tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האקדמיה קיבלה הזמנות רבות מהאוגוסטינים מהמנזר, וכתוצאה מכך פסלי השיש הרבים וקישוטי המזבח בשיש וישפה בבזיליקה.
מאקדמיה זו יצאו כמה דורות של פסלים פורטוגזים, כמו (1731–1822).
התייחסות מרכזית לבניית הארמון מופיעה ברומן "דברי ימי מנזר" של חתן פרס נובל הפורטוגלי, ז'וזה סאראמאגו.
הדמות הראשית, בלטזר, יליד מפרה, עובד על בניית הארמון.
סאראמאגו מציג תיאור מפורט של תהליך הבנייה, כולל הובלת אבן ענקית מהמחצבה לאתר הבנייה (שבלטזר מסייע בו), ומתאר אותה כעינוי למי שסייע בבניית הארמון.
ארמון מונקלואה או לה מונקלואה (בספרדית: Palacio de la Moncloa) הוא מעונו ומקום עבודתו הרשמי של ראש ממשלת ספרד המכונה גם נשיא הממשלה.
זה היה מעונו הרשמי של ראש הממשלה מאז 1977, אז העתיק אדולפו סוארז את המעון מארמון וילאמיור.
בספרד משתמשים לעיתים ב'מונקלואה' כמילה נרדפת לממשל המרכזי, במיוחד כאשר הוא עומד בניגוד לממשלות הקהילות האוטונומיות.
הארמון ממוקם בסמוך לעיר האוניברסיטה של מדריד.
הוא מוקף בשורה של מבנים הקשורים לנשיאות הממשלה.
העיקריים שבהם הם, בשל גודלם, שניים: בניין משרד הנשיאות, שבו שוכן גם מטה סגנית נשיאות הממשלה ואשר הוא היחיד הנראה מבחוץ; ובניין דוברות הממשלה, המאכלס את שירותי התקשורת והנשיאות של הממשלה.
מבנים אלו מהווים, בין היתר, את משכן הנשיאות וביתן דיסקרטי של מועצת השרים, המכונה "מתחם מונקלואה".
כך, בתוכו, הארמון וגניו מגודרים ומבודדים מהשאר, תוך שמירה על פרטיות הנשיא ומשפחתו.
רק ביתן המועצה, שנבנה לאכלס ישיבות ממשלה, וכמה משרדים וחדרי אירועים לשימוש נשיא הממשלה ומשתפי הפעולה הקרובים ביותר שלו, כלולים בארמון עצמו.
בנוסף לארמון מונקלואה, המתחם כולל את גני מונקלואה וחמישה מבנים נוספים שנבנו כדי לאכלס את המטה של גופים שונים הקשורים לנשיאות הממשלה: מועצת השרים, סגנית נשיאות הממשלה, משרד הנשיאות, מזכיר המדינה לתקשורת והקבינט של נשיאות הממשלה.
בנוסף לאלה, המתחם כולל גם מבנים נוספים למחלקות שונות הקשורות לנשיאות הממשלה כגון בניין הביטחון, המנהלת הכללית של הפרוטוקול, בניין השירותים, המשאבים התפעוליים ובניין גרקו.
לבסוף, במתחם יש גם מנחת מסוקים ובונקר שנבנו בתקופת ממשלתו של פליפה גונזלס.
הארמון המקורי והגנים שלו שייכים לאנדרטה הלאומית הספרדית, והם רשומים כנכס בעל עניין תרבותי.
ההפצה והשתילה הבוטנית של האחרונים מתקופת המלך קרלוס השלישי, ומיוחסת לפרנסיסקו אנטוניו זיאה, שהיה מנהל הגן הבוטני המלכותי.
מאוחר יותר הם שוקמו על ידי חוצב הנוף חוויאר ווינטוייזן, אשר שיפר את המזרקות והפסלים הדקורטיביים.
רפורמה חשובה נוספת בוצעה בתחילת המאה ה-20 על ידי הגנן ססיליו רודריגז, מחברם של יצירות רבות במדריד, כגון גני סבטיני של הארמון המלכותי, או גן הוורדים המפורסם של רטירו.
הבניין נבנה בשנת 1989 במהלך כהונתו של פליפה גונזלס על מנת להבדיל בין אזורי המגורים והעבודה של הארמון.
החדר המרכזי של הבניין הוא חדר המועצה בו מתקיימות ישיבות מועצת השרים.
חדר השטיח הוא אחד מהחדרים הגדולים בבניין והוא משמש לקבלת פנים, אירועים רשמיים ומדי פעם גם למסיבות עיתונאים.
הוא החדר שבו ראש הממשלה מקבל את אורחיו.
זהו אחד הבניינים החדשים ביותר של המתחם.
הוא נבנה בשנת 2006 תחת ראשותו של חוסה לואיס רודריגז זפאטרו.
בבניין זה שוכן כיום משרד סגן ראש הממשלה.
בניין הזרעים נבנה בשנת 1950 במסגרת משרד החקלאות.
שמו הוא משום שזה היה המקום שבו אוחסנו פעם את הזרעים.
כיום הוא מארח את הסגל האישי של לשכת ראש הממשלה.
בקומה הראשונה נמצא משרדו של ראש הסגל, משרד ששימש בשנות ה-80 את אלפונסו גוארה, ולפני כן את חואקין גאריג'ס ווקר עם ראש הממשלה אדולפו סוארז.
בניין INIA נבנה בשנת 1953 על ידי האדריכל José Azpiroz.
הוא מקבל את השם הזה בגלל היותו של המכון הלאומי למחקר חקלאי (INIA).
כיום הוא מטה משרד הנשיאות ומזכירות הממשלה.
נבנה ב-1950 כסניף נוסף של משרד החקלאות, לשעבר המעבדה שבה נותחו את הזרעים.
כאשר מטה הממשלה הועבר למונקלואה, הוא המשיך לשכן את משרד המידע.
בין השנים 1988–1993 ובין השנים 2000–2002 שימש הבניין מטה של מחלקה שרים כאשר המשרד הועלה לדרגת משרד.
כיום הבניין מאכלס את מזכירות המדינה לעיתונות.
בין חדריו יש את חדר העיתונות, שבו יש לעיתונאים מקום עבודה משלהם, ומרכז העיתונות, שבו מקיימים הדובר ושרים אחרים את תדרוך העיתונאים לאחר ישיבות מועצת השרים.
המתחם כולו מורכב מ-16 מבנים בהם מופצים השירותים השונים של משרד ראש הממשלה כגון אבטחה, פרוטוקול, שירותי בריאות וכו'.
משרד ראש הממשלה נמצא בתוך ארמון מונקלואה.
הוא מאויש על ידי שילוב של עובדי מדינה ויועצים בקריירה.
הדירוג הגבוה ביותר של הלשכה הוא הרמטכ"ל שהוא מינוי פוליטי בו תלויים שאר בכירי המשרד.
זה הגוף הראשי של המשרד.
הוא מתאם ומפקח על שאר המחלקות.
הוא מנוהל על ידי ראש הסגל.
הגוף הוא זה שנוטל את היכולות על פני העיתונות.
מזכיר המדינה לעיתונות אחראי על גוף זה, אך תלוי בדובר הממשלה.
סגן המנהל הכללי לניתוח ותיעוד
יחידת מעבר הוגן וסביבה כפרית
המחלקה לתכנון ומעקב אחר פעילות הממשלה
המזכירות הכללית לעניינים בינלאומיים, האיחוד האירופי, G20 וביטחון גלובלי
המחלקה לעניינים בינלאומיים וביטחון גלובלי
ארמון מיראפלורס (בספרדית: Palacio de Miraflores) הוא מקום העבודה והמעון הרשמי של נשיא ונצואלה.
הוא ממוקם בשדרת אורדנטה שבליברטדור, קראקס, בירת ונצואלה.
ארמון קנזינגטון הוא ארמון בגני קנזינגטון בלונדון שבאנגליה.
הארמון נמצא ב"רובע המלכותי קנזינגטון וצ'לסי" - אחד מרובעי לונדון.
המבנה המקורי הוקם בראשית המאה ה-17 עבור הרוזן מנוטינגהאם.
באותה עת היה קנזינגטון כפר קטן, והרוזן הקים את ביתו הכפרי באתר וקרא לו "בית נוטינגהאם" (Nottingham House).
בשנת 1689 קנה המלך ויליאם השלישי את הארמון מנכדו של הרוזן, מאחר שהמלך רצה בית קיץ המרוחק מהעיר המזוהמת בשל האסתמה ממנה סבל.
קנזינגטון היה כפר קטן בפאתי לונדון, שהגישה אליו הייתה קלה יותר מאשר הגישה אל ארמון המפטון קורט (אליו הגיעו בהפלגה על התמזה).
דרך פרטית נסללה עבור המלך מאזור וסטמינסטר לקנזינגטון (כיום הרוטן רו), ומבנה הארמון הוגדל על ידי האדריכל סר כריסטופר רן.
רן בנה בארמון שני ביתנים לאור המבנה המרכזי, והוסיף לו את חדרי המגורים עבור המלך, אולם מועצה וקפלה מלכותית, וכן גרם מדרגות ייצוגי מרכזי.
כמו כן רן בנה אגף דרומי ואגף צפוני לארמון על מנת לבנות חצר כניסה מרכזית אליה יכנסו דרך כניסה רשמית.
הארמון המשיך להיקרא "בית קנזינגטון" (Kensington House) ולא נקרא "ארמון".
גני הארמון סיפקו ירקות ופירות לארמון סנט ג'יימס שהיה באותה עת מקום מגוריה הרשמי של משפחת המלוכה.
במשך מרביתה של המאה ה-18 היה ארמון קנזינגטון מקום המגורים החביב על מלכי בריטניה, אף שמקום מושבם הרשמי נותר ארמון סנט ג'יימס.
מרי השנייה נפטרה בארמון קנזינגטון בשנת 1694, ובשנת 1702 המלך ויליאם נפל מסוסו בהמפטון קורט והובא לארמון קנזינגטון בו נפטר זמן קצר לאחר מכן בשל פציעתו.
לאחר מותם של ויליאם ומרי, עברה להתגורר בארמון המלכה אן.
בשנת 1704 בנה סר ג'ון ואנברוג את ה"אורנז'רי" (חממת התפוזים) עבורה בסגנון בארוק, וגני הארמון בשטח של 121,000 מ"ר נשתלו על פי תכנונו של הנרי וייס.
