tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפרווה של צבי סוף ההרים מתחלקת בין שכבה עבה המורכבת משערות גסות - בגוף, בזנב וברגליים, לבין שכבה דקה המורכבת משערות דלילות בצוואר ובראש.
השכבה הגסה שמכסה את רוב הגוף מגינה עליו מטמפרטורות קרות למדי בבית גידולו ההררי.
צבע הפרווה משתנה גם בהתאם לכך: בגוף והרגליים - חום אפרפר\ אפרפר בהיר\כהה\כסוף או חום אדמדם (תלוי בתת-המין), ובראש והצוואר בצבע חום בהיר\ צהבהב כהה\צהבהב קרמי או כתמתם.
החלוקה הברורה של הצבעים הללו (כהה בגוף ובהיר בצוואר) בולטת מאור, ומסיבה זאת לא ניתן להתבלבל בינו לבין צבי סוף הסוואנה וצבי סוף מצוי - שאצלם הצבע אחיד באופן כללי בכל הגוף.
למרות שניתן לראות לעיתים רחוקות פרטים עם צבע אחיד, גם אז הצבע האפרפר מהווה הבדל ניכר בינו לבין שני המינים.
הן באזור הגב והן באזור הצוואר הצבע יהיה כהה מהרגיל, ולעיתים גם במצח.
במספר אזורים בגוף בולט צבע לבן בוהק: הגחון, המותניים, צדדי הרגליים הפנימיות והצד התחתון ושפת הזנב; בצדדים החיצוניים הצבע כאמור חום על גווניו הרבים.
למין זה אין כתמים שחורים על הרגליים.
הצבע הכללי של הפנים בהתאם לצבע הצוואר, ולעיתים בהיר יותר.
לפרטים מבוגרים יש לפעמים פס כהה היורד ממרכז המצח לאורך החוטם עד האף.
סביב העיניים יש גבות או עיגולים לבנים דהויים ואין זה נדיר שהם נעדרים לחלוטין.
יש כתם לבן המשתרע על השפתיים והסנטר, ויש והוא יתפשט גם לסינר בינוני בגרון.
הצד הפנימי של האוזניים והשפה של הצד החיצוני לבן, והשאר בצבע אפרפר או צהבהב שמשתנה כאמור בהתאם לצוואר.
מתחת לאוזניים סמוך למפרקת יש בדרך כלל עיגולים שחורים בולטים האופייניים לצביי הסוף ומשמשים כבולטות ריח.
גופו של צבי סוף ההרים רזה למדי וארוך, וראשו קטן למדי.
הצוואר ארוך ודק, ועבה יחסית אצל הזכרים.
הרגליים דקות וארוכות, והפרסות אפורות וקצרות.
הזנב גדול, שעיר ורחב וזהה למדי לזנב האיילים; בשעת סכנה הוא מונף למעלה כאות אזהרה.
למין זה עיניים ואף גדולים ושחורים.
ואין לו בלוטות ריח בצדדי העיניים.
בשל צבעי הפרווה של מין זה הדמיון שלו לאיילים גדול יותר משני קרוביו, והנקבות נראות ממש כאיילות.
מלבד הקרניים אין הבדלים ממשיים כל כך בין הזכרים לנקבות, והראשונים עלולים להיות גדולים וכבדים יותר.
האנטילופה האיילית (Pelea capreolus), היא סוג פרסתן ייחודי בעל מין יחיד שמסווגת בתת-משפחת הפלינים, אך כיום נוטים לסווג אותה בתת-משפחת צבאי הסוף כיון שהיא חולקת איתם מאפיינים רבים.
היא דומה מאוד לצבי סוף ההרים וממרחק ניתן להתבלבל ביניהם בנקל, ותפוצתה חופפת לצבי סוף זה באזורים מסוימים.
עם זאת ניתן להבדיל ביניהם על ידי הסימנים הבאים כדלהלן: קרניי צבי סוף רחבות במקצת ומתעקלות בסופם בדרך כלל, ואילו של האנטילופה האיילית ישרות, דקות וחדות ביותר.
לצבי הסוף פרווה משערות גסות בצבע אפור עד חום בגוף וצהבהב או אדמדם בצוואר, ואילו לאנטילופה האיילית פרווה צמרירית בצבע כסוף כשהרגליים והצוואר חומים בהירים.
לצבי הסוף גבות לבנות דהויות מסביב לעיניים, ולאנטילופה האיילית עיגולים לבנים בולטים.
לצבי הסוף ראש קצר למדי ואוזניים גדולות ועגולות, ולאנטילופה האיילית ראש מוארך ואוזניים צרות, ארוכות ושפיציות.
לאנטילופה האיילית אין עיגולים שחורים מתחת לאוזניים.
היא נפוצה באזורים המערביים של דרום אפריקה ולסוטו בלבד.
כאמור צבי סוף ההרים מצוי בשלושה אזורים גאוגרפים נפרדים, המחולקים לפי תת-מינים כדלהלן:
תת-המין הדרומי מאכלס בעיקר מחצית משטחה של דרום אפריקה (מחוזות: קוואזולו-נטאל, לימפופו, חאוטנג, המדינה החופשית, הכף המזרחי ומפומלנגה), מרבית לסוטו וסווזילנד, ודרום מוזמביק ובוצוואנה.
באזורים אלה תפוצתו חופפת לצבי סוף מצוי.
תת-המין המזרחי מאכלס את דרום טנזניה, מרכז ומזרח קניה, מערב אוגנדה, דרום מזרח דרום סודאן, וחגורה ארוכה מדרום עד מרכז אתיופיה.
ברוב אזורים אלה הוא חופף לצבי סוף הסוואנה, ובטנזניה גם לצבי סוף מצוי.
תת-המין המערבי מוגבל להרי אדמאווה המשתרעים על צפון קמרון ודרום ניגריה.
באזור זה תפוצתו חופפת לצבי סוף הסוואנה.
התפוצה הגאוגרפית משתרעת על רמות מזרח ודרום אפריקה והן נעצרות במישורי הסוואנות הגדולות.
כפי שמשתמע משמו, בית גידולו של מין זה הוא בעיקר על מורדות הרים - תלולים או מתונים בגובה 1,500–2,000 מטר מעל פני הים ולעיתים עד 5,000, עם פסיפס של סלעים, עצים דלילים, כרי דשא, שיחים גבוהים ועבותים ומקורות מים זמינים.
הם מצויים גם במישורים ועמקים שלמרגלות ההרים וכן בסוואנות עשבים גבוהות, עד מרחק של קילומטר מאזור הררי.
במקרים של שריפות במישורים הם ירדו מההרים בשביל הצמחייה החדשה, אך תמיד יחזרו לאזור ההררי המוגן.
הם נמנעים לחלוטין מיערות עבותים או מישורים המרוחקים מההרים.
בין ההרים שבהם הוא מצוי ניתן למנות את הר קילימנג'רו, הר קניה, הר מרו, (קניה וטנזניה), הר אלגון והר מורוטו (אוגנדה), הרי אדמאווה (קמרון וניגריה), הרי באלה, והר גוגה (אתיופיה), הרי קינייטי (דרום סודאן), הרי דראקנסברג (דרום אפריקה) ועוד.
הטמפרטורות באזורי העמקים נעות בין 20 ל-30 מעלות, ובאזורי ההרים עלולות להיות קרות מאוד בהתאם לגובה ההר.
כמות המשקעים הממוצעת נעה בין 500 ל-3,000 מ"מ לשנה.
צבי סוף ההרים הוא בעל חיים יומי, ורוב פעילותו מתרחשת משעות הבוקר ועד שעות הערב.
בשעות הצהריים המאוחרות הוא נוטה לרדת במדרונות לעבר המישורים העשירים בצמחייה.
את רוב הלילה הוא מבלה בסמוך למרגלות המדרונות או במעלה ההר עד הזריחה ולאחר מכן מקפיד לשהות בצמחייה ההררית הסבוכה.
כאשר הצבי נבהל הוא נותן לעיתים קרובות שריקה חדה המזהירה את שאר בעלי החיים שבאזור.
במקרה שטורף מתקרב אליו, הוא נשכב בעשב הגבוה כשרק אוזניו בולטות עד שהפער נסגר לכ-40 מטר, או שמביט בו בגוף זקוף לזמן קצר כדי לאותת לו שהתגלה; אם הטורף ממשיך להתקרב הוא פותח בריצה.
צביי סוף הררים נוטים לרוץ לאזורים נמוכים במקביל למדרון ההר ברצף של כמה שרשרות ריצה קצרות של 300-20 מטר, ולאחר מכן כשהם מגיעים למרגלות ההר הם תופסים מחסה בשיחים או עשבים גבוהים.
בין כל שרשרת של ריצה הם עוצרים לפעמים ומביטים אחורה כדי לבדוק אם הטורף התייאש.
התנהגות זו שונה משל האנטילופה האיילית שכשנרדפת נוטה לרוץ לאזור גבוה יותר.
מינים אלה זה גומאים 2–4 ק"מ ב-20 דקות.
הם דוהרים בצעדים ארוכים כשהזנב העבה שלהם מונף כלפי מעלה, וצידו התחתון הלבן מזהיר את שאר הצביים באזור בדומה לאייל פרדי לבן-זנב.
הטורפים של צביי סוף הררים כוללים: אריות, נמרים אפריקנים, צבועים נקודים, זאבים טלואים, ברדלסים ולעיתים גם בבונים.
העופרים נטרפים גם על ידי קרקלים, סרוואלים, תנים ופיתונים.
צביי סוף ההרים בררניים מאוד, וניזונים בעיקר מדשא, עלים ועשבים ירוקים, ומעת לעת גם כמויות קטנות של שיחים ועשבי תיבול.
הם נוטים לאכול צמחייה חדשה וחלקים רכים בעשב, ונמנעים מעלים יבשים או גבעולי עשב ישנים.
במזון של צביי סוף אלה יש תכולת חלבון נמוכה מאוד, אף יותר משל אנטילופות בררניות במיוחד כגון דלגן ואימפלה מצויה.
בשל הערך התזונתי הירוד של מזונם והאופי הבררני שלהם, צביי הסוף יכולים לאבד עד 20% ממסת הגוף שלהם בעונות החורף היבשות.
במקרים בהם יש מחסור בתזונה הרגילה הם לא עוברים בקלות למזון אחר, ולעיתים אף ימותו בגלל זה.
גם מיני עשבים שנאכלים על ידי רוב האנטילופות לא תמיד יאכלו על ידם.
צביי סוף ההרים הם אנטילופות חברותיות למחצה, והם נראים בדרך כלל בקבוצות משפחתיות קטנות של 12-3 פרטים.
