tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא שוחרר בשנת 1916 לאחר משא ומתן עם רוסיה, אשר נוהל על ידי הנסיך קארל משוודיה בשם הצלב האדום.
בזכות שחרורו, הצליח להתייצב לטקס הענקת הפרסים רק שנתיים אחרי ההכרזה על זכייתו בפרס, וב-1916 הוענק לו הפרס.
לאחר ששב לווינה, נתקל ביחס עוין מצד חבריו לסגל המרצים, אשר האשימו אותו כי לא הזכיר בפרסומיו את עבודותיהם, שעל בסיסן הגיע לתגליותיו.
מאוכזב, עזב את וינה ועבר לשוודיה, שם פרסמו מספר רופאי אוזניים בולטים מאמר היוצא להגנתו.
החל משנת 1917 ועד מותו שימש כפרופסור בסגל המרצים של אוניברסיטת אופסלה וראש המכון לרפואת האוזן.
שניים מבניו הלכו בעקבותיו, הראשון היה לפרופסור לפרמקולוגיה באוניברסיטת אופסולה והשני לעוזר מחקר לרפואה במכון קרולינסקה.
טרם תקופת מחקרו, היה ידוע מניסויים של פייר פלורנס (Pierre Flourens) מ-1825 שכאשר פגעו בשבלול האוזן של יונים, הללו היו מסתובבות.
עם זאת, לא היה הסבר לתופעה זו.
באותה תקופה חקר יאן פורקינייה את תופעת הסחרחורת בבני אדם.
פורקינייה ערך את ניסוייו על סובלים ממחלות נפשיות שבאותה עת כטיפול בהם, אם הם נעשו אלימים, סובבו אותם בכלוב עד שהם נרגעו שנית.
היה זה פורקינייה שגילה שבזמן סחרחורת יש תנועה של גלגל העין, וכן הראה שיש קשר בין סחרחורות למיקום הראש.
יחד עם זה, השניים לא קישרו בין המחקרים שלהם.
ב-1861 חקרו את הקשר בין סחרחורות וטנטון, שמיעה של צלילים שאין להם מקור בעולם החיצוני ולרוב מדובר על צלילים חוזרים.
אז חיברו את הניסויים של השניים והראו שהאוזן הפנימית יכולה להיות המקור לסחרחורות, בניגוד למה שחשבו קודם לכן שהמוח הקטן הוא המקור לסחרחורות.
מחקרים נוספים הראו שנוזלים באוזן הפנימית הם שאחראיים לתופעה.
כמו כן, לפני מחקריו היה ידוע כי שינויים בין האוזניים הם שגורמים לסחרחורות.
על רקע זה באראני החל לחקור.
באראני הבחין כי לאחר ניתוחי אוזניים רבים ממטופליו סבלו מסחרחורות.
כמו כן, הוא הבחין בתנועות של גלגלי עיניהם בכיוונים שונים.
אחד ממטופליו סיפר לו שהוא מסוחרר רק כאשר המים המוזרקים לאוזניו לצורך הטיפול אינם חמים דיים.
הוא חימם יתר על המידה את המים ואז עיניו של המטופל נעו בכיוון ההפוך.
מכך הוא הסיק שהסחרחורות הן תוצאה של טמפרטורת המים שמוזרקים.
המסקנה שלו הייתה שמים בטמפרטורת הגוף צריכים לא לגרום לסחרחורת.
הוא מצא מקרה בו אדם שיש לו הפרשות מוגלה חמורות מהאוזן, ושאפילו הזרקה של מים קרים לא נהיו לו סחרחורות, ואבחן שמדובר בפגיעה בשבלול האוזן.
כך למעשה פותחה שיטה לאבחון פגיעה בשבלול האוזן.
בהתבסס על כך, הוא פיתח בהמשך את שיטת התגובה הקלורית (caloric reaction method), שיטה שבודקת את תקינות מערכת שיווי המשקל באמצעות הכנסה של מים או אוויר קרים או חמים אל אחת אוזניים.
במצב תקין, הדבר יגרום להפרעה במערכת שיווי המשקל ולכן תגרום לסחרחורת.
אולם, אם יש פגיעה במערכת שיווי המשקל, לא יהיה שינוי ולא תיגרם סחרחורת.
בנוסף, הוא מצא שבבני אדם יש קשרים ממערכת שיווי המשקל למוח הקטן.
לפניו גילה רמון קחאל קשר דומה בעוברים של בעלי חיים קטנים.
כמו כן, היה ידוע ממחקרים פסיכולוגיים קשר בין המוח הקטן למערכת השרירים.
באמצעות השיטה שפיתח של הזרקת מים חמים או קרים לאוזן, הוא בדק את ההשפעה של שבלול האוזן על תנועות הגפיים.
הוא ביקש מנבדקים ללכת בקו ישר ואז בדק את הסטייה מאותו קו כאשר שבלול האוזן מגורה.
בנוסף, הוא בדק גם את השינויים בגפיים במצב של מנוחה (בניגוד לתנועה) וזה נעשה באמצעות גירוי דומה כאשר מבקשים מהנבדק לשים את היד לפניו בצורה יציבה.
יש תנועה של היד באותו כיוון אליו מוזרקים מים קרים.
כמו כן, הוא הראה שכאשר מבקשים מנבדק להזיז את האצבע מעלה ומטה תוך תנועה אל אצבעו של הרופא בעיניים עצומות, יש סטייה בכיוון אליו מוזרקים המים הקרים.
הכיוון של האצבע הוא הפוך מהכיוון של העיניים.
כל אלה הדגימו את זה שאם יש בעיה בשיווי המשקל, אפשר לאבחן באיזה ממערכות שיווי המשקל יש את הבעיה.
הוא שם לב גם לכך שהבעיה היא במפרקים בלבד.
מהניסויים שעשה הגיע למסקנה שהמוח הקטן בנוי כך שיש בו אזור לכל אחד מהכיוונים במרחב.
באנשים נורמליים זה גורם לטונוס שרירים, כלומר כיווץ חלקי של השריר שמוביל ליציבה.
שינוי ביחסים בין הפעילות שגורמת של האזורים במרחב גורמת לתנועה של הגפיים ולשינוי ביציבה.
ניסוי נוסף שהוא עשה בבני אדם היה קירור הקרום הקשה (Dura mater) של המוח הקטן.
הוא ניתח מטופל שסבל מפצע מוגלתי במוח הקטן, וכאשר האזור היה חשוף, במסגרת הניתוח שהיה צריך לבצע בו, קירר את האזור.
התוצאה הייתה מיידית - היד ההופכית לאזור אותו קירר סטתה הרחק מגופו של המטופל.
הוא בדק גם אם יש תגובה לגירוי ספציפי של האזור שחשב שהוא המרכז האחראי על טונוס השרירים, וגם בכך צדק.
חזרו על ניסוי זה פעמים נוספות עם אנשים אחרים, והתוצאות חזרו על עצמם.
עמוס קינן, סופר, אמן ומבקר, כתב עליו לאחר מותו והגדירו: "אקווארליסט בחסד".
הוא ישב בקריית האמנים בצפת.
בזה נולד באתונה, בירת יוון, שם חייתה משפחתו.
מקטנותו ניכר בו כישרון לציור שהבשיל בגיל צעיר והוערך מאוד כבר בעת לימודיו באקדמיה לאמנויות יפות באתונה.
כאמן הייתה דרכו רצופה בפרסים מגיל צעיר.
בשנת 1929 הוענק לו הפרס הלאומי של יוון לציור, והוא אז בן 21, צעיר האמנים שאי פעם זכו בפרס זה.
המומחים היוונים ציינו את סגולותיו המיוחדות, בעיקר בציורי המים שלו, שנתנו ביטוי קולע לאור הבהיר הים-תיכוני; כאילו עלה בידו ליצור פרטיטורות של צלילים.
לאחר שהתפרסם כחתן הפרס היווני הלאומי לציור החל לתכנן, כאמנים רבים, להגיע לפריז, בירת האמנויות ולהתבשם מבשורות העידן המודרני.
אלא שבדרכו לשם, בשל סקרנות שנבעה מיהדותו, רצה לראות את ארץ ישראל והגיע אליה בשנת 1934, בהיותו בן 26.
זמן קצר לאחר בואו מצא לעצמו עבודות מזדמנות לקיומו והתקבל כחבר באגודת הציירים והפסלים.
בתקופה הראשונה בארץ עדיין ניתן היה להגדירו כצייר פיגורטיבי, אבל כבר אז נעשה קשוב להדי הציור המודרני, והתחיל לאמץ את הנטייה להפשיט דברים, להתרחק במתינות מהמובן מאליו ולהניח למרחב דמיונו היצירתי להסתייע בשטחי צבע שבקטעי חפיפתם נוצרו כמו בהיסח מכחול צורות מרתקות, שכמו ניתן לזהותן עם כאלו הקיימות בטבע.
מכאן והלאה התגבש לאמן הכובש לעצמו מחוז משלו ומעמד משל עצמו.
כעבור שנים הקדיש לו המשורר אלעזר בניועץ שיר הוקרה ושמו "מכתם לבזה", ובשורת הסיום התייחס לגישתו הציורית של בזה: "כשמגיע אמן לשיאו, הוא מכסה בכתמיו ונבלע במכוסה ממנו".
עוד לפני שקנה לעצמו שליטה סבירה בעברית, כבר היה ברור כי בזה הוא אחד הציירים היותר ארצישראלים, למרות שנמצא אז בארץ רק שנים ספורות.
מתחילת בואו הוכיח כי שליטתו באור הים-תיכוני הייתה טבעית מבחינתו.
פרופ' גילה בלס כתבה על בזה:
"אם הטיל מישהו ספק בקיומו של ציור ים-תיכוני, יצירתו של רוברט בזה ובמיוחד ציוריו בצבעי מים, מסירים כל ספק.
מאתונה עיר הולדתו, שבה עברו עליו נעוריו ובחרותו, הגיע בזה הצעיר לארץ ישראל - אל חופו האחר של הים התיכון.
וכך, בעוד חבריו הציירים ילידי מרכז אירופה וצפונה המומים מאורה המסנוור של שמש המזרח, מתהלך כאן בזה כמו על אדמתו, והשמש שמשו".
בזה זכה בהכרה מיוחדת בקרב אלה שנודעו אף הם כבעלי יכולת מרשימה בתחום ציור זה, כמו שמשון הולצמן ונחום גוטמן.
