tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי ג'ורג'טה פנליה, השם הוא ללא ספק קומני אבל לא ניתן להסיק מכאן שכל השושלת הולאכית הייתה ממוצא קומני.
הייתה קיימת סימביוזה רומנית - קומנית וייתכן שאמו של בסאראב הייתה אצילה קומנית.
ידוע שבמיוחד במזרח ולאכיה כמה משפחות האצולה היו ממוצא קומני.
נראה שאביו של בסאראב, טוקומריוס, היה דמות ידועה בחוגי חצר מלכי הונגריה.
לפי ספרי הזיכרון שבכנסיות בקמפולונג-מוסצ'ל ורמניקו ולצ'ה, בסאראב היה נשוי למרגרטה או מרגיטה.
לזוג נולדו שני ילדים: יורשו, ניקולאיה אלכסנדרו (1352–1364), ותיאודורה, שהתחתנה עם הצאר הבולגרי איוואן אלכסנדר (1330–1371).
מנישואים אלה נולד הצאר הבולגרי איוואן סרצימיר.
אחרי שגורשה על ידי בעלה, תאודורה הפכה לנזירה תחת השם תאופנה.
בהיעדר תיעוד אחר, העלייה לשלטון של בסאראב מוקמה בערך בשנת 1310, בהתאם למסורת לגבי הכתרת ה"שליט השחור" "נֶגרו ווֹדה" כפי שהיא מוזכרת בכרוניקה של לוקארי.
תעודה הונגרית מעידה כי בסאראב שלט עוד בשנת 1317, כשהיה מעורב בסכסוך מקומי בין האצילים באזור מצודת מהאדיה.
ההיסטוריון קונסטנטין קוגלניצ'אנו סבור שבתקופת המאבק לכס המלכות בהונגריה (כלומר עד 1318) בסאראב איחד את הנסיכויות (קנזאטים) מדרום לקרפטים תוך הקמת מדינת ולאכיה או "הארץ הרומנית".
ג'ורס'קו מרבית פעילויות האיחוד כבר הסתיימו עד 1307 כשקארוי רוברט לבית אנז'ו עלה על כס המלכות בהונגריה.
לעומת זאת הדעות חלוקות לגבי מיקום האזור שהיווה הגרעין של המדינה הולאכית.
קיימות שתי תאוריות עיקריות: אחת טוענת לראשונות האזור שמשמאל לנהר אולט שם נמצאו החצרות הנסיכותיות בארג'ש וקמפולונג.
השנייה טוענת לבכורת האזור שמימין לנהר אולט - משם התפשטה הישות המדינית (ווייבודות) של ליטובוי.
באמצעות בתו תאודורה, שנישאה לאיוואן אלכסנדר (מעט זמן לפני 1323) נכנס בסאראב ליחסי קרבה עם שושלת הקיסרים (הצארים הבולגרים).
בשנת 1323 כוחות הצאר מיכאיל שישמן השלישי קיבלו תגבורת ולאכית ("אונגרוולאכית") במלחמה נגד הביזנטים.
שם השליט ששלח את הלוחמים לא צוין, אך ההיסטוריונים סבורים כי מדובר בבסאראב.
בסאראב תמך צבאית בצאר הבולגרי גם ב-28 ביוני 1330 בקרב בוולבוז'ד נגד הסרבים של סטפן אורוש השלישי, בו ניצחו הסרבים.
הנסיכות (וויבודות) של בסאראב נמצאה בתחילת מלכותו ביחסי חסות כלפי מלך הונגריה, קארוי רוברט לבית אנז'ו.
שם השליט הופיע במסמכים הונגרים כ"בסאראב, הוויבוד הטרנסאלפיני שלנו" ("Woiuodam nostrum Transalpinus")
ביטוי זה משקף יחסי אדון - נתין שהתקיימו בין השליט הרומני ובין מלך הונגריה.
באותו המסמך צוינה הצלחת שליחותו של איש אמונו של המלך, הרוזן מרטין בוגאר, שנשלח בעבר פעמים חוזרות ללא תועלת.
הפעם המלך הסכים לקיומה הפוליטי של ה"וויבודות" (ישות פוליטית בהנהגת ווייבוד) החדשה תמורת קבלת החסות ההונגרית.
אף על פי כן, כעבור שנה, נראה כי בסאראב ניתק את קשרי החסות וסירב לשלם את מס הנתינים.
בעקבות זאת הידרדרו היחסים בין שתי המדינות.
משום כך מסמך של המלך ההונגרי מ-18 ביוני 1325 מכנה את השליט הוולאכי " בסאראב הטרנסאלפיני, בלתי נאמן לכתר ההונגרי",
ומספר איך שטפן, בנו של הרוזן הקומני פאראבוך, ביזה את מלך הונגריה ושיבח לעומת זאת את בסאראב.
ב-1327 האפיפיור יוחנן העשרים ושניים שיבח את השליט הוולאכי על התמיכה בדת הקתולית ועל להיטותו לחסל את האומות ה"כופרות" (הנגועות באורתודוקסיה).
אחרי תאריך זה לקח השליט הרומני בחזרה מההונגרים את חבל באנות סוורין ואת המצודה סוורין.
בהתחשב בתבוסתו של בסאראב יחד עם צבא הבולגרים בקרב וולבוז'ד, קארוי רוברט סבר כי הבשיל הזמן לתקוף את השליט הרומני המרדן.
ואכן בספטמבר 1330 התחיל במסעו בראש צבא חזק.
כבש את מצודת סברין והתחיל לחצות את חבל אולטניה.
בסאראב ביקש מהמלך שלום תמורת פיצוי של 7000 מרקים של כסף, שמשקלם הכולל היה כ-1.447 ק"ג כסף
, כמו כן תשלום מס שנתי ושליחת בנו כערובה לחצר ההונגרית.
"רק שיואיל לחזור בשלום ויימנע מסכנות, כי אם יבוא הנה, לא יוכל להימלט מהן" הוסיף.
המלך דחה את התנאים האלה ולבסוף צבאו נלכד בגיא צר ותלול במקום, שבו נחל תבוסה משפילה מידי לוחמיו של בסאראב.
מקום הקרב לא ידוע עד היום בוודאות.
ההיסטוריונים הציעו כמה נקודות אפשריות באזור שפלי ההרים: ארץ הלובישטיה (צארה לובישטיי), עמק האולט, ביישוב טיטשט שבמחוז ולצ'ה, הקניון רוקר-בראן, או על ידי מהאדיה.
אחרי קרב בן 4 ימים ב-9 בנובמבר - 12 בנובמבר 1330, המלך קארל רוברט נמלט בקושי לבוש בבגדי אחד מנאמניו, דז'ה מולנאר.
מפני מה שעתיד להיקרא קרב פוסאדה (שם שהתאזרח במאה ה־20 בהשפעת עבודתו של ההיסטוריון ניקוליה יורגה) בסאראב הקים מדינה עצמאית
וכונה השליט בהיסטוריה הרומנית "בסאראב המייסד".
בסביבות 1343 שיתף בסאראב במלכות את בנו ניקולאיה אלכסנדרו.
הבן נסע לחצר מלך הונגריה באותו זמן, לאיוש הראשון, כדי לחדש את היחסים בין שתי המדינות.
בשנים הבאות השתתף בסאראב במסעותיו של המלך לאיוש נגד הטטרים.
בהזדמנות זו ההרחיב את השטח שבשליטתו מצפון לשפך הדנובה, אזור הידוע כבוג'אק או בסרביה.
פנאיטסקו מעיר כי בסאראב בלט כמנהיג בעל היכולת הרבה ביותר להבטיח הבנה עם הטטרים.
מצפון לים השחור הטטרים התערבבו עם הקומנים (או הקפצ'אקים) ואימצו את השפה הקומנית.
ניאגו ג'ובארה מניח כי למרות וייתכן שלא שלט בשפה הקומנית, מוצאו הקומני האפשרי יכול היה ליצור זיקה מסיעת בנושא זה.
סבר שבסאראב ניצל את האנרכיה בממלכה הונגרית, השיג חסותה של הורדת הזהב
לפי ברטיאנו, הרומנים והטטרים נמצאו באותו צד מהמתרס
בשני קרבות - זה שבוולבוז'ד נגד הסרבים וזה שקראו לו "פוסאדה" נגד ההונגרים.
על שיתוף פעולה כזה במקרה האחרון כתובות כרוניקות הונגריות.
רעיון קיום שיתוף פעולה בין שני עמים אלה בתקופה זו נתמך גם על ידי היסטוריונים אחרים, כמו יורגה.
יורגה - תנאי המדיניות הכללית בהם הוקמו הכנסיות הרומניות במאות 14–15, ב"מחקרים על ימי הביניים ברומניה", בעריכתו של ש.
פנאיטסקו הבחין בעובדה שבמהלך קרב ב-1331 בין הביזנטים ובין הבולגרים
לשמע החצוצרה הטטרית מהמחנה היריב, הקיסר הביזנטי חשב (בטעות, בסופו של דבר) כי זו צריכה להיות איזו תחבולה של ה"גטים (כלומר הרומנים) שמעבר לדנובה, המשתמשים באותם כלי נשק כמו הטטרים; רובם קשתים".
"יוצא מסיפור זה שמרחוק, הרומנים של בסאראב, כנראה פרשים, נראו דומים לטטרים ושאימצו את כלי הנשק הנהוגים אצל הטטרים - בעיקר הקשת עם החצים והמגן הטטרי".
בכל זאת רעיון שיתוף הפעולה הפורה כביכול בין בסאראב לטטרים נשאר מבחינת היסטוריונים אחדים בגדר השערה בלבד.
אולם, אחרי שעל כס מלכות הונגריה עלה לאיוש הראשון (הגדול), ההונגרים יצאו בהתקפה נגד הטטרים ורתמו למבצעם גם את בסאראב שהיה בן חסותם ונאלץ לבחון מחדש את מדיניות החוץ שלו בהתאם לנסיבות.
בעקבות המערכה מהשנים 1343–1345 הצליח השליט הרומני לכבוש מהטטרים
שטח מצפון לדלתה של הדנובה המשתרע בין הנהר פרוט ובין הנהר דנייסטר.
חבל ארץ זה שנכנס לשליטת בסאראב ויורשיו למשך עשורים אחדים ייקרא על ידי אחרים בשם "בסרביה".
השימוש בשם זה יורחב לכל השטח שבין הפרוט ולבין הדנייסטר עם סיפוחו על ידי האימפריה הרוסית ב-1812.
