tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1985–1988 כיהן כקונסול הכללי של ישראל בהונג קונג משם פעל לטוויית הקשרים בין ישראל לסין טרם כינונם של קשרים דיפלומטיים.
מונה למנכ"ל משרד החוץ בתקופת השר משה ארנס וכיהן בשנים 1989–1991. בעת כהונתו הושלם כינון הקשר של ישראל עם סין: ב-1990 הקים מרחב מרכז אקדמי בבייג'ינג, שהפך בסופו של דבר לשגרירות ישראל (ינואר 1992).
במהלך כהונתו, ניהל מרחב את המשא ומתן עם מצרים על הסכם טאבה (1989) והניח את היסודות המדיניים למבצע שלמה להעלאת יהודי אתיופיה (1990-1991).
לאחר כהונתו במשרד החוץ מונה למנכ"ל משרד הקליטה בו כיהן בשנים 1991–1993 והוביל את מאמץ הקליטה של העלייה מאתיופיה.
מרחב המשיך לפעול למען קליטת עולי אתיופיה ב'פרויקט הלאומי של עולי אתיופיה' – לקידום החינוך בקהילה.
כיהן כנציג ציבור (מעסיקים) בבית הדין הארצי לעבודה.
היה יו"ר מייסד של הוועד המנהל של המכללה האקדמית עמק יזרעאל.
מכהן כיו"ר נשיאות 'ארגון יוצאי מרכז אירופה' מאז 2005 וחבר מועצת המנהלים של בוועידת התביעות - הגוף היהודי הבינלאומי המופקד מאז 1951 על התביעות החומריות היהודיות נגד גרמניה.
מאז 1991 הוא עמית במכון ירושלים למחקרי מדיניות, שותף בהכנת מסמכי יסוד על דרכים להסדר בעיית ירושלים ונקרא על ידי ראש הממשלה אהוד ברק כיועץ לוועידת קמפ דייוויד ביולי 2000.
חבר צוות ומדריך במכון לחקר תורת המערכה של צה"ל (מכון דדו) (1997–2004).
הדריך בתוכנית למוסמכים במדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית בשנים 2006–2008.
חבר בהנהלת המועצה לשלום ולביטחון.
חבר ועדת טירקל לחקר אירועי המשט לעזה (2010).
הרב ראובן הלוי לוין (תקע"ז-ה' באב תרמ"ז) היה רבה של דווינסק שבלטביה ומסטיסלב (ביידיש: אמטשיסלב) שבמחוז מוהילב ברוסיה הלבנה, ועל שמם כונה רבי ראובן מדננבורג ורבי ראובן מאמטשיסלב (הראשון נפוץ יותר).
נולד בסמרגון לרב אברהם הלוי לוין.
היה תלמיד הרב אריה לייב שפירא.
כיהן כרב (או אב"ד בלבד) בלֶבאדוֹבֶה,איוויה, איליה, ניסוויז', מסטיסלב ומתרל"ט רבה של דווינסק.
הרבה להשיב לשאלות שהופנו אליו מרבני דורו.
על דרכו ההלכתית כתב בשו"ת "ראש לראובני":
מכתביו יצא לאור שו"ת "ראש לראובני".
תשובותיו נמצאות בספרים מגדולי זמנו ובקבצים תורניים כגון: "נחל משה", שו"ת "תפארת זיו" לרב זאב וואלף טורבאוויץ, ורשה תרנ"ו וברוקלין תרצ"ט; "דברי שלום" לר' ליב שלום זינובר; התכתבות עם המחבר ב'תשובות מהרי"ש' לרב ישראל יעקב יעבץ, ירושלים תרס"ז; בקובצי "מוריה" של מכון ירושלים, ועוד.
הרב לוין תמך בהתיישבות יהודית בארץ ישראל.
בי"ט באלול תרמ"ג כתב מכתב לתלמיד חכם שהתנגד להתעוררות ליישוב ארץ ישראל, כי היא מונהגת על אנשים רחוקים מקיום תורה ומצוות.
היכרותו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק עם הרב ראובן הלוי לוין החלה בגיל צעיר ונמשכה לסירוגין עד שהיה בן עשרים.
זמן קצר לאחר בר המצווה כששמע שנבחר להיות רבה של דווינסק, העיר הגדולה הסמוכה לעיירתו גרייבה, ביקש מאביו שיביאו לפני ר' ראובן ואביו נענה לבקשתו.
השפעתו של ר' ראובן על הרב קוק הייתה רבה ומה שלמד ממנו היווה את היסוד לדרך לימודו ופסיקתו.
בין השאר אמר לו ר' ראובן ש.
השפעתו עליו, הביאה לידי כך שבעת לימודיו בישיבת וולוז'ין העדיף את שיעוריו של הנצי"ב ששיטת לימודו דומה לזו של ר' ראובן, על פני שיעוריו של הרב חיים הלוי סולובייצ'יק עם שיטת החקירות והסברות.
הראי"ה קוק סיפר שר' ראובן סירב להשיב תשובות ממקום הנופש שלו בקיץ כשהוא ללא ספרים, בניגוד לחת"ם סופר, ועל כך אמר ר' ראובן לרב קוק: {{ציטוטון|בדרך כלל אנו 'נפגשים' בתשובות שונות, ורק בתשובות מיערגן דרכינו נפרדות...
אין הן דומות לתשובות שנכתבו בביתו בפרשבורג.}}
הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
הרב צבי הירש הכהן ואלק - רבה של פינסק.
הרב שלמה מרדכי ברונדא - רבה של סטויבץ.
הרב ראובן סמואלס (1933 - 15 במאי 2016) יליד יוסטון טקסס, עלה לארץ ב-1962, ייסד את קהילת "אור חדש", ממניחי היסודות לבנייתה של מועצת הרבנים המתקדמים ושל התנועה ליהדות מתקדמת בישראל ומנהלו השני של מרכז חינוך ליאו באק בחיפה.
ראובן (בוב) סמואלס נולד בארצות הברית בשנת 1933 וגדל ביוסטון טקסס.
ראובן גדל עם שני אחיו, ויק וטום, בבית משפחתם הגרעינית.
הוריהם חינכו אותם ברוח היהדות הליברלית על ערכי המוסר, נתינה לזולת ואהבת האדם.
לדוגמה, מדי ערב שאל האב את בניו מה עשו באותו יום על מנת להפוך את העולם לטוב יותר.
בגיל 17 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון Houston's San Jacinto High School בהצטיינות וקיבל מלגת לימודים לאוניברסיטת ברנדייס במסצ'וסטס, שם למד לתואר ראשון בין השנים 1950–1954. בתיכון ובאוניברסיטה שיחק בייסבול והצטיין בספורט ובלימודים.
הוא נבחר לנשיא מחזור הלימודים שלו בברנדייס.
הוא המשיך בלימודי רבנות בהיברו יוניון קולג' בסינסינטי, והוסמך כרב רפורמי בשנת 1960.
ב-1956–1958 ביקר לראשונה בישראל, יחד עם אשתו אנט (אותה הכיר מגיל 13 ביוסטון) ולמד באוניברסיטה העברית.
בשנים 1960–1962 שימש כרב בבית הכנסת North Shore Congregation בשיקגו.
בשנת 1962 עלו ראובן ורעייתו אנט, עם שלושת ילדיהם הצעירים- עמי, דויד ותמר, לישראל.
הרב סמואלס נשלח על ידי האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, לעבוד עם הרב ד"ר מאיר אלק, מייסדו ומנהלו הראשון של בית הספר ליאו באק בחיפה.
הרב סמואלס הנהיג תוכניות לימודים חדשניות ביהדות בשכבות גיל שונות.
הוא השפיע מאוד על תלמידיו בלימודי מקורות יהודיים עם דגש על ערכי מוסר והתחדשות יהודית כאשר פיתח חוויות תפילה וקבלת שבת למורים ולתלמידים בביתו בערבי שבת ומועד.
בשנת 1963 ייסד הרב סמואלס, את קהילת "אור חדש" בחיפה וקהילות בנצרת עילית ובנהריה.
כמו כן הנהיג פעילות של נוער תל"ם (התנועה ליהדות מתקדמת) שהתחילה בפעילות נוער לתלמידי בית הספר ובהמשך הצמיחה גרעיני הגשמה לקיבוץ יהל שבערבה.
באותה תקופה, היה ממניחי היסודות לבנייתה של מועצת הרבנים המתקדמים ושל התנועה ליהדות מתקדמת בישראל.
יחד עם הרבנים משה זמר, ד"ר יעקב כהן, וטוביה בן חורין, יסד את מועצת הרבנים בשנת 1964, ושנה לאחר מכן פעל לכינוסה של ועידת היסוד של התנועה, בהשתתפות נציגי שבע הקהילות הרפורמיות שפעלו בישראל.
בהמשך הרב סמואלס ייסד קהילה נוספת בבית ספר ליאו באק בחיפה.
פעילותו במרכז חינוך ליאו באק
סמואלס המשיך לפעול נמרצות להרחיב את בית הספר ליאו באק ולהעתיק את מיקומו מהדר הכרמל.
לשם כך הוא גייס מיהודים רפורמים בארצות הברית באמצעות IEF- Israel Education Fund שבמגבית היהודית, למעלה ממיליון וחצי דולר, ובהמשך עוד למעלה משישה מיליון דולר, לבניית הקמפוס החדש של ליאו באק.
אבא חושי, ראש עיריית חיפה דאז, העמיד מספר אפשרויות למיקום בית הספר, בפני המגבית היהודית וליאו באק.
בסופו של דבר נבחר מגרש בכרמל הצרפתי סמוך לקריית שפרינצק ושער העלייה, על קו התפר בין אוכלוסיות ממעמד בינוני לאוכלוסיות חלשות, מקום שיאפשר לבקשתו של הרב סמואלס את מימוש האינטגרציה המיוחלת.
ב-1970 הושלמה בנייתו של המרכז החדש ובית הספר העתיק את מקומו לכרמל הצרפתי.
בשנת 1974 פרש הרב ד"ר אלק מניהול בית הספר והרב סמואלס הפך למנהלו השני של מרכז חינוך ליאו באק.
במסגרת תפקידו כמנהל הנהיג תוכניות חדשניות לחינוך יהודי, טיפח את ערכי אהבת האדם באשר הוא אדם ואת הקשרים עם קהילות בארצות הברית.
