tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טקדה קציורי ובנו הבכור נתפסו ונאלצו לבצע ספוקו.
מאוחר יותר באותה שנה, כששהה איאיאסו הרחק מנחלתו, הוא קיבל את הידיעה על ההתנקשות בחייו של אודה נובונאגה בידי אקצ'י מיצוהידה.
איאיאסו שב במהירות למיקאווה, תוך שהוא מתחמק מכוחותיו של מיצוהידה שחיפשו אותו.
שבוע לאחר שובו למיקאווה יצא איאיאסו בראש צבא כדי לנקום במיצוהידה על בגידתו, אך הוא איחר, ולמעשה הידיושי הקדים אותו והרג אותו.
מותו של אודה נובונאגה הותיר חלק מנחלותיו זמינות לכיבוש.
זמן קצר לאחר מכן, כבש איאיאסו את נחלת קאי, ונראה היה שמלחמה נגד שבט הוג'ו, שצבאו צעד אל תוך קאי, היא בלתי נמנעת.
אך לאחר משא ומתן הצליחו המנהיגים לחלק את הנחלות בינם לבין עצמם, כשאיאיאסו קיבל את נחלות קאי ושינאנו, והוג'ו קיבל את נחלת קזוסה.
באותה עת התנהלה מלחמה על השליטה ביפן כולה, בין טויוטומי הידושי לבין שיבאטה קצואיאה, אך איאיאסו לא השתתף בה באופן פעיל.
בתום המלחמה הביס הידיושי את קצואיאה ובכך הפך לדאימיו החזק ביותר ביפן.
ב-1584 החליט איאיאסו לתמוך בבנו הבכור של אודה נובונאגה - אודה נובוקאצו - בקרב נגד הידיושי.
כוחותיו של הראשון התבצרו במבצר באווארי, והשני הגיב בשליחת כוחות לשם.
קרב זה, שעתיד להקרא קרב קומקי, היה הקרב היחיד בו נלחמו מאחדי יפן זה בזה.
הקרב התמשך, ללא הכרעה לשום צד, ולבסוף ישבו המנהיגים את העניינים במשא ומתן.
ראשית כרת הידיושי ברית שלום עם נובוקאצו, ולאחר מכן הציע לאיאיאסו הפסקת אש.
העסקה נחתמה ובמסגרתה נשלח בנו השני של איאיאסו לביתו של הידיושי.
כשפנה הידיושי לתקוף את הוג'ו אוג'ימסה - הדאימיו העצמאי האחרון ביפן - ב-1590 הוא קרא לאיאיאסו שיצטרף אליו.
לאחר שהביס הצבא המשולב שלהם את צבאו של הוג'ו, הציע הידיושי לאיאיאסו לקבל שמונה נחלות באזור קאנטו בתמורה לחמש הנחלות עליהן שלט באותה עת.
איאיאסו הסכים ונטל את השליטה על נחלותיו של שבט הוג'ו.
איאיאסו ויתר על חמש הנחלות שלו (מיקאווה, טוטומי, סורוגה, שינאנו וקאי) והעביר את כל חיילו ואת כל הוסאלים שלו לאזור קאנטו, שם כבש לעצמו טירה בעיר אדו (טוקיו כיום).
הוא ערך רפורמות בנחלות החדשות, והשכין שלום בינו לבין הסמוראים המובסים של שבט הוג'ו.
בנוסף, בשל ריחוקו מנחלותיו של הידיושי, נהנה איאיאסו ממידה מסוימת של אוטונומיה, והיה חופשי לצבור כוח.
כשהחלה בריאותו להדרדר ב-1598, כינס הידיושי מועצה שתשלוט במדינה לאחר מותו, וזאת עד שבנו הידֶיוֹרי, שהיה בן חמש באותה עת, יגיע לבגרות.
את המועצה הרכיבו חמישה עוצרים: מָאֶדָה טוֹשיאיאֶה, מוֹרי טֶרוּמוטו, אוּקיטה הידֵאיאֶה, אוּאֶסוּגי קגֶקאצוּ ואיאיאסו, שהיה בעל ההשפעה הרבה מכולם.
טויוטומי הידיושי נפטר ב-18 בספטמבר 1598. בנו הידיורי ירש אותו באופן רשמי, אך מכיוון שהיה בן חמש בלבד נמצאה השליטה האמיתית במדינה בידי מועצת העוצרים.
במהלך השנתיים הבאות קשר איאיאסו קשרים עם דאימיו שונים, בעיקר כאלה שהתנגדו לשלטונו של הידיורי.
בנוסף, שנה לאחר מותו של הידיושי, נפטר העוצר מאדה, שהיה המבוגר מבין העוצרים, ומותו החליש את המועצה.
לאחר מותו צעד איאיאסו לטירת אוסקה, מקום משכנו של הידיורי, וכבש אותה.
מהלך זה הכעיס את העוצרים האחרים, וכולם החלו להתכונן למלחמה.
ההתנגדות לאיאיאסו התרכזה סביב הדאימיו אישידה מיצונארי, וכל יפן התחלקה בין נאמנותה לאיאיאסו לבין נאמנותה למיצונארי.
מרבית השבטים ממזרח יפן חברו לאיאיאסו, ואילו השבטים ממערב יפן, בנוסף על שלושת העוצרים האחרים, חברו למיצונארי.
ביוני 1600 פנה איאיאסו לנחלות שבט אואסוגי כדי להעניש אותו, אך בדרכו קיבל ידיעות על צבאו של מיצונארי, שפנה לכיוון מזרח.
לאחר מועצת דאימיו, בה תמכו כולם באיאיאסו, יצא הצבא המזרחי לפגוש בצבאו המערבי של מיצונארי.
הקרב התרחש ב-21 באוקטובר 1600, ובשדה הקרב עמדו מעל ל-160,000 חיילים.
בסופו של דבר, בעזרת תחבולות ובריתות סודיות, ניצח איאיאסו את הצבא המערבי, תפס והוציא להורג את מנהיגיו, בהם מיצונארי, ובכך הפך לשליט דה פקטו של יפן.
מיד לאחר הניצחון בסקיגהארה חילק איאיאסו את אדמות יפן מחדש, ואת מרביתן מסר לדאימיו הנאמנים לו.
השבטים שלחמו בצבא המערב ספגו תבוסה, וחלקם נאלצו לעזוב את נחלותיהם ולעבור לאזור אחר של המדינה.
טויוטומי הידיורי איבד את כל האדמות שלו ואת מעמדו כשליט יפן, והפך לדאימיו מן המניין.
בשנים הבאות נודעו הדאימיו שנשבעו אמונים לאיאיאסו לפני קרב סקיגהארה בשם פודאי, ואלה שנשבעו אמונים לאחר הקרב נקרא טוזאמה, ונחשבו נחותים יותר.
טוקוגאווה איאיאסו קיבל את התואר שוגון מהקיסר גו-יוזאי ב-24 במרץ 1603, והוא בן שישים.
את השנים הבאות הקדיש לביסוס שוגונות טוקוגאווה, ממשלת השוגון השלישית לאחר אלה של מינאמוטו נו יוריטומו ושל אשיקאגה טאקאוג'י, שעתידה הייתה להחזיק מעמד כרבע מילניום.
בהתאם למסורת, ויתר איאיאסו על תוארו לטובת בנו הידטאדה ב-1605. איאיאסו עשה זאת מפני שהדבר אפשר לו להמשיך לשלוט מבלי להיות מוגבל על ידי הטקסיות שמכתיב התואר.
בנוסף, המהלך הקשה על אויביו לתקוף את מרכז הכוח האמיתי, אם זה מפוצל לשניים.
הוויתור לא גרע מאומה מסמכותו של איאיאסו אך הידטאדה הפך לראש השוגונות.
אף על פי שהפך לשוגון בדימוס, או אוגושו (大御所), נותר איאיאסו שליט יפן עד מותו.
הוא השתכן בטירת סונפו, אך גם פיקח על בניית טירת אדו, טירה מסיבית שבנייתה נמשכה כל ימי חייו.
התוצאה הסופית הייתה הטירה הגדולה ביותר ביפן, עליה שילמו הדאימיו האחרים.
איאיאסו גם ניהל מגעים דיפלומטיים עם הולנד ועם ספרד, אך החליט להרחיק את האירופאים מיפן החל ב-1609, אף על פי שהרשה להולנדים להחזיק בתחנת מסחר באי דג'ימה ליד נגסאקי.
מ-1605 ועד מותו, נהג איאיאסו להתייעץ בנווט הבריטי ויליאם אדמס, שמילא תפקיד מרכזי בעיצוב היחסים בין השוגונות לבין ספרד והכנסייה הקתולית.
ב-1611 ביקר איאיאסו בקיוטו לרגל הכתרת הקיסר גו-מיזונואו, ובעת שהייתו הכריז על הקמת ארמון קיסרי חדש בבירה.
ב-1613 הוא פרסם מסמך שהפך את הדאימיו שהיו תחת חסות החצר הקיסרית לדמויות טקסיות ושלל מהן כל סמכות.
ההשפעה הנוצרית, שהפכה לסלע מחלוקת בעקבות הרפורמציה הפרוטסטנטית, הדאיגה את איאיאסו, וב-27 בינואר 1614 הוא פרסם צו בו גירש את כל הנוצרים ואת כל הזרים מיפן, ואסר על יפנים נוצרים לדבוק בדתם.
כתוצאה מכך, ברחו קירישיטן (יפנים נוצרים) רבים אל הפורטוגזים במקאו או אל הספרדים בפיליפינים.
בצו מסביר איאיאסו כי הנוצרים לכאורה הגיעו ליפן במטרה לסחור אך בפועל המניע הנסתר הוא השלטת חוקי הדת הנוצרית המרושעים וחתירה תחת השלטון הנוכחי וכיבוש הארץ כולה, לכן יש לרסק אותם.
במסגרת הצו נתן איאיאסו הוראות לנזירים הבודהיסטים, חוקים לאתר את המאמינים הנוצרים מתוך הקהילות עליהם היו אמונים.
החוקים מנחים את הנזירים הבודהיסטים לאתר את המאמינים הנוצרים באמצעות קריאת תיגר על חוקי הדת הנוצרית והאמונות העממיות הרווחות.
בהמשך הצו, מדגיש איאיאסו שאף על פי שהורים במשך דורות רבים הלכו בדרך של אחד מהזרמים של הבודהיזם, לא ניתן לסמוך על כך שילדיהם לא נסחפו לדת הנוצרית, או כפי שמכנה אותה איאיאסו בצו ל"חוק הרוע".