על הקיר של הכנסייה הנסיכותית בקורטיה דה ארג'ש ישנה כתובת:
"בשנת 6860 (1352) נפטר בקמפולונג הווייבוד הגדול בסאראב"
לפי המסורת הוא קבור במקום פטירתו, פרט שהוא מתועד גם במסמך משנת 1714 שהוצא על ידי השליט שטפאן קנטקוזינו והמיועד למנזר נגרו וודה
במסמך בדברו על בסאראב הראשון ועל ניקולאיה אלכסנדרו, השליט מציין כי "גופותיהם קבורים במנזר קדוש זה".
אחרי מות בסאראב ירש את מקומו בנו ושותפו לשלטון, ניקולאיה אלכסנדרו (1352–1364).
מדינתו של בסאראב גבלה בצפון עם טרנסילבניה (אז חלק מממלכת הונגריה), במערב עם ממלכת הונגריה עצמה, כשבתווך הבאנאט של סברין, בדרום עם בולגריה, במזרח עם דוברוג'ה שבשליטת בליקה ומאוחר יותר של דוברוטיץ', ובצפון-מזרח עם הטטרים ועם הברודניקים המוזכרים בכרוניקות הרוסיות.
באשר לבאנאט של סברין נמצא תחת שלטונו של בסאראב עד שנת 1330 בלבד.
לפי ג'ורסקו השליטה של ולאכיה שם התקיימה משנת 1291 שאחריה אינם ידועים שמות של באנים במסמכים ההונגרים באזור (פרט לאחד המזכיר את פאולוס)
למרות זאת, מקורות שהתגלו לאחרונה
מוכיחים שבשנת 1317 באנאט הסברין היה בידי בית אנז'ו.
מקורות אחרים ממקמים את כיבוש סברין בידי בסאראב ב-1324
בשנת 1330 שנת המערכה של קארוי רוברט נגדו, היה עדיין בשליטת בסאראב, עד שנכבש על ידי המלך ההונגרי.
שם הבאן האחרון של סברין, דנש (דיוניסיוס) סץ', מוזכר רק ב-1335
יורגה סבר שההונגרים כבשו את סברין כיבוש קבע רק ב-1334–1335.
קיימת גם ההשערה שהבאנאט של סברין נשאר למרות הכל בשליטת ולאכיה.
ג'ורסקו מקבל גם את האפשרות שדנש בשנת 1335 לא היה אלא טוען לתואר "באן"
ההיסטוריונים לא הצליחו לקבוע באופן ברור מה היה הגבול המזרחי של מדינתו.
אחרים סברו כי הפריבילגיה שהוענקה בשנת 1358 לסוחרי העיר ברשוב להגיע ללא מגבלות עד לבראילה ואזור שבין נחלי פרחובה, יאלומיצה ובוזאו ביטאה את שליטתה בפועל של הונגריה במקומות אלה, כך שהגבול המזרחי של ולאכיה היה צריך להיות בין נחלי פרחובה ויאלומיצה.
פנאיטסקו דוחה טענה זו וחשב כי תושבי ברשוב ביקשו למעשה ממלך הונגריה רק ערבות נוספת לביטחונם, כבעל החסות על ולאכיה, אבל שזו הייתה צריכה לקבל חיזוק מהשליט הוולאכי
תמך בסברה הזאת גם ג'ורסקו
ברם, הוא חשב שרק אחרי המסע נגד הטטרים בשנים 1343–1345 קנה בסאראב שליטה של מישור הבראילה והיאלומיצה, ועל השטח שבשפך הדנובה שקיבל את שמו.
בשנת 1321 הגאוגרף הערבי אבו אל-פידא ציין כי היישוב איסקצ'ה נמצא ב"ארץ הולאכים"
גם אומור בג האנטולי סיפר כי בשנות 1337–1338 קיליה נמצאה בגבול עם ולאכיה, כלומר השליט הוולאכי שלט על שתי גדול הדנובה באותו אזור.
יש להוסיף כי ארץ הלובישטיה נמסרה אחרי פרק זמן קצר לרוזן הסקסוני קונרד.
המצב החברתי בימי בסאראב הראשון
החברה בוולאכיה התחלקה בעיקר לשני מעמדות: הנמוך - של האיכרים, רובם חופשים, והעלית- הבויארים, ה"ז'ודים" jude, juzi והקניאזים.
האיכרים היו הספקים העיקרים של המיסים, כמו כן היוו רוב הכוח הצבאי.
הז'ודים והקניאזים נותרו בשלב של מנהיגים מקומיים או של פקידים מלכותיים, בעוד הבויארים היו בעלי האחוזות הגדולות, פחות מסוכנים לגבי סמכות השליט כמו חיוניים במקרה של סכסוכים צבאיים.
האצולה - הבויארים - התרכזה מסביב לכוח המרכזי של הוויבוד, והוא השתמש בנציגיה בבניית מנגנון המנהל המלכותי.
מעמד הביניים המורכב רובו מסוחרים היה מבוטל למדי, כי המסחר שעסקו בו היה בשיעור קטן עם סחורות מחו"ל.
ההתפתחות הכלכלית בימי בסאראב תעמיק את ההבדלים ואת ניגודי האינטרסים שבין השני המעמדות הראשיים:
האיכרים - ה rustici והבויארים בעלי האחוזות (majores terrae).
חצר הוויבוד כללה את הבויארים, היועצים והמשרתים.
בתקופה זו המודל לתפקידי היועצים והפקידים הבכירים
נלקח בתיווך בולגרי מחצר הקיסרים הביזנטים.
מההונגרים הושאל התפקיד של "באן" (באן של סברין, מאוחר יותר באן של אולטניה)
הטקסים והאופנה בחצר השליט הושאלו מהביזנטים.
הערים והירידים פרחו בעקבות ההתפתחות הכלכלית בתקופה זו.
הם היו נמצאים בעיקר באזורי דרכי המסחר הגדולות או בעמקי הנהרות.
יש להזכיר: קמפולונג, קורטיה דה ארג'ש, רמניקו ולצ'ה ולפרק זמן, סברין.
באותם זמנים קראיובה וטרגו ז'יו היו כפרים.
בין הנמלים החשובים: קאלאפאט וג'ורג'יו, אוראשול דה פלוץ' ובארילה.
המסורת העממית מזכירה גם את טרגובישטה וגם את בוזאו כערים שנבנו על ידי "נגרו וודה", הזהה קרוב לוודאי לבסארב.
חצרות השליטים ובתי האבן בקמפולונג נבנו מחדש על ידי יורשו של בסארב, ניקולאיה אלקסנדרו, על יסודות בניינים ישנים יותר.
הקומפלקס האדריכלי המלכותי בקורטיה דה ארג'ש שופץ בסביבות שנת 1340 והכנסיות "ספנטול ניקוארה" (ניקוארה הקדוש) ו"ספנטול נקולאי" (נקולאי הקדוש) הוקמו כבר.
לפי יורגה, בדומה לוויבודים שבאו אחריו, גם לבסאראב הגיעו כל המסים על המוצרים המקומיים והמכסים על הכבשים, הכוורות והחזירים.
בנוסף נגבו עבורו קנסות ("גלואבה"), מס על סוסים וחויבו עבודות לטובת המלכות.
המטבעות, במידה לא רבה, התקבלו מהמסחר עם זרים, מפני שהעסקאות המקומיות - אפילו הגדולות שבהן -
נעשו על ידי סחר חליפין.
מטבעות חוץ אלה (פלורינים, דינרים, פֶרפֶרים) נאספו יותר באוצר השליט ולמשך תקופה מסוימת שימשו לתשלומי המיסים למלך ההונגרי.
הסוחרים מטרנסילבניה השתמשו בשלושה מסלולים מסחריים: ברשוב- בראן - רוקר, ארג'ש - קמפולונג, שבו שילמו מכס בן 3.3 מאיות tricesima, ג'ורג'ו - ברשוב - מעבר בוזאו - בראילה, ו סיביו- טורנו רושו - קאלפאט.
ייתכן כי הם כבר זכו בפריבילגיות המצוינות במסמך המאוחר יותר של השליט ולדיסלב הראשון (ולאיקו) משנת 1368 שחזר על התחייבותו ל"חירויות הקודמות שלהם "
מדרום היו מגיעים לוולאכיה סוחרים יוונים ומרגוזה, שנוכחותם מצוינת עוד בשנת 1349
בדרכם דרך סרביה אל עבר "ארצו של בסאראב".
מעט מאוד מידע נשאר לגבי צבאו של בסאראב.
הוא מצטמצם בעיקר בסיפור על הקרב "פוסאדה" שבמיניטורות של הכרוניקה המצוירת מווינה ובתיעוד שציין פנאיטסקו לגבי הדמיון, מרחוק, בין הצבא הוולאכי ובין זה הטטרי.
בסאראב, בתור "רב-וויבוד" mare voievod היה המפקד העליון של הצבא.
הכוח הצבאי הורכב במקרה חירום מכל הגברים הטובים לחיל.
לפי רדו רוסטי, "לא היו מגבלות גיל, כי אם של יכולת גופנית.
על כל גבר הוטלה החובה להיענות לקריאה לגיוס, בלי קשר לגיל, כל עוד כוחו במותניו או כל עוד לירד ממעמדו של אדם חופשי" ובארץ חקלאית ברובה כמו ולאכיה, שבה מרבית האיכרים היו חופשיים ( מעמד של "מושניאן" moşnean, moşneni), חובת הגיוס נבעה מ"זכותו להשתמש באדמה",
אלו היו הכללים שחלו על "הצבא הגדול" (אוֹאסטיה צ'ה מארה Oastea cea mare).
צ'ה מיקה - Oastea cea mică ) כלל את משפחות הבויארים והקנזים, משרתיהם ואנשי "חצר" השליט, אבל ליסודות אלה היה משקל קטן מאוד.
הצבא הגדול היה חולק בין פרשים, שהיו בני האצולה, והרגלים, שהיו איכרים.
גם אם לחילים הרגלים היו סוסים, הם שימשו להם רק להסעה ולא ללחימה.
החיילים הרגלים היו מאוגדים ביחידות אזוריות (ביחיד צ'אטא ceată, ברבים - cete צ'טה), לפי מחוזות.
בעת סכנה, היו מתאספים בבירות המחוזות, ומשם נסעו למחנה הצבאי.
חיל הפרשים כלל יחידות של האצילים שגודלן היה תלוי ביכולות של כל אציל ואציל.
בראש יחידה כזאת עמד אציל, בעוד שבראש יחידה מלכותית ceata domnească (צ'אטא דומניאסקה) עמד פקיד מלכותי.
קיים יותר מידע בנוגע לציוד וכלי הנשק של הרומנים.
