tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפרק האחרון החתונה של סטייסי ואואן אך לפני החתונה סטייסי יולדת תאומים והם נאלצים לדחות את החתונה.
בסצנה הסופית רואים שג'יין קנתה פסנתר לאיאן (שבגוף זה נמצא גרייסון) והוא שר לה שיר וכך מסתיימת הסדרה.
ג'יין בינגאם (ברוק אליוט): עורכת דין חכמה, בעודף משקל.
נורתה ונפטרה, ובעקבות כך, נכנסה נשמתה של דב לגופה.
הנשמה של ג'יין נכנסה לגוף של דוגמנית בשם בריטני.
מאוהבת בגרייסון במהלך העונות אך גם מתאהבת באואן, ומתארסת לו.
שנייה לפני חתונתה מנשקת את גרייסון מול אואן.
בעונה שש היא וגרייסון ממשיכים לצאת.
טרי לי (מרגרט צ'ו): העוזרת התוססת של ג'יין, קוריאנית.
סטייסי ברט (אפריל באולבי): החברה הכי טובה של ג'יין/דב, שותפתה לדירה, והיחידה שיודעת על כך שג'יין ודב התחלפו (חוץ מפרד).
בעונות 2–4 יצאה עם פרד, ולאחר שעזב, פתחה מאפייה עם ניקי (קים קרדישיאן).
בעונה 5 הרתה לאוון בעזרת הזרעה מלאכותית ולאחר מכן נהייתה ארוסתו.
קים קסוואל (קייט לברינג): עמיתה לעבודה של ג'יין ויריבתה.
ניהלה רומן עם גרייסון וגם עם פרקר, ונכנסה ממנו להיריון.
בעונה חמש ילדה בן זכר בשם נואה.
(במקביל למציאות שבה ילדה השחקנית קייט לברינג תינוק זכר)
גרייסון קנט (ג'קסון הרסט): בן זוגה לשעבר של דב ועמיתה של ג'יין לעבודה.
בעונה שש מגלה שג'יין היא דב ומתחיל לצאת איתה.
בנוסף ניהל רומנים קצרים עם קים, ונסה, ניקול ועוד.
נהרג בעונה שש, ונשמתו עוברת לגוף של אדם אחר בשם איאן – אסיר הנידון למוות.
פרד (בן פלדמן) (עונה 1–3, תפקיד אורח בשני פרקים בעונה 4 ופרק אחד בעונה שש): המלאך השומר של ג'יין.
כשמגיע ארצה הוא מתאהב בסטייסי אך לא יכול לנהל עימה רומן מכיוון שזה נוגד את החוקים.
בעונה 1 מנשק את סטייסי ונאלץ לעזוב.
בעונה 2 חוזר עם שינוי בחוקים ומתחיל לצאת עם סטייסי.
בעונה 4 מספר לסטייסי שהוא המלאך השומר של ג'יין ועוזב.
ג'יי פרקר (ג'וש סטמבורג): (עונות 1–4) הבוס של ג'יין.
ניהל רומן עם כמעט כל נשות המשרד.
שמונה שנים לפני עלילות עונה 4, אישה בשם אליסיה הרתה לו וילדה בן זכר בשם אריק.
בעונה ארבע מגלה עליו ומחליט לגדל אותו עם אליסיה.
עזב את המשרד סופית בעונה חמש לאחר שמכר את חלקו.
אואן פרנץ' (לקס מדלין): שופט המופיע החל מעונה 2. הוא וג'יין מתחילים לצאת ולבסוף מתארסים.
הוא תופס אותה מנשקת את גרייסון בחתונתם ומבטל את האירוסין.
בעונה החמישית עובר להיות שותף בנוסף לפרקר ולאחר מכן במקום פרקר.
בעונה הזו הוא גם תורם זרע לסטייסי שנכנכסת להיריון ובסוף מתאהב בה ומחליט להיות איתה בזוגיות.
בעונה שש מציע לה נישואין.
לוק דניאלס (קרטר מקינטייר): המלאך השומר השני של ג'יין, נכנס לתפקיד אחרי עזיבתו של פרד.
מאוד רציני, הפך לספונסר הרשמי של המשרד לאחר שהתגלה שהוא מאוד עשיר.
פול (ג'סטין דיילי): המלאך השומר השלישי של ג'יין.
רגוע מאוד, מאמין שג'יין צריכה לקבוע לעצמה חוקים והוא בסדר עם זה שתספר לגרייסון על זהותה.
חבר טוב מאוד של טרי.
דב (ברוק דיאורסי): דוגמנית בלונדינית שטחית אשר הייתה בת זוגו של גרייסון.
דב נהרגת בתאונת דרכים ונשמתה נכנסת לגופה של ג'יין.
ונסה המינגס (ג'יימי ריי ניומן): ארוסתו של גרייסון במהלך עונה שנייה והעונה השלישית.
בעונה החמישית הופיעה כאורחת והייתה עורכת דין נגדית לקייס של קים.
פאולה עבדול (פאולה עבדול): פאולה עבדול מופיעה בתפקידי אורח שונים ובעיקר קטעים מוזיקליים בחלומותיה של ג'יין.
השופטת מדליין סאמרס (רוזי אודונל) חברתה של ג'יין מזה שנים, הופיעה אך ורק לארבעה פרקים אך נאמר שהיא חברתה הקרובה של ג'יין.
בובי דובקינס (שרון לורנס): אמה של דב, מנהלת סטודיו לריקוד בשם 'הרקדניות הקטנות של דב'.
אליין בינגאם (פיית' פרינס): אמה של ג'יין.
ג'יין עזרה לה לחזור לבעלה.
נפטרת ממחלה סופנית בסוף העונה החמישית, לאחר שמספרת לג'יין שהיא יודעת שהיא לא ביתה האמיתית.
בריטני (נטלי האל): דוגמנית שיטחית אשר נשמתה של ג'יין המקורית עוברת אליה.
גדי אגמון (נולד ב-18 בספטמבר 1969) הוא תת-אלוף בצה"ל.
בתפקידו האחרון כיהן כראש מטה אגף כוח האדם בצה"ל.
אגמון נולד, גדל והתחנך בחיפה.
בשנת 1987 התגייס לצה"ל במסגרת מסלול ייעודי לקצונה של חיל השלישות.
בתום קורס קצינים שובץ במערך השדה וביצע מגוון מתפקידי הליבה של החיל.
הוא שימש כקצין השלישות של חטיבת גבעתי, קצין הסגל של פיקוד המרכז, פיקד על ענף המפקדים של חיל השלישות והיה קצין השלישות של אוגדת איו"ש תחת פיקודו הישיר של מפקד אוגדת איו"ש, בני גנץ, וכן בתקופת מבצע חומת מגן.
בשנת 2004 נבחר לתפקיד סגן ראש מנהל הגיוס לצה"ל, הממונה על מערך המיון והשיבוץ לצה"ל ובמסגרת זו היה שותף בצוות האיחוד של מנהל הגיוס ובסיס קליטה ומיון לגוף אחד והגה את שמו "מיטב - מתגייסים לשירותך".
עם השלמת האיחוד הועלה אגמון לדרגת אלוף-משנה ונבחר לכהן כקצין השלישות הפיקודי של פיקוד העורף.
בתום כהונה של שנה וחצי בפיקוד העורף, אשר התמקדה בבניין הכוח לאחר מלחמת לבנון השנייה מונה לכהן כמפקד מיטב.
בשנת 2012 מונה אגמון לראש חטיבת התכנון ומנהל כוח האדם באכ"א והועלה לדרגת תת-אלוף, ומאז חודש יולי 2014 משמש כראש מטה אכ"א.
בתפקידו כמפקד מיטב התמקד, בין השאר, בהגדלת פוטנציאל המתגייסים לצה"ל בין היתר על ידי העלאת היקף הבנות המשרתות בצבא וזאת באמצעות צמצום תופעת הכרזות כזב של בנות חילוניות המצהירות כי בשל אמונתן אינן יכולות לשרת בצבא, ופעל לפתיחת מסלולי גיוס ייחודיים לחרדים.
בתקופת כהונתו השתנתה שיטת המיון והשיבוץ לבנות ולבנים אשר אינם מיועדים למערך הלחימה בצבא, לשיטת המאתרת את המועמדים לתפקידים על-פי יכולותיהם ולא רק על-פי נתוני האיכות שלהם.
כמו כן הקים את מרכז המידע והלשכה המקוונת על מנת לתת שרות איכותי, מהיר וזמין למיועדים לשירות ביטחון (מלש"ב) באמצעים טכנולוגיים מתקדמים.
במהלך תפקידו האיץ את היציאה של לשכות הגיוס לקהילה כדי להשפיע על מנהלי בתי ספר, מחנכים, ראשי רשויות וגורמים משפיעים נוספים במרחב הקהילתי על המוטיבציה לשירות, דבר שהביא למוטיבציית שיא בגיוס הקרבי.
ראש חטיבת התכנון ומנהל כוח האדם
בראשית שנת 2012 נכנס לתפקידו כראש חטיבת התכנון ומנהל כוח האדם.
במסגרת תפקידו היה אמון על מימוש וישום התיקון לחוק שירות ביטחון שעסק בגיוס בני ישיבות לצה"ל.
ושימש כנציג צה"ל בוועדות העוסקות בגיוס בני ישיבות לצה"ל, תחילה ב"ועדת פלסנר" ומאוחר יותר ב"ועדת פרי" וב"וועדת שקד".
אגמון עמד בקשר עם נציגי העדה החרדית ופעל למניעת משבר ביחסים בין החברה החרדית לצה"ל.
כמו כן, ריכז אגמון את עבודת המטה לקיצור השירות הסדיר בארבעה חודשים בהתאם להחלטת ועדת פרי, והוביל את ההערכות לקראת גיוס נוצרים לצה"ל.
בנוסף לכך, עסק אגמון בנושא מיצוי כוח האדם ללחימה והגדלת פוטנציאל הגיוס לצה"ל.
אגמון בעל תואר ראשון במדע המדינה והמזרח התיכון מטעם אוניברסיטת חיפה, בעל תואר שני במנהל עסקים למנהלים מטעם אוניברסיטת תל אביב, ובוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל.
אגמון, מתגורר במודיעין, נשוי לחנית (תת-אלוף במיל') ואב לארבעה ילדים.
גְדוֹר (אולי גם: גְדֹר) הייתה עיר מקראית בנחלת שבט יהודה, הנזכרת בספר יהושע: , כחלק מרשימת ערי יהודה.
ייתכן שהעיר נזכרת בעוד כמה מקורות מקראיים (להלן), ואולי נקראה גם בית גדור.
