tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל מסר גם בישיבת גייטסהד שיעורים בהלכות שבת והלכות ברכות.
במשך שבוע היה מוסר 35 שיעורים.
הרב פאלק החל את העיסוק בענייני התולעים והחרקים בפירות ובירקות, תחום שהמודעות אליו ברמה ההלכתית לא הייתה מפותחת, אחריו החל הרב משה ויא תלמידו לעסוק בנושא זה.
הרב פאלק הוא מחבר ספר אותות ומופתים שעוסק בניסים בתנ"ך וספר השו"ת מחזה אליהו העוסק בין היתר בדיני שבת וטכנולוגיה.
פרסומו העיקרי של הרב פאלק הגיע בעקבות ספרו "עוז והדר לבושה" (668 עמ') המנסח קוד הלכתי להלכות צניעות הביגוד לנשים.
הספר יצא לאור בשנת 2004 באנגלית ואחר כך בעברית, ולאחר מכן אף תורגם לספרדית וצרפתית.
שמו של הספר לקוח מהפיוט "אשת חיל": .
הספר כולל מאמרי השקפה בנושאי צניעות כמו גם פסקים והדרכות בנושאי לבוש והתנהגות.
הרב פאלק כותב בהקדמה שמוטב שלא היה נכתב הספר, אך מה שהיה מובן בעבר אינו מובן היום.
גיסו של הרב פאלק הוא הרב מתתיהו סלומון, משגיח ישיבת לייקווד.
בנו הוא נפתלי פאלק, מייסד הארגון אבות ובנים, חתנו של יוסף לוינשטיין.
עוז והדר לבושה, על הלכות צניעות, הלכה והשקפה, ירושלים תשס"א.
שו"ת מחזה אליהו, חלק א' בני ברק תשל"ט, חלק ב' ירושלים תשע"ו, חלק ג' יצא לאור בשנת תש"פ (נערך על ידי המחבר אולם נדפס לאחר פטירתו).
כרכים נוספים נמצאים בשלבי עריכה לדפוס.
לבושה של תורה מקורות וביאורים לספר עוז והדר לבושה, ירושלים תשס"ז.
זכור ושמור על הלכות שבת.
פיה פתחה בחכמה, ג' חלקים, ירושלים תשע"ה-תשע"ח.
הלכות שבת למעשה - תשובות לשאלות מצויות בהלכות שבת, עם ביאורים והוספות מהרב אברהם יוסף גורדון, ניו יורק טבת תשע"ה.
מהדורה שנייה עם תיקונים והשלמות, סיון תשע"ה.
פסח (פול) בּוּרשטיין (בכתב יידי: פסחקע בורשטיין; באנגלית: Pesach Burstein; 15 באפריל 1896 – 6 באפריל 1986) היה שחקן, קומיקאי, זמר, במאי ומנהל תיאטרון יידיש אמריקאי-ישראלי.
בורשטיין נולד בשנת 1896 בעיר ורשה, בן לאב חייט חרדי.
שמו ניתן לו מכיוון שנולד בחג הפסח.
ב-1905 היגרו הוריו לבֶּרדיַאנסק שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה) בשל חשש לפוגרום בוורשה, שם התפרנס אביו כיצרן מעילי נשים.
בגיל שש עשרה ברח מהבית והצטרף ללהקה נודדת יידית.
במלחמת העולם הראשונה נעצר על ידי הרוסים בחשד לריגול, ואילו הוריו נרצחו במהלך שוד ב-1921. בריחתו מהבית הצילה אותו מהגורל של הוריו ואחיו.
בשנת 1923 הוא הובא לארצות הברית על ידי בוריס טומשבסקי מקובנה שם שהה באותו זמן לאחר נדודים בפולין, רוסיה וליטא, וחתם אחרי ההופעה הראשונה שלו עם קולומביה רקורדס על חוזה הקלטה ל-20 שנה.
הוא זכור בעיקר בשל ביצועו לשיר "אודסה מאמא" (" אָדעסאַ מאַמע") והגרסה ביידיש ל-"Sonny Boy ".
אשתו השנייה הייתה ליליאן לוקס, שחקנית הצעירה ממנו ב-22 שנה, שהכיר במסגרת עבודתו בתיאטרון היידי בניו יורק.
הלהקה שיחקה בתיאטראות יידיש באפר איסט סייד בשדרה השנייה במנהטן, במימונו של טומשבסקי.
בשנת 1945 נולדו לפסח וליליאן תאומים, מייקל וסוזן (בנם היה לימים לשחקן הנודע מייק בורשטיין).
להקתו (שהתפרסמה כ"ארבעת הבורשטיינים", כשהתאומים מופיעים תחת שמות הבמה "מוטל'ה וזיסל'ה") זכתה לשבחי הביקורת בברודוויי ובישראל עבור הביצוע ל"שירי המגילה" של איציק מאנגר.
תחילה התיישב בישראל ומאוחר יותר עזב בשל המס שהוטל על התיאטרון היידי במטרה לקדם את השפה העברית.
בורשטיין גילם תפקיד קטן בסרט "שני קוני למל" בכיכובו של בנו, וכן שיחק בסרט "סלאח שבתי" וב"הבו בנות לאילת".
האוטוביוגרפיה שלו התפרסמה ביידיש בישראל ב-1980, ותורגמה לאנגלית בשנת 2003.
בורשטיין נפטר בשנת 1986, שבועיים לפני יום הולדתו ה-90, ונטמן בבית הקברות מאונט הברון שברובע קווינס בניו יורק.
באותה השנה זכה בפרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
במלאת 100 שנה להולדתו ביים הבמאי ארנון גולדפינגר סרט תיעודי על חייהם של בני משפחת בורשטיין.
הסרט, שנקרא "הקומידיאנטים", זכה בפרס אופיר בקטגוריה שלו.
געשפילט א לעבן, תל אביב: [חמו"ל] (דפוס מ' חמיאל), תש"ם 1980. ("כל חיי במה", בשיתוף עם אשתו ליליאן לוקס)
פסח איילון (אברמוביץ; 26 בינואר 1912 – 18 ביולי 1989 ט"ז בתמוז תשמ"ט) היה מ"אנשי בראשית" – חלוצי התעשייה הצבאית בארץ ישראל לפני הקמת המדינה ומעמודי התווך שלה בשנותיה הראשונות ובהמשך.
איילון התחיל את עבודתו בתע"ש במחתרת ב-1936 וקיבל מס' עובד 7. ממכון "א", מקום עבודתו הראשון, עבר להקים ולנהל את המפעל הראשון ליצור כדורים "מכון איילון".
בהמשך הדרך ניהל במשך שנים ארוכות את המפעל ליצור תחמושת זעירה "כ" תל אביב.
אחרי מלחמת ששת הימים ניצח על ההקמה של ספינת הדגל של המפעלים ליצור תחמושת קלה, "מפעל יצחק" והיה למנהלו הראשון.
פסח איילון נולד בנדר שברומניה כבן חמישי להוריו ציפורה ושמואל אברמוביץ.
משפחתו עלתה לארץ בעת העלייה השלישית, וכך אולצו להמתין חודשים רבים באיסטנבול עד תום הליכי קבלת הרישיון לעלייה לארץ ישראל.
המעבר ממכון "א" למכון איילון
בשנת 1944 בעת היותו סגן מנהל מכון א' בתע"ש, חויבו קברניטי היישוב להיערך מבחינה ביטחונית עקב השמועות אודות מעשי הגרמנים באירופה והתקדמותם לעבר לוב ומצרים ועקב הדיבורים על הקמה קרובה של מדינה יהודית בארץ-ישראל שהיה בהערכה שהקמת המדינה לא תעבור ללא עימות חריף עם הערבים.
ההיערכות נעשתה על ידי תכנון יצור נשק עצמי של אמצעי לחימה שיהיו מוכנים ליום פקודה, על אף שכבר יצרו בתע"ש תת-מקלע, אך לצורך השימוש בו היה צורך ברבבות כדורים שרובם נרכשו ממקורות חוץ שלא תמיד היו זמינים בכמויות הדרושות ובמחיר סביר.
בשל כך החלו בפעולות אינטנסיביות שתכליתן הקמת מכון עצמאי אשר יועד במטרתו ליצור כדורים בקוטר 9 מ"מ המתאימים לתת המקלע (הידוע בכינוי תמ"ת).
לאחר אשרור ההחלטה ומציאת תקציב הולם, נבחר מיקום המכון בגבעת הקיבוצים שליד רחובות.
בפגישה שהייתה בין יוסף אבידר לפסח, התבשר האחרון כי הפיקוד העליון של ההגנה החליט למנותו למנהל המכון החדש אשר יקרא מכון איילון.
בשנת 1951, לאחר תקופת ביניים קצרה במפעל ליצור קנים, חזר לעיסוקו ביצור כדורים וקיבל את הניהול של מפעל "כ".
עבודתו של פסח כמנהל התאפיינה בשליטה מוחלטת בתחומי הניהול והטכנולוגיה של יצור הכדורים.
מפעל "כ" נסגר בשנת 1981, לאחר שבמשך 33 השנים בהם פעל יצרו בו למעלה ממיליארד כדורים מכל הסוגים.
איילון נשא לאישה את רוחמה (נולדה ב-1916) בת בלומה ואליהו לבית זיסלמן.
איילון נפטר ב-1989 ונקבר בבית העלמין הדרום.
פסז' פֵּנְסַק היה המרכז המסחרי הראשון בתל אביב, תחת קורת גג אחת.
הפסז' תוכנן על ידי מהנדס העיר הראשון של תל אביב, יהודה מגידוביץ, ובשנת 1925 נבנה על ידי היהודי-פולני מאמריקה, מרדכי (צבי אריה) פנסק.
פסז' פנסק בנוי בסגנון אקלקטי, סגנון מעורב המשלב בנייה אירופית עם מאפיינים מזרחיים.
הפסז' נמצא ברחוב הרצל מספר 16, מול הרצלילינבלום.
פסז' פנסק בנוי בצורת ריבוע סביב חצר פנימית מרוצפת.
בחצר המבנה, בן שלוש הקומות, פעלה "מעליה", מעלית פריזאית עשויה ברזל ודלתות רשתות, חשופה ובראשה צריח מעוצב כיפת ברזל המזכירה גג צרפתי.
המעלית מתוארת פעמים רבות בתור "המעלית הראשונה בארץ ישראל", אולם שתי מעליות תל אביביות קדמו לה.
על הגג הייתה מסעדה וגינת גג בשם "השרון".
מאוחר יותר התווספה קומה רביעית, כשעוד היה נדיר למצוא באזור בתים בגובה כזה.