קבוצות של עד 40 צביים עלולות להיווצר בסביבות מסוימות.
גם בעדרים קטנים המבנה החברתי די רופף, וכל פרט מצרף לעיתים קרובות לקבוצה אחרת.
המבנה החברתי העיקרי מתחלק לשלושה: קבוצות לא יציבות של נקבות עם צאצאיהם; קבוצות של זכרים מתבגרים בגיל שנה עד שנתיים וחצי; וזכרים מבוגרים טריטוריאליים החיים בבדידות בשטח של 2 קמ"ר וחצי ולעיתים מצטרפים עם עדר נקבות.
כאשר הזכרים הצעירים מגיעים לבגרות הם מגורשים על ידי הזכר הדומיננטי, ויחיו בקבוצות עד שיצליחו לתפוס לעצמם שטח.
כאשר צבי סוף מבוהל הוא עלול לנטוש את שטחו באופן זמני, ויחזור ברגע שההפרעה תחדל.
הזכרים לא מסמנים את שטחם עם צואה, אלא על ידי ריח ותצוגה זקופה ומאיימת כלפי פולש.
קבוצות של נקבות פעילות בשטחים קבועים בגודל של 36–70 קמ"ר שחופפים למספר שטחים של זכרים מבוגרים.
לנקבות יש העדפה לשטחים תלולים מאוד שמגינים עליהם מפני טורפים, גם במקרה וזה יבוא על חשבון זמינות של מזון ומים.
הצפיפות וגודל השטח של הפרט, עלול להשתנות בהתאם לשפע המזון והצמחייה העבותה: כך שבעוד ובדרום אפריקה היא 7 פרטים ל-2 קמ"ר בשל שפע בבתי גידול טובים, במזרח אפריקה בשטח כזה עלול להיות בסביבות 11–33 פרטים.
כאשר נקבות חוצות את שטחו של זכר דומיננטי, הוא ינסה לגרום להם להישאר לזמן רב ככל האפשר, ומתרבה עם כל נקבה בוגרת שמגיעה לייחום.
הרבייה עלולה להתרחש לאורך כל השנה, ובדרך כלל ההמלטות יהיו בתקופות של שפע במזון: בדרום אפריקה בעיקר בחודש נובמבר, ובמזרח אפריקה ממרץ עד מאי.
ההיריון נמשך כ-8 חודשים, לאחריהם נולד עופר יחיד החבוי בצמחייה העבותה לפחות לחודש אחד, ואימו מגיעה מספר פעמים ביום להניקו.
העופר נגמל בסביבות שנה, כאשר הנקבות מגיעות לבגרות לאחר 12–24 חודשים, והזכרים לאחר 27 חודשים.
תוחלת החיים של צבי סוף ההרים 8–12 שנים בטבע, ועד כ-14 שנים בשבי.
צבי סוף ההרים מסווג במצב השימור ללא חשש (LC) על ידי IUCN, בשל תפוצה רחבה למדי ומספרים סבירים, ומגמת אוכלוסייתו יציבה.
מצב שימורו לא הולך להשתנות לטווח רחוק, כל עוד ישנם אוכלוסיות גדולות באזורים מוגנים; כמו כן בית גידולו ההררי מקשה על פעילות אנושית רחבה.
עם זאת באזורים המזרחים והמערבים אוכלוסייתו הצטמצמה בהרבה, והוא סובל מציד לא חוקי נרחב, אובדן בית גידול, הקמת יישובים חדשים, הפרעה על ידי רועי צאן ובקר, וטריפה של כלבי בית.
מצב השימור של תת-המינים משתנה כדלהלן:
ראדבוק הרים דרומי מסווג בקטגוריית ללא חשש (LC).
ראדבוק הרים מזרחי מסווג בקטגוריית פגיע (VU).
ראדבוק הרים מערבי מסווג בקטגוריית סכנת הכחדה (EN).
צבי סוף ההרים מגודל בעשרות חוות פרטיות בדרום אפריקה וקניה והוא מצוי באזורים מוגנים רבים.
האוכלוסייה העולמית של צביי סוף הרריים נאמדת בכ-36,000 פרטים.
מתוכם 33,000 של תת-המין הדרומי, 2,400 של תת-המין המזרחי, ו-450 בלבד של תת-המין המערבי.
צבי ספיקי (שם מדעי: Gazella spekei), הוא מין אנטילופה קטנה יחסית בסוג צבי, האנדמי לקרן אפריקה ומצוי בסכנת הכחדה.
הוא תואר לראשונה בשנת 1863. מבחינה חיצונית הוא דומה מאוד לצבי קיווייה, ומבחינה גנטית קרוב בעיקר לצבי מצוי, צבי הנגב וצבי הודי.
יש לו חפיפה בתפוצה עם צבי קלארק, צבי סומרינג וצבי ג'ירפי.
צבי ספיקי ניתן לזיהוי בקלות על ידי הבלוטה הייחודית שלו באף כדלקמן, והוא אחד הצבאים הקטנים ביותר.
שמו המדעי של צבי ספיקי נגזר מערבית ולטינית כדלהלן: "Gazella" - מקורו בשם הערבי "ע'זאל" שבו מכונה הצבי, ופירושו הוא "עז פראי".
"spekei" - הוא על שם מגלהו ג'ון הנינג ספיק שהיה חוקר ארצות בריטי (1864-1827. כנ"ל לגבי שמו הרשמי).
כיונק המצוי במדינות קרן אפריקה, המספרים של צביי ספיקי יורדים במהירות בשל ציד ואובדן בית גידול נרחב, כמו גם מעשרות סכסוכים צבאיים הנמשכים מזה 20 שנה.
הן לזכרים והן לנקבות של צבי ספיקי ישנם זוג קרניים ספירליות וקטנות יחסית לרוב הצבאים.
המבנה שלהם אופייני לסוג צבי: הקרן צומחת לכיוון מעלה, מתעגלת לאחור ובחזרה כלפי קדימה בצורת "S"; מבנה נוסף שאופייני מאוד למין זה הוא שהקרניים צומחות בצורה ישרה לכיוון מעלה - ללא עיקולים, ורק לקראת הסוף מתעקלות מעט אחת כלפי השנייה.
קרני הנקבות צומחות פעמים רבות לכיוונים מנוגדים.
הקרניים צומחות במרכז המצח, ובמרחק ניכר מהעיניים והאוזניים.
בבסיס הקרניים די סמוכות אחת לשנייה, ובקצוות עם מרחק גדול במקצת, ואצל קרני הנקבות המרחק באופן כללי גדול גם בבסיס לעומת קרני הזכרים.
הקרניים עבות לכל אורכם ובייחוד בבסיס, ובשליש הקרן האחרון הן הופכות לדקות יותר ומסתיימות בשפיץ חד או מעוגל.
מהבסיס לאורך הקרן ישנם 8–13 טבעות או חצאי טבעות גדולות ובולטות, ובין טבעת לחברתה יש רווח ברור בניגוד לצבי רים.
קרני הנקבות מתאפיינות בטבעות קטנות וחלקות יותר הנראות כחריצים, ומספרם מגיע לעיתים ל-19; לשני המינים הקצוות חלקות.
צבע הקרניים הוא חלודה כהה\בהיר או אפרפר, כשקצוות בצבע כהה יותר -שחור\שחור כחלחל; הטבעות משתנות בין צבע בהיר לכהה.
כאמור לשני המינים יש קרניים, וניתן לקבוע על פיהם בקלות מה מינו של הצבי: קרני הזכרים גדולות ועבות יותר, עם טבעות ברורות ובולטות, ואילו קרני הנקבות גליליות ודקיקות עם מספר רב של טבעות קטנות וחריצים.
הפרווה של צבי ספיקי קצרה וחלקה ומותאמת לאקלים החם של קרן אפריקה, והיא מורכבת משערות דלילות ודקות.
צבע הפרווה משתנה בין חום בהיר\אפרפר\שמנת בגב, צדדי הבטן העליונים, השוקיים והגפיים, לבין חום צהבהב דהוי בצוואר ובגרון.
הגחון, החזה והמותניים בצבע לבן בוהק; מעל המותניים הבהירים ישנו פס עבה בצבע חום שוקולד כהה עד שחור האופייני לצבאים, והוא מתפשט בדרך כלל גם לגפיים והשוקיים.
מעל הפס הכהה ישנו פס עבה נוסף בצבע חום צהבהב דהוי.
הרגליים מתחלקות בין חום בהיר בצד החיצוני, ללבן בוהק או קרמי בצד הפנימי.
על הברכיים יש כתמים עגולים בצבע שחור\חום שוקולד.
העכוז בצבע לבן בוהק, ובמרכזו בולט הזנב השחור והמברשתני.
בצידי העכוז יש פסים דקיקים בצבע שחרחר\חום שוקולד.
בין הפרסות העליונות לתחתונות יש כתם שחור.
צבע ראשו של צבי ספיקי חום צהבהב או בהיר בהתאם לגוף, ועם סימוני פנים האופייניים לצבאים: המצח והחרטום בצבע חום אדמדם כהה או בהיר, ובצידי המצח ישנם שני כתמים דקיקים בצבע חום כהה שלעיתים נעדרים.
בתחילת החוטם יש רצועה שחורה קטנה ובולטת, והשאר בצבע אפרפר.
סביב העיניים יש "משקפיים" לבנים גדולים, ומכל אחד מהם יוצא פס לבן עבה הנמשך עד לאף בצורת "P".
במקביל, מתחת לעיניים נמשך פס דק בצבע שחור\חום שוקולד עד לפה, ובינו לבין הפס הלבן העבה יש פס דקיק בצבע חום בהיר שקשה להבחין בו מרחוק.
סביב השפתיים, הסנטר והחלק העליון של הגרון יש כתם לבן.
צבע האוזניים הוא שילוב של גוני שחרחר, אפרפר, ולבנבן.
גופו וצווארו של צבי ספיקי ארוכים ודקים, וצווארם של הזכרים עבה יותר משל הנקבות.
האוזניים ארוכות ודקות - עגולות בתחילתם ומשולשות בסופם.
הרגליים ארוכות ודקיקות, ומסתיימות בפרסות קצרות וחדות בצבע שחור.
העיניים גדולות, עגולות ושחורות, ומתחת לכל עין יוצא חריץ דק ושחור המאפיל על בלוטות הריח.
מלבד הקרניים אין הבדלים בולטים בין הזכרים לנקבות, והזכרים בדרך כלל גדולים, כבדים וכהים במקצת.
