tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעט מהם נחשף לראשונה על ידי הסופר, משה שמיר, במאמרו "אהבת ביאליק", שפורסם בירחון "מאזניים", בדצמבר 1972. במאמר לא תוארה אהבתם, אך הובהר ששררו ביניהם יחסים שמעבר ליחסי עבודה שבין סופר למאיירת ספריו.
במחקרים שנערכו בעיקר משנות ה-80 של המאה ה-20 ואילך עולה מסכת אהבתם של ביאליק ואירה יאן.
הם נפגשו בקישינב על רקע הפרעות.
אירה יאן, שהייתה נשואה ואם לבת, התאהבה במשורר ונטשה את בעלה ואת אמונותיה.
ביאליק היה נשוי ומיואש מכך שהוא ואשתו לא הצליחו להביא ילדים לעולם ונמשך בעליל לציירת.
לפי דעת חוקרים (ביניהם זיוה שמיר והלל ברזל) לפחות שני שירים של ביאליק, "הולכת את מעמי" ו"לנתיבך הנעלם", הוקדשו לאירה יאן.
בעקבות התורה הציונית שספגה אירה יאן מביאליק היא מיהרה לעלות לארץ ישראל, מתוך אמונה שאהובה ימהר לבוא אחריה, אולם ביאליק עלה לארץ ישראל רק לאחר מותה.
ב-29 מרץ 1909 ביאליק הגיע לביקור בארץ והתקבל בהערצה רבה על ידי היישוב היהודי.
לא ידוע אם במהלך הביקור הוא פגש את אירה ומכל מקום במכתבה האחרון אליו, ב-1912, היא כותבת: "שרה אומרת שאתה מתכונן לבוא לפסח.
אינני יודעת אפילו אם עליי לשמוח.
לראותך כך, כמו לפני שלוש שנים, לכוד ברשתו של כל הקהל הזה, המדכאת?
אתה כל כך חסר אונים בתוכה".
בניגוד לאירה יאן שהקריבה את כל אשר היה לה, ביאליק חי בפחד מתמיד פן תתגלה פרשת האהבים ותעיב על שמו הטוב, וניתק את הקשר עמה זמן מה לאחר שעלתה לארץ.
רק בשנת 1972 התגלה צרור מכתבים בעיזבונו של ביאליק שגילה את סודו הגדול.
הצרור הוסתר יחד עם חומרים נוספים על ידי אוצר בית ביאליק במשך 40 שנה, משה אונגרפלד, על מנת שלא יכתים את שמו של המשורר הנערץ.
חומרים נוספים התגלו לאחר מותו של אונגרפלד בשנת 1983. מחקריה של נורית גוברין מתארים את פרטי חייה ומדגישים את פעילותה הספרותית והציבורית, כאדם עצמאי ויוצר.
לדעתה של זיוה שמיר חלקים גדולים מיצירתו של ביאליק מושפעים במישרין מן הקשר שהיה לו עם אירה יאן, אשר מהווה, לדעתה, את פרשת האהבה המרכזית של חייו.
תערוכות בהן הוצגו יצירותיה לאחר מותה
אירה יאן וארתור קולניק: לראות את הניגון, אוצרת: סיגל קהת קרינסקי, מוזיאון פתח תקווה, 2025.
מחוז אירביד (ערבית: محافظة إربد) הוא אחד משנים עשר המחוזות של ירדן.
הוא ממוקם בצפון-מערב המדינה ובירתו היא העיר אירביד.
המחוז גובל בסוריה ובישראל, כאשר נחל הירמוך בצפון מהווה גבול בינלאומי עם סוריה וישראל, ונהר הירדן במערב מהווה גבול בינלאומי עם ישראל.
שטחו 1,571.8 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 1,088,100 נפש, דבר שהופך אותו למחוז המאוכלס ביותר אחרי מחוז עמאן, וכן למחוז בעל צפיפות האוכלוסין הגדולה ביותר בממלכה.
ירדן סובלת ממחסור במים וכמות המשקעים בה נמוכה מאוד, עקב כך מרבית החקלאות מתרכזת סביב אזורים קרובים למאגרי מים ונחלים.
מחוז אירביד הוא המחוז החקלאי העיקרי של ירדן בו מגדלים בעיקר הדרים, זיתים, חיטה ודבש דבורים.
במחוז שלושה אזורי תעשייה QIZ המייצאים בעיקר טקסטיל, כימיקלים ודברי אלקטרוניקה.
אירה לוסקו (במלטזית: Ira Losco; נולדה ב-31 ביולי 1981) היא זמרת מלטזית.
ייצגה את מלטה באירוויזיון 2002 עם השיר "7th Wonder" שהגיע למקום השני בגמר.
לוסקו ייצגה בשנית את מלטה באירוויזיון 2016 שנערך בשוודיה עם השיר "Walk on Water" שהגיע למקום ה-12 בגמר.
לוסקו זכתה ביותר מ-20 פרסי מוזיקה אישיים.
היא הופיעה מול קהלים הנעים בין 1,000 ל -80,000, ושיחקה לצד שחקנים מפורסמים כמו אלטון ג'ון, קייטי מלואה, Maroon 5, Akon, מל C, רונאן קיטינג, בוב גלדוף, טוקיו הוטל, גיגי D`Alessio.
היא החלה את הקריירה שלה עם להקה בשם "Tiara", אבל הם נפרדו וחודשים ספורים.
לאחר מכן היא ייצגה את ארצה באירוויזיון בשנת 2002 שהתקיים בטאלין, בירת אסטוניה.
ובו זכתה במקום השני עם השיר 7th Wonder.
היא זכתה בתחרות קדם של מלטה עבור תחרות האירוויזיון בשנת 2016, עם השיר "Chameleon".
בהמשך החליטה השדרנית המלטזית TZM להחליף את השיר ל-Walk on Water.
אירה תומכת בזכויות להט"ב במלטה, וגם תומכת בבית להומלסים.
היא גם פעילה חברתית בנושא העצמה עצמית, מבקרת בבתי הספר ומרצה בפני תלמידים.
אירה ייצגה את מלטה באירוויזיון 2002 עם השיר "7th Wonder".
היא הגיעה למקום השני, בתוצאה הגבוהה ביותר של מלטה אי פעם בתחרות עד שנת 2005.
בחודש דצמבר 2015, נחשף כי אירה הגישה שני שירים לתחרות של מלטה לבחירת השיר לאירוויזיון 2016. שני השירים שלה, "Chameleon" ו-"That's why I love you" היו מועמדים בחצי-הגמר ולבסוף, התברג "Chameleon" לשלב הגמר.
ב-23 בינואר, זכתה לוסקו בקדם הלאומי עם יותר מ-40% מקולות המצביעים.
בעקבות הזכייה של אירה בקדם אירוויזיון מלטה 2016, היא ציינה שהיא פתוחה לרעיון של ביצוע שיר אחר מאשר "Chameleon" באירוויזיון וכי צריכים לשפר את הסיכויים של מלטה לזכייה.
הכללים הסופיים הלאומיים שנקבעו אפשרו לזוכה להחליף את השיר.
ב-19 בפברואר 2016, הוחלטו כי חבר שופטים בינלאומי, המורכבים מנציגים מעשר מדינות לצד מומחים מקומיים ממלטה, יציגו מספר שירים, כולל גרסה חדשה של "Chameleon", ואז יקבע השיר אותו תשיר באירוויזיון.
ב-14 במרץ 2016, הוכרז כי לוסקו תבצע את השיר "Walk on Water" באירוויזיון 2016. בחצי-גמר האירוויזיון, נבחר שירה של לוסקו להעפיל לשלב הגמר.
עם תום הקראת הנקודות שהוענקו לשירים, התברר שאת מופע הגמר סיימה במקום ה-12.
אירה ויגדורצ'יק (נולדה ב-8 במרץ 1964) היא מאמנת נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית, לשעבר, בין השנים 2006–2016, 2017–2021. מאמנת נבחרת רוסיה בהתעמלות אומנותית קבוצתית בין השנים 2023-2021. מאמנת ראשית במועדון עירוני להתעמלות חולון, החל משנת 1988.
ויגדורצ'יק עוסקת באימון התעמלות אמנותית כ-35 שנה, ונחשבת מומחית בתחומה.
ויגדורצ'יק התגוררה במוסקבה עד עלייתה לישראל ב-1979. לדבריה, ילדותה ברוסיה המסוגרת והאנטישמית גרמה לה להבליט את יהדותה לאחר עלייתה ארצה, ולשאוף להגיע להישגים בתחום הספורט עבור מדינת ישראל.
בשנת 1988 השלימה ויגדורצ'יק את לימודיה במכון וינגייט לחינוך גופני ובאותה שנה ייסדה את מועדון עירוני חולון.
בשנת 1994 יצאה נבחרת ישראל, על בסיס המועדונים עירוני חולון והפועל ראשון, לתחרות קבוצתית ראשונה בהתעמלות אומנותית ג'וניור בסלוניקי יוון.
בשנת 1997, בפעם הראשונה במדינת ישראל, יצאה נבחרת ישראל בוגרות, על בסיס מועדון עירוני חולון, לאליפות אירופה ביוון, וסיימו במקום השמיני בגמר התחרות.
מועדון עירוני חולון להתעמלות אומנותית מונה כ-300 מתעמלות ברמות שונות וכלל עשרות מתעמלות שייצגו את מדינת ישראל באליפויות עולם ואליפויות אירופה, ביניהן איילת זוסמן, עדי שטרום, קרן קסטנבאום, מורן שאשא, ליטל מרון וליטל באומוול.
מתוך המועדון 6 מתאמנות הגיעו לגמר אולימפי.
באולימפיאדת בייג'ינג ב-2008 הגיעו במקצה הקבוצתי רחלי ויגדורצ'יק, מריה סבנקוב, ורוניקה ויטנברג ואלונה דבורניצ'נקו, לגמר האישי הגיעה אירה ריסנזון.
