tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לא ניתן להדיח שופטים מתפקידם אלא אם נקבע באופן משפטי שהם אינם כשירים מבחינה נפשית או פיזית לבצע תפקידים רשמיים, והם חסינים מפני עונש מצד הרשויות האחרות.
אולם, ניתן להדיח שופט בית משפט עליון ברוב קולות במשאל עם שנערך עם הבחירות הכלליות הבאות לאחר בחירת השופט, וכל עשור לאחר מכן.
עד כה מעולם לא הודח שופט בבית המשפט העליון של יפן.
החקיקה המוקדמת ביפן, ריצוריו, הושפעה רבות מהחוק הסיני ומפילוסופיות סיניות דוגמת קונפוציאניזם.
בנוסף, החקיקה המוקדמת התבססה על מסורות שבטיות ועל כללים שנהגו בתוך כל שבט בנפרד.
כחלק מהשלכותיה של רסטורציית מייג'י והמודרניזציה ביפן, נחקקה בהשפעה מערבית, במיוחד של הקיסרות הגרמנית ושל צרפת, סדרה של שישה קודקסים של חוקים – "רוֹפּוֹ" – אשר היוו למעשה את החוק הסטטוטורי השלם.
הקודקס הראשון שנחקק היה הקודקס הפלילי בשנת 1880, ואחריו נחקקה חוקת מייג'י בשנת 1889, הקודקס המסחרי, קודקס סדר הדין הפלילי וקודקס סדר הדין האזרחי בשנת 1890 והקודקס האזרחי בשנת 1896. ה"רופו" כללו חוקים מנהליים ברמה הלאומית והמקומית וכן אמנות והסכמים בינלאומיים שעליהם חתמה ממשלת הקיסר.
מאז תקופה זו, ובמיוחד בעקבות הכיבוש האמריקאי לאחר מלחמת העולם השנייה, הוחלפו הקודקסים באחרים, על מנת להבטיח זכויות אדם.
קודקס סדר הדין הפלילי (1948)
קודקס סדר הדין האזרחי (1996)
מערכת השפיטה ביפן מתחלקת לארבע ערכאות: בתי משפט השלום, בתי משפט מחוזיים, בתי משפט גבוהים ובית המשפט העליון.
בערכאה הראשונה נמצאים 438 בתי משפט השלום (簡易裁判所; kani saibansho), שבהם יושבים 806 שופטי שלום.
לרוב, שופטי השלום אינם מתכננים קריירה במערכת המשפטית, ותפקיד זה מהווה קרש קפיצה לתפקידים בדיאט.
בתי משפט אלה, בהם יושב שופט אחד בכל משפט, עוסקים לרוב בתביעות אזרחיות שלא עולות על 1,400,000 ין ובעבירות פליליות שאינן חמורות.
סמכות בתי המשפט לשלום לגזור עונשי מאסר היא מוגבלת.
ערעור בתביעות אזרחיות נשלח לבתי המשפט המחוזיים, ואילו ערעור במקרים פליליים נשלח לבתי המשפט הגבוהים.
הערכאה הבאה היא בתי המשפט המחוזיים (地方裁判所; chihō saibansho), שמספרם חמישים והם פזורים ברחבי במדינה.
בתי המשפט המחוזיים הם הערכאה הראשונה במקרים של עבירות פליליות חמורות או במקרי תביעות אזרחיות העולות על 1,400,000 ין, וכמו כן גם במקרי שימוע בפשיטת רגל.
במשפטים בבתי המשפט המחוזיים יושב ברוב המקרים שופט אחד, אך במקרים מסוימים ייתכן חבר של שלושה שופטים, כתלות בחומרת העבירה.
במקרי ערעור המגיע מבית משפט השלום או מבית משפט למשפחה, ובמקרה של משפט פלילי שבו העונש עולה על שנת מאסר, מצורף לשופט הראשי זוג שופטים מסייעים.
בבתי המשפט המחוזיים יושבים עורכי הדין משני צדדיו של בית המשפט ופונים אל מרכז החדר.
במקרי משפט פלילי, יושב הנאשם בירכתי החדר, ומושב העדים נמצא במרכז החדר, פונה אל השופט.
ישנם שמונה בתי משפט גבוהים (高等裁判所; Kōtō-saiban-sho) ביפן, וכל אחד מהם משמש ערכאה גבוהה יותר עבור מספר מחוזות.
לכל בית משפט גבוה יש נשיא שנבחר על ידי הדיאט, ולרוב הוא מתכנס בהרכב של שלושה שופטים.
בתי המשפט הגבוהים משמשים בתי דין לערעורים למקרים שנידונו בבית משפט מחוזי, למקרי עבירות פליליות שנידונו בבית משפט השלום ולמקרי ערעור שני של מקרים שהגיעו מבית משפט השלום.
בית הדין הגבוה לקניין רוחני מהווה חלק מבית המשפט הגבוה בטוקיו, ומטרתו להאיץ את קצב רישום הפטנטים במדינה, וכן להוזיל את התהליך.
בראש היררכיית הרשות השופטת נמצא בית המשפט העליון (最高裁判所; Saikō saibansho), שבו מכהנים חמישה עשר שופטים.
משכנו נמצא בסמוך לבניין הדיאט.
שופטי בית המשפט העליון נבחרים על ידי ממשלת יפן ובאישור הקיסר, אף על פי שמבחינה חוקתית אין בסמכותו של הקיסר לדחות את בחירת הממשלה.
בקרב השופטים ישנה חלוקת-משנה לשלוש קבוצות, שבכל אחת מהן חברים חמישה שופטים ותפקידן לעיין בערעורים ולהחליט אם להביא את המקרה בפני ההרכב המלא.
ערעור לבית המשפט העליון יתקבל אך ורק אם ישנה טעות בפרשנות החוקה, או אם ישנה טעות בפרשנות פסקי דין קודמים של בית המשפט העליון או של בתי הדין הגבוהים.
בנוסף לאלה, ניתן למצוא גם בתי משפט למשפחה (家庭裁判所 ; Katei-saiban-sho) המהווים חלק מבתי המשפט המחוזיים.
בתי משפט אלה עוסקים בעיקר בעבירות קטינים ובמקרי גירושים, אף על פי שנתונה להם הסמכות לעסוק בכל נושאי המשפחה.
במקרה שבית המשפט לא מצליח לגשר בין הצדדים, עובר המקרה לבית המשפט המחוזי.
אף על פי שביפן לא נהוגה שיטת חבר מושבעים, רפורמה ברשות השופטת שנערכה ב-2009 אפשרה את השתתפותם הפעילה של אזרחים במשפטים, בעיקר במשפט אזרחי, כסייעים לשופטים.
המשפט העברי: תולדותיו, מקורותיו, עקרונותיו הוא חיבור בן שלושה כרכים מאת השופט פרופ' מנחם אלון (המשנה ה-11 לנשיא בית המשפט העליון), הנחשב לאחד מספרי היסוד בנושא המשפט העברי.
המהדורה הראשונה של הספר ראתה אור בהוצאת מאגנס ב-1973, בעת כהונתו של אלון כראש הקתדרה למשפט עברי באוניברסיטה העברית בירושלים.
מהדורה שנייה של הספר התפרסמה ב-1978. מהדורה שלישית ומורחבת ראתה אור ב-1998 ונתווסף לה חלק רביעי העוסק במשפט העברי במדינת ישראל.
ב-1993 הופיע בהוצאת Jewish Publication Society התרגום האנגלי של הספר בארבעה כרכים תחת השם "Jewish law: history, sources, principles" (מתרגמים: ברנרד אורבך ומלווין סייקס) וב-1994 זכה הספר בתרגומו האנגלי בפרס הספר היהודי הלאומי.
הספר משמש לא פעם בחוות דעת משפטיות בארצות הברית.
ב-1989 פורסם הספר בתרגום לרוסית (מתרגם: אברהם יהושע אלינסון).
הספר פורס את תולדותיו ועקרונותיו של המשפט העברי החל מן המקרא, המשנה והתלמוד דרך ספרות השו"ת ועד הצורה בה נקלט המשפט העברי במערכת המשפטית הכללית של מדינת ישראל.
אלון דן במקורות העבריים תוך הקבלה לדיסציפלינה המקובלת של תורת המשפטים הכללית.
מלבד הוראת והצגת המשפט העברי משמש הספר ככלי בנושאי הלכה, תלמוד, היסטוריה של עם ישראל ומחשבת ישראל.
עם צאתו לאור התקבל הספר בהערכה, השופט חיים כהן כתב בביקורת שפרסם:
על חשיבותו ארוכת הטווח של הספר כתב פרופ' שמואל שילה:
המשפט העממי (Folk theorem) הוא משפט בתורת המשחקים, המאפיין את תשלומי שיווי המשקל במשחקים חוזרים.
המשפט העממי עבור משחקים חוזרים סופיים אומר כי לכל וקטור תשלומים אפשרי וסביר פרטית x, קיים שיווי משקל במשחק החוזר אשר התשלום המתאים לו קרוב עד כדי אפסילון ל-x, או במילים פשוטות יותר - כל מה שסביר במשחק הוא גם אפשרי (פרט לשלילת הברור, אין אפשרות לניבוי).
משפט זה מתקיים אך ורק אם לכל שחקן קיים שיווי משקל במשחק הבסיסי שבו הוא מקבל יותר מערך המינמקס שלו.
המשפט העממי עבור משחקים חוזרים אינסופיים אומר כי קבוצת תשלומי שיווי המשקל בכל משחק חוזר אינסופי היא קבוצת וקטורי התשלומים האפשריים והסבירים פרטית במשחק.
במשך מספר שנים משפט זה היה ידוע בקהילה המדעית אף על פי שלא פורסם באף מאמר מדעי.
המשפט העממי למשחקים חוזרים סופיים הוכח על ידי Benoit and Krishna בשנת 1985. המשפט העממי למשחקים חוזרים אינסופיים הוכח בשנת 1994 על ידי אומן ושפלי.
המשחק הבסיסי G מוגדר על ידי קבוצת השחקנים, קבוצת הפעולות האפשריות לכל שחקן, ופונק' התשלומים של כל שחקן, כלומר:
קבוצת וקטורי התשלומים V מוגדרת
הוא ערך המינמקס של שחקן i באסטרטגיות מעורבות.
F = Feasible set, קבוצת התשלומים האפשריים במשחק (קמור התשלומים האפשריים) מוגדרת
קבוצת וקטורי התשלומים האפשריים והסבירים פרטית.
