tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במוזיאון הפאלולוגי של איסלנד יש חלק מאיבר מין של לווייתן כחול באורך 170 סנטימטרים ומשקלו 70 קילוגרמים ה"איסלנד ריוויו" כינה אותו "מובי דיק אמיתי".
הדגימה היא רק הקצה, שכן אורכו של האיבר כולו, כשהוא שלם, היה כ-5 מטרים ומשקלו כ-350–450 קילוגרם, הרבה מעל הממוצע אפילו עבור לווייתן כחול.
לשם השוואה, איבר המין של פיל בוגר, שהוא הפין הגדול ביותר מכל חיית יבשה, מגיע לגודל של 1.8 מטר בממוצע.
עונת הרבייה של הלווייתן הכחול מתחילה לקראת סוף הסתיו וממשיכה לכל אורכו של החורף.
לא ידוע רבות אודות מנהגי הרבייה, החיזור וההזדווגות של הלווייתנים הכחולים או על אתרי הרבייה שלהם.
הנקבות ממליטות בדרך כלל בתחילת החורף שלאחר מכן, לאחר תקופת הריון בת 10 עד 12 חודשים.
משקלו של הוולד בעת המלטתו הוא כ-2.7 טונות, בערך כמו היפופוטם בוגר, ואורכו מגיע לשבעה מטרים.
במהלך שבעת החודשים הראשונים לחייו יונק ולד הלווייתן הכחול כ-200 ליטרים של חלב מדי יום ועולה במשקלו בכ-90 קילוגרם מדי יום.
הגמילה מהיניקה מתרחשת בסביבות גיל שבעה חודשים ועד לתאריך זה מכפיל הוולד את אורכו.
זכר הלווייתן הענק מגיע לבגרות מינית בסביבות גיל תשע או עשר, כשאורכו מגיע לכ-20 מטרים (או יותר מכך באוכלוסיות שבחצי הכדור הדרומי).
הנקבה מגיעה לבגרות מינית בסביבות גיל חמש, כשאורכה מגיע לכ-21 מטרים.
לידת תאומים נדירה, אך מתרחשת לעיתים.
מדענים מעריכים כי לווייתנים כחולים יכולים לחיות מעל ל-60 שנים; היות שמשך חייהם של פרטים בודדים לא נמדד קודם לסוף תקופת הציד, אין מידע מדויק על כך.
גילו של הפרט הזקן ביותר שנלכד וגילו אומת באופן מדעי נמדד בכ-35 שנים בלבד.
הטורף הטבעי היחיד של הלווייתן הכחול (מלבד האדם) הוא האורקה (לווייתן-קטלן).
החוקר קאלאמבוקידיס (Calambokidis) וחוקרים נוספים ערכו מחקר ממנו הסיקו כי כ-25% מהלווייתנים הכחולים נושאים צלקות או פציעות כתוצאה מתקיפות אורקה, אך שיעור התמותה כתוצאה מתקיפות האורקה אינו ידוע.
רוב אוכלוסיות הלווייתן הכחול הן נודדות, אף על פי שמספר קטן של אוכלוסיות נשאר באותו אזור פחות או יותר למשך כל השנה.
האוכלוסיות הנודדות מבלות את החורף במים החמימים שבאזור קו המשווה, נעות לכיוון הקוטב עם בוא האביב, אוכלות באזורים קרים-יחסית בעת הקיץ וחוזרות לאזור המשווני עם בוא הסתיו.
אוכלוסיית הלווייתנים הכחולים שחיה בחצי הכדור הצפוני לא מתערבבת עם אוכלוסיית הלווייתנים הכחולים שחיה בחצי הכדור הדרומי ולהפך, אף על פי שבעונת הנדידה הלווייתנים הצפוניים והדרומיים נודדים באזורים זהים (באזור המשווני).
ישנם חוקרים הטוענים כי הלווייתנים הכחולים נאספים באזורים מסוימים באוקיינוסים החמים, למשל במפרץ עדן, על מנת לשקם את האנרגיה שאבדה להם במסעם.
כמו כל שאר מיני הלווייתנאים, הלווייתן הכחול הוא טורף; הוא אוכל רק בתקופת הקיץ, ובחורף הוא מתקיים על מצבורי השומן שאגר בגופו.
חרף גודלו הרב, הוא ניזון מבעלי חיים קטנים מאוד יחסית לממדי גופו: סרטנאים זעירים, קריל (Euphausiacea), פלנקטון ודגים קטנים.
כדי ללכוד את מזונו, הלווייתן הכחול שוחה במהירות דרך להקת דגים או סרטנאים ופוער את פיו; המזיפות שבפיו מסננות את המים המיותרים מהדגים ומהסרטנאים.
לעיתים, הוא יוצר רשת בועות שלוכדת את הפלנקטון ומלכדת אותו במקום אחד.
הלווייתן הכחול אוכל עד 3.6 טונות קריל וסרטנאים אחרים ביום.
לווייתנים בוגרים ונקבות מעוברות צורכים יותר מזון מאשר לווייתנים צעירים ונקבות לא מעוברות.
באזורי מים טרופיים והסוב טרופיים צורך הלווייתן הכחול פחות מזון מאשר בימים האנטארקטיים.
עלייתם לחוף של לווייתנים כחולים אינה דבר נפוץ כלל.
בשל המבנה החברתי הלא-מגובש שלהם ואורח החיים היחידאי יחסית, החפה המונית שמתרחשת לעיתים בקרב מיני לווייתנאים אחרים נדירה ביותר.
לרוב, הלווייתנים הכחולים חיים לבדם או עם לווייתן אחד נוסף בלבד.
לא ידוע האם זוגות לווייתנים שמשייטים יחדיו נשארים יחד לתקופה ארוכה (שנים) או שמדובר בשותפות לזמן קצר יותר.
במקומות בהם כמות גדולה של מזון מרוכזת באזור תחום, ניתן לצפות בכ-50 לווייתנים כחולים.
עם זאת, לווייתני הענק אינם יוצרים להקות הכוללות פרטים רבים לתקופה ארוכה, כפי שעושים חלק ממיני הלווייתנאים האחרים.
שתי קבוצות של לווייתנים, הלווייתן גדול-הסנפיר והלווייתן הכחול (בפרט תת-מין המצוי באוקיינוס ההודי), ידועות ביכולתן להפיק צלילים חוזרים בתדירויות משתנות הידועות כשירת הלווייתנים.
על פי תיאורו של הביולוג הימי פיליפ קלפהאם (Philip Clapham), אלו "קרוב לוודאי השירים המסובכים ביותר בממלכת החי".
נראה כי הצלילים שמפיק הלווייתן הכחול הם מהרמים בעולם הטבע, לצד הצלילים שמפיק הראשתן גדול-הראש ומיני לווייתנאים אחרים.
מחקרים שהתבצעו בשנת 1971 ובשנת 1995 מצאו כי עוצמת הצלילים המפיקים לווייתני הענק נע בין 155 ל-185 דציבלים (לשם השוואה, עוצמת הצלילים שמפיק מטוס סילון ממוצע בעת המראה ונחיתה הוא כ-130 דציבלים).
קבוצות של לווייתנים כחולים מפיקים צלילים בתדירות של 10–40 הרץ, כשבני אדם יכולים לשמוע צלילים בתדירות 20 הרץ לפחות.
כל "קובץ שירה" בשירת הלווייתן הכחול יכול להמשך בדרך כלל בין 10 ל-30 שניות, אם כי קבוצת לווייתנים כחולים בקרבת חופי סרי לנקה תועדה משמיעה צלילים בני ארבעה תווים שחזרו על עצמם למשך שתי דקות, בדומה לשירתו של הלווייתן גדול-הסנפיר.
החוקרים מאמינים שמפני ששירה כזו לא תועדה בקרב אף אוכלוסייה אחרת של לווייתן כחול, היא ייחודית לתת-המין B.
נראה כי בעזרת השירה הלווייתנים מקיימים ביניהם תקשורת גם כשהם נמצאים במרחק של מספר קילומטרים זה מזה - תקשורת שמתבצעת למטרות שונות; עם זאת, רעשים תת-ימיים (לדוגמה, ממנועים של אוניות) מפריעים לצלילים לעבור במים כפי שקרה בימים עברו, ומונעת לעיתים את התקשורת בין הפרטים.
הלווייתן הכחול נוהג לחדול מקריאותיו עם הפעלת סונאר במרחק מספר קילומטרים ממנו, אף כי תחום התדרים בו פועל הסונאר (1–8 קילוהרץ) גבוה בהרבה מתחום התדרים שמסוגל הלווייתן הכחול להשמיע (25–100 הרץ).
המדענים אינם יודעים בוודאות מהן מטרותיה של שירת הלווייתן; ידוע שהיא משמשת לתקשורת בין הפרטים השונים, אך לא ברור מה טיב תקשורת זו.
החוקר ריצ'רדון וחוקרים נוספים שעבדו איתו העלו מספר השערות:
תקשורת בין פרטים המרוחקים זה מזה
זיהוי פרט אחד את משנהו
העברת מידע בנוגע לנושאים שונים (סכנות, מזון)
קשר בין זכרים לנקבות לשם רבייה
לא קל לצוד את הלווייתן הכחול.
בשל מהירותו, ממדי גופו וכוחו הרב, הלווייתן הכחול לרוב לא היה המטרה המועדפת על ציידי הלווייתנים המוקדמים, שבמקום זאת צדו ראשתנים גדולי-ראש ולווייתנאים בני משפחת הבלניים.
עם הצטמצמות אוכלוסיות מינים אלו בעקבות הציד המסיבי החלו בהדרגה הציידים לעבור לצוד לווייתני מזיפות גדולים יותר, ובפרט את הלווייתן הכחול.
ציד זה התבצע בעיקר לשם השגת בשרו ששימש למאכל, שומנו שהיווה חומר בעירה טוב, והמזיפות והעצמות שמהן ניתן להכין מוצרים שונים.
בשנת 1864 יצא הנורווגי סבנד פוין (Svend Foyn) לצוד לווייתן כחול כשהוא מצויד לראשונה בציוד המתאים במיוחד ללווייתן הכחול: ספינת קיטור וצלצלים שתוכננו במיוחד בשביל הלווייתנים הכחולים.
אף על פי שבתחילה היה הציד בעזרת צלצל זה מגושם ובעל אחוזי-הצלחה נמוכים, הצלצל נעשה לכלי המועדף לציד לווייתנים בכלל ולווייתן כחול בפרט.
