tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2010 הוציא את ספרו "ראש דיו" בהוצאת המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס בעריכת מיה דבש, אשר כולל אוסף של קריקטורות שיצר ציקון במהלך השנים.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 פרסם ציקון פחות קומיקס וקריקטורות, והתמקד בסדנאות והרצאות.
בשנת 2017 זכה ציקון בפרס חיפה על עבודותיו, לצד הקומיקסאים אלכסנדר ברבנצ'יקוב ואולקסיי קוסטובסקי האוקראינים.
ארקהם היא עיר בדיונית, אשר הומצאה בידי הסופר האמריקאי ה.
היא נמצאת במסצ'וסטס, ארצות הברית, ומהווה חלק אינטגרלי מעולמו הספרותי לאחר שהופיעה ברבים מסיפוריו וכן ביצירות רבות אשר נכללות תחת סוגת המיתוסים של קת'ולהו.
הוצאת ארקהם, הוצאת פרסום ספרים אשר הוקמה בידי שניים מחבריו הקרובים של לאבקרפט, אוגוסט דרלת' ודונלד וואנדרי, שאלה את שמה מעירו של לאבקרפט כמחווה.
המוסד ארקהם לחולי נפש על שם אליזבת', מוסד בדיוני מסיפורי הקומיקס של באטמן, לקח גם הוא את שמו מעיר זו.
ארקהם היא ביתה של אוניברסיטת מיסקטוניק, המופיעה ברבות מעבודותיו של לאבקרפט.
המוסד האקדמי מממן מסעות שונים בסיפורים "בהרי הטירוף" (1936) ו"הצל מחוץ לזמן" (1936); דמותו של וולטר גילמן מ"החלומות בבית המכשפה" (1933) משתתפת בשיעורים באוניברסיטה.
מוסדות אחרים הנמצאים בעיר שראוי לציין הם החברה ההיסטורית של ארקהם והסנטוריום של ארקהם.
בסיפור "הרברט ווסט - מחיה המתים" (1922) נכתב כי העיר הותקפה על ידי התפרצות קשה של טיפואיד ב-1905.
עיתונה הראשי של העיר נקרא "פרסומי ארקהם" ששלוחותיו מגיעות עד העיר הבדיונית דאנוויץ'.
בשנות השמונים של המאה התשע עשרה, שם העיתון היה "רשומות ארקהם".
העיר ידועה בעיקר בשל גגותיה הפרסתיים והמעשיות האפלות שהתרחשו בה לאורך מאות השנים האחרונות.
היעלמותם של ילדים (אשר נרצחו לכאורה בהקרבות טקסיות) בערב מאי ודברים אחרים מהסוג הזה נחשבים כחלק רגיל מחייהם של תושביה האומללים של העיר.
המיקום המדויק של העיר מעולם לא נכתב במפורש, אולם מקובל לחשוב שהיא נמצאת בין אינסמאות' לבין דאנוויץ'.
כמו כן סיפוריו של לאבקרפט מרמזים על כך שהיא נמצאת היכן שהוא מצפון לבוסטון, ככל הנראה במחוז אסקס, מסצ'וסטס.
מיפוי מאוחר יותר של עולמו של לאבקרפט מציע שארקהם נמצאת לא הרחק מקולג' גורדון, אם כי בספרותו של לאבקרפט ייתכן שמוסד אמיתי זה הוחלף בידי המוסד הבדיוני אוניברסיטת מיסקטוניק.
המודל האמיתי עליו מושתתת ארקהם היא ככל הנראה העיר סיילם, אשר הייתה ידועה לשמצה בשל פרשת ציד המכשפות שהתרחשה בה ב-1692.
הסנטוריום של ארקהם מופיע בסיפור הקצר "הדבר שעל סף הדלת" מ-1937 וייתכן שהוא תואם לבית החולים של דנברס הנמצא בעיר דנברס, מסצ'וסטס.
בית החולים עצמו הופיע בשני סיפורים אחרים של לאבקרפט, "המודל של פיקמן" מ-1927 ו"הצל מעל אינסמאות'" מ-1936.
ארקהם הופיעה לראשונה בסיפור הקצר "התמונה שבבית" מ-1920, שבו אף מוזכרת לראשונה אוניברסיטת מיסקטוניק.
סדר הופעותיה מוצג להלן לפי השנים בהן נכתבו הסיפורים:
ביקום הקולנועי של DC, "המוסד לחולי נפש ארקהם" הוא מתקן בדרגת בטיחות גבוהה עבור פסיכופתים מסוכנים המשכן רבים מנבליה של העיר "גות'האם סיטי" וביניהם הג'וקר.
השם נבחר על ידי העורך ג'ק סי.
האריס והיוצר דניס אוניל כמחווה ללאבקרפט.
ארקהם היא מקום ההתרחשות בסרט "הארמון הרדוף" מ-1963 של הבמאי רוג'ר קורמן, המבוסס על סיפורו של לאבקרפט "המקרה של צ'ארלס דקסטר ווארד" מ-1941.
ארקהם היא מקום ההתרחשות של כל הסיפורים באנתולוגיה "סיפורי ארקהם" אשר פורסמה בידי הוצאת כאוסיום.
ארקהם מופיעה בשניים מספריו של הסופר צ'ארלס סטרוס.
ב"ארכיוני הזוועות" מ-2004, פילוסוף מחפש אחר העיר בשל "ספרייה ייחודית" הנמצאת בה, וב"חדר המתים ג'ניפר" מ-2006, ענף המתמחה בתורת הנסתר של קהילת המודיעין האמריקאית פועל מתוך מפקדתו שבעיר.
ארקולה הראשון ד'ארסטה (באיטלקית: Ercole I d'Este; נולד ב-26 באוקטובר 1431 - 25 בינואר 1505) היה דוכס פרארה מ-1471 עד 1505. הוא היה חבר בבית אסטה.
הוא זכה לכינוי הרוח הצפונית והיהלום.
ארקולה נולד ב-1431 בפרארה לניקולו השלישי ולריקיארדה דה סלוצו.
סבו וסבתו מצד אמו היו תומאס השלישי מסלוצו ומרגריט מרוסי.
הוא התחנך בחצר הנפוליטנית של אלפונסו, מלך אראגון ונאפולי, מ-1445 עד 1460; שם הוא למד אמנויות צבאיות, אבירות, ורכש הערכה לארכיטקטורת אולאנטיקה ולאמנויות היפות, מה שיביא לכך שהוא יהפוך לאחד מפטרוני האמנות המשמעותיים ביותר של הרנסאנס.
ב-1471, בתמיכת הרפובליקה של ונציה, הוא הפך לדוכס עם מותו של אחיו למחצה בורסו, והרוויח מהיעדרו של בנו של האחרון, ניקולו, שהיה במנטובה.
במהלך היעדרותו של ארקולה מפרארה, ניסה ניקולו הפיכה, אך עם זאת נמחצה; ניקולו ובן דודו אצו הוצאו להורג ב-4 בספטמבר 1476. ארקולה נישא לאליאונורה ד'אראגון, בתו של פרדיננד הראשון מנאפולי, בשנת 1473. ברית אסטה עם נאפולי הייתה חזקה.
בשנים 1482–1484 ארקולה לחם במלחמת פרארה נגד הרפובליקה של ונציה, שהייתה בעלת ברית עם אויבו של ארקולה, האפיפיור סיקסטוס הרביעי, בעקבות מחלוקות על השליטה במונופול המלח.
ארקולה הצליח לסיים את המלחמה על ידי ויתור על פולזינה בתמורת שלום, ופרארה התחמקה מגורל הרס או קליטה למחוזות האפיפיור, אך המלחמה הייתה השפלה עבור ארקולה, ששכב חולה ומשותק בזמן שהצבאות הונצים הרסו נכסים של בית אסטה בשכונות שמסביב.
לאחר מכן, הוא נשאר נייטרלי במלחמת איטליה בשנים 1494–1498, וניסה למשך שארית שלטונו לשפר את היחסים עם מדינות האפיפיור.
הוא הסכים בעל כורחו לנישואי בנו אלפונסו ללוקרציה בורג'יה, בתו של האפיפיור אלכסנדר השישי, נישואים שהביאו תרומות טריטוריאליות בולטות.
הקריירה שלאחר מכן כפטרון אומנות עשויה להיתפס במידה מסוימת כפיצוי על הכישלון הצבאי המוקדם: באופן משמעותי, ארקולה היה השליט האיטלקי היחיד שאפיין את עצמו כ-divus על מטבעו, כמו קיסר רומי.
קנה המידה והעקביות של חסותו של ארקולה על האמנויות היו בחלקם הצהרה פוליטית ותרבותית.
הוא אירח נציגויות תיאטרליות עם תפאורה משוכללת ואינטרמצו מוזיקלי, מה שהיה מהתיאטרונות החילוניים הראשונים באירופה מאז העת העתיקה והצליח להקים ממסד מוזיקלי שהיה במשך כמה שנים המשובח באירופה, והאפיל על קפלת הוותיקן עצמה.
במשך המאה הבאה פרארה שמרה על אופי של מרכז של מוזיקה אוונגרדית עם דגש חילוני מובהק.
בתולדות המוזיקה ארקולה היה אחד האצילים האיטלקים האחראים ביותר להבאת מוזיקאים פרנקו-פלמים מוכשרים לאיטליה.
המלחינים המפורסמים ביותר של אירופה עבדו עבורו, הוזמנו על ידו, או הקדישו לו מוזיקה, כוללים אלכסנדר אגריקולה, יאקוב אוברכט, היינריך אייזק, אדריאן וילארט ו-ז'וסקן דה פרה, אשר יצירתו-Missa Hercules dux Ferrariae מוקדשת לארקולה.
תחת ארקולה פרארה הפכה לאחת הערים המובילות באירופה; היא עברה צמיחה משמעותית ואף הכפילה את גודלה בקירוב, בזכות הוראותיו של ארקולה.
וארקולה בכך יצר את הפרויקט האורבניסטי הראשון המתוכנן והמבוצע של הרנסאנס.
הוא הרחיב את חומות העיר, ושכר את האדריכל ביאג'יו רוסטי לעבודה.
רבים מהמבנים המפורסמים ביותר של העיר פרארה מתוארכים לתקופת שלטונו.
ארקולה היה מעריץ של רפורמטור הכנסייה ג'ירולמו סבונרולה, שנולד גם הוא בפרארה, וארקולה ביקש את עצתו בעניינים רוחניים ופוליטיים כאחד.
