tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביצירתו מעלה קריספל שאלות על הגדרתו ועל עצם מיקומו של הציור ביחס למשטח המצויר והוא מציע לראות בו מסכה, מסך, קליפה או ציפוי.
אפשר לומר שהסגנון שלו הוא חוסר הסגנון והיכולת לעבור בווירטואוזיות בין נושאים ובין סגנונות".
האוצרת נעמי אביב תיארה את קריספל כ"צייר אובססיבי, כקניבאל שמתפקד כמזללת דימויים, כפיראט הממלא את הסטודיו שלו בשלל" וכ"צייר בעל רעב שלא יודע שובע לדימוי נעלם".
במרכז יצירתו עומדים ארוס ותנטוס; ציוריו מציגים עולם רווי יצרים, אלימות, ציד, דימויי גוף ודיוקנאות.
כל אלה עולים ביצירתו כרוחות רפאים מההיסטוריה של האמנות וממקורות אנציקלופדיים, ספרים, אתרי אינטרנט, אלבומים, עולמות ארכאיים ואתרים ארכאולוגיים.
יוסף קריספל נולד בשנת 1974 ביישוב הקהילתי ורדון, כבנם השני של אליהו ודבורה קריספל.
הוא עסק בציור מילדותו והושפע בין השאר מאנדי וורהול ומפיקאסו ומהציירים הישראליים משה גרשוני, דויד ריב ולאה ניקל.
בגיל 15 החל ללמוד ב"מושבת האמנויות" שבמצפה רמון, אך השלים את לימודיו בבית הספר התיכון ע"ש "שלאון" בקריית גת.
בין השאר, השתלם אצל הצייר המקומי ניצול השואה, מרדכי קרביצקי.
קריספל התגייס לגרעין אמנויות בנח"ל, שיועד לקיבוץ נחשון.
את שירותו הצבאי השלים במפקדת חילות השדה.
בשנת 1998 החל את לימודיו במחלקה לאמנות בבצלאל (BFA), אותם סיים בהצטיינות בשנת 2000 וזכה בפרס המחלקה לאמנות על הישגיו המיוחדים.
בין מוריו נמנו הפסלים נחום טבת וצבי גולדשטיין והציירים עדו בר-אל, יצחק לבנה, יהושע בורקובסקי ולארי אברמסון.
במהלך לימודיו לתואר הראשון השתתף בתוכנית חילופי סטודנטים ולמד בבית הספר לאמנויות יפות בליון, צרפת (Ecole National de Beaux Arts de Lion).
בשנת 2002, החל את לימודיו לתואר השני באמנות בבצלאל (MFA), בשיתוף עם האוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלכם נשלח לתוכנית לימודים לאמנים מצטיינים בבית הספר לאמנות של גלאזגו, סקוטלנד (GSoA).
במהלך שהותו שם השתתף בתערוכה "This Is: Private" בגלריה E-merge-D לאמנות עכשווית בגלאזגו.
עבודת המאסטר שלו "The Living Dead" עסקה בהגדרת היחסים שבין ציור לצילום.
את לימודיו לתואר השני סיים בהצטיינות יתרה.
בשנת 2003 במהלך לימודיו לתואר השני, הציג קריספל את סדרת הציורים "אישונים וליקויים" בתערוכה "הפעם ציור!" במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, אותה אצר ד"ר מרטין הנטשל (Dr.
באותה שנה הציג גם סדרת ציורים בשם "ארבעת הבנים" בתערוכה "הללויה" בגלריה גורדון בתל אביב, ובתערוכה "כן תעשה לך...", תחיית היהדות באמנות ישראלית עכשווית, שאצר ד"ר גדעון עפרת בזמן לאמנות, מרכז לאמנות ישראלית בתל אביב.
באותה שנה החל ללמד במחלקה לתקשורת חזותית בויצ"ו, המרכז האקדמי לעיצוב שבחיפה.
בשנת 2005 זכה קריספל בפרס האמן הצעיר מטעם משרד החינוך והתרבות, הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו, "האלבום השחור" בגלריה גורדון בתל אביב, בה הוצגו ציורי כלי נשיפה, תוף וקשתות לצד פורטרט המלחין פוצ'יני על ערש מותו, בצבעי שחור לבן מונוכרומטיים.
מאוחר יותר באותה שנה, הציג את תערוכת היחיד "הגן", במוזיאון חיפה לאמנות, בה צייר על קירות המוזיאון פסלים ניאוקלאסיים משאטו דה ואנסן שבפריז (Château de Vinccenes).
בשנת 2006 הציג קריספל את תערוכת היחיד "דוּם דוּם דוּם" (Doom Doom Doom) בגלריה גורדון ואת תערוכת היחיד "אני, בוטניקה" במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
כמו כן, אצר את התערוכה "רומנטיקנים חסרי תקנה" (*וצעירים חסרי מנוח) בגלריה נגא לאמנות עכשווית בתל אביב.
באותה שנה החל ללמד במחלקה לאמנות בבצלאל וכן בבית הספר לאמנות "המדרשה" שבמכללת בית-ברל (עד 2010).
בשנה זו גם שימש כמבקר האמנות של מגזין טיים-אאוט (Time-Out) תל אביב למשך שנה.
בשנת 2007 הציג את התערוכה "אלביס" בסדנאות האמנים בתל אביב.
הסדרה עסקה בדמותו האלמותית של אלביס, כפי שצייר אותה אנדי וורהול, והתכתבה עם העמדה הציורית של גרהרד ריכטר ביחס לדימוי.
באותה שנה, החל לערוך סדרת הופעות בשם ART cover, בהן הזמין אמנים לבצע גרסאות כיסוי של שירים בהופעה חיה מול קהל.
הערב הראשון נקרא Art Karaoke והתקיים ברחוב יהודה מרגוזה ביפו.
הערב השני (ARTcover II), נעל את הביאנאלה לאמנות בהרצליה בשנת 2009, והתקיים באמפיתיאטרון מוזיאון הרצליה לאמנות.
הערב השלישי (ART cover III), התקיים במרכז ענב לתרבות בתל אביב, בשנת 2009.
בשנת 2008 זכה קריספל בפרס רפפורט לצייר ישראלי צעיר מטעם מוזיאון תל אביב לאמנות.
באותה שנה הציג את הסדרה "מטמורפוזות" בתערוכה "זמן אמת, אמנות בישראל 1998–2008" במוזיאון ישראל שבירושלים (אוצרים: אמיתי מנדלסון ואפרת נתן).
הסדרה, בת 12 החלקים, הציגה עולם אפוקליפטי, רוויי אלימות וארוס; מעין עננה שחורה שהעלתה באוב דימויים מההיסטוריה של האמנות ומנושאים שעסק בהם קריספל בסדרותיו, ועד לסצנת פינוי היישוב עמונה מאותה השנה.
בשנת 2009 הציג את תערוכת היחיד "רוחות רפאים" במוזיאון תל אביב.
בתערוכה הוצגו סצנות ציד ומלחמה, דמויות חיות-מתות (Living Deaths), אורפיאוס כלוא מאחורי מראה, סצנת זעקה מתוך הסרט "תוף הפח" וחיות ניצודות; עולם מסויט שנע בין ערות לשינה, בין חוץ לפנים, יום ולילה.
את התערוכה אצר פרופסור מרדכי עומר.
בשנת 2010 הציג את תערוכת היחיד"Display" במוזיאון Palazzo Medici Riccardi בפירנצה שבאיטליה.
התערוכה עסקה במיקומו של חפץ האמנות ביחס לחלל התצוגה, בדיוראמות ובוויטרינות, שהחלו להופיע בשלבים מוקדמים ביצירתו של קריספל.
באותה שנה הציג את סדרת "התנ"ך" אותה יצר בשנת 2007, בתערוכה "התנ"ך של גוסטב דורה באמנות ישראלית עכשווית" לצד האמנים רפי לביא, מיכל היימן ואתי יעקבי.
התערוכה הוצגה בגלריה אוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר באוניברסיטת תל אביב (אוצר: פרופ' מרדכי עומר).
בשנת 2011 הציג קריספל את התערוכה "Killing Time" בגלריה נגא לאמנות עכשווית בתל אביב, בה פרסם את ספר האמן KILLING TIME, חוברת עבת-כרס של רישומי פורנוגרפיה, העוסקים בתיאור המיניות בהווה, במהות האנושית, בה הקלאסיקה שזורה כמבנה-על, ובשאלת המקור (Origin) הנשאלת באורח קבע בעבודתו.
ב-2013 הציג את תערוכת היחיד "נמרים" בגלריה נגא לאמנות עכשווית, אשר עסקה בשלוש דמויות רבות פנים: דיוניסוס, פיקאסו ודייוויד בואי.
התערוכה העמידה בפני הצופה ציור שמתנהג כשכבת איפור וכמסכה.
את הטקסט לתערוכה כתב הצייר יצחק ליבנה.
שנה לאחר מכן הציג את "עור ארכיב" (Archive Skin), אשר הציג בה עבודות על נייר מהשנים 2006–2014 בגלריה נגא לאמנות עכשווית.
בשנים 2015–2016 חל מפנה ביצירתו, ואת הדימויים הרבים שהופיעו בציוריו בשני העשורים הקודמים, החליפו משטחי צבע ודגמים (Patterns) שונים.
משטחי הצבע טיפסו על גבי קירות, על גבי משטחים שונים ועל אובייקטים.
את התפנית הציג בתערוכת היחיד "מייק אפ" (Makeup), שהוצגה בשנת 2016 בגלריה נגא לאמנות.
שנה לאחר מכן הציג את "מונו (הדפסים)" בגלריה הר-אל מדפיסים ומוציאים לאור ביפו, ובה הציג סדרת הדפסים יחידאיים (monotype) ענקי ממדים, אשר עסקו בהפשטה.
בשנת 2018 הציג את "רקע מזרחי" (Oriental Background) - סדרת ציורים שנעשתה כולה באמצעות צבעי ספריי ועסקה בהגדרה של הציור כציפוי וכרקע.
בשנת 2019 התמנה לראש המחלקה לאמנות בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב.
בשנת 2022 הציג את תערוכת היחיד "עבודה זרה" שאצר האמן ציבי גבע בטרקלין האמנות של עלמא, ואת תערוכת היחיד "מסך שבור" בגלריה כורש בירושלים (אוצרת: ורד חדד).
