tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקרב הסתיים בהשמדה כמעט מוחלטת של הצבא הרומי, פרט לכוח הרומי שפרץ את הקו הקרתגי והצליח לסגת אל הים.
הקרב הסתיים במפלה רומית קשה.
הרומאים איבדו 12,000 איש, ו-500 נוספים נשבו, כולל הקונסול עצמו (שמת בשביו מאוחר יותר).
בקיץ של אותה שנה יצא מרומא צי מלחמה שמגמתו לחלץ את שרידי צבאו של רגולוס מאפריקה.
הקרתגים, שהקימו בינתיים את ציים מחדש, התייצבו נגדם, ובקרב שהתחולל ליד כף הרמאיון הובסו הקרתגים שוב.
הרומאים העלו על האוניות את שארית צבאו של רגולוס ועשו דרכם חזרה לאיטליה.
ליד קמרינה (Kamarine, Camarina), בחוף הדרומי של סיציליה, נקלעו לסערה עזה; מתוך 364 אוניות שרדו 80 בלבד וכ-100,000 חיילים ומלחים קיפחו את חייהם.
בעקבות תוצאותיה הרות האסון של הפלישה, לא נעשו ניסיונות נוספים לפלוש לאפריקה, ומעתה המשיכה המלחמה להתנהל בסיציליה ובזירה הימית.
פוליביוס מספר שלאחר הקרב עזב המצביא קסאנתיפוס את אפריקה, כיוון שחשש שהקרתגים מקנאים לו על הצלחתו.
קרב ארסוף היה קרב שהתחולל במהלך מסע הצלב השלישי, הקרב נערך ב-7 בספטמבר 1191, ליד חופי הים התיכון באזור ארסוף (אפולוניה-ארסוף בסמוך להרצליה המודרנית).
בקרב זה ניצח ריצ'רד לב הארי את צבאותיו של צלאח א-דין.
השאריות נפוצו לכל עבר וצלאח א-דין נסוג.
למרות הניצחון המוחץ חשש ריצ'רד מהכח המוסלמי.
אף שהושמד חלק גדול מהצבא המוסלמי, עמדו לרשותו של צלאח א-דין עתודות כח אדם גדולות שמהן יכול היה לגייס צבא חדש.
ריצ'רד התקדם, אמנם, לעבר ירושלים, אך בחר שלא לכבוש אותה כי סבר שאין בכוחה של ממלכת ירושלים להחזיק בה.
במקום כיבוש ירושלים פנה לאפיק מדיני וניהל משא ומתן לשלום עם צלאח א-דין.
משא ומתן זה הבטיח את כינונה של המדינה הצלבנית המחודשת.
בקרב קרני חיטין שנערך ב-4 ביולי 1187, בקרני חיטין הסמוכה לטבריה, בין הצלבנים מממלכת ירושלים בהנהגת גי דה ליזיניאן, ובין השושלת האיובית בהנהגת צלאח א-דין נחלה השושלת האיובית ניצחון מכריע מול הצלבנים.
מסע הצלב השלישי הוא מסע צלב שנערך כתגובה לקרב קרני חיטין, כיבוש ממלכת ירושלים וכיבוש ירושלים בידי צבאות צלאח א-דין.
מסע זה, השלישי במסעי הצלב העיקריים לארץ ישראל, יצא מאירופה בשנת 1190 לאחר תקופת התארגנות ארוכה כדי להשיב את ירושלים לידיים נוצריות ולשקם את ממלכת ירושלים.
מסע הצלב התנהל תחת הפיקוד של שלושת המלכים האירופאיים החשובים של התקופה קיסר האימפריה הרומית הקדושה פרידריך ברברוסה, פיליפ אוגוסט (השני) מצרפת וריצ'רד הראשון ("לב הארי"), מלך אנגליה.
המחנה הגרמני לא זכה להגיע כלל לארץ הקודש, פרידריך טבע בנהר בעת מסעו לארץ ישראל ומחנהו, שהיה הגדול והחזק במחנות הנוצריים, נפוץ לכל עבר ורק שרידים עלובים ממחנה גדול זה הגיעו לארץ ישראל.
היחסים בין פיליפ הצרפתי וריצ'רד האנגלי היו מתוחים עוד לפני הגעתם לארץ ישראל.
בתקופה ההיא, ממלכת אנגליה כללה חלקים גדולים מאוד מצרפת המודרנית ושני המלכים נלחמו תכופות זה עם זה על השליטה בשטחים אלה.
מתחים אלו התפרצו בהזדמנויות שונות במהלך המסע.
בקיץ של שנת 1188 שוחרר גי דה ליזיניאן, מי שנשא - עדיין את התואר מלך ירושלים משביו בדמשק, ובאביב אותה שנה יצא לכוון עכו עם גדוד קטן.
ב-26 באוגוסט הגיע הכוח הצלבני, שכלל ככל הנראה כ-600 פרשים וכ-7,000 חיילים רגלים, למישור עכו, ובחסות החשיכה עלה גי דה ליזיניאן על תל עכו הידוע גם בשם תל אל-פחאר והתבצר בו.
המצור על עכו נמשך עד לשנת 1191, והיווה את נקודת הפתיחה של מסע הצלב השלישי.
במשך שלוש שנים התחוללו קרבות במישור המקיף את עכו, על חומות העיר ובים, כאשר הצבאות הנוצרים שולטים על נקודות אסטרטגיות אך מוקפים ונמצאים במצור חלקי של צבאות צלאח א-דין.
ביום 8 ביוני נחת הצבא האנגלי בעכו, ב-2 ביולי התמוטטו חלקים מביצורי העיר אך התקפה ראשונה על הפרצה נהדפה, התקפות נוספות נערכו בין 5 ל-7 ביולי אך ללא הצלחה.
התקפה נוספת ב-11 ביולי הביאה את המגינים לייאוש מוחלט ולהסכם כניעה שעליו הוסכם ביום למחרת.
על פי הסכם הכניעה הפכו כל תושבי עכו לשבויים ורכושם לשלל.
על פי ההסכם אמור היה צלאח א-דין לפדות את השבויים המוסלמים, להחזיר את שבויי המלחמה הנוצרים ואת הצלב האמיתי.
ב-31 ביולי עזב המלך הצרפתי את חופי הארץ כשהוא משאיר את צבאו המצומצם בפיקודו של דוכס בורגונדי, מבטיח שלא לתקוף את נחלותיו של ריצ'רד - שבועה שלא טרח לקיים בדרכו לפעול להגשמת חלומו - צרפת מאוחדת תחת שלטונו, ולמרות מחאות הצלבנים השאיר את ריצ'רד לב הארי כשליט ומפקד עליון.
ב-20 באוגוסט, משנתעכבו תשלומי פדיון השבויים המובטח ומשהחזיר צלאח א-דין רק חלק משבויי המלחמה הנוצרים הוציא ריצ'רד לב הארי את האסירים המוסלמיים אל מחוץ לעכו והוציא אותם להורג.
ביום 22 באוגוסט יצא הצבא הצלבני מעכו לכיוון דרום למסע של כיבוש מחדש של ארץ ישראל כשמטרתו המוצהרת - כיבוש ירושלים.
בהתייעצות עם מפקדי המסדרים הצבאיים הוחלט כי המטרה הבאה של מסע הצלב תהיה כיבוש יפו, שתשמש כנמל אספקה לפעולות המצור על ירושלים.
צי צלבני ועליו מכונות מצור שט לאיטו דרומה בעוד הצבא ועימו קבוצות של בעלי מקצוע כגון נגרים וסתתים הולך במקביל על החוף.
תנועת הצבא הצלבני מאופיינת באיטיות יתרה המוסברת על ידי תנאי מזג האוויר הקשים, המטען שנשאו החיילים הרגלים ותנאי השטח הלא נוחים לתנועה - דרכים לא סלולות וסבך של צמחייה קוצנית.
הצבא נע במבנה מצופף כאשר החיילים לובשים שריון או כותנות מרופדות כנגד פגיעת חיצים.
גדודי הפרשים נעו במרכז המבנה במטרה למנוע פגיעה בסוסים על ידי קשתים מוסלמים.
חיילים רגלים חמושים בקשתות חיפו על תנועת הפרשים מימין ומשמאל כשהם מתחלפים ביניהם על מנת לאפשר מנוחה מהאגף שהיה חשוף להטרדות מוסלמיות לאורך הדרך.
חיילים רגלים נוספים נשאו על כתפיהם את המטען - מחמת מחסור בבהמות משא.
לאחר שחצו את נחל נעמן הדפו הצלבנים התקפה מוסלמית בסמוך לנחל קישון.
כאן חנו הצלבנים במשך יומיים ובפרק זמן זה חברו לגוף העיקרי גדודים נוספים שהגיעו מעכו.
ב-28 באוגוסט הגיע המחנה למבצר הטמפלרי מבצר דטרוא שבעתלית, כאן חנו יומיים.
כך עברו עשרה ימים של תנועה איטית עד שהגיעו הצלבנים אל העיר הנטושה קיסריה.
ב-1 בספטמבר, לאחר התארגנות בקיסריה, יצא הצבא הצלבני דרומה ועצר לחנייה של יומיים ליד נחל חדרה - מהלך חמישה קילומטרים מקיסריה, ב-3 בספטמבר המשיכו הצלבנים בדרכם אל כוון נחל אלכסנדר, כאשר הם נתקלים בהתקפות הולכות ותכופות של קשתים רכובים מוסלמיים במהלכם נפצע המלך ריצ'רד לב הארי מפגיעת חץ.
לאחר מנוחה של יומיים על גדת נחל אלכסנדר יצא הצבא הצלבני דרומה לעבר יער ארסוף ומשחצו אותו חנו על גדת נחל פולג.
ביום שבת, 7 בספטמבר המשיך המחנה הצלבני לכוון דרום בדרכו לארסוף.
ההיסטוריון המוסלמי בהא א-דין מתאר את תנועת הצבא הצלבני:
המחנה המוסלמי, מוכה ברוחו לאחר נפילת עכו עקב ממרחק מה אחרי תנועת המחנה הצלבני מבלי לנקוט ביוזמה התקפית או מבלי לנסות לחסום את דרכם של הצלבנים דרומה.
יחידות קשתים בודדות הטרידו את הצלבנים בהתקפות מרחוק בטקטיקה של "פגע וברח".
התקפות אלו אכן הכבידו על הצלבנים אך לא יצרו איום של ממש על התקדמותם.