על חזית הבניין, מכיוון רחוב הרצל, מסותתת הכתובת "פסג' פנסק" בעברית ו-"PENSAKS PASSAGE" באנגלית.
המבנה נמצא במגרש השייך למתחם אחוזת בית, אך לא הוגרל ונשאר ריק עד לשנת 1925. בעבר שימש הבניין לחנויות, למסחר ולבתי מלאכה ובתקופות מסוימות אף שכנו בו מערכות עיתונים שונות (ביניהם ידיעות אחרונות והצופה).
כיום הקומות העליונות מושכרות כדירות (מחולקות) עם תקרות גבוהות ורצפות מקושטות.
קומת הקרקע היא מסחרית, כוללת חנויות בגדים.
פסוקולונוס (שם מדעי: Phascolonus) הוא סוג נכחד של יונק כיס קדום ענקי ממשפחת הוומבטיים אשר חי במהלך הפליוקן והפליסטוקן באוסטרליה.
הוא נקרא בידי החוקר המפורסם ריצ'רד אוון ב-1872. בסוג שני מינים.
הפסוקולונוס היה אחד מהגדולים שבוומבטים והגיע למשקל 200 ק"ג, אך היה קטן יחסית למגה-פאונה האוסטרלית שכללה מיני עצומים כמו הדיפרוטודון והזיגומטורוס.
הוא חי בשטחים לחים ומיוערים בצפון אוסטרליה, שם הוא נטרף לעיתים בידי נחשי ענק, המגלניה או התנין הענקי קווינקנה (Quinkana).
וומבט זה נכחד לאחר הפליסטוקן יחד עם שאר מיני הענק, אולי כתוצאה מהגעת האדם לאוסטרליה.
מאמריו על תקופת השואה התפרסמו במקומות שונים ובפרט בעיתון היידיש לעצטע נייעס.
היה ניצול שואה מאסירי גטו ביאליסטוק והמחנות ב ובאושוויץ.
פסח בורשטיין, בן יהודה ופסיה, נולד בשנת 1909 בביאליסטוק, פולין.
בזמן המלחמה היה בורשטיין בגטו ביאליסטוק עד לחיסולו, ואחר כך במחנה העבודה בבליז'ין ובמחנה ההשמדה אושוויץ.
באושוויץ עבד בחציבת אבנים עד לפינוי המחנה.
כאשר הוצאו האסירים לצעדת המוות הצליח להסתתר באחד המבנים עד לבוא החיילים הרוסים.
בתום המלחמה חזר לביאליסטוק והיה חבר בוועדת השיקום היהודית שניסתה לשקם את הקהילה ולסייע ליהודים לשוב ולהשתקע בעיר.
הניסיון לא צלח ועד ראשית 1947 עזבו כמעט כולם.
בורשטיין עלה לארץ ב-1947. לאחר המלחמה העיד במשפטו של הפושע הנאצי ארתור גוזברג, מפקד מחנה בליז'ין, שנערך בגרמניה.
היה נשוי למרים, אחותה של חייקה גרוסמן.
בורשטיין היה פעיל ונואם מרכזי באירועים רבים שעסקו בזיכרון השואה, בעצרות ממלכתיות ובהתנגדות לפיוס עם גרמניה.
הוא תיאר את המרד בגטו ביאליסטוק בספר הזיכרון שהוציאה הקהילה בניו-יורק, ואסף רשימה של מאות לוחמים שנהרגו בלחימה.
כנציג הארגון הארצי של אסירי הנאצים לשעבר שעמד בראשו היה בורשטיין חבר מרכזי בוועד הארגונים של שארית הפליטה שהתכנס בכל פעם לצורך מאבק מסוים, ולקח חלק חשוב בכל הפעולות שיזם הוועד.
בשנת 1954 פנה כנציג ארגוני הפרטיזנים אל נשיא המדינה בבקשה לפעול להפיכתו של יום השואה ליום אבל לאומי.
בשנת 1958 היה בין נציגי ועד ארגוני הניצולים שהשתתפו בישיבה הראשונה של ועדת הכנסת בנושא כינון יום השואה והגבורה כיום ממלכתי.
בשנת 1965 היה חבר במטה הפעולה המיוחד למאבק בחוק ההתיישנות על פשעי הנאצים בגרמניה.
חברי המטה הובילו הפגנה בת אלפי משתתפים שצעדה ברחוב דיזנגוף בתל אביב.
בחודש אוגוסט באותה שנה ארגן ועד הארגונים עצרת המונים ליד מצבת טרבלינקה בבית הקברות נחלת יצחק נגד בואו של השגריר הגרמני.
במסגרת המחאות נגד גרמניה, ארגן הוועד בדצמבר 1966 הפגנת אלפים בתל אביב נגד תחיית הנאציזם.
בכל הפעולות היה בורשטיין בין ראשי המארגנים והנואמים.
עוד הופיע והשתתף באירועים רבים.
בורשטיין היה בין הדוברים הבולטים בנושא היחסים עם גרמניה, וממארגני המחאה נגד השמעת יצירות של ואגנר בתזמורת הפילהרמונית.
בימיה הראשונים של הטלוויזיה הישראלית הוזמן לדיון על גרמניה בתוכנית "בומרנג".
ב-1974 הופיע בראש משלחת בפני יו"ר ועדת הפנים של הכנסת, בתביעה לפעול לשחרורה של ביאטה קלארספלד שנעצרה בגרמניה.
היה חבר ועדת השיפוט של עירית תל אביב לבחירת האנדרטה לשואה ולתקומה בכיכר מלכי ישראל אך לא תמך בדגם שנבחר.
היה פעיל הבונד בישראל ובשנת 1959 היה ראש רשימת איגוד סוציאליסטי "בונד" ובלתי מפלגתיים שהתמודדה לראשונה בבחירות לכנסת הרביעית, אך לא עברה את אחוז החסימה.
בארץ, כחבר "הבונד" ניהל קואופרטיב לתעשיית טקסטיל.
בנוסף לפעילותו לשימור זיכרון השואה השתתף גם בפעילות ציבורית הומניטרית כגון בוועד להצלת ילדי ביאפרה.
התבלט במיוחד באירועי תרבות בשפת היידיש.
בשנות ה-70 השתתף והנחה ערבי תרבות רבים בשפה היידית בבית לייוויק.
כתב ופרסם מאמרים בעיתונות היידית.
בשנת 1977 נפטר ונקבר בבית העלמין הדרום, על מצבתו נכתב : "...האיש שלא שכח ולא נתן לשכוח".
הותיר אחריו את רעייתו, מרים.
פסוק האור הוא פסוק מספר 35 בסורה מספר 24 בקוראן, אשר נקראת סורת אל-נור.
הפסוק ידוע בדימויים שבו, ואולי יותר מכל פסוק אחר נועד לקריאות מיסטיות או אזוטריות של הקוראן.
חלק מפרשני הקוראן השיעים גורסים כי הפסוק מרמז בין היתר על אהל אל-בית, בעוד אחרים גורסים כי הוא אלגוריה המדמה את אלוהים לאור כדי לעזור לאדם להבין את האלוהים.
פסוק האור היה הנושא המרכזי של הספר "גומחת האורות" של האימאם אל-ע'זאלי.
עבור חלק מהסופים, פסוק האור מרמז על חשיבותו המיסטית של מוחמד.
פסח זקלד (1 בינואר 1902 – 11 ביולי 1986) היה מהנדס אזרחי ישראלי שהיה מתכנן מפתח של מבנים ובניינים רבים בעיר רמת גן בשנות הקמתה.
היה שותף בוועדה לשיפור פני העיר רמת גן ולימים, ממקבלי אות יקיר העיר.
פסח זקלד נולד בעיר סלונים שבפלך גרודנו של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
בנם של פנחס דב זקאי (זקלד) ונחמה מילר.
כדי לחזק את קשריו עם ארץ ישראל, אביו דב רכש מנציג של חברת "המעגל" חלקות אדמה תחת תוכנית "עיר גנים", שלימים תתפתח לעיר רמת גן.
כצעד נוסף, דחף את פסח לעלות לארץ ישראל כשהיה בן 18 (שנת 1920).
הוריו של פסח הצטרפו אליו לארץ ישראל שנתיים לאחר מכן בשנת 1922. פסח ומשפחתו התמקמו בחדרה ומספר שנים לאחר מכן, עברו להתיישב ב"עיר גנים", שהייתה לרמת גן, שם התגוררו ברחוב ביאליק 64. משפחתו הייתה מ-9 המשפחות הראשונות ברמת גן.
אביו ייסד בעיר את חנות המכולת הראשונה בעיר.
זקלד הוא בוגר המחזור ה-11 של גימנסיה הרצליה, שם סיים את לימודיו בשנתיים וחצי בלבד.
בשנת 1925 עבר לניו יורק, שם סיים לימודים גבוהים בהנדסה אזרחית ב-"Brooklyn Polytechnic" בשנתיים בלבד גם כן.
בניו יורק התגורר ועבד במשך שבע שנים עד שב-1932 חזר לישראל ועבר להתגורר ברמת גן.
את חייו המקצועיים הקדיש לתכנון פני העיר רמת גן, כאשר תכנן מבנים רבים בעיר, רובם בני הסגנון הבינלאומי.
זקלד היה בין המתכננים הראשונים שהחדיר ברמת גן את עקרונות המודרניזם האירופאי שאפיינו את גל הבנייה החדשה בשנות ה-30.
כמתכנן מפתח בעיר, תרם להקמתם ופיתוחם של רחובות ואזורים לא מיושבים בעיר והותיר בהם את קוו העיצובי ואת חותמו.
ניתן למצוא ריכוז רב של בנייניים תחת תכנונו ברחובות מרכזיים בעיר, כגון רחוב ביאליק (רחובה הראשון של רמת גן והמרכזי בעיר) ורחוב ז'בוטינסקי.
לבית נתן קוקס בתכנונו חשיבות היסטורית בשל הסבתו ללשכת הרמטכ"ל הראשון יעקב דורי וסגנו, יגאל ידין.
בנוסף, בשנות ה-30 היה אמון על תכנונו של מעון שגריר בריטניה ברמת גן.
הוילה תוכננה כבית מגורים, הוסבה לבית מלון ולימים הוסבה שוב למגורים עד שנרכשה על ידי ממשלת בריטניה להושבת השגריר.
יתר על כך, היה אמון על הרחבת בית רוזנבלום, שנחשב לבית היסטורי בתולדות רמת גן.
היה משכנם של יעקב וציפורה רוזנבלום, מראשוני רמת גן.