באותה השנה הציג את תערוכת היחיד "שנות נייר: ניירות 1999-2022" במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, אוצרת: סמדר קרן.
2004 – 2002 - MFA בהצטיינות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים, בשיתוף האוניברסיטה העברית בירושלים
2003 - PSS - תוכנית לימודי קיץ, בית הספר לאמנות של גלאזגו, סקוטלנד
2002 – 1998 - BFA בהצטיינות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים
2000 - חילופי סטודנטים, בית הספר לאמנויות יפות של ליון, צרפת
2007-2009 - עלמא, בית לתרבות עברית, בית מדרש ליוצרים, תוכנית בת שנתיים לאמנים מובילים
2025 - ענפים מרים | Bitter Branches, גלריה גורדון
2024 - His Latest Flame, גלריה גורדון, ניו יורק
2023 - עבודות שטח | Fieldwork, גלריה המדרשה, אוצר: אבי לובין
2022 - שנות נייר: ניירות 1999-2022 | Paper Years, מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, אוצרת: סמדר קרן
2022 - מסך שבור | Broken Screen, גלריה כורש, אוצרת: ורד חד(א)ד
2021 - עבודה זרה | Idolatry, טרקלין האמנות של עלמא, אוצר: ציבי גבע
2018 - רקע מזרחי Oriental Background, גלריה נגא לאמנות עכשווית
2017 - מונו (הדפסים) | (Prints) Mono, גלריה הראל מדפיסים ומוציאים לאור, יפו
2016 - מייק אפ | Make Up, גלריה נגא לאמנות עכשווית
2014 - עור ארכיב | Archive Skin, גלריה נגא לאמנות עכשווית
2013 - נמרים | Tigers גלריה נגא לאמנות עכשווית
2011 - Killing Time, גלריה נגא לאמנות עכשווית
2010 - Display, מוזיאון פאלאצו מדיצ'י ריקארדי, פירנצה, אוצר: פרופ' מרדכי עומר
2009 - רוחות רפאים | Ghosts, מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצר: פרופ' מרדכי עומר
2007 - אלביס | Elvis, סדנאות האמנים בתל אביב
2006 - דוּם דוּם דוּם | Doom Doom Doom, גלריה גורדון לאמנות, תל אביב
2006 - אני, בוטניקה | I am, Botany, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, אוצרת: דליה לוין
2005 - הגן | The Garden, מוזיאון חיפה לאמנות, אוצרת: יהודית מצקל
2005 - האלבום השחור | The Black Album, גלריה גורדון לאמנות, תל אביב
2024 - גחליליות, דניאל קגנוב, גלריה אלוביק, בצלאל
2024 - טיפת מזל, טליה קורמן, גלריה המחלקה לאמנות, בצלאל
2024 - ניגרדוּ, אליאב ליבוביץ, גלריה בטי ומקס רטנר, בצלאל
2023 - גן הפתחים, גלריה קלור, בצלאל
2021 - תגיד משהו על הים, אסף עיני, גלריה המחלקה לאמנות, בצלאל
2021 - דלת אמות, הדר פרי, גלריה המחלקה לאמנות, בצלאל
2021 - רציפות למקוטעים, ליהי ניידיץ, גלריה המחלקה לאמנות, בצלאל
2021 - חופשה בצפון, שחף לוי, גלריה המחלקה לאמנות, בצלאל
2021 - אהבה, תשוקה, תקווה, פיראס פראח, גלריה המחלקה לאמנות, בצלאל
2, רוואן אבו פילאת, גלריה המחלקה לאמנות, בצלאל
2020 - חורים לבנים, עידן סיטבון, גלריה המחלקה לאמנות, בצלאל
2020 - IFIDIE, מור אפגין, גלריה המחלקה לאמנות, בצלאל
2019 - צל קליפה, דניאל פילוסוף, גלריה המחלקה לאמנות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים
2019 - ציד אריות, שיר כהן, גלריה המחלקה לאמנות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים
2019 - אור יום, אליה כהן, גלריה המחלקה לאמנות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים
1, גלעד גרינברג, גלריה המחלקה לאמנות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב
2019 - נראה בסוף אופק קו החוף, רחל לויאן, גלריה המחלקה לאמנות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים
2018 - סלון אירוטי, גלריה נגא לאמנות עכשווית
2015 - איש ללא תכונות, לאה אביטל, גלריה נגא לאמנות עכשווית
2015 - צופים בלילה, בוגרים מהמחלקה לאמנות בבצלאל, הגלריה לאמנות, האוניברסיטה המורמונית, ירושלים
2006 - רומנטיקנים חסרי תקנה* (*וצעירים חסרי מנוח), גלריה נגא לאמנות עכשווית
2024 - דמיון חומרי: עצב דלוק, מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרת: דלית מתתיהו
2024 - יצירות מופת, המשכן לאמנות בעין חרוד, אוצר: אבי לובין
2024 - רואים ירוק רואים שקוף, ביתן איל עופר, מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרת: איה מירון
2019 - חדש באוסף, רכישות חדשות, מוזיאון ישראל ירושלים, אוצרת: איה מירון
2018 - הדפס מקומי עכשווי, סדנת ההדפס ירושלים, הגלריה החדשה סדנאות האמנים ירושלים, הגלריה החדשה, מוסררה, אוצרות: אירנה גורדון ותמר גיספאן-גרינברג
2018 - ברבור II, סטודיו הדס עופרת, ירושלים, אוצר: הדס עפרת
2018 - ברבור III, הלובי מקום לאמנות, אוצרים: אורית מור וליאור גריידי
2018 - חיים דיוניסיים, מוזיאון אילנה גור, אוצרת: ד"ר נאוה סביליה שדה
2017 - אסיף, מוזיאון תל אביב לאמנות, אוצרות: ענת דנון ונעה
2017 - מסע באפלה, גלריה נגא לאמנות עכשווית
2017 - אותו הדבר אבל אחר, גלריה מינוס אחת, אוסף "הארץ", אוצרת: אפרת לבני
2016 - רישומים, גלריה נגא לאמנות עכשווית
2014 - יצירות למגירה, הספרייה הלאומית, ירושלים.
2014 - מיתוס סדנא – קם על יוצרו, סדנת ההדפס ירושלים.
2013 - הזוכים (2012), מוזיאון אשדוד לאמנות עכשווית
2012 - לילה טוב, מוזיאון ישראל, ירושלים.
2012 - חלון למציאות מחוות ישראליות לרנסאנס האיטלקי, גלריה האוניברסיטה הפתוחה, רעננה.
2011 - גן החשמל, גלריה קונטמפוררי, תל אביב.
2010 - רשמים IV, הביאנלה הארצית הרביעית לרישום, ירושלים, אוצרת: תמר מנור-פרידמן
2010 - אבודים, גלריה ברבור, ירושלים.
אוצרים: אבי סבח וינאי סגל
2010 - התנ"ך של גוסטב דורה באמנות ישראלית עכשווית, רפי לביא / מיכל היימן / אתי יעקבי / יוסף קריספל, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, אוצר: פרופ' מרדכי עומר
2009 - זולו, מוזיאון נחום גוטמן לאמנות.
2009 - בהיר יותר מחיוורון, סדנאות האמנים בתל אביב.
אוצרים: אמיתי מנדלסון ואפרת נתן
2008 - סמוך ונראה: קשרים והקשרים, מבחר מאוסף בנו כלב, מוזיאון תפן לאמנות.
2008 - הספורט הלבן, מיתוסים של גזע, גלריה מנשר, תל אביב.
אוצרים: חנה פרוינד ואבי פיטשון
2008 - מבוי סתום, גלריה רוזנפלד, אוצרת: דיאנה דלל
מחווה למקרן שקופיות, הגלריה לאמנות, אוניברסיטת חיפה, אוצרים: רותי דירקטור ודני יהב-בראון
2008 - פוסט-פופ, המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, חולון
2008 - הצופה המובלע של האמנות הישראלית, הגלריה של תיאטרון תמונע, אוצרת: מעין אמיר
2008 - רשמים III, הביאנאלה הארצית השלישית לרישום סדנת ההדפס, ירושלים, אוצרות: דליה מנור ואירנה גורדון
2007 - לחם ושעשועים, נמל יפו, אוצר: אורי דסאו
2006 - פרט, גלריה גורדון לאמנות, תל אביב, אוצרת: שלומית ברויאר
2006 - הזוכים / תערוכת זוכי פרס שר החינוך והתרבות, מוזיאון ישראל, ירושלים, אוצר: אמיתי מנדלסון
2006 - דו"ח מחלה: ייצוגים של גוף פגוע או חולה באמנות, ישראלית עכשווית, גלריה לאמנות של אוניברסיטת בן-גוריון, באר-שבע, אוצר: חיים מאור
2005 - אורים, ייצוגי אור באמנות ישראלית, מוזיאון ישראל ירושלים, אוצר: אמיתי מנדלסון
2005 - געגועים לפריז, גלריה עין-הוד, אוצר: אברהם אילת
2005 - רעב, הגלריה ע"ש רחל וישראל פולק (קלישר), אוצרת: נעמי אביב
2004 - חתום ומתוארך 5 ציירים ישראליים, גלריה גורדון לאמנות, תל אביב
2004 - חי צומח דומם, תערוכת בוגרים MFA, גלריה בצלאל תל אביב
2004 - הפעם ציור!, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, אוצר: ד"ר מרטין הנטשל
2004 - נשורת, המדרשה גלריה לאמנות, תל אביב, אוצרת: גליה יהב
2003 - דיוקן עצמי, גלריה גורדון לאמנות, תל אביב, אוצר: אמון יריב
2003 - תל אביב - גלאזגו - תל אביב, גלריה בצלאל בתל אביב
2003 - This is: Private, גלריה E-merge-d לאמנות עכשווית, גלאזגו, סקוטלנד
2003 - "כן תעשה לך..." תחיית היהדות באמנות ישראלית, זמן לאמנות – מרכז לאמנות ישראלית, תל אביב, אוצר: ד"ר גדעון עפרת
2003 - הללויה 3 אמנים צעירים, גלריה גורדון לאמנות, תל אביב, אוצר: אמון יריב
2023 - מענק קרן רבינוביץ' לאמנות
2021 - מענק הקרן ליוצרים עצמאיים, משרד התרבות
2012 - פרס שר התרבות, משרד התרבות, מדינת ישראל
2008 - פרס רפפורט לצייר ישראלי צעיר, מוזיאון תל אביב לאמנות
2005 - פרס האמן הצעיר, משרד החינוך התרבות והספורט, מדינת ישראל
2003 - PSS - מלגת שהות בת חודש בתוכנית קיץ לאמנים צעירים מצטיינים, בבית הספר לאמנות של גלאזגו (GSoA), סקוטלנד
2002 - פרס המחלקה לאמנות על הישגים מיוחדים, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים
2019 ואילך - ראש המחלקה לאמנות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2019 ואילך - מרצה בכיר, תוכנית התואר השני באמנויות (MFA), בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2006-2019 - מרצה, המחלקה לאמנות, בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2006-2010 - מרצה, בית הספר לאמנות המדרשה לאמנות, מכללת בית-ברל
2004-2008 - מרצה, המחלקה לתקשורת חזותית, ויצו המרכז האקדמי לעיצוב, חיפה
2023 - רקעים וציפויים, עבודות 2015-2023, טקסט מאת דליה מנור, עיצוב והפקה: הליגה (קובי לוי ואלה יהודאי)
2022 - שנות נייר: ניירות 1999-2022, מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, טקסט מאת סמדר קרן, עיצוב והפקה: הליגה (קובי לוי)
2011 - Killing Time - ספר אמן, מהדורה חתומה בת 300 עותקים, עיצוב והפקה: מיכל סהר
2010 - Display, הוצאת מוזיאון Palazzo Medici Riccardi, פירנצה, עורך: פרופ' מרדכי עומר, עיצוב והפקה: מיכל סהר
2009 - רוחות רפאים, הוצאת מוזיאון תל אביב לאמנות, עורך: פרופ' מרדכי עומר, עיצוב והפקה: מיכאל גורדון
2006 - דוּם דוּם דוּם, הוצאת גלריה גורדון, תל אביב, עיצוב והפקה: מגן חלוץ
יוסף יזראלביץ' רבין היה סופר יידי.
