tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוגבלה זכותם של מורים להפגין ולשבות נגד תנאי העסקתם.
נעשה שימוש באלימות נגד מפגינים וחברי אופוזיציה.
משנת 2010 ואילך התגלעו חילוקי דעות בין האיחוד האירופי לממשלת הונגריה בנוגע למשבר ההגירה באירופה.
בשנת 2017 אושר חוק לפיו כל מבקשי המקלט בהונגריה יועברו לרשת של מחנות מעצר וישוכנו במכולות במשך מספר חודשים.
ארגונים למען זכויות האדם גינו את החמרת היחס של ממשלת הונגריה נגד הפליטים, בטענה שזו הפרה בוטה של חוקי האיחוד האירופי.
החוק פוגע גם בפליטים הנמצאים כיום בהונגריה.
"פחדתי מהממשלה האיראנית", אמר ג'ון, פעיל איראני בן 33 למען הדמוקרטיה שהתנצר וברח מארצו בשנת 2014 כשהשלטונות ניסו לעצור אותו.
"אבל הממשלה כאן עלולה לחסל אותי, לפגוע במשפחתי ובעבודתי.
אני יכול לומר בשם כל הפליטים ומבקשי המקלט שנמצאים כאן שאנחנו מפחדים מהממשלה ההונגרית".
בשנת 2018 הצביע הפרלמנט האירופי בעד הטלת סנקציות על הונגריה, שהפרה את תקנות הדמוקרטיה, זכויות האזרח והמאבק בשחיתות של האיחוד.
ממשלת אורבן אמרה שההצבעה היא ניסיון להעניש את בודפשט על סירובה לשאת בנטל ולקלוט מהגרים.
באותה שנה הועבר בהונגריה חוק שאוסר על חסרי בית לישון ברחובות.
על פי ארגוני זכויות אדם, מדובר בחוק לא אנושי הפוגע בחסרי הישע.
בשנת 2019 דיווחה מועצת אירופה כי הונגריה כולאת פליטים, מרעיבה אותם ומונעת מהם ייצוג משפטי.
היא קראה לפעול בדחיפות נגד פעולותיה של ממשלת הונגריה שפוגעות בשלטון החוק.
הצוענים הם המיעוט האתני הגדול ביותר בהונגריה.
באופן רשמי, הממשלה מנסה לסייע להם, אך ללא הצלחה.
הם מתמודדים במשך שנים רבות עם יחס גזעני ואפליה בתחומי הדיור, החינוך והבריאות, על פי דו"ח של הסוכנות לזכויות היסוד של האיחוד האירופי.
ילדיהם לרוב לומדים בבתי ספר נפרדים, ברמה נמוכה, או מאושפזים במוסדות לבריאות הנפש.
בשנת 2013 הביעה מועצת אירופה חשש מהסתה ותקיפות אלימות נגד צוענים בהונגריה.
משטרת הונגריה הקצתה כוח משימה מיוחד בן 120 קצינים לחקירת מקרי תקיפה נגד קהילות צוענים.
ב-2011 חוקק "חוק הדת", שביטל את ההכרה במרבית הקבוצות הדתיות הקיימות בהונגריה.
החוק קבע כי רק 14 מתוך 358 הקבוצות הדתיות הקיימות יהיו "רשומות" ויזכו למעמד דתי מלא אשר מאפשר זכאות לתמיכה ותקציבים.
בממשלה בראשותו של אורבן אין שרות.
היחידה לשוויון מגדרי שונתה למחלקה לענייני משפחה ששמה דגש על ערכי משפחה מסורתיים.
ההגבלות על הפסקת היריון הורחבו והן מותנות בכך שהאישה תשמע את פעימות לב העובר.
חל איסור שימוש בגלולות להפסקת היריון.
במאי 2019 פרסמה נציבת זכויות האדם של מועצת אירופה דונז'ה מיאטוביץ' דו"ח בו עלו חששות בנושא השוויון המגדרי ובו צוין כי יש במדינה חוקים המתייחסים לנשים כאל "כלי ליצירת ילדים".
הממשלה ביטלה את ההסמכה מכל התוכניות ללימודי מגדר.
בשנת 2011 נחקק בהונגריה "חוק הדת", שעיקרו ביטול ההכרה במרבית הקבוצות הדתיות המתקיימות בהונגריה, ובעקבותיו נותרו קהילות יהודיות רפורמיות ללא מעמד רשמי.
החוק קבע כי רק 14 מתוך 358 הקבוצות הדתיות הקיימות בהונגריה יהיו "רשומות" ויזכו למעמד דתי מלא.
החוק שלל תקציבים ותמיכה מאותן קבוצות, וכדי להשיב לעצמן את המעמד הדתי נדרשו הקבוצות לעבור תהליך ארוך שכלל שבעה קריטריונים וכן לקבל תמיכה של שני שלישים מהפרלמנט לאישור בקשתן.
כמו כן, התבקשו הקבוצות להשיג 1,000 חתימות של אזרחים שתומכים במהלך ולהוכיח את הימצאותן במדינה 20 שנים או יותר.
חוק זה נפסל בשנת 2012 על ידי בית המשפט לחוקה.
בשנת 2015 ניסתה ממשלת אורבן להעביר גרסה מרוככת של החוק, ללא הצלחה.
במהלך המאה ה-21 נחקקו בהונגריה חוקים רבים המבטאים התנגדות לזכויות להט"ב.
בשנת 2020 אסרה הונגריה על טרנסג'נדרים לשנות את השם ואת המגדר במסמכים רשמיים של המדינה, ונחקקו חוקים המאפשרים אימוץ ילדים רק לזוגות הטרוסקסואליים נשואים.
חוקים אלה גונו על ידי ארגוני זכויות האדם באירופה.
ביוני 2020 הועבר חוק במדינה האוסר על "הצגת וקידום הומוסקסואליות" לבני פחות מ-18. חברת RTL מחתה נגד החוק, ולדבריה הוא מאיים על חופש הביטוי ועשוי למנוע את הצגתם של סרטים כמו סדרת "הארי פוטר", תוכניות כמו "משפחה מודרנית" וקלאסיקות טלוויזיה שונות.
ביוני 2021 אישר הפרלמנט ההונגרי חוק האוסר על הפצה בבתי הספר של תכנים "המקדמים הומוסקסואליות או תהליכי התאמה מגדרית." בזמן שהפרלמנט דן בהצעת החוק, אלפי מפגינים מחו בבודפשט, וארגוני זכויות אדם קראו לשנות את נוסח התיקון לחוק - אך מפלגת השלטון "פידס" התעלמה מהקריאות.
ביולי נערך מצעד הגאווה בבודפשט בהשתתפות אלפי בני אדם שהביעו מחאה נגד החקיקה האנטי-להט"בית, ובעד הצטרפות לאמנת איסטנבול נגד אלימות במשפחה, אמנה שהונגריה חתמה עליה ה-2014 אך טרם אושררה.
נישואים חד-מיניים אינם מותרים בהונגריה.
ממשלתו של אורבן גם ביטלה את מעמדם המשפטי של הטרנסג'נדרים, כולל אלה שכבר עברו תהליך התאמה מגדרית.
בית המשפט לחוקה פסל את החקיקה הרטרואקטיבית.
במרץ 2025 חוקק חוק האוסר קיום אירועי גאווה ומאפשר לרשויות להשתמש בטכנולוגיה לזיהוי פנים נגד מי שישתתף בהם.
בשנת 2018 נחקק חוק שכונה "חוק העבדים", המאפשר למעסיקים לחייב את עובדיהם לעבוד עד 400 שעות נוספות בשנה.
חוק זה עורר תרעומת רבה בקרב אזרחי המדינה.
במחאה נגד החלשת מערכת המשפט בשנת 2018 מחו המפגינים גם נגד חוק זה.
ממשלת הונגריה התייחסה בביטול לטענות נגד חוק העבודה, וטענה כי מדובר בחוק הכרחי בשל המחסור המחריף בכוח העבודה ובשל הירידה בשיעור האוכלוסייה.
נפוץ מאד, והיא משמשת כמדינת מקור, מעבר ויעד עבור סחר בנשים המשמשות לזנות בכפייה.
כמו כן היא מדינת מקור לגברים ונשים עבור עבודות כפייה.
ארגונים הנלחמים בסחר בנשים מצאו שנשים מהונגריה נשלחו לעבוד בזנות באוסטריה, איטליה, אירלנד, ארצות הברית, גרמניה, דנמרק, הולנד, הממלכה המאוחדת, יוון, ספרד, פורטוגל, קנדה ושווייץ.
נשים ממזרח הונגריה מועסקות בזנות כפויה בבודפשט ובאזורים לאורך הגבול עם אוסטריה.
נשים ונערות צועניות הגדלות בבתי יתומים הונגריים חשופות מאוד לזנות כפויה מצד התושבים.
גברים ממערב אירופה נוסעים לבודפשט למטרת תיירות מין, הכוללת ניצול של קורבנות סחר בנשים.
הונגריה משמשת גם כמדינת מעבר לסחר בנשים.
נשים מרומניה ואוקראינה מועברות דרך הונגריה לאוסטריה, איחוד האמירויות הערביות, איטליה, גרמניה, דנמרק, הולנד, הממלכה המאוחדת, צרפת ושווייץ, שם הן מועסקות בזנות בכפייה.
חלק מהקורבנות מנוצלות מינית בהונגריה לפני שהן מועברות למדינת היעד.
ממשלת הונגריה אינה עומדת במלוא התקנים המינימליים לחיסול סחר בבני אדם.
עם זאת, היא עושה מאמצים למנוע את התופעה.
בשנת 2009 הוחמרו העונשים בנושא זה, ונרשמה עלייה במספר הסוחרים שהורשעו ונידונו למאסר.
במרץ 2010 נפתח מקלט לקורבנות סחר בנשים, שהופעל על ידי ארגונים לא-ממשלתיים.
ממשלת הונגריה התירה למפעילי המקלט לסייע רק לקורבנות הונגרים, ולמנוע סיוע לקורבנות זרים.
על פי דו"ח של מחלקת המדינה של ארצות הברית לפיקוח וסחר בבני אדם, הונגריה לא פועלת מספיק כדי למגר את התופעה.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באוזבקיסטן מתמודדים עם אתגרים משפטיים שלא חווים תושבים הטרוסקסואלים.
יחסי הומוסקסואלים בין גברים אינם חוקיים באוזבקיסטן.
