tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המהדורה של פרנסואה מאסיאלו משנת 1693 של "הטבח המלכותי והבורגני" (Le cuisinier royal et bourgeois) מספקת פרטים על צלעות כבש עם לפת.
השם "נווארן" הוצג באמצע המאה ה-19. בשנת 1877 כתב סופר האוכל ES Dallas, "נווארן היא מילה טיפשית שנוצרה מתוך רצון להיפטר מהשם הבלתי מובן והמטעה, Haricot de mouton, מבלי להשתמש בביטוי הוולגרי, Ragoût de mouton" (נזיד כבש).
לפי מילון האקדמיה הצרפתית (Dictionnaire de l'Académie française) השם הוא מהמילה navet – לפת, אחד המרכיבים העיקריים במנה.
לארוס גסטרונומיק מעיר, "המנה נחשבת בדרך כלל על שם קרב נאווארינו" כדי לחגוג את ניצחון צרפת ובעלות בריתה ב-1827, וכמה מקורות מקבלים זאת.
המילון האנגלי של אוקספורד מתארך את המונח לשנת 1866, ומכנה אותו "שינוי הומוריסטי של navet (לפת)...
או אולי ברמז למאכל כאופייני לנווארה".
המתכונים של מאכלים צרפתיים מסורתיים רבים, שונים לפעמים מאוד מאזור לאזור, אך יש הסכמה רחבה לגבי עיקרי נזיד הנווארן.
אוגוסט אסקופייה, מאדאם סן-אנג', אז'ני בראזייה, מרסל בולסטין, אליזבת דייוויד, קרייג קלייבורן, ג'יין גריגסון, והמחברים השותפים של "שליטה באמנות הבישול הצרפתי" (Mastering the Art of French Cooking), סימון בק, לואיזט ברטול וג'וליה צ'יילד, כולן מציינות אותם מרכיבים בסיסיים: בשר טלה או כבש, לפת, בצל ותפוחי אדמה.
נוואף סלאם הוא דיפלומט, משפטן ואקדמאי לבנוני המכהן כראש ממשלת לבנון מ-8 בפברואר 2025. קודם לכן שימש כנשיא ה-27 של בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ).
הוא נבחר ב-9 בנובמבר 2017 לתפקיד שופט בבית הדין הבין-לאומי לצדק משנת 2018 עד 2027, לאחר שקיבל רוב קולות בעצרת הכללית ובמועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
שימש כשגריר לבנון באו"ם בניו יורק מ-2007 עד 2017, תקופה שבה כיהן גם כנשיא מועצת הביטחון וכסגן נשיא העצרת הכללית.
ב-6 בפברואר 2024 נבחר לנשיאות בית הדין הבין-לאומי לצדק – הערבי השני שנבחר לנשיאות, והשופט הלבנוני הראשון.
ב-13 בינואר 2025 הודיע נשיא לבנון החדש, ג'וזף עאון, כי הטיל על סלאם להרכיב ממשלה חדשה במדינה לאחר שזכה לתמיכת רוב הנציגים בפרלמנט.
סלאם נולד למשפחה סונית בביירות לעבדאללה סלאם ולרקאת בייהום ממשפחה בולטת בלבנון.
הוא קיבל תואר דוקטור במדע המדינה מהמכון למדע המדינה פריז (1992), תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד (1991), דוקטורט בהיסטוריה מאוניברסיטת הסורבון (1979) ותעודה מבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה (1974).
סלאם היה מרצה בהיסטוריה עכשווית של המזרח התיכון באוניברסיטת הסורבון מ-1979 עד 1981. ב-1981 עזב את פריז לשנת לימודים כחוקר אורח במרכז ות'רהד לעניינים בין-לאומיים באוניברסיטת הרווארד.
בין השנים 1985 ל-1989 היה מרצה באוניברסיטה האמריקאית בביירות.
במהלך תקופה זו עסק גם בעריכת דין כשותף במשרד עו"ד טקלה.
הוא היה חוקר אורח בבית הספר למשפטים של הרווארד מ-1989 עד 1990 ויועץ משפטי זר ב-Edwards & Angell LLP מ-1989 עד 1992. הוא חזר לעסוק בעריכת דין במשרד עורכי הדין ב-1992 וכן להוראת המשפט הבין-לאומי ויחסים בין-לאומיים באוניברסיטה האמריקאית בביירות.
הוא מונה לפרופסור עמית מבקר במדע המדינה ב-2003, ולאחר מכן לפרופסור עמית במדע המדינה ב-2005. מ-2005 עד 2006 שימש כיושב ראש מחלקת הלימודים הפוליטיים והמנהל הציבורי.
סלאם שימש כחבר במשרד הביצועי של המועצה הכלכלית והחברתית של לבנון מ-1999 עד 2002 וכחבר בוועדה הלאומית הלבנונית של אונסק"ו מ-2000 עד 2004. ב-2005 ו-2006 היה חבר והמזכיר הכללי של הוועדה הלאומית לרפורמה בחירותית, שעליה הוטלה המשימה להכין את טיוטת חוק בחירות חדש ללבנון.
הוא גם שימש בדירקטוריון של המרכז הלבנוני ללימודי מדיניות (LCPS), מרכז חשיבה בלתי מפלגתי שמשימתו לייצר ולקדם מדיניות המשפרת את הממשל בלבנון ובעולם הערבי.
ב-1996 היה ממייסדי האגודה הלבנונית לבחירות דמוקרטיות (LADE), ארגון לא ממשלתי העוסק בקידום התנהלות הוגנת ושקופה של בחירות פרלמנטריות ועירוניות.
מיולי 2007 עד דצמבר 2017 שימש כשגריר לבנון ונציג קבע לאומות המאוחדות בניו יורק.
הוא ייצג את לבנון במועצת הביטחון ב-2010 וב-2011, לכהונת לבנון כחבר לא קבוע למשך שנתיים.
במאי 2010 ובספטמבר 2011 כיהן כנשיא המחזורי של מועצת הביטחון.
הוא שימש כסגן נשיא הסשן ה-67 של האספה הכללית של האומות המאוחדות מספטמבר 2012 עד ספטמבר 2013 וכנשיא מכהן של האספה הכללית של האומות המאוחדות ביולי 2013.
הוא ייצג את לבנון במועצה הכלכלית והחברתית (ECOSOC) ב-2016 וב-2017.
במהלך כהונתו באומות המאוחדות השתתף סלאם במשלחות לבנוניות רבות לכנסים ולפגישות בין-לאומיות, כולל ועידות שינוי האקלים (פריז 2015 וקופנהגן 2009), הכנס הבין-לאומי למימון לפיתוח (אדיס אבבה 2015) ופסגת ריו+20 לפיתוח בר-קיימא (ריו דה ז'ניירו 2012).
ב־9 בנובמבר 2017 נבחר סלאם לשופט בבית הדין הבין־לאומי לצדק, כשהוא זוכה ב־135 קולות בעצרת הכללית של האו"ם וב־12 קולות במועצת הביטחון.
ב-6 בפברואר 2024 נבחר סלאם לנשיא בית הדין הבין-לאומי לצדק.
ביוני 2022 הפסיד סלאם בהצבעה לראשות ממשלת לבנון לנג'יב מיקאתי, כשהוא מקבל 25 קולות לעומת 54 למיקאתי.
הוא נתמך על-ידי גורמים פוליטיים המתנגדים לחזבאללה.
בעקבות זאת התפטר ב־14 בינואר מנשיאות בית הדין הבין-לאומי בהאג.
ב-8 בפברואר הוקמה ממשלה בראשותו.
על פי דו"ח שפרסם ארגון UN Watch, סלאם מוגדר "עוין" כלפי ישראל.
הדו"ח מציג את פעילותו כשגריר לבנון באו"ם בין השנים 2007–2017, בהן סלאם תמך באופן חד-צדדי בהחלטות נגד ישראל, תוך התעלמות מפעולות הטרור של חמאס.
בנאומיו באו"ם האשים סלאם "ארגונים יהודיים טרוריסטיים" בביצוע "טבח מאורגן".
כמו כן הוא כינה את ישראל "מדינת אפרטהייד" והאשים אותה בפשעים נגד האנושות.
סלאם הצביע נגד החלטות או"ם שגינו הפרות של זכויות האדם באיראן, זכויות האדם בסוריה וזכויות האדם בבלארוס.
באפריל 2024 ביקשו מספר חברי הקונגרס מממשל ביידן להגביל את נסיעותיו של סלאם לארצות הברית או להטיל עליו סנקציות.
עם זאת, לאחר כניסתו לתפקיד ראש הממשלה, נקט בקו ניצי נגד חזבאללה והיווה אחד מהקולות המרכזיים הקוראים לפירוק הארגון מנשקו ולהפסקת ההתערבות האיראנית בלבנון.
הוא נשוי לסחר בעאסירי, שגרירת לבנון לאונסק"ו נכון לינואר 2018. לזוג שני בנים, עבדאללה ומרוואן.
נווה אוּר (נְוֵה אוּר) הוא קיבוץ בצפון עמק בית שאן, בסמוך ממזרח לכביש בית שאן-טבריה.
נווה אור הוקמה ב־1949 ע"י קבוצת עולים מעיראק, שנתנו לקיבוץ את השם "נווה אור" על שם אור כשדים, מקום הולדתו של אברהם אבינו על פי המקרא, הנמצאת באזור בבל (עיראק של היום).
הגרעין הבבלי עזב את המקום וב-1954 נוסד מחדש על ידי גרעין "יפתח" של הנוער העובד.
בשנת 2023 חגג הקיבוץ 69 שנים מהקמתו המחודשת מאז הגיעו לקיבוץ גרעינים הן מהנוער העובד והן גרעיני בנים מהתנועה הקיבוצית; נכון לשנת 2023, רוב החברים הוותיקים במקום הם ''בני הגרעינים'' לדורותיהם.
כ־3 ק"מ מצפון ליישוב שוכן קיבוץ גשר, כקילומטר ממערב לו נמצאים חורבת צבון והגן הלאומי כוכב הירדן, כ־2 ק"מ מדרום לו שוכנים המושבים ירדנה ובית יוסף, וכקילומטר וחצי ממזרח לו נמצא נהר הירדן.
בשנת 2002 עבר הקיבוץ תהליך הפרטה.
בשנת 2010 החל הקיבוץ לקבל חברים חדשים בעצמאות כלכלית, בנים חוזרים ומבקשים אחרים בתהליך של קבלה לחברות יחד עם רכישת בית ומגרש.
