tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא היה איטי יחסית והסתמך על שריונו כדי להימנע מתקיפה.
פסק דין נגד אולסן הוא נקודת ציון דרך משמעותית בהחלטות בית המשפט העליון של ארצות הברית בנוגע לזכויות להט"ב בארצות הברית.
זהו פסק הדין הראשון של ארצות הברית העוסק בהומוסקסואליות והראשון שהתייחס לזכות לחופש הביטוי ביחס להומוסקסואליות.
בית המשפט העליון הפך את פסק דינו של בית משפט קמא שקבע כי המגזין הלהט"בי One מפר חוקי ארצות הברית כנגד גסויות, ובכך שמר על ההגנה החוקתית על כתיבה פרו-הומוסקסואלית.
באותו גיליון, התנגד אולסן למספר פרסומים:
"Sappho Remembered" - סיפור קצר המספר על חיבתה של לסבית ל"ילדה" בת עשרים שמוותרת על החבר שלה לחיות איתה.
אולסן טען כי הסיפור "מעורר תאווה של הקורא ההומוסקסואלי הממוצע".
"Lord Samuel and Lord Montagu" - שיר על קרוזינג הומוסקסואלי, שנאמר עליו על ידי אולסן כי הוא כולל "מילים מטונפות".
פרסומת למגזין "The Circle" מסוג הספרות הזולה, המכיל סיפורים קצרים רומנטיים הומוסקסואליים.
על פי אולסון, מגזין זה מפנה את קוראיו לתכנים אחרים שהם מגונים.
המגזין, אותו ייצג אריק ג'ולבר, עורך דין צעיר שכתב את הסיפור שהתפרסם על שער בגיליון אוקטובר 1954, הגיש תביעה אזרחית בבית המשפט המחוזי בארצות הברית בבקשה לצו מניעה נגד מנהל הדואר.
במרץ 1956 פסק השופט המחוזי ת'רמונד קלארק לטובת הנתבע.
הוא כתב: "הבקשה [של התובע], המקדמת [את התפיסה] כי יש להכיר בהומוסקסואלים כחלק באוכלוסייה ושיש להעניק לו פריווילגיות מיוחדות כמעמד, נדחית".
ההחלטה, הנשענת על הפסיקה מה-24 ביוני 1957 במקרה של רות' נגד ארצות הברית , קובעת בקצרה כי הערעור של התובע, על החלטת בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים, מתקבל.
פסק דין זה היה פסק הדין הראשון של בית המשפט העליון של ארצות הברית שעסק בהומוסקסואליות והראשון שהתייחס לזכות של חופש הביטוי בקשר של הומוסקסואליות.
השופטים התומכים בערעור היו פרנקפורטר, דאגלס, קלארק, הרלן וויטאקר.
פסק דין זה, המאשרר את הפסיקה במקרה של רות' נגד ארצות הברית , נחשב כיום למקרה בעל חשיבות.
לדעת דייוויד קרוז, פרופסור למשפטים באוניברסיטת דרום קליפורניה, לפסיקה זו יש "השפעות בשטח ...
על ידי שמירה [על הזכויות] של ONE, בית המשפט העליון הקל את פריחתה של התרבות ההומו-לסבית ושל התחושה של קהילה, בזמן שבו הממשל הפדרלי טיהר והדיר להט"בים משורותיו".
בגיליון הבא, נכתב במגזין ONE: "לראשונה בתולדות ההוצאה לאור האמריקאית עומדת כעת החלטה המחייבת כל בית משפט ...
ומאשרת למעשה כי אין בשום דרך לתאר סיפור אהבה בין שני הומואים כ[דבר] מגונה או גס".
במשפט, פסק-דין בהליך מקוצר הוא הכרעה היוצאת מתחת ידו של בית משפט, לטובת בעל דין, על יסוד ראיות וכתבי טענות שהוגשו, ומבלי שהתקיים בתיק משפט מלא.
הכרעה שכזו תינתן לבקשת בעל דין, שעה שהשתכנע בית המשפט כי עולה עצמת הראיות שהביאו הצדדים כדי ייתור הצורך בקיום שלב של הוכחות – באשר תוצאת ההליך היא מובנת מאליה.
פסק דין בהליך מקוצר יכול שיינתן הן ביחס לכלל הפלוגתאות העולות מן התיק והן ביחס לפלוגתאות ספציפיות.
הליך מקביל ל-Summary judgment אינו קיים, נכון לכתיבת שורות אלה, בדין הישראלי – אם כי נשמעות, מפעם לפעם, קריאות לכינונו.
במערכות משפט הפועלות על יסוד עקרונות המשפט המקובל, מוכרעות שאלות שבמשפט בידי שופטים (במקרים נדירים, הליך של איון על ידי מושבעים יכול שיסתור או שישלים הוראות שניתנו על ידי שופטים או על ידי קציני בית משפט אחרים).
על דרך העיקרון, במסגרת הליך משפטי, יש תחילה לקבוע מהן העובדות שברקע המקרה ואז ליישם עליהן את הוראות הדין.
במשפט מקובל מסורתי, את תפקיד "קובע העובדות" (Trier of fact) ממלא חבר מושבעים (אם כי בתחומי שיפוט רבים, לרבות בישראל, ממלאים כיום שופטים גם תפקיד זה).
קובעי עובדות הם אלה שמתפקידם להגדיר, כמיטב שיפוטם והבנתם, את האמת המשפטית ("מה באמת קרה", היינו – לקרב במידת האפשר את האמת המשפטית לאמת המוחלטת); עליהם להכריע בשאלת מהימנותן של ראיות ולקבוע איזה משקל, אם בכלל, יש לייחס להן.
לאחר שנקבעו העובדות, יהא על השופט ליישם עליהן את הוראות הדין, בין במישרין ובין על דרך של מתן הוראות לחבר המושבעים.
במקרים שבהם לא התבקש פסק דין בדרך של הליך מקוצר – או שבקשה לנתינתו נדחתה – יוסיף בדרך כלל ההליך להתנהל כסדרו, ויכנס לשלב ההוכחות (חריגים לכך הם מצבים של דחייה או מחיקה מקדמיות של התובענה, מחמת העילות הקבועות בחוק).
בהליך אזרחי, קודמים בדרך כלל לשלב ההוכחות שלבי קדם משפט (השלמת כתבי טענות, גילוי מסמכים, מענה על שאלונים וכו').
שלבים אלה ייתכן שיצריכו מהצדדים להתדיינות השקעה ניכרת של משאבי ממון וזמן.
לפיכך, רצונו של בעל דין העותר לקבלת פסק דין בדרך של הליך מקצור הוא, בדרך כלל, להימנע מהשקעת המשאבים הכרוכה בניהול משפט עד תומו – זאת, שעה לשיטתו תוצאת ההליך מתבקשת מאליה.
ברבים מן המקרים טוען אפוא בעל דין בבקשות למתן פסק דין בהליך מקוצר כי לא יוכל חבר מושבעים סביר שלא לקבל את טענותיו העובדתיות, ולפיכך מן הדין הוא להיעתר למבוקש וליתן לטובתו פסק דין, אף בלא קיום שלב של הוכחות.
בעל דין העותר לקבל פסק דין בהליך מקוצר יעשה כן תוך שידגים לפני בית המשפט, על דרך של תצהיר ושל ראיות ממוסמכות, כי לא נותרו עוד מחלוקות עובדתיות של ממש שתצדקנה את קידום ההליך לשלב ההוכחות.
רוצה לומר כי כאשר אין לו, לקובע העובדות, עובדות שבהן עליו להכריע – אין כל טעם בניהול הליך של הוכחות.
בעל דין העותר למתן פסק דין בהליך מקוצר ינסה, אם כן, לשכנע את בית המשפט כי העובדות שאינן שנויות במחלוקת די בהן, כשלעצמן, כדי לבסס מתן פסק דין לטובתו.
בקשה למתן פסק דין בהליך מקוצר ייתכן כי תוגש, בין היתר, כאשר קיימים טעמים טקטיים לעשות כן.
בארצות הברית ניתנים פסקי דין בהליך מקוצר בתיקים אזרחיים בלבד.
במשפט פלילי, אין באפשרות התביעה לעתור להרשעת נאשם בלא שנתקיים שלב ההוכחות, בין היתר בשל זכותו החוקתית לשטוח את הגנתו לפני בית המשפט וזכותו למשפט בפני חבר מושבעים.
בפרקטיקה המשפטית האמריקאית, פסקי דין בהליך מקוצר יכול שיינתנו בטרם יתקיים משפט, באופן המייתר את שלב ההוכחות.
במישור הפדרלי, בקשה למתן פסק דין בהליך מקוצר מוסדרת בכלל 56 לכללי סדר הדין האזרחי הפדרליים (Federal Rules of Civil Procedure).
בבתי המשפט הפדרליים ניתנים, אם כן, פסקי דין בהליך מקוצר מכוח כלל 56 לכללי סדר הדין האזרחי הפדרליים (Federal Rules of Civil Procedure).
כלל 56 נשען, בעיקרו של דבר, על שלושה פסקי דין מכוננים שניתנו ביחס להליך זה בבית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1986 [בגדרו הובהרה סוגיית העברת נטלי הראיה, ההוכחה והשכנוע במקרים שבהם מתבקש פסק דין בהליך מקוצר]; Anderson v.
242 (1986) [בגדרו נקבע נטל ראיה מוגבר ביחס לתובענות בעילה של לשון הרע, עת שמבוקש בהן פסק דין בהליך מקוצר]; Matsushita v.
574 (1986) [בגדרו נקבע נטל ראיה מוגבר ביחס לתובענות בעילות של הגבלים עסקיים, עת שמבוקש בהן פסק דין בהליך מקוצר]).
בקשה למתן פסק דין בהליך מקוצר שתוגש לבית המשפט תכונה אפוא "Motion for Summary Judgment".
בעל דין המבקש כי יינתן לזכותו פסק דין בהליך מקוצר מכונה "movant" (בדרך כלל הנתבע), בעוד שבעל הדין המשיב לבקשה מכונה "nonmovant" (בדרך כלל התובע).
לצורך מאמר זה, יכונו שני בעלי דין אלה בהתאמה "מבקש" ו-"משיב" (שכן למונח "nonmovant" לא קיימת מקבילה ישירה בעברית).