כתריסר מכתבים בין השניים שרדו משנות ה-1490. ארקולה ניסה לשחרר את סבונרולה מהשלטונות בפירנצה, אך לא הצליח; והנזיר הרפורמיסטי נשרף על המוקד ב-1498.
בשנת 1503 או 1504, ארקולה ביקש מהמלחין החדש שלו ג'וסקן דה פרה לכתוב צוואה מוזיקלית עבורו, המבוססת על מדיטציית הכלא של סבונרולה.
התוצאה הייתה היצירה - Miserere, שבוצה כנראה לראשונה בשבוע הקדוש בשנת 1504, כאשר חלק מהטנור שר ארקולה עצמו.
ארקולה מת ב-25 בינואר 1505, ובנו אלפונסו הפך לדוכס אחרייו.
ארקולה היה דוכס אהוב בכנות על ידי נתיניו, שהפגינו זאת שוב ושוב בפניו, כשתמכו בו במלחמתו נגד ניקולו די לאונלו וגם בזמן המלחמה עם ונציה, כאשר הם תקפו באופן ספונטני כדי ללחוץ על הפולש, לפעמים בניגוד לרצונו של ארקולה עצמו.
ארקולה היה אדם אדיב, מועיל, ומפורסם ברחמנותו: הוא הציע את סלחנותו אפילו לתומכי ניקולו, כל עוד נשבעו לו ציות, ולעיתים קרובות חנן את הנידונים למוות כשהיו כבר עם החבל על צווארם מוכן לתלייה.
הכרוניקן קלפיני מתאר אותו כ"ג'נטלמן מעורר רחמים ומי שכואב לו לפגוע בכל אדם".
ארקולה היה מודאג גם מתנאי החיים של משפחת הנידונים ולעיתים השאיר כסף לנשותיהם ולבנותיהם כדי שיוכלו לפרנס את עצמן בכבוד.
לא מכוון שהיה אדם חלש ואכן הוא העניש פושעים באופן אישי, כמו כאשר בדצמבר 1475 הכה מתופף שהטריד ילדה בכנסייה וכלא שני אנשי אצולה אחראיים אחרים.
הוא אהב מאוד לרקוד, מה שהמשיך לעשות למרות פציעה בכף הרגל, בנוסף לתשוקות הנגינה והשירה, שאותן העביר גם לילדיו.
כמה פעמים הוא מצא את עצמו גוסס במהלך השנים, ובגלל הפצע שמעולם לא החלים לגמרי, ותמיד החלים, לפעמים טיפל בעצמו בבתי כפר או בספא.
כאבא אהב מאוד את בתו הבכורה איזבלה, לה הוא שמר תשומת לב רבה.
בצעירותו היה בעל אופי נמרץ מאוד, שהתבטא במיוחד במלחמה, ברכיבות ובדו-קרב, שאותם גם העביר לרוב ילדיו.
גם בגיל בוגר יותר המשיך להיות תמיד בחזית הקרבות בהם השתתף, חשף את עצמו לסכנות חיים ולעיתים ספג כמה פצעים.
הוא אהב בדיחות ואנו יודעים כי, שבקרנבל של 1478 וכשהיה אורח גדול בפרארה, אדון בולוניה ג'ובאני בנטיבוליו, הוא יצא מחופש לרחובות העיר בחברת אורחו, האחים סיגיסמונדו ורינלדו ואנשי חצר אחרים לזרוק ביצים לגברות.
אף על פי כן, ארקולה הפגין אופי קפוא וסמכותי לעיתים, וכונה "קר הרבה יותר מהטרמונטנה".
הוא היה אדם אדוק מאוד, הוא הקשיב למיסה כל יום ואפילו כמה פעמים ביום וביום חמישי הקדוש האכיל מאות עניים מדי שנה, ואכל ארוחה משלו באולם הגדול של הטירה יחד עם אחיו, ואחר כך.
רוחץ את רגליהם של האורחים ונותן להם בגדים וכסף.
יחד עם אשתו הדתייה מאוד הוא היה מגן נזירות ומייסד מנזרים.
באשר להופעתו הפיזית, אליפרנדו קפריולי מתאר אותו כ"בעל שיעור קומה נכון ומרובע; וחזק מאוד באדם.
היו לו פנים צבעוניות, עיניים כחולות שקופות ושיער שחור".
עם זאת, אף על פי שעיניים כחולות היו נפוצות במשפחת ד'אסטה, מהדיוקנאות שנותרו ממנו נראה כי היו לה עיניים כהות.
ארקדי תימור (1919 – 14 בספטמבר 2005) היה מפקד חטיבת שריון בצבא האדום במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה הואשם בשל קשריו עם ישראל בתעמולה יהודית אך לבסוף הומתק דינו.
הידע הרחב שרכש הועיל רבות כאשר עלה לישראל ושרת בצה"ל כמהנדס תמיכה טכנית לכלי רכב משוריינים.
ארקדי תימור נולד בשם אברהם קצבמן בדובסרי שבברית המועצות.
בשנת 1939 בהיותו סטודנט בפוליטכניקום הצטרף לצבא האדום ושינה את שמו הפרטי מאברהם לארקדי כדי שיהדותו לא תבלוט.
ב-1941 כאשר הצטרפה ברית המועצות למלחמת העולם השנייה הוצב ארקדי ביחידת שריון ונשלח לאזור ממנו יצא הצבא האדום.
השתתף בקרב על מוסקבה שם זכה לקידום.
הוא מונה למפקד גדוד מיוחד שהורכב מכוח של כשמונים מהנדסים שמטרתם הייתה לפרק את הטנקים והכלים הצבאיים שנפלו בשבי בידי הגרמנים.
בשנת 1942 נשלח להיות מפקד של פלוגת טנקים שלחמה בלנינגרד, בה נפצע קשה.
בקרבות קשים בטוארגה, בפוזנן ובדנציג נפצע שוב אך המשיך בלחימה.
ב-1943 הוא זכה גם להוקרה בהגנה על לנינגרד.
במאי 1945 פרץ במסגרת חטיבה 219 לברלין והיה מהראשונים שהגיעו לרייכסטאג.
הלחימה בברלין הייתה קשה מאוד והצבא האדום ספג אבדות רבות, רק לאחר שמונה ימי לחימה כבשה החטיבה את היעדים שהציבה לעצמה.
שיעור האבידות בחטיבה שבה שירת ארקדי תימור היה גבוה מאוד, כל חבריו הקצינים היהודים נהרגו בקרבות, אך החטיבה שלו הצליחה להשיג ניצחון.
ארקדי זכה להערכה רבה, במהלך המלחמה הוא נפצע מספר פעמים, וגם שהה בבית חולים צבאי אך מיד כשהחלים מיהר לחזור ליחידה שלו.
כשהיה תימור בגרמניה הוא יצר קשר עם יחידה צבאית שפעלה בארץ במסגרת ההגנה.
וסיפק לה ידע רב לגבי כלים צבאים והדרכה כיצד לתחזק אותם.
בשנת 1948 עם הקמת מדינת ישראל, הוא וארבעה עשר יהודים נוספים שעבדו בצבא האדום רצו לבקש להצטרף לצבא הישראלי.
כל מי שהגיש בקשה זו לשלטונות הרוסיים נעלם כלא היה, ולמזלו של ארקדי, אשתו לחצה אליו לא להצטרף לבקשה והוא ניצל.
הם עברו להתגורר לקובנו בו תמיר סיים לימודי הנדסה ועבר כמהנדס במפעל.
בשנת 1956 הוא הואשם בתעמולה יהודית והיה אמור להיכנס לכלא ל-15 שנה, אך בגלל עברו הצבאי המפואר הומתק גזר דינו ובפועל הוא נכנס לכלא רק ל-4 שנים.
בשנת 1960 לאחר שהשתחרר, הודות למוצאה של אשתו מפולין הם היגרו לפולין ומשם עלה לישראל.
הוא שינה את שם משפחתו מקובניץ לתימור, קיבל דרגת אל"ם ושרת בצה"ל.
ארקדי תימור היה אחד מהיוצרים של טנק הטירן ששימש את צה"ל במלחמת יום הכיפור ובמלחמת ששת הימים.
לאחר הקריירה הצבאית שלו בישראל, כתב תימור סדרת ספרים על המלחמה כנגד האויב הנאצי ושמה: "Facing the Nazi Enemy ", כתב את הספר: "My Comrades in Battle ", וגם מספר פרקים בספר: "Jews in the Armies of the World".
בנוסף לכך הוא כיהן כעורך בהוצאה לאור רוסית שפרסמה ספרים על המלחמה, היה פרשן רוסי בתחנת הרדיו "קול ישראל", היה חבר בארגון המנציח את יחידות השריון - "יד לשריון", והיה אחד המקימים של המוזיאון הישראלי ללוחמים יהודים במלחמת העולם השנייה, מדינת ישראל העניקה לארקאדי תימור את עיטור לוחמי המדינה.
ארקוׂלה בֶּרְנָבֵּאִי (איטלקית: Ercole Bernabei; 1622 – 5 בדצמבר 1687) היה מלחין ונגן עוגב איטלקי שפעל בעיקר ברומא ובמינכן.
ברנבאי נולד ביישוב קפרארולה במחוז ויטרבו שבחבל לציו.
הוא למד ברומא אצל אורציו בנוולי.
ב-25 באוגוסט 1642 מתועד היותו נגן עוגב משנה למוזיקה ה"יוצאת מן הכלל" שנועדה לתפילות ערב ולמיסה בחג של לואי הקדוש בכנסיית סן לואיג'י דיי פראנצ'זי ברומא, שבה שימש בנוולי כקפלמייסטר (maestro di capella).
ב-1653 התקבל במקומו של המלחין לואיג'י רוסי בתפקיד של נגן עוגב באותה כנסייה ונשאר בתפקיד זה עד 1658 כשהוחלף זמנית על ידי ארקולה פסטורלי.
בשנה הבאה התקבל מחדש באותו התפקיד ופעל בו עד יולי 1665 כשהתמנה לקפלמייסטר של הקפלה המוזיקלית פיה לטראננסה (Pia Lateranense) בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו (1667-1665).
בשנים 1667–1672 כיהן גם כמנהל הקפלה של סן לואיג'י דיי פראנצ'זי, תפקיד שירש מאנטוניו מריה אבאטיני.
ביוני 1672 הודות לתמיכת מלכת שוודיה, כריסטינה התמנה לקפלמייסטר של קפלה ג'וליה של בזיליקת סן פייטרו בוותיקן במקום המורה שלו, אורציו בנבולי, (Benevoli) שנפטר.
אולם כעבור שנתיים (1674) עזב את התפקיד כדי להתמנות במקום יוהאן קספר קרל כקפלמייסטר במינכן בחצר הנסיך הבוחר של בוואריה, פרדיננד מריה.
