tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-8 במאי 2018 פורסם השיר "אוהבת אותי אמיתי" של עומר אדם.
הוא דורג במקום הרביעי במצעד הסינגלים של המדיה פורסט ואף במקום הראשון ב.
קלימי כתב שירים נוספים לאדם, כמו "רחוק מכולם", שהגיע למקום השני במצעד הפזמונים השנתי של המדיה פורסט.
את השיר "חיים שלי" של עדן בן זקן ביצע לראשונה בחתונתה, כשהוא מלווה את עצמו בפסנתר.
הוא פורסם בגרסתו הרשמית ב-5 ביוני, והגיע למקום השישי במצעד השנתי של גלגלצ.
קלימי גם כתב את "כשתבוא" בו חשפה בן זקן את הריונה ב-2020. לשרית חדד כתב עבורה את "תצא לי מהראש", "מי תאהב" ו"אהבה כמו שלנו", שהקדישה אותה לבת-זוגה.
ב-19 בינואר 2022 פורסם הסינגל "סוף של כל סיפור" של איל גולן אותו כתב קלימי.
הוא נכלל באלבומו קצת שמח קצת עצוב.
קלימי, בנוסף לפעילותו ככותב, העלה לערוץ היוטיוב שלו מספר גרסאות כיסוי לשירים ישראליים מוכרים.
סינגל הבכורה שלו, "שלא תביני לא נכון", יצא לאור במרץ 2021. באוגוסט פרסם את "מיליון שירים", שצבר פופולריות בפלטפורמת ה"טיקטוק".
הסינגל השלישי שלו, "סימני פרידה", יצא בדצמבר 2021. שירם המשותף של קלימי ושל יהלומי, "מזל", יצא ב-31 במרץ 2022 וצבר כאחד עשר מיליוני צפיות ביוטיוב.
ב-8 בינואר 2023 הוציא את הסינגל "מי את היום בלעדיי" שהגיע למקום החמישי במצעד היטליסט.
ב-19 במרץ הוציא את הסינגל "תרסקי לי ת'לב".
ב-4 באפריל הוציא את הסינגל "לשוב אליך" עם תמר יהלומי.
ב-21 במאי הוציא את הסינגל "מי אם לא אני".
ב-5 ביולי הוציא את הסינגל "דוקטורט" שהגיע למקום ה-54 במצעד ההיטליסט.
ב-22 באוגוסט הוציא את הסינגל "עושה לי שקט".
ב-19 בנובמבר הוציא את הסינגל "אל תדאגי אמא", שהגיע למקום ה-82 במצעד ההיטליסט.
ב-1 בפברואר 2024 הוציא את הסינגל "בעיניים עצומות".
ב-24 במרץ פורסם "אותיות זרוקות", וב-11 ביולי יצא "אשקלוני רווק".
ב-15 ביולי יצא לאור הסינגל "פרח שלי".
ב-18 ביולי יצא לאור הסינגל "בגידות".
ב-22 ביולי יצא לאור המיני-אלבום הראשון שלו, "יונתן קלימי".
ב-31 בדצמבר הוציא את הסינגל "קוראים לך אהבה".
ב-3 בפברואר 2025 קלימי ותמר יהלומי הוציאו דואט בשם "דם לא מים".
ב-10 באפריל הוציא את הסינגל "הכל יהיה בסדר".
יונתן גלזר פיין (נולד ב-7 בספטמבר 1984) הוא סופר ומתרגם ישראלי.
יונתן פיין נולד וגדל בתל אביב, למד בתיכון עירוני ד'.
שירת בצבא בגדוד חי"ר ממוכן.
סיים תואר ראשון בספרות ומדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב ותואר שני בספרות איטלקית בהצטיינות יתרה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבד כעורך חדשות וכותב רשימות על ספרות בעיתונים הארץ, ynet ומעריב, והיה ראש תחום תוכן בחברה Finance magnates, עוסק בתרגום פרוזה מאנגלית ומאיטלקית.
פיין נשוי, אב לשניים ומתגורר בתל אביב.
פרס הרי הרשון לכתיבה ספרותית
פרס שרת התרבות לספרי ביכורים
מלגת שהות אמנים של הספרייה הלאומית
הבוסמן (אפיק – ספרות ישראלית, 2017)
לילה טוב, נמשיך מחר (ליאת לב רן, יצירה עברית, סדרת קולות, 2025)
פיין הוא זוכה פרס היצירה למתרגמים מטעם משרד התרבות.
תרגם שבעה עשר ספרים, ביניהם:
האחיות גרים: בלשיות מהאגדות / מייקל באקלי (ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 2011)
פאבל ואני / דן ויילטה (כנרת, זמורה-ביתן, 2011)
ללא תחליף / סטיבן לאבלי (מטר, 2012)
מורשת סטונהנג' / סם כרייסטר (כנרת, זמורה-ביתן, 2012)
העולם המופלא של פיניאס ופרב (ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 2012)
מסי: הילד שהפך לאגדה / לוקה קאיולי (ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 2012)
מספר הסיפורים ממרקש / ג'וידיפ רוי בהאטצ'אריה (מטר, 2013)
רונאלדו: השאיפה לשלמות / לוקה קאיולי (ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 2013)
היומן של ריאן / פטריק קרמן (מטר, 2014)
נחל-שלדים: היומן של ריאן / פטריק קרמן (מטר, 2014)
סיפורים סיציליאניים / ג'ובאני ורגה (כרמל, 2016)
הסיפור של הזקן הטוב והנערה היפה / איטלו סבבו (תשע נשמות, 2019)
המידות הקטנות / נטליה גינצבורג (תשע נשמות, 2019)
מקצועות של אחרים / פרימו לוי (הספריה החדשה, 2021)
בעקבות השורשים: אנתולוגיה אישית / פרימו לוי (הוצאת מאגנס, 2024)
יונתן שגיב (נולד ב-1 במאי 1979) הוא סופר וחוקר ספרות.
פרסם סדרת ספרי בלש וממואר.
שגיב נולד בישראל וגדל בהרצליה.
סיים תואר ראשון בספרות באוניברסיטת תל אביב, כתב וערך במדורי תרבות שונים בעיתונות המודפסת והדיגיטלית בישראל.
הוא עבר לניו יורק שם סיים תואר שלישי באוניברסיטת ניו יורק.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בייצוגי כסף, כלכלה וחובות ביצירותיו של ש"י עגנון.
Agnon", המבוסס על הדוקטורט שכתב.
בסיום לימודיו בניו יורק, עבר ללונדון, שם לימד קולנוע וספרות ישראלית באוניברסיטת לונדון.
מתגורר עם בן זוגו בתל אביב.
ב-2014 יצא בהוצאת כתר ספר הפרוזה הראשון שלו – הרומן הבלשי "אין סודות בחברה" שבמרכזו עומד החוקר הפרטי עודד חפר, הידוע בכינויו "החופרת", שהוא הומו המתבטא באופן נשי ומוחצן.
ספרו השני בסדרה "דברים שהשתיקה יפה להם", יצא לאור בראשית 2017 והשלישי – "הצעקה האחרונה" – התפרסם ב-2019.
סדרת ספרי הבלש זכתה לשבחי הקוראים והביקורת.
היא תורגמה לצרפתית וגרמנית ונרכשה לעיבוד טלוויזיוני עליו עובד שגיב עם אהרן גבע ומיקי טריאסט..
דמותו של הבלש בסדרה שונה מהמקובל מערערת את הדמות הקלאסית וה"גברית".
שפתו של חפר מערערת על החלוקות המגדריות המקובלות ומשקפת את הז'רגון של הקהילה ההומוסקסואלית המקומית.
ב-2022 התפרסם הממואר "יש אנשים שמדברים ככה".
הספר עוסק בזהותו המינית ברקע טיפול שעבר לאחר שאיבד את קולו.
אין סודות בחברה (ירושלים: כתר ספרים, 2014).
דברים שהשתיקה יפה להם (מושב בן שמן: כתר ספרים, 2017).
עורכים: שירה חדד ועודד וולקשטיין
הצעקה האחרונה (מושב בן-שמן: כתר, 2020).
יש אנשים שמדברים ככה, (מושב בן-שמן: כתר, 2022).
יונתן פרידמן (נולד ב-14 במרץ 2003) הוא מתעמל אקרובטי ישראלי, פעמיים סגן אלוף העולם (2024) בזוגות מעורבים בתרגיל דינאמי ובתרגיל שיווי משקל ואלוף אירופה (2025) בזוגות מעורבים ביחד עם איימי רפאלי בקרב רב.
פרידמן גדל במושב סלעית במערב השומרון.
הוא סיים את בית ספר תיכון עמי אסף בבית ברל.
הוא מתאמן בהדרכתו של אמיר מוזס.
באליפות אירופה לנוער באקרובטיקה לשנת 2017 הוא זכה במדליית הזהב ברביעיית בנים יחד עם אדם נודל, רועי נועם ונבו גברא בתוצאה של 27.350 נקודות.
באוקטובר 2018 ייצג את ישראל באולימפיאדת הנוער שנערכה בבואנוס איירס, ארגנטינה, וזכה ביחד עם נועה קזדו יקר במדליית כסף בהתעמלות אקרובטית לזוגות מעורבים בתוצאה של 27.590 נקודות.
השניים סיימו אחרי זוג מבולגריה (27.850 נקודות) ולפני זוג מאוקראינה (27.450 נקודות).
הם הקדישו את הופעתם לבן זוגה המנוח של מאמנתם, שנהרג בתאונת אופנוע.
באליפות אירופה עד גיל 16 שנערכה בחולון באוקטובר 2019 זכה במדליית זהב ביחד עם איימי רפאלי.
אלוף עולם עד גיל 19
באליפות העולם שנערכה בז'נבה, שווייץ ביוני 2021 זכה במדליית כסף בזוגות מעורבים ביחד עם איימי רפאלי בתוצאה של 28.350 נקודות.
אלוף אירופה עד גיל 19
באליפות אירופה שנערכה בפזרו שבאיטליה באוקטובר 2021 זכה במדליית הזהב בזוגות מעורבים ביחד עם איימי רפאלי בתוצאה של 28.600 נקודות.
בנוסף זכה יונתן יחד עם איימי במדליית הזהב בתרגיל הדינמי בתוצאה של 28.100 נקודות ובמדליית הכסף בתרגיל השיווי משקל בתוצאה של 27.900
באליפות העולם שנערכה בבאקו, אזרבייג'ן במרץ 2022 זכה במדליית זהב בזוגות מעורבים ביחד עם איימי רפאלי.