לפי כלל (a)56, רשאי בית המשפט ליתן פסק דין בהליך מקוצר אך ורק אם מצא כי מתקיימים שני התנאים המצטברים הבאים:
לא קיימת מחלוקת של ממש בין הצדדים בעניין מהותי שבעובדה, העשויה להשליך על תוצאת ההליך והמצריכה קיום משפט לשם הכרעה בה ("disputed genuine issue of material fact");
ביישום הדין על העובדות שאינן שנויות במחלוקת, זכאי על פי דין מי מהצדדים לפסק דין.
"מחלוקת של ממש" ("disputed genuine issue") – קיומה של סתירה בין טענותיוהם העובדתיות של הצדדים, שיש ביכולתו קובע עובדות סביר ורציונלי להכריע בה;
"עניין מהותי שבעובדה" ("material fact") – אירוע (פוטנציאלי) שעל קובע העובדות להגדיר ביחס אליו את האמת המשפטית (לקבוע במהלך משפט "מה באמת קרה", ברגיל תוך הבאה בחשבון של מהימנות עדים, חוות דעת מומחים וראיות אחרות), ואז להכריע ביחס למחלוקת הנובעת הימנו לטובת מי מהצדדים.
על פי נתוני המרכז הפדרלי לשיפוט (The Federal Judicial Center), הוגשו בשנת הכספים 2006 בקשות למתן פסק דין בהליך מקוצר ב-17% מהתיקים שנדונו בבתי משפט פדרליים; 71% מהבקשות הוגשו בידי נתבעים, בעוד ש-26% הוגשו בידי תובעים.
מכל אלה, 36% מהבקשות נדחו ו-64% התקבלו חלקית או במלואן.
כאשר מוגש ערעור על פסק דין אשר ניתן בהליך מקוצר, תבחן ערכאת הערעור את המקרה "de novo"; כלומר תיעשה בחינה מחודשת של התיק בבית המשפט שלערעור משל היה מונח לפניו כערכאה מבררת.
יש בכך משום סטנדרט מחמיר יחסית של ביקורת שיפוטית, בהתחשב בכך שברגיל תבחן ערכאת הערעור, בדרך כלל, רק את נכונתה המשפטית של ההחלטה מושא הערעור, תוך נטייה שלא להתערב בממצאים העובדתיים שקבעה הערכאה קמא.
באנגליה וויילס, מסדיר חלק 24 לכללי סדר הדין האזרחי (Civil Procedure Rules) את האופן שבו יש ליתן פסקי דין בהליך מקוצר.
פסק דין בהליך מקוצר יכול שיינתן בכל פלוגתא ולחובת כל בעל דין, למעט המקרים הבאים – שבהם לא יינתן פסק דין בהליך מקוצר:
בהליכים נגד דייר מוגן המחזיק במושכר מעבר לתקופת השכירות המוסכמת או נגד נוטל משכנתא – ובלבד שהאחזקה בנכס מוגנת מכוח ה-Rent Act 1977 (חוק השכירות) או ה-Housing Act 1988 (חוק הדיור);
בהליכים לפי דיני המשפט הימי, המתייחסים לזכויות קנייניות (in rem).
בקנדה, הורחבו בשנות השמונים של המאה העשרים סדרי הדין העוסקים במתן פסקי דין בהליך מקוצר.
למעט מחוז קוויבק (שבו קיים מכשיר דיוני ייחודי המאפשר את סילוקם של הליכים בדרך מקוצרת), קיים בסדרי הדין של כל יתר המחוזות מנגנון למתן פסק דין בהליך מקוצר.
כך, למשל, לאחר שנערך בו מחקר בנושא הגישה לערכאות, הונהגה במחוז אונטריו רפורמה בסדרי הדין האזרחיים הנוהגים בו, לפיה תינתן בידי שופטים היושבים בערכאות הדיוניות ובידי שופטים הדנים בבקשות ביניים הסמכות ליתן פסקי דין בהליך מקוצר – זאת לאחר שאמצעים דומים הונהגו גם במחוזות אלברטה וקולומביה הבריטית.
בפסיקתו משנת 2014, עודד בית המשפט העליון של קנדה הרחבה של השימוש בכלי של מתן פסקי דין בהליך מקוצר בידי הערכאות המבררות (Hryniak v.
בדין הישראלי לא קיים הליך מקביל ל-Summary judgment.
עם זאת, קיימים מספר הסדרים בהם גלומים מאפיינים המזכירים, במידה זו או אחרת, הליך זה.
כך, למשל, מתירה תקנה 41 לתקנות סדר הדין האזרחי, תשע"ט-2018 (להלן: "תקנות סדר הדין האזרחי" או "תקנות סדר הדין אזרחי החדשות") לבית המשפט להורות על מחיקתו של כתב תביעה, בין היתר מחמת העדר עילה או מחמת היותה של התובענה טורדנית או קנטרנית.
כמו כן, מאפשרת תקנה 43 לבית המשפט לדחות תביעה מחמת מעשה בית דין, מחמת התיישנות או מחמת כל נימוק אחר שלפיו הוא סבור כי ראוי ונכון לדחותה.
קבלת הטענה, בהחלטת ביניים, תביא לזיכויו של הנאשם מאותם אישומים שלגביהם הועלתה) – אלא אם ויתר על הבאת ראיות מטעמו.
הווה אומר, אם הסכים הנתבע לוותר על זכותו להביא ראיות, יוכל הוא לכאורה לטעון כי ראיות התביעה אינן מבססות את עילת התביעה, ואם תתקבל הטענה – תידחה התביעה.
בהעלותו טענה זו, סותם אמנם הנתבע את הגולל על שלב ההוכחות במשפט, אך בד בבד נוטל הוא על עצמו סיכון משמעותי, שכן במקרה של דחיית הטענה – יינתן פסק הדין על יסוד ראיות התובע.
יוער כי פסק הדין בעניין אשורנס גנרל דה פרנס ניתן בדן יחיד (השופט (כתוארו אז) א' גרוניס) ולפיכך לא ניתן לראות בו הלכה מחייבת (ככל שלא ניתנה פסיקה מאוחרת, בהרכב, המכריעה בסוגיה).
מן ההיבט ההיסטורי, עובר לכניסתן של תקנות סדר הדין האזרחי החדשות לתוקף, היו נוסחיהן של תקנות 100 ו-101 לתקנות סדר הדין האזרחי, תשע"ד-1984 (להלן: תקנות סדר הדין האזרחי הישנות) בעלי דמיון רב לנוסחיהן של תקנות 41 ו-43 לתקנות סדר הדין האזרחי החדשות, בהתאמה.
המיוחד בסדר דין זה היה שאין קנויה לנתבע זכות אוטומטית להגיש כתב הגנה, ואם לא הגיש בקשת רשות להתגונן – קיבל בית המשפט את התביעה.
ההסדרים שתוארו לעיל, יש בהם דמיון, במידת זו או אחרת, להיבטים מסוימים של הליך ה-Summary judgment.
פסק דין בוסטוק נגד מחוז קלייטון ) הוא פסק דין תקדימי של בית המשפט העליון של ארצות הברית, הקובע כי חוק זכויות האזרח (1964) מגן על עובדים מפני אפליה בגלל זהותם המינית או המגדרית.
התובע, ג'רלד בוסטוק, פוטר לאחר שהביע עניין בליגת סופטבול גאה בעבודה.
הערכאות התחתונות עקבו אחר התקדים של בית המשפט לערעורים ה-11 לפיו חוק זכויות האזרח לא מגן מפני אפליה בעבודה על רקע נטייה מינית.
התיק אוחד עם אלטיטוד אקספרס נגד זארדה, מקרה דומה של אפליה בגלל נטייה מינית שבו בית המשפט לערעורים ה-2 קבע שחוק זכויות האזרח כן מגן מפני אפליה כזו, דבר שהוביל לפיצול בין בתי המשפט לערעורים, סיבה נפוצה לדיון בבית המשפט העליון.
טענות בעל-פה נשמעו ב-8 באוקטובר 2019, לצד אר.
האריס בתי לוויות נגד נציבות שוויון ההזדמנויות בתעסוקה, תיק דומה שעסק באפליה על בסיס זהות מגדרית.
ב-15 ביוני 2020, קבע בית המשפט ברוב של שישה כנגד שלושה המכסה את שלושת המקרים כי אפליה על רקע נטייה מינית או זהות מגדרית נופלת תחת אפליה "בגלל מין", ולכן אסורה לפי חוק זכויות האזרח.
פסק הדין שובח בהיותו ההחלטות המשפטיות החשובות ביותר עבור זכויות להט"ב בארצות הברית, יחד עם פסק דין לורנס נגד טקסס (2003) ופסק דין אוברגפל נגד הודג'ס (2015).
חוק זכויות האזרח נחקק במהלך תנועת זכויות האזרח של אמצע המאה העשרים.
קנדי הציע אותו כאמצעי לסייע בשיפור השוויון הגזעי.
לאחר רצח קנדי, ממשיכו לינדון ב.
ג'ונסון העביר את החוק בשנה שלאחר מכן.
בין ההוראות בחוק נמצאת כותרת מס' 7, המכסה שוויון הזדמנויות בתעסוקה.
כותרת זו קובעת כי אין להפלות בקבלה ובהעסקה של אדם על בסיס "גזעו, צבעו, דתו, מינו או מוצאו הלאומי של אדם".
החוק גם קובע את הקמתה של נציבות שוויון ההזדמנויות בתעסוקה, סוכנות פדרלית שבסמכותה להגיש תביעות נגד גופים שעוברים על כותרת מס' 7 לחוק.
בנוסף, היא גם רשאית לקבוע החלטה משלה לגבי המקרים ולא לקחת אותם לבית המשפט.
החלטות אלה אינן בעלות משקל של הלכה פסוקה, אך בתי המשפט כן נוטים להתייחס להן.
שלושה תיקי מפתח בבית המשפט העליון שקדמו לבוסטוק שקלו את המשמעות של "מין" במסגרת החוק:
בנק החיסכון של מריטור נגד וינסון, שקבע כי הטרדה מינית נחשבת לאפליה בלתי חוקית.
פרייס וורטהאוס נגד הופקינס, שקבע כי סטריאוטיפיזציה מגדרית היא אפליה לא חוקית.