הרב סמואלס, החל בתהליכי שינוי משמעותי בהתאם לתפיסותיו החינוכיות-חברתיות: על מנת שהתלמידים ימצו את יכולותיהם הקוגניטיביות, האמין סמואלס כי יש לספק את צורכיהם החברתיים והרגשיים.
החינוך החברתי-ערכי תפס מקום חשוב לצד רכישת הידע.
בית הספר נתפס לא רק כמקום שלומדים בו אלא כמקום שחיים בו – מיקרו קוסמוס לחיים הבוגרים ומרכז הקהילה.
ב- 1995 שוב בעזרת גיוס תרומות הוחל בתכנונו והקמתו של מרכז ללימודי יהדות ע"ש לורי לוקיי בליאו באק.
המרכז משמש כיום גם למרכז מדעים, מרכז תקשורת, מרכז משאבים וספרייה וכמקום משכנם של כתות היסוד של ליאו באק.
בשנות ה-90 לאחר משבר גדול בבית הספר "כפר גלים", מונה הרב סמואלס לעמוד בראש הוועד המנהל.
הוא שמש בתפקיד זה עד שנת 2016, ופעל להעצמת הכפר על שלושת מרכיביו – בית הספר, הפנימיה והמשק החקלאי.
בשנת 1999 בתום חצי יובל בו ניהל את מרכז חינוך ליאו באק, פרש הרב סמואלס ובמקומו התמנה למנהלו הכללי של המרכז דני פסלר, שהיה תלמיד ומורה בבית הספר.
הרב סמואלס המשיך בפעילות כיו"ר מועצת המנהלים של מרכז חינוך ליאו באק, עד פטירתו בשנת 2016.
ב-1985 עברו ראובן ואנט סמואלס להתגורר בכפר האמנים עין הוד.
בשנת 2015 זכה הרב סמואלס באות יקיר המועצה האזורית חוף הכרמל ושבועות ספורים לאחר פטירתו זכה באות יקיר הכרמל, במסגרת אירועי חבר הנאמנים ה-44 של אוניברסיטת חיפה.
האות הוענק לו בהוקרה על מנהיגות חינוכית פורצת דרך, המשלבת ציונות, פעילות קהילתית, דמוקרטיה ויהדות ועל כך שחינך דורות של תלמידים ומורים שספגו ערכים של תרומה לקהילה, שוויון וכבוד האדם, כמו גם על ידידותו ארוכת השנים עם האוניברסיטה.
הובא למנוחות בבית העלמין בעין הוד .
ראובן מֶרקין (נכתב פעמים רבות כ"ראובן מירקין"; 7 בנובמבר 1934 – 15 במאי 2017) היה בלשן ישראלי, פרופסור לבלשנות עברית באוניברסיטת בר-אילן.
עיקר פעילותו המדעית היה במפעל המילון ההיסטורי של האקדמיה ללשון העברית.
מרקין נולד בסופיה בירת בולגריה למשה (מוריץ) מֶרקין, יליד העיר בוריסוב (Borisov) שבפלך מינסק, רוסיה הלבנה, ולמרים, ילידת העיירה פשטרה (Peshtera) שבהרי הרודופים במרכז בולגריה.
בהיותו כבן חמש פרצה מלחמת העולם השנייה.
בולגריה הצטרפה לציר המדינות שבראשן גרמניה הנאצית.
נחקק בה 'החוק להגנת האומה' (ינואר 1941) – העתק חוקי נירנברג הנאציים נגד היהודים.
אביו פוטר מעבודתו ונלקח למחנה כפייה.
ראובן חווה את הפצצות העיר סופיה בידי בעלות הברית (אפריל 1941) ואת נשיאת הטלאי הצהוב.
בחודש מרץ 1943 עמדו יהודי בולגריה להישלח להשמדה בטרבלינקה, אבל מחאת הציבור עיכבה את הגירוש.
במאי 1943 גורשו יהודי סופיה ופוזרו במקומות נידחים ברחבי המדינה.
בתום המלחמה חזרה המשפחה לסופיה וראובן חזר לבית ספרו.
המשטר הפרו-נאצי התחלף במשטר קומוניסטי.
ראובן בן ה-12 סולק מבית הספר משום שאמר כי ההליכה לתחנת הרכבת של סופיה, בעיצומו של חורף קשה, כדי להקביל את פניו של שליט יוגוסלביה טיטו וההמתנה של שעות בשלג ובקור, עלולה להרטיב את זוג נעליו היחיד ולכן לא יוכל להגיע למחרת היום לבית הספר.
בהתערבות גורמים שמחוץ לבית הספר בוטלה הגזירה.
בשנת 1948 סיים ראובן את לימודיו ב'פרו-גימנסיה' (מעין חטיבת הביניים: כיתות ה-ז) והתקבל לגימנסיה הקלאסית הראשונה בסופיה.
בראשית אפריל 1949 עזבה משפחתו את בולגריה ועלתה לישראל.
ראובן, שבבואו ארצה לא ידע מילה עברית אחת (את המילה 'שלום' למד באניה בדרכו לישראל), התקבל לכפר הנוער בן שמן, שהה בו למעלה משנתיים (1951-1949) ולמד את השפה העברית, שבתחילה נראתה לו "בלתי ניתנת ללימוד".
הוא עבד במשתלה ולמד את שמות הצמחים בעברית ובלטינית.
בין שאר תפקידיו בכפר הנוער הוטל עליו לשמר ולנקות את מכשירי האסטרונומיה והפיזיקה, שתרם אלברט איינשטיין למוסד החינוכי.
בסיום לימודיו בבן-שמן חבר למשפחתו בירושלים והתקבל לתיכון בית הכרם (1951–1953).
בתום לימודיו התיכוניים, התגייס לצה"ל והוצב בקורס מפקדי נגמ"שים.
תפקיד זה לא מצא חן בעיניו והוא התנדב ליחידת סילוק פצצות של חיל ההנדסה, שמנתה בשעתו חמישה לוחמים.
בראשה עמד קצין מבוגר יליד ברלין, רודי שפלן, שבמלחמת העולם השנייה היה מפקד היחידה לסילוק פצצות בצבא הבריטי במצרים והקים בצה"ל יחידה דומה.
שפלן לימד את מרקין כיצד מפרקים מרעום חי של פצצת אוויר.
קצין אחר, סרן אליעזר בן-עמי, שלפני הקמת המדינה היה קצין חבלה בלח"י, היה מגיע בחופשות מלימודיו בטכניון ומלמד את ראובן חבלה: הפעלת חומרי נפץ ופיצוץ של מבנים.
על מרקין הוטל לתרגם לעברית חומר מסווג של הצבא הבריטי ממלחמת העולם השנייה.
החומר כלל תיאור טכני של עשרות מרעומי פצצות אוויר, הן של צבאות הברית (אנגליה וארצות הברית) הן של צבאות האויב (גרמניה ואיטליה).
בייחוד התרשם מרקין מן המבנה השטני של כמה מרעומים כאלה מתוצרת הגרמנים.
האווירה ביחידה הקטנה הייתה כמו-משפחתית.
המפקד, אשתו ובנו הקטן נסעו ברכבם הצבאי עם שאר חיילי היחידה לעבודה המבצעית בכל רחבי המדינה: פירוק מרעומיהן של פצצות, שהוטלו ממטוסים במלחמת השחרור ואפילו קודם לכן במלחמת העולם השנייה, ולא התפוצצו.
בזמן שירותו הצבאי כתב ראובן את חיבורו הראשון בענייני לשון: במכתב אל מערכת "הארץ" הסביר את ההבדל שבין "פגז" ל"פצצת מרגמה".
כחצי שנה לפני סיום שירותו התפרקה היחידה לסילוק פצצות, משום שמפקדה עבר לחיל האוויר והקים שם יחידה מקבילה.
אנשי היחידה של חיל ההנדסה התפזרו וראובן ביקש שישלחו אותו לקורס מעניין כדי למלא את הזמן שנותר לו לשרת בצבא.
ואכן נשלח לקורס הראשון בצה"ל של בוחני תחמושת.
השתחרר משירות המילואים בשנת 1982 בהיותו בן 48.
בשנת 1955 נתגלו בארץ מאגרי הנפט הראשונים.
התחום החדש משך את לבו של מרקין והוא החליט ללמוד גאולוגיה.
בסיום שירותו נתקבל לפקולטה למדעי הטבע של האוניברסיטה העברית, במחלקה לגאולוגיה.
כעבור זמן קצר שינה את מסלול לימודיו ועבר לפקולטה למדעי הרוח.
הוא הצטער על אובדן שנת הלימודים הראשונה, אבל שמח בבחירתו השנייה.
את כל לימודיו באוניברסיטה העברית השלים בחוגים לבלשנות וללשון העברית (לתואר הראשון), ובחוגים ללשון עברית וספרות עברית (לתואר השני).
את מאמרו הראשון "על שלוש תופעות מורפולוגיות בעברית החדשה" כתב בהיותו תלמיד השנה השנייה והוא פורסם בשנת 1958 ב"לשוננו לעם" בעידוד מורהו לבלשנות סלאבית הפרופ' משה אלטבאואר.
את העבודה לתואר שלישי שנושאה "אוצר המלים בחיבוריו העבריים של ש"י אברמוביץ: ניתוח הבחינה המילונית, הדקדוקית והסגנונית בסיוע המחשב" כתב בהדרכתו של פרופ' זאב בן-חיים והשלימה רק בשנת 1978 - שנים רבות לאחר סיום לימודיו לתואר שני.
מלבד בן-חיים, נמנו עם מוריו שהשפיעו עליו הפרופסורים ח"י פולוצקי, חיים רוזן, חיים בלנק, חיים רבין, יחזקאל קוטשר, משה אלטבאואר, משה גושן-גוטשטיין דב סדן ושמואל ורסס.
על רבים מהם כתב לימים את הביוגרפיות שלהם.
המילון ההיסטורי של האקדמיה ללשון העברית: הפרק הראשון (1969-1959)
עם סיום לימודיו לתואר הראשון בשנת 1959 והקמת מפעל המילון ההיסטורי ללשון העברית - מפעלה המדעי העיקרי של האקדמיה ללשון העברית - באותה שנה, הוזמן מרקין להצטרף אל צוות עובדיו המדעיים הראשון.
מורהו הפרופסור זאב בן-חיים, אז סגן נשיא האקדמיה ולימים נשיאה השני, הועמד בראש המפעל החדש.
