tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקרבת היישוב צומת דרכים מרכזי ('צומת מירון') המחבר את כביש 866 עם כביש 89, ומקשר בין בקעת בית הכרם, צפת והגליל המערבי.
המסלע באזור הוא בעיקרו אבן גיר קשה מתקופות הטורון והקנומן, והתצורות העיקריות הם: תצורה דיר חנא, תצורה ירכא ותצורת בענה.
מירון מתאפיין באקלים ים תיכוני (סיווג אקלים קפן: Csa).
הקיץ חם ויבש והחורף קר וגשום, שלג יורד כל שנתיים בערך.
בחורף 1968/69, שהיה אחד החורפים הגשומים ביותר בצפון ישראל, ירדו במירון 1,672.7 מ"מ.
זוהי כמות הגשם הגבוהה ביותר שנרשמה במקום מיושב בגליל ובישראל, מחוץ לאזורי צפון רמת הגולן והחרמון שבהם ירדו כמויות גשם גבוהות יותר.
באתר מירון הקדומה נחשפו שרידים החל מהתקופה הכלקוליתית ועד התקופה הממלוכית, כאשר שיא פריחת היישוב היה בחלקה השני של התקופה הרומית, ובראשית התקופה הביזנטית.
באתר ניצבים שרידיו של בית כנסת עתיק ומפואר.
היישוב במקום לא היה רציף, ונעזב סופית בתקופה הממלוכית.
בתקופה מאוחרת יותר נבנה במקום כפר ערבי קטן.
בסוף המאה ה־19 מנה היישוב כ־50 איש, ועד 1945 נמנו במקום כ־220 תושבים, שהתפרנסו בעיקר מחקלאות.
בנוסף גבו תושבי המקום בזמנים שונים מס מיוחד מהיהודים שעלו לקבר הרשב"י במירון.
הארכיון הקונסולרי הצרפתי מגלה כי הרשויות העות'מאניות ניסו להחרים את אדמות מירון, תוך שגירשו תושבים מהכפר וניסו להשתלט על אדמותיה.
הן אסתר עבו והן יצחק עבו, אלמנת הרב יעקב חי עבו ואחיו, הבהירו בתקיפות כי מירון והאדמות שמסביב בבעלות בית עבו.
בסמוך לכפר ולקבר הרשב"י וחצריו, שנרכשו אף הם על ידי בני עבו, נבנתה ישיבה, שננטשה בימי המרד הערבי הגדול והתדרדרות המצב הביטחוני ב־1936. בראשית מלחמת העצמאות נתפס מרחב הכפר בידי צבא ההצלה שחדר מסוריה, ובמקום הוצבו תותחים שהפגיזו את צפת היהודית במהלך הקרב על צפת.
הכפר שימש כבסיס לחיילי צבא ההצלה, בתקופה זו.
ב־19 במאי 1948 נערכה פשיטה על הכפר במהלכה פוצץ גשר הכביש בסמוך למקום.
במהלך מבצע חירם בשלהי אוקטובר 1948 היה הכפר יעד חשוב לכיבוש, על מנת לאבטח את ציר ההתקדמות מצפת מערבה לעבר צפצאף, ג'ש (גוש חלב), סעסע וצומת הדרכים שלידה (צומת חירם), ולמנוע הגעת תגבורת של יחידות צבא ההצלה שישבו באזור בקעת בית הכרם ובקעת סכנין.
כוח רגלי של חטיבה 7 שנע מצפת למירון פוצץ את גשר מירון בחצות הלילה של ה־29 באוקטובר, וכוח נוסף תקף את הכפר, אך נכשל בהתקפתו הראשונית.
הכוח שינה את התוכנית המקורית והחליט לרכז מאמץ לכיבוש מתחם קבר הרשב"י שזוהה כמתחם המבוצר במקום, וממנו בוצעה לבסוף ההשתלטות על הכפר לקראת הבוקר, בסיוע כוח משוריין שהגיע למקום בשלב מאוחר יותר בלילה.
לאחר כיבוש הכפר עברו מרבית תושביו למחנה הפליטים עין אל-חילווה בלבנון.
במאי 1949 הוקם מושב על חורבות הכפר הערבי, שבו התיישבו משוחררי הפלוגה הדתית של חטיבה 7, שהשתתפו בכיבוש המקום, לצד עולים מהונגריה ורומניה.
בתחילת שנות ה-60 נחשב המושב למבוסס ודוגמה להצלחה כלכלית.
בשנת 1985 הגיע המושב לידי פשיטת רגל וכל הכנסותיו עוקלו על ידי הנושים.
לטענת אנשי המושב החובות נבעו ממעילה של יושב ראש ועד המושב, אנגלנדר, בכספי המושב.
שתי קבוצות מצפון אמריקה הציעו לרכוש את המושב.
בשנת 2018 נעצר יו"ר ועד האגודה השיתופית מירון, מרדכי הלפרין, בחשד לשוחד, סחיטה באיומים והשתלטות על קרקעות.
בהמשך למעצרו מונה לאגודה השיתופית "ועד ממונה" בראשות רו"ח המכהן מטעם רשם האגודות השיתופיות (משרד הכלכלה) והוארכה כהונתו מספר פעמים עד לעצם הימים הללו (אוגוסט, 2024).
בחודש מאי 2022 הודיעה הפרקליטות על גניזת התיק נגד הלפרין מחוסר ראיות ולא מחוסר אשמה.
כלכלת היישוב מתבססת על חקלאות של מטעי פרי נשירים, ייבוש פירות יבשים וייצור יינות וכן על תיירות, בעיקר חרדית, של קבוצות ויחידים המתארחים ביישוב בשבתות ובחופשות, ובפרט סביב הילולת הרשב"י.
פוטנציאל התיירות הגדול הביא לפתיחת צימרים רבים במקום.
במקום פועלות גם ישיבת בני עקיבא מירון - ישיבה תיכונית טכנולוגית ואולפנת בני עקיבא מירון אולפנה לבנות, המשויכות שתיהן למרכז ישיבות בני עקיבא.
בשנת 2014 הפכה הישיבה התיכונית לשלוחה של המכללה הטכנולוגית של חיל האוויר (שלוחת מירון).
קבר רבי שמעון בר יוחאי ובנו רבי אלעזר מצוי בחלקו הדרומי של המושב, ומתקיימת בו מדי שנה בל"ג בעומר הילולת רבי שמעון בר יוחאי שבה משתתפים מאות אלפי אנשים.
ב-2021 (תשפ"א) בעקבות הדוחק העצום, התרחש בציון אסון הר מירון, בו נהרגו 45 אנשים, ונפצעו למעלה מ-100.
בסביבת המושב פזורים קברי תנאים מתקופת הרשב"י כגון קברו של רבי יוחנן הסנדלר, הלל הזקן ותלמידיו, שמאי, ואמוראים מתקופות שונות.
בית הכנסת העתיק במירון מצוי מעל למושב ולקבר רבי שמעון בר יוחאי.
על פי אגדה נפוצה אם ייפול משקופו של בית הכנסת – אות הוא לבואו הקרוב של משיח בן דוד.
הארכאולוג צבי אילן מייחס את האגדה ליהודים שביקרו במקום בימי הביניים.
מירון היה פַסָּל יווני, אשר חי במאה ה-5 לפנה"ס.
הוא נולד באליותראי אשר בגבול בין בויאוטיה לאטיקה.
ייתכן כי היה תלמידו של אגלדס.
מירון פיסל בעיקר בברונזה ועל אף שיצר פסלים רבים של אלים וגיבורים מהמיתולוגיה היוונית, התפרסם בעיקר בפסלי ברונזה של אתלטים.
פסלי האתלטים של מירון היו הישג מרשים במיוחד בתקופתו ואחת מנקודות הציון החשובות ביותר בהתפתחות הפיסול היווני.
מירון הציג בתעוזה אתלטים בפוזות מקוריות אשר לכדו את ההוויה הספורטיבית של יוון העתיקה, דינמיות וקצביות מושלמים, דיוק אנטומי של גוף האדם ורמה אסתטית בלתי רגילה.
על פי ספריו של פליניוס הזקן, רומאי אשר כתב בין השאר על מירון, עבודותיו החשובות והידועות ביותר בזמנו היו פסל פרה, פסל האצן לאדאס ופסל זורק הדיסקוס.
על שני הפסלים הראשונים כמעט ולא ידוע לנו דבר היום ופסל זורק הדיסקוס התפרסם מאוד בזכות העתקי שיש רומיים שנעשו לו לפני היעלמות פסל הברונזה המקורי.
זורק הדיסקוס הועתק בכמה גרסאות כאשר חלקן נאמנות למקור וחלקן אינן מדויקות.
העותק שנחשב לטוב ביותר, שהועתק מתוך פסלו המקורי של מירון, הוא פסל שיש רומאי עתיק המוצג היום במוזיאון ברומא.
מבקרי אמנותו של מירון מהעת העתיקה גרסו שלמרות הצלחתו האדירה בלכידת תנועה בפסל, לא הצליח מירון להביע מחשבות ורגשות עמוקים כפי שעלה בידם של אמנים ספורים אחרים להביע.
מירון התפרסם מאוד בזכות כתבים רבים ששרדו מהעת העתיקה על-אודות כישרונו ופסליו הרבים ולא בזכות פסלים שנשארו עד עצם היום הזה.
פפירוס אשר נמצא במצרים בתקופה האחרונה מעיד שמירון פיסל גם פסלים אחדים של האתלט טימאנתס, מנצח התחרויות האולימפיות באמצע המאה ה-5 לפנה"ס.
עמיר (מירו) ירוחם (נולד ב-14 במאי 1975) הוא זמר ישראלי.
ירוחם נולד ביפו, נדד בין חולון ובת-ים ובגיל 17 עבר ליבנה בה הקים בשנת 1992 את להקת שב"ק ס'.
בשנת 1996 פרש ירוחם משב"ק ס' והקים את הרכב חלוצי החלל, ביחד עם כפיר ארצי (חמי).
ההרכב שילב בין היפ-הופ לפאנק והופיע במשך כשנתיים, עד לחזרתו של ירוחם לשב"ק ס' לקראת האלבום השלישי.
אחרי הוצאת האלבום השלישי של שב"ק ס' החליטו חברי הלהקה לקחת פסק זמן.
בשנת 2001 החלו חמי וירוחם לעבוד על אלבום ראשון של חלוצי החלל עם רע מוכיח.
האלבום הופק מוזיקלית על ידי מוכיח בניו יורק ובפלורנטין שבתל אביב-יפו.