ב-1915 עבר לווילנה, אחרי כיבוש העיר על ידי הגרמנים בזמן מלחמת העולם הראשונה רבין נעצר והוחזק במחנה עבודה, הוא כמעט נפטר מרעב.
ב-1920 הוא הנהיג תנועת צעירים קומוניסטים, ברח לברית המועצות והשתקע במוסקבה.
במוסקבה הוא עבד בטיפוגרפיה יהודית, הוא למד באוניברסיטה הממלכתית הפדגוגית של מוסקבה, התמחה בספרות יידיש.
ב-1922 הוא התחיל לפרסם את חיבוריו ושיריו בכתבי עת ועיתונים ביידיש, בין היתר פרסם בדער עמעס.
בדער עמעס הוא היה ראש מדור שירה בין 1933 - 1936. ב-1930 הוא פרסם את הרומן הראשון שלו שוועסטערקינדער (בני דודים, מוסקבה).
הוא היה חבר בוועידה הראשונה של הסופרים הסובייטים ב-1934. יותר מאוחר הוא הגיע לבירוביג'ן, שם עמד בראש איגוד הסופרים של האוטונומיה היהודית, היה חבר מערכת של מספר כתבי עת מקומיים.
ב-1937 הוא נשפט ונעצר, שוחרר במאי 1942. מיד עם שחרורו גויס לצבא.
בסוף 1943 שוחרר מן הצבא בשל פציעה.
על שנותיו במעצר הוא כתב סיפור אין יענעמ יאהר (באותה שנה) שפורסם בסאוועטיש היימלאנד ב-1989.
אחרי מלחמת העולם השנייה השתקע במוסקבה, היה חבר מערכת של סאוועטיש היימלאנד בין 1961–1972. ב-1978 השלים חיבור רומן היסטורי אין פארשיידענע יאהרנ (בשנים שונות) על יהודי גרודנו של סוף המאה ה-18 תחילת המאה ה-19. חלק מעבודותיו תורגמו לרוסית.
יוסף (ג'וזף) רוטבלט (4 בנובמבר 1908 - 31 באוגוסט 2005) היה פיזיקאי יהודי פולני בריטי.
עבודתו של רוטבלט על נשורת גרעינית הייתה תרומה חשובה לקראת אשרור האמנה למניעת ניסויים גרעיניים בשנת 1963. בשנת 1995 הוא זכה בפרס נובל לשלום על מאמציו לפירוק נשק גרעיני.
יוסף (ג'וזף) רוטבלט נולד למשפחה יהודית מבוססת בוורשה, ב-4 בנובמבר 1908, כאחד משבעה ילדים.
בעקבות סגירת הגבולות במלחמת העולם הראשונה כשל העסק המשפחתי והמשפחה חוותה עוני.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה, עבד רוטבלט כעוזר חשמלאי בוורשה תוך שהוא שואף להיות פיזיקאי.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, ערך ניסויים שהראו כי בתהליך הביקוע הגרעיני, נפלטו ניטרונים.
בתחילת 1939 הוא חזה כי אם מספר גדול של ביקועים גרעינים יתרחשו תוך זמן קצר במידה מספקת, כמויות ניכרות של אנרגיה יכולות להשתחרר.
הוא המשיך וחישב, כי תהליך זה יכול להתרחש בפחות ממיקרו שנייה, וכתוצאה מכך יביא לפיצוץ.
בשנת 1939, הוא הוזמן ללמוד בפריז (באמצעות קשרים פולנים עם מארי קירי) ובאוניברסיטת ליברפול, כעוזרו של ג'יימס צ'דוויק, זוכה פרס נובל על הגילוי של הנייטרונים.
צ'דוויק בנה מאיץ חלקיקים כדי ללמוד על תגובות גרעיניות בסיסיות ורוטבלט רצה לבנות מכונה דומה בוורשה.
הוא נסע לאנגליה לבד, כי הוא לא היה יכול להרשות לעצמו לתמוך באשתו שם.
לאחר זמן מה, צ'דוויק נתן לרוטבלט מלגה (מלגת אוליבר לודג'), שהכפילה את הכנסותיו ובקיץ 1939, חזר רוטבלט לביתו, מתוך כוונה להביא את טולה אשתו בחזרה איתו.
בסוף אוגוסט, עת תכננו לעזוב את ורשה, חלתה טולה מאוד ונשארה מאחור כשהיא מתכננת להצטרף אליו תוך כמה ימים.
אך בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה נלכדה בוורשה וכל מאמציו של רוטבלט בחודשים שלאחר מכן להביא אותה דרך בלגיה, דנמרק או איטליה נכשלו, מכיוון שכל מדינה בתורה סגרה את גבולותיה.
מאוחר יותר נספתה טולה בשואה במחנה הריכוז וההשמדה מיידנק, ורוטבלט לא ראה אותה שוב.
מותה השפיע עליו עמוקות למשך שארית חייו, והוא מעולם לא נישא בשנית.
בהיותו עדיין בפולין, רוטבלט הבין שעבודתו יכולה לשמש לייצור פצצה.
בתחילה הוא חשב שהוא צריך "להניח לנושא" אבל עם עליית גרמניה הנאצית הוא המשיך בתהליך הפיתוח מכיוון שחשב שהדרך היחידה למנוע מגרמניה הנאצית מלהשתמש בפצצה גרעינית הייתה לייצר פצצה גרעינית גם לבריטניה שתשמש כגורם הרתעה.
לאחר תחילת המלחמה התחיל רוטבלט לעבוד באופן מפורש עם צ'דוויק על הפצצה כשבתחילת 1944 יחד עם קבוצת צ'דוויק עבדו על פרויקט מנהטן כדי לבנות את פצצות האטום הראשונות.
התנאי לעבודה בפרויקט מנהטן היה אזרחות אמריקאית או נתינות בריטית תנאי שהוסר לאחר שרוטבלט סירב.
המשיכו להיות לו הסתייגויות חזקות נגד השימוש במדע לפיתוח נשק כזה הרסני והוא הופתע לשמוע במרץ 1944 בארוחת ערב פרטית אצל צ'דוויק את לסלי גרובס אומר: "כמובן שהמטרה האמיתית לייצור הפצצה הייתה להכניע את הסובייטים".
עד סוף 1944, היה כבר ברור שגרמניה נטשה את פיתוח הפצצה ורוטבלט התבקש לעזוב את הפרויקט.
לאחר מכן הוצג לצ'דוויק תיק שבו רוטבלט הואשם בהיותו מרגל סובייטי.
זאת ועוד, לאחר שלמד להטיס מטוסים, הוא אף נחשד ברצון להצטרף לחיל האוויר המלכותי כדי שיוכל לטוס לפולין ומשם לערוק לברית המועצות.
בסופו של דבר, הואשם רוטבלט בביקור חבר בסנטה פה והשארת המחאה פתוחה למימון הקמה של תא קומוניסטי.
למעשה, רוטבלט הצליח להראות כי חלק גדול מהמידע בתוך התיק היה מפוברק.
בנוסף, מרשומות ה-FBI עולה, כי בשנת 1950, חברו של רוטבלט בסנטה פה אותר בכלל בקליפורניה והכחיש את הסיפור.
אותו חבר טען, כי ההמחאה מעולם לא נפדתה והיא הושארה כדי לשלם עבור פריטים שלא היו זמינים בבריטניה בזמן המלחמה.
בספר זכרונות משנת 1985, מספר רוטבלט, כיצד תיבה המכילה "את כל המסמכים שלי" הלכה לאיבוד בנסיעה ברכבת מוושינגטון לניו יורק כשהוא עזב את המדינה.
אך למעשה, ישנו מספר גדול של מסמכים אישיים של רוטבלט מלוס אלמוס בארכיון מרכז צ'רצ'יל.
רוטבלט לא הורשה עוד להיכנס לארצות הברית עד לשנת 1964.
יוסף רוטבלט היה לפיזיקאי היחיד שעזב את פרויקט מנהטן, מטעמי מצפון.
רוטבלט האמין, כי מדענים תמיד צריכים להיות מודאגים לגבי ההשלכות המוסריות של עבודתם ובכך הוא הפך לאחד ממבקריו הבולטים ביותר של מרוץ החימוש הגרעיני.
רוטבלט היה החותם הצעיר ביותר של מניפסט ראסל-איינשטיין ב-1955 ועמד בראש מסיבת העיתונאים בהשקתו.