מילונים היסטוריים-אקדמיים היו קיימים אז בעולם - מהם שכבר נשלמו (כמו המילון האנגלי של אוקספורד), מהם קרובים להשלמתם (כמו המילון הגרמני מיסודם של האחים גרים והמילון ההולנדי) – מילונים שעשייתם נמשכה עשרות רבות של שנים, ומהם מילונים שרק החלה הכנתם (כמו המילון הצרפתי של התקופה למן המהפכה הצרפתית).
חידושו הגדול של מפעל המילון ההיסטורי ללשון העברית היה בהחלטתו של בן-חיים להסתייע באמצעים אלקטרוניים - תחילה במכונות IBM ואחר כך במחשבים הראשונים שהיו אז בארץ.
בכך היה מפעל המילון ההיסטורי הראשון מסוגו שנעשה באמצעות מחשבים.
דבר זה קבע לא מעט את אופייה המיוחד של העבודה בו.
מרקין היה צעיר העובדים לצדם של עמיתיו המבוגרים ממנו פרופ' גד בן-עמי צרפתי ופרופ' ישראל ייבין.
תחילה הוטל עליו לסרוק את מילונו של אברהם אבן-שושן ולהכין בכתב-יד כרטסת מילונית על פי עקרונות מילוניים מדוקדקים, שנתפרסמו כנספח ל"ספר המקורות, חלק ראשון: למן חתימת המקרא ועד מוצאי תקופת הגאונים" [האקדמיה ללשון העברית תשכ"ג] (עמ' 231–235).
עבודתו השנייה במפעל המילון היה עיבודו המילוני של אוצר המילים של "מגילת אחימעץ" – כרוניקה משפחתית שנכתבה בדרום איטליה בשנת 1054 על פי כתב היד היחיד של חיבור זה, השמור בקתדרלה של טולדו.
פרי עבודה זו הוא החיבור "מגילת אחימעץ, מעובדת ומוגשת כחומר למילון [ההיסטורי]" [האקדמיה ללשון העברית תשכ"ה] (273 עמ').
עבודתו השלישית הייתה עיבודם המילוני של פיוטי יניי, פייטן ארצישראלי קדום מתקופת ביזנטיון, הן על פי החומר שפרסם מנחם זולאי בספרו (ברלין תרצ"ח) הן על פי שאר כל כתבי היד של פיוטי יניי שנתגלו מאז (ולא כולם נתפרסמו).
מרקין הציג מקצת פירות עבודתו זו בהרצאתו "הבחינה הדקדוקית והסגנונית באוצר המלים של יניי" בקונגרס העולמי הרביעי למדעי היהדות [ירושלים תשכ"ט].
עבודתו הרביעית - האחרונה בפרק זה של עבודתו בעברית העתיקה – הייתה עיבודם המילוני של שני חיבוריה המרכזיים של ספרות התנאים: המשנה (על פי כתב יד קאופמן כמסירת היסוד, וכתבי היד של קיימברידג' [מהד' W.
Lowe] ושל פארמה - כמסירות עזר להשלמת הליקויים של כתב יד קאופמן) ותוספתא (על פי כתב יד וינה כמסירת היסוד וכתב יד ארפורט – כמסירת עזר).
עבודה זו נקטעה עם פתיחת המדור לעברית החדשה והפקדת העבודה בו בידי מרקין.
בשולי עבודתו של מרקין בכתבי היד של המשנה נתפרסם מאמרו "שני קטעי משנה מן הגניזה: ברכות א, א - ג, א; פאה ד, ג - ו, ג" [בר-אילן תשל"ד].
הוא גילה ששני הקטעים הללו אינם אלא שני דפיה של יריעת קלף אחת, המקופלת לשניים מעשה קונטרס, שנקרעה במקום הנפל, וקרעיה הושמו בשתי תיבות נפרדות של אוסף טיילור-שכטר שבספרייה של אוניברסיטת קיימברידג'.
מפעל מנדלי וראשית העבודה ביצירות מנדלי
עם כינונו של "מפעל מנדלי" במכון למדעי היהדות של האוניברסיטה העברית באמצע שנות ה-60 - מפעל מדעי שנועד להעמיד מהדורה אקדמית של כתבי מנדלי מוכר ספרים בעברית וביידיש, התלבטו ראשי המערכת (פרופ' שמואל ורסס ופרופ' חנא שמרוק) בשאלה זו: מנדלי יצר במשך למעלה משישים שנה.
מקצת חיבוריו נתפרסמו כספרים לעצמם ומקצתם בכתבי עת ועיתונים, שנקטו כללי כתיב לא אחידים.
בהצעת "העקרונות והמבנה" של המהדורה האקדמית משנת תשכ"ה נקבע ש"הטקסטים יינתנו בכתיב אחיד בשתי השפות, חוץ מכרך האיגרות, שבו יישמר הכתיב המקורי של מנדלי".
לגבי הכתבים ביידיש נקבעו כללי הכתיב של מכון ייווא משנת 1937 (מהדורה מתוקנת 1941).
בדבר כתיבתם של החיבורים העבריים פנו ראשי המערכת אל פרופ' זאב בן-חיים – אז סגן נשיא האקדמיה ללשון וראש מפעל המילון ההיסטורי שלה.
בן-חיים העביר את הטיפול בנושא זה אל מרקין.
לאחר שבדק את הטקסטים של מנדלי ואת דרכי כתיבתם, הגיש מרקין סדרה של הצעות (אוקטובר 1968 - פברואר 1971).
המהדורה האקדמית של מנדלי תוכננה להיות בת שנים-עשר כרכים.
הכרך הראשון אמור היה להיות הרומן העברי הראשון של מנדלי "האבות והבנים" (הנוסח הראשון והחלקי פורסם בשנת 1862 בשם "למדו היטב", נוסחו השלם הראשון - בשנת 1868 והנוסח האחרון - בשנת 1912).
ההבדלים שבין מהדורה למהדורה הם גדולים מאוד ולעיתים כלל אינם ניתנים להשוואה טקסטואלית באמצעות האפאראט לחילופי גרסאות.
הכנת הכרך הוטלה על ורסס ומרקין.
האחרון הגיש "הצעה להכנת מהדורה אקדמית של 'האבות והבנים' למנדלי" (22.10.1968) וכעבור חודשיים "הצעה להכנת קונקורדנציה של 'האבות והבנים' לנוסחאותיו בשיטת האוטומציה" (31.12.1968).
מרקין הצביע על הקושי לאמץ את קביעת הנוסח האחרון של 'האבות והבנים' (1912) כטקסט יסוד והציע לקבוע את הנוסח משנת 1868 כיסוד.
פרופ' ורסס השתכנע, אבל היה קושי לשכנע את פרופ' שמרוק לסטות מהצעת "העקרונות" משנת תשכ"ה.
חלפו שנים עד אשר הסכים גם הוא לאמץ את הצעתו של מרקין.
מרקין השקיע עבודה רבה וממושכת במלאכת השוואת הטקסטים של שלוש המהדורות ובהכנת אפאראט חילופי הגרסאות.
תוצר לוואי של עבודה זו הייתה סדרת הקונטרסים "מנוסח אל נוסח" [עליהם ידובר להלן].
ורסס הכין את מדור ההערות (היסטוריה, ספרות, פולקלור ותרבות) ושניהם עבדו בצוותא על מדור מקורות לשונו של מנדלי ברומן זה.
הפרק הראשון של הרומן על כל מדוריו הוגש לאישורה של האקדמיה הישראלית הלאומית למדעים, שהייתה אמורה לפרסם את המהדורה האקדמית.
היו הערות וקושיות, שהקשה בעיקר פרופ' דב סדן.
ורסס 'נבהל' מהערות הביקורת ובמקום לתקן את הטעון תיקון, רפו ידיו ופנה לעסוק במחקריו האחרים.
לאחר שפרש פרופ' שמרוק מהאוניברסיטה ועזב את הארץ לפולין (1989) פסקה העבודה ב"מפעל מנדלי" והוא פורק.
החומר הרב שנצטבר בו, פרי עבודתם של אנשים רבים במשך שנים, שמור במחלקה לכתבי היד הארכיונים של הספרייה הלאומית.
העבודה ביצירות מנדלי (משנת 1969 ואילך)
עם פתיחת מדור העברית החדשה של המילון ההיסטורי נקבעו שני עקרונות, שונים מעקרונות העבודה במדור לעברית העתיקה.
ראשית, מאחר שאי אפשר לעבד עיבוד מילוני את כל החיבורים שנתחברו בתקופה החדשה, הוחלט לבחור את החשובים והמשפיעים ביותר - למעט יצירותיהם של שלושת היוצרים החשובים ביותר בתקופה החדשה: מנדלי, ביאליק ועגנון – אותן יש לעבד בשלמות.
שנית, הוחלט שנוסח הטקסט שיעובד הוא הנוסח הראשון שבדפוס.
העבודה במדור העברית החדשה החלה בעיבודו המילוני של הרומן העברי הראשון של מנדלי "האבות והבנים" (נוסחו הראשון והחלקי משנת 1862 שפורסם בשם "למדו היטב"; הנוסח השלם הראשון משנת 1968 והנוסח האחרון משנת 1912).
ההבדלים שבין נוסח לנוסח גדולים מאוד ולכן הוחלט לעבד את שלושתם.
הייתה זו חריגה מן הכלל שאין מעבדים יצירה שנבחרה אלא בנוסח אחד בלבד.
במשך השנים הועלו על המחשב ועובדו עיבוד מילוני כל חיבוריו העבריים של מנדלי - ובכלל זה איגרותיו שנשתמרו, כתביו הפובליציסטיים מתקופת כתיבתו הראשונה וכן שלושת הכרכים של "ספר תולדות הטבע", שהוא ספר הזואולוגיה המקיף והחשוב ביותר בתקופת ההשכלה.
בסך הכל עובדו 62 חיבורים ובהם 1,051,711 מילות טקסט.
לאחר שקיבל את התואר דוקטור, יצא מרקין לשנת פוסט-דוקטורט באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה.
הוא בחר באוניברסיטה זו, מפני שבאותם הימים הייתה בה מחלקה יחידה בסוגה בעולם לעיבוד טקסטים במחשב (Literary & Linguistic Computing).
שם החליט להכין קונקורדנציה 'מעמתת' אנגלית-עברית / עברית-אנגלית של יצירת ספרות אנגלית ותרגומה לעברית.
לאחר שבחן כמה אפשרויות (כגון ספר מספרי התנ"ך או מחזה של שקספיר) בחר את "אוליבר טוויסט" של דיקנס (1838) ותרגומה לעברית מאת המשורר העברי הלל בבלי (1921).