הקיבוץ עלה לקרקע ב-3 מרץ 1949 על ידי גרעין הכשרה של יוצאי "החלוץ" בעיראק שקבלו הכשרה באשדות יעקב ובשדה נחום ונקרא על שם אור כשדים.
לאחר שנה וארבעה חודשים עברו לנקודת הקבע שלהם.
בתחילת 1951 היו לקיבוץ 4500 דונם, מתוכם 3000 דונם נזרעו פלחה.
בקיבוץ הייתה גם רפת של שמונה ראשים, דיר של 350 ראשים ולול של 600 עופות.
בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד הגיעו לקיבוץ 30 חברים מקיבוץ האון אשר הצטרפי לנווה אור אשר הייתה מורכבת כמעט כולה מחברי מפ"ם.
התנאים האובקטיביים של מדינה בדרך, ומוסדות תנועתיים בלתי מוכנים, גרמו בסופו של דבר לנטישת המקום על ידי החלוצים הצעירים.
בשנת 1952 הגיע גרעין מורכב מיוצאי הונגריה שעזבו את קיבוץ האון ופולין.
מסיבות שונות התפרקה הנקודה באופן זמני, אך לא ננטשה.
באביב 1953 נשרפו אלף דונם של חיטה בשריפה בשדות הקיבוץ.
בשנת 1954 הצטרף גרעין "יפתח" לקיבוץ.
משנה זו והלאה הוזרמו גרעינים לנוה אור בקצב של גרעין לשנתיים, אך מעטים מחברי הגרעינים נותרו במקום.
עד 1965 סבל הקיבוץ מקשיי קליטה והסתגלות ונעזר במחלקת ההתיישבות של הקיבוץ המאוחד, משפחות מגויסות, ש"ש ועוד.
בשנת 1965 הגיע גרעין בני משקים א' ובמקביל לו גרעין הנוער העובד והלומד "בנתיב".
רבים מבני שני הגרעינים הללו הפכו לתושבי קבע וחברים בקיבוץ, והם מהווים את בסיס המשפחות ביישוב.
משנה זו ואילך החלה ההתייצבות מלווה בגידול איטי של אוכלוסיית הקיבוץ.
מסוף 1990, במסגרת תוכנית בית ראשון במולדת, נקלטו במשק תשע משפחות עולים מחבר המדינות אשר חמש מתוכן נקלטו כחברים בקיבוץ.
זמן קצר אחרי מלחמת ששת הימים החלה באזור מלחמת ההתשה.
היישוב היה נתון להפגזות קשות, ירי על עובדים בשדות, מיקוש שדות ואיום חדירת מחבלים.
ראשיתה של מלחמת ההתשה היה קשה במיוחד, שכן היישוב עדיין לא היה מאורגן, נעדר מקלטים מסודרים וללא כל תנאים להלנת ילדים מסודרת במצב מלחמה.
באחת ההפגזות הישירות על המשק נהרגה אחת מחברות המשק אם לשלושה.
באפריל 1968 נפצע טרקטוריסט מירי מכיוון ירדן.
במהלך שלוש שנות מלחמת ההתשה התארגן היישוב באורח הולם, נבנו מקלטים בקצב מזורז והילדים עברו ללינה במקלטים דרך קבע.
מאז שקט האזור וחיי היום יום מושפעים מפעילות הביטחון השוטף באזור.
באפריל 1991 חדרה חוליית מחבלים שרצחה אחד מחברי הקיבוץ בפרדס הקיבוץ ופצעה שלושה נוספים.
אורטל מפעל אורטל הוקם בשנת 1969 ועוסק ביציקות לחץ מדויקות במזק (סגסוגת שעיקרה אבץ).
המפעל הוא הגדול מסוגו בארץ.
המפעל עוסק ביציקות חלקים בקבלנות משנה לתעשיות האלקטרוניקה, הרכב, פרזול, בניין ועוד.
כ-80% מהתפוקה מופנית ליצוא - בעיקר לגרמניה, ארצות הברית, אנגליה, איטליה וספרד.: בנובמבר 2022 פרצה שריפה במפעל, בה נגרם נזק רציני למפעל, אשר לאחריה לא חזר לעבודה.
אורטל היווה מקור של למעלה מ-60% מהכנסות המשק ומעסיק 45 חברים.
מכירות אורטל עומדות על כ-25 מיליון $ יצוא בשנה.
גידולי שדה לנווה אור 1,500 דונם באזור נווה איתן.
השטחים הוכשרו על גבי בריכות דגים ישנות של קיבוץ אבוקה.
שטחי "אבוקה" צורפו להתאגדות חקלאית אזורית בשם "גד"ש גלעד", ושותפים בה: כפר רופין, נווה איתן ונווה אור.
כיום התאגדות זו פורקה ונווה אור קיבלה לידיה את השטחים שבבעלותה.
בשנת 1991 החלה ההתארגנות בגידול גידולי מקשה וירקות ורואה בזה כיוון חדש לפיתוח גידולי השדה.
בנווה אור וסביבתה מעבד הגד"ש כ-2,500 דונם ומגדל אבטיחים, תירס, חיטה, עגבניות לתעשייה, תבלינים עבור קיבוץ שדה אליהו, גזר עבור קיבוץ שלוחות ועוד.
פרדס הפרדס בגודל 230 דונם נטוע, בשיפולים המזרחיים של כוכב הירדן, מערבית לכביש 90. הפרדס מורכב ברובו מאשכולית לבנה הנקטפת בקטיף בכיר, המגיע לשוקי אירופה בעונה מוקדמת, ולכן פודה מחירים גבוהים מהרגיל.
החל משנת 1988 נוטעים ומשנטעים בפרדס זנים אחרים: פומלה, לימון, תפוז, אשכולית אדומה ומבכירה וכן קלמנטינות מזן אור.
מנגו המטע בגודל 210 דונם.
נטוע במורדות כוכב הירדן ולדעת מומחים המיקום, האקלים והאדמה גורמים לכך שזוהי החלקה הטובה ביותר בעמק.
תמרים המטע הוא בגודל 180 דונם ומכיל את הזנים ברהי, מג'ול, אמרי.
רפת רפת נווה אור נמנית עם עשר הרפתות הגדולות בתנועה הקיבוצית עם מכסת יצור שנתית של 4.5 מיליון ליטרים חלב.
משנת 1988 הוחל בפיתוח ענף פיטום עגלים - 500 עגלים בפנסיון.
מדגה שטח בריכות הדגים הוא 650 דונם.
המדגה מבוסס על בריכות רדודות.
קיימות מכסות יצור אשר גודלם מוכתב על ידי הצריכה בפועל.
הוקמו בריכות חממה לאחזקת דגיגי אמנון בחורף.
בשנת 1993 הוקם מאגר מים גדול בסיוע קרן קיימת לישראל אשר הרחיב את יכולת הגידול.
המאגר נותן תשובה הן לבעיית קיצוץ מכסות המים והן להגדלת היצור במדגה.
נווה דניאל (נְוֵה דָּנִיֵּאל) היא התנחלות בעלת אופי דתי לאומי במתכונת של יישוב קהילתי בגוש עציון.
היישוב הוקם בכ"ז בתמוז ה'תשמ"ב (18 ביולי 1982) על אדמות המשק של "חוות כהן", שנרכשו לפני קום המדינה.
שמו של היישוב הוא עברות של שם חורבה וקבר שייח' בשם "נבי דניאל" הנמצאים קילומטר אחד מצפון לו.
בתחום נווה דניאל נמצא מצפור האלף, נקודת התצפית הגבוהה ביותר בגוש עציון, בגובה של כ־1,000 מטר מעל פני הים.
בשנת 2021 החלה בנייתה של שכונת נווה נוף, השכונה החדשה של נווה דניאל.
השכונה ממוקמת בצידו הצפון-מערבי של היישוב, לכיוון ירושלים, ומציעה נוף פתוח על הרי ירושלים והסביבה.
בספטמבר 1935 רכש יצחק יהודה כהן, סוחר וגואל קרקעות ירושלמי ועולה מיוון, חלקת אדמה מגודרת בשטח של כ-128 דונם מיד נוצרי ערבי מבית לחם, צמוד לאדמות הכפר אל-ח'דר.
החלקה הייתה מגודרת בגדר אבן וכללה גידולים חקלאיים שונים, בית דו קומתי ובור מים.
כהן הקים שם חווה, סלל דרך מהכביש הראשי לחלקה, בנה רפת ונטע עצי פרי.
החווה נועדה לצעיר בניו של כהן, אוריאל, שנשלח ב־1934 ללמוד חקלאות בטולוז, ובמשך כשנה, מ־1936 עד 1937, הוחכרה החווה לאריס ערבי, עד לשובו של אוריאל מצרפת בסוף 1937. הבן, שהתמקצע במכונות, לא רצה להפעיל את החווה, שתנאי השטח שלה לא התאימו למיכון אלא לחקלאות בשיטות מסורתיות יותר.
ביוני 1943 מכר כהן את האדמות לתושב נחאלין הסמוכה, אך בהתערבות יוסף ויץ בוטלה העסקה קודם להשלמתה והאדמה נמכרה לקק"ל ונרשמה בספטמבר על שם הימנותא.
ויץ רצה להקים במקום יישוב כחלק מגוש עציון ששב וקם באותה העת ובשל שליטתו על כביש ירושלים–חברון.
בתחילת מלחמת העצמאות נערך באזור קרב שיירת נבי דניאל - שיירת ציוד יהודית נתקלה במארב ערבי בדרכה חזרה לירושלים מגוש עציון הנצור.
הקרב נמשך יומיים והסתיים בהסכם בין הצדדים, במסגרתו ננטשו כלי הרכב של השיירה והכוח הנצור פונה על ידי הבריטים.
בקרב נהרגו 15 לוחמים עבריים ונפצעו 40. בסוף מלחמת העצמאות נותר השטח בידי ממלכת ירדן.
במלחמת ששת הימים נכבש האזור בידי ישראל, וגוש עציון החל להיבנות מחדש.
ב-18 ביולי 1982 עלו עשרים משפחות מתוך שבעים המשפחות של הגרעין מטעם תנועת הפועל המזרחי אל הגבעה והתיישבו באוהלים על אדמת כהן.
העלייה ליישוב נעשתה בין היתר עקב פיגוע בשוק בבית לחם בו נרצח יעקב צור, מנהל מחלקה לעבודות ציבוריות במע"ץ.