למען הסדר הטוב, הורה איאיאסו שכל אדם שנימצא כי הולך בדרכו של "חוק האמת", קרי הבודהיזם, ירשם במנזר הבודהיסטי כחף מפשע ויזכה לקבל תעודה עם חותמת שמזוהה עם המנזר אליו משתייך אותו אדם.
במקביל לפרסום צו זה הדאמיו השונים קיבלו הוראה להגלות את הנוצרים הלא-יפניים, להרוס את הכנסיות והמנזרים ולכפות בכוח על מאמינים נוצרים לזנוח את אמונתם.
עם פרסום הצווים הללו תגובת המאמינים הנוצרים נחלקה לשתיים: היו שגמרו אומר לעמוד על שלהם והיו שקיימו את אמונתם בסתר בעוד שהצהירו על זניחת הדת בפרהסיה.
מותו של איאיאסו לא הביא להקלה ברדיפת הנוצרים, משום שבנו הידטאדה התאכזר לנוצרים פי כמה, וכך גם הבאים אחריו.
כל יורש החמיר את החוקים האנטי נוצרים ביחס לקודמו, כך נוצרה הדרישה, בסביבות 1625, כי על הנזירים הבודהיסטים לבחון כל תקופה מחדש את אמונתם של בני הקהילה באמצעות שימוש ב"טקס דריכה".
ההתנכלות לנוצרים וגירושם מיפן הביאה להחלשות המסחר עם אירופה, משום שהסוחרים הקתולים סירבו לדרוך על תמונות הקדושים הנוצרים.
ההולנדים המשיכו לנהל יחסי מסחר עם יפן בנמל דג'ימה.
השריד האחרון להתנגדות לאיאיאסו נותר טויוטומי הידיורי, בנו ויורשו החוקי של טויוטומי הידיושי.
באותה עת היה הדיורי דאימיו והשתכן בטירת אוסקה.
סמוראים רבים שהתנגדו לאיאיאסו התאספו סביבו וטענו שהוא השליט האמיתי של יפן.
איאיאסו לא היה מרוצה מחתרנות זו תחת סמכותו ויצא יחד עם בנו בראש צבא לאוסקה.
לכשהגיעו לטירה הטילו הכוחות מצור על הדיורי ועל הסמוראים שאסף אל הטירה.
לאחר שני חודשי מצור הגיעו הצדדים להסכמה לפיה התחייב הדיורי לא למרוד באיאיאסו, שליתר ביטחון מוטט את חומות הטירה ומילא את החפיר בחול.
שלושה חודשים לאחר המצור הראשון הגיעו לאוזני איאיאסו שמועות שהדיורי אוסף כוחות צבא גדולים יותר מהפעם הקודמת, משקם את ביצורי טירתו ואף תוקף אלמנטים של צבא השוגון באזורו.
איאיאסו אסף את צבאו וצעד פעם נוספת לכיוון טירת אוסקה, אליה הגיע בראשית יוני, והטיל עליה מצור נוסף.
עד סוף החודש התמוטטה ההתנגדות; כמעט כל המגינים נהרגו, הדיורי ביצע ספוקו, ובנו, קונימצו בן השמונה, הוצא להורג.
עם השמדת שבט טויוטומי לא נותרו עוד מתחרים לשוגונות איאיאסו.
טוקוגאווה איאיאסו נפטר ב-1616, בגיל 74. לאחר מותו קיבל מעמד של קאמי ונקרא טושו דאיגוֹנְגֵן (קאנג'י: 東照大権現, רומאג'י: Tōshō Daigongen) שמשמעו המילולית היא "הגונגן הגדול, אור מהמזרח" כאשר גונגן הוא מושג מהדת העממית של יפן המתאר בודהה שהתגלגלה לקאמי.
הוא נקבר במקדש שינטו בשם קוֹנְאוֹזָן טושו-גוּ, אך לאחר שנה הוא נקבר מחדש במקדש ניקוֹ טושו-גו, שם עדיין קבורים שרידיו.
טוקונומה (ביפנית: 床の間) הוא מונח יפני המשמש לתיאור מגרעת בקיר בואשיצו, חדר בסגנון יפני, בו מוצג חפץ אמנותי.
החפצים אותם מציגים בטוקונומה הם לרוב מגילות המכילות קליגרפיה או ציורים וסידור פרחים.
לעיתים מציגים בטוקונומה גם עצי בונסאי, אך באופן מסורתי אלה נחשבים מלוכלכים מדי עבור מקום מכובד זה.
הטוקונומה והחפצים המוצגים בו מהווים חלקים חשובים בעיצוב הפנים היפני המסורתי.
המילה "טוקו" משמעותה רצפה או מיטה, ומשמעות המילה "מה" היא מקום או חלל.
הטוקונומה הופיע לראשונה בסוף תקופת אשיקאגה, באחוזות שהחלו להתפתח באותה תקופה, ונקראו אושיאיטה (押板).
למעשה היו אלה מגרעות בקיר בהן תלו מגילות והניחו מתקני קטורת ונרות.
כשמארחים אורחים בוואשיצו, נהוג להושיב את האורח המכובד ביותר עם גבו לטוקונומה, והסיבה לכך היא צניעות.
אין זה מנומס שהמארח מראה את הטוקונומה לאורחיו, ולכן עליו להימנע מלכוון את אורחו לשם.
בשום אופן אין לדרוך בתוך שטח הטוקונומה, מלבד כשיש צורך בהחלפת המיצג, ואז יש לעקוב אחר כללי הנימוס.
לפחות אחד מעמודי התמיכה של הטוקונומה עשוי עץ, המותאם למטרה זו.
צורתו נעה בין גזע עץ בלתי מעובד, עם ענף הבולט ממנו, לקרש עץ חלק.
הבחירה ביניהם קובעת את רמת רשמיות הטוקונומה.
טוקוס נקוד (שם מדעי: Tockus flavirostris) הוא מין של קלאו מרכז ודרום-אפריקני מהסוג טוקוס.
בטנו וגבו מנוקדים בלבן, ומכאן שמו העברי.
הזנב וקצה הגב שחורים, הראש אפור והמקור צהוב ומעוקל כלפי מטה.
הטוקוס הנקוד חי לרוב בקבוצות של כ-12 פרטים.
הוא פעיל יומי, ופעיל במיוחד בשעות הצהריים המאוחרות.
הוא אוכל לרוב חרקים, אך גם אוכל פירות, יונקים וזוחלים.
הוא בולע את טרפו שלם.
הטוקוס הנקוד חי במדינות ג'יבוטי, אריתריאה, אתיופיה, סומליה, סודאן, טנזניה ואוגנדה.
טוקומריוס היה המנהיג של ישות מדינית רומנית מדרום לקרפטים ששלט בערך בין השנים 1290–1310.
נחשב ממקימי שושלת בסאראב ששלטה תקופה ארוכה בנסיכות ולאכיה.
לפי תעודה משנת 1332 של המלך ההונגרי קארוי רוברט לבית אנז'ו טוקומריוס היה אביו של בסאראב הראשון, מייסדה של נסיכות ולאכיה או "ארץ הרומנים".
יש שפירשו את השם טוקומריוס כגרסה לטינית של השם הבולגרי-סלאבי טיכומיר או טוגומיר.
היסטוריונים אחדים מייחסים לו מוצא קומאני (ניאגו ג'ובארה)
בגלל אסוציאציה הצלילית עם השמות טוכטמיש, טמיר, "טוק-טמיר" (במקרה האחרון התייחסות של הטורקולוג לאסלו ראשוני), יש מחברים (למשל, בהונגריה ואנגליה) שקישרו אותו לשושלת המונגולית-טטרית של ג'ינגיס חאן, אך השערה זו נראית לא סבירה.
קשרו להקמת ואלכיה כנסיכות עצמאית
ייתכן כי טוקומריוס משל באולטניה בתקופה שבין 1290–1310, אולי בראש הוויבודויות המאוחדות של ליטובוי ושל סנסלב.
לפי השערות שונות, היה אולי צאצא של ברבאט או חתנו (על ידי נישואים עם "אנה, בתו של ברבאט"
, לפי אחרים, בנו של סנסלב.
ההיסטוריונים ניאגו ג'ובארה וקונסטנטין קוגלניצ'אנו סברו שהוא זהה עם "נגרו וודה" או "ראדו נגרו", דמות חצי אגדתית הנחשבת במסורת העממית מייסד של ואלאכיה, אחרי שחצה את הקרפטים דרומה מאזור פגראש שבטרנסילבניה.
הכרוניקה של אוטאקר אאוס דר גאל משטיריה מציינת שליט ולאכי שהיה בן ברית של וויבוד טרנסילבניה, לאסלו קאן או אפור, במאבק נגד אוטו לבית ויטלסבך מבוואריה, שנבחר למלך הונגריה.
אוטו נעצר על ידי לאסלו ונשלח אל "שליט ולאכיה שמעבר להרים", שם הוחזק בכלא.
הכרוניקה מוסרת שאותו שליט חלה בערך בשנת 1307 ובעם הלכו שמועות כי זה היה עונש מאלהים על כליאתו של אוטו מבוואריה.
יש סבורים שטוקומריוס היה השליט הוולאכי המוזכר בכרוניקה של אוטוקר.
טוֹקוּשִׁימָה (ביפנית: 徳島市) היא עיר ביפן השוכנת בצפון-מזרח האי שיקוקו לחוף הים הפנימי סטו.
העיר היא בירת מחוז טוקושימה, ומתגוררים בה, נכון לשנת 2011, 263,000 תושבים.
העיר טוקושימה, אשר בנויה כעיר מצודה יפנית טיפוסית, התפתחה תחת שלטונו של בית הָצִ'יסוּקָה.
עיקר שגשוגה התבסס על תעשיית ייצור צבע האינדיגו.
היא הוכרזה כעיר ב-1 באוקטובר 1889, כאשר באותה העת הייתה לעיר העשירית בגודלה ביפן.
במלחמת העולם הראשונה הוקם בעיר מחנה שבויי המלחמה היחיד על אדמת יפן במלחמה.
במלחמת העולם השנייה הפציצו מטוסים אמריקניים את העיר מאחר שהייתה מרכז חקלאי באזור.
ההפצצה אירעה ב-3 ביולי 1945 והוטלו בה 1,050 טון חומר נפץ, אשר גרמו להרס של 74% מהשטח הבנוי בעיר.
טוקושימה שוכנת בצפון-מזרח האי שיקוקו בשפכו של נהר יושינו אל הים הפנימי סטו.
שטחה של העיר חולש על 191 קמ"ר.
בטוקושימה שורר אקלים סובטרופי גשום עם קיץ חם וגשום וחורף קר ויבש.