במסגרת סבב הגביע העולמי לשנת 2023 הוא התחרה בקטגוריית זוגות מעורבים יחד עם איימי רפאלי.
השניים דורגו במקום השני בסבב, וזכו במדליית זהב בפורס-סינט-אמנדס, בלגיה בתוצאה של 29.750 נקודות.
במדליות כסף בז'שוב, פולין בתוצאה של 28.930 נקודות ובמאיה פורטוגל בתוצאה של 29.030 נקודות.
באליפות העולם שהתקיימה בגימארייש, פורטוגל בספטמבר 2024 הוא זכה בשתי מדליות כסף ביחד עם איימי רפאלי בקטגוריית זוגות מעורבים בתרגיל דינמי ובתרגיל שיווי משקל.
באליפות אירופה שהתקיימה בלוקסמבורג באפריל 2025 הוא זכה ביחד עם איימי רפאלי בקטגוריית זוגות מעורבים ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב בתוצאה של 86.0 נקודות, התוצאה הגבוהה בתחרות כולה (מבין כל הקטגוריות).
הם עלו לגמר מהמקום הראשון בציון של 56.960 נק' (סכום הניקוד בתרגיל דינמי ובתרגיל שיווי משקל).
לציון התווסף הציון בתרגיל השלישי - הקומביין 29.040 נק' ובכך היו למתעמלים הראשונים שזכו במדליית זהב באליפות אירופה בקטגוריה זו.
מדליות כסף בתרגיל הבאלנס ובתרגיל שיווי משקל.
יונתן רוזובסקי (נולד ב-14 באפריל 1994) הוא שחקן טלוויזיה, דוגמן וזמר ישראלי.
רוזובסקי אומץ בגיל 10 ימים על ידי עורך הדין אייל רוזובסקי, וגדל באבן יהודה.
למד בבית הספר היסודי "בכר" באבן יהודה.
בילדותו המוקדמת אובחן כבעל הפרעת קשב וריכוז ולכן התקשה בלימוד קרוא וכתוב.
בגיל 18 החליט לפתוח את תיק האימוץ וחידש את הקשר לזמן קצר עם אביו הביולוגי.
לאחר שירותו הצבאי עבד בתחום הנדל"ן, לאחר מכן טייל בדרום אמריקה וכששב לישראל עסק בדוגמנות ולמד משחק בבית הספר למשחק "טכניקה".
התפרסם כדוגמן בפרסומת לתעודת הזהות הביומטרית, בה פניו של רוזובסקי הופיעו על שלטי חוצות גדולים בכל המדינה.
בשנת 2018 הופיע לראשונה בסדרת הנוער של ערוץ הילדים "אילת" בה גילם את עדן מולקו.
בשנת 2019 השתתף בסדרה הקומית של TeenNick "בצפר" בה גילם את דמותו של ציון קאטמה.
בשנת 2020 שיחק בעונה הראשונה בסדרת הטלוויזיה של TeenNick "ספיידרז" בה גילם את יונתן.
בשנת 2021 הופיע בסדרת הנוער של TeenNick "סקיי" בתור חייל.
בשנת 2022 שיחק בהצגה "התחנה".
בשנת 2024 גילם את דמותו של אייל בימרו בסדרת הטלוויזיה של TeenNick "פול ספיד".
בשנת 2024 הוציא שלושה סינגלים: "פיק ברכיים", "בשביל אמא שלי" (שנכתב על סיפרו האישי כילד מאומץ) ו"עסקים כרגיל".
יונתן מרקוב נולד ב-1981 ביקנעם, הידוע בשם הבמה BLiSS, הוא מוזיקאי, מפיק ודי ג'יי ישראלי.
במהלך הקריירה שלו, הפך לאחד האמנים המובילים בסצנת המוזיקה האלקטרונית בישראל, הופיע בפסטיבלים מרכזיים ברחבי העולם כמו טומורולנד בבלגיה, Earthcore באוסטרליה, World Trance Festival בצרפת ואחרים.
יונתן מרקוב נולד בשנת 1981 בישראל.
בילדותו היה חבר במספר להקות רוק כבד ומטאל, וניגן על גיטרה.
בגיל 16 גילה את המוזיקה האלקטרונית והחל להתעמק בה.
בשנת 2003 ייסד את פרויקט הסולו שלו, BLiSS.
בשנת 2005, לאחר עבודה ממושכת באולפן, הוציא את אלבום הבכורה שלו, "The Rhythmus Gene", בלייבל הבריטי Phantasm Records.
האלבום זכה להצלחה משמעותית והפך במידה רבה לקרש קפיצה ולחשיפה בינ"ל רחבה.
BLiSS ידוע בסגנון הייחודי שלו המשלב נגינה בגיטרה חשמלית גם בהקלטת הטרקים אבל גם בהופעות חיות, סגנון ייחודי שהביא אותו להופיע על במות גדולות ברחבי העולם.
הוא שיתף פעולה עם אמנים מובילים כמו Infected Mushroom ו-Tristan, וכן יצר למעלה מ-25 רמיקסים לשירים של אמנים כמו Astrix, Ace Ventura ו-Captain Hook.
את דרכו בעולם המוזיקה אלקטרונית החל מרקוב אחרי שחבר חשף אותו לדיסק אוסף של יורו טראנס, ומשם החל העניין שלו במסיבות שבהן הושמעה מוזיקה אלקטרונית עד שהחל ליצור מוזיקה משלו.
בשנותיו הראשונות עבד עם מוזיקאי הטראנס אזאקס סינדרום (רגב עזריה) כחלק מהצמד Azax vs.
במסגרת זו הוציאו שני אלבומים, Round 1 ו-Round 2. כמו כן שיתף פעולה עם יוצר הטראנס Painkiller (רוי אנגל) כחלק מהצמד The A-Team.
ב-2025, חבר מרקוב אל יאיא כהן אהרונוב ויחד שחררו 5 שירים ("תן לרקוד", "פצע על פצע", "כל הימים", "אריה" "Let Yourself") בפרויקט משותף ששמו "זה חי בנו" .
מיני אלבומים וסינגלים (רשימה חלקית)
יונתן שוורץ (יידיש: שווארץ, אנגלית: Yonason Schwartz) הוא יוצר וגראמער חסידי ישראלי-אמריקאי.
נולד בישראל למשה שוורץ, מחסידי בעלזא.
בגיל צעיר התייתם מאמו וחווה ילדות קשה, וגדל עם אחיו ואחיותיו אצל משפחות מהחסידות, כשלפרנסתו הוא עסק בחשמלאות.
הוא התגרש ונשא לאשה שנייה אשה מניו יורק, ומאז הוא גר בעיר זו, שם החל לעסוק לפרנסתו כגראמער שפתח בפניו את הקריירה המוזיקלית שלו.
הקריירה המוזיקלית שלו הגיעה לשיאה בשנות התשעים ובתחילת שנות האלפיים, והוא הוציא סדרת אלבומים המכונים "א גוטע ...", תוך התכתבות אינטרטקסטואלית מתמדת עם היוצר החסידי הבעלזאי האחר יוסף משה כהנא שהוציא במקביל את האלבומים בסדרת "אידיש חן" ופתחו בכינוי "לחיים ...".
באלבומים שלו שירים ארוכים בחרוזים והם מתאפיינים ביצירתיות מיוחדת.
בעקבות ההתפתחות הטכנולוגית הפך הענף בציבור החרדי להיות לא רווחי והוא זנח את הפקת האלבומים.
בשנים האחרונות מפעיל שוורץ סטטוס פופולרי באפליקציה החברתית ואטסאפ המכונה "א גוטע סטטוס" ולו מאות עוקבים.
כמו כן הוא מרבה לעסוק בפעילות ויזומות לקידום שידוכים לרווקים מבוגרים בעולם החרדי.
כמו כן הוא נאבק בתופעת הניכור הורי ומוביל קמפיין לגינוי התופעה.
א גוטע וואך (שבוע טוב) - 1993 - תרגום של שירי מלווה מלכה ליידיש.
א גוטע שבת (שבת שלום) - 1994 - בלדות, שירים וסיפורים בחרוזים על שבת וזמירות שבת.
א גוטע איד (יהודי טוב)
יונתן וונהיים נורבי (בנורווגית: Jonathan Vonheim Norbye; נולד ב-26 במרץ 2007 באלטה שבנורווגיה) הוא כדורגלן נורווגי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ארמיניה בילפלד מהבונדסליגה השנייה, בהשאלה מר.ב.
נורבי גדל במחלקת הנוער של אלטה, וערך עשר הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת הליגה הנורווגית השלישית, בהן הבקיע שער אחד.
בשנת 2023, בגיל 15, הצטרף למחלקת הנוער של ר.ב.
ב-18 במאי 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 2-2 נגד איינטרכט פרנקפורט במסגרת המחזור ה-34 והאחרון בליגה לעונת 2023/2024.
ב-23 ביוני 2025 הושאל למשך עונת לארמיניה בילפלד מהבונדסליגה השנייה.
נורבי נכלל בסגל נבחרת נורווגיה עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 לשנת 2025, וב-29 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בטורניר, בניצחון 0–1 על נבחרת ניגריה עד גיל 20 במסגרת שלב הבתים.
יונתן פרבר (נולד ב-2 באוקטובר 2001) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר בהפועל חיפה.
פרבר התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של הפועל הוד השרון.
בגיל 19 הצטרף למכבי יפו ושיחק בקבוצה הבוגרת ששיחקה בליגה א'.
ב-24 בנובמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2–3 להפועל בקעת הירדן במסגרת גביע המדינה.
3 ימים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בתיקו 1-1 נגד מכבי יפו.
ב-18 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בתיקו 1-1 נגד עירוני כסייפה.
ברעננה פרבר שיחק שלוש עונות כאשר הוא היה שותף לירידה שלה לליגה א' בתום עונתו הראשונה במועודן וגם לחזרה שלו לליגה הלאומית כעבור שנתיים.
ב-28 ביולי 2024 חתם בהפועל חיפה מליגת העל.
ב-14 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בניצחון 0–4 נגד הפועל ירושלים.
ב-19 באוקטובר הורחק בניצחון 0-1 נגד עירוני טבריה.
ב-14 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד הפועל חדרה.
ב-20 בדצמבר 2025 הבקיע אחרי 34 שניות במשחק הליגה נגד הפועל ירושלים, שהיה גם השער היחיד במשחק.
ב31 לינואר כבש את השער הראשון שלו לעונת 2026 נגד ביתר ירושלים בליגה .