גְדוֹר נזכרת כאמור ברשימת ערי יהודה, בקבוצה 8 (ערים בהר): ().
רשימת ערי יהודה בה נזכרת העיר מופיעה ב במסגרת תיאור נחלת יהודה.
לפי המחקר, הרשימה איננה מהתקופה המשוערת של יהושע או של ההתנחלות, שכן היא משקפת שיא יישובי אליו הגיעה ממלכת יהודה רק במאות 7–8 לפסה"נ, בערך ימי חזקיהו או יאשיהו (עם עדיפות מסוימת לאחרון).
יש מחלוקת באשר למהות הרשימה המקורית.
היה מקובל להניח שהיא שִִקפה חלוקה מנהלית של ממלכת יהודה, שכן הערים ערוכות בקבוצות גאוגרפיות.
לפיכך חוקרים סוברים שהרשימה משקפת את המצב היישובי בממלכת יהודה, כנראה בימי יאשיהו.
אוסביוס, בחיבורו האונומסטיקון (מתחילת המאה ה-4), זיהה את גְדוֹר זו עם "גדרה" הנזכרת בשפלת יהודה, זיהוי שלא ייתכן.
עם זאת הוא הזכיר כי קיימת עיר בשם זה גם בקרבת אלוני ממרא, ומסתבר שהכוונה לגדור שבהר, ליד חלחול, דהיינו העיר גדור בה עוסק ערך זה.
גְדֹר ברשימות היחש של יהודה
גְדֹר נזכרת ברשימות היחש של יהודה, שבספר דברי הימים: .
מקובל לזהותה עם גְדוֹר הנזכרת ברשימת ערי יהודה, שכן מדובר ברשימות יחש הקשורות להר יהודה הצפוני.
בית גָּדֵר או בית גדור ברשימות היחש של יהודה
בית גָּדֵר או בית גדור נזכרת אף היא ברשימות היחש של יהודה, (ד' מנוקדת בצירה), ובנוסחי תרגום ה-70 תועתק השם כבית-גדור.
בית גָּדֵר מופיעה לצד שובל אבי קריית יערים ושלמא אבי בית לחם:
במחקר הציעו לקשור את בית-גדר לגדר הכנענית (להלן), ואת שתיהן לגדור הנזכרת ברשימת ערי יהודה, אם כי קמו חולקים על כך.
עם זאת, ברשימות היחש ההקשר הכללי של גדור ובית-גדר או בית גדור אכן דומה ואין סיבה לנתקן זו מזו, ומגדור הנזכרת ברשימת ערי יהודה.
מכאן שנראה יותר נוסח תרגום ה-70 'בית-גדור'.
רשימות היחש שבספר דברי הימים, שהעיר נזכרת בהן, הן המקור המפורט ביותר להכרת משפחות ישראל ויהודה.
משפחות יהודה זוכות ברשימות לפירוט הרב ביותר לרחבעם (; ), והדומיננטיות ביניהן הן משפחות השוכנות בהר יהודה.
הקבוצות הגדולות של משפחות יהודה מתקבצות תחת שמותיהם של ירחמאל, כלב (שניהם בני חצרון) ואפרת (או חור בכור אפרתה), ומקובל להניח שהללו היו קבוצות-העל השבטיות של יושבי הנגב, הר חברון, בית לחם או צפון הר יהודה, בהתאמה.
אזכורי העיר ברשימות היחש מקשרות אותה אם כן הן לכלֵבים והן לאפרתים, ולא מן הנמנע שאכן יושבה על ידי משפחות משתי קבוצות אלה, בתהליך היסטורי שאיננו יכולים עדיין לעמוד על טיבו.
ברשימת ערי יהודה מופיעה העיר בקבוצה המקושרת עם הכלבים ואשר מרכזה בעיר חברון, כאמור לעיל.
גדור ברשימות היחש ליד שוכה וזנוח
ברשימות היחש של יהודה מופיע "יֶרֶד אֲבִי גְדוֹר", לצד חבר אבי שוכה ויקותיאל אבי זנוח.
מתוך ההקשר נראה לחלק מהחוקרים שמדובר במקום אחר מגדור הנזכרת ברשימת ערי יהודה, מקום המצוי בסמוך לשוכה ולזנוח.
ישנם שני זוגות יישובים בשם שוכה וזנוח, הן בדרום ההר והן בשפלה.
מצד היוחשין מצויה גדור זו בקרב בני כלב, לצד זיף ואשתמוע, ומכאן אולי רמז כי יש לקשרה לדרום ההר (תחומם העיקרי של הכלבים), ולא לשפלה.
מאידך בדרום ההר אין לעת עתה אף אתר פנוי מזיהוי העשוי להתאים ליישוב הנדון כאן.
לפיכך ייתכן שבכל זאת זהה גדור זו לגדור הנזכרת ברשימת ערי יהודה שבצפון ההר, שהרי תחומי משפחות יהודה אינם מוגדרים באופן כה חמור, או שמקומה בשפלה, ואז היא אולי היא זהה לגדרה.
ברשימת נמנית עיר בשם גֶדֶר (ג' וד' מנוקדות בסגול) בהקשר כללי של דרום הארץ, אחרי דְּבִר ולפני חָרְמָה ועֲרָד.
ראינו לעיל כי הצורות גדר וגדור עשויות להתחלף, ולכן ייתכן לזהות את גֶדֶר עם אחת הערים בשם גדור.
אם מקבלים את קיומה של גדור הנזכרת ברשימות היחש ליד שוכה וזנוח בדרום הר-יהודה או בשפלה (לעיל), עדיף מכל לכאורה לזהותה עם גדר זו.
מאידך, דומה שקו מאחד את הערים הנזכרות ברשימה שב הוא קיום אתר או פעילות כלשהי מתקופת הברונזה, ויישוב מתקופת הברזל 1, שני נתונים המתאימים לגדור או גדור הנזכרת ברשימת ערי יהודה שבצפון הר-יהודה.
אפשרות נוספת היא שחל כאן שיבוש מ'גרר', שיבוש שניתן למצוא לו עדי נוסח במקרה אחר (גדור להלן), אם גם לא בפסוק שלפנינו.
גם ענינה של גדר זו נותר אם כן ללא הכרעה.
על בני שמעון מסופר כי הלכו .
מההקשר ברור שמדובר בנגב הצפוני, ולכן נוסח תרגום ה-70, לפיו כאן חל כאן שיבוש משמה של גרר, הגיוני יותר.
גדור ברשימת "הבאים אל דוד לצקלג"
ברשימת "הבאים אל דוד לצקלג" מבנימין מופיעים .
קשה להחליט אם גדור זו היא בבנימין או שהיא גדור הנזכרת ברשימת ערי יהודה שבצפון הר-יהודה.
ההקשר הכללי הוא של בנימין, לשם יכולים להשתייך הן ירחם והן גדור.
מאידך מופיעים ברשימה מיד לפני כן קרחים, אותם יש ליחש למשפחת קורח הנזכרת רק ביהודה ובלוי.
ייתכן שכל הביטוי "מן הגדור" אינו אלא שיבוש, כלומר ש"מן ה..." הוא דיטוגרפיה (הכפלת טקסט על ידי המעתיק) מן הפסוק הבא, וייתכן שכל הביטוי הוא דיטוגרפיה בשיבוש של "מן הגדי" שבפסוק הבא.
בכמה כתבי יד מופיע 'גדוד' במקום גדור.
"גדור" נזכרת במשנה כאחת הערים המוקפות חומה מימי יהושע בן נון:
סביר שהכוונה לגדור הנזכרת ברשימת ערי יהודה שאכן נזכרת בספר יהושע.
בתלמוד הבבלי ראו ב"גדור" הנזכרת כאן (בחלק מהנוסחים "גדוד") יישוב בעבר הירדן.
"מגדל גדור" נזכר גם בסיפור "רבי אלעזר והמכוער" (), ומיוחס לאזור הירמוך.
מסתבר ששתי התייחסויות אלה הן ליישוב (או ליישובים) גדור או מגדל גדור שהתקיימו בעבר הירדן בתקופתם של מקורות אלו, אך אין מידע על קיומם בתקופת המקרא, ובוודאי אינם זהים לאף אחת מהערים שלעיל.
מקובל להניח לגבי הערים המקראיות ששמן גדור, גדר, גדרה, וכיוצא באלה, כי מקור השם בגדרות של רועים בהן כונס הצאן.
ייתכן שחלק מהערים בשם זה, ראשיתן ביישוב של רועים שעיקרו היה גדרות כאלה.
במאה ה-19, העיר הקדומה זוהתה על ידי החוקר וכומר אדוארד רובינסון עם חורבה בשם ח'רבת ג'דור, הנמצאת בסמוך לכפר בית אומר שבהרי יהודה, וצפונית לחלחול ולבית צור הנזכרות יחד עם העיר בתיאור המקראי.
גם החוקר יהוסף שוורץ הצביע על חורבה זו, והיא נזכרת גם במפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל.
ח'רבת ג'דור היא תל של ממש, סמוך לקבוצת מעיינות ובראש נתיב חשוב היורד לשפלה.
ח'רבת ג'דור היא אתר סקר ישראל.
גובהה המוחלט הוא 910 מטרים וגובהה היחסי הוא 17 מטרים.
התצפית טובה מאוד (בעיקר לכיוון השפלה).
השטח המרבי הוא כ-24 דונם.
האתר נסקר בידי אולברייט, אלט, וכוכבי, ושוב ביסודיות בסקר הר יהודה.
מתוצאות הסקרים עולה כי לאחר פעילות מסוימת בתקופות הברונזה התיכונה 2ב-ג, והברונזה המאוחרת 3-2 (אולי רק כמרכז לאוכלוסייה פסטורלית באזור), נוסד כאן בתקופת הברזל 1 יישוב מהגדולים שבתקופה זו (כ-15 דונם: האתר ה3-\4 בגדלו בהר-יהודה), והמשיך להתקיים מאז ועד סמוך לימינו.
נראה שבתקופת הברזל 2א-ב מצטמצם מעט היקף היישוב (כ-12\13 דונם, עדיין בין 15 היישובים הגדולים), והוא גדל ומגיע לשיאו בתקופת הברזל 2ג (כ-24 דונם, היישוב ה-12 בגדלו).
היישוב קטן במעבר לתקופת הברזל 2ד (כ-19 דונם, היישוב ה9-\11 בגדלו).
בתקופה הפרסית היקפו יורד עוד (כ-14 דונם), וכן בתקופה ההלניסטית (פחות מ-10 דונם, אם בכלל).
בתקופות שאחר כך נתקיים היישוב בהיקף בינוני עד קטן (מ-11 דונם ומטה).
