tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחכירה מימונית הנכס נרשם במאזן של החוכר ומנגד נרשמת התחייבות פיננסית לתשלום דמי החכירה באופן המדמה קניית נכס בהלוואה.
מנגד, בחכירה תפעולית הנכס נותר במאזן של המחכיר, ולא התבצע כל רישום בספרי החוכר, למעט רישום דמי הוצאות השכירות השנתיים אשר קיבלו ביטוי בדרך כלל ברווח התפעולי של החברה.
לאחר כניסת התקן החדש לתוקף בשנת 2019, החוכר מכיר בנכס זכות שימוש והתחייבות פיננסית בגין החכירה.
מאחר שבכל תשלום של החוכר יש גם מרכיב קרן, הוצאות הריבית בשנים הראשונות יהיו גבוהות יותר.
מדובר בעלייה במינוף ופגיעה בהון בשנים הראשונות.
יחסים פיננסיים נוספים שהושפעו מכניסת IFRS 16 לתוקף הם יחסים כמו יחס כיסוי הריבית (רווח תפעולי לחלק בהוצאות הריבית) ויחס ההון החוזר.
בנוסף, התקן החדש מוביל לגידול קל ברווח התפעולי אל מול גידול בהוצאות מימון, ולאור כך לגידול משמעותי יותר ב-EBITDA.
מבחינת דוח תזרים מזומנים, התקן מוביל לגידול בתזרים המזומנים מפעילות שוטפת.
הסיבה לכך היא שהחזרי הקרן נרשמים בדרך כלל במסגרת פעילות מימון ולא בפעילות שוטפת, כפי שבעבר נרשמו תשלומי השכירות.
חכה היא כלי המשמש לתפיסת דגים, כיום בעיקר לדיג חובבני.
החכה הבסיסית היא מקל או מוט פשוט המחוברים לחוט המסתיים בקרס דיג.
חכות מודרניות כוללות אביזרים נוספים: גלגלת עליה מלופף החוט, משקולת ומצוף.
אורך המוט יכול לנוע בין 0.5 ל-6 מטר.
מוטות מסורתיים עשויים מעץ, ואילו מוטות מודרניים עשויים בדרך כלל מפיברגלס או סיבי פחמן.
המוטות המודרניים אלסטים וחזקים מאוד.
מוטות חכה יכולים להיות כיחידה אחת, כמוט המורכב ממספר חלקים המתחברים זה לזה, או כמוט .
הגלגלות עליהן מלופפים החוטים מונעות את הסתבכות החוט, ולעיתים מכילות מנגנונים שונים ליעול הפעלתן כקפיץ ורצ'ט.
דיג באמצעות חכה נעשה על ידי השחלת פיתיון על הקרס, השלכתו למים ומשיכת הדג החוצה לאחר שזה בלע את הפתיון.
על פי ציורים ותבליטים ממצרים העתיקה, המתוארכים לכ-4000 שנה לפני זמננו, השתמשו המצרים הקדמונים בחכה בנילוס, בימות ובתעלות הרבות של אזור הדלתה.
דו"ח מסין מהמאה ה-4 לפנה"ס מתאר דיג בחכה עשויה מוט חזרן, חוט דיג עשוי משי, קרס העשוי ממחט ואורז מבושל כפיתיון.
בסוף המאה ה-15 כתבה אם המנזר של סט.
החכה המתוארת בספר היא באורך של כ-5 מטר וחוט הדיג היה עשוי משערות סוס קלועות.
ב-1653 כתב האנגלי אייזיק ולטון (Izaak Walton) את הספר "הדייג השלם" (The Compleat Angler), הספר, הודפס ב-600 מהדורות מאז יצא לאור לראשונה, והוא הספר המודפס ביותר בשפה האנגלית, אחרי התנ"ך ועבודותיו של ויליאם שייקספיר, ונחשב כספר שהשפיע יותר מכל על ספורט הדיג.
התקופה שבה התפרסם הספר (המחצית השנייה של המאה ה-17) התאפיינה גם בסדרה של המצאות הקשורות לדיג: צ'ארלס קירבי, יצרן מחטים מלונדון המציא את הקרס המודרני; דייג אלמוני העלה את הרעיון להעביר את החוט שבקצה החכה דרך לולאה.
רעיון זה גרם באופן טבעי להמצאת הגלגלת לאיסוף החוט.
במאה ה-19 התפתח ציוד הדיג במהירות.
החכה נבנתה מחומרים אלסטיים כדוגמת חזרן, ולאורכה הותקנו טבעות להובלת החוט שהיה עתה ממשי.
מבנה הגלגלת הלך והתפתח, הגליל המרכזי שהיה עשוי עץ הוחלף במתכת.
המצאות שונות אפשרו פיזור שווה של החוט על גבי הסליל, ואת סיבוב הגלגלת כך שבעת השלכת החוט הוא יהיה בקו אחד עם הטבעות שעל החכה, ובעת איסוף החוט תהיה הגלגלת מורדת מתחת לחכה.
החכות נעשו קצרות יותר וקלות יותר במאה ה-20. החזרן, ששימש כחומר עיקרי ביצור החכה, הוחלף בסיבי זכוכית ואחר כך בסיבי פחמן, החוט הוחלף לניילון, והפלסטיק הפך לחומר הנפוץ בהכנת פיתיונות מלאכותיים.
חַכְלִילִית אֲדֻמַּת-גַּב (שם מדעי: Phoenicurus erythronotus) היא מין של ציפור שיר מהסוג חכלילית, ששויכה בעבר למשפחת הקיכליים, אך כיום ממוקמת במשפחת החטפיתיים.
היא מקננת בהרים גבוהים במרכז אסיה ובחורף נודדת דרומה, אך לרוב מבצעת נדידה אנכית באופן מקומי לגבהים נמוכים יותר.
בישראל מזדמנת נדירה ביותר עם תצפית בודדת בזכר, ב-23 בנובמבר 1988 ברמת הגולן ליד קיבוץ מרום גולן.
היא תוארה על ידי הביולוג הגרמני אדוארד פרידריך אוורסמן, המונצח בשמה העממי האנגלי של החכלילית, Eversmann's redstart.
שם הסוג Phoenicurus מגיע מיוונית, מהמילה phoinix - ארגמן, אדום, סגול; ו-ouros - זנב.
שם המין הספציפי מגיע גם הוא מיוונית, מ-eruthros - אדום; ו-notos - הגב (noton - גב).
זהו מין מונוטיפי, כלומר לא מוכרים תת-מינים שונים.
זוהי אחת מהחכליליות הגדולות ביותר, באורך של 15–16 ס"מ ומוטת-כנפיים של 25.5–27 ס"מ.
לזכר בלבוש קיץ יש מסכה שחורה וכיפה ועורף אפורים.
הגב והשת אדומים, וגם הזנב אדום מלבד הנוצות המרכזיות הכהות יותר.
הכנפיים כהות עם כתמים לבנים בשכמות ועל הסוככות הראשוניות.
החלקים התחתונים הם בעיקר בצבע אדום עם לבן על הבטן ותחתית הזנב.
זכרים בלבוש חורף ובשנה הראשונה דומים, אך צבעיהם עמומים וחומים בהרבה.
גם אצל הנקבות והצעירים הזנב אדום עם מרכז כהה, טבעת-העין בהירה, קיים פס-כנף כפול בהיר וישנן קצוות שחורים לשלישוניות.
הקריאות רכות וצרודות או שורקות.
היא נוהגת לעיתים קרובות להקפיץ את זנבה מעלה ומטה.
היא מקננת בהרי מרכז אסיה ודרום סיביר מרכס טיין שאן ועד הרי טרבגאטי ואלטאי וליד ימת באיקל.
חלק מהחכליליות רק יורדות בגובה מההרים לחורף בעוד שאחרות, במיוחד בצפון-מזרח הטווח, נודדות למרחקים ארוכים יותר.
טווח תפוצת החורף משתרע מדרום עיראק דרך איראן ופקיסטן ועד להימלאיה המערביים בקשמיר.
פרטים מעטים מגיעים למזרח חצי האי ערב.
היא הזדמנה פעמים בודדות לישראל ולטורקיה.
היא נפוצה כיציבה או נודדת למרחקים קצרים.
היא שוכנת בחלקים העליונים של יערות וחגורות תת-אלפיניות, מיערות האשוח ועד שיחי הערער האחרונים באחו האלפיני, בגובה 2300–3500 מטר בטיין שאן, ו-1400–2000 מטר באלטאי; ולכל היותר עד לגובה של 5,400 מטר מעל פנים הים.
באזורי הקינון היא מופיעה בתחילת מרץ עד תחילת אפריל ביחידים או בקבוצות קטנות, החלוקה לזוגות מסתיימת עד אמצע אפריל.
היא מקננת במרחקים של 70–200 מטר בין זוג לזוג.
הקן נבנה על ידי הנקבה על הקרקע מתחת לאבן, שיח או עשב, לעיתים נדירות בחללים במורדות בצידי דרכים או בבניינים.
הקן בנוי מטחב, זרדים דקים, עשב יבש ושורשים; והוא מרופד בדרך כלל בטחב מעורב בשערות ונוצות.
הקן נבנה במשך 5–12 (במחזור הראשון) או 3–5 ימים (השני).
התטולה מכילה 3–6, לרוב 4–5 ביצים, המוטלות בסוף אפריל עד אמצע יולי.
רק הנקבה דוגרת במשך 14–16 ימים, והזכר אף אינו מאכיל אותה.
שני ההורים משתתפים בהאכלת הגוזלים, שפורחים בגילאי 16–18 ימים, באמצע יוני עד תחילת אוגוסט.
לאחר הפריחה שני ההורים ממשיכים להאכיל את הפרחונים במשך כשבועיים, אך הנקבה מתחילה לבנות את הקן החדש לאחר מספר ימים, במרחק של 6–250 מטר מהקן הראשון.
בדרך כלל יש שני מחוזרי קינון בעונה, אבל כמה זוגות נצפו מקננים שלוש פעמים.
במקרה של אובדן הקן נצפו מחזורי קינון מחודשים.
היא חורפת בבתי גידול יבשים יותר, הכוללים נוף סלעי עם צמחייה דלילה הרים הנמוכים ולמרגלות הגבעות.
נדידת הסתיו בגבהים הנמוכים מתחילה בסוף ספטמבר עד אוקטובר.