הוא נשאר במינכן עד סוף חייו.
בחצר הבווארית העלה על הבמה כמה אופרות שכתב.
אגוסטינו סטפאני, לימים מלחין ידוע, ליווה אותו למינכן והיה תלמידו ועוזרו.
למרות הכל ברנבאי חלם לשוב לרומא אך לא הצליח ונפטר במינכן בדצמבר 1687.
בשנותיו ברומא הלחין בנרבאי בעיקר מוזיקה כנסייתית ב"סגנון עתיק" (stile antico) אבל ידע גם להסתגל לסגנונות מודרניים יותר מתקופתו (stile moderno).
כתב יצירות רבות בסגנון קונצרטי למספר קולות ובאסו קונטינואו אבל גם בסגנון פוליכוראלי, בהן ניכרת השפעת מורו בנוולי.
בגלל פעילותו האינטנסיבית כקפלמייסטר, פעל פחות בתחום המוזיקה החילונית.
נודע במיוחד הודות ל"קונצ'רטו מדריגלסקו" שלו (1669), קובץ של 15 מדריגלים קונצרטיים ב"סגנון מודרני" לשלושה קולות ובאסו קונטינואו, אותו הקדיש לנסיך פלביו אורסיני, דוכס מברצ'אנו וששימש כדוגמה לתלמידו סטפאני בכמה מיצירותיו.
האופרות של ברנבאי אבדו כולן.
נותרו מהן רק שתי לבריות.
לברנבאי נולדו שני בנים, שניהם מוזיקאים:ג'וזפה אנטוניו ברנבאי ווינצ'נצו ברנבאי.
1686 - Erote ed Anderote - ארוס ואנטארוס, לברית מאת ו.
Santa Cristina - 1666 - כריסטינה הקדושה, לברית מאת לליו אורסיני - הוצגה בבית המרקיז פלאוטי בבולוניה
1669 - Concerto madrigalesco a tre voci - הקונצ'רטו מדריגלסקו לשלושה קולות ובאסו קונטינואו - מלית מאת א.
בלמונטה - נמצא כתב יד
1665 - Ecce sacerdos magnus - הנה הכהן הגדול - מוטט בשני קולות וקונטינואו ב"קובץ של ג'ובאני בטיסטה קאיפברי וד.
1667 - Exaudiat Dominus - ישמע ה' - מוטט לשלושה קולות וקונטנואו, בקובץ של ג'ובני בטיסטה קאיפברי חלק ב
1691 - Sacrae modulationes (מודולציות קדושות) לשניים ולחמישה קולות, שני כינורות ובאסו קונטינואו, מינכן
23 קטעים קדושים (מוטטים, המנונים, אנטיפונים ל-4–8 קולות
קונסלווי נולד ברומא, צאצא למשפחת האצולה העתיקה של ברונאצ'י (Brunacci) מפיזה.
סבו של הקרדינל, גרגוריו ברונאצ'י (Gregorio Brunacci), קיבל את שמו ושלט האצולה של המרקיז ארקולה קונסלווי המנוח מרומא, כפי שנדרש על מנת לרשת את ההון הרב שהשאיר קונסלווי המקורי.
ארקולה היה בנם של מריו ג'וזפה קונסלווי (Mario Giuseppe Consalvi), המרקיז מטוסקנלה (Toscanella), והרוזנת קלאודיה קרנדיני (Claudia Carandini) ממודנה.
במותו של אביו בשנת 1763, הופקד החינוך של ארקולה בידי הקרדינל .
הוא התחנך בקולג' של הפיאריסטים מ-1771 עד 1776. לאחר מכן הוא נכנס לסמינר לכמרים שנוסד בפרסקטי על ידי הקרדינל האנגלי הנרי בנדיקט סטיוארט, אשר כונה גם דוכס יורק על ידי היעקוביטים, ולכן מכונה לעיתים קרובות "קרדינל יורק", ומי שהתיימר מטעם בית סטיוארט לכתר המלכות של בריטניה הגדולה.
הוא הפך לחביבו של הקרדינל ונעזר בו להשיג תפקיד גבוה בקוריה הרומאית בעודו צעיר.
עם סיום לימודי הסמינר ב-1776, קיבל קונסלווי מעמד שרת (Acolyte, הדרגה הגבוהה ביותר לפני הכמורה), ונמנה כחבר בקהילה המופקדת על ניהול ענייני העירייה.
השנים מ-1776 עד 1782 הוקדשו ללימודי משפטים וההיסטוריה הכנסייתית ב ברומא, שהכשירה תלמידים לחיל הדיפלומטי של הכס הקדוש, שבין שאר המורים שבה היה המלומד הישועי, .
לאחר שצבא המהפכה הצרפתי פלש לאיטליה ב-1798, קונסלווי נכלא בטירת סנטאנג'לו בקשר למותו של (שנורה על ידי משמר האפיפיור) ונידון לגירוש.
כ"אויב הרפובליקה הרומית" הוחרם רכושו.
אבל הוא שוחרר במהרה והצטרף לאפיפיור פיוס השישי בגלות.
כדיפלומט מוכשר, הוא מונה לאחר מותו של אותו אפיפיור להיות מזכיר הקונקלווה שהתכנסה בוונציה מנובמבר 1799 עד מרץ 1800 כדי לבחור את יורשו, והביאה לבחירתו של האפיפיור פיוס השביעי.
קונסלווי הוסמך כקרדינל-דיאקון ומונה לקרדינל מזכיר המדינה על ידי האפיפיור החדש בקונסיסטוריה הסודית של 11 באוגוסט 1800, וקיבל ממנו את הכובע האדום בקונסיסטוריה ציבורית ב-14 באוגוסט 1800. בתפקיד זה ניסה קונסלווי לראשונה לשפר תנאים במדינת האפיפיור.
הוא התיר סחר חופשי, הוציא מהמחזור את כל הכסף חסר הערך, והכניס מספר רב של עמאיים למשרדי הממשלה.
ב-20 באוקטובר 1800, הוקצתה לו של (מאוחר יותר הוקצתה לו בזיליקת "מרים הקדושה של הקדושים המעונים" (Santa Maria ad Martyres), הידועה יותר בשם הפנתאון, ב-28 ביולי 1817).
בתפקידו החדש של מזכיר המדינה, הוא עזב מיד את רומא לפריז ביוני 1801 כדי לנהל משא ומתן על הבנות עם הצרפתים, שהביאה ל בין הכנסייה הקתולית לבין השלטון בראשות נפוליאון.
אף על פי שלא הביא לחזרה לסדר הנוצרי הישן, האמנה העניקה ערבויות אזרחיות מסוימות לכנסייה, והכירה ב"דת הקתולית, האפוסטולית והרומית" כזו של "רוב אזרחי צרפת".
בפריז זכה להצלחה חברתית ניכרת בזכות הכריזמה האישית שלו, שאפילו נפוליאון לא היה חסין מפניה.
קונסלווי היה משכיל מאוד ותמך כל חייו בשירה, אמנויות ומדעים, ארכאולוגיה, ובמיוחד מוזיקה.
הוא עשה רבות כדי לייפות את רומא ולהפוך אותה למרכז אמנות על ידי עיצוב טיילות ציבוריות לאורך הטיבר, שחזור המונומנטים העתיקים ומילוי המוזיאונים בפסלים שנחשפו בחפירות שנעשו בהנחייתו.
קונסלווי הוסמך ל ולאחר מכן לדיאקון ב-20 וב-21 בדצמבר 1801, בהתאמה.
הוא מעולם לא הוסמך לתפקידים סקרמנטליים של כומר או בישוף.
אבל הוא פעל כריבון וירטואלי ברומא בזמן היעדרותו של פיוס השביעי בפריז לצורך הכתרתו של נפוליאון לקיסר.
בשל עמדתו הנחרצת נגד ממשל נפוליאון והתנגדותו להשתתפות מדינת האפיפיור במצור הקונטיננטלי של צרפת, הוא נדרש להתפטר ביוני 1806 כקרדינל מזכיר המדינה, והמשיך לשרת בתפקידים שונים של הקוריה.
כאשר הצרפתים נכנסו לרומא ב-1808 וביטלו רשמית את סמכותו החילונית של האפיפיור, ניתק קונסלווי את כל היחסים עם הצרפתים.
כאשר צרפת סיפחה את מדינת האפיפיור ב-1809 והוציאה את האפיפיור לגלות בסבונה, הקרדינל קונסלווי נלקח בכוח לפריז.
שם פגש אותו נפוליאון עצמו, שהציע לו פנסיה שנתית של 30,000 פרנק.
כאשר הוא ושנים-עשר קרדינלים נוספים סירבו להשתתף בנישואיו של נפוליאון לנסיכה מאיר לואיז ב-1810, הם נושלו מרכושם וממעמדם הכנסייתי, ונודעו כקרדינלים השחורים.
קונסלווי והאחרים נאלצו גם להתגורר בערים שונות בצרפת, במקרה שלו, ריימס.
מצב זה נמשך עד שפיוס השביעי חתם על הקונקורדט של פונטנבלו בינואר 1813. לאחר מכן הורשה הקרדינל לעזוב את מקום מגוריו הכפוי והצטרף לאפיפיור.
קונסלווי שכנע מיד את פיוס לחזור בו מהוויתורים שעשה לנפוליאון, מה שהחל לעשות במרץ של אותה שנה.
כתוצאה מתפקידו בשינוי עמדתו של פיוס, השלטונות הצרפתיים אסרו תחילה על קונסלווי לראות את האפיפיור, ולאחר מכן בינואר שלאחר מכן שוב שלחו אותו לגלות, הפעם בבזייה.
אולם גלות זו נמשכה רק כמה של שבועות, שכן הוא שוחרר על ידי הממשלה הזמנית הצרפתית ב-2 באפריל 1814, זמן קצר לפני התפטרותו הסופית של נפוליאון.
לאחר מכן הוא יכול היה להצטרף מחדש לאפיפיור באיטליה, אז מונה מחדש לתפקיד מזכיר המדינה.
הקרדינל ברטולומיאו פאצ'ה, שנחטף יחד עם האפיפיור פיוס השביעי, נכנס לתפקיד מזכיר המדינה ב-1808 וניהל את זיכרונותיו במהלך גלותו.
זיכרונותיו, שנכתבו במקור באיטלקית, תורגמו לאנגלית (שני כרכים) ומתארים את העליות והמורדות של גלותם ואת השיבה המנצחת לרומא ב-1814.