לגמר באולימפיאדת טוקיו ב-2020 הגיעה אופיר דיין למקצה הקבוצתי.
מועדון עירוני חולון ייסד בישראל את גרנד פרי חולון ואת גרנד פרי אילת, ואירח את אליפות אירופה בהתעמלות אומנותית בשנת 2016. בהדרכת הובילה את נבחרת ישראל להשתתפות ראשונה בגמרים אולימפיים ובמשך 3 אולימפיאדות: בייג'ינג 2008, ריו 2016 וטוקיו 2020.
בשנת 2006 התמנתה ויגדורצ'יק למאמנת ראשית של נבחרת ישראל בהתעמלות אומנותית.
הנבחרת השתתפה בתחרויות רבות מסביב לעולם תחת אימונה, והגיעה להישגים רבים כולל זכייה במדליות בתחרויות חשובות.
לאורך תקופת אימונה הרבתה ויגדורצ'יק להתנסח באופן שנוי במחלוקת, ועוררה כותרות רבות בתקשורת בשל התבטאויותיה.
בשנה הראשונה למינויה כמאמנת, הגיעה הנבחרת לגמר אליפות אירופה במקצה קבוצתי, בתחרות שנערכה במוסקבה, רוסיה.
בשנת 2007, באליפות העולם שהתקיימה בפטרס, יוון, הגיעה הנבחרת בהשתתפות ויגדורצ'יק, סבנקוב, ויטנברג, דבורניצ'נקו ופיסצקי לגמר במקום השישי, והעפילה לראשונה לאולימפיאדה.
לפני המשחקים האולימפיים בריו 2016 פורסם כי ויגדורצ'יק בעטה באחת מחברות הנבחרת והסערה אף העמידה בספק את נסיעתה לאולימפיאדה.
ויגדורצ'יק טענה כי מדובר בקנוניה שנועדה לאפשר למאמנת אחרת לצאת במקומה לאולימפיאדה.
בעקבות המקרה הוקמה ועדה שלא מצאה דופי בהתנהלותה של ויגדורצ'יק, ובסופו של דבר היא טסה עם המשלחת לברזיל.
בספטמבר 2016 לאחר תום האולימפיאדה, הסתיים חוזה ההעסקה שלה.
במרץ 2017 מונתה שוב לתפקיד מאמנת הנבחרת.
חודשים לאחר מינויה החלו ניסיונות להדיחה.
ויגדורצ'יק טענה כי מדובר בניסיון פוליטי, והחל מאבק בינה ויו"ר האיגוד רז פלד.
המאבקים נמשכו חודשים רבים וכללו שימוע שנערך לויגדורצ'יק ובהחלטה של 7 נגד 6 להדיחה.
ויגדורצ'יק פנתה לבית הדין לעבודה בתביעה לבטל את פיטוריה ולתת סעד זמני נגד הפיטורים.
לאחר שבקשתה נדחתה ערערה ויגדורצ'יק לבית הדין הארצי לעבודה בירושלים, וב-1 במרץ 2018 קבע הרכב של חמישה שופטים כי נפלו ליקויים משמעותיים בפיטוריה, והיא הוחזרה בצו בית משפט לאימון נבחרת ישראל עד להכרעה בתיק.
במקביל כונסה אספה כללית של איגוד ההתעמלות ובה הוחלט על הדחתו של פלד מתפקידו ומהנהלת איגוד ההתעמלות.
כחודש לפני הופעת המשלחת במשחקים האולימפיים בטוקיו 2021, נחשפה קלטת האזנת סתר אשר ממנה עולה לכאורה כי ניסתה לחבל בסיכויי נציגת ישראל לזכות במדליה בתחרות האישית.
הנהלת האיגוד החליטה עקב הסמיכות הגדולה למשחקים האולימפיים לטפל בנושא רק לאחר תום המשחקים.
ויגדורצ'יק לא הכחישה את הדברים אך כינתה אותם פייק ניוז.
בנובמבר 2021 עברה למוסקבה לאמן את נבחרת רוסיה לקראת אולימפיאדת פריז 2024. במאי 2023 חזרה ויגדורצ'יק לישראל והקימה את נבחרת ההתעמלות אסתטית הראשונה של ישראל שעלתה לגמר וסיימה במקום עשירי באליפות העולם בקזחסטן.
בימים אלה היא מאמנת באגודת עירוני חולון ומעבירה מאסטר-קלאס בארץ ובעולם והרצאות בתחומי מצוינות, איתור ופיתוח כישרונות, תפקוד במצבי לחץ, התמודדות עם כישלון והצלחה וכן את סיפורה האישי.
תחת אימונה והנחייתה האישיים של ויגדורצ'יק, הייתה אירה ריסנזון למתעמלת הישראלית הראשונה שזכתה במדליות באליפויות אירופה ואליפויות עולם ואף הגיעה לגמר האולימפי:
מדליית זהב של אירה ריסינזון, בגימנסיאדה בקאן, צרפת בשנת 2004
גמר אולימפי באולימפיאדת בייג'ינג ב-2008
מדליית ארד של אירה ריסינזון, בתחרות אוניברסיאדה, בבלגרד, סרביה בשנת 2009
מקום חמישי של אירה ריסינזון, באליפות העולם, במיו, יפן בשנת 2009
מדליית ארד באליפות אירופה בתחרות קרב רב ב-2014
מדליית כסף במשחקי אירופה ב-2015.
מדליות זהב, כסף וארד באליפות אירופה ב-2016
מדליית זהב באליפות אירופה 2020
מדליית ארד, כסף וזהב באליפות אירופה ב-2021
באליפות העולם בפטרס שביוון ב-2007, זכתה נבחרת ישראל במקום שישי בשני גמרים, והעפילה לאולימפיידת 2008. הנבחרת כללה את ויגדורצ'יק, סבנקוב, ויטנברג, דבורניצ'נקו ופיסצקי.
באליפות העולם באיזמיר שבטורקיה בספטמבר 2014, זכתה נבחרת ישראל במדליית הכסף בתרגיל האלות.
הנבחרת כללה את קושבצקי, מיירין, לבינה, פילו וליחבר, וזכתה בתוצאה של 16.983 נקודות, אחרי נבחרת ספרד (17.433 נקודות) ולפני נבחרת בלארוס שהגיעה למקום השלישי (עם 16.6 נקודות).
זהו הישג השיא של הנבחרת בענף זה, נכון לרגע הזכייה.
בנוסף, סיימה הנבחרת גם במקום החמישי בתרגיל הקרב רב בתוצאה של 33.766 נקודות, ובמקום השישי בתרגיל 3 כדורים ו-2 סרטים בתוצאה של 16.850 נקודות.
באליפות העולם בשטוטגרט שבגרמניה בספטמבר 2015, סיימה נבחרת ישראל במקום ה-6 בקרב רב.
בנוסף, סיימה במקום ה-5 בתרגיל עם 5 סרטים ובמקום ה-6 בתרגיל עם 2 חישוקים ו-4 אלות.
באליפות העולם בבאקו שבאזרבייג'ן בשנת 2019, סיימה נבחרת ישראל בהשתתפותן של דיין, קרמקנקו, שפושניקוב, בן רובי, וקסמן ורייץ במקום השישי בקרב-רב, ובמקום הרביעי בתרגיל כדור.
ויגדורצ'יק אימנה את נבחרת ישראל, שכללה את קטיה פיסצקי, רחלי ויגדורצ'יק, ורוניקה ויטנברג, מריה סבנקוב ואלונה דבורניצ'נקו, לקראת אולימפיאדת בייג'ינג 2008, וסיימה את תפקידה כמאמנת הנבחרת אשר סיימה במקום השישי בתחרות הקרב רב.
בשנת 2014 חזרה לאמן את הנבחרת, שכללה את אלונה קושבצקי, אידה מיירין, קארינה ליחבר, יובל פילו ויקטרינה לבינה לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו אולימפיאדת ריו 2016, בה הנבחרת העפילה לגמר וסיימה במקום השישי.
באולימפיאדת טוקיו 2020 הובילה את נבחרת ישראל שכללה את אופיר דיין, יאנה קרמקנקו, קארין וקסמן, נטלי רייץ ויוליה טלגין, בה הנבחרת העפילה לגמר מהמקום הרביעי וסיימה במקום השישי.
דמותה שימשה כבסיס לסדרת מערכונים בסדרה "אנחנו במפה" של שלישיית מה קשור.
הסדרה הציגה מאמנת קשוחה של נבחרת התעמלות אומנותית בשם זינה.
ויגדורצ'יק זעמה על הגחכת דמותה וטענה כי הדמות מציגה אותה ואת יתר מאמני הנבחרת כאכזריים, וכי היא שוקלת לתבוע את יוצרי הסדרה על הוצאת לשון הרע.
היא הייתה נשואה לאייזיק ויגדורצ'יק ולהם 3 ילדים.
בשנת 2017 התגרשה וכיום היא מתגוררת עם בן זוגה אילן אזבי.
בתה רחלי ויגדורצ'יק היא מתעמלת ומאמנת התעמלות אמנותית.
איראקלי צִירֵקִידזֶה (בגאורגית: ირაკლი ცირეკიძე; באנגלית: Irakli Tsirekidze; נולד ב-3 במאי 1982) הוא ג'ודוקא גאורגי, אלוף אולימפי מבייג'ינג 2008, ואלוף עולם מ-2007.
בשנת 2007, זכה צירקידזה במדליית כסף באליפות אירופה.
באותה שנה התחרה באליפות העולם, שם הגיע עד לגמר וניצח את היווני איליאס איליאדיס ביוקו.
באפריל 2008 זכה במדליית ארד באליפות אירופה שנערכה בליסבון וב-13 באוגוסט 2008, הוא התחרה באולימפיאדת בייג'ינג וזכה במדליית הזהב לאחר ניצחון על איבן פרשין מרוסיה בחצי הגמר ועל עמר בניחלף האלג'יראי בגמר.