למין זה טווח תפוצה נרחב ואוכלוסייה גדולה ויציבה (אם כי לא נערכו אומדנים מדויקים), ובשל כך המין אינו מוגדר כמתקרב לסף פגיעות, ומסווג ברמת סיכון "ללא חשש" על-ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
חכים סהאבו הוא כדורגלן רואנדי יליד בלגיה המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בסטנדרד לייז' ובנבחרת רואנדה.
סהאבו גדל במחלקות הנוער של בירסחוט, אנדרלכט, ראסינג גנק, מכלן וליל.
בשנת 2022 החל לשחק בקבוצת המילואים של ליל.
ב-17 בנובמבר 2022 ערך סהאבו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רואנדה בתיקו 0-0 נגד נבחרת סודאן במשחק ידידות.
חַכְלִילִית (שם מדעי: Phoenicurus) היא סוג של ציפורי שיר ממשפחת חטפיתיים, שמוצאן מאירופה, אסיה ואפריקה.
הן נקראות כך בשל הצבע האדום-כתום של הזנב שלהן ("חכלילי" משמעותו אדום, כמו בפסוק ).
זהו גם מקור שמן העממי באנגלית, "Redstart"; המילה "start" היא מילה ישנה לזנב.
בישראל נצפים המינים חכלילית עצים כחולפת נפוצה בעונות הנדידה, חכלילית סלעים חורפת וחולפת נפוצה, ובנוסף נרשמה תצפית בודדת בחכלילית אדומת-גב ב-1988.
הסוג Phoenicurus הוצג על ידי חוקר הטבע האנגלי תומאס פורסטר בשנת 1817. המין הטיפוסי בסוג הוא חכלילית עצים (בעל השם הכפול Phoenicurus phoenicurus).
השם Phoenicurus מגיע מיוונית עתיקה, מהמילים φοινιξ (phoinix), "ארגמן/סגול (פיניקי)" , והסיומת ουροσ (-ouros)-"זנב".
מחקר פילוגנטי מולקולרי שפורסם ב-2010 הוביל לארגון מחדש של משפחת החטפיתיים, בו שני המינים בסוג לשעבר Rhyacornis והמין היחיד בסוג Chaimarrornis אוחדו למין זה, Phoenicurus.
המינים בסוג מפגינים דו-צורתיות זוויגית בולטת: הזכרים ברובם בעלי צבעים עזים, בשילובים שונים של אדום, כחול, לבן ושחור; ואילו הנקבות בעלות צבעי חום-בהיר עם זנב אדום.
הסוג מכיל כיום את המינים הבאים:
(הערה: השמות העבריים המסומנים ב-* ברשימה זו מבוססים על תרגומים חופשיים מהשם העממי באנגלית, שכן עדיין לא התקבל להם שם רשמי בעברית)
† Phoenicurus erikai (הפליוקן המאוחר, מקזרנוטה, הונגריה).
† Phoenicurus baranensis (הפליוקן המאוחר, מברמנד, הונגריה).
"חכי לי אהובה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרים הישראליים מאיה אברהם ויהודה מסס.
את השיר הוציאה באוגוסט 2006 לאור חברת התקליטים הליקון, והוא נכלל כרצועה העשירית באלבום הבכורה של הזמרת, רק רצית אהבה.
השיר נכתב על ידי ארקדי דוכין והופק על ידי נדב ביטון ורן אביב.
הוא הגיע למקום ה-27 במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בשנת 2013 הקליט והפיץ כותב השיר המקורי, ארקדי דוכין, את גרסתו לאור.
היא נכללה באלבום האוסף שלו משנת 2013, מרוב אהבתי – שירי האהבה הגדולים.
זכתה להצלחה רבה במצעדים: ב-30 במאי 2013 נכנסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' במקום החמישי.
ב-6 ביוני עלתה למקום הראשון, שם ניצבה שלושה שבועות רצופים.
לבסוף, ב-11 ביולי יצאה מהדירוג השבועי לאחר שישה שבועות צעידה רצופה.
כמו כן, במצעד סוף השנה התמקם השיר במקום ה-39.
חכי לי הוא אלבום האולפן השני של הזמר הישראלי עידן יניב.
הוא יצא לאור בספטמבר 2007 בהוצאת חברת התקליטים הד ארצי.
באלבום נכלל הלהיט "סרט הודי" שהוקלט ביחד עם דנה אינטרנשיונל שזכה להצלחה ארצית.
בספטמבר 2007 הוציא יניב את חכי לי.
קדם לו הסינגל "את יפה" שכתבה סמדר שיר והלחין דור דניאל אשר זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו.
בסמוך לצאת האלבום יצא הסינגל "סרט הודי" ביחד עם דנה אינטרנשיונל, שגם נכלל באלבומה הכל זה לטובה.
לאחר מכן, פורסמו הסינגלים "בא הביתה" שכתב רמי לב והלחין עדי לאון ו"חכי לי" שכתב והלחין דוד ד'אור.
יניב עיבד את רוב שירי האלבום יחד עם עמית עמרמי, פיליפ גוזלן ופטריק סבג, וגם השתתף בהלחנת השיר "רגע לפני".
האלבום כלל גם את גרסתו לשיר "ונדמה שישוב".
בספטמבר 2008 יצא אלבום ההופעה, חכי לי – בהופעה חיה, שתיעד את הופעתו של יניב בבית קשת.
ההופעה תועדה גם על גבי DVD.
באותה שנה השתתף יניב גם בפסטיגל.
חכם עומר אסאעד בלעאווי היה פוליטיקאי ודיפלומט פלסטיני וחבר בתנועת הפת"ח.
הוא מילא תפקידים רבים, ובהם שגריר הארגון לשחרור פלסטין בתוניסיה, חבר המועצה המחוקקת הפלסטינית הראשונה והשנייה, ושר הפנים בממשלתו השנייה של אחמד קריע.
בלעאווי נולד בעיירה בלעא בנפת טולכרם בשנת 1938. הוא למד מנהל, תקשורת וחינוך.
עם זאת, הוא נקלע למבוכה כשהתברר שמי שכיהן כסגנו, עדנאן יאסין, היה סוכן של המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
במסגרת זו הוטל עליו לפקח אחרי אנשי פת"ח ביהודה ושומרון.
הוא נבחר למועצה המחוקקת הפלסטינית לאחר הבחירות הכלליות ברשות הפלסטינית ב-1996, כשהוא מקבל 8,421 קולות בנפת טולכרם ומייצג את הפת"ח.
יאסר ערפאת מינה אותו לכהן כמזכיר תנועת הפת"ח ביהודה ושומרון.
הוא היה הדובר הרשמי של מזכירות הוועד המרכזי של פת"ח, והדובר הרשמי של ועדת ההכנה לוועידה הכללית של התנועה.
תפקידו הראשון בממשלת הרשות הפלסטינית היה כמזכ"ל הממשלה השישית בראשות מחמוד עבאס.
ב-13 באוקטובר 2003, הוא מונה לכהן כממלא מקום שר הפנים בממשלתו הראשונה של אחמד קריע, ומאוחר יותר מונה לשר הפנים בממשלתו השנייה, בין ה-12 בנובמבר 2003 ל-24 בפברואר 2005.
הוא נחשב למקורבו של ערפאת, ולאחר מותו איבד את מעמדו.
עם זאת, ב-2004 מתח ביקורת מרומזת על ערפאת, וציין כי "איבדנו שליטה כתוצאה מהיסוס בקבלת ההחלטות ובשל כך, שלא דיברנו אל הרחוב באשר לרצונותיו".
על פי עדותו של מרואן ברגותי, היה בלעאווי אחראי להעביר את כספי התמיכה בטרור מערפאת ליעד לאחר אישורו של יו"ר הרשות.
ב-2009, הודח בוועידה השישית של הפת"ח מהועד המרכזי של הארגון.
בשנת 2001 חתם על ההצהרה הפלסטינית-ישראלית המשותפת "לא לשפיכות דמים, לא לכיבוש, כן למשא ומתן, כן לשלום".
למרות זאת, מתנגדיו האשימו אותו במימון פיגועים נגד ישראל.
בלעאווי כתב מספר ספרים, הוא אב לארבעה ילדים.
ב-20 באפריל 2017, נתן לו אבו מאזן את עיטור הכוכב הגדול של מסדר ירושלים כהוקרה על פעילותו.
לאחר מותו נחשפו פרוטוקולים מוועדת חקירה שבחנה את מותו של ערפאת, ובהן בלעאווי סיפר על המתיחות בתוך הנהגת הרש"פ, וציין כי באחת ההזדמנויות שמע את ערפאת מקלל את אבו מאזן בקללה עסיסית, ואף כינה אותו "כרזאי הפלסטיני" (בהתייחס לנשיא אפגניסטן באותה תקופה חאמיד כרזאי), כלעג על היותו "בובה של המערב".
"ערפאת אמר לי אז שנרקמת נגדו מזימה מצד אבו מאזן, אבו עלא ונביל שעת', ושנמאס לו מההתנהגות שלהם.
בכל פעם שאחד משמות האנשים האלה הוזכר, היה כעס על פניו של אבו עמאר".
חכּם מוחמד עיסא אל־עיסא היה טרוריסט פלסטיני שלקח חלק בייסוד ארגון הטרור חמאס וששימש כראש מטה הסיוע הקרבי והמנהלתי בארגון כתפקיד האחרון לפני שחוסל במהלך מלחמת חרבות ברזל.
עיסא כונה 'אבו עומאר אל-סורי'.
נולד בכווית, והוא ממוצא פלסטיני, מהכפר בורקה שבצפון יהודה ושומרון.
אחרי לימודים באוניברסיטה בהודו הוא הצטרף לפעילות ג'יהאדיסטית – הוא אומן ואימן בח'וזסתאן שבאיראן, נלחם נגד הרוסים במלחמת צ'צ'ניה השנייה, נגד האמריקאים באפגניסטן ונגד ישראל מלבנון.
בשנת 2005, לאחר ההתנתקות, עבר להתגורר ברצועת עזה והצטרף לחמאס, שם התחיל בתחום ההכשרות הצבאיות והקים את האקדמיה הצבאית של חמאס.
חלק מתפקדים שמילא בזרוע הצבאית של חמאס: ראש מטה האימונים; הקים ופיקד על ההגנה האווירית; ייסד את מערך המבצעים; חבר במועצת הזרוע הצבאית.
בנוסף, היווה מקור ידע מרכזי בארגון בעיקר בתחומי ההכשרה ולוחמה בשטח בנוי.
