליטה זו, אך האדמירל תומאס גרייבס הובס בקרב המפתח בצ'ספיק שהתחולל ב-5 בספטמבר.
כוחות אמריקאים וצרפתים שהתאספו מחוץ לעיר ניו יורק החלו לנוע דרומה בסוף אוגוסט, והגיעו ליד יורקטאון באמצע ספטמבר.
הטעיות בנוגע לתנועתם עיכבו בהצלחה ניסיונות של קלינטון לשלוח חיילים נוספים לקורנווליס.
המצור על יורקטאון החל ב-28 בספטמבר 1781. בצעד שכנראה קיצר את המצור, החליט קורנווליס לנטוש חלקים מההגנות החיצוניות שלו, וכוחות המצור הסתערו בהצלחה על שניים ממעוזיו.
כשהתברר שעמדתו בלתי ניתנת להגנה, קורנווליס פתח במשא ומתן ב-17 באוקטובר ונכנע יומיים לאחר מכן.
כשהידיעה הגיעה ללונדון, ממשלתו של הלורד נורת' נפלה, וממשלת רוקינגהם שהחליפה אותה נכנסה למשא ומתן לשלום.
אלה הגיעו לשיאם בהסכם פריז ב-1783, שבו הכיר המלך ג'ורג' השלישי בארצות הברית העצמאית של אמריקה.
קלינטון וקורנווליס ניהלו ויכוח ציבורי שבה הגנו על תפקידיהם במערכה, וגם הפיקוד הימי הבריטי דן בכשליו של הצי שהובילו לתבוסה.
בדצמבר 1780, הזירות בצפון אמריקה של מלחמת העצמאות האמריקאית הגיעו לנקודה קריטית.
הצבא הקונטיננטלי ספג תבוסות גדולות מוקדם יותר באותה השנה, כאשר צבאות הדרום שלו נלכדו או התפזרו באובדן צ'ארלסטון ובקרב קמדן בדרום, בעוד שצבאותיו של ג'ורג' וושינגטון והמפקד העליון הבריטי לצפון אמריקה, סר הנרי קלינטון השקיפו זה על זה ברחבי ניו יורק בצפון.
מאידך, לטובת האמריקנים, מגויסים לויאליסטים בדרום ספגו מכה קשה בהר המלכים באוקטובר.
תכנון צרפתי ואמריקאי לשנת 1781
הכח הצבאי של וירג'יניה בתחילת מלחמת העצמאות של ארצות הברית כלל פלוגות מיליציה מקומיות וצי אוניות.
מפקד הכוח הצבאי של וירג'יניה היה ברון פון שטויבן, איש מקצוע מעולה אך בלתי אהוד על חייליו וביחסים עכורים עם מושל וירג'יניה, תומאס ג'פרסון.
שטויבן הקים מרכז אימונים בצ'סטרפילד למתגייסים חדשים של הצבא הקונטיננטלי, ו"מפעל" בווסטהאם לייצור ותיקון של נשק ותחמושת.
הלחימה המשמעותית הראשונה ב בווירג'יניה הייתה בשנת 1779, כאשר פשיטה של הבריטים הרסה כמעט לגמרי את הצי של וירג'יניה, בנוסף לחלק ניכר מיכולת בניית הספינות של המדינה ותפסה או השמידה כמויות גדולות של טבק, שהיה פריט סחר משמעותי עבור האמריקנים.
לאחר סדרה של ניסיונות לא מוצלחים לשיתוף פעולה עם האמריקאים (שהובילו להתקפות כושלות על ניופורט, רוד איילנד וסוואנה, ג'ורג'יה), הבינו מפקדי הצבא הצרפתי שכדי לנצח במלחמה נגד הבריטים נדרשת השתתפות פעילה יותר בצפון אמריקה.
עם זאת, הם גם היו צריכים לתאם את פעולותיהם עם ספרד, שם היה עניין פוטנציאלי לבצע הסתערות על המעוז הבריטי ג'מייקה.
התברר שהספרדים לא היו מעוניינים במבצעים נגד ג'מייקה אלא לאחר שהתמודדו עם ניסיון בריטי צפוי לתגבר את גיברלטר הנצורה, ורק רצו לקבל מידע על תנועות צי הודו המערבית.
בזמן שהצי הצרפתי התכונן לעזוב את ברסט במרץ, התקבלו כמה החלטות חשובות.
צי איי הודו המערבית, בראשות הרוזן דה גראס, לאחר פעולות באיי וינדוורד, הופנה לכף פראנסה (במאה ה-21 קרוי המקום בשם קאפ-האיסיין) כדי לקבוע אילו משאבים יידרשו כדי לסייע לפעולות ספרדיות.
בשל מחסור באוניות תובלה, הבטיחה צרפת גם שישה מיליון ליבראות כדי לתמוך במאמץ המלחמתי האמריקני במקום לספק חיילים נוספים.
הצי הצרפתי בניופורט קיבל מפקד חדש, הרוזן דה בארא.
דה בארא נצטווה לקחת את צי ניופורט כדי להטריד את הספנות הבריטית מול נובה סקוטיה וניופאונדלנד, והצבא הצרפתי בניופורט נצטווה לשלב כוחות עם צבא וושינגטון מחוץ לניו יורק.
בפקודות שלא שותפו במלואן עם הגנרל וושינגטון, דה גראס קיבל הוראה לסייע במבצעים בצפון אמריקה לאחר עצירתו בכף פראנסה.
הגנרל הצרפתי, הרוזן דה רושאמבו, קיבל הוראה לומר לוושינגטון כי דה גראס "יוכל" לסייע, מבלי להתחייב.
(לוושינגטון נודע מג'ון לורנס, המוצב בפריז, שלדה גראס היה שיקול דעת להגיע צפונה.)
הצי הצרפתי הפליג מברסט ב-22 במרץ.
הצי הבריטי היה עסוק בהכנות לאספקה מחדש של גיברלטר, ולא ניסה להתנגד לעזיבת הצי הצרפתי.
לאחר שהצי הצרפתי הפליג, ספינת החבילות "קונקורד" הפליגה לניופורט, כשהיא נושאת את הרוזן דה בארא, פקודות רושאמבו וזיכויים עבור ששת מיליון הליבראות.
במשלוח נפרד שנשלח מאוחר יותר, דה גראס הגיש גם שתי בקשות חשובות.
הראשון היה שיודיעו לו בכף פראנסה על המצב בצפון אמריקה כדי שיוכל להחליט כיצד יוכל לסייע במבצעים שם, והשני היה שיספקו לו 30 נתבים המכירים את המים הצפון אמריקאים.
גנרל קלינטון מעולם לא ניסח חזון קוהרנטי לגבי המטרות של המבצעים הבריטיים בעונת המערכה הקרובה בחודשים הראשונים של 1781. חלק מהבעיה שלו היה טמון במערכת יחסים קשה עם עמיתו הימי בניו יורק, תת-האדמירל המזדקן מאריוט ארבת'נוט.
שני הגברים היו עקשנים, נוטים למזג, ובעלי אישיות עוקצנית; עקב עימותים חוזרים ונשנים, יחסי העבודה שלהם התקלקלו לחלוטין.
בסתיו 1780 קלינטון ביקש שיחזירו אותו או את ארבת'נוט.
עם זאת, פקודות החזרת ארבת'נוט לא הגיעו עד יוני.
עד אז, לפי ההיסטוריון ג'ורג' ביליאס, "שני הגברים לא יכלו לפעול לבד, ולא פעלו יחד".
ארבת'נוט הוחלף בסר תומאס גרייבס, שעמו היו לקלינטון יחסי עבודה טובים יותר.
הנוכחות הבריטית בדרום כללה את הנמלים המבוצרים בסוואנה, ג'ורג'יה וצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית, ומשרשרת מאחזים בחלק הפנימי של שתי המדינות הללו.
אף על פי שהמוצבים החזקים ביותר היו חסינים יחסית להתקפות מצד המיליציה הפטריוטית שהיו כוח ההתנגדות הרשמי היחיד שלהם באותן מדינות, המוצבים הקטנים יותר, כמו גם שיירות אספקה ושליחים, היו לרוב יעדם של מפקדי מיליציות כמו תומאס סאמטר ופרנסיס מריון.
פורטסמות' נכבשה בפעם האחרונה באוקטובר 1780 על ידי כוח בפיקודו של מייג'ור גנרל אלכסנדר לסלי, אך לוטננט גנרל צ'ארלס קורנווליס, המפקד על צבא הדרום הבריטי, הורה להם לצאת לקרוליינה הדרומית בנובמבר.
כדי להחליף את הגנרל לסלי בפורטסמות', שלח גנרל קלינטון 1,600 חיילים תחת גנרל בנדיקט ארנולד (שמונה מעט קודם לכן כבריגדיר בצבא הבריטי) לווירג'יניה בסוף דצמבר.
