tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ומוקף בכתובת "רפובליקת הונדרוס החופשית, הריבונית והעצמאית" באותיות זהב.
במרכזו פירמידה ושני מגדלים, ומעליהם קשת בענן.
מתחת לקשת שמש עולה, סמל לתקווה, והר געש בין שני האוקיינוסים, האטלנטי והשקט, המייצג את הטריטוריה של הונדורס.
בחלק התחתון מוצגים עצי אלון ואורן, מכרות וכלי כרייה, המסמלים את אוצרות הטבע של הארץ.
סמל הונדורס נוצר בשנת 1825 על פי החלטת נשיא הונדורס , והשימוש בו עוגן בחוק בהחלטת הקונגרס של הונדרוס משנת 1935.
סמל הונג קונג הוא הסמל המייצג את הונג קונג - האזור המנהלי המיוחד של הרפובליקה העממית של סין, מאז הועברה השליטה במקום מבריטניה לסין ב-1 ביולי 1997.
הסמל מכיל את פרח הבוהיניה על רקע אדום המופיע גם בדגל הונג קונג, במבנה מעגלי שמכיל טבעת חיצונית לבנה ועליה כתוב בכתב סיני מסורתי השם הרשמי של האזור המנהלי המיוחד, ומתחתיו השם המקוצר באנגלית "HONG KONG".
סמל הטריטוריה הצפונית הוא סמלה של הטריטוריה הפדרלית "הטריטוריה הצפונית".
זהו שלט אצולה הכולל את כל המאפיינים הייחודיים לטריטוריה, זוג הקנגורו האדומים כתומכים, העיט בציצה, וכותנת סטורט הצומחת על החלקה.
הסמל הוענק לטריטוריה בידי אליזבת השנייה ב-11 בספטמבר 1978 והוא ייחודי מבין הסמלים האוסטרליים שכן הוא כולל אלמנטים ילידיים שונים, כעיטורים שעל המגן והאבן הטקסית עליה ניצב העיט.
סמל דרום סודאן אומץ עם הכרזת עצמאותה של המדינה ב-9 ביולי 2011, לאחר שאושר על ידי הקבינט הממשלתי בחודש אפריל של אותה השנה.
בסמל נראה עיטם קולני (Haliaeetus vocifer) המישיר מבטו שמאלה.
כנפיו וזנבו של העוף פרושים, ובטפריו הוא אוחז במגילה ועליה הכיתוב באנגלית "הרפובליקה של דרום סודאן".
בחזית גופו של העיט נראים מגן וחיצים, ומתחת להם המוטו הלאומי: "Justice, Liberty, Prosperity" (צדק, חירות, שגשוג).
העיט מסמל עוצמה, חוסן וחזון, בעוד המגן והחצים מסמלים הגנה למדינה החדשה.
קודם להכרזת העצמאות, הייתה דרום סודאן אוטונומיה במסגרת סודאן, והחל ב-2005 עשתה ממשלתה שימוש בסמל שהורכב מסמל סודאן המוקף בחלקו העליון בכיתוב: "Government of Southern Sudan" (ממשלת דרום סודאן) באנגלית, ובחלקו התחתון בקיצור "GOSS" של הכיתוב העליון.
במרכז סמל סודאן עצמו נמצאת הציפור הלאומית של סודאן – הלבלר המחזיקה את המגן מתקופת מוחמד אחמד שהכריז על עצמו כמהדי, ושלט בסודאן במאה ה-19. על המגן מופיעים שני כיתובים:
העליון הוא המוטו הלאומי, "النصر لنا", "אל-נאסר לנא" שפירושו "הניצחון לנו".
התחתון מכיל את שם המדינה, "جمهورية السودان", "ג'ומהוריית אל-סודאן", שפירושו "הרפובליקה של סודאן".
החותם הגדול של מדינת דקוטה הצפונית הוא חותמה של מדינת דקוטה הצפונית שבארצות הברית.
בשונה ממדינות אחרות של ארצות הברית, לדקוטה הצפונית סמל נפרד.
החותם הגדול של דקוטה הצפונית
מראה החותם מבוסס על חותם טריטוריית דקוטה שנקבע בחקיקה בשנת 1862.
במרכז החותם מופיע עץ בודד הניצב בשדה פתוח, בצמוד לגזע העץ מונחות שלוש אלומות שיבולי חיטה; מימין לעץ מצוירים מחרשה, סדן ומזחלת ומשמאל לעץ קשת ושלושה חצים, אינדיאני הרוכב על סוס שרודף אחרי בפלו לעבר השקיעה.
מעל העץ, בראש החותם מסודרים 42 כוכבים בחצי סער, ומעליהם המוטו, באנגלית, באותיות גדולות: "חירות ואחדות, עתה ולעולם, אחת ובלתי ניתנת להפרדה" ("Liberty and Union Now and Forever, One and Inseparable"), ציטוט מתוך תשובתו של דניאל ובסטר לרוברט היין, במסגרת הוויכוח שנערך ביניהם בסנאט ארצות הברית בשנת 1830.
סוג העץ אינו מפורט בחקיקה (אף שבשנת 1947 נקבע כי עץ הבוקציאה הוא העץ המסמל את המדינה, וסבורים כי מדובר בעץ זה), ומשמעות הסמלים לא פורטה ועל כן לא ידוע כוונת מנסחי החוקה.
ישנה סברה כי שלוש אלומות החיטה מייצגות את שלוש רשויות השלטון: המחוקקת, המבצעת, והשופטת; וכי הסדן, המחרשה והמזחלת מייצגים את החקלאות עליהן מבוססת כלכלת המדינה; והאינדיאני, הבאפלו והשמש השוקעת - את ההיסטוריה של המדינה.
הכוכבים מייצגים את מספר מדינות ארצות הברית בשנת 1889.
במעגל החיצוני של החותם, בראשו מופיעות המילים "החותם הגדול" (Great Seal) בראש החותם, ו"מדינת דקוטה הצפונית" (State of North Dakota) בחלקו התחתון.
בצידו השמאלי של החותם מופיע הכיתוב "1 באוקטובר" ובצידו הימני "1889" - תאריך אישור חוקת המדינה בה מופיע תיאור החותם.
תיאור החותם אינו כולל את פירוט הצבעים שמופיעים בו.
בהתאם לחוקת המדינה, מזכיר מדינת דקוטה הצפונית שומר את חותם המדינה.
שלט האצולה של דקוטה הצפונית
שלט האצולה של דקוטה הצפונית אומץ בשנת 1957 בחקיקה של בית המחוקקים של המדינה ונועד במקורו לשמש אך ורק את יחידות המשמר הלאומי של המדינה.
הנס מופיע גם על דגלו של מושל המדינה.
סעיף 54-41-01 לחוק המדינה מתאר את הסמל.
בחלקו התחתון של מגן שלט האצולה מופיע פרח החבצלת בצבע ירוק על רקע צהוב, במרכז המגן רצועה אלכסונית בצבע ירוק ועליה שלושה כוכבים בצבע צהוב.
בציצת המגן שלושה חצים קשורים מאחורי קשת, שמתחתיה עטרה בצבעי צהוב וכחול.
מתחת המגן, על גבי קלף רשום המוטו: "עוצמה מהאדמה" .
החוק מסביר את משמעות חלקי שלט האצולה:
צבעי הצהוב והירוק מסמלים את חקלאות המדינה (ומסמלים דגן כשהוא גדל, וכשהוא בשל).
החצים האינדיאנים מסמלים את מדינת שבט הסיוקס האינדיאני.
שלושת הכוכבים מסמלים את שלוש רשויות השלטון, וכן כאשר כל אחד ואחד מהכוכבים מסמל את שלוש עשרה המושבות שהקימו את ארצות הברית, שלושת הכוכבים יחד מסמלים את המספר 39 - מספרה של מדינת דקוטה הצפונית.
שלושת הכוכבים היו על שלט האצולה של מריווד'ר לואיס שערך יחד עם ויליאם קלארק את מסע המחקר הידוע, וכן על גבי שלט האצולה של תומאס דגלאס, רוזן סלקירק שעמד בראש ההתיישבות הראשונה במדינה.
פרח החבצלת מסמל את פייר גוטייה דה ורנה, חוקר ארצות קנדי שהיה האדם הלבן הראשון שביקר בשטח המדינה.
העטרה בצבעי צהוב וכחול מסמלים את היות הטריטוריה חלק מהשטחים שנרכשו במסגרת רכישת לואיזיאנה.
השימוש בשלט האצולה מותר, בהתאם לחוק, רק למושל המדינה, המשמר הלאומי של המדינה, רשויות המדינה, ארגוני חינוך מוכרים במדינה, ארגוני ותיקי כוחות צבא במדינה וארגונים פטריוטיים מוכרים במדינה.
החותם הגדול של מדינת דקוטה הדרומית או סמל דקוטה הדרומית' הוא סמלה של מדינת דקוטה הדרומית שבארצות הברית.
הסמל עוצב בשנת 1885, תקופה בה המדינה הייתה עדיין חלק מטריטוריית דקוטה (רק בשנת 1889 הפכה הטריטוריה למדינה).
במרכז הסמל מתוארים גבעות, נהר ובו שטה ספינת קיטור, חקלאי חורש במחרשה הרתומה לזוג שוורים, כורה ובקר, המסמלים את חקלאות המדינה, התעשייה שבה והמסחר, וכן את משאבי הטבע של המדינה.
בראש הסמל, על גבי מגילת קלף מופיע מוטו המדינה: "תחת האל, שלטון העם".
סביב החותם מופיע הכיתוב "מדינת דרום דקוטה" באנגלית (State of South Dakota) בראש החותם, ו"החותם הגדול" (Great Seal) בבסיסו, וכן שנת הפיכת הטריטוריה למדינה (1889).
החותם שמור על ידי מזכיר המדינה של דקוטה הדרומית.
סמל המבורג הוא סמלה הרשמי של המדינה הגרמנית המבורג והוא קיים בשלוש גרסאות, גדולה, קטנה וימית.
הופעתו הראשונה בעיצוב הנוכחי, נמצאה בחותם מ-1245.
הסמל מורכב ממגן אדום שעליו טירה לבנה בעלת שלושה צריחים.
מעל הצריחים הצדדיים מוצגים כוכבים משושים ואילו הצריח האמצעי הוא בעל כיפה שעליה צלב והוא מסמל את קתדרלת המבורג ואת היותה עיר בישופות.
הצריחים המבוצרים והשער הסגור מסמלים את נחישות העיר להגן על עצמה.