עיסא היה אחד מאדריכלי מתקפת הטרור בשבעה באוקטובר, ובמלחמת חרבות ברזל לאחר חיסולו של ע'אזי אבו טמאעה במרץ 2024 ושל מחליפו עבד אל-האדי סיאם ביולי 2024 מונה אל-עיסא לתפקיד ראש מטה הסיוע הקרבי והמנהלי ופעל לבנייה מחודשת של מערכים בארגון שנפגעו במהלך המלחמה.
ב-27 ביוני 2025 חוסל בתקיפה של חיל האוויר בשכונת סברה שבמרכז העיר עזה.
אשתו ונכדו נהרגו ביחד איתו.
רק לאחר כחצי שנה, ב-29 בדצמבר 2025, הודה חמאסבמותו.
חכמי חלם (ביידיש: די כעלמער חכמים) - ביטוי שנוצר בפולקלור היהודי במזרח אירופה, לפיה הפכה בזמנו העיר חלם שבפולין למושא של בדיחות בתור עיר של טיפשים.
יהודים ישבו בה מאות בשנים, והכינויים חכמי חֶלֶם או חֶלְמָאִים מרמזים לבריות שמעשיהם טיפשיים ואבסורדיים.
לא ידוע מדוע דווקא חלם נבחרה לייצג "עיר של טיפשים".
קיימת סברה כי הסיבה נעוצה במילה הפולנית "חולם" (ביידיש: קליסקי), שפירושה "טיפש", ומצד שני ייתכן אף כי מקור הביטוי "חולם" בפולנית בא משמה של העיר.
גרסה נוספת היא, כי חכמתם ומאידך, תמימותם של יהודי חלם, יצרה את המונח.
סופרים אחדים עסקו בליקוט סיפורים אודות חכמי חלם, בכללם הסופר אלתר דרויאנוב וכן הסופר היידי יצחק בשביס-זינגר שליקטם בספרו "שלומיאל איש חלם ועוד סיפורים", שאף עובד לסרט בשם הרפתקאות שלומיאל.
ספר ראשון שכלל סיפורים על שוטים המיוחסים לעיר חלם הופיע בעילום שם בשנת 1867 ומיוחס לאייזיק מאיר דיק.
הראשון להשתמש בביטוי "שוטי חלם" היה קרל פרידריך וילהלם וואנדר (Karl Friedrich Wilhelm Wander) אשר במאסף של אגדות עם בשנת 1873, כלל גם את הביטוי "שוטי חלם" על סמך מידע שקיבל מאיגנץ ברנשטיין.
במהרה פשט השימוש בעיר חלם בקרב מספרי בדיחות ומחדדי חידות.
מתחילת המאה ה-20 משמש הביטוי "חכמי חלם" כביטוי שגור בדיון הפוליטי.
תושבי חלם נהגו, על-פי הפולקלור, לעשות מעשים נפסדים שאין בהם תכלית, ובהם היו מתגאים כאילו היוו תרומה של ממש.
רבות מהבדיחות מציגות מעשי טפשות של הציבור כולו, ויש בהן העוסקות בטפשותו של חלמאי יחיד.
אחד מסיפורי חלם הידועים שמשותפים לתרבויות אחרות:
כיוון שחכמי חלם הם יהודים, נכללים בסיפוריהם, בנוסף לסיפורים המופיעים גם בעמים אחרים, גם סיפורים יהודיים מובהקים.
"ספר הבדיחה והחידוד" מספר על שלוש ערי טיפשים, כל אחת וייחודה:
בשנת 1940 כתב משה גרשנזון בברית המועצות את המחזה "חכמי חלם" שהוצג על במות תיאטראות ביידיש בכל העולם, כולל בישראל.
בינואר 2022 הוצג המחזה ביידיש "די כעלעמער חכמים" בתיאטרון CENTER SEGAL במונטריאול, קנדה.
חכמת ישראל הייתה תנועה אינטלקטואלית שפעלה באירופה במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. היא ייסדה את המחקר האקדמי של היהדות והיהודים, והייתה הראשונה שבחנה נושאים אלו בכלים מדעיים וביקורתיים באופן שיטתי.
"חכמת ישראל" שירתה הן את המחקר לשמו, הן את הצורך להתגונן בפני האשמות נוצריות והן את פיתוחה והשתנותה של היהדות בעידן האמנציפציה.
היא הרימה תרומה עצומה בתחום המחקרי, ומדעי היהדות האוניברסיטאיים מתבססים על הישגיהם הראשוניים של חוקריה.
ראשיתה של "חכמת ישראל" באגודה לתרבות ולמדע של היהודים, שקמה בגרמניה ב-1819. חוקרים מתארכים את קצה לעיתים קרובות לשנות ה-70 של אותה מאה, כשהושלמה הקמת הסמינרים הרבניים המרכזיים באירופה, אך מחקר ברוחה של חכמת ישראל הוסיף להתפרסם עד עליית הנאצים לשלטון.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבר התחום המחקרי סופית לאוניברסיטאות ולהתנהלות בשפה האנגלית ובעברית מודרנית, במקום גרמנית או עברית משכילית.
"האגודה לתרבות" כוננה על רקע פרעות הפ-הפ.
המייסדים, שכללו את יום-טוב ליפמן צוּנְץ והיינריך היינה, קיוו לספק מענה לאדישות ולניכור שפשו בקרב יהודי גרמניה לדתם.
לאחר דור שלם של אקולטורציה וטמיעה מואצת נפער פער גדול בינם לבין היהדות המסורתית.
החינוך הישן הלך ונעלם (ב-1828 נסגרה הישיבה האחרונה בכל אשכנז), ורוב ההורים לא שלחו את ילדיהם לתלמודי תורה במקביל לבתי הספר החדשים.
הסביבה הנוצרית התייחסה ליהודים בסלידה: הפילוסופים המובילים גינו את הדת היהודית כשריד מאובן, וקבלת משרות יוקרתיות הותנתה בהתנצרות.
הריאקציה הפוליטית לאחר קונגרס וינה ליבתה עוד יותר את העוינות כלפי היהודים.
מתוך משבר זה, כשרבים מהיהודים הצעירים המירו את דתם, שאפו ראשי האגודה לספק אלטרנטיבה שתציג את יופייה של היהדות ואת תאימותה עם ערכי המודרנה, תדחה את השנאה ותפיג את הזרות והניכור של בניה כלפי מורשתם.
כעבור שנים ספורות נסגרה האגודה, ורבים מחבריה נטבלו לנצרות.
צונץ, שהמשיך את עיסוקו המדעי ברוח האגודה, ואף שכלל ופיתח אותו, נחשב לדמות הבולטת מבין מייסדי "חכמת ישראל".
לכל אלה יש להוסיף את שמואל דוד לוּצאטוֹ (שד"ל), שחי באיטליה והצטרף לבית המדרש לרבנים בפאדובה בשנת 1828.
"חכמת ישראל" ביקשה לסייע ליהודים לחקור ולהחיות את עברם ההיסטורי, כפי שעמים שונים עשו באירופה – ברוח התנועה הרומנטית.
בנוסף לכך, באותה התקופה הייתה אנטישמיות רבה.
משכילים אלו חשבו שאם יַראו לחברה הנוצרית שבתוכה חיו, מהי היהדות, יפסיקו הנוצרים לפחוד מהיהודי ולראות בו זר.
בעקבות כך, קיוו משכילי "חכמת ישראל", ילמדו הנוצרים לקבל את היהודי וישלבו אותו בתוכם.
"חכמת ישראל", החוקרים האקדמיים שיצאו בעקבותיה, והוצאת הספרים "מקיצי נרדמים" שהוקמה בהשראתה, הניבו יבול של מחקרים מונומנטליים במדעי היהדות, ופרסום מהדורות מדעיות של ספרי היסוד של היהדות.
בשנת תרפ"ג (1923) פרסם ח"נ ביאליק ביקורת חריפה על "חכמת ישראל".
בשנת 1945 פרסם גם חוקר הקבלה גרשם שלום ביקורת חריפה על מפעל "חכמת ישראל".
חכמת שלמה הוא אחד מן הספרים החיצוניים לתנ"ך, שנכתב ככל הנראה באלכסנדריה שבמצרים באמצע המאה הראשונה לפני הספירה.
במאה ה-18 תורגם הספר לעברית על ידי נפתלי הרץ וייזל, אשר לימים הרחיב תרגום זה לחיבור בשם "רוח חן".
התרגום כתוב על טהרת העברית המקראית, נורמה שליוותה שנים ארוכות את העברית של תנועת ההשכלה.
הדעות חלוקות בקשר לשפת המקור של הספר והאם היא עברית או יוונית.
החוקר אברהם כהנא סבור כי לספר שלושה מקורות: חלקו הראשון של הספר נכתב ככל הנראה בעברית, חלקו השני עובד ביוונית על פי מקורות עבריים, ואילו חלקו השלישי נכתב במקורו ביוונית.
הרמב"ן טוען שהספר נכתב במקורו בארמית עתיקה: .
כלומר, הספר נכתב בארמית, ותורגם בבבל.
בספרים של ימי הביניים הביאו קטעים מהספר שלא נמצאים בידינו.
רבי עזריה מן האדומים אף הכיר נוסח ארמי של הספר שלא נמצא לפנינו, ייחס את הספר לשלמה המלך ושיער שכתבו ארמית.
לפי זה ככל הנראה הספר נכתב בארמית, ותורגם ליוונית במהלך השנים.
מלבד הדעות המסורתיות וההשערות בדבר מקור עברי/ארמי, במחקר המודרני מקובלת בדרך כלל העמדה שהספר חובר במקורו ביוונית (יוונית קוינה) במסגרת יהדות הלניסטית, לרוב בהקשר מצרי־אלכסנדרוני.
עמדה זו נתמכת הן בתולדות המסירה (הספר השתמר בראש ובראשונה במסורת היוונית של המקרא, ובכלל זה במסגרת קורפוס השבעים), והן בניתוח סגנונו: המחקר מצביע על כך שהספר אינו נראה כתרגום מילולי משפה שמית אלא כיצירה יוונית ספרותית, המשתמשת באמצעים רטוריים ובאוצר מילים יווני, ולעיתים משלבת מונחים פילוסופיים יווניים.
מחקרים סגנוניים שיטתיים הדגישו כי אף שיש בו מאפיינים "מקראיים" והבראיזמים (כגון מקביליות), אין בכך כשלעצמו ראיה למקור שמי, ואלו עשויים לשקף חיקוי מודע של לשון מקראית במסגרת כתיבה יוונית.
