tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-6 בינואר 2019, צפתה גשושית אוסיריס-רקס לראשונה באפיזודות של פליטת חלקיקים מאסטרואיד בנו, זמן קצר לאחר הכניסה למסלול סביבו, מה שהוביל לסיווגו מחדש כאסטרואיד פעיל.
כמו כן הייתה זו הפעם הראשונה בה פעילות של אסטרואיד נצפתה מקרוב על ידי חללית.
מאז נצפו לפחות 10 אירועים כאלה.
אירועי אובדן המסה שנצפו על ידי אוסיריס-רקס היו קטנים בהרבה מאלה שנצפו בעבר באסטרואידים פעילים אחרים על ידי טלסקופים.
אסטרוטורפינג הוא מונח המתאר את הפרקטיקה המטעה של הסתרת הגורמים המממנים מאחורי מסר מתוזמן או ארגון, כדי ליצור רושם שמדובר בתמיכה אותנטית של הציבור הרחב.
פרקטיקה זו נפוצה בתחומים פוליטיים, פרסומיים, דתיים או תקשורתיים, ונועדה להקנות אמינות למסר או לארגון על ידי הסתרת זהותם של המממנים.
מקור השם נובע מהשוואה בין תמיכה ציבורית טבעית לבין תמיכה מלאכותית ("AstroTurf"), המתארת מראה מזויף של תמיכה ציבורית רחבה.
אסטרוטורפינג נאסרת בחקיקה במדינות רבות.
בארצות הברית, הנציבות הפדרלית למסחר פועלת נגד אסטרוטורפינג באמצעות צווים להפסקת פעילות וקנסות שיכולים להגיע עד 16,000 דולר ליום בגין הפרות.
בשנת 2009, עדכנה הנציבות את מדריך ההנחיות שלה, כך שיכלול שיווק במדיה חברתית ובשיווק מפה לאוזן.
ההנחיות מחייבות מפרסמים לוודא כי בלוגרים או תומכים במוצר פועלים בהתאם לחוקים וכי חוות הדעת שלהם משקפות כנות, במיוחד כשקיים קשר מסחרי בינם לבין המוצר.
באיחוד האירופי, הדירקטיבה על פרקטיקות מסחריות בלתי הוגנות מחייבת גילוי ברור כשמדובר בתוכן שיווקי ממומן ומונעת מאנשים עם קשר מסחרי להציג עצמם כצרכנים רגילים.
בממלכה המאוחדת, תקנות הגנת הצרכן מפני מסחר בלתי הוגן אוסרות על התחזות לצרכן רגיל.
עונש על הפרה עשוי לכלול עד שנתיים מאסר וקנסות בלתי מוגבלים.
בנוסף, תעשיית הפרסום הבריטית אימצה קודים וולונטריים, כמו קוד הפרסום והשיווק הישיר, כאשר רשות הפרסום (ASA) חוקרת תלונות על הפרות.
באוסטרליה, חוק הצרכן האוסטרלי מגדיר אסטרוטורפינג כהתנהגות מטעה ואסורה.
עם זאת, האכיפה נעשית לרוב באמצעות תביעות מצד מתחרים, ולא על ידי הגוף הרגולטורי המרכזי, הוועדה האוסטרלית לתחרות והגנת הצרכן .
עולמית, קיימת רשת להגנת הצרכן ולאכיפה (ICPEN) שמטרתה לתאם פעילות רגולטורית בתחום.
דוגמה למקרה אכיפה בולט התרחשה בשנת 2018 בניו אורלינס, כאשר חברת Entergy נקנסה בסכום של חמישה מיליון דולר על כך ששכרה שחקנים להציג תמיכה בפרויקט תחנת כוח שנוי במחלוקת, במטרה להדוף את קולן של הקהילות המקומיות.
האסטרוטורפינג מעורר דיון רחב על יעילותו והשפעתו על החברה:
בספר Grassroots for Hire: Public Affairs Consultants in American Democracy מאת אדוארד ווקר, אסטרוטורפינג מוגדר כהשתתפות ציבורית הנתפסת כמתומרצת בצורה משמעותית, כהונאה (כאשר טענות מיוחסות לאנשים שלא עשו אותן) או כקמפיין המתחזה לתנועה עממית.
אף על פי שלא כל הקמפיינים של שדלנות עממיים מקצועיים עומדים בהגדרה זו, נמצא כי קמפיינים כאלה שממומנים על ידי גורמים בעלי אינטרס נכשלים לעיתים קרובות כאשר הם אינם שקופים לגבי מקורות המימון שלהם או שאינם יוצרים שותפויות עם קבוצות שיש להן אינטרס אותנטי בנושא.
מחקר שפורסם בכתב העת Journal of Business Ethics מצא כי אסטרוטורפינג באתרי אינטרנט שמנוהלים על ידי חברות קש יוצר חוסר ודאות ומפחית אמון, ובכך משנה תפיסות לטובת אינטרסים עסקיים.
הניו יורק טיימס דיווח כי ביקורות צרכניות מזויפות הן יעילות במיוחד, משום שהן מוצגות כעדויות של אנשים אמיתיים.
חלק מהארגונים משתמשים באסטרוטורפינג כדי להשתיק ביקורות שליליות או להשפיע על דיונים באמצעות תופעת "חשיבת יחד".
ישנם תומכים באסטרוטורפינג המגנים על הפרקטיקה.
למשל, המחבר ריאן סגר טוען כי תנועות שמנצלות אסטרטגיות אגרסיביות להגדלת השפעתן אינן מרמות, אלא פשוט עוסקות בפוליטיקה בסיסית.
מנהל בכיר מחברת Porter/Novelli ציין כי יש מקרים בהם הציבור דוחה עמדות מסוימות פשוט בגלל זהות המפרסמים, ולכן אסטרוטורפינג נדרש כדי להתגבר על הדעות הקדומות.
מומחה כריית נתונים, פרופסור בינג ליו מאוניברסיטת אילינוי, העריך כי שליש מהביקורות הצרכניות באינטרנט הן מזויפות.
תופעה זו מטשטשת את הגבול בין דעת קהל אותנטית לדעה ציבורית מלאכותית.
מחקר נוסף טוען כי אסטרוטורפינג מאיים על הלגיטימיות של תנועות שורשיות אמיתיות, כאשר הוא משרת אג'נדות תאגידיות, מניפולציות דעת קהל ופוגע במחקר מדעי.
בנוסף, תוכנות ניהול אישיות, שמאפשרות שימוש באסטרוטורפינג, עלולות לפגוע בדיונים קונסטרוקטיביים באינטרנט.
דו"ח מ-2011 מצא כי פוסטרים בתשלום מתקיפים זה את זה בפורומים, לעיתים קרובות על חשבון המשתתפים הרגילים.
מאמר בכתב העת Journal of Consumer Policy קרא למחוקקים לפעול בתקיפות רבה יותר נגד התופעה, שכן היא מקשה על הציבור להתריע על מוצרים נחותים או על התנהלות עסקית בעייתית, אך ציין כי קשה לאתר ביקורות מזויפות.
אסטרוטורפינג מתבצע במספר שיטות, ביניהן:
שימוש בחברות קש: אחת הטכניקות הנפוצות באסטרוטורפינג.
קבוצות אלו מציגות עצמן כמי שפועלות לטובת הציבור, בעודן מקדמות אינטרסים של נותני חסות עסקיים או פוליטיים.
לדוגמה, הן עשויות להתנגד לחקיקה או לקונצנזוס מדעי שעלול לפגוע בעסקי המממן, תוך הדגשת דעות מיעוט, יצירת ספק ופרסום טענות נגדיות בתמיכת "מומחים" ממומנים.
בלוגים מזויפים: בלוגים שמתחזים לכתיבה צרכנית אותנטית אך ממומנים על ידי גופים מסחריים.
בובות גרב: טכניקה שבה אדם יחיד יוצר זהויות רבות כדי ליצור רושם של תמיכה ציבורית רחבה.
בובות גרב עשויות לפרסם ביקורות חיוביות על מוצר, לתקוף משתתפים שמבקרים את הארגון, או לפרסם ביקורות שליליות על מתחרים – כל זאת תחת זהויות מזויפות.
ניהול זהויות: שימוש בתוכנות לניהול פרסונות מקוונות, המאפשרות לתחזק חשבונות מזויפים בצורה משכנעת.
עסקים בתחום האסטרוטורפינג עשויים לשלם לעובדים על סמך מספר הפרסומים שלהם שאינם מסומנים על ידי מנהלים, ולעיתים נעשה שימוש בתוכנות לניהול זהויות שמאפשרות לכל עובד לנהל עשרות זהויות משכנעות באופן סימולטני.
שימוש כזה נתפס כצורת מתקפת "סיביל" במערכות מבוזרות.
קבוצות תמיכה: חברות תרופות עשויות לממן קבוצות תמיכה לחולים, תוך דחיפתן לעזור בשיווק המוצרים שלהן.
גם בלוגרים שמקבלים מוצרים חינמיים, טיולים ממומנים או הטבות אחרות נחשבים לעיתים לאסטרוטורפינג, אם אינם חושפים זאת לקוראים.
כמו כן, אנליסטים כלכליים שמסקרים את לקוחותיהם בלי לחשוף את הקשרים הפיננסיים שלהם יכולים להיחשב לחלק מהתופעה.
במדינת ישראל, אסטרוטורפינג ניכר בעיקר בתחומים כמו תקשורת, פוליטיקה ומאבקים ציבוריים.
לדוגמה, שימוש בפרופילים מזויפים ברשתות חברתיות למטרות פוליטיות נחשף במספר מערכות בחירות, שם הופעלו קמפיינים שהתחזו לתמיכה ציבורית רחבה במועמד מסוים או בהפצת מסרים נגד יריבים פוליטיים.
הקמפיינים הופעלו על ידי מדינות זרות וגם על ידי מפלגות פוליטיות ישראליות כמו "הליכוד" ו"העבודה".
החקיקה הישראלית אינה מתייחסת ישירות לאסטרוטורפינג, אך חוק איסור לשון הרע וחוק הגנת הצרכן עשויים לספק כלים משפטיים בהתמודדות עם מקרים מסוימים, כמו הפצת מידע כוזב הפוגע באנשים פרטיים או קידום מוצרים תוך הצגת מידע מטעה.
עם זאת, האכיפה בתחום זה מוגבלת, והחקיקה אינה עוסקת במפורש במניפולציות דעת קהל ברשתות החברתיות או במדיה דיגיטלית.
התופעה גם משפיעה על האמון במוסדות ובמדיה בישראל.