בשנת 2011, זכה צירקידזה במדליות ארד באליפות אירופה ובאליפות העולם תחת קטגוריית המשקל עד 100 ק"ג.
לאחר אולימפיאדת ריו 2016, צירקידזה מונה למאמן הראשי של נבחרת גיאורגיה בג'ודו.
מדליית כסף - גביע העולם -90 ק"ג, טביליסי
מדליית ארד גביע העולם -90 ק"ג, פראג
מדליית זהב - גביע העולם -90 ק"ג, ליסבון
מדליית זהב - גביע העולם -90 ק"ג, טביליסי
מדליית זהב - אליפות גאורגיה -90 ק"ג, טביליסי
מדליית ארד - גביע העולם -90 ק"ג, פראג
מדליית ארד - גביע העולם -100 ק"ג, באקו
מדליית זהב - אליפות העולם -90 ק"ג, ריו דה ז'ניירו
מדליית זהב - גביע העולם -90 ק"ג, ורשה
מדליית כסף - אליפות אירופה -90 ק"ג, בלגרד
מדליית ארד - גביע העולם -90 ק"ג, בוקרשט
מדליית זהב - המשחקים האולימפיים -90 ק"ג, בייג'ינג
מדליית זהב - גביע העולם -90 ק"ג, פראג
מדליית ארד - אליפות אירופה -90 ק"ג, ליסבון
מדליית ארד - גראנד פרי -100 ק"ג, המבורג
מדליית זהב - גביע העולם -100 ק"ג, מדריד
מדליית ארד - גראנד סלאם -100 ק"ג, פריז
מדליית ארד - אליפות העולם -100 ק"ג, פריז
מדליית ארד - אליפות אירופה -100 ק"ג, איסטנבול
מדליית ארד - גראנד סלאם -100 ק"ג, טוקיו
מדליית זהב - גראנד סלאם -100 ק"ג, ריו דה ז'ניירו
אִירָה מַלַנְיוּק (אוקראינית: Ірина Маланюк; 29 בינואר 1919 – 25 בפברואר 2009) הייתה זמרת אופרה אוסטרית ילידי אוקראינה בעלת קול קונטרה-אלט, אשר ביצעה תפקידים מגוונים, מיצירות מוצרט עד לרפרטואר עכשווי.
מלניוק נולדה בעיר סטניסלביב (מאז 1962 נקראת איוָנוֹ-פרנקיבסק).
דודתה הייתה זמרת האופרה סולומיה קרושלניצקה.
ראשית למדה בלביב אצל אדם דידור, ולאחר מכן אצל אנה בר-מילדנבורג בווינה.
הופעת הבכורה שלה הייתה בעיר גראץ באוסטריה, ב-1945. ב-1947 החלה להופיע באופרה של ציריך, והשתתפה בהפקת האופרה מאת וילי בורקהרד על-פי "העכביש השחור", ושרה בהצגת הבכורה הארצית של האופרה דרכו של הולל מאת סטרווינסקי.
החל משנת 1952 החלה להופיע בבית האופרה הממלכתית של מינכן ובאופרה הממלכתית של וינה.
בין היתר, הופיעה בהפקות של אורפאו מאת גלוק, מקבת' מאת ורדי, וטירתו של כחול הזקן מאת ברטוק.
מלניוק הופיעה במחזור הטבעת של ואגנר בניצוח וילהלם פורטוונגלר ב"לה סקאלה" במילאנו.
היא זכתה להצלחה גם בתפקידי אופרה איטלקית כגון דורבלה בכך עושות כולן מאת מוצרט, ויטליה בחסדו של טיטוס מאת מוצרט, אזוצ'נה בהטרובדור מאת ורדי, אמנריס באאידה מאת ורדי, ושרה גם באורטוריות ובקונצרטים.
היא הרבתה לשיר את תפקידי האלט בסימפוניה התשיעית של בטהובן וברקוויאם של מוצרט.
בשנת 1971 פרשה מלניוק מן הבמה, ולימדה בקונסרבטוריון למוזיקה בגראץ.
בשנת 1998 פרסמה בגרמנית אוטוביוגרפיה בשם "קולו של הלב: אוטוביוגרפיה של זמרת".
בגיל 90 הלכה לעולמה בצירל בהרי הטירול האוסטריים.
1953 – וגנר – טבעת הניבלונגים – בתפקיד פריקה, ואלטראוטה, והנורנה השנייה.
הקלטה חיה בפסטיבל ביירוית, בניצוח קלמנס קראוס
1953 – מוצרט – כך עושות כולן – תזמורת ומקהלת הרדיו של המבורג, בניצוח הנס שמידט-איסרשטדט (מושר בגרמנית)
1953 – ורדי – הטרובדור – תזמורת ומקהלת הרדיו של קלן, בניצוח פרנץ פריצ'אי (מושר בגרמנית)
1955 – מוצרט – חסדו של טיטוס – תזמורת ומקהלת הרדיו של קלן, בניצוח יוזף קיילברת (מושר באיטלקית)
אירה ברטמן (נולדה ב-10 בפברואר 1988) היא זמרת סופרן ישראלית.
אירה ברטמן נולדה בעיר ריגה בלטביה ועלתה לישראל בשנת 1992. ברטמן למדה באולפן עברית בקיבוץ מעלה החמישה, שם אחת המורות שמעה אותה שרה בעברית, והתרשמה מאיכויות הקול שלה, והמליצה לה ללמוד פיתוח קול אצל שכנה שלה, מרים מלצר, שלימדה מקצוע זה באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
ברטמן התקבלה לאקדמיה וסיימה לימודי תואר ראשון במגמת פיתוח קול וזמרה.
בזמן לימודיה בילתה שעות רבות בספריה והאזינה להקלטות וראתה סרטי-קול של אופרות, והחליטה שהיא רוצה להיות זמרת אופרה כמו מריה קאלאס, שהשפיעה עליה במיוחד.
בין השנים 2000–2003 הייתה חברה בתוכנית מתן אופרה סטודיו של האופרה הישראלית החדשה.
היא שרה ברסיטלים רבים ברחבי ישראל, והופיעה כסולנית עם תזמורות מובילות בישראל, בניהן התזמורת הסימפונית ירושלים, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, התזמורת הסימפונית חיפה, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית ועם אנסמבלים שונים.
באופרה הישראלית שרה, בין השאר, את קונסטנצה בחטיפה מן ההרמון, התפקיד הראשי ברוסלקה, ולנסיין בהאלמנה העליזה, פרסקיטה בכרמן, האחיינית הראשונה בפיטר גריימס, הכוהנת הגדולה באאידה, אנינה בלה טרוויאטה, אנה בנבוקו, קייט פינקרטון במאדאם באטרפליי והעלמה הראשונה בהפקה בימתית של מתאוס פסיון.
כמו כן היא הופיעה בתפקיד אדינה באופרה שיקוי האהבה בהפקה הקהילתית של האופרה הישראלית באשקלון, שכונת גילה בירושלים ורמלה.
ובשנת 2005 היא שרה את תפקיד האישה השנייה בבכורה העולמית של "מסע אל תום האלף" מאת יוסף ברדנשוילי וא.ב יהושע.
ברטמן הופיעה גם על במות אופרה ברחבי אירופה: באיטליה - באופרה של רומא, באופרה של קאליירי ובתיאטרון בליני; בגרמניה - בדויטש אופר של ברלין, ובאופרה של מנהיים; בצרפת - באופרה של שאטלה; בפולין - באופרה הממלכתית של וורשה; בבלגיה - באופרה של ליאז'; וברוסיה - באופרה של מוסקבה.
לאחרונה, היא הוסיפה לרפרטואר שלה זמרה ליטורגית; היא שרה בשתי סימפוניות של גוסטב מאהלר ואת אורטוריית חג המולד של יוהאן סבסטיאן באך בניצוחו של פיטר שראייר.
ברטמן היא זוכת מלגת יצחק בסר ומלגת ברוך גרבוב.
בשנת 2014, קיבלה את פרס לנדאו, המוענק על ידי מפעל הפיס לאמנים ויוצרים.
ברטמן נשואה לזמר האופרה יותם כהן, טנור.
אירגסמצ'ה (בהונגרית: Iregszemcse) הוא כפר במחוז טולנה שבמרכז הונגריה.
לא ידוע הרבה על יהודי הכפר.
במפקד קהילות הונגריה נכתב שהיו במקום 95 יהודים, בהם רופא, וטרינר וכמה בעלי אחוזות.
יהודי העיר נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ בשנת 1944.
אִירַאקְלִי רַ'אֲרִיבָּאַשְׁוִוילִי (בגאורגית: ირაკლი ღარიბაშვილი; נולד ב-28 ביוני 1982) הוא פוליטיקאי גאורגי, שכיהן כראש ממשלת גאורגיה מ-20 בנובמבר 2013 ועד 29 בדצמבר 2015 וגם מ-22 בפברואר 2021 עד 29 בינואר 2024. לפני כן, היה מנהל עסקי.
במהלך כהונתו הוא היה מנהיג המדינה הצעיר השני בעולם, אחרי קים ג'ונג-און.
בשנים 1988–1999 למד ר'אריבאשווילי בבית הספר התיכון מספר 1 בדֵּדוֹפֵּלִיסְצְקָארוֹ .
בשנים 1999–2005 למד ר'אריבאשווילי יחסים בינלאומיים באוניברסיטת טביליסי, שם סיים תואר שני.
הוא למד גם באוניברסיטת פנתיאון-סורבון בשנים 2002–2004. מאז 2004 הוא עבד עם המולטי-מיליארדר בידזינה איוואנישווילי.
הוא התחיל לעבוד בחטיבת הלוגיסטיקה של חברת הבנייה בּוּרְגִּ'י, שבבעלות קבוצת כָּאַרְתוּ של איוואנשווילי.