עונש על רקע עבירה על איסור זה נע בין קנס לשלוש שנות מאסר.
אוזבקיסטן היא אחת משתי מדינות פוסט-סובייטיות בלבד בהן פעילות הומוסקסואלית של גברים נותרה פלילית, יחד עם טורקמניסטן.
"הומוסקסואליות, כלומר, יחסי מין מרצון בין שני גברים - ייענשו במאסר עד שלוש שנים".
פעילות הומוסקסואלית חוקית עונש עבור גברים: עד 3 שנות מאסר (לגליזציה מוצעת)
חוקי עבור נשים מאז ומעולםגיל הסכמה שווה לזוגות הטרוסקסואלים עבור גברים
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באבחזיה מתמודדים עם אתגרים משפטיים שאינם חווים תושבים הטרוסקסואלים.
הומוסקסואליות היא חוקית מאז שנת 1991 בשטחי הישות.
נכון ל-2021, מכירות באבחזיה כמדינה עצמאית רוסיה, ניקרגואה, ונצואלה נאורו וסוריה.
יתר מדינות העולם כולל האו"ם רואות בה כחלק מגאורגיה.
כתוצאה מההכרה השנויה במחלוקת בקרב מדינות העולם של שטחה, עריכת סקרי שטח של זכויות להט"ב היא קשה עבור קביעת עובדות.
כל אלו הופכים זמינות של נתוני מעקב אחר זכויות להט"ב וסוגיות בעלות ברית בשטחי הישות למעורפלות.
בשנת 1933 נוסף סעיף 121 לחוק הפלילי, עבור ברית המועצות כולה, שאסר במפורש הומוסקסואליות של גברים, עם עד חמש שנות עבודה קשה בכלא.
ב-1 בינואר 1991 העבירה הרפובליקה האוטונומית הסובייטית הסוציאליסטית של אבחזיה אי-הפללה של הומוסקסואליות בשטחה.
לסביות, הומואים, טרנסג'נדרים וביסקסואלים (להט"ב) באוקראינה מתמודדים עם אתגרים משפטיים וחברתיים שאינם נתקלים בהם תושבים הטרוסקסואלים.
פעילות הומוסקסואלית חוקית במדינה מאז 1991, אך משקי בית בראשות זוגות חד מיניים אינם זכאים לאותן הכרות משפטיות הזמינות לזוגות הטרוסקסואלים.
מאז התפרקות ברית המועצות וקבלת עצמאותה של אוקראינה ב-1991, קהילת הלהט"ב האוקראינית הפכה בהדרגה לגלויה יותר ומאורגנת יותר מבחינה חברתית, פוליטית ומשפטית בעוד החלה לארגן אירועי תמיכה שנתיים בזכויות להט"ב בקייב, אודסה, חרקוב וקריבי ריה אם כי אירועים אלו נפגעו מדי פעם בהתקפות אלימות של קבוצות לאומניות.
רוב האוקראינים שותפים לכנסייה האורתודוקסית המזרחית, לה השפעה משמעותית על תפיסת החברה כלפי חברי קהילת הלהט"ב בעוד הכנסייה התנגדה לחקיקת זכויות להט"ב, ולעיתים קרובות בשם "מאבק בחוסר המוסריות" אף עודדה התקפות אלימות נגד חבריה.
כתוצאה מכך, חברי הקהילה נאלצים לעיתים לחוות צורך לשקר לגבי נטייתם המינית או זהותם המגדרית כדי להימנע מלהיות יעד לאפליה או הטרדה אלימה.
במחקר אירופאי משנת 2010, 28% מהאוקראינים שנשאלו האמינו כי חברי קהילת הלהט"ב "צריכים לחיות בחופשיות איך שהם רוצים".
סקר משנת 2017 מצא כי 56% מהאוקראינים האמינו שהומוסקסואלים וביסקסואלים "צריכים ליהנות משוויון זכויות" לצד 60% עבור טרנסג'נדרים, מה שסימן שינוי משמעותי בדעת הקהל בהתאם למגמות ברחבי העולם.
בשנת 2015, הפרלמנט האוקראיני העביר חוק נגד אפליה בתעסוקה המכסה נטייה מינית וזהות מגדרית, ובשנת 2016, פקידים אוקראינים הרחיבו את תהליך ההתאמה המגדרית עבור טרנסג'נדרים והחלו לאפשר לגברים הומוסקסואלים וביסקסואלים לתרום דם.
רצונה של אוקראינה להצטרף לאיחוד האירופי השפיע מאוד על מגמת גישתה החיובית לזכויות להט"ב בעשור האחרון.
האיגוד הבינלאומי ללסביות, הומואים, ביסקסואלים, טרנס ואינטרסקס דירג את אוקראינה בשנת 2020 במקום ה-36 מתוך 49 מדינות אירופיות מבחינת מעמד חקיקת זכויות להט"ב, בדומה לחברות האיחוד האירופי ליטא ורומניה.
במסגרת ברית המועצות, הקוד הפלילי אסר על פעילות הומוסקסואלית עם עונש מאסר של כ-5 שנים.
עם זאת, יחסים הומוסקסואלים בין נשים מעולם לא היו בלתי חוקיים באוקראינה אם כי לסביות היו עלולות להישלח למוסדות לחולי נפש אם התגלתה נטייתן החד מינית, בעוד שיחסים בין גברים הועמדו לדין לעיתים תכופות.
מילים כמו הומוסקסואליות או גיי לא היו נוכחות בשום קוד סובייטי ומערכת המשפט הסובייטית השתמשה במונח "סדום" בעת העמדות לדין בנושא.
בארגון הביון והמשטרה החשאית של ברית המועצות (ק.ג.ב.) הוקמה מחלקה מיוחדת למאבק בהומוסקסואליות.
השירותים החשאיים השתמשו בסחיטה כדי לגייס סוכנים מקהילת הלהט"ב.
קיומה מנעה את האפשרות של הופעת ארגון להט"ב כלשהו, או מדיה מודפסת שתוכננה במיוחד עבור חבריה.
בשנת 1991 תוקן החוק אשר הכליל בתוכנו אי-הפללת הומוסקסואליות עבור "הגנה טובה יותר על הזכות לפרטיות".
הכרה במערכות יחסים חד מיניות
אוקראינה אינה מכירה בנישואים חד מיניים, וגם לא בכל צורה של זוגיות חד מינית (איחוד אזרחי, נישואי חוזה, מעמד ידועים בציבור).
לצד אי הכרתה של אוקראינה במערכות יחסים הומוסקסואליות, ישנה הגבלה בחוקת המדינה בסעיף 51 המגדיר נישואים כאיחוד הטרוסקסואלי בין גבר לאישה בלבד.
ב-23 בנובמבר 2015 אישרה הממשלה תוכנית פעולה ליישום האסטרטגיה הלאומית לזכויות אדם עד שנת 2020, הכוללת את ההבטחה לנסח הצעת חוק ליצירת שותפויות אזרחיות רשומות לזוגות חד-מיניים והטרוסקסואלים בשנת 2017 בין היתר.
עם זאת, בתחילת 2018, משרד המשפטים מסר כי "לא ניתן ליישם את הפיתוח וההגשה לממשלה של הצעת חוק להתרה של שותפות אזרחית רשומה באוקראינה עקב "פניות של מועצות אזוריות, כנסיות וארגונים דתיים אחרים".
ביוני 2018 אישר משרד המשפטים כי נכון להיום, "אין עילה חוקית" להכרה בנישואים חד מיניים ושותפויות אזרחיות באוקראינה.
רווקים שהם אזרחי אוקראינה ללא קשר לנטייתם מינית רשאים לאמץ, אך זוגות חד מיניים נאסרים במפורש לאימוץ על פי סעיף 211 לקוד המשפחה של אוקראינה.
בנוסף, המאמץ חייב להיות מבוגר לפחות ב-15 שנים מהילד המאומץ, או מבוגר ב-18 שנים אם הוא מאמץ מבוגר.
החוק גם מזכיר שאנשים "שהאינטרסים שלהם מתנגשים עם האינטרסים של הילד" עשויים שלא להיות מאמצים, אך לא ידוע אם הוראה זו הוחלה אי פעם על מאמצים הומוסקסואלים.
הגבלות נוספות מוטלות על מאמצים זרים, בעוד רק זוגות שנישאו בנישואים הטרוסקסואלים רשומים רשאים לאמץ ילדים מאוקראינה.
עם זאת, לזוגות לסביות ניתנת גישה רחבה יותר להורות מאשר לגברים הומוסקסואלים, שכן טיפולי הפריה חוץ גופית וטיפולי הזרעה מלאכותית מוכרים.
קיים חוק לאומי נגד פשעי שנאה שיכול להתפרש ככולל נטייה מינית וזהות מגדרית, אך תוכנו לא הוחלט על ידי בתי המשפט.
בנובמבר 2016, אף על פי שהמדינה חתמה על האמנה, הפרלמנט האוקראיני סירב לתמוך באמנת איסטנבול, אמנה מאת מועצת אירופה נגד אלימות כלפי נשים ואלימות במשפחה, מכיוון שההתייחסויות שלה לנטייה מינית ומגדר הפרו את מה שמחוקקים אוקראינים שמרנים טענו כי הם "ערכי יסוד נוצריים".
עם זאת, הנשיא ה-6, וולדימיר זלנסקי, קרא להצטרפות לאמנה.
בעוד טרנסקסואליות מסווגת כהפרעה פסיכיאטרית, ניתוח להתאמה מגדרית הוא חוקי באוקראינה מאז שנת 1992, אך מותר רק מגיל 25. בשנת 2011 תוקן הקוד האזרחי האוקראיני אשר התיר לטרנסג'נדרים שעברו ניתוח לשנות את שמם כדי לשקף טוב יותר את זהותם המגדרית.
בשנת 2014, דווח כי 7 אזרחים עברו ניתוח להתאמה מגדרית ו-5 קיבלו תיעוד זהות חדש.
מאז דצמבר 2016, מסמכי זהות חדשים מונפקים לפני ביצוע ניתוח להתאמה מגדרית, זאת בעקבות פסיקה באוגוסט 2016, שהורתה על שינויים שביקשו שני טרנסג'נדרים בסעיפי זהותם בדרכוניהם ובכל שאר מסמכיהם מבלי לחייב אותם לעבור ניתוח לשם כך.