ההיסטוריון המוסלמי, הביוגרף של צלאח א-דין שליווה את מסע המלחמה, בהא א-דין, מציין כי הפאסיביות המוסלמית נבעה מרצונו של צלאח א-דין לבחור שדה קרב נוח לצבא המוסלמי בו יוכל לנצל את יתרון התמרון מחד ולמנוע מהצלבנים אפשרות ללכוד את הפרשים המוסלמיים בתנאים טופוגרפיים שיהפכו אותם למטרה נוחה להסתערות האבירים, מאידך.
בספרו "תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל" מציין פרופסור יהושע פראוור כי ייתכן וצלאח א-דין איבד בעצמו ביטחון ביכולת צבאו לאחר נפילת עכו ובחר להרחיקו מאזור התבוסה ומאידך המתין עד שכושר ורוח הלחימה יחזרו לכוחותיו.
כך בעת שהצבא הצלבני נע באיטיות דרומה מגלה הצד המוסלמי חוסר מעש מוחלט, גדודי צבא מוסלמיים נעים ממזרח למבנה הצלבני, כאשר המבנה המוסלמי המרכזי הרס את חיפה הנטושה ואת שפרעם.
משם יצאו המוסלמים ליקנעם כאשר הם ממשיכים במקביל לתנועת הצלבנים כאשר חילות חלוץ נעים דרומה במהירות.
המרחקים נסגרו עם חציית נחל התנינים על ידי הצלבנים, בשלב זה החלו קשתים רכובים מוסלמיים להתקיף ללא הרף את הצבא הצלבני וברור היה לשני הצדדים כי העימות אכן קרב.
הקרב התרחש במישור צר בעומק של קילומטר וחצי ובאורך של שני קילומטרים וחצי כמה קילומטרים צפונית מזרחית לארסוף.
בתקופה ההיא, הוגבל שדה הקרב לא רק על ידי הים, אלא גם על ידי יער שצמח בצדו המזרחי של שדה הקרב והיה בעורפו של הכח המוסלמי, יער זה הושמד, שנים רבות מאוחר יותר, על ידי הטורקים בעת מלחמת העולם הראשונה שהשתמשו בעציו להסקת הדודים ברכבותיהם.
שדה הקרב היה צפוף יחסית ולא היה בו מקום רב לתמרון (זאת הסיבה שצלאח א-דין בחר בו - הוא הניח שהמקום הצר יגביל את הפרשים הצלבנים).
אף שהפרשים הצלבנים היו מוגבלים במידה מסוימת, הרי שהפרשים הקלים שהיוו את רב הצבא המוסלמי היו מוגבלים הרבה יותר, מכיוון שהיו זקוקים למקום גדול בהרבה לתמרוניהם.
במיוחד נדרש המקום הרחב לשימוש בטקטיקה האהובה עליהם - ירי חצים תוך כדי דהירה.
הצבא הנוצרי הורכב משלושה אלמנטים עיקריים: השרידים של צבא ממלכת ירושלים, צבאות המסדרים (טמפלרים והוספיטלרים) והצבא האנגלי שכלל, לפי הערכות מודרניות כ-8,000 חיילים.
כמו כן, היו יחידות צרפתיות שנשארו בארץ לאחר עזיבתו של פיליפ ומספר מצומצם של חיילים גרמניים, שארית הפליטה מהצבא הגרמני הגדול שלא הגיע לארץ.
הפיקוד היה בידיו של ריצ'רד לב הארי.
הצבא האנגלי הורכב מיחידות משמר קבועות וגיוס פאודלי שסיפקו לריצ'רד הוואסלים שלו.
הרכבו של הצבא האנגלי היה דומה לצבאות אחרים צבאות ימי הביניים באירופה.
עיקר כוחו היה בהסתערות פרשים כבדים שהורכבו מאבירים.
בתוספת לאבירים שירתו בצבא האנגלי גם קשתים רבים.
חימושו של האביר בתקופה זו כלל שריון טבעות להגנת גופו, מגן מאורך הדומה בצורתו לטיפת מים וקסדה.
מתחת לשריון לבש האביר בגד עבה לספיגת המכות.
חימושו ההתקפי כלל בעיקר רומח פרשים כבד, חרבות וכלי נשק אחרים לטווח קצר.
צבאות המסדרים ספגו אבדות קשות מאוד בקרב קרני חיטין, אך בגלל פריסתם ברחבי אירופה הצליחו להשתקם והציבו כוח ניכר בקרב זה.
צבאה של ממלכת ירושלים לא יכול היה להשתקם בקלות רבה כל כך ומספר חייליו היה מצומצם.
מלבד פרשים כבדים וחיל רגלים, כללו צבאות המסדרים גם פרשים קלים בשם טורקופולים.
פרשים אלה היו אמורים לתת מענה לקשתים הרכובים של המוסלמים שהיו נהוגים לדהור לעבר הצבא הנוצרי ולירות בו חצים מטווח קצר וברגע שהאבירים היו יוצאים להדפם, היו מסתלקים כלעומת שבאו.
למרות קיומם של הטורקופולים, היוו הקשתים המוסלמים הרכובים מטרד גדול בגלל מספרם העדיף.
לכן, הסתמכו הנוצרים גם על קשתים רגלים שהשתמשו בקשת מוצלבת, שטווח הירי שלה היה גדול יותר מטווח הקשת של הפרש המוסלמי.
בקרב עצמו פיקד צלאח א-דין על מרכז צבאו.
צבאו של צלאח א-דין הגיע משני קצוות האימפריה שלו - מצרים מדרום וסוריה וצפון עיראק בצפון.
קשה להעריך את גודלו המדויק של הצבא המוסלמי, אך מצרים תרמה ככל הנראה כחמשת אלפים עד ששת אלפים פרשים ועוד כחמשת עד שבעת אלפים פרשים הגיעו מהמחוזות הצפוניים של האימפריה.
הצבא המוסלמי סבל מצורת הגיוס שלו - רוב החיילים גויסו אד הוק והיה צריך לשחררם כעבור פרק זמן קצר.
מכאן נבעה השאיפה של המפקדים המוסלמים, ובכללם צלאח א-דין, להגיע מהר ככל האפשר לקרב הכרעה, לפני שהחיילים מתפזרים לביתם.
הצבא עצמו היה מורכב בעיקר מפרשים קלים, קשתים רכובים (חלקם מוגנים בשריון), מעט פרשים כבדים וחיל רגלים.
עיקר כוחו של הצבא המוסלמי היה בקשתיו הרכובים אשר יכלו להטריד את הצלבנים ללא הפסקה.
ההטרדה הזאת גרמה לכך שהצבא הצלבני אולץ לנוע בשדרת מסע צפופה ומהירות תנועתו הייתה כקצב הליכתו של החיל הרגלי, וזאת על מנת לאפשר לקשתים הצלבנים להרחיק את הפרשים המוסלמים ככל שניתן מהטור הנוצרי.
הצבא הצלבני נכנס אל שדה הקרב במערך של שלושה טורים.
בחיל החלוץ רכבו אבירי מסדר הטמפלרים במאסף גדודים של מסדר ההוספיטלרים - אבירי המסדרים הצבאיים נחשבו ליחידות עילית בעלי משמעת ויכולת צבאית.
לאחר חיל החלוץ רכבו אבירי הצבא הצרפתי בפיקוד ריצ'רד מאנז'ו ואבירי ממלכת ירושלים בפיקודו של גי דה ליזיניאן.
תוכניתו של ריצ'רד לב הארי הייתה למשוך את המוסלמים למקום בו יוכל לנצל את מחץ ההתקפה של האבירים הצלבנים על מנת להשמיד את הכוח המוסלמי העיקרי.
הפרשים הצלבניים אמורים היו לפרוץ בבת אחת, על פי אות מוסכם מחצוצרנים שהתמקמו בין היחידות - לשבור את שורות הקשתים הרגלים ולהכות במוסלמים, תיאום מראש היה הכרחי על מנת למנוע מהמוסלמים אפשרות לנצל התקפה לא מאורגנת לפורר את שורות המחנה הצלבני לבודד את היחידות ולהשמיד את הפרשים והקשתים בנפרד.
הקרב החל בהתקפות עזות וללא הפסקה של פרשים מוסלמיים שתקפו גלים - גלים את המערך הצלבני וריכזו את מרב עוצמתם על חיל המאסף.
משהפכה ההתקפה קשה מנשוא, ותנועת הקשתים הצלבנים הואטה מאחר שהם הלכו כשפניהם פונים אל כוון ההתקפות וסוסי האבירים מתו תחתיהם פנה המאסטר של מסדר ההוספיטלרים לריצ'רד לב הארי בבקשה לאפשר התקפת נגד:
תשובתו של המלך האנגלי למפקד מסדר ההוספיטלרים הייתה הפקודה להמשיך בצעדה קדימה מבלי להגיב להתקפות המוסלמים.
על פי כותב ההיסטוריה של ריצ'רד בעת מסע הצלב השלישי (לטינית: Itinerarium Ricardi Bohâdin) התדיינו ההוספיטלרים בינם לבין עצמם:
עם התגברות הלחץ על המאסף, הגיעו האבירים ההוספיטלרים לכלל נקודת שבירה.
שני אבירים, המרשל של מסדר ההוספיטלרים, ואביר נוסף יצאו משורות חיל הרגלים וסחפו איתם את שאר אבירי המסדר עימם בעוד הם תוקפים גדוד של פרשים מוסלמים שהתקרבו אל הצבא הצלבני בלוויית תופים ומצילתיים תוך שהם ממסכים את שדה הקרב בענני אבק מפרסות סוסיהם.
התפרצות לא מתוכננת זו שברה את שורות הצבא הצלבני ואבירים יצאו מבין שורות הקשתים לכיוון הצבא המוסלמי.
ריצ'רד לב הארי, משהבין כי תוכנית הקרב השתבשה הצטרף למתקפה עם פרשיו.
היסטוריונים מוסלמיים ונוצרים מתארים את עוצמת ההתקפה הצלבנית כחומת ברזל נוצרית הדוחפת קדימה ומשמידה את הלוחמים המוסלמיים שעמדו בדרכה.
ריצ'רד עצמו מתואר כחץ שלוח מקשת העובר בין שורות הצבא המוסלמי הוא קוצר בהם ומפיל אותם מסוסיהם.
המוסלמים נופלים חללים חללים כערמות חיטה בדרכו ולאחר שעה של קרב נפרש שדה של מתים באורך חצי ליגה.
בספרו "מלחמה ואבירות" (War and chivalry) מנתח ההיסטוריון סטריקלנד את המניעים להתנהגות המאסף הצלבני.
על פי מחקרו, ההכרה האסטרטגית בחשיבות שמירה על מבנה מלחמתי קוהורנטי, אחיד ושילוב של כוחות בין פרשים לחיל רגלים, הכרה שמפקדים מהמאה ה-12 כמו ריצ'רד לב הארי היו מודעים לחשיבותה.