הוא הפך למנכ"ל קרן הצדקה של איוואנישווילי בשנת 2005, חבר במועצה המפקחת של בנק כָּאַרְתוּ של איוונישווילי בשנת 2007 ומנהל המותג "החלום הגאורגי" שהקים בנו של איוואנישווילי - בֵּרָה בשנת 2009.
ר'אריבאשווילי החל את דרכו בפוליטיקה של גאורגיה כאשר איוואנישווילי ייסד את מפלגתו "החלום הגאורגי – גאורגיה הדמוקרטית" בפברואר 2012. ר'אריבאשווילי היה אחד החברים המייסדים ועמד בראשיתה בוועדה לניסוח מחדש של המפלגה.
הוא נכלל ברשימת המפלגה של חברי פרלמנט מועמדים בבחירות לפרלמנט שנערכו באוקטובר 2012. לאחר שהקואליציה זכתה בבחירות לפרלמנט ב-2012 ב-1 באוקטובר, מונה איראקלי ר'אריבאשווילי לנציג רשימת המפלגות של החלום הגאורגי – מפלגת גאורגיה הדמוקרטית בכינוס הפרלמנט של גאורגיה ב-2012.
לאחר ניצחונה של "החלום הגאורגי" בבחירות לפרלמנט ב-2012, מונה ר'אריבאשווילי לשר פנים בקבינט של ראש הממשלה איוואנישווילי ב-25 באוקטובר 2012. ר'אריבאשווילי, אז בן 30 תואר על ידי התקשורת הגאורגית כ"יד ימינו של איוואנישווילי", הפך לחבר הצעיר ביותר בממשלה החדשה של גאורגיה.
הרפורמה במשרד הפנים, סוכנות המפקחת על משטרת גאורגיה, שירותי הביטחון והמודיעין, כמו גם על משמר הגבול והצי, הייתה חלק מסדר היום של 'החלום הגאורגי' לפני הבחירות.
משנת 2012 עד שנת 2013, משרד הפנים עצר כמה בכירים מהממשלה הקודמת, בהם השרים לשעבר בְּאָצ'וֹ אָחָאלִיָּהּ וואנו מראבישווילי.
צעדים אלה גרמו לחששות בנוגע לצדק סלקטיבי ולנקמה פוליטית ועורר ביקורת מצד האופוזיציה המקומית והתקשורת הבינלאומית.
מערכת אכיפת החוק בראשות ר'אריבאשווילי התמודדה גם עם העלייה בפשיעה שלאחר הבחירות.
ר'אריבאשווילי הגן על המעצרים כצעדים קפדניים לחוק ולצדק וטען כי שיעור הפשיעה הקלה, אם כי גדל, אינו מזהיר.
ב-2 בנובמבר 2013, ראש הממשלה בידזינה איוואנישווילי, שהצהיר על כוונתו לפרוש מהממשלה בעקבות הבחירות לנשיאות באוקטובר 2013, ציין את ר'אריבאשווילי כיורשו.
הוא וממשלתו זכו בהצבעה של 19–93 בפרלמנט של גאורגיה ב-20 בנובמבר 2013. ר'אריבאשווילי עמד בראש המשרד הפוליטי החזק ביותר במדינה מכיוון שתיקוני החוקה העבירו את השלטון מהנשיא לראש הממשלה ולממשלה.
בדיונים פרלמנטריים סוערים עם מיעוט התנועה הלאומית המאוחדת במהלך ההצבעה, הבטיח ר'אריבאשווילי שיפור כלכלי והדגיש כי שאיפת האיחוד האירופי ונאט"ו של גאורגיה תישאר בסדר העדיפויות שלו.
ב-24 בנובמבר 2013 נבחר ליו"ר מפלגת החלום הגאורגי-גאורגיה הדמוקרטית, במקומו של איוואנישווילי.
ר'אריבאשווילי מונה לראש הממשלה על ידי גיורגי קוויריקשווילי, שהיה שר החוץ שלו, כאשר העברת התפקיד נכנסה לתוקף ב-29 בדצמבר.
במהלך כהונתו הוקמה המועצה לניהול משברים וביטחון, כפי שקבעה החוקה החדשה .
בנוסף, הוקם מרכז התיאום המאוחד לניהול משברים, בסיוע טכני של ארצות הברית, בריטניה וישראל.
כדי לתאם את המדיניות הכלכלית במדינה, הקים איראקלי ר'אריבאשווילי מועצה כלכלית בראשותו.
ממשלת גאורגיה יזמה, בתמיכת האיחוד האירופי בפיתוח האסטרטגיה ותוכנית הפעולה לזכויות האדם.
הצהרה רלוונטית נאמרה על ידי ראש הממשלה ר'אריבאשווילי בוועידת זכויות האדם, ב-4 בדצמבר 2013. אסטרטגיית זכויות האדם נמשכה שבע שנים ולא הייתה תלויה בחוג הפוליטי.
במהלך כהונתו ביקר ר'אריבאשווילי במדינות השכנות ארמניה, אזרבייג'ן וטורקיה, כמה מדינות אירופיות, ארצות הברית, ישראל, הרפובליקה העממית של סין והשתתף בכמה ועידות פסגה ופורומים בינלאומיים.
בזמן שהיחסים עם רוסיה השתפרו, לא היו ביקורים ברוסיה וממנה.
היחסים עם האיחוד האירופי היו בראש סדר העדיפויות.
הם הגיעו לשיאם בהסכם התאגדות של האיחוד האירופי וגאורגיה, שיזם בפסגת וילנה ונחתם ב-27 ביוני 2014. הסכם התאגדות זה כלל הסכם סחר חופשי עמוק ומקיף בין גאורגיה לאיחוד האירופי וסלל את הדרך לביטול הוויזה לנסיעה מגאורגיה לאזור שנגן , שתוכנן לשנת 2017.
בפברואר 2018 הפך ר'אריבאשווילי ליועץ האזורי לדירקטוריון חברת CEFC China Energy .
ניקה מליה, יושב ראש מפלגת התנועה הלאומית המאוחדת, הואשם בארגון אלימות המונית במהלך ההפגנות נגד הממשלה בשנת 2019–2020 .
לאחר שמליה סירב לשלם את הערבות בסך 12,000 דולר, קבע בית משפט בגאורגיה כי יש לעצור את מליה עד למשפטו.
בתגובה הכריז ראש הממשלה, גיאורגי גאחאריה, כי פסיקת בית המשפט "אינה חוקית", וב־18 בפברואר 2021 התפטר גאחאריה מתפקידו בגין ההחלטה לעצור את מליה.
ב-23 בפברואר נעצר מליה במטה מפלגת התנועה הלאומית המאוחדת.
מפלגת השלטון, החלום הגאורגי תמכה במינויו של ר'אריבאשווילי במקום גאחאריה.
ב-22 בפברואר אישר הפרלמנט הגאורגי את ההחלטה למנות את ר'אריבאשווילי לראש ממשלת גאורגיה ברוב של 89–2 לטובתו.
ימים בודדים לאחר תחילת הפלישה הרוסית לאוקראינה, ב-3 במרץ 2022, חתם ראש הממשלה ר'אריבאשווילי על המכתב שבאמצעותו הגישה המדינה בקשה רשמית לחברות באיחוד האירופי.
בתחילת 2023, קידמה מפלגתו חוק שלפיו כלי תקשורת וארגונים שיותר מ-20% מהמימון שלהם מגיע ממקורות בחו"ל יסומנו כ"סוכנים זרים".
לאחר התנגדות רבה בציבור, משכה המפלגה את הצעת החוק.
חמיו, תָּאמָאז תָּאמָאזְאַשְׁוִוילִי, קצין משטרה בכיר לשעבר, נעצר באוקטובר 2011 באשמת נשיאה ואחזקה בלתי חוקית של נשק וחומרי נפץ.
ר'אריבאשווילי טען כי המעצר היה ממניעים פוליטיים.
לאחר שמפלגת החלום הגאורגי עלתה לשלטון באוקטובר 2012, שוחרר תָּאמָאזְאַשְׁוִוילִי מהכלא.
אירה אדוארדובנה (נולדה ב-1980) היא אמנית וידאו ומיצב ישראלית, החיה ועובדת בניו-יורק.
עבודותיה משחזרות נרטיבים בעלי אופי אוטוביוגרפי ובוחנות סוגיות העוסקות בהגירה ועקירה דרך סיפורים לא ליניארים.
אדוארדובנה נולדה וגדלה בטשקנט, אוזבקיסטן בתקופת ברית המועצות בשנת 1980, והיגרה לישראל כשהייתה בת 10, בשנת 1990. הוריה, שוויתרו על אזרחותם הסובייטית על מנת להגר לישראל, עלו במסגרת העלייה הגדולה מברית המועצות בימי שקיעת המעצמה.
משנת 2004 עד לשנת 2006 למדה אדוארדובנה במחלקה לאמנות וחינוך באוניברסיטת תל אביב וכן מספר קורסים במכון הטכנולוגי, חולון.
בשנת 2006, לאחר סיום לימודיה, היגרה אדוארדובנה לארצות הברית, ובשנת 2008 עברה לניו יורק, שם היא מתגוררת כיום.
בשנת 2011 אדוארדובנה השלימה תואר שני באמנות במכללת האנטר, אשר בניו יורק.
תוך כדי לימודיה, הציגה אדוארדובנה בעשרות פסטיבלי סרטים בין-לאומיים, ביניהם ב-Visioneria, ברצלונה, Festival della Creativita, פירנצה ו-Japan Media Arts Festival, טוקיו.
לאחר סיום לימודיה הוזמנה אדוארדובנה להקים לראשונה תערוכת יחיד, ב-Momenta Art בברוקלין, שזיכה אותה בתמיכה של ארטיס, עבור התערוכה That.
שם), המבוססת על שעשועון טלוויזיוני סובייטי איקוני בשם מה?
בתערוכה זו הציגה אדוארדובנה מיצב וידאו עם שישה ערוצים, שדרכו שחזרה ארכיטקטורה ובמה של אולפן טלוויזיה מקורי, שצולם דרך ארבע נקודות מבט, לצד וידאו שבו הוצגה משפחת האמנית בביתם.