בעבר, כל הפונים נזקקו לאישור מוועדה מיוחדת של משרד הבריאות והיו צריכים לשהות 30 יום בבית חולים פסיכיאטרי בעודם מוצבים באותן מחלקות עם חולי נפש והיו צריכים להיות מאובחנים כחולים ב-"טרנסקסואליות" לשם כך.
שירות צבאי לגברים הוא חובה באוקראינה.
על פי החוק, הומוסקסואליות אינה סיבה לפטור משירות בכוחות המזוינים של אוקראינה.
עם זאת, צעירים הומוסקסואלים רבים מנסים להימנע מזימון לשירות צבאי עקב חששם מהתמודדות עם יחס מפלה וקשיים נוספים.
בשנת 2018, ויקטור פיליפנקו, אשר שירת באזור דונבאס במשך שנתיים במהלך מלחמת רוסיה-אוקראינה, הפך לחייל האוקראיני הראשון אשר "יצא מהארון" בפומבי.
בשנת 2019, מספר חיילים הומוסקסואלים בצבא אוקראינה השתתפו בתערוכת צילומים תחת הכותרת "אנחנו כאן".
בשנת 2021 ניסה פיליפנקו לארגן יחידה מיוחדת בצבא האוקראיני עבור חיילי להט"ב.
ביולי 2021 הצהיר פיליפנקו כי היו כ-16 חיילים הומוסקסואלים וחיילות לסביות אשר הוגדרו כפתוחות כלפי נטייתן המינית אשר שירתו בצבא האוקראיני.
באפריל 2016, משרד הבריאות האוקראיני חוקק תקנות חדשות המסדירות תרומת דם, המאפשרות לגברים הומוסקסואלים וביסקסואלים לתרום דם.
בעבר, משרד הבריאות ציין "הומוסקסואליות" כהתנהגות מסוכנת אשר מנעה מתורמים לתרום דם.
נטיות חד מיניות של לסביות, הומואים, ביסקסואלים וזוהיות מגדריות של טרנסג'נדרים נותרו לעיתים לנושאי טאבו באוקראינה.
בשנת 2011 היו דיווחים תכופים על הטרדות ואלימות שהופנתה כלפי להט"ב באוקראינה, בעודם דיווחו כי חשים צורך לשקר לגבי נטייתם המינית או זהותם המגדרית כדי להימנע מלהיות יעד לאפליה או הטרדה אלימה במיוחד אם הם מוגדרים כאנשי ציבור המרגישים שהקריירה שלהם כפוליטיקאי או סלבריטאי תיפגע אם תתגלה זהותם.
זכויות להט"ב אשר נתמכו על ידי ידוענים אוקראינים במשך השנים כוללים את: זלטה אוגנביץ', יקטרינה אוסאצ'איה, מקס ברסקיך, אלן באדויב, אוליה פוליאקובה, ג'מאלה, טייאנה, נסטיה קמנסקיך, לונה, פיאנובוי, סרגיי בבקין, קזקה, אולגה סוקולוסקיה, ירינה ביליקבה, ינינה סוקולובה, מארוב, נאנגלי, מישל אנדרדה, מלובין, כריסטינה סולובי, ולדימיר דנטס, איבן דורן ואחרים.
בעוד שהעמדות הציבוריות הרווחות לעיתים אינן סובלניות, קהילת הלהט"ב האוקראינית הפכה בהדרגה גלויה יותר ומאורגנת יותר מבחינה פוליטית מאז 1991. סוגיית זכויות הלהט"ב באוקראינה נדונה בפומבי באופן רחב יותר, בעיקר כתוצאה ממעשים אלימים של לאומנים שמרנים חברתית המסווגים כל תיאור חיובי של הזכרת נושאי להט"ב כ-"פורנוגרפיה".
אחת התנועה המרכזיות המתנגדות לזכויות להט"ב באוקראינה היא תנועת "Ex-gay movement" (הומואים לשעבר) המאמינה שניתן "לרפא" נטיות מיניות לסביות, הומואים וביסקסואליות לצד זהויות טרנסג'נדריות באמצעות תוכניות של טיפולי המרה או אמונות דתיות.
הגדולה מבין הקבוצות הללו באוקראינה היא "Love Against Homosexuality" (אהבה נגד הומוסקסואליות) המאמינה כי חברי הקהילה הם "סוטים מיניים שחובה לרפאם".
חברי הקהילה דיווחו על עלייה בהתקפות ברפובליקה העממית של דונצק הדורשת עצמאות מהמדינה במזרח אוקראינה.
ב-8 ביוני 2014, 10 אנשים חמושים תקפו את מועדון הלהט"ב בבילון בעיר דונצק בעודם ירו מחסניות ריקות לאוויר לשם הפחדה והכריזו כי "לא יהיו בעיר מועדוני הומואים" ולאחר מכן שדדו את המבקרים.
מאוחר יותר נודע כי עדי ראייה הצהירו כי 20 איש נכנסו בכוח למועדון, וגנבו תכשיטים וחפצי ערך אחרים בעוד מספר אנשים נפצעו.
ביולי 2015, דובר משרד המידע של הרפובליקה הבדלנית הצהיר באומרו כי "אין הומואים בדונצק, מכיוון שכולם נסעו לקייב".
באותה שנה, סגן השר לעניינים פוליטיים ברחבי הרפובליקה הצהיר באומרו כי "תרבות של הומוסקסואליות מתפשטת...
זו הסיבה שאנחנו חייבים להרוג כל מי שמעורב בה".
מתנדבים רבים שקלטו פליטים משטחים הנשלטים על ידי הרפובליקה העממית סירבו לארח פליטים המוגדרים כחלק מקהילת הלהט"ב האוקראינית.
בשנת 1999, נשיא אוקראינה לשעבר, ליאוניד קרבצ'וק, הצהיר באומרו כי "ישנם נושאים חשובים יותר לדון בפרלמנט מאשר זכויות להט"ב" והוסיף כי "הומוסקסואליות נגרמת על ידי מחלת נפש או השפעה משחיתה של סרטים זרים".
בשנת 2007, מנהיג הוועדה הפרלמנטרית לזכויות אדם כינה גברים הומוסקסואלים כ-"סוטים שיש לעצור אותם" בעוד חבר הפרלמנט הקומוניסטי ליאוניד גראץ' ציין כי הומוסקסואליות ולסביות הן "רשעות שעל המדינה להפסיק".
ב-4 באוקטובר 2012, נקבעה הצבעה שנייה באופן טנטטיבי ל-16 באוקטובר.
הצעת החוק גונתה בחריפות על ידי ארגוני זכויות אדם בהם אמנסטי אינטרנשיונל, האיחוד האירופי והאו"ם לצד מחאות מאת קהילת הלהט"ב האוקראינית.
ועדת ונציה קבעה ביוני 2013 כי הצעת החוק "אינה תואמת את האמנה האירופית לזכויות אדם וסטנדרטים בינלאומיים לזכויות אדם".
בינואר 2015 הוסרה ההצעה מסדר היום.
לאחר הסרתה, החלה עצומה על ידי קבוצות דתיות נגד הומוסקסואלים שקראו "לנקוט בצעדים כדי לעצור תעמולות הומוסקסואליות ולהגן על ערכי המשפחה המסורתיים".
במרץ 2018, נציב תלונות הציבור באוקראינה נגד אפליה הסיר את העתירה ממדור העתירות האלקטרוניות.
עד אז, העצומה קיבלה כ-23,000 חתימות ותמיכה מארגונים דתיים.
נציב תלונות הציבור תיאר את העתירה כ-"אנטי-חופשית" וחסם את גישתה בשל "תוכנה המכילה קריאות להגבלת זכויות אדם".
בספטמבר 2003 נערך בבירת אוקראינה, קייב, מצעד הגאווה הציבורי הראשון.
במאי 2008 נמנעו קבוצות להט"ב אוקראיניות לציין את היום הבינלאומי נגד הומופוביה, טרנספוביה וביפוביה לאחר התערבות של הרגע האחרון מצד הרשויות שהודיעו למארגנים כי בשל סבירות של התנגדות יהיה על האירועים להיבטל.
במאי 2012, בוטל מצעד הגאווה של קייב על ידי משתתפיו משום שחששו לשלומם.
ב-23 במאי 2013, בית משפט מקומי סיפק עתירה של רשויות העיר בקייב לאסור על קיום אירועים, פרט לאלה שתוכננה לחגיגת יום קייב (בחלק המרכזי של העיר).
בכך, אסר דה פקטו על מצעד הגאווה בקייב שתוכנן ל-25 במאי.
אירוע הגאווה שונה אז ל-"אירוע פרטי מחוץ לחלק המרכזי של קייב" אשר ביום זה התכנסו כ-50 איש וצעדו לאורך פארק פושקין ותחנת המטרו שוליאבסקה בהגנת 1,500 שוטרים.
13 מתוך כ-100 מפגינים הומופובים נעצרו ולא התרחשה אלימות פיזית.
לאחר כשעה פונו המפגינים שהשתתפו במצעד מהאזור.
בניסיון להימנע מהתקפות נקמה, החליפו הצועדים את בגדיהם ואמצעי תחבורה מספר פעמים.
צעדה שאורגנה על ידי פעילי זכויות להט"ב התקיימה במרכז קייב ב-11 בינואר 2014 בין מחאות היברומאידאן.
מצעד הגאווה בעיר בוטל שוב ב-5 ביולי 2014 לאחר שהמשטרה לא הצליחה להבטיח את הגנתו.
במקומו, התקיימה צעדה קטנה מספר קילומטרים מחוץ לעיר.
ב-7 ביולי 2014 ביקש ראש עיריית קייב ויטלי קליצ'קו לבטל את מצעד הגאווה בטענה כי, "אני חושב שכרגע, כאשר מתקיימות פעולות קרב ואנשים רבים מתים, קיום אירועי בידור אינם תואמים את המצב הקיים.
ואני קורא לכל המשתתפים לא לעשות זאת.
אני חושב שזה לא בסדר בין הנסיבות הללו".
"פעולות הקרב" אליו התייחס קליצ'קו הייתה המתקפה הממשלתית שלאחר הפסקת האש של המלחמה בדונבאס.
ב-6 ביוני 2015 נערך מצעד הגאווה הרשמי השני של העיר מאז 2003. מספר ההגנה המשטרתית עלה בקרב משתתפיו.
במהלכו, נפצעו חמישה שוטרים בהתכתשות לאחר שאזרחים לא מזוהים תקפו את העצרת עם פצצות עשן ואבנים.
בסיומו שוטר אושפז בטיפול נמרץ ונעצרו כ-25 פעילים הומופובים.