מסקר כוכבי השתמע כי נתקיים כאן יישוב בתקופת הברונזה המאוחרת 2. בשנת 1974 נשדדה מערת קבורה מתקופה זו במדרון הצפוני של התל, וממצאיה פורסמו; ראו גם במדריך ישראל.
בסקר הר יהודה נמצאו מעט חרסים מתקופת הברונזה המאוחרת, ורק מחוץ לתחום התל, בטרסות שממערות הקבורה ומטה (נראה שהיו כמה מערות כאלה).
בבדיקה הסתבר שגם מעט החרסים שמצא כוכבי עלו רק באזור זה.
קברי תקופת הברונזה המאוחרת בגדור הם אפוא אתר נפרד (2/85/108) בשולי התל.
בתל עצמו לא נמצאה כל עדות ליישוב מהתקופה; נוכח העובדה שפסגתו סחופה עד הסלע, אין להניח כי הדבר נובע מקבורתם של החרסים הקדומים.
קברי ג'דור מצטרפים אפוא לשורה של בתי קברות חסרי יישוב מתקופת הברונזה המאוחרת (או ליד יישוב ארעי דל).
יש לדחות את ההנחה כי בג'דור נתקיימו עיר או יישוב קבע משמעותי בתקופת הברונזה המאוחרת.
הנחל היוצא מאזור החורבה, ואשר מגיע עד עמק האלה, נקרא "נחל גדור", ודרכו עברו לוחמי הל"ה במסעם.
גְדוֹר הוא שמו של יישוב מקראי בנחלת שבט בנימין ושמו של אחד מראשי שבט זה, הנזכר הן בתנ"ך והן במקורות ארכאולוגיים.
אין לבלבל יישוב זה עם היישוב גְדוֹר שבנחלת שבט יהודה.
גדור נזכר בתנ"ך כאחד מראשי שבט בנימין שישבו בגבעון: .
בהמשך ספר דברי הימים נזכר גדור בשנית ברשימת הייחוס של בני שבט בנימין שהיו מראשוני המתיישבים בגבעון.
בהמשך נזכר גדור (בצורת יידוע) כשמו של יישוב בנחלת שבט בנימין: .
ברבים מחרסי גבעון, אשר מתוארכים למאה השישית לפני הספירה, נמצא השם גדר (בכתיב חסר) לצד השם גבען, תוך ציון שמות אנשים שונים.
לפי הסברה, שם היישוב הקדום השתמר בשמו של הכפר ג'דירה, הנמצא כקילומטר אחד צפונית מזרחית לתל גבעון (אלג'יב), ואשר בו שרידים ארכאולוגיים מתקופות שונות.
גדולי עין (שם מדעי: Megalops) היא משפחה של דג גרם מסדרת הטרפוניים המצויה ברחבי האוקיינוסים והימים.
בתוך המשפחה סוג אחד - גדול עין ובתוכו 2 מינים.
דגים אלה הם קרובי משפחה רחוקים של הצלופחים.
גדולי עין הם דגים טורפים היכולים להגיע לאורך 2.5 מטר ולמשקל 161 ק"ג.
הם חיים באוקיינוס האטלנטי וגם באזור האינדו פסיפי בעומקים שונים.
כמו כן הם חיים במים מליחים של שפכי נהרות ואף נכנסים לכמה נהרות בעת הצפתם.
הם בעלי שלפוחית אוויר גדולה ויכולים לנשום אוויר.
דגים אלה טורפים דגים קטנים כמו קיפוניים, ספרוסיים וסרדינים יותר וכן סרטנים ורכיכות.
גדולה מהחיים הוא סרט התבגרות קומי אמריקאי משנת 2018 בבימויה של אן פלטשר על פי תסריט מאת קריסטין האן.
הסרט מבוסס על רומן באותו השם מאת הסופרת ג'ולי מרפי.
בסרט מככבות דניאל מקדונלד בתפקיד ווילודין "וויל" / "דאמפלין" דיקסון, ג'ניפר אניסטון בתפקיד אמה רוזי דיקסון ואודיה רש כחברתה הטובה ביותר, אלן "אל" דרייבר.
וילודין "ויל" דיקסון (דניאל מקדונלד) היא נערה כבדת משקל, אשר לא מרגישה קרובה לאמה רוזי (ג'ניפר אניסטון), מלכת יופי לשעבר וסלבריטאית מקומית שכל עולמה הוא תחרויות יופי מקומיות.
ויל מבלה חלק ניכר מילדותה בחברתה של דודתה לוסי (הילרי בגלי), כבדת משקל אף היא, שבפועל היא זו שמגדלת ומחנכת אותה.
לוסי מכירה לוויל את אלן דרייבר (אודיה רש), שהופכת לחברתה הטובה ביותר.
באמצעות שיריה מעוררי ההשראה של דולי פרטון, לוסי מעניקה לוויל תחושה של ביטחון עצמי, עד אשר לוסי מתה בפתאומיות.
על אף ניסיונותיה, רוזי לא מצליח להתחבר לוויל, שמפתחת תחושות של אנטגוניזם, מבוכה וזלזול מעיסוקיה המרובים כל כך של רוזי בתחרויות יופי.
וויל מתעמתת עם אמה, ומאשימה אותה שהיא מתביישת בה בשל המראה החיצוני שלה.
המתח בין וויל לאלן עולה, והשתיים רבות.
בין חפציה הישנים של לוסי, וויל מוצאת טופס הרשמה לתחרות יופי שלוסי מילאה כשהייתה בת 16 אך מעולם לא הגישה.
וויל מחליטה, כמחאה כלפי אמה וכהוקרה כלפי דודתה, להירשם לתחרות.
לאחר שוויל נרשמת, נרשמות שלוש תלמידות נוספות מבית ספרה של וויל - אלן, מילי מיקלצ'וק (מדי ביילו) גדולת הגוף והאנה פרז (בקס טיילור-קלאוס) הפמיניסטית.
רוזי מרגישה שוויל לועגת לה ולכל תעשיית התחרות, ומזהירה אותה שהתחרות קשה הרבה יותר מכפי שהיא חושבת.
בו (לוק בנווארד), שעובד ביחד עם וויל במסעדה מקומית, מזמין אותה לדייט והשניים מתנשקים, אולם וויל נבהלת ועוזבת בפתאומיות.
וויל מוצאת בין חפציה של לוסי עלון ובו פרסומת ל-Southern Comfort - בר מקומי.
היא מגיעה למקום עם חברותיה, ומגלה שבמקום מופיעות מלכות דראג המחופשות לדולי פרטון.
וויל מתיידדת עם לי וויין (הארולד פרינו), אחד ממלכות הדראג שהיה חבר טוב של לוסי.
ההכנות לקראת תחרות היופי נמשכות, וכאשר וויל וחברותיה מתקשות באימוניהן לקראת החלק של תחרות הכישרונות, לי מסייע להן ומאמן אותן.
כאשר מגיע ערב התחרות, וויל מופיעה במופע מחווה לדולי פרטון, אך על אף שהוא מוצלח - היא נפסלת מלהשתתף בתחרות משום שהפרה את אחד החוקים.
וויל ואלן מתפייסות, כמו גם וויל ובו אשר מתנשקים.
הסרט מסתיים במפגש של כל הדמויות ב-Southern Comfort, כשהן שרות לשירי דולי פרטון.
מרפי היא הסופרת שכתבה את הספר עליו מבוסס הסרט.
ב-15 במרץ 2017 פורסם כי ג'ניפר אניסטון לוהקה לסרט, ותגלם את דמותה של רוזי דיקסון, אמא של וויל (דאמפלין).
ב-13 ביוני 2017 הצטרפה דניאל מקדונלד לאניסטון, בתפקיד הראשי.
ב-15 באוגוסט 2017 לוהקה לסרט גם אודיה רש לתפקיד אלן "אל" דרייבר, חברתה הטובה של ווילודין, שנרשמת יחד איתה לתחרות היופי.
ב-21 באוגוסט 2017 הצטרפו לצוות השחקנים גם דאב קמרון, לוק בנווארד, בקס טיילור-קלאוס, מאדי באליו, ג'ורג'י פלורס וג'ינג'ר מינג'.
צילומי הסרט החלו ב-21 באוגוסט 2017 בקובינגטון, ג'ורג'יה והם הסתיימו באוקטובר.
בספטמבר 2018 רכשה נטפליקס את זכויות ההפצה של הסרט.
באתר Metacritic לסרט יש ציון ממוצע משוקלל של 53 מתוך 100, המבוסס על דעות של 16 מבקרים, המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
גדולה מהחיים הוא סרט דרמה קומית ביוגרפי משנת 2000 המציג ביוגרפיה בדיונית של הסופרת ז'קלין סוזן, בגילומה של בט מידלר.
הסרט הוא קופרודוקציה אמריקאית, בריטית, גרמנית ויפנית בבימויו של אנדרו ברגמן על פי תסריט מאת פול רודניק המבוסס על כתבת פרופיל שפורסמה בשנת 1995 במגזין "הניו יורקר" מאת מייקל קורדה.
הסרט מתאר את סיפור חייה של סוזן, כשהוא מתמקד במאבקיה בראשית הקריירה שלה, כשחקנית שאפתנית הרעבה לתהילה, מערכת היחסים שלה עם בעלה אירווינג מנספילד (נייתן ליין), איתו הביאה לעולם בן אוטיסט, הצלחתה כמחברת הספר "עמק הבובות", והתמודדותה עם סרטן השד שלבסוף הביא למותה.
בסרט מככבים, לצידם של מידלר וליין, סטוקארד צ'אנינג בתפקיד פלורנס מייבל, חברתה הטובה ביותר של סוזן; דייוויד הייד פירס, עורך הספרים מייקל הייסטינגס; וכן ג'ון קליז כמוציא לאור הנרי מרקוס.
עוד משתתפים בסרט, בתפקידי משנה: ג'ון לרוקרט, אמנדה פיט, כריסטופר מקדונלד, דבי שפירו ופול בנדיקט.
ב-28 בינואר 2000 הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית והוקרן ב-750 בתי קולנוע, אולם זכה לביקורות חריפות מצד המבקרים אשר הרחיקו את הקהל, כך שהסרט הכניס רק 3 מיליון דולר בקופות הכרטיסים, הרבה פחות מעלותו - 44 מיליון דולר.
מידלר הייתה מועמדת לפרס פטל הזהב בקטגוריית השחקנית הגרועה ביותר.
הסרט הוא הפקה בינלאומית, בשיתוף ה-BBC, Lobell-Bergman Productions, Marbeni, Mutual Film Corporation, Tele-Munchen, טוהו וסרטי יוניברסל, ועל כן - זוהי הפקה אמריקאית-בריטית-גרמנית-יפנית.