מדי שנה באוגוסט, בעת פסטיבל אובון, עורכת העיר פסטיבל מחול שבו ריקודים יפניים בתלבושות מסורתיות, מלווים בכלי מיתר, תופים ושירה.
מחוז טוקושימה (ביפנית: 徳島県, Tokushima-ken) הוא מחוז באי שיקוקו, יפן.
בירת המחוז היא העיר טוקושימה.
עד רסטורציית מייג'י ב-1868 נודע מחוז טוקושימה בשם נחלת אווה, והיא שכנה באזור שנקרא מיודו-גון (名東郡).
עם ביטול שיטת ההאן ב-1871 הפכה נחלת אווה למחוז מיודו, והאי אוואג'י סופח אליו.
לאחר מספר רפורמות במנהל הארצי ביפן בשנים שלאחר מכן, ב-1876 עבר האי אוואג'י לשטח מחוז היוגו ומחוז אווה נפרד ממחוז קוצ'י.
ב-1880 שונה שם המחוז למחוז טוקושימה.
מחוז טוקושימה גובל במחוז קאגווה בצפון, באהימה במערב, ובקוצ'י בדרום, וצופה לעבר מחוז וקאיאמה במזרח, מעבר למצר קיאי.
החלק המזרחי של המחוז, נחלת אצ'יזן לשעבר, הוא מישורי ברובו, ובו מתגוררת מרבית אוכלוסייה המחוז, ואילו החלק המערבי, נחלת ואקסה, הוא מישור צר יותר, השוכן בין הים להרים.
9% משטח המחוז מוקדש לפארקים לאומיים.
כלכלת המחוז מתבססת בעיקר על חקלאות, על יערנות ועל דיג, והיא שנייה רק למחוז קוצ'י בתפוקה החקלאית שלה.
במרבית האזורים החקלאיים מגדלים אורז ובמקצתם פירות ופרחים.
המחוז הוא היצרן העיקרי ביפן של כרובית ושל שורשי פרח הלוטוס המשמשים למאכל, והרביעי בגידול גזר.
לאחר בניית גשר אקשי-קייקיו החוצה את מצר אקשי ומחבר בין העיר קובה לבין האי אוואג'י, נהנה צפון המחוז מפריחה באוכלוסייה ובתעשייה, בעיקר סביב הבירה טוקושימה והעיר נארוטו.
טוקוקסי (שם מדעי: Sotalia fluviatilis) הוא מין של דולפין החי באזורי החופים המערביים של האוקיינוס האטלנטי ואף נכנס לנהר האמזונאס.
מקור שמו הוא משפת טופי עתיקה.
הוא שייך לסוג הקרוב לדולפינן, אך נבדל ממנו והמין הקרוב לו בסוג זה הוא דולפין גיאנה החי באותו אזור.
דולפין נוסף מאותו אזור שאינו קרוב להם הוא דולפין האמזונאס.
דולפין זה מזכיר מעט את הדלפינן אבל קטן ממנו בהרבה ואורכו 1.5 מטר בממוצע.
צבעו הוא כחלחל-אפור עם צידיים כהים מעט והבטן ורודה בדרך כלל.
הלסת בינונית בגודלה ויש לו 26-36 שיניים בלסת העליונה והתחתונה.
גודל סנפיר הגב ושרירי הזנב עוזרים לדולפין לשעוט להגיע למהיריות גבוהות.
הדולפין חי באמריקה הדרומית לאורך חופי האוקיינוס האטלנטי בוונצואלה, ברזיל, פרו ודרום מזרח קולומביה.
הוא גם נכנס ליובלי נהר האמזונאס וייתכן שגם לנהר האורינוקו.
הוא חי בקבוצות מלוכדות של 10-15 פרטים בממוצע ונוהג לקפוץ מעל המים ב"סלטות".
הם ניזונים יחד עם מינים אחרים של דולפינים מדגים.
אורך חייו מגיע לכ35 שנים.
מצב שימורם של דולפינים אלה לא ידוע והם די נפוצים, אך הם נפגעים מרשתות דייגים בהם הם נתקעים וטובעים וכן חלה ירידה בכמות הדגים, דבר הפוגע באוכלוסיית הדולפינים.
גם זיהום הנהרות וכריית זהב באמזונאס פוגעים בהם.
הם אינם עמידים לתנאי שבי ובדרך כלל מתים בגני חיות.
טוקוס צהוב-מקור דרומי (שם מדעי: Tockus leucomelas) הוא מין במשפחת הקלאוניים.
הוא מצוי בחלקה הדרומי של אפריקה.
נוצותיו בצבעי שחור, אפור ולבן, ומקורו, כפי שמרמז שמו - צהוב עז.
עיניו צהובות, והעור שמסביב להן ורוד.
בכך, נבדל הטוקוס צהוב המקור הדרומי מהטוקוס צהוב המקור המזרחי, שהעור סביב עיניו שחור.
מקורו של הטוקוס גדול במיוחד, ואורכו יכול להגיע עד כשישית מאורכו הכולל.
אורך מקורם הממוצע של הזכרים הוא 9 ס"מ, ואורך מקורן הממוצע של הנקבות 7.4 ס"מ.
בדומה לקלאוניים אחרים, לטוקוס צהוב המקור הדרומי זנב וריסים ארוכים, ורגליים ואצבעות קצרות ועבות.
תחום תפוצתו של הטוקוס צהוב-המקור מתפרש על פני המדינות אנגולה, בוצוואנה, דרום אפריקה, זימבבואה, זמביה, מוזמביק, מלאווי, נמיביה וסווזילנד.
הטוקוס צהוב המקור הדרומי מצוי בעיקר באזורי סוואנה פתוחים, וחי בעיקר על הקרקע, שם הוא מוצא את מזונו - בעיקר חרקים (כגון טרמיטים, חיפושיות וחגבים), נדלים, עכבישים ועקרבים.
בנוסף, ניזונים הטוקוסים גם מזרעים, פירות וביצים של עופות אחרים.
הטוקוסים פעילים בשעות היום, ובלילה הם ישנים על עצים.
הם יחידאיים, אך לעיתים ניתן למצוא אותם בזוגות או בקבוצות קטנות; בעיקר בתקופת הרבייה או הקינון.
זהו עוף טריטוריאלי, שחי בשטח מצומצם ומגן עליו, אם כי בעונות יבשות הוא נאלץ לפרוש את הטריטוריה שלו על שטח נרחב יותר.
עונת הרבייה של הטוקוס צהוב המקור הדרומי נמשכת בין ספטמבר למרץ, והביצים מוטלות בדרך כלל בין אוקטובר לדצמבר.
זוגות הטוקוסים בדרך כלל מונוגמיים.
בתקופת הקינון, הזכר מביא לקן עלים וענפים, והנקבה נשארת בקן וחוסמת את הכניסה אליו אותו באמצעות צרכיה, שאריות מזון, וכן בוץ שמביא עמו הזכר.
מאחר שהנקבה כלואה בקן כל תקופת הדגירה, היא משילה בשלב זה את כל נוצות התעופה שלה, והן גדלות מחדש לאחר בקיעת הביצים.
הקן נבנה עם פתח אנכי, המשמש הן להכנסת המזון על ידי הזכר והן להוצאת צורכי הנקבה והגוזלים.
חלק מהקנים כוללים גם פתח חירום, למקרה שטורף מצליח לחדור לקן.
מספר הביצים נע בין 2 ל-6, ותקופת הדגירה נמשכת 24 ימים.
הגוזלים בוקעים מהביצים כשהם עירומים מנוצות וצבע עורם ורוד.
לאחר שהם גדלים מעט, פורצת הנקבה את הקן החוצה, ומתחילה לסייע לזכר בהבאת מזון.
הגוזלים מדפנים מחדש את הקן בעצמם, באמצעות צורכיהם ושאריות המזון שהוריהם מביאים להם.
לאחר שסיימו לגדול, יפרצו הגוזלים את דפנות הקן, ויעופו ממנו.
לא ידוע מה תוחלת החיים של הטוקוס צהוב המקור הדרומי בטבע, אך בשבי היו פרטים שהגיעו לגיל 20 שנה.
הטוקוסים מגיעים לבגרות מינית בגיל שנה.
טוקוס אפריקני עקוד (שם מדעי: Tockus fasciatus) הוא מין של קלאו מהסוג טוקוס, שמצוי בחלקים נרחבים מאפריקה המשוונית, מגמביה למערב אוגנדה וצפון אנגולה.
אורכו כ-54 ס"מ; בתי הגידול המועדפים עליו הם יערות.
רוב גופו שחור; הבטן וקצה הזנב לבנים.
המקור והמבנה דמוי-הקסדה מעליו צהובים, ועליהם כתמים שחורים.
הזכר והנקבה דומים, אם כי קסדתה של הנקבה קטנה יותר.
צבע גופם של פרטים צעירים דהוי יותר, והם חסרי קסדה.
הטוקוס האפריקני העקוד אוכל-כל: הוא ניזון מפירות וחרקים, וחביבים עליו במיוחד אגוזי דקל השמן.
הקלאו קורא לעיתים קרובות בצליל פיי-פיי-פיי דמוי שריקה.
גודל התטולה מגיע עד 4 ביצים; צבען לבן.
הכניסה לקן נחסמת בתחילת הקינון על ידי הנקבה: היא חוסמת אותו בעזרת שימוש בעיסה דמוית גומי שמורכבת מבוץ, לשלשת ושאריות פרי.
היא משאירה רק חרך צר, דרכו הזכר יכול להביא לה מזון.
כאשר בתוך העץ כבר אין מספיק מקום לגוזלים ולנקבה, הנקבה פורצת את המחסום שבנתה, ובונה אותו מחדש, כך שהגוזלים נשארים בפנים.
מרגע זה ועד לפריחת הגוזלים מהקן, הזכר והנקבה מאכילים אותם.
טוקוס (שם מדעי: Tockus) הוא סוג של עופות טרופיים ממשפחת הקלאוניים.
הם חיים באפריקה שמדרום לסהרה ביערות גשם או סוואנות.
גודלם כ- 30 - 50 ס"מ, צבעם של רוב המינים שחור ולבן והם מאופיינים במקור גדול, מעוקל, אדום או צהוב.
טוקוס אפריקני עקוד (Tockus fasciatus)
טוקוס אפור אפריקני (Tockus nasutus)
טוקוס אדום-מקור מערבי (Tockus kempi)
טוקוס אדום-מקור טנזני (Tockus ruahae)
טוקוס אדום-מקור דרומי (Tockus rufirostris)
טוקוס אדום-מקור דמארה (Tockus damarensis)
טוקוס צהוב מקור דרומי (Tockus leucomelas)
טוקוס פון דר דקן (Tockus deckeni)
טוקוס אדום-מקור גמדי (Tockus camurus)
בעבר המין היחידי קלאו לבן ציצה שמכונה לעיתים "טוקוס", היה שייך לסוג זה.