קמפיינים ציבוריים שנחשדו כאסטרוטורפינג פגעו באמינותם של מאבקים חברתיים מסוימים, כמו גם בתדמיתם של גופים פוליטיים ומסחריים שהשתמשו בטקטיקות אלה.
אסטרואידים מסוג S הם אסטרואידים בעלי סוג ספקטרלי המעיד על הרכב סיליקטי (סלעי) ולכן נקראים כך.
כ־17% מהאסטרואידים הם מסוג זה, מה שהופך אותו לסוג הנפוץ השני אחרי סוג C הפחמני.
לאסטרואידים מסוג S יש אלבדו אסטרונומי ממוצע של כ־0.20, והם בעלי בהירות בינונית.
הם מורכבים בעיקר מברזל ומגנזיום בשילוב סיליקטים.
הם שולטים בחלק הפנימי של חגורת האסטרואידים עד למרחק של 2.2 יחידות אסטרונומיות, נפוצים באזור המרכזי של החגורה (עד כ־3 יחידות אסטרונומיות), אך נדירים יותר בחלקה החיצוני.
אסטרואידים גדולים אלה נראים לעיתים במשקפת 10x50 ומעלה.
הבהיר שבהם, עשוי להגיע לעוצמת בהירות של +7.0 שזה בהיר יותר מכל אסטרואיד אחר מלבד 4 וסטה המחזירה אור בצורה חריגה.
הספקטרום שלהם מציג שיפוע בינוני באורכי גל קצרים מ־0.7 מיקרומטר (μm) ופסי בליעה חלשים עד בינוניים סביב 1 μm ו־2 μm.
פס הבליעה ב־1 μm מעיד על נוכחות סיליקטים.
לעיתים מופיע גם פס בליעה רחב ורדוד סביב 0.63 μm.
ההרכב שלהם דומה לסוגים שונים של מטאוריטים סלעיים בעלי מאפיינים ספקטרליים דומים.
בשל הרכבם העני בחומרים נדיפים (וסלעי בעיקר), לאסטרואידים מסוג S צפיפות גבוהה יחסית.
סקר של 11 אסטרואידים מסוג זה מצא צפיפות ממוצעת של .
אסטרואינים (באסטורית: Asturianos) הם קבוצה אתנית רומאנית המתגוררת באזור אסטוריאס, קהילה אוטונומית וחבל ארץ בצפון ספרד.
האסטרויאנים הם בעלי שורשים רומאנים-קלטים, הם מזוהים לרוב עם הכנסייה הקתולית, לה חשיבות היסטורית לעם האסטרויאני.
לפני שהתנצרו, האסטרויאנים האמינו בדת פוליתאיסטית קלטית, אך שקרב קובאדונגה שהתקיים בין ממלכת אסטוריאס לח'אליפות אומיה הספרדית הסתיים בניצחון של פלגיוס הראשון, מלך אסטוריאס, פלגיוס הודה למרים, אם ישו ומאז הממלכה הפכה לנוצריה.
עם זאת, סיפורים רבים מאמונתם העתיקה נשמרו היטב בידי הקהילה.
לאורך ההיסטוריה, האסטרויאנים דיברו בשפות רבות.
תחילה הם דיברו בשפות קלטיות, אך לאחר שהאימפריה הרומית כבשה את הממלכה האסטרואינית (קרב קנטבריאן), החלו לדבר בשפות רומאניות.
בהמשך גם אימצו את הניב הספרדי-קסטיליאני.
נכון ל-2020, השפה האסטורית מדוברת בפי כ-550,000 אסטרויאנים, שזה כחצי מכלל האוכלוסייה.
האסטורית היא שפת אמם של לפחות 100,000 אסטרויאנים (10% מכלל האוכלוסייה).
המאכל הידוע ביותר של האסטרויאנים הוא הפבדה, נזיד שעועית עשיר הנאכל באזור אסטוריאס ובספרד בכלל.
לאסטרויאנים מאכלים תרבותיים נוספים כגון צ'וריסו וזעפרן וסיידר תפוחים.
אסטרופיזיקה (מיוונית: אסטרון – כוכב) היא ענף של האסטרונומיה העוסק בפיזיקה של היקום, ובפרט בתכונותיהם הפיזיות (בהירות נראית, צפיפות, טמפרטורה, הרכב כימי) של עצמים אסטרונומיים כגון כוכבים, גלקסיות, חורים שחורים והחומר הבין-כוכבי, ובפעולות הגומלין ביניהם.
אסטרופיזיקה היא תחום רחב מאוד ובמסגרתה נעשה שימוש בתורות פיזיקליות רבות, כגון מכניקה, אלקטרומגנטיות, מכניקה סטטיסטית, תרמודינמיקה, מכניקה קוונטית, יחסות, פיזיקה מולקולרית, פיזיקה גרעינית ופיזיקת חלקיקים.
סיווג שמה של המחלקה הרלוונטית באוניברסיטה ("אסטרופיזיקה" אל מול "אסטרונומיה") נובע לעיתים קרובות מההיסטוריה של המחלקה ופחות מנושאי הלימוד והמחקר.
לדוגמה, בפקולטה למדעים מדויקים של אוניברסיטת תל אביב פועל "בית הספר לפיזיקה ואסטרונומיה" ובמסגרתו עוסקים החוקרים הן באסטרופיזיקה תאורטית והן בתצפיות אסטרונומיות.
אסטרופיזיקה היא מדע המשתמש בשיטות ובעקרונות של הפיזיקה והכימיה לחקר גרמי שמיים ותופעות אסטרונומיות.
, כאחד ממייסדי התחום, ציין כי האסטרופיזיקה "שואפת לברר את טבעם של גרמי השמיים, ולא את מיקומם או תנועתם בחלל — מה הם, ולא רק היכן הם נמצאים." תחום זה נחקר ב.
בני אדם עסקו בתצפיות בכוכבים במשך עשרות אלפי שנים, הרבה לפני ההיסטוריה המתועדת בכתב.
משך אלפי שנים נחשבו השמיים, ובכלל זה השמש, הירח הכוכבים וכן תופעות שמימיות נוספות כמו עננים או ברקים כביטוי לרצונם של אלים ואלות – לדוגמה אל השמש, אלי ירח ואלי מזג אוויר.
חשיבות הצפייה בכוכבים נבעה הן מהסברים מיסטיים כדרך לניבוי העתיד בצורה על טבעית אסטרולוגיה והן כדרך שימושית לעקוב אחר עונות השנה ואיתם תופעות כמו גשמים, שיטפונות או נדידת בעלי חיים.
גם לאחר התפתחות ותחילת המדע אסטרונמיה נחשבה לענף נפרד ממדע הפיזיקה, והושפעה מתפיסות מיסטיות ודתיות שונות.
בראיית העולם האריסטוטלית, המרחב השמימי, מעל הירח שויך לשלמות – גופים ברקיע נתפסו להיות כדורים מושלמים הנעים במסלולים מעגליים מושלמים – בזמן שהארצי נדמה מועד לחוסר שלמות; שתי הממלכות הללו נראו כלא קשורות זו לזו.
אריסטרכוס מסמוס (סביבות 250–310 לפני הספירה) היה הראשון לטעון שאת תנועת גרמי השמים ניתן להסביר על ידי מודל בו כוכבי הלכת במערכת השמש סובבים סביב השמש.
בעולם הגאוצנטרי של אותם ימים, התאוריה ההליוצנטרית של אריסטרכוס נחשבה לכופרת במוסכמות, ולמשך מאות שנים ההשקפה לפיה כל גרמי השמיים סובבים סביב כדור הארץ, נותרה ללא עוררין.
במאה ה-16 חידש את התאוריה האסטרונום ניקולאוס קופרניקוס, וב-1609 גילה גלילאו גליליי את ארבעת הירחים הבהירים ביותר של צדק ותיעד את מסלוליהם סביב כוכב הלכת, אשר סתרו את מערכת האמונות הגאוצנטרית של הכנסייה הקתולית באותם ימים.
כדי להתחמק מעונש חמור הצהיר גלילאו שעבודתו היא מתמטיקה מופשטת, ולא יכולה להיחשב כפילוסופיה של הטבע (שם נרדף לפיזיקה), כלומר, אינה מעשית.
הזמינות של מידע תצפיתי מדויק (בעיקר מתצפיותיו של טיכו ברהה) הובילה לניסיונות למצוא תאוריה שתסביר את התצפיות.
המכניקה השמימית היא השימוש בחוקי הכבידה וחוקי ניוטון להסברת חוקי קפלר והייתה האיחוד הראשון של ענפי האסטרונומיה והפיזיקה.
פרסום ספרו של ניוטון, היסודות המתמטיים של פילוסופיית הטבע, שינה את הניווט הימי מן הקצה אל הקצה.
החל מ-1670, נמדד העולם כולו בציוד מדידה מודרני ובשעונים המדויקים ביותר שהיו בנמצא.
הצורך בניווט מדויק, במיוחד בעידן התגליות הוביל לשיפור גדל והולך ברמת הדיוק של התצפיות האסטרונומיות מחד ושל כלי התצפית מאידך, ושיפור זה בתורו הניב כמות גדולה של מידע שהיה זמין למדענים.
בשלהי המאה ה-19 נתגלה שכאשר קרני אור מהשמש נשברות, ניתן להבחין במספר רב של קווי ספקטרום – אזורים בקשת הצבעים שבהם יש מעט אור או אין בכלל.
ניסויים בגזים חמים הראו שאותם קווים מופיעים בספקטרום של גזים, וכל תבנית מתאימה ליסוד כימי ייחודי.
בצורה זו הוכח שהיסודות הכימיים מהם מורכבת השמש הם כאלה שנמצאים גם על כדור הארץ.
למעשה, היסוד הליום נתגלה לראשונה בספקטרום של השמש ורק לאחר מכן על כדור הארץ, ומכך נגזר שמו (הליו ביוונית – שמש).
במהלך המאה ה-20, השתפר מדע הספקטרוסקופיה (חקירת קווי הספקטרום), בעיקר בעקבות התגבשותה של מכניקת הקוונטים, שהייתה נחוצה להבנת התצפיות האסטרונומיות והניסיוניות.
בתחילה חשבו רוב המדענים על סמך קריאות אלה כי השמש עשויה בעיקר מברזל, ולא היה ברור מה גורם לשמש להמשיך לבעור במשך זמן כה רב.
בשנת 1925 גילתה ססיליה פיין-גפושקין כי ניתן לקרוא את אותן קריאות בכמה צורות, וכי למעשה רוב השמש עשויה מימן.