עם זאת, אף על פי שזו הפקה בינלאומית, הסרט לא הופץ ביפן.
הסרט קיבל ביקורות חריפות מאוד מצד המבקרים, ובאתר האינטרנט Rotten Tomatoes יש לו דירוג של 25% המבוסס על 61 ביקורות.
בט מידלר הייתה מועמדת לפרס פטל הזהב בקטגוריית השחקנית הגרועה ביותר, אך "הפסידה" את הפרס למדונה על הופעתה בסרט "הדבר הטוב הבא".
גדולה מהחיים היא סדרת טלוויזיה מונפשת צרפתית-סינית משנת 2008 אשר שודרה במקור בערוץ France 5. הסדרה נוצרה על ידי Alphanim (כיום נקראת Gaumont Animation) יחד עם Jiang Toon Animation, והופצה על ידי Cookie Jar Entertainment (כיום נקראת DHX Media).
אורכו של כל אחד מ-52 פרקי הסדרה הוא כ-13 דקות.
העונה הראשונה תורגמה לאנגלית על מנת שתופץ בארצות הברית.
בספטמבר 2010 הסדרה שודרה בערוץ Gulli הצרפתי.
בישראל, הסדרה שודרה בערוץ הילדים ובערוץ לוגי.
אמילי - ילדה בת 10 שגדלה לגובה של 3 מטרים.
אלמר באוקאן - ילד בן 11 שמשפחתו מארחת את אמילי.
במהלך שהותה היא הופכת להיות אחותו הקטנה המאומצת.
פרד - ילד בן 10, נוטה להיות עצבני.
בטי - נערה שאמילי עוזרת לה לבנות בקתה.
ג'ונאס - ילד בו אמילי מתאהבת.
קינובי - תרמיל גב של אמילי בצורת דוב פנדה שמתעורר לחיים.
קאלאס קרדמוהן - ילדה בת 11 שמקנאת בגודלה של אמילי ומתחרה איתה על תשומת לבו של ג'ונאס.
ז'ורז' פאו-ג'ו - חבר של קאלאס ופיונה.
פיונה סוראיו - חברתה של קאלאס המעריצה אותה.
הגרסה העברית בוימה על ידי אורלי קטן ושודרה באותה שנה
גדות האוהיו היא בלדת רצח (מוֹריטָאט) עממית אמריקאית מהמאה ה-19 שמחבריה אינם ידועים.
בשיר מספר הדובר שהזמין את אהובתו לטיול קצר לגדות נהר האוהיו, וכשזו לא שעתה להצעת הנישואים שלו, רצח אותה.
השיר דומה דמיון שטחי לכמה בלדות רצח אחרות כדוגמת "Omie Wise" ו-"Pretty Polly", שגם הן נמסרות מפי מְסַפֵּר גיבור רוצח בשם וילי.
ואולם הבדל משמעותי נמצא בנרטיב: הרוצח מסביר למה הרג את אהובתו, וחלק ניכר מהשיר הוא ביטוי של הצער והחרטה שלו בעקבות המעשה.
מבחינה מוזיקלית השיר מיוחד בפזמון החוזר שלו, שבו מבטא הדובר את אהבתו ואת תקוותו לעתיד משותף עם האהובה.
מרכיב זה מעניק לשיר ממד פסיכולוגי שונה, וכן מאפשר לזמרי הליווי (או לקהל) להצטרף בשירה בפזמון.
בחלק מהמקרים שבהם הושר השיר בפי נשים (כמו זה האחרון) עובדו המילים כדי להתאימן למבצעת אישה.
גדי אריאלי (נולד ב-6 באוגוסט 1956) הוא איש ציבור ישראלי אשר כיהן כמנכ"ל משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה.
קודם לכן שימש כמנכ"ל מכון היצוא.
למד בבית ספר יסודי קפלן בעיר ובתיכון אורט יד ליבוביץ נתניה.
ב-1975 התגייס לצה"ל ושירת בחיל הים.
לאחר הצבא עבד בגידולים חקלאיים במשך שלוש שנים.
בשנים 1998–2005 שימש סמנכ"ל פיתוח עסקי וסמנכ"ל לוגיסטיקה, חברת Kenvelo europe.
בנוסף הקים רשת בתי אופנה, ולאחר זמן קצר כמנהל פרויקטים בחברת ההסעות "מרגלית", עבר לתפקיד סמנכ"ל ולאחר מכן מנכ"ל רשת האופנה "Kenvelo" שהחזיקה בחנויות באירופה ובישראל, וסגרה את פעילותה בישראל ב-2006.
בשנים 2006–2017 שימש מנכ"ל מפלגת הליכוד.
בשנת 2016 מונה על ידי ראש הממשלה ושר הכלכלה דאז בנימין נתניהו למנכ"ל מכון היצוא ושימש בתפקיד עד אפריל 2022.
בבחירות המקומיות ב-2018 התמודד מטעם הליכוד לראשות עיריית חדרה אך הפסיד לצביקה גנדלמן.
בשנים 2018–2023 שימש כחבר מועצת העיר חדרה.
בינואר 2023 מונה למנכ"ל משרד החדשנות, המדע והטכנולוגיה על ידי השר אופיר אקוניס.
במרץ 2025 סיים את תפקידו.
הוא בעל תואר ראשון להנדסה ועיצוב בטכנולוגיה עם התמחות בהנדסת טקסטיל מבית הספר הגבוה "שנקר".
גְּדוֹתָן (שם מדעי: Eupatorium), או אֶבְפָּטוֹרְיוֹן, הוא סוג צמח בעל פרחים משבט הגדותנים שבמשפחת המורכבים.
הסוג מכיל עשרות מינים, שרובם עשבוניים רב-שנתיים הגדלים לגובה של 0.5–3 מ' ומקצתם שיחים.
הגדותן גדל בעיקר באקלים ממוזג בחצי הכדור הצפוני.
שמו העברי של הצמח נקרא על שום בית גידולו על גדות נחלים, בעוד שמו המדעי נקרא על שם מיתרידטס השישי, מלך פונטוס, המכונה דיוניסוס אופטור.
בעבר שויכו כ-800 מינים לסוג גדותן, אולם עם השנים הם סווגו תחת סוגים אחרים, וכיום הסוג כולל כ-40–60 מינים, כתלות באופן הסיווג.
רוב מיני הגדותן גדלים באמריקה.
מבין המינים שגדלים בחצי הכדור המזרחי יצוין גדותן הביצות שגדל בביצות ונחלים באירופה, בארצות הים התיכון, לרבות בישראל, ובמרכז אסיה והקווקז.
מיני גדותן משמשים צמחי נוי, בפרט מינים מאזורי הגידול באסיה.
מינים אחרים משמשים צמחי מרפא למחלות שונות, החל בהצטננות ומחלות חום אחרות ועד לטיפול ומניעה של קדחת דנגי.
יחד עם זאת, הצמח עלול להכיל תרכובות רעילות לאדם.
מינים שונים מאמריקה הדרומית הם מקור לתחליפי צבע ולחומרי מתיקה.
גדות תעשיות ביוכימיה בע"מ היא חברה ישראלית העוסקת בייצור, פיתוח ושיווק של חומרי גלם וכימיקלים לתעשיית המזון, תוספי הבריאות, הדטרגנטים, התעשייה הפרמצבטית והטואלטיקה.
מפעל החברה ממוקם באזור מפרץ חיפה, והיא אחת החברות הוותיקות והמובילות בישראל בתחום תוספי המזון והכימיקלים.
החברה נוסדה בשנת 1974 כחלק מקבוצת גדות הוותיקה, שהוקמה עוד בשנות החמישים.
ב-2005 הונפקה החברה לראשונה בבורסה בתל אביב, וגייסה כ-124 מיליון ש"ח.
בעבר הייתה החברה בבעלות קבוצת דלק שבשליטת יצחק תשובה, ושותפה עיקרית נוספת הייתה בז"ן (בתי הזיקוק).
עם השנים עברה החברה שינויים מבניים ומספר גלגולי בעלות, וב-2014 הפסיקה את תפקודה כחברה ציבורית.
עם היווסדה, ההון הראשוני הגיע מחברות תעשייתיות גדולות במשק הישראלי, ובהמשך גייסה כסף בשוק ההון הציבורי.
בנקודות שונות מאז הקמתה, הבעלות התחלקה בין קבוצת דלק (עד 71%), בז"ן (עד 26%) ומשקיעים מוסדיים נוספים.
נתח ההון של החברה הציבורית ירד לאחר רכישתה מחדש מידי המשקיעים הציבוריים והפיכתה לחברה פרטית.
גדות מתמחה בייצור פרוקטוזה, חומצת לימון ומלחיה, רכיבים תזונתיים ומלחים לשימושים מגוונים בתעשיית המזון, הפרמצבטיקה, הדטרגנטים והקוסמטיקה.
עיקר המוצרים מיועדים ליצוא – מעל 90% מהם מופנים לשוקי חו"ל, ובעיקר לאירופה, אמריקה ואסיה.
במהלך רוב שנותיה העסיקה החברה בין 50–110 עובדים, בהתאם להיקף הפעילות ומתכונת המפעל.
בין המנהלים הבולטים נמנים יעקב זק, שניהל את החברה לאורך 13 שנים עד 2010, ודן מסיקה שהחליפו לאחר תקופה זו.
יעקב זק – מנכ"ל החברה במשך כעשור עד 2010.
דן מסיקה – מנכ"ל החברה משנת 2010 ואילך.
דירקטוריון החברה לאורך השנים כלל נציגים מקבוצת דלק, בז"ן ונציגי הציבור בתקופת פעילותה כחברה ציבורית.
חברת גדות הציגה לאורך השנים תנודתיות בתוצאותיה הפיננסיות.
ב-2004 רשמה רווח נקי של כ-20 מיליון ש"ח (מתוך הכנסה חד פעמית).
בשנים 2009–2010 רשמה רווחים של כ-7 מיליון דולר, אך לאחר מכן נקלעה להפסדים כבדים – בין השאר בשל השקעות במפעל חדש בסין.
עד 2015 הפסדי החברה לקבוצת דלק עמדו על מאות מיליוני ש"ח.
המפעל בסין (שנבנה בהשקעה של כ-60 מיליון דולר ב-2009) סבל מהפסדיות ולא עמד בתחזיות.
הכנסות החברה ירדו עד רמה של כ-343 מיליון ש"ח בשנה בשנים 2004–2005, ומחזור המשקיות דעך.
המפעל הראשי נמצא באזור מפרץ חיפה, סמוך לנחל קישון.
