tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בזמן שרן נסע לטיול בחו"ל יוחאי ניצל את העדרו כדי לנהל רומן עם איה.
לאחר מכן נטש אותה לצורך לימודים בניו יורק.
במהלך הסדרה נחשפת דמותו של יוחאי כבודד, שאף משפחתו מתנכרת אליו.
צמרת שחק (עלמה זק) - סופרת הכותבת על חיי רווקותה.
במהלך הסדרה היא מתאהבת בעורך הספרים שלה, איתן, גבר נשוי ואב לשניים.
חייכנית, צינית, ומתקשה לנהל מערכות זוגיות יציבות.
הראל שדות (עופר שכטר) - אחיה של איה.
מלצר וסטודנט הומוסקסואל, שיצא מן הארון ועובר לגור עם בן זוגו, אמיר.
אמיר (ניב רז) - בן זוגו של הראל, מתקשה לעמוד בחיי המונוגמיה.
בתחילת העונה הוא בוגד בהראל עם גבר אחר ובסוף העונה הראשונה מתחייב לבלעדיות הקשר.
בסוף העונה השנייה הראל ואמיר מחליטים להינשא.
ציונה (איילת רובינסון) - חברתו הטובה של הראל, קווירית-אנרכיסטית.
אורי שדות (אלי כהן) - אביהם של איה והראל ובעלה של דידי.
מובטל כבר 8 שנים, ומתקשה להתמודד עם יציאתו מהארון של בנו.
דידי שדות (חלי גולדנברג) - אמה של איה.
מעוניינת להתגרש מאורי אך חשה חמלה כלפיו.
תמי לוריא (מיקי קם) - אמו הנוירוטית של רן ואשתו של בועז.
על אף הקשיים היא המשיכה לעמוד לצד בעלה.
בועז לוריא (שמיל בן ארי) - אביו של רן, רופא.
בעונה הראשונה הוא פוגש לראשונה את בנו השני, שנולד כתוצאה מרומן חד פעמי עם רופאה בשם רונית בן שושן (רובי פורת-שובל).
אתי בן דוד (מירי בוהדנה) - עורכת דין.
פגשה את רן ואת יוחאי בבריכה.
תחילה היא יוצאת עם יוחאי אך מתאהבת ברן.
היא שוכרת את שירותיו של רן כאדריכל לבית הוריה.
בסוף העונה, לאחר הפרידה של רן ואיה, עוברים רן ואתי לגור ביחד, והעונה השנייה מתחילה בחתונתם.
יונתן בן שושן (עומר דץ) - בנו השני של בועז, שנולד כתוצאה בין בועז לאמו, רונית.
אייל (יונתן עוזיאל) - בן זוגה של איה בעונה השנייה.
כוחני, לא-יציב נפשית, ייצרי, ישיר.
איתן (שמואל וילוז'ני) - עורך ספרותי וסופר בגיל העמידה, עזב את משפחתו למען חיים משותפים עם צמרת.
"עד הנה" הוא קובץ סיפורים מאת ש"י עגנון שהתפרסם בשנת 1952 בהוצאת שוקן.
בסדרת "כל ספריו של שמואל יוסף עגנון" הספר הוא הכרך השביעי.
בספר שבעה סיפורים, בהם כמה מהסיפורים המוכרים של עגנון דוגמת "תהילה" ו"פרנהיים".
הקובץ מורכב מסיפורים קצרים ומנובלות.
טלילה ני מידיעות אחרונות כתבה עליו הספר קרוי על שם הסיפור הראשון שבו.
רבים מהסיפורים בכרך עוסקים ביהודים שבגרמניה ובעלייה לארץ ישראל.
הסיפורים כולם מתארים עולמות פסיכולוגיים מורכבים, ומציגים דילמות שונות של יהודי גרמניה על רקע מלחמת העולם הראשונה ועל רקע העליות.
עד הנה (סיפור) - סיפור על יהודי מישראל שנאלץ עקב המלחמה וסגירת הגבולות להאריך שהותו בגרמניה בתקופת מלחמת העולם הראשונה וחוזה בהתפרקות החברה הגרמנית ולבסוף חוזר לארץ ישראל.
עם כניסת היום- סיפור על יהודי שהאויבים מחריבים את ביתו, והוא בורח משם עם בתו הקטנה ומגיע לעיר בערב יום הכיפורים, שעה אחת לפני החשיכה.
בבית הכנסת, נשרפת הכותונת של בתו והוא הולך לחפש לה בגד אחר.
תהלה - סיפורה של תהילה - זקנה צדקת מירושלים, המתרפקת על זיכרון רחוק ועסוקה במעשי צדקה וטיפול בקשישה הצעירה ממנה.
במשך העלילה מגלה המספר פרטים על עברה של תהילה שכוללים הסכם אירוסין שבוטל בלי בקשת מחילה, ואת כל האסונות הנובעים מכך.
שבועת אמונים - סיפור אהבה על זוג, יעקב רכניץ ושושנה אהרליך, אשר עולים ארצה לאחר שהם נשבעים אמונים זה לזה.
בסיפור מתחרות שבע נערות על אהבתו של יעקב רכניץ בתחרות ריצה על חוף הים ביפו.
המלבוש - סיפורו של ישראל החייט, שמקבל בפיקדון בדים, כדי לעשות מהם מלבוש לכבוד השר, אך מתעצל במלאכתו, מקלקל את המלבוש ואובד יחד איתו.
פרנהיים - סיפור המתרחש כולו בגרמניה שלאחר המלחמה, חייל השב לביתו מוצא אותו ריק ומגלה שבנו מת ואשתו עזבה אותו לטובת אהוב נעוריה.
אבי השור - מעשה בזקן מירושלים ששורו האהוב נשחט בידי שכנו.
עד הנה הוא נובלה בת חמישה-עשר פרקים, הסיפור הראשון מתוך קובץ הסיפורים "עד הנה" מאת הסופר ש"י עגנון.
הסיפור, שיצא לאור בשנת 1952, מתאר את שהותו הכפויה של המספר בגרמניה בימי מלחמת העולם הראשונה, ואת ייסורי המלחמה בעורף ותוצאותיה העגומות בדמות חללי המלחמה ונכי המלחמה הרבים.
באופן ישיר ועל דרך המשל עוסק הסיפור בגורל ספרי היהדות שיצרה וההדירה תנועת "חכמת ישראל" בגרמניה, ולשם כך מתוארים בסיפור מחברי ספרים (ובהם המספר), קוראי ספרים, חוקרי ספרים, סוחרי ספרים, אספני ספרים, ביבליוגרף, מעצב גופנים ויוצק גופנים.
העלילה מתרחשת בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
כסיפור מסע, נוסע המספר מברלין ללייפציג, ממנה ל וממנה לכפר לוננפלד ובחזרה, תוך תיאור המחסור הגדול באמצעים, כמו חדר לגור בו, ביגוד ש"נתרם" לטובת המאמץ המלחמתי, המחסור והקיצוב במזון, והלכלוך וההזנחה שהוא רואה בכל מקום בשל ההשקעה הטוטלית במאמץ המלחמתי.
המספר משתף את הקורא במצוקותיו, כמו נדודי השינה שלו והדרכים שהתגבר עליהם, בחלומותיו, ובסיפורים שונים המהווים סיפורים בפני עצמם, וחלקם אף תומכים ומקדמים את העלילה הראשית.
המספר מתגורר בברלין בפנסיון של הגברת טרוצמילר, והוא מוזמן על ידי אלמנתו של דוקטור לוי לעיר גרימה, כדי לייעץ לה מה לעשות בשני חדרים מלאים ספרים שהותיר לה בעלה המנוח.
לקראת עזיבתו את הפנסיון מספרת לו בעלת הבית על בנה שנעדר בשדה הקרב.
היא מספרת לו כי ראתה בחלומה שהוא האדם שיחזיר את בנה האובד, ומביעה תוך כך ספק עז האם כך אכן יקרה, וכדבריה "עכשיו שאדוני נוסע הרי כל דברי החלום בועה של בורית."
בלייפציג פוגש המספר את הביבליוגרף דוקטור יצחק מיטל, שמספר לו על ספרים עבריים שהביאו ממדינות הכיבוש: "לגבי ביבליוגרף אין חשיבותם חשיבות.
לגבי אותם שלמדו בהם והתפללו בהם ודאי חשובים הם." מלייפציג המשיך ברכבת לגרימה, ובחיפושיו אחר גברת לוי הוא מתארח אצל חנווני המביע דעתו: "אמת שהניח לה דוקטור לוי שני חדרים מלאים ספרים, אלא שבינתיים יאכלום העכברים.
ואפילו לא יאכלו אותם העכברים וישתיירו הספרים כמות שהם, הרי כבר מת כל הדור שהיה צריך לאותם הספרים".
מתברר לו שהאלמנה לוי מאושפזת בבית החולים, והיא מבולבלת עד שקשה לה לזהותו, ולכן הבין ששהייתו שם מיותרת וחזר ללייפציג.
על מנת לפגוש את ידידתו בריגיטה שימרמן, שחקנית עבר שאותה הכיר כאשר כתב את "החיבור על המלבושים", נסע המספר לכפר לוננפלד, שם הקימה שירמן בית מחסה לפצועי המלחמה בכספי חמיה.
בהזדמנות זו ביקר אצל קרובתו מלכה, שבעלה ובנה גויסו למלחמה.
בבית המחסה פגש אחדים מנכי המלחמה שבו, והם "חייל שהכל קראו לו גולם.
הגולם הידוע גולם של חומר היה וזה בשר וגידין ועצמות.
כשהגיעו לברלין הורתה האחות ברנהרדינה לאחד החיילים שייקח את מטלטליו של המספר לפנסיון שבו הוא מתגורר.
אותו גולם אותו חסר דעת שרואים היו אותו משולל רצון, קפץ והוציא מידו של החייל כשהוא מגמגם, אני אני אני." נקבע שילכו יחדיו החייל והגולם, והמספר נפנה בינתיים להסדיר במשטרה את שהייתו בעיר, בהיותו אזרח אוסטריה.
כאשר הגיע לפנסיון סמוך לחצות הלילה, גילה להפתעתו שהפנסיון שוקק חיים, ומבנותיה של בעלת הבית נודע לו שהגולם שהביא את מטלטליו הוא הנסכן אחיהן האובד.
כיוון שהחדר ששימש אותו ניתן להנסכן, וחדר פנוי אחר לא היה בפנסיון, נאלץ המספר למצוא לו מקום מגורים אחר.