מידות הגוף של צבי ספיקי:
צבי ספיקי אנדמי למזרח קרן אפריקה.
הוא מצוי במחוזות סומליה: גולגוד, מודוג, ושאבלה-דקסה וכן במחוזות של הישויות הבלתי מוכרות פונטלנד (ברי ונוגאל) וסומלילנד (סאנאג, סול וטוגדייר).
הוא מצוי גם במספרים פחותים במדינת סומאלי האתיופית.
הנוכחות שלו במדינה האחרונה מוטלת בספק זמן רב בשל ציד חמור, וסביר להניח שהוא כבר נכחד שם.
הגבול הצפוני שלו הוא באזור ההררי של גבעות ג'וליס, בעוד שהגבול הדרומי נקבע על ידי לחץ הציד.
בית הגידול של הצבי הספיקי הוא בעיקר מרעה-מישורי צחיח למחצה, מרעה מדברי וסוואנה נמוכה, כמו גם אזורים עם שיחים גמדיים, חורשים דלילים, ואפילו סמוך לחופים.
הוא מצוי בגבהים נמוכים של 100–200 מטר מעל פני הים בדרך כלל, אך באזורים מסוימים בצפון הוא נמצא גם על מורדות הרמה האתיופית בגובה של 1,500-500 מטר.
הטמפרטורות בתחומי מחייתו 20–40 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת היא 25–250 מילימטר לשנה.
כמו רוב היונקים החיים בסביבה חמה ויבשה, צביי ספיקי פעילים בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות ושעות הערב המאוחרות - שאז הטמפרטורה קרירה יחסית.
את השעות החמות של היום הם מבלים במנוחה באזורים מוצלים.
תזונתם של צביי ספיקי מבוססת על עשבים, עשבי תיבול, שיחים, דשא, וצמחים בשרניים מדברים המצויים בבית גידולם.
את מרבית הלחות הנדרשת לקיומם צביי ספיקי מקבלים ממזונם, ולעיתים קרובות הם יכולים לשרוד במשך זמן רב ללא מים - מה שמהווה הסתגלות שימושית לסביבה היבשה שלהם.
בזמן המרעה יש זקיף אחד שתפקידו לתור אחר סכנות, ובמקרה של הבחנה בטורף הוא נותן כאמור עיטוש-נחירה חזק מהשקיק שבאף.
כאשר הצבי נרדף או נרגש, הוא פותח בריצת "פרונק" המהווה שילוב של ריצה, ניתור וקפיצה.
הטורפים ההיסטוריים של צביי ספיקי בוגרים הם אריות, נמרים אפריקנים, צבועים נקודים, זאבים טלואים ופיתונים, והעופרים נטרפים גם על ידי תנים, קרקלים, וסרוואלים.
עם זאת, מרבית הטורפים הגדולים נעלמו מרחבי סומליה, כך שהטורפים העיקריים לבוגרים הם צבועים ופיתונים.
צביי ספיקי הם בעלי חיים חברתיים.
הם חיים בקבוצות קטנות של 5 עד 12 פרטים.
כאשר יש שפע של משאבי טבע, הקבוצות הקטנות האלה עשויות להתמזג לתוך עדרים של עד 20 צבאים.
ישנם שני סוגי עדר טיפוסיים: 1) עדר המורכב מזכר בוגר עם הרמון של נקבות וצאצאיהן, והנקבות הן אלו שקובעות את מסלול ההליכה למקומות מרעה.
הזכר הדומיננטי נמצא תמיד בתנועה כדי לשמור על הרמונו ועל גבולות הטווח של שטחו, המשתרע על כ-2 קילומטרים רבועים.
הוא מסמן את שטחו בצואה ושתן, ובתקופות מסוימות גם על ידי הפרשות מבלוטות הריח שמתחת לעיניים.
2) עדר המורכב מזכרים בוגרים וצעירים שלא הצליחו לתפוס לעצמם שטח.
השטחים נשמרים בדרך כלל לאורך השנה עד חודש מאי, ואז בשל נוכחות מסיבית של זבובים נושכים בתקופה זאת, הצבאים פותחים בנדידה לאזורי החופים או דיונות חול שבהם הרוחות החזקות מפזרות את הזבובים.
נדידות בהיקף קטן מתרחשות גם כאשר יש מחסור בצמחייה.
עונת הרבייה היא בחודשי דצמבר וינואר, וההמלטות מתרחשות בחודשי מאי או יוני.
ההריון נמשך 6–7 חודשים, לאחריהם נולד עופר יחיד במשקל קילו וחצי.
העופר שוהה בימיו הראשונים חבוי בצמחייה הדלילה ללא תנועה כדי להיות מוגן משלל טורפים, ואימו הנמצאת בקרבת מקום מגיעה אליו מספר פעמים כדי להניקו.
העופר נגמל לאחר 2–3 חודשים, ומגיע לבגרות לאחר 9 חודשים לנקבות ו-18 חודשים לזכרים.
תוחלת החיים של צבי ספיקי היא כ-12 שנים.
צבי ספיקי מסווג על ידי IUCN במצב השימור "סכנת הכחדה" (EN) החל משנת 1994, בשל הכחדה או כמעט הכחדה של האוכלוסייה האתיופית, ירידת מספרים רחבה בסומליה בעבר שממשיכה גם כיום לרדת עקב ציד בלתי מבוקר, בצורות ואובדן בית הגידול באמצעות רעיית יתר של בעלי חיים מקומיים.
קצב הירידה מוערך בכ-50% מהאוכלוסייה על פני תקופה של 18 שנים ( 2006-1988), והוא נעלם כבר מחלקים רבים מהטווח ההיסטורי שלו.
למעשה עד 1980 צביי ספיק היו הפרסתנים הנפוצים ביותר בקרן אפריקה.
בעבר אומדן האוכלוסייה העולמי הוערך בעשרות אלפי פרטים.
בתקופה זאת צביי ספיקי כמעט ולא ניצודו על ידי האוכלוסייה המקומית בשל הרושם שלהם כ"בעל חיים של השטן", ורק סמוך לכבישים באזורי סכסוך הם היו ניצודים על ידי החיילים של המיליציות.
מאז בעקבות המשך הסכסוכים שגרם לרעב כבד, ציד של יונקים בסומליה הפך לאחד מהמקורות למזון.
המעוזים הגדולים של צביי ספיקי במחוז נוגאל היו תחת לחץ כבד של מלחמה בין סומלילנד לפונטלנד, ואף על פי שכיום המצב באזורים אלה רגוע יותר, התצפיות הן די נדירות.
עתידו בטבע בסומליה לוט בערפל בדומה ליונקים גדולים אחרים.
יוזמות השימור היחידות כיום הם הקמת גרעיני רבייה מוצלחים במספר גני חיות ברחבי העולם, כך שגם אם הצבי ייכחד בטבע יהיו אוכלוסיות בשבי שמהם הוא יושב לטבע בעתיד.
אומדן האוכלוסייה הנוכחי של צבי ספיקי אינו ידוע, אך הוא נמוך בוודאות מ-2,500 פרטים.
צבי פישמן (נולד בי' באייר ה'תש"י, 27 באפריל 1950) הוא תסריטאי במאי וסופר ישראלי.
נולד במסצ'וסטס וגדל בארצות הברית, לנעמי והווארד פישמן, משפחה חילונית.
את בר המצווה שלו חגג בכנסייה.
ב-1972 קיבל תואר ראשון בקולנוע (Bachelor of Fine Arts) מאוניברסיטת ניו יורק.
כשהיה בשנה האחרונה באוניברסיטה, הבמאי הצ'כי איוון פאסר ראה תסריט שכתב פישמן, התלהב וביקש שיכתוב תסריט בנושא אחר.
בעקבות כך פישמן כתב את הסרט "Law and Disorder" , שביים פאסר.
את הסרט הפיקה חברת סרטי קולומביה ב-1974 בעלות של עשרה מיליון דולר.
היה מורה לתסריטאות ולכתיבה יוצרת במשך חמש שנים בבית ספר לקולנוע וטלוויזיה של אוניברסיטת ניו יורק.
ב-1974 הוציא רומן בשם "גן עדן" בהוצאת Dell Publishing.
ב-1979 כתב את הסרט "The Hitter" לצד הבמאי כריסטופר ליטץ בהפקת חברת "Peppercorn Wormser".
ב-1986 יצא הסרט "Chopping Mall" שפישמן היה מעורב בכתיבתו, בהפקת חברת Filmways .
באותה שנה תסריט שכתב לסרט בשם "Hunchback", נרכש על ידי חברת מירמקס.
בזמן מבצע שלום הגליל, בעת שהתגורר בניו יורק, היה המנהל הראשון של עמותת "שר-אל" העוסקת בארגון מתנדבים מרחבי העולם לעבודה במסגרת צה"ל.
ב-1984 עלה לישראל והחל תהליך של חזרה בתשובה.
התחתן ולמד במכון מאיר, ישיבת בית אל ועטרת כהנים.
ב-1989 החל ללמד תסריטאות ב"מעלה - בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאמנויות" במשך כשלוש שנים.
כתב, ביים והפיק מספר סרטים קצרים, והפיק סרטי תעודה למוסדות שונים.
ב-2007 יצא הסרט "אהוד איש מקסים" שכתב פישמן וביימו יחזקאל לנג ודוד סמואלס.
כתב וביים סדרה בת חמישה פרקים בנושא רפואה והלכה, וכתב וביים את הסרט "המשכן" למשרד החינוך.
על יצירתו זכה בשנת 1999 בפרס שר החינוך לתרבות יהודית.
ב-2015 כתב, ביים והפיק את הסרט "סיפורי מעשיות של רבי נחמן" המבוסס על הסיפורים "", "", "" ו"" מתוך סיפורי מעשיות משנים קדמוניות שכתב רבי נחמן מברסלב.
שפת הסרט היא אנגלית והשחקנים הראשיים הם יהודה ברקן ודניאל דיין.
הוא מפרסם בלוגים באתר ערוץ 7 באנגלית, ובאתר The Jewish Press.
הכוזרי - מעובד לבני הנעורים, ירושלים: פרסומי ישראל, 1997,
טוביה בארץ המובטחת, ירושלים: פרסומי ישראל, 1998,
בר-מצווה במנהרת הזמן, ירושלים: פרסומי ישראל, 1998,
ימות המשיח, ירושלים: פרסומי ישראל, 2002,
הדיסקמן והגורו, ירושלים: פרסומי ישראל, 2003,
כתיבה יוצרת יהודית, ירושלים: פרסומי ישראל, 2008
קומי אורי ושאגת הארי, ספרי המשך לטוביה בארץ המובטחת,.