בשנת 1934 דירה בבניין שימשה משכנם של הזוג מניה וחיים נחמן ביאליק.
רבים מהמבנים שתכנן ברמת גן זוהו כבעלי חשיבות היסטורית ותרבותית וכיום מוגדרים כמבנים לשימור ברמת שימור גבוהה.
ביניהם: מעון שגריר בריטניה, בית שמואלי, בית נתן קוקס, בית קרמק ופנסיון רבקה תנעזר, פנסיון ציבלין ורבים אחרים.
במסגרת עבודתו, היה שותף פעיל בוועדה לשיפור פני העיר.
בשנת 1982 קיבל את אות "יקיר העיר רמת גן" מידיו של ראש העיר דאז, ישראל פלד.
בנוסף לעבודתו כמהנדס, זקלד היה בולאי חובב והתנדב בתחנת כיבוי האש הראשונה ברמת גן.
פסח זקלד נפטר בשנת 1986 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
היה נשוי לחיה ואב לשניים.
פרויקטים נבחרים בעיר רמת גן
לפי סקר מבנים ואתרים לשימור ברמת גן, 2012, מנהל ההנדסה רמת גן, אדריכלית נעה שק:
קומת הקרקע וקומה א' בבית אייזנשטיין, ביאליק 61 פינת נורדאו 2, רמת גן, עד 1934
בית פליכס מוסקוביץ', ביאליק 48, רמת גן, 1934
קומה שלישית בבית משה וצבי רוזנברג, ביאליק 18, רמת גן, 1952
בית דרכלנסקי, ביאליק 24, רמת גן
בית אנון, ביאליק 49, רמת גן
בית וגר ורוזנברג, ביאליק 56 כניסות ג+ד, רמת גן 1946
בית הדירות של מוגילבסקי, ז'בוטינסקי 74 א', רמת גן, שנות ה-30
בית בליזובסקי פינקלשטיין, ז'בוטינסקי 114, רמת גן, 1936
מעון שגריר בריטניה, סמטת המעלות 2, רמת גן, שנות ה-30
בית טרחובסקי, שילה 16, רמת גן, שנות ה-30
הרחבת בית יעקב רוזנבלום, רמב"ם כיכר 5, הרצל 49, רמת גן, 1933
הרחבה ועיצוב החזית של בית קרמק ופנסיון רבקה תנעזר, הרצל 61 פינת השתיל 8, רמת גן, 1935
פנסיון ציבלין, מעלה הצבי 4, רמת גן, 1935
הרחבה וקומה שנייה בבית פישל בירנבוים, הרא"ה 1א', רמת גן, 1938
בית מרדכי אנגלר, הראשונים 6, רמת גן, 1942
קומה ראשונה בבית הדירות של אברהם גרינר ואייזיק בורנשטיין, מנחם יצחק 6, רמת גן, 1944
תוספת קומה א' ועיצוב החזית של בית הינדה ושאול צימרינג, הרא"ה 15, רמת גן, 1945
קומת הקרקע וקומה א' של בית דב רוזנברג, ארלוזורוב 23, רמת גן, 1946
בית הדירות בבעלותו של פסח זקלד, דוקטור הכהן 10, רמת גן, 1952
פסוק פונגפאיצ'יט (בתאית: ผาสุก พงษ์ไพจิตร; נולדה ב-11 בפברואר 1946) היא כלכלנית תאילנדית, אשר כתבה בין היתר מספר ספרים על שחיתות שלטונית במדינתה.
פסוק פונגפאיצ'יט למדה באוניברסיטת מונש במלבורן בה סיימה תואר ראשון בשנת 1969 ותואר שני בשנת 1971. היא המשיכה את לימודיה באוניברסיטת קיימברידג' בה סיימה תואר שלישי בשנת 1979.
לאחר חזרה לתאילנד פסוק פונגפאיצ'יט השתלבה בצוות ההוראה של אוניברסיטת צ'ולונגונגקורן והחל משנת 1999 מכהנת כפרופסור בפקולטה לכלכלה.
היא כתבה מספר ספרים על שחיתות שלטונית בתאילנד.
בשנת 1997 ספרה זכה בפרס "ספר השנה" של המועצה למחקר לאומי.
היא הייתה בין המבקרים הבולטים של ראש הממשלה תאקסין צ'ינוואט.
לאור כך היא מונתה ליועצת של קבוצת קצינים שהובילו הפיכה שלטונית, אך סירבה לקבל תפקיד רשמי בממשל החדש.
זכתה בשנת 2017 ביחד עם בעלה, כריס בייקר, ב"פרס פוקואוקה" המוענק עבור תרומה יוצאת דופן למדע, אמנות ותרבות באסיה.
ספריה היו השראה לספרי בלשות של ג'ון בורדט.
פסח יעקבסון (1904 – 1979) היה מראשוני מורי הספורט בארץ וממייסדי ומראשי אגודת מכבי רמת גן.
פסח יעקבסון נולד בשנת 1904 בעיר פוניבז' בליטא, בן יחיד לאביו אברהם יצחק ולאימו פרל.
עד גיל 10 למד בחדר ולאחר מכן בגימנסיה בפוניבז' ובאוניברסיטת קובנה.
בשנת 1932 נישא לרוזקה (שושנה) לבית אורלינסקי ובשנת 1933 נולד בנם היחיד שמואל.
המשפחה עלתה לארץ בשנת 1934 בעזרת סרטיפיקט שנשלח להם על ידי "נשיאות ההסתדרות הארצית להתעמלות ולספורט של ההסתדרות העולמית מכבי גליל ארץ ישראל" והתיישבה ברמת גן.
הוריו והורי אשתו נשארו בליטא ונספו בשואה.
פסח יעקובסון נפטר בשנת 1979 ברמת גן.
עם הקמת מועדון הספורט מכבי בליטא בשנת 1920 ופתיחת הסניפים שלה בערים הגדולות בליטא הוא הצטרף כחניך לקבוצת ההתעמלות בסניף פוניבד'.
בשנת 1925 נבחר לייצג את העיר פוניבז' בוועידת מכבי הארצית (ליטא) שהתקיימה בקובנה.
בשנת 1927 נרשם ללימודים באוניברסיטה של קובנה, שם הצטרף לאיגוד הסטודנטים הרוויזיוניסטים "ירדניה"
בשנת 1928, במקביל ללימודיו באוניברסיטה, התחיל לעבוד בתור מורה לחינוך גופני בגימנסיון העברי במריאמפולה ולאחר מכן בגימנסיה העברית לבנים של הרשת הציונית דתית "יבנה" בקובנה וכמדריך להתעמלות בסניפי מכבי בפוניבז', בקובנה ובמריאמפולה.
בשנת 1930 נבחר כחבר מרכז מכבי בליטא קיבל אחריות על תיק "מכבי הצעיר".
בשנת 1933 היה חבר מרכז מכבי, יושב ראש סניף מכבי במריאמפולה וחבר בהנהלה הארצית של מכבי בליטא.
לאחר עלייתו לארץ התיישב ברמת גן והתחיל ללמד חינוך גופני בבית הספר העממי היחיד ביישוב, שהיה ממוקם ברחוב ביאליק (הרחוב הלבן) בסמוך לכיכר רמב"ם (העמק).
במקביל הדריך בקורסים להכשרת מורי התעמלות וניהל קורס מדריכי ספורט עם דגש על הגנה עצמית.
בשנת 1935, פסח יעקובסון, יחד עם פצובסקי, שולמית קריניצי, רות הלר ונחום לויטה הקימו את אגודת מכבי רמת-גן.
הוא השתתף בוועדות ספורט שונות כנציג מכבי הארצית והיה יו"ר ועדת האתלטיקה הקלה של ההתאחדות לספורט, רכז החינוך הגופני במחלקה לחינוך של עירית רמת-גן ועמד בראש משלחות ארגון מכבי אשר ייצגו את מדינת ישראל באירועי ספורט שונים.
פסח יעקובסון נמנה עם מייסדי סניף הציונים הכלליים ברמת-גן.
עם הקמת המפלגה הליברלית הישראלית, לאחר איחוד הציונים הכלליים עם המפלגה הפרוגרסיבית בשנת 1961, מילא בה מספר תפקידים כגון יושב ראש מזכירות תנועת העבודה הליבראלית, יושב ראש ארגון העובדים של המפלגה הליבראלית ברמת גן וחבר בהנהלת המפלגה הליברלית הארצית.
השתתף כנציג המפלגה הליברלית בקונגרס האינטרנציונל הליברלי בשנים 1976 ו־1978.
רבי פסח איסר גַלְצִינְסְקִי (תר"ז, 1847 – י"ג באלול תרפ"ז, 1927) היה רב, מחנך וראש ישיבה בלומז'ה שבפולין, מן הדמויות הבולטות ביהדות לומז'ה בראשית המאה ה-20.
נולד בלומז'ה לאביו רבי יצחק מרדכי, אח בכור לארבעה אחים.
למד בחדרים מקומיים, ובהמשך נשלח על ידי אביו ללמוד בישיבת ביאליסטוק.
לאחר מכן למד תקופה בהָרוֹשץ, וחזר ללומז'ה.
נישא לנחמה זלאטה בתו של החסיד הרדזיני, רבי יעקב יוסף ציבולקה.
נשואיו עוררו סכסוך בין קהילת המתנגדים בעיר, ממנה הגיע אביו של החתן, לבין קהילת החסידים, ממנה באה משפחת הכלה.
בסופו של דבר נערכה החופה ליד בית המדרש של המתנגדים, אך אב הכלה חטף את החתן באמצע יום החופה והביאו לבית החסידים, שם התקיימה תפילת מנחה חגיגית.
לאחר נישואיו עסק זמן קצר במסחר קמח סיטונאי, אך משלא הצליח, פנה להוראה.
תחילה לימד גמרא במישניץ כמורה, ובהמשך פתח חדר בעירו לומז'ה.
שמו יצא למרחקים כמלמד מוכשר ובעל הסברה ברורה, ואף בלומז'ה – שהתפרסמה במלמדיה הדגולים – נחשב מורה מובהק.
בהמשך מונה לראש ישיבת לומז'ה, משרה בה כיהן עשרות שנים והעמיד מאות תלמידים, שחלקם היו לימים מגדולי התורה בדורם.
שיעוריו נמסרו במרתף הישיבה וזכו לפופולריות רבה.
רבי פסח איסר היה יהודי חרדי שומר מצוות, דקדקן בהלכה ואהוב על תלמידיו.
התגורר במשך שנים רבות ברחוב סנאטורסקה בלומז'ה, מול מוסדות הקהילה.
