tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טעינת התחמושת התבצעה בשני שלבים: בשלב ראשון הוכנס הקלע ולאחריו, בשלב השני, המטען ההודף.
סימן 2 - בעוד שתותח ה-25 ליטראות סימן 2 (Mark 2 ) היה כלי הנשק הארטילרי הנפוץ ביותר בתקופת מלחמת העולם השנייה, נבנו ארבעה דגמים נוספים:
סימן 3 (3 Mark)- היה למעשה סימן 2 בו הותקן אלמנט מיוחד שנועד למנוע החלקת פגזים למטה כאשר הקנה נטוי בזווית גבוהה.
סימן 4 (4 Mark)- היה כבר דגם חדש שכלל את השינוי שבוצע בסימן 3.
דגם נוסף שיוצר במיוחד לשימוש הכוחות האוסטרלים שפעלו ביערות אסיה.
זה היה למעשה סימן 1 מקוצר ומוקטן שניתן היה לגרור אותו בעזרת רכב קטן.
כמו כן ניתן היה לפרק אותו ל-13 חלקים לניוד בעזרת בהמות משא לאותם אזורים שלא היו עבירים לרכב.
Baby 25 pdr - דגם זה יוצר בדומה לסימן 2 אלא עם מפתח גלגלים מוקטן (155 ס"מ, לעומת 212 ס"מ של שאר הדגמים הסטנדרטים), עם יכולת קיפול המרכב וכן עם פלטפורמה עגולה מוקטנת.
דגם זה התאים לתובלה אווירית והיה בשל ממדיו הקטנים יחסית, נוח לניוד.
התותח המוקטן פעל בשרות הכוחות הבריטים בעיקר בג'ונגלים של אסיה.
נעשו ניסיונות רבים לייצר תותח מתנייע.
בין הדגמים האלה התבלטו שלושה:
Bishop - כלי זה יוצר כתוצאה מלחץ של זמן לספק לשדות הקרב במערכה במדבר המערבי בצפון אפריקה תותח 25 ליטראות מתנייע.
התותח הותקן על מרכב של טנק בריטי מסוג ולנטיין.
התכנון החל בקיץ 1941, בנובמבר אותה שנה הוזמנו 100 כלים ראשונים, אולם עקב החסרונות הרבים יוצרו רק 80 תותחים.
התוצאה הייתה כלי נשק שסבל ממגרעות רבות: צללית גבוהה מאוד שהייתה בעייתית ביותר במרחבי המדבר המערבי השטוחים, טווח שהוגבל לחצי מהטווח של התותח הנגרר עקב מגבלת זווית ירי ומהירות נמוכה.
Sexton - הדגם המוצלח ביותר, תוצרת התעשייה הקנדית.
הותקן על גבי מרכב של טנק קנדי מסוג : רם (Ram) ונקרא סקסטון.
Yeramba - התקן תוצרת אוסטרלית של תותח ה-25 ליטראות על גבי מרכב של טנק מסוג M3-Lee.
התותח נחשב על ידי רבים לכלי הארטילרי הטוב ביותר במלחמת העולם השנייה.
זאת עקב קצב האש, גמישות הפעלתו, הניידות והיכולות המגוונות שלו גם כנשק שטוח מסלול וגם תלול מסלול (הוביצר).
לכל דיוויזיית רגלים בריטית היו מוצבים תקנית 72 קנים.
לפני 1940 היו לכל גדוד בריטי 2 סוללות כל אחת בת 12 קנים.
מאמצע 1940 ואילך שונו הנהלים ומעתה היו לכל דיוויזיה 3 רגימנטים (Regiments), כל אחד עם 24 קנים שאורגנו במסגרת של 3 סוללות כל אחת בת 8 קנים.
לדיוויזיות המשוריינות היו לכל אחת 2 גדודי תותחים.
משנת 1944 ואילך נשאר גדוד אחד עם אותם תותחים נגררים ואילו השני עם תותחים מתנייעים מסוג "סקסטון" (Sexton).
פרט לכוחות הבריטים השונים, השתמשו בתותח הצבאות של צרפת החופשית, היוונים, הפולנים, הצ'כים, ההולנדים והבלגים.
הירי הארטילרי הראשון של כוחות אמריקאים על גרמנים במלחמת העולם השנייה היה באמצעות תותח 25 ליטראות של דיוויזיית הרגלים ה-34. לאחר שהכוחות הבריטים נוכחו ביעילות של התותח המתנייע האמריקאי ה"פריסט", הם החלו בייצור כלי דומה.
התותח הותקן על מרכב של טנק קנדי מסוג Ram וזכה לשם "סקסטון" (Sexton).
סוללת תותחים מצרית אחת הוצבה באזור גבעת עלי מונטר שליד עזה והפגיזה את קיבוץ בארות יצחק.
סוללה אחרת הוצבה בבית חאנון והפגיזה את קיבוץ ניר עם ואזור מפקדת חטיבת הנגב ששכנה לידו וכן את קיבוץ יד מרדכי בשבוע שהותקף, החל מ-18 במאי ועד ל-24 במאי.
מאוחר יותר, הוצבה סוללה ליד חווה חקלאית מצפון מזרח לאשקלון באזור בו נמצא כיום כפר סילבר והפגיזה את קיבוץ נגבה.
בעת ההתכתשות עם הצבא המצרי בדרום, הובא תותח אחד ויחידי שנרכש על ידי אנשי הרכש של ההגנה מקפיטן אוסטרלי בחיפה.
התותח הנדיר הובא לגזרת הלחימה של חטיבת גבעתי והוצב בתוך בוסתן ערבי סמוך לכביש קסטינה-מג'דל כקילומטר דרומית להסתעפות כפר ורבורג.
מאחר שהמצרים ניסו לפרוץ צפונה החל מה-8 ביולי 1948 תוך הפרת הסכם הפוגה ראשון, הופעל התותח לראשונה.
לתותח היה מספר פגזים מוגבל.
לאחר שירה כ- 12 פגזים, זיהו המצרים כלי ארטילרי חדש בזירה ועשו מאמצים כבירים לגלות את מיקום הסוללה.
הנקודות החשודות ביותר בעיני המצרים היו המטעים של כפר ורבורג, באר טוביה ושני בוסתנים ערביים שהיו באזור.
פעולה ראשונה הייתה שליחת מטוסי סיור בשם "וסטלנד לייסנדר" שגילו את אחת מעגלות התחמושת שהייתה במרחק של כ-2 ק"מ מהתותח באזור כפר ורבורג.
כתגובה התחילו המצרים בירי גישוש של תותחיהם לעבר כפר ורבורג ומספר פגזים נפלו בקרבת התותח.
היה ברור שזו רק שאלה של זמן עד שיגלו אותו, ולכן באותו לילה נאלצו להוציאו ולסלקו מהאזור.
בשנים שלאחר מלחמת העצמאות רכש צה"ל כמות תותחים שהספיקה להקמת חמישה גדודים.
על מנת לשמור ולחסוך בתחמושת, נערכו האימונים באש חיה בתותחי 65 מ"מ (הנפוליאונצ'יקים).
במבצע שומרון (פעולת קלקיליה) שהתקיים בחורף 1956 הופעלו תותחים אלה לפיצוח משטרת קלקיליה בכינון ישיר.
במבצע קדש בשנת 1956 סופחה מפקדת גדוד 404 יחד עם שתי סוללות לחטיבת הצנחנים 202. הסוללות יחד עם התותחים הנגררים השתתפו בכיבוש כונתילה, א-תמד ונח'ל והגיעו עד למעבר המיתלה.
מפקד סוללה שלוש, נתן שרוני, הצטרף לחולית הפיקוד של מפקד הגדוד, רפאל איתן, בכניסה למיתלה, במטרה לתכנן הפגזת העמדות המצריות שבמצר, אולם בהפצצת מטוסים מצרית נהרג קשר הסוללה והתוכנית בוטלה.
עד 1967 היוו סוללות ה-25 ליטראות את הגדודים הבאים: גדוד 402 סדיר, גדוד 899 ("פורקן"), גדוד 834 ושניים נוספים בצפון.
בכל גדוד היו 3 סוללות, כל סוללה כללה 4 קנים (בסך הכל 12 קנים בגדוד).
התותחים נגררו על ידי משאית GMC (שישה גלגלים).
מוצב הפיקוד (המפי"ק) על גבי נ"נ.
מפקד הסוללה וצוותו היו מצטרפים כקש"א.
סוללת המפקדה: מרכז ניהול אש (מנ"א) על גבי משאית GMC (שישה גלגלים).
קצין סיירים ומדידות (קס"מ) - על גבי נ"נ.
(מאחר שלא היה מס"ח, הוא היה מיועד להיות מת"צ אוויר).
גדודי המילואים היו בנויים באותה צורה, אולם בשעת חירום המג"ד מונה לסגן מפקד אגד או תפקיד מטה אחר.
הפעילות המבצעית המרשימה ביותר של תותחי ה-25 ליטראות הייתה במלחמת ששת הימים.
לאוגדה בפיקודו של אריאל שרון הוקצה אגד ארטילרי בפיקודו של סא"ל יעקב עקנין שכלל בין השאר שני גדודי תותחי 25 ליטראות, ס"ה 24 קנים.
הקצאת התחמושת הייתה גדולה: לגדוד אחד כ-1,500 פגזים ולגדוד שני כ-1,700 פגזים אותם היה עליהם לירות בזמן קצר יחסית.
פעילות האגד הארטילרי הייתה טובה מאוד ותרמה רבות כסיוע לכוחות השריון והחי"ר בכיבוש מתחמי אום-כתף ואבו עגילה עת לראשונה בהיסטוריה הצה"לית הופעלו התותחים ליצירת "מסך אש מתגלגל" לפני הכוחות הנעים.
הפעילות המבצעית האחרונה של תותחי ה-25 ליטראות במסגרת צה"ל הייתה במבצע כראמה ב-21 במרץ 1968. במבצע זה קיבלו הכוחות התוקפים סיוע של שני גדודים וסוללה אחת.
הוצאת התותחים מהסד"כ הצה"לי החלה בצורה הדרגתית באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, עוד לפני מלחמת ששת הימים והסתיימה לאחר מבצע כראמה בשנת 1968.
שרות מבצעי אחרון של הכוחות הבריטים היה בשנת 1972 על ידי הכוח האווירי המיוחד (SAS) הבריטי בעומאן, תימן.
שרות מבצעי הבא היה בשנת 1974 בעת פלישת טורקיה לקפריסין.
