tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבחירות הראשונות לרייכסטאג של גרמניה המאוחדת ב-1871 זכתה המפלגה ל-30.1% מקולות המצביעים והייתה למפלגה הגדולה ביותר בבית.
המפלגה זכתה להצלחה בעיקר בחלקי גרמניה החדשים שמחוץ לפרוסיה, כהנובר, שלזוויג-הולשטיין והסן.
מבין 161 המושבים שלה בריכסטאג הראשון, 91 היו מחוץ לפרוסיה.
עד שנת 1879 היו המפלגה ואנשיה יד-ימינו של ביסמרק ברפורמות שהנהיג לקראת מדינה מאוחדת, חילונית במרחב הציבורי, הפועלת לפי עקרונות השוק החופשי ומנהלת יחסי חוץ מועילים.
בין היתר תרמה המפלגה ליצירת הרייכסבנק, הבנק המרכזי של גרמניה והמטבע המאוחד, הגולדמרק, שתרמו לאיחוד הכלכלות של מרכיביה וסייעו ליצירת משק מודרני.
ב-1879 פנה ביסמרק למדיניות פרוטקציוניסטית (הגבלות על השוק החופשי, בעיקר סגירות כלכלית על ידי מכסי מגן), דבר שהוביל לקרע בינו ובין המפלגה.
ב-1884 פרש הפלג השמאלי-פרוגרסיבי מן המפלגה והחלק הנותר אימץ עמדות שמרניות ולאומיות יותר מבחינה מדינית.
כך תמכה המפלגה בהקמת והרחבת הצי הגרמני הקיסרי לפי תוכניתו של האדמירל אלפרד פון טירפיץ ווילהלם השני, קיסר גרמניה, גם כאשר הדבר הוביל למרוץ חימוש מול בריטניה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הייתה המפלגה חלק מקואליציית המלחמה וצידדה בבניית צי מלחמה גדול, סיפוח שטחים לגרמניה ומלחמת צוללות בלתי מוגבלת.
במשך כל קיומה הלך והתחדד במפלגה קרע בין פלג ימני ופלג שמאלי.
עם תבוסת גרמניה ב-1918 התפצלה המפלגה לשתיים, המפלגה הדמוקרטית הגרמנית משמאל ומפלגת העם הגרמנית בראשותו של גוסטב שטרזמן מימין.
המפלגה הליברלית של אוסטרליה היא מפלגת מרכז-ימין אוסטרלית ואחת משתי המפלגות המרכזיות באוסטרליה, לצד מפלגת הלייבור האוסטרלית.
היא הוקמה בשנת 1945 על ידי רוברט מנזיס, כדי להחליף את המפלגה האוסטרלית המאוחדת ואלו שקדמו לה.
המפלגה הליברלית הייתה בשלטון יותר מכל מפלגה פדרלית אחרת באוסטרליה, חרף הקמתה המאוחרת.
ברמה הפדרלית, המפלגה נמצאת נכון ל-2022 באופוזיציה, בהנהגת פיטר דטון .
ברמת המדינות והטריטוריות של אוסטרליה בפדרציה האוסטרלית, המפלגה (יחד עם המפלגה המסונפת לה בקווינסלנד, המפלגה הלאומית הליברלית) שולטת בטסמניה.
המפלגה נמצאת באופוזיציה במדינות ניו סאות' ויילס, קווינסלנד, אוסטרליה המערבית, הטריטוריה הצפונית, ויקטוריה, אוסטרליה הדרומית ובטריטוריית הבירה האוסטרלית.
המפלגה הליברלית של אוסטרליה היא המשך ישיר של "מפלגת אוסטרליה המאוחדת" (United Australia Party – UAP).
במובן הרחב יותר ייחוסה האידאולוגי של המפלגה הליברלית מגיע עד לקואליציית האנטי-לייבור בפרלמנטים הפדרליים הראשונים.
"המפלגה הליברלית של הדומיניון" (Commonwealth Liberal Party) הייתה מיזוג של "מפלגת הסחר החופשי" (Free Trade Party) ושל "המפלגה הפרוטקשוניסטית" (Protectionist Party) שבוצע ב-1909 בהנהגתו של ראש ממשלת אוסטרליה השני, אלפרד דיקין, בתגובה לעליית כוחה של מפלגת הלייבור האוסטרלית.
המפלגה הליברלית של הדומיניון התאחדה עם כמה מפורשי הלייבור (כולל בילי יוז) כדי ליצור ב-1917 את "המפלגה הלאומנית של אוסטרליה" (Nationalist Party of Australia).
מפלגה זו גם היא התמזגה עם פורשי לייבור נוספים כדי להקים ב-1931 את מפלגת אוסטרליה המאוחדת.
מפלגת אוסטרליה המאוחדת נוצרה כברית שמרנית חדשה ב-1931, כשפורש הלייבור ג'וזף ליונס נבחר להיות מנהיגה הראשון.
עמדתם של ליונס ושל פורשי הלייבור האחרים כנגד ההצעות הרדיקליות של תנועת הלייבור לטיפול בשפל הגדול, משכה את תמיכתם של שמרנים אוסטרלים בולטים.
כשאוסטרליה עדיין סובלת מהשפעות השפל הגדול, הצליחה המפלגה לזכות בניצחון סוחף בבחירות של 1931 וממשלת ליונס ניצחה בשלוש מערכות בחירות רצופות.
באופן כללי היא נמנעה מיישומה של הכלכלה הקיינסיאנית והתמידה במדיניות פיסקלית שמרנית של תקציבים מאוזנים והקטנת החוב הלאומי כדי להוציא את אוסטרליה מהשפל הכלכלי.
בעקבות מותו של ליונס ב-1939, נבחר רוברט מנזיס כראש הממשלה ערב מלחמת העולם השנייה.
מנזיס כיהן כראש הממשלה עד ל-1941, אז התפטר עקב חוסר תמיכה של הפרלמנט.
לאחר ההפסד של מפלגת אוסטרליה המאוחדת בהנהגתו של בילי יוז בבחירות של 1943, היא התפרקה.
ב-13 באוקטובר 1944, כינס מנזיס בקנברה ועידה של כל המפלגות השמרניות ושל קבוצות פוליטיות אחרות שהתנגדו למפלגת הלייבור, שהייתה אז בשלטון ובדצמבר 1944 כונסה ועידה נוספת באולבורי, ניו סאות' ויילס.
החל משנת 1942 חיזק מנזיס את תדמיתו הציבורית בסדרה של שיחות ברדיו שכונו "האנשים הנשכחים", בדומה ל"שיחות ליד האח" של נשיא ארצות הברית באותה תקופה, פרנקלין דלאנו רוזוולט.
בשיחות אלה פנה מנזיס לאנשי המעמד הבינוני כאל "עמוד השדרה של אוסטרליה", אך ככאלה שתמיד נתפסו כ"מובנים מאליהם" על ידי המפלגות הפוליטיות.
כשהוא משרטט את קווי המתאר למפלגה החדשה אמר מנזיס ב-1944:
ב-31 באוגוסט 1945 הוכרז באופן רשמי בבניין העירייה של סידני על הקמתה של המפלגה החדשה.
המפלגה החדשה לקחה לעצמה את השם "ליברלית" לכבודה של המפלגה הליברלית של הדומיניון ושדרת המנהיגות שלה הייתה מורכבת מיוצאי מפלגת אוסטרליה המאוחדת.
"ליגת הנשים הלאומית האוסטרלית" (Australian Women's National League), ארגון נשים שמרני בעל עוצמה, הצטרף גם הוא למפלגה הליברלית, וכן תנועת הנוער שהוקמה על ידי מנזיס, "הלאומנים הצעירים", והיא הפכה להיות אגף הנוער של המפלגה, "הליברלים הצעירים".
בספטמבר 1945 מנתה המפלגה יותר מ-90,000 חברים, רבים מהם לא היו קודם לכן חברים בשום מפלגה פוליטית.
לאחר ההתמודדות הראשונה של המפלגה הליברלית בבחירות של 1946, בו היא הפסידה ללייבור, הוביל מנזיס את המפלגה לניצחון בבחירות של 1949, שאחריו היא נותרה בשלטון לזמן שיא של 23 שנים.
בשנים שלאחר המלחמה, תקופת ממשלת מנזיס, חוותה אוסטרליה צמיחה כלכלית ממושכת ומנזיס קיים את הבטחותיו ממערכת הבחירות של 1949 לסיים את הקיצוב בחמאה, תה ובנזין ולשלם מענק של חמישה שילינג על כל לידת ילד.
בעוד שהוא עצמו היה אנגלופיל גאה, הוביל מנזיס את אוסטרליה לשורה של בריתות כלכליות וצבאיות שהעלו את אוסטרליה על מסלול מחוץ להשפעתה של בריטניה.
הוא פתח את אוסטרליה להגירה רב-גזעית ויזם רפורמות חקיקתיות חשובת בנוגע לאבוריג'ינים.
מנזיס פעל בחוזקה כנגד תוכניות הלייבור להלאים את מערכת הבנקאות האוסטרלית ובעקבות ניצחונו בבחירות של 1949 הוא חתר לפיזור של שני בתי הפרלמנט לקראת הבחירות של 1951, לאחר שהסנאט עדיין נותר בשליטת הלייבור.
לאחר הבחירות שבה הקואליציה של המפלגה הליברלית ושל מפלגת הכפר לשלטון כשהיא נהנית מרוב בסנאט.
בבחירות של 1954 ניצחה המפלגה הליברלית שוב ולאחר ש"מפלגת הלייבור הדמוקרטית" האנטי-קומוניסטית התפלגה ממפלגת הלייבור בראשית 1955, התקיימו בחירות בדצמבר אותה שנה ובה ניצחה המפלגה הליברלית שוב.
במרץ 1958 החליף ג'ון מקיואן את ארתור פאדן כמנהיג מפלגת הכפר והקואליציה של מנזיס ומקיואן הוקמה לאחר הבחירות שהתקיימו בנובמבר אותה שנה, הניצחון השלישי מול הלייבור בהנהגתו של ה.
בבחירות של 1961 ניצחה הקואליציה בקושי את הלייבור בהנהגתו של ארתור קאלוול, בעיצומו של משבר אשראי.
מנזיס הציג את מועמדותו בפעם האחרונה בנובמבר 1963 ושוב הביס את קאלוול והמפלגה הליברלית אף החזירה לעצמה את המושבים שאיבדה בבחירות הקודמות.