חברי הפרלמנט האוקראיני סוויטלנה זלישצ'וק וסרגי לשצ'נקו השתתפו במצעד יחד עם שגריר שוודיה באוקראינה, אנדראס פון בקרת, ודיפלומטים מערביים נוספים.
ב-4 ביוני 2015, ראש עיריית קייב קליצ'קו ביקש שוב לבטל את המצעד בציון "סכנת פרובוקציות".
מנגד, נשיא אוקראינה פטרו פורושנקו הצהיר ב-5 ביוני 2015 כי "אין סיבה למנוע את קיומו".
ב-12 ביוני 2016 נערך בקייב מצעד הגאווה השלישי של אוקראינה, שכונה "מצעד השוויון", ללא תקריות.
המצעד כלל כ-1,500 איש ונשמר על ידי יותר מ-5,500 שוטרים ו-1,200 אנשי המשמר הלאומי.
כ-57 מפגינים עוכבו בשל התנהגות תוקפנית כלפי הצועדים.
ב-18 ביוני 2017 נערך בעיר מצעד הגאווה הרביעי, שכונה שוב כמצעד השוויון, ללא תקריות משמעותיות עם 6 אזרחים שעוכבו בגין ניסיון להפר את אבטחתו.
מספר המשתתפים עלה כפול מקיומו הקודם וכלל כ-5,000 איש.
ביוני 2019 צעדו במהלכו מעל 8,000 איש ביניהם פוליטיקאים ודיפלומטים זרים.
המצעד היה לגדול ביותר באוקראינה מאז היווסדותו בעיר בשנת 2003, והוגדר כשליו וללא הפרעות.
הנשיא וולודימיר ז'לנסקי, שנכנס לתפקידו במאי 2019, דחק במשטרה למנוע אלימות כלפי קיומו ולהגן על שלומם של המשתתפים.
ב-22 במאי 2021 התקיימה בקייב צעדת הטרנסג'נדרים הראשונה במזרח אירופה עם כ-150 מפגינים שהיו מוגנים על ידי 400 שוטרים.
במהלכה התקיימה הפגנה נגדית ומספר מפגינים ניסו לתקוף את הצועדים אך המשטרה מנעה זאת במהירות.
מצעד הגאווה השישי בעיר התקיים ב-19 בספטמבר 2021 עם כ-7,000 משתתפים בהם שגריר שוודיה, טוביאס טיברג, חברת הפרלמנט ממפלגת "Voice" איננה סובסון וסגנית מועצת העיר קייב ממפלגת השלטון, משרת העם, יעבניה קולבה.
כמה מאות מפגינים הומופובים קיימו עצרת התנגדות לצד קיום המצעד אם כי לא התקיימו עימותים בין הצדדים.
ב-13 באוגוסט 2016 נערכה באודסה "צעדת שוויון" עם השתתפות של כ-50 מפגינים ונשמרה על ידי 700 שוטרים.
20 אזרחים, שניסו לפרוץ לאירוע, עוכבו.
באוגוסט 2019 מספר המשתתפים בצעדת השוויון בעיר גדל משמעותית וכלל כ-300 מפגינים.
במהלכו השתתפו מספר נציגים דיפלומטים בהם אורחים מקנדה, גרמניה, ארצות הברית ומדינות נוספות.
בסיומו דווח על מספר עימותים מינורים.
הצועדים הוגנו על ידי 500 שוטרים שעצרו שלושה אזרחים בשל חוליגניזם.
ב-30 באוגוסט 2020, צעדת השוויון בעיר הסתיימה בעימות בין הצועדים לבין מתנגדים הומופובים אשר כ-16 מהם עוכבו ושני שוטרים נפצעו.
ב-29 באוגוסט 2021 פרצו עימותים אלימים בין המשטרה לבין ארגון הימין הלאומני "מסורת ומסדר" במהלך קיום מצעד השוויון בעיר.
במהלכם, כ-29 שוטרים נפצעו, בעיקר כתוצאה מתרסיס פלפל, ו-51 מפגינים מטעם הארגון נעצרו.
כ-30 תושבים תקפו את המשתתפים ואת השוטרים ופצעו שניים מתוכם.
בספטמבר 2019, כ-2,000 איש השתתפו במצעד הגאווה הראשון של העיר.
קיומו נמשך אף על פי שראש העיר הנדי קרנס איים להגיש תביעה משפטית נגד המארגנים.
בסיומו, עימותים בין המשטרה לבין צעדת נגד הובילה לטיפול רפואי של שני סוכני משטרה בגין פציעות הקשורות לריסוס גז פלפל.
עצרת "AutoPride" התקיימה בעיר ב-13 בספטמבר 2020 ללא תקריות.
ב-12 בספטמבר 2021 התקיימה בחרקוב צעדת שוויון שנוסדה על ידי ארגון "KharkivPride" בה השתתפו כ-3,000 איש.ב-20 בספטמבר 2020 נערך בזפוריז'יה מצעד גאווה ראשון בכיכר הפסטיבל בעיר.
אף על פי שמשתתפיו הוטרדו על ידי מפגיני נגד הומופובים, לא דווח על נפגעים.
חברי קהילת הלהט"ב באוקראינה נרדפים באופן פעיל באזורים שבשליטת הבדלנים הפרו-רוסים בדונבאס.
הארגון הבינלאומי לזכויות אדם "Human Rights Watch" גינה בחריפות את האירוע והצהיר כי על הרשויות להתייחס לאירוע זה כאל פשע שנאה.
ב-6 ביולי 2014, קבוצה של 15–20 נאו-נאצים יצאה למתקפה נגד מועדון הלהט"ב "פומדה" בקייב.
ב-29 באוקטובר אותה שנה, בית הקולנוע הוותיק ביותר בקייב, ז'ובטן, עלה באש כאשר נזרק לתוכו רימון עשן במהלך הקרנת סרט הלהט"ב הצרפתי, Summer Nights, שהוצג במסגרת פסטיבל מולודיסט.
אולכסנדר זינצ'נקו, נציג ארגון הלהט"ב האוקראיני "Our World", הצהיר ב-3 ביוני 2015 כי בוצעו 40 פשעי שנאה נגד אזרחי להט"ב אוקראינים בשנת 2014 וכי 10 פשעים מסוג זה כבר התרחשו בשנת 2015.
זכויות יוצרים בהלכה היא סוגיה הלכתית עליה דנו הפוסקים, סביב ההכרה בבעלות על פטנטים, נכסים מופשטים וקניין הרוחני.
לפני מהפכת הדפוס שאלת ההגנה על זכויות יוצרים לא עלתה לדיון בצורה מפורשת, משום שללא יכולת הפצה המונית לא היה לקניין רוחני ערך כלכלי.
זכות הקניין, והמשמעות הנובעת ממנה לגבי איסורי גנבה וגזלה של הנכס מבעליו, הוגדרו בעבר רק ביחס לנכסים מוחשיים, כפי שכתב הרמב"ם במשנה תורה: "אין אדם מקנה לא במכר ולא במתנה אלא דבר שיש בו ממש אבל דבר שאין בו ממש אינו נקנה."
עם המצאת הדפוס, וביתר שאת בעקבות המהפכה הטכנולוגית, עלה הצורך ליתן מענה להגנה על הבעלות בנכסים מופשטים, שכן נהיה קל יותר להעתיק ספרים, רעיונות, יצירות, תוכנות וכיוצ"ב ולהפיצם.
הצורך לתת מענה לשינוי כלכלי זה בא לידי ביטוי הן בשיטות המשפט הכלליות, והן בתשובותיהם של פוסקים.
הובאו גישות שונות בשאלות אם ההלכה מכירה בזכויות יוצרים ואם יש הכרה כזו, על מה היא מתבססת.
בתלמוד נקבע שאדם שעוסק באומנות מסוימת, רשאי למנוע מאחר לעסוק באותה אומנות בסביבתו, וזאת כדי שלא יפגע בפרנסתו.
דין זה נקרא 'יורד לאומנות חברו'.
היו שרצו להגן על זכויות יוצרים על סמך דין זה.
כך לדוגמה הרמ"א הכיר על יסוד 'יורד לאומנות חברו' בזכויותיו של מהר"ם מפדובה שהשתתף בהדפסת ספר משנה תורה לרמב"ם, ואסר קניית מהדורה מתחרה.
עם זאת, איסור 'יורד לאומנות חברו' צומצם בהלכה, ולכן קיים קושי לבסס עליו את ההגנה על זכויות יוצרים.
כך, החתם סופר פסק שעל בן עיר אחרת יש איסור גמור לירד לאומנות חברו, אולם לבן אותו מבוי מותר מן הדין לירד לאומנות חברו, אם כי ראוי שימנע מכך משום מידת חסידות.
לעומתו, החות יאיר כתב שלבן אותו מבוי מותר לכתחילה לרדת לאומנות חברו.
גם ביחס לבן עיר אחרת ישנה הגבלה המבוארת בתלמוד "דיהבי סיארא" (= נותנים מבטם).
נחלקו המפרשים בהגדרת תנאי זה: רש"י פירש שמדובר באומן שצפוי להרוויח באופן מסוים, והקמת העסק המתחרה גורמת לו להפסד ודאי.
לדעת רמב"ן איסור התחרות הוא דווקא כשהלקוחות נמצאים כבר אצל הראשון.
ר"י מיגאש פירש שהאיסור הוא רק כש'פוסק חיותו לגמרי' – כלומר שגורם לאובדן מלא של רווחיו, להבדיל מפגיעה חלקית בפרנסתו של הראשון.
סייגים אלה לאיסור התחרות מחלישים את יכולת ההגנה על זכויות יוצרים, וכך פסק ר' מרדכי בנעט.
אחרונים נוספים סברו שיש איסור על גנבת זכויות יוצרים מצד דיני 'הסגת גבול'.
בתורה נאמר "לא תסיג גבול רעך אשר גבלו ראשונים בנחלתך אשר תנחל".
התורה מתייחסת לפלישה לקרקע של הזולת, אך הספרי הרחיב דין זה למישורים נוספים כגון איסור למסור אמרה של חכם אחד בשמו של חכם אחר:
האיסור להפקיע מחכם את "בעלותו" על דבריו עשוי להוות מקור להגנה על זכויות יוצרים.
ר' אלעזר מוורמייזא (הרוקח) הרחיב את איסור 'הסגת גבול' גם למקפח פרנסת חברו: "כל המקפח מחיתו של חברו הוא בכלל מסיג גבול רעהו.".