אך בעוד שהולצמן מתקשה להיפטר מנטייתו לקשר הדוק עם עצמים ודמויות, וההומור הדק של גוטמן הוא סיפורי, כמעט עלילתי, הרי ציורו של בזה הוא ציור נטו; המכחול, הצבע, הנייר, ואין צורך ביותר מזה אלא לדעת איך להניח את כתמי הצבע.
דומה ואיש לא היטיב ממנו לבטא את הים ומזג האוויר הנספח אליו.
ידו הייתה קלה כשל וירטואוז אמיתי.
שירת הטבע והאור הייתה שירתו והקשר ההדוק הזה השתקף היטב בריקודי המכחולים שלו על הניירות, יהיו אלה קטנים או גדולים.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה היה בזה בין ראשוני המתנדבים לקריאת המוסדות הלאומיים, והתגייס לצבא הבריטי.
שם קיבל בשנת 1940 קיבל את פרס הצבא הבריטי במזרח התיכון על הישגיו האמנותיים.
בשנת בואו של בזה לארץ ישראל התחילה תסיסה גדולה בין אמניה.
במקביל למלחמה שניהלה בשירה קבוצת "המודרנה" בהנהגתם של המשורר אברהם שלונסקי והסופר אליעזר שטיינמן בקבוצת המשוררים שהנהיג המשורר יצחק למדן וייצגה את הזרמים האחרים בשירה.
ייתכן שלשני המאבקים האלה היה יותר ממכנה משותף מקרי - היה להם שורש משותף שנמצא במערב אירופה, שבה התגלגלה כבר שנים רבות מהפכה של ממש באמנות.
אמנם בזה הגיע לארץ שנופיה ואורה מוכרים לו טוב מאחרים, אבל רוחות מלחמת אמנות כבר הורגשו בה וגם בה מצא טעם.
ציירים מקומיים נחשבים, חברי אגודת הציירים שהיו מעמודי התווך שלה כמו יוסף זריצקי, אביגדור סטימצקי, משה קסטל ויחזקאל שטרייכמן כבר נעשו קשובים להשפעתם של פבלו פיקאסו וז'ורז' בראק והבינו משמעות את הקו המנחה: להתרחק מהציור הקלאסי, קרי "הציור המובן".
במשך שנים התבשלו להם ציירים שחיפשו לעצמם דרכי ביטוי חדשות.
למרות העיכוב בהתפצלות חדה וברורה בין הזרמים השונים, נוצרה כבר קבוצת אמנים שהמכנה המשותף שלה התבסס על דחיית המצב שבו נחשבה האמנות הממסדית למייצגת מטעם ההנהגה הלאומית את צורכי השעה.
ציירים אלה, בעלי נקודת מוצא של השקפה מודרנית ברורה ומשותפת להם, גרסו כי לציור משמעות שונה לגמרי ותפקידה אחר; ראשית לכל היא באה לבטא את האדם העושה אותה ועליה להתמקד בנושאים שהם מעניינו כאדם פרטי.
גישה זו היא שפתחה לרווחה את הדלת לקלוט את בשורת היצירה המודרנית, שחזרה והתפרצה בעוצמה בשוך מלחמת העולם השנייה, שהותירה את אירופה הרוסה, בוערת ודוויה.
בזה נמנה עם האמנים האלה שפרשו בעת מלחמת העצמאות מאגודת הציירים והפסלים בהנהגתו של יוסף זריצקי, זקן האמנים ועד אז יו"ר האגודה, שגילם בעבודותיו את הנטייה הברורה לאמנות מופשטת, כשהדגש הוא על ערכים ברורים של מופשט לירי.
אמנים אלה שכונו אז "הפורשים", מצאו במהלך ליל פרישתם את השם שמאותו רגע ייחשב בהיסטוריית תולדות האמנות הקצרה בישראל, למהפכה האמנותית החשובה ביותר שאי פעם התקיימה בה - "אופקים חדשים".
האירוע המכונן הזה בחייהם של חברי "אופקים חדשים" היה כה מהפכני שכבר באותם הימים היה ברור כי משהו דרמטי אירע, ורוברט בזה היה שותף למעשה החשוב הזה, שבבת אחת הזניק את אמני ישראל לחזית הגילויים החדשים והמרגשים של האמנות המודרנית.
מבחינה אישית המצע הבסיסי שיקף היטב את השקפת עולמו של בזה שמכבר חלם ומעולם לא ויתר על חלומו להגיע לפריז, היכן שלדבריו "מתרחשת המהפכה הגדולה".
הוא האמין שבהצטרפותו ל"אופקים חדשים" הוא מתקרב לעיר שבה רצה להימצא באותה שעה.
גם אלה שסקרו בארץ את תהליך התגבשות הקבוצה כבר נתנו ביטוי לכך.
בכתבה שהתפרסמה ב"דבר השבוע" ב-1947, נאמר: "לקבוצה זו מגמה ברורה לאמנות המודרנית, בהשפעת הציור הצרפתי, ואולם יחד עם זה היא חותרת לסגנון מקורי, ששורשיו במציאות שלנו."
אמירה זו ביטאה היטב גם את מצב רוחו של בזה באותה תקופה סוערת ואת שלב התפתחותו; הוא מכבר התחיל את תהליך התנתקותו מהציור הפיגורטיבי, וכעת הוכיח יכולת מרשימה בפרשנותו את עקרונות המופשט הלירי, שבמרוצת השנים היה לאחד מסימני ההיכר המובהקים ביותר שלו.
דומה כי המדינה שזכתה בעצמאות באותה שנה הייתה גם היא בשלה לקלוט אמנות אוונגרדית, הודות לצעירותה, וקבוצת "אופקים חדשים" זכתה בחיבוק חם של הממסד, שראה בחבריה את המייצגים הנאותים של המדינה הצעירה באירועי אמנות בינלאומיים.
אמנים אלה ביססו איש בדרכו את עולמם על האלמנטים הטהורים של הציור: קו, מרקם, צבע, קומפוזיציה.
מבחינה זו עלה בידי חברי הקבוצה לבנות מסגרת אמיצה המשייכת אותה לסגנון הציור המופשט שכבר שלט באירופה ובארצות הברית.
הקבוצה גם עיכלה בהצלחה מוטיבים של אמנים חשובים שנמנו עמה, כמרסל ינקו שבסגנונו עדיין שמר על קשר עם הביטוי הפיגורטיבי, ואחרים כאהרון כהנא ומשה קסטל שהושפעו מהאמנות הכנענית באמצעות חבורת "הכנענים" ותרמו ל"אופקים חדשים" מפרשנותם זו.
בזה תרם את תרומתו הגדולה לקבוצה באמצעות הבהירות הנפלאה של ציוריו.
עד אז כבר היה בזה לאמן מגובש ושלם, והישגיו הרבים זיכו אותו בשנת 1946 ב"פרס דיזנגוף" לציור.
כעבור שנתיים זכה גם ב"פרס הים".
לקראת מחצית שנות ה-50 התפרקה חבורת "אופקים חדשים" וכל אחד פנה לדרכו, למרות שקשריהם של המייסדים זה עם זה מעולם לא חדלו מלהתקיים.
רק בשנת 1954 הצליח בזה להגשים את חלומו ולנסוע לפריז ביחד עם רעייתו רבקה, מעצבת תכשיטים נודעת.
בהגשמת הנסיעה ראה מילוי חובה לעצמו.
בהיותו בפריז, שאותה חרש רכוב על אופניו, ראה יום אחר יום יצירות אמנות ממחוזות שונים ומתקופות שונות במוזיאונים ובגלריות, אך גם בבתי יוצר של אמנים בעלי תפישה מודרנית כשלו, שעצם הקשר איתם היה מאתגר והשחיז עוד יותר את חושי היוצר החדים שלו.
מעורבות עמוקה זו בחיי היצירה של אמני פריז סייעה לו לזהות את כישרונו בפיסול.
בפריז עיכל בזה את שלמד על עצמו; תמיד חש בצורך להתבטא באמצעות חומרים קשים שלהם צדדים רבים.
אך לשם כך זקוק אמן למקום מרווח ולכסף, שני יסודות שעד אז חסרו לו.
בזה מצא את דרכו לפיסול למרות הכל.
הוא אלתר ומצא לצורכי הפיסול שלו חומרים מוצקים ושונים באופיים מהשקיפות ומהרכות הנלוות לצבעי המים שלו; חומרים שהתאימו לפסלים שהרגיש בהם ואותם ראה בעיני רוחו.
הוא איתר שברי רהיטים שיצאו מכלל שימוש, כלי-בית שהושלכו כחפצים מיותרים, חלקי מכונות שנזרקו להחליד במקום קבורתם, ועד לענפי עצים שבורים ופריטים ביזאריים.
מכל אלה יצר את פסליו שגרעינם נמצא לעיתים גם בצורות שזיהה את מתוויהן בפריטים הדחויים עצמם, ובעזרת דמיונו השלימן לצורות חדשות; לפעמים כאלו שהן על גבול ההפשטה, בדומה לאותן שאפשר היה לאתר באקוורלים שלו, כמשטחים וכתמים שיצרו את האלף-בית של שפתו המיוחדת.
בכל שפנה חזר ויצר את עולם פיסולו שמתחילתו היה חתום בתבנית תפישתו האמנותית-חברתית.
בין פסליו היו פסלי מחאה נוקבת כנגד העוולות החברתיות.
פסלים ששיקפו את טיבו של בזה האמן, כהומניסט מובהק שמצבו מעורר החמלה של האדם בחברה המודרנית לא חדל מלהטרידו.
הפיסול, לעיתים יותר מהציור, איפשר לו לבטא את השקפת עולמו החברתית, לחדד את מחאותיו, לתבוע את עלבונו באמצעות החזרת הכבוד האבוד למושג שהלך ונשחק, "צדק חברתי ואנושי".
פריז קיבלה אותו במאור פנים וראתה בו "אחד משלנו", מה גם שידע צרפתית שהייתה לו כשפת אם.
אמני צרפת הכירו מיד בכך שאינו נופל מהם, שהוא "אמן של אמנים".
גם שם זכה בפרסים אחדים.
ההכרה בערכו קיבלה ביטוי כשעבודותיו הוצגו במסגרת תערוכות הסלונים החשובים ביותר עם הנודעים באמני הבירה הצרפתית באותה עת.
ב-1957 זכה בזה ב"פרס קֶארְמס" ושנה לאחר מכן בפרס "יד להתנגדות".