החוקר מצביע על דיכוטומיה בפניה ניצבו אבירי המסדרים - מחד הצורך בשמירה על משמעת צבאית ופקודות הקרב ומאידך הדחף שטבוע בכל אביר נוצרי - האליטה הלוחמת של המאה ה-12 לתהילה ולכבוד אישי.
אי יכולתם של אבירים לסטות מהמסגרת של כללי "האבירות הגשמית" שהוכתבו על ידי ברנאר מקלרבו, וההבטחה לישועה אם ימותו במאבק מול הכופרים הביאו את אבירי המסדרים פעם אחר פעם לפעול כנגד תועלתם בקרב לתת יתרון לאויביהם המוסלמים ולהתקיף בפזיזות מגובה בביטחון עצמי מופרז, התקפות שהביאו לתוצאות קשות בשדה הקרב.
במקרה של קרב ארסוף, הצליח מפקד המערכה הנוצרי - המלך ריצ'רד, לארגן את ההתקפה ולערוך אותה בשלושה גלים מסודרים מבלי שהאבירים יתפזרו לכל עבר ויאבדו בכך את מחץ ההתקפה תוך שהם מכים ברוכבים המוסלמיים ומונעים מהם אפשרות להתארגן למתקפה על האבירים בשטף מרוצם קדימה.
הצבא המוסלמי קרס תחת עוצמת המחץ הצלבנית, גדודים מובחרים נטשו את שדה הקרב ולא נענו לפקודות הסולטאן.
הקרב הוכרע, הצבא המוסלמי הובס והושפל אך לא הושמד.
קרב ארסוף הוציא את הרוח הקרבית ממפרשי הצבא המוסלמי ומפקדיו.
יותר לא העזו המוסלמים להתקיף את צבא מסע הצלב השלישי ולא ניסו לעצרו בדרכו דרומה.
כך, לאחר מנוחה קצרה המשיך הצבא הצלבני בדרכו כמתוכנן והגיע ליפו ב-10 בספטמבר והחל בביצור העיר ההרוסה.
קרב ארסוף בכל הישגיו הטקטיים שעיקרם הוצאת יכולת ורוח הלחימה מהצבא המוסלמי והטבעת פחד עמוק במפקדיו מפגישה מחודשת עם הצלבנים בשדה קרב פתוח לא היה התשובה למפלת קרב קרני חיטין.
ריצ'רד לב הארי לא ניצל את מצבו של הצבא המוסלמי או את התרוממות הרוח של לוחמיו ולא הלך בדרכם של לוחמי מסע הצלב הראשון בניסיון לכבוש מחדש את ירושלים.
החודשיים הבאים שהוקדשו לביצור חומות יפו אפשרו למוסלמים להתאושש קמעה מהתבוסה בארסוף ולפתוח בטקטיקה חדשה של אדמה חרוכה, במהלכה נהרסו עשרות מבצרים ונקודות יישוב על מנת למנוע מהצבא הצלבני נקודות אחיזה.
גורל דומה פקד את רמלה שאוכלוסייתה גורשה והעיר על כנסיותיה נחרבה.
המוסלמים איבדו את היוזמה ומעתה עקבו אחר תנועות הצבא הצלבני, צלאח א-דין איבד את יכולתו לקבוע את מהלך האירועים ועמד מעתה בפני חילוקי דעות עם מפקדי צבאו.
קרב אשקלון הוא קרב שנערך בשנת 1099 מול חומות העיר אשקלון בין חיל משלוח מצרי פטימי לבין צבא צלבני של ממלכת ירושלים הצעירה.
כיבוש ירושלים על ידי הצבא הצלבני בשנת 1099 והצבת אביר בראש הישות החדשה – ממלכת ירושלים – כוננה בירה למדינה הצלבנית שחסרה עומק גאוגרפי ובסיס לקיום.
עם כיבוש ירושלים שלטו הצלבנים ברצועה צרה הנמשכת ממישור החוף אל ירושלים ובה מספר נקודות אחיזה ובראשם יפו, רמלה, לוד, ובית לחם.
למזלם של הצלבנים, העולם המוסלמי העומד מולם היה בתקופה של תוהו וחסר כל נכונות להתייצב כאחד מול הצלבנים.
כך עמדו ערי ארץ ישראל לבדן מול הצבא הצלבני, בעוד שמצרים ששלטה באזור מישור החוף של ארץ ישראל ודמשק, השכנה הצפונית, לא ראו לנכון להתנגד או לתקוף את המדינה הצלבנית גם כאשר פליטי חרב מארץ ישראל ברחו לאשקלון או לכוון צפון ועימם סיפורים על מעשי טבח וביזה.
מירושלים יצאו אבירים צלבנים, חלקם עזבו את הארץ משפגה חובתם שבשבועה לשחרר את הקבר הקדוש, ומיעוטם לתפוס לעצמם נתחים מהארץ.
הנועז שבהם היה טנקרד, נסיך הגליל שיצא מירושלים מיד לאחר כיבושה ופנה צפונה ביחד אוסטאש השלישי רוזן בולון, אחיו של גוטפריד מבויון, ויחד עמו השתלט על שכם שתושביה הזמינו אותו למשול בהם.
משכם הוא פנה לעמק הירדן וכבש את בית שאן כשהוא מכין את הקרקע לייסוד נסיכות הגליל.
רמון הרביעי, רוזן טולוז יצא מירושלים כשהוא מוכה ומנושל ממעמדו ונכסיו בעיר ותפס את העיר יריחו ללא התנגדות.
לצלבנים לא הייתה כוונה או יכולת להסתגר מאחורי חומות ירושלים ולהסתכן במצור וגוטפריד מבויון החליט לקחת את היוזמה ולתקוף את הצבא המצרי.
בהיעדר חלק מהכוחות הזמינים יצא גוטפריד מירושלים לרמלה ביום 10 באוגוסט כשהוא ואנשיו יחפים, כחייליו החוזרים בתשובה של ישו.
עמם יצא ארנולף, הפטריארך החדש של ירושלים, ובידיו הצלב האמיתי שנתגלה זה מקרוב בירושלים.
בירושלים נותרו אנשי הכמורה בראשות פטר הנזיר, נשים, נכים וכל מי שלא יכול לשאת נשק; אלו תרמו את חלקם למערכה על ידי תפילות ותעניות להבטחת הניצחון.
ברמלה, כשהוא מלווה בכוחותיו של רובר השני רוזן פלנדריה בלבד, קרא גודפרי מבויון – עתה נושא בתואר "מגן הקבר הקדוש" – לשאר המצביאים הצלבניים להתאחד תחת פיקודו, ואכן רימון מטולוז הגיע כשהוא נושא עמו את ה"רומח הקדוש" אותו מצא באנטיוכיה, ועימו רוברט מנורמנדיה; טנקרד הגיע מבית שאן והכוחות התאחדו ביבנה.
הצבא הצלבני – מאוחד על ידי רעיון דתי ובעיקר על ידי שלוש שנים של לחימה בלתי פוסקת, תלאות ואמונה עיוורת – כלל כ-1,200 אבירים וכ-9,000 לוחמים שהיו הגרעין הקשה של מסע הצלב.
הצבא הפטימי נשען על כוחות עילית של חיל פרשים ומחילות מוסלמיים וערבים שונים ובהם יחידות טורקיות סלג'וקיות, יחידות של ערבים מצפון אפריקה נוצרים מארמניה, יחידות של חיילים מאתיופיה ובדואים מהמדבר הערבי.
מספר הלוחמים של הצבא המצרי איננו ידוע במדויק.
מקורות צלבניים המתעדים את הקרב נוקבים במספרים שונים, חלקם מוגזמים ביותר.
יהושע פראוור בספרו "תולדות ממלכת הצלבנים" מתחמק מלתת מספר מדויק ואומד את מספר הלוחמים המוסלמיים במספר עשרות אלפים.
מחקרים מודרניים יותר אומדים בזהירות את גודל הצבא המצרי בכ-20,000 עד 30,000 חיילים.
תוכניותיו של המפקד המצרי לא היו ברורות: מחד הוא לא היה מודע לתנועות או לתוכניות הצבא הצלבני ובוודאי לא היה מוכן להתקפת הפתע ולא הציב צופים ושומרים על המחנה ובאזור אשקלון; מאידך, למרות המטרה שלשמה נאספו הכוחות – כיבוש מחדש של ירושלים, לא הביא הצבא המצרי מכונות מצור.
חיל הרגלים והקשתים צועדים לפני הכוח העיקרי – הפרשים הצלבניים.
כנף ימין של הצבא הקרובה לים בפיקוד הרוזן רמון מטולוז, במרכז רוברט מנורמנדיה, רוברט מפלנדריה וטנקרד הנורמני, ובאגף המרוחק מחוף הים היה כוח בפיקודו של גוטפריד מבויון.
משניתן היה לראות את המחנה המצרי שחנה במרחק מה מהחומה הצפונית של אשקלון בשטח של עצי פרי, פרצו הפרשים בהסתערות קדימה כשהם מפתיעים לחלוטין את אויביהם שחלקם היו עדיין ישנים באוהליהם.
הכוח האתיופי נלחמו במרכז שדה הקרב וחלק מהצבא הפטימי ניסה לאגף את חיל הרגלים הצלבני, עד לכניסתו לשדה הקרב של גוטפריד מבויון והדיפת כיסי ההתנגדות.
האגף הימני של הצבא הצלבני דחף את הכוח המצרי שמולו אל תוך הים, בעוד שלוחמים מצרים שניסו להימלט אל תוך העיר נתקלו בשערים סגורים מלפנים ונמחצו בפאניקה.
תוך זמן קצר חדל הצבא המצרי מלהוות כוח מסודר והקרב למעשה הוכרע.
אלאפדל הצליח להיכנס אל תוך העיר, עלה על ספינה מצרית ושט למצרים.
הצלבנים פנו לבזוז את אוצרות המחנה המצרי הנטוש שכללו סוסים וחיות אחרות, בגדים וכלי נשק, כסף זהב ואבנים יקרות.
תושבי אשקלון נכנסו למשא ומתן על כניעת העיר לידי הצלבנים ופנו לרמון רוזן טולוז, שהיה מוכר להם בהיותו מי שהביא לאשקלון את מפקדה המובס של ירושלים איפטיקר א-דאולה.
תושבי העיר התבצרו מאחורי חומות העיר, והצבא הצלבני חזר לירושלים עמוס שלל.
הצבא הצלבני הצליח בניצחון בקרב אשקלון להסיר את האיום המיידי על אחיזתו בארץ ישראל.
הקרב הוא סיום הקרב על ירושלים וסיומו של מסע הצלב הראשון.