יוסוף א-ת'וניאן (נולד ב-18 בנובמבר 1963) הוא כדורגלן עבר סעודי.
א-ת'וניאן כבש 33 שערים ב-95 משחקים בנבחרת ערב הסעודית.
בגיל 34 שיחק לראשונה בגביע העולם בכדורגל, במונדיאל 1998. ברוב הקריירה שלו, א-ת'וניאן שיחק בקבוצת אל-הילאל.
יוסבה אנדוני אצ'בריה ליסרדי (בספרדית: Joseba Andoni Etxeberria Lizardi; נולד ב-5 בספטמבר 1977) הוא כדורגלן עבר ספרדי ממוצא בסקי וכיום מאמן כדורגל.
אצ'בריה החל את הקריירה שלו בריאל סוסיאדד ב-1994, ואחרי שבעה משחקים עבר לאתלטיק בילבאו תמורת שלושה מיליון אירו.
בעקבות העברה זו היה אצ'בריה לשחקן היקר ביותר בספרד מתחת לגיל 18. זמן מה לאחר העברתו לבילבאו, מונה לקפטן שני של הקבוצה.
בבילבאו קיבל אצ'בריה את הכינוי "El Gallo" (התרנגול) עקב הנוכחות הרבה שלו ברחבת היריב.
אחרי שהיה מלך השערים באליפות העולם לנוער ב-1995, זומן אצ'בריה לנבחרת ספרד.
בנבחרת ספרד שיחק אצ'בריה למעלה מ-50 משחקים וכבש 12 שערים.
אצ'בריה השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1998, ביורו 2000 וביורו 2004.
השייח' ד"ר יוסוף עבדאללה אל-קרדאווי היה איש דת מוסלמי-סוני ומנהיג אסלאמיסטי מצרי.
נחשב לאחד מחשובי הפוסקים המוסלמים, וכסמכות רוחנית שאין לערער עליה, בקרב עשרות מיליוני מוסלמים בעולם.
קרדאווי נודע בעיקר בזכות תוכניתו הפופולרית בערוץ "אל-ג'זירה", "א-שריעה ואל-חייאת" (ההלכה האסלאמית והחיים), הנצפית על ידי קהל של כ-40 מיליון מוסלמים, וכן בזכות אתר האינטרנט IslamOnline, שקרדאווי היה ממקימיו ב-1997.
מוסלמים רבים ראו בקרדאווי מנהיג שמרני מתון ובעל השקפת עולם מאוזנת.
אחרים ראו בו קנאי חשוך ומסוכן, וטוענים שהפתוות (פסקי הלכה מוסלמיים) שהוציא מנוגדות לערכי הדמוקרטיה ולזכויות האדם האוניברסליות.
בהקשר זה, קרדאווי הביע עמדות אנטי-ציוניות ואנטישמיות חריפות ותמיכה בטרור נגד מטרות ישראליות ואף יהודיות בעולם.
קרדאווי נולד בכפר קטן במצרים, בדלתא של הנילוס.
כאשר היה בן שנתיים התייתם מאביו, וגדל בבית דודו, בסביבה דתית.
משפחתו רצתה שיהיה חנווני או נגר, אבל הוא בחר להיות איש דת.
הוא החל את לימודי הדת בגיל 4 כשנשלח ללמוד בבית ספר דתי, ומספרים עליו שבגיל 9 ידע את הקוראן כולו בעל-פה.
בנעוריו המשיך לבית-ספר דתי בעיר טנטא, שם החל להתעמק בכתביו של חסן אל-בנא, מייסד תנועת האחים המוסלמים ומי שקרדאווי הגדיר כמעצב הגדול ביותר של תודעתו הפוליטית והדתית.
בגיל 18 עבר ללמוד בפקולטה לדתות של הסמינר הדתי "אל-אזהר", המוסד האקדמי החשוב ביותר בעולם המוסלמי הסוני, וב-1953 סיים כתלמיד המצטיין בכיתתו.
שנה לאחר מכן עבר את בחינות ההסמכה להוראה.
במהלך לימודיו באל-אזהר התמסר לפעילות פוליטית אסלאמיסטית.
פעילותו זו הביאה למעצרו הראשון ב-1949. בשנים הבאות נעצר עוד שלוש פעמים, בחלקן לאחר פרסומם של מחזות שכתב.
במקביל, החל לפרסם ספרי דת.
ב-1958 סיים את התואר השני בשפה וספרות ערבית.
ב-1960 החל בכתיבת התזה שלו, בנושא "הזכאת ותפקידה ביישוב בעיות סוציאליות" (הזכאת היא מצוות תרומת הצדקה באסלאם), וב-1973 קיבל תואר דוקטור בהצטיינות.
ב-1961 עבר לקטר, ועמד בראש בית הספר העליון לדתות.
פעילותו זו זיכתה אותו באזרחות קטרית, על בסיס שירות מצטיין למדינה.
ב-1977 ייסד את הפקולטה ללימודי האסלאם באוניברסיטת קטר, ועמד בראשה עד 1990. בעקבות הוצאתם של "האחים המוסלמים" אל מחוץ לחוק במצרים, הוא המשיך להתגורר בקטר במשך שנים ארוכות, כשהוא נהנה מחסותה של משפחת המלוכה המקומית, ומחזיק בתואר ראש "המכון לחקר תולדות הנביא" באוניברסיטת קטר.
במקביל הגיש תוכנית טלוויזיה בתחנת אל-ג'זירה.
בשנותיו בקטר פרסם קרדאווי כמות נכבדה של פתוות, וכן כחמישים ספרים בנושאי דת, שהחשוב שבהם הוא "אל-חלאל ואל-חראם פי אל-אסלאם" ("מותר ואסור באסלאם"), שתורגם לעשרות לשונות ונמכר במיליוני עותקים, והוא הספר המוסלמי הנמכר ביותר באירופה, אחרי הקוראן עצמו.
הוא זכה במספר אותות ועיטורים, ביניהם אות המלך פייצל הסעודי, אות האוניברסיטה האסלאמית במלזיה, ואות סולטאן ברוניי.
ב-14 ביולי 2007 השיק פורום למחשבה מוסלמית מתונה, הקרוי על שמו, ומתעתד לקרב בין כ-90 מלומדים אסלאמיים מ-30 מדינות.
הפורום ממומן על ידי הפקולטה לשריעה באוניברסיטת קטר, והמרכז לאסלאם מתון בכוויית.
נחשב לסמכות הרוחנית של אמיר קטר, תמים בן חמד אאל ת'אני.
ב-2011, לאחר 30 שנות גלות, חזר קרדאווי למצרים נוכח שינוי האקלים הפוליטי במדינה, הפיכת 2011, הדחתו של הנשיא חוסני מובארכ מן השלטון, והפיכתם של האחים המוסלמים למפלגה הגדולה ביותר במצרים.
מאז שובו התחזק עוד יותר מעמדו האיתן ממילא בראשות הארגון, ועד מותו היה מקובל כסמכות הדתית והאידאולוגית העליונה של האחים המוסלמים, וכיורשו של סייד קוּטְבְּ כמנהיג הארגון, אף על פי שדחה הצעות לכהן כמנהיגו הרשמי של הארגון.
מתוקף מעמדו בארגון, הוא מוחזק כסמכות אידאולוגית עליונה גם על ידי תנועת חמאס, שנולדה מתוך האחים המוסלמים.
ב-18 בפברואר 2011 נאם קרדאווי בפני שני מיליון מאזינים בכיכר א-תחריר, שהפכה לסמל ההפיכה בשנת 2011. הוא שיבח את ההפיכה, והעלה על נס את תרומתם של הנוצרים הקופטים אזרחי מצרים, שהגנו על המתפללים המוסלמים בעת תפילות יום השישי.
נוסף על כך הוא הביע את אמונו בצבא המצרי ובכוונתו להחזיר את השלטון לידי העם.
בעקבות ההפיכה במצרים בשנת 2013 בה הודחו האחים המוסלמים מהשלטון, תקף קרדאווי את כוחות הצבא שביצעו את ההפיכה באומרו:
קרדאווי המשיך לפעול כחבר פעיל במספר ארגונים אסלאמיים; בין השאר, הוא כיהן כיו"ר ארגון העֻלַמַאא' (מלומדי האסלאם), וכראש המועצה האירופית לפתווה ולמחקר, גוף אסלאמיסטי פאן-אירופי שמנסה לקרב בין קהילות מוסלמיות ברחבי היבשת ולגשר בין זרמים שונים בהן, במטרה לשלב בין החיים באירופה הנוצרית-דמוקרטית לבין השריעה האסלאמית.
בדצמבר 2014, כחלק ממאבק שמנהלת מצרים נגד ארגון האחים המוסלמים, הוסף קרדאווי, יחד עם פעילים נוספים בארגון, לרשימת המבוקשים של ארגון האינטרפול.
בנובמבר 2018, אמר בנאום באיסטנבול: "זה הנאום האחרון שלי.
אחרי זה אעביר את הלפיד".
למחליפו כיו"ר ההתאחדות העולמית של אנשי הדת המוסלמים, מונה אחמד א-רייסוני, איש דת ומטיף מרוקני.
קרדאווי נפטר בקטר ב-26 בספטמבר 2022 בגיל 96.
קרדאווי הגדיר את השקפתו הדתית כ"אסלאם מתון", כזה ש"מבקש לאזן בין השכל והלב, בין הדת והעולם, בין הרוחניות והגשמיות ובין הפרט והקבוצה".
הוא נהג לצטט את הנביא מוחמד, שאמר "קיצונים הרסו את אלו שקדמו לכם", ובמעמד הקמת פורום האסלאם המתון על-שמו, הצהיר: "מתחתי ביקורת על אימאמים מובילים בקרב האחים המוסלמים, כולל חסן אל-בנא וסייד קוּטְבְּ.
כשמדובר בחוק האסלאמי, מעולם לא לקחתי דברים כמובנים מאליהם, ותמיד הקפדתי על חשיבה ביקורתית".
כנגזר מכך, קרדאווי רואה בחיוב רפורמות באסלאם, וב-2004 אף הצהיר כי האסלאם מקבל בברכה רפורמות, אותן הגדיר כ"תיקונים של תפיסות שהושחתו".
הוא מנה חמישה תנאים לקיום רפורמה באסלאם: אינטרס אסלאמי; מתודולוגיה מוסלמית שנגזרת מסמכות דתית מוכרת; יישום עממי; מקור אסלאמי-פנימי; והדרגתיות ביישום הרפורמה.