בעקבות השתכללות שיטות הציד, שיפור הצלצל והכלים והספינות שעמדו לרשות הציידים לקראת סוף המאה ה-19 הצטמצמה אוכלוסיית הלווייתן הכחול באופן דרמטי.
עם תחילת המאה ה-20 ציד הלווייתן הכחול נפוץ במהרה ברחבי כדור הארץ, ובשנת 1925 הצטרפו ארצות הברית, הממלכה המאוחדת ויפן לפעילות הציד, שהייתה עד אז מרוכזת בעיקר בנורווגיה; הם צדו את הלווייתנים בספינות קטנות יחסית ואז העבירו אותם לספינות גדולות ממדים שבהן עובדו בצורה ראשונית.
בשנים 1930 ו-1931 ניצודו בשיטה זו 29,400 פרטים של לווייתן כחול באזור אנטארקטיקה והאוקיינוס הדרומי לבדם.
בסוף מלחמת העולם השנייה הצטמצמה האוכלוסייה העולמית באופן משמעותי, ובשנת 1946 נתקבלה התקנה הראשונה שהגבילה את כמות הסחר הבינלאומי בלווייתן הכחול.
תקנה זו לא הייתה יעילה בשל חוסר-ההבחנה בין מיני הלווייתנאים השונים וציד לווייתנים כחולים שהציידים דימוהם למינים אחרים.
לבסוף אסרה החקיקה הבינלאומית על ציד הלווייתן הכחול לחלוטין במהלך שנות ה-60, אך ציד לא חוקי מצד ברית המועצות נמשך גם במהלך שנות ה-70 ונעצר לבסוף על ידי הוועדה הבינלאומית לפיקוח על ציד לווייתנים.
עד העצירה הסופית של הציד ניצודו כ-330,000 פרטים של לווייתן כחול באנטארקטיקה, 33,000 בשאר חצי הכדור הדרומי, 8,200 בצפון האוקיינוס השקט ו-7,000 בצפון האוקיינוס האטלנטי.
עם סיום הציד כללה האוכלוסייה העולמית כולה פחות מ-1% ממספר הפרטים שהיא כללה מאה שנים לפני כן.
החל מהחלת האיסור על ציד לווייתן הכחול מצב האוכלוסייה אינו ידוע לאשורו ואין זה ברור האם קיימת מגמת עלייה במספר הפרטים או שהאוכלוסייה נשארת יציבה.
באזור אנטארקטיקה מלמדות הערכות מאומתות על עלייה גדולה יחסית במספר הפרטים החל מסיום הציד הלא-חוקי שהתקיים על ידי ברית המועצות, אך מספר הפרטים באוכלוסייה עודנו עומד על כ-1% בלבד מהאוכלוסייה המקורית.
נראה כי האוכלוסיות שבקרבת איסלנד וקליפורניה הולכות וגדלות אף הן בהדרגה, אך לגידול זה אין משמעות סטטיסטית של ממש.
בשנת 2002 הוערך גודלה של אוכלוסיית הלווייתן הכחול העולמית כ-5,000 עד 12,000 פרטים.
עם זאת, קיימת אי-ודאות גדולה באשר למהימנות ההערכה באזורים שונים.
המין תויג כנתון ב"סכנת הכחדה" על ידי "הרשימה האדומה" של ארגון השימור הגדול IUCN כבר מראשית ימיו של הארגון.
ריכוז האוכלוסייה הגדול ביותר של הלווייתן הכחול כיום, המונה כ-2,000 פרטים, הוא קבוצה גדולה שחיה בצפון-מזרח האוקיינוס השקט, החל מאלסקה ועד קוסטה ריקה, אך נצפית בעיקר בקרבת קליפורניה בעת הקיץ.
קבוצה זו מסמלת את התקווה לשימור ארוך-טווח של המין, ולעיתים היא חורגת מתחום המחייה הרגיל שלה ונצפית גם בצפון מזרח האוקיינוס האטלנטי; תועדו אף מספר צפיות נדירות בהם בין חצי האי קמצ'טקה לקצה הצפוני של יפן.
בחצי הכדור הדרומי חיים שני תת-מינים: B.
brevicauda, שנפוץ בעיקר במי האוקיינוס ההודי.
הערכות אחרונות באשר למספר הפרטים הכלולים בתת-המין B.
מחקרים אודות מספר הפרטים בתת-המין ההודי B.
brevicauda עדיין מתבצעים, והערכות עדכניות נעות סביב 10,000 פרטים.
מכיוון שההערכות באשר לגודל האוכלוסייה כולה נעים בין 5,000 ל-12,000 פרטים אימות המידע לגבי אוכלוסיית תת-המין ההודי יביא להערכה מחודשת בדבר האוכלוסייה הכללית.
דפוסי הנדידה של שני מינים אלו אינו ידועים במדויק למדענים.
brevicauda נצפה בצפון האוקיינוס ההודי (עומאן, האיים המלדיביים, סרי לנקה) וייתכן שנוצרה שם מעין אוכלוסייה נפרדת.
אוכלוסייה נוספת שהתגבשה בקרבת צ'ילה ופרו עשויה אף היא להיות אוכלוסייה נפרדת.
intermedia נודדות לדרום-מזרח האוקיינוס השקט בחורף, ולעיתים שירתם נשמעת בקרבת חופי פרו, מערב אוסטרליה ובצפון האוקיינוס ההודי.
בצפון האוקיינוס האטלנטי ידוע על שתי קבוצות עיקריות.
אחת מהן נפוצה בגרינלנד, ניופאונדלנד, נובה סקוטיה ומפרץ סנט לורנס.
על פי ההערכות, מונה קבוצה זו בסך-הכל כ-500 פרטים.
הקבוצה האחרת, הגדולה יותר, נפוצה באזורים מזרחיים יותר: החל מהאיים האזוריים בחודשי האביב ועד איסלנד בחודשים יולי ואוגוסט; על פי השערת המדענים, הם עוקבים בנדודיהם אחר הרכס האמצע אטלנטי בין שני האיים הוולקניים.
צפונית לאיסלנד נערכו מספר תצפיות על לווייתנים כחולים אלו בקרבת הארכיפלג סבאלברד והאי יאן מאיין, אך צפייה בהם היא מחזה נדיר; המדענים אינם יודעים היכן קבוצות לווייתנים אלו שחיות צפונית לאיסלנד מבלות את החורף.
כלל האוכלוסייה הצפון-אטלנטית נעה בין 600 ל-1,500 פרטים.
בין האיומים מצד האדם לשיקום אוכלוסיית הלווייתן הכחול ניתן למנות את הצטברות הכימיקלים התעשייתיים ממשפחת הביפניל פוליכלוריד (PCBs) שמוזרמים לאוקיינוס בדם הלווייתנים; הכימיקל גורם להרעלה ומוות בטרם עת.
נוסף לכך, הרעש הימי הרב שנוצר כתוצאה מתנועה ערה באוקיינוס מפריע ללווייתנים ומקשה עליהם לתקשר זה עם זה ממרחק רב, כפי שעשו בעבר, וכפועל יוצא מכך גם מקשה עליהם למצוא בן זוג למטרת רבייה.
ב-29 במאי 2018 תועד לראשונה בחופי ישראל לווייתן כחול.
לִוְיָתָן גְדוֹל-סְנַפִּיר (שם מדעי: Megaptera novaeangliae) הוא מין לווייתן מזיפות והוא מין יחיד בסוגו (Megaptera) המשתייך למשפחת לווייתני הענק.
אוכלוסיית הלווייתן גדול-הסנפיר הצטמצמה באופן ניכר בעקבות ציד, וכיום הוא נחשב למין מוגן ברוב חלקי העולם.
זהו לווייתן גדול ממדים: אורכו של פרט בוגר נע בין 10 ל-16 מטרים ומשקלו הממוצע הוא כ-27 טונות (לשם השוואה: לווייתן מצוי הוא באורך 21–27 מטר ומשקלו כ-70 טון).
למרות גודלו, הלווייתן גדול-הסנפיר אקרובטי למדי, והוא ידוע בקפיצותיו החינניות מהמים, בסנפירו הקדמי הגדול ובשירתו המורכבת.
הלווייתן גדול-הסנפיר חי באוקיינוסים ובימים ברוב חלקי כדור הארץ.
אורכו הממוצע של הלווייתן גדול-הסנפיר הוא 13 מטרים ומשקלו הממוצע נע בין 25 ל-32 טונות; הנקבות גדולות מעט מן הזכרים.
גופו חסון מאוד, וצבעו נע בין כחול לשחור ומוכתם לעיתים בכתמים לבנים או אפורים.
הסנפיר הקדמי המוגדל שחלקו לבן הוא אולי המאפיין הבולט ביותר של המין, ואורכו יכול להגיע עד 5 מטרים - כשליש מאורך הגוף כולו.
הראש אינו סימטרי ומכוסה בליטות וגבשושיות רבות, חלקן בשל טפילים ימיים.
ללווייתן גדול-הסנפיר, כמו לכל לווייתני הענק, בין 12 ל-36 תלמים אורכיים המתחילים בתחתית הראש ומסתיימים בטבור.
נראה כי תלמים אלה מאפשרים ללווייתן לפעור את פיו לרווחה במהלך האכילה; בחלקו העליון של הראש שתי "זרבוביות" דרכן מתיז הלווייתן מים דלים בחמצן ועשירים בפחמן דו-חמצני.
המוח הקטן של הלווייתן גדול-הסנפיר מהווה כ-20% ממשקלו הכולל של המוח, והמוח עצמו לא שונה בהרבה ממוחם של לווייתנים אחרים.
איבר ההרחה קטן ופשוט מאוד, ולא ברור אם ללווייתן יש חוש ריח כלל.
העיניים קטנות אף הן ומותאמות לעמוד בלחץ המים.
ללווייתנים גדולי-הסנפיר שכבת שומן עבה - העבה ביותר מבין כל הלווייתנאים יחסית לגודלו; רק ללווייתן הכחול (Balaenoptera musculus) שכבת שומן עבה יותר.
הלווייתן גדול-הסנפיר מסוגל לצלול לעומק של עד 200 מטרים למשך 15 עד 30 דקות.
מהירות השחייה יכולה להגיע ל-27 קילומטרים לשעה, אך במהלך הנדידה המהירות נמוכה יותר.
הלווייתן גדול-הסנפיר נפוץ ברוב האוקיינוסים, החל מאזור אנטארקטיקה ועד קו הרוחב 65° צפון - בקרבת הקוטב הצפוני, להוציא את מזרח הים התיכון, הים הבלטי ואוקיינוס הקרח הצפוני.