ממלכת ירושלים נכנסה לשלב של התפשטות והתבססות שנמשכה עד לשנת 1110.
הכישלון לתפוס את אשקלון שהייתה מוכנה ליפול כפרי בשל בידי הצלבנים השאירה בידי הפטימים בסיס ואחיזה בארץ ישראל.
חזית פתוחה זו תמשיך להיות מטרד ואיום על בממלכה הצלבנית בחמישים השנים הבאות עד לכיבוש העיר בשנת 1153. העיר בוצרה על ידי השלטון המצרי שראה בה נכס אסטרטגי שאפשר ריכוז של צבא מצרי ובסיס לצי המצרי על גבול ממלכת ירושלים.
קרב בורנאו היה הקרב האחרון במערכה בדרום מערב האוקיינוס השקט שבמלחמת העולם השנייה.
קרב זה היה למעשה סדרה של התקפות אמפיביות על עמדות יפניות שערך הקורפוס האוסטרלי הראשון, תחת פיקודו של גנרל לסלי מורסהד, בין 1 במאי ל-21 ביולי 1945. כוחות בעלות הברית, שבמרכזם עמדו הצי האמריקאי השביעי תחת פיקודו של אדמירל תומאס קינקייד, הכוח האווירי הטקטי האוסטרלי הראשון והכוח האווירי השלוש-עשרה האמריקאי.
מולם עמדו כוחות הצי הקיסרי היפני והצבא הקיסרי היפני, שבמזרח ובדרום מזרח בורנאו היו תחת פיקודו של תת-אדמירל מיצ'יקאי קמאדה, ובצפון מערב הייתה הארמייה ה-37 תחת פיקודו של לוטננט גנרל באבא מסאו.
הקרב ספג ביקורת באוסטרליה בעת התרחשותו, ובשנים שלאחר מכן משום שנתפס כבזבוז חיי חיילים ומשאבים ללא מטרה מוצדקת.
עם זאת, הקרב סייע בבידוד מספר כיסי התנגדות ברחבי איי הודו המזרחית (כיום אינדונזיה), הביא לכיבוש מצבורי נפט ולשחרור שבויי מלחמה.
קרב בורנאו קיבל בפיקוד בעלות הברית את שם הקוד "אבוב" (Oboe), והיה לחלק ממבצע גדול יותר בשם "מונטקלייר," שיעדיו היו כיבוש מחדש של איי הודו המזרחית, של דרום הפיליפינים ושל צפון בורנאו.
התוכנית המקורית התחלקה לשישה חלקים: "אבוב 1" קרא למתקפה בטראקאן; "אבוב 2" למתקפה בבאליקפאפאן; "אבוב 3" למתקפה בבנג'רמסין; "אבוב 4" למתקה בסורבאיה או בבטאוויה (ג'קרטה); "אבוב 5" למתקפה במזרח איי הודו המזרחית; ו"אבוב 6" למתקפה בבורנאו הבריטית.
בסופו של דבר נערכו רק מבצעי אבוב 1, 2 ו-6. הקרב נפתח במתקפה על טראקאן, אי קטן לחופיו הצפון-מזרחיים של בורנאו ב-1 במאי 1945. עשרה ימים לאחר מכן, ב-10 במאי, נפתחה מתקפה משולבת על האי לבואן ועל חופי ברוניי בצפון בורנאו.
ב-1 ביולי פתחו האוסטרלים במבצע "אבוב 2" עם מתקפה על באליקפאפאן שבמרכז החוף המזרחי.
הייתה זו המתקפה האמפיבית האחרונה במלחמת העולם השנייה, ולמעשה קרב בורנאו הייתה הפעולה האחרונה של הכוחות האוסטרלים במלחמה.
היפנים כבשו את האי טראקאן בינואר 1942, לאחר שהביסו חיל מצב הולנדי קטן, והשתלטו על שדות נפט של האי.
עם זאת, ערכו האסטרטגי של האי ירד עם התקדמות בעלות הברית באזור, וב-1944 השמידו מטוסי בעלות הברית את מתקני הנפט באי.
במסגרת הירידה בחשיבותו, הצטמצם גם גודלו של חיל המצב היפני באי בראשית 1945 לסדר גודל של גדוד אחד שמנה 2,200 חיילים, עליו פיקד מייג'ור טדאי טוקוי.
בחודשים שלפני הקרב עמלו החיילים היפנים, בסיוע פועלים מקומיים, על בניית מערכת ביצורים והנחת מוקשים, דבר שהקשה על חיילי בעלות הברית להתקדם בקרב שהתרחש מאוחר יותר.
המטרה העיקרית בפלישת בעלות הברית הייתה כיבוש שדה התעופה של האי, שישמש לאחר כיבושו לסיוע לפלישות לברוניי, ללבואן ולבליקפאפאן.
המטרה המשנית הייתה אבטחת שדות הנפט של האי והפעלתם מחדש לטובת המשך פעילות בעלות הברית בזירה.
כוחות בעלות הברית שנשלחו לכבוש את האי היו בעיקר חיילי החטיבה האוסטרלית ה-26, על 12,000 חייליה.
חיילי החטיבה השתתפו בלחימה בצפון אפריקה ובגינאה החדשה והיו בעלי ניסיון קרבי עשיר.
החטיבה הסתייעה בכוחות ארטילריה, שריון ואוויר אמריקאים ואוסטרלים, וכמו כן גם בכוחות הצי האמריקאי והצי המלכותי האוסטרלי.
בשבועות שקדמו לנחיתה הפציצו מטוסים אמריקאים ואוסטרלים את בורנאו ואת טראקאן והשמידו את כל הכוח האווירי היפני ששהה באזור.
חמישה ימים לפני הנחיתה עלתה תכיפות ההפצצות והן התרכזו בחופי הנחיתה ובטיהורם מעמדות יפניות.
בשל הצורך בפינוי מוקשים ימיים מסביבות האי לא הייתה הנחיתה התקפת פתע.
מספר שולות מוקשים ומשחתות הגיעו לטראקאן ב-27 באפריל והחלו בפינויים, שהסתיים ב-1 במאי.
ב-28 באפריל הגיעו לאי גם ספינות טורפדו שהאירו את חופי הנחיתה וירו על היפנים שניסו לתקן את עמדות החוף שלהם.
כוח הפלישה העיקרי הפליג מול חופי טראקאן בשעות הבוקר המוקדמות ב-1 במאי, והגדודים ה-23 וה-24 נחתו על החוף בערך בשעה 08:00, תחת חיפוי ארטילרי.
על החוף לא נתקלו הגדודים בהתנגדות ובמהרה טיהרו את הגנות החוף היפניות.
עד רדת החשיכה באותו יום השתרע ראש החוף האוסטרלי לאורך רצועת חוף באורך 2.5 קילומטרים והגיע עד 1.8 קילומטר לפנים האי.לאחר שאבטחו את ראש החוף המשיכו כוחות החטיבה ה-26 להתקדם מזרחה לכיוון העיירה טראקאן וצפונה לעבר שדה התעופה של האי.
ככל שהתקדמו החיילים האוסטרלים לפנים האי כך נתקלו בהתנגדות יפנית קשוחה יותר.
משימת כיבוש שדה התעופה הוטלה על הגדוד ה-24. מתקפתו הראשונה של הגדוד על שדה התעופה בליל 2 במאי נהדפה לאחר שהיפנים פוצצו מספר מטעני חבלה בסביבות השדה ומנעו את התקדמות הגדוד, והשדה עצמו נכבש רק ב-5 במאי.
עם כיבוש שדה התעופה השיגו בעלות הברית את המטרה העיקרית שלהם בקרב, אך היפנים עדיין שלטו ברוב שטחי האי.
במטרה לאבטח את האי ולמנוע מתקפת-נגד על שדה התעופה הייתה חייבת החטיבה ה-26 לטהר את האי לגמרי מהכוחות היפנים.
כ-1,700 יפנים התבצרו בעמדותיהם בגבעות המיוערות של צפון ומרכז האי, אותן הקיפו במטעני חבלה ומוקשים.
מכיוון שתוואי השטח של האי הכיל ג'ונגל עבות וביצות לא יכלו הטנקים האוסטרלים להוביל את מתקפות הרגלים, והאחרונים הסתמכו בעיקר על סיוע ארטילרי ואווירי.
משימת אבטחת דרום מזרח האי הוטלה על הגדוד השלישי ועל פלוגה הולנדית אחת.
הגדוד השלישי החל להתקדם מזרחה ב-7 במאי, אך נתקל בהתנגדות עזה, והחל ב-10 במאי נעצר במתחם "הלן", עליו הגנו כ-200 יפנים.
ב-12 במאי נהרג קורפורל ג'ון מקי לאחר שהשתלט בכוחות עצמו על שלוש עמדות מקלע יפניות.
על פעולתו זו הוענק לו עיטור צלב ויקטוריה לאחר מותו.
ב-14 במאי נסוגו היפנים ממתחם הלן לאחר שספגו 100 אבדות - כמחצית מחיילי הכוח.
עם התקדמות הכוח האוסטרלי הידרדר מצבו של חיל המצב היפני, והחיילים החלו נוטשים את עמדותיהם ונסוגו לצפון האי ב-14 ביוני, שם התכוננו ללחימה.
האוסטרלים המשיכו בהתקדמותם וב-21 ביוני הוכרז האי כמאובטח.
לאחר חיסול ההתנגדות המאורגנת התפצלו השורדים היפנים לקבוצות קטנות ונעו לצפון ולמזרח האי.
חלקם אף ניסו לחצות את המצר שהפריד בין טראקאן לבורנאו, אך נעצרו על ידי כלי שיט של בעלות הברית.
המחסור במזון גרם לחיילים יפנים להיכנע מדי יום, אך מעל ל-300 חיילים שהחזיקו מעמד נכנעו רק בסוף המלחמה.
החטיבה ה-26 נותרה בטראקאן עד 27 בדצמבר 1945, שבה לאוסטרליה והתפרקה בינואר 1946.
שדות הנפט בטראקאן עברו תיקונים וחזרו לפעילות ב-27 ביוני.
עד מהרה עלה הספק הפקת הנפט ל-8,000 חביות ביום והשדות סיפקו עבודה לתושבים המקומיים.
עם זאת חשיבות האי פחתה לאחר שהתברר ששיקום שדה התעופה יארך זמן רב ולא ניתן יהיה להשתמש בו בפלישה לבאליקפאפאן.
מבצע זה היה השלב השני בתוכנית בעלות הברית לכיבוש בורנאו, ונערך בין 10 ביוני ל-15 באוגוסט 1945. לקרב זה הקצו בעלות הברית כ-30,000 חיילים, רובם מהדיוויזיה התשיעית האוסטרלית תחת פיקודו של מייג'ור-גנרל ג'ורג' ווטן.