המיניאטורות בכרוניקה המצוירת מראות אותם לבושים בגדי איכרים ומצוידים בחצים וקשתות.
בשנת 1331 הקיסר אנדרוניקוס השלישי פאליאולוגוס ציין כי "הגטים (הרומנים) מעבר לדנובה, משתמשים באותו נשק כמו הטטרים; רובם הם קשתים".
פנאיטיטסקו מסיק את המסקנה כי "מרחוק הרומנים של בסאראב, ייתכן רכובים על סוסים, יכלו ליצור בלבול עם הטטרים, כי אמצו את נשקם, במיוחד הקשת עם חצים והמגן הטטרי".
מלבד קשת, חצים ומגינים, התשמשו בכידונים, בפגיונות, אלות, קלעים,
פלצורים וכלי בית שהפכו לכלי נשק.
תמונת פרש כזה מופיעה גם על פרסקו בכנסייה המלכותית בארג'ש, אך למרבה צער נפגעה מאוד במהלך הזמן.
לגבי המבצרים בוולאכיה, קיימים נתונים ודאיים על שלשה בלבד:מצודת סברין, (Ceurin, Zeurino) והחצרות המלכותיות המבוצרות בקורטיה דה ארג'ש (בתעודות זרות - קסטרו ארגיאס Castro Argias)
אליהם קונסטנטין קוגלניצ'אנו מוסיף גם את המצודה שעל יד רמניקו ולצ'ה, מרכז היפותטי של הוויבודות של ליטובוי.
יון קוניה ואנדריי פנדריה סבורים שקסטרו ארגיאס המצוין בכרוניקה המצוירת בווינה הוא למעשה מצודת פויינאר Poenari ולא זו שבקורטיה דה ארג'ש.
מאחר שלפי נתונים ארכאולוגיים, בסביבות 1330, החצר בארג'ש נחרבה בתבערה הרסנית.
האמנות הצבאית הרומנית מאותם הזמנים הובלטה במיוחד בשעת הקרב ב-1330. מול כוחות צבאיים הונגריים בעלי עדיפות מספרית, בסאראב אימץ טקטיקה בעלת ארבעה יסודות:נסיגה מפני האויב, החרבת השטח והרעלת הבארות הנגישים לאויב, טרטור מתמיד של הצבא ההונגרי ובחירת זירת עימות נוח יותר.
בשעת הקרב, הצבא של בסאראב התחלק לארבעה חלקים: שניים שפעלו על שפתי הקניון ושניים האחרים סוגרים את הדרך בקניון.
בסוף הקרב נכנס ללחימה גם חיל הפרשים שחדר לגיא ונטרל את הכוחות השורדים.
בנוסף,כאן וגם בנסיבות אחרות, שיתוף הפעולה הצבאי בין הרומנים ובין הטטרים.
כמו כן יש לציין כי כוחו הצבאי של ולאכיה היה חזק דיו כדי לאפשר השתתפות "כוח משמעותי" מצידה ב-1323 וב-1330 בתמיכת הצאר מיכאיל אסן השלישי של בולגריה, כמו כן המסע נגד הטטרים מהשנים 1343–1345.
בקשר לארגון הכנסייה בימי בסאראב לא נשמרו נתונים, אבל ההיסטוריון קונסטנטין ג'ורס'קו מעיר כי "לא ייתכן שבסאראב הגדול, מייסד המדינה המונטנית (ז.א.
-ולאכית), בונה מתחמי הקודש שבקמפולונג וקורטיה דה ארג'ש, שלא החזיק לצידו, בחצר המלכותית, דמות כנסייתית רמת מעלה, ארכיאראוס או בישוף כלשהו.
הרי לא כל הכמרים שחיו בכפרים הרבים של ולאכיה הצטרכו לנסוע לצד הימני של הדנובה על מנת לקבל
השכל הישר אומר שהיה צריך להיות בישוף כלשהו במונטניה בזמנו של בסאראב"
ניקולאיה יורגה היה סבור שבוולאכיה היו באותם הזמנים כנסיות עם כמרים שהוסמכו על ידי בישופים מכהנים המקום לפחות מזנת 1234 כשה אפיפיור מציין קיומם של "פסאודו-בישופים".
לדעתו של יורגה, אלה היו נזירים בכירים שעמדו בראש כמה מנזרים דלי אמצעים ואימצו לעצמם את התואר vlădică "וולדיקה", השקול כנגד בישוף או ארכיאראוס.
בישופים רומנים אלה היו מקבלים את הסמכתם מדמויות כנסייתיות רמות מעלה מן הגדה הימנית של הדנונבה, ששכנו בוידין, סיליסטרה או ויצ'ינה.
באופן זה, לפי דעתו של יורגה, הכנסייה והפקידות המלכותית בוולאכיה עברה לשימוש בשפה הסלבונית.
לפי המסורת, הכנסיות היחידות שנבנו בוודאות על ידי בסאראב הראשון היו הכנסייה המלכותית בקורטיה דה ארג'ש וזו שבאתר הקרב של "פוסאדה".
בנוסף ההיסטוריונים סבורים שגם כנסית המנזר נגרו וודה והכניסה העתיקה ברמניקו וולצ'ה נבנו גם כן על ידו, מפני ששמו יחד עם שם אשתו מרגרטה מוזכרים בראש דברי הלל
עבודות הבניה בכנסייה המלכותית התחילו תחת מלכותו של בסאראב אבל הסתיימו רק בימי ראדו הראשון.
עדות לכך היא העובדה שבשנת 1352, שנת מותו של בסאראב, הכנסייה עדיין לא הייתה אפילו מטויחת.
משערים כי בסאראב בנה מנזר גם על מקום הקרב עם ההונגרים משנת 1330. במאה ה-16 הנוסע מאצ'יי סטריקובסקי סיפר כי "באותו מקום
שבו התרחש הקרב, הוולאכים בנו מנזר והקימו שלושת עמודי אבן, שאני במו עיני ראיתי בשנת 1575
כשבאתי מטורקיה, מעבר לעיר גרגיצה, יומיים נסיעה מסיביו...".
החוקר פלוריאן -ניקו סמרנדסקו מזהה אותו מנזר עם זה זהעם קורא "טריי לספז" (שלוש בלטות) מן היישוב
פוסאדה פראחוביי, שנבנתה מחדש בשנת 1661.
את המנזר בקפמולונג שיפץ השליט מתיי בסאראב בין השנים 1635–1636. באותה הזדמנות הוחלפה גם הכתובת המדווחת כי הכנסייה הוקמה על ידי נגרו וודה בשנת 1215 ("6723 מהבריאה", לפי לוח השנה של הכנסייה)
לפדאטו חושב שהכתובת הישנה נקראה בצורה שגויה, מפני שבגלל מצב ההתפוררות, בלבלו בין המספרים הקירילים - במקום 800=ω הובן ψ = 700; הוא מתקן את השנה ל 1315 ("6823 מהבריאה")
[I Lapedatu - אי לפדאטו - איך התעצבה המסורת הלאומית על אודות מקורות הארץ הרומניתבשנתון קלוז' ג, 1923, ע 293 .
זאת תואם את מלכותו של בסאראב האשון.
באותה דעה גם ההיסטוריון ג.
כמו כן, המסורת מיחסת את בניית הכנסייה ניקוארה הקדוש
מארג'ש לגבירה מרגרטה ולבעלה נגרו וודה
(למרות היותה כנסייה קתולית ולא אורתודוקסית )
אבל יש רושם שלא רק האשה, אלא גם בסאראב עצמו היה בעל אמונה קתולית, כפי שמציין באופן ברור גם במכתבי האפיפיור.
בכנסייה המלכותית בקורטיה דה ארג'ש נמצאים שלוש תמונות: אחד- של דמות מלכותית משתחווה הפושטת את הידיים במחוות תפילה, השנייה - הפרש ללא ראש, שבה נהרס הטיח עם הפרסקו בחלק הראש, ושלישי המראה שליט עם אשתו, המחזיקים בידיים את דגם הכנסייה (בעלת שני צריחים שאינם קיימים עוד בימינו).
ניקולאיה יורגה היה סבור שלא רק שלוש התמונות האלה שייכים לבסאראב, אבל גם הקבר מס.10,שבה נקבר אדם בעל מעמד נסיכותי עתירת תלבושות
מאוחר יותר, לדעת היסטוריונים לפחות שני פרסקואים עם דיוקנאות שייכים לראדו הראשון שבזמנו הושלמה בניית הכנסייה וצביעתה.
אחרים בדעה שבסארב, שהתחיל את בניית הכנסייה, הוא הדמות המתפללת תוך פשיטת ידיים, בעוד ראדו הראשון, שהשלים את הבנייה, הוא, בהתאם למסורת זה שמחזיק בידיים את דגם המבנה.
לפי קונסטנטין קוגלניצ'אנו המזהה את נגרו וודה עם בסאראב, גם פסל האבו שנמצא בעבר "באולם הכניסה של הכנסייה, ...
והמייצג דמות אדם ארוך-שיער, מזוקן ועם כובע גבוה על ראשו, ועליו בגד ...
אינו יכול אלא של בסאראב, מייסד ולאכיה (ארץ הרומנים)"
דעה שונה מציג מתיי קזאקו הטוען כי אף אחד מהדיוקנאות הקיימים בכניסה המלכותית אינם של בסאראב.
לדעתו בסאראב מיוצג דווקא במיניאטורות של הכרוניקה המצוירת בווינה בתמונת הקרב 1330 - הוא האדם במולא בגרותו, ארוך-שיער ובעל זקן מפוצל בצבע חום ערמונים, לבוש במעיל צמר בדומה לשאר החיילים ומחזיק בידו אבן אותה מתכונן להשליך על האויבים
לא נשאר אף מסמך ואף מטבע של בסאראב ושלט האצולה שלו אינו מצוין באף מקום אחר.
אולם, לדעת ההרלדיסטים הרומנים, זה אינו פוסל קיומו של בלאזון אישי אצלו ואף אצל קודמיו.
בלאזונים של מנהיגים ולאכים הופיעו במאה ה־13 בעקבות היחסים ביניהם ובין מלכי הונגריה.
לדעת צ'רנוודיאנו, אפשרות אחת היא ששלט שושלת הבסאראבים הראשונים הועתק לפי זה של שושלת ארפאד ההונגרית (פסי כסף ואדום לסירוגין) אליו נוסף יסוד אישי - שדה תכלת עם או בלי סהר כסף
ייתכן כי זה היה הבלאזון של בסאראב כשעלה על כס ולאכיה.