הקונקודנציה נועדה להראות מה הם תרגומיה השונים לעברית של כל מילה במקור האנגלי (ובהמשך: כל מילה בתרגום העברי כנגד המילים השונות במקור האנגלי שהיא מתרגמת).
לצורך עבודה זו צריך היה לתכנת את המדפסת הממוחשבת כך שהיא תדפיס באותה שורה של הקונקורדנציה שתי לשונות: תחילה משמאל לימין את הקשר של המילה הנדונה במקור האנגלי ואחר כך מימין לשמאל את תרגומה לעברית – באותיות עבריות.
תוכניות המחשב הוכנו בידי ד"ר ג'ון דוסון, מנהל המחלקה באוניברסיטת קיימברידג', והדפסת הקונקורדנציה הייתה לפלא בעיני כל רואיה.
הייתה זו הקונקורדנציה הממוחשבת הראשונה בעולם של טקסט אנגלי מהתקופה הוויקטוריאנית.
עותק של עבודה זו שמור בבית דיקנס בלונדון.
מרקין לימד לשון עברית בכמה מוסדות: עודנו סטודנט - בבית ספר תיכון ערב לבגרות בירושלים, ולאחר סיום לימודיו - בסמינר למורים ומדריכים של עליית הנוער בירושלים, בבית הספר הגבוה להשתלמות מורים בתל אביב.
בשנים 1969–1979 היה מרצה בחוג ללשון העברית של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בשנותיה הראשונות.
פעמיים-שלוש נקרא לאוניברסיטה העברית כדי למלא את מקומם של מורים, שיצאו לשנת שבתון (פרופ' עוזי אורנן בחוג ללשון העברית, פרופ' שמואל ורסס בחוג לספרות עברית).
עבודת ההוראה הייתה 'נספח מרענן' לעבודתו העיקרית במילון ההיסטורי, שבה מיצה את כוחו במחקר הלשון העברית.
בשנת 1982 הוזמן לאוניברסיטת בר-אילן להשתתף בהקמת מאגר ממוחשב של היצירה העברית מכל תקופותיה על סמך ניסיונו כחוקר הלשון העברית לתקופותיה וניסיונו כאחד הראשונים בישראל בעיבוד טקסט עברי במחשב.
במקום שנה אחת, כפי שביקש לצמצם בה את היקף עבודתו במילון ההיסטורי, נשאר באוניברסיטת בר-אילן חמש שנים.
בשנת 1983 נתמנה פרופסור-חבר במחלקה ללשון העברית.
בין השאר הקים באוניברסיטת בר-אילן את 'מאגר עגנון השלם' - קונקורדנציה ממוחשבת מלאה של כל כתבי עגנון (2.5 מיליון מילים).
החיפוש בה נעשה על פי עקרונות פרויקט השו"ת של אוניברסיטת בר-אילן ושלא כבקונקורדנציות של מפעל המילון ההיסטורי – אין בה עיבוד מילוני מראש של כל מילה בטקסט.
עבודתו במאגר עגנון לא הייתה נשלמת לולי תמיכתו האיתנה של פרופ' הלל ויס מן המחלקה לספרות עם ישראל.
בשנת 1987 חזר מרקין לעבודתו המלאה במילון ההיסטורי ועבד בו עד לפרישתו לגמלאות ב-1 בינואר 2000. סמוך לפני פרישתו הוזמן להיות פרופסור-אורח באוניברסיטת דואיסבורג שבגרמניה.
הסטודנטים המתקדמים במחלקה למדעי היהדות למדו לראשונה קורסים בשפה העברית, ואילו באוזני יתר הסטודנטים הרצה באנגלית.
ראובן מרקין נפטר בירושלים ב-15 במאי 2017. הוא הותיר אחריו אישה וארבע בנות.
בנו הבכור, אמיתי, פקח רשות הטבע והגנים, נהרג בתאונת מסוק במרץ 2001.
ראובן "רודי" כינורי (נולד ב-13 באוגוסט 1949) הוא רוכב אופניים ישראלי בעבר, פעמיים ברציפות אלוף ישראל במרוץ אופני כביש (1969 ו-1970).
כינורי התאמן בקבוצת הפועל תל אביב בהדרכת עמוס לוי.
בשנת 1968 זכה כינורי בתואר סגן אלוף ישראל, אחרי מאיר אוחיון ולפני ינון בנין.
בשנת 1969 זכה כינורי בפעם הראשונה בקריירה שלו באליפות ישראל ברכיבת אופני כביש, בסיכום שלושת קטעי התחרות, לפני מאיר אוחיון, האלוף ב-3 השנים האחרונות וחיים סלומון וקטע רצף של 9 שנים בהן זכו בני משפחת אוחיון בתואר (הנרי ומאיר אוחיון).
שנה לאחר מכן, בנובמבר 1970 הוא קבע במרוץ נגד השעון למרחק של 40 ק"מ שיא ישראלי חדש של 1:03:22 שעות ובתום השנה הוא זכה באליפות ישראל ברכיבת אופני כביש, לפני חמי וולוצקי וינון בנין והגן על תוארו.
ראובן מינקובסקי (23 במרץ 1914 – 14 במרץ 2005) היה קצין משטרה ישראלי בדרגת תת-ניצב.
כיהן כמפקדה הראשון של היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה.
מינקובסקי התגייס ב-1936 למשטרת המנדט בעקבות פרוץ מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
שירת כחוקר במשטרת פתח תקווה.
עם קום המדינה וייסוד משטרת ישראל מונה למפקד תחנת משטרת חולון.
בהמשך שירת כמפקד משטרת נתניה, וראש הלשכה הפלילית בנפת חדרה.
בפסק הדין שזיכה את זאב שטיינברג, כתבה השופטת על עדותו של מינקובסקי, ש"ניכר היה שהוא שש להשמיע כל עדות מפלילה נגד הנאשם ולהתעלם מכל עדות העלולה להיות לזכותו ...
בעדותו של המפקח מינקובסקי קשה לקבוע מה בדבריו אמת ומה אינו אמת, וישנה גם לא אמת.".
בשנת 1962 עבר לתפקיד ראש הלשכה הפלילית בנפת נגב, ובראשית 1964 הועלה לדרגת רב פקד.
בשנת 1965 עבר להיות חוקר במדור חקירות כלכליות במטה הארצי.
בשנת 1973 מונה לראש מחלקת חקירות במטה הארצי ובשנת 1974 עבר להיות ראש ענף חקירות במחוז הדרומי.
בין החקירות אותן הוביל במהלך השנים היו רצח רעיה גולן (1964), חקירת פרשת ילדי תימן (מונה לראש צוות חקירה מיוחד ב-1967), רצח מנהלת בית הספר בלה קירשנבאום על ידי תלמידיה (1968) ופרשת הארכיבישוף המחבל הילריון קפוצ'י (1974).
במאי 1976 מונה לראש מחלקת חקירות במטה הארצי וב-1977, בעקבות מסקנות הוועדה לבירור נושא הפשיעה בישראל ("ועדת שימרון") מונה להקים את היח"פ, היחידה הארצית לחקירת פשיעה חמורה.
כיהן בתפקיד זה עד פרישתו מהמשטרה ביולי 1980.
לאחר פרישתו כיהן כסגן מבקר אגף המשטרה במשרד הפנים.
בשנת 1984 פרסם דו"ח שהמליץ לצמצם את היחידה הארצית לחקירות הונאה בגלל חוסר יעילות.
היה נשוי לשרה לבית סווטיצקי, ממנה התאלמן בשנת 2001.
ראובן (רובי) מטרני (3 במאי 1942 - 30 ביוני 2014) היה פיזיותרפיסט, מנהל בית הספר לפיזיותרפיה במכון וינגייט ומחבר ספר הדרכה לציבור הרחב בנושא פציעות בספורט.
בצעירותו היה שחקן כדורגל במכבי נתניה בליגה הלאומית, כשזו הייתה הליגה הגבוהה ביותר.
מטרני נולד בישראל בשנת 1942, בנם של יוסף ובלה שעלו מבולגריה בעליה לא חוקית במהלך משחקי המכביה.
ראובן הוא האמצעי מבין 3 אחים.
בשנת 1966 סיים לימודי תעודה בבית הספר לפיזיותרפיה במכון וינגייט.
בשנת 1974 קיבל תואר בוגר בפילוסופיה ומדעי החינוך, אוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1977 תואר שני בפיזיותרפיה מאוניברסיטת ניו יורק.
בעל תואר ד"ר מהחוג לאנטומיה ואנתרופולוגיה, הפקולטה לרפואה, אוניברסיטת תל אביב (1990).
בשנות ה-60 שימש פיזיותרפיסט מוסמך בבתי החולים סורוקה, תל השומר והעמק.
בין השנים 1975–1977 ניהל את המחלקה לפיזיותרפיה בבית חולים גרין פוינט בניו יורק.
בסוף שנות ה-70 הצטרף לסגל מכון וינגייט, שימש מנהל בית הספר לפיזיותרפיה במכון (1984–1994) ומנהל בית הספר למאמנים ולמדריכים על שם נט הולמן בווינגייט (1997–2009).
בין השנים 1996–2012 עמד בראש תחום הפיזיותרפיה באגף הרפואה של קופת חולים מאוחדת.
בשנת 1971 נישא לדבורה ארזי.
הובא למנוחות בבית העלמין האזורי המשותף לאבן יהודה, כפר נטר ובית יהושע .
חבר בהנהלת איגוד הפיזיותרפיסטים בישראל (1985–1988)
חבר בוועדה להתנהגויות בריאות ועידוד פעילות גופנית של משרד הבריאות
ראובן (רובי) נַמדָר הוא סופר ומתרגם עברי.
חתן פרס "ספר הביכורים" של משרד התרבות והספורט לשנת 2000 ופרס ספיר לשנת 2014. מתגורר בניו יורק ומלמד יהדות וספרות עברית.
ראובן נמדר נולד וגדל בירושלים, דור ראשון בישראל למשפחה מצאצאי אנוסי משהד.
אחותו היא התסריטאית אסתי נמדר ואחיו הוא מעצב המוצר שלומי נמדר.
שפת הדיבור בביתו הייתה עברית, אך סבתו לימדה אותו גם פרסית.
אחרי סיום שירותו הצבאי, בשנת 1986, נסע לניו יורק, שם התוודע אל חיי הקהילה היהודית-משהדית שממנה באה משפחתו.
באותה עת סחר לפרנסתו ביהלומים ובאבני חן, למד את השפה הפרסית על בוריה וגילה את מכמני התרבות והשירה הפרסית הקלאסית.