כחלק מהשקפתו זו, קרדאווי היה אחת משתי הסמכויות הבכירות (אחרי השייח' ד"ר טהא ג'אבר אל-עלוואני, הנחשב לאיש הדת המוסלמי הבכיר בארצות הברית) של דוקטרינת פִקְה אל-אַקַלִיַאת ("חוק המיעוטים המוסלמים"), המספקת למיעוטים מוסלמים בעולם מרווח תמרון שמפשר בין חיי היום-יום ובין ההלכה המוסלמית.
מלומדים מהקצה השמרני של הקשת האסלאמית מתנגדים לגמישות היתרה, לדעתם, שמפגין קרדאווי.
בין היתר, הותקף על רקע תפיסתו כי צילומים ותמונות מותרים על פי האסלאם, ובין המאמינים הסלפים היו כאלה שכינו אותו "המופתי המרושע".
כן הותקף על ראייתו את המוזיקה והאמנות כחוקיות.
בעת בחירות 2002 בבחריין, הוא פרסם פתווה שהתירה לנשים, במיוחד לכאלה שעברו את גיל הפריון, להתמודד בבחירות המוניציפליות.
מלומד סעודי הגיב במהרה באמרו כי על פי הבנתו, הדבר אסור לפי חוקי האסלאם.
קרדאווי גם דחק בטליבאן שלא להשחית את פסלי הבודהה באפגניסטן, ב-2001. הוא הותקף כמי שמעודד עבודת אלילים.
מאוחר יותר נפגש עם מנהיגי הטליבאן, שינה את דעתו ותמך בהרס הפסלים.
למרות הביקורות שלעיל, קרדאווי זוכה לכבוד ולהערכה אדירים בעולם המוסלמי.
רוב המלומדים המוסלמים מכבדים את פסיקותיו, והדבר ניכר בעובדה שהוא מוביל מועצות פיקְה (הפוסקות על פי החוק האסלאמי) רבות ברחבי העולם.
בתגובה לביקורות שנמתחו עליו, פורסמה באתרו האישי חוות דעת הקובעת כי "דעות שונות הן דבר טבעי.
אל לנו להתמקד במחלוקות, או לתקוף זה את זה על הבדלים פעוטים, שכן הדבר נוגד את אמונתם של קדמונינו.
על המאמין האמיתי להיות סובלני גם כאשר השקפתו שונה, ועליו לשתף פעולה בעניינים מוסכמים...
אל לו לנקוט פנאטיות בשופטו נושאים, דוקטרינות או אימאמים שנויים במחלוקת".
עמדותיו ביחס לפלגים אחרים באסלאם
קרדאווי הסוני, התנגד נמרצות לניסיונות התפשטות של האסלאם השיעי.
בוועידה לדיאלוג סוני-שיעי, ב-20 בינואר 2007, הוא מתח ביקורת נוקבת על מאמציה של איראן (שהיא מדינה שיעית) להפיץ את השיעה בקרב מדינות סוניות.
בהזדמנות אחרת התנגד ל"פריצת האסכולה השיעית למצרים, שהייתה תמיד ידידותית לשיעים", והזהיר כי "עלינו לעמוד על המשמר" כדי למנוע פריצה כזו, שתוביל לדעתו לטבח הדדי "כמו בעיראק".
בתגובה, קראו מנהיגים שיעים להחרמתו.
את חסן נסראללה, מנהיג הארגון השיעי חזבאללה, כינה קרדאווי "קנאי עיוור", ואמר כי "נסראללה אינו שונה מן השיעים הקיצונים, ולא נוכל להתעלם מכך".
באותה פתווה גם קרא לסונים ולשיעים בעיראק לסיים את מלחמת האזרחים ביניהם.
מאידך, ביולי 2006 פרסם פתווה המתירה למאמינים סונים להתגייס למערכת הביטחון העיראקית, כדי להגן על עמדות סוניות בבגדאד ממתקפה שיעית.
בספטמבר 2013, כשארצות הברית התכוננה לתקוף את משטרו של בשאר אל-אסד, ואת חזבאללה שסייע לו, עקב השימוש בנשק כימי (ובסוף לא תקפה), קרדאווי תמך בהם ואמר:
קרדאווי תמך בגלוי במה שהוא כינה "סופיות אסלאמית".
בספרו "קדימויות התנועה האסלאמית בשלב הבא" הוא כתב: "אנו דוחים, כמובן, את השגיאות שבפילוסופיה הסופית...
מה שאנו באמת מבקשים הוא הסופיזם הטהור והתמציתי של חלוצי הסופיזם...
שלא עוסק 'בפעילות אברי הגוף', אלא...
תפיסה זו מעוררת ביקורת קשה בקרב סלפים רבים, הרואים בה כפירה.
לאורך השנים, קרדאווי הגן במסירות גם על האסכולה התאולוגית האשערית השמרנית.
בנאום שנשא בעמאן ב-1996 אמר כי "האומה המוסלמית כולה הולכת בעקבות האסכולה האשערית...
כל בתי-הספר הדתיים בעולם הם אשערים".
קרדאווי היה תומך נלהב בהתקפות טרור פלסטיניות על מטרות ישראליות, ובכלל זה מטרות אזרחיות, בטענות כי מדובר בביטוי לגיטימי של התנגדות, וכי ישראל היא "חברה מיליטריסטית" שבה כל אזרח הוא חייל בפוטנציה.
"המחבל-המתאבד הוא קדוש, משום שהקריב את חייו למען המטרה הקדושה של מלחמה בדיכוי...
פעולות אלה צריכות להיראות כנשק של החלש נגד החזק.
זהו סוג של צדק אלוהי, כשהעניים, שאין להם נשק, מקבלים נשק שאין לחזקים ולחמושים...
נשק זה הוא מוכנותם להפוך את גופם לפצצות, כפי שעושים הפלסטינים".
"לפעמים (המתאבדים) הורגים ילד או אשה.
כל עוד הם לא מתכוונים לעשות זאת, זה בסדר, אך אסור להם להרוג אותם במתכוון.
בכל מלחמה יש טעויות ואזרחים נהרגים, ואז מתייצבים המנהיגים הצבאיים ומתנצלים".
"אישה ישראלית שונה מנשים בחברות המוסלמיות, כיוון שהיא גם חיילת".
יתר על כן, קרדאווי פרסם פתווה המתירה תקיפת יהודים בכל רחבי העולם, אם "מנהיגי ההתנגדות האסלאמית בפלסטין סבורים כי טובת הפלסטינים מכתיבה תקיפת אינטרסים של ארצות הברית וישראל מחוץ לשטחים הפלסטיניים".
לעניין זה, קרדאווי הבהיר כי בעיניו "אין כמעט שום הבדל יסודי בין יהדות לציונות", ולפיכך כל מטרה יהודית היא שוות ערך למטרה ישראלית.
עם זאת, אמר כי הוא "מסכים עם אלה האוסרים מות-חללים שכזה מחוץ לשטחים הפלסטיניים".
הסתייגותו מפעולות מחוץ למסגרת זו הובעה גם אחרי פיגועי 11 בספטמבר.
קרדאווי הצהיר אז כי "מה שמתרחש בפלסטין הוא הגנה עצמית, אך ב-11 בספטמבר הם לא נלחמו בפלישה.
הם הפעילו לא רק את גופם, אלא את גופם של כל אלה שהיו במטוסים.
הצעירים האלה תקפו לא-לוחמים, שבהם היו אפילו מוסלמים וערבים, שניהלו את חיי היום-יום שלהם.
בשל כך אני מגנה את מה שאירע בלונדון, בשארם א-שייח ובמדריד".
יתרה מזאת, אחרי פיגועי 11 בספטמבר קרא קרדאווי למאמינים מוסלמים לתרום דם לטובת הפצועים, באומרו כי "האסלאם, דת הסובלנות, מקדשת את נפש האדם, ורואה בהתקפות נגד חפים מפשע חטא כבד...
האסלאם מעולם לא התיר למוסלמי להרוג את התמימים וחסרי ההגנה".
הוא הוסיף וקבע כי חובתו של כל מוסלמי לסייע להביא את מפגעי ה-11 בספטמבר לדין, ומתוקף כך, תמך במתקפה האמריקנית באפגניסטן.
ב-20 במרץ 2005 גינה פיגוע שבוצע בדוחה, בירת קטר, באמצעות מכונית תופת, באומרו כי "פשעים כאלה מבוצעים בידי מטורפים שאין להם כל ייחוס דתי, המשחקים לידיהם של האויבים...
אני דוחק בכל הקטרים לעמוד מאוחדים נגד מגפה שכזו ולקטום את ניצניה, שאם לא כן תתפשט כדלקה.
בשם כל המלומדים בקטר, אני מגנה פשעים איומים שכאלה ומתפלל שיהא זה האחרון שבהם".
במרץ 1996 התיר קרדאווי פיגועי התאבדות בקרב אוכלוסייה אזרחית בארץ ישראל.
בטענה שמבצעי הפיגועים הם שהידים, מי שמקריבים למען דתם ואומתם במלחמת ג'יהאד, ואינם מוגדרים כמתאבדים.
באוגוסט 2015 קבע שההיתר שנתן בעבר לפיגועי התאבדות במסגרת המאבק הפלסטיני בישראל מבוטל, מאחר שלרשות ההתנגדות עומדים כעת טילים ורקטות – שאף שהם פחות טובים משל ישראל, עדיין הם מפילים אימה על האוכלוסייה ומייתרים את הצורך בפיגועי התאבדות, למרות ההיתר ה"עקרוני".
קרדאווי החזיק בדעות אנטישמיות ויחס של שנאה כלפי היהודים המאפיין את האנטישמיות החדשה.
קרדאווי התבטא מספר פעמים בנאומים פומביים בהם ייחל להשמדת כל היהודים.
ב-28 בינואר 2009, בזמן מבצע עופרת יצוקה, בדרשה ששודרה באל-ג'זירה הצדיק קרדאווי את אדולף היטלר ואת השואה כעונש שהטיל אללה על היהודים וייחל לכך ש'העונש' הבא על היהודים יבוא מידי המוסלמים :
ב-26 באפריל 2013 סירב להשתתף בכנס לדיאלוג בין-דתי אם ישתתפו בו יהודים.
קרדאווי מציין בספרו "ירושלים – הבעיה של כל מוסלמי" ("אלקדס קַצִ'יַּת כל מסלם") את חוזה עומר כאמת היסטורית.