כמה מיונים גם משייכים מינים מסוימים לסוג Lophoceros.
טּוּקוּאִיִּים (שם מדעי: Ctenomyidae) היא משפחה של מכרסמים קטנים בתת-סדרת דמויי קביה החיים רק באמריקה הדרומית מפרו ומרכז ברזיל ודרומה עד קצה ארגנטינה.
במשפחה זו ישנו סוג אחד - הטוקו ובו כ-60 מינים.
שמם נגזר מהצליל שאותו הם משמיעים בשעה שהם חופרים מחילות.
הטוקואיים הם קרובי משפחתם של האוקטודוניים וממלאים את התפקיד האקולוגי של חולדי השק מאמריקה הצפונית.
הם יצורים קטנים וצמחוניים החיים במאורות רוב זמנם ויוצאים רק בלילות.
במקומות רבים הם מזיקים לחקלאות.
טוקוס אדום-מקור טנזני (שם מדעי: Tockus ruahae) הוא מין של עוף טרופי ממשפחת הקלאוניים המצוי רק בערבות הסוואנה של מרכז טנזניה, משם קיבל את שמו.
הוא אחד מחמשת המינים של הקבוצה הלא טקסונומית טוקוס אדום-מקור, אשר בעבר נחשבו למין אחד.
טוקוס אדום-מקור טנזני הוא עוף באורך 42–48 ס"מ ובמשקל ממוצע של 200 גרם.
לטוקוס מקור ארוך ומעוקל מטה שצבעו אדום למעט קצהו הקדמי השחור של המקור התחתון.
עיניו צהובות ומוקפות בטבעת שחורה המזכירה מסיכה.
נוצותיו לבנות עם ראש וכנפיים שחורות ומעט מנומרות בלבן, זנב ארוך יחסית שרובו שחור ורגליים קצרות.
הוא מצוי בין ענפי העצים אך גם יורד לקרקע לחפש מזון.
הטוקוס ניזון בעיקר מחרקים ויצורים דומים אך גם מפירות, זרעים, זוחלים ויונקים קטנים.
כמו מרבית העופות הוא מונוגמי וחי עם בן זוג קבוע.
טוקוס אדום-מקור צפוני (שם מדעי: Tockus erythrorhynchus) הוא מין של טוקוס ממשפחת הקלאוניים שהוא אחד מחמשת המינים של הקבוצה הלא טקסונומית טוקוס אדום-מקור, אשר בעבר נחשבו למין אחד.
טוקוס זה בעל נוצות לבנות עם כנפיים, ראש וזנב שחורים מנומרים בלבן.
העיניים שחורות מוקפות בטבעת לבנה והמקור אדום כשמו ומעוקל מטה.
אורכו של הטוקוס כ-42 ס"מ ושני הזוויגים דומים בגודלם ובמראם, אך הנקבות בעלות מקור קצר יותר.
אלו עופות רעשנים הקוראים יחדיו בסוואנה האפריקנית.
הטוקוס ניזון בעיקר מחרקים שהוא לוכד בתעופה או מהקרקע.
רוב הזמן הוא יאכל לבד אך לעיתים יימצא בקבוצות גדולות יותר, בעיקר בעונת הרבייה.
בנוסף לחרקים הוא יאכל זרעים, פירות ובעלי חיים שונים שהוא תופס.
הטוקוסים מקננים בחללי עצים הפזורים בסוואנה ובהם הנקבה מטילה 3–6 ביצים.
את החור הזכר אוטם בעוד הנקבה בתוכו עד שמסתיימת תקופת הדגירה.
כך הוא מגונן עליה מטורפים.
לאחר שהגוזלים בוקעים הנקבה בעזרת הזכר שוברת את הקן ואז שני בני הזוג מאכילים את צאצאיהם עד הבגרות בחרקים וטרף דומה.
טוקוס אדום-מקור הוא שם כולל לחמישה מינים של עופות טרופיים מהסוג טוקוס שבמשפחת הקלאוניים הנחשבים למינים הקטנים ביותר במשפחתם.
בעבר מינים אלה אוחדו למין אחד - טוקוס אדום-מקור צפוני (Tockus erythrorhynchus), בו נכללו חמישה תת-מינים אך הם הופרדו לדעת חוקרים רבים בעוד אחרים ממשיכים לשייך אותם למין המקורי.
מיני טוקוס אלה בעלי מקור בולט ומעוקל כלפי מטה שצבעו אדום, מלפנים צהוב ובקצוות שחור.
גופם לבן למעט הכנפיים והזנב הארוך.
אורכם הממוצע מגיע לאורך 42 ס"מ בלי הבדלים גדולים בין הזוויגים.
הטוקוסים הם ציידי חרקים אותם הם חוטפים בתעופה או מהקרקע.
בנוסף הם יאכלו פירות, זרעים וחולייתנים קטנים.
מינים אלה מקננים בתוך נקרות וחללי עצים טבעיים.
בתוך קן בו הנקבה יושבת ומטילה 3 ביצים הזכר אוטם את החור בעזרת בוץ, לשלשת ואדמה וכך מגונן על הנקבה מטורפים.
לאחר שהגוזלים בוקעים הוא פורץ את הקיר ומחלץ את הנקבה והגוזלים החוצה.
טוקוסים אלה ידועים בעיקר מדמותו של זאזו מסרטי "מלך האריות".
עם זאת זאזו הוא בעל נוצות כחולות וציצה שחורה מאחורי הראש שאינה קיימת אצל הטוקוסים.
טוקוס אדום-מקור דרומי (שם מדעי: Tockus rufirostris) הוא מין של טוקוס ממשפחת הקלאוניים ואחד מחמשת המינים של הקבוצה הלא-טקסונומית טוקוס אדום-מקור, אשר בעבר נחשבו למין אחד.
טוקוס זה דומה במראהו לקרובו הצפוני.
במין זה שני הזוויגים דומים אך הזכר מעט גדול יותר וכן בעל מקור תחתון בעל סימנים שחורים במידה משתנה.
הוא בעל מקור אדום, ארוך ומעוקל ובעל עיניים צהובות בולטות.
הראש קטן והצוואר קצר ולעיתים נראים בעלי עור ורוד עז.
הכנפיים מנומרות בשחור והזנב ארוך ושחור.
טוקוס זה מצוי הרבה מזמנו על הקרקע עליה הוא מחפש מיני חרקים וטרף דומה אך גם פירות שונים.
התפוצה של טוקוס זה היא בדרומה של אפריקה שמדרום לסהרה באזורי סוואנה ושיחיות במלאווי, זמביה, דרום אנגולה, צפון-מזרח נמיביה, בוטסואנה, זימבבואה, מזרח סווזילנד ובדרום אפריקה.
הוא מצוי גם במוזמביק לגדות נהר הזמבזי אך לא מצוי בשאר המדינה.
בסבכים הפתוחים של נמיביה טוקוס זה יכול להימצא לצד קרובו - טוקוס אדום-מקור דמארה (Tockus damarensis).
טוקוס אדום-מקור מערבי (שם מדעי: Tockus kempi) הוא מין של טוקוס ממשפחת הקלאוניים ואחד מחמשת המינים של הקבוצה הלא-טקסונומית טוקוס אדום-מקור, אשר בעבר נחשבו למין אחד - טוקוס אדום-מקור צפוני וכמה מהחוקרים עדיין משייכים מין זה למין המקורי.
תפוצת מין זה משתרעת בסוואנות ותחומי הסבכים והיערות של מערב אפריקה מסנגל וגמביה במזרח עד דרום מאוריטניה ומערב מאלי.
הטוקוס הוא עוף קטן ביחס למשפחתו והוא בעל נוצות לבנות עם כנפיים מנומרות בשחור וזנב ארוך.
הוא בעל מקור ארוך שצבעו אדום עז ובעל פס אפור-בהיר על עיניו שצבעם אפור-כהה.
מין זה בעל צבעים דהויים יחסית לקרוביו החיים באזורים פתוחים יותר.
עוף זה ניזון הן על הקרקע והן באוויר או על ענפים מחרקים מעופפים שונים, טרף דומה, חולייתנים קטנים ומפירות וזרעים.
כמו מרבית העופות הוא חי עם בן זוג קבוע לחיים.
הנקבה מקננת בחללי עצים אותם הזכר מקרה בבוץ קשה ואדמה כדי למנוע כניסת טורפים ופגיעה אפשרית בביצים.
לאחר שהגוזלים בוקעים הזכר שובר את הקיר ומשחרר את הנקבה וצאצאיה לחופשי.
טוקוס אדום-מקור דמארה (שם מדעי: Tockus damarensis) הוא מין של טוקוס ממשפחת הקלאוניים ואחד מחמשת המינים של הקבוצה הלא-טקסונומית טוקוס אדום-מקור, אשר בעבר נחשבו למין אחד.
טוקוס זה מצוי בטבע באפריקה שמדרום לסהרה בסוואנות ובשטחי השיחיות של דרום-מערב אנגולה ובצפון נמיביה.
הוא קרוי כך על שם שבט הדמארה המצוי באזורים אלה.
הטוקוס מגיע לאורך ממוצע של 42 ס"מ והוא בעל נוצות לבנות עם כנפיים שחורות מנומרות וזנב שחור.
המקור של הטוקוס גדול ומעוקל וצבעו אדום.
תחילת המקור צהובה ובעלת נחיריים גדולות הקרובות לעיניים הצהובות.
החלק האחורי של הראש והצוואר בעלי פס שחור לאורכם.
הקצה של המקור וחלקו התחתון שחורים והרגליים אפורות.
הבטן לבנה מנומרת באפור ולעיתים לבנה לגמרי.
מין זה עף בזוגות או בחבורות קטנות וחוטף חרקים מהאוויר או מהקרקע.
כמו כן הוא ניזון מפירות, זרעים ויצורים קטנים נוספים.
הוא איננו נמצא בסכנה בטבע.
טוקופוביה המוכר גם בשם פחד לידה, היא חרדה קיצונית אצל נשים מפני לידה וכל השלכותיה.
האטימולוגיה של המונח מגיעה מהמילים היווניות טוקוס (Tokos) שמשמעותה לידת תינוק, ופוביה שמשמעותה פחד.
התסמונת גורמת לנשים, בהיריון וגם שאינן בהיריון, לפתח תגובה שלילית וקיצונית כלפי לידת תינוק וההשלכות הגופניות שבכך.