מהוליווד לארץ הקודש- אוטוביוגרפיה .
הספר של הירש- רומן ארץ-ישראלי יצא לאור בצרפת 2022
ספרים תורניים באנגלית יחד עם הרב דוד סמסון
פישמן פרסם ביחד עם הרב דוד סמסון (מתלמידי הרב צבי יהודה קוק) ספרים באנגלית המבוססים על תורתם של הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב צבי יהודה הכהן קוק.
פישמן עוסק גם בתרגום ספרים תורניים מעברית לאנגלית, והוא תרגם חלק מספרי הרב צבי טאו, הרב משה בלייכר והרב אורי שרקי.
פישמן נשוי ליפה ואב לשבעה, מתגורר בירושלים.
צבי סעודי (שם מדעי: Gazella saudiya; בתעתיק מערבית: غزال سعودي - עַ'זַאל סַעוּדִיַיה), היא מין של צבי מחצי האי ערב אשר הוכחד עקב ציד אינטנסיבי.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1935 על ידי חוקר הטבע האנגלי דוגלאס קרותרס וחוקר הטבע הגרמני ארנס שוורץ, ובעבר היה נחשב כתת-מין של צבי הנגב.
לאחר שארגוני השימור שמו לב שהמין נעלם מן הטבע, הם ניסו לאתרו בעשרות חוות פרטיות ברחבי חצי האי ערב שבהם נטען שיש צבאים סעודים חיים, אך בדיקות גנטיות הראו שמדובר בצבאים ממינים אחרים או בני כלאיים, כך שככל הנראה המין נכחד לגמרי.
שמו הרשמי ושמו המדעי הוא על שם הישות המדינית העיקרית שבה היה נפוץ, ערב הסעודית.
הצבי הסעודי היה נפוץ בעבר לאורך מישורים גדולים של חצץ חולי המנוקד בעצי שיטה ברחבי החלקים הצפוניים והמערביים של חצי האי ערב מכווית עד תימן, כשרוב הרשומות מגיעות מהחלק המערבי של סעודיה.
הנוכחות שלו בעיראק או בסוריה אינה וודאית, אך סבירה יותר בראשונה בשל התפוצה במדינות הסמוכות.
ארכאולוגים איתרו מאובן של צבי סעודי בחפירות ארכאולוגיות בעמאן שבירדן, אך מפאת גילה, הזואולוגים סבורים שהוא לא היה נפוץ בירדן ומדובר כנראה בדגימה שנקנתה על ידי בני השבטים הערבים.
הצבי הסעודי היה פעיל ביחידות או בקבוצות קטנות עד 20 פרטים.
הצבי הסעודי נחשב בעבר כתת-מין של צבי הנגב, וזו הסיבה גם שההכחדה שלו לא זכתה לתשומת לב מרובה.
מחקרים גנטיים אחרונים תומכים בעמדה שמדובר במין נפרד.
מלבד הבדלים גנטיים, לצבי הסעודי היו רגליים קצרות יותר ולפרוותו היה מראה חיוור מן הרגיל, ללא כתמים כהים על האוזניים והחרטום.
פניו היו חיוורות, והוא היה בעל דמיון כנראה לצבי פרסי.
לאחר שהצבאים הסעודים לא נצפו כלל במהלך העשורים האחרונים, נעשו פעולות ומאמצים רבים על מנת לאתר אותם בתחום התפוצה ההיסטורי שלהם.
לאחר שהחיפושים העלו חרס, רשויות השימור פתחו בכיוון שונה כאשר החלו לסרוק חוות פרטיות ברחבי חצי האי ערב במטרה למצוא צבאים סעודים ששרדו בשבי.
ניתוחי DNA שנעשו על עשרות צבאים שתוארו כ"צבאים סעודים", הראו כי כולם מייצגים מיני צבאים אחרים או הכלאה בין מספר מינים.
למעשה, טרם נמצאה דגימת DNA הזהה לזו של הפוחלץ במוזיאון וכנראה לא קיים כלל בן כלאיים בין צבי סעודי למין צבי אחר.
הצבי הסעודי היה מאז ומתמיד נדיר עקב ציד מופרז לעורו ובשרו, וזוהי הסיבה המרכזית להידלדלות מספריו ולהיעלמותו; עקב חוסר תצפיות על המין, הוא הוכרז כנכחד בטבע בשנת 1980 שכן אז עדיין היו פרטים בשבי.
ניתוח גנטי אחרון מצביים בשבי שנחשבו כצביים סעודים, הראו שהם מייצגים מיני צבי אחרים או כלאיים שונים.
למרות סקרים תכופים בחוות פרטיות ברחבי חצי האי ערב בניסיון למצוא צבי סעודי טהור גזע, אין ראיות לצבאים כאלה ששרדו.
במקרה והצבאים הסעודים לכאורה שקיימים בשבי היו טהורים מבחינה גנטית, ניתן היה בנקל לפתוח בתוכנית רבייה בשבי שבסופה הצבאים יוחזרו לבית הגידול הטבעי שלהם; לרוע המזל, בדיקות גנטיות על צבאים "סעודים" בשבי הראו שהם לא טהורי גזע, כך שלא ניתן לבצע באמצעותם תוכנית להשבת המין.
נכון ל-2016, טרם נמצאו צבאים סעודים עם גנטיקה לא מעורבת, ואף שהאפשרות לאתר צבאים כאלו שטרם דווח עליהם בשבי סבירה עדיין, הסיכויים לכך פוחתים במהירות עם חלוף הזמן.
פוחלץ של צבי סעודי אשר נמצא במוזיאון להיסטוריה של הטבע בשיקגו, מראה שהצבי הסעודי קשור במקצת לצבי הנגב, ולעומת זאת בעל זיקה גנטית מועטה לצבי הודי וממקד יותר את החיפושים בעקבות צביים טהורי גזע.
הצבי סעודי הוכרז רשמית כמין נכחד (EX) בשנת 2008 על ידי הרשימה האדומה של IUCN לאחר שלטענת הארגון לא נראה באופק סיכוי לקיומו של המין.
צבי ערבי או צבי סינַי (שם מדעי: Gazella arabica; בתעתיק מערבית: غزال عربي - עַ'זַאל עַרַבִּיַיה), הוא מין של צבי החי בחצי האי ערב.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1827 על ידי הזואולוג הגרמני מרטין ליכטנשטיין ויש שרצו לכלול בו את המין הנכחד - צבי מלכת שבא או לסווגו כתת-מין של מיני צבי אחרים (צבי הנגב וצבי מצוי).
זהותו של צבי זה התמיהה את הזואולוגים במשך למעלה מ-180 שנה.
הסיבה המרכזית לתיאור הצבי הערבי כמין נפרד, היא המבנה הייחודי של גולגולתו ששונה מכל צבי אחר באזור; הדגימה, אשר שייכת לצבי זכר נמצאת כיום במוזיאון בברלין.
מחקר טקסונומי משנת 2013 קובע באמצעות ניתוח פילוגנטי שהעור והגולגולת הייחודית של הצבי הערבי אשר נלקחו מאיי פרסן הסעודים משתייכים למעשה לשני פרטים נפרדים, המייצגים שתי שושלות אבולוציוניות בתוך הקלייד של הצבי המצוי.
בין אם אכן מדובר במין נפרד ובין אם מדובר באוכלוסייה של מין אחר, סיבות ההכחדה של הצבי הערבי נותרו עלומות.
עד 1997, הצבי הערבי סווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN, כמין נכחד (EX); בעקבות הפקפוק במעמדו הטקסונומי, IUCN סיווג אותו בשנת 2008 כמין חסר נתונים ובשנת 2017 כמין פגיע.
צבי עלי (הנרי) בקר היה משפטן ישראלי, משנה ליועץ המשפטי לממשלה ושופט מחוזי בישראל, ממנסחי מגילת העצמאות.
בקר נולד בסקוטלנד בשנת 1908. בשנת 1929 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת אוקספורד והחל לעבוד כעורך דין בלונדון.
הוא היה ממיסדי תנועת "הבונים" בלונדון.
עלה לארץ ישראל בשנת 1933 ובשנת 1934 קיבל רישיון עריכת דין בארץ ישראל לאחר שעבר את מבחני ההסמכה לעורכי דין זרים.
בארץ ישראל עסק במגוון של עיסוקים משפטיים.
בין היתר פרסם בשנת 1937 ספר על דיני חברות במשותף עם רשם החברות עורך הדין ח.
הוא היה כתב לענייני משפט שהביא פסקי דין בפלסטיין פוסט ובשנת 1938 מונה לערוך את רבעון פסקי הדין הרשמי של בית המשפט העליון בתקופת המנדט הבריטי - The Law Reports of Palestine.
הוא היה מרצה ובוחן בבית הספר המנדטורי למשפטים ושידר בקול ירושלים שיחות קצרות בענייני משפט.
בשנת 1939 הרצה על המשפט הבינלאומי ובתחילת 1946 נתן סקירה שבועית על העיתון הרשמי.
ביולי 1942 נתמנה למנסח החוקים של ממשלת המנדט והיה ממלא מקום התובע הכללי כשהלה היה בחופשה.
בעת פיצוץ מלון המלך דוד היה בחדרו שלא נפגע, אך הוא נותר לכוד בתוכו במשך שעתיים עד שחולץ ממנו.
בקר התגורר בבית הלברייך ברחוב המלך ג'ורג'.
בפברואר 1947, בעת שהבניין הוחרם לטובת הצבא הבריטי, הורשה בקר להישאר בבניין בזכות תפקידו הרם.
לקראת הקמת המדינה נטל חלק בניסוחה של מגילת העצמאות לצידם של דב יוסף, אורי ידין וחיים כהן.
לאחר הקמת המדינה מונה ב-21 במאי 1948 ליועץ המשפטי לממשלה בפועל.
עם מינויו של יעקב שמשון שפירא ליועץ המשפטי לממשלה, בתחילת יולי 1948, היה בקר לסגנו.
בשנת 1949 עמד בראש ועדה שדאגה לאפשר לתלמידי בית הספר המנדטורי למשפטים לסיים את לימודיהם.
בקיץ 1949 היה נציג משרד המשפטים במשלחת השיחות הכספיות עם הממלכה המאוחדת.
במאי 1950 מונה לכהונת שופט בבית המשפט המחוזי בירושלים ובמקביל כיהן כשופט בפועל בבית המשפט העליון בשנים 1950 עד 1952. בשנת 1954 ביקר במשך שלושה חודשים במערכת המשפט בארצות הברית.
בשנת 1963 מונה לנשיא בית המשפט המחוזי בירושלים.