במקביל, החברה ניסתה לפעול גם בזירה הבינלאומית: הקימה מפעל לייצור חומצת לימון בסין והחזיקה סניפים ומרכזי שיווק באירופה, אולם חלק מניצול האפשרויות הבינלאומיות לא התממש והפעילות בחו"ל הצטמצמה בהמשך הדרך.
גדות תעשיות ביוכימיה מהווה נדבך חשוב בפיתוח תעשיית הכימיקלים והמזון בישראל, ובמשך שנים הייתה ספקית מרכזית של רכיבי יסוד ליצוא, המשקאות והתעשייה המקומית.
כישלון ההשקעה בפעילות הסינית היה חלק ממספר משברים שאפיינו את השוק התחרותי בשנים האחרונות, אך החברה נותרה שחקנית משמעותית בישראל, בזכות הידע הנצבר והמוניטין.
גדי יגיל (נולד ב-18 בינואר 1945) הוא שחקן וקומיקאי ישראלי, זוכה פרס התיאטרון הישראלי ופרס הרשות הלאומית לתרבות היידיש למפעל חיים.
גדי יגיל נולד בשם גד ציגלמן בחיפה להורים דוברי יידיש - רוזה ודוד ציגלמן, שעלו לישראל מגרמניה.
את שירותו הצבאי עשה בלהקת פיקוד צפון בין השנים 1963–1965.
את דרכו על הבמות החל מיד לאחר שחרורו בתיאטרון העממי של אברהם דשא (פשנל), בתפקיד ראשי בהצגה "תעלולי נסר-א-דין".
אחרי כן הופיע בתיאטרון הקאמרי בהצגות "עוץ לי גוץ לי" ו"האדרת" על פי גוגול.
השתתף בהצגות התיאטרון המוזיקלי של גיורא גודיק ובמחזות הזמר "הלו, דולי!" ו"אירמה לה דוס מיפו".
הופיע בתוכנית יחיד "חיי כלב" שהוצגה מעל 600 פעם, בין השנים 1975–1985. הופיע בשתי תוכניות יחיד נוספות - "חיקיתי לך ארצי" ו"עובר ושב".
בראשית שנות ה-80 השתתף בהצגה "זוג משמים" עם רבקה מיכאלי.
בשנת 1979 היה יגיל הראשון שגילם את דמותו של החתול בתוכנית הטלוויזיה לילדים "מועדון החתול שמיל".
ביידיש הופיע לראשונה ב-1970 בהצגת "שירי חומש" של איציק מאנגער בתיאטרון העממי וכן ב"מגילה" של מאנגער בתפקיד פסתרוגתא ופנפתא בטלוויזיה הישראלית.
ב-1985 הנחה את הפסטיגל לאותה שנה, לצידו של אבי קושניר.
בשנים 1986–1987 השתתף במופע בידור עם מוטי גלעדי שנקרא "המוסד לבידוח לאומי", התוכנית כללה מערכונים, אחד היה על זמר ואמרגן ("כל היום את שיבולת"), ומערכון נוסף היה על טרמפיסט במכונית שנתקעת.
ב-1990 הופיע לראשונה עם תיאטרון "יידישפיל" ב"שירי חומש" בהפקה מיוחדת לפסטיבל ישראל, בשנת 1993 השתתף בתפקיד הכושי מידג' בהצגה "אני לא רפפורט" לצידו של יעקב אלפרין.
ב-1995 השתתף בהפקה מחודשת של "שירי חומש", ב־1998 ב"מנגינה שבלב" ומאוחר יותר ב"געבירטיג".
ב-1989 השתתף בסדרת הטלוויזיה "שכנים" בערוץ 1. שיחק בתיאטרון באר שבע בקומדיות "כסף קל" ו"חלום ליל קיץ" בתפקידים ראשיים וכן ב"דוקטור דוליטל", "גוליבר", "ספר הג'ונגל", וב"סקפינו", "דז'יגאן ושומאכר לנצח" עם יעקב בודו.
ב-2007 שיחק בתפקיד פשוניאק בהצגה "הרטיטי את ליבי" מאת חנוך לוין בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2009 השתתף בסדרה "המובילים" בערוץ לוגי, שם שיחק בתפקיד הקפטן.
החל מ-2014 החל לגלם את הרוזן במחזה של צ'כוב "איבנוב" בתיאטרון הקאמרי ושיחק במקביל בחמש מחזות נוספים.
בשנת 2015 הוא משחק בתיאטרון הקאמרי במחזות "אח יקר" של גדי ענבר ו"אופרה בגרוש" של ברטולט ברכט.
בשנת 2016 החל לשחק במחזה "האורחת" מאת סביון ליברכט בתיאטרון בית ליסין.
בשנת 2017 הוענק ליגיל פרס מפעל חיים במסגרת טקס פרסי התיאטרון ב-2017. מנימוקי חברי הוועדה: "במשך שנים רבות יגיל מדלג בין הבמות השונות וממלא אותן באלגנטיות, בטעם, בעדינות ובחמימות.
הקהל והבמה - מחזירים לו אהבה רבה".
בפברואר 2018 החל להשתתף, לצד השחקן עידו רוזנברג, בהצגה של תיאטרון בית ליסין "מר גרין", בה הוא מגלם אלמן מבוגר אשר מתעמת עם הנטיות המיניות של המטפל הצעיר שלו ועם משקעי העבר.
ב-2019 החל שיחק בהצגה של תיאטרון בית ליסין (בשיתוף עם תיאטרון חיפה) "דברים שאני יודעת", בה גילם את האב, בוב פרייס.
יגיל נשוי לבלהה, בתו של השחקן משה חורגל, ואב לשלושה.
אחד מבניו הוא הסופר ומבקר הספרות רן יגיל.
בנובמבר 2002 נפגע יגיל בתאונת דרכים, כאשר נדרס פעמיים על ידי איש מבוגר שלא הבחין בו.
כתוצאה מהתאונה סבל משברים בגפיו ובגבו, אולם ניצל משתי פגיעות ראש חמורות בזכות העובדה שחבש קסדה בעת האירוע.
יגיל הצליח לבסוף להשתקם מהתאונה ולשוב למשחק.
גדי סוקניק (נולד ב-26 באוגוסט 1952) הוא איש תקשורת ישראלי, לשעבר מגיש מהדורת החדשות המרכזית של חדשות 2. כיום הוא משמש כפרזנטור של חברות מסחריות.
גדי סוקניק נולד בקריית טבעון, בנו של מרדכי, ממקימי "פלגות הלילה" של וינגייט והפלי"ם.
התגייס לצה"ל ב-1970 ואת שירותו הצבאי הסדיר, שנמשך חמש שנים, עשה בקומנדו הימי, שייטת 13, בה המשיך לשרת במילואים עד גיל 45. השתתף בין השאר במבצע אביב נעורים (חיסול מנהיגי המחבלים בביירות) ובמבצע החשאי להעלאת יהודי אתיופיה מסודאן בדרך הים.
לאחר שחרורו מהצבא למד פילוסופיה ותיאטרון לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים.
משנת 1978 ועד שנת 1990 שימש כתב כלכלי בקול ישראל בירושלים ואחר כך בתל אביב.
במקביל, סיקר את הכלכלה בעיתונים שונים, בעיקר ב"גלובס".
בשנת 1991 עבר לערוץ הראשון בטלוויזיה.
בתחילה שימש כתב פלילי ולאחר כמה חודשים עבר להיות כתב מדיני, והיה מעורב בשערורייה-זוטא, כאשר שעות אחדות לפני שהותר לפרסום שהמבצע לשחרורו של נחשון וקסמן נכשל, ולאחר שהמבצע הסתיים, עקף סוקניק את הצנזורה במחאה ורמז על כישלון המבצע באומרו בשידור חי ש"זהו אינו ערב שמח".
בעקבות אותו ערב, הגמישה הצנזורה את פעילותה בישראל.
בפרשה אחרת, שכונתה בעיתונות "פרשת ראש השב"כ", חשף סוקניק חשדות נגד ראש השב"כ, יעקב פרי.
ככתב מדיני סיקר את תהליך השלום בארץ ובעולם.
בשנת 1995 עבר לערוץ 2, שם שימש כעורך הפוליטי ובמקביל, הגיש את תוכניות האקטואליה "אולפן שישי" לצדו של עמנואל רוזן.
לאחר עזיבתו של רפי רשף את חברת החדשות הגיש את "חמש עם" (עד שנת 2001).
לאחר שיעקב אילון עזב את הגשת המהדורה המרכזית של "חדשות ערוץ 2" ב-2001, תפס סוקניק את מקומו לצדה של מיקי חיימוביץ'.
מאז עזיבתה של חיימוביץ' בסוף שנת 2002, הגיש סוקניק את המהדורה לצדה של יונית לוי.
בנוסף להנחיית מהדורת החדשות, הגיש סוקניק גם משדרים מיוחדים בערוץ 2 ובהם משדרי "יומטוב" למען ילדים ונוער בסיכון בישראל (לצד אסי כהן בשנת 2005 ולצד איל קיציס בשנת 2006), הסדרה "עשר הכי", "סודי ביותר" (על היחידות המובחרות בצה"ל), את טקס אנשי השנה 2007 לצד יובל סמו, את השעשועון "הפוליגרף" ועוד.
התוכנית "הפוליגרף" ספגה ביקורות רבות, הגורסות שמדובר בתוכנית עם נושאי שיחה גסים מדי לשעת צפייה כזאת.
ב-24 בינואר 2007 שידר ממסיבת העיתונאים של הנשיא משה קצב, שהואשם באונס.
סוקניק קרא קריאות ביניים במהלך שמיעת טענותיו של הנשיא קצב כלפי התקשורת והמתלוננות, בתגובה קצב תקף אותו בשידור חי ואת ערוץ 2.
ביולי 2007 הודיע סוקניק כי אין בכוונתו לחדש את חוזהו, ובמקביל חתם על חוזה עם בנק לאומי למשכנתאות, לפיו ישמש כפרזנטור של הבנק במשך שלוש שנים.
את מהדורת החדשות האחרונה הגיש ב-1 באוגוסט 2007.
בשנת 2008 שימש, בין היתר, כיועץ לאיש העסקים יצחק תשובה, וליווה אותו בחנוכת מלונות פלאזה בניו יורק ובלאס וגאס.
בשנת 2008 הקים עם סיגל אביטן את חברת פרסקאסט המתמחה בשידורי טלוויזיה באינטרנט.
באותן שנים ביים כמה סרטים תיעודיים: על רצח רבין, על הסתלקות אריאל שרון, ועל אסון השייטת.