ב-26 בינואר 1966 התפטר מנזיס מתפקידו כראש הממשלה ומחברותו בפרלמנט.
מנזיס עלה לשלטון בשנה בה הנהיגה המפלגה הקומוניסטית של אוסטרליה שביתה של כורי הפחם כדי לשפר את תנאי עבודתם.
באותה שנה פוצצה ברית המועצות את פצצת המימן הראשונה שלה, מאו דזה-דונג הוביל את עלייתה של המפלגה הקומוניסטית של סין לשלטון ושנה קודם לכן פלשה קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית.
אנטי-קומוניזם היה נושא מפתח על סדר היום הפוליטי בשנות החמישים והשישים.
מנזיס, שהיה אנטי-קומוניסט אדוק, שיגר כוחות צבאיים להשתתף במלחמת קוריאה וניסה לאסור את קיומה של המפלגה הקומוניסטית האוסטרלית בחוק על ידי עריכת משאל עם.
הפילוג בשורות מפלגת הלייבור על רקע הוויכוח על השפעתה של המפלגה הקומוניסטית על האיגודים המקצועיים, הוביל להקמתה של "מפלגת הלייבור הדמוקרטית" (Democratic Labor Party), שהייתה קרובה יותר מבחינה אידאולוגית למפלגה הליברלית ולמפלגת הכפר.
ב-1951, עם תחילת המלחמה הקרה, דיבר מנזיס על האפשרות של מלחמת עולם שלישית.
ממשלת מנזיס הצטרפה לברית הצבאית הרשמית הראשונה שלה מחוץ לחבר העמים הבריטי כאשר חתמה על ברית ANZUS בין אוסטרליה ניו זילנד וארצות הברית בסן פרנסיסקו ב-1951. שר החוץ של אוסטרליה, פרסי ספנדר העלה הצעה לקשור קשרים דומים עם נאט"ו.
על פי ברית ANZUS, כל תקיפה חיצונית שתהיה מופנית כלפי כל אחת מחברות הברית בגזרת האוקיינוס השקט, תחשב לתקיפה של השתיים האחרות.
ב-1954 חתמה ממשלת מנזיס על הסכם SEATO שהייתה משקל נגד לברית נאט"ו.
באותה שנה ערקו הדיפלומט הסובייטי, ולדימיר פטרוב ואשתו משגרירות ברית המועצות בקנברה עדויות על פעולות ריגול רוסיות.
מנזיס מינה ועדת חקירה מלכותית בנושא.
ב-1956, עקב ממצאי ועדה שקבעהברסיטאות האוסטרליות נמצאות במצוקה כלכלית, דאג מנזיס להזרמת כספים כדי לשמור על עצמאותן שלברסיטאות.
מנזיס המשיך להרחיב את היקף תוכנית ההגירה החל בה צ'יפלי ונקט בצעדים משמעותיים לביטול מדיניות אוסטרליה הלבנה.
בראשית שנות החמישים, סייע שר החוץ פרסי ספנדר להקמתה של "תוכנית קולומבו" למתן סיוע כלכלי למדינות מתפתחות בסביבה הקרובה לאוסטרליה.
על פי התוכנית, התלמדו מנהיגים אסיאתיים רבים באוסטרליה.
ב-1958 שונה חוק ההגירה שבאופן שרירותי דרש מבחן באנגלית לצורך קבלת אשרת כניסה והוחלף במערכת של קריטריונים של מצב כלכלי ומיומנות מקצועית.
ב-1962 תוקן חוק הבחירות ונקבע שהאבוריג'ינים יקבלו זכות הצבעה.
קודם לכן, נשללה זכות ההצבעה מהאבוריג'ינים בקווינסלנד, אוסטרליה המערבית ובחלק מהטריטוריה הצפונית, למעט במקרה שהם היו יוצאי צבא.
מנזיס נותר תומך נלהב בקשרים עם המלוכה האוסטרלית ועם חבר העמים הבריטי, אך הסדיר באופן רשמי את היחסים הביטחוניים עם ארצות הברית וחתם על הסכמי סחר עם יפן ביולי 1957. יפן הפכה להיות השותפה לסחר הגדולה ביותר של אוסטרליה כשהיא מייצאת אליה פחם, ברזל ומחצבים.
לאחר שסיים את תקופת כהונתו הארוכה ביותר בהיסטוריה של אוסטרליה, פרש מנזיס ב-1966.
הרולד הולט החליף את מנזיס שפרש בינואר 1966 ובבחירות שהתקיימו באותה שנה זכתה ממשלתו ב-82 מושבים בפרלמנט מול 42 המושבים של הלייבור.
הולט כיהן כראש הממשלה עד להיעלמותו המסתורית כאשר רחץ בים ב-19 בדצמבר 1967 וכמה ימים לאחר מכן הוכרז על מותו.
הולט הרחיב את מעורבותה של אוסטרליה במלחמת וייטנאם, שנתקלה בהתנגדות ציבורית.
ממשלתו המירה את הדולר האוסטרלי לשיטה העשרונית.
הולט התמודד עם נסיגתה של בריטניה משטחיה באסיה על ידי חילופי ביקורים עם שורה ארוכה של מנהיגים אסיאתיים ועל ידי העמקת הקשרים עם ארצות הברית, כולל אירוחו של נשיא ארצות הברית הראשון שביקר באוסטרליה, ידידו לינדון ג'ונסון.
ממשלת הולט חוקקה את חוק ההגירה שביטל סופית את מדיניות אוסטרליה הלבנה והגדיל את האפשרויות של לא-אירופאים להגר לאוסטרליה, כולל פליטים מווייטנאם.
ב-1967 יזם הולט את עריכתו של משאל העם על ביטול הסעיף המפלה בחוקת אוסטרליה שעל פיו האבוריג'ינים לא היו בעלי זכות בחירה.
מעל 90% מהציבור האוסטרלי אישר את ביטולו של סעיף זה.
בסופה של שנה זו הפכה התמיכה הציבורית הראשונית בהשתתפות במלחמת וייטנאם למחאה הולכת וגוברת.
עם ההכרזה על מותו של הולט, בחרה המפלגה הליברלית בג'ון גורטון כיורשו.
גורטון, שהיה טייס חיל האוויר המלכותי האוסטרלי במלחמת העולם השנייה, ואף נפצע בה, אמר שהוא "אוסטרלי עד לקרסוליו" וסגנונו האישי היה לעיתים שנוי במחלוקת.
ממשלת גורטון הגדילה את המימון הממשלתי לאומנויות, הקימה את המועצה האוסטרלית לאומנויות, את החברה לפיתוח הקולנוע ואת בית הספר להכשרה באומנויות הטלוויזיה והקולנוע.
ממשלת גורטון העבירה חקיקה שהנהיגה תשלום שכר שוויוני לנשים ולגברים והגדילה את תשלומי הפנסיה ומלגות הלימודים.
בנוסף, דאגה הממשלה לטיפול רפואי חינם לאוכלוסייה של רבע מיליון מעוטי יכולת.
הממשלה המשיכה את המעורבות בווייטנאם אך ב-1970 הפסיקה לשלוח לשם כוחות חדשים.
גורטון שמר על היחסים הטובים עם ארצות הברית ועם בריטניה, אך דחף ליצירתם של קשרים קרובים יותר עם מדינות אסיה.
ממשלתו התנסתה בירידה תמיכת המצביעים בבחירות של 1969. מנהיגי המפלגה במדינות אוסטרליה ראו במדיניותו ריכוזית מדי, בעוד שמנהיגים ליברלים אחרים לא אהבו את התנהגותו האישית.
ב-1971 התפטר שר ההגנה מלקולם פרייזר בטענה שגורטון "לא מתאים למלא את התפקיד החשוב של ראש הממשלה".
בהצבעה על תפקיד מנהיג המפלגה נוצר תיקו ולמרות שתוצאות אלה לא היו מספיקות כדי להפיל את גורטון, הוא החליט שזו לא תמיכה מספיקה בו והתפטר.
את גורטון החליף שר האוצר לשעבר, ויליאם מקמהון.
גורטון נותר על הספסלים הקדמיים של המפלגה, אך היחסים עם פרייזר נותרו מתוחים.
ממשלת מקמהון סיימה את כהונתה כאשר ב-1972 הוביל גוף ויטלם את מפלגת הלייבור לניצחון שסיים את 23 שנותיה באופוזיציה.
בתקופת כהונתו של מקמהון הייתה הכלכלה מוחלשת.
מקמהון המשיך את מעורבותה של אוסטרליה בווייטנאם, אם כי בהדרגה פחות ופחות.
הוא מתח ביקורת על מנהיג האופוזיציה, גוף ויטלם על הביקור שקיים בסין הקומוניסטית ב-1972, אך זמן קצר לאחר מכן הכריז נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון על ביקור המתוכנן בסין.
במהלך תקופת כהונתו של מקמהון, הצטרף נביל בונר לסנאט והיה לאבוריג'יני הראשון שהיה חבר בבית המחוקקים האוסטרלי.
בונר נבחר ב-1971 מטעם המפלגה הליברלית כדי לתפוס מקום פנוי בסנאט וחגג את נאום הבכורה שלו בהטלת בומרנג על מדשאות בניין הפרלמנט.
הוא ניצח בבחירות של 1972 ושירת כסנאטור מטעם המפלגה הליברלית במשך 12 שנים.
הוא היה פעיל בעיקר בתחום הרווחה ובנושא זכויותיהם של האבוריג'ינים, הוכיח את עצמו כסנאטור בעל חשיבה עצמאית ולעיתים חצה את הקווים בהצבעות.
לאחר ניצחונו של ויטלם, המשיך גורטון לקחת חלק פעיל בהגשת עתירות באופוזיציה למען חקיקה לטובת ההומוסקסואלים.
בבחירות של 1974 הוביל בילי סנדן את המפלגה הליברלית מול הלייבור, שניצחה בבחירות.
כאשר ניצח פרייזר בהתמודדות מול סנדן על מנהיגות המפלגה ב-1975, יצא גורטון מהחדר.
לאחר התפוצצות פרשת ההלוואות של 1974 –1975, טענה הקואליציה של המפלגה הליברלית ומפלגת הכפר בהנהגתו של פרייזר, כי ממשלת ויטלם לא ראויה לכהן ועיכבה את העברתם של חוקים בעלי השלכה כספית בסנאט, עד שהממשלה תחליט על עריכת בחירות חדשות.