- וקטור התשלומים לשחקנים במשחק ה-T שלבי, כאשר השחקנים משחקים את וקטור האסטרטגיות
קבוצת תשלומי שיווי המשקל במשחק ה-T שלבי.
שכן כל שחקן יכול להבטיח לעצמו לפחות את ערך המינמקס.
יהי G משחק בסיסי בצורה האסטרטגית.
ולכל וקטור תשלומים אפשרי וסביר פרטית
במשחק ה-T שלבי שהתשלום המתאים לו קרוב עד כדי
לשם הבנת רעיון ההוכחה, מומלץ לעקוב בעזרת הדוגמה בהמשך דף זה.
מכיוון ש-x נמצא ב-F, ניתן להציג אותו כצירוף קמור של תאים במטריצה.
המקדמים בצירוף הקמור יכולים להיות אי-רציונליים.
ניתן לקרב כל מקדם על ידי מספר רציונלי.
במילים אחרות, קיים צירוף קמור של התאים במטריצת התשלומים עם מקדמים רציונליים השווה לווקטור y הקרוב עד כדי אפסילון ל-x.
אשר יהיה תלוי ב-3 פרמטרים שלמים R, K, L.
T שלבי המשחק יחולקו ל-R מחזורים באורך K ולזנב באורך L, כלומר
K - אורך המחזור, יהיה הכפולה המשותפת המינימלית של מכני המקדמים של המשקלות הרציונליים בהצגה הנזכרת לעיל.
R - מספר המחזורים שישוחקו.
L - מספר השלבים שישוחקו בזנב (יוסבר בהמשך).
וקטור האסטרטגיות בנוי באופן הבא:
1. במהלך RK השלבים הראשונים השחקנים משחקים בצורה מחזורית אותה סדרה של K וקטורי פעולות.
בכל מחזור, מספר הפעמים ש- משחקת כל אחד מתאי המטריצה שווה למונה המתאים בצירוף הקמור שנותן את y.
כך, בכל מחזור, ממוצע התשלומים קרוב עד כדי אפסילון ל-x.
2. אם שחקן סוטה באחד מ-RK השלבים הראשונים, שאר השחקנים יענישו אותו על ידי אסטרטגיית הענישה הבאה:
אם שחקן מסוים סוטה בשלב t, החל משלב t+1 שאר השחקנים ישחקו וקטור אסטרטגיות המבטיח שתוחלת התשלום של שחקן זה בכל שלב תהיה לכל היותר ערך המינמקס שלו באסטרטגיית מעורבות.
3. ב-L השלבים האחרונים (הזנב) השחקניו ישחקו בצורה מחזורית את שיוויי המשקל שיווי משקל במשחק הבסיסי.
אם L קטן יחסית ל-RK, ממוצע התשלומים לפי
יהיה קרוב ל-x עד כדי אפסילון.
אכן, בזנב לשום שחקן לא כדאי לסטות, כי לאורך הזנב השחקנים משחקים בכל שלב ש"מ במשחק החד-שלבי.
ניסוח המשפט - בכל משחק חוזר אינסופי, קבוצת תשלומי שיווי המשקל היא
רעיון הוכחה - נראה כי כל וקטור תשלומים x ב
אם x ניתן להצגה כממוצע משוקלל של וקטורי תשלומים עם מקדמים רציונליים, נגדיר תוכנית בסיסית (אינסופית) בה כל אחד מהשחקנים משחק באופן מחזורי פעולות אשר יביאו לכך שממוצע התשלומים יהיה בדיוק x.
(בדוגמה - שחקן 1 ישחק באופן מחזורי את וקטור הפעולות {T,T,B,T}, שחקן 2 ישחק באופן מחזורי את וקטור הפעולות {L,L,R,R}), ונוסיף לכל אסטרטגיה את איום הענישה (בו כל השחקנים מענישים לערך המינמקס באסטרטגיות מעורבות, שחקן שסטה).
בדיקה ישירה מראה כי x הוא ש"מ במשחק האינסופי.
אם x אינו ניתן להצגה כממוצע משוקלל עם מקדמים רציונליים, נקרב את x על ידי הצגות עם מקדמים רציונליים.
כלומר, לכל k טבעי, נמצא מקדמים רציונליים
במקרה כזה, בתוכנית הבסיסית ישחקו השחקנים בבלוקים, כאשר בבלוק ה-k יש k שלבים:
בבלוק הראשון ישחקו כדי לממש את הממוצע
מכיוון שככל ש-k גדל ממוצע התשלומים בבלוק ה-k מתקרב ל-x, ממוצע התשלומים במשחק האינסופי מתכנס ל-x.
אם אחד השחקנים סוטה, כאמור מעלה, נעניש אותו בערך המינמקס באסטרטגיות מעורבות (כך נוודא שסטייה אינה כדאית).
בדיקה ישירה מראה כי קיבלנו שיווי משקל במשחק האינסופי.
ערך המינמקס של משחק זה הוא (2,2) - אסטרטגיית המינמקס של שחקן 1 במשחק הבסיסי היא לשחק B, כך שחקן 2 ירוויח לכל היותר 2, אסטרטגיית המינמקס של שחקן 2 במשחק הבסיסי היא לשחק R, כך שחקן 1 ירוויח לכל היותר 2, ולכן ערך המינמקס של המשחק הבסיסי הוא (2,2).
ונראה שניתן לקרב אותו כתשלום ש"מ במשחק עבור T מספיק גדול.
נבנה "מחזור" בן 4 שלבים, בהם נשחק את הפעולות כך שיתאימו לווקטור הנ"ל, כלומר המחזור יראה כך:
נסתכל על זוג האסטרטגיות הבא, בהם השחקנים ישחקו אסטרטגיות לפי המחזור שתוכנן, כלומר:
R R L L R R L L אסטרטגיה של שחקן 2
ממוצע התשלומים הוא בדיוק (3.5,4.75), כדי למנוע סטיות נאיים בהענשה לערך המינמקס (בדוגמה - אם שחקן 1 סוטה בשלב ה-t, שחקן 2 ישחק R מהשלב ה-t+1).
זהו ש"מ מכיוון שבמחזור (4 שלבים) אם שחקן יסטה, הוא ירוויח לכל היותר 3, אך רווח זה קטן מההפסד שיגרם לו בגין הענישה (מינוס 5, במקום 7 ירוויח 2).
נשאר להראות כי ממוצע התשלומים (ללא סטיות) קרוב ל-(3.5,4.75), הממוצע הוא:
המשפט האחרון של פרמה הוא ספר מדע פופולרי מאת סיימון סינג, העוסק בהיסטוריה של המתמטיקה דרך תולדותיו של המשפט האחרון של פרמה.
הספר יצא לאור באנגלית בשנת 1997. המהדורה העברית יצאה בשנת 2000 בהוצאת ידיעות אחרונות - ספרי חמד, בקטגוריית "פילוסופיה ומדע".
מהו המשפט האחרון של פרמה
על פי משפט פיתגורס במשולש ישר-זווית שבו הניצבים הם a ו-b והיתר הוא c מתקיים: .
קל למצוא אינסוף שלשות פיתגוריות – שלשות של מספרים טבעיים b ,a ו-c שמקיימים את השוויון הזה.
באופן טבעי עולה השאלה האם יש שלשות של מספרים טבעיים שמקיימים את השוויון או את השוויון או באופן כללי את השוויון כאשר n טבעי וגדול מ-2.
על פי המשפט האחרון של פרמה לא קיימות שלשות כאלה.
ביוני 1993 עורר המתמטיקאי אנדרו ויילס התרגשות רבה, שחרגה מתחומי עולמם של המתמטיקאים, כאשר הודיע שמצא הוכחה למשפט האחרון של פרמה, בעיה שנוסחה 358 שנים קודם לכן על ידי פייר דה פרמה, ומאז העסיקה מתמטיקאים וחובבי מתמטיקה ברחבי תבל.
הדרמה שבמציאת ההוכחה התעצמה כאשר במהלך ביקורת עמיתים התגלה פגם בהוכחה זו, אך הפגם תוקן על ידי ויילס ותלמידו, ריצ'רד טיילור, וההוכחה פורסמה בגיליון חודש מאי 1995 של כתב העת Annals of Mathematics.
בשנת 1996 ביים סיימון סינג את "המשפט האחרון של פרמה", סרט דוקומנטרי שזכה בפרס, על המשפט וההוכחה שניתנה לו.
הסרט זכור לצופיו בעיקר בשל קטע הפתיחה שלו בו נראה המתמטיקאי אנדרו ויילס, פורץ בבכי כשהוא נזכר ברגע בו חשב שפתר את הבעיה לאחר שנים של עבודה בסתר, ופרסם את עבודתו לעולם, אך התגלה שעדיין היה בה חסר.
בארצות הברית נקרא הסרט "ההוכחה", והיה מועמד לפרס אמי.
לאור הצלחת הסרט החליט סינג לכתוב ספר על הנושא.
הספר עוסק בהיסטוריה של המתמטיקה, בדגש על חלקה הרלוונטי למשפט האחרון של פרמה, החל ממשפט פיתגורס, שהמשפט האחרון של פרמה נוסח על ידי פרמה במהלך ניסיון להכללה שלו, דרך הניסיונות הרבים למצוא הוכחה למשפט וכלה בהוכחתו של ויילס.
הספר פונה לציבור הרחב, ולכן כתוב בסגנון רהוט, תוך הימנעות מכוונת בעיסוק במתמטיקה עצמה.
הוכחות למשפטים פשוטים אחדים המוזכרים בספר ניתנות בנספח בסוף הספר.
היה זה הספר הראשון על מתמטיקה שהגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר בבריטניה ובישראל.
בתורת החוגים, המשפט הקטן של ודרברן הוא משפט הקובע שכל תחום (חוג עם יחידה שאין בו מחלקי אפס) סופי, ובפרט כל חוג עם חילוק סופי, הוא שדה.
הוכחה ראשונה למשפט ניתנה על ידי ג'וזף ודרברן ב-1905, אולם היה פער בהוכחתו.
דיקסון פרסם הוכחה מלאה של המשפט זמן קצר לאחר מכן, וודרברן הוסיף שתי הוכחות מלאות נוספות באותה שנה.
מאז מצאו מתמטיקאים רבים, הוכחות נוספות למשפט, ביניהם אמיל ארטין וניקולא בורבאקי.
ההוכחה להלן פורסמה על ידי ארנסט ויט ב-1931.
