tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התוצאה הייתה הסכם שחילק את אזורי ההשפעה בין המעצמות, והרשה לכולן גישה לנמל.
בהוואי, עבד בליין כדי ליצור קשרים בין הממלכה לארצות הברית ולמנוע ממנה להפוך לשטח חסות בריטי.
כשויליאם מקינלי העביר מכס ב-1890, שהעלה את המכסים על סוכר, מגדלי הסוכר בהוואי ביקשו לשמור על גישתם הבלעדית לשוק האמריקני.
השגריר בהוואי ניסה להגיע להסכם סחר עם ארצות הברית, אולם בליין הציע שהוואי תהפוך לשטח חסות אמריקני.
בליין מינה את חברו מימיו כעיתונאי, ג'ון סטיבנס, כשגריר בהוואי.
סטיבנס האמין שעל ארצות הברית לספח את הוואי, ועבד עם האמריקנים בהוואי כדי להגיע לכך.
ניסיונותיהם הובילו להפיכה כנגד מלך הוואי ב-1893. הממשלה החדשה ביקשה מארצות הברית לספח את הוואי, אולם אז בליין כבר לא היה בתפקידו.
לאחר כניסתו לתפקיד, ניסה בליין שוב לכנס ועידה של מדינות חצי הכדור המערבי.
התוצאה הייתה ועידה בינלאומית של מדינות אמריקה, שהתכנסה בוושינגטון ב-1890. בליין והריסון תלו תקוות בוועידה, כולל איחוד מכסים, מסילת רכבת שתחצה את היבשת, והליכי בוררות שיסיימו סכסוכים בין המדינות.
מטרתם הייתה להרחיב את ההשפעה הפוליטית והמסחרית של ארצות הברית.
המדינות האחרות הבינו זאת ולא רצו להעמיק את קשריהן עם ארצות הברית על חשבון המעצמות האירופאיות.
בליין טען שעניינו היחיד היה להגביר את הסחר, ולא להשיג עוד שטח למדינה, אולם באופן פרטי כתב להריסון על רצונו לספח את הוואי, קובה ופוארטו ריקו.
הקונגרס לא התלהב מאיחוד המכסים כמו בליין והנשיא, אולם לבסוף המכסים על סחר פנים-אמריקני הופחתו במקצת.
המטרות שבליין הציב לעצמו לא הושגו, אולם הוועידה הובילה לבסוף להקמת ארגון מדינות אמריקה.
ב-1891, משבר דיפלומטי התחולל בצ'ילה, והפריד בין הריסון ובליין.
השגריר האמריקני בצ'ילה, חבר של בליין, העניק מקלט לצ'יליאנים שביקשו מקלט במהלך מלחמת האזרחים במדינה.
צ'ילה כבר חשדה בבליין מאז שניסה לפייס במלחמת האוקיינוס השקט, והתקרית הובילה לכך שחשדו בו אף יותר.
כשמלחים מבולטימור חנו בצ'ילה, התחולל קרב, שהוביל למותם של שני מלחים ולמעצר של שלושים נוספים.
כשהחדשות הגיעו לוושינגטון, בליין היה בחופשת מחלה והריסון עצמו דרש פיצויים.
שר החוץ הצ'יליאני טען שדרישתו של הריסון הייתה שגויה, ושהממשלה הצ'יליאנית טיפלה בעניין כמו בכל נושא פלילי אחר.
המתיחות עלתה כשהריסון איים לנתק את היחסים עם צ'ילה, אלא אם ארצות הברית תקבל התנצלות.
בליין חזר לבירה וניסה לפייס את הממשלה הצ'יליאנית, והציע לקרוא לשגריר אל ארצות הברית ולקיים בוררות בנושא.
הריסון המשיך להתעקש על התנצלות ואף הודיע לקונגרס שבכוונתו לפתוח במלחמה.
צ'ילה התנצלה בנוגע לעניין, והאיום ירד מהפרק.
התבטאויותיו הראשונות של בליין בנושאי החוץ היו כנגד בריטניה, אולם לקראת סוף הקריירה שלו יחסיו עם בריטניה הפשירו.
רבים טענו שהשתמש בהתנגדות לבריטניה ככלי פוליטי ולא האמין בכך בעצמו.
סכסוך על ציד כלבי ים במימי אלסקה היה העילה לפעולה נגד בריטניה בתקופתו.
חוק ב-1889 דרש מהריסון לאסור על ציד כלבי ים במימי אלסקה, אולם הדייגים הקנדיים התעקשו על זכותם להמשיך לדוג שם.
לאחר מכן, הצי של ארצות הברית החרים ספינות קנדיות.
בליין ניהל משא ומתן עם בריטניה ושתי המדינות הסכימו לפתוח הליך בוררות נייטרלי בבית דין.
בליין כבר לא היה בתפקידו כשהבוררות החלה, אולם לבסוף הציד אושר שוב, עם הגבלות, ודרש מארצות הברית לשלם 473,151 דולרים (13.5 מיליון דולרים כיום) על הנזקים.
לבסוף, האומות חתמו על אמנה שאסרה על ציד כלבי ים ב-1911.
באותה התקופה, התפרצות של אלימות בניו אורלינס הפכה לתקרית בינלאומית.
לאחר שמנהיג פוליטי באזור הוביל מרד כנגד המאפיה המקומית, הוא נרצח ב-14 באוקטובר 1890. לאחר שהנאשמים ברצח נמצאו זכאים, המון פרץ אל הכלא והרג אחד-עשר מתוכם.
רבים מאלו שנהרגו היו אזרחים איטלקיים, ושר החוץ האיטלקי מחה בפני בליין.
בליין טען שהשוטרים הפדרליים לא יכלו לשלוט בעניינים פליליים של המדינות, והשר טען שיחזיר את השגריר לאיטליה.
בליין והריסון האמינו שהתגובה האיטלקית מופרזת, ולא עשו שום דבר.
המתיחות התפוגגה לאט, וכעבור שנה, השגריר האיטלקי חזר לדון על פיצויים.
לאחר עימות - בליין רצה פיוס עם איטליה, והריסון סירב להודות באשמה - ארצות הברית הסכימה לשלם 25,000 דולר (660,000 דולר היום) ולהחזיר את היחסים הדיפלומטיים.
בליין תמיד טען שלא היה בקו הבריאות, וכשהצטרף לממשל הריסון היה באמת חולה.
הריסון לא היה אהוד בקרב המפלגה והמדינה, ורבים מתומכי בליין רצו שינסה להיבחר.
בליין הכחיש בחודשים לפני התפטרותו את רצונו במועמדות, אולם כמה מחבריו פירשו זאת כצניעות וניסו לגרום להיבחרו בכל מקרה.
כשבליין התפטר, תומכיו היו בטוחים שהוא רוצה להיות מועמד, אולם רוב המפלגה תמכה בנשיא.
הריסון נבחר מחדש בסיבוב הראשון, אולם צירי בליין עדיין נתנו לו 182 קולות, כדי שיגיע למקום השני.
את הקיץ בילה בליין בביתו, ולא התערב בבחירות פרט לנאום אחד בניו יורק באוקטובר.
הריסון נוצח בידי קליבלנד וכשבליין חזר לוושינגטון בסוף השנה, הוא והריסון היו ידידותיים יותר.
בריאותו של בליין הידרדרה בחורף, והוא מת בביתו בוושינגטון ב-27 בינואר 1893. לאחר לוויה בכנסייה, הוא נקבר בבית הקברות בוושינגטון.
לאחר מכן הועבר לפארק שהוקם לזכרו במיין, ב-1920.
בליין היה דמות בולטת במפלגה הרפובליקנית, אולם לאחר מותו נפל לאלמוניות.
הסיבה לכך, לטענת רבים, הייתה העובדה שהיה המועמד הרפובליקני היחיד בין 1860 ל-1912 שלא הצליח להיבחר לנשיאות.
ב-1947, ביתו הפך לאתר היסטורי.
ג'יימס ("באק") ביוקנן דיוק (James ("Buck") Buchanan Duke; 23 בדצמבר 1856 – 10 באוקטובר 1925) היה תעשיין ואיל הון אמריקאי, מייסד ובעלים של חברת הטבק האמריקאית ושל חברות בתחום האנרגיה.
כנדבן תרם לפיתוח אוניברסיטת דיוק, אותה קרא על שם אביו.
אביו של דיוק היה בעליה של חברת טבק בדרהאם שבצפון קרוליינה.
ב-1885 השיג דיוק רישיון שימוש במכונה האוטומטית הראשונה לייצור סיגריות וב--1890 כבר שלט ב-40% משוק הסיגריות בארצות הברית.
בהמשך רכש דיוק את מתחרותיו הקטנות והפך למונופול בתחום, באמצעות התאגיד שהקים ועמד בראשו, "חברת הטבק האמריקנית".
בראשית המאה ה-20 ניסה דיוק לחדור ולהשתלט גם על השוק בבריטניה.
אולם חברות טבק מקומיות התאגדו כנגדו תוך שהן יוצרו תאגיד בשם "אימפריאל" (בשמו המלא: Imperial Tobacco Company of Great Britain and Ireland, Ltd).
חברת אימפריאל ניסתה להשתלט על השוק האמריקאי, דבר שהביא לבסוף להסכם קרטליסטי בין חברת הטבק האמריקנית לאימפריאל.
לפי ההסכם חברת הטבק האמריקנית תשלוט ללא תחרות מבריטניה בשוק האמריקני, חברת אימפריאל תשלוט ללא תחרות בשוק האימפריה הבריטית וחברה משותפת, בשם "חברת הטבק הבריטית-אמריקנית" (British American Tobacco p.l.c.) תשווק בשווקים מחוץ לארצות הברית ובריטניה.
מותגי החברה כוללים את סיגריות דנהיל (Dunhill), קנט, לאקי סטרייק (Lucky Strike) ופול מול (Pall Mall).
לאחר מלחמת ארצות הברית–ספרד השתלטה חברת הטבק האמריקנית על שדות הטבק של קובה.
דיוק וה"טראסט" (קרטל) נתבעו במספר תביעות על חוקי ההגבלים העסקיים שהגיעו עד בית המשפט העליון של ארצות הברית, שאילץ, ב-1906 את חברת הטבק האמריקנית להתפרק לשלוש חברות, מהן שתיים שרכש דיוק שני עשורים קודם לכן: ליגט ומיירס (Liggett & Myers Tobacco Company ידועה כ-L&M), פ.