דברים אלו הובילו בהמשך למסקנה כי השמש בוערת בעקבות תהליכי היתוך גרעיני, וכי השמש עצמה כמו גם מערכת השמש קיימת כבר מיליארדי שנים.
מרבית התצפיות נעשות באמצעות הספקטרום האלקטרומגנטי.
תצפיות רדיו חוקרות קרינה אלקטרומגנטית באורך גל גדול מכמה מילימטרים.
גלי רדיו נפלטים בדרך כלל מעצמים קרים, כגון חומר בין-כוכבי וענני אבק.
קרינת הרקע הקוסמית היא אור מהמפץ הגדול שעבר היסט לאדום, ונקלטת בתחום גלי המיקרו.
הפולסארים נתגלו בתחילה באמצעות קרינה זו.
התצפיות נעשות באמצעות רדיו טלסקופ.
תצפיות תת-אדום חוקרות קרינה שאורך הגל שלה הוא ארוך מכדי להיות גלויה לעין בלתי מזוינת, אך קצר משל גלי רדיו.
קרינה כזו נפלטת מעצמים כגון כוכבי לכת, שהם קרים יותר מכוכבים.
התצפיות נעשות באמצעות טלסקופים הדומים לטלסקופים אופטיים רגילים.
תצפיות אופטיות, בטווח האור הנראה, הן הסוג העתיק ביותר של תצפיות.
בטווח זה ניתן לצפות בכוכבים ולהבחין בבירור בקווי ספקטרום, דבר המאפשר לחקור את הרכבם הכימי של כוכבים, גלקסיות וערפיליות.
כיום משתמשים בעיקר בטלסקופים המחוברים להתקן CCD (בדומה למצלמה דיגיטלית) או ספקטרוסקופ).
האטמוספירה של כדור הארץ מפריעה לתצפיות, אך ניתן לפתור בעיה זו באמצעות טכניקות אופטיות שונות וכן טלסקופים הממוקמים בחלל.
תצפיות על-סגול, קרני רנטגן וקרני גמא חוקרות תהליכים עתירי אנרגיה כגון פולסארים בינאריים, חורים שחורים, מגנטרים (כוכבי נייטרונים עם שדה מגנטי חזק במיוחד) ועוד.
סוגי הקרינה האלו כמעט ואינם חודרים דרך האטמוספירה של כדור הארץ, ולכן התצפיות נעשות באמצעות טלסקופי חלל ובאמצעות טלסקופ צ'רנקוב (הקולט קרינת צ'רנקוב באטמוספירה).
פרט לקרינה אלקטרומגנטית, קיים מספר מועט מאוד של תופעות שמקורן במרחקים גדולים ושניתן לצפות בהן מכדור הארץ.
מספר מתקנים לגילוי גלי כבידה נבנו שהמפורסם מביניהם הוא מערך הגלאים האינטרפרומטריים, LIGO, באמצעות מתקן זה נמדדה בפברואר 2016 לראשונה באופן ישיר הימצאותם של גלי כבידה.
בנוסף גם מתקנים לגילוי חלקיקי נייטרינו נבנו, בעיקר על מנת לחקור את השמש.
לבסוף, ניתן לצפות בקרינה קוסמית המורכבת מחלקיקים בעלי אנרגיה גבוהה במיוחד, כאשר אלה פוגעים באטמוספירה של כדור הארץ.
בין השאר, קיים מצפה כזה גם בישראל, על הר החרמון.
התצפיות משתנות גם בסדר הגודל של הזמן שבו הן מבוצעות.
נתונים היסטוריים על תצפיות בתחומים מסוימים מקיפים מאות ואף אלפי שנים.
רוב התצפיות האופטיות נמשכות ממספר דקות למספר שעות, ולכן קשה לצפות כך בתופעות המשתנות בתדירות גבוהה יותר.
באמצעות תצפיות רדיו ניתן להבחין באירועים המשתנים בסדר גודל של מילי-שניות (למשל, על מנת להבחין בפולסארים בעלי מחזור סיבוב מהיר במיוחד) ומנגד גם לשלב נתונים שנאספו במשך שנים (למשל, על מנת לחקור את האטת מחזור הסיבוב של פולסארים).
המחקר הנוגע לשמש שלנו תופס מקום מיוחד באסטרופיזיקה תצפיתית, מאחר שהיא הכוכב הקרוב ביותר אלינו.
בכוכבים אחרים לא ניתן לצפות באותה רמה של פירוט עקב המרחקים העצומים בהם הם נמצאים.
בנוסף, מתקיים מחקר ניסיוני בתחום הקרוי אסטרופיזיקה גרעינית.
תחום זה עוסק בתהליכים הגרעיניים האחראים על התפתחותם והרכביהם הכימיים של גורמים שמימיים.
בעזרת מאיצי חלקיקים ניתן לשחזר במעבדה תנאים רלוונטיים השוררים בכוכבים ולבצע ניסויים של תהליכים גרעיניים.
אסטרופיזיקאים תאורטיים משתמשים במגוון רחב של כלים, וביניהם:
מודלים מתמטיים, המסוגלים לתת תובנות מעמיקות לגבי תהליכים שונים.
דוגמה אחת למודל כזה הוא המודל הפוליטרופי, המקשר בין הלחץ בכוכב לבין צפיפותו.
הדמיות נומריות חישוביות, אשר מסוגלות לנבא את קיומן של תופעות שאינן מתגלות באופן ישיר מן המודלים המתמטיים.
המודלים התאורטיים שיוצרים התאורטיקנים מפיקים ניבויים הניתנים לאישוש או הפרכה באמצעות תצפיות.
התצפיתנים מחפשים נתונים אשר יאששו או יפריכו את המודלים האלה, או יסייעו בבחירה בין מספר מודלים חלופיים המסבירים את אותה תופעה.
לעיתים מתגלים בתצפיות נתונים חדשים אשר אינם תואמים את הניבויים הקיימים, ואז מוטל על התאורטיקנים לעשות שינויים בתאוריה הקיימת כדי להסביר גם את הנתונים החדשים.
במקרים מסוימים, כמויות גדולות של נתונים הסותרים את ניבויי התאוריה עשויות לגרום לזניחה מוחלטת של מודלים קיימים .
בין הנושאים הנחקרים על ידי אסטרופיזיקאים תאורטיים: דינמיקה כוכבית ואבולוציה כוכבית; היווצרות גלקסיות; המבנה בקנה-מידה גדול של החומר ביקום; מקורות הקרינה הקוסמית; יחסות כללית; וקוסמולוגיה פיזיקלית, הכוללת קוסמולוגיית מיתרים וכן מסקנות קוסמולוגיות של פיזיקת החלקיקים.
תורת היחסות הכללית משמשת ככלי להערכת תכונותיהם של מבנים בקנה-מידה גדול, בהם הכבידה מהווה מרכיב מרכזי, וכן כבסיס לפיזיקה של חורים שחורים וגלי כבידה.
מודל Lambda-CDM הוא המודל של קוסמולוגיית המפץ הגדול, המסביר את התצפיות של קרינת הרקע הקוסמית, מבנה היקום בקנה מידה גדול, סופרנובות והאצת התפשטות היקום.
במודל זה כלולים מודלים אסטרופיזיקליים רבים, ביניהם: המפץ הגדול, אינפלציה קוסמית, חומר אפל ותאוריות פיזיקליות יסודיות אחרות.
מספר דוגמאות לשילוב בין מודלים תאורטיים וכלים תצפיתיים:
תופעה פיזיקליתכלי תצפיתימודל תאורטימסביר או מנבאכבידהטלסקופ רדיוכבידה עצמיתהיווצרותם של צבירי כוכביםהיתוך גרעיניספקטרוסקופיהאבולוציה כוכביתזוהרם של הכוכבים, כיצד נוצרו מתכותהמפץ הגדולטלסקופ החלל האבל, COBE, WMAPהתפשטות היקוםגיל היקוםתנודות קוונטיותאינפלציה קוסמיתבעיית השטיחותקריסה כבידתיתאסטרונומיה של קרני רנטגןיחסות כלליתחורים שחורים במרכז גלקסיית אנדרומדה
חומר אפל ואנרגיה אפלה הם תחומי המחקר המובילים כיום באסטרופיזיקה.
בישראל העיסוק באסטרופיזיקה במהלך לימודי התואר הראשון בפיזיקה מוגבל בדרך כלל לקורס מבוא אחד.
לימודי תואר שני ודוקטורט באסטרופיזיקה מתקיימים במחלקות לפיזיקה במוסדות באוניברסיטת תל אביב, הטכניון, מכון ויצמן למדע, האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת בן-גוריון ואוניברסיטת בר-אילן.
בנוסף, לימודי תואר שני באסטרופיזיקה מתקיימים באוניברסיטה הפתוחה.
כמו כן, מתקיימים לימודים במדעים פלנטריים, בחוג לגיאופיזיקה ומדעים פלנטריים באוניברסיטת תל אביב הן לתואר ראשון והן לתארים מתקדמים.
קבוצות מחקר ישראליות חוקרות בכל תחומי האסטרופיזיקה, הן התצפיתיים והן העיוניים.
רוב המחקר התצפיתי בארץ מתקיים במצפה הכוכבים על שם וייז של אוניברסיטת תל אביב, הממוקם במצפה רמון ובו נמצא הטלסקופ הגדול בארץ.
קיימים גם מספר מצפים קטנים יותר, אשר משמשים בעיקר לצורכי חינוך .
אסטרופיזיקאים מאוניברסיטאות בארץ משתמשים גם בשירותיהם של מצפים אחרים ברחבי העולם ובטלסקופי חלל כגון האבל.
במרכז למחקר גרעיני בשורק פועל מאיץ חלקיקים המשמש, בין השאר, כמקור נייטרונים לצורך מדידת חתכי פעולה של תהליכים גרעיניים המתרחשים בכוכבים.
אסטרטגיה היא תוכנית פעולה הקובעת מטרות או יעדים רצויים בהיקפים או בטווחי זמן משמעותיים, ואת עקרונות הפעולה להשגתם.
אסטרטגיה אמורה להכיל תכנון של מערך מאורגן של פעולות בהתאם לאפשרויות, לאמצעים, וללוח זמנים, תוך פרוט שלבי ביצוע ועליה להיות נתונה לבקרה ולהערכה.
המושג אסטרטגיה שימש בתחום הצבאי ומשם עבר גם לתחומים אחרים, כגון: ניהול, פוליטיקה, חינוך, שיווק, כלכלה ועוד.