בהדרגה הגיעו המשפחות הנוספות, ולאחר כמה חודשים נקבע שם היישוב "נווה דניאל" והונחה אבן הפינה לבתים.
בדצמבר 1982 אישרה ועדת השרים להתיישבות את גמר התכנון של 200 יחידות הדיור הראשונות ביישוב.
עם השנים גדל היישוב והתפתח ונבנו בו שכונות נוספות מחוץ לחלקה המקורית של כהן.
היישוב שוכן בראש רכס א-צלח, בגבהים 935–997 מטרים מעל פני הים והוא ההתנחלות השנייה בגובהה בהרי יהודה ובכלל ביהודה ושומרון אחרי קריית ארבע, ונמצא על תוואי דרך ההר העתיקה, המלווה את קו פרשת המים הארצי.
קטע זה של הדרך מכונה "דרך האבות" ומשמש לצורכי תיירות.
הפרש הגבהים בין פסגת היישוב לתחתית הוואדי שמתחתיו מגיע בשיאו ל-300 מטרים.
בצפון היישוב, בנקודה הגבוהה ביותר ברכס, הוקם מצפור האלף המאפשר תצפית רחבה על הרי יהודה, ירושלים, השפלה ומישור החוף.
סמוך ליישוב נמצא עין אל קסיס ולא רחוק ממנו עוד מעיין קטן המכונה "עין רדיאטור".
כקילומטר מצפון ליישוב נמצאת חורבה בשם נבי דניאל, ולידה המאחז שדה בועז.
עקב הגובה הרב מזג האוויר בנווה דניאל קר מהרגיל בארץ, וכמעט בכל חורף יורד שלג.
הרכס חשוף לגמרי לרוחות הבאות ממערב ונושאות עימן עננים מהים התיכון, מה שגורם לריבוי משקעים, לערפל רב בחורף ולרוחות חזקות.
בקיץ מזג האוויר נוח יחסית.
בנווה דניאל מתגוררים כ-2,400 תושבים (נכון לשנת 2022).
רוב תושבי היישוב הם בעלי מקצועות חופשיים, כולל מספר רב של רופאים, מהנדסים, עו"ד ועוד.
בעבר התגורר ביישוב יולי אדלשטיין.
ביישוב קיימים מעון וגני ילדים.
תלמידי היסודי מתפזרים לבתי ספר בגבעה הצהובה ובסמוך לכניסה ליישוב, ותלמידי התיכון לומדים במקומות שונים בגוש ובפנימיות ברחבי הארץ.
ביישוב פועל סניף של תנועת בני עקיבא המונה כשלוש מאות חמישים חניכים, וכן סניף של תנועת עוז.
בנוסף קיים גם מועדון נוער ורכזי נוער, ומתקיימות פעילויות שונות.
מלבד המסגרות הללו פועלת ביישוב מערכת חוגים ענפה לילדים, נוער ומבוגרים, בבית הכנסת מתקיימים שיעורי תורה קבועים, ומדי פעם מתקיימות פעילויות יישוביות.
בנווה דניאל פועל סטודיו לנשים, שבו מתקיימים מגוון שיעורי כושר בתחומים שונים, כגון אימוני כוח, עיצוב, ואירובי.
מזה כמה שנים קיים סמוך לכניסה ליישוב בית הספר אורות עציון בנים המכונה "נווה הראל" על שמו של הרב אהרן ליכטנשטיין או בראשי תיבות הרא"ל
לאחר חטיפת ורציחת הנערים בקיץ 2014 הוחל בתכנון קמפוס הקבע לישיבת מקור חיים סמוך לכניסה ליישוב, הישיבה עברה למבנה הקבע בנווה דניאל בספטמבר 2023.
נְוֵה אָטִי"ב הוא מושב של תנועת האיחוד החקלאי במורדות הר חרמון, בגובה 950 עד 1,050 מטרים מעל פני הים, במרחק כ־2 קילומטרים מדרום־מערב למג'דל שמס וכ־17 קילומטרים מצפון־מזרח לקריית שמונה.
זהו היישוב השלישי הצפוני ביותר בישראל, לאחר מטולה ומג'דל שמס.
כביש 989 עובר במושב, ומכונה בו "שדרות סיירת אגוז".
שם היישוב הוא ראשי תיבות של שמות ארבעה מלוחמי סיירת אגוז שנהרגו במסגרת שירותם הצבאי בצפון הגולן: , , (נהרגו בפעולה צבאית ליד כביש הנפט בגולן ב-3 בספטמבר 1968) ו (נהרג במארב ליד ירדנה ב-30 באפריל 1968).
הניסיון הראשון להתיישב במקום נעשה בידי קבוצה של עולים מארצות הברית שבקשו ב-1968 להקים במורדות החרמון יישוב תיירותי ושמו "רמת שלום".
בתחילת 1969 התיישבו כמה מחברי הקבוצה במקום באופן עצמאי, לאחר שקָבלו על הסחבת מצד משרד השיכון.
היישוב עלה לקרקע במיקומו הנוכחי ב-20 בפברואר 1972 באמצעות הגרעין שנוסד על ידי ארבעה יוצאי יחידות מובחרות: רמי כלפון, אריה מוסקוביץ', שמעון בוקובזה, אבי ואליק.
תחילה השתייך לתנועת העובד הציוני והיה מושב שיתופי, אולם ב-1977 הפך למושב של תנועת האיחוד החקלאי.
במושב עצמו שלושה רחובות: רחוב נפתלי, רחוב עירית ושדרות סיירת אגוז.
נכון לשנת 2009 מתגוררות בנווה אטי"ב 32 משפחות החברות במושב ובאגודה השיתופית, וכ-12 בנים חוזרים שחלקם בעלי משפחות.
בשנת 2009 הצהיר מזכיר המושב כי ישנה היערכות לקליטת משפחות וכי משרד החקלאות נתן היתר להכפיל את מספר הנחלות ביישוב.
נכון לשנת 2024 מתגוררות ביישוב 66 משפחות.
כלכלת היישוב מתבססת על אחזקה משותפת של אתר החרמון ועל גידולי שלחין; בעיקר מטעי תפוחים, אגסים ודובדבנים.
ניסיונות להקים במקום לולים כשלו לאחר שהלולים קרסו בשלג הרב, וניסיון לגדל בו פטריות כשל גם הוא בשל קשיי השיווק בעקבות המרחק מאזור המרכז.
ביישוב קיים מתחם קטיף עצמי של פירות יער ודובדבנים, ופועלות בו גלריה לאמנות וקרמיקה וחנות להשכרה ולמכירת ציוד סקי (בחורף).
כמו כן משפחות רבות מפעילות במושב מלוניות וצימרים.
בעבר פעלו בו מספר מסעדות ובתי קפה, אך אלה נסגרו בשל חוסר רווחיות בעונה הלא-מתוירת.
מושב נווה אטי"ב מחזיק באתר החרמון מאז הקמת המושב.
עד שנת 1996 קיבל המושב את האתר תמורת דמי חכירה סמליים, אולם באוקטובר 1996 פקע הסכם חכירה של האתר עם מינהל מקרקעי ישראל.
החל משנת 2007 פועלות תנועות ציבוריות באמצעים שונים לדרוש הסדרת השימוש באתר על ידי המושב.
נווה אטי"ב הפעיל את אתר החרמון במשך כשבע עשרה שנה ללא הסכם.
נְוֵה זוֹהַר הוא יישוב קהילתי חילוני לחופי ים המלח, השייך למועצה אזורית תמר, אשר מהווה את היישוב הנמוך בעולם והיישוב הרשמי הקטן ביותר בישראל.
היישוב שוכן מדרום לאזור המלונות של ים המלח שבעין בוקק, ופחות מקילומטר צפונית לו נמצא מלון לאונרדו קלאב (הדרומי שבמלונות ים המלח).
שמו של היישוב ניתן לו על שם נחל זוהר שנשפך אל ים המלח בקרבתו ועל שם מצד זוהר הסמוך אליו ממערב.
מהיישוב נוף מזרחה אל עבר דרום מזרח ים המלח ואזור העיר המקראית צוער.
היישוב תוכנן בשנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי האדריכל שמואל מסטצ'קין, בוגר בית הספר באוהאוס בגרמניה, וקם בשנת 1964 כיישוב עובדים עבור עובדי מפעלי ים המלח.
בסמוך לו הוקם מוזיאון בית היוצר, אף הוא בתכנונו של מסטצ'קין.
בניין המועצה האזורית תמר נמצא ביישוב, ולצדו שוכן בית הספר היסודי האזורי תמר על שם יואב גבעתי.
בשנת 2019 החלה להיבנות שכונה חדשה ביישוב בת מעל 150 יחידות דיור מה שאמור לגרום ליישוב לאבד את תואר היישוב הקטן בישראל.
ביישוב וסביבתו צולמו בשנות ה-80 סרטיו של זאב רווח, "בובה" ו"תלווה לי את אשתך".
סמוך ליישוב הוקם מנחת אזרחי לתעופה קלה, הוא שימש להטסת עובדים למפעלי ים המלח.
המנחת נחנך במאי 1962 בשם "שדה־תעופה סדום"; את הטיסה הראשונה למקום ביצעה חברת "אויתור".
חברת ארקיע אף הפעילה לזמן מה טיסות סדירות למנחת משדה תימן בבאר שבע, באמצעות מטוס איילנדר בן תשעה מושבים.
בשנת 1989 חברת תעופה בשם "כנרי", הפעילה טיסות סדירות למנחת משדה דב עם מטוס טרילנדר בן 18 מושבים, בשיתוף בתי המלון שלחוף ים המלח.
המנחת הוצף בעקבות הגבהה של בריכות האידוי של מפעלי ים המלח ויצא משימוש בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21.
נְוֵה אֵיתָן הוא קיבוץ מתחדש השייך למועצה אזורית עמק המעיינות (בקעת בית שאן).
היישוב הוקם בשנת 1938 במתכונת ישובי חומה ומגדל.
הקיבוץ עוסק בתחומי החקלאות: רפת, דקלים, מדגה וגידולי שדה שונים; והייצור: מפעל פס-גון למוצרי פלסטיק ופיברגלס.
בתחומי הקיבוץ נמצא בית ספר תיכון האזורי גאון הירדן, מרכז הצעירים של המועצה האזורית והמרכז להנהגת הבריאות.
בשנת 1930 הגיעו בני קבוצת "עקיבא" יוצאי פולין להכשרה בפתח תקווה לקראת ייסוד התיישבות.
