tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם הפעילו מעין תהליך הטעיה מאחורי הקלעים, מה שמרמז לי כעת שהם משכו את חברי הפרלמנט כדי לשמר את החוסן של הורייזון, את קיומו של הורייזון ואולי את קיומו של הדואר".
עדים אחרים מסרו עדויות בשבועות הראשון והשני.
אלן קוק, המנהל המנהל לשעבר של הדואר, הביע חרטה, הן על אימייל שבו כתב כי למנהלי תת-סניפים היו "ידיים בקופה" והן על כך שלא הבין מוקדם יותר שהארגון עצמו העמיד לדין את קורבנות השערורייה; הוא הניח שהמשטרה או שירות התביעות של הכתר היו אחראים להחלטה להעמיד לדין.
אדם קרוזייר, מנכ"ל לשעבר של רויאל מייל, אמר כי לא היה מודע להעמדות לדין שהגיש דואר בריטניה נגד מנהלי תת-סניפים במהלך כהונתו.
דייוויד מילר, קצין התפעול הראשי לשעבר של הדואר, אמר לחקירה כי לא היה צריך לומר למועצת המנהלים שהורייזון היא "חזקה ומתאימה למטרה".
רודריק ויליאמס, עורך דין לליטיגציה של הדואר, אמר כי הייתה "מנטליות של בונקר" בקרב הצוות ביחס לסיקור התקשורתי של מערכת הורייזון; כשנשאל על ידי עיתונאי מתי בפעם האחרונה הדואר ערך מחקר על שביעות רצונם של מנהלי תת-סניפים ממנה, ויליאמס אמר: "אנחנו לא צריכים לערוך מחקר...
הרוב המכריע של הסוכנים שלנו ומשתמשים אחרים עובדים איתה בסדר גמור".
במהלך השבוע השלישי, סוזן קריצ'טון, היועצת המשפטית הראשית לשעבר של הדואר, העידה כי בעיות במערכת כונו 'חריגות סניפים' במקום 'באגים' והסכימה כי זה הראה שימוש ב'עשן ומראות'.
בשבוע החמישי, סיימון קלארק, שייעץ לדואר להפסיק להעמיד לדין בעלי סניפים, העיד כי הוא "כעת בטוח" שהחברה "בוודאי הטעתה" אותו משום שהיא לא סיפקה לו "חומר רלוונטי ביותר" וכי משרד עורכי הדין שלו "קיבל הנחיות שגויות" מהדואר לגבי האם ניתן לגשת למערכת מרחוק על ידי צוות פוג'יטסו.
בשבוע השישי, אליסדייר קמרון, מנהל הכספים הראשי לשעבר של הדואר ומנכ"ל זמני לשעבר, אמר לחקירה כי המנכ"לית לשעבר ונלס הייתה "ברורה בהרשעתה" כי שום דבר לא השתבש עם הורייזון ולא האמינה שהיו עיוותי דין.
פולה ונלס העידה במשך שלושה ימים במהלך השבוע השביעי.
לפני הופעתה, מנהלת תת-סניף ופעילה לשעבר ג'ו המילטון קראה לה לומר את האמת בחקירה כיוון שהיא "נכנסת לפינה שבה אין מוצא".
כשהחלה להעיד, ונלס אמרה כי מבנה הדואר וכישלונם של חלק מהעובדים להעביר מידע גרמו לכך שלא הייתה מודעת לכך שמנהלי תת-סניפים נדרשו לכסות על חוסרים של הורייזון או הועמדו לדין בטעות.
בהינתן ראיות שהראו כי נאמר לה ב-2011 כי גישה מרחוק להורייזון אפשרית, היא אמרה כי לא הבינה מה נאמר לה.
ונלס הסכימה כי "הדבר הנכון והישר שהדואר היה צריך לעשות" היה ליידע מיד את ה-CCRC ב-2013 על הספקות לגבי הראיות של גארת' ג'נקינס, המהנדס של פוג'יטסו שתכנן את מערכת החשבונאות הורייזון והסתיר מידע מבתי המשפט על באגים בתוכנה.
בהמשך השבוע השמיני, כשהעידה במשך יומיים, יו"ר הדואר לשעבר אליס פרקינס אמרה כי, אף על פי שהוזהרה על תקלות אפשריות במערכת הורייזון כשנכנסה לתפקיד ב-2011, באותו זמן היא לא עשתה קשר בין התקלות הללו להעמדה לדין של מנהלי תת-סניפים.
היא גם אמרה כי ייעוץ קלארק מ-2013, שהעלה חששות לגבי הצהרות עדי מומחים, לא הגיע אליה.
במהלך השבוע התשיעי, אנדרו פרסונס, שותף במשרד עורכי הדין וומבל בונד דיקינסון (שייעץ לדואר במשך יותר משבע שנים), העיד כי ב-2013 הוא יעץ לדואר להסיר התנצלויות ממכתבים שנשלחו למנהלי תת-סניפים ול"שמור על גישה קרה יותר, פרוצדורלית", וכתב כי התנצלות תהיה "הודאה במידה מסוימת של אשמה".
במייל מ-2015, הוא כתב כי הדואר יכול "להתחיל לתקוף את אמינותם של מנהלי תת-סניפים על ידי קריאה לתומס, מיסרה והמילטון כשקרנים ופושעים כפי שהם".
ב-18 ביוני, איאן הנדרסון ורון וורמינגטון מחברת ראיית החשבון סקונד סייט מסרו עדות.
הם הצהירו כי הדואר התערב בחקירתם, ונראה כי היה מודאג בעיקר מהגנה עצמית.
עד פברואר 2015, הנדרסון אמר כי הוא הרגיש שהם "מתמודדים עם טיוח" מצד הדואר "ואולי קונספירציה פלילית".
הם גם הצהירו כי היו נתונים לאיומים משפטיים מצד הדואר.
גם כן בשבוע העשירי, ריצ'רד כריסטו, מנכ"ל ויו"ר בכיר לשעבר של שירותי פוג'יטסו, אמר כי תמיד ראה בפריסת מערכת הורייזון כאחת מהצלחות הגדולות של פוג'יטסו.
בשבוע האחד-עשר, גארת' ג'נקינס, המהנדס הבכיר לשעבר של פוג'יטסו שמילא תפקיד מוביל במפרט ובעיצוב מערכת הורייזון, העיד כי הוא "חשב שהמערכת עובדת היטב" וכי הוא היה "בטוח, אולי בטעות, ש[באגים] תוקנו במהירות ולא נשארו להתפתח במערכת ולהשפיע באופן משמעותי".
הוא הודה כי, במהלך העמדות לדין של מנהלי תת-סניפים, הוא שינה עדות מומחה מכריעה לבקשת הדואר, במיוחד כדי לציין כי "זה נראה כאילו [סימה] מיסרה גנבה כסף ולא שזו הייתה חוסר כשירות".
טים פרקר, יו"ר הדואר במשרה חלקית מ-2015 עד 2022, מסר עדות ב-3 ביולי.
כשנשאל על הדוח שהזמין מהפרקליט ג'ונתן סוויפט, הוא אמר כי הוא מתחרט על שקיבל ייעוץ משפטי פנימי שפירושו שממצאי הדוח המלאים לא הוצגו למועצת המנהלים של הדואר, השקעות ממשלת בריטניה (UKGI) או השר האחראי.
במהלך השבועות השלושה-עשר והארבעה-עשר, החקירה שמעה מדמויות מובילות במנהלת בעלי המניות וממשיכתה UKGI, מארק ראסל, רוברט סוונל, פטריק אוסאליבן וסטיבן לאבגרוב.
סוונל, יו"ר לשעבר של מארקס אנד ספנסר, אמר לחקירה כי הדואר הפך לעדיפות העליונה של UKGI ב-2019, לאחר פסק הדין ה"חריף" בליטיגציה הקבוצתית.
הוא אמר כי "שמע במשך השנים הקודמות שאין שום דבר לא בסדר עם הורייזון" והאשים "תרבות סגורה, מתגוננת שלא הייתה בעניין של מסירת מידע".
שר הדואר לשעבר אד דייווי, שהיה בתפקיד בין 2010 ל-2012, אמר כי במהלך תקופה זו "שיקרו לו" לגבי "פגמים חמורים" במערכת הורייזון.
כשהופיע לפני החקירה בשבוע הלפני אחרון של שלב 6, וינס קייבל, מזכיר המדינה לעסקים בין 2010 ל-2015, אמר כי לא היה מודע להעמדות לדין, אף על פי שהיה אחראי על הארגון בזמן שהיה בממשלה, וכי הוא מסכים עם תיאורו של אלן בייטס את ההנהלה הבינונית של הדואר כ"בריונים בחליפות".
שלב 7, שכיסה נהלים ונהלים נוכחיים והמלצות לעתיד, החל ב-23 בספטמבר 2024 ונמשך שישה שבועות.
בשבוע הראשון של שלב זה, נחשף כי במאי 2024, פטרסון של פוג'יטסו כתב ישירות לניק ריד, מנכ"ל דואר בריטניה, ודחה בקשה של חוקרי הדואר לנתוני הורייזון לתמיכה בתיק פלילי נגד בעל תת-סניף.
פטרסון כתב כי הבקשה "לא הולמת" וכי הדואר "מודע היטב לכך שהיו וישנם באגים, שגיאות ופגמים במערכת הורייזון".
החקירה נאמר כי בשבוע הרביעי, כבר ב-2023, בכירים בדואר שינו נתונים במערכות הורייזון המשמשות את מנהלי תת-סניפים, ללא ידיעתם.
קמי בדנוך, שהייתה מזכירת המדינה לעסקים וסחר מפברואר 2023, אמרה לחקירה כי זה "מאכזב ביותר" שנדרשה דרמת ITV משנת 2024 על שערוריית הדואר כדי לגרום לממשלה להאיץ את תשלומי הפיצויים למנהלי תת-סניפים שהועמדו לדין בטעות.
כשהעיד שוב בשבוע האחרון של החקירה, פטרסון של פוג'יטסו טען כי שבעת החודשים האחרונים של דיוני החקירה חשפו כי ארגונים רבים אשמים בשערורייה, לא רק פוג'יטסו והתוכנה הפגומה שלה.
הצהרות הסיום נשמעו ב-16 וב-17 בדצמבר 2024, ולאחר מכן החקירה החלה בתהליך מקסווליזציה לפני ניסוח הדוח הסופי.
בהודעת סוף השנה שלו, סר ויין אמר: .