מקור המושג "אסטרטגיה" הוא מהשפה היוונית.
טקטיקה, להבדיל מאסטרטגיה, עוסקת באופן ההוצאה לפועל של המהלכים הנדרשים.
המונח אסטרטגיה משמש בדרך-כלל לתיאור ניהול אופן הפעולה בתמונה הכוללת (למשל, במלחמה כולה).
מתוך האבחנה בין המישור האסטרטגי למישור הטקטי ייתכן ניצחון טקטי בקרב, אך כישלון אסטרטגי במלחמה, שהוא כישלון בהשגת היעדים וראיית התמונה הכוללת.
מכך נגזר המונח "ניצח בקרב אך הפסיד במלחמה".
שמשמעותו ניצחון טקטי, אך הפסד אסטרטגי.
כך למשל, במשחק שחמט במצבים מסוימים ניתן לראות צד אחד יוזם הפסד מכוון, כישלון טקטי בקרב, על מנת להביא את המתחרה לעמדה שונה בה יוכל להשיג את מטרותיו האסטרטגיות ולנצח במשחק כולו.
ישנם מספר סוגים של אסטרטגיות; רשימה חלקית:
אסטרטגיה צבאית היא שם כולל לכל רמות התכנון והביצוע של מלחמה או לוחמה.
המונח "אסטרטגיה" נגזר מהמילה היוונית סטרטגוס (strategos), שמשמעה "גנרל" או "מצביא".
במובן זה, רואים באסטרטגיה את "הידע" של המצביא, או את מה שמקובל לכנות היום בשם "אמנות המלחמה".
האסטרטגיה עוסקת בתכנון וניהול מערכות מלחמה צבאיות המורכבות בדרך כלל ממספר קרבות, תנועתם ופריסתם של כוחות צבאיים, ובמיוחד שיטות להטעיית האויב.
מייסדו של תחום העיסוק והמחקר המזוהה על ידינו כיום כאסטרטגיה צבאית מודרנית הוא קארל פון קלאוזביץ (Clausewitz, 1780–1831), שהגדיר את האסטרטגיה כ"שימוש בקרבות לצורך סיום המלחמה".
קלאוזביץ גם טען כי "המלחמה אינה אלא המשך המדיניות בצורות אחרות", ומשתי טענות אלו אנו לומדים כי הוא הציב את המטרות והיעדים הפוליטיים והמדיניים מעל ליעדים הצבאיים, שכל מהותם לסייע בהשגת היעדים המדיניים.
האסטרטגיה הצבאית היא אחת משלוש ה"אמנויות" השולטות בתכנון המערכה; השתיים האחרות הן הטקטיקה – ביצוע תוכניות ותמרון כוחות בשדה הקרב ובמהלכו, והלוגיסטיקה – יכולת ואופן האספקה והתחזוקה של הצבא (השימוש במונח "אמנות" נעשה כדי להבדיל מ"מדע", במובן זה שהאמנות מייצגת ידע ושיטות שאינן נקבעות על פי תבניות פעולה מוסדרות).
בחברות ואומות עד המאה ה-19 לערך, המלך או המנהיג הפוליטי היה גם המפקד העליון של הכוחות הצבאיים, או שמרחק ההתקשרות בין שני האישים שמילאו את התפקידים הללו היה קצר ביותר עד כדי אי-הבחנה.
עם היווצרותם של צבאות ההמונים, והתגברות הצורך בפיקוד צבאי מקצועי יותר, הגבולות בין העוסקים בתחום הפוליטי ואלו העוסקים בתחום הצבאי התחדדו, ולרוב הוחלט על הפרדתם (תהליך כזה התרחש בצרפת ובפרוסיה בתחילת המאה ה-19, עם תחילת היווצרותם של מטות כלליים בצבאותיהן).
תהליכים כנ"ל ואחרים הביאו להיווצרות מערכת סדורה של רמות תכנון, ובראשה האסטרטגיה-רבתי (Grand Strategy) – תורת הניהול של המשאבים העומדים לרשות האומה, לצורך השגת היעדים הצבאיים הנגזרים מהמטרות המדיניות.
תחתיה הוגדרו שתי הרמות העוסקות בתכנון צבאי גרידא: הטקטיקה והאסטרטגיה.
הטקטיקה והאסטרטגיה הם שני מושגים קשורים, נבדלים אולי רק בסדר-גודל.
במובנה המקורי האסטרטגיה שלטה בהכנה לקרב (ולעוד קרבות אחרים, מקבילים לו), בעוד שהטקטיקה עסקה באופן הניהול של אותו קרב מסוים.
במובן זה, האסטרטגיה עוסקת בעניינים צבאיים ותו לא.
לפי ההיסטוריון ד"ר צבי לניר, ההבחנה בין טקטיקה לאסטרטגיה נוצרה בהדרגה, בעקבות הגידול בצבאות ובעקבות הקמת מדינת הלאום והמהפכה התעשייתית.
תהליכים אלו אפשרו לראשונה להקים, לצייד ולקיים צבאות גדולים לאורך זמן.
לפי לניר, נפוליאון בונפרטה היה המצביא הראשון שהפעיל צבא המוני כזה, ובתקופתו התפתחה ההבחנה בין טקטיקה לאסטרטגיה.
נוכח הגידול בצבאות והגידול בהיקף הקרבות ועומקם, ניהול הקרב בפיקוד ישיר טקטי הפך דבר בלתי ישים.
במשך 17 שבין השנים קרב ריבולי לקרב לייפציג גדל מערך צבא השדה של נפוליאון פי 20. נפולאין נהג לנהל את הקרב מגבעה גבוהה בעורף הצבא, והשתמש ברצים כדי להעביר פקודות למפקדי המשנה שלו.
שינוי נוסף בעקבות הקמת מדינות הלאום והמהפכה התעשייתיתה היה שהמלחמה חדלה להיות עניין שמוכרע בקרב יחיד, שכן גורמים אלה אפשרו את היכולת לנהל מסעות מלחמה גדולים וממושכים.
הגדלת המרחב והזמן של המלחמות והגדלות הצבאות עצמם עודדו יצירת מבנה היררכי יותר והבחנה בין פיקוד ישיר על הכוחות בקרב לבין מצביא שניהל את המלחמה הכוללת יותר באמצעות אסטרטגיה, והחל גם להיווצר מתח בין שיקוילים טקטיים לבין שיקולים וחשיבה אסטרטגית.
במהלך המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 העולם המשיך ונעשה מורכב יותר.
התפתחויות צבאיות, חברתיות, פוליטיות ומדיניות, כפי שבאו לידי ביטוי במלחמת האזרחים האמריקנית ובמלחמת העולם הראשונה, גרמו לכך שאומות וקואליציות נאלצו לנהל מלחמות מורכבות, בשדות-קרב רווים בגייסות, ולעיתים ביותר מחזית אחת.
המחשבה והתכנון האסטרטגיים נעשו מסובכים מדי, וכתוצאה מכך נוצר מושג חדש: אופרטיבה (במובן Operation, כלומר "מבצע").
מהותה של האופרטיבה: ניהול ושליטה בכוחות צבא מסוגם של קורפוסים ודיוויזיות, המשתתפים בקרבות ומבצעים טקטיים במהותם, במטרה למנף את התוצאות של קרבות אלו לצורך השגת יעדיה הצבאיים של האסטרטגיה-רבתי.
מכאן שהאופרטיבה היא התחום המקשר בין האסטרטגיה לטקטיקה.
הן האסטרטגיה והן הטקטיקה הצבאיות חייבות להתפתח במקביל להתפתחויות הטכנולוגיות.
אסטרטגיות תקופתיות מוצלחות נוטות להיות מונצחות גם זמן רב לאחר שהתפתחויות טכנולוגיות באמצעי לחימה ובתורות לחימה (תו"ל – תורת לחימה) הפכו אותן למיושנות.
כך למשל טקטיקות נפוליאוניות (ראה המלחמות הנפוליאוניות) מסוגה של "להסתער בכל מחיר" שלטו במלחמת האזרחים האמריקנית ובמלחמת העולם הראשונה, וגרמו לקטילת הגייסות המסתערים באש מקלעים מתוך חפירות מוגנות בגדרות תיל.
כתוצאה מניסיונה העגום של צרפת במלחמה זו, היא הגיעה למלחמת העולם השנייה עם דוקטרינה הגנתית לחלוטין, תוך הסתמכות עיוורת על קו מאז'ינו הבלתי-חדיר, רק כדי להימצא חשופה וחסרת יכולת-תגובה אל מול הבליצקריג הגרמנית.
הלכה למעשה, כל רמה מהווה נדבך ב"סולם אסטרטגי", שבבסיסו הטקטיקה, ומעליה האופרטיבה והאסטרטגיה-רבתי, כאשר מעל רמת האסטרטגיה-רבתי נמצאת הרמה הגבוהה ביותר – רמת המדיניות והדיפלומטיה.
ברמה זו ההנהגה האזרחית-פוליטית מנהלת את משאביה המדיניים (כמו בריתות או קואליציות) במטרה לתמרן מדינות אחרות, ובעת הצורך להפעיל עליהן לחץ כדי לכפות את רצונה.
כל רמה באותו "סולם אסטרטגי" נועדה לשרת את הרמה שמעליה על ידי פישוט המטרות שזו מציבה לכדי יעדים ברורים וברי-השגה, ובאותה מידה כל רמה משרתת את הרמה שמתחתיה על ידי חלוקת משאבים הגיונית, שתאפשר לה להגשים את יעדיה.
מכאן שאת המטרות הכלליות שמציבה הרמה המדינית משרתות גם האסטרטגיה-רבתי והרמות הנמוכות יותר, כאמור, אלא שברמת המדיניות נעשה הדבר תוך כדי ניסיון להימנע מלחימה בפועל, שמשמעותה בזבוז משאבים.
גם כאשר לא הצליחה הרמה המדינית להגשים מטרותיה "בדרך השלום", והמדינה נאלצה להפעיל את הכוחות המזוינים שברשותה כדי לכפות את רצונה תוך שימוש באלימות, אזי יהיה זה תפקידה של האסטרטגיה-רבתי לנהל גם את "תקופת-השלום" עם תום הקרבות.
קלאוזביץ טען שאסטרטגיה צבאית מוצלחת לא תהיה המטרה, אלא לעולם תהא האמצעי למטרה, ואכן – הצלחה ברמה אסטרטגית מסוימת לא תביא בהכרח להצלחה של המדיניות.