אונקייל נגד שירותי חוף הים של סאנוונדר, שהרחיב את "מריטון נגד וינסון" וקבע כי הטרדה מינית בין בני אותו המין נחשבה אף היא לאפליה בלתי חוקית.
עד בוסטוק, השאלה האם חוק זכויות האזרח ממגן מפני אפליה תעסוקתית כלפי להט"בים הייתה שנוייה במחלוקת.
מדינות אינדיבידואליות פעלו בכוחות עצמן כדי להרחיב את ההגנות נגד אפליה בתעסוקה לכדי כיסוי מפורש של עובדים להט"בים.
מספר רב של רשויות מקומיות העבירו גם תקנות נגד אפליה תעסוקתית של להט"בים.
ג'רלד בוסטוק עבד במחוז קלייטון כפקיד במערכת בתי המשפט לנוער מאז 2003, עם רשומות של ביצועים טובים לאורך השנים.
בתחילת 2013 הצטרף לליגת סופטבול להט"בית וקידם אותה בעבודה להתנדבות.
באפריל 2013 פוטר בוסטוק בעבור "התנהלות בלתי-הולמת עבור עובדי מחוז".
ג'ורג'יה הייתה מדינה ללא כל חוק שמגן על הלהט"בים מפני אפליה תעסוקתית.
בוסטוק הגיש בשנת 2016 פנייה משפטית לאפליה במקום העבודה בבית המשפט המחוזי של צפון ג'ורג'יה.
המחוז ביקש לדחות את טענת האפליה האסורה, ובית המשפט הסכים, על בסיס התקדים שנקבע בבית המשפט לערעורים ה-11, שג'ורג'יה נופלת תחתיו, הקובע כי חוק זכויות האזרח אינו מגן מפני אפליה על בסיס נטייה מינית.
בוסטוק ערער לבית המשפט לערעורים, שם אישרו שלושה שופטים את פסק הדין של בית המשפט המחוזי בשנת 2018. בית המשפט הסתמך על שני מקרים קודמים: פסיקתו שלו מ-2017, ופסיקה דומה שלבית המשפט לערעורים ה-5 משנת 1976.
פסק הדין של בית המשפט ה-11 התנגש עם זה של בית המשפט לערעורים ה-7 מ-2017, בה נקבע כי אפליה בעבודה על רקע נטייה מינית מפרה את חוק זכויות האזרח.
בית המשפט לערעורים ה-2 נשען על קביעה זו כשפסק בעד זארדה בשנת 2018 באחד התיקים שאוחדו בבית המשפט העליון עם זה של בוסטוק.
כך נוצר פיצול בין בית המשפט ה-11 לבין בית המשפט ה-7 ובית המשפט ה-2. תיקים אלו ותיק דומה בו בית המשפט לערעורים ה-6 קבע כי חוק זכויות האזרח מכסה גם אפליה נגד טרנסג'נדרים, הובאו לבית המשפט העליון ב-2019.
לתיק המשולב הוגשו מספר חוות דעת של ידידי בית המשפט.
שלושים ושש חוות דעת הוגשו לתמיכה בבוסטוק וזרדה, כולל אחת עליה חתמו למעלה מ-200 תאגידים גדולים כמו אמזון, חברת וולט דיסני וחברת קוקה-קולה.
עשרים וחמש דעות מנוגדות הוגשו לתמיכה במחוז קלייטון ובאלטיטוד אקספרס, ביניהם זו של מחלקת המשפטים של ארצות הברית שטענה כי נטייה מינית לא מכוסה בחוק הקיים, וכי למחוקקים ולמעסיקים שמורה הזכות להרחיב עליו ולהוסיף הגנות נוספות.
טיעונים בעל-פה בתיקים המאוחדים נשמעו ב־8 באוקטובר 2019, לצד אר.
הטענות הסטטוטוריות התרכזו באיסור על אפליה "בגלל מין" בחוק זכויות האזרח.
השופט ניל גורסץ' מסר את דעת הרוב ב-15 ביוני 2020. ברוב של שישה כנגד שלושה, קבע בית המשפט כי כותרת 7 לחוק זכויות האזרח משנת 1964 מכסה אפליה על בסיס נטייה מינית וזהות מגדרית, ולפיכך זו אפליה אסורה.
השופט סמואל אליטו כתב את דעת המיעוט הראשית, ואליו הצטרף השופט קלרנס תומאס.
בהתנגדותו, טען אליטו כי בזמן ניסוחו של חוק זכויות האזרח בשנת 1964 המושגים של נטייה מינית וטרנסג'נדר לא היו ידועים ולכן שפת החוק לא רומזת על כיסוי היבטים אלו.
הוא כתב: "רבים ימחאו כפיים להחלטה של היום מכיוון שהם מסכימים [איתה].
אולם השאלה בתיקים אלו אינה האם יש לאסור על אפליה בגלל נטייה מינית או זהות מגדרית.
השאלה היא האם הקונגרס עשה זאת ב-1964. אין עוררין על כך שהוא לא." אליטו היה ביקורתי כלפי החלטת הרוב:
השופט ברט קוואנו כתב דעת מיעוט נפרדת וטען כי בית המשפט לא יכול להוסיף נטייה מינית או זהות מגדרית לחוק זכויות האזרח מתוקף הפרדת הרשויות, והשאיר אחריות זו לקונגרס.
פסיקת בית המשפט העליון נתפסה כניצחון מרכזי עבור זכויות להט"בים.
שרה קייט אליס, מנכ"לית GLAAD, אמרה: "ההחלטה ההיסטורית של בית המשפט העליון מאשרת את מה שלא היה צריך אפילו לעמוד לוויכוח: אמריקאים להט"בים צריכים להיות מסוגלים לעבוד ללא חשש לאבד את עבודתם בגלל מי שהם".
אלפונסו דייוויד, נשיא הקמפיין לזכויות אדם, קבע:
כמה שמרנים נוצרים, ביניהם התאולוג ראסל ד.
מור והמיסיונר פרנקלין גרהאם, הביעו חשש כי ההחלטה תשפיע על חופש דת במדינה, אולם דעתו של גורסץ' אמרה כי ההיקף שבו החלטה זו מצטלבת עם תקדים עבר לחופש דת עשוי להיות הנושא של תיקים עתידיים בבית המשפט.
הארכיבישוף ז'וזה הורסיו גומז, נשיא ועידת הבישופים הקתולים בארצות הברית (שהיה ידיד בית משפט נגד בוסטוק), כינה את הפסיקה "עוול" ואמר שהוא "מודאג עמוקות מכך שבית המשפט העליון הגדיר בפועל מחדש המשמעות החוקית של "מין" בחוק זכויות האזרח של מדינתנו."
ג'רלד בוסטוק, התובע היחיד שהיה עדיין בחיים בעת הקראת פסק הדין מבין השלושה, הצהיר כי הוא "גאה לקחת חלק בתהליך שהביא אותנו לרגע ההיסטורי הזה".
פוליטיקאים רבים ברחבי הקשת הפוליטית שיבחו את הפסיקה.
יושבת ראש בית הנבחרים ננסי פלוסי אמרה כי פסק הדין "מאבטח הגנות קריטיות עבור אמריקאים להט"בים ברחבי הארץ".
הסנאטור הרפובליקני רוב פורטמן מאוהיו הצהיר כי פסק הדין הוא "ביג דיל" והדגיש כי אין לפטר אנשים רק בגלל נטייתם המינית.
עם זאת, חלק מהפוליטיקאים היו ביקורתיים על הפסיקה, כמו הסנטור ג'וש האולי ממיזורי, שטען כי פסק הדין הוא "קביעת מדיניות".
הנשיא דונלד טראמפ לא שיבח ולא מתח ביקורת על פסק הדין, וקבע בתגובה להחלטה כי "יש אנשים שהופתעו", אך אמר כי בית המשפט "פסק ואנחנו חיים עם החלטתם".
הוא כינה את ההחלטה "מאוד עוצמתית".
כמה ימים לאחר מכן, רמז טראמפ על פסיקה זו ופסיקה נוספת שהן "נוראיות וטעונות פוליטית".
פספורטה סרבו (באספרנטו: Pasporta Servo, מילולית: שירות דרכונים) הוא פרויקט אירוח חינמי (CouchSurfing) של קהילת דוברי האספרנטו מסביב לעולם.
תיירות היא תחביב נפוץ בקרב דוברי אספרנטו, באמצעות השירות יכולים אספרנטיסטים להוזיל את עלויות הטיול שלהם ולהתארח בחינם אצל עמיתיהם.
המוטיבציה לארח היא על פי רוב הרצון להכיר דוברים אחרים של השפה המגיעים ממקומות אחרים בעולם.
הפרויקט מקשר בין אספרנטיסים המעוניינים לארח לבין כאלו המעוניינים להתארח.
אירוח חינמי היה רעיון נפוץ ומקובל בקהילת האספרנטו עוד קודם להקמת הפרויקט, ומארחים נהגו לפרסם את כתובותיהם בעיתונים המוקדשים לשפה ולתנועה.
את הפרויקט במתכונתו הנוכחית התחיל רובן פלדמן גונזלס מארגנטינה אשר הקים ב-1966 שירות אירוח לדוברי אספרנטו במדינה.
ב-1974 יצא לראשונה עותק מודפס ובו כתובותיהם של 40 מארחים מ-19 מדינות, ומאז יצאו עותקים מתעדכנים מדי שנה.
ספר הכתובות של פספורטה סירבו יוצא בהוצאת ארגון הנוער האספרנטי העולמי (TEJO).
ב-2008 הודיעה נשיאות TEJO כי בכוונתה להפוך את המיזם לוירטואלי, אך גם ההוצאה המודפסת המשיכה עד שנת 2012. את האתר הקים חואן קטלה, אספרנטיסט מולנסיה והוא עלה לרשת במרץ 2009 והושק באופן רשמי בקונגרס הנוער האספרנטי ה-65.
בנובמבר 2020 היו רשומים באתר 2,217 מארחים מ-1,584 ערים ב-113 מדינות ברחבי העולם.
פֶּסֶק (בלועזית: צזורה; לפי האקדמיה ללשון העברית: מִפְסָק) הוא הפסקה או קטיעה מטרית בטור שירי בו נגמר רעיון או ביטוי אחד ורעיון אחר מתחיל.
זה יכול לבוא לידי ביטוי בפסיק (,), סימן וי (✓), או שני קווים, נטויים (//) או זקופים (||).