שרות מבצעי אחרון ידוע היה בשנת 2003 בצפון עיראק על ידי המיליציה הכורדית.
תותח 2 ליטראות היה תותח נגד טנקים בריטי בקוטר 40 מ"מ תוצרת החברות ויקרס (Vickers) ווולוויץ' ארסנל (Woolwich Arsenal).
בתותח נעשה שימוש בתקופה שקדמה לפרוץ מלחמת העולם השנייה וכן בשנותיה הראשונות, אז שימש בצורה נרחבת ביותר כחימוש ראשי בטנקים, שריוניות וכן כתותח נ"ט נגרר.
תותח 2 הליטראות היה התותח הנפוץ ביותר בצבא הבריטי בזמן המערכה על צרפת וכן בשלביה הראשונים של המערכה בצפון אפריקה.
לתותח מרכב מיוחד הבנוי משלוש רגליים מתקפלות, שתיים לפנים ואחת לאחור.
ככל שתעשיית השריון התקדמה וטנקים הפכו לעמידים יותר כנגד תותח זה, הוא הוחלף ידי התותח המתקדם יותר בקוטר 6 ליטראות.
החל משנת 1942 הוצא התותח בהדרגה משורות הצבא אף על פי שחלק קטן נשאר בשרות מבצעי עד סוף המלחמה.
התותח פותח ויועד במקור לשמש תותח בטנקים.
הטנק הראשון בו הוא הותקן היה הטנק שיוט סימן 1 (Cruiser Mark I שנקרא גם A9), טנק מהתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
במטרה לחסוך בהוצאות ולשמור על אחידות, קיבל מנהל הארטילריה הבריטי בשנת 1934 החלטה, שהתותח ישרת גם כתותח נגד טנקים עבור שאר כוחות היבשה.
חוזה לתכנון ראשוני נמסר לשתי חברות, ויקרס וווולוויץ' ארסנל, כאשר ויקרס סיימה ראשונה את שלבי תכנון התותח שכונה על ידה בשם Ordnance QF 2-Pownder Mark IX וסדרה ראשונה בכמות מוגבלת ירדה מפס הייצור בשנת 1936.
המרכב של התותח היה בעל מבנה מתקדם ויחודי שהתבסס על 3 רגליים.
שתי רגליים שנפתחו לכיוון קנה התותח לחזית, ורגל שלישית אחורית.
רגל שלישית זו שמשה בזמן הנסיעה כיצול לגרירה.
כאשר הוצב התותח לפעולה, הוא נותק מהרכב הגורר, שתי רגלי החזית נפתחו ונפרסו, הגלגלים הורמו ואז הושאר התותח למעשה על שלוש רגליים ארוכות שהיו מונחות על האדמה.
חברת וולוויץ' ארסנל הביאה הצעה זולה יותר מזו של ויקרס אותה אימץ לבסוף המטכ"ל הבריטי.
התכנון של וולוויץ' היה זהה לזה של ויקרס פרט לכך שבמרכב זה היה צורך לפרק את הגלגלים לגמרי לקראת הבאת התותח למצב ירי.
המרכב המיוחד סיפק לתותח ייציבות טובה מאוד ואפשרות צידוד למעגל שלם של 360 מעלות.
הוא גם אפשר לצוות להפעילו תוך זמן קצר כנגד רכב נע מכל כיוון שהוא.
מרכב הוויקרס המקורי בו הגלגלים רק הורמו, אפשר לירות מהתותח גם כאשר היה על גלגלים.
ירי זה היה עם מגבלה של צידוד.
תותח זה בעל קוטר ה-40 מ"מ יכול היה בנקל לגבור על כל תותח גרמני בקוטר 37 מ"מ מסוג Pak 36 או תותח הבופורס 37 מ"מ.
עלה בהרבה על התותחים בקוטר הקטן יותר כמו ה-25 מ"מ וה-20 מ"מ.
מצד שני התותח היה כבד פי שניים מהתותח הגרמני Pak 36 וכן היה בעל צללית גבוהה יחסית.
סוגי הטנקים שצוידו בתותח זה:
כמו כן הותקן התותח בשריוניות כגון: מרמון הרינגטון, האמבר ודיימלר דינגו.
בשלבים הראשונים של המערכה במערב אירופה הופעל התותח בשני מערכים של יחידות הארטילריה המלכותית הבריטית:
רגימנטים נגד טנקים המסופחים למתן סיוע לדיוויזיות הרגלים (כל רגימנט כלל ארבע סוללות בנות תריסר כלים כל אחת).
רגימנטים של תותחים קלים שפעלו במסגרת הדיוויזיות המשורינות (כל רגימנט כלל שתי סוללות תותחי נ"מ ושתי סוללות תותחי נ"ט, בנות תריסר כלים כל אחת).
מאוקטובר 1940 הוכנסו לדיוויזיות המשוריינות רגימנטים שהורכבו מתותחי נ"ט בלבד כאשר כל רגימנט כלל 48 כלים.
עד אז היו יחידות אלה מצוידות בתותחים צרפתיים מסוג הוצ'קיס 25 מ"מ.
משנת 1942 הוכנסו גם לרגימנטים של חיל הרגלים תותחי נ"ט במסגרות של פלוגה לכל רגימנט.
התותחים הופעלו מבצעית לראשונה בעת הפלישה הגרמנית לארצות השפלה על ידי הצבא הבריטי והצבא הבלגי עד לנסיגה בדנקרק.
רוב התותחים הושארו בנסיגה ונלקחו שלל על ידי הגרמנים, שהותירו למעשה את גייסות הרגלים ללא הגנה כנגד טנקים.
הצבא הגרמני שהכניסם לשימוש, הפעילים תחת השמות: 4.0 (CM Pak 192 (e וכן 4.0 (CM Pak 192 (b, כאשר האות (b) מציינת תותח שמקורו מבלגיה והאות (e) מאנגליה.
אף על פי שבהמשך הוחלפו בגדודי הנ"ט וכן תותחי הטנקים בתותחים כבדים יותר ובעיקר בתותחי 6 הליטראות, המשיך תותח 2 הליטראות לשמש כנשק העיקרי בצריחי השריוניות מהסוגים השונים.
אף על פי שחברת וולוויץ' ארסנל תכננה כבר את תותח 6 הליטראות שאמור היה להחליף את תותח 2 הליטראות, הוחלט, בהסתמך על ההערכה שהגרמנים מתכננים פלישה לאנגליה, להמשיך ולייצר את תותח האחרון כדי למנוע מצב של איבוד זמן הנדרש להסתגלות, ללימוד ולהפעלה של התותח החדש על ידי הכוחות השונים.
החלטה זו גרמה לעיכוב בייצור ותחילת אספקת תותח 6 הליטראות עד נובמבר 1941 והוא הגיע לחזיתות רק באביב 1942. עיכוב זה גרם לכך שבמרבית שלבי המערכה בצפון אפריקה, נשענו הכוחות על תותח 2 הליטראות.
כאשר היה צורך בתותח כבד יותר הועברו תותחי ה-25 ליטראות מסוללות הארטילריה כסיוע בכינון ישיר בתור תותחים נגד טנקים.
התפתחות התכנון והייצור של הטנקים הגרמניים, הפכה את ביצועי תותח 2 הליטראות לנחותים יותר ויותר.
גם הצללית הגבוהה שלו שבלטה מאוד במישורי המדבר של צפון אפריקה, הביאה לפרסום שלילי מבחינה טקטית.
החל משנת 1941 פיתחו הבריטים את התותח הרכוב, ה- Portee.
התותח הותקן ונישא על גבי משאיות קטנות של טון אחד וחלקן גדולות יותר, של 3 טון, תוצרת פורד ושברולט מסוג CMP-60.
אף על פי שההובלה על הרכב נועדה לניידות בלבד ולא לירי שבוצע לאחר הורדה מהירה של התותח מהרכב, החלו צוותי התותחים הרכובים לירות ישירות מהרכבים שנשאו אותם כדי לשמור על ניידות גבוהה יותר ולקצר את זמן ההכנה לירי כדי למנוע אפשרות היפגעות באש אויב.
במקרים כאלה, המשאית הייתה מסתובבת כאשר אחוריה לכיוון הירי ומגן התותח הפך למגן לצוות המפעיל של התותח ושל המשאית.
מאמצע שנת 1942 הועבר התותח לשימוש יחידות הנ"ט של כוחות הרגלים, ליחידות המשמר הלאומי שבאנגליה עצמה וכן ליחידות שבמזרח הרחוק, בה עדיין היה התותח יעיל מספיק כנגד הטנקים היפניים הנחותים יחסית.
התותח בדגם הנגרר הוצא מהשרות סופית בדצמבר 1945. כתותח שמותקן בטנקים, הוא נשאר בשרות עד סוף מלחמת העולם השנייה, אף על פי שאותם טנקים שנשאו אותו הוצאו מהשרות או ששודרגו לתותח 6 הליטראות.
כתותח רכוב בשריוניות, הוא נותר בשימוש עוד תקופה ארוכה.
התכונות שלו כנשק נ"ט שופרו בצורה משמעותית בשלבי המלחמה האחרונים עת פותחה תחמושת מתוחכמת יותר.
פיתוח המתאם שכונה בשם "ג'ון הקטן" סיפק לקליע מהירות לוע גבוהה וחדירות טובה יותר.
עם זאת שיפור זה לא היה משמעותי כל כך יחד עם השיפור בשריון הגרמני שמנגד.
התותח לא ירה מעולם פגזים בעלי חנ"מ עם מהירות פיצוץ גבוהה דבר שיכול היה לסייע לפגיעה במטרות לא משוריינות אף על פי שפגזים אלה יוצרו בפועל אך לא נעשה בה שימוש בשל הסברה כי כמות קטנה של חנ"מ בתוך קלע קטן לא תהיה אפקטיבית.
חוסר תחמושת זו גרם לבעיה בקרבות בין יחידות נ"ט יריבות.
מגבלה זו הייתה לרועץ בהפעלת התותח על ידי יחידות של שריוניות שהוגבלו בטווח הירי שלו שלא עלה על זה של מכונות הירייה שלהן.
הצבא המצרי והצבא הירדני היו צבאות שאורגנו וחומשו לפי הסטנדרטים הבריטים.
ניתן לומר שאלה היו שני הצבאות היחידים מתוך חמשת צבאות ערב שפלשו לארץ ב-15 במאי 1948 שהיו ברשותם והפעילו תותחים כאלה.
אין נתונים מספריים מדויקים לגבי כמויות התותחים שהיו בשימוש הצבא המצרי, אולם ידוע שלצבא הירדני שפעל תחת פיקוד בריטי היו מסגרות מוגדרות ומלאות.