לאחר נפילת נפוליאון, הוא היה נציג האפיפיור בקונגרס וינה והצליח לשכנע את המעצמות המנצחות להשיב את כל שטחה של מדינת האפיפיור כמעט לחלוטין (אם כי האפיפיור נאלץ לקבל את הסיפוח הצרפתי של אביניון).
פיוס השביעי וקונסלווי הבינו כי אל מול השיטה הבינלאומית החדשה של מטרניך, עמדה נייטרלית עבור האפיפיור עשויה להיות הדרך למדינת האפיפיור שהולכת ונדחקת לשוליים "למצוא רלוונטיות בשיטה חדשה של יחסי כוח של גושי המדינות".
עמדה זו נכתבה לראשונה על ידי קונסלווי בזמן המרד הנפוליטני נגד אוסטריה ב-1821. קונסלווי כתב, "האב הקדוש, בגלל מעמדו כראש הגלוי של הכנסייה, וכריבון שליו במהותו, ימשיך לשמור על...נייטרליות מושלמת כלפי כל העמים".
במשך שארית כהונתו של פיוס השביעי, קונסלווי היה השליט בפועל של רומא.
קונסלווי המשיך לערוך רפורמה בממשל של רומא ובמידה מסוימת ביצע מודרניזציה לעיר.
אמרו שהוא כל כך שולט באפיפיור עד שפיוס יצטרך להמתין בשערי גן עדן עד שהקרדינל יבוא מכור המצרף עם המפתחות.
הוא הסדיר את הממשל הפנימי של מדינות האפיפיור באמצעות חוק מ-6 ביולי 1816, שקבע את אחידות המשטרה של מדינת האפיפיור; הוא גם הציג קודקס חוקים חדש של סדר דין אזרחי וקודקס חוקים מסחרי חדש, פישט את הניהול הפיננסי וניסה להתמודד עם השוד במחוזות ככל יכולתו.
הוא חתם קונקורדט נוסף עם צרפת ב-1817, ובשנת 1818 היה גורם מרכזי בהקמתו מחדש של .
הקונקורדטים של הקוריה עם רוסיה, פולין, פרוסיה, בוואריה, וירטמברג, סרדיניה, ספרד וז'נבה היו פרי עבודתו.
הוא פרש כשפיוס מת ב-1823. בזמן מותו שלו בשנה שלאחר מכן, הוא עמד בראש שאליה מונה ימים ספורים קודם לכן.
אף על פי שהיה דיפלומט מושלם ואיש העולם, קונסלווי כונה "אחת התהילות הטהורות ביותר של כנסיית רומא".
הוא הבטיח את זכותו של האמן הפרוטסטנטי ברטל תורוואלסן ליצור את אנדרטת הקבורה לאפיפיור פיוס השביעי בבזיליקת פטרוס הקדוש ברומא.
קונסלווי מת בגיל 66 ב-24 בינואר 1824 בווילה הכפרית שלו ב.
גופתו נקברה בקבר המשפחתי בכנסיית ברומא, וליבו נקבר בקבר שעיצב תורוואלסן בפנתאון.
ארקדי רילוב היה צייר סימבוליסט רוסי וסובייטי.
רילוב נולד בכפר איסטובנסק, במחוז וייטקה של האימפריה הרוסית (מחוז קירוב, רוסיה).
הוא אומץ על ידי משפחת אביו החורג, שהיה נוטריון.
הוא עבר לסנט פטרסבורג ולמד בבית הספר לעיצוב טכני של הברון שטיגליץ (1888–1891), ולאחר מכן באקדמיה הקיסרית לאמנויות אצל ארכיפ קוינדג'י (1894–1897).
רילוב היה חבר בתנועת מיר איסקוסטבה ובאיגוד האמנים הרוסים, וגם חבר באיגוד האמנים של רוסיה המהפכנית.
הוא התחיל כצייר היסטורי אך הפך בעיקר לצייר נוף, אם כי ברבים מציוריו יש רמיזות להיסטוריה הרוסית.
רבים מהנופים שלו שצוירו לאחר מהפכת אוקטובר נתפסו כסמלים לחופש מהפכני.
באותה תקופה הוא גם צייר כמה יצירות טיפוסיות לריאליזם סוציאליסטי כמו לנין ברזליב.
בסטודיו שלו הוא יצר את מה שאפשר לתאר כשמורת טבע קטנה: היו שם סנאים, ארנבות, קוף, הרבה ציפורי בר ושני סלי נמלים.
לדברי מיכאיל נסטרוב, חיות בר וציפורים אהבו את רילוב והגיעו לעיתים קרובות לסטודיו שלו.
ארקדי קרמר (יידיש: אַרקאַדי קרעמער 1865–1935) היה מנהיג וסוציאליסט יהודי המכונה "אבי הבונד" (איגוד העובדים היהודי הכללי בליטא, פולין ורוסיה).
ארגון זה לקח חלק מרכזי בהתפתחות המרקסיזם ב, תנועת הפועלים היהודית והלאומיות היהודית.
ארקדי קרמר נולד בשווינציאן שבמחוז וילנה, האימפריה הרוסית (בליטא של היום), למשפחה משכילית דתית.
בגיל 12 עבר לווילנה, שם למד ב"ריאלשול" (בית ספר תיכון).
לאחר מכן למד ב ובפוליטכניון בריגה.
במהלך לימודיו היה קרמר מעורב בפוליטיקת סטודנטים רדיקלית ובארגון המרקסיסטי הפולני פרולטריאט.
הוא נעצר ב-1889, ולאחר זמן מה בכלא הוגלה ונאסר עליו לשוב לסנקט פטרבורג.
כתוצאה מכך, שב לווילנה כדי להצטרף למעגלים מהפכניים של פועלים יהודים.
בווילנה הפך קרמר במהירות למנהיג המוכר של קבוצת וילנה, חוג של סוציאל-דמוקרטים יהודים שממנו התפתח לאחר מכן ה"בונד".
הוא שאף להרחיב את השפעתו של העובד היהודי בפוליטיקה הכללית.
אחד הצעדים המשמעותיים שנקט היה לעבור לשימוש ביידיש כשפת הפעילות המהפכנית של הקבוצה, ולא ברוסית כפי שהיה מקובל, משום ש- 97% מיהודי רוסיה דיברו יידיש כשפתם הראשונה, בעוד שרק 25% ידעו קרוא וכתוב ברוסית.
בשנת 1897, הקים קרמר את ה"הבונד" המבוסס על פילוסופיות מרקסיסטיות.
הוא עבד בצמוד לשמול גוז'נסקי, מנהיג מהפכני נוסף, כדי לשנות את טקטיקת חוגי הפועלים היהודים בווילנה מתעמולה לתסיסה המונית.
התעמולה התבססה על פגישות קבוצתיות בקנה מידה קטן של חוגי עובדים בעלי מודעות פוליטית, וקרמר שאף להרחיב את הבונד כדי להיות מעורב בפוליטיקה המונית.
קרמר שאף לשפר את תנאי העובד היהודי.
במהלך המאבק הזה, הניח קרמר, יפָתחו העובדים היהודים תודעה מעמדית והבנה של הסתירות של הקפיטליזם, מה שיוביל בסופו של דבר לארגונם הפוליטי ולהפלת השיטה הקפיטליסטית.
קרמר טען לטקטיקה זו בפמפלט רב ההשפעה "על תסיסה" (Ob Agitatsii), שהוציא ב-1893, יחד עם המנהיג המנשביק לעתיד יוליוס מרטוב.
מהלך זה, שנודע בשם "תוכנית וילנה" השפיע רבות על התנועה המרקסיסטית הרוסית ועל מרקסיסטים צעירים כמו ולדימיר לנין.
הפמפלט של קרמר ומרטוב מתח ביקורת קשה על ניצול פועלים יהודים ותמך בהרס הקפיטליזם.
בתחילה נראה כי קרמר נטה להעדיף תסיסה כלכלית על פני תסיסה פוליטית.
ככל שהתרבו חוגי פועלים יהודים בערים רוסיות, ליטאיות ופולניות, קראו כמה ממקורביו של קרמר להקמת מפלגה יהודית סוציאל-דמוקרטית מאוחדת.
תחילה דחה קרמר רעיון זה, מתוך אמונה שמפלגה פוליטית תהיה התוצאה האורגנית של המאבק הכלכלי של העובדים עצמם.
גאורגי פלחנוב, ממנהיגי המרקסיזם הרוסי, שינה את דעתו של קרמר.
ולכן, בספטמבר 1897, הקימו קרמר וחבריו את הסתדרות העובדים היהודית הכללית (בונד) בווילנה.
קרמר היה אחד משלושת חברי הוועד המרכזי הראשון שלה וזכה לכבוד נרחב כמנהיג ה"בונד".
שם הקבוצה ביקש לאזכר את אגודת העובדים הגרמנית הכללית של פרדיננד לאסל (ADAV) של שנות ה-60, אחד ממבשרי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית.
במקביל, בחר קרמר בשם "בונד" משום שהוא מרמז על פדרציה רופפת יותר מהמונח "מפלגה".
עם זאת, שמר קרמר גם על קשר הדוק עם התנועה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית הרחבה יותר.
הוא שם פחות דגש על לאומיות תרבותית יהודית ואוטונומיה מאשר מנהיגים בונדיסטים צעירים יותר כמו מיכאיל ליבר.
ה"בונד" התחרה, מצד אחד, עם קבוצות פועלים יהודים לא-מרקסיסטיות שהושפעו מהפופוליזם הרוסי (כגון "מפלגת הפועלים לשחרור פוליטי של רוסיה" של מארק נתנסון, RPPOR, במינסק), ומצד שני עם ארגון ציוני פועל כמו פועלי ציון.
למרות שכמה בונדיסטים צעירים יותר הושפעו מהציונות והבונד התעקש על האוטונומיה הארגונית שלו ועל עצמאות תרבותית יהודית, דחה הבונד את "הבדלנות הלאומית" של הציונים ואת הרעיון של הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
בשנת 1898, היה קרמר גורם מרכזי בכינוס קבוצות סוציאל-דמוקרטיות שונות באימפריה הרוסית ובין גולים רוסים בחו"ל כדי להקים את מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית (RSDRP).
ה"בונד" היה אחד הארגונים המרכיבים את ה-RSDRP, ולדעתו, ארגון אוטונומי בתוך ה-RSDRP.
קרמר השתתף בקונגרס המייסד של ה-RSDRP במינסק ונבחר לוועד המרכזי הראשון שלו, ועד קצר מועד שכלל שלושה חברים.
תוך זמן קצר נעצר הוועד, כולל קרמר, והותיר את המפלגה הצעירה בחוסר סדר.