בשנת 2018 הציגה לראשונה תערוכה יחיד מוזיאלית במוזיאון ישראל בשם על סוליות זרות, שבה הציגה עבודת וידאו העוסקת בחלומם של מהגרים לחזור ולבקר בבית ילדותם בארץ מולדתם.
בווידאו, המורכב משבע הקרנות, היא חוזרת בפעם הראשונה לטשקנט שבאוזבקיסטן וחווה באמצעות שחקניות תיאטרון מקומיות את הביקור המחודש בבית ילדותה.
בעקבות התערוכה, העבודה נרכשה לאוסף המוזיאון.
תופעת ההגירה, הסיבות לה והשלכותיה הם נושאים מרכזיים בעבודותיה, שברבות מהן היא משחזרת את המקום שגדלה בו בהתבסס על הזיכרון, תוך שהיא מפרקת את מרכיבי הזמן והחלל; בונה ציר זמן חדש שבו עבר, הווה ועתיד קיימים במקביל, חוזרים על עצמם ומתערבבים יחד.
עבודותיה של אדוארדובנה חוקרות את הגבולות בין וידאו לארכיטקטורה תוך בחינת זהות נזילה, כמו זו של דמות המהגר.
מיצבי הווידאו הרב-ערוציים האחרונים שלה כוללים נרטיבים מפורקים המוקרנים על אובייקטים תלת־ממדיים, כאשר אלו מושפעים מהמבנה האדריכלי המופיעים בעבודות הווידאו שלה.
הדמויות המשתתפות בעבודותיה כוללות שחקנים מקצועיים, לצד בני משפחתה, ולעיתים אף היא מופיעה בהם.
עבודותיה הוצגו בגלריות בין-לאומיות לצד מוזיאונים ברחבי העולם, והן נמצאות באוספים שונים הכוללים את אוסף מוזיאון ישראל, אוסף משפחת שוקן וכן באוספים פרטיים.
2013 - אמא, המרכז לאמנות עכשווית, פראג, וגלריה ווקס פופולי, פילדלפיה
2013 - Terminus, גלריית המחלקה לניו-מדיה, מכללת ברוך, ניו יורק
2014 - אמא, גלריה רוזנברג, ניו יורק
2018 - על סוליות זרות, מוזיאון ישראל, ירושלים
2019 - פורטרט משפחתי, גלריה שלוש, תל אביב.
2009 - Don't flea the art market, גלריה פוסמאסטרז, ניו יורק
2009 - Incidents/Accidents, גלריה אוסף הוגאר, ניו יורק
2010 - Signals, מוזיאון בת-ים לאמנות
2010 - Site Unseen, הקולג' המלכותי לאמנות, לונדון
2012 - Migration, מרכז האמנות הלן דיי, ורמונט
2013 - Matinee, גלריה לסלי הלר, ניו יורק
2014 - Beyond Limits, המכון לאמנות סן דייגו
2014 - Pardes, המרכז לאמנות קופלר, טורונטו
2015 - Love at the edge, גלריה ארסנל ביאליסטוק, פולין
2016 - AMOR, מוזיאון אוי פרוטו, ריו דה ז'ניירו
אירה ג'וי צ'ייס היה כומר ופוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כסגן מושל אינדיאנה ה-20 בשנים 1889- 1891, ולאחר מכן ועד 1893 כמושל אינדיאנה ה-22.
אירה ג'וי צ'ייס נולד במחוז מונרו שבמדינת ניו יורק כבנם של בנג'מין ולורינדה מיקס צ'ייס.
הוריו היו עניים, והוא בילה את רוב ראשית ילדותו במעבר ממקום למקום.
הוא התחנך באקדמיית מדינה, שם הוא קיבל חינוך בסיסי, ולמד בסמינר מילאן, שם הוא הוסמך ככומר.
ב-1855 עברה משפחתו לברינגטון, אילינוי, שם לקחו הוא ואביו על עצמם משרת נהיגת קרונות במכלאות הבקר של שיקגו.
עד מהרה הוא מצא עבודה כמורה, שם הוא הכיר את רודה ג'יין קאסל.
השניים נישאו, ועד לגיוסו לצבא האיחוד עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, נולדו להם שלושה ילדים.
במהלך המלחמה הייתה בריאותו רופפת לעיתים קרובות, כך שהוא הועבר מתפקידים בקווי החזית ושירת כמדריך למתגייסים חדשים.
מצב בריאותו המשיך להחמיר והוא נאלץ להתאשפז במשך כמה חודשים בבית חולים צבאי.
רעייתו שמעה על מצבו ועזבה את ביתם שבאילינוי כדי לשהות לצידו בטנסי.
מאחר שלא הותר לה להישאר בבית החולים בשל היותה אזרחים, היא התגייסה לצבא כאחות.
כאשר החלים צ'ייס, הוא שב לשרת בתפקידו כקצין דת.
ביום לאחר שובם של בני הזוג הבייתה ב-1864, לקתה רעייתו של צ'ייס באבעבועות שחורות.
צ'ייס בילה מספר שבועות כשהוא סועד אותה עד להחלמתה, אך המחלה הותירה אותה עיוורת ונכה.
צ'ייס פתח חנות לכלי עבודה כדי לנסות ולפרנס את משפחתו, אך הקהילה נמנעה מלהיות אתו במגע במשך שבועות לאחר שרעייתו החלימה ממחלתה, והמחסור בלקוחות אילץ אותו לסגור את החנות.
הוא החל להטיף בכנסיות מקומיות, וזכה לאהדה בקהילה בשל דרשותיו נגד צריכת אלכוהול.
ב-1867 הוא עבר לאינדיאנה כדי לשמש ככומר בכנסיית ישוע בעיר מישאוואקה.
הוא גם שימש ככומר בכנסיות בערים לה פורט, ובאש ודנוויל.
צ'ייס היה אחד החברים המייסדים של .
ב-1886 הוא היה לכומר של הארגון באינדיאנה, וב-1887 נבחר כראש המחלקה המקומית, ושימש בתפקיד זה מספר שנים.
הארגון היה מעורב מאוד בשדלנות פוליטית, בעיקר בהבטחת זכויותיהם של ותיקי המלחמה.
מעמדו הגבוה של צ'ייס בארגון הקנה לו השפעה במעגלים פוליטיים בשל יכולתו להשפיע על קהל המצביעים.
בשל השפעתו בצבא הגדול של הרפובליקה באינדיאנה, נבחר צ'ייס כסגן מושל אינדיאנה ה-20. הוא הושבע לתפקידו ב-14 בינואר 1889 וכיהן בו עד למותו של המושל אלווין פטרסון הובי.
הוא ספג ביקורות מחוגי המתודיסטים ומקהילות דתיות גדולות אחרות על כך שהמשיך לכהן ככומר במקביל לכהונתו כסגן מושל, בעיקר בשל סלידתם מהכנסייה אליה השתייך.
צ'ייס הושבע כמושל אינדיאנה ב-23 בנובמבר 1891 וכיהן בתפקיד עד 9 בינואר 1893. ממשלו פיקח על הרחבת מערכת הדרכים במדינה ובניית אנדרטת החיילים והמלחים באינידיאנפוליס.
הוא גם החזיר את המדינה לוויכוח על ההתנזרות מאלכוהול ודחק בהפעלתם של חוקי היובש.
עמדתו בסוגיה הייתה שנויה במחלוקת בחוגי מפלגתו.
הרפובליקנים חששו שהפסד להדמוקרטים עלולה לגרום לתבוסה ברמה הלאומית.
צ'ייס גם התנגד לכמה רפורמות חקיקתיות בתחום התעסוקה, ונתפס בעיני רבים כמתנגד לעבודה המאורגנת.
ב-1892 הוצג שמו של צ'ייס כמועמד לתקופת כהונה מלאה כמושל בזכות עצמו על ידי מפלגתו והוא קיבל על עצמו את המועמדות.
מנהיגים במפלגה ניסו למנוע את מועמדותו בשל עמדותיו בסוגיית חוק היובש והעבודה המאורגנת באמצעות קיום הוועידה המפלגתית המדינתית במקום רחוק ככל האפשר מבסיס התמיכה שלו ובמהלך תקופת הקציר, בתקווה שחוואים מעטים יוכלו להשתתף, אך הניסיון כשל.
הוא נשא נאומים בעצירותיו במסע הבחירות, שם הוא גם נהג לשאת דרשה מאוחר יותר באותו יום באחת מהכנסיות המקומיות.
דרשותיו היו לעיתים קרובות מלאות להט ובהן הוא דיבר בעד חוקי היובש.
כמה מהעקרונות שלהם הוא הטיף גרמו לכנסיות המתודיסטיות והפרסביטריאניות, שתי הכנסיות הגדולות ביותר באינדיאנה, לדחוק במאמיניהם להצביע נגד צ'ייס.
בבחירות הכלליות הוא הובס על ידי מועמד הדמוקרטים קלוד מתיוס, שניצח בזכות הקולות של מועמד המפלגה הפופוליסטית, לרוי טמפלטון, שחמשת אחוזי קולות המצביעים עבורו היו אמורים מלכתחילה להגיע לרפובליקנים ולצ'ייס.
צ'ייס שב לחייו הפרטיים והמשיך לעסוק בהטפה.
הוא הפך לכומר עוד יותר פופולרי בעקבות כהונתו כמושל והחל לעבור בכל רחבי ארצות הברית ולשאת דרשות.
אירה ג'וי צ'ייס נפטר בלובק שבמיין ב-11 במאי 1895, לאחר שסיים לשאת דרשה.
אירו-מיר (מאנגלית: Euro-Mir) היא רכבת הרים מסתובבת בנושא חלל הנמצאת בפארק אירופה.
אולם בניגוד לרוב רכבות ההרים המסתובבות, המכוניות אינן מסתובבות בחופשיות, אלא מסובבות על ידי מנועים בנקודות מוגדרות במהלך הנסיעה.