הצבא הירדני פעל במסגרת של חטיבות כאשר בכל חטיבה היו בדרך כלל שני גדודים.
בכל גדוד היו בין 5 ל-6 תותחי 2 ליטראות.
בסך הכל היו בלגיון הירדני 29 תותחים.
התותחים שמשו בצבא המצרי והירדני לתגבור מערכי הגנה של כוחות חי"ר גדודיים כשם ששימשו את הבריטים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בנוסף לכך הם שמשו את המצרים והירדנים בפעולות תקיפה לפיצוח עמדות של יישובים שהותקפו על ידם.
דוגמה מייצגת מופיעה בפקודת הקרב המצרית שהוצאה במסגרת ההכנה על התקפת קיבוץ ניצנים.
בפקודת קרב זו מספר 1 מיום 7 ביוני 1948, מצוינים כוחות הסיוע לגדוד הרובאים התשיעי.
בין כוחות אלה מופיעה הגונדה הרביעית של תותחי 2 ליטראות (כ-12 תותחים).
מספר תותחים מצריים בודדים נפלו שלל בידי כוחותנו.
אחד מהם, הושאר במצב ירי כששלוש רגליו פרוסות במשלטי חוליקאת.
לצה"ל ככלל לא היו תותחים כאלה.
תותח יחידי הובא ונמסר לאנשי הרכש של ההגנה על ידי קפטן בריטי ממוצא אוסטרלי בחיפה בשלהי תקופת המנדט.
תותח-על הוא תותח בעל קליבר גדול במיוחד או אורך קנה גדול במיוחד.
תותחי-על יוצרו על מנת לפגוע בעוצמה חזקה במיוחד במטרות רחוקות.
בנוסף, לתותח-על אפקט פסיכולוגי מרתיע על היריב.
במהלך ההיסטוריה ניתן למנות שלוש תקופות בנושא זה: תותחי המצור הגדולים של תקופת הרנסאנס, תותחים שיוצרו במלחמת העולם הראשונה והשנייה והפרויקט המודרני שנקשר בשמו של המהנדס ג'רלד בול, שביקש לייצר תותחי-על כתחליף לטילים.
ימי הביניים המאוחרים ותקופת הרנסאנס
בתקופה זו אסטרטגיית המלחמה הבולטת הייתה עריכת מצור על עיר מבוצרת והבקעתה על ידי ארטילריה והסתערות.
עם שיפור המגננה היה צורך לשפר גם את התותחים, שירו פגזים עשויים אבן בצורת כדור.
שיטה אחת הייתה שימוש בכמות גדולה של אבק שרפה, אך שיטה זו התבררה כמסוכנת ביותר כיוון שגרמה להתפוצצות תותחים, שהרגו בהתפוצצותם את אנשי צוות התותח.
אף המלך ג'יימס השני, מלך סקוטלנד נהרג באירוע מעין זה.
הפתרון היה שימוש בכדורי אבן גדולים במיוחד, בקוטר של 50 ס"מ ויותר, שנורו מתוך תותחי ענק עשויים ברזל יצוק או ברונזה.
אולם, העלות העצומה שבבניית תותחים כאלו והלוגיסטיקה המסובכת של הבאתם לשדה המערכה לא הוצדקה בעקבות ביצועיהם העלובים יחסית.
הטכנולוגיה המתחרה, של ירי פגזי ברזל על ידי סוללת תותחים קלים יחסית הוכיחה את עצמה במבחן עלות/תועלת.
עם זאת, נמשכה בניית תותחי-על כאקט של גאווה ושל לוחמה פסיכולוגית.
עד מלחמת העולם הראשונה היה הכוח הארטילרי הגדול ביותר שמור לתותחי-חוף קבועים במקומם שהותקנו בתוך ביצורים שהגנו על חופי בריטניה, יפן, ארצות הברית, צרפת ומדינות נוספות.
לקראת מלחמת העולם הראשונה ראה הצבא הגרמני צורך ביצירת כושר ארטילרי ארוך-טווח ובעל עוצמה, על מנת ליישם את תוכנית שליפן ולחדור את מעוזי הגבול המבוצרים של בלגיה.
מתוך לימוד שיטת ההתקפה על פורט ארתור על ידי היפנים במלחמת רוסיה–יפן, בה השתמשו היפנים בתותחי-חוף בקוטר 280 מ"מ אותם עקרו ממקומם והשתמשו בהם לירי תלול מסלול כך שהפגזים יפלו על גג הביצורים, ניסו הגרמנים לייצר הוביצר ייעודי למטרה זו.
כך הוצג ההוביצר "ברטה השמנה", שירה תחמושת במשקל 850 ק"ג ובקוטר 420 מ"מ למרחק 12.5 ק"מ.
עד מהרה התברר הקושי להוביל את התותחים בדרכים ולהביאם במועד לקו החזית, לפיכך הם הוסבו לתותחים המותקנים על גבי קרונות רכבת ועל גבי אוניות קרב.
התותח הגדול ביותר במלחמת העולם הראשונה היה תותח הרכבת "תותח פריז" הגרמני (תוצרת קרופ), שטיווח את פריז ממרחק 120 ק"מ.
גם צבא בריטניה עשה שימוש בתותחים לטווח רחוק, מעל גבי אוניות ורכבות.
אולם שיטות ההפצצה מן האוויר שהשתכללו במהלך המלחמה הוכיחו, שוב, יתרון של גמישות, עלות ויעילות על פני התותחים הכבדים.
ברטה השמנה היה תותח כבד מסוג הוביצר בקליבר של 420 מ"מ ואורך קנה של חמישה מטרים.
הוא שקל 43 טונות ונדרשו כ-200 חיילים כדי להפעילו.
תכנונו החל בשנת 1904 לאחר לימוד אופן הפעלת ארטילריה כבדה לשבירת המצור בפורט ארתור במהלך מלחמת רוסיה–יפן.
במהלך המצור הפעילו היפנים תותחי-חוף בקוטר 280 מ"מ לירי תלול מסלול על הביצורים, כך שהפגזים נפלו מלמעלה על גגות הביצורים.
לאחר בנייתם של מספר אבות טיפוס, הוצגה גרסה סופית של התותח בשנת 1914, והוא כונה "ברטה השמנה".
הצבא הגרמני ראה בתותח כלי בעל כושר ארטילרי ארוך-טווח ורב עוצמה, תנאי הכרחי לביצוע תוכנית שליפן, שמטרתה הייתה להבקיע את מעוזי הגבול המבוצרים של בלגיה.
הופעתו הראשונה של התותח בשדה הקרב הייתה עם פרוץ המלחמה במתקפות על ביצורי לייז', נאמור ואנטוורפן בבלגיה ועל קו הביצורים בצפון צרפת.
ההתקפה הצליחה לפורר את הביצורים וזיכתה את התותח בתהילה של "נשק פלא" .
הצלחה זו נבעה מהסיבה שהביצורים נבנו מבטון לא מזוין.
בהתקפה על ביצורי ורדן בפברואר 1916 כשלה ההפגזה, ואף שגרמה נזק לביצורים לא הצליחה למוטט אותם.
כישלון זה גרם להפסקת ייצור התותחים מדגם זה.
ב-23 במרץ 1918, הלמו פיצוצים עזים סמוך לכיכר הרפובליקה בפריז.
תחילה, סברו כי היו אלו פגזים שנורו מספינות אוויר, וסיורים של הצבא לא הצליחו למצוא את המקור לכך.
כעבור כשישה ימים, הלם שוב פגז גרמני ברחובות פריז.
הפגז פגע ישירות בכנסייה, וגרם למותם של תשעים ואחד אנשים.
לאחר סיום המלחמה, הבינו הצרפתים מה הלם ברחובות פריז, והתברר כי היה זה תותח.
רק כעבור שנים רבות, נודע כי היה זה תותח פריז.
הצבא הגרמני הפעיל שלושה תותחים כאלו, ולכל תותח כזה, היה טווח של 128 ק"מ, ופגזיו נסקו לגובה של 42 ק"מ.
במשך עשרות שנים, לא ניתן היה להשיג מידע על תותחי העל האלו, על נתוניהם הטכניים, ולא היה ידוע מה עלה בגורלן של מפלצות פלדה ענקיות אלו, ששקלו מעל ל-250 טון, ונוידו באמצעות רכבות.
זה היה התותח הגדול ביותר שהופעל במלחמת העולם הראשונה.
התותח הושמד על ידי הגרמנים לאחר המלחמה.
ייחודו של התותח נבע מכמה עובדות, הראשונה שבהם היא העובדה כי התותח פותח מלכתחילה למטרות של לוחמה פסיכולוגית ופגיעה בריכוזי אוכלוסין.
סיבה נוספת היא שהצבא הצרפתי לא הצליח לגלות את קיומו של התותח, ובהמשך לעצור אותו.
הצלחתו הרבה של התותח שהתבטאה בפגיעתו במורל והפחד הגדול שיצר בקרב תושבי פריז, הייתה מניע מרכזי לבנייתו של ה-V-3, שכונה על ידי היטלר "תותח לונדון".
במהלך מלחמת העולם השנייה הפעילה גרמניה הנאצית מספר תותחי על, הבולטים בהם היו השוורר גוסטב וה-קרופ K5, כמו כן הפעילה גרמניה מרגמת מצור עצומה - קרל גרט.
הגרמנים תכננו גם לבנות תותח על בשם V-3, בעל טווח עצום של 165 ק"מ.
התותח כונה "תותח לונדון", בשל הדמיון בין מטרתו של ה-V-3 לבין מטרתו של תותח פריז.
התוכנית סוכלה על ידי בעלות הברית, לאחר מאמצים ממושכים.
שוורר גוסטב נבנה בעקבות ההפעלה של ברטה השמנה במלחמת העולם הראשונה, ששימשה לניפוץ הביצורים הבלגיים.
לאחר הקמת קו מאז'ינו, הוחלט כי חיוני שיעמוד לרשות הוורמאכט תותח-על המסוגל לחדור את ביצורי הקו הצרפתי.
כבר בשלבים המוקדמים היה ברור למדען הראשי של חברת קרופ, כי על התותח להיות בקליבר של 800 מ"מ לפחות והוא ככל הנראה ישקול למעלה מ-1,000 טון.
תותח זה הגדיר מחדש את המושג ארטילריה.
משקלו היה 1350 טון, משקלו של כל פגז עמד על 4–7 טון.
התותח שחרר פגז פעם ב-45 דקות, למרחק מקסימלי של 48 ק"מ.
