tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית היגר לווינה, שם המשיך את לימודים בתחום הגאוגרפיה.
בשנת 1920 התמנה למנהל סניף סוכנות הטלגרף הסובייטית-רוסית (ROSTA) בווינה.
בין 1922 ל־1924 המשיך בלימודיו הגאוגרפיים בינה.
בשנת 1923, הוא הצטרף בלייפציג לארגון המזוין והבלתי חוקי של התנועה הקומוניסטית הגרמנית, שם נטל את ההובלה והפך למפקד פלוגות ההגנה העצמית הפרולטרית הסקסונית.
בשנת 1924, לאחר נפילת מרידת המבורג הכושלת נמלט למוסקבה עם כמה מחבריו.
בין השנים 1924 - 1926 התגורר שאנדור ראדו בברית המועצות, שם המשיך בעבודתו המקצועית ואת עבודתו הארגונית בתנועה הקומוניסטית.
בתקופה זו הפך במוסקבה לעורך במכון ליחסי תרבות, למזכיר ועמית מחקר בכיר במכון לענייני כלכלה ופוליטיקה עולמית ולאחר מכן עמית בכיר באקדמיה הקומוניסטית.
על סמך המפות האיכותיות שלו על רפובליקות ברית המועצות ראדו התקבל על ידי הגאוגרפים כמומחה סובייטי.
בהמשך נסע שוב לגרמניה והשתתף בעריכת ה-Meyers Lexikon .
אז הוא נפגש לראשונה עם המודיעין הסובייטי וככל הנראה גויס באותה תקופה כסוכן (באמצעות קצין המודיעין סמיון אוריצקי) ובהמשך נשלח שוב לגרמניה בהוראה ספציפית.
הידע המקצועי שלו בגאוגרפיה וקרטוגרפיה סיפק בסיס נהדר לעבודת המודיעין שלו וגם סיפק לו עסק כיסוי מצוין.
על פי הביוגרפיה הרשמית שלו, ראדו עבד בין השנים 1933-1927 כמנהל משרד המידע הגאוגרפי הסובייטי-רוסי בברלין.
בשנת 1926 הוא הקים את המשרד של סוכנות החדשות הסובייטית בברלין, הקים את סוכנות העיתונות הראשונה למיפוי הגאוגרפי בעולם שפעלה בשם "פרסייגרוגרפיה" בברלין, לימים כאינפרס בפריז, וגיאופרס בז'נבה במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאציזם לשלטון בגרמניה, התיישב בצרפת.
בשנים 1933–1936 עבד בפריז תחת מטריית לשכת העיתונאות האנטי-פשיסטית.
כמעט עד תום מלחמת העולם השנייה התגורר בז'נבה (1945), שם ניהל רשת ריגול סובייטית שפעלה כחוק תחת סוכנות הגיאופרס.
מרגל סובייטי במלחמת העולם השנייה
בשנים 1936–1944 היה ראדו ממנהיגי ארגון הביון המערבי-אירופי של ברית המועצות.
רשת המודיעין הוקמה בסוף שנות העשרים על ידי קודמתו בתפקיד, קצינת מודיעין סובייטית עלומה, והתבססה על מהגרים קומוניסטים גרמנים, רוסים ופולנים שחיו בשווייץ בסוף שנות העשרים.
שמה של אישה זו כלל לא מוזכר בביוגרפיה של ראדו.
רשת הריגול הסובייטית נמסרה לפיקודו המלא של ראדו בשנת 1941, היא הורחבה על ידו עוד יותר לארגון יעיל.
המידע הגיע מכעשרים מדינות, בעיקר מגרמניה ומאיטליה, באמצעות רשת נרחבת של חיילים וסוכנים אזרחיים שהיו מוכנים לשתף פעולה עם המעצמות שלחמו בגרמניה הנאצית.
מחקרים זיהו לפחות 60 חברים בשמם בארגון של ראדו.
היו לו כמה סוכנים בפיקוד הצבאי הגרמני, במרכזי המודיעין הצבאיים, במשרד הביטחון הגרמני, כולל ארנסט למר, מזכירו שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ, שהפך לפוליטיקאי של המפלגה הנוצרית דמוקרטית שלאחר המלחמה.
הניצחונות הגרמניים הראשונים והצלחתם במלחמה השפיעו בהכרח על המנהיגים הפוליטיים בשווייץ.
הם החליטו לשים הכול על הקלף הגרמני.
שווייץ נהנתה מיחסים מסחריים וכלכליים משגשגים עם גרמניה הנאצית כמעט בכל מהלך מלחמת העולם השנייה.
יחידים וחברות גרמנים הבריחו את רכושם לשווייץ, הן החוקי והן את מה ששדדו ברחבי אירופה.
הכישלון המודיעיני האנטי גרמני לא התרחש בשווייץ עד שנת 1943 (ככל הנראה בגלל המדיניות הזהירה ומעלימת העין של הרשויות השווייצריות).
בשל מצב זה, ניתן היה לשלוח את מרבית המידע הרגיש לשווייץ בדואר רגיל.
לשלטונות הנאצים הייתה שליטה מועטה על תנועת הדואר לשווייץ עד שנת 1943. בשל הישגיו הועלה ראדו לדרגת קולונל בצבא האדום וקיבל את אות מסדר לנין.
מאמצי ההתנגדות הגרמנית לחסל את הקבוצה הניבו את התוצאות הראשונות בראשית 1943. אחדים מספרי ההצפנה של הקבוצה נפלו לידיים גרמניות בקיץ 1943 ולאחר ניצחון הצבא האדום בקורסק, חוסלה כל קבוצת המודיעין הסובייטית בשווייץ, על ידי היחידה למניעת ריגול של הנאצים.
בפעולה נהרגו ונעצרו רוב חברי הקבוצה ורק שאנדור ראדו נותר חופשי.
בשל הסכנה הגוברת חילץ ראדו את משפחתו משווייץ.
בשנה האחרונה של המלחמה בתחילת 1945, המודיעין הסובייטי החזיר לברית המועצות את ראדו ששהה אז בפריס המשוחררת עם משפחתו, יחד עם מקורביו ששרדו ועם סוכנים אחרים של רשת הריגול הסובייטית.
ראדו שהיה בקיא ברזי הקומוניזם הסטליניסטי חשד.
מטוסו עבר ונחת בקהיר, שם ניסה ראדו להימלט, עזב את המטוס וביקש מקלט מדיני בשגרירות בריטניה.
הרשויות הבריטיות דחו את בקשתו והחזירו אותו למטוס.
הוא ניסה להתאבד, אך חולץ.
לאחר סיום אשפוזו, הבריטים לקחו אותו למוסקבה, שם נעצר ראדו כמו יתר מקורביו ונכלא בכלא לוביאנקה.
הוא נשלח למחנות הפליליים באישומי קונספירציה נגד המדינה הסובייטית ולעבודות כפייה שנמשכה עד מותו של סטלין.
שאנדור ראדו שהה מספר שנים במחנות סובייטיים שונים ולא שב למולדתו הונגריה עד שנת 1955, שנתיים לאחר מותם של סטלין ובריה.
חמש הערים הגדולות של ברית המועצות:מוסקבה, לנינגרד, חרקוב, קייב, אודיסה.
מרגלים ואנשי מודיעין ברייך השלישי.
חייו המסתוריים של שאנדור ראדו M.
שַאנְדוֹר רַאדוֹ (בהונגרית: Radó Sándor}; נולד ב:רחיב, שבאוקראינה ב-3 במאי 1891 – נרצח בבודפשט, בדצמבר 1944. היה שחקן תיאטרון, וקומיקאי יהודי הונגרי שנולד באזור זקרפטיה (אז האימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום אוקראינה).
ראדו החל את הקריירה שלו בתיאטרון הילדים של ז'יגמונד פלד ובמקביל למד בבית הספר הלאומי האקדמיה למשחק.
הופיע לראשונה על הבמה עם שאנדור קרמר בשנת 1908. אחר כך עבר לסובוטיצה (סרביה) בשנת 1909, ובשנים 1910־1912 שיחק בקברט בונבונייר באוראדיה שבהונגריה (כיום רומניה).
בשל החוק היהודי השני הוא הורשה לשחק משנת 1940 רק במסגרת הפעילות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
בשנת 1944 היה קורבן לטרור של אנשי מפלגת צלב החץ ונרצח על ידם.
שאנדור קלנר (בהונגרית: Kellner Sándor, אוסלאר 3 בספטמבר 1887 – שופרון, 6 באוקטובר 1919) היה עובד דפוס, עובד מפלגת הקומוניסטים בהונגריה, גיסו של יוז'ף רבינוביץ.
במהלכה נפל בשבי הרוסי, שם הצטרף להתארגנות שבויי המלחמה ונלחם במלחמת האזרחים ברוסיה.
הוא שב להונגריה בנובמבר 1918 והשתתף בהקמת ה-KMP.
בזמן הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה קומיסר העם בחבר הנאמנים של העיר שופרון.
לאחר נפילת הדיקטטורה של הפרולטריון נמלט לכיוון יוגוסלביה, אך זוהה נלכד, עונה ונרצח.
אביו היה שמואל קלנר, מורה מאוסלאר, ואמו הייתה קרולינה וייס.
שאנדור הגיע לבודפשט בגיל ארבע עשרה.
כחניך דפוס הצטרף לתנועת הפועלים הצעירים בבודפשט, ובשנת 1904, לאחר סיום חניכתו, הצטרף לאיגוד עובדי הדפוס והכיר שם את דיולה אלפארי (בשמו הקודם משה אדלר).
בשנה שלאחר מכן הוא יצא למסע לימודים; ביקר באוסטריה, בגרמניה ובשווייץ, ואחר כך חזר הביתה בשנת 1906 ועבד בבית הדפוס רטינג בשופרון, לאחר מכן היה לאחד ממקימי חוג גלילאו.
הוא נלחם במלחמת העולם הראשונה, נפל בשבי בחזית ברוסיה בשנת 1915 ונשלח למחנה הכליאה בסראטוב, שם פעל בשכנוע ובהתססה של השבויים באופן קבוע; הפך למנהיג קבוצת המשכנעים הסוציאליסטים המקומית.
בשנת 1917, כחבר הוועדה שבחנה מינוי נציגים השתתף בקונגרס שבויי מלחמה במוסקבה ונפגש שם עם בלה קון, טיבור סמואלי וקארואי ואנטוש.
