tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסיבת עיתונאים בוושינגטון, טען השגריר הסעודי בנדר בן סולטאן אאל סעוד כי "לא נורה כדור אחד", והאשים בתקרית את עולי הרגל האיראנים, שלטענתו "הניפו סכינים, אלות ושברי זכוכיות שנשלפו מתחת לבגדיהם".
אולם רובין רייט, עיתונאית אמריקאית, טוענת שבגופות שהוצגו לאמריקאים היו נקבי כדורים.
עמי אילון הטיל על האשמה על האיראנים, שלטענתו הם אלה שירו על הסעודים.
בתקרית נהרגו 402 אנשים (275 איראנים, 85 סעודים, כולל מספר שוטרים, ו-42 צליינים ממדינות אחרות) ו-649 פצועים (303 איראנים, 145 סעודים ו-201 אזרחים נוספים).
לעומת זאת, סוכנות הידיעות האיראנית הודיעה כי "200 איראנים נהרגו ויותר מ-2,000 נפצעו".
לאחר התקרית, שני הצדדים נקטו צעדים נוספים נגד המדינה השנייה.
סעודיה ניתקה את קשריה עם איראן וצמצמה את מספר הצליינים האיראנים המותרים ל-45,000, ירידה מ-150,000 בשנים קודמות.
לעומת זאת, באיראן נאסרה העלייה לרגל במשך שלוש שנים, בין 1988 ל-1990.
ב-1 באוגוסט 1987 הסתיימה הפגנה של איראנים זועמים בהתקפות על שגרירויות כווית וסעודיה בטהרן.
באותו יום קרא ח'ומייני לסעודים להפיל את בית סעוד כדי לנקום את מותם של עולי הרגל.
ב-1991 חידשו איראן וערב הסעודית את יחסיהם הדיפלומטיים, לאחר שהגיעו להסכם שיאפשר לצליינים איראנים לערוך שוב את החג'.
המספר הכולל של עולי הרגל נקבע על 115,000, וההפגנות הורשו להתקיים, אך רק במקום אחד ספציפי שהעניקו הסעודים.
על פי הסכם זה, עולי הרגל האיראנים המשיכו בהפגנה השנתית שלהם בשנות ה-90 וה-2000 עם תקריות מועטות או ללא תקריות.
תקרית הטיל הנורווגי היא תקרית ראשונה לאחר המלחמה הקרה שהתרחשה בשנות ה-90 כאשר הרוסים זיהו בטעות טיל מחקר נורווגי, שאסף מידע על הזוהר הצפוני, כטיל גרעיני אמריקאי הטס לכיוון המרחב האווירי הרוסי.
נשיא רוסיה בוריס ילצין התעתד לשגר מתקפת נגד גרעינית על ארצות הברית אך לאחר שהתבררה הטעות נמנע השיגור.
ב-25 בינואר 1995, זיהה מכ"ם רוסי טיל שנע מעל אוקיינוס הקרח הצפוני, מצפון למדינה.
מפעילי המכ"ם העריכו לכאורה כי הטיל במסלול ישירות למוסקבה.
החשש התגבר כאשר דיווחים מהמכ"ם הראו כי הטיל התפצל לשלושה חלקים, שנראו כראשי הקרב המתפצלים של הטיל טרידנט.
ברוסיה חשבו כי מדובר בשיגור מצוללת גרעינית.
בתוך זמן הידיעה הובאה לנשיא רוסיה, בוריס ילצין.
ילצין נדרש להחליט אם להפעיל את מערכת הטילים הגרעיניים של מדינתו באמצעות המזוודה הגרעינית נגד ארצות הברית, והיו לו 10 דקות לעשות זאת לפני הערכת המומחים הרוסים שהטיל יתקרב לחופי רוסיה.
בסופו של דבר, ובניגוד לחשש, הטיל התרסק אל תוך האוקיינוס, והכוננות הוסרה.
לאחר מעשה, נורווגיה מיהרה להודיע שמדובר היה בטיל ששוגר במסגרת מחקר מטאורולוגי, ושהטיל נחת כמתוכנן, במרחק של יותר מאלף קילומטר מגבולות רוסיה.
נורווגיה מסרה, כי ביקשה משגרירותה במוסקבה לברר מדוע רוסיה לא ידעה על כך שטיל המחקר ישוגר מאדמת נורווגיה.
דובר משרד החוץ הנורווגי, אינגווארד האוונן, אמר כי "אוסלו פעלה בהתאם לנהלים המקובלים, כשדיווחה בחודש שעבר לכל השגרירויות הזרות, כולל הרוסית, על כוונתה לשגר טיל מחקר מאנדויה שמול חופיה".
יום לאחר התקרית אמר ילצין כי "השתמשתי לראשונה במזוודה השחורה שאני נושא עמי תמיד.
יצרתי קשר עם שר ההגנה ועקבנו אחר מסלול הטיל, מתחילת דרכו ועד סופה".
זאת הייתה ככל הנראה הפעם הראשונה מאז תחילת המלחמה הקרה שנעשה שימוש במזוודה הגרעינית הרוסית בזמן אמת, במצב חירום.
כמה ימים לאחר התקרית דווח שמדובר היה במחקר מטאורולוגי בשיתוף פעולה עם ארצות הברית, שמושאו היה האורות הצפוניים.
ב-28 במאי 2023, התהפכה סירת מגורים בשם "Gooduria" באגם מאג'ורה שבצפון איטליה, וארבעה מתוך 23 הנוסעים שהיו על הסיפון נהרגו.
האירוע משך תשומת לב כאשר התברר כי כמעט כל הנוסעים היו קשורים לשירותי המודיעין האיטלקיים והישראלים.
מתוך הארבעה שנהרגו, שניים היו עובדים פעילים בשירותי המודיעין האיטלקיים, ואחד היה סוכן לשעבר של המוסד הישראלי.
כל האנשים שהיו על הסיפון, מלבד הקפטן ואשתו, היו עובדים או עובדים לשעבר בשירותי המודיעין.
עשרת הניצולים הישראלים הוטסו חזרה לישראל במטוס צבאי לפני שניתן היה לחקור אותם.
הפגישה על הסירה תוארה בתחילה כמסיבת יום הולדת.
מאוחר יותר, דיווחים קשרו את הפגישה למבצע משותף הנוגע ל"יכולות נשק לא-קונבנציונליות איראניות", ונטען כי הסוכנים שהיו על סיפונה חקרו את התעשייה המקומית ואת התושבים הרוסים באזור עם קשרים עם הצבא האיראני.
בהלוויה של הסוכן הישראלי, שנערכה באשקלון ארבעה ימים לאחר המקרה, נכח ראש המוסד דוד ברנע והספיד את הסוכן.
האירוע עורר עניין ציבורי רחב, במיוחד לאור המעורבות של סוכני מודיעין משתי המדינות.
החקירה נמשכה מספר חודשים, אך פרטים נוספים על נסיבות האירוע לא פורסמו לציבור.
תקרית מפרץ טוֹנקין הייתה עימות צבאי שהוביל את ארצות הברית למעורבות ישירה יותר במלחמת וייטנאם.
העימות אירע ב־2 באוגוסט 1964, שעה שכוחות צבאיים אמריקאים ביצעו מבצעי קומנדו חשאיים בקרבת המים הטריטוריאליים של צפון וייטנאם, פעולה שעוררה תגובה מצד הצבא הצפון־וייטנאמי.
הממשל הפדרלי של ארצות הברית טען, ללא ביסוס, כי התרחש עימות נוסף ב־4 באוגוסט בין כלי שיט אמריקאיים לווייטנאמים במימי מפרץ טונקין.
בתחילה הטילה ארצות הברית את האחריות לצמד האירועים על צפון וייטנאם, אך בדיעבד התברר כי האירוע השני היה מדומה.
ניתוח מאוחר של התקרית חשף כי העימות השני כלל לא התרחש, וכי הסוכנות לביטחון לאומי במחלקת ההגנה של ארצות הברית עיוותה במכוון את המודיעין במטרה ליצור רושם שקרי של תקיפה.
ב־2 באוגוסט, המשחתת האמריקאית "USS Maddox" (מדוקס), שביצעה סיור לאיסוף מודיעין אותות כחלק ממבצעי דה-סוטו , התקרבה למים שבריבונות צפון-וייטנאמית, ונתקלה בשלוש סירות מסדרת קומסומולץ של שייטת הטורפדו 135 בצי הימי הצפון־וייטנאמי.
המדוקס ירתה יריות אזהרה, והסירות הצפון־וייטנאמיות הגיבו בירי טורפדו ובאש מקלעים.
בקרב שהתפתח ניזוק מטוס קרב אמריקאי אחד שהמריא מנושאת המטוסים טיקונדרוגה (USS Ticonderoga), שלוש סירות טורפדו וייטנאמיות נפגעו, ארבעה חיילים צפון־וייטנאמיים נהרגו ושישה נוספים נפצעו.
האמריקאים לא ידעו פגיעות בנפש.
המשחתת מדוקס נותרה כמעט ללא פגע, למעט חור קל שנגרם מקליע ממקלע צפון־וייטנאמי.
ב־3 באוגוסט הצטרפה המשחתת "USS Turner Joy" (טרנר ג'וי) למשחתת מדוקס, והשניים המשיכו בביצוע משימת DESOTO.
בערב 4 באוגוסט פתחו הספינות באש לעבר החזרי שידור מהמכ"מים, להם קדמו יירוטי תקשורת, שלטענת הכוחות האמריקאיים העידו על מתקפה קרבה.
מפקד המדוקס, קפטן ג'ון הריק, דיווח כי הספינות מותקפות בידי סירות טורפדו צפון־וייטנאמיות, אף שבפועל לא היו כלל כלי שיט צפון־וייטנאמיים באזור.
זמן קצר אחר כך דיווח הריק כי "קיים ספק" שנפתחה אש על כוחות ארצות הברית, וטען שהתקרית כולה נובעת מהשפעות חריגות של מזג האוויר על המכ"ם.
ממשלו של הנשיא לינדון ג'ונסון הסתמך על יירוטי תקשורת של הסוכנות לביטחון לאומי, שפוענחו באופן שגוי, והסיק כי אכן אירעה מתקפה.
אף על פי שספקות לגבי המתקפה השנייה הועלו כבר בשנת 1964, רק שנים לאחר מכן הוכח בוודאות כי היא לא קרתה.
בסרט התיעודי "ערפל המלחמה" משנת 2003 הודה רוברט מקנמארה, מזכיר ההגנה של ארצות הברית בעת התקרית, כי שום מתקפה לא אירעה ב־4 באוגוסט.