זהו בעל חיים נודד; את חודשי הקיץ הוא מבלה באזורים קרירים יותר הרחק מקו המשווה, אך החיזור, הרבייה וההמלטה מתבצעים במים טרופיים וסובטרופיים.
בממוצע, עובר הלווייתן גדול-הסנפיר כ-25,000 קילומטרים בנדודים, דבר ההופך אותו לאחד מהנודדים הטובים ביותר שבין היונקים.
יוצאת דופן בנושא זה היא אוכלוסיית הלווייתנים גדולי-הסנפיר שבים הערבי, שנשארת באזורים הטרופיים והסובטרופיים במשך השנה כולה ואינה נודדת כמעט.
באופן כללי, הלווייתן גדול-הסנפיר נחשב למין בסיכון (דרגה נמוכה מעט מבסכנת הכחדה).
מספר מדינות מפעילות מיזמים להגנה על הלווייתן; בממלכה המאוחדת, למשל, הלווייתן גדול-הסנפיר הוגדר כמין בעל עדיפות, ובעקבות זאת הוחל במאמצי הגנה ושימור שונים.
גם במדינות אחרות נחקקו חוקים האוסרים ציד לווייתנים גדולי-סנפיר, או מטילים פיקוח על היקפו של ציד זה.
בעבר הוערכה האוכלוסייה בכ-125,000 פרטים, אולם ציד בכמויות גדולות הביא לירידה דרמטית בגודלה, וכיום היא עומדת על כ-5,000 עד 8,000 פרטים, והמין מוגדר כ"פגיע" על ידי ה-IUCN.
אורך חייו של הלווייתן גדול-הסנפיר אינו ידוע במדויק, אך על פי הערכות המבוססות על מחקרים נראה כי הוא גבוה מאוד ויכול להגיע ל-40 עד 75 שנים.
מלבד האדם, הטורף היחיד של הלווייתן גדול-הסנפיר הוא הקטלן.
עם זאת, בשל גודלם הרב של הלווייתנים גדולי-הסנפיר, לרוב לא מצליחים הקטלנים לפגוע בלווייתנים בוגרים בצורה ממשית ומשאירים בעורם רק מספר צלקות; המצב שונה בקרב פרטים צעירים שנולדו לא מזמן או בקרב פרטים זקנים או חולים שסיכוייהם להיטרף גדלים.
הלווייתנים גדולי-הסנפיר הם בעלי חיים פוליגמיים.
הם מגיעים לבגרות מינית בגיל 5 שנים, ורבייה מתרחשת אחת לשנתיים בערך.
יש להם טקס חיזור מורכב יחסית, הכולל תרגילי אקרובטיקה, קפיצות מן המים וחבטות בסנפיר ובזנב.
ההריון אורך בין 10.5 ל-11 חודשים, והעובר גדל בכל חודש בין 15 ל-35 סנטימטרים.
הגור נולד באורך 4 עד 5 מטרים והוא יונק מאמו חלב מועשר עד גיל חמישה חודשים לערך.
כמו בקרב מיני יונקים ימיים אחרים, האם מגוננת מאוד על הוולד שלה ומשתדלת להתרחק מאתרים רועשים או המוניים כשהוא לצדה.
הלווייתנים גדולי-הסנפיר חיים בקבוצות המונות עשרות פרטים.
אין עדות לטריטוריאליות בקרב הלווייתנים, אך בקרב פרטים בודדים ניתן לצפות העדפה לאזורים מסוימים - עדות לכך היא העובדה שמדי שנה הם חוזרים לאותו אזור רבייה ואכילה.
בקרב הלווייתנים גדולי-הסנפיר קיימת גם התנהגות תוקפנית כנגד חברי להקות אחרות או כנגד זכרים אחרים בקרב על לבה של הנקבה.
התנהגות זו יכולה לכלול הכאות עם הזנב או הסנפיר על המים, נשיפת סילון מים מה"זרבובית" שבצד העליון של הראש, ואף הטחת גוף לווייתן אחד במשנהו ותרגילים נוספים; ככלל, קבוצות של לווייתנים תוקפניות יותר מאשר פרטים בודדים.
הלווייתנים גדולי-הסנפיר מקיימים מערכות יחסים גם עם יונקים ימיים אחרים, בפרט מיני לווייתנאים אחרים איתם הם מתחרים על אותם מקורות מזון.
הלווייתן גדול-הסנפיר אוכל רק בתקופת הקיץ, ובחורף הוא מתקיים על מצבורי השומן שאגר.
למרות גודלו הרב, הוא ניזון מבעלי חיים קטנים מאוד יחסית לממדי גופו: קריל (Euphausiacea) ודגים קטנים, כדוגמת מליח (Clupea; "הרינג"), קפלין (Mallotus villosus; מין של סלמון) ודגים ממשפחת ה-Ammodytidae.
הלווייתן גדול-הסנפיר צד את טרפו במספר שיטות:
תקיפה ישירה - פעירת הפה תוך כדי שחייה מבעד ללהקת דגים.
הימום הדגים - על ידי הכאה על המים עם הסנפיר הקדמי או הזנב.
בעזרת "רשת בועות" - רשת בועות אוויר שבהן נלכד הטרף.
רשת הבועות היא הטכניקה המשוכללת ביותר: קבוצת לווייתנים יורדת אל מתחת למים ונושפת אוויר שגורם להיווצרות בועות.
לאחר מכן היא שוחה לעבר הטרף, דבר שיוצר מעין מחסום חזותי עבור הדגים, ובו בזמן לווייתן או קבוצת לווייתנים אחרת מפיקים צלילים גבוהים שמאיצים בדגים לשחות לעבר המחסום.
קולות רמים אלה נמשכים בין 5 ל-10 שניות בתדירות כמעט קבועה.
כאשר רשת הבועות נסגרת סביב להקת הדגים, הלווייתנים אשר שוחים מתחת ללהקה מזנקים יחד במאונך דרך הדגים ומחוץ למים, ובולעים אלפי דגים או סרטנים בפעם אחת.
רשת הבועות יכולה להגיע לקוטר של 30 מטר, ובביצוע שיטת הציד הזו יכולים לשתף פעולה עד תריסר פרטים; נראה כי זה שיתוף הפעולה המשוכלל ביותר בקרב יונקים ימיים.
הלווייתן גדול-הסנפיר מסוגל לאכול בין טון אחד לארבע טונות דגים ופלנקטון מדי יום.
שתי קבוצות של לווייתנים, הלווייתן גדול-הסנפיר ותת-מין של הלווייתן הכחול המצויים באוקיינוס ההודי, ידועות ביכולתן להפיק צלילים חוזרים בתדירויות משתנות, הידועות כשירת הלווייתנים.
קטעי שירתו של לוויתן גדול סנפיר נשלחו לחלל כחלק מתקליט הזהב של הגשושיות וואיג'ר 1 ווואיג'ר 2, בשנת 1977.
הזכרים של הלווייתן גדול-הסנפיר מבצעים "שירה" זו בתקופת ההזדווגות בלבד, ומכאן מסיקים שמטרת השירה היא לצורך בחירת בת הזוג.
האם השירים הם סוג של התנהגות תחרותית בין זכרים שונים על אותה נקבה, או שנועדו להגדיר טריטוריה, או אמצעי חיזור בו משתמש הזכר כלפי הנקבה?
אין עדיין תשובות לשאלות אלה, והן נושא למחקר מתמשך.
החוקרים שהיו הראשונים לעורר עניין בשירת הלווייתן היו רוג'ר פיין (Roger Payne) וסקוט מקוויי (Scott McVay) שניתחו את השירים ב-1971. לשירים יש מבנה הירארכי בולט.
יחידת הבסיס של השיר (המכונה לעיתים "תו") היא פליטת צליל רצוף בודד הנמשך מספר שניות.
תדירות צלילים אלה משתנה בין 20Hz ל-10KHz (האוזן האנושית הממוצעת מסוגלת לשמוע צלילים בתדירות שבין 20Hz ל-20KHz).
הצליל של יחידות אלו משתנה באפנון תדר (כלומר הצליל עשוי לעלות, לרדת או להישאר ללא שינוי במהלך ה"תו"), או באפנון משרעת (עוצמת הקול מתחזקת או נחלשת).
אוסף של ארבע או שש יחידות בסיס מכונה תת-משפט, ונמשך כ־10 שניות.
אוסף של שני תתי-משפט מהווה משפט.
בדרך כלל נוהג הלווייתן לחזור על אותו המשפט שוב ושוב במשך שתיים עד ארבע דקות.
אסופה של נושאים קרויה "שיר".
הלווייתן יחזור על אותו שיר, הנמשך לעיתים 20 דקות, שוב ושוב במהלך שעות ולפעמים במהלך ימים.
היררכיה זו דמוית המטריושקה (אוסף של בובות רוסיות אחת בתוך השנייה) שבתה את דמיונם של המדענים.
יותר מכך, שירת הלווייתן מתפתחת במשך הזמן.
לדוגמה, במהלך חודש - יחידת בסיס שהתחילה כתו עולה (הגדל בתדירותו) יכולה להפוך לתו קבוע שאינו משנה את תדירותו, או שעוצמת הצליל של יחידת בסיס אחרת תהפוך בהדרגה לחזקה יותר.
גם קצב ההתפתחות של שירת הלווייתן משתנה – בשנים מסוימות השיר יכול להשתנות במהירות, בעוד שבשנים אחרות נרשם שינוי קל בלבד.
לווייתנים הנמצאים באותם אזורים גאוגרפיים נוטים לשיר שירים דומים, עם הבדלים קלים ביניהם.
לווייתנים מאזורים שאין ביניהם חפיפה ישירו אוסף שונה לחלוטין של יחידות בסיס.
הלווייתן אינו נוהג לחזור לתבניות קודמות של יחידות בסיס כאשר השיר מתפתח.
ניתוח שירת הלווייתנים שנעשה במהלך 19 שנה הראה שאף על פי שניתן לאתר תבניות כלליות בשיר, אין חזרה על אותם הצירופים.
לווייתנים גדולי-סנפיר עשויים להשמיע קולות שאינם חלק מהשיר, במיוחד במהלך טקסי החיזור.
כמו כן משמיעים לווייתנים גדולי-סנפיר מחלקה שלישית של קולות המכונים "קריאת האכלה".
כאשר הלוויתן עולה על פני המים כדי לנשום הוא נושף ויוצר ענן של טיפות מים הנוצרות כתוצאה מהתעבות עקב התפשטות האוויר.