כרך 1 בן 162 העמודים של הדוח הסופי של סר ויין פורסם ב-8 ביולי 2025. לדואר, לפוג'יטסו ולממשלה יש עד 10 באוקטובר להגיב.
סר ויין מצא כי מנהלי הדואר "שמרו על הבדיה" שהורייזון מדויקת.
בדוח נחשף כי לפחות 13 התאבדויות נקשרו לשערורייה וכי לפחות 59 אנשים נוספים חשבו על התאבדות, מתוכם לפחות עשרה ניסו להתאבד.
ב-19 ביוני 2024, הדואר פרסם בטעות מסמך באתר החברה שלו שכלל את השמות וכתובותיהם של 555 מנהלי תת-סניפים לשעבר שהיו מעורבים בליטיגציה נגד הדואר.
במכתב שנכתב למנכ"ל הדואר ניק ריד וליו"ר הזמני נייג'ל ריילטון, מנהל תת-סניף לשעבר כריסטופר הד כתב כי הדליפה "גרמה לעצב, מצוקה וכעס רב בקרב אלה שנתוניהם כעת בדומיין הציבורי" וציין כי רבים ממנהלי תת-סניפים שנתוניהם דלפו "לא שיתפו פרטים עם משפחותיהם".
רון וורמינגטון מחברת ראיית החשבון סקונד סייט, שחקרה את מערכת הורייזון ב-2023, הצהיר כי דליפת הנתונים היא "דוגמה נוספת לחוסר כשירות של הדואר".
הדואר הסיר את המסמך מאתר החברה שלו והפנה את עצמו למשרד נציב המידע בנוגע להפרת הנתונים.
בדצמבר 2019, בעת מסירת פסק הדין בנושאי הורייזון, אמר השופט פרייזר כי העביר תיק למנהל התביעות הציבוריות בנוגע לראיות שניתנו על ידי עובדי פוג'יטסו בתביעות שהגיש הדואר.
בינואר 2020, לבקשת מנהל התביעות הציבוריות, המשטרה המטרופוליטנית פתחה בחקירה פלילית בנוגע לעבירות אפשריות של שבועת שקר ושיבוש מהלכי משפט במהלך החקירות והעמדות לדין שבוצעו על ידי הדואר.
שני עדי מומחה לשעבר של פוג'יטסו נחקרו תחת אזהרה.
בינואר 2024, המשטרה המטרופוליטנית אישרה כי היא חוקרת עבירות אפשריות נוספות של הונאה ביחס ל"כספים שהוחזרו ממנהלי תת-סניפים כתוצאה מהעמדות לדין או פעולות אזרחיות".
בינואר 2024, רשות הרגולציה של עורכי הדין (SRA) אישרה כי היא ממשיכה לחקור "מקרים פעילים של מספר עורכי דין ומשרדי עורכי דין שעבדו בשם הדואר/קבוצת רויאל מייל".
מועצת תקני עורכי הדין (המסדירה פרקליטים) היא משתתפת מרכזית בחקירה הציבורית, ואמרה בפברואר 2024 כי אין ראיות שנשמעו בחקירה "מצביעות על כך שחברי לשכת עורכי הדין מהווים סיכון מתמשך לציבור שדורש מה-BSB לפעול באופן מיידי".
ביוני 2024, ה-SRA הצהירה כי היא מנהלת למעלה מ-20 חקירות של עורכי דין.
ה-BCS הצהירה לאחר מכן כי תנקוט פעולה לאחר השלמת החקירה הציבורית וההליכים המשפטיים.
ביוני 2024, קארל פלינדרס מ-Computer Weekly דיווח כי יום לפני שג'נקינס היה אמור למסור עדות בחקירה הציבורית, הוא התפטר מחברותו ב-BCS וממעמדו כמקצוען מוסמך בטכנולוגיית המידע לאחר שהודיעו לו מוקדם יותר באותו החודש כי הוא עלול לעמוד בפני פעולה משמעתית בגין הפרת קוד ההתנהגות של האגודה.
הדואר מוסדר גם על ידי רשות ההתנהלות הפיננסית.
מחקר של Tussell מצא כי ה-FCA הייתה אחת ממספר ארגונים ממשלתיים שהיו להם גם חוזה עם פוג'יטסו.
במאי 2021, אגודת המחשבים הבריטית, גוף מקצועי לעובדים בתחום ה-IT בבריטניה, קראה לשקול מחדש את ההנחה המובנית של בתי המשפט כי נתוני מחשב הם נכונים.
מערכת הורייזון לא עברה ביקורת מערכתית מלאה ומקיפה.
ב-2010, הנהלת הדואר הבכירה החליטה כי הורייזון לא תעבור ביקורת עצמאית משום ש:
לא נערכה ביקורת עצמאית עד שחברת סקונד סייט הוזמנה ב-2012; החוזה שלהם הופסק בפתאומיות לפני שהספיקו לדווח רשמית.
הדואר לא הציג ראיות לכך שהמבקרים הפנימיים שלהם ביצעו ביקורת מערכתית הולמת.
באוקטובר 2024, מכון הדירקטורים פרסם מסמך מדיניות בשם "שערוריית הדואר: כישלון ממשל", בתגובה לשלב 6 של החקירה הציבורית.
הדוח קובע כי "על פני תקופה של 20 שנה, קבוצות רבות של דירקטורים לא הצליחו לספק ביקורת מספקת על ההנהלה ופעילויות עסקיות מרכזיות...
כתוצאה מכך, המועצה לא טיפלה כראוי בסיכונים המרכזיים אליהם נחשף העסק".
הדוח מציע המלצות לשיפור ממשל תאגידי, וכן רפורמה בחוק לגבי ראיות ממחשב ושינויים בתפקיד UKGI.
מאמר של Computer Weekly שנכתב על ידי רבקה תומסון ביולי 2013 רשם למעלה מ-300 מאמרים על השערורייה שפורסמו במגזין, מאז שפרסם את הסיפור לראשונה במאי 2009 עם שבעה מקרי מבחן.
מאמר זה נקרא על ידי כתב של BBC ויילס, ובמאי 2009 BBC Wales דיווח כי "חקירה של כתב עת טכני מכובד...
נראה כי מערער על שלמות מערכת הורייזון של הדואר".
ב-8 בספטמבר 2009, מאסרו של מנהל תת-סניף אנגלסי, נואל תומאס, סוקר בתוכנית העניינים האקטואליים של S4C, Taro Naw, שהעלתה טענות לבעיות עם הורייזון, וראיינה את אלן בייטס, לי קסטלטון וג'ו המילטון, שהופיעו במאמר של Computer Weekly.
התוכנית גם חשפה תשעה מנהלי תת-סניפים נוספים שנפגעו.
וואליס גם שיתף את המידע שלו עם המגזין Private Eye, שפרסם מאמרים רבים על השערורייה, החל מספטמבר 2011. עובד לשעבר של פוג'יטסו ראה את הדיווח של BBC South והחליט לחשוף מידע ל-JFSA, ולאחר מכן ל־BBC Panorama.
החל מ-2012, תוכניות חדשות ועניינים אקטואליים אחרות של ה-BBC ועיתונים ארציים החלו לסגר את השערורייה, כאשר ה־Daily Mail פרסם ב-2015 כתבה דו-עמודית שכותרתה "חיים הגונים שהושמדו על ידי הדואר".
מ-2018, וואליס, בעקבות עבודתו ב־Panorama ובPrivate Eye, ולאחר שעזב את ה-BBC, החל לדווח על המשפט בבלוג עיתונאי שהוקם במיוחד, postofficetrial.com, לאחר שגייס 9,000 ליש"ט באמצעות מימון המונים.
ב-2020, Private Eye פרסם באינטרנט דוח מיוחד שנכתב על ידי ריצ'רד ברוקס וואליס בשם "Justice Lost In The Post".
דרמה טלוויזיונית בת ארבעה חלקים, מר בייטס נגד הדואר, בכיכובו של טובי ג'ונס בתור אלן בייטס, שודרה במשך ארבעה ערבים ברשת ITV החל מ-1 בינואר 2024. הדרמה הביאה את השערורייה למרכז תשומת הלב הציבורית והפוליטית.
במהלך תקופת השידור, חמישים קורבנות נוספים יצרו קשר עם עורכי דין, חמישה מהם מבקשים לבטל הרשעות פליליות.
עד 9 בינואר, דווח כי למעלה ממאה קורבנות פוטנציאליים נוספים יצרו קשר עם עורכי דין בעקבות השידור.
הדרמה לוותה בסרט תיעודי, Mr Bates vs The Post Office: The Real Story, שכלל ראיונות עם מנהלי סניפים.
בעקבות השידור, עצומה לשלילת ה-CBE של ונלס צברה מעל מיליון חתימות.
ב-9 בינואר 2024, היא הודיעה כי תחזיר את ה-CBE שלה.
עם זאת, לכך לא הייתה השפעה רשמית שכן רק המלך, בהמלצת ועדת שלילת הכבוד, יכול לבטל תארים.
ב-23 בפברואר 2024, צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, שלל את ה-CBE של ונלס.
במהלך עשרות שנים פעלו ברות'רהאם כנופיות שעסקו בגיוס שיטתי של קטינות לניצול מיני (גרומינג), תוך שימוש באלימות, סמים, סחיטה והפחדה.
הקורבנות היו ברובם נערות ממעמד סוציו־אקונומי נמוך, וחלקן הגיעו ממוסדות רווחה.
בשנת 2014 פורסם דו"ח ג'יי (Jay Report), שבו תועדה לראשונה בהיקף רחב התעלמות ממושכת מצד הרשויות – כולל משטרת דרום יורקשייר (SYP) והמועצה המקומית – לטענות הקורבנות.
דו"ח זה העריך כי לפחות 1,400 ילדים נפגעו מינית בשיטתיות בין השנים 1997 ל־2013.
בשנת 2015 פורסם גם דו"ח קייסי, שקבע כי מועצת רות'רהאם איננה כשירה לתפקידה, והצביע על תרבות מוסדית של השתקה, אי־נקיטת אחריות, תקינות פוליטית ופחד מהעלאת נושאים רגישים הקשורים בגזע או הגירה.
בעקבות הדו"חות נפתחו חקירות פליליות נרחבות:
מבצע סטובווד (Operation Stovewood) – מבצע חקירה מתמשך שנוהל על ידי הסוכנות הלאומית לפשיעה (NCA) והביא לעשרות כתבי אישום והרשעות.