קרדאווי מתייחס לחוזה בפרק הראשון של הספר:
באוקטובר 2000 הקים קרדאווי גוף בשם "איתילאף אל-ח'ייר" (מילולית: "קואליציית הטוב"; הכוונה ל"ציר הטוב", בניגוד להגדרת "ציר הרשע" של האמריקנים), שמשמש כארגון-גג לגיוס כספים לתנועת החמאס.
איתילאף אל-ח'ייר מורכב מרשת של קרנות צדקה הקשורות לחמאס, ופועלות במתווה מקומי במספר מקומות בעולם.
רוב הכסף המגויס מגיע לידי מוסדות חמאס, וסייע לחמאס לבסס את עצמו כאלטרנטיבה לרשות הפלסטינית.
קרדאווי עצמו עומד בראשות הארגון, כשהוא נושא בתפקיד "ראיס אל-איתילאף"; לצדו נבחרו להנהגה העולמית מספר אישים מוסלמים בולטים, בהם גם השייח' עכרמה צברי, שכיהן אז כמופתי של ירושלים (כיום ראש המועצה המוסלמית העליונה בירושלים), והשייח' ראאד סלאח, מנהיג הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית, המייצגים בארגון את פלסטין.
בסוף 2009 תקף קרדאווי בחריפות את מחמוד עבאס ואנשי הרשות הפלסטינית וקרא לחקור האם שיתפו פעולה עם ישראל והסיתו אותה לתקוף את עזה במסגרת מבצע עופרת יצוקה.
בתגובה, יצאו נגדו אישי ציבור, עיתונאים ומנהיגים דתיים ברשות בביקורת על התערבותו בסכסוך בין הפת"ח לחמאס והעמקת הפילוג בין התנועות תוך ניצול מעמדו הדתי.
מנגד יצאו להגנתו של קרדאווי אנשי חמאס ואישים המקורבים לארגון בטענה שקרדאווי תומך בפלסטינים ואין לתקוף אותו.
חלקם טענו שהוא צדק בביקורת שלו על הרשות הפלסטינית.
ב-2013, קרדאווי גם הגיע, מלווה בפמליה של עשרות אנשי דת, לביקור רשמי אצל החמאס בעזה, למרות התנגדות הרשות הפלסטינית.
בביקורו הצהיר שאינו מכיר במדינת ישראל, וכי לפלסטינים אסור להגיע לפשרות טריטוריאליות עם ישראל – "פלסטין היא ערבית ואיסלאמית, והיא תישאר כזו למרות כל הניסיונות למנוע זאת".
בביקור הוענקה לו בטקס רשמי אזרחות פלסטינית ודרכון דיפלומטי.
על רקע המחלוקת בביקורו, נפוצו זיופים שונים.
קרדאווי ראה בדמוקרטיה ערך חיובי.
הוא אף אמר כי "העולם המוסלמי זקוק לדמוקרטיה ורוצה דמוקרטיה – אבל דמוקרטיה אמיתית, ולא רק דמוקרטיה בשם.
הדמוקרטיה חוללה דברים טובים רבים: היא הצילה את האנושות מרודנות ומדיקטטורים שפעלו כאלים.
את הפרטים יש להותיר לעם; ניתן לאנשים להחליט עבור עצמם".
עם זאת, הוא שלל בתוקף את רעיון המדינה החילונית: "כיוון שהאסלאם הוא תפיסה חוקית ורוחנית, לקבל את החילוניות משמעו לוותר על החוק, להתכחש להשגחה העליונה ולדחות את צו האל".
לפיכך, "אלו מהמוסלמים הנאבקים עבור מדינה חילונית הם כופרים ומתנגדי האסלאם.
הסכמה לחוקים שאינם חוקי השריעה משמעה כפירה מוחלטת".
קרדאווי תמך בדוקטרינת פִקְה אל-אַקַלִיַאת של טאהא ג'אבר אל-עלואני שמאפשרת הקלות הלכתיות עבור מוסלמים החיים כמיעוט במדינות המערב, על מנת להפיץ את האסלאם.
ב-2003 הוא פרסם פתווה המצהירה כי "האסלאם יחזור לאירופה ככובש וכמנצח, לאחר שגורש ממנה פעמיים.
הפעם, הכיבוש לא יהיה באמצעות החרב, אלא באמצעות ההטפה והפצת האידאולוגיה העתיד שייך לאסלאם, ודתו של אללה תנצח, בזכות אללה, את כל הדתות...
התפשטות האסלאם, עד שיכבוש את העולם כולו ויכלול את המזרח ואת המערב, היא תחילת חזרת הח'ליפוּת האסלאמית...
שהיא הראויה להוביל את האומה המוסלמית אל הניצחון".
קרדאווי היה תומך נלהב בהשכלת נשים ובהעסקתן, וקבע אף שהן רשאיות לכהן כשופטות.
שלוש בנותיו קיבלו תוארי דוקטור מאוניברסיטאות בבריטניה.
על מחלוקות זוגיות אמר קרדאווי כי "ללא קברניט, ספינת המשפחה עלולה להאט ולשקוע.
אם הבעל חש שאשתו מפגינה רגשות של אי-ציות ושל מרד, עליו לנסות כמיטב יכולתו לתקן את גישתה של אשתו במילים טובות, בשכנוע עדין ובהיגיון.
אם אין זה עוזר, עליו לישון בנפרד ממנה, ולנסות לעורר בכך את טבעה הנשי הפייסני...
אם גישה זו נכשלת, אזי מותר לו להכות אותה קלות בידיו, ובזהירות שלא לפגוע בפניה או בחלקים חשובים אחרים של גופה.
בשום אופן אל לו להשתמש במקל או בחפץ אחר שעלול לגרום לכאב ולפציעה".
על השחתת איבר המין הנשי אמר כי "מי שחושב שלמילה יהיו השפעות חיוביות על בנותיו, צריך לבצע אותה.
אישית, אני תומך במעשה זה, שאני מחשיב לחיוני בעולם המודרני.
עם זאת, אני לא רואה בכך מצווה דתית מחייבת".
לדבריו, תהליך זה אינו צריך לכלול כריתה מלאה של הדגדגן.
קרדאווי החזיק בגישה אדוקה ביותר נגד הומוסקסואלים.
באחת מהתבטאויותיו הפומביות בעניין זה אמר כי לדידו יש להוציאם להורג, "ולא חשוב באיזו דרך – אם בחרב, אם באש ואם בהשלכה ממגדל גבוה.
החומרה-לכאורה של הוצאה להורג, שנראית בלתי-אנושית, היא למעשה שחרורה של החברה האסלאמית מאנשים פוגעניים אלה, המובילים לאיבוד האנושיות שלה".
סחר עם ארצות הברית וישראל
ב-14 באפריל 2004 פרסם קרדאווי פתווה המורה על חרם כלכלי על מוצרים אמריקניים וישראליים.
יונתן שפירא (1929 – 15 באפריל 1997) היה פרופסור לסוציולוגיה, דקאן הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב וממקימי האוניברסיטה.
שפירא סיים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת קולומביה ב-1964, שב לישראל, הקים את הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב ועמד בראשה בשנים 1964 עד 1968. בתקופה זו הקים את ארבעת החוגים המרכזיים של הפקולטה: מדע המדינה, סוציולוגיה, כלכלה וסטטיסטיקה ועיצב תוכניות לימוד אקדמיות מבראשית.
הוא היה מקורב לרקטור האוניברסיטה פרופסור בנציון כץ ולדיקן הפקולטה למדעי הרוח פרופסור צבי יעבץ שהיה מראשי האוניברסיטה, והם סמכו עליו (למרות היותו איש צעיר שזה עתה סיים דוקטורט) ונתנו לו לעמוד בראשה של הפקולטה למדעי החברה.
שפירא שקד למנוע מינויים לא ראויים.
הוא עמל להביא לפקולטה מרצים צעירים מיד לאחר שסיימו דוקטורט באוניברסיטאות יוקרתיות בעולם ושאמונים על שיטות מחקר חדשות במדעי החברה.
בין המרצים הצעירים האלה היו: רינה שפירא בסוציולוגיה, איתן ברגלס בכלכלה, אשר אריאן במדע המדינה, ועמנואל מרקס באנתרופולוגיה.
כתוצאה מראשוניותו בתחום באוניברסיטת תל אביב וכתוצאה מיחסו המסור לסטודנטים שלו, הוא שימש במשך השנים מדריך לעשרות תלמידי תואר שני ותואר שלישי בכתיבת עבודות המ.א.
בין המודרכים הרבים שלו בעבודות מ.א.
ניתן לציין את יוסי ביילין, ליאורה גביעון, גלית גולדבלט, עפרה גולדשטיין-גדעוני, יובל יונאי, אורי יזהר, גיל סמסונוב, דניאלה רוט-הלר, ג'וליה רסניק ורונן שמיר.
בין המודרכים שלו בעבודות דוקטור ניתן לציין את אורי בן-אליעזר, לב גרינברג, חנה הרצוג, יגיל לוי, גילה מנחם, חוה עציוני-הלוי, אדריאנה קמפ ודניאל רוזוליו.
רבים מתלמידיו השתלבו בהוראה באוניברסיטאות ובמכללות בישראל.
שפירא היה הסוציולוג הראשון ששבר את הפרדיגמה של הזרם הפונקציונליסטי בסוציולוגיה הישראלית מיסודו של שמואל נח אייזנשטדט.
לפי הגישה הפונקציונליסטית, הסדר החברתי הקיים הוא נתון והמראה החברתי הוא תשקיף של הווייתה.
גישה זו ראתה את ערכי המודרניזציה המערביים כחיוביים והיא תאמה את השקפת העולם של הוגי הציונות ומנהיגי המדינה, ולדברי מבקריה, וראשון להם שפירא, הצדיקה את יחסם לערבים ולמזרחים.
לפי גישה זו, אבות היישוב לא התכוונו לעלות על מסלול של קונפליקט עם הערבים, אלא להקים חברה מודרנית, בצד החברה הערבית, אלא שמנהיגי התנועה הלאומיות ערבית לא ראו זאת עין בעין והעלו את המזרח התיכון על מסלול עקוב מדם.
בשני ספריו "אחדות העבודה ההיסטורית: עצמתו של ארגון פוליטי" (1975) ו"הדמוקרטיה בישראל" (1977) ראה שפירא את תפקידה של הסוציולוגיה לא בבחינת כוונות המנהיגים והצהרותיהם, כי אם בבדיקת מעשיהם.