Lorillard Company, יצרנית ניופורט וקנט) וחברת הטבק האמריקנית.
ב-1911 נדרש שוב בית המשפט העליון לפירוק המונופול של דיוק בשוק הטבק והסיגריות.
חברת הטבק האמריקנית פוצלה שוב לחברות קטנות יותר ורק חברת הטבק הבריטית-אמריקנית נותרה בשליטתו של דיוק.
החל משנת 1892 היו בבעלות משפחת דיוק בדורהם לא רק שדות טבק אלא גם מפעלי טקסטיל.
לצורך אספקת חשמל למפעלים אלה החל דיוק רוכש זיכיונות לשימוש במים מנהר קטאובה (Catawba River) לייצור חשמל.
ב-1904 ייסד את חברת קטאובה פאואר, שלאחר שהתרחבה הייתה לדיוק פאואר ודיוק אנרג'י שמטהּ נקבע בעיר שארלוט.
רשת אספקת החשמל של החברה התרחבה עוד בחייו של דיוק לצפון ודרום קרוליינה.
בחג המולד של 1924 הכריז דיוק על הקמת קרן בסך 40 מיליון דולר לטובת הרחבה ופיתוח טריניטי קולג' בדורהם.
בתמורה קרא לאוניברסיטה החדשה על שם אביו - אוניברסיטת דיוק.
האוניברסיטה חברה באיגוד האוניברסיטאות האמריקניות, המאגד אוניברסיטאות מחקר מובילות.
עם מותו הוריש לקרן מחצית מהונו (67 מיליון דולר).
בנוסף לאוניברסיטת דיוק מממנת הקרן אוניברסיטאות ומכללות נוספות בצפון קרוליינה (בהן מכללת דוידסון) והקמת כנסיות מתודיסטיות.
מי שירשה את שארית הונו במותו (כ-100 מיליון דולר) הייתה בתו בת ה-12 דוריס.
דוריס גדלה בחוות דיוק וכבר מגיל 14 עסקה בטיפוחה.
החווה הייתה שטח אדמה ענק (8,000 דונם) של אדמה חקלאית בהילסבורו, ניו ג'רזי, שהוסבה באמצעות מתכננים ממשרדו של מתכנן הנוף פרדריק לו אולמסטד לפארק נופי יוצא דופן, עתיר בנופים מלאכותיים וגנים בוטניים.
ג'יימס בלייק הוא זמר, מפיק ומוזיקאי אלקטרוני בריטי, זוכה פרס מרקיורי.
נולד בשם ג'יימס בלייק לית'רלנד ב-1988 וגדל כבן יחיד להוריו, הלן וג'יימס לית'רלנד (מוזיקאי רוק מתקדם וחבר להקת קולוסיאום).
מגיל צעיר נמשך למוזיקה ולנגינה, וכילד קיבל שיעורים בפסנתר.
לאחר הלימודים בתיכון למד באוניברסיטת גולדסטון בלונדון והשלים תואר במוזיקת פופ.
בלייק התחיל את קריירת המוזיקה שלו כאשר הוציא ביולי 2009 באנגליה את מיני-אלבום הבכורה שלו, "Air & Lack Thereof".
הוא התחבב במהרה על שדרן ה-BBC One המוערך, ג'יילס פטרסון, שהזמין אותו לעשות מיקס מיוחד בתוכנית שלו, המואזנת ברחבי העולם.
באותה תקופה בלייק למד מוזיקה פופולרית בקולג' גולדסמית'.
בשנתו השנייה, במסגרת מטלת הלחנה, הוא הגיש את האי.פי השני שלו, Klavierwerke.
במאי 2010 שחרר בלייק את האי.פי השלישי שלו, CMYK.
שיר הנושא, CMYK, זכה להשמעות רבות בתוכנית הרדיו של ניק גרימשו ב-BBC ONe ובתחנות נוספות.
בינואר 2011 הגיע למקום השני ברשימת הסאונד של 2011 של ה-BBC.
אלבום הבכורה של בלייק, James Blake, יצא בבריטניה ב-7 בפברואר 2011. הסינגל הראשון ממנו, "Limit to Your Love", יצא בבריטניה בנובמבר 2010 והופץ ברחבי אירופה בינואר 2011. את השיר כתבו פייסט וצ'ילי גונזלס, והוא בוצע במקור על ידי פייסט באלבומה The Reminder (2007).
אלבומו השני, Overgrown, יצא ב-2013. ב-5 במאי 2016, שחרר בלייק בהפתעה את אלבומו ה-3, "The Colour in Anything", שכלל 17 שירים.
ב-18 בינואר 2019 יצא אלבומו הרביעי Assume Form.
בשנת 2014, הועמד לפרס גראמי לתגלית השנה.
ב-26 ביולי 2023 הוציא את הסינגל "Loading".
בספטמבר 2025 הצטרף לקונצרט צדקה בשם "Together for Palestine" ביוזמת בריאן אינו.
היצירות המוקדמות של בלייק הן עבודות אלקטרוניות מקוטעות, המושפעות ממוזיקת הרייב הבריטית ומסגנון הבאס הבריטי, כמו גם מהטריפ הופ והאר אן בי של שנות התשעים.
בשלושת המיני-אלבומים הראשונים שירתו של בלייק לרוב מוסתרת ומעובדת ואת המקום המרכזי תופסים סימפולים מאר-אן-בי משנות התשעים, תדרי סאב-בס בולטים ומקצבים מתוחים ומינימליסטיים.
בתקופה זו תויגה יצירתו על ידי המבקרים כמוזיקת "פוסט דאבסטפ", ברמיזה לתנועתו אל מעבר למאפייני הסגנון.
עם הופעת אלבום הבכורה ב-2011 החלו קולו של בלייק והנגינה בפסנתר לתפוס מקום מרכזי יותר, ומבני שיר מסורתיים נעשו גלויים יותר בקטעים ששחרר, משקפים השפעות מגוספל, מוזיקת נשמה ואמביינט.
האלבום השני, Overgrown, המשיך מגמה זו, משלב גישה אלקטרונית עם סגנון דמוי בלדה ושירה עדינה המושפעת מסול, בהשתתפות אמן ההיפ-הופ ריזה והמוזיקאי האלקטרוני בריאן אינו.
על התפתחות סגנונו המוזיקלי של בלייק כתב המבקר מארק פישר: "ההאזנה החוזרת ליצירותיו של בלייק ברצף כרונולוגי דומה להאזנה לרוח רפאים המקבלת בהדרגה צורה חומרית, או לשמיעת צורת השיר מתגבשת מתוך האתר הדגיטלי".
הסופר מדיסון מור ציין את השימוש הבולט במינימליזם ובשקט ביצירה של בלייק.
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהמקור2024פרס גראמיהקלטת הדאנס/אלקטרונית הטובה ביותר"Loading"אלבום הדאנס/אלקטרוני הטוב ביותרPlaying Robots into Heavenשיר הראפ הטוב ביותר"Scientists & Engineers" (בתור פזמונאי)
ג'יימס אדם "ג'ים" בלושי הוא שחקן אמריקאי.
בלושי נולד בשיקגו שבארצות הברית למשפחת מהגרים מאלבניה.
כמו אחיו הגדול השחקן המנוח ג'ון בלושי, עבד בשנים 1977 ועד 1980 בקבוצת התיאטרון של שיקגו "העיר השנייה" .
בשנת 1978 הופיע ג'יימס בסדרת הטלוויזיה "מי שומר על הילדים?" , ובנוסף בתוכנית הקומית הידועה "סאטרדיי נייט לייב".
בשנת 1986 הופיע ג'יימס בסרט הקולנוע המוזיקלי "חנות קטנה ומטריפה" לצדו של סטיב מרטין ובסרט "סלבדור" לצידו של ג'יימס וודס ובשנת 1988 בסרט הפעולה "מפגש לוהט" (Red Heat) לצדו של ארנולד שוורצנגר.
בשנת 1991 שיחק בדרמה "יומן של רוצח שכיר" בכיכובו של פורסט ויטאקר וב"נוכלת ושמה סו" בבימויו של ג'ון יוז.
ב-1995 שיחק בדרמה "חיים נפרדים" לצד לינדה המילטון.
ב-2004 התארח בסדרה "פחות ממושלמת".
בשנת 2006 שיחק בסרט "מאחורי החיוך" לצד מרלון ויינס.
בשנת 2008 שיחק בסרט הילדים "חברים בשלג" לצד וופי גולדברג.
לג'יימס קריירה ארוכה של סרטים וסדרות, שיחק בסדרה הקומית "החיים על פי ג'ים" (According to Jim) לצדה של השחקנית קורטני תורן סמית.
ב-2010 שיחק בסדרת הדרמה המשפטית "הסנגורים" (אנ') ברשת CBS, כפרקליט בלאס וגאס לצדו של ג'רי אוקונל, והסדרה ירדה מהאוויר לאחר עונה אחת.
בשנת 2011 השתתף בסרט "נמרות בע"מ" לצד דניס ריצ'רדס.
בשנת 2012 שיחק בסרט הספורט "חילוף גורלי" לצד קווין דוראנט את המאמן אמרוז.
בשנת 2015 שיחק בסרט "אין כמו בגיהנום", קומדיה שחורה בכיכובם של פטריק וילסון וקתרין הייגל.
בשנת 2016 שיחק במותחן "כל האמת" לצד קיאנו ריבס, בסרט הפשע "הולופוינט" לצידם של לין קולינס וג'ון לגוויזאמו, בסרט "קייטי אומרת להתראות" לצד אוליביה קוק ובסרטו של ג'וזף מאזלו "Undrafted".
בשנת 2017 השתתף בסרטו של וודי אלן "גלגל ענק", ובסרט "שינוי של הלב".
בשנת 2022 גילם את דן, אביו של הדמות הראשית בדרמת ההתבגרות "ג'יגי ונייט" (אנ').
ג'יימס ריילי בלייק הוא טניסאי עבר אמריקאי, דורג בשיאו במקום הרביעי בעולם (20 בנובמבר 2006).
רגעי השיא בקריירה שלו כוללים הגעה לשלב הגמר באליפות סבב המאסטרס העולמי בשאנגחאי בשנת 2006, לשלב חצי הגמר באולימפיאדת בייג'ינג ולשלב רבע הגמר בטורנירי הגראנד סלאם אליפות אוסטרליה הפתוחה לשנת 2008, ואליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס בשנים 2005 ו-2006.
