tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעל הריכוז הקריטי נשאר מתח הפנים קבוע (או יורד עם הריכוז בשיפוע מתון יותר בהשוואה לתחום הריכוזים שמתחת ל־CMC).
הריכוז הקריטי תלוי בטמפרטורה, בלחץ ובהמצאות חומרים פעילי שטח אחרים או אלקטרוליטים במערכת.
הריכוז הקריטי הוא מאפיין חשוב של חומרים פעילי שטח כך למשל ריכוז המיצלה הקריטי של סודיום דודציל סולפט (SDS), החומר הפעיל בתכשירי היגיינה נפוצים הוא כ־8 מילימולר.
בריכוזים שמתחת ל־CMC רוב המולקולות החפ"ש מצטברות על פני השטח של התמיסה, ציפוי פני השטח מקטין את האנרגיה החופשית של המערכת בכך שיורדת אנרגיית השטח של הממס (מכפלת מתח הפנים בשטח) ובכך שהחלק ההידרופובי של מולקולת החפ"ש מורחק מהמים.
כשהריכוז עולה עוד ומתח הפנים יורד נוצרות מיצלות בתהליך בו יורדת האנרגיה החופשית עקב הקטנת המגע בין החלק ההידרופובי של החפ"ש והמים.
ריכאד ח'יראדין (נולד ב-29 ביוני 1961) הוא איש ציבור ישראלי בן העדה הדרוזית, לשעבר ראש מועצת חורפיש.
נולד בחורפיש לסעדה וסלים ח'יראדין.
האב שרת בהתנדבות בצה"ל בשנות החמישים, וקיבל צל"ש אלוף פיקוד דרום על גבורתו בקרב.
הסבא חסן ח'יראדין לחם בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, ובשנת 1963 נרצח על ידי מסתננים מירדן.
ח'יראדין למד בבית הספר היסודי בחורפיש, ולאחר מכן בתיכון עיוני בנהריה.
בנובמבר 1979 התגייס לצה"ל ושובץ ביחס"ד 244. את רוב שירותו הסדיר עשה בגדוד 17, בבית הספר למ"כים של חטיבת גולני, כמ"מ וסמ"פ.
נלחם במלחמת לבנון הראשונה עד הנסיגה לנהר האוואלי בספטמבר 1983. בדצמבר 1983 השתחרר בדרגת סגן.
במסגרת שירות המילואים שימש כמ"פ בגדוד חי"ר, וכרמ"ט אגד לוגיסטי מרחבי בדרגת סגן אלוף.
לאחר שחרורו מצה"ל למד הנדסת מכונות בטכניון וקיבל תואר ראשון בשנת 1988. ב-2013 קיבל תואר שני בדיפלומטיה וביטחון לאומי מאוניברסיטת תל אביב.
השתתף בקורס דירקטורים של אוניברסיטת חיפה והטכניון.
נשוי לאיה ואב לשלושה ילדים.
לאחר סיום התואר הראשון שימש כמהנדס מערכות וכמנהל פרויקטים בחברת אלקטרה ישראל ולאחר מכן ברשת מלונות דן.
במסגרת תפקידיו אלו ניהל פרויקטים גדולים להקמת ושדרוג תשתיות של מערכות אלקטרומכניות, מים, חשמל, מיזוג אויר ומערכות בקרה.
ביוני 2006 נבחר לראשות מועצה מקומית חורפיש, לאחר שנתיים וחצי שבהן מילא את התפקיד כממלא מקום.
במסגרת תפקידו פעל לשיקום כלכלי ותפעולי של הרשות, והוביל תהליך התייעלות יסודי שלה.
כדי לקדם מיזמים ארוכי טווח ברשות פעל בין היתר בשיתופי פעולה עם גופים ציבוריים כמו רשת אורט עולמי, קרן רש"י ועוד.
שימש בתפקידו עד דצמבר 2008.
בשנת 2009 ניהל את תאגיד המים האזורי 'מעיינות זיו' בגליל מערבי ושימש כמנכ"ל שלו עד 2013. לאחר זכייתו במכרז משרת התאגיד את היישובים מעלות תרשיחא, כסרא-סמיע, כפר ורדים ושלומי.
במסגרת תפקידו פעל להקמת תשתיות חדשות ביישובים, שדרוג תשתיות קיימות ויישום טכנולוגיות מתקדמות.
בין השנים 2013–2017 שימש כמנכ"ל חברת מקסימה צפון, חברת בת של חברת מקסימה הפרדת אוויר, העוסקת בייצור ואספקת גזי אוויר ומערכות נלוות לענפי הרפואה, התעשייה, המזון והמחקר.
בשנת 2017 מונה לסמנכ"ל לוגיסטיקה של המוסד לביטוח לאומי, והוא משמש בתפקיד עד היום.
ח'יראדין שימש בעבר כחבר בדירקטוריון ובוועדת הביקורת של החברה הממשלתית אלתא מערכות.
בנוסף שימש מ"מ יו"ר הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים ויו"ר ועדת הכספים שלה, יו"ר הנהלת 'העמותה הדרוזית למדעים ומנהיגות' ובית הספר הדרוזי למדעים ומנהיגות ביישוב ירכא.
ח'יראדין היה בעבר חבר הנהלת רשת בתי הספר דרכא.
וילהלם ריכרד וגנר היה מלחין, תאורטיקן מוזיקה ומסאי גרמני, שעיקר תרומתו בתחום האופרה.
יצירתו, בעיקר המאוחרת יותר, בולטת במרקם מורכב ובסגנון מוזיקלי שנחשב בדרך כלל לפסגת הזרם הרומנטי.
רבות מהאופרות שלו נחשבות ליצירות מופת, לדוגמה: מחזור האופרות "טבעת הניבלונג" והאופרה "אמני השירה מנירנברג".
וגנר כתב הן את הלברית והן את המוזיקה לכל אחת מהאופרות שלו.
לווגנר הייתה השפעה גדולה על התרבות העולמית, בעיקר בזכות 13 האופרות שכתב.
יצירותיו השפיעו גם על גדולי הסופרים, ההוגים והמשוררים, בהם תומאס מאן, שארל בודלר ופרידריך ניטשה.
גם חוזה המדינה בנימין זאב הרצל ציין במכתביו את התרשמותו העמוקה מהאופרה "טנהויזר".
ביצירותיו, במיוחד אלה של תקופתו המאוחרת, בולטים ההרמוניה, התזמור ושימוש בלייטמוטיבים באופרות.
הלחנתו השפיעה על מלחינים ומוזיקאים רבים ובכלל על התפתחות המוזיקה הקלאסית.
לעיתים מתוארת האופרה שלו טריסטן ואיזולדה כנקודת מפנה מהרומנטיקה המאוחרת אל תחילת המוזיקה המודרנית.
וגנר נודע באנטישמיות החריפה שלו, ובקשר של המוזיקה שלו ושל משפחתו אל הנאצים לאחר מותו.
מסיבות אלה מוחרמות יצירותיו על ידי התזמורות הגדולות בישראל, ועל ידי תאגיד השידור הישראלי.
ריכרד וגנר נולד בלייפציג שבממלכת סקסוניה (כיום גרמניה) ב-22 במאי 1813. אביו, פרידריך וגנר, שהיה רשם משטרתי, נפטר שישה חודשים לאחר לידתו.
באוגוסט 1814 נישאה אמו לשחקן לודוויג גאייר, שאותו הכירה עוד בתקופה שבה שכר חדר בבית המשפחה בהיותו סטודנט.
גאייר מת כשווגנר היה בן שש, ואמו של וגנר גידלה אותו לבדה.
בבגרותו סבר וגנר שגאייר היה אביו, וכך אף כתב במכתב לאחותו.
וגנר הצעיר שאף להיות מחזאי, והתעניינותו במוזיקה תחילתה בכוונתו להעשיר את הדרמות שתכנן לכתוב ולביים.
ריכרד נמשך לדרמה ולמוזיקה אמנותית, ורכש הכשרה מוזיקלית בלהקת תומאס-קאנטוריי.
ב-1831 החל בלימודי הלחנה באוניברסיטת לייפציג.
בתקופה זו הושפע מיצירותיו של בטהובן ומן האופרה "הקלע החופשי" של ובר.
בשנת 1832, כשהוא בן 19 בלבד, השלים את הלברית לאופרה הראשונה שלו, "החתונה".
הוא נטש את העבודה על האופרה והשמיד את הלברית לאחר שאחותו הביעה בפניו את שאט נפשה מסיפור העלילה.
כשהוא בן עשרים, ב-1833, סיים את כתיבת האופרה השנייה שלו, "הפיות".
האופרה, המחקה את סגנונו של ובר, הוצגה רק כ-50 שנה מאוחר יותר.
וגנר עסק בינתיים במשרות קצרות כמנהל מוזיקלי בבתי האופרה של מגדבורג וקניגסברג, ובזמן זה כתב את "איסור האהבה" (Das Liebesverbot), המבוסס על "מידה כנגד מידה" מאת ויליאם שייקספיר.
אופרה זו הועלתה על במה במגדבורג ב-1836, אך לא זכתה להצלחה.
בשנת 1836 נישא וגנר לשחקנית מינה פלאנר, והם עברו לריגה (אז בשטחה של האימפריה הרוסית), שם קיבל וגנר את משרת המנהל המוזיקלי של בית האופרה המקומי (לימים האופרה הלאומית של לטביה).
המעבר לריגה היה גם בשל תנאי העבודה והשכר הגרועים בקניגסברג ובמגדבורג.
אולם חצי שנה לאחר הנישואים, נמלטה פלאנר מווגנר אל בית הוריה בדרזדן, בשל התנהגותו העריצה והשתלטנית.
לאחר קיץ שלם של שידולים והבטחות, הצליח וגנר להשיבה אליו.
אך היה זה אות מבשר רעות לנישואים כושלים, שהסתיימו במפח נפש שלושים שנה מאוחר יותר.
וגנר, שקץ בתיאטראות פרובינציאליים והושפע מן הגראנד אופרה הצרפתית כפי שהתגלמה ב"רוברט השד" ו"ההוגנוטים" של ג'אקומו מאיירבר, החל לחבר בחורף השני שלו בריגה את "ריאנצי".
הוא פנה במכתב אל הלבריתן הצרפתי אז'ן סקריב, אך זה לא השיב לו.
אז פנה בבקשת המלצה וחסות אל ג'אקומו מאיירבר.
גם למכתב זה לא הגיעה תשובה, אך וגנר לא נכנע.