לוויתן גדול סנפיר בוגר נושם אחת לעשר עד חמש עשרה דקות בממוצע, אם כי ישנם מקרים בהם הוא יכול לשהות מתחת למים עד 45 דקות.
לווייתנים צעירים חייבים לעלות על פני המים כל שלוש עד חמש דקות על מנת לנשום.
בפולינזיה הלווייתן גדול הסנפיר הוא חיה קדושה.
המאורים מאמינים שהם צאצאי לווייתנים, ושאלה הובילו אותם לאיים.
בשנת 2024 פורסם כי בניו זילנד, טהיטי, איי קוק וטונגה מתקיימת פעילות להענקת מעמד משפטי ללווייתנים, כדי להגן עליהם.
הציד המתועד הראשון של לווייתן גדול-סנפיר נעשה בשנת 1608 בקרבת קייפ קוד, מסצ'וסטס, צפון-מזרח ארצות הברית; עם זאת, סביר שהילידים האמריקנים צדו את הלווייתנים באופן לא מסודר למחייתם אף קודם לכן, ותחילת התיישבות האירופאים באזור הגבירה את קצב הציד ומיסדה אותו.
במאה ה-18 הובן הפוטנציאל הכלכלי הטמון בציד הלווייתנים גדולי-הסנפיר, והם נעשו לאחד ממיני הלווייתנים המועדפים על ציידי הלווייתנים.
במאה ה-19 צדו מדינות רבות (בייחוד ארצות הברית) את הלווייתן גדול-הסנפיר - בעיקר את האוכלוסייה שבאוקיינוס השקט, אך גם את אלה שבאוקיינוס ההודי והשקט.
לקראת סוף המאה ה-19 זכה ציד הלווייתנים בכלל, והלווייתנים גדולי-הסנפיר בפרט לחיזוק משמעותי, עם הכנסת הצלצל הטעון בחומר נפץ לשימוש שוטף בתעשיית ציד הלווייתנים.
זאת, יחד עם פתיחת נתיבי שיט חדשים באזור הקוטב הדרומי בראשית המאה ה-20, הביא לירידה דרסטית באוכלוסיית הלווייתנים גדולי-הסנפיר.
על פי הערכות, במהלך המאה ה-20 ניצודו כ-200,000 לווייתנים גדולי-סנפיר, והאוכלוסייה הצטמצמה במהלך מאז זו בכ-90% אחוזים.
כדי למנוע את הכחדות המין, נכנס בשנת 1966 לתוקף חוק בינלאומי האוסר על ציד הלווייתנים גדולי-הסנפיר, והוא עדיין נאכף כיום.
ארגון הדיג International Whaling Commission החליט בשנת 1996 גם הוא להשהות את הציד מפני שהלווייתנים נעשו נדירים כל כך עד שהציד שלהם הפך לבלתי משתלם כלכלית.
עד קבלת החלטה זו, לפחות 250,000 לווייתנים גדולי סנפיר כבר ניצודו, ונראה כי המספר האמיתי גדול באופן משמעותי; כיום ידוע שברית המועצות צדה לווייתנים גדולי-סנפיר רבים - המספרים נעים בין אלפים בודדים לעשרות אלפי פרטים.
נכון לשנת 2006, ציד מבוקר של הלווייתנים גדולי-הסנפיר (מספר מצומצם של פרטים בשנה) מותר באזור סנט וינסנט והגרנדינים, אך ציד זה אינו מהווה איום על עתיד המין.
בשנת 2007 הכריזה יפן כי בכונתה לצוד כ-50 פרטים של לווייתנים גדולי-סנפיר מדי שנה למטרות מחקר, לטענתה, במסגרת תוכנית "JARPA-II".
עם זאת, בסוף 2007 נסוגה יפן מהכרזה זו לאור לחץ בינלאומי מסיבי, בעיקר מצד ארגונים ירוקים ומצד אוסטרליה, שהודיעה כי בכוונתה לשלוח ספינה שתתעד את ציד הלווייתנאים היפני.
אף על פי שהודות לציד התקבל ידע רב אודות האנטומיה, המראה החיצוני, והמבנה של הלווייתן גדול-הסנפיר, מידע מהותי יותר כמו הבנת דפוסי הנדידה של הלווייתנים, דרכי התקשורת שלהם ופעולות הגומלין בין הפרטים השונים לא היה ידוע כהלכה למדענים, עד למחקריהם של ר.
Dawbin) במהלך שנות ה-60 של המאה העשרים.
גם מחקריהם של רוג'ר פיין (Roger Payne) וסקוט מקווי (Scott McVey) בשנת 1971 סייעו להעמיק את הידע על המין.
ניתוח שירתו של הלווייתן גדול-הסנפיר הביאה להתעניינות כלל-עולמית במין והשאירה בציבור רושם בדבר האינטליגנציה המרובה של הלווייתנים, דבר שסייע להתנגדות הציבורית לציד הלווייתנים.
מדענים מסוימים הניחו כי השירה מסייעת ללווייתנים בהתמצאות בסביבתם על ידי תהודה .
מדענים גילו כי על זנבו של הלווייתן גדול-הסנפיר דפוסי קווים זעירים השונים בין פרט אחד למשנהו (בדומה לטביעת אצבע), ולא קיימים שני לווייתנים שיש להם אותה "טביעת זנב"; בעזרת דפוסים אלו ניתן לזהות את הלווייתן.
זיהוי בעזרת סימנים אלו בלבד לא קיים אצל יונקים ימיים אחרים, להוציא קבוצות מסוימות של קטלנים.
מאוחר יותר, החל פרויקט צילומי דומה שמטרתו ליצור קטלוג-תמונות של הלווייתנים גדולי-הסנפיר באזור מסוים; תחילה בצפון האוקיינוס השקט ולאחר מכן באזורים אחרים על פני כדור הארץ.
הלווייתנים גדולי-הסנפיר הם מן הלווייתנים הנצפים ביותר על ידי תיירים הן בגלל תרגילי האקרובטיקה הראוותניים שהם עורכים והן בגלל הסקרנות המוּלדת שלהם.
בעבר, הייתה להם סקרנות זו לרועץ, מפני שהלווייתנים גדולי-הסנפיר התקרבו יתר על המידה לספינות ציד, אך כיום היא מביאה למשיכת תיירים מכל רחבי העולם המעוניינים לצפות בהם, בעיקר מאז שנות התשעים.
בין אתרי הצפייה הפופולריים ניתן למנות את אורגון, וושינגטון, ונקובר, ניופאונדלנד, אלסקה, מפרץ ביסקיי, מערב צרפת, צפון סידני, בריזביין, ניו זילנד, טונגה, מערב איסלנד, הוואי ונהר סנט לורנס.
המין פופולרי בשל התרגילים אותם הוא מבצע בנוכחות צופים (בייחוד קפיצה מהירה מהמים) ובשל האפשרות לצפות מקרוב ביחסים החברתיים שבין הלווייתנים.
מפני שנקבות לווייתן גדול-סנפיר שהמליטו נוטות לגונן מאוד על ולדן, מפעילי אתרי הצפייה בלווייתנים משתדלים להימנע עד כמה שניתן מהתקרבות לנקבות הרות או לכאלה שילדו.
לווייתן מינקי (Minke Whale) הוא השם הנפוץ לשני מיני לווייתני מזיפות.
מינים אלו זוהו לראשונה על ידי Lacepede ב-1804.
מרבית החלוקות הטקסונומיות המודרניות מחלקות את לווייתן המינקי לשני מינים: לווייתן המינקי המצוי או לווייתן המינקי הצפוני (Balaenoptera acutorostrata) ולווייתן המינקי הדרומי (Balaenoptera bonaerensis).
בנוסף, שני מינים אלו מחולקים לרוב לשניים או שלושה תת-מינים: לווייתן המינקי הצפון אטלנטי, לווייתן המינקי הצפון פסיפי ולווייתן מינקי גמדי.
במיונו משנת 1998, רייס מכיר בשני תת-מינים של לווייתן המינקי המצוי, B.
scommni ובלווייתן המינקי הגמדי, שעדיין חסר שם מדעי.
לווייתן המינקי משויך למשפחת לווייתני הענק, הכוללת בין היתר את הלווייתן גדול-הסנפיר, הלווייתן המצוי, הלווייתן הכחול והלווייתן הצפוני.
לווייתן גוץ או לווייתן מינקי מצוי - B.
לווייתן מינקי דרומי - B.
לווייתן המינקי הוא אחד מהלווייתנים הקטנים ביותר בתת-הסדרה לווייתני מזיפות, והוא שני רק לבלנית.
גודלם הממוצע של זכר ונקבה בוגרים הוא 6.9 מ' ו-7.4 מ' בהתאמה.
הם מגיעים לבגרות מינית בגיל שש עד שמונה שנים.
משקלם של לווייתני המינקי משני המינים הוא 4-5 טונות בהגיעם לבגרות, אולם משקלם המרבי עשוי להגיע ל-14 טונות.
תקופת ההריון אורכת עשרה חודשים, והוולדות נולדים באורך של 2.4 עד 2.8 מ'.
הוולדות יונקים במשך כחמישה חודשים.
לווייתני המינקי נבדלים מלווייתנים אחרים בפס לבן על כל אחד מסנפיריהם.
צידם העליון הוא לרוב בצבע שחור או אפור כהה, וצידם התחתון הוא בצבע לבן.
כשלווייתן המינקי צף על מנת לנשום, הוא מבצע 3-5 נשימות במרווחי זמן קצרים, ואז הוא צולל למשך 2 עד 20 דקות.
לפני צלילה ארוכה הוא מקשית באופן בולט את גבו.
מהירותו המרבית נאמדת בכ-20-30 קמ"ש.
בפיהם קיימות בין 240 ל-360 מזיפות בכל צד של הפה.
תוחלת חייהם היא 50-30 שנים, אך הם יכולים להגיע גם לגיל 60.
גודלה של האוכלוסייה של לווייתני המינקי במרכז ובצפון-מזרח האוקיינוס האטלנטי הוערך ב-184,000 פרטים בוועידה של הקואליציה הבינלאומית להגנת חיות בר (IWC) ב-2004 (רווח סמך של 95%).
נכון ל-2005, לא קיימים אומדנים מוסכמים בנוגע לגודל האוכלוסיות בצפון האוקיינוס השקט ובחצי הכדור הדרומי.