באוגוסט 2007 חזרה להקת שב"ק ס' להופיע ביחד.
נכון ל-2015 נשוי ירוחם לאפרת ולזוג שני ילדים.
הוא דוקטור להיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב בנושא "מוזיקה חברה ודת ביוון הארכאית", בהנחיית פרופ' עירד מלכין.
בהערכת העבודה כתבו השופטים: "הידע והניסיון של המחקר כמוזיקאי מאפשרים לו לגשת באופן לא שיגרתי לעדויות כתובות ואיקונוגרפיות ...
לאורך המחקר עושה המחבר שימוש פורה במושג ה-'סאונדסקייפ' שמתאר את החוויה המוזיקלית-ריטואלית בכללותה – נגינה, שירה, ריקוד, מיתוס, מרחב הביצוע ועוד.
מושג זה התפתח בממשק המחקרי של מוזיקולוגיה, אתנו-מוזיקולוגיה, פסיכו-אקוסטיקה ותחומים נוספים.
המחבר הוא הראשון שישם את המושג לחקר תרבות עתיקה...".
ב-16 בדצמבר 2019 שחרר ירוחם סינגל בשם "בוקר טוב שמש".
זהו שיר הסולו הראשון של ירוחם והראשון מאז חלוצי החלל, שאינו במסגרת של שב"ק ס'.
ב-7 במאי 2021 הוציא ירוחם את אלבום הסולו הראשון שלו - "חלומות באוויר".
האלבום הופק על ידי בן הנדלר והופץ על ידי נענע דיסק.
בשירים התארחו: הראפר פלד וחברו משב"ק ס' ו"חלוצי החלל", כפיר ארצי (חמי).
מירון בלייברג (נולד ב-9 בפברואר 1955 בחיפה) הוא מאמן כדורגל ישראלי.
בלייברג החל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת הנוער של מכבי חיפה.
לאחר שלא קיבל מעמד של ספורטאי פעיל החליט להתנדב לקורס חובלים בסיומו שירת בסטי"ל ובהמשך אף פיקד על ספינת דבור.
בעת שירותו בצה"ל שיחק בנבחרת חיל הים ולאחר מכן החל לאמן כדורגל.
בשנות ה-80 אימן בקבוצת הפועל קריית חיים.
את קריירת האימון שלו מחוץ לישראל החל בקבוצת הנוער של מלבורן ויקטורי ולאחר מכן עלה לאמן את הקבוצה הבוגרת.
לאחר מכן עבר לאמן קבוצות מליגה ה-NSL, היידלברג יונייטד, בריסביין ליונס ונורת' סטאר.
במהלך עבודתו כמאמן באוסטרליה הוא גם הפך לאיש עסקים מצליח מאוד והוא כיום בעל תחנת דלק ומפעל לייצור שטיחים.
בשנת 2005, עם הקמת הליגה האוסטרלית, יונדאי אוסטרליה A, הוא חתם בקבוצת קווינסלנד רואר.
לאחר עונה בקווינסלנד חתם בשנת 2009 בגולד קוסט יוניטד, ועזב אותה בפברואר 2012, אחרי ויכוח עם הבעלים, עשרה ימים לפני שהתאחדות הכדורגל של אוסטרליה שללה את רישיון הקבוצה.
ב-2013, הוא החל לאמן את אוקליי קנונס בליגה השנייה באוסטרליה.
בשנים 1927–1930 היה קריסטיה אחד משלושת חברי מועצת העוצרים בשנות מלכותו הראשונה של המלך מיכאי הראשון שהיה אז קטין.
איליה גאורגה קריסטיה נולד ב-טופליצה, טרנסילבניה (אז אוסטרו-הונגריה).
הוא למד בגימנסיה הסאקסונית שב- ביסטריצה (1879–1883), בגיל 15 החל את לימודיו בבית הספר התיכון, היווני-קתולי שב- נסאוד עד שנת 1887, לאחר מכן למד ב-סיביו ולבסוף למד פילוסופיה באוניברסיטת בודפשט (1891–1895).
בשנת 1902 כנזיר במנזר הודוש -בודרוג, במחוז ארד, קיבל את השם "מירון".
לאחר מלחמת העולם הראשונה, קריסטיה היה חבר במשלחת האוסטרו-הונגרית אשר קראה לאיחודה של טרנסילבניה עם רומניה.
ב־1919 התמנה כארכיבישוף המטרופוליטני של ולאכיה וב־1925 החליטה הכנסייה לקרוא לו בתואר "הפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית".
לאחר עלייתו לכס המלוכה של קרול השני, מלך רומניה ב־1938, התפטרה ממשלתו של אוקטביאן גוגה ומירון קריסטיה נבחר כראש הממשלה.
בהוראתו של המלך קרול השני, קריסטיה היה מעורב ברציחתו של קורנליו זליה קודריאנו, מנהיג התנועה הלגיונרית, בידי המשטרה.
קריסטיה נפטר כאשר הוא עדיין בתפקידו בעת ביקורו בקאן, צרפת.
הוא הוכרז לקדוש ויום אזכורו בלוח חגי קדושים נוצרים נקבע ל־9 ביוני.
ממשלתו של מירון קריסטיה כיהנה בין ה-31 במרץ 1938 ועד 31 בינואר 1939 ושריה העיקריים היו:
שר הפנים, הבריאות והסעד - ארמנד קלינסקו אשר החליף את קריסטיה לאחר מותו.
שר החוץ - ניקולאיה פטרסקו ואחריו גריגורה גאפנקו.
שר האוצר - מירצ'ה קנצ'יקוב.
שר ההגנה - גנרל יוסיף יאקוביץ' (Iosif Iacobici)
על אף שנבחר לראשות ממשלת רומניה במטרה להגיע לאיחוד פוליטי, שהתפורר בזמנו של קודמו אוקטביאן גוגה, יחסו של קריסטיה ליהודים היה שלילי.
עוד ב-1936 נערך מפגן גדול של אנשי התנועה הלגיונרית, בו השתתפו גם אוקטביאן גוגה וקורנליו זליה קודריאנו.
מפגן פשיסטי זה נערך בברכתו של מירון קריסטיה כפטריארך של הכנסייה.
בתקופתו של גוגה כראש ממשלה וגם בתקופת הממשלה של מירון קריסטאה, נשללה אזרחותם של רבים מיהודי רומניה.
ב־21 בינואר 1938 הכריז קריסטאה כי:
"יש להצטער על העם הרומני, העני, שלשד עצמותיו נמצץ על ידי היהודים.
משמעות אי פעולה כנגד היהודים, כהליכה בעיניים פתוחות לעבר האבדון...
להגן על עצמינו זו חובה לאומית פטריוטית...
אתם (היהודים) מנצלים אחד את השני, אבל לא אותנו ולא אחרים כמותינו שאת עושרם אתם מבקשים בתחכומכם התלמודי והאתני..."
ב-18 באוגוסט יצא מירון קריסטיה בהכרזה נוספת וקרא להיפטר מהיהודים:
"חובתו של הנוצרי לאהוב את עצמו ולדאוג לכל צרכיו.
רק אז הוא יכול לעזור לשכניו...
מדוע שלא ניפטר מהטפילים האלה, אשר מוצצים את דמם של הנוצרים הרומנים?
זה הגיוני ומעשה קדוש לפעול כנגדם"
בשנת 1927 ביקר מירון קריסטיה בארץ ישראל להזמנת פטריארך ירושלים, דמיאנוס הראשון.
פרט למקומות הקדושים הנוצרים ופגישותיו עם נציגי הדתות והשלטונות, ערך ביקור ביישוב יהודי, ככל הנראה כפר גדעון (הוא קרא לו "הקולוניה טרנסילבניה שעל יד נצרת") שהוקם על ידי עולים מטרנסילבניה.
ברישומיו מהביקור שפורסמו בזמנו סיפר שהתרשם מקבלת פנים נאה, עם לחם ומלח, מידי יהודים שדיברו רומנית צחה וסיפרו בהתרגשות על זיכרונותיהם ממקומות מוצאם בטרנסילבניה.
ב-1938 בזמן שהפטריארך כיהן כראש ממשלת רומניה, צוינו בתקשורת העברית שבביקורו ב-1927 דברי התרשמותו מרמת החקלאות הציונית בגליל, מאפשרויות הקליטה של היהודים במקום ודברי אהדה לקשר העמוק בין בני ישראל ל"ארץ כנען הישנה".
נציגי ממשלתו הביעו את העמדה ש"השאלה היהודית" תוכל למצוא פתרון בהגירה לארץ ישראל.
בהזדמנות הביקור התעניין הפטריארך באפשרות הקמת נציגות הכנסייה הרומנית בירושלים והתברר לו שנרכש בניין לשם כך הנמצא בשכונה יהודית
בהזדמנות הביקור יעץ קריסטיה לפרטיארך היווני לקדם את מעמדם של הערבים המקומיים בחיק הכנסייה.
אחיינו, הצייר והפסל ג'ורג'ה רוסו הוכר כחסיד אומות העולם על ידי המכון יד ושם בירושלים על שהציל משפחה יהודית בשואת יהודי בוקובינה.
מאיר (מירו) בן שמעון (נולד ב-7 במאי 1962) הוא כדורגלן עבר ישראלי.
בן שמעון גדל במחלקת הנוער של קבוצת הפועל אשדוד ושיחק עונה אחת בקבוצה הבוגרת של המועדון, ולאחר מכן עבר למכבי יבנה בה שיחק במשך רוב הקריירה.
קבוצתו האחרונה הייתה במכבי עירוני אשדוד, בה שיחק כחצי עונה.
כמאמן החל את דרכו באימון קבוצת הנוער של מכבי עירוני אשדוד בעונת 1997/1998 כשהעפיל עם הקבוצה לליגה הלאומית (כיום ליגת העל לנוער).
והמשיך בה עונה וחצי נוספות.
בעונת 1999/2000 החליף את ניסים בכר באמצע העונה כמאמן מ.ס.
אשדוד, והצליח להשאיר את הקבוצה בליגת העל.
בהמשך אימן לתקופה קצרה בליגת הלאומית את הפועל כפר סבא לאחר שנקלעה לסכנת ירידה והצליח להשאיר אותה בליגה, ולאחר מכן אימן את עירוני ראשון לציון.
הישגו הגדול ביותר היה ההעפלה לגמר גביע המדינה עם קבוצתו הפועל אשקלון בעונת 2006/2007, בה הפסיד להפועל תל אביב בפנדלים.
באותה עונה ירדה הפועל אשקלון לליגה הארצית.