את הסיוע לפלישה סיפקו כוחות הצי והאוויר האוסטרליים והאמריקאים.
המטרות העיקריות של בעלות הברית בקרב זה הייתה הקמת בסיס צי קדמי שיתמוך בהמשך הפעילות באזור, כיבוש מצבורי הנפט והגומי באזור ולשקם את השלטון הבריטי באי.
לפי המודיעין שהגיע לבעלות הברית שהה בבורנאו חיל מצב יפני שמנה 31,000 חיילים, ממנו כ-8,000 חיילים שהו בצפון.
הכוח היפני היה מורכב משישה גדודים שהשתייכו לחטיבה ה-56.
הנחיתה הראשונה באי נערכה ב-10 ביוני, כששני גדודים מהחטיבה ה-24 נחתו באי לבואן בסיוע פלוגת טנקים, ושני גדודים נוספים מהחטיבה ה-20 נחתו באי מוארה ובצפון בורנאו, גם הם בסיוע פלוגת טנקים.
בשל התקפות ארטילריות ואוויריות שקדמו לנחיתות נסוגו היפנים מעמדותיהם באזורים אלה והאוסטרלים לא נתקלו בהתנגדות בחופי הנחיתה.
הכוחות שנחתו בצפון האי התקדמו וכבשו את ברוניי ב-13 ביוני.
אל שני הגדודים מהחטיבה ה-20 הצטרף גדוד נוסף ואלה נעו דרומה לאורך החוף המערבי של בורנאו בדרכם לעיר קוצ'ינג.
בדרכם נתקלו הגדודים ב-37 בארות נפט שהציתו היפנים, אותם לקח שלושה חודשים לכבות בסופו של דבר.
לאחר שהשלימה את יעדיה בקרב, החלה החטיבה ה-20 לבצע סיורים באזור הדרומי ולטהר אותו.
בניגוד לדרום האי, הלחימה בלבואן החמירה לאחר שהמגינים היפנים נסוגו לפנים האי והתבצרו במערכת ביצורים שנודעה בשם "הכיס," שנמצא באזור ג'ונגל סבוך וביצתי.
שם ניסו היפנים לעצור את התקדמות האוסטרלים.
לאחר שהתקפה של הגדוד ה-28 נהדפה ב-14 ביוני אף על פי שקיבלה סיוע ארטילרי, החלה הפגזה ימית ואווירית מסיבית על האזור בתקווה לרכך את ההגנות היפניות, לפני שהתקפה אוסטרלית נוספת נערכה ב-21 ביוני.
יחידת קומנדו נשלחה לטהר את האזורים שמסביב לכיס בעוד ששתי פלוגות מהגדוד ה-28 תקפו את העמדות היפניות בסיוע אווירי וימי ותוך שימוש בטנקים ובלהביורים.
האוסטרלים התגברו על ההתנגדות היפנית וטיהרו את לבואן.
בקרב נהרגו 180 חיילים יפנים, ובכך הגיע מניין ההרוגים היפנים בלבואן ל-389, כנגד 34 הרוגים אוסטרלים ו-93 פצועים.
הנחיתה השנייה נערכה ב-16 ביוני על ידי הגדוד ה-32 בסמוך לעיירה וסטון שלחופיו הצפון-מזרחיים של מפרץ ברוניי.
לאחר שכבשו את העיירה נשלחו מספר סיורים לעיירה הסמוכה בופורט, כ-23 קילומטרים לפנים האי.
האוסטרלים הגיעו לעיירה ב-27 ביוני ותקפו אותה.
הגדוד ה-43 ערך את ההתקפה העיקרית בעוד שהגדוד ה-32 הגן על אגפו.
פלוגה אחת מהגדוד ה-43 נשלח לכבוש את העיירה בעוד גדוד אחר נשלח להקים מארב בנתיב הנסיגה המשוער של המגינים.
בשל בעיות תקשורת וחסר ארגון בקרב המגינים נפלה העיר עד רדת החשיכה באותו היום, אך במהלך הלילה ערכו היפנים שש התקפות-נגד, במהלכן נלכדה אחת הפלוגות האוסטרליות.
ביום המחרת נשלחה פלוגה אחרת לחלץ אותה, ולאחר לחימה ממושכת שנמשכה עד הערב השיגה הפלוגה את יעדה תוך שהיא מסבה ליפנים כמאה הרוגים.
ב-29 ביוני החלו היפנים לסגת מבופורט בקבוצות קטנות ולאחר שהמתינו לתגבורת המשיכה ההתקדמות האוסטרלית ב-6 ביולי.
בשל תנאי השטח הקשים והזדמנויות המארב שסיפקו החליטו בעלות הברית על התקדמות איטית וזהירה, תוך שימוש בארטילריה להפחתת כמות הנפגעים.
ב-12 ביולי כבש הגדוד ה-32 את העיירה פפאר, משם נשלחו סיורים לסביבה עד תום הלחימה.
לאחר כיבוש פפאר הפסיקו האוסטרלים את כל הפעילות המבצעית עד הפסקת האש באמצע אוגוסט.
במהלך הלחימה בצפון בורנאו נהרגו 114 אוסטרלים ו-221 נפצעו.
לעומתם נהרגו לפחות 1,234 יפנים ו-130 נשבו.
לוחמי הגרילה המקומיים הרגו ככל הנראה מעל ל-1,800 יפנים.
קרב זה היה שלב הסיום בתוכנית לכיבוש בורנאו, ונערך בעיר הנמל באליקפאפאן שבמזרח בורנאו מ-1 ביולי עד 21 ביולי.
לביצוע שלב זה נשלחה הדיוויזיה ה-7 האוסטרלית, על 17,000 חייליה, בסיוע כוחות אוויר וצי אוסטרלים ואמריקאים.
באליקפאפאן הייתה הנמל השלישי בגודלו באיי הודו המזרחית ושער חשוב לייצוא נפט, מה שהפך אותו למטרה בעיני בעלות הברית.
היפנים הציבו על האי חיל מצב שמנה ביוני כ-3,900 חיילים שהסתייעו בתותחי חוף ובנשק נ"מ.
הנחיתות החלו ב-1 ביולי, אך בשל טעות בניווט סטו כל הנחתות מיעדן והנחיתו את החיילים כמה מאות מטרים מחוץ לחופי המטרה.
מיד לאחר הנחיתה נתקלו החיילים האוסטרלים בהתנגדות יפנית, אך התגברו עליה והחלו להתקדם לפנים האי.
תוך שהם מתגברים על התנגדות עזה מצד יפנים מבוצרים כבשו האוסטרלים את שני שדות התעופה באי עד 9 ביולי, ובכך השיגה הדיוויזיה השביעית את יעדה העיקרי.
מ-9 ביולי הפכה הלחימה ללוחמת ג'ונגל, אך ההתקדמות האוסטרלית נמשכה בזכות סיוע קרוב של מטוסים ואוניות שחיפו על הכוחות המתקדמים.
ב-21 ביולי הוכרז האי כאזור מאובטח ושאר הפעילות הייתה סיורי טיהור שנמשכו עד סוף המלחמה.
בקרב זה נהרגו 249 אוסטרלים ו-643 נפצעו, בעוד שהצד היפני איבד 1,783 חיילים ו-63 חיילים יפנים נשבו.
קרב באליקפאפאן היה אחד הקרבות האחרונים במלחמת העולם השנייה וההתקפה האמפיבית האחרונה בה.
מספר שבועות לאחר מכן, בעוד האוסטרלים מסיירים בג'ונגלים במטרה לטהר אותם, הטילה ארצות הברית שתי פצצות אטום על הירושימה ועל נגסאקי ובכך הביאה קץ למלחמת העולם השנייה.
לאחר כניעת יפן פנתה הדיוויזיה השביעית להשבת השלטון באי, תפקיד אותו מילאה עד פברואר 1946. החטיבה ה-21 מדיוויזיה זו נשלחה לאיי סולאווסי במטרה לקבל את כניעת הכוחות היפנים שם ולשחרר את שבויי המלחמה.
בשל מודיעין לקוי העריכו המפקד העליון של כוחות הברית גנרל דאגלס מקארתור ואנשי מטהו את מספר המגינים היפנים ואת איכותם בצורה שגויה.
כשהחלו בעלות הברית במתקפה נתקלו החיילים במערכת ביצורים עמידה ובהגנה נחושה מצד היפנים, ולא השיגו התקדמות משמעותית על אף האבדות הרבות שספגו.
רק לאחר חודשיים של לחימה, ולאחר שקיבלו כלי ארטילריה ושריון, הצליחו חיילי בעלות הברית לגבור על המגינים היפנים.
לאחר כישלונם בכיבוש פורט מורסבי בדרך הים בקרב ים האלמוגים, נחתו כוחות האימפריה היפנית בחופים הצפוניים של גינאה החדשה ב-21 ביולי 1942, והקימו ראשי חוף בכפרים בּוּנָה, גוֹנָה וסננאנדה.
מראשי חוף אלה פתחו היפנים במתקפה על שביל קוקודה במטרה לכבוש את פורט מורסבי בדרך היבשה.
על שביל קוקודה הגנו חיילים אוסטרלים, שבמשך שני חודשי לחימה סבלו מנחיתות מספרית ונאלצו לסגת פעם אחר פעם בפני הכוחות היפנים העדיפים.
כשעמדו היפנים במרחק של 48 קילומטרים והשקיפו על פורט מורסבי הם כבר סבלו ממחסור באספקה ומתשישות אך המתינו לתגבורת.
לבסוף קיבל מפקד הכוחות היפנים, גנרל טומיטארו הוריאי, פקודה לסגת חזרה לראשי החוף וזאת בשל רצון המטה הכללי הקיסרי לרכז את כוחותיהם בגוודלקנל.
האוסטרלים פתחו בהתקפת-נגד על היפנים הנסוגים, שנסוגו דרך השביל בתנאי שטח קשים.
היפנים הקימו קו הגנה באזור נחל אאורה, אך זה נפל לאחר מספר ימי לחימה והיפנים נסוגו לחופים הצפוניים.
האוסטרלים המשיכו לדחוק ביפנים עד שהגיעו לקו הביצורים בבונה-גונה, ובו זמנית אילצו את היפנים לסגת בקרב מפרץ מילן, בקרב הראשון במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט בו נאלצו כוחות קרקע יפניים לסגת תוך ויתור על משימתם.
אזור בונה-גונה היה ברובו ביצתי.