נמצא כי בחברות מערביות חמישית מהנשים שמצויות בהיריון תקין סובלות מפחד לידה.
טוקופוביה אמנם לא מוגדרת ב-DSM כהפרעה נפשית, אך תסמיניה מתאימים לאבחנה של "פוביה ספציפית" (Spesific phobia) לפי הגדרתה בDSM-IV-R.
כלומר פחד שמקורו בדבר מה ספציפי ובגילויים השונים שלו (חשיפה ללידה, חשיבה על לידה, הימצאות במצב טרום לידה וכן הלאה).
כאמור, טוקופוביה היא חרדה מפני לידת תינוק, בין אם האישה מצפה ללידה, מצויה בשלב מוקדם של היריון או אפילו כלל לא הרה.
נשים עם טוקופוביה עלולות לחוות התקף חרדה בעת המחשבה על לידה או בעת התנסות שמדמה לידה.
לפיכך, נשים כאלו יעדיפו להימנע מהחוויה הכרוכה בלידה על ידי בחירה אוטומטית בלידת קיסרי בהרדמה מלאה, או בהימנעות מהיריון, משימור פריון ומעקב אצל רופאי נשים מלכתחילה (למעט בניית תוכנית טיפול של אמצעי מניעה הורמונליים או ניתוחיים).
נשים טוקופוביות מעדיפות לבודד את עצמן ממצבים חברתיים הקשורים להריון ולידה (כמו מפגש עם אמהות) ומזוגיות (מחשש להריון ספונטני ומתח ופרידה על רקע דילמת ההריון).
טוקופוביה כאמור תתבטא במתח מוגבר ובתחושה של לחץ וחרדה, תסמינים אפשריים הם: דפיקות לב מוגברות, הזעת יתר, קוצר נשימה וקושי להתרכז בהיחשפות לגורם הספציפי של לידת תינוק.
טוקופוביה מחולקת לשני סוגים לפי המצב הרפואי של האישה ביחס להיריון:
טוקופוביה ראשונית - מיוחסת לנשים שלא נכנסו להיריון, או שנמצאות בהיריון ראשון ועוד לא חוו לידה.
טוקופוביה משנית - כאשר האישה מצויה לאחר לידה אחת לפחות, הטוקופוביה המשנית יכולה להתפתח גם בעקבות דיכאון אחרי לידה.
גורם הסיכון הגבוה ביותר שעלול להוביל אישה ללקות בחרדה מפני לידה הוא חוויה שלילית של לידה או של היריון שגרמו לזעזוע עמוק.
למשל היריון בסיכון גבוה, הפלות, סיבוכים שונים בלידה וכן הלאה.
עם זאת יש לשים לב שגם נשים שלא נכנסו להיריון סובלות מטוקופוביה, כך שישנם גורמי סיכון נוספים שאינם קשורים בהכרח בחוויה אישית שגרמה לכך (כמו למידה מאחרות או טראומה נרכשת).
גיל - ככל שהאישה צעירה יותר, כך הסבירות גבוהה יותר ללקות בטוקופוביה.
משכל ומעמד חברתי כלכלי - ככל שאלה נמוכים יותר, כך הסבירות ללקות בטוקופוביה היא גבוהה יותר.
היעדר תמיכה - נמצא כי ככל שהאישה חווה פחות תמיכה, כך סביר יותר שתלקה בטוקופוביה.
כמו כן נמצא כי היעדר זוגיות הוא גם גורם סיכון הקשור לכך.
עבר פסיכיאטרי קודם - נמצא כי שלנשים שלוקות בתסמונות פסיכיאטריות קודמות מסוג: היפוכונדריה, ניודפוביה, חרדה, דיכאון ו-OCD יש סיכוי רב יותר ללקות גם בחרדה מפני לידה.
נסיבות חיים קשות ודימוי עצמי נמוך - נשים שבעברן התרחשו התעללות או ניצול בעלות סיכוי רב יותר ללקות בטוקופוביה.
פחד מכאב או סף כאב נמוך - מכיוון שהלידה כרוכה בכאבים עוצמתיים, אישה בעלת סף כאב נמוך תהיה בסיכון רב יותר לפתח טוקופוביה.
אמנם לא קיימים מחקרים שמאששים יעילות של תרופות מסוימות לטיפול בטוקופוביה.
עם זאת, מאחר שמדובר בחרדה מפני לידה, רופאים מניחים כי תרופות שמעכבות סרוטונין שהוא הורמון שפעיל במצבים של חרדה, יתאימו אף הן לנשים שסובלות מפחד לידה.
כמו כן, טיפול חינוכי ופסיכולוגי שנוגע להכנה מלאה לקראת הלידה יכול להפחית את חומרת התסמונת אצל נשים שלוקות בה.
טיפולים פסיכותרפיים שנוגעים לשינוי דפוס החשיבה הקוגניטיבי של האישה לגבי הלידה, יכולים אף הם להוריד את עוצמת החרדה ולדרבן את האישה להשתמש במנגנונים אחרים כלפי רעיון הלידה, ולאמץ מחשבות חיוביות יותר לגביו.
בתחום זה נרשמים טיפולים שמטרתם לפצל את המרכיבים השונים שמעוררים חרדה ולחץ אצל נשים הסובלות מטוקופוביה, וכך ללמוד להתמודד עם כל מרכיב בנפרד.
טוקומה (בספרדית: Túcume) הוא אתר ארכאולוגי השוכן סמוך לעיירה באותו שם במחוז למבייקה בצפון-מערב פרו, על שטח של 2,200 דונם.
האתר כולל את אוסף הפירמידות הידוע הגדול ביותר העשוי לבני חימר שלא נשרפו מהתקופה הפרה-קולומביאנית.
התושבים המקומיים מכנים את האתר ההיסטורי גם בשם אל פורגטוריו (El Purgatorio), כלומר כור המצרף.
באתר נמנו 26 פירמידות גדולות; בסך הכול יש באתר זה כ-260 שרידי מבנים.
הפירמידה הגבוהה ביותר היא כיום בגובה 30 מטרים ומכונה "ואקה 1".
ההנחה היא כי בני עם הלמבייקה של תרבות סיקן, היו בעלי יכולת ניהולית נרחבת ובאתר זה פעל מרכז צבאי ודתי שלהם.
האתר הארכאולוגי, הידוע גם בספרדית בשם "El Valle de las Piramides" ("עמק הפירמידות"), שוכן בעמק לא הרחק מאזור החוף הפרואני במה שהוא כיום נפת למבייקה, 33 קילומטרים מהעיר צ'יקלאיו סביב גבעת לה ראיה (Cerro La Raya) לא רחוק מהעיירה טוקומה.
הנוף של חוף פרו הוא בעצם נוף מדברי שזור בנאות מדבר סביב נהרות.
יש גם כמה ליד טוקומה, ביוטופ רגיש מאוד.
מכיוון שכמה נהרות חוצים אזור זה, הוא היה אזור אידיאלי עבור הילידים.
עם זאת, היובש אילץ את התושבים לפתח מערכות השקיה משוכללות על מנת שיוכלו להשתמש בקרקע לחקלאות גם במרחק מה מהנהרות.
הפירמידות שהתגלו בטוקומה, במיוחד הגדולות יותר, הן מה שמכונה ואקה - הרי המקדש (בספרדית: Huaca, בקצ'ואה wak'a).
מבני הוואקה נבנו במקור על ידי המוצ'ה, שתחום ההשפעה ההיקפי שלהם על חופי פרו התרחב עד לטוקומה.
תרבות מוצ'ה דעכה במאה ה-8 מסיבות שעדיין אינן ידועות, ואקום פוליטי התפתח בעמקים שאוכלסו בעבר על ידי המוצ'ה.
בשלב זה יישבו את העמק בני תרבות סיקן, אולי צאצאי המוצ'ה.
אתר טוקומה משתייך בעיקר לתרבות למבייקה, תת-קבוצה של תרבות סיקן בתקופה שבין 1000 ל-1350 לספירה, שהתיישבה כאן לאחר שוויתרו על פומה (Poma), המרכז הקודם שלהם בחלק העלין של עמק לצ'ה.
טוקומה ננטשה סופית בין השנים 1532 ו-1547.
המונח פירמידות לא לגמרי מתאים בהקשר זה, מכיוון שהמבנים הגדולים ביותר הם הרי המקדש, כאשר ואקה במובן המקורי פירושו משהו שסוגדים לו, מקום קדוש או משהו דומה.
בניגוד לפירמידות במצרים העתיקה הפירמידות בטוקומה קטומות, ועל המשטח העליון של מבני הוואקה הגדולים, נבנו מקדשים וגרו האצילים, הכמרים והמשפחות השולטות בחברה של תרבות למבייקה, שכבר הייתה מאורגנת במעמדות.
כיום הפירמידות של טוקומה, כמו פירמידות דומות אחרות בחוף של צפון פרו, נראות חסרות צורה ודומות לגבעות טבעיות, כשלמעשה היו להן צורות גאומטריות במקור; הסיבה לכך היא פגעי הגשמים הסוערים, שפוקדים מעת לעת את האזור כתוצאה מתופעת אל ניניו.
המהנדס, האתנוגרף והבלשן הגרמני-פרואני מצא בטעות חורבות של הוואקה ונחשב לחוקר הראשון באזור זה.
מספר תצלומי וואקה מוקדמים צולמו על ידו.
הוא התמסר לחקר ההיסטורית המדוברת על ידי תושבי האזור.
הממצאים הארכאולוגיים שלו היוו את הבסיס ל"מוזיאון הלאומי אנריקה ברונינג דה למבייקה" (Museo Nacional Enrique Bruning de Lambayeque) בלמבייקה, הקרוי על שמו.
האתר לא נחפר עד 1988, ובניגוד למקומות אחרים לא סבל משודדי עתיקות שנרתעו מהמקום בשל האמונה של המקומיים שהאתר שהיה מכונה בפיהם כור המצרף (El Purgatorio), הוא פתח לגיהנום.
המחקר הארכאולוגי הראשון של הפירמידות של טוקומה אורגן על ידי תור היירדאל ובוצע בשנים 1988 עד 1992. החפירות התחלקו בין שני צוותים שנוהלו על ידי שני ארכאולוגים שהיירדאל שכר, האמריקאי דן סנדווייס (Dan Sandweiss) והפרואני אלפרדו נרבאס (Luis Alfredo Narváez Vargas).
בשל תחילת המחקר המדעי המאוחר, שלמעשה החל רק בשנות התשעים של המאה ה-20, נותרו שאלות רבות ללא מענה.
דוגמאות לכך הן הסיבה לדעיכתה של טוקומה, עקבות האש מסיבית, גילוי של למעלה ממאה שלדים, מן הסתם קורבנות אנושיים, לא הרחק מהוואקה לרגה.