בשנת 1990 שב לישראל, למד באוניברסיטה העברית בירושלים והשלים בה בהצטיינות תואר ראשון בסוציולוגיה, פילוסופיה ולימודים איראניים ותואר שני בסוציולוגיה (מגמת אנתרופולוגיה).
באותן שנים התחיל לכתוב ולפרסם סיפורים קצרים שחלקם נאסף בקובץ "חביב" (1998) שיצא לאור בהוצאת פראג וזכה בפרס "ספר הביכורים" מטעם משרד המדע, התרבות והספורט לאותה שנה.
כתב היד של הספר "חביב" זכה גם בפרס מפעלות ירושלים לספרות יפה (1998).
הקובץ "חביב" מכיל חמישה סיפורים קצרים ונובלה שחלקם מתאפיינים בטכניקה ספרותית אקספרימנטלית הבוחנת את מהותה וגבולותיה של הכתיבה הספרותית תוך כדי מעשה הכתיבה.
מנעד הנושאים שבספר הוא רחב ומגוון, החל מהקצנה של הדיון במיניות הגברית דרך מעקשי ומוראות הילדות וגיל ההתבגרות, וכלה בסיפורים פנטסמגוריים העוסקים במלאכים נופלים, במשיחי-נפל, בחיים שלאחר המוות ובתהיות לגבי טיב צחוקו של הקטגור בבית-הדין-של-מעלה.
במקביל התחיל לתרגם ולפרסם מבחר מן השירה הפרסית הקלאסית, ובעיקר משל המשוררים עומר ח'יאם, חאפז וג'לאל א-דין רומי.
בשנת 2000 עבר להתגורר בניו יורק ומאז הוא מחלק את זמנו בין ישראל לארצות הברית.
מלמד ספרות עברית ויהודית במסגרות אקדמיות שונות ופעיל בבית המדרש לאמנים LABA המסונף ל-14th Street Y בלואר איסט סייד של מנהטן.
בשנת 2010 חבר את הליברטו לאופרה "שלושה שבועות" מאת המלחין הישראלי-ניו יורקי יואב גל.
הליברטו, פרי של מלאכת מחקר נרחבת, מורכב כולו מקטעי מקורות תלמודיים ומדרשיים המתארים את המצור הרומאי על ירושלים, הפגישה המפורסמת של רבן יוחנן בן זכאי עם המצביא הרומי אספסיאנוס וחורבן הבית.
גרסת הקונצרט של האופרה הועלתה על מספר במות בניו יורק וברחבי ארצות הברית.
בשנת 2013 יצא לאור הרומן "הבית אשר נחרב" (כנרת זמורה ביתן, 2013, עורך: חיים וייס).
הרומן מתאר שנה בחייו של פרופסור אנדרו כהן, מרצה בכיר באוניברסיטת ניו יורק ומומחה עולמי לתרבות השוואתית.
הספר זיכה את נמדר בפרס ספיר לשנת 2014. בשנת 2018 הוא תורגם לאנגלית בידי הילל הלקין; התרגום זכה לביקורת מהללת ב"ניו יורק טיימס" שהגדירה אותו כ"יצירת מופת".
באותה שנה תורגם גם לצרפתית והיה מועמד לפרס הצרפתי היוקרתי "פרמייר רומן".
חביב (נובלה וחמשה ספורים), הוצאת פראג, 1998. זוכה בפרס "ספר הביכורים" מטעם משרד המדע, התרבות והספורט לשנת 2000.
הבית אשר נחרב (רומן) כנרת זמורה ביתן 2013. זוכה בפרס ספיר לשנת 2014.
דגים גדולים: סיפורים עבריים־אמריקאיים, כנרת, זמורה, דביר, 2023
ראובן כהנא (1931 – יוני 2003) היה סוציולוג ישראלי, חוקר חינוך, ופרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
ראובן כהנא נולד בשנת 1931 בקיבוץ בית אלפא כבן לעולי העלייה השלישית.
על רקע הפילוג הרעיוני בקיבוץ, עזבה המשפחה בשנת 1940 לקיבוץ רמת יוחנן.
את לימודי התואר הראשון סיים כהנא בשנת 1967 באוניברסיטה העברית בחוגים סוציולוגיה ופילוסופיה.
את התזה בתואר השני, בסוציולוגיה היסטורית השוואתית, כתב בהדרכתו של פרופ' שמואל נח אייזנשטדט, ואת לימודי הדוקטורט באוניברסיטת ברקלי בארצות הברית.
עם תום לימודיו, חזר כהנא ללמד באוניברסיטה העברית, במחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה ובבית הספר לחינוך, במגמה לסוציולוגיה של החינוך, שם לימד במשך 33 שנה.
כהנא נפטר ביוני 2003 בירושלים ונקבר בקיבוץ רמת יוחנן.
מאז מותו מעניקה המחלקה לסוציולוגיה והמגמה לסוציולוגיה של החינוך באוניברסיטה העברית, פרס על שמו של כהנא לעבודת מ.א.
כהנא ניתח את החינוך המקצועי בישראל כמערכת המכשירה כוח אדם מקצועי, על תוכניות הלימודים והפרקטיקות בכיתה.
כהנא זיהה את המקורות הרעיוניים וארגוניים של תנועות הנוער בישראל ומצא שהן נגזרות של תנועות אירופאיות כגון הקומסמול והוונדרפוגל.
כהנא ניסח את "הצופן הבלתי פורמלי", הם מאפייני החינוך הבלתי פורמלי.
בעקבות מחקר מקיף על תנועות הנוער והחינוך המשלים בישראל.
קווים לניתוח סוציולוגי של ארגוני נוער בלתי-פורמליים.
חינוך ועבודה: תהליכי סוציאליזציה מקצועית בישראל.
ראובן כצנלסון (1890 - 31 ביולי 1977) היה ד"ר למדעי המדינה ואיש ציבור, ממניחי היסוד לעבודה הסוציאלית בארץ ישראל, מנהל בפועל של בית החולים הדסה (תל אביב), (1925) - (1926), הקים את קופת חולים עממית והיה שלישו של יוסף טרומפלדור.
ראובן כצנלסון נולד בבוברויסק בפלך מינסק ברוסיה הלבנה בתחום המושב של האימפריה הרוסית לזלדה וניסן, אשר עסק בסחר עצים ובעסקי ספנות והיה גם פעיל בחיי הציבור של הקהילה היהודית.
את חינוכו קיבל בחדר מתוקן, בגמנסיה הממשלתית בזלוטונושה ובבוברויסק.
למד במכון למדעי המסחר בקייב.
עבר קורס בבית הספר לרפואה טרופית ולהיגינה בלונדון.
מנערותו היה פעיל בתנועה הציונית.
בשנת 1906 חבר מפלגת ס"ס (ציונים טריטוריאליים) וב"אגודות חובבי שפת עבר" וחבר אגודת הסטודנטים הציונית "החבר" בקיוב.
כחבר ההגנה נפצע בפוגרום בזלוטונושה באוקטובר 1905.
בשנת 1914 עלה לארץ ישראל.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה בגירוש תל אביב, גורש מן הארץ, התקרב ליוסף טרומפלדור באלכסנדריה, והתנדב לגדוד נהגי הפרדות בגליפולי.
עם פירוק הגדוד השתחרר בתואר סרג'נט מייג'ור.
בשנת 1916 עזב את אלכסנדריה ונסע לז'נבה, שם היה פעיל בהסתדרות הסטודנטים "השחר".
בשנת 1918 נשא לאשה את בת-שבע לבית נגל.
בשנת 1920 הוזמן על ידי הד"ר יצחק מקס רובינוב, מנהל קעמצ"א הראשון, לנהל את מחלקת הסטטיסטיקה של בית החולים "הדסה" בירושלים.
ב־1921 נבחר ליו"ר ועד עובדי "הדסה" ומזכיר בית החולים.
ההצעה זכתה לתמיכתה המיידית של התאחדות האיכרים, ובנובמבר 1931 קיבלה קופת חולים עממית את אישור ועדת הבריאות ותחומי פעולתה הוגדרו.
בשנת 1931 נפגש עם זאב ז'בוטינסקי בפריז.
משנת 1931 הצטרף לברית הציונים הכלליים.
שימש חבר הוועד המרכזי, המועצה הארצית ויו"ר הוועד של ה"ברית" בירושלים.
חבר הוועד של הסתדרות "ישורון" בירושלים.
יו"ר של ארגון החיילים המשוחררים,.
סגן מנהל המפקד הממשלתי בשנת 1931, חבר ועד קהילת ירושלים, יו"ר הוועד המפקח של הגימנסיה העברית רחביה בירושלים במשך עשר שנים.
בשנת 1934 היה כצנלסון מיוזמי הפתיחה המחודשת של בית החולים ע"ש שוויצר בטבריה
כצנלסון היה מרכז הליגה למלחמה בשחפת, חבר הוועד המנהל לבי"ח ע"ש שווייצר בטבריה, חבר המועצה הארצית של ברית הציונים הכלליים.
כצנלסון נשלח לקפריסין לחלק מזון ומצרכים אחרים למעפילים שגורשו לשם מנמל חיפה באוגוסט 1946.
נקבר בבית העלמין סנהדריה בירושלים ב-1 באוגוסט 1977.
יוסף כצנלסון, (1 באוגוסט 1896– 2 בינואר 1940), ממנהיגי התנועה הרוויזיוניסטית בשנות ה-30, מפקד בתנועת בית"ר.
בנו קלמן כצנלסון וחתנו יונתן רטוש.
רחל כצנלסון-שזר (11 באוגוסט 1975, ד' באלול תשל"ה, ירושלים) הייתה אשת ציבור ישראלית.
נמנתה עם מייסדות מועצת הפועלות ופעלה לקידום הנשים ביישוב.
רעייתו של נשיא מדינת ישראל זלמן שזר.
בת-שבע כצנלסון (1897–1988) אשר בשנים 1951–1955 כיהנה כחברת כנסת מטעם מפלגת הציונים הכלליים.
שמואל תמיר, (1923–1987), עורך דין, חבר הכנסת ושר בממשלת בגין הראשונה.
שולמית כצנלסון, (1919–1999), כלת פרס ישראל למפעל חיים בחינוך (1986) ומועמדת לפרס נובל לשלום.
, נהרג בתאונת טיסה במסגרת שירותו כטייס בחיל האוויר.
רחבת ראובן כצנלסון - על-שם ד"ר כצנלסון ראובן, מנהל קופ"ח עממית.