מנסקו סבור שהיה מדובר בפסכי זהב ואדום, בהתחשב בשלט האצולה של "מלך ולאכיה" המיוחס לליטובוי ב"ארמוריאל ויינברחן".
לפי ההרלדיסטים הנ"ל, דבר ודאי הוא שלבסאראב היה בימי הקרב בשנת 1330 בלאזון אישי משלו.
הכרוניקה המצוירת מווינה מראה איך שליח של בסאראב מוסר לקארוי רוברט, מלך הונגריה, איגרת עם הצעות השלום שלו.
לא ייתכן שאיגרת כזאת לא צוידה לשם זיהוי עם חותם שכלל או את סמל המדינה או את הבלזון של השושלת.
"מה שמאפשר לנו להניח בשלב הראשון של איחוד השטחים הרומנים מדרום לקרפטים ושל הקמת הנסיכות ולאכיה, הבסאראבים שמרו על הבלאזון המשפחתי ההיפותטי שאימצו במחצית השנייה של המאה ה-13, מבלי לשנותו על ידי תוספות של דמויות לא הרלדיות (הנקראות גם meubles heraldiques) או שינויי צבעים".
אחרי הניצחון בשנת 1330 והבטחת העצמאות שונו גם הסימנים ההרלדיים.
החוקרים מניחים שבסאראב וצאצאיו המידיים שינו את הכרומאטיקה של שלטו האישי למגן מפוצל, בעל ארבעה פסים זהב-ירוק לסירוגין מימין ושדה זהוב משמאל
סמל זה נמצא על כפתורי הנסיך האלמוני הקבור בכניסה המלכותית בקורטיה שה ארג'ש.
בכנסייה המלכותית בקורטיה דה ארג'ש נמצאים עוד שני ייצוגים הרלדיים של שושלת בסאראב מהמחצית השנייה של המאה ה-14, דהינו - על אבן מצבה אלמנית ובפרסקו המוזכר כ"פרש ללא ראש".
רק בזה האחרון בגלל מידת ההרס של התמונה לא ניתן להבחין את צבעי הפסים והשדה.
משנת 1331 קיימת דיפלומה מלכותית הונגרית המציינת את "ארץ בסאראב".
מסמך סרבי משנת 1349 מזכיר את המדינה שבין הקרפטים לדנובה תחת השם "ארץ בסאראבה".
הכרוניקות המאוחרות יותר (מאה 14–15)
מנציחות את האסוציאציה בין שם המנהיג ושם המדינה - "בסרביה" = ארץ הרומנים, דבר שבשגרה בתקופה.
כך לדוגמה היו אז חבלי ארץ שנקראו "טרה ואטאקי" terra Vatacii, טרה אסאני terra Assani, טרה ליטוה terra Lytua, טרה סנסלאי terra Seneslai, טרה דוברוטיקי terra Dobroticii, טרה בוגדאני terra Bogdani, וכו').מאוחר יותר משמעות השם בסרביה הצטמצמה לשטח
מצפון לשפכי הדנובה, המוכר גם כאזור "מצד חבלי הטטרים" או "בוג'אק" ) ובשנת 1812 הורחב לכל השטח שבין הנהרות פרוט והדניסטר.
בסאראב היה נשוי למרגרטה (מרגיטה), ככל הנראה בת לאצולה סקלרית
בסאם בירומי הוא זמר רוק ומוזיקאי ערבי-ישראלי, סולן להקת חלאס.
בירומי נולד בעכו למשפחה עם שורשים מוזיקליים.
סבו היה סודקי שוקרי, מורה מפורסם למוזיקה, ודודו הוא הזמר סמיר שוקרי.
בגיל 6 הצטרף למקהלת ילדים והחל להופיע.
בגיל 15 הקים להקת מטאל ששרה באנגלית.
מגיל צעיר נחשף למוזיקת רוק.
בראיון אמר "מגיל צעיר הלכתי להופעות של אביב גפן, ברי סחרוף והיהודים, והרגשתי חשמל באוויר.
הייתי אנדרדוג, היחיד שהסתובב בבית ספר עם צמה ושמע את "לד זפלין" ו"הדלתות", רוב התלמידים לא ידעו בכלל מי הם".
בשנת 1998, בגיל 21, היה אחד ממייסדי להקת הרוק הערבי "חלאס", אשר תקליט הבכורה שלה, "מאעדש פיהא" (תרגום: נשבר לנו), יצא ב-2004. הלהקה הייתה חריגה בנוף המוזיקה הערבית, כשהיא מושפעת מלהקות רוק אמריקאיות כמו נירוונה ופרל ג'אם.
בשנת 2005, במקביל להיותו הסולן של "חלאס", החליט בירומי לצאת לקריירת סולו.
בסאם א-שכעה היה ראש עיריית שכם בשנים 1976–1982. ב-1980 נפצע קשה בניסיון התנקשות של המחתרת היהודית.
א-שכעה נולד בשכם לאחת המשפחות העשירות בעיר.
לאחר זמן נטה לקומוניזם והצטרף למפלגת הבעת'.
הוא נאסר מספר פעמים על ידי שלטונות ממלכת ירדן.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 שהה מספר שנים במצרים, בלבנון ובסוריה.
בשנת 1965 הורשה לחזור לשכם ולאחר מלחמת ששת הימים היה לאופוזיציה לראש עיריית שכם, נגדו העלה טענות על שחיתות ושיתוף פעולה עם הממשל הצבאי.
בשנת 1976 נבחר לראשות עיריית שכם.
בסוף שנת 1978 יצא נגד תוכנית האוטונומיה של הסכמי קמפ דייוויד.
היה ממייסדי הוועדה להכוונה לאומית שביקשה לקשר בין אש"ף לערביי יהודה, שומרון וחבל עזה, והביע אהדה כלפי גורמים רדיקליים באש"ף.
ביוני 1979 הוביל צעדת מחאה נגד הקמת אלון מורה, דבר שלפי שלמה גזית העלה את יוקרתו, והביאו לעמדה של המנהיג הבלתי מוכתר של הוועדה להכוונה לאומית.
הממשל הצבאי ביקש להעמידו לדין על ארגון הצעדה, אולם הדבר רק מינף את הפרסום לו זכו מובילי הצעדה, והכוונה נזנחה.
ב-6 בנובמבר 1979 ביקר מתאם פעולות הממשלה בשטחים, דני מט, בשכם ונפגש עם א-שכעה.
לאחר השיחה דיווח אחד מאנשי פמלייתו של מט כי א-שכעה הביע תמיכה בפיגוע כביש החוף, ובעקבות זאת נעצר וממשלת ישראל הוציאה נגדו צו גירוש.
א-שכעה פתח בשביתת רעב ופנה לבג"ץ, אשר פסק שעל א-שכעה לפנות קודם כל לוועדה המייעצת שליד המושל כדי למצות את ההליכים, ורק אחר כך יוכל לפנות לבג"ץ.
הוועדה המייעצת דנה בעניינו ב-28 בנובמבר, והמליצה לקבל את הבהרותיו של א-שכעה, שדבריו הוצאו מהקשרם.
בהתאם לכך שוחרר א-שכעה ב-5 בדצמבר.
באותה תקופה הורה טומי לפיד שלא לשדר בטלוויזיה ריאיון עם א-שכעה, כדי לא "למסור את המיקרופון או המסך לידי תומכי אש"ף כדי שהם יפנו במישרין לציבור הישראלי, היהודי או הערבי".
צעד זה נתקל במחאה של ועד עובדי רשות השידור.
על א-שכעה הוטלו מגבלות, ובין השאר, נאסר עליו להשמיע הצהרות לעיתונות.
בבוקר 2 ביוני 1980 הניחה חוליה של המחתרת היהודית, שכללה את נתן נתנזון, עירא רפפורט ומשה זר, מטען חבלה ברכבו של א-שכעה.
המטען התפוצץ בעת שא-שכעה הניע את הרכב, וכתוצאה מכך שתי רגליו נקטעו.
הוא הועבר לטיפול בבית חולים בשכם ובהמשך הועבר באמבולנס לטיפול בבית חולים בירדן.
ב-11 במרץ 1982 הכריזה ישראל על הוצאתה של הוועדה להכוונה לאומית אל מחוץ לחוק, וב-25 במרץ 1982 הדיח ראש המנהל האזרחי, מנחם מילסון, את א-שכעה מתפקיד ראש העיר בצו הדחה שהגיש לו אלוף פיקוד המרכז אורי אור.
בשנת 1995 יצא נגד הסכמי אוסלו, אותם כינה "קונספירציית האוטונומיה", ומאז מיעט לעסוק בפוליטיקה.
בנובמבר 1999 היה בין עשרים חותמי עצומה שגינתה את מה שהם כינו השחיתות ופגיעה בזכויות האדם של שלטונו של יאסר ערפאת ואת הסכמי אוסלו, דבר שהביא להשמתו במעצר בית.
אחיינו ע'סאן א-שכעה כיהן גם הוא כראש עיריית שכם.
אחיין נוסף שלו, אריאן אל-פאסד הוא פעיל זכויות אדם וחבר פרלמנט לשעבר בהולנד.
בסאראב הזקן לאיוטה, המכונה לפעמים על ידי היסטוריונים רומנים בסאראב השלישי (ברומנית: Basarab cel Batrân Laiotă, או Basarab al Treilea, ?
– דצמבר 1480 בטרנסילבניה) היה שליט ולאכיה חמש פעמים במהלך המחצית השנייה של המאה ה-15: בין נובמבר לדצמבר 1473, באביב 1474, בין ספטמבר לאוקטובר 1474, בין ינואר 1475 לנובמבר 1476, ובין דצמבר 1476 לנובמבר 1477. היה נציג הענף "דנשט" (Dăneşti, כלומר צאצאי דן) של שושלת בסאראב.
אחרי שהגיע שלוש פעמים לשלטון בעזרת שטפן הגדול, שליט מולדובה, בהמשך הפך לכלי שרת של האימפריה העות'מאנית.
הודח סופית על ידי בסאראב הצעיר צפלוש, שניצח אותו בקרב ב"שדה הלחם" ב-1479. מת בגלות טרנסילבניה.
בסאראב לאיוטה היה בנו של דן השני, שליט ולאכיה, כפי שהעיד בעצמו במכתב שכתב ל"בורגראף", ראש העיר בראשוב ב-11 ביולי 1475.
לכינוי "לאיוטה" יש אולי משמעות של "שחור".
ברומנית המילה "לאי" Lai שפירושה "שחור", מתייחסת לצבע הצמר של אריגי הצמר.