בעונת 2007/2008 עבר לאמן את קבוצת האוהדים החדשה הפועל קטמון ירושלים מליגה א' דרום, אף שהוצעו לו חוזים בקבוצות מליגות יותר גבוהות.
למרות הכישלון של קטמון לעלות לליגה הארצית, הושאר בן שמעון לעונה נוספת, אך פוטר 3 מחזורים לאחר תחילתה.
ביולי 2009 מונה בן שמעון למנהל מקצועי של מחלקת הנוער במועדון ספורט אשדוד, תפקיד אותו מילא שנה אחת.
בפברואר 2013 מונה בן שמעון לתפקיד מאמן הכח עמידר רמת גן, ובתום העונה סיים את תפקידו.
בן שמעון נשוי ואב לשישה ילדים (שלוש בנות ושלושה בנים).
בניו רן ואמיר בן שמעון הם כדורגלנים.
מירון צור, לשעבר צוקר, (6 באפריל 1941 - 12 בדצמבר 2019) היה עיתונאי וסופר ישראלי, יליד ירושלים.
מירון צור נולד בשנת 1941, בן לאליעזר ומרים מלכובסקי צוקר.
אמו נפטרה בלידתו והוא גדל בבית אביו ואשתו השנייה, ציפורה גלקין, לצד אחיו הצעירים ממנו, אבנר ואיתמר.
בעל תואר ראשון בחינוך וארכאולוגיה מאוניברסיטת תל אביב.
מירון התאלמן מאשתו גילה בשנת 2005. למירון בן, רונן ז"ל (נפטר במרץ 2019), בת, עינת וארבעה נכדים: אדר, ניב, עומר וענבר.
צור היה קצין החינוך של חטיבת השריון 200, חטיבת אגרוף הברזל, שהוקמה בשנת 1961 (החטיבה הראשונה שהוקמה מאז מלחמת השחרור "יש מאין").
מפקד החטיבה במלחמת ששת הימים היה אל"ם יששכר שדמי.
לאחר תום מלחמת יום הכיפורים כתב מירון צור ביחד עם יעקב אלבוים ספר בשם "שריון ולב", ספר שיצא לאור בשנת 1977 כמפעל הנצחה לזכר נופלי החטיבה.
צור היה חבר מערכת החדשות ברשת ב' של קול ישראל בשנים 1970 ועד 1995.
משנת 1980 שימש ככתב בכיר לענייני מדע וטכנולוגיה בקול ישראל וכן שימש כראש תא הכתבים לענייני מדע של אגודת העיתונאים בתל אביב.
אחראי על גילוי הסקופ העיתונאי בשנת 1990 לגבי ביקור השרים מודעי ונאמן במוסקבה ופגישתם עם גורבצ'וב, עליו קיבל צל"ש ממנכ"ל רשות השידור דאז, אריה מקל.
ערך תחקיר וכתב תסריט לסרט "הסעיף החמישי", על יהודים במצוקה ברחבי תבל, שהופק על ידי קצין חינוך ראשי.
בשנת 1986 ערך מחקר וכתב תסריט לסדרת טלוויזיה המשחזרת "100 שנות ציונות".
תחקיר ותסריט שכתב לסדרת הטלוויזיה: "הצי החשאי" על "המוסד לעלייה ב'" והפלי"ם, שמשו בסיס ומניע לספרו על מוקה לימון.
"מוקה לימון", סיפור קורותיו של מוקה, חושף לראשונה פרטים שהיו חסויים עד כה בפרשת מילוט ספינות שרבורג - ספינות הטילים ממספנות שרבורג ומגולל את סיפורן המלא של פרשיות מרתקות, שמוקה היה מעורב בהן למעלה מארבעים שנה.
מירון צור ליקט, ערך וכתב את עלילותיו של מוקה, מימי ילדותו ב"ימייה", על נחל הירקון, דרך הפלי"ם וההעפלה ה"בלתי לגאלית", היותו לאלוף הצעיר ביותר בצה"ל ולמפקד חיל הים ועד לפעולתו בסיוע הישראלי למדינות מתפתחות באסיה ובאפריקה וכראש משלחת הרכש בצרפת.
מירון הקדומה נחשפה מדרום-מערב למושב מירון וצפונית לקבר רבי שמעון בר יוחאי.
בחפירות התגלו שבע שכבות יישוב מהתקופה ההלניסטית עד לתקופה הממלוכית.
במקום התגלו שרידים מתקופת בית שני אך תקופת הפריחה של היישוב הייתה בין המאה ה-2 לבין המאה ה-4 – המועד בו הוקם בית הכנסת ששרידיו נראו על פני השטח.
בנוסף לבית כנסת, נחשפו במירון הקדומה שרידים של כפר קדום: בתי מגורים, בורות מים ומתקנים של בעלי מלאכה.
החפירות נערכו בשנים 1971–1977 מטעם בתי-הספר האמריקאיים לחקר המזרח בראשות אריך מאירס.
במפה המצורפת למאמרו של אריה גראבויס "הגליל בתקופת מסעי-הצלב", מופיעה מירון כקהילה יהודית בתקופה הצלבנית.
בחפירה במתחם סמוך ב־2014 נמצאו שרידים מראשית התקופה הכלקוליתית, ומתקופת הברונזה.
מירון הקדומה שוכנת באזור הררי, קשה לגישה ונידח יחסית, שהיה מיושב בדלילות במרבית ההיסטוריה.
השטחים הניתנים לעיבוד חקלאי באזור קטנים יחסית.
מצפון למירון הקדומה שכנה גוש חלב, שהייתה היישוב המרכזי באזור.
מירון אינה נזכרת כלל בתנ"ך בשמה, אך מוזכרת פעמיים במקורות תנאיים בהקשרים חקלאיים, בתוספתא למסכת דמאי לפי חלק מהגרסאות ובתלמוד ירושלמי למסכת שביעית, ופעם נוספת במדרש באופן אגבי.
אזכור אחר של מירון מובא במדרש תנחומא בהקשר למעשה רשב"י שביקש למלא בקעה בדינרי זהב בעקבות קנאתם של תלמידיו בחברם שיצא לחו"ל והתעשר, ושם מוזכרת הבקעה כסמוכה למירון, עירו של רשב"י.
עם זאת, במקורות מדרשיים מקבילים למעשה זה לא מוזכרת מירון כלל, וההשערה היא כי מדובר בתוספת מאוחרת.
עם זאת, ההערכה המקובלת במחקר היא כי משפחות הכוהנים ישבו ברובם בירושלים וסביבתה קודם לחורבן הבית, ולא הייתה התיישבות כהנים משמעותית באזור הגליל, וכי הרשימה בפיוט היא בעיקרה יצירה ספרותית.
השם מירון אינו מוזכר במקרא, ונעשו מספר ניסיונות לקשר בין מקום היישוב העתיק המוזכר משלהי תקופת בית שני, עם מקומות מקראיים ידועים.
זיהוי אחד מנסה לזהות את מירון עם 'מי מרום', בה על פי ספר יהושע התקבצו מלכי צפון הארץ הכנעניים למלחמה עם שבטי ישראל בראשות יהושע בן נון.
בין המציעים זיהוי זה נמנה אשתורי הפרחי.
זיהוי זה קשה בשל חוסר ההגיון בהתקבצות מלכי הצפון מערים מרכזיות באזור, בנקודה נידחת יחסית בגליל העליון, שאינה מתאימה לריכוז כח צבאי גדול וכבד.
אריך מאירס, אשר חפר באתר במשך חמש עונות, סבור כי מירון הקדומה היא מרות הקדומה, המוזכרת בכתבי יוסף בן מתתיהו כאחד היישובים שביצר לקראת המרד הגדול.
זאת, למרות שהוא לא מצא בה שרידים של ביצורים מהתקופה הרומית.
מרות מוזכרת על ידי יוסף בן מתתיהו, כגבול הצפוני של הגליל, ומן היישובים שביצר בעת המלחמה הראשונה כנגד הרומאים.
זיהוי זה אינו נשלל לגמרי, אך סביר יותר כי מרות הקדומה היא חורבת מארוס, ישוב גדול יותר מצפון לצפת שהתקיים בתקופה זו, ומיקומו מתאים יותר לסדר המבצרים המוזכר על ידי יוסף בן מתתיהו בכתביו.
שמו של היישוב הקדום נשתמר במלואו בשמו של ישוב ערבי קטן שנכבש במלחמת העצמאות, ועליו יושב כיום מושב מירון.
בהשראתה של מירון הקדומה, מושגים ודמויות שנקשרו אליה, ניתנו בראשית ימי המדינה שמות לאתרים רבים סביב מירון בהשראתה של מירון.
מחלקה השני של תקופת בית שני ועד לזמן מרד בר כוכבא (200 לפנה"ס - 135 לספירה) נמצאו ממצאים מעטים המעידים על ישוב קטן.
בין השנים 135–365 לספירה מתאפיין המקום בהתרחבות ושגשוג.
לאחר 365 ועד 700 לספירה המקום ננטש, ולאחר מכן חודש בהיקף קטן.
בחפירות נמצאו 1,200 מטבעות מתקופות שונות ואוסף מגוון של כלי קדרות.
על בסיס הממצאים ניתן היה להעריך את ייחודו של הכפר הקדום.
השכבה מהתקופה הרומית העידה על תכנון מבנהו של היישוב.
בין השאר, מידות גושי הבתים בעיר התחתונה היו קבועים למדי: 20 מטר על 20 מטר בממוצע.
בשכבה מהתקופה לאחר מרד בר כוכבא ניתן היה להבחין בגושי בתים נוספים, כנראה של משפחות שהגיעו לכפר לאחר המרד.
נמצא כי תושבי המקום התפרנסו בעיקר מהגידולים החקלאים תבואה, קטניות וזיתים.
כמו כן התגלה בית מלאכה למוצרי נגרות.
בעיר התחתונה התגלה מכלול גדול של מקוואות טהרה - עדות לאופי היהודי של התושבים.
מרכז חיי הכפר היה בית הכנסת הגדול, דמוי בזיליקה, המתנשא על גבעה בולטת מעל ליישוב.
המבנה, הנחשב כמפואר, מעיד כי תושבי המקום יכלו לשכור בעלי מקצוע מתחום הבנייה אשר בנו בית כנסת זה.
הבנייה במגרש משופע, חייב את הבונים מצד מערב לחצוב בסלע ומצד מזרח להקים משטחים ממולאים אדמה.
באחד המבנים נתגלה מחסן, במקום שהגישה אליו הייתה קשה, כך שברור שלא הגיעו אליו בשיגרה.