ויטלם סירב לדרישה והתעקשותו של פרייזר הובילה למשבר החוקתי של 1975. המבוי הסתום הגיע לסיומו כאשר ממשלת ויטלם הודחה על ידי המושל הכללי, סר ג'ון קר ב-11 בנובמבר 1975 ופרייזר מונה להיות ראש הממשלה במקומו עד לעריכת הבחירות.
בבחירות זכה פרייזר בניצחון סוחף.
פרייזר המשיך לקיים כמה מהרפורמות החברתיות מתקופת ויטלם, במקביל לשאיפתו לשמור על ריסון תקציבי.
אחד מחברי הממשלה היה נביל בונר וב-1976 אישר הפרלמנט את חוק זכויות הקרקע של האבוריג'ינים, שלמרות שהיה מוגבל רק לטריטוריה הצפונית, אישר זכות חכירה שאין להפקיעה לכמה משטחי האדמה המסורתיים של האבוריג'ינים.
פרייזר הקים את תחנת השידור הרב-תרבותית, ה-SBS, הסכים לקבל פליטים וייטנאמים, התנגד לשלטון האפרטהייד של המיעוט הלבן בדרום אפריקה וברודזיה והתנגד להתפשטותה של ברית המועצות.
תוכנית רפורמה כלכלית משמעותית לא הופעלה בכל מקרה.
ב-1983 כבר הייתה הכלכלה האוסטרלית במצב של מיתון, במקביל להשפעות של הבצורת הקשה.
פרייזר קידם את הזכויות של המדינות וממשלתו סירבה לנצל את סמכותה כממשלה פדרלית כדי לעצור את בנייתו של סכר פרנקלין בטסמניה ב-1982.
ב-1977 פרש השר מהמפלגה הליברלית, דון צ'יפ, כד להקים את המפלגה הסוציאל-ליברלית החדשה, "האוסטרלים הדמוקרטים".
בבחירות של 1977 ו-1980 נחל פרייזר ניצחונות משמעותיים נוספים ובבחירות של 1983 הוא הובס על ידי מפלגת הלייבור בהנהגתו של בוב הוק.
תקופה של פילוג עברה על המפלגה הליברלית בעת שהתמודדו על ההנהגה שר האוצר לשעבר, ג'ון הווארד ושר החוץ לשעבר, אנדרו פיקוק.
בראשית שנות התשעים הייתה הכלכלה האוסטרלית שרויה במיתון.
בהנהגתו של ג'ון יוסון הציגה המפלגה הליברלית שהייתה אז באופוזיציה תוכנית לרפורמה כלכלית כחלק ממצעה לבחירות של 1993, כולל הנהגתו של מס שירותים וסחורות.
בבחירות אלה ניצח ראש הממשלה מטעם הלייבור, פול קיטינג.
ברמה המדינתית, היו לליברלים הצלחות למשך תקופות ארוכות למעט קווינסלנד, שם הם זכו במספר מושבים נמוך במעט מזה של המפלגה הלאומית (שמה החדש של מפלגת הכפר).
בניו סאות' ויילס לא הייתה המפלגה הליברלית זמן רב בשלטון בהשוואה למפלגת הלייבור.
רק שלושה מנהיגים של הסניף המקומי הובילו את מפלגתם בחזרה מהאופוזיציה.
רוברט אסקין, שהיה ראש ממשלת המדינה בין השנים 1965 – 1975, ניק גריינר, שעלה לשלטון ב-1988 והתפטר ב-1992 ובארי או'פארל שהוביל את המפלגה לאחר 16 שנים באופוזיציה בחזרה לשלטון ב-2011.
בבחירות לרשויות המקומיות לא נוהגת המפלגה להציג מועמדים באופן רשמי, אם כי רבים מחבריה מתמודדים כעצמאיים.
בבחירות של 1996 הפסיד ראש הממשלה מטעם הלייבור, פול קיטינג לליברלים בהנהגת ג'ון הווארד.
עד אז היו הליברלים באופוזיציה 13 שנים.
כשהווארד מכהן כראש הממשלה, פיטר קוסטלו כשר האוצר ואלכסנדר דאונר כשר החוץ, החזיקה ממשלת הווארד בשלטון עד לתבוסתם לקווין ראד בבחירות 2007.
באופן כללי שמרה המפלגה הליברלית בהנהגתו של הווארד על מדיניות חברתית שמרנית, הפחתת החוב, שמירה על הקשרים עם חבר העמים הבריטי ועל הברית עם ארצות הברית, אך תקופת כהונתו כראש הממשלה עמדה בסימן של עלייה חדה בהיקף הסחר עם אסיה והרחבת ההגירה הרב-גזעית.
ממשלת הווארד חתמה על הסכם הסחר החופשי עם ממשל בוש ב-2004.
הווארד נבדל בקודמו בתפקיד מטעם הלייבור, פול קיטינג, בתמיכתו במוסדות המסורתיים של אוסטרליה כמו המלוכה האוסטרלית, קיומו של יום אנזא"ק, ועיצובו של דגל אוסטרליה, אך כמו קיטינג, הוא דחף להפרטה של התשתיות הציבוריות ולהנהגתו הנרחבת של מס צריכה.
בעת כהונתו של הווארד התרחשו פיגועי 11 בספטמבר.
ממשלת הווארד הפעילה את ברית ANZUS בתגובה לפיגועים ותמכה במלחמותיה של ארצות הברית באפגניסטן ובעיראק.
בבחירות הכלליות של 2004 חיזקה המפלגה הליברלית את הרוב שלה בבית התחתון ויחד עם שותפותיה לקואליציה הייתה לממשלה הראשונה מזה 20 שנה שהיה לה רוב מוחלט בסנאט.
שליטה זו בשני בתי הפרלמנט אפשרה את קיומם של תהליכי החקיקה בלי צורך לשאת ולתת עם חברי פרלמנט עצמאיים או עם מפלגות קטנות.
בבחירות של 2007 נחלה ממשלת הווארד תבוסה ומאז ועד לבחירות באוסטרליה המערבית שהתקיימו ב-2008 הייתה המפלגה הליברלית באופוזיציה הן בפרלמנט הפדרלי והן בפרלמנטים של כל המדינות.
נושא המשרה הבכיר ביותר מטעם המפלגה בכל אוסטרליה היה אז ראש עיריית בריזביין, קמפבל ניומן.
מצב זה הגיע לסיומו כאשר ב-2008 נבחר קולין ברנט להיות ראש ממשלת אוסטרליה המערבית.
לאחר הבחירות של 2007 נבחר ברנדן נלסון להיות מנהיג המפלגה הליברלית.
ב-16 בספטמבר 2008 איבד נלסון את תפקידו למלקולם טרנבול.
ב-1 בדצמבר 2009 נוצח טרנבול בבחירות על מנהיגות המפלגה על ידי טוני אבוט.
אבוט הנהיג את המפלגה בבחירות של 2010 שבהם עלתה התמיכה בה ובפעם הראשונה מאז הבחירות של 1940 היה מצב של תיקו בפרלמנט האוסטרלי.
במהלך אותה שנה, שיפרה המפלגה את מצבה בבחירות המדינתיות בטסמניה ובאוסטרליה הדרומית והצליחה להרכיב ממשלה בוויקטוריה.
במרץ 2011 זכתה הקואליציה המשותפת הליברלית-לאומית בבחירות בניו סאות' ויילס בתוצאה שהייתה הטובה ביותר בבחירות המדיניות באוסטרליה מאז מלחמת העולם השנייה.
ב-2008 התמזגה המפלגה הליברלית עם המפלגה הלאומית בקווינסלנד.
במרץ 2012 השיגה מפלגה זו ניצחון סוחף היסטורי בהנהגתו של ראש עיריית בריזביין לשעבר, קמפבל ניומן.
בבחירות הפדרליות שנערכו בספטמבר 2013 הצליח אבוט להוביל את מפלגתו לניצחון סוחף ולסיום 6 שנות שלטון של מפלגת הלייבור.
בנאום הניצחון הכריז על הקמת קואליציה משותפת עם המפלגה הלאומית בראשותו של וורן טראס, שמונה לתפקיד סגן ראש הממשלה ושר התחבורה והתשתיות; ג'ו הוקי מונה לשר האוצר וג'ולי בישופ מונתה לתפקיד שרת החוץ של אוסטרליה.
ב-18 בספטמבר 2013 הושבע אבוט לראש ממשלה והחל בכהונתו.
בהצבעה פנימית שנערכה במפלגה הליברלית, בספטמבר 2015, הודח טוני אבוט מראשות המפלגה והוכרח להתפטר מראשות הממשלה, במקומו מונה שר התקשורת בממשלתו מלקולם טרנבול שיזם את ההצבעה כדי להדיחו מראשות המפלגה.
ג'ולי בישופ שהייתה שרת החוץ, מונתה לסגניתו.
ב-25 באוגוסט 2018 ניצח סקוט מוריסון, שר האוצר של אוסטרליה, את ראש הממשלה המכהן טרנבול, בפריימריז על ראשות המפלגה, והחל לכהן כראש ממשלת אוסטרליה.
הוביל את המפלגה לניצחון בבחירות לפרלמנט האוסטרלי ב-2019, והרכיב את הממשלה.
בבחירות בשנת 2022 הפסידה המפלגה למפלגת הלייבור האוסטרלית, ומוריסון התפטר מראשות המפלגה.
המפלגה הליברלית של אוסטרליה (Liberal Party of Australia) היא אחת מהמפלגות הפוליטיות המרכזיות במדינה.
היא נוסדה בשנת 1945 ומייצגת את האידאולוגיה הליברלית-שמרנית, עם דגש על שוק חופשי, יוזמה פרטית ותמיכה בערכים משפחתיים.
האספה הלאומית היא הגוף העליון של המפלגה, שבו נציגים מכל המדינות והטריטוריות נפגשים כדי לקבוע מדיניות ולהשפיע על הכיוונים הפוליטיים של המפלגה.
האספה מתכנסת אחת לשנה, והחלטותיה משקפות את הקווים המנחים של המפלגה.
המועצה הפדרלית היא הגוף המנהל של המפלגה, ואחראית על ניהול הפעולות היומיומיות והאסטרטגיות.
היא כוללת נציגים מכל המדינות ובחירות מתקיימות לתפקידים השונים במועצה.
המועצה אחראית גם על ניהול תקציב המפלגה ופעילותה השוטפת.
המפלגה מפעילה משרדים בכל המדינות והטריטוריות, המוקדשים לקידום האינטרסים המקומיים ולהתארגנות לקראת הבחירות.