בשנת 1995 נועד מקנמארה עם הגנרל בדימוס וו נגויין גיאפ מצבא צפון-וייטנאם, ושאל אותו מה קרה באותו יום.
גיאפ אישר כי אכן האירוע היה מדומיין באומרו "לא קרה כלום".
בשנת 2005 הוסר הסיווג ממחקר פנימי של הסוכנות לביטחון לאומי, שקבע כי ב־2 באוגוסט אכן התרחשה התנגשות בין המדוקס לבין הצי הצפון־וייטנאמי ושהאירועים ב־4 באוגוסט נבעו ממודיעין ימי לקוי ומעיוותים בפרשנות של יירוטי תקשורת צפון־וייטנאמיים.
לפי הגרסה הרשמית של ארצות הברית, המסקנה נבעה ברובה מהבנה שגויה של יירוטים אלו.
תוצאת האירוע הייתה העברת החלטת מפרץ טונקין בקונגרס של ארצות הברית, אשר העניקה לנשיא לינדון ג'ונסון סמכות לסייע לכל מדינה בדרום-מזרח אסיה שממשלתה תיחשב נתונה לאיום מצד הקומוניזם.
החלטה זו שימשה הצדקה משפטית לפריסת הכוחות המזוינים של ארצות הברית בדרום וייטנאם ולניהול מלחמת גרילה מול צפון וייטנאם.
ועידת ז'נבה בשנת 1954 נועדה ליישב את הסוגיות שנותרו פתורות לאחר שוך הלחימה בין האימפריה הקולוניאלית הצרפתית לווייט מין בסיומה של מלחמת הודו-סין הראשונה.
לא ארצות הברית ולא מדינת וייטנאם חתמו על מסמכים כלשהם בוועידה, אף שארצות הברית השתתפה בה לצד מעצמות נוספות ובהן הרפובליקה העממית של סין, ברית המועצות והממלכה המאוחדת.
ההסכמות שנחתמו על ידי משתתפים אחרים, ובהם הווייט מין, קבעו קו הפסקת אש זמני שהפריד בין צפון ודרום וייטנאם, כאשר הדרום נשלט בידי מדינת וייטנאם והצפון בידי הווייט מין.
ההסכמים קבעו את קיומן של בחירות כלליות עד יולי 1956 לשם איחוד המדינה.
כן הותרה תנועה חופשית של אוכלוסייה בין שני האזורים למשך 300 ימים.
ההסכמים אסרו על מעורבות פוליטית של מדינות זרות באזור, על הקמת ממשלות חדשות ללא בחירות כנדרש, ועל נוכחות צבאית זרה.
נציגה של ארצות הברית בוועידה היה ג'ון פוסטר דאלס, מזכיר המדינה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא דווייט אייזנהאואר, שהיה אנטי-קומוניסט מושבע וקיצוני.
דאלס היה נחוש בדעתו למנוע את עלייתן לשלטון של תנועות לאומניות נוספות.
ניצחון הקומוניסטים במלחמת האזרחים הסינית היה בעוכריה של ארצות הברית, ומלחמת קוריאה התחוללה על פני שלוש שנים עקובות מדם שהותירו את האמריקאים במבוי סתום מדכדך.
ארצות הברית שקלה להתערב ישירות בקרב דיין ביין פו כדי להיחלץ לעזרתם של הצרפתים, והמשיכה לאיים כי תתערב גם לאחר כניעת צרפת.
חשיבותה הכלכלית של וייטנאם הייתה אמנם זניחה, אך החשיבות הפוליטית שיוחסה לה היוותה את הבסיס למדיניות החוץ של ארצות הברית ב-20 השנים הבאות.
דאלס היה נחוש בדעתו לשלול מהווייט מין את פירות ניצחונו המלאים, וגרס: "לא רחוק היום שבו כל דרום-מזרח אסיה תיפול יחד עם הודו-סין, ותערער את יכולתנו להגן על איינו המערביים".
עד 1961 התמודד נשיא דרום וייטנאם, נו דין דיים, עם אי־שביעות רצון הולכת וגוברת מצד חלקים באוכלוסייה, כשהמרכזיים בהם היו בודהיסטים שהתנגדו לשלטון המיעוט שהנהיג דיים הקתולי.
פעילים פוליטיים מהווייט מין, שפעלו באופן חוקי לטובת הבחירות שהובטחו בשנים 1955–1957, דוכאו בידי השלטון.
במרץ 1956 אישרה ההנהגה בצפון וייטנאם צעדים ראשוניים להחייאת ההתקוממות בדרום, והחל מדצמבר באותה שנה מאמצים אלה החלו לרקום עור וגידים בצורה מעשית.
לראיה, באפריל 1957 פרצה התקוממות בהובלת הקומוניסטים נגד שלטון דיים.
בינואר 1959 החליטה המפלגה הקומוניסטית בצפון וייטנאם על פתיחת "מלחמת העם" בדרום, וב־28 ביולי פלשו הכוחות הצבאיים של צפון וייטנאם ללאוס במטרה לשדרג את נתיב הו צ'י מין ולתמוך במורדים בדרום.
המרד, שהונהג בידי הווייטקונג, התעצם בקיצוניות לקראת 1961. כ־40 אלף לוחמים קומוניסטים חדרו לדרום בין 1961 ל־1963.
תקרית מפרץ טונקין התרחשה בשנה הראשונה לכהונתו של הנשיא לינדון ג'ונסון.
בעוד הנשיא הקודם, ג'ון פיצג'רלד קנדי, תמך תחילה בשליחת יועצים צבאיים למשטרו של דיים, הוא החל לשנות את עמדתו בספטמבר 1963, בשל מה שתפס כחוסר היכולת של הממשל בסייגון להתחייב לדמוקרטיה ולערכיה של ארצות הברית.
שינוי זה הביא לתמיכה אמריקאית בהפיכה שהובילה להדחתו וחיסולו של דיים.
זמן קצר לפני רצח ג'ון קנדי בנובמבר 1963, הוא הורה על נסיגה מוגבלת של 1,000 חיילים אמריקאים עד לסוף השנה.
ג'ונסון, אף שגישתו כלפי המלחמה הייתה מוגבלת, נטה לתמוך בהסלמה צבאית כתגובה למדיניות ההתרחבות של ברית המועצות.
בהתאם לתאוריית הדומינו, בארצות הברית הוחלט ליישם את תורת הבלימה של המלחמה הקרה כדי למנוע את נפילת דרום-מזרח אסיה לידי הקומוניזם.
לאחר רצח קנדי, שלח ג'ונסון כוחות אמריקאים נוספים לתמוך בשלטון בסייגון – ובכך החלה הנוכחות הצבאית הממושכת של ארצות הברית בדרום־מזרח אסיה.
פעילות חשאית אמריקאית נגד צפון-וייטנאם
ב-30 ביולי 1964, ה-CIA וצבא דרום וייטנאם עסקו במבצע חשאי נגד צפון וייטנאם שנקרא "מבצע 34A" .
את כל המבצעים החשאיים הללו ניהלה ועדה סודית של הבית הלבן שנקראה "ועדה 303".
תכלית המבצעים הייתה לאתר ולהשמיד את תחנתו המכ"ם החופיות של צפון-וייטנאם.
מבצע 34A החל בשנת 1961 ביוזמת ה-CIA, בשילוב עם מבצעי דה-סוטו.
בשנת 1964 הועבר המבצע למחלקת ההגנה של ארצות הברית ונוהל על ידי קבוצת מחקר ותצפית של הפיקוד לסיוע צבאי בווייטנאם (MACV-SOG).
כחלק מהרכיב הימי של המבצע, נרכשו בחשאי סירות סיור מהירות מנורווגיה ונשלחו לדרום וייטנאם.
בשנת 1963 הגיעו לדרום וייטנאם שלושה משיטי סירות נורווגים צעירים, שגויסו על ידי קצין המודיעין הנורווגי אלף מרטנס מאייר.
מאייר, שכיהן כראש מחלקה במודיעין הצבאי של הכוחות המזוינים של נורווגיה, פעל בשליחות קהילת המודיעין האמריקאית.
השלושה לא ידעו מהי זהותו האמיתית של מאייר כאשר הסכימו להשתתף במשימה שכללה פעולות חבלה בצפון וייטנאם.
אף שהסירות אוישו על ידי חיילי הצי הדרום-וייטנאמי, כל משימה במסגרת התוכנית קיבלה אישור ישירות מאדמירל י.
גרנט שארפ הבן, מפקד פיקוד האינדו-פסיפי של ארצות הברית בהונולולו, שקיבל את הוראותיו מהבית הלבן.
לאחר תחילת התקיפות הימיות, הגיש הממשל הקומוניסטי בהאנוי תלונה למועצת הבקרה הבין-לאומית , שנוסדה ב-1954 כדי לפקח על יישום הסכמי ז'נבה, אך ארצות הברית הכחישה כל מעורבות.
כעבור ארבע שנים הודה מזכיר ההגנה מקנמארה בפני הקונגרס כי כלי שיט אמריקאיים אכן שיתפו פעולה עם התקיפות הדרום-וייטנאמיות נגד צפון וייטנאם.
במקביל לתחילת התקיפות הימיות של ארצות הברית בחופי צפון וייטאנם, בשנת 1962 החל צי ארצות הברית בתוכנית לאיסוף מודיעין אותות במערב האוקיינוס השקט, תחת שם הכיסוי DESOTO (כאמור, מבצעי דה-סוטו).
המשימות הראשונות במפרץ טונקין החלו בפברואר 1964. אף שהמודיעין שנאסף במשימות דה-סוטו יכול היה לשמש את מתכנני מבצע 34A, היו אלה שתי תוכניות נפרדות שלא תיאמו זו עם זו, למעט התרעות ליחידות דה-סוטו להתרחק מאזורי הפעולה של 34A.
בליל 29 ביולי 1964, ערב התקיפות נגד מתקנים צפון-וייטנאמים באיים הון מה (Hòn Mê) והון נגו (Hòn Ngư), שלחה קבוצת MACV-SOG צוות ארוך-טווח של סוכנים חשאיים לתוך צפון וייטנאם, אך הצוות נתפס מיד עם הגעתו.
ב-1 וב-2 באוגוסט תקפו מטוסי קרב של לאוס, שמומנו על ידי ה-CIA והוטסו בידי שכירי חרב תאילנדים, עמדות גבול בשטח צפון וייטנאם.