במחסן נמצאו גרעינים מפוחמים של תבואה, פולים, ואגוזים וכן קערות זכוכית.
אחד החוקרים (פרופ' מארטין גודמן מן האוניברסיטה של ברמינגהם שבאנגליה) סבור, כי ההטרוגניות של הממצאים מרמזת כי לפנינו הקדש.
לפי הבדיקה הבוטנית, המזון פוּחם בכוונה לפני שאוחסן, אך לא עד כדי כך שיאבד מצורתו.
כלי הזכוכית שהתגלו היו מגוונים ואיכותם הייתה גבוהה.
כלי החרס היו מתוצרת מקומית אך נתגלו גם כלי חרס מיובאים.
מירון הקדומה ננטשה סמוך לשנת 360, ככל הנראה עקב רעש האדמה של 363 שפגע בגליל באופן נרחב.
בחפירות לא התגלו חפצי-ערך, מכאן שהם שנלקחו על ידי התושבים.
החוקרים סבורים כי היישוב לא נעזב בסערת מלחמה, שכן המטבעות שנמצאו בו היו מתקופות שקדמו לעזיבת המקום.
ההשערה היא שהתושבים עזבו את מירון הקדומה בתקופה הביזנטית מחמת עול המיסים.
במאה ה-8 התחדש היישוב עד לתקופה הממלוכית.
מירון חיים איזקסון (נולד ב־13 בנובמבר 1956; חותם על שיריו בשם: מירון ח.
איזקסון) הוא משורר, סופר, פרופסור לספרות עברית באוניברסיטת בר-אילן ואיש עסקים ישראלי.
זוכה פרס נשיא המדינה לספרות לשנת תשס"א.
איזקסון הוא נינו של ד"ר אהרן מאיר מזי"א, רופא אשר שימש יושב ראש ועד הלשון העברית לאחר שהחליף את אליעזר בן-יהודה.
סבו היה צבי איזקסון, פרדסן ונשיא התאחדות האיכרים בישראל (על שמו היישוב קדמת צבי ברמת הגולן).
אביו, אליהו איזקסון, המשיך את עסקי הפרדסנות המשפחתיים ושימש אף הוא נשיא התאחדות האיכרים.
אימו, רות איזקסון, שימשה יושבת-ראש ויצו העולמית.
איזקסון נולד בחיפה, וכעבור מספר שבועות משפחתו עברה להרצליה פיתוח, בה הוא מתגורר עד היום.
בצעירותו למד בגימנסיה הרצליה, ובכיתה ט' החל לחבוש כיפה ולשמור מצוות.
לאחר סיום לימודיו התגייס איזקסון לחיל הים.
לאחר שחרורו למד תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית ותואר שני במחשבת ישראל באוניברסיטת תל אביב.
כיום, משמש פרופסור לשם כבוד במחלקה לספרות עברית בבר-אילן, וכן מנהל בפועל את עסקי המשפחה הענפים.
בנוסף משמש איזקסון קונסול כבוד של לוקסמבורג בישראל.
איזקסון כותב במדור דעות בעיתון הארץ.
בפברואר 2019 נבחר לחבר יועץ באקדמיה ללשון העברית, וביוני 2021 נבחר לחבר מלא בה.
היה נשוי לעפרה ורד איזקסון, קלינאית תקשורת במקצועה ואחותו של מאיר שמיר, עד למותה ב-2023, ואב לשבעה ילדים.
איזקסון החל להתנסות בכתיבה בגיל צעיר.
בתקופת התיכון כתב לעיתון "הדים" של גימנסיה הרצליה בה למד.
בתחילת דרכו נעזר איזקסון בכתיבתו במשורר אורי צבי גרינברג, ופיתח קשרים עם משוררים נוספים.
עד כה הוציא לאור אחד עשר ספרי שירה וארבעה רומנים, וכן פרסם שירים רבים במוספי ספרות ובכתבי עת לשירה (הליקון, עיתון 77, משיב הרוח ואחרים).
איזקסון הינחה סדנת "כתיבה יצירתית בשירה" באוניברסיטת בר-אילן, ולימד קורס נוסף, שבמסגרתו אירח משוררים ישראלים ידועים.
כמו כן פרסם טור שבועי בנושא פרשת השבוע במוסף השבת של מעריב.
רבים משיריו של איזקסון הולחנו ובוצעו על ידי אומנים ישראלים מהשורה הראשונה:
בשנת 2001 הוציא עוזי חיטמן את הדיסק האחרון שלו "שני מקומות" בו הלחין משיריו של מירון.
בשנת 2004 הופק אוסף משיריו הנקרא "סימנים".
בין האומנים שהופיעו בו: אביתר בנאי, ורד קלפטר, אלון אולארצ'יק, אריק סיני, יסמין אבן ויוני רכטר.
בשנת 2006 הופק אלבום סולו של האומן אלי מגן "אדם", המכיל שלושה עשר שירים מאת איזקסון.
בשנת 2017 חבר אלי מגן לאומן מישה סגל וביחד הם הוציאו את האלבום "ימי אדם", הכולל שירים נוספים מאת איזקסון, עם עיבודים לרביעיית מיתרים, קונטרבס וזמר.
במהלך השנים צברה משפחת איזקסון נכסים רבים, באמצעות קניית אדמות באזור השרון, והפיכתן למיזמי נדל"ן.
כמו כן, למשפחה קשר הדוק ורב שנים עם תד אריסון שתרם לפיתוח העסקי.
איזקסון היה נשוי לעפרה, אחותו של איש העסקים מאיר שמיר, בעל חברת ההחזקות "מבטח שמיר".
אחיו אורני, איש עסקים, נשוי לאירית איזקסון, יו"ר הבנק הבינלאומי ולשעבר יו"ר חברת ישראכרט.
אחותו ארבל היא דירקטורית במספר חברות, וכן נשואה לאיש העסקים אהוד הוברמן.
פרס נשיא המדינה לספרות לשנת 2001
פרס קוגל לספרות לשנת 2008
הערת משורר - עיונים בפרשות השבוע, הוצאת רסלינג, 2020
והנפש לא תמלא, טרקלין, 1978
עת לבקש, הקיבוץ המאוחד, 1990
משיכת הקצה, הקיבוץ המאוחד, 1994
רעשים וכלי בית, הקיבוץ המאוחד, 1998
ברחתי דמיתי, הקיבוץ המאוחד, 2001
ביטול הליטוף הנשי, הקיבוץ המאוחד, ריתמוס, 2003
מבחר ושירים חדשים, הקיבוץ המאוחד, 2007
בפעם הזאת, הקיבוץ המאוחד, 2011
ליד הים הגדול, קשב לשירה, 2013
הגיע הזמן להישמר מעצמנו, 2019
גבול הרוח, הקיבוץ המאוחד, 2022
מבחר ושירים חדשים, כרך ב, הקיבוץ המאוחד, 2025
חיי משפחה, הוצאת מעריב, 1995
נשותיו של נתן, הקיבוץ המאוחד – ידיעות ספרים, 1998
הדירה בשלמה המלך, הקיבוץ המאוחד, 2004
הריונה של עליזה, הקיבוץ המאוחד, 2009
רחוק יותר, כנרת זמורה ביתן, 2021
הרשימה הקובעת: או מכתב למורָה (איורים: דני קרמן), הקיבוץ המאוחד, 2013
שירה חדשה (אנתולוגיה), אפיריון, 1995
בגין: אלבום, ידיעות אחרונות, 2003
מירון קוסטין (ברומנית: Miron Costin, בפולנית: Miron Kostyn; 30 במרץ 1633 – דצמבר 1691 ברומאן) היה בויאר רומני, כרוניקן, משורר ודרגטור ממולדובה.
אחד מחלוצי הכתיבה ההיסטורית והספרותית בשפה הרומנית.
קוסטין נולד ב-30 מרץ 1633, השני מבין אחד עשר ילדיו של בויאר (אציל) ממולדובה בשם יאנקו קוסטין, שייתכן שמוצא משפחתו היה ממונטניה.
האם, סאפטה לבית סקוארצש, הייתה אחיינית של שליט מולדובה לשעבר, מירון ברנובסקי - מובילה, ונצר למשפחות המיוחסות מובילה ובליקה.
יאנקו קוסטין, אדם עשיר, בעל אחוזות גם בעיר באר בפולין של אז (כיום באוקראינה), אך ללא השכלה, מילא את התפקידים של פוסטלניק ואחר כך האטמן בחצר של מירון ברנובסקי - מובילה.
כשהלה הודח מכס הנסיכות על ידי הטורקים בעקבות מזימות יריבו הוורניק וסילה לופו, ליווה אותו בגלות קושטא.
אחרי שבשנת 1628 הוציאו הטורקים את מירון ברנובסקי להורג, יאנקו קוסטין נכלא לזמן מה באיסטנבול ואחרי שחרורו מהכלא הביא את גופת הנסיך מיטיבו לקבורה.
משנולד בנו השני קרא לו בשם "מירון" לזכר השליט המנוח.
קוסטין גדל מגיל שנה (1634) בפודוליה, אז בשליטת פולין לשם נמלטה משפחתו יחד עם הנסיך מויסה מובילה מפני פלישות הטורקים למולדובה.
אביו התאזרח והתקבל באצולה הפולנית, מה שנתן לבנו, מירון, זכות ללמוד במוסדות חינוך ישועיים בעיר באר, בין השנים 1647–1652 עם הפסקה שבה שהה ולמד בקמניץ פודולסק בין השנים 1648–1650. רכש השכלה הומניסטית סולידית ולמד שפות רבות - לטינית, פולנית, רוסית.
מאוחר יותר למד גם הונגרית וטורקית.
בממלכת פולין יצר מירון קשרים הדוקים עם אישים פולנים רבים ובשנת 1651 אף השתתף בקרב ברסטצ'קו, שבו מלך פולין קזימיר החמישי ניצח את הקוזקים ואת הטטרים.
בשנת 1653 חזר מירון קוסטין לנסיכות מולדובה ומונה בתפקיד זוטר במשרד האוצר.
זכה בהערכת הממונים עליו ועלה בהדרגה בהייררכיה עד שמונה לתפקיד הבכיר של ווֹרניק, שר החצר, בשנת 1669.
במהלך חייו במולדובה היה עד מירון קוסטין לשלטונם של תריסר שליטים והשתדל תכופות לשכנעם לאמץ מדיניות אוהדת לפולין על מנת להשתחרר מהחסות המכבידה של הטורקים.