די היה לו, שיצר קשר עם פריז, ובשעה שתכנן את מנוסתו מנושיו בריגה, האמין כי לקשר זה יש בסיס של ממש.
בעזרת ידיד, ולאחר מכירת כל חפציהם, הצליחו בני הזוג לגייס די כסף למסע המילוט מריגה בשנת 1839. כיוון שדרכוניהם הוחרמו, הם התגנבו בסירה קטנה לאונייה בחשכת הלילה, ואחרי שהצליחו במאמצים רבים להעלות אל הסיפון גם את כלבם הניופאונדלנדי הענק, שווגנר סירב להיפרד ממנו, הסתתרו עד שהאונייה התרחקה מן החוף.
במהלך מנוסתם נקלעו לסערה בים בדרכם ללונדון, ומהפלגה זו שאב וגנר את השראתו לאופרה "ההולנדי המעופף".
ההסתבכות בחובות ליוותה את וגנר כל שארית חייו.
בני הזוג התגוררו מספר שנים בפריז, שם התפרנס וגנר מכתיבת מאמרים ומעיבוד אופרות של מלחינים אחרים.
ב-1840 סיים וגנר את כתיבת האופרה השלישית שלו, "ריאנצי".
התיאטרון המלכותי של דרזדן בממלכת סקסוניה, בתמיכתו של ג'אקומו מאיירבר הסכים להציג את האופרה.
ב-1842 עברו וגנר ואשתו לעיר, "ריאנצי" הוצגה שם וזכתה להצלחה רבה.
בשש השנים שלאחר מכן התגורר וגנר בדרזדן, וב-1843 התמנה למנצח הרשמי של בית המלוכה של סקסוניה ולמשרת ההופקאפלמייסטר בדרזדן.
בתקופה זו כתב והציג את "ההולנדי המעופף" ואת "טנהויזר".
שהותם של בני הזוג בדרזדן הגיעה לסיומה בשל מעורבותו הפוליטית (הסוציאליסטית) של וגנר.
במדינות הגרמניות השונות הלכה והתעצמה תנועה לאומית שדרשה חירויות רבות יותר ואת איחודן הפוליטי של מדינות הקונפדרציה הגרמנית.
וגנר היה שותף פעיל בתנועה זו, ואירח בביתו פעילים חשובים בה, כדוגמת האנרכו-קומוניסט הרוסי מיכאיל בקונין.
באפריל 1849, במהלך מרידות אביב העמים, הגיעה המחאה נגד ממשלת סקסוניה לשיא, והמלך פרידריך אוגוסט השני פיזר את הפרלמנט.
במאי פרץ מרד של ממש, ווגנר השתתף בו באופן שולי.
המרד דוכא בידי כוח משולב של כוחות סקסוניים ופרוסיים, והוצאו צווי מעצר נגד פעילים מהפכנים.
וגנר הצליח לברוח, תחילה לפריז שם מצא קורת גג ופרנסה (העתקת פרטיטורות לאופרות) בעזרת ג'אקומו מאיירבר, ואחר-כך המשיך לציריך.
חבריו למרד, שלא הצליחו להימלט, נאסרו למשך שנים ארוכות.
את שתים עשרה השנים הבאות עשה וגנר בגלות.
לפני פרוץ המרי בדרזדן השלים את האופרה "לוהנגרין", ועתה הפציר בחברו פרנץ ליסט שיביא להצגתה בהיעדרו.
ליסט נענה לבקשה וניצח על הבכורה בוויימאר באוגוסט 1850.
וגנר היה בתקופה זו במצב אישי קשה, מבודד מהעולם המוזיקלי הגרמני וללא הכנסה קבועה.
לטיוטות שהלחין אז – מהן צמח לבסוף מחזור האופרות "טבעת הניבלונג" – לא היה סיכוי להיות מושמעות.
אשתו, שלא הייתה מרוצה מהאופרות שחיבר אחרי "ריאנצי", שקעה בדיכאון עמוק.
מחלת עור שפקדה אותו הקשתה עליו את הכתיבה.
התפוקה העיקרית של וגנר בשנותיו בציריך הייתה מאמרים שכתב.
במאמר מ-1849 תיאר את מושג הגזאמטקונסטוורק, יצירת האמנות הכוללת, בה משתלבים סוגי אמנות שונים כגון מוזיקה, שירה, מחול, ציור ואמנויות הבמה.
שנה אחר כך כתב את המאמר "היהודים במוזיקה", שבו השתלח באנטישמיות נטולת רסן במלחינים היהודיים, ובמאמר "אופרה ודרמה", שנכתב שנה מאוחר יותר, תיאר את העקרונות האסתטיים שהנחו אותו בכתיבת "טבעת הניבלונג".
בשנים הבאות נתקל וגנר בשני מקורות השראה שהביאוהו לכתיבת האופרה הנודעת "טריסטן ואיזולדה".
מקור ההשראה הראשון היו כתביו של הפילוסוף ארתור שופנהאואר, שאליהם חשף אותו חברו המשורר גאורג הרווג.
נסיבות חייו קירבו אותו אל הפסימיות של שופנהאואר כלפי הקיום האנושי.
וגנר דבק בשופנהאואר גם כששפר עליו גורלו.
אחד מרעיונותיו של שופנהאואר היה שלמוזיקה מעמד בכורה בין כל סוגי האמנות, כיוון שהיא היחידה שאינה קשורה בעולם החומרי.
וגנר אימץ דעה זו, אף שעמדה בסתירה לאחד מטיעוניו שלו, במאמר "אופרה ודרמה", כי על המוזיקה באופרה לשרת את העלילה הדרמטית.
חוקרי וגנר ראו בשופנהאואר את מי שהניע את וגנר לתת למוזיקה תפקיד חשוב יותר באופרות המאוחרות יותר שלו.
תורתו של שופנהאואר חדרה גם אל הלבריות שכתב וגנר מכאן ואילך.
מקור ההשראה השני של וגנר היה המשוררת והסופרת מתילדה וזנדונק.
וגנר פגש אותה ואת בעלה אוטו בציריך בשנת 1852. אוטו, מעריץ נלהב של וגנר, העמיד לרשותו בית באחוזתו.
וגנר התאהב במתילדה והיא השיבה לו אהבה, אך לא רצתה לסכן את נישואיה וסיפרה לבעלה על קשריה עם וגנר.
בעקבות הרומן עם מתילדה, זנח וגנר את העבודה על "טבעת הניבלונג" (אותה המשיך רק תריסר שנים מאוחר יותר), והחל בכתיבת האופרה טריסטן ואיזולדה, המבוססת על סיפור אהבה ארתוריאני בין האביר טריסטן והגבירה (הנשואה) איזולדה.
ב-1858 מערכת היחסים המורכבת בין וגנר למתילדה קרסה, כאשר אשתו של וגנר מינה גילתה מכתב שלו למתילדה.
התפתח ריב, ובעקבותיו עזב וגנר את ציריך בגפו ועבר לוונציה.
כך הסתיימה גלות של 9 שנים בציריך.
בשנה שלאחר מכן שב לפריז לפקח על העלאת גרסה חדשה של "טנהויזר", שנכשלה כישלון חרוץ.
כל ההופעות בוטלו ווגנר עזב בחופזה את העיר.
ב-1861 הוסר החרם הפוליטי מעל וגנר וימי גלותו הגיעו לקיצם.
הוא התיישב בפרוסיה והחל בכתיבת "אמני השירה מנירנברג" (Die Meistersinger von Nürnberg).
באופן מפתיע, הייתה זו יצירתו השמחה והאופטימית ביותר.
ב-1862 נפרד וגנר סופית ממינה, אף שהמשיך לתמוך בה כספית עד מותה ב-1866.
עד שנת 1864 וגנר חי לסירוגין בוונציה, בלוצרן, בבריסל, בפריז ובווינה.
בן טיפוחיו של לודוויג השני
גורלו של וגנר השתפר ב-1864, כאשר עלה לודוויג השני בן ה-18 לכס ממלכת בוואריה.
המלך הצעיר, חובב מושבע של האופרות של וגנר עוד מילדותו, הביא את המלחין למינכן, בירת בוואריה, הסדיר את חובותיו הגדולים וקידם את העלאת האופרה החדשה שלו.
לאחר קשיים גדולים שהתגלו בחזרות, הועלתה הבכורה של "טריסטן ואיזולדה" בתיאטרון המלכותי של מינכן ב-10 ביוני 1865, וזכתה להצלחה גדולה.
בינתיים הסתבך וגנר ברומן נוסף, הפעם עם קוזימה פון בילו (Cosima von Bülow), אשתו של המנצח הנס פון בילו, אחד ממעריציו הגדולים ביותר של וגנר ומי שניצח על הבכורה של "טריסטן ואיזולדה".
קוזימה הייתה בתו מחוץ לנישואים של פרנץ ליסט, וצעירה מווגנר ב-24 שנים.
באפריל 1865 נולדה לקוזימה ולווגנר בת מחוץ לנישואים, שנקראה איזולדה.
הרומן הלא סודי ביניהם גרם לשערורייה במינכן, וחינו של וגנר סר בעיני בכירים בחצר, שחששו מהשפעתו המזיקה על המלך.
בדצמבר 1865 נאלץ לודוויג להרחיק את וגנר ממינכן.
לודוויג, שהיה ידוע באישיותו התמהונית, שקל לוותר על כס מלכותו ולהצטרף לווגנר הנערץ עליו בגלות, אך וגנר הניאו מכך.
לודוויג שיכן את וגנר בווילה על גדות אגם לוצרן, שם הושלמה האופרה "המייסטרזינגר מנירנברג", שהועלתה לראשונה במינכן ביוני 1868. באוקטובר התגרשה קוזימה מבעלה, וב-25 באוגוסט 1870 נישאה לווגנר.
בדצמבר אותה שנה הלחין וגנר את "אידיליית זיגפריד" לכבוד יום הולדתה של קוזימה.
נישואיהם נמשכו עד מותו של וגנר.
נוסף לבתם איזולדה, נולדו להם בת, אווה, ובן, זיגפריד (על שם גיבור מיתולוגי, מגיבורי ה"ניבלונגים").
בווילה על גדות האגם פגש וגנר ב-1869 לראשונה את הפילוסוף פרידריך ניטשה, שהיה במהרה לחברו הטוב.
לרעיונותיו של וגנר הייתה השפעה ברורה על ניטשה, שהיה צעיר ממנו ב-31 שנים.
ספרו הראשון של ניטשה, "הולדת הטרגדיה", הוקדש לווגנר.