החיפוש אחר קברו של נאימלפ (Naymlap) האגדי, אחד השליטים החשובים ביותר באזור ועל פי האגדה מייסד תרבות למבייקה, לא הצליח.
בעיה נוספת היא שחפירות הורסות את שכבות הכיסוי שמשמרות את האתר.
הגשמים הטרופיים שנגרמו על ידי אל ניניו גורמים לסחיפה חמורה על פני הוואקה.
דבר זה מסבך את עבודתם של ארכאולוגים ומגביל בנוסף את יכולתם להתקדם בחפירות.
האתר פתוח למבקרים בתשלום וכולל שני מסלולים.
בנוסף יש במקום מרכז מבקרים, מוזיאון עם ממצאים מהאתר (Museo de Sitio Túcume) ומסעדה.
טוקונושימה (ביפנית: 徳之島) הוא אי ב, בחלק הצפוני של איי ריוקיו, בין האיים קיושו ואוקינאווה.
האי הוא אחד מ שבמחוז קגושימה ביפן.
האי ידוע כבעל שיעורי הילודה הגבוהים ביותר ביפן וכן אוכלוסייה משמעותית של אנשים שחיים משמעותית מעבר לגיל 100. האי מחולק לשלוש עיירות מנהליות: טוקונושימה, איסן ואמאגי.
מרכז האוכלוסייה הגדול ביותר באי הוא העיירה קאמצו, הממוקמת לאורך החוף המזרחי של האי בתוך העיירה המנהלית טוקונושימה.
חלק גדול מהאי נמצא בגבולות .
לא ברור מתי יושב האי טוקונושימה לראשונה.
האי מוזכר בכרוניקה היפנית העתיקה ניהון שוקי משנות ה-20 של המאה השמינית.
החל מהמאה ה-11, טוקונושימה היה היצרן העיקרי של כלי אבן אפורים בשם קמויאקי (カムィヤキ) שנמצאו במאות אתרים ארכאולוגיים ברחבי איי ריוקיו ודרום קיושו.
על האי נמצאו מספר אתרים ארכאולוגיים שבהם יוצרו כלי קמויאקי.
אתרים אלה הם כיום אתרים היסטוריים לאומיים.
עד 1624, היה טוקונושימה חלק מ.
לאי פלשו סמוראים מ בשנת 1609 ושילובו בנכסים הרשמיים של הקלאן הוכר על ידי שוגונות טוקוגאווה בשנת 1624. שלטון שימאזו היה אכזר, כאשר תושבי האי הפכו לצמיתים ונאלצו לגדל קנה סוכר כדי לעמוד במיסוי גבוה, שגרם לא פעם לרעב המוני.
טקמורי סאיגו הוגלה לטוקונושימה ב-1862 למשך פחות מחודשיים, לפני שעונשו הוחמר לגלות בתנאים קשים יותר ב.
לאחר רסטורציית מייג'י שולב טוקונושימה ב ולאחר מכן הפך לחלק ממחוז קגושימה.
בשנת 2006, הציע ראש ממשלת יפן יוקיו הטויאמה לארצות הברית להשתמש בטוקונושימה כאתר חלופי של ל באוקינאווה, מה שהוביל למחאות נרחבות ולהתנגדות של גורמים מקומיים.
בהפגנת מחאה נגד תוכנית זו בשנת 2010 השתתפו 16,000 אנשים, יותר ממחצית מאוכלוסיית האי.
טוקונושימה הוא האי השני בגודלו באיי אממי, אחרי אממי אושימה, והאי ה-15 בגודלו ביפן.
הוא נכלל באופן כללי יותר בארכיפלג סאצונאן ואיי ריוקיו.
טוקונושימה מבודד מאיי אממי האחרים, וממוקם באמצע הדרך בין אממי אושימה ו.
האי ממקור געשי באורך של כ-25 קילומטרים ורוחב של 18 קילומטרים.
רוב שטחן של העיירות המנהליות של טוקונושימה ואמאגי מכוסה בהרים וגבעות, כשהפסגה הגבוהה ביותר של האי היא הר אינוקאוודקה בגובה 645 מטר מעל פני הים.
הר אמגידקה בצפון הוא בגובה של 533 מטר.
שטחה של העיירה המנהלית איסן לאורך המדרון הדרום-מערבי של האי שטוח יותר, עם אדמה פורייה המתאימה לחקלאות.
החוף של האי הוא ברובו טרשי וסלעי עם חופים חוליים קטנים הפזורים לאורכו וכן סדרה של צוקים גדולים בקצה הדרום-מערבי של האי.
סדרה של סלעים גדולים מול החוף הידועים בשם סלעי טונבורה הם מאפיין בולט באוקיינוס מול החוף הצפון מזרחי של האי.
מהאי ניתן לראות את כל האיים הסמוכים: מצפון-מזרח את אממי אושימה, , ו, ומדרום-מערב את .
בימים בהירים במיוחד, ניתן לראות את צמד הרי הגעש של , במחוז אוקינאווה, כ-65 קילומטרים ממערב לטוקונושימה.
האי משתייך לאזור האקולוגי של .
אף על פי שטוקונושימה הוא סובטרופי, הוא זוכה לכמות גשמים מספקת כדי שיהיו בו יערות גשם.
חלק גדול מהאי נותר מכוסה ביערות ער, אם כי אזורים רבים בוראו בצורה נרחבת לחקלאות.
ישנן מערות רבות באי, הארוכה שבהן באורך 2,052 מטרים והיא שוכנת באזור איסן.
האקלים של טוקונושימה מסווג כאקלים סובטרופי גשום (סיווג אקלים Cfa על פי שיטת קפן) עם קיץ חם מאוד וחורף מתון.
טמפרטורה ממוצעת שנתית של ℃ 21.9, וכמות משקעים שנתית ממוצעת של 1,920 מילימטרים.
טוקונושימה היא משכן של כמה מינים נדירים אנדמיים לאי עצמו או באופן כללי יותר לאיי אממי.
ארנב אממי נמצא רק באיים טוקונושימה ואממי אושימה והוא מסווג בסכנת הכחדה.
ארנב אממי נקרא לפעמים מאובן חי מכיוון שהוא מייצג שושלת יוחסין אסייתית עתיקה שנעלמה במקומות אחרים.
בסכנת הכחדה נמצאת גם (Tokudaia tokunoshimensis), שחיה רק בטוקונושימה.
יש גם כמה מיני עופות אנדמיים לטוקונושימה ולאממי אושימה, כמו עורבני לידס (Garrulus lidthi).
הנוכחות של גומצן האבו שמרה על היערות באי ברובם מפני מבקרים והאזורים הטרשיים יותר יחסית ללא מגע אנושי.
לטוקונושימה יש תרבות המשקפת שילוב של השפעות של יפן ושל איי ריוקיו, עם השפעה רבה מאיי אממי השכנים ומאוקינאווה מדרום.
המטבח המקומי של האי משלב ארוחה יפנית סטנדרטית עם מנות אוקינאוויות כגון .
כלי נגינה פופולרי באי הוא ה, קרוב משפחה אוקינאווי של השמיסן היפני, ובני האי נוהגים לריקוד את המחול העממי האוקינאווי ה.
השפה הילידית של האי, שפה מקבוצת .
הנקראת "שפת טוקונושימה", ידועה ביפנית כ"שימאגוצ'י" ("שפת האי").
עם זאת, השפה הוחלפה במידה רבה על ידי היפנית הרגילה.
המילה בשפת טוקונושימה עבור "תודה", אובראדרן (באזור העיירות טוקונושימה ואמאגי) ו-אובוראדניי (העיירה אייסן) מוכרת אפילו בקרב דוברי יפנית.
טוקונושימה ידועה ב (闘牛), סגנון יפני של מלחמות שוורים שבו מאמנים אנושיים מעודדים זוג שוורים הנועלים קרניים לדחוף זה את זה מהזירה.
טוגיו הוא אירוע מרכזי באי וחלק ניכר מהתרבות של האי סובב סביב מלחמות השוורים.
בגלל החשיבות של טוגיו, הקמע והסמל הראשי של טוקונושימה הוא שור טוגיו.
כלכלת האי מבוססת על חקלאות, בעיקר גידול קנה סוכר, אורז, בטטה, זנגביל, ופירות טרופיים כמו מנגו, פפאיה ובננות.
קני סוכר מעובדים במספר מפעלים לסוכר חום ובמספר מזקקות מסוכר חום ל.
גם דיג מסחרי חשוב, כמו גם תיירות ומעט תעשייה קלה.
מנמל קמטוקו, הממוקם בסמוך לקמצו בעיירה המנהלית טוקונושימה, יש שירות מעבורות סדיר לעיירות על אממי אושימה וואדומארי על אוקינוארבוג'ימה.
מאממי אושימה המעבורת ממשיכה לקגושימה.
מאוקינוארבוג'ימה המעבורת ממשיכה ל ואוקינאווה.
בנמל הקטן יותר של הטונו, בעיירה אמאגי, יש מעבורות לקגושימה ולסטוצ'י באממי אושימה.
כאשר הגלים חזקים מדי בצד האוקיינוס השקט של האי, בו נמצאת קמטוקו, מעבורות קמטוקו יעגנו במקום זאת בנמל הטונו.
נמלים קטנים המשמשים בעיקר ספינות דיג או ספינות סיורים, קיימים במקומות אחרים לאורך קו החוף.
מנמל התעופה טוקונושימה, הממוקם באמאגי, יש טיסות לקגושימה, אממי אושימה ואוקינוארבוג'ימה (כשהטיסה ממשיכה לאוקינאווה) באמצעות החברות ג'פאן איירליינס ו.
הכביש המהיר הראשי באי הוא כביש 80 של מחוז קגושימה, שחוצה את האי משדה התעופה טוקונושימה ואמאגי לקמצו ולאחר מכן עוקב אחר החוף הדרום-מזרחי של האי עד איסן.
מאיסן, כביש 83 חוצה את האזור הדרום-מזרחי של האי עד אמאגי.
כביש 629 עוקב אחר החוף הצפוני של האי משדה התעופה טוקונושימה לכפר קדוקו.
כביש 617 הוא נתיב יבשתי בין קמצו לכפר איטוקינה, בעוד שכביש 618 מחבר את קדוקו לכפר מצובארה דרך הכפר טודורוקי.
טוקונושימה היא יעד תיירותי פופולרי.
טיולים רגליים אינם מומלצים בגלל גומצן האבו הארסי, אבל שבילי ההרים אקזוטיים ויפים.