קשריו עם המחנה הפרו-פולני התחזקו עוד יותר אחרי נישואיו לאיליאנה מובילה, אחיינית השליט סימיון מובילה וקרובת משפחה של המיטרופוליט של קייב, פטרו מובילה.
בעת מלכותו של גאורגה שטפאן שעלה לשלטון בעזרת כוח תגבור פולני, מילא מירון קוסטין שליחות דיפלומטית בוולאכיה.
בשנת 1661 נשלח על ידי הנסיך דביז'ה לפולין.
יחד עם חיילים מולדבים נאלץ בכל זאת להשתתף במלחמות כבן ברית של הטורקים - פעם נגד טרנסילבניה, פעם נגד אוסטריה (בקרב בנויהויזל ב-1663).
מאוחר יותר נשלח כשליח אצל מלך פולין, יאן סובייסקי, ובקושטא.
הנסיבות הכריחו אותו להימצא שוב במחנה הטורקי בעת המצור על וינה ב-1683. יחד עם שליט מולדובה, גאורגה דוקה, נפל בשבי הפולני אך הודות להיכרותו המוקדמת עם המלך סובייסקי נהנה בשבי מיחס טוב.
שהה ביישוב דאשוב עד שב-1685 נקרא על ידי השליט קונסטנטין קנטמיר לחזור למולדובה.
אולם בשנת 1691 התערער הקשר בינו ולבין השליט המולדובי.
בחודש דצמבר באותה שנה, לאחר שאחיו, ההטמאן וליצ'קו קוסטין, הואשם בקשירת קשר נגד הנסיך והוצא להורג, נרדף גם מירון על ידי אנשי השליט הזועם.
השיגו אותו באחוזתו ברבוש (Bărboşi) על יד העיר רומאן, אחרי שקבר בה את אשתו המנוחה וחרף תחנוניו ובקשתו שיתנו לו להגן על חפותו בפני השליט, הוצא להורג וראשו נערף במקום.
לדעת הכרוניקן יון נקולצ'ה, לא הייתה למירון קוסטין יד בקשר ורציחתו הייתה מעשה פזיז שאחר כך השליט הצטער עליו.
השאיר חובות גדולים אותם אף בנו ניקולאיה לא הצליח להחזיר.
מירון קוסטין הקים מנזר קטן בדרגושאן.
מירון קוסטין היה נשוי עם אלנה מובילה, בת של יון מובילה ונכדה של שליט מולדובה סימיון מובילה
ניקולאיה קוסטין, לוגופט גדול, כרוניקן
פטראשקו קוסטין- קמראש גדול, אחר כך טרטי-לוגופט
ספטה - אשתו של הסטולניק הגדול פטראשקו זוסין (באשוטה)
טודוסקה - אשתו של הבאן גריגורה זמוצ'ילה
מריה - אשתו של איליה קונטקוזינו, ויסטיירניק גדול
כרוניקת (ה"לטופיסץ" של) ארץ מולדובה החל משלטונו של ארון וודה (1675)
הכרוניקה של מירון קוסטין, שנשמרה ב-56 עותקים בכתב יד, ממשיכה את ספר תולדות ארץ מולדובה של גריגורה אורקה וכוללת את האירועים שבין שנת 1594 ובין 1661, שנת מותו של השליט שטפניצה לופו.
לחלקה האחרון יש גם צביון ממוריאליסטי.
נימת הסיפור היא יותר מלנכולית, בהתאם לאווירת התקופה ה"קשה" כפי שמשתקפת בעיני המחבר.
לפי הערכתו של ניקולאיה מנולסקו ב"היסטוריה קריטית של הספרות הרומנית" הכרוניקה של מירון קוסטין מתאפיינת באופי מודרני יותר לעומת קודמו, מבחינת אנליזת התופעות ההיסטוריות מבחינה כלכלית, פוליטית וחברתית.
מבחינת הסגנון הכרוניקון משתמש תכופות בדיאלוגים מצוטטים מפי הנפשות הפועלות, מתאר את קווי אופיין של הדמויות, המשפטים בנויים בקפידה, ארוכים, קצביים, כשהפועל נותר בסוף לפי הנהוג בשפה הלטינית.
"Viaţa Lumii" היא יצירתו המקורית הראשונה של מירון קוסטין.
היא פואמה בעלת תוכן פילוסופי הכוללת הרהורים על גלגולי גורל האדם ברוח התרבות הבארוקית בת זמנו, עם השפעות מאובידיוס והוראטיוס
הפואמה נסובה על נושא אי יציבות המזל - "fortuna labilis" - ונכתבה בערך באותה תקופה עם תרגומי התהלים של דוסופטיי.
במבוא "אל הקורא" המחבר מצהיר על כוונתו ללמד ברומנית שירה מהי.
המוטיבים שבפואמה הם חלוף הזמן לבלי שוב, החיים כחלום, הזיכרון,
ליצירה זו היו הדים רבים בספרות הרומנית בתחילתה.
מצוטטת הייתה במיוחד השוואתו את החיים האומללים לחוט דק וקצר תוחלת.
מוסר ההשכל שבסוף הוא שהחיי העולם הם אשליה בלבד והנחמה היחידה לאדם היא אמונתו באלהים.
בשמה המלא "על אומת המולדובנים ומאיזו ארץ יצאו אבותיהם" ("De neamul moldovenilor, din ce ţară au ieşit strămoşii lor") היא עבודה בלתי גמורה שנשמרה ב-29 עותקים בכתב יד ושפורסמה לראשונה בשנת 1852 על ידי מיכאיל קוגלניצ'אנו.
בספר זה, דידקטי באופיו, ביקש מירון קוסטין לטעון את אחדות העם הרומני, או במילותיו - של "תושבי ארצנו, מולדובה וארץ מונטניה ושל הרומנים שבארצות ההונגריות" (כלומר טרנסילבניה ובאנאט).
הוא הצהיר זאת בהקדמה לספר תוך שימת דגש על חשיבות ידיעת העבר מ"בראשית", שלילת תאוריות מעליבות של כמה ממעתיקי הכרוניקה של אורקה (שטענו כי המולדובנים הם צאצאי עבריינים שהוגלו מרומי) ודברי שבח לערך התעודה הכתובה ולעיסוק בקריאת הספרים.
תיאור גאוגרפי ואתנוגרפי של איטליה.
כיבוש דאקיה על ידי הקיסר טראיאנוס ויישובה על ידי רומים.
עדויות ארכאולוגיות על מוצא העם הרומני, בהתאם לרמת הידע שהיה קיים בזמנו.
ניסיון להשלים את החסר בנוגע לתקופה העלומה שעברה בין הכיבוש הרומי ובין הקמת מולדובה.
Viiaţa lumii 1672 חיי העולם (ברומנית)
Chronika Ziem Mołdawskich i Multańskich כרוניקת הארצות מולדובה ומונטניה - בפולנית - מוקדשת לידידו מרקו מאצ'ינסקי, האחראי על אורוות מלך פולין - 1674 (מוכרת כ"כרוניקה הפולנית" של קוסטין - Kronika polska)
כרוניקת ארץ מולדובה החל ממלכותו של ארון וודה 1675 Letopiseţul Ţărâi Moldovei de la Aron Vodă încoace, ברומנית
היסטוריה בחרוזים פולנים על אודות ארץ מולדובה וואלכיה (פואמה פולנית Polski Poemat), המוקדשת למלך יאן סובייסקי, 1684
על אומת המולדובנים De neamul moldovenilor 1687 ברומנית.
Istorie de Crăiia Ungurească, תולדות הממלכה ההונגרית, תרגום לרומנית לספרו של הכרוניקן הסאכסי טרנסילבני לורנץ טופלטין ממדיאש, (Origines et occasus Transsylvanorum) (1667, ליון) (מקורות הטרנסילבנים ודברי ימיהם)
בשנת 1888 נחנך ביאשי, על יד הגן פומול וורדה, פסלו של מירון קוסטין, יצירה של הפסל הפולני ולדימיר הגל.
מתחתיו נקברו מחדש עצמות הסופר ואלה של אחיו שהובאו מאחוזת המשפחה בברנישטן-ברבוש.
הפסל הנמצא בימינו מול בניין הפילהרמונית של יאשי, נחשב לאחד מהמוצלחים מסוגו בכל רומניה.
2003 - הדואר של רפובליקת מולדובה הנפיק בול דואר לזכרו.
מירון בנבנשתי (21 באפריל 1934 – 20 בספטמבר 2020) היה איש ציבור, פובליציסט, היסטוריון ואיש שמאל ישראלי.
שימש סגן ראש עיריית ירושלים.
מירון בנבנשתי נולד וגדל בירושלים.
אביו היה המחנך חתן פרס ישראל דוד בנבנשתי, ואמו הייתה לאה לבית פרידמן, אחות בהדסה.
הוא למד בבית הספר התיכון בבית הכרם (לימים התיכון ליד האוניברסיטה).
בשנים 1952–1955 היה מירון בנבנשתי חבר קיבוץ ראש הנקרה.
בשנים 1955–1960 למד היסטוריה של ימי הביניים וכלכלה לתואר הראשון והתמחה בתקופה הצלבנית בארץ ישראל בהדרכת פרופ' יהושע פראוור.
במהלך לימודיו בשנים 1958–1959 היה יו"ר התאחדות הסטודנטים באוניברסיטה העברית בירושלים ומזכ"ל התאחדות הסטודנטים הארצית.
בשנים 1958–1960 עמד בראש פרויקט המפה הצלבנית של ארץ ישראל בניהולו של פראוור.
בשנים 1960–1965 היה מנהל המחלקה לכלכלה ולפיתוח במשרד התיירות, היה מנהל מסע הבחירות הראשון של טדי קולק.
בשנים 1967–1978 עבד בעיריית ירושלים כממונה על מזרח העיר וכן היה חבר מועצת העירייה וסגן ראש העיר.
היה מועמד לכנסת העשירית ב-1981 מטעם מפלגת רצ כמספר שניים אחרי שולמית אלוני, אך לא נבחר מאחר שהמפלגה קיבלה מנדט אחד.
בשנים 1982–1990 יזם וניהל את פרויקט "הגדה והרצועה", שנעשה במימון קרן פורד וקרן רוקפלר; הפרויקט תיעד את המהלכים הדמוגרפיים, החברתיים והכלכליים ביהודה ושומרון, במסגרתו פורסמו שלושים מחקרים, שתמציתם ראו אור בספר שכתב: "לקסיקון יהודה ושומרון".
בשנים 1991–1993 היה עורכה הראשי של האנציקלופדיה "בריטניקה לנוער".