חוקרים, עורכי דין וניצולות טענו כי קיימת תרבות מוסדית של השתקה וטיוח בתוך SYP.
חלק מהניצולות הביעו חוסר אמון מוחלט ביכולת המשטרה לחקור את עצמה באופן אמין, ודורשות הקמת גוף חקירה עצמאי.
חלק מהתלונות הופנו גם כלפי השוטר חסן עלי (PC Hassan Ali), שנפטר בתאונה ב־2015 ביום בו הושעה זמנית עקב תלונות אתיות.
לפי טענות של אחת הניצולות, עלי אנס אותה ואף סיפק סמים לכנופיות.
שלושה שוטרים לשעבר נעצרו בחשד לעבירות מין היסטוריות, אך טרם הוגשו כתבי אישום.
לפי נתוני מבצע סטובווד ודו"ח ממשלתי מ־2025, כשני שלישים מהחשודים והמורשעים בפרשות ברות'רהאם היו ממוצא פקיסטני.
ביוני 2025 הכריז משרד הפנים הבריטי על פתיחת חקירה סטטוטורית חדשה בנושא כנופיות ניצול מיני, שתבחן את כשלי המוסדות, רקע אתני, שיקולים פוליטיים ואחריות אישית ומערכתית.
שערי ירושלים הם השערים המאפשרים כניסה לעיר העתיקה בירושלים דרך חומות ירושלים.
כיום יש 7 שערים פתוחים בחומה, ומספר שערים אטומים.
בתקופות שונות בהיסטוריה היו בחומות ירושלים שערים שונים, שנסתמו לאורך הדורות.
שער הרחמים הוא המפורסם מבין השערים האטומים ולכן נהוג לומר שבחומת ירושלים שמונה שערים.
מרבית שערי ירושלים מצוידים באמצעים מבניים המקשים פלישת אויב דרכם.
ככל שהשער היה פתוח במשך שעות רבות יותר בכל יום, אמצעים אלה היו מפותחים יותר.
אחד האמצעים הוא חרכים לשפיכת שמן רותח על העוברים בשער.
אמצעי אחר הוא מסדרון מעוקל המשולב בשער.
המסדרון אינו מונע את כניסתם של זרים אלא מאט אותה כדי שהשומרים יוכלו לשלוט בהמון הנכנס.
המסדרון מקשה על דהירה של סוסים ועל תמרון מהיר ונוח של מרכבות.
על יעילותו של המסדרון במניעת כניסה מהירה ונוחה של מרכבות אל העיר ניתן ללמוד מהפרצה הגדולה שנפרצה בחומה, בסמוך לשערה הראשי – שער יפו, כדי להקל על כניסת מרכבות לעיר, כשהחומה חדלה מלשמש אמצעי הגנה.
הפרצה נפרצה לקראת ביקורו של הקיסר וילהלם השני בירושלים, בשנת 1898.
השערים מופיעים בטבלה ובאיור לפי סדר מיקומם מהשער החדש, עם כיוון השעון:
שם שמות נוספים שנת פריצה מיקום השער החדש שער עבדול חמיד 1889 בחומה הצפון מערבית של העיר העתיקה – הרובע הנוצרי שער שכם שער דמשק, באב אל-עאמוד, שער סטפנוס 1537 במרכז החומה הצפונית של העיר העתיקה – הרובע המוסלמי.
שער זה קישר את העיר אל דרך שכם וצפונה לדמשק.
היוצא משער זה פניו צפונה.שער הפרחים באב א-זהרה, שער הורדוס 1875 בחומה הצפונית של העיר העתיקה – הרובע המוסלמישער האריות שער השבטים, שער סטפנוס, שער מרים, שער יהושפט 1538–1539 בחומה הצפון מזרחית של העיר העתיקה – הרובע המוסלמי.
זהו השער הראשי של העיר, והוא מוביל לרחוב יפו.
בחומה הדרומית של הר הבית נמצאים שערי חולדה האטומים כיום.
שערים אלו שימשו את העולים לרגל לבית המקדש ומקובל להניח שנבנו על ידי הורדוס.
בתוך גן העופל, בקטע החומה הניצב לכותל הדרומי של הר הבית מצוי שער המכונה "שער החפירות" המאפשר למבקרים בחפירות הכותל לראות את החפירות משני עברי החומה.
זהו השער המזרחי של הארמון האומיי הגדול (ארמון 2) שמדרום להר הבית, שחומת העיר העתיקה העות'מאנית נבנתה על קירותיו המזרחי (ובו השער) והדרומי.
השער נאטם, ונפתח מחדש על ידי חופריו בנימין מזר ומאיר בן דב.
ממערב לשער האשפות נמצא שער נוסף הנקרא שער הבורסקאים אשר נתגלה בחפירות באזור גן העופל.
מדרום לשער מצוי מבוא השער בצורת מגדל.
כיום הכניסה לעיר העתיקה היא דרך המגדל ודרך השער.
זהו חלק מן הביצור האיובי של ירושלים (ראשית המאה השלוש עשרה לספירה).
השער נפתח על ידי חופריו רוני רייך ויעקב ביליג.
כניסה בעקבות מילוי החפיר ליד שער יפו נפתחה בשנת 1898, לכבוד בואו של קיסר גרמניה וילהלם השני לירושלים, כדי שמרכבתו תוכל להיכנס לעיר העתיקה.
דרך זו משמשת כיום לכניסת כלי רכב לעיר העתיקה.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים הציע שר הביטחון משה דיין לפרוץ שער נוסף בחומה ולקרוא לו "שער השבות".
מעבר לשערים בחומת העיר העתיקה, מוקף מתחם הר הבית בשנים-עשר שערים נוספים, מהם עשרה פתוחים ושניים אטומים:
שערי הגיהנום היא יצירה פיסולית מונומנטלית של הפסל הצרפתי אוגוסט רודן.
יציקת הגבס המקורית של הפסל מוצגת במוזיאון ד'אורסה שבפריז.
עותקים של הפסל מוצגים במספר מקומות: במוזיאון רודן שבפריז; במוזיאון רודן שבפילדלפיה, פנסילבניה, ארצות הברית; וכן ב בטוקיו, יפן.
גובה היצירה כ-7 מטרים, ובה 180 דמויות.
היצירה הוזמנה על ידי המשרד לאומנויות יפות של צרפת בשנת 1880, והייתה אמורה להסתיים בשנת 1885, אולם רודן מעולם לא סיים את היצירה, ועבד עליה במשך 37 שנים, עד מותו בשנת 1917.
היצירה הייתה צריכה לעמוד בכניסה למוזיאון לאומנות ותוכנה נותר לשיקול דעתו של רודן.
הוא בחר להאדיר את יצירתו של דנטה אליגיירי שאותו העריך - "הקומדיה האלוהית" או "התופת" - ועל כן נושא הפסל שנודע מאוחר יותר בשם "האדם החושב", נקרא במקור "המשורר".
המוזיאון מעולם לא נבנה, ורודן עבד על יצירתו ב"הוטל בירון" - כיום - "מוזיאון רודן" בפריז, עד מותו.
השראה ליצירת "שערי הגיהנום" הייתה יצירתו של הפסל לורנצו גיברטי - "שערי גן העדן" מן המאה ה-15, המייצגים בשערי ברונזה דמויות מן התנ"ך.
חלק מהפרטים להלן פוסלו על ידי רודן כפסלים עצמאיים בגודל מלא, ובהמשך שולבו בגרסה מוקטנת בתוך היצירה:
חלק זה מצוי מעל הדלתות כונה במקור "המשורר" שכן הוא ייצג את דנטה המביט על שאר הדמויות בשאול.
חלק זה של הפסל, המייצג את פאולו ואת פרנצ'סקה דה רימיני היה שייך לשער החל מהגרסה המקורית.
רודן רצה להראות הן את תחילתה של האהבה, והן את תוצאותיה העגומות, אולם בשל הניגוד החד בין הדמויות הללו לשאר הדמויות בשערי הגיהנום, רודן הוציא אותם מן השער.
חלק זה של הפסל מתאר את יוגולינו דלה ג'רארדסקה, אשר אכל את גופות ילדיו לאחר שגוועו ברעב.
הפסל ניצוק כפסל נפרד בשנת 1882.
במקור שלושה פסלים אלה היו בגובה 98 ס"מ.
מאוחר יותר, בשנת 1899 נוצקה קבוצה נוספת, בגובה 2 מטרים (הניצבת כיום בגן מוזיאון רודן בפריז).
אהבה נמלטת (Fugit Amor )
דמויות נוספות המתארות את פאולו ופרנצ'סקה דה רימיני.
על הדלת השמאלית של השערים.
פאולו מנסה לתפוס את פרנצ'סקה הנמלטת ממנו.
דמות זו גדולה מיתר דמויות דפנות הדלת.
חלק זה ניצוק בשנת 1885.
חלק זה ניצוק בשנת 1882.
חלק זה ניצוק בשנת 1884.
שני פסלים עצמאיים מהפסל המקורי שאמורים היו לעמוד משני צדדיו.
פסל אדם או פסל "בריאת האדם" נוצר בשנת 1880 בקירוב לאחר שובו של רודן מביקור באיטליה, אצבע ידו הימנית של אדם נוצרה בהשראת "בריאת האדם" של מיכלאנג'לו.
פסל חוה נוצר בשנת 1881.
שכונת שערי חסד היא שכונה ותיקה בירושלים, בין השכונות נחלאות, רחביה וקריית וולפסון.
גבולותיה הם: בצפון – רחוב הגר"א, במזרח – רחוב אוסישקין, בדרום – רחובות אבן שפרוט והר"ן, ובמערב – רחוב דיסקין.
השכונה הוקמה בשנת תרס"ט (1909) על שטח של כ-40 דונם, ושומרת זה כמאה שנה על אופי דתי-שמרני.
השכונה נודעה באנשי החסד והצדקה, וכן ברבנים ובתלמידי החכמים שפעלו בה.
יוזמי השכונה ומקימיה היו ראשי ארגון 'גמ"ח הכללי', ששימש כארגון צדקה החל משנת תר"ל (1870), בראשותו של הרב שלמה זלמן פרוש.
ראשי הארגון, נפתלי צבי פרוש-גליקמן (בנו של הרב שלמה זלמן פרוש) ושמואל זנוויל שפיצר, יסדו בשנת תרס"ח את 'חברת שערי חסד לבניית בתים בירושלים', אשר נועדה לסייע ליהודים חרדים לרכוש דירה צנועה בירושלים בתשלומים מפליגים ללא ריבית.