חברותם עלתה לבסוף על שרטון, כאשר ניטשה הלך והתפכח מהיבטים שונים במחשבתו של וגנר, כגון המיליטריזם והאנטישמיות.
בכתביו "פרשת וגנר" (1888) ו"ניטשה נגד וגנר" (1888) הציג ניטשה את וגנר כדקדנטי ומושחת, והתנער מהערצתו המוקדמת למלחין.
בחיק משפחתו החדשה יכול היה וגנר להפנות את מרצו להשלמת מחזור האופרות "טבעת הניבלונג".
וגנר רצה שהמחזור השלם יוצג בבית אופרה חדש, שיתוכנן במיוחד למטרה זו.
ב-1871 בחר בעיר הקטנה ביירוית לשכן בה את בית האופרה החדש.
בני הזוג עברו לשם בשנה שלאחר מכן, ואז הונחה אבן הפינה למבנה.
כדי לגייס כספים לבנייה, הוקמו במספר ערים "חברות וגנר", והוא עצמו החל במסע גיוס כספים ברחבי גרמניה.
אולם גיוס הכספים הושלם רק הודות למענק גדול של המלך לודוויג בשנת 1874.
בית האופרה נחנך באוגוסט 1876 בהצגת הבכורה של מחזור "טבעת הניבלונג", בנוכחות אנשי שם רבים: הקיסר וילהלם השני, פדרו השני, קיסר ברזיל, לודוויג השני פטרונו של וגנר (שהשתתף בחשאי), בני אצולה רבים, וכן מלחינים בולטים דוגמת אנטון ברוקנר, אדוארד גריג, פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי ופרנץ ליסט.
מבחינה אמנותית הייתה הבכורה הצלחה מסחררת, אך מהבחינה הכספית הייתה כישלון חרוץ.
וגנר ויתר על תוכניתו לערוך פסטיבל דומה בשנה שלאחר מכן, ונסע ללונדון לגייס כספים לכיסוי הגירעון.
למרות קשיים אלה בתחילת הדרך, ממשיך בית האופרה של ביירוית לארח את פסטיבל ביירוית מאז ועד היום.
ב-1877 החל וגנר בעבודה על האופרה (האחרונה שלו) "פרסיפל".
הלחנתה ארכה ארבע שנים, שבמהלכן פרסם שורת מאמרים ריאקציוניים על אודות דת ואמנות, שהלכו והקצינו.
העבודה על "פרסיפל" הושלמה בינואר 1882, ולכבודה נערך בביירוית פסטיבל.
לאחר סדרה של התקפי דלקת גרון הופיע וגנר לפסטיבל כשהוא חולה מאוד.
במהלך ההצגה השש עשרה והאחרונה של "פרסיפל" ב-29 באוגוסט, נכנס בחשאי לתא התזמורת במהלך המערכה השלישית, נטל את שרביט הניצוח מהמנצח הרמן לוי, וניצח על סוף היצירה.
לאחר הפסטיבל עברה המשפחה למשך החורף לוונציה, והתגוררה בארמון קא' ונדראמין קאלרגי על גדת התעלה הגדולה שבעיר.
ב-13 בפברואר 1883 מת וגנר מהתקף לב.
גופתו הושבה לביירוית והוא נקבר בגן אחוזתו בעיר, הקרויה Wahnfried ("חופש מאשליות").
מורשתו האמנותית העיקרית של וגנר היא האופרות שכתב.
את אלו ניתן לחלק באופן גס לשלושה חלקים:
האופרות המוקדמות הן "הפיות", "איסור האהבה" ו"ריאנצי", ואלו כמעט ואינן מבוצעות בימינו.
האופרות מתקופת הביניים נחשבות לטובות בהרבה, ועמן נמנות "ההולנדי המעופף", "טנהויזר" ו"לוהנגרין".
האופרות מהתקופה הבוגרת של וגנר: הראשונה בהן נחשבת "טריסטן ואיזולדה", שיש הרואים בה את פסגת יצירתו.
היצירה שלאחריה היא "אמני השירה מנירנברג" (Die Meistersinger von Nürnberg), הקומדיה היחידה שכתב מלבד "איסור האהבה", ואחת האופרות הארוכות ביותר שעדיין זוכות לביצוע.
אחריה בא המחזור "טבעת הניבלונג", שהוא מחזור של ארבע אופרות, המתבססות על המיתולוגיה הנורדית.
הצגת "מחזור הטבעת" בשלמותו אורכת כ-15 שעות, והוא כונה יצירת האמנות השאפתנית ביותר שנוצרה אי פעם.
האופרות הכלולות בו הן "זהב הריין" (Das Rheingold), "הוולקירה" (Die Walküre), "זיגפריד" (Siegfrid) ו"דמדומי האלים" (Götterdämmerung).
האופרה האחרונה של וגנר, "פרסיפל", היא יצירה מהורהרת המבוססת על האגדה הנוצרית של הגביע הקדוש.
באמצעות האופרות שהלחין ומאמריו התאורטיים נודעה לווגנר השפעה בולטת במדיום האופראי.
הוא צידד בצורה חדשה של אופרה שאותה כינה "דרמת מוזיקה", בה משתלבים יחדיו כל האלמנטים המוזיקליים והדרמטיים.
כדי להגשים תוכנית זו העניק וגנר לתזמורת תפקיד דרמטי שאינו נופל מזה של הזמרים.
כוח ההבעה של התזמורת מועצם באמצעות שימוש בלייטמוטיבים, קטעים מוזיקליים המייצגים דמות מסוימת או אלמנט בעלילה, ואשר שזירתם יחד והתפתחותם המורכבת מאירים את התקדמות העלילה.
בניגוד למלחיני אופרה אחרים, אשר הותירו לרוב את מלאכת כתיבת הליברית לאחרים, כתב וגנר את הלברית בעצמו.
העלילות אצלו מבוססות לרוב על מיתוסים ואגדות אירופאיים.
הסגנון המוזיקלי של וגנר נחשב בדרך כלל לפסגת הזרם הרומנטי, בשל העיסוק חסר התקדים ברגש ובהבעתו.
הוא החדיר רעיונות חדשים בתחום ההרמוניה והמבנה, ובכללם כרומטיות קיצונית.
ב"טריסטן ואיזולדה" בחן את גבולות מערכת הסולמות המוזיקליים הרגילה, וסלל בכך את הדרך לאטונליות של המוזיקה במאה ה-20. היסטוריונים אחדים של המוזיקה רואים ב"טריסטן ואיזולדה" את תחילת המוזיקה הקלאסית המודרנית.
וגנר כמעט שלא כתב מוזיקה לא-אופראית.
בין יצירותיו הלא-אופראיות נמנות סימפוניה אחת מגיל 19, פתיחות אחדות, מחזור השירים "שירי וזנדונק", כוראל, חמישיית קלרינט, ויצירות לפסנתר.
מבין אלו, היצירה המבוצעת יותר מאחרות היא "אידיליית זיגפריד", יצירה קאמרית שכתב ליום הולדתה של אשתו השנייה, קוזימה.
האידיליה שואבת כמה מוטיבים ממחזור הניבלונגים.
לאחר שכתב את "פרסיפל", תכנן וגנר ככל הנראה להקדיש את מרצו להלחנת סימפוניות.
אולם עד יום מותו לא הותיר אחריו יצירה משמעותית בתחום זה.
הפתיחות וקטעי התזמורת מהאופרות הבוגרות של וגנר מנוגנות מדי פעם כקטעים אינסטרומנטליים.
וגנר עיבד אותם למטרה זו, כך שלא יסתיימו באופן פתאומי.
קטע "מקהלת הכלה" מתוך האופרה "לוהנגרין" מוכר ביותר ומנוגן לעיתים תכופות בחתונות, בעיקר בארצות הברית, ואז הוא מושר למלים "Here comes the bride / all dressed in white".
וגנר היה כותב פורה שהותיר אחריו מאות ספרים, שירים ומאמרים, וכן התכתבות ענפה.
כתביו מקיפים מגוון רחב של נושאים, בהם פוליטיקה, פילוסופיה וניתוחים מעמיקים (ואף סותרים) של האופרות שלו.
כתבים בולטים הם "אופרה ודרמה" (1851), מאמר תאורטי על האופרה, "היהדות במוזיקה" (1850), כתב האשמה אנטישמי חריף נגד מלחינים יהודים, שבו נטען כי היהודים אינם מסוגלים ליצירה אותנטית.
כן פרסם אוטוביוגרפיה, "חיי" (1880).
וגנר יזם כמה חידושים שהונהגו בבית האופרה בביירוית, בהם החשכת האודיטוריום במהלך המופע, והסתרת התזמורת מעיני הקהל והושבתה ב"בור".
וגנר המציא את הטובה הווגנריאנית הנקראת על שמו.
היא שימשה לראשונה בטבעת הניבלונג.
חוזה מדינת היהודים, בנימין זאב הרצל, כתב ב"אוטוביוגרפיה" שלו: "במשך החודשיים האחרונים של שהותי בפריז כתבתי את הספר "מדינת היהודים".
הדבר היחיד שהסב לי תענוג בערבים היה שמיעת המוזיקה של וגנר, במיוחד "טנהויזר", אופרה ששמעתיה כמספר הפעמים שהועלתה על הבמה.
היא חיזקה את מערכת העצבים שלי ואת נפשי.
רק באותם ערבים שהאופרה לא הוצגה בהם, חשתי הרהורים בנכונות מחשבותיי" (1896).
שנתיים לאחר מכן, שני קטעים מתוך האופרה טנהויזר בוצעו בקונגרס הציוני השני בבזל (שם, לדבריו של הרצל, נוסדה מדינת היהודים) "כאשר באותם זמנים חברי הקונגרס זימזמו להם שירים ביידיש".
התזמורת הסימפונית הארץ-ישראלית (לימים התזמורת הפילהרמונית הישראלית) ביצעה ב-1938, תחת שרביטו של ארטורו טוסקניני, את הפתיחה "אמני השירה מנירנברג".
המנצח עצמו סבר כי "ביצוע הפתיחה מהווה אות מחאה נגד התפשטות 'הדבר החום' [הנאציזם] באירופה", וכי "אסור להשאיר את וגנר לנאצים".
במאמריו החריפים של וגנר ובמכתביו בא לידי ביטוי יחסו העוין כלפי היהודים (וכן כלפי הצרפתים).
מאוחר יותר בחייו, בספרו האוטוביוגרפי "חיי" ("Mein Leben"), הביע צער על הפרשנות האנטישמית שניתנה למאמרו "היהדות במוזיקה".