המשרדים מספקים תמיכה לחברי המפלגה ומסייעים להם במערכות הבחירות.
חברי המפלגה הם הבסיס לתמיכה הפוליטית שלה.
חברים יכולים להיות מעורבים במגוון פעילויות, כולל קמפיינים, ישיבות וועדות והשתתפות באירועים.
המפלגה מקדמת גיוס חברים חדשים על מנת להרחיב את השפעתה.
המפלגה מתמודדת בבחירות הפדרליות ובבחירות המקומיות, ובונה אסטרטגיות בהתאם לנסיבות השונות.
ישנם גם תפקידים בכנסת ובממשלות המדינתיות, מה שמחייב ארגון ופיקוח על מערכות הבחירות בכל המדינות.
תנועת הנוער של המפלגה הליברלית של אוסטרליה משחקת תפקיד מרכזי בקידום ערכי המפלגה בקרב הצעירים במדינה.
היא מספקת פלטפורמה לפעולה פוליטית, למידה והשתתפות פעילה במערכת הדמוקרטית.
במפלגה הליברלית ישנה ועדת נוער, המורכבת מצעירים בעלי תפקידים שונים.
הוועד אחראי על תכנון פעילויות, קידום מדיניות והכוונה אסטרטגית.
לכל מדינה וטריטוריה יש סניפי נוער מקומיים, המאפשרים לצעירים להתארגן ולפעול בצורה ממוסדת.
סניפים אלה מארגנים פעילויות מקומיות, כגון מפגשים, דיונים וקמפיינים.
תנועת הנוער מארגנת כנסים שנתיים ואירועים נוספים, בהם צעירים יכולים לפגוש חברי מפלגה בכירים, ללמוד ולהתעדכן במגוון נושאים.
חברי תנועת הנוער משתתפים בקמפייני בחירות, עוזרים בהפצת מסרים, גיוס תמיכה וארגון אירועים.
ראשי הממשלה מטעם המפלגה הליברלית
המפלגה הליברלית של קנדה היא המפלגה הפדרלית הוותיקה ביותר בקנדה.
המפלגה דוגלת בליברליזם ונמצאת במרכז-שמאל המפה הפוליטית, כשמימינה נמצאת המפלגה השמרנית ומשמאלה המפלגה הדמוקרטית החדשה (NDP).
המפלגה שלטה בפוליטיקה הפדרלית במשך רוב ההיסטוריה של קנדה, והייתה בשלטון במשך כמעט 69 שנים במאה ה-20, יותר מכל מפלגה אחרת במדינה מתקדמת – ועל כן היא מכונה לעיתים "מפלגת השלטון הטבעית" של קנדה.
בתחילת המאה ה-21 איבדה המפלגה מכוחה והגיעה לשפל בבחירות שנערכו בשנת 2011, אך המפלגה השתקמה וחזרה לשלטון בבחירות שנערכו בשנת 2015.
יושב ראש המפלגה הליברלית נכון ל-2025 הוא מארק קרני המשמש גם כראש הממשלה המיועד.
המפלגה הנוצרית-דמוקרטית (בהולנדית: Christen-Democratisch en Vlaams) היא מפלגה שמרנית בפלנדריה, בלגיה.
לאורך ההיסטוריה המפלגה הייתה הגדולה והדומיננטית ביותר בפלנדריה, עד פריצתה של הברית הפלמית החדשה בשנת 2010. ה-SDV השתתפה ברוב ממשלות בלגיה, ויצאו ממנה ראשי ממשלה ושרים רבים.
היא לרוב מאוד דומיננטית בשלטון המוניציפלי.
מבחינה בינלאומית, ה-SDV היא חלק ממפלגת העם האירופית.
ההיסטוריה הפוליטית של המפלגה מגיעה עד למאה ה-19, בקיומן של מפלגות דתיות שמרניות.
הפלטפורמה הנוכחית הוקמה בשנת 1968. מאז ועד שנת 1999, המפלגה הייתה כמעט תמיד בשלטון, למעט בשנים 1954-1958. בשנת 2004 המפלגה החלה להתחזק שוב ובשנת 2008 שבה לשלטון.
הממשלה נפלה בשנת 2010 כתוצאה מסכסוכים קואליציוניים.
הבחירות באותה השנה גרמו לאובדן כוח משמעותי מאוד עבור המפלגה.
בשנת 2012 המפלגה ניצחה והתחזקה מאוד ברשויות המקומיות.
שיא כוחה של המפלגה היה בשנת 1995, כאשר השיגה 26% מקולות הבוחרים בבחירות לבית הנבחרים הארצי.
המפלגה הנאצית האמריקנית היא מפלגה (ובתקופות מסוימות קבוצת מפלגות), הפועלת בארצות הברית באופן חוקי מאז 1959, ומחזיקה באידאולוגיה ובסמלים של המפלגה הנאצית הגרמנית.
בשנה הראשונה לפעילותה, המפלגה הנאצית האמריקנית נקראה World Union of Free Enterprise National Socialists (בראשי תיבות WUFENS).
מקים המפלגה והראשון שעמד בראשה היה ג'ורג' לינקולן רוקוול, טייס צי ארצות הברית לשעבר.
לאחר שרוקוול נרצח, בשנת 1967, תפס את מקומו מאט קואהל (Matt Koehl).
בשנת 2014 תפס רוקי סוהיידה (Rocky Suhayda) את מקומו של קואהל.
מטה המפלגה בעת הקמתה היה בווירג'יניה.
בשנת 1964, העביר מייסד המפלגה את המטה לגלנדייל, קליפורניה.
הסניף הראשי של המפלגה היה פעיל שם עד תחילת שנות ה-80.
בין הפעולות המפורסמות של המפלגה היה המצעד בעיירה היהודית סקוקי, שהיא פרוור של שיקגו, בשנים 1977 ו-1978 (הפרשה נודעה כפרשת סקוקי).
כיום, במקום בו צעדו חברי המפלגה, עומד מוזיאון השואה של אילינוי.
מאבק תושבי סקוקי נגד מצעד המפלגה זכה לתיעוד, בסרט הדרמה התיעודי "סקוקי".
הסרט הקומי "האחים בלוז", המתרחש בשיקגו של סוף שנות השבעים, לועג לחברי המפלגה.
התכנית לארגן כנס נאצים בינלאומי
לאחר פרשת עינוי הנערה היהודיה בת ה-19 ג.
סירוטה ב-1961 על ידי הניאו נאצים של טאקוארה, כנקמה על הוצאתו להורג של אדולף אייכמן, תהילתו של טאקוארה גדלה מאוד.
נציג ארגנטינה גינה ומחה נגד שוקיירי שתמך ב"נאצים" של מדינתו,
גם נציג צ'ילה תקף אותו בחריפות וסעודיה עצמה פיטרה את אחמד שוקיירי באמצע דצמבר 1962 על רקע זה.
עוד באותו זמן, ארגנטינה הודיעה שאסרה על ג'ורג' לינקולן רוקוול, שתכנן עריכת "קונגרס נאצי בינלאומי", להיכנס לארצה.
(קודם לכן, ביולי 29, נכנס רוקוול לאנגליה באופן לא חוקי).
המפלגה הליברלית היה שמם של שתי מפלגות קצרות מועד ערביות שהתקיימו בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
המפלגה הליברלית הראשונה הוקמה ב־1927 ביפו ועזה במטרה להקים מחנה נפרד מהמחנות המזוהים עם משפחת נשאשיבי וחאג' אמין אל-חוסייני.
המפלגה קראה לרפורמות חברתיות והשתתפה בקונגרס הערבי ב־1928. בין מיסידיה היה עיסא אל-עיסא, עורך העיתון פלסטין.
מפלגה נוספת בשם זה הוקמה בינואר 1930 בידי שייח' אסעד שוקיירי ותאופיק חאקי אל-עבדאללה, ראש עיריית עכו, בראש קבוצה של אנשי אופוזיציה מצפון הארץ שהקימה את "המפלגה הליברלית".
אחד המייסדים היה חסן צדקי אל-דג'אני, ובין חבריה: עורך הדין חנא עצפור מחיפה, תופיק אל-פאהום וראג'י אל-פרח מנצרת, עומר אל-ביטאר (יפו) וראש עיריית יפו עאסם אל-סעיד.
המצע של המפלגה: עצמאות מלאה לפלסטין.
המפלגה לא הייתה פעילה ובמאי 1931 קיימה את האספה הפומבית היחידה שלה.
המפלגה הליברל-דמוקרטית של בלארוס היא מפלגה פוליטית לאומנית בבלארוס.
היא נוצרה בשנת 1994 כיורשה הבלארוסי של המפלגה הליברל-דמוקרטית של ברית המועצות.
למרות השם, בדומה למקבילתה הרוסית, המפלגה אינה מפלגה דמוקרטית ליברלית, אלא דבקה באידאולוגיה של ימין קיצוני לאומי.
למרות הטענה שהיא "אופוזיציה בונה ודמוקרטית" המפלגה תומכת דה-פקטו בנשיא הנוכחי, אלכסנדר לוקשנקו (בדומה למקבילה הרוסית עם פוטין).
בבחירות לפרלמנט שנערכו באוקטובר 2004, זכתה המפלגה במושב אחד מתוך 110 מושבים.
מועמדה בבחירות לנשיאות בשנת 2006, סרגיי גאידוקביץ', השיג 3.5% מהקולות.
על פי התוצאות הרשמיות של הבחירות למועצות הצירים המקומיות ברפובליקה של בלארוס (2014), אף מועמד מהמפלגה לא הצליח לקבל מושב.
המנהיג גאידוקביץ' הוא סגן יו"ר הוועדה הקבועה של האספה הלאומית של בלארוס לעניינים בינלאומיים וביטחון לאומי.
הוא נבחר בשנת 2016 כחבר במועצה הלאומית של המושה השישי של מחוז מינסק.
המפלגה המאוחדת (בערבית حزب الاتحاد בתעתיק: חיזב אל-איתיחאד) הייתה מפלגת ימין שמרנית בשנות ה-30 של המאה ה-20 במצרים, אשר שלטה בממשלה המצרית בחלק מתקופת ממלכת מצרים.
המפלגה הוקמה ב-1924 בידי מוחמד תאופיק נאסים פאשא וקבוצה של משכילים תומכי מלוכנות המשולבת באסלאמיזם, ביניהם איש האחים המוסלמים מוחמד חמיד אבו אל-נאסר והפוליטיקאי עלי מאהר שהגיע ממפלגת אל-ופד.