בשנים 2009–2010 הגיש את תוכנית האקטואליה היומית "אנשי היום" בערוץ 2. בשנת 2011 שימש כתב ומגיש בתוכנית התחקירים '360' של זכיינית ערוץ 2 "רשת".
הגיש את הסדרה האקולוגית "האיש הירוק" (רשת, ערוץ הבריאות), המשודרת בערוצי הכבלים והלוויין.
בין השנים 2013–2017 עבד בערוץ 10, שם היה המגיש האחרון של התוכנית "לילה כלכלי" שירדה מהמסך לפני פיצול ערוץ 2, והגיש את "המטה המרכזי" (לאחר עזיבתו של נדב פרי).
כמו כן הפיק והגיש סרטים תיעודיים, ביניהם "קול אנשי הדממה", תחקיר על אסון השייטת.
בסוף 2011 הגיש את "האיש הירוק", תוכנית שעסקה בנושאי איכות הסביבה וירדה מהאוויר כששנחשף שחברת ההפקה שלה מכרה זמן מסך פרסומי ושילבה תוכן שיווקי סמוי.
ב-2020 השתתף בתוכנית המציאות "הזמר במסכה" של ערוץ 12, בתור הדב והודח שלישי.
סוקניק משמש גם פרזנטור של חברת הייעוץ הפיננסי קרדיט קלין.
סוקניק משמש מגיש בערוץ דמוקרטtv.
סוקניק היה נשוי לנילי סוקניק.
לזוג שני ילדים, העיתונאית תמר סוקניק וחנן.
לאחר גירושיו, ניהל מערכת יחסים עם לימור פילו ולהם בן זיו.
בשנת 2013 אימץ סוקניק אורח חיים טבעוני.
גדי חגאי הוא עיתונאי, עורך וקופירייטר ישראלי.
חגאי החל את דרכו העיתונאית ככתב עיתון הסטודנטים "תזה" וכמפיק ועורך במוסף "7 לילות" של עיתון "ידיעות אחרונות".
בהמשך עסק בתפקידי כתיבה ועריכה שונים בקבוצת "ידיעות תקשורת" ושימש ככתב העיתון "במחנה".
בין השנים 1997 ו-1998 עבד כיועץ תקשורת עבור תנועת "ארבע אמהות".
לאחר מכן עסק בתפקידי דוברות ויחסי ציבור שונים והיה שותף בהקמת אתר אינטרנט לסחר אלקטרוני.
בין השנים 2003 ו-2007 היה עורך מגזין הנוער "מעריב לנוער" ובהמשך עורך עיתוני הילדים והנוער של "מעריב".
בעלי חברת "קופי בר" לשירותי תוכן שיווקי, כתיבה ועריכה.
גדי טאוב (נולד ב-19 באפריל 1965, י"ז בניסן ה'תשכ"ה בירושלים) הוא היסטוריון, סופר, תסריטאי, עיתונאי ופובליציסט ישראלי; ד"ר להיסטוריה של ארצות הברית, מרצה ב, במגמה לתקשורת ומדיניות ציבורית.
מהמבקרים הבולטים של הפוסטמודרניזם בישראל.
טאוב נולד בירושלים, בנו של העיתונאי והפרשן הכלכלי יצחק טאוב.
בצעירותו, הגיש בימי שבת בבוקר ברשת א' של קול ישראל את תוכנית התסכיתים "מי ישן".
לאחר שירותו הצבאי בחיל האוויר, הגיש בערוץ הראשון את רצועת תוכניות הילדים "זאפ לראשון", וכן מספר תוכניות בגלי צה"ל, ובהן "ציפורי לילה".
ב-1990 שר בפסטיגל את השיר "הצגה" שכתב דני רובס.
טאוב בעל תואר ראשון ושני בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב, ותואר דוקטור מאוניברסיטת ראטגרס בניו ג'רזי.
עבודת הדוקטורט שלו עוסקת בהיסטוריה של ארצות הברית ובפרגמטיזם האמריקאי.
בשנת 1992 יצא לאור ספרו הראשון למבוגרים, "מה היה קורה אם היינו שוכחים את דוב", בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
ערך את כתב העת לספרות ולחברה "מקרוב" יחד עם נסים קלדרון, כתב במשך השנים טורי דעה ב"מעריב" וב"ידיעות אחרונות".
כמו כן טאוב כתב בעמוד הדעות של "הארץ" במשך שנים רבות עד ינואר 2023, כשאז החליט "הארץ" להפסיק לפרסם את מאמריו עקב חילופי השלטון בישראל ותמיכתו ברפורמה המשפטית.
הוא היה משתתף קבוע בתוכנית "מועצת החכמים" בערוץ 10, ומשמש כחבר בוועד המנהל של מרכז מציל"ה למחשבה ציונית, יהודית, ליברלית והומניסטית.
טאוב מעיד על עצמו שהוא אתאיסט בעל זהות יהודית.
הוא מלמד בבית הספר למדיניות ציבורית ובחוג לתקשורת באוניברסיטה העברית, ובאוגוסט 2011 התמנה בה למרצה בכיר.
על ספרו "המכשפה מרחוב מלצ'ט 3" זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער לשנת תשס"א (2000-2001).
הספר עובד לסרט טלוויזיה בבימויה של דינה צבי-ריקליס.
הרומן רב המכר מפרי עטו "אלנבי" עובד על ידו, יחד עם ארז קו-אל, לסדרת טלוויזיה בערוץ 10 באותו שם.
בנוסף, הוא תסריטאי שותף והבמאי של הסדרה "הרמון", אשר שודרה ברשת 13, ומבוססת על סיפוריהן האמיתיים של כתות בישראל, ובהן הכת של גואל רצון.
טאוב מופיע בסדרה בתפקיד אורח.
טאוב מגיש פודקאסט בשם "גדי טאוב: שומר סף" החל ממאי 2020, שעוסק בענייני דיומא, בייחוד בפוליטיקה ישראלית ואמריקנית, בסוגיות מדיניות ובמערכת המשפט.
הפודקאסט זכה במקום שני בקטגוריית פודקאסט האקטואליה ופוליטיקה של השנה "בתחרות פודקאסט השנה של גיקטיים" בשנת 2023. מאז התרחב הפודקאסט, וכיום יש לו סדרות משנה תחת 'שומר סף'.
בדצמבר 2022 היה טאוב מרצה אורח במכון המחקר ההונגרי המקושר לוויקטור אורבן ולמפלגת הפידס.
קשריו עם המוסד צוטטו על ידי עיתון "הארץ" כאחד משני נימוקים להפסקת פרסום מאמריו בעיתון.
הנימוק השני היה התבטאויותיו בעד החלשת מערכת המשפט בישראל ו"ההפיכה המשטרית", כהגדרת העיתון.
בסוף 2022 החל להגיש לצד אורי משגב, מוסי רז ופולי ברונשטיין תוכנית שבועית בערוץ כנסת בשם "מבקרי המדינה", וכן כחבר בפאנל הפרשנים בתוכנית הטלוויזיה "סופשבוע" בהנחיית יעקב ברדוגו, בערוץ עכשיו 14.
ממרץ 2023 עד ינואר 2024 הגיש טאוב תוכנית רדיו יומית בשם "שומר סף" ברדיו גלי ישראל.
מספטמבר 2023 משתתף טאוב בתוכנית אקטואליה שבועית "אולפן שישי של משמר הסף", תוכנית אותה יזם טאוב ביחד עם אתר מידה.
באוקטובר 2025 הצטרף לצוות הפרשנים של התוכנית "הערביסטים" בהגשתו של צבי יחזקאלי, בערוץ i24NEWS.
במסגרת התוכנית הוא משתתף בניתוח התפשטות הג'יהאד ב.
טאוב מרבה להציג את תפיסתו, לפיה מדינות המערב אינן מסוגלות להתמודד עם הגירה של איסלאמיסטים ממדינות עולם שלישי אליהן, מכיוון שהמהגרים בעלי ריבוי טבעי גבוה מהתושבים המקומיים, ולטענתו כך הם משנים את צביון המדינה אליה היגרו לפי עקרונות האסלאם.
טאוב לוקח חלק בארגון חזון לאומי ומעביר הרצאות בתוכנית למנהיגות ציבורית.
עיקר ביקורתו של טאוב על הפוסטמודרניזם הישראלי מתמקדת בממד ה"מפרק" שבו.
ההגות הפוסטמודרנית טוענת, לרוב, שמסגרות לאומיות, אידאולוגיות, ערכים וכלל התפיסות התרבותיות שיש לבני-האדם הן תבניות שנוצרות באופן חברתי והיסטורי, ויש בהן ממד מדכא (הן קודמות לסובייקט ו"מבנות" אותו).
עיקר ההגות הפוסט-מודרנית עוסקת בפירוק של מבני השיח ושל "הנרטיבים הגדולים", שכן לטענתה אין תרבות "גבוהה" או "נמוכה", ואין תרבות "טובה יותר" או "טובה פחות".
בישראל בא הדבר לידי ביטוי בעיקר בביקורת של הוגים האמונים על קו מחשבה זה, כלפי כור ההיתוך הישראלי, שהדיר לטענתם את המהגרים היהודים הלא-אשכנזים, וכן את הפלסטינים ואת ערביי ישראל.
לטענת חלק מהמבקרים הפוסט-מודרניים והפוסט-ציונים יש לאפשר מציאות רב-תרבותית, שכן, בין השאר, לא ייתכן מכנה משותף שאינו משקף מבנה כוח, והעדפה תרבותית של קבוצה אחת על אחרת.
לטענת טאוב, מה שנתפס בטיעונים הללו כביקורת חברתית-שמאלנית אינה אלא תפיסה ימנית אינדיבידואליסטית.
לטענתו, יש בביקורת על הערכים המשותפים משום קריאה לפירוק החברה, הפוגעת בחלשים יותר, שכן התוצאות הפרקטיות של מהלכים כאלו הן פירוקה של מדינת הרווחה, הפרטתה הכלכלית והחברתית של החברה, והעדר האפשרות לסולידריות וחיים משותפים.
מה שנראה לטענתו כשמאל רדיקלי (פוסט-מודרניסטי) אינו בעצם אלא ימין רדיקלי.
טאוב מותח ביקורת חריפה על התקינות הפוליטית, וטוען שמדובר בתופעה הרסנית ופגיעה בחופש המחשבה והדיבור.
הוא ביקר בחריפות את התקינות הפוליטית בהקשר לטרור האסלאמי וטען שהריאקציה לתקינות זו תהייה עליית הימין הקיצוני.