אורכו היה קרוב ל-50 מטרים, והוא נע מפורק בעזרת רכבות רבות.
יכולותיו עלו באופן משמעותי על כל תותח שנבנה אי פעם.
ייעודו המקורי היה כנגד קו מאז'ינו, אך התותח לא היה מוכן בזמן.
לכן הוא הופעל לראשונה רק במצור על סבסטופול ביוני 1942. לאחר שהובל לנקודות השיגור שהוכנו עבורו ולאחר שהורכב במקומו בחשאיות הוא החל להפגיז מטרות בעיר סבסטופול בפגזיו הענקיים.
התותח השני שנבנה מדגם זה נקרא "דורה", אך הוא ירה רק פגזים ספורים בקרב סטלינגרד ופורק.
שרידים של שני התותחים נמצאו ביער, כ-50 ק"מ מהעיר קמניץ.
ככל הנראה, התותחים הושמדו על ידי הכוחות הגרמנים מחשש שיפלו בידי בעלות הברית.
טווחו עמד על 64 ק"מ הוא שקל מעל ל-200 טונות.
הוא ירה בקצב אש של כ-15 פגזים לשעה, כאשר משקלו של כל פגז עמד על יותר מ-250 ק"ג.
במהלך המלחמה, תותח מסוג זה הפגיז במשך שנתיים את עיר הנמל הבריטית דובר.
התותח הוצב בעיר קאלה והיה בעל טווח גדול דיו כדי לאפשר לו לטווח את דובר.
לאחר שנודע על כך למפעילי התותח, החלו לנהוג בטקטיקה אכזרית.
לאחר ביצוע ירי של מספר פגזים, שבגינם תושבי העיר היו נכנסים למקומות מוגנים, היו מפסיקים מפעילי התותח את הירי וממתינים לצפירת ההרגעה.
מספר דקות לאחר שזו נשמעה ואזרחי העיר חזרו לרחובות, חודשה ההפגזה על העיר.
V-3 היה תותח-על שתוכנן על ידי גרמניה הנאצית.
מטרת התותח הייתה הפגזת לונדון במשך כל שעות היממה.
תוכניתו של היטלר הייתה ליצור נשק שיטיל טרור על אוכלוסייה אזרחית, כמו טילי ה-V האחרים ובדומה לאפקט שיוצרת הפצצה אסטרטגית.
מטרת כלי הנשק הייתה לפגוע ללא הבחנה בריכוזי אוכלוסייה אזרחית בעיר לונדון.
לשם ביצוע מטרה זו הוצבו שני תותחי-על במערך בונקרים תת-קרקעיים מבוצרים היטב בחבל מימיאק שבצפון-מערב צרפת.
כדי להגדיל ולמקסם את טווח הירי, נבנו הבונקרים כך שהתותחים הוצבו בהם בזווית של 50 מעלות.
תוכניתו של היטלר להרוס את לונדון נגוזה בשנת 1944. לאחר שנודע לחיל האוויר המלכותי על הדבר, הטילו מפציצי אוורו לנקסטר מטייסת 617 על הבונקרים המבוצרים פצצות טולבוי נגד בונקרים במשקל של 5 טון כל אחת, והרסו כליל אותם ואת שני התותחים שהוצבו בהם.
השימוש המבצעי היחיד של התותחים היה בהפגזת לוקסמבורג, אלא שבמבצע זה הם פעלו בגרסה חלקית ולא עם חימושם הייעודי, והם התגלו כבלתי יעילים.
בסך הכול נבנו כחמישה תותחים מסוג זה.
רעיון תותח החלל וג'ראלד בול
ג'רלד בול, מהנדס קנדי במקורו, ביקש לבחון אפשרות שימוש בתותח-על על מנת לשגר לוויין למסלול סביב כדור הארץ (כמו בסיפורו של ז'ול ורן, מהארץ לירח).
בשנות השישים היה שותף בפרויקט HARP, פרויקט משותף לממשלות קנדה וארצות הברית, במסגרתו הצליחו לירות פגז במשקל 180 ק"ג לגובה 180 ק"מ.
הפרויקט בוטל זמן קצר לאחר הצלחה זו, בשל רצונה של קנדה להיבדל מארצות הברית, שהסתבכה במלחמת וייטנאם.
בזכות הידע והניסיון שצבר תכנן בול את ה-GC-45, תותח 155 מ"מ המסוגל לירות לטווח של כ-40 ק"מ.
בתותח נעשה שימוש על ידי עיראק במלחמת איראן–עיראק.
כך גם נוצר הקשר בין בול לבין סדאם חוסיין, שליט עיראק.
ב-1988 החל בול לעבוד עבור חוסיין ב"פרויקט בבל" (Project Babylon).
הרעיון היה לבנות את תותח-העל הגדול ביותר שיוצר אי-פעם ("בבל הגדול").
אורך הקנה היה אמור להיות 156 מטרים, הקליבר - מטר אחד.
מטרת התותח הייתה מתן אפשרות להציב לוויין בחלל.
באופן מעשי פירוש הדבר היה טווח ירי לכל נקודה בעולם.
עד להשלמת "בבל הגדול" תכנן בול עבור הממשל העיראקי סדרת תותחי-על קטנים יותר, לטווחים ארוכים יותר מאשר טילי ה"סקאד" המיושנים יחסית.
השימוש בתותח עדיף על שיגור טיל בליסטי כגון הסקאד ממספר סיבות.
מאמצים בינלאומיים נעשו על מנת לעצור את הפרויקט, באנגליה נתפסו חלקים שהיו מיועדים לתותח ובמרץ 1990 חוסל בול בהתנקשות שיוחסה למוסד.
תותח 18 ליטראות היה תותח השדה הסטנדרטי בצבא הבריטי בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
בתקופת המלחמה הפך התותח לעמוד השדרה של הארטילריה הבריטית ויוצר במספרים גדולים (כ-10,500).
כמו כן, השתמשו בו חילות חבר העמים הבריטי בכל זירות הלוחמה והחיילים הבריטים ברוסיה ב-1919. בתחילה הוא נגרר על ידי סוסים ובשנות ה-30 עבר לגרירה ממוכנת.
גרסתו הראשונה הוצגה ב-1904 וייצור גרסאותיו השונות נמשך עד 1942. בין שתי מלחמות העולם הוא היווה את הבסיס לתותח החדש בן ה-25 ליטראות שירש את מקומו כתותח העיקרי של בריטניה בסוף מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
תות נייר (שם מדעי: Broussonetia papyrifera) הוא עץ מסוג ברוסונתיה במשפחת התותיים, מקורו במזרח אסיה.
הוא נפוץ באזורים כגון סין היבשתית, טאיוואן, יפן, קוריאה, דרום-מזרח אסיה, מיאנמר והודו.
הוא מגודל גם באזורים רבים נוספים ברחבי העולם.
קליפת ענפי התות הצעירים בעלת סיבים ארוכים וחזקים המשמשים לייצור נייר משובח.
ניתן למצוא את הצמח במספר מקומות בישראל ביניהם: מקוה ישראל, בשדרות ראשון לציון, ברחוב כובשי קטמון בירושלים שם נשתלו בתקופת המנדט הבריטי בתור עצי נוי.
תּוּת שחור או תות שמי (שם מדעי: Morus nigra.
שם עממי: עברית: תות שמי; ערבית: شاتوت תרגום: תות שאמי; אנגלית: black mulberry תרגום: תות שחור.
מקור שמו הערבי מתייחס לאזור א-שאם (סוריה רבתי) על שם בנו של נוח - שם.
הוא מין עץ פרי, נשיר, בינוני-גדול, חד-ביתי או דו-ביתי, אחד מ-17 מינים של הסוג תות (Morus) ממשפחת התותיים (Moraceae).
מוצאו במערב אסיה, מהקווקז, איראן וארמניה.
המין הובא לצפון אמריקה, אירופה וסין, שם הוא תורבת וגדל בר.
בנוסף הוא בוית בעת העתיקה באגן הים התיכון בשביל פירותיו.
העץ נזכר במשנה, במסכת מעשרות.
ביוון גידלו אותו כבר במאה השישית לספירה.
שני מיני תות נפוצים בישראל כצמחי תרבות, התות השחור והתות הלבן, ובעת האחרונה התפשט התות הפקיסטני (Morus macroura).
תות שחור הוא עץ חד-ביתי או דו-ביתי, ענף ורחב נוף שיכול להגיע לגובה של 10 מטר.
תות שחור אוהב אור מלא, עמיד בקרה, בשרב, במליחות ובגיר.
הוא גדל בכל אזורי בישראל ובקרקעות שונות, אם כי מספר המינים קטן והוא לא מתפשט באופן עצמאי בדומה לתות לבן.
הריבוי באמצעות זרעים בעונת הסתיו.
הענפים חומים כהים, הענפים הצעירים שעירים.
הלוואים חופשיים, ממוקמים בצדי בסיס הפטוטרת, שעירים ונושרים בקלות או בהקדם.
הניצנים, הרדומים בחורף, עטופים ב-3–6 קשקשים רעופים.
הם עבים ובעלי 3–5 עורקים ראשיים שיוצאים מבסיסם ועורקים משניים מנוצים.
העלים סגלגלים ורחבים אורכם 5–20 ס"מ ורוחבם מעט קטן מאורכם.
בסיס העלה דמוי-לב עמוק, שפתם משוננת או בעלות אונות.
צדם העליון מחוספס וצבעם ירוק כהה וצדם התחתון שעיר וצבעם ירוק בהיר.
הזרע פחות או יותר כדורי בעל אנדוספרם; העובר מעוקל ושטוח; והטבורית אליפיזית.
הבדלים בין תות לבן לתות שחור
בניגוד לשמם, התותים לא תמיד מובדלים בצבעם.
אמנם התות השחור צבעו סגול כהה או שחור, אך תות לבן יכול להיות בצבע לבן, צהוב, ורוד, סגול או שחור.
תות שחור נוטה להיות קטן יותר, בעל עלים מחוספסים ושעירים יותר, בסיס עלה עמוק יותר בצורת לב.
תות לבן גבוה יותר, בעל עלים חלקים יחסית, בסיס עלה רדוד יותר.
עוקץ התפרחת של תות שחור קצר יותר מזה של תות לבן.
תות שחור עם שחלה שעירה, לעומת שחלה חלקה בתות לבן
עץ התות השחור מופיע בשיר "הכול קרה בגלל רותי" שמופיע בספר ובאלבום "זרעים של מסטיק" מאת לאה נאור והלחנים מאת נחום היימן.