קבוצת המייסדים נהגה להיפגש במסגד אל-אזהר שבקהיר.
לאורך שנות פעילותה קיבלה המפלגה תמיכה כלכלית מפואד הראשון, מלך מצרים וכן נטען כי קיבלה תמיכה מסוכנים בריטים על מנת לפגוע בפעילי תנועות שמאל רדיקליות.
למרות מאמצי המפלגה לבנות מפלגת ימין שמרנית מובילה המפלגה לא הצליחה להגיע להישגים משמעותיים ולא הצליחה לקדם מטרות דתיות.
למרות זאת ניהלה המפלגה שותפות עם חסן אל-בנא בין היתר במלחמה במלחמה אידואלגית בקופטים וברעיונות מערבים.
אף על פי שהמפלגה מעולם לא זכתה להצלחה גדולה בקלפי ובשיאה זכתה ב-10 מושבים, היא הצליחה להקים שלוש פעמים ממשלה בראשותה עקב תמיכת מועמדים עצמאים רבים.
עקב כך הנהיגה את הממשלה בשנים 1933 - 1936 אז התפרקה ופעילה התפצלו בין האחים המוסלמים למפלגת אל-ופד.
הגדלת סמוכיות דתיות ומקום מכבד עבורן בחוק.
הגדלת המשאבים למונכריה המצרית והגדלת כוחה.
שליטה והגדלת כוחו של משרד הוואקף של מצרים.
חיזוק האתיקה וערכי הסולדריות החברתית.
המפלגה המוסדית המהפכנית (בספרדית: Partido Revolucionario Institucional; בראשי תיבות: PRI) היא מפלגה פוליטית במקסיקו, המיוחסת מבחינה פוליטית לימין-מרכז.
המפלגה נוסדה בשנת 1929, ושלטה במקסיקו באופן סמכותני ללא הפרעה למשך 71 שנים רצופות, בין 1929 ל-2000. המפלגה דוגלת בלאומיות מהפכנית, שמרנות חברתית, וחוקתיות כגורמים מרכזיים במצע הבחירות שלה.
המפלגה כאמור נוסדה בשנת 1929 על ידי הפוליטיקאי פלוטארקו אליאס קאייס, אישיות מרכזית בפוליטיקה המקסיקנית מאז המהפכה המקסיקנית, אשר ירד מנשיאות מקסיקו שנה קודם לכן אך עקב תסיסה אזרחית ומאבקים שונים פעל בתור שליט סמכותני במדינה.
במקור, המפלגה נועדה לכלול את כל הפוליטיקאים הנותרים מאז אירועי המהפכה המקסיקנית, כך שאלו יתגברו על קשיים אידאולוגים כדי להקים קואליציה יציבה.
המצב הפוליטי במקסיקו היה תוסס במיוחד באותה העת, כאשר מאבקים פוליטיים הובילו להתנקשות בחייו של הנשיא הנבחר, אלווארו אוברגון.
אף על פי שמעמדו של קאייס בפוליטיקה המקסיקנית התפורר עוד בשנת 1936, המפלגה המשיכה לכהן ונותרה בשלטון עשורי שנים למרות התנגדות עממית נרחבת אליה.
עד שנת 2000 כל נשיאי מקסיקו היו חברי המפלגה.
עד שנת 1976 כל הסנאטורים בבית העליון של הפרלמנט המקסיקני היו חברי המפלגה.
המפלגה נותרה בשלטון במשך שבעה עשורים הודות לקורפורטיזם, קואופטציה נגד מפלגות יריבות, שחיתות שלטונית, הכללה של ספקטרום פוליטי נרחב בין חברי המפלגה עצמה ועוד.
המצב הפוליטי הוביל עם הזמן לעלייה בהתנגדות העממית למפלגה עקב השחיתות השלטונית, מחסור בזכויות אדם, סמכותנות שלטונית ועוד.
בשנת 1968 הגיע שיא האלימות של הממשל במהלך טבח טלטלולקו נגד סטודנטים שהפגינו.
עקב הספקטרום הפוליטי הרחב שנכלל בתוך המפלגה, נוצרו לעיתים קרובות משברים פנימיים, אך המפלגה הצליחה לשמור על השלטון.
לדוגמה, הנשיא לאסרו קארדנאס (כיהן בין 1934–1940) היה סוציאליסט בדעותיו בעוד יורשו, מנואל אבילה קמאצ'ו (כיהן בין 1940–1946) הפך חלק מהרפורמות הסוציאליסטיות שלו והביא לפיתוח שוק קפיטליסטי.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20, הנשיא גוסטבו דיאס אורדס פעל ללא הצלחה בניסיון להביא לדמוקרטיזציה של הממשל).
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 עברה המפלגה רפורמות שהקנו לה את דימוייה כיום.
המפלגה נטתה אל ימין-מרכז פוליטי, הביאה להפיכת חברות מולאמות לבעלות פרטית, חיזקה את יחסיה עם הכנסייה הקתולית ותמכה בפיתוח של שוק מבוסס לסה פר במקסיקו.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, הסופר הפרוויאני, מריו ורגס יוסה, הגדיר את שלטון ה-PRI במקסיקו בכינוי "הדיקטטורה המושלמת" הודות לעובדה שהייתה דיקטטורה מוסוות.
בשנות התשעים המאוחרות, זמן קצר לאחר עלייתו של ארנסטו סדייו לנשיאות, פרץ המשבר הכלכלי החריף ביותר בתולדותיה של מקסיקו.
מעמדה של המפלגה נפגע קשה, ובשנת 2000, לאחר שנמנעה הונאת בחירות, המפלגה הפסידה בבחירות לנשיאות בפעם הראשונה מאז הקמתה.
מאז שנת 2006 והלאה החלה המפלגה להתחזק מחדש מבחינת מעמד במערכת הפוליטית המקסיקנית (בבחירות בשנת 2006 הייתה המפלגה בשפל היסטורי כאשר לא הצליחה להשיג את קולות רוב הבוחרים אף לא באחת ממדינות מקסיקו).
פלוטארקו אליאס קאייס (דה יורה, שלט בין 1928–1936)
פסקואל אורטיס רוביו (כיהן בין 1930–1932)
אדולפו רואיס קורטינס (כיהן בין 1952–1958)
המפלגה הליברל-דמוקרטית של גרמניה הייתה מפלגה בגרמניה המזרחית.
כמו מפלגות לווין אחרות של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ב"בלוק הלאומי", היו למפלגה 52 נציגים בפולקסאקמר.
ההיסטוריה של המפלגה מתחיל ב-16 ביוני 1945, כאשר קבוצה ברלינאית שהונהגה על ידי ולדמר קוך, וגיסו, אויגן שיפר, לקחו על עצמם את היוזמה של בנייה מחדש של המפלגה הדמוקרטית הגרמנית מתקופת ווימאר.
קוח נבחר להיות יושב הראש של הוועדה המקימה, יחד עם וילהלם קולץ כסגנו, המחבר פרנץ קאפוס הצטרף לשורותיהם גם כן.
בהתחלה היו כמה דיונים על הקמת מפלגת מרכז-ימין דמוקרטית מאוחדת יחד עם הנוצרים הדמוקרטים, אך הרעיון ננטש מעט אחר כך ושם המפלגה שונה ל"מפלגה הליברל-דמוקרטית", LDP.
לפני הקמתה הרשמית של המפלגה ב-5 ביולי 1946.
מטרתה הראשונה הייתה קודם לאחד מחדש את חברי המפלגה הדמוקרטית הגרמנית, מפלגת העם הגרמנית, והאיחוד הנוצרי דמוקרטי מתקופת ויימאר, המפלגה הליברל-דמוקרטית תמכה בנחישות בבעלות פרטית והתנגדה להלאמה של חברות פרטיות חשובות.
בין המפלגות האנטי-פשיסטיות החדשות, המפלגה הליברל-דמוקרטית הייתה המפלגה הכי אנטי-קומוניסטית באותו זמן.
לאחר ויכוחים פניים ותחת לחץ מסמכויות שטח הכיבוש הסובייטי, קוך הוחלף בנובמבר 1945 בוילהלם קולץ הגמיש יותר.
בבחירות החופשיות האחרונות בשטח הכיבוש הסובייטי ב-1946, הליברל-דמוקרטים גמרו במקום השלישי, מאחורי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה והמפלגה הנוצרית דמוקרטית.
בסוף 1948, בזמן שיא האופוזיציה שלהם לתפיסת השלטון על ידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, במפלגה הליברל-דמוקרטית היו יותר מ-200,00 חברים, 23% מהם היו מתחת לגיל 25.
ביולי 1946 המפלגה הליברל-דמוקרטית והמפלגות הליברליות בשטחי הכיבוש המערביים ייסדו ועדה מתאמת משותפת במטרה להקים מפלגה ליברלית כלל גרמנית.
הקמת המפלגה הדמוקרטית של גרמניה החלה בכנס ברוטנבורג על הטאובר ב-17 במרץ 1947. וילהלם קולץ ותיאודור הויס, (שייצג את הליברלים המערביים) היו יושבי ראש שותפים של הכנס.
הניסיונות האלה נכשלו במהרה, עקב השתתפותו של קולץ ב"קונגרס העממי הגרמני", אשר אורגן על ידי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
כישלון האיחוד הגיע לנקודת אל-חזור כאשר באספה של ההנהגה המאוחדת של המפלגה הדמוקרטית הגרמנית שהתרחשה ב-18 בינואר 1948 שקולץ סירב להשתתף בה, תיאודור הויס טען שהאי-נכונות של הליברל-דמוקרטים לקחת כל צעד נגד קולץ הוכיחה את נאמנותן ל"גרסה הרוסית של אחדות גרמנית".
ארתור לויטננט, הדובר של המפלגה הליברל-דמוקרטית, הצהיר שתחת הנסיבות הללו, כל שיתוף פעולה של הליברלים המזרח-גרמנים, נהיה בלתי אפשרי.
לאחר 1949, למפלגה היה את אותו הגורל שהיה לשאר המפלגות המזרח-גרמניות החוקיות.
כמפלגת לווין של "החזית הלאומית", היא נטשה את האידאולוגיה המקורית שלה, ופעלה בתיאום מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
מפלגת לוויין אחרת, המפלגה הלאומית-דמוקרטית של גרמניה, משכה תשומת לב לכמעט אותו קהל יעד.