על פי ההיסטוריון אדווין מואז, הממשל בהאנוי – שדרש מכוחותיו אישורים רמי-דרג לכל פעולה צבאית – סבר להניח כי מדובר במערכה מתואמת להסלמה צבאית רחבת היקף נגד צפון וייטנאם.
ביולי 1964, המצב לאורך מימיה הטריטוריאליים של צפון וייטנאם התקרב לנקודת רתיחה, בשל פשיטות של קומנדו דרום וייטנאמי ומבצעים אוויריים להחדרת צוותי מודיעין לתוך צפון וייטנאם.
להסלמה תרמה בנוסף התגובה הצבאית החריפה של צפון וייטנאם לפעולות אלו.
בליל 30 ביולי, תקפו לוחמי קומנדו דרום וייטנאמים תחנת מכ"ם באי הון מה.
ההיסטוריון רוברט האניוק לימים יקבע: המשחתת עצמה לא לקחה חלק בפשיטות הקומנדו של צבא דרום וייטנאם בשלב זה.
ב־31 ביולי החלה המשחתת מדוקס לבצע סיורים לאורך חופי צפון וייטנאם לצרכים מודיעיניים, והגיעה למרחק של כמה קילומטרים אחדים מהאי הון מה.
נושאת המטוסים האמריקאית טיקונדרוגה (USS Ticonderoga) עגנה גם היא בסמוך לחופי האי.
עד 1 באוגוסט, סירות סיור צפון-וייטנאמיות החלו לעקוב אחר מדוקס, ויירוטי תקשורת העלו כי הן מתכוננות לתקוף.
המשחתת נסגה, אך למחרת היום שבה לסיוריה השגרתיים, ואחריה דלקו שלוש סירות טורפדו מדגם P-4 של שייטת 135 של הצי הצפון וייטנאמי בפיקודו של לה דוי קאהוי.
על כל אחת מהן פיקד אחד משלושת האחים ואן בוט, ואן טו ו-ואן גיאן.
בהתקרבן למשחתת, שינתה מדוקס את השטתה מכיוון צפון-מזרח אל כיוון דרום-מזרח, והגבירה מהירותה ל־25 קשר.
כאשר הסירות התקרבו, פתחה מדוקס בירי אזהרה של שלושה פגזים.
הסירות הצפון-וייטנאמיות הגיבו במתקפה, ומדוקס דיווחה כי היא תחת אש משלוש סירות טורפדו שהתקרבו לטווח של כ-10 מיל ימי (19 ק"מ), בעוד היא עצמה נמצאת 52 ק"מ מהחוף ובמים בין-לאומיים.
מדוקס דיווחה כי הצליחה להתחמק מירי טורפדו והשיבה אש מתותחיה שבקוטר 127 מילימטר, וכך בלמה את הסירות התוקפות.
שתיים מהן שיגרו טורפדו, אך אלו החטיאו, וככל הנראה לא התקרבו יותר מ־91 מטרים למדוקס.
סירה נוספת ספגה פגיעה ישירה, וטורפדו שלה כשל בשיגור.
כ־15 דקות לאחר הירי הראשון, הוזנקו ארבעה מטוסי ווט F-8 קרוסיידר מנושאת המטוסים טיקונדרוגה, ותקפו את הסירות הנסוגות.
דווח כי אחת מהן הוטבעה ואחרת ניזוקה קשה.
מדוקס עצמה נפגעה קלות בלבד מכדור בודד של מקלע כבד בקוטר 14.5 מ"מ שפגע במבנה העליון שלה.
לאחר מכן נסגה המשחתת למים דרום-וייטנאמים וחברה למשחתת טרנר ג'וי (USS Turner Joy).
הגרסה המקורית שנכללה במסמכי הפנטגון עודכנה לאור מחקר היסטורי פנימי של הסוכנות לביטחון לאומי משנת 2001, הקובע כך:
כשהמשחתת מדוקס נתקלה בהתנגדות היא הייתה בדרכה לאי הון מה, ונמצאה בין 6 ל-7 ק"מ בתוך הגבול הטריטוריאלי בן 22 הקילומטרים שצפון וייטנאם תבעה לריבונותה – גבול שארצות הברית לא הכירה בו.
לאחר התקרית, הורה הנשיא ג'ונסון למדוקס ולטרנר ג'וי לבצע הפלגות יומיות אל תוך המים הטריטוריאליים של צפון וייטנאם, כדי לבחון את תוקף תביעת הגבול ואת תגובת צפון וייטנאם.
הפלגות אלו התרחשו במקביל לפשיטות חוף שביצעו הדרום-וייטנאמים, ונתפסו על ידי הצפון כפעולות מתואמות.
לפיכך הכירה צפון וייטנאם רשמית בעימותים של חודש אוגוסט.
אישים אמריקאים שונים, בהם אדמירל שארפ, טענו כי פעולותיה של ארצות הברית לא היוו פרובוקציה.
שארפ טען שהצפון-וייטנאמים עקבו אחר מדוקס לאורך החוף באמצעות מכ"ם, וידעו שהמשחתת לא תקפה בפועל את צפון וייטנאם, אולם בכל זאת קיבלו ספינותיהם הוראה מהאנוי – או מהמפקד המקומי – לתקוף אותה.
בהמשך טען הגנרל הצפון-וייטנאמי פונג תה טאי (Phùng Thế Tài) כי מדוקס הייתה תחת מעקב מאז 31 ביולי, וכי ב-2 באוגוסט תקפה ספינות דיג, מה שאילץ את הצי הצפון-וייטנאמי "להשיב מלחמה".
שארפ הדגיש בנוסף כי הפקודה שניתנה למדוקס, לשמור מרחק של 15 ק"מ מן החוף הצפון-וייטנאמי, הציבה אותה במים בין-לאומיים, שכן לטענתו צפון וייטנאם תבעה רק ריבונות על 9.3 ק"מ – בין אם מן החוף ובין אם מן האיים הסמוכים לו.
הוא אף ציין כי מדינות רבות אחרות ביצעו בעבר משימות דומות ברחבי העולם, וכי המשחתת ג'ון ר.
Craig" ערכה משימת איסוף מודיעין בתנאים דומים וללא תקריות.
ואולם, בטענותיו של שארפ נכללו אי־דיוקים עובדתיים.
צפון וייטנאם לא הכירה בגבול ימי בן 8 ק"מ, אלא דבקה בגבול בן 20 ק"מ שנקבע עוד בשנת 1936 בידי השלטון הקולוניאלי בהודו-סין הצרפתית.
לאחר תקריות אוגוסט, הכריזה צפון וייטנאם בספטמבר 1964 באורח רשמי על גבול בן 12 מיל ימי – כמעט זהה לתביעה הצרפתית הקודמת.
עמדתה הייתה שתמיד ראו בגבול של 12 מיל ימי כתחום הימי הראוי, בהתאם לעמדותיהן של ברית המועצות והרפובליקה העממית של סין, בעלות בריתה המרכזיות.
ב-4 באוגוסט יצאה המשחתת מדוקס, מלווה במשחתת המקבילה טרנר ג'וי, לסיור דה-סוטו נוסף מול חופי צפון וייטנאם – הפעם במטרה "להפגין נוכחות" לאחר התקרית הראשונה.
על פי הפקודות שניתן להן, נאסר על המשחתות להתקרב לטווח של פחות מ־18 ק"מ מהחוף הצפון־וייטנאמי.
באותו ערב של מזג אוויר סוער וים גועש, קלטו המשחתות אותות מכ"ם, סונאר, ורדיו, אשר לפי פרשנות הצוותים רמזו על התקפה נוספת מצד הצי הצפון-וייטנאמי.
במשך כשעתיים – מהשעה 21:40 ועד 23:35 לערך (לפי השעון המקומי) – ירו הספינות לעבר מטרות מכ"ם וביצעו תמרונים חדים, על רקע דיווחים ויזואליים ואלקטרוניים על נוכחות אויב.
אף על פי שהפיקוד טען כי שתי סירות טורפדו עוינות הוטבעו, לא נמצאו במקום שרידים, גופות של ספנים צפון-וייטנאמים, או כל עדות פיזית אחרת להתרחשות הקרב.
בשעה 01:27 (13:27 לפי שעון וושינגטון הבירה), שלח קפטן ג'ון הריק טלגרפיה בה הודה כי ייתכן שההתקפה השנייה לא התרחשה כלל, ושייתכן שלא היו שום כלי שיט וייטנאמים באזור:
שעה לאחר מכן שלח הריק מברק נוסף ובו כתב: "האירוע כולו מותיר סימני שאלה רבים, פרט למארב הראשוני, שלכאורה היה ממשי.
ממליץ על סיור אווירי מקיף באור יום".
בהמשך לבקשותיו של הריק לאישוש נוסף, שלח בסביבות השעה 16:00 (שעון וושינגטון) מברק שלישי: "פרטי האירוע מציגים תמונה מבלבלת, אם כי ברור שהמארב הראשוני היה אמיתי".
מזכיר ההגנה רוברט מקנמארה לא עדכן את הנשיא ג'ונסון או את האדמירל שארפ בדבר הספקות שהביע הריק ולא בדבר המלצותיו לקיים בדיקה נוספת.
בשעה 18:00 (05:00 במפרץ טונקין) שלח הריק מברק רביעי, ובו כתב: "נראה שהסירה הראשונה שהתקרבה למדוקס שיגרה טורפדו – שנשמע אך לא נראה.
כל שאר הדיווחים על טורפדו מצד מדוקס מוטלים בספק, שכן יש חשד שמפעיל הסונאר שמע למעשה את רעש המדחפים של הספינה עצמה".
נוכח התגברות הספקות במהלך היום בשאלה האם התקיפה בכלל התרחשה, ממשל ג'ונסון הסתמך לבסוף בעיקר על יירוטי תקשורת, שאותם פירש באופן שגוי כהכנות צפון־וייטנאמיות למתקפה נוספת, ועל דיווח "סיכום קרב" מצפון וייטנאם.
אולם ניתוחים מאוחרים גילו שהמסרים עסקו למעשה בפינוי סירות טורפדו שנפגעו בהתקפה של 2 באוגוסט, ובתצפיות שערכו הצפון-וייטנאמים על פעולות הצי האמריקני ב־4 באוגוסט אך ללא נקיטת פעולה ממשית מצדם.
זמן קצר לפני חצות ב־4 באוגוסט, קטע נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון את שידורי הטלוויזיה הארציים כדי למסור הודעה מיוחדת.
בנאומו טען כי כלי שיט של צפון וייטנאם תקפו שתי משחתות אמריקניות – מדוקס וטרנר ג'וי – וביקש את אישור הקונגרס של ארצות הברית לבצע תגובה צבאית.