ב-1936 הגיעו ראשוני הקבוצה ל"מעוז המשותפת" בה היו חברי הגרעינים שהקימו את הקיבוצים כפר רופין, מעוז חיים ונווה איתן.
ב-1938 (25 בנובמבר, ב' בכסליו תרצ"ט) נעשתה העלייה לקרקע במסגרת "חומה ומגדל".
ב-1939 הגיעו אחרוני הקבוצה מפתח תקווה לנווה איתן.
ב-1945 הצטרפו ניצולי השואה של תנועת "עקיבא" לקיבוץ.
ב-1952 הגיעו חברי "הגרעין המאוחד" לקיבוץ, והקיבוץ קושר את עתידו עם תנועת "הנוער העובד והלומד".
בתקופת מלחמת ההתשה ספג הקיבוץ מטחי קטיושות, והילדים ישנו במקלטים.
ב-1977 עבר הקיבוץ ללינה משפחתית.
בשנים 2000-2002 עבר הקיבוץ תהליך הפרטה מלאה.
ב-2016 החל תהליך קליטת משפחות חדשות לקיבוץ.
ב-2019 הונחה התשתית לבנית שכונה חדשה (הרחבה) בצידו המזרחי של הקיבוץ.
בקיבוץ מערכת חינוך לגיל הרך, תינוקייה, גן צעיר וגן בוגר.
בנוסף לכך ישנה גם מערכת חינוך בלתי פורמלית לשעות הצהרים לילדים ולנוער.
בית הספר התיכון האזורי "גאון הירדן" נמצא בשטח הקיבוץ.
אופי הקהילה חילוני, חברי ותושבי הקיבוץ נהנים מחיי תרבות מגוונים, חוגגים את החגים במסורת הקיבוצית, טיולים משותפים ואירועים מיוחדים.
חברי הקיבוץ שותפים למערכת תמיכה וערבות הדדית.
הקיבוץ מעניק לתושביו שירותים רבים ביניהם: בריכת שחייה, מרכולית, מכבסה, שירותי ביטחון, שירותי בריאות הכוללים מרפאה, קוסמטיקה, ספרות, תקשורת, חשמליה, שירותי בניין, נוי ודואר.
מפעל "פס-גון" (הוקם בשנת 1973) - ליצור פרופילים מפלסטיק ופיברגלס לייצוא לאירופה.
ענפי החקלאות: רפת, מטע דקלים, מדגה, וגידולי שדה.
"בית החינוך גאון הירדן-דרכא", בית ספר אזורי לכיתות ז'-יב.
"הספרייה האזורית" בבית הספר גאון הירדן.
"מרכז הצעירים" של המועצה האזורית עמק המעיינות.
"המרכז להנהגת הבריאות", (הוקם בשנת 2013) - מרכז לפיתוח יזמות ופרויקטים קהילתיים בתחום הבריאות.
נְוֵה הֲדַסָּה הוא כפר נוער באזור השרון ליד נתניה, צמוד לקיבוץ תל יצחק, בתחום המועצה האזורית חוף השרון.
המוסד הוקם בשנת 1949 על ידי הארגונים "עליית הנוער", "ארגון נשות הדסה", קיבוץ תל יצחק וארגון "יסודות".
הוא נועד לקלוט את הנוער והילדים שבאו עם שארית הפליטה מאירופה לאחר מלחמת העולם השנייה.
הכפר כולל פנימייה ובית ספר לנוער בכיתות ז'-י"ב.
בשלב מאוחר יותר החלה גם קליטת חניכים עולים ממדינות אמריקה הלטינית כגון פרו, ארגנטינה וקובה, מחבר המדינות ומצרפת.
בעבר עבדו תלמידי התיכון בענפי המשק השונים, בקיבוץ תל יצחק.
נווה אילן הוא מושב שיתופי במחוז ירושלים בישראל.
שוכן ליד אבו גוש וליד העיר ירושלים.
נווה אילן הוקם בתחילת אוקטובר 1946, במקביל להקמת 11 הנקודות, על ידי מתנדבים מקריית ענבים ומעלה החמישה שהכינו את הקרקע לקבוצת "טללים" של 31 יוצאי המחתרת האנטי-נאצית מצרפת - מאקי.
רוב החברים בקבוצת טללים קיבלו הכשרה בדגניה ב'.
הצעירים בחבורה שהו בכפר רופין, והדתיים שביניהם קבלו הכשרה בשדה אליהו.
לתקופת מה שהו חברי קבוצת טללים בחדרה.
המייסדים בחרו למקום כשם זמני את השם "נווה אילן", כשם יישוב בסביבת קריית ענבים בסיפור של יוסף ויץ.
שטח היישוב עמד על כ-1,700 דונם והוא ישב בראש פסגה תלולה, ארבעה קילומטרים מערבה ממעלה החמישה וכשני קילומטרים צפונית מערבית מהכביש לירושלים.
ב-27 באוקטובר 1946 התקיים טקס חנוכה רשמי של היישוב בנוכחות קונסול צרפת.
המתיישבים ניקו את החורבה הערבית שהייתה במקום, התקינו לה גג והשתמשו בה לחדר אוכל, ספרייה, בית דואר ובית תינוקות.
על הגג התקינו מרזבים לריכוז מי גשמים למכל מים לשתייה.
עיקר המים בהם השתמשו הובא ממעלה החמישה ברכב.
בנובמבר 1947 היה נווה אילן ברשימת הנקודות העבריות המנותקות בתחומי המדינה הערבית, וצוין שהתגוררו בה 43 נפש.
בט"ו בשבט בתחילת 1947 התקיימו ביישוב נטיעות של הקרן הקיימת.
מגמת נטיעת היערות באזור נמשכה אל תוך שנות ה-50.
ב-15 בינואר 1948 הותקפה קבוצה של חברי היישוב שיצאו לעבוד בגינת הירק למרגלותיו, על ידי ערבים מהסביבה.
כן הורעש היישוב בירי תותחים במהלך מלחמת העצמאות.
לאחר המלחמה היה הקיבוץ יעד למסתננים בגלל קרבתו לגבול.
באוקטובר 1953 נרצח חבר הקיבוץ בידי מסתננים.
גרעין "התגבורת" - כ-70 יוצאי צפון אפריקה שהגיעו באוניה אקסודוס ובדרך בורמה - הצטרף ליישוב בהפוגה השנייה ביולי 1948, ובתחילת 1950, בעת בניית בתי הקבע, היו ביישוב 110 תושבים.
הם החזיקו לול ורפת והחלו בגידול פטריות.
בהיות מקימי היישוב דוברי צרפתית, היה היישוב לנקודת ביקור לאורחים מצרפת בישראל.
כן הובאו ליישוב האחים פינאלי כאשר הובאו לישראל.
בשנת 1953 התנהל סכסוך על קרקעות בין היישוב ואנשי אבו גוש.
באבו גוש אף טענו שגירוש מספר תושבים של הכפר לאחר ההתקפה על מוסד קריית יערים נבע מרצון להשתלט על קרקעות הכפר עבור נווה אילן.
בראשית שנות ה-50 היה הקיבוץ בתנופת פיתוח ואף היווה דוגמה להצלחה קיבוצית.
באפריל 1954 נחנך במקום בית תרבות על שם נחום הרמן שהוקם במימון קרן היסוד.
בשנת 1955 נבנה במקום שלד של מלון גדול.
אולם הפיתוח המואץ לא לווה במצטרפים חדשים וכך מראשית 1954 נפלה עבודה רבה מדי על מעט החברים בקיבוץ.
חברי הקיבוץ דרשו מתנועת האם, איחוד הקבוצות והקיבוצים, לשלוח מתיישבים נוספים לתגבור המקום, אך אלו לא הגיעו, ועבודה שכירה נאסרה בתנועה הקיבוצית.
בשנת 1955 עזבו כ-30 חברים את הקיבוץ והמשא על המעטים שנשארו נהיה כבד יותר והביא למתיחות חברתית.
בסוף 1955 עזבו 80 החברים האחרונים את המקום והוא ננטש.
עם נטישתו עלתה כוונה להקים במקום את בית הספר החקלאי שיועד לקום בעין כרם.
אולם העובדים של בית הספר החקלאי סירבו לעזוב את ירושלים, ובמקום זאת הוקם במקום סניף של בית הספר החקלאי הכפר הירוק.
למקום הובאו שתי כיתות בוגרות של בית הספר, יחד עם קבוצת נוער בני 14-15 מעולי מרוקו.
אולם החזקה קבועה של בית ספר חקלאי באזור ירושלים, בנוסף לבית הספר האזורי עין כרם שהתקשה לגייס תלמידים, לא התאפשרה.
בשנת 1958 עלה רעיון להקים במקום תחנת ניסיונות לחקלאות הררית.
בשנת 1959 החליט מנהל הכפר הירוק להפוך את נווה אילן למשק עצמאי מודרך, וכך נשארו במקום כ-25 מחברי קבוצת הנוער עולי מרוקו ועוד 15 מבוגרי הכפר הירוק.
על מהלך זה של מסירת יישוב למתיישבים כה צעירים התנהל ויכוח בעיתונות.
בראשית 1961 עזבו הצעירים את המקום והקיבוץ פורק.
למרות שהיישוב ננטש, היו רשומים ביישוב כ-20 תושבים ובבחירות לכנסת החמישית הוצב קלפי עבור נוה אילן בקריית יערים הסמוכה.
מבני הקיבוץ ו-300 דונם של מטעים נמכרו לחברת רסקו לצורך הקמת מרכז אירוח לתיירים.
שאר השטח והענפים המשקיים הוצעו למושב בית מאיר.
לאחר מחאת אנשי בית מאיר הוחלט להעביר לידיהם גם את המטעים.
עוד בשנת 1956 הועברו חלק משטחי נווה אילן למעלה החמישה.
חברת רסקו ביקשה להקים במקום מרכז הבראה ושכונת גנים.
בסוף שנות השישים הוקם בארצות הברית גרעין "המגשימים", ביוזמת תנועת יהודה הצעיר, במטרה להקים מושב שיתופי לא חקלאי של אקדמאים שישתף עולים מארצות הברית וילידי ישראל.
המושב יועד להכיל כ-100 משפחות וחלק מתושביו יעבדו במקום, בין השאר בבית ספר לבעלי מוגבלות שכלית התפתחותית שיוקם במקום, ואחרים יעבדו מחוץ למושב.
באפריל 1968 הגיעו נציגים של הגרעין לישראל לבחור מקום התיישבות ורענן ויץ הציע להם את נווה אילן.