חלק מהצי שהוביל את הגנרל ארנולד וחייליו הגיע למפרץ צ'ספיק ב-30 בדצמבר 1780. מבלי לחכות לשאר אוניות התובלה שיגיעו, הפליג ארנולד במעלה נהר ג'יימס והוריד 900 חיילים בווסטובר, וירג'יניה, ב-4 בינואר.
לאחר צעדה מאתגרת בן לילה, הוא פשט על ריצ'מונד, בירת המדינה, למחרת, ונתקל בהתנגדות מינימלית של המיליציות בלבד.
לאחר יומיים נוספים של פשיטה באזור, הם חזרו לסירותיהם, והפליגו לפורטסמות'.
ארנולד הקים שם ביצורים, ושלח את אנשיו למסעות פשיטה וחיפוש מזון.
המיליציה המקומית הוזעקה, אך הם היו במספר כה קטן עד שלא ניתן היה לערער על הנוכחות הבריטית.
זה לא מנע ממשלחות פשיטה להיתקל בהתנגדות, כפי שעשו חלקם בהתכתשות בווטרס קריק במרץ.
כשהידיעות על פעילותו של ארנולד הגיעו לג'ורג' וושינגטון, הוא החליט שיש צורך בתגובה.
הוא רצה שהצרפתים ישלחו משלחת ימית מבסיסם בניופורט, אך האדמירל המפקד, שבאלייה דסטושה, סירב לכל עזרה עד שקיבל דיווחים על נזקי סערה חמורים לחלק מהצי הבריטי ב-22 בינואר.
ב-9 בפברואר, הפליג קפטן ארנו דה גרדור דה טילי מניופורט עם שלוש ספינות (אוניית הקו Eveille והפריגטות Surveillante ו-Gentile).
כשהגיע לפורטסמות' ארבעה ימים לאחר מכן, ארנולד הוציא את ספינותיו, שהיו בעלות שוקע רדוד יותר מאלה של הצרפתים, במעלה נהר אליזבת, שם דה טילי לא יכול היה לבוא בעקבותיו.
דה טילי, לאחר שקבע כי המיליציה המקומית "לא מספיקה לחלוטין" כדי לתקוף את עמדתו של ארנולד, חזר לניופורט.
בדרך הוא לכד את אה"מ "רומולוס", פריגטה שנשלחה על ידי הבריטים מניו יורק כדי לחקור את תנועותיו.
הקונגרס אישר שליחה של כוחות קונטיננטלים לווירג'יניה ב-20 בפברואר.
וושינגטון הטיל את הפיקוד על המשלחת למרקיז דה לה פאייט, שעזב את פיקסקיל, ניו יורק באותו יום.
חייליו, שמנו כ-1,200, היו שלושה רגימנטים קלים שנמשכו מחיילים שהוקצו לרגימנטים קונטיננטליים מניו ג'רזי וניו אינגלנד; הרגימנטים הללו הונהגו על ידי ג'וזף ווס, פרנסואה ברבר וז'אן-ז'וזף סורבדר דה גימה.
כוחו של לאפייט הגיע להד אוף אלק (היום אלקטון, מרילנד, גבול הניווט הצפוני של מפרץ צ'ספיק) ב-3 במרץ.
בעודו ממתין לתחבורה עבור חייליו באנאפוליס, לה פאייט נסע דרומה, והגיע ליורקטאון ב-14 במרץ, כדי להעריך את המצב.
המשלחת של דה טילי, והעידוד העז של הגנרל וושינגטון, שנסע לניופורט כדי להדגיש את חשיבות העניין, שכנעו את דסטושה להתחייב יותר.
ב-8 במרץ הוא הפליג עם כל הצי שלו (7 אוניות קו ומספר פריגטות, כולל "רומולוס" שנלכדה זמן לא רב קודם לכן), כשהוא נושא חיילים צרפתים להצטרף ללה פאייט בווירג'יניה.
אדמירל ארבת'נוט, שהוזעק על עזיבתו, הפליג ב-10 במרץ לאחר ששלח לארנולד אזהרה על התנועה הצרפתית.
ארבת'נוט, שספינותיו מחופות הנחושת יכלו להפליג מהר יותר מאלו של דסטושה, הגיעה לכף הנרי ב-16 במרץ, ממש לפני הצי הצרפתי.
הקרב שלאחר מכן היה ברובו חסר החלטיות, אך הותיר את ארבת'נוט חופשי להיכנס למפרץ לינהייבן ולשלוט בגישה למפרץ צ'ספיק; דסטושה חזר לניופורט.
לאפייט ראה את הצי הבריטי, ובהתאם לפקודות, עשה הכנות להחזרת חייליו לאזור ניו יורק.
בתחילת אפריל הוא חזר להד אוף אלק, שם קיבל פקודות מוושינגטון להישאר בווירג'יניה.
יציאת הצי של דסטושה מניופורט גרמה לגנרל קלינטון לשלוח לארנולד תגבורת.
בעקבות הפלגת ארבתנוט הוא שלח אוניות תובלה הנושאות כ-2,000 איש בפיקודו של הגנרל ויליאם פיליפס לצ'ספיק.
אלה הצטרפו לארנולד בפורטסמות' ב-27 במרץ.
המפקד פיליפס השתלט על הכוח וחידש את הפשיטה, שהייתה מכוונת לפטרסבורג וריצ'מונד.
בשלב זה, הברון פון שטויבן ופיטר מוהלנברג, מפקדי המיליציה בווירג'יניה, הרגישו שהם חייבים לעמוד בעמדה כדי לשמור על המורל למרות הכוח הנחות של חייליהם.
הם הקימו קו הגנה בבלנדפורד, ליד פטרסבורג (בלנדפורד היא כיום חלק מהעיר פטרסבורג), ונלחמו בפעולה ממושמעת אך הפסידו בקרב ב-25 באפריל.
פון שטויבן ומולהנברג נסוגו לפני התקדמותו של פיליפס, שקיווה לפשוט שוב על ריצ'מונד.
עם זאת, לה פאייט ערך סדרה של צעדות מאולצות, והגיע לריצ'מונד ב-29 באפריל, שעות ספורות לפני פיליפס.
כדי להתמודד עם האיום הבריטי בקרוליינה, וושינגטון שלח את מייג'ר גנרל נתנאל גרין, אחד האסטרטגים הטובים ביותר שלו, לבנות מחדש את הצבא האמריקני בקרוליינה הצפונית לאחר התבוסה בקמדן.
הגנרל קורנווליס, שהוביל את הכוחות הבריטיים בדרום, רצה להתמודד איתו ולהשיג שליטה על המדינה.
גרין חילק את כוחו הנחות, ושלח חלק מצבאו תחת דניאל מורגן לאיים על המוצב הבריטי בתשעים שש, קרוליינה הדרומית.
קורנווליס שלח את בנסטר טרלטון אחרי מורגן, שכמעט חיסל את הפיקוד של טרלטון בקרב קאופנס בינואר, וכמעט כבש את טרלטון במהלך הפעולה.
אחרי פעולה זו הגיע מה שכונה "המירוץ לדן", שבו קורנווליס רדף אחרי מורגן וגרין בניסיון לתפוס אותם לפני שהם יאחדו את כוחותיהם.
כשגרין חצה בהצלחה את נהר הדן ונכנס לווירג'יניה, קורנווליס, שהפשיט מצבאו את רוב המטען שלו, ויתר על המרדף.
עם זאת, גרין קיבל תגבורת ואספקה, חצה מחדש את הדן וחזר לגרינסבורו, קרוליינה הצפונית כדי לערוך קרב עם קורנווליס.
הרוזן ניצח בקרב, אך גרין הצליח לסגת כשצבאו שלם, והבריטים סבלו מספיק אבדות עד שקורנווליס נסוג לווילמינגטון לצורך תגבור ואספקה מחודשת.
לאחר מכן, גרין המשיך להחזיר את השליטה על רוב קרוליינה הדרומית וג'ורג'יה.
קורנווליס, תוך הפרת פקודות אך גם בהיעדר כיוון אסטרטגי משמעותי מצד הגנרל קלינטון, החליט לקחת את צבאו, המונה כעת 1,400 איש בלבד, לתוך וירג'יניה ב-25 באפריל; זה היה באותו יום שבו נלחמו פיליפס ופון שטויבן בבלנדפורד.
פיליפס, לאחר שלה פאייט הקדים אותו בהגעה לריצ'מונד, פנה חזרה מזרחה, והמשיך להרוס מטרות צבאיות וכלכליות באזור.
ב-7 במאי קיבל פיליפס הודעה מקורנווליס, והורה לו להגיע לפטרסבורג לערוך מפגש של כוחותיהם; שלושה ימים לאחר מכן הגיע פיליפס לפטרבורג.