השכונה יועדה למשפחות אשכנזיות בלבד, ורובם הגדול של תושביה היו תלמידי ישיבות ואברכים.
בל"ג בעומר תרס"ט נערכה חגיגת הנחת אבן הפינה לשלושים הבתים הראשונים, במעמד הרב שמואל סלנט, רבה של ירושלים.
114 הדירות בשכונה נבנו בטורים אורכיים, בניגוד ל"שכונות החצר" שאפיינו את הבנייה בירושלים באותה עת.
המרווח בין טורי הבתים היה גדול יחסית, ובכמה מקומות ניטעו עצים וירק, דבר שהקנה לשכונה אופי רענן ונקי.
את אופי השכונה ואנשיה תיאר יצחק שפירא, בספרו 'ירושלים מחוץ לחומה':
הבתים בשערי חסד נבנו טורים-טורים, כאשר פני רובם אל הרחוב הראשי, וגבם פונה אל סמטת ירק צרה, שמהווה מעין "חצר אחורית" בכל בלוק.
בוני השכונה הקפידו שהחלונות האחוריים לא ייפתחו אלה כנגד אלה בבית ממול, כדי להבטיח פרטיות מרבית, וכדי להידמות לבני ישראל במדבר, אותם שיבח בלעם במילים: 'מַה טֹּבוּ אֹהָלֶיךָ יַעֲקֹב מִשְׁכְּנֹתֶיךָ יִשְׂרָאֵל' (), ופירש רש"י: "שאין פתחיהם מכוונין זה כנגד זה, שלא יציץ לתוך אוהל חברו."
מראשיתה ועד ימינו התאפיינה שערי חסד באופי הדתי-שמרני של תושביה.
מאחר שיועדה מלכתחילה לדיירים חרדים ואשכנזים בלבד, רבים בה הסיפורים על יושביה, המתוארים כדמויות מתוך סיפורי חסידים.
נ' בן-אברהם, סופר חרדי מוותיקי ירושלים, פרסם סדרת ספרים בשם 'סיפורים ירושלמיים', בהם תיאר את יושבי שערי חסד:
אופי דתי-שמרני זה הוא שהביא את הסופרת סביון ליברכט לבחור את שערי חסד כמקום הולדתה של ויקטוריה, גיבורת הספר 'תפוחים מן המדבר', כדי להגדיר מהו העולם ממנו הגיעה.
עם זאת, לא ניתן להשוות את שערי חסד לשכונות החרדיות ה"קלאסיות" בירושלים, דוגמת מאה שערים, גאולה ואחרות, שכן היא נחשבת מתונה יותר, ותושביה נמנעים בדרך כלל מעימותים עם שכניהם החילונים ברחביה הסמוכה.
דוגמה לכך ניתן למצוא בסיפור על אחד מרבני השכונה, שנהג להגיע מדי שבת להפגנה נגד חילול שבת בכיכר השבת והיה עומד בצד ושותק.
כאשר נשאל מדוע הוא מגיע להפגנות ענה: "איך אפשר להתעלם מחילול שבת"?
וכאשר נשאל: "מדוע, אם כך, אינך מוחה וצועק כמו כולם?" ענה: "לצעוק על יהודי אינני יכול."
הרחובות בשערי חסד נקראים כמעט כולם בשם דמויות דתיות מההיסטוריה היהודית העתיקה והחדשה, כמו רחוב הגאונים, הקליר, השל"ה, רחוב כהנוב (על שם הרב משה נחמיה כהניו, ראש ישיבת עץ חיים), רחוב פרוש (על שם הרב שלמה זלמן פרוש, ממקימי השכונה), ועוד.
השמות מבטאים את אופייה הדתי של השכונה.
במלאת ח"י שנים (18 שנה) לשכונה, פרסם 'גמ"ח הכללי' סקירה תמציתית של קורות השכונה, ובין היתר תואר כי:
תיאור זה שונה מאוד ממצבה של שערי חסד כיום: היא שוכנת בלב ירושלים המודרנית, באזור שוקק חיים.
אופייה השקט והפסטורלי הוחלף ברעש העירוני, ואת מקום בתי האבן צמודי הקרקע תפסו בשלהי המאה ה-20 בתי דירות מפוארים, שהקנו לשכונה אופי יוקרתי.
גבולה המערבי של שערי חסד, שעד שנות ה-70 ניבט אל עמק המצלבה, נחסם באופן גס בקריית המגורים היוקרתית, מגדלי וולפסון, שנבנתה על המדרון הגולש אל העמק.
גם אופי התושבים בשכונה השתנה בשנים האחרונות, וכיום חלק גדול מתושביה הם חרדים אמידים ממוצא אנגלו-סקסי.
בית הכנסת הגר"א, שנקרא על שם הגאון מווילנה (הגר"א), שוכן ברחוב בר זכאי שבמרכז השכונה.
בית הכנסת הוקם בעשור השני של המאה ה-20, סמוך למועד הקמת השכונה, על ידי הרב אפרים שמואל לרנר-פפרמן, שהתרים את תושבי השכונה הפרושים ההולכים בשיטת הגר"א.
הוא משמש כ'שטיבלך', ובין מתפלליו לאורך השנים היו אישים ידועים מתושבי השכונה, ובהם רבני השכונה הרב יעקב משה חרל"פ והרב אברהם דוד רוזנטל, הרב שלמה זלמן אוירבך, הרב שמואל אוירבך, הרב שלום מרדכי הכהן שבדרון והרב יוסף בוקסבוים.
בית כנסת וישיבת בית זבול
ברחוב קק"ל פינת רחוב הקליר שוכן בית כנסת בית זבול, הפונה אל הרחוב הראשי.
את בית הכנסת הקים הרב יעקב משה חרל"פ, ששימש במשך שנים כרב שכונת שערי חסד, ולאחר מכן גם כרבה של שכונת רחביה הסמוכה.
במקום זה עמד ביתו של הרב חרל"פ, ולאחר מות אביו, הרב זבולון חרל"פ, הפך את ביתו לבית כנסת, וקראו על שם אביו.
במקום פועל כיום כולל אברכים.
בצמוד לבית הכנסת הגר"א, ברחוב השל"ה, עמד במשך עשרות שנים התנור השכונתי.
התנור עצמו כבר איננו, אך ליד הפתח האחורי של בית הכנסת, המשמש את עזרת הנשים, ניתן להבחין עד היום בארובת הברזל הגבוהה, ששימשה את התנור.
תנור שכונתי היה מתקן הכרחי בירושלים באותם ימים, שכן תנורים ביתיים לא היו בנמצא.
כל דבר מאפה נלקח לתנור השכונתי ונאפה בו, תמורת סכום סמלי לבעל התנור.
בעיקר שימש התנור בימי שישי, כאשר סירי הקוגל והצ'ולנט היו מוכנסים אליו, ונלקחים בזה אחר זה בשבת בבוקר לאחר התפילה בבית הכנסת.
שבת אחת נקרע חוט ה'עירוב' שהקיף את שערי חסד, ויושבי השכונה עמדו אובדי עצות כיצד יטלטלו את הסירים הביתה לסעודת שבת.
בהחלטת הרבנים, לא לקח איש את סירו הביתה, אלא אנשי השכונה יצאו על נשיהם וטפם ובאו לסעוד בצוותא ליד התנור השכונתי.
בסמיכות לבית הכנסת הגר"א, ברחוב השל"ה, נמצא בית הכנסת אגודה-מגן אברהם.
כיום בית הכנסת משמש את ישיבת מעלות התורה.
במהלך תקופה מסוימת הוא שימש גם את ישיבת מדרש שמואל לבחורים אמריקאים.
בנוסף לבית הכנסת הגר"א ולבית הכנסת בית זבול, קיימים בשכונה בתי כנסת רבים נוספים.
בין הבולטים שבהם, בית הכנסת "קהל חסידים", שהוקם בשנת 1930, ובית הכנסת "ברסלב-אהל אסתר".
בתי כנסת אלו השוכנים בקרבת בית הכנסת הגר"א, משרתים את תושביה החסידים של השכונה.
בנוסף, שוכן בשכונה בית כנסת של חב"ד הפועל על פי מורשת חב"ד ומקיים פעילויות בשכונה.
הרב יעקב משה חרל"פ, אשר במשך חייו דבק ברב קוק, גדל בסמוך לשכונת מאה שערים.
בשנת 1909, כאשר הוקמה שכונת שערי חסד, הוא התבקש לכהן כרב השכונה, ולשם כך הוא עקר עם משפחתו לשכונה החדשה והתיישב בקצה רחוב הקליר (ר' לעיל – בית כנסת בית זבול).
מספרים כי כאשר מונה לתפקיד, שכבה אמו על ערש דווי, וכדי לשמח את לבה, סיפרו לה על המינוי הנכבד.
"הרב של שערי חסד?" תמהה האם, "ואני הלא קיוויתי שיענק'לה שלי יהיה צדיק נסתר".
לאחר פטירת הרב קוק שימש הרב חרל"פ כראש ישיבת מרכז הרב, ואף היה מועמד לכהונת הרב הראשי לארץ ישראל, אך בסופו של דבר נבחר הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
את שעון השמש הקבוע בחזית בית הכנסת הגר"א בנה השען משה שפירא, יהודי חרדי, שרכש את ידיעותיו בתחום זה תוך עיון במקורות חז"ל, בספרי הגר"א ובתצפיות וניסויים.
הוא התקין כמה שעוני שמש בירושלים, מהם שרדו שניים: הראשון בשערי חסד והשני בבית הכנסת זהרי חמה מול שוק מחנה יהודה.
כמו כן עיצב שלושה שעוני שמש מיוחדים ב"שיטת הנקודה" והם קבועים על חזיתו של בית הכנסת הגדול בפתח תקווה.
מוט מתכת קטן ובראשו חור מותקן מעל כל שעון שדרכו עוברת קרן שמש ומאירה את הסימן החרוט על לוח השעון.
אחד מהשעונים מראה את שעת השקיעה והזריחה וכן את שעת הצהריים בפתח תקווה בארבע עונות השנה.
השעון השני מראה את השעה בירושלים והשעון השלישי מראה את שעת גריניץ'.
בשנות ה-30 פנו אליו מוסלמים בירושלים בבקשה להתקין עבורם שעון שמש בהר הבית, כדי ליישב סכסוך ארוך בדבר זמני התפילה הנכונים.