בשנת 2007 זכה בלייק בגביע דייוויס כחלק מנבחרת ארצות הברית לאחר שניצח בשני משחקיו מול רוסיה.
ב-3 ביולי 2007, יצאה לאור האוטוביוגרפיה של בלייק " שובר בחזרה : איך הפסדתי הכל והרווחתי את חיי בחזרה", שדנה בקאמבק שלו אחרי פציעה בעונת 2004. האוטוביוגרפיה דורגה במקום ה-22 ברשימת רבי המכר ע"פ הניו יורק טיימס.
בלייק נולד בעיר יונקרס, שבמדינת ניו יורק שבארצות הברית לאב אפרו אמריקאי בשם תומאס ריינולדס בלייק ואם בריטית בשם בטי בלייק.
לבלייק יש אח בשם תומאס, גם הוא טניסאי מקצועי, ושלושה אחים חורגים מבוגרים בשם ג'ייסון, כריסטופר והווארד, ואחות חורגת בשם מישל.
בלייק החל לשחק טניס בגיל 5 לצד אחיו תומאס.
בגיל 13 אובחנה אצל בלייק עקמת חמורה ולמשך חמש שנים כמתבגר הוא נאלץ ללבוש תמיכה לגב למשך 18 שעות ביום, אך לא כששיחק טניס.
בלייק נעשה נחוש להמשיך ולעסוק בטניס לאחר ששמע את הדמות לחיקוי שלו, שחקן העבר ארתור אש, מדבר במסגרת ביקורו בפרויקט הטניס לנוער בהארלם.
בריאן פרקר היה מאמנו הראשון, ולזמן רב, של בלייק.
לאחר שנתו השנייה ללימודים, עזב בלייק את אוניברסיטת הרווארד, וזאת על מנת להמשיך בקריירת הטניס המקצועית שלו.
סגנונו של בלייק מוגדר על פי רוב כשחקן קו בסיס התקפי.
בלייק מעדיף בדרך כלל לחבוט חבטות ללא מענה מקו הבסיס, אך משחק הרשת היציב ומשחק המעבר מקנים לו אפשרות לשחק מכל חלק של המגרש.
בלייק נוטה להחזיר הגשות (במיוחד הגשה שנייה) בעוצמה רבה, ולפגוש את הכדור כשהוא בעלייה בדומה לחבטות הקרקע.
בשילוב עם החבטות השטוחות יחסית, טכניקה זו (על אף שהיא מסוכנת יותר, ועלולה לגרום לטעויות רבות יותר) מאפשרת לו להאיץ את הכדור, כך שליריב יהיה זמן קצר יותר להגיב.
בלייק אוהב לקחת שליטה על הנקודה ולרוב ינסה לחבוט בעוצמה על מנת לקצר את הנקודה ולזכות בה מוקדם ככל האפשר.
שינוי נוסף חל בסגנונו כאשר מינה למאמן את מומחה הזוגות קלי ג'ונס שגרם לבלייק להשתמש פעמים רבות יותר בטכניקת ההגשה והריצה לרשת.
בלייק עבד עם חברת פרינס על מנת ליצור מחבט חדש שמשלב את טכנולוגיית O3 של פרינס.
למרות זאת, בלייק לא הרגיש בנוח עם מחבט זה, ולכן הוא החליף בחזרה למחבט "דאנלופ אירוג'ל 200", ואחר כך לדגם 4D למשך שנת 2009.
בלייק החליף את מחבטו למחבט של חברת וילסון מדגם wilson six one משולב עם גידי Luxilon Big Banger 16L במתיחה חזקה בתחילת שנת 2010. אולם, גם עם מחבט זה בלייק לא חש בנוח, ולראיה, בלייק החליף את מחבטו למחבט של חברת דאנלופ שוב.
לאחר אליפות ארצות הברית הפתוחה ב-2010, החל בלייק לבחון מחבטים עבור חברת הד.
ספונסר הלבוש שלו הוא פילה, שהחלה לעבוד עמו בשנת 2009. זאת לאחר שבמשך מרבית הקריירה השתמש בלייק במוצרי חברת נייקי.
ברשות בלייק גם קו הלבשה על שם אביו המנוח, תומאס ריינולדס.
בשנת 2001 בגיל 21, שיחק בלייק לראשונה במדי נבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית נגד הודו, ובכך הפך לשחקן האפרו אמריקאי השלישי במספר ששיחק עבור נבחרת ארצות הברית, אחרי ארתור אש ומאווי וושינגטון.
כאשר היה מדורג במקום ה-120 בעולם, קיבל בלייק כרטיס חופשי לטורניר סינסינטי.
בלייק ניצח שחקן שעלה מהמוקדמות ואת ארנון קלמונט הצרפתי על מנת להגיע לשלב שמינית הגמר, שם פגש את פטריק ראפטר.
בלייק הפסיד במערכה הראשונה בשובר שוויון, ולאחריה הפסיד גם במערכה השנייה.
ראפטר, לפי האוטוביוגרפיה של בלייק, שיבח את בלייק ברשת והגדיל את ביטחונו ששאמר לו: "עכשיו אתה מאמין שאתה יכול לנצח מישהו כדוגמתי, או אפילו אותי?"
את שנת 2001 סיים בלייק כמדורג במקום ה-73 בעולם.
בחודש פברואר של שנת 2002, עת שיחק בטורניר ממפיס, ניצח בלייק לראשונה שחקן מהעשירייה המובילה, טומי האס, שדורג חמישי בזמנו.
בלייק הגיע לגמר הטורניר, שם הפסיד לאנדי רודיק.
בחודש אוגוסט, בטורניר סינסינטי, זכה בלייק בתואר ה-ATP הראשון בקריירה והראשון מדרג המאסטרס.
הדבר קרה בתחרות הזוגות, בה שיתף פעולה עם טוד מרטין.
זכייה זו הפכה את בלייק לגבר האפרו אמריקאי הראשון שזוכה בתחרות בכל 101 השנים בהן התקיים הטורניר.
בלייק היה גם הגבר האפרו האמריקאי הראשון שהגיע לשלב הגמר מאז 1969, שם הגיע ארתור אש לגמר תחרות הזוגות יחד עם שותפו צ'ארלי פאסרל.
הישגי השיא שלו בשנה זו כללו זכייה בטורניר וושינגטון (קשה), ומשחקי הגמר בטורנירים ממפיס (קשה), וניופורט (דשא).
בתחילת שנת 2003 זכה ג'יימס בלייק ביחד עם סרינה ויליאמס בגביע הופמן, טורניר ראווה יוקרתי המתקיים בפרת' אוסטרליה.
הישגי השיא של בלייק בשנה זו היו הגעה לשלב רבע הגמר בטורנירי המאסטרס שנערכו באינדיאן וולס, בסינסינטי ובמיאמי, הגעה לשלב שמינית הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה, הופעה בשלב חצי הגמר של טורניר סן חוזה, וגמר בטורניר לונג איילנד.
את שנת 2003 סיים בלייק כמדורג במקום ה-37 בעולם.
בפתיחת השנה הצטוות בלייק ללינדזי דבנפורט בגביע הופמן.
הצמד זכה בטורניר לאחר ניצחון 2-1 על נבחרת סלובקיה.
שנת 2004 הייתה נקודת ציון חשובה בקריירה של בלייק.
במהלך אימון עם רובי ג'ינפרי בטורניר המאסטרס ברומא, שבר בלייק את צווארו כאשר מעד על החימר והתנגש עם עמוד הרשת.
לימים אף אמר שאירוע זה אחד הדברים הטובים שקרו לו.
בחודש יולי אביו הלך לעולמו כתוצאה מסרטן הקיבה.
באותו הזמן, פיתח בלייק מחלה בשם שלבקת חוגרת (ממשפחת ההרפס), אשר גרמה לשיתוק זמני של מחצית הפנים של בלייק, ולטשטוש ראייתו.
את שנת 2004 סיים כמדורג במקום ה-97 בעולם.
פציעותיו של בלייק ובעיות אישיות שלו גרמו לו להשיג תוצאות חלשות יחסית בחצי הראשון של 2005. במהלך חודש אפריל התדרדר בלייק עד למקום ה-210 בעולם.
כתוצאה מכך בחר בלייק לשוב ולשחק בסבב הצ'לנג'ר, במטרה ברורה להחזיר לעצמו מעט ביטחון עצמי ולבלות זמן רב יותר על המגרש.
אף על פי כן, בחצי השני של השנה, רשם בלייק מס' תוצאות יפות כגון רבע גמר באליפות ארצות הברית הפתוחה, שם הפסיד לפיינליסט, אנדרה אגאסי.
בנוסף לכך זכה בשני תארים: בניו הייבן (קשה) ובסטוקהולם באולם, וגמר בטורניר וושינגטון.
בלייק סיים את שנת 2005 בדירוג 22 בעולם.
2006 הייתה שנת השיא עבור ג'יימס בלייק.
בשנה זו זכה בלייק בחמישה תארים : סידני (משטח קשה), לוס אנג'לס (משטח קשה), אינדיאנפוליס (משטח קשה), בנגקוק (משטח קשה באולם) וסטוקהולם (משטח קשה באולם).
בנוסף, העפיל בלייק בשנה זו לשלב הגמר בשני טורנירים נוספים : בטורניר קווינס (משטח דשא) שבלונדון, ובטורניר אינדיאן וולס (משטח קשה) מסדרת המאסטרס.
עקב הישגיו והגעתו לגמר טורניר אינדיאן וולס, העפיל ג'יימס בלייק לרשימת עשרת השחקנים הטובים ביותר בעולם, ובכך היה לאפרו אמריקאי הראשון מאז ארתור אש שמגיע להישג זה.
בעקבות הצלחתו בשנת 2006, השתתף בלייק באליפות סבב המאסטרס העולמי לראשונה בקריירה.
בלייק הגיע לגמר הטורניר, והפסיד בו לרוג'ר פדרר.
בלייק סיים את 2006 בדירוג השיא שלו, המקום הרביעי בעולם.
שנת 2007 הייתה שנה מוצלחת גם כן לבלייק, שנה בה זכה בשני תארים בסידני (משטח קשה) ובניו הייבן (משטח קשה).
בנוסף הגיע בלייק לשלב הגמר בשלושה טורנירים נוספים : דלריי ביץ' (משטח קשה), לוס אנג'לס (משטח קשה) ובסינסינטי (משטח קשה).
ב-2007 היה בלייק מעורב בתקרית מעוררת מחלוקת בטורניר לאס וגאס, לשם חזר על מנת להגן על תוארו.