מבחינת זמן, הפסקה זו עשויה להשתנות בין שתיקה קלושה עד להפסקה מלאה.
ביצירה מוזיקלית, אורכו של פסק כאשר הוא מצוין הוא על פי שיקול דעתו של המנצח.
בשירה היוונית והלטינית הקלאסית פסק הוא הצומת שבו מילה אחת מסתיימת והמילה הבאה מתחילה בתוך רגל.
לעומת זאת, צומת מילים בקצה הרגל נקרא דיארזיס.
חלק מהפסקים צפויים ומייצגים נקודת מפרק בין שני ביטויים או סעיפים.
כל שאר הפסקים הם רק פוטנציאל למפרק.
ההפך מפסק-חובה הוא גשר בו אסור לצמת מילים.
בשירה האירופית המודרנית, פסק מוגדר כציון טבעי לסופו של ביטוי או רעיון, במיוחד כאשר הוא מתרחש באמצע שורה.
עוקב אחר הברה מוטעמת ואילו עוקבת אחר הברה לא מוטעמת.
פסק מתואר גם על ידי מיקומו בשורת שירה: פסק הקרוב לתחילת שורה נקראת פסק ראשוני, אחד באמצע שורה הוא מדיאלי, ואחד ליד סוף שורה הוא סופי.
פסקות ראשוניים וסופיים נדירים בטורי שיר פורמליים, רומנטיים ונאו-קלאסיים, שמעדיפים פסקים מדיאליים.
בקביעת משקל של טור שירי, סימן הפסק המודרני הוא קו ניצב כפול ⟨||⟩ או ⟨⟩, גרסה של virgula ("זרד") המשמש כסימן פסק בכתבי יד מימי הביניים.
אותו סימן התפתח בנפרד כמו ה-virgule, הלוכסן היחיד המשמש לציון מעברי שורות בשירה.
פסקים היו בשימוש נרחב בשירה היוונית.
לדוגמה, בשורת הפתיחה של האיליאדה:
קו זה כולל פסק זכרי לאחר θεὰ, הפסקה טבעית המפרידה את השורה לשני חלקים הגיוניים.
שלא כמו הטרגדיונים בהקסמטרים שלהם, שורות הומריות משתמשות בדרך כלל בפסקים נקביים; העדפה זו נצפית במידה גבוהה עוד יותר בקרב משוררי אלכסנדריה.
פסק לא נפוץ בשירה העברית הלא מתורגמת, אך אכן קיים (ראה נתן אלתרמן).
באנגלית העתיקה, הפסק בא לייצג הפסקה בולטת על מנת להדגיש שורות בשירה האנגלית העתיקה שאחרת ייחשבו לשורות מונוטוניות.
ניתן לטעון כי זה יכול להפוך את הפסק חשוב יותר לטור שירי אנגלי עתיק מאשר לשירה הלטינית או היוונית.
בשירה לטינית או יוונית ניתן היה לדכא למען שינוי את הפסק בכל שורה שהיא.
בפסוק האליטרטיבי המשותף לרוב השפות הגרמאניות העתיקות ביותר, הפסק הוא חלק נוכח והכרחי מצורת הטור עצמה.
בשורת הפתיחה של ביאוולף נכתב:
("הקשיבו לי, הלא שמענו את עלילות מלכי הדנים שנתרגשו בימים עברו,")
("כיצד זכו גבוריהם בתהילה ורב תפארת,")
הצורה הבסיסית היא טור שירי מקובל, עם ארבע הברות מוטעמות בכל שורה המופרדות בפסק.
שירה אנגלית עתיקה הוסיפה אליטרציה ומכשירים אחרים תבנית בסיסית זו.
במוזיקה, פסק מציין הפסקה קצרה ושקטה, שבמהלכה לא סופרים משקל.
בדומה לפרמטה שקטה, פסק ממוקם בין תווים או תיבות (לפני או מעל שורות תיבה), ולא על תווים או מנוחות (כמו עם פרמטה).
פרמטה עשויה להיות ממוקמת מעל פסק כדי להצביע על הפסקה ארוכה יותר.
בסימון מוזיקלי, פסק מסומן בקווים אלכסוניים כפולים, בדומה לזוג לוכסנים.
פספורטכארד היא חברת ביטוחי בריאות וביטוח נסיעות לחו"ל בינלאומית עם סניפים וסוכנויות בישראל, אירופה ואוסטרליה.
החברה היא חלק מקבוצת פספורטכארד-דיוידשילד.
פספורטכארד נוסדה בשנת 2014 על ידי אלון קצף כחברת בת של קבוצת הביטוח DavidShield ונמצאת בשליטת White Mountains Insurance Group וקצף.
כיום (2025) - פספורטכארד היא חברת ביטוחי הנסיעות לחו"ל והרילוקיישן עם נתח השוק הגדול בישראל.
פספורטכארד נוסדה בשנת 2014 בידי אלון קצף כחברת בת של סוכנות ביטוח החיים דיוידשילד, שהוקמה בשנת 2000 בידי קצף וגד חיטרון.
פספורטכארד גרמניה נוסדה ב-2020 בהמבורג והיא מציעה מוצרי ביטוח רפואי פרטי.
קדם לה שיתוף פעולה עם אליאנץ שהחל ב-2015.
פספורטכארד אוסטרליה נוסדה ב-2018 כשיתוף פעולה עם קבוצת הולארד .
ב-2015, רכשה קבוצת הביטוח וייט מאונטיינס 50% מפספורטכארד תמורת 21 מיליון דולר במיזם משותף עם דיוידשילד.
ב-2018, וייט מאונטיינס רכשה את חלקו של חיטרון בדיוידשילד תמורת 42 מיליון דולר.
וייט מאונטיינס המשיכה להחזיק 50% מפספורטכארד/דייוידשילד, ואלון קצף 50%.
ב-2020 וייט מאונטיינס השקיעה 15 מיליון דולר בפספורטכארד/דייוידשילד והגדילה את אחזקתה בהן ל-53.8%.
בסוף 2019 היו לדיוידשילד ופספורטכארד 2.1 מיליון לקוחות עם פרמיות של 159 מיליון דולר ורווח של 17 מיליון דולר, לעומת 1.6 מיליון לקוחות בסוף 2017 עם פרמיות בהיקף של 134 מיליון דולר ורווח של 16 מיליון דולר.
וייט מאונטיינס נסחרת בבורסה לניירות ערך בניו יורק ושווי השוק שלה עמד בינואר 2020 על כ-3.5 מיליארד דולר.
פספורטכארד היא סוכנות ביטוח הנסיעות והרילוקיישן הגדולה בישראל.
ב-2018, TheMarker דיווח שהיא מחזיקה ב-40% מביטוח הבריאות בשוק הישראלי.
בינואר 2020, חברת הביטוח דיוידשילד קיבלה אישור מבטח בישראל.
יחס הלימות ההון של החברה (סולבנסי) עמד ביולי 2021 על 241%.
בראשה מכהן כמנכ"ל רן מזרחי; עד אותה עת חברות הקבוצה תיפקדו כסוכנויות ביטוח והמבטחת הייתה הפניקס חברה לביטוח.
במרץ 2020, הייתה פספורטכארד לחברת ביטוחי הנסיעות הראשונה בעולם שהוסיפה, בנוסף לכיסוי הרפואי, גם כיסוי לסיכונים לא רפואיים הקשורים בקורונה.
כיסוי זה נקרא "מקיף קורונה".
ב-2024, השיקה פספורטכארד את "חדר המצב של פספורטכארד" - שירות מהפכני שמספק בזמן אמת ובאמצעות אפליקציה ייעודית, הרעות מבוססות מיקום למבוטחי החברה מסביב לעולם בכדי לשמור עליהם מחוץ לאזורי סכנה.
משנת 2014 מנכ"ל סוכנויות ביטוחי הנסיעות פספורטכארד ודיוידשילד ישראל היה יואל אמיר,
בפברואר 2021 התמנתה לתפקיד רונית סגל.
ב2025 פספורטקארד סירבה לשלם פיצויים ללקוח החברה שבוטח על ידה.
הלקוח תבע את החברה ובית המשפט פסק לזכותו כ-10 אלף ש"ח.
במהלך השנים, הציגה פספורטכארד פתרונות טכנולוגיים חדשניים אשר שינו את תפיסת ביטוחי הבריאות והנסיעות הבינלאומיים.
פתרונות אלו, מיקמו את הקבוצה בפסגת החדשנות העולמית בתחום ביטוחי הבריאות ואת ביטוח הבריאות של פספורטכארד, כביטוח היחיד בעולם בעל היכולת לשלם בזמן אמת באמצעות כרטיס חכם בעת אירוע ביטוחי ביותר מ-150 מדינות מסביב לעולם.
טרם יציאתם לחו"ל מונפק למבוטחים כרטיס המקובל בידי המוסדות הרפואיים הסולקים כרטיסי ויזה או מאסטרקארד.
אם המבוטחים נזקקים לטיפול רפואי, הם מפעילים את כרטיס התשלום באמצעות אפליקציה ייעודית או פנייה למוקד החירום של החברה ומשלמים לספק השירות הרפואי במעמד קבלת השירות.
בעת הצורך, ניתן להשתמש בכרטיס למשוך כסף מהכספומט כדי לשלם לספק הרפואי או לשפות את הלקוח עבור תביעה מסוימת המפורטת בחוזה הביטוח.
המערך הטכנולוגי הרחב והאיכותי שעומד בחזית החברה, משמר את מיקומה כסמן הימני בתחום ביטוחי הבריאות בעולם וממצב את פספורטכארד כפורצת דרך בטכנולוגיית שרות הלקוחות בעולם הביטוח הרפואי.
חשיבותו של פסק הדין היא בקביעה שהתכלית של חיוב לימודי בריאתנות אינה חילונית או מדעית, אלא קידום אמונה דתית ומניעת לימודי אבולוציה.
בית המשפט דחה את טענת המשיבים, שתכלית החוק היא חילונית - לקדם חופש אקדמי.
עם זאת, נקבע בהחלטה שהמדינה יכולה לחייב לימוד של מגוון תאוריות לגבי מקור האנושות, כל עוד המטרה אינה לקדם דת כזו או אחרת.