למרות סכום הכסף העצום שהוצע לו, סירב שפירא לעלות למקום המקודש, וכך גם כשהחל לקבל איומים על חייו.
לאחר שהתייעץ עם הרב יוסף חיים זוננפלד, ארז הרב משה את מיטלטליו ונס עם משפחתו לפתח תקווה.
אך בערוב ימיו חזר לירושלים בה נפטר ונקבר בהר הזיתים.
הרב אפרים שמואל לרנר-פפרמן החזן
הרב אפרים שמואל לרנר-פפרמן היה בין הפעילים הבולטים ביותר להקמת בית כנסת הגר"א, ומאוחר יותר – לבניית הקומה השנייה בו.
הוא שימש כשליח הציבור הקבוע וכקורא בתורה ב'שטיבל שלו', שהוא החדר הצפוני במבנה בית הכנסת, בו התפללו בין היתר גם הרב חרל"פ הרב הראשון של השכונה, הרב שלמה זלמן אוירבך, וכן הדרשן המפורסם של שערי חסד, הרב שלום שבדרון.
בשנות ה-60, כאשר החל להיבנות בית החולים הדסה בעין כרם, פנו מנהליו לבתי כנסת ותיקים בירושלים והציעו למתפללים ריצוף חדש ונקי לבתי תפילתם, תמורת אריחי האבן העתיקים.
רבים נעתרו לבקשה, שכן האבנים יועדו לריצוף רחבת הכניסה לבית החולים.
גם גבאי בית כנסת 'הגר"א' בשערי חסד ניאותו למסור את האבנים העתיקות והשבורות, במיוחד לאחר שהוצע תמורתם חינם ריצוף חדש.
אך הרב לרנר-פפרמן סירב שייגעו ב'שטיבל שלו', בטענה כי "אסור לעקור את המרצפות הספוגות בדמעות השנים, ולשים במקומן בלאטות מלאכותיות." עד היום ניתן להבחין בין הריצוף המודרני שבכל חדרי השטיבלך, ובין הריצוף הירושלמי הישן ב'שטיבל' הצפוני, אליו ניתן להציץ מרחבת בור המים שבחצר.
בעל התנור השכונתי בשערי חסד היה חיים בֶּקֶר.
שמו האמיתי היה חיים לוי, והוא היה תימני מבטן ומלידה, אך זכה לכינוי ביידיש 'דער בעקער – 'האופה' – בשל תפקידו החשוב בשכונה האשכנזית.
הוא דיבר יידיש על בוריה, ואף לימד אותה לילדיו, אף על פי שלא התגורר בשערי חסד.
מספרים שידע להבחין בין הסירים, ודרש את שכרו בהתאם: אם הסיר היה שייך למבשלת טובה, היה לוי מבקש את שכרו בדמות "מעשר" מן התקרובת; אך אם הוא היה של מבשלת גרועה, הסתפק הרב חיים בכמה פרוטות כדמי שימוש בתנור.
מרדכי לייב הכהן קמינצקי נולד בדרוהיצ'ין והגיע לשערי חסד בשנת 1914. הוא נודע בכינוי "דער רוסישער מלמד" – המלמד הרוסי – כי לימד ילדים בישיבת עץ חיים (עד 1930).
מעולם לא הייתה לו תפקיד רשמי, אך אנשים רבים הגיעו לקבל ברכות.
אנשים כיבדו אותו בעיר הולדתו, ובשערי חסד, בגלל ההתמדה, האדיקות והחוכמה.
הוא נפטר בשערי חסד ב-ב' אב, שנת תשט"ו.
הוא ספד על ידי הרב שלמה זלמן אוירבך, והרב שלום שבדרון.
המתיישב היחיד בשכונת שערי חסד, שלא היה אשכנזי, היה שלום כסאר (קרובם של הרב חיים כסאר והשר לשעבר, ישראל קיסר).
למרות היותו תימני, הוא ביקש להתגורר בשערי חסד, ואף פנה כמה פעמים לוועד השכונה, אך נדחה.
לבסוף פנה לרב חיים ברלין, ששימש אז כרבה של ירושלים, והפציר בו חיים להתרשם ממנו, ולהמליץ עליו.
לאחר שיחה ארוכה, בה התרשם ממנו מאוד, ציידו הרב ברלין במכתב המלצה לוועד השכונה, בו כתב כי "הרב שלום הוא יהודי בעל מידות טובות, ירא שמים, והוא כאשכנזי לכל דבר."...
מכתב ההמלצה פעל את פעולתו, וכסאר בנה את ביתו בשערי חסד.
אשתו נעמה (נעיימה) לבית עראקי הייתה מיילדת.
בין השאר התפרנס הרב שלום כסאר כסופר סת"ם.
אחת מדמויות המופת של שערי חסד היא דמותו של בצלאל גולדשטיין החלבן, שפעל בה במשך שנים.
בדומה לרבים משערי חסד, חלק גולדשטיין את חייו בין לימוד תורה ובין פרנסת ביתו.
נ' בן-אברהם, בספרו "סיפורים ירושלמיים", הקדיש לגולדשטיין פסקה נכבדה:
הרב אוירבך היה מדמויות ההוד בשכונה.
הוא נולד בשכונה והמשיך להתגורר בה לאחר נישואיו.
שימש גם כן כראש ישיבת קול תורה ומסר בה שיעורים לתלמידי הישיבה.
יצחק קיסטר היה שופט בית המשפט העליון.
בנוסף לתפקידיו במערכת המשפט הוא היה גם תלמיד חכם גדול.
המשוררת זלדה התגוררה בשכונה, אליה עברה לאחר פטירת בעלה ב-1976. היא גרה בבית ברחוב הקליר עד ליום מותה בשנת 1984.
שערי חולדה הן שתי נקודות כניסה סמוכות בכותל הדרומי של הר הבית.
בנקודה המערבית שני שערים (השער הכפול) ובנקודה המזרחית שלושה.
שערי חולדה התקיימו בתקופת בית המקדש השני, ייתכן שעוד לפני מקדש הורדוס.
השערים הם כניסה כפולה מאותו כיוון, בניגוד לשאר השערים בצידי הר הבית.
הרב ישראל ליפשיץ העלה את הסברה שהסיבה לכפילות השערים היא שירושלים בעת העתיקה הייתה בדרום העזרה, כך ששם היה שער הכניסה העיקרי והשימושי ביותר.
השערים מתועדים במשנה במסכת מידות, המספרת על חמשת שערי הר הבית:
ההשערה המקובלת במחקר היא שהמשנה במסכת מידות מדברת על שטח הר הבית החשמונאי ולא על ההרחבה של הורדוס.
יוצא שהשערים הנמצאים בכותל הדרומי היום אינם זהים עם שערי חולדה של המשנה וממילא אין סיבה לקרוא להם בשם זה.
במדרש שיר השירים רבה (וילנא, פרשה ב), יחד עם האמירה שהכותל המערבי של בית המקדש אינו חרב לעולם, נאמר זאת גם על "שער הכהן" ושער חולדה.
השערים היו בחלקו הדרומי של הר הבית, שהיה הגדול ביותר מאחר שהעזרות היו בעיקר בחלק הצפוני מערבי, ולכן נקראו השערים "שערי חולדה" על פי דברי בגמרא פסחים () "חולדה שדרה בעיקר בתים".
על שם חולדה הנביאה שהייתה יושבת בין שני שערים אלה, כמו שכתוב ב: "והיא יושבת בירושלים במשנה".
לפי פירוש זה, משמעות המילה "במשנה" היא שחולדה הייתה יושבת בין שני השערים.
פירוש נוסף הוא שהשערים נקראים על שם הפסוק בתהילים "האזינו על כל יושבי חלד", שכן שערים אלה היו השערים העיקריים של הר הבית ודרכם היו עוברים "כל יושבי חלד" - יושבי העולם.
גם בימי הביניים ידעו לזהות את השערים.
בספר כפתור ופרח בפרק ו מתייחס המחבר אשתורי הפרחי לגבולות הר הבית בתקופתו, וכותב:
היום השרידים היחידים שנשארו מהשערים הם חצי מהמשקוף של אחד השערים המערביים, ומיקומם של השערים המזרחיים (אף שניתן לראות רישום של שלושה שערים חסומים בקיר, רק שתיים מתוך האבנים הן מקוריות).
בספר עזרת כהנים מוצעת האפשרות שהמרחק בין השערים היה שווה למרחק ביניהם לכותל (דהיינו 160 אמה רווח ואז שער 10 ועוד רווח 160 ועוד שער 10 ועוד רווח 160 = 500 אמה), וזה היה דרך נוי.
מובאת שם אפשרות נוספת לפיה השערים היו בשטח שהיה כנגד אורך עזרת ישראל, והיה מתחלק באותה צורה (דהיינו 55.6666 * 3 ועוד 20 אמה לשערים = 187 אמה) אמנם נוטה יותר לפי' הראשון.
הספר דוחה את האפשרות שהם היו כנגד שער הדלק והמים שאם כן יוצא שכל שערי הר הבית מכוונים מול שערי העזרה ולא הייתה לכהנים פרטיות, וכבר נאמר בזבחים נט: "אפשר כהן עומד על גבי המזבח וכל העם רואין אותו מבחוץ".
המחקר הארכאולוגי ליד השערים נערך על ידי יובל ברוך ורוני רייך מטעם רשות העתיקות.
בין היתר הם העלו שהשער המשולש הוא הראשון שנבנה במסגרת הרחבת הר הבית על ידי הורדוס הגדול.
ושאל השער ממזרח עלה רחוב רחב משופע.
עליו, כך הם מאמינים, הובלו בהמות הקורבן.
למרגלות השערים הם גילו עשרות אבנים מעוטרות ששימשו לטענתם כחלק מעיטורי הסטיו המלכותי.
על פי תיאורי המקרא והמשנה, שערי המקדש הם השערים שנבנו בכניסה למתחם בית המקדש.
בבית ראשון שערים אלו כוללים את שלושה עשר שערי העזרה ואת שער הכניסה לעזרת הנשים.
המשנה במסכת מידות, ב', ג' מלמדת שגובה השערים היה 20 אמה (כ-10 מטרים) ורוחבם עשר אמות (כ-5 מטרים), כולם עשויים נחושת ומצופים זהב חוץ משער ניקנור שלא צופה.
מראה השערים היה מרהיב, זאת ניתן ללמוד ממאמר ר' יוסי שכשהיו מקיפים את העזרה היו משתחווים בעזרה כנגד שלושה עשר שעריה כדי להודות על נוי הבניין.