המלך ג'ורג' הראשון הורה על שיפוץ חדרי המגורים המלכותיים בשנת 1718, וויליאם קנט עיטר את חדר המדרגות והתקרות בשנים 1718–1722. בשנת 1722 עיצב קנט את "חדר הכיפה" - החדר הממלכתי הרשמי של הארמון, ובו הוטבלה המלכה ויקטוריה בשנת 1819 (ויקטוריה נולדה בארמון).
האחרון ממלכי בריטניה שהתגורר בארמון היה המלך ג'ורג' השני.
בתקופתו עוצבו מחדש הגנים על ידי צ'ארלס ברידג'מן אשר הפך את הגנים הרשמיים לגני קנזינגטון של ימינו - בסגנון אנגלי כפרי, וכן בנה את הסרפנטין, ואת האגם העגול שבגנים.
לאחר מותו של ג'ורג' השני, המשיכו בני משפחת המלוכה להתגורר בארמון, אך לא המונרך.
בין היתר נולדה בארמון מרי מטק בשנת 1867.
בשנת 1981 אוחדו דירות 8 ו-9 בארמון על מנת ליצור דירה חדשה לצ'ארלס, נסיך ויילס ולרעייתו דיאנה שאך נישאו.
הארמון נותר מקום מגוריה הרשמיים של דיאנה, אף לאחר גירושי בני הזוג, ועד יום מותה.
החל משנת 2011 התגוררו בארמון הדוכס והדוכסית מקיימברידג' הנסיך ויליאם וקייט מידלטון, וילדיהם, ג'ורג', שארלוט ולואי.
בספטמבר 2022, לאחר מותה של אליזבת השנייה והכתרת צ'ארלס השלישי למלך עברו הזוג עם ילדיהם לקוטג' בווינזדור.
גם הנסיך אדוארד, דוכס קנט מתגורר בארמון.
החדרים הממלכתיים בארמון מנוהלים על ידי רשות הארמון המלכותיים ופתוחים לציבור.
ארמון צציליינהוף ממוקם בצד הצפוני של הגן החדש של העיר פוטסדאם.
בשנת 1945 נערכה בארמון זה ועידת פוטסדאם, אשר קבעה את הסדר הבינלאומי החדש לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
ארמון צציליינהוף נבנה על ידי קיסר גרמניה וילהלם השני עבור בנו, יורש העצר הנסיך וילהלם.
הארמון נקרא על שמה של אשתו של יורש העצר, הדוכסית צציליה, דוכסית מקלנבורג-שוורין.
זהו הארמון האחרון אשר נבנה על ידי משפחת הוהנצולרן, משפחת המלוכה הגרמנית.
הארמון תוכנן על ידי הארכיטקט הגרמני פאול שולצה-נאומבורג.
הוא נבנה בסגנון אנגלי כפרי, ובנייתו נמשכה כשלוש שנים והסתיימה בשנת 1917.
משפחת הנסיך הספיקה להתגורר בארמון זה רק שנה אחת.
בנובמבר 1918, בעקבות המהפכה הגרמנית, נאלצה המשפחה לעזוב את גרמניה ולעבור להולנד.
אך בשנת 1926 החזירה ממשלת רפובליקת ויימאר את הארמון למשפחת הנסיך, לאחר שזה ויתר על זכויותיו על כס המלכות.
היטלר ביקר בארמון שלוש פעמים.
הנסיך ביקש ממנו להחזיר את משטר המונרכיה שבו הוא יהיה מלך אך ללא סמכויות, אולם היטלר סירב.
בשנת 1945, עם התקרבות הצבא האדום לפוטסדאם, עזבה משפחת הנסיך שנית את הארמון, הפעם לתמיד, וברחה למערב גרמניה.
מ-17 ביולי עד 2 באוגוסט 1945 נערכה בארמון ועידת פוטסדאם, ועידת פסגה בין מנהיגי בעלות הברית, שבתומה הועבר הארמון למועצת העיר פוטסדאם.
תחילה שימש הארמון בית הספר של איגוד הנשים הדמוקרטי של גרמניה המזרחית.
בשנת 1960 הועבר בית הספר למקום אחר.
האגף המערבי של הארמון הוסב לבית מלון ובשאר אגפיו נפתח מוזיאון של ועידת פוטסדאם.
בשנת 1990 הוכרז ארמון צציליינהוף, יחד עם הגנים וארמון סנסוסי, כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
ארמון פלסנטיה הוא ארמון של בית המלוכה האנגלי שהיה ממוקם בגריניץ' שבלונדון.
הארמון נבנה על ידי המפרי, דוכס גלוסטר בשנת 1428 על גדת נהר התמזה.
כיום עומד במיקום בו עמד הארמון בית החולים גריניץ'.
בראשית תקופת מלכותו של הנרי השישי שימש הדוכס המפרי כעוצר.
בעת כהונתו הקים את הארמון וכינה אותו "בלה קורט" - "החצר היפה" (Bella Court).
בשנת 1447 ירד המפרי מגדולתו בשל מחלוקת בינו לבין המלכה החדשה מרגרט מאנז'ו, הואשם בבגידה ומת בכלא (ככל הנראה נרצח).
המלכה מרגרט מאנז'ו החרימה את ארמונו, שינתה את שם הארמון ל"ארמון פלסנטיה" ועברה לגור בו.
הארמון שימש מקום מגוריהם העיקרי של מלכי אנגליה במשך כ-200 שנה.
בארמון נולדו המלך הנרי השמיני (בשנת 1491), ובו התגורר עם אשתו הראשונה קתרין מארגון.
בארמון נולדה בתו הבכורה, לימים המלכה מרי הראשונה בפברואר 1516.
לאחר נישואיו של הנרי השמיני לאן בולין נולדה בארמון בתו השנייה, לימים המלכה אליזבת הראשונה בשנת 1533.
הנרי השמיני נישא בארמון לאן מקליבס בשנת 1540.
הנסיכות מרי ואליזבת התגוררו בארמון במהלך שנות מלכותן.
בתקופת מלכותם של המלכים ג'יימס הראשון וצ'ארלס הראשון נבנה בסמוך לארמון בית המלכה, בתכנונו של האדריכל איניגו ג'ונס.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית נכבש הארמון על ידי הכוחות האנטי מלוכניים, והפך למחנה מעצר לשבויים.
בשנת 1660 החליט המלך צ'ארלס השני לשקם את הארמון וביקש מהאדריכל ג'ון וב לתכנן עבורו ארמון חדש.
רק מבנה אחד נבנה בפועל.
מרבית מבני הארמון נהרסו אולם עבודות השיקום הופסקו והשטח נותר ריק ולא שב לשמש כבית מגורים מלכותי.
בסוף המאה ה-17 נבנה באתר בית החולים גריניץ', אשר בשנת 1873 הפך לחלק מהמכללה הימית המלכותית של גריניץ'.
כיום ממוקמים במבני בית החולים אוניברסיטת גריניץ' ומכללת טריניטי למוזיקה.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום בשנת 2005 התגלו שרידי הקפלה המלכותית מתקופת טיודור.
ארמון צה'אנגדאק (או צה'אנגדאקגונג; "גונג" בקוריאנית ארמון.
קוריאנית הנגול: 창덕궁; הנג'ה 昌德宮) הוא ארמון בגני טאפגול בשכונת אינסאדונג (인사동) שברובע ג'ונגנו-גו (종로구), במרכז סיאול - בירת קוריאה הדרומית.
הארמון הוא אחד מ"חמשת הארמונות הגדולים" שבנתה שושלת ג'וסאון בעיר, והוא מכונה גם "הארמון המזרחי".
המשמעות המילולית של שם הארמון "צ'אנגדאוקגונג" היא "ארמון המעלות המשגשגות", והוא נחשב למבנה המשתלב בטבע ובטופוגרפיה ומשמר את המסורת הקוריאנית מהתקופה שקדמה להקמתו.
בשנת 1997 הוכרז הארמון כאתר מורשת עולמית; כ-400 מטר דרומית-מזרחית לו שוכן מקדש ג'ונגמיו, גם הוא אתר מורשת עולמית מאז 1995. בין שני האתרים מחבר גשר עץ מעל דרך יולגונגנו.
בשנת 1405 עברה בירתה של ממלכת ג'וסאון לסיאול (שנקראה אז "האנסאנג"), לאחר שנעה בינה לבין ערים אחרות ברחבי המדינה.
באותו מועד החלה בניית הארמון, שנמשכה עד 1412. לפי עקרונות האדריכלות הקוריאנית, בארמון הוקמו שלושה שערים ושלוש חצרות - צ'יו, החצר המנהלית; יונג'ו, המגורים המלכותיים; ואואג'ו, חצר השימוע הרשמית.
הארמון כולו חולק לשני חלקים - החלק המרכזי שכלל את מבנה הארמון, והפיוון או ביוון, "הגן המלכותי הסודי".
הארמון הורחב לכיוון צפון-מערב בשנת 1462 כדי לענות על הצרכים.
בעת פלישת הידיושי היפני הראשונה לחצי האי הקוריאני ב-1592, נשרף הארמון עד היסוד, יחד עם מבנים רבים נוספים ברחבי סיאול.
הקמתו המחודשת החלה בשנת 1607, והעבודות הושלמו ב-1610. מאותו מועד ומשך 262 שנים, שימש ארמון צ'אנגדאוק כארמון המלכותי וכמרכז השלטוני של המדינה.
למרות שבמשך תקופה זו בארמון אירעו מספר שריפות, הוא שוחזר תמיד לצורתו המקורית, ואף נוספו לו מספר מבנים.
ב-1872 הוקם מחדש ארמון גיאונגבוק הצמוד לו ממזרח, וזה ירש אותו, אך הקיסר האחרון של קוריאה התגורר בארמון צה'אנגדאק עד מותו ב-1926.
עד היום שרדו 13 מבנים עיקריים של הארמון ו-28 ביתנים ברחבי הגנים שמסביבו; שטחם הכולל הוא 579 דונם.
השער המרכזי לארמון, טונהווא-מון או דונהווא-מון, שוכן בפינה הדרום-מערבית של המתחם.
השער הוא מבנה בן שתי קומות שנבנה בשנת 1412; הוא נשרף במהלך הפלישה היפנית ב-1592, אך ושוחזר ב-1608. צורת השער היא בסגנון האדריכלות שהיה מקובל בתקופת שלוש הממלכות של קוריאה; הוא שמר על צורתו המסורתית למעט הרחבה שנעשתה ברוחב המיפתח, כדי לאפשר לכלי רכב לעבור דרכו.