ההיסטוריה הצבאית רצופה בדוגמאות שבהן מדינות נחלו הצלחות טקטיות ואופרטיביות בשדה-הקרב, אך לא הצליחו לתרגמן להצלחה אסטרטגית או מדינית (המתבטאת, באופן הפשטני ביותר, בשלום ושגשוג).
אסטרטגים רבים ניסו לתמצת את האסטרטגיה המושלמת בסטים סגורים של עקרונות, במטרה להפוך את האסטרטגיה הצבאית למשהו שהוא קרוב יותר למדע מאשר לאמנות, ובכך להקל על המצביא בבואו לתכנן תוכניות ולהחליט החלטות.
המצביא הסיני סון דזה הגדיר 13 עקרונות בעבודתו הידועה והמשפיעה אמנות המלחמה (The Art of War).
בין העקרונות הוא מדבר על הכנה טובה לפני היציאה למלחמה תוך הבנה מעמיקה של היריב, והבנת התנאים לניצחון.
הימנעות ממלחמה מול צבא עדיף או בשטח נחות, הטעיה ושימוש מושכל בתזמון ותנופה.
נפוליאון המציא רשימה בת 115 כללים.
לגנרל הקונפדרציה נייתן בדפורד פורסט היה רק עקרון אחד: "תגיע ראשון עם הרבים ביותר" ("Get there firstest with the mostest".
ניתן לראות כי רבים מהעקרונות המופיעים בהמשך מגולמים בו).
ישנם אסטרטגים הדוגלים בדבקות בעקרונות מלחמה בסיסיים כתנאי מספיק להבטחת הניצחון, בעוד שאחרים טוענים שטבע המלחמה הוא בלתי-צפוי, ולכן המצביא חייב להיות גמיש בעת ניסוח האסטרטגיה שלו.
הלמוט קרל ברנרד פון מולטקה (Moltke, הידוע כ"מולטקה הקשיש"), ראש המטה הכללי הפרוסי, תיאר את האסטרטגיה כמערכת אד-הוק (מאולתרת בהתאם לנסיבות) של אמצעים ותחבולות שבאמצעותם המצביא צריך לפעול כאשר הוא נתון תחת לחץ.
עקרונות ואמצעים אלו נשארו כמעט כמו שהיו, למרות ההתפתחות בטכנולוגיות המלחמה.
מכל מקום, כמה מעקרונות המלחמה הבסיסיים המקובלים היום ברבים מצבאות העולם הם:
בצבא הבריטי בעשרת העקרונות שלו במקום תמרון ופשטות מועדפים עקרונות שימור מורל, גמישות ומנהלה.
בצבא האמריקני בתשעת העקרונות נוסף אחדות הפיקוד על הקיים ברשימה ולאחרונה נוספו ריסון, התמדה ולגיטימיות.
בצה"ל נקבעה רשימה של עשרה עקרונות מלחמה, ובהם תחבולה במקום הפתעה, רציפות והמשכיות וכן עומק ועתודה על חשבון עקרון שיתוף הפעולה.
להלן עקרונות המלחמה של צה"ל:
החייל יבצע את המשימה בדבקות, תוך התגברות על כל מכשול ואויב, חרף הסכנה והקושי הפיזי או המנטלי.
מתוך הבנת, ובחינת חשיבותה ויעילותה, להשגת המטרה שהיא הערך העליון.
למשימה תוך שילוב נכון של היכולות
החייל ייזום פעולות באופן עקבי חרף כל מגבלה או קושי, שיקדמו את ביצוע המשימה לאור המטרה.
ויחתור למגע התקפי עם האויב בכל הזדמנות.
ההפתעה משמשת לה בסיס, אך עיקרה זיהוי התורפה ונקודת ההכרעה והפעלת המאמץ העיקרי לעברן.
והכוחות כפופה לצורך של המאמץ
הפעלת לחץ בלתי פוסק לשם מניעת ההתארגנות של האויב וניצול ההצלחה כשחולשתו מתגלה.
נדרשים כדי להרחיק איומים וכדי לאפשר רציפות והמשכיות
מחד גיסא ועמידה במשברים מאידך גיסא.
הימנעות מחולשה הנוצרת עקב ריכוז המאמץ וחשיפת אגפים.
הנעת החייל להשגת המטרה מאפשרת לשמור על חיוניות היחידה בשעת משבר.
רוח הלחימה הכרחית לצבא קטן ומהווה פיצוי על חולשה חומרית.
הימנעות מיצירת תוכנית ששלביה תלויים
תפקידו של הכוח פשוט וברור גם
רוב רובה של ההיסטוריה של יוון העתיקה הייתה מורכבת מערי מדינה (פוליס).
לכל עיר מדינה היה צבא משלה והיא דאגה לציוד לחימה וענייני ביטחון בפני עצמה.
עיר המדינה המתקדמת ביותר מבחינה צבאית וודאי הייתה ספרטה.
הלוחמים מצוידי המגנים והקסדות הכבדות שימשו דוגמת מופת לכל אימפריה נוספת שתשלוט בעת העתיקה באזור יוון – ממוקדוניה ועד רומא.
עיקר הצבא של ערי המדינה הורכב מהופליטים, פלטסטים ופרשים.
המלחמה הראויה לציון ביותר בהיסטוריה של יוון העתיקה היא מלחמת פרס–יוון שבעוד ששאר המלחמות שקדמו לה התנהלו בין ערי מדינות, במלחמה זאת הן התנהלו בין איחוד של כמי ערי מדינה בהנהגת אתונה כנגד האימפריה הפרסית.
במהלך מלחמה זאת הפגינה אתונה גאונות צבאית וטקטית מרובה.
באירופה ובמערב (מהתקופה הקלאסית ועד סוף המאה ה-18)
התפתחות רבה בתחום האסטרטגיה הצבאית התרחשה במאה ה-4 לפנה"ס, במחשבה הספרטנית.
במסעותיהם של מצביאים כמו אלכסנדר הגדול, חניבעל, סקיפיו אפריקנוס ויוליוס קיסר מדגימים תכנון ותמרונים אסטרטגיים קלאסיים, שנלמדו מחדש על ידי אסטרטגים של העת החדשה.
ב-1520 פרסם ניקולו מקיאוולי את עבודתו אמנות המלחמה (Art of War), בה עסק בעיקר ביחסים בין הדרגים המדיניים והצבאיים, ובכך ניסח את מה שאנו מכנים "אסטרטגיה-רבתי".
במלחמת שלושים השנים שהחלה ב-1618, ביצע גוסטבוס אדולפוס מלך שוודיה לוחמה אופרטיבית לדוגמה, כאשר הוביל את ארצו לניצחון על אדמת האימפריה הרומית הקדושה במרכז אירופה.
אולם רק במאה ה-18 הפכה האסטרטגיה הצבאית לנושא מחקר רציני.
במלחמת שבע השנים שהחלה ב-1756, המציא פרידריך השני מלך פרוסיה אסטרטגיה של התשה כדי לבלום את אויביו ולחסוך בכוחות ארצו.
כשפרוסיה מותקפת מכל צדדיה על ידי צרפת, אוסטריה, רוסיה, שוודיה וסקסוניה, פרידריך ניצל את עמדתו המרכזית שאפשרה לו להניע כוחות צבאיים לאורך קווים פנימיים ולהעביר מאמצים מחזית אחת לאחרת לפי ההתפתחויות המקומיות.
לא היה ביכולתו להשיג הכרעה, אולם הוא הצליח לדחוק את התבוסה עד שהושג פתרון דיפלומטי.
"ניצחונו" של פרידריך הביא לעליית קרנה של אסטרטגיה גאומטרית, ששמה דגש על קווי התקדמות ותמרון, טופוגרפיה ונקודות שולטות.
האימפריה המונגולית בהנהגתו של ג'ינגיס חאן מספקת דוגמה נגדית מאלפת לעומת ההתפתחויות האירופאיות באמנות האסטרטגית.
הצלחותיו של ג'ינגיס חאן ושל יורשיו התבססו על תמרון והפחדה.
למעשה, הנקודה אליה כיוון ג'ינגיס את התקפותיו האסטרטגיות הייתה לא יותר מאשר הדימוי הפסיכולוגי של כוחותיו בתודעתה של אוכלוסיית היריב.
על ידי יישום שיטתי וקפדני של אסטרטגיה זו, כלומר אופרטיבה מגובה בלוחמה פסיכולוגית, הצליחו ג'ינגיס וצאצאיו לכבוש שטחים נרחבים ביותר באירואסיה.
אבני הבניין של הצבא והאסטרטגיה של ג'ינגיס היו הקשתים ועדרים עצומים של סוסים מונגוליים.
ביחס של חמישה סוסים לכל לוחם, היה הצבא המונגולי נייד ביותר (עדרי הסוסים סיפקו גם את הבסיס הלוגיסטי לאספקת מזון, בעוד שאת כל המצרכים האחרים הדרושים לחייל במסעו בזזו המונגולים מסביבתם).
בהשוואה לצבא המונגולי, כל הצבאות האחרים היו כבדים – וכתוצאה מכך בעלי כושר-ניידות נחות בהרבה.
באמצעות ריכוז מאמץ, תמרון, הפתעת האויב והתקפה בלתי-פוסקת, הובאו צבאותיהם של סין, פרס, ארצות ערב וארצות אירופה תחת לחץ עד שבירתם, ואז נרדפו עד שהושמדו כליל.
כשנדרש הצבא המונגולי לכבוש עיר מבוצרת, נדרשה מהאסטרטגיה הנ"ל הכרעה מהירה.
כאן יצא לעזרתם של המונגולים שמם כלוחמים נוראים ואכזרים: טרבושה או סוג אחר של נשק בליסטרה הובא כדי להטיל פגרי חיות וגוויות לתוך העיר הנצורה, במטרה להפיץ מחלות ומוות בקרב התושבים.
תושבי ערים שלמות נטבחו כשהחאן רצה להטיל מורא על ערים אחרות.
מכאן שהמונגולים יישמו באופן אסטרטגי את מה שאנו מכנים היום בשם לוחמה פסיכולוגית, אם ניתן לכלול טרור ברוטלי וטבח במונח זה, והצלחותיהם הביאו לשליטה שלא נראתה כמוה בכל ארצות אירואסיה כמעט, במשך המאות ה-13 וה-14.
המהפכה הצרפתית (1789) והמלחמות הנפוליאוניות שהחלו בעקבותיה (1792–1815) גרמו למהפכה באסטרטגיה הצבאית.
ההשפעה של התקופה ההיא ניתנת הייתה להבחנה גם במלחמת האזרחים האמריקנית (1861–1865) ובשלביה הראשונים של מלחמת העולם הראשונה (1914–1918).