וגנר השמיע דעות אנטישמיות בכל במהלך חייו, בשיחותיו ובכתבים פרי עטו.
הוא הוקיע את היהודים, במיוחד את המוזיקאים היהודים, כגוף זר ומזיק בגרמניה, וקרא לגירושם ולנטישת התרבות היהודית.
ישנם חוקרים הטוענים כי האופרות שלו מכילות מסרים אנטישמיים, אך טענה זו שנויה במחלוקת.
מקור המחלוקת בעובדה כי אין באופרות של וגנר אזכורים ליהודים ויהדות, קריקטורות או דברי שטנה גלויים כלפי יהודים.
מאמרו האנטישמי המרכזי והשערורייתי ביותר של וגנר הוא "היהדות במוזיקה", שפורסם בנויה צייטשריפט פיר מוזיק ("כתב העת החדש למוזיקה") לראשונה בשנת 1850 תחת שם העט K.
המאמר מתיימר להסביר את "חוסר האהדה בציבור" למלחינים ממוצא יהודי דוגמת פליקס מנדלסון-ברתולדי וג'אקומו מאיירבר.
וגנר טוען כי העם הגרמני דוחה את היהודים בשל צורתם והתנהגותם, ובשל קולותיהם ה"צווחנים, החורקים, המזמזמים", וכי "על אף כל שנאמר ונכתב בזכות האמנציפציה ליהודים, תמיד חשנו באופן אינסטינקטיבי דחייה עזה מפני מגע ממשי איתם".
טענתו העיקרית היא שהיהודים מסוגלים ליצור רק מוזיקה רדודה ומלאכותית שיש בה סממנים של מוזיקה דתית, הניזונה מהפולחן היהודי בבית הכנסת.
מוזיקה זו מחקה באופן שטחי את המוזיקה האמיתית ששורשיה ב"רוח האמיתית של הפולק (העם)".
אף שאין היום מחלוקת על היותו של וגנר שונא יהודים, בעבר היו מי שניסו להציגו כפילושמי ובכך לשקם את תדמיתו (למשל ההיסטוריון הגרמני Westrnhagen שכתב זמן קצר אחרי מלחמת העולם השנייה).
פרסומו הראשון של "היהדות במוזיקה" משך תשומת לב מעטה, אבל משפרסם אותו וגנר תחת שמו שלו בשנת 1869 קמו מחאות בזמן הצגת האופרה אמני השירה מנירנברג.
בסוף המאמר כתב וגנר כי "ישנה רק דרך אחת לגאול את היהודים מהקללה הנוראה הרובצת עליהם - Der Untergang" (דהיינו, שקיעתם או הסתלקותם).
וגנר שלל את היטמעות היהודים בתרבות הגרמנית, משום שלדעתו הם "מרעילים" את התרבות הגרמנית.
לטענתו אין לו בעיה עם יהודים דתיים אלא דווקא עם היהודים שהפכו לגרמנים, משום שהם נטמעים בחיי התרבות הגרמנית ומקבלים אותה וקשה לזהותם.
לטענתו, יהודים שהתנצרו מסוכנים יותר מכיוון שאין אפשרות לזהות אותם.
למרות כל זאת היו לווגנר כמה חברים יהודים.
הבולט בהם היה המנצח הרמן לוי, יהודי דתי שווגנר בחר בו לנצח על הבכורה של "פרסיפל", האופרה האחרונה שלו.
בתחילה רצה וגנר שלוי ייטבל לנצרות לפני שינצח על הבכורה, אך לבסוף חזר בו.
לוי נותר חבר קרוב של וגנר, ואף התבקש אחרי מותו של וגנר להיות בין נושאי ארונו.
האנטישמיות של וגנר לא הייתה חריגה על רקע תקופתו וסביבתו.
רעיונות אנטישמיים היו נפוצים באירופה של המאה ה-19 ונישאו בפי אינטלקטואלים רבים.
פרשנות הנאצים לפועלו של המלחין
וגנר היה חותנו של יוסטון סטיוארט צ'מברלין, אנגלי שהיה ממבשרי האנטישמיות הגרמנית החדשה וחבר בחוג ימני קיצוני שהוקם ב-1883 (לאחר מותו של וגנר).
חוג זה, שנודע בשם "חוג ביירוית", אומץ על ידי קוזימה אשתו של וגנר.
לאחר מותו של זיגפריד, בנו של וגנר, בשנת 1930, נפל ניהול פסטיבל וגנר השנתי בביירוית על כתפיה של ויניפרד, אלמנתו של זיגפריד, שהייתה חברה קרובה של אדולף היטלר.
היטלר העריץ את המוזיקה של וגנר, והיא נוגנה לעיתים תכופות בכנסים של המפלגה הנאצית.
ישנם חוקרים הטוענים כי רעיונותיו של וגנר, ובמיוחד האנטישמיות שלו, השפיעו על האידאולוגיה הנאצית.
אבל הדעות בנושא זה חלוקות.
היבטים רבים במשנתו של וגנר אינם מתיישבים עם הנאציזם, למשל הפציפיזם.
היטלר העריץ את וגנר, את יצירותיו ואת הגותו.
לדעת תומאס מאן, להשפעת רעיונותיו של וגנר על היטלר היה חלק משמעותי בבניית הרייך השלישי ובדרכו ליצירת גרמניה חדשה על פי המיתוסים שווגנר העלה על נס באופרות שלו.
נינו של וגנר, המוזיקולוג ד"ר גוטפריד וגנר, ביקר בישראל בשנת 2005 והשתתף באירועי יום השנה הששים לתום מלחמת העולם השנייה באירופה.
ד"ר וגנר אמר, כי לדעתו החברה הגרמנית לא התמודדה עדיין באופן רציני עם נושא השואה.
כן דיבר על החוט האידאולוגי המקשר בין וגנר להיטלר.
מנואל ברוג, מבקר התרבות של "די ולט" הגרמני אמר על ריכרד וגנר לקראת יום השנה ה-200 להולדתו: "רק על ישו, נפוליאון והיטלר כתבו יותר".
ספרים אחדים יצאו לרגל יובל זה, בהם ספרו של גוטפריד וגנר, "לא יהיו לך אלוהים אחרים על פני" ("You Shall Have No Other Gods Before Me").
בספרו טוען גוטפריד וגנר כי האנטישמיות ושנאת הנשים בולטות ביצירתו של וגנר.
"יצירתו של וגנר כוללת מגוון רחב של כתבים גזעניים וסקסיסטיים.
הוא פיתח תאוריות גזע משלו.
עם הידע שיש לנו היום, אי אפשר עוד להתעלם מכך ולומר - 'זו רק מוזיקה יפה'", אמר נינו של ריכרד וגנר לסוכנות ידיעות צרפתית.
גוטפריד תובע ממשפחתו לחשוף את קשריה למפלגה הנאצית ולפרסם את ההתכתבות בין היטלר לבני משפחתו של ריכרד וגנר בתקופת המלחמה.
לייפציג, עיר הולדתו של וגנר, עורכת אירועים רבים לכבודו.
החרם על יצירות וגנר בישראל
בשל ההקשר הנאצי שדבק ביצירתו של וגנר לאחר מותו, בשל קשריה של משפחתו עם המפלגה הנאצית, ובשל האנטישמיות החריפה הנוכחת בכתביו, לא נוגנו יצירותיו של וגנר בפומבי בישראל, ובמשך שנים רבות גם לא שודרו בערוצי התקשורת הממלכתיים, עד שהחלו להגניבן לשם טיפין-טיפין.
ניסיונות להשמיע את וגנר בישראל בהופעות פומביות נתקלו במחאות חריפות, בעיקר מצידם של ניצולי השואה.
ב-27 באוקטובר 2000 החליטה התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון לנגן את יצירתו של וגנר, "אידיליית זיגפריד", לאחר שבית המשפט העליון דחה עתירה שדרשה למנוע את נגינת היצירה בפומבי.
כבר בתחילת השמעת היצירה קם ישראלי מבוגר כבן 80, יליד פולין שמשפחתו נספתה בשואה, הוציא רעשן והחל להשתמש בו כמחאה על הנגינה.
האיש הוצא בכוח מן האולם, ונגינת היצירה חודשה.
מספר אישי ציבור בחרו לצאת מהאולם במחאה על נגינת היצירה.
דניאל בארנבוים השמיע בשנת 2001 פרק מתוך "טריסטן ואיזולדה" כהדרן מפתיע בקונצרט שנערך בפסטיבל ישראל בהשתתפות התזמורת הממלכתית של ברלין.
בתגובה קראה ועדה של הכנסת להחרמתו של בארנבוים, ובוטלה הצגתה המתוכננת של המערכה הראשונה של האופרה "הוולקירה".
ב-26 ביולי 2011 ניגנה התזמורת הקאמרית הישראלית בביירוית שבגרמניה מיצירותיו של וגנר.
מנהלה המוזיקלי של התזמורת, המנצח הווינאי רוברטו פטרנוסטרו, הוא שיזם את הקונצרט.
אחד מנגני התזמורת התנגד להופעה זו.
פטרנוסטרו אמר כי הוא רואה בקיום הקונצרט פתח לכינון יחסים חדשים בין גרמניה בכלל, וריכרד וגנר בפרט, לבין ישראל.
בעת שהתזמורת ניגנה את יצירות וגנר בגרמניה הפגינו מול רחבת מוזיאון תל אביב לאמנות ניצולי שואה, בני נוער וסטודנטים, עם שלטים בהם נכתב "וגנר האנטישמי", ו"החרימו את התזמורת הקאמרית הישראלית".
בשנת 2010 הוקמה "עמותת וגנר בישראל".
בין מייסדיה מיכל זמורה-כהן, יהואש הירשברג, יורם דינשטיין והמנצח אשר פיש.
ביוזמת העמותה תוכנן ביוני 2012 בישראל קונצרט סימפוני ראשון מיצירות וגנר.
שבועיים לפני המועד הודיעה אוניברסיטת תל אביב, בעלת האולם, על ביטול האירוע.
בשנת 2024 פורקה העמותה ונמחקה.
ב-17 בדצמבר 2013 נערך בתיאטרון ירושלים כנס "מדברים על וגנר בירושלים", שבו המנצח פרדריק שאזלן העלה לדיון את שאלת וגנר והיהודים, וכמו כן את החרם על יצירותיו בישראל.
בעת נאום הפתיחה נקטעו דבריו של שאזלן על ידי רן כרמי, מוזיקאי בן לניצול שואה מהונגריה שהוא גם פעיל חברתי ופוליטי.