ואילו בשנת 1966 הוענק לו "פרס מונקו" הבינלאומי לאמנות מודרנית.
אלא שהגעגועים לישראל גברו עליו וכבר חזר וחשב על חלוקת השנה לשתי עונות יצירה, החורפית במרכז הארץ והקיצית בתחום רובע האמנים בצפת העתיקה.
לאחר שובו כתבה פרופ' גילה בלס בהקדמתה לספר אותו ערך משה בר-יודא והציג את עבודותיו: "רוברט בזה - צבעי מים":
"הים-תיכוניות טבועה בנפשו של בזה ונתונה לו מאליה, שלא מדעת, לכן אין לה זיקה לסממנים הרומנטיים הטיפוסיים לתיאורי ה"אוריינט" ולתפישה המבקשת לבטא ערכים "מקומיים" בעלי מטען אידאיי לאומי, והיא בעלת אופי אוניברסלי ונובעת במישרין מן התרבות הקלאסית העתיקה.
וכשהוא נוסע לפאריס ושוהה בה שנים אחדות, לא זו בלבד שאין הוא מתרחק ממקורותיו, אלא מחזקם ומעדנם, בהשראת המסורת האפולינית המהוללת של הציור הצרפתי".
מאז שובו זכה בהכרה מחודשת כאחד מבכירי היוצרים בישראל, ועבודותיו הוצגו במסגרות שונות במוזיאונים נודעים כמוזיאון ישראל בירושלים.
הוא גם חזר להציג כמעט מדי שנה בשנה באתונה, עיר לידתו.
מבחינת היוונים היה ונשאר אמן יווני בעל שיעור קומה.
תערוכות יחיד שלו נחשבו שם לאירוע אמנותי שאין להחמיצו.
אבל תמיד, לאחר הביקור העונתי ביוון היה בזה חוזר "הביתה", ליצור בישראל.
מבין שני בתיו בארץ, הסטודיו שלו בגבעתיים, היכן שהתגורר, והבית שלו בצפת, העדיף תמיד את מרחבי בית היוצר שלו בגליל.
שם היה הסטודיו האמיתי שלו, שאיפשר לו ליצור בהיותו מוקף בנופים קדומים המזכירים את ארץ לידתו, כשהוא מתמקד בלי הפרעה כלשהי בשני התחומים שלו, ציור ופיסול.
בשנת 1966 זכה בזה שנית ב"פרס דיזנגוף", הפעם בתחום הפיסול.
בשנים שלאחר מכן הוענקו לו פרסים נוספים.
עבודותיו נמצאות באוספי מוזיאונים בכירים ובאוספים פרטיים רבים בארץ ומחוצה לה.
הוא קיים תערוכות יחיד בירושלים, בתל אביב, בפריז, במינכן, באתונה ומקומות אחרים, והשתתף בתערוכות קבוצתיות חשובות.
ברשימה שהתפרסמה אודותיו כשמלאו לו שמונים שנה נאמר כי: "שיא יצירתו מתבטא באקוורלים המעוררים התרגשות...
הציורים נראים לעין כפי שמנגינה טובה נשמעת לאוזן; הם גורמים למתבונן בהם להאמין כי העין באמת מסוגלת לקלוט צלילים".
ב-19 במרץ 2010, נפתחה במוזיאון תל אביב לאמנות רטרוספקטיבה המביאה לעין הציבור מבחר עשיר של עבודות מיצירתו של רוברט בזה כפסל וצייר בעל ייחוד.
הפתיחה התקיימה בנוכחות אלמנתו ובני משפחתו.
נשאו דברים אוצרת התערוכה פרופ' גילה בלס ופרופ' מרדכי עומר מנהל המוזיאון.
שני הדוברים התמקדו בשיעור קומתו כאמן בעל שם שעם השנים שחלפו מאז מותו מתבררת יותר ויותר חשיבות היותו דמות מרכזית ב"אופקים חדשים".
פרופ' עומר התמקד בערך התערוכה המוקפדת והמרתקת שמדגישה עד כמה היה האמן מראשוני האמנים שקלטו בארץ את משמעות הרוחות המנשבות בעולם האמנות מתחילת המאה העשרים.
פרופ' גילה בלס, מומחית בעלת-שם באמנות ארצישראלית בכלל ובעיקר בנושא "אופקים חדשים", הקבוצה המהפכנית שבראשה עמד הצייר יוסף זריצקי ובזה נמנה עם ראשוניה, הרחיבה בהישגיו גם כפסל שבמשך שש שנים רצופות חי בשנות החמישים בפריז ושם הציג בעיקר את פסליו שזכו בהוקרה של גדולי הפיסול והציור.
במקביל לתערוכה הופיע ספר קטלוגי מקיף העוסק ביצירתו של בזה לאורך חייו.
המחקר הזה נכתב ונערך בידי פרופ' בלס הסוקרת ומנתחת את עולם יצירתו של בזה על רקע תקופתו.
היא הדגישה את חשיבותו של האמן הרבה מעבר לאותה תקופה.
בין היתר ציינה החוקרת את הקשר ההדוק הקיים בין ציוריו לפסליו, באמצעותם מצא דרך לבטא גם את השקפת עולמו.
רוברט בייקון , היה דיפלומט אמריקני שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית בשנת 1909.
בייקון נולד בבוסטון מסצ'וסטס וסיים את לימודיו האקדמאיים באוניברסיטת הרווארד בשנת 1880.במשך שנים רבות עבד כאיש עסקים עצמאי ובשנת 1894 היה לשותפו של ג'יי.
Morgan & Co., מטעמה היה שותף לייסוד תאגיד הפלדה של ארצות הברית.
בשנת 1903 פרש בייקון מפעילות עסקית וכעבור שנתיים מונה לעוזר למזכיר המדינה של ארצות הברית.
בתפקיד זה הוא שימש בשנים 1905 - 1909 ומילא את מקומו של מזכיר המדינה אליהוא רוט בהיעדרו מהמדינה.
לאחר בחירתו של רוט לסנאט ופרישתו מהתפקיד, בייקון מונה תחתיו, ב-27 בינואר 1909,בימיו האחרונים של ממשלו של הנשיא תאודור רוזוולט.
על אף כהונתו הקצרה בתפקיד (37 ימים בלבד), בייקון הוא שהשיג את הסכמת הסנאט להסכמים שחתמה ארצות הברית עם קולומביה ופנמה בהסכמתן על תוואי תעלת פנמה ופתיחתה.
כמו כן כינס בייקון גם ועידה סביבתית בין מדינות צפון אמריקה, כדי לדון בשימור משאבי הטבע ביבשת.
לאחר סיום תפקידו כיהן בייקון כשגריר ארצות הברית בצרפת (1909 - 1912) ועבד בשיתוף עם מפקד חיל המשלוח האמריקני ג'ון פרשינג במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1915 הוענקה לו דרגת מייג'ור ובשנת 1917 הוצב בייקון תחת פרשינג וכעבור שנה החל לשרת כמפקד המשלחת האמריקנית למטה הכללי של הצבא הבריטי.
בנו, רוברט לואו בייקון, כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
רוברט בארנס היה שחמטאי בריטי-ניו זילנדי.
בשנת 1880 הפסיד בארנס בניו-יורק בדו-קרב לאז'ן דלמאר -7 +0 =1 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
לאחר מכן שיחק בתחרות פרנקפורט 1884 וסיים במקום הרביעי עם 7.5/11. במוקדמות תחרות פרנקפורט 1887 סיים במקום הראשון עם 8/9 ובגמר הגיע למקום ה-5-6. במוקדמות תחרות לייפציג 1894 סיים במקום הראשון עם 5/5 ובגמר חלק מקום 3-5 עם 4/7. באליפות גרמניה העשירית ניצח עם 10.5/14.
רוברט ג'וזף בארו הוא כלכלן אמריקאי ופרופסור באוניברסיטת הרווארד, שנודע בעיקר בזכות תרומותיו בתחום המקרו-כלכלה וכאחד המייסדים של הגישה הנאו-קלאסית.
בארו נחשב לאחד הכלכלנים המצוטטים והמשפיעים ביותר בעולם, במיוחד בזכות מחקריו על מדיניות פיסקלית, צמיחה כלכלית ואינפלציה.
בארו, יליד ניו יורק, סיים ב-1965 תואר ראשון בפיזיקה במכון הטכנולוגי של קליפורניה, בו היה אחד מתלמידיו של ריצ'רד פיינמן.
לאחר שהבין כי לא יוכל להצטיין בתחומי המחקר בענף, פנה בארו ללימודי כלכלה באוניברסיטת הרווארד בה עשה את הדוקטורט שלו תחת הנחייתו של הכלכלן האמריקאי-ישראלי צבי גריליכס, וקיבל את תואר ה-Ph.D ב-1970. לקראת סיום הדוקטורט קיבל בארו משרה באוניברסיטת בראון.
בין השנים 1973 ו-1987 היה חבר סגל באוניברסיטאות שיקגו ורוצ'סטר עד שחזר לאוניברסיטת הרווארד בה עובד עד היום.
מאז 1995 משמש בארו כחבר בכיר במכון הובר (מכון מחקר ליברטני באוניברסיטת סטנפורד), ומאז שנת 1978 כעמית במכון המחקר הלאומי (NBER).
משנת 2004 בארו משמש כעורך משותף של כתב העת היוקרתי Quarterly Journal of Economics.
ב-1988 נבחר לעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
בארו שימש עורך ב-Wall Street Journal בשנים 1991 עד 1998 ופרשן כלכלי בשבועון ביזנסוויק בשנים 1998 עד 2006.
ב-1974 פרץ בארו לתודעה של עולם המחקר הכלכלי עם מאמרו, שהתפרסם במגזין לכלכלה פוליטית בהוצאת אוניברסיטת שיקגו (Journal of Political Economy), תחת הכותרת "?Are Government Bonds Net Wealth".
בארו הציג הוכחה מתמטית למה שמכונה שקילות ריקרדו, לפיה אין יתרון לממשלה בגיוס הון באמצעות הגדלת החוב (הנפקת איגרות חוב) לעומת העלאת מיסים, וזאת משום שתושבי המדינה, הניחנים בציפיות רציונליות, מבינים כי במקרה של הנפקת אג"ח, תצטרך בעתיד הממשלה להעלות מיסים על מנת לממן את פרעונן.
מאמר זה הוא אחד המפורסמים והמצוטטים ביותר בעולם הכלכלה, וערער על גישת הכלכלה הקיינסיאנית.