המספר שלוש עשרה הוא בעל סגולה ביהדות לכן, כנראה, מספר השערים הוא לא שרירותי, ועוד ריבוי השערים מוסיף כבוד ויופי לבנין בית המקדש המפואר.
לרוב השערים ניתן שם כנגד משהו המאפיין אותם: תפקיד, כמו שער הדלק ושער המים; מיקום, כמו שער העליון ושער עזרת נשים; מיוחד הוא שער ניקנור שנקרא על שם תורמו.
יוסף בן מתתיהו מספר שהורדוס חרת את שמו של מרקוס ויפסניוס אגריפה מעל "השער אשר בנה להיכל", אולם הוא אינו מספק פרטים המאפשרים זיהוי של השער המדובר.
מספר שערי העזרה נתון במחלוקת.
דעת חכמים היא שהיו שבעה שערים: שער הדלק, שער הבכורות, שער המים, שער ניקנור, שער הניצוץ, שער הקרבן ושער בית המוקד.
בעוד שלדעת ר' יוסי ישנם שלושה עשר שערים שיפורטו להלן.
דעה נוספת גורסת כי היו חמישה שערים בלבד ולא מפרטת באלו שערים מדובר.
פירוט השערים (לפי בעל תפארת ישראל):
שער העליון – נקרא כך משום שמוקם בצד המערבי שנמצא בגובהו של הר הבית.
שער הדלק – דרכו היו מכניסים עצים למערכה.
שער הבכורות – דרכו היו מכניסים את הבכורות לעזרה, ששחיטתם כשירה גם בדרום.
שער המים – דרכו מכניסים את צלוחית ניסוך המים בחג הסוכות.
ר' אליעזר בן יעקב מוסיף שנקרא כך משום שדרכו עתידים לצאת המים שניבא יחזקאל: "...
והנה מים מפכים מן הכתף הימנית..." (יחזקאל, מ"ז, א'-ב').
שער יכניה או שער הניצוץ – דרכו יצא יכניה לגלות.
שער הקרבן – דרכו היו מכניסים את הבהמות לשחיטה בצפון העזרה.
שער הנשים – דרכו היו הנשים נכנסות לסמוך על קורבנן.
שער השיר או שער המוקד – דרכו היו הלווים מכניסים את כלי השיר.
שער ניקנור – מוקם במרכז החומה שבין עזרת הנשים לעזרה, כנגד שער עזרת הנשים ופתח האולם.
שער זה הוא הכניסה הראשית לעזרה.
לא צופה זהב כשאר השערים אבל הנחושת שממנו נבנה בהקה כזהב.
במסע הבאת דלתות השער ממצרים התרחש להן נס.
שני פשפשים – בכל אחד מצידי שער ניקנור היה שער קטן יותר שנקרא פשפש.
במערב היו ממוקמים שני שערים שלא היה להם שם מיוחד משום שהשתמשו בהם לעיתים נדירות ביציאה לרחבה שמאחורי המקדש, על פי השערת התפארת ישראל, שרוב התרשימים המודרניים הולכים בעקבותיה, שערים אלו היו אף קטנים יותר.
בנוסף, היה גם שער עזרת נשים – מוקם במזרח עזרת הנשים ומחבר בינה לבין החיל.
שער זה הוא הכניסה הראשית לעזרת הנשים, ואינו משערי העזרה.
במקדש המתואר בספר יחזקאל יש שלושה שערים לעזרה הפנימית, (מזרח, צפון ודרום) ושלושה לעזרה החיצונית.
שערי הברזל (ברומנית: Porţile de Fier, בסרבית: Гвоздена врата) הוא שמו של קטע מתוואי הדנובה, באורך 134 קילומטרים, במפגש הרי הקרפטים עם הרי הבלקנים, בגבול רומניה עם סרביה.
בשנים 103–105 בנה אפולודור מדמשק במקום זה את גשר טראיאנוס שאיפשר את מעבר הצבא הרומי וכיבוש דאקיה במלחמה הדאקו-רומאית השנייה.
בתקופה המודרנית הוקם במקום סכר עבור תחנת הכוח ההידרואלקטרית שבקרבת העיר אורשובה.
בקטע הרומני, ניצב הפסל דצ'באל, לזכר כיבוש דאקיה.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 נבנתה במקום תחנת כוח הידרואלקטרית.
בעקבות בנייתה הוצף האי אדה קלה ותושביו פונו לאזורים אחרים.
שערי החופש הוא מערבון רחב היקף משנת 1980 המתאר בצורה בדיונית את קרב מחוז ג'ונסון, סכסוך אלים בין בעלי קרקעות ובין מהגרים מאירופה בוויומינג ב-1892.
לבמאי, מייקל צ'ימינו, היה חזון רחב ושאפתני לגבי הסרט והוא פרש את הסרט הרחק מעבר לתקציב ולאורך המתוכננים.
הבעיות הפיננסיות שגרר הסרט והתמוטטות האולפנים שהפיקו את הסרט, יונייטד ארטיסטס, הובילו למעבר בתעשיית הקולנוע האמריקאית מזרם של סרטים מונחי במאים לפיקוח והכוונה הדוקים יותר של האולפנים הגדולים.
בעת הפצתו נכשל הסרט לחלוטין, הן מבחינה מסחרית והן מבחינת הביקורות הקשות שספג הבמאי.
ברבות השנים השתנתה דעת חלק ממבקרי הקולנוע והיום יש אף הרואים בו סרט מופת.
המושג הקולנועי גרסת הבמאי נולד בעקבות הפצה מאוחרת של גרסת הבמאי צ'ימינו לסרט הכושל .
הסרט נפתח בסצנה ארוכה של טקס הסיום באוניברסיטת הרווארד ב-1870 בו נישא נאומו של דיקן האוניברסיטה (ג'וזף קוטן) על חשיבות חינוך ההמונים במדינה הצומחת.
שניים מהבוגרים הם ג'ים אווריל (קריס קריסטופרסון) וביל ארווין (ג'ון הרט).
לאחר מכן, עובר הסרט 20 שנים קדימה למחוז ג'ונסון במדינת ויומינג אשר נהנה מצמיחה מהירה באותן השנים.
אווריל ממלא כעת תפקיד של שריף במחוז ונמצא במוקד מאבק מתמשך בין בעלי קרקעות מבוססים אשר מגדלים על אחוזותיהם הנרחבות בקר לבשר ובין מהגרים עניים שאך זה הגיעו מאירופה, מבקשים להתיישב באזור ומתפרנסים בינתיים מכל הבא ליד, כולל גנבות בקר.
ניית'ן צ'מפיון (כריסטופר ווקן) המכיר את שריף אווריל, מועסק על ידי בעלי הקרקעות כשומר נחלותיהם הנרחבות והוא הורג את אחד מהמהגרים הנחשד בניסיון לגנבת ראש בקר.
בפגישה של איגוד בעלי הקרקעות הם מחליטים על סילוק המהגרים בכוח.
אחד מבעלי הקרקעות הוא בילי ארווין אשר מספר לשריף אווריל על התוכנית.
אווריל הנרעש מחליף מילים קשות ואף מגיע לתגרת ידיים עם ראש בעלי הקרקעות, פרנק קנטון (סם ווטרסטון) אשר לו קשרים עם גורמים פוליטיים בעלי כוח.
אלה ווטסון (איזבל הופר) היא פרוצה המשמשת גם כ"מאדאם" ומקבלת גם ראשי בקר כתשלום בבית הבושת אותו היא מנהלת.
אהבתה נתונה לשני גברים: לשריף אווריל ולשומר הנחלות צ'מפיון, אותו היא אף מלמדת קרוא וכתוב.
בינתיים שוכר איגוד בעלי הקרקעות שכירי חרב מטקסס אשר יעודם הוא להרוג 100 "גנבים ואנרכיסטים" (כדברי פרנק קנטון) לפי רשימה סודית שהוכנה.
קפטן מינרדי (טרי אוקווין) מצבא ארצות הברית מוסר את הרשימה לידיו של אווריל והוא מגלה ברשימה גם את שמה של אלה ווטסון.
אווריל מכנס את המהגרים ומקריא באוזניהם את רשימת החיסול.
המתיישבים החדשים מוכים בהלם ואינם יודעים מה לעשות.
אחד מהם מנסה להתנקש בראש עיר המחוז ופוצע אותו.
אחד מידידיו של אווריל המשמש ככרטיסן ברכבת מגלה את חבורת שכירי החרב של קנטון בעת מסעם לאזור ומנסה להזהיר את אווריל אך נרצח.
חבורת גברים פורצת לבית הבושת ואונסת את אלה ווטסון.
כולם להוציא אחד נורים ונהרגים במקום על ידי אווריל.
צ'מפיון מגיע גם הוא למקום ולאחר שמתברר לו שאהובתו נמצאת ברשימת החיסול הוא מגיע למחנה שכירי החרב ויורה באנס שהצליח להימלט.
בסירובו להשתתף בטבח המתוכנן הוא הופך לאויבו של קנטון.
בעימות המתפתח במחנה שכירי הרכב בין צ'מפיון וידידיו (ג'ופרי לואיס ומיקי רורק) ובין אנשי בעלי הקרקעות נהרגים צ'מפיון וחבריו ורבים משכירי החרב.
המתיישבים שמבינים ששכירי החרב הגיעו לאזור מחליטים להשיב מלחמה ואווריל מארגן אותם להתקפה על שכירי החרב בה נהרגים רבים משני הצדדים כולל בעל הקרקעות ארווין.
הצבא האמריקאי מגיע לאתר הקרב ומפריד בין הניצים.
לאחר תום הקרב אורבים קנטון ואנשיו לאווריל, אלה ווטסון ולידידם (ג'ף ברידג'ס) ובקרב היריות נהרגים קנטון ווטסון והידיד.
הסצנה מסתיימת כאשר רואים את אווריל אוחז בזרועותיו את גופת ווטסון ומבכה אותה.
סצנת הסיום מתרחשת בניופורט שברוד איילנד ב-1903. אווריל הוא בעליה של יאכטה המשייטת בים.
הוא יורד אל הסיפון התחתון ביאכטה ומצית סיגריה לאשה נאה (חברתו בסצנת הפתיחה בהרווארד) השרועה על המיטה.
הוא נראה כחסר כל רגש אליה ולאחר דקה של שתיקה יוצא שוב אל הסיפון וכך מסתיים הסרט.