הופעתו של נשק קל אמין, זול וקל לייצור, וכן התפתחותם של צבאות האזרחים והגיוס ההמוני הביאו לגידול מהיר בגודלם של הצבאות, והעוצבות גדלו בהתאמה: בתחילה התהווה הצורך לחלק את הצבא לדיוויזיות, ומאוחר יותר לקורפוסים.
במקביל התהוותה הארטילריה הדביזיונית: קלת-משקל, ניידת, ועם טווח ועוצמת-אש משופרים.
מערכי חיילים חמושים ברמחים והמוסקטרים היורים מטחים מאסיביים התחלפו בחיל רגלים קל הנלחם בקו-מגע.
נפוליאון ניצל את ההתפתחויות הנ"ל כדי ליישם אסטרטגיה של השמדה ברוטלית ביעילותה, שהתעלמה כמעט לחלוטין מהדרישות ה"מתמטיות" הדקדקניות של האסטרטגיה הגאומטרית.
הוא חתר בהתמדה להשגת הכרעה בקרב כשמטרתו יחידה – להשמיד לחלוטין את כוחות האויב העומד מול כוחותיו.
בשבתו כשליט יחיד לצד היותו המצביא העליון של צבאו, הוא הקדיש את מחשבתו הן לאסטרטגיה-רבתי והן לאסטרטגיה האופרטיבית, ורתם את כל המאמצים, גם פוליטיים וכלכליים, באופן הדוק ומתואם לצורך השגת מטרותיו הצבאיות המשרתות את יעדיו המדיניים.
בסופו של דבר הוא הובס כאשר אויביו אימצו את האסטרטגיות שהוא הביא לידי שלמות.
ההצלחות האסטרטגיות של נפוליאון יצרו תחום חדש של מחקר של אמנות המלחמה.
שניים מהתלמידים החשובים ביותר של תורותיו היו קארל פון קלאוזביץ, איש צבא פרוסי עם רקע בפילוסופיה, ואנטואן-אנרי ז'ומיני, אחד מהקצינים במטהו של נפוליאון.
עבודתו של קלאוזביץ על המלחמה מהווה עד היום בסיס ו"תורה" של האסטרטגיה הצבאית, ועוסק בהנהגה פוליטית לצד זו הצבאית.
התזה המרכזית שלו מתומצתת במשפט המוכר ביותר של קלאוזביץ גם מחוץ לתחומי המחקר הצבאי:
קלאוזביץ זנח את האסטרטגיה הגאומטרית ששלטה באמנות המלחמה האירופאית מאז המצאת כלי הירי וכמעט עד לימיו, ואימץ את הרעיון הנפוליאוני של הניצחון, לפיו יש לחתור למגע עם האויב ולהשמדתו המוחלטת בכל מחיר.
עם זאת, הוא הכיר בכך שמלחמה מוגבלת עשויה להשפיע על המדיניות באמצעות "אסטרטגיה של התשה".
בניגוד לקלאוזביץ, ז'ומיני עסק בעיקר באסטרטגיה אופרטיבית, תכנון ומודיעין, ניהול קרב ו"צבאיות" לעומת "מדינאות".
הוא הציע שניצחון יושג על ידי כיבוש ותפיסת שטחו של האויב במקום השמדת כוחותיו.
מכאן ששיקולים גאומטריים תפסו מקום של כבוד בתאוריה שלו של האסטרטגיה.
שני העקרונות הבסיסיים של האסטרטגיה לפי ז'ומיני הם ריכוז הכוח (המאמץ) נגד חלק של כוח היריב בכל פעם, ותקיפה של המטרות הרגישות ביותר שלו קודם לכל.
לעומת האסטרטגיה התקיפה של נפוליאון, ניתן לזהות בתקופה זו גם התפתחות של לוחמת התעלות, עם התהוותם של קווי טורס וודראס (Torres Vedras) במהלך מלחמת ספרד (1808–1814).
כאשר הצבאות הצרפתיים, שהסתמכו על המשאבים של השטחים שכבשו במהלך התקדמותם, פגשו בקו ביצורים שלא יכלו לאגף, הם נעצרו במקומם ונאלצו לסגת לאחר תקופה מסוימת, כשכילו את המשאבים בשטחים שלפני הקו.
אסטרטגיה זו של הבריטים הייתה יעילה ביותר, במונחי עלות-תועלת, שהעלות לחמש ולתספק מורדים פורטוגזיים היא נמוכה בהרבה יחסית לצבא הבריטי, בעימות מול מספר נתון של חיילים צרפתים.
לכן הבריטים יכלו להחזיק צבא קטן יותר המצויד באופן טוב יותר ושאספקתו סדירה, כך שהחיילים הבריטיים לא נאלצו לחיות ממשאבי השטח ולבזוז מהתושבים המקומיים.
בשל כך יחסיהם עם התושבים היו טובים יחסית, ובסופו של דבר הם יכלו להשקיע פחות גם באבטחת מחנותיהם וקווי-התקשורת והאספקה שלהם אל העורף.
האבולוציה של האסטרטגיה הצבאית המשיכה במלחמת האזרחים האמריקנית (1861–1865), בעיקר הודות לגנרלים כמו רוברט אדוארד לי (Lee), יוליסס ס.
גרנט (Grant) וויליאם שרמן (Sherman), שהושפעו כולם מעלילות קרבותיו של נפוליאון.
עם זאת, תוצאותיה של הדבקות בעקרונות המלחמה הנפוליאוניים אל מול פניהן של ההתפתחויות הטכנולוגיות – כמו פיתוחו של רובה החי"ר לטווח ארוך – היו לרוב הרות-אסון.
היקפי הזמן והמרחב בהם נערכה המלחמה השתנו גם כן: מסילות ברזל אפשרו תנועה מהירה של גייסות אדירים לאורכם של הקווים הפנימיים, אף על פי שהתמרון והקרבות עדיין נתחמו במסדרונים צרים ופגיעים.
מנוע הקיטור והספינות הממוגנות בשריון הברזל שינו גם את אופן התובלה והלחימה בימים.
בתקופה ההיא עדיין לא נבצר מקומה של אסטרטגיית התמרון בניצחונות, כפי שהודגם במסעו של שרמן אל החוף ב-1864, אולם מקום זה היה מותנה ב"נכונותו" של האויב שלא להתבצר.
לקראת סוף המלחמה, בעיקר במהלך קרבות ההגנה על מטרות סטטיות כמו קרב קולד הארבור (Cold Harbor) או קרב ויקסבורג (Vicksburg), ממדיהן של החפירות בשני הצדדים הגיעו עד סדרי-גודל של מלחמת העולם הראשונה.
בקרב גטיסברג הגנרל רוברט לי מצבא הדרום התעקש בניגוד לשכל הישר להתקיף את צבא הצפון שהיה מבוצר היטב על רכס שוב ושוב, ובכך חתם את גורל המערכה להפסד צורב, וכנקודת מפנה במלחמה כולה.
בניין הכוח בפרוסיה וגרמניה (1870–1914)
לקחיה של מלחמת האזרחים בארצות הברית לא נלמדו עדיין במהלך המלחמות האוסטרו-פרוסית והפרנקו-פרוסית, אז לתמרון עדיין היה מקום בניצחון.
בתקופה המוליכה לקראת מלחמת העולם, שניים מהאסטרטגים המשפיעים ביותר היו גנרלים פרוסים, והם הלמוט קרל ברנרד פון מולטקה (Moltke) ואלפרד פון שליפן (Schlieffen).
תחת פיקודו של מולטקה השיג הצבא הפרוסי את הניצחון במלחמות האוסטרו-פרוסית (1866) והפרנקו-פרוסית (1870–1871), כאשר לשנייה מתייחסים לרוב כדוגמה קלאסית של הגותה ויישומה של אסטרטגיה צבאית.
בנוסף לניצול מסילות ברזל ודרכים סלולות לצורך התמרון, מולטקה רתם גם את שירותי הטלגרפיה לצורך שליטה בכוחות צבא גדולים.
הוא הכיר בצורך הגובר להאציל סמכויות פיקוד למפקדים הכפופים לו, ועל-כן העדיף לרוב להוציא "הנחיות" במקום להוריד פקודות.
עם זאת, מולטקה זכור יותר בתור אסטרטג מאשר מצביא, בשל אמונתו בצורך בגמישות במהלך תכנון נוהל הקרב וכן בשל טענתו כי שום תוכנית, אף לא זו המתוכננת היטב, לא מובטח לה כי תשרוד את מפגשה הראשון עם כוחות האויב.
פילדמרשל שליפן ירש את מקומו של מולטקה במטכ"ל הגרמני ב-1891, והוביל את התכנון הגרמני לקראת מלחמת העולם.
הוא היה חסיד של "אסטרטגיית ההשמדה", אולם תוכניותיו נאלצו להתמודד עם מלחמה בשתי חזיתות מול יריבים בעלי עליונות כמותית.
האסטרטגיה שהוא ניסח תוך-כך ידועה בשם "תוכנית שליפן", וביסודה מצוי עיקרון ריכוז המאמץ: הגנה במזרח (מול רוסיה) תוך ריכוז הכוחות במערב (מול צרפת), במטרה להשיג ניצחון מהיר ומכריע שיאפשר לרכז שוב את הכוחות, והפעם בתקיפה במזרח.
בהשראת הצלחתו של חניבעל מול לגיונות רומא בקרב קאנאי (Cannae), שליפן תכנן קרב אחד אדיר של הקפה תוך השמדה מוחלטת של צבאות יריביו.
אסטרטג גרמני בולט אחר של התקופה היה הנס דלבריק, שהרחיב את הרעיון של קלאוזביץ בדבר לחימה מוגבלת לכדי תאוריה על "אסטרטגיה של התשה".
התאוריה שלו התריסה כנגד המחשבה הצבאית של זמנו, שהעדיפה באופן מובהק את הניצחון המכריע בקרב, ואכן מלחמת העולם תדגים תוך זמן קצר את מגרעותיה של אותה "אסטרטגיית השמדה" פזיזה.
בזמן שהתיעוש הביא להתקדמות בטכנולוגיה הימית, אסטרטג אמריקאי יחיד – אלפרד תייר מהן – עדכן את התחום של האסטרטגיה הימית.
הוא הושפע מעקרונותיו של ז'ומיני בנוגע לאסטרטגיה, ועל כן חזה שבעקבות עליית קרנה הצפויה של האסטרטגיה הכלכלית לצד האסטרטגיה הצבאית במלחמות הבאות, השליטה בימים היא שתביא את הכוח לשלוט בסחר ובמשאבים הדרושים כדי לנהל מלחמה.