הוכחת המשפט מתחלקת לשלושה חלקים.
בחלק הראשון נציג תוצאות אלמנטריות על פולינומים ציקלוטומיים שישמשו אותנו בהמשך.
בחלק השני נפתח את משוואת המחלקות שתקודד את הטענה האלגברית כשוויון בין מספרים שלמים.
השלב שלישי מוקדש לחקר השוויון המספרי, מה שמוכיח את המשפט.
הפולינום הציקלוטומי ה-n-י מוגדר כפולינום , כאשר עובר על כל שורשי היחידה הפרימיטיביים מסדר n.
מכיוון שכל שורש יחידה מסדר n הוא פרימיטיבי ל-d כלשהו המחלק את n מתקיים:
מנוסחה זו נובע באינדוקציה (באמצעות הלמה של גאוס) ש-.
יהי חוג סופי עם יחידה שאין בו מחלקי אפס.
נוכיח תחילה ש- חוג עם חילוק, כלומר כל איבר שונה מאפס הוא הפיך.
נגדיר פונקציה באופן הבא: .
אם אז , ומכיוון שאין מחלקי אפס נקבל ש-.
קיבלנו ש- היא פונקציה חד-חד ערכית מקבוצה סופית לעצמה, ולכן היא על .
מכאן שקיים כך ש-, כלומר הפיך כנדרש.
לכל נגדיר את המְרַכֵּז של בתור קבוצת האיברים שמתחלפים איתו: .
בדיקה פשוטה מעלה ש- הוא תת-חוג (עם יחידה) של .
נגדיר את המרכז של בתור:
המרכז אינו ריק כי הוא מכיל את 0 ואת 1. האיברים במרכז מתחלפים עם כל איבר ולכן חוג עם חילוק סופי חילופי, כלומר שדה סופי.
בדיקה פשוטה מעלה ש- ו- הם מרחבים וקטוריים מעל .
לכן קיים טבעי וקיימים טבעיים כך שמתקיים:
נעבור להתמקד בחבורה הכפלית ובתתי החבורות שלה ו-.
כאשר היא קבוצת נציגים של מחלקות הצמידות של ללא איברי (ייתכן ש- ריקה, וכך למעשה נוכיח.
במקרה כזה נפרש את הסכום כסכום ריק).
נתרגם את המשוואה למונחי :
מטרתנו להוכיח שממשוואת המחלקות נובע ש-, מכיוון שאז ולכן הוא שדה.
ראשית נוכיח כי לכל , .
נשים לב כי מתחלק ב- (משפט לגראנז') ולכן .
אגף שמאל מתחלק ב- ולכן גם אגף ימין.
אבל ולכן בהכרח , כלומר .
כעת נוכל להפעיל את התוצאות שקיבלנו על פולינומים ציקלוטומיים על מחוברי משוואת המחלקות:
בפרט, מכיוון ש- (בשדה יש שני איברים לפחות), מתקיים
הנקודה הכי קרובה ל- על מעגל היחידה במישור המרוכב היא 1, ולכן .
משפט ארטין-צורן (על שם אמיל ארטין ומקס צורן) קובע שכל חוג אלטרנטיבי סופי עם חילוק הוא שדה.
המשפט העות'מאני הונהג באימפריה העות'מאנית, שהתקיימה משלהי המאה ה-13 ועד תחילת המאה ה-20. האימפריה הנהיגה שתי מערכות חוקים מרכזיות: חוק (דין) דתי אסלאמי – שריעה, וחוק חילוני – קאנון.
התשתית לפסיקה הייתה תמיד השריעה, ההלכה האסלאמית, אך במקביל אליה התקיים הקאנון, ששימש מעין תוספת לחוק הדתי בנקודות שבהן הוא לוקה בחסר או אינו מפורש דיו.
הואיל והאוכלוסייה שחייתה תחת האימפריה העות'מאנית הייתה מגוונת ביותר מבחינה דתית ותרבותית, ייסד המשטר מערכת משפט מורכבת המשקפת את הגיוון החברתי ומאפשרת שילוב של קבוצות שונות בתוכה.
כאשר האימפריה העות'מאנית נוסדה, החוק האסלאמי, השריעה, כבר היה מפותח במלואו.
במאה ה-14 הורכבה האוכלוסייה המוסלמית במרחבים העות'מאנים מטורקים שהיו ברובם אנאלפביתים ובורים בכל הנוגע לחוק האסלאמי המפותח.
היכרותם הבסיסית עם השריעה נבעה מהמפגש של אבותיהם עם המוסלמים דוברי הפרסית בסולטנות רום הסלג'וקית ובאיראן.
עם זאת, הסולטאנים במאה ה-14 אימצו במהירות את תרבות העולם האסלאמי הישן, ובכלל זה גם את החוק האסלאמי, במיוחד החוק של האסכולה החנפית שהיה נהוג בסולטנות רום.
הקמת מערכת משפט באימפריה החדשה דרשה ייסוד של מדרסות שיכשירו בעלי תפקידים הכרחיים להתנהלותה: מורים, מופתים וקאדים.
הסולטאן אורהן הראשון (שלט בין 1324–1362) הקים את המדרסה העות'מאנית הראשונה בעיר איזניק.
בחצי המאה הראשונה של האימפריה לא הייתה מסורת של למידת תכנים אסלאמיים בשטחיה, ולכן הוזמנו מורים ממוסדות הלימוד האסלאמיים המרכזיים באותה תקופה במצרים, בסוריה ובאיראן, שיאיישו את המדרסות החדשות.
בנוסף, מלומדים מקומיים נשלחו למוסדות אלו על מנת להעביר ידע הלכתי אל מחוזות האימפריה.
עד שנת 1500 האימפריה עצמה הפכה למרכז לימוד אסלאמי שמשך אליו גם מלומדים מבחוץ, בזכות תמיכתם הכלכלית הרחבה של הסולטאנים במדרסות החדשות.
בנוסף, כיבוש מצרים וסוריה ב-17–1516 הביא לסיפוח מוסדות הלימוד הישנים לשטחי הסולטאן.
החל מאמצע המאה ה-15 היו אלה המדרסות בתחומי האימפריה שהכשירו דורות של מורים, מופתים וקאדים.
הקאדים היו הדמויות החשובות ביותר באדמיניסטרציה היומיומית של האימפריה.
כל יישוב, קטן ככל שיהיה, היה תחת סמכותו של קאדי, ברוב המקרים מהאסכולה החנפית.
לאחר מסעות הכיבוש ב-17–1516, קאדים מהאסכולות השאפעית, המאלכית והחנבלית המשיכו לפעול ולפסוק על-פי האסכולה שלהם בשטחים שנכבשו, אך הם הוכפפו לקאדים חנפים, והיה עליהם לשלוח את פסיקותיהם לאישור על-ידם.
השריעה הסדירה את רוב העניינים הנוגעים ליום-יום של המוסלמים באימפריה העות'מאנית, ואף היבטים רבים בחייהם של הלא-מוסלמים.
למרות זאת, היא לא תמיד הקיפה את כל תחומי החיים והתאימה לדרישות שהביאה עמה מציאות החיים באימפריה.
משום כך, היה צורך במסגרת חוקית נוספת שתשלים את החוסרים, אותה מילא הקאנון.
הקאנון כיסה תחומים חסרים בשריעה או כאלה הקשים ליישום באמצעותה, לדוגמה: משפט פלילי, דיני מקרקעין ומיסוי, ובמקביל היה עליו להתיישב עם השריעה.
הסולטאנים העות'מאנים לא המציאו את החוק החילוני; מקורותיו היו שאובים ממנהגים מקומיים, שהביאו ללגיטימציה הראשונית שלו.
בסוף המאה ה-15 ובמאה ה-16, הסולטאנים ערכו שינויים והתאמות לפי שיקול דעתם וכתבו קודקסים משלהם.
הקודקסים נקראו קאנון-נאמה (מילולית: ספר חוקים), כאשר המפורסמים שבהם קשורים בשמותיהם של הסולטאנים.
בבסיס הקאנון העות'מאני עמדה ההבחנה בין נותני השירות שקיבלו משכורת מהסולטאן לבין משלמי המיסים.
על-פי סיווג זה, מעמדם של אלו שלא משלמים מיסים הוא המעמד הצבאי (בטורקית:عسكرى, עסכרי), ומעמד משלמי המיסים הוא של עובדי האדמה (בטורקית: رعايا, רעאיא).
זאת, בניגוד לשריעה בה הסיווג הוא לפי מגדר, רמת חירות ודת, אשר קובעים את הסטטוס המשפטי, החובות והזכויות של הפרט.
בראש המערכת המשפטית עמדו השופטים של רומליה ושל אנטוליה, שני המחוזות החשובים של האימפריה, אשר שימשו כשופטים ראשיים.
לכל מחוז ונפה ברחבי האימפריה מונו קאדים שנשלחו מאיסטנבול כנציגי השלטון המרכזי, והללו היו פוסקים על-פי השריעה והקאנון.
בנוסף, הקאדים שימשו כנוטריונים וניהלו רשומות, למשל עבור נישואים ומכירת נדל"ן, וגם סייעו בתכנון הערים ופיקחו על מוסדות רווחה.
בנוסף לסמכותם המשפטית, אחריותם הייתה לוודא כי נתיניהם אינם נפגעים מפקידי הצבא והאדמיניסטרציה המקומיים.
בנוסף, היה צורך בפוסקי הלכה, מופתים, שתפקידם היה להשיב לכל שאלה שמופנית אליהם הנוגעת לחיי הקהילות המוסלמיות באימפריה ולהוציא בעקבותיה פתווה.
סמכותם המשפטית של המופתים הייתה גבוהה משל הקאדים.
הדבר בא לידי ביטוי בכך שהם העניקו הנחיה מקצועית לקאדים, ויכלו לפסול פסיקות של קאדים אם מצאו אותן לוקות בחסר.
על אף עליונותם הדתית המובהקת, המופתים לקחו בחשבון גם את הקאנון החילוני בפסיקותיהם.
בראש הממסד הדתי עמד המופתי הגדול של האימפריה שישב באיסטנבול.
תפקידו של המופתי הגדול לא היה שונה בהרבה מזה של המופתים תחתיו, אך הוא נהנה מקרבה לסולטאן, מה שהביא לכך שהסולטאן נהג להתייעץ עמו בנוגע לחוקיותן של פעולות פוליטיות קריטיות.