זה היה אחד ממספר טורנירים שבהם נוסתה שיטת משחק המבוססת על חלוקת השחקנים לבתים (בדומה למשחקי אליפות סבב המאסטרס העולמי).
בלייק הפסיד במשחקו הראשון מול יבגני קורלב.
קורלב הפסיד במשחקו לחואן מרטין דל פוטרו.
על מנת שבלייק יעפיל לשלב רבע הגמר, היה עליו לנצח את דל פוטרו בשתי מערכות מבלי לאבד יותר מחמישה משחקונים.
דבר זה יוביל לשוויון משולש שבו בלייק יהיה עם מספר המשחקונים הנמוך מכולם.
במהלך משחק של בלייק מול דל פוטרו הוביל בלייק 1-6 1-3 כאשר דל פוטרו פרש.
הדבר הדיח את דל פוטרו מהשוויון, מכיוון שלא השלים את אחד ממשחקיו.
אי לכך, מכיוון שניצח במפגש מול בלייק, היה זה קורלב שהעפיל לשלב הבא.
דבר זה גרם לזעם רב בקרב האוהדים, ג'יימס בלייק ושדרני הטורניר חשו שבלייק צריך היה להתקדם הלאה בטורניר.
לאחר מסיבת עיתונאים של מספר שעות, ה-ATP בראשות אטיין דה וילר החליט שבלייק היה עומד בקו המנחה לפי התפתחות המשחק, ומכיוון ששני השחקנים לא היו מודעים להשלכות הפרישה (דל פוטרו אמר כי אם היה מודע להשלכות הפרישה, היה מסיים את המשחק כנדרש), בלייק היה מתקדם בכל מקרה.
הם החליטו לשנות את החלטת מארגני הטורניר, ונתנו לבלייק את המקום ברבע הגמר.
בבוקר למחרת, קיבל דה וילר תגובה נזעמת כצפוי שהחלטתו הייתה לא הוגנת כלפי קורלב, ושאין לשנות את החוקים במהלך הטורניר, ללא קשר למה שקרה.
כתוצאה מכך, קורלב שב לרבע הגמר.
זמן קצר לאחר התקרית, ה-ATP החליט לבטל את הפורמט הנ"ל, ולהשיב את כל הטורנירים שהתנסו בפורמט למתכונתם הרגילה.
במסגרת משחקי גביע דייוויס של שנת 2007, הביסו בלייק ויתר נבחרת גביע דייוויס של ארצות הברית את נבחרת שוודיה בספטמבר על מנת להגיע לגמר הגביע מול נבחרת רוסיה.
בלייק ניצח במשחקו הראשון בגמר גביע דייוויס מול מיכאל יוז'ני (וגם את משחקו השני נגד דימיטרי טורסונוב).
אנדי רודיק ניצח במשחקו מול טורסונוב והאחים בריאן ניצחו את משחק הזוגות מול איגור אנדרייב וניקולאי דווידנקו, שחתם את המפגש והעניק את התואר והגביע לארצות הברית.
בלייק סיים את שנת 2007 סיים כמדורג במקום ה-13 בעולם.
בשנת 2008 המשיך בלייק את היכולת הטובה שלו, אך לא זכה בתארים.
הישגי השיא של ג'יימס בלייק בשנת 2008 היו שתי הופעות בשלב הגמר: בפברואר בטורניר דלריי ביץ' (משטח קשה), ובאפריל בטורניר יוסטון (משטח חימר).
במהלך חודש אוגוסט של שנת 2008, היה בלייק אחד משלושת האמריקאים אשר ייצגו את ארצות הברית בטורניר הטניס של אולימפיאדת בייג'ינג.
בשלב רבע הגמר השיג בלייק את אחד מניצחונותיו הגדולים בקריירה, כאשר ניצח לראשונה את רוג'ר פדרר.
מפגש חצי הגמר היה מול פרננדו גונזאלס, שזכה במדליית הארד באולימפיאדת אתונה.
לבלייק היו שלוש נקודות משחק במערכה המכרעת, אך בסופו של דבר הוא הפסיד במשחק.
בלייק הפסיד גם את המשחק על מדליית הארד מול נובאק דיוקוביץ'.
את שנת 2008 סיים בלייק כמדורג במקום ה-10 בעולם.
שנת 2009 לא האירה פנים לג'יימס בלייק.
גם שנה זו הסתיימה ללא תארים, בנוסף להדחות מוקדמות במספר רב יותר של טורנירים מאשתקד.
אף על פי כן, העפיל ג'יימס בלייק לשלב הגמר בשני טורנירים : אשטוריל (משטח חימר) וקווינס (משטח דשא).
בווימבלדון הודח בלייק כבר בסיבוב הראשון.
במסיבת העיתונאים לאחר המשחק ציין בלייק כי הוא שיחק תחת השפעת משככי כאבים, עקב וירוס בקיבה.
בנוסף, מתח בלייק ביקורת נוקבת על ה-ATP, ובה התלונן על הארגון הלוקה בחסר של לוחות הזמנים שגרם לו ליציאה מריכוז, ולרפאל נדאל לפרוש מן התחרות.
לאחר ההפסד בסיבוב השלישי באליפות ארצות הברית הפתוחה, נפרד בלייק ממאמנו משכבר הימים, בריאן בארקר, והחל להתאמן תחת הדרכתו של קלי ג'ונס.
את שנת 2009 סיים בלייק כמדורג במקום ה-44 בעולם.
שנת 2010 לא הייתה שנה טובה עבור בלייק.
באפריל הודיע בלייק כי יוותר על עונת החימר עקב פציעה קשה בברך.
עקב כך בלייק לא שיחק באליפות צרפת הפתוחה, לראשונה מאז שנת 2004.
בלייק שב לפעולה בווימבלדון - שם הפסיד כבר בסיבוב הראשון להולנדי רובין האסה.
ההפסד היה מפתיע לאור העובדה שהאסה הפסיד בצורה חד-משמעית לבלייק מוקדם יותר בעונה, בטורניר דלריי ביץ'.
במהלך המשחק, האשים בלייק את שדרנית ESPN ושחקנית ה-WTA לשעבר פאם שרייבר בהפרעה למשחק כתוצאה משידור קולני מדי של המשחק מתא השידור שמוקם מאחוריו.
הדבר אף הוביל לחילופי דברים בין השניים.
לאחר המשחק, בלייק יצא בהצהרה שאם הבעיות החוזרות ונשנות בברכיו לא יפתרו, הוא עלול לפרוש.
בלייק, שסירב לקחת משככי כאבים וחומרים נוספים נגד זיהומים, כינה את הופעתו במשחק "מביכה" וטען כי אינו יכול לנצח שחקנים כאשר הוא משחק בשמונים אחוז מיכולתו.
על אף הערות אלו, בלייק בחר להמשיך את שיקומו לקראת עונת המשטחים הקשים בארצות הברית ששיאה באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס.
במהלך טורניר ניו הייבן שבקונטיקט נרשם שיא בקריירה של בלייק.
ניצחונו בסיבוב הראשון על פייר ריבה היה הניצחון המהיר ביותר לשנת 2010. משך כל המשחק היה 35 דקות בלבד.
את שנת 2010 סיים בלייק כמדורג במקום ה-135 בעולם.
בלייק החל את שנת 2011 כשהוא מדורג מתחת ל-150 השחקנים הראשונים בדירוג לראשונה מאז 2005. בלייק בחר לסיים את הקשר עם קלי ג'ונס, ובחר לטוס לבד.
בריאיון לפני תחילת העונה ציין בלייק כי הוא בריא, וכי הוא מתחיל את העונה בגישה חיובית, וזאת אף על פי שיאלץ לפספס את אליפות אוסטרליה הפתוחה, עקב דירוגו הנמוך.
בלייק החל את שנת 2012 כמדורג 123 בעולם ולא הצליח להגיע להישגים כלשהם.
בשנת 2013 הצליח להגיע לסיבוב המקדמות השני של אליפות אוסטרליה הפתוחה בלבד, והגיע עד הסיבוב השני של טורניר ווימבלדון ולהפסיד 6–3 6–4 7–5 לברנרד טומיץ.
בלייק הכריז על פרישה מטניס באוגוסט 2013 לאחר 14 שנים כשחקן מקצועני.
בשנת 2005 זכה בלייק בתואר "הקאמבק של השנה" עבור חזרתו המרשימה לסבב ה-ATP.
בשנת 2008, בלייק זכה לכבוד נוסף מצד ה-ATP כשנבחר לשחקן ההומניטרי של השנה (פרס שנקרא ע"ש שחקן העבר ארתור אש).
ג'יימס אנדרו בירד היה שף וסופר אוכל אמריקאי.
הוא היה הדמות המרכזית בהתהוות ובמיסוד זהות המטבח האמריקאי אנין-הטעם.
בירד הביא את המטבח הצרפתי למעמד הבינוני והעליון בשנות החמישים.
מורשתו נותרה בעשרים ספרים, כתבים רבים, הקרן שהקים, ופרסי קרן ג'יימס בירד שמוענקים מדי שנה במגוון תחומים קולינריים.
בירד נולד בפורטלנד, אורגון, לאליזבת וג'ון בירד.
אמו ניהלה את מלון גלדסטון ואביו עבד במשרד המכס של עירו.
המשפחה יצאה לנפוש בחוף האוקיינוס השקט בגירהארט אורגון.
שם נחשף בירד לאוכל המקומי הייחודי של צפון-מערב ארצות הברית, בכלל זה פירות ים ופירות יער.
בהיותו בן שלוש, רותק בירד למיטה מפני שחלה במלריה.
המחלה השאירה בידו זמן לאכול וליהנות מהתבשילים שהכינו אמו ועוזרתה הסינית.
ילדותו המוקדמת של בירד והשפעת הבישול הסיני עליו סייעה לו מאוחר יותר בחייו, כשעמד בחוד החנית של אופנת הבישול באמריקה.
לדברי בירד, גידלו אותו תמה ולט שהחדירו בו את התשוקה לתרבות הסינית.
לפי דייוויד קמפ, "ב-1940 – הוא נוכח לדעת שחלק ממשימתו (כמומחה לאוכל) הייתה להגן על ההנאה של הבישול האמיתי והמרכיבים הטריים נגד התקפת אנשי ומדעני המזון המעובד." בירד התגורר בצרפת בשנות העשרים.
כתוצאה מכך, התנסה בירד בבישול הצרפתי בביסטרואים.