מהאן דחף ליצירת "צי גדול" וגרס שההגנה תבוא משליטה במבואות הימיים ולא על ידי ביצור החופים.
התאוריות שלו הביאו למעשה לפתיחתו של מרוץ החימוש הימי בתחילתה של המאה ה-20, עד תחילת מלחמת העולם.
עם תחילתה של מלחמת העולם הראשונה (1914–1918), האסטרטגיה הצבאית הייתה בעיקרה התקפית.
אסטרטגיה זו אפיינה את העימותים מאז 1870, והתבססה על מסעותיו של נפוליאון בתחילת המאה ה-19. זאת למרות שניתן היה להפיק לקחים ממלחמת הבורים השנייה (1899–1902) וממלחמת רוסיה–יפן (1904–1905), בהן הפגין המקלע את יכולותיו ההגנתיות.
כבר בסוף 1914 נוצרה בחזית המערבית נקודת קיפאון, וברמה האסטרטגית, משני צידי הקו, אבדה היכולת לתמרן.
התוצאה הייתה מלחמת התשה: הגרמנים מול הצרפתים בקרב ורדן (1916, Verdun), והבריטים ומדינות ההסכמה מול הגרמנים בקרב על הסום (1916, Somme) ובקרב פשנדל (1917, Passchendaele) נקטו לראשונה בקרבות גדולים באסטרטגיה שאינה אלא לשחוק את כוחות האויב כמה שיותר.
מטבעם קרבות התשה צורכים זמן רב ולכן משכם של הקרבות במלחמת העולם הראשונה היה לעיתים קרובות כמה שבועות ואפילו חודשים.
האתגר בלחימה נגד אסטרטגיה של התשה היא השימוש של המגנים באסטרטגיית הגנה לעומק מבוצרת שבדרך כלל דורשת יחס של בערך 10 תוקפים לכל מגן כדי שיהיה סיכוי קלוש לניצחון.
היכולת של המגן לנוע לאורכם של קווים פנימיים מנעה לרוב את יכולתו של התוקף לרכז מאמץ ולחדור את קווי ההגנה.
בחזיתות האחרות עדיין היה מקום לתמרון ברמה האסטרטגית: הגרמנים ביצעו קרב השמדה לדוגמה מול הרוסים בקרב טננברג (1914, Tannenberg), והבריטים בשיתוף הצרפתים ביצעו את המתקפה נגד האימפריה העות'מאנית בגליפולי (1915–1916, Gallipoli), תוך שילוב עוצמת-אש מהים ולוחמה אמפיבית, במאמץ לסייע לרוסים לסלק את העות'מאנים מהמערכה.
בארץ ישראל נשלטה המערכה בעיקר על ידי פרשים, והבריטים השיגו הבקעה מול העות'מאנים בעזה (1917) ובמגידו (1918).
הקולונל תומאס אדוארד לורנס (Lawrence, ידוע יותר בכינויו "לורנס איש ערב") וקצינים בריטים אחרים הובילו לוחמים ערבים בלתי-סדירים בלוחמת גרילה מול העות'מאנים, תוך שימוש בטקטיקות ואסטרטגיה שפותחו במלחמות הבורים.
במלחמת העולם הראשונה השתתפו צבאות במספרים שכמותם לא נראו עדיין.
הבריטים, שהסתמכו תמיד על צי חזק ומבוסס שלצידו צבא סדיר קטן, חוו התרחבות מהירה שהיוותה אתגר מתמיד להתמודדות בידי הגנרלים וקציני-המטה, שמעולם לא התנסו בתכנון אסטרטגי עבור כוחות אדירים שכאלה.
התפתחויות טכנולוגיות נוספות היו בעלות השפעה על האסטרטגיה גם כן, ובהן ניתן למנות את הסיור האווירי, טכניקות ארטילריה חדשות, גזים רעילים, המיכון והטנק, הטלפוניה והטלגרף האלחוטי.
באופן בולט ביחס למלחמות קודמות, האסטרטגיה הצבאית של מלחמת העולם הראשונה הונחתה על ידי האסטרטגיה רבתי של קואליציית האומות: מדינות ההסכמה מצד אחד, מול מעצמות המרכז מהצד השני.
החברה והמשאבים כולם גויסו לצורך המאמץ המלחמתי הכולל.
התקיפות האסטרטגיות כוונו במידה רבה אל כלכלת האויב, כפי שעשתה בריטניה כשהפעילה את המצור הימי, וגרמניה שהפעילה לוחמת צוללות נגד ספינות מסחר.
גם אחדות הפיקוד הציגה בעיה משלה, כשמדינות שונות החלו בביצוען של תקיפות ומגננות מתואמות.
בסופו של דבר קיבלו על עצמן מדינות ההסכמה את הנהגתו של פילדמרשל פרדיננד פוש (Foch) הצרפתי, ומעצמות המרכז הונהגו לרוב על ידי הגרמנים.
מלחמת העולם הראשונה הסתיימה רק כשיכולת החיילים הגרמנים להילחם הגיעה לשפל שחייב את ממשלתם לבקש את תנאי השלום.
הצבא הגרמני המותש הובס בקרב אמיין (אוגוסט 1918, Amiens), וקריסת המשק והכלכלה הגרמנית בהמשך הבטיחה את ניצחונן של מדינות ההסכמה.
היה זה רק עניין של זמן עד שהטנק יחזיר לאסטרטגיה את יסוד התמרון שאבד לה.
בין מלחמות העולם הייתה התקדמות טכנולוגית מואצת שגרמה לטנקים להיות מהירים וחזקים יותר מבעבר.
בנוסף המטוסים הפכו למתקדמים יותר והומצא מטוס מסוג חדש: המפציץ.
כמו כן דבר שנראה שולי אבל השפיע רבות על המלחמה הוא קשר אלחוטי מהיר וזול בין יחידות שונות של הצבא.
הצבא הגרמני הבין זאת ויישם זאת באסטרטגיה שלו, הבליצקריג.
מתקפה מהירה וניידת מאוד מהקרקע, מלווה בהפצצה מהאוויר ותיאום בין היחידות הצבאיות.
הגרמנים יכלו לתקוף מקום מסוים ופתאום האגפים והעורף של הצבא הגרמני נעו למקומות אחרים.
בעלות הברית לא יכלו לעצור את הבליצקריג שהכריע את פולין בזמן קצר יחסית.
בנוסף הונאות והונאות קשר הפכו לחלק חשוב בלחימה.
מבצעים חשובים כמו הפלישה לסיציליה (מבצע קציצה) הוכרעו באמצעות הונאה.
הרוסים עשו שימוש רב בהונאות קשר שגרמו לגרמנים למקם את כוחותיהם במקומות לא נכונים.
במלחמת העולם השנייה התפתח מאוד הרעיון של הפצצת ריכוזי אוכלוסין בידי מטוסים וטילים שפותחו בידי הגרמנים בתקופת המלחמה.
בעולם שלאחר המלחמה הקרה (1991 עד ימינו)
בעולם שלאחר המלחמה הקרה, האסטרטגיה הצבאית פועלת לפי עקרונות דומים לאלה שהיו בעבר, אך בהיקפים גדולים הרבה יותר, ובשינויים נוספים, כמו תקיפה אווירית מסיבית או תקיפת טילי קרקע-קרקע ושיוט, כהכנה לקראת פלישה רגלית היכולה להגיע מן הים או מן היבשה, כשצניחה קרבית התרחשה בצה"ל בפעם האחרונה במהלך מבצע קדש.
כיום ניתן להבחין בשתי אסטרטגיות עיקריות של צבא: האחת היא הגנתית, המיועדת לשמור על ובתוך גבולות המדינה בה הוא מוצב, ומיועדת בעיקר כנגד טרור, כשבחלק ממדינות העולם, דוגמת ארצות הברית, היא גם באחריותן של סוכנויות ביטחון ומודיעין אחרות כמו ה-FBI.
השנייה היא האסטרטגיה ההתקפית, המבוססת על שימוש במגוון גדול של חימוש מונחה מדויק כנגד מטרות איכות של היריב, איסוף מודיעין גלוי ומוסווה, ושליטה בשטח אם על ידי הימצאות בו ואם על ידי שליטה מרחוק עליו.
עימותים מודרניים יותר כוללים אספקטים של עימות בעצימות נמוכה ולוחמת רשת.
בסין פותחה אסטרטגיה של לוחמה בלתי מוגבלת המתיימרת לתת תשובה להתמודדות נגד מדינה בעלת פוטנציאל צבאי גדול בהרבה.
אסטרוציטים או תָּאיִם כּוֹכָבִיִים (מיוונית: άστρο – כוכב, κύτος – תא), הנקראים גם אסטרוגְלִיָה, הם תאי גלייה בצורת כוכב במוח ובחוט השדרה.
הם ממלאים תפקידים רבים, ובכלל זה תמיכה ביוכימית בתאי האנדותל הבונים את מחסום דם-מוח; הספקת חומרי הזנה לרקמת העצבים; שימור של מאזן היונים החוץ-תאי; וכן ממלאים תפקיד בתהליכי תיקון ותהליכי הצטלקות במוח ובחוט השדרה לאחר פגיעות טראומה.
מחקרים החל מאמצע שנות ה-90 הראו שאסטרוציטים מפיצים גלי סידן (Ca2+) למרחקים ארוכים בעקבות גירוי, ובדומה לנוירונים משחררים מוליכים (הקרויים גליוטרנסמיטרים) באופן התלוי-בסידן.
קיים מידע המעלה את האפשרות לפיה אסטרוציטים אף מאותתים לנוירונים באמצעות שחרור תלוי-סידן של גלוטמאט.
גילויים מעין אלו הפכו את המחקר על אסטרוציטים לתחום המתפתח במהירות במדעי המוח.
אסטרוציטים הם תת-קטגוריה של תאי גליה במערכת העצבים המרכזית, וידועים גם בשם תאי גליה אסטרוציטיים.
הם בעלי צורת כוכב, המורכב משלוחות רבות העוטפות סינפסות שנוצרות על ידי תאי עצב.
אסטרוציטים מזוהים באופן מסורתי על ידי שימוש באנליזה היסטולוגית, שכן רבים מתאים אלו מבטאים סיבי ביניים מסוג GFAP (ראשי תיבות של Glial Fibrillary Acidic Protein).
שלוש צורות של אסטרוציטים קיימות במערכת העצבים המרכזית: סיביים, פרוטופלסמיים, ורדיאליים.