בזמן שהותו בכלא, פיתח קרמר מערכת הצפנה ומכונת קידוד שהגיעו לשימוש נרחב בתנועה המהפכנית הרוסית.
הסכסוך על התרחבות ה-RSDLP היה אחת המחלוקות הגדולות הראשונות בקרב הסוציאל-דמוקרטים הרוסים.
קרמר תמך באוטונומיה תרבותית לעובדים יהודים ובאוטונומיה ארגונית של הבונד במסגרת ה-RSDLP, עמדה שהבונד אימץ גם בקונגרס השני של ה-RSDLP ב-1903. בשנת 1903, עמדת ה"בונד", שנטענה בצורה התקיפה ביותר על ידי ליבר, נדחתה הן על ידי לנין והן על ידי מרטוב, שהפכו זמן קצר לאחר מכן למנהיגי הפלגים הבולשביקים והמנשביקים.
הבונד, שתביעתו לייצוג בלעדי של עובדים יהודים באימפריה הרוסית ואוטונומיה ארגונית בתוך RSDRP מאורגן פדרלי נדחתה, פרש מהקונגרס ומה-RSDRP.
הפרישה הקטינה את כוחו של מרטוב והותירה את לנין עם רוב קל.
התנועה התפצלה בין אלה שהסכימו עם תוכניותיו של לנין להשאיר את המפלגה כקבוצה קטנה של מהפכנים, ואלה שרצו להתרחב - המנשביקים.
לרבים מחברי הבונד היו דעות מתואמות עם המנשביקים, מה שהוביל למתח רב בין הבונד לבין קבוצות פוליטיות אחרות, כמו הציונים היהודים והבולשביקים החזקים.
כאשר פרצה המהפכה של 1905 ברוסיה, חזר קרמר לסנקט פטרבורג והיה מעורב בסובייט סנט פטרסבורג.
הוא נעצר שוב ב-1907, כשהמהפכה התפוגגה והצאר החזיר לעצמו את השליטה.
ב-1908 שוחרר קרמר ופרש מפעילות פוליטית, למרות שנשאר קשור לבונד.
בשנת 1912 היגר קרמר לצרפת, שם שירת את הבונד כנציג חוץ ואיש קשר עם הסוציאליסטים הצרפתים.
במחלוקות המרות שפיצלו את התנועה הסוציאליסטית האירופית עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מילא קרמר תפקיד מינורי, אם כי נראה שהוא צידד בתומכי מדינות ההסכמה.
ב-1921 חזר קרמר לווילנה (אז כבר כחלק מפולין העצמאית) שם לימד מתמטיקה.
במהלך שנותיו בווילנה פגש קרמר את פאטי מאטל סרדניצקיה (או סרדניקי) (1867–1943), פעילה מהפכנית בזכות עצמה, עמה התחתן.
הוא ואשתו פאטי נשארו פעילים ב"בונד".
קרמר נפטר בשנת 1935 ונקבר בכבוד רב על ידי הבונדיסטים.
פאטי קרמר שרדה עד 1943. היא נרצחה על ידי הנאצים כאשר חיסלו את גטו וילנה.
ארקדי קולקר הוא fימאי סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
אוסקר קויפמן היה בן דודו.
ארקדי קולקר נולד בשנת 1948 בסורוקה (אז בתחומי ברית המועצות כיום במולדובה) למשפחה יהודית.
אביו היה רופא, בוגר אוניברסיטת ננסי.
אמו הייתה בוגרת של אוניברסיטת צ'רנוביץ.
לפני ששטח עבר שליטת ברית המועצות בעקבות הסיפוח הסובייטי של בסרביה ובוקובינה הצפונית היא הייתה מורה לצרפתית בבית ספר יהודי בסורוקה.
בימים הראשונים לאחר פלישת נאצים לברית המועצות הם הצליחו להימלט לחלקים הפנימיים של ברית המועצות ביחד עם משפחת אוסקר קויפמן.
לאחר שחרור שטח מולדובה הם חזרו לסורוקה בה ארקדי קולקר נולד ולמד בבית ספר.
בשנת 1971 ארקדי קולקר סיים לימודי בית ספר ונסע לאיוואנובו בה כבר שהה בן דודו אוסקר קויפמן והחל ללמוד כימיה במכון לכימיה וטכנולוגיה.
בשנת 1971 הוא סיים את הלימודים בהצטיינות והמשיך ללימודי תואר שלישי אותם סיים בשנת 1974.
אחרי קבלת תואר שלישי קולקר נותר במכון והיה מרצה.
בשנת 1986 קולקר עבר למכון לחקר תמיסות של האקדמיה הרוסית למדעים.
בתקופת עבודה במכון הוא השלים עבודת פוסט-דוקטורט (1989) ובשנת 1986 מונה למנהל מעבדה.
הוא גם היה סגן מנהל המכון למדע.
במקביל לעבודה מחקרית קולקר המשיך ללמד ומונה לפרופסור.
קולקר מתמחה בחקר תמיסות ובתחום זה פרסם מספר מאמרים.
בהדרכתו הוכנו 12 עבודות תואר שלישי ו-2 עבודות פוסט-דוקטורט.
לקולקר הוענקו מספר פרסים על פעילותו.
הארקומיקי היו שבט גאלי ששכן בין הנהרות הרון לבין הארו, סביב נים של ימינו, בתקופת הברזל ובתקופת האימפריה הרומית.
המשמעות של השם האתני Arecomici נותרה לא ברורה.
הקידומת הגאלית are- פירושה 'מול, בקרבת', אך התרגום של החלק השני - comici, אינו ידוע.
השם Volcae נובע מ־uolcos הגאלי (נץ).
העיירה הראשית שלהם נמאוסוס הייתה מיושבת מאז תקופת הברונזה; שמו הפרה-קלטי המקורי נשכח ככל הנראה לאחר השתלטות השבטים הקלטיים על היישוב.
יישוב נוסף נודע בשם Vindomagus (שוק לבן).
שבט הארקומיקי כנראה הוכרו לראשונה או הוגדרו כישות פוליטית על ידי רומא בסביבות שנת 75 לפני הספירה.
לפי האנתרופולוג מייקל דיטלר, הקולוניזציה הרומית של האזור, שהובילה לארגונו של נמאוסוס כקולוניה לטינה בסוף המאה ה-1 לספירה, "הביאה לאתנוגנזה (יצירת קבוצה אתנית) של הוולקה ארקומיקי מתוך קואליציה רופפת בעבר של קבוצות פוליטיות ואתניות שונות".
הם אכן היו חלק מקונפדרציה פוליטית שהקיפה מספר שבטים קטנים יותר.
בתחילת המאה הראשונה לספירה, הוולקה ארקומיקי היו הכוח הדומיננטי של הקונפדרציה, ששלטו על עשרים וארבע ערים (oppida ignobilia) מבירתם נמאוסוס.
הכיבוש הרומי היה מלווה במהרה בהנפקה או הטבעה הראשונה של מטבעות בנמאוסוס.
מטבעות עם הטבעה Volcae Arecomici מתוארכים לשנת 70 לפני הספירה.
ארקוס דוראדוס היא חברה המחזיקה בזיכיון הבלעדי להפעלת מסעדות מקדונלד'ס ברחבי אמריקה הלטינית והקריביים.
החברה נחשבת לזכיינית מקדונלד'ס הגדולה בעולם, מפעילה מסעדות ב-20 מדיניות באמריקה הלטינית והאיים הקריבים ומספקת שירות לכ-4.3 מיליון לקוחות ביום.
נכון לשנת 2021 מעסיקה החברה כ-81,250 עובדים ובעלת כ-4500 סניפים בברזיל, ארגנטינה, מקסיקו, צ'ילה, קולומביה, קוסטה ריקה, קוראסאו, אקוודור, גיאנה הצרפתית, גוואדלופ, מרטיניק פוארטו ריקו ועוד.
פעילות החברה בברזיל מהווה את השוק הגדול ביותר של החברה, עם יותר מ-40% מההכנסות.
מטה החברה הראשי נמצא בעיר מונטווידאו, אורוגוואי.
החברה הוקמה בשנת 2007, לאחר רכישת הזיכיונות של מקדונלד'ס באמריקה הלטינית על ידי קבוצת משקיעים שבראשה ווד סטאטון (Woods Staton).
רכישה זו התבצעה כחלק מתהליך ארגון מחדש של רשת מקדונלד'ס העולמית, במטרה לשפר את הרווחיות ולהתאים את הפעילות לשוק המקומי.
בשנת 2011, החלה להיסחר בבורסה לניירות ערך בניו יורק, תחת השם ARCO.
בשנת 2012, דיווחה החברה על הכנסות של כ-3.8 מיליארד דולר וייצגה כ-5.6 אחוזים מסך כל המכירות של חברת מקדונלד'ס בעולם.
בשנת 2016, התובע הברזילאי מרקוס חוזה גומז קוריירה פתח בחקירה נגד החברה כדי לבדוק אם הפרה חוקי מס וחוקי זיכיון במדינה.
בשנת 2021, דיווחה החברה על הפעלת כ-298 סניפי McCafé במדינות אמריקה הלטינית.
בחודש נובמבר 2021, הגיעה החברה להסכם עם חברת יו.
קיו - צאלים לרכישת כ-18 אלף מגשים למסעדותיה בברזיל.
תפריטי ארקוס דוראדוס כוללים את פריטי הליבה הקלאסיים של מקדונלד'ס, כגון המבורגרים, צ'יפס, סלטים וכריכי עוף, לצד מנות ייחודיות המותאמות לטעם המקומי:
מקמולייטס (McMolletes) – מנה ייחודית המוגשת במסעדות במקסיקו, המורכבת ממאפה שמעליו שעועית, גבינה ורוטב סלסה.
דולצ'ה דה לצ'ה (Dulce de Leche) – קינוח ייחודי המוגש במסעדות בארגנטינה ואורוגוואי ומורכב מריבת חלב ומוגש לצד גלידה ועוגה.
פלאן (Flan) – קרם קרמל המוגש כקינוח במסעדות החברה בפרו.
פאו דה קייז'ו (Pão de Queijo) – לחמניות קטנות בטעם גבינה המוגשות במסעדות בברזיל.
ארקנסו () היא מדינה בארצות הברית.
מקור שמה של המדינה באחד השבטים הילידיים שישבו במקום, שבט הקוואפה.
השם הגיע לאנגלית דרך הצרפתית, ומכאן האיות המיוחד (סיומת as שמבוטאת o).