בהמשך נלחם קלנר כמפקד המשמר האדום של סרטוב במלחמת האזרחים ברוסיה.
מהקמת המפלגה עד מותו המוקדם
בנובמבר 1918 חזר עם יוז'ף רבינוביץ להונגריה והפך לאחד המייסדים והמארגנים של מפלגת הקומוניסטים בהונגריה.
זה היה בערך הפעם הראשונה שהוא שפגש את אחותו של רבינוביץ, אילונה, שאת ידה ביקש עד מהרה.
ב־20 בפברואר 1919, קלנר נעצר יחד עם שאר הקומוניסטים, והוא לא שוחרר, אלא לאחר הכרזת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, ב־22 במרץ.
עוד בחודש מרץ מונה לקומיסר העם של חבר הנאמנים של מחוז שופרון, ובמסגרת התפקיד הזה מינה את דז'ה אנצברודר לקומיסר צבאי של העיר שופרון והמחוז כולו.
ב־26 באפריל התחתן בבודפשט עם אילונה רבינוביץ', בתם של מור רבינוביץ' והרמין רבינוביץ'.
הוא כתב בקביעות בעיתון האדום בשופרון, הוא תמך בהצטרפות לצבא האדום ההונגרי והתייצב ללא רחם נגד המורדים נגד הרפובליקה.
למרות ביטול מעמדו המלא של קלנר כקומיסר העם, לבקשתם של תושבי שופרון, הוא המשיך להפעיל את סמכויותיו ללא כל השלכות מעשיות.
הוא היה תומך ללא רסן של הקומוניזם, ובקונגרס המפלגה ב־13 ביוני 1919 מתח ביקורת חריפה על הפוליטיקאים הסוציאל-דמוקרטים שברובם שהתנגדו לדיקטטורה של הפרולטריון.
הוא דרש לנקות את המפלגה מגורמים שלדעתו לא היו ראויים.
עם זאת, זה לא קרה.
בעצרת הלאומית של המועצה קלנר נקלע לוויכוח עם הסוציאל-דמוקרט ז'יגמונד קונפי, שכמו בלה קון טען לאימוץ מסמך שכונה "תרשומת קלמנסו".
התרשומת התקבלה בסופו של דבר, אך למרות הבטחתו של קלמנסו, הרומנים לא פינו את אזור הטרנס-טיסה, והמתקפה הנגדית ההונגרית קרסה.
הצבא התפרק, תומכי הרפובליקה התנערו מהקומוניסטים, כך שב -1 באוגוסט 1919 התפטרה ממשלת הרפובליקה.
קלנר נמלט דרומה, אך בלטנה, יחד עם יוזף רבינוביץ זוהה, נלכד ונלקח לשופרון.
הוא עונה קשות ואז יצא עם כמה אסירים אחרים לכיוון הכלא בשופרונקהידה.
לאורך הדרך, אם בשל הסיבה שהוא ניסה לברוח או מפני שלא יכול היה להמשיך, נורה למוות.
על פי גרסה אחרת, המסופרת על ידי לאיוש ז'יגמונד, אחד מחבריו של קלנר, קלנר נקשר בשרשראות ברזל לאסיר אחר בשם גאבור קנאפּ ואז הם צייתו לפקודתו של סרן בשם הרטמן והתחילו את המסע לכלא על ברכיהם.
את קנאפ עיוורו בדרך ואז הקפטן דאג שסוסו יבעט בחזהו של קלנר ולאחר מכן ירמוס אותו למוות.
בשנת 1971, בית הספר היסודי בכיכר 1 במאי - היום בית הספר היסודי בכיכר דיאק - קיבל את שמו של שאנדור קלנר.
עם הטקס לשינוי השם, הועבר אפרו של קלנר משופרונקהידה לבית הספר, נקבר מחדש בכיכר מול בית הספר, והוקם פסל מעל הקבר.
בשנת 1990 שמו של בית הספר שונה שוב ל"בית הספר היסודי כיכר דיאק".
בשופרון, רחוב נשא את שמו.
ספר השירים של המשורר פרנץ באראני בשם "טירת המוות" ציין שבעה מההרוגים לאחר נפילת הרפובליקה, וביניהם גם את שאנדור קלנר.
שאנדור פלודי (במקור ואטרסדורף, (בהונגרית: Faludi Sándor; דווצ'ר, 22 בנובמבר 1873 – בודפשט, 19 באפריל 1945) היה במאי תיאטרון, בנו של גאבור פלודי, אחיו התאום של ינה פלודי ואחיו הצעיר של מיקלוש פלודי.
כמו אביו ואחיו, גם הוא נמשך לתיאטרון בכוח שלא ניתן היה לעמוד בפניו.
הוא הפסיק את מהקריירה שלו עד אותו הזמן, הצטרף לתיאטרון הקומדיה של בודפשט בשנת 1902, שם אביו חלק איתו את חובות מנהל התיאטרון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם בחזית והגיע לדרגת סרן כקצין ארטילריה.
בשנת 1917 אביו, גאבור פלודי שכר גם את תיאטרון "אופרת העם" ושאנדור פלודי קיבל על עצמו את ניהול המוסד, במשותף עם השחקן דז'ה טפולצאי.
הם הצליחו להסדיר גם את העניינים האמנותיים והמנהליים של התיאטרון.
לאחר מותו הפתאומי של טפולצאי בשנת 1925 הוא הפך לשוכר ולמנהל של תיאטרון האופרטה של בודפשט עד 1929. בשנים 1931–1932 היה המנהל האמנותי של התיאטרון ההונגרי, ואז בשנת 1933 ניהל שוב את תיאטרון האופרטה.
בשנים 1935–1936 היה חבר בוועד המנהל של תיאטרון קיראי.
אשתו הייתה מרגיט ווֹלַאק, אותה נשא לאישה ב־15 בדצמבר 1904 בבודפשט.
שאנדור פירסט (בהונגרית: Fürst Sándor; רום, 27 בנובמבר 1903 – בודפשט, 29 ביולי 1932) היה פוליטיקאי קומוניסטי יהודי-הונגרי, אחד הקומוניסטים שהואשמו והוצאו להורג חפים מפשע בשל ההתנקשות בביאטורבאדי (זה קרה ב-13 בספטמבר 1931, כאשר סילבסטר מטושקה (סוחר ופושע הונגרי בווינה) פוצץ חלק ממסילת הרכבת של ויאדוקט הרכבת ביאטורבדי.
שאנדור פירסט נולד במשפחה יהודית כבנם של מור פירסט ושל רוזליה ויטמן.
הוא היה פקיד במפעל רודיאנטה בבודפשט וחבר באיגוד הפקידים של הונגריה.
הוא הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) בשנת 1926, בשל כך הוא נעצר פעם אחר פעם באופן סדרתי משנת 1928, ומכיוון שלא הצליחו להוכיח דבר נגדו הוא שוחרר, אך איבד את מקום עבודתו.
בשנת 1930 הפך לחבר הנהגת המפלגה ולכן נעצר במהרה מחדש.
בשנת 1932 התגורר ברחוב קֶנְדֶה 27, בבודה ברובע 1 של בודפשט.
לגבי ביצוע ההתנקשות הביאטורבדי, הממשלה האשימה את הקומוניסטים (האשמת שווא) בביצוע הפיצוץ ואחר כך הכריזה על ממשל צבאי.
במשפט גזר בית המשפט עונש מוות על פירסט יחד עם אימרה שלאי במקור: הולנדר (שניהם היו קומוניסטים יהודים הונגרים).
הסיוע האדום ההונגרי פתח בקמפיין לעזור להם, אך ניסיונם לא הצליח.
לשווא מחו המשוררים אטילה יוז'ף וג'ולה אייש על ההחלטה בעלון בשנת 1932. שאלאי ופירסט נתלו ב-29 ביולי.
הטקסט ההונגרי של שיר התנועה ששמו "אנו בחזית המאבק" - במקור גרמני של התנועה הקומוניסטית - משמש לזכרם.
חמש השורות האחרונות של השיר:המשמר מוכן למלחמת המעמדות,
"לא מפחיד אותנו ממשל צבאי ומוות.
ייסורינו הסתיימו, לא נתמקח יותר,
זכרו את שלאי ופירסט, פרולטריון!
זכרו את שלאי ופירסט, פרולטריון!"
שאנדור ציפר (בהונגרית: Ziffer Sándor; אגר, 5 במאי 1880 – באיה מארה, 8 בספטמבר 1962) היה צייר יהודי-הונגרי, זוכה פרס האמן המצטיין.
הוא היה צייר בולט של הדור השני של מושבת האמנים של באיה מארה.
שאנדור ציפר למד בבית הספר לאמנויות יישומיות בבודפשט, אחר כך באקדמיה לאמנות יפה במינכן, שם למד אצל הנס-יואכים ראופ, ואחר כך בבית הספר של הצייר הסלובני אנטון אז'בה ).
משנת 1904 היה שימון הולושי מורה המאסטר שלו.
משנת 1906 צייר במושבת האמנים של באיה מארה.
בינתיים צבר ניסיון בפריז, ברלין, המבורג ושוב במינכן.
הוא גם הציג את עבודותיו בתערוכות בערים אלה.
ציפר ספג את המגמות של הסגנון הפוסט-אימפרסיוניסטי, אחר כך האקספרסיוניסטי והקוביסטי.
בבאיה מארה השתייך ל"קבוצת הניאו" (כמו נאו-קלסיציזם וכדומה).
בין השנים 1908–1911 היה חבר בקבוצת האימפרסיוניסטים ונטורליסטים הונגרים (MIÉNK) בראשותו של פאל סיניאי מרשה.
בשנת 1918 התיישב לצמיתות בבאיה מארה, שם לימד בין השנים 1935 עד 1945 ותיקן את הרישומים והציורים של תלמידי הציור.
ציפר היה המאסטר של ציירים הונגרים ורומנים רבים ברומניה, כולל יאנוש קאראצ'ון ולידיה אגריקולה.
ציפר היה לא רק צייר מצוין, אלא גם שרטט מצוין, לכמה מציוריו יש גוון כמעט גרפי, כמו "עמק המורגו", עבודותו משנת 1923. יש לו גם עבודות גרפיות בלבד, כולל "אישה עם חתול".