לא הייתה זו משימה קלה, "יש שבעלת הבית מסבירה פנים ואין החדר מסביר פנים ויש שהחדר מסביר פנים ואין בעלת הבית מסבירה פנים." המספר מעביר את יומו בבתי קפה, ובאחד מהם פגש את פטר טמפר, אחד הממונים על החיות הטורפות שבגן החיות של ברלין.
בהמשך פגש חבר נעורים שלו, יוסף ב"ח, שאותו הוא מתאר "חבר זה שמו כשמי, ודבר זה אינו שכיח, הואיל ושני שמות לי שאינם מצויים לבוא כאחד, אלא שהוא נקרא בשמו השני ואני בשמי הראשון".
בחבר, שהגיע לחופשה קצרה משדה הקרב, ניכרים סימני המלחמה: "פניו כפני אדמה חרוכה, אבל בגדו מבהיק מרוב סימני גבורה, ממש כדי מוזיאון שלם."
לאחר שהמספר מצא חדר נאה נאלץ לפנותו, משום שהבית נמכר.
המספר פוגש את סימון גאביל, אדריכל שבא לתכנן את שיפוץ הבית, ושומע ממנו שבנו היחיד של דוקטור מיטל נפל בקרב.
המספר מצא לו חדר אחר, בביתם של בני הזוג טנצמן, ולאחר שזה לא היה נעים לשהייה עבר לחדר אחר, של מרת מונקל.
בחדר זה הגיעו אליו שתי נשים שבקשו תרומה לפרסום קונטרסים להוכחת צדקתה של גרמניה.
לאחר שתרם להן הגיעו עוד מתרימות פטריוטיות רבות, ואף שהיה דחוק בכסף תרם, שהרי "בימות המלחמה כל שתובעין ממנו ואינו נותן, נותן פתחון פה לרנן אחריו שאין לבו שלם עם גרמניא."
בשיחה עם פרופסור נאדלשטיכר, חוקר מקרא המתקשה בקריאת עברית, מתנדב המספר להוביל לליפציג את מגבעתו הגדולה של נאדלשטיכר, וכך הוא הזדמן שוב ללייפציג.
לאחר ביקור תנחומים אצל דוקטור מיטל הלך לבקר אצל יודיל בידר, וגילה שבידר יחד עם "אלטר ליפא השוחט ונחום
בעריש הדיין וקיצינגן הסוחר" מתלבטים האם להשקיע ברכישת ספריו של דוקטור לוי (כפי החשש שהביע דוקטור מיטל בתחילת הסיפור: "עכשיו יבוא תגרי ספרים לעשות בהם סחורה").
המספר מתלבט האם לסור לגרימה לניסיון נוסף לטפל בספרייתו של דוקטור לוי ומספר על החלטתו: "מסרתי את גורל הספרים בידי ההשגחה ואמרתי יעשה הקדוש ברוך הוא בהם מה שיפה לו, אני איני יכול לעשות בזה כלום".
אלמנתו של דוקטור לוי החלימה בדרך נס, ושבה והודיעה למספר כי "אינה יודעת מה תעשה בכל אותם הספרים שהניח לה בעלה".
עם סיום המלחמה המספר חוזר לארץ ישראל, קונה חלקת אדמה ומקים לו בית.
חדר אחד בבית הוא מקצה לעצמו, ואת שאר החדרים הוא מייעד לספריו של דוקטור לוי, שאמורים להגיע מגרמניה.
את הסיפור כתב עגנון בטבריה, שבה התגורר במשך חודשים אחדים במהלך מלחמת העצמאות.
שמו הראשון של הסיפור היה "בימות המלחמה", אך הוא פורסם בשם "עד הנה".
במשפטי הסיום של הסיפור מגלה המספר את מקור שמו, שנלקח מתוך התפילה "נשמת כל חי":
"ומשום שמצאוני בינתיים צרות רבות ורעות ויצאתי מהן, קראתי לספרי עד הנה, לשון של הודייה על העבר ולשון של תפילה על להבא, כמו שאנו אומרים בברכת השיר.
עד הנה עזרונו רחמיך ולא עזבונו חסדיך ה' אלקינו, ואל תטשנו ה' אלקינו לנצח."
חוקר הספרות ברוך קורצווייל מציע משמעות נוספת לשם הסיפור, ולפיה:
חושף הסיפור מציאות ללא אלוהים מיסודה, נוראה ואיומה, העשויה להעניק למלים 'עד הנה' נם משמעות אחרת לגמרי, היינו, 'עד הנה' הובילה הדרך ומעכשיו נסתתמו כל הדרכים.
והלא אין לשכוח שהסיפור אינו מתאר את גורל האני המספר בלבד, אלא נותן לנו להציץ לתוך זוועות ללא כפרה, לתוך עולם המקריות האכזרית, השטנית, ההופך ללעג כל תקווה, המפגין כאילו מתוך סיפוק ארסי את אי־ההתאמה שבין התשובות והתקוות של עולם האתמול, על תפיסתו את המציאות ובין האמת הנוראה המסופרת."
אסתר פוקס רואה בסיום שהעניק לסיפור את שמו חלק מהאירוניה שבו:
המחבר שם בפי המספר דברי הודיה בנוסח יראי בהעמידו פנים שתאורי המציאות האכזרית שציינו את רוב העלילה אינם אלא הדגמה לרחמיו וחסדיו של אלוהים.
השימוש בנוסחה מתוך ברכת השיר הוא בבחינת התחזות שאינה רואה כל ניגוד בין התיאוריה הדתית המבוססת על האמונה בהרמוניה בין ההשגחה לעם ישראל לבין המציאות ההיסטורית החושפת למעשה את ההפך.
כשם שאירונית היא "לשון של הודייה על העבר" לנוכח אימי מלחמת העולם הראשונה המתוארים ביצירה, כך, ואפשר אף יותר אירונית היא הבקשה המתממת "על להבא" על רקע מלחמת העולם השנייה.
ברובד הגלוי הסיפור עוסק במלחמת העולם הראשונה: תלאות המלחמה בעורף ותוצאותיה העגומות בדמות חללי המלחמה ונכי המלחמה הרבים.
מרבית תושבי גרמניה, יהודים וגויים, מתאפיינים בגישה פטריוטית של ששון אלי קרב.
המספר מתאר "יהודי גרמניא פאטריוטים גרמנים היו", ודוגמה לכך היא גברת מיטל, ש"הבהיקו עיניה מתוך שמחה על שזכתה לבן שכזה שמוכן ועומד להגן על המולדת".
את הגויים מייצגת בריגיטה שימרמן, שבחדרה "תלויה מפה גדולה של מקומות המלחמה, ומחטים הרבה נעוצות בה".
יוצא דופן דוקטור מיטל, שגישתו פסימית: "מלחמה זו לא במהרה תיפסק.
הגרמנים עם של עקשנים הם, כשמכניסים עצמם בדבר שוב אין מניחים ידיהם ממנו.
ומכיוון שהם עושים מלחמה לא יניחו הימנה עד שינצחו הם או שינצחו אויביהם.
לי אין הפרש, אלו ואלו אוהבי מלחמה, אלו ואלו אוהבי ניצחון." המספר, שנקלע מציאות המלחמתית בעל כורחו, ער לנזקי המלחמה, ואף מתעמת עקב כך עם בריגיטה שימרמן.
בנוסף לרובד גלוי זה מצאו הפרשנים רבדים סמויים בסיפור.
ניצה בן-דב העירה על כך: "אחד מקווי גאוניותו של עגנון באמנותו הוא דרכי המבע המובלעות שלו, הדרכים העקיפות שבהן הוא מחדיר לטקסט אפשרויות קריאה חדשות.
ברוב יצירותיו של עגנון מצוי רובד גלוי ואין-סוף רבדים סמויים."
מקום מרכזי בסיפור תופס אוסף הספרים ("שני חדרים מלאים ספרים") שנותר בעיזבונו של דוקטור לוי.
אוסף זה מופיע בתחילת הסיפור, כגורם לנסיעת המספר מברלין לגרימה, ולו מצפה המספר לאחר ששב לביתו בארץ ישראל.
לביסוס השערתו הוא מביא, בין השאר, רמז אינטרטקסטואלי: התיאור של דוקטור לוי: "זה היה האיש.
עד יום מותו לא נשתנה מאור פניו ולא הוצרך למשקפיים" מזכיר את תיאורו של משה בתורה: ו ובנוסף מספר המדרש שמשה "אף לוי היה שמו על עיקר משפחתו".
הסופר חיים באר ציין: "המקבץ יחדיו כל מה שמופיע ב'עד הנה' על פרשת ספרייתו של הדוקטור לוי ועל מצבה הבריאותי של אלמנתו וקורא אותם ברצף אחד, חש בעליל שסיפורם לא ללמד על עצמו בלבד יצא, ...
אלא ללמד על הכלל יצא".
בהתאם לגישתו זו רואה באר את ספרייתו של דוקטור לוי (שעליה חושב המספר: "מה יהא עליהם על ספריו?
כלום הכרח הוא שיפלו בידיים שאינן מהוגנות או שיאכלום עכברים?") כמשל לגורל המורשת הספרותית והתרבותית של אנשי "חכמת ישראל", ואת אלמנתו של דוקטור לוי הוא רואה כמשל ליהדות גרמניה.
הדיין המייצג את הלמדנות התורנית מפגין כלפיה בוז שמקורו בהתנשאות ובורות, ואילו השכבות החסידיות העממיות שבידר ואלטר ליפא מייצגים אותן מכאן והאורתודוקסיה הגרמנית שקיצינגן מייצג אותה מכאן, רואים בה אך ורק קרדום לקידום ענייניהם הפרטיים".
ניצה בן-דב מציינת את היתכנותה של "גישה פסיכואנליטית הרואה את חיפושיו העקרים של המספר אחר חדר כחיפושים נואשים אחר אשה בלתי־מושגת", ולאחר שלל רמזים נוספים מסוג זה מגיעה למסקנה ש"יעד הנה' אינו אפוא אלא עוד סיפור אהבה עגנוני.
'עגנוני', כי סיפורי האהבה העגנוניים עוסקים רובם ככולם באהבה בלתי־מוגשמת.
הסיפור "עד הנה" עשיר בדמויות, מהן אמיתיות, מהן בדיוניות בהשראת דמויות אמיתיות ומהן בדיוניות.
בסיפור הבדיוני משולבים סיפורים על דמויות אמיתיות:
המספר מייחס למיכל רבינוביץ הסבר לפרט לא שגרתי בביבליוגרפיה שפרסם דוקטור מיטל.