שער אינג'אונג הוא פתח לצ'יו, החצר המנהלית של הארמון; השער הוא מבנה בן קומה אחת אשר נבנה לראשונה ב-1418 אך הושמד ונבנה שוב.
השער הנוכחי הוא ככל הנראה משנת 1745.
מול השער, מצידה השני של החצר, ניצב אולם הכס - אינג'אונגג'ון.
לאולם שתי קומות המהוות חלל פנימי אחד, הוא נתמך בארבעה עמודים וניצב על שתי טרסות.
האולם נבנה לראשונה ב-1405, אך נשרף במהלך הפלישה היפנית ב-1592, שוחזר ב-1610 ושוב ב-1803 (אחרי שרפה נוספת).
תקרת האולם מעוטרת בתחריטים של עייטים ודרקונים.
אולם סאונג'אונג וחצר המגורים (יונג'ו)
ממזרח לצ'יו שוכן אולם סאונג'אונג, שבו המלך נועד עם שריו וקיבל דיווחים בענייני הממלכה; המבנה הוא בן קומה אחת, גגו עשוי אריחים בצבע כחול ולו ארבע דלתות הזזה המאפשרות את חדירת אור השמש לתוכו.
במרכז האולם ניצב כס המלך מתחת לחופה ומאחוריו תלוי מסך עם ציורי שמש, ירח וחמישה הרים.
סביב המלך ישבו עוזריו והפינה יועדה לכתבן שרשם את פרוטוקול הדיונים.
בצמוד לאולם סאונג'אונג ניצב אולם הויג'ונגדאנג, שבמקור שימש כחדר השינה של המלך וכמשכן למשרתיו, אך מאוחר יותר החל לשמש כלשכה מלכותית (אחרי שאולם סאונג'אונג התברר כקטן מדי לייעודו); הויג'ונגדאנג נשרף ב-1917 וצורתו שונה לחלוטין מהמקור, משום ששוחזר בהשפעת האדריכלות המערבית.
בצמוד לו ניצב אולם דאנג'וג'און, ששימש את המלכה.
במרכזו של ארמון זה ניצבת במה קטנה, בה המתינו המבקרים לבואה; לצדדי הבמה מותקנים כלי ארד גדולים שהכילו מים, שנועדו להרתיע את האש; גם ארמון זה נשרף ב-1917, ושוחזר באמצעות חומרים שנלקחו מארמון גיאונגוקגונג; מאחורי האולם גן, שבו מספר טרסות.
בעת בניית הארמון במאה ה-15, שטח בגודל 200 דונם שמצפונו הושאר במצבו הטבעי; ב-1459 הוקם באזור זה הפיוון, הגן המלכותי הסודי.
במאה ה-17, כאשר הארמון שוחזר למצבו מלפני הפלישה היפנית, הוקמו בתחום הפיוון מספר ביתנים, בריכות ופרטי סביבה אחרים.
בגנים 26,000 עצים וצמחים אופייניים לאזור והנמנים עם מאות מינים, וכן 23,000 פריטים (מ-15 זנים) שהובאו אליו מאזורים אחרים.
בין הביתנים בגן בולט ביתן ג'והמנו ששימש כספרייה, ושמשמעות שמו היא "הביתן בו כל מאפייני היקום נאספים".
ארמון קיו ממוקם באזור קיו ברובע ריצ'מונד שעל התמזה שבמערב העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
השם "ארמון קיו" שימש על מנת לתאר מספר מבנים שהיו באתר, וכיום משמש לתאר מבנה שכונה בעבר "הבית ההולנדי" ולאחר מכן "קוטג' המלכה שארלוט".
המבנה הראשון שנשא את השם "ארמון קיו" נבנה בשנת 1631 על ידי סמיואל פורטריי.
המבנה היה שייך בעת למשפחת קאפל, והועבר לבעלותו של סאמיול מולינוקס, מזכירו של המלך ג'ורג' השני.
בנו של המלך ג'ורג' השני, פרדריק, נסיך ויילס שכר את המבנה על מנת שישמש כאתר נופש, וסביבו נבנו גנים על ידי האדריכל ויליאם צ'יימברס (לימים, גני קיו).
המבנה שניצב במקומו של ארמון קיו הישן תוכנן על ידי המלך ג'ורג' השלישי והאדריכל ג'יימס וייאט.
עבודות הבנייה החלו בשנת 1802 בסגנון גותי, אולם לאחר טירופו של המלך ג'ורג' ו"כליאתו" בטירת וינדזור סירבה רעייתו של המלך ג'ורג', המלכה שארלוט להתגורר במבנה.
בשנת 1828 נהרס המבנה הבלתי גמור על ידי המלך ג'ורג' הרביעי.
המבנה הניצב כיום בגני קיו, והידוע בשם "ארמון קיו" היה בית אחוזה שהוקם בסמוך לארמון הישן.
המבנה הוקם בשנת 1663 על ידי סוחר הולנדי וכונה לאחר הקמתו "הבית ההולנדי" בשל גמלוניו.
המבנה נרכש על ידי סר ריצ'רד לווט, סוחר עשיר והלורד ראש העיר של לונדון, ובשנת 1734 הוחכר לבית המלוכה.
חכירה זו נועדה להיות קצרת ימים, עד שיבנה ארמון חדש.
בשנת 1735 התבקש האדריכל ויליאם קנט לתכנן ארמון בסגנון פלדיאני עבור קיו - מבנה שאמור היה להיבנות במקום בו ניצב הבית ההולנדי, אולם המבנה לא הוקם.
בשנת 1781 רכש המלך למלך ג'ורג' השלישי את המבנה, במטרה להתגורר בו זמן קצר עד שיבנה ארמון חדש בסגנון גותי (לעיל), אולם בשל טירופו של המלך ופרישתו החליט הפרלמנט הבריטי שלא להקים את הארמון, ורעייתו של ג'ורג' השלישי התגוררה בבית ההולנדי עד מותה ב-17 בנובמבר 1818.
בשנת 1837 עם המלכתה של המלכה ויקטוריה, היא העניקה את גני הארמון לציבור הבריטי, אולם שמרה על בעלותה במבנה, על מנת שישמש אותה כבית קיץ.
המבנה כונה באותה עת "קוטג' המלכה".
ויקטוריה לא ביקרה במבנה ובשנת 1887, בשנת היובל למלכותה, העניקה גם את המבנה לציבור הבריטי.
כיום הארמון מהווה חלק מגני קיו, ובמסגרת הגנים בוצעה עבודת שחזור נרחבת למבנה, שהחלה בשנת 1996 והסתיימה בשנת 2006. במסגרת עבודות שיקום אלה הוחלפו חיפויי הקיר של המבנה בשטחי קיר בסגנון אופייני שנארגו על ידי איאן דייל מסקוטלנד.
כמו כן נבנתה מעלית באגף המערבי של המבנה, על מנת לאפשר גישה לנכים לקומות העליונות של המבנה, במקום בו עמדו קודם לכן חדרי שירותים בשלוש קומות המבנה.
ב-21 באפריל 2006 נערכה במבנה ארוחת ערב ביוזמת צ'ארלס, נסיך ויילס לרגל יום הולדתה ה-80 של המלכה אליזבת השנייה.
בחודש מאי 2006 נפתח המבנה לציבור לראשונה מאז החלו עבודות השיקום.
ארמון פארנזה (באיטלקית: Palazzo Farnese; "פאלאצו פארנזה") הוא ארמון מתקופת הרנסאנס, הממוקם בכיכר פארנזה (Piazza Farnese) במרכז העיר רומא, בסמיכות רבה ולמעשה מחוברת לקאמפו די פיורי.
כיום משמש הארמון כשגרירות צרפת באיטליה.
ארמון פארנזה הוא אחד הארמונות המרשימים ביותר שנבנו ברומא בתקופת הרנסאנס.
הארמון תוכנן על ידי אנטוניו דה סאנגאלו, הבן, מתלמידיו של ברמנטה.
הארמון הוקם בהוראת אלסאנדרו פארנזה, לימים האפיפיור פאולוס השלישי, בן למשפחת פארנזה העשירה, זמן קצר לאחר שאלסאנדרו פארנזה מונה לקרדינל (מינוי שקיבל בזכות אחותו ג'וליה פארנזה, שהייתה פילגשו של אלכסנדר השישי).
עבודות ההקמה החלו בשנת 1515 לאחר שנתיים של הכנת התוכניות וחומרי הבנייה.
עבודות הבנייה הופסקו בשנת 1527 בשל ביזת רומא והחלו שוב בשנת 1534 בהוראת אלסאנדרו פארנזה לאחר מינויו של זה לאפיפיור.
פאולוס השלישי העסיק את מיכלאנג'לו בואונרוטי בהשלמת הקומה השלישית של הארמון ובנייתה מחדש של חצר הארמון (ובה אכסדרת עמודים דוריים, יוניים וקורינתיים).
מיכלאנג'לו תכנן את כרכובי הארמון, ובנה מחדש את החלון המרכזי בחזית הארמון ובו סמל האפיפיור.
חדרי הארמון עוטרו בפרסקאות המתארים נושאים מיתולוגיים כאלגוריות ובהם סדרת פרסקאות המתארות את הרקולס ואת אהבת האלים מעשה ידי אניבלה קראצ'י.
מיכלאנג'לו תכנן בניית גשר מעל נהר הטיבר במטרה לקשר את הארמון, בקשת שתעבור מעל ויה ג'וליה (קשת זו אכן נבנתה) ותמשיך לעבר וילה פארנזינה שבצדו השני של הנהר, בטרסטוורה.
לאחר מותו של הקרדינל אודוארדו פארנזה בשנת 1626 עמד המבנה ריק במשך כ-20 שנה, ואז הוענק על ידי האפיפיור אלכסנדר השביעי למלכה כריסטינה, מלכת שוודיה בעת שזו התגוררה ברומא.
לאחר עזיבתה התגלה כי משרתיה בזזו את אוצרות האמנות שבארמון.
משפחת פארנזה העבירה את הבעלות על הארמון לבית בורבון, וזה מכר את הארמון בשנת 1874 לצרפת על מנת שישמש כשגרירות.
באופרה "טוסקה" מאת ג'אקומו פוצ'יני, משנת 1900, הסצנה בה הגיבורה מתעמתת עם מפקד המשטרה מתרחשת בארמון פארנזה.
הארמון היווה השראה למבנים ברחבי העולם, ובהם לשאטו גרימאלדי באקס-אן-פרובאנס, למוזיאון הבנייה הלאומי בוושינגטון בירת ארצות הברית, ולבניין המזכיר הראשי בסידני שבאוסטרליה.