ארקנסו גובלת בלואיזיאנה בדרום, בטקסס בכיוון דרום-מערב, באוקלהומה במערב, במיזורי בצפון, ובטנסי ובמיסיסיפי במזרח.
האירופאים הראשונים שהגיעו לארקנסו היו מגלה הארצות הספרדי, ארננדו דה סוטו ופמלייתו שהגיעו לאזור בשנת 1541.
ב-1673 יצאו המיסיונר הצרפתי ז'אק מארקט ומגלה הארצות הצרפתי-קנדי לואי ז'ולייה למסע במורד נהר המיסיסיפי שבמהלכו הגיעו לאזור ארקנסו והיו לאירופאים השניים לעשות כן לאחר 132 שנים.
מסע זה סימן את תחילת התקופה הצרפתית באזור.
ב-1682, 9 שנים לאחר מסעם של מארקט וז'ולייה, עבר במקום מגלה הארצות הצרפתי לה סאל כחלק ממסעו השלישי בו שט אל שפך נהר המיסיסיפי.
לה סאל היה זה שהכריז על ריבונות צרפת באזור ומאז נכללה ארקנסו בשטח לואיזיאנה הצרפתית.
ב-1686 הוקמה בארקנסו ההתיישבות האירופית הראשונה, ארקנסו-פוסט, בידי אנרי דה טונטי, עוזרו של לה סאל.
יישוב זה היה נקודת מסחר עם האינדיאנים המקומיים בני שבט הקוואפה.
בשנת 1748 שרדה ארקנסו-פוסט מתקפה של האינדיאנים משבט הצ'יקאסו.
בשנת 1762 עבר אזור ארקנסו יחד עם כל שאר לואיזיאנה שמערב למיסיסיפי מצרפת לספרד בהסכם פונטבלו.
בשנת 1800 חזר השטח לשליטת צרפת בהסכם החלפת שטחים ושלוש שנים לאחר מכן מכר נפוליאון בונפרטה את שטחי המדינה לארצות הברית כחלק מרכישת לואיזיאנה.
לאחר הרכישה התיישבו בארקנסו אמריקאים רבים דוברי אנגלית מהעבר השני של המיסיסיפי, רובם ממדינות הדרום שהביאו עימם את עבדיהם.
ב-1812 הופרד האזור מלואיזיאנה והפך לחלק מטריטוריית מיזורי.
ב-1819 לאחר שמיזורי הביעה רצון להיהפך למדינה בפני עצמה נוצרה טריטוריית ארקנסו שכללה את שטחי מדינת ארקנסו וחלק ממדינת אוקלהומה.
באותו הזמן הפכו דוברי האנגלית לרוב בארקנסו.
בירת הטריטורייה הייתה ארקנסו-פוסט וב-1821 הוחלפה בליטל רוק.
ב-15 ביוני 1836 צורפה ארקנסו כמדינה ה-25 של ארצות הברית, ואחת מ-13 מדינות עבדות.
בשנת 1860 הוערך כי 25% מתושבי המדינה הם עבדים.
בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית בחרה ארקנסו להישאר בברית האיחוד.
המצב השתנה כאשר הנשיא אברהם לינקולן הורה לחיילים מארקנסו לדכא מרד בפורט סאמטר שבקרוליינה הדרומית.
חודש לאחר הוראה זו, החליטה המדינה לחבור לקונפדרציית המדינות של אמריקה וללחום כנגד הצפון.
בשל קרבתה לנהר המיסיסיפי, נחשבה ארקנסו למקום אסטרטגי מאוד עבור הקונפדרציה, אך בשנת 1863 נכבשה ליטל רוק על ידי האיחוד.
ארקנסו ממוקמת בדרום ארצות הברית וגובלת במיזורי בצפון, בטנסי ובמיסיסיפי במזרח, בלואיזיאנה בדרום, בטקסס בדרום מערב ובאוקלהומה במערב.
בארקנסו זורם נהר ארקנסו ממנו נבע שמה של המדינה.
ארקנסו נחשבת למדינה שמרנית מאוד והמפלגה הרפובליקנית ניצחה בכל מערכות הבחירות לנשיאות ארצות הברית מאז שנת 2000. המדינה שולחת ארבעה נציגים לבית הנבחרים של ארצות הברית.
כל חברי הקונגרס ושני הסנאטורים מהמדינה הם רפובליקניים.
הרשות המחוקקת של ארקנסו מורכבת משני בתים: הסנאט (35 נציגים) ובית הנבחרים של ארקנסו (100 נציגים).
למפלגה הרפובליקנית רוב מובהק בשני הבתים.
בארקנסו, סגן המושל נבחר בנפרד מהמושל, ולכן שניהם יכולים להיות ממפלגה פוליטית שונה.
נשיא ארצות הברית לשעבר, ביל קלינטון, נולד בארקנסו וגם כיהן כמושל שלה.
החל מ-2023 מכהנת שרה האקבי סנדרס כמושלת המדינה, האישה הראשונה שמכהנת כמושלת ובתו של מייק האקבי, מושל ארקנסו לשעבר וכיום שגריר ארצות הברית בישראל.
ארקנסו היא אחת המדינות העניות ביותר בארצות הברית.
נכון לנובמבר 2016, אחוז האבטלה עומד על 4%.
סמלי מדינת ארקנסו דגל סמל מוטו כינוי דגל ארקנסוFlag of Arkansas סמל ארקנסוSeal of Arkansas "האדם שולט""Regnat populus" "מדינת הטבע""The Natural State" עץ פרח ציפור חיה אורן טדהPinus taeda פרח התפוחMalus חקיין צפוניMimus polyglottos אייל פרדי לבן-זנבWhite-tailed deer
ארקטורוס (Arcturus) הייתה להקת מטאל אוונגרדי סימפונית נורווגית שהורכבה מחברים של מייהם, אולבר ודימו בורגיר.
הלהקה הוקמה בשנת 1987 על ידי סטיינר "ס'ורד" יונסון, יאן "הלהאמר" בלומברג וכריסטופר "גארם" ריג, תחת השם מורטם אך שינתה את שמה לארקטורוס (על שם הכוכב) בשנת 1990.
הלהקה התמחתה בבלאק מטאל ובפרוגרסיב מטאל אוונגרדי.
אלבומה הראשון של הלהקה היה אלבום בלאק מטאל סימפוני.
עד האלבום הרביעי ארקטורוס זנחה כמעט לגמרי את אספקט הבלאק מטאל וניגנה אוונגרד מטאל אטמוספירי לחלוטין.
אלבומיה של ארקטורוס נחשבים למוערכים מאוד בקרב סצנת המטאל.
באפריל 2007, הודיעה הלהקה על פירוקה עקב לחצים בעבודה ומהלהקות האחרות של הנגנים.
ב-2011 הודיעה הלהקה על מופע איחוד בפסטיבל Frog Power USA 2011.
הופיע בהופעת אורח באלבום La masquerade infernale חבר רשמי בין השנים 2007-2005, 2011-הווה
קנוט מגנה ואל - גיטרה.
יאן "הלהאמר" אקסל ואן בלומברג - תופים.
תחת השם, מורטם (הוצאה; שם האלבום):
1987 - Slow Death - דמו, הוצאה עצמית
תחת השם Arcturus (הוצאה; שם האלבום):
ארקיע קווי תעופה ישראליים בע"מ היא חברת תעופה ישראלית המפעילה טיסות פנים-ארציות ובין-לאומיות.
היא חברת התעופה הישראלית עם פעילות הבין-לאומית השלישית בגודלה אחרי אל על וישראייר.
החברה בבעלות חברת ג'ורדאש ישראל של האחים נקש (72% מהמניות) ועובדי החברה (22%).
בעקבות כיבוש אום רשרש, שהייתה לאילת, החליט שר התחבורה דוד רמז, בסוף שנת 1949, להקים חברת תעופה פנים ארצית כדי לאפשר קשר אווירי ליישוב המרוחק.
בדצמבר 1949 הוחלט שחברת "אל על" תפעיל קו תעופה סדיר לאילת.
לצורך כך הקימה חברת בת לתעופה פנים ארצית בשם "אילתה".
החברה חנכה את השירות שלה ב-28 בפברואר 1950, ביום ציון שנה לכיבוש אילת, עם מטוס מדגם C-46 קומנדו.
אחר כך הוחלט להקים חברת חדשה, בשותפות בין "אל על" עם "חברת העובדים", אשר הקימה חברת החזקות בשם כנפות לצורך החזקת מניותיה,
בספטמבר 1950 החלה לפעול חברת "ארקיע" עם קו תעופה סדיר בין לוד לאילת, באמצעות מטוס ה-C-46 קומנדו שהפעילה קודם "אילתה".
חברת "ארקיע" קיבלה זיכיון מהמדינה להפעיל את כל טיסות הפנים, אך תחילה החברה הפעילה טיסות יומיות מנמל התעופה לוד לאילת ובשנת 1951 ביצעה סך הכל 685 טיסות.
מחיר טיסה הלוך ושוב נקבע ל-10 לירות כולל ארוחת צהריים וסיור באילת.
אחר כך החברה גם ביקשה לבצע טיסות שבועיות מנמל התעופה חיפה לאילת.
את החברה החדשה ניהל יעקב הוזמן, עד לפטירתו בשנת 1965.
הטיסות בוצעו באמצעות שני מטוסי C-46 קומנדו בעלי 36 מושבים שהועברו מחיל האוויר.
צוות האוויר ב"ארקיע" אויש על ידי עובדי "אל-על".
הכנסות החברה בשנה זו הסתכמו בכ-80,000 לירות ומספר הנוסעים שהטיסה החברה הגיע ל-13,485. בשנת 1953 נכנסו לשירות מטוסים מסוג דה הבילנד דראגון רפיד בעלי שישה מושבי נוסעים, מעודפי חיל האוויר.
מספר הטיסות גדל לשתי טיסות יומיות במטוסי "Rapide" ושלוש טיסות שבועיות במטוסי "קומנדו".
מספר הנוסעים בשנה זו עמד על כ-20,000. אחד ממטוסי הראפיד נקלט מחברת אווירון, שנסגרה ביוני 1949. בשנת 1955 נמכר מטוס ה"ראפיד" וארקיע רכשה שני מטוסי DC-3 דקוטה בעלי 32 מושבים מעודפי חיל האוויר.
לאחר מבצע קדש ב-1956, עם עליית מספר התיירים בעיר, החלה ארקיע למכור חבילות נופש בנוסף לטיסות שקיימה.
בשנת 1958 כלל צי המטוסים של החברה ארבעה מטוסי "DC-3" ושני מטוסי "Beechcraft" קטנים בעלי עשרה מושבים.