באוקטובר 1951, המפלגה הליברל-דמוקרטית הוסיפה את האות "D" לציון המילה גרמניה, (דויטשלנד) לתוך שמה כדי לשרת את המוטיב הכלל-גרמני של התעמולה של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה בזמנו.
חבר המפלגה הליברל-דמוקרטית, יוהנס דיקמן, היה יושב הראש של הפולקסקאמר בין 1949 ועד 1969, ותיפקד כסגן הנשיא של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית באותו זמן.
העיתון המרכזי של המפלגה הליברל-דמוקרטית באותה תקופה היה העיתון "דר מורגן" (הבוקר).
מנפרד גרלך היה יושב הראש של המפלגה הליברל-דמוקרטית מ-1967 עד להתפטרותו ב-1990. גרלך היה בהתחלה פרטנר נאמן של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, אך החל להתקדם לעבר קו פוליטי עצמאי יותר לקראת שנות השמונים.
במושב המפלגה היוצא דופן שהתרחש ב-9–10 בפברואר 1990 בדרזדן המפלגה חזרה למדיניות הליברלית שאותה נטשה 41 שנים לפני כן והוציאה את הסיומת "של גרמניה" משמה.
ב-12 בפברואר 1990 היא הצטרפה ל"התאחדות הדמוקרטים החופשיים" אשר בסוף התמזגה לתוך המפלגה הדמוקרטית החופשית ב-11 באוגוסט 1990.
המפלגה הליברל-דמוקרטית יצרה קשרים עם מפלגות ליברליות אחרות בגוש המזרחי: "המפלגה הדמוקרטית הפולנית", "המפלגה הלאומית-סוציאליסטית של צ'כוסלובקיה", "המפלגה הדמוקרטית של וייטנאם", "המפלגה הדמוקרטית של קוריאה".
למפלגה הליברל-דמוקרטית של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית היו גם קשרים עם המפלגה הדמוקרטית החופשית המערבית.
בשנות השישים והשבעים הקשרים בין המפלגה היו קרים, אך התעצמו בשנות השמונים.
המפלגה הליברלית המקסיקנית (בספרדית: Partido Liberal Mexicano, PLM,), היא מפלגה מקסיקנית שהיה לה תפקיד חשוב בתחילת המהפכה המקסיקנית.
המפלגה נוסדה בעקבות מניפסט Invitacion al Partido Liberal שפורסם על ידי קמילו אריאגה באוגוסט 1900. הוא הזמין את כל אזרחי מקסיקו שלא מרוצם ממדיניות של פורפיריו דיאז להקים סניפים מקומיים.
הכינוס הראשון של מפלגה התקיים בסן לואיס פוטוסי בפברואר 1901. בכנס השתתפו משלחות מ-50 סניפים.
האספה קיבלה מספר החלטות בהקשר להקטנת השפעה פוליטית של הכנסייה, חופש העיתונות וקידום ממשל עצמי מקומי.
ריקרדו פלורס מגון היה נוכח באספה כעיתונאי של עיתון Regeneración.
באפריל 1901 נפתח הסניף החדש במקסיקו סיטי במסגרתו ריקרדו פלורס ואחיו החלו בפעילות ענפה.
הם היו מיליטנטיים לעומת יתר חברי המפלגה ובסופו של דבר הוצאו מגבולות המדינה בינואר 1904. הם התיישבו בטקסס ופעלו שחברי המפלגה יתמכו בקבוצה חדשה בשם Junta Organizadora del Partido Liberal Mexicano (PLM).
במהלך שנים 1906–1908 המפלגה יזמה מספר שביתות ופעולות מרידה נגד השלטון.
בספטמבר 1911 המפלגה פרסמה ב-Regeneration קריאה למקסיקנים ומתנדבים נוספים להתחיל במאבק מזוין נגד המדינה, כמורה וקפיטליסטים תחת הסיסמה "אמדה וחופש".
בשנת 1911 קבוצת תומכי ריקרדו מאגון השתלטו על החלק הצפוני של באחה קליפורניה לרבות העיר מקסיקלי.
תוך זמן קצר המרד הסתיים וראשיו ברכו מחוץ למקסיקו.
אומנם פעילות צבאית נמשכה עוד מספר שנים ובשנת 1913 נתפסה פעילה מאגוניסטית מרגריטה אורטגה שהוצא להורג.
לאחר אירועים של שנת 1911 רוב אנשי המפלגה נעצרו פעילותם דעכה.
למרות זאת בשנת 1912 הם הכריזו על הקמת שלטון אנרכו-קומוניזם בקואווילה.
בשנת 1913 בניסיון לחדור למקסיקו מטקסס נתפסו 50 פעילים חמושים שהוכנסו למעצר ממשוך.
חברי המפלגה בוצעו רק פעולות בודדות וחלקה של המפלגה במהפכה המקסיקנית ירדה באופן משמעותי.
בפברואר 1916 אחים מאגון נעצרו ליד לוס אנג'לס.
לאחר התערבות של אמה גולדמן ואלסכנדר ברקמן הם שוחררו.
בעקבות פרסום מניפסט כלל כוחות האנרכיסטים בעולם, מאגון ושותפו לכתיבת המסמך ליברדו ריוורה נעצרו בשנת 1918 ונשפטו לתקופת מעצר ממשוכת.
חברו הועבר למקסיקו בה נעצר פעם נוספת.
המפלגה הליברלית הדנית (בדנית: Danmarks Liberale Parti או בקיצור Venstre) היא מפלגה שמרנית-ליברלית בדנמרק.
המפלגה נוסדה כחלק מתנועת איכרים וכיום היא דוגלת באידאולוגיה ליברלית כלכלית התומכת ברעיון השוק החופשי.
ונסטרה היא המפלגה המרכזית של המרכז-ימין בדנמרק, והמפלגה השנייה בגודלה במדינה.
מטעם המפלגה כיהנו כ-12 ראשי ממשלה שכיהנו על פני תקופה של למעלה מ-37 שנים מאז 1905. בבחירות הכלליות ב-2019 קיבלה ונסטרה 23.4% מהקולות ו-43 מתוך 179 המושבים בפולקטינג.
המפלגה חברה באינטרנציונל הליברלי ויש לה ארבעה נציגים בפרלמנט האירופי (מתוך 14 מושבים המוקצים לדנמרק).
ונסטרה מתוייגת כמפלגת מרכז-ימין בספקטרום הפוליטי.
זוהי מפלגה ליברלית קלאסית וליברלית מבחינה כלכלית.
מנהיג המפלגה בעבר אנדרס פוג ראסמוסן, אף כתב ספר שבו טען על הצורך ברפורמה במדינת הרווחה הדנית, הורדת מיסים והפחתת ההתערבות הממשלתית בכלכלה.
המפלגה הליברלית נוסדה בשנת 1870 תחת השם "Det Forenede Venstre" ("השמאל המאוחד") והורכבה במקור ממגוון קבוצות המאוחדות תחת האידאולוגיה הליברלית, שמירה על האינטרסים של החקלאים והתנגדות למפלגה השמרנית דאז, "Højre".
המפלגה ניצחה בבחירות ב-1872, אך מאז עברה פיצולים ואיחודים רבים.
עם תהליכי עיור וירידה במספר החוות, מספר החברים והתמיכה הציבורית במפלגה ירדו במהלך שנות ה-50. כתוצאה מכך, המפלגה הדגישה יותר אידאולוגיות ליברליות כלליות ופחות נושאים חקלאיים.
במהלך שנות ה-80 וה-90 כבר המפלגה הפכה למפלגה הליברלית הגדולה והבולטת בדנמרק.
אנדרס פוג ראסמוסן, שנבחר לראשות המפלגה ב-1998, פנה גם למרכז הפוליטי וטען בזכות הפיקוח על המיסים וההגירה.
בסופו של דבר, ונסטרה הפכה שוב לגדולה בפרלמנט, וזכתה ב-31.2% מהקולות וב-56 מושבים.
ונסטרה הקימה ממשלת קואליציה עם מפלגת העם השמרנית ומפלגת העם הדנית.
לראשונה מאז 1929 הוקמה ממשלה ליברלית שלא תלויה במפלגות המרכז.
למרות ירידה קטנה בבחירות הכלליות ב-2005 (29% ו-52 מושבים) וב-2007 (26.2% ו-46 מושבים), המפלגה נותרה הגדולה ביותר והמשיכה להוביל את הקואליציה.
ב-5 באפריל 2009 פוג רסמוסן התפטר מתפקידו כמנהיג המפלגה, על מנת לכהן כמזכ"ל נאט"ו.
את מקומו ירש לארס לקה ראסמוסן.
בבחירות הכלליות של 2011 המפלגה השיגה 26.7% מהקולות ו-47 מושבים, אך לא הצליחה להרכיב ממשלה.
כתוצאה מכך, המפלגה הליברלית הובילה את האופוזיציה לממשלה הסוציאל-דמוקרטית של ראש הממשלה הלה ת'ורנינג שמידט.
אף על פי שהמפלגה איבדה את תמיכת הבוחרים בבחירות הכלליות של 2015, וצברה רק 19.5% מהקולות, הצליחה להקים ממשלת מיעוט.
ממשלה זו הייתה קצרת מועד, ובשנת 2016 התפרקה.
במהלך הבחירות הכלליות ב-2019 עלתה הצעה להקים ממשלת אחדות עם הסוציאל-דמוקרטים, רעיון שנדחה ונגנז במהירות.
המפלגה הנוצרית-דמוקרטית (בהולנדית: Christen-Democratisch Appèl; בראשי תיבות: CDA) היא מפלגה נוצרית-דמוקרטית בהולנד.
היא הוקמה רשמית בשנת 1980 כתוצאה ממיזוג של מפלגת העם הקתולית, המפלגה האנטי-מהפכנית והאיחוד ההיסטורי הנוצרי.
היא השתתפה בכל הממשלות מלבד שלוש מאז שהפכה למפלגה אחת.
מאז 1880 המפלגות הקתוליות והפרוטסטנטיות הגדולות פעלו יחד היות שהן חלקו אינטרס משותף במימון ציבורי של בתי ספר דתיים.
ב-1888 הם הקימו את הממשלה הנוצרית-דמוקרטית הראשונה, אך שיתוף הפעולה לא היה חף מבעיות ובשנת 1894 השמרנים האנטי-קתולים והאריסטוקרטיים יותר עזבו את המפלגה האנטי-מהפכנית הפרוטסטנטית (ARP), כדי לייסד את האיחוד ההיסטורי הנוצרי (CHU).