הרכבת עוצבה על ידי פרנץ מאק ונפתחה ב-1997.
חווית הנסיעה מעוצבת על פי דגם תחנת החלל הרוסית מיר.
היא מורכבת מחמישה מגדלים גליליים, כשהנסיעה מדמה טיול לחלל וכניסה מחודשת לאטמוספירה של כדור הארץ.
המגדל הגדול ביותר, המכיל את המעלית אשר מעלה את הקרוניות לראשו, הוא מבנה מתורסר (בעל תריסר פאות), ברוחב 7.6 מטרים וגובהו 28 מטרים בעוד שהצניחה המקסימלית במהלך הנסיעה היא 26 מטרים.
הרכבת נחנכה בשנת 1997 ומכילה תשע רכבות, שכל אחת מהן כוללת ארבע קרונות עגולים מסתובבים.
צורת הישיבה היא גב אל גב בזוגות, עד לתכולה מקסימלית של 16 בני אדם ברכבת.
הנושא של האטרקציה תוכנן על ידי P&P Projects.
אירו-פרס (AeroPress) היא מכונת קפה ידנית שהומצאה על ידי אלן אדלר, מייסד חברת AeroPress.
המכשיר מורכב מתא גלילי ובוכנה עם אטם סיליקון, בדומה למזרק.
פולי קפה טחונים מוכנסים למסנן שדרכו נלחצים מים בכוח על ידי לחיצת הבוכנה.
המכשיר מסוגל למצות קפה מרוכז במיוחד, אותו מתאר היצרן כ"סגנון של אספרסו", אך ניתן להשתמש בו גם לחליטת קפה בחוזק דומה לקפה פילטר, או קפה קר.
מכשיר ה-AeroPress הומצא על ידי אלן אדלר, מרצה להנדסה באוניברסיטת סטנפורד.
אדלר החל לפתח את המכשיר ב-2004, מתוך כוונה להפחית את החומציות והמרירות בכוס הקפה היומית שלו.
בתחילה ניסה למצות קפה עם מכונת אספרסו, שיטת דריפ קופי ופלנג'ר, אך לא היה מרוצה מהשליטה המוגבלת של כל שיטה על פרמטרים כמו זמן חליטה, טמפרטורת מים וגודל טחינה.
בתחילה ייצר את אב הטיפוס של AeroPress במוסך שלו.
המכשיר מורכב מתא גלילי שקוף, ובוכנה עם אטם סיליקון, בדומה למזרק.
מכסה המוברג על הקצה עם מקום להתקנת מסנן נייר עגול וקטן.
המכשיר מגיע עם מספר אביזרים, כולל כף ומשפך להכנסת הקפה הטחון, מוט בחישה, שקית, ומחזיק פלסטיק לאחסון ניירות סינון.
ישנה אפשרות לרכוש גם מסנני מתכת, אבל חברת Aeropress אינה מספקת אותם כחלק מהמוצר.
התא והבוכנה יצוקים מפלסטיק שקוף, בגוון אפור.
דגמי AeroPress המוקדמים עשו שימוש בפוליקרבונט, אך בשנת 2009 עברו לקופוליאסטר ללא BPA, ולאחר מכן, בשנת 2014 לפוליפרופילן.
החברה טוענת שבבדיקות מעבדה BPA מהמודלים המוקדמים הללו לא חדר לקפה מבושל.
החברה שינתה את צבע אותיות הלוגו מספר פעמים, אך עיצובו לא השתנה בין הגרסאות הללו.
בשנת 2019, .AeroPress, Inc הוציאה את AeroPress Go, דגם מותאם לנסיעות עם קיבולת תא מופחתת, אביזרים קטנים יותר, בסט הכולל כוס נסיעות.
בשנת 2023 הוציאה החברה דגם עשוי פלסטיק שקוף.
בשנת 2025 השיקה החברה מטחנה ידנית, בעיצוב שמאפשר לה להיכנס לחלל שבגוף מכשיר החליטה לנשיאה קלה מחוץ לבית.
המכשיר נחשף רשמית בנובמבר 2005, בתערוכת CoffeeFest בסיאטל.
בשנים שלאחר יציאתו הוא זכה לפופולריות בקרב חובבי קפה, עקב גמישות השימוש והאחידות בטעמי הקפה.
אליפות העולם ב-AeroPress היא תחרות בישול AeroPress בינלאומית בקרב חובבי המכשיר.
האירוע הוא טורניר מרובה סיבובים, בו יש המתחרים נדרשים לבשל קפה בתוך חמש דקות.
הוא נערך לראשונה באוסלו, נורווגיה, בשנת 2008, עם שלושה מתחרים בלבד, אך הפופולריות שלו גדלה בכל שנה לאחר מכן.
אליפות 2020 בוטלה עקב מגפת הקורונה.
האליפות התחדשה בשנת 2021, ושילבה אירועים אישיים ופורמט מקוון חדש, שבו המתחרים יוצרים ומציגים את המתכון שלהם מרחוק.
עם השנים, הפופולריות של האירו-פרס צברה תאוצה ונוספו לו אביזרים כמו מעמד לפילטר, פילטרים ממתכת ועוד.
בנוסף, קיימים חיקויים רבים העושים שימוש באותה הטכניקה לחליטת הקפה.
על פי ההוראות, קפה טחון דק מונח בתחתית הגליל הגדול יותר על גבי מיקרופילטר עשוי נייר.
לאחר מכן יוצקים על הקפה מים חמים בטמפרטורה של כ-85 מעלות צלזיוס עבור קפה קלוי כהה או 79 מעלות צלזיוס עבור קלייה בהירה יותר.
מערבבים את התערובת במשך כ-10 שניות לפני שדוחסים אותה דרך המיקרופילטר על ידי דחיפה של הבוכנה כלפי מטה.
בתחרויות הקפה השונות בעולם (אליפות העולם בריסטה, גביע הבירה), הקפה נטחן לעיתים קרובות באופן מעט יותר עדין מאשר 'טחינת פילטר', והמינון הוא בין 14 ל-20 גרם, על בערך 200 עד 230 מ"ל של מים בטמפרטורה של 80 עד 92 מעלות צלזיוס.
זמן המיצוי הוא 30 עד 60 שניות.
בריסטות וחובבי קפה פיתחו גם שיטות לחליטה באמצעות AeroPress בטכניקת חליטה הפוכה.
בחליטה הפוכה מעמידים את המכשיר הפוך (כשהוא עומד על הבוכנה) מבלי לסגור את המכסה עם המסנן.
מוסיפים את הקפה הטחון והמים החמים אל תוך המכשיר ההפוך, מערבבים אותם.
מכניסים מסנן נייר למכסה (רטוב, על מנת שיידבק ולא יפול לקפה) ומחברים את המכסה למכשיר.
אחרי כן, לאחר השלמת זמן הבישול הרצוי, הופכים את המכשיר לכיוון השימוש הרגיל בו ומפעילים לחץ על מנת למצות את הקפה.
שיטה זו דומה יותר לפלנג'ר, כיוון שהיא מאפשרת זמן בישול ממושך שבו הקפה והמים מעורבבים יחד.
היא שימושית לשימוש בקפה ברמות טחינה שאינן אופטימליות לשימוש בשיטה הרשמית, כמו טחינה גסה שעשויה לשמש בפלנג'ר.
נטען שהקפה מרוכז ברמה הדומה לאספרסו.
pH גבוה יותר (ולכן חומציות נמוכה יותר) מאשר דריפ קופי.
זמן בישול כולל של 30 שניות.
ניגודים לשיטות חליטת טבילה אחרות
בAeroPress חולים עם קפה טחון דק, יש לו זמן בישול קצר של 30 שניות, ובדומה לאספרסו, משתמש בלחץ כדי לחלץ טעם.
בפלנג'ר משתמשים בטחינה משמעותית יותר גסה ועם זמן בישול ארוך בהרבה (4–5 דקות); כמו כן, למכבש מסנן מתכת והקפה נחלט ללא לחץ.
בקפה ואקום משתמשים בטחינה עדינה בינונית וזמן בישול של 90 שניות, תוך שימוש במסנן בד ללא לחץ.
באספרסו טחינת הקפה יותר דקה והלחץ בחליטה לרוב יותר גדול.
מסנני רשת מתכת של צד שלישי לשימוש חוזר היו זמינים עבור AeroPress, אך חברת AeroPress המליצה להכין קפה רק עם פילטרים מנייר, בטענה שקפה שנעשה עם מסנני נייר טוב יותר מבחינת הטעם.
למרות זאת, בשנת 2023 היא השיקה מסנני מתכת רשמיים
איראקלי קוֹבָּחִידְזֶה (בגאורגית: ირაკლი კობახიძე; נולד ב-25 בספטמבר 1978) הוא חוקר חוקה ופוליטיקאי גאורגי המכהן כראש ממשלת גאורגיה מאז 2024.
קובאחידזה נולד ב-25 בספטמבר 1978 בטביליסי, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הגאורגית, ברית המועצות, ואביו גיורגי היה פיזיקאי ופוליטיקאי.
הוא סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה הממלכתית של טביליסי בשנת 2000 ובין 2002 ל-2006 למד באוניברסיטת דיסלדורף, ממנה קיבל תואר שני במשפטים ותואר דוקטור.
בשנים 2000–2001 שימש כרכז האזורי של פרויקט החינוך הציבורי של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בין-לאומי, ובין 2006 ל-2014 היה מנהל פרויקטים בתוכנית הפיתוח של האו"ם .
ב-2011 היה חבר במשלחת הגאורגית למועצת אירופה.
הוא שימש עוזר פרופסור באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי בשנים 2005–2012 ומאז 2014, וכפרופסור חבר באוניברסיטת הקווקז בין השנים 2011 ל-2014.
בשנת 2015 מונה קובאחידזה למזכיר בפועל של מפלגת השלטון החלום הגאורגי, לצד המזכיר הכללי קאחה קאלדזה.