באוקטובר 1969 אושרה תוכנית מתאר למושב, ובתחילת 1970 הוחלט להמשיך עם התוכנית, למרות מחאות של שרים על הקצאת כספים ליישוב כה קרוב לירושלים.
הקמת המושב התעכבה והחלטה סופית בעניין נתקבלה במרץ 1971. נכרת הסכם עם חברת רסקו להשבת חלק מאדמות נווה אילן לסוכנות היהודית עבור הגרעין.
על פי ההסכם, תמורת השבת 149 דונם מתוך 815 דונם של היישוב, קיבלה רסקו בלעדיות על כל בנייה נוספת ביישוב והבטחה שייעשה מאמץ להפשרת בניית שכונת וילות במקום.
חברי הגרעין הראשונים מארצות הברית הגיעו לישראל בשנת 1970. אבן פינה למושב הונח ב-27 בספטמבר 1971 ערב יום כיפור ח' בתשרי אור לט' בתשרי ה'תשל"ב מתוך אוירת פיוס ומחילה של יום הכיפורים.
בתחילה חיו חברי הגרעין במרכז הקליטה במבשרת ציון, במשך כארבע שנים עד שבנייני היישוב הוקמו.
אך קבוצה קטנה של שש משפחות החליטה ליישב את המקום מייד, ושיפצו בעצמם בניינים ישנים מהקיבוץ הנטוש, וחיו שם כבר החל משנת 1972. כשהסתיימה הבניה הכללית, כל המשפחות עברו ממרכז הקליטה לנווה אילן, ואף המשפחות הראשונות עברו למגורים החדשים.
בינתיים הסתכסכו חברי הגרעין מארצות הברית, שרצו מושב שיתופי אמיתי, עם הישראלים שצורפו אליהם שרצו וילה בקרבת העיר והישראלים הורחקו מהגרעין של היישוב.
חברי המושב קראו לגרעין שלהם רקפת.
המושב התבסס מתחילתו על תעשייה וביולי 1973 היו בו: מפעל אלקטרוניקה, חברת תכנות בשם גמה, מפעל אומנות שקיים חוגים לילדים בליתוגרפיה, גילוף בעץ ותולדות האמנות, ולול הודים.
לאחר שהקבוצה התבססה במקומה החדש, החלו להצטרף משפחות ישראליות וכן עולים חדשים ממדינות אחרות, כמו אנגליה, דרום אפריקה וניו זילנד.
מייסדי נווה אילן התכוונו שהיישוב יהיה חלק מהתנועה הקיבוצית, אך באותו זמן לא התקבלו למרות המבנה השיתופי של הקבוצה, מכיוון שלא היה חדר אוכל שיתופי ביישוב, וגם לא לינה משותפת שעוד הייתה נהוגה אז במרבית הקיבוצים.
אז בתחילה השתייכה לתנועת המושבים, ורק יותר מאוחר הצטרפה לתנועה הקיבוצית המאוחדת (תק"ם).
הענפים העיקריים בתחילת ימי המושב היו מפעל אלקטרוניקה, מרכז מחשוב, לולים של תרנגולי הודו, ופטריות.
הלולים נהרסו במהלך מגפת שפעת העופות.
בשנים האחרונות הוקמה הרחבה ליישוב, הקרויה "נופי אילן".
נווה אילן ההיסטורית, נמצאת על גבעה בכניסה לנווה אילן.
במקום זה התיישבו באוקטובר 1946, 31 צעירים וצעירות ניצולי שואה וחברי מחתרת המאקי בצרפת, לפי דרישתו של בן-גוריון להקים במקום יישוב-משלט לשמירת הדרך לירושלים.
במקום הוקם קיבוץ שהתפרק ב-1956. על ראש הגבעה עמד בית האפנדי מאבן שכונה חירבת אל הוואה (חורבת הרוחות).
מהיישוב ההיסטורי נותרו עמדות לידם הוצבו שלטי עץ דהויים.
בית האפנדי שקרס נבנה מחדש אבל עבודות השיקום והשימור נעצרו.
תצפית על שם דני ויין, נמצאת בקצה המערבי של נווה אילן.
על שם בן נווה אילן שנפל במילוי תפקידו כחובש.
מהמקום יש תצפית רחבה על גבעות השפלה והעיר מודיעין.
בצמוד למושב נמצא מלון נווה אילן וכן מועדון ספורט ובריכת שחייה (שהיו שייכים למושב, ונמכרו).
פונדק אלביס (נווה אילן), ובו פסלים ופוסטרים של אלביס פרסלי.
קריית התקשורת נווה אילן, מקום משכנה של חברת החדשות המשדרת בערוץ קשת 12 וחברות תקשורת נוספות, כמו גם מקום משכנו של בית "האח הגדול".
עד שנת 2014 המתחם היה בבעלות גלובוס גרופ ונקרא "ג.ג.
נווה זיו (נְוֵה זִיו) הוא יישוב קהילתי בגליל בין הערים נהריה ומעלות תרשיחא השייך למועצה אזורית מעלה יוסף.
היישוב נקרא על שם יוסף אדוארד זיו , ממנהיגי הקהילה היהודית בבריטניה.
היישוב הוקם בשנת 1998 בסיועם של בוריס בר-נס ושל הסוכנות היהודית, בשם זיו הגליל, וכלל בתחילה כ-145 מגרשים.
בהקמת היישוב עסקה חברת מ.
בצר יזום וניהול פרויקטים, בניהולו של מוקי בצר.
בשנת 2009 פרסם ועד נווה זיו על כוונתו לבצע הרחבה קהילתית ראשונה על פני 41 מגרשים.
הרחבה זו נתקלה בעיכובים רבים, והביצוע החל רק בשנת 2012.
בשנת 2019 החל היישוב בביצוע ההרחבה הקהילתית השנייה על פני 114 מגרשים נוספים.
נווה ארז הוא מאחז וכפר חקלאי קהילתי בספר מדבר יהודה, בבנימין, המאחז ממוקם מצפון ואדי הנשפך לנחל פרת בגוש מכמש ודרומית למעלה מכמש, הוא נמצא בשטחה של מועצה אזורית מטה בנימין.
היישוב הוא חלק מגוש מכמש, המספק לו שירותי חינוך.
ילדי נווה ארז נוסעים באופן יום-יומי ליישובים הסמוכים על מנת ללמוד במעונות, בגני ילדים ובבתי ספר.
כמו כן קיימים ביישובים הסמוכים גם מרכולים, קופות חולים וספרייה.
היישוב ממוקם על ציר אלון, וגובהו כ-580 מטרים מעל גובה פני הים.
גרים בו הן דתיים לאומיים והן חילונים, ואופיו נחשב לליברלי יחסית.
תעסוקת התושבים מתבססת על היות כל משק בית ביישוב חווה משפחתית עצמאית, מתוך השאיפה להתפרנס מהמקום.
תושבי היישוב רואים עצמם כ"אקולוגיים", ומעוניינים להתחבר לטבע המדברי של האזור.
באזור היישוב נמצאים עין מבוע ועין פרת, שניים ממעיינותיו של נחל פרת.
היישוב קרוי על שם ארז גרשטיין, תת-אלוף בצה"ל, נהרג במערכה ברצועת הביטחון בדרום לבנון.
היישוב שוכן על גבעה וצופה על ירושלים, וגם נצפה ממספר נקודות בה, בהן מהר הצופים.
היישוב הוקם בתחילת 1999, ולאחר נפילתו של תא"ל ארז גרשטיין, שהיה המפקד של אחד ממקימי היישוב, במסגרת המערכה ברצועת הביטחון בדרום לבנון, נקרא היישוב על שמו.
היישוב פונה פעמיים וחזר לאתרו.
בפינוי השלישי באותה השנה, שהתרחש באוקטובר, פונה היישוב במסגרת הסכם בין מועצת יש"ע לראש ממשלת ישראל אהוד ברק לפינוי מספר מאחזים, ביניהם נווה ארז ומצפה חגית, שתושביהם עברו להתגורר באופן זמני במצפה דני.
בשנת 2001 הוקם היישוב מחדש.
בשנים שלאחר ההקמה המחודשת, הצטרפו לגרעין המייסד משפחות נוספות, והיישוב גדל והתפתח.
בשנת 2016 היו ביישוב 42 מבנים, והתגוררו בו כ-38 משפחות.
בסמוך ליישוב נמצאת חוות משכנות הראל (מכונה גם: החווה של ינון, על שם בעליה).
משכנות הראל היא חווה חקלאית הקרויה על שם הראל מסעוד, מנרצחי פיגוע הירי בתחנת הדלק בעלי ב-2023.
החווה הוקמה ב-2024 על ידי חברו ליחידת ספר המדבר בצבא הגנה לישראל, ינון כהן.
בדצמבר אותה שנה עלו למקום שר האוצר בצלאל סמוטריץ' וראש מועצה אזורית מטה בנימין ישראל גנץ.
בביקור הכריז סמוטריץ' לראשונה כי משרד החקלאות וביטחון המזון ייתן תמיכה כספית לחוות החקלאיות ביהודה ושומרון בצורת מענקי מרעה, בדומה לנהוג בשאר חלקי הארץ.
בתחילת 2024 הוצא נגד הבעלים של החווה צו הרחקה מנהלי מיהודה ושומרון, החתום על ידי מפקד פיקוד מרכז יהודה פוקס, וזאת לאחר שהמחלקה היהודית בשב"כ החרימה את נשקו האישי והוציאה אותו משירות מילואים.
הצו אסר על כהן להתקרב לביתו, והחרמת הנשק השאירה את החווה חסרת הגנה.
נָווה אביבים היא שכונה השוכנת ברמת אביב שבצפון תל אביב.
גבולות השכונה הם רחוב חיים לבנון ממזרח, שדרות קק"ל מצפון, דרך נמיר ממערב, ורחוב איינשטיין בדרום.
השכונה משתרעת על פני כ-776 דונם, והשטח הבנוי בה הוא כ-529 דונם, המחולקים ל-5,360 יחידות דיור.
השכונה מאופיינת, כמו שאר השכונות ברמת אביב, באוכלוסייה ממעמד סוציו-אקונומי גבוה.
יש הכוללים בשכונה שטח קטן יותר, המגיע רק עד רחובות טאגור ואנדרסן מדרום, ומכנים את השטח מדרום לרחובות אלו ומצפון לרחוב איינשטיין "רמת אביב ב'".
חלוקה זו הייתה נפוצה יותר בעבר.