תחת המשטר המוסלמי של האימפריה העות'מאנית חייתה אוכלוסייה לא-מוסלמית גדולה הכוללת נוצרים ויהודים.
הקהילות הנוצריות והיהודיות נהנו מאוטונומיה חוקית מוגבלת בעניינים פנים-עדתיים, תחת חסותם של מנהיגי הדת שלהם.
אף על פי כן, הסולטאנים שלטו על מערכת המינויים בתוך הקהילות הללו: רבנים ואנשי כנסייה בכירים החזיקו במשרותיהם מכוח צו מלכותי, בעוד המחזיק במשרה זכה לפטור ממסים ולאוטונומיה חוקית רחבה בתוך קהילתו.
בכך עלה בידם של הסולטאנים לשמור על מרותם גם בקרב הקהילות הלא-מוסלמיות.
אם כן, חוק כנסייתי ויהודי התקיימו במקביל לזה האסלאמי בתוך האימפריה.
עם זאת, לחוק האסלאמי תמיד הייתה הבכורה, ולכן במקרים בהם היו מעורבים מוסלמים וגם לא-מוסלמים החובה הייתה לפנות לבית משפט אסלאמי.
כמו כן, בתי המשפט האסלאמיים היו פתוחים גם ללא-מוסלמים, ולעיתים קרובות אלה היו בוחרים ליישב את ענייניהם שם.
לדוגמה, נשים יהודיות ניצלו את תנאי החוק האסלאמי כדי לתבוע ירושה דרך בתי המשפט האסלאמיים במקום אלה היהודיים.
לאחר כיבוש קונסטנטינופול ב-1453, הסולטאן מהמט השני (שלט בין 1451–1481) ביסס את שלטונו באימפריה המורחבת באמצעות הוצאת קודקס חוקים חדש.
הוא איגד את אוספי החוק החילוני של הסולטאנים הקודמים לו, הכניס תוספות וערך תיקונים, והוציא את הקאנון-נאמה הראשון, על מנת שינחה את יורשיו לשלוט באופן אחיד הראוי לאימפריה.
לפיכך, מהמט הוא הסולטאן הראשון שהכריז על חוקים סולטאניים שהם בלתי תלויים לחלוטין בחוקי השריעה.
הקודקס החדש עסק בעיקר בדיני מיסים ובמבנה השלטון המרכזי, ושירטט קווי מתאר רחבים בכל הנוגע למינויים וקידומים בפקידות העות'מאנית, המציעים מגוון אפשרויות של פרקטיקה.
אם כן, הקאנון-נאמה של מהמט השני אפשר הכנסת שינויים, בגבולות מסוימים, אך רק על ידי צו מיוחד מטעם נציג השושלת.
ואכן, הסולטאנים היורשים של מהמט הוסיפו חוקים והתאימו אותם לפי טעמם, אך מעולם לא ביטלו אותם על ידי הוצאת קודקס חדש לחלוטין.
בהתאם לרוח זו, כל הסולטאנים הבאים אימצו את מנהגי העבר תוך התחשבות בנסיבות החדשות של התקופה.
שני המעמדות העיקריים של האימפריה, משלמי המיסים והפטורים ממסים, הגיעו לכדי הגדרה סופית בסוף המאה ה-15. הם גובשו לראשונה לכדי חוקים כתובים בספר החוקים של מחוז בורסה בשנת 1487 מטעמו של הסולטאן ביאזיט השני (שלט בין 1481–1512).
לאחר מכן, בשנת 1499 הורה ביאזיט לאחד מפקידיו לקבץ את החוקים בכרך אחד, ובכך יצר קאנון-נאמה אחיד המגדיר את חובותיהם וזכויותיהם של בני שני המעמדות לכלל האימפריה.
כרך זה לא הביע עקרונות או הסביר מונחים, אלא כלל בעיקר פרטים, דוגמאות ויוצאים מן הכלל.
הסולטאן סולימאן הראשון (שלט בין 1520–1566) היה מכונה "המחוקק" (בטורקית: قانونى) עוד בזמן שלטונו, ונחשב למחוקק הדגול ביותר בתולדות האימפריה, משום שהקאנון-נאמה בימיו נחשב לקודקס המושלם, המונע כל סיכוי לחוסר-צדק ועושק.
לאחר מותו, בירוקרטים באימפריה ראו בתקופת שלטונו את תור הזהב של החוק והצדק, וניסו לשמר את חוקיו ככל הניתן.
במחצית השנייה של המאה ה-16 החוק יושם גם בשטחי האימפריה הכבושים (הונגריה, קפריסין, גאורגיה), בעוד שבתקופות מוקדמות יותר האדמיניסטרציה העות'מאנית הייתה סובלנית כלפי החוק המקומי שהונהג לפני הכיבוש.
כמו כן, אחידות החוק תחת סולימאן הייתה חלק ממאמצי סטנדרטיזציה בתחומים נוספים באימפריה – משקלים ומידות, מטבע, מוסדות וארכיטקטורה.
אופן שלטונו של סולימאן מדגים את הפערים והסתירות הטבועים במערכת החוק הסולטאני.
מצד אחד, סולימאן ניסה להציג את עצמו כשליט מחוקק הכפוף לחלוטין לחוק, אך מצד שני, נהג כשליט שנמצא מעל החוק.
לדוגמה, הוא מינה את משרתו האהוב, אבראהים, למשרת הווזיר הגדול (כיהן בין 1523–1536), תוך התעלמות מוחלטת מהחוקים שהוא עצמו קבע הנוגעים למינויים וקידומים.
תור הזהב של סולימאן נעוץ באיזון המושלם שהחזיק בין מערכת חוק רחבה וכוללת לבין כוח אבסולוטי שלו כסולטאן.
בתקופה שלאחר סולימאן הראשון חלה התנוונות בכמה מישורים באימפריה.
מראשית המאה ה-17 השושלת הסולטאנית החלה להיחלש, מה שהשפיע ישירות גם על מוסדות החוק בהם חלו חריגות וסטיות עם הזמן.
טורהאן סולטאן, אמו של הסולטאן מהמט הרביעי (שלט בין 1648–1687), החליטה בשנת 1656 למנות לווזיר הגדול את מהמט פאשא קפרולו, איש בעל ניסיון אדמיניסטרטיבי רב, בתקווה שיציל את מעמדו המתרופף של השלטון המרכזי.
לאחר עלייתו לשלטון, החליט קופרלו להנהיג רפורמות בסגנון חזרה אל תור הזהב של סולימאן הראשון.
ראשית, הושב על כנו הקאנון-נאמה של סולימאן וחודשו המוסדות המעוגנים בו, ולאחר מכן תוקנו החריגות והסטיות שחלו בתפקודם של המוסדות.
בני משפחת קופרלו כיהנו במשרת הווזיר הגדול במשך כמעט 50 שנים (בין 1656–1703) והיו מחויבים לקו הרפורמות שנקט מהמט, ששאף לחזק את מוסדות החוק.
למרות זאת, הרפורמות של משפחת קופרלו התגלו כמוגבלות ביעילותן, מה שהביא לגל נוסף של רפורמות במהלך המאה ה-19, שהחל הסולטאן מהמוט השני (שלט בין 1808–1839) – התנט'ימאת.
לפי תפיסתו של מהמוט, המוסדות הישנים של האימפריה פגעו בהסתגלותה לעולם המודרני.
במסגרת הרפורמות, מערכת המשפט עברה שינויים דרסטיים.
השריעה נותרה מסגרת החוק הבלעדית והיחידה, כאשר על הסולטאן הוטלו מגבלות חקיקה; תקנותיו היו במעמד משני לשריעה ולא יכלו לסתור אותה בשום מובן.
תקופת התנט'ימאת המשיכה וקיבלה תפנית חריפה בהשפעת העליונות האירופית הגוברת.
מאמצע המאה ה-19 החלו להישמע קולות שדרשו הכנסת מרכיבים ליברליים ודמוקרטיים לאימפריה.
בעקבותיהם קמו בתי משפט חדשים בעלי רוח מערבית שהגבילו את פעילותם של הקאדים.
בתי המשפט החדשים סמלו תפיסת צדק חדשה באימפריה, שהתבטאה בניסיון למודרניזציה, אך מחירם היה שבירת הקשר המיוחד בן מאות השנים בין הסולטאן לנתיניו.
התנט'ימאת הגיעו לשיאם עם כינון החוקה בשנת 1876 שהעניקה חירויות פרט ושוויון לכל אזרחי האימפריה.
בגאומטריה, המשפט היפני למצולעים ציקליים קובע כי לא משנה כיצד מחלקים מצולע ציקלי למשולשים על ידי אלכסונים לא נחתכים, סכום הרדיוסים של המעגלים החסומים במשולשים הוא קבוע.
בכיוון ההפוך, אם סכום הרדיוסים של המעגלים החסומים אינו תלוי באופן הטריאנגולציה, אז המצולע הוא ציקלי.
המשפט היפני למצולעים ציקליים נובע מהמשפט היפני למרובעים ציקליים (שמשמש מקרה בסיס עבורו), שבתורו נובע ממשפט קרנו.
משפט זה נקרא כך משום שהוא התגלה חרוט על לוח עץ (Sangaku) במקדש במחוז יאמאגטה שביפן, בשנת 1880.
המשפט ניתן להוכחה באמצעות הוכחת מקרה פרטי שלו: לא משנה איך מחלקים מרובע ציקלי למשולשים (ישנן שתי דרכים לעשות זאת - כל אחת מתאימה לאחד משני האלכסונים של המרובע), סכום הרדיוסים של המעגלים החסומים במשולשים הוא זהה.
הוכחה סטנדרטית של המקרה המרובע עושה שימוש במשפט קרנו: אם נסמן את רדיוסי שני המעגלים החסומים המתקבלים באופן הטריאנגולציה הראשון ב- ואת רדיוסי שני המעגלים החסומים באופן הטריאנגולציה השני ב-, אז מתקיים לפי משפט קרנו:
כאשר בקשרים אלו הסימן הוא מרחק מרכז המעגל החוסם את המרובע O מהצלע ה-i ואילו הם מרחקי מרכז המעגל החוסם מכל אחד מאלכסוני המרובע.
מכיוון ש-O נמצא בתוך אחד מהמשולשים ומחוץ למשולש השני (או על אחד האלכסונים, ובמקרה זה המרחק מהאלכסון מתאפס), אז מיישום משפט קרנו נובע שהמרחק בין O לאלכסון מופיע פעם אחת עם סימן חיובי ופעם עם אחת סימן שלילי, כך שמקבלים את הביטויים לעיל, המראים כי ערך הסכומים ו- הוא זהה.