הוא ביקר את התבטאות התקינות הפוליטית והפוסט-מודרניזם באקדמיה בארצות הברית, בייחוד בחוגים להיסטוריה ולימודי מגדר, שם הפרופסורים מצהירים שמטרתם היא לקדם נרטיבים מוטי-אג'נדה (למען המדוכאים ואוכלוסיות מוחלשות) ולא לחתור לגילוי האמת ולהציג תמונה נכונה של המציאות.
הוא סיכם שהתקינות הפוליטית היא לדעתו "איסור לומר את האמת".
בשנת 2009, לאחר שנחשף שמפקד חיל הים אלי מרום נוהג לבלות במועדוני חשפנות, פרסם טאוב בידיעות אחרונות מאמר דעה שבו הביע תמיכה במועדונים אלו.
המאמר עורר דיון ציבורי בנושא.
טאוב ראה עצמו בעבר חלק ממחנה השמאל הציוני.
בשנת 2010 פרסם מאמר ב"ניו יורק טיימס" בו כתב כי המתנחלים מסכנים את קיומה של ישראל ואת הציונות, וכי סיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל יהפכו אותה למדינת אפרטהייד.
לאחר מבצע עמוד ענן והאביב הערבי, גיבש בהדרגה עמדות ימניות, הביעה תמיכה בליכוד ובבנימין נתניהו.
טאוב מגדיר את עצמו איש מרכז.
לדבריו הוא תומך בפתרון שתי מדינות לשני עמים, אך סבור שפתרון זה בלתי ניתן ליישום בעתיד הקרוב, עקב הכאוס ששורר במזרח התיכון וברשות הפלסטינית בפרט.
לטענתו, סיום השלטון הישראלי ביהודה ושומרון באופן חד-צדדי על ידי ישראל רק ירע את מצבם של הפלסטינים, שייפלו קורבן לשלטון כנופיות אלים שיפגע בזכויות אדם.
במאמרים רבים הביע טאוב תמיכה בממשל חמאס ברצועת עזה, בטענה שהוא עדיף משליטת הרשות הפלסטינית וכי לדעתו שליטה זו מאפשרת לחמאס לפתח תשתיות אזרחיות בעזה ולכן יימנע מהסלמה.
בראיון לאתר Quillete ב-29 ביולי 2024, בעיצומה של מלחמת חרבות ברזל, אמר בין השאר שעל ישראל לספח את צפון רצועת עזה, וכי היא חייבת לנצח ניצחון מוחץ במלחמתה נגד טבעת אויביה, וכי הוא מקווה שישראל היא זו שתצליח להעיר את המערב "הפרוגרסיבי" מתרדמתו המסוכנת.
ביקורת על האקטיביזם השיפוטי וה-"Deep State"
טאוב מותח ביקורת חריפה על האקטיביזם השיפוטי.
לדבריו, הדבר מתבטא במשפטיזציה של הפוליטיקה ובפוליטיזציה של המשפט ופוגע בדמוקרטיה ובמשילות וגם באמון הציבור במערכת המשפט.
בפוסט בפייסבוק הוא כתב: .
טאוב מקדם את גרסתו לתאוריית הקונספירציה "Deep state", לפיה לשופטים ופקידים בישראל חסרים איזונים ובלמים חיוניים, הם לעיתים מונעים מנבחרי הציבור לממש את מדיניותם, ועוד.
בשנת 2020 פרסם גדי טאוב את ספרו "ניידים ונייחים: מאבקן של האליטות כנגד הדמוקרטיה הישראלית".
בספר זה פורש טאוב את הגותו לפיה שני המחנות העיקריים במדינות המערב הם הניידים והנייחים.
על פיו, מאז נפילת חומת ברלין ועד ימינו, הוויכוח הפוליטי החשוב ביותר הוא לא ימין מול שמאל אלא ניידים מול נייחים.
לטענת טאוב, הנייחים הם אנשים שמאופיינים כבעלי מעמד כלכלי נמוך עד בינוני ולכן הם נוטים להיות תלויים יותר במדינה ובגלל זה הם קהילתיים יותר, לאומיים יותר ומסורתיים יותר.
לעומתם הניידים, כבעלי מעמד כלכלי בינוני עד גבוה, אינם תלויים במדינה מבחינה כלכלית ולטענת טאוב הם מסוגלים לקחת את חפציהם ואת פרנסתם ממדינה למדינה בלי שפרנסתם תיפגע.
הם אינם תלויים במדינה מבחינה כלכלית ולכן לשיטת טאוב הם פוסט־לאומיים, קוסמופוליטיים וגלובליסטים, ולפי טאוב הם רוצים עולם בעל שוק חופשי גלובלי ולא מדינות לאום שמגבילות את האנושות.
טאוב נישא לקטי קמחי בשנת 1998, ובשנת 1999 הם התגרשו.
לאחר מכן היה מספר פעמים בקשר זוגי, בין השאר עם סמדר קילצ'ינסקי ועם העיתונאית נטשה מוזגוביה.
החל מ-2017 חי בזוגיות עם ולדה טאוב, אזרחית אוקראינה, ביוני 2019 נישא לה בנישואים אזרחיים מחוץ לגבולות ישראל, וכעבור מספר שנים התגרש.
המרד השפוף - על תרבות צעירה בישראל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1997
המתנחלים והמאבק על משמעותה של הציונות, ידיעות ספרים, 2006
מהי הציונות, ידיעות ספרים, 2010
ניידים ונייחים: מאבקן של האליטות כנגד הדמוקרטיה הישראלית, סלע מאיר, ספריית שיבולת, 2020
(עורך), הנאורות, מוסד ביאליק, 2016. אוסף מאמרים שעוסקים בנאורות, בתנועת ההשכלה העברית, באסכולה הסקוטית ובגישה הצרפתית.
מה היה קורה אם היינו שוכחים את דוב, הוצאת הקיבוץ המאוחד: ספרי סימן קריאה, תשנ"ג 1992
נגד בדידות - רשמים, ידיעות ספרים, 2011
נגד בדידות - מחשבות, ידיעות ספרים, 2016
דברים שאני לא מגלה, כתר, 1990
דברים שאני לא מגלה ליעל, כתר, 1992
הג'ירף שאהב לרחם על עצמו, כתר, 2003
האיל שאהב נקיון, כתר, 2005
האריה שחשב שהוא פחדן, ידיעות ספרים, 2007
הגיבן מנוטרדאם / סרטי וולט דיסני, תל אביב: ידיעות אחרונות, 1996
101 דלמטים / סרטי וולט דיסני, תל אביב: ידיעות אחרונות, 1997
גדי טאוב: שומר הסף (2020-היום)
גדי יציב (5 באפריל 1937 – 25 בספטמבר 2004) היה סוציולוג ואיש ציבור ישראלי, ממייסדי תנועת "שלום עכשיו" ובכיר במפ"ם, כיהן כחבר הכנסת בכנסת ה-11, מרצה בבית הספר לתקשורת של האוניברסיטה העברית ודקאן בית הספר לתקשורת במכללה האקדמית נתניה.
גדי יציב (צימרמן) נולד בקיבוץ נען.
בנעוריו היה חבר בתנועת הנוער העובד והלומד ובצה"ל שירת בנח"ל המוצנח.
את לימודיו התיכוניים סיים ב בירושלים, לאחריהם למד סוציולוגיה באוניברסיטה העברית.
שלושת תאריו במקצוע למד בירושלים: בשנת 1974 קיבל תואר דוקטור (כותרת הדיסרטציה: "זיקה מפלגתית שכבתית" והיא נכתבה בהנחיית משה ליסק).
לאחר סיום התואר השלישי נסע ל-3 שנים לפוסט-דוקטורט בבית הספר לכלכלה של לונדון.
במקצועו היה מרצה לסוציולוגיה באוניברסיטה העברית, וכן נמנה עם מקימי המרכז ללימודים סוציאליסטיים בגבעת חביבה.
ראשית פעילותו הציבורית של יציב החלה בתחילת שנות ה-30 לחייו, לאחר מלחמת ששת הימים, עם הצטרפותו לקבוצת הפרופסורים בראשות יהושע אריאלי, מייסדי התנועה לשלום וביטחון.
כעבור שנתיים, במערכת הבחירות לכנסת השביעית (1969) הקים את מפלגת "רשימת שלום" והתמודד בראשה לכנסת (המפלגה לא עברה את אחוז החסימה).
בעקבות מלחמת יום הכיפורים (1973) הצטרף יציב לתנועת של"י, ובשנת 1979 עבר ממנה לשורות מפ"ם.
בין תפקידיו במפלגה נבחר לשמש כמזכיר המדיני ומאוחר יותר עמד בראש אגף ההסברה.
בשנת 1988 כיהן מטעמה כחבר הכנסת בכנסת ה-11, לאחר התפטרותו של ויקטור שם-טוב.
בכנסת היה חבר בוועדת הכלכלה, ועדת החוקה, חוק ומשפט ובוועדת הפנים ואיכות הסביבה.
לאחר כהונתו בכנסת עזב את הפוליטיקה והתמסר לעבודתו האקדמית כמרצה בבית הספר לתקשורת של האוניברסיטה העברית ודקאן בית הספר לתקשורת במכללה האקדמית נתניה (תפקיד שבו הוחלף בהמשך על ידי פרופסור ענת פירסט).
יציב היה נשוי משנת 1964 ועד מותו לבתיה לבית שוורצבך.
הוא נפטר ב-25 בספטמבר 2004 בירושלים לאחר מחלה, בגיל 67. התגורר בשכונת רסקו בירושלים.
יוחנן פרס, גדי יציב, מבוא לשיטות מחקר במדעי ההתנהגות, ירושלים: אקדמון, תשכ"ז.
(חוברת המבוססת על הרצאות במסגרת המחלקות לסוציולוגיה של האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת תל אביב) (מהדורה ב מתוקנת: תש"ל)
הבסיס המעמדי לזיקה המפלגתית: ישראל כדוגמה, ירושלים: האוניברסיטה העברית, המחלקה לסוציולוגיה, בית הספר לכלכלה ומדעי החברה ע"ש אליעזר קפלן ('מחקרים בסוציולוגיה'), תשל"ט (פרסום זה הוא קיצור ועיבוד של עבודת הדוקטורט שלו).
הדברים בשפת לבם, תל אביב: אדם מוציאים לאור, 1986.
לכסיקון חברתי, תל אביב: ספרית המינהל (המסלול האקדמי של המכללה למינהל בתל אביב – בית הספר החדש לתקשורת), 1993. (מהדורה ב: 1998; מהדורה ג: ירושלים: אקדמון, 2002)
מבוא לסוציולוגיה נורמטיבית, תל אביב: ספרית המינהל (המסלול האקדמי של המכללה למינהל בתל אביב), 1997. (מהדורה ב: ירושלים: אקדמון, 2002)
החברה הסקטוריאלית, ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ט 1999.