לה פאייט כבש לזמן קצר את עמדת הבריטים שם, אך לא הרגיש חזק מספיק כדי לבצע מתקפה בפועל.
ב-13 במאי פיליפס מת מקדחת, וארנולד השתלט מחדש על הכוח.
זה גרם למרמור בין הגברים, מכיוון שארנולד לא זכה להערכה במיוחד.
בזמן שהמתינו לקורנווליס, כוחותיהם של ארנולד ולה פאייט התבוננו זה בזה.
ארנולד ניסה לפתוח בתקשורת עם המרקיז (שהיה לו הוראה מוושינגטון לתלות את ארנולד באופן סופי), אך המרקיז החזיר את מכתביו ללא פתיחה.
קורנווליס הגיע לפטרסבורג ב-19 במאי, מה שגרם ללה פאייט, שפיקד על פחות מ-1,000 קונטיננטלים וכ-2,000 מיליציות, לסגת לריצ'מונד.
תגבורת בריטית נוספת בראשות הקולונל האנסבכי פון פויגט הגיעה מניו יורק זמן קצר לאחר מכן, והעלתה את גודל צבאו של קורנווליס ליותר מ-7,000.
קורנווליס, לאחר ששלח את הגנרל ארנולד בחזרה לניו יורק, יצא למלא אחר פקודותיו האחרונות של גנרל קלינטון לפיליפס.
הוראות אלו היו להקים בסיס מבוצר ולפשוט על יעדים צבאיים וכלכליים של המורדים בווירג'יניה.
קורנווליס החליט שהוא צריך קודם כל להתמודד עם האיום שמציב לה פאייט, אז הוא יצא למרדף אחרי המרקיז.
לה פאייט, שכוחו היה עדיף בבירור, נסוג במהירות לכיוון פרדריקסבורג כדי להגן על מחסן אספקה חשוב שם, בעוד פון שטויבן נסוג לפוינט אוף פורק (היום קולומביה, וירג'יניה), שם התאספו טירוני מיליציות והצבא הקונטיננטלי עם אספקה שנמשכה לפני כן.
קורנווליס הגיע לבית המשפט של מחוז הנובר ב-1 ביוני, ובמקום לשלוח את כל צבאו אחרי לה פאייט, ניתק את בנסטר טרלטון וג'ון גרייבס סימקו למסעות פשיטה נפרדים.
טרלטון, עם הלגיון הבריטי שלו שהצטמצם בעקבות המהומה בקאופנס, רכב במהירות עם כוח קטן לשארלוטסוויל, שם לכד כמה מחברי בית המחוקקים של וירג'יניה.
הוא כמעט לכד גם את המושל ג'פרסון, אבל נאלץ להסתפק בכמה בקבוקי יין מאחוזתו של ג'פרסון במונטיצ'לו.
סימקו הלך לפוינט אוף פורק כדי לטפל בפון שטויבן ובמחסן האספקה.
בהתכתשות קצרה ב-5 ביוני ספגו כוחותיו של פון שטויבן, שמנו כ-1,000 איש, 30 נפגעים, אך הם משכו את רוב האספקה מעבר לנהר.
סימקו, שהיה לו רק כ-300 איש, דימה כי כוחו גדול יותר על ידי הדלקת מספר רב של מדורות; זה הניע את פון שטויבן לסגת מפוינט אוף פורק, והוא הותיר את האספקה שהושמדה על ידי סימקו למחרת.
לה פאייט, בינתיים, ציפה לבואם הקרוב של תגבורת שנדחתה זמן רב.
כמה גדודים קונטיננטלים של פנסילבניה בפיקודו של בריגדיר גנרל אנתוני ויין גם אושרו על ידי הקונגרס לשירות בווירג'יניה בפברואר.
עם זאת, וויין התמודד עם תוצאותיו של מרד בינואר שכמעט חיסל את קו פנסילבניה ככוח לוחם, ורק במאי הוא בנה מחדש את הקו לפני שהחל בצעדה לווירג'יניה.
כבר אז היה חוסר אמון רב בין וויין ואנשיו; וויין שמר את התחמושת והכידונים שלו נעולים במנעול ומפתח, למעט כאשר היה צורך בהם.
אף על פי שוויין היה מוכן לצעוד ב-19 במאי, יציאת הכוח נדחתה ביום בגלל איום מחודש של מרד לאחר ששולמו ליחידות בדולרים קונטיננטליים מופחתים.
800 אנשי לה פאייט וויין איחדו כוחות ב-Raccoon Ford על נהר ה-Rappahannock ב-10 ביוני.
כמה ימים לאחר מכן, לה פאייט תוגבר עוד יותר על ידי 1,000 אנשי מיליציות בפיקודו של ויליאם קמפבל.
לאחר הפשיטות המוצלחות של סימקו וטרלטון, החל קורנווליס לעשות את דרכו מזרחה לכיוון ריצ'מונד וויליאמסבורג, תוך התעלמות כמעט בבוז מלה פאייט בתנועותיו.
לה פאייט, שכוחו גדל לכ-4,500, קיבל ביטחון עצמי והחל להתקרב אל צבא הרוזן.
עד שהגיע קורנווליס לוויליאמסבורג ב-25 ביוני, לה פאייט היה משם, בטברנת הציפורים.
באותו יום, ללה פאייט נודע שסיירי המלכה של סימקו נמצאים במרחק מהכוח הבריטי הראשי, אז לה פאייט שלח כמה פרשים וחיל רגלים קל ליירט אותם.
זה גרם להתכתשות ב-Spencer's Ordinary שבה כל צד האמין שהשני נמצא בטווח של הצבא הראשי שלו.
בעוד שלה פאייט, ארנולד ופיליפס תמרנו בווירג'יניה, מנהיגי בעלות הברית, וושינגטון ורושאמבו, שקלו את האפשרויות שלהם.
ב-6 במאי הגיעה ה"קונקורד" לבוסטון, ויומיים לאחר מכן הודיעו לוושינגטון ורושאמבו על הגעתו של דה בארא וכן על המשלוחים והמימון החיוניים.
ב-23 וב-24 במאי, וושינגטון ורושאמבו ערכו כנס בוות'רספילד, קונטיקט, שם דנו באילו צעדים לנקוט בהמשך.
הם הסכימו כי בהתאם לפקודותיו, רושאמבאו יעביר את צבאו מניופורט למחנה הצבא הקונטיננטלי בוייט פליינס, ניו יורק.
הם גם החליטו לשלוח הודעות לדה-גראס, המתארות שתי דרכי פעולה אפשריות.
וושינגטון העדיף את הרעיון לתקוף את ניו יורק, בעוד שרושאמבו העדיף פעולה בווירג'יניה, שם הבריטים היו פחות מבוססים.
מכתבו של וושינגטון לדה גראסה פירט את שתי האפשרויות הללו; רושאמבו, בהערה פרטית, הודיע לדה גראס על העדפתו.
לבסוף, רושאמבו שכנע את דה בארא להחזיק את הצי שלו במוכנות לסייע בכל אחת מהפעולות, במקום להוציא אותו למשלחות צפונה כפי שהצטווה.
ה"קונקורד" הפליגה מניופורט ב-20 ביוני, נושאת שדרים מוושינגטון, רושאמבו ודה בארא, כמו גם הנתבים שביקש דה גראס.
הצבא הצרפתי עזב את ניופורט ביוני, והצטרף לצבא וושינגטון ב-Dobb's Ferry, ניו יורק ב-7 ביולי.
משם, וושינגטון ורושאמבו יצאו למסע בדיקה של ההגנות הבריטיות ברחבי ניו יורק בזמן שהם ממתינים להודעה מדה גראס.
לדה גראס הייתה מערכה מוצלחת במידה מסוימת באיי הודו המערבית.
כוחותיו כבשו בהצלחה את טובגו ביוני לאחר התכתשות קלה עם הצי הבריטי.
מעבר לכך, הוא והאדמירל הבריטי ג'ורג' ברידג'ס רודני נמנעו מקרב משמעותי.
דה גראס הגיע לכף פראנסה ב-16 ביולי, שם המתינה לו ה"קונקורד".
הוא עסק מיד במשא ומתן עם הספרדים.
הוא הודיע להם על כוונתו להפליג צפונה, אך הבטיח לחזור עד נובמבר כדי לסייע בפעולות ספרדיות בתמורה לחיפוי ספרדי קריטי בזמן שהפליג צפונה.
מהם הוא חילץ את ההבטחה להגן על המסחר והטריטוריות הצרפתיות כדי שיוכל להביא צפונה את כל הצי שלו, 28 אוניות הקו.