ארקיע העסיקה 53 עובדים, מתוכם 12 אנשי צוות אוויר.
בשנת 1959 הועברו הטיסות משדה התעופה לוד לשדה דב בתל אביב, ונפתח קו טיסה נוסף ל-מחניים סמוך לראש פינה.
בשנת 1961 מספר הנוסעים שהטיסה החברה עבר את גבול 100,000, והחברה רכשה מטוס דקוטה "DC-3" נוסף.
היא החלה לבצע גם טיסות בינלאומיות עבור חברת "אל על", שהופסקו לאחר זמן קצר בגלל איכות המטוסים.
בשנה זו הוכשר אחד ממטוסי ה"DC-3" בחברה לעסוק בניסויי זריעת עננים.
ב-1964 רכשה ארקיע שני מטוסי "הראלד" עם 50 מושבים וכעבור שנה מטוס נוסף במקום מטוס ה"דקוטה".
בשנה זו גדל מספר הנוסעים ל-154,000 ובשנת 1965 ל-180,000. באמצע 1966 הוציאה ארקיע משורותיה שני מטוסי "דקוטה" נוספים.
לאחר מלחמת ששת הימים, ב-1967 החלה ארקיע להפעיל טיסות לשדה התעופה עטרות סמוך לירושלים ונמל התעופה חיפה, וכן אל שדה אופיר הסמוך לשארם א-שייח' ואל סנטה קתרינה ("שדה הר סיני") שבדרום סיני.
עם הפעלת שדה הנפט באבו רודס החלה החברה להפעיל טיסות אף ליעד זה.
חברת אל על, שהחליפה בינתיים את צי המטוסים שלה למטוסי סילון העבירה את הנתיבים הקצרים לארקיע.
ב-1969 רכשה ארקיע שלושה מטוסי בעלי 80 מושבים.
מאחר שמטוסים אלה לא יכלו לטוס משדה דב, פתחה ארקיע בסיס פעילות נוסף, בנמל התעופה בן-גוריון, שאז נקרא עדיין "נמל תעופה לוד".
עובדי החברה מנו 188 איש, מהם 54 אנשי צוות אוויר, והמחזור העסקי הגיע לכ-18 מיליון לירות.
ב-1972 היה בבעלות החברה צי מטוסים שכלל חמישה מטוסי "הראלד" ושלושה מטוסי "Viscount" שהטיסו 580,000 נוסעים בכ-6,800 טיסות.
מכיוון שהמטוסים אלה לא התאימו למנחתים ביעדים הקצרים (שדה תימן ליד באר שבע, מנחת בר-יהודה ליד מצדה, סדום, מנחת ספיר ליד עין יהב, מנחת מצפה רמון, קריית שמונה וחיפה), הקימה החברה בשותפות עם חברת "כנף" את "כנף-ארקיע" שהפעילה מטוסי "איילנדר" דו מנועיים בעלי 10 מושבים לצורך אותן טיסות.
מלחמת יום הכיפורים גרמה לירידת תנועת הנוסעים הפנים ארצית לכ-630,000 ב-1976, ולצורך הרחבת הפעילות מחוץ למדינה נרכשו שני מטוסי 1–11 BAC בעלי 114 מושבים, שהחליפו את שני מטוסי ה"הראלד".
ההפסדים המצטברים הביאו למכירת ארקיע לבעלים פרטיים בפברואר 1980. עד לאותה עת הייתה החברה בבעלות משותפת של חברת העובדים, ממשלת ישראל, וחברת אל על.
את עיקר הרכישה ביצעה משפחת בורוביץ' שגם הובילה את הקמת קבוצת כנפיים - אחזקות ארקיע בע"מ בחודש מאי 1980, ואשר החזיקה במניות ארקיע עד 2006.
בשנת 2000 קיבלה החברה שני מטוסי בואינג 757 בעלות של 120 מיליון דולר והחלה להתמקד בשוק הטיסות הבינלאומי.
באותה שנה הופסקו הטיסות לירושלים עקב חוסר כדאיות כלכלית.
בשנת 2004 רכשה כנפיים אחזקות (אשר החזיקה ברוב מניות ארקיע) את רוב מניות חברת "אל על" מהמדינה, ובעקבות החלטת הממונה על ההגבלים העסקיים, למניעת שליטת שוק התעופה בידי חברה אחת, מכרה כנפיים בתחילת 2006 את החזקותיה בחברת ארקיע לאחים נקש ולעובדי החברה.
בשנת 2006 בוטלו טיסות ארקיע לשדה התעופה ראש פינה, לאחר שקודם בוטלו הטיסות למצדה, מצפה רמון, באר שבע ומנחת קריית שמונה.
מאז למעט טיסות פנים לאילת החברה מתמקדת בהפעלת טיסות שכר וטיסות סדירות למגוון יעדים באירופה ומבצעת טיסות לבסיסי חיל האוויר הישראלי עבור צה"ל.
ב-18 במרץ 2019 נסגר נמל התעופה אילת ונמל התעופה עובדה האזרחי ובכך ארקיע סיימה את פעילותה בנמלים אלה.
ב-1 ביולי 2019 נסגר נמל התעופה דב הוז ובכך ארקיע סיימה את פעילותה בשדה דב.
בעקבות זאת הודיע היו"ר אבי נקש על כוונת ארקיע למכור את חמשת מטוסי האמבראר ולפטר כ-250 עובדים.
באוגוסט 2025 פרסמה החברה כי היא משיקה לראשונה קו ישיר להאנוי בירת וייטנאם.
בעקבות מגפת הקורונה, הפסיקה החברה לטוס באופן סדיר ב-15 במרץ 2020, וביצעה רק טיסות מיוחדות.
מאמצע אפריל 2020 הושבתה החברה לחלוטין וכל עובדיה הוצאו לחופשה ללא תשלום.
במהלך חודש יוני, תוך כדי משברי החברה, החליף ירון אמזלג את ניר דגן בתפקיד מנכ"ל החברה.
אמזלג פרש מהתפקיד ארבעה חודשים לאחר מכן.
ניסיונות חוזרים ונשנים מטעם ההסתדרות והמדינה להפעיל את ארקיע לא צלחו.
התקיים משא ומתן בין ההסתדרות, מועצת העובדים והנהלת החברה.
במהלך ניסיונות אלו התקיימו הפגנות עובדים מול ביתו של אבי חורמרו יו"ר הדירקטוריון ומול משרדי ומלונות האחים נקש (שמחזיקים 70% מהבעלות על ארקיע, 30% הנותרים מוחזקים על ידי עובדי החברה דרך חברת תו"ת).
בחודש אוגוסט 2020 התמנה ליו"ר הדירקטוריון גדי טפר, במקום אבי חורמרו.
עם כניסתו לתפקיד, החל טפר לנהל משא ומתן עם העובדים להחזרת ארקיע למסלול טיסות ופעילות.
ב-17 בספטמבר 2020 נחתם הסכם חזרה לעבודה בין הנהלת ארקיע והעובדים.
במסגרת ההסכם, העובדים הסכימו להורדה בשכר.
ב-2023, הפעילה החברה 5 מטוסים בבעלותה ועוד שלושה מטוסי איירבוס ובואינג חכורים.
מלחמת חרבות ברזל היוותה אתגר גדול לחברה, הן ניהולית והן תפעוליות.
בדצמבר 2023, מונה עוז ברלוביץ' למנכ"ל החברה החדש, במקום גדי טפר, שפרש.
מכניסתו לתפקיד, החל ברלוביץ' להניע מהלכים לריענון שדרת ההנהלה והכניס חידושים במערכות השונות בחברה.
עקב מצוקת מטוסים בעקבות אי פעילות של חברות זרות, והפעלת הביקוש על ידי החברות הישראליות, במרץ 2024 ביטלה ארקיע את מכירתו המתוכננת של אחד ממטוסי האמבראייר ׁׁ(EMA).
למטוס הוחלף מנוע, והוא הוחזר לשירות בחברה.
בחודש פברואר 2025 הושק לראשונה קו טיסות לנמל התעופה קנדי בניו יורק.
הטיסות מבוצעות על ידי שני מטוסי איירבוס A330 חכורים.
בדצמבר 2024 הודיע מנכ"ל ארקיע על רכישת מטוס מדגם איירבוס A320 שייכנס לצי באוקטובר 2025, וכן תחכור בחכירה יבשה 2 מטוסים נוספים מאותו דגם, שיצטרפו לצי ביוני 2025 לקראת עונת הקיץ ולתקופה של 6 שנים.
בקיץ 2025 החברה מפעילה קרוב ל-30 יעדים עם 16 מטוסים.
ב-28 בנובמבר 2002 נורו טילי נ"מ לעבר מטוס בואינג 757 של ארקיע לאחר שהמריא בטיסה IZ582 מנמל התעופה של מומבסה בקניה.
הטילים לא פגע במטוס, והוא נחת בשלום ביעדו בנמל התעופה בן-גוריון.
בעקבות האירוע הופסקו טיסות מטוסים ישראליים לקניה.
האירוע הוביל בסופו של דבר לפיתוחה של מערכת הגנה מטילים מגן רקיע.
בחודש יולי 2009 נחת קברניט החברה על מסלול לא נכון בנמל התעופה עובדה במטוס דאש 7. בטיסה לא היו נוסעים.
בחודש אפריל 2010 כמעט התנגשו 2 מטוסי ארקיע מעל ים המלח בקו תל אביב – אילת.
ב-18 ביוני 2015 מטוס ארקיע כמעט נחת על מטוס אחר בנמל התעופה בן-גוריון.
המטוס הועבר למסלול נחיתה אחר ונחת בשלום.
בחודש אפריל 2019 מטוס חכור של ארקיע שהמריא מברצלונה חזר על עקבותיו לאחר שאחד ממנועיו התפוצץ.
נמל התעופה בן-גוריון (בסיס הפעילות), נמל התעופה רמון
(המידע נכון לקיץ 2025, לפי אתר ארקיע):
לחברה 7 מטוסי נוסעים הטסים בקווי החברה ובבעלותה.
להלן פירוט המטוסים, נכון לפברואר 2026.
בנוסף 3 מטוסים מדגם Airbus A330 (לטיסות ארוכות טווח) ו5 מטוסים מדגם A320 בהסכם חכירה רטובה.
ATR 72 – בשנת 2016, ארקיע הוציאה מהשירות ארבעה מתוך חמשת מטוסי ה־ATR שמופעלים בקו לאילת.
המטוס האחרון הוצא משירות בסוף שנת 2017.
אמבראר פנום 100 – מטוס אחד ששימש לטיסות עסקים.