נהר גירוּאה זרם ממרגלות רכס אואן סטנלי אל האזור והתפצל למספר יובלים שיצרו יחיד אגן ניקוז בין סננאנדה לכפר בונה.
מסביב לאגן השתרע ג'ונגל סבוך והטמפרטורה הממוצעת באזור הייתה 35 מעלות צלזיוס ולחות של 85 אחוזים.
בין עצי הג'ונגל הסבוכים צמחו צמחים מטפסים ושורשים, שהגבילו את טווח הראייה.
הדרך היחידה לחצות את האזור הייתה דרך מספר שבילים בהם השתמשו הילידים, שעברו בשטח גבוה יותר, אך גם אלה היו לרוב מוצפים בעת שירד גשם.
היפנים הקימו בונקרים בשטחים יבשים בנקודות מפתח לאורך שבילים אלה, ובשל תנאי השטח הקשים איגוף היה בלתי אפשרי.
מכיוון שלא יכלו לחפור שוחות בשל הקרקע הבוצית, בנו היפנים במקום בונקרים מגזעי עצי קוקוס, אותם הציבו כך שגבולות הגזרה שלהם חופפים ומספקים הגנה הדדית.
בין הבונקרים נחפרה מערכת תעלות שאפשרה למגינים לנוע בחופשיות בין העמדות ולתגברן בעת הצורך.
מספר בלוקהאוס כוסו בשכבה של בוץ ואדמה כאמצעי הסוואה וכהגנה מפני ירי ארטילרי, וחלקם הכילו חמש עמדות מקלעים ו-20–30 חיילים.
עמדות קטנות יותר נבנו באזורים בהם הצמחייה הייתה סבוכה מאוד וחרכי הירי היו בגובה נמוך מעל פני הקרקע כך שחיילי בעלות הברית לא יכלו לראות את העמדות כלל עד שאלה פתחו באש.
עמדות אלה יצרו מערכת של מקורות אש שחיפו אחד על השני ונתמכו על ידי צלפים שהתחבאו על עצים.
סדרי הכוחות וקווי האספקה היפנים
המאחזים היפנים התרכזו בשלוש נקודות: הראשונה הייתה בגונה, תחת פיקודו של מייג'ור טסומה יממוטו; השנייה הייתה באזור סננאנדה, תחת פיקודו של קולונל יוסוקה יוקויאמה (שהיה גם מפקד כל הכוחות באזור בונה-גונה); והשלישית, והגדולה ביותר, הייתה בבונה, תחת פיקודו של קפטן יושיטטסו יסודה.
בראשית הקרב שמרו היפנים על קווי האספקה שלהם עם רבאול וכך קיבלו אספקה והיו מסוגלים לפנות פצועים, בעיקר באמצעות צוללות.
רק לאחר שני חודשי לחימה ניתקו בעלות הברית את קווי האספקה, התקשורת והשיט של היפנים באמצעות תקיפות מהאוויר.
חיל המצב היפני, על אף שהיה מוכה פצועים ומחלות, הכיל כ-5,500 חיילים כשירים, רובם מהצבא היפני הקיסרי: שאריות רגימנט הרגלים ה-144, רגימנט ההנדסה ה-15, הגדוד השלישי של הרגימנט ה-41, יחידת פרשים וגדוד הנ"מ ה-47. על ראשי החוף עצמם הגנו מספר סוללות ארטילריה.
בנוסף, כ-500 נחתים יפנים וכאלף פועלים השתתפו בהגנה על ראשי החוף, ואלה העלו את מספר הכוחות היפנים לכ-6,500.
ליקויי המודיעין של בעלות הברית
המודיעין של בעלות הברית לפני הקרב סבל שני ליקויים עיקריים.
ראשית, בשל כשל מודיעיני דיווחו אנשי המודיעין למפקדים בשטח שלפניהם עומד כוח בסדר גודל של בין 1,500 ל-2,000 חיילים בלבד, ושהצפי להכנעתם הוא 1 בדצמבר.
למעשה מנה מספר היפנים באזור כ-6,500. בנוסף, ברשות בעלות הברית היו מפות לא מדויקות ולא נערכו טיסות סיור, עובדה שהקשתה מאוחר יותר על טיווח הארטילריה.
על סמך המודיעין המועט שהיה בידיהן הסיקו בעלות הברית שתוואי השטח הביצתי לא יאפשר בניית ביצורים באזור.
כל אלה הביאו לאמונה הרווחת בקרב הפיקוד העליון שאזור בונה-גונה ייכבש במהירות.
חוסר המוכנות של בעלות הברית
אף על פי שקציני המטה שלו סברו שדיוויזיית הרגלים ה-32 אינה מוכנה לקרב, חש מקארתור לחץ לספק ניצחון.
באותה עת בוושינגטון לא היה המפקד העליון וראש אגף המבצעים של הצי האמריקאי, אדמירל ארנסט קינג, שבע רצון מחלוקת הפיקוד בין מקארתור למפקד צי האוקיינוס השקט, אדמירל צ'סטר נימיץ, ופעל למסור לאחרון פיקוד מלא.
מקארתור, אם כן, התעקש שהדיוויזיה ה-32, תחת פיקודו של מייג'ור גנרל אדווין הארדינג תעבור מאוסטרליה לגינאה החדשה באוקטובר 1942. הגדוד השני של הרגימנט ה-126 נשלח למסע רגלי על פני 210 קילומטרים מפורט מורסבי עד החוף הצפון-מזרחי של גינאה החדשה.
במהלך ארבעת השבועות הללו לא פגש הגדוד באף אויב, אך כשני שלישים מכל הגדוד נפלו למחלות כגון מלריה, קדחת דנגי, טיפוס הבהרות ולפציעות נוספות.
מראשית הקרב התחוור שהחיילים האמריקאים אינם מתורגלים בלוחמת ג'ונגלים, זאת מפני שבארצות הברית התאמנה הדיוויזיה לקראת לחימה באירופה.
בעוד שתקנות צבא ארצות הברית קבעו שעל דיוויזיה להתאמן כיחידה במשך לא פחות משנה, כשנשלחה הדיוויזיה לאוסטרליה הצטרפו אליה כ-3,000 חיילים חדשים שרק סיימו טירונות.
לאחר שהגיעה הדיוויזיה לאוסטרליה ניתנה לחיילים הדרכה בלחימה מדברית שהתאימה להגנה על אוסטרליה במקרה של פלישה יפנית.
הדיוויזיה ה-32, אם כן, לא הייתה ערוכה להילחם בג'ונגלים של גינאה החדשה כנגד החיילים היפנים המנוסים.
בראשית הקרב חסרו בעלות הברית כוחות שריון, ארטילריה, סיוע ימי וסיוע אווירי, וארבעים ושמונת תותחי ההוביצר של הדיוויזיה נותרו באוסטרליה בשל מחסור בכלי תובלה.
מפקד כוחות האוויר של בעלות הברית בדרום-מערב האוקיינוס השקט, גנרל ג'ורג' קני, היה בטוח ביכולת טייסיו להחליף את הארטילריה המסורתית ואמר למקארתור ש"ניתן לשמור על הטנקים ועל הארטילריה הכבדה לשדות הקרב באירופה ובאפריקה.
אין להם מקום בלוחמת ג'ונגלים.
הארדינג ומפקד הארטילריה שלו שכנעו לבסוף את מקארתור לשלוח תותח הוביצר 105 מילימטרים לאזור, ובנוסף שאלו תותח 25 ליטראות מהכוחות האוסטרלים.
הדיוויזיה ה-32 פתחה במתקפה ב-16 בנובמבר 1942, כשפגשו ביפנים דרומית לבונה.
הארדינג ביקש סיוע טנקים ממפרץ מילן אך המחסור בכלי תובלה מנע את שליחתם.
במקום הטנקים נשלחו לחזית זחליליות אוניברסליות אותם נטרלו היפנים במהירות בשל שריונם הקל.
טנקים וכלי ארטילריה לא הגיעו לאזור עד 18 בדצמבר, כחודש לאחר פרוץ הקרב.
בערב היום הראשון לקרב קווי בעלות הברית בקושי התקדמו.
מספר יחידות אמריקאיות הצליחו להתקרב מספיק לעמדות היפניות על מנת לגלות שעמדות המקלעים שוכנו בתוך בונקרים משוריינים.
עד 23 בנובמבר היה ברור שכיבוש גונה בלתי אפשרי בשל מחסור בחיילים, בטנקים ובכלי ארטילריה.
ללא סיוע טנקים היו העמדות היפניות קשות להכנעה והחיילים נאלצו לזחול מעמדה אחת לשנייה תחת אש צולבת ואש צלפים ולהשחיל רימונים דרך חרכי הירי.
כשלבסוף הגיע תגבורת אוסטרלית בדמות מספר תותחי שדה ב-26 בנובמבר היה הירי בלתי מדויק בשל שימוש במפות לא מדויקות ובשל הקושי של התצפיתנים לקבוע את דיוק הפגיעות בצמחייה הסבוכה.
באותו בוקר תקפו מטוסי קרטיס P-40 וורהוק ובריסטול בופייטר במשך שעה את העורף היפני, ולאחר מכן המשיכו פצצות מרגמה, מקלעים וכלי הארטילריה החדשים בהתקפה על האזור.
בשעה 09:30 החלו הרגלים להתקדם כמתוכנן, אך במהרה התברר שלהתקפה המקדימה לא הייתה השפעה רבה על היפנים, שהתחפרו בבונקרים.
הארדינג נאלץ לקבל את החלטתו של מקארתור להסמך אך ורק על סיוע אווירי, אך כוחותיו נבלמו בפני הביצורים היפנים פעם אחר פעם.
גדוד אחד של הרגימנט ה-126 חצה את נהר גירואה וחבר לדיוויזיה האוסטרלית השביעית תחת פיקודו של מייג'ור גנרל ג'ורג' וסי.
על כוח זה הוטלה משימת ההגנה על הכפר סוֹפּוּטָה ותקיפת סננאנדה, והוא זכה לכינוי "כוח אורבנה."
הכוחות שהתקדמו לכיוון גונה קיבלו תגבורת בדמות שאריות כוח מראוברה, שהכיל את החטיבה ה-30 האוסטרלית ואת הגדוד ה-39. החטיבה האוסטרלית ה-16 נשלחה לתקוף את סננאנדה.
ב-29 בנובמבר הגיעו לסננאנדה 500 השורדים האחרונים של קרב שביל קוקוקדה, ובכך העלו את מספר המגינים.
עד סוף נובמבר חש מקארתור תיסכול רב בקשר לביצועי הדיוויזיה ה-32, ובעיקר בקשר לקציני הדיוויזיה.
בתגובה הוא הורה למפקד הגיס הראשון, מייג'ור גנרל רוברט איישלברגר, לתפוס פיקוד על הכוחות.