מפני שבירד נחשף והושפע מהתרבות הקולינרית הצרפתית הוא נהפך לפרנקופיל.
לפי מה שמוסרת קרן ג'יימס בירד, "אחרי תקופת לימודים קצרה בריד קולג' בפורטלנד", (שממנו הוא הורחק ב-1922 בשל פעילות הומוסקסואלית) "ב-1923 נדד בירד בדרכים עם להקת תיאטרון.
הוא חי בחו"ל במשך מספר שנים, למד תיאטרון ושב לארצות הברית לתמיד ב-1927".
בתחילה הוא ניסה את כוחו כזמר וכשחקן, ועבר לעיר ניו יורק ב-1937. לאחר שלא נחל הצלחה רבה בתיאטרון, הוא וחברו, ביל רודס, רכבו על גל מסיבות הקוקטייל בכך שפתחו חברת קייטרינג בשם: "הור ד'אובר בע"מ", דבר שהוביל לפרסום ספר הבישול הראשון של בירד, Hors D'Oeuvre and Canapés, אסופת מתכוני הקייטרינג.
בעיות בקיצוב המזון בתקופת מלחמת העולם השנייה גרמו להפסקת עסק הקייטרינג.
ב-1946, הוא הופיע בתוכנית הבישול הטלוויזיונית I Love to Eat ברשת NBC, ומכאן החלה עלייתו כסמכות אוכל אמריקאית בולטת.
לדברי ג'וליה צ'יילד, היה בירד על מפת הדרכים הקולינרית עם פרסום ספרו הראשון Hors d'Oeuvre and Canapés בשנת 1940. בירד יצא לדרך עם עסק הקייטרינג בניו יורק, והמשיך עם הרצאות, הוראה וכתיבת ספרים ומאמרים כאחד.
צ'יילד כותבת "במרוצת השנים הוא נהפך בהדרגה לא רק לדמות הקולינרית המובילה במדינה, אלא ל"דיקן המטבח האמריקאי".
לפי המפורסם באתר קרן ג'יימס בירד:
ג'יימס בירד הביא את הבישול הצרפתי לאמריקאים בני המעמדות הגבוה והנמוך של שנות החמישים.
בירד כיכב בטלוויזיה כאישיות קולינרית.
דייוויד קמפ מציין שתוכניתו הייתה תוכנית הבישול הראשונה שהוקרנה בטלוויזיה.
קמפ משווה את תוכנית הבישול ובית הספר לבישול של דיון לוקאס לאלו של ג'יימס בירד, בציינו שפרסומם בשנות החמישים סימן את הופעתה של תרבות האוכל המתוחכמת ששמה יצא לפניה בעולם ובארצות הברית ומרכזה בניו יורק.
קמפ כותב "היה זה בעשור זה (שנות החמישים) שהשם "ג'יימס בירד", הפך למותג, הפנים והבטן של הגסטרונומיה האמריקאית".
קמפ מספר שבירד היה מסוגל לפגוש את אליס ב.
טוקלס בטיול לפריז ומתאר את הרשת הענפה של חבריו ידועני האוכל שהלכה אחריו במהלך חייו והמשיכה את מורשתו אחרי לכתו לעולמו.
קשיים כספיים גרמו לבירד לפרסם מוצרי מזון שהוא לא היה משתמש בהם בעצמו או ממליץ עליהם, אם הוא היה עצמאי כלכלית.
בירד חתם על חוזה פרסום עם חברת המזון המשומר "גרין ג'יאנט".
קמפ מסביר שבירד חש כי הוא היה "זונה גסטרונומית" מפני שעשה כן.
נראה שייצור המוני של מזון שלא היה טרי, מקומי, ועונתי, היה בגידה באמונתו הגסטרונומית של בירד, אולם התעורר מתוך שאיפתו לממן את בתי הספר לבישול שלו.
ב-1981, ביחד עם חברתו גייל גרין, ייסד בירד את מיזם Citymeals-on-Wheels, שסייע להזין זקנים מרותקים לביתם בעיר ניו יורק.
בירד היה רווק ובעל נטייה חד-מינית ושמר מרבית שנות חייו על פרטיותו, מתוך חשש שאאוטינג עלול לחבל בתדמיתו הציבורית ובמפעל חייו.
ג'וליה צ'יילד מסכמת במדיוק את חייו האישיים של ג'יימס בירד בתיאור קצר:
סיכומה של צ'יילד משמיט שתי נקודות מרכזיות.
"כבר כשהייתי בן שבע, ידע שאני גיי.
אני חושב שזה הזמן לגלות זאת." השנייה היא ובירד הודה בכך בעצמו, שהוא היה רכושני ושתלטן "עד שהייתי בן ארבעים וחמש, אני מניח שהייתי נוח להתרגז".
מרק ביטמן (שלא הכיר את בירד באופן אישי) מתאר אותו באורח הדומה לזה שג'וליה צ'יילד תיארה אותו:
בירד הלך לעולמו ב-21 בינואר 1985, בעיר ניו יורק, ניו יורק, ארצות הברית, כתוצאה מאי ספיקת הלב, הוא היה בן 81. גופתו נשרפה ואפרו פוזר מעל החוף בגירהארט, אורגון, ארצות הברית, שם הוא שהה בקיץ כילד.
קרן ג'יימס בירד הוקמה לכבודו של ג'יימס בירד על-מנת להעניק מלגות לכישרונות מבטיחים בשדה האוכל וכדי לתמוך במסורת הקולינרית האמריקאית – אותה בירד עזר ליצור.
מאז 2001 קרן בירד נתנה מעל $2.2 מיליון במלגות ומימון שכר לימוד לטבחים צעירים ולאנשים שלמדו קולינריה.
במשך זמן מה, פרצה שערורייה בקרן, ב-2004, לאונרד פיקל, העומד בראשה, התפטר והושם במעצר בגלל השתלטות בזדון על רכושו של אדם אחר וב-2005 התפטר חבר הנאמנים.
היה זה באותה עת שהשף והסופר אנתוני בורדיין התייחס אל הקרן כ"מפעל נדיב לסחיטת כספים".
מאז התקופה ההיא נכנס לתפקידו חבר נאמנים חדש הנהיג כללי התנהגות חדשים ובחר נשיאה חדשה, סוזן אונגרו, שתי הפעולות כאחת היו מיועדות למנוע מחדל דומה בעתיד.
הקרן המשיכה לעמוד בפני קשיים כלכליים; היא פעלה בגירעון תקציבי מספר שנים רצופות, אם כי גודלו של הגירעון קטן מאז עזיבתה של פיקל ו-2010 צפויה להיות נקודת המפנה של הארגון.
לאחר לכתו של בירד מהעולם ב-1985, עלה במוחה של ג'וליה צ'יילד הרעיון לשמר את ביתו בעיר ניו יורק כמקום מפגש כפי שהיה בעודו בחיים.
פיטר קמפ, תלמידו לשעבר של בירד ומייסדו של המכון לחינוך קולינרי (שנקרא קודם לכן בית הספר לבישול של פיטר קמפ בניו יורק) הוא זה שדאג לרכוש את הבית וליצור את קרן ג'יימס בירד.
בית האבנים החומות של בירד שוכן ב-167 West 12th Street, בטבורו של גריניץ' וילג'.
זהו המרכז הקולינרי ההיסטורי היחידי בצפון אמריקה, מקום בו חברי הקרן, העיתונות, והציבור הכללי מוזמנים להתענג על יצירותיהם של שפים בעלי שם ומתחילים כאחד, מכל רחבי המדינה ומסביב לגלובוס.
פרסי קרן ג'יימס בירד השנתיים מוענקים במסיבה הגדולה ביותר של התעשייה, כחלק משבועיים של פעילויות של הילולת המטבח האמריקאי המעודן ויום הולדתו של בירד.
הם נערכים ביום שני הראשון של חודש מאי, טקס חלוקת הפרסים לשפים, מסעדנים, מחברי ספרי הבישול, מעצבי המסעדות, והעיתונאים הטובים ביותר בארץ.
הם מסתיימים בקבלת פנים שבו מוגש תפריט טעימות ממנות הדגל של למעלה מ-30 השפים הטובים ביותר של קרן ג'יימס בירד.
כתב עת היוצא פעם ברבעון, Beard House, הוא מבחר מהמיטב של עיתונאות הקולינריה.
הקרן גם מפרסמת את James Beard Foundation Restaurant Directory, מדרי לכל השפים שאי-פעם בישלו ארוחה בבית ג'יימס בירד או השתתפו באחד מאירועי גיוס הכספים של הקרן ברחבי הארץ.
ג'יימס אליוט בורן הוא זמר בריטי, ומייסד להקת Busted ו-SON of DORK.
עד לא מזמן היה חלק מהלהקה Call Me When I'm 18 עם חברו הטוב והאמריקאי אולי ספאנו.
כרגע ג'יימס חלק מלהקת mcbusted ביחד עם חברו הקודם ללהקת busted מאט וויליס וחברי להקת מקפליי.
בגיל עשרה חודשים הוא עבר לסאות'אנד-און-סי.
הוריו הם מריה ופיטר בורן.
יש לו שני אחים ואחות - ניק, כריס, ומליסה.
כריס, אחיו הצעיר הופיע בווידאו של השיר "Year 3000" בתפקיד השכן שבנה את המכונה לנסיעה אחורה בזמן.
ניק, אחיו הגדול הופיע בסרטי הווידאו של השירים- "You Said No" ו- "Who's David"
בורן מנגן בעיקר בגיטרה, אך הוא טוען כי כלי הנגינה האהוב עליו הוא הפסנתר.
הוא גם מנגן על תופים וגיטרה באס.
ג'יימס עדיין ביחסים טובים עם חברי Busted ו- McFLY.
יש לו מכונית מסוג "De Lorean DMC-12" ועגלת גולף פרטית.
הוא הבעלים של מותג הבגדים "SicPuppy", שם הלהקה הראשונה שלו.
ג'יימס הוציא יותר מ-16,000 ליש"ט עבור חברת התקליטים שלו, " Sicpuppy Records ", אשר בשנת 2007 העניק ללהקות הבריטי לא מוכרות הזדמנות להשתתף בסיור "סיק 2007" באימפריה בשפרד 'ס בוש.
האירוע הוצג על ידי דוד גסט ומאט וויליס.
ג'יימס התחיל לנגן בגיל שש, כאשר גילה את האליל שלו, מייקל ג'קסון, דרך שיר של בארט סימפסון (ממשפחת סימפסון).