משני צידי המגן תומכים בו אריות זהובים העומדים זקופים.
הציצה היא קסדה בעלת שלוש נוצות טווס ושישה מעטים לבנים.
הסמל הקטן מורכב מהמגן לבדו ובסמל הימי נוסף עוגן כחול מאחורי הטירה.
המוטיב המרכזי בסמל - הטירה, הכוכבים והצלב הופיעו בסמלים החל מהמאה ה-12 כשמידי פעם נערכו שינויים קטנים בעיצובם.
שער הטירה מתואר פתוח או סגור ולעיתים כשער מתרומם.
כמו כן, עד 1752 היו צבעי המגן הפוכים: טירה אדומה על רקע לבן.
ב-1952 נקבע הסמל בחוקת המבורג.
ב-1623 הוקמה בהמבורג מועצת ימייה כדי להגן על הנמל ועל המים הטריטוריאליים של העיר וב-1642 נקבע הסמל הימי.
הסמל יצא משימוש בתקופת הכיבוש הצרפתי ב-1811 ומועצת הימייה פורקה ב-1814 וכיום הוא משמש כסמל ייצוגי בלבד.
סמל האיים הבלאריים הוא סמלה הרשמי של הקהילה האוטונומית האיים הבלאריים שבספרד.
הסמל מעוצב כמגן "ספרדי" זהב שעליו ארבעה פסים מאונכים אדומים.
פס אלכסוני כחול (לעיתים מופיע כסגול) מתוח מהפינה השמאלית העליונה לפינה הנגדית.
הסמל יורש את עיצובו מסמלה של ממלכת מיורקה ההיסטורית, כשמקור המגן (ללא הפס האלכסוני) הוא סמלה של ממלכת אראגון שכבשה את האיים מידי המוסלמים במאה ה-13. הסמל מוקף בעיטורי זהב.
הסמל נאסר לשימוש לאחר עלייתו לשלטון של פרנסיסקו פרנקו, כמו שאר הסממנים הלאומיים של האוטונומיות.
ב-1978, לאחר כניסת החוקה הספרדית לתוקף, אומץ הסמל וחזר השימוש בו.
הוא נקבע כסמל רשמי בחוק ב-21 בנובמבר 1984.
סמל האיים הקנריים הוא סמלה הרשמי של הקהילה האוטונומית האיים הקנריים שבספרד.
הסמל מעוצב כמגן "ספרדי" כחול ובו שבעה איים לבנים מסודרים בשלושה צמדים אחד מעל השני, והשביעי בתחתית.
הם מעוצבים כהרים ומסמלים את שבעת איי האוטונומיה שנוצרו מהרי געש תת-ימיים.
במגן תומכים שני כלבים חומים זקופים שלצוואריהם קולר כחול מקושט בפנינים.
הם מייצגים את משמעות שמם של האיים: בלטינית Canariae Insulae משמעו אי הכלבים.
דמות כלב מופיעה בסמלים ההיסטוריים של האיים כבר ממאה ה-16 ועיצוב המגן עם שבעת האיים היה בשימוש במאה ה-17. מעל המגן מותקן כתר ממלכת ספרד, ומעליו המוטו "Oceano" באותיות שחורות על סרט לבן, לסמל את מיקומם של האיים באוקיינוס האטלנטי.
הסמל עבר שינויים לא משמעותיים במהלך השנים.
עיצוב דומה לנוכחי נקבע בחוק ב-1982 והוא השתנה בפעם האחרונה ב-1990. עיצוב גרפי נוסף נעשה ב-2005 אך הוא נועד לשימוש במסמכים וכדומה, ואינו סמל הרלדי.
סמל האימפריה הרומית הקדושה הוא שלט אצולה ששימש את קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומייצג את הסמכות הקיסרית העליונה.
הסמל כולל כתבנית בסיס את עיט הרייך השחור הדו-ראשי ובין כנפיו את אוסף שלטי הגיבורים של מדינות האימפריה.
המבנה הפרטני של הסמל השתנה בין קיסר למשנהו.
הצבעים השולטים בסמל הם שחור וזהוב.
שלטי הנסיכים הבוחרים (ברנדנבורג, סקסוניה, טריר, מיינץ, קלן, פפאלץ ובוהמיה) מוצגים בדרך כלל בסמלים גדולים יותר מאשר שאר המדינות.
מקורו של הסמל בעיט ההראלדי בנס הלגיון של הצבא הרומי.
עד ימי אלברכט השני, מלך גרמניה (1397 – 1439) היה העיט הסמל הבלבדי של הקיסר, אולם ממועד זה כולל הסמל האימפריאלי את סמלי המדינות על כנפיו של העיט.
סמל המועצה האזורית עמק יזרעאל, סמלה הרשמי של המועצה, אומץ ב-24 בנובמבר 1980.
הסמל מורכב משני חלקים סימטריים היוצרים ביחד צורה של ספר פתוח, כשחלקם התחתון תחום בצורת גל.
המוטיבים שהסמל נועד לייצג הם "אופן הקמת המועצה האזורית (על ידי איחוד שתי מועצות), עמק, נחל, שדות, צמיחה וזריחה".
סמלי המועצות המקומית יזרעאל וקישון
לפני האיחוד ביניהן, לכל אחת מהמועצות היה סמל עצמאי.
סמלה של מועצה אזורית קישון היה בצורת חותם, והזכיר את ההטבעה על גבי מטבע שקל חדש, עליו הופיעו מנורה ושיבולת חיטה.
הסמל של מועצה אזורית יזרעאל, שעוצב על ידי האמן אברהם אמרנט מקיבוץ מזרע, הציג מגן ובו שיבולת חיטה על רקע נחל זורם בעמק מוקף הרים.
ב-1980 אוחדו המועצות האזוריות יזרעאל וקישון והוקמה מועצה אזורית חדשה, עמק יזרעאל.
המועצה החדשה הציעה פרס של 5,000 שקלים חדשים למי שיעצב את הסמל שיבחר.
מההצעות הרבות שנאספו נבחרה הצעת של יעל פלק, תושבת מושב מרחביה.
הסמל אושר ב-24 בנובמבר 1980 ומאז משמש כסמל המועצה.
סמלים נוספים בשימוש בשטח המועצה
סמל המועצה האזורית עמק מגידו, סמלה הרשמי של המועצה, עוצב ב-1952.
הסמל מורכב מחותם ועליו ציור המציג שדה חרוש ויישוב עם מגדל מים לרקע גבעות האזור.
מעל הציור מופיע סמל אריה, דמות האריה מועתקת מחותם לשמע עבד ירבעם שנמצא בסמוך לארמון הדרומי בתל מגידו, בחפירות הראשונות שנערכו באתר בשנים 1903–1905 על ידי גוטליב שומאכר מן הקהילה הטמפלרית הגרמנית בחיפה.
סמל זה הופיע גם על שטר חמש לירות, על מטבע חצי שקל ועל בול שהונפק ב-1957.
בתחתית החותם מופיע הכיתוב בעברית "מועצה אזורית מגידו".
הסמל עוצב בשנת 1952 על ידי האמן והסופר לאו פלטאו, חבר קיבוץ רמות מנשה.
סמל דרום אוסטיה הוא אחד הסמלים הרשמיים של דרום אוסטיה יחד עם הדגל וההמנון.
הסמל הנוכחי אומץ בשנת 1999. העיצוב דומה לעיצוב סמלה של צפון אוסטיה - אלניה.
הסמל הוא מגן אדום עגול.
המגן מתאר נמר קווקזי צהוב על רקע ההרים הכסופים של הקווקז.
מסביב למגן כתוב את שמה הרשמי של המדינה בשתי שפותיה הרשמיות: באוסטית (Республикӕ Хуссар Ирыстон) בחלק העליון, וברוסית (Республика Южная Осетия) בחלק התחתון.
צבעי הסמל הם לבן, אדום וצהוב התואמים את צבעי דגל דרום אוסטיה.
המחוז האוטונומי של דרום אוסטיה
בשנת 1922, המחוז האוטונומי של דרום אוסטיה נוצר כחלק גאורגיה הסובייטית.
לדרום אוסטיה לא הייתה סמליות משלה.
ב-30 במרץ 1992, בהחלטת הנשיאות של המועצה העליונה של דרום אוסטיה, אושרה התקנה לסמל המדינה של רפובליקת דרום אוסטיה - מדינת אלניה, שבסעיף 2 התיאור הבא של הסמל היה הכיל:
הסמל הנוכחי אומץ ב-19 במאי 1999. מחבר הסמל הוא האמן מוראט דז'יקייב.
בדיוק כמו סמלה הכמעט זהה של צפון אוסטיה, הוא זוכה לכינוי "סמל אוסטיה", המוכר מהשרטוט של ווחושטי בגראטיוני.
סמל המועצה האזורית שפיר הוא סמלה הרשמי של מועצה אזורית שפיר.
הסמל הוא בצורת לוחות הברית ובתוכו מצויר גדם עץ ממנו מלבלב ענף בודד.
מתחת לסמל סרט עליו מופיע שם המועצה "שפיר" ובתחתית הכיתוב "המועצה אזורית".
לוחות הברית מסמלים את האופי הדתי והחרדי של יישובי המועצה.
גדם העץ עם הענף מסמל א יישובי המועצה הראשונים עין צורים ומשואות יצחק אשר הוקמו בגוש עציון הישנה, אך נחרבו בקרבות וכל הלוחמים נפלו בשבי הירדני.
לאחר שחרורם, החליטו החברים להקים מחדש את יישוביהם באזור חבל 'שפיר'.
בשנת 2020 כחלק מחגיגיות השבעים לייסוד המועצה פתחה המועצה בתחרות של עיצוב לוגו שילווה את האירועים בשנת השבעים.
הלוגו הנבחר כלל את המספר 70 כאשר בתוך ספרת ה-0 הייתה תמונת של טבע.
הלוגו ביטא קהילתיות, חקלאות, משפחתיות, טבע וכפריות.
ושמר על צבעי הלוגו המקורי.
סמל המעוין האדום הוא סמל נייטרלי מבחינה פוליטית ודתית, שאישורו על ידי ארגון הצלב האדום הבינלאומי התקבל כפשרה המאפשרת את הצטרפותו של ארגון מגן דוד אדום הישראלי לארגון.
לאחר מחלוקת רבת שנים שבעטיה סירב ארגון הצלב האדום הבינלאומי לקבל לשורותיו את ארגון מגן דוד אדום הישראלי (מד"א), הוסכם, במסגרת פרוטוקול III, על סמל נייטרלי שיאפשר את קבלתו של מד"א.