כרמי התפרץ אל הבמה, והקהל הגיב במחאה קולנית ובסופו של דבר התפזר.
יום לאחר הכנס היה אמור להתקיים קונצרט "תיק וגנר" של התזמורת הסימפונית ירושלים בניצוחו של שאזלן.
בשנת 2018 השמיעה התחנה כאן קול המוסיקה מערכה שלמה מתוך אופרה של וגנר, בניגוד למדיניות השידור הציבורי שלא להשמיע מיצירותיו בשל דעותיו האנטישמיות.
בעקבות הביקורת הודיעה הנהלת התאגיד כאן כי הייתה זו החלטה שגויה.
בשנת 2019 הפיק תיאטרון מיקרו הירושלמי, במסגרת פרויקט תיאטרון קריאה, את המחזה "וגנר?
לא בא בחשבון", שכתב המחזאי היהודי הדרום אפריקני ויקטור גורדון.
המחזה עוסק בסוגיית החרם על וגנר בישראל.
במרכז העלילה מנצח ישראלי צעיר המחליט לבצע את וגנר במסגרת תחרות ניצוח בינלאומית המתקיימת בישראל, והמהומה הפורצת בעקבות החלטה זו.
את המחזה ביים רועי הורוביץ, והשתתפו בו מרים זוהר, רמי ברוך, ניב פטל ועדי בילסקי.
בספטמבר 2022 היה אמור להתקיים פסטיבל וגנר בתל אביב שיזם המנצח הישראלי-גרמני דוד מילר.
בפסטיבל הייתה אמורה להשתתף התזמורת הסימפונית חיפה ולנגן אחת מיצירותיו של וגנר.
נינתו של וגנר הוזמנה להשתתף באירוע.
בעקבות ביקורת ציבורית שלח שר התרבות חילי טרופר מכתב לעמותת וגנר, נותנת החסות לפסטיבל, ודרש לבטל את האירוע.
התזמורת הסימפונית חיפה ביטלה את השתתפותה בפסטיבל.
ההנצחה העיקרית של ווגנר היא פסטיבל ביירוית, המוקדש כולו לאופרות שלו.
הדום הקרח וגנר באי רוטשילד בסמוך לאי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של ריכרד וגנר.
הווילה שבה התגורר וגנר בלוצרן משמשת כיום כמוזיאון המוקדש לזכרו.
יוליוס וילהלם ריכרד דֶדֶקינד היה מתמטיקאי גרמני, מממשיכיו הבולטים של ארנסט קומר.
דדקינד נולד בבראונשווייג, והיה הצעיר מבין ארבעת ילדיו של יוליוס לוין אולריך דדקינד.
דדקינד מעולם לא השתמש בשני שמותיו הראשונים, וחי עם אחותו הרווקה יוליה עד מותה ב-1914. הוא לא נישא מעולם.
בשנת 1848 החל דדקינד בלימודיו בקולג' המלכותי בבראונשווייג.
בשנת 1850, מצויד בבסיס מתמטי חזק, החל ללמוד באוניברסיטת גטינגן.
באוניברסיטה זו לימד גאוס, וממנו למד דדקינד על תורת המספרים.
בין מוריו החשובים של דדקינד היה גם מוריץ אברהם שטרן שכתב באותו זמן עבודות רבות בתורת המספרים.
דדקינד הגיש עבודת דוקטור קצרה בהנחייתו של גאוס שנקראה "Über die Theorie der Eulerschen Integrale" ("על התאוריה של שלמים אוילריאניים"), אך בעבודה זו לא ניכר הכישרון שייחד את דדקינד בעבודותיו המאוחרות.
למרות זאת הכיר גאוס בכישוריו - דדקינד השלים דוקטורט ב-1852 והיה לתלמידו האחרון של גאוס.
לאחר שהות של שנתיים בברלין, קיבל דדקינד ב-1854 משרת הוראה (באותו זמן בו החל רימן) בגטינגן, שם לימד תורת ההסתברות וגאומטריה.
הוא עבד בשיתוף עם דיריכלה והם היו לידידים קרובים.
דדקינד היה הראשון להרצות על תורת גלואה ואחד הראשונים להבין את המשמעות היסודית של מונח החבורה באלגברה ובאריתמטיקה.
תרומתו החשובה ביותר לתורת המספרים הייתה ההכרה בחשיבותם של חוגי המספרים השלמים של שדות מספרים, הקרויים על שמו חוגי דדקינד.
ב-1858 עבר דדקינד לציריך, ללמד בפוליטכניקום.
בזמן זה הגדיר את חתכי דדקינד, רעיון חדש לייצוג מספרים ממשיים כחלקים מהמספרים הרציונליים: מספר ממשי הוא חתך המפריד את כל המספרים הרציונליים לשתי מחלקות (קבוצות), עליונה ותחתונה.
לדוגמה, שורש המספר 2 הוא חתך שבמחלקתו התחתונה כל המספרים השליליים והמספרים שהריבוע שלהם קטן מ-2, ובמחלקתו העליונה כל המספרים החיוביים שהריבוע שלהם גדול מ-2. חתכי דדקינד מהווים היום אחת ההגדרות הסטנדרטיות למספר ממשי.
לאחר שהקולג' המלכותי שבו החל את דרכו שודרג לבית ספר גבוה טכני, החל דדקינד ללמד בו ב-1862 ונותר שם במשך חמישים שנות חייו הנותרות והפוריות.
שנה לאחר מכן פרסם את הרצאותיו של דיריכלה על תורת המספרים ב-"Vorlesungen über Zahlentheorie" ("הרצאות על תורת המספרים").
ב-1872 פרסם את עבודתו המקיפה על הגדרת המספרים האי-רציונליים במונחי חתכי דדקינד ב "Stetigkeit und irrationale Zahlen" ("הרצף ומספרים אי רציונליים").
ב-1874 הוא נפגש עם גאורג קנטור באינטרלאקן שבשווייץ, והיה לאחד המתמטיקאים הראשונים להכיר בחשיבות עבודתו של קנטור על קבוצות אינסופיות.
עזרתו הייתה חבל הצלה לקנטור כנגד התנגדויותיו של קרונקר לאינסופיות בתורת המספרים.
הוא נתן את ההגדרה המדויקת הראשונה לקבוצה אינסופית, שלפיה קבוצה היא אינסופית אם היא "דומה לחלק כלשהו של עצמה".
כלומר ניתן להוכיח כי הקבוצה של המספרים הטבעיים "דומה" לחלק של עצמה, למשל המספרים הזוגיים עומדים בהתאמה לכל המספרים הטבעיים, על ידי ההתאמה .
ריכרד מרטין וילשטֶטר (13 באוגוסט 1872 – 3 באוגוסט 1942) היה כימאי אורגני יהודי-גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1915 "על עבודתו בנושא הפיגמנטים הצמחיים", ביניהם כלורופיל.
וילשטטר גם המציא את הכרומטוגרפיה על נייר , במקביל למיכאיל צבט.
וילשטטר נולד בקארלסרוהה בבאדן, במשפחה יהודית.
תחילה התחנך שם, וכאשר משפחתו עברה, למד בבית הספר הטכני של נורמברג.
בגיל 18 נרשם לאוניברסיטת מינכן ללימודי מדע, ושם נשאר במשך 15 השנים הבאות.
הוא למד במחלקה לכימיה, תחילה כסטודנט של אדולף פון באייר, ולאחר קבלת תואר דוקטור, בשנת 1894, כחבר סגל.
עבודת הדוקטורט שלו הייתה בנושא מבנה הקוקאין.
וילשטטר המשיך בחקר המבנה של אלקלואידים אחרים, וסינתז כמה מהם.
ב-1896 קיבל משרת מרצה, וב-1902 תפקיד פרופסור אקסטראורדינרוס (פרופסור ללא קתדרה).
ב-1905 עזב את מינכן והיה לפרופסור במכון הטכנולוגי של ציריך, שם עבד על הפיגמנט הצמחי כלורופיל, והצליח לקבוע את מבנהו.
ב-1912 קיבל תפקיד פרופסור לכימיה באוניברסיטת ברלין, ומנהל מכון הקיסר וילהלם, שם חקר פיגמנטים של פרחים ופירות.
תגליתו הראתה שכלורופיל מורכב מכלורופיל A ומכלורופיל B.
בשנות מלחמת העולם הראשונה, עסק וילשטטר, בשיתוף פעולה ביחד עם חתני פרס נובל, פריץ הבר וג'יימס פרנק בלוחמה כימית.
חלקו העיקרי היה בפיתוח מסכות יעילות אשר נועדו לכוחות הגרמניים.
קבוצת המחקר שלו פיתחה מסנן בעל שלוש שכבות שסופג את הגזים הרעילים.
30 מיליון מסכות כאלה יוצרו בגרמניה ב-1917. על המצאה זו הוא קבל את פרס הכסף דרגה שנייה וילשטטר אף תיעד ביומנו את ניסוי השטח הראשון בו כיסו פריץ הבר ועוזריו ב-22 באפריל 1915 שטח של כחמישה קמ"ר בענני גז כלור, מעל החפירות הצרפתיות בסמוך לעיר איפּר.
הכוחות הגרמניים, שלבשו את מסכות הגז, הצליחו להתקדם לתוך הענן ולהזיז את קו הגבול בכמה עשרות מטרים, תוך שהם חולפים על פני חיילים גוססים פצועים וחנוקים אשר קצף רירי צהוב בקע מפיותיהם.
ב-1916 חזר למינכן בתור ממשיכו של מורהו, באייר.
במהלך שנות ה-20 חקר מנגנוני תגובה אנזימטיים, וסייע רבות לביסוס הטענה כי אנזימים הם חומרים כימיים, ולא יצורים חיים.
ב-1924 הגיעה הקריירה של וילשטטר ל"סוף טרגי, כאשר כמחווה נגד האנטישמיות הגוברת, הכריז על פרישתו."() לפי הביוגרפיה שלו באתר קרן פרס נובל: "ביטויי אמון מצד הצוות, הסטודנטים והשר לא הצליחו לנער את המדען בן ה-53 מהחלטתו להתפטר.
הוא חי מגמלת הפרישה שלו במינכן...
הצעות מסחררות מבית ומחו"ל נדחו על ידו."
בשנת 1932 זכה במדליית דייווי, פרס בריטי יוקרתי.
ב-1938 נמלט וילשטטר מאימת הגסטאפו והגיע לשווייץ.