בשנים 1993–1994 היה חבר מועצת עיריית ירושלים.
בשנים 1985–2002 שימש כמרצה אורח באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבוושינגטון, ובשנים 1994–1998 היה מרצה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנים 2000–2002 יזם וניהל את פרויקט "הבוקר למחרת" במסגרת מכון טרומן שבאוניברסיטה העברית.
מטרת הפרויקט הייתה לבחון את עידן השלום במציאות ריאליסטית ולא כאוטופיה, ותוצאתו הוא אוסף המאמרים "הבוקר למחרת".
בשנים 1991 עד 2009 בנבנשתי היה בעל טור של מאמרים פובליציסטיים בעיתון "הארץ" בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ופרסם מספר ספרים בנושא.
בנבנשתי זכה למלגות של קרן פורד, קרן רוקפלר והמוסד לשלום של ממשלת ארצות הברית.
שימש עמית במרכז וילסון בוושינגטון ובמרכז לעניינים בינלאומיים באוניברסיטת הרווארד.
במהלך השנים כתב מסות ומאמרים בעיתונים ובכתבי עת בישראל: "הארץ", "דבר", "על המשמר", ובעולם:
בשנת 2012 קיבל את אות "יקיר ירושלים".
למירון בנבנשתי שני בנים ובת.
בנו איל בנבנישתי הוא פרופסור מן המניין למשפטים באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת ניו יורק.
אחיו, רפאל (רפי) בנבנשתי, הוא יועץ לשיתוף פעולה אזורי והיה יועץ לבנק העולמי, לשר האוצר ולשר לשיתוף פעולה אזורי.
מפת ארץ-ישראל בתקופה הצלבנית (עם יהושע פראוור)
המפה המוסמכת של א"י בתקופה הצלבנית שבה זוהו 900 יישובים ועצמים גאוגרפיים בממלכת ירושלים הצלבנית (ארץ-ישראל, עבר הירדן, לבנון וסוריה).
המפה נכללה ב"אטלס ישראל" והודפסה בנפרד בידי המרכז למיפוי ישראל.
גאוגרפיה היסטורית של ארץ-ישראל בתקופה הצלבנית: ערים, עיירות, כפרים, מבצרים, כנסיות, טירות ובתים, מתקני חקלאות וארחות חיים.
תורגם לעברית בשם "א"י ואתריה בתקופה הצלבנית".
לקסיקון יהודה ושומרון: יישובים, מינהל וחברה
הספר, שראה אור 1987, הוא מאסף, מסודר באופן אלפביתי, של כל הנתונים על יהודה ושומרון, עזה, ההתנחלויות והאוכלוסייה הערבית שנאספו במסגרת "פרויקט הגדה והרצועה" אותו ניהל.
אוסף מפות ונתונים (1988) המסכמים את ההתפתחויות ביהודה, שומרון ועזה עד אותה עת.
עיר המנוחות: בתי העלמין של ירושלים
ספרו זה של בנבנשתי יצא לאור ב-1990 בהוצאת כתר.
הספר הוא תיאור מפורט ומאויר של בתי הקברות בירושלים (יהודים, נוצרים ומוסלמים) הכתוב בצורה סיפורית וכולל אנקדוטות.
ספרו זה ראה אור ב-1992 בהוצאת כתר.
בספר מביא בנבנשתי ניתוח של האירועים בשנים 1990–1992 בסכסוך הישראלי-פלסטיני, מלחמת המפרץ, הטרור וועידת מדריד.
זהו תרגום ספרו של בנבנשתי Jerusalem, City of Stone, שראה אור בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה בברקלי שניהם ראו אור ב-1996. הוא מתאר את ההיסטוריה, הפוליטיקה, התכנון הפיזי והסוציולוגיה של ירושלים ומנתח את החלופות הפוליטיות לפתרון בעיית עתידה של העיר.
הספר תורגם ויצא לאור גם בצרפתית.
ספר זה (נופים מקודשים: ההיסטוריה הקבורה של ארץ הקודש 1948–1998) ראה אור בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה בברקלי בשנת 2000. הספר מתאר בפירוט את "הנכבה" והרס החברה והנוף הפלסטינים ב-1948; ההתייחסות לזיכרון הזה אצל תושבי הארץ היהודים ואצל תושביה הערבים.
מצד אחד ההכחשה ומצד שני טיפוח הזיכרון, שאיפת השיבה של הפלסטינים וטראומת השיבה בקרב הישראלים.
יצא לאור בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה בברקלי 2007. בספר כלול חלק אוטוביוגרפי ארוך בו בנבנשתי מתאר את שורשיו ואת ההיסטוריה של אביו ומשפחתו וכן פירוט התפתחות מחשבותיו בנושא הסכסוך היהודי-ערבי.
בחלק אחר של הספר מובא עיבוד של מאמרים נבחרים פרי עטו בנושא ירושלים ובנושא הסכסוך וכן דיון על אופציית המדינה הדו-לאומית בארץ-ישראל/ פלסטין.
אוטוביוגרפיה של התפכחות, ראה אור בשנת 2012. בספר זה הוא יוצא בביקורת נגד הציונות, תוך סקירה היסטורית של קורות חייו, בסוף הספר הוא יוצא נגד פתרון שתי המדינות, וטוען שיש לשאוף למדינה דו לאומית.
מפת ארץ-ישראל בתקופה הצלבנית, אטלס ישראל, ירושלים ואמסטרדם, 1960, מהדורה שנייה, המרכז למיפוי ישראל, 1973 ואילך
מבצרי הצלבנים, ירושלים: קריית ספר ,1965, מהדורה רביעית 1975
תרגום לעברית, אריאל, ירושלים ,1985
מול החומה הסגורה, ירושלים, וידנפלד וניקולסון, 1973
ירושלים:עיר ובלבה חומה, תל אביב, הקיבוץ המאוחד, 1981
לקסיקון יהודה ושומרון: יישובים מינהל וחברה, ירושלים, כנה, 1987
הקלע והאלה, ירושלים, כתר, 1988
עיר המנוחות ,:בתי העלמין של ירושלים, ירושלים, כתר ,1990
מחול החרדות, ירושלים, כתר ,1991
פנס הקסם: מסעות בארץ ישראל של פעם (מעזבונו של דוד בנבנשתי), ירושלים, כתר, 1994
תרגום לעברית: מקום של אש, תל אביב, דביר 1996
הבוקר למחרת: עידן השלום, לא אוטופיה,(עורך) ירושלים, כרמל ומכון טרומן 2002
חלום הצבר הלבן: אוטוביוגרפיה של התפכחות, הוצאת כתר, 2012.
מירון ברנובסקי-מובילה (ברומנית: Miron Barnovschi-Movilă; ?
- 2 ביולי 1633) היה שליט נסיכות מולדובה במהלך שתי קדנציות, הראשונה מ-13 בינואר 1626 עד אוגוסט 1629 והשנייה מאפריל 1633 עד השני ביולי באותה שנה.
מירון היה בנה של אליסבטה (Elisabeta), בת למשפחת מובילה רבת החשיבות, ממנה יצאו כמה שליטים רומנים ובנו של דומיטרו ברנובסקי (Dumitru Barnovschi), פחרניק גדול (מדרג אצולה) מ-1597 עד 1598 ופוסטלניק גדול מדצמבר 1606.
מירון מונה לצ'אשניק ב-1611, ב-1615 הגיע לדרגת ספטאר, ב-1616 היה לסטרוסטה של צ'רנוביץ ובין השנים 1618–1621 שימש כפרקלאב של חוטין.
מירון ידע היטב טורקית ופולנית, לכן מילא תפקיד חשוב בשיחות השלום, שנערכו בחוטין ב-1621, לאחר המלחמה בין האימפריה העות'מאנית ובין פולין.
בשנים 1622–1626, בתקופת השליט ראדו מיכניה, שהיה חולה) היה הטמאן גדול ומילא תפקידים נכבדים בהנהגת הארץ.
לאחר מותו של ראדו מיכניה, הבויארים הגדולים בחרו את מירון פה אחד והבחירה קיבלה אישור של הסולטאן העות'מאני, שקיבל לשם כך מאה אלף כתרי זהב.
ב-16 בינואר 1628 מירון ברנובסקי הוציא צו שאסר את תנועת האיכרים על פני אדמות האצולה בעלת הקרקע והמנזרים ובכך הפך אותם לצמיתים.
בשנת 1629, כשהווזיר הגדול של האימפריה העות'מאנית תבע בקשיש של 20,000 מטבעות זהב, בנוסף לתשלום המס השנתי, העדיף מירון ברנובסקי לוותר על השלטון מרצונו.
נגד מירון ברנובסקי-מובילה פעלו בבירה העות'מאנית מלשינים, שטענו נגדו, שהוא הולך לעשות יד אחת עם הפולנים נגד האימפריה העות'מאנית.
הסולטאן מינה את אלכסנדרו העלם, מי שכבר שלט בעבר בנסיכות ולאכיה, להיות השליט החדש וברנובסקי פרש לאחוזתו בפולין.
אלכסנדרו איליאש מונה בראש הנסיכות מולדובה בשנת 1631 בניגוד לרצון הבויארים של מולדובה והמיסים הכבדים, שהטיל, הביאו למרד נגדו, מרד שאילץ אותו לברוח ממולדובה.
לאחר פרישתו של איליאש, הבויארים העדיפו את וסילה לופו כשליט, אך תבעו ממנו להסכים מראש על גובה המיסים שיטיל.
לופו, שלא רצה שיכתיבו לו תנאים, סירב.
בעקבות סירובו הזמינו הבויארים את ברנובסקי, שבינתיים התיישב באוסטיה, שבפולין.
אויביו ובראשם לופו, שרצה את התפקיד לעצמו, שלחו לקונסטנטינופול מכתבים בהם הזהירו שברנובסקי הוא מרגל פולני.
מירון סימה (בגרמנית Miron Sima, ברוסית Мирон Cимa: 22 בינואר 1902 פרוסקורוב, כיום חמלניצקי באוקראינה, אז ב – 20 בדצמבר 1999 ירושלים) היה צייר וגרפיקאי ישראלי, יליד אוקראינה.
מירון סימה נולד ב-1902 בפרוסקורוב בחבל פודוליה שבאוקראינה, בבנם של בנימין סימה, אדריכל וקליגרף, ושל אשתו ביילה לבית ישראל סובול.
בעל כישורים לאמנויות מילדות, מירון גדל בבית שבו טיפחו של השכלה הרחבה ואת ערכי הציונות.