לאחר הסיקור החיובי של המניפסט, סיירוס איטון הציע לממן את ועידות פגוואש בנושאי השפעה על מדע וענייני העולם.
יחד עם ברטראנד ראסל ואחרים, ארגן רוטבלט את הכנס הראשון ב-1957 והמשיך לעבוד במסגרת זו עד יום מותו.
למרות מסך הברזל והמלחמה הקרה, הוא דגל בהקמת קשרים בין מדענים מהמערב והמזרח.
מסיבה זו, נתפסו ועידות פגוואש כחשודות.
בתחילה, הממשלה הבריטית התייחסה אליהם כאל "מפגשים קומוניסטים" אך רוטבלט שכנע את ג'.ד.
קוקרופט שהיה חבר ברשות לאנרגיה אטומית בבריטניה, להיות מוזמן לכנס בשנת 1958. הוא התנגד בהצלחה לניסיונות להשתלט על הכנסים וגורם רשמי במשרד חוץ כתב, כי הקושי הוא להשיג מפרופ' רוטבלט התייחסות למה שאנחנו חושבים...
הוא ללא ספק קנאי לעצמאותו וליושרה המדעית"...
"הבטחת ארגון מחדש למשלחת הבריטית יהיה הצורך הראשון, אבל אני לא יודע אם יש תקווה כלשהי לכך".
בתחילת שנות השישים, התייחס כבר משרד הביטחון לכנסי פאגווש כאל כנסים מכובדים מאוד ואף נתן את ברכתו הרשמית.
משרד החוץ ציין, כי כל פריצת דרך עשויה היטב מקורה במפגשים מסוג זה.
במקביל לכנסים אלו, רוטבלט הצטרף לאיינשטיין, אופנהיימר, ראסל ומדענים אחרים הנוגעים בדבר, כדי לייסד את האקדמיה העולמית לאמנות ומדע, רעיון שהוצע על ידם באמצע שנות החמישים והוקם באופן רשמי בשנת 1960 לאחר פריצת הדרך של האמנה למניעת ניסויים גרעיניים.
בשנת 1965 קיבל רוטבלט את אות מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE).
בשנת 1976, פרש רוטבלט מסנט ברתולומאוס.
בין השנים 1975–1976, הוא היה פרופסור אורח ליחסים בינלאומיים באוניברסיטת אדינבורו.
הוא האמין, שלמדענים יש אחריות מוסרית בדיוק כמו שבועת היפוקרטס המספקת קוד התנהגות לרופאים.
לדעתו, למדענים גם צריך להיות קוד משלהם של התנהגות מוסרית, מעין שבועת היפוקרטס למדענים.
בתקופת כהונתו כנשיא ועידות פגוואש, בין השנים 1988–2004, העמיד רוטבלט בכל שנה מחדש, את מרדכי ואנונו, טכנאי גרעין ישראלי, לבחירה כמועמד לפרס נובל לשלום.
רוטבלט יצא במסעות תעמולה ללא הרף נגד נשק גרעיני.
בראיון שהעניק זמן קצר לפני בחירות 2004 לנשיאות ארצות הברית, הוא הביע את אמונתו שגם היום, 50 שנה אחרי, מניפסט ראסל איינשטיין רלוונטי מאוד במיוחד בהקשר לבחירתו של נשיא בארצות הברית.
ומעל לכל, ביחס לשימוש מנע האפשרי של נשק גרעיני.
בנאום המסכם של כנס פוגווש בשנת 1992 הסביר כי על מנת להשיג שלום עולמי דרושה לנו מסגרת של מדינה פדרלית עולמית.
בהרצאת התודה שלו בעת קבלת פרס נובל לשלום בשנת 1995, הוא ציטט את המניפסט של אלברט איינשטיין וברטראנד ראסל מ-1955 ואמר: "מעל לכל, יש לזכור את האנושיות שלך".
בשנת 1992, זכה רוטבלט בפרס השלום על שם אלברט איינשטיין וכן נבחר בשנת 1995 להיות חלק ממסדר החברה המלכותית.
בשנת 1998 קיבל רוטבלט תואר אבירות KCMG, שימש כעורך הראשי של כתב העת לפיזיקה ברפואה ובביולוגיה והיה עורך וחבר מועצת המנהלים של כתב העת לשלום סביבתי .
רוטבלט היה הנשיא של כמה מוסדות ואיגודים מקצועיים וגם מייסד שותף וחבר בוועד המנהל של המכון הבינלאומי לחקר השלום בסטוקהולם.
כמו כן, היה גם חבר מייעץ בוועדה למחקר רפואי של ארגון הבריאות העולמי.
רוטבלט היה יהודי פולני שנולד והתחנך בוורשה וחי לאחר מכן בבריטניה.
הוא דיבר פולנית בצורה מושלמת והדגיש את קשריו לפולין.
הוא אמר על עצמו כי הוא "פולני עם דרכון בריטי".
מפקד במסדר האימפריה הבריטית - 1965
חבר חוץ, האקדמיה הפולנית למדעים - 1966
חבר כבוד, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים - 1972
תואר דוקטור לשם כבוד במדע, אוניברסיטת ברדפורד - 1973
הפרס החברתי על שם ברטראנד ראסל - 1983
עמית כבוד, אוניברסיטת מנצ'סטר המכון למדע וטכנולוגיה - 1985
מפקד במסדר ההצטיינות הפולני - 1987
מדליית הזהב, האקדמיה למדעים בצ'כוסלובקיה - 1988
מסדר קירילוס ומתודיוס, בולגריה - 1988
תואר דוקטור לשם כבוד, אוניברסיטת מוסקבה - 1988
צלב הכבוד, מסדר הכבוד בגרמניה - 1989
פרס האזרח הנכבד של אגודת רופאים בינלאומיים למניעת המלחמה הגרעינית - 1989
תואר דוקטור לשם כבוד במדע, אוניברסיטת ליברפול - 1989
חבר כבוד במכון הבריטי לרדיולוגיה - 1990
פרס אלברט איינשטיין לשלום - 1992
תואר פרופסור לשם כבוד, אוניברסיטת בלגואבגרד - 1993
חבר חוץ, האקדמיה למדעים באוקראינה - 1994
עמית בחברה המלכותית בלונדון - 1995
יוסף רוֹס (רוזנברג) (Ross; 1911 – 24 בינואר 1991) היה קריקטוריסט ישראלי שפעל בארץ החל באמצע שנות ה-30.
יוסף רוס נולד בשם יוסף רוזנברג בשנת 1911 באנטוורפן שבבלגיה (פלנדריה) וגדל באמסטרדם שבהולנד.
הוא החל לצייר כבר נעוריו, ואף שמעולם לא למד ציור באופן פורמלי, למד ברייקסמוזיאום באמצעות ציור היצירות המוצגות בו.
בראשית שנות ה-30 נסע ללמוד רפואה בברלין בירת גרמניה.
הציור היה תחביב, שאִפשר לו לממן את לימודיו.
כעבור שלוש שנים, ב-1933 (ראשית ימי גרמניה הנאצית), הופסקו לימודיו בעקבות קריקטורות של מוריו שצייר, והוא חזר להולנד והחל להתפרנס מציור קריקטורות תחת השם "Yuppy".
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל עם רעייתו רבקה והתיישב בתל אביב ברחוב ארנון.
זמן קצר לאחר עלייתו החל לפרסם קריקטורות בעיתונות הארצישראלית, ובאותה תקופה גם פתח משרד פרסום שהציע עבודות גרפיקה לחברות מסחריות ועליו היה עיקר פרנסתו.
הקריקטורה הראשונה שלו, שעסקה בהצגה של תיאטרון "אהל", התפרסמה בעיתון "דבר".
רוס היה מהקריקטוריסטים הראשונים ביישוב, ונחשב בזמנו לאחד הקריקטוריסטים הפעילים ביותר.
עבודותיו התפרסמו במרוצת השנים במרבית היומונים בארץ, בהם "דבר", "הארץ" (שבו היה הראשון שצייר קריקטורות של תיאטרון), "פלסטיין פוסט" (שנקרא בהמשך "ג'רוזלם פוסט"), הדור, "ידיעות אחרונות", "מעריב", "הצופה" ו"ויאצה נוסטרה", ובסך הכול ב-14 עיתונים ושבועונים.
עם זאת, לאורך כל הקריירה שלו עבד כפרילנסר ומעולם לא נמנה עם צוות קבוע של עיתון.
בריאיון ל"מעריב" ב-1967 סיפר שהוא גאה בכך, מפני שרצה לשמור על העצמאות שלו בציור: "לא רציתי להיות כפוף לאף אחד, וגם לא לשום תכתיב פוליטי.
מסיבה זאת אני עוסק בפרסום ובגרפיקה לפרסום לפרנסתי, ואילו ציור הקריקטורות הוא לי שעשוע שהפך לכעין מקצוע-משנה."
בין הקריקטורות שלו היו שלעגו לשלטונות המנדט הבריטי ונפסלו על ידי הצנזורה, ואותן שלח רוס לארצות הברית, שם התפרסמו בעיתונים אמריקניים ציוניים.
בשנת 1947 יצר סדרה של קריקטורות שליוו את דיוני ועדת אונסקו"פ, שהוקמה על ידי האו"ם והתבקשה לבחון את מעמדה של ארץ ישראל.
לאחר סיום הדיונים נסע ללונדון, שם פרסם ספר מעבודות אלו ובו קריקטורות של כל חברי הוועדה (הספר יצא במקביל במהדורה צבעונית מצומצמת ובמהדורת דפוס אופסט בשחור-לבן שהודפסה בתל אביב על ידי דפוס 'מפעיל').
לאורך הקריירה שלו צייר יותר מ-20,000 קריקטורות.
על עבודותיו חתם בשם "רוס".
הוא צייר את מרבית האישים הבולטים ביישוב ובמדינה, וכן מנהיגים של הציונות העולמית, שחקנים ומוזיקאים.
רבות מהקריקטורות שלו הופיעו גם בעיתונות בחו"ל.
לדברי העיתונאית אינגה דויטשקרון במאמר שפורסם ב"מעריב" במלאת 50 שנה ליצירתו בארץ, רוס "השכיל לתמצת סיטואציות פוליטיות סבוכות בכמה קווים אשר המחישו בבהירות את הנושא.
הוא גרם לכל הסובבים אותו לחייך, אף על פי שחשף במערומיו את כל מי שצייר – לטוב ולרע".