קופת החולים של המושבות בשנות ה-30. קופת החולים הראשונה בנתניה.
לאחר זמן שונה שמה לקופ"ח מאוחדת.
שם היה הסניף הראשי של קופ"ח.
הרב שלום ראובן פיינשטיין (נולד באוגוסט 1937) הוא פוסק הלכה וראש ישיבה אמריקאי-אורתודוקסי.
משמש ראש ישיבת סטטן איילנד, שלוחת מתיבתא תפארת ירושלים בסטטן איילנד.
נולד בארצות הברית, הצעיר מארבעת ילדיהם של הרבנית שימה והרב משה פיינשטיין והיחיד מביניהם שנולד לאחר שהיגרו לארצות הברית מרוסיה.
הוא למד אצל אביו ובמוסדות לימוד אורתודוקסים אחרים בארצות הברית ובשנת 1966, ה'תשכ"ו, חבר לאביו בהקמת ישיבת סטטן איילנד.
מאז הוא מכהן כראש הישיבה שם, שהיא שלוחת מתיבתא תפארת ירושלים.
בראש הקמפוס הישן של הישיבה עמד עד לפטירתו אחיו הגדול, הרב דוד פיינשטיין.
הרב פיינשטיין מצוטט רבות כמקור למסורות פסיקה הלכתית בשם אביו שהיה נחשב לאחד מגדולי פוסקי ההלכה החרדים לאחר השואה, בארצות הברית ובעולם כולו.
הקים יחד עם אחיו וגיסו הרב משה דוד טנדלר זכרונם לברכה, את המכון המוציא לאור את כתבי אביו: "אגרות משה", "דברות משה" ו"דרש משה".
חיבר את הספר "פרקי שלום" על פרקי אבות.
הרב פיינשטיין פעיל בתחום הגיור וההקפדה על גיור אורתודוקסי כשר בארצות הברית ובעולם, במסגרת פעילותו זו כיהן כנשיא ועד ההלכה של ארגון "נצח משפחת ישראל" עד סגירתו, ומאז 2011 הוא נשיא ועד ההלכה של ארגון "תפארת בית ישראל".
הרב פיינשטיין היה נשוי לחוה שרה (שילה).
ביולי 2018 עברו שניהם תאונת דרכים קשה, בה נספתה אשתו לאחר שבועיים, ב-8 אוגוסט.
ראובן ליף (ליפשיץ) ; 27 באוגוסט 1889 רוסיה (אוקראינה) – ?) היה צייר, מאייר, גרפיקאי וטיפוגרף עברי שחי בניו יורק.
ראובן ליף נולד בשנת 1889 בקרמנצ'וג שבפלך פולטבה ברוסיה (כיום אוקראינה), בנם של טריינה (לבית קוֹבּרינֶץ) וברוך-ליב ליפשיץ.
גדל בעיירה פינסק (רוסיה הלבנה).
למד באקדמיה הקיסרית לאמנות בווילנה.
עלה לארץ ישראל והיה אחד התלמידים הראשונים של האקדמיה בצלאל בירושלים, מורה במוסד וראש מחלקת מחלקת הצריבה (באטיק) על עץ מתכת שנפתחה ב"בצלאל" ב-1912 ועמד בראשה עד שנת 1916. בין היתר יצר מדליוני-תצריב של מגדל דוד, יד אבשלום ודיוקן הרצל.
לאחר מכן, ככל הנראה על מנת לחמוק מגיוס לצבא האימפריה העות'מאנית בעת מלחמת העולם הראשונה, היגר לארצות הברית ועבד שם כמאייר וגרפיקאי.
במגרת זו עסק באיור ספרי ילדים ובתי כנסת.
ראובן ליף עסק באיסוף גופנים עבריים וחיבר קטלוג מקיף, ראשון מסוגו בשם אוצר אלף-ביתים: מימי קדם עד זמננו, שכלל שבעים גופנים עבריים, חלקם עתיקים וחלקם מודרניים.
בשנת 1950 ראתה אור מהדורה של הקטלוג בהוצאה עצמית ("הסטודיה של ראובן ליף, 324 מזרח רחוב 18, ניו־יורק, נ.י.") עם טקסט הסברי בעברית ובאנגלית.
בשנת 1965 היה יועץ לתערוכת ז'בוטינסקי שנערכה בניו יורק.
בתו, נעמי ליף הלפרן (Noami Leaf Halpern; נולדה ב-1914), הייתה רקדנית.
ב-1934 הופיעה ב"שגיונות זיגפלד" בניו יורק, וב-1935 הגיעה לשהות בארץ ישראל ושיתפה פעולה עם יוסף גולנד בתיאטרון "המטאטא".
כיהן כפרופסור לגינקולוגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב וכמנהל מחלקת נשים ויולדות א', בבית היולדות הקריה בתל אביב (1981–1996).
פייזר נולד בפרדס חנה לבתיה ואריך.
אביו, אשר השתלם בגרמניה בגידולי הדרים, עבד בארץ בפרדסים של פרדס חנה.
אימו, לפני נישואיה הייתה שחקנית בתיאטרון אהל.
פייזר סיים את בית הספר העממי ובית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה, שהיה שלוחה של בית הספר הריאלי בחיפה.
בתוספת ללימודים העיוניים למדו התלמידים גם לימודי חקלאות, ומסיבה זו למדו בבית הספר התיכון (גימנסיה) שנה נוספת, חמש שנים סך הכול.
במהלך הלימודים גויס פייזר להגנה.
בשנת 1950 התגייס פייזר לצה"ל.
השתחרר בדרגת סמל לאחר שירות כסמל מודיעין באילת.
בשנים 1953–1959 למד פייזר רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
כדי לעמוד בהוצאות הלימודים נאלץ לעבוד בעבודות רבות ושונות במהלך הלימודים.
פייזר התמחה בבית החולים רמב"ם בחיפה במיילדות וגינקולוגיה.
בסיום התמחותו עבר לבית החולים העירוני ליולדות בקריה בתל אביב, ונתמנה לסגן מנהל המחלקה, סגנו של פרופ' שלמה יונה רנצו טואף.
במילואים בצה"ל שירת פייזר כרופא צבאי, והשתתף במלחמת ששת הימים ומלחמת לבנון הראשונה.
בשנת 1981 מונה פייזר למנהל המחלקה בבית החולים העירוני ליולדות בקריה בתל אביב, אותה ניהל עד שנת 1996.
כן בהמשך מונה לפרופסור בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
נוסף לעיסוקו של פייזר ביילוד וגינקולוגיה הוא עסק בפריון ובמעקב הריון.
מגילת הטמפלרים שהתגלתה במחלקה הגינקולוגית על ידי פייזר
ב-1930 הוטמנה מגילת היסוד של הטמפלרים בקיר בית הספר בשרונה, שהפך לבית החולים ליולדות בקריה.
שנים לאחר מכן היא נחשפה במקרה במהלך שיפוץ.
לאחר גירוש הגרמנים והסתלקות הבריטים, הוסב המבנה ב-1949 לבית החולים ליולדות הקריה.
מאולם הכניסה נמתח מסדרון קצר שהוליך למשרדו של מנהל מחלקת היולדות הפרופ' פייזר ולקיר שלו הוצמד ארון גבוה ומסיבי.
באחד השיפוצים באמצע שנות השמונים החליט פייזר לפנות את הארון.
הארון לא היה מחובר לקיר, וכשהוא סולק ממקומו התגלה בקיר שמאחוריו לוח אבן משיש חברוני בגוון לבן-ורוד.
גודל הלוח היה כ-50 על 35 ס"מ, הוא בלט כשלושה ס"מ מהקיר, והוא נקבע בגובה פני אדם מעל הרצפה.
בתוך האבן החברונית הקשה היה מונח גליל מתכת אפור מצופה אבץ שהולחם ונאטם משני צדדיו.
כשפתחו את הגליל נתגלה לוח נחושת שעוביו כסנטימטר ועליו חקוקה כתובת בגרמנית.
מלבד לוח הנחושת, נארזו בגליל מטבעות מנדטוריים עטופים בנייר מיוחד משוח בשמן פרפין.
המטבעות הוטבעו ב-1927 בהנפקה הראשונה של כסף ארץ-ישראלי.
כן הוטמנו בגליל המתכת כעשרה שרטוטים אדריכליים בהעתקת שמש של תוכניות המבנה במבטים שונים.
האוצר הועבר להנהלת בית החולים ומוסגר בלוח תצוגה, וזה נתלה בחדר הישיבות.
עם העברת בית החולים ליולדות למִתחם איכילוב ביוני 1997 הועברה הוויטרינה למשרדו של פרופסור יוסי לסינג, מנהל בית החולים ליס לנשים וליולדות.
פייזר נפטר ב-20 באוקטובר 2022. הותיר אחריו אישה, לילי לבית רסין, חברה בהנהגת ויצו העולמית, וחברת אגודת הידידים וחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב, וחמישה ילדים: נעמי, דפנה, אביבה והתאומים ערן ודניאל.
דודו היה הד"ר דניאל (פריץ) פייזר.
בן דודו היה הפרופ' עלי פייזר, אביו של הפרופ' עמוס פייזר.
ראובן סדנאי (17 במרץ 1933 - 22 בספטמבר 2011) היה רב חובל בוגר מחזור ז' של בית הספר הימי בעל חברת ספנות ותורם משקיע בחינוך ימי בחיפה.
היה המייסד והבעלים של קוראל שירותי ים בע"מ, קונסול כבוד של פורטוגל בחיפה, נשיא כבוד של מועדון השייט חיפה.
ראובן נולד בחיפה, לשושנה ונח סדנאי.
אביו עלה לארץ ישראל מפולין ועסק כקבלן אינסטלציה בתיקוני אוניות.
אמו של ראובן עבדה כעוזרת לגננת.
בשנת 1936 עברה המשפחה לקריית מוצקין.
בשנת 1939 ,במהלך מלחמת העולם השנייה, הורע המצב הכלכלי והמשפחה עברה לדירה שכורה ברחוב ארלוזורוב בחיפה.
האם התנדבה במגן דוד אדום לאחר שעברה קורס "עזרה מהירה".
באותן השנים חיפה הייתה הופגזה על ידי מפציצים איטלקיים והתקיימו הפגנות בעיר נגד המדיניות הבריטית אשר פוזרו באלימות, שושנה סדנאי נפצעה בעקבותיהן.
ברבות השנים נעשה האב פעיל במפלגת פועלי ציון שמאל בין הפעילים של מפא"י.