מאוחר יותר עבר להתגורר בבתי הישיבה.
והיה כבן בית בבית רבי מלכיאל צבי טננבוים.
הקפיד בכל ערב פסח לשאוב בעצמו מים ממעיין נהר הנַרֶב לאפיית מצה שמורה.
פעם אחת נשבר הקרח מתחתיו והוא כמעט טבע, אך ניצל בידי בני משפחת קורניצקי.
בזמן פרעות שביצעו חיילי גדוד האלר ביהודי לומז'ה, חדרו לביתו חיילים וקרעו את זקנו.
אשתו, נחמה זלאטה, ניסתה להציל את כבודו בכך שהגישה להם מספריים – והם גילחו לו חצי זקן.
לאחר מכן חדל מלהעביר שיעורים והקדיש את זמנו לכתיבה וללימוד תורה.
אחיו תמכו בו כספית מארצות הברית.
רצה לעלות לארץ ישראל, כשם שאביו עשה בזקנותו, אך דאגתו לבתו האלמנה ולנכדיו מנעה ממנו את המהלך.
נפטר בליל שבת פרשת כי תצא, י"ג באלול תרפ"ז (1927), בהיותו כבן 80. העיר לומז'ה לבשה אבל, ולווייתו נערכה ברוב עם.
תלמידיו הקימו ועד כבוד, הדפיסו מודעות אבל בעברית ובפולנית, והספידוהו בהיכל הישיבה ועל קברו.
בעתות הפנאי כתב פירושים למסכתות שלימד.
כתבים אלו נמצאים בכתב יד בידי בניו, ולא נדפסו.
רבי פסח איסר תואר כאדם גבוה וישר קומה, בעל זקן לבן מרשים.
לבושו היה מוקפד, הילוכו מתון ומכובד, והוא עורר כבוד בסביבתו.
בנו, משה גולדין (morris goldin), נישא לבת דודו לייבל, דינה.
פִסטור הוא תהליך שבו מחומם מזון במהירות, עד קרוב לטמפרטורת הרתיחה ומקורר במהירות.
רעיון זה אומץ על ידי תעשיית החלב, שסבלה גם היא מקלקול מהיר והחמצת החלב, כתוצאה מפעילות החיידקים שבו.
יחד עם קלוד ברנאר ביצע פסטר את ההליך לראשונה ב־20 באפריל 1862.
הפסטור הקלאסי הוא חימום לטמפרטורה של 63–68 מעלות צלזיוס למשך 30 דקות.
פסטור תעשייתי בימינו הוא תהליך של חימום לטמפרטורה של 73 מעלות צלזיוס ל־16 שניות וקירור מיידי לשתי מעלות צלזיוס.
תהליך זה הורס את כל החיידקים הפתוגניים ואת כל הפטריות (שמרים ועובשים שונים).
החימום המהיר בטמפרטורה מבוקרת והקירור המהיר גורמים לכך, שרוב הערכים התזונתיים של המזון המפוסטר נשמרים.
החיסרון בתהליך הוא שהוא אינו פוגע בנבגי החיידקים.
דבר זה מצמצם את אורך חיי המדף של המזון המפוסטר שכן לאחר פרק זמן מסוים, מתפתחים הנבגים לחיידקים פעילים ופוגעים במזון.
שמירה בקירור של מזון מפוסטר מעכבת את התהליך ומאריכה את חיי המדף של המוצר.
בין המוצרים שניתן לפסטר: חלב, ביצים, יין, בירה, מיצי פירות, דבש, מיונז, מזון תינוקות, חמוצים, נקניקים ועוד.
תהליך דומה לפסטור הוא "פסטור על".
בתהליך זה מתבצע חימום לטמפרטורה של 125 מעלות צלזיוס לשנייה אחת, והוא נועד להאריך את חיי המדף של החלב (תוך פגיעה קטנה בערכו התזונתי).
חימום זה מאריך את חיי המדף יותר מפסטור סטנדרטי ולמעשה אינו נחשב פסטור.
תהליך קיצוני יותר הוא "אולטרה פסטור" או עיקור (UHT).
תהליך זה מתבצע על ידי חימום לטמפרטורה של 140 מעלות צלזיוס למשך שתי שניות.
תוצאת התהליך קרויה חלב עמיד.
חלב זה מעוקר לחלוטין ולפיכך יכול להחזיק מעמד תקופה ארוכה מאוד ללא קירור כל עוד לא נפתחה אריזתו.
לחלב עמיד טעם שונה מחלב מפוסטר.
הפָּסְחַא (מיוונית: Πάσχα) הוא חג נוצרי המציין את תחיית ישו, על-פי האמונה הנוצרית, ביום השלישי לאחר שנצלב ונקבר בירושלים.
חג הפסחא נחוג בכל הכנסיות הנוצריות, אולם בתאריכים שונים.
מיקומו של החג בלוח השנה אינו קבוע אך הוא נחגג תמיד ביום ראשון בשבוע, ותמיד סמוך לתחילת האביב.
השבוע הקדוש, הוא השבוע האחרון של 40 ימי הצום, מתחיל ביום ראשון של הדקלים ומסתיים ביום ראשון לאחר מכן, שהוא יום חג הפסחא והיום בו ישו קם לתחייה.
ברוב מדינות אירופה, בניגוד לארצות הברית, מקובל להאריך את חג הפסחא ולחגוג במשך יומיים – יום ראשון ושני בשבוע.
פסחא הוא החג הקדוש ביותר בלוח השנה הנוצרי (אם כי מעט זרמי שוליים זעירים, כמו הקווייקרים, לא מציינים אותו).
החג מוכר כחג רשמי ברוב המדינות בעלות מסורת נוצרית, ומלבד טקסים לכבוד תחיית ישו, נהוגים בו טקסים ומשחקים לכבוד תחילת האביב.
סיפור צליבתו ותחייתו של ישו
סיפור צליבתו ותחייתו של ישו מופיע באוונגליונים של הברית החדשה.
הגעתו של ישו לירושלים: ישו הגיע לירושלים לכבוד חג הפסח, ביום ראשון, הנקרא כיום "יום ראשון של הדקלים".
הסעודה האחרונה: מספר ימים מאוחר יותר, ביום חמישי בערב, התקיימה סעודתו האחרונה של ישו, שעל פי המקובל הייתה למעשה סדר פסח.
יום זה מכונה "יום חמישי הקדוש".
המאסר והמשפט: מאסרו של ישו, משפטו בפני הסנהדרין ובפני פונטיוס פילטוס התקיימו באותו לילה.
המאסר הוא השלב הראשון בפסיון של ישו.
במהלך אירועים אלו, התכחש פטרוס לישו שלוש פעמים.
הצליבה והקבורה: למחרת, ביום שישי, ישו נצלב ונקבר לקראת כניסת השבת.
יום זה מכונה בחלק מהשפות "יום שישי הטוב" או "יום שישי הקדוש".
התחייה: יומיים לאחר מכן, ביום ראשון, גילו חסידיו של ישו כי הוא קם לתחייה.
יום זה הוא חג הפסחא ונחוג תמיד ביום ראשון בשבוע בתחילת האביב.
התקופה שקודמת לימים אלה היא תקופת אבל שמאופיינת בצום חלקי, המכונה "לנט" (Lent) או "התענית".
הצום מסתיים ביום ראשון, יום התחייה.
פסחא הוא שמו של חג הפסח בשפה הארמית, שהייתה שפה נפוצה בקרב הנוצרים הראשונים.
ממנה הועתק שמו ליוונית (Πάσχα) וללטינית (Pascha) וכך שמו גם כיום בשפות רומאניות – בצרפתית: Les Pâques, בספרדית: Pascua, באיטלקית: Pasqua.
מקור שמו האנגלי של החג, Easter, הוא בשם הגרמני לחג, Ostern.
ייתכן שמקורו של שם החג בחלק מהשפות הגרמאניות (והאנגלית בתוכן), הוא בשמה של האלה "אוסטרה" (Eostre), וייתכן כי שם החג הוא על שם חודש האביב הראשון שהיה קרוי "אוסטרמונאט" (Eostremonat), על שם האלה שסמלה את בוא האביב, מן הסתם אשתורת לפי שמה.
בנצרות המערבית הקתולית חג הפסחא מסמל את תום ארבעים ימי התענית ("לנט").
זוהי תקופה של צום חלקי שבו נמנעים ממזונות מסוימים כדוגמת בשר, ממתקים ויין, ונוהגים חזרה בתשובה.
הצום הוא לזכר האירועים שקדמו לצליבת ישו, ומגיע לשיאו ב"יום שישי הטוב" (או: "יום שישי הקדוש") שבו נהוג צום חמור יותר (מותרת רק אכילת לחם ושתיית מים) לזכר הצליבה עצמה.
היום הראשון של הצום הוא יום רביעי בשבוע, המכונה יום רביעי של האפר.
כיוון שבימי ראשון לא מקובל לצום, נמשכת תקופת הצום 46 ימים, אם כי הצום עצמו חל ב-40 ימים מתוכם בלבד.
על פי המסורת הנוצרית הימים שלפני חג הפסחא הם ימים מיוחדים.
יום ראשון שלפני הפסחא הוא "יום ראשון של הדקלים" (או "יום ראשון של כפות התמרים").
שלושת הימים לפני הפסחא הם: "יום חמישי הקדוש" , "יום שישי הטוב" (או: "יום שישי הקדוש", באנגלית: Good Friday) ו"יום שבת הקדוש" (או "יום שבת השקט", באנגלית: Holy Saturday).
הימים מנציחים מאורעות בימיו האחרונים של ישו, כפי שמתוארים באוונגליונים: כניסתו לירושלים ("יום ראשון של כפות התמרים", כיוון שעל פי המסורת הנוצרית נתקבל ישו בנפנוף כפות תמרים על ידי תושבי העיר), הסעודה האחרונה (יום חמישי הקדוש) והצליבה (יום שישי הטוב).
יום שישי הטוב, יום שבת הקדוש ו"יום ראשון של פסחא" קרויים לפעמים "טרידואום" (Triduum – "שלושה ימים" בלטינית).
במדינות אירופה, ובארצות נוצריות אחרות, חג הפסחא נחוג במשך יומיים – החג שעיקרו ביום ראשון נמשך גם ליום שני, המכונה לפיכך "יום שני של פסחא".
בארצות הברית נוהג זה אינו מקובל, מלבד קהילת יוצאי פולין החוגגת את "יום שני הרטוב" (שמיגוס-דינגוס – Śmigus-Dyngus) הנהוג בפולין, בו מקובל שאדם מרטיב את הנערות שמוצאות חן בעיניו ואף מכה אותן בענף הקרוי Pussy willows.