לצד זאת הוצעו במהלך הדורות השערות על מקור עברי או ארמי לחלקים מן הספר, בין השאר בשל הקרבה לסגנון מקראי ובשל הופעת הבראיזמים; אולם בדרך כלל מצוין כי לא השתמרו כתבי יד עבריים/ארמיים קדומים של הספר, והטקסט היווני הוא עדותנו הקדומה המרכזית.
קיימים גם קולות בודדים במחקר שפתחו מחדש אפשרויות של השפעה שמית או עיבוד מוקדם, אך ללא קונצנזוס חלופי לעמדה הרווחת בדבר חיבור יווני מקורי.
יש הסוברים כי הספר מחולק לשלושה חלקים שונים, שנכתבו אולי על ידי מחברים שונים.
בחלק הראשון פונה המחבר אל בני האדם, ובמיוחד אל השופטים, ומבקש מהם לדרוש את החוכמה.
הוא מדגיש את ההבדל בין הצדיקים הדורשים אותה ובין הרשעים המואסים בה.
בחלק השני המחבר מבאר את מהות החוכמה ומראה את הדרך המוליכה אליה.
החלק השלישי הוא תיאור של המכות שהכה אלוהים את מצרים, שהיו עובדי אלילים ורחוקים מן החוכמה האמיתית, לעומת הטובות שעשה לעם ישראל שהיו עובדי אלוהים ומחפשי החוכמה.
בחלק זה מוסיף המחבר איך באה לעולם עבודת האלילים ומהן תוצאותיה, ולועג לעושי הפסילים ועובדיהם.
בספר הזוהר מוזכר כמה פעמים ספר "חכמתא דשלמה" ומובאים ציטוטים ממנו.
ככל הנראה אין קשר בין ספרים אלו.
והספר המוזכר בזוהר עוסק בסודות התורה.
במלכים א' פרק י"א פסוק מ"א מוזכר ספר בשם "דברי שלמה".
זהו ספר שאבד, ואין קשר בינו לבין הספר "חכמת שלמה".
ביקוריהם של חכמי יבנה ברומא בסוף המאה ה-1, בראשות או בהשתתפות נשיא הסנהדרין רבן גמליאל דיבנה, אשר נחשב לבעל סמכות רוחנית על ידי השלטון הרומאי, מתוארים בעשרים ואחד מקורות בספרות חז"ל.
ניתוח המקורות מראה כי מדובר בשני מסעות עיקריים, שלכל אחד מהם הרכב משלחת שונה.
ברם, חבר אחד היה משותף לשתי המשלחות, רבן גמליאל.
בחלק מן המקורות נזכרת רומא במפורש, ובאחרים מתברר מן הנסיבות שככל הנראה הם קשורים לביקור ברומא.
בספרות חכמים ישנן עדויות רבות לביקורי חכמים מארץ ישראל בתפוצות ישראל, לאחר חורבן בית שני.
קיימים פרטים על ביקורים שנערכו בערים: נהרדעא, אנטיוכיה, אלכסנדריה ועוד.
אולם נראה שלביקור ברומא הייתה מעבר לכך גם משמעות פוליטית, מאחר שהעיר שימשה כמרכז ההנהגה של האימפריה הרומית.
במשנה, מסכת מעשר שני, מסופר על מסעם בספינה בערב יום טוב ראשון של פסח, כאשר הגיע זמן ביעור המעשרות.
מסורות אחרות מספרות על נסיעתם בחג הסוכות (תוספתא, מסכת סוכה פ"ב, הי"א, תלמוד בבלי, מסכת בבא מציעא, דף מ"א עמוד ב').
מסורות אחרות מספרות על מסעו של רבן גמליאל עם "זקנים" או עם "תלמידיו", אך יעד המסע לא מצוין.ישנן מסורות נוספות המתארות שהייה ברומא של החכמים שהיו עם רבן גמליאל.
מהם על שני החכמים: רבי אליעזר בן הורקנוס ורבי יהושע בן חנניה.
ויש מסורות על ביקור של כל אחד מהחכמים: רבי יהושע, רבי אלעזר בן עזריה או רבי עקיבא.
במקורות נמצא כי מסעות רבן גמליאל היו חמש עשרה: מהם שתים עשרה כראש המשלחת, במקרים אלה שמו מופיע בתחילת רשימת חברי המשלחת.
"מעשה שבאו מפרנדיסין והפליגה ספינתם בים.
רבן גמליאל ורבי אלעזר בן עזריה הלכו את כֻּלָהּ.
רבי יהושע ורבי עקיבא לא זזו מארבע אמות שרצו להחמיר על עצמן" (משנה, עירובין, פ"ד, מ"א) – הנושא הוא תחום שבת הוא התחום שבו מותר לאדם לנוע בשבת מחוץ לעיר (בעיר מותר ללכת עד 2,000 אמה).
"מעשה ברבן גמליאל והזקנים שהיו באים בספינה" (מעשר שני, פ"ה, מ"ט) – מהפירות כבר הופרש מעשר, אך עדיו המעשר לו הגיע ליעדו: ללוויים ולעניים.
עתה הם רחוקים מהיבשה ועלולים לאחר את המועד.
הם מבקשים את הבעלות על המעשרות לבעליהם עוד באוניה, באמצעות מינוי שליחים מבין ה"זקנים".
"שאלו (בגרסה אחרת יש תוספת: "הפילוסופין") את הזקנים ברומי: אם אין רצונו בעבודה זרה.
למה אינו מבטלה?" (עבודה זרה, פ"ד, מ"ז) – התשובה היא אם כן צריך היה לאבד את גרמי השמש: השמש, הירח, הכוכבים, להם הם עובדים.
"וכבר היו רבן גמליאל ורבי יהושע ורבי אלעזר בן עזריה ורבי עקיבה (במקור בה') נכנסים לרומי.
שמעו קול המיה של מדינה מפיטיוליסס (עיר הנמל petoeli היום צפונית מנאפולי), עד מאה ועשרים מיל, תחילה הם בוכים ורבי עקיבה מצחק" (ספרי, עקב, פ"י מ"ג).
"מעשה ברבן גמליאל והזקנים שהיו באים בספינה ולא נמצא לולב כי אם ביד רבן גמליאל בלבד" (תורת כהנים, אמור, פט"ז, ק"ב ע"ג) – מכאן שמועד אחד הנסיעות היה בסוכות.
"מעשה ברבן גמליאל ורבי עקיבא שהיו באים בספינה.
עמד רבי עקיבא ועשה סוכה בראש הספינה" (סוכה כ"ג, ע"א).
נציין רק כי "למחרת נשבה רוח ועקרתה" (את הסוכה).
"מעשה ברבן גמליאל ורבי יהושע ורבי אלעזר בן עזריה ורבי עקיבא שהלכו לרומי" (שמות רבא, פרשה ל').
"דלמא: רבי ליעזר ור' יהושע ורבן גמליאל סלקון לרומי.
עלון לחד אתר ואשכחון מיינוקיא עבדון גבשושין ואמרין: הכין בני ארעא דישראל עבדיו ואמרין: ההן תרומה וההן מעשר.
אמרין: מסתברא דאית הכא יהודאין" (ירושלמי, סנהדרין פ"ג, כ"ה ע"ד).
הם פגשו בנערים משננים הלכות מעשר ותרומה, אמרו אלה יהודים.
מקורות נוספים מזכירים רק את הזקנים ללא רבן גמליאל.
"מעשה ברבי אלעזר ורבי יהושע שהיו מפרשים בים הגדול.
נכנסה ספינתם למים שאינם מהלכים (כנראה בנהר הטיבר).
אמר רבי אליעזר לרבי יהושע: לא באנו לכאן...
כיוון שעלו לרומי אמר להם אדריאנוס" מימי אוקיינוס מה הן?
"מעשה שהלך ר' יהושע לרומי ואמרו לו יש כאן תינוק אחד ירושלמי יפי עיניים וטוב רואי ועומד לקלון והלך ר' יהושע לבדו..
שפדאו בממון הרבה ושגרו לארץ ישראל" (תוספתא הוריות פ"ב, ה"ה).
בשנת 95, בימיו של הקיסר דומיטיאנוס, הגיעה לרומא משלחת מארץ ישראל, הכוללת את רבן גמליאל דיבנה, אשר נחשב לבעל סמכות רוחנית על ידי השלטון הרומאי, אליעזר בן הורקנוס ויהושע בן חנניה.
המשלחת באה במטרה לבטל את הגזרות הצפויות ליהודים מפעולותיו הצפויות של הקיסר, כפי שמובא במקורותינו : מכאן ועד ל' (30) יום לא יהיה בכל העולם יהודי.
תיאור ביקורם מובא במדרש מואתחנן רבא ומוזכר גם במקורות רומאיים:
המקרה הובא גם במקורות רומאיים, לפיהן המשלחת גרמה לסנטור להמיר את דתו ליהדות ועל מנת להגן על היהודים הוא נאלץ לאבד עצמו לדעת.
ההיסטוריון הרומאי דיו קסיוס כותב כי בזמן הקיסר דומיטיאנוס סנטור בשם טיטוס פלביוס קלמנס הוצא להורג ואשתו דומיטיליה (Domitilla) הוגלתה כי גילתה רגשות חיבה ליהודים.
עיון בכל המובאות מצביע על כך שהיו שתי משלחות לרומי: האחת, רבן גמליאל ועימו (לפי סדר זה): רבי יהושע בן חנניה, רבי אלעזר בן עזריה ורבי עקיבא, השנייה, רבי אליעזר בן הורקנוס, רבי יהושע בן חנניה ורבן גמליאל (אחרון ברשימה).
סדר הרשימה הוא לפי הגיל והמעמד בסנהדרין.
בקבוצה הראשונה נמנה תחילה רבי יהושע שהיה מקובל עוד בימי הבית השני ונמנה עם תלמידי רבי יוחנן בן זכאי שיצא מירושלים והלכו ליבנה.
רבי אלעזר בן עזריה היה מבוגר בימי הבית ורבי עקיבא היה תלמידו של רבי יהושע.
בקבוצה השנייה נמנה רבי אלעזר בן הורקנוס שהיה לפני רבי יהושע שהרי רבי אלעזר נמנה כראשון בין תלמידי יוחנן בין זכאי.
מתמיה כיצד נמנה רבי גמליאל באחרונה.
מסתבר כי הקבוצה השנייה היא דווקא הייתה במסע הראשון.
המסע הראשון היה של רבי אליעזר בן עזריה, רבי יהושע ורבן גמליאל.
במסע זה משתתף רבי אליעזר בן הורקנוס בפעילות בבית הוועד ביבנה ולפני שרבי אלעזר בן עזריה הגיע למעמד ביבנה.