רוב האמנים ההונגרים שנותרו במקום בבאיה מארה חיו ברמה של ממש של עוני לאחר מלחמת העולם השנייה.
אפילו שאנדור ציפר התקשה להשיג הכרה חברתית.
בזכותו של הפסל גזה וידה בשנת 1950 יכול היה המאסטר הקשיש לקבל קצבה אישית, ואז בשנת 1954 הוענק לו אות מסדר העבודה.
בשנת 1957 אורגנה תערוכה קולקטיבית של עבודותיו בבאיה מארה ובקלוז'-נאפוקה.
ציפר הצליח ליישב את הטרנדים הציוריים המודרניים של תחילת המאה ה-20 עם מסורות הפלנאר (ציור באוויר הפתוח ולא בסטודיו) של באיה מארה.
הוא מעולם לא נכנע לאפיגוניות, עבודותיו תמיד היו רעננות, צבעוניות, דקורטיביות, אקספרסיביות וחושבות באופן רציונלי.
שיאו של עידן היצירה שלו נופל על התקופה שבין שתי מלחמות העולם.
מאוחר יותר הוא היה מעורב בתאונה ולאחר מלחמת העולם השנייה הוא יכול היה לצייר רק מחלון הסטודיו שלו.
תערוכה מעבודותיו אורגנה בשנת 1996 בבאיה מארה ובבודפשט, בשנת 1998 בבודפשט, בשנת 2004 ובשנת 2007 בעיר הולדתו בהונגריה באגר.
עבודותיו נכללו בתערוכת הגלריה הלאומית של הונגריה בשנת 2006, שאורגנה תחת הכותרת הפראים ההונגרים מפריז עד באיה מארה.
אישה עם חתול (ללא שנים, פחם, נייר, 9.5x16 ס"מ) מוזיאון ריפל-רונאי, קאפושוואר
דיוקן עצמי (1908 בערך, שמן, קרטון, 41x30 ס"מ) מוזיאון יאנוס פאנוניוס, פץ
שני ילדים עומדים בעיקול הגלריה הלאומית של הונגריה (MNG) בודפשט
נוף עם גדר (שנות העשרים של המאה העשרים, שמן על בד, 91.5x109 ס"מ) MNG
עמק המורג (1923, שמן על בד, 80x98 ס"מ) מוזיאון מחוז מרמורש, באיה מארה
נוף של Baia Mare (שמן על בד 1925,.690x553 מ"מ) המוזיאון הלאומי של הסקלרים בשפשיסנטג'רג'
נוף של באיה מארה (1925, שמן על בד, 80x98 ס"מ) מוזיאון מחוז מרמורש, באיה מארה
המנטה הישנה (1932, שמן על בד, 80x100 ס"מ) מוזיאון לאמנות, קלוז'- נאפוקה
ילדה עם קנקן (שמן על בד 1941; 1000x675 מ"מ; המוזיאון הלאומי של הסקלרים)
חוג האימפרסיוניסטים ונטורליסטים ההונגרים (1908–1911) (MIÉNK)
שאנדור שבש (במקור שפאט - Spät, בהונגרית: Sebes Sándor; סגהאלום, 22 באוקטובר 1902 – בודפשט, 5 ביוני 1999) היה בנקאי חיסכון יהודי-הונגרי, פוליטיקאי.
שאנדור שבש נולד במשפחה יהודית אינטלקטואלית ענייה עם שמונה ילדים.
לאחר שסיים את בחינות הבגרות בתיכון ללימודי מסחר, בגיל 18 הפך למנהל חשבונות בבנק החיסכון הכללי ההונגרי ובהמשך עבד כמנהל מחלקה.
לאחר שהצטרף לאיגוד הפקידים הלאומי של המוסדות הפיננסיים הגיש בקשה בשנת 1929 לחברות במפלגת הקומוניסטים בהונגריה הבלתי חוקית, ומשנת 1934 היה פעיל בסיוע האדום ההונגרי.
בין השנים 1931 לבין 1934 נעצר מספר פעמים על פעילותו הקומוניסטית הבלתי חוקית.
משנת 1934 היה מנהל החשבונות של סוחר עורות במשך כמה שנים.
משנת 1936 לחם בצד הרפובליקנים כחבר הבריגדה הבינלאומית במלחמת האזרחים בספרד.
באביב 1939, לאחר התבוסה של הרפובליקנים, הוא ברח לצרפת אך נכלא שם, הוא הצליח להימלט בשנת 1943 והצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית.
הוא היה המזכיר המארגן של קבוצת המפלגה ההונגרית בטולוז וגם מזכיר תנועת העצמאות ההונגרית בצרפת.
בתום מלחמת העולם השנייה חזר להונגריה בשנת 1945, שם שימש כסגן ראש מחלקת הכלכלה של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית ה-MKP ואחר כך מנהל המחלקה עד שנת 1951. הוא הועבר למשרד הפנים בשנת 1951, שם כיהן כראש אגף, משנת 1953 כסגן שר, ולאחר מכן בין השנים 1956–1969 כסגן השר ראשון.
משנת 1970 במשך חמש עשרה שנים היה חבר בוועדת הביקורת המרכזית של מפלגת העם הסוציאליסטית ההונגרית.
בין 3 בדצמבר 1966 לבין 28 בנובמבר 1970 היה חבר בוועד המרכזי של מפלגת העם הסוציאליסטית ההונגרית.
אֶחַיו: אימרה שבש, פאל שבש, לאסלו שבש, ג'רג' שבש ואישטוואן שבש.
שאנדור שנשטיין (בהונגרית: Schönstein Sándor; שאטוראליאויהיי, 5 באוגוסט 1898 – ברגן-בלזן, אפריל 1945) היה רופא יהודי-הונגרי, פעיל המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
שאנדור שנשטיין נולד במשפחה יהודית.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה הרפואית בפראג, הפך לרופא עור בפוליקליניקת קאסאב בבודפשט.
בית חולים יהודי ראשון נוסד בפשט בשנת 1802. הוא נפתח בצורתו המורחבת בשנת 1889. למעשה הוא היה באותה תקופה בית חולים מודרני, בסטנדרטי האירופי, שהיו בה 240 מיטות ו-7 ביתנים.
המחלקות היו: רפואה פנימית, כירורגיה, גינקולוגיה שנוסדה על ידי הברון שאנדור הטוואני, עיניים, אף אוזן גרון.
מאז מאי 1925 טופלו חולים ברמת מרפאת חוץ בפויקלינקת קסאב (מרפאה רב תחומית).
על מנת להקל את העומס על בית החולים.
אלאדר קסאב ורעייתו יוז'ה וייסקופף הקימו את הפוליקלינה היהודית היחידה אז בהונגריה.
היא הוקמה מתוך קרן רחבת היקף שנתרמה על ידי יוז'ה וייסקופף.
הבנייה החלה בשנת 1923 ובמאי 1925 נפתחה המרפאה בטקס חגיגי ונשא את שם מייסדה.
הפוליקליניקה שירתה לא רק כמחלקת חוץ של בית החולים, אלא גם את הכשרתם המעשית של רופאים יהודים צעירים.
נכון ל-1929 למדו בה כ-120 רופאים ורופאות.
מבחינה ארגונית, היא הייתה שייכת לבית החולים של הקהילה היהודית של פשט.
שנשטיין הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
בהנהגתו הוקמה בשנת 1930 קבוצת הרופאים השמאלית של המפלגה שהכריזה על שביתה בת ארבעה ימים בשנת 1932 על מנת לענות על דרישותיהם, אך המפלגה הרחיקה אותו משורותיה עוד במהלך אותה השנה.
שנשטיין עסק בפעילות אינטלקטואלית משמעותית.
הוא פרסם באופן קבוע בעיתונים הבלתי חוקיים של המפלגה הקומוניסטית שהיו 100%, ביקורת חברתית, מחשבה ((100%,Társadalmi Szemle, Gondolat).
הוא ערך את החוברות "מרקסיזם", אך בשנת 1933 הוחרם אחד הגיליונות ושנשטיין נכלא.
בשנת 1944 גורש למחנה המוות ברגן-בלזן, שם מצא את מותו.
שאנדור פרופר (בהונגרית: Propper Sándor; דברצן, 30 באוקטובר 1877 – בודפשט, 14 בפברואר 1956) היה פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי יהודי-הונגרי, עורך עיתון, חבר האספה הלאומית של הונגריה.
שאנדור פרופר נולד במשפחה יהודית ובגיל צעיר עבר לבודפשט.
הוא למד שם את המקצוע הרפדות.
משנת 1904 עבד כחבר בוועד המרכזי של התאחדות עובדי העץ ההונגרית, ומשנת 1907 כפקיד ולאחר מכן כמזכיר קרן ביטוח העובדים המחוזית בבודפשט.
הוא היה חבר בדירקטוריון הקואופרטיב הכללי לצרכנות (ÁFOSZ), חבר מערכת ביומון נפסבה וה"סוציאליזם".
אחרי מהפכת החרציות באוקטובר 1918 מונה למנהל העניינים הכלכליים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP).
הוא היה חבר הפרלמנט בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
אחרי נפילת הרפובליקה מונה לסגן העורך של נפסבה, לחבר הנהגת המפלגה, ונבחר לחבר פרלמנט בשנים 1922 עד 1939 במשך 17 שנה.
הוא היה קרוב לשאנדור פייר מנהיג המפלגה ושר הפנים לשעבר.
הוא הצליח לשרוד את השואה, אך בתום מלחמת העולם השנייה כבר לא הצטרף להנהגת ה-MSZDP.
בשנים 1945–1947 היה נשיא "קואופרטיב האשראי המרכזי הלאומי", אחר כך סגן נשיא "המוסד הלאומי לאשראי שיתופי".
למרות שהיה חבר מפלגת העובדים ההונגרית (MDP) לאחר איחוד המפלגות (הקומוניסטית והסוציאל-דמוקרטית), הוא כבר לא היה בעל כל תפקיד פוליטי.
אנטל הידאש הזכיר גם אותו בשיר הלכת שכתב בשם "צ'פל האדומה".
בנוסף ליוז'ף ביכלר ולקארוי פייר.