הפסיקה מוזכרת לעיתים קרובות כאירוע משמעותי ב"מלחמת התרבות" בארצות הברית, שבמסגרתה המחלוקת לגבי לימודי ביולוגיה בבתי ספר הייתה נושא משמעותי החל משנות ה-20 של המאה ה-20.
דעת הרוב בפסק הדין נכתבה על ידי השופט ויליאם ברנן.
חמישה שופטים הצטרפו לפסיקתו, והשופט ביירון וייט הסכים עם המסקנה מבלי להסכים עם הנימוקים.
שני שופטים, נשיא בית המשפט ויליאם רנקוויסט והשופט אנטונין סקאליה, התנגדו לדעת הרוב בנימוק שיש לקבל את התכלית המוצהרת של החוק, קידום החופש האקדמי, כביטוי כן של כוונת המחוקק.
היסטוריה של המחלוקת לגבי לימודי ביולוגיה בארצות הברית
ניצנים של המחלוקת לגבי לימודי ביולוגיה הופיעו בארצות הברית בסוף המאה ה-19, בתוך הכנסייה הפרסביטריאנית, בין תומכים של התאולוגיה הליברלית (או ה"מודרניסטית"), שתמכו בעדכון התאולוגיה לאור תגליות המדע המודרני, לבין מאמינים שמרניים יותר, שהתעקשו על תקפות על-זמנית של הדוקטרינה הקיימת.
פילוג זה נודע כמחלוקת הפונדמנטליזם-מודרניזם.
אחרי מלחמת העולם הראשונה לובתה המחלוקת ביתר שאת על ידי ויליאם ג'נינגס ברייאן, שראה את תאוריית האבולוציה וכל צורה של דרוויניזם כרעה חולה המאיימת על המוסריות בארצות הברית.
הקמפיין של ברייאן הוביל לחקיקה במספר מדינות בארצות הברית, אשר אסרה על לימודי אבולוציה בבתי ספר.
האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות התנגד לחקיקה זו וחיפש הזדמנות לפעול נגדה בבתי המשפט.
הזדמנות זו הגיעה לאחר שנמצא מורה, ג'ון סקופס, שהסכים ללמד אבולוציה במדינת טנסי, שבה חוק משנת 1925 אסר על לימוד תורת האבולוציה.
סקופס עודד את תלמידיו להתלונן על מעשיו ולאחר מכן הואשם ונשפט במה שנודע כמשפט הקופים.
המקרה הגיע ב-1927 לפתחו של בית המשפט העליון של טנסי, כאשר קלרנס דרו מייצג את סקופס וברייאן מייצג את המדינה.
בית המשפט קיבל את עמדת המדינה, בטענה שאיסור על לימודי אבולוציה לא מקדם דת מסוימת על חשבון אחרות: "איננו יכולים לראות כיצד האיסור על לימוד התאוריה לפיה האדם הוא צאצא של חיות נמוכות יותר מעניק העדפה למוסד דתי כלשהו או לצורה כלשהי של פולחן.
ככל שאנחנו יודעים, אין אף ממסד דתי או ארגון שיש בתורתו...
כלל שסותר או מאשר תאוריה כזו".
ההחלטה הובילה לאיסור על לימודי אבולוציה בטנסי בשנים 1927–1968.
אף על פי שהייתה התנגדות ללימודי אבולוציה בחצי הראשון של המאה העשרים, ולמרות העניין הציבורי במשפט הקופים, מרכז הכובד של המחלוקת נותר עד שנות ה-60 בתוך הכנסיות, בין זרמים נוצריים שונים.
מורים העדיפו לרוב לא להדגיש תאוריות אבולוציוניות בתוכנית הלימודים, משום שרבים מהם רצו להימנע ממחלוקות או לא ראו את לימוד התיאוריה המדעית כהכרחית.
מצב זה השתנה בשנות ה-60 ממספר סיבות.
ראשית, בעקבות משבר הספוטניק החליט הממשל הפדרלי להשקיע יותר כסף בפיתוח לימודי מדעים.
כחלק ממגמה זו הוקם באוניברסיטת קולורדו בבולדר ארגון לפיתוח תוכניות לימודים בביולוגיה לבתי ספר .
הארגון פיתח שלושה ספרי לימוד שהדגישו את חשיבות תורת האבולוציה.
התפוצה הרחבה של ספרים אלה הדאיגה את הפונדמנטליסטים והציתה מחדש את הוויכוח.
בארקנסו, המורה סוזן אפרסון מצאה עצמה בשנת 1966 בדילמה, כאשר מצד אחד חוק המדינה אוסר על לימוד אבולוציה, ומצד שני תוכנית הלימודים כוללת את הספרים של BSCS.
בתמיכת ההתאחדות הלאומית לחינוך והאיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, היא עתרה נגד החוק יחד עם אחד ההורים.
בית המשפט העליון קבע בפסק דין אפרסון נגד ארקנסו משנת 1968, שהחוק מפר את האיסור על תמיכה של המדינה בדת ולכן אינו חוקתי.
הוא קבע ש"למדינה אין אינטרס לגיטימי בהגנה על דת מסוימת או הדתות בכללן מפני גישות שהן סרות טעם בעינן".
שנית, כוחן של הכנסיות הפונדמנטליסטיות עלה בתקופה זו, והתרבו הכנסיות שהיו נכונות לאמץ גישה בלתי מתפשרת לגבי המשמעות המילולית של סיפור הבריאה וסיפור המבול בברית הישנה.
עד שנות השישים רבים מהפונדמנטיליסטים האמינו שכאשר כתוב בתנ"ך שהבריאה נמשכה שישה ימים, הכוונה היא לשש תקופות ארוכות מאוד.
גישה זו איפשרה גם לעיקשים שבמתנגדים לתאוריית האבולוציה לקבל חלק מהממצאים של המדע בתחומים כגון גאולוגיה.
ברייאן, למשל, העיד בחקירה הנגדית במשפט הקופים שהוא לא מאמין שהבריאה נמשכה "שישה ימים של 24 שעות".
בניגוד לגישה זו, בשנת 1961 טענו הנרי מוריס וג'ון ויטקומב, בספרם The Genesis Flood, שהבריאה נמשכה בדיוק שישה ימים של 24 שעות ושסיפור הבריאה לא מותיר כל מקום לאבולוציה.
מוריס, שהיה דוקטור להנדסת הידראוליקה, הקים ב-1970 את "המכון למדע הבריאה" (Institution for Creation Science), שהניח את היסודות ל"מדע הבריאה" , גישה פסאודו-מדעית, שבניגוד לגישות תאולוגיות קודמות מתיימרת לפתח אלטרנטיבה מדעית בתחומים כמו ביולוגיה וגאולוגיה.
הוא ועמיתיו הסתמכו רבות על התאוריות של ג'ורג' פרייס , אדוונטיסט של היום השביעי מקנדה, שעבודותיו הרבות על גאולוגיית המבול לא היו פופולריות עד אז.
רונלד נמברס כתב ש"תוך עשור או שניים, תועמלני הדת חסרי המנוחה למען בריאתנות מדעית, השליטו למעשה את גישתם ההיפר-מילולית, שחצי מאה קודם לכן דעכה לה בשולי הפונדמנטליזם האמריקאי, על הגישה הבריאתנית הגנרית".
מעבר לליבוי ההתנגדות ללימודי אבולוציה בבתי ספר, הניסיונות לשוות לבריאתנות חזות מדעית, תחת הכותרת "מדע הבריאה", פתחו את הדרך לאסטרטגיות חדשות להחדרת הגישה לבתי ספר ציבוריים ואסטרטגיות משפטיות למניעת לימודי אבולוציה.
בשנת 1971, במסגרת פסק דין למון נגד קורצמן , קבע בית המשפט העליון מבחן חדש, המכונה "מבחן למון", בשאלה אם חוק מפר את האיסור על קידום דת בתיקון הראשון לחוקה.
המבחן כלל שלושה קריטריונים רחבים ללגיטימיות של החוק: (1) על החוק לקדם תכלית חילונית; (2) התוצאה המעשית המרכזית של החוק לא מקדמת או בולמת דת; (3) החוק לא יוצר קשר מופרז בין הממשלה לדת.
על אף פסיקה זו, בתחילת שנות ה-70 חוקים במדינות שמרניות נטו עדיין להתייחס במפורש לכתבי הקודש כמקור השראה.
לדוגמה, חוק של מדינת טנסי משנת 1973 חייב כל ספר לימוד שנכלל בתוכניות לימוד של בתי ספר ציבוריים ואשר מתייחס למקורו האדם והעולם לכלול הצהרה שמדובר בתאוריה "שאינה מתיימרת להציג עובדות מדעיות".
בנוסף הוא כלל הצהרה שהתנ"ך אינו ספר לימוד, אלא ספר יעץ ולכן אין צורך לכלול בו את הדיסקליימר.
חוק זה נבלם בקלות בפסק דין דניאל נגד ווטרס של בית המשפט הפדרלי השישי לערעורים משנת 1975. החל מאמצע שנות ה-70, אנשי המכון למדעי הבריאה ניסחו חומרי לימוד חדשים שמהם הושמטו כל ההתייחסויות הישירות לכתבי הקודש ולאלוהים.
מבחינה משפטית, הם טענו שלימוד הגישה אינו נועד לקדם דת מסוימת בניגוד לתיקון הראשון בחוקה, אלא לקדם גישה מדעית אלטרנטיבית.
תורת האבולוציה ומדע הבריאה הוצגו כשתי תאוריות מדעיות חלופיות, שיש לאפשר את הוראתן באופן מאוזן.
גישה זו תאמה את העניין המחודש, בעיקר בקרב פוליטיקאים רפובליקניים בנושא של "זכויות דת".
לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1980 נושא זה קודם על ידי אנשי דת אוונגליסטים ופונדמנטיליסטים, כמו ג'רי פאלוול ופט רוברטסון.
רונלד רייגן אמר במהלך קמפיין הבחירות שתורת האבולוציה היא "תאוריה בלבד" והביע תמיכה ביצירת "איזון" בתוכניות הלימודים בין לימודי אבולוציה למדע הבריאה.
אסטרטגיה זו הובילה לחקיקה בארקנסו ולואיזיאנה, שלא אסרה על לימודי אבולוציה לחלוטין, אלא חייבה בתי ספר לתת לשתי הגישות "יחס מאוזן" (balanced treatment).