שנות הילדות והנעורים עמדו בצל ההתמודדות עם אימת הפרעות נגד היהודים ומלחמת העולם הראשונה.
בפברואר 1919 היה עד לפוגרום שביצעו אנשי פטליורה בפרוסקורוב ונמנה עם המארגנים של ההגנה העצמית היהודית.
אחרי לימודים בגימנסיה למד במכללה לאמנות באודסה, שם היה תלמידו של ק' קוסטאנדי.
בגלל האווירה העוינת ליהודים באוקראינה מירון סימה נמלט בשנת 1921 לפולין וכעבור שנה הוריו ואחותו עלו לארץ ישראל.
בשנת 1924 סימה הגיע לדרזדן בגרמניה ונרשם שם באקדמיה לאמנות.
באקדמיה בדרזדן מירון סימה למד אצל פרדיננד דירש, מקס פלדבאואר, אוטו גוסמן, לודוויג פון הופמן ובמיוחד אצל אוטו דיקס.
אמנותו הושפעה מאוד מגישתו החברתית-תיעודית של דיקס ומירון סימה הפך לתלמיד הכי חשוב (מייסטרשילר) של האומן הגרמני.
מהתחלת לימודיו הצטיין בציוריו ותחריטיו שזכו בשישה פרסים.
בשנת 1925 ביקר אצל הוריו בארץ ישראל ובעקבות טיול זה צייר את התיקים שנשאו את הכותרת "מסע במזרח" (Orientreise).
את לימודיו באקדמיה סיים בשנת 1930. בשנים בדרזדן עשה היכרות עם זוג האמנים הקומוניסטים האנס ולאה גרונדיג, וכן עם פאול ברגר- ברגנר ואוטו גריבל.
בתקופה זאת יצר סדרה של תחריטי עץ בשם "הזעקה" (Der Aufschrei) (1924) שהושפעה מחוויות הפרעות בחבל הולדתו.
בשנים 1928–1932 הציג עבודות בתערוכות המרכזיות בדרזדן.
למרות ההתנגדות של החוגים הנאציים בשנת 1932 זכה בפרס היוקרתי של דרזדן לאמנות עבור תמונתו Feilenhauer (מייצר השופינים).אולם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 הביאה לגירושו מגרמניה כ"חסר מדינה".
על ידי מכירת התמונה "מייצר השופינים" הצליח לממן את הנסיעה לשם עלייה לארץ ישראל.
בהגיעו לארץ ישראל התיישב מירון סימה בתל אביב שבה חיה משפחתו.
התפרנס בעיקר מעבודות עיצוב בתיאטראות הבימה ואהל שם.
הכיר בהזדמנות זו את חנה רובינא ודמויות אחרות מעולם הבמה המקומית.
קיבל פעמיים פרסים מטעם עיריית תל אביב (פרס דיזנגוף) בשנים 1936 ו-1938.
בשנת 1939 עבר לגור בירושלים, בה פתח סטודיו להוראת אמנות.
בירושלים הצטרף לחבורה של אמנים יהודים שהתחנכו בגרמניה שנחשבה מרדנית לעומת הזרם המוביל באמנות הארץ-ישראלית.
לקבוצה זו השתייכו אמנים כמו יעקב שטיינהרט, יעקב פינס, לאופולד קרקאואר, יוסף בודקו ואחרים.
בירושלים התוודע גם למשוררת בשפה הגרמנית אלזה לסקר-שילר ופרסם בשנת 1983 ספר רישומים על אודותיה.
סימה היה מעורב בפעילויות קהילתית וחברתית, וכחלק מהם הקים את "אגוד לאמנות פלסטית לסיוע האמנים הנזקקים" וייסד בית ספר לאמנות של ההסתדרות שפעל עד שנת 1943. כמו כן היה פעיל בהגנה.
בימי מלחמת העולם השנייה פעל גם במסגרת "ליגה וי", ארגון שהזדהה עם הוועד היהודי האנטי-פאשיסטי מברית המועצות שביקש לגייס תמיכה כספית במאמץ המלחמתי הסובייטי נגד גרמניה הנאצית.
לאחר שעלה לארץ יצא הצייר כמה פעמים לחו"ל - בשנת 1939 כדי להשתתף בתערוכה העולמית בניו יורק.
בשנת 1947 חי זמן מה בפריז, אך חזר לארץ כדי להשתתף במלחמת העצמאות ובהגנה על ירושלים.
המשיך לגור בירושלים וללמד שיעורי אמנות.
הציג בתערוכות אישיות וקבוצתיות בישראל ובחו"ל.
הקהל הרחב הכיר במיוחד את ארבע מאות רישומיו מזמן התנהלות משפטו של אייכמן בירושלים.
בינואר 1961 הציג עבודות בתערוכה אישית בגלריה נורה.
הציג גם בארצות הברית ובגרמניה.
בשנת 1958 השתתף בביאנלה של וונציה ובשנת 1963 זכה שם במדליה.
בשנת 1970 זכה במדליית זהב בביאנלה להדפס של פירנצה עבור חיתוך העץ הצבעוני הכלה.
לראשונה חזר לבקר בגרמניה בשנים 1962–1963 ושמח לפגוש שם את מורו ורבו, אוטו דיקס.
ניסה לשווא לקבל הסכמת עיריית דרזדן שהייתה אז חלק מ"גרמניה המזרחית" תחת שלטון קומוניסטי, לארגן תערוכה בעיר שבה התחיל את הקריירה האמנותית.
את חלומו זה הגשים רק אחרי נפילת הקומוניזם, כאשר בשנת 1991 פגש בישראל את ראש העיר לשעבר של דרזדן, הרברט וגנר, ועבודותיו הוצגו בגלריה רהניצגאסה.
בעזרת פורום המוזיאונים התארגנה גם בישראל תערוכה רטרוספקטיבית תחת הכותרת "מירון סימה - מדרזדן לירושלים".
בסוף שנותיו התגורר בכמה בתי מלון בירושלים.
בגיל 97 נפטר בירושלים בבית המשפחה שטיפלה בו בתקופה האחרונה.
בהתאם לרצון האמן עיזבונו מנוהל על ידי המוזיאון לאמנות בעין חרוד.
1936, 1938 פרס דיזנגוף מטעם עיריית תל אביב.
1970, מדליית זהב בביאנלה להדפס של פירנצה.
1989 פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש-שלום
חברות כבוד באקדמיה לאמנויות של הערים פירנצה וציריך.
הפרס לאמנות חזותית ע"ש מירון סימה מוענק על ידי עמותת מירון סימה ועל ידי בית האמנים בירושלים.
מירון מינסטר (נולד ב-14 במאי 1965) הוא מוזיקאי, מלחין, מעבד וזמר ישראלי.
למד בתיכון "תלמה ילין" במגמת המוזיקה .
בשנים 1983–1986 שירת בצה"ל כקלידן בלהקת פיקוד המרכז, הלחין את השיר "זרום ירדן" עבור תוכניתה "בשערייך יריחו" ועיבד שירים לתוכנית הבאה.
לאחר שחרורו הלחין שירים לזמרים שונים.
הוא הלחין לנורית גלרון שני שירים לאלבום "משהו בלבבה" (1987) – "נפרדנו כך" (היטב היטב חרה לי) למילים של לאה גולדברג ו"קשר השתיקה" (אמא ובן) למילים של גלרון עצמה.
לצמד הטרי אורנה ומשה דץ הלחין את שיר הנושא לאלבום הבכורה שלהם "באותה המיטה" למילים של חני ליבנה ואת השיר "עד שתגיע" למילים של עדנה פלג.
בסוף שנות ה-80 היה חבר בצוות הזמרים של תוכנית הטלוויזיה "שירים ומשהו" שהנחה דודו אלהרר, ובניהולו מוזיקלי של יוריק בן דוד.
ב-1991 הקליטה אילנית את השיר "ספרי לעולם" אותו כתב למילותיה של חמוטל בן זאב.
לקדם אירוויזיון 1989 הלחין ועיבד את השיר "מביט מהצד" למילותיו של אבי דור.
דור ביצע את השיר בליווי קולי של להקת "שם זמני" (הוקמה לצורך השיר ותו לא) שבה היו חברים משה בן-בסט, איציק אזולאי, ירונה הראל ומינסטר עצמו, שגם ניגן בפסנתר.
השיר בוצע חלקית בא-קפלה בסגנון דו-וופ עם הרמוניות קוליות ברוח השיר "The Longest Time" של בילי ג'ואל.
"מביט מהצד" הגיע למקום השביעי בתחרות וזכור במיוחד בזכות הסיום שבו התיישבו המבצעים על הספסל, יישרו את רגליהם וחשפו את שם השיר על סוליות נעליהם.
לקדם אירוויזיון 1992 הלחין שני שירים למילים שכתבו מבצעיהם: הראשון היה שיתוף פעולה נוסף עם אבי דור – מינסטר הלחין ועיבד עבורו את השיר "טווידילדי" (מקום 10); השני עם עירית ענבי עבורה הלחין ועיבד את השיר "השד הקטן שלי" (מקום 5).
ב-1993 הוציא מינסטר אלבום סולו ראשון (והיחיד נכון ל-2011) בשם "מדינה חמה".
האלבום לא זכה להצלחה מרובה, אולם שיר הנושא (המוכר מהפזמון: "וככל שפחות שמחים כך יותר חוגגים") הושמע רבות ברדיו, הגיע למקום ה-25 במצעד הפזמונים השנתי תשנ"ג ברשת ג' ולימים נכלל באוסף "גדלנו יחד" בעריכת יואב קוטנר.
ב-2020 כתב שיר לימי הקורונה.
במקביל ובהתאם למגבלות השעה, עיבד וערך קליפים עם חבורות הזמר שלו ולכבוד הפסטיגל דרך אמצעי המדיה.
קליפ "שמיים" של חבורת הזמר "כחול ירוק", "שבט אחים ואחיות" חבורת הזמר הקול זורם.
ב-2022 עיבד וביצע משירי מרטין מוסקוביץ: אל תעזביני, שפת הים, רומנטיקה, בואי נדבר אהבה, לילי, עופר אל תפיל את המוצץ באותה שנה הוציא אלבום "שירים שהיו במגירה" בהם: כלום על עצמי, עוד, איתך, חלומות אבודים, רק הזמן יגלה, לברוח לשכוח, מבפנים, מחפש, אז.
לאחר צאת אלבומו פנה מינסטר לקהל הילדים, בו עבד שנים רבות.
מינסטר הלחין ועיבד את המוזיקה למחזמר המקורי "ספר הג'ונגל" למילים של אפרים סידון.