נאומו של שאנדור פרופר באספה המפלגתית הלאומית של המפלגה הסוציאל -דמוקרטית ההונגרית בשנת 1924; הקדמה רוסטם ואמברי; נפסבה, 1924 (חוברת תעמולה)
חשיבות הלמידה בתנועת הפועלים; ועדת החינוך של עובדי תעשיית העץ, 1927
מאבק חדש על זכות ההצבעה.
נאומו של שאנדר פרופר בבית הנבחרים בשנים 1927–1928. בדיון על התקציב; הקדמה דיולה פיידל; נפסבה, 1928
אנה קטלי - שאנדור פרופר: אין שינוי.
תקציב, שאלת המלוכה, מדיניות חברתית, 1933 (חוברות סוציאל-דמוקרטית)
הבעיות החברתיות, הכלכליות והייצוריות של זמננו; נפסבה, 1933
הדרך והתכלית של איגודים מקצועיים.
מה שאתה צריך לדעת על תנועת האיגוד המקצועי; ההתאחדות הלאומית של איגודי העובדים החופשיים בהונגריה, 1946
מיצר העזרה ההדדית ועד למדיניות חברתית מודעת; מזכירות החינוך של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, 1946
תנועת איגודים מקצועיים ובינלאומיות; מועצת האיגודים המקצועיים – 1947 (סמינרים בסיסיים של מועצת האיגודים המקצועיים)
הברון מטולצ'בה שאנדור קוראני (בהונגרית: Báró tolcsvai Korányi Sándor; 18 ביוני 1866, פשט – 12 באפריל 1944, בודפשט) היה רופא יהודי-הונגרי פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים, בנו של פרידייש קוראני, שהיה פרופסור לרפואה פנימית.
גם שאנדור קוראני, כאביו, היה חבר הבית העליון של הפרלמנט ההונגרי.
שאנדור קוראני למד בבודפשט, שהה בחו"ל זמן רב בכמה הזדמנויות, שם עסק במיוחד בתורת החיים ובבדיקות פתולוגיות.
במשך שנה היה מורה מחליף ולימד פיזיולוגיה באקדמיה הווטרינרית.
בשנת 1893 התקבל כמרצה בכיר לנוירולוגיה באוניברסיטה, בשנת 1895 מונה לתפקיד פרופסור במחלקה מספר 1 לרפואה פנימית, ולאחר מכן הפך לרופא נוירולוג בבית החולים לילדים שטפניה.
משנת 1927 ייצג את קהילת הרפואה ההונגרית כחבר בבית העליון.
בשנת 1930 הוענק לו "שרשרת קורווין ההונגרית".
(שרשרת קורווין ההונגרית היא פרס המדינה ההונגרית הגדול ביותר אחרי "מסדר סטפן הקדוש", שניתן להעניק לאנשים שתרמו תרומה מיוחדת לשיפור החשיבה, המדע והתרבות הציבורית בהונגריה).
קוראני פרסם בכתבי עת מקומיים וזרים רבים.
הוא חיבר ספרי לימוד בנושאי:
אבחון אופייני של מערכת העצבים המרכזית
הוא היה מחבר שותף ב:
מדריך לרפואה פנימית, בעריכת בוקאי, קטלי וקוראני
בדיקות על תפקוד מערכת השתן בתנאים רגילים וחריגים (1894)
טיפול בלוקמיה באמצעות בנזן (Orv.
פיזיולוגיה ומדעי הרפואה (חינוך רפואי, 1932)
על הזדקנות (הכשרה רפואית, 1937).
קוראני הוא בעל דוקטורט מאוניברסיטת ליון, אוניברסיטת וורוצלב, אוניברסיטת סגד ואוניברסיטת פץ', חבר כבוד באקדמיה הגרמנית למדעי הטבע לאופולדינה.
משנת 1935 היה חבר כבוד באקדמיה ההונגרית למדעים, ומשנת 1937 היה חבר דירקטוריון בה.
שאנדור פרקש (בהונגרית: Farkas Sándor; קשיימזה, 25 במרץ 1888 – בודפשט, 17 ביוני 1970) היה זמר אופרה (בריטון) יהודי-הונגרי מתלמידיו של ד"ר גזה לאסלו.
שאנדור פרקש נולד במשפחה יהודית כבנם של אברהם פרקש ושל רחל ברקוביץ'.
הוא היה תלמידו של ביאנקה מאלצקי ושל גיאורג אנתס באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
הוא המשיך לאחר מכן את לימודיו במילאנו.
הופעת הבכורה שלו כזמר אופרה הייתה בתיאטרון הלאומי בקולוז'וואר בשנת 1911 בתפקיד נילאקנטה, איש הדת (ליאו דליב: לקמה).
בשנת 1917 חתם חוזה עם בית האופרה של בודפשט.
ב-6 בינואר הופיע כז'ורז' ז'רמון (ג'וזפה ורדי: לה טראוויאטה).
בגלל החוק היהודי השני הורחק מבית האופרה, אך רק עונה לאחר שכל עמיתיו היהודים (והיהודיות) פוטרו, רק ביוני 1940. לאחר מכן יכול היה להופיע רק במסגרת פעילות האמנות של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, כי פעילות זו הורשתה רק בפני קהל יהודי.
הוא שרד את השואה בגטו בודפשט ובתום מלחמת העולם השנייה, לאחר שחרורו, שוב היה חבר בלהקת בית האופרה עד 1954. אחרי פרישתו שיחק בתפקידים קטנים עד 1957.
פרקש שר באופן קבוע במקהלת בית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני.
דיוקנו צויר על ידי שיולה שארקאן.
עמוד השדרה של הרפרטואר שלו היו תפקידי בריטון לירי.
פרקש הובא למנוחות בבית הקברות היהודי פרקשרט.
נישא לטרזיה וירט בבודפשט ב-14 במרץ 1927.
1948 – חבר לנצח בבית האופרה הממלכתי ההונגרי
1954 – מדליית הצטיינות של העמל הסוציאליסטית
שאנדור קובאץ' (עד 1890 שאנדור כהן; בהונגרית: Kovács Sándor; בודפשט, 24 בינואר 1886 – בודפשט, 24 בפברואר 1918) היה מורה לפסנתר יהודי-הונגרי, דוקטור במדעי הרוח, אסתטיקן, היסטוריון מוזיקה.
הוא היה אחד ממורי הפסנתר ההונגרים הטובים ביותר.
שאנדור כהן (קוהן) נולד במשפחה יהודית כבנם של סוחר המצבות קארוי כהן (קוהן) ושל קטלין סטרליסקי.
כסטודנט של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, הוא היה תלמידו של ארפאד סנדי ושל יאנוש קוסלר.
קובאץ' היה האדם הראשון בהונגריה שכתב את עבודת הדוקטורט שלו על תולדות המוזיקה.
לאחר מכן קובאץ' עסק במחקר בתולדות סגנונות המוזיקה אצל המוזיקולוג הגרמני יוהנס וולף (Johannes Wolf) בברלין.
בשנים 1910-1918 היה מורה בבית הספר למוזיקה של פודור (תלמידי בית הספר הם מילדי הגן ועד סטודנטים שמקבלים הכשרה תאורטית בכלי נגינה, שירה ונגינה אינסטרומנטלית וכן מצטרפים לעבודה של הרכבים שונים בבית הספר).
קובאץ' היה הראשון ליישם את תוצאות הפסיכולוגיה המודרנית על הפדגוגיה המוזיקלית.
הוא העמיד את מושגי השמיעה במרכז ההוראה.
עסק בתולדות המוזיקה והאסתטיקה המוזיקלית.
הוא הרעיל את עצמו, התאבד.
שאנדור קובאץ' הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
פרולגומנה להיסטוריה האבולוציונית של המוזיקה (בודפשט, 1907)
בעיות אסתטיקה מוזיקלית (בודפשט, 1911)
כיצד יש להכניס ילדים למוזיקה (בודפשט, 1916)
כתביו המוזיקליים שהושארו מאחור (ליקט אנטל מולנאר, בודפשט, 1928)
יצירות מוזיקליות, חיבורים, תמלילים, פרסומים
שאנדור פלקי (במקור פיכסל-Füchsl, בהונגרית: Feleky Sándor; לובשבריני, 31 באוקטובר 1865 – בודפשט, 1 בספטמבר 1940) היה רופא, סופר, משורר.
שאנדור פיכסל נולד במשפחה יהודית כבנם של מיקשה פלקי (פיכסל) ושל אנה ברון.
אֶחַיו היו הוגו פלקי (1861–1932), רופא אורולוג, פרופסור, ובלה פלקי (1862–1923), עורך דין וחבר בוועדה המחוקקת (גוף שהוקם בהונגריה ופעל בין 1876 לבין 1950 כדי לתאם בין הממשל המקומי לבין הממשל הממלכתי כדי להבטיח שיתוף פעולה בין הגופים השונים של המינהל הציבורי).
אחיינו גזה פלקי היה סופר ועיתונאי.
הוא המשיך את לימודיו בסיום התיכון באוניברסיטה בבודפשט (כיום שמו אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את התואר דוקטור לרפואה שלו.
ב-1893 הפך לרופא של רובע בבודפשט וב-1910 כרופא מחוזי (רופא רשמי מוסמך בעל אחריות כוללת על תחומי הרפואה ומקצועות הבריאות שתפקידו לבצע פיקוח על בריאות הציבור באזור פעילותו).
כבר אז, בנוסף לכתביו בספרות הבריאות, כתב גם יצירות ספרות יפה ותירגם יצירות ספרותיות.
כרך שיריו הראשון, "עננים נודדים", ראה אור ב-1900. הוא התחתן עם מלווינה גלאזנר ב-6 ביולי 1902 בבודפשט.
בשנה שלאחר מכן התפרסם כרך השירים העצמאי השני שלו בשם "צללים וקרני אור".
תרגומיו לבלדות ורומנים גרמניים פורסמו ב-1905. בשנת 1911 נבחר לחבר באגודת פטפי.
ב-1912 פרסם את כרך השירה הגדול השלישי שלו, "השדה שלי".
ב-1930 פרסם הן מאמר ספרותי מקצועי והן מאמר של ספרות יפה בשם "א-ב של ספר הבריאות בשירים ובתמונות" ו-"חריש סתיוי" בהתאמה, ובאותה שנה פרסם גם תרגום הונגרי של שירי ניקולאוס לנאו.