עם זאת, כיום תושבי השכונה מכנים את מלוא השטח "נווה אביבים" ובאתר העירייה הוא מכונה "נווה אביבים וסביבתה".
חלק מהשכונה נבנה על ידי חברת אדגר בבעלות מוניס רויטמן וגיגי פרס (אחיו של שמעון פרס, שניהם התגוררו בשכונה) וחלק על ידי חברת "נווה", שהעניקה לשכונה את שמה.
הבניינים שנבנו על ידי "נווה" הם רבי קומות שבהם דירות גדולות ומרווחות, ובהם נמנים מבנים ברחובות רב אשי, רבינא, יהודה הנשיא, לויטן, פסטרנק.
מבנים אלה תוכננו על ידי האדריכל זוכה פרס רוקח אהרון דורון.
חברת אדגר בנתה את הבניינים הגבוהים של רחוב אופנהיימר, הבניינים הגבוהים של רחוב טאגור וכן את שורת הבניינים של רחוב לבנון (האוניברסיטה לשעבר).
המגדלים של רחוב טאגור (40, 42, 44) היו חידוש בתל אביב - החניון התת-קרקעי הראשון בתל אביב למגדלי מגורים.
בתיה הראשונים של השכונה הוקמו באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 ברחובות לויטן ופסטרנק, אך עיקר השכונה הוקם במהלך שנות ה-70. בתיה האחרונים של השכונה הוקמו באמצע שנות ה-90 ברחוב טאגור וברחוב יהודה הנשיא.
בשכונה פועלים שני בתי כנסת אורתודוקסים ברחוב אופנהיימר - 'היכל חיים' הספרדי ו'נווה קודש' האשכנזי.
מבין תושביה המפורסמים של השכונה ניתן למנות את שמעון פרס ורעייתו סוניה פרס שהתגוררו ברחוב אופנהיימר.
עם בחירתו לנשיא המדינה עבר שמעון פרס להתגורר בבית הנשיא שבירושלים.
כמו כן, ברחוב רב אשי התגוררו יצחק רבין ורעייתו לאה עד סוף ימיהם, ובאותו הרחוב התגורר גם פרופ' דניאל פרידמן, חתן פרס ישראל לחקר המשפט ושר המשפטים לשעבר.
ברחוב אופנהיימר התגוררה עד סוף ימיה גם המשוררת והמלחינה נעמי שמר.
הסופר עמוס עוז התגורר בשנותיו האחרונות ברחוב לויטן.
ברחוב טאגור התגוררו הסופר והמשורר אהרון אמיר, האמנית אסתר פרץ ארד וחבר הכנסת אופיר אקוניס.
פרופ' דוד ליבאי, שר המשפטים לשעבר, התגורר עד סוף ימיו ברחוב חיים לבנון.
שרגא פרידמן ושושנה רביד, שחקני הבימה גרו ברחוב איינשטיין.
בית האיגוד הישראלי לשחמט (רחוב טאגור 26)
מועדון הברידג' - נווה אביבים (רחוב טאגור 38)
קאנטרי נווה אביבים (רחוב יהודה הנשיא 34)
בית מילמן (רחוב טאגור 32) ובו מעונות סטודנטים של אוניברסיטת תל אביב.
תנועת בני עקיבא (רחוב גייגר)
בית הספר לילדים בעלי צרכים מיוחדים - יחדיו
נווה היא עיר בדרום סוריה, המשתייכת למחוז דרעא.
מתגוררים בה מעל 60,000 בני אדם.
העיר שוכנת ברמת הגולן, בגובה 575 מטר מעל פני הים, בסמוך לגבול ישראל (הקו הסגול) ולצד הכביש הראשי המחבר את קוניטרה עם ערי החורן.
במהלך התקופה הרומית ולאחריה נודעה העיר בשל היותה מרכז יהודי גדול ובירת חבל הבשן.
העיר נווה נזכרת במקורות מן התקופה הרומית כעיר המרכזית ביותר באזור הבשן, בתווך שבין הפרובינציות הרומיות יודיאה, ערביה וסוריה.
לאורך תקופת המשנה והתלמוד היוותה העיר יישוב יהודי גדול, אשר אב הכנסייה אוסביוס תיארו בספרו האונומסטיקון מן המאה הרביעית לספירה כעיר גדולה של יהודים.
בתלמוד מובא כי יהודי העיר עמדו בקשר עם רבי יהודה הנשיא, ושאלו אותו בדבר שאלת גשמים לאחר הפסח.
חכמי העיר, שנמנו על אמוראי ארץ ישראל, נודעו בתלמוד בכינוי רבנן דנוה, ומהם נמנים רבי תנחומא בר אבא, מחבר מדרש תנחומא, ורבי שילא דנוה, אשר מסר הלכות בשם ריש לקיש ואשר רבני קיסריה מסרו בשמו.
במדרש איכה רבה נזכרת עיירה נכרית בשם "חלמיש" ששכנה בסמוך לנווה, ואשר תושביה התנכלו ליהודי נווה.
העיר נזכרת בתוספתא ובתלמוד הירושלמי, וכן בפסיפס כתובת רחוב, במסגרת ברייתא דתחומין, המפרטת שמות של עיירות יהודיות בתחום נווה לעניין מצוות התלויות בארץ, ובהן גשמי (כיום העיירה ג'אסם מצפון לנווה) וזיזיון (כיום הכפר זיזון מדרום לנווה).
במקורות חז"ל נזכר הניב הארמי המיוחד שבו דיברו באזור הבשן בכינוי לשון ניוותי.
כמו כן, נזכרים בתלמוד יהודים מנווה שישבו דרך קבע בטבריה ובציפורי.
בנוסף נזכר בתלמוד מעשה באישה נכבדת מנווה, אשר רבים ביקשו להינשא לה ולכן ציינה בפניהם כי היא כבר מקודשת.
כן נזכר בתלמוד כי כאשר רבי יוחנן נשאל עד היכן בתחום נווה מורשים הכוהנים להגיע, כך שלא ייצאו מגבולות ארץ ישראל וייטמאו בטומאת ארץ העמים, נקב בנקודות ממזרח לנווה, בדרכים המובילות לערים אדרעי ובוצרה שבחורן.
בסביבות המאה השביעית, פעל בעיר הפייטן רבי יוסף ברבי ניסן, שחלק מפיוטיו (ובהם יוצרות לשבתות לפי סדרי הקריאה התלת-שנתית שנהגה בארץ ישראל) נתגלו בגניזת קהיר.
בתקופה המוסלמית הייתה העיר לבירת נפת החורן וגם באותה העת התקיימה בה קהילה יהודית.
הגאוגרף הערבי יאקות אל-חמאווי, בן המאה ה-13, הזכיר את העיר בציינו מסורת ולפיה שדות העיר היו שדות המרעה של איוב.
כמו כן, ישנה מסורת מוסלמית ולפיה שם בן נח, המכונה "א-נבי סאם", קבור בעיר.
בימי הביניים נטו יהודים לזהות את נווה עם שוה קריתים המקראית.
בחורבות נווה, אשר נסקרו במחצית השנייה של המאה ה-19 בידי חוקרי הגולן, ובהם גוטליב שומכר ולורנס אוליפנט, נתגלו עדויות ארכאולוגיות רבות לעברה היהודי, ובהן סמלי מנורה רבים, ושרידי בית כנסת הכוללים משקופים מעוטרים בתבליטי שופר, מחתה וארבעת המינים, כתובות הקדשה בארמית ובעברית ותבליטי אשכולות ענבים.
כן אותרה במקום מצבת קבורה יהודית הכתובה בעברית, אשר לפי מניין השנים בה מתוארכת למחצית השנייה של המאה ה-11 לספירה, באופן המעיד על רצף קיום הקהילה היהודית בעיר.
בשלהי התקופה העות'מאנית, בתקופת המנדט הצרפתי על סוריה ותחת ממשלת סוריה המודרנית התיישבה בנווה ובסביבותיה אוכלוסייה צ'רקסית, טורקמנית וערבית.
במהלך מלחמת האזרחים הסורית הייתה העיר לאחד ממעוזי המורדים נגד שלטון בשאר אלאסד ולכן ספגה הפצצות כבדות.
חלק מתושביה נמלטו, ונגרם לה נזק רב.
כפר הילדים והנוער נווה גלים, השוכן בלב רובע א' הוותיק באשדוד, הוא פנימייה לילדים בגילאי 18-6. הכפר הוקם בשנת 1977.
"נווה גלים" נמצא בבעלות "המפעל להכשרת ילדי ישראל" שהוקם בשנת 1943 על ידי רחה פריאר.
בכפר מתחנכים כ-70 ילדים בשישה משפחתונים.
הוא מושתת על המודל החינוכי-המשפחתי.
בשל מיקומו בעיר גדולה משתלבים הילדים בשירותים העירוניים הניתנים לכלל תושבי אשדוד.
ילדי בית הילדים של "נווה גלים" לומדים בבתי הספר הממלכתיים שבשכונה, וילדים שהחלו לימודיהם באשדוד - ממשיכים אותם במסגרת החינוכית בה למדו טרם הוצאתם מביתם.
נווה המדבר דַאחְ'לַה , הידוע בשפה המדוברת כנווה המדבר הפנימי, הוא אחד משבעת נאות המדבר של המדבר המערבי שבמצרים (שהוא חלק ממדבר לוב).
נווה המדבר דאח'לה שוכן במחוז אל-ואדי אל-גדיד, 350 קילומטרים מהנילוס, בין נאות המדבר פראפרה וח'ארגה.
אורכו כ-80 קילומטרים ממזרח למערב ורוחבו כ-25 קילומטרים מצפון לדרום.
נווה המדבר דאח'לה מורכב ממספר קהילות, הממוקמות לאורך שרשרת של נאות מדבר משניים.
היישובים המרכזיים הם מוט, אל-קאסר, קאלאמון, ועוד מספר כפרים קטנים יותר.
לחלק מהקהילות יש זהויות המפרידות אותן זו מזו.
בקאלאמון יש תושבים שמייחסים את שורשיהם לעות'מאנים.
ההיסטוריה האנושית במקום החלה בתקופת הפליסטוקן, כאשר שבטי נוודים התיישבו שם מדי פעם, בזמן שאקלים הסהרה היה רטוב יותר, ולבני האדם הייתה גישה לאגמים ולביצות.
אולם לפני כ-6000 שנים, כל אזור הסהרה הפך יבש יותר והשתנה בהדרגה עד למדבר היפר-צחיח (עם פחות מ־50 מ"מ גשם לשנה).