ר' יוסף שאול נתנזון (השואל ומשיב) שהיה מהראשונים להתייחס להעתקת ספרים, ביסס אף הוא את האיסור על דין הסגת גבול.
גם ר' חיים חזקיהו מדיני (שדה חמד) קבע ביחס לזכות המדפיס על ספרו "ואין לשום אדם להסיג גבולו כי מקנה קניינו היא מעתה ועד עולם".
יש מי שהסתייגו, בדרכים שונות, מביסוס איסור הפגיעה בזכויות יוצרים על איסור הסגת גבול.
ראשית, איסור הסגת גבול מהתורה נאמר רק בקרקע, ולכן לא ברור שניתן להרחיבו לאיסור לקפח את פרנסת חברו.
שנית, איסור הסגת גבול אינו כולל נוכרים מפני שהם אינם נכללים בהגדרת 'לא תסיג גבול רעך'.
ושלישית, דיני 'הסגת גבול' ו'יורד לאומנות חברו' אינם מתייחסים לזכות היוצר על יצירתו, אלא רק לצורך להגן עליו מפני דורסנות.
לאור ההגבלות הכלליות ביחס להסגת גבול, מוצגים שלושה תנאים לצורך הגנה על זכויות יוצרים באמצעות איסור הסגת גבול:
א) האיסור חל רק כאשר הנפגע עוסק בעיסוקו המוגן לפרנסתו.
ב) לא ברור שישנו איסור בשימוש פרטי
ג) בדברי תורה אין איסור הסגת גבול.
יש שהכירו בזכויות יוצרים על בסיס חוקי מדינת ישראל – חוק זכות יוצרים, התשס"ח-2007 ושאר החוקים המעגנים את זכות הקניין בנכסים מופשטים.
זאת על פי הכלל התלמודי "דינא דמלכותא דינא" - דהיינו לדין המדינה יש תוקף הלכתי מחייב.
באחרונים נידונה השאלה מה היקף כלל זה (האם הוא חל במדינת ישראל או רק במדינה זרה) ואילו חוקים הוא כולל.
רבים מהפוסקים סוברים שדינא דמלכותא דינא חל על כלל החוקים המגנים על זכויות יוצרים.
כך פסקו לדוגמה הרב עובדיה יוסף, וכן הרב דוד חי הכהן:
הכרת ההלכה בחוק המדינה מבוססת על כך שמדובר בסוגיה ממונית מובהקת, וחכמים קבעו כי ניתן להתנות על ענייני ממון, ומשום שבהלכה אין מקורות ברורים בנושא.
הכרה בזכויות יוצרים על בסיס חוק המדינה תתיר שימוש פרטי וביתי ביצירות אם החוק מתיר זאת.
הקושי בביסוס זכויות יוצרים על 'דינא דמלכותא דינא' בלבד, נעוץ כאמור בעובדה שישנה מחלוקת פוסקים בדבר היקף תחולתו של הכלל 'דינא דמלכותא דינא - האם הוא חל על חוקי מדינת ישראל או רק בחוץ לארץ.
בנוסף, לחוק האזרחי יש תוקף הלכתי רק אם המדינה אוכפת אותו.
אם המדינה אינה אוכפת ואינה נוקטת סנקציות כנגד מפירי זכויות יוצרים, יהיה קשה להגדיר זאת כאיסור הלכתי מכוח דין המדינה.
יש שרצו להכיר בזכויות יוצרים מתוקף מנהג הסוחרים.
לפי דין התלמוד רשאים בני העיר להתנות על המידות, על השערים (= המחירים) ועל שכר הפועלים, ולהסכמתם יש תוקף מחייב.
לפי גישה זו כללי התנהגות מקובלים ומוסכמים על הציבור מחייבים לא מכוח חוק אלא מתוקף העובדה שהציבור נוהג על פיהם.
כך למשל כתב הרב עזרא בצרי ביחס להגנה על זכות יוצרים בספרים: "הנה כיוון שנהגו כיום כל סוחרי הספרים בסדר מסוים ונעשה הדבר למנהג קבוע וברור, אסור לעבור על מנהג זה לכולי עלמא".
אולם ישנם קשיים גם בביסוס זכויות יוצרים על מנהג.
בתלמוד נאמר שאם יש אדם חשוב בעיר צריך לקבל את הסכמתו למנהג, ולכן יש שטענו שלא ניתן לתת תוקף לחוקים של זכויות יוצרים כמנהג בלא הסכמת אדם חשוב.
כך למשל כתב בשו"ת דברי חיים:
לדעת הצמח צדק לא מספיקה הסכמה שבשתיקה של 'אדם חשוב', אלא נדרשת הסכמה מפורשת מצידו.
קושי נוסף בהכרה בחוקי זכויות יוצרים מכוח מנהג נובע מן העובדה שרבים לא מצייתים לחוקים אלה ואינם שומרים על זכויות יוצרים, ומנהג שרבים לא מקפידים עליו אינו נחשב מנהג.
גם לצורך מסחרי היו יש מי שפקפקו בתוקפו של המנהג, על רקע המניע להקפדה על חוקי זכויות היוצרים (פחד מהרשויות, להבדיל מכיבוד המנהג).
הרב יוסף שאול נתנזון היה מן הראשונים שהתייחסו לסוגיית זכויות היוצרים בהלכה.
לדעתו, למחבר ספר יש זכות ברורה למנוע מאחרים להדפיס את ספרו.
הזכות מבוססת על סברה ומוסר טבעי, ואין בהכרח צורך למצוא לזכות כזו ביסוס במקורות ההלכה עצמם.
לדברי הרב נתנזון, העובדה שקניין רוחני מעוגן בחוקיהן של מדינות רבות, מצביעה על כך שזכויות אלו מחויבות על פי ההיגיון והמוסר הטבעי: 'מעשים שבכל יום שהמדפיס ספרים יש לו זכות בדבר'.
הבעיה העיקרית בגישה זו שקשה לתת לה תוקף משפטי מחייב והיא נשארת בתחום המוסרי בלבד והמוסר אינו יכול לייצר חיוב הלכתי בלא תקדים או מכשיר הלכתי אחר.
מאידך, גישה זו מאפשרת לדעת חלק מהפוסקים להרחיב את היקף הזכות, במקום שבו ההלכה לא תכיר בה.
כך לדברי הרב אשר וייס אסור להעתיק יצירות אף לשימוש פרטי שכן מדובר בהתנהגות לא מוסרית: "ונראה עוד לענ"ד שיסוד גדול יש בתורת הצדק והמשפט, שכל מעשה שאילו יעשוהו רבים יש בו עול ואון, אף ליחיד אסור לעשותו".
בעלות מכוח יצירה - בור
רבי שמעון שקופ מציע לבסס את הבעלות על קניין רוחני באמצעות דין 'בור': אדם שחפר בור ברשות הרבים מתחייב על הנזקים שנגרמו מהבור, למרות שהשטח הוא ציבורי, והבור אינו שלו.
מכאן נובע שהתורה מתייחסת למי שחפר את הבור כבעליו, המסקנה היא אפוא, שניתן לייחס לאדם בעלות על אובייקט שאותו יצר, בין אם מדובר בבור ברשות הרבים, ובין אם מדובר ביצירת מופת ספרותית.
כך גם נימק הרב ברוך יצחק לוין בפסק דין שנתן בעניין:
לחכמים נתנה הסמכות לתקן תקנות במקום שהם רואים צורך בכך, אם כי היקף הסמכות לתקן תקנות נתון במחלוקת.
עם המצאת הדפוס, גזרו פוסקים חרם על מי שיפגע בזכויותיו של מדפיס.
כך, למשל, בשנת שי"ד (1554) תקנה שתיקנו רבני איטליה בהקשר לספרו של ר' שבתי הכהן (שפתי כהן על השו"ע) הקובעת שבעלי דפוס לא יוכלו להדפיס ספר שנדפס בעבר כי אם ברשות ובהסכמת שלושה רבנים.
יש שראו בכך מעין תקנת חכמים.
מנגד, ה'צמח צדק' טען שגם אם התקנה תקפה (מדין הפקר בית דין הפקר), מדובר בתקנה נקודתית שיש לתקן מחדש בכל מקרה, ולא בתקנה כללית שיכולה לפתור את הבעיה העקרונית של זכויות יוצרים.
היו שהציעו שיש להרחיב את התקנה, ולתקן תקנות דומות בנוגע להפרות בתחום זכויות היוצרים ככלל.
אולם נראה שאין בכוחן של תקנות אלה כדי להגן על כלל הזכויות הנוגעות לזכויות יוצרים משום שהתקנות התייחסו ספציפית להדפסת ספרים, ולכן תחולתן מוגבלת.
בנוסף, ייתכן שכיום אין כלל סמכות לפוסקים לתקן תקנות חדשות, ובפרט תקנות שיכללו הגנה רחבה יותר מפני הפרת זכויות יוצרים.
ניתן לבסס את ההגנה על זכויות יוצרים על דרישה של היוצר כי יצירתו תשמש למטרה מוגדרת בלבד, ולא מעבר לכך (הבעלים משייר לעצמו זכות בנכס, גם לאחר שהוא מקנה אותו).
לפי התלמוד הבבלי אדם יכול ליתן צדקה תוך דרישה מפורשת שהצדקה תשמש למטרה מסוימת.
כך לדברי הרב זלמן נחמיה גולדברג אדם יכול לייחד את יצירתו לשימוש מסוים, וכל מי שישתמש בו לשימוש אחר יחשב כגזלן.
גם הכרה בזכויות יוצרים על בסיס דין שיור אינה חפה מקושיות.
הרב גנוט העלה ספק האם ניתן לשייר דבר שאין בו ממש – כלומר דבר שאינו נכס פיזי.
זכויות יוצרים אינן נכס ממשי, שכן הערך הכלכלי של המוצר המקורי עצמו אינו גבוה; הפגיעה הכלכלית היא רק בזכות המופשטת להעתיק אותו בהעתקים רבים.
לא ברור אפוא שניתן לשייר בנכס שאינו ממשי, שמעיקרו הוא אינו באחריותו ושליטתו של המוכר.
כדי לאפשר שיור ניתן להציע שיוצרי הקלטות ימסרו את יצירותיהם בשכירות ולא במכירה, לצורכי האזנה ושימוש פרטי ולא לצורכי העתקה.