בנוסף לצי שלו, הוא לקח עימו 3,500 חיילים בפיקודו של המרקיז דה סנט סימון, ופנה אל הספרדים בהוואנה כדי לקבל כספים הדרושים לתשלום לחייליו של רושאמבו.
ב-28 ביולי הוא שלח את ה"קונקורד" חזרה לניופורט, והודיע לוושינגטון, רושאמבו ודה בארא שהוא צפוי להגיע לצ'ספיק בסוף אוגוסט, ויצטרך לעזוב עד אמצע אוקטובר.
הוא הפליג מכף פראנסה ב-5 באוגוסט, והחל במסלול איטי בכוונה צפונה דרך תעלה שלא הייתה כל כך בשימוש באיי בהאמה.
תנועת הצבא הצרפתי לאזור ניו יורק עוררה דאגה רבה אצל הגנרל קלינטון; מכתבים שכתב וושינגטון שקלינטון יירט העלו כי בעלות הברית מתכננות מתקפה על ניו יורק.
החל מיוני הוא כתב סדרת מכתבים לקורנווליס המכילה סדרה מבלבלת של הרהורים, הצעות והמלצות, שרק לפעמים הכילו פקודות קונקרטיות וישירות.
חלק מהמכתבים הללו התעכבו משמעותית בהגיעם לקורנווליס, מה שסיבך את חילופי הדברים בין השניים.
ב-11 וב-15 ביוני, ככל הנראה בתגובה לאיום על ניו יורק, קלינטון ביקש מקורנווליס לבצר את יורקטאון או ויליאמסבורג, ולשלוח את כל החיילים שיוכל לחסוך בחזרה לניו יורק.
קורנווליס קיבל מכתבים אלה בוויליאמסבורג ב-26 ביוני.
הוא ומהנדס בדקו את יורקטאון, שהוא מצא אותה כלא מספק מבחינה הגנתית.
הוא כתב מכתב לקלינטון המציין שהוא יעבור לפורטסמות' על מנת לשלוח חיילים צפונה עם אוניות תובלה זמינות לשם.
ב-4 ביולי החל קורנווליס להניע את צבאו לעבר קו המעבורת ג'יימסטאון, כדי לחצות את נהר ג'יימס הרחב ולצעוד לפורטסמות'.
הסיירים של לה פאייט צפו בתנועה, והוא הבין שהכוח הבריטי יהיה פגיע במהלך המעבר.
הוא קידם את צבאו למטע גרין ספרינג, ובהתבסס על מידע מודיעיני שרק המשמר העורפי הבריטי נותר במעבר, שלח את גנרל וויין קדימה לתקוף אותם ב-6 ביולי.
למעשה, הרוזן טמן מלכודת חכמה.
כשהוא מעביר רק את המטען שלו וכמה חיילים כדי לשמור עליהם, הוא שלח "עריקים" להודיע ללה פאייט באופן כוזב על המצב.
בקרב גרין ספרינג, הגנרל וויין הצליח להימלט מהמלכודת, אך עם אבדות משמעותיות.
לאחר מכן חצה קורנווליס את הנהר והצעיד את צבאו לסאפוק.
קורנווליס שוב שלח את טרלטון בפשיטה למרכז וירג'יניה.
הפשיטה של טרלטון התבססה על מידע מודיעיני לפיו ייתכן שיירטו אספקה שהיו בדרך לגנרל גרין.
הפשיטה, שבה רכב הכוח של טרלטון תוך ארבעה ימים, הייתה כישלון, שכן האספקה כבר הועברה.
(במהלך פשיטה זו, חלק מאנשיו של טרלטון היו כביכול בהתכתשות קלה עם פיטר פרנסיסקו, אחד הגיבורים האמריקאים של בית המשפט של גילפורד.) קורנווליס קיבל מכתב נוסף מגנרל קלינטון בהיותו בסאפוק, מתאריך 20 ביוני, בו נאמר כי הכוחות שיוצאו היו אמורים לשמש למתקפה נגד פילדלפיה.
כאשר קורנווליס הגיע לפורטסמות', הוא החל להעלות כוחות על פי פקודות קלינטון.
ב-20 ביולי, כשכמה אוניות תובלה כמעט היו מוכנות להפלגה, הגיעו הזמנות חדשות שנגדו את הקודמות.
במונחים הישירים ביותר, קלינטון הורה לו להקים נמל מבוצר במים עמוקים, תוך שימוש בחלק גדול של צבאו כפי שחשב שצריך.
קלינטון קיבל החלטה זו משום שהצי לא היה מרוצה מזה זמן רב מניו יורק כבסיס ימי, ראשית משום ששרטוני חול חסמו את הכניסה לנהר ההדסון, ופגעו בגוף הספינות הגדולות יותר; ושנית משום שהנהר קפא לעיתים קרובות בחורף, וכלא כלים בתוך הנמל.
ארבת'נוט הוחלף לאחרונה וכדי להראות את שביעות רצונו מההתפתחות הזו, קלינטון נעתר כעת לבקשת הצי, למרות אזהרתו של קורנווליס כי המפרצים הפתוחים והנהרות הניתנים לשייט של מפרץ צ'ספיק פירושם שכל בסיס שם "תמיד יהיה חשוף להתקפה צרפתית פתאומית".
זה היה אמור להוכיח טעות קטלנית בשיפוט של קלינטון, שכן הצורך להגן על המתקן החדש שלל מקורנווליס כל חופש תנועה.
אף על פי כן, לאחר שבדק את פורטסמות' ומצא אותה פחות נוחה מיורקטאון, קורנווליס כתב לקלינטון והודיע לו שהוא יבצר את יורקטאון.
לה פאייט קיבל התראה ב-26 ביולי על כך שקורנווליס הוציא לדרך את חייליו, אך חסר מודיעין לגבי יעדם הסופי, והחל לתמרן את חייליו כדי לכסות כמה נקודות נחיתה אפשריות.
ב-6 באוגוסט נודע לו שקורנווליס נחת ביורקטאון וביצר אותה ואת גלוסטר פוינט ממש מעבר לנהר יורק.
אדמירל רודני הוזהר שדה גראס מתכנן לקחת לפחות חלק מהצי שלו צפונה.
אף על פי שהיו לו כמה רמזים שהוא עלול לקחת את כל הצי שלו (הוא היה מודע למספר הנתבים שביקש דה גראס, למשל), הוא הניח שדה גראס לא יעזוב את השיירה הצרפתית בכף פראנסה, וחלק זה של הצי שלו ילווה אותו לצרפת כפי שעשה האדמירל גיכן בשנה הקודמת.
רודני קיבל את החלטותיו בהתאם, ואיזן בין הדרישות הסבירות של הצי בצפון אמריקה לבין הצורך להגן על שיירות הסחר של בריטניה עצמה.
16 מתוך עשרים ואחת אוניות הקו שלו, לפיכך, היו אמורות להפליג עם הוד במרדף אחר דה גראס לצ'ספיק לפני שימשיכו לניו יורק.
רודני, שהיה חולה, לקח בינתיים שלוש אוניות קו אחרות בחזרה לאנגליה, שתיים כמלוות אוניות סוחר, והשאיר את השתיים הנותרות שלו במספנה לצורך תיקונים.
הוד היה מרוצה מההסדרים הללו, ואמר לעמית שהצי שלו "שווה לחלוטין כדי להביס כל תכנון של האויב, תן לדה גראס להביא או לשלוח את מספר הספינות שהוא יכול לעזור לבארא".
מה שרודני או הוד לא ידעו הייתה החלטתו של דה גראס ברגע האחרון לקחת את כל הצי שלו לצפון אמריקה, ובכך להבטיח עליונות צרפתית של שלוש עד שתיים בכוח אוניות הקרב.
כשהוא לא מודע להתפתחות זו, הפליג הוד בסופו של דבר מאנטיגואה ב-10 באוגוסט, חמישה ימים לאחר דה גראס.
במהלך ההפלגה, אחת מספינותיו הקטנות יותר שהובילה מידע מודיעיני על הנתבים האמריקאים נתפסה על ידי פריבטיר, ובכך נשלל עוד יותר מהבריטים בניו יורק מידע רב ערך.
הוד עצמו, בעקבות המסלול הישיר, הגיע לצ'ספיק ב-25 באוגוסט, ומצא את הכניסה למפרץ ריקה.
לאחר מכן הפליג לניו יורק כדי להיפגש עם האדמירל סר תומאס גרייבס, בפיקודו על תחנת ניו יורק לאחר עזיבתו של ארבת'נוט.
ב-14 באוגוסט נודע לגנרל וושינגטון על החלטתו של דה גראס להפליג לצ'ספיק.