עם זאת, מומחים סבורים כי הנוודים הלקטים-ציידים התחילו להתיישב כמעט באופן קבוע בדאח'לה בתקופת ההולוקן (לפני כ-12,000 שנים), בזמן תקופות חדשות, אך נדירות של אקלים רטוב יותר.
למעשה, האקלים היבש אין משמעותו שלא היו יותר מים במה שידוע היום כמדבר המערבי.
בדרום מדבר לוב נמצאים מאגרי המים התת-קרקעיים החשובים ביותר בעולם, ותושביו הראשונים של נווה המדבר דאח'לה נהנו מגישה למאגרי מים על פני השטח.
הקשר הראשון בין הפרעונים לנאות המדבר החלה בסביבות שנת 2550 לפנה"ס.
קרן דאח'לה הוקמה בשנת 1999 והיא רשומה בבריטניה.
מטרתה המוצהרת היא לקדם הבנה של ההיסטוריה של הסביבה והאבולוציה החברתית בתור הרביעון בסהרה המזרחית, ובמיוחד בנווה המדבר דאח'לה.
נווה המדבר סיווה הוא נווה מדבר הנמצא במדבר לוב בשטחה הריבוני של מצרים, במרחק של כ-50 ק"מ מהגבול המשותף עם לוב וכ-560 ק"מ מהבירה קהיר.
שטח נווה המדבר משתרע על פני 80 קמ"ר ומתגוררים בו כ-23,000 תושבים.
סיווה נחשבת לנקודת היישוב המבודדת ביותר במדינה.
נווה המדבר סיווה ממוקם בשקע גאולוגי היורד לעומק של 19 מטרים מתחת לפני הים.
בשטחו של השקע נובעים כ-1000 מעיינות של מים מתוקים ומליחים.
שטחו של האגם הגדול ביותר בתחום נווה המדבר, בריכת סיווה, הוא 32 קמ"ר.
מי האגם הם מליחים, ולא חיה בו דגה.
העיירה המרכזית בנווה המדבר נקראת סיווה.
האקלים בנווה המדבר הוא אקלים צחיח.
הטמפרטורה הממוצעת מגיעה לכדי 38 מעלות צלזיוס בחודשי הקיץ ויורדת ל-20 מעלות בחודשי החורף.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על כ-10 מ"מ.
נווה המדבר סיוה, שבלב מדבריות החול של מערב מצרים, הוא מיישובי הקבע המבודדים, ובה בעת העתיקים ביותר במצרים שמחוץ לעמק הנילוס.
כבר ב הוקם בו נקרופוליס מצרי, והחל מתקופה זו היה לנקודת מפגש בין התרבות היוונית לתרבות המצרית.
הרודוטוס הזכיר את המקדש המקומי לאל אמון בכתביו מן המאה החמישית לפני הספירה.
הזיהוי של מקדש זה עם נקודת הציון, שבה הבטיח האורקל לאלכסנדר מוקדון את המלוכה במצרים בעת מסע כיבוש האימפריה הפרסית, מקובל כיום על מרבית ההיסטוריונים של העת העתיקה.
סביב שנת 702 נכנס האזור תחת השלטון האסלאמי של בית אומיה, אך כנראה בשל הבידוד הרב וההיצמדות העיקשת אל המסורת, ובניגוד לאזורים אחרים בצפון אפריקה, לא התאסלמה האוכלוסייה המקומית כלל במשך כ-400 שנה ויותר, עד שנת 1203, עם עלייתה של השושלת האיובית.
עדויות ארכאולוגיות מלמדות על כך שנווה המדבר סיווה מיושב ברצף מאז המאה העשירית לפני הספירה.
העדויות הראשונות בכתב המעידות על קשר בין ההתיישבות בסיווה לתרבות המצרית העתיקה, מתוארכות למאה השביעית לפני הספירה.
עוד ידוע על קשרים שהתקיימו בין תושבי נווה המדבר לממלכת פרס וליוונים.
בזמן הכיבוש הרומי שימשה סיווה כיעד להגליית אסירים ומתנגדי שלטון.
במרכז העיר ממוקם הגרעין העתיק והמבוצר של סיווה מן המאה השלוש עשרה, אשר בנוי קומות קומות של לבני בוץ.
בחלק זה של העיירה, המכונה "שאלי ע'אדי", התגוררו רבים מתושבי הקבע שלה עד שנות העשרים של המאה העשרים, אך כיום רק המסגד בו נמצא בשימוש והאזור נחשב לאתר תיירות.
האירופאי הראשון שהגיע לסיווה בעידן המודרני ואיתר את שרידי מקדש אמון, היה האנגלי ויליאם ג'ורג' בראון בשנת 1792.
סיווה סופחה למצרים בידי מוחמד עלי בשנת 1819, זאת למרות שתושבי סיווה הברברים יותר דומים במוצאם ללובים.
השלטון המצרי השקיע מאמצים נרחבים לבסס את שליטתו בנווה המדבר לאחר ביקורו של המלך פואד הראשון במקום בשנת 1928. במהלך ביקורו של המלך הוא נחשף למנהגיהם הייחודיים של תושבי המקום, ובהם גם נישואים הומוסקסואליים.
המלך דרש מבאי כוחו של השלטון לאכוף את החוק המצרי במקום ביתר שאת, עד ליישור קו של ערכי תושבי המקום, עם הנהוג בכלל החברה המצרית של אותה העת.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שימשה סיווה כיעד לכיבוש במערכה על צפון אפריקה וכבסיס לקבוצת המדבר ארוכת הטווח של הצבא הבריטי.
העיירה הופצצה על ידי חיל האוויר האיטלקי שיצא מלוב, שהייתה תחת שליטה איטלקית.
במהלך ההפצצות נהרגו כמאה מקומיים וחיילים בריטים.
במהלך המערכה השתלטו חיילי קורפוס אפריקה הגרמנים בפיקודו של ארווין רומל על נווה המדבר אך נסוגו בהמשך.
סיווה נותרה מבודדת במשך תקופה ארוכה עד לקראת סופה של המאה העשרים.
במשך תקופה זאת, דרך ההגעה היחידה לאזור הייתה באמצעות אורחות גמלים.
בשנת 1983 העניק נשיא מצרים חוסני מובארק לתושבי המקום מסוק שישמש אותם לצרכים רפואיים ולקשרים עם העולם החיצון.
הכביש הסלול הראשון שחיבר בין סיווה לבין עיר החוף מרסא מטרוח נחנך בשנת 1986. למעשה היה כביש זה הראשון שחיבר בין נווה המדבר לעולם החיצון.
בעקבות סלילת הכביש גדלו באופן ניכר היקף המסחר החקלאי וזרם התיירות הנכנסת לנווה המדבר.
תושבי נווה המדבר הם ברובם הגדול בֶּרְבֵּרִים אשר דוברים בשפה בֶּרְבֵּרִית ייחודית למקום הקרויה סיווית, או תסיווית וכן ז'לאן נ-איסיוואן ("לשון הסיווים") בצורה הנורמטיבית של השפות הנ"ל, ובערבית: واحة سيوة Wāḥat Sīwah.
יתר התושבים הם בדואים או ממוצא מצרי.
תושבי המקום הם מוסלמים ברובם המכריע.
בימי קדם הייתה הדת המצרית הקדומה הדת השלטת בנווה המדבר.
הדת הנוצרית ככל הנראה מעולם לא הגיעה למקום למרות שהייתה הנפוצה במצרים עד עליית האסלאם, ותושבי המקום המשיכו לעבוד את האלים המצרים ובהם האל אמון (בין היתר באורקל המקומי שאף נקרא על שמו - אמוניום), עד השלטת האסלאם במקום בשנת 1150 לספירה.
חקלאות מהווה את עיקר כלכלתה של סיווה מראשית ההתיישבות בה ועד ימינו.
עיקר הגידולים המקומיים הם תמרים וזיתים.
ההערכה היא שכיום גדלים בשטח נווה המדבר כ-300,000 עצי דקל וכ-70,000 עצי זית.
ענף גידול נוסף בסיווה הוא של המלוכיה הנאכלת.
בנוסף לחקלאות קיימת בסיווה תעשיית אריזה ושיווק של מים מינרליים וכן ענף תיירות מתפתח.
הבידוד הגאוגרפי של נווה המדבר איפשֵׁר התפתחות של תרבות ייחודית למקום שבאה לידי ביטוי במנהגים, חגים, לבוש ואומנות מקומית.
החג המזוהה ביותר עם סיווה הוא חג הסייאהא הייחודי למקום.
החג נחגג במשך שלושה ימים שבהם הירח מלא בסביבות חודש אוקטובר מדי שנה.
מתאספים כל תושביו הגברים של נווה המדבר על פסגתה השטוחה של גבעה סמוכה לעיירה סיווה הנקראת עדי סיוואחה ומתפללים, סועדים, רוקדים ושרים יחדיו.
החגיגות שמות דגש על השוויון והאחווה בין תושבי נווה המדבר ללא קשר למעמדם השבטי והחברתי.
במהלך החגיגות נערכות סולחות רבות.
החברה הסיווית היא מאוד שמרנית בכל הנוגע לנישואים ומעמד האשה.
נשים בנווה המדבר אינן רשאיות להסתובב בפומבי שלא בלווית גבר בן-משפחה, מחויבות לכסות את עצמן כליל בניקאב, והן אינן מורשות להשתתף בחגים המסורתיים.
הנישואים בסיווה נערכים לרוב בין בני זוג מאותו השבט.
גיל הנישואים הממוצע לבנות עומד על 14.
סיווה מהווה מוקד עניין עבור מחקרים אנתרופולוגים וסוציאולוגים מפאת תרבות הנישואים ההומוסקסואליים שהייתה מקובלת בה בעבר.
הסברה הרווחת היא שהמסורת התפתחה בעקבות השהות המשותפת והארוכה (שנמשכה לעיתים שנים רבות) של גברים צעירים בעורף החקלאי של נווה המדבר בתנאים של בידוד מהחברה בכלל ומנשים בפרט.
חוקרים ומבקרים שתיעדו את החיים בנווה המדבר דיווחו על הנורמות המקובלות באזור שכללו תרבות משכב זכר ענפה וטקסי נישואים רבי פאר בין גברים.
נישואים הומוסקסואליים התאפיינו בכך שגבר, בדרך כלל בעל אמצעים, שילם מוהר למשפחת נער בו הוא מעוניין.