הדרישה לאיזון ביחס לאבולוציה ומדע הבריאה עוררה התנגדויות בקרב הורים, ארגוני מדע וארגונים לזכויות האזרח.
בפסק דין מקלין נגד ארקנסו קבע בית המשפט הפדרלי של מחוז מזרח ארקנסו, שהחוק אינו עומד בתנאים של מבחן למון, בין השאר משום שהגדרת מדע האבולוציה כוללת במרומז התייחסות ישירה לסיפור הבריאה בספר בראשית.
פסיקה זו הייתה תקפה אך ורק במחוז מזרח ארקנסו.
בתחילת שנות השמונים החל להתגבש בלואיזיאנה "חוק היחס המאוזן למדע-הבריאה ומדע-האבולוציה בבתי ספר ציבוריים" שקודם על ידי ביל קית', סנאטור מהמפלגה הדמוקרטית.
כמו החוק בארקנסו, גם חוק זה בוסס על חוק לדוגמה שנוצר במכון למדע הבריאה על ידי ונדל ברד.
הגרסה הראשונה של הצעת החוק כללה הגדרות זהות לאלה של החוק בארקנסו.
אולם, אחרי שהוגשו העתירות נגד החוק בארקנסו, שונתה הצעת החוק והוסרו ההתייחסויות למבול או ליצירה של יש מאין כחלק מהגדרת מדע הבריאה.
תחת זאת, הצעת החוק החדשה סיפקה הגדרה כללית, לפיה "'מדע הבריאה', משמעותו הראיות המדעיות לבריאה [creation] והסקות מראיות מדעיות אלה".
בנוסף נקבע שתכלית החוק היא "הגנה על החופש האקדמי".
המחוקקים קיוו שעמעום המשמעות של המושג וההצהרה על תכלית שאינה דתית יאפשרו לחוק לעבור את "מבחן למון" שקבע בית המשפט העליון.
הצעת החוק קבעה ש"החל משנת הלימודים 1982–1983, בתי ספר ציבוריים במדינה ינהגו ביחס מאוזן כלפי מדע-הבריאה ומדע-האבולוציה".
בנוסף, הוצע לאסור על אפליה נגד תלמידים שמעדיפים את אחת הגישות ולאסור על אפליה נגד מורים שמאמינים בבריאתנות.
על אף שהחוק התקבל לספר החוקים של לואיזיאנה, המפקחת על החינוך במדינה, קלי ניקס, ומחלקת החינוך של המדינה סירבו לאכוף את החוק עד שיתבהר מעמדו החוקתי בבית המשפט.
ניקס טענה שהשקעה בספרי לימוד חדשים ובהדרכה של מורים על פי החוק החדש תהיה יקרה באופן חסר היגיון, כל עוד קיימת סבירות גבוהה שבתי המשפט יכריעו נגד החוק.
כתוצאה מכך, מספר חודשים לאחר שעבר החוק הוגשו בבתי משפט פדרליים בלואיזיאנה שתי עתירות: אחת, בניו אורלינס, של האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות (ACLU) שהתנגד לחוק, והשנייה, בבאטון רוז', של התובע הכללי של לואיזיאנה, ויליאם גוסט, שביקש מבית המשפט להכריז שהחוק אינו בלתי-חוקתי ויורה למחלקת החינוך לאוכפו.
העתירה של גוסט התקדמה ראשונה, אך השופט בבאטון רוז' דחה אותה בפסק דין בהליך מקוצר, משום שהוא קיבל את עמדת ACLU שעתירה זו נוגעת לבתי המשפט של המדינה ולא לבית המשפט הפדרלי.
ההפסד של גוסט בבאטון רוז' איפשר לעתירה בניו אורלינס להתקדם.
האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות ייצג בעתירה בניו אורלינס כשלושים עותרים, ביניהם מועצת החינוך של לואיזיאנה, מורים, הורים ואנשי דת.
האיגוד ביקש מבית המשפט לקבל את עמדתם בהליך מקוצר, בנימוק שהמחוקקים חרגו מסמכותם, שכן חוקת לואיזיאנה מקנה למועצת החינוך את הסמכות לקבוע מדיניות חינוכית ותוכניות לימודים.
השופט המחוזי, אדריאן דופלנטייה, קיבל את עמדת האיגוד.
בעקבות החלטתו עתרו התובע הכללי והמושל לבית המשפט הפדרלי החמישי לערעורים בבקשה שיאפשר לבית המשפט העליון של לואיזיאנה לבחון את החלטת בית המשפט הפדרלי המחוזי.
עתירתם התקבלה, ובאוקטובר 1983 קבע בית המשפט העליון, ברוב של ארבעה שופטים מול שלושה, שלמחוקקים יש סמכות לקבוע מדיניות חינוכית.
מעבר לכך, בית המשפט העליון לא עסק בפרשנות של סעיפי החוק.
בעקבות החלטה זו חזר התיק לבית המשפט הפדרלי המחוזי בניו אורלינס.
בינואר 1985 פסק דופלנטייה, שוב בהליך מקוצר, שהחוק אינו חוקתי.
דופלנטייה נימק את החלטתו בכך שהתכלית הדתית של החוק היא כה ברורה שאין צורך בניהול משפט יקר וממושך.
גוסט עתר שוב לבית המשפט הפדרלי החמישי לערעורים.
הערעור נידון בהרכב של שלושה שופטים, שאישרו את החלטת בית המשפט המחוזי.
בעקבות החלטה זו ביקש גוסט דיון נוסף מול הרכב מלא של בית המשפט לערעורים.
הבקשה לא התקבלה, ברוב של שמונה שופטים מול שבעה.
גוסט ערער על ההחלטה לבית המשפט העליון, שהחליט במאי 1986 לפרסם צו עיון מחדש.
במאי 1984 הושבע אדווין אדוארדס כמושל לואיזיאנה במקום טרין.
התיק ופסק הדין של בית המשפט העליון נקראים על שמו, כעותר, ועל שם המשיב הראשון, דון אגילארד, שהיה מורה לביולוגיה.
טיעונים בפני בית המשפט העליון
העותרים (מושל לואיזיאנה אדווין אדוארדס ואחרים) יוצגו על ידי התובע הכללי ויליאם גוסט ועל ידי ונדל ברד , עורך דין והיסטוריון משפטי, שטען בשם העותרים בפני שופטי בית המשפט העליון.
כדי להימנע מביקורת על הוצאות גבוהות, הסתמכה מחלקת המשפטים של לואיזיאנה על תרומות של ארגונים דתיים פרטיים, ביניהם ארגונים אוונגליסטים כמו "נשים מודאגות למען אמריקה", "אגודת האוונגליסטים הלאומית" והכנסייה המתודיסטית החופשית , הארגון היהודי-אורתודוקסי, "איגוד הרבנים" והארגון הקתולי "המרכז הקתולי".
בנוסף, העתירה נעזרה בחמישה תצהירים שהוגשו, לדברי העותרים, על ידי "שני מדענים, פילוסוף, תאולוג ומחנך", ושבהם נטען ש"מדע הבריאה" הוא גישה מדעית שניתנת להצגה ללא התייחסות לכתבי הקודש.
אחד התצהירים הוגש על ידי דין קניון , פרופסור מאוניברסיטת מדינת קליפורניה, שהיה לדמות בולטת בחוגים התומכים בתאוריות של תכנון תבוני.
קניון טען בתצהיר ש"מדע הבריאה", בניגוד לאמור בחוק של ארקנסו שנבלם, לא מחייב אמונה במבול כלל-עולמי או ביצירה של יש מאין.
הטיעון של ברד בשם העותרים נסוב סביב מספר נקודות מרכזיות.
ראשית, ברד קיווה להצליח לשכנע את השופטים ששופט בית המשפט המחוזי שגה כאשר הוא פסק בהליך מקוצר, ושיש צורך במשפט מלא בו ניתן יהיה להציג את כלל הטיעונים של שני הצדדים.
שנית, ברד טען, בהסתמך על התצהירים, ש"מדע הבריאה" הוא תאוריה מדעית שאינה מחייבת תמיכה באמונה דתית, ולכן קידום של גישה זו אינו מחייב קידום של דת מסוימת על ידי המדינה.
שלישית, הוא טען שתכלית החוק אינה קידום דת, אלא קידום הוגנות וחופש אקדמי.
הוא הודה שההיסטוריה של החקיקה כוללת התבטאויות של מחוקקים, שמראות כי המוטיבציה שלהם להעברת החוק הייתה דתית; אך הוא טען שהתבטאויות אלה מייצגות רק מיעוט של המחוקקים, ואינן מבטלות את התכלית החילונית המוצהרת של החוק.
טיעונים אלו נועדו להראות שהחוק עומד במבחן למון.
המשיבים (אגילארד וכ-30 אחרים, שאוגדו על ידי ACLU) יוצגו פרו בונו על ידי משרד עורכי דין גדול מניו יורק, ועורך הדין ג'יי טופקיס טען בעל פה בשמם בפני בית המשפט.
טיעונם נתמך על ידי 72 מדענים אמריקאים זוכי פרס נובל, 17 אקדמיות למדעים ו-7 ארגונים מדעיים אחרים, שהגישו לבית המשפט את עמדתם כידידי בית המשפט.
טופקיס פתח את דבריו בטענה שהמילה "בריאה" עצמה מסגירה את האופי הדתי של החוק.
לטענתו, העותרים מבקשים להלביש כעת את החוק בתחפושת מדעית, תוך שימוש במילים כמו "התפרצות פתאומית" כתחליף לבריאה יש מאין, אך מילים אלה לא מופיעות בחוק ועל המשמעות הדתית של החוק ניתן ללמוד מההיסטוריה של חקיקתו.
טופקיס טען גם שלא ניתן לקבל את עמדת העותרים שהחוק מקדם חופש אקדמי, שכן על פי החוק "למורה מותר ללמד אבולוציה רק במחיר של לימוד דברים שהוא יודע שהם פסאודו-מדע".
פסק הדין ניתן ב-19 ביוני 1987. בהחלטה של 7 שופטים מול 2 מתנגדים אישר בית המשפט העליון את ההכרעה של הערכאות הנמוכות וקבע שהחוק בלואיזיאנה אינו עומד בתנאי התיקון הראשון לחוקה ולכן הוא אינו חוקתי ובטל.