כמה שנים לפני מותו פרסם את "איך לחיות בקיץ ובחורף?
עננים נודדים (שירים, בודפשט, 1900)
צללים וקרני אור (שירים, בודפשט, 1903)
תקנות והחלטות שהתקבלו לטובת שירותי הבריאות של בודפשט (I – III.
השדה שלי (שירים, בודפשט, 1912)
חריש סתיוי (שירים, בודפשט, 1930)
א-ב של ספר הבריאות בשירים ובתמונות (בודפשט, 1930)
שרביט הקנים (סיפור בחרוזים, בודפשט, 1938)
קרן שאנדור פלקי לחינוך בלובשבריני הוקמה ב-2001. מטרת הקרן היא לשפר את התנאים החומריים של בית הספר היסודי המקומי.
הקרן תורמת לקייטנת חופשת הקיץ של התלמידים בבית הספר וכן מעניה תמיכה כספית לתלמידים מוכשרים אך במצב כלכלי ירוד.
שאנדור פרי (במקור עד 1945 פוקס-Fuchs, בהונגרית: Feri Sándor; ג'נג'ש, 29 בספטמבר 1895 – בודפשט, 9 ביוני 1986) היה עורך דין יהודי-הונגרי דוקטור למדע המדינה ולמשפטים (1959) נשיא בית המשפט העליון של הרפובליקה העממית ההונגרית.
שאנדור פוקס נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ פוקס (1866–1932), סוכן בעיר ג'נג'ש, ושל מריה קלר (1871–1960) הוא סיים את לימודיו בעיר הולדתו, ב"גימנסיה הראשית המלכותית הממלכתית ההונגרית".
הוא החל את לימודיו בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ביולי 1914, אך גויס לצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית באביב 1915 ונשלח לחזית המזרחית הרוסית כמועמד לקצונה.
בקיץ 1916 נפל בשבי הרוסי.
בשנת 1917 נלקח ליקטרינבורג על גבול סיביר שם בא במגע עם הבולשביקים ולאחר מכן הפך לאחד ממפקדי היחידה של משמר סמולני בפטרוגרד.
הוא חזר להונגריה ב-1920 והשיג דוקטורט במשפטים מאוניברסיטת סגד על שם פרנץ יוזף והפך למתמחה לעורך דין.
בשנים שלאחר מכן עבד כעיתונאי כלכלי ופקיד בנק.
הוא עבר את בחינת לשכת עורכי הדין ב-1927 ועבד כעורך דין שכיר במשרד עורכי הדין של רוברט פלאדי (מקודם פראגר) עד 1937.
בין השנים 1937–1940 ניהל משרד עורכי דין עצמאי בבודפשט.
ב-1937 הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה הבלתי חוקית.
הוא הפך לפעיל של "הסיוע האדום".
במהלך מלחמת העולם השנייה שיתף פעולה עם הפוליטיקאי ההונגרי האנטי פשיסטי ואנטי גרמני אנדרה בייצ'י-ז'ילינסקי כחבר בתנועת ההתנגדות והוביל סמינר פוליטי בסדנה של מרגיט קובאץ' (קרמיקאית מפורסמת יהודייה-הונגרייה).
הוא הסתתר אחרי מבצע מרגרטה במרתף סגור ומוקף בחומה.
בשנת 1944, ביוזמתו ברחו עובדי הדפוס בסקשפהרוואר שנידונו למוות.
בשנים 1944–1945 היה היועץ המשפטי של הסניף ההונגרי של הקומיסריון העממי הסובייטי לענייני פנים (נ.ק.ו.ד.) והיועץ המשפטי המרכזי של המפלגה הקומוניסטית ההונגרית, ולאחר מכן עמד בראש המחלקה המשפטית של מפלגת העובדים ההונגרית (MDP).
משנת 1946 כיהן גם בתפקיד נוטריון ציבורי בדצמבר 1949 מונה ל"נשיא בית המשפט העליון" של הרפובליקה העממית ההונגרית.
מכיוון שערך דיווח כתוב על עוולות הבלתי חוקיות שבוצעו על ידי רשויות אכיפת החוק הוא גורש מהמפלגה בתחילת 1953 והודח.
אחרי מות סטלין טוהר ושוקם ב-1954 והוחזר לו תפקידו כשופט.
בסוף 1956 תיווך כמתורגמן בין ממשלת יאנוש קאדאר לבין הסובייטים.
הוא הוצא לגמלאות ב-1957, בין השאר בגלל השתתפותו במועצת המשפט שטיהר, שיקם ושחרר את הגנרל שלושה כוכבים בלה קיראי (חסיד אומות העולם) באוקטובר 1956. מ-1957 עד 1960 עבד כיועץ משפטי של חברת סחר חוץ חקלאי Agrimpex.
אשתו הייתה רוז'ה מולנר (1898–1980), בתם של נאנדור מילר ואנדיאלקה מילר, הם נישאו ב-2 בספטמבר 1923 בבודפשט.
החוק ההונגרי באמצעות התפתחות סוציאליסטית (בודפשט, 1950)
כמה סוגיות של חוק ומוסר (בודפשט, 1962)
מדליית הנצחה של הפרטיזנים ההונגרים (1956)
דרגת הזהב של מדליית הצטיינות העבודה (1965) - כהוקרה לפעילותו בתנועת הפועלים במשך עשרות שנים
מסדר הכבוד למולדת הסוציאליסטית (1967)
שאנדור באלינט סוקולאי (בהונגרית: Szokolay Sándor, 1 במרץ 1931 – 8 בדצמבר 2013) היה מלחין ומנצח הונגרי של מוזיקה קלאסית, פרופסור באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
סוקולאי התפרסם בעיקר כיוצר אופרות, והוא זכה בפרס קושוט, פרס המדינה בהונגריה.
לפי רוברט צייס סגנון יצירותיו הושפע על ידי המוזיקה של קרל אורף, בלה ברטוק ואיגור סטרבינסקי
סוקולאי נולד בשנת 1931 בקונאגוטה במחוז בקש הנמצא בחבל אלפלד בקצה הדרום-מזרחי של הונגריה, כילד השני של משפחה הונגרית לות רנית, היחידה שהשתייכה לדת זו ביישוב.
אביו באלינט סוקולאי היה פקיד וחובב מוזיקה ואמו הייתה ארז'בט לבית הולצ'קה בעל שורשים סלובקיים.
סוקולאי גדל בהמשך ביישוב אורושהאזה בסביבה לותרנית, ויצירותיו שאבו השפעות ממנה.
הוא למד אחר כך בשנים 1947–1950 בגימנסיה למוזיקה בבקשטארהוש ; שנוהלה לפי שיטתו של זולטאן קודאי.
בהמשך למד הלחנה באקדמיה למוזיקה על שם פרנץ ליסט בבודשפט.
מוריו היו פרנץ סאבו ואחר כך פרנץ פרקש אך לדבריו את ההשפעה המכרעת בעיצוב השקפתו בתחום ההלחנה קיבל סוקולאי מקודאי ומלאסלו נמט.
בימי לימודיו האקדמיים בשנים 1952–1955 לימד סוקולאי סולפג' בבית הספר התיכון "פודור "
למוזיקה במסגרת "ארגון החינוך המוזיקלי של בודפשט".
אחרי שסיים את האקדמיה למוזיקה ב-1957 בשנים 1957–1961 הוא עבד כעורך ומפיק במחלקת המוזיקה של רשות השידור ההונגרית.
בשנים 1966 - 1994 לימד כמורה לניצוח ולפיתוח קול באקדמיה למוזיקה על שם פרנץ ליסט ובין השנים 1982–1994התמנה בה כפרופסור לפרוזודיה, הלחנה וקונטרפונקט שבה למד בצעירותו.
בשנים 1978–1988 חזר לרשות השידור כמרצה למוזיקה
בשנים 1959–1994 כיהן כפרופסור לפרוזודיה, הלחנה וקונטרפונקט באקדמיה למוזיקה בבודשפט.
הוא פרש לגמלאות בשנת 1994 כפרופסור אמריטוס ועבר לגור בעיר שופרון, בה חי ופעל עד יום מותו.
סוקולאי היה יושב ראש אגודת קודאי ההונגרית (1978) ושל הקאמרה המוזיקלית ההונגרית (1992-1991).
כמו כן היה חבר באקדמיה ההונגרית לאמנויות על שם סצ'ני.
סוקולאי הלחין מוזיקה קולית וכלית, אולם עמוד השדרה של יצירתו הן האופרות שחלקן נודעו גם מחוץ לגבולות הונגריה.
סוקולאי הסתייע מאוד בחושו לתיאטרון.
במוזיקה הקולית שלו בלטה המשיכה לאוסטינטו קצבי ולקישוטים קצביים כמו-ארכאיים, המזכיר את המוזיקה של קרל אורף.
בקישוטים אלה, להבדיל מאורף, לא חיפש רק את אפקט כלי ההקשות המרובים אלא השתמש בכל הצורות המוזיקליות הנחוצות.
באופרות "חתונת הדמים" ו"שמשון" למשל פנה המלחין לצורות כמו רונדו, סונטה, קפריצ'ו, פסקליה, טריו, וריאציות וכו' והתאים אותן לדרישות הדרמטיות של היצירות.
המלחין נהג להיעזר גם בצורות מלודיות דודקפוניות גרידא עיבור רגעים מהותיים של העלילה.
למשל - בסצנת הפרידה האחרונה ב"חתונת הדמים", בסצנת הסיום של "שמשון" ולכל אורך אופרת "המלט".גם האופרה ווצק מאת אלבן ברג עמדה נגד עיניו כדגם להתאמת המוזיקה ללבריות.
האופרה השביעית שלו, אופרה-מיסתריום לאומית על מרגיט הקדושה, מבית ארפאד - "מרגיט, קרבן למולדתה" (1995) הייתה היצירה הראשונה שבה עסק סוקולאי בנושא היסטורי הונגרי.
בשנת 1995 הופק לפיה גם סרט בבימוי אישטוואן מארטון וגאבור קולטאי.