ב-1 בדצמבר ניהל הארדינג מתקפה על בונה.
באגף שמאל, התקדמה פלוגה E מהרגימנט ה-126, בחיפוי תותח שדה אחד ומרגמות, בכוונה לחצות את נהר גירואה ולהתקדם בשטח פתוח, אך ככל הנראה בשל בעיות תקשורת נסוג הכוח.
יום לאחר מכן פתחו פלוגה E, פלוגה F ומחלקה מהרגימנט ה-128 בהתקפה נוספת, אך נבלמו בכל פעם על ידי אש מקלעים.
גם באגף ימין של המתקפה, שנפתחה ב-2 בדצמבר בהתקפה אווירית, נבלמו הכוחות על ידי אש מקלעים.
איישלברגר הגיע לבונה באותו היום.
בביקורו בקו החזית ומשיחותיו עם החיילים הגיע איישלברגר למסקנה שהחיילים מפחדים להתעמת עם אויב חלש מהם, וביקר את מפקדי הכוח על ארגון כושל.
גם אנשי מטהו של איישלברגר שביקרו בחזית סמוכה שבו למפקדה בערב ומסרו למפקדם שהדברים דומים בכל החזיתות.
איישלברגר הדיח את הארדינג מתפקידו ומינה במקומו את מפקד הארטילריה של הדיוויזיה בריגדיר גנרל אלברט ולדרון.
איישלברגר גם הדיח מפקדי רגימנטים וגדודים, הורה על שיפור המזון והאספקה ועצר את הפעילות בזירה למשך יומיים לטובת התארגנות מחדש.
ב-5 בדצמבר הורה איישלברגר על מתקפה כללית לאורך כל החזית.
ולדרון נורה בכתף על ידי צלף ואיישלברגר החליף אותו בראש המטה שלו בריגדיר גנרל קלוביס באיירס.
באותו יום הוביל סרג'נט הרמן בוצ'ר מחלקה בת 31 חיילים כנגד העמדות היפניות.
לאחר קרב ממושך הצליחה המחלקה לחצות את הקווים היפנים באמצע אזור בונה ולבודד את הכפר.
על פעילותו ביום זה קיבל בוצ'ר קידום בשדה הקרב לדרגת קפטן והוענק לו עיטור צלב השירות המצוין.
ב-8 בדצמבר כבשו האוסטרלים את הכפר גונה לאחר לחימה ממושכת.
באותו יום ארגן איישלברגר התקפה על הכפר בונה וב-14 בדצמבר כבשה אותו הדיוויזיה ה-32. ב-16 בדצמבר נפגע באיירס ואיישלברגר נטל את הפיקוד על הדיוויזיה.
באותה עת הגיעה לקווים היפנים תגבורת בת 1,300 חיילים, אך עד 18 בדצמבר קיבלו בעלות הברית תגבורות בדמות החטיבה האוסטרלית ה-18 ורגימנט השריון השישי - הטנקים הראשונים שהשתתפו בקרב.
בעשרת הימים הבאים התקדמו כוחות בעלות הברית עד החוף, וטיהרו את כל העמדות היפניות.
הלחימה בסננאנדה הייתה הממושכת ביותר מבין שלושת מוקדי הלחימה.
העמדות היפניות בסננאנדה היו המבוצרות ביותר והוקמו על אדמה יחסית יבשה המוקפת בביצות.
בניסיון לנתק את העמדות היפניות הקדמיות בראשית הקרב, איגפו גורמים מהגדוד השלישי של הרגימנט ה-126 מחסום יפני והתמקמו בכביש מאחוריו.
אף על פי כן נותר המחסום על כנו בזכות אספקה שקיבלו החיילים היפנים דרך הביצה.
אף על פי שהרגימנט ה-126 הוחלף על ידי כוחות אוסטרליים, נותרו 635 אנשי הרגימנט להגן על המחסום שכבשו, וזכו לתחלופה ב-18 בדצמבר, כש-350 חיילים מרגימנט הפרשים השביעי הגיעו למחסום.
ביום המחרת איגפו האוסטרלים את היפנים והקימו מחסום נוסף, כ-300 מטרים במעלה הדרך.
ב-2 בינואר 1943 הגיע לחזית הרגימנט ה-163 והחליף את האוסטרלים במחסומים.
פעילות הרגימנט החלה בניסיון נפל לתקוף את העמדות היפניות בין שני המחסומים ב-8 בינואר.
יומיים לאחר מכן תקפו חיילי בעלות הברית את העמדות היפניות פעם נוספת, הפעם בסיוע טנקים.
ההתקפה עצמה נכשלה, אך אילצה את המפקד היפני לסגת.
ב-14 בינואר הגיעו חיילי בעלות הברית לעמדות היפניות וגילו שהמגינים נסוגו.
ב-16 בינואר תקפו בעלות הברית את העמדות היפניות במתקפה משולבת.
הרגימנט ה-163 תקף עמדות צפונית למחסומי בעלות הברית, והחטיבה ה-18 תקפה מהאגפים והגיעה עד הים.
עד 17 בינואר הצליחו חיילי בעלות הברית לרתק את המגינים היפנים בשלוש נקודות לאורך החוף: צפונית לסננאנדה, מערבית לשפך נהר גירואה ובדרך המובילה לסננאנדה, צפונית למחסומים.
ב-20 בינואר הורה מפקד הכוחות היפנים על פינוי כללי וההגנה היפנית קרסה כליל.
ב-22 בינואר נפלו גם עמדות המחסומים בכביש לסננאנדה לאחר שלא הצליחו להתפנות.
לאחר כמעט שלושה חודשי לחימה איבדו היפנים 2,537 חיילים, האוסטרלים איבדו 2,165 חיילים והאמריקאים איבדו 864 חיילים.
מחלות טרופיות, כגון: מלריה, קדחת דנגי וטיפוס הביאו ליותר אבדות מאשר אבדות בקרב.
66 אחוזים מחיילי הדיוויזיה ה-32 סבלו ממחלות.
מתוך כ-10,000 חיילי הדיוויזיה סבלו כ-7,100 חיילים ממחלות, זאת לעומת 586 הרוגים בקרב ו-1,954 פצועים.
לשם השוואה בקרב גוודלקנל השתתפו כ-60,000 חיילים אמריקאים, מתוכם נהרגו כ-1,600 חיילים.
בלחימה בגינאה החדשה השתתפו כ-33,000 חיילים אמריקאים ואוסטרלים, ומתוכם נהרגו כ-3,500 חיילים.
קרב ארגינוסאי הוא קרב ימי שהתחולל ב-406 לפנה"ס, בשלהי המלחמה הפלופונסית, בין ציי אתונה לבין ספרטה.
ההתנגשות ארעה ליד איי ארגינוסאי, מזרחית לאי לסבוס שבים האגאי, בין צי ספרטני בפיקוד קליקרטידס לבין צי אתונאי בפיקוד משותף של שמונה סטרטגים.
ייחודו של הקרב אינו בלחימה עצמה, אלא בהשפעתו הישירה על המאבק הפוליטי עקוב הדם שהתנהל באתונה בין סיעת העם התומכת בדמוקרטיה לבין האוליגרכים מתנגדיה.
מאז כישלון מסע המלחמה האתונאי לסיציליה ב-413 לפנה"ס, בעקבותיו התערער מעמדה של אתונה כמנהיגת הברית האטית-דלית, עברה זירת הלחימה העיקרית אל מזרח הים האגאי וההלספונטוס.
זמן מה קודם לקרב ארגינוסאי הצליח צי ספרטני (140 אוניות) להטיל הסגר מן היבשה והים על נמל מיטילנה שבלסבוס, שם עגן צי אתונאי בפיקודו של קונון לאחר שהוכה בקרב ים סמוך לפתח הנמל.
כשהגיעו לאתונה הידיעות על הצי הנצור, כונס ונשלח במהירות כוח חילוץ, אשר בגלל מצוקת הזמן ודחיפות הפעולה היה מורכב בחלקו הגדול מאוניות חדשות שזה עתה הושקו ואויש בחותרים ובמלחים בלתי מנוסים ובהם עבדים ומטויקים (גרי תושב).
בקרב שנתלקח בין הצדדים ליד איי ארגינוסאי נקט צי החילוץ האתונאי (150 אוניות) בתחבולות טקטיות, ולמרות נחיתותו הצליח לנחול ניצחון על אוניות הספרטנים.
אלא ששמחת הניצחון הייתה קצרה.
סערה שפרצה לאחר הקרב מנעה מאוניות האתונאים לחלץ מן הים את צוותי 25 מן הספינות שניזוקו בקרב והתמלאו מים, ואלפי חותרים ומלחים טבעו.
הצי הספרטני, לעומת זאת, הצליח למצוא מקלט בנמל מיטילנה.
כשהגיעה בשורת האסון אל אתונה, לחץ האספסוף האתונאי להעניש ומיד את הסטרטגים שפיקדו על הצי.
אספת העם נכנעה לזעם ההמון, ובהליך חפוז ובניגוד לנהלים גזרה את דין שישה מהם למוות והם הוצאו להורג.
המפלה בקרב הימי הניעה את הספרטנים לפנות שוב אל האתונאים כדי לשאת ולתת על שלום ולהביא לסיומה של המלחמה.
למרות שהתנאים שהציעו היו נוחים לאתונה בהתחשב במצבה באותו זמן, גברה ידה של סיעת העם המצדדת בהמשך המלחמה והאתונאים דחו את ההצעה.
הפיקוד על הצי הספרטני בים האגאי עבר לידיו של ליסנדרוס, יריבו הפוליטי של קליקרטידס, ובתוך פחות משנה ניצח את הצי האתונאי באייגוספוטמוי והכריע את המלחמה כולה לטובתה של ספרטה.
הדמוקרטיה הקלאסית - התהוותה, תפקודה, עקרונותיה ותלאותיה באתונה.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשס"ג.
תרגם מיוונית, הקדים מבוא והוסיף הערות דוד אשרי.
תרגם את קטעי הפיוט אביב מלצר.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשכ"ז.
ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשע"א.
קרב בדר היה העימות הצבאי הראשון בין אנשיו של מוחמד ובין הצבא בהנהגת בני קורייש, שהיה מורכב משבטים וחמולות תושבי מכה וסביבתה.
הקרב נערך בשבת, 13 במרץ 624 (17 בחודש הרמדאן, בשנה השנייה להג'רה בלוח השנה המוסלמי).
שמו ניתן לו על פי המקום שבו הוא נערך – בדר שבאזור חג'אז.
זה היה הניצחון הראשון של הכוחות המוסלמים והוא אחד הקרבות המפורסמים באסלאם.