השופט ויליאם ברנן כתב את החלטת הרוב.
ברנן דחה את הטענה שתכלית החוק היא לקדם חופש אקדמי וקבע שתכליתו היא לקדם דת.
השופטים ת'ורגוד מרשל, הארי בלקמן, לואיס פאוול וג'ון פול סטיבנס הצטרפו לדעתו במלואה.
פאוול כתב בנפרד כדי לדון בהיסטוריה של חקיקת החוק בלואיזיאנה ולהדגיש שלמועצות חינוך ולבתי הספר יש שיקול דעת נרחב בכל הקשור לתוכניות לימודים.
השופטת סנדרה דיי או'קונור הסכימה עם דעתו של פאוול במלואה ועם המסקנה והנימוקים של ברנן, למעט החלק השני, שבו הסביר ברנן מדוע על בית המשפט להחמיר באכיפת התיקון הראשון בבתי ספר.
ביירון וייט הסכים עם המסקנה של ברנן, אך לא הצטרף לנימוקיו ונימק את דעתו בנפרד.
אנטונין סקאליה כתב את דעת המיעוט, בה הוא דחה את הטיעונים והמסקנה של הרוב, ונשיא בית המשפט העליון ויליאם רנקוויסט הצטרף לדעתו.
ברנן ביסס את הכרעתו על "פסוקית המיסוד" (Establishment Clause) בתיקון הראשון לחוקה.
פסוקית זו קובעת ש"הקונגרס לא יחוקק שום חוק בעניין מיסודה של דת", ובשנת 1947 קבע בית המשפט, בפסק דין אוורסון נגד מועצת החינוך , שהאמור בה הוחל על ידי התיקון ה-14 גם בנוגע לפעולות של מדינות האיחוד.
בשנת 1971 ניסח בית המשפט את "מבחן למון", שקובע קריטריונים ללגיטימיות של חוקים לאור פסוקית מיסוד.
לפי מבחן זה, על כל חוק לקיים את כל שלושה התנאים הבאים: (1) תכלית החוק היא חילונית; (2) ההשפעה העיקרית של החוק אינה קידום דת או הפרעה לדת; (3) החוק לא יוצר קשר מופרז בין המדינה לדת.
ברנן בחן את חוק היחס המאוזן בלואיזיאנה לאור מבחן זה.
הוא כתב שמספיק להראות שהחוק לא עומד בתנאי הראשון בכדי להכריע שהוא לא חוקתי.
בנוסף, על בית המשפט להקדיש תשומת לב מיוחדת לפעולות שנוקטת המדינה בנוגע לבתי ספר.
המדינה מפעילה סמכות וכוח באמצעות חוקים לחינוך חובה, והמשפחות מצפות שסמכות זו לא תשמש כדי לקדם השקפות דתיות שנמצאות בקונפליקט עם אמונותיהן.
לפי הכרעת הרוב, החוק במדינת לואיזיאנה כושל במבחן למון, משום שאין לו תכלית חילונית, ומטרתו המרכזית היא להתאים את תוכנית הלימודים להשקפה דתית.
ברנן כתב כי "בעוד שבדרך כלל אנחנו מקבלים את האופן שבו המדינה מנסחת את התכלית החילונית של החוק, על ניסוח זה להיות כן ולא התחזות (a sham)".
בהתאם, ברנן דחה את הטענה של העותרים, שתכלית החוק היא קידום חופש אקדמי או הוגנות באופן כללי.
מסקנת בית המשפט התבססה על ההיסטוריה של חקיקת החוק ועל הלשון של החוק עצמו.
מבחינת ההיסטוריה של החקיקה, ברנן הביא ציטוטים של דברי מציע החוק, הסנטור קית', ומחוקקים אחרים שבהם נאמר כי עדיף שתלמידים בלואיזיאנה לא ילמדו אף אחת מהגישות ושהדחף להעביר את החוק נוצר בעקבות אמונות דתיות של המחוקקים.
מבחינת לשון החוק, לא ניתן לטעון שהוא מקדם חופש אקדמי משום שלפני העברתו מורים היו חופשיים ללמד כל תאוריה שמבוססת על עובדות, כך שהחוק רק מגביל אותם ולא מוסיף להם סמכות.
ברנן מצא גם שהחוק לא מקדם הוגנות, שכן הוא מורה על הכנת חומרי לימוד ותמיכה בהוראת בריאתנות, אך הוא לא מורה על תמיכה דומה בלימודי אבולוציה.
החוק אוסר על אפליה נגד מי שיבחר ללמד את "מדע הבריאה", אך לא כולל איסור דומה על אפליה נגד מי שיבחר ללמד את תורת האבולוציה.
לואיס פאוול כתב שתכלית דתית לבדה לא מספיקה כדי לשלול את התוקף של חוק.
תחת זאת, החוק אינו חוקתי רק אם התכלית הדתית היא התכלית הדומיננטית.
החוק מצהיר על תכלית שאינה דתית, שמירה על "חופש אקדמי", ואף שהרצון לאכוף חופש אקדמי לא מתיר לחוקק בשם ערך זה תוכניות לימוד שמקדמות דת, הצהרה זו הופכת את לשון החוק למעורפלת מספיק בשביל לעבור מניתוח של לשון החוק לניתוח של ההיסטוריה של חקיקתו.
לפי פאוול, ההיסטוריה של החוק מסגירה את העובדה ש"אמונה דתית היא תכלית קיומו של החוק".
פאוול התעכב על שני פנים של ההיסטוריה הזו.
ראשית, הוא הראה שהחוק נוצר בהשראת חוק לדוגמה של המכון למדע הבריאה, ושתוכנו נוקה מהתייחסות לבריאה יש מאין (creatio ex nihilo) ולמבול רק לאחר שהוגשה עתירה נגד החוק מארקנסו.
שנית, הוא התייחס לאופי של שני מוסדות מעורבים - המכון למדע הבריאה והחברה למחקר הבריאה - והראה ששניהם מקדמים במפורש סדר יום דתי.
המכון הוקם בעקבות "הצורך הדחוף לחזור לאמונה בבורא כל יכול...
שבפניו כולם מחויבים בסופו של דבר לתת דין וחשבון"; החברה למחקר הבריאה מקבלת לשורותיה רק חברים שמאמינים כי "התנ"ך הוא המילה הכתובה של אלוהים...
וכל האמור בו הוא אמת היסטורית ומדעית".
פאוול הדגיש בחלק II של פסק דינו ש"תלמידים יכולים וצריכים ללמוד על כל הפנים של המורשת הדתית של האומה".
לפי פאוול, הדת קשורה בכל ההיסטוריה של ארצות הברית, והשימוש בטקסטים דתיים, כמו התנ"ך, בבתי ספר אינו אסור כשלעצמו, אלא רק כשהתכלית היא לקדם דת מסוימת.
ביירון וייט לא הצטרף לנימוקים של ברנן וכתב בנפרד כדי להסביר מדוע הוא מסכים עם המסקנה של הרוב.
הוא כתב שבאופן רגיל על בית המשפט לקבל את הפרשנות שנותנים בתי המשפט המחוזיים ובתי המשפט לערעורים לחוקים של מדינות, וזאת משום שלבתי משפט אלה יש יתרון בהבנת החוקים של המדינות שנמצאות בתחום שיפוטם.
היות שהפרשנות שניתנה על ידי הערכאות הנמוכות היא סבירה ולא שגויה על פניה, והיות שבית המשפט העליון לא קבע בהחלטה זו פרשנות חוקתית חדשה ולא קבע שהערכאות הנמוכות טעו ביישום הפרשנות הקיימת, על בית המשפט העליון פשוט לקבל את עמדתם, מבלי לפרש מחדש את החוק.
אנטונין סקאליה, שמונה כשופט בבית המשפט העליון זמן קצר לפני הדיון בעתירה, כתב את דעת המיעוט, ואליו הצטרף נשיא בית המשפט ויליאם רנקוויסט.
סקאליה פתח את דעתו בהטלת ספק בכך שניתן לבטל חוק של מדינה על סמך המוטיבציה של המחוקקים בלבד וללא התייחסות לתוצאות המעשיות של החוק.
גם אם למחוקקים הייתה מוטיבציה דתית, ייתכן שהם תיעלו מוטיבציה זו ליצירה של חוק בעל תכלית חילונית.
בהתייחס לשינוי החוק בעקבות הגשת העתירות נגד החוק בארקנסו, סקאליה טען שזה מעיד דווקא על הכוונה הלגיטימית של המחוקקים להתאים את החוק לדרישות החוקה.
על בית המשפט להניח כוונה טובה מצד המחוקקים, שנשבעו להגן על החוקה הפדרלית.
בית המשפט טעה, לדעת סקאליה, בכך שפירש את החוק וביטל אותו מבלי לתת לבתי המשפט של לואיזיאנה לפרש את החוק בעצמם.
הבעיה המרכזית בחוק היא בעיה של הגדרה לגבי המשמעות של המושג "מדע הבריאה", כאשר צד אחד טוען במדובר בגישה מדעית והצד השני טוען שמדובר בגישה דתית מחופשת לגישה מדעית.
לדעת סקאליה, היות שבית המשפט קיבל את החלטתו בהליך מקוצר מבלי לשמוע עדויות, על בית המשפט לקבל את גישת העותרים או להחזיר את הדיון לבית המשפט המחוזי לצורך חקירה ושמיעת עדויות.
לגבי דחיית ההצהרה של המחוקקים שתכלית החוק היא הגנה על החופש האקדמי, סקאליה טען שדעת הרוב מוטעה, משום שהיא מפרשת לא נכון את המשמעות של הצהרה זו.
לדעת סקאליה, המחוקקים לא התכוונו לחופש של המורים ללמד כל שירצו, אלא לחופש של התלמידים והגנה עליהם מפני אינדוקטרינציה.
בהחלטתו ביקר סקאליה בחריפות את טענת הרוב שהצהרת המחוקקים לגבי תכלית החוק היא העמדת פנים או בלוף ("a sham").
הוא כתב: "אני נדהם מהמוכנות חסרת התקדים של בית המשפט להגיע למסקנה כזו, שאותה אני יכול לפרש רק...
[כ]תגובה אינסטנקטיבית, לפיה כל דרישה ממשלתית הקשורה בלימוד אבולוציה חייבת להיות הפגנה של דכאנות נוצרית פונדמנטליסטית.