בשל ניסוחה של אמנת ז'נבה משנת 1949, על מנת לאפשר הוספת סמל נוסף המציין מבנים וכלי רכב רפואיים המוגנים במסגרת האמנה, נדרשה הצבעה של כל 192 המדינות החברות באמנה.
בין 5 בדצמבר ל-8 בדצמבר 2005 התקיים כנס של המדינות החברות באמנה ביוזמתה של ממשלת שווייץ, והוסכם בו על אימוץ דגל המעוין כסמל נייטרלי בעל מעמד שווה לסמל הצלב האדום והסהר האדום.
בעד קבלת הסמל הנייטרלי הצביעו 98 מדינות, 27 התנגדו, 10 מדינות נמנעו ו-57 נעדרו.
רוב המדינות שהתנגדו לסמל החדש היו מדינות ערביות ומוסלמיות אשר התנגדו לסמל שיאפשר הגנה בינלאומית למגן דוד - סמלו של מד"א.
בהתאם לפרוטוקול III לאמנה, מדינה יכולה להשתמש בשטחה היא בכל סמל פנימי שתרצה, או בשילוב של הסמל בתוך דגל המעוין האדום.
במקרה שמדינה תרצה להשתמש בסמל, תחילה עליה להודיע על כך למדינות החברות באמנת ז'נבה, באמצעות ממשלת שווייץ.
כאשר ארגון מקומי משתתף בפעילות בינלאומית, על הארגון להשתמש בסמלו כשהוא משולב בדגל המעוין האדום.
סמל הממלכה המאוחדת, או שלט האצולה המלכותי של הממלכה המאוחדת , הוא שלט האצולה הרשמי של המונרך הבריטי, כיום המלך צ'ארלס השלישי ודה פקטו סמלה של הממלכה המאוחדת.
גרסאות של שלט האצולה נמצאות בשימוש בידי בני ובנות משפחת המלוכה הבריטית ובידי ממשלת בריטניה כזרוע האמונה על הממשל של המדינה.
בסקוטלנד מחזיק המלך בגרסה שונה של שלט אצולה אשר גרסה שלו נמצאת בשימוש המשרד הסקוטי.
שלט האצולה המלכותי מייצג את שלוש האומות המרכיבות את הממלכה המאוחדת: אנגליה, סקוטלנד וצפון אירלנד ומשמש כבסיס לשלטי האצולה של בני משפחת המלוכה הבריטית.
מוטיבים מתוך שלט האצולה התגלגלו לסמלי מדינות אשר היו בעברן חלק מהאימפריה הבריטית.
ברבע הראשון והרביעי מוצגים שלושה אריות פוסעים זהובים על רקע אדום - המסמלים את אנגליה.
ברבע השני מיוצג אריה אדום זקוף על רקע זהב המסמל את סקוטלנד, וברבע השלישי מצויר נבל זהב על רקע כחול המסמל את אירלנד.
מעל המגן מופיעה הקסדה בעלת מסיכת פנים מלאה של שישה פסים.
על הקסדה מונח כתר טיודור ואליה מחובר מעטה של זהב ופרוות סמור.
מעל הקסדה מופיעה הציצה בדמות אריה עומד על ארבע וחובש גם הוא את הכתר המלכותי.
זוג התומכים של השלט הם זוג החיות המייצגות את אנגליה וסקוטלנד.
התומך הדקסטרי הוא אריה המסמל את אנגליה, הוא עומד זקוף ופניו מופנות לחזית, צבעו זהב ולשונו אדומה, האריה מוכתר בכתר אדואר הקדוש.
החלקה היא חלקת דשא ירוק ועליו מופיעים שלושת הצמחים המסמלים את אומות הבית של הממלכה המאוחדת: שושנת טיודור האנגלית, הדרדר הסקוטי והשמרוק (התלתן) האירי.
המוטו המופיע בתחתית הסמל הוא המוטו של בית המלוכה הבריטי "Dieu et mon droit" (מצרפתית: "אלוהים וזכותי שלי"), אשר הונהג על ידי הנרי השישי באמצע המאה ה-15. המוטו כתוב באותיות זהב על קלף תכלת.
סביב המגן כרוכה הבירית של המסדר האציל ביותר של הבירית.
בירית כחולה עם שוליים זהובות, על הבירית כתוב מוטו המסדר: "Honi soit qui mal y pense" (צרפתית: "הבוז למי שיהגה בו רעה").
בסקוטלנד נהוג סמל אחר שבו ניתנת עדיפות לסמלים הסקוטיים.
התומכים של הסמל ניצבים באופן שונה - החד-קרן המסמל את סקוטלנד ניצב משמאל חובש את כתר סקוטלנד, ואילו האריה המסמל את אנגליה ניצב מימין ואף הוא חובש כתר.
בסמל סקוטלנד שני התומכים מחזיקים דגלים - החד-קרן נושא את דגל אנדרו הקדוש (הקדוש של סקוטלנד) - דגל סקוטלנד והאריה את דגל ג'ורג' הקדוש (הקדוש הפטרון של אנגליה) - דגל אנגליה.
הציצה המלכותית הרשמית של אירלנד (על עטרה של אור ואזור, מתוך שער אייל קופץ ארז'ן) נמצאת בשימוש נדיר אם בכלל על סמל הממלכה המאוחדת שכן בניגוד לחוקי האיחוד של 1707 בין אנגליה לסקוטלנד, חוק האיחוד של 1800 עם אירלנד לא הקנה לאירלנד גרסה שונה של שלט האצולה המלכותי.
למרות זאת הרבע אשר מכיל את הנבל האירי מופיע הן על הגרסה האנגלית והן על הגרסה הסקוטית של שלט האצולה וכמו כן אנגליה מיוצגת על רבע אחד בגרסה הסקוטית וסקוטלנד מיוצגת על רבע אחד בגרסה האנגלית וכך מיוצגות שלוש הממלכות אשר אוחדו תחת מונרך אחד.
להבדיל מאירלנד לוויילס אין כל יצוג על שלט האצולה המלכותי שכן כאשר נחקקו חוקי האיחוד של 1707 נחשבה ויילס כחלק אינטגרלי מממלכת אנגליה כפועל יוצא של חוקי ויילס 1535 - 1542 ועל כן ניתן לומר כי ויילס מיוצגת על השלט כחלק מייצוגה של אנגליה.
עם עליתם לשלטון של מלכי ומלכות טיודור, אשר היו בעצמם ממוצא ולשי, תמך בשלט האצולה דרקון ויילס.
עלייתם של בית סטיוארט הסקוטי גרמה להחלפתו של הדרקון הולשי בחד-קרן הסקוטי.
סמלי ממלכות אנגליה, סקוטלנד ואירלנד
סמל אנגליה הכולל שלושה אריות נבחר על ידי המלך ריצ'רד הראשון בשנות ה-90 של המאה ה-12. בשנת 1328 הכריז המלך אדוארד השלישי על זכותו למלכות צרפת והכריז על עצמו כ"מלך
הצרפתים התנגדו לתביעתו אולם הוא הוסיף לסמל אנגליה את פרח האירוס וכן הוסיף את סמל צרפת ברביע הראשון והרביעי של המגן, ואילו את הסמל האנגלי ברביע השני והשלישי.
המלך הנרי הרביעי שינה את הסמל ובמקום ארבעה פרחי אירוס השאיר שלושה בלבד.
שלט האצולה המלכותי של ממלכת סקוטלנד היה סמלם של מלכי סקוטלנד במשך מאות שנים טרם האיחוד.
השלט כלל מגן זהב ובו אריה זקוף אדום מוקף במסגרת פרחונית אדומה של פלר דה ליס.
נבל בריאן בורו אשר סימל את ממלכת אירלנד מהמאה ה-13 תואר כנבל זהב עם מיתרים כסופים על מגן כחול.
עם מותה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה בשנת 1603, ירש ג'יימס השישי מלך הסקוטים את כתר ממלכת אנגליה וממלכת אירלנד (אשר היו תחת אוניה פרסונלית) והפך להיות המלך ג'יימס הראשון מלך אנגליה ואירלנד בעודו נשאר ג'יימס השישי בסקוטלנד.
סמלו של ג'יימס חולק לרבעים כך שברביע השני שובץ סמל ממלכת סקוטלנד, ברביע השלישי סמל ממלכת אירלנד וברביעים הראשון והרביעי שובץ סמל ממלכת אנגליה אשר הוא עצמו חולק לרבעים עם סמל ממלכת צרפת כזכר לתביעה האנגלית על הכס הצרפתי.
ג'יימס השתמש בגרסה שונה של שלט האצולה שלו בסקוטלנד והפרוטוקול המלכותי הזה המשיך גם לאחר חוקי האיחוד של שנת 1707. (כיום, שלט האצולה של הממלכה המאוחדת בסקוטלנד שונה מהסמל אשר בשימוש מחוצה לה).
אוליבר קרומוול והקומונוולת' של אנגליה
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית אשר התחוללה בין שנים 1642 עד 1651, הוקם הקומונוולת' של אנגליה אשר בראשו עמד אוליבר קרומוול כשליט יחיד.
עם כינונה של ישות מדינית אשר לא נשענה על בית המלוכה האנגלי חייב את קרומוול לשנות את שלט האצולה של הישות החדשה.
בנוסף לכך החד-קרן אשר שימש כתומך הסיניסטרי של השלט הוצא ממנו ובמקומו שולב דרקון ויילס האדום.
בתחתית השלט נקבע המוטו: "PAX QUÆRITUR BELLO" (השלום מושג באמצעות מלחמה).
הסמל נותר כסמל הקומונוולת' עד החלפתו עם הכתרתו של צ'ארלס השני בשנת 1660 והחזרת המלוכה לבריטניה.
עם הדחתו והחלפתו של המלך ג'יימס השני בבתו הבכורה מרי השנייה ובבעלה ויליאם נסיך אורנז' אשר מלכו יחדיו כויליאם השלישי והשני ומרי השנייה, נוסף לשלט הממלכה המגן של בית אורנז'-נאסאו (בית האצולה אשר ממנו הגיע ויליאם), אריה זהב על רקע כחול.
לאחר מותו של ויליאם השלישי בשנת 1702, עבר הכתר למלכה אן אשר השיבה את הסמל לעיצוב שנת 1603.
חוקי האיחוד של 1707 איחדו את ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד לממלכה אחת; ממלכת בריטניה הגדולה (1707–1800).