מלוכתו הראשונה - סוף 1473
שמו צוין לראשונה בשנת 1472 כשנמצא במולדובה, בחצרו של שטפאן הגדול כטוען לכתר וולאכיה, בזמן ההכנות למתקפה נגד שליט ולאכיה הפרו-עות'מאני ראדו היפה.
המערכה בוולאכיה שיזם שטפאן הגדול התחילה ב-8 בנובמבר 1473 על ידי חציית הנחל מילקוב שהיווה את הגבול בין מולדובה ובין ולאכיה.
במסע הצבאי השתתפו הצבא המולדבי של שטפאן הגדול ולצדו כוח שכירי חרב שגויסו על ידי לאיוטה.
ראדו היפה יצא לקראת הפולשים על יד הנחל וודנאו, יובל של פרחובה, ככל הנראה בקרבת היישוב גֶרגיצָה ב, שם התנהל בין 18 ל-20 בנובמבר 1473 הקרב הידוע כ"הקרב קורסול אפיי", (הקרב שעל זרם המים).
השליט הוולאכי הובס ונמלט לבוקרשט.
אחרי מצור כבד, כשראה כי אין לו שום תמיכה מבחוץ, ברח ראדו היפה מן העיר בליל 23 בנובמבר אל מצודת ג'ורג'ו, ראיה טורקית שעל גדת הדנובה.
ללא עזרתו של שטפאן הגדול, נאלץ בסאראב לאיוטה לברוח למולדובה, כשהצבא הטורקי רדף אחריו עד ברלאד.
שם הצליח שטפאן לחסום ולהביס את הכוח הטורקי.
חזרתו של ראדו היפה לשלטון בוולאכיה לא מצא חן בעיני שטפאן הגדול, שחידש במרץ 1474 את המאמצים להחזיר את לאיוטה לכס המלכות.
מסע צבאי ראשון שבזמנו הצבא המולדבי זרע הרס רב על ידי הצתות לאורך כל דרכו, לא הניב את הפירות הצפויים.
לאיוטה הועלה לשלטון לימים קצרים בלבד ושוב הוברח.
על כן התארגן מסע שני של המולדבים בוולאכיה באוגוסט 1474. כעבור חודש בסראב לאיוטה ראה שוב את עצמו על כס ולאכיה.
מעמדו לא היה בטוח ולכן פנה לעזרה לוויבוד של טרנסילבניה, אישטוואן באטורי אצ'די.
משום כך הפסיק שטפאן הגדול לתמוך בו וביקש להחליפו באחיינו, בסאראב הצעיר, שיוודע גם בכינוי "צפלוש".
הצבא הטרנסילבני אכן הגיע לוולאכיה, אך לא כדי לתמוך בלאיוטה, אלא כדי להמליך את בסאראב הצעיר.
ב-5 באוקטובר 1474 התנהל קרב בין השניים, שהסתיים בניצחון של לאיוטה בסאראב.
בו זמנית צבאו של שטפאן הגדול הטיל מצור על מבצר טליאז'ן שהיה עדיין בידי חסידיו של ראדו היפה.
כעבור כמה ימים, ב-1 באוקטובר 1474 חיל המצב המורכב מבויארים נחל אבדות קשות והמבצר הועלה באש על ידי המולדבים.
אולם בקרב נוסף במהלך חודש אוקטובר הובס לאיוטה על ידי הצבא הטרנסילבני.
בסאראב הצעיר "צפלוש" לא הצליח לנצל את ההזדמנות מפני שראדו היפה (!) חזר לוולאכיה ב-20 באוקטובר בראש צבא עות'מאני חזק וגרש אותו ואת יריבו, בסראב לאיוטה גם יחד.
הצבא הטורקי עשה בינתיים הכנות לפלישה גדולה למולדובה.
בסופו של דבר המסע העות'מאני במולדובה הסתיים בניצחון המפורסם של שטפאן הגדול על הטורקים בקרב וסלוי או פודול אינאלט.
לדברי ג'ורסקו (1976) כבר בקרב זה השתתף לאיוטה נגד שטפאן, לצד הטורקים.
אולם בספרו "ההיסטוריה של בוקרשט" במהדורתו החדשה, תיקן ג'ורסקו באומרו שראדו היפה היה בשלטון עד שנת 1475, עד אחרי הקרב וסלוי.
לפי ספרים אחדים, בעקבות ניצחונו של שטפאן על הטורקים הוחזר בסאראב לאיוטה בהתחלת 1475 לכס המלכות של ולאכיה.
אולם תאריך האיגרת, 26 ביוני 1474, מצביע על שינוי פרו-עות'מאני במדיניותו עוד באמצע שנת 1474, מה שמעורר תהיות לגבי תמיכתו של שטפאן בו בתחילת שנת 1475.
המצב הפוליטי הסתבך אחרי שבתחילת שנת 1476 שטפאן הגדול, שכעס על מדיניותו הפרו-עות'מאנית של בסאראב לאיוטה, התחיל להשתדל אצל מלך הונגריה מתיאש קורבינוס, לטובת שחרורו מן הכלא של ולאד צפש, שהוחזק במאסר בטרנסילבניה, ולשם החזרתו לכס המלכות בוולאכיה.
במקביל חל שיפור ביחסים של לאיוטה והמלך ההונגרי, על רקע הסכם השלום שבין הונגריה ובין פולין בשנת 1474. בעוד עקב מקרוב אחרי התנהגותו של לאיוטה, המלך מתיאש לא הדיח אותו בינתיים, אך שחרר את ולאד המשפד מן הכלא.
באיגרת אל העיר בראשוב ב-10 בינואר 1476 דרש המלך מנכבדיה לעזור לשליט לשעבר, אבל בו זמנית לשמור על יחסים טובים גם עם השליט בתפקיד, בסאראב לאיוטה.
ההחלטה לאפשר לוולאד צפש החזקת חיל מצב משלו בדרום טרנסילבניה הכעיסה את לאיוטה, שכתב להנהגת הסקסונים בסיביו (22 בפברואר 1476) שלא יוכל להיות ידידם אם הם תומכים באויבו.
מחאה דומה שלח לאיוטה גם למנהיגי בראשוב כשהוא טוען שהוא מגן עליהם מפני פלישות טורקיות.
אחת התלונות העיקריות שלו הייתה לגבי הענקת מקלט בבראשוב לסקלרים שנהגו להסתנן ולצאת לפשיטות לוולאכיה משטח מולדובה.
הוא פנה גם לשליט טרנסילבניה עם בקשה שיעניש את אותם הסקלרים.
נכבדי בראשוב, בתמיכתם של שטפאן הגדול ושל המלך מתיאש, סירבו להיענות לבקשותיו של לאיוטה.
בקיץ 1476 השליט הוולאכי, שהשתכנע כי קיימת קנוניה נגדו בין הסקסונים הטרנסילבנים ובין שטפאן הגדול, עבר ללא סייג למחנה העות'מאני, כפי שהצביעו נכבדי סיביו בדו"ח מ-25 ביוני.
משערים כי הידוק הקשרים בין לאיוטה בסאראב ובין הסולטאן מהמט השני היה חלק מההכנות למתקפת הענק של הסולטאן בקיץ 1476 נגד מולדובה, שנועדה לספח נסיכות זו לאימפריה העו'תמנית.
לאיוטה הצטרף למסע הצבאי של הסולטאן במולדובה עם 12,000 לוחמים.
מהמט השני נחל ב-26 ביולי ניצחון על שטפאן הגדול בקרב ואליה אלבה או פראול אלב ("העמק הלבן" או "הנחל הלבן"), שייוודע בעתיד כ"קרב רזבויין" Războieni, אבל למרות חודשיים של שוד והרס ברחבי מולדובה, לא הצליח הסולטאן לכבוש אף אחד מהמבצרים החשובים המולדביים, כולל סוצ'אבה, שבה התבצר שטפאן הגדול.
הטורקים סבלו מחוסר מזון ומגפת דבר ונפוצו שמועות כי ההונגרים השכנים עושים הכנות למלחמה.
בנסיבות אלה הורה הסולטאן על נסיגה מהירה, בלי להשיג את היעדים שקבע לעצמו.
הסיום הפתאומי של המסע של מהמט השני במולדובה בקיץ 1476 והישארותו בשלטון של שטפאן הגדול בישרה רעות ללאיוטה בסאראב.
בסוף יולי 1476 נפגשו במדיאש ולאד צפש, בסאראב הצעיר צפלוש ושליט טרנסילבניה, אישטוואן באטורי אצ'די, כדי לתכנן מתקפה על ולאכיה במטרת הדחתו של לאיוטה.
המתקפה המשולבת של צבא מולדובה (שטפאן הגדול בראש 15,000 חיילים) יחד עם כוחותיו של אישטוואן בטאורי אצ'די ולאד צפש, התחילה בהתחלת נובמבר.
בראש צבא של 18,000 חיילים, לאיוטה ניסה להתנגד על יד טרגובישטה, אבל הובס על ידי הצבא ההונגרי בקרב עקוב מדם.
עם שארית כוחותיו נמלט לאיוטה למצודת בוקרשט.
ב-8 בנובמבר 1476 הכריז ולאד צפש בשמחה בעיר הבירה טרגובישטה (במכתב אל נכבדי בראשוב): "הדחנו את אויבנו לאיוטה".
גם אישטוואן באטורי הודיע תוך כדי המצור על בוקרשט (ב-11 בנובמבר) כי ולאכיה נכבשה כמעט כולה ושכבר הוכתר השליט החדש (ולאד המשפד).
ואכן ב-16 בנובמבר 1476 נפלה בוקרשט אחרי מצור של 15 יום.
מלוכתו החמישית של בסאראב הזקן 1476-1477
בסאראב לאיוטה נמלט אל השטחים העות'מאנים מעבר לדנובה תוך ציפייה לזמנים מיטיבים יותר, מבחינתו, כפי שהתבטא מלך הונגריה במכתב אל דוכס סקסוניה.
אותם הזמנים אכן הגיעו מיד אחרי נסיגת הצבאות שתמכו בוולאד צפש.
בדצמבר 1476 התקדם לאיוטה בראש יחידה עות'מאנית אל עבר בוקרשט.
בינתיים, אי-שם, בין ג'ורג'ו ובין בוקרשט הפתיע את ולאד צפש מלווה ביחידה צבאית קטנה.
ולאד צפש נהרג יחד עם רוב שומרי הראש המולדבים שלו.
מתוך 200 אנשים ניצלו עשרה.
גם לאיוטה לא החזיק זמן רב מדי על כס המלכות, מפני שבנובמבר 1477 פלש שטפאן הגדול פעם נוספת לוולאכיה והביס אותו בקרב.
כתר המלכות נמסר לבסאראב הצעיר צפלוש.