תוּתּוּל (באכדית: tu-ut-tu-ulki, באוגריתית: 𐎚𐎚𐎍 – תתל) הייתה עיר עתיקה בצפון הפרת התיכון, בנקודת המפגש של נהרות הפרת והבליח.
חורבותיה נמצאו באתר הארכאולוגי תל אל־ביעה, ליד העיר א-רקה; האתר נחפר על ידי צוותים בראשות גרמנית.
באתר נמצאו לוחות בכתב יתדות שהועברו למוזיאון א-רקה.
ההתיישבות הקדומה ביותר שיש לה עקבות באתר היא מאמצע האלף ה-4 לפנה"ס בתקופת אורוכ.
מיעוט הממצאים הארכאולוגיים מתקופה זאת, אינו מאפשר להגיע למסקנה לגבי גודלו של היישוב בתקופה זאת.
מתקופת הברונזה הקדומה, אמצע האלף השלישי לפנה"ס, נמצאו שכבות ארכאולוגיות של יישוב.
על המדרון הדרומי של הגבעה המרכזית המערבית, נחפרו חלק מחמישה מבני ציבור ומבני מגורים.
בתקופה זאת נמצאו שישה קברים הדומים לקברים המלכותיים של אור, כנראה של שליטים מקומיים.
בכתובות של סרגון מאכד (2334-2279 לפנה"ס) הוא מציין שעבר באזור בדרכו להרי נור והרי הטאורוס שבאנטוליה.
הוא נכנס לתותול והתפלל לאל דגן להצלחתו.
האל נענה לו והוא כבש את תותול, מָרי, אבלה ועוד.
נכדו נרם-סין גם מזכיר את תותול בכתובת שלו, אבל ייתכן ומדובר בעיר אחרת בשם תותול בשטח עיראק של היום.
בתקופת השושלת השלישית של אור (2003–2111 לפנה"ס) על פי הכרונולוגיה התיכונה, תותול כמעט ולא נזכרת בטקסטים שנמצאו וכנראה חשיבותה הייתה קטנה.
תותול הייתה מרכז דתי חשוב בסוף האלף השלישי לפנה"ס ובתחילת האלף השני לפנה"ס.
בעיר שכן מקדש גדול לאל דגן, אחד האלים העיקריים של סוריה העתיקה, זאת בדומה לעיר תרקה ששכנה דרומית מזרחית בהמשך הפרת.
שליטי ממלכות קטנות היו מגיעים לתותול לפסטיבל לאל דגן שכלל העברת פסל האל על הנהר.
בנוסף נדד פסלו של "דגן מתותול" גם לאמר ולמקומות נוספים.
בארכיון אבלה של העיר אבלה, אשר נהרסה או על ידי סרגון מאכד או על ידי נכדו נרם-סין, נמצאו יותר ממאה אזכורים של תותול, לרוב בהקשר לאל דגן שכונה "אדון תותול".
גם בעיר אבלה עבדו את האל הזה.
אין אזכור לשליטים חילוניים של תותול בארכיון, אולי בגלל שבאותה עת העיר הייתה בתחום השפעתה של מרי.
בלוח לחש נגד נשיכות נחשים מתוך לוחות שירת אוגרית, מוזכר בין אלים אחרים עם מקומות מושביהם האל דגן היושב ב"תתל" (תותול בכתיב חסר).
העיר, שהייתה עצמאית, נכנסה לממלכתו של שמשי-הדו הראשון, שכבש את כל המרחב של צפון מסופוטמיה.
העיר נשלטה על ידי בנו ישמח-אדד ממרי, שהגיע אליה כדי לבצר אותה במסגרת מאבקו בזמרי-ליאם.
בתקופתו של זמרי-ליאם, העיר הייתה גבולה הצפוני של ממלכת מרי ועיר מחוז.
על פי הארכיונים של מָרי, גם בתקופה זאת העיר הייתה מרכז דתי גדול לאל דגן.
חשיבותה של העיר בתקופת פריחתה הייתה מיקומה האסטרטגי בגבול בין ממלכות עשירות: מרי בדרום מזרח, ימחֿד וקטנה במערב וכרכמיש בצפון.
היא שכנה על הפרת על דרך הסחר בין המדינות.
לאחר הכיבוש החתי במאה ה-16 לפנה"ס, יחסי הסחר בין המדינות השונות אבדו.
בחפירות באתר לא נמצאו חרסים מהתקופה האשורית החדשה.
תות יין צ'יליאני (שם מדעי: Aristotelia chilensis; מוכר גם כמאקי או כאוכמנית צ'יליאנית), הוא מין של עץ בסוג תות יין שבמשפחת האלאוקרפאקיים (Elaeocarpaceae) המצוי ביערות הגשם הממוזגים באמריקה הדרומית.
המין מאכלס בעיקר את צ'ילה (במיוחד ביערות ואלדיביה) ובאזורים הסמוכים בדרום ארגנטינה, והובא גם לספרד ובריטניה.
הוא גדל באזורים הרריים של רכס החוף והרי האנדים בגבהים של 2,000-500 מטר מעל פני הים, אך גם בסמוך לחופים.
אף על פי שהמין מטופח בדלילות על ידי האדם, בטבע נעשה בו שימוש רב על ידי הילידים הדרום אמריקנים המייצאים אותו למדינות אחרות, והפרי ידוע בסגולות הרפואיות שלו.
תות היין הצ'יליאני הוא עץ-שיח קטן-בינוני המגיע לגובה של 3 מטר ולקוטר של 5 מטר ונחשב לעץ ירוק-עד.
הענפים הם רבים, דקים וגמישים.
העלים הירוקים הם עגולים, רחבים ודמויי דיסקית, והם מתקפלים מעט בצדדים כלפי מעלה.
יש להם קצוות משוננים המזכירים מסור, והדבר בא לידי ביטוי במיוחד בקצה הארוך והחד של העלה.
הגבעולים והפטוטרות של העלה בצבע אדמדם בורדו.
תות היין פורח מנובמבר עד ינואר.
הפרחים הם לבנים וקטנים, והם מניבים פירות אכילים קטנים לקראת סוף הקיץ.
הפירות שצבעם ארגמן עד סגול או שחור הם בקוטר של 4–6 מילימטר, ומכילים 4–8 זרעים.
עץ בגיל שבע שנים מייצר עד 10 ק"ג של פירות יער בשנה.
לתותים של העץ יש טעם דומה לאוכמניות, והם מוכרים בשם הספרדי המקומי שלהם - מאקי.
תות היין רגיש למדי לכפור אך סובלני לחשיפה ימית.
בית הגידול האופטימלי עבור תות היין הוא אדמה סחוטה היטב עם חשיפה מלאה לקרני השמש, יחד עם צמרות עצים סביבו המספקות הגנה מרוחות קרות הגורמות ליבוש העץ.
עקב חשיבות קרני השמש, העץ גדל בעיקר ברמות או במדרונות הרריים הפונים צפונה.
כמות המשקעים המינימלית לקיום העץ באזורי בצורת היא עד 800 מילימטר לשנה, והעץ נוכח במיוחד באזורים גשומים עם כמות משקעים גבוהה.
הוא לא מסוגל לגדות במקומות שבהם תקופות יובש עולות על חודש.
הפירות של תות היין הצ'יליאני היו נאכלים במשך מאות שנים על ידי האינדיאנים בדרום אמריקה - המפוצ'ה.
קלוד גיי ציין בשנת 1844 בספרו "אטלס ההיסטוריה והפוליטיקה של צ'ילה" שהילידים השתמשו במאקי להכין צ'יצה - נוזל שלכאורה העניק ללוחמים סיבולת יוצאת דופן בטרם היציאה לקרב.
משערים גם שהמפוצ'ה השתמשו במשך דורות רבים בגבעולים בפירות וביין המופק מהם לרפואה; מהעלים למשל, הכינו חליטה להקל על כאבי גרון, שלשול ובעיות במערכת העיכול וכן כרטייה לעין או להלבשה כתחבושת על פצעים מזוהמים או נגד הצטלקות .
גם כיום התותים של פרי זה נאכלים כמות שהם או מיובשים, ומשתמשים בהם כתוספי מזון תזונתיים, בעיקר כצבע מאכל.
נעשה שימוש בתותים גם ליצור ריבה, מיץ, ומרכיב במזון מעובד או משקאות.
האזור העיקרי בטבע שבו צומח תות היין הצ'יליאני הוא ביערות הממוזגים של צ'ילה.
ניתן לציין במיוחד את מחוזות אייסן וקוקימבו שבהם תות היין מכסה שטח של 170,000 דונם.
אף על פי שתשואת הפירות הממוצעת לשנה היא 220 ק"ג לכל דונם, התשואה המוערכת של אלפי הדונמים במחוזות הנזכרים היא רק כ-90 טון לשנה עקב הקושי בגישה לאזורים גבוהים ומרחק ההובלה.
תות היין הצ'יליאני ננטע בעיקר בגינות פרטיות, ולא ידוע על גידול בהיקף מסחרי; הסיבה לכך היא שרוב הפירות בשוק נאספים מהטבע מאחר שהם נפוצים מאוד - כך שאין עדיין צורך במטעים מסודרים.
התותים נאספים מדצמבר עד מרץ מדי שנה על ידי משפחות, בעיקר מילידי מפוצ'ה שאוספים את הפירות על מורדות הרי האנדים.
המסיק כולל הצמדה של מספר ענפי העץ יחדיו וניעורם יחד עד שהתותים נופלים, ולאחר מכן מפרידים את הפירות מהעלים והפטוטרות.
הפירות נמכרים בשווקים המקומיים בצ'ילה או מיוצאים למדינות אחרות.
בארצות הברית, המחיר לקופסה של 100 גרם תותים הוא 1.50-0.65 דולר.
בניגוד לזרעים אחרים, זרעי תות היין נובטים ללא חשיפה לקור קודם לכן.
באזורים שבהם נוכח הכפור, מומלץ לנטוע את תות היין באביב בחממה.
ניתן לגדל אותם בתוך סירים הנמצאים בחממה במשך החורף הראשון של הצמח.
לאחר החורף, ניתן לנטוע את העץ מחוץ לבית במיקום הסופי שלו.
בחורף הראשון שהעץ בחוץ, נדרשת עדיין הגנה עליו מהכפור.
על מנת להרבות את העץ, ניתן לחתוך ממנו ענפים באורך של 15–30 ס"מ ולשתול אותם בתוך סירים.
לאחר שהענפים משרישים ניתן לנטוע אותם בחוץ בתחילת האביב.