סמלי אנגליה וסקוטלנד שולבו ומוקמו ברבעים הראשון והרביעי, סמל ממלכת צרפת עבר לרביע השני וסמל ממלכת אירלנד מוקם ברביע השלישי.
בצורה זו שולב יצוגם של ממלכת בריטניה הגדולה, ממלכת אירלנד (אשר הייתה תחת אוניה פרסונלית עם ממלכת אנגליה) ואת תביעתו הנושנת של הכס האנגלי על כס ממלכת צרפת.
עם מותה של המלכה אן ירש הנסיך הבוחר של הנובר את כס בריטניה בעקבות חוק ההסדר של שנת 1701 והפך למלך ג'ורג' הראשון.
הרביע הרביעי של השלט שונה על מנת לשקף את הנחלות החדשות של המלך בהנובר (בראונשוויג, לינברג ווסטפאליה מוכתרים בכתר האימפריה הרומית הקדושה).
חוק האיחוד של 1800 איחד את ממלכת בריטניה הגדולה עם ממלכת אירלנד ויצר את הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
ג'ורג' השלישי ויתר על תביעת אנגליה על כתר צרפת ובהתאם שונה הסמל - ברביעים הראשון והרביעי שובץ סמל אנגליה, בשני סמל סקוטלנד ובשלישי סמל אירלנד.
סמל בית הנובר הוצא מהמגן אולם מוקם במגן קטן במרכזו של השלט ומעליו הנזר של הנסיך הבוחר, הנזר הוחלף בכתר מלכותי כאשר נסיכות הנובר הוכרזה כממלכה בשנת 1816.
הכתרתה של המלכה ויקטוריה הביאה לקיצה את האוניה הפרסונלית אשר הייתה בין הממלכה המאוחדת לבין ממלכת הנובר וזאת כיוון והחוק הסאלי מנע מאישה למלוך על ממלכת הנובר.
המגן אשר סימל את ממלכת הנובר הוסר מהשלט ושאר חלקיו נותרו ללא שינוי.
לא נעשה כל ניסיון לשלב תארים נוספים אשר נתווספו למונרך הבריטי על השלט כגון קיסר הודו.
בני משפחת המלוכה הבריטית מקבלים שלט אצולה אישי אשר מבוסס על שלט האצולה המלכותי.
רק ילדים ונכדים של הקו הזכרי של המונרך זכאים לקבל שלט בצורה זו.
השלטים של ילדי המונרך מובדלים באמצעות שימוש בתגית לבנה בעלת שלושה קצוות; נכדיו מובדלים באמצעות חמישה קצוות, למעט בנו הבכור של נסיך ויילס אשר מקבל רק שלושה קצוות לתגית הלבנה שעל שלטו.
מאז 1911 לשלט האצולה של נסיך ויילס נוסף עם שלט האצולה העתיק של נסיכות ויילס כמגן מעל השלט.
בן-זוגה של המלכה ונשותיהם של הנסיכים זכאים גם הם לשלטי אצולה אישיים.
בדרך כלל יהיה זה שלט האצולה של הבעל משולב עם שלט האצולה האישי או שלט האצולה של אביהם.
למרות זאת, שלט האצולה של הנסיך פיליפ אינו מעוצב כך והוא נשא שלט אצולה אישי משלו.
השימוש בסמל בגרסתו המלאה מותר למלך בריטניה בלבד.
הוא מופיע בגרסתו זו גם בבתי משפט מאחר שהמלך משמש כמקור הצדק בממלכה המאוחדת ובתי המשפט נחשבים כחלק מחצר המונרך (Court of the monarch).
השופטים הם נציגיו הרשמיים של הכתר ועל כן סמלה של המלכה מופיע על קיר בית המשפט מאחוריהם, למעט שופטי השלום של העיר לונדון אשר מאחוריהם מוצבת חרב אופקית אשר מאוגפת על ידי סמל העיר והכתר.
הסמל נמצא בשימושה של ממשלת בריטניה כסמל הממלכה המאוחדת ועל כן הסמל מוטבע על דרכונים, מסמכים ממשלתיים רשמיים וטפסים, בכניסה לשגרירויות וקונסוליות בריטיות ברחבי העולם.
כאשר הסמל נמצא בשימושה של הממשלה ולא של המלך עצמו, הסמל מוצג בדרך כלל ללא הציצה והקסדה, כך שהכתר מונח ישירות על המגן וכך הוא המצב גם בגרסתו הסקוטית של סמל המלך אשר נמצא בשימוש המשרד הסקוטי.
הסמל הופיע תדיר על סדרות המטבעות אשר הוטבעו בבריטניה, לדוגמה על מטבע הגיני משנת 1663 ועל מטבעות הפאונד משנת 1988 ו-2008.
במאה ה-19 נפוץ בבריטניה שיר ילדים עממי שתיאר מעין קרב ספורטיבי בין אריה לבין חד-קרן.
ההשראה לשיר הייתה כנראה העובדה שהאריה והחד-קרן ניצבים בסמל הממלכה המאוחדת זה מול זה כמו מתאגרפים לפני קרב.
לואיס קרול שילב את שיר הילדים הזה בספרו "מבעד למראה ומה אליס מצאה שם" - בפרק השביעי של הספר אליס פוגשת את האריה והחד-קרן הנאבקים זה בזה, ומשוחחת איתם.
סמל המלדיביים מורכב מעץ דקל הקוקוס, חצי סהר, שני דגלי המדינה בצורת X וכן שם המדינה בערבית.
עץ דקל הקוקוס מסמל את חיותה של המדינה.
תושבי המדינה רואים בעץ סמל ליעילות ולטוב בשל היכולת לנצל את כל חלקי העץ (החל מרפואה, מזון וכלה בבנייה וביגוד).
חצי הסהר הוא סמל כלל אסלאמי, ויחד עם הכוכב מסמלים את אמונתם של תושבי האיים ושל המדינה.
שמה של המדינה בו השתמש בין היתר אבן בטוטה כשהתייחס אל האיים - "אל דאוולת אל מאהאדיביה" - מופיע על הסמל.
סמל עיריית ירושלים הוא סמל המשמש את עיריית ירושלים משנת 1949. הסמל מכיל אריה המוטבע על מגן, על רקע חומות ירושלים ומסביבם עלי זית.
הצעות לסמל ירושלים בתקופת המנדט הבריטי
בתקופת המנדט הבריטי לא היה לעיריית ירושלים סמל, אף כי לעיריות גדולות אחרות בארץ ישראל, כמו עיריית חיפה ועיריית תל אביב, היו סמלים רשמיים.
בשנת 1942 פנתה הגרפיקאית אסתר יואל-ברלין לראש העירייה מוסטפא אל-ח'אלידי, והציעה כמה הצעות לסמל עיריית ירושלים.
הצעותיה כללו שרטוט סכמטי של העיר העתיקה, יונה עם עלה זית כסמל השלום, ובאחת ההצעות גם שרטוט סכמטי של שלושה הרים.
מתחת לאיור הופיע שם העיר בארבע שפות: ערבית, עברית, אנגלית ולטינית, באופן שאינו מעדיף שפה אחת על פני האחרת.
העירייה ב-20 במאי 1943 אימצה את אחת ההצעות של יואל-ברלין, שכללה יונה ואת מגדל דוד.
העירייה פנתה אל מכון הסמלים הבריטי (Royal College of Arms) בבקשה את הסמל, אך במאי 1944 הודיע שר החוץ הבריטי למושל מחוז ירושלים שיש לדחות את העניין עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
הוועדה הקרואה שמונתה ביולי 1945 ניסתה אף היא לקדם את העניין, אך הוא לא הגיע לכדי גמר.
בדצמבר 1948 פנתה עיריית ירושלים המערבית ליצירת סמל לעירייה, כשהיא מציעה פרס של 25 לירות ארץ־ישראליות לסמל שיגיע למקום הראשון ו־10 לירות לזה שיגיע למקום השני בוועדה שכללה את ועדה העירייה לעניינים כלליים וכן ליאו אריה מאיר, אלעזר ליפא סוקניק ומרדכי נרקיס.
ההנחיות למעצבים היו כלליות, וקבעו כי הסמל צריך לשקף את הרעיונות "ירושלים כעיר השלום" או "אם אשכחך ירושלים" או שניהם כאחד.
נקבע כי העיצובים יוגשו כשרטוטים בשחור-לבן, וכי לא ייכללו בהם מבנים עתיקים "המכונים בשמות מסורתיים ללא הצדקה" (נראה שהייתה כאן כוונה למנוע שימוש במגדל דוד כמוטיב מרכזי בסמל).
כמו כן נקבע שאם יצורף מוטו לסמל הוא יופיע מחוץ לו, ולא ישולב בתוכו.
כל 29 ההצעות שהוגשו נדחו על ידי הוועדה, ובעקבות כך בפברואר 1949 הוגדל הפרס הראשון ל־75 לא"י, השני ל־50 לא"י והשלישי ל־25 לא"י.
לוועדה הוגשו הצעות רבות, והדיונים עליהן נמשכו כמה חודשים.
ההצעות הנבחרות נשלחו בחזרה למעצבים לשם תיקונים, ומשחזרו מתוקנות התחדשו הדיונים.בסופו של דבר נבחרה הצעתה של "אגודת הציירים הירושלמים לגרפיקה שימושית", שם שמאחוריו ניצבו המעצבים אליהו קורן, פרנצ'סקה ברוך, עמנואל גראו, איתמר דוד, עלי גרוס וצבי נרקיס.
הסמל שנקבע בסופו של דברו כולל שלושה מרכיבים:
אריה שואג - מוצג בתנ"ך כסמלו של שבט יהודה ("גור אריה יהודה") ויותר מאוחר גם כסמלה של ממלכת יהודה, שבירתה הייתה ירושלים.
בנוסף המסורת היהודית מתארת את בית המקדש כמבנה שנבנה בצורת אריה (במבט עילי) ועל כן קרוי גם בשם 'אריאל'.
האריה מהווה סמל נפוץ של בתי מלוכה וממלכות ברחבי העולם, מכיוון שהאריה נחשב כ"מלך החיות" ועל כן נוכחותו מסמלת גבורה, אומץ, כוח ומלכות.
האריה הוא גם אחד הסמלים היהודיים השכיחים ביותר בעיטור בתי כנסת ותשמישי קדושה.
בסמל, האריה הזקוף, העומד על שתי רגליו האחוריות (Rampant), מתואר כמעין שומר של החומות הנמצאות מאחוריו.
חומות ירושלים - מאחורי האריה.