גֶדי ליבנה (נולד ב-7 באפריל 1950 בשם גדלאל הלבן) הוא עורך מוזיקה ושדרן רדיו ישראלי.
מכוכבי הרדיו הגדולים של שנות ה-70 של המאה ה-20. מגיש את התוכנית "רגעי קסם" בכאן ב.
ליבנה נולד בחיפה ובילדותו עבר לירושלים.
החל את הקריירה הרדיופונית שלו כשהיה בן תשע, במסגרת "פינת הילד" של קול ישראל, בעריכתה של אסתר סופר.
מאוחר יותר החל לערוך ולהגיש תוכניות מוזיקה במעגל סגור בבית הספר, כש"תוכנית הדגל" שלו הייתה תוכנית בת שעה על הביטלס.
כל אלה פילסו לו את הדרך לגלי צה"ל, לשם התגייס בשנת 1968. הוא ערך והגיש בגלי צה"ל מצעדי פזמונים ותוכניות מוזיקה אחרות.
הוא נחשב שותף פעיל למהפכת הרוק הישראלי של תחילת שנות ה-70, בזכות סגנונו המיוחד והשפעתו על רוח שידורי המוזיקה של התחנה הצבאית, שהייתה תחנת הרדיו הפופולרית ביותר בישראל באותם זמנים.
ליבנה נחשב לאחד הכוכבים הגדולים של גלי צה"ל בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, ויזם חידושים רבים בעריכה ובהגשה של תוכניות מוזיקה ובעיקר במצעדי הפזמונים, וכן טבע סגנון הגשה תוסס ורענן, אך עם זאת - אישי וחם.
מצעד הפזמונים העבריים של גלי צה"ל בימיו של ליבנה, נחשב כאבן בוחן לפופולריות של הזמרים הישראליים.
כתב עליו מבקר הרדיו משה בן שאול: "גיליתי 'סוד' נורא במדינה.
סופר לי כי גורלם של זמר או זמרת צעירים להתפרסם, להצליח, לפלס דרך, תלוי בארץ הזאת בבחורצ'יק צעיר, שעדיין לא מלאו לו 25 שנה והוא מטיל חיתתו על חדשים לבוא.
שמו גדי ליבנה, והוא בסך הכל עורך מצעד הפזמונים העברי של גלי צה"ל."
זמרים ומוזיקאים רבים שיחרו לפתחו ותיבת הדואר שלו התמלאה במכתבי מעריצות.
ליבנה יזם להפיק בגלי צה"ל מופע פומבי שבו יבצעו אמנים מוכרים שירי משוררים, שיולחנו במיוחד למסגרת זו.
יצחק לבני, מפקד גלי צה"ל, התלהב מהרעיון וכך נולדה סדרת ערב שירי משוררים של גלי צה"ל, שהשירים שבוצעו בה הפכו לנכסי צאן ברזל במוזיקה הישראלית כמו: "אומרים ישנה ארץ", "כשאלוהים אמר בפעם הראשונה" ואחרים.
לימים, עבר לערוך ולהגיש את מצעד הפזמונים הלועזיים והכניס בו שינויים מרעננים ועיצב ג'ינגלים (זמרירים) מיוחדים ותוססים, ברוח הרדיו הבריטי של אותם ימים.
עוד תוכניות שערך והגיש ליבנה בתקופה ההיא זכו להצלחה כדוגמת התוכנית "חמים וטעים", ששודרה בכל יום שישי, במסגרתה שודרה "פינת המתיחה הקטנה" שערך והפיק ליבנה.
יהודה ברקן (וגם משה טימור, שלמה בראבא ואחרים) ביצעו את המתיחות.
לימים ביסס ברקן על הפינה הזאת את סרטי המתיחות שלו, שהפכו לסוגה קולנועית ישראלית מצליחה.
ליבנה שימש במשך כארבע שנים גם כתב ספורט של הטלוויזיה הישראלית, במחלקת הספורט שניהלו דן שילון ואלכס גלעדי, ושגלריית הכתבים שלה כללה את: יורם ארבל, רפי גינת, נסים קיוויתי, עמוס כרמלי, רמי וייץ ואחרים.
לאחר כשבע שנים החליט ליבנה לקחת פסק זמן מגלי צה"ל ונסע ללימודים בהולנד, שנחשבה אז מרכז הפופ של אירופה.
כששב לישראל עסק בעיסוקים שונים במקביל לעבודתו ברדיו.
שידר בקול ישראל ותקופה קצרה שידר גם בקול השלום של אייבי נתן.
נפל בחלקו לבשר למאזיניו על מבצע אנטבה, שהתרחש בדיוק כשעלה לשידור, בלילה שבין שבת לראשון, 4 ביולי 1976, בעוד שכלי התקשורת הישראליים לא קיבלו עדיין את האישור לפרסום המבצע.
בהמשך שב לשדר בגלי צה"ל ומתקופה זו זכורה תוכניתו "עשן בעינייך" אותה הגיש מדי ליל שבת במשך 16 שנים.
התוכנית, שהתבססה על מוזיקה שקטה ורומנטית, הפכה לימים לז'אנר רדיופוני, גם בזכות סגנון ההגשה המיוחד של ליבנה.
ליבנה מילא שורה של תפקידים, בהם: מנהל תחנת הרדיו רדיו צפון, זכיינית של הרשות השנייה, ומנהל מחלקת תמלוגים וזכויות יוצרים בפדרציה הישראלית לתקליטים (IFPI).
הדריך תלמידים למשחק ב-בית צבי וגם הכשיר כמה מחזורי קריינים במסגרת הקד"צ של גלי צה"ל.
בשנת 2001 החל ליבנה לשדר בתחנת הרדיו 88FM.
במהלך השנים שידר מגוון תוכניות מדי יום, בהן: "ערב עירוני" ו"מרתף הבלוז של גדי".
משעברה התחנה לידי תאגיד השידור הישראלי, החל ליבנה לשדר תוכנית בימי שישי בבוקר בלבד.
בדצמבר 2020 הודיעו לליבנה על סיום תפקידו בהגשת תוכניות ב-88FM.
ליבנה עורך ומשדר ב"כאן רשת ב" את התכנית הפופולרית "רגעי קסם" ועוסק גם בהוראת קריינות ומקצועות הרדיו ובייעוץ למוזיקאים צעירים בתחילת דרכם.
הוא גם מספק את קולו לתשדירים, לסרטי תדמית ולהקלטות שונות, מנחה אירועים, מופעים וטקסים ומרצה על המוזיקה הפופולרית, הישראלית והבינלאומית.
ליבנה גר בחיפה, גרוש ואב לארבעה ילדים.
גדי סבן (נולד ב-16 בינואר 1975) הוא שחקן טלוויזיה וקולנוע ישראלי.
סבן נולד באשדוד להורים עולים חדשים מלוב ומרוקו ובשלב מאוחר יותר עברו לגור בשיכון ויצמן בהרצליה.
השתתף בסדרת הטלוויזיה "חלומות נעורים", הגיש את התוכנית "ביפ שואו" והשתתף בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "בלאק ג'ק".
הופעותיו התאפיינו בסגנון מוחצן ובוטה תוך שימוש בתכנים ובסלנג מהעולם העברייני.
ב-2011 השתתף בסרט "הפנטזיה הגדולה של סימיקו הקטן" לצדו של ציון ברוך.
קריירת המשחק שלו נקטעה בשנת 2004 כשהסתבך בפלילים.
סבן הורשע בתקיפת שוטרים, ונידון לעשרה חודשי מאסר.
הוא נחשד באונס ובשימוש בסמים, אך בעקבות עסקת טיעון הורשע במעשה מגונה, נאסר לשנתיים, ופיצה את המתלוננת בסכום של 15,000 ש"ח.
את מאסרו ריצה בכלא ניצן והיה שותפו לתא של חבר הכנסת גונן שגב.
עם שחרורו ממאסר, החל לעבוד בפינוי אשפה עבור חברה קבלנית שעובדת עם עיריות תל אביב ובת ים.
בדצמבר 2008, כשלוש שנים לאחר שחרורו ממאסר, נעצר בשנית, יחד עם אביו, בחשד שהדיח קטינים לשימוש בחשיש.
באפריל 2018 נעצר כחלק ממעצר של כנופיה בני הפזורה הבדואית שעסקה בגנבת כלים הנדסיים מאתרי בנייה בחשד שסייע להם כנהג גרר.
גדי ברומר (נולד ב-5 בנובמבר 1973 ביוהנסבורג שבדרום אפריקה) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדת הבלם בקבוצת מכבי תל אביב ובנבחרת ישראל.
אחיו התאום הוא הכדורגלן אלון ברומר ששיחק לצידו תשע שנים במכבי תל אביב.
כיום ברומר מנהל את מחלקת הנוער של מכבי תל אביב.
ברומר החל את דרכו בקבוצת הילדים של מכבי תל אביב צפון יחד עם אחיו התאום אלון.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון תחת הדרכתו של צביקה רוזן בעונת 1990/1991, בטרם מלאו לו 18 שנים, במשחק חוץ נגד הפועל פתח תקווה.
בעונת 1991/1992 שותף ב-13 משחקים ונטל חלק בעונת האליפות של הקבוצה לאחר 13 שנות בצורת.
בעונה העוקבת תפס מקום של קבע בהרכב הקבוצה ושמר על מקומו במשך 12 שנים ברציפות, למעט פציעות שהשביתו אותו.
במהלך הקריירה שיתף פעולה בהגנה עם מספר בלמים חשובים בשנות ה-90 בהרכב מכבי, בהם אמיר שלח ואלכסנדר פולוקארוב.
בקיץ 1996 נבחן ברומר במנצ'סטר יונייטד האנגלית בראשות אלכס פרגוסון והיה על סף חתימה בקבוצה שלא יצאה אל הפועל משום שמספר ימים לאחר מכן קרע את רצועת הקרסול.
לאחר הדחתה של קבוצתו ממוקדמות ליגת האלופות 1996/1997 וירידתה לסיבוב הראשון בגביע אופ"א לצמד משחקים מול טנריפה הספרדית, כבש ברומר שער נדיר מבחינתו, בבעיטת יעף מ-25 מ' לבין חיבורי קורות השער הספרדי, במשחק הבית אשר התקיים באצטדיון רמת גן והסתיים בתוצאה 1–1.
בשנותיו האחרונות כשחקן זכה עם מכבי תל אביב בשני גביעי מדינה נוספים, ב-2000/2001 וב-2001/2002, והיה שותף לאליפות בעונת 2002/2003.