בתפקיד זה דן בשני משפטים שעוררו סערה בציבור הישראלי ואף בציבור בעולם.
האחד הוא משפטו של השופט אליעזר מלחי שהואשם בקבלת שוחד, אותו זיכה.
השני הוא משפטו של מייקל רוהאן, שהואשם בהצתת מסגד אל-אקצא לגביו קבע כי אינו כשיר לעמוד לדין בשל מחלת הנפש שלקה בה.
בקר פרסם מספר ספרים בנושאים משפטיים, ביניהם הספר ניסוח ופרשנות שפרסם בשנת 1963 והספר שיטת המשפט בישראל שפרסם בשנת 1957.
צבי עופר (כ"ח בטבת ה'תרס"ז, 14 בינואר 1907 – כ"א בתמוז ה'תשנ"ו, 8 ביוני 1996) היה חלוץ וחקלאי, שכיהן כראש מועצה אזורית קישון בשנים 1958–1961 ודיפלומט.
עופר נולד לצפורה וליוסף הרשקוביץ.
אשתו השנייה הייתה הסופרת עבריה עופר לבית שושני.
הם הכירו כשהיו חברי קיבוץ אפיקים, ונישאו ב-1943. בני הזוג עברו לקיבוץ גבת ועם הפילוג בקיבוץ המאוחד, עברו לקיבוץ יפעת.
בשנים 1950–1952, עופר שימש כשליח תנועת החלוץ בארצות הברית וקנדה.
מאוקטובר 1958 עד 1961 הוא היה ראש המועצה האזורית קישון.
בשנים 1961־1964 הוא עבד בשגרירות ישראל במוסקבה.
הוא השאיר אחריו חמישה ילדים (שניים מאשתו הראשונה ושלושה מהשנייה).
צבי סינגל (15 בדצמבר 1938 – 3 בפברואר 2023) היה כדורגלן ארגנטינאי-ישראלי.
שיחק בהפועל ירושלים בשנות ה-60 וה-70, ונחשב לאחד השחקנים הבולטים בתולדות הקבוצה.
סינגל נולד בארגנטינה, ושיחק בקבוצת הנוער של סן לורנסו מבואנוס איירס.
בשנת 1959 עלה לישראל, והחל לעבוד בקיבוץ בית השיטה, שם התבלט בזכות כישרונו בכדורגל.
המועדון הראשון שביקש לרשום אותו בארץ היה הפועל עפולה, שהיה בסכנת ירידה בעונה זו.
בעפולה שיחק סינגל בשם "פופולה" (שחקן שלא שיחק בפועל), מכיוון שהקבוצה זייפה את רישומו בהתאחדות כי איחרה את מועד ההעברות.
עובדה זו התגלתה לאחר מכן, וההתאחדות הענישה את עפולה בירידת ליגה, ובמקומה עלתה הפועל נתניה, שמאמנה הוא זה שחשף את הזיוף.
במהלך עונת המשחקים בעפולה, במקביל להיותו שחקן, עבד בבית חרושת לסוכר, וגר במגורי עובדים של בית חולים העמק.
בעונה שלאחר מכן הגיע סינגל לשחק בהפועל ירושלים, שבאותה עונה עלתה לליגה הלאומית, הליגה הבכירה בישראל דאז.
במקביל לפעילותו ככדורגלן, עבד כשרטט תוכניות בניין.
לאחר כחצי שנה בשורות הפועל ירושלים, התגייס לחטיבת גולני, שמפקדיה הסכימו להוציאו לחופשה למשחקי הקבוצה בסופי השבוע.
בהפועל ירושלים הגיע סינגל למעמד של שחקן הרכב, ובהדרגה הפך לכוכב הקבוצה, יחד עם אלי בן רימוז', והבקיע שערים רבים.
בשנת 1964 היגר סינגל לאוסטרליה, שם חתם על חוזה עם הכח מלבורן, ושיחק במשך עונה אחת.
לאחר מכן חזר להפועל ירושלים.
לשיא הקריירה הגיע דווקא בגיל מאוחר, בעונת 1971/1972, אז הגיעה הפועל עד לגמר הגביע אבל הפסידה להפועל תל אביב, ובעונת 1972/1973, העונה בה זכתה הקבוצה בגביע המדינה, התואר היחיד שלה בהיסטוריה עד היום.
כעבור שתי עונות, בשנת 1975, פרש סינגל ממשחק פעיל.
עונה לאחר פרישתו ממשחק פעיל אימן סינגל בקבוצת הפועל בית שמש.
בעונת 1976/1977 הגיע לבני יהודה, שהייתה בליגה הארצית, והצליח להביא אליה את בן רימוז' ושלמה מהטבי ששיחקו עמו בהפועל ירושלים.
באותה עונה סיימה בני יהודה במקום השני, אך בעקבות צמצום העליות לעולה אחת בלבד מהליגה הארצית, לא הצליחה לעלות ללאומית.
בהמשך, אימן גם בהפועל פתח תקווה, הפועל ירושלים והפועל בית שמש, בה שימש מאמן-שחקן.
סינגל לא נשאר זמן רב בתחום הכדורגל, והחל לעבוד כחשמלאי בחברת החשמל.
סינגל, שנישא ב-1963, היה אלמן.
ב-3 בפברואר 2023 הלך לעולמו.
צבי פלסר (נולד ב-28 ביולי 1968 ברחובות) הוא צ'לן ישראלי.
הוא מכהן כפרופסור חבר במסלול היוצר באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.
צבי פלסר נולד ב-1968 בארץ ישראל בעיר רחובות במשפחה שוחרת מוזיקה.
אביו, יצחק פלסר (1986-1940), שהיה פיזיקאי בתחום הפיזיקה הגרעינית ופרופסור במכון ויצמן למדע, נמנה עם מקימי הקאמרטה הישראלית רחובות (1984), שהפכה לימים לקאמרטה הישראלית ירושלים.
צבי פלסר הוא בוגר המרכז למוזיקה בירושלים כחלק מהתוכנית למוזיקאים צעירים מצטיינים בניהולו של אייזק שטרן.
פלסר הוא תלמידם של צבי הראל בישראל ושל דייוויד סויר בארצות הברית.
כמו כן למד בבית הספר ג'וליארד אצל זארה נלסובה.
הוא זכה בפרס פרנסואה שפירא ובמלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל.
פלסר הוא זוכה התחרות הבינלאומית הארבעים ואחת במרכז קנדי בוושינגטון, הופיע כסולן בצפון אמריקה, אירופה וישראל וזכה לשבחי הקהל והביקורת.
פלסר הופיע לראשונה בגיל 17 בארצות הברית, לצדם של אייזק שטרן ופנחס צוקרמן על בימת אולם הקרנגי הול בניו יורק ולאותו אולם שב כעבור שלוש שנים כסולן עם תזמורת ג'וליארד בניצוחו של זובין מהטה.
ב-2013 הוא שימש כחבר בחבר השפוטים של תחרות הצ'לו "גספר קסאדו" ביפן.
בינואר 2015 ניגן פלסר בברלין כסולן בקונצרט מיוחד של הפילהרמונית של ברלין בניצוחו של סיימון ראטל.
פלסר מרבה בנגינת רסיטלים במרכזי המוזיקה החשובים בעולם, ונוטל חלק בפסטיבלים נודעים כמרלבורו, שלזוויג-הולשטיין, סרבנטינו במקסיקו, לפלנד בשוודיה ומונפלייה בצרפת והוא מרבה גם בביצוע מוזיקה קאמרית ברחבי העולם, ובין היתר נמנה עם מייסדי רביעיית הוברמן וה-Concertante Chamber Players.
בשנת 2002 הוא ביצע בכורה עולמית של דו-השיח לצ'לו ותזמורת מאת יוסף ברדנשווילי.
צבי פלסר מנגן על צ'לו גואדניני המושאל מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל.
הוא פרופסור באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, ראש התוכנית למוזיקה קאמרית.
הוא מלמד באקדמיה בירושלים משנת 1998 לימד בעבר בבית הספר לאמנויות של צפון קרוליינה, בבית הספר "אנקור" באוהיו, בתוכנית למוזיקה על שם פרלמן ובבית הספר הגבוה למוזיקה בווירצבורג בגרמניה.
כמו כן הוא לימד ה"צלילים בעמק" - קורס קיץ שהתקיים בעמק יזרעאל.
במשך עשור בין השנים 2011 - 2021 שימש כמנהלו האמנותי של פסטיבל קול המוסיקה בגליל העליון.
אחיו, רונן פלסר, הוא פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת דיוק בארצות הברית.
זוכה התחרות הבינלאומית ה-41 במרכז קנדי בוושינגטון.
צבי פלדה (28 באוגוסט 1935 - 2 בנובמבר 2018) היה תעשיין, מנכ"ל, דירקטור ישראלי ועסקן ספורט.
חלוץ הקמת ענף תריסי הגלילה בישראל.
בשנת 1974 זכה פלדה בתואר "יצואן מצטיין".
בשנת 1981 זכה בפרס התעשייה, ובשנת 2012 זכה לקבל את אות יקיר התעשייה.
פלדה היה פעיל בהתאחדות התעשיינים בישראל והיה חבר נשיאות ההתאחדות ויושב ראש ועדת תובלה אווירית, ימית ויבשתית שלה.
צבי פלדה נולד ב-28 באוגוסט 1935, בעיר פולטוסק בפולין, בשם Hersz Jacob Falda.
הוריו היו יוסף (בעל חנות ומסגר) ואסתר פלדה.
כשהחלה מלחמת העולם השנייה, גורשה משפחתו (שכללה אז גם את אחותו, כיום חנה שילוח) לסיביר.
חיי המשפחה, ששהתה במחנה עבודה עד סיום המלחמה, היו קשים (במיוחד עם הולדתו של האח הקטן, אברהם), כשהאב עבד כחוטב עצים.
לאחר סיום המלחמה, נדדה המשפחה דרך כמה מדינות באירופה, מאחר שחזרתם לפולין נמנעה, בשל החשד שהם קומוניסטים.
אנשי תנועת הבריחה סייעו להם להגיע למחנות עקורים, ורק שם, בגיל 13, התחיל פלדה ללכת לבית ספר.
אביו נשלח לתקופה מסוימת לכלא, לאחר הלשנה של מבריחים.
ממחנות העקורים, עברה המשפחה לאיטליה, משם הפליגו על גבי האונייה נגבה, שהביאה אותם ארצה באפריל 1949.