המשתתפים בו זכו ליחס הערכה מיוחד, ונקראו בשם אנשי בדר.
בעקבות ההג'רה שררו בין תושבי מכה שלא התאסלמו לבין תושבי אל־מדינה המוסלמים, מתחים שהלכו והתעצמו כאשר המוסלמים החלו בסדרת פשיטות על שיירות שיצאו ממכה.
ההתקפות וביזת הסחורות יצרו לחץ כלכלי על תושבי מכה והסביבה.
בינואר שנת 624 תקפו המוסלמים שיירה ליד נַח'לָה, כארבעים קילומטר ממכה, והרגו את אחד השומרים.
יתרה מזאת, המתקפה נערכה בחודש רג'ב שבו אסורה הלחימה ואנשי מכה ראו בכך עלבון צורב.
המוסלמים מצדם נטרו לאנשי מכה על שגירשו אותם מעירם והחרימו את רכוש המגורשים, לפיכך ראו המוסלמים בתקיפת השיירות מעין פיצוי על אובדן רכושם.
בשנה השנייה להג'רה באמצע חודש ג'ומאדא אל־אולא, התקבל דיווח באל־מדינה על שיירה שעושה דרכה ממכה לסוריה, תחת פיקודו של אבו סופיאן.
מוחמד ואנשיו הגיעו למקום שנקרא ד'א אל־עשירה במטרה לתקוף את השיירה.
הם שהו שם פרק זמן אולם לא הצליחו למצוא את השיירה וחזרו לעירם אל־מדינה.
אולם כיון שזמני מעבר השיירות ממכה היו קבועים, והשיירה אמורה הייתה לחזור מסוריה בסתיו, תכננו המוסלמים מתקפה על השיירה בדרכה חזרה.
מוחמד שלח שליחים לאסוף מידע על מסלול השיירה, מספר השומרים ומהות המטענים.
הסיירים חזרו עם הדיווח הבא: זוהי שיירה גדולה ולכל סוחרי מכה יש בה סחורה.
אבו סופיאן נשאר מנהיג השיירה והיו איתו כארבעים לוחמים.
הסחורה הוטענה על גבי כאלף גמלים ושוויה היה כחמישים אלף דינרים.
אבו סופיאן היה מודע לרצון לתקוף את שיירתו ואסף גם הוא מידע על צעדי המוסלמים.
כאשר נודע לו שמוחמד וכוחותיו עזבו את העיר אל־מדינה, הוא עצר את מהלך השיירה ושלח רוכב גמל מהיר למכה לבקש תגבורת.
בדר הוא עמק נרחב שגבולו הדרומי הוא אזור הגדה העליונה (אל־עֻדְוַה אל־קֻצְוַא), ואילו גבולו הצפוני הוא אזור נמוך יותר הגדה התחתונה (אל־עֻדְוַה א־דֻנְיַא).
מים נמצאים בעמק בכמויות גדולות בבארות חפורות, ולכן תמיד שימש האזור לחנית שיירות.
הצבא שצעד ממכה כלל רבים מאצילי שבט קורייש.
חלקם היו מעוניינים לשמור על רכושם שבשיירות וחלקם נטרו למוסלמים על הפשיטה כנגד השיירה ליד נח'לה.
בשל הזמן הקצר שעמד לרשותם לצורך גיוס הכוחות הם מהרו ולא התכוננו היטב.
בנוסף הם היו בטוחים בעצמתם המספרית שהייתה ביחס של 1:3 לעומת כוחות המוסלמים.
ב־11 במרץ היו שני הכוחות במרחק של יום הליכה מבדר.
אבו סופיאן הצליח להנהיג את שיירתו בבטחה בבחרו נתיב קרוב לחוף הים, דרך ינבוע.
הוא הודיע על ידי שליח לאנשי הצבא של מכה על דבר הצלחתו להביא את השיירה בבטחה למקומה.
השליח פגש את כוחות מכה כאשר אלה הגיעו לאזור אפיק נחל ראבע' דרומית לבדר.
בתוך הכוח פרץ ויכוח האם להמשיך או לסגת.
חלק מהכוחות עזב חזרה למכה, ואילו השאר בהנהגתו של אבו גַ'הל (בשמו המלא: עמר בן השאם) נשארו להילחם, אבו גַ'הל התעקש להמשיך לעבר בדר והלהיב את לוחמיו אודות התהילה הצפויה להם ברחבי חצי האי ערב.
אל הכוחות הלוחמים הצטרפו גם כמה מאנשי השיירה בראשות אבו סופיאן.
הכוח בראשותו של אבו גַ'הל כלל 1,000 לוחמים, 100 סוסים ומספר לא ידוע של גמלים
גשם כבד שירד באותו יום מנע מהם את המשך הצעידה, זאת, כיון שהם הגיעו מצד דרום והיה עליהם לטפס במעלה הגבעות של הגדה התחתונה (אל־עֻדְוַה א־דֻנְיַא), לעמק למול מחנהו של מוחמד.
הכוחות המוסלמים מנו 313 איש, שבעים גמלים וכמה סוסים, כך שבממוצע היו 3–4 אנשים לכל גמל.
חלק מאנשיו של מוחמד נשארו מאחור מסיבות שונות ומקורות מוסלמיים מוקדמים מצביעים שהכוחות לא צפו לחימה קשה.
כיון שהמוסלמים צעדו בחלק הצפוני השטוח יותר של העמק הגשם לא מנע מהם להגיע ליעדם.
בהגיעו לבדר בחר מוחמד להקים את מחנהו בבארות בקרבת מחנה צבא מכה כדי לחסום את גישתם למקורות המים באזור.
כמו כן, מוחמד פקד על כוחותיו להרוס את הבארות שעברו בדרכם כדי למנוע מכוחות האויב גישה למקורות מים.
בהגיעם לעמק הם בנו בראש הגבעה הצפונית מגדל תצפית עשוי מכפות תמרים, שאפשר יהיה לקבל ממנו תמונה מלאה של מצב החילות ושדה הקרב.
עם הגיע הכוח המוסלמי לבדר, התברר להם שהשיירה שלה ציפו עקפה את העמק והגיעה למכה בשלום.
מוחמד מצא עצמו בפרשת דרכים, הוא וכוחותיו היו בעמדת נחיתות לעומת הכוח ממכה שעלה עליהם.
אולם אם הכוחות המוסלמים ייסוגו תהיה זו מכה קשה ליוקרתם, והייתה קיימת גם הסכנה שאנשי מכה יוכלו להמשיך לעבר אל־מדינה מקום מושבם הנוכחי של המוסלמים.
לאחר סדרת התייעצויות וחילוקי דעות, הוחלט להמשיך בדרך לעבר המעיינות של בדר, תחת פיקודו של מוחמד.
הכוח הצבאי חנה ליד המעיינות הצפוניים במטרה למנוע מצבא מכה גישה למים.
על פי מנהג מקובל בחצי האי ערב, לפני התחלת הקרב בין הצבאות, נערך דו־קרב בין זוג אחד או כמה זוגות, שעם סיומו מתחילה הלחימה עצמה.
שלושת הלוחמים מהצד המוסלמי היו: חַמזָה, עַלי ועוּבַּיְדָה אִבּן־ל־חארִת'.
שלושה מבני קורייש שקמו לנקום את דם ההרוג בנַח'לָה היו: עוּתבָּה, שַיְבָּה ואַל־וַליד אִבּן עוּתבָּה.
כל שלושת בני קורייש נהרגו והמוסלמי עוּבַּיְדָה אִבּן אַל־חארִת' נפצע פצעים אנושים.
הקרב החל כאשר מחנה מכה התקיף אולם הם נלחמו בסגנון הערבי הישן כאשר כל אחד מבתי האב מוביל את אנשיו שלו ללא פיקוד מרכזי.
ואילו הכוחות המוסלמים שמרו על משמעת קפדנית.
הם התייצבו בשורה צפופה והתגוננו בקשתות, היו הרוגים בשני הצדדים.
מוחמד ירד ממגדל התצפית כדי להיות קרוב לכוחותיו, לפקד עליהם ולהלהיב אותם בקריאותיו.
הוא נתן ללוחמיו הוראה להתקיף רק עם נשק לטווח קרוב, ולהילחם כנגד קורייש רק במגע פנים אל פנים.
הקרב עצמו נמשך כמה שעות בלבד עד לשעות אחר הצהרים המוקדמות.
הכוחות המוסלמים החלו לגבור על אויביהם וכוחות מכה נפוצו בבהלה.
בין חללי מכה היו אחד מראשי החמולות של שבט קורייש, אומיה בן ח'לף, ובנו שלחם עם אביו.
הם נתפסו בידי הכוחות המוסלמים והוצאו להורג בעריפת ראשם.
אבו גַ'הל ומספר מפקדים נוספים נהרגו בקרב.
מצבא מכה נהרגו שבעים לוחמים ושבעים אחרים נשבו, ואילו מבין המוסלמים נהרגו 14 חיילים.
החללים המוסלמים נקברו בקצה שדה המערכה וקברם משמש עד היום מקום עלייה לרגל.
את גופות החללים של שבט קורייש זרקו המוסלמים לבאר יבשה.
עתה היה על מוחמד להתמודד עם שאלת חלוקת שלל המלחמה.
החלוקה נערכה על פי עקרון השוויון וכל משתתפי הקרב, גם הכוחות האחוריים, קבלו חלק שווה בשלל.
מאה וחמישים גמלים, עשרה סוסים וערימה של ציוד וכלי נשק חולקו שווה בשווה.
כל אחד שילם למוחמד מס ח'ומס (חמישית).
על פי החוק האסלאמי שבויי מלחמה נעשים לעבדים.
במקרה המיוחד של קרב בדר, הוכרז שהשבויים המלומדים יהיו חופשיים לאחר מטלת לימוד והאחרים יוכלו לרכוש את שחרורם על ידי תשלום כופר.
כמה מהשבויים שוחררו ללא כופר על פי מצוות מוחמד.
קרב בדר מסמל את ראשית עלייתו של האסלאם כגורם צבאי ופוליטי משמעותי בחצי האי ערב.
ניצחונו של מוחמד בקרב זה, הרשים את השבטים המקומיים ורבים החלו להצטרף לשורותיו.
ניתן אישור לסמכותו כמנהיג האסלם והחל תהליך התפשטותו.
כמו כן, זמן קצר לאחר מכן הרגיש מוחמד בטוח במעמדו וגירש מבתיהם את אנשי השבט היהודי קינוקאע שישב בסביבות העיר מדינה.
על פי המסורת האסלאמית, קרב בדר הוא הקרב המכריע הראשון באסלאם.