בעקבות אהבתה של אמו של סדנאי לים, היא נהגה לקחת אותו לשחות איתה בחופי בת גלים ולכיאט ביץ' .
שם למד להכיר את הים, לשחות, להתחבר אליו ולאהוב אותו.
סדנאי נמשך לים עד שכמעט בכל יום לאחר בית הספר היה מגיע לים, הוא נעשה בן בית בנמל ומומחה לסירות קטנות.
לאחר 4 שנים בבית ספר גאולה עבר לבית ספר חוגים.
סדנאי לא אהב להשקיע בלימודים, אך מפאת גובהו הרב היה שחקן כדורסל מצטיין.
למרות אהבתו הגדולה לים והניסיון הרב שרב שצבר במשך השנים, סדנאי היה סובל ממחלת ים, אף על פי כן מעולם לא חשב לוותר על השייט.
בגיל 11 הצטרף ל"ימיית הפועל".
הפעילות הימית הייתה בשבתות ובמשך השבוע היה חבר ב"צופים".
סדנאי, באופן חשאי, ביקר בפעולות של השומר הצעיר, וכאשר הדבר נתגלה היה עליו לבחור באחת מתנועות הנוער.
סדנאי בחר להישאר ב"צופים", שם גם פגש את אסתר חברתו, שלימים הפכה לאשתו.
כאשר ראובן סדנאי היה בן 14 נולד אחיו הצעיר רמי סדנאי.
בקיץ 1947 עבד סדנאי בדיג בקיבוץ שדות ים.
הוא היה יוצא בימי ראשון וחוזר ביום חמישי בערב עם כ-10 ק"ג דגים.
העבודה כללה פרישת רשתות ואיסופן, מיון דגים ומשמרות בהיגוי ספינות הדיג.
בשנת 1948, לאחר סיום כתה י' בבית ספר חוגים, מוריו של סדנאי המליצו לו לא להמשיך בבית הספר, עקב ציוניו הנמוכים וחוסר השקעתו בלימודים.
בניגוד לכך, תלמידי בית הספר הימי שהופיעו מדי פעם בתהלוכות ברחובות חיפה במדים לבנים שבו את ליבו, ולמרות התנגדות הוריו נרשם לבית הספר הימי.
הלימודים כללו הפלגות בספינת האימונים "ולדורה".
ב-17 באפריל 1949 הצטרף לאוניית צים ה-"נגבה", וב-28 ביולי באותה השנה עבר להפליג על " אח"י אילת", כאשר נושא תעודת "מלח רגיל".
בין ההפלגות סדנאי יצא ב-9 ביולי 1949 ל'שיוט הערים' כמפקד סירה בשם "רוניה רבינוביץ" והגיע במקום השני.
על מנת לשלם את שכר הלימוד ועל ספרי הלימוד, עבד סדנאי בנמל תוך כדי הלימודים.
הוא סיים בהצלחה את לימודי במחזור ז', על אף קשייו הלימודיים.
במקביל לסיום לימודיו, סדנאי החליט שבכוונתו לשרת בחיל הים, לכן עזב את קבוצת הצופים.
בשנת 1950 התגייס סדנאי לחיל הים אף כי היה עדיין צעיר מגיל הגיוס.
נשלח לטירונות בסרפנד בגלל גובהו נעשה סמן ימני ומוביל הקבוצה.
בסיום הטירונות נשלח לקורס תותחנים ימיים.
לא היה מקובל אז להגן על האזניים ואכן סבל מחרשות חלקית.
בסיום הקורס הוצב באח"י משגב (ק-30) כמפקד סולל תותח אורליקון.
באביב שנת 1951 החל סדנאי יחד עם כמאתיים ימאים בהכנות למבצע קולומבוס והפליג עם אח"י משגב (ק-30) לארצות הברית.
סדנאי נבחר עם שלושה לשליחות מיוחדת לטוס ללוס אנג'לס.
שם התחכך עם אנשי הוליווד ובאחד האירועים אף הושב ליד אליזבט טיילור.
ביולי 1951 זומן סדנאי עם שלושה מחבריו בוגרי בית הספר הימי ללשכת מפקד חיל הים אלוף מרדכי לימון.
לימון בירך אותם והודיע כי החייל צריך קציני ים ובמעמד זה הריהם מועלים לדרגת סגן משנה.
תפקידו הראשון כקצין סיפון באח"י אילת (א-16).
תוך כדי שירותו היה מצטרף מדי פעם לאח"י משגב (ק-30) בתפקיד קצין משמרת גשר.
סדנאי עבר קורס קציני ובתפקיד זה הוצב לאח"י משגב (ק-30).
ב-6 באוקטובר 1962 השתחרר סדנאי מחיל הים.
ומיד חיפש אונייה להפליג עמה בצי הסוחר.
הקצונה בחיל הים לא הספיקה וסדנאי חזר למעמד של מלח.
תקופת הניסיון הנדרשת ממלח כשיר לחובל הייתה ארבע שנים.
בזכות הלימודים בבית הספר הימי והשירות באוניות חיל הים קוצרה לשנתיים וחצי.
האונייה הראשונה אליה הוצב הייתה " מאיר דיזנגוף" אוניית קיטור ישנה ורעועה.
באונייה זאת הפליגה בים התיכון ואף חצתה את האוקיינוס האטלנטי והגיעה לחוף המזרחי של ארצות הברית.
לאחר כשנה עלה למעמד של "מלח כשיר" AB ועבר לאונייה "חיפה" .
ולאחר הפלגה אחת לצפון אירופה עבר ל"א/מ תמר".
באונייה זאת שירת כמלח כשיר ממאי 1954 עד פברואר 1955. תקופת הניסיון הנדרשת הסתיימה וסדנאי ירד לחוף ולמד ונבחן עד להסמכתו כחובל.
הלימודים היו לרמה של חובל שני ובסיומם הוצב לאונייה "יהודה" כחובל שלישי.
באונייה זאת הפליג עם רב חובל בן ברקוביץ בקו למערב אפריקה.
בהפלגה הראשונה הצטרפה גם אשתו אסתר ובמהלכה השתתף בטקס חציית המשווה כשסדנאי ממלא בו את תפקיד "נפטון" אל הים.
קשר מיוחד נעשה עם החובל השני אברהם אריאל שבמהלך ההפלגה התכונן לבחינות קצין ראשון.
הפלגה למערב אפריקה נמשכה כארבעה חודשים.
המטען העיקרי היה בולי עץ כבדים שהוטענו בתוך הנהרות.
באוקטובר 1956 תקופת מלחמת סיני גויס סדנאי למילואים הועלה לדרגת סגן והופקד על איבראהים אל-אוול השבויה שנמצאה במבדוק בנמל חיפה.
בנובמבר 1956 יועד לצאת בהפלגת הרקולס עם אח"י מבטח (ק-28) כדי לנצל את ניסיונו וידיעותיו במערב אפריקה.
אך בפגישה עם מפקד החיל שמואל טנקוס הוחלט לשחררו מהמילואים.
סדנאי הוצב כחובל שני לאונייה משולבת נוסעים ומשא, "ישראל".
אונייה נוחה ויעילה שנבנתה במסגרת הסכם השילומים מגרמניה.
ההפלגות היו לנמלי הים התיכון וחציית האוקיינוס האטלנטי עד לניו יורק וחזרה.
אונייה שנייה שעליה הפליג סדנאי כקצין שני הייתה "נגבה".
הוא הצטרף לאונייה בגרמניה בגמר בנייתה.
חלק ממשימות הקצין השני הוא הגשת עזרה ראשונה וטיפול בנוהל "מדיקו".
בהיות "נגבה" כמאתיים מיל ימי מחיפה.
נדרש סדנאי לבצע טיפולי החייאה במכונאי שהתחשמל.
הטיפולים צלחו והגיע מסוק של חיל האוויר ופינה את הנפגע לחוף.
סדנאי למד ולאחר הסמכתו כקצין ראשון הוצב לאונייה "גפן" רוב עיסוקו היה סידורי המטען באונייה.
האונייה הבאה עליה הפליג כקצין ראשון הייתה אונייה חדשה "נתניה" שהייתה בשלבי סיום בנייתה בליבק גרמניה.
ביציאה לים היה רב החובל בנבצרות וסדנאי הוציא את האונייה לים.
כאשר הגיעה לחיפה ביקש סדנאי העברה והוצב לאונייה "נחשון" האונייה ביקרה בנמלי הים האדריאטי נעשה קשר טוב עם המפליגים בה.
כתפקיד האחרון בדרגת קצין ראשון עשה תשעה חודשים בשנת 1961 בפיקוח על גמר בניית אוניית הנוסעים "מולדת"
אחרי גמר הבנייה הפלג סדנאי ארבעה חודשים כקצין ראשון ב"מולדת" היה זה תפקידו האחרון לפני קבלת הפיקוד.
את תעודת רב החובל קיבל סדנאי בסוף שנת 1960. אך פיקוד ממש נמסר לו לראשונה על האונייה "צפת".
אוניית קירור ששייטה ב והובילה בשר של חברת אינקודה ודגים של חברת יונה, ממאסאווה לאילת.
סבב הפלגה של 10 ימים.
מעבר במצרי טירן באיום התותחים המצרים.
ב שייטו אז ספינות דיג ישראליות של חברת יונה.
פרט אליהם היה מעט מאוד שייט.
סדנאי היה מעורב בקשר למקרים של צורך בהפעלת ספינות הדיג לגרירת כלי שיט אחרים שסבלו מתקלות.
סדנאי נהנה מאוד מהפיקוד הראשון והמשיך ב"צפת" עד סוף מאי 1961. זכה למכתב שבח מאגף הדיג במשרד החקלאות.
סדנאי הוצב כקברניט לאונייה "אשל".
היה לחץ זמן ולא קיבל חופשה בין ההפלגות ב"צפת" ל"אשל".
ההצלחה בהפעלת ה"אשל" גרמה לצים להפקיד בידיו של סדנאי את "עמפעל".
סדנאי קיבל את האונייה בניו יורק והפליג איתה בשנים 1963–1964 גם ל.
עבר עם האונייה בקריבי תוך כדי משבר הטילים בקובה ונאלץ לחצות את קווי האבטחה של צי ארצות הברית.
סדנאי הדגיש ש"עמפעל" הייתה האונייה החשובה ביותר שהפקדה בידיו.
פיקד עליה כשנה זכה להערכה עצמית טובה.
בשנת 1963 נשלח סדנאי לסנט נזר בצרפת כמפקח ימי על בניית האונייה "שלום".