למחרת הוא זנח בחוסר רצון את רעיון התקיפה בניו יורק, וכתב ש"כאשר הגיעו למשבר ולתוכנית נחרצת להכריע, נאלצתי לוותר על כל רעיון לתקוף את ניו יורק ..." הצבא הצרפתי-אמריקאי המשולב החל לנוע דרומה ב-19 באוגוסט, תוך שימוש במספר טקטיקות שנועדו לשטות בקלינטון לגבי כוונותיהם.
כמה כוחות נשלחו למסלול לאורך חוף ניו ג'רזי, והצטוו לבצע הכנות למחנה כאילו התכוננו להתקפה על סטטן איילנד.
הצבא גם נשא כלי נחיתה כדי להעניק דמיון לרעיון.
וושינגטון שלח פקודות ללה פאייט למנוע מקורנווליס לחזור לקרוליינה הצפונית; הוא לא למד שקורנווליס מתבצר ביורקטאון עד ה-30 באוגוסט.
כעבור יומיים עבר הצבא בפילדלפיה; מרד נוסף נמנע שם כאשר נרכשו כספים עבור חיילים שאיימו להישאר עד שישלמו להם.
אדמירל דה בארא הפליג עם הצי שלו מניופורט, כשהוא נושא את ציוד המצור הצרפתי, ב-25 באוגוסט הוא הפליג במסלול שהרחיק אותו בכוונה מהחוף כדי להימנע ממפגשים עם הבריטים.
דה גראס הגיע לצ'ספיק ב-30 באוגוסט, חמישה ימים אחרי הוד.
הוא מיד הוריד את החיילים מהצי שלו כדי לסייע ללה פאייט בחסימה של קורנווליס, והציב כמה מאוניותיו כדי לחסום את נהרות יורק וג'יימס.
הידיעה על הפלגתו של דה בארא הגיעה לניו יורק ב-28 באוגוסט, שם נפגשו גרייבס, קלינטון והוד כדי לדון באפשרות לבצע התקפה על הצי הצרפתי בניופורט, מאחר שהצבא הצרפתי כבר לא היה שם כדי להגן על הצי.
קלינטון עדיין לא הבין שוושינגטון צועד דרומה, דבר שהוא לא אישר עד ה-2 בספטמבר.
כשנודע להם על עזיבתו של דה בארא, הם הגיעו מיד למסקנה שדווקא דה גראס חייב לפנות לצ'ספיק (אבל עדיין לא ידעו על כוחו).
גרייבס הפליג מניו יורק ב-31 באוגוסט עם 19 אוניות הקו; קלינטון כתב לקורנווליס כדי להזהיר אותו שוושינגטון מגיע, ושהוא ישלח 4,000 חיילים לתגבורת.
ב-5 בספטמבר הגיע הצי הבריטי לפתחו של מפרץ צ'ספיק כדי לראות את הצי הצרפתי עוגן שם.
דה גראס, שהיה לו אנשים על החוף, חתך את הכבלים שלו והתאמץ כדי להוציא את הצי שלו לפגוש את הבריטים.
בקרב צ'ספיק, דה גראס זכה בניצחון טקטי דחוק.
לאחר הקרב נסחפו שני הציים לדרום מזרח במשך מספר ימים, כשהבריטים נמנעו מקרב ושני הציים ביצעו תיקונים.
זה כנראה היה בחלקו תכסיס של דה גראס כדי להבטיח שהבריטים לא יפריעו להגעתו של דה בארא.
צי זוהה מרחוק ב-9 בספטמבר עושה דרכו למפרץ; דה גראס פנה אחריו למחרת.
גרייבס, שנאלץ להטביע את אחת מספינותיו, חזר לניו יורק לצורך תיקונים.
ספינות קטנות יותר מהצי הצרפתי סייעו אז בהובלת הצבא הצרפתי-אמריקאי במורד מפרץ צ'ספיק אל יורקטאון, והשלימו את כיתור קורנווליס.
ב-6 בספטמבר כתב הגנרל קלינטון מכתב לקורנווליס, ואמר לו לצפות לתגבורת.
מכתב זה, שהתקבל על ידי קורנווליס ב-14 בספטמבר, עשוי היה להיות חלק מההחלטה של קורנווליס להישאר ביורקטאון ולא לנסות להילחם בדרכו החוצה, למרות הדחיפה של בנסטר טרלטון לפרוץ נגד לה פאייט החלש יחסית.
גנרל וושינגטון, לאחר שבילה מספר ימים במאונט ורנון בפעם הראשונה מזה שנים, הגיע למחנות מחוץ ליורקטאון ב-17 בספטמבר.
באותו יום קיימה ההנהגה הצבאית הבריטית בניו יורק מועצה, שבה הסכימו שלא ניתן לתגבר את קורנווליס עד שיחזירו את השליטה בצ'ספיק.
ההיסטוריון ריצ'רד קצ'ום מתאר את החלטת המועצה כשהיא משאירה את קורנווליס "מתנדנדת ברוח".
יום אחד קודם לכן, כתב קורנווליס בקשה נואשת לעזרה: "אני בדעה שאינך יכול לעשות לי שום שירות יעיל אלא על ידי הגעה ישירה למקום הזה." לפני ששלח את המכתב ב-17, הוסיף קורנווליס, "אם אינך יכול להקל עליי בקרוב מאוד, עליך להתכונן לשמוע את הגרוע מכל."
וושינגטון, רושאמבו ודה גראס קיימו לאחר מכן את המועצה על ספינת הדגל של דה גראס, Ville de Paris, כדי לסיים את ההכנות למצור; דה גראס הסכים לספק כ-2,000 נחתים וכמה תותחים למאמץ.
במהלך הפגישה שוכנע דה גראס לדחות את עזיבתו (תוכננה במקור לאמצע אוקטובר) עד לסוף אוקטובר.
עם שובם של הגנרלים לוויליאמסבורג, הם שמעו שמועות שתגבורת הצי הבריטי הגיעה לניו יורק, והצי הצרפתי עלול להיות שוב מאוים.
דה גראס רצה להסיג את הצי שלו מהמפרץ כאמצעי זהירות, ונדרשו התחנונים של וושינגטון ורושאמבו, שנמסרו לדה גראס על ידי לה פאייט, כדי לשכנע אותו להישאר.
המצור החל רשמית ב-28 בספטמבר, למרות ניסיון מאוחר של קורנווליס להימלט דרך גלוסטר פוינט, קווי המצור סגרו על עמדותיו ותותחי בעלות הברית חוללו הרס במחנות הבריטים, וב-17 באוקטובר הוא פתח במשא ומתן לכניעה.
באותו יום, שוב הפליג הצי הבריטי מניו יורק, נושא 6,000 חיילים.
אולם, עדיין מספרם של הציים הצרפתיים המשולבים עלה על מספרם, ולכן בסופו של דבר הם חזרו לאחור.
קצין צי צרפתי, שציין את יציאת הצי הבריטי ב-29 באוקטובר, כתב: "הם איחרו מדי.
המשא ומתן לכניעה היה מסובך משני נושאים.
כאשר הכוחות האמריקאים נכנעו בצ'ארלסטון ב-1780, הם לא זכו לתנאי כניעה מקובלים שכללו את הנפת הדגלים והשמעת מנגינה של האויב.
וושינגטון התעקש כי תנאים אלו יחולו על כניעת הצבא הבריטי ביורקטאון, כאשר המשא ומתן שלו הצביע על כך שהמגנים פעלו בשני המקרים בגבורה.
הנושא השני נגע לדיפוזיציה של פרובינציאלים במחנה הבריטי.
סוגיה זו זכתה לתוספת של סעיף לתנאים שאיפשר לשלוח כלי שיט בריטי אחד, הסלופ Bonetta, ללא כל סוג של בדיקה לשאת משלוחים מקורנווליס לניו יורק; האמריקאים, שחשדו שעבדים נמלטים או לויאליסטים עשויים להיות על הסיפון, נמנעו מחיפוש בכלי השיט.
כאשר חיילי חיל המצב הבריטי יצאו מעמדותיהם ב-19 באוקטובר כדי להיכנע, זה היה עם נרתיקי הדגלים, ואולי ניגנו את המנגינה הבריטית "העולם התהפך".
קורנווליס, בטענה של מחלה, לא השתתף בטקס, ושלח את סגנו הגנרל אוהרה למסור את חרבו.
אוהרה ביקש תחילה למסור אותו לקצין צרפתי, אך לבסוף הוא הופנה לאחד מקציני וושינגטון, בנג'מין לינקולן, המפקד המובס בצ'ארלסטון.
לינקולן החזיק לזמן קצר את החרב שהוצעה ואז החזיר אותה לאוהרה.
במהלך השבועות הבאים, הצבא הועבר תחת משמר למחנות בווירג'יניה ובמרילנד.
קורנווליס וקצינים אחרים הוחזרו לניו יורק והורשו לחזור לאנגליה על תנאי.