המשפחה שוכנה במעברת בנימינה, אך זמן קצר לאחר מכן, עברה למנשייה, ביפו, שם שיפץ האב בית נטוש ואף בנה סככה לבית מלאכה.
פלדה למד בבית ספר יסודי עממי יפו ואחר כך בתיכון גימנסיה גאולה.
בהיותו תלמיד התגלה כישרונו כשחקן בהצגות בית-הספר ובחופשים עבד במאפיית מצות דננברג, כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
פלדה שירת בצה"ל כחייל סדיר בחטיבות גבעתי וגולני והשתתף במלחמת סיני.
בהמשך, שירת במילואים כאיש מטה, כולל במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1957 החל פלדה ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים כלכלה ויחסים בינלאומיים.
תוך כדי לימודים פגש את אשתו לעתיד, נאלי (ילידת 1940, להוריה יעקב ולאה מהרצליה) והם התחתנו ב-28 באוקטובר 1958 וגרו בשכונת רסקו.
במהלך לימודיו, שימש פלדה כמורה להתעמלות בבית ספר בבית שמש.
בתחילת שנות ה-60 עברה המשפחה לרמת גן.
בירושלים נולדה בתו הבכורה, ליאת וברמת גן נולדו גם עירית ויובל.
פלדה עבד כשנתיים ככלכלן אזרח עובד צה"ל במפקדת קצין חימוש ראשי בתל השומר ואחר כך כרמ"ד תקציבים במרכז ציוד לחימה וחלפים בצריפין.
הצטרף ב-1961 לחברת אמקור כעוזר למנהל הכספים, ובתוך שנתיים הפך לכלכלן הראשי של קונצרן אמפא.
פלדה נפטר ב-2 בנובמבר 2018 ונקבר בבית העלמין כפר נחמן, רעננה.
ב-1970, פלדה מונה למנכ"ל חברת צלון בבת ים, חברה בבעלות דב ביגון, שעיסוקה בייצור ויצוא של תריסי גלילה (תְּרִיס וֶנֶצְיָאנִי) מאלומיניום.
בשנת 1974 זכה פלדה בתואר "יצואן מצטיין", בשל גידול בהיקפי היצוא של צלון: בתוך שנתיים, תחת ניהולו של פלדה, עבר המפעל לרווח, וליצוא בהיקף של שבעה מיליון דולר (בעיקר לארצות הברית, אירופה ולמזרח הרחוק).
בתקופת היותו מנכ"ל, עבדו בחברה כ-250 עובדים והחברה שגשגה והגדילה את קו מוצריה, שכללו גם "צלונית לרכב", שהמציא פלדה.
בעת שקיבלה החברה הזמנה גדולה מאוד של צלונים לייצוא לאוסטרליה, קיבל פלדה אישור מיורם ארידור להקים בית מלאכה בבתי כלא, ולהעסיק אסירים בייצור צלונים.
בשל יוזמתו ופעילותו להקמת מרכזי ייצור בבתי הסוהר במדינת ישראל זכה פלדה בשנת 1981 בפרס התעשייה.
בשנת 1989 עזב פלדה את חברת צלון.
משנת 1990 ובמשך כשנתיים כיהן פלדה כמנכ"ל חברת קריסטל מוצרי צריכה, עד למכירתה בשנת 1993. חברת "קריסטל" נוסדה בשנת 1955 על ידי אלחנן פרידמן.
בתחילת דרכה עסקה בייצור מכונות כביסה ותנורים, במפעל שהיה ממוקם במתחם הבורסה ברמת גן.
המפעל נהרס בשנת 1993 לאחר שהחברה הפסיקה לייצר ועברה ליבוא מוצרים, שחלקם עדיין תחת שם המותג "קריסטל".
על שטח המפעל הוקם מגדל המשרדים בית הקריסטל.
פלדה יזם והקים באזור התעשייה הדרומי באשקלון בתחילת שנות ה-90, את חברת "גמא אלומיניום" ושימש כבעל המניות היחידי בחברה וכמנכ"ל שלה.
החברה ייצרה סרטי אלומיניום (צביעה בתנור ללא שריטות, עם כיפוף) וייצאה אותם מחוץ לישראל, כולל לסין.
החברה נרכשה על ידי חברת הוליס-Holis, שרכשה גם את חברת אורגון וגם את חברת צלון.
פלדה שימש בחברת האם הוליס כמשווק של מוצריה בעולם.
היה חבר נשיאות התאחדות התעשיינים, משנת 2006 ויושב ראש ועדת תובלה אווירית, ימית ויבשתית של התאחדות התעשיינים, החל משנת 2006. פלדה היה גם חבר דירקטוריון אגף המתכת ויושב ראש ועדת סחר חוץ.
פלדה היה פעיל גם באיגוד תעשיות מתכת, חשמל ותשתית, ובשנת 2006 קיבל מהאיגוד אות הערכה לתעשיין הפעיל באיגוד ובהתאחדות.
פלדה היה חבר הנהלה באיגוד המשתמשים בהובלה ימית.
פלדה נודע כאחד הגורמים המגשרים והמפשרים בסכסוכי העבודה בנמלי הים, ולא פעם שימש איש קשר כמעט יחיד בין פקידי האוצר לבין ראשי הוועדים.
בין השנים 2009–2013, כיהן כחבר מועצת המנהלים של מכון היצוא הישראלי וכחבר ועדת הביקורת של המכון.
כיהן כיו"ר לשכת המסחר ישראל-אוסטרליה, כיו"ר לשכת המסחר ישראל-פולין וכיו"ר לשכת המסחר ישראל-תאילנד.
כציון על כלל פועלו, זכה פלדה לקבל בשנת 2013 את אות יקיר התעשייה 2012.
כיהן בהתנדבות שנים רבות כגזבר מכבי תל אביב, בתקופת כהונתו של אלדד בוקשפן כיושב ראש אגודת הכדורגל מכבי תל אביב.
לאחר מכן, בתקופה בה כיהן עו"ד רמי הורביץ כמנכ"ל קבוצת הכדורסל מכבי רמת גן, כיהן פלדה, כגזבר המועדון.
היה חבר בנשיאות תנועת מכבי העולמית.
כמו כן, כיהן כיושב ראש הנהלת כפר המכביה וכחבר מועצת המנהלים שלה, בהתנדבות.
פלדה היה שנים רבות חבר הנהלת עמותת ארגון יוצאי פולטוסק בישראל.
2006 - קיבל מאיגוד תעשיות מתכת, חשמל ותשתית אות הערכה לתעשיין הפעיל באיגוד ובהתאחדות.
2008 - אות נשיא התאחדות התעשיינים.
2012 - אות יקיר התעשייה, על פעליו לחינוך וייצור מוצרי מתכת.
2013 - תעודה על פועלו כחבר מועצת המנהלים של מכון היצוא הישראלי וכחבר ועדת הביקורת של המכון.
2013 - מגן מנהל רשות הספנות והנמלים, כהוקרה על שנים רבות של שיתוף פעולה ותמיכה בספנות ובנמלי ישראל.
צבי סנונית (ליכטנשטיין) (8 באפריל 1933 – 14 בספטמבר 1966) היה מלחין ומעבד מוזיקלי, מורה ומבקר מוזיקה ישראלי.
סנונית נולד בשם האנס ואלטר ליכטנשטַיין בעיר קניגסברג שבגרמניה (כיום קלינינגרד, ברוסיה), בנם של לוטֶה (לבית הירשברג) וד"ר אֶרווין (אליהו) ליכטנשטיין, עורך דין, ולו שתי אחיות גדולות.
סביב הולדתו עלו הנאצים לשלטון, ובילדותו, ב-1939, עלה לארץ ישראל עם משפחתו, שהתיישבה בתל אביב.
התחנך בקיבוץ משמר העמק במשך ארבע שנים.
למד שם בקבוצת סנונית ושינה את שם משפחתו ל"סנונית".
הוא למד מוזיקה אצל בנימין עומר והחל להלחיו בכיתה יוד.
סיים את לימודיו בגיל 18.
סנונית שימש מבקר המוזיקה של כתב העת "משא" מראשיתו ועד 1963, אז פרש מכך עקב מחלתו.
יצא לבזל לצורכי לימודים ושם הכיר את המלחין השווייצרי קלאוס הוּבֶּר , שלימד באותה עת באקדמיה העירונית למוזיקה.
נפטר מהתקף לב בערב ראש השנה תשכ"ז (1966), בן 33 במותו.
ארכיונו, ובו יצירותיו, שמור בספרייה הלאומית.
חדר המוזיקה בקיבוץ נתרם על ידי משפחתו ונושא את שמו.
קלאוס הובר חיבר לכבודו ב-1967 את היצירה "לזכר צבי סנונית" לבריטון ושבעה כלים (מילים מאת נלי זק"ש).
שלוש שנים לאחר מותו הופיע ספר זיכרון לזכרו בשם "רשימות, שירים, לחנים" בעריכתם של בנימין עומר ויעקב פדן.
סבו של סנונית (אבי אביו), מקס ליכטנשטיין (1860–1942), היה גם הוא דוקטור למשפטים ועורך דין.
גיסו שלו היה המשפטן והפוליטיקאי היהודי-גרמני הסוציאליסט הוגו האזה (Haase) , יו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית של גרמניה (שהתפצלה מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה) ויושב ראש משותף של הממשלה הגרמנית הזמנית בעקבות המהפכה ב-1918.
דודו של סנונית (אחי אביו), היינץ ליכטנשטיין (1904–1990), היה פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי אמריקאי, מההוגים הבולטים בתאוריה של זהות.
מרים וצבי סנונית, בילא ברטוק: משורר העם, תל אביב: מ' ניומן, תשי"ז.
"מצבת זיכרון למחנך דגול"", תצליל, ו (תשכ"ו), עמ' 56–57. (על אלכסנדר אוריה בוסקוביץ')
בנימין עומר, יעקב פדן (עורכים), רשימות, שירים, לחנים: מכתבים על בעיות חברה, ספרות, תיאטרון, מוזיקה מביכורי עטו של צבי סנונית בשנות חינוכו במשמר-העמק (1946-50), עיטורים: גיורא דיאמנט, משמר העמק: (מרחביה: דפוס השומר הצעיר), תשכ"ט.
צבי (ציקי) ענבר (מלצר) (נולד ב-25 באוגוסט 1947) הוא כדורסלן עבר ישראלי ומאמן כדורסל בגובה 1.94 מטר, ששיחק בהפועל קריית חיים, הפועל חיפה ונבחרת ישראל.
ענבר גדל בקריית חיים, והצטרף לקבוצת הנוער של הפועל קריית חיים.
בעונת 1964/1965 עלה ענבר לקבוצה הבוגרת.