רבי אלעזר בן עזריה לא היה ידוע לפני המרד שבו הורידו את רבן גמליאל מהנשיאות.
אז חיפשו חכם בעל יחוס לעמוד בראש המשלחת ואז גילו את רבי אלעזר בן עזריה.
רבי עקיבא לא היה יכול להיות בקבוצה הראשונה, שכן הוא לא ראה את רבן יוחנן בן זכאי.
הוא היה תלמידם של רבי אליעזר ורבי יהושע.
רבן גמליאל מופיע בסוף הרשימה שכן הוא היה עדין צעיר לימים בימיו של רבי יוחנן בן זכאי וכן היותו צאצאי לבית דוד המלך לא איפשר לו לעמוד בראש ההנהגה.
יש עדויות על רדיפות בית דוד בימי הקיסרים אספסיאנוס ודומיטיאנוס.
רק ירידת השושלת הפלאבית איפשרה את הופעת רבן גמליאל בפומבי ובראש המשלחת לרומא.
במסע השני, רבן גמליאל אינו רק ראש המשלחת, הוא גם נותן את התשובות במקרה שנוצר קושי להשיב.
המשלחת השנייה שהתה בדרך כחצי שנה: בתיאור אחד מסופר כי היו על האוניה בחג הפסח, אחרי הפרשת מעשרות, כלומר יצאו מהארץ באביב ובתאור אחר שהיו על האוניה בחג הסוכות.
הקיץ היה גם העונה שההפלגה בים התיכון הייתה נוחה.
מסופר שעשו יום טוב ברומא.
יש להניח שהיה זה בחג השבועות.
שמואל ספראי מעלה את הסברה כי ייתכן כי היו שני מסעות לאותה משלחת, שכן קשה להניח כי ארבעת בעלי התפקידים הבכירים ייעדרו מארץ ישראל חצי שנה.
+ הרכב משלחות חכמי יבנה אל הקיסרים ברומא בשנת 95 אל דומיטיאנוס בשנת 96 אל נרווה רבן גמליאל דיבנה רבן גמליאל דיבנה רבי יהושע בן חנניה רבי יהושע בן חנניה רבי אליעזר בן הורקנוס רבי אלעזר בן עזריה רבי עקיבא
רומא הייתה מרכז השלטון של הקיסרות הרומית.
בכמה מסורות נאמר כי היה לכך משמעות פוליטית.
על רבי שמעון נאמר שהלך לפדיון שבויים.
על רבי עקיבא נאמר שפגש שר למלכות - "סריס מן מלכותא".
במקרה נוסף נאמר שהלכו "למלכות פנימית".
מטרת הנסיעה הראשונה, בשנת 95 הייתה לביטול הגזירה של הקיסר דומיטיאנוס והשנייה הייתה שתדלנות למען ביטול מהמס היהודי כפי שמעידה המטבע שטבע הקיסר נרוה: Fisci Judaici Calumnia Sublata.
מועד יציאת המשלחת תלוי בשאלה מתי רבן גמליאל הגיע לגדולה.
וכמה זמן עבר ממועד חורבן הבית השני עד שאר שלטונות רומא יסכימו לקבל פני מנהיג מארץ ישראל.
ההיסטוריון צבי גרץ סבור כי הנסיעה הראשונה הייתה בימי הקיסר דומיטיאנוס, בשנת 95 והשנייה בימי נרווה בשנת 96. תאריך המסע הראשון קשור לאירוע המובא על ידי ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס הודות הקונסול פלסיוס קלמנטס ואשתו שנאשמו בכפירה, עקב אימוצם את מנהגי היהדות.
לפי עדות ההיסטוריון דיו קסיוס הקונסול הומת ואשתו הוגלתה לאי פאנדאטריה.
כאמור, הדעה הכללית היא שעברו מספר שנים בין המסע הראשון לבין המסע השני.
במסע הראשון עמד רבן גמליאל בראש החכמים.
במסע השני מרדו החכמים ברבן גמליאל, היות שנהג בהם בשררה.
לאחר מכן התפשרו וצרפו את רבי אלעזר בין עזריה כשני לרבן גמליאל.
אם התקיים גם מסע שלישי, באותו הרכב חכמים, הוא נערך שנים רבות אחרי המסע השני, בימי שלטונו של הקיסר טראיאנוס.
חכמי פרובאנס (נקראו גם חכמי פרובינציה) הם קבוצת תלמידי חכמים שחיו במשך מספר דורות בפרובאנס בחלקה אשר ממערב לנהר הרון, כולל חלק ממחוז לנגדוק.
החל מראשית המאה ה-9. מרכזם של חכמי פרובאנס התקיים בעיר נרבונה והוא התנהל בדומה למוסד ראש הגולה שבבבל.
תורתם ופסקי ההלכה של חכמי פרובאנס הופצו בכל אירופה וצפון אפריקה, וגאונותם הייתה לשם דבר בקרב חכמי ישראל של אותה תקופה.
במקביל למרכז שבנרבונה היו חיי תורה מאורגנים גם בארלדי, לוניל ובהר.
חכמי פרובאנס היו מהפעילים בפולמוס הרבנים אודות לימוד הפילוסופיה, כשחלקם צידדו בלימוד הפילוסופיה, וחלקם שללו אותה.
במחצית המאה ה-8 נכבשה פרובאנס על ידי האימפריה הפרנקית מידיהם של המורים.
מצבם של היהודים שהיה גרוע בימי שלטון המורים המוסלמים, ועוד לפני כן בתקופת שלטונם של הוויזיגותים גרם להם לסייע לפרנקים בהשתלטותם על פרובאנס, ומלכי השושלת הקרולינגית ששלטו אז בפרנקים, זכרו ליהודים חסד זה והטיבו עמם.
ההגבלות שהגבילו הווזיגותים בוטלו, ואף הוענקו ליהודים זכויות מסוימות.
הם חזרו לעסוק במסחר, ומתוקף היותם פוליגלוטים התאפשר להם לשמש כמתווכים בעניינים מדיניים, בין קרל הגדול, לבין החליפות המוסלמית.
ישנם חוקרים המבקשים לומר כי יצחק היהודי שיצא עם משלחתו של קרל הגדול להארון א-רשיד בבגדאד היה מפרובאנס.
העלייה ברמת החיים עוררה אצל היהודים רצון לפתח גם חיי תורה, והם הקימו את מוסד הנשיאות בנרבונה.
המסורת מספרת כי יצחק היהודי שחזר מבבל לאחר שראה את מוסד ראש הגולה, החליט ליישם אותו בארצו, ועשה זאת בעזרתו של קרל, שנטל מהשליטים המקומיים ובמיוחד מהבישופים את סמכות השיפוט על היהודים.
הנשיאים עמדו בראש יהדות נרבונה, והם אלו שייצגו אותה בפני המלך.
בנוסף כמקבילה למה שהיה בממסד הבבלי, היו בנרבונה גם ראשי ישיבה, והם היו כפופים לנשיאים כמו ראשי הישיבות שבבבל.
חכמי נרבונה הקדמונים נחשבו גאונים, לא רק במסגרת הפנימית של חכמי פרובאנס, אלא גם בין חכמי צרפת וחכמי ספרד.
הכינוי גאונים לא היה, כבימינו, רק לתפארת המליצה, אלא משמעותו הייתה שהם כגאוני סורא ופומבדיתא.
רבנו תם נכדו של רש"י שהיה צרפתי במכתב לרבי משולם יליד נרבונה שחי במֶלוּן, גוער בו על כל מיני הקלות בדין שהוא נוהג, ונוקט לשון איום, ושם ברשימה אחת את גאוני נרבונה עם גאוני סורא ופומבדיתא.
לעומתו רבי אברהם אבן דאוד שהיה ספרדי, בעוד שאת רבנו תם הוא מכנה בשמו בלבד , לשמם של ראשי הישיבה של נרבונה הוא מוסיף את התואר "הגאון" .
על פי הידוע לנו בית הדין בנרבונה מנה 5 דיינים, בשלושה מקומות בספרי הראשונים מופיעים פסקי הלכה של בית הדין הנרבוני, ובכולם מודגש כי בית הדין ישב בהרכב של 5 דיינים.
בעניין נפרעות מנכסי יתומים בגין חוב של אביהם.
פסק דין בנושא זה מובא בשם רבי אברהם בן רבי יצחק האב"ד של נרבונה, בספרו של רבי שמואל הסרדי.
פסק הדין של בית דינה של נרבונה מובא על ידי רבי מנחם המאירי בספרו "בית הבחירה" אשר מוסיף: .
בעניין שתיית מים בפסח, מבור מים שנפלו לתוכו חיטים.
גם פסק דין זה מובא על ידי המאירי:
ר' יצחק בן אבא מארי
חכמת אבו זיד הייתה מחנכת ופוליטיקאית מצרית, שרה בממשלת מצרים, האישה הראשונה שכיהנה בתפקיד שרת הרווחה במצרים והשנייה בעולם הערבי.
גמאל עבד אל נאצר הצמיד לה את התואר "לבה הרחום של המהפכה".
נולדה בכפר א-שייח' דאוד במחוז אסיוט שבמצרים, השלישית מבין שלושה ילדים למשפחה כפרית.
אביה היה אדם משכיל, ובספרייתו העשירה היו כתבים משל יוצרים שונים כגון מוסטפא כאמל ומוסטפא סאדק א-ראפעי.
אמה לא ידעה קרוא וכתוב וקיימה קשרים הדוקים עם שכנותיה הנוצריות, ואף אימצה מנהגי צום נוצריים.
חכמת רכשה את השכלתה תוך התמודדות עם קשיים ומכשולים, ביניהם המרחק הגאוגרפי של מקום מגוריה מבתי הספר, והתנגדות הסביבה וקרובי המשפחה לקניית השכלה על ידי נשים.
למרות קשיים אלה, אביה תמך בלימודיה, והסתייע במשרתו בחברת הרכבות כדי להתגבר על בעיית המרחק בכך שהוא סיפק לה נסיעה יומיומית באמצעות הרכבת.
חכמת החלה את לימודיה בבית הספר היסודי שבדיירוט אל-שריף , ולאחר מכן המשיכה בחטיבת הביניים בסוהאג.
וכדי להמשיך את לימודיה בבית הספר התיכון שבחלואן, נאלצה לעזוב את בית הוריה ולעבור לגור בפנימיה של בית הספר שנוסד על ידי נבוויה מוסא.
אך לימודיה באותו תיכון הופסקו משום שהיא הנהיגה מהפכה של התלמידות בבית הספר נגד הבריטים והארמון, אז היא נאלצה להמשיך לימודיה בבית ספר של הנסיכה פאיזה באלכסנדריה.