מסמלים הן את חומת העיר העתיקה ואת אבני הכותל המערבי.
ניתן לראות באבני החומה אבנים גדולות למטה ואבנים קטנות יותר למעלה, בצורה המאפיינת את הכותל המערבי.
זאת אף שהעיר העתיקה נמצאה בשליטת ירדן בעת קביעת הסמל.
עלי הזית - מסמלים שלום וגם את עצי הזית הנפוצים באזור העיר.
במרץ 1958 אימצה העייריה דגל בצבע תכלת ועליו שני פסים לבנים.
על רקע הדגל הוטבע אריה החובק את חומות ירושלים.
ב־1962 הושוו צבעי הדגל לצבעי דגל ישראל, עקב דמיון הדגל המקורי לדגל האומות המאוחדות.
הדגל מורכב מחמישה פסי רוחב מתחלפים בלבן וכחול.
הפסים הלבנים בראש הדגל ובתחתיתו דקים כדי עשירית מרוחב הדגל, ועם הפסים הכחולים הם תופסים מחצית הרוחב.
את המחצית האחרת תופס הפס הלבן האמצעי, ובמרכזו סמל ירושלים.
לעיתים קרובות מונף הדגל בצורה אנכית, אולם במקרה כזה מטים את הסמל במרכזו ב-90 מעלות כדי שייראה ישר.
בשנים האחרונות משתמשת עיריית ירושלים בפרסומים שונים בסמליל קו רקיע של העיר, בליווי הסיסמה "משהו טוב קורה בירושלים!".
זאת במקביל לשימוש בסמל העיר המקורי.
השימוש בסמליל קו הרקיע הוא חלק ממגמה ארצית שהחלה בתל אביב.
בשנת 2011 עדכנה העירייה את סמל קו הרקיע לגרסה מעוצבת יותר, הכוללת בין היתר גם את כיפת הסלע, סמל קו הרקיע עוצב בסטודיו "דוד ויוסף תקשורת חזותית".
ב־2012 השיקה עיריית ירושלים לוגו חדש שכלל ציורים/שרבוטים של מבני העיר הידועים, בהם חומות ירושלים, טחנת הרוח במשכנות שאננים, קשת החורבה, מגדל דוד וגשר המיתרים.
הלוגו אומץ כחלק מקידום קו פרסומי שפותח על ידי משרד הפרסום יורו ישראל, שזכה במכרז לפרסום מטעם העירייה במאי 2011. הסמליל מופיע גם עם הכיתוב "ירושלים, אין כמוה בעולם".
סימלה של אוגדת יהודה (אוגדה 720) כלל אריה זהה לאריה שסמל עיריית ירושלים.
סמל הנח"ל, המכונה גם "המגל והחרב" או "המעוין", הוא סמלו ההיסטורי של הנוער החלוצי הלוחם על גלגוליו השונים בצה"ל לאורך השנים.
כיום, הסמל מופיע על תג היחידה אותו עונדים חיילי הנח"ל הנמצאים במהלך פרק המשימה וכן חיילי נח"ל המשרתים במפקדות חיל החינוך השונות.
חיילי חטיבת הנח"ל עונדים תג היחידה הנושא מוטיבים מסמל הנח"ל (סמל החטיבה מכונה בפי חייליה "התרנגול").
הסמל מורכב ממגל הנשען על חרב בשתי נקודות ומעוטר בעלי זית.
עם הקמת היחידה בשנת 1949, הייתה זו ממשימותיו העיקריות של קצין החינוך דאז, סרן אורי טל, ועימו קצין נוסף, סגן אהרון גלס, לדאוג לסמל היחידה.
לפיכך, מונתה ועדה מכינה אשר תפקידה בחירת רעיון לסמל הנח"ל.
הוועדה המליצה על סמל המשלב את רעיונות העבודה וההגנה, לפי מסורת הפלמ"ח, לו מהווה הנח"ל כמעין ממשיך רעיוני, ובהתאם למשימות הנח"ל - יישוב הארץ בדרך ההתיישבות העובדת והגנה על גבולותיה.
לעיצוב הסמל נבחר הצייר שלמה ויתקין, אז מורה לציור במוסד בצלאל.
ויתקין חיפש עצמים שיגלמו את רעיונות העבודה וההגנה ושישתלבו טוב מבחינה גרפית.
כך נולד קונספט המגל, המסמל את העבודה, הנשען על החרב, אותה שאל ויתקין מסמל הפלמ"ח.
בהמשך עטף ויתקין את הסמל בחצי עיגול של שיבולי חיטה, המסמלים את עבודת הארץ, שיצרו ביחד עם המגל עיגול שלם.
החרב עוצבה כך שתפרוץ את מעגל המגל והשיבולים, מה שהקנה לסמל, מבחינה גרפית, תחושה על עוצמה וכוח.
עם השנים יושרו השיבולים (מה שהקנה לסמל את צורת המעוין הייחודית בקרב סמלי היחידות בצה"ל), וזאת לאחר שהובחן כי סמל הנח"ל מזכיר במידה מסוימת את סמלה של חטיבה בצה"ל.
הסמל, כאמור, שימש את כל היחידות הקשורות לנח"ל לאורך השנים.
במשך תקופה מסוימת הוא אף נענד כסיכת השיוך החיילי על כומתות חיילי הנח"ל.
עם הקמת חטיבת הנח"ל בשנת 1982 עוצב סמל היחידה בהשראת סמל הנח"ל.
כיום, הסמל הוא תג היחידה של בני הגרעינים בפרק המשימה ושל חיילי הנח"ל המשרתים במפקדות חיל החינוך.
בני גרעינים נוהגים בנוסף לענוד את הסמל בצורת סיכה (סיכת "הנח"לון") על חפי כיס שמאל בחולצת המדים (בנות - כיס ימין).
אנדרטת הנח"ל בפרדס חנה, המנציחה את זכר חללי הנח"ל וחיל החינוך והנוער אשר נפלו במערכות ישראל, עוצבה על ידי האדריכל חנן הברון בהשראת הסמל.
במבט אווירי המבנים יוצרים את סמל המגל והחרב.
לכל גדוד היה דגל ייחודי.
כל הדגלים של הגדודי נח"ל היו בצבע ירוק-כהה, בקנטון הדגל נמצא סמל הנח"ל, בשליש השלישי מהתורן נמצא פס לבן עליו רקום גבעול של צמח או שיבולת.
לכל היאחזות נח"ל היה דגל מלבני עם סמל הנח"ל במרכזו ושם של היאחזות בחלקו התחתון של הדגל.
בטקסי איזרוח ההיאחזות הדגל היה מועבר מצה"ל לנציגי המתיישבים.
סמלה של העיר חיפה אושר על ידי מועצת העיר ב-22 ביוני 1936. הסמל צויר על ידי האמנית אסתר ברלין-יואל בהתאם להנחיות ועדה מיוחדת שעסקה בנושא בראשותו של ראש העיר חסן שוכרי.
בראשית 1934 החל ראש העיר חיפה חסן שוכרי בהליך לבחירת סמל רשמי לעירו.
בתחילה ניגש שוכרי אל סגן מושל המחוז וביקש לאשר אצלו הצעה ראשונה לסמל.
משנדחה והתבקש להביא הצעות נוספות פנה אל מהנדס העיר ליונל ווטסון וזה הציג בפניו, ביולי 1934, שלוש הצעות נוספות.
ווטסון כלל בהצעותיו מאפייני נוף בולטים של העיר וכן ניסה לשלב מאפיינים מהווי העיר, תוך הדגשת אופייה המזרחי והתפתחותה.
שלוש ההצעות הוצגו לחברי מועצת העיר, אך זו החליטה להורות על הקמת ועדה ולהסמיכה לבחור את סמל העיר.
הוועדה הורכבה משלושה נציגים: ראש העיר המוסלמי חסן שוכרי (ששימש כיו"ר הוועדה), מיח'איל תומא הערבי-נוצרי ודוד הכהן היהודי.
בהודעתו לציבור כתב שוכרי כי יש צורך בסמל "שיהא בו משום רמז למצבה הגאוגרפי של חיפה (בין הר הכרמל לים)".
המועד האחרון להגשת הצעות נקבע לסוף חודש אוגוסט 1935 ובסופו של דבר התקבלו בידי הוועדה כמה עשרות שרטוטים, רובם מתושבים יהודים ומקצתם מתושבים ערבים.
בשנים שחלפו מאז החל השימוש בסמל הייתה משמעות מרכיביו לא ברורה לרבים מתושבי העיר.
שבתי לוי, ראש העיר שהחליף את שוכרי בתפקידו נדרש לכך:
בדבריו על חלקו העליון של הסמל מתייחס לוי גם למבצר שהקים דאהר אל-עומר במעלה "חיפה החדשה" במאה ה-18 ולניגוד שמביא עמו ענף הזית כסמל לשלום.
יש הטוענים שעוד בתכנון הסמל המקורי הייתה הכוונה באיור המבצר כסמל לשלום, שכן שמו המקורי בערבית היה "בורג' א-סלאם", כלומר "מבצר השלום".
על החשיבות הרבה אשר ניתנה למרכיב השלום בסמל ניתן ללמוד גם מהעובדה שבקלף המתנוסס בתחתית הסמל נכתב שם העיר בשלוש שפות: אנגלית, ערבית ועברית.
בסמל המקורי שנתקבל ב-1936 הופיע השם באנגלית במרכז הקלף.
בשנת 1948, בתום מלחמת העצמאות, הועבר השם בעברית למרכז הקלף והשם באנגלית הוסט לשמאל.
את הסמל בצורתו שקדמה לשינוי ניתן לראות היום מעל לקשת הגדולה בחזית בית העירייה בשכונת הדר הכרמל.
זהו השינוי היחידי שנעשה בסמל מאז 1936.
דגל העיר ותוספות לסמל המקורי
עיריית חיפה עושה כיום שימוש בדגל בו מופיע סמל העיר בצבע במרכז דגל שצבעו תכלת.
בנובמבר 2010 חשפה עיריית חיפה סמליל ממותג הכולל את הכיתוב "עיריית חיפה" בעברית במרכזו, את סמל העיר בצד שמאל ואובייקט גרפי מצד ימין למעלה הבנוים מפסים בצבעים תכלת, כחול וירוק המסמלים את כחול הים של המפרץ, השמים כסמל למעוף וחזון ואת הר הכרמל והטבע, בהתאמה.
הסמליל הופיע בפרסומים ברחבי העיר ובאמצעי התקשורת השונים.