רבינוביץ היה סופר, עיתונאי ומו"ל שפעל במינסק שבבלארוס, ובשנת 1925 עלה לארץ ישראל והקים בירושלים את בית המסחר לספרים "דרום".
דוקטור מיטל מספר סיפור שהוא מייחס לשלמה רובין, שהיה מראשי תנועת ההשכלה בגליציה, סופר עברי פורה ומתרגם לעברית של ספרי מדע פופולרי רבים, ספרי הגות וספרים קלאסיים.
הסופר הצרפתי גוסטב פלובר מוזכר פעמיים באותו עמוד, במרחק של כעשרים שורות זו מזו.
ראשית מתואר האדון שימרמן הזקן, חמיה של בירגיטה שימרמן ש"פניו דומות היו לפני פלובר".
שנית מוזכר פלובר על ידי שימרמן הזקן, שכשהיה קצין צעיר במלחמה בין גרמניה לצרפת נכנס עם חיילים וקצינים נוספים למעונו של גוסטב פלובר שברח ממנו.
בשל הכבוד שרחשו לפלובר לא נגעו החיילים בשלל המזכרות והאוספים שהיו בביתו.
לאחר שנודע למספר על נפילתו בקרב של בנו של דוקטור מיטל, הוא מביא סיפור שסיפר לו מיטל על העשיל שור, עורכו של כתב העת "החלוץ", שבנו יחידו נפטר במפתיע, ולא חדל מלהתאבל עליו עד סוף ימיו.
הירזמן, סוחר העתיקות שהזמין אליו את דוקטור מיטל לבדיקת ספרים שששדדו הגרמנים בארצות הכיבוש, הוא קרל ויליאם הירזמן, שבית המסחר שלו פעל בלייפציג.
המספר הוא מבחינות רבות בן דמותו של עגנון עצמו (וכך גם בסיפורים נוספים של עגנון, כגון "אורח נטה ללון").
הסופר חיים באר התחקה אחר אישים שהתגוררו בגרמניה בזמן שעגנון שהה שם, ושמשו השראה לדמויות הבדיוניות שבסיפור.
בין השאר הוא מציג את ההשערות המנומקות הבאות:
דמותו של דוקטור לוי נבנתה על פי תולדותיו של איש "חכמת ישראל" ד"ר נתן פורגס.
דמותו של דוקטור מיטל נבנתה בעיקר על פי דמותו של ויליאם זאב צייטלין, שהתגורר בלייפציג ופרסם רשימות ביבליוגרפיות רבות שנושאן הספרות העברית, ובנוסף על פי דמותו שלל פרופ' ישראל איסר כַהַן, מלומד יהודי שחי בלייפציג.
דמותו של האדון קניג, מעצבו של גופן עברי חדש, היא בהשראת דמותו של רפאל פרנק, מעצבם של הגופנים פרנק-ריהל ומרים.
בעלי הבתים שבהם התגורר המספר מוסיפים שלל דמויות וחדרים לסיפור:
גברת טרוצמילר, בעלת הפנסיון בברלין, שלוש בנותיה (לוטה, הילדיגארד וגרט) ובנה הנסכן.
"קטן היה החדר, כיוצא בו הגזוזטרא".
בעל המלון בגרימה: "החדר חדר והמטה מטה, אלא שזה ריחו קשה וזו עקומה".
בית המחסה בלוננפלד, שבו לן המספר לילה אחד
דרוזי, פסל שרוצה לפסל את בריגיטה שימרמן, בביתו שהה המספר לילה אחד.
בני הזוג ליכטנשטיין, חדר מהודר.
"החדר גופא נאה וכליו נאים ובעליו נוחים והגונים, ושני חלונות לחדר, אלא שלמטה מחלון אחד אטליז פתוח וריחו נודף, ולמטה מחלון אחד מקום חנייה של חשמליות".
מרת מונקל ובתה הדוויג, חדר עם חלון אחד, "צופה על שישה ושלושים חדרי בישול".
הכנר ובעלת הכלבים, המסוכסכים ורבים צועקים ומכים בלילות.
בביתם קיבל המספר "חדר נאה ומרווח במקום נאה באוויר נאה בין כלים נאים" ברובע פרידנאו בברלין.
גברת בלוטווארם, אצלה קיבל המספר חדר "שבשעת הדחק מותר לקרותו חדר".
בדומה לסיפורים אחרים של עגנון, גם בסיפור זה מוזכרות דמויות מסיפורים אחרים שלו.
בתיאורו את חבר נעוריו יוסף ב"ח אומר המספר: "אחר שנים כשהלכתי לעירי שאלתי את דניאל ב"ח אם קרובו הוא.
אמר לי איני יודע, אבל מאחר ששמי כשם אביו ושם אבי כשם זקנו רבי שלמה יכולים אנו לשער שקרובים אנו." בתיאור זה עוסק המספר בדניאל ב"ח, אחד מגיבורי הרומן של עגנון "אורח נטה ללון", שעלילתו מתרחשת כ-15 שנים לאחר עלילת "עד הנה".
המספר פונה לקוראים: "אפשר שזוכרים אתם את מעשה הנדח, כשיצא ר' גרשום מחדר תפילתם של החסידים, מה דברים נאמרו לו וכמה נבהל מאותם הדברים", ובכך הוא מתייחס לסיפור "הנדח".
המספר מספר על דוקטור מיטל שהוא "זקן שנון וביבליוגרף מצוין שקנה לו שם בספרו ביבליוגרפיה של ספרים על היינות.
אחר שנים הוסיף תוספת לספרו והזכיר אותי אגב סיפורי לבב אנוש.
אם טעה ודימה הואיל ונזכרים שם כמה מיני יינות ספר מדעי הוא, או שביקש לעשות לי נחת רוח".
"לבב אנוש" הוא סיפור קצר מאת עגנון, שנכלל בקובץ "אלו ואלו".
המספר סר לביקור אצל יודיל בידר, שהוא מבני בניה של "בלומה בתו של רבי יודל חסיד מבראד", גיבור הרומן "הכנסת כלה".
האדריכל סימון גאביל מוזכר פעמיים ב"עד הנה", תחילה כמתכנן של תוספת לבית ההבראה של בריגיטה שימרמן, המופיע אף בחלומו של המספר, ובהמשך כמי שמגיע כדי לתכנן את התאמת בית הזוג ליכטנשטיין לבעליו החדשים, לאחר שהמספר נאלץ לעוזבו כיוון שנמכר.
אותו אדריכל הוא גיבור הסיפור הקצר "פרק אחד של סיפור אחד" שפורסם בשנת 1946 בעיתון "הארץ" ונכלל (בשם "מישע מלך מואב") בקובץ "פתחי דברים", שיצא לאור בשנת 1977, לאחר פטירתו של עגנון.
עד התביעה הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1957 בבימויו של בילי ויילדר, המבוסס על ספרה של אגאתה כריסטי בעל שם דומה.
הסרט מגולל את סיפורו של אדם הנאשם ברצח מאהבתו המבוגרת וכנגדו מעידה אשתו.
בסרט משחקים טיירון פאואר, מרלן דיטריך, צ'ארלס לוטון ואלזה לנצ'סטר.
הסרט היה מועמד לשישה פרסי אוסקר וזכה לביקורות מהללות.
סר וילפריד רוברטס (צ'ארלס לוטון) הוא עורך דין בכיר, המחלים ממחלה ומפוקח על ידי אחות צמודה, הגברת פלימסול (אלזה לנצ'סטר), המטילה עליו משטר נוקשה מבחינה בריאותית ותזונתית - משטר שרוברטס נהנה להפר, למגינת לבה.
למרות התנגדותה, רוברטס נוטל על עצמו את הגנתו של לאונרד וול (טיירון פאואר) המואשם ברציחתה של אמילי פרנץ', אלמנה מבוגרת ועשירה שהתאהבה בו, ושינתה את צוואתה כך שלאונרד יקבל את רכושה עם מותה.
רוברטס משוכנע שלאונרד חף מפשע, למרות ראיות נסיבתיות חזקות הקושרות אותו לרצח.
רוברטס פוגש את כריסטין וול (מרלן דיטריך), אשתו הגרמניה של לאונרד, המתגלה כאישה קרה ושקועה בעצמה.
היא מספקת ללאונרד אליבי, אך האליבי חלש, וממילא רוברטס אומר לה שאף חבר מושבעים לא יאמין לאליבי שמספקת אישה מאוהבת לבעלה.
במהלך הסרט שזור קטע פלשבק שבו נראית פגישתם של לאונרד וכריסטין, שנקראה אז כריסטין הלם ועבדה כזמרת קברט, כאשר לאונרד שירת כחייל בגרמניה הכבושה בסוף מלחמת העולם השנייה.
לכריסטין היה מניע להתחתן עם לאונרד כדי שהוא יחלץ אותה מגרמניה ההרוסה שלאחר המלחמה.
לאחר שבמהלך המשפט המתנהל באולד ביילי נראה שרוברטס מצליח להפריך את הראיות והעדויות נגד לאונרד, מופתע רוברטס כאשר כריסטין נקראת לקראת סוף המשפט להעיד דווקא כעדת תביעה.
למרות שהחוק אינו מאפשר להכריח אישה להעיד נגד בעלה, מתגלה שכריסטין הייתה עדיין נשואה לגבר אחר בגרמניה כאשר התחתנה עם לאונרד.
בעדותה מפריכה כריסטין את האליבי שסיפקה ללאונרד ומעידה שהוא אף התוודה בפניה על הרצח, לתדהמתם של רוברטס ולאונרד, שנראה כעת שהרשעתו בטוחה.
באותו ערב מקבל רוברטס שיחת טלפון מאישה מסתורית שטוענת שבידיה ראיות שמפריכות את עדותה של כריסטין.
רוברטס פוגש את האישה, המעבירה לו, בתשלום, מכתבים הכתובים בכתב ידה של כריסטין למאהב מסתורי בשם מקס.
באחד המכתבים אף כותבת כריסטין למקס שדבר נפלא קרה - לאונרד מואשם ברצח, וכל שעליה לעשות הוא להעיד נגדו כדי לסלק אותו מחייה ולאפשר לה ולמקס להיות ביחד.
כאשר חושף רוברטס את המכתבים בחקירתה הנגדית של כריסטין, היא נשברת בבכי על דוכן העדים, ולאונרד מזוכה במשפט.
למרות שהצליח לזכות את לקוחו, רוברטס מוטרד מפסק הדין - נסיבות זיכויו של לאונרד היו, לתחושתו, נקיות ומסודרות מדי.
תחושתו מתאמתת כאשר הוא נשאר עם כריסטין במקרה באולם המשפט לאחר שהקהל התפזר ממנו, והיא מספרת לו שהייתה לו עזרה בהצלחתו במשפט.