שבעה שבועות בדיוק אחרי הפסחא נחוג ה"פנטקוסט" – חג השבועות הנוצרי.
בנצרות המזרחית קיימות שתי תקופות תענית, אחת בפסחא ואחת בחג המולד.
התענית שלפני חג הפסחא קרויה "התענית הגדולה".
מיד לאחר יום ראשון החמישי בתקופת התענית הגדולה – מתחיל שבוע כפות התמרים, המסתיים ביום שבת של לזרוס.
רשמית התענית מסתיימת בשבת של לזרוס, אך הצום נמשך בשבוע שאחריו.
למחרת השבת של לזרוס מגיע יום ראשון של כפות התמרים, השבוע הקדוש, שבת האור ולבסוף חג הפסחא ושבירת הצום לאחר התפילה.
השבוע שלאחר הפסחא קרוי "השבוע הזוהר", שבו אין צמים גם לא בימים רביעי ושישי (ימי צום גם בימות השנה הרגילים).
בארצות שונות התפתחו מנהגים שונים הקשורים לחג.
כך למשל הזכות של נשים להכות את בעליהן ביום השני ולהפך ביום השלישי, הדלקת מדורות לשם שריפתו של יהודה, או משחקי כדוריד.
מקורם של רוב המנהגים האלה בחגיגות האביב שהיו נהוגות באירופה לפני עידן הנצרות .
לחגיגות פסחא נלווית גם משמעות כלכלית: נמכרים בו דברי מתיקה כגון ביצי פסחא משוקולד, ארנבי פסחא משוקולד וממרשמלו, סוכריות גומי וכרטיסי ברכה.
תהלוכות ה"פרוססיון" הן מוקד משיכה לתיירים.
בארצות הברית קיבל החג אופי חילוני, כך שלמרבית האמריקנים הפעילות העיקרית בחג היא קישוט ביצים, שבעקבותיו מתקיים ביום ראשון משחק דמוי "חפש את המטמון" בו אוספים הילדים ביצים שהוחבאו בבתים או בחצרות.
אגדות הילדים מספרות שארנבת חג הפסחא (Easter Bunny) מחלקת ביצים וממתקים אחרים בסלסלת קש, הממתינה לילדים בבוקר יום ראשון של פסחא.
מקור הסיפור על הארנבת המטילה ביצים הוא גרמני פגאני .
באוסטרליה נחשבת הארנבת ל"מכת טבע" ואין היא פופולרית, ולכן נעשה ניסיון להחליף את הארנבת בחיית הכיס וולבי ענק הפופולרית יותר (וולבי הפסחא).
במדינות בהן נהוג לחגוג את פסחא גם ביום שני מקובל להתיז מים על אנשים, זכר למנהג לפיו התיזו מים קדושים על הבתים והמזון לברכה.
כמו כן מקיימים תחרויות של גלגול ביצים.
בין המאכלים האופייניים לחג ניתן למנות את ביצי הפסחא, ביסקוויט פסחא (באנגליה), קולוראקיה (ביוון), קוליץ', פינצה ולחמניות פסחא.
המועד שבו נחוג חג הפסחא
לחג הפסחא ולמועדים הסמוכים לו אין תאריך קבוע בלוח הגרגוריאני.
הנוצרים הראשונים ראו חשיבות בשמירת מועד החג ביום הראשון בשבוע שחל במהלך חג הפסח היהודי, ועל כן, קבעו את מועד החג על-פי הלוח העברי.
בשנים מוקדמות תאריכי חג הפסחא התבססו על תצפיות אסטרונומיות.
כדי שיתאפשר לדעת מראש את מועד החג, עברו להיעזר בטבלאות או נוסחאות המוכרות גם מן הלוח העברי: חיזוי מועד מילואו של הירח לפי מחזור של 19 שנה.
העדות הראשונה לטבלה שכזו היא זו שיצר היפוליטוס מרומא בשנת 222 לספירה, טבלה בעלת מחזור של 8 שנים.
ההתבססות על מחזור הירח באה בניגוד לשאיפה להתבסס על יום השוויון שבאה מאוחר יותר.
לקראת אמצע האלף הראשון נוצרו במקביל באזורים שונים מספר טבלאות ולוחות שנה והפערים בתאריכי החג בין כנסיות שונות היו נפוצים ובכל פעם שהתגלה פער כזה הוא נדון בוועידה במטרה לפותרו.
הפער הפך לעניין שבשגרה גם לאחר יצירת הלוח הגרגוריאני המקובל בימינו.
בוועידת ניקיאה בשנת 325 לספירה הופסקה ההסתמכות על לוח השנה העברי.
הסיבה לכך היא שבהסתמכות על הלוח העברי, מועד חג הפסחא לעיתים היה נקבע לפני יום השוויון ולעיתים אחריו.
בהמשך נקבעה נוסחה מסודרת (מעין אלגוריתם) לחישוב מועד חג הפסחא על-פי הלוח הרומי, המוכר כיום בשם הלוח היוליאני: חג הפסחא נחגג ביום ראשון בשבוע, החל אחרי מילואו של הירח שחל אחרי 21 במרץ.
21 במרץ נחשב כיום השוויון בין אורך היום לאורך הלילה.
חישוב מועד זה של האביב נעשה בשנת 325 לספירה .
הצורך בקביעת מועד חג הפסחא תרם לגיבוש לוח השנה הנוצרי.
בתקופת האימפריה הרומית, מניין השנים שהיה נהוג בעולם הנוצרי התבסס על מינוי הקונסולים על ידי הקיסר.
בו זמנית הוא קבע שיטה חדשה למניין השנים-הנזיר חישב את השנים שעברו משנת לידתו של ישו.
הוא הגדיר את לידתו של ישו כשנת 1 לספירה וקבע את השנה הנוכחית כשנת 525 לספירה.
גישה זו נכנסה בהדרגה והחליפה שיטות אחרות.
בשנת 725 בדה ונרביליס תיאר בפירוט את האומדן של דיוניסיוס ופתר כך את המחלוקת בין הכנסייה הבריטית לזו האנגלוסקסית.
בסוף המאה ה-16 האפיפיור גרגוריוס ה-13 תיקן את לוח השנה הרומי, ויצר את הלוח הנקרא על-שמו – הלוח הגרגוריאני.
בנוסף הוא תיקן את הנוסחה לחישוב חג הפסחא.
התיקונים התקבלו תחילה רק בכנסייה הקתולית, אולם בהדרגה אומצו על ידי המדינות הפרוטסטנטיות.
יוון אמצה לוח שנה משלה הזהה כמעט ללוח הגרגוריאני, אולם היא דבקה בנוסחאות הישנות לחישוב חג הפסחא, כך שביוון נחוג חג המולד יחד עם הכנסיות המערביות, אבל חג הפסחא נחגג יחד עם הכנסיות המזרחיות.
בהשוואה ללוח העברי, נחוג חג הפסחא של הכנסיות המערביות כמעט תמיד במהלך חול המועד פסח או מיד לאחריו.
מלבד בשנים ה-8, ה-19 וה-11 במחזור העיבור של הלוח העברי, שאז הוא נחגג בשבוע שלאחר חג הפורים.
חג הפסחא של הכנסיות המזרחיות נחגג לרוב בשבוע שלאחר פסח, אולם כאשר פסח חל ביום שלישי אז הפסחא עשוי לחול במהלך חול המועד פסח.
בשנים ה-5 וה-16 במחזור העיבור נחגג הפסחא כחודש אחרי, בשבוע שלאחר ל"ג בעומר.
אחת לכמה שנים מתלכדים תאריכי חג הפסחא כך שכל הכנסיות חוגגות אותו יחד, ואז הוא חל ביום האחרון של חול המועד של פסח בלוח העברי (כ' בניסן - כשפסח חל ביום שלישי) או באחרון של פסח (כ"ב בניסן - כשפסח חל ביום ראשון).
המתמטיקאי קרל פרידריך גאוס פיתח אלגוריתם לחישוב מועד חג הפסחא, ובו משתמשים עד ימינו.
פסטה (באיטלקית: Pasta; מילולית: בצק) הוא שם מקובל בעברית למאכל איטלקי העשוי מקמח, מים ולעיתים גם ביצים.
פסטה איכותית מיוצרת לרוב מקמח סולת מחיטה קשה (דורום).
הפסטה מבושלת במים מומלחים או באפיה, ומוגשת לרוב עם רוטב.
הפסטה מגיעה בצורות שונות דוגמת אטריות עבות או דקות, דפי לזניה, כיסונים (לדוגמה רביולי) ועוד.
פירוש השם פסטה באיטלקית הוא בצק.
פסטה ניתן לחלק לשתי קטגוריות רחבות: פסטה יבשה (pasta secca) ופסטה טרייה (pasta fresca).
על פי רוב, בפסטה טרייה ביצים הן מקור הרכיב הנוזלי.
פסטה יבשה מיוצרת בדרך כלל באופן תעשייתי ועוברת תהליך ייבוש ארוך על מנת להקנות לה חיי מדף ארוכים.
פסטה טרייה נשמרת בצינון או בהקפאה כיוון שהיא אינה עוברת תהליך ייבוש, וזמן הבישול שלה קצר יותר הודות לעובדה זו.
רביולי, טורטליני וכיסוני פסטה אחרים נעשים ללא יבוש כיוון שהם ממולאים במילויים (גבינות, תרד, בשר וכדומה) שלא ניתן לייבש.
באופן מסורתי פסטה טרייה מיוצרת ביד, לפעמים בסיוע של מכונות פשוטות, אבל כיום סוגים רבים של פסטה טרייה מיוצרים באופן תעשייתי על ידי מכונות, ומוצרים רבים זמינים באופן נרחב בחנויות.
צורות פסטה מסוימות מוכנות באופן מסורתי מבצק ביצים (למשל פטוצ'יני) וצורות פסטה אחרות מוכנות באופן מסורתי כפסטה יבשה (למשל פנה).
מאכלים דומים התפתחו בכל רחבי העולם והוכנו בצורות שונות במטבח האיטלקי, במטבח הסיני והיפני בפרט ובמטבח האסייתי בכלל.
הצריכה הממוצעת לנפש בישראל נאמדת על פי ההערכות בכ-5 ק"ג פסטה בשנה, נתון נמוך לעומת הצריכה הממוצעת לנפש באיטליה הנאמדת בכ-29 ק"ג פסטה בשנה, ו-15 ק"ג בארצות הברית.
שוק הפסטה בישראל מגלגל כ-680 מיליון ש"ח בשנה.