הוא בילה את שנותיו האחרונות במורואלטו ליד לוקרנו, בכתיבת האוטוביוגרפיה שלו ומת מהתקף לב ב-1942.
ריכרד אדולף ז'יגמונדי (הונגרית: Richárd Adolf Zsigmondy; 1 באפריל 1865 – 23 בספטמבר 1929) היה כימאי אוסטרו-גרמני ממוצא הונגרי, שעסק בחקר קולואידים.
הוא זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1925 "על הדגמת האופי ההטרוגני של תרכובות קולואידיות והשיטות בהן השתמש".
מכתש ז'יגמונדי בירח קרוי על שמו.
ז'יגמונדי נולד בווינה לאירמה פון סקמארי ואדולף ז'יגמונדי האב, מדען שהמציא כלי ניתוח בתחום רפואת השיניים.
אביו של ז'יגמונדי מת בגיל צעיר ב-1880, ואמו דאגה לחינוכו.
בתיכון גילה עניין במדעי הטבע, בפרט בכימיה ובפיזיקה, והחל לבצע ניסויים במעבדה הביתית שלו.
הקריירה האקדמית שלו החלה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת וינה, אך תוך זמן קצר עבר לאוניברסיטה הטכנית של וינה, ומאוחר יותר לאוניברסיטת מינכן במטרה ללמוד כימיה.
במינכן מורהו היה פון מילר, ושם גם החל בקריירת המחקר שלו.
הוא חזר לאוסטריה ב-1893 למשרת פרופסור חבר בגראץ.
בתקופה זו בגראץ ביצע את עבודתו המדעית החשובה ביותר, על כימיה של קולואידים.
בשנים מאוחרות יותר עבד על הידרוסול (תרחיף) זהב, ופיתח את אולטרמיקרוסקופ החרך.
ב-1903 נישא ללורה לואיז מילר, ונולדו לזוג שתי בנות, אן-מארי וקאתי.
בשנת 1925 נישאה אן-מארי לד"ר אריך היקל, לימים פיזיקאי וכימאי פיזיקלי נודע.
הקריירה המדעית של ז'יגמונדי נמשכה בגטינגן שבגרמניה ב-1908, שם היה לפרופסור לכימיה, מנהל המכון לכימיה אי-אורגנית, ובה עבד עד סוף הקריירה המקצועית שלו.
ב-1925 זכה ז'יגמונדי בפרס נובל לכימיה, על עבודתו בתחום הקולואידים בתקופת פעילותו בגראץ.
אוניברסיטת גטינגן נקלעה לקשיים כלכליים חמורים בעקבות מלחמת העולם הראשונה, וכספי המענק שהתלוו לפרס סייעו מאוד לז'יגמונדי להמשיך במחקריו.
ריכרד בֵּר היה קצין נאצי בשורות האס אס שהגיע לדרגת אס אס שטורמבאנפיהרר (הדרגה המקבילה לרב-סרן), והיה מפקדו של מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ החל ממאי 1944 עד לשחרור המחנה ב-27 בינואר 1945.
בר נולד בבוואריה בשנת 1911. הוא היה קונדיטור.
בשנת 1930 הוא הצטרף למפלגה הנאצית ובשנת 1931 הצטרף לאס אס.
לאחר מכן הועסק כשומר במחנה הריכוז דכאו.
בשנת 1939 הצטרף לדיוויזיה ה-3 של האס אס, ובשנת 1942 מונה לשליש צבאי של מחנה הריכוז נוינגמה.
שנה לאחר מכן, בשנת 1943, קודם לתפקיד שלישו הצבאי של אוסוולד פוהל, פקיד נאצי בכיר שהיה מעורב בהשמדת יהודים רבים בשואה.
ב-11 במאי 1944 החליף את ארתור ליבהנשל כמפקד מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ I, ובסוף יולי 1944 מונה כמפקד כל חלקיו של מחנה הריכוז אושוויץ.
בתפקיד זה פעל עד לשחרור המחנה בתחילת שנת 1945. ב-17 בינואר 1945 נתן בר את פקודת פינוי המחנה והצעדת האסירים לכיוון גרמניה, בהתאם להוראותיו של היינריך הימלר, ובהן – איסור להשאיר מאחור אסירים חיים.
אחד ממובילי צעדות המוות טען שהפקודה של בר כללה הוראה לחסל בירייה אסירים חולים שאינם יכולים להשתתף בצעדה או להמשיך בצעידה.
אם עדות זאת נכונה, לא ידוע האם זו תוספת אישית של בר או של מישהו בשרשרת הפיקוד בינו ובין הימלר.
אולם, ישנם המפקפקים בכך שבר נתן את ההוראה הזאת, והם מייחסים את חוסר הסדר בעת צעדות המוות לכך שבר לא דאג לפינוי אלא נמלט עם הסגל שלו בבהילות בלי לדאוג לפינוי האסירים.
בפברואר 1945 החליף בר את אוטו פרשנר כמפקד מחנה דורה-מיטלבאו.
בסופה של מלחמת העולם השנייה נמלט בר עם רעייתו תחילה לעיר ויידן ומשם לדרום בוואריה.
אף על פי שנבדק פעמיים על ידי חיילים אמריקנים לא התגלתה שייכותו לאס אס.
בדצמבר 1945 הגיע עם רעייתו להמבורג (שם התגוררה משפחתה).
בהמבורג הצליח לרכוש בשוק השחור תעודת שחרור ממחנה שבויים רוסי תחת השם החדש שנטל לעצמו - "קארל נוימן".
מקיץ 1946 החל לעבוד כיערן, חוטב וסוחר עצים באחוזה של אוטו פון ביסמרק.
כיוון שחשש שתתגלה זהותו האמיתית, נמנע מקשרים עם שכנים וחברים לעבודה.
בתחילת 1959 ביקשה התביעה בפרנקפורט את הסמכות להעמיד פושעים מאושוויץ לדין במשפט אושוויץ השני וסמכות זאת ניתנה לה באפריל 1959. בעקבות זאת החל מצוד כלל-ארצי בגרמניה אחר פושעים מאושוויץ, ובהם ריכרד בר.
תמונתו של בר פורסמה בעיתונות, ואחד העובדים באחוזה שזיהה את בר כמבוקש בעיתון, דיווח למשטרה.
תובע מפרנקפורט נסע לאחוזה ובעזרת המשטרה המקומית עצרו את בר ביער באקדחים שלופים, ב-20 בדצמבר 1960. תחילה הכחיש שהוא ריכרד בר, אולם לאחר זמן לא רב ולאחר שנאמר לו שיש די והותר ראיות להוכיח את זהותו, הוא הודה בזהותו האמיתית.
דבר מעצרו פורסם בתקשורת, ונתן זריקת עידוד לתביעה שהכינה את משפט אושוויץ השני.
ביוני 1961 הוא נחקר לקראת משפט אייכמן וטען שלא הכיר אותו כלל.
לטענתו, הוא פיקד רק על מחנה I באושוויץ ולא הייתה לו ידיעה על הנעשה במחנות האחרים.
בר היה אמור להיות הנאשם הראשי במשפט אושוויץ השני.
כתב אישום הוגש נגדו באפריל 1963, אולם הוא מת מהתקף לב במעצר ביוני 1963. מותו של בר אפשר לשאר הנאשמים במשפט לטעון שהם רק פעלו בהתאם לפקודות שניתנו להם, בלי שעמד מולם מפקד המחנה שיטען לפעילות עצמאית של דרגות הביניים.
ריכרד בר-הופמן משורר וסופר יהודי-אוסטרי.
ב-1939 נמלט לניו יורק מפני אימת הנאצים ובה ישב עד סוף ימיו.
ריכרד בר-הופמן נולד למשפחה יהודית מתבוללת בווינה.
שבועיים לאחר היוולדו מתה אמו, והוא נמסר לאחי אמו, אלואיז הופמן, ואשתו ברטה, שגידלוהו כבן ואף אימצו אותו רשמית כשהגיע לשנתו ה-18. בצעירותו נשלח ללמוד משפטים ואמור היה להצטרף למשרד עורכי הדין הידוע של אביו, הרמן בר, בווינה.
אך במקום זאת הוא החל לבוא בחוגים ספרותיים אוונגרדיים ורכש לעצמו שם של מבקר חריף.
באותה תקופה פגש את ארתור שניצלר ואת הוגו פון הופמנסטאל, שהיו לידידיו הקרובים.
בר-הופמן הרגיש שהוא סופר, אך התקשה לכתוב, ונטייתו לדכדוך ניזונה גם מתסכול הכתיבה שלו.
בעידודו של שניצלר, ובהתנגדות משפחתו, תכנן בר-הופמן לצאת למסע בארצות זרות כדי להעשיר את רוחו ולמצוא את ייעודו.
אלא שאירועים אחרים שינו את עתידו.
באחד הימים פגש בר-הופמן בן ה-29 באקראי את פאולה, זבנית בבית מסחר לבגדים, שאך זה מלאו לה 16. כעבור שנה התגיירה פאולה, שבאה מבית קתולי מאלזס, ובה בעת נולדה מרים, בתם הבכורה.
שנה לאחר מכן נישאו השניים בנישואים יהודיים.
אף על פי כן התאפיינו חייו ויצירתו של בר-הופמן בחרדה קיומית מתמשכת שלא הייתה חומרית שהרי לא הוצרך מעולם לעבוד למחייתו, ולמעט תקופת הרדיפה הנאצית בווינה בערוב ימיו והגירתו לארצות הברית, לא חש כל איום על חייו ויציבותם.
חרדתו הייתה קיומית-מודרנית, חרדתו של ה"עצמי" לאחר שהמוות נהפך מחוויה של מציאות יום יומית לגורלו של אדם בערוב ימיו.
לילדיו העניק שמות תנ"כיים מובהקים, שלא היו מקובלים בזמנו, לא בקרב יהודים ולא כל שכן בקרב לא-יהודים: מרים, נעמה וגבריאל.
פאולה, שהייתה למרכז חייו של בר הופמן, מתה בציריך באוקטובר 1939, כאשר שהו בה השניים בדרכם לניו יורק, זמן קצר לאחר שהצליחו לחמוק בעור שניהם מווינה הנאצית.
בר-הופמן הותיר את אשתו בקברה שבציריך והיגר לניו יורק.
שם מת ב-1945 בשיבה טובה, עטוף באהבתם של שלושת ילדיו, שהתקבצו סביבו בטקס יהודי.
ב-1957 הועבר אפרו לקבורה בציריך, לצד אשתו פאולה.