סוקולאי כתב גם אופרות לילדים ולנוער: A Tavaszhozó kislány (ילדת האביב הקטנה) (1967) - על שיירים מאת לאסלו בלאשי לפי סיפור מאת פרנץ מורה, אחר כך "פטר צ'אלוקה" ממנה הופק סרט טלוויזיה, בבימוי אדם הורבאט (1979), Az elégedetlen kishangya (הנמלה הקוטרית), (1956), Lalala "להלהלה" (1971)
הפסקול הראשון שהלחין היה ב-1961 עבור הסרט המצויר של טיבור צ'רמאק A Piros pöttyös labda (הכדור עם נקודות אדומות).
ב-1978 כתב מוזיקת במה למחזה - האגדה "Csillagszemű" ("עיני כוכב") של מיקלוש מרקוש.
ביצירות הכליות של סוקולאי מורגשת השפעת המוזיקה הקולית.
הלחין מספר קונצ'רטי (לכינור, לפסנתר, לחצוצרה, לחליל, וכפול).
כמו כן הלחין 5 בלטים, 3 סימפוניות, מעל מאה יצירות מוזיקה קאמרית (לרבות רביעיית מיתרים, שישיה), 107 קנטטות, אורטוריות, שירים ו-200 יצירות למקהלה.
בימי המשטר הקומוניסטי לא הסתיר את אמונתו הדתית.
אחרי שנות ה-1970 כתב יותר יצירות כנסייתיות כמו המוטטים לוקרנו, Confessio Augustana (הווידוי האוגוסטיני), קנטטת "לותר" וכו'.
הוא שילב את האמונה הלותרנית עם נטיית לבו להשקפות אקומניסטיות.
סוקולאי נהנה מכוח יצירתי בלתי נדלה.
במוזיקה שלו משתלבים בצורה הרמונית יסודות ממוזיקת העם ההונגרית (הפנטטוניה, מודליות, מקצבים), מהמוזיקה הכנסייתית המסורתית, המזמורים הגרגוריאנים, המוזיקה הקולית של הרנסאנס, וריאציות ושיטות החיקוי של הבארוק ואפילו שיטת שנים-עשר הטונים ואמנות הרצ'יטטיב.
סוקולאי לא השתייך לקבוצה מסוימת.
לדעתו יש לידע מקצועי חשיבות רבה מאוד בהלחנה, אבל אין מלחין בעל השראה ללא כישרון ויצרתיות.
בסך הכל הלחין סוקולאי מעל ארבע מאות יצירות.
ביצירות שלו למקהלה הלחין על טקסטים מאת מעל שלושים משוררים הונגרים.
הקפיד בבחירת הטקסטים והרבה מיצירותיו שאבו השרא מהעבר של ההונגרים.
בשנת 1952 נשא סווקולאי לאישה את הפסנתרנית שארי ססטאי, ממנה התגרש ב-1968. ב-1970 הוא התחתן עם ד"ר מגדולנה ולטלר, רופאת עור.
משני נישואיו הראשונים נולדו לו ארבעה בנים:טמאש, גרגיי, בלאז' ואדם.
מתוכם רק טמאש לא בחר בקריירה מוזיקלית.
גרגיי ובלאז' סוקולאי הם פסנתרנים, ואדם הוא נגן חליל.
בתו, אורשויה, נולדה מנישואיו השניים והיא כנרת.
בשנת 1994 עבר סוקולאי לגור בעיר סופרון, בה היו לו זמן להלחנה והיה קרוב לבתו המתגוררת בווינה.
בגיל 80 בשנת 2011 סיים סוקולאי את יצירתו אופוס 400.
המלחין נפטר בשנת 2013 בדירתו בעיר שופרון בעקבות דלקת ראות.
התאבלו עליו במיוחד משרד משאבי האנוש של הונגריה, האקדמיה למוזיקה פרנץ ליסט בבודפשט, האקדמיה ההונגרית לאמנויות ועיריית שופרון.
1956 - פרס בתחרות וייניאבסקי בוורשה
1976 - פרס האמן המצטיין של הרפובליקה העממית ההונגרית
1988 - פרס האמן הדגול של הרפובליקה העממית ההונגרית
1993 - פרס האמנות ההונגרית
2001 - השרשרת מתיאש קורווינוס
1964-1962 - Vérnász - חתונת הדמים - לפי פדריקו גרסיה לורקה
1978 - Csalóka Péter - פטר צ'אלוקה - אופרה לילדים - לפי אגדת עם סקלרית
1984 - Ecce homo לפי קנזנצקיס
1995 - Margit, a hazának szentelt áldozat - מרגיט, קרבן למולדתה - אופרת-מיסתריום
1998 - Szávitri - סאוויטרי - לפי מיתוס הודי
1957 - Vizimesék gyermekkantáta, op.16 - אגדות מים, קנטטת הילדים - על מילות שירים מאת שאנדור ורש
1958 - A tűz márciusa op 28 - האש של מרץ - על מילות שיר מאת אנדרה אדי
29, קנטטה יריבות העולמות - מבוססת על שיר מאת בלה ברטוק
1964 - Deploratio op.50 - קינה, לזכרו של פרנסיס פולנק
1970 - Magyar kórusszimfónia סימפוניה מקהלתית הונגרית
1975 - Gályarab kantáta קנטטת הנידונים לספינת המשוטים
1979 - Libellus Ungaricus - לפי דרשות של פטר בורנמיסה
1980 - Confessio Augustana - הצהרת האמונה מאאוגסבורג
Magyar Karácsony - 1981 - - שירים הונגריים לחג המולד
1992 - Tanúságtétel - הקרבה עצמית למען האמונה
1992 - Korál-requiem - רקוויאם מקהלתי
2008 - Október végi tiszta lángok - הלהבות הטהורות של סוף אוקטובר - על מילותיו של גשפאר נאג'
1985 - Missa pannonica המיסה הפאנונית, מיסת א-קאפלה
Kecskeméti magyar mise (מיסה הונגרית מקצ'קמט) וכו'
1977 - A Minden Titkok Titka (הסוד של כל הסודות) לסופרן והרכב קאמרי - למילים של אנדרה אדי
1979 - Jeremiáda (איכה) - לסופרן סולו, חליל, צ'לו וצ'מבלו
1991 - קונצ'רטו דבלין לכינור
1993 - קונצ'רטו לשני כינורות
1999 - הסימפוניה השלישית - סימפוניית ההונגרים (Symphonia Ungarorum) למלים מאת גאשפאר נאג'
סונטות סולו: לכינור, לחליל, לצ'לו
קטעי סולו לפסנתר, לעוגב, לצ'מבלו
שאנדור פראגו (במקור פרנקפורט עד 1905, בהונגרית: Faragó Sándor; בודפשט, 16 במאי 1899 – סטוקהולם, ינואר 1958) היה סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי.
הדודים שלו היו ינה פראגו סופר ועיתונאי וגזה פראגו צייר וגרפיקאי.
אחיו היה ג'רג' דז'ה פראגו, תסריטאי.
בתו קטינקה פראגו היא במאית סרטים שוודית.
שאנדור פרנקפורטר נולד במשפחה יהודית כבנם של אלפרד פרנקפורטר (1870–1922), פקיד, ושל אדל שטיין (1875–1943).
בתום לימודיו הקים תחילה שבועון בשם קרוניקה (Krónika) ולאחר מכן הפך לכתב של השבועון "עולם התיאטרון" (Színházi Világ).
בשנת 1921 בהיותו בן עשרים ואחת, הקים את תיאטרון ספרותי בשם "תיאטרון חדש" ביחד עם ז'יגמונד שומלאר (מקודם שטיין) ועם שאנדור אימרה (מקודם שנפלד).
שלושת מהפכני התיאטרון שכרו את מבנה "תיאטרון פלד" בפארק העירוני של בודפשט והציגו את "בלדת החורף" (Winterballade (1917)) של גרהרט האופטמן.
לאחר כישלון הניסוי, פראגו יצא לחו"ל וסייר בערים הגדולות באירופה.
הוא היה אומלל, חי במחסור וסבל הרבה.
לפרנסתו היה ניצב בסרטים, עוזר צלם, חבר במקהלה, סוכן ושחקן.
לבסוף, בשנת 1922 קיבל עבודה בעיתון הונגרי בברטיסלאבה.
שם עבד כעוזר עורך והתבלט עם כתביו ההומוריסטיים.
משם נקרא ליומן קושיצה לתפקיד עורך.
משנת 1926 התגורר שוב בבודפשט, שם העלה אנדרה נאג' את מחזה הקברט הראשון שלו ולאחר מכן הוצגו שנים עשר מחזות קברט שלו על במות שונות.
ב-5 באוקטובר 1928 הציג "התיאטרון החדש" (Új Színház) את הקומדיה הטרגית בת חמש המערכות שלו "אגף בניין השכירות" בהצלחה רבה.
כמו כן הוצגה הדרמה שלו "נערה חדשה בקופה".
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח מהונגריה עם משפחתו והתיישבו בשוודיה.
כמה מיצירותיו צולמו שם, כלומר הוא עצמו כתב כמה תסריטים.
בתו, קטינקה פראגו הייתה מפיקה שוודית ידועה, זמן רב עבדה עם אינגמר ברגמן.
קח את הבת של הבוס!
(ארצות הברית, עם אלכסנדר קנדי 1941)
טקסט מילולי (שוודיה, תסריטאי, 1945)
רפלקס המראה (שוודיה, עם ארנה מהרנס, 1948)
הנביא הקניבל (רומן, ברטיסלבה, 1924)
הקיסר קלמנט בעל הריח הטוב (רומן סאטירי, קושיצה, 1926)
אנה בעלת הרגליים היפות (רומן, 1928)
שלושה מתחת לשלג (רומן קצר, 1933, 63 עמודים)
רומנים קצרים בסדרת רומני הכרך
סיפורו של חייל, משחק מוזיקלי במערכה אחת.
הטקסט נכתב על ידי F.C.
תרגם ביחד עם קארוי קרישטוף, הלחן של איגור סטרווינסקי; הבכורה: 28 במרץ 1929 ב"תיאטרון העיר".
שאנדור פראגו (במקור פרידמן, בהונגרית: Faragó Sándor; מישקולץ, 9 ביוני 1886 – בודפשט, 23 באוגוסט 1933) היה שחקן יהודי-הונגרי, מנהל תיאטרון.
שאנדור פרידמן נולד במשפחה יהודית כבנם של שמואל פרידמן ושל רוזה לובל.
הוא סיים את בית הספר למשחק של סידי ראקושי בבודפשט והפך לחבר במלגה בתיאטרון ההונגרי למשך שנה.