כבר ב-1971 הגיש צ'ימינו את התסריט המקורי של "שערי החופש" שנקרא אז "The Johnson County War" לבכירים בחברת יונייטד ארטיסטס.
האולפנים שמו את הפרויקט על המדף לאחר שלא הצליחו למשוך אליו שמות של כוכבים גדולים.
לאחר הצלחתו הגדולה ב-1978 עם הסרט צייד הצבאים הצליח צ'ימינו לשכנע את ראשי האולפנים להחיות את הפרויקט בכיכובם של קריס קריסטופרסון וכריסטופר ווקן בתפקידים הראשיים.
צילומי הסרט נערכו במונטנה והחלו באפריל 1979 עם תאריך מתוכנן של יציאה למסכים בדצמבר אותה שנה ועם תקציב של 11.6 מיליון דולר.
אי העמידה ביעדי התאריך והתקציב החלה כמעט מיד.
צ'ימינו השתמש, בסופו של דבר, בכ-450 קילומטר של סרט צילום (220 שעות סרט).
עלות יום צילומים הייתה כ-200 אלף דולר.
למרות החריגות הקשות מהיעדים צ'ימינו לא נקנס, כמקובל, מאחר שהצליח להשיג חוזה משופר עם אולפני יונייטד ארטיסטס.
צילומי הסרט הסתיימו במרץ 1980 (שלושה חודשים לאחר שאמור היה להיות מוקרן בבתי הקולנוע) ועלות הצילומים הייתה קרוב ל-30 מיליון דולר.
לאחר החריגות הגדולות בשלבי הצילום, נמשכו העיכובים גם בשלבי העריכה ולאחר זמן ארוך, הוצאות נוספות רבות ושינויים של הרגע האחרון הוציא צ'מינו את גרסתו הראשונית – סרט באורך של חמש שעות ו-25 דקות.
ראשי יונייטד ארטיסטס אילצו את צ'ימינו לקצר את הסרט לאורך של שלוש שעות ו-19 דקות.
לאחר הקרנה אחת בלבד, הקרנת הבכורה שנערכה בניו יורק בנובמבר 1980, משך צ'ימינו את הסרט לעריכה מחדש.
לאחר הקרנת הבכורה בניו יורק כתב וינסנט קנבי, מבקר הקולנוע של הניו יורק טיימס, שהסרט הוא "אסון בלתי כשיר" (an unqualified disaster) וכי הסרט דומה ל"טיול כפוי בן ארבע שעות בחדר האורחים של מישהו".
שישה חודשים מאוחר יותר יצא הסרט שוב למסכים, הפעם בגרסה "מקוצרת" בת שעתיים ו-29 דקות, בניסיון להחזיר חלק מהשקעת העתק.
אולם הפרסום השלילי לו זכה הסרט בעקבות הקרנת הבכורה עשה את שלו.
הסרט נכשל בבתי הקולנוע והקרנתו הופסקה במהירות.
אף שהסרט זכה לשבחים מחלק ממבקרי הקולנוע בשנות ה-90 וה-2000, עם יציאתו למסכים הוא זכה בעיקר לביקורות שליליות.
זכה: פרס הבמאי הגרוע (מייקל צ'ימינו)
מועמד: פרס השחקן הגרוע (קריס קריסטופרסון)
מועמד: העיצוב האמנותי הטוב ביותר (טמבי לרסן וג'יימס ל.
השפעות על תעשיית הקולנוע האמריקאית
עלותו של הסרט, כ-40 מיליון דולר (המקבילים ל-126 מיליון דולר של 2015), מול כישלונו בקופות עם הכנסה של כ-3.5 מיליון דולר, הביאו מעבר לנזק הפיננסי, ליחסי ציבור גרועים ביותר לאולפני יונייטד ארטיסטס.
תאגיד האם של האולפנים, טרנסאמריקה קורפוריישן, שחרד לתדמיתו הציבורית, החליט לצאת מעסקי הפקת הסרטים ומכר את האולפנים ל-MGM (מטרו גולדווין מאייר) שלמעשה, סגרו את האולפנים.
היו שטענו כי ההפסד הכספי של "שערי החופש" לא היה יכול היה להפיל את יונייטד ארטיסטס שכן בידיהם היו שני מותגים מצליחים בדמותם של ג'יימס בונד ורוקי.
כמו כן נטען, כי הכישלון המוחץ של הסרט היה המשך לכישלונות גדולים שהיו ליונייטד ארטיסטס בתחילת שנת 1980: Cruising ו-Foxes.
לכישלון המהדהד של הסרט היו השפעות מרחיקות לכת על כל תעשיית הקולנוע האמריקאית באותו זמן.
גישת ה-"High Concept" שהוכיחה את עצמה קופתית וכישלון הסרטים שבהם מגע ידו האישי של הבמאי היה בולט, היטו את תעשיית הקולנוע האמריקאית לפיקוח הדוק על התסריט הבימוי והתקציב.
בראיון שנערך ב-2005 עם כוכב הסרט, קריס קריסטופרסון, טען זה כי יציאתו של הסרט לקהל עם כניסתו של רונלד רייגן לבית הלבן הייתה בעוכריו.
לטענתו, נפגש אלכסנדר הייג עם ראשי אולפני יונייטד ארטיסטס והבהיר להם כי "לא יהיו יותר סרטים בעלי מבט שלילי על ההיסטוריה האמריקאית כמו "שערי החופש"".
דברים אלו התאימו לראשי האולפנים שמאסו בבמאים "היצירתיים" דוגמת צ'ימינו וקופולה.
למרות כל המכשלות, הסרט זכה לחיים מחודשים ממקור לא צפוי.
ערוץ הטלוויזיה בכבלים "Z Channel" שבו צפו באמצע שנות ה-80 כ-100 אלף מתושבי אזור לוס אנג'לס, בהם גם הדמויות המשפיעות והמעורבות בתעשיית הקולנוע האמריקאית, היה הערוץ היחידי שהקרין סרטי קולנוע בטלוויזיה בגרסתם הבלתי מצונזרת.
לאחר כישלון הגרסה המקוצרת של "שערי החופש", החליט עורך התוכניות בערוץ, ג'רי הרווי, להקרין בערוץ הטלוויזיה את גרסת הבמאי בת השלוש שעות ו-19 דקות.
הגרסה החדשה ישנה זכתה לשבחי הביקורת וקיבלה את השם שהפך למושג קולנועי גרסת הבמאי.
בהמשך אף הוצאו לאור קלטות וידאו וגרסאות DVD לסרט במתכונת שכונתה גרסת הבמאי.
הגרסה הקצרה שהוצגה באופן מסחרי באולמות הקולנוע ונכשלה לא הוצאה לאור מעולם בקלטת או תקליטור ונחשבת כקשה ביותר להשגה.
הגרסה הקצרה אינה רק קיצור של הגרסה הארוכה יותר, אלא כוללת תמונות וסצנות שונות ואתרי צילום שונים.
באוקטובר 2004 הוצג שוב הסרט בגרסתו הבלתי חתוכה (יחד עם סרט דוקומנטרי על "Z Channel") במבחר בתי קולנוע בארצות הברית ובאוסטרליה.
ב-2005 הוצגה הגרסה המקורית והבלתי חתוכה בפריז.
במוזיאון לאמנות מודרנית הוקרן הסרט בגרסתו זו בהקרנה מיוחדת בה הוצג הסרט על ידי איזבל הופר.
שערי קיליקיה (בטורקית: Gülek Boğazı – "מעבר גילק") הם מעבר ההרים העיקרי בהרי הטאורוס בדרום טורקיה, ומחברים את מישור צ'וקורובה (Çukurova) שלחופי הים התיכון עם רמת אנטוליה שבמרכז אסיה הקטנה.
בעת העתיקה עברה דרך צרה דרך שערי קיליקיה, אשר יכלה לשמש לתנועת בני אדם ופרדות, אך לא לכלי רכב, ואלכסנדר הגדול עבר דרכם בשנת 333 לפנה"ס בדרכו דרומה לפני קרב איסוס מול הפרסים.
המעבר שימש גם את השליח פאולוס הקדוש בדרכו צפונה לגלטיה ואת אבירי מסע הצלב הראשון.
כיום עוברים מסילת רכבת והכביש המהיר E-90 דרך שערי קיליקיה.
שערי ירושלים הוא ספרו של משה ריישר שיצא לאור בשנת 1866 בלבוב.
הספר כולל לקט מדרשים על טיבה של ארץ ישראל, תיאור של מקומות בארץ ומידע מעודכן לזמנו - מחצית המאה ה-19.
נקודת מבטו של המחבר היא של יהודי שגדל בירושלים בן להורים מפולין, ומדווח ליהודי פולין על אתרים בארץ הקודש לאור הרקע המקראי והמדרשי שלהם, כולל המקומות קדושים.
הספר הוא בין המקורות היחידים המתארים את ארץ ישראל במחצית המאה ה-19 מנקודת ראות יהודית.
מהדפוס הראשון בשנת 1866 ועד 1880 (כ-14 שנים), הספר נדפס שתים-עשרה פעמים, חמש פעמים בלבוב ושבע פעמים בוורשא.
הספר הודפס מחדש בשנת 1967 בדפוס ספרא במהדורה הכוללת 79 עמודים בלבד.
"חיבת הארץ" - לקט מדרשים על מעלת ארץ ישראל.
"גבולות הארץ" - האתרים בגבול ארץ ישראל.
"טבעי הארץ" - גאוגרפיה בסיסית כדי לתת ליהודי הגולה מושג על חיי היום יום בארץ ישראל.
ריישר מציין עובדות אחדות החשובות למבקרים בארץ.
כך למשל, מחג הפסח עד חג הסוכות כבר אין גשם, שלא כמו באירופה.
ריישר מציע להיזהר מהחיות המצויות בארץ כמו שועלים, זאבים, נחשים ועקרבים.
"יישוב הארץ" - תושבי הארץ וסדרי השלטון בה: "המושל על הארץ הוא מלכות ישמעאל הנקרא שולטאן, קיסר גדול של הישמעאלים.
עיר המלוכה הגדולה (קונסטאנטינפל) הנקרא בסטמבול".
"מרום מראשון מקום קדשינו" - מדבר על הכותל המערבי.
הכותל העומד לרשות היהודים, אורכו 30 אמה.
בשאר השטח יש בתים של ערבים.