היא לקחה לתשומת לבה את אמירתו של רוברטס לפני המשפט, שאף חבר מושבעים לא יקבל אליבי שסיפקה אישה מאוהבת לבעלה.
לכן החליטה להעיד נגדו דווקא עדות מרשיעה (שהייתה למעשה אמת לאמיתה), לכתוב מכתבים מזויפים למאהב הבדיוני מקס, והיא אף משחקת מולו את דמותה של האישה המסתורית שמסרה לו את המכתבים - שמתברר שהייתה היא-עצמה בתחפושת.
היא הצילה את לאונרד מהרשעה, למרות שידעה שלאונרד אשם ברצח ושהיא עצמה תעמוד למשפט על עדות שקר, כי למרות שנראתה כאישה קרה ותועלתנית - היא אכן אוהבת אותו.
לאונרד, שנשאר גם הוא באולם המשפט, שומע מהצד את דבריה של כריסטין.
כעת, משהוא מוגן על ידי עקרון הסיכון הכפול, הוא חוגג את ניצחונו מול רוברטס ומספר לו בקור רוח מחויך שהוא אכן רצח את אמילי פרנץ'.
רוברטס המום וכועס על שהשניים שיטו בו ועיוותו את המשפט.
מיד לאחר מכן נכנסת לאולם המשפט אישה צעירה, ומתברר שלאונרד מנהל איתה רומן.
כשהוא מתוודה מול כריסטין ואומר לה שכעת הם בשוויון - הוא חילץ אותה מגרמניה, והיא חילצה אותו מצרותיו המשפטיות, והוא לא חייב לה דבר - לוקחת כריסטין סכין ששימשה כראייה במשפט, ודוקרת את לאונרד למוות, מול עיניהם של רוברטס ושל מאהבתו הצעירה של לאונרד.
לאחר שהמשטרה לוקחת את כריסטין מאולם המשפט, מודיע רוברטס לאחות, גברת פלימסול, שהוא לוקח על עצמו את הגנתה של כריסטין במשפט הרצח הצפוי לה.
טיירון פאואר - לאונרד וול
מרלן דיטריך - כריסטין הלם/וול
צ'ארלס לוטון - סר ווילפרד רוברטס
אלזה לנצ'סטר - גברת פלימסול
טורין תאצר - מר מאיירס
נורמה ברדן - גברת אמילי ג'יין פרנץ
אונה אוקונור - ג'נט מקנזי
הסרט מבוסס על ספרה של אגאתה כריסטי בעל אותו שם.
הסצנות הקומיות בין סר ווילפרד (צ'ארלס לוטון) וגברת פלימסול (אלזה לנצ'סטר) לא היו במקור בספר, אך נוספו כיוון שלוטון ולנצ'סטר היו נשואים בזמן צילומי הסרט.
הביקורות היו חיוביות כך שהסרט נחשב לסרט הטוב ביותר שמבוסס על ספריה של כריסטי.
סצנת הפלאשבק של לאונרד וול (טיירון פאואר) כאשר הוא פוגש את אשתו, כריסטין הלם (מרלן דיטריך), במועדון לילה בגרמניה עלתה כ-90,000 דולר בעקבות פעלולנים רבים.
סוף הסרט נשמר בסוד, ואף הגדיל לעשות הבמאי, בילי ויילדר, ולא לתת לשחקנים את העמודים האחרונים של התסריט.
על רקע כתוביות הסיום של הסרט מבקש קריין מהצופים בסרט שלא לגלות את סיומו לחבריהם על מנת שתשמר להם חוויית הצפייה, וזה היה אף המוטו בכרזות הפרסומת של הסרט.
ישנם הטוענים כי דיטריך הפסידה מועמדות לפרס אוסקר כיוון שהיא צוירה בסרט כנואפת, דבר שהיה טאבו בארצות הברית בזמנו.
זה היה סרטו האחרון של טיירון פאואר.
תוך כדי צילומי מה שהיה אמור להיות סרטו הבא, "שלמה המלך ומלכת שבא", בו שיחק את שלמה המלך, מת פאואר מהתקף לב בגיל 44 בלבד, והוחלף בסרט על ידי יול ברינר.
הסרט זכה לביקורות חיוביות עם ציון של 100 אחוזים באתר "Rotten Tomatoes".
ביקורת של המגזין "TV Guide" נתן לסרט ארבעה כוכבים וחצי מתוך חמישה.
הסרט היה מועמד לשישה פרסי אוסקר: הסרט הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר (צ'ארלס לוטון), שחקנית המשנה הטובה ביותר (אלזה לנצ'סטר), הבמאי הטוב ביותר (בילי ויילדר), העריכה הטובה ביותר והסאונד הטוב ביותר.
מכון הסרטים האמריקאי דירג את הסרט במקום השישי ברשימת הדרמות המשפטיות הטובות ביותר.
בנוסף, הסרט היה מועמד לרשימות מאה שנים...
"עד ירושלים" הוא רומן מאת אהרן ראובני שיצא לאור כטרילוגיה בשנת 1954. הרומן עוסק בחיי היהודים בירושלים בזמן מלחמת העולם הראשונה.
מתוארים בו "בני אדם שונים בפינותיהם השונות בשעה שקם הנחשול הגדול ועמד עליהם לטבעם".
המילה "נחשול" מכוונת למלחמה שכמעט חיסלה את היישוב היהודי בארץ-ישראל, אף שלא התרחשה על אדמתה.
במרכז העלילה עומדת קבוצת צעירים בני העלייה השנייה.
כמה מהם מייצגים אישים בעלי שם, שפעלו בארץ ישראל באותה תקופה.
הרומן מורכב משלושה חלקים שפורסמו בתחילה כספרים בפני עצמם: "בראשית המבוכה" (1920), "האניות האחרונות" (1923) ו"שַמות" (1925).
כל אחד מחלקי הטרילוגיה עומד אמנם בזכות עצמו, אך הם עוקבים כרונולוגית (בקו התקדמות המלחמה) וקשורים זה לזה באופן עובדתי - באמצעות הדמויות, האירועים והמקומות, ובאופן אמנותי - באמצעות מוטיבים, דימויים וסמלים.
הרומן נפתח בתיאור מקום: בית דפוס בירושלים.
בבית-דפוס זה נדפס עיתון ציוני-סוציאליסטי בשם "הדרך".
מעבר לקיר בית-הדפוס נמצא חדר קטן, המשמש עבור מערכת העיתון חדר-מפגש, משרד ומחסן.
הזמן הוא סתיו 1914, שבועות ספורים לפני כניסת טורקיה למלחמה.
בפרקים הראשונים נפרשות הדמויות של חברי מערכת העיתון, אופיים, דעותיהם ויחסיהם.
דמויות אלה ממלאות תפקיד חשוב ברומן, אך הדמות המרכזית היא אהרן ציפרוביץ, מנהל החשבונות של העיתון.
הוא שייך ואינו שייך לחבורה.
אין לו חלק בכתיבה, אך כשותף למוצא, לשפה ובעיקר לעבודה באותו החדר, נהיו חברי המערכת ידידיו הקרובים, וגורלו נקשר בגורלם.
ציפרוביץ, בחור משכיל, אך חששן והססן.
אין הוא שייך לתנועה בה חברים אנשי "הדרך".
אין הוא הולך בגדולות ודואג רק לעצמו ולארוסתו, מניה, אליה הוא מתייחס בכבוד וגם בחשש מה.
כניסת טורקיה למלחמה הופכת את עולמו המסודר: העוצר שהוטל על ירושלים מערב עד בוקר מונע ממנו לפגוש את ארוסתו; השמועות, על כוונות מצד הערבים לנצל את המצב הכאוטי ולהתנפל על היהודים, מעלות בו פחד מפני פרעות כמו אלה שחווה ברוסיה.
פחד זה גורם לו להיות קשוב ולחרוד מפני כל רעש והתקהלות ברחוב; גזירת ההתעת'מנות היא הקשה מכל.
ציפרוביץ נקלע למערבולת לבטים: להתעתמן או לא להתעתמן; ולאחר שהצליח להחליט, ולהתעתמן, עליו להחליט מה יעשה - היעזוב את הארץ, או יישאר ו"ירד למחתרת", או יתגייס לצבא הטורקי.
כל האפשרויות קשות ורעות בעיניו.
כדי למצוא מוצא הוא אוסף מידע בקדחתנות, אך הדבר רק מחמיר את מצבו, כי ירושלים מלאה שמועות, ואיש אינו יודע מה ילד יום.
עוד הוא מתרוצץ ומתייעץ, והנה עוזבת אותו ארוסתו.
אין לה סבלנות לחרדותיו ולבטיו, ובמעמד פרידה קולני ומשפיל היא מטיחה בפניו את כל חולשותיו, ומכנה אותו פחדן ובכיין.
ציפרוביץ שבור מהפרידה ונופל למשכב.
בזמן מחלתו עושה מערכת "הדרך" צעד נועז.
היא מפרסמת מכתב שהגיע אליה, המתאר מצוד-פתע שביצעה המשטרה הטורקית ביפו אחר יהודים שלא התעתמנו, והעלאת כ-500 מהם על אנית גירוש.
ידיעה זו לא פורסמה בשום מקום, ועורכי "הדרך" מסתכנים בסגירת העיתון והעמדתם לדין.
ציפרוביץ שומע על כך, וחרדתו נוסקת לגבהים.
ביום בו נסגר העיתון הוא ממהר לעזוב את דירתו והולך ללון אצל מכר, מחשש שיבואו לעצרו בלילה.
בבוקר, בהיעדרו של המכר, נכנס פתאום לדירה שוטר טורקי, שבא לעצור את האחרון דווקא (ולא את ציפרוביץ...).
השוטר אינו מהסס הרבה ולוקח את ציפרוביץ ההמום לתחנת המשטרה.
מבולבל ונרעש, מציג ציפרוביץ בתחנה את התעודה הלא נכונה, וטעות זו גוזרת את דינו לגירוש.
חיים רם, עורך ב"הדרך", ובעל מהלכים אצל הטורקים, בא לתחנה כדי לחלצו מהצרה, אך מסתבר שציפרוביץ אינו רוצה להיחלץ.
הוא רואה בטעות שעשה הזדמנות פז לצאת מהארץ, שהשהות בה נהייתה בלתי נסבלת בשבילו.
בסיום חלק זה של הרומן ציפרוביץ מפליג לאמריקה בתחושת שמחה והקלה, על שהעזיבה נכפתה עליו ולא היה חייב להחליט בעצמו.