הספינה שבה הפליג קורנווליס בדצמבר 1781 נשאה גם את בנדיקט ארנולד ומשפחתו.
המיליציה המקומית שתמכה במצור שוחררה משירות.
חלק מהכוחות היבשתיים האמריקניים הוחזרו לאזור ניו יורק, שם המשיך וושינגטון לעמוד נגד הנוכחות הבריטית עד סוף המלחמה; אחרים נשלחו דרומה כדי לסייע במאמצים של הגנרל גרין בקרוליינות.
סוגיות של שכר ותנאים היו בעיה מתמשכת עד שהמלחמה הסתיימה, אך וושינגטון לא נלחם ביותר קרבות.
הכוחות הצרפתיים שהגיעו עם דה גראס עלו מחדש, והוא הפליג לאיי הודו המערבית, עם הצי של דה בארא, בתחילת נובמבר.
לאחר שכבש מחדש מספר מטרות בבעלות בריטית שם, דה גראס התכונן להצטרף לספרדים להתקפה על ג'מייקה כאשר אדמירל רודני הביס אותו בקרב איי לה סנט באפריל 1782, ולכד אותו ואת אוניית הדגל שלו.
כוחותיו של הגנרל רושאמבו ניצחו בווירג'יניה, וצעדו חזרה לרוד איילנד בקיץ הבא.
במהלך מערכת יורקטאון, אפרו-אמריקאים רבים, משועבדים, ברחו ממשעבדיהם לעבר הקווים הבריטיים בתקווה לחופש.
ב-25 באוקטובר הוציא וושינגטון פקודה שקבעה כי כל העבדים הנמלטים שהצטרפו לבריטים ירוכזו על ידי הצבא הקונטיננטלי ויוצבו בפיקוח של שומרים חמושים בעמדות מבוצרות משני עברי נהר יורק.
שם, הם היו צריכים להישאר עד ש"ניתן יהיה לעשות סידורים להחזירם למשעבדיהם".
אורווין מתאר את פעולתו של וושינגטון כ"[המרת] הלוחמים שלו - האנשים שזכו בעצמאות אמריקאית - לצבא של לוכדי עבדים."
עוזרו של גנרל וושינגטון, לוטננט טנץ' טילגמן, נשלח להעביר את החדשות לקונגרס.
בהגיעו לפילדלפיה ב-22 באוקטובר, הוא הגיע יומיים אחרי ההודעה הראשונה על הכניעה, שהגיעה בחיפזון מבולטימור לפניו.
החדשות חישמלו את הקונגרס ואת האוכלוסייה.
פעמוני הכנסייה צלצלו, ולפי הדיווחים צלצל פעמון הדרור, פעולות שחזרו על עצמן כשהחדשות עברו במושבות.
כמה חברי קונגרס הציגו החלטה הקוראת לגנרל וושינגטון לעצור ולתלות את הגנרל קורנווליס; לאחר ש"הדיון נמשך מספר ימים", ההחלטה נדחתה.
החדשות הכניסו את העיר ניו יורק הכבושה בידי הבריטים לאבל.
בתחילה נתקלה הידיעה בספקנות מסוימת, החדשות אושרו לבסוף ב-27 באוקטובר, אם כי העיר עדיין חיכתה לחדשות על מאמצי הסיוע המופרכים של קלינטון.
קלינטון הוחזר ללונדון, ועזב את העיר במרץ 1782. הוא הוחלף על ידי הגנרל גי קרלטון, שקיבל פקודה להשעות פעולות התקפיות.
כשהידיעה הגיעה ללונדון ב-25 בנובמבר, לורד ג'רמן תיאר את תגובתו של לורד נורת' לחדשות: "הוא יכול היה לקחת כדור על חזהו.
כי הוא פתח את זרועותיו בקריאות פראיות בזמן שצעד במעלה ובמורד הדירה, במהלך כמה דקות, 'הו אלוהים!
הכל נגמר!'" דווח כי המלך ג'ורג' השלישי קיבל את החדשות ברוגע ובכבוד, אם כי מאוחר יותר הוא נכנס לדיכאון כשהחדשות שקעו, ואף שקל להתפטר.
תומכי המלך בפרלמנט היו מדוכאים, והאופוזיציה התרוממה.
החלטה הקוראת להפסיק את המלחמה הוגשה ב-12 בדצמבר, ולא הצליחה לעבור בהצבעה אחת.
לורד ג'רמן הודח בתחילת 1782, והממשלה של נורת' נפלה זמן קצר לאחר מכן.
לאחר מכן החל משא ומתן לשלום, והמלחמה הסתיימה רשמית עם החתימה על חוזה פריז ב-3 בספטמבר 1783.
הגנרל קורנווליס, למרות היותו המפקד שנכנע, לא הואשם בתבוסה.
הוא התקבל בברכה בשובו ללונדון, וסופר אחד הדהד תחושה רווחת לפיה "צבאו של לורד קורנווליס הוכשל".
גנרל קלינטון בילה את שארית חייו בהגנה על המוניטין שלו; "המורדים צחקו עליו, הבריטים תיעבו אותו והלויאליסטים קיללו אותו".
בשנת 1783, הוא פרסם נרטיב של המערכה של 1781 בצפון אמריקה שבו ניסה להטיל את האשמה לכישלון המערכה ב-1781 על הגנרל קורנווליס.
זה התקבל בתגובה פומבית של קורנווליס, שמתח ביקורת משלו על קלינטון.
הדיון הציבורי הרב כלל את פרסום חלק ניכר מהתכתובות שלהם.
גם האדמירל גרייבס לא סבל בשל תבוסתו מול דה גראס; בסופו של דבר הוא הועלה לדרגת אדמירל מלא וקיבל עיטור.
עם זאת, היבטים רבים של קרב צ'ספיק היו נושא לוויכוח מיידי והיסטורי כאחד, החל מיד לאחר הקרב.
הרוזן דה רושאמבו שלח שני שליחים להעביר את החדשות לפריז בצעד שהיה לו השלכות חריגות בפוליטיקה הצבאית הצרפתית.
הדוכס דה לוזון והרוזן דה דו-פונטה, שניהם התבלטו במצור, נשלחו על ספינות נפרדות כדי להביא את החדשות.
לדו-פונטה התלווה החביב על שר הצי הצרפתי המרקיז דה קסטרי, הרוזן דה שרלו, שלוזון דחק ברושאמבו לשלוח במקומו מסיבות פוליטיות.
המלך לואי השישה עשר ושריו קיבלו את הבשורה בחום, אבל קסטרי ושרלו המנומק דאגו שלוזון ורושאמבו יידחו או יעוכבו בקבלת התגמולים על ההצלחה.
דו-פונטה זכה במסדר לואי הקדוש ובפיקוד על רגימנט.
ההיסטוריון ג'ון פנקייק מתאר את השלבים המאוחרים של המערכה כ"טעות בריטית" וכי "פעולות בעלות הברית התנהלו בדיוק בשעון".
שרי צרפת מונמורין וורז'ן שכנעו את הממסד הצרפתי כי נדרשת פעולה נחרצת בצפון אמריקה על מנת לסיים את המלחמה.
שר הצי הצרפתי קסטרי כתב פקודות עבור דה גראס שהעניקו לאחרון גמישות מספקת לסייע במערכה.
מושל לואיזיאנה הספרדית, ברנרדו דה גאלבס, שחרר ספינות וחיילים כדי לכסות את שטחי צרפת בעוד דה גראס הפליג צפונה עם רוב הממסד הצבאי הצרפתי באיי הודו המערבית.
הפקיד הקולוניאלי הקובני הספרדי פרנסיסקו סאוודרה שיתף פעולה בקבלת ההחלטות שאפשרה את המשלחת של דה גראסה צפונה.
הגנרל רושאמבו ושבאלייה לוצרן דחקו שניהם בדה גראס להחליט על הצ'ספיק.
אדמירל דה בארא הפר את פקודותיו לפעול מול ניופאונדלנד, מה שאיפשר מסירה בזמן של יחידת המצור הצרפתית ליורקטאון.
ג'ורג' וושינגטון החליט נגד מתקפה על ניו יורק ובמקום זאת יצא בצעדה מסוכנת לווירג'יניה.
אדמירל דה גראס הסכים להאריך את זמנו המתוכנן בצ'ספיק, מתוך הבנה של חשיבות ההתחייבות שם.
נקודות ההנצחה העיקריות של אירועי המערכה הזו מנוהלות על ידי שירות הפארקים הלאומיים בפארק הלאומי ההיסטורי הקולוניאלי.
בנוסף לשדה הקרב ביורקטאון, הפארק כולל את אנדרטת קייפ הנרי, שם זכור הניצחון הימי הצרפתי בידי דה גראס.