רוס עצמו סיפר על עבודתו בריאיון ל"מעריב" (1967):
לצד קריקטורות פוליטיות, רוס הִרבה לצייר סיטואציות מהצגות התיאטראות וכן קריקטורות של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
לפילהרמונית, שאותה ליווה מיום הקמתה, הוקדש פרק נרחב ביצירתו.
הוא יצר קריקטורות בזמן הקונצרטים, והן פורסמו בעיתונות היומית ובאוספים מיוחדים שהוציא במהלך השנים.
במהלך השנים פרסם כמה אלבומי הדפסים של תיאורי נוף, ובשנת 1967 הציג תערוכה מקיפה מעבודותיו במוזיאון ארץ ישראל.
בנוסף לעבודתו כקריקטוריסט וכמעצב שימש רוס כנשיא מועדון רוטרי תל אביב וכחבר המועצה הציבורית של עמותת אנוש (נפגעי נפש).
רוס היה אב לשני בנים ובת בשמות: גדעון, רלפי ותמר.
הוא נפטר בינואר 1991 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בסמיכות לקבר ידיד נעוריו פיליפ ברוניה-פוקס.
דגון (עלון פנימי), דגון בתי ממגורות, חיפה, 1963
התזמורת הפילהרמונית הישראלית: תרצ"ז–תשכ"ב, 1936–1961, תל אביב: רוס, תשכ"ב 1961. (אלבום איורים של דמויות מעולם התזמורת)
ל' שנה בחיי התזמורת הפילהרמונית הישראלית: תרצ"ז–תשכ"ז, תל אביב: אגודת התזמורת הפילהרמונית הישראלית, 1966.
ציורים, רישומים, קריקטורות, תל אביב: מוזיאון הארץ – המוזיאון ההיסטורי לתולדות תל אביב, 1967.
(שישה רישומים של אתרים שהכיר מלפני מלחמת העצמאות, שבעקבות מלחמת ששת הימים יכלו ישראלים שוב לבקר בהם)
50 שנה לתזמורת הפילהרמונית, תל אביב: סטימצקי, 1987. (ציורים של חברי התזמורת ומנצחיה)
יוסף קריב (1 במרץ 1909 – 29 בדצמבר 1995) היה ראש המחלקה היהודית של הש"י, שירות המודיעין של ארגון ההגנה, שעל בסיסו קמו שירותי הביטחון והמודיעין של מדינת ישראל.
לאחר מכן היה ממפעילי תחנת הרדיו של "ההגנה" קול ישראל.
במלחמת העצמאות היה קצין החינוך הראשי הראשון בצה"ל ולאחר מכן היה ממנהלי רשות השידור.
יוסף קריב (לשעבר קרקובי) נולד בפולין.
בשנת 1925, בהיותו בן שש עשרה, עלה לארץ ישראל.
לאחר שבראשית שנות ה-30 נוסד בית החינוך ע"ש א"ד גורדון היה יוסף קרקובי לאחד המורים בו.
בית הספר הוא מוסד חינוכי בעל שם של זרם העובדים וחינך את תלמידיו על פי ערכי תנועת העבודה.
במקביל לפעילותו החינוכית פעל קרקובי במסגרת הש"י והפך לראש המחלקה היהודית בו.
את תפקידו בש"י מילא בהתנדבות, בשעות אחר־הצהרים ובערב, ולפעמים גם בלילות, לאחר שהיה משלים יום עבודה בבית־הספר.
תפקידה של המחלקה היהודית, שנקראה גם המחלקה הפנימית, היה ביטחון פנים והיא עסקה באיסוף מידע על ארגוני המחתרת האחרים, האצ"ל והלח"י, שלפי תפיסת "ההגנה" לא קיבלו את מרות המוסדות הלאומיים.
כמו כן פיקחה המחלקה על פעילותם של הקומוניסטים אנשי הפק"פ ומגעיהם עם שלטונות ברית המועצות ועם ערבים מאויבי היישוב.
במחלקתו של קריב נאגר חומר רב על האצ"ל והלח"י שנאסף באמצעות חיפושים, מעקבים ואיסוף פרסומי תעמולה.
כל אלה נתנו תמונה מדויקת על הנעשה בשני הארגונים.
בתקופת הסזון - המאבק שניהל ארגון "ההגנה" נגד האצ"ל בין דצמבר 1944 לפברואר 1945, כדי לאלצו לחדול מביצוע פעולות נגד כוחות המנדט הבריטי, סייע חומר זה למעצרם המהיר של רוב פעילי האצ"ל וראשיו.
לצדה של המחלקה היהודית פעלו במסגרת הש"י המחלקה המדינית, שתפקידה איסוף מידע על שלטונות המנדט הבריטי, והמחלקה הערבית שאספה מידע על ערביי ארץ ישראל.
בסוף שנת 1944 הוצב למחלקה היהודית איסר הראל בתפקיד מזכיר המחלקה ועוזרו של קריב.
באמצע שנת 1945 עזב קריב את המחלקה, העביר את הפיקוד עליה לידיו של איסר הראל והחל לפעול כאחד ממפעילי תחנת הרדיו של "ההגנה" קול ישראל.
היה זה בעת שהתחנה חידשה את פעילותה, לאחר שהפסיקה את שידוריה בשנת 1940, כאשר הוחלט על ידי הנהגת היישוב למתן את פעולות המחאה נגד הבריטים.
במסגרת אירועי השבת השחורה, שהחלו ב-29 ביוני 1946, שבהם ערכו שלטונות המנדט סדרה של פעולות כנגד היישוב היהודי, ובמסגרתן הוטל עוצר על (תל אביב, ירושלים, חיפה, רמת גן, נתניה, קיבוצים ומושבים, ורבים ממנהיגי היישוב נעצרו, היה קריב בין העצורים ונכלא במחנה המעצר בלטרון.
לאחר שחרורו מונה בנובמבר 1946 למנהל הש"י במחוז תל אביב.
במהלך חודש יוני 1947 הגיע לש"י במחוז תל אביב מידע על התנהגות חשודה של אנשי האצ"ל בבניין סמוך לבית הדר.
בית הדר שימש כמפקדה בריטית בתקופות בהן הוטל עוצר על תל אביב ועמד מול מפעל התע"ש של "ההגנה" בתל אביב, בלב אזור מסחרי הומה.
אחד מפעילי האצ"ל שכר מחסן בבניין סמוך, במסווה של סוחר תפוחי אדמה הזקוק למחסן, ואנשי האצ"ל החלו לחפור מנהרה מן המחסן בכיוון בית הדר כדי לפוצצו.
תוך כדי חפירת המנהרה פשטו ב-18 ביוני 1947 אנשי ההגנה על המקום והרסו אותו, כחלק מאירועי הסזון הקטן, במהלך המבצע נהרג חבר ההגנה ממוקש ממולכד שהניח האצ"ל.
האירוע לא הפסיק את פעילותם העצמאית של שני הארגונים והם המשיכו בפעולות נגד מתנגדיהם בקרב היישוב היהודי.
במקרים רבים איימו בנשק ואף פתחו באש.
אחת הפעולות הללו כוונה נגד יוסף קריב, ראש הש"י בתל אביב, ככל הנראה כגמול על חלקו של הש"י בסיכול מבצע המנהרה.
הדבר אירע בנובמבר 1947 כאשר יוסף קרקובי הותקף על ידי אנשי האצ"ל, מכוניתו נשרפה והוא נחבל קשה ואושפז בבית חולים.
בעקבות פציעתו החליף אותו איסר הראל בפיקוד על הש"י במחוז תל אביב.
עם הקמת מדינת ישראל והפיכתו של כוח המגן העברי של היישוב לצבא ההגנה לישראל, נוסדה בצבא מחלקת תרבות (מחת"ר).
יוסף קריב נתמנה לעמוד בראשה בדרגת סגן-אלוף.
המחלקה הייתה למעשה המשך למחלקת ההסברה של המטה הארצי של ההגנה מתקופת טרום המדינה.
המינוי של קריב נעשה בשל ניסיונו של קריב בתחנת השידור של "ההגנה".
הבסיס של המחלקה היה בבית נטוש ביפו.
תפקידה העיקרי של המחלקה היה באספקת שירותי תרבות והסברה לצבא ולהצבה של קציני הסברה ותרבות ברמות הגדוד והחטיבה.
המחלקה נטלה חלק בהקמת הלהקות הצבאיות הראשונות.
בהמשך שונה התואר של תפקידו לקצין החינוך והנוער הראשי.
הוא היה למעשה קצין חינוך ראשי הראשון בצה"ל, ושירת בתפקיד זה עד לשנת 1950.
לאחר תום שירותו הצבאי הצטרף יוסף קריב לסגל תחנת הרדיו הממלכתית של מדינת ישראל הנקראת גם היא בשם "קול ישראל", כפי שנקראה תחנת הרדיו החשאית של "ההגנה", במסגרתה פעל בימים שקדמו להקמת המדינה.
יוסף קריב נתמנה בתחנה למנהל המחלקה לשידורים לעולים.
היו אלה שידורים בעברית קלה שנועדו להנחלת הלשון לעולים בתקופת העלייה ההמונית של ימי ראשית המדינה.
לצד עיסוקיו הממלכתיים עסק יוסף קריב בעריכת ספרים, בהם ספרי זיכרון לקהילות סארני והורוכוב בחבל ווהלין וספרים על ההסתדרות הכללית.
כן ערך ספר להנצחת זכרו של דב הררי מראשוני צנחני היישוב שנספה באסון מעגן.
יוסף קריב הלך לעולמו בשנת 1995 והוא בן 86 שנים במותו.
זמירות [תווים] : שירים לעם, לנוער ולבתי-ספר, לקראת עשור המדינה.
סארני ספר יזכור לקהילת סארני.
הוצאת ארגון יוצאי סארני, 1961.
הוצאת ארגון יוצאי הורוכוב בישראל, 1966.
יוסף רוּבּין (1913 – מאי 1978) היה מחנך במערכת החינוך היהודית בארגנטינה, ובישראל עיתונאי, עורך, פעיל תנועת המושבים, עורך ביטאוניה "תלמים" ו"מענית" ומתרגם מספרדית לעברית.
יוסף רובין נולד ב-1913 בגליציה, ובצעירותו היגר לארגנטינה ושם גדל.
את עבודתו החינוכית החל כמורה עברי בעיירה קטנה, ועד מהרה עלה מתפקיד מורה למפקח ולמנהל.