ג'ונסון שב והדגיש את המסר המרכזי, לפיו הו צ'י מין וממשלו שבהאנוי הם התוקפים, וכי ארצות הברית פועלת ממניעי הגנה בלבד – עמדה שהייתה מקובלת ונוחה יותר מבחינה ציבורית ופוליטית.
הוא אף טען כי ההתקפות התרחשו "בים הפתוח", רמז לכך שהן התרחשו במים בין-לאומיים.
ג'ונסון נטל על עצמו את מלוא האחריות, ובמקביל ארגן ישיבות תכופות ומשימות מיוחדות שיצאו לשטח מטעם אנשיו, בחיפוש מתמיד אחר פתרונות חדשים ותוצאות חיוביות – בעיקר מחשש להיתפס כ"חלש" מול הקומוניסטים, ובכך להיחשף להתקפות מצד פוליטיקאים שמרנים, שיכלו לסכן את "החברה הגדולה", תוכניתו השאפתנית לרפורמות חברתיות.
בנוסף, הוא סמך על כך שיוכל להגביל את מעורבותה של ארצות הברית ולרסן את רוח ההתערבות והיוזמה שאפיינה את הפיקוד הבכיר בצבא.
בפועל, הוא הצית סדרת אירועים שגררה אותו בהדרגה לתוך הבוץ הווייטנאמי.
ג'ונסון החריף את מעורבותה של ארצות הברית כבר ב־27 ביולי 1964, כאשר שלח לדרום וייטנאם 5,000 יועצים צבאיים נוספים – מהלך שהביא את מניין הכוחות האמריקניים במדינה ל־21 אלף.
באותו שלב התעוררה גם הבעיה החוקית: הצורך במסמך חקיקה שיסמיך את הנשיא להרחיב ולבסס את מדיניות ההתערבות הצבאית לפי שיקול דעתו.
מהלך זה נתמך בעקביות בידי יועציו הבכירים ביותר – מזכיר ההגנה רוברט מקנמארה, שגריר ארצות הברית בדרום וייטנאם הנרי קבוט לודג', יושב ראש המטות המשולבים מקסוול טיילור, הגנרל ויליאם וסטמורלנד, היועצים לביטחון לאומי וולט רוסטו ומקג'ורג' באנדי, ומזכיר המדינה של ארצות הברית דין ראסק.
האירועים המעורפלים במפרץ טונקין בקיץ 1964 שימשו עילה להצגת הבקשה בפני הקונגרס.
בנאומו הדגיש ג'ונסון את מחויבותו הן לעם האמריקאי והן לממשלת דרום וייטנאם.
הוא הבהיר כי לא קיימת כל שאיפה למלחמה, אך בחינה מדוקדקת של הצהרותיו הפומביות מגלה כי לא הייתה בהן כל התייחסות להכנות ללחימה גלויה, ולא כל רמז להיקפן של הפעולות החשאיות ביבשה ובאוויר שכבר היו בעיצומן.
הצהרותיו הפומביות היו קצרות במטרה לצמצם את תפיסת המעורבות האמריקאית בעימות הצבאי, וכך נוצר פער ברור בין דבריו של הנשיא לבין מעשיו בפועל.
כחצי שעה לאחר התקרית, כבר קיבל ג'ונסון החלטה לבצע פעולת תגמול – "מבצע חץ חודר" .
באותו יום עשה שימוש בקו החם מול מוסקבה, והבטיח לברית המועצות כי אין בכוונתו לפתוח במלחמה רחבה יותר בווייטנאם.
ב־5 באוגוסט לפנות בוקר הכריז פומבית על נקיטת צעדי תגמול, והצהיר: שעה ו־40 דקות לאחר נאומו, המריאו מטוסים מנושאות מטוסים אמריקאיות בדרכם אל מטרות בצפון וייטנאם.
באותו יום, בשעה 10:40, הפציצו המטוסים ארבעה בסיסי סירות טורפדו וכן מתקן לאחסון דלק בעיר וין.
בליל 4 באוגוסט, הממשל הפדרלי של ארצות הברית עדיין תר עדיין אחר ראיות כשבמקביל הנשיא ג'ונסון נושא את נאומו בפני העם האמריקאי על אודות התקרית.
מסרים שתועדו באותו יום מעידים כי לא ג'ונסון ולא מזכיר ההגנה מקנמארה היו בטוחים שאכן התרחשו מעשי תוקפנות כלשהם.
אמצעי תקשורת שונים, בהם "טיים", "לייף", ו"ניוזוויק", פרסמו במהלך חודש אוגוסט כתבות נרחבות על תקרית מפרץ טונקין.
השימוש באותן תקריות כתירוץ להסלמת המעורבות האמריקאית בווייטנאם בא לאחר שפורסמו איומים פומביים מוושינגטון הבירה אל האנוי, וכן קריאות של פוליטיקאים אמריקאים להחריף את הלחימה.
כבר ב־4 במאי 1964 קרא ויליאם בנדי , עוזר מזכיר המדינה של ארצות הברית לענייני מזרח אסיה והאוקיינוס השקט בממשל ג'ונסון, לסלק את הקומוניסטים מדרום וייטנאם גם יהא הדבר כרוך בתקיפה של צפון וייטנאם ושל הרפובליקה העממית של סין גם יחד.
על אף זאת, במהלך המחצית השנייה של 1964 התמקד ממשל ג'ונסון בלשכנע את הציבור האמריקאי שאין כל סיכוי למלחמה כוללת מול צפון וייטנאם.
הגנרל הצפון-וייטנאמי וו נגויין גיאפ טען כי הכוחות שביצעו את סיורי הדה-סוטו נשלחו למפרץ טונקין כדי לכפות על צפון וייטנאם ליישם תגובה שתספק לארצות הברית עילה להסלמה.
גם בכירים אמריקאים ואנשי צוות ששירתו על סיפון המדוקס הביעו דעות דומות.
תת-מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ורג' בול סיפר לעיתונאי בריטי לאחר המלחמה כי "באותה תקופה רבים חיפשו כל תירוץ כדי להתחיל להפציץ".
לדברי בול, משימתה של המשחתת הייתה "פרובוקטיבית במהותה".
ריי מקגוורן , אנליסט ב-CIA בין השנים 1963 ל־1990, טען כי הנשיא ג'ונסון, יחד עם מזכיר ההגנה מקנמארה והיועץ לביטחון לאומי מקג'ורג' באנדי, "ידע היטב שהראיות למתקפה מזוינת כלשהי היו מפוקפקות מאוד [...] בקיץ 1964, הנשיא והמטות המשולבים השתוקקו להרחיב את המלחמה בווייטנאם.
הם הגבירו את פעולות החבלה והפשיטות לאורך חופי צפון וייטנאם".
משחתת המדוקס, שנשאה ציוד האזנה אלקטרוני, נועדה לאסוף מודיעין אותות מול חופי צפון וייטנאם.
הפשיטות החופיות נתפסו ככלי לעורר את המכ"מים הצפון-וייטנאמיים לפעולה.
לשם כך הותר לה להתקרב עד 13 קילומטרים מהחוף ועד 4 קילומטרים מהאיים הסמוכים – שהופגזו מן הים כבר קודם לתחילת משימתה של המשחתת.
בספרו "Body of Secrets", כתב ג'יימס באמפורד – ששירת במשך שלוש שנים כקצין מודיעין בצי ארצות הברית – כי ייעודה העיקרי של המדוקס היה מכאן, לצפון וייטנאמים הייתה סיבה ממשית להניח שהמדוקס מעורבת בפעולות אלה.
בחודש ספטמבר 1964 הציע ג'ון מקנוטון , יועצו הקרוב של רוברט מקנמארה, כי על ארצות הברית לנקוט בצעדים שיתגרו בצפון וייטנאם ויעודדו תגובה צבאית, כולל תכנון סיורי דה-סוטו נוספים.
במסמך שפרסם ויליאם בנדי ב־8 בספטמבר, המליץ גם הוא על סיורים נוספים.
רוברט מקנמארה העיד שנים לאחר התקרית כי בשובו לפנטגון באחר הצהריים של 4 באוגוסט, קרא את המברקים ששלח קפטן ג'ון הריק לוושינגטון הבירה בדבר הספקות שהטיל בתקיפות צפון-וייטנאמיות.
למרות זאת, הוא לא טרח להתקשר מידית לנשיא ג'ונסון ולעדכן אותו כי ההחלטה שקיבל בצהריים – לאשר את המלצתו של לתקוף מהאוויר את צפון וייטנאם – נשענת על יסודות מפוקפקים.
ג'ונסון עצמו דחה, עד לאותה עת, ארבע הצעות קודמות של מקנמארה ויועצים נוספים לפתוח במדיניות של הפצצות נגד צפון וייטנאם.
על אף שמעורבותה של המדוקס כללה סיוע מודיעיני להתקפות שביצעו הדרום-וייטנאמים על האיים הון מה והון נגו, הנשיא ג'ונסון העיד בפני הקונגרס האמריקאי כי צי ארצות הברית לא סייע למבצעים צבאיים של דרום וייטנאם במפרץ טונקין.
הוא הציג את ההתקפה הצפון-וייטנאמית כהתקפה "בלתי־מוצדקת", משום שלדבריו המשחתת פעלה במים בין-לאומיים.
בעקבות עדותו, אישר הקונגרס ב־7 באוגוסט את ההחלטה המשותפת מספר 1145 (H.J.
RES 1145), שנודעה בדברי ההיסטוריה כ"החלטת מפרץ טונקין".
החלטה זו העניקה לג'ונסון את הסמכות לנהל מבצעים צבאיים באזור מבלי לאשרר הכרזת מלחמה רשמית.
בהחלטה זו העניק לו הקונגרס סמכות "לנקוט בכל אמצעי נחוץ, לרבות שימוש בכוח מזוין, כדי לסייע לכל מדינה חברה או מדינת-צד ב-SEATO, אשר מבקשת סיוע להגנת חירותה".
לתקרית מפרץ טונקין היו השלכות גם ברפובליקה העממית של סין.
היא חיזקה את התחושה בקרב הנהגת המפלגה הקומוניסטית של סין כי ארצות הברית עלולה לפלוש לבסוף גם לסין.
תחושת איום זו האיצה את התמיכה בקמפיין "החזית השלישית" של מאו דזה-דונג, שהיה יוזמה לפיתוח תעשייה כבדה ותעשייה ביטחונית בפנים סין, באזורים מוגנים יותר במקרה של פלישה של מעצמה זרה.