הוא אהב את הדרך בה המוזיקאי רקד והיה להוט לגלות מי הוא.
כאשר גילה והתחיל להאזין למוזיקה של ג'קסון, ג'יימס היה המום.
אחרי שראה את מייקל ג'קסון במופע שנה לאחר מכן, החליט ג'יימס כי המטרה הבאה שלו היא לדעת כיצד לנגן את שיריו של ג'קסון.
כשהיה בן שתים עשרה, ג'יימס החליט להקים להקה בשם סיק פאפי עם חבריו ניק וג'רמי.
הם התחילו לשחק בלי נגן הבס בחדר של אחד החברים.
הזמן עבר והם בסופו של דבר מוצאים את עצמם חזרה יותר נגן בס, סטיוארט.
אבל במשך הזמן, הם כבר לא ראו את היתרון של חזרות, ונפרדו.
בגיל שבע עשרה, קיבל ג'יימס מלגה באוניברסיטת דרום מזרח אסקס, טכנולוגית מוזיקה, וניסה להגשים את חלומו להיות מוזיקאי מקצועי.
לבסוף הוא פגש את מאט וויליס דרך המנהל לעתיד של הלהקה - מתיו פלטצ'ר, שאמר כי הוא פגש מישהו עם רעיון זהה לשלו.
עד מהרה הם החלו לכתוב שירים בביתו של ג'יימס בסאות'נד.
מאט ג'יימס החליט לבסוף כי לא יוכלו להרכיב להקה של רק שני חברים.
אז הם החליטו לפרסם מודעה עבור חבר שלישי במגזין NME.
הם ארגנו שמיעה של כמה אומנים ולאחר מכן, אחרי ההאזנה לכמה שירים, שני הצעירים, הודיעו כי צ'רלי סימפסון נבחר להיות חלק מהלהקה.
לאחר החתימה עם יוניברסל בשנת 2002 על חוזה הקלטות, שוחרר הסינגל הראשון שלהם, "What I Go To School For", מהאלבום הראשון שלהם, Busted, שפורסם בחודש ספטמבר של אותה שנה, אשר הפך במהרה למס' 3 במצעדים בבריטניה.
"year 3000" שבא אחריו גם הפך ללהיט.
בסוף הקריירה של הלהקה, הם הצליחו להביא שמונה להיטים שלהם לעשרת הגדולים.
הלהקה התפרקה כאשר צ'ארלי החליט לעזוב, כדי להקדיש את הקריירה שלו ללהקה אחרת שלו, Fightstar.
לאחר הפירוק של "Busted" ב-14 בינואר 2005, עקב עזיבתו של צ'רלי ללהקה Fightstar, בורן הבין שהוא לא צריך לעזוב את עולם המוזיקה הוא הקים להקה חדשה בקיץ 2005, וקרא לה "SON of DORK".
הם שחררו את הסינגל הראשון שלהם "Ticket Outta Loserville" בנובמבר באותה שנה, בעקבות אלבום הבכורה שלהם, "Welcome To Loservil".
SON of DORK התפרקו אחרי עזיבתו של דייוויד ויליאמס.
לאחר העזיבה הם לא הופיעו, או פעלו בסיבוב הופעות למשך כ- שנה ואז הכריזו על התפרקות הלהקה.
עם ההפרדה של "SON of DORK", ג'יימס בורן האמין שהוא רוצה להמשיך את הקריירה שלו כאמן.
הוא הופיע לבד בארצות הברית באוקטובר 2007.
ב-17 יוני 2008, הודיע ג'יימס באמצעות חשבון המייספייס שלו כי הוא התחיל להקליט את אלבום הסולו הראשון שלו.
ג'יימס פרסם שיר חדש, "Want Me Like That".
האלבום החדש שלו, כפי שכתב בעמוד שלו, הוא לא אלבום רוק המוזיקה היא 100% אלקטרונית.
ב-29 ינואר 2009, גילה ג'יימס הוא רוצה לנצל קריירת הסולו שלו תחת שם הבמה "Future Boy", אבל זה לא היה רשמי, וכי החוזה שלו טרם נחתם.
זה היה רשמי כאשר הזמר הודיע בהודעת הטוויטר שלו כי הסינגל הראשון של האלבום " Karate In My Heart" נמצא באתר המייספייס שלו וזמין להאזנה.
ב-18 באוקטובר 2009, הוסיף ג'יימס כי השיר השני מתוך אלבום הבכורה שלו "Future Boy" זה שיר הנקרא " Hoping for Disaster".
ב-27 בפברואר 2009, הכריז ג'יימס באמצעות בלוג MySpace, כי הוא הקים להקה חדשה, "Call Me I'M 18", הפעם מבוסס בהוליווד, קליפורניה, יותר מאשר בבריטניה.
באותו יום, הודיעה הלהקה כי השיר הראשון שלה, "dumbstruck" ואת גרסת הדגמה של השיר שלהם "Go Home Monday", אשר נכללו בגרסת הדלוקס של האלבום Son Of Dork,- " Welcome To Loservil" אשר בוטל.
ב-13 באפריל, הלהקה החליפה את הסינגל "Go Home Monday" בשיר החדש שלהם, "Break It".
ב-MySpace, שני המוזיקאים הודיעו כי הם בתהליך הקלטת האלבום.
בורן עובד על האלבום השני של "Future Boy" ועל משחק חדש שלו בפייסבוק הנקרא- "Space Travellers".
הוא עבד בשותפות עם הלהקה- "AllStar Weekend" וכתב להם כמה שירים ואף עזר ללהקתו של אחיו הצעיר כריס "Hollywood Ending", בכתיבת שירים, הלחנתם ואפילו הקלטתם.
ג'יימס הוציא לאור בתאריך 5 בנובמבר 2011 שיר חדש הנקרא "Beautiful Girls Are The Loneliest".
הזמר מודיע על התקדמות של האלבום, המשחק ויצירת שירים חדשים בחשבון הטוויטר שלו ומודיע כי בקרוב הוא יוציא את אלבום הסולו השני שלו.
ג'יימס ומאט וויליס חוברו ללהקת מקפליי ושמם נקרא "MCBUSTED"
בנובמבר 2015,להקת באסטד שבו לפעילות יחד עם צ'ארלי סימפסון שחזר לשורות הלהקה.
ג'יימס ארתור בולדווין היה סופר, מסאי, משורר, מחזאי ופעיל זכויות אדם: אפרו-אמריקאי, הומוסקסואל.
בולדווין נולד בהארלם, לאחר שאמו ואביו היגרו לניו יורק מדרום ארצות הברית.
המשפחה חיה בעוני ואביו, שהיה מטיף נוקשה, לא הצליח לפרנסה.
לפיכך הפך בולדווין, הבכור מבין תשעה אחים, למפרנס העיקרי מגיל צעיר.
את רוב זמנו הפנוי בילה בקריאה בספרייה הציבורית.
בולדווין למד בבית ספר תיכון ברובע הברונקס, בו למדו תלמידים יהודים רבים.
בין היתר ערך את עיתון בית הספר יחד עם הצלם ריצ'רד אבדון.
לאחר מכן למד בניו סקול בניו יורק.
בהיותו כבן 15 הכיר בגריניץ' וילג' את הצייר האפרו-אמריקאי ביופורד דלני (Beauford Delaney), שהיה דמות בולטת בתנועת הרנסאנס של הארלם.
דלני לקח את בולדווין הצעיר תחת חסותו.
באותה תקופה החל בולדווין לכתוב סיפורים קצרים שהתפרסמו ב-1955 בספרו Notes of a Native Son.
באותה עת חבר ללי סטרסברג כמחזאי באולפן השחקנים יחד עם טנסי ויליאמס ואדוארד אלבי.
בין השחקנים שהכיר באותה תקופה ושנותרו ידידיו נמנים מרלון ברנדו, איליה קאזאן, ריפ טורן וסידני פואטייה.
בשנת 1948, בגיל 24, סייע לו הסופר ריצ'רד רייט לעבור ל"גלות מרצון" בפריז.
בעיר זו היה יכול בולדווין לראשונה לחיות חיים מלאים כאפרו-אמריקאי הומוסקסואל וחבר לקבוצת האינטלקטואלים הצרפתים והאמריקאים של "הגדה השמאלית" שמנתה את ז'אן-פול סארטר, ז'אן ז'נה, ג'וזפין בייקר, מיילס דייוויס, ז'ולייט גרקו ועוד.
בפריז פרסם במספר כתבי עת, בהם "Zero".
ב-1953 פרסם את הרומן הראשון שלו, "Go Tell It on the Mountain", רומן חניכה אוטוביוגרפי למחצה.
שנתיים לאחר מכן התפרסמו סיפורי נעוריו בקובץ "Notes of a Native Son".
ספרו הבא, והרומן השני שלו "Giovanni's Room", שפורסם ב-1956 היה ספר הומו אירוטי שעורר סערה בקרב הקהל השמרני.
ב-1957, לאחר כעשר שנים, ועם התעוררות התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית, שב בולדווין לארצות הברית.
בקיץ אותה שנה חבר למרטין לותר קינג במסעותיו בדרום ארצות הברית.
את חוויותיו פרסם בולדווין בהרפר'ס מגזין (Harper's magazine) בסדרת מאמרים תחת הכותרת: "The Hard Kind of Courage" (הסוג הקשה של האומץ).
מאז ועד 1963 המשיך בולדווין וכתב בנושאי התנועה לזכויות האדם, בין היתר בניו יורק טיימס ובניו יורקר.
את עמדתו בנושא המאבק לשוויון זכויות הגדיר באמצע, בין המתינות של מרטין לותר קינג לבין מלקולם אקס, שהטיף למאבק אלים.
לטענתו, החברה האנושית ביסודה אינה בלתי-אלימה.
אי-האלימות כרוכה בריסון, אולם לריסון יש גבול וההתגרויות הבלתי פוסקות בחירויות השחורים קרובות לדחיקתם אל מעבר ליכולת הריסון.
ב-1962 פרסם בניו-יורקר, שהקדיש לכך שני כרכים ייעודיים, את החיבור "Down at the Cross", החיבור יצא יחד עם פרסומים נוספים בספר "The Fire Next Time" ב-1963.
בולדווין כתב והרצה והיה דובר פופולרי במיוחד בקרב לבנים ליברלים כדובר התנועה (באופן בלתי-רשמי).