הוא חקר כיצד כיוונה עצמה תנועת העבודה להשגת הגמוניה מוחלטת ביישוב והמלל שיצא מפיה בא לטבוע חותמת אידאולוגית על כך.
שפירא גורס כי חרף הצהרותיה הסוציאליסטיות, הרי שדה פקטו תנועת העבודה הקימה מוסדות חברתיים, פוליטיים וכלכליים בדלניים ושלטה בהם באופן ריכוזי.
לפי שפירא, דמוקרטיה אמיתית משמעותה ריבוי אליטות המבקרות ומווסתות את האליטה הפוליטית השלטת.
שפירא אף סובר כי תנועת העבודה הניאה כל מאמץ לגיבושה של חוקה פורמלית כתובה, מכיוון שהיה בכוחה של זו לשים סייג לכוחו של השלטון.
שפירא רואה את נפילתה של תנועת העבודה בשנת 1977 כתוצאה ממאמץ מודע של דור מייסדי המדינה וסירוס דור ההמשך שלה, הוא דור הפלמ"ח בני הארץ, על מנת שלא יקראו עליה תיגר ויאיימו על מעמדה.
שפירא שינה את השיח הסוציולוגי הישראלי מעיסוק באידאולוגיה לדיון במוסדות החברה ופעולותיהם והכניס לשיח הסוציולוגי הישראלי את המונחים קונפליקט, שינוי בן-דורי, שליטה ועוצמה.
אחדות העבודה ההיסטורית: עצמתו של ארגון פוליטי.
עילית ללא ממשיכים: דורות מנהיגים בחברה הישראלית.
תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ד 1984.
יסודות הסוציולוגיה/ יונתן שפירא, אורי בן-אליעזר.
מהדורה חדשה, מעודכנת ומורחבת, תל אביב: עם עובד, 1986.
משבר התעסוקה המלאה: 1965-1957: פרק בכלכלה המדינית של ישראל/ יונתן שפירא ולב גרינברג.
תל אביב: מכון גולדה מאיר לחקרי עבודה וחברה, 1988.
לשלטון בחרתנו: דרכה של תנועת החרות - הסבר סוציולוגי-פוליטי.
תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ו, 1996.
סוציולוגיה ישראלית: גיליון מיוחד המוקדש לזכרו של יונתן שפירא/ עורכים: לב גרינברג, חנה הרצוג ואדריאנה קמפ "תמורות בחקר החברה הישראלית" (1999, גיליון 3)
חברה במראה: לזכרו של יונתן שפירא/ עורכת: חנה הרצוג.
תל אביב: הוצאת רמות - אוניברסיטת תל אביב, תשס"א 2002.
יוסוף סעיד אבו דורה (בערבית - يوسف سعيد أبو درة; הוצא להורג ב-1940) היה מנהיג כנופיה בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
היה ממנהיגיו הבולטים של המרד הערבי הגדול.
אבו דורה, פלאח מהכפר סילת אל-חארית'יה שליד ג'נין, בצפון הר-שומרון, היה אחד ממנהיגי המרד הערבים בתקופת מאורעות 1936–1939. עד לשנת 1935 עבד בחברת הנפט העיראקית במפרץ חיפה.
בימי המאורעות קיבל את הפיקוד על כנופיה מאנשי הכפרים בצפון, מאנשיו של השייח' עז א-דין אל-קסאם שפעלה בעיקר בגזרת ג'נין-חיפה.
הפיקוד על הכנופיה נמסר לידיו אחרי מותו של מפקדה הקודם, שייח' עטיה עוואד.
עוזרו של אבו דורה היה מפקד חבורה, יוסוף אל-חמדאן מאום אל-פחם.
אבו דורה פיקד על האזור מעמק יזרעאל עד לחיפה.
רוב אנשיו התחנכו על תורתו של עז א-דין אל-קסאם.
הכנופיה פעלה נגד היישוב היהודי בצפון ארץ ישראל, נגד מתנגדי המופתי ח'אג אמין אל-חוסייני מקרב הערבים, נגד אנשי חמולת זועבי הערבית בצפון שהיו בקשרים טובים עם שכניהם היהודים, ונגד יישובי הדרוזים על הר הכרמל.
ב-23 ביוני 1936 נחטפו שלושה מתושבי גבעת עדה ובהם ילד בן 12 בשם , על ידי 6 ערבים מזוינים.
החקירה העלתה כי החטופים הובלו לכיוון נחל עירון.
מפי השמועה נודע כי שני המבוגרים מבין החטופים נרצחו והנער נלקח על ידי אבו דורה להרים.
רק ב-29 במרץ 1940 נתגלו שרידי גופותיהם של השלושה בבור בכפר באזור ג'נין.
ב-18 במאי 1938 הודיעו שלטונות המנדט הבריטי על כך שאבו דורה מבוקש על ידם בשל חלקו בפעולות הרצח והחטיפה שביצע בארץ בראש כנופייתו והקציבו פרס של 550 לא"י על ראשו.
ב-10 ביולי 1938 תקפה חוליה מאנשי כנופייתו של אבו דורה את גבעת עדה.
אנשי הכנופיה חדרו אל תוך חצר היישוב, ורצחו שלושה מאנשי היישוב, גבר ושתי נשים.
כעבור ימים אחדים שלחה "ההגנה" לגבעת עדה יחידת אנשי פו"ש שהשתכנה ביישוב ובלילות יצאה לסיורים ופגעה בערבים שהסתובבו בקרבת היישוב.
בליל 16–17 באוגוסט 1938 התקיפו כ-200 מאנשי כנופייתו של אבו דורה מחנה מעצר ליד עתלית, שבו כלאו הבריטים את אנשי הכנופיות הערביות והעבידו אותם בפרך.
מטרת ההתקפה הייתה לשחרר את הכלואים.
מטרה זו לא הושגה, אך אנשי הכנופיה הצליחו לחטוף את סגן מפקד המחנה, הקצין היהודי , את אשתו ושלושת ילדיו ואת גיסו.
לאחר שלושה ימים, שחרר אבו דורה את שלושת הילדים, אך שלושת המבוגרים נרצחו על ידי אנשי הכנופיה.
החטיפה, הרצח ומקום קבורת הגופות שלא נודע עוררו הד רב ביישוב.
במשך 25 שנים נותר מקום הקבורה בלתי ידוע ונתגלה רק בשנת 1963, בבור ביער עין חוד, כתוצאה מחקירתו של שלמה בן אלקנה, חוקר המשטרה, בעל ניסיון בפענוח פרשיות עלומות בתולדות היישוב ומומחה בגילוי נעדרים.
בקיץ 1938 הכפריים שהיו נתונים למרותה של חמולת זועבי בגליל התחתון סמוך לעמק יזרעאל, מאסו בסיפוק דרישותיו החוזרות של אבו דורה, והקימו בהנהגת השיח' נאיף א-זועבי חבורה שהשתתפה במרד, אך בעיקר הגנה על הכפרים מפני חבורתו של אבו דורה.
באוקטובר 1938 כתב אבו דורה מכתבי פקודה ואזהרה מטעם "המפקדה הראשית, צבא המורדים בפלסטין", עליהם חתם לפני שמו: "עבד דתו ומלדתו".
ב-2 באוקטובר נשלח נוסח מכתב שכזה אל עשרות חשודים בבגידה, שהוזהרו שאם ימשיכו בפעולתם "נגד הלאום והמולדת", יוצאו להורג.
ב-14 באוקטובר פרסם כרוז תעמולה שכותרתו "כרוז המנהיג הגדול של הלוחמים על מעשי זוועה הבריטיים", בו קרא לערביי פלסטין: "עליכם להוכיח לבריטים, שאינכם עבדים אלא שאתם נכדי אומות הגיבורים".
לבריטים קרא באותו כרוז: "עתה הוא הזמן שתבינו שאין להתגבר על הערבים במעשי אונס, הם לא יוותרו על זכויותיהם.
הם לא יפקפקו לקחת נקם אפילו לאחר מספר שנים".
בנובמבר 1938 התנגד לפשרה שעשו המורדים עם הפרדסנים, שבה הם הוחרגו מהחרם שהוטל על השימוש ברישיונות התחבורה המיוחדים שהבריטים ציוו על כל המשתמשים ברכב לשאת עמם.
בנושא זה נכנס לעימות עם עארף עבד אל-ראזק, הטוען לתואר המפקד העליון של המורדים, שתמך בפשרה.
בעת עבודתו של אבו דורה בחברת הנפט העיראקית יצר קשרים עם פועלים דרוזים.
בהנהיגו את הכנופיה ניסה לגייס אליה דרוזים.
הדרוזים לא נענו וב-28 בנובמבר 1938 תקפה כנופייתו של אבו דורה את היישובים הדרוזים עספיא ודלית אל-כרמל ורצחה שלושה מתושביהם.
בנוסף לכך גנבו אנשי הכנופיה שני סוסים, השמידו רכוש, חיללו את מקומות הפולחן של הדרוזים ושרפו ספרי קודש.
הכוחות הבריטים הדפו את התוקפים וגרמו להם אבדות.
באותה תקופה הצליח אבו דורה להימלט מיחידת משטרה שרדפה אחריו על סמך מידע שמסרה משפחתו של המוח'תאר של הכפר רומאנה, שנרצח על ידי אבו דורה.
בדצמבר 1938 פנה אבו דורה במכתב בערבית לאדולף היטלר באמצעות הקונסול הכללי של גרמניה בירושלים, "מהררי פלסטין, מעמקיה ומשדותיה הנתונים במלחמה", כדי להביא לידיעתו "אילו פשעים מבצעת אנגליה" ולספר "על מעשי האכזריות והזוועה" שמבצעת ממשלת המנדט בארצו.
בדצמבר 1938 מינתה "הוועדה המרכזית" של המרד, שישבה בדמשק, משכילים עירוניים שישמשו כמזכירים לצדם של מפקדי הכנופיות הכפריים, שתפקידם היה כשל הפוליטרוקים הסובייטים.
לצדו של אבו דורה מונה אמין א-שרקאוי מחיפה.
כמו מפקדים חשובים אחרים במרד, גם אבו דורה לבש מדים וענד על עצמו דרגות, שני כוכבים וכתר, וזאת למרות שפעל במסגרת מחתרתית.
בעקבות גילוי כל מאגר הנשק של כנופייתו בכפר בשומרון, עזב אבו דורה את ארץ ישראל המערבית לעבר הירדן המזרחי.
ביוני 1939 האשים כרוז של יריבי המרד (שהתחזה לכרוז של מפקדי מורדים) את אבו דורה שכשיצא לחוץ לארץ לקח עמו סכומי כסף גדולים שסחט מהאוכלוסייה.