הוא שימש כסגן מנהל הקמפיין לבחירות לפרלמנט 2016, ומנהל קמפיין לבחירות המוניציפליות 2017, ומילא תפקיד חשוב בהצלחות המפלגה בהן.
בשנת 2016 הוא נבחר ל תחת גוש החלום הגאורגי, ונבחר מחדש בבחירות ב-2020.
ב-18 בנובמבר 2016 מונה קובאחידזה ליושב ראש הפרלמנט של גאורגיה עם 118 קולות בעד ושלושה בלבד נגד.
הוא הוביל את חיזוק הקשרים הבין-לאומיים של הפרלמנט עם הקמת האספות הפרלמנטריות של גאורגיה-אוקראינה-מולדובה וגאורגיה-פולין, וחתימת הסכמי שיתוף פעולה אסטרטגיים עם הפרלמנט הפולני, הסאימה של לטביה, האוליי מג'לס של אוזבקיסטן והאספה הלאומית של סרביה.
ב-10 בינואר 2017 נפגש עם נשיא מדינת ישראל ראובן ריבלין, ובאוקטובר אותה שנה ערך ביקור גומלין בישראל.
תחת הנהגתו של קובאחידזה יישם הפרלמנט הגאורגי רפורמה חוקתית, וכיהן כיושב ראש ועדת החוקה הממלכתית שניסחה את חוקת גאורגיה .
הרפורמה כוננה צורת ממשל של רפובליקה פרלמנטרית במדינה, העבירה את הבחירות לפרלמנט לבחירות יחסיות, צמצמה את הסמכויות הביצועיות של נשיא גאורגיה, ביטלה את הבחירות הישירות לנשיאות וחיזקה את תפקיד הפרלמנט ואת הזכויות הפוליטיות של האופוזיציה.
ב-21 ביוני 2019, בעקבות מחאה על נאום של חבר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית בפרלמנט, הגיש קובאחידזה את התפטרותו והמשיך לכהן כחבר פרלמנט.
ב-11 בינואר 2021 נבחר קובאחידזה ליושב ראש מפלגת החלום הגאורגי.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022 הביע קובאחידזה תמיכה באוקראינה וגינה את פעולותיה של רוסיה, אך מתח ביקורת על מזכיר המועצה לביטחון לאומי והגנה של אוקראינה אולקסי דנילוב על כך שגאורגיה "תעזור מאוד" לאוקראינה על ידי "פתיחת חזית שנייה" נגד רוסיה.
קוביחאדזה אמר כי מהלך כזה יקל על מצבה של אוקראינה אך עלול "לעלות במחיר של השמדת גאורגיה".
בשל כך הוא הואשם ברטוריקה "אנטי-אירופית" ו"אנטי-מערבית".
ביוני 2022, כשהפרלמנט האירופי העביר מספר החלטות נגד ממשלת גאורגיה וסירב להעניק לה מעמד של מועמדת ל, מתח קובאחידזה ביקורת על פעולות אלו ואמר כי הן הושפעו מהמאמץ של מה שכינה "מפלגת המלחמה הגלובלית" לדחוף את גאורגיה לתוך המלחמה.
הוא הצהיר כי גאורגיה לא תסטה מדרכה לקראת חברות באיחוד האירופי וקרא לארצות הברית ולאיחוד "להימנע מקריאות לגאורגיה להיכנס למלחמה".
ב-29 בינואר 2024 דיווח ערוץ הטלוויזיה אימדי כי מפלגת החלום הגאורגי מתכננת למנות את קובאחידזה לראש ממשלת גאורגיה, מה שאושר על ידי סגנו ארצ'יל טלקוואדזה.
באותו יום התפטר ראש הממשלה איראקלי ר'אריבאשווילי מתפקידו במטרה להוביל את המפלגה בבחירות לפרלמנט בהמשך השנה.
ב-1 בפברואר מינתה המפלגה מינתה את קובאחידזה למחליפו של ר'אריבאשווילי כראש ממשלה, ואושר בתפקיד בפרלמנט ב-8 בפברואר עם 82 בעד ו-10 נגד.
עם מינויו הצהיר קובאחידזה שממשלתו תתמקד בהפסקת הכיבוש הרוסי של דרום אוסטיה ואבחזיה ובמיגור העוני.
בבחירות שנערכו באוקטובר 2024 מפלגתו זכתה ברוב.
קובאחידזה נשוי לנטליה מוטסונלידזה, ולשניים שני ילדים.
מלבד גאורגית, הוא דובר אנגלית, גרמנית ורוסית.
איראקְלי צֶרֶתֶלי (בגאורגית: ირაკლი წერეთელი; 2 בדצמבר 1881 – 20 במאי 1959) היה פוליטיקאי גאורגי ודובר מוביל של המפלגה הגאורגית הסוציאל-דמוקרטית ומאוחר יותר של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית בתקופת המהפכה הרוסית.
צרתלי נולד וגדל בגאורגיה, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית.
הוא נבחר לדומה הממלכתית של האימפריה הרוסית בשנת 1907, שם זכה לתהילה בזכות נאומיו.
זמן קצר לאחר כניסתו לדומה נעצר והואשם בקשירת קשר להפלת הממשלה הצארית, והוגלה לסיביר.
הוא פיתח את רעיון "ההתגוננות המהפכנית", של מלחמת הגנה שאפשרה רק הגנה על טריטוריה, וטען שהיא לא מנוצלת.
לאחר מהפכת פברואר תפס תפקיד מוביל בסובייט פטרוגרד והחל לשמש כשר הדואר והטלגרף של ממשלת המעבר הרוסית, ולזמן קצר כיהן כשר הפנים.
לאחר שהבולשביקים תפסו את השלטון במהפכת אוקטובר חזר צרתלי לגאורגיה.
הוא שימש ציר בוועידת השלום בפריז, שם פעל למען הכרה בין-לאומית וסיוע לרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה; סיוע משמעותי נכשל ברובו לפני פלישת הצבא האדום לגאורגיה ב-1921. צרתלי התרחק יותר ויותר מהמנשביקים הגאורגים, שאימצו בהדרגה עמדות לאומניות יותר.
הוא בילה את שארית חייו בגלות, בעיקר בצרפת, עבד עם ארגונים סוציאליסטיים וכתב על כך.
הוא מת ממחלת הסרטן בניו יורק ב-1959.
אירואסיה הוא שמה של יבשת-על הכוללת את יבשות אירופה ואסיה, שהתכנסו בתהליך טקטוני לרצף יבשתי.
אירואסיה מהווה 10.6% משטחי כדור הארץ (36.2% מהשטחים היבשתיים שלו).
מעל לחמישה מיליארד בני אדם מתגוררים ביבשת זו (72.5% מאוכלוסיית העולם: 60% באסיה ו-12.5% באירופה).
בגלל הרצף הטריטוריאלי בין אירופה לאסיה, נוצרו בגבול ביניהן מספר מדינות ששטחן מתחלק בין אירופה במערב לאסיה במזרח.
הבולטת בהן היא רוסיה, שמשתרעת על מרבית אירואסיה.
מדינות טרנס-יבשתיות נוספות הן קזחסטן, גאורגיה, אזרבייג'ן, טורקיה, ארמניה.
בנוסף, קפריסין נמצאת כולה באסיה אולם היא נחשבת לעיתים קרובות "אירופאית" מסיבות היסטוריות ותרבותיות, יחד עם קרבתה היחסית ליבשת, והיא אף חברה באיחוד האירופי.
את אירואסיה נהוג להחשיב לעיתים רבות כיבשת-על אחת עם אפריקה (יבשת "אירואפרסיה").
ההפרדה בין היבשות נעשית מטעמים תרבותיים ומנקודת מבט אירופוצנטרית, על אף שההבדלים בין אזורים שונים בתוך אסיה גדולים לא פחות מן ההבדלים בין אסיה לאירופה, ועל אף שמבחינות רבות מהוות אסיה ואירופה רצף אחד.
הראשונים שהבדילו בין אירופה לאסיה, היו היוונים הקדומים.
לאורך השנים התנהל ויכוח ער (הנמשך עד ימינו) באשר לגבול המדויק בין אירופה לאסיה.
בימינו מקובל לקבוע גבול זה על-פי ניסוחו של פיליפ יוהאן (Philip Johan von Strahlenberg) מהמאה ה-18. הוא הגדיר את הגבול בין היבשות בקו שעובר לאורך הים האגאי, מצר הדרדנלים, ים מרמרה, מצר הבוספורוס, הים השחור, הקווקז, הים הכספי, נהר אורל והרי אורל.
רוב אירופה ואסיה ממוקמת על אותו לוח טקטוני, על הלוח האירואסייתי.
אך דרום היבשת, ממוקמת על הלוח הערבי והלוח ההודי; במזרח היבשת שוכן הלוח הפיליפיני.
לאחר יישובה של אירואסיה על ידי האדם הנבון, החלו להתפתח בה ציוויליזציות חשובות, אשר היו בעלות תפקיד היסטורי חשוב במהלך תקופה הפרהיסטורית ובעת העתיקה (סין, הודו, מסופוטמיה ועוד).
בספרו "רובים, חיידקים ופלדה" מתאר ג'ארד דיימונד את אירואסיה כיבשת הדומיננטית לאורך ההיסטוריה, בהשוואה לאלה האחרות.
כסיבה לכך, הוא מביא טיעונים רבים, אך העיקרים שבהם הם שביבשת זו ישנה קלות יתר של התפשטות צמחים ובעלי חיים המתאימים לביות.
ג'ארד דיימונד נוהג לכלול באירואסיה גם את צפון אפריקה, בשל הדמיון בין תושבי האזור לאלה שבאירואסיה, וכן בשל הדמיון האקלימי - אותן רצועות אקלימיות הנמשכות לאורך אירואסיה, ממזרח למערב, עד האוקיינוס האטלנטי.