לאחר שמוכיחים את המקרה המרובע, המקרה הכללי של מצולע ציקלי נובע כמסקנה כמעט מיידית.
הסיבה לכך היא שניתן לעבור מטריאנגולציה של מצולע ציקלי לאחרת באמצעות סדרה סופית של החלפות אלכסונים ב"מרובעים חלקיים" חלקיים למצולע הנתון ("מרובע חלקי" נוצר על ידי בחירה שרירותית של ארבעה מקודקודי המצולע).
מכיוון שמהמקרה המרובע נובע שכל צעד כזה משמר את סכום הרדיוסים של המעגלים החסומים, מקבלים שסכום רדיוסי המעגלים החסומים קבוע ואינו תלוי בבחירת הטריאנגולציה הספציפית של המצולע הציקלי.
המשרד הראשי לביטחון הרייך היה ארגון שהוקם בגרמניה הנאצית על ידי היינריך הימלר במסגרת האס אס באמצעות מיזוג של ה-SD (שירות הביטחון) ומשטרת הביטחון, שכללה את הגסטפו (המשטרה החשאית) והקריפ"ו (משטרת הפלילים, Kriminalpolizei).
מטרתו המוצהרת של הארגון הייתה להילחם בכל "אויבי הרייך", בגבולות גרמניה ומחוצה להם.
המושג "אויבי הרייך" כלל קומוניסטים, בונים חופשיים, יהודים, צוענים ועוד.
בכך הוא תיאם בין גופים שונים בעלי סמכויות רחבות וניתב את מאמציהם לטובת מימוש האידאולוגיה הנאצית.
המשרד הראשי לביטחון הרייך הוקם ב-22 בספטמבר 1939 במסגרת ארגון האס אס בתריסר גופים עקב ההתרחבות המתמדת שלו.
הוא ריכז את כל הפעילות המשטרתית והמודיעינית בגרמניה ומחוצה לה.
כל גוף כונה "משרד" (Amt) ובראשו עמד קצין בכיר ביותר באס אס.
בראשו מונה ריינהרד היידריך, שעמד בראש הארגון עד לחיסולו במאי 1942. הוא הוחלף זמנית על ידי שטרקנבאך עד שנכנס לתפקיד ארנסט קלטנברונר, שעמד בראש הארגון עד לסופה של מלחמת העולם השנייה, והוצא להורג במשפטי נירנברג.
הוא הגדיל רבות את משרד הגסטפו.
ב-1944, בעקבות ניסיון ההתנקשות הכושל בהיטלר, פורק ה"אבווהר" (המודיעין הצבאי של הוורמאכט) מכיוון שנחשד (בצדק) כשותף לניסיון.
כדי למלא את חסרונו הורחב משרד מודיעין החוץ באופן ניכר.
המשרד הראשי חולק לשבעה משרדים:
כוח אדם, בפיקוד ברונו שטרקנבאך (שעתיד להיות ראש המשרד)
ארגון וחוק, בפיקוד ד"ר ורנר בסט (שהיה ראש אגף זהה בגסטפו) ואחריו ד"ר נקמן.
פנים (SD גרמניה) בפיקוד אוטו אולנדורף (מפקד איינזצגרופה בנוסף).
הגסטפו, בפיקוד היינריך מילר, כללה גם את משטרת הגבולות.
בראש מדור 4 של משרד זה, לענייני יהודים, עמד אדולף אייכמן.
פלילים, בפיקוד ארתור נבה (גם הוא מפקד איינזצגרופה).
מודיעין חוץ (SD חוץ), בפיקוד היינץ יוסט ואחריו ולטר שלנברג (בעבר ראש המחלקה לריגול נגדי בגסטפו).
אידאולוגיה, בפיקודו של פרופ' פרנץ סיקס (גם הוא מפקד איינזצגרופה).
טיפלה במשימות "אידאולוגיות", שכללו תעמולה אנטישמית.
בנוסף, שתי יחידות אבטחת האישים המרכזיות של גרמניה הנאצית היו כפופות למשרד:
שירות ביטחון הרייך שהיה אחראי על אבטחת אישים במשטרה הנאצי ובראשם היטלר, יחד עם פיקוד ליווי הפיהרר.
פיקוד ליווי הפיהרר שהיה מעגל האבטחה הקרוב ביותר להיטלר.
כמו כן, ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך היה מפקדם הישיר של האיינזצגרופן.
המחלקה השביעית של המשרד הייתה אחראית בין היתר גם על איסוף ספריות וארכיונים ברחבי באירופה.
מטרתם הייתה לחקור את אויביהם האידאולוגיים של המשטר הנאצי.
לשם כך נדרש חומר טקסטואלי המעיד על "פשעיהם" של האויב ומסמכים המזהים אותם.
אחת הספריות הראשונות שהוחרמו הייתה זו של תנועת הבונים החופשיים בברלין.
אנשי המשרד הראשי השתמשו בבניין התנועה כדי לאחסן גם את יתר הספרים שהחרימו, ביניהם גם ספרים מספריות יהודיות רבות.
המשרד הארצישראלי היה הזרוע המבצעת של ההסתדרות הציונית בארץ ישראל שתפקידו העיקרי היה קידום, מימון וניהול פעילות ההתיישבות בארץ.
פעילותיו כללו תכנון ההתיישבות, קניית אדמות, הקצאת כספים, הקמת יישובים חקלאיים ועירוניים חדשים, ניהול חוות חקלאיות, הקצאת מתיישבים ליישובים השונים, עזרה ליישובים קיימים בהדרכה ועזרה לפועלים.
הבניין ההיסטורי של המשרד הארצישראלי שכן ביפו, ברחוב רזיאל 17, ונהרס בשנת 2001 על ידי בעליו, הכנסייה המרונית, על אף שהיה מבנה לשימור.
בראשית פעילות התנועה הציונית, היא עסקה אך מעט בפעילות מעשית בארץ ישראל, שכן רבים בתנועה העדיפו את הציונות המדינית.
הפעילות המעשית בשנים אלו כללה רכישת קרקעות בידי קק"ל והקמת סניפים של בנק אנגלו-פלשתינה (חברת בת של אוצר התיישבות היהודים).
לאחר הקונגרס הציוני השביעי בשנת 1905, בעקבות מותו של בנימין זאב הרצל, גברה הציונות הסינתטית על הציונות המדינית.
בקונגרס הציוני השמיני, באוגוסט 1907, הוחלט על הגברת הפעילות המעשית בארץ ישראל וארתור רופין נשלח לארץ ישראל כדי לבדוק דרכי פעולה אפשריות של התנועה הציונית.
המשרד הארצישראלי הוקם על ידי רופין ב-1 באפריל 1908 ביפו.
רופין הביא לשגשוג המשרד בעקבות גמישותו וגישתו.
הוא למד באופן יסודי את בעיית ההתיישבות והכלכלה בארץ ישראל וניסה לפלס דרכים חדשות גם אם לא היו מקובלות על רבים.
כמזכיר המשרד, או כסגן מנהל, מונה יעקב טהון, שעבד לפני כן עם רופין במשרד לסטטיסטיקה יהודית בברלין.
בינואר 1916, לדרישת הטורקים שדרשו שבראש המשרד הארצישראלי יעמוד נתין טורקי, הועמד יעקב טהון בראש המשרד.
בנוסף למשרד הארצישראלי, הוקמה גם חברת "הכשרת היישוב" שעסקה ברכישת אדמות בארץ ישראל.
המשרד הארצישראלי הסתייע בידי שלושה מוסדות: קק"ל, חברת הכשרת היישוב וקרן תרומות עצי זית.
לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי הבריטים הגיעה לארץ ישראל ועד הצירים והוא פעל לצידו של המשרד הארצישראלי.
במהלך שנת 1919 הועלו תוכניות להקמת גוף מאוחד שיחליף את שני הגופים ויפעל באופן מאוחד מטעם ההסתדרות הציונית.
פעולות המשרד הארצישראלי החלו בתחילת 1908, שעה שעמדו לפניו כמה בעיות דחופות שהיה צריך לגשת לפתרונם המיידי.
מאמצים רבים הקדיש המשרד לקניית אדמות ברחבי ארץ ישראל.
רופין סייר בדרום הארץ ובעבר הירדן וניהל משא ומתן להרחבת ההתיישבות היהודית.
הוא עודד גם התיישבות עירונית וכל תוכנית שיכלה לסייע לפיתוח התעשייה, כמו אספקת המים, דרכים, תחנות חשמל, נמלים וכריית אוצרות טבע.
במשך השנים הפך המשרד למרכז שייצג את היישוב החדש והיה כתובת ליהודים מהעולם.
המשרד הארצישראלי תמך בחלוצי העלייה השנייה והגיש להם סיוע רב בכיבוש העבודה ובמרוצת הזמן גם לשם התיישבות קבע.
נוצר שיתוף פעולה בין המשרד לבין המתיישבים, שהיווה שינוי ליחס האפוטרופסי כפי שהיה בימי חסותו של הברון רוטשילד.
חיזוק המושבות שסבלו מעזיבה מתמדת ומשחיקה.
מציאת פתרון חלופי לקרקעות שהיו בסכנת מעבר לשלטון הטורקי.
פיתוח שיטות התיישבות חדשות ומתאימות לעולים על האדמות שנרכשו בארץ ישראל.
הקמת "חוות לאומיות" (התיישבות חקלאית שיתופית) ששימשו להכשרת הפועלים לעבודה חקלאית.
המשרד הארצישראלי חיפש פתרון למצב הקשה של הפועלים היהודים שהתרכזו במושבות.
הם סבלו מחוסר עבודה בגלל התנכרות של האיכרים לעבודה עברית.
רופין הציע להקים חוות הכשרה לשם הכנת המתיישבים על אדמת הקרן הקיימת והכשרת היישוב, וכך נתפנה המשרד להכנת התוכניות להקמת חוות הכשרה בחיטין, דלייקה, אום ג'וני, בית עריף (בן שמן) וחולדה.
המשרד הארצישראלי סייע לבן שמן בדרכים שונות, למשל בהשתתפות במשכורת של מורה.
אחת הפעולות של המשרד הייתה ניסיון נוסף שהגה רופין, לקשור יהודים בעלי-הון לתקוע יתד בארץ ולהקים כאן נחלה באמצעות רעיון האחוזות.