ארמון קינגס לאנגלי שימש במהלך המאה ה-13 כארמון המלכים מבית פלנטג'נט (Plantagenet).
הארמון נמצא בכפר קינגס לאנגלי, הקרוי על שם הארמון, בהרטפורדשייר, צפונית מערבית ללונדון שבאנגליה.
הארמון נבנה ביוזמת המלכה אלינור מקסטיליה, שבשנת 1276 רכשה את האחוזה שהייתה בכפר והורתה להקים את הארמון ואת פארק ציד הצבאים על גבעה בסמוך לכפר.
האזכור הראשון בכתובים לקיום הארמון הוא כתב זימון שהוציא אדוארד הראשון, מלך אנגליה בשנת 1299, ובו הוא דורש מהבישוף של נוריץ' להגיע לארמון.
בשנת 1349, בשל פרוץ מגפה בלונדון, העביר המלך אדוארד השלישי את חצר המלוכה לארמון קינגס לאנגלי, והמלך ריצ'רד השני נהג לחגוג את חג המולד בארמון זה.
הארמון נפגע בשריפה בשנת 1431. הוא שוקם חלקית אך לא שב לשימוש מלא.
האירוע הרשמי האחרון המתועד שנערך בארמון היה בשנת 1476, עת ויליאם וולינגפורד, ראש מנזר סנט אולבנס, ערך בארמון נשף רשמי עבור הבישוף של לאנדאף.
תיעוד משנת 1591 מציין כי בית השער וחלק מהמבנה נותר עדיין על עומדו, אולם בהיעדר תחזוקה נהרס הבניין במהלך השנים.
באתר שבו היה הארמון נמצא כיום בית הספר רודולף סטיינר קינגס לאנגלי.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו באתר התגלה מרתף רחב ידיים, ששימש ככל הנראה לאחסון יינות.
כמו כן התגלה כי מבני הארמון הקיפו שלוש חצרות פנימיות.
ארמון פלש (), שנמצא בסינאיה, רומניה, שימש למגורי הקיץ של משפחת המלוכה הרומנית ונחשב לאחד הארמונות היפים ביותר ברומניה.
ב-1866 נבחר קרול הראשון להיות דומניטור רומניה ובאוגוסט אותה שנה ביקר במנזר סינאיה והתרשם מאוד מיופי המקום והחליט לבנות לעצמו ארמון במקום זה.
באותה תקופה היה במקום כפר הררי קטן בשם פודול נאגולוי (Podul Neagului - משמעות השם זה "הגשר של נאגו").
בשנת 1872 קנה קרול קרקע בגודל 1000 פוגונים (פוגון היא מידה לקרקע חקלאית השווה ל-5011,79 מטרים רבועים).
הארמון נבנה לפי הזמנתו של קרול הראשון ועל פי תוכניותיהם של האדריכלים יוהנס שולץ (Johannes Schultz) וקארל לימאן (Karel Liman).
הבנייה התנהלה בין השנים 1873–1914 והסתיימה עם מות המלך.
בארמון התארחו אישים נכבדים רבים, סופרים, מוזיקאים, מלכים ומלכות והחשוב ביניהם היה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, ששהה בו בשנת 1896. בארמון יש 160 חדרים.
המגדל המרכזי מגיע לגובה של 66 מטר.
ליד המבנה המרכזי נבנו שני מבנים נוספים, ה"פלישור" Pelişorul וה"פוישור" Foişorul.
לארמון יש תחנת כוח מקומית והודות לה היה הארמון האירופאי הראשון שחובר לחשמל.
ארמון פוטאלה (בטיבטית: པོ་ཏ་ལ; בסינית מסורתית 布達拉宮; בסינית מפושטת: 布达拉宫) הוא ארמון בלהסה, כיום בירת המחוז האוטונומי הטיבטי ובעבר בירת ממלכת טיבט.
הארמון שימש במשך מאות שנים כמשכנו העיקרי של הדלאי לאמה, המנהיג הרוחני של הבודהיזם הטיבטי ומנהיגה הפוליטי של טיבט.
מסורת זו נקטעה בשנת 1959, אז נאלץ הדלאי לאמה ה-14, טנזין גיאטסו, לברוח לדרמסאלה, הודו, לאחר כישלון ההתקוממות העממית של הטיבטים נגד שלטון הרפובליקה העממית של סין.
כיום משמש ארמון פוטאלה כמוזיאון.
ארמון פוטאלה נוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו ב-1994. ב-2000 וב-2001 נוספו מקדש ג'וקהנג ונורבולינגקה לרשימה כהרחבות לאתר, בשם "המכלול ההיסטורי של ארמון פוטאלה, להסה".
האגדה מספרת כי מערה במקום שימשה כמפלט לצורכי מדיטציה עבור מייסד האימפריה הטיבטית (אימפריית טובו) ומי שנחשב כמייבא הבודהיזם לטיבט, המלך סונגטסן גמפו (649-605).
על מנת לחזק את קשריו עם המעצמות האזוריות נשא סונגטסן גמפו את הנסיכה טריטסון (או בהיריקוטי) מבית המלוכה הנפאלי ואת הנסיכה וֶנְצֶ'נְג שהייתה אחייניתו של שליט סין, הקיסר טָאידְזונְג (649-599), הקיסר השני בשושלת טאנג.
לכבוד כלתו הסינית בנה סונגטסן גמפו בשנת 637 את הארמון הראשון באתר, קוחר פוטרנג.
כתבים מתקופה זו מתארים מכלול נרחב של בניינים הכוללים שלוש חומות הגנה והמכילים 999 חדרים וחדר נוסף על פסגת ההר.
רוב המבנים בארמון זה נשרפו במחצית השנייה של המאה ה-8 כתוצאה מפגיעת ברק, והארמון חרב לחלוטין במאה התשיעית, במלחמה שבה התפרקה אימפריית טובו.
מתקופה זו נותרו בארמון פוטאלה היכל פגבלהקנג ומערת הנסיך של דהרמה (שעליה נאמר כי שימשה מפלטו של סונגטסן).
לאחר התמוטטותה של אימפריית טובו נכנסה טיבט לתקופה ארוכה של חוסר יציבות.
הארמון אמנם חרב, אבל המקום החל לקבל משמעות דתית.
במהלך המאה ה-12 הטיף במקום ראש הזרם בבודהיזם המכונה "קדמפה", ומאוחר יותר הטיף במקום טסונג חפה, מייסד מסורת הגלוג, אסכולה בבודהיזם המכונה גם כת הכובעים הצהובים.
אסכולה זו התפשטה במהירות בטיבט והפכה לזרם השולט במדינה.
במאה ה-17 הביס לוזאנג גייטסו, איש אסכולת הגלוג והדלאי לאמה החמישי לעתיד, את שושלת קרמפה תוך שימוש בסיוע צבאי מגושי חאן, שליט מונגולי.
לוזאנג גייטסו יסד את שושלת גנדן פודרנג.
כס השלטון הראשון של השושלת היה במנזר דרפונג, אבל ב-1645 החל הדלאי לאמה החמישי לבנות את ארמון פוטאלה על פסגת מרפו רי לאחר שאחד ממוריו הרוחניים, קונצ'וג צ'ופל (מת 1646), הצביע על כך שהאתר אידיאלי לשמש כמושב הממשל, בהיות ממוקם בין מנזר דרפונג ומנזר סרה והעיר העתיקה של להסה.
בניית הפוטרנג קרפו ("הארמון הלבן") הושלמה 3 שנים אחר כך, והדלאי לאמה וממשלתו עקרו אליו ב-1649. הדלאי לאמה החמישי מת ב-1682, אבל עובדת מותו הוסתרה מהטיבטים במשך 14 שנים על ידי ראש הממשלה והעוצר (ועל פי השמועה בנו של הדלאי לאמה), דסאי סנגיי גאיטסו.
שמונה שנים לאחר מותו של הדלאי לאמה (1690), החל העוצר בבניית הפוטרנג מרפו ("הארמון האדום").
קאנגשי, קיסר סין משושלת צ'ינג, שלח אומנים סיניים ומנצ'ורים לסייע בעבודה, ועזרה נוספת נתקבלה מנפאל.
הבנייה נמשכה עד 1694. ארמון פוטאלה שימש כארמון החורף של הדלאי לאמה מאז.
שיפוצים נוספים שהתבצעו ב-1922 הרחיבו את הארמון לממדיו הנוכחיים.
הארמון החדש נתכנה בשם פוטאלה על שם אתר בקצה הדרומי של הודו – גבעה סלעית המוקדשת לבודהיסטווה אוולוקיטשוורה או בשמו הטיבטי "צ'נרזיג", שעל פי הבודהיזם הטיבטי הדלאי לאמה הוא אחד מגלגוליו.
הטיבטים עצמם קוראים למקום הקדוש "פוטאלה" לעיתים רחוקות בלבד, ונוהגים להתייחס אליו כאל "צוק פוטאלה" ("טצה פוטאלה") או בדרך כלל בכינוי "הצוק" בלבד.
הארמון ניזוק קלות במרד הטיבטי כנגד הסינים ב-1959, כאשר הפגזים הסיניים כוונו לחלונות הארמון.
הוא ניצל מנזק במהלך מהפכת התרבות של 1966 בזכות התערבותו האישית של ג'ואו אנלאי שהיה אז ראש ממשלת הרפובליקה העממית של סין, ועם זאת מתנגדי המשטר טוענים כי מעל ל-100,000 כרכים של כתבים, מסמכים היסטוריים ועבודות אמנות אחרות סולקו מהארמון, ניזוקו או הושמדו.
אתר מורשת עולמית ומאמצי תחזוקה ושימור
ארמון פוטאלה נוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו ב-1994. ב-2000 וב-2001 נוספו מקדש ג'וקהנג ונורבולינגקה (ארמון הקיץ של הדלאי לאמה) לרשימה כהרחבות לאתר.
עם זאת, ארגון אונסק"ו מוטרד מהמודרניזציה המהירה שעובר האזור, והביע דאגתו מבניית מבנים מודרניים המאיימים לדבריו על האווירה הייחודית של הארמון.
הממשלה הסינית הגיבה בחקיקה האוסרת על הקמת מבנים גבוהים מ-21 מטרים באזור.