עשר אמות נוספות פנויות ליד הכותל, אבל לשם לא נותנים לגשת, כי לישמעאלים נודע כי במקום זה היה לרדב"ז גילוי שכינה.
היות שהקטע נחשב למקום תפילה חשוב ליהודים, הישמעאלים גדרו את המקום.
על מקום קודש הקודשים יש בניין "מפואר ומהודר מאוד מאוד".
ריישר מצר על כי "הבניין היה לבית התפילה לישמעאלים, מקום בו רק הכהן הגדול היה נכנס פעם בשנה, ועתה רמסו בו הטמאים שומו שמים".
"נחמת הארץ" - מצטט מדברי חכמים על הגאולה.
לספר 12 פרקים או "שערים" בלשון המחבר - כנגד י"ב שערי בית המקדש.
שכונת שערי צדק היא שכונה קטנה בירושלים, השוכנת בצמוד לרחוב יפו מצפונו, מול בניין שערי צדק הישן, הקרוי על שם השכונה, וממערב לשכונת מחנה יהודה.
חברת 'שערי צדק' נוסדה בשנת ה'תרמ"ט (1889) במטרה לגאול שטחי קרקע גדולים ככל הניתן בירושלים, שיאפשרו הקמת שכונות אחדות, נוסף לשכונה מיוחדת שתוכננה להיבנות על ידה.
בהיקף השאיפות החזון והביצוע, נבדלת החברה מאגודות אחרות שהקימו שכונות באותה תקופה, שמטרתם הייתה מצומצמת יותר.
בראש הוועד הראשון של השכונה היו אישים ידועים ובראשם יוסף ריבלין, ובהתאם למקובל הוציא הוועד את ספר התקנות של השכונה, הידוע גם כספר היסוד של שכונה.
בראש העמוד הראשון מודפס הפסוק ממנו נגזר שמה של השכונה:
בספר התקנות של השכונה, מלבד התקנות המתארות את קווי היסוד והכללים המנחים את תכנון השכונה העתידה לקום, ישנה גם הקדמה ובה תיאור של הבסיס הרעיוני והדתי, האבסטרקט, של הקמת השכונה, פירוט מצוות בנין העיר ירושלים, וחשיבות המפעל לקירוב הגאולה.
בקובץ "ירושלים" שנה שלישית, כותב אברהם משה לונץ, בשנת 1889 תחת הכותרת "שערי צדק" :
השכונה נבנתה במתכונת הקרויה כיום שכונת חצר, כלומר בתבנית של חצר מרכזית מוקפת מארבעה עברים בבתים בדרך כלל בני קומה אחת.
במרכז החצר נחצב בור מים תת-קרקעי, ששימש לאספקת מים לתושבים.
במפת ירושלים מתחילת תקופת המנדט שנערכה בשנת 1922, מופיעה השכונה צמודה ממערב לשכונת מחנה יהודה, ומצפון לשכונת בית יעקב הוותיקות יותר, ובמרחק מה מרחוב יפו.
בזמן בנייתה, הייתה זו השכונה המערבית ביותר בירושלים.
בלוח ארץ ישראל לשנת 1898 מספר אברהם לונץ באזכור קצר בנוגע לשכונה:
פנחס גרייבסקי שהוציא לאור את "ספר היישוב", לציון שמונים שנה ליציאה אל מחוץ לחומות העיר העתיקה, מציין אף הוא בקצרה את השכונה כדלקמן:
אברהם לונץ מזכיר את השכונה ביתר פירוט בספרו "ירושלים":
לאחר השלמת בניית השלב הראשון של השכונה נמשכה התפשטות איטית שלה לכוון רחוב יפו, בשונה מתבנית שכונות החצר, ויותר בדומה לתבנית הבניינים בעיר העתיקה, ממנה יצאו תושבי השכונה.
במקביל לזחילת גבולות השכונה דרומה, נבנו בצמוד אליה לכוון מערב שכונת אהל שלמה ושכונת שערי ירושלים שקמו בין השנים 1891 ו-1894.
בספרו 'שכונות בירושלים – פרשת בניינה והתפתחותה של ירושלים מחוץ לחומות' כותב יעקב גליס:
עם חיבור השכונה עם שכונות סמוכות, טושטש גבול השכונה, ובהיעדר תיעוד קרטוגרפי התקשו חוקרי ירושלים להגדיר את גבולותיה ושטחה מקובל, כי למרות הנאמר בספרו של לונץ, השכונה איננה שוכנת מול מבנה שערי צדק הישן אלא צפון מזרחית ממנו, בפינת רחוב נבון ורחוב אלפאנדרי.
עובדות אלו בלבלו את זאב וילנאי בספרו 'ירושלים העיר החדשה', שם הוא מציין:
בכך מערבב וילנאי את השכונה 'שערי צדק' עם השכונות 'אהל שלמה' ו'שערי ירושלים', שאכן נוסדו על ידי יצחק ליפקין אהל שלמה הוקמה בשיתוף פעולה עם רחמים מזרחי ויהושע משה.
עם השנים התחברה השכונה עם שכונות העיר האחרות, והקהילה המקורית נעלמה ובמקומה נכנסה אוכלוסייה קשת יום.
במסגרת ההכנות לבניית הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים, העובר ברחוב יפו, הורחב הרחוב ונהרסו הבתים הקיצוניים של השכונה, דבר שחשף את פנים השכונה, שבתיה החיצונים שימשו כחומה לה.
שערי ירושלים הוא שמה של שכונה קטנה הנושקת לקצהו המערבי של רחוב יפו בירושלים, בסמוך לבניין שערי צדק הישן.
שנות התשעים של המאה ה-19 ראו התפרצות של בנייה יהודית אל מחוץ לחומות העיר העתיקה.
בניית השכונות נעשתה במגוון התארגנויות שאפשרו את הבניה.
מחד גיסא אגודות של יהודים, בדרך כלל תושבי העיר העתיקה, שחברו לבנות שכונות, ומאידך גיסא שכונות של חברות כלכליות שונות.
יוצאות דופן היו השכונות האחיות שערי ירושלים ואהל שלמה שנבנו על ידי איש חזון ציוני.
תהליך זה של בנייה מואצת מדגיש תמורות במצבה ובמעמדה של ירושלים.
אוכלוסיית העיר החלה לגדול בקצב מהיר, מספר הצליינים המבקרים בה גדל והתפתחה תשתית לתיירות מודרנית.
אחד מהמאיצים לתנופה הכלכלית היה כביש הכרכרות הראשון שנסלל בארץ מירושלים ליפו בשנת 1869. עם הרווחה הופיעו מחוץ לחומות ירושלים מבנים גדולים ומרשימים, הקובעים עד היום חלק מנופה של העיר כגון בניין שערי צדק הישן שהרחיבו את תחומי היישוב הרחק מטווח הראיה של העומד על החומות.
בתהליך היציאה מהחומות עומדים זה לצד זה בני היישוב הישן שפרצו מחומות העיר העתיקה ובני העלייה הראשונה מבשרי הבניה הציונית-לאומית של ירושלים.
עורק התנועה של רחוב יפו, שסלילתו החלה בשנת 1867 ונסתיימה ב-1869, עליו זרמה התנועה מירושלים מערבה לכוון מישור החוף, היה גורם כלכלי בעל חשיבות רבה ועליו זרמו סחורות ואנשים בדרכם לירושלים.
על כביש זה הוקמו שכונות שהתפרנסו מהתנועה והשירותים שנבנו כפועל יוצא מהתרחבות העיר ועם תלות הולכת ופוחתת בעיר העתיקה וביישוב הישן.
שכונת שערי ירושלים ואחותה אוהל שלמה הוקמו בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 על ידי הסוחר יצחק ליפקין.
כיוון שהיה סוחר ירקות (ובהם בצל) נקרא בפי העם "אבו בסל" (אבי הבצל), שם שדבק בשכונות שהקים.
אברהם משה לונץ מציין כי שכונת שערי ירושלים נוסדה בידי חברה מסחרית וכי בשנת 1897 הגיע מספר הבתים בשכונה ל-40.
בספרו מסכם כי שם השכונה ניתן לה על שם היותה השכונה המערבית ביותר בירושלים.
בהערת אגב מציין פרופסור יהושע בן אריה בספרו כי למרות היות השם בעל אחיזה במציאות הרי שבדרך כלל ניתנו לשכונות שמות פיוטיים ולא בהכרח שמות בעלי משמעות מחייבת.
השכונה נבנתה בפאר יחסי לתקופה, ודירותיה הושכרו למשפחות יהודיות.
בשלב ראשון נבנו בשכונה 40 דירות על פי התבנית המוכרת של סוף המאה ה-19. בשכונה הייתה חצר גדולה מוקפת בתים בני קומה אחת או שתיים.
במרכז החצר היה בור מים גדול המכיל מי שתייה.
מרבית הדירות בשכונה היו בנות 2 חדרים, חצר מקורה עם מטבחון ושירותים וכן חצר פתוחה לגידול תבלינים וצמחי נוי.
במקביל לבניית השכונה והשכונה האחות אהל שלמה נבנו בסמוך שני מוסדות חשובים.
הראשון הוא בניין שערי צדק הישן שנבנה מצדו השני של רחוב יפו והשני הוא בית מושב הזקנים והזקנות הספרדי שנבנה ממערב לשכונה.
בסוף המאה ה-20 סבל רחוב יפו בכלל והשכונות הצמודות לחלקו המערבי בפרט מהזנחה שהביאה להידרדרות במצב המבנים ולחולשה של האוכלוסייה המתגוררת בהם.
הזנחה זו הקרינה על כל חלקי מרכז העיר שכיום כבעבר יונקים את חיותם מהתנועה השוקקת ברחוב יפו.
לתהליך מספר סיבות, סיבה אחת היא הקמת מתחמי מסחר ותרבות בפריפריה של העיר ומחוץ לה, כדוגמת קניון מלחה, אזורי המסחר והתעשייה הקלה בתלפיות וגבעת שאול רוקנו את אזור מרכז העיר.
התקווה היא כי פיתוח מערכת הסעת המונים יעילה תשפר את איכות הסביבה העירונית ותמשוך חזרת תושבים, חיי מסחר והשקעות למרכז.
עם זאת, קו הרכבת העתיד לעבור ברחוב יפו לכל אורכו הצריך ביצוע עבודות הרחבה של הרחוב והריסת חלק מהמבנים הגובלים ברחוב, דבר הכרוך בפגיעה בחזותו ההיסטורית של המתחם.