ב-24 ביולי 1939, בשעות הלילה, הבחין סיור של משטרת המדבר העבר ירדנית בשלוש דמויות חשודות שנעו במדבר ליד העיר כרך, מזרחית לים המלח האנשים נעצרו ונתברר כי אחד מהם הוא יוסוף אבו דורה המבוקש על ידי הבריטים.
ארבעה ימים לאחר מכן החליטה ממשלת האמירות שלא להסגירו לידי שלטונות המנדט, אך שמו אותו במעצר בית בכרך.
שלושה חודשים קודם לכן ברח אבו דורה מהארץ ומצא מקלט בדמשק.
עם תפיסתו בעבר הירדן נתברר כי הגיע לאמירות כדי לחצות ממנה את הגבול לארץ ישראל, וליטול מחדש פיקוד על כנופייתו.
ברשותו נתגלו כרוזי הסתה ופקודות מבצע, ועל אף שהיה לבוש בבגדים אזרחיים, נשא עמו תיק ובו מדים של גנרל עם חפתים וכותפות אדומות, שאותם עמד ללבוש לאחר חציית הירדן.
למרות הבטחתם של השלטונות שלא להסגירו לידי הבריטים, הוצא לבסוף צו הסגרה נגדו והוא הוסגר לידי הבריטים.
בקרב תושבי עבר הירדן שררה התנגדות להסגרתו וכאשר הוסע למשפט בארץ ישראל המערבית, המונים הריעו לו בחוצות הערים.
מכל פשעיו ומעשי הרצח שלו, הוא הועמד לדין בבית המשפט לעניינים פליליים בירושלים על רציחתם של שני נכבדים ערבים, אחד מהם מוח'תאר הכפר רומאנה.
אבו דורה נדון למוות והוצא להורג בתלייה בשנת 1940.
יוסה או יוסף, על פי הברית החדשה הוא השני מבין אחי ישו.
על פי המסופר בבשורה על-פי מרקוס ו' 3, ישו מתואר כבנה של מרים וכאחיהם של יעקב, יוסה, יהודה ושמעון (ועוד מוזכרות אחיות בלא ציון שמם).
בבשורה על פי מרקוס ט"ו 40 מתוארות הנשים הנוכחות בצליבת ישו ומצוינת אימו של ישו בתיאור "מרים, אימם של יעקב הקטן ושל יוסה".
תיאורים אלה מופיעים גם בבשורה על-פי מתי, אולם שם מכונה יוסה בשם "יוסף" או "יוסס".
בימי הביניים זוהה יוסה עם יוסף בר-סבא המוזכר במעשי השליחים כמועמד להפוך לאחד מהשליחים לאחר מותו של יהודה איש קריות.
כמו כן יוסה מופיע כשלישי בסדר הירושה (השם מופיע בצורה "יוסטוס") אחרי ישו (אחרי יעקב ואחרי שמעון מירושלים) בספרו של אוסביוס מקיסריה "ההיסטוריה של הכנסייה".
יונתן שם-אור (נולד ב-1950) הוא עיתונאי, מחזאי, עורך, סופר ופובליציסט ישראלי.
שם אור נולד בתל אביב.
הוא בנה של הסופרת והעיתונאית אורה שם אור, אביו של בר שם-אור, כתב דסק החוץ בערוץ 10, אח לסופרת והפזמונאית מירית שם אור, ודודן של השחקנית תמר שם אור, של הסופרת והמתרגמת דנה שם-אור ושל שרונה פיק ודניאלה פיק (האחיות פיק).
בין המחזות שכתב: "הפרס הגדול של דומלה, "הטבעת של וודי אלן", "הימלאיה", "על האריק רות וקרן", "ברבן".
במשך תשע שנים, עד שנת 2001, היה העורך של מגזין "התקשורת".
בתחילת המאה ה-21 הקים וניהל בארצות הברית את אתר שיתוף התוכן Im-Ur.
כתב בעיתונים רבים, ביניהם "הארץ", רשת "שוקן", "מעריב" ובאתר nrg.
בשנת 2009 היה הפרוגרמר הראשי של הטלוויזיה החינוכית.
כתב את ספר הילדים "אריה אמיתי" ואת ספר השירים "שאול ויונתן".
ב-2 ביולי 2011 פרסם באתר האינטרנט שהקים וערך, "MySay", מאמר שכותרתו "הגיע זמן הדם", ...עוד מעט והרוב הדומם יפסיק לדמם ויצא לשפוך דם...
כוחות האופל יחוסלו בכוח הזרוע...
בעקבות זאת פנו אחדים מחברי הכנסת וארגונים ציבוריים אל היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, בדרישה לחקור את שם אור, בחשד לביצוע עבירה פלילית של הסתה.
כעבור ארבעה חודשים החליט שי ניצן, המשנה לפרקליט המדינה, לפתוח בחקירה פלילית נגד שם אור בגין מאמר זה.
עד עדכון הערך (דצמבר 2015) לא ננקט שום צעד.
שאול ויונתן, הוצאת טרקלין, 1974 (עם שאול בר-לב)
אריה אמיתי, הוצאת עם עובד, 1992
הרב יונתן שטייף (תרל"ז, 1877 – ט' באלול תשי"ח, 1958) היה דיין בבודפשט ומגדולי הפוסקים בארצות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה.
נולד בשנת תרל"ז לצבי (תלמיד הכתב סופר) בעיר גאיא (Kolta) שבהונגריה (כיום בסלובקיה).
למד בישיבת פרשבורג אצל הרב שמחה בונם סופר, בעל ה"שבט סופר", בנו של הכתב סופר ונכדו של החת"ם סופר.
שמע שיעורים גם מראב"ד העיר שכיהן בתפקיד בישיבה, הרב דוד ניימן-לאקנבך, והיה לתלמידו המובהק.
נישא לבלומא בת ר' מיכאל פישל מפאקש.
להם נולדו בן בשם צבי יהודא, ובת בשם אסתר שולמית (אשת הרב אהרן בלייער).
בשנת תרס"ז התמנה למגיד מישרים ומו"ץ בעיר גוטא, ובשנת תרע"ב התמנה לדיין באונגוואר.
בשנת 1923 היה מהחותמים נגד אגודת ישראל.
בשנת תרפ"ב הוציא לאור כתב עת תורני בשם החיים.
לאחר מכן בשנת תרפ"ג עבר לבודפשט שם כיהן בדיינות לצד עמיתו הרב אפרים פישל זוסמן סופר (חתנו של רבי קופל רייך).
בזמן מלחמת העולם השנייה ניצל באמצעות רכבת קסטנר והיה מהקבוצה הראשונה שיצאה מברגן-בלזן באוגוסט 1944 לשווייץ.
בשווייץ ניהל ישיבה בעיר ביאטענבורג.
התיישב בהתחלה בישיבת נייטרא (של הרב מיכאל דב בר ויסמנדל) שם כיהן כר"מ, ולאחר מכן עבר לוויליאמסבורג שם נבחר (בהצבעת המתפללים) לכהן ברבנות קהילת עדת יראים-וינה.
היה סגן נשיא ארגון התאחדות הרבנים.
חיבר ספר בשם "חדשים גם ישנים" על כמה ממסכתות הש"ס, חומש "לימודי ה'", "מצוות השם" על אמונה ושני ספרים על שבע מצוות בני נח.
לאחר פטירתו נדפס מכתביו שו"ת מהר"י שטייף.
הרב משה פיינשטיין העריצו מאוד ואף אמר עליו שהוא "גדול הדור".
הרב יונתן שטייף נפטר ביום ט' באלול תשי"ח (1958).
בהלווייתו בניו יורק השתתפו אלפים.
לזכרו נוסד מכון זכרון אהרן בראשית שנות התש"ס, כאשר מטרתו הראשונית הייתה הדפסת והפצת ספריו.
יוסוף אל-סיבאעי היה סופר ועיתונאי ושר מצרי.
בשנת 1933 החל לפרסם לראשונה במגזין אל-מג'לה.
הוא סיים הכשרה באקדמיה הצבאית בשנת 1937 והצטרף לצבא המצרי, שם שירת במספר תפקידים ולימד באקדמיה הצבאית.
בשנת 1952 סיים את שירותו הצבאי, כשהוא בתפקיד מנהל המוזיאון הצבאי.
בשנת 1959 מונה למזכיר הכללי לעניין אמנות בארגון General of the Afro- Asian Writers Union.
בשנת 1973 מונה לשר התרבות במצרים.
בשנת 1976 נבחר לעמוד בראש הוועד המנהל של אל-אהראם.
אל-סיבאעי היה מקרוב לנשיא אנואר סאדאת.
הוא התלווה אליו במסעו לירושלים ונחשב לאחד מהתומכים בתהליך השלום עם ישראל.
ב-18 בפברואר 1978, נרצח בבית המלון הילטון בניקוסיה, שם השתתף בוועידה בנושא שלום, על ידי מחבלים פלסטינים.
אחרי הרצח כינה סאדאת את מנהיגי אש"ף "גמדים ורוצחים שכירים", אם כי המחבלים ככל הנראה נמנו עם סיעת אבו נידאל.
יוס ואן אימרסל (בפלמית: Jos van Immerseel, נולד ב-9 בנובמבר 1945) הוא נגן צ'מבלו, פסנתרן ומנצח בלגי ממוצא פלמי.
יוס ואן אימרסל, יליד אנטוורפן, למד עוגב, פסנתר וצ'מבלו באקדמיה למוזיקה (הקונסרבטואר) באנטוורפן אצל פלור פטרס (עוגב), אז'ן טראי (Traey) (פסנתר), קנת גילברט (צ'מבלו), כמו כן אצל לוסי פראטר (פיתוח קול) ודניאל סטרנפלד (ניצוח).
בין השנים 1964–1968 הוא ייסד וניצח באקדמיה על התזמורת "קולגיום מוזיקום" שהתמחתה במוזיקת רנסאנס ובארוק ובהמשך הרחיב את הרפרטואר שלו עם יצירות מן המוזיקה הקלאסית ורומנטית.
היה מוזיקאי הבלגי הראשון שזכה בקונסרבטואר בפרס הראשון לשלושה כלים:פסנתר (1963),עוגב (1967) וצ'מבלו (1971).
אחרי 1972 לימד ואן אימרסל באסו קונטינואו וצ'מבלו באקדמיה למוזיקה באנטוואפרן.