הדמות המרכזית בחלק זה היא גדליה ברנצ'וק, סופר, שהופיע כדמות משנה כאחד מחברי מערכת "הדרך" בחלק הראשון.
אחרי סגירת העיתון נעצרו חברי המערכת וגורשו מהארץ.
ברנצ'וק נשאר לבד, ללא חוג ידידיו.
גם הוא מתכנן לעזוב את הארץ אך לפני כן עליו להשלים משימה אישית: סיום כתיבת הרומן שלו, בן ארבעת החלקים.
עד כה סיים רק את החלק הראשון, והוא תקוע באמצע החלק השני בגלל מחסום כתיבה.
ברנצ'וק המתוסכל מעביר את ימיו במחשבות ובטלה.
כל יום מכריח את עצמו לשבת אל שולחן-הכתיבה, אך דבר לא עולה במוחו.
הוא מתבודד רוב הזמן, מתחיל קשרים עם נשים ושומט אותם.
ידיד אחד יש לו - אנזלמוס מיאר, פקיד בנק צעיר, עולה מווינה.
מיאר הבליין שונה מברנצ'וק בכל דבר אפשרי, אך ברנצ'וק מוצא עניין בשיחה איתו.
בהמשך, מגיע ברנצ'וק לידי יאוש מיצירתו ושורף את החלק השני, הבלתי גמור.
כאשר מגיעים נחילי ארבה לארץ, ברנצ'וק, שאין לו דבר אחר לעשות, מצטרף למתנדבים היוצאים לעזור לאיכרי המושבות להילחם בארבה.
השהות במושבה מרעננת אותו, ובשובו הוא חוזר לשולחן הכתיבה ומשלים תוך זמן קצר, כאחוז אקסטזה, את כתיבת החלק השני של הרומן.
התוצאה מושלמת בעיניו, והוא מוותר על שני החלקים הנוספים שתכנן.
כעת הוא יכול להרשות לעצמו לעזוב את הארץ.
הוא יורד ליפו, אך מגלה שהיציאה נעשתה קשה מבעבר.
אניות מעטות מגיעות לנמל וכל אחת מהן נדמית כאחרונה.
הוא מאמין שיצליח, תוך שימוש בתעודת הזהות הרוסית שברשותו, לצאת מהארץ, להגיע לאמריקה ולפרסם שם את הרומן שלו.
מכאן מתחילה "סאגת" העלייה לאניה, הנפרשת על פני עשרים עמודים של תלאות ותהפוכות.
הספר מסתיים בכך, שברנצ'וק לא הצליח לעלות ל"אניה האחרונה" שלו.
הוא עוכב לחקירה בנמל, והעובדה שהתעתמן התגלתה.
הוא נכלא כעריק מהצבא הטורקי, הצליח לברוח ולצאת מיפו, אך חזר לאחר יומיים בניסיון נואש לחלץ את כתב-היד שלו, שנשאר בבית-המכס בנמל.
כעת הוא יוצא אל מושבות הגליל כדי להסתתר מפני המשטרה הטורקית.
הדמות המרכזית בחלק זה היא מאיר פונק, נגר במקצועו, שהופיע כדמות משנה בחלק השני.
פונק בא גם הוא כמתנדב לגירוש הארבה במושבות.
ברנצ'וק התיידד איתו והתרשם מאוד הן ממראהו הנאה והחסון והן מהאופטימיות ושמחת החיים שבו.
הוא מצא בפונק שילוב של חוסן פיזי ונפשי.
בשובו מהמושבות שוכר פונק חדר אצל משפחת ויטשטיין, משפחה דתית מהיישוב הישן בירושלים.
דרך משפחה זו נפרשים לפני הקורא הפגעים והאסונות שמביאה המלחמה, והאסון הגדול מכולם הוא ההשחתה המוסרית.
נראה שהמלחמה עושה שַמות בירושלים: למרות, ואולי בגלל, היותה עיר-עורף מדרדרת המלחמה את החברה כולה לשחיתות ופריצות.
בתוך זה מתבלט ("מאיר") פונק ביופיו, חוסנו המוסרי וטוב לבו.
בת המשפחה, אסתר, מתאהבת בו, והוא משיב לה אהבה אם כי לא בלב שלם.
במהרה עליו להתגייס לצבא הטורקי, כי שנת הדחיה שקבלו המתעתמנים מגיעה לסיומה.
אסתר מצליחה להשיג את מחצית הסכום הדרוש לשחרורו של פונק מהצבא, ובאה לפדות אותו מהקסרקטין בו מוחזקים המגויסים לפני החיול.
בצאתם יחד מהקסרקטין הוא מציע לה נישואים, ונראה לרגע שסיפורו של הזוג יסתיים בכי טוב.
אולם, הימים הספורים שבילה פונק בקסרקטין הטורקי, בו הוכה והושפל, ערערו את חוסנו הפנימי.
כלפי חוץ הוא משתדל לנהוג כרגיל, אך רוחו שבורה והוא מואס בחייו.
הוא פונה עורף למאמצי אשתו ומשפחתה להשיג את מחצית הסכום החסרה לפדיונו, וחוזר מרצונו לצבא.
חלק זה, האחרון בטרילוגיה, מסתיים בהתאבדותו של פונק.
הוא עוזב את יחידתו, מרחיק לתוך המדבר ועולה על גבעה.
שם הוא עושה חשבון נפש אחרון, ויורה בעצמו.
הטרילוגיה נחתמת באפילוג קצר, בו נפגשים ברנצ'וק ומיאר בירושלים.
שיחתם נסבה על מאיר פונק.
ברנצ'וק מבין בחוש מה קרה לאחרון - אובדן הרצון לחיות בגלל המפגש עם אכזריות החיים, וסירוב מוסרי לחיות בעולם שהתבהם.
מיאר, מצידו, מספר כי ראה את אסתר עם התינוק, שנולד לה ממאיר פונק.
פניו דומים לפני אביו והוא בריא ושופע חיים.
שלושת חלקי הטרילוגיה התפרסמו כרומנים נפרדים בשנות ה-20 של המאה ה-20. לגבי הרומן הראשון, בראשית המבוכה, קיימת הסכמה בין הפרשנים כי הוא רומן מפתח.
זאת מכיוון שהוא מבוסס על אירועים ודמויות בהיסטוריה של היישוב.
כך, תיאור עיתון "הדרך" וחברי המערכת שלו מבוסס על עיתון "האחדות", ביטאון מפלגת פועלי ציון.
העיתון יצא בירושלים החל מיוני 1910, ונסגר בצו השלטון הטורקי בינואר 1915. העורכים הראשיים של "האחדות" היו יצחק בן-צבי, רחל ינאית בן-צבי, דוד בן-גוריון ויעקב זרובבל.
בעריכה ובכתיבה השתתפו, בין השאר, גם יוסף חיים ברנר, אלכסנדר חשין ואהרן ראובני.
בדיקת העובדות ההיסטוריות מעלה, כי התיאור הספרותי של חברי מערכת "הדרך", התנהלותו של העיתון בחודשי המלחמה הראשונים ונסיבות סגירתו בצו השלטון - כל אלה דומים עד מאוד למה שאירע במציאות בעיתון "האחדות".
למעשה, השוני הוא בפרטים קטנים, כמו, למשל, העמדת המערכת על גברים בלבד, תוך "העלמת" האישה שהייתה שותפה להם, או "שיכון" המערכת ובית הדפוס שלה בבית אחד, בעוד שבמציאות שכנו השניים במקומות שונים בירושלים.
בנוסף, חברי מערכת "הדרך" מתוארים ומאופיינים כך, שניתן לזהות בהם בבירור אישים במערכת "האחדות":
יצחק בן-צבי משמש כבסיס לעיצוב דמותו של חיים רם.
רם ממשיך להופיע באופן פעיל גם בחלק השני של הטרילוגיה.
דוד בן-גוריון מיוצג בדמותו של גבעוני.
יעקב זרובבל מיוצג על ידי בן-מתתיהו.
אלכסנדר חשין מיוצג על ידי סולודוכין.
אהרן ראובני עצמו מיוצג על ידי גדליה ברנצ'וק.
דמותו מופיעה בכל חלקי הטרילוגיה: משנית בחלק הראשון, ראשית בחלק השני ובעלת "המילה האחרונה" באפילוג.
שני החלקים הנוספים בטרילוגיה מכילים גם הם "חומרי מפתח".
דוגמה מרשימה לכך יש בחלק השני, בתיאור ניסיונו האמיץ של חיים רם (בן צבי) לבטל את צו הגירוש נגד עורכי "הדרך" ("האחדות").
עם זאת, הכמות והצפיפות של "חומרי המפתח" פחותות בחלקים אלו בהשוואה לחלק הראשון, לכן התואר "רומן מפתח" חל, למעשה, רק על "בראשית המבוכה".
עד סוף הקיץ הוא סרט קולנוע ישראלי מאת ובבימויה של נועה אהרוני.
זהו סרטה העלילתי הארוך הראשון של אהרוני.
הוא הופק במימון קרן הקולנוע הישראלי וערוץ 10. אף כי הופק בשנת 2011, הסרט יצא להקרנה מסחרית בבתי הקולנוע רק בספטמבר 2013.
עלילת הסרט מתרחשת בקיץ של שנת 1978. מיכל (מיכל ורשאי) מוטרדת מכך שבתה מאיה (בר מיניאלי) אינה יודעת קרוא וכתוב.
מורתה של מאיה מעוניינת להשאיר אותה כתה, אבל מיכל אינה מסכימה לכך והיא מבטיחה שעד סוף הקיץ מאיה תלמד קרוא וכתוב ותשלים את הפער עם בני גילה.
מיכל, שאינה מצליחה ללמד את מאיה, שולחת אותה ללמוד אצל אחותה נעמי (שרית וינו-אלעד).
חיים (יאיר רובין), אביהן של מיכל ונעמי, שנטש אותן ואת אמן בילדותן, מגיע לבקר במושב במפתיע, ויוצר קשר עם מאיה ועידו, ילדיה של מיכל.
הסבא מחפש דרכים להוכיח שכתב לבנותיו מכתבים רבים, במשך השנים, חשב עליהן ואהב אותן, למרות היעדרות בת 20 שנה.
נעמי, מתגוררת באותו מושב בגפה, לאחר שגם אותה עזב בעלה, מתנגדת נחרצות לחידוש הקשר עם אביה.
נוצרים מתחים פסיכולוגיים ומעמיקים ברמות שונות.
בין העבר של שתי האחיות והניסיון של אביהן לתקנו.