ביסוד הרעיון היה הרצון לתת שהות של מספר שנים לאנשים היושבים בחו"ל כדי שיבואו ארצה רק כאשר הכנסתם תהיה מובטחת, כשבינתיים מתיישבים זמניים יעבדו את נחלתם.
כך עסק המשרד הארצישראלי בייעוץ לאגודות אלו ובארגון אנשים לעלייה.
בדרך זו הוקמו חוות פוריה ב-1912 ושרונה ב-1913 על ידי יהודים מארצות הברית.
כמו כן הוקם כפר אוריה על ידי אחוזת לונדון.
המושבות רחובות וחדרה ראשיתן בהתארגנות של משקיעים ברוסיה.
דוגמה לעיר שצמחה מאחוזה של אגודה ציונית היא עפולה בעמק יזרעאל, שנוסדה ב-1915.
ביוני 1908 החלה העבודה הראשונה של ההתיישבות חקלאית מטעם המשרד הארצישראלי ובמימון חברת הכשרת היישוב.
על אדמת דלייקה קמה חוות כנרת.
האגרונום ברמן התמנה למנהל החווה, וקבוצת פועלים עבריים שקודם לכן עבדה איתו בבן שמן נבחרה לעבוד על אדמת הקרן הקיימת.
תחילה חשבו כי כבר בשנה הראשונה יהיו רווחים, אך בתום כשנה החלה מתיחות בין ברמן לפועלים ושנת המשק הראשונה הסתיימה בהפסדים.
ד"ר רופין הגיע למקום והחליט לפטר את ברמן וכמו כן להחליף את כל צוות הפועלים.
קבוצת הפועלים שהקימה בעצמה את המקום עזבה, אולם הבעיה לא נפתרה, ואיגוד פועלי הגליל דרש מרופין למסור את החווה לניהול לידי הפועלים עצמם.
רופין לא יכול היה להיענות לדרישה אך הציע לעשות ניסוי על אדמת אום ג'וני, בהקמת חווה שתימסר לניסיון לשנה לקבוצת פועלים אשר תנהל את המשק ותעבד את האדמה על אחריותה.
ועד החורש קיבל את ההצעה וכך הונח היסוד לקבוצה הראשונה – דגניה.
המשרד עסק בסיוע לעולים ובמיוחד לעולים מיהדות תימן לעלות ולהשתקע בארץ ישראל.
המשרד השתתף במימון מגרשים להתיישבות התימנים וכן סייע בטיפול רפואי עבורם.
לצד המשרד התקיימה ועדה לענייני עולי תימן בהשתתפות נציגי ארגונים שונים, בהם יוסף שפרינצק מהסתדרות הפועל הצעיר, ברל כצנלסון מהסתדרות פועלי יהודה, דוד בלוך-בלומנפלד מהסתדרות פועלי ציון ושמואל יבנאלי.
בשנות ה-2000 נמתחה ביקורת על חלקו המכריע של ארתור רופין בעליית יהודי תימן, זאת בגלל שראה ביהודי התימני "כוח עבודה זול".
האנתרופולוג אריך בראואר מצא כי יהודי תימן לא נטו לעסוק במלאכות כפיים או חקלאות בדרך כלל, אלא מלאכה ומסחר.
פרופסור אהרן גימאני חקר את הבדלי העיסוק של יהודים תושבי כפר ותושבי עיר ומצא שתלמידי חכמים ובני המשפחות האמידות עסקו כמעט תמיד בצורפות - תחום עיסוק שבתימן היה על טהרת היהודים.
המשפט הרומי הוא המערכת המשפטית של רומא העתיקה.
התפתחות המשפט הרומי נמשכה כאלף שנים, משנת 449 לפנה"ס בערך, עת נוצרו "שנים עשר הלוחות" עד לקודיפיקציה של המשפט הרומי שנערכה על ידי הקיסר יוסטיניאנוס הראשון בשנת 530 לספירת הנוצרים.
המשפט הרומי כפי שהשתמר בקוד של יוסטיניאנוס הפך לבסיס המערכת המשפטית באימפריה הביזנטית ומשם הפך לבסיס לרבות ממערכות המשפט הקונטיננטלי במערב אירופה.
קודקס תיאודוסיאנוס הוא הבסיס של המשפט הרומי וכולל לקט של 16 כרכים של החוקים של רומא.
לקט חוקים אלו התאגד בשנים 429 -435 על ידי קבוצה של מלקטי חוקים בהנהגת אנטיוכוס.
במובנו הרחב של המושג "המשפט הרומי" ניתן לומר שאין המדובר רק במערכת המשפטית הנהוגה ברומא הקדומה אלא במערכת המשפטית שיושמה ברוב מדינות אירופה עד לסוף המאה ה-18. במדינות רבות (גרמניה לדוגמה) יישומו של המשפט הרומי נמשך עד לתקופה מאוחרת יותר.
מסיבות אלו מערכות משפטיות מודרניות באירופה ומחוצה לה מושפעות במידה רבה על ידי המשפט הרומי, במיוחד בשדה המשפט האזרחי.
אפילו המשפט הבריטי, אשר בו התפתחה מערכת נפרדת של דינים הקרויה המשפט המקובל הושפע במידת מה מן המשפט הרומי, על אף שהשפעה זו פחותה בהרבה מהשפעת המשפט הרומי על המערכות המשפטיות ביבשת אירופה.
היסטוריה של המשפט הרומי בימי קדם
לא ניתן לומר בדיוק מתי החל המשפט הרומי את התפתחותו העצמאית.
הטקסט המשפטי הראשון המוכר לנו בפירוט הוא "שנים עשר הלוחות".
המדובר בסדרה של צווים משפטיים שנוסחו על ידי ועדה של עשרה אנשים (decemviri legibus scribundis) בערך בשנת 449 לפני הספירה.
השרידים שנותרו מלוחות אלו מראים כי לא היה זה "קוד משפטי" במובנו המודרני.
מטרת הלוחות לא הייתה לספק מערכת משפטית שלמה וקוהרנטית המכסה את כל המקרים האפשריים, ונותנת פתרון לכל הבעיות האפשריות.
המדובר היה בחקיקה קזואיסטית שמטרתה הייתה להחליף את החוק הקיים בשעת חקיקתן בהוראות מודרניות יותר.
ההוראות התייחסו למשפט האזרחי ולדיון האזרחי, וכן לדיני משפחה, קניין וירושה.
בתקופה זו נתפס אף המשפט הפלילי כעניין שבין האזרחים ובין עצמם.
כך למשל אדם שנפגע מעבירה יכול היה לתבוע לדין את הפוגע (למשל בני משפחתו של רוצח, או אנס), והשופט יכול היה לקבוע כי אין לפוגע הגנה אם ירצו קורבנות העבירה לפגוע בו.
חוק חשוב נוסף מתקופת הרפובליקה הרומית הוא חוק אקיליה משנת 286 לפנה"ס אשר ניתן לראות בו את מקור חוקי הנזיקין המודרניים.
עם זאת, תרומתה הגדולה ביותר של רומא לתרבות המשפטית האירופית לא הייתה בחקיקת חוקים מנוסחים היטב, אלא בעליית מעמד של משפטנים מקצועיים, והתייחסות למשפט כאל מדע.
התפתחות זו הושגה בהליך הדרגתי של יישום טכניקות מדעיות שנלקחו מן הפילוסופיה היוונית בשדה המשפט, יישום בו היוונים עצמם מעולם לא עסקו.
באופן מסורתי, מקורות המדע המשפטי הרומי קשורים לסיפורו של גנאיוס פלאביוס, אשר בערך בשנת 300 לפנה"ס פרסם את הניסוחים המשפטיים שיש להשתמש בהם על מנת להתחיל בתביעה משפטית.
לפני זמנו של גניאוס פלאביוס, ניסוחים אלו היו סודיים, וידועים רק לכוהנים.
פרסומם הפך את העיסוק במדעי המשפט לנחלת הכלל.
בין אם סיפור זה מדויק ובין אם לאו, משפטנים פעילים עסקו בתורת המשפט במספרים גדלים והולכים כבר במאה השנייה לפני הספירה.
אחד מהמפורסמים שבמשפטני התקופה הרפובליקנית, שהיה אף בעל השפעה רבה בתקופה שלאחריה, היה קווינטוס מוקיוס סקייבולה שכתב כרך עב כרס על כל האספקטים של המשפט, וכן סרוויוס סולפיקיוס רופוס, ידידו של קיקרו.
כך הייתה רומא בעלת מערכת משפטית מורכבת, ותרבות משפטית מפותחת כאשר התנוונה הרפובליקה והפכה למערכת המונרכיסטית של ה"פרינקפאט" ב-27 לפנה"ס.
250 השנים הראשונות לספירת הנוצרים ראו את שיא פריחת המערכת המשפטית הרומי, והגעתה לדרגת השלמות העליונה אליה תוכל להגיע.
המשפט בתקופה זו נקרא לעיתים "משפט רומי קלאסי".
ההישגים הספרותיים והמעשיים של המשפטנים בתקופה זו נתנו למשפט הרומי את צורתו הייחודית.
המשפטנים עבדו בתפקידים שונים: הם נתנו חוות דעת משפטיות לבקשתם של צדדים פרטיים המעוניינים בכך.
הם ייעצו למגיסטראטים אשר בידיהם הופקדה מערכת המשפט, ובמיוחד לבעלי תפקיד הפראיטור.
הם סייעו לפריאטורים לנסח צווים, אשר הוכרזו בפומבי בתחילת תקופת כהונתם, בהם חיוו הפראיטורים את דעתם כיצד יישאו בכהונתם, ובעריכת הניסוחים המשפטיים לפיהם התנהלו ההליכים בבתי המשפט.
כמה משפטנים נשאו במשרות שיפוטיות רמות בעצמם.
המשפטנים אף יצרו סוגים שונים של יצירות משפטיות.
בערך בשנת 130 המשפטן סלביוס יוליאנוס ניסח נוסח אחיד לצווי הפראיטור, בו השתמשו כל הפראיטורים משנה זו ואילך.
צו זה כלל תיאור של כל המקרים בהם יאפשר הפראיטור פעולה משפטית, ויעניק הגנה לצד מעוניין.
הצו הסטנדרטי שימש למעשה כקוד משפטי מקיף, על אף שלכאורה לא היה לו תוקף של חוק.
הוא קבע את הדרישות להצלחתה של תביעה משפטית.