ניהל בתי ספר בעברית וביידיש.
כשנוסד המכון ללימודי היהדות בבואנוס איירס, היה למורה להיסטוריה במוסד.
במקביל היה פעיל באיחוד העולמי פועלי ציון – צ"ס – התאחדות ופרסם מאמרים עיוניים בביטאונו "אונזער צייט" (יידיש: 'זמננו'), וכיהן כסגן נשיא ההסתדרות העברית בארגנטינה.
ב-1950, לאחר קום מדינת ישראל, עלה אליה עם משפחתו בעלייה ההמונית.
בארץ היה לפעיל בתנועת המושבים, ובמשך כ-25 שנה היה עורך ביטאון תנועת המושבים, "תלמים", וביטאון הנוער של התנועה, "מענית" (שהחל להופיע ב-1954).
ערך עשרות ספרים וחוברות בנושאי המושב ואנשיו.
בנוסף, תרגם לעברית מספרות ספרד ואמריקה הלטינית.
יוסף רובין נפטר ב-1978, בגיל 65. הובא למנוחות בבית הקברות בראשון לציון.
הניח אישה, שתי בנות ובן.
יוסף רובין (ערך והתקין), מבחר הספור הספרדי: (ספרד וארצות אמריקה הלטינית), תל אביב: הדר ('עם עם וספוריו'), תשט"ז.
וו' בלאסקו איבניאז , ליאונורה; מספרדית: י' רובין, תל אביב: הדר, תשי"ט.
מיגל דה אונאמונו, ערפל; תורגם מספרדית בידי יוסף רובין, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תש"ך.
רומולו גאליאגוס , דוניה בארבארה; תרגם מספרדית: יוסף רובין, תל אביב: עמיחי ('מועדון הרומן המובחר'), תשכ"ג.
שלום עליכם, לשם מה צריכים היהודים ארץ משלהם; תרגמו: י"ד ברקוביץ, אליאב ליואי, יוסף רובין, תל אביב: דביר; בית שלום עליכם, 1981.
יוסף רובין (עורך), עשור למושבי העולים: קובץ, תל אביב: תנועת מושבי העובדים בישראל, תשי"ט.
יוסף רובין (הביא לבית הדפוס), בית בישראל: אליהו ובתיה דיין, תל אביב: הוצאת המשפחה (דפוס ישראל), [?-1963].
יוסף רובין (הכין וערך), דרכי למושב: קובץ, תל אביב: תנועת מושבי העובדים בישראל, תשכ"ד 1964.
יוסף רובין (עורך), דובּוסַרי: ספר זיכרון / דובאָסאר: יזכור בוך, תל אביב: ארגון יוצאי דובוסרי באמריקה, ארגנטינה וישראל, תשכ"ו 1965. ()
יוסף רובין (ערך והביא לדפוס), צבי יהודה: חייו ופעלו: מבחר מאמרים, דברים שבעל פה, זכרונות ומכתבים, הערכות על אישיותו, תל אביב: המשפחה – בחסותן של תנועת המושבים וקרן המושבים, תשכ"ו.
עמי אסף, מבחר מאמרים: דברים שבעל-פה, מכתבים; ערך והביא לדפוס: יוסף רובין, תל אביב: תנועת מושבי העובדים בישראל, תשכ"ט 1968.
יוסף רובין (ערך והביא לדפוס), מושבי עובדים: אנתולוגיה, 4 כרכים, תל אביב: תנועת מושבי העובדים בישראל, תשכ"ט–תשל"ח.
בנימין הלוי: עליו, מעטו; [ערך והביא לדפוס: יוסף רובין], מושב העובדים כפר יהושע: [חמו"ל], תש"ל 1969.
דורה רובין, בתקופה סוררת: קובץ; עורך: רובין יוסף; המתרגמים: נעמי קברניט, שלמה ביינישביץ, קריית מוצקין: : [חמו"ל], 1972.
י' רובין (עורך), סטביסק: ספר זיכרון / סטאוויסק יזכור-בוך, תל אביב: ארגון יוצאי סטביסק בישראל, תשל"ג.
יוסף רובין (ערך והביא לדפוס), בלז: ספר זיכרון / בעלז יזכור-בוך, תל אביב: ארגון יוצאי בלז והסביבה בישראל בעזרת יהודי בלז באמריקה, תשל"ד.
יוסף רובין (עורך), ראובן קלובוק (1899–1974): עליו, מעטו, תל אביב: הוצאת י"ל פרץ בסיוע המשפחה ותנועת המושבים, תשל"ה.
נחום גולדמן; תרגם: יוסף רובין, תל אביב: הקונגרס היהודי העולמי, תשל"ח.
יוֹסֵף (יוֹסִי) רֶגֶב (נולד בשנת 1939) מחלוצי המחשוב בישראל, תכנן ובנה את מערכת הדואר האלקטרוני הראשונה שהופעלה בישראל.
הוא למד פיזיקה וקיבל תואר שני בטכניון.
עוסק בנושא המחשבים משנת 1963.
לימד מחשבים בטכניון בשנים 1967 עד 1971,
ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב בשנים 1972 עד 2003.
ניהל את מרכז המחשבים בטכניון בשנים 1970 עד 1971. אז עבר לבאר שבע וניהל את מרכז המחשבים באונ' בן-גוריון בשנים 1972 עד 1976.
בשנת 1976 תכנן ובנה את פרויקט "משוב/FLUID" להוראה בסיוע מחשב בבאר שבע.
בשנת 1980 תכנן ובנה את מערכת הדואר האלקטרוני הראשונה שהופעלה בישראל, באונ' בן-גוריון בנגב.
הקים והפעיל את קבוצת העבודה "מחשבים בחינוך" בשנות השמונים, במסגרת איל"א (האיגוד הישראלי לטכנולוגיית המידע).
יו"ר עמותת "מנוחה נכונה באר שבע", בית העלמין האלטרנטיבי בבאר שבע.
רצח ארלוזורוב עוד חי: עדויות ועובדות בפרשת "רצח ארלוזורוב", באר שבע: הוצאת "ספר", 2016
חוברת להכרת המחשב בגישת פתרון בעיות אמיתיות (TPSA), באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב - הפרויקט החינוכי, 1985
חומר לקורס עיבוד נתונים מנהלי במחלקה לכלכלה, באר שבע: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב - הפרויקט החינוכי, 1981
הגדה של פסח: למשפחות רגב, ברגר, קרונזון ושלום עם פירושים, סיפורים בדיחות ושירים, באר שבע, 2016
לא היו שם בוגדים: ספר על אירועי ה-7 בספטמבר 2023, ארגמן מיטב.
תוכנה, ספרי טיים-לייף, תל אביב: גרפאור-דפטל, 1989
תמונות מן המחשב, ספרי טיים-לייף, תל אביב: גרפאור-דפטל, 1989
יוסף קרמיש (1907, זלוטניקי (Zolotnyky) שבאזור טרנופול - 18 באוקטובר 2005, ישראל) היה ניצול השואה, מראשוני ומבכירי חוקרי השואה בשנות החמישים, מראשי הוועדה ההיסטורית היהודית והמכון ההיסטורי היהודי, היסטוריון, יועץ לתביעה במשפט אייכמן, ומקימו ומנהלו הראשון של ארכיון יד ושם.
קרמיש היה בעל תואר דוקטור להיסטוריה מאוניברסיטת ורשה, אותו קיבל בשנת 1937. הוא חקר את תולדות יהודי ורשה.
בספטמבר 1939 גויס קרמיש לצבא פולין אך עם כיבוש מזרח פולין בידי ברית המועצות החל לנהל בית ספר בפרוביז'נה.
עם פלישת גרמניה ב-1941 סייע קרמיש ליהודים נרדפים בתור עובד יס"ס.
בהמשך תקופת השואה הסתתר קרמיש במספר מקומות באזור פרוביז'נה.
עם שחרור האזור, בקיץ 1944 גויס קרמיש לצבא הפולני ובתור קצין גבה עדויות מניצולי שואה.
הוא היה בין מקימי "הוועדה ההיסטורית היהודית", יחד עם פיליפ פרידמן ונחמן בלומנטל.
בסוף שנות הארבעים היה סגן יושב הראש במכון ההיסטורי היהודי בוורשה.
בשנת 1950 עלה קרמיש לישראל ועבד בארכיון בית לוחמי הגטאות.
ב-1953 ייסד את ארכיון יד ושם, והיה מנהלו הראשון.
נפטר ב-18 באוקטובר 2005, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
אשתו של קרמיש, בתיה, ניצולת שואה גם היא, עבדה אחרי המלחמה עם לנה קיכלר והייתה אחות במקצועה.
נפצעה קשה בפיגוע בשופרסל ברחוב אגרון בירושלים בשנת 1969, ועברה תקופת החלמה ממושכת.
נפטרה בדצמבר 2020. בנם, , נהרג ביום השואה תשל"ו בשירותו הצבאי ברמת הגולן.
יש להם בן נוסף, צעיר יותר.
קרמיש היה חוקר שואת יהדות פולין.
בין תחומי מחקרו היו ארכיון "עונג שבת" ועמנואל רינגלבלום, מראשי פעיליו.
בשנת 1961 סייע לתביעה במשפט אייכמן.
1992: עמנואל רינגלבלום, כתבים מימי המלחמה – נכתב ונערך בשיתוף עם ישראל גוטמן וישראל שחם.
1979: עיתונות המחתרת היהודית בוורשה.
1969: שמעון הוברבנד, קידוש השם: כתבים מימי השואה.
1968: אדם צ'רניאקוב, יומן גטו ורשה - עורך.
1966: יירגן שטרופ, מרד גטו ורשה בעיני האויב - עורך.
יוסף קְרוּק (Kruk) (5 בדצמבר 1885, צ'נסטוחוב – 6 ביולי 1972, ירושלים), יהודי סוציאליסט ותומך בתחייה לאומית-יהודית, יליד פולין, לקח חלק ב"שלוש מהפכות" כפי שנקרא ספר זכרונותיו.
עד למהפכה הרוסית ב-1917 הוא פעל בשלושה מעגלים לאומיים: היהודי, הפולני והרוסי.
אחרי מלה"ע הראשונה, עם חזרתה של פולין למעמד של מדינה עצמאית, והשתלטות הבולשביקים על רוסיה, פעל קרוק בעיקר בפולין, והיה שותף בהנהגת המפלגה הסוציאליסטית-דמוקרטית.