התיאטרון נוסד על ידי סידי ראקושי שהייתה קודם לכן שחקנית התיאטרון הלאומי של בודפשט.
לאחר מכן חתם פראגו חוזה עם מנהל התיאטרון בעיר הולדתו מישקולץ, שם עבד במשך חמש שנים כשחקו וכמזכיר התיאטרון.
בשנת 1922 מונה למנהל מחוז האמנותי סקשפהרוואר-קאפושוואר.
אשתו, השחקנית מרגיט מנסארוש נפטרה ב-22 באפריל 1923 בגיל 48 ואז, ב-24 במאי 1924 פראגו התחתן בווספרם עם אירן גונסט, שהייתה צעירה ממנו ב-13 שנים.
הוא פשט את הרגל באפריל 1928 והתפטר ממשרתו כמנהל תיאטראות.
לאחר מכן עד מותו המוקדם הפך לסוחר ספרים בעיר פאפה, עיר בעלת מסורת יהודית וקהילה יהודית גדולה (לרבות חסידות).
בשנת 1930 חיו בקהילה 2,567 יהודים (כשמונה אחוזים מהאוכלוסייה).
אחרי גירושיו מאירן גונסט נשא לאישה את אירמה גולדברג ב-18 ביולי 1928. פראגו נפטר משחפת בבית החולים סנט יאנוש בבודפשט ב-1933 בגיל 47 והובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
שאנדור סבאדוש (במקור פריישטדל, בהונגרית: Szabados Sándor; קומארום, 14 בינואר 1874 – ברית המועצות, אחרי שנת 1937) היה סוציאל-דמוקרט, לימים פוליטיקאי קומוניסטי בכיר יהודי-הונגרי קומיסר העם (שר בממשלה) לחינוך ציבורי, פקיד בקופה הלאומית לביטוח עובדים, עיתונאי, עורך דין, מתרגם.
אשתו הייתה גיסתו של בלה קון.
שאנדור פריישטדל נולד במשפחה יהודית כבנם של ז'יגמונד פריישטדל ושל יוהנה קראוס.
ב-1892 ניהל חוגי לימוד סוציאליסטים בווינה ובלייפציג והיה חבר באגודת הכשרת פועלים.
ב-1898 גורש מבודפשט לקומארום, שם ייסד איגוד פועלים וארגן שביתות.
הוא נידון לשנה וחצי בכלא על העלונים שהפיץ ועל עבודתו בשם "הקטכיזם של העם ההונגרי".
ב-1903 פרסם את הנוסח המלא של מנשר המפלגה הקומוניסטית.
לימים הפך לפקיד של הקופה הלאומית לביטוח עובדים.
בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה הצטרף לאופוזיציה השמאלנית של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP), ובמהלך המלחמה השתתף בהתססה אנטי-מיליטריסטית.
בשנת 1918 הפך לחבר במפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) המפלגה החדשה שהוקמה.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, מ-5 באפריל עד 24 ביוני, היה קומיסר העם (שר בממשלה) לחינוך ציבורי, ראש התעמולה והחינוך הציבורי, וחבר במועצת הפועלים והצבא המרכזית המהפכנית של בודפשט.
לאחר נפילת הרפובליקה נעצר ב-14 באוגוסט 1919 בבודפשט ונידון למאסר עולם במשפט קומיסרי העם.
הוא נמלט מהכלא ועבר לרוסיה הסובייטית במסגרת חילופי השבויים ההונגרי-סובייטי, שם בברית המועצות הפך לראש המדור הצרפתי - גרמני של המנהל הראשי הכללי לספרות.
הוא נפל קורבן של שרירותיות משפטי הראווה של סטלין.
סבאדוש תרגם כמה יצירות סוציולוגיות להונגרית וכתב כמה חוברות שכנוע ותעמולה.
קרל מרקס - פרידריך אנגלס : המניפסט הקומוניסטי (עם הקדמה מאת קרל קאוטסקי, 1918, בודפשט, הוצאת נפסבה)
קרל מרקס: מלחמת האזרחים בצרפת (כותרת משנה: מועצת המנהלים של ברית הפועלים הבינלאומי, ההקדמה נכתבה על ידי פרידריך אנגלס, נפסבה, בודפשט, 1918)
שאנדור פלנר טורוני-תואר אצולה (בהונגרית: Toronyi Fellner Sándor; פשט, 21 בינואר 1857 – בודפשט, 14 בינואר 1945) היה אדריכל יהודי-הונגרי, יוצר משמעותי של תחילת המאה ה-20. מעבודותיו העיקריות הן הארמון הישן של משרד האוצר ההונגרי בטירת בודה ובניין בית המשפט העליון ההונגרי ברחוב מרקו בפשט.
שאנדור פלנר נולד במשפחה יהודית כבנם של אנטל פלנר (1807–1881) ושל בורבאלה היימן (1837–1901).
הוא היה למד באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה, באקדמיה לאמנויות יפות בווינה ולאחר מכן בבית הספר לאמנויות יפות בפריז.
מגיל עשרים ושניים חי ועבד בבודפשט.
הוא תכנן וילות פרטיות, בתי מגורים וטירות באזור הכפרי בסגנון אקלקטי.
פלנר פרסם את הדו"ח הסקר שלו על קפלת בקוץ בעיר אסטרגום יחד עם היסטוריון האמנות קארוי פולסקי.
הוא ניספה בשואה, מותו נגרם כתוצאה מדלקת ריאות רק ארבעה ימים לפני שחרור בודפשט.
אשתו הראשונה הייתה אידה גולדשטיין (1868–1907), ממנה נולד בנו בשם קלמן ב-4 במרץ 1895.
כלתו בין 1923 לבין 1939 הייתה: ינקה סילאשי.
נכדיו הם ג'רג' פלנר ושנדור פלנר.
אחיינו היה פרנץ פלנר רופא וזמר אופרה.
שיפוץ בניין קפה ז'רבו, עם הוספת הקומה הרביעית
תכנון Grand Hotel Ritz בבודפשט, על קו מלונות הדנובה.
המלון היה מלון יוקרה שפעל בין השנים 1913 לבין 1945 ברובע 5
בית הכנסת בדרך פרנקל לאו
הוא עיצב כמה מהמצבות בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני בבודפשט.
1883 ?: המאוזוליאום של אברהם שוורץ
1888 ?: המאוזוליאום של אלאיוש שטראסר
1901 ?: המאוזוליאום של משה ארליך
שאנדור קוטי (במקור עד 1934 קראוס, בהונגרית: Kuti Sándor; בודפשט, אובודה, 18 במאי 1908 – הרייך הגרמני, ?
אפריל 1945) היה מלחין, מנצח יהודי-הונגרי בעל כישרון בלתי רגיל שיכול היה להפוך לאחד המלחינים הגדולים בהונגריה לולא ניספה בשואת יהודי הונגריה.
שאנדור קראוס גדל באובודה כילד למשפחת פועלים יהודית ענייה.
הוא התעניין במוזיקה מאז שהיה ילד, והיצירות המולחנות הראשונות שלו שרדו עוד מהיותו בן תשע.
החל את לימודיו בבית הספר למוזיקה פודור (היום בית ספר ערב ברמה תיכונית של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט), שם לימד אותו מיקלוש לאורישין.
בין השנים 1930–1934 למד קומפוזיציה באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט כתלמידו של אלברט שיקלוש.
סיים את לימודיו ב-1934 אצל ארנסט פון דוהנאני.
קוטי הופיע בקונצרט הסיום שלו עם חבר ילדותו, גאורג שולטי, שגם הוא הציג את עצמו אז כמלחין.
קוטי היה חבר בארגון הנוער הקומוניסטי של האקדמיה למוזיקה.
בשנת 1935 (בהיותו רק בן 27!) איגוד המוזיקה ההונגרי החדש (Új Magyar Zene Egyesület} העלה לתוכניותיה כמה מיצירותיו וגם סונטה לפסנתר מפרי עטו שיצאה בדפוס גם בהולנד.
לאחר שסיים את לימודיו הוא חי ממתן שיעורים פרטיים, לימד פסנתר וקומפוזיציה, עבד בכנסיות כנגן עוגב וכן כקורפטיטור באיגוד המקהלה והתזמורת של בודפשט (Budapesti Énekkari és Zenekari Egyesület).
בשנים 1933–1935 כתב ביקורות מוזיקה עבור כתב העת "הסקירה העצמאית" (Független Szemle).
הוא לקח חלק בתנועת הפועלים של אובודה, ניהל את מקהלת העובדים הצעירים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית והלחין כמה שירי תנועה עבור המקהלה.
אז כתב את השיר הלכת התנועתי "המכוש מצלצל לקצב" (Ütemre cseng a csákány) שמילותיו נכתבו על ידי המשורר היהודי-הונגרי לאיוש הולוש קורווין (מקודם וייס).
במשך תקופה קצרה עמד בראש "מקהלת הסתדרות העובדים נגד אלכוהול".
יצירתו בשם "שיר המורה" בוצעה על ידי "מקהלת ואנדור" (Vándor-kórus).
הוא הלחין שני שירים מאת המשורר הגדול אטילה יוז'ף ("שיר לילה", "הצער").
בשנות ה-40 הלחין שלוש יצירות למקהלה של שירי המשורר הלאומי ההונגרי שנדור פטפי, שבוצעו על ידי "מקהלת ואנדור".
המשמעותית שבהן הייתה "השיר הלאומי" (Nemzeti dal) של פטפי שהמשורר קרא בעצמו על מדרגות המוזיאון הלאומי של הונגריה בתחילת מהפכת 1848 בהונגריה וכך הפך לסמל המהפיכה ושל המאבק לחירות ולעצמאות של הונגריה מאז ועד היום.
קוטי הלחין יצירה זו למקהלה בארבעה חלקים בליווי פסנתר, שבוצעה במרץ 1942 ב"מטה ואשאש".
משנת 1940 נלקח לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
חברו אנדרה סרבנצקי ניסה להתערב להצלתו, אך לא הצליח.
בקיץ 1944 גורש למחנה ריכוז בגרמניה הנאצית ושם אבדו עקבותיו.
אשתו הייתה עמליה ארז'בט פרוינד הציירת (1911–?).
הם נישאו ב-12 באפריל 1934 בבודפשט.