ב-1976 פרסם במגזין לכלכלה מוניטרית (JME) את מאמרו "Rational expectations and the role of monetary policy" (ציפיות רציונליות ותפקידה של מדיניות מוניטרית), ובו התייחס לתופעת הנייטרליות של הכסף, לפיה מדיניות מוניטרית מרחיבה לא תניב השפעות ריאליות.
למאמר תפקיד חשוב בתיאור תפקידו של הכסף בתיאורית הכלכלה הנאו-קלאסית.
ב-1983 פרסמו בארו ועמיתו דייוויד גורדון, מאמר ב-JME המתייחס לתפקידם של הבנקים המרכזיים ביצירת אינפלציה וחשיבות המוניטין של הרשות המוניטרית לקיום הבטחותיה.
בארו וגורדון מצאו כי על אף שלבנק המרכזי עשויה לכאורה לצמוח תועלת בהפרת יעד האינפלציה שקבע, על מנת להשיג הורדת אבטלה, הרי שבהתאם לתיאורית הציפיות הרציונליות, הפרטים יתאימו התנהגותם בהתאם ומראש הציפיות ויעד האינפלציה יהיו גבוהים יותר.
בסוף שנות ה-80 שיתף פעולה עם גארי בקר במחקרים כלכליים הנוגעים לזולתנות של הורים כלפי ילדיהם, השפעות רמת הפוריות בין הדורות וקצב גידול האוכלוסין על הכלכלה, המאמרים שפרסמו הסבירו מדוע בטווח הארוך אין קשר בין שערי הריבית הריאלית לבין קצב הגידול בצריכה לנפש.
ב-1992 פרסם מאמר המשך עם תלמידו זייבר סלה א-מרטין, בו חילקו מדינות לפי אזורים עשירים ועניים ומצאו כי בטווח הארוך קיימת נטייה של התכנסות בהכנסות, כלומר אזורים עניים יותר צומחים בקצב מהיר יותר.
עם זאת הזהיר בארו כי אין לצפות שאיחוד גרמניה יביא להדבקת הפער בין מזרח גרמניה למערבה בטווח הקצר, משום שמדובר בהתכנסות איטית יחסית.
בסדרת מאמרים שפרסמו בתחילת המאה ה-21, בארו ואשתו רייצ'ל מקלירי, אף היא מאוניברסיטת הרווארד, התייחסו השניים להשפעת הדת על הצמיחה הכלכלית.
בארו ומקלירי מצאו כי עובדת קיומה של אמונה אצל האזרחים, בפרט האמונה בקיומם של גן עדן וגיהנום, משפיעה לחיוב על צמיחת המדינה, בהתאם לתפיסתו של מקס ובר.
עם זאת עלייה בנוכחות המאמינים בכנסיות מפחיתה צמיחה זו, משום ששואבת משאבים וזמן.
הוא סבור כי תפקיד הממשלה צריך להסתכם בלהגן על זכויות הפרט, להבטיח רמת השכלה בסיסית לאזרחים, לספק רשת ביטחון סוציאלית מוגבלת ולהשתתף במימון ציבורי במקומות ספורים נדרשים, כגון בניית תשתיות תחבורה.
על פי בארו התערבות המדינה בתחומים כמו קידום הדמוקרטיה, חינוך מכוון למגזרים מסוימים, הגנת הסביבה וחיסול אי השוויון אינם מסייעים לצמיחה כלכלית.
בניגוד לרבים מעמיתיו בארו ממעט להשתתף בגופי ייעוץ לממשל האמריקאי, אם כי החל מ-2006 משמש כיועץ אקדמי לבנק הפדרלי של ניו יורק.
באוגוסט 2010 פרסם מאמר ביקורת בוול סטריט ג'ורנל, על המדיניות הכלכלית של נשיא ארצות הברית ברק אובמה, על פי חישוביו של בארו, שיעור האבטלה בארצות הברית נותר בשיעור גבוה בשל הארכת משך הזכאות לדמי אבטלה ל-99 שבועות לעומת 26 קודם לכן.
בארו הציג תוכנית בת שישה צעדים שתביא ל"הצלת הכלכלה" של ארצות הברית והעלאה מחודשת של דירוג האשראי של המדינה ל-AAA.
התוכנית מבוססת על העלאת הגיל המינימלי וקביעת קריטריונים כלכליים לזכאות בתוכניות הביטוח הלאומי הממשלתיות, הפחתת שיעורי המס השולי אצל יחידים, הפחתת הדרגתית של ההכרה בהוצאות מס כגון על ריבית למשכנתאות, הפחתת ההוצאות הממשלתיות, הוספת מס על צריכה כגון מע"מ, ביטול מס החברות הפדרלי ומיסי העיזבון.
סר רוֹבֵּרְט לַיירְד בּוֹרְדָן היה ראש ממשלת קנדה השמיני, בין 10 באוקטובר 1911 ל-10 ביולי 1920, במהלך חלק מתקופת שלטונו היה ראש ממשלת אחדות.
רוב תקופת כהונתו חופפת לתקופת מלחמת העולם הראשונה וממשלו בתקופה זו נוהל כממשלת חירום בעת מלחמה.
בורדן היה יו"ר המפלגה השמרנית ויו"ר מפלגת האחדות (שותפות בין המפלגה השמרנית וחלק מהליברלים) עד תום המלחמה.
לאחר המלחמה פעל למתן מעמד עצמאי לקנדה בחוזה ורסאי ובין חברות חבר הלאומים, מעמד אותו קנתה קנדה בדם חלליה.
מגיל צעיר היה על בורדן לעבוד כמורה ומאוחר יותר למד והשכיל בקריירה משפטית.
דרך מיומנותו בתור עורך דין השיג בורדן פרסום ברחבי נובה סקוטיה ובהמשך נבחר לבית הנבחרים של קנדה בשנת 1896 מטעם המפלגה השמרנית.
בורדן החליף בשנת 1901 את צ'ארלס טאפר בהנהגת המפלגה והתחרה במשך סדרת מערכות בחירות נגד ראש הממשלה המכהן באותה העת, וילפריד לורייה מהמפלגה הליברלית.
בשנת 1911 ניצח בבחירות הפרלמנטריות ונבחר לראשות ממשלת קנדה.
בורדן חיזק את קשריו של הדומיניון הקנדי עם האימפריה הבריטית זמן קצר קודם לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
במהלך המלחמה התערבה קנדה לצד בריטניה והממשלה חיזקה את סמכויותיה דרך חקיקת אמצעי המלחמה.
זמן קצר מאוחר יותר היה ממשל בורדן אחראי על הקמתו של חיל המשלוח הקנדי שהיה מעורב בחזית המערבית.
בשנת 1917, דרך הקמתה של ממשלת אחדות, יכול היה בורדן להעביר חוק גיוס חובה.
בחזית הביתית נודע אירוע פיצוץ הליפקס בסוף שנת 1917. לאורכה של המלחמה עלתה הדרישה להכרה ממשלתית בשוויון זכויות לנשים וממשלת בורדן העניקה זכות הצבעה לנשים.
בסופה של המלחמה החלה התערערות כלכלית שגררה אחריה שביתה כללית בויניפג.
ממשלת בורדן הזעיקה את יחידות הפיקוח המשטרתי המיוחד מהטריטוריות הצפון-מערביות במטרה להשקיט את השביתה.
בשנת 1915 הוענק לבורדן תואר אבירות מידי ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת.
דרך פועלו של בורדן ניתנה לקנדה אוטונומיה שלטונית נרחבת במסגרת חוזה ורסאי.
בשנת 1920 פרש בורדן מהפוליטיקה הקנדית וקבע את ארתור מיין להיות ליורשו בראשות הממשלה.
לאחר פרישתו הפוליטית של בורדן ממשלת האחדות של המפלגה היוניוניסטית שהקים התפרקה.
בורדן היה ראש הממשלה הקנדי האחרון מנובה סקוטיה והאחרון שנולד לפני איחוד קנדה.
דיוקנו של בורדן מופיע על שטר 100 דולר קנדי.
זמן קצר לאחר פרישתו הפוליטית של בורדן שבו הליברלים להנהגת הממשלה תחת ויליאם ליון מקנזי קינג שהפך לאישיות הפוליטית המרכזית בפוליטיקה הקנדית לשני העשורים הבאים.
לאחר פרישתו הפוליטית ייצג בורדן את קנדה פעם נוספת במהלך הוועידה הימית בוושינגטון, ארצות הברית.
בורדן נפטר בשנת 1937, בעודו עומד בראשות מנהל שני בנקים.
רוברט בורדן נולד בנובה סקוטיה בשנת 1854. משפחתו היגרה לאמריקה הצפונית מממלכת אנגליה עוד במהלך המאה ה-17 ומזה דורות היו בני המשפחה עובדי אדמה.
אביו של רוברט, אנדרו, שנולד בשנת 1816, היה חקלאי בעל אדמות בגראן פרה שחי בדלילות כלכלית.
אנדרו בורדן התחתן בנישואים ראשונים עם קתרין סופיה פולר ולזוג היו שני ילדים לפני פטירתה של קתרין בשנת 1847. לאחר שלוש שנים התחתן אנדרו בשנית עם יוניס ג'יין לירד, בתו של מורה בית ספר בעל מוניטין מקומי.
רוברט בורדן היה הבכור בבניהם של אנדרו ויוניס.
לאחר הולדתו נולדו עוד שלושה ילדים לזוג; ג'ון ויליאם, ג'וליה רבקה והנרי קליפורד.
בצעירותו הייתה לאמו של רוברט, יוניס, את ההשפעה החינוכית המרכזית עליו.
מאוחר יותר כתב רוברט על אמו שהייתה מסורה לגידול ילדיה.
אנדרו השאיר את הטיפול בחווה ליוניס וילדיהם בעוד ניסה ונכשל להיכנס למספר עסקים מקומיים.
לבסוף התקבל לניהול תחנת רכבת מקומית.
את חינוכו החל רוברט בורדן בבית הספר הפרסביטריאני היסודי המקומי.
בבית הספר נחשף בעיקר לזרמים בנצרות בעוד אמו לימדה אותו באופן עצמאי אוריינות.
כאשר היה בן 9, בשנת 1863, שלחו אותו הוריו לבית הספר אקסיה וילה, אשר היה לאקדמיה פרטית.
מסגרת לימודיו של רוברט כללה דקדוק, מתמטיקה, ספרות ופילוסופיה.
נוסף על כך הוא הצטיין בידע יוונית ולטינית.