הצו הפך לבסיס שעליו נבנתה מערכת שלמה של פלפולים משפטיים על ידי משפטנים קלאסיים כיוליוס פאולוס ודומיטיוס אולפיאנוס.
הרעיונות החדשים והמוסדות המשפטיים החדשים שנוצרו בתקופה הקלאסית ובתקופה הקדם קלאסית הם רבים מאוד.
כאן תינתנה אך דוגמאות אחדות:
היו אלה המשפטנים הרומים אשר הבדילו בין זכות בעלות בדבר מה, הכוללת אף את הזכות להרוס אותו (בלשון מודרנית זכות קנינית), לבין זכות שימוש בדבר מה שאין למשתמש זכות בעלות בו (חזקה).
הם אף הבדילו בין דיני החוזים ודיני הנזיקין כשני חלקים שונים של דיני החיובים.
היו אלה המשפטנים הרומים שהבחינו בין הסוגים הסטנדרטיים של החוזה (מכר, קבלנות, שכירות ושאילה, מתן שירותים).
המשפטן הקלאסי גאיוס המציא, בשנת 160 לערך, שיטה של משפט פרטי המיוסדת על חלוקה של האובייקטים בהם עוסק המשפט ל"personae" (אנשים) "res" (חפצים) ו-"actiones" (פעולות משפטיות).
שיטה זו שימשה בכל רחבי אירופה, וניתן לראות את עקבותיה הן במשפט האנגלי, והן בשיטות משפט קונטיננטליות כ"קוד נפוליון".
באמצע המאה ה-3 התנאים לקיומה של תרבות משפטית מפותחת הפכו לקשים יותר.
המצב הפוליטי והכלכלי הכללי הידרדר.
הקיסרים קיבלו את השליטה הישירה בכל האספקטים של החיים הציבוריים.
המערכת הפוליטית של הפרינקיפאט, אשר שמרה בתחילה על כמה מן האפיונים הרפובליקנים הישנים, הפכה למונרכיה אבסולוטית.
קיומו של מדע המשפט ושל משפטנים המתייחסים למשפט כאל מדע, ולא כאל כלי להשגת מטרות פוליטיות על פי רצון השליט האבסולוטי, לא התיישב עם רוח התקופה.
כתוצאה מכך נקטעה היצירה המשפטית.
יצירת ספרות משפטית חדשה פסקה.
משפטנים מועטים לאחר המאה השלישית מוכרים לנו בשמם.
בעוד שהמדע המשפטי והחינוך המשפטי המשיכו במידה מסוימת בחלק המזרחי של האימפריה, רוב הדקויות שאפיינו את המשפט הקלאסי נזנחו ואף נשכחו במערב.
המשפט הקלאסי הוחלף ב"משפט הוולגרי".
כתבי המשפטנים, במקומות בהם עוד נלמדו, נערכו על מנת להתאים למצב החדש.
קודקס הרמוגניאנוס פורסם בראשית שנת 295 ואיגד חוקים שנחקקו בסוף המאה השלישית.
Sententiae של יוליוס פאולוס הידוע גם כ-Pauli sententiae פורסם בסוף המאה ה-3 וקונסטנטינוס קבע ב-328 כי החוקים שפאולוס איגד יהיו חלק מהמשפט הרומי.
הכרזת הנצרות כדת המדינה תחת הקיסר תאודוסיוס השני הובילה לירידה בלימודי התרבות האלילית, אשר המשפט הקלאסי נחשב לחלק ממנה.
הקיסר המזרחי יוסטיניאנוס הראשון, ששלט בחלקים נרחבים מן האימפריה, אשר קודמיו הפסידו לשבטים הגרמניים, יצא במערכה להשבת החוק הרומי לתפארתו הקדומה.
למטרה זו הורה על יצירת שלושה קובצי חקיקה גדולים (המכונים קודקס, כשם שמלאכת יצירתם מכונה "קודיפיקציה").
רוב הידע שלנו במשפט הרומי בא מקבצים אלו, אשר פורסמו כחצי מאה לאחר נפילתה של רומא עצמה בידי הברברים.
הקודקס הראשון היה קובץ של חוקים מזמנו של הקיסר הדריאנוס (תחילת המאה השנייה לספירה) ועד לזמנו של יוסטיניאנוס עצמו (תחילת המאה השישית).
קודקס זה, המכונה "Codex Iustinianus" פורסם בשנת 529 ומהדורה מעודכנת פורסמה בשנת 534.
הקודקס השני, והחשוב יותר, היה תמצית מכתבי המשפטנים הקלאסיים.
תמצית זו, שכונתה "Digesta" פורסמה בשנת 533. דעותיהם המשפטיות של המשפטנים הכלולים בקובץ קיבלו תוקף של חוק.
הדיגסטה היא המקור החשוב ביותר שיש בידינו על המשפט הרומי הקלאסי.
רק שרידים מעטים מן הכתבים המקוריים שרדו מחוץ לקובץ זה.
הקובץ השלישי הוא קובץ מקורות למשפטנים מתחילים, הידוע כ"Institutiones".
הקובץ השתמש בספרו של גאיוס כמודל.
קובץ זה, קיבל אף הוא תוקף של חוק, ופורסם בשנת 534.
יוסטיניאנוס תכנן להשלים את עבודתו בפרסום קובץ של חוקים חדשים שנחקקו אחרי פרסום הקודקס, אך תוכנית זו מעולם לא יצאה לפועל.
שרדו רק אוספים פרטיים (לא ממלכתיים) של חוקים מאוחרים יותר הנקראים "Novelae" (החדשים).
בימי הביניים שלושת הקבצים הרשמיים, וה"חדשים" קיבלו את השם הקיבוצי "Corpus Iuris Civilis" (גוף החקיקה האזרחית).
קובץ מאוחד זה היה לאחד המסמכים החשובים ביותר בתולדות מדע המשפט והחשיבה המשפטית.
יישום המשפט הרומאי בפרובינקיות של האימפריה
במבט לאחור, וכפי שנראה באירופה במאה ה-11, עת חזר המשפט הרומי לגדולתו, המשפט הרומי הקלאסי נראה כגוף מונוליתי ואחיד בעל השפעה שאין שני לה על החיים באימפריה.
אך למעשה לא היה הדבר כך.
מתחילת ההתפשטות הטריטוריאלית הרומית, האפשרות לחרוג מן המשפט הרומי ניתנה לקהילות ולערים, וזאת באמנות ובחוזים עם אזורים שנכבשו, אשר פורסמו, וחלקים רבים מהם שרדו.
בנוסף לכך, תחת שלטון הקיסרים, לשליטים מקומיים ניתנה יד רחבה בקביעת הסדרים מקומיים, כל עוד יישארו כפופים לשלטון הקיסר.
עקרון מרכזי של המשפט האזרחי הרומי היה כי האדם יישפט על פי מעמדו ועל פי החוק הקיים במקום מוצאו.
כך נשפט שאול התרסי כאזרח רומי.
אך לא היה בדעת השלטונות הרומים לאחד את החוק בכל קצוות האימפריה.
הבריביאריום הוא קובץ החוקים הרומיים שהותאם על ידי אלאריק השני לשימוש בממלכה הוויזיגותית.
הבריביאריום פורסם ב-2 בפברואר 506 והיה בתוקף עד שנת 654, שאז החליף המלך רקסוונד את הבריביאריום בקוד הוויזיגותי .
באימפריה הביזנטית, הפך הקודכס של יוסטיניאנוס לבסיס שעליו התבססה מערכת המשפט.
במאה התשיעית הקיסרים בסיליוס הראשון ולאון השישי יזמו תרגום של הקובץ ליוונית, ויצרו את ה"בזיליקה".
החוק הרומי כפי שנשתמר בקודכס של יוסטיניאנוס וב"בזיליקה" נותר הבסיס לשיטת המשפט ביוון ובבתי הדין של הכנסייה האורתודוקסית, אף לאחר נפילת האימפריה הביזנטית וכיבושה על ידי הטורקים.
במערב אירופה, הקודקס של יוסטיניאנוס נשכח כמעט מיד עם חקיקתו.
לא הייתה לו כל השפעה על הפרקטיקה המשפטית בימי הביניים המוקדמים.
בשנת 1070 לערך, נמצא כתב יד של הדיגסטה באיטליה.
מזמן זה ואילך החלו המלומדים ללמוד את החוק הרומי וללמדו.
מרכז ללימודים אלו הייתה העיר בולוניה באיטליה.
בתי הספר למשפטים הפכו בתהליך איטי לאוניברסיטאות הראשונות.
תלמידי המשפטים הבחינו כי כללים רבים מן המשפט הרומי מתאימים להסדרת מערכות כלכליות מורכבות טוב יותר מאשר הכללים המסורתיים שהיו נהוגים אז באירופה.
מסיבה זו המשפט הרומי הפך לפרקטיקה המשפטית המקובלת, מאות שנים לאחר חורבן האימפריה.
המלכים המקומיים החלו לעודד תהליך זה, ולשכור משפטנים בוגרי אוניברסיטאות שישמשו כיועצים וכחצרנים, ושאפו להרוויח מכללי המשפט הרומי כגון Princeps legibus solutus est (הריבון אינו כפוף לחוקים).
באמצע המאה ה-16 היה החוק הרומי המחודש הפרקטיקה הנהוגה במרבית ארצות אירופה.
מערכת משפטית בה התמזג המשפט הרומי עם אלמנטים מן המשפט הקנוני (משפט הכנסייה) וכללים מקומיים (במיוחד החוק הפיאודלי) הייתה המערכת הנפוצה בכל אירופה, ואף בסקוטלנד.
החריג הייתה בריטניה בה התפתחה מערכת חוקים שונה לחלוטין הקרויה המשפט המקובל.
המערכת הקונטיננטלית המכונה "Commune Ius" נקראת "המשפט האזרחי" או "המשפט הקונטיננטלי" בידי משפטנים שגדלו על מסורת המשפט המקובל.
הסיבות להתפתחותו הנפרדת של המשפט המקובל רבות.
סיבה אחת היא כי המערכת המשפטית האנגלית הייתה מפותחת יותר מזו שבארצות אירופה בזמן בו התגלה מחדש המשפט הרומי, כך שיתרונותיו של המשפט הרומי לעומת המערכות המשפטיות הקיימות ביבשת לא באו לידי ביטוי באנגליה.
גם שיוכו של המשפט הרומי לאימפריה הרומית הקדושה ולכנסייה הקתולית, ונטייתו למונרכיה אבסולוטית הפך אותו לבלתי מקובל באנגליה מבחינה פוליטית.