בשנת 1940 נרשמה ללימודי היסטוריה בפקולטה לאמנויות באוניברסיטת פואד הראשון (הקרויה כיום אוניברסיטת קהיר).
דיקן האוניברסיטה, ד"ר טה חוסיין, הבחין ביכולת הביטוי הגבוהה שלה וניסה לשכנע אותה לעבור לחוג ללימודי לשון צרפתית על בסיס הרקע שצברה בבתי הספר הקודמים, אך מעייניה של חכמת היו נתונים לנושאים החברתיים והלאומיים.
לאחר קבלת תואר ראשון בחינוך, היא קיבלה בשנת 1950 תואר שני מאוניברסיטת סנט אנדרוז בסקוטלנד, ובשנת 1955 דוקטורט בפסיכולוגיה חינוכית מאוניברסיטת לונדון.
בנוסף לכך חכמת פרסמה מחקרים חשובים בנושאים שונים כגון ההסתגלות החברתית באזור כפרי, החינוך האסלאמי ומאבקן של הנשים.
מקריירה אקדמית לפעילות ציבורית וקריירה פוליטית
עם חזרתה מלונדון החלה אבו זיד לעבוד כמרצה לחינוך ופסיכולוגיה באוניברסיטת עין שמס בפקולטה לנשים (הפקולטה נוצרה בשנת 1950 במטרה לקדם מעמדה של האישה בכך שהיא תזכה להשכלה ובו-זמנית תוכל להשתתף בפעילויות חברתית, תרבותית וספורטאית בחופשיות מלאה).
באותה שנה שבה היא חזרה, כלומר בשנת 1956,היא הצטרפה לקבוצות ההתנגדות העממית במצרים.
בזמן מלחמת 1956 היא התחילה להתאמן ולהכין עצמה להיות חלק מהצבא וללמוד בין היתר איך להחזיק נשק יחד עם הסטודנטיות ושמות ידועים של נשים מובילות כמו סיזא נבראוי ואנגי אפלאטון.
לאחר מכן היא וחלק מהסטודנטיות נסעו פורט סעיד המקום שבו הייתה המלחמה, שם סיפקו עזרה ראשונה, השתתפו בפעילויות צבאיות ותמכו בהתנגדות העממית.
באותה שנה היא נבחרה להיות חלק מועדת המאה שהוקמה על ידי הנשיא נאצר כדי לדון ב'מגילה של הפעילויות הלאומיות אשר כללה נושאים שונים הקשורים למאבק המצרי מהם: חשיבות המהפכה, שורשי המאבק המצרי, הנסיגה, דמוקרטיה בריאה, פתרון סוציאליסטי ועוד.
במהלך הדיון במגילה, חכמת התבטאה בצורה בולטת והציגה רעיונות מעניינים, בעוד שהתייחסה למקום האישה שבמגילה, לפיה היה חלש ולא מספיק.
בנושאים נוספים שדנה בהם, דעותיה היו שונות מאלו של הנשיא נאצר והיא לא פחדה להגיד אותן מה שהרשים הנשיא נאצר בצורה משמעותית.
השינויים העיקריים שיצאו מהדיונים של ועדה זו הם ההכרזה של הנשיא נאצר שמותר לנשים לבחור ולהיבחר לפרלמנט ובעצם זה היה הצעד שקידם מעמד האישה במצרים ואפשר לחכמת להפוך לשרת רווחה בשנת 1962.
אחג הדברים שרצה בהם הנשיא נאצר הוא קידום מעמד האישה על ידי בחירת אישה להיות שרה.
אך ההחלטה שלו בהתחלה נתקלה בהתנגדות של שר הביטחון, אלמושיר עבד אלחכים עאמר, שהיה גם חברו של הנשיא.
אלחכים טען שאישה לא צריכה לכנס למשרדי הממשלה.
רק אחרי שיצא מהתפקיד שלו לתפקיד אחר, הנשיא נאצר יכל לבחור את חכמת בתפקיד של שרת רווחה.
כך בשנת 1962 נאצר הצליח לממש את רצונו למנות שרה כאשר הוא בחר את חכמת אבו זיד מתוך עשר מועמדות שהיו אף הן נשים מובילות כמו אמינה אלסעיד, כרימה אלסעיד, פאטמה ענאן, עאאשה ראתב, אום כלתום לתפקיד של שרת הרווחה.
כך בתאריך -25 בספטמבר 1962 חכמת נכנסה לתפקידה כשרת רווחה וכיהנה בו במשך שלוש שנים.
היותה האישה הראשונה בתפקיד זה הפריע לחלק מהגברים שעבדו במשרדי הממשלה, חלקם לעגו לה והביעו דחייה כלפיה.
בחודשיים הראשונים לעבודתה היא התמסרה בהתלהבות רבה לקריאה ולימוד של כל העניינים הקשורים למשרד הרווחה .לאחר מכן היא החלה להוציא לפועל את תוכניותיה והוכיחה את כישוריה דרך הפרויקטים החשובים שביצעה.
אחד הפרויקטים שיזמה אבו זיד הוא פרויקט יוזמת המשפחות המייצרות.
זהו פרויקט חברתי כלכלי שקיים עד היום זה, מטרותיו הן לנצל את ההון האנושי והכישורים של המשפחות ונשים בפרט מהאזור הכפרי על ידי הפיכתן למשפחות שהמייצרות בתחומי ייצור שונים.
בכך הניתנת אפשרות להתגבר על האבטלה, מעסיקים האנשים, מספקים להם הכנסה ועוד.
בנוסף לכך היא יזמה את חוק מספר 32 בשנת 1964. חוק זה היה הראשון מסוגו שמגביל ומסדיר עבודת העמותות הציבוריות במצרים בכך שיהיו כפופים למשרד הרווחה.
זכותו של משרד הרווחה לגרום לשינויים בעמותה מבחינת המדיניות, המטרות והניהול.
חלק מהדברים שקבע אותם החוק הם:
לא ניתן לייסד עמותות בלי אישור מהשר, חלק מהאישורים יכולים להיות מותנים או רק לתקופה קצרה.
הפסקת פעילותן של עמותות שמאיימות על המדינה או פוגעות בביטחון הלאומי.
כל אישור של עמותה חייב להיות מבוסס על העברת מידע אודות העמותה, מטרתה, מיקום העמותה, פרטים לגבי חברי העמותה והתפקידים שלהם.
יוענש כל מי שמנהל עמותה או עובד איתה בלי שהעמותה קיבלה אישור על קיומה על ידי מאסר או שילום קנס.
חוק זה בוטל בשנת 2002 בגלל הטענה העיקרית שהוא מגביל חופש התנועה של העמותות הציבוריות.
לאחר מכן, בשנת 1967 אחרי מלחמת ששת הימים, חכמת תמכה וסייעה לחיילים המצריים שנמצאים בחזית המצרית ועזרה להם ליצור קשר עם משפחותיהם.
ובשנת 1969 הוצמד לחכמת התואר "לבה הרחום של המהפכה" על ידי הנשיא נאצר וזה בגלל ההצלחה שהיא השיגה ב"פרויקט העקירה של נובה".
בפרויקט זה היא התבקשה לטפל בתושבי כפרי נובה הנמצאים ליד נהר הנילוס לאחר שהכפרים הוצפו במים כתוצאה מבניית סכר אסואן השני (הסכר הגבוה שנבנה בתקופת כהונתו של הנשיא נאצר).
חכמת ליוותה התושבים עד שעברו למקום מגורים חדש באסואן ובכפרים סמוכים, תמכה בהם ובנוסף ניהלה את העברת חומרי הייצור שבהן עבדו תושבי נובה לפני העקירה, בנוסף, היה לה תפקיד בהסדרת גביית הזכאה.
לאחר מותו של הנשיא נאצר בשנת 1970, ועלייתו של הנשיא אנואר סאדאת לשלטון התעכבה התקדמותה של חכמת אבו זיד.
בינו לבין חכמת היו חילוקי דעות לגבי הסכמי קמפ דייוויד שאף באו לידי ביטוי בעימות ביניהם שצולם ושודר בטלוויזיה .
חכמת הייתה אחת הנשים המובילות בתנועה הפמיניסטית במצרים.
כאחת מהנשים שחצו גבולות התרבות הערבית כאשר לאישה היה פחות מקובל ללמוד, לעבוד ולכנס לפוליטיקה.
היא הגיעה לעמדה בכירה כשרה ראשונה במצרים מה שעודד נשים להשתלב בחיי בחברה, לרכוש השכלה דומה לזו של הגברים, כולל השכלה גבוהה, להשתלב בשוק בעבודה ובחיים הפוליטיים.
המעורבות שלה בתנועת הנשים החילה מגיל צעיר, כאשר היא הובילה מחאה בתיכון בחלואן כנגד הבריטיים מה שגרם להרחקתה מבית הספר.
מה שאומר שחכמת הייתה מוכנה לקחת סיכונים בקשר לדברים שבהן היא האמינה, היא לא חשבה שהיותה אישה מונע ממנה להוביל מהפכות ולהשתתף בתנועות הפוליטיות.
כך היה המקרה גם במלחמת 1956 כאשר הייתה חלק מתנועת הנשים שתמכו בהתנגדות העממית בזמן המלחמה והשתתפה בנוסף לנשים מובילות בתמיכה בחיילים דרך מתן עזרה ראשונה וגם הייתה לוחמת והחזיקה נשק.
אם כך חכמת חצתה את המגבלות שהוטלו על נשים בהיותה חלק מהתנועות הפמיניסטיות, השתתפותה והובלתה את במחאות ובמהפכות הלאומיות ואף ברכישתה דוקטורט והיותה השרה הראשונה.
היותה שרה בשנת 1962 אפשר לה לגרום לשינויים במעמדן של הנשים וזה על ידי הפיכת משרד הרווחה למשרד שדואג לחברה ומשפחה.
היא ייצגה התנועה הפמיניסטית באותה תקופה ואף תמכה בדרישתה לחייב גברים בבית דין בלגרש את נשיהן לנוכח בית הדין ולא רק בעל-פה.
כהונתה כשרה נמשכה שלוש שנים בין השנים 1962 עד לשנה 1965,התנגדותה להחלטות הנשיא סאדאת בנוגע להסכם השלום עם מדינת ישראל, וחשדה בכוונות עוינות של הציונות כנגד העולם הערבי גרם לכך שיאשימו אותה בטרור ובבגידה בעם המצרי.