ב-17 במאי 1963 בחר הטיים מגזין להציג את דיוקנו על שער המגזין כסמל התנועה ודוברה.
בעקבות אלימות משטרתית בעיר ברמינגהאם, ארגן בולדווין משלחת לתובע הכללי של ארצות הברית, רוברט קנדי בה השתתפו גם לנה הורן, הארי בלפונטה, לוריין הנסברי ופעילי זכויות אדם ואזרח אחרים במטרה להציג בפניו אירועי הפרת זכויות אדם באמצעות דוגמאות אישיות.
באוגוסט אותה שנה השתתף בולדווין במצעד לוושינגטון למען תעסוקה וחירות.
באותה תקופה העלה את מחזהו -"בלוז למיסטר צ'ארלי", שעורר הדים רבים.
לאחר התפוצצות פצצה בכנסייה בברמינגהאם, כחודש לאחר המצעד, הטיף בולדווין במקביל להתקוממות אזרחית בלתי-אלימה ולפעולה פדרלית נחרצת נגד הגזענים בדרום.
במסגרת זו תקף את הנשיא קנדי על אזלת-ידו באכיפת ביטול ההפרדה הגזעית לאור פסקי בית המשפט העליון של ארצות הברית ובאכיפת החוק על פורעים לבנים בדרום.
בתקופה זו כתב, בנוסף למאמרים ולמסות רבות שהתפרסמו בעיתונות (והחשובות בהן רוכזו בספר "No Name in the Street" שראה אור ב-1972), את הרומנים האוונגרדיים Another Country, 1962 ו-, Tell Me How Long the Train's Been Gone, 1968.
באותה תקופה היה בולדווין חבר החוג האינטלקטואלי השמאלי בניו יורק שכלל, בין היתר את מרגרט מיד, אלכס היילי, אלן גינסברג, ומאיה אנג'לו (שקראה לבולדיווין באוטוביוגרפיה שלה מ-1969, "I Know Why the Caged Bird Sings", "אח וחבר").
ב-1964 פרסם יחד עם חברו לספסל הלימודים ריצ'רד אבדון את הספר "Nothing Personal" - "ספר זעם", כפי שהוא מוגדר בכריכתו הפנימית, שכלל מסה במספר פרקים ותצלומים של אבדון, אשר רובם עורכים השוואה ויזואלית בין דיוקנאות של אישים בולטים משני צידי המתרס מארצות הברית של התקופה.
הספר מסתיים בסדרת תמונות מזעזעות של מאושפזים בבית חולים לחולי נפש.
ב-1965 שב בולדווין להתגורר רוב הזמן בצרפת, נסע גם לשווייץ ולטורקיה והרבה לשהות בבית הנופש שלו בעיירה סן-פול-דה-ואנס.
לאחר הירצחו של המנהיג המתון מרטין לותר קינג, הקצין בולדווין את עמדתו והתקרב יותר לפלג הלוחמני של התנועה לזכויות האזרח ולרעיונות הבדלניים של אמירי ברקה ותנועת הפנתרים השחורים האמריקאית.
ב-1971 פרסם יחד עם האנתרופולוגית מרגרט מיד את הספר "A Rap on Race" ובו דיונים על נושאי גזע, שעבוד, תרבות והיסטוריה מתוך זיקה אקטואלית.
בין יתר המיעוטים המדוכאים הנכללים בספר מוזכרים גם יהודים ספרדים בישראל, עקב אירועי הפנתרים השחורים וזיקתם לתנועת הפנתרים השחורים האמריקאית.
ב-1972 הוציא לאור את הספר "One Day When I Was Lost", ביוגרפיה של מלקולם אקס שראשיתה בתסריט לסרט מלקולם אקס שהתבסס על הביוגרפיה שכתב אלכס היילי.
לאחר שני רומנים, "סיפורו של רחוב ביל" ("If Beale Street Could Talk"), מתורגם גם כ-"אם רחוב ביל היה יכול לדבר", ב-1974 ו-"Just Above My Head" ב-1979, פרסם ספר שירה - "Jimmy's Blues" ב-1983.
ב-1976 פרסם את הספר "The Devil Finds Work", הדן בביקורת ובמחשבות על סרטי קולנוע כ"נחש מי בא לסעוד", "מגרש השדים", "כחום הלילה", "הנועזים" ועוד.
ב-1985 פרסם את הספר "The Evidence of Things Not Seen" ("הוכחת דברים שאינם נראים", לפי האיגרת אל העברים י"א, א') על רציחות הילדים שאירעו באטלנטה בשנים 1979-1981.
ב–1986 הוענק לו עיטור אביר לגיון הכבוד הצרפתי.
הרומן האחרון פרי עטו, "Harlem Quartet", ראה אור זמן קצר לפני מותו.
בולדווין נפטר מסרטן הקיבה ב-1 בדצמבר 1987 בביתו בסן-פול-דה-ואנס.
הוא היה בעיצומה של כתיבת ביוגרפיה על מרטין לותר קינג.
זר בכפר (1953), בחר וערך ראובן מירן, תרגמה רעיה ג'קסון, נהר ספרים, 2006
ארץ אחרת (1962), תרגם גיא הרלינג, סדרת הספריה לעם, עם עובד, 2019
הולכים לפגוש את האיש (1965), תרגמו זהר אלמקייס ויואב רוזן, ספרית פועלים, 2020
הכושי מהארלם (1968), תרגמה ר' לוטן, הוצאת מ.
איתן, הספריה לעם, עם עובד, 1976
הסיפור שווה זכויות בפריז, בקובץ: "שלושה אמריקנים בפריז", נהר ספרים, 2020
אם רחוב ביל היה יכול לדבר (1974), מאנגלית: רעות בן יעקב, הוצאת עם עובד, 2026
ג'יימס בנג'מין בליש היה סופר פנטזיה ומדע בדיוני אמריקאי.
בליש גם כתב ביקורת ספרות על מדע בדיוני באמצעות שם העט ויליאם אתלינג, ג'וניור (William Atheling, Jr.)
משנות ה-1930 המאוחרות עד שנות ה-1940 המוקדמות, בליש היה חבר של Futurians.
שני סיפוריו הראשונים פורסמו במגזין "Super Science Stories" של פרדריק פול, "Emergency Refueling" בחודש מרץ ו"Bequest of the Angel" במאי 1940. הוא פרסם עשרה סיפורים נוספים שפורסמו במהלך השנים 1941 ו-1942, אך רק שניים בחמש השנים שלאחר מכן.
בליש הוכשר כביולוג באוניברסיטת ראטגרס ובאוניברסיטת קולומביה, ובילה את 1942-1944 כטכנאי רפואי בצבא ארצות הברית.
אחרי המלחמה הוא הפך לעורך מדעי בחברת התרופות פייזר.
קריירת הכתיבה שלו התקדמה עד שהוא ויתר על עבודתו כדי להיות סופר מקצועי.
המונח "ענק גזים" (gas giant) מיוחס לבליש, בסיפור "מקלעת שמש" (Solar Plexus), כפי שהופיע באנתולוגיה Beyond Human Ken, בעריכתה של ג'ודית מריל.
(הסיפור פורסם לראשונה בשנת 1941, אבל בגרסה זו לא נכלל המונח; בליש כנראה הוסיף אותו בשכתוב הסיפור עבור האנתולוגיה, בשנת 1952.)
בין השנים 1967 ועד מותו בשנת 1975, בליש כתב אסופות של סיפורים קצרים המבוססות על סדרת הטלוויזיה מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית.
הוא כתב 11 כרכים של סיפורים המעובדים מפרקים של הסדרה.
הוא נפטר באמצע כתיבת Star Trek 12; אשתו השנייה, ג'ודית אן לורנס, השלימה את הספר, ולאחר מכן השלים את העיבודים בכרך Mudd's Angels.
בשנת 1970 הוא כתב את ספוק חייב למות!
(Spock Must Die!), הרומן המקורי הראשון המבוסס על הסדרה.
בליש היה נשוי לסוכנת הספרותית וירג'יניה קיד בין 1947 ל-1963. אשתו השנייה הייתה ג'ודית אן לורנס.
בליש חי במילפורד, פנסילבניה עד אמצע שנות ה-1960. בשנת 1968, בליש היגר לאנגליה, והתגורר באוקספורד ועד מותו מסרטן הריאה בהנלי-על-התמזה, בשנת 1975. הוא נקבר בבית הקברות הוליוול (Holywell), אוקספורד, ליד קברו של קנת גרהם.
1959 פרס הוגו עבור הרומן הטוב ביותר עבור "A Case of Conscience"
1970 אורח כבוד ב-Eastercon (המהדורה הבריטית של הפסטיבל הבינלאומי למדע בדיוני)
2002 נכלל בהיכל התהילה של המדע בדיוני ופנטזיה
כן היה מועמד מספר פעמים נוספות להוגו ולנבולה.
"מתח-פנים" בתוך מבחר הסיפורת הבדיונית בעריכת רוברט סילברברג, בתרגום עמנואל לוטם, הוצאת עם עובד, 1981
"החוק של צ'ארלי" כרך ראשון של סדרת ספרי מסע בין כוכבים, בתרגום מיכה ינאי הוצאת ארז, 1979
"מחר הוא האתמול" כרך שני של סדרת ספרי מסע בין כוכבים, בתרגום נורית יהודאי הוצאת ארז, 1979
"מכונת יום הדין" כרך שלישי של סדרת ספרי מסע בין כוכבים, בתרגום נורית יהודאי הוצאת ארז, 1979
"כוכב גן עדן" כרך חמישי של סדרת ספרי מסע בין כוכבים, בתרגום נורית יהודאי הוצאת ארז, 1979
בליש כתב ביקורת על מדע בדיוני - לעיתים די בחריפות - לרוב בשם העט ויליאם אתלינג, ג'וניור (בכך חיקה את עזרא פאונד שהשתמש בשם עט לביקורת שירה), אך גם כתב ביקורות תחת שמו שלו.
מאמרי אתלינג הודפסו מחדש בשני אוספים, The Issue at Hand(1964) ו"More Issues at Hand"(1970), ולאחר מותו The Tale That Wags The God 1987 אוסף מאמרים בשם בליש.
הוא אהד של עבודותיו של James Branch Cabell, ובמשך זמן ערך את Kalki, כתב העת של אגודת Cabell.
ג'יימס בטשלר סאמנר היה כימאי אמריקני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1946 (לצד ג'ון הווארד נורתרופ וונדל מרדית' סטנלי), "על תגליתו כי ניתן לגבש אנזימים".