באוקטובר 2005 דיווח "הניו יורק טיימס" כי ההיסטוריון רוברט ג'.
האניוק, שעבד עבור הסוכנות לביטחון לאומי (NSA), הגיע למסקנה כי הסוכנות סילפה בזדון את דיווחי המודיעין שהועברו לגורמים המדיניים בנוגע לאירוע שהתרחש ב־4 באוגוסט.
האניוק גרס כי אנשי הסוכנות הטו במכוון את הראיות כדי ליצור את הרושם שאכן התבצעה תקיפה צפון-וייטנאמית.
מסקנותיו פורסמו לראשונה כבר במהדורת חורף 2000/אביב 2001 של כתב העת "Cryptologic Quarterly" של הסוכנות, כחמש שנים לפני פרסום הידיעה בניו יורק טיימס.
על פי גורמי מודיעין, ההיסטוריונים הממשלתיים סברו כי יש לחשוף את דו"חו של האניוק לציבור, אך קובעי המדיניות התנגדו לכך מחשש שייווצרו השוואות בין השגיאות באירוע זה לבין המודיעין ששימש להצדקת מלחמת עיראק שהחלה ב-2003.
בסקירת הארכיונים של ה־NSA, הסיק האניוק כי האירוע שהתחולל ב-4 באוגוסט החל בבסיס הצבאי פו באי (Phu Bai), שם סברו בשגגה אנליסטים של המודיעין כי המשחתות האמריקאיות עומדות להיות מותקפות.
המסקנה הזו הועברה לסוכנות, יחד עם "ראיות" שלכאורה תמכו בסברה זו – אך בפועל לא הייתה תמיכה כזו.
האניוק הסביר את ההטיה הזו כנובעת מהאמון שהעניקה הסוכנות לאנליסטים שהיו קרובים יותר לשטח.
ככל שהתקדם הערב, המשיך להגיע מודיעין אותות שלא תמך בהנחת המארב – אך אנשי ה־NSA, שהיו משוכנעים כי אירעה מתקפה, התעלמו מ־90% מהחומר שלא תאם את ההנחה הזו, ואף לא כללו אותו בדיווחים שהעבירו לבית הלבן.
ב־30 בנובמבר 2005 פרסמה הסוכנות את החלק הראשון מתוך מידע מסווג קודם בנוגע לתקרית מפרץ טונקין, שכלל גם גרסה מצונזרת-למחצה של מאמרו של האניוק.
במאמר נכתב כי המידע המודיעיני הוצג לממשל ג'ונסון "באופן שלא אִפשר למקבלי ההחלטות לשקול את התמונה המלאה והאובייקטיבית של האירועים".
תחת תנאים אלה נמסר למקבלי ההחלטות אך ורק מידע שתמך בטענה כי הקומוניסטים תקפו את שתי המשחתות.
באשר לסיבה לכך, כתב האניוק:
האניוק שילב את מחקרו על מפרץ טונקין בפרק מתוך חיבור רחב יותר שעסק במעורבות ה־NSA ובמודיעין האותות האמריקאי במלחמות הודו-סין.
גרסה מצונזרת-חלקית של ההיסטוריה הכוללת פורסמה בינואר 2008 בידי הסוכנות לביטחון לאומי ופורסמה גם באתר פדרציית המדענים האמריקאים.
תקרית מוברלי-ז'ורדן (גם הרוחות של פטיט טריאנון או ורסאי) היא טענה על מסע בזמן ורדיפות רוחות רפאים שהועלתה על ידי שרלוט אן מוברלי (1846–1937) ואלינור ז'ורדן (1863–1924).
בשנת 1911, פרסמו מוברלי וז'ורדן ספר בשם "הרפתקה" תחת השמות "אליזבת מוריסון" ו"פרנסס למונט".
ספרן מתאר ביקור שערכו ב"פטי טריאנון", טירה קטנה בשטח ארמון ורסאי, שם, לטענתן, הן ראו את הגנים כפי שהיו בסוף המאה ה-18, כמו גם רוחות רפאים, בהן מארי אנטואנט ואחרות.
סיפורן עורר סערה והיה מושא ללעג.
תקשורת היא תהליך בו מועבר מידע בין שני גורמים או יותר, היכולים להיות בני אדם, בעלי חיים ואף מחשבים.
"מודל שאנון–וויבר" מתייחס למערכת תקשורת על פי תורת האינפורמציה.
על פי מודל זה כל אקט תקשורתי מתחלק ל־6 שלבים:
מקור המידע – תפקידו של מקור המידע לברור את המסרים מתוך הנושא עצמו, ולהתאים אותם לסיטואציה התקשורתית הנכונה.
קידוד המסר – הוא תרגום הרעיון שבמוח האדם לסימנים.
כלי הממסר – אמצעי העברה.
המקבל – האמצעי הקולט את הסימנים.
פיענוח המסר – לתרגם את הרעיונות.
היעד – לאן הוא אמור להגיע.
כלומר, הרעש עלול לפגוע בתהליך התקשורת כאשר הוא גורם לשיבוש במסר שיוצא ממקור המידע אל המקבל, כך שהוא מתפרש באופן שגוי בהגיעו ליעד.
תקשורת חד־כיוונית (Simplex) – המידע זורם רק בכיוון אחד, מהצד המשדר אל הצד הקולט.
תקשורת דו־כיוונית לסירוגין (Half-Duplex) – המידע זורם בשני הכיוונים, אולם לא בו־זמנית – בכל רגע נתון המידע זורם בכיוון אחד בלבד.
תקשורת דו־כיוונית מלאה (Full-Duplex) – המידע זורם בשני הכיוונים, גם בו־זמנית.
בתקשורת סינכרונית הצדדים קשובים זה לזה בזמן אמת וכל מסר נקלט מיידית וזוכה לתגובה מיידית.
דוגמה לתקשורת כזו היא שיחת טלפון.
בתקשורת אסינכרונית הצדדים אינם קשובים זה לזה בזמן אמת ומסר עשוי להיקלט זמן רב לאחר ששוגר, ולזכות בתגובה זמן רב לאחר שנקלט.
דוגמה לתקשורת כזו היא קשר מכתבים ודואר אלקטרוני.
התקשורת החושית משמשת את בני האדם באופן דומה לזה של בעלי חיים אחרים.
בנוסף, בני האדם פיתחו גם דרכי תקשורת מפותחות יותר, אשר מתבססות על יכולות קוגניטיביות הייחודיות לאדם ועל שימוש ייעודי בכלים וטכנולוגיות שונות – לדוגמה, השפה היא צורת תקשורת אשר יכולה להתקיים באופן שמיעתי על ידי דיבור או באופן חזותי על ידי מערכת הכתב או שפת הסימנים.
אומנות מאפשרת לאדם לתקשר בדרכים מגוונות כמו שפת גוף, פנטומימה, מוזיקה, ריקוד, צילום, ציור, פיסול ועוד.
תעשיית הבשמים עושה שימוש בחוש הריח.
עקרון ההכבדה בא לידי ביטוי אצל בני אדם באמצעות סמלי סטטוס שונים.
היכולת התקשורתית של האדם חיונית להשתלבותו בחברה, לתפקוד שלו באינטראקציות המערבות תקשורת חברתית וליצירת קשרים בין־אישיים.
עם זאת, קיימים הבדלים בין אישיים במיומנויות התקשורת של אנשים שונים.
יכולות תקשורתיות נמוכות עלולות לפגוע ביכולת התפקוד של האדם בחיי היומיום.
קלינאי תקשורת הוא איש המקצוע המטפל בבעיות של תקשורת שונות כמו לקות שפה, גמגום ועוד.
בחברה המודרנית ישנה חשיבות גם ליכולת האוריינות.
במקור התייחסה האוריינות בעיקר ליכולת הקריאה והכתיבה, אך עם התפתחות הטכנולוגיה היא החלה לכלול בתוכה כל דרך של יצירה, העברה ופיענוח של מידע.
עם התפתחות הטכנולוגיה התפתחו גם אמצעי התקשורת בין בני אדם.
התפתחויות אלו הביאו עימן תפיסות חדשות לגבי תקשורת – מעין מהפכות בתהליכי התקשורת עצמם.
בימי קדם, נעשה שימוש בתקשורת שבעל פה.
כדי להעביר מסרים למרחקים גדולים נעשה שימוש בשליחים, כך שמהירות התקשורת הוגבלה על ידי מהירותו של הרץ או של הסוס שהובילו את המידע.
במהפכת התקשורת הראשונה הופיעה לראשונה התקשורת הכתובה, עם הופעת הפיקטוגרף.
תקשורת השתמשה באבנים וסלעים בתור המדיה, שלרוב לא הייתה ניידת.
במהפכת התקשורת השנייה, החל להופיע כתב, על גבי חרסית, פפירוס, נייר וכדומה.
מערכת סימנים מוסכמת אפשרה אחידות בשפה ואפשרה שימושיות בתפוצה רחבה יותר.
הדואר יכול לשמש בין היתר גם להעברת מסרים כתובים.
בהמשך, התרחבה מהפכה זו עם המצאת הדפוס.
במהפכת התקשורת השלישית, התפתחו אמצעים אלקטרוניים לשידור וקליטה של אותות המייצגים מידע, והתאפשרה תקשורת המונים מהירה ויעילה.
במהלך המאות ה־18 עד ה־21 התווספו אמצעי תקשורת חדשים עם התפתחות הטלקומוניקציה.
אנשים החלו לתקשר באמצעות טלגרף, בקוד מורס, ומאוחר יותר באמצעות הטלפון, הרדיו, הטלוויזיה, והטלפון הסלולרי.
התפתחו רשתות תקשורת, ערוצי תקשורת וקווי תקשורת שמאפשרים להעביר את האותות ולעבד אותם בצורה יעילה גם על פני מרחקים גדולים.
הומצאו דרכי תקשורת חדשות, כמו תקשורת קווית, תקשורת אופטית, תקשורת אלחוטית, ותקשורת סלולרית.
מערכות תקשורת הן נדבך נוסף של התחום.
קיימות מערכות לתקשורת נתונים, תקשורת דיבור, ותקשורת מולטימדיה - הכוללות שילוב של תמונה, תנועה ושמע.
את הרשתות לתקשורת נתונים ניתן לחלק לרשתות מקומיות (LAN) ואזוריות (WAN).
חלוקה נוספת היא בין רשתות פרטיות לבין רשתות ציבוריות.
דוגמה לרשת פרטית היא רשת של ארגון או חברה מסחרית.
דוגמה לרשת ציבורית היא האינטרנט.