בין מיכל ובעלה המתנגד להכנסת האב לבית, כי הוא זה שהחדיר בה את אי-היכולת לקבל את אהבתו אליה.
בין הבגידות בעבר לבגידות בהווה.
בין מאיה לבין אביה, החושפת את האמת על אביה.
מענק קידום והפצת הסרט הישראלי בניו-יורק בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2011.
ציון לשבח בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות 2011.
דמות שחקן תפקיד מיכל מיכל ורשאי אימם של מאיה ועידו רפי ישי גולן אביהם של מאיה ועידו מאיה
איתמר אורני בתה של מיכל
אחיה של מאיה נעמי שרית וינו-אלעד אחותה של מיכל חיים יאיר רובין אביהן של מיכל ונעמי
עד מוות הוא ספר מאת הסופר עמוס עוז המורכב משתי נובלות אשר יצא לאור בשנת 1971. הספר, הרביעי שפרסם עוז, ראה אור כארבע שנים לאחר הרומן מיכאל שלי והוקדש לאביו יהודה אריה קלוזנר.
המהדורה הראשונה, בהוצאת ספרית הפועלים של הקיבוץ הארצי, לוותה בחיתוכי עץ מקוריים מאת האמן יעקב פינס.
הנובלה הראשונה מובאת בגוף ראשון מפי גיבורה, מרצה נודד קשיש וערירי בשם שרגא אונגר.
על רקע כוונת הממונים עליו להוציאו לפרישה מוקדמת, עקב סגנונו המיושן וקבעונו לנושא יהדות רוסיה, מתבונן שרגא בעצב על חייו ועל יחסיו הקלושים עם הסובבים אותו, מתאר את שגרת יומו בביתו ואת ביקוריו בקיבוצים ברחבי הארץ, ותוהה על משמעות קיומו -ועל חדלונו הקרב.
מדבריו של שרגא מצטיירת תמונת אדם עייף, מובס, אחוז חרדה מפני חתרנות בולשוויקית ואיום השמדה, ועם זאת - נפשו שוקקת וצמאה למגע אנושי, ויותר מכך, לסימן של הוויה נשגבת אשר עשויה לתת פשר לקיומו.
הנובלה השנייה מתארת את קורותיה של שיירת צלבנים העושה דרכה מצרפת לירושלים באביב 1096. את המסע מנהיג האציל גיום די-טורון, אך ככל שזה הולך ומתכנס בעצמו, גוברת השפעתו המפוקפקת של קרובו, קלוד עקום הכתף, מעין קדוש-חוטא, הנע בין סגפנות וקנאות דתית להתמסרות בולמוסית ליצריו.
השיירה נעה באיטיות דרך כפרים ויערות, במפנה העונות מהסתיו אל החורף.
מגעי הצליינים עם הנקרים בדרכם קשים ואלימים, ואכזריות מופלגת שמורה ליהודים.
האנשים שטופים בשנאה קמאית ליהודי, כאדם וכמהות מופשטת, וניכר כי הם מייחסים לו כוחות המאיימים עליהם.
כאשר שוקע כליל האציל דה-טורון בדמדומי מה שנראה כטראנס דתי-מיסטי, הניוון המוסרי של האנשים מחריף וצלם האנוש הולך ומתרחק מהם.
השיירה לא זוכה להגיע למחוז חפצה, ומעט האנשים ששרדו נלכדים במצודה מתפוררת בה הם נאבקים בקור, ברעב ובשגעון.
האציל די טורון מוצא את מותו במצודה והמסע בא אל סופו.
ההתייחסות, על פי רוב, במחקרים העוסקים ביצירתו של עוז, אינה כורכת את שתי הנובלות זו בזו אלא עוסקת בכל אחת מהן בנפרד.
עם זאת, על אף ההבדלים הרבים בין השתיים, ניתן לזהות קשר תמתי ביניהן; שני הגיבורים, בדרכם השונה, חולקים כמיהה מייסרת אל הנשגב, כמיהה אשר משפיעה על יחסם לזולת ועל תפיסת הזולת אותם.
השתיקה בה מעורסל די-טורון מעוררת יראת קודש וצייתנות בסובביו, בעוד שלהגו מלא הפאתוס של אונגר ממאיס אותו על שומעיו.
די-טורון הנרדף על ידי יהודים טמאים ואונגר המדמה לראות סוכנים מדיחים בכל מקום, חווים את מציאות חייהם כפגומה, ארצית ולא מספקת, ובשניהם תוססת השתוקקות להארה, התגלות וגאולה.
יתר על כן, צירוף שתי הנובלות השונות כל כך יחדיו דווקא מלמד על גישתו של עוז לשאלות יסוד בהתנהגותם של בני האדם, כפי שהבהירה מבקרת הספרות גיטה אבינור:
תופעת שנאת היהודים בגלגולה המוקדם, הקמאי במידה רבה, תופשת מקום נכבד בשתי היצירות, וכמו משני צידיה; שרגא אונגר, האחוז ביחסי שנאה-אהבה לרוסיה ולעם הרוסי, ואף נושא עמו חוויות כיהודי יליד רוסיה שלפני המהפכה, צולל אל תוך הנפש הרוסית ואל מקורותיה של האנטישמיות ה"ססגונית על פי דרכה...
ובמובן ידוע - גם נוגעת עד הלב" הטבועה בה (עמ' 51).
על סמך תיאור זה של הנפש הרוסית, ובשילוב החתרנות והעוצמה חסרת הגבולות שהוא מייחס למנגנון הקומוניסטי, מנסה אונגר לשכנע את שומעיו כי סכנה גדולה אורבת ליהדות רוסיה ואף למדינה היהודית.
תוך התרפקות על האתוס הביטחוני ועל כוחה הצבאי של המדינה הזעירה, חולם אונגר על מימוש בפועל של העלילות המיוחסות ליהודים - הרעלת הבארות, שתילת סוכנים חשאיים והשתלטות על מוקדי הכח, תוך שגדודי טנקים עבריים שוטפים בעצמה אל תוך מרחבי רוסיה, פולין ואוקראינה.
אנטישמיות חמה, מיסטית, שוררת גם ביקום בו מתנהלת השיירה בדרכה לירושלים.
די-טורון אחוז חרדה מתמדת מפני ניסיונות הסתננות של יהודי שוחר רע ורב עצמה אל שורותיו, ומיני תקלות וכישלונות מוסברים על ידי הצליינים כמעשה ידי יהודי המחזיק ביכולות על טבעיות.
אנשי השיירה מחוללים מעשי זוועה קיצוניים ביהודים הנקרים בדרכם, החל בהרג שרירותי וכלה בעינוי שיטתי, ממושך, לכאורה על רקע דתי.
גבריאל מוקד מתייחס לאנטישמיות משני צדי המתרס, שמופיעה בשני הסיפורים, ואומר על ההשוואה שבין שני הסיפורים: "אין עמוס עוז מנסה לתאר אלא דמות אנושית אחת; זו הנרדפת על ידי ה'שדים' של תחושת ההרס העצמי והאימה.
הוא מבקש לעצב את 'המעמקים' האפלים של הנפש, את המחוות העצבניות של הרוח".
יעל פלדמן מתייחסת לטכניקת ההיפוך שבה נוקט עוז בסיפור "עד מוות".
הנובלה מסופרת מזווית הראייה של הצלבנים, שלפיה 'היהודים הארורים' הם המושא לבוז שלהם ולכוונותיהם הרצחניות.
לדעתה, הסיפור קשה לעיכול עקב אסוציאציות קשות של השואה.
שרגא, בבואו להרצות בקיבוץ, מבין כי אין לו שפה משותפת עם הדור הצעיר, אותו הוא מכנה 'מוז'יק יהודי', ואינו מנסה למצוא קהל בקרב דור זה, "הנוער החדש, יודע אני, זורם על פי ריתמוס אחר" (עמוד 46).
עד לאן שהלב לוקח הוא אלבום הסולו השמיני של הזמרת יהודית רביץ.
האלבום יצא בשנת 1994 בחברת הליקון.
שירי האלבום הוקלטו במהלך אותה שנה במסגרת מספר הופעות שביצעה רביץ באותה עת: מסע ההופעות שליווה את הופעת האלבום "ומאוד לא פשוט לחכות", ההופעה "סטנדרט מקומי" שעלתה במסגרת פסטיבל הג'אז שהתקיים בסינמטק תל אביב, וכן מופע משותף שערכה עם גידי גוב ונקרא "יהודית רביץ וגידי גוב במופע משותף מאד".
האלבום כולל מבחר שירים ישנים של רביץ ושירים של מוזיקאים אחרים שזכו כולם לעיבוד עדכני.
האלבום נפתח בשיר "באה מאהבה" בביצוע משותף עם גידי גוב, בהפקת ועיבוד רמי קלינשטיין שגם ניגן וביצע קולות רקע בשיר.
גם השיר "לקחת את ידי בידך" בוצע במסגרת המופע המשותף עם גוב בהפקת ועיבוד קלינשטיין.
רמי קלינשטיין - קלידים, קולות
גורי אגמון - בס קלרינט
אלכס פולק - גיטרות, קולות
אלון הלל - כלי הקשה, תופים
עד כאן הוא ארגון ימני העוסק בביצוע תחקירים ובפעילות ציבורית נגד תופעות שהוא מגדיר כפוגעות בחוסנה ובתדמיתה של מדינת ישראל.
עד היום פעילותו הפומבית הייתה כנגד ארגוני שמאל ישראלים וארגונים פלסטיניים.
הארגון פועל כיום תחת עמותת "עד כאן צעירים למען ישראל", אולם בעבר פעל תחת עמותות אחרות.
נכון ל-2021 יותר משליש מתקציב העמותה מגיע מחוץ למדינת ישראל.
הארגון מחדיר שתולים לארגונים הנתפשים בעיניו כארגונים אנטי-ישראליים, מתוך מטרה לאסוף מידע אודות אותם ארגונים, לפרסם את הממצאים באמצעי התקשורת או למסור אותם לידי רשויות החוק.
הארגון פועל בשיתוף עם ארגוני ימין נוספים וחברי כנסת ממפלגות הימין במטרה להגביל ארגונים מהסוג האמור, לסיכול הבנייה הפלסטינית הבלתי חוקית בשטחי C לקח חלק בקמפיין נגד ממשלת בנט־לפיד והקואליציה עם מפלגת רע"מ, ועתר נגד התמודדות המפלגה לכנסת ה־25..
גלעד אך הקים בקיץ 2013 את עמותת "מגן לישראל יהודית ודמוקרטית" שהפעילה בעבר את הארגון.