עם סיום הבנייה בתפקיד משנה לרב החובל שהיה אבנר גילאי (פרוידנברג).
סדנאי מעריך שהמוניטין שיצאו לו כמי שיודע להשליט משמעת הם שגרמו להצבתו לתפקיד.
קו השייט בין ישראל לארצות הברית הוכח כבלתי רווחי ו"שלום" הופנתה לקרוז תיירות לים הקריבי.
ב-26 בנובמבר 1964 בהפלגת הבכורה לכיוון החדש, התנגשה בשעת לילה בערפל במכלית שמחציתה טבעה.
סדנאי נמצא בתאו והתעורר עם החבטה.
הנזק היה גדול סדנאי קיבל את התאונה מאוד קשה.
סדנאי טרח להגיע לאזכרה השנתית שנערכה בנורווגיה.
היה היחיד מצוות ה"שלום" בכך.
ה"שלום" נמצאה בתיקונים בנמל ניו יורק.
ב-29 בינואר 1965 סיים סדנאי את שירותו ב"שלום".
ועבר לשמש כמפקח רציף 32, שנחכר מרשויות נמל ניו יורק לשימושה של צים.
ורציף קטן נוסף בנמל ניוארק.
תפקידו היה לתאם בין אוניות מטענים וצוותים כולל תיקוני אוניות צים שבוצעו בניו יורק.
קיום קשרים שוטפים עם ארגוני העובדים שנשלטו אז בידי המאפיה.
באותה תקופה נכנסה צים לעסקי ההובלה במכולות.
סדנאי נעשה סמנכ"ל תפעול ומבצעים של צים בניו יורק.
תקופת השירות שתוכננה להיות שלש שנים התארכה.
בשנת 1972 כבר היה מוכן לחזור לישראל אך נדרש על ידי מנהל החברה משה קשתי להישאר שנתיים נוספות.
סדנאי ביקש וקיבל לימודים בתוכנית למנהלים באוניברסיטת קולומביה על חשבון חברת צים.
הלימודים נעשו בתשע שעות במרוכז כל יום ששי בשבוע ונמשכו שנתיים.
בשלהי שנת 1974 חזרה משפחת סדנאי לישראל.
לסדנאי לא נמצא מקום בהנהלת צים ויצא לשנת חופשה.
במהלכה סיים את תפקידיו בצים.
אחד מידידיו אותו הכיר בניו יורק היה מנהל נייר חדרה שהיה מוכן לקלוט את סדנאי כסמנכ"ל לעניינים מסחריים.
אך סדנאי ביקש להיות יועץ חיצוני.
האתגר היה להכין מסמך על השנויים הנחוצים בעבודת נייר חדרה.
סדנאי קיבל נגישות לכל פעולות החברה והכין דו"ח מפורט שקיבל תגובה חיובית ונתקבל כיועץ.
חברת הפוספטים בנגב בניהול מרדכי מקלף הייתה במהלך של התרחבות ושכרה גם היא את שירותיו של סדנאי.
מנהל התפעול אלי סיוון שכר את שירותיו של סדנאי למצוא מוביל זול ונוח לפוספטים מגורענים לאירופה.
סדנאי מצא פתרון הובלה באונייה ללא סיפון ביניים שתביא כ-1,300 טון חרסית מבריטניה ועליהם כמות דומה של תאית מפורטוגל.
נמצאה בנמל חיפה אונייה מתאימה "סיג" בדגל נורווגי.
סדנאי הצטרף לאונייה בהפלגתה הראשונה ובדק את הפריקה וההטענה בכל הנמלים.
הבדיקה הייתה מוצלחת ונחתם חוזה למספר הובלות.
כבר בתחילת הפעילות נרשם סדנאי כחברה "קוראל שירותי ים".
הצלחתו של סדנאי בספנות נבעה מאופיו.
אלי סיון סמנכ"ל התפעול בחברת הפוספטים בנגב אמר עליו
החברה הנורווגית הציעה אונייה אחרת בבעלותם, "סוקנטון" בעלת מאפיינים דומים ל"סיג" נחתם הסכם לשנה והוארך לפעילות משותפת 12 שנה.
שבע שנים בייצוא פוספטים ואחר כך ביצוא כימיקלים.
נראה שנקודת החוזק העיקרית של סדנאי הייתה יכולתו ליצור שיתופי פעולה.
בנוסף לשותפות עם החברה הנורווגית עשה הסכם עם חברת עמילי מכס שעבדו במשותף עם "קוראל שירותי ים".
רוב התאית מקורה בעיר "פיגואירה דה פוז" בפורטוגל.
במאמצי שכנוע רבים של סדנאי הוגדל המעגן של העיר לקלוט את אוניות החברה.
ארגון יבוא הגרעינים - המדינה מייבאת גרעינים מהחוף המערבי של ארצות הברית.
בכיר במשרד המסחר והתעשייה פנה לסדנאי לנהל את כל הפעילות הזאת שנעשתה לפי דרישת ממשלת ארצות הברית באוניות אמריקאיות.
חברת קוראל שירותי ים הייתה הסוכנת בישראל של החברה האיטלקית TRINACRIA שבנתה את נמל חדרה.
הפעילה שירותים לחברת ישראמקו בקידוחי נפט.
ולחברות אחרות הפועלות במים הכלכליים של ישראל.
כפועל יוצא מקשרי המסחר קיבל סדנאי תואר של קונסול כבוד של פורטוגל בחיפה.
ב-16 באוגוסט 1997 זכה בתואר אבירות "דון מריטו" כמצטיין -תאר מכובד בפורטוגל.
בנובמבר 2006 זכה סדנאי בתאר כבוד "גרנד מאסטר במסדר הכבוד של הפורטוגלים"
בשנת 1987 הכניס את יונתן איזקוב לעסקי החברה.
איזקוב עבר מסלול הכשרה בתפקידים שונים ובשנת 2004 מונה כמנהל הכללי של החברה.
לשכת הספנות - סדנאי נעשה חבר בוועד לשכת הספנות.
עיקר הכעסוק היה השתדלות לצמצם נזקים מול רשות הנמלים.
בתפקידו בוועד ייצג את האוניות שהובילו מטען כללי.
אוניות המכולה נחשבו לעילית בצי הסוחר וקיבלו עדיפות מעבר למגיע להן על חשבון אוניות המטען הכללי..
החברה הכלכלית חיפה - סדנאי פעל במסגרת החברה הכלכלית בחיפה.
היו"ר היה אז יונה יהב וסדנאי ביקש להקים ועדת שייט ולעמוד בראשה.
יהב הסכים וסדנאי תפקד כך במשך חמש שנים.
בתקופה שלאחר מכן נעשה .
בשנים אלה ניסה לקדם את בניית המרינה בראש הכרמל.
למרינה היו מתנגדים רבים והנושא לא יצא אל הפועל.
סדנאי אחוז תסקול פרש סדנאי מהחברה הכלכלית.
סדנאי היה מודע לאופן שבו אפשר הים לתכונותיו הטובות לעלות.
לכן שאף שילדים ימצאו דרך סלולה ובטוחה לשם.
ראה את עצמו כמי ששפר עליו גורלו והצליח על כן עליו לפתוח נתיבים שיאפשר הצלחה לאחרים.
בשנת 2004 הצליח לגרום להקמת מועדון שייט בנמל הקישון.
עם חשיפת פרשת הקישון עמל להעביר את המועדון לחזית הים של בית חולים רמב"ם.
בעצה אחת עם יונה יהב ועם אנשי ציבור אחרים.
פעל ברקאי להתאת החוף השקט למרכז שייט.
היה עליו להפעיל את מלוא כובד השפעתו ולהשקיע אישית סכומים נכבדים כתרומה.
לאחר שבע שנות עבודה נפתח המרכז ב-2 ביולי 2010 וסדנאי זכה לכך שהמרכז נקרא "מרכז השייט על שם ראובן סדנאי".
סדנאי המשיך לעודד מצוינות בין השייטים.
סדנאי בעל תואר MSc בעסקים מאוניברסיטת קולומביה שם למד בנוסף לתפקידו כמנהל סניף צים בניו יורק.
יאכטות הי תמיד משאת נפש אצל סדנאי בין השנים 1980–1990 הפליג מדי שנה עם קבוצת חברים ביאכטות שכורות בדרם טורקיה.
בסיום הפלגה אחת כבר החלו לתכנן את השנייה וסדנאי תמיד היה ה בהפלגות אלה.
לכל מסע היה מתכונן מראש עם ספרי הניווט והמפות.
החברים סמכו על הידע וההכנות של סדנאי.
מדי שנה שכרו ספינה גדולה יותר.
סדנאי רכש סירת קטמרן והחזיק במרינה נהריה.
הפלגות בקטמרן מסוכנות הגלים עלולים לשבור אותו.
לימים מסר את הקטמרן למועדון שייט חיפה.
ורכש ספינת מפרש שקרא לה "NOA'S ARK" על שם נועה נכדתו הראשונה.
בשנת 1997 רכש בשוודיה ספינה באורך 12 מטר וקרא לה NOA TOO בסוף חודש מאי יצאה 1998 בשיט לישראל על ידי סדנאי וחבריו יעקב כהנוב אברמסקי וניניו.
ההפלגה כללה חניות רבות באיים ומעגנים.
בהיותו בסיציליה החל לסבול מכאבים ברגליים והתפתחה דלקת בערמונית.
הספינה הועגנה למשך שלוש שנים במרינת ניקולסון בטורקיה ואחר כך נמסרה לפירוק.
הספינה הבאה NOA III נרכשה בסלובניה במאי 2004. אף כי סדנאי כבר היה חולה המשיך בהפלגות עם חבריו.
הפליג למערב הים התיכון והחזיר אותה לישראל.
OA III מוחזקת דרך קבע במעגנת הקישון.
השתתף בשיוטים וערך עמה הפלגות מחוץ לישראל.
באוקטובר 2002 זכה במקום שני ב"שיוט פלצור" שנערך במפרץ חיפה.
מוזיאון מורשת ימית - סדנאי בהיותו נער עסק בבניית דגמי אוניות.
במהלך חייו אסף פרטי ימאות.
הקים מוזיאון פרטי בחברת קוראל שירותי ים והיה גאה להציג אותו למבקרים.
קריאת ספרים - סדנאי על אף כל עיסוקיו מצא זמן וקרא ספרים רבים.
הפנים מהם מסר אישי והתייחס אליהם.
גם ערך יומן מה קרא ומה עוד יקרא.