בתחילת שנות ה-90 הוערך בוועידה של ה-IWC כי מספרם של לווייתני המינקי בחצי הכדור הדרומי עומד על 760,000. נתון זה משמש עד היום את תעשיית הציד היפנית.
עם זאת, בשנת 2000 נסוגה הוועידה של הקואליציה מהחלטתה הקודמת בנידון, וזאת בשל סקר חדש שלפיו מספר הלווייתנים בחצי הכדור הדרומי הוא למעשה מחצית ממספרם בשנות ה-80. לווייתני המינקי נפוצים בכל העולם, והם מעדיפים את הים הפתוח.
ארגון ה-IUCN מדרג את רמת הסיכון של המין הצפוני כסיכון נמוך או קרוב לסיכון, ואת זו של המין הדרומי מגדיר כסיכון נמוך או תלוי שימור.
ארגון CITES מונה את שני המינים בנספח 1 (Appendix 1), כלומר בסיכון, אולם הוא מציין כי האוכלוסייה שבמערב גרינלנד נמצאת בנספח 2 (Appendix 2), כלומר דרושים הגבלי סחר.
ציד לווייתנים אוזכר במקורות כתובים בנורווגיה כבר מתחילת המאה ה-9 לספירה, וציד לווייתני מינקי בעזרת צלצלים היה נפוץ במאה ה-11. במערב נורווגיה, לווייתני המינקי נלכדו במפרצים ונהרגו לאחר שחצים מזוהמים בבקטריות חדרו לגופם.
בשיטת הרג זו השתמשו לציד לווייתני מינקי עד למאה ה-20.
ציד לווייתני המינקי התפשט, ועד סוף שנות ה-30 של המאה ה-20 הם היוו מטרה לציד במדינות רבות, ביניהן ברזיל, קנדה, סין, גרינלנד, יפן, קוריאה, נורווגיה ודרום אפריקה.
עם זאת, בשל גודלם הקטן לווייתני המינקי לא ניצודו בקני מידה גדולים.
מצב זה נמשך עד לתחילת שנות ה-70, אז החלו לווייתני המינקי לתפוס גם הם את תשומת לבם של הציידים.
הסיבה לכך היא שהאוכלוסיות של לווייתנים גדולים יותר (כמו לווייתן צפוני, לווייתן מצוי ולווייתן כחול) הידלדלו באופן משמעותי.
ציד לווייתני המינקי נפסק עם ההחלטה על הפסקת מוחלטת של ציד הלווייתנים ב-1986. לפי מחקר שנערך על ידי הוועידה הבינלאומית ללווייתנים (IWC), מאז 1994 ועד 2000 ניצודו כ-116,568 לווייתני מינקי.
כ-100,000 מתוכם ניצודו באוקיינוס הדרומי.
לאחר ההפסקה הכללית של ציד הלווייתנים ב-1986, מרבית הציד של לווייתני המינקי נפסק גם כן.
יפן, והחל מ-2003 גם איסלנד, המשיכו לצוד לווייתני מינקי בהתבסס על הצדקות מדעיות.
הצדקות אלו מעוררות ביקורת חריפה מצד ארגונים הטוענים כי הן נועדו לכסות על שימוש מסחרי בלווייתנים.
הן ליפן והן לאיסלנד יש אינטרסים בהמשך הציד למטרות מסחריות.
לאחרונה החלה גם נורווגיה בציד לווייתני המינקי.
אף על פי שבתחילה הצטרפה להפסקת הציד, היא מחתה על ההחלטה והמשיכה לצוד לווייתנים.
ב-2005 צדו ציידים נורווגים כ-649 פרטים, והמכסה שהועמדה בשנת 2006 עומדת על כ-1,052 פרטים.
לווייתן אפור (שם מדעי: Eschrichtius robustus) הוא מין של יונק ימי ממשפחת הלווייתנים האפורים.
זהו לווייתן מתת-סדרת לווייתני המזיפות, הנקראים כך בגלל המסננים בפיהם אשר משמשים תחליף לשיניים.
זהו לווייתן קטן יחסית לשאר לווייתני המזיפות, אורכו רק 15 מטרים ומשקלו 36 טון.
תוחלת חייו בממוצע היא בין 50 ל-70 שנה.
תפוצתו של הלווייתן האפור משתרעת מים יפן (האוכלוסייה הקוריאנית) ומפרץ קליפורניה (באוכלוסייה הצפון אמריקאית) בדרום, לאורך חופה המערבי של אמריקה הצפונית, ים ברינג וחופה הצפוני של אלסקה וחופה המזרחי של רוסיה (אוכלוסייה צפון אמריקאית) וצפונה לתוך ים אוחוצק (באוכלוסייה הקוריאנית).
האוכלוסייה הצפון אמריקאית מונה כ-26,000 פרטים ובמצב יציב יחסית, בזמן שהאוכלוסייה הקוריאנית מונה רק כ-100 פרטים ונמצאת בסכנת הכחדה חמורה יחסית.
בעבר התקיימו אוכלוסיות של הלווייתן האפור גם בצפון האוקיינוס האטלנטי, אחת מצפון ספרד לאורך חופיהן של בריטניה, צרפת, בלגיה, הולנד, גרמניה, ודנמרק והסתיימה בערך בחוג הצפוני לחופיה של נורווגיה.
אוכלוסייה זו נכחדה בערך בשנת 500 לספירה.
האוכלוסייה השנייה התפרסה מפלורידה עד ניופאונדלנד אוכלוסייה זו נכחדה בערך באמצע המאה ה-17.
לאורך חודשי מאי ויוני בשנת 2013 נצפה לוויתן אפור כמה פעמים לחופיה של נמיביה.
בנוסף ב-8 במאי 2010 נצפה לווייתן אפור מול החוף הישראלי של הים התיכון.
לוויתן דְּלוּעַ-רֹאשׁ (שם מדעי: Peponocephala electra) הוא סוג ומין יחיד במשפחת הדולפיניים.
הוא קרוב של לווייתן קטלן גמדי ושל גלובי שחור, ויחד איתם, מינים אלה נקראים blackfish.
הוא גם קרוב של עבשן קטלני.
לוויתן זה נפוץ באזורים טרופיים, אם כי לא נצפה על ידי האדם לעיתים קרובות שכן הוא מעדיף לשהות במים עמוקים.
מבנה גופו של דלוע-הראש מזכיר טורפדו.
צורת הראש קונוס מעוגל, מה שנתן את שמו בשפות רבות.
הגוף אפור בהיר אחיד פחות או יותר, למעט הראש שהוא אפור כהה.
סנפיר הגב גבוה וקצהו מחודד, מזכיר את בן דודו הקטלן.
בפרופיל, ראשו של דלוע-הראש אינו מעוגל כמו זה של הקטלן הגמדי דבר שיכול להקל על הזיהוי.
לווייתן זה יודע לשחות במהירות רבה, במיוחד כאשר מבהילים אותו.
במנוסתו, לעיתים קרובות יבצע קפיצות נמוכות, קצרות מעל פני הים, ויתיז מים רבים.
דלועי-ראש לרוב נאספים בקבוצות גדולות - לפחות 100 פרטים וייתכן שעד אלף פרטים במקרים נדירים, ולעיתים אף עולים על שרטון כמה וכמה פרטים ביחד.
לווייתן דלוע-ראש שוקל בלידה 10–15 ק"ג ואורכו 1 מטר.
לוויתן בוגר יכול להגיע ל-3 מטר ולשקול מעל 200 ק"ג.
תוחלת החיים מעל 20 שנה, וכנראה מעל 30 שנה לנקבות.
מזונם העיקרי של דלועי-הראש הם דיונוני רחף (Teuthida).
לווייתנים דלועי-ראש חיים רחוק מהחופים, בכל האוקיינוסים הטרופיים והסוב-טרופיים.
בספר הצפוני של אזור המחיה שלו, דלוע-הראש יכול לחיות גם במים ממוזגים.
פרטים נצפו מול החוף הדרומי של אירלנד.
עם זאת, על פי רב, דלועי-הראש נמצאים מעבר למדף היבשתי בין ו-.
הוואי והאי Cebu שבפיליפינים הם מקומות טובים לפגוש דלועי-ראש כי המדף היבשתי שם צר.
אף שאין מידע ספציפי, מין זה, בדומה למינים קרובים, ככל הנראה אינו נודד.
ב-10 בפברואר 2009, מעל 300 לווייתנים דלועי-ראש נצפו ליד החוף הרדוד ב שבפיליפינים.
תושבים מקומיים ומתנדבים הינחו את הלווייתנים למים העמוקים.
אף שהסיבה להתנהגות זו של הלווייתנים אינה ברורה, שניים משלושת הלווייתנים שנמצאו מתים סבלו מנזק לעור התוף.
בהוואי, גודל הקבוצות משתנה, בין פרטים שחיים לבדם לקבוצות של 800 פרטים.
לרוב נצפים חיים בקבוצות גדולות יחסית (חציון 287 פרטים).
נראה שיש שתי אוכלוסיות הוואיות:
קבוצה גדולה שחיה במים עמוקים ונעה לעיתים קרובות בין האיים, וקבוצה קטנה שמעדיפה מים רדודים וחיה ליד האי הוואי.
לווייתנים דלועי-ראש באזור הוואי מבלים חלק ניכר מזמנם ביום מעל פני הים, נחים.
מצב השימור של המין, ע"פ IUCN הוא: ללא חשש.
לווייתנים דלועי-ראש מוזכרים בשני המזכרים הבאים שעניינם שימור לווייתנאים:
לווייתן 52 הרץ המכונה גם הלוויתן הבודד בעולם הוא לווייתן ייחודי שקורא בתדירות של 52 הרץ () — תדירות גבוהה בהרבה מזו של רוב הלווייתנאים.
ככל הנראה מדובר בפרט היחיד עם קריאה כזו, ולפיכך הוא מתואר לעיתים כ"לווייתן הבודד בעולם".
הלווייתן זוהה לראשונה על ידי צוות של המכון האוקיינוגרפי בוודס הול מארצות הברית.
הקריאה אותרה לראשונה ב־1989, ואז שוב מדי שנה עד 2004.
חתימת הקול של הקריאה אופיינית ללווייתני ענק, אם כי שונה בתדירותה: תדר של 52 הרץ, המקביל לתו סול דיאז, הוא גבוה במקצת מהתו הנמוך ביותר של טובה.
מאפייני הקריאה אינם מתאימים לאלו של לווייתנים כחולים (15–20 הרץ) או לווייתנים מצויים (20 הרץ): היא קצרה יותר, תכופה יותר ובטון גבוה בהרבה.