פירות היער של תות היין הצ'יליאני עשירים מאוד באנתוציאנינים, שהם פיגמנטים סגולים עם פעילות נוגדת חמצון גבוהה מאוד.
הפירות מכילים רמות גבוהות של אנתוציאנינים הקרויים Delphinidin ונמצאים גם אצל הסיגל, הדורבנית וענבים, אך תרכובות אלו נמצאות אצל תות היין ברמות גבוהות באופן חריג.
תות היין עוקף במדד זה אפילו את דקל האסאי, כשרמות נוגד החמצון של תות היין גבוהות משל האסאי פי 7. מחקר אחד מצא שנוגדי החמצון נמצאים אפילו על העלים של תות היין - מה שמסביר את השימוש בהם על ידי האינדיאנים לרפואה.
האנתוציאנינים הספציפיים לעיל מפגינים פעילות אנטי דלקתית חזקה, כך שהם מסייעים להפחית את הסיכון להתרחשות דלקות של מחלות ניווניות.
פיגמנטים אלו גם מעכבים את הצמיחה של תאים סרטניים במעי הגס.
התרכובת של הפרי אשר כוללת נוגדי חמצון, מונעת גם את החמצון של הכולסטרול בדם אשר מהווה גורם בהתפתחות מחלות לב וכלי דם (כולל התקף לב, שבץ וטרשת עורקים).
צריכה יומית קבועה של פירות או מיץ של תות היין אם כן, תשפיע לטובה על בריאות הגוף.
בנוסף, צריכה של הפירות או המיץ גורמת לעלייה משמעותית באינסולין בגוף, ולמעשה מדובר בצמח היעיל ביותר מבחינה זו.
המשמעות לכך היא שצריכה של הפרי או המיץ לאחר ארוחה עוזרת לדכא את רמת הסוכר בדם ובכך מונעת היווצרות תאי שומן חדשים.
כתוצאה מכך, הפרי יכול לשמש כגורם מועיל באיזון משקל הגוף.
לא ידוע על תופעות לוואי בצריכת הפרי.
פירות היער של תות היין הצ'יליאני הם מזון מועדף על ציפורים בסוף הקיץ, והם חלק מתזונת הפודו הדרומי.
בעלי החיים שניזונים מהפירות גורמים בעקיפין להפצת הזרעים של העץ המופרשים בצואה או מושלכים על האדמה.
כריתת יערות הגשם הממוזגים בצ'ילה מובילה להפחתת אוכלוסיית בעלי החיים ביער, אשר בתורה משפיעה לרעה גם על טווח התפוצה העץ.
תות פקיסטני (שם מדעי: Morus macroura Miq, ידוע באנגלית גם כתות הימלאיה - Himalayan Mulberry, וידוע בעברית גם כתות אפגני) הוא מין עץ פרי, נשיר, בינוני-גדול, מאריך חיים, דו-ביתי, אחד מ-17 מינים של הסוג תות (Morus) ממשפחת התותיים (Moraceae).
הוא גדל בר בטיבט, למרגלות הרי ההימלאיה, ויערות הודו-סין.
המין דו-ביתי, אך במקרים רבים יצליח לפתח פרי ללא האבקה (פרתנוקרפיה), ומסוגל להניב פרי לאורך שנים רבות.
הפרי מאורך, בגודל שנע בין 6-15 ס"מ בצבעים שונים - לבן, אדום או כמעט שחור, בהתאם לזן הספציפי.
בחומרה, תושבת מעבד (CPU socket) היא שקע המיועד למיקרו-מעבד ומספק לו את החיבורים המכניים והחשמליים למעגל המודפס שעליו הוא יושב (למשל ללוח אם).
הודות לתושבות מעבדים, ניתן להחליף את המעבד ללא צורך בהלחמה.
לרוב יש בתושבת מהדק המפעיל כוח קבוע להצמדת המעבד לתושבת, שיש להזיזו בעת הכנסה של מעבד לתושבת.
עבור שבבים מרובי רגליים (פינים) נהוג להשתמש במקום זאת בתושבת הפעלת כוח אפסית (Zero insertion force ובקיצור ZIF) או בתושבת Land grid array (ובקיצור LGA), שבהן הרגליים מוגנות יותר מפני התעקמות בעת הוספת המיקרו-מעבד.
תושבת מעבד, מקובלת במחשבים שולחניים ושרתים.
במחשבים ניידים, לעומת זאת, המעבד מולחם בדרך כלל בטכנולוגיית השמה משטחית ולרוב לא ניתן להחלפה.
שם התושבת שנת ייצורמשפחת מעבדים סוג מחשב הרכבה מספר רגליים סוג הרגל(מ"מ) תדר הערות DIP שנות השבעים של המאה ה-20 אינטל 8086אינטל 8088 DIP 40 2.54 5/10 MHz PLCC ?
15 - 100 MHz Slot 1 1997 אינטל פנטיום IIאינטל פנטיום III מחשב שולחני Slot 242 ?
ניתן להרכיב עליו מתאם שמאפשר חיבור של מעבדי תושבת 370 אליו (Slotket).
66–100 MHz תאימות אחורנית למעבדי Socket 5 ו-Socket 7. Slot 2 1998 אינטל פנטיום II Xeon שרת Slot 330 ?
100 MHzחריץ זה שימש את מעבדי Athlon הראשונים.
Socket 370 1999 אינטל פנטיום IIIאינטל סלרוןVIA Cyrix IIIVIA C3 מחשב שולחני PGA 370 1.27 66–133 MHzעבור מעבדי פנטיום 3, תושבת זו מתאימה לליבות Coppermine ו-Tualatin בלבד.
ניתן להתאים חלק ממעבדי פנטיום M בתושבת 479 לתושבת זו.
התאימות ליתר המעבדים תלויה במהירות אפיק ה-FSB ובערכת השבבים.
עשוי להתאים למעבד LGA 771 עם התאמות ושימוש במתאם Socket M 2006 אינטל Core Soloאינטל Core Duoאינטל Dual-Core זיאוןאינטל Core 2 Duo Notebook PGA 478 ?
Socket L (Socket 1207FX) 2006 AMD Athlon 64 FXAMD Opteron(Socket L תומך רק ב-Athlon 64 FX) שרתמחשב שולחני LGA 1207 1.1 Socket L: 1000 MHz בתצורת מעבד יחיד,2000 MHz בתצורת מעבד כפול החליפה את Socket 940Socket L יועדה למשתמשים שרצו כוח עיבוד של שרת במחשב שולחני.
הוא רק שווה מחדש בשם Socket F כשהוא לא זקוק לזיכרון RAM מיוחד, וניתן להשתמש בו רק בלוח אם מסוג Asus L1N64-SLI WS.
יכולים לעבוד ב-Socket AM2מעבדי AM2 Pkg.
4.8–6.4 GT/s הן סנדי ברידג'-E/EP והן אייבי ברידג'-E/EP תומכים ב-40 נתיבי PCIe 3.0.בעזרת תושבת 2011 המיועדת לזיאון יש גם ארבעה ערוצי זיכרון.
Socket FM2 2012 AMD מעבדי טריניטי מחשב שולחני PGA 904 1.27 ?
משמש עבור APUs מהדור השני LGA 1150/Socket H3 2013.06.032014.05.11(2015.06.02) Haswell של אינטל (דור רביעי) Haswell Refresh של אינטל Broadwell של אינטל (דור חמישי) מחשב שולחני LGA 1150 ?
אינטל Coffee Lake (דור שמיני)
אינטל Coffee Lake refresh (דור תשיעי) מחשב שולחנישרת LGA 1151 ?
משמש עבור מעבדי הדור השישי (Skylake) והשביעי (Kaby Lake) של אינטל.
התושבות שנוצרו עבור מעבדי Coffee Lake הן בעלות סדר פינים שונה ולפיכך אינן תואמות למעבדי Skylake ו-Kaby Lake.
משמש עבור מעבדי זיאון פי x200 של אינטל Socket AM4 2017 רייזן 7 של AMD רייזן 5 רייזן 3 של AMD מחשב שולחני PGA 1331 1 ?
עובד עם מעבדי AMD מבוססי זן מסוג רייזן 7, רייזן 5 & רייזן 3 Socket SP3 2017 AMD EPYC שרת LGA 4094 ?
עובד עם מעבדי EPYC של AMD (תושבת כפולה בלבד) Socket TR4 2017 AMD EPYCAMD רייזן Threadripper מחשב שולחנישרת LGA 4094 ?
מתאים למעבדי רייזן Threadripper ומעבדי EPYC של AMD בקונפיגורציית תושבת יחידה LGA 2066/Socket R4 2017 אינטל Skylake-Xאינטל Kaby Lake-X מחשב שולחנישרת LGA 2066 ?
משמש עבור משפחות המעבד של הדור השביעי של אינטל (Skylake-X & Kaby Lake-X) מסדרת Core-XSocket sTRX4
(סדרה 3000)מחשב שולחניLGA4094?תלוי במהירות זיכרון הRAMתואם לדור השלישי של מעבדי Ryzen Threadripper, לתחנות עבודה מקצועיות.LGA 41892020אינטל Copper Lake
אינטל Rocket Lake (דור 11)מחשב שולחניLGA1200LGA 17002021אינטל Alder Lake (דור 12)
תות שדה (שם מדעי: Fragaria) הוא סוג של צמח בעל פרחים ממשפחת הוורדיים, הכולל כ-20 מינים שונים, חלקם מתורבתים, שהידוע בהם, תות הגינה (גם: תות שדה; שם מדעי: Fragaria × ananassa), הוא הכלאה בין שני מינים - F.
למילה גם הגייה דומה בערבית: תּוּתּ ובארמית: תּוּתָא, והיא מופיעה גם בתוספתא ובתלמוד.
השם המדעי Fragaria מקורו בלטינית בצירוף fragum (תות) ו- (יחסת הגנטיב - של).
תות השדה אינו פרי אמיתי, החלק הבשרני האכיל הוא מצעית, והגרגרים הקטנים הקרויים לעיתים בטעות "זרעים" הם זירעונים (achenes).
ישנם למעלה מ-20 מינים שונים.
בעבר הוצעו מספר מינים שונים שכיום מסווגים כתת-מין.
המפתח לסיווג תותי שדה מונח בשוני במספר הכרומוזומים שלהם.
לתותי השדה 7 כרומוזמים בסיסיים המשותפים לכלל המינים, אבל הפלואידיות של המינים שונה.
מספר מינים הם דיפולאידים, ולהם זוג אחד מכל כרומוזום (סך הכל 14).