על אף כל אלו כמה אלמנטים מן המשפט הרומי מצאו את דרכם אל המערכת המשפטית האנגלית.
במיוחד בראשית המאה ה-19 עורכי דין אנגליים ושופטים אנגליים היו מוכנים לאמץ כללים ורעיונות מן המשפטנים ביבשת ומן המשפט הרומי.
מערכות הדינים הנוגעות לדיני האישות בבריטניה היו נתונות תקופה ארוכה לשיפוט כנסייתי נפרד, והיו מאז ומתמיד תחת השפעת המשפט הרומי, כמו גם, מסיבות דומות, דיני האדמירליות.
היישום המעשי של המשפט הרומי ביבשת אירופה בא לקצו כאשר החלו מדינות הלאום ליצור קובצי חקיקה לאומיים נפרדים.
בשנת 1804 נחקק הקוד האזרחי הצרפתי.
במהלך המאה ה-19 מדינות אירופה אימצו את המודל הצרפתי והחלו ליצור קובצי חוקים משלהן.
בגרמניה לא איפשר המצב הפוליטי יצירת קובץ חוקים כלל גרמני, ובחלקים מסוימים של גרמניה המשיך המשפט הרומי להיות מיושם עד חקיקתו של קובץ החוקים הידוע כBGB (Bürgerliches Gesetzbuch) בשנת 1900.
המשפט הרומי אינו מיושם עוד בפרקטיקה המשפטית, על אף שמערכות המשפט של מדינות כדרום אפריקה וסן מרינו עדיין מבוססות על ה"Ius Commune".
אך אפילו במקום בו מבוססים קובצי החוקים על קודיפיקציה מקומית, כללים רבים שנלקחו מן החוק הרומי עדיין חלים.
אף קוד לא סטה לחלוטין ממסורת המשפט הרומי.
כללי המשפט הרומי אוחדו בקודיפיקציות הנפרדות למערכת ברורה יותר, ולרוב בוטאו בשפת המקום, והותאמו למנהגים המקומיים, אך מבלי להכיר ולהבין את מערכת המשפט הרומי לא ניתן להכיר ולהבין אף את מערכות החוקים הקונטיננטליות הנפרדות המצויות בתוקף.
כך, בארצות אלו, לימודו של החוק הרומי הוא חובה על תלמידי המשפטים.
כאשר הנטייה לאיחוד אירופי מביאה לרעיונות בדבר איחודו של המשפט האזרחי לקובץ על בעל תוקף מחייב ביבשת כולה, ה"Ius Commune" נראה בעיני משפטנים רבים כמודל שיש לשאוף אליו.
המשקיף היה עיתון יומי עברי בתקופת היישוב, ביטאונה של המפלגה הרוויזיוניסטית, הצה"ר.
עיתון "המשקיף" ראה עצמו בראש ובראשונה כמגן על שלמות המולדת ועובדה זו התבטאה במפת ארץ ישראל, שהופיעה בשער העיתון, והקיפה את שני עברי הירדן.
"המשקיף" נוסד בתל אביב בשנת 1938, והחל לצאת לאור באופן סדיר בינואר 1939 (לאחר כמה גיליונות ניסיוניים שפורסמו בחודש שקדם לראשית הופעתו הסדירה), כעיתונה של מפלגת הצה"ר הרוויזיוניסטית.
קדמו לו, כעיתונים רוויזיוניסטיים, העיתונים "חזית העם" ו"הירדן".
משנת 1940 עד לסגירת העיתון בשנת 1949 היה עורך העיתון אייזיק רמבה, וצבי לוין היה עורך "המשקיף הספורטיבי", שהופץ יחד עם עיתון "המשקיף".
בין חברי מערכת העיתון נמנו צבי לוין, אברהם שכטרמן, שמואל שניצר, שלום רוזנפלד, יצחק גוריון, בנימין אליאב, יוסף ויניצקי, הלל הרשושנים ואחרים.
מתוך מערכת "המשקיף" צמחו מספר עיתונאים ובכלל זה דיסנצ'יק, רוזנפלד ושניצר, שעברו לעבוד בתור עורכי העיתון "מעריב".
זאב ז'בוטינסקי, בשנת חייו האחרונה, פרסם ממאמריו בקביעות בעיתון.
משתתפים בולטים נוספים היו אב"א אחימאיר ומשה ז"ק.
בכל שנות קיומו שימש העיתון, כבמה הלא רשמית של האצ"ל, גם לאחר הפילוג ופרישת לח"י.
ובשל כך הייה נתון למעקב מצד הבולשת הבריטית.
מרכז מערכת-העיתון שכן בתל אביב, ברחוב הרכבת 14, ובהמשך ברחוב צ'לנוב 2. כאשר מתקיימים סניפים נוספים בחיפה וירושלים.
הוצאתו של העיתון הופסקה במהלך 1948, לאחר פרישה של חברי מערכת רבים לטובת הקמת עיתון חרות, הוצאתו חודשה לסירוגין עד שב-25 במאי 1949 נסגר העיתון סופית.
העיתון נסגר בעקבות חיסולה של המפלגה הרוויזיוניסטית.
חברי המערכת, שפרשו מהעיתון, הקימו את עיתון "חירות".
המשקאות הלבנים היא משפחה של משקאות אלכוהוליים: וודקה, ערק, ג'ין, רום וטקילה.
כולם תזקיקים - משקאות אלכוהוליים המיוצרים על ידי התססה של חומר הגלם ואחר כך זיקוקו.
רמת האלכוהול הטיפוסית במשקה לבן היא 40%.
לאחר הפקתם הם נשארים חסרי צבע כמו מים.
חלק מהמשקאות עוברים תהליכים של סינון ותיבול, שאינם משפיעים על צבעם.
כמו כן, חלק מהמשקאות עוברים תהליכים של צביעה או יישון, וכתוצאה מכך צבעם משתנה.
כולם הפכו למשקאות בינלאומיים, והם משמשים כבסיס האלכוהולי למרבית הקוקטיילים בעולם.
בין הקוקטיילים המפורסמים ניתן למצוא את קוסמופוליטן (וודקה), מרטיני יבש (ג'ין), דאקירי (רום) ומרגריטה (טקילה).
משפחה זאת נבדלת ממשפחות תזקיקים אחרות כגון משפחת הוויסקי ומשפחת הברנדי בהיותה שקופה ("לבנה"), ומכאן מקור שמה.
ארבעת המשקאות בקבוצה זו חולשים על כל שטחי העולם כמעט (למעט אפריקה ומזרח אסיה).
וודקה - מזרח אירופה וצפון אסיה.
ג'ין - מערב אירופה, בעיקר אנגליה.
רום - דרום אמריקה והאיים הקאריביים.
באופן מסורתי, לכל המשקאות הלבנים צורת הגשה אחידה:
נקי - בכוס הייבול, ללא קרח.
על קרח - בכוס גבוהה, עם קרח.
עם תוספת - בכוס גבוהה, עם קרח וסטירר, כאשר התוספת מוגשת בצד בקנקן קטן או בבקבוק קטן.
כאשר המשקה אינו לבן, חוקי ההגשה משתנים.
למשל, רום שאינו לבן יגיע בכוס אולד פאשן כאשר הוא מוגש נקי או על קרח.
יש לציין שלא בכל המקומות מקפידים על ההגשה הקלאסית, משיקולים שונים.
למשל, במקומות רבים מגישים משקה לבן עם תוספת כאשר התוספת כבר מעורבבת בתוך הכוס, כדי לחסוך בכלים ובזמן.
המשרד היא קומדיית מצבים מוקומנטרית בריטית אשר נוצרה, נכתבה ובוימה על ידי ריקי ג'רווייס וסטיבן מרצ'נט.
הסדרה הופקה במקור בבריטניה לערוץ BBC2 בין השנים 2001 ל-2003. בעקבות הצלחתה של הסדרה נוצרו לה גרסה אמריקאית, גרסה צרפתית, גרסה גרמנית וכן הגרסה הישראלית, ששודרה בערוץ yes Stars Comedy ב-yes.
בנוסף ל-12 הפרקים של הסדרה הופקו שני פרקים מיוחדים לחג המולד באורך של 45 דקות.
הסדרה נמכרה לרשתות שידור בלמעלה מ-80 ארצות ברחבי העולם.
הסדרה שודרה בישראל בערוץ סטאר וורלד ו-BBC entertainment (לשעבר BBC prime).
הסדרה עוקבת אחר קבוצה מעובדי משרד ובעיקר אחר ארבע דמויות:
דייוויד ברנט (ריקי ג'רווייס) - מנכ"ל המשרד האחראי על מכירת נייר לצורכי דפוס.
אף על פי שהוא מאמין כי הוא עצמו מצחיק מאוד, ידידותי, ואהוד על כולם, הוא למעשה יהיר, קטנוני ופוגעני.
ההתנהגות הילדותית שלו באה לידי ביטוי לאורך הסדרה בכך שהוא מסתובב במשרד, מנסה לבדר את עובדיו עם בדיחות לא מצחיקות חסרות טאקט, מבצע חיקויים לא מוצלחים ונכנס לצרות בשל כך.
אף על פי שברנט מחשיב את עצמו לאדם מודרני ומנסה לשמור על תקינות פוליטית, הוא לעיתים קרובות חושף את עמדותיו הפוגעניות כלפי נשים, מיעוטים אתניים, הומואים ונכים.
טים קנטרברי (מרטין פרימן) - איש מכירות במשרד.
שלא בדומה לברנט, טים הוא מצחיק ולא יומרני.
אף על פי כן, טים איננו מרוצה מחייו - הוא בן 30, חי עדיין עם הוריו ועובד בעבודה אשר לפי דעתו היא חסרת טעם.
אף על פי שהוא רוצה לעזוב את המשרה הנוכחית ולנסות ולהשיג מטרות יותר גדולות וחשובות בעיניו, חוסר הביטחון שלו מונע ממנו לפעול כדי לשנות את מצבו.
הוא שומר על שפיותו על ידי כך שהוא מקווה ליזום קשר רומנטי עם פקידת הקבלה במשרד, דון טינסלי, ועל ידי מתיחות שונות שהוא עושה לגארת'.
גארת' קינאן (מקנזי קרוק) - שותפו לעבודה התמהוני של טים ואויבו המושבע.
בניגוד לטים, גארת' חסר חוש הומור.
הוא נוהג להטריד באופן קבוע את טים בהערותיו היומרניות והמגוחכות.