השתלם בהמשך בנגינת מוזיקה עתיקה בצ'מבלו אצל קנת' גילברט.
כעבור שנה בתחרות הראשונה לצ'מבלו בפריז (1973), זכה בפרס הראשון, לפי החלטה בפה אחד של חבר השופטים וכמו כן בפרס הקהל.
החל משנת 1982 לימד קורסים בינלאומיים באקדמיה שליד המוזיאון פלסהויס (Vleeshuis) בעיר הולדתו, שברשותו אוסף עשיר של כלי מקלדת היסטוריים.
הוא לימד גם כיתות אמן בפסטיבלים בינלאומיים רבים, כולל ברוק ד'אנטרון, אוטרכט, שופרון ואנקונה.
ואן אימרסל לימד גם בקונסרבטואר של פריז (החל משנת 1992- כפרופסור) ובאקדמיה למוזיקה ע"ש סוולינק באמסטרדם אותו ניה בשנים 1985- 1981.
ואן אימרסל מבוקש גם כפסנתרן באולמות קונצרטים ברחבי אירופה כשהוא ידוע ברגישותו המעודנת להיבטים "רטוריים" של המוזיקה ובמיומנותו לאלתור.
בהקלטות שלו לקונצרטים לפסנתר של בטהובן המבקרים הקדישו עניין מיוחד לקדנצות שכתב.
בסיורי ההופעות בעולם נוהג האומן לנגן על כלי נגינה משלו, לרבות הפסנתר שברשותו.
בשנת 1987 הקים ואן אימרסל את האנסמבל "אנימה אטרנה ברוגה" לכלים אותנטיים שהתמחה במוזיקה משלהי המאה ה-18 ומהמאה ה-19. הופיע עם תזמורת זאת כמנצח, חבר בתזמורת וכסולן.
יחד עם הכנרת הראשית מידורי זיילר הקליט סונטות לכנור ופסנתר מאת מוצרט על דיסק שזכה בשנת 2003 בפריז בפרס "דיאפזון של השנה".
בשנת 2010 הוענק לואן אימרסל פרס פסטיבל המוזיקה של ברמן.
ואן אימרסל קנה לעצמו שם בהקלטותיו את המוזיקה של מוצרט, בטהובן ושוברט בחברת הדיסקים סוני קלאסיקל.
1963 - פרס לנגינה במבט ראשון - במינכן
1966 - פרס מורטלמנס להלחנה - באנטוורפן
1967 - פרס אן רוצקי לעוגב
2003 - פרס דיאפאזון השנה - יחד עם מידורי זיילר
2010 - פרס הפסטיבל המוזיקלי (Musikfest) של העיר ברמן על מפעל חייו
1973 - הפרס הראשון התחרות הבינלאומית לצ'מבלו בפריז
יוסף (יוס) שירן (נולד בשנת 1962) הוא מנהל ישראלי המכהן כמנכ"ל חברת "אבן קיסר", ובעבר ייסד וניהל מגוון חברות אחרות.
שירן נולד וגדל בקיבוץ גבעת ברנר, והתחנך בבית הספר התיכון הסביבתי במדרשת שדה בוקר.
בשנת 1980 התגייס לסיירת מטכ"ל בה שירת כלוחם וקצין והמשיך לשרת במילואים בתפקידים פיקודיים עד לשחרורו בדרגת סגן אלוף.
לאחר שחרורו מצה"ל סיים תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ובהמשך קיבל תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן.
במקביל ללימודיו פעל שירן כאנליסט פיננסי בחברת הייעוץ שירן-ליבר עד לשנת 1989, בה החל לעבוד כמנהל פרויקטים ותכנון מוצר בחברת אלקו תעשיות בע"מ, אשר עסקה בייצור של שנאי רשת למתח גבוה.
בשנים 1991–1995 עסק בהקמתו וניהולו של מפעל ייעודי לייצור שלדי בניינים בנתיבות, כחלק ממאמץ המדינה לספק פתרונות מגורים לעלייה הגדולה מברית המועצות באותה תקופה.
המפעל ייצר עמודים, קורות ותקרות מבטון דרוך באמצעות טכנולוגיה צרפתית המיועדת לבניית מבנים של עד ארבע קומות.
יכולת הייצור של המפעל עמדה על 2000 דירות לשנה.
בשנים 1995–2000 כיהן כמנכ"ל חברת טכנופלסט תעשיות בע"מ, שעסקה בהזרקה, כבישה ועיצוב מוצרי פלסטיק.
בשנת 1997 הוביל את החברה להיות החברה הישראלית הראשונה המונפקת ברשימה הראשית בבורסה לניירות ערך בלונדון (LSE).
שירן סיים את תפקידו בטכנופלסט בכדי להתמנות למנכ"ל תפרון בע"מ, שהתמחתה בייצור הלבשה תחתונה וביגוד ספורט, תפקיד בו כיהן עד שנת 2008. במהלך כהונתו, תפרון שהייתה מונפקת ב-בורסה לניירות ערך בניו יורק גייסה הון בישראל ונרשמה כחברה דואלית בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
במסגרת תפקידו היה אחראי על פיתוח והטמעת טכנולוגיות מתקדמות לתפירה ללא תפר וטכנולוגיות ביגוד נוספות לשיפור ביצועים.
במקביל כיהן כיו"ר הדירקטוריון של חברת הבת "אלבה-רפואה", שהתמחתה בפיתוח מוצרי טקסטיל ייעודיים לענף הבריאות בארצות הברית, עד למכירתה לחברת Encompass, בעסקה אשר מומנה על ידי General Electric Capital.
מיוני 2007 ועד דצמבר 2008 היה שירן יושב-ראש איגוד יצרני הטקסטיל והאופנה בהתאחדות התעשיינים.
באותה תקופה חוותה החברה צמיחה משמעותית, הפכה לחברה גלובאלית לרבות באמצעות רכישת מפיצים ברחבי העולם, והשלימה הנפקה בנאסד"ק, שאחריה הגיעה לשווי שיא של 2.4 מיליארד דולר.
בשנת 2016 ייסד שירן בשותפות את חברת SENSEQ המפתחת, מייצרת ומוכרת מערכות IoT לניטור בתיהם של בני הגיל השלישי המתגוררים בגפם.
שירן כיהן גם כמנכ"ל החברה.
בשנת 2020 ייסד וניהל את חברת Elight בע"מ העוסקת בסחר דיגיטלי, וכשנה לאחר מכן ייסד ושימש כיו"ר בחברת Inflow בע"מ, פלטפורמה לאיתור עסקאות נדל"ן ואנרגיה מתחדשת באמצעות מערכת לימוד מכונה.
במהלך שנים אלו העניק שירותי ייעוץ וניהול לחברות טכנולוגיות ותעשייתיות.
במרץ 2023 חזר לנהל את חברת "אבן קיסר".
שירן נשוי ואב לארבעה ילדים ומתגורר ברמות השבים.
יוֹנָתָן שַיְנְפֶלְד (נולד ב-17 בנובמבר 1996, ו' בכסלו תשנ"ז) הוא זמר-יוצר ומלחין חרדי ישראלי.
היה פעיל בתור "ילד פלא" בעשור הראשון של המאה ה-21, עד סוף שנת 2013. בשנת 2019 חזר לתעשיית המוזיקה כזמר סולן בהופעות ואירועים.
נולד בישראל ליצחק ולשרה, ולו אח ואחות.
גדל ברמת גן שם למד בתלמוד תורה חורב רמת גן, משם המשיך לישיבה החרדית תיכונית נהרדעא, ולאחר מכן למד בישיבת חברון.
בתקופת הקורונה, במקביל ללימודיו בכולל, החל לימודי משפטים בקריה האקדמית אונו.
ב-2023 התגייס לצה"ל והחל לשרת בפיקוד העורף במסגרת מסלול לשילוב חרדים בצה"ל.
בשנת 2005, החל להופיע במקהלת הילדים "הקינדרלעך" בה השתתף כסולן, ולאחריה החל בקריירה עצמאית.
בשנת 2009 הוציא אלבום הבכורה שלו - "כולנו יחד" בהפקת FDD פרודקשיין של דוד פדידה.
בשנת 2010 הוציא את אלבומו השני - "נער הייתי" בהפקתו של דוד פדידה.
לקראת סוף שנת 2011 יצא בסבב הופעות בשם "יונתן שינפלד והפסנתר".
במקביל הוציא אלבום שלישי מסבב ההופעות וכן אלבום D.V.D מאחת מהופעותיו שבוצעה באולמי צוותא הנקראים בשם זה, בהם הוא שר ומנגן בפסנתר.
ב-2011 הופיע במופע האסק, הקונצרט השנתי היוקרתי של המוזיקה החסידית, בו ביצע יחד עם אוהד מושקוביץ את השיר "ברכת הבנים".
בחנוכה תשע"ב יצאו אמנים המיוצגים בחברת FDD פרודקשיין במחזמר "שירים ונפלאות בבית הכנסת" בו שיחק את מתתיהו, בחור החוגג בר מצווה.
שנה לאחר מכן, בחנוכה תשע"ג בוצע מחזמר שני בשם "שירים ונפלאות בבית הספר" בו שיחק בתפקיד אחיו של השחקן הראשי (איציק דדיה) וניגן באקורדיון.
מ-2013 עד 2019 לא היה שינפלד פעיל בתעשיית המוזיקה.
בינואר 2019 השתדך עם אהובה דמבי, עמה התחתן כחודשיים לאחר מכן.
ב-1 באפריל 2019 חזר והוציא את הסינגל "באתי לגני", שהלחין יחד עם אלי קליין לרגל חתונתו, סינגל ראשון לקראת חזרתו לעולם המוזיקה.
ב-10 באוקטובר 2019 הוציא יחד עם שוקי סלומון את הסינגל-קליפ "אהבת חינם".
השיר זכה במקום ה-11 (מתוך 20) במצעד המוזיקה השנתי של האתר כיכר השבת.
באותו מצעד זכה גם בתואר "תגלית השנה", על שיריו האחרונים.
ב-25 בדצמבר 2019 הוציא יחד עם קובי ברומר את הסינגל "שומר עלינו".
השיר זכה במקום ה-18 (מתוך 30) במצעד המוזיקה השנתי של הרדיו "קול חי מיוזיק".
ב-29 במרץ 2020 הוציא את הסינגל "רפא נא" עקב תחלואת נגיף הקורונה.
ב-23 בדצמבר 2020 הוציא את הסינגל "אחות קטנה" לרגל חתונתה של אחותו שהתקיימה בדובאי.