אחרים הם טטרפלואידים (28 כרומוזומים), הקספלואידים (42 כרומוזמים), אוקטפלואידים (56 כרומוזמים) או דצפלואידים (70 כרומוזומים).
כלל גס (עם יוצאים מן הכלל) ככל שיש יותר כרומוזמים למין התות, כך הצמח גדול וחזק יותר ומניב תותים גדולים יותר.
תות התעמלות היא סדרת הנפשה ממוחשבת קנדית לילדים, שנוצרה על ידי ג'ף רוזן והופקה על ידי Halifax Film.
הסדרה עוקבת אחר ילדה בשם תות שיחד עם קונקון, חברה הדרקון, עוברת הרפתקאות שהיא פותרת אותן באמצעות פעילויות ספורטיביות בשיתוף הצופים בבית.
הסדרה שודרה במקור בקנדה בדיבוב אנגלי בערוץ CBC Television, החל מ-3 בספטמבר 2007 עד 18 בדצמבר 2009. בישראל הסדרה שודרה במקור בדיבוב עברי בטלוויזיה החינוכית הישראלית בשנת 2008. לסדרה הופקו 3 עונות ו-55 פרקים באורך 20 דקות.
ב-1 ביולי 2019 הסדרה עלתה לנטפליקס ישראל עם הדיבוב המקורי עם תרגום לעברית תחת השם בוא נרוץ!.
ב-13 בדצמבר 2022 הסדרה בדיבוב עברי החלה להיות משודרת בשידורים חוזרים בישראל בערוץ A+.
תות היא ילדה שגרה בטירה יחד עם קונקון, חברה הדרקון שצעיר ממנה.
שהם נמצאים בטירה הם לא יושבים בחוסר מעש, אלא יוצאים להרפתקאות באמצעות הדמיון ופעילויות ספורטיביות שנעשות בשיתוף הצופים בבית, המכונים "ידיתותים".
כאשר השניים נתקלים בבעיה, הם פונים לקוסם שנותן להם עצות וידע.
הסדרה מעודדת פעילות גופנית ומפתחת בצופים אהבה לספורט.
תות (Bo, בו) – ילדה ספורטיבית, חיובית וסקרנית בעלת שיער כחול.
קונקון (Dezzy, דזי) – דרקון ירוק-ורוד שצעיר מתות, דבר שגורם לו לפעמים להיות זקוק לעזרה ממנה.
קוסם (Wizard, ויזרד) – קוסם שעוזר לתות וקונקון כאשר הם נתקלים בבעיה.
הדיבוב העברי של הסדרה בוים על ידי גיתית שובל באולפני תומיתות.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתתותקתרין או'קונורתות דרויאןקונקוןאנדרו סביסטוןגיתית שובלקוסםג'ים פאולררון דרויאן
תותב מתוברג הוא סוג של אום המוחדר לחלק על מנת להוסיף לחלק תבריג.
חלקים מכניים רבים כיום מיוצרים מחומרים רכים יחסית כמו אלומיניום.
בחלקים אלה יש תבריגים רבים המשמשים לחיבור מכלולים וחלקים נוספים.
בעת הכנסת והוצאה של בורג פלדה לתבריג אלומיניום, נוצר בלאי בתבריג.
בעיקר לאחר סגירה ופתיחה בתדירות גבוהה או כאשר משתמשים במומנטי סגירה גבוהים, התבריג ניזוק ופוסל את השימוש בחלקים גדולים ויקרים.
פיתוח התוסף מלכתחילה נועד לשפץ תבריג שניזוק על ידי הגדלת הקדח הפגום והכנסת סוג של תותב מתוברג המשחזר את התבריג המקורי.
מתוך הבנת הבעיה כיום מיוצרים חלקי אלומיניום וחלקים מחומרים רכים אחרים ישירות עם תותב מתוברג אשר יתפקד היטב בעת סגירה ופתיחה של ברגים בתדירות גבוהה.
בשיטה זו ניתן גם לתקן חלקים או מכלולים שיש צורך לשנות תבריג מטרי לאינצ'י.
האביזר הנפוץ ביותר בחלקים מכניים כיום הוא HELI COIL סליל הליקויל.
הסלילים מיוצרים בצורת סליל עם פרופיל של חתך תבריגי.
מפלדת אלחלד או מחומרים בעלי תכונות מכניות מעולות, באינסרטים לשימושים מיוחדים מוסיפים ציפויים מסוגים שונים ציפוי נגד קורוזיה, ציפוי מבודד חשמל, או ציפוי טפלון לשיפור ההחלקה בהרכבת האינסרט.
שימוש אופייני לערכת שיפוץ הוא ערכה לתיקון ראש מנוע העשוי אלומיניום אשר התבריגים המיועדים למצתים התבלו.
הערכה מכילה סט שלם לביצוע המשימה מקדח ומברז להגדלת הקדח ועיבוד תבריג חדש.
ובנוסף כלים להחדרת סליל ההליקויל.
הסליל המוחדר לתבריג מחזיר לראש המנוע תבריגים משופצים במידה המקורית.
תותב דק דופן TIME SERT
תותב זה מיועד לשיפוץ תבריג, בשונה מסליל הליקויל, תותב קשיח דק דופן עם תבריג פנימי וחיצוני.
סוג של תותב הברגה עם מוטות נעיצים שמונעים את פתיחת האינסרט.
אומי ריתוך הם סוג מיוחד של אומים שניתן לרתך אותם לחלק או הרכבה אחרת באמצעות ריתוך נקודות.
אומי הריתוך מיועדים לתת מענה לצורך של ביצוע הרכבה על חלקים ומערכות גדולות ממדים.
אומים רבים מרותכים על פלטות המרכב של הרכב המיוצר כדי לאפשר לחבר אליהם חלקים אחרים בעזרת ברגים.
התותב המתוברג מגיע בצורות שונות לפי היישום הנידרש.
הרכבת תותב מתוברג לחלק פלסטי מבוצעת בשיטה טרמית או בריתוך אולטרסוני.
יצרני רהיטים להרכבה עצמית לרוב שולחים את החלקים עם תוספות הברגה וסוגים אחרים של מחברי נעיצה המותקנים מראש בתוך חלקי העץ של הרהיט.
באלקטרוניקה מרבים להשתמש במארזי אלומיניום כדי להקל במשקל וכדי לאפשר פיזור חום.
הרכיבים המותקנים במערכות אלה מוברגים לתוך תותבים שהוחדרו לחלק.
החדרת התבריג יכולה להיות בצורה מכנית של הרכבת סליל הליקויל.
או על ידי החדרה תרמית המבוצעת על ידי חימום או בהחדרת אולטרה סאונד, תהליך המשמש להפעלת רטט ולחץ להחדרת התותב.
התנודות הקוליות ממיסות את הפלסטיק באזור החדירה לתותבים אלה יש בדרך כלל חספוס חיצוני כדי להבטיח אחיזה טובה של התותב לפלסטיק.
אינסרטים מסוגים שונים משמשים לרוב במארזי פלסטיק, המיוצרים בתהליך יציקה או בעיבוד שבבי.
התותבים בחלקים אלה מוחדרים בתהליך חימום.
התותב המחומם חודר לפלסטיק ממיס את אזור החדירה והפלסטיק מתמצק על פני התותב.
כאשר נידרש ממקמים תותבים בתוך תבניות היציקה וחלק האלומיניום מתקבל עם אזורים בהם יש בתוך גוף יציקת הפלסטיק תותבי פלדה שיעובדו עם תבריגים.
במוצרים בהם דרושה עמידה במומנטים גבוהים כמו במכלי דלק גדולים או סירות, הצורה החיצונית של התותב היא משושה או מרובע עם חריצים לאחיזת האלומיניום.
החדרת תותב בלחץ מיועדת לקדחים עם דרישות דיוק גבוהות למיקום התבריג בחלק.
בתותבים כאלה גם מבצעים חספוס על הקוטר החיצוני כדי להבטיח שהתותב יינעץ בחלק לא ישתחרר ויצא.
כאשר נידרש בעת ניתוחים לחבר תותב לעצמות בגוף האדם, מוחדר לגוף תותב מתוברג המתחבר לעצם בהדבקה ומאפשר לחבר לגוף אביזר עם תבריג.
תותב מתוברג ללוחות חלת דבש
בלוחות סנדוויץ כמו חלת דבש או סוגי עץ שונים לא ניתן לבצע תבריגים.
הפתרון הוא החדרת תותב מתוברג המודבק עם דבקי אפוקסי לתוך הקדח.
תושבים היה כינוים של יהודי מרוקו שמוצאם אינו ביהדות ספרד אלא מהקהילה היהודית הקדומה במרוקו.
השימוש בכינוי החל עם בוא גלי ההגירה של מגורשי ספרד והוא נועד להבחין בקרב יהודי מרוקו בין היהודים המקומיים, לבין המגורשים.
עם גירוש ספרד (1492) וגירוש פורטוגל (1497), הגיעו גלי הגירה של יהודים מחצי האי האיברי למרוקו.
המפגש בין יהודי ספרד לבין יהודי מרוקו פילג את האוכלוסייה היהודית בפאס לשתי קהילות נפרדות: תושבים - אלה אשר התגוררו במשך דורות במרוקו, ומגורשים (המכונים גם: קסטיליאנים), אשר בעיקרם היו יוצאי קסטיליה.
התושבים נבדלו מהמגורשים בשפתן ובמנהגיהן, בין היתר בנוסחי התפילות, בדיני שחיטה ובדיני אישות.
לעיתים פרצו מחלוקות בין הקהילות ואחת מן החריפות שבהן הייתה זו המכונה פולמוס הנפיחה.
עם השנים היטשטשו ההבדלים וברוב מרוקו החלו המגורשים לדבר גם הם בערבית והתושבים קיבלו לרוב את מנהגי המגורשים ולפעמים גם את תקנותיהם.
עדות לחלוקה בין הקהילות שנותרה עד לעלייה לארץ היא שטר הכתובה, שברוב הכתובות שמערי דרום מרוקו, ממרקש ודרומה, הרבנים מציינים בסוף הכתובה כי .
בעיר פאס התקיימה קהילה וותיקה של תושבים שאליה הצטרפו יוצאי סביליה ויהודים אחרים מספרד שדיברו בערבית.
הקהילה התקיימה לצד הקהילה הספרדית הקסטיליאנית שהייתה הגדולה מבחינה דמוגרפית, אך בכל זאת היא שמרה בקנאות על מנהגיה וקיימה מוסדות קהילתיים נפרדים במשך מאות שנים.