במקביל נוצרו גם יישומים המופעלים באמצעות מערכות התקשורת, כגון הפקס על גבי רשתות טלפוניה, והדואר האלקטרוני על גבי רשת האינטרנט.
בעקבות מהפכת התקשורת הועלתה החשיבות של אוריינות מדיה.
אוריינות מדיה היא תחום באוריינות המתייחס למיומנות השימוש באמצעי תקשורת שונים, לצורך קליטה, הבנה ומסירת מידע.
לצורך כך על האדם לדעת כיצד להשתמש באופן יעיל בטכנולוגיות מידע ותקשורת.
טכנולוגיות תקשורת מקוונות השפיעו באופנים שונים על אינטראקציות תקשורתיות.
האינטרנט הפך אינטראקציות תקשורתיות למהירות וזולות יותר.
המחשב והאינטרנט הפכו את תהליכי העיצוב, העריכה וההפקה של מסמכים לקלים, ואיפשרו את שליחתם של המסמכים באופן מיידי, ללא קשר למיקום או זמן.
בכך, הטכנולוגיה שיפרה את מהירות התקשורת ותרמה להורדה משמעותית של עלות התקשורת.
יש שטוענים שהאינטרנט תרם לדמוקרטיזציה והרחבת המידע שמועבר באמצעות מערכות התקשורת.
היא איפשרה העברת ידיעות חדשותיות בשידור חי ובפורומים מקוונים, ובכך יצרה השתתפות גלובלית במערך המידע העולמי.
בנוסף, גישה למידע עסקי סיפקה לחברות עסקיות רבות יותר מידע מעודכן.
באופן זה הטכנולוגיה מילאה תפקיד מרכזי בקידום גישה נרחבת לידע ומידע.
בנוסף, הודות לזמינות הידע, גם איכות התקשורת השתפרה משמעותית.
הטכנולוגיה שיפרה את אפשרויות האחסון של התקשורת המילולית.
היא סייעה לאגור ולאחסן תקשורת מילולית וכן לשמור על קשר עם בני שיח לאורך זמן.
למשל, רשתות חברתיות מאפשרות לאנשים לתקשר עם זרים מוחלטים, משפחה, עמיתים וחברים באופן מקוון.
לאור זאת, רשתות אלו הפכו לכלים שיווקיים חשובים.
אספקט נוסף של התקשורת הוא אמצעי התקשורת, בהם העיתונות הכתובה, האלקטרונית והמצולמת, זוהי תקשורת ההמונים.
כיום ענף זה של התקשורת הוא מפותח מאוד ובזכותו אנו יודעים על חדשות ואקטואליה, רכילות ועוד.
כמו כן הוא מספק לנו בידור לשעות הפנאי.
תחום מודרני יחסית של ענף התקשורת, הוא תחום הפרסום והתעמולה – כלים חברתיים בידי גורם קטן יחסית (חברה מסחרית, מפלגה וכדומה) אשר נועדו לקדם תהליך מסוים בקרב ציבור גדול יחסית בעלי מאפייני המון, בעזרת פנייה ישירה של גורם זה אל כלל הציבור.
תקשורת המונים היא תופעה מודרנית, שתחילתה במאה ה־20. היא מאופיינת בפנייה לקהל רחב, אנונימי ומגוון, על ידי שימוש באמצעי תקשורת המונים, כגון: טלוויזיה, רדיו, עיתונות, קולנוע, ספרות ואינטרנט.
בתהליך התקשורת מועבר מסר בו זמנית לציבור רחב של נמענים, ולרוב מדובר בתהליך מורכב טכנולוגית ויקר יחסית מבחינה כלכלית.
כך למשל, תוכנית טלוויזיה מועברת לציבור הרחב, האנונימי והמגוון של צופי הטלוויזיה, בו זמנית, על ידי שימוש בטכנולוגיה והשקעה כלכלית.
חשוב להבחין בין תקשורת ההמונים כתהליך לבין אמצעי תקשורת ההמונים, שהם כלים טכנולוגיים המאפשרים את העברת המסר מהמוען לנמענים.
כאשר בוחנים את תקשורת ההמונים כתחום מחקר אקדמי, החוקרים מתבוננים בכל הגורמים השותפים לתהליך התקשורת: המוען, הנמען, המסר, האמצעי, המשמעות, הקוד, הרעשים בתקשורת וכדומה.
בניגוד לתקשורת בין אישית, תקשורת ההמונים מאופיינת רובה ככולה ממוען ממוסד ומבוסס כלכלית; מנמענים רבים ומבודדים זה מזה; ממסר שרובו חד כיווני ומאמצעי תקשורת שמקורו בטכנולוגיה מודרנית.
בנוסף, מחקר התקשורת מבקש לבחון האם הנמענים מבינים את המסר התקשורתי ומשמעותו כפי שביקש המוען להעבירו.
עד כניסת האינטרנט בסוף המאה ה־20, נחשב המסר המועבר בתהליך תקשורת ההמונים לחד כיווני.
זאת אומרת, לנמענים לא הייתה יכולת להגיב על תוכן דברי המוען, למעט מכתבים למערכות עיתונים.
האינטרנט יצר שינוי בעניין זה, באפשרו לנמענים להגיב על המסר כמעט במיידיות שבה הוא שוגר.
הנמען אינו נחשב לפסיבי אלא הוא אקטיבי, צרכן תקשורת אשר מחליט בעצמו לאינפורמציה אליה הוא ייחשף.
ציר זמן של התקשורת האנושית
בתאריך בלתי מוגדר התחילה תקשורת באמצעות שפת הגוף.
כ־100,000 שנה לפנה"ס – מתחילה התקשורת המילולית בין בני אדם.
כ־50,000 שנה לפנה"ס – מתחילים בני האדם לתקשר באמצעות ציורי מערות המעבירים מסרים.
בערך באלף ה־5 לפנה"ס – מתחילה התקשורת בכתב, שלצורך השימוש בה נדרשת יכולת הבנת הנקרא.
הכתבים הראשונים הידועים הם כתב היתדות השומרי וההירוגליפים.
הכתובת ההירוגליפית העתיקה ביותר הידועה מתוארכת לשנת 4240 לפנה"ס.
כ־3500 שנה לפנה"ס – עדויות ראשונות לשימוש בסוגי נייר במצרים, שם יצרו פפירוס מהצמח גומא פפירוס.
כ־200 שנה לפנה"ס – התחילו לעבד עור בעלי חיים לקלף.
105 לספירה – החל בסין ייצור נייר כפי שהוא מוכר היום.
1000 לספירה (בערך) – המצאת גלופת דפוס מחרס בסין.
אמצע המאה ה־15 – התפתחה תקשורת באמצעות דפוס, המצאת הדפוס המודרני שייכת ליוהאן גוטנברג, בסביבות שנת 1436.
המאה ה־17 – התפתחו העיתונים ככלי להעברת מידע.
המאה ה־19 – התפתחה תקשורת אלקטרונית (טלגרף, טלפון, רדיו).
1895 – הייתה הקרנת הראינוע הראשונה כאשר האחים לומייר הקרינו בפני קהל מספר סרטים קצרים בני דקה.
1924 – הוצגה בלונדון הטלוויזיה האנלוגית הראשונה.
29 באוקטובר 1969 – רשת האינטרנט התחילה לפעול עם הפעלת הארפאנט (ARPANET).
תקשורת המורכבת מקבלה ושליחה של אותות היא אחד מיסודות החיים.
בעולם החי התקשורת יכולה להתקיים באופן חיצוני בין שני יצורים חיים או באופן פנימי בתוך הגוף של יצור מסוים.
בעלי חיים רבים מסוגלים לקיים תקשורת בינם לבין בעלי חיים אחרים.
משום שהשפה ייחודית לאדם, רוב התקשורת בין בעלי חיים היא בלתי מילולית.
את התקשורת בעולם החי אפשר לחלק למספר מחלקות על פי החושים שבהם היא נקלטת.
תקשורת ויזואלית היא תקשורת באמצעות חוש הראייה, למשל בשפת גוף.
תקשורת שמיעתית היא תקשורת באמצעות קול.
תקשורת כימית היא תקשורת באמצעות חוש הריח, היא מתבצעת באופן טבעי באמצעות פרומונים אצל בעלי חיים רבים.
עקרון ההכבדה מתאר תופעה שבה פרט כלשהו מכביד על עצמו כדי להפגין יכולת כלשהי כלפי הסביבה.
צורת תקשורת זו יעילה משום שלא משתלם לחקות אותה בהיעדר יכולת זו ועל כן היא נחשבת לאסטרטגיה יציבה אבולוציונית.
כאמור, סוג נוסף של תקשורת בעולם החי מתקיים בתוך האורגניזם עצמו.
רוב הקולטנים נמצאים בקרום החיצוני של התא וחשים את השינויים המתרחשים בסביבה החיצונית.
אות ההפעלה של הקולטן גורם לתגובה בתא המחובר אליו שלעיתים קרובות הופכת לשרשרת של תגובות תוך תאיות המצומדות זו לזו.
בקרב מיקרואורגניזם כמו יצורים חד תאיים, התקשורת מאפשרת להם להבחין במידע החיוני לקיומם.
למשל, היכן יש חומרי מזון והיכן ישנם חומרי פסולת.
ביצורים רב תאיים התקשורת מגוונת ומורכבת יותר.
מערכת העצבים מאפשרת לגוף לפעול כיחידה מבוקרת ומתואמת באמצעות התקשורת שמתקיימת בין התאים שמרכיבים אותה.
העברה סינפטית היא התהליך שבאמצעותו תאי העצב במערכת העצבים מתקשרים עם תאים אחרים בגוף.
לתהליך זה יש תפקיד מרכזי ביכולת עיבוד המידע.
היא כזו שבה המתקשרים אינם בהכרח קשובים זה לזה במהלך התקשורת ביניהם, ומסר עשוי להיקלט זמן רב לאחר ששוגר, ולזכות בתגובה זמן רב לאחר שנקלט.
דוגמה לתקשורת כזו היא קשר מכתבים, דואר אלקטרוני ומסרונים.
תקרית שְׂיֵאן הייתה אירוע דרמטי שהתרחש ב-12 בדצמבר 1936 בעיר שיאן שבסין, ובו נלקח המנהיג הסיני צ'יאנג קאי-שק בשבי על ידי הגנרל ג'אנג שו'ליאנג.
תקרית זו הובילה לשינוי מדיניות הרפובליקה הסינית בזמן מלחמת האזרחים הסינית, והפניית ההתמקדות במאבק נגד המפלגה הקומוניסטית של סין למלחמה ממוקדת באימפריה היפנית.