עיצוב הסמליל נעשה על ידי המעצבת סיון דרמון.
בנוסף לשימוש בסמליל הממותג, הופיע בפרסומים שונים של העירייה סמליל ובו קו רקיע של העיר.
סמליל ממותג, הכולל את סמל העיר המקורי, וכן "סמליל קו הרקיע" הם שני מאפיינים שאימצה חיפה מתל אביב ומערים נוספות בארץ שהלכו בעקבותיה.
בינואר 2019 פורסם כי ראש העיר שנכנסה אז לתפקידה, עינת קליש-רותם, החליטה לבטל את השימוש בסמליל מ-2010, ובפרסומי העירייה החל להופיע סמל העיר המקורי ולצידו הכיתוב "עיריית חיפה" בעברית, אנגלית וערבית, בעיצוב מחודש מעט.
בחודש יוני 2024, לאחר שובו של יונה יהב לראשות העיר, חזרה עיריית חיפה לסמליל שעיצבה סיון דרמון, אם כי בגרסה מחודשת בה מובלט סמל העיר.
סמל העיר באר שבע עוצב בשנת 1972 על ידי חזי מור.
בסמל נראה עץ אשל המסמל את בניינה ופיתוחה של העיר.
העץ נטוע מעל בניין עיריית באר שבע, המיוצג על ידי שנים עשר עמודים, המסמלים את שנים עשר שבטי ישראל, ומייצגים את רעיון קיבוץ הגלויות בעיר.
מימין לעץ ניצב המגדל של בניין העירייה, הנראה כידיים האוחזות בעץ, ואלה מסמלות את רעיון מיזוג הגלויות.
סמלה הקודם של העיר אומץ עם הקמתה בשנת 1950, ונראו בו עץ אשל אשר סימל את הנגב, צינור מים שהביא אליו חיים ומפעל וארובה ברקע, שייצגו את הקמת אזור התעשייה בבאר שבע.
הסמל עוצב על ידי יקיר באר שבע, אברהם חלילי, העיתונאי הראשון שפעל בעיר.
בשנת 1965 הוציא השירות הבולאי בול המציג את סמל העיר בעיצובם של מקסים וגבריאל שמיר תחת הסדרה "סמלי ערים א' 1965 - 1967" ובערך נקוב של 0.08 לירה ישראלית.
בשנת 2012, בעקבות תל אביב, חיפה וערים נוספות בישראל ובעולם, אימצה באר שבע סמליל מודרני שנועד למתג את העיר ולמצב אותה כעיר מובילה בתחומי התרבות והאמנות, היזמות העסקית והתיירות.
המהלך האסטרטגי בוצע על ידי חברת "שיר-שפיצר" והמיתוג עצמו על ידי "סטודיו נוימן".
הסמליל החדש מורכב מהכיתוב "באר שבע, בירת ההזדמנויות של ישראל".
האות ר במילה "באר" מעוצבת בדמות הספרה 7 והיא עשויה מתשבץ של ארבעה צבעים.
לצד כיתוב זה מופיעה דוגמה גאומטרית שבה שבעה צבעים, ואלה מייצגים:
פנאי, בידור וספורט - צהוב;
תחבורה, פיתוח ואיכות הסביבה - ירוק בהיר;
חינוך והשכלה גבוהה - תכלת;
סמל הסן הוא סמלה הרשמי של המדינה הגרמנית הסן.
הסמל נכנס לשימוש ב-1949, עם הקמת המדינה לאחר מלחמת העולם השנייה.
הסמל מעוצב ממגן כחול שבו מוטען אריה זקוף, צבוע בעשרה פסים אדומים ולבנים לסירוגין שטפריו זהובים.
מעל המגן מוצג כתר זהב מעוטר בפירות כחולים.
בדומה לסמל תורינגיה, יורש הסמל את מקורו מסמלו של דוכס תורינגיה מהמאה ה-13, ששלט גם על מחוזות שנמצאים כיום בתחומה של הסן.
כמו כן, היו בעברה של המדינה תקופות בהן השתמשו בסמלים בעיצוב זהה או דומה כגון בשנים 1918–1945.
על פי חוקת המדינה, מותר רק למוסדותיה הרשמיים להשתמש בסמל, ועל כן עוצב גם סמל לשימוש אזרחי שכולל רק את האריה בצבע אדום או לבן בלבד.
סמל העיר נתניה הוא סמלה הרשמי של העירייה, שמשמש את המוסדות המוניציפליים בעיר.
עד שנת 2015 שימש את העיר סמל משנת 1951 שעוצב על ידי יעקב צים, ובשנת 2015 עוצב סמל נוסף שהתגלה כהעתק ובוטל, ולאחר מכן הוחלט לחזור לסמל המקורי שונה במקצת ומותג מחדש תחת הסלוגן "הריביירה של ישראל".
רקע הסמל מעוצב בצורת מגן, על מנת לסמל את ערכה הביטחוני של נתניה (שכן 15 ק"מ מפרידים בינה לבין טול-כרם, ובלעדיה היה נוצר רצף טריטוריאלי ערבי עד לים התיכון) המוטען במרכזו איור הפרח חבצלת השרון, הצומח לאורך המצוק החופי של נתניה.
בחלקו העליון של הסמל, מסמלות ארובות העשן את התעשייה המפותחת בעיר.
גלי הים המופיעים בסמל מסמלים את הים שלחופיו שוכנת העיר, והיהלום במרכז מסמל את תעשיית היהלומים שהייתה מפותחת בעיר.
צבעי הסמל הם כחול-לבן כצבעי דגל ישראל.
סמלה הראשון של העיר עוצב בשנת 1951 על ידי יעקב צים ושימש את העיר עד שנת 2015. הסמל שבשימוש כיום הוא גרסה מחודשת של סמל זה, אך כלל את הצבע הכתום כדי לסמל את תעשיית הפרדסנות שהייתה בעיר.
סמל זה הונצח על בול של דואר ישראל שהונפק ב-9 ביולי 1969 בערך נקוב של 0.40 ל"י בעיצוב האחים שמיר.
עיצוב סמל העיר מחדש וביטולו
ביולי 2015 המעצב דני זילברמן ממשרד WMbranding עיצב סמל חדש לעיר שהושק בטקס חגיגי לפתיחת אירועי קיץ 2015. "הייחוד של הלוגו הוא בחיבור בין לב ושמש הסובבים יחד בתנועה, ובונים סמל חדשני ותוסס, בשילוב צבעוניות סמלית.
ירוק - שמורות טבע, צהוב – שמש, כחול – ים, ואדום – שמחת חיים", נאמר בעירייה.
במסגרת עיצוב הסמל מחדש מותגה העיר באופן רשמי כעיר תיירות, "הריביירה של ישראל", עם זאת בתחתית הסמל נותר הסמל היישן שחודש מעט.
פרופסור אבי אברהם מהחוג לתקשורת באוניברסיטת חיפה כתב ב"ידיעות נתניה" כי-
תושבים רבים ביקרו את הסמל ברשתות החברתיות.
חיים פרידריך, יושב ראש סיעת הליכוד בנתניה, טען כי מרים פיירברג איכר ניסתה להחליף את סמל העיר לכזה עם האות פ' (כשמה).
כמה ימים לאחר ההשקה התגלה כי בסיס הסמל דומה מאוד ללוגו מסעדת "קוקוהאט" שבטבריה.
העירייה זימנה לבירור את המעצב דני זילברמן ולאחר מכן החליטה לגנוז את הלוגו ולהפסיק את ההתקשרות עמו.
בעקבות כך נגרם לעירייה נזק כלכלי.
מאוחר יותר התברר שהמסעדה ומעצב הסמל השתמשו שניהם באתר שאטרסטוק באופן חוקי, אולם לא הולם עיצוב סמל רשמי לעירייה.
עיריית נתניה החליטה לחזור לסמל המקורי, אך עם שינויים שיגרמו לו להיראות מודרני יותר ובצירוף הסלוגן החדש.
הסמל מופיע כמטען מרכזי בדגלה של העירייה, לרוב על שדה כתום, כסמל לתעשיית הפרדסנות והתפוזים הגדלים בסמוך לעיר.
סמל העיר טבריה הוא סמל רשמי של העיר טבריה והעייריה.
הסמל המקורי אומץ על ידי העירייה ב-24 בדצמבר 1957, אושר על ידי משרד הפנים בנובמבר 1958 ועוצב מחדש בגרסתו הנוכחית ב-2017.
הסמל מורכב ממגן בעל שדה לבן ומסגרת כחולה דקה אשר בתחתיתו שם העיר בעברית, "טבריה", וכולל את המרכיבים הבאים:
גלים כחולים - מסמלים את ים הכנרת, לחופיו יושבת העיר.
מזרקה - מסמלת את מי המרפא בחמי טבריה.
חומות העיר ומאחוריהן מבנים מודרניים - מסמלים את העיר העתיקה של טבריה ואת חלקיה החדשים של העיר הגדלה.
במהלך המנדט הבריטי אומץ לעיר סמל, שהיה מורכב ממגן ועליו מטבע בעל שוליים בסימונים ביזנטיים, ובתוך המטבע הופיעה הכנרת בכחול.
עיצוב דומה בשימוש בסמל המועצה האזורית עמק הירדן.
ב-1950 הכריזה עיירית טבריה על תחרות לעיצוב סמלה החדש של העיר.
דרישות הסמל החדש היו "לבטא את טבריה העתיקה והמתחדשת, עיר המרפא והמרגוע השוכנת לחוף ים כנרת." כפרס הוצעו 350 לירות ארץ-ישראליות.
בנובמבר 1957 נבחרה ועדה לבחירת סמלה החדש של העיר, שחבריה היו שר המשטרה בכור שטרית, רב מחוז תל אביב, ראש עיריית טבריה, נציגים מתושבי העיר ואגודת הגרפיקאים.
בפרס הראשון זכה גדעון קייך מכפר גלעדי שעיצב את סמלה החדש של העיר.
במקום השני זכה המעצב צבי נרקיס.
ב-2017 עודכן הסמל, צבעיו נעשו בהירים ובולטים יותר והכיתוב "טבריה" בתחתיתו שונה.
בשנת 2022, בדומה לערים אחרות כתל אביב וראשון לציון, עוצב סמליל ממותג צבעוני המציג את שם העיר באותיות כחולות ובו האות הראשונה ט' צבועה בכתום לסמל את השקיעה בכנרת, והאות י' בקמץ לסמל את הניקוד הטברני, שהומצא בטבריה בימי הביניים והתגלגל אל הניקוד העברי בן ימינו.