הצעה זו אף היא בעייתית, מאחר שגם זכות העתקה היא דבר שאין בו ממש ואינה מצויה ברשות הבעלים.
את ההעתקה ניתן לבצע ללא נזק לגוף היצירה, ומבלי שיורגש בו כל שינוי, ועל כן היוצר לכאורה לא יכול להגביל זכות זו.
לפי הלכת התלמוד והשולחן ערוך אדם הנהנה מממון חברו צריך לשלם לו על מה שנהנה.
הרב זלמן נחמיה גולדברג סובר כי ניתן להכיר בזכויות יוצרים על בסיס הלכה זו.
לדבריו, מי שנהנה מפירות יצירת חברו ואינו משלם לו על כך, עושה עושר ולא במשפט:
הקושי בהכרה בזכויות יוצרים מכוח דין נהנה, הוא שדין זה ביסודו מתייחס לתשלום עבור הנאה ללא רשות מנכס מוחשי.
לעומת זאת, בהגנה על זכויות יוצרים הדרישה היא לאסור הנאה ללא תשלום, לא מן הנכס הממשי שייתכן שנקנה כדין, אלא מטרחת היוצר.
ניתן להתמודד עם קושי זה, בהסתמך על שיטתו של הנודע ביהודה שחייב בדין נהנה על הנאה שאינה מנכס ממשי.
לפי פסיקת הנודע ביהודה, דין נהנה מחייב להשתתף בהוצאות שאפשרו את ההנאה, ולא ברווחים שהפיק הנהנה.
במקרה שנידון שם, בעל בית דפוס השתמש בסידור אותיות שנעשה עבור ספר אחד, לטובת ספר אחר.
הנאתו באה מסידור האותיות, ועליה הוא צריך לשלם.
הוא לא נדרש לשלם עבור הרווחים שהפיק בהוצאת הספר האחר.
כמו כן, לפי גישה זו אין איסור להעתיק מיצירה אחרת, אלא יש חובה לשלם לבעל זכויות היוצרים דמי הנאה עבור השימוש ביצירתו.
המסתייגים מהענקת תוקף הלכתי לזכויות יוצרים
הרב יהודה סילמן הסתייג מהניסיון להשוות בין ההלכה לבין שיטות משפט אחרות.
לטענתו, שיטות המשפט של הגויים בנויות על סברות אנושיות המגדירות מהו יושר, מה שאין כן דיני התורה.
כך גם טען הרב שמואל דוד מונק.
לדבריו, כל הדיון בזכויות יוצרים בהלכה הוא טעות גמורה ומגיע מ'נימוסי הגויים', ולדעתו אין מושג של בעלות על יצירה בהלכה.
שיטה נוספת, היא שיטתו של הרב דוב ליאור הגורס כי גם אם ההלכה מכירה בזכויות יוצרים הרי שחברות התקליטים ותוכנות המחשב מתייאשות מההעתקות הרבות ולכן יש בזה דין של אבדה ששטפה נהר שלפי הגמרא הבעלים מתייאש ממנה ומאבד את בעלותו על החפץ ששייך לו.
לאור זאת נטען כי מותר להעתיק יצירה.
אולם היו שהקשו על טיעון זה משום שלא ניתן לדמות יצירה לאבדה.
במקרה של אבדה, ברגע שהחפץ נפל לנהר הבעלים הפסידו את ממונם, זאת בניגוד ליצירה שעצם הפרסום באינטרנט אינו גורם להפסד שלה.
בנוסף נטען כי לדברי מומחים, החברות אינן מתייאשות מרווחים, למרות היקף ההעתקות.
זכויות יוצרים בפסקי דין רבניים
בפסק דין של בית דין לירושלים לדיני ממונות ולבירור יוחסין, בראשות אב בית הדין הרב אברהם דב לוין, נערך דיון ביחס לזכויות יוצרים של אומנית ביצירתה.
האומנית הייתה שכירה של סופר סת"ם ואיירה מגילת אסתר לבקשת הנתבע.
סופר הסת"ם טען לבעלות על האיורים שלה ולכן מכר צילומים מהמגילה לסוחרים וכתב בצידם שכל הזכויות שמורות לו בלא לשלם תמלוגים למאיירת.
בית הדין הביא בפסק הדין את דבריו של ר' שמעון שקופ שכל דבר חדש שאדם יוצר או ממציא שייך לו, על פי דין בור.
לאור זאת קבע בית הדין שניתן להחשיב את הציירת כבעלת זכויות יוצרים באיור.
עם זאת בית הדין דחה את תביעתה, מאחר שהייתה שכירה של הבעלים, ועל כן להם הזכויות על היצירה שנעשתה במסגרת עבודתה.
בפסק דין אחר שנדון בבית הדין של ארץ חמדה גזית נידון שימוש בתמונה של צלם ללא רשותו.
הנתבעת פרסמה באחד מהגיליונות שלה תמונה שצילם התובע והעלה לאינטרנט, בלי לתת לו על כך קרדיט.
בית הדין קבע שמאחר שהתמונה אינה דבר פיזי, קשה לראות בשימוש בה משום גזל.
עם זאת בית הדין חייב את הנתבעת לשלם משני נימוקים: ראשית, החוק הישראלי אוסר שימוש מעין זה בתמונה, ועל פי הכלל 'דינא דמלכותא דינא' ובצירוף לכך שהמוסר מחייב לשמור על זכויות יוצרים, יש לחייב את הנתבעת.
שנית, בית הדין הכיר בחובה לשלם מדין נהנה, שצריך לשלם על הנאתו.
לבסוף, החיוב נקבע מצד 'דינא דמלכותא דינא', משום שהוא היה בסכום גבוה יותר מהחיוב מצד נהנה, שכן לפי החוק התשלום עבור זכויות יוצרים רחב יותר מאשר התשלום עבור ההנאה עצמה.
בנוסף, החיוב לפי החוק כולל את הזכות המוסרית של אדם ששמו יוזכר על יצירתו.
זכויות ילדים הן זכויות ייחודיות להגנת קטינים.
זכויות ילדים הן תת-קבוצה בזכויות אדם.
אמנת זכויות הילד משנת 1989, מגדירה ילד כ"כל אדם מתחת לגיל שמונה עשרה שנים, אלא אם כן לפי החוק (המקומי) מגדיר גיל בגירות מוקדם יותר".
זכויות הילדים כוללות את זכותם להתראות עם המבוגרים המטפלים בהם, לצד צרכים בסיסיים כמו הגנה פיזית ומזון.
כן, זכויות הילד כוללת את הזכות לחינוך במימון המדינה, שירותי בריאות והתייחסות בחקיקה הפלילית לקטינים.
זכויות נוספות הן הגנה על זכויות האזרח של הילד וחירותו מאפליה על בסיס גזע, מגדר, נטייה מינית, זהות מגדרית, מוצא לאומי, דת, מוגבלות, צבע, מוצא אתני או מאפיינים נוספים.
פרשנויות לזכויות ילדים נעות בין מתן אפשרות לילדים לפעולה אוטונומית ועד לאכיפת זכותם של ילדים בהיותם חופשיים פיזית, נפשית ורגשית מהתעללות.
אולם, אין הסכמה על מהי "התעללות"?.
הגדרות אחרות כוללות את הזכות לטיפול וטיפוח.
זכויות ילדים אינן מתייחסות למתבגרים או בני נוער במשפט הבין-לאומי, תחום זכויות הילדים משתרע על פני הדיספלינות משפט, פוליטיקה, דת ומוסר.
כקטינים על פי חוק, לילדים אין אוטונומיה או זכות לקבל החלטות בעצמם על עצמם בכל במערכות המשפט ידועות בעולם.
במקום זאת, נתונה הסמכות למטפלים המבוגרים שלהם, לרבות הורים, משפחה אחרים עובדים סוציאליים, מורים, עובדי נוער ואחרים, בהתאם לנסיבות.
יש הסבורים שמצב עניינים זה נותן לילדים שליטה בלתי מספקת על חייהם וגורם להם להיות פגיעים.
הפילוסוף הצרפתי, לואי אלתוסר הרחיק לכת ותיאר את הסמכות המשפטית של מבוגרים על ילדים כ"מנגנוני מדינה מדכאים".
ישנם הרואים את היעדר המדיניות של ממשלות הנוגעת לילדים כמו עוני ילדים, היעדר הזדמנויות חינוכיות ועבודת ילדים כדרכים לא רשמיות לניצול ילדים.
לפי תפיסה זו, יש להתייחס לילדים כקבוצת מיעוט והחברה צריכה לשקול מחדש את אופן ההתייחסות ופעולה כלפיהם.
חוקרים זיהו ילדים כזקוקים להכרה כמשתתפים בחברה שיש להכיר בזכויותיהם ובחובותיהם בכל הגילאים.
הגדרות היסטוריות של זכויות ילדים
המשפטן האנגלי, סר ויליאם בלקסטון מתייחס בספרו "פירושים על דיני אנגליה" לשלוש חובות הוריות כלפי הילד: טיפול, הגנה וחינוך.
בקביעות אלו יצר את הבסיס לזכויות ילדים.
חבר הלאומים אימץ את הצהרת ז'נבה בדבר זכויות הילד (1924), שקבעה את זכותו של הילד להתפתחות תקינה, לתחושת שובע ומניעת רעב, לקבלת טיפול רפואי, להחזיר את הילד שסרח למוטב, זכותו של הילד הנחשל לקבל טיפול שיחזק אותו, זכותם של יתומים למקלט, והזכות להגנה מפני ניצול.
העצרת הכללית של האומות המאוחדות אימצה ב-1959 את הצהרת זכויות הילד.
ההצהרה האוניברסלית של האומות המאוחדות בדבר זכויות האדם (1948) הכירה בסעיף 25(2) בצורך של אמהות וילדות ל"הגנה וסיוע מיוחדים" בין אם נולדו בתוך מסגרת הנישואין או מחוצה לה ובזכותם של כל הילדים ל"הגנה חברתית".
בניית קונצנזוס על הגדרת זכויות הילדים התגבש בחמישים השנים האחרונות, אך לא קיימת הסכמה אבסולוטית בנושא.
בשנת 1973 קבעה הילרי קלינטון כי זכויות ילדים הן "סיסמה הזקוקה להגדרה".
לטענת כמה חוקרים, הרעיון של זכויות ילדים עדיין אינו מוגדר היטב, כאשר לפחות אחד מהם טוען שאין הגדרה או תיאוריה המוסכמים בצורה רחבה לגבי זכויות ילדים.