כתוצאה מהאשמות היא ובעלה גורשו ממצרים ונמנע מהם לחדש את דרכונם המצרי.
בשנת 1974 הם עברו לגור בלוב כפליטים משוללי אזרחות המצרית עד לשנת 1992. בלוב עבדה כמרצה באוניברסיטת אל-פתח אלעד'ים בטריפולי.
לאחר מאבק ארוך החליט בית המשפט המצרי לאפשר להם לקבל את הדרכון המצרי ולחזור למולדתם בשנת 1991. עם שובה למצרים חכמת החלה להרצות בפקולטה לפסיכולוגיה ולסוציולוגיהבאוניברסיטת עין שמס.
לפני שובה למצרים, העניק לה מועמר קדאפי באירוע רב רושם שנערך לכבודה, את מדליית מוחמד אלפאתח המוענקת בדרך כלל רק לראשי מדינות.
בנוסף הוענקה לבני הזוג בידי מלך מרוקו מולאי חסן, חרבו העשויה זהב טהור.
נפטרה בגיל 89, ב-30 ביולי 2011 לאחר מחלה ממושכת.
בין מחקריה הרבים של אבו זיד היו:
ملامح شخصية المرأة البدوية : محكمة ـ مجلة الدراسات الفلسفية والاجتماعية ، العدد الأول ، أكتوبر عام 1972.(תכונות אישיות של האישה הבדוית: משפט-כתב העת של הפילוסופיה והסוציולוגיה, גיליון ראשון, אוקטובר משנת 1972)
بحث مقدم الاتحاد العالمى للمشتغلين بالمهن العلمية في مؤتمر منعقد في فارنا بلغاريا ، عام 1973.(מחקר מוגש מההתאחדות העולמית לאלה העובדים במקצועות מדעיות בכנס אשר הוקם בבורנה בבולגריה, שנת 1973)
חלא עליאן היא סופרת, משוררת ופסיכולוגית קלינית אמריקאית-פלסטינית המתמחה בטראומה נפשית, התמכרות ופסיכולוגיה בין תרבותית.
כתיבתה ושירתה עוסקות בהיבטים של זהות ובהשפעות של גלות ופליטות, בעיקר בקרב הפליטים הפלסטינים.
עליאן התפרסמה בזכות רומן ביכוריה, "Salt Houses" שיצא לאור ב־2017.
חלא עליאן נולדה בקרבונדייל , אילינוי, ב-1986 וגדלה בכווית סיטי, אוקלהומה, טקסס, מיין ובלבנון.
היא בעלת תואר ראשון מהאוניברסיטה האמריקנית בביירות, תואר שני מאוניברסיטת קולומביה ודוקטורט בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת ראטגרס והיא עובדת במשרה חלקית באוניברסיטת ניו יורק במרכז הייעוץ והבריאות.
היא ובן זוגה מתגוררים בברוקלין.
רומן הביכורים של עליאן, "בתים ממלח" מספר את סיפורם של ארבעה דורות משפחת יעקוב הפלסטינית שנאלצת לעזוב את ביתה בשכם ב־1967 ומתיישבת בכווית במטרה לבנות חיים חדשים אך גם מכווית הם נאלצים לעזוב שוב והם נודדים בין ביירות, פריז ובוסטון.
בספר מתוארות התרחשויות היסטוריות אמיתיות.
הספר זכה ב־2018 בפרס דייטון לשלום, פרס שניתן לסופרים שכתיבתם נחשבת מקדמת שלום.
שיריה של עליאן פורסמו בכתבי עת ומגזינים ספרותיים.
"שנות ה-29", אוסף שיריה של עליאן יצא לאור בינואר 2019.
2013 - בפרס הספר הערבי-האמריקאי מהמוזיאון הלאומי הערבי-אמריקאי על שירה.
2018 - פרס דייטון לספרות שלום על ספרה "salt houses".
חלאופילו סברינו רודוואלד האסלביינק פלייטר (בהולנדית: Gleofilo Sabrino Rudewald Hasselbaink Vlijter; נולד ב-17 בספטמבר 1999) הוא כדורגלן סורינאמי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצה OFK בלגרד.
פלייטר התחיל את הקריירה שלו בקבוצת רובינהוד המקומית, ואף שיחק באקדמיית פיניקס אולסטארס הג'מייקנית.
בינואר , פלייטר היה מועמד להצטרף לגנק ואוסטנדה, אך בסופו של דבר נשאר בסורינאם.
בשנת הצטרף פלייטר לקבוצה הבוגרת של המועדון.
בינואר היה מועמד להצטרף לפיינורד רוטרדם, אך לא הצליח להשיג אישור עבודה.
ב-9 בינואר 2018 הצטרף פלייטר לקבוצת הנוער של עירוני קריית שמונה עד לסיום העונה, עם אופציה לחתימה לשלוש שנים.
במדי קבוצת הנוער רשם פלייטר חמישה שערים ב-14 משחקים, ובסיום העונה עזב את קריית שמונה.
בקיץ חתם פלייטר בטורפדו כותאיסי מליגת העל הגאורגית.
באוגוסט חתם פלייטר לשנתיים באריס לימסול מהליגה הקפריסאית השנייה.
בהופעת הבכורה שלו בקבוצה כבש שלושער, בניצחון נגד א.א.ז.
את הופעת הבכורה שלו במסגרת הליגה ערך בהפסד 0–1 לאלקי אורוקליני.
ב-20 במאי 2020 סיכם בבית"ר ירושלים.
ב-4 באוגוסט 2020 חתם על חוזה לשלוש שנים בקבוצה.
ב-17 בדצמבר 2020, לאחר פציעה שהשביתה אותו, ערך את הופעת הבכורה שלו במדי בית"ר ירושלים נגד עירוני קריית שמונה באותו משחק גם כבש את שער הבכורה שלו.
ב-15 במאי 2022 כבש צמד ראשון במדי בית"ר ירושלים, במשחק האחרון של עונת 2021/2022 מול עירוני קריית שמונה, שהסתיים בתוצאה 3-3, והגיע לחמישה שערי ליגה בעונה זו.
ב-13 בספטמבר 2022 שוחרר מהקבוצה במסגרת השאלה עד לתום העונה להפועל רמת גן.
ב-19 באוגוסט 2023 חתם בדוקסה קאטוקופיה מליגת העל הקפריסאית.
בקיץ חתם בקבוצת OFK בלגרד מליגת העל הסרבית.
בצעירותו שיחק פלייטר בנבחרות הצעירות של סורינאם.
ב-30 באפריל 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, במשחק ידידות נגד .
שלושה ימים לאחר מכן כבש רביעייה בניצחון 0–6 נגד .
לזכותו של פלייטר 14 שערים, אותם כבש ב-20 הופעות בלבד והוא מלך שערי הנבחרת בכל הזמנים בצוותא עם סטפנו רייסל.
פלייטר, הוא אחיינו של כדורגלן העבר ג'ימי פלויד האסלביינק ובן דודו של הכדורגלן נייג'ל האסלביינק.
חלוואת אל-ג'בן או חלוואת אל ג'יבן הוא קינוח סורי מסורתי העשוי מבצק סולת וגבינה עם סירופ מי זהר.
לרוב ממלאים אותו במלית של קרם קשטה.
מקור המאכל בעיר חמה בסוריה, ומשם הוא נדד לעיר חומס, הוא נחשב לסְפֶּצְיָאלִיטֶה מקומי.
ניתן למצוא את המנה גם באזורים אחרים במזרח התיכון ובמדינות עם אוכלוסיות סוריות גדולות כדוגמת טורקיה וגרמניה.
בישראל ניתן למצוא את המנה בעיקר בכפרים הדרוזים ברמת הגולן, אך גם בקונדיטוריות ערביות בגליל ובירושלים.
הקינוח עשוי מבצק גבינה (בדרך כלל גבינה עכואית, מוצרלה או תערובת של כמה גבינות), סירופ סוכר ולעיתים גם מי זהר או מי ורדים.
המילוי עשוי מקרם קשטה, קרם חלב סמיך ומתוק.
התוצר הוא קינוח רך שניתן לאכול בקלות עם כפית.
בקיץ, נהוג להגיש את החלוואת אל-ג'בן לצד גלידה.
חכמת נשים הוא ארגון ישראלי שמטרתו היא לקדם זכויות נשים בקהילות היהדות האורתודוקסית בישראל ובארצות הברית.
מטרתם היא לעלות מודעות למדיניות שעלולה לפגוע בנשים בתוך הקהילות האורתודוקסיות.
פעילות הקבוצה כוללת הקמת מאגר תמונות הכולל את תמונותיהן של נשים אורתודוקסיות, ושימוש בפרסומים סאטיריים, המחקים את לימוד התורה היהודית שמטרתה לחנך לאי שוויון בקרב אורתודוקסים.
ארגון חכמת נשים והפעילות שלה מתמקדות במגבלות החברתיות שהנשים עומדות מולן, לדוגמה, הן נאבקות כנגד העגינות, והן נאבקות נגד הסתרת הנשים במרחבים בישראל.
כמו כן, הקבוצה מקדמת הסברה מול נשים חרדיות.
הקבוצה מארחת פודקאסט קבוע במגוון נושאים בהשתתפות רייצ'ל סטומל, אן גורדון והמייסדת המשותפת של הקבוצה, שושנה קיטס יאסקול.
את הפודקאסט מפיקים ומארחים בית הקפה היהודי.
בשנת 2021, השיקה חכמת נשים מעין אלבום תמונות, שלהם הם קראו "בנק תמונות".
בתמונות היו פרצופים של נשים חרדיות, והארגון הפיץ את האלבום בעולם החרדי כאקט מחאה כנגד צנזורה של תמונות נשים בעיתונים חרדיים.
לטענת הקבוצה, הצנזורה בעיתונות נובעת ממנהג שאינו מהיהדות, והוא תורם להדרת נשים יהודיות, בעיקר בעולם החרדי.
האלבום מורכב ממגוון רחב של נשים חרדיות מארצות הברית ומישראל, והתמונות משקפות את חיי היומיום של נשים אורתודוקסיות וחרדיות.
בשנת 2022, לאחר התאבדותו של חיים ולדר, 750,000 פליירים המצדדים דברי תמיכה רבניים בנפגעי התעללות מינית, הופצו בערים חרדיות במדינת ישראל.
על הפליירים נכתב המשפט "כולנו מאמינים לנפגעות ולנפגעים".
חכמת התנינים הוא סרט מותחן משנת 1998 בכיכובו של ג'וד לאו ובבימויו של פו-צ'י לאונג.