בשמאל הסמל הוטמע סמל העיר ההיסטורי.
הסלוגן הנבחר הוא "יש בה הכל".
סמל העיר הונצח על בול של דואר ישראל משנת 1965 בערך נקוב של 0.12 ל"י בעיצוב האחים שמיר.
סמל העיר יקנעם עילית, סמלה של העיר יקנעם עילית והעירייה, אומץ ב-28 בדצמבר 1961.
הסמל מורכב ממגן בעל מסגרת ירוקה ושדה בצבע ירוק בהיר אשר בתחתיתו הכיתוב "עיריית יקנעם" בעברית ובאנגלית.
על גבי המגן מספר סמלים:
ורד - הנמצא בראש הסמל, מסמל את "פריחתה" של העיר ממעברה בשנות ה-50 ועד לעיר גדולה.
בנוסף מסמל את היותה של יקנעם "ורד העמקים".
הורד הוא בצבכעי אדום וירוק.
בית מגורים - בצבעי אדום וירוק, מסמל את תנופת הבניה בעיר ואת "ההקפדה על בניה איכותית".
שלושה מבני תעשייה מאויירים בירוק, מסמלים את שלושת פארקי התעשייה בעיר ואת היותה "עיר הייטק מובילה".
הסמל נועד לבטא את התפתחותה של העיר והבנייה הרבה בה, כולל מבני המגורים ופארקי התעשייה.
סמלה הקודם של העיר היה בשימוש עוד כשהוכרה כמועצה מקומית.
הסמל כלל איור של מבנה צעשיה ובית מגורים צמודים על רקע הרים, מבין המבנים עבר שביל שירד לתחתית הסמל שם היו שני קווים בצורת גל, המסמלים את נחל קישון.
בנוסף בראש הסמל הופיע "ורד העמקים" שמופיע גם בסמל הנוכחי.
הסמל הופיע לרוב על רקע כחול, כשקווי הציוד בו מופיעים בירוק ולבן.
הסמל אומץ ב-28 בדצמבר 1961. עם הפיכתה לעיר שונה סמל העיר.
סמל העיר כרמיאל הוא סמלה הרשמי של העיר כרמיאל והעייריה.
בשנת 2010, חברת שיר שפיצר וסטודיו ניימן חידשו את מיתוג העיר ועיצוב הסמל.
נערך משאל בקרב תושבי העיר לבחירת הסמל ובו הוצעו 3 סמלים לבחירה.
הסמל הנבחר שימש לתקופה קצרה בלבד עד שהוחלף במיתוג מחודש תחת הסלוגן "כרמיאל - לגדול ולגדל".
סלוגן זה שימש עד לשנת 2014.
הסמל מורכב ממגן בעל מסגרת כחולה ושדה לבן אשר בתחתיתו הכיתוב "כרמיאל" בעברית.
כלנית - בצבע אדום, פרח הבר הנפוץ ביותר באזור.
השמש - בצבע צהוב, מסמלת את צמיחתה והתחדשותה של העיר.
הרים - בצבע ירוק, מסמלים את מיקומה הגאוגרפי של העיר בין הרי הגליל.
סלעים - בצבע לבן, מסמלים את ראשיתה של העיר.
סמל העיר בית שאן הוא סמל רשמי של העיר בית שאן והעייריה.
הסמל הראשון עוצב בשנת 1956, בהוראת ראש העיר אפרים דובק ונכללו בו עץ תמר, רכסי הרים, כתובת עתיקה והכתובת "זו בית שאן" בתחתית הסמל.
בשנת 1983, עודכן הסמל בהוראת מועצת העיר בראשות שלמה בן לולו על פי מדליון שהפיקה החברה הממשלתית למדליות.
במדליון נכללו שני קווי מים, חלק מחומת העיר, מנורה ושופר.
הסמל מורכב ממגן חום ועליו חותם לבן הכולל את המרכיבים הבאים:
עץ התמר - עץ שנפוץ מאוד בנוף הטבעי של עמק בית שאן בזכות האקלים החם וריבוי המעיינות.
התמר הוא גם הסמל של שבט מנשה שבית שאן נמצאת בנחלתו.
גלים כחולים - מסמלים את שפע המים במעיינות באזור.
בסביבת בית שאן מעל ל-30 מעיינות הנובעים ממערב לעיר במפלס גבוה יותר ולכן זורמים אל העיר.
בסביבה גם זורמים גן השלושה, נחל חרוד ובעבר גם נחל עמל.
מחתה, שופר ומנורה - סמלים יהודיים שנמצאו על רצפת הפסיפס בבית הכנסת בתל אצטבה שמצפון לעיר והעידו על חיים יהודיים בעיר בתקופה הרומית ביזנטית.
תיאטרון רומי - מסמל את התיאטרון הגדול שהתגלה בחפירות בית שאן העתיקה ומתוארך לסוף המאה השנייה לספירה.
קיר אבן - מסמל את החומה הביזנטית שהקיפה את העיר ואת חומת העיר שמוזכרת בספר שמואל במלחמה בין הפלשתים לישראלים בהנהגת שאול המלך.
במלחמה זו נפלו שאול ובניו וגופותיהם נתלו על החומה.
בתקופה הביזנטית נבנתה חומה שהקיפה את העיר ובה 6 שערים.
הרים - מסמלים את הנוף הנשקף מהעיר ומעמק בית שאן – הרי הגלעד במזרח, הרי הגלבוע במערב ורמות יששכר מצפון.
השופט גדעון נלחם במדיינים שפשטו על העמק.
בשולי המטבע שתי כתובות, בחלקו העליון כתובת בעברית עתיקה מברכת משה ליוסף, ממנו יצא שבט מנשה:
ובחלקו הכתובת "זו בית שאן", מוטו הסמל, שלקוח מספר המדרשים בראשית רבה, שנכתב במדרש על ברכת משה מספר דברים.
ברכה זו נאמרה גם בספר בראשית.
משמעות הסמל מתמקד בייצוג הן את העבר, המיוצד בתיאטרון הרומי, בקיר האבן ובסמלים היהודיים, והן את ההווה, המיוצדים בגלים הכחולים, ההרים ועץ התמר.
סמליל העיר מציג את שמה של העיר בעברית, ומעליו שלוש קשתות של סמלים בצבעים כתום, ירוק וכחול, ומסמלים את המים הרבים ושפע הירוק שמסביב לעיר, הכתום מסמל את התעשייה והקשתות מסמלות את האמפתיאטרון הידוע בעתיקות העיר.
סמל העיר מונצח על בול של דואר ישראל משנת 1965 בערך נקוב של 0.25 ל"י בעיצוב האחים שמיר.
סמל המועצה המקומית ראש פינה הוא סמלה הרשמי של המועצה.
הסמל מורכב ממגן מחומש ועליו מוצגת סצנה בה אדם חורש שדה באמצעות שוורים.
בתחתית הסמל מופיע הפסוק מספר תהילים:
הפסוק נכתב בסמל כהתייחסות לגיא אוני, המושבה שקדמה לראש פינה ושננטשה.
מפסוק זה, שהוצע על ידי מייסד המושבה, דוד שוב, לקוח שמה.
סמל המועצה המקומית הונצח על בול של דואר ישראל משנת 1965 בערך נקוב של 0.80 ל"י בעיצוב האחים שמיר.
סמל העיר נהריה הוא סמלה הרשמי של העיר נהריה.
יחד עמו, משתמש דוברות העירייה ב בסמליל ממותג.
סמל העיר נבחר במסגרת תחרות ציורים שנעשתה בעיר, אז מושבה, ב-1941. בתחרות זכה תלמיד בית הספר "ויצמן", בנימין מאייר.
מאייר צייר את עיקר הסמל וכתובת העברית הקדומה הוספה על ידי אפריים הלטרכט, פקיד במשרד החינוך.
בעקבות כך עיצוב הסמל שויך בטעות להלטרכט במשך שנים רבות.
גרסה דומה של הסמל שעוצב על ידי מאייר משמשת גם כסמלו של בית הספר ויצמן.
סמל זה הונצח על מדליה לציון חצי יובל לנהריה, בשנת 1960. בנוסף, הוא הונצח על בול של דואר ישראל משנת 1969 בערך נקוב של 0.60 ל"י בעיצוב האחים שמיר.
על גבי הבול הופיע הסמל כפי שעיצב אותו מאייר, עם השם "נהריה" בראשו, ללא הכתובת בכתב עברי קדום שהייתה קשה להדפסה.
במסגרת תהליך מיתוג מחדש של העיר, באופן הדומה לתהליך שביצעו מחלקות דוברות בערים אחרות באותה עת, עוצב לעיר ב-2019 סמליל ממותג.
בספטמבר 2019 נחשף הסמליל, מלווה במוטו חדש.
מטרות התהליך היו לייצג את השינוי שהתחולל בעיר והחזרת "הגאווה הנהריינית" לתושביה, ולשפר את תדמית העיר כ"עיר אטרקטיבית יותר במגוון תחומים".
במסגרת התהליך אומץ סמל חדש מודרני, המכונה "לוגו המותג" וסיסמת העיר שחודשה, או "הבטחת המותג", היא "החופש לגדול" שנועדה לייצג את ערכי צמיחה והתפתחות, חופש ומרחב, אופטימיות ותקווה, ליברליזם ופלורליזם.
במסגרת עיצוב הסמל החדש פנתה העירייה לאקדמיה ללשון העברית כדי לתקף את אופן ניקוד שם העיר, נַהֲרִיָּה, ועל בסיס הניקוד עוצב הסמליל החדש.
מהלוגו הוסרה המילה "עירייה" כדי "לשים את העיר במרכז", והוסף שמה של העיר באנגלית.
המוטיב המרכזי בסמליל הוא שם העיר בלבן על רקע כחול, צבעי מדינת ישראל, והכחול מסמל את הים הפתוח, שנועד לסמל את החופש בעיר ואת עברה של העיר כעיר נופש.
הסמליל אינו תחום בצורה הנדסית במטרה לייצג את תחושת החופש בעיר.
הניקוד בשם העיר מופיע בצורות וצבעים שונים ומסמל את מאפיינים העיר:
שווא צהוב - מסמל את השמש בעיר.
חיריק כתום - מסמל שמשיה, בשימוש בחופי העיר.
קמץ ירוק - מסמל את הפארקים הירוקים בעיר.
פתח כחול בצורת גל מוארך מתחת לאותיות נ' וה' ודגש חזק כחול - מסמלים את גלי הים שסמוך לעיר ואת הגעתון.