בהמשך למד גם עברית בעזרת מחנכו, ג'יימס הנרי המילטון.
בשנת 1869, בעודו בן 14 בלבד, מונה רוברט מטעם האקדמיה לעוזר מחנך לאחר שהמילטון עבר ללמד בארצות הברית.
רוברט הגיע להחלטה שלא יעסוק בחקלאות למחיה.
במקום זאת המשיך בעיסוקו כמחנך בפועל באקדמיה אשר עצר את תהליך לימודיו.
אי-השלמת לימודיו מנע ממנו לימודים באוניברסיטה מאוחר יותר.
בהמשך גילה יכולת אוטודידקטיות הרכש השכלה באופן עצמאי לגמרי במקביל לעבודתו כמחנך.
בורדן עסק בהוראה באקסיה וילה במשך 4 שנים עד שקיבל את הצעתו של המילטון להצטרף אליו במוסד החינוכי גלאנווד בניו ג'רזי, ארצות הברית.
בין 1873 ל-1874 היה בורדן פרופסור למתמטיקה ולימודים קלאסיים.
בורדן היה אמנם רחוק מביתו אך שמר על קשרים עם אחיו-למחצה, תומאס, שעסק בדייג במטרופולין של ניו יורק.
נוסף על כך, מספר חברים של בורדן התגוררו ועבדו בברוקלין.
משלא מצא סיפוק בהוראה החל לעסוק בעריכת דין בהליפקס, נובה סקוטיה, ללא הכשרה פורמלית.
בורדן העריך כי מכיוון שלא השלים לימודים גבוהים יתקבל רק ללימוד באקדמיות ממדרגה שנייה.
תחילה יצר בורדן קשר עם דודו, שהיה עורך דין באונטריו.
יוניס, אמו של בורדן, לחצה על בנה שיוכל להשיג משרת עורך דין מספקת בנובה סקוטיה ושאין כל סיבה עבורו לעבור הרחק לאונטריו.
ב-1877 עבר את בחינות לשכת עורכי הדין של נובה סקוטיה.
בספטמבר אותה השנה הוא החל לעבוד כעורך דין והיה שותף באחד ממשרדי עורכי הדין הבולטים בהליפקס, תחת צ'ארלס היברט טאפר, עורך דין שלמד באוניברסיטת הרווארד.
הייתה לו עוד שנת חניכה לפני קבלתו ללשכת עורכי הדין ובחורף שבין 1877 ל-1878 הוסיף ללמוד גם בבית הספר להוראה צבאית בהליפקס.
ב-1880 התקבל ללשכת הבונים החופשיים.
בורדן עבר בין מספר משרדי עריכת דין לפני שנקרא בשנת 1882 לשוב למשרד של וולאס גרהאם, שותפו של צ'ארלס טאפר.
בורדן התחנך תחת גרהאם כשוליה בתחילת לימודי המשפטים שלו בשנת 1874. המשרד אשר נוהל בידי גרהאם וצ'ארלס טאפר נזקק לתמיכה מבורדן לאחר שהקריירה המשפטית של טאפר נקתעה עקב מינויו לבית הנבחרים של קנדה.
העבודה של בורדן נסובה בעיקרה בין הצגת תביעות לבית המשפט העליון בנובה סקוטיה לבין ייצוג משפטי בעד ממשלת ג'ון אלכסנדר מקדונלד.
קשריו של בורדן עם המפלגה השמרנית של קנדה החלו במהלך הקריירה המשפטית שלו מכיוון שהמשרד של גרהאם היה מקושר להנהגת המפלגה ופעמים רבות ייצג אותה במקרים משפטיים.
לבורדן היה חלק מרכזי בייצוג קנדה במהלך משבר דיפלומטי עם ארצות הברית שנגע לזכויות דייג באוקיינוס האטלנטי.
התיק המשפטי אל מול ארצות הברית היה גורל מרכזי לכך שבשנת 1888 הוצעה לו משרד סגן שר המשפטים בידי שר המשפטים המכהן, ג'ון תומפסון.
לאחר ששקל אותה בכובד ראש, חליט בורדן לסרב להצעה והמשיך לעסוק בעריכת דין בהליפקס.
ב-1889 נשא לאישה את לאורה בונד (Laura Bond; 1863–1940), בתו של תומאס הנרי בונד, שהיה סוחר מצליח בהליפקס.
בורדן נהג לבקר בכנסייה האנגליקנית העירונית על שם פאולוס הקדוש, איפה שלאורה הייתה נגנית אורגן.
כאשר נישאו היה בורדן בן 35 ולאורה הייתה בת 28. בתחילה שכרו בני הזוג בורדן דירה במרכז העיר הליפקס, אך בשנת 1894 רכש בורדן בית גדול, פינאהרסט, על דרך קווינפול שבפרבריה המערביים של העיר.
שני בני הזוג היו בעלי מספר גורמים משותפים, כולל אהבה למספר סוגי ספורט.
בורדן ולאורה בילו מספר שבועות בקיץ 1891 ו-1893 בטיולים באנגליהממלכה המאוחדת ובאירופה.
לזוג לא היו ילדים אך אחיו הצעיר של בורדן, הנרי "האל" קליפורד, היה לעיתים קרובות מתגורר איתם בפינאהרסט בזמן שלמד משפטים בדלהוזי.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 הפך משרד גרהאם ובורדן לאחר מגדולי משרדי עורכי הדין בנובה סקוטיה ועל כך המשרד העסיק עורכי דין נוספים לשירותו.
מבין לקוחות המשרד היה הבנק הפרובינציאלי של נובה סקוטיה, חברת קווי הטלפון של נובה סקוטיה, חברת אוניות הקיטור של קנדה ועוד.
רוב העבודה של בורדן במשרד נסובה סביב הצגת ערעורים לבית המשפט העליון בהליפקס או באוטווה, בירת אונטריו.
בשנת 1893 הופיע בורדן לראשונה להצגת ערעור בפני הוועידה המשפטית של המועצה המלכותית בלונדון.
בעת נקרא להצי ערעור באוטווה ביקר בורדן מספר פעמים את ג'ון תומפסון, לשעבר שר המשפטים הקנדי שמונה בשנה קודם לכן לראש ממשלת קנדה.
עד 1891 היה חבר המפלגה הליברלית, אולם בשנה זו עבר למפלגה השמרנית בין לבין עקב קשריו המשפטיים עימה.
כאשר היה בורדן נקרא לייצג ערעור לבית המשפט העליון באוטווה היה נוהג להשתכן בעיר באופן זמני ובהמשך לרכב על אופניים למושב בית המשפט העליון.
מספר פעמים הוא נראה ברחובות אוטווה רוחב לצדו של צ'ארלס היברט טאפר, אשר קודם לכן התחנך במשפטים תחתיו לפני מעברו לאונטריו.
עם הזמן התפשט המוניטין של בורדן בתוך נובה סקוטיה ובשנת 1895 התמנה לחבר באגודת עורכי הדין של נובה סקוטיה.
בשנה מאוחר יותר היה בורדן לנשיא האגודה.
בורדן במקביל תמך במקורבו צ'ארלס סידני הרינגטון בהקמת אגודת המשפטנים של מונטריאול, בפרובינציית קוויבק.
ב-27 באפריל 1896, לאחר התפטרותו של ראש הממשלה מקנזי בוול, עמד הפוליטיקאי צ'ארלס טאפר, גם הוא מהמפלגה השמרנית, לרשת את ראשות הממשלה עד לבחירות באותה השנה.
טאפר, שהיה מקורב עם בורדן, ביקש מזה האחרון להתחרות לייצג את הליפקס בבית הנבחרים מטעם המפלגה השמרנית לאחר שג'ון פיצויליאם סטאירס, חבר בית הנבחרים הקודם מטעם הליפקס, פרש מתפקידו.
בורדן הסכים להצעה של טאפר ובכך החל בקריירה פוליטית.
במהלך הבחירות הפרלמנטריות 1896 הציג בורדן עצמו כממשיך מצעה הפוליטי של המפלגה השמרנית לפי מדיניותו של ג'ון אלכסנדר מקדונלד שנפטר בשנת 1891. לבסוף נבחרו שני מייצגים בטעם הליפקס לבית הנבחרים; בורדן השמרן ועורך הדין בנג'מין ראסל הליברלי.
לאחר הבחירות עבר בורדן לראשונה לאוטווה כדי להצטרף לפרלמנט הקנדי.
עם זאת, הבחירות הפרלמנטריות הסתיימו בהפסד המפלגה השמרנית ובמינויו של וילפריד לורייה הליברלי לראש ממשלה.
על כן בורדן החל דרכו הפוליטית באוטווה ביושבו באופוזיציה.
בארבע השנים הבאות היה מעורב בורדן בעריכת דין מחד בהליפקס ועסק בפוליטיקה הלאומית באוטווה מאידך.
מאוחר יותר רשם על געגועיו לאשתו לאורה שנותרה בביתם בהליפקס.
נכון לשנת 1899 השיג בורדן מוניטין פוליטי לאומי ונראה כדמות מפתח עולה בפוליטיקה הפנימית של המפלגה השמרנית.
בשנת 1900 נחלה המפלגה השמרנית הפסד חריף נוסף במהלך הבחירות הפרלמנטריות כאשר זכתה ברוב מושבים באונטריו בלבד.
צ'ארלס טאפר עמד לצאת לגמלאות והיו מספר מועמדים לראשות המפלגה השמרנית, בהם צ'ארלס היברט טאפר וג'ורג' אולס פוסטר.
לבסוף פנו האב והבן למשפחת טאפר אל בורדן לקחת את הנהגת המפלגה.
ב-6 בפברואר 1901 נבחר בורדן ליו"ר המפלגה השמרנית עם פרישתו של טאפר האב.
בורדן הנהיג את המפלגה השמרנית במשך עשור מהאופוזיציה.
קודמיו בהנהגה השמרנית כגון מקדונלד, ג'ון אבוט, תומפסון וטאפר היו בעלי שנים של ניסיון פוליטי במשרות מפתח לפני שכיוונו לראשות המפלגה.
בעוד שכבר מזה זמן רב עלה על חרדותיו דרך הקריירה המשפטית, בורדן מעולם לא נהנה לנאום או לדבר בפומבי.
רבים במפלגה השמרנית הצביעו בעד מינויו של בורדן לראשות המפלגה עקב התמיכה של טאפר במינויו.