ב-1940, בנסיבות מלה"ע ה-2, עלה לארץ-ישראל, בה עסק בעיקר במלאכת העיתונאות.
יוסף קרוק נולד בשנת 1885 במשפחה יהודית מתבוללת בצ'נסטוחוב שבפולין הרוסית, בנם של אריה ליב ושרה.
עוד בשנות לימודיו בגימנסיה היה פעיל בארגון סוציאליסטי פולני ועמד במרכזה של התארגנות סוציאליסטית יהודית קרובה לציונות בשנת 1903, באמצעותה סייעו הוא ושותפיו לפעילים פוליטיים להבריח את הגבול מרוסיה ואליה, כמו גם בהברחת חומרי תעמולה ונשק לרוסיה.
כפי שעולה מכותרת זכרונותיו - "תחת דגלן של שלוש מהפכות" - מראשית דרכו הפוליטית ניסו קרוק ושותפיו לשלב בין זיקתו ל"שלוש המהפכות" (הרוסית, הפולנית והיהודית) לבין הסוציאליזם.
כך, כאשר ב-1905, על רקע המהפכה הרוסית הראשונה, מהפכת 1905, התכנסו מפגינים לאספה ביער ליד צ'סטנוחוב, "יחד עם הסיסמה הישנה 'פועלי כל הארצות התאחדו!', הופיעה בפעם הראשונה על הדגל האדום הסיסמה שלנו: 'פועלי כל העמים, התאחדו!' ".
את גישתו הסוציאליסטית סיכם בזכרונותיו במילים אלו:כל הזמן לא חדלתי להדגיש את האופי ההומאניסטי של הסוציאליזם.
הייתי סובר (ועד היום הנני סבור כן), כי תנועת השחרור חייבת לשאת לא רק אופי פוליטי־סוציאלי, עליה לעורר גם חושים חדשים ולחנך ליחסי־אנוש טובים יותר, ליחסים חדשים בין איש לרעהו; עליה ליצור לא רק חברה סוציאל־פוליטית חדשה, כי אם גם ידידות אנושית עמוקה וחדשה.
ב-1905 נאלץ קרוק לברוח מעירו ותחנתו הראשונה הייתה קראקוב, שם פגש בין השאר את יוזף פילסודסקי, שבאותו הזמן ניסה להשיג עצמאות לפולין.
קרוק הביא בזכרונותיו קטעים משיחתו עם פילסודסקי, אשר "שאל בתמיהה" האם קרוק "רוצה לתמוך בז'ארגון?!" (כלומר בשפת היידיש).
קרוק אישר אך הסביר כי "מדובר על הרבה יותר מאשר על הלשון בלבד.
כמו אצל מיטב הפולנים, מדובר גם אצל היהודים בתחיה לאומית בכללה".
פילסודסקי תהה "לשם מה זה נחוץ?", וקרוק כתב כי הוא למרות ש"השאלה הייתה ידועה" לו, הוא התפלא לשמוע אותה מצידו של "מנהיג פועלים סוציאליסטי מפורסם ומוכר".
פליאתו של קרוק הייתה בעיקר באשר להערתו של פילסודסקי, לפיה "היהודים המשכילים והמתקדמים מדברים פולנית וקוראים פולנית ורואים את עצמם כפולנים", וכי "היהודים אינם אלא בני דת, והיהדות אינה אלא דת".
שעל כך ענה לו קרוק כי: "אנשים בודדים יכולים אולי להתבולל, כי זהו עניינם האישי.
ואולם מבחינה ציבורית, בתורת עם אין היהודים רוצים להתבולל.
ודעתי היא שעם איננו יכול להתבולל.
עם חי כקולקטיב ויש לו תרבות מפותחת משלו".
ב-1905 השפיעו האירועים ברוסיה גם על התנועות המהפכניות בגליציה, וכשהיה קרוק בקראקוב, הוא נשא הרצאה בה הגיב בחריפות כנגד נטייתם של הסוציאליסטים הפולנים לפעול ולדבר נגד הרגש היהודי הלאומי, תופעה שהתחדדה עוד יותר על רקע העובדה שכסוציאליסטים, כיבדו הפולנים את היהודים הדתיים, כולל את "הקנאים ביותר" כפי שתיאר זאת קרוק.
ב-1905 שימש קרוק ציר מטעם הציונים הסוציאליסטים בקונגרס הציוני השביעי בבזל.
לאחר הקונגרס נשאר בשווייץ, ועבר לגור עם רעיה, לימים אשתו.
בשווייץ הצטרף קרוק לתנועה הטריטוריאליסטית (בין השאר לקח חלק ביוזמה להקים התיישבות יהודית באנגולה).
אחרי גל הפוגרומים שהחל באוקטובר 1905, עבר למינכן לטובת פעולות ההברחה שהיו קשורות למפעל 'ההגנה העצמית'.
ב-1906 חזר לווארשה בהוראת המפלגה, לאור התקווה שהמהפכה תישא פרי.
בהגיעו לווארשה, וכדי להימנע משירות צבאי הוא נרשם כסטודנט לרפואת שיניים.
פעילותו הביאה למעצרו והוא ישב בכלא בפולין כמה חודשים (1907-1906).
לאחר שחרורו מהכלא עקב מחלת טיפוס המעיים בה חלה, המשיך בפעילות פוליטית בעיר צ'נסטוחוב.
באותה שנה הלכה אימו שרה לעולמה בגיל 47 מאכילת דג מורעל.
ב-1907 שוב נאלץ לברוח מפולין, והפעם נדד ללובלינץ ומשם לברסלאו.
ב-1908 חזר לציריך ומשם המשיך להאלה, שם למד שני סמסטרים לימודי מדע המדינה, בעיקר אצל פרופ' רודולף שטאמלר שהיה ידוע בביקורתו המנומקת כנגד המטריאליזם ההיסטורי, מתוך מטרה להעמיד את האידאולוגיה שלו ושל חבריו במבחן.
ב-1909 נשלח על ידי המפלגה לווינה, לצורך ניסיון לכנס 'קונגרס יהודי עולמי לענייני הגירה', בהשתתפות גורמים פוליטיים יהודים-לאומיים רבים.
מטרת המאמץ שלא עלה יפה בשל התנגדותם של גורמים כמו יק"א או ארגוני פילנתרופיה אחרים, הייתה "לשים קץ לאופי הפילאנטרופי של כמעט כל ארגוני העזרה הקיימים, וליצור מכשיר דמוקראטי, אשר יטפל בכל התפקידים הרבים והשונים הכרוכים בתהליך הנדידה".
בזמן שהייתו בווינה ובציריך, ביקר קרוק בפריז לצורך פעילותו הפוליטית, ובזכרונותיו מסר תיאור של הנעשה בעיר בעשור הראשון של המאה ה-20, על המורכבות והעושר הרעיוני שאפיינו את בני דורו, שמצד אחד פעלו לטובת מהפכה עולמית ויהודית במגמה סוציאליסטית, ובמקביל נהנו מהיצירות האמנותיות, מהארכיטקטורה ומחיי התרבות העשירים של החברה הליברלית.
לאחר כישלון הניסיון לארגן קונגרס הגירה, חזר קרוק לשווייץ, השלים את לימודי המשפטים ובשנת 1913 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת ציריך.
תקופת מלחמת העולם הראשונה: פעילות לאומית-יהודית
ערב מלחמת העולם הראשונה לקח חלק במאמצים של האינטרנציונל הסוציאליסטי למנוע את המלחמה, ובמשך המלחמה שהה בלונדון, לשם הצליח להגיע באניה האחרונה שיצאה מנמל אוסטנד, בלגיה.
את מעמדו החדש הגדיר קרוק במילים: "עד כה הייתי "גולה פוליטי" — עתה נוסף לי גם היותי פליט מלחמה.
אדם — ללא דרכון, ללא כסף, בארץ זרה, וללא הלשון האנגלית".
בלונדון המשיך בפעילותו הפוליטית, עמד בקשרים ישירים עם קר-הארדי מנהיג מפלגת הלייבור העצמאית, והחל לכתוב על הנעשה ברוסיה לעיתון 'די צייט' שראה אור בווייטצ'פל.
העניין שגילה הציבור במאמריו על רוסיה, הביא לכך שקרוק קיבל הצעת עבודה במסגרת עיתוני אייל העיתונות האמריקני הרסט.
קרוק השתתף בהקמת 'קרן הפועלים', שנועדה להוביל מאמץ גיוס כספים לטובת היהודים שנפגעו באזורי הקרבות באירופה, בתנאי שהכספים יעברו דרך 'אורט' כך שהמשאבים ינוצלו לטובת הכשרה מקצועית.
כמו כן יזם ספר ובו מאמרים בנוגע למצב יהודי רוסיה בזמן המלחמה, שנכתבו בין השאר על ידי מקסים גורקי, פיוטר קרופוטקין וישראל זנגוויל.
הספר ראה אור למרות התנגדות חריפה מצידו של לוסיין וולף, מבכירי יהודי אנגליה שטען בזמן המלחמה שיהודים אינם עם אלא בני דת בלבד.
כמו כן סייע לזאב ז'בוטינסקי במגעיו הראשונים באנגליה לטובת הקמת הגדודים העבריים.
לבקשתו של ז'בוטינסקי, ובהמשך גם של טרומפלדור, רתם קרוק את זנגוויל לטובת הנושא.
בעקבות מהפכת פברואר, חזר קרוק לפעול בחוגים המהפכניים שישבו בלונדון בגלות פוליטית, במגמה פלורליסטית כך שייווצר שיתוף פעולה בין כל סוגי הסוציאליסטים ולקח על עצמו לנהל את רשימות 'הגולים' שרצו לשוב לרוסיה, ונדרשו לשם כך לאישור של השגרירות ושל ממשלת בריטניה.
קרוק המשיך בפעילות זו גם לאחר מהפכת אוקטובר, אך השינוי המדיני במוסקבה הביא את הממשלה האנגלית למשוך ידה מהסכמתה לאפשר לגולים פוליטיים לשוב לרוסיה, וקרוק החליט לשוב לרוסיה.
עם שובם לרוסיה הגיעו הזוג רעיה ויוסף קרוק לפטרוגראד (לנינגרד), ומצאו את העיר - כמו את רוסיה כולה - במשבר תפקודי חמור.