ב-28 בינואר 1478 ביקש שליט טרנסילבניה לנכבדי בראשוב לקבל את פמלייתו של השליט הוולאכי המודח.
ב-13 באוקטובר 1479 מוצאים אותו לצידם של אישטוואן באטורי, פאל קיניז'י ווק ברנקוביץ' בקרב "שדה הלחם" בדרום טרנסילבניה, נגד הטורקים ובני בריתם החדש, השליט בסאראב הצעיר צפלוש.
הקרב הסתיים בתבוסתם של הטורקים ושל צפלוש.
בחורף 1480 ניסה לאיוטה שוב את מזלו וארגן פשיטה לוולאכיה.
הצליח לחטוף את בני משפחתו של השליט צפלוש ואת אוצרו אך לא צלח להדיח את השליט עצמו.
נפטר באותה שנה במקום גלותו בטרנסילבניה.
בסאראב הזקן לאיוטה היה השליט הוולאכי האחרון שהטביע מטבעות עצמיים.
הדוקטים של לאיוטה בסאראב, בדומה לאלו של ראדו היפה, הפכו בימינו לנדירים ביותר בשוק הנומיסמטי.
מימי מלוכתו נשאר אחד התיעודים הראשונים על העיר קראיובה (1475).
בסאראב לאיוטה היה נשוי ואב לפחות לבת אחת.
אשתו השנייה הייתה בת של הבויאר "סינאנדין" ושמה אינו ידוע.
בסאראב הצעיר צֶפֶּלוּשׁ ("המשפד הקטן" או "שיפודון"), שכונה על ידי היסטוריונים גם "בסאראב הרביעי", (ברומנית: Basarab cel Tânăr Țepeluș, ?
כשליט מושבו היה בעיקר בבוקרשט, פחות בטרגובישטה.
בסאראב הצעיר נקרא כך כדי להבדילו מדודו, בסאראב הזקן לאיוטה.
הכינוי "צפלוש", "המשפד הקטן", קיבל בגלל שימושו, אם כי בהיקף הרבה פחות רחב, בעונש החביב על ולאד המשפד המכונה ברומנית "צפש"
(מן המילה "ţeapă" - "ציאפה" = מוט עם קצה חד).
בשנת 1474 נמצא בסאראב הצעיר בחצרו של בלזיוס מגיאר, הוויבוד של טרנסילבניה, שהייתה חלק מהממלכה ההונגרית.
באותם הימים שטפן הגדול, שליט מולדובה, הגיע להסכם עם ההונגרים בטרנסילבניה להדיח את השליט הפרו-טורקי של ולאכיה, בסאראב הזקן לאיוטה ולהחליפו בצפלוש.
אכן פלשו המולדבים לוולאכיה ובהזדמנות זו החריבו את המבצר טליאז'ן.
לפי הכרוניקה הגרמנית-מולדבית הועלה צפלוש לשלטון באוקטובר - נובמבר 1474, אך הודח מיד על ידי הטורקים שהביאו שוב לשלטון את בן חסותם, ראדו היפה.
צפלוש נאלץ לבלות את חג המולד בחצר של שטפן הגדול ובמהלך שנת 1476 נמצא כגולה בחצר מלך הונגריה, מתיאש הוניאדי.
בנובמבר -דצמבר 1477 או לכל המאוחר בינואר 1478
הועלה צפלוש לכס ולאכיה במקום דודו, בסאראב הזקן לאיוטה שהודח על ידי שליט מולדובה, שטפן הגדול..
בדומה ללאיוטה, גם בסאראב הצעיר אכזב את שטפן הגדול ודי מהר עבר גם הוא, בכורח הנסיבות לצד הטורקים.
ביוני 1477 תיווך בסאראב הצעיר בין הונגריה ובין האימפריה העות'מאנית מבלי שיושג הסכם כלשהו.
בסתיו 1479 נאלץ השליט הוולאכי ללוות את המפקדים הטורקים מן הבלקן, עלי ביי מיכאלולו, עיסא ביי חסנבייאולו ובאלי ביי מלקוצ'ולו בפלישתם לטרנסילבניה, שהסתיימה עם התבוסה המבישה של העות'מאנים ב"שדה הלחם" (13 באוקטובר 1479) בידי אישטוואן באטורי אצ'די ופאל קיניז'י..
השתתפות זו של צפלוש ולוחמיו במערכה נגד הנוצרים העכירה את היחסים עם הונגריה.
בינואר 1480 ערך צפלוש ביקור באיסטנבול, אולי כדי להצהיר שוב את נאמנותו לסולטאן ולקבל ערבויות לשלומו ולביטחונו.
בזמן שנעדר הונהגה הנסיכות על ידי הווריניקים ניאגול וולאדול ועל ידי האחראי על האוצר, קזן.
השליט הקודם הגולה לאיוטה ניצל, ככל הנראה, את היעדרותו של צפלוש מן הארץ ובהתחלת שנת 1480 פלש לוולאכיה וחטף את אוצרו ואף את אשתו מריה, את סבתו, שנקראה גם כן מריה, ואת אחותו החורגת, אך מבלי שיוכל לקחת שוב גם את השלטון.
כנקם, בחזרתו, צפלוש כלא זמנית את בתו של לאיוטה שהייתה מתגוררת בוולאכיה.
מלך הונגריה, מתיאש, ניסה לפייס בין השניים ובפברואר 1480 הורה שהנשים החטופות תשוחררנה מידיו של לאיוטה ותופקדנה במקום בטוח אצל תושבי בראשוב הסקסונים.
מאוחר יותר שוחררה אשתו של צפלוש, ככל הנראה, בעסקת חילופי בני הערובה.
לא עבר הרבה זמן ושוב נקרא צפלוש ללוות את הטורקים בפיקודם של עלי ביי וסכנדר ביי במתקפתם על מולדובה של שטפן הגדול.
אחרי מסע של שוד והרס, צפלוש והטורקים הודפו על ידי שטפאן עד לרמניקו סראט ושם נוצח ב-8 ביולי 1481. צפלוש ברח עד לאולטניה, בעוד שטפאן פלש שוב לוולאכיה והכתיר במקומו את הטוען לכתר מירצ'ה, בן מחוץ לנישואים של ולאד צפש.
אך גם מירצ'ה ניסה להתפשר עם הטורקים ואז הודח על ידי שטפאן.
בתמיכתם של שטפאן ושל הונגריה, הועלה לשלטון ולאד הנזיר, אח של ולאד צפש.
גם ולאד הנזיר קיווה למצוא תמיכה אצל הטורקים.
אולם בינתיים בסתיו 1481 הצליח צפלוש לגרשו בעזרת צבא שאסף באולטניה בנדיבות משפחת קראיובשט.
מלוכתו השנייה לא ארכה יותר מחצי שנה.
ככל הנראה במרץ 1482, בתמיכה טורקית ושל חלק מהבויארים, שב ולאד הנזיר לשלטון.
צפלוש נצרך לברוח ולהתארל אצל גיסו (בעל אחותו אנקה) בגלוגובה, שם נרצח באפריל 1482 על ידי בויארים מחבל מהדינץ.
השליט מאתיי בסאראב כתב ב-1633 כי אבי אבותיו, בסאראב, ככל הנראה התכוון לבסאראב הצעיר צפלוש, נקבר על ידי הבאן ברבו קראיובסקו במנזר ביסטריצה.
אולם במנזר זה לא נמצא בימינו קבר של צפלוש.
בסאראב הצעיר צפלוש היה נשוי למריה.
דנצ'ו, בנם של צפלוש ושל מריה, היה טוען לכתר בין השנים 1510-1508.
ניאגויה בסאראב - הצהיר כי היה בנו.
ככל הנראה היה בן מחוץ לנישואים.
היסטוריונים אחרים טענו שלמעשה היה בנו של הבאן ברבו קראיובסקו.
בסאראב השני, (ברומנית: Basarab al Doilea; ידוע לפעמים בשם בסאראב ווייבוד – Basarab Voievod; נפטר ב-1458), היה ווייבוד של ולאכיה.
בסאראב היה בנו של השליט לשעבר דן השני, ושלטונו התקיים בין שלטון מירצ'ה השני לבין חזרתו לכס המלכות של אביו של מירצ'ה, ולאד דראקול.
מירצ'ה השני עלה לשלטון בשנת 1442, כשוולאד דראקול זומן לחצר העות'מאנית לשם משא ומתן על התמיכה העות'מאנית, תמיכה לה היה זקוק כדי להגן על שלטונו מפני יאנוש הוניאדי, הווייבוד של טרנסילבניה.
אולם הסולטאן עצר וכלא אותו במבצר בגליפולי.
בעקבות הקרב של סנטימברו בשנת 1442, יאנוש הוניאדי נכנס בכוח לוולאכיה, מירצ'ה השני הודח מהשלטון על ידי צבאו של הוניאדי, ונאלץ לברוח.
הוניאדי העלה לשלטון בוולאכיה את בסאראב השני.
עם זאת, החזיק בסאראב השני את השלטון רק זמן קצר (מאוגוסט 1442 ועד הסתיו של שנת 1443), ואיבד אותו תוך שנה לוולאד דראקול, ששוחרר מן הכלא וחזר בתמיכת הסולטאן.
בסאראב השני נמלט לטרנסילבניה, ובשנת 1458 הוזכר שוב על ידי הסקסונים בטרנסילבניה כטוען לכתר וולאכיה נגד ולאד המשפד.
חבל בסארי (צרפתית Pays bassari) הוא חבל ארץ בדרום-מזרחה של סנגל, סמוך לגבולה עם גינאה, ואתר מורשת עולמית של אונסק"ו אשר הוכרז בשנת 2012. ההכרזה מקיפה שלושה אזורים סמוכים - בני הבסארי מתגוררים באזור הכפר סלמאטה (Bassari–Salémata), בני הבדיק סביב בנדפאסי (Bedik–Bandafassi) ובני הפולה בעיקר באזור הכפר דינדפלו (Fula–Dindéfello).
בני כל-אחד משלושת האזורים האלה התיישבו בהם במהלך אלף השנים האחרונות, בתהליך מתמשך של נדידות ופלישות בלתי-פוסקות; ופיתחו תרבויות שונות, המשתלבות כל-אחת בסביבתה הטבעית המקומית.
החפירות ארכלוגיות חשפו עדויות מעטות לנוכחות אנושית באזור, בדמות משענות למושבי אבן מהתקופה הפרהיסטורית.
מתקופת האבן החדשה ולאחריה נמצאו אבנים מעובדות וכלי אבן, אולם גם ממצאים אלה מועטים.