ב-29 בספטמבר 2017 יצא אלבומה של הכנרת אורשויה קורצ'ולאן בם "Silenced", כלומר "מושתק" בחסות דויטשה גרמופון ויוניברסל (Deutsche Grammophon and Universal), לזכר פועלו הרב של שאנדור קוטי.
האלבום כולל את כל יצירות כלי הקשת הקאמריות ששרדו של קוטי במשך כל חייו בין 1908 לבין 1945, בביצועם של מנצחי התזמורת הקאמרית פרנץ ליסט: גזה הרגיטאי, מיהאי וארנאג' ואוטו קרטס.
שאנדור רוט (במקור עד 1921 רוטמן, בהונגרית: Rott Sándor; פשט, 27 בנובמבר 1868 – בודפשט, 16 בדצמבר 1942) היה שחקן, במאי תיאטרון, מנהל תיאטרון ותסריטאי יהודי-הונגרי.
רוט היה מן הדמויות המגדירות והמובילות במשך כמה עשורים כבדרן, שחקן קברט וקומיקאי לחוד וגם ביחד עם גזה שטיינהרדט.
בסיום לימודיו בחטיבת הביניים (אז עד 8 כיתות), הוא היה חניך לגילוף עץ ועבד כניצב בבית האופרה.
החוזה הראשון שלו היה ב-Folies Caprice ב-1891, שם בילה לבסוף דור שלם, זכה לפופולריות רבה מאוד ויחד עם שותפו המפורסם, גזה שטיינהרדט, הפך לאחד האמנים הידועים ביותר של בודפשט.
כדובר גרמנית רהוטה הוא ערך כמה הופעות אורח גם בווינה והוכיח גם שם שהוא קומיקאי מהשורה הראשונה.
תפקידו המפורסם ביותר היה הקיביצר (kibice) במופע "מסיבת קלבריאס" (Klabriász-party), שבו הצחיק את הקהל פעמים רבות.
הוא היה מנהל תיאטרון עצמאי בבירה במשך עשר שנים, ובין 1918 לבין 1927 הוביל את "התיאטרון הקומי הקטן" (Kis Komédia) יחד עם שטיינהרדט.
אולם הבידור הולאם בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, כך הוא איבד את כספו ועבר לשיופוק עם משפחתו.
בשנת 1927 זכה להצלחה גדולה ב"ורד אבריס" בתיאטרון האופרטה של בודפשט.
משנת 1928 הופיע קבוע בתיאטרון שדרות אנדראשי (Andrássy út Szinház), שם הציג את עצמו בפן חדש במחזה הקצר של לאיוש זילאהי בשם "שקנאי" (Pelikán).
הוא שיחק תפקיד טרגי וזכה להצלחה מסחררת.
עד 1935 סייר בארצות דוברות גרמנית ובמדינות שכנות.
בין השנים 1935–1939 הוא היה אמן ב"קומדיה", ולאחר מכן, כיהודי, הורשה להופיע רק על במת אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
מותו נגרם מצער על אי יכולתו לשחק בפני קהל שאינו יהודי ומחסימה בעורקים הכליליים.
ב-31 במאי 1910 התחתן עם הזמרת ברתה טירק בבודפשט.
בניו היו פרנץ רוט, רקדן-שחקן, מדריך ריקוד ואישטוואן רוט, מהנדס אזרחי.
נסיך הסנדלרים (1914) – שוליית הסנדלר קובי / וגם קוביוס, מלך ארם נהריים.
שאנדור רוט: על "רוט הקטן", מבוא מאת לאיוש זילאהי, בודפשט, 1941
שאנדור פישר (בהונגרית: Fischer Sándor; בודפשט, 6 בפברואר 1900 – בודפשט, 8 במרץ 1995) היה מנצח יהודי-הונגרי, מתרגם עשרות לבריות של אופרות ואורטוריות, מלחין.
אביהם של אדם פישר ואיוואן פישר, כמו כן הדוד של צלם הקולנוע והצלם העיתונות פטר פישר (בעלה של השחקנית פלורה קאדאר) ושל הפסנתרן-מנצח ג'רג' פישר.
שאנדור פישר נולד במשפחה יהודית כבנם של מור פישר, מהנדס, ושל ארז'בט שוורץ.
הוא היה תלמידם של אלברט שיקלוש ולאו ויינר באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט בין השנים 1919 ו-1922. לאחר סיום הלימודים המשיך את הכשרתו אצל הנס קוסלר עד 1925.
בין השנים 1929-1931, הוא היה המנצח והמנהל המוזיקלי של תיאטרון הקומדיה של בודפשט, ובין 1935–1938, של תיאטרון מרכז העיר.
משנת 1938 נאסר עליו להופיע בפני קהל לא יהודי בשל החוק היהודי השני.
על כן יכול היה להופיע בתיאטרון גולדמארק רק במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
בין לבין הוא נלקח שוב ושוב למחנות שירות עבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
בתקופה זו, בין היתר, היה המלחין של המחזה תמר (Támár) של לאיוש באלינט, ורבק (פשושים) של ארנו ספ ושל סונטת הסתיו של הוגו צ'רגה.
לאחר השחרור בשנת 1945 הוא חזר לתיאטרון הקומדיה, ומ-1949 ועד פרישתו ב-1978, היה הדרמטורג המוזיקלי של הרדיו ההונגרי.
פישר תרגם לבריות של עשרים וחמש אופרות, מספר אורטוריות וספרי מוזיקה.
עבודתו המשמעותית ביותר כמלחין היא שלישיית הפסנתר שלו, שהועלתה בבכורה בדרזדן ב-1930. עבור פבלו קזאלס, הוא העביר לצ'לו את קונצ'רטו הקרן של מוצרט KV 447.
אגון קמן - ג'רג' שאנדור גאל - יאנוש ארדדי: השמעת המחזמר "קרנבל קומארום" Breaston & Lynch Media, 2019 בניצוח שאנדור פישר.
1975 - עיטור הצטיינות של העמל, דרג זהב
שאנדור פישר (בהונגרית: Fischer Sándor; 24 בפברואר 1915 - 6 במרץ 1995) היה בלשן יהודי-הונגרי, מרצה באוניברסיטה לדיבור, לשירה לרטוריקה ובקלינאות תקשורת.
פישר היה המרצה והמומחה הגדול ביותר בהונגריה בתקופתו למקצועות הנ"ל שלימד דור שלם של שחקני קולנוע ותיאטרון.
שאנדור פישר נולד במשפחה יהודית בבודפשט בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
בתקופה זו כ-25% מתושבי בירת הונגריה היו יהודים.
פישר למד בבית הספר הריאלי הראשי ברחוב ריפל רונאי, שם היו חיי ספורט תוססים.
בין היתר יצאו משם אלופי העולם בטניס שולחן היהודים ויקטור ברנה ומיקלוש סבדוש.
ראש חוג הספורט בבית הספר, לאסלו ארדג, היה אלוף בהדיפת כדור ברזל.
גם פישר עסק בספורט וניסה כמה ענפי ספורט.
הוא היה שוער הוקי קרח וכדורמים, שיחק כדורסל, התחיל כמעט בכל מסלול אתלטי, החליק על הקרח ועסק באינטנסיביות גם בהתעמלות מכשירים.
הוא היה מוצלח ביותר בענף ספורט אחרון זה.
פישר זכה בתחרויות בית ספר בזו אחר זו.
אחרי בחינות הבגרות (1933) הצטרף למועדון סיף ואתלטיקה (VAC) מכבי (מועדון ההיאבקות והאתלטיקה מכבי היה אגודת הספורט ההונגרית היהודית הראשונה שנוסדה ב-1906 בהנהגתו של לאיוש דמן.
בשל החוקים ה(אנטי)יהודיים משנת 1938 הורחקו בשנת 1941 כל מחלקות הספורט של המועדון מהאליפויות בממלכת הונגריה, ועד 1944, כשהמועדון חדל להתקיים, יכלו ספורטאי המועדון להתאמן רק בסתר.
סוס הסמוכות היה המכשיר האהוב עליו.
הוא היה מאוד גאה כשהאלוף האולימפי פעמיים אישטוואן פלה שיבח את התרגיל שלו.
הוא שרד את השואה ואחרי השחרור ב-1945 עוד התאמן מספר פעמים, אך הפך להיות מאמן לזמן מה.
הוא אימן תקופה מסוימת גם את האלופה האולימפית מאוחר יותר, אגנס קלטי.
אחרי בחינות הבגרות הספורט הפך לתחביב ופישר למד ב"חוג שירה" ב, במקביל למד גם תולדות האמנות ובלשנות באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
כבר בגיל צעיר מאוד התעניין פישר ביצירת קול, פונטיקה ומתודולוגיה.
הוא למד את אומנות הדיבור ויצירת מילים באיטליה, "במדינה של השפה המלודית ביותר" כדבריו.
הוא לימד מקצועות אלה באוניברסיטה מאז 1950.
לפני אימרה מונטאג, היהודי אף הוא, שעסק בקלינאות תקשורת, ובחינוך מיוחד, פישר היה המורה הידוע ביותר לטכניקת דיבור ולרטוריקה
במכללה להכשרת מורים לחינוך מיוחד
הוא לימד את תלמידיו בכישרון רב ובאמפתיה.
הרצאותיו פורסמו בפורמט VHS על ידי חברת Textbook Publishing Company בשנות ה-80 של המאה ה-20.
בעשור האחרון לחייו, אשתו הייתה הקריינית הידועה של הטלוויזיה ההונגרית, אווה קישקלמאר.
פישר הלך לעולמו ב-6 במרץ 1995 בבודפשט.
רטוריקה: פרקטיקה של דיבור בפני קהל (חומר מודפס), 1975, 1981 (קטלוג Hunteka)
סגנון הדיבור ההונגרי ( הקלטת וידאו וחוברת הסבר), 1989
שאנדור פלאם (בהונגרית: Flamm Sándor; צ'רמה, 9 בנובמבר 1892 – בודפשט, 21 באוגוסט 1970) היה רופא פנימי, רופא ראשי בבית החולים.
מנהל מחלקה פנימית של בית החולים ועסק רבות במחקר הסוכרת ושל מחלות הכבד.
פרסומיו הרבים הופיעו אחרי השואה עד פרישתו לגמלאות.