למרות זאת, בנוסף לענבר, שיחקו בה מספר שחקנים בולטים, ובהם, אחיו דני, שהיה הקפטן ויואב אגם שהוא מלך הסלים של הקבוצה בכל הזמנים.
ענבר נחשב לשחקן גבוה יחסית לתקופתו, והיה שחקן מרכזי בקבוצה.
המיקום הגבוה ביותר שהשיגה הקבוצה בתקופתו של ענבר הוא המקום השישי בעונת 1968/1969. בעונת 1972/1973 זכה ענבר בתואר מלך הסלים של הליגה עם 650 נקודות (29.5 נק' למשחק) ונבחר לחמישיית העונה.
נקודות ציון מרכזיות נוספות להן היה שותף ענבר הן הניצחון בחוץ על בית"ר ירושלים, בפער של 20 נקודות הפרש, כאשר ענבר קלע 41 נקודות.
כמו כן בלט ענבר עם 17 נקודות בניצחון על מכבי תל אביב הגדולה של שנות השבעים, שאותה אימן יהושע רוזין ושיחקו בה תנחום כהן-מינץ, טל ברודי ומיקי ברקוביץ'.
לאחר 11 עונות בקריית חיים, בעונת 1975/1976 עבר ענבר להפועל חיפה לעוד שלוש עונות שלאחריהן פרש מכדורסל.
סך הכל שיחק ענבר 14 עונות בליגה הראשונה, בהן קלע בממוצע 17.7 נקודות למשחק.
הוא מדורג במקום ה-20 בין קלעי כל הזמנים, עם 4,709 נקודות.
בנבחרת ישראל רשם ענבר 28 הופעות, והשתתף באליפות אירופה בכדורסל 1971 ובאליפות אירופה בכדורסל 1973.
אחרי שפרש ממשחק פעיל, החל ענבר בקריירה אימון, והתמקד באימון קבוצות נוער וילדים.
את תחילת דרכו כמאמן עשה בקיבוץ יפעת, שם אימן את קבוצת הבוגרים בליגה ב' ושתי קבוצות ממחלקת הנוער-ילדים וקט-סל, למשך 10 שנים.
לאחר מכן עבר במחלקת הנוער של מכבי קריית מוצקין.
נכון ל-2017, הוא חונך במתנ"ס בקריית ים חוגי כדורסל לילדים בכיתות א-ד.
צבי פוקס (12 באפריל 1917 – 10 במרץ 1999) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בעמדת הרץ המרכזי ואף היה נחשב לאחד הרצים הטובים בזמנו.
פוקס יכול לשחק 6 שעות ללא הפסקה".
ב-5 באוגוסט 1939, במהלך המסע באוסטרליה הבקיע פוקס את שערו הראשון והיחיד במסע נגד נבחרת אוסטרליה, המשחק אף הסתיים בתוצאה 4-4. פוקס ערך רק הופעה אחת בנבחרת ארץ ישראל, במשחק הידידות נגד נבחרת לבנון ב-1940.
צבי סובולובסקי הוא ראש ישיבה בישיבת רבינו יצחק אלחנן של ישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
הרב סובולובסקי למד בישיבת כרם ביבנה ובישיבה יוניברסיטי.
לאחר שסיים את לימודיו לתואר ראשון בשנת 1987, מונה להיות התלמיד הנושא נאום הפרידה של תוכנית ישיבה ע"ש מייזר.
לאחר מכן, הוא למד בישיבת רבינו יצחק אלחנן (RIETS), וקיבל סמיכה לרבנות בשנת 1990; בנוסף, סיים את לימודיו בבית הספר לחינוך יהודי ומינהל ע"ש עזריאלי בשנת 1996.
באביב 2002 התמנה לראש ישיבה והתחיל ללמד תלמוד בישיבה יוניברסיטי ובישיבת רבינו יצחק אלחנן המסונפת אליה בסתיו של אותה שנה.
שיעורו זכה לפופולריות רבה תוך זמן קצר, וכיום הוא אחד השיעורים הפופולריים בישיבה.
יש המבקשים להסביר את הפופולריות הזו ביכולתו למזג את סגנונות ההוראה של שני מוריו, הרב מרדכי וויליג והרב צבי שכטר.
הרב וויליג ידוע בהתמקדותו בהבנה מעשית, והרב שכטר ידוע ביכולתו להציג נושאים בתלמוד בהקשר רחב יותר.
הרב סובולובסקי ממזג בין שני הסגנונות הללו ליצירת צירוף ייחודי שתלמידים רבים רואים בו כמתגמל ביותר.
בנוסף לתפקידו כראש ישיבה בישיבת רבינו יצחק אלחנן, משמש הרב סובולובסקי גם כמנהיג הרוחני של הקהילה אור התורה בברגנפילד, ניו ג'רזי , שם הוא מתגורר.
בית הכנסת שלו משך יהודים אורתודוקסים רבים לקהילה.
הרב סובולובסקי מרצה גם בתוכנית בית המדרש במחוז ברגן שמשכנה הוא בקהילת בני ישורון בטינק, ניו ג'רזי .
לפני מינויו כראש ישיבה בישיבת רבינו יצחק אלחנן, היה הרב סובולובסקי עמית בכולל עליון ע"ש גרוס, ולאחר מכן למד בתוכנית בית מדרש ע"ש סטון בישיבה יוניברסיטי במשך שבע שנים.
במהלך חודשי הקיץ שימש הרב סובולובסקי כראש הכולל בתוכנית בית מדרש במחנה מורשה.
בקיץ 2008 הצטרף לראשי הישיבה, הרב צבי שכטר והרב מאיר טברסקי בכולל של NCSY בישראל.
הרב סובולובסקי הוציא ספר ראשית כח על מסכת בכורות.
הוא גם הוציא ספר באנגלית על הלכות נידה בשם The Laws and Concepts of Niddah.
הוא גם תורם באופן קבוע ל-TorahWeb, ופרסם שם מאמרים רבים על פרשת השבוע וימים טובים.
צבי פכטהולט (1 בנובמבר 1874 – 23 במאי 1958) היה מראשוני תושבי תל אביב ובוניה.
נולד בדרוהוביץ', מזרח גליציה, י"א בחשוון תרל"ה (1 בנובמבר 1874) לבן-ציון הלוי (ממשפחת האדמו"ר ר' יצחק אייזיק מז'ידאצ'וב ושושלת של רבנים ושוחטים) ולבינה בת צבי הלוי זינגר מדרוהוביץ.
למד בחדרים ובישיבת דרוהוביץ' מפי הרב יוסף זינגר והשתלם בהשכלה ומדעים מפי מורים פרטיים.
למד את מלאכת הבנאות בקורס של הפוליטכניון בלבוב וקיבל בשנת 1898 תעודת בנאי-אומן מטעם שלטון המחוז בסמבור.
בשנת 1898 נשא לאישה את שרה בת יהודה איגלר מכפר קלינוף, מחוז סאמביר.
בנה הרבה בנייני מגורים ותעשייה.
היה פעיל בעבודה ציבורית וציונית יחד עם הד"ר פ.
רוטנשטרייך במשך 25 שנה, השתתף באספה ציונית בסאמבור בה הופיע הד"ר הרצל.
היה חבר בהרבה ועדים ציבוריים ובמשך 11 שנה יו"ר אגודת בעלי-המלאכה "יד חרוצים".
בזמן מלחמת העולם הראשונה, בימי הכבוש הרוסי השתתף כחבר פעיל בוועד ההצלה ועזרה לפליטים ביחד עם ד"ר פ.
רוטנשטרייך, אברהם גולדברג, אברהם שור וב"צ טילמן ושקד בטפול בחולים היהודים באזרחים ובצבא בהגשת עזרה רפואית וגם בבירור זהותם בזמן פטירתם לשם התרת עגונות.
בימי שלטון האוקראינים אחרי התפוררות אוסטריה והמהפכה ברוסיה, השתתף בחבר ועד הקהילה וחבר המועצה הלאומית היהודית לגליציה המזרחית בהנהלתו של ד"ר פ.
ב-1920 עלה ארצה והשתקע בתל אביב.
המשיך בעבודתו כקבלן-בנין והקים במשך הזמן למעלה ממאתיים בניינים (בניני מגורים וחרושת ובניינים ציבוריים וממשלתיים).
בין הבניינים שהקים: בית-ההסגר (קרנטין) בעג'מי שביפו, מועדון הציונים הכלליים, בית הסוכנים, פסז' פינסקר, בית הכנסת ברחוב בוגרשוב, בית היתומים ע"ש בלובשטיין ברמת גן על מגרשה של משפחת דבורקין שנדבה למוסד (אותו בנה בהתנדבות), חלק מבית מושב זקנים ברחוב אלנבי (בהתנדבות), בית תלמוד תורה ברחוב המליץ, ועוד.
השתתף ביסוד שכונת נורדיה ("מחוסרי דירות"), נבחר למועצה הראשונה והשנייה של עירית תל אביב מטעם מפלגה שכונתית בשם "הסתדרות השכנים", היה שופט עירוני בתל אביב החל מ-1932 שופט בבית משפט השלום העברי, חבר מועצת מושב זקנים ברחוב אלנבי למעלה מ-15 שנה, חבר הנהלת בית היתומים ע"ש א.
גורודיסקי, והיה חבר ועד הקהילה העברית של ת"א-יפו במשך 8 שנים עד מיזוגה עם עיריית תל אביב.
בשנות מלחמת העולם השנייה היה פעיל במשמר האזרחי.
היה במשך 12 שנה חבר הנהלת האגודה לעזרת חולי-רוח ובית-המרפא שלה בבני-ברק.
חבר פעיל בלשכת הכוכב מס' 13 של הבונים החופשיים ובלשכת "שמעון רוקח" של בני ברית.
נפטר ביום ד' סיון תשי"ח נקבר בבית העלמין טרומפלדור בתל אביב.
צבי (צביקה) פלדמן (29 בדצמבר 1956, כ"ב בטבת ה'תשי"ז – 11 ביוני 1982, כ' בסיוון ה'תשמ"ב) היה חייל צה"ל שהוגדר כאחד משלושת הנעדרים בעקבות קרב סולטאן יעקוב בלבנון, יחד עם זכריה באומל (שגופתו הושבה בשנת 2019) ויהודה כץ.
פלדמן הוא בנם הבכור מבין ארבעה של אברהם ופנינה.
אביו עלה מאירופה לישראל לאחר שאיבד את כל משפחתו בשואה.
הוא קרוי על שם אביו של אברהם שנרצח בשואה.