נראה לי שהחלטת בית המשפט היא הדכאנית.
העם בלואיזיאנה, כולל הנוצרים הפונדמנטליסטים, רשאי כעניין חילוני, [לדרוש] שיוצגו ראיות מדעיות נגד אבולוציה בבתי הספר".
בדעתו, ביקר סקאליה לא רק את האופן שבו מיישמת החלטת הרוב את מבחן למון, אלא גם את מבחן למון עצמו.
הוא טען שהפסיקה של בית המשפט העליון בעניין פסוקית המיסוד היא "מביכה" ו"כושלת".
לדעת סקאליה, יש לזנוח את מבחן התכלית של החוק, שדוחק את בית המשפט לבחינת הכוונה הסובייקטיבית של המחוקקים.
הפסיקה של בית המשפט העליון התפרשה כאיסור על לימוד בריאתנות בבתי ספר, ומבקרי תורת האבולוציה לקחו לליבם את ההתייחסות של בית המשפט למושג "בריאה" כמושג דתי כשלעצמו.
בעקבות כך, החל שימוש נרחב יותר במושג "תכנון תבוני" שלא כולל במפורש התייחסות לבורא עולם.
בפנסילבניה, בתי ספר במחוז יורק הכניסו את הספר לתוכנית הלימודים.
בשנות ה-90 קידמו שמרנים נוצרים פרוטסטנים את תנועת התכנון התבוני.
בשנת 1991 הוקם בסיאטל מכון דיסקברי - צוות חשיבה שנועד לקדם תכנון תבוני.
כל חברי מועצת החינוך של מחוז דובר הוחלפו לאחר מכן באזרחים שהתנגדו לגישת התכנון התבוני.
הם בחרו לא לערער על פסק הדין, שעל כן מעולם לא נבחן בערכאות גבוהות יותר.
פסק דין אלכסייב נגד רוסיה הוא תיק בבית הדין האירופי לזכויות אדם הנוגע לאיסור על קיום מצעדי גאווה למען שיפור מעמד זכויות להט"ב ברוסיה בשנים: 2006, 2007 ו-2008 במוסקבה, בירת המדינה.
המדור הראשון של בית המשפט מצא פה אחד כי הרשויות הרוסיות ביצעו הפרות של הסעיפים 11 (חופש האספה), 13 (סעד הולם) ו-14 (אפליה) לאמנה בעת איסורן על קיום ההפגנות.
פסק הדין ניתן ב-21 באוקטובר 2010 והפנייה של ממשלת רוסיה ללשכה הגדולה של בית המשפט נדחתה ב-11 באפריל 2011. לאחר מכן הפך פסק הדין לסופי.
העותר, ניקולאי אלכסייב (הנקרא על ידי בית המשפט, אלכסייב), נולד ב-23 בדצמבר 1977 במוסקבה, ידוע כפעיל זכויות להט"ב רוסי, עורך דין ועיתונאי.
בשנת 2006, החל העותר (אלכסייב) יחד עם כמה אחרים לארגן מצעד במוסקבה, בירת רוסיה, להפגין נגד אפליה של חברי קהילת הלהט"ב ברוסיה.
קיום המצעד היה אמור להתקיים ב-27 במאי, יום השנה ה-13 להעברת אי-הפללה של הומוסקסואליות ברוסיה.
ב-16 בפברואר פורסמה הצהרה של ראש עיריית מוסקבה, יורי לוז'קוב, לפיה כל מצעד זכויות להט"ב לא יותר להתקיים.
המארגנים הגישו בקשה חלופית שכללה רק מחאת כלונסאות בכיכר לוביאנקה וגם ערערו על הסירוב המקורי בפני שופט.
אולם, שתי הפעולות לא צלחו.
כאשר העותר וחמישה עשר נוספים הגיעו לגן, הם מצאו את השערים נעולים וכ-150 שוטרים מיחידת משטרת העו"ד מסיירים, וכן כ-100 מפגינים נגד הנחת הפרחים המתוכננת בעוד העותר נעצר ושאר המפגינים המשיכו ללשכת ראש העיר.
כ-100 מעצרים של מפגינים שתקפו את משתתפי המצעד בוצעו על ידי שוטרי אומו"ן.
הדיווח של העותר על האירועים ביום זה אושרו על ידי האיגוד הבינלאומי ללסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנס ואינטרסקס (ILGA) וארגון זכויות האדם "Human Rights Watch".
ב-15 במאי 2007 הגישו העותר וגורמים נוספים ללשכת ראש העיר בקשה נוספת לקיים הפגנה דומה לזו שהוצעה בשנה הקודמת, הפעם עם נוכחות מוערכת של כ-5,100 איש.
בקשה זו נדחתה, והוגשה חלופה המציעה מחאת כלונסאות מול מעון ראש העיר ברחוב טברסקאיה ומחאה נוספת בפארק נובופושקינסקי.
ב-27 במאי, ניסו העותר יחד עם כ-20 נוספים להגיש עתירה נגד איסור ההפגנה ללשכת ראש העיר, אך נעצרו על ידי המשטרה יחד עם שני גברים נוספים בעוד העותר הורשע בעבירה מנהלית של אי ציות לפקודה חוקית מהמשטרה ובקנס של אלף רובל.
ב-18 באפריל 2008, הגיש העותר יחד עם מארגנים נוספים הודעה על כ-10 הפגנות מיועדות שיתקיימו ב-1 וב-2 במאי 2008. כולן נדחו מטעמי "ביטחון הציבור", בעוד המארגנים הגישו עוד 15 בקשות נוספות לקיום הפגנות ב-3 וב-5 במאי.
לאחר מכן הגיש העותר שורה של בקשות נוספות, לרבות אחת לנשיא רוסיה שנבחר לאחרונה, דמיטרי מדבדב, בהצהרה על כוונתו לקיים מצעד בגן אלכסנדר ב-31 במאי 2008, עליה לא קיבל תשובה.
העותר ערער על כל הסירובים ללא הצלחה, וניסה לארגן מחאת כלונסאות ליום 17 במאי הקוראת להגיש כתב אישום פלילי נגד ראש העיר בגין איסורן.
ההרשאה לכך נדחתה ב-13 במאי מאותה עילה כמו בעבר, אולם, המארגנים הצליחו לקיים מחאת כלונסאות במשך כעשר דקות ברחוב בולשאיה ניקיטסקאיה ליד מעונו של ראש העיר.
בית הדין מצא פה אחד את הפרתם של שלושת הסעיפים.
הממשלה טענה כי החוק הפנימי מאפשר להגביל את חופש ההתאגדות "מטעמי בטיחות", וכי בשל נסיבות דעת קהל שלילית נגד ההפגנות המוצעות של העותר, היוו סיכון גבוה לאלימות.
הממשלה טענה בנוסף כי יש לפרש את סעיף 11 כמאפשר לממשלות מרווח רחב של הערכה, שכן הדבר נדרש כדי להתאים למצב התרבותי של הומוסקסואליות ברוסיה.
הממשלה סברה כי היה צורך לאסור את האירוע למען "הגנת המוסר", בהתייחסה להתנגדות של ארגונים דתיים בולטים לארגונו, וכי מאחר שאין הסכמה בין המדינות החברות באשר ללגיטימיות הומוסקסואליות בחברה הלאומית, הרשויות היו במצב טוב יותר מאשר בית הדין לקבוע את התנאים לקיום האירועים.
העותר השיב כי ההוראות ששימשו לאיסור ההפגנות חלות רק על "בטיחותם והתאמתם של המקומות המוצעים" ולא על "סיכון כללי לאלימות" בעוד סירוב הרשויות לבקשתו מסיבות אלו חייבו אותן להציע מקום חלופי לקיומן, דבר אשר לא נעשה.
עוד טען העותר כי הגדרת המוסר של הממשלה הייתה שגויה, שכן היא התייחסה רק לדעת הקהל הרוב ללא התחשבות במושגים של פלורליזם או גיוון.
יתרה מזאת, ההפגנות המוצעות לא היו מהווים איום על המוסר שכן הן עסקו "בזכויות אדם וחירויות אזרח" ולא היו כרוכות "בתוכן מיני פרובוקטיבי".
הוא טען שההתייחסויות של הממשלה לבטיחות הציבור "אינן מבוססות" מכיוון שהן לא הוכיחו סיכון מוערך לאלימות.
לבסוף טען כי האופי הגורף של האיסור אינו מידתי ואינו יכול להיות מוצדק בטענה כי קיום ההפגנות "ייתכן שיזעזעו או יבלבלו חלקים מסוימים בחברה" .
בית המשפט הדגיש כי סעיף 11 כולל בתוכו הגנה על "אסיפות אשר עלולות להיות בסיכון להתקפה מצד קבוצות שאינן מסכימות עם מטרותיה או נעלבות ממנה" (סעיף 73).
הממשלה התייחסה, בין היתר, להצהרה התומכת באיסור המצעד מצד ראש הדת המוסלמי בניז'ני נובגורוד לפיה, "בהכרח יש לסקול הומוסקסואלים למוות", כראיה לאי סדר ציבורי הסביר שייגרם מקיומו.
בית המשפט מצא כי "בהסתמכות על קריאות בלתי חוקיות בעליל כעילה לאיסור, הרשויות אישרו למעשה את כוונותיהם של אנשים וארגונים בבירור ובמכוון לשבש הפגנה שלווה תוך הפרת החוק והסדר הציבורי" (סעיף 76).
בית המשפט מצא שהאיסור "אינו פרופורציונלי למטרה המוצהרת של הממשלה להגן על ילדים ומבוגרים פגיעים מפני תעמולה הומוסקסואלית" ודחה את טענתה כי היה צריך לאסור את קיומו בשל "סתירה עם הדוקטרינה הדתית וערכי המוסר של הרוב".
בית המשפט קבע כי אם מימוש הזכויות המובטחות על פי האמנה של קבוצת מיעוט בחרות שונות היו מותנות בקבלת אותה קבוצה על ידי הרוב החברתי, הדבר "לא היה עולה בקנה אחד עם הערכים הבסיסיים של האמנה" (סעיף 81).
בית המשפט קבע כי בנסיבות העניין, סעד הולם היה עשוי להתקיים אם העותר היה מקבל פסיקת בית המשפט בדבר אישור קיום ההפגנות בטרם התרחשותן.