את דירתו נאלץ לחמם באמצעות עיתונים, ובאחת מנסיעותיו ברכבת להביא לביתו קמח בשק מאזור הדרום, התבקשו פעמיים כל הנוסעים לרדת ולחטוב עצים ביער כי הפחם של הקטר אזל.
קרוק תיאר בזכרונותיו את יומו הראשון בלנינגרד:המון של מאות אנשים עומדים וצועקים בקול רם וברוגז אחד על רעהו.
מספרים לנו, כי איכרה זקנה ישבה על הגשר ומכרה לחם שחור במחיר גבוה שלא כרגיל.
הדבר הרגיז את הציבור ושני חיילים צעירים הרימו את האיכרה והשליכוה לתוך הנהר.
למען ביטחון יתר הם ירו בה כדורים מספר מרוביהם.
כמקובל, נוצרו כאן שני מחנות: האחד טען, כי היא באה על גמולה.
"הרי אין לשאת את הרעב ואת הספסרות".
המחנה השני, אם כי גם הוא היה מרוגז, ריחם על האיכרה העניה וטען: "אולי גם היא אם לילדים ואף להם אין ממה להתקיים".
שני הצדדים קבלו אותנו כאנשים משכילים וכל אחד מהם, כדרכו, רצה לשכנענו, כי הצדק עמו.
כנגד טענה זו ענה קרוק כי היידיש היא שפה בה נוצרו נכסי רוח המוערכים על ידי אנשי ספרות בעולם כולו.
הוא תיאר את אחד הפולמוסים שהיו לו בנושא במילים אלו: "צאו וראו, הננו כאן שלושה יהודים.
מייטק רוצה, שהיהודים יתבוללו בתוך העם הפולני.
נחומסון רוצה שהם יתבוללו בתוך העם הרוסי.
ואני רוצה, כי האינטליגנציה שלנו תתקרב ו"תתבולל" בתוך העם היהודי".
לנין שהיה זקוק לאינטליגנציה כדי להקים את מנגנוני ניהול המדינה, הציע לקרוק להצטרף למנגנון הממשלתי, אך קרוק העדיף להמשיך בהסברה ולשם כך כתב בעיתונים ויצא למסעות הסברה בחזיתות השונות.
עם התקדמות הצבא הגרמני לכיוון פטרוגראד, עברו קרוק ורעייתו למוסקבה.
ב-1918 הוצאו כל המפלגות הסוציאליסטיות שלא שיתפו פעולה עם הקומוניסטים אל מחוץ לחוק.
מפלגתו של קרוק, "מפלגת הפועלים היהודית הסוציאליסטית המאוחדת" ("ס.
ס."), הצליחה לקיים כינוס חוקי אחרון בקיץ 1918, בנוכחותם ובברכתם של נציגי מפלגות אחרות, יהודיות ולא-יהודיות.
בנאומו בוועידה בו הסביר את מרכזיותה של ההגירה הצפויה להתחדש ביתר שאת לאור המציאות שנוצרה במהלך מלחמת העולם, חזה קרוק כי ארצות הברית תיכנס למלחמה ותהפוך אחריה למעצמה עולמית.
כן חזה את סופן של האימפריות הגדולות, האוסטרו-הונגרית והעות'מאנית, וכי שינויים אלו מביא את ההזדמנות "להגשים את האידיאל הגדול: אנשים בני חורין על אדמה חופשית ".
החמרת המצב הפנימי, החרפתה של מלחמת האזרחים ורדיפתם האכזרית של הבולשביקים את כל מי שראו כיריביהם, בעיקר לאחר ניסיון הפוטש של אנשי הס.ר כנגד לנין, הביאו את קרוק להחליט לשוב לפולין.
קרוק חזר לפולין ומייד עמד על ההתלבטות הכללית במדינה שזכתה מחדש בעצמאותה, לגבי דרכה הפוליטית: סוציאליזם מזה ושמרנות ריאקציונית מזה, כיבוד זכויות המיעוטים הלאומיים מזה (היהודים קודם כל) ולאומנות אנטישמית מזה.
כבר בינואר 1919 בוצע ניסיון "פוטש" ראשון נגד הממשלה, וקרוק התאכזב מכך שהמנהיג הפולני הנערץ יוסף פילסודסקי התייחס לניסיון לפגוע בדמוקרטיה בסלחנות.
בהגיעו לפולין נבחר קרוק לעמוד בראש המפלגה 'המאוחדת' (ס.ס - ציונים-סוציאליסטים - ו'סיימיסטים') והתמנה לעורך הבטאון הראשי שלה.
תפיסת המפלגה כללה שלושה מרכיבים: "הקמתה של תנועת פועלים חדשה, הגירה והתיישבות יהודית ועצמאות יהודית ממלכתית".
ב-1919 ערך קרוק סיבוב הרצאות ברחבי פולין והציג את 'השאלה היהודית' ואת הדרכים השונות שנוסו על מנת להבטיח שוויון זכויות ליהודים מאז המהפכה הצרפתית.
לקרוק הוצע לייצג את פולין ב'חבר הלאומים', זאת בשל ניסיונו העשיר בשווייץ ובאנגליה, אך הוא סירב מתוך מודעות לעוצמת האנטישמיות בפולין.
עם פרוץ מלחמת ברית המועצות-פולין ב-1919, פרסם קרוק מאמר נגד המלחמה בעיתון המפלגה 'אונדזער-וועג' ("דרכנו"), והוא נעצר יחד עם בעלי בית הדפוס ועם חברי מערכת אחרים.
בשנות ה-20 וה-30 ובהתאם לתמורות שהתחוללו ביחסים בין המפלגות הסוציאליסטיות למיניהן שפעלו בפולין (פפ"ס, קומוניסטים ועוד), עמד קרוק בראש המפלגה הסוציאליסטית הבלתי תלויה, שהייתה משותפת ליהודים ופולנים והמשיכה את הדרך של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית הרוסית.
בשנת 1926 הוא היה ממתנגדי יוזף פילסודסקי והוא נעצר בכלא ברזה קרטוסקה, שם ריצה מאסר של שנה ורבע מתוך שנה וחצי שנגזרו עליו.
באפריל 1928 נמצא זכאי במשפט על כרוז תעמולה חריף שפרסם.
בפולין המשיך קרוק את פעולתו הציבורית כמסביר וכמרצה, היה פעיל ב"הסתדרות המרכזית של בתי-ספר היהודיים" (ציש"א), ולפרק זמן קצר ייצג את חברת 'אורט' לאחר שהשלטון הבולשביקי חיסל את פעולתה ברוסיה הסובייטית.
ככל שהתחזקו הנאצים בגרמניה, נקט קרוק מהלכים להזהרת הציבור היהודי והכללי באמצעות הרצאות, מאמרים בעיתונות והזמנת אישים מהמערב, כמו ראש המפלגה הסוציאליסטית הבלתי תלויה בבריטניה, פנר ברוקווי.
ב-1934, לאחר שיחות עם השגריר הסובייטי בפולין ששמח ללמוד מקרוק כי סביר שפולין תעדיף את רוסיה במקרה של מלחמה על פני גרמניה, ביקר קרוק בבריטניה במטרה לשכנע את הבריטים לגבי כוונותיו האמיתיות של היטלר, לגביהן לא היה לו ספק.
בין השאר נאם בבית הנבחרים ונפגש עם שורה ארוכה של אישי ציבור.
במישור היהודי, פעל קרוק עם עליית היטלר לשלטון לטובת מציאת פתרונות להגירת יהודים אל מחוץ לאירופה.
לשם כך אורגן ועד להגירה יהודית שהתמקם בפריז, ושבהקמתו לקחו חלק אישים יהודים ולא-יהודים מגרמניה ובאנגליה.
קרוק ביקר לצורך היוזמה בלונדון והשתתף בפגישה של ותיקי התנועה הטריטוריאליסטית היהודית, שבה צידד בהגירה יהודית לדרום אמריקה כחלק מתפיסתו המקורית וגם ביחס למציאות החדשה שנוצרה עם עליית הנאצים לשלטון והתחזקות המשטרים האפלים ברחבי אירופה.
ביולי 1935 הוכרזה הקמת הוועד תחת השם 'ליגת פריילאנד'.
עם שובו לפולין ב-1935 נעצר בשל פעילותו זו במחנה הריכוז 'ברזה' שהוקם בין בריסק לבין פינסק ושהה שם כמה חודשים במהלכם עבר עינויים.
קרוק היה מעורכי העיתונים "הײַנט" ו"דאָס וואָרט".
בשנת 1937, גברה המתיחות בין יהודים ופולנים במפלגה וירדה התמיכה במפלגה, והיא התפרקה.
קרוק ורבים מתומכיו הצטרפו למפלגת פועלי ציון בפברואר 1938 וקרוק צורף למרכז המפלגה ונהיה לפעיל בה.
קרוק נימק את מעברו לתמיכה בציונות בהצלחת ההתיישבות היהודית בארץ ישראל, כמו גם ביקור מאד מוצלח שעשו הוא ואשתו רעיה בארץ ישראל בתחילת 1939, במסגרתו פגשו את מנהיגי היישוב, וביקרו בקיבוצים בצפון ובדרום.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, חיסל הזוג קרוק את ענייניו בפולין לקראת עלייה ארצה.
עם פרוץ המלחמה שהה קרוק בכפר ההבראה שוירד בו עבדה אשתו רעיה כרופאה ואחר כך עברו בני הזוג לוורשה, שם לקחו חלק בפעילות 'העזרה העצמית' שפעל באמצעות כספי הג'וינט וסייע ליהודים להמלט מפולין.
משנודע לקרוק כי הוא מופיע ברשימת המנהיגים שנמסרה לנאצים על ידי שלטונות פולין, החליטו בני הזוג לברוח מפולין.
אחר תלאות מרובות הגיעו לביאליסטוק, ומשם לווילנה ואחר כך לקובנה שבליטא.
עד יציאתם לשוודיה ארגנה רעיה קוק, שהייתה רופאה במקצועה, בסיוע כספי הג'וינט, מטבח צמחוני בקובנה, שאיפשר לחולי הסכרת ולאנשים שסבלו מבעיות תזונה אחרות, להתקיים מבלי להחמיר את בריאותם.
מסטוקהולם הגיעו הקרוקים לצרפת, ולארץ ישראל הגיעו על סיפונה של 'הפטריה' בתחילת 1940.