ככלל, תבנית הקריאה מגוונת מאוד, אבל מזוהה היטב הודות לתדר הייחודי שלה.
זוהי הקריאה הלווייתנאית היחידה מסוגה שאותרה, והיא מגיעה ממקור יחיד מדי עונה.
מסלול הנדידה של לווייתן ה־52 הרץ אינו דומה לזה של לווייתני הענק האחרים.
הוא מזכיר במקצת את מסלולם של הלווייתנים הכחולים, אבל מתוזמן יותר בדומה לזה של הלווייתנים המצויים.
הקריאה מאותרת מדי שנה באוקיינוס השקט בין החודשים אוגוסט ודצמבר, ומתרחקת מטווח המיקרופונים התת-מימיים בחודשים ינואר-פברואר.
היא מאוכנת בצפון עד האיים האלאוטיים ואי קודיאק שבצפון האוקיינוס השקט, ובדרום עד חופי קליפורניה, והלווייתן המשמיע אותה נע מרחק של 30–70 ק"מ מדי יום.
מדענים במכון האוקיינוגרפי וודס הול לא הצליחו לקבוע את מין הלווייתנאים שאליו פרט זה משתייך.
הם משערים שהוא עשוי להיות מעוות, או בן כלאיים של לווייתן כחול ומין נוסף.
על פי "הניו יורק טיימס", צוות המחקר קיבל פניות מחרשים שסבורים שייתכן שהלווייתן חירש.
קולו של הלווייתן העמיק במקצת מאז 1992, וייתכן שהדבר מעיד כי הוא גדל או התבגר.
העובדה שהלווייתן שרד והתבגר מעידה על כך שהוא ככל הנראה בריא.
לווייתן מינקי דרומי או לווייתן מינקי אנטארקטי (שם מדעי: Balaenoptera bonaerensis) הוא מין של לווייתן מזיפות קטן הנפוץ ביותר במים שליד חופי אנטארקטיקה וכן באזורים הדרומיים של האוקיינוס האטלנטי, האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי.
לווייתן זה הוא אחד משני מיני הלווייתנים הקטנים לווייתני מינקי.
לווייתן זה הוא לווייתן המזיפות השלישי בקוטנו בעולם, לאחר קרובו לווייתן מינקי מצוי ולווייתן הבלנית.
בעבר לווייתן זה לא משך יותר מדי ציידים, עקב משקלו הקטן יחסית ללווייתנים אחרים, אך מרגע שנהיו נדירים יותר הוא הפך למטרה מושכת לציידים בלתי חוקיים שונים.
אף על פי כן הוא אחד מלווייתני המזיפות הנפוצים ביותר היום, בעיקר בימי האוקיינוס הדרומי: ים ודל, ים סקוטיה וים רוס, כשבחורף הקשה הוא נודד הרבה יותר צפונה לעיתים עד קו המשווה.
כמרבית לווייתני המזיפות הוא ניזון בעיקר מפלנקטון ומקריל, שנפוץ ביותר באנטארקטיקה.
הטורף המסוכן ביותר לו הוא האורקה, שצדה בקבוצות גדולות ברחבי אנטארקטיקה.
לווייתן גוץ או לווייתן מינקי מצוי או לווייתן מינקי צפוני (שם מדעי: Balaenoptera acutorostrata) הוא מין של לווייתן מזיפות קטן יחסית לקרוביו ולמעשה המין הקטן במשפחת לווייתני ענק והשני בקוטנו מבין לווייתני המזיפות לאחר הבלנית.
זהו לווייתן מוארך ונפוץ שמצוי ברוב האוקיינוסים למעט באזורי הקוטב אליהם מגיע רק לעיתים רחוקות.
ציידי לווייתנים התעלמו ממין זה במסעות הציד שלהם, עקב גודלו ושומנו הדל יחסית.
אך לאחר שציד הלווייתנים הגדולים נהיה אסור ואכוף הציידים הפנו את תשומת לבם למין זה והוא ניצוד מעט יותר משאר הלווייתנים.
למרות עובדה זו, הוא אחד הלווייתנים הנפוצים ביותר.
לווייתן גוץ ניזון בעיקר מפלנקטון, דגים קטנים שונים ודיונונים.
ישנם שני תת-מינים של לווייתן גוץ:
B.a.acutorostrata - זה תת-המין הנפוץ, הצפוני והגדול יותר.
B.a.scammoni - המכונה לווייתן מינקי גמדי והוא תת-המין הקטן יותר ונפוץ דרומה מקרובו.
לווייתן מקור צפון-אטלנטי ומזופלודון מצוי (שם מדעי: Mesoplodon bidens) הוא מין ממשפחת לווייתני מקור החי בטבע בצפון האוקיינוס האטלנטי.
קרוי גם לווייתן מקור סוורבי על שם מגלהו החוקר ג'יימס סוורבי (James Sowerby; 1757 – 1822), והוא בין מיני לווייתני המקור הראשונים שנתגלו.
לווייתנים אלה בעלי גוף גדול ומוארך כמו שאר בני הסוג, והלסת שלהם בנויה בצורה בעלת זוג שיניים תחתונות בולטות בקדמת הפה.
הגוף אפור ואפור בהיר מלמטה, כשלעיתים ישנם צלקות הנגרמות מנשיכת כריש מהמין כריש סיגר התוקפני.
הנקבות בהריון 12 חודשים ויולדות צאצא אחד ששוקל 185 ק"ג ואורכו 2.4-2.7 מ'.
לווייתנים אלו נפוצים לאורך צפון האוקיינוס האטלנטי מהאי ננטקט ללברדור במערב האוקיינוס האטלנטי וממדיירה לים הנורווגי במזרח.
הם לא נפוצים ביותר ונצפו יותר באוקיינוס האטלנטי המזרחי, בעיקר ליד חופי בריטניה.
במקרה אחד נצפה לווייתן כזה בחופי טורקיה, הרחק ממקום חיותו הרגיל.
הם נוטים לשוטט בעומקים שבין 200 ל-1,500 מטרים עומק ויכולים לצלול למשך חצי שעה מתחת למים בחיפוש אחר מזון.
הם ניזונים מדיונונים ושאר רכיכות וכן מדגים כמו בקלה.
הם חיים בקבוצות קטנות עד 10 פרטים והם לא מתקרבים לספינות.
לעיתים פרטים שונים עולים על החוף ומתים שם.
בעבר ניצודו לווייתנים רבים ממין זה, אך כיום המין מוגן.
הם לא נפוצים ביותר אך גם לא בסכנה גדולה.
לווייתן מקור אנדרו (שם מדעי: Mesoplodon bowdoini) הוא מין במשפחת לווייתני מקור, החי בטבע בדרום האוקיינוס השקט, בעיקר בחופי אוסטרליה וניו זילנד.
הוא קרוי על שם החוקר האמריקאי רוי צ'פמן אנדרו (1884 – 1960) שתיאר אותו לראשונה ב-1908.
למין זה גוף עבה ומוצק יותר מקרוביו לסוג אורכו הממוצע 4.9 מ' אצל נקבות ו4.5 מ' אצל הזכרים ומשקלם 2,600 ק"ג.
חלל הראש שלו מעוגל ובעל לסת קצרה באורכה ולסת תחתונה מעוקלת מעט ובעלת זוג שיניים תחתונות בקדמתה.
צבעו של הלווייתן אפור בהיר מלמעלה ויותר כהה מלמטה.
לעיתים ישנם צלקות מנשיכות של כרישים קטנים.
הם חיים בקבוצות קטנות וצוללים עד עומק 1,500 מ', בחיפוש אחר דיונונים ודגים.
לא ידוע יותר מדי פרטים עליהם והם אינם נפוצים ביותר.
תחום מחייתם הוא דרום האוקיינוס השקט המזרחי, ונצפו בין השאר, ליד חופי אוסטרליה, ניו זילנד, האי מקווארי, איי פוקלנד ואיי טריסטן דה קונה.
ייתכן שהם נודדים דרומה יותר לימי הקוטב הדרומי.
לווייתן מקור גרוויס (שם מדעי: Mesoplodon europaeus) הוא מין ממשפחת לווייתני המקור שבתת-סדרת לווייתני שיניים.
לוויתן זה חי באזור צפון האוקיינוס האטלנטי, בדרך כלל סמוך לחוף המערבי.
קרוי על שם הביולוג פאול גרוויס (1816 – 1879), שהגדיר אותו ב-1855 על סמך גופה שנפלטה אל החוף למין חדש של לווייתן מקור.
מין זה הוא הגדול ביותר בסוג מזופלודון.
מבנה גופו מוארך ודחוס מעט ואורכו 4.5 מ' אצל זכרים ו5.2 מ' אצל נקבות.
משקלם מגיע ל-1,200 ק"ג והצעירים מגיעים לאורך 2.1 מ'.
כמרבית הזיפיוסים, צבעו אפור כהה והתחתית והצדדים בהירים יותר עם צלקות לאורך גוף הזכרים.
הראש קטן עם מצח נמוך וקטן והשיניים לא בולטות.
הלסת התחתונה עולה ישרה יחסית למרבית מיני הסוג.
מין זה נפוץ באוקיינוס האטלנטי, בעומק הים.
הוא נפוץ בחופי מזרח ארצות הברית, אירלנד, האיים הקנריים, מערב אפריקה, חופי דרום ברזיל והאי אסנשן.
הם אינם נפוצים ביותר ונמצאים הרחק מהחופים בדרך כלל.
הם מסתובבים בקבוצות קטנות וצוללים עד 20 דקות לעומק במרדף אחרי דיונונם ודגים.
לעומת הדולפינים הם נמנעים מקרבה לספינות.
לווייתן מקור דרומי (שם מדעי: Mesoplodon grayi) הוא מין ממשפחת לווייתני המקור שבתת-סדרת לווייתני שיניים.
הוא קרוי גם לווייתן מקור גריי ע"ש המגלה שמו ג'ון אדוארד גריי (1800 – 1875).
הוא בין המינים היחידים במשפחה בעלי שיניים עליונות.
זהו מין עם גוף דק יחסית.
הוא בעל מצח נמוך מאוד ולסתות בינוניות וישרות יחסית.
השיניים מצויות בקדמת הלסת והם מאוד קטנות ומרובות.
לזכרים ישנם 2 שיניים באמצע הלסת ויש להם גם שיניים קטנות בלסת העליונה.
צבעם אפור כהה עם בן בהירה והלסת לבנה אצל 2 המינים .