אונסק"ו היה מוטרד גם מהחומרים בהם נעשה שימוש בשיפוץ הארמון בשנת 2002 בעלות של 180 מיליון יואן (כ-22.5 מיליון דולר), אם כי מנהל הארמון, ציאנגבה גסנג, הבהיר כי נעשה שימוש באומנים וחומרים מסורתיים בלבד.
הארמון עבר שיפוץ קודם בין 1989 ל-1994 בעלות של 55 מיליון יואן (6.9 מיליון דולר).
עד 1 במאי 2003 ביקרו בארמון בממוצע כ-1,500 מבקרים ליום, כשלעיתים קפץ מספרם עד לשיא של 5,000 מבקרים ביום אחד.
מ-1 במאי 2003 הוגבל מספר המבקרים בארמון ל-1,600 ביום כששעות הפתיחה צומצמו לשש שעות ביום על מנת להימנע מצפיפות יתר.
לאחר שהושלמו ב-2006 עבודות השיפוץ, נאסרה הכניסה לגג המבנה על מנת להימנע מנזק מבני נוסף.
ב-1 ביולי 2006, לאחר שנפתחה מסילת הרכבת צ'ינגדזאנג שחיברה את להסה לסין, הוגדלו מכסות הביקור ל-2,300 מבקרים ליום על מנת להתמודד עם הגידול של 30% בכמות המבקשים, אבל המכסה התמלאה כבר באמצע הבוקר.
שעות הביקור הוארכו בתקופת הלחץ של החודשים בין יולי לספטמבר, בהם הגיעו מעל ל-6,000 מבקרים ביום.
ארמון פוטאלה שוכן על גבעה המכונה בטיבטית "מרפּוֹ רי" ("ההר האדום") בלב להסה, בגובה של 3,700 מטרים מעל לפני הים.
על פי המסורת הטיבטית שלוש הגבעות הראשיות בלהסה מייצגות את "שלושת המגנים של טיבט".
גבעת "צ'וקופו רי", דרומית לפוטאלה, היא הר הנשמה ("בלה-רי") של הבודהיסטווה וג'ראפני.
גבעת "פונגווה רי" מייצגת את הבודהיסטווה מנג'ושרי.
מרפו רי, הגבעה עליה נבנה הפוטאלה, מייצגת את אוולוקיטשוורה או בשמו הטיבטי "צ'נרזיג", הבודהיסטווה של החמלה והרחמים האינסופיים.
מכלול הבניינים של הארמון משתרע במתחם שאורכו 400 מטרים ממזרח למערב, רוחבו 350 מטרים מצפון לדרום ושטחו 130,000 מטרים רבועים.
אם כוללים גם את מכלול המבנים מוקפי החומה שבתחתית המדרון ובריכת המלך הדרקון שמאחורי הגבעה מגיע שטח הארמון ל-360,000 מטרים רבועים.
הקירות החיצוניים המשופעים כלפי פנים בנויים מאדמה נגוחה מחופה בלבנים, כאשר רק בחלקם העליון משובצים חלונות רבים בשורות ישרות.
עובי הקירות בבסיס החומה כ-5 מטרים, ועוביים הממוצע 3 מטרים, כשלתוך היסודות יצקו נחושת מותכת על מנת להגן על המבנה בפני רעידות אדמה.
הארמון מתנשא לגובה של 117 מטרים, מבנה המגורים הגבוה ביותר בעולם בטרם נבנו גורדי שחקים בסוף המאה ה-19. גובה הארמון מבחוץ הוא כשל בניין בן 13 קומות (אם כי בפועל יש בו רק 9 קומות), והוא מתנשא בסך הכול לגובה שמעל ל-300 מטרים מפני העמק בו שוכנת להסה.
הארמון דומה למבצר בקירותיו הגבוהים, ובגגותיו השטוחים מרובי המפלסים.
שטח גדול, הצמוד למדרון הדרומי של הגבעה, שבו שכן פעם הכפר זהול (Zhol), הוקף בחומות ושערים ושכנו בו משרדי ממשל ומפקדי הצבא הטיבטי.
סדרה של גרמי מדרגות ששיפועם מתון, הנקטעים מדי פעם על ידי קטעי מדרונות מתונים, מובילים לפסגת הגבעה שהארמון משתרע על מרבית שטחה.
שני המבנים העיקריים בארמון פוטאלה הם חלקו המזרחי, המכונה הארמון הלבן, וחלקו המרכזי המרובע המתנשא לגובה רב מעל לבניינים הסמוכים ומסתיים בכיפות מוזהבות.
חלק מרכזי זה מכונה הארמון האדום, בשל צבע השני בו צבועים קירותיו, המבדיל אותו מהמבנים האחרים.
הארמון האדום מכיל את האולמות המרכזיים, אולמות תפילה והמקדשים של דלאי לאמה קודמים.
אולמות אלו מקושטים בציורי קיר עשירים, יצירות פיסול וגילוף משובצות אבני חן וקישוטים אחרים.
ממערב לארמון האדום מצוי המנזר הפרטי של הדלאי לאמה, הנמגייל דרטשנג.
מאחורי גבעת הפוטאלה מצויה "בריכת המלך הדרקון", גן ובמרכזו אגם שבו כמה איים קטנים.
הכניסה לפוטאלה היא דרך כיכר רחבה, ששטחה 1,500 מ"ר ונמצאת בצד המזרחי של הגבעה, המכונה "דיאנשן" שפירושו בטיבטית "כיכר החגיגה המזרחית" משום שחגיגות ריקודי החורף הטיבטיות נערכו בכיכר זו.
בצד המערבי של הכיכר נמצא הארמון הלבן או ה"פוטרנג קרפו", המכונה כך משום שקירותיו צבועים בלבן.
הארמון הוא החלק בארמון פוטאלה ששימש למגוריו של הדלאי לאמה.
אל הארמון הלבן מובילים שלושה גרמי מדרגות מעץ, כשבמקור נועד גרם המדרגות האמצעי לשימושו של הדלאי לאמה בלבד.
הארמון הלבן הראשון נבנה בתקופתו של הדלאי הלאמה החמישי שעבר לשכון בו יחד עם חצרו ב-1649. הארמון הורחב לממדיו הנוכחיים על ידי הדלאי לאמה ה-13 בתחילת המאה ה-20. הארמון שימש לצרכים חילוניים: מגורים, משרדים, סמינר לנזירים ובית דפוס.
ממדיו של הארמון הלבן הם 320 מטרים ממזרח למערב ו-200 מטרים מצפון לדרום.
החדר הגדול ביותר הוא האולם המרכזי המזרחי בקומה הרביעית שמידותיו 25.8 מטר על 27.8 מטרים ובו נערכו כל הטקסים העיקריים, כולל הכתרתו של הדלאי לאמה.
כס המלכות של הדלאי לאמה ממוקם בצד הצפוני של האולם.
על הקירות ציורים המתארים נושאים היסטוריים ודתיים, אגדות וסיפורי עם, בהם סיפור נישואיה של הנסיכה הסינית למלך טיבט, והסיפור על הקוף האגדתי שהפך לאדם.
חדרי המגורים המפוארים של הדלאי לאמה היו בקומה העליונה.
האולם הגדול ביותר בקומה זו מכונה אולם אור השמש, בשל האור הרב שעבר דרך החלונות הדרומיים הגדולים שבו.
באולם זה העביר הדלאי לאמה את מרבית זמנו בחורף כשהוא לומד בודהיזם ומקבל אורחים.
האולם מחולק לשניים, אולם השמש המערבי, שנבנה בתקופת שלטונו של הדלאי לאמה החמישי, ואולם השמש המזרחי, שנבנה בהוראת הדלאי לאמה ה-13 בעת זקנתו כאשר אולם השמש המערבי הפך לחדר השינה שלו.
בין הפריטים החשובים המצויים בארמון, טביעת ידו של הדלאי הלאמה החמישי ששימשה כסוג של חותמת להחלטות, פסלוני בודהה מזהב, פסלוני אוואלוקיטשוורה מירקן, כתבי יד, פסלוני חרסינה, שעונים ושעוני יד מתוצרת מערבית, בקבוקים וקערות ירקן, וכיסויי מיטה ממשי.
חצר מרכזית צבועה בצהוב המכונה "דיינגשר" מפרידה בין מבנה המגורים של הדלאי לאמה ונזיריו לבין הארמון האדום, החלק האחר של ארמון פוטאלה, המוקדש לחלוטין ללימודי דת ותפילות, הנמצא במערב הכיכר.
בבניין הצהוב בצדו של הארמון הלבן, בחצר המפרידה בין הארמונות העיקריים, מאוחסנים שלטי הבד הענקיים הרקומים בסמלים קדושים, אותם תולים בצדו הדרומי של הפוטאלה במהלך חגיגות השנה החדשה.
הארמון האדום או ה"פוטרנג מרפו", המכונה בשם זה משום שקירותיו צבועים בצבע שני, הוא החלק בארמון פוטאלה המוקדש לחלוטין ללימודים ותפילות בודהיסטיים.
הארמון הוא מערך מורכב של אולמות שונים רבים במספר קומות, שביניהם מחברים גלריות קטנות ופרוזדורים מתפתלים.
הוא כולל את הסטופות הקדושות המוזהבות (הקברים של שמונה דלאי לאמה), אולמות ההתכנסות של הנזירים, מקדשים ואולמות תפילה רבים, והספריות המכילות כתבי יד בודהיסטים (הקנגיור ב-108 כרכים והטנגיור ב-225).
האולם המרכזי בארמון האדום הוא האולם המערבי הגדול, הכולל ארבע קפלות גדולות.
האולם מוקדש לתהילתו ועוצמתו של בונה הפוטאלה, הדלאי לאמה החמישי.
האולם ידוע בשל ציורי הקיר המזכירים בסגנונם מיניאטורות פרסיות, בהם מתוארים אירועים בחייו של הדלאי לאמה החמישי.
הציור הידוע ביותר נמצא על הקיר המזרחי מחוץ לכניסה ובו מתואר הביקור של הדלאי לאמה החמישי אצל קיסר סין שׁוּן גְ'ה בבייג'ינג.
העמודים המרובים שבאולם עטופים בבד מיוחד מבהוטן.
בקיר הצפוני של האולם המערבי הגדול מצויה הכניסה לאתר הקדוש ביותר בפוטאלה, קפלת הקדוש או היכל פגבלהקנג.
מעל לדלת יש כתובת בזהב על רקע כחול שנכתבה על יד קיסר סין טונְג גְ'ה המכריזה כי הבודהיזם הוא "שדה מבורך של פרי נהדר".
קפלה זו, כמו מערת הדהרמה שמתחתיה, מתוארכת למאה השביעית.