גם החופים נאים למדי, וקו החוף של האי כולל כמה אתרי טבע בולטים.
בחוף הצפוני של האי, מושירוזה, אזור בולט של לוחות אבן מסותתים המוצבים על רקע האוקיינוס, הוא דוגמה נדירה של סלע גרניט על אי געשי ואלמוגים בעיקרו.
האזור נקרא על שם האופן שבו לוחות האבן השטוחים דומים למושירו, כינוי יפני למחצלות קש ארוגות.
כף אינוטאבו, הנקודה המערבית ביותר של האי, כולל נוף של האוקיינוס ואנדרטה, שנבנתה באפריל 1968, לאוניית המערכה יאמטו ולספינות הליווי שלה, שהוטבעו ליד טוקונושימה בשלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
אטרקציה בולטת נוספת על חוף הים היא אינוג'ופוטה, אזור של סלע אלמוגים משונן וסחוף עם נופים דרמטיים של האוקיינוס.
באינוג'ופוטה, זוג ייחודי של חלונות בסלע כתוצאה מסחיפה הידוע בשם מגאן-איווה (סלע המשקפיים) משקיף על האוקיינוס.
חלק גדול מהאי נכלל בתוך שהוקם בשנת 2017 (החליף את הפארק הלאומי למחצה אממי גונטו שהוקם ב-1974).
טוקומטיק היא מערכת צ'אט מקוונת הנותנת תקשורת טקסט בזמן אמת בין קבוצה קטנה של אנשים.
לכל שחקן בטוקומטיק יש חלק שהוא שלו במסך, המשדר הודעות אות אחרי אות תוך כדי הקלדה.
אינטראקציה זו שונה ממערכות הצ'אט של הדור הזה והיא מבוססת על עבודה שנעשתה בשנת 1973 באוניברסיטת אילינויס על מערכת פלטו (PLATO) על ידי דאג בראון ודייוויד ר.
כחלק המאמץ לשמור יצירות משמעותיות מבחינה היסטורית וצאצאיהן, עדיין ניתן להשתמש בטוקומטיק המקורי הפועלת בדיוק כמו שפעלה בשנות ה-70 במערכת CYBIS.
קלוב אתלטיקו טוקומאן (בספרדית: Club Atlético Tucumán) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי.
המועדון נוסד בשנת 1902 בעיר טוקומאן.
במועדון פועלת גם קבוצת כדורסל ומחלקות בענפי ספורט נוספים לרבות כדורגל נשים.
קבוצה שיחקה בליגה מקומית וניצחה בה מספר פעמים.
הניצחון הראשון של אליפות הליגה היה בשנת 1919. בשנת 1973 היא לראשונה שיחקה ברמה ארצית בכירה.
בשנת 2008 היא קודמה לליגת המשנה הארגנטינאית ותוך שנה התקדמה לליגה הבכירה.
לאור הצלחה בעונת 2015/2016 בליגת העל הארגנטינאית הקבוצה העפילה לגביע ליברטדורס 2017. בעונת 2016/2017 הקבוצה הגיעה לגמר גביע ארגנטינה אך הפסידה לריבר פלייט.
הישג זה נתן לקבוצה העפלה לגביע ליברטדורס 2018. בתחרות זו הקבוצה הגיעה לשלב רבע הגמר.
הקבוצה משחקת ב-Tucumán Derby נגד סן מרטין דה טוקומאן.
בשנים האחרונות הקבוצות משחקות בליגות שונות ודרגי לא מתקיים.
נכון לשנת 2025 הקבוצה שיחקה 20 עונות ברמה הבכירה ו-25 עונות בליגת משנה.
הקבוצה שיחקה 15 פעמים בגביע ארגנטינה והצליחה להתקדם עד לשלב הגמר.
אצטדיון הקבוצה אצטדיון מונמנטל חוסה פיירו נבנה בשנת 1922 וכלל 5,000 מקומות.
לאח מספר שדרוגים הוא כולל כיום 35,200 מקומות.
טוקיו (ביפנית: 東京都 – IPA: ) היא עיר הבירה של יפן ומהווה את המרכז התרבותי והכלכלי של המדינה.
טוקיו ממוקמת בחופו המזרחי של האי הונשו שהוא האי הראשי והגדול ביותר של יפן, על גדות מפרץ טוקיו.
בטוקיו חיים למעלה מ-14 מיליון תושבים, ובמטרופולין טוקיו מעל ל-41 מיליון תושבים, מה שהופך אותה למטרופולין המאוכלסת בעולם.
למעלה משני מיליון איש המתגוררים מחוץ לעיר נוסעים בקביעות לעבוד בתוכה.
התמ"ג של העיר הוא הגבוה ביותר בעולם.
קו הרקיע שלה עמוס בגורדי שחקים המעוצבים בחדשנות, מערכת התחבורה הציבורית שלה נחשבת לטובה ביותר בעולם, מערכת הכבישים שבה יעילה וניתן למצוא בה אזורי קניות ובילוי המשלבים בין המודרניות של עיר מערבית גדולה לבין מאפיינים יפניים מסורתיים, חלקם ייחודיים לאזור טוקיו.
בעברה, נודעה טוקיו בשם "אדו", אשר משמעותו שפך נהר, בהתאם למיקומה.
שם העיר שונה לטוקיו (טו – מזרח, קיו – בירת) כאשר הפכה אדו לבירת הקיסרות בשנת 1868, בקנה אחד עם מסורת מזרח אסיאתית בה כוללים את המילה "בירה" בשם עיר הבירה.
בתקופת מייג'י המוקדמת, העיר נקראה גם "טוקאי" (Tōkei), הגייה אלטרנטיבית לאותן אותיות סיניות המייצגות את המילה "טוקיו".
בכמה מסמכים מערביים ששרדו, נהוגה ההגייה "Tokei".
עם זאת, ההגייה הזאת ארכאית ואינה בשימוש.
מבחינה רשמית ומנהלית השם "טוקיו" אינו מתייחס לעיר אחת אלא למחוז שלם (ביפנית "טוקיו-טוֹ").
עיר עצמאית בשם טוקיו ("טוקיו-שִי") התקיימה רשמית רק עד שנת 1943, ולאחר מכן התמזגה עם המחוז הפרברי שממערב לה ("טוקיו-פוּ") כדי ליצור את מחוז טוקיו הנוכחי, שמעמדו המנהלי זהה לשאר 46 המחוזות ביפן.
מחוז זה נקרא בשפות זרות "מטרופולין טוקיו".
השטח במרכז המטרופולין, שהוגדר בעבר כטוקיו העיר, חולק במסגרת הארגון מחודש ל-23 "רבעים מיוחדים" (tokubetsu-ku) שכל אחד מהם הוא במעמד מנהלי של עיר עצמאית.
בחלק הפרברי של המחוז ישנם 26 ערים, 5 עיירות ו-8 כפרים.
כמו כן כלולים במחוז טוקיו איים מרוחקים באוקיינוס השקט.
מרכז טוקיו מורכב מ-23 ערים במעמד של "רובע מיוחד".
כל הרבעים האלה הם ישויות עירוניות עצמאיות, עם ראש עיר נבחר ומועצה נבחרת, אך חלק מהפונקציות המשותפות לרבעים מנוהלות על ידי ממשלת מטרופולין טוקיו.
נכון לשנת 2003, התגוררו ברבעים 8.34 מיליון תושבים.
צפיפות האוכלוסין הממוצעת: 13,416 נפשות לקמ"ר.
מערבית ל-23 הרבעים של טוקיו מצויים "ערים" ("שִׁי") אשר מעמדן המשפטי זהה למעמד ערים אחרות ביפן.
ערים אלה מהוות פרברים של טוקיו, ומקום מגורים לעובדים הרבים היוממים בעיר.
קבוצת ערים אלה מכונה "מערב טוקיו".
את חשיבותה הנוכחית של טוקיו ניתן לשייך לפועלם של שני אנשים: השוגון טוקוגאווה איאיאסו, והקיסר מוצוהיטו.
בשנת 1603, לאחר איחוד המדינות השונות למדינה אחת, השוגון טוקוגאווה איאיאסו, הפך את העיר, שנקראה אז אדו לעיר הבירה מבחינה מעשית, אם כי מבחינה פורמלית עיר הבירה ("קיו" ביפנית) המשיכה להיות קיוטו, מאחר ששם שכנה המשפחה הקיסרית.
השוגון הקים את מבצרו המרשים, מקום מגוריו, מגורי לוחמיו הסמוראים והמרכז המנהלי, במקום שהיום נמצא הארמון הקיסרי (皇居).
אז היה זה ממש מעל לנמל, אך כיום הוא במרכז העיר, שכן חלקים גדולים מהעיר נמצאים על מילוי אדמה מלאכותי.
כתוצאה מפעולה זו גדלה העיר והפכה לאחת הערים הגדולות בעולם (במאה ה-18 התגוררו בעיר למעלה ממיליון תושבים).
לאחר ההפיכה באמצע המאה ה-19 שהפילה את השוגונים והחזירה את שלטון הקיסר, עבר בשנת 1869 הקיסר מוצוהיטו בן ה-17 מקיוטו לאדו, שינה את שם העיר לטוקיו, והפך אותה לבירה הקיסרית.
את ארמונו קבע הקיסר במתחם הגדול (קוטרו כחמשה ק"מ) שבו שכן מבצרו של השוגון.
כיום ניתן לבקר בחלק קטן ממתחם זה, המכונה "הגנים המערביים", בעוד שלמתחם הפנימי ניתן להיכנס רק פעמיים בשנה: ב-23 בדצמבר, יום הולדתו של הקיסר מוצוהיטו, וב-2 בינואר, לרגל השנה החדשה.
בתמונות המתפרסמות בכלי תקשורת רבים נראים הקיסר ומשפחתו יוצאים למרפסת ומנופפים מספר פעמים לקהל הרב (כ-40,000 איש המתחלפים בכל פעם).
במהלך תקופת מייג'י (明治), עברה טוקיו תהליך מואץ של מודרניזציה והפכה לחלון הראווה של יפן אל מול המערב.
תשתיות העיר השתנו ללא היכר: בשנת 1872 נחנך קו הרכבת הראשון שחיבר בין טוקיו לעיר הסמוכה יוקוהמה, ובאזור גינזה הוקמו מבני לבנים בסגנון אירופי שהחליפו את מבני העץ המסורתיים.
העיר הפכה למרכז האינטלקטואלי והחינוכי של המדינה עם הקמת אוניברסיטת טוקיו ומוסדות תרבות חדשים.
עם זאת, תהליך זה יצר ניגוד חריף בין הקידמה הטכנולוגית לבין המבנה העירוני הצפוף והמסורתי, ניגוד שהעמיד את העיר במבחן קשה אל מול אתגרי המאה ה-20.