הם גם בעלי צלקות על גופם עקב מלחמות בין הלווייתנים וגם עקב נשיכות של כרישים.
לעומת שאר לווייתני המקור הם חיים בחבורות גדולות וצוללים לעומק עד 2,000 מ' כדי לחפש טרף כמו דיונונים ודגים.
ככל הנראה השיניים העליונות עוזרות ללכידת טרפם.
הם חיים באוקיינוסים הדרומיים ומצפינים עד לאוסטרליה, דרום אפריקה, קצוות דרום אמריקה ואיי פוקלנד, אך הם נפוצים ביותר בחופי ניו זילנד והמין הנפוץ ביותר שם במשפחה, יחד עם לווייתן מקור שיני-מעדר הוא נפוץ בהם בעיקר בחורף.
לווייתן מקור שיני-עלים (שם מדעי: Mesoplodon ginkgodens) הוא מין ממשפחת לווייתני המקור שבתת-סדרת לווייתני שיניים.
מקור שמו הוא צורת השיניים המיוחדת שלו, שמזכירה עלי דקלים.
מין זה חזק ונוקשה והלסת התחתונה פונה כלפי מעלה אל מעל העיניים.
השיניים בעלי עקומות בשן בצורת עלי דקלים.
צבעם אפור כהה ומנוקד בלבן מעט אצל הזכרים, להם גם צלקות לאורך גופם.
הבטן בהירה יותר מהגב ובקצה הגב כתמים גדולים לבנים.
אורכם הממוצע של שני המינים 4.9 מטרים והצעירים מגיעים לאורך 2.4 מטרים בלידה.
הם חיים באזורים טרופיים באוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי, בעיקר בחצי הכדור המזרחי מול חופי יפן, קליפורניה, איי גלאפגוס, מדינת ניו סאות' ויילס שבאוסטרליה, ניו זילנד, סרי לנקה, האיים המלדיביים ומצר מלאקה.
הם חיים בקבוצות קטנות וניזונים בעיקר מרכיכות כמו דיונונים בעומק.
מצב שימורם לא ידוע והם מאוד נדירים.
מדי פעם נתפסו ציידי לווייתנים שצדו לווייתני מקור, אך בדרך כלל הם לא מתמקדים בהם.
בשנת 2024 נצפה מין זה לראשונה בחיים מול חופי באחה קליפורניה על ידי חוקרת במרכז לוחמת המידע הימי של צבא ארצות הברית ועמיתיה ממקסיקו.
לווייתן מקור בליינוילי (שם מדעי: Mesoplodon densirostris) הוא מין ממשפחת לווייתני המקור שבתת-סדרת לווייתני שיניים.
המין קרוי על שם הביולוג הימי אנרי דה בלנוויל (1777 – 1850) והוא מבין המינים הנפוצים והמוכרים ביותר בסוגו.
הוא חי במרבית האוקיינוסים כולל באזורי הקוטב.
זהו לווייתן בעל גוף שרירי, מוצק ומוארך יחסית ואצל הזכרים ישנם לסתות בעלות לסת אחורית מוגבהת עם שתיי שיניים בקדמתה והם בולטות מעל העיניים, כולל כשהפה סגור ושאר הראש שטוח.
הלסתות בינוניות באורכם ובעלי מראה של מקור, מה שנתן להם את שמם.
אורכם הממוצע של לווייתנים אלה 4.4 מטר ומשקלם 800 ק"ג אצל הזכרים ו4.6 מ' ומשקל 1 טון אצל נקבות.
הצאצאים נולדים במשקל 60 ק"ג ואורכם 1.9 מטר.
צבעם אפור כהה ולזכרים ישנם צלקות מנשיכות כרישים קטנים.
מינים אלה שוכנים בכל האוקיינוסים הטרופיים, הרחק מהיבשה בדרך כלל בעומק 1,300-1,600 מ', שם בעומק הם צדים דיונונים ודגים.
הם חיים בקבוצות קנות ונוטים להימנע מהשמעת רעשים בגובה 150 מ' מפני המים, להגנה מפני לווייתן האורקה הטורף.
הם נמצאו גם בימים צפוניים ודרומיים יותר מכרגיל, בנובה סקוטיה, איסלנד, איי בריטניה, יפן, ריו גראנדה דו סול, צ'ילה, דרום אפריקה, טסמניה וניו זילנד.
מדי פעם עולים פרטים שלהם בטעות על החוף ובדרך כלל מתים שם.
מצב שימורם הוא ללא חשש.
לווייתן מקור הובס (שם מדעי: Mesoplodon carlhubbsi) הוא מין ממשפחת לווייתני המקור שבתת-סדרת לווייתני שיניים.
מין זה מצוי בצפון האוקיינוס השקט וקרוי ע"ש האיכתיולוג קרל הובס (1894–1979).
סימני הזיהוי שלו הם בעל כובע גדול מעל ראשו והרבה צלקות.
במקור מין זה נחשב ללווייתן מקור אנדרו, אך על פי מחקרים נחשב כיום למין עצמאי.
אורכו של לווייתן זה 5.4 מ' בממוצע ומשקלו 1,500 ק"ג ומגיעים לאורך 2.2 מ' בלידתם.
הוא עגלגל יחסית לסוג ובעל לסת ארוכה וקשתית עם שיניים גדולות בקדמת הלסת התחתונה, אשר בולטות גם כשהפה סגור.
צבע הלווייתן אפור כהה עד שחור והלסת לבנה מנומרת באפור.
אזור הכובע הגדול יחסית לבן וכן גם החזה.
הם מכוסי צלקות (כמעט לגמרי אצל הזכרים) שבדרך כלל לבנים.
הם חיים בקבוצות קטנות וניזונים בעומק מדיונונים.
על פי הצלקות שיש על גוף הזכרים הם נלחמים.
תפוצתם משתרעת בצפון האוקיינוס השקט מיפן במזרח ועד קולומביה הבריטית לקליפורניה במערב.
לעיתים נדירות פרטים שלהם עולים על החוף ומתים שם.
בעבר חלקם ניצודו על ידי ציידי לווייתנים, אך כיום הם מין מוגן.
לא ידוע עלהם הרבה מאחר שהם שוכנים הרחק מהחוף.
לווייתן מקור הקטור (שם מדעי: Mesoplodon hectori) הוא מין ממשפחת לווייתני המקור שבתת-סדרת לווייתני שיניים.
הוא מצוי בימים של חצי הכדור הדרומי וקרוי ע"ש המגלה ג'יימס הקטור (1834 – 1907).
בעבר נחשב לתת-מין של לווייתן מקור פרין.
הוא כמעט ולא נצפה בטבע.
זהו לווייתן גדול עם גוף מוארך באורך של 4.2 מ' ומשקלו עד 1 טון.
צבעו אפרפר-חום כהה עם בן בהירה יותר משאר הגוף.
החלק הקדמי של הראש והלסתות לבנים והגוף מכוסה צלקות אצל זכרים, מיריביהם ומכרישים תוקפניים.
הלסת התחתונה משתפעת למעלה לעבר העיניים ולהם 2 שיניים קטנות, שטוחות ומשולשות שאינם קיימים אצל הנקבות.
סנפיר הגב שלהם קטן ומעוגל בקצה, אך הזנב פונה למטה כמו אצל דולפינים ובניגוד ללווייתני מזיפות.
הם חיים בטבע באוקיינוסים הדרומים בעיקר, מניו זילנד עד איי פוקלנד וצפונה עד דרום אפריקה ודרום אמריקה.
הם חיים בעומק הים בחבורות קטנות וניזונים מיצורי ים כמו דגים ודיונונים.
אויבם היחיד בטבע הוא האורקה, אך הם עלולים גם לעלות בעות על חופים ולהיתקע וכן ניצודו בעבר על ידי ציידי לווייתנים.
כיום הציד אסור והם מינים מוגנים.
לווייתן מקור ליארד (שם מדעי: Mesoplodon layardii) הוא מין ממשפחת לווייתני המקור והוא אחד מהמינים הגדולים ביותר בסוגו.
הוא קרוי ע"ש המגלה אדגר ליארד (1824 – 1900) ששלח דגימות שלו לזואולוג ג'ון אדוארד גריי שתיאור אותו כמין חדש ב-1865.
לווייתן זה גוף מוארך וטיפוסי לסוג, אך מבנה הלסתות מוזר ביותר.
הלסת התחתונה בעלת זוג שיניים שאורכם 30 ס"מ והם מתפתלות כלפי מעלה כמו קרני צבי ולמעלה מהראש.
שיניים אלה נמצאות רק אצל הזכרים הבוגים ולנקבות השיניים קטנות הרבה יותר ומשמשות רק לאכילה.
הצאצאים הצעירים מגיעים לאורך 2.8 מ' בלידה.
הצבע שחור עם כתמים לבנים לאורך הגוף והחלק הקדמי של הראש והלסתות לבנים.
על גופם ישנם הרבה צלקות מנשיכות כרישים ומלחמה בין יריבים, אך השיניים המוזרות לא משמשות אותם ללחימה.
לא ברור למה הם משמשים.
הלווייתן נפוץ באוקיינוסים הדרומיים ומגיע אף לרכס האנטארקטי.
הוא חי בימים הפתוחים והתגלה כבר בחופי ניו זילנד, אוסטרליה, דרום אפריקה, איי פוקלנד, ארגנטינה, ארץ האש, דרום צ'ילה, אורוגוואי, איי הרד, איי קרגלן וחופי ברזיל.
ייתכן שהם גם נצפו באיי ג'ורג'יה הדרומית ובאיי דרום אורקני אך לא ודאי.
מצב שימורם לא ברור אך הם לא נפוצים ביותר והם עלולים להיפגע מציידים בלתי חוקיים.
הם חיים בחבורות קטנות וניזונים מדגים ודיונונים, שחלקם מגיעים למשקל 100 ק"ג.
אויבם היחיד בטבע הוא האורקה.
לווייתן מקור ישר-מקור (שם מדעי: Mesoplodon mirus) הוא מין בינוני בגודלו ממשפחת לווייתני המקור שבתת-סדרת לווייתני שיניים הנפוץ באוקיינוס האטלנטי וההודי, אך לא באזורים הטרופיים.
אורכו 5.3 מטרים ומשקלו 1,400 קילוגרם אצל הנקבות ו-1,010 קילוגרם אצל הזכרים.
הצעירים נולדים באורך 2.2 מטרים בלידה.
צבעם אפור עד אפור חום ואזור הגב בעל כתם גדול לבן.