הנושאים העיקריים שהפרידו בין פרוטסטנטים לקתולים היו עמדת הנציגות ההולנדית בכס הקדוש ועתידם של איי הודו המזרחיים ההולנדים .
עד 1918, היו שלוש מפלגות נוצריות-דמוקרטיות גדולות בהולנד - הליגה הכללית של שדולות הרומאים-קתוליים, המפלגה האנטי-מהפכנית הפרוטסטנטית והאיחוד הנוצרי ההיסטורי הפרוטסטנטי.
הליגה הכללית הפכה למפלגת המדינה הקתולית ב-1926, ולמפלגת העם הקתולית ב-1945 (KVP).
מ-1918 עד 1967, לשלוש המפלגות הנוצריות-דמוקרטיות היה רוב בשני בתי פרלמנט של הולנד, ולפחות שתיים מהן נכללו בכל קבינט.
הקתולים היו בממשלה באופן רציף מאז 1918.
בשנות השישים החברה ההולנדית הפכה לחילונית יותר, והבוחרים החלו להתרחק משלוש המפלגות הנוצריות-דמוקרטיות.
בבחירות הכלליות של 1963 החזיקו שלוש המפלגות ב-51% מהקולות, בעוד שבבחירות הכלליות של 1972 הן החזיקו רק ב-32%.
לאחר הכישלון בבחירות של 1972 שיתוף הפעולה קיבל תאוצה חדשה, אך הקמת הממשלה בראשות מנהיג מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטי, יוֹפ דֶן אֶאוּל סיכלה את שיתוף הפעולה .
דן אאול סירב לאפשר לחברי ה-CHU להשתתף בקבינט.
זה הוביל למצב שבו ה-CHU, ARP וה-KVP ישבו כסיעה אחת בשני בתי הפרלמנט, אך רק ל-KVP ול-ARP היו שרים ושרים זוטרים.
ב-1976 הודיעו שלוש המפלגות כי יעמידו רשימה אחת בבחירות הכלליות של 1977 תחת השם Christen-Democratisch Appèl.
שר המשפטים של ה-KVP, דריס ואן אכט, עמד בראש הרשימה.
במערכת הבחירות הוא הבהיר שה-CDA היא מפלגת מרכז, שלא תיטה לשמאל או לימין.
שלוש המפלגות הצליחו לייצב את שיעור ההצבעה שלהן.
תוצאת הבחירות אילצה את ואן אכט להתחיל בשיחות עם דן אאיל אך בין השניים שררה איבה.
לאחר יותר מ-300 ימים, כשל המשא ומתן.
ואן אכט הצליח להקים ממשלה לאחר משא ומתן עם מפלגת העם השמרנית-ליברלית לחופש ודמוקרטיה (VVD), אך לממשלתו הראשונה היה רוב דחוק מאוד.
הממשלה הבלתי צפויה עם ה-VVD הובילה לפיצול בין חברים פרוגרסיבים יותר ושמרנים יותר בקרב ה-CDA.
ב-11 באוקטובר 1980, שלוש המפלגות המקוריות חדלו להתקיים וה-CDA נוסדה כמפלגה יחידה.
משנת 1977 ה-CDA השתתפה בכל הממשלות פרט לממשלות בראשות וים קוק בין 1994 ל-2002 וממשלתו השנייה של מארק רוטה (2012–2017).
במשך 17 השנים הראשונות, ה-CDA היה חלק משלוש הממשלות בראשות דריס ואן אכט, ושלוש ממשלות בראשות רוד לוברס, שניהם חברי ה-CDA.
לאחר שהייתה באופוזיציה במהלך שתי הממשלות ה"סגולות" של וים קוק (בהשתתפות מפלגת העבודה, ה-VVD ומפלגת D66),הפכה ה-CDA הפכה למפלגה הגדולה ביותר בבחירות לפרלמנט ב-2002 עם 43 מושבים.
מנהיג המפלגה יאן פטר בלקנאנדה הקים קואליציה עם ה-VVD ועם מפלגת LPF – מפלגתו של מפלגתו של פים פורטאון, אשר נרצח סמוך לבחירות – והיא החזיקה מעמד 86 יום בלבד, לאחר פילוג בתוך מפלגתו של פורטאון.
בבחירות שנערכו ב-2003, קיבלה ה-CDA בראשות בלקנאנדה 44 מושבים (מתוך 150) ושוב הייתה המפלגה הגדולה ביותר.
ממשלת בלקנאנדה השנייה כללה בנוסף ל-CDA את הVVD ואת והדמוקרטים 66. ב-2006 פרשה D66 מהקואליציה והממשלה המשיכה כממשלת מיעוט.
גם בבחירות 2006 נשארה המפלגה הגדולה ביותר עם 41 מושבים, ובלקנאנדה הקים קואליציה חדשה, עם מפלגת העבודה ומפלגת האיחוד הנוצרי.
בבחירות לפרלמנט 2010 נחלה ה-CDA מפלה קשה: איבוד של 20 מושבים ושפל היסטורי של 21 מושבים.
באלקאנדה התפטר לאחר מכן מתפקידו כמנהיג המפלגה, והמפלגה החליטה לערוך הערכה יסודית של ולא למנות מנהיג מפלגה לעת עתה.
על אף ההפסד הצטרפה המפלגה כשותפה זוטרה לממשלתו של רוטה מה-VVD – ממשלת מיעוט שנתמכה מבחוץ על ידי מפלגת הימין הקיצוני המפלגה למען החירות של חרט וילדרס.
ממשלה זו נפלה תוך זמן לא ארוך ובבחירות 2012 שוב ספגה המפלגה תבוסה קשה עם 13 מושבים בלבד, ולא הייתה חלק מהממשלה, בפעם הראשונה מאז 2002.
בבחירות לפרלמנט ב-2017, השיגה ה-CDA 19 מושבים והפכה למפלגה השלישית בגודלה.
היא הייתה חלק מממשלתו השלישית של רוטה, עם מפלגת ה-VVD, מפלגת D66 ומפלגת האיחוד הנוצרי.
שר הבריאות הוחו דה יונג כיהן כמנהיג המפלגה הנוצרית-דמוקרטית מיולי 2020 ועד להתפטרותו בדצמבר שלאחר מכן.
שר האוצר, וופקה הוקסטרה, נבחר לעמוד בראש המפלגה בבחירות הכלליות של 2021, והפך למנהיג המפלגה דה-פקטו.
בבחירות 2021 איבדה המפלגה 4 מושבים, אך הצטרפה לממשלתו הרביעית של רוטה שהתבססה על אותו הרכב קואליציה.
ה-CDA היא מפלגה נוצרית דמוקרטית, אך ערכים נוצריים נתפסים כמקור השראה אחד בלבד לחברי הפרלמנט.
במפלגה יש גם חברי פרלמנט יהודים, מוסלמים והינדים והיא מקדמת שילוב של מיעוטים בתרבות ההולנדית.
מעשית, ה-CDA היא מפלגת מרכז.
עם זאת, למפלגה יש אגף מרכז-שמאל ניכר, התומך בפוליטיקה ידידותית לסביבה, מדיניות פרו-אירופית חזקה ועדפה לקואליציות מרכז-שמאל.
מעמדה של קבוצת המרכז-שמאל בתוך המפלגה נחלש מאז השתתפותה של המפלגה בממשלת המיעוט של המרכז-ימין עם ה-VVD שהייתה תלויה בתמיכה הפרלמנטרית של המפלגה למען החירות.
המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית או בראשי תיבות CDU היא מפלגת מרכז-ימין נוצרית דמוקרטית ומפלגת השלטון בגרמניה.
המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הוקמה מיד לאחר כניעת גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, ושימשה אחת משתי המפלגות הגדולות במערב גרמניה, לצד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
ה-CDU נוסדה לאחר מלחמת העולם השנייה עם חברים רבים ממפלגת המרכז הגרמנית שפוזרה על ידי היטלר ב-1933. בניגוד למפלגת המרכז הגרמנית, שבה נכללו בעבר רק קתולים, ה-CDU יועדה לכלול גם פרוטסטנטים תחת מטרייה של אידאולוגיה ליברלית ושמרנית.
מנהיג המפלגה הראשון בברלין, אנדרס הרמס היה מעורב בקשר העשרים ביולי, ונעצר על ידי הנאצים יחד עם קונראד אדנאואר, שלימים יכהן כקאנצלר הראשון של מערב גרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה בין השנים 1949 ל-1963. המפלגה איבדה את השלטון ב-1968, וישבה באופוזיציה עד ל-1982. בשנה זו נבחר הלמוט קוהל לקאנצלר.
בשנת 1990, במהלך כהונת קוהל, השלוחה המזרח גרמנית של המפלגה, שבראשה עמד לותר דה מייצירה, זכתה בבחירות החופשיות היחידות במזרח, ודה מייצירה הפך למנהיג המזרח גרמני היחיד שנבחר באופן דמוקרטי.
קוהל כיהן כקאנצלר עד ל-1998, אז המפלגה הפסידה בבחירות ושבה לאופוזיציה, עד שב-2005 אנגלה מרקל הרכיבה "קואליציה גדולה", דהיינו, ממשלת אחדות, עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
מרקל כיהנה כקנצלרית במשך כמה כהונות עד בחירות 2021, שבהן לא התמודדה.
ארמין לאשט נבחר למחליפה בתפקיד מנהיג המפלגה.
המפלגה הפסידה בבחירות ועברה לאופוזיציה.
לאשט התפטר אחרי הבחירות והוחלף בפרידריך מרץ בשנת 2021.
המפלגה הסוציאל־דמוקרטית של גרמניה היא המפלגה הוותיקה ביותר בגרמניה הפעילה עדיין כיום, ואחת הגדולות והוותיקות בעולם.
בשנת 2013 ציינה 150 שנה לייסודה, כשבשורותיה יותר מ-600,000 חברים.
מפלגה זו היא הגדולה ביותר בגרמניה.
שורשי המפלגה בתנועת העבודה הגרמנית, ובעבר נטתה יותר לאידאולוגיה הסוציאליסטית, והיא עדיין חברה באינטרנציונל הסוציאליסטי, כמו גם במפלגת הגג האירופית מפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
המפלגה שימשה בתחילת קיומה כקולה של תנועת הפועלים הגרמנית, ובימי הקיסרות הגרמנית הייתה לעיתים המפלגה החזקה ביותר ברייכסטאג, ויצרה מנגנון מסועף של "מדינה בתוך מדינה".