מערכת לומדת היא מערכת אשר משפרת את ביצועיה בביצוע משימה נתונה ככל שהיא מבצעת משימה זו.
עקרון הפעולה של מערכות אלו בנוי משני שלבים עיקריים, למידת המידע ובדיקת מידע חדש.
בשלב הלמידה, הידוע גם כשלב אימון המערכת, המערכת מקבלת מידע מוכר ובונה מודל סטטיסטי באמצעותו תאפיין מידע חדש.
בשלב הבדיקה, המערכת מקבלת מידע חדש ובהתאם למודל שנבנה מסווגת אותו.
בסיס נתונים ללימוד המערכת ולבדיקת הביצועים שלה.
כללים להחלטה על נכונות המידע.
ניקוד להחלטה על אפיון מידע חדש: שייך למופע ישן או מופע חדש.
שימוש במערכות כאלו מקובל במערכות זיהוי כתב, זיהוי דיבור, זיהוי דובר, גילוי ספאם, תוכנות ללמידת משחק ועוד.
בשנים האחרונות הופך תחום המערכות הלומדות לאחד מהתחומים המובילים במסגרת מחקרים בביואינפורמטיקה, בעיקר בכל האמור בזיהוי דפוסים חוזרים במסדי נתונים ביולוגים (מבנה חלבונים, אתרי קישור של פקטורי שעתוק ו-gene expression).
מערכת מידע גאוגרפי או GIS (בראשי תיבות ממ"ג, ובאנגלית: Geographic Information System) היא מערכת מידע ממוחשבת המאפשרת ניהול, אחזור וניתוח מידע גאוגרפי תוך שילוב תכנים ממספר שכבות מידע, המבוססות ברובן על מערך מיפוי, אך גם על מאגרי מידע טבלאיים "רגילים".
מערכות אלו משמשות הן בצד הקלט: קליטה, ארגון ובקרת איכות, והן צד הפלט: הפקה, מיון, שליפה ופילוח של מידע גאוגרפי.
מערכות מסוג זה משמשות גורמים רבים, ובהם משרדי ממשלה, עיריות, תאגידי מים וביוב, מכוני מחקר, נותני שירותים, מתכנני ערים ותשתיות, חברות משלוחים ועוד.
מערכות ה-GIS מאפשרות שיתוף, יבוא ויצוא של מידע גרפי ואלפא-נומרי במגוון דרכים כגון באינטרנט באמצעות מערכות GIS מקוונות, בהתקנים ניידים ובתוכנות מקומיות (המותקנות על גבי מחשב מסוים).
ממ"ג וקטוריות מחלקות את המידע הגאוגרפי למידע נקודתי (כגון בארות, עמודי חשמל), מידע קווי (כגון נחלים, דרכים) ומידע פוליגונלי (כגון תחומי שיפוט, אזורים בנויים, מדינות).
כל ישות (נקודתית, קווית או פוליגונלית) שייכת לשכבה מסוימת.
ניתן להצמיד לכל ישות מידע אלפא-נומרי (כגון ספיקת הבאר, שנת הסלילה של הכביש או מספר התושבים בשטח הבנוי), מאפיינים אלו נקראים שדות.
כל ישות תהווה שורה אחת בבסיס הנתונים.
לאחר הקמת בסיס הנתונים ניתן ליצור שאילתות כגון מציאת קטעי הכביש שנסללו לפני 1948, או השטח הבנוי שהאוכלוסייה בו חלקי שטחו (הצפיפות) היא פחות מ־5 תושבים לדונם.
במכוני מחקר קרימינולוגיים היו מבצעים שאילתות מבוססות מקום גאוגרפי כדי למצוא ריכוזי פשיעה מדווחת.
דבר זה היה מאפשר לרשויות האכיפה למקם את כוחותיהן במקומות שבהם התרחשו הרבה שיעורי פשיעה - זאת לפי איתור הצפיפות של פרטי המידע והצלבתן עם ראסטר של מפה.
מלבד השאילתות על שכבה בודדת, ניתן לבצע פעולות בוליאניות בין שתי שכבות או יותר.
דוגמה לפעולה כזו היא מציאת כל קטעי הכביש שמקיימים את שני התנאים הבאים: נסללו לפני שנת 1948 וגם עוברים בשטח בנוי שצפיפות האוכלוסייה בו היא מעל ל-20 תושבים לדונם.
מידע ראסטרי פועל באופן שונה ממידע וקטורי, הוא מייצג מידע על ידי תמונה בה כל פיקסל מייצג עוצמה של התופעה וכך מאפשר ניתוח תופעות רציפוֹת במרחב (כגון טופוגרפיה, איתור דליפות, שיעור הזיהום בקרקע).
יתרון עיקרי של הניתוח הראסטרי הוא המהירות בה ניתן לבצע עיבודים.
אם לדוגמה היינו מחפשים את הנקודות המישוריות במפה טופוגרפית, היה על מערכת וקטורית ליצור חישוב מסובך ביותר, בעוד שמערכת ראסטרית מחפשת שני פיקסלים סמוכים בעלי אותו צבע.
תוכנות GIS מאפשרות לצפות, להעביר, לערוך ולנתח מידע גאוגרפי.
ישנן פלטפורמות מדף שונות המאפשרות לפתח באמצעותן אתרי GIS ומספקות כלים שונים לטיפול במידע גאוגרפי.
בנוסף קיימות תוכנות שמותאמות לצרכים ייחודים במחלקות ממשל וצבא, ומוצרי קוד פתוח (כמו GRASS ,MapGuide או Generic Mapping Tools).
אף על פי שקיימים כלים חופשיים לצפייה במידע גאוגרפי, גישה ציבורית למידע גאוגרפי נעשית לרוב דרך יישומים מקוונים כגון Google Earth ושירותים ברשת.
עד סוף שנות התשעים רוב מערכות המידע הגאוגרפיות התבססו על מחשבים מקומיים גדולים ששימשו להחזקת מידע פנימי, והתוכנות היו מוצר עצמאי.
עם עליית השימוש באינטרנט וברשתות והעלייה בביקוש למידע גאוגרפי, תוכנות ה-GIS שינו את פניהן בהדרגה כדי לספק מידע מקוון.
בעשור השני של המאה ה-21, תוכנות GIS נמכרות כתוכנות המשלבות מספר אפליקציות, או כ-API.
לצורך עדכון נתונים נהוג להשתמש בשילוב של תוכנה מקומית ואינטרנטית על מנת לנצל את החוזקות של התוכנות השונות
מערכת מידע גאוגרפי בשימוש ההוראה
מערכות מידע גאוגרפי (GIS) נמצאות בשימוש ההוראה מאז שנות ה-90. מחקרים רבים מצאו שמערכת המידע הגאוגרפית היא כלי אפקטיבי מאוד לפיתוח החשיבה המרחבית בקרב תלמידים; יכולת פתרון בעיות; חשיבה ביקורתית; לשיפור יכולות החשיבה שלהם.
בנוסף לכך הכלי מייצר סביבת לימוד מבוססת חקר/ סביבת לימוד קונסטרוקטיביסטית.
אחת המטרות המרכזיות בלימודי הגאוגרפיה היא לפתח אזרחים בעלי יכולת של חשיבה מרחבית ביקורתית.
עולם התוכן של הגאוגרפיה מעניק לתלמידים ידע, ערכים, ומיומנויות שחלקן ייחודיות למקצוע כמו שימוש מושכל במפות.
המקצוע מזמן שילוב חדשנות בפדגוגיה שבאה לידי ביטוי בפדגוגיה דיגיטלית משולבת מפה, ובכישורי חשיבה התורמים לפיתוח לומדים עצמאיים שיוכלו לתפקד בתבונה וביעילות כאזרחים וכעובדים בעולם המורכב של המאה ה-21.
משרד החינוך פרסם דו"ח בנושא "התאמת מערכת החינוך למאה ה-21" ובו מפורטות "מיומנויות המאה ה-21".
הן כוללות את הנושאים הבאים: שימוש בכלי תקשוב; אוריינות מידע ותקשורת; חשיבה ביקורתית ויכולת לפתור בעיות; תקשורת שיתוף ועבודת צוות; לומד עצמאי; אתיקה ומוגנות ברשת.
מקצוע הגאוגרפיה נבחר כאחד מחמשת מקצועות הליבה השותפים לתוכנית.
הוראת הגאוגרפיה באמצעות כלי ה-GIS מממש את מטרות התוכנית.
יצרני מערכות ה-GIS המובילים בעולם פיתחו לאורך השנים פעילויות בתחום החינוך.
כך למשל חברת ESRI חתמה עם מספר רב של מדינות בארצות הברית על הסכמי רישוי המאפשרים לבתי הספר באותן מדינות גישה לשירותי GIS תוצרת ESRI ללא תשלום נוסף.