ב־12 בדצמבר 1936 הגיע מנהיג הקוומינטנג, צ'יאנג קאי שק, לעיר שיאן.
שם הוא נועד עם ג'אנג שו'ליאנג, שנודע בכינויו "המרשל הצעיר".
ג'אנג, היה מפקד הצבא באזור צפון-מערב סין, וממונה על דיכוי המפלגה הקומוניסטית.
אולם עם הזמן הוא החל לתמוך ברעיון שיתוף פעולה עם הקומוניסטים, מתוך הכרה באיום ההולך וגדל מצד האימפריה היפנית.
במהלך הפגישה ניסה ג'אנג לשכנע את צ'יאנג להפסיק את הלחימה בקומוניסטים, ולהקים איתם חזית מאוחדת במטרה להילחם בפולש היפני.
לאחר שצ'יאנג סירב, הורה ג'אנג על חטיפתו.
האירוע, שנודע לימים כ"תקרית שיאן", היווה מרד צבאי חסר תקדים כנגד המנהיג העליון של סין.
המפלגה הקומוניסטית, בראשות מאו דזה-דונג וג'ואו אנלאי, שלחה נציגים לשיאן כדי לנהל מו"מ על פתרון לא אלים.
לאחר עשרה ימי משא ומתן, ובעקבות לחץ מצד הסובייטים, הקומוניסטים הסינים ואף אמו של צ'יאנג, הושגה פשרה וצ'יאנג שוחרר.
בתמורה הסכים לשתף פעולה עם הקומוניסטים נגד יפן במסגרת "החזית המאוחדת השנייה".
בזכות "חטיפה" זו התאפשרה התפנית החדה ביחסה של סין עם יפן, כך שעיקר כוח הלחימה הופנה אל יפן במקום אל הקומוניסטים.
תקרית שיאן נחשבת לאחת מנקודות המפנה החשובות בהיסטוריה המודרנית של סין.
היא עצרה את מלחמת האזרחים באופן זמני, ואיפשרה לסין להיערך למאבק הממושך נגד הכיבוש היפני.
כמו כן, היא חיזקה את מעמדה של המפלגה הקומוניסטית ככוח פוליטי לגיטימי.
אירוע זה סימן תפנית דרמטית במדיניות הפנימית של סין: במקום להמשיך במלחמת האזרחים הסינית, אוחדו זמנית מאמצי הקומוניסטים וקוומינטנג כדי להיאבק באיום היפני, ובכך שינתה החטיפה את מהלך ההיסטוריה הסינית.
לאחר שתקרית שיאן הסתיימה והושג הסכם לשחרורו של צ'יאנג קאי-שק, הגנרל ז'אנג שואליאנג ליווה את צ'יאנג בחזרה לבירת נאנג'ינג, כמעשה של פיוס וציות.
אולם חטיפתו הייתה מרידה צבאית גלויה ופגיעה בכבודו של צ'יאנג, אשר מעולם לא סלח לג'אנג, והוא מעולם לא סלח לו.
עם הגיעם, צ'יאנג הורה לשבות את ז'אנג.
הוא הושם במעצר בית, תחילה בנאנג'ינג ולאחר מכן בטייוואן, שם נותר תחת השגחה במשך עשרות שנים – עד לשחרורו בשנת 1990.
אחד הגורמים שתרמו להצטברות המתח הפנימי שהוביל לתקרית שיאן היה "הסכם יפן–צ'יאנג", שנחתם בחשאי במאי 1935. בהסכם זה נכנעה ממשלתו של צ'יאנג קאי-שק לדרישות יפניות לצמצום נוכחות הצבא הסיני בצפון המדינה, במסגרת מאמציה של יפן להרחיב את השפעתה באזור.
ההסכם נתפס בעיני רבים, ובמיוחד בקרב קצינים לאומניים ומתנגדים קומוניסטים, ככניעה מבישה וכביטוי לחולשת המשטר הסיני מול האגרסיביות היפנית.
הוא עורר תחושות זעם ותסכול בקרב קצינים דוגמת הגנרל ג'אנג שו'ליאנג, שראו במאבק נגד הפלישה היפנית עדיפות על פני הדיכוי הפנימי של הקומוניסטים.
תחושות אלה שיחקו תפקיד מרכזי בהחלטתו לחטוף את צ'יאנג במהלך תקרית שיאן, בניסיון לכפות עליו שינוי מדיניות והקמת החזית המאוחדת השנייה נגד יפן.
תקרית רוזוול היא אירוע שבו, כך נטען, התרסק עב"ם ליד העיירה רוזוול שבניו מקסיקו, ארצות הברית, ב-8 ביולי 1947. על פי הטענה, חולצו מן העב"ם שהתרסק בסמוך לעיירה גופות של חוצנים ופריטים אחרים שמקורם בטכנולוגיה חוצנית.
לקראת סוף שנות ה-70 של המאה ה-20 התעורר מחדש העניין בתקרית, והצית ויכוח עז.
סביב האירוע נרקמו תאוריות קשר רבות, הדנות במהותו של החפץ שהתרסק לכאורה במקום.
עמדתו הרשמית של צבא ארצות הברית היא שהשברים שנמצאו במקום הם שרידים של כדור פורח ניסיוני שמשימתו מעקב בגובה רב, פרויקט שנקרא "מוֹגוּל".
לעומת עמדה רשמית זאת, יש המאמינים כי במקום אכן התרסק כלי טיס חוצני, ממנו חולצו גופות של חוצנים; התומכים בתפיסה זו סבורים שצבא ארצות הברית העלים מן הציבור את האמת על האירוע.
הוויכוח הפך את רוזוול לתופעה נרחבת בתרבות הפופולרית, והשם "רוזוול" הפך לסמל לכלל נושא העב"מים והמפגש עם תרבויות חוצניות.
זו אחת התקריות המפורסמות ביותר והשנויות במחלוקת בתחום זה.
ב-25 ביוני 1947 דיווח טייס בשם קנת' ארנולד (Kenneth A.
Arnold) על חפצים מעופפים שראה בטיסה ליד הר ריינייר.
הוא דיווח שהחפצים טסו "כמו אווזים" ונעו "כמו צלחות שמקפיצים על פני המים".
דיווח זה הוליד את הביטוי "צלחת מעופפת".
הדיווח התפרסם, והביא לגל של דיווחים על צפייה בחפצים בלתי מזוהים.
דיווח אחד הגיע מחווה ליד קורונה, בניו מקסיקו.
בני זוג, תושבי העיר רוזוול, דיווחו כי ראו ב-2 ביולי חפץ מעופף דמוי צלחת החולף בגובה נמוך מעל העיר (אם כי הם דיווחו על כך רק ב-8 ביולי, דיווח שהיה חלק מהידיעה העיתונאית בעיתון "רוזוול דיילי רקורד" על מציאה לכאורה של חללית חוצנית שהתרסקה, ראו להלן).
בתאריך לא ידוע, בין אמצע יוני לתחילת יולי 1947, ראה ויליאם וייר ("מאק") ברייזל (William Ware "Mack" Brazel), חוואי שעבד באותו יום כמנהל עבודה במשק אחר, כמה ערימות של חומר משונה, כ-50 קילומטרים מצפון לרוזוול.
תאריך גילוי השרידים על ידי ברייזל אינו ברור; מקורות משנות ה-80 של המאה ה-20 ציינו תאריך באמצע יוני, אך בהודעה של שלטונות הצבא שהתפרסמה ב-8 ביולי נאמר שהשרידים נמצאו כשבוע לפני תאריך ההודעה, כלומר בתחילת יולי.
לברייזל לא היה מכשיר טלפון ולא הייתה לו דרך להודיע לגורמים מוסמכים על המציאה, מה גם שכנראה לא ייחס לה חשיבות מיוחדת.
מאוחר יותר סיפר ברייזל לעיתון "רוזוול דיילי רקורד" כי הוא וילד בן שבע שנלווה אליו ראו "שטח נרחב מכוסה בשרידים שהיו מורכבים מרצועות גומי, רדיד אלומיניום, נייר קשיח למדי ומקלות".
מאוחר יותר (ב-4 ביולי לפי הכתבה בעיתון) שב למקום עם אשתו ובתו בת ה-14 ויחד אספו כמה מהשרידים.
לפי תיאורים אחרים אסף ברייזל כבר ביום המציאה חלק מן השרידים והסתיר אותם תחת שיח או בסככה כלשהי.
על פי הכתבה ב"רוזוול דיילי רקורד", למחרת היום שבו אספו ברייזל, אשתו וילדיהם מן השרידים באתר הגיע ברייזל לעיר רוזוול, שם שמע שמועות כי באזור נחתו צלחות מעופפות.
ב-6 ביולי פגש ברייזל את השריף ג'ורג' וילקוקס (Wilcox) וסיפר לו בלחש כי ייתכן שמצא צלחת מעופפת כזו.
השריף וילקוקס התקשר לשדה התעופה הצבאי הסמוך כדי לדווח על המציאה.
הוא שוחח עם מייג'ור (רב-סרן) ג'סי א.
מרסל (Jesse Marcel), קצין המודיעין של הבסיס.
מרסל השיב שיבוא לשוחח עם ברייזל, ולאחר שעשה זאת חזר מרסל לבסיס ודיווח למפקד הבסיס, קולונל ויליאם ה.
הם החליטו שעל מרסל לצאת עם ברייזל לשטח ולבחון את השרידים.
מרסל, יחד עם שני קצינים ממחלקת הריגול הנגדי של הבסיס, שרידן קאביט (Cavitt) ולואיס ריקט, נלוו לברייזל אל האזור בו מצא את השרידים, שם אספו חלקים נוספים; משם נסעו לביתו של ברייזל.
לדבריו, הם ניסו יחד להרכיב מחדש את השרידים, אך לא הצליחו ליצור כל חפץ מן השרידים שבידיהם.
ב-8 ביולי 1947 פרסם משרד יחסי הציבור של הבסיס הודעה, ועל פיה חיילים מלהק ההפצצה ה-509 (שבסיסו היה ברוזוול) אספו שרידים של "צלחת מעופפת", שנמצאה באחד המשקים באזור ההודעה עוררה עניין ציבורי עצום.
השרידים נשלחו לבדיקה במפקדת חיל האוויר השמיני בפורט וורת'.
כבר באותו יום פורסמה הודעה על ידי מפקד חיל האוויר השמיני שהשרידים שנמצאו הם שרידיו של כדור פורח לחיזוי מזג אוויר, ולא "צלחת מעופפת".