הקפלה כוללת פסל עתיק קטן של אוואלוקיטשוורה ושניים מעוזריו המשובץ אבני חן.
מעבר נמוך ואפל מוביל מהקומה שמתחת לקפלה למערת הדהרמה, שבה על פי האמונה למד סונגטסן גמפו בודהיזם.
במערה הקדושה מצויים פסלים בדמותם של סונגטסן גמפו, נשותיו, ראש השרים, וסמבוטה - המלומד שפיתח את הכתב הטיבטי.
המוצגים המרכזיים בקפלה הצפונית הם פסליהם של בודהה עוטה כתר משמאל והדלאי לאמה החמישי מימין, יושבים על כיסא מלכות מוזהב מפואר.
העובדה שגובה הפסלים זהה והם חולקים הילה משותפת מרמזת על מעמד שווה.
בקצה השמאלי המרוחק של הקפלה נמצאת סטופה מוזהבת המשמשת כקברו של הדלאי לאמה ה-11 שמת כילד, יחד עם שורות של פסלי בודהה המתפקדים כמרפאים שמימיים.
מימין, אוולוקיטשוורה והתגשמויותיו ההיסטוריות, כולל סונגטסן גמפו וארבעת הדלאי לאמה הראשונים.
בחדר המסתעף מהקפלה יש ספרייה מיוחדת הכוללת כתבי יד המכוסים במשי בין כריכות עץ.
המוצג המרכזי בקפלה הדרומית הוא פסלו של פדמאסמבהאבה, יוגי ורב-אמן טנטרה הודי, אשר הביא את הבודהיזם הטנטרי לטיבט במאה ה-8. בת זוגו, יאשי טסוגייל, הידועה בבודהיזם הטיבטי בזכות עצמה, ליד ברכו השמאלית, ואשתו האחרת, במקור ממקום הולדתו במדינת סוואט, לימינו.
משמאלו, שמונה מהתגשמויותיו הקדושות במדיטציה.
מימינו, שמונה מהתגשמויותיו הזועמות כשהן אוחזות במכשירים בעלי כוח מאגי שנועדו להכניע את השדים של אמונת הבון שקדמה לבודהיזם בטיבט.
הקפלה המזרחית מוקדשת לטסונג חפה, מייסד מסורת הגלוג, אסכולה בבודהיזם המכונה גם כת הכובעים הצהובים.
הדמות המרכזית מוקפת על ידי למות ממנזר סייקה ששלטו לזמן קצר בטיבט ויצרו מסורת משלהם, בטרם המירו את אמונתם לזרם של טסונג חפה.
כמו כן מוצגים בקפלה פסלים נוספים.
קפלה זו מכילה חמש סטופות מוזהבות.
גובהה של הסטופה המרכזית הוא 14.85 מטרים והיא מכילה את גופתו החנוטה של הדלאי לאמה החמישי.
הסטופה בנויה מעץ אלגום (Santalum album באנגלית sandalwood) ומצופה ב-5,500 ק"ג זהב טהור המשובץ ב-18,680 פנינים ואבנים יקרות למחצה.
משמאל נמצאת הסטופה המכילה את שרידיו של הדלאי לאמה ה-12, ומימין נמצאת הסטופה של הדלאי לאמה העשירי.
קבר הדלאי לאמה השלוש עשרה
קברו של הדלאי לאמה ה-13 שוכן מערבית לאולם המערבי הגדול.
הסטופה הגדולה המכילה את גופתו החנוטה מתנשאת לגובה של 14 מטרים ומצופה בזהב טהור ובאבנים יקרות בכמות העולה על זו המקשטת את קברו של הדלאי לאמה החמישי.
בין המנחות המצויות בקבר - חטים של פילים מהודו, אריות וכדים מחרסינה ופגודה עשויה מ-200,000 פנינים.
ציורי קיר בסגנון הטיבטי המסורתי מתארים בפרוטרוט מאורעות רבים בחייו של הדלאי לאמה ה-13 בתחילת המאה ה-20.
הגלריה הראשונה נמצאת בקומה מעל לאולם המערבי ובה מספר חלונות גדולים המספקים אור ואוויר לאולם המערבי הגדול והקפלות שלו שמתחת לגלריה.
בין החלונות סדרת ציורי קיר בהם מתוארת בניית ארמון פוטאלה בפירוט רב.
הגלריה השנייה מובילה את המבקרים בארמון לביתן שבו חנות מזכרות ובית קפה.
בנוסף לציורי קיר נאים, מסתעפים מהגלריה השלישית מספר חדרים חשוכים המכילים אוספים גדולים של פסלי ארד ודמויות מיניאטוריות עשויות נחושת וזהב.
אולם הזמרה של הדלאי לאמה השביעי מצוי בצד הדרומי של הגלריה.
בצד מזרח יש פתח שמחבר אל קפלת הקדוש והחצר בין שני הארמונות.
ארמון פוטאלה עשיר באוצרות תרבות הכוללים ספרים וכתבי יד בודהיסטיים, ובאוצרות אומנות הכוללים ציורים, חפצי אומנות טיבטיים וחפצי אומנות מיובאים:
ציורי קיר – מספר ציורי הקיר בפוטאלה נאמד בעשרות אלפים.
רק בגלריה הראשונה שהוזכרה לעיל יש לא פחות מ-698 ציורי קיר.
נושאי הציורים מגוונים וכוללים מוטיבים היסטוריים, אגדות דת, מוטיבים אדריכליים, סיפורים מספרי הבודהיזם וסצנות של חיי יום יום.
טנגקה (בטיבטית ཐང་ཀ་) – אומנות ייחודית לטיבט של ציור ורקמה על משי, אבל גם על בד או מגילות נייר.
יש בארמון קרוב לעשרת אלפים פריטי טנגקה, חלקם רקומים ולא מצוירים.
כמו ציורי הקיר נושאי הציורים מגוונים וכוללים ציורי דמויות מפנתאון הבודהיזם, דיוקנאות של דלאי לאמה שונים, אגדות בודהיסטיות, סיפורי עם, סיפורים היסטוריים וכו'.
פסלים – בארמון יש אוסף גדול של פסלים עשויים אבן, עץ ומתכת, רובם מצופים זהב.
גודל הפסלים נע בין כמה מילימטרים לעשרה מטרים.
חלק מהפסלים יובאו מהודו, נפאל וקשמיר.
חפצי אומנות אחרים – כוללים שטיחים, קדיאן (שטיחי צמר טיבטיים שנועדו לישיבה או לשינה), סרטי דגלים, וילונות, וחפצים מחרסינה, ירקן, זהב וכסף.
ארמון קזרטה (איטלקית: Reggia di Caserta) הוא ארמון הנמצא בעיר קזרטה בדרום איטליה, כ-25 ק"מ מצפון לנאפולי.
הארמון שימש כמעונם המלכותי של ראשי ממלכת נאפולי מבית בורבון.
זהו הארמון הגדול ביותר שנבנה באירופה במאה השמונה עשרה, ואחד מהמבנים הגדולים ביותר שנבנו באותה תקופה.
ב-1997 הוכרז הארמון כאתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו.
בהכרזה על המבנה נאמר שהוא "שירת הברבור של אמנות הבארוק המרהיבה, שממנה אומצו כל המרכיבים הנדרשים כדי ליצור אשליה של חלל רב מרחבי".
תכנון הארמון החל בשנת 1752, בהזמנת קרלוס השלישי, מלך ספרד.
המלך ביקש מהאדריכל לואיג'י ונוויטלי (Luigi Vanvitelli) לתכנן את הארמון; מסופר שכאשר ראה המלך את דגם המבנה בקנה מידה גדול התמלא ברגש כה עז, "שיכול היה לתלוש את ליבו מתוך חזהו".
למעשה, לא בילה המלך אף לא לילה אחד בארמון, מכיוון שוויתר על כסאו ב-1759 כדי להיות מלך ספרד.
הוא ויתר על הכתר למען בנו, פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות, והוא זה שהשלים את הבנייה.
המודל לארמון אותו תכנן ונוויטלי היה ארמון ורסאי.
למרות ההבדלים הבולטים באופי וברבגוניות, רצה ונוויטלי לשחזר את תפקידו הפוליטי והחברתי של ארמון ורסאי, ולתת בארמון המתוכנן את הפתרונות הדרושים לפעילותם של המלך, החצר המלכותית והממשלה.
הארמון תוכנן כמבנה גדול ממדים שבו מבנה חברתי של עיר קטנה, הניצב למול נוף מתוכנן במלואו ובהקפדה, מעין טבע "מאולף".
כדגמים לארמון שימשו הארמון המלכותי במדריד, בו גדל המלך קרלוס, וארמון שרלוטנבורג בברלין.
נראה שפרוזדור מתומן מרווח הנמצא בארמון הושפע מבזיליקת סנטה מריה דלה סאלוטה בוונציה, ושהקפלה המלכותית הושפעה מקפלה דומה בוורסאי.
המלך קרלוס מצידו, רצה במבנה מרהיב לחצר המלכותית ומרכז ניהולי לממלכה, באתר שיהיה מרוחק מהים, כדי למנוע התקפה משם.
וניווטלי נפטר בשנת 1773, והעבודה הושלמה על ידי בנו קרלוס, בשנת 1780.
בארמון כ-1,200 חדרים, ובהם שני תריסרי סוויטות מלכותיות, ספרייה גדולה, וכן תיאטרון שעוצב בצורתו של תיאטרון סן קרלו, בנאפולי.
תוכננה שדרה מונומנטלית מנאפולי לארמון, באורך 20 קילומטרים, אך התכנון לא יצא אל הפועל.
באפריל 1945 נחתמה בארמון כניעתם ללא תנאים של חיילי גרמניה הנאצית באיטליה.
הארמון המלכותי בנוי כמלבן גדול, באורך של 247 וברוחב 184 מטרים.
המלבן מחולק לארבע חצרות פנימיות, הנוצרות מחלוקה של המלבן על ידי שתי זרועות פנימיות.
זרועות אלו ניצבות זו לזו, והן יוצאות ממרכזו של כל אגף בהיקף המלבן.
שטחה של כל חצר הוא יותר מ-3,800 מטרים רבועים, ושטחו של הארמון כולו הוא יותר מ-45,000 מטרים רבועים.
לארמון חמש קומות, המתנשאות לגובה 36 מטרים; בחזית הארמון ישנם 143 חלונות, ובארמון כולו ישנם 1,200 חדרים ו-34 גרמי מדרגות.