צריכת הפסטה בעולם עומדת על 6 ק"ג בשנה בממוצע לאדם.
העדויות האירופאיות הראשונות לייצור פסטה מצויות בציורי קיר אטרוסקים מהמאה הרביעית לפני הספירה.
איטריות ארוכות עם עובש שנוצרו בסין בשנת 2000 לפני הספירה ונשמרו בתוך כד חרס עתיק התגלו באזור ליד לאג'יה שבאזור הואנג הא שבמערב סין.
הכד כוסה במהלך שיטפון בבוץ ונשמר חתום בתוך הבוץ עד שרעידת אדמה גילתה את האתר בשנים האחרונות.
האטריות העתיקות הגיעו לאורך של חצי מטר והיו בקוטר של שלושה מילימטרים.
כלים לצורך ייצור פסטה התגלו בחורבות פומפי, וככל הנראה מדובר היה בכלים שהגיעו לאיטליה מסין דרך דרך המשי.
האיטלקים שדרגו את האטריות ובזה חתמו את חותמם ושייכו את הפסטה באופן רשמי למטבחם.
משם קהילת אמריקאים הכירה לארצות הברית את הפסטה והוקמו מסעדות ברחבי אמריקה.
כך הפסטה התפשטה ברחבי העולם.
תומאס ג'פרסון הביא את המכונה הראשונה לייצור מקרוני לארצות הברית בשנת 1789 בשובו מתפקידו כשגריר ארצות הברית בצרפת.
הייצור התעשייתי הראשון של פסטה באמריקה היה במפעלו של אנטואן זרגה - צרפתי ממוצא איטלקי שפתח מפעל לייצור פסטה בברוקלין שבניו יורק בשנת 1848.
באיטליה, פסטה לרוב מוגשת עם רוטב, ומנת פסטה מתאימה בין צורות הפסטה לרוטב.
תכונות הפסטה משתנות מצורה לצורה וגורמת לכך שצורות מסוימות צוותו באופן מסורתי לרטבים מסוימים לפי התאמת התכונות האלה: הבצק ממנו הפסטה מוכנה, האם הפסטה ארוכה או קצרה, האם יש בה שקעים שיוכלו להחזיק ירקות ועוד.
הדרך הטובה ביותר לאפיין את המטבח האיטלקי היא לפי המחוזות השונים שבאיטליה ולמרות זאת, באופן כללי ניתן לומר שבדרום איטליה נפוץ יותר השימוש בשמן זית, שום, עגבניות, עשבי תיבול (כמו בזיליקום ונענע), גבינת ריקוטה, דגים וירקות ובצפון איטליה נפוץ יותר השימוש בחמאה ושמנת.
חומרי הגלם הנגישים בדרום איטליה שונים מאלה הנגישים בצפון איטליה בהתאם לאקלים השונה והמאפיינים הגאוגרפיים (למשל: הרים גבוהים, קרבה לים או לאגם), ואלה גרמו לשוני שבין המטבחים האלה.
בנוסף לכך, פסטת ביצים טרייה (פסטה המוכנה מביצים ומקמח חיטה רך, כלומר, עם כמות גלוטן יחסי נמוכה) יותר נפוצה במטבחים שבצפון איטליה.
הצורה הנפוצה ביותר להכנת פסטה היא הרתחה והרבה ממנות הפסטה האיטלקיות מבוססות על פסטה מורתחת.
כמה ציוותים מסורתיים הם ספגטי קאצ'ו א פפה (רומא, לאציו), ספגטי עם שמן זית ושום, טאליאטלה עם ראגו בולונזי(בולוניה, אמיליה-רומאניה), טרנטה או טרופי עם פסטו ג'נובזי ולפעמים גם תפוח אדמה ושעועית ירוקה (ג'נובה, ליגוריה) ופנה אל'ארביאטה (לאציו).
באופן כללי, באיטליה נוהגים לשדך צורות קצרות לרטבים עם חתיכות של ירקות, פסטה יבשה וארוכה כמו ספגטי לרטבים חלקים יותר ופסטה ביצים לרטבים בשריים.
רוטב אמטריצ'אנה ורוטב ארביאטה הם בין הרוטבים הנפוצים לפסטה.
צורה נפוצה נוספת להכנת פסטה היא אפייה.
לרוב הפסטה עוברת בישול חלקי בהרתחה ואז מעורבבת או מסודרת בשכבות עם רוטב ומסיימת את הבישול באפייה בתנור.
הקנלוני ועלי הלזניה הן צורות פסטה שבאופן מסורתי מוכנות רק באפייה בתנור.
צורת פסטה נוספת ופחות פופולרית שמיועדת למילוי ואפייה היא קונקיליוני: פסטה בצורת קונכייה גדולה המורתחת במים, ממולאת, מסודרת בתבנית עם רוטב ונאפית בתנור.
הקנלוני ממולא באופן מסורתי בריקוטה ותרד או בבשר ונאפה עם רוטב עגבניות או רוטב בשמלה.
לזניה בולונז (ית) עם ראגו מבולוניה, רוטב בשמלה וגבינת פרמג'יאנו.
באופן מסורתי עלי הלזניה מוכנים מבצק תרד: בצק ביצים המכיל תרד שצובע אותו בירוק.
לזניה נאפוליטנית עם עלי לזניה מבצק ביצים, רוטב ראגו נפוליטני, קציצות בקר, נקניק, ריקוטה, פרמג'יאנו ופקורינו רומאנו.
לזניה אל פסטו מג'נובה המכילה עלי לזניה מבצק ביצים או בצק תרד, רוטב פסטו בזיליקום ג'נובזי, רוטב בשמלה, תפוח אדמה, שעועית ירוקה ופרמג'יאנו.
חלק ממנות הפסטה האפויות מוכנות עם צורות פסטה שלא מיועדות לאפייה בלבד.
במנות אלה הפסטה מעורבבת עם רוטב עגבניות או רוטב בשמלה ותוספות: לרוב גבינות (מוצרלה, ריקוטה ו/או פרמג'יאנו) ובשר (קציצות או נקניקי חזיר) ולעיתים ירקות.
מנה מסורתית אחת היא פסטה אלה סורנטינה, מנה שהיא וריאציה על מנת ניוקי מסורתית מקמפניה המכילה ניוקי, רוטב עגבניות ומוצרלה.
במנת הפסטה הניוקי מתחלף בפסטה, לרוב פסטה קצרה.
מחוץ לאיטליה פותחו מנות פסטה אפויות לא איטלקיות.
בצרפת ובמטבחים ערביים יש מנות פסטה שונות הנקראות גראטן פסטה .
הגרסה הצרפתית עם רוטב בשאמל והגרסה הערבית עם ביצים וגבינה מלוחה מגוררת.
באנגליה ובארצות הברית פותחה מנה שהפכה פופולרית ברחבי כל העולם: מקרוני עם גבינה.
זו מנת פסטה חלולה וקצרה עם רוטב גבינה המבוסס רביכה או חלב ושמנת (לעיתים חלב מאודה) ותערובת גבינות המכילה צ'דר.
לעיתים מוסיפים לרוטב תבלינים, ירקות, דגים, בשר ומאכלי ים.
המנה לא תמיד נאפית בתנור אך זו הצורה המסורתית.
יש מנות איטלקיות מסורתיות המטגנות פסטה מבושלת, כמו הפריטטה הנפוליטנית: חביתה המכילה פסטה מבושלת, ביצים וגבינות (ולעיתים בשר וירקות) ומטוגנת כפריטטה.
פסטה בצורת חוטים (לדוגמה: ספגטי וורמיצ'לי) פסטה בצורות רצועות (פטוצ'יני ולינגוויני), פסטה בצורות של צינורות (פנה), בצורת שטיחים (לזניה), בצורות סלילים (חונקי כמרים), פסטה ממולאת (רביולי) ועוד צורות רבות, כאשר לכל אחת יש שם נפרד.
פסטות דקות באופן מיוחד מתבשלות מהר יותר ובזמן הבישול של פסטות עבות יותר, קל יותר לשלוט ולהביא אותן למצב הרצוי של "אל דנטה" (לא מבושל מדי ולא מבושל פחות מדי).
חלק מצורות הפסטה נועדו לעשות מניפולציה עם מידת הבישול של כל אטרייה.
אולם, מרבית הצורות השונות של הפסטה נועדו כדי להתאים אותה לרטבים מסוגים שונים.
דוגמאות: עבור רוטב שמכיל הרבה בשר, שמתקשה להתערבב עם הפסטה, יש להכין פסטה בצורת צדפים, שהאטריות שבה יחפנו אותו.
עבור רוטב על בסיס עגבניות צריך פסטה שלאטריות שבה יש שטח פנים גדול יותר מאלה המתאימות לרוטב שמנוני, שנדבק בקלות לאטריות.
ספגטי (spaghetti) - אטריות מוכרות מאוד, עד כדי כך שרבים מייחסים בטעות את שמן לכל סוגי הפסטה.
ספגטיני ופדליני (spaghettini, fedalini) - גרסאות דקות של ספגטי.
נאכלות לרוב עם רטבים פשוטים, כמו שמן זית ושום, או רוטב חמאה וגבינה.
לינגוויני (linguini) - אטריות ארוכות שטוחות וסגלגלות מעט.
טליאטלה ופטוצ'יני (tagliatelle, fettuccine) - אטריות רחבות, ארוכות, ושטוחות, שמוגשות לרוב עם רוטב חמאה וגבינה, או רוטב הראגו הקלאסי.
בדרך כלל, פטוצ'יני הן אטריות ביצים טריות, בעוד שאת הטאלייטלה ניתן למצוא טריות או יבשות.
מקור השם טאלייטלה בצפון איטליה, השם פטוצ'יני מקורו ברומא, ושני הסוגים הם הקלים ביותר להכנה בבית.
פפרדלה (pappardelle) - רחבות יותר מהפטוצ'יני והטאלייטלה ומתאימות לרטבים עשירים ובשריים.
מקרוני (maccheroni) - הגרסה החלולה של ספגטי, נפוצה במנות ילדים.
לעיתים, גם הוא משמש ככינוי לכל סוגי הפסטה בדומה לספגטי.
גרסה עבה עוד יותר מכונה בוקטיני (bucatini), בסיציליה נפוץ דגם מסוג בוזיאטה.
לזניה (lasagne) - אטריות רחבות ושטוחות, המשמשות כמעט רק כשכבות בצק בקדירות בעלות שם זהה, שהוכנו במקור עם רוטבי ראגו ובשאמל.
ניתן להכין לזניה מאטריות טריות או יבשות.