לאחר התבוסה הגרמנית במלחמת העולם הראשונה ב-1918 הייתה המפלגה בין מקימיה של רפובליקת ויימאר, כאשר איש המפלגה, פרידריך אברט, היה לנשיאה הראשון של הרפובליקה.
בימי הרייך השלישי נאסרה פעולתה, אך לאחר מלחמת העולם השנייה פעלה במערב גרמניה, בראשות אישים בולטים כווילי ברנדט והלמוט שמידט אשר שימשו במשרת הקנצלר.
לאחר איחוד גרמניה היה גרהרד שרדר לקאנצלר הראשון מטעם המפלגה בגרמניה המאוחדת, אולם הוא איבד את משרתו בבחירות בשנת 2005.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 יצאה המפלגה בתוכנית הסוציאליסטית "מכונית לכל פועל" שמטרתה לשפר את תנאי הרווחה של האוכלוסייה הפחות מבוססת בגרמניה, ובזכותה זכתה בבחירות בהישג חסר תקדים אולם התוכנית לא יצאה לפועל מעולם.
תחת מנהיגותו של גרהרד שרדר אימצה המפלגה מספר מאפיינים ליברליים בעודה מחויבת לעקרונות הסוציאל־דמוקרטיה.
בשנים 2005-2009 הייתה המפלגה שותפה בקואליציה עם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית, אשר בראשה עמדה הקאנצלרית המכהנת באותה התקופה אנגלה מרקל.
בשל תוצאתן הצמודה של הבחירות, ניתן היה לראות במפלגה חברה שוות כוח כמעט למפלגתה של מרקל בממשלת גרמניה.
בבחירות בשנת 2009 ספגה המפלגה מפלה קשה וזכתה ב-23% בלבד מקולות הבוחרים, מה שהביא אותה לתוצאה הנמוכה יותר בעידן הנוכחי.
בבחירות שנערכו בספטמבר 2013, המפלגה התחזקה במעט, ואחריהן התנהל משא ומתן לגבי הצטרפותה לממשלתה של אנגלה מרקל.
בתום משא ומתן ארוך ולא פשוט הצטרפה המפלגה הסוציאל־דמוקרטית (SPD) לקואליציה גדולה שנייה תחת הנהגתה של הקנצלרית אנגלה מרקל.
בשנת 2021 זכתה המפלגה בבחירות ובשנים 2021–2025 הרכיבה את הממשלה עם הקבינט של שולץ בראשות אולף שולץ בתפקיד קנצלר גרמניה.
הגוף העליון של המפלגה הסוציאל־דמוקרטית הגרמנית הוא קונגרס המפלגה, המתכנס אחת לשנתיים.
הנציגים המוסמכים להצביע בוועידות הפדרליות נבחרים בוועידות אזוריות ובנוסף לכך מוסמכים להצביע גם חברים בוועד הפועל הפדרלי של המפלגה.
הוועד הפועל הפדרלי כולל את היושב ראש, חמשת סגניו, המזכיר הכללי, הגזבר וחברים אחרים.
הוועד הפועל כולל 45 חברים מנהל את ענייניה השוטפים של המפלגה.
הוא בוחר מתוכו נשיאות בת 13 חברים המשמשת כמועצת מנהלים.
מועצת המפלגה היא גוף רחב יותר בן 110 חברים, שעל הוועד הפועל להתייעץ עמו בעניינים חשובים.
למפלגה כיום כ-12,500 סניפים המאורגנים ב-350 תתי מחוזות ועשרים מחוזות, ומאגדים בתוכם כ-600,000 חברי מפלגה.
מטה המפלגה בברלין נקרא "בית וילי ברנדט" על שם הקאנצלר לשעבר, שהיה ממנהיגיה הבולטים של המפלגה בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
המפלגה הסוציאל־דמוקרטית של גרמניה היא מפלגה מובילה במחנה הסוציאל-דמוקרטי העולמי מהיום שבו נוסדה.
ראשית המפלגה בפועלם של פוליטיקאים והוגים כפרדיננד לסל ואדוארד ברנשטיין, אשר תמכו בסוציאליזם וראו את הדרך להגשמתו בשיתוף פעולה עם המדינה.
לאחר מלחמת העולם השנייה ניסחה המפלגה מספר מצעים, כאשר האחרון שביניהם התקבל בברלין בשנת 1989 בעת שאיחוד גרמניה נראה כקרב והולך.
ההתפתחויות, שאירעו מאז, נושאים כגלובליזציה והמלחמה העולמית נגד הטרור, יצרו צורך ביצירת מצע חדש, שעליו דנה ועידת המפלגה בשנת 2007.
כיום מגדירה עצמה המפלגה באתר האינטרנט שלה כמפלגה סוציאל־דמוקרטית, התומכת ב"סדר עולמי של שלום", "גלובליזציה הוגנת", "שגשוג ותעסוקה", "סולידריות בין גילאים בחברה הידידותית לילדים", "השתתפות חברתית לכל", "קידמה הוגנת", "ביטחון אל מול פני השינוי", ו"קונצנזוס חברתי חדש".
בפועל משקפות אמרות אלו מאבקים פנימיים בין אגפי המפלגה, כאשר מנהיג המפלגה עד לשנת 2006, גרהרד שרדר, הוביל את המפלגה בנתיב שנראה לאחדים נאו ליברלי וסוטה מעקרונות היסוד של המפלגה.
ויכוח זה הוביל לפרישת פלג מן המפלגה ליצירת מפלגת די לינקה (Die Linke) בשנת 2005.
ההתפתחות הכלכלית של גרמניה באמצע המאה ה-19 הביאה, כבאנגליה ובארצות נוספות באירופה, להתפתחות התודעה העצמית של מעמד הפועלים.
התנועות הסוציאליסטיות שדוכאו בכוח בשנות הארבעים, ובמהפכות 1848, סללו את הדרך לכוחות חדשים.
המהפכנים הוותיקים כקרל מרקס ופרידריך אנגלס היו בגלות, אך מעמד הפועלים הגרמני נראה כבשל לארגון ולייצוג פוליטי.
השפעתם של הגולים הייתה עקיפה, ובגרמניה עצמה קם מנהיג שארגן את התנועה, ואיחד את פועלי גרמניה באופן פוליטי, דבר ממנו נמנעה תנועת הפועלים מ-1848 ועד תחילת שנות השישים של המאה ה-19.
המפלגה מחשיבה את יום היווסדה כ-23 במאי 1863, עת התכנסו כ-600 נציגים בוועידה בלייפציג בראשותו של פרדיננד לסל, וייסדו מפלגה בשם "Allgemeiner Deutscher Arbeiterverein" ובראשי תיבות ADAV, שהייתה הארגון הפוליטי הראשון של תנועת העבודה הגרמנית, ואביה הקדמון של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ב-1864 מת לסל, לאחר שהסתבך בדו-קרב על חסדיה של גבירה, אך התנועה המשיכה להתקדם.
מספר החברים גדל מיום ייסוד המפלגה ועד למותו של לסל, מ-600 חברים ל-4,600. בניגוד לאחרים כקרל מרקס, ראה לסל את הדרך להשגת זכויות העובדים בהשתתפות פוליטית של הפועלים במבנה המדינה הקיים, ובשל כך ראה את השגת זכות הבחירה השווה לכל נפש כהישג הגדול אליו צריכה לשאוף תנועת הפועלים.
לסל היה אחד מהגדולים שבאנשי תנועת העבודה הגרמנית, והתווה את הדרך לבאים אחריו.
אף שהורה כי יורשו יהיה ברנהרד בקר, השתלט על התנועה יוהאן בפטיסט פון שוייצר, שהמשיך בקו שבו נקט לסל של שילוב תנועת הפועלים בפוליטיקה של האימפריה, ותמיכה באוטו פון ביסמרק ובמדינה הפרוסית.
עיקר פעילותה של ה-ADAV היה בצפון גרמניה ובפרוסיה.
במקביל, בדרום, נוסדה בשנת 1869 "Sozialdemokratische Arbeiterpartei" (מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה - SDAP), בראשותם של אוגוסט בבל ווילהלם ליבקנכט, אביו של קרל ליבקנכט.
התוכנית הייתה ברוחו של לסל, וספגה ביקורת נוקבת מאת קרל מרקס ופרידריך אנגלס.
המפלגה המאוחדת זכתה להצלחה מסוימת בבחירות לרייכסטאג ב-1877 ול-12 נציגים.
עליית המפלגה גרמה לאוטו פון ביסמרק לחששות כבדים.
ב-11 במאי 1878 התנקש אדם בלתי שפוי בחיי הקייזר וילהלם הראשון.
ב-2 ביוני 1878 אירעה התנקשות נוספת.
ביסמרק ייחס התנקשויות אלו להשפעה סוציאליסטית, וב-19 באוקטובר 1878 הצליח להעביר ברייכסטאג שורת חוקים אנטי סוציאליסטים, שאסרו על פעולת המפלגה.
מנהיגי המפלגה נאסרו או יצאו לגלות.
עיתוני המפלגה נסגרו, ורבים מהפעילים נאסרו אף הם.
עם כל זאת, פעילי המפלגה המשיכו להיבחר כמועמדים עצמאיים בזמן האיסור על פעולת המפלגה, וכוחה נשמר.
ב-1890 עם עלייתו של וילהלם השני לשלטון, התפטר ביסמרק, והתאפשר חידוש פעולת המפלגה.
השליט החדש ביקש לשבות את לבו של מעמד הפועלים, ואף יזם חקיקה סוציאלית במקביל לכך שאפשר את פעולתה של המפלגה.
לאחר מספר שנים ניחם על מעשיו, ובשנים 1894 ו-1899 ניסה להגביל את המפלגה כפי שעשה זאת ביסמרק, אך עתה היה כוחה של המפלגה כה רב, עד שהרייכסטאג דחה את הצעותיו של הקייזר.
בקונגרס בארפורט ב-1891 קיבלה המפלגה תוכנית רדיקלית יותר, ברוח המרקסיזם, שדרשה, בין היתר, הלאמה של המפעלים התעשייתיים הגדולים בגרמניה.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 המפלגה הייתה בוויכוח פנימי בין הפלג המרקסיסטי האורתודוקסי בהובלת קארל קאוטסקי ורוזה לוקסמבורג, שתמכו במודל המהפכה של מרקס, ובין הפלג הרפורמיסטי בהובלת אדוארד ברנשטיין, שתמך בהתקדמות אטית והדרגתית אל עבר החברה הסוציאליסטית, בעיקר באמצעים פרלמנטריים.