המטוס יצא משירות ארקיע ב-2017 היה קרוי ע"ש נעמי שמר.
מטוס נוסף הוחכר לארקיע בשנת 2017, נרשם 4X-EME ונקרא ע"ש אריק איינשטיין.
בינואר 2019 הוצא משירות ואוחסן בנאפולי.
בואינג 707 – ארקיע הפעילה שבעה מטוסים מדגם זה לתקופות שונות.
בואינג 757-200 – ארקיע הפעילה שלושה מטוסים מדגם זה בשנות התשעים ותחילת שנות האלפיים.
בואינג 300–757 – ארקיע הפעילה שני מטוסים מסוג זה משנת 2000. הראשון, 4X-BAW, יצא משירות בשנת 2018 ונמכר לאיסלנדאייר, והשני, שרישומו 4X-BAU, יצא משירות בשנת 2019 והועבר לחברת Azur Air Ukraine האוקראינית.
בואינג 767-300 – בין השנים 2018–2019 החברה הפעילה מטוס חכור (רישום I-NDDL) מהחברה האיטלקית נאוס ששימש לטיסות לאירופה ולתאילנד.
המטוס הוחלף במטוס נוסף מסוג זה (I-NDOF) ששימש עד שהחברה הפסיקה את טיסותיה לתאילנד ב-2019.
דאש 7 – חברת ארקיע הפעילה מתחילת שנות השמונים ועד שנת 2010, 13 מטוסים מסוג זה.
BAC 1-11 - חברת ארקיע חקרה את המטוס והפעילה אותו מנתב"ג לטיסות פנים לאילת ולטיסות בינלאומיות בין השנים 1979-1977.
שני מטוסי C-46 קומנדו בעלי 36 מושבים.
11 מטוסי בריטן נורמן איילנדר בעלי 10 מושבים.
הנדלי פייג' הראלד - החברה הפעילה חמישה מטוסים מדגם זה החל מ-1964, כתחליף לדקוטה.
נהר ארקנסו הוא נהר הנמצא בדרום מערב ארצות הברית, והוא אחד מהיובלים הראשיים של נהר המיסיסיפי.
כיוונו הכללי של הנהר הוא מזרחה ודרום-מזרחה.
ראשית הנהר בהרי הרוקי שבקולורדו והוא עובר במדינות קולורדו, קנזס, אוקלהומה וארקנסו.
ארקיפה (Arequipa) היא עיר בדרום פרו, השוכנת למרגלות הר הגעש אל מיסטי, בגובה של 2,380 מ' מעל פני הים.
בשנת 2009 התגוררו בה כ-900 אלף תושבים, והיא הייתה העיר השנייה בגודלה בפרו, אחרי לימה.
העיר מכונה לעיתים "העיר הלבנה" (La Ciudad Blanca), בשל בנייניה מהתקופה הקולוניאלית, העשויים מסלע געשי לבן.
בעבר סברו כי מקור שמה של ארקיפה הוא במילים בשפת הקצ'ואה "Ari, Quepay", שפירושן "כן, הישאר".
כיום מקובל לחשוב שמקור השם הוא דווקא בשפת האיימרה, במילים "Ari" (פסגה) ו-"Kipa" (מיקום), שמשמעות צירופן הוא "ליד ההר".
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על כך שהעמק בו שוכנת ארקיפה היה מיושב כבר שבעת אלפים שנה לפני זמננו.
במאה ה-15 נכבש האזור בידי האינקה ושימש כמקור לתוצרת חקלאית עבור האימפריה.
ארקיפה המודרנית הוקמה על ידי הכובשים הספרדים ב-15 באוגוסט 1540. עד מהרה הפכה העיר לספרדית ביותר בפרו.
ההשפעה הספרדית ניכרת גם כיום בארכיטקטורה הקולוניאלית של העיר.
עם זאת, מאז שנות ה-40 של המאה ה-20, החלו להגיע אליה תושבים כפריים, ומאזנה הדמוגרפי החל להשתנות בכמה משכונותיה.
במהלך השלטון הספרדי ובשנים הראשונות שלאחר עצמאות פרו הייתה ארקיפה מבודדת יחסית, ואולם חנוכת מסילת הרכבת לטאקנה ב-1870 פתחה נתיב מסחר חדש עם האוקיינוס השקט.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 נפתח הכביש המחבר את העיר עם הכביש הפאן-אמריקאי, והדבר חיזק עוד יותר את העיר.
ארקיפה ניזוקה קשות בשתי רעידות אדמה - האחת בשנת 1868 והשנייה ב-23 ביוני 2001, אז הייתה עוצמת רעידת האדמה 7.9 בסולם ריכטר.
בדצמבר 2000 הכריז אונסק"ו על המרכז ההיסטורי של ארקיפה כאתר מורשת עולמית.
הארגון קבע כי המרכז ההיסטורי הוא דוגמה לארכיטקטורה המשלבת בין מוטיבים אירופיים למקומיים, והמושפעת מהנוף הסובב את העיר.
עם המבנים האופייניים לעיר נמנים מנזר סנטה קטלינה, ארמון גוינצ'ה (Goyenche) וקאסה דל מוראל.
הכיכר המרכזית בעיר, פלאסה דה ארמאס (Plaza de Armas) אף היא אתר פופולרי.
מוזיאון האוניברסיטה הקתולית מציג, בין מאי לנובמבר, מומיה המכונה חואניטה.
מדובר במומיה של ילדה שנחנטה על ידי האינקה באמצע המאה ה-15 ונתגלתה בשנת 1995.
במרחק מספר שעות נסיעה מהעיר נמצא קניון דל קולקה, אחד הקניונים העמוקים בעולם, המתאים לטיולים ולצפייה בקונדורים.
ארקטיק מאנקיז היא להקת אינדי רוק בריטית מהיי גרין (High Green), פרבר של שפילד.
הלהקה מורכבת מאלכס טרנר (סולן, גיטרות וקלידים), ג'יימי קוק (גיטרות וקלידים), ניק אומאלי (גיטרה בס וקולות רקע) ומאט הלדרס (תופים, שירה וקולות רקע).
חבר הלהקה הקודם, אנדי ניקולסון (גיטרה בס וקולות רקע) עזב את הלהקה בשנת 2006, לאחר יציאתו של אלבום הבכורה.
הלהקה נוסדה במהלך 2002, ואלבומה הראשון יצא בשנת 2006 ונחשב לאחד האלבומים הבריטיים הטובים ביותר של אותה שנה, על פי מספר מגזינים.
הארקטיק מאנקיז זכו להצלחה רבה במצעדים בבריטניה, ושני הסינגלים הראשונים מאלבומם הגיעו למקום הראשון.
אלבום הבכורה שלהם, "Whatever People Say I Am, That's What I'm Not" הפך ל"אלבום הבכורה הנמכר ביותר במעט זמן" בהיסטוריית המוזיקה הבריטית.
אלבומם השני, "Favourite Worst Nightmare", ראה אור ב-23 באפריל 2007 וזכה אף הוא להצלחה מסחרית.
האלבום השלישי, "Humbug" יצא ב-19 באוגוסט 2010 ולא הצליח לשחזר את הצלחת האלבומים הקודמים, כיום נחשב לאלבום האהוב ביותר בקרב מעריצים רבים.
האלבום הרביעי, "Suck It And See", יצא לאור ב-6 ביוני 2011. האלבום החמישי, "AM", יצא לאור ב-9 בספטמבר 2013 ועבורו קיבלה הלהקה את פרס המוזיקה הבריטית בפברואר 2014 ואלבומם השישי "Tranquility Base Hotel & Casino" יצא לאור ב-11 במאי 2018. אלבומם השביעי, "The Car", יצא לאור ב-21 באוקטובר 2022.
הלהקה חתומה בחברת תקליטים עצמאית הנקראת "Domino Records", בה חתומים אמנים נוספים כדוגמת פרנץ פרדיננד.
בשנת 2001, ביקשו אלכס טרנר וג'יימי קוק שהיו שכנים, גיטרות חשמליות כמתנה לחג המולד.
לאחר שלימדו עצמם לנגן, השניים הקימו להקה עם חברי התיכון של טרנר, אנדי ניקולסון ומאט הלדרס.
ניקולסון כבר ניגן בגיטרה בס, כך שלהלדרס נשאר תפקיד המתופף.
ג'יימי קוק הציע את שם הלהקה, עליו חשב עוד טרם הלהקה הוקמה.
לפי הלדרס "הוא תמיד רצה להיות בלהקה שתיקרא ארקטיק מאנקיז".
השם הוא למעשה משחק מילים על הביטוי "קוף צפוני", כינוי גנאי שניתן לאנשים מצפון אנגליה.
בהתחלה, טרנר נרתע מלהיות סולן הלהקה, אך ככל שהזמן עבר כך גם טרנר התרצה והחל להופיע כסולן הראשי.
הם החלו לערוך חזרות ולהופיע במרכזים מקומיים.
לאחר מספר הופעות הלהקה הקליטה עצמה וחילקה דיסקים צרובים שלהם בהופעות.
כשמעריצי הלהקה החלו לשתף את השירים ביניהם, קהל המאזינים שנחשף למוזיקה התרחב.
הלהקה הודיעה כי היא תומכת בשיתוף הקבצים, מאחר שלדעתם כך אנשים נחשפו אל המוזיקה שלהם.
במהלך 2004 צברה הלהקה פופולריות בצפון בריטניה והחלה לקבל תשומת לב מרדיו BBC ומהעיתונות הבריטית.
במאי 2005 הוציאו ארקטיק מאנקיז את ה-EP הראשון שלהם והופיעו בפסטיבל הרוק בלידס.
הלהקה סירבה לחתום בחברות תקליטים גדולות בשל רצונן של החברות לשנות את השירים שיתאימו לתעשיית המוזיקה.
בסופו של דבר, הלהקה חתמה בלייבל העצמאי Domino ביוני 2005. לאחר שחתמו בדומינו, הוציאו את הסינגל הראשון "I Bet You Look Good on the Dancefloor", איתו הגיעו למקום הראשון במצעד הבריטי.
הסינגל השני, "When the Sun Goes Down" שראה אור בינואר 2006, גם הוא הגיע למקום הראשון באותו מצעד.
אלבום הבכורה, Whatever People Say I Am, That's What I'm Not, יצא בסוף ינואר 2006 וזכה להצלחה רבה ברחבי העולם.
האלבום מכר 363,735 עותקים בשבוע הראשון בבריטניה ולמכירות רבות בארצות הברית.
האלבום הגיע למקום החמישי במצעד "האלבומים הבריטים הטובים ביותר" על ידי המגזין הבריטי NME.