כמו כן השפתיים לבנות וסביב העין גם יש אזור לבן.
הגוף של הזכרים כמו רוב בני הסוג, מכוסה צלקות הנוצרות מנשיכות כרישים.
מין זה קיבל את שמו עקב הלסתות דמויי המקור הישרות והקצרות יחסית והמצח תפוח וגדול בהרבה מהמקובל בסוג זה.
סנפיר הגב קטן ומקומט מעט וסנפירי הגפיים קטנים.
המין חי בחבורות קטנות בטבע ויכול לצלול עד 20 דקות לעומקים שם הוא צד בעיקר דיונונים.
הם נצפו באזור הצפוני מנובה סקוטיה עד אירלנד ודרומה עד פלורידה, איי בהאמה והאיים הקנריים.
כמו כן הם נצפו בחצי הכדור הדרומי בין השאר בניו זילנד, אוסטרליה ודרום אפריקה.
הם כלל לא מופיעים בימים הטרופיים וגם לא באוקיינוס השקט.
למעשה זהו אחד מהלווייתנים הנדירים שהכי פחות נמצאו בטבע.
לווייתן מקור פרין (שם מדעי: Mesoplodon perrini) הוא מין ממשפחת לווייתני המקור שבתת-סדרת לווייתני שיניים.
לווייתן זה נחשב בעבר לתת-מין של לווייתן מקור הקטור אך תואר כמין נפרד רק ב-2002. הוא קרוי על שם החוקר ויליאם פרין.
מין זה הוא בעל ראש קטן, לסתות מעט ישרות וגוף מוארך עם זנב קטן.
הם לא בולטים מאוד ואפשר להתבלבל בקלות בינם למיני לווייתני מקור אחרים.
הלסת ישרה ובינונית אבל השיניים בולטות ביותר.
סנפיר הגב גדול יחסית למינים דומים.
הצבע אפור ולעיתים הבטן לבנה מלמטה.
הם חיים רק בחופים המערבים של ארצות הברית מול קליפורניה, בין הערים סן דייגו למונטריי וכנראה גם עד באחה קליפורניה בדרום ואלסקה בצפון ואולי גם במקומות אחרים בצפון האוקיינוס השקט, אך נמצאים הרחק מהחוף ובדרך כלל צוללים לעומק יותר מ-1,000 מ'.
לא ידוע מה גבולות תחומי מחייתו מעבר לחופים אלה, אם כי ייתכן שהוא מגיע עד לקו המשווה.
מעט מאוד ידוע על חייהם של הלווייתנים ממין זה, אך נראה שהם חיים בחבורות קטנות והזכרים נלחמים ביניהם וגורמים אחד לשני פצעים וצלקות גדולים לבנים על הגוף, באמצעות השיניים.
צלקות נוספות נגרמות על ידי נשיכות של המין כריש סיגר התוקפני שאינו פוצע אותם קשה מדי.
הם עצמם צוללים לעומק וצדים דיונוני אוקיינוס ודגים.
לעיתים האמהות והצעירים לא מצליחים למצוא מספיק מזון ומתים ברעב.
ייתכן שזה קשור גם במחלה כלשהי.
לווייתן מקור ננסי או לווייתן מקור פרואני (שם מדעי: Mesoplodon peruvianus) הוא מין ממשפחת לווייתני המקור שבתת-סדרת לווייתני שיניים.
זהו המין הקטן ביותר במשפחה והוא מגיע לאורך של 3.72-4 מטר בממוצע.
הצעירים נולדים באורך 1.6 מטר.
ללוייתן קטן זה גוף מקושת ולא אופייני לבני הסוג.
הוא בעל לסתות ישרות וקצרות ומצח רחב וכן שניים בולטות מצידי הלסת התחתונה, אצל הזכרים.
הצפע אפור כהה והבטן בהירה וכן הלסת והגרון לבנים.
הם חיים באוקיינוס השקט המערבי לחופי אמריקה הדרומית והצפונית בין באחה קליפורניה לפרו ונצפה גם בצ'ילה ובמפרץ מונטריי.
נטען שהוא נצפה גם בניו זילנד, הרחק מאוד ממקום תצפיותיו האחרות.
לא ידוע עליהם הרבה אך ייתכן שהם חיים בחבורות קטנות וצדים דגים ודיונונים בעומק.
ייתכן שהדיג של חופי פרו פוגע בהם, אך אין מספיק נתונים עליהם.
לווייתן מקור סטג'נגר (שם מדעי: Mesoplodon stejnegeri) הוא מין ממשפחת לווייתני המקור שבתת-סדרת לווייתני שיניים.
מין זה נפוץ בצפון האוקיינוס השקט, בעיקר בים ברינג.
זהו לווייתן בעל גוף מוארך וקצה צר.
הלסתות באורך בינוני והלסת התחתונה בעלת שיפוע מיוחד שהקצה עולה מעל המצח והעיניים הקטנים ובקצה שלה זוג שיניים גדולות ומעוקלות מעט.
צבעם אפור בעיקרו וכמו רוב המינים בעל צלקות מנשיכות כרישים.
הם חיים בטבע באזור ים ברינג ומדרימים עד מיאגי שביפן ולדרום קליפורניה.
הם עשויים גם לנדוד דרומה בחורף, אך לא נצפו מספיק כדי לקבוע זאת.
הם צדים דיונונים ודגים במעמקים וחיים בלהקות קטנות עד ל-15 פרטים בחבורה.
הזכרים בקבוצות לוחמניים וגורמים לצלקות ופציעות אחד לשני, אך הם מתרפאים מהר.
מדי פעם הם נתקעים ברשתות דיג באזור יפן.
הם גם עלולים להיפגע מהדיג המופרז ולגווע ברעב.
לווייתן מקור שיני-מעדר (שם מדעי: Mesoplodon traversii) הוא מין ממשפחת לווייתני המקור שבתת-סדרת לווייתני שיניים.
הוא התגלה בטבע על ידי ג'יימס הקטור בשנת 1873 ותואר כתת-מין של לווייתן מקור ליארד, אך בהמשך סווג כמין עצמאי.
מין זה מעולם לא נצפה בטבע והוא התגלה על ידי מספר קטן של גולגולות, באי רובינזון קרוזו, ובניו זילנד ובאיים הקרובים.
זהו לווייתן מוארך ובעל לסתות ארוכות יחסית לקרוביו, בייחוד הלסת הקדמית.
השיניים גדולות מאוד ובולטות אך הלסת ישרה יחסית.
הם בולטות גם כשהפה סגור אך גם המצח מאוד גדול והמבנה מאוד מזכיר את מבנה הלסת של לווייתן מקור שיני-עלים.
סנפיר הגב גדול ובולט והגוף בשחור ותחתית ומרכז הגוף לבן עם סנפירים שחורים.
כתם כהה משתרע על העין כשהלחיים לבנות והלסתות שחורות.
מין זה מעולם לא נצפה בטבע, אך נראה שהוא חי כמו רוב בני הסוג, בקבוצות קטנות וצולל לתפוס דיונונים ודגים בעומק ומתבגרים במהירות.
לווייתן מקור דרניאגלה (שם מדעי: Mesoplodon hotaula) הוא מין ממשפחת לווייתני המקור שבתת-סדרת לווייתני שיניים.
על מין זה לא ידוע כמעט דבר והוא מעולם לא נצפה בטבע.
המין תואר בשנת 1963 על ידי החוקר פאולוס דרניאגלה ומכאן שמו.
בזמנו הוא נחשב לתת-מין של לווייתן מקור הקטור וללווייתן מקור צפון-אטלנטי, אך בשנים האחרונות נחשב למין עצמאי, עקב הסתמכות על בדיקות דנ"א וסידור השיניים שלו.
הלווייתן ידוע רק מפרטים מתים שנלקחו בעיקר מהאיים המלדיביים, איי סיישל, חופי סרי לנקה, איי גילברט, ארכיפלג קיריבטי, אטול פאלמירה ואיי ליין.
ככל הנראה הוא חי באזור הטרופי האינדו-פסיפי של האוקיינוס ההודי והאוקיינוס השקט.
לא ידוע דבר על חייהם, מצב שימורם והרגליהם אבל מניחים שהם לא שונים מרוב מיני הסוג, חיים בחבורות קטנות בעומק וצדים דגים ודיונונים שם.
לווייתן מקור ענק ביירד (שם מדעי: Berardius bairdii) הוא מין של לווייתן מקור גדול החי בעיקר בצפון האוקיינוס השקט והוא המין הגדול ביותר במשפחתו, אפילו יותר מקרוב משפחתו לווייתן מקור ענק ארנוקס.
לווייתני ענק אלה מגיעים לאורך 12-13 מ' בממוצע ושוקלים עד 14 טון - גדולים יותר מאשר אורקה.
הם בעלי לסת תחתונה ארוכה מהעליונה ועם שיניים תחתונות בולטות.
הסנפירים קטנים ביותר ומעוגלים והגוף מוארך ודק יחסית למיני המשפחה.
בדרך כלל צבעם כהה מאוד עד שחור אם כי לעיתים ישנם פרטים אפורים.
אין הרבה הבדלים בין שני המינים אך לשניהם צלקות רבות על הגוף.
לווייתנים אלה חיים רק בצפון האוקיינוס השקט סביב ים ברינג, ים יפן וים אוחוצק.
בדרך כלל הם חיים במצולות בקצוות של דפים יבשתיים ולעיתים מגיע גם לאזורי חופים או איים מבודדים.
הוא נפוץ מים ברינג בצפון עד איים דרומיים ביפן כמו איי בונין ואיי איזו, בצד המזרחי ועד חצי האי באחה קליפורניה במערב.
ייתכן שהם חיים גם בים סין הדרומי וסמוך לחופי סין.
אוכלוסייתם ירדה מאוד עקב ציידי לווייתנים יפנים וסינים שצמצמו מאוד את מספרם, אף שהמין מוכרז כמוגן.
התנהגותם של לווייתנים אלה לא נחקרה מספיק, אך ידוע שהם נעים בחבורות קטנות של 3-10 פרטים, כשבמקרים חריגים נתקלו בלהקות של 30 פרטים, רובם הגדול זכרים.
הם צוללים לעומק בחיפוש דיונונים ודגים ויכולים לעצור את הנשימה עד חצי שעה מתחת למים.
לווייתן מקור ענק ארנוקס (שם מדעי: Berardius arnuxii) הוא מין של לווייתן מקור גדול החי בעיקר בימים סביב אנטארקטיקה והוא מבין המינים הגדולים ביותר במשפחה.