בספרו הראשון "נובלות" (1893, "הילד" ו"קאמליות") ניכרת השפעתו של הסופר הצרפתי גי דה מופאסאן.
ראשית מקוריותו מצא בספרו "שיר ערש למרים" (1898) שכל כולו ליריקה צרופה והלך רוח מלנכולי הנובע מן הטראגיות שבחיים.
הרהורים על החיים לנוכח המוות הקרב פיתח גם ברומן שלו "מות גאורג" (1900).
ביצירותיו התנ"כיות הטעים את הקשר הנצחי שבין חיי העולם ובין עקרונות החיים שנתנה תורת ישראל: "חלום יעקב" (1918) ו"דוד הצעיר" (1933).
ב"חלום יעקב" מתואר המשבר הנפשי שבו נתון יעקב בשעת הברכה, הניתנת לו ולזרעו.
ב"דוד הצעיר" יש מהטעמת היחסים בין אדם לחברו, כניגוד לתפיסה ההיטלריסטית.
מוטיב הקיום של בר-הופמן רווי בחוויות של לידה, מוות, ובחיים שבתווך פוסע האדם בבדידות.
שלושת המרכיבים הללו שבים ועולים בכל אחת מיצירותיו, כמו גם החיפוש הנואש אחר מענה.
ב"הילד", מספר בר-הופמן על פאול, טרזן צעיר הנוהג להשתובב עם נערות צעירות.
בשלב מסוים מתברר כי משרתת וינאית הרתה לפאול, והלה מאיים לעזוב אותה, אלא אם תזנח את התינוק עם היוולדו.
הנערה מוסרת את הילד לגידולם של איכרים, ולאחר זמן מתברר כי התינוק מת.
מותו של התינוק מחולל מהפכה בנפשו של פאול, המכיר לראשונה בחייו באנוכיותו ונושא את הנערה לאישה.
בסיפורו המאוחר יותר, "מותו של גיאורג", מופיע גיבור ששמו פאול.
גם בלבו מתחוללת תמורה פנימית עמוקה כתוצאה ממפגש ישיר עם המוות, שעה שחברו הטוב מת בביתו.
בשני הסיפורים הללו מתואר אדם החי חיים דקדנטיים, שחייו הופכים לבעלי משמעות כתוצאה ממפגש עם המוות.
שנים אחדות לאחר מות אשתו פרסם בר-הופמן ספר זיכרונות בעל מבנה אקספרסיוניסטי, שנקרא "פאולה - פרגמנט".
בספר זה תיאר את המפגש עמה כאירוע בלתי נמנע, ואת השינוי הדרמטי שחולל מפגש זה בחייו:
ב-1897, שבועיים לאחר הולדתה של בתו, כתב בר-הופמן את "שיר ערש למרים", שהכה גלים בעולם התרבותי הדובר גרמנית.
השיר שומר לכל אורכו על המבנה הקלאסי של שיר ערש, אלא שככל שנעים מבית לבית בשיר, מתעצם הדיון בשאלות הקיומיות, במוות, בבדידות ובאבדון.
הבית הראשון פותח במוות, בדימוי עז של דם, והבית השני והשלישי עוסקים בחלל שבין לידה למוות ובבדידותו של האדם החי.
בבית הרביעי, שמוגשת בו התשובה לחרדה הקיומית, שב בר-הופמן אל הדם, אלא שהפעם הוא הבסיס לחיים.
המענה לאובדנו המהותי של האינדיבידואל הוא שלשלת הדורות, המתבטאת באהבה המיידית שבין הורה לילדו.
כתיבתו המאוחרת יותר כבר לבשה אופי ברור של שייכות קולקטיווית ארוכת דורות, לאחר שהזהות היהודית שלו ממשיכה להתגבש ולהתעצם.
אף שגדל במשפחה מתבוללת, תחושה של יהודיות מסוימת ליוותה אותו כל העת.
במחזה "הגרף משרלואה" דן בר-הופמן באנטישמיות וביהודים בזירה האירופית.
זהותו היהודית המעמיקה של בר-הופמן לבשה אופי תנ"כי והתמקדה בתקופות שקדמו לברית החדשה ולפאולוס, בתוך פנייה ברורה לעבר "ארץ הבוקר" שבמזרח.
לימים החל בר-הופמן לכתוב את יצירתו המורכבת ביותר, שבה ראה את פסגת כתיבתו: "הסאגה על דוד המלך".
בר-הופמן תכנן לכתוב רצף של שבעה מחזות המעלים סוגיות ואפיזודות מחיי דוד, אך בפועל השלים שלושה בלבד.
שמותיהן של הדמויות במחזות האלה מופיעים בהגייתם בשפה העברית.
הראשון שבהם, "חלום יעקב", נחשב לגולת הכותרת של יצירתו.
המחזה הועלה על הבימה פעמים אין-ספור בגרמנית ובשפות אחרות, וגם לעברית תורגם המחזה והוצג על ידי הבימה.
התיאטרון העברי הצעיר אף הציג את המחזה בברלין ב-1926 בשפה העברית בנוכחות המחזאי, שכתב על כך:
שפה כמעט-דתית זו אינה מקרית.
הביקורות על המחזה מתייחסות אליו באופן תאולוגי, ואכן משלב זה ואילך גובר המרכיב הדתי בעבודותיו של בר-הופמן, ותפקידו של אלוהים מתחזק ועולה.
מקובל להצביע על האנטישמיות במרחב הדובר גרמנית בכלל ובווינה בפרט כמקור לצמיחתה של זהות יהודית חילונית, ובפרט של זו הציונית.
גם בכתבי בר-הופמן, במחזהו "הגרף משרלואה" ובמכתביו, יש התייחסות לאנטישמיות.
אלא שחוויה זו היא ממד משני בלבד.
באופן מפתיע, אף שהיה אישיות מתלבטת, לא התלבט בין המרכיבים היהודיים והלא-יהודיים של זהותו ולא ראה בהם סתירה.
שלא כמו חברו הקרוב שניצלר, לא חש בר-הופמן כל צורך להצהיר על עצמו כ"יהודי, אוסטרי, גרמני".
יהדותו גם לא עמדה בהכרח כהתרסה לנוכח האנטישמיות, שהייתה כה פופולרית בווינה של אותה תקופה.
נראה שאף אם נודע לאנטישמיות תפקיד בהתכנסותו של בר-הופמן אל הזהות היהודית, היה זה תפקיד דל בלבד.
עובדה זו ניכרת במיוחד בהשוואה למרכזיותו של מושג האהבה בחייו.
בר-הופמן יוצר חיבור דרמטי בין האהבה המיידית למשפחה ולאישה לבין הקשר בין הדורות.
שני היסודות הללו הם מענה לבדידות ולמוות.
החרדה הקיומית של הפרט היא-היא יסוד הזהות היהודית של בר-הופמן.
"מותו של גיאורג" (Der Tod Georgs)
"חלום יעקב", תורגם על ידי יוסף ליכטנבוים
ריכוזיות תקשורתית הוא מושג המתאר מציאות בה ישנו מספר מצומצם של אמצעי תקשורת המונים או מספר מצומצם של בעלי שליטה באמצעי תקשורת אלו.
סוג נוסף של ריכוזיות בתחום התקשורת מתאפיין בשליטה באמצעי תקשורת על ידי גורמים בעלי מעמד דומיננטי בתחום כלכלי או פוליטי או מקורבים לגורמים כאלו.
התקשורת ההמונים היא תחום רגיש וחיוני לקיום דמוקרטיה בריאה, "העיתונות מופקדת על הוצאתה של הזכות לחופש-ביטוי מן הכוח אל הפועל".
כמו כן, תפקיד התקשורת לספק מידע מהימן לציבור על אירועים המתרחשים, ויתרה מזו "התפתחות התקשורת המודרנית יצרה מציאות, שבה התבטאות מחוץ לכלי-התקשורת ההמוניים הינה בלתי-אפקטיבית".
ריכוזיות תקשורתית עלולה לפגוע באינטרס הציבורי, להוביל להשתקה של קולות ופגיעה בחופש הביטוי וכן עלולה להוות סכנה ממשית לקיום הדמוקרטיה.
כמו כן, שימוש בעוצמת שוק התקשורת מהווה איום מסחרי והענקת יתרון מצמצם תחרות בכל ענפי הכלכלה.
סוגיה זו מעסיקה כיום מדינות רבות בעולם ביניהן בריטניה, איטליה, מקסיקו, ברזיל, ארגנטינה, יפן, צרפת, שווייץ, ספרד, ארצות הברית, אוסטרליה וכן ישראל.
הקושי בהתמודדות עם הסוגיה נובע מעוצמת בעלי השליטה בגופי התקשורת; רגישות התחום וחשש להגבלת יתר שעלולה להוביל לצנזורה ופגיעה בחופש התחרות; מורכבות אופן מדידת הריכוזיות בתחום; וריבוי סוגי התקשורת והשינויים המואצים שמתרחשים בשנים האחרונות בעקבות ההתפתחות הטכנולוגית.
נושאים חשובים אחרים המתקשרים לנושא זה הם: עצמאות עיתונאית, הטיה תקשורתית וחופש העיתונות.
הסכנות הטמונות בריכוזיות התקשורת עבור החברה
כלי התקשורת (עיתונות כתובה, טלוויזיה, רדיו, אתרי אינטרנט וכו') הם כלים חשובים למימוש זכויות היסוד בקהילה דמוקרטית.
לרמת תחרות גבוהה בשוק זה יש חשיבות רבה במימוש זכויות היסוד, ועל כן לעיתים הרגולציה בתחום אינה נובעת ממניעים כלכליים בלבד, אלא גם מהאינטרס הציבורי שבקיום שוק חדשות, רעיונות ודעות מגוון ופתוח על מנת לאפשר חופש ביטוי, ואת זכות הציבור לדעת.
ישנם מספר סוגי ריכוז בעלויות:
ריכוז בעלויות ובעלויות צולבות - בעלות על כמה כלי תקשורת, למשל עיתון וערוץ טלוויזיה.
את הבעלויות הצולבות ניתן לסווג למספר סוגים: בעלות אופקית היא בעלות על כלי תקשורת שונים, כמו עיתונים וטלוויזיה.
בעלות אנכית היא בעלות על כלי תקשורת מאותה מדיה, למשל כמה עיתונים.
בעלויות אלכסוניות - בעלות על כלי תקשורת וגם בעלות על עסקים כלכליים אחרים.