מצב זה הותיר ספקות של רבים מחברי המפלגה בבורדן ונלקחו מספר שנים עד שהשיג את ההכרה והתמיכה מצד רוב חברי המפלגה.
במהלך השנים הללו חברים שמרנים התייעצו פעמים רבות עם גופים חיצוניים כגון עסקים לקביעת המדיניות השמרנית.
בעייתו הגדולה ביותר של בורדן הייתה עם חברי המפלגה הצרפתים מקוויבק.
במקור היו נציגי קוויבק לעצם היסוד של המפלגה השמרנית אך עם הזמן הפכו למיעוט לעומת נציגי המפלגה הליברלית מטעם הפרובינציה.
וילפריד לורייה הליברלי היה עצמו צרפתי מקוויבק ותרם לשינוי הצבעות רבות דרך מצעו הפוליטי.
לחיזוק מעמדה של המפלגה בקוויבק, בחר בורדן בחבר פרלמנט צרפתי-שמרני לסגנו בהנהגת המפלגה.
אותו חבר פרלמנט, פרדריק דברץ' מונק, נכנס לעיתים קרובות למאבקים פוליטיים עם בורדן.
מונק היה כבורדן משפטן מצליח אשר נבחר לפרלמנט בשנת 1896. בורדן, שהשפה הצרפתית הייתה שגורה בפיו, היה חסר סבלנות לעומת תמיכתו של מונק בהעברת זכויות נוספות לאוכלוסייה הצרפתית.
למעשה, מונק אף הביע לעיתים תמיכה בתנועה לעצמאות קוויבק מאיחוד קנדה.
חברי המפלגה היו מפולגים בין דוברי צרפתית לדוברי אנגלית, בין קתולים לבין פרוטסטנטים ועוד.
מונק, שהרגיש מבודד וחסר תמיכה מצד מנהיג מפלגתו, התפטר מתפקידו בינואר 1904. שנה לאחר מכן הוא ובורדן התעמתו סביב נושא בתי הספר באלברטה ובססקצ'ואן.
מונק רצה שבורדן יקום לעזרת הקמת בתי ספר נפרדים בין צרפתים ואנגלים במחוזות החדשים.
בורדן מצידו, בידיעה שרעיון ההפרדה התרבותית פוגש בהתנגדות מצדם של גורמים מקומיים, תמך בטיעונים לאוטונומיה פרובינציאלית.
מונק, בכעס, טען כי מנהיגו החזיר את המפלגה השמרנית בקוויבק 15 שנה אחורה.
בשנת 1903 נכנס בורדן למאבק פוליטי עם לורייה וממשלתו הליברלית.
ממשלת לורייה קראה להקמת שתי מסילות ברזל טרנס-יבשתיות, שתיהן נועדו להתחיל במרכזי האוכלוסין בקוויבק ואונטריו.
האחת נועדה להתפרס מערבה עד לחופי האוקיינוס השקט בקולומביה הבריטית והשנייה נועדה להתפרס צפונה עד אל אוקיינוס הקרח הצפוני באזורים המבודדים והדלילים מבחינת אוכלוסין בטריטוריות הצפון-מערביות.
בורדן הכיר בחשיבות של בניית הרכבות לגישור בין קצוותיה המרוחקים של קנדה אך התנגד להתרת בניין הרכבות לחברה פרטית שתכננה לחלק את שתי המסילות כך שבמשך מאות קילומטרים יהיו במרחק מינורי.
בורדן טען כי תהיה זאת הוצאה מיותרת ומכיוון שהכספים שנועדו לבניית המסילות הועברו מידי הממשלה הוא טען כי יהיה זה בזבוז של האוצר המדיני.
החלופה שהציע בורדן קראה לבניית שתי המסילות בידי חברה ממשלתית ובכך לשמור על פיקוח ישיר על כל הגורמים בתכנון ובייצור של מסילות הרכבת.
בורדן טען כי בבחירות הקרובות של 1904 תהיה לעם אפשרות לבחור: מסע הבחירות של בורדן כשל והמפלגה השמרנית ספגה הפסד מוחץ ליריבתה הליברלית.
המפלגה הליברלית זכתה בכל מושבי בית הנבחרים בנובה סקוטיה, כולל מושבו של בורדן עצמו, והשיגה רוב של 64 מושבים על המפלגה השמרנית.
בורדן חשב להתפטר לאחר ההפסד החריף אך לבסוף החליט להמשיך בהנהגת המפלגה.
מושב פרלמנטרי פנוי נמצא בחיפזון במחוז קרלטון באונטריו ולורייה סידר באדיבות שבורדן ייצג את המחוז ב-4 בפברואר 1905.
בכך שהחליט להישאר בראשות המפלגה קבע בורדן לשם את הקריירה הפוליטית בראש מעייניו.
הוא אמר ללאורה ב-9 בפברואר 1905 שהוא בחיפוש אחר קניית בית באוטווה.
בני הזוג עברו לביתם החדש בקיץ 1906, בגלנסמיר, ברחוב וורטמבורג.
גבו של הבית פנה לנהר רידו.
בורדן מילא חלק נרחב מזמנו בראשות האופוזיציה בין 1904 ל-1908 בניסיון לשכתב מחדש את מדיניותה ומצעה של המפלגה השמרנית.
המוניטין המפלגתי נפגע קשות לאחר החלפתם של מספר ראשי ממשלה בתוך זמן קצר ממותו של אלכסנדר מקדונלנד ועד לירידתו של צ'ארלס טאפר האב בבחירות ב-1896. ב-20 באוגוסט 1907 הכריז בורדן בחגיגיות על פלטפורמת הליפקס, שהייתה למצע החדש של המפלגה השמרנית.
המצע החדש קרא בין היתר לרפורמה בסנאט ובשירות האזרחי, מדיניות הגירה מפוקחת יותר על הקיימת, משלוח דואר כפרי בחינם, והסדרת בעלות ממשלתית (הלאמה) על טלגרפים, טלפונים ורכבות.
אידיאלים אלו שהיו בקדמת המצע המפלגתי החדש סטו מהקו המסורתי של המפלגה השמרנית והיו לגורם מרכזי בהפסד המפלגה השמרנית פעם נוספת במהלך הבחירות הפרלמנטריות משנת 1908. במהלך הבחירות התחזקה עמדת השמרנים אשר השיגו רוב במניטובה, קולומביה הבריטית ואונטריו.
השמרנים השיגו 14 מושבים חדשים בבית הנבחרים, מה שהוריד את הרוב של לורייה ל-50 מושבים בלבד.
פלטפורמת הליפקס גררה אחריה מאבקים פנימיים נגד בורדן מתוך המפלגה השמרנית.
בורדן מצידו רצה להביא לרפורמה במפלגה שתסדיר ועידה לאומית לראשות המפלגה ולמועמדות מטעמה לראשות הממשלה כנעשה בארצות הברית.
בשנת 1909 החל לורייה לקדם את הזכות הקנדית לשמירה על ריבונות המים הטריטוריאליים שלה, נושא שהיה להבטחת בחירות מטעם המפלגה הליברלית עוד בשנת 1902 אך לא קודם מאז.
במקביל הייתה הממלכה המאוחדת במרוץ חימוש ימי עם הקיסרות הגרמנית.
בריטניה קראה לתמיכה קנדית בייצור אוניות מלחמה מסוג דרדנוט, שהיו לאוניות המערכה החזקות ביותר בעולם נכון לאותה העת.
לורייה ובורדן יחדיו לא אהדו את הדרישה הבריטית.
לאחר לחץ בריטי קידם לורייה הסדר עם המפלגה השמרנית שנועד להביא לייצור אוניות הדרדנוט תחת פיקוח ממשלתי.
לורייה המליץ לבית הנבחרים לאשר כל הוצאה נחוצה שנועדה לקדם בצורה ישירה או עקיפה את הצי המלכותי הקנדי (אשר היה בשלבי הקמה מוקדמים באותה העת למען ההגנה על המים הטריטוריאליים) אשר נועד לעבוד בשיתוף פעולה הדוק עם הצי המלכותי הבריטי.
בורדן וחברי המפלגה השמרנית תמכו בהמלצה של לורייה ובמרץ 1909 עברה חקיקה לבניית אוניות דרדנוט עבור הציים המשותפים של בריטניה וקנדה.
בינואר 1910 הציג לורייה בפני בית הנבחרים תקציב להקמת שירות ימי קנדי שיהווה את הבסיס לצי המלכותי הקנדי.
לפי הצעתו של לורייה, התקציב נועד להקים צי ריבוני לקנדה אשר יגן על חופיה לאוקיינוס השקט ולאוקיינוס האטלנטי.
כמו כן, במסגרת הצעת התקציב נקבע שהצי יהיה בחסות בריטית ובעיתות מלחמה ישרת לצד הצי המלכותי הבריטי.
בורדן תמך ברעיון של תמיכה ישירה בצי המלכותי הבריטי אך זמן קצר לפני ההצבעה על העברת התקציב החלו חברי המפלגה השמרנית להתפרק לכדי שלושה פלגים בעלי עמדות שונות בעניין התקציב.
בורדן לא הצליח להסדיר סמכות ומשמעת בין חברי מפלגתו ועל כן הגיש את התפטרותו מראשות המפלגה בפני המצליף הכללי ב-6 באפריל 1910. למעשה לא הייתה לו שום כוונה לעזוב את התפקיד.
במקום זאת, הוא קרא תיגר על שאלת סמכותו על חברי המפלגה השמרנית.
הוא התייחס לנושא בנאום בפני בית הנבחרים שנמשך שעה ו-12 דקות וסיים בידיעה שבני בריתו יעצרו את ההתקוממות הפנים-מפלגתית.
זמן קצר לאחר הצהריים הועברה הצעה המאשרת את התמיכה של רוב חברי המפלגה בבורדן וזה נשאר בהנהגת המפלגה.
בתחילת 1911 הוסדר הסכם מסחר מחודש בין קנדה לארצות הברית שביטל את כל המכסים בין שתי המדינות.
ההסכם, אשר הונהג בידי הממשלה הליברלית, עבר בחקיקה בתמיכה מלאה מצד השמרנים בבית הנבחרים.
רוברט רוג'ר, שר התשתיות הציבוריות במניטובה, הציע לבורדן למקד את מצע הבחירות שלו במדיניות הפנים של קנדה ולא ביחסיה עם האימפריה הבריטית בכללותה.
התאחדות התעשיינים הקנדית פיתחה במהרה גוף משני שהתערב בפוליטיקה, איגוד שוק הבית הקנדי, שניהל מלחמת תעמולה נגד המדיניות הליברלית.