הסרט מבוסס על ספר מאת פול הופמן.
סטיבן הוא רווק מסתורי וכריזמטי שחי בלונדון אשר שתי נשים שהיה איתן בקשר מצאו את מותן באופן מסתורי.
בת זוגו שרה מתה בתאונת דרכים ולאחר מכן הוא מציל את מריה מהתאבדות בקפיצה אל פסי הרכבת והשניים נכנסים למערכת יחסים רצינית, אך סטיבן הורג אותה ושותה את דמה.
המשטרה חושדת בסטיבן שהוא גרם למותן, אך אין לשוטרים שום הוכחות כנגדו.
סטיבן פוגש את אן, מהנדסת מבנים, ומתאהב בה.
לסטיבן יש בעיות רפואיות כמו המופיליה, אפניאה ודום לב ובכוונתו להרוג אותה ולשתות את דמה, כי הוא סבור שהדבר יציל את חייו.
האתר Rotten Tomatoes נתן לסרט תוצאה של 44%, המבוססת על ידי 18 מבקרים.
ב-1999 הסרט זכה בפרס הראשי בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע פנטסטי בבריסל.
חכמת הטבע היא סדרת טלוויזיה מונפשת מדעית גרמנית ששודרה עם 13 פרקים ב-ZDF בין השנים 1996 ו-1997. הסדרה מבוססת על ספריו של פרדריק וסטר, ובחזית הייתה הוראת המודעות הסביבתית והאקולוגית.
סדרת ספין אוף, בשם Albert auf Entdeckungstour (אלברט שואל מה זה החיים?), הופצה ב-2002.
נכון לעכשיו, הסדרה וגם הספין-אוף שלה משודרות בתחנות הטלוויזיה Fix &amp; Foxi ו-Ric ברחבי העולם.
הסדרה עצמה משודרת גם באסיה, אמריקה הלטינית, המזרח התיכון וארצות הברית בערוץ הטלוויזיה ZooMoo.
בישראל, הסדרה שודרה בערוץ הילדים.
הדמות הראשית אלברט היא יצור קסום הדומה להכלאה בין ציפור לאוגר.
אלברט, למרות שהוא חצוף, מאופיין בסקרנות וטוב לב, והוא מסתדר עם כל החיות.
אלברט יוצא להרפתקאות כדי להסביר את פעולת הטבע והסביבה.
הוא יכול לעוף, לרוץ, לשחות ולצלול, כמו גם לשנות את גודלו כדי להפוך לענק או זעיר.
זה מאפשר לו ללמוד את הטבע עם תשומת לב מרבית לפרטים ולהגדיל את הידע שלו.
בנוסף לחשיבות הטבע והסביבה, סדרת ההנפשה מביאה למודעות למפגעים פוטנציאליים ולבעיות סביבתיות.
בפרט, נדונים סיכונים הנובעים מאיום אנושי או מכונה.
חכמת האשם לוטפי זייד אל-כילאני המכונה גם אבו זייד הוא פוליטיקאי פלסטיני, שהיה שר החקלאות הפלסטיני בין השנים 1996 ל-2002 בממשלת יאסר ערפאת ושר התחבורה והתקשורת בין השנים 2003 ל-2005 בממשלתו השנייה של אחמד קריע.
חכמת נולד ב-1945 בסילת אל-חארית'יה, כפר בצפון השומרון.
לאחר שקיבל ב-1963 מלגה מטעם ממשלת מצרים ללימודים באוניברסיטת אלכסנדריה, החל שם את פעילותו הפוליטית.
המגייסים מטעם אש"ף חיפשו סטודנטים פעילים שיצטרפו ל"דור השלישי" המתהווה של הנהגת אש"ף.
זייד, שסיים תואר ראשון בהנדסה חקלאית עם התמחות ושימש כנשיא אגודת הסטודנטים, התאים לפרופיל של המועמד האידיאלי.
לאחר סיום הלימודים, הוא לא הורשה לחזור למדינת ישראל ולכן עבר להתגורר בעמאן, ירדן.
לאחר מלחמת ששת הימים קיבל זייד תפקידים דיפלומטיים מטעם אש"ף.
תחילה כיהן כשגריר של אש"ף במוסקבה, שם פעל לבניית היחסים עם ברית המועצות.
מאוחר יותר התמנה לכהן כשגריר בצנעא, תימן, ובמסגרת זו ניסה לחזק את הקשרים הדיפלומטיים בין אש"ף לממשלת תימן, להקל על סיוע לפליטים פלסטינים ולהשיג את גיבויה של תימן למהלכים מדיניים ואחרים.
בין השנים 1985 ל-1994 כיהן זייד בתפקיד שגריר אש"ף בבודפשט, הונגריה.
חכמת נישא ב-1971 ויש לו שלושה בנים - זייד, הישאם וסאמר, ובת אחת, האדיל, מהם יש לו 14 נכדים.
לאחר הסכמי אוסלו בשנת 1994, שב חכמת עם משפחתו לישראל, כאן הפך מאוחר יותר למושל הראשון של נפת ג'נין.
שניים מאחיו של זייד נהרגו בסוף שנות ה-80, ואח שלישי ב-2024.
כיום הוא מתגורר בעמאן וחבר במועצה המייעצת של פת"ח.
הקריירה הפוליטית המוקדמת של אבו זייד כללה תפקידים דיפלומטיים מרכזיים בארגון לשחרור פלסטין (אש"ף).
למרות איומים מצד ארגון אבו נידאל שתקפו חברי אש"ף כאלו שנחשבו מתונים, הם לא הצליחו לפגוע בו.
בעקבות הסכמי אוסלו ב-1993, חזר זייד ליהודה ושומרון ב-1994.
לאחר שובו, מינה אותו יאסר ערפאת לתפקיד המושל הראשון של נפת ג'נין.
מאוחר יותר הוא התמודד בהצלחה כמועמד עצמאי בג'נין במסגרת הבחירות הכלליות ברשות הפלסטינית ב-1996 וקיבל 14,220 קולות.
בהמשך, מינה אותו ערפאת לתפקיד שר החקלאות ב-1998, כחלק מממשלתו השלישית.
זייד ביצע מודרניזציה של המגזר החקלאי שהיווה אז 25% מכלכלת הרשות הפלסטינית - על ידי הקמת מטה אזורי, הרחבת שטחים חקלאיים ותמיכה בחקלאים.
עם זאת, כאשר פרצה האינתיפאדה השנייה, המגזר החקלאי ספג פגיעה ישירה.
זייד הצהיר כי הפעולות הצבאיות הישראליות גרמו לנזק של בין 500 ל-700 מיליון דולר לחקלאות הפלסטינית, כולל הרס של למעלה מחצי מיליון עצים, אדמות פוריות, בארות ומערכות השקיה מאז שנת 2000.
בתקופת כהונתו כשר החקלאות, אבו זייד הטיל אמברגו יבוא על רשימה רחבה של מוצרים חקלאיים מישראל, בתגובה לסגר של עשרה חודשים על תנועת פלסטינים לישראל.
לדבריו, "צעד זה נועד להוקיע את הרס החקלאות הפלסטינית על ידי ישראל באמצעות המצור על השטחים הפלסטיניים".
זייד פגש את מקבילו, שר החקלאות הישראלי שלום שמחון כדי לדון באיסור שהטילה הרשות הפלסטינית על תוצרת חקלאית ישראלית, והסכים לבטל את האיסור אם צה"ל יאפשר תנועה חופשית לחקלאים ולעובדים פלסטינים.
זייד גם פנה לשרי החקלאות הערבים בבקשת עזרה, וציין את מאמצי המשרד מאז 1994 לשקם את המגזר, ואת הפגיעה שנגרמה בעקבות האינתיפאדה.
לטענתו, הפעולות הללו הגבירו את האבטלה ודחקו למעלה מ-50% מהפלסטינים אל מתחת לקו העוני.
ב-2003, עם הקמת ממשלתו השנייה של אחמד קריע, התמנה זייד לתפקיד שר התחבורה והתקשורת.
זייד התמודד ללא הצלחה כמועמד פת"ח בג'נין בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית (PLC) ב-2006. הוא קיבל 23,795 קולות והפסיד בהפרש של 3,246 קול.
עם זאת הוא נבחר לכהן כיועץ בכיר לאבו מאזן לענייני נפות הרשות הפלסטינית, תפקיד בו כיהן עד שנת 2013.
זייד היה מעורב בדיונים עם ארגון הטרור חמאס לאחר שנה של לחימה בין הארגונים, במטרה לייצר אחדות פלסטינית.
הוא עמד בראש המשלחת הרשמית הראשונה של פת"ח שביקרה ברצועת עזה מאז פרוץ הסכסוך.
במסגרת הדיאלוג, השתתפה משלחת של בכירי חמאס, כולל , ראזי חמד ומושל נפת עזה , אך ללא השתתפותו של אסמאעיל הנייה, שלא קיבל לגיטימציה מהפת"ח.
עם זאת, חמאס הקפיד להכחיש שמועות כאילו בכוונתם לעצור את זייד במהלך ביקורו בעזה.
במקביל, הם גינו את התעלמותו מהנייה וחוסר ההסכמה להיפגש איתו, וטענו כי זה מצביע על חוסר רצינות והעדר כוונה לקיים דיאלוג משמעותי.
במהלך הביקור, הודיע זייד כי גם אבו מאזן עצמו יגיע בהמשך לביקור ברצועה.
בתקופה זו זייד השקיע מאמצים מרובים בשימור מעמדו של אבו מאזן בקרב ראשי המועצות ובנפות השונות.
במקביל, הוא דחק בחמאס לנהל דיאלוג ולהתחייב להשתתף תחת פיקוח מצרי בבחירות למועצה המחוקקת ולנשיאות, הוא גם היה מעורב במשלחת המשא ומתן והפיוס לסנגל.
במהלך 2010 היה זייד מעורב בסכסוך על רכוש של הרשות הפלסטינית בירושלים.
בנובמבר 2013 פיטר מחמוד עבאס את זייד מתפקידו כיועץ.
עם זאת, הוא נשאר חבר במועצה המייעצת של פת"ח.
חכמת שלמה הוא ספר פרשני על התלמוד בבלי שנכתב על ידי שלמה לוריא (רש"ל).
בחיבור מובאות פרשנויות קצרות על התלמוד, והוא הודפס ברוב דפוסי התלמוד הבבלי.
בספר "חכמת שלמה" מצויים תיקוני גרסאות לתלמוד הבבלי לאור עיוניו בו.