בית הכנסת העתיק ביותר של קהילת התושבים בפאס נקרא צלאת אל פאסיין, הוא נחשב גם לבית הכנסת העתיק ביותר במרוקו.
בבית הכנסת הזה שמרה הקהילה בקנאות על נוסח התפילה הקדום של צפון אפריקה עד לשנות החמישים של המאה ה-20. בית כנסת נוסף המזוהה עם הקהילה הוא בית הכנסת אבן דנאן.
מהמנהיגים הבולטים של הקהילה בתקופה שלאחר הגירוש היה רבי חיים גאגין, יליד פאס שהיגר לקסטליה ובעקבות הגירוש שב לעיר, הוא הנהיג את הקהילה בין השנים ה'רפ"ו (1526) - ה'רצ"ה (1535), וניהל פולמוס חריף עם המגורשים על היתר הנפיחה שהם הנהיגו.
בעקבות פעולותיו ייסדו התושבים איטליז נפרד שמכר בשר שכשרותו התאימה לתפיסתם ההלכתית.
מקרב משפחת יצאו אישים רבים שהנהיגו את הקהילה במשך מאות שנים.
שמות משפחה בולטים מצאצאי התושבים
- שם משפחה המעיד על מוצא ביהדות העיר פאס.
כהן-טנוג'י - שורשיהם ביהדות העיר טנג'יר.
- צאצאי יהדות העיירה אל-הרוש.
- פירוש שם המשפחה הוא "איילה" בברברית.
- נובע משם שבט ברברי שבשטחיו חיו יהודים.
אבוחצירא - משפחת רבנים ידועה במרוקו ובישראל.
איטח - מבוסס על שם פרטי ברברי.
/דרהי - שורשיהם ביהודי אזור הדרעא.
- שם ברברי שכנראה נגזר מהשם "חיים".
- מגיע מן השפה הברברית; "בן חנה".
- "בנו של עיון", שם פרטי ברברי
- "בן חיים" בשפה הברברית.
- שם משפחה שאינו מתועד בשום תפוצה פרט ליהדות מרוקו.
- "בעל הגלימה" בשפה הברברית.
- מוצאם ביהדות העיירה מיימארן.
- מוצאם מהעיר זגורה שבמרוקו.
- בשפה הברברית "בן הנס".
תותב פין הוא שתל בפין המושתל לטיפול בהפרעות כמו בעיות זקפה, מחלת פיירוני, פריאפיזם איסכמי, עיוות וכל פגיעה טראומטית של הפין, ובניתוח פאלופלסטיקה בגברים או פללופלסטיקה ומטוידיופלסטיקה בניתוח לשינוי מין מנקבה לגבר.
ניתן לבצע השתלת תותב פין גם למטרות אסתטיות.
למרות שישנם סוגים רבים של תותבים, רובם הם תותבים מתנפחים או תותבים גמישים.
תותב פין גמיש (הידוע גם כתותב בלתי מתנפח או קשיח למחצה) עשוי מזוג מוטות גמישים המושתלים בגוף הפין.
המוטות קשיחים אך ניתנים לעיקום ובכך ניתן לכוונן אותם באופן ידני למצב זקוף.
ישנם שני סוגים עיקריים של תותבים גמישים: אחד העשוי סיליקון ללא מוט בתוכו, הנקרא גם תותב רך, ואחר עם ליבת חוט ספירלה מכסף או פלדה מצופה בסיליקון.
תותב מתנפח לעומת זאת עשוי מסט גלילים מתנפחים ומערכת משאבה.
ישנם שני סוגים של תותבי פין מתנפחים - של שני חלקים ושל שלושה חלקים.
שני הסוגים מתמלאים בתמיסת מלח סטרילית אשר נשאבת לתוך גלילים בעת תהליך.
הגלילים מושתלים בגוף המחילתי (corpus cavernosum) של הפין ומערכת המשאבה המחוברת לגלילים ממוקמת בשק האשכים.
לתותב העשוי משלושה חלקים יש מאגר גדול נפרד המחובר למשאבה הממוקם בדרך כלל בחלל הרטרופובי (החלל של רציוס), אולם ניתן למקמו גם במיקומים אחרים, כמו למשל בין שריר הבטן הרוחבי לשריר הבטן הישר.
תותב העשוי משלושה חלקים מספק קשיחות והיקף דומים יותר לזקפה טבעית.
בנוסף, בשל נוכחותו של מאגר תמיסת מלח גדול יותר, תותבים בני שלושה חלקים מספקים רפיון מלא של הפין כאשר הוא מנופח, ובכך מביאים לנוחות רבה יותר מאשר תותבים העשויים שני חלקים וגמישים.
הסיבוך השכיח ביותר הקשור בהשתלת תותב פין הוא זיהום המוערך כמתרחש בכ-1-3% מההשתלות ועשוי להופיע הן באזור הניתוח והן על השתל עצמו.
כאשר הזיהום מערב את תותב הפין עצמו, נדרשת הסרת התותב ושטיפה של חלל הפין בתמיסות לחיטוי.
במקרים אלו, יש צורך בהנחת תותב חדש כדי למנוע לייפת (פיברוזיס) ברקמות נוסף וקיצור של הפין.
שיעור הניתוחים החוזרים נע בין 6% ל-13%.
סיבוכים נוספים כוללים ניקוב של הגוף המחילתי והשופכה (0.1-3%), המופיעים בדרך כלל בחולים עם לייפת קודמת, שחיקה של התותב, שינוי בצורת העטרה, המטומה, קיצור אורך הפין ותקלה במכשור.
עקב שיפור מתמיד בטכניקות הכירורגיות והתפתחות בטכנולוגיות התותבים, שיעורי הסיבוכים ירדו באופן משמעותי בשנים האחרונות.
"תות", המוכר בשורה הפותחת את הפזמון החוזר, "תות שדה מרמת השרון", הוא שיר שכתבה והלחינה נעמי שמר בשנת 1986 ופורסם ב-1987.
נעמי שמר, שהתרשמה מהזמרה של משה בקר, הזמינה אותו לביתה.
כך נולד האלבום "חפצים אישיים", שאת כל שיריו (למעט אחד) כתבה למשה בקר בהתאמה אישית לגוון קולו.
בשנת 1987 הקליט בקר את האלבום "חפצים אישיים", שהורכב כולו משיריה של נעמי שמר.
המפיק המוזיקלי של האלבום היה גרי אקשטיין.
מתוך שירי האלבום, השיר "תות" זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו, אך מכירת האלבום נכשלה באופן יחסי.
בעקבות השם "תות שדה מרמת השרון", נשאל בקר תכופות אם הוא מהעיר רמת השרון.
השיר הפך למזוהה עם רמת השרון והתותים שצומחים בשדותיה שהפכו לסמלה הלא רשמי של העיר.
בעקבות כך, ברמת השרון החליטו למנף את השיר ולהציב פחי מחזור בצורת תותים ברחבי העיר.
בשיר פונה גבר אל אהובתו, וברוח הפתגם "הדרך ללב הגבר עוברת דרך קיבתו" הוא מציין את ארוחת הבוקר שתכבוש את לבו: תות שדה מרמת השרון, פיתה חמה ממאפיית אבולעפיה, גבינה צפתית, סלט ירקות, מלח ים, שמן זית, בצל ירוק, צנונית ומיץ תפוזים.
השיר מסתיים בתפנית פמיניסטית, לפיה הגבר הוא שיגיש את ארוחת הבוקר לגברת שמתפנקת במיטה.
תותח מתנייע (בראשי תיבות תומ"ת) הוא רכב קרבי משוריין המורכב מקנה ארטילרי המותקן על תובה זחלית או גלגלית המאפשרת לו כושר ניידות עצמאי.
הרכבת תומ"ת הפכה אפשרית אחרי מלחמת העולם הראשונה עם פיתוח הרק"מ והטנק.
עם זאת, עד תחילתה של מלחמת העולם השנייה כמעט ולא נעשה ניסיון לפתח כלים שכאלה, ורק עם פיתוח דוקטרינת הבליצקריג (בעברית: מלחמת בזק) התגלה בצבא הגרמני הצורך בכוחות סיוע באש שיכולים לנוע בקצב הגייסות המסתערים.
במהלך המלחמה פיתחו כל המדינות גרסאות משלהם לתומ"תים.
גרמניה אף תכננה את התותח המתנייע הגדול ביותר בהיסטוריה, הלנדקרוזר P.1500 אך בנייתו לא יצאה אל הפועל.
עם זאת, עד סוף המלחמה עדיין היוו התותחים הנגררים את רוב כוחה של הארטילריה בקרב שני הצדדים הלוחמים.
בחצי השני של המאה ה-20 הפכו התומ"תים לכלי חשוב בקרב היבשה, בשל חלקו המהותי בדוקטרינת הקרב המשולב ולוחמת השריון באופן כללי.
תפקידם של התומ"תים בקרבות היה מכריע במלחמת קוריאה ובמלחמת וייטנאם, והן בקרבות היבשה במלחמת המפרץ הראשונה ובמלחמת המפרץ השנייה.
M-109 תומ"ת אמריקאי שפותח בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 ושופר רבות במהלך השנים.
קצב אש של 4 פגזים לדקה.
טווח מ-3.9 ק"מ ועד 29 ק"מ עם תחמושת לטווח ארוך.
M-109A6 "פאלאדין" הוא הדגם המהווה את עמוד השדרה של הגדודים הארטילריים האמריקאים היום.
את התותח מתפעלים 4 אנשי צוות והוא מתאפיין בטעינה אוטומטית.
ה"פאלאדין" הוא תותח עצמאי בשטח המסוגל לנווט, לקבל ולחשב תוכניות אש ללא עזרה תוכנית מבחוץ ולשחרר פגז ראשון תוך 60 שניות בלבד.
קצב האש של ה"פאלאדין" הוא 6 פגזים לדקה וטווח הירי המרבי הוא כ-30 ק"מ.
בנוסף, ה"פאלאדין" יכול להתחבר לנגמ"ש "אלפ"א" למילוי תחמושת.
M110A2 הוא תותח בקליבר 203 מ"מ והוא התותח הכבד ביותר בצבא ארצות הברית.
דגם ה-A1 פותח בתקופת מלחמת וייטנאם והיווה כוח ארטילרי כבד במלחמה זאת.
בעל בסיס ומראה דומה לתומ"ת M107 ששירת בצה"ל עד סוף שנות ה-90 של המאה ה-20. הדגם מופעל על ידי 8 אנשי צוות וקצב אש שלו הוא 2 פגזים לדקה.
הטווח המרבי עומד על 28.8 ק"מ.