לילדים יש שני סוגים של זכויות אדם על פי חוק זכויות האדם הבין-לאומי.
יש להם אותן זכויות אדם כלליות בסיסיות כמו למבוגרים.
מלבד זכויות אדם מסוימות, כמו הזכות להינשא, שאינן רלוונטיות ואף אסורות עד שהם מגיעים לגיל המותר בחוק.
סוג שני של זכויות אדם הן הזכויות המיוחדות הנחוצות כדי להגן עליהם עד שיהפכו לבוגרים.
זכויות כלליות התקפות בילדות כוללות את הזכות לביטחון אישי, לחופש מיחס בלתי אנושי, אכזרי או משפיל, והזכות להגנה מיוחדת במהלך הילדות.
זכויות אדם מיוחדות של ילדים כוללות, בין היתר, את הזכות לחיים, הזכות לשם, הזכות להביע את דעותיו בעניינים הנוגעים לילד, הזכות לחופש מחשבה, מצפון ודת, הזכות לטיפול רפואי והזכות להגנה מפני ניצול כלכלי ומיני והזכות לחינוך.
זכויות ילדים מוגדרות בדרכים רבות, כולל קשת רחבה של זכויות אזרחיות, פוליטיות, כלכליות, חברתיות ותרבותיות.
זכויות נוטות להיות משני סוגים כלליים: אלו הדוגלים בילדים כאנשים אוטונומיים על פי החוק ואלו המעמידים תביעה לחברה להגנה מפני נזקים הנגרמים לילדים בשל תלותם.
אלה תויגו כזכות להעצמה וכזכות להגנה.
מדריכים חינוכיים של האו"ם לילדים מסווגים את הזכויות המפורטות באמנה בדבר זכויות הילד בשלוש קבוצות: כלכלה, הגנה והשתתפות.
כל קבוצה כוללת את הזכויות הבאות:
כלכלה: לילדים יש זכות לרמת חיים נאותה, טיפול רפואי נופש, חינוך ושירותים, ולמשחק ובילוי.
כן קבוצה זו כוללתאת הזכות לתזונה מאוזנת, מקום נוח לישון בו וגישה ללימודים.
הגנה: לילדים יש זכות להגנה מפני התעללות, הזנחה, ניצול ואפליה.
ההגנה כוללת את הזכות למקומות בטוחים משחק; התנהגות אחראית של מבוגרים מגדלים, והכרה בפוטנציאל ההתפתחות של ילדים.
השתתפות: לילדים יש זכות להיות חלק מקהילות ולהנות מתוכניות ושירותים המותאמים להם.
למשל מחלקות בספריות ציבוריות, ותוכניות קהילתיות ייעודיות, ושיתוף ילדים כמקבלי החלטות.
באופן דומה, רשת זכויות הילד הבין-לאומית (Child Rights International Network) מסווגת זכויות לשתי קבוצות:
זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות, הקשורות לתנאים הדרושים כדי לענות על צרכים אנושיים בסיסיים כגון מזון, מחסה, חינוך, שירותי בריאות ותעסוקה בשכר.
כוללות זכויות לחינוך, דיור הולם, מזון, מים, רמת הבריאות הגבוהה ביותר שניתן להשיג, הזכות לעבודה וזכויות בעבודה, וכן זכויות תרבותיות של מיעוטים ועמים ילידים.
זכויות סביבתיות, תרבותיות והתפתחותיות, הנקראות לעיתים "זכויות הדור השלישי", ובכלל זה הזכות לחיות בסביבות בטוחות ובריאות וכי לקבוצות של אנשים יש את הזכות להתפתחות תרבותית, פוליטית וכלכלית.
זכויות בעלי חיים ורווחתם בישראל נוגעים בטיפול ובחוקים הקשורים לבעלי חיים בישראל.
החוק המשמעותי בנושא הוא חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) שנחקק בשנת 1994, ותוקן כמספר פעמים מאז.
עוד כמה חוקים הקשורים גם הם לטיפול בבעלי חיים: פקודת הכלבת (1934), פקודת הדיג (1937), חוק הגנת חיות הבר (1955), פקודת מחלות בעלי חיים (1985), חוק הרופאים הווטרינרים (1991), חוק להסדרת הפיקוח על כלבים (2002) ותקנות הכלבת (2005).
חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) משנת 1994 הוא החוק המרכזי בישראל בנוגע לרווחת בעלי החיים.
החוק אוסר על התעללות והתשת בעלי חיים, וכן על הרעלת חיות ברעלים מסוימים (אלא אם ניתן היתר ממנהל השירות הווטרינרי), בעונש של שנה מאסר.
תיקון משנת 2000 אוסר על עינויים ויחס אכזרי; שיסוי של חיה אחת נגד אחרת; ארגון תחרות בין בעלי חיים; וכן חיתוך ברקמה חיה של בעל חיים למטרות קוסמטיות.
העונש על עבירות אלו הוא שלוש שנות מאסר.
משרד החקלאות אחראי על יישום החוק והשר לאיכות הסביבה ממנה נאמנים להגשת תלונות כנגד עבריינים.
החוק הקים קרן למען בעלי חיים לקידום חינוך, מידע וסיוע לארגונים העוסקים בנושא.
חוק צער בעלי חיים (ניסויים בבעלי חיים) הסדיר את נושא ניסויים בבעלי חיים בישראל, והקים את המועצה לניסויים בבעלי חיים בת 23 חברים שעשויה לאסור שימוש בבעלי חיים כל עוד יש "חלופה סבירה".
בשנת 2017 פרסמה המועצה דו"ח המראה כי מאז הקמתה 1,238,178 בעלי חוליות שימשו במחקרים שונים.
המינים הנפוצים ביותר בשימוש היו דגים (72%), עכברים (22%), חולדות (3%) וציפורים (2%).
המועצה הלאומית לניסויים בבעלי חיים מחייבת לצמצם למינימום ההכרחי את כמות בעלי החיים בניסויים ואת סבלם.
החוקרים נדרשים גם לקחת קורסים בטיפול בבעלי חיים, ואף נערכים ביקורי פתע במעבדות המחקר על מנת לאכוף ציות לחוק.
חוק הגנת חיות הבר, 1955
החוק נחקק על מנת לעמוד בסטנדרטים של אמנת וושינגטון, ואוסר על ציד חיות בר עם מלכודות, רשתות ורעלים.
החוק מחייב רישיונות לכל הכלבים בני שלושה חודשים ומעלה, וכן השתלת שבבים לכלבים וחיסונים שגרתיים נגד כלבת.
החוק מתייחס גם ליבוא והחזקה של כלבים מסוכנים.
בנוסף על החוקים, אסרה המדינה אסרה גם: ניתוחים של בעלי חיים בבתי ספר יסודיים ותיכוניים (מותרת השתתפות בנתיחה שבאוניברסיטאות), הופעות בעלי חיים בקרקסים ופיטום אווזים.
אף על פי שבישראל מעולם לא הייתה תעשיית ציד לווייתנים, היא הצטרפה לוועדת ציד הלווייתנים הבינלאומית על מנת להצביע כנגד כל חידוש ציד לווייתנים מסחרי.
לפי דו"ח משרד החקלאות משנת 2014, בישראל יש את תפוקת החלב לנפש מהגבוהות בעולם, ותנובת החלב לפרה במדינה היא הגבוהה בעולם.
בכל עת יש כ-8 מיליון תרנגולות מטילות במשקים המדינה.
ממשלת ישראל קובעת מכסה לייצור ביצים, אשר הועלתה מ-1.928 מיליארד בשנת 2014 ל-2.05 מיליארד בשנת 2015.
הפופולריות של הטבעונות עלתה משמעותית בשנים האחרונות.
במחקר משנת 2018, 5% מהמשיבים הישראלים זיהו כטבעונים ו-8% כצמחונים, לעומת 2.6% שהזדהו כצמחונים ב-2010 הצבא הישראלי מספק כעת אוכל טבעוני, מגפיים ללא עור וכומתות ללא צמר עקב הגידול במספר החיילים הטבעונים.
בשנת 2009 הועלתה בכנסת הצעת חוק לאסור כל גידול ויבוא פרוות.
אם חוק זה היה עובר, זה היה החוק הראשון מסוגו בעולם.
עם זאת, הצעת החוק נכשלה שוב ושוב, למרות תמיכת רבים.
בתהליך החקיקה הושמעו טענות על מעורבות שדלנית של גורמים בתעשיית הפרוות כנגד החוק.
בשנת 2020 הוגבל השימוש בפרוות של חיות הבר בתעשיית האופנה.
החוק גם מטיל קנסות של עד 22,000 דולר לכל מי שנתפס מוכר או קונה פרווה לאחר כניסת האיסור לתוקף.
עם זאת, חרדים פטורים מהחוק, לאור השימוש הנפוץ בשטריימל.
האקטיביזם למען זכויות בעלי חיים החל לכל המאוחר בשנות ה-80, והתעצם בשנים האחרונות.
ב-23 באוקטובר 2015 השתתפו כ-10,000 בני אדם במחאה לזכויות בעלי חיים בתל אביב - המחאה הגדולה ביותר בישראל עד כה בנושא.
פעילים בהפגנות אלה מתנגדים לתעשיית המזון מן החי ולניסויים בבעלי חיים.
מחאות אלו מתקיימות בישראל מאז 2012.
הזינוק בעניין הישראלי בטבעונות ובזכויות בעלי חיים יוחס בחלקו לפעילותו של היהודי האמריקאי גארי יורופסקי מ-2010 והלאה.
סרטון המתעד הרצאה של יורופסקי הפך ויראלי וביותר במדינה בעת פרסומו.
"אנימלס" (לשעבר "אנונימוס"), היא אחת מקבוצות האקטיביסטים הגדולות בישראל בנושא.
פעילותם כוללת חקירות סמויות של פעולות גידול בעלי חיים, הסברה לטבעונות ושדלנות.
ב-2015 הם ביצעו שבע חקירות סמויות שהוצגו בערוצי החדשות ואף הובילו לסגירה זמנית של בית מטבחיים.
העמותה גם מפעילה תוכנית בשם "אתגר 22+" המעודדת תזונה טבעונית.
269 הוא המספר שניתן לעגל שנולד ברפת ישראלית שחולץ על ידי פעילים.
בהפגנות שהתקיימו ב-2 באוקטובר 2012 החלו פעילים לקעקע או למתג עצמם עם המספר 269. זו הייתה תחילתה של תנועת 269life, שהתפשטה למספר מדינות אחרות.