הבניין נבנה מלבנים, ושתי הקומות התחתונות מחופות באבן גיר מסותתת.
התכנון המקורי כלל ארבעה מגדלי פינה, אך ונוויטלי נפטר לפני תכנונם, והמגדלים לא נבנו.
מול החזית העיקרית של הארמון ישנו מגרש מסדרים אליפטי, שממנו נפתחת השדרה המובילה לנאפולי, הקרויה על שמו של המלך קרלוס השלישי.
בתוך הארמון שלושה אולמות כניסה מתומנים, המסודרים לאורך הציר המרכזי של הבניין.
אולמות אלו מהווים את הכניסה למבנה ואת נקודות המשען של המבנה כולו.
גרם המדרגות המרכזי המונומנטלי מוביל אל מערכת החדרים המלכותית, המעוצבים ומרוהטים בסגנון המאה ה-18. מיקומו של הארמון במרחק מה מהים נחשב לבטוח יותר מזה של ארמון המלוכה הישן, שפנה אל מפרץ נאפולי, ולכן היה חשוף למתקפה מהים.
כדי לאפשר למלך הגנה מתאימה, נבנה ליד הארמון קסרקטין לחיילי צבא הממלכה.
דרך הכניסה הרחבה לארמון, ששימשה בעבר לכרכרות משמשת כיום כחלק מרשת הכבישים בעיר.
הגן שסביב הארמון הוא דוגמה אופיינית של אדריכלות נוף בסגנון הבארוק.
הגן משתרע על שטח של כ-1.2 קילומטרים רבועים, וחלקו גבעי.
התכנון נעשה בהשראת גני ארמון ורסאי, ויש הטוענים כי גני קזרטה עולים על המקור.
הגן מתחיל מחזיתו האחורית של הארמון, ומשתרע ברצועה ארוכה לכיוון צפון.
הוא מקיף מערכת של מפלי מים מלאכותיים ומזרקות.
חלק מן הגן תוכנן על ידי וניווטלי כגן אנגלי.
זוהי אחת הדוגמאות המוקדמות לאדריכלות גנים בסגנון אנגלי ביבשת אירופה (להבדיל מאנגליה עצמה).
המזרקות, מפלי המים והאגנים אליהם נשפכים המים יוצרים תעלה ארוכה, נמשכת אל האופק.
כל המערכת, יחד עם הפסלים והעיטורים שסביבה, תוכננו על ידי ונוויטלי; יש הטוענים כי מערכת זו עולה על מערכת המזרקות במתחם הארמונות והפרקים בפטרהוף, ליד סנקט פטרבורג, ברוסיה.
מספר רב של פסלים קלאסיים נבנו בסדנאות גדולות, והוצבו בגן.
ארמונות רבים הושפעו מארמון ורסאי שבצרפת, אך דומה שארמון קזרטה הוא הדוגמה בעלת הדמיון הגדול ביותר למקור.
המעקה המתמשך לכל אורך קו הרקיע של המבנה וחזיתו האחידה הם רק חלק מהמרכיבים הדומים.
גם בוורסאי היה צורך באמת מים ארוכה כדי להוביל מים לארמון וליצור מפעלי מים כבירים; וכמו בוורסאי, מטרת הארמון בקזרטה הייתה להפגין את עוצמתו והדרו של המלך הבורבוני האבסולוטי.
אלמנט יוצא דופן בארמון היא הקומה מעל "קומת המלך", קומה מפוארת באותה מידה.
חדרי האנפילדה בארמון, שעוצבו בסגנון הבארוק המאוחר, היו ליבה של המערכת השלטונית ומקום מושבה, כמו גם תצוגה של העושר הלאומי.
קזרטה הייתה מקום מפלט מלכותי מהאבק ומהתככים, כשם שוורסאי אפשרה ללואי הארבעה עשר מפלט מפריז.
ארמון קזרטה שימש כאתר צילומים בשניים מהסרטים בסדרת מלחמת הכוכבים; בסרט אימת הפנטום שימש הארמון כארמונה של המלכה אמידאלה, ובסרט מתקפת המשובטים שימש אחד מאולמותיו כארמונה של המלכה ג'מילה (ממשיכתה של אמידאלה).
אותו אולם שימש כאתר צילומים גם בסרט משימה בלתי אפשרית 3; בחצר הארמון צולמה סצנה בה מתפוצצת מכונית למבורגיני.
בגרם המדרגות המרכזי בארמון צולמה הסצנה המתרחשת על מדרגות הוותיקן בסרט מלאכים ושדים.
זמרת המצו סופרן ססיליה ברטולי עשתה שימוש בארמון כאתר הצילומים העיקרי בסרטה "L'art des castrats", אמנות קסטראטי, המלווה את אלבומה "Sacrificium", אלבום המוקדש לזמרי הקסטרטו מתקופת הבארוק.
ארמון קונסטנטינובסקי (רוסית: Константиновский дворец) הוא אתר שהוכרז כאתר מורשת רוסית ומשמש כמעון נשיאותי לנשיא רוסיה.
הארמון נבנה במאה ה-18 ושוכן על הגדה הדרומית של המפרץ הפיני על נהר סטרלקה, כ-20 ק"מ מהעיר סנקט פטרבורג.
בעליו הראשונים של הארמון היה פיוטר הגדול.
בסוף המאה ה-18 העיירה סטרלנה באזור סנקט פטרבורג, הייתה לרכושו הפרטי.
ב-1797 הצאר פאבל הראשון, העניק את הארמון במתנה לבנו, הנסיך הגדול קונסטנטין פאבלוביץ', שעל שמו נקרא הארמון והפארק שסביבו.
הארמון נבנה על פי פרויקט של האדריכל ניקולה מיקטי.
בשנות 1750 הארמון עוצב על פי תכנונו של ברתולומאו רסטרלי, האדריכל הרוסי-איטלקי שנחשב למעצב העיר סנקט פטרבורג.
לאחר שפרצה שרפה במקום ב-1803 הארמון שופץ על ידי האדריכל הרוסי אנדריי וֹורוניחין.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הארמון נהרס כמעט לגמרי, כמו מרבית מבני העיר.
לאחר המלחמה החלו בעבודות שיפוץ שנמשכו עד שנות 1990. המבנה עבר מיד ליד לאורך אותה תקופה, תחילה השתכן בו המכון הארקטי של לנינגרד (Ленинградское арктическое училище) שלמדו בו טכנאים שהשתלבו לאחר מכן בעבודה בתחנות מחקר בקוטב הצפוני או באנטארקטיקה.
הארמון עבר תחת חסות מספר חברות שונות עד שנת 2000.
בשנת 2000, המנהל לענייני נשיא רוסיה בשיתוף פעולה עם החברה הרוסית לשימור אנדרטאות מימנה את שיקומו ושיפוצו של הארמון.
נבנה ארמון קונגרסים והארמון הפך לרכוש ממלכתי של נשיא רוסיה, שיפוץ הארמון כלל הוספת מספר מבנים שונים, הפיכת אגפים מסוימים למוזיאון ובניית סיפון ליכטות.
בקיץ 2006 ארמון הקונגרסים אירח את פסגת G-8 ובקיץ 2013 אירח את פסגת G-20 .
ארמון שאיו הוא מבנה שייצג את צרפת בתערוכה העולמית שהתקיימה בשנת 1937 בפריז, צרפת.
ארמון שאיו החליף את קודמו, ארמון טרוקדרו הישן, שייצג את צרפת בתערוכה העולמית של 1900. המבנה עוצב בסגנון הסטרים ליין ונבנה על ידי האדריכלים , ז'אק קרלו וליאון אזמה.
כמו ארמון טרוקדרו הישן, ארמון שאיו מאופיין בצורת שתי זרועות שנראות במבט אווירי כמו קשת מתוחה.
המבנה בנוי על יסודות המבנה הקודם, אך בניגוד לו בנוי משני חלקים נפרדים ואין דבר המחבר ביניהם.
המנזר של שאיו, נהרס, כמו לא מעט מנזרים אחרים, בזמן המהפכה הצרפתית ובשנת 1813 החליט נפוליאון ה-1 להפוך את המקום ל"קריית הממשלה" שלו.
באזור פסטורלי על גבעת שאיו בפריז בחרה קתרין דה מדיצ'י מלכת צרפת, לבנות לעצמה ארמון קטן שישמש לה מקום מנוחה בדרך מארמון הלובר לעבר הארמון המלכותי בסן ז'רמן אן לה.
בשנת 1654 הפכה הנרייטה מריה, בתו של המלך אנרי ה-4 ואלמנתו של מלך אנגליה צ'ארלס ה-1, את הארמון הקטן למנזר.
המנזר, שהוקדש למסדר הביקור (Ordre de la visitation) יועד לבנות אצולה, שכספה של משפחתם לא הספיק על מנת לשלם להן נדוניה מספקת ולכן הן בחרו בפתרון הזול יותר של להפכן לנזירות.
המנזר של שאיו, נהרס, כמו לא מעט מנזרים אחרים, בזמן המהפכה הצרפתית ובשנת 1813 החליט נפוליאון ה-1 להפוך את המקום לקריית הממשלה שלו.
הוא קרא לאדריכל האהוב עליו פונטיין וציווה עליו לבנות מתחם ממשלתי שבמרכזו ארמון שיוקדש לבנו שקיבל את התואר מלך רומא, ומשני צדדיו יהיו מבנים בהם ישבו משרדי הממשלה השונים.
המטרה של נפוליאון הייתה בעצם להחליף את ארמון ורסאי, שבימי המלוכה היה קריית הממשלה של צרפת, ואת ההשראה קיבל הקיסר מארמון הקרמלין במוסקבה.
הוא ציווה על האדריכל ליצור מבנה שיהיה יותר גדול ומרשים מהקרמלין.
שום דבר מהתוכניות הללו לא יצא לפועל בשל שינויי שלטון.
לואי ה-18 פעל למחיקת המורשת הנפוליאונית וגנז את הרעיון של קריית הממשלה, אותה הגה הקיסר.
אשר סולקה המלוכה בצרפת בשנת 1848, ולאחר הרפובליקה השנייה קצרת המועד, עלה לשלטון הקיסר נפוליאון ה-3. כמו דודו הנערץ, גם נפוליאון השלישי רצה להקים כאן מבנה מונומנטלי, אלא שהפעם דובר על פסל שיקרא צרפת האינטליגנטית שישקיף על שישה בניינים שישכנו שישה משרדי ממשלה שונים.שום דבר מזה לא יצא לפועל.