ב-1 בספטמבר 1923 פקדה את העיר רעידת האדמה הגדולה בקאנטו, שהייתה אחד האסונות הקטלניים בתולדות יפן.
הרעש העז, שאירע סמוך לשעת הצהריים, גרם לדליקות ענק שהתפשטו במהירות בשל בניית העץ הצפופה, והחריבו כמעט מחצית משטחה של טוקיו.
האסון גבה את חייהם של למעלה מ-100,000 בני אדם והותיר מיליונים ללא קורת גג.
תהליך השיקום שהחל לאחר מכן, בהובלת המדינאי גוטו שינפיי, היה שאפתני וכלל הקמת רשת כבישים רחבה יותר, פארקים ציבוריים (כגון פארק סומידה) ובניית מבנים עמידים יותר בפני אש ורעידות אדמה, דבר שעיצב מחדש את פניה המודרניים של העיר.
במהלך מלחמת העולם השנייה ספגה טוקיו הרס כבד אף יותר מזה שגרמה רעידת האדמה.
שיא החורבן אירע בלילה שבין ה-9 ל-10 במרץ 1945, במבצע ההפצצה האווירית 'Meetinghouse', שנחשב לאחת ההתקפות הקטלניות בהיסטוריה.
פצצות התבערה שהטילו מטוסי בעלות הברית יצרו סופת אש שכילתה רבע משטח העיר וגרמה למותם של כ-100,000 תושבים.
לאחר כניעת יפן והכיבוש האמריקאי, החלה טוקיו בתהליך שיקום מהיר ומרהיב המכונה 'הנס הכלכלי היפני'.
שיאה של התחייה הזו הגיע בקיץ 1964, כאשר טוקיו אירחה את המשחקים האולימפיים – אירוע שסימל את חזרתה של העיר לקדמת הבמה הבינלאומית כמרכז טכנולוגי וכלכלי עולמי, וכעיר המאוכלסת ביותר בעולם.
בשנת 1923 נפגעה העיר ברעידת האדמה הגדולה בקאנטו (קאנטו הוא חבל הארץ אשר טוקיו במרכזו).
ברעידת אדמה זו נהרגו כ-140,000 בני אדם וכשני מיליון איש איבדו את ביתם, בעיקר בשל שריפות ענק שהשתוללו בכאוס שלאחר הרעידה.
כ-20 שנה לאחר מכן, העיר עמדה שוב בפני סכנה גדולה.
הפצצות בעלות הברית במהלך 1945 פגעו קשה בעיר.
כחלק ממאמצי השיקום המוצלחים שנערכו ביפן בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, שוקמה העיר.
התוצאה היוותה בסיס לטוקיו המודרנית.
הוקמו בה מערכות רכבת תחתית ורכבות מצוינות, נבנו גורדי שחקים רבים, ומרכזי מסחר ובילויים קרמו עור וגידים.
כיום טוקיו נחשבת למופת של השתקמות מהפצצות, בקנה מידה אחד עם ברלין המשוקמת.
טוקיו ממוקמת בצפון מערב מפרץ טוקיו, לחוף האוקיינוס השקט.
גודל העיר כ-90 ק"מ ממזרח למערב וכ-25 ק"מ מצפון לדרום.
מלבד הר פוג'י הגובל בטוקיו, הנחשב לאחד מסמלי יפן ולאחד ההרים המפורסמים בעולם, ישנם מספר הרים נוספים בטוקיו.
ההר הגבוה ביותר המצוי בשטח המטרופולין הוא הר קומוטורי שגובהו 2,017 מ'.
בחלקה המערבי ביותר של העיר נמצא מחוז נישיטאמה ("גאן" ביפנית), אשר רובו הררי מאוד ואינו מאפשר מגורים.
במפרץ טוקיו נמצא האי המלאכותי אודאיבה.
מלבדו, מרבית האיים השייכים לעיר טוקיו פרוסים עד למרחק של 1,300 ק"מ ממרכז העיר.
הם מנוהלים על ידי סניפים של הממשל המטרופוליני, ורובם נחשבים למעשה לכפרים ולא לחלק מטוקיו עצמה.
אושימה – איי קוזושימה, ניי-ג'ימה, אושימה וטושימה.
מייאקה – איי מיקוראג'ימה ומייאקג'ימה (העיר העיקרית באיים: מייאקה).
האצ'יג'ו – איי אאוגאשימה והאצ'יג'וג'ימה (העיר העיקרית באיים: האצ'יג'ו).
איי בונין, וכן איי נישינושימה, קיטא איוו ג'ימה, איוו ג'ימה, ומינאמי איוו ג'ימה.
כמו כן, האי המזרחי ביותר ביפן, מינאמיטורישימה, והאי הדרומי ביותר ביפן, אוקינוטורישימה, מהווים חלק משרשרת האיים השייכת לטוקיו.
במערב טוקיו מצויים שלושה פארקים לאומיים:
פארק לאומי צ'יצ'יבו טאמה, פארק לאומי מייג'י נו מורי טאקו קוואסי ופארק אואנו ("מתנה קיסרית").
דרומית לטוקיו נמצא הפארק הלאומי איי אוגסווארה.
במרכזה של טוקיו מצוי הארמון הקיסרי – במקום בו עמדה בעבר טירת אדו.
בניין השלטון המטרופוליני של טוקיו נמצא בשינג'וקו.
אזורי העסקים והכספים העיקריים של טוקיו, בהם נמצאים הנהלות הבנקים הגדולים הם מארונוצ'י ואטמאצ'י.
אזורי הקניות והבידור העיקריים הם אזורי גינזה ויוראקוצ'ו.
שיבויה הוא מרכז אופנה, קניות ובילויים יוקרתי והומה בצורה יוצאת מגדר הרגיל אפילו בקנה המידה של טוקיו.
מעבר החצייה המרכזי בשיבויה, הסמוך לתחנת הרכבת שיבויה, הוא מעבר החצייה ההומה ביותר בעולם.
אתרים מפורסמים בשיבויה: חנות הכלבו 109 ופסלו של הכלב האצ'יקו.
ברובע מינאטו-קו מצוי מגדל טוקיו, מגדל תקשורת ותצפית ומגדל תומכות הפלדה הגבוה בעולם.
בסומידה ניתן לצפות בעיר טוקיו ממגדל עץ השמיים, מגדל תצפית שהוא הגבוה ביותר ביפן.
במגדל יש 2 תחנות תצפית.
בתחנת התצפית הראשונה הוצבו מול החלונות מסכים אינטראקטיביים, המאפשרים להציג את תמונת הנוף הנשקף מהחלון כפי שהיא נראית בשעת יום ובשעת לילה.
באואנו מצוי פארק אואנו וגן החיות אואנו וכן מספר רב של מוזיאונים.
סמוך לפארק אואנו נמצא שוק אמיוקו, אחד השווקים הגדולים באסיה, בו ניתן למצוא בגדים, אביזרי אופנה, מוצרי מזון ומתנות.
עיריית טוקיו חוקקה תקנה אשר מטרתה לצמצם בפליטת גזי חממה.
המושל שינטרו אישיהארה יצר את מערכת איזון הפליטה הראשונה ביפן, בכוונה להוריד את פליטת גזי החממה בשיעור מצטבר של 25% עד 2020, מתחת לרמה של 2000.
טוקיו היא דוגמה לאי חום עירוני (מטרופולין חמה בצורה יוצאת דופן מאשר האזור המקיף אותה), והתופעה בולטת במיוחד ברבעי המטרופולין (ולא בערים המרכיבות את טוקיו).
על פי ממשלת מטרופולין טוקיו, הטמפרטורה הממוצעת השנתית עלתה בכ-3 מעלות צלזיוס במהלך 100 השנים האחרונות.
זהו שינוי בולט כל כך, עד שבחוגים מסוימים מצוטטת טוקיו כ"דוגמה משכנעת לקשר שבין צמיחה עירונית לאקלים"
כמות האנשים הנמצאים בעיר לפי שעות היממה (נכון לשנת 2007)
מערכת אספקת המים של טוקיו ידועה בגודלה, באמינותה ובקידמה הטכנולוגית, ומשרתת יותר מ-13 מיליון תושבי העיר ויותר מ-35 מיליון באזור המטרופולין הגדול.
כ-80% מאספקת המים של טוקיו מגיעה מנהרות טונה ואראקאווה , והשאר מנהר טאמה .
המים זורמים דרך רשת של למעלה מ-27,000 קילומטרים של צינורות, ומטופלים בשיטות מתקדמות כמו סינון חול מהיר, אוזון וספיגת פחמן.
העיר מתאפיינת גם בשיעורי דליפה נמוכים במיוחד, הודות לתחזוקה והחלפה שוטפים של צנרת.
מטרופולין טוקיו היא בעלת הכלכלה המטרופולינית הגדולה בעולם.
על פי מחקרים שנערכו, בשנת 2008 לאזור העירוני של טוקיו (35.2 מיליון תושבים) היה תמ"ג כולל של 1.479 מיליארד דולר (שווי כוח הקנייה), מה שמיקם את טוקיו במקום הראשון ברשימה.
על פי נתונים שנאספו בשנת 2009, 51 מהחברות שמדורגות במדד הפורצ'ן גלובל 500 (המדרג את 500 התאגידים הגדולים בעולם על פי הפדיון שלהם), בסיסן בטוקיו.
מספר זה הוא כפול ממספר חברות במדד שנמצאות בעיר המדורגת במקום השני מבחינת מספר החברות, פריז (27 חברות).
על פי דירוג רשימת הערים העשירות בעולם שפרסמה חברת ייעוץ ההגירה הנלי אנד פרטנרס בתחילת 2024, טוקיו היא העיר השלישית בדירוג המקומות המועדפים ביותר על עשירי העולם אחרי העיר ניו יורק ואזור מפרץ סן פרנסיסקו.
נכון ל-2024 גרים בה מעל 298,000 מיליונרים ומתוכם 14 מוגדרים כמיליארדרים.
טוקיו, כמרכז אזור טוקיו רבתי, הוא השטח הגדול ביפן מבחינת תחבורה קרקעית ואווירית.
התחבורה הציבורית בתוך טוקיו נשלטת על ידי רשת ענפה של רכבות ורכבת תחתית, הידועות ביעילותם ובניקיונם.
בנוסף, ישנן מספר מפעילות תחבורה ציבורית המספקות שירותי אוטובוסים, מונורייל, וחשמליות, המהוות אמצעי תחבורה יעיל אך שולי יחסית.
לטוקיו שני שדות תעופה מרכזיים.