העמותה הנוכחית הוקמה ב-21 בספטמבר 2015 על ידי אבירם זאבי (עובד המשרד לביטחון הפנים) וליאור בן צור.
בין השנים 2014–2019 ביצעו חברי הארגון תחקיר על שוברים שתיקה, תעאיוש, בצלם, שומרי משפט - רבנים למען זכויות האדם, אנרכיסטים נגד גדרות, עקבות-ארכיוני הכיבוש, לוחמים לשלום ועוד.
לדברי הארגון במהלך הפעילות נחשפו שורה של עבירות אשר לכאורה מבוצעות בקביעות על ידי הארגונים.
פעילות הארגון לא הובילה להגשת כתבי אישום נגד הנילונים, בשל העדר תשתית ראייתית מספקת.
הארגונים הכחישו את טענות 'עד כאן' על הפצת שקרים מצידם, והאשימו את הארגון ברדיפה פוליטית.
כמו כן הארגון מקיים פעילות חינוכית ועורך הרצאות במכינות קדם צבאיות ובמוסדות לימוד.
התחקיר הראשון של עד כאן, שפורסם בתוכנית "עובדה" ששודרה ב-7 בינואר 2016, עסק בעזרא נאווי, פעיל תעאיוש.
נטען בו כי נאווי, בעזרת של פעילים המשתייכים לארגונים "בצלם" ו"רבנים למען זכויות האדם", התחזה למתווך קרקעות כדי להפליל ערבי ישראלי ולהסגירו לביטחון המסכל הפלסטיני, באשמת מכירת קרקעות להתנחלויות.
בתחקיר הוצגו תיעודים ממצלמה נסתרת של אנשי הארגון, שצילמו את נאווי אומר כי הסגיר בעבר בנסיבות דומות שלושה ערבים לכוחות הביטחון הפלסטינים וכן כי גרם למותו של פלסטיני בשם אבו חליל, אשר רצה למכור את אדמתו הפרטית ליהודים.
בעקבות הכתבה הוגש ב-24 במאי 2018 כתב אישום נגד נאווי בגין הפרת החוק ליישום הסכמי אוסלו ומסירת מידע לרשות הפלסטינית.
המשפט הופסק עקב מותו של נאווי בינואר 2021.
התחקיר מומן על ידי פורום קהלת.
בשנת 2021 קבעה מעבדת זיהוי פלילי כי מסמכים של "עד כאן", בהם אחד המסמכים המפלילים לכאורה את נאווי מזויפים.
תחקירים על ארגון 'שוברים שתיקה'
בכתבה שפורסמה בידיעות אחרונות בינואר 2016, חשף "עד כאן" תיעוד של פגישה בין מנכ"ל משרד החוץ לשעבר, אלון ליאל, לפעילי ארגון שוברים שתיקה.
במהלך הפגישה דיבר ליאל על חשיבותה של הפעולה מחוץ לישראל דווקא, וכן על דרכים לגרום להוצאת ישראל מהאו"ם ולהחרמתה ממשחקי פיפ"א.
לשאלה כיצד יש להציג לציבור הישראלי את פעילות הארגון מחוץ לישראל, אמר ליאל: "תשובה שלדעתי אסור לענות אותה, למרות שהיא תשובה נכונה, שהקרב בתוך ישראל הוכרע...
אני מאמין שרק הקהילה הבינלאומית, כמו במקרה של דרום אפריקה, יכולה לשנות את דעת הקהל".
בכתבה דיבר ליאל גם על פעילותו לסיכול מינויו של דני דיין לשגריר ישראל בברזיל.
בעקבות הכתבה הודיע ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו כי דני דיין ימונה לשגריר בברזיל, או שלא ימונה שגריר כלל.
שר החינוך נפתלי בנט אמר: "אני מתחיל לחשוב אולי שיש בעיה ב-DNA של משרד החוץ...
אם אנשים כמו אלון ליאל שהו במשך מספיק זמן במשרד החוץ יש שם בעיית עומק...
כשהפירומן מספר 1 עומד בראש המערכת אז איזו הסברה הוא יסביר את ישראל?".
בינואר 2016 פרסם "עד כאן" סרטון שבו נחשף כי ארגון "שוברים שתיקה" העביר במזומן כספים לפעילי ארגון תעאיוש עזרא נאווי וגיא בוטביה, ודרכם גם לסעיד עוואד - תושב יטא, הטוען לבעלות על שטח בדרום הר חברון.
בכתבה שפורסמה בחדשות ערוץ 2 פורסם כי גם ארגון שומרי משפט - רבנים למען זכויות האדם העביר כסף לנאווי.
מהארגון נמסר בתגובה כי הכסף הועבר לנאווי על שירותי הסעות שסיפק וסיורים לעורכי דין, וכי העבודה איתו הופסקה בעקבות פרסום התחקיר ב"עובדה".
לאחר מכן נמסר גם כי נאווי עבד בארגון "בשבריר משרה".
מארגון שוברים שתיקה נמסר בתגובה: "אנחנו לא עובדים אצל השטאזי ולא מגיבים לשטאזי.
מי שרוצה מדינת משטרה דוגמת הגוש הסובייטי – שיבושם לו".
במרץ 2016 שידר ערוץ 2 תחקיר שהתבסס על צילומים שערכו פעילי "עד כאן", ולפיו פעילי "שוברים שתיקה" אוספים מידע מסווג מחיילים שהגיעו אליו.
לתחקיר הגיב ראש הממשלה בנימין נתניהו ואמר כי בכוונתו לחקור את הנושא ושר הביטחון משה יעלון הנחה את צה"ל לפתוח בבדיקה.
התחקיר גרר גינויים כלפי "שוברים שתיקה" גם מצד חברי הכנסת יאיר לפיד ואיתן כבל.
בפברואר 2019 הודיע היועץ המשפטי לממשלה כי לא תיפתח חקירה בנושא.
ב-5 במרץ 2020 הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי 'עד כאן' וארגון הביטחוניסטים בדרישה להורות ליועמ"ש לפתוח בחקירה נגד ארגון שוברים שתיקה.
באותו התחקיר בערוץ 2 פורסם שארגון שוברים שתיקה גובה עדויות מחיילים בשירות סדיר ומעובדי מדינה בניגוד לחוק.
עוד פורסם שארגון שוברים שתיקה הורה לכאורה לפעילה בשם פרימה בוביס להתגייס למת"ק שכם כי שם קורים הדברים "הכי מעניינים".
ב-14 ביוני 2016 פרסם "עד כאן" הקלטה של אחראי קשרי החוץ של שוברים שתיקה, יהודה שאול, שבה הוא אומר לתיירים ש"מתנחלים הרעילו את כל מערכת המים של הכפר הפלסטיני".
כתגובה פרסם הארגון סרטון על קטעי אלימות של מתנחלים נגד פלסטינים.
בשנת 2016 הגישו נציגי "עד כאן" תביעת דיבה בסך 1.2 מיליון ש"ח נגד ארגון שוברים שתיקה.
בתביעה טענו כי שוברים שתיקה "המציאו עלילת דם מרושעת והפיצו אותה ברחבי העולם כדי לצייר תמונה כאילו צבא ההגנה לישראל איננו אלא צבא של פושעי מלחמה לא מוסריים".
התביעה נדחתה כיוון שמהפרסום של שוברים שתיקה לא היה ניתן להבין קשר לתובעים, והתובעים נדרשו לשלם לשוברים שתיקה 12,000 ש"ח הוצאות משפט.
תחקיר על ארגון 'לוחמים לשלום'
משנת 2017 פרסם ארגון 'עד כאן' מספר אירועים שהתרחשו בארגון 'לוחמים לשלום' שתועדו על ידי פעיל שהסתנן לשורות הארגון.
באוקטובר 2019 פרסם 'עד כאן' תחקיר לפיו מסמך פנימי של הביטחון המסכל הפלסטיני, שסווג כסודי ביותר, הגיע לידיו, וממנו עולה שבכיר בביטחון המסכל מקיים קשר שוטף עם נטע חזן, פעילה בארגון 'לוחמים לשלום'.
התחקיר פורסם בערוצי תקשורת ממוסדים.
בתביעת דיבה שהגישה חזן נגד האדם שהעביר לעד כאן' את המסמך, קבע בית המשפט שהמסמך איננו אמין - הבכיר בביטחון המסכל שלפי התחקיר היה בקשר עם 'לוחמים לשלום', הפסיק לעבוד ברשות שמונה שנים לפני התקופה הרלוונטית.
בנוסף בדיקה של המעבדה לזיהוי פלילי העלתה חשד שהמסמך מזויף.
בינואר 2026 בית המשפט חייב את ארגון "עד כאן" והמנכ"ל גלעד אך בתשלום פיצוי של כ-320 אלף ש"ח, כולל שכר טרחה והוצאות משפט, על פרסום תחקיר זה.
בפסק הדין נקבע כי הפרסומים מהווים לשון הרע, ודחתה את טענת הנתבעים להגנת "אמת הפרסום" או "תום לב".
ביולי 2018 פרסם 'עד כאן' דו"ח על פעילותו של "מכון עקבות", שכמצוין באתר האינטרנט שלו הוא מרכז "לתיעוד, מחקר וקידום של זכויות אדם במסגרת הסכסוך".
בדו"ח של 'עד כאן' נטען שמכון עקבות פועל לחשיפת הארכיונים המסווגים של צה"ל, שב"כ והמוסד מארכיון המדינה, ושמדיניותו היא "להציג 'פשעים' שבוצעו לטענתם בידי ממשלות ישראל וההתיישבות היהודית" ושלצורך כך הארגון מנסה ליצור מייצג של פעילות בלתי חוקית.
בדו"ח נטען שגנז המדינה, יעקב לזוביק, קיבל את עמדת מכון עקבות שדרשה לקצר את תקופת המגבלה על חומר ארכיוני.
עוד העלה 'עד כאן' טענות נגד פרופ' גדי אלגזי, חבר במועצת הארכיונים העליונה, שלטענתם קידם אג'נדה הדומה לזו של ארגון 'עקבות' בתיאום עם גנז המדינה.
ביולי 2017 פנו ב'עד כאן' לגנז המדינה בדרישה "לחשוף את ההתנהלות החשודה מול ארגון 'עקבות' ולפעול בדבר חשיפת חומר ארכיוני בהתאם לדין".
ביוני 2018 פתחו בעצומה הקוראת לראש הממשלה לפעול בעניין.
לאחר חודשיים נפגש שגריר ישראל בשווייץ, יעקב קידר, עם עמיתיו במשרד החוץ השווייצרי ודרש מהם, בהוראת ראש הממשלה בנימין נתניהו, לחדול מהמימון של מכון עקבות.