במרץ 2013 הניחו פעילים ראשי פרות וכבשים על מזרקות בתל אביב-יפו, וצבעו את המזרקות באדום כדי לסמל את דם חיות המשק שנטבחו.
הפעולה עוררה סערה ציבורית והקמת צוות חקירה מיוחד.
אלבניה, כרפובליקה פרלמנטרית, חתומה על האמנה האירופית להגנת זכויות אדם וחופש יסוד.
עם זאת, המדינה נחשבת לבעלת אופי שמרני, כאשר רוב אזרחי מדינה הם ממוצא אסלאם-סוני.
במהלך תקופת שלטונו של אנוור הוג'ה באלבניה בין השנים 1985-1944, אלבניה הקומוניסטית נחשבה לאחת המדינות המובילות בהפרת זכויות אדם במזרח אירופה.
ישנה מודעות גוברת לסחר בבני אדם כסוגיה מהותית במערך זכויות האדם באירופה.
עם זאת, בעשורים האחרונים ובעקבות נפילת המשטר הקומוניסטי באלבניה, חלה עלייה ניכרת בהיקף הסחר בבני אדם, כאשר רוב הקורבנות הן נשים שהוברחו למטרת עיסוק בזנות.
אלבניה היא מדינת מוצא ומעבר לאנשים, בעיקר נשים וילדים, הנסחרים למטרת ניצול מיני וזנות.
ממשלת אלבניה הצהירה בעבר על מחויבותה להילחם בסחר בבני אדם, אך ספגה ביקורת על אי עמידתה בסטנדרטים בסיסיים במאבק לחיסול הסחר בבני אדם, ועל חוסר ההצלחה בקידום תהליכים יעילים להגנת עדים במסגרת התהליך.
עינויים ומוות על ידי השלטונות
מאז תחילת 1994, קיבלה אמנסטי אינטרנשיונל דיווחים על תקריות בהן שוטרי משטרת אלבניה התעללו באנשים במהלך מעצרם, כאשר חלק מהעצורים אף מצאו את מותם בעקבות זאת.
על פי הדיווחים, במקרים רבים העצורים ספגו פציעות משמעותיות במהלך מעצרם, לרבות חבלות, שיניים שבורות או חתכים שהצריכו טיפול רפואי ואף אשפוז בבתי חולים.
במקרים חריגים, הליך המעצר אף כלל עינויים.
חלק ניכר מהפרות אלו של זכויות אדם בוצעו כנגד חברי או תומכי המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה.
קורבנות נוספים כללו חברים בקהילה ההומוסקסואלית במדינה, חברים במיעוט היווני ואסירים פוליטיים לשעבר.
מהדיווחים עולה גם כי העמדה לדין של שוטרים בגין עינויים או התעללות היא אירוע נדיר.
כמעט 60% מהנשים באזורים הכפריים באלבניה סובלות מאלימות פיזית או פסיכולוגית, וכמעט 8% הן קורבנות של אלימות מינית.
בשנת 2014 דיווחה ועדת הלסינקי האלבנית (AHC) שמספר הנשים שנפלו קורבנות לרצח על רקע מיני או משפחתי עודנו גבוה.
בשנת 2015 דיווח ארגון יוניסף כי כ-77% מהילדים באלבניה נחשפו לצורה כלשהי של ענישה אלימה בבית.
מאות ילדים חשופים לעבודות כפייה בתוך המדינה ואף מחוצה לה.
תושבים להט"בים באלבניה מתמודדים עם אתגרים משפטיים שלא חווים תושבים שאינם להט"בים, בין היתר בגלל חוסר ההכרה החוקית לזוגות חד-מיניים במדינה והגישות השליליות לגבי הקהילה הגאה ברחבי הארץ, אף על פי שאנשים להט"בים באלבניה מוגנים תחת חקיקה מקיפה נגד אפליה.
פעילויות מיניות חד-מיניות הן חוקיות באלבניה מאז 1995, אבל זוגות מאותו המין ומשקי בית שבראשם זוגות חד-מיניים אינם זכאים לאותן הגנות משפטיות העומדות לרשות הזוגות שאינם חד-מיניים.
חוץ מנישואים חד-מיניים, גם איגודים חד-מיניים אחרים אינם מוכרים במדינה בכל צורה שהיא.
לפחות 70 משפחות אלבניות הועברו למעצר הגנתי בשל חשש לפעולות נקמה כנגדן.
הפרת זכויות אדם נגד המיעוט היווני במדינה
לטענת ארגוני זכויות אדם הפעילים באלבניה, זכויות האדם של בני המיעוט היווני במדינה מופרות תדיר על ידי הממשלה, וזאת באמצעות פעילות המשטרה והשירות החשאי.
קהילות יווניות הפכו למטרה ובתיהן נהרסו בעקבות פרויקטים לפיתוח, אשר אושרו על ידי הממשלה, תוך התמקדות במוצא אתני.
כמו כן, לטענת אמנסטי אינטרנשיונל אירעו מספר מקרים של התעללות בבני המיעוט היווני על ידי השלטונות.
זכויות האדם בצפון קפריסין מוגנות על ידי חוקת צפון קפריסין.
עם זאת, במהלך השנים דווחו מקרים שבהם נפגעו זכויות האדם של מיעוטים, חופש התנועה, חופש דת, הזכות לחינוך וזכויות נוספות.
כמו כן דווחו מקרים של אפליה ועינויים.
מקרים אלו הוזכרו בדו"חות של מחלקת המדינה של ארצות הברית ושל משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם.
עקב פלישת טורקיה לקפריסין בשנת 1974 נפגעו זכות הקניין וזכויות נוספות של עקורי הסכסוך הקפריסאי.
דו"ח חירות בעולם מגדיר את צפון קפריסין "חופשית" הן בזכויות פוליטיות והן בחירויות אזרחיות.
ארגון זכויות האדם בצפון קפריסין ("Turkish Cypriot Human Rights Foundation") דיווח כי נאסר על תושבי המיעוטים היוונים והמרונים להשתתף בבחירות.
עם זאת, נמסר שהבחירות בצפון קפריסין בשנים 2009 ו-2010 היו חופשיות והוגנות, וכי הרשויות לא הגבילו את מפלגות האופוזיציה.
ארגון זכויות האדם בצפון קפריסין דיווח בינואר 2009 כי לעיתים קרובות עצורים על ידי המשטרה עוברים חקירות בעינויים.
נושא זה מוזכר גם בדו"חות מחלקת המדינה של ארצות הברית בשנים 2020 ו-2021.
חוקת צפון קפריסין מגנה על חופש הדת, וקובעת שצפון קפריסין היא מדינה חילונית.
במספר דו"חות משנת 2002 ואילך נמסר כי חופש הדת בצפון קפריסין מוגן בחוק ומכובד על ידי הממשלה.
אירוע חריג קרה בחג המולד בשנת 2010, כאשר כוחות ביטחון טורקיים הורו לעצור טקס דתי שהתקיים בכנסייה קטנה בקרפאז.
תקרית זו ספגה גינויים נרחבים מחברי הפרלמנט האירופי.
בדו"חות של מחלקת המדינה של ארצות הברית ושל מדד חופש העיתונות העולמי נקבע כי חופש הביטוי וחופש העיתונות מכובדים בדרך כלל בצפון קפריסין, וכי יוצאים לאור עיתוני אופוזיציה המבקרים לעיתים קרובות את מדיניות הממשלה.
לא קיימות מגבלות באינטרנט, ויש במדינה תקשורת עצמאית פעילה ובה מגוון רחב של דעות.
עם זאת, במהלך השנים דווח על התנכלויות לעיתונאים ומספר מקרי רצח.
ביולי 1996 נרצח ביריות העיתונאי , שנהג לבקר את מדיניות הממשלה.
הדעה הרווחת היא שהרצח בוצע על ידי ארגון הזאבים האפורים או ארגון פרו-טורקי דומה.
שני עיתונאים שנהגו לבקר את הממשל המקומי בעיר קירניה נפצעו באפריל 2011 בפיצוץ מכונית תופת.
עד תחילת שנות האלפיים לא היו מוסדות חינוך מתאימים למיעוט היווני בצפון קפריסין.
בשנים 2004 עד 2008 נפתחו מוסדות חינוך מתאימים עבור הקהילה בקרפאז.
באותה עת נמסר על מספר עימותים בין תושבי המחוז.
בדו"ח מחלקת המדינה של ארצות הברית משנת 2010 נמסר כי "לא נרשמו מקרים של אפליה רשמית או חברתית על בסיס גישה לחינוך".
רוב החוקים נגד הומוסקסואליות בצפון קפריסין בוטלו בשנת 1993 עקב תביעה של בית הדין האירופי לזכויות אדם.
נותרו בתוקפם מספר חוקים נגד הומוסקסואליות מתקופת קפריסין הבריטית, והם בוטלו על ידי הפרלמנט בינואר 2014.
בשנת 2008 נפתח בקירניה בית כנסת עבור הקהילה היהודית הקטנה בצפון קפריסין, הכוללת בעיקר תיירים ואנשי עסקים.
לא דווח על מקרי אנטישמיות.
ארגון זכויות האדם בצפון קפריסין דיווח כי אף על פי שלא קיימת אפליה בחוק, החברה בצפון קפריסין פטריארכלית מאד, ותנאי החיים של נשים נפגעות לאחר הנישואים, בפרט חופש התנועה ופגיעה כלכלית.
תופעות של אונס ואלימות במשפחה נפוצות בצפון קפריסין.
המקרים מטופלים על ידי הרשויות, אבל לא קיימים במדינה ארגוני תמיכה בקורבנות.
המדינה נחשבת לאחד הנתיבים העיקריים של סחר בנשים מאוקראינה, מולדובה ורוסיה.
לפני הפלישה הטורקית לקפריסין, יוונים ובריטים רבים רכשו קרקע או נכסי נדל"ן בצפון קפריסין.
לאחר הקמת צפון קפריסין הם נותרו ללא אפשרות להתגורר בבתים שרכשו.
ועדת המקרקעין הממשלתית הציעה פיצוי כספי, אך לא אפשרה לבעלי הבתים לשוב לנכסיהם או לאדמותיהם.
במהלך השנים התקיימו הפגנות רבות של יוונים שגורשו מצפון קפריסין התובעים לקבל בחזרה את רכושם או לשוב לבתיהם.