האסטרוציטים הסיביים – נמצאים בדרך כלל בתוך החומר הלבן, הם בעלי מספר אברוני-תא מועט יחסית, ויש להם שלוחות ארוכות ולא מסועפות.
במקרים רבים סוג זה של תאים שולח שלוחה אל כלי דם, המחברת באופן פיזי את האסטרוציטים לקירות הנימים שנמצאים בקרבתם.
האסטרוציטים הפרוטופלזמיים – נמצאים ברקמת החומר האפור, הם בעלי מספר רב של אברוני-תא, ויש להם שלוחות קצרות ומסועפות מאוד.
אסטרוציטים רדיאליים (המכונים גם תאי גליה רדיאליים) – ממוקמים בניצב לקירות חדרי המוח.
שלוחה אחת שלהם מופנית לרקמת הפיה מאטר, והשנייה לכיוון החומר האפור.
תאי גליה רדיאליים מופיעים בעיקר בשלב ההתפתחות וממלאים תפקיד בנדידת תאי עצב, בתור "פיגומים" עליהם נודדים תאי העצב ליעדם.
בקרבת רקמת הפיה מאטר, שלושת סוגי האסטרוציטים שולחים שלוחות היוצרות את קרום הפיה-גליה.
בעבר, בתחום הרפואה, רק רשת תאי העצב נתפסה כבעלת חשיבות, ולאסטרוציטים התייחסו כ'ממלאי חורים'.
לאחרונה, חל שינוי בתפיסת תפקידם של אסטרוציטים, וכיום מעריכים כי הם ממלאים מספר תפקידים פעילים במוח, כולל הפרשה או ספיגה של מוליכים עצביים ושימור של מחסום דם-מוח.
בעקבות הרעיון הזה, הוצע מושג של "סינפסה תלת צדדית", המתייחסת ליחסים ההדוקים בסינפסה בין תא עצב פרה-סינפטי, תא עצב פוסט-סינפטי, ותא גליה.
תפקוד מבני: נוטלים חלק ביצירת המבנה הפיזי של המוח.
תמיכה מטבולית: תאי עצב אינם מסוגלים לקלוט ישירות גלוקוז מזרם הדם, מכיוון שאינם מבטאים קולטנים לגלוקוז על הממברנה שלהם.
אסטרוציטים מסוגלים לקלוט גלוקוז ולהמיר אותו לחומצה לקטית, אותה הם מפרישים לנוירונים, שבתורם יקלטו אותה וימירו אותה לפירוואט.
מחסום דם-מוח: בעבר סברו כי קצות השלוחות של האסטרוציטים שמקיפות תאי אנדותל עוזרות לייצר את מחסום דם-מוח, אולם מחקר עדכני מצביע על כך שהם אינם ממלאים תפקיד משמעותי בכך; אלו הן הצומת ההדוקה והלמינה הבזאלית של תאי האנדותל במוח שממלאות את התפקיד המשמעותי ביותר ביצירת המחסום.
למרות זאת, לאחרונה הצליחו להראות כי פעילות אסטרוציטים קשורה לזרימת דם במוח, וכי למעשה זה הדבר שנמדד במכשיר fMRI.
ספיגה ושחרור של מוליכים עצביים: אסטרוציטים מבטאים טרסנפורטרים ממברנליים כמו טרסנפורטרים לגלוטמט, ל-ATP, ולגאבא (GABA).
גלוטמאט עודף נכנס בחלקו לאסטרוציט, ומומר שם על ידי האנזים Glutamine-Synthase לגלוטמין; הגלוטמין נפלט חזרה למרווח הבין-תאי, נקלט על ידי נוירונים ומהווה חומר גלם ליצירה מחדש של גלוטמאט.
לאחרונה, גילו כי אסטרוציטים משחררים גלוטמאט ו-ATP בשלפוחיות, באופן תלוי-סידן.
(מידע זה נתון בוויכוח לגבי אסטרוציטים בהיפוקמפוס).
ויסות ריכוזי יונים במרחב הבין-תאי: אסטרוציטים מבטאים על הממברנה שלהם תעלות אשלגן בצפיפות גבוהה.
כאשר תאי עצב פעילים, הם משחררים אשלגן למרווח הבין-תאי ובכך מעלים את ריכוז האשלגן החוץ-תאי באופן מקומי.
מכיוון שאסטרוציטים חדירים מאוד לאשלגן, הם מפנים במהירות את הצטברות האשלגן העודפת.
אם יש הפרעה לפעילות זאת, ריכוז האשלגן החוץ-תאי יעלה, ויוביל לדה-פולריזציה בתאי העצב לפי משוואת גולדמן-הודג'קין-כץ.
שינוי זה במתח המנוחה של התא יקל על גירוי התא, היות שהתא נמצא במתח ממברני התחלתי "חיובי" יותר, דבר שעלול להביא להפעלה לא מבוקרת של תאי העצב.
בקרה על ההעברה הסינפטית: בגרעין הסופרה-אופטי בהיפותלמוס, שינויים מהירים במורפולוגיית האסטרוציטים הוכחו כמשפיעים על ההעברה בין תאי עצב.
בהיפוקמפוס, אסטרוציטים מדכאים העברה סינפטית על ידי שחרור ATP שעובר הידרוליזה בתא המטרה למתן אדנוזין.
אדנוזין פועל על קולטני אדנוזין בתאי עצב אשר מעכבים העברה סינפטית, ועל ידי כך מגדילים את הטווח הדינמי לתהליך LTP.
בקרה על כלי דם: אסטרוציטים מווסתים זרימת דם בכלי דם.
עידוד פעילות ציפוי-במיאלין על ידי אוליגודנדרוציטים: פעילות חשמלית של תאי עצב מביאה אותם לשחרר ATP, שמהווה איתות חשוב להיוצרות מעטפת מיאלין.
אולם ATP לא פועל ישירות על אוליגודנדרוציטים: ATP גורם לאסטרוציטים להפריש ציטוקין מעכב לוקמיה (LIF), חלבון בקרה שמעודד פעילות ציפוי-במיאלין מצד אוליגודנדרוציטים.
תיקון מערכות עצביות: בזמן פגיעה בתאי עצב במערכת העצבים המרכזית, אסטרוציטים נודדים למרווח ויוצרים צלקת גליה: אסטרוציטים מבודדים את האזור למניעת התפשטות פגיעה לתאים בריאים, משקמים את רקמת החיבור הפגועה באזור, ומספקים חומרי מזון המסייעים לתאי-העצב הפגועים.
אסטרחן היא עיר ברוסיה, בדלתה של נהר הוולגה לפני שהוא מתפצל לזרמים הנשפכים לים הכספי.
מהווה למרכז אדמיניסטרטיבי של מחוז אסטרחן.
העיר משתרעת על שתי גדות הוולגה, כאשר בגדה השמאלית מרוכזים כ-80% מאוכלוסיית העיר.
לפי חלק מהחוקרים, התקיימה באזור אסטרחן בירת ממלכת הכוזרים איטיל מהמאה ה-6 עד למאה ה-10. אסטרחן המודרנית נזכרת לראשונה ב-1333 בספרי הנוסע הנודע אבן בטוטה, כבירת אורדת הזהב בשם חג'י-טרחן (حاجی - ترخان).
בתקופה זו שימשה העיר כצומת דרכים חשוב מאירופה להודו ולפרס וכן מהדרום לנסיכויות הרוסיות.
ב-1395 נכבשה על ידי טמרלן והוחרבה בחלקה.
מ-1456 משמשת כבירת החאנות אסטרחן עד שנכבשת על ידי איוואן האיום, נסיך מוסקבה, ב-1556. החנאט אסטרחן כשלעצמו היה נסיכות חלשה המבוססת על שבטים נוודים.
ב-1558 הועברה העיר לגדתו השמאלית של הוולגה, כדי שיהיה קל יותר להתגונן בפני הנוודים.
שנה זו נחשבת לשנת ייסוד העיר המודרנית.
ב-1599 הגיע מספר אוכלוסיית העיר ל-5000. בין 1606 ל-1607 הוחזקה העיר על ידי אנשיו של איוואן בולוטניקוב, מנהיג מרד האיכרים ב"תקופת הצרות" ברוסיה, אך ב-1607 נפלה לידי חיילי הממשלה של וסילי שויסקי שערכו טבח בתושבים על תמיכתם במורדים.
ב-1670 כבש את העיר מנהיג מרד הקוזקים נגד השלטון הרוסי, סטפן ראזין.
כוחותיו החזיקו בעיר כשנה, עד שחזרה לשלטון הצאר.
ב-22 בנובמבר 1717 הקים פטר הגדול את הגוברניה של אסטרחן, וקבע את אסטרחן כבירתה.
ב-1775 התחולל ליד אסטרחן הקרב האחרון בין ימליאן פוגצ'וב לחיילי רוסיה, שבו הובס פוגצ'וב סופית והוסגר לחיילים הרוסיים לאחר הקרב.
שמונה משפחות של סובוטניקים מאסטרחן שעלו לארץ ישראל נמנו בשנת 1902 עם מקימי המושבה אילניה בגליל התחתון.
בפברואר 1918 כבשו הקומוניסטים את העיר והכריזו על סיפוחה לרוסיה הסובייטית, אך ב-1919 ניסו הלבנים להחזירה לשליטתם וליד העיר ניטשו קרבות קשים, שבסופם ניצחו האדומים והעיר נעשתה סובייטית סופית.
בין 1920 ל-1934 הייתה אסטרחן חלק ממחוז וולגה התחתית עם סראטוב בירתה.
מ-1934 עד 1943 הייתה אסטרחן חלק ממחוז סטלינגרד.
ב-1943 הוקם מחוז אסטרחן בגבולותיו הנוכחיים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שימשה העיר כמרכז לאספקה לצבא שנלחם באזור הקווקז, וכן הועברו דרך העיר חומרי אספקה גם לקזחסטן ולרוסיה המרכזית.
הגרמנים הגיעו עד 100 ק"מ מהעיר ותקופה מסוימת הפציצו אותה.
כמו כן, העיר הייתה חלק מהיעד הסופי של מבצע ברברוסה, על פי התכנון, המבצע היה אמור להסתיים עם כיבוש העיר וכיבושה של ברית המועצות לאורך קו A-A שיסתיים בארכנגלסק.
בשנת 2008 העיר חגגה 450 שנה להקמתה.
№רובעשטח, בקמ"ר 1 רובע קירוב 17.6 2 הרובע הסובייטי 100 3רובע לנין 200 4רובע טרוסובסקי 76