התמיכה התעשייתית בשמרנית החלה עוד תחת אלכסנדר מקדונלד, כאשר הממשלה העניקה תעריפים להגנה על התעשיות.
מספר פוליטיקאים ליברלים המקורבים לתעשיינים ואנשי עסקים עברו לשורות המפלגה השמרנית לקראת הבחירות.
מנגד, מונק ותומכיו הנהיגו את ההתנגדות לבורדן מפנים המפלגה השמרנית.
כאשר איבדה ההנהגה הליברלית את רוב תמיכתה מתוך בית הנבחרים נטשה את תקציב המכס, החלטה שאפשרה למפלגה השמרנית לחזק את תעמולתה הפוליטית לקראת הבחירות.
בורדן ובני בריתו לקואליציה ערכו קמפיין בחירות ברחבי קנדה דוברת האנגלית בסיסמה "קנדיות או קונטיננטליזם".
הופעותיהם בקוויבק, שהייתה לב התמיכה בלורייה, היו מעטות.
מסע התעמולה של המפלגה בקולומביה הבריטית נערך תחת הסיסמה "קנדה לבנה", תוך נגיעה בחשש המקומי מפני הגירה לא מאוזנת מדרום-מזרח אסיה.
בשל כך ובשל חוקי ההגירה המצמצמים שהציג מצע המפלגה נחשבה כנגועה בגזענות.
עוד היו בבסיס המצע דבקות בחברות קנדה באימפריה הבריטית, בניגוד לשאיפותיהם של דוברי הצרפתית מקוויבק והלאמה למעשה של שירותי הטלגרף והטלפון.
אסטרטגית הבחירות עבדה בצורה מבריקה.
ב-21 בספטמבר 1911 השמרנים תפסו את כל שבעת המושבים בקולומביה הבריטית, שמונה מתוך עשרת המושבים במניטובה ושבעים ושלוש מתוך שמונים ושישה מושבים באונטריו.
בקוויבק ייצוגם קפץ מאחת עשרה מושבים לעשרים ושבע.
המפלגה השמרנית של בורדן זכתה ב-134 מתוך 221 מושבים בבית הנבחרים; הליברלים של לורייה ניצחו ב-87 מושבים בלבד.
בורדן מונה לראש ממשלתה האחד עשר של קנדה מאז איחודה וראש הממשלה השמרן הראשון מזה 15 שנים.
השמרנים השיגו רוב מושבים בקולומביה הבריטית, טריטוריית יוקון, מניטובה, אונטריו ואי הנסיך אדוארד.
18 מושביה של נובה סקוטיה חולקו שווה בשווה בין הליברלים והשמרנים.
הממשלה החדשה החלה בתקוות גדולות לתוכנית חקיקה פרוגרסיבית.
דרך פלטפורמת הליפקס הבטיח בורדן רפורמה נוספת בשירות המדינה - לורייה החל את התהליך עם הקמת נציבות שירות המדינה בשנת 1908 - אך עקף את הרעיונות השנויים במחלוקת יותר של רגולציה ממשלתית או בעלות ציבורית על זיכיונות לאומיים כמו הטלגרף ומערכות טלפון.
ראשית העניק בורדן ייחס ממשלתי אל המגזר החקלאי, אשר דרישותיו לא נענו במהלך שלטון הממשלות הליברליות.
תחילה הקים בורדן בשנת 1912 את ועידת החיטה דרך חקיקת החיטה.
על הוועידה שהורכבה מנציבי תבואה הוטלה הסמכות לפקח על התבואה ולהסדיר את סחר התבואה.
הוועידה אפשרה לממשל הפדרלי באונטריו להתערב במסחר התבואה במטרה להסדיר שימור תבואה לשנות בצורת ולמנוע פשיטות רגל למיניהן.
בהמשך העבירה הממשלה תקציב שנועד לתמוך בפיתוח המגזר החקלאי, בעיקר באזורי הספר המדוללים באוכלוסייתם באזור ארץ רופרט לשעבר ומערבה לה.
לאחר מכן פנתה הממשלה החדשה לתמיכה בתעשייה.
עם העברת תקציב בשנת 1912 הוקמה ועדה להסדר תעריפים שנועדו להגנת על חברות.
התקציב היה מוערך ב-80 אחוז מכלל ההכנסות של הממשלה דרך מיסים, והיה בנוי על בסיס גורם יסודי בפלטפורמת הליפקס.
הליברלים, שהיו בעלי רוב עצום בסנאט (הבית העליון בפרלמנט), השיבו לבורדן בכך שהטילו וטו על מספר מהחלטותיו דרך הרוב שאחזו בו.
בדצמבר 1913 העביר בורדן את תקציב התמיכה הימית בבריטניה (Naval Aid Bill) בהתאם לדרישות הבריטיות.
התקציב העביר 35 מיליון דולר לבניית אוניות דרדנוט שנועדו לשרת בצי המלכותי הבריטי.
בורדן נאבק בחברי פרלמנט ללא הפסק למען מעבר התקציב מכיוון שהאמין שבעזרת התמיכה הקנדית בצי הבריטי תינתן לקנדה מידת החלטה עצמאית על מדיניות החוץ שלה כך ש
במהלך 1912 הצליח בורדן להעביר חקיקה שהרחיבה את גודלם של פרובינציות קוויבק, אונטריו ומניטובה (גבולות אשר מאז לא השתנו) ואלו העניקו לאונטריו ומניטובה חוף למפרץ הדסון.
כל עוד המשיכו המאבקים הפנימיים בתוך הפרלמנט הקנדי השירות הימי של קנדה הושעה, ואפשרות תרומת החירום שלה לצי המלכותי הבריטי לא הייתה קיימת.
המבוי הסתום בין הסנאט לבית הנבחרים סטה מנושאי הצי ונמשך לנושאים כגון ייצוג פוליטי.
ביוני 1914, כאשר הסנאט דחה הצעת חוק, שהועברה פה אחד בבית הנבחרים, כדי להגדיל את מספר המייצגים בבית הנבחרים כדי להעניק ייצוג הולם לפרובינציות המערביות.
ב-22 ביוני 1914 הוענק לבורדן תואר אביר מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש מידיו של ג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת.
בורדן היה ראש הממשלה הקנדי האחרון שהוענק לו תואר אבירות.
בסוף יולי, בורדן ולאורה יצאו לחופשה מאוטווה למוסקוקה, לחופי ימת יורון.
הייתה זאת חופשה קצרת מועד.
ביום שישי בבוקר, 31 ביולי, עלה בורדן על רכבת שמיהרה לטורונטו.
למחרת הגיע למשרדו באוטווה וביום שלישי בערב, 4 באוגוסט 1914, בשעה 8:55 הגיעה הודעה מלונדון במהלך ישיבת ממשלת חירום שהאימפריה הבריטית הצטרפה למלחמת העולם הראשונה וקנדה איתה.
ב-4 באוגוסט 1914 הכריזה האימפריה הבריטית מלחמה על מעצמות המרכז בראשות הקיסרות הגרמנית לאחר שצבאה של האחרונה פלש לעבר צרפת דרך בלגיה .
בריטניה שמרה על הבטחתה לשמור על ריבונות בלגיה ובכך הצטרפה למלחמת העולם הראשונה ולצידה כל מושבותיה הקולוניאליות.
אנשי ציבור בולטים התחרו על ההכרה בתרומתם למאמץ המלחמתי.
המסדר הקיסרי "בנות האימפריה" גייסו כספים לאוניית חולים ששטה לחופי צרפת ביחד עם אוניות המלחמה שהעבירו עליהן את חיל המשלוח הקנדי.
וסר ריצ'רד מקברייד, ראש ממשלת קולומביה הבריטית, הפתיע הן את משרד האדמירליות הבריטי והן את הממשלה הקנדית באוטווה כאשר השתמש בכספי האוצר המחוזי לרכישת שתי צוללות שנבנו עבור חיל הים הצ'יליאני בסיאטל והעבירו אותן מעבר לגבול בדיוק כאשר חוקי הנייטרליות של ארצות הברית נכנסו לתוקף.
הממשל הקנדי עצמו, כמו קנדה כולה, לא היה מוכן למלחמה.
מכל קבינט המלחמה של בורדן היה רק שר אחד בעל ניסיון צבאי, סם (סמואל) יוז, שר ההגנה והמיליציה.
לתעשייה הקנדית לא הייתה התפוקה לייצר נשק כבד עבור מאמץ המלחמה הבריטי.
ב-9 באוגוסט, חמישה ימים לאחר כניסת קנדה למלחמה, יצא קבינט בורדן בהצהרה רשמית ראשונה בנוגע למדיניות החדשה ובתוך שבועיים הוקמה ועידת מלחמה מטעם הפרלמנט.
הממשל מיהר להעביר חקיקה שהעלתה תעריפים על מוצרים בסיסיים ותמכה בשימור הייציבות הכלכלית של מוסדות לאומיים.
בהמשך נטל בורדן חלק מרכזי בהעברת חקיקת אמצעי המלחמה אשר הגדילה את סמכויות הרשות המחוקקת ואת יכולתה להתערב בחיי ההפרט למניעת קשרים פנים-מדיניים נגד מדינות ההסכמה.
החקיקה כוונה בעיקרה כדי לאכוף סמכות על קהילות מהגרים שהגיעו לקנדה מ"מדינות אויב" או שהיו בעלי מוצא אוקראיני, גרמני או כל עם סלאבי.
המאמץ הקנדי בעת המלחמה רוכז בעיקרו בשליחת חיל המשלוח הקנדי אל החזית המערבית באירופה.
בורדן הבטיח לעמיתו הבריטי נאמנות קנדית ללא סייג והבטיח גיוס 500,000 חיילים קנדים לשורות הצבא הבריטי (וזאת מתוך אוכלוסייה של כ-8 מיליון קנדים בלבד).
בעוד רוב הקנדים דוברי האנגלית ראו צעד זה כפטריוטי ותמכו בו, התנגד לו הרוב המכריע של דוברי הצרפתית.
ממשל בורדן הכריז על גיוס התנדבותי לחיל משלוח, שהתארגן עד מהרה ונשלח לחזית.
סם יוז סירב לקבל את הצעת הגיוס של ראש המטה הכללי ווילובי גוואטקין וקרא לגיוס מרצון של 200 מיליציות אזוריות שהתארגנו בצורה עצמאית.