יש כמה סכנות חמורות הנשקפות לשוק התקשורת ולציבור מסוגי ריכוז בעלויות:
כמו כן, צנזורה פנימית של העיתונים וכלי התקשורת על-פי האינטרסים של בעל השליטה, צמצום אפשרי של הביקורת על השלטון בגין חוסר תחרות ובעלויות צולבות, העדר הפרדה בין הון לשלטון, ריכוז נתח שוק, שעלול לפגוע בתחרות בתחום ההפקות והיצירה, פגיעה בתחרות הכלכלית בשוק כלי התקשורת.
לדוגמה, עיתון, עשוי להבליט תוכניות בערוץ טלוויזיה שבו יש לו אחזקות, על חשבון תוכניות בערוצים אחרים.
לעומת זאת, עבור בעלויות אלכסוניות הסכנות הן: ניסיון לעצב את דעת הקהל לפי אינטרסים כלכליים של בעל השליטה בכלי שידור ויכולת של בעלי השליטה להציג מצגים מוטים לצורכי שיווק של עסקים אחרים.
בישראל פועלים מספר מצומצם יחסית של גופי תקשורת מרכזיים.
מרביתם מוחזקים בידי גורמים דומיננטיים ביותר בשוק הכלכלה הישראלי, בעלי החזקות רבות וחשובות בתחומי תשתית חיוניים, וכולם אף מחזיקים ביותר מאמצעי תקשורת אחד.
יתרה מזו, שוק התקשורת בישראל כיום בעל מבנה כלכלי הפסדי.
כך, רק בעלי אמצעים כלכלים יכולים להחזיק בכלי תקשורת ו'אין כניסה' לגורמים חדשים.
לכן, למרות ניסיונות להטלת הגבלות והרחבת המגוון, גובר הקושי בפתרון סוגיה זו.
גופי התקשורת המרכזיים בישראל כיום הם: כאן 11, קשת 12, רשת 13, עיתון "ידיעות אחרונות", קבוצת "הארץ", עיתון "ישראל היום".
בדו"ח של מרכז המחקר והמידע של הכנסת שהוגש לוועדת חוקה חוק ומשפט נאמר:
"...נראה כי הסכנה הטמונה בשימוש מניפולטיבי בעיתונות לשם קידום אינטרסים פרטיים, מקבלת בשנים האחרונות משנה תוקף.
היעלמותם של עיתונים בבעלות ציבורית לטובת עיתונות בבעלות פרטית, ותוך ריכוז הבעלות במדיות התקשורת השונות (עיתונות כתובה, משודרת וטלוויזיונית) בידי אותם גורמים עצמם, נותנת בידי גורמים אלו יכולת להכתיב את סדר היום הציבורי...בשנות התשעים נוצר טיפוס חדש של מו"ל ישראלי.
זהו מו"ל צעיר השולט על כמה כלי תקשורת - עיתון ארצי, מקומונים, זיכיון להפעלת טלוויזיה בכבלים, שבועונים, זיכיון לשירותי טלוויזיה [...] נוסף על הבעלות הצולבת על כלי תקשורת יש לו לעיתים קרובות גם אינטרסים כלכליים נוספים: הוצאות ספרים, חברות תקליטים, עסקי דלא-ניידי, חברות בנייה, מלונות, עסקי סחר בנשק.
המו"ל החדש אינו חושש ואינו מהסס להתערב בשיקולי העריכה של העיתון.
הוא מינה עצמו לעורך הראשי או לעורך האחראי ומפעיל בעצמו שיקולי עריכה...הסכנה הטמונה בהתערבות אינטרסנטית מצד בעלי ההון האוחזים בבעלות על אמצעי התקשורת, מקבלת משנה תוקף ככל ששוק העיתונות ריכוזי יותר, דהיינו ככל שבידו של מו"ל יחיד מרוכזים יותר כלי תקשורת, וככל שמצטמצם מספרם של המו"לים...
הביטוי "ריכוזי" הינו הביטוי הנכון לענייננו שכן אין די בקיומם של כלי תקשורת רבים ומגוונים לשם הבטחת פלורליזם רעיוני וחופש העיתונות.
זאת, שכן אם כל כלי התקשורת נשלטים על ידי אותם בעלי הון הרי שביכולתם של אלו לכוון את התכנים המתפרסמים בעיתונות כולה...
בכך ניתנת בידי השולטים על ברז העיתונות היכולת לנווט את המערכת הפוליטית, להמליך פוליטיקאים אחדים ו"להעלים" פוליטיקאים אחרים"..."סיכון נוסף הנובע מריכוזיות שוק התקשורת הוא הזמינות של "קרטל דעות", קרי הסכמות בין הגופים השולטים על התכנים המסוקרים על ידם.
על סוגיה זו עמדה גם ועדת צדוק בציינה כי "בעיה זו חריפה במיוחד במדינה שבה לא ניתן לסמוך על כוחות השוק ועל התחרות החופשית שיחשפו עד מהרה את כל ניגודי העניינים שהתגלו בעיתונות."...
בג"ץ נדרש לסוגיה בעת שדן בעתירה של ד"ר שלמה כהן נגד לשכת עורכי הדין בישראל, שהוגשה לאחר שד"ר כהן ביקש לפרסם מאמר המבקר את ראשי הלשכה בביטאון הלשכה, והבקשה סורבה על ידי הוועד המרכזי של עורכי הדין.
בפסק הדין כותב נשיא בית המשפט העליון, השופט מאיר שמגר:
"הסכנה ל"שוק הרעיונות" נובעת, בראש ובראשונה, מריכוזיות בשליטה באמצעי התקשורת.
הפתרון לריכוזיות האמורה טמון בתכנון מבנה שוק השליטה בענף אמצעי התקשורת.
פירושו של דבר כי מוטלות הגבלות על רמת השליטה של חברות מסוימות בסך כל אמצעי התקשורת.
על ידי פיזור השליטה מובטח הגיוון בשליטה.
ההנחה היא כי הגיוון בשליטה יסייע לקיומו של "שוק רעיונות" חופשי.
דא עקא: השוק החופשי עלול להיכשל.
עלול להיווצר "כשל שוק חוקתי" שבו חוג מצומצם של בעלי שליטה מכתיבים ומעצבים את "שוק הרעיונות".
לשם כך מבקשים להקדים רפואה למכה ולמנוע את ריכוזיות השוק.
המכשירים הטכניים למניעת ריכוזיות זו עשויים להיות מגוונים – החל בהתנאת רישוי אמצעי תקשורת בתנאים מסוימים וכלה בדינים ספציפיים של הגבלים עסקיים בכל הנוגע לאמצעי תקשורת."
סקירה היסטורית של ריכוזיות תקשורתית בישראל
בעיתונות הכתובה היו אלו שנים של גידול הריכוזיות, בין היתר מפני שבשנים אלו נסגרו עיתונים מודפסים רבים: חדשות (1993), על המשמר (1995), העולם הזה (1993), דבר (1996).
תהליך זה, המכונה "מותה של העיתונות המפלגתית", הגדיל מאוד את ריכוזיות שוק העיתונות הכתובה (על הסיבות לתהליך הזה ניתן לקרוא כאן ).
ב-1996 נסגר גם העיתון הכלכלי טלגרף.
יוצא מן הכלל לעניין זה היא הופעתו של העיתון "מקור ראשון" כגורם מפזר.
עיתון זה הופיע לראשונה בשנת 1997, תחילה כשבועון ואחר כך כיומון, וזכה לכ-4% חשיפה ברבות הימים.
לאור כל זאת, הכריזה הרשות להגבלים עסקיים על ידיעות אחרונות כמונופולין ב-12 באפריל 1995., וחידשה את ההכרזה כעבור ארבע שנים.
בהנמקה לכך כותב הממונה על ההגבלים העסקיים כי ידיעות אחרונות מספק מעל מחצית הגיליונות המודפסים של עיתונות עברית (הן בימות החול והן בסופי שבוע) ולפיכך מדובר במונופולין.
לגבי ריכוזיות השוק קובע הממונה:"אם ניתן לזהות מגמות בשוק העיתונות בארבע השנים שחלפו (1995–1999), תהא התגברות הריכוזיות בענף - שהיה ריכוזי מלכתחילה - המרכזית שבהן".
יש לציין כי הממונה מכיר כבר אז בחשיבות התקשורת באינטרנט, וחוזה לה התפתחות מכרעת בעתיד, ולכן מעדיף לחכות ולא להפעיל רגולציה על הענף, עד שיתבהרו התנאים הטכנולוגיים תחתם הוא פועל.
המגמה הבולטת בעשור זה היא ירידה בקריאת עיתונים מודפסים, ע"פ נתוני TGI:
נתונים אלו מראים את המשך התחזקות מגמת הביזור של העיתונות הכתובה העברית הישראלית.
שכן למרות הפחת הכולל במספר קוראי העיתונים, אחוז קוראי "ידיעות אחרונות" מקרב קוראי העיתונים גדל.
כך גם היחס בין מספר קוראי "הארץ" ו"גלובס" לבין מספר קוראי "מעריב", גם כאן גידול בחלק היחסי של העיתון הגדול יותר.
יוצא דופן אחד הוא פריצתו לשוק של החינמון "ישראלי", הלה התחזק ביחס לעיתונים האחרים, ואכן מגמה זה תקבל משנה תוקף עם הפצתו של החינמון ישראל היום שתחל בשנת 2008, עוד על השפעת החינמון על הריכוזיות התקשורתית בישראל בהמשך.
לאור כל אלה השאיר הממונה על ההגבלים העסקיים את קביעתו משנת 1999 לפיה ידיעות אחרונות היא מנופולין.
באמצעי תקשורת אחרים חלה דווקא מגמה הפוכה, ראשית המדיה הדיגיטלית התפתחה מאוד.
עלו לרשת אתרים המציעים לגולשים לכתוב בלוגים משלהם, בין היתר בנושאי תקשורת, חדשות ואקטואליה ((למשל:ישרא-בלוג, תפוז).יתרה מזו, פתיחתה של מדיה זו איפשרה העלת אתרי חדשות בעלות נמוכה בהרבה מהפצת עיתון יומי, כך למשל פתח העיתונאי יואב יצחק את האתר חדשות מחלקה ראשונה בשנת 2000, וזאת לאחר פרישתו ממעריב.
בעיתונות הכתובה, תקופה זאת התאפיינה בעלית החינמונים.
כבר לפני תקופה זאת החלה החדירה של החינמון ישראלי כגורם מפזר ריכוזיות כמתואר מעלה.
העיתון הגיע בשיאו לאחוזי חשיפה של כ-12%, כלומר יותר מעיתון "הארץ".