נראה כי בני הקוניאגי (Coniagui) והבסארי (Bassari) היו הראשונים שהתיישבו באזור, ואחריהם היגרו אליו אוכלוסיות אחרות, דוגמת המלינקה (Malinke), הסרקולה (Sarakole), הפולה (Fula) והמנדינגו (Mandingo).
נדודי הפולה והמנדינגו מהמאות ה--11 עד ה-13, הם המוקדמים ביותר שזכו לממצאים בשטח, ואילו המקור האירופי הכתוב הראשון לתולדות האזור הוא מהמאה ה-16. מקור זה נכתב בידי פורטוגזים אשר התקדמו מחופי מערב אפריקה לכיוון מאלי שבפנים היבשת.
מקורות מאוחרים יותר המשיכו ותיעדו את גלי ההגירה והפלישות שפקדו את חבל הבסארי עד המאה ה-20. לדוגמה, שבט בדיק הוא תוצר של עירוב בין שבטי הבסארי והמנדינגו לאחר המאה ה-13, ובניו נדחקו לאזור מחיה קטן בבנדפאסי, כתוצאה מפלישת עמים שונים מכיוון גינאה ומאלי.
דוגמה אחרת היא זו של בני פולה המוסלמים, אשר המשיכו והיגרו לאזור עד המאה ה-19. במאה זו הם התפשטו ברחבי חבל הבסארי על חשבונם של העמים האחרים, תוך שימוש באלימות ואגב כריתת בריתות עם המתיישבים האירופים.
רק באמצע המאה ה-20 הפכו יחסי האוכלוסיות השונות לרגועים.
חבל בסארי משתרע על-פני מישורי סחף בגובה של 100 עד 200 מטרים מעל פני הים, ובאזור גבעי שגובהו נע בין 350 ל-500 מטרים.
האזור זכה לשם "מגדל המים של אפריקה המערבית" שכן הנהרות ניז'ר, גמביה וסנגל נובעים בו.
חורש סוואנה מכסה חלק נרחב משטחו של החבל, והשטח המעובד משתרע על-פני פחות מעשירית ממנו.
כלכלת שלוש הקבוצות באזור מבוססת מזה שנים רבות על חקלאות וגידול משק החי, שמתבצעים בשיתוף.
בשדות נשתלים יבולים מסוגים שונים לזה לצד זה, וכל אחד מהם נקצר בעיתו.
הגידולים הפופולריים ביותר הם דוחן, תירס, מניהוט מצוי ובוטנים.
לכפריים אין בעלות בשדות, ואלה שעושים בהם שימוש קונים בהם זכות הנאה ותו לא.
מספר כללים חולשים על העיסוק בחקלאות, ואלה כוללים איסור קציר לפני הבשלת היבולים, חלוקת מלאכת הקציר בין גברים ונשים ואיסור אכילת מיני מזון מסוים, דוגמת דבש, בירה עשויה מדוחן ותמד.
אזור גבעי זה מכסה שטח של 242 קמ"ר מדרום לכפר סלאמטה, והוא נגיש רק באמצעות שבילים.
השדות מכסים רק עשרה אחוזים מהשטח, וערוכים טרסות הניתנות להצפה, ולצידם שוכנים כפרים ומקבצי בקתות.
האזור עשיר במערות ובממצאים ארכאולוגיים.
בני הבסארי מכנים את עצמם בשם "בליאן" (Beliyan), בעוד ש"בסארי" הוא השם שניתן להם על ידי בני הפולה.
עד המאה ה-20, נבנו בתי הכפר העגולים באזורים מוגבהים, סביב רחבה מרכזית, והם נשאו גג עשוי קש.
ברחבה המרכזית נבנה מבנה מרכזי שכּוּנה בשם "אמבופור" (Ambofor) וזה משמש למגורי בני הנוער, ולשמירת חפצי פולחן.
כיום בונים התושבים מבנים פזורים וארעיים, והכפרים העתיקים משמשים רק לחגיגות ולטקסים מסורתיים.
הבסארי מחלקים את מעגל החיים לשבעה שלבים, הן לגברים והן לנשים, וכל אחד מהם מתאפיין בתודעה שונה ובמחויבות רבות יותר לקהילה.
המעבר משלב לשלב נערך במסגרת טקסים ומבחנים שונים, המלווים בריקודים ובמשחקי דמויות, המשתנים בהתאם לשלבים.
לעיתים בגדי הדמות מורכבים ביותר, ולעיתים אין לה ביטוי אלא בהשמעת קולות.
השלב החשוב ביותר הוא זה שלב החניכה הנמשך חמש שנים ומלווה במבחנים רבים וארוכים; אך החלוקה לשלבים הולכת ומאבדת מחשיבותה.
המטאפיזיקה של בני הבסארי גורסת כי כל היצורים החיים - בני אדם, בעלי חיים וצמחים - הם חלק מקוסמוגוניה אחת, והטבע נשלט על ידי כוחות על-טבעיים.
שטחו של שטח זה הוא 181 קמ"ר, והוא משתרע בנוף של הרים ועמקים.
תשעה כפרים (i-kon) שוכנים באזור, והם בנויים בצפיפות.
תשעת הכפרים האלה מיועדים כיום לעריכת טקסים וחגיגות בלבד, אך חל איסור לעוזבם.
בתיהם בנויים מקירות בוץ, לפי קרבת דם (קלאן או "איאנגה" Iyanga), היינו, שכל מתחם מיועד עבור ראש המשפחה, נשותיו, אחיו וכל ילדיהם הרווקים והנשואים.
לעומת זאת, חיי היום-יום של הכפריים מתנהלים בבתי חזרן מפוזרים וארעיים, אותם ניתן להזיז ממקום למקום בהתאם לצרכים.
גם הבדיק מחלקים את מעגל החיים לקבוצות גיל, אך רק אצל הגברים, ותפיסתם המטאפיזית דומה לזו של הבסארי.
אזור זה משתרע על-פני שטח של 79 קמ"ר.
אופיו הררי ובמרכזו רמה שבה חמישה כפרים.
הוא מתאפיין בצוקים, במפלי מים ובסלעים מזדקרים המכוסים בצמחייה.
עם זאת, כפריהם של בני הפולה פזורים גם באזוריהם של הבסארי והבדיק, בעיקר במישורים המאפשרים מרעה.
בני הפולה נבדלים מהבסארי והבדיק בדתם, שכן הפולה הם מוסלמים, וכפריהם ערוכים סביב מסגדים.
גם כלכלתם נבדלת מזו של שכניהם, שכן היא התבססה בעבר רק על חוואות וגידול מקנה, אם כי כיום, בעקבות מגעיהם עם הקבוצות האחרות, עוסקים הפולה גם בחקלאות.
בסארט עבדורחימי (באלבנית: Besart Abdurahimi, במקדונית: Бесарт Абдурахими; נולד ב-31 ביולי 1990 בזאגרב) הוא כדורגלן מקדוני ממוצא אלבני, המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בפאפוס.
עבדורחימי גדל בקרואטיה והחל לשחק במחלקת הנוער של NK זאגרב.
ב-14 בספטמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של NK זאגרב, במשחק הדרבי מול דינמו זאגרב במסגרת ליגת העל הקרואטית.
בעונת כבש 12 שערים והיה מלך השערים של הקבוצה, אך לא הצליח לסייע לה להינצל מירידה לליגת המשנה.
ב-16 בספטמבר 2013 הגיע עבדורחימי לישראל, ולמחרת חתם לעונת השאלה אחת בקבוצת הפועל תל אביב.
בתחילת דרכו בקבוצה סבל מפציעה, ואת הופעת הבכורה שלו בהפועל תל אביב ערך ב-21 בדצמבר 2013, כשנכנס כמחליף בהפסד 0–4 לבני סכנין עם פתיחת הסיבוב השני של ליגת העל.
ב-26 בינואר 2014 כבש את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3–1 על בית"ר ירושלים.
בסך הכל בעונת 2013/2014 כבש ארבעה שערים ב-20 משחקים, ובסופה שוחרר מהמועדון.
לקראת עונת חתם עבדורחימי בקבוצת לוקרן מליגת העל הבלגית.
בעונתו הראשונה במועדון כבש חמישה שערים ב-23 הופעות בליגה.
בעונתו השנייה שותף בתשעה משחקי ליגה, ובמרץ 2016 הושאל לאסטנה מליגת העל הקזחית.
כעבור ארבעה חודשים הושאל לסרסו אוסקה מליגת העל היפנית.
בפברואר 2017 חתם עבדורחימי בקבוצת שקנדייה מליגת העל המקדונית, במדיה שיחק שנה.
ב-30 בינואר 2018 חתם עבדורחימי בפרטיזן טיראנה האלבנית, במדיה כבש שני שערים ב-13 הופעות ליגה, ובתום העונה שוחרר מהמועדון.
בספטמבר 2018 חתם בקבוצת הרמנשטאט מליגת העל הרומנית, אך במדיה ערך ארבע הופעות ליגה בלבד.
בספטמבר 2019 חתם בקבוצת בראבו מליגת העל הסלובנית.
בצעירותו שיחק עבדורחימי בנבחרת הנוער של קרואטיה, אך בסופו של דבר החליט לייצג את נבחרת מקדוניה הצפונית.
ב-26 במאי 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 0–2 ל במשחק ידידות.
ב-9 באוקטובר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בדקה ה-92 בניצחון 3–2 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2016 (אחרי שאדיס יאחוביץ' כבש שער שוויון מבעיטת עונשין בדקה 66).
בסאם תלהוני (ערבית: بسام التلهوني; נולד ב-14 בפברואר 1964) הוא עורך דין ופוליטיקאי ירדני שהיה שר המשפטים של ירדן.
בסאם תלהוני נולד בעמאן בירת ירדן.
בשנת 1986 סיים לימודים לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת ירדן שבעמאן, ובשנת 1988 עבר את מבחני לשכת עורכי הדין הירדנית ופתח לשכה פרטית בעמאן.
בשנת 1991 סיים תלהוני לימודי תואר שני במשפטים, גם כן באוניברסיטת ירדן.
בשנת 1997 סיים לימודי דוקטורט במשפטים בבית הספר למשפט באוניברסיטת אדינבורו שבסקוטלנד.
לאחר לימודיו שימש תלהוני כמרצה בדרגת פרופסור חבר בפקולטה למשפטים באוניברסיטת ירדן.
תלהוני היה שותף בתת-הוועדה לחוק ומשפט במסגרת "הוועדה לאג'נדה לאומית" שייסד המלך עבדאללה בשנת 2005. באוגוסט 2010 מונה בידי ראש הממשלה סמיר זיד א-ריפאעי למבקר על חברות המסחר בירדן.