בדרך כלל, את האטריות היבשות יש לבשל במים רותחים לפני הכנת הלזניה.
האטריות הטריות אינן מצריכות בישול אם הרוטב נוזלי דיו.
כיום מכינים לזניה עם מגוון רטבים, בתוספת רוטב בשאמל.
קנלוני (cannelloni) - צינורות חלולים גדולים שנהוג למלא ולאפות בתנור, בדומה ללזניה.
גם ניוקי נחשב לעיתים כסוג של פסטה, אם כי הכנתו שונה במקצת והוא לרוב עשוי מתפוחי אדמה.
קונצ'ילי (conchiglie) - אטריות הדומות בצורתן לקונכייה.
מותאמות לחפינת רוטב עם גושים.
פוזילי (fusilli) - אטריות בצורת בורג, בעלות שטח פנים גדול.
(כינוי עממי נפוץ בישראל הוא "פסטה ביסלי" על שם החטיף "ביסלי גריל" שעשוי מפוזילי מוקשה).
פוזילי תלת צבעי - מתאים לרטבים שאין להם טעם דומיננטי.
שליש מהאטריות בו בעלות טעם טבעי, שליש מכילות גזר ושליש מכילות תרד.
רדיאטורי (radiatori) - דומה לפוזילי, אבל הבסיס עבה יותר והסלילים דקים וצפופים יותר מה שמקנה לאטריות מראה של תנור רדיאטור (ומכאן השם).
גם "פסטה פרפרים" או "עניבות פרפר") - אטריות שלמים קל יותר להגיע אל קצותיהן מאשר אל מרכזן, כך שהקצה רך והמרכז נותר "אל דנטה".
פנה (penne) - פסטה בצורת צינורות קצרים, חלולים ורחבים, החתוכים באלכסון.
מקובל לאכול "אל דנטה" מתאימה לרטבים סמיכים.
הצורה המחודדת של קצוות הצינור מזכירה חוד של עט נוצה, ומכאן השם.
נודלס - פסטה ארוכה ועבה אשר מקורה במטבח הסיני.
נהוג לבשלה עם ירקות מוקפצים.
נוקידס ורשצ'ה - סוג פסטה טריפוליטאי מקמח וסולת, בצורה כדורים קטנים או אורז המזכיר ניוקי.
פתיתים - גרגירי פסטה קטנים ואפויים אשר הומצאו בישראל בתקופת הצנע.
פיצ'י (pici) - פסטה עבה
רוטלה (Rotelle) - פסטה אשר צורתה דומה לגלגל עם חישורים.
וזוביו (בישראל נמכרת בשם וזוביטו) - פסטה דומה לפסטת "חונקי כמרים", אבל שם רצועות הפסטה מעוצבות בצורת חולץ פקקים (או שכבות לבה של הר געש, ומכאן השם - ע"ש הר הגעש וזוב).
פסטה אלה נורמה ו-פסטה קון לה סרדה- נפוצות בסיציליה.
צינוריות - פסטה בצורת קונכייה.
מפלדינה - פסטה בצורת סרט.
פסטה מוליקטה - נפוצה בדרום איטליה
בשל פשטות רכיביה של הפסטה, ישנם פוסקים הסוברים שניתן לרכוש את רובם מוצרי הפסטה הטרייה והיבשה ללא מילוי ברוב מדינות העולם גם אם אין עליהם השגחה, ויש שסייגו היתר זה לאיטליה בלבד.
מנגד, פוסקים רבים העירו על בעיות שונות שיכולות להיווצר, כגון: תוספת של ביצים מופרות או חומרים משמרים הדורשים הכשר, אי ניפוי קמח ואי הפרשת חלה.
ישנם פסטות הצבועות בדיו המופק מדיונון ואינן כשרות.
פסטות ישנות במיוחד עלולות להיות נגועות בכנימות או בעש ועל כן יש להתבונן על שלמות האריזה והמוצר לפני צריכתו, ולכן מצריכים הכשר גם על פסטה ללא מילוי.
פסח שני (נקרא גם פסח קטן) הוא זמן קבוע בלוח השנה העברי שבו ניתנת הזדמנות שנייה להקריב את קורבן הפסח ולקיים את החג, עבור אלו שנמנע מהם להקריבו במועדו משום שהיו טמאים או רחוקים ממקום המקדש.
קורבן פסח הוא אחת משתי מצוות עשה בכל התורה שעבירה עליהן דינה כרת, ולכן חשיבותו הגדולה של זמן נוסף לקיום המצווה.
זמני פסח שני מקבילים לזמני חג הפסח באיחור של חודש אחד בדיוק: יש להקריב את הפסח בצהרי י"ד באייר במקום צהרי י"ד בניסן, ולאכול את הפסח על מצות ומרורים בליל ט"ו באייר במקום ליל ט"ו בניסן.
בספר במדבר מתואר מאורע שבו בשנה השנייה ליציאת מצרים, באה קבוצת אנשים שהיו טמאים באותו זמן, והתלוננו לפני משה שברצונם להקריב את קורבן הפסח גם הם.
משה, שלא ידע מה לענות להם, פנה לה', אשר ענה לו בציווי חדש – אנשים שהיו טמאים או בדרך רחוקה בזמן הפסח הראשון, יכולים להקריב בחודש הבא – בי"ד באייר:
באותו מעמד נוספה גם אזהרה, שאנשים שלא היו טמאים או רחוקים באותו זמן ולא עשו את הפסח, ייענשו בידי שמים בכרת.
בספרות ההלכה נדונו השונה והמשותף בין פסח ראשון לפסח שני.
כמה הבדלים מפורטים כבר במשנה:
בתלמוד הבבלי מבארים חכמים את מקור ההבדלים ואומרים:
סיכום ההבדלים בין פסח ראשון לשני:
בפסח ראשון ישנם איסורי 'בל יראה' ו'בל ימצא' על חמץ.
פסח שני מתקיים כאשר חמץ ומצה נמצאים יחד בבית.
בפסח ראשון אומרים הלל באכילת הקורבן.
בפסח שני אין אומרים הלל באכילת הקורבן.
בפסח ראשון אסור להוציא אף חלק מקורבן הפסח מחוץ לחבורת האנשים שעבורם הוא הוקרב.
בפסח שני מותר להוציא את קורבן הפסח מהחבורה.
בפסח ראשון מקריבים עם קורבן הפסח גם קורבן חגיגת ארבעה עשר.
בפסח שני אין מקריבים קורבן חגיגה.
בפסח ראשון מותר להקריב את קורבן הפסח בטומאה אם רוב קהל ישראל נטמא בטומאת מת.
בפסח שני אסור להקריב בטומאה בשום אופן.
סיכום הפרטים המשותפים לקורבן פסח ראשון וקורבן פסח שני:
שניהם נאכלין בחבורה או בבית אחד.
שניהם נאכלים על מצה ומרור.
בשניהם חל איסור להותיר מבשר הקורבן.
בשניהם חל איסור לשבור עצם מעצמות הקורבן.
אכילת חמץ עם בשר קורבן פסח שני
נחלקו הפוסקים באשר לאכילת חמץ עם בשר הקורבן.
רש"י בפירושו לתורה כותב שיש איסור של אכילת חמץ עם בשר הקרבן.
בספר מנחת חינוך נכתב על דברי רש"י במשך חכמה פירש שזהו לאו הבא מכלל עשה ולא על חמץ.
בספר אפרקסתא דעניא נכתב שרש"י דייק ממה שנאמר (במשנה, וכמו שהעתיק הרמב"ם) – מכאן שרק בבית הותרה אכילת החמץ, ולא הותרה האכילה עם הקרבן ממש.
פסח שני קרב ביום י"ד באייר בין הערביים, כפי שנאמר בתורה: אפילו כשי"ד באייר חל בשבת מקריבים בו פסח שני, ככל קורבן שזמנו קבוע.
לדעת בעלי התוספות, זמן הקרבתו אחר הקרבת תמיד של בין הערביים, כדין פסח ראשון.
אך בדעת הרמב"ם פירשו האחרונים שפסח שני קרב לפני תמיד של בין הערביים.
יש נוהגים לאכול מצות ביום זה.
בהיות שבליל ט"ו היה נאכל קרבן הפסח השני, יש שכתבו שעדיף לאכול בלילה את המצות ולא ביום י"ד שבו רק הוקרב הקרבן.
כמו כן נהגו שלא לאכול גדי מקולס (צלוי כולו בשלמותו, ללא חלוקה לאברים) בליל ט"ו באייר, כדי שלא ייראה הדבר כהקרבת קורבן פסח מחוץ לבית המקדש.
בחסידויות מסוימות (כגון חסידות קרעטשניף) נהוג שהאדמו"ר עורך טיש מיוחד לכבוד פסח שני, במהלכו הוא מקיים את סימני ליל הסדר (כולל ארבע כוסות, כרפס, מצה ומרור) והחסידים שרים שירי פסח.
אירוע זה מתקיים מדי שנה בליל ט"ו באייר, כלומר בלילה שבו נגמר יום י"ד.
בשנת 2009 החלו מספר ארגונים דתיים העוסקים בקידום סובלנות ופלורליזם חברתי לציין את פסח שני כיום הסובלנות הדתית, על פי המסר הטמון ביום זה לשיטתם.
יום זה מופיע במגילת תענית כ"יום טוב" גם לכל עם ישראל שאסור להתענות ולהספיד בו.
בעקבות זאת נהגו הספרדים וכן החסידים שלא לומר בו תחנון בתפילה, אבל באשכנז המנהג הקדום היה לומר תחנון כי בטלה מגילת תענית.
חוסר הבהירות ביחס ליום זה ניכר גם ברשימות החגים שבמגילות מדבר יהודה, שחלקן מזכירות את פסח שני בין החגים וחלקן לא.
בלוח שנה לשנת ד'תתע"ג ולשנת ד'תתע"ה וכן בלוח לשנת ד'תתמ"ח מצוין פסח שני בט"ו באייר.
יש שכתבו לומר תחנון בערב פסח שני, בתפילת מנחה על אף שבדרך כלל אין אומרים תחנון כבר בתפילת מנחה בערב יום טוב או בערב שלפני יום אשר אין אומרים בו תחנון.
לכן אין משמעות מיוחדת לבוקר י"ד, בוקר זה אינו חג, ובוודאי שאין להימנע מאמירת תחנון ביום שלפניו, יום י"ג.
יש נוהגים שלא לומר תחנון גם ביום ט"ו שהוא יום אכילת הקורבן.
בשנים שחל יום טוב ראשון של פסח ביום ראשון, חלה תענית שני בתרא ביום זה.