צבעים אלו הם הצבעים שמופיעים בסמל העיר, וגם היו בשימוש כצבעי הרקע לדגלי העיר.
משמאל לשם העיר מופיע בקטן גם סמלה העיר עצמו.
סמל זה מורכב ממגן, שבפינתו הימנית עליונה מופיעה שמש שממנה יוצאות קרני אור אל עבר הים.
קרן מרכזית אחת ממשיכה עד קצהו השני של המגן ומחלקת אותו לשני חלקים.
בחלק הימני של הסמל מופיע עץ זית מעל שדה חרוש בצבעי כחול, סמל של שבט אשר שנהריה נמצאת בנחלתו, ובחלק השמאלי מגדל המים של העיר מעל גלי ים.
בראש המגן מופיעה כתובת בכתב עברי קדום על רקע צהוב:
משמעות הכתובת היא "ברוך מִבָּנים אשר" ולקוחה מתוך ברכות משה שניתנה לפני מותו בספר דברים:
כתובת זו, יחד עם משפט הלקוח מברכת יעקב לבניו בספר בראשית:
היא מקור המסורת כי עץ הזית על רקע צהוב, כצבע השמן, הוא הסמל של שבט אשר שמופיע גם בסמל העיר.
השילוב בין שני חלקי הסמל מציג את החיבור בין העבר להווה, ומייצג הן את בני שבט אשר שישבו בשטח בתקופת השבטים והן את צאציהם, החלוצים שהקימו את המושבה נהריה על אותן אדמות.
מעמדה של נהריה כמושבה הראשונה שהוקמה במערב הגליל מיוצג גם בציור מגדל המים, שהיה סימן בולט בשטח שניתן לראות מרחוק לכך שיש התיישבות יהודית באזור שהשתמשה במגדלי מים, בשונה מכפרים ערביים שהיו מתבססים על בארות.
השדה החרוש וגלי המים מסמלים את מיקומה של נהריה על החוף, וגם את אופייה החקלאי בעת הקמתה ואת היותה שער לקליטה עלייה מהעפלה.
סמל המועצה המקומית בית ג'ן, סמלה הרשמי של המועצה, אומץ ב-1964.
הסמל מורכב ממגן מוקף מלבן מעוגל, שניהם בעלי שדה לבן, המגן מוטען באשכול ענבים וזוג דובדבנים על רקע הרים.
בסמל חמישה צבעים: ירוק, אדום, צהוב, כחול ולבן, ואלו צבעי העדה הדרוזית שמופיעים בדגל הדרוזים, שמופיע בסמל משני צידיו של המגן.
בראש המלבן בסמל מופיע שם המועצה בערבית, בראש המגן מופיע בעברית ובתחתית מופיע באנגלית על קלף.
סמל המועצה אומץ על ידי מליאת המועצה הראשונה עם כינונה ב-1964. מאז הסמל עבר שינויים רבים, אך המוטיב המרכזי בו, אשכול הענבים, נשאר.
סמל העיר נשר, סמלה הרשמי של העיר, עוצב על ידי דוד הולוד ואושר בישיבת המועצה המקומית ב־24 באוקטובר 1962.
הסמל מורכב ממגן בעל מסגרת לבנה ושדה לבן המוטען בציור נוף.
מעל הסמל כתר בצורת ציפור נשר בצבע חום או כתום המייצגת את שם העיר.
ארבע הגבעות מסמלות את הנוף ההררי המקיף את העיר וגם את ארבעת היישובים שהרכיבו את העיר: בן דור, גבעת נשר, תל חנן ויישוב הפועלים "נשר" שהוקם בסמוך למפעל נשר חיפה.
הנשר שבראש הסמל "פורש את כנפיו על ארבעת חלקי היישוב" ומסמל את אחדותם.
משמאל, מפעל וארובה שמסמלים את הייסוד התעשייתי של היישוב ובעיקר את מפעל המלט.
הסמל נבחר על ידי אמן בשם דוד הולוד לאחר תחרות לעיצוב הסמל.
את הסמל אישרה המועצה המקומית בישיבתה ב־24 באוקטובר 1962. את פירוט הסימל תיאר ראש המועצה באותה תקופה, יצחק רוט:
סמל העיר חדרה, סמלה הרשמי של העיר חדרה והעירייה, אומץ ב-1941 לכבוד שנת היובל להקמת העיר.
מורכב ממגן שבראשו במל העיר מוקף בעלים משני צידיו.
במרכז הסמל ציור של עץ אקליפטוס שמסמל את ראשית ההתיישבות בעיר, את ייבוש הביצות ואת פרנסתם של ראשוני המתיישבים מגזעי העצים.
מימין לעץ מופיעים ציורים המסמלים את עברה של העיר:
שרידי החאן, בו התגוררו ראשוני המתיישבים בזמן שהמתינו לאישורי בניה מהשלטונות הטורקים.
קני סוף, גידולי ביצות שאפיינו את האזור והסבך בהם גדלו נתנו לעיר את שמה, מערבית אל-חְ'דֵירַה (الخضيرة) "הירקרקה".
ספינה, ששטה בים ברקע, ומסמלת את הנמל העברי הראשון שהוקם בעיר ואת עליית המעפילים דרך הים.
משמאל לעץ ציורים המסמלים את עתידה של העיר (כפי שהוגדר בעת אימוץ הסמל):
עצי פרדס ויבול חקלאי המסמלים את הגידולים החקלאיים במקום.
מגדל מים ובתיה הראשונים של העיר.
בשולי הסמל קלף ועליו פסוק מספר תהילים:
הסמל עוצב ואומץ במהלך 1941 במסגרת ההכנות לחגיגות היובל לעיר.
בנובמבר 2011 עוצב סמליל מודרני לעיר במסגרת תהליך התחדשות ומיתוג העיר.
הסמל הורכב מ-4 ריבועים בצבעים שונים שסימלו את שכונות העיר ורב הגוניות שבה לצד סמל העיר הישן, עם המוטו "חדרה - עיר עם טבע משלה" בעברית ובאנגלית "Natural Nature" (מילולית: "טבע טבעי").
המוטואים נועדו להתייחס לטבע שסובב את העיר, פארקים שונים, רצועת החוף ויער חדרה.
ראש העיר באותה תקופה, חיים אביטן, התייחס לשינוי הסמל והסיסמה ואמר:
סמל זה היה בשימוש כשנה בלבד.
עם בחירתו לראשות העיר, הורה ראש העיר צביקה גנדלמן להחזיר לשימוש את סמלה הוותיק של העיר ולהציבו בכל הכניסות לעיר, לטענתו הסמל מייצג את עברה של העיר ועל כן חשוב שתושביה יכירו אותו כ"מחויבות שלנו כלפי דור המייסדים".
סמל העיר הונצח על בול של דואר ישראל שהונפק ב-9 ביולי 1969 בערך נקוב של 0.02 ל"י בעיצוב האחים שמיר.
סמל המועצה המקומית פרדס חנה-כרכור, סמלה הרשמי של המועצה המקומית פרדס חנה-כרכור, אומץ ב-1970, כשנה לאחר איחוד המושבות פרדס חנה וכרכור ונועד לסמל את השילוב ביניהם.
הסמל בצורת ריבוע בעל מסגרת ירוקה ובתוכו ציור של גלגל שיניים המכסה את חציו השמאלי-תחתון של הריבוע.
על גבי גלגל השיניים וחלקה התחתון של המסגרת מופיע תחריט בצורת מגדל מים, ובתוכו איור של עט כתיבה, שמהווה גם גזע של עץ.
הסמל מסמל את תחומי התעשייה, מפעל המים, חקלאות וחינוך.
בנוסף לסמלה הרשמי, משתמשת המועצה בסמליל ממותג בחלק מפרסומיה.
הסמליל מורכב בעיקר בשם המועצה בצבע חום ומעליו איור של עלים בצבעי כחול וירוק.
לפני האיחוד בין המושבות הייתה לכל אחת מהן סמל עצמאי שאויר על ידי תושביה.
סמל פרדס חנה כלל איור של עץ ולידו איורים של כלי עבודה, ושתי נוצות, שייתכן והם עט נוצה שחובקות אותו מתחתיו.
סמל כרכור מציג איור של מגדל המים ביישוב, מלווה בריבוע שחלוק התחתון בצורת גלגל שיניים ואיור של עץ עגול ועלים.
הסמל המאוחד כולל מוטיבים משני הסמלים.
ב-6 באוגוסט 1969 אוחדו המושבות פרדס חנה וכרכור למועצה מקומית אחת אחרי שנים רבות בו ניסה משרד הפנים להוביל את המהלך במסגרת הרצון לצמצם את הרשויות המקומיות במדינה.
סמל היישוב המאוחד אומץ במטרה לסמל את השילוב בין שי היישובים השונים.
ב-2019 במסגרת חגיגת יובל לאיחוד בין המושבות ו-90 שנה להיווסדותה של פרדס חנה שונה הסמל למשך השנה.
הסמל כלל את המספרים 50 ו-90 ממוזגים לכדי צורה אחת בצבע זהב, כאשר העיגול בספרה 9 מאוחד עם חצי העיגול בספרה 5. בשני העיגולים שנוצרו אוירו גבעות חרושות עם בתים עליהם לסמל את שתי המושבות.
בצד הסמל נכתב "חמישים שנה לאיחוד המושבות" בכחול ו"90 שנה לפרדס חנה" בזהב.
סמל העיר אלעד הוא סמלה הרשמי של העיר אלעד והעירייה.
הסמל מורכב ממגן בצורת טרפז שבחלקו העליון מגרעת בצורת חצי עיגול.
הבחירה בעץ האלה הארצישראלי הייתה במטרה לסמל יציבות, חוזק וחוסן בעוד שסמל העץ עצמו מסמל צמיחה והתחדשות.
הספר הפתוח נועד לסמל את ספר התורה ובכך מייצג את העיר כעיר חרדית.
הצבעים המרכזיים בסמל הם כחול וירוק.
כחול, שהוא צבע המזוהה עם מדינת ישראל, מסמל ממלכתיות בעוד הצבע הירוק מסמל צמיחה.
המוטו הרשמי של העיר שמופיע מתחת לסמל הוא "עיר התורה (או: הישיבות) שקרובה אליך".
המוטו נועד לסמל ולחזק את היותה של העיר עיר חרדית שבסיסה "בא מתוך עולמה של תורה".
בפרסומים מסוימים מופיע כ"העיר שקרובה אליך" או "משהו טוב קורה פה!".