היה מאבק בין הממשלה והאופוזיציה כאשר יוז קידם חוזה עסקים עם התעשיין ויליאם פרייס לבניית מחנה אימונים עבור מתנדבים בעיירה ליד קוויבק סיטי.
מחנה האימונים הוקם בתוך שלושה שבועות ולאחר שאלפי מתנדבים סודרו בתוכו לכדי דיווזית רגלים, בורדן החליט לקראת סוף ספטמבר לשלוח את החיילים הללו לבריטניה.
הדיוויזיה הקנדית הראשונה ראתה פעילות קרבית ראשונה בחזית במהלך קרב איפר השני.
היה זה ניסיון של צבא הקיסרות הגרמנית לחדור את מערכת הביצורים של מדינות ההסכמה לתוך צרפת.
למרות התקדמות מינורית של הכוחות הגרמנים נותרה החזית קפואה במסגרת מלחמת החפירות.
הכוחות הקנדים ספגו אבדות כבדות.
לצד זאת, החל להתפתח המוניטין של החיילים הקנדים בתור חיילים אמיצים בחזית.
גיוס הדיוויזיה השנייה החל עוד בעת נשלחה הדיוויזיה הראשונה דרך האוקיינוס האטלנטי.
מספר החיילים הקנדיים שנשלחו לחזית עלה מדי חודש.
כל המגויסים היו מתנדבים למעורבות במאמץ המלחמתי שכן בורדן הבטיח לאוכלוסייה הקנדית כי לא יעביר חקיקה של גיוס חובה.
הגיוס ההתנדבותי הרב החל להאט באמצע 1916, כאשר החל להתגלות מחסור בכוח אדם בתוך קנדה עצמה.
נוסף על כך, המלחמה הפכה למלחמת התשה בחזית המערבית מזה יותר משנה באותה הנקודה ומורל החיילים בחזית צנח.
בורדן ביקר בחזית במהלך 1916 איפה שנדהם מכמות הפצועים ששהו בבתי החולים.
הוא אמר מאוחר יותר כי:
בערב העמום והקריר של 3 בפברואר 1916 כמעט ולא היה מניין חברים בבית הנבחרים של אוטווה.
לפתע נשמעה מהומה ליד הדלת הראשית של אולם הנבחרים המרכזי.
שני שומרים מיהרו פנימה ואחד צעק "אש ...
כולם לצאת החוצה!" חברי גלריית העיתונאות שלקחו את זמנם בירידה בגרם המדרגות המפותל התמלאו במהירות בעשן שחור וסמיך.
בדרך הם נתקלו בראש הממשלה בורדן, ובמזכירו שעשו את דרכם ליציאה כמעט על הידיים והברכיים.
מעורבים שנותרו בתוך האולם הראשי והיססו לצאת ממנו מצאו עצמם לכודים בחושך ובעשן כשהאורות כבו.
ג'ורג' אליוט, חבר בית הנבחרים מטעם צפון מידלסקס, קרא לאלו שהתמלאו בעשן לשלב ידיים והוביל אותם למקום בטוח מחוץ לבניין הפרלמנט.
בתוך זמן קצר כל הבניין המרכזי היה בלהבות.
תאונה הובילה לשרפת הפרלמנט הקנדי.
בורדן הצליח לברוח בזמן וביקר בהריסות ביום שלמחרת.
השרפה החלה באולם הספרים, איפה שחברי פרלמנט נהגו לעשן למרות האיסור על כך.
בדצמבר 1916 יזם ראש ממשלת בריטניה החדש, דייוויד לויד ג'ורג', שינוי מהפכני ביחסי בריטניה עם הדומיניונים שבחסותה.
הוא נזקק נואשות לעוד חיילים לוחמים בחזית אך הבין שהגיע הזמן לתת לדומיניונים ולראג' הבריטי (הודו הבריטית) אמרה בדרכי התנהלותה של המלחמה.
"הם נלחמים לא למעננו", דווח כי אמר, "אלא ביחד איתנו." באביב 1917 השתתף בורדן, בתור מנהיג אחד הדומיניונים, בקבינט המלחמה והכנס הקיסרי הראשון.
בין ביקורים סדירים לחיילי קנדה בבתי חולים צבאיים, השתתף בורדן בדיונים של הכנס הקיסרי הראשון במגוון רחב של עניינים, כולל תנאי שלום אפשריים.
בפגישות הוועידה הוא ויועצו המשפטי הצעיר, לורינג צ'ייני כריסטי, הובילו את מעבר החלטה IX, שקראה לכנס חוקתי לאחר המלחמה "לספק הסדרים יעילים להתייעצות מתמדת בכל הנושאים החשובים שהם בגדר עניינה של האימפריה המשותפת, ועל פעולה מתואמת הכרחית שכזו, המושתתת על התייעצות, כפי שיקבעו מספר ממשלות".
בענף הייצור מינה סם יוז במהרה ועדה שנועדה לפקח על ייצור תעשיית מלחמה כבדה לפי דרישות ממשלות מדינות ההסכמה.
החוזים של ממשלת קנדה למילוי הצרכים הרבים של חייליה התפזרו על ידי מחלקת המיליציה וההגנה ומחלקות אחרות במשך עשרות שנים של שקט צבאי.
שערוריות קלות בשורות החיילים כבר בתחילת 1915 שכנעו את בורדן להקים את הוועדה להוצאות המלחמה בראשותו של אלברט אדוארד קמף.
הוועידה הסדירה את ההוצאות הצבאיות של קנדה ואת כל ההזמנות של בריטניה ובעלות בריתה לייצור אספקת מלחמה מכל סוג שהיא למעט אמצעי לחימה כבדים (דוגמת חיל שריון).
באפריל 1917 התקיים קרב רכס וימי שהיה בעל חשיבות מכרעת בתולדות ההיסטוריה הצבאית של קנדה.
הקרב, שהיה הראשון בתולדות המלחמה לכלול בתוכו את כל הדיוויזיות הקנדיות, הסתיים בניצחון מכריע של מדינות ההסכמה על הארמייה השישית הגרמנית.
הפילדמרשל הבריטי דאגלס הייג פעל להביא לפרצה בחזית ובמהלך הקרב היה ג'וליאן בינג (לימים המושל הכללי של קנדה) המפקד הראשי של כלל חמש הדיוויזיות הקנדיות (הגיס הקנדי) וארתור קורי הקנדי היה למפקד הדיוויזיה הראשונה.
הניצחון וכיבוש הרכס היה רב השפעה על המורל הקנדי מבית ועל המהות הלאומית הקנדית אך בפועל לא הוביל לשינוי משמעותי במצב החזית המערבית.
במאי 1917 התכנס קבינט המלחמה האימפריאלי שכלל נציגים מכלל המושבות והדומיניונים כולל בורדן עצמו מטעמה של קנדה.
לקראת 1917 התדלדל מאוד הגיוס ההתנדבותי.
הן בשל מיצוי הפוטנציאל והן בשל מספר האבדות הכבד והידע לגבי התנאים הלא-אנושיים של מלחמת החפירות.
ההתחייבות ל-500,000 חיילים, כמו גם האבדות הכבדות והתנאים שחייבו תחלופה של חיילים בחזית שלא סופקה עקב ירידת קצב הגיוס אילצו את ראש הממשלה להחליט על גיוס חובה.
במהלך ישיבת הממשלה במאי הודיע בורדן כי הוא עומד לבקש מוילפריד לורייה להצטרף אליו לממשלת קואליציה כדי לתמוך בגיוס.
הוא עשה זאת כעבור שבוע.
לורייה היסס, מבחינה אידאולוגית התנגד לכפיית הגיוס, אך היה מודע לכך שכמה מעמיתיו הליברלים דוברי האנגלית כשפת אם תמכו בכך בתוקף.
לבסוף, ב-6 ביוני, הוא סירב להצעה.
כמה מחברי הקבינט של בורדן הוקלו מאוד.
הם סלדו מהרעיון לשתף פעולה עם הליברלים והאמינו שהם יכולים בקלות לנצח בבחירות הקרובות במצע גיוס בלעדיהם.
אך בורדן התמיד ועבד במשך חודשים להשגת קואליציה של מפלגתו עם ליברלים תומכי גיוס.
המפלגה הליברלית נקרעה בין מחייבי הגיוס, שחברו לממשלת אחדות עם השמרנים שהיו בשלטון, לבין מתנגדיו בראשות לורייה.
לאורך הדרך הייתה התנגדות מצד פלגים בפרלמנט שתי הצעות חוק שהיו מקדמות את המצע השמרני לקראת הבחירות.
חוק המצביעים הצבאיים איפשר לתפעל את ספירת הקולות בחזית, וחוק הבחירות בזמן המלחמה, שעבר לבסוף בסוף ספטמבר, מנע את זכות הצבעה ממהגרים שנולדו ב"מדינות אויב" והגיעו לקנדה לאחר 1902 והרחיב את ההצבעה לנקבה המיידית נשים של חיילים או קרובי משפחה של חיילים שלא יכלו להצביע קודם לכן.
היו אלו הבחירות הראשונות בהיסטוריה הקנדית שבהן ניתנה לנשים זכות הצבעה.
התצוגה הגולמית הזו של נחישות מפלגתית הטתה סוף סוף את המאזניים לקואליציה.
כדי לשמר את חוק גיוס החובה היה על בורדן להשיג תמיכה מצד פלגים בתוך המפלגה הליברלית.
על כן הקים בורדן, מתוך המפלגה השמרנית, את המפלגה היוניוניסטית אשר תמכה בגיוס והניעה לתמיכתה פלגים מתוך המפלגה הליברלית.
ליברלים תומכי גיוס כמו ארתור לואיס סיפטון, ניוטון ווסלי רוול ופרנק ברודסטריט קרוול ידעו שזו ההזדמנות האחרונה שלהם להשיג מקום בקואליציה המתקרבת ונרשמו במהירות אל המפלגה היוניוניסטית.
המפלגה החדשה הונהגה בידי ההנהגה השמרנית בראשות בורדן וארתור מיין.
בורדן הודיע על בחירות בעת מלחמה שהתקיימו ב-17 בדצמבר 1917.
הוויכוחים הזועמים שליוו את העברת חוק גיוס החובה, וההאשמות בשתי המפלגות בגין הקואליציה, לא היו אלא פתיחה למרירות מערכת הבחירות שהחלה בנובמבר.
העיתונות החופשית של מניטובה (רוכזה בויניפג) הכריזה כי "הצבעה עבור לורייר היא הצבעה עבור הקייזר".