לפי המנהג הקדום שאומרים תחנון, בוודאי נהגו תענית בה"ב כרגיל.
לאחר שהפסיקו לומר תחנון בהרבה קהילות, נוצרו חילוקי מנהגים אם לנהוג בה"ב ביום זה או לדחותו (או לגמרי או לשבוע אחר).
במקורות שונים נזכר פסח שני כמועד עלייה לרגל למירון.
כך עולה מן החיבור "אלה המסעות" שמן המאה השלוש עשרה, לפיו היו מתקבצים יהודים ומוסלמים במערת הלל ושמאי בפסח שני.
ט"ו באייר נזכר כמועד עלייה לרגל למירון בתעודה מגניזת קהיר, "לוח קברות צדיקי ארץ ישראל", שנכתבה במאה הארבע עשרה.
ר' משה באסולה מספר על השתתפותו בשיירה של יותר מאלף איש שעלו לקברי הצדיקים במירון בפסח שני בשנת רפ"ב (1522).
זהו האזכור האחרון של פסח שני כמועד עלייה לרגל למירון.
מאותה תקופה, בהשפעת מקובלי צפת, השתנה מועד העלייה לרגל למירון לל"ג בעומר.
לפי מסורת מאוחרת, יום זה הוא יום פטירתו של רבי מאיר בעל הנס, ויהודים רבים נוהגים לעלות לקברו שבטבריה או לערוך לכבודו הילולא הכוללת לימוד תורה, הדלקת נרות ותרומת כספים ללומדי תורה ולבתי כנסת.
מנהג זה החל לראשונה בשנת תרכ"ז (1867), אז הוקם בניין על קברו.
לפי המנהג, בשעת נתינת הצדקה אומרים את קטע התפילה המופיע בסיפור התלמודי על הנס של רבי מאיר:
פסח מילין (Meilin) נולד ב-1930 בווינה בירת אוסטריה, בנם של ברכה ויהודה י' מילין, בן אחיה של המשוררת והסופרת שפרה אלון.
בשנת 1938 עלה עם הוריו לארץ ישראל והמשפחה הצטרפה לקיבוץ גניגר.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש מגיה בעיתון "דבר" ובהמשך כיהן כסגן העורך של "דבר לילדים", ועורכו של "משא", המוסף הספרותי של "דבר".
היה ידוע בכינויו: "איש השיר והנקודה" - זאת משום עבודתו הענפה בניקוד שיריהם של משוררים צעירים, בין היתר בכתבי העת "אורבניה" ו"שחרזדה".
מילין היה חבר ועד אגודת הסופרים העברים ובין השנים 2003–2010 כיהן כסגן יו"ר איגוד כללי של סופרים בישראל.
שיריו תורגמו לשפות רבות: לערבית, להינדית, לצרפתית, לרוסית, לפולנית ולגאורגית, וחלקם הולחנו.
אחרי מותו קרא האיגוד הכללי של סופרים בישראל על שמו את "פרס פסח מילין לשירה" שהוקדש למשוררים בתחילת דרכם, הפרס חולק בין השנים 2011-2015 וזכו בו בין היתר המשוררים רועי שניידר (2012) עדי קיסר (2013).
בוקר כחול: שירים (תל אביב: נחום דרימר, תשט"ו 1955).
שוב האור הזה: שירים (תל אביב: "מגל" על ידי הוצאת מחברות לספרות, תשכ"ו 1966).
שירים מן הסולם; איורים: אבא פניכל (תל אביב: מיטב, תשל"א).
שבע שמשות (תל אביב: השמש, תשל"ג).
עתה שמיך גפנים: שירים (תל אביב: הדר, 1977).
לפתוח כמו: ספר האהבות: שירים (תל אביב: אל"ף, תשמ"ה 1985).
שירים מחוץ לתור, שירים (תל אביב: אל"ף, תשמ"ו 1986).
צבעים של אהבה: שירים (תל אביב: ירון גולן, תשנ"ב 1992).
שירים על גדר הזמן: שירים (תל אביב: ירון גולן, תשנ"ח, 1997).
לא בניתי חומה: שירים (ירושלים: כרמל, 2006).
פסטו (באיטלקית: pesto) הוא רוטב במטבח האיטלקי, המוכן באופן מסורתי מריחן (בזיליקום), צנוברים, שום, שמן זית וגבינת פרמזן או פקורינו כתושים בעלי ומכתש.
הפסטו משמש רוטב לפסטה, כממרח, תיבול למרק ועוד.
מקור הפסטו הוא חבל ליגוריה שבאיטליה.
קיימות עדויות למאכל דמוי פסטו כבר בתקופת הרומאים, אם כי ייתכן שמקור הפסטו כפי שמוכר היום בתקופה מאוחרת יותר (סביבות 1600).
מקור השם הוא בשורש האיטלקי pestâ שמשמעותו לכתוש.
בנוסף לגרסה הקלאסית של הפסטו (שרכיביה כאמור הם בזיליקום, צנוברים, שום, שמן זית וגבינה קשה) המכונה "פסטו אלה ג'נובֶזֶה", קיימות גרסאות רבות אחרות של פסטו.
ניתן, לדוגמה, להשתמש בעשבי תיבול אחרים (פטרוזיליה, כוסברה, נענע וכיוצא בזה) במקום או בתוספת לבזיליקום.
ניתן גם להחליף את הצנוברים באגוזים מסוג אחר, כגון אגוזי קשיו ואפשר להחליף או לוותר על הגבינה.
כאשר הפסטו משמש כרוטב, מקובל לפעמים לעדן את מרקמו ולהעשירו על ידי הוספתו לשמנת מתוקה.
פיסטו (pistou) – מקור הגרסה בחבל פרובאנס שבצרפת.
כוללת בזיליקום, שמן זית ושום בלבד.
פסטו אלה סיצ'יליאנה – כוללת גם עגבניות מיובשות.
במטבח המודרני הפסטו נטחן בדרך כלל במעבד מזון ולא נכתש ידנית.
כמו כן ניתן להשיג פסטו מוכן במרכולים.
ברבים ממוצרי הפסטו התעשייתי, מוחלפים חלק מהמרכיבים ברכיבים זולים יותר (לדוגמה אגוזי מלך במקום צנוברים, שמן צמחי השונה משמן זית וכדומה) ונוספים חומרים משמרים.
בישראל מושמטת לעיתים הגבינה מסיבות כשרות.
פסטו היא מילה איטלקית שמובנה בעברית ממרח, או ליתר דיוק כותש או כתישה.
מקובל ליחס את הפסטו לצמח הבזיליקום, אך יש גם ממרח שום, ממרח פטרוזיליה ועוד.
כיום כולם יקראו פסטו שכן כולם נעשים בכתישה.
פסטו טבעוני נעשה ללא תוספת של גבינה והיתרון שלו שהוא נשמר לתקופה ממושכת בקירור ללא חומרים משמרים.
מידת השימור של הפסטו נקבעת לפי כמות שמן הזית ומידת הייבוש של עלי הריחן.
אם הממרח כולל כמות גבוהה של מים, אם העלים טריים או אם הוא מכיל מעט שמן זית ביחס למים, הוא יחזיק לזמן קצר יותר.
פסח שִׁנְעָר (שוסר) (6 בפברואר 1914 - 24 במרץ 2013) היה חוקר תרבות האסלאם והשפה הערבית ומילונאי ישראלי - אחד משני המחברים של מילון איילון-שנער.
עד מותו היה פרופסור אמריטוס במכון ללימודי אסיה ואפריקה שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
פסח שנער נולד כפסח שוסר בריגה שבפלך ליפלנד של האימפריה הרוסית (כיום בירת לטביה) ב-1914, בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
בעת המלחמה נקלע אביו כסוחר למזרח הרחוק, ונשאר שם עד תום המלחמה, אז הצטרף למשפחה.
בילדותו למד בחדר ובנערותו בבית ספר עממי גרמני ובהמשך בגימנסיה פרטית גרמנית, שם למד לטינית.
עלה לארץ ישראל ב-17 באפריל 1935, בריגה התחייב ללכת לקיבוץ שתקים מפלגת יודנשטאטפארטיי ליד נס ציונה בגבעת טירת שלום.
הקיבוץ התפרק אחרי חצי שנה, אך שנער נשאר לעבוד בפרדסי הסביבה, שם עבד יחד עם ערבים בדואים, מהם למד את השפה הערבית בלהג בדואי.
ב-1937 עבר לירושלים ללמוד באוניברסיטה העברית.
למד לתואר שני בשפה וספרות ערבית כמקצוע ראשי ובתרבות האסלאם (כולל דת האסלאם) ולימודים קלאסיים (יוונית ולטינית) כמקצועות משניים (באותה תקופה היו שלושה חוגים, והלימודים היו ישירות לתואר שני).
הוא התפרנס ממתן שיעורים פרטיים וקיבל תואר שני ב-1945.
ב-1940 התחתן עם בלומה (בוסיה) לבית רפופורט.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התנדב להגנה ושירת בפלוגת הרכבות שהקימו הבריטים.
בתום לימודיו ב-1945 התקבל למחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, ושקד על הקמתו של ארכיון של המזרח התיכון.
בשנות הארבעים חיבר יחד עם דוד איילון את המילון הערבי-עברי ללשון הערבית החדשה, שראה אור ב-1947. מילון איילון-שנער נותר המילון הפופולרי ביותר לשפה הערבית בישראל במשך עשרות שנים, והמשיך להתפרסם למעלה מיובל שנים לאחר מהדורתו הראשונה.
ב-1949, לאחר הקמת המדינה, הצטרף שנער למחלקת החקר של משרד החוץ והיה הממונה במשרד החוץ על חקר מדינות המגרב (צפון אפריקה) כולל יהודיהן.
הוא עסק בכתיבת סקירות דו-שבועיות על העולם הערבי.
ב-1957 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית על עבודה בנושא: "תקורת הלאומנות הערבית באפריקה הצפונית המערבית".
הוא כתב את הדוקטורט בהנחייתו של פרופסור שלמה דב גויטיין.
באותה שנה הוזמן למשך שלוש שנים וחצי להיות מרצה בדרופסי קולג' שבפילדלפיה, שימש כמרצה בכיר ללימודי ארצות האסלאם, והיה מרצה אורח באוניברסיטה המורמונית בריגהאם יאנג שביוטה.
הוא שב לישראל ביולי 1960 והתקבל כמרצה בכיר במכון למדעי המזרח שבאוניברסיטה העברית, לימים המכון ללימודי אסיה ואפריקה, שם לימד הן שפה וספרות ערבית והן את דת האסלאם.