כנגד הטענות נגדו, הוציא מכון עקבות באוגוסט 2018 מסמך שכותרתו "קמפיין ההשמצה של עמותת עד כאן נגד מכון עקבות", שבו נכתב כי דו"ח עד כאן הוא שטחי ושקרי.
הארגון יצא בבקשת תמיכה מהציבור לאור הקמפיין נגדו ופנייתו של נתניהו אל משרד החוץ השווייצרי בדרישה להפסיק את התמיכה בפעילותו.
תחקיר על תוכנית 'אחוות עמים'
באוגוסט 2017 פורסם בערוץ 2 תחקיר של 'עד כאן' על תוכנית 'אחוות עמים' של השומר הצעיר העולמי, שבה נראים משתתפי התכנית מקיימים פעילויות במאחז פלסטיני בלתי חוקי בשם צומוד, שהוקם כמה חודשים קודם לכן.
'אחוות עמים' היא תוכנית של תנועת 'השומר הצעיר העולמית' הפועלת כחלק מתוכניות 'מסע' של הסוכנות היהודית ובמימונה.
במסגרת התכנית מגיעים צעירים מחוץ לישראל למשך חמישה חודשים שבהם הם עוסקים בסכסוך הישראלי פלסטיני.
משתתפי התוכנית הובאו לפעילות במקום למשך ימים עד שבועות, בין היתר עם פעילי ארגון 'לוחמים לשלום'.
בתחקיר האמור נראים פעילי התכנית נאבקים בחיילים המגיעים למאחז בהנחייתם ובעידודם של הפעילים הפלסטינים במקום.
הצילום תועד על ידי דניאל רוט, ראש התכנית, במטרה לתעד את האלימות של חיילי צה"ל.
ב-2 באוגוסט 2018 הגיש 'עד כאן' תלונה ליו"ר הסוכנות היהודית נתן שרנסקי בדבר המימון של 'אחוות עמים' על ידי פרויקט מסע של הסוכנות.
באוקטובר באותה שנה הופסק המימון.
תחקיר על ההשתלטות הפלסטינית הבלתי חוקית בשטחי C בעידוד האיחוד האירופי
במרץ 2020 פורסם בחדשות 13 תחקיר של 'עד כאן' החושף את ממדי ההשתלטות הבלתי חוקית של הרשות הפלסטינית על אדמות בשטחי C, הממומנת ברובה על ידי האיחוד האירופי.
התחקיר בוצע על ידי אנשי הארגון שהסתערבו וקיימו ראיונות מצולמים עם ראשי התכנית ברשות.
בחלק מהמקרים סברו ראשי התכנית שהם משוחחים עם נציגי תקשורת מאירופה.
לפי דבריהם של בכירי הרשות המנהלים את תוכנית ההשתלטות, 70 אחוזים מכספי הסיוע האירופי לרשות מיועדים לתוכנית זו.
במסגרת התוכנית בונה הרשות בשטחי C ללא אישור ותיאום עם מדינת ישראל, וכן נוטעת וסוללת כבישים, במטרה ליצור רצף פלסטיני במקומות אסטרטגיים ולבלום רצף ישראלי.
אחד המצולמים אומר כי "נציג מהאיחוד האירופי אמר לי תתכנן כאילו אין כיבוש, אל תגביל את עצמך.
מאז זה הפך להיות המשפט המנחה שלנו, הוא אמר לי אל תגיד לי היהודים מסכימים או לא מסכימים, זה לא עניינם, זה האדמה שלך".
לפי העולה מהתחקיר - שיתוף הפעולה כולל ארבעה שלבים: 1. תמיכה אירופאית - עידוד הפלסטינים לפעול בנושא, והזרמת תקציבים לשם כך.
2. ניהול אסטרטגי - עזרה בביצוע תוכניות מושקעות ברמה מדינית, המיועדים לייצר רצפים פלסטינים ולפגוע ברצפים יהודיים באופן אסטרטגי, תוך שהאו"ם מאפשר למתכננים להיכנס לשם כך לשטחים צבאיים סגורים.
3. קביעת עובדות בשטח - הרחבת הכפרים הפלסטינים, סלילת כבישים ונטיעת מטעים.
4. קטיעת הרצף הישראלי, מניעה מוקדמת של יצירתו באזורים מועדים לכך, ובידוד יישובים יהודיים.
המטרה הסופית של התוכנית היא ליצור, דה-פקטו, מדינה פלסטינית עצמאית.
כשלדבריהם: "אין כוח בעולם שימנע ממני לתכנן את פלסטין: את ירושלים, את הבקעה, את הגדה.
תחקיר על הקשר בין ארגוני זכויות אדם לארגון חמאס
באוקטובר 2022 שודרה הסדרה שתולה בעריכת צבי יחזקאלי, השוטחת את סיפורה של ק', בחורה שוודית שהושתלה בעזרת תנועת "עד כאן" בארגוני זכויות אדם פלסטינים הפועלים ברשות הפלסטינית, ולטענת הארגון תיעדה קשר ישיר בין החמאס ובין ארגונים כדוגמת BDS ו-ISM.
במהלך צעדת המחאה נגד הרפורמה המשפטית לירושלים ביולי 2023 עקבו סוכני "עד כאן" אחר הצועדים, ולטענת סוכן הארגון אחד הצועדים פרץ את הגדרות מסביב לכנסת בעזרת כלי פריצה שהוכנו והובאו מראש למקום.
בפברואר 2016 טענו אנשי "שוברים שתיקה" שחשפו פעיל "עד כאן" שמסר עדות, בניסיון להכשיל את הארגון בפרסום מידע מסווג, אך עדותו לא פורסמה.
"עד כאן" בתגובה טענו שמדובר באדם שהתנדב בארגון "שוברים שתיקה" כשנה ולקראת פרסום הממצאים נחשף על ידי גופי התקשורת שסיקרו את האירוע.
בתגובה לכתבה בתוכנית "עובדה" פרסם בנדט, ב-2016, כי ארגון "עד כאן" ממומן על ידי ועד מתיישבי השומרון, הממומן מכספי משלם המיסים.
ועד מתיישבי שומרון וארגון עד כאן הכחישו את הדיווח.
בעקבות הכתבה, חשף הכתב חנן עמיאור כי עורכי אתר וואלה לא דיווחו על כך שבנדט הוא בן זוגה של רעות מור, יועצת התקשורת של "שוברים שתיקה".
בעקבות כך הודיע אתר וואלה כי בנדט לא יסקר יותר את פעילות ארגון "שוברים שתיקה".
בטור שכתב מזכ"ל תנועת "שלום עכשיו", יריב אופנהיימר, בעיתון "הארץ", האשים את תנועת עד כאן כי לאנשיה אין שום כוונה להציל חיי אדם.
"אם הדבר היה בראש מעיניהם" כתב אופנהיימר, "הם לא היו ממתינים עם התחקיר במשך שנה שלמה עד לשידורו בטלוויזיה, אלא מעבירים את ההקלטות של עזרא נאווי למשטרת ישראל עוד באותו היום בו צולמו".
לאחר ש"עד כאן" פרסם ברשתות החברתיות שעיסא עמרו הוא בן משפחה של המחבל שרצח את שלהבת פס, הגיש עמרו תביעת דיבה, שהסתיימה ב-2024 בפשרה לפיה "עד כאן" חויב למחוק פרסום זה ולפרסם התנצלות על פרסומו.
בשנת 2026 האשימו אנשי הארגון מורה שהיתה פעילה בארגון "לוחמים לשלום" שהיא פועלת בשיתוף פעולה עם הביטחון המסכל הפלסטיני, ומבצעת עבירות פליליות.
בתביעה נגד הארגון הסתבר שהם הסתמכו על מסמך שהיה ככל הנראה מזוייף, ללא בדיקה נאותה, והכפישו ופגעו בתובעת.
הם נדרשו לשלם פיצויים בסך כ-300,000 ש"ח.
עד כאן: תנועת השלום האוניברסיטאית הייתה תנועה שרוכזה בידי מרצים באוניברסיטת תל אביב שפעלה בשנים 1995-1987, עד לאחר חתימת הסכמי אוסלו, בקריאה לסיום הכיבוש ומשא ומתן עם אש"ף.
התנועה הוקמה על ידי משה שוקד בעקבות תגובות למכתב למערכת שכתב לעיתון "הארץ" נגד הכיבוש.
גרעין התנועה כלל כשלושים מאנשי הסגל האקדמי הבכיר של אוניברסיטת תל אביב, שאליהם הצטרפו אקדמאים מהאוניברסיטה העברית בירושלים ומהאוניברסיטה הפתוחה.
"עד כאן!" היא תוכנית בידור סאטירית ישראלית של ערוץ הטלוויזיה כאן 11. התוכנית משודרת בהנחייתו של מיכאל הנגבי.
בכל תוכנית, מפגישים שלושה קומיקאים ימנים עם שלושה קומיקאים שמאלנים ונותנים להם להתעמת במגוון פינות.
התוכנית היא למעשה תחרות בין שני צוותים בני שלושה (צומצם לשניים החל מעונה החמישית) פאנליסטים, משני צדי המפה הפוליטית.
הצדדים יתחרו ביניהם במשחקונים קבועים וכאלה המבוססים על אירועי היום והשעה.
בסופה של כל תוכנית מכריזים על הצד המנצח - ימין או שמאל.
האג'נדה של התוכנית היא לבקר את שני הצדדים ולהזכיר לצופים שלא משנה מי ניצח - הציבור הישראלי הפסיד.
שני צוותים של קומיקאים מהימין והשמאל מתחרים זה מול זה כדי להכריע בשאלה: מי צודק - הימין או השמאל.
עד העונה החמישית בכל צוות היו שלושה פינאלסטים, לאחר מכן צומצם לשניים.
לקראת העונה החמישית נחשף לוגו חדש, ולאחר מכן נחשף כי פורמט התוכנית הולך לעבור שינוי, וכי מהיום לא יהיה יותר הפורמט המקובל של "ימין נגד שמאל".
כמו כן, כלל המשתתפים מהעונות הקודמות יעזבו את התוכנית, למעט מיכאל הנגבי ואבי אטינגר.
במהלך אפריל 2020 במקביל לשידור העונה החמישית (עד כאן 2020) התחילה עד כאן+ בה פורמט התכנית חזר להיות "ימין נגד שמאל".
עם חזרת הפורמט הישן שבו גם הפאנליסטים של העונות הקודמות יותם זמרי, שיר ראובן, נועם פתחי וחגי טוריסקי.