כמו כן כיהן כשר התעשייה הירדני.
ב-21 באוגוסט 2013, לאחר חילופי גברי בממשלת ירדן, מונה תלהוני בידי ראש הממשלה עבדאללה א-נסור לשר המשפטים של ירדן.
לאחר סיום תפקידו נותר חבר הפרלמנט הירדני.
בשנת 2018 מונה לשר המשפטים בפעם השנייה.
מועדון כדורגל בסה קבאייה הוא מועדון כדורגל מהעיר קבאייה שבאלבניה.
נכון לעונת 2020/2021 המועדון משחק בליגה האלבנית השנייה.
המועדון נוסד בשנת 1925 ושיחק לראשונה בליגה הראשונה באלבניה בשנת 1933. המועדון שיחק ברציפות בליגה הראשונה עד שנת 1939. המועדון ירד לליגה השנייה וחזר לליגה הראשונה בעונת 1945/1946. המועדון שיחק לסירוגין בליגה הראשונה ובליגה השנייה עד שנת 1959. משנת 1959 המועדון שיחק ברציפות בליגה הראשונה עד עונת 1976/1977 .
בעונות 1961, 1962/1963, 1970/1971, 1971/1972 הגיע לגמר הגביע האלבני והפסיד לקבוצות פרטיזן טירנה, קיי אף טירנה, דינמו טירנה ווולאזניה שקודרה בהתאמה.
בעקבות הגעתו לגמר הגביע בעונת 1971/1972 העפיל בפעם הראשונה למפעלים האירופאיים במסגרת גביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1972/1973. בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת פרמאד אמיגר מדנמרק.
בשמינית הגמר הפסיד לקבוצת היברניאן מסקוטלנד והודח מהטורניר.
המועדון שיחק שנתיים בליגה השנייה ועלה לליגה הראשונה.
בעונת 1980/1981 הגיע לגמר הגביע האלבני והפסיד לקבוצת וולאזניה שקודרה.
המועדון שיחק ברציפות בליגה הראשונה מעונת 1978/1979 ועד עונת 1984/1985 שבסופה ירד לליגה השנייה.
המועדון שיחק ברציפות בליגה הראשונה מעונת 1986/1987 ועד עונת 1998/1999. בעונת 1991/1992 הגיע לגמר הגביע האלבני והפסיד לקבוצת אלבסני.
המועדון שיחק לסירוגין בליגה השנייה ובליגה הראשונה עד עונת 2005/2006. מעונת 2005/2006 ועד עונת 2010/2011 שיחק ברציפות בליגה הראשונה.
בעונת 2006/2007 זכה בפעם הראשונה בגביע האלבני כשניצח במשחק הגמר את קבוצת טאוטה דורס.
בעקבות הגעתו לגמר הגביע בעונת 2006/2007 העפיל בפעם הראשונה לגביע אופ"א בעונת 2007/2008. בסיבוב המוקדמות הראשון ניצח את קבוצת בז'ניה מסרביה.
בסיבוב המוקדמות השני הפסיד לקבוצת ליטקס לובץ' מבולגריה והודח מהטורניר.
בסוף העונה סיים את הליגה במקום השלישי והעפיל בפעם היחידה לגביע האינטרטוטו בעונת 2008/2009. בסיבוב הראשון ניצח את קבוצת אתניקוס אחנס מקפריסין.
בסיבוב השני הפסיד לקבוצת גראסהופרס ציריך משווייץ והודח מהטורניר.
בעונת 2009/2010 זכה בפעם השנייה בגביע האלבני כשניצח במשחק הגמר את קבוצת וולאזניה שקודרה.
בסוף העונה סיים את הליגה במקום השני והעפיל לליגה האירופית בעונת 2010/2011. בסיבוב המוקדמות השני הפסיד לקבוצת אולימפיאקוס מיוון והודח מהטורניר.
המועדון שיחק עונה אחת בליגה השנייה ועלה לליגה הראשונה.
המועדון שיחק בליגת העל האלבנית מעונת 2012/2013 ועד עונת 2013/2014 שבסופה ירד לליגה האלבנית השנייה.
בסארט ברישה (נולד ב-29 ביולי 1985) הוא כדורגלן עבר קוסוברי ששיחק בעמדת החלוץ.
ברישה התחיל את הקריירה שלו בברילנר 49. בהמשך הוא שיחק גם בקבוצות הנערים של ברלינר דינמו, ליכטנברג, ליכטננברג 47. בגיל 18 הצטרף לקבוצת הנוער טניס בורוסיה ברלין בה שיחק שנה אחת כאשר במקביל רשם גם 4 הופעות ושער אחד במדי הקבוצה הבוגרת.
בקיץ חתם בהמבורג מהבונדסליגה בה לא רשם דקות משחק באותה עונה.
בינואר חתם באולבורג הדנית בה שיחק רק שני משחקים.
בסיום העונה הוא עזב את אולבורג, אך נשאר בדנמרק כאשר חתם בהורסנס.
בהורסנס, ברישה הבקיע 11 שערים ב-32 משחקי ליגה.
ב-12 באוגוסט 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד ארמיניה בילפלד.
ב-6 בדצמבר 2006 ברישה הפך לאלבני הראשון שמבקיע שער בליגת האלופות אשר עשה זאת נגד צסק"א מוסקבה.
10 ימים לאחר מכן הבקיע את שער הבכורה שלו בבונדסליגה בתיקו 3-3 נגד אלמניה אאכן.
לאחר מינויו של הוב סטיבנס לתפקיד המאמן, חלה ירידה במעמדו של ברישה ובסיום העונה עזב את הקבוצה.
ב-3 ביולי 2007 חתם בברנלי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ תמורת 340 אלף פאונד.
ב-23 באוגוסט 2007 ברישה קרע את הרצועה הצולבת במהלך משחק ידידות של נגד ולכן הוא סיים את העונה מוקדם מהרגיל.
10 חודשים לאחר הפציעה, ברישה חזר לשחק כדורגל במשחק ידידות נגד קרולינה רילהוקס מארצות הברית.
בקיץ הושאל לרוזנבורג מליגת העל הנורווגית.
ב-10 באוגוסט 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 1-3 נגד מולדה.
ב-21 בספטמבר 2008 הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0-4 נגד האמקאם.
ב-8 בינואר 2009 הושאל להורסנס מליגת העל הדנית עד לסיום העונה.
בהורסנס, ברישה הבקיע 4 שערים ב-13 משחקים ובסיום העונה עזב את המועדון.
ב-5 באוגוסט 2009 חתם בארמיניה בילפלד מהבונדסליגה השנייה.
ב-10 באוגוסט 2009 ברישה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-3 נגד הנזה רוסטוק.
בבילפלד, ברישה שיחק 28 משחקים והבקיע רק שני שערים ובסיום עונת עזב את המועדון.
ב-16 באוגוסט 2011 ברישה עזב לראשונה את אירופה וחתם בבריזבין רואר מליגת העל האוסטרלית.
ב-8 באוקטובר 2011 ברישה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-1 סנטרל קואסט מארינרס.
שבוע לאחר מכן, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד סידני.
ב-28 באוקטובר 2011 ברישה הבקיע ארבעה שערים בניצחון 1-7 נגד אדלייד יונייטד ובכך הפך לכדורגלן הראשון בהיסטוריה של המועדון שמבקיע ארבעה שערים במשחק אחד.
בנוסף, זהו הניצחון הגבוה ביותר של בריזבין אי פעם בליגה וברישה שהבקיע את שלושת השערים הראשונים שלו ב-6 דקות, שבר שיא של הבקעת שלושער בזמן הקצר ביותר.
ב-14 בינואר 2012 ברישה היה מעורב בתגרה עם פסקל בוקהארט במהלך משחק הליגה נגד סידני.
למרות שלא הורחק, החליטה ההתאחדות לכדורגל האוסטרלית להרחיק אותו למשחק אחד.
ב-14 בפברואר 2012 חתם על חוזה לעוד שנתיים במועדון.
למרות שגילה יכולת גבוה, ברישה נהג לריב עם חבריו לקבוצה.
במהלך גמר הליגה של העונה, ברישה צלל ברחבה וקבוצתו קיבלה פנדל בדקה ה-94 של המשחק במצב של 1:1. ברישה, בעצמו בעט את הפנדל ובריזבין זכתה באליפות ראשונה בהיסטוריה.
ברישה נכלל בנבחרת ה"אולסטאר" של הליגה האוסטרלית לקראת משחק ראווה נגד מנצ'סטר יונייטד שנערך ב-20 ביולי 2013. המשחק הסתיים בתבוסה 5-1 של האולסטאר כאשר ברישה כבש את השער לזכותם.
בתחילת עונת , ברישה נפצע בגיד בברך ונעדר כחודש מהמגרשים.
ברישה חזר מהפציעה ורשם מאזן של 4 שערים ב-5 משחקים.
ב-14 במרץ 2014 הורחק לראשונה מאז שחתם באוסטרליה בתיקו 1-1 נגד סידני.
בסיום העונה ברישה זכה עם בריזביין באליפות שנייה בקדנציה והיה סגן מלך השערים של הליגה עם 13 שערים.
ב-22 בינואר 2014 ברישה חתם במלבורן ויקטורי והוא עתיד להצטרף אליה בסיום העונה, כאשר הוא יסיים את חוזהו בבריזביין.
ב-20 באוגוסט 2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במלבורן בניצחון 0-6 נגד בייסווטר סיטי במסגרת הגביע האוסטרלי.
את הופעת הבכורה שלו הוא ערך כחודשיים לאחר מכן בניצחון 0-4 נגד ווסטרן סידני וונדררס.
באותו משחק הוא גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
בסיום העונה ברישה זכה עם הקבוצה באליפות אוסטרליה, כאשר בנוסף הוא הבקיע את השער הראשון בגמר הליגה נגד מלבורן סיטי.
ב-2 בדצמבר 2015 ברישה האריך את חוזהו עד קיץ .
8 ימים לאחר מכן הבקיע שלושער בניצחון 0-3 נגד ווסטרן סידני וונדררס.
שבוע לאחר מכן, ברישה הבקיע את שער הניצחון בדרבי שהסתיים בניצחון 1-2. בנוסף, הוא השווה את שיא השערים בכל הזמנים של שחקן אחד בו החזיק ארצ'י תומפסון שכבש 90 שערים.
ב-2 בינואר 2017 ברישה כבש את שערו ה-91 בליגה בניצחון 2-4 נגד ניוקאסל ג'טס וכך הפך למלך שערי הליגה לכל הזמנים.