8 שנים לאחר נפילת נפוליאון, נבנה בכיכר טרוקדרו ארמון בסגנון נאו-מאורי עם חזית של כ-400 מטר לקראת התערוכה העולמית של שנת 1878 בתכנון הארכיטקט המפורסם גביראל דאביו.
השטח הפנוי שנותר בין שני המבנים מאפשר מעבר אל גני טרוקדרו ומשאיר מראה היישר אל הסן, גשר ינה, מגדל אייפל ומעבר לו.
כיום משמשים המבנים של ארמון שאיו ככמה מוזיאונים:
המוזיאון הלאומי של חיל הים הצרפתי
בחזית המבנה צולם אדולף היטלר במהלך ביקורו הקצר לעיר ב-1940 עם מגדל אייפל ברקע.
התמונה הפכה לימים סמל לכיבוש הנאצים.
בארמון שאיו אימצה העצרת הכללית של האו"ם את ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ב-10 בדצמבר 1948. האירוע הונצח באנדרטת אבן גדולה ברחבה הנקראת "טיילת זכויות האדם" ("esplanade des droits de l'homme").
בנוסף היה ארמון שאיו המטה הראשוני של נאט"ו בזמן ש"ארמון נאטו" (Palais de l'OTAN) (שלימים הוסב לאוניברסיטת דופין) היה בבנייה.
בפריז התקיימה בשנת 2024 האולימפיאדה השלישית, 100 שנה אחרי האולימפיאדה ב 1924 וארמון שאיו וגני הטרוקדרו היוו אזור מרכזי באירועי פתיחת האולימפיאדה.
ארמון רונדלה (בלטבית: Rundāles pils) הוא אחד משני הארמונות הגדולים ביותר שנבנו לדוכס קורלנד, כיום נמצא בדרום לטביה, כ-12 ק"מ מערבית לעיר באוסקה.
הארמון נבנה לפי תוכניתו של האדריכל הרוסי ברתולומאו רסטרלי שהיה בין האדריכלים הבולטים בסגנון הבארוק ברוסיה במחצית המאה ה-18.
בניית הארמון החלה בין השנים 1736-1740 והושלמה בשנים 1765-1768. הוא נבנה למען ארנסט בירון, דוכס קורלנד שהיה מאהבה של אנה, קיסרית רוסיה.
לאחר מותה של אנה ב-1740 נאסר בירון והואשם בשחיתות.
הוא הוגלה לרוסיה למשך 22 שנה.
לאחר שובו עם תחילת שלטונה של יקטרינה השנייה הוחל שוב בשיפוץ הארמון.
הציורים נעשו בידי שני אמנים איטלקיים מסנט פטרסבורג והפיסול על ידי אמן מברלין.
כאשר ספחה רוסיה את דוכסות קורלנד העבירה יקטרינה השנייה את הארמון לידי ואלריאן זובוב, אחיו הצעיר של מאהבה פלאטון זובוב.
במלחמת העולם הראשונה כבשו הגרמנים את הארמון והפכו אותו לבית חולים צבאי ולמפקדה.
הארמון ניזוק במלחמת העצמאות הלטבית ב-1919. הארמון ניזוק גם במלחמת העולם השנייה שאחריה הפך חלק ממנו למחסן תבואה ולגמנסיה לבנות.
ב-1972 פונה הארמון והוקם בו מוזיאון.
החפצים והריהוט נאספו מרחבי לטביה ואירופה.
חלק מהם נתרמו על ידי צאצאי הדוכס.
עד כה שוחזרו 48 מתוך 138 חדרי הארמון ונפתחו לביקורים.
כן שוחזרו הגנים בסגנון צרפתי המקיפים את הבניין.
ארמון רונדלה מהווה את אחת האטרקציות התיירותיות החשובות ביותר בלטביה.
ארמון עאבדין הוא ארמון היסטורי במרכז קהיר, בירת מצרים, מהווה מעון ממשלתי רשמי ומשרד ראשי עבור נשיא מצרים.
הארמון הוקם בין השנים 1863 ו-1873 על ידי השליט המצרי והח'דיו איסמעיל פאשה, ונחנך רשמית ב-1874. הארמון החליף את מצודת קהיר כמקום מושבה הרשמי של הממשלה המצרית.
הוא נקרא על שמו של המצביא המצרי ממוצא אלבני עאבדין ביי , אשר פעל בתקופתו של שליט מצרים מוחמד עלי.
הארמון, שבו 500 חדרים, נבנה על שטח של 24 פדאנים (כ-0.1 קילומטר רבוע), ותוכנן על ידי האדריכל הצרפתי לאון רוסו, בשיתוף עם מעצבים מצרים, איטלקים, צרפתים וטורקים.
עלות הקמת הארמון הייתה כ-700 אלף לירות מצריות, ו-2 מיליון לירות עלה הריהוט.
הארמון הוא בין המפוארים בעולם, ובו אוסף מרשים של חפצי ערך, ציורים, שעונים, רבים מהם מעוטרים בזהב טהור.
הקומות העליונות, ששימשו בעבר למגורי משפחת המלוכה, שמורות כיום לאירוח אורחים רמי דרג ממדינות זרות.
הקומות התחתונות מאכלסות את מוזיאון הכסף, מוזיאון הנשק, מוזיאון משפחת המלוכה ומוזיאון המתנות הנשיאותי.
בשנת 2005 נפתח בארמון מוזיאון המסמכים ההיסטוריים, אשר בו מוצג לראווה הפירמן (צו מלכותי) העות'מאני אשר העניק את סמכויות השליטה על מצרים למוחמד עלי ומשפחתו ותעודות רשמיות אחרות, בהן תעודת מסדר כתר הברזל של ממלכת אראוקניה ופטגוניה מהמאה ה-19.
ארמון הקפיטניה חנרל (בספרדית: El Palacio de la Capitanía General) הוא בניין הממוקם בעיר סנטה קרוס דה טנריפה שבאיים הקנריים, ספרד.
הבניין ממוקם במרכז העיר, בנייתו הושלמה בשנת 1578 והיה לאחד מהמקומות החשובים ביותר לכוחות המזוינים של האיים הקנריים.
הארמון שימש כמפקדה של הקפיטניה חנרל של האיים הקנריים, הפיקוד הצבאי של הכוחות המזוינים של ספרד באיים הקנריים.
משרדם של הפיקוד הצבאי באיים הקנריים הוקם בשלהי המאה ה-16 בקומה הראשית של ארמון הקפיטניה חנרל.
תחילה הוחלט למקם את הפיקוד הצבאי בעיר לה לגונה אך לבסוף הוחלט למקמו בעיר סנטה קרוס דה טנריפה, החלטה שהשפיעה על התפתחותה של העיר שהייתה נתונה להתקפות ימיות.
בשנת 1656 החל הפיקוד הצבאי של העיר לארח את המטה הצבאי הכללי של האיים הקנריים.
בבניין זה איקונוגרפיה שנערכה על ידי גומרסינדו רוביינה המציגה את המאפיינים של קסטיליה ולאון ושל כל אחד מסמלי האיים הקנריים השונים.
בעת שלטונו של קרלוס השלישי, שמונה למנהיג בשנת 1782, נהגו בכל שנה לערוך בבניין זה את חגיגות חג הפסחא הצבאי.
החוגגים היו בעיקר חיילים מהכוחות המזוינים של האיים הקנריים בנוכחותו של ראש הפיקוד הצבאי, המייצג את המלך.
ארמון רומין הוא מבנה בעיר לוזאן שבקנטון וו, בשווייץ.
המבנה גובל בכיכר ריפון - כיכר גדולה בקרבת מרכז העיר.
הוא נמצא בקרבה יחסית אל המוזיאון לעיצוב ואמנות שימושית בני זמננו.
המבנה נבנה בסוף המאה ה-19, בסגנון אדריכלות הרנסאנס מכספי תרומות, שתרם האציל הרוסי גבריאל דה רומין.
בתקופות שונות המבנה אוכלס במוסדות שונים, לרבות אגף של מכללה ואגף של אוניברסיטת לוזאן (UNIL).
נכון לשנות האלפיים, המבנה מכיל את המוסדות הבאים:
אגף של הספרייה העירונית והקנטונלית של לוזאן
המוזיאון הקנטונלי לכסף (אמצעי תשלום)
ארמון השמש קומסוסאן, לשעבר ארמון הזיכרון קומסוסאן, ולפעמים מכונה גם המאוזוליאום של קים איל סונג הוא מקום קבורתם של מנהיגי קוריאה הצפונית קים איל-סונג וקים ג'ונג-איל בפיונגיאנג.
לפני הפיכתו למוזלאום הארמון היה מקום מושבו של קים איל-סונג, לאחר מותו ציווה קים ג'ונג-איל להפוך אותו לאתר קבורה.
הארמון נבנה בשנת 1976. לפי אומדנים שונים עלות השיפוצים והפיכתו למוזלאום נעה בין 100 מיליון דולר ל-900 מיליון דולר.
לאחר מותו של קים ג'ונג-איל ב-17 בדצמבר 2011, הועברה גופתו לארמון ב-29 בדצמבר 2011.
ארמון פרימוורי (ברומנית: Palatul Primǎverii; מילולית: "ארמון האביב") הוא בית בשכונת פרימוורי בצפון בוקרשט, ששימש כמעונו הרשמי של שליט רומניה ניקולאה צ'אושסקו בתקופת שלטונו (1965-1989).
הבית נבנה בסמוך לעלייתו של צ'אושסקו לשלטון, ותוכנן על ידי האדריכל ארון גרימברג-סולארי.
עיצוב הפנים נעשה על ידי רוברט וול ואגריפה פופסקו.
בשנת 1971 הורחב המבנה, ובסופו של דבר כלל שלוש קומות.
במפלס הקרקע של הבית שכנו חלל הכניסה, משרדו של ניקולאה צ'אושסקו, יחידת מגורים ומשרדו של בנו הבכור, ולנטין, הסלון וחדר האוכל, ובצמוד להם נבנתה גם בריכת שחייה.
הריהוט בכל הקומה היה בסגנון הרנסאנס.
בקומת המרתף הוקמו מרתף יינות עם ריהוט אקלקטי ואולם קולנוע בסגנון אר דקו.
הבית כלל גם שתי חצרות, קדמית ופנימית.
בחצרות הסתובבו טווסים, עופות שהיו חביבים על צ'אושסקו, ואיורי טווסים אף מעטרים אלמנטים שונים בבית.
גם כיום שוהים בחצר הבית טווסים.