לאחר סיום שירותו הצבאי בחטיבה 401 של חיל השריון עבד כמורה לשל"ח במחוז תל אביב.
פלדמן תכנן ללמוד באוניברסיטה והתקבל לסמסטר הסתיו.
כשפרצה מלחמת לבנון הראשונה הצטרף צבי לחבריו שם, ולחם בטנק יחד עם מפקד הטנק חזי שי וזכריה באומל ששימש כנהג הטנק.
הוא נשלח לקרב סולטאן יעקוב, ב-11 ביוני 1982 עשרה ימים בלבד לפני מועד שחרורו מהצבא.
מתוכם היו שני שבויים, שהוחזרו מאוחר יותר בחילופי שבויים, והרוג אחד – מפקד הטנק זוהר ליפשיץ – שגופתו הוחזרה.
פלדמן, זכריה באומל ויהודה כץ נחשבו במשך שנים רבות כנעדרים.
מאז הכרזתו של פלדמן כנעדר עסקו צה"ל ובני משפחתו בניסיונות שונים להשגת מידע על גורלו.
מנגד, על פי אגף המודיעין של צה"ל, מי שהחזיקו בנעדרים ובמידע על גורלם היו גורמים פלסטינים בסוריה, בהכוונת אש"ף ומנהיגו באותו עת, יאסר ערפאת, יחד עם סגנו לעניינים צבאים אבו ג'יהאד, שהוביל מאמץ הסתרה והונאה על מנת להקשות על צה"ל להשיג מידע על גורלו של פלדמן.
ב-11 במאי 2025 הושבה גופתו של פלדמן ארצה במבצע מיוחד של המוסד וצה"ל.
הוא הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי בחולון.
צבי סקולר היה שחקן ופרשן רדיו אמריקאי יליד רוסיה.
הוא הופיע ביידיש ובאנגלית, על הבמה, בטלוויזיה ובקולנוע.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידיו בכינור על הגג, כששיחק את הפונדקאי בהצגה בברודוויי ואת הרב בגרסת הסרט.
הוא הופיע כסבו של דאדי בסרט "המרוץ לצמרת של דאדי קרביץ" משנת 1974. עוד אחד מתפקידיו הבולטים יותר היה זה של אביו של בוריס בסרט "אהבה ומלחמה" של וודי אלן.
הוא היה ידוע בתור גרמייסטר ב-WEVD, תחנת רדיו יידישאית בניו יורק.
מדי יום ראשון הציג סקולר קטע בן עשר דקות בתוכנית הרדיו "שעה קדימה", שהיה חדשות ופרשנויות בחרוזים.
הרב צבי מתתיה סימן טוב (1934 – 10 בפברואר 2022) היה רבה הראשי של יהדות אפגניסטן בארץ ובעולם, ראש ישיבה וראש כוללים במדינת ישראל.
צבי סימן טוב נולד באפגניסטן לאביו יששכר ולאמו רבקה.
ברבות השנים אף התעטר כרבה של יהדות אפגניסטן בארץ ובעולם ובתפקידו זה היה רועה נאמן לבני עדתו אב ומורה דרך.
בהכתרתו השתתפו מקורביו מרן הראשל'צ הרב עובדיה יוסף שהתבטא עליו גדולות ואף הזכירו בספריו.
הרב יהודה צדקה [שהתבטא עליו "המנורה הטהורה אספקלריא המאירה שכל מעשיו לשם שמים ובצנעה היוצאים מתוך לב טהור] הרב שמחה זיסל ברוידא ראש ישיבת חברון והרב שלום שבדרון.
עמד במשך 40 שנה בראש בית מדרש לתורה נתיב בנימין בירושלים ובת"א שרבים מתלמידה הפכו לרבנים ומורי הוראה מרביצי תורה ומזכי הרבים בכל רחבי הארץ "בית הכנסת ובית מדרש אור ברוך" ארגון ברית בני תורה ועוד.
שימש כראש קיבוץ בישיבת חזון עובדיה,
חמיו היה הרב יצחק אוחנה, רבה של קריית שמונה.
כמו כן היה גיסו של הרב יעקב משה הלל, ראש חברת אהבת שלום.
הרב יעקב עזרא סימן טוב רב קהילת נועם, מילאנו, איטליה.
הרב אהרן יוסף סימן טוב רו"מ בית מדרש לתורה נתיב בנימין.
הרב צבי סימן טוב נפטר בי' אדר א' התשפ"ב, 10 בפברואר 2022.
הספדים נאמרו עליו על ידי מספר רבנים, ביניהם הרב יצחק יוסף, הרב משה צדקה, גיסו הרב יעקב משה הלל, הרב שלמה עמאר והרב מסעוד בן שמעון.
הרב צבי הירש פישר (ה'תר"א, 1841 – י"ד באדר ב' ה'תרס"ב, 1902) היה רב הונגרי, רבן של הערים אסוד ודוואוואניה (לעיתים: ויינערן).
נולד בעיירה מזטור כבן בכור לשמונה אחיו לרב עקיבא פישר, שהיה לאחר מכן אב בית דין טט ולדבורה בילא.
בשנת ה'תרט"ז החל ללמוד בישיבת אייזנשטט אצל הרב עזריאל הילדסהיימר ולאחר מכן למד בישיבת פרשבורג אצל הרב אברהם שמואל בנימין סופר (הכתב סופר).
בשנת ה'תרכ"ה נישא לבת דודתו צביה, בתו של הרב אבא חייא הירש, שהיה לאחר מכן דיין וראש בית הדין של סרד.
בשנת ה'תרל"ב (1872) מונה לרבה של אסוד, עיירה השוכנת בקרבת בודפשט, ולאחר מכן, בשנת ה'תרל"ח, מונה לרב קהילת דוואוואניה (ויינערן), מחוז יאס-נאג'קון-סולנוק, בה כיהן כרב למעלה משני עשורים, עד לפטירתו בפורים, י"ד באדר ב' התרס"ב, 1902, בגיל 61. נקבר בווינערן.
חידושיו וכתביו נדפסו בספר עטרת עקיבא.
הרב פישר נישא לצביה, בת דודתו (האריכה ימים עד תרצ"ה, 1935), ולהם היו 10 ילדים, 5 בנות ו-5 בנים, בהם:
מרים (ה'תרכ"ו – ה'תרצ"ו) – נישאה לרב מרדכי אפרים פישל פישר, אב בית דין ויינערן ושארושפטק
הרב מרדכי ליב (ה'תרכ"ט – ה'תרנ"ד) – רבה של קהילת נג'קאטה.
נהרג בתאונת רכבת, בגיל 25.
הרב בצלאל (ה'תרל"ח – כ"ג בניסן ה'תשכ"ו, 1966) – רבה של פאלנקא, טרנז'דאן, ורב בבודפשט
צבי ידידיה סוכות (נולד בי"ד בתשרי ה'תשנ"א, 3 באוקטובר 1990) הוא פוליטיקאי ישראלי המכהן כחבר הכנסת ה-25 ויו"ר ועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת מטעם סיעת הציונות הדתית.
קודם לכן שימש כמנכ"ל מפלגת עוצמה יהודית, וכעוזרו של יו"ר מועצה אזורית שומרון יוסי דגן.
סוכות נולד ב-3 באוקטובר 1990 במשפחה חרדית, לרחל הלר ולישראל סוכות בביתר עילית.
סבו הוא האמן הרב אליה סוכות (במקור סקוטלסקי).
בצעירותו למד במוסדות אדרת אליהו בעיר העתיקה בירושלים.
ב-2005, בעקבות תוכנית ההתנתקות עזב סוכות את המגזר החרדי והצטרף לנוער הגבעות.
בין השאר היה מעורב בזריקת אבנים.
למד בישיבת עוד יוסף חי ביצהר ולימד בה.
סוכות לא שירת בצה"ל, וקיבל פטור בגין "אי־התאמה" אחרי שבראיון בלשכת גיוס הודיע שאין לו אמון בצבא מאז ההתנתקות מגוש קטיף וצפון השומרון ב-2005. סוכות טען שבהמשך ניסה להתגייס כמה פעמים, אך צה"ל לא הסכים לגייסו.
ביולי 2024 הוא שוב ביקש להתגייס במסגרת שלב ב במהלך פגרת הכנסת, ובקשתו נדחתה, הפעם בגלל שלא ניתן חוקית לגייס חבר כנסת לשירות סדיר.
ביולי 2025 הגיש לרמטכ"ל אייל זמיר מכתב בו ביקש פעם נוספת להתגייס לצה"ל במסגרת שלב ב.
סוכות נעצר שלוש פעמים במהלך הפגנות נגד אלוף פיקוד המרכז בשנים 2007–2009, גדי שמני, בגלל התנגדותו של סוכות לפינוי מאחזים על ידי צה"ל.
באוקטובר 2008 הורחק סוכות לשישה חודשים משטחי יהודה ושומרון (פרט לביתר עילית) בצו פיקוח מיוחד של שמני.
ב-18 בינואר 2010 נעצר סוכות בחשד שהיה מעורב בהצתת מסגד בכפר יאסוף ב-11 בדצמבר 2009, אך לאחר חקירת שב"כ שוחרר ללא שהוגש נגדו כתב אישום.
בשנים שלאחר מכן התבטא סוכות כמה פעמים נגד פעולות תג מחיר, ואף הביע חרטה על מעשים שעשה בנערותו.
בינואר 2012, נעצר והורחק סוכות שוב מיהודה ושומרון לתשעה חודשים בצו מנהלי.
בדצמבר 2015 ארגן הפגנה נגד השב"כ בכיכר הבימה בתל אביב ובה שחזר עינויים של עצירים מנהליים יהודים שהיו חשודים במעורבות בפיגוע בדומא.
סוכות הסביר שבחר דווקא בתל אביב משום שמדובר במקום שתושביו אדישים ואינם חשופים לפגיעה בזכויות האדם של תושבי המאחזים.
לדבריו אין סימטריה בין עצירים ערבים ליהודים בכל הנוגע לעינויים בזמן חקירה, ויש להבחין בין עינוי עצירים ערבים המהווים איום ביטחוני ואף "פצצה מתקתקת", שיש להוציא מהם מידע כדי למנוע פיגוע, ובין עינוי מתנחלים יהודים במטרה להוציא מהם הודאה פלילית או להפלילם.
בראשית 2017 הוביל עם אביחי בוארון את מאבק אנשי המאחז עמונה נגד פינוים, ולאחר מכן השתתף במאבק להקמת היישוב עמיחי למפונים.
בקיץ 2017 מונה סוכות למנכ"ל מפלגת עוצמה יהודית.