המחזמר הועלה לראשונה בחנוכה 1996 בכיכובם של תום אבני (אז עדיין ילד אלמוני למדי) בתפקיד מוגלי, ששי קשת בתפקיד בגירה הפנתר וטוביה צפיר בתפקיד באלו הדוב.
המחזמר הצליח מאוד בקרב הקהל והמבקרים ובסוף אותה שנה זכה בפרס התיאטרון כ"מחזמר השנה".
ב-2002 ניגן והפיק את המוזיקה לקלטת הילדים "סרטים מהספרים" (או בשמו המשני: "שמוליקיפוד") ואף כתב את המוזיקה לשיר הנושא, למילים של ציפי שחרור.
באותה שנה הלחין וניהל מוזיקלית את המחזמר "צי.פי חברה מכוכב אחר" בכיכובה של ציפי שביט.
ב-2004 הלחין וניהל מוזיקלית את מחזות הזמר "האסופית", ו"מאמא מיה!".
ב-2005 הלחין וניהל מוזיקלית את ההצגה "פינוקיו" לפי מילותיו של אפרים סידון בתיאטרון המדיטק ובה השתתפו משה בקר, יעקב תמרי, הילה מערבי ועוד.
עיבוד מוזיקלי לשיר הפעלה של נטע אלגרנטי - תיאטרון צליל - "נגלגל".
בפברואר 2022 הלחין ושר למילותיה של ג'ודי ברודר את השיר "עיני ספיר" לזכרה של הילדה ספיר אברהם ז"ל שנפטרה בגיל 6,.
בשנת 2000, הלחין מינסטר את המוזיקה למחזמר "משה" שכתב דודו טופז וביים משה קפטן.
המחזמר הועלה על ידי תלמידי בית צבי בתיאטרון היהלום ברמת גן, זכה לביקורות קשות וירד לאחר כ-30 הצגות.
בשנת 2005, הלחין את המוזיקה למופע המצליח "ספונג'ה בעיר הגדולה" בהשתתפות עירית ענבי, חני נחמיאס וציפי שביט.
ב-2011, כתב את המוזיקה למופע ההמשך, "קצרות ולעניין".
ב-2021, מנהל מוזיקלי לערב זיכרון בסלון - ראש העין, עם חבורות הזמר שבניהולו.
2021 מנהל מוזיקלי של "הברנרון" בערב לזכרו של יגאל בשן
2022 "שירים שהיו במגירה" - אלבום
2022 עיבוד וביצוע משירי מרטין מוסקוביץ: "רומנטיקה", "בואי נדבר אהבה"
2022 מילים וביצוע לשיר "איתך"
2021 ערב שירי יגאל בשן, להקת כחול ירוק חוף כרמל
2020, מאי, סינגל חדש "להיות כאן ילד", המוקדש לילד הראשון שמסיים את דרכו במקהלת משאלות, דרור יריחובר, מקבוצת המייסדים של להקת הילדים המצליחה, שהגיע
2020 פסטיגל מקוון, עקב מגפת הקורונה - הולכים לפסטיגל, זה לא כל כך פשוט להיות כאן ילד
2017 "הקול זורם", חברת החשמל
2017 שרים עם חברים משירי ישראל גוריון
2016 מופע שלישיות, צלילי הקשת ראש העין
2016 שיר הנושא של צעצוע של פסטיגל בביצוע צביקה הדר ומיכל ינאי
2012 רוי בוי: לטבע נולד שיר "רוי בוי" (לחן)
2012 גיבורי האור 2 - משימה בחלל, לחן לשיר "רוי בוי"
2012 בג'ונגל של רוי בוי, שיר פתיחה (לחן ועיבוד)
2006 פסטיגל גיבורי הממלכה האבודה
2005 פסטיגל גיבורי על, ניהול מוזיקלי
2004 האסופית - המחזמר, לחנים לשירים וניהול מוזיקלי
2004 מאמא מיה, לחנים לשירים ועיבוד מוזיקלי
2002 צי.פי חברה מכוכב אחר, לחנים לשירים וניהול מוזיקלי
2001 פלאנובלה של פסטיגל, ניהול מוזיקלי
1999 פסטיגל 99, שיר המילניום הלחין יחד עם ירון בכר
1998 מותק הילדות בשבת, שיר פתיחה (לחן)
1997 פסטיגל 97 - כי העולם שייך לילדים!
1996 ספר הג'ונגל, לחנים לשיריהמחזמר
1994 מי שטוב לו ושמח כף ימחא - שירי משחק
1991 שירים קטנים 5, ניהול מוזיקלי
1991 שירים קטנים 4, ניהול מוזיקלי
1991 שירים קטנים 3, ניהול מוזיקלי
1991 שירים קטנים 2, ניהול מוזיקלי
1990 שירים קטנים, ניהול מוזיקלי
נשוי למיכל, שחקנית ויוצרת "בובה של תיאטרון", ולהם שלושה ילדים.
מירון אֶגֶר הוא זמר-יוצר, פזמונאי, מלחין, סולן להקת סוסיתא ומנחה ערבי שירה בציבור.
אגר נולד וגדל במושב חצבה בערבה.
הכשרה מוזיקלית פורמלית רכש בבית הספר "רימון" ברמת השרון.
בשנת 2002 הקים עם חבריו ללימודים את להקת סוסיתא והיה לסולנה.
אגר כתב שירים ללהקה וניגן בחליליות ובמפוחית פה באלבומה הראשון (והיחיד עד כה).
הלחין עם איה כורם את השיר "פגישה" לאלבום הבכורה שלה שיצא בשנת 2006.
נוסף על פעילותו כמוזיקאי אגר מנחה ומוביל ערבי שירה בציבור, בהם מועדון ה"בוביזמר" עם ארבל פישלר – מועדון שירה בציבור לצעירים הנפגש אחת לחודש ומונה מאות חברים.
אגר מנחה, שר ומנגן בכלי נגינה שונים: גיטרה, קלידים, חליל, סקסופון, מפוחית וכלי הקשה.
בשנת 2009 הוציא מירון אגר את אלבום הבכורה שלו "נטוע".
אגר כתב והלחין 11 מתוך 12 שירי האלבום, מתוכם חידש את "שיר שלווה" שהוקלט במקור לאלבום של סוסיתא.
כמו כן, כתב גרסה עברית בשם "קם ונעלם" לשיר Todo Cambia (מילולית: הכול משתנה) שכתב והלחין חוליו נומאוזר ומוכר בביצועה של מרסדס סוסה.
אגר שר וניגן בגיטרה בכל שירי האלבום ובחלקם ניגן גם במפוחית, בפסנתר ובטמבורין.
חטא האם (דואט עם נטע נחמיאס)
מירון אוּריאל (אוקסנברג) (15 ביוני 1935 – 13 במאי 2006) היה סופר, מתרגם, עיתונאי ועורך ישראלי.
עיקר כתיבתו היה עשרות פרסומים של ספרות קלה, תחת שמות עט רבים.
כמו כן פרסם מספר ספרי עיון בשמו.
מירון אוריאל נולד באביב 1935, בן יחיד לשחקן התיאטרון יוסף אוקסנברג ולרעייתו השחקנית עזובה אפשטיין.
שירת בצה"ל כצפן בחיל הקשר ובתפקיד זה השתתף במלחמת סיני.
ספרי גנגסטרים ומערבונים (ובהם הסדרות "בוק ג'ונס", "מרשל שיפינג" ו"אף בי איי") בשם העט "ארצ'י ברמן" (או "ארצ'יבלד ג' ברמן"), וסדרת "תום מיקס" בשם העט "קלייד מורטון".
סדרת "גיבורי ישראל" ובה סיפורים לילדים על גיבורי התנ"ך וההיסטוריה היהודית בשם העט "ליאור עשת".
חוברות "טרזן" בהוצאת "הפיל", שגיבורן נלקח מספרי "טרזן" מאת אדגר רייס בורוז.
סדרות על נערות ישראליות: "סמדר", "רחל" ו"שולמית".
סדרת ספרי "סטאלג" בשמות העט "ויקטור בולדר", "קים רוקמן", "מדלין רושמון", "קולונל מרטין רוזנברג" ועוד.
תרגם ספרים מאנגלית לעברית, רבים מהם בהוצאת מ.
מזרחי, מאת איאן פלמינג, אליסטר מקלין, אגתה כריסטי, ארל סטנלי גרדנר, ג'יימס הדלי צ'ייס, פיטר צ'ייני, סומרסט מוהם, הרולד רובינס ואחרים.
כמו כן תרגם מצרפתית ספרים מאת אונורה דה בלזק, גי דה מופסן ורומן גארי.
בסוף שנות ה-60 הצטרף למערכת השבועון "לאשה", ובמשך שנים רבות היה סגן עורך שם.
אוריאל נפטר ב-2006, סמוך למלאת לו 71. נקבר בבית העלמין ירקון.
הותיר את אשתו, מרים אוריאל (מדריכה לילדים במצפה הכוכבים בגבעתיים), ושני ילדים.
מירון ראובן (נולד ב-8 בספטמבר 1961) הוא דיפלומט ישראלי המכהן משנת 2020 כקונסול ישראל בבוסטון.
ראובן נולד בקייפטאון שבדרום אפריקה, ובשנת 1974 עלה לישראל.
בשנת 1980 התגייס לצה"ל ושירת בחיל האוויר עד לשנת 1983. לאחר שירותו הצבאי למד דיפלומטיה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1988 הצטרף ראובן לשירות במשרד החוץ וכיהן בתפקידים שונים.
תחילה עבד במחלקה לענייני אירופה במשרד ובמחלקת המידע.
בשנים שלאחר מכן יצא לדרום אמריקה ועסק בתפקידם שונים בשגרירויות ישראל במקסיקו ובצ'ילה.
בשנת 1997 שב לישראל והיה מנהל מחלקת יהדות התפוצות ומנהל המחלקה לענייני הפלסטינים.
בין השנים 2000–2002 היה שגריר ישראל בפרגוואי ובין השנים 2002–2003 בבוליביה.
לאחר תקופה שהיה מנהל המחלקה לענייני אמריקה הלטינית והאיים הקריביים במשרד החוץ, מונה ראובן בשנת 2007 לשגריר ישראל בקולומביה.
בספטמבר 2010 מונה לכהן כממלא מקום השגריר באומות המאוחדות.
מינויו היה פשרה בין ראש הממשלה בנימין נתניהו ושר החוץ אביגדור ליברמן שלא הגיעו להסכמה על זהות השגריר באו"ם.