בשנות השלושים והארבעים עוד סיפרו מבקרים על השכיחות יוצאת הדופן של יחסי מין אנאליים בין גברים, בקרב הסיווים.
כך דיווח הארכאולוג האמריקני ביירון דה פרורוק ב-1936 על "התלהבות לדבר שאפילו בסדום לא היו מסוגלים להתחרות בה...
הומוסקסואליות היא לא רק רווחת, היא בכל פינה ומשפיעה על כל תחומי החיים", ואילו סוחר סיווי סיפר לסופר הבריטי רובין מוגהאם בסוף שנות הארבעים כי הגברים הסיווים "יהרגו זה את זה בעבור נער.
הדיווח המפורט מכולם הוא של האנתרופולוג האמריקני וולטר קליין, שחיבר ב-1936 את האתנוגרפיה המקיפה ביותר לזמנה על סיווה ומנהגיה.
גם שם נאמר [מפורשות] "כל הגברים והילדים הסיווים עוסקים במעשי סדום...
בינם לבין עצמם, המקומיים אינם מתביישים במעשה זה; הם מדברים על כך בפתיחות כשם שהם מדברים על אהבה לנשים, וחלק, אם לא מרבית המריבות נוצרות מתוך תחרות בין הזכרים השונים".
בדיווח זה של קליין כבר מוזכר ההבדל בין הפתיחות שבה מדברים הסיווים על הרגליהם הרומנטיים והמיניים בינם לבין עצמם, ובין בושה אפשרית שהם חשים כתוצאה ממבט חיצוני (יהא זה מערבי או מצרי) על ה"חריגות" שלהם.
מכל מקום, הדיווחים על יחסים פדרסטיים, יחסים בין גבר בוגר לנער צעיר, והומוסקסואליים גלויים בסיווה פסקו לחלוטין החל משנות החמישים, וזאת במקביל להכפפתה הסופית למָרוּת הרשויות בקהיר לאחר המהפכה המצרית ב-1952, מהפכת הקצינים החופשיים, שאומנם חיזקה את החקלאים המקומיים אך הגבילה את חופש הביטוי.
הדגש המיוחד שמוענק בקוראן ליחסי מין בין גברים בסיפור סדום, מהדהד את הפרשנות ביהדות ובנצרות לגביו.
הכתוב בסוּרוֹת השונות אינו מוסיף איסור או עונש.
במקום זאת, הוא מסתפק רק בשאיפה ללמד את הקוראים לקח מן הסיפור.
אלא שלרשות מסורות היהדות והנצרות, בבואן לאסור יחסי מין בין גברים באופן שאינו משתמע לשתי פנים, עומדים פסוקים בעלי תוכן משפטי בספר ויקרא ולא רק משלים היסטוריים.
לעומת זאת, בקוראן אין אמירות בדבר משכב זכר המופנות ישירות למאמינים.
הפסוק שמקובל לפרשו כמכיל רמז לכך הוא 4:16 "אם יעשוה [תועבה] שניים מביניכם, הענישו אותם, ואם יתקנו את דרכם, הניחו להם.
אלוהים רוצה בתשובת עבדיו ורחום".
בקוראן קיימת אוריינטציה משפטית ברורה לנושא היחסים ההומוסקסואליים בסוגת החדית'.
בהקשר זה יש להזכיר שאף על פי שגם החדית' מדבר על הדמויות ההיסטוריות של ראשית האסלאם, ובראשן הנביא מוחמד, בגלל מעמדו כמודל לחיקוי בכל עת ומצב, ההיקש ההלכתי הנובע ממעשיו מובהק בהרבה מזה של סיפור קדם אסלאמי הלקוח מהקוראן.
כך, חדית' מן הקובץ של אבו דאוד הוא זה המטיל עונש מוות על שני המשתתפים באקט המיני באופן שווה:
"הנביא (ששלום יבוא עליו) אמר: אם אתה מוצא מישהו פועל כשם שאנשי לוט פעלו, הרוג את אותו אדם שעושה זאת, ולאדם שהתבצעה עליו הפעולה".
אפשרות אחרת היא שהם השתמשו במנגנון הלכתי אחר על מנת "להכשיר" את הנישואים הללו.
ייתכן שדווקא שימוש במושג העֻרף, המנהג השבטי שיש לו תוקף של חוק, הוא שנתן לגיטימציה לטקסי הנישואין הללו.
זאת, לאור המבנה השבטי הנוקשה של סיווה, והעובדה שמוסד הנישואים ההומוסקסואליים קשור בעבותות במעמד השומרים והמשרתים של העיירה, הזגאלה שלא הורשו להיכנס לעיר בלילות נקשרו רומנטית ומינית זה לזה.
נווה דוד (נקראה בעבר "מחנה דוד") היא שכונת מגורים במערב חיפה.
היא נמצאת במבואה הדרומית של חיפה, על כביש 4 וציר דרך הים, בצדה הצפוני היא גובלת בשכונה הוותיקה שער העלייה, בצדה המזרחי נמצאת שכונת רמת הנשיא, ומצדה הדרומי היא גובלת בבתי הקברות של חיפה.
מרבית הרחובות נקראים על שם מלכי יהודה וישראל, כפי שמופיעים במקרא.
מדרום לשכונה, במוצא נחל שיח אל מישור החוף, נמצא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי בשם נווה דוד ובו מתקיים מחקר על התרבות הכבארית הגאומטרית.
קבוצות של ציידים-לקטים הקימו מחנות במקום לפני כ-18,000 – 15,000 שנים לפני זמננו.
השכונה הוקמה כמעברה באפריל 1951, ליד שער העלייה שהיה מחנה קליטה ומחנה עולים במערב חיפה, ושימש כמחנה מעבר מרכזי לעולים שהגיעו לנמל חיפה בעלייה ההמונית.
באוקטובר 1951 התגוררו במעברה כ-5000 איש, יוצאי רומניה ומדינות אירופה (כ-60%), ויוצאי עיראק (כ-40%).
בסוף 1952, לאחר אסון בו נשרפו שלושה ילדים למוות, הוצע לתושבי המעברה שיכון באזור חיפה, אולם הם דרשו שיכון במקום, דרישה בעייתית שכן המעברה הוקמה על קרקע פרטית של ערבי תושב ישראל.
בשנת 1955 הודיעה גולדה מאיר על שיכון כל המתגוררים בבדונים ובפחונים עד סוף שנת 1955. בסוף 1955 התגוררו במעברה כ-900 משפחות.
בשנת 1956 הוחל בבניית 500 דירות על ידי עמידר עבור תושבי המעברה.
בספטמבר 1956 התגוררו במעברה כ-600 משפחות ובנובמבר 1957 עוד היו בה 490 משפחות שלא היה ידוע מתי יעזבו את הפחונים והבדונים.
בנובמבר 1958 סיכם אבא חושי שכ-800 משפחות עזבו את המעברה, 440 משפחות עברו לשיכון שנבנה ליד המעברה, 40 משפחות אמורות לעבור בקרוב לשיכון ו-140 משפחות נותרו במעברה בלא שנמצא עבורם פתרון.
בסוף 1961 דווח על סגירת המעברה.
המעברה התייחדה באחוז הגבוה של האשכנזים שהתגוררו בה.
בשנת 1958 הוקמה שכונת מחנה דוד עבור תושבי המעברה.
שכונת "מחנה דוד" נקראה על שם סרן , סמג"ד 22 של חטיבת כרמלי, שנפל בקרב על חיפה, בקרב על בית הנג'אדה שליד גשר רושמיה.
שמה שונה כעבור שנים ל"נווה דוד".
למקום זה הובאו, בנוסף למפוני המעברות המקומיות, גם מפוני מעברות רחוקות יותר, למשל מפוני המעברה בקריית בנימין.
בשנת 1963 הוקצבו 600 אלף לירות לפיתוח השכונה שלא היו בה עד אז גני משחקים וגינון ציבורי.
החתך החברתי–כלכלי של שכונת נווה דוד נמוך יחסית.
במסגרת פרויקט שיקום שכונות הורחבו ושופצו חלק מהבתים בשכונה בסוף שנות ה-70. לאחר שהסתיים פרויקט השיקום של השכונה שלא השיג את מטרותיו, היא הורחבה והחלה לטפס על הר הכרמל והוספו לשכונה שלושה רחובות.
העליון ביותר נקרא על שמה של אסתר המלכה והוא הרחוב הגבוה ביותר בשכונה.
הוא גובל ביער, כך שמצדו העליון הוא אינו מתחבר לשכונה אחרת כלשהי.
לאחר שכשל פרויקט שיקום השכונות בשכונה, נראה היה כי מצבה של השכונה נזנח על ידי הרשויות, הן מבחינת תשתיות והן מבחינת השקעה בשירותים חברתיים.
במרוצת השנים עלו טענות שונות על מצבה של השכונה כלפי הרשויות.
בשנת 1994, במהלך תקופת כהונתו של עמרם מצנע, ניהלו התושבים בסיוע הארגונים הסביבתיים מאבק נגד הקמתם של מגדלי חוף הכרמל, בטענה שפרויקט זה יחסום להם את נוף השכונה שעד אז השקיפה לחוף הים, וישתלט על רצועת חוף ציבורית.
המאבק נכשל באופן חלקי, ולבסוף הוקמו חלק מן המגדלים שתוכננו ובוצעו שינויים קטנים בתוכנית המקורית באשר לבניינים שנבנו בפועל
בשנת 2011 הוקמה בסמוך לשכונה רמת הנשיא, שכונה חדשה אשר הושקעו בה משאבים רבים, דבר אשר עורר זעם מצד התושבים.
בעקבות הביקורות, מצבן של התשתיות בשכונה, והפוטנציאל הנדל"ני של השטח עליו היא ממוקמת בעקבות סמיכותו לחוף הים, החלה עיריית חיפה בשנת 2006 לקדם מגוון תוכניות "פינוי-בינוי" בשטח השכונה; בשנת 2016 התקבל היתר מהוועדה המחוזית לתכנון ובנייה לפרויקט הראשון במסגרת זאת.
כמו כן, על שולחנה של הוועדה הונחו בקשות להיתרים נוספים לפרויקטים בשכונה ובשכונת "שער העלייה" הסמוכה.
בנוסף לתוכניות הללו, האזורים שלא זכו להתחדשות בזכות תוכניות הפינוי-בינוי, נכללו ב"תוכנית מתאר להתחדשות עירונית שכונות החוף" חפ/2350, הנמצאת בשלבי הכנה.