סאמנר נולד בקנטון, מסצ'וסטס, לצ'ארלס סאמנר ואליזבת' ראנד קלי.
אבותיו היו פוריטנים, שהגיעו לאמריקה מביסטר שבאנגליה ב-1636, והתיישבו בבוסטון.
בבית הספר, סאמנר הצעיר השתעמם כמעט מכל מקצוע, למעט כימיה ופיזיקה.
בתאונת ציד בגיל 17 איבד את ידו השמאלית, וסאמנר, שהיה שמאלי, למד להשתמש בידו הימנית.
אובדן ידו דחף אותו לניסיון להצטיין במגוון סוגי ספורט, כמו טניס, סקי, החלקה על הקרח, ביליארד וקליעה למטרה.
סאמנר החל בלימודי תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד ב-1906, וסיים ב-1910 עם תואר בכימיה.
לאחר תקופה קצרה בה עבד במפעל האריגה של דודו, קיבל משרת הוראה במאונט אליסון קולג' בסאקוויל, ניו ברנזוויק, קנדה.
לאחר מכן עבד תקופה קצרה כעוזר מחקר במכון הפוליטכני ווסטר.
בשנת 1912 החל בלימודי ביוכימיה בבית הספר לרפואה של הארוורד, וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה בשנת 1914, בהנחיית אוטו פולין.
לאחר סיום לימודיו קיבל משרת פרופסור משנה (assistant professor) לביוכימיה באוניברסיטת קורנל באית'קה, ניו-יורק.
ב-1915 נישא לסיד ריקטס, שלמדה באותה עת בבית הספר לרפואה בקורנל והפכה להיות סופרת, ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
בקורנל החל סאמנר לנסות לבודד אנזימים בצורתם הטהורה, דבר שלא נעשה עד אז.
הוא התמקד באנזים אוראז, המפרק שתנן לפחמן דו-חמצני ואמוניה.
שנים רבות מחקרו לא נשא פרי, אך לבסוף, ב-1926, הצליח לבודד ולגבש את האוראז.
באמצעות בדיקות כימיות הצליח סאמנר להוכיח כי אוראז טהור הוא חלבון.
הייתה זו ההוכחה הניסיונית הראשונה לכך שאנזים הוא חלבון, דבר שלא היה ברור באותה עת.
בעקבות הצלחתו המחקרית, זכה לדרגת פרופסור מן המניין בקורנל ב-1929. ב-1937 הצליח לבודד ולגבש אנזים שני, קטלאז, אנזים נפוץ ביותר, האחראי על פירוק מי חמצן למים וחמצן.
במקביל, ג'ון הווארד נורתרופ באוניברסיטת רוקפלר (מכון רוקפלר דאז) הצליח לגבש אנזימים בשיטות דמות, החל ב-1929 עם פפסין.
הצלחתו זו הראתה כי סאמנר מצא שיטת גיבוש כללית לאנזימים, וכי האנזימים כולם הם חלבונים.
שנים לאחר תגליות אלה, ב-1981, גילו תומאס צ'ק וסידני אלטמן כי קיימים אנזימים שאינם עשויים מחלבונים, אלא מ-RNA; מולקולות אלה קיבלו את השם ריבוזים, והשם "אנזים" משמש כיום לזרזים מבוססי חלבון.
צ'ק ואלטמן זכו בפרס נובל לכימיה בשנת 1989 על תגליתם זו.
ב-1946 קיבל סאמנר את פרס נובל לכימיה, יחד עם ג'ון הווארד נורתרופ וונדל מרדית' סטנלי (מחצית לסאמנר, רבע לנורתרופ, ורבע לסטנלי).
ב-1948 נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים, וב-1949 לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ג'יימס אדוארד בורוז , מכונה לעיתים ג'ים בורוז, הוא במאי טלוויזיה אמריקאי יהודי הפעיל מאז שנות ה-70. בורוז ביים יותר מ-50 פיילוטים לטלוויזיה והוא אחד מיוצרי סדרת הטלוויזיה ארוכת הימים "חופשי על הבר".
בורוז נולד למשפחה יהודית בלוס אנג'לס, קליפורניה, בנם של רות (לוינסון) ואייב בורוז, שהיה מלחין, במאי וסופר ידוע.
לג'יימס אחות אחת, לורי בורוז גראד.
כאשר ג'יימס היה עדיין ילד צעיר, משפחתו עברה לניו יורק, שם ג'יימס למד בבית-ספר תיכון למוזיקה ואמנויות.
בורוז הוא בוגר אוברלין קולג' והתוכנית לתואר שני של בית-הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל.
אחרי ייל, בורוז חזר לקליפורניה, שם הוא הועסק כמדריך דיאלוג ב-"!O.K.
Crackerby", תוכנית טלוויזיה בכיכובו של ברל אייבס, אותה יצר אביו של בורוז, אייב.
לאחר מכן בורוז שימש כעוזר מנהל במה של המחזה "Holly Golightly", עיבוד תיאטרלי של הנובלה "ארוחת בוקר בטיפאני".
ההפקה לא הצליחה, אבל בזכות עבודתו של בורוז, הוא הכיר את כוכבת ההפקה - מרי טיילר מור.
בשלב מוקדם של הקריירה שלו, בורוז עבד גם עבור "Cactus Flower" ו-"Forty Carats"."
בורוז המשיך לעבוד בתיאטרון, כמנהל במה, ולימים הפך אף לבמאי תיאטרון.
בורוז ביים מספר מחזות בהפקת תיאטרון שבג'קסונוויל, פלורידה.
בזמן שעבד בתיאטרון, בורוז כתב למור ולבעלה גרנט טינקר, כי הוא מעוניין בעבודה בחברת ההפקות שלהם, MTM Enterprises.
בשנת 1974, טינקר שכר את בורוז כבמאי, והוא ביים פרקים בסדרות הטלוויזיה "המופע של מרי טיילר מור" ו-"המופע של בוב ניוהארט".
טינקר ביקש מהבמאי ג'יי סנדריץ', הידוע בעבודתו כבמאי בתוכניות "המופע של מרי טיילר מור" ולאחר מכן "משפחת קוסבי" ו-"בנות הזהב", שישמש כחונך עבור בורוז.
סגנונו של בורוז ידוע בעיקר בשל תיזמונו הקומי, בימוי השחקנים המורכב, ושילוב תאורה מתוחכמת יותר בצילומי אולפן טלוויזיה.
בורוז הוא במאי הסיטקום הראשון, אשר שינה את מערך מרובה המצלמות הטיפוסי של הטלוויזיה האמריקאית, משלוש לארבע מצלמות.
בורוז היה אחד מיוצרי הסיטקום "חופשי על הבר", יחד עם האחים גלן ולס צ'ארלס.
גם האחים צ'ארלס היו עובדים לשעבר של MTM Enterprises ושימשו כמפיקים ב-"טקסי" - הסדרה שבה בורוז עבד כבמאי הבית למשך 76 פרקים.
בורוז והאחים צ'ארלס רצו ליצור סדרה, שבה תהיה להם יותר שליטה.
"חופשי על הבר" עלתה לראשונה ב-30 בספטמבר 1982. למרות הרייטינג הנמוך של הסדרה בתחילתה, בסופו של דבר היא הפכה ללהיט, שנמשך 275 פרקים ו-11 עונות, מתוכם ביים בורוז 237 פרקים.
בורוז ביים סדרות רבות, בהן (רשימה חלקית):
בשנות ה-70: המופע של מרי טיילר מור, רודה, המופע של בוב ניוהארט, לוורן ושירלי, המופע של טד נייט, טקסי
בשנות ה-80: חופשי על הבר, משפחת הוגאן, ג'ון היקר, בית דין לילי
בשנות ה-90: כנפיים, פרייז'ר, חברים, מפגשים מהסוג האישי, פרל, דארמה וגרג, קרולין בעיר, ויל וגרייס, ג'ורג' וליאו
בשנות ה-2000: שני גברים וחצי, המפץ הגדול, מייק ומולי, חדר מורים, מרוששות
ב: מאותגרת רומנטית, שטויות שאבא שלי אומר, שותפים
בעשור השלישי של המאה ה-21: פרייז'ר (אנ'), מיד-סנצ'ורי מודרן (אנ'),
בורוז ביים את כל פרקי הסדרה "וויל וגרייס" שרצה במשך שמונה שנים.
בנוסף, נכון לשנת 2012, בורוז ביים יותר מ-50 פיילוטים לתוכניות טלוויזיה.
בורוז ביים 1,000 פרקים של סדרות טלוויזיה; לנקודת ציון דרך זו הוא הגיע בנובמבר 2015, עם הסיטקום של רשת NBC - Crowded.
על מנת לחגוג את הישגו של בורוז, רשת NBC הודיעה כי תשדר תוכנית מחווה מיוחדת עבורו, בהשתתפות שחקנים שלקחו חלק בתוכניות הטלוויזיה הרבות שבורוז ביים.
בשנת 1998, ביים בורוז הפקה המבוססת בשיקגו של הקומדיה משנת 1939 "האיש שבא לסעוד" בכיכובו של ג'ון מהוני.
לבורוז היו הופעות קמאו במספר מסדרות הטלוויזיה שביים.
הוא שימש כצללית של לקוח הדופק על הדלת של הבר "Cheers" בסצנת סיום הסדרה של "חופשי על הבר".
בעונה הראשונה של "חברים", בורוז הופיע בפרק "הפרק עם הישבן" כבמאי של סרט שבו דמותו של ג'ואי טריביאני מלוהקת לתפקיד כפיל הישבן של אל פצ'ינו.
הוא מופיע גם כבמאי טלוויזיה בשם ג'ימי, בסדרה The Comeback של HBO.
בורוז שיחק את עצמו בסדרה.
בפרק של "סקראבס", "My Life in Four Cameras", הופיעה דמות בשם צ'ארלס ג'יימס, כהומאז' ליוצרי "חופשי על הבר" - ג'יימס בורוס, גלן צ'ארלס ולס צ'ארלס.
במהלך הקריירה שלו, בורוז היה מועמד 15 פעמים לפרס גילדת במאי אמריקה, ולפרס אמי בכל שנה בין השנים 1980–2005, למעט 1997. בורוז זכה ב-10 פרסי אמי וב-4 פרסי גילדת מבאי אמריקה.
פרסי אמי וארבעה דירקטורים אגודה של פרסים אמריקה.