הדבר מאפשר למשרדי החינוך במדינות השונות בארצות הברית לפתח מערכי שיעור משולבים עם מפות GIS.
במדינת מינסוטה למשל, מתקיימת תחרות מפות GIS שנתית בין בתי הספר במדינה.
משרד החינוך הישראלי פתח בשנת הלימודים תשע"ז מסלול לימוד חדש לבגרות.
מסלול לימודים זה מתמקד במדעי הגאוגרפיה המשלבים את השימוש במידע מרחבי הנאסף, מעובד, מנותח ומוצג באמצעות מערכות מידע גאוגרפי.
המסלול ממחיש את חשיבותן של טכנולוגיות מיקום ומידע מרחבי בעידן הדיגיטלי.
בנוסף לכך, השימוש במערכות מידע גאוגרפי ישמש כחיזוק לנלמד בתחומי המתמטיקה והגאומטריה.
מערכת מידע גאוגרפי בשימוש ממשלתי/מוניציפלי
יצרני מערכות ה-GIS פיתחו לאורך השנים פעילויות בתחום הממשלתי והמוניציפלי כדי לנהל את כל מחלקות הרשות באופן היעיל והמתקדם ביותר (עיריות, מועצות, תאגידים, ועדות לתכנון ובניה וכו') כרעיון לייצר מערכת מודולרית הכוללת שכבות של מידע גאוגרפי מדיני\עירוני ואפשרות לנהל אותם.
ישנה רק חברה אחת (Orhitec GIS) שהצליחה לייצר ולהקים 13 מערכות GIS אינטרנטיות שיושבות על בסיס נתונים אחד וכך מנהלת את כל המערכות והארגון על בסיס נתונים אחד ומעודכן לכלל המערכות.
מערכת ליניארית היא מערכת הניתנת לתיאור על ידי אופרטור ליניארי.
פונקציה אחת, הנקראת מוצא המערכת, שווה להעתקה ליניארית של פונקציה אחרת, הנקראת הכניסה למערכת.
פעמים רבות המשתנה התלוי של הפונקציה הוא הזמן.
במקרה כזה מערכות ליניאריות בזמן רציף מתוארות על ידי משוואות דיפרנציאליות ליניאריות ומערכות בזמן בדיד על ידי משוואות הפרשים ליניאריות.
הליניאריות של מערכת מתבטאת בעקרון הסופרפוזיציה.
אם המערכת מתוארת על ידי:
כאשר O אופרטור ליניארי, אזי לכל שתי כניסות ו- ולכל שני סקלרים c1 ו-c2 מתקיים:
פונקציית התגובה להלם של מערכת ליניארית היא יציאת המערכת עבור כניסה בצורת פונקציית דלתא של דיראק, הנקראת הלם:
זוהי פונקציית גרין של המערכת, ולפי משפט גרין היא קובעת את מוצא המערכת לכל כניסה , לפי:
מערכות ליניאריות בלתי משתנות בזמן
מערכת ליניארית בלתי משתנה בזמן היא מערכת ליניארית שבה גם מתקיים:
האופרטור O בהכרח בלתי תלוי מפורשות בזמן (כלומר, אינו תלוי במשתנה t אלא דרך ).
מערכת כזו יכולה להיות המתוארת על ידי משוואה דיפרנציאלית ליניארית מהצורה:
כאשר המקדמים הם קבועים שאינם תלויים בזמן, בניגוד למערכת ליניארית כללית המתוארת על ידי משוואה שיכולה להשתנות בזמן.
במערכת ליניארית בלתי משתנה בזמן, התגובה להלם תלויה רק בהפרש הזמנים מרגע כניסת ההלם ולא ברגע ההלם עצמו.
כתוצאה מכך, התגובה להלם היא פונקציה רק של ההפרש בין שני המשתנים שלה, כלומר של משתנה אחד.
מוצא המערכת הוא קונבולוציה בין התגובה להלם לכניסה:
תכונה זו הופכת מערכות LTI לנוחות במיוחד לניתוח במישור המרוכב.
כאשר הפונקציות המסומנות באותיות הגדולות הן התמרת לפלס של הפונקציות המסומנות באותיות הקטנות.
המכפלה שלהן פשוטה לחישוב הרבה יותר מאשר הקונבולוציה.
הפונקציה נקראת פונקציית התמסורת של המערכת והיא ניתנת לחישוב בקלות על ידי לקיחת התמרת לפלס של שני אגפי המשוואה הדיפרנציאלית, שהופכת כך למשוואה אלגברית.
במידה וקיימת התמרת פורייה מתכנסת, ההתמרה של התגובה להלם, הנקראת תגובת התדר של המערכת, מסומנת וניתנת לחישוב גם על ידי הצבת בפונקציית התמסורת.
תיאור כזה של מערכת ליניארית נקרא תיאור במישור התדר, לעומת תיאור המערכת באמצעות התגובה להלם שלה, הנקרא תיאור במישור הזמן.
מערכות בזמן בדיד מתוארות על ידי סדרות המקיימות משוואת הפרשים.
פונקציית ההלם בזמן בדיד מוגדרת:
ופונקציית התמסורת של מערכת ליניארית בלתי משתנה בזמן היא התמרת Z של סדרת התגובה להלם, השווה ליחס בין התמרות Z של סדרת המוצא והכניסה:
מערכת מאה הפרחים או "מסע מאה הפרחים" (בסינית: 百花运动, בפין-יין: Bǎihuā yùndòng, בתרגום מילולי: "תנועת מאה הפרחים") הוא כינוייה של תקופה קצרה בהיסטוריה של הרפובליקה העממית של סין אשר החלה במאי 1956, כשמאו דזה-דונג, מנהיג סין, קרא ל"פריחתם של מאה פרחים" ולהתמודדות של "מאה אסכולות מחשבה" בינן לבין עצמן.
היה זה אות לראשיתו של דיון ציבורי פתוח על דרכה של סין.
הייתה כאן ציפייה לעלייתם של פרחי נוי בגינה הקומוניסטית.
כוונת מנהיג-המפלגה הייתה לשמוע ביקורת על דרכה של סין החדשה עד לאותו רגע.
תקופה זו נמשכה עד 1957 שבה הכריז מאו על מערכה נגד הימין.
במהלך התקופה התירה ואף עודדה המפלגה הקומוניסטית השלטת מגוון רחב של השקפות עולם ופתרונות מדיניים.
למאו היה מניע נסתר לפעולה זו והוא רצונו לחזק עצמו מבית – השמעת התנגדות הייתה מוכיחה לטענתו, כי ההמונים תומכים בו ובפרשנותו האידאולוגית.
הנחה זו התגלתה כמוטעית, ומשהחלה הביקורת לא הצליח מאו לתעלה לטובתו, האינטליגנציה החלה לבקרו ולהצביע על טעויות המשטר ומחדליו.
מאו הבין כי טעה וכי משטרו נתון בסכנה והוא פתח במערכה כנגד הימין, שהייתה מסע נגד "הימניים, אויבי העם, העשבים השוטים והמורעלים".
לאחר דיכוי זה, חזר החופש בסין להיות מודרך על ידי המשטר.
מקור הביטוי משורת הפואמה: "תנו למאה פרחים לפרוח; תנו למאה אסכולות מחשבה להתווכח."
מערכת מידע היא תוכנה או אוסף של תוכנות המאפשרות לנהל מידע בצורה ממוחשבת.
מערכות המידע הראשונות הוקמו בשנות ה-60 והיו בעלות ממשק בסיסי ביותר.
יעודן היה לספק מידע לחברות גדולות לצורכי תפעול הארגון, וזאת על ידי שליפה מתוך בסיסי נתונים עצומים, אולם ללא אפשרויות ניתוח נתונים מתקדמות.
בימינו, יישומים שונים נמצאים בשימושו של כל עסק מודרני, ממשק המערכות הוא ידידותי ומגוון השירותים שהן מספקות הוא רב ביותר.
כדי לשמור על יתרון עסקי, החברות השונות מחויבות להשקיע משאבים רבים בפיתוח ועדכון התוכנות שברשותן.
על מערכות מידע התואמות את צרכיו של המנהל המודרני ולקיים ארבע תכונות:
אמינות – התאמה בין המציאות הפיזית לתמונה המשתקפת במערכת המידע.
מהירות – קיום זמן קצר בין אירועים להופעתם במערכת המידע.
אירוע שהתרחש בארגון, צריך לתת את אותותיו באופן מיידי במערכת.
קיום פרק זמן ארוך בין האירוע להצגתו בתוכנה, יביא לכך שהמנהל לא יקבל תמונה עדכנית של הדברים – לא "יחוש את הדופק בארגון".
זמינות – על הנתונים להיות נגישים לצרכן – "בקצות אצבעותיו".