בשל השעה המאוחרת שבה התפרסמה ההודעה, הופיעה הידיעה רק למחרת.
במסיבת עיתונאים שנערכה ב-9 ביולי הוצגו כמה מן השרידים, שנראה היה שאכן מקורם בכדור פורח.
הודעת הצבא התקבלה באמון, ברוח אותם ימים.
המקרה נשכח במהירות ונעלם מן התודעה הציבורית, גם מזו של חוקרי עב"מים.
דעת הקהל והאווירה הציבורית בארצות הברית בשנות ה-80 של המאה ה-20 השתנו מאוד מאז סוף שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50, שנות האירוע עצמו.
באמצע המאה רחש הציבור בארצות הברית אמון רב לממשל ולזרועותיו, ואולם לאחר 30 שנה חשו רבים בארצות הברית כי הממשל מסתיר מידע לעיתים קרובות ומטעה את הציבור.
תחושה זו חיזקה את הדעה כי הממשל נוהג להסתיר מן הציבור מידע, ואווירה ציבורית זו סייעה להתפשטותה של הטענה כי משהו דרמטי התרחש ברוזוול ב-1947 והוסתר בידי הממשלה.
ב-21 בפברואר 1978 קיבל הפיזיקאי וחוקר העב"מים סטנטון ט.
פרידמן שיחה טלפונית מאדם שסיפר לו כי שברי עב"ם עברו תחת ידיו.
האדם מעבר לקו היה ג'סי מרסל, אחד האחראים לאיסוף השרידים ב-1947. פרידמן לא התרגש במיוחד מהשיחה; המקרה, כאמור, נשכח לגמרי ופרידמן כמעט ולא ידע במה המדובר.
מרסל לא סייע רבות, מכיוון שגם הוא לא הצליח לזכור את החודש ואף לא את השנה שבה נמצאו השרידים.
למרות הערפול והעניין המועט, עשה פרידמן כמה בדיקות של העניין.
ב-10 בפברואר 1979, כשנה לאחר מכן, מצא עמיתו של פרידמן, ויליאם מור (William Moore), את קטעי העיתונות שנגעו לעניין; כאשר התברר לשניהם במה המדובר התעורר לפתע עניין רב מאוד.
פרידמן ראיין את מרסל, וזה סיפר בראיון כי הוא מאמין שצבא ארצות הברית מצא למעשה חללית שמקורה חוצני, ושהממצאים האמיתיים הוסתרו מן הציבור.
הדברים שאמר מרסל התפרסמו בחוגי המתעניינים בנושא.
בפברואר 1980 פרסם הצהובון נשיונל אינקוויירר (National Enquirer) כתבה מקיפה בנושא.
הכתב דייוויד פראט, ראיין שוב את מרסל, והכתבה הביאה את הדברים לפרסום לאומי ובינלאומי.
על פי עורכי הראיון, היה מרסל קצין מודיעין ואיש צוות אוויר בחיל האוויר האמריקני בזמן מלחמת העולם השנייה.
למרסל נרשמו אלפי שעות טיסה, וחמישה עיטורים נזקפו לזכותו, בין השאר לאחר שהפיל חמישה מטוסי אויב כמקלען במפציץ B-24 ליברייטור.
כמו כן נטען בכתבה כי למרסל היה תואר ראשון בפיזיקה גרעינית.
חוקרים שבחנו את הטענות שהועלו בראיון מצאו שרבים מן התארים שעוטרו למרסל באותה כתבה היו מוטעים ומסולפים.
לדבריו, השרידים היו מפוזרים על פני שטח נרחב, ולא ניתן היה ליצור התאמה ביניהם.
מרסל סיפר כי קשה היה לתאר ממה היו השרידים עשויים; החומר לא היה דומה לעץ או מתכת, לא ניתן היה לכופף או לשבור את חתיכות השרידים, ולדבריו של מרסל החומר לא בער כאשר ניסה להציתו בעזרת מצית, והיה כמעט חסר משקל, כמו בלזה.
לדבריו של מרסל, היה החומר מכוסה במעין הירוגליפים ואותיות לא ברורות.
חלק מן השרידים נראו כמעין רדיד אלומיניום, אך לא ניתן היה לכופף את החומר.
סוג אחר של השרידים נראה כמו גוויל, וגם עליו סימנים שונים.
מרסל היה בטוח, כאיש צוות אוויר עתיר ניסיון, שלא היו אלה שרידיו של בלון לחיזוי מזג האוויר.
פרסום הראיון והכתבה הכו גלים רבים, וחוקרי עב"מים שונים החלו לבדוק את הנושא ולחפש עדויות נוספות.
אלה אספו למעלה ממאתיים עדויות של אנשים, שטענו שהיו עדים לאירוע, או לטיסות של עב"מים באזור, או ששמעו על כך מפי אחרים.
האוט העיד שביום שני, 7 ביולי, שמע שמרסל וקאביט יצאו לחקור את האתר אותו מצא ברייזל.
ואולם, באותו אחר צהריים שמע שאזרחים מצאו אתר התרסקות נוסף, כ-60 ק"מ מצפון לרוזוול.
לעדותו, מפקד הבסיס, קולונל בלנשרד, הראה לו למחרת באחד ההאנגרים בבסיס שרידים של כלי הטיס החוצני שנמצא, וכן גופות קטנות, שלא היו אנושיות עדות נוספת הייתה של קברן בשם גלן דניס (Glenn Dennis).
הוא סיפר שראה בבסיס שרידים שונים, בחלקם בעלי כיתוב דומה להירוגליפים.
לטענתו, שמע מאחות ששירתה בבסיס שהייתה עדה לנתיחות שלאחר המוות שנעשו בגופות של חוצנים.
דניס העיד שאותה אחות הועברה מן הבסיס בתוך כמה ימים לאחר מכן לשירות בבריטניה, שם נהרגה בתאונת מטוס זמן קצר לאחר הגעתה.
בסמוך לעדותו של מרסל קיבל פרידמן עדות נוספת מאדם בשם ל.וו.
זה העיד שב-1950 סיפר לו חבר בשם גריידי ל.
ברנט, מהנדס שימור קרקע, שראה גופות קטנות של חוצנים וצלחת מעופפת שהתרסקה במהלך סיור שטח שערך.
בנוסף לו היו עדים למציאה קבוצת ארכאולוגים שהיו באזור.
לדבריו, אנשי צבא הגיעו תוך זמן קצר למקום ודרשו מהאזרחים לעזוב, תוך אזהרה שלא לומר דבר על מה שראו.
ברנט נפטר ב-1969, תשע שנים לפני שמאלטאיס סיפר את סיפורו לפרידמן.
העדויות שנאספו העידו, לדברי חוקרי העב"מים, כי ליד רוזוול התרסקה חללית שמקורה חוצני.
העדים טענו כי צבא ארצות הברית הפעיל מבצע צבאי רחב היקף שנועד לאיסוף שברי החללית החוצנית וגם גופות של חוצנים, שנמצאו באתרי ההתרסקות.
במקביל למבצע האיסוף הפעיל צבא ארצות הברית, בהנחיית הדרגים הבכירים ביותר, מבצע טיוח והסתרה בממדים נרחבים.
מבצע זה כלל איומים והפחדות על העדים למבצע, כדי למנוע מהם לספר את שראו.
מסמך "גיא הוטל" הוא מזכר מיום 22 במרץ 1950. המזכר נכתב על ידי גיא הוטל, אז ראש משרד הבולשת בוושינגטון.
כמו כל המזכרים למטה ה-FBI באותה תקופה, הוא הופנה למנהל הבולשת ג'יי אדגר הובר ונרשם ברשומות ה-FBI.
נושא המזכר היה סיפור שסיפר לאחד הסוכנים ששמו צונזר, על ידי אדם ששמו צונזר שאמר כי חוקר חיל האוויר דיווח על שלוש "צלחות מעופפות" שאוחזרו בניו מקסיקו.
"הן [הצלחות] תוארו כעגולות בצורתן עם מרכזים מורמים, בקוטר של כ-50 רגל (כ-15 מטר).
כל אחת מהן הייתה מאוכלסת על ידי שלוש גופות בעלות צורה אנושית אך גובהן כמטר בלבד, לבושות בבד מתכתי במרקם עדין מאוד.
כל גופה לבושה בצורה דומה לחליפות הטיסה ששימשו את טייסים במטוסים מהירים וטייסי מבחן."
המודיע מוסר שהצלחות נמצאו מכיוון ש"רדאר בעל הספק הגבוה" של הממשלה באזור הפריע ל"מנגנון השליטה על הצלחות", ולאחר מכן מסתיים המזכר בכך שלא נעשה ניסיון נוסף להעריך את המידע.
"גיא הוטל" הוא המסמך הפופולרי ביותר בארכיון ה-FBI, ובשנים האחרונות נצפה הקובץ כמיליון פעם.
אירוע חשוב שהצדיק לכאורה את התחושה שמידע חשוב בנושא העב"מים מוסתר מן הציבור היה פרסומו של מה שהוצג כמסמך ממשלתי המעיד על קיומה של ועדה סודית, שכונתה "מג'סטיק 12" (Majestic 12).
מי שפרסמו את המסמך היו פרידמן, ויליאם ל.
על פי הטענה, "מג'סטיק 12" הייתה ועדה סודית ביותר שהוקמה ב-1947 על ידי נשיא ארצות הברית, הארי טרומן.
הוועדה, כך נטען על ידי חושפי המסמך, כללה מדענים, מפקדים צבאיים בכירים ופקידי ממשלה ומטרתה הייתה לחקור פעילות של חלליות חוצניות; הוועדה הוקמה לאחר התרסקות העב"ם ברוזוול.
תאריך המסמך שפורסם היה 18 בנובמבר 1952, ומטרתו הייתה תדרוך לנשיא הנבחר אייזנהאור טרם השבעתו לנשיאות.
המסמכים הממשלתיים נבחנו על ידי ה-FBI ונקבע כי הם מזויפים; תומכי תאוריית התרסקות העב"ם עומדים על דעתם לגבי אמינותם.
שני חוקרי העב"מים ששמעו את עדותו של מרסל, סטנטון ט.
מור, גייסו לעזרתם את הסופר צ'ארלס ברליץ.
ברליץ כבר נודע באותה תקופה כסופר העוסק בתופעות מסתוריות, כמו אטלנטיס, משולש ברמודה ואחרות.
ב-1980 פרסמו מור וברליץ את ספרם "תקרית רוזוול" (The Roswell Incident), שהיה מבוסס לדבריהם על עדויות של למעלה מתשעים איש.