דרך המשי קישרה לאורך ההיסטוריה בין התרבויות ברחבי היבשת, אשר ניהלו יחסי גומלין האחת עם השנייה, בין אם מדובר במסחר והעברת טכנולוגיות, ובין אם מדובר במלחמות.
ההתפתחות הטכנולוגית שלפני המהפכה התעשייתית התרחשה באיטיות, כאשר כל פיתוח נבנה על קודמו, אך הוא לא פסק לעולם.
למשל, החקלאות של ימי הביניים המאוחרים באירופה הייתה יעילה פי כמה מזו שבתקופת האימפריה הרומית, וזאת בשל פיתוחים כגון רתמת חזה לסוסים, אשר גרמה לסוס למשוך את המשא אופקית, ובכך אפשרה סחיבת משאות כבדים בהרבה.
במיוחד ניתן כעת היה לרתום לסוס מחרשה.
אמנם הרתמה הייתה מוכרת בסין החל מהמאה ה-3 לפנה"ס, אך היא הגיעה לאירופה רק בסביבות שנת 600 לספירה.
דוגמה אחרת היא בניית טחנות רוח וטחנות מים, פיתוח שלא היה מוכר בתקופה העתיקה והגיע לאירופה מארצות האסלאם.
במילים אחרות, החלוקה לתקופה קלאסית מתקדמת, ימי ביניים של שקיעה ולאחריהם התקדמות מחודשת היא מוטעית ומטעה.
התמונה האמיתית היא של התפתחות טכנולוגית תמידית, כאשר סין הייתה המקור לרוב הפיתוחים, ובמידה פחותה גם ארצות האסלאם.
לאורך זמן אומצו הפיתוחים בכל רחבי אירואסיה, כאשר הם מגיעים לכל מקום בזכות הסחר ההולך וגובר בין המרכזים השונים ובאמצעות התרחבות שטח הפנים של המרכזים עצמם.
אין פירושו של דבר כי לא היו שקיעות מקומיות, כגון באירופה שלאחר התמוטטות האימפריה הרומית.
אך הדבר אינו סותר את המגמה הרחבה שהתחוללה ברחבי אירואסיה.
בנוסף יש לזכור, כי אירופה של אותה תקופה הייתה ציוויליזציה פריפריאלית באירואסיה.
ההתפתחות הטכנולוגית הביאה בעקבותיה לגידול בפריון העבודה, דבר שאפשר גידול באוכלוסייה הלא חקלאית שבערים, התמקצעות רבה יותר של פקידים ובעלי מלאכה ומורכבות הולכת וגדלה של הציוויליזציה.
הצטבר הון מספיק, אשר לראשונה, בסין, רמז לאפשרות של פריצת מהפכה תעשייתית.
במאה ה-12, סין של שושלת סונג הייתה ללא כל ספק הציוויליזציה המתקדמת ברחבי יבשת אירואסיה.
די אם נזכיר את הדפוס, את הנייר, את אבק השרפה והמצפן - כולם פותחו לראשונה בסין והתפשטו ממנה לשאר אירואסיה.
בנוסף, לסין של שושלת סונג הייתה מערכת פיננסית מתקדמת של שטרות במחזור.
ולכן, חוקרים רבים העלו השערה שסין של שושלת סונג, בייחוד בתחילת המאה ה-13, עמדה בפתחה של מהפכה תעשייתית, אלא שאז היא נכבשה בידי המונגולים אשר טרפו את הקלפים.
השערה זו אינה מקובלת על כלל החוקרים.
במציאות כפי שהתרחשה, המהפכה התעשייתית פרצה במאה ה-18 באירופה.
אירופה, אשר במשך רוב האלף השני הייתה ציוויליזציה פריפריאלית באירואסיה, מפגרת מבחינה טכנולוגית, עקפה את שאר המרכזים.
ניתן לומר כי העולם בו אנו חיים במאה ה-21 הוא תוצר של תהליכים שהתרחשו בה.
יש לכך שלושה הסברים בידי החוקרים:
אירופה כלל לא פיגרה ושהחל מהרנסאנס במאה ה-14 התפתחו מאפיינים ייחודיים בתרבות האירופית אשר אפשרו מאוחר יותר את הפריצה הגדולה של המהפכה התעשייתית.
התמורה חלה במאה ה-17 בד בבד עם המהפכה המדעית ועד אז אירופה אכן הייתה פחות מתקדמת משאר המרכזים, על אף המסעות בימים (לפי הודג'סון).
עד למהפכה התעשייתית ממש אירופה הייתה בפיגור ביחס לשאר המרכזים ורק הצטברות של צירופי מקרים, אותם הם מפרטים, הביאה לידי כך שהמהפכה התעשייתית פרצה דווקא באירופה.
ההתפרצות הטכנולוגית שחלה באירופה בעקבות המהפכה התעשייתית הייתה אקספוננציאלית ולא אפשרה שום סיכוי להתמודדות מולה של המרכזים האחרים.
אך הדבר החשוב להדגיש הוא כי לא ניתן להסביר את המהפכה התעשייתית במנותק מההתפתחויות של האלף השני בכל רחבי אירואסיה.
הייתה זו ההצטברות האטית אך מתמדת של פיתוחים טכנולוגיים שקדמו למהפכה התעשייתית, אשר אפשרו את קיומה.
ורוב פיתוחים אלה מקורם בסין.
בגאופוליטיקה, נהוג להשתמש במונח, כמציין את אזורי המפגש בין אירופה ואסיה.
רוסיה, קזחסטן, הקווקז, המזרח התיכון וכו'.
הגדרה זו משתנה בין החוקרים, ולעיתים אף נהוג להשמיט ממנו את רוסיה.
רוב החוקרים נוהגים להחשיב אזור זה כאזור בלתי יציב מבחינה פוליטית, אך כחשוב מבחינה אסטרטגית.
אירואפרסיה או אפרואירואסיה היא שם כולל ליבשת-העל שכוללת את אירופה, אפריקה ואסיה.
איחוד שלוש היבשות בהגדרה זו מנומק בכך ששלושתן היוו רצף יבשתי אחד עד לחפירת תעלת סואץ.
שם נוסף ויותר נפוץ שניתן ליבשת-על זאת הוא "העולם הישן", להבדילה מהעולם מהיבשות שנתגלו (או נתגלו מחדש) בעידן הגילויים המודרני באירופה כדוגמת יבשת אמריקה הצפונית והדרומית ("העולם החדש").
כיום, אירואפרסיה מכילה את רוב האוכלוסייה האנושית בעולם (למעלה מ-6.8 מיליארד בני אדם שחיים ב-147 מדינות, המהווים בערך 86% מאוכלוסיית העולם), שממנה יצאו רבות מהדתות, ההשקפות, השפות והתרבויות בעולם, ושטחה הוא בסביבות 85 מיליון קמ"ר (המהווים 57% מהשטח היבשתי של העולם).
להלן רשימת המדינות הריבוניות הנמצאות באירואפרסיה:
באירואפרסיה, ישנם מספר חבלי ארץ הטוענים לעצמאות מהמדינה בה הם נמצאים.
להלן רשימת חבלי הארץ והמדינות מהן הם דורשים עצמאות:
באירואפרסיה, ישנן טריטוריות של מדינות שונות.
לרובן ישנה אוטונומיה מסוימת, אך הן אינן מדינות עצמאיות.
אין זו רשימה מלאה של כל הטריטוריות אשר משויכות למדינות באירואפרסיה.
תחרות האירוויזיון ה-18 התקיימה ב-7 באפריל 1973 בעיר לוקסמבורג לאחר זכייתה של לוקסמבורג באירוויזיון 1972. באותה שנה בוטל חוק השפה שהתיר למדינות לשיר אך ורק בשפתן הרשמית.
לאור ביטול חוק השפה החליטו שלוש המדינות שוודיה, פינלנד ונורווגיה לשלוח שיר בשפה האנגלית.
אירוויזיון זה זכור עקב השערוריות הרבות שאירעו בו והשינויים הרבים שהחלו מאותה שנה.
השערורייה הגדולה של אותה שנה הייתה ההאשמה כי השיר הספרדי, "Eres tú", הוא פלגיאט של השיר שייצג את יוגוסלביה בשנת 1966. למרות הרעש שחוללה הפרשה, השיר נכלל בתחרות בעקבות לחץ פוליטי מצד ספרד.
השיר הספרדי הגיע למקום השני והפך ללהיט בינלאומי.
בשנת 2005 הוא נבחר כמועמד בתחרות שיר היובל באירוויזיון עם עוד 13 שירים.
ישראל השתתפה באירוויזיון 1973 בפעם הראשונה עם השיר "אי שם" בביצוע הזמרת אילנית.
את השיר כתבו אהוד מנור ונורית הירש, והוא הגיע למקום הרביעי.
השתתפותה של ישראל ניכרה גם מאחורי הקלעים עקב הצורך להדק את האבטחה על המשלחות.
כשבעה חודשים קודם לכן נרצחו ספורטאים ישראלים במהלך אולימפיאדת מינכן.
בתחרות, שבה השתתפו 17 מדינות, זכתה בפעם השנייה ברציפות לוקסמבורג עם שיר בביצוע הזמרת הצרפתייה אן מארי דוד.
השיר נקרא "Tu te reconnaîtras" ("אתה תכיר את עצמך" או "אתה תזהה את עצמך").
למקום השני הגיעה להקת מוסדאדס עם השיר "Eres tú" ("זה אתה") ולמקום השלישי הגיע הזמר הבריטי קליף ריצ'רד, שלו, הייתה זו הפעם השנייה בתחרות, הפעם עם השיר "Power to All Our Friends".
למקום הרביעי, הגיעה ישראל עם השיר "אי שם" בביצועה של הזמרת אילנית.
את החמישייה סגרה להקת נובה והבובות משוודיה עם השיר "You're Summer - You Never Tell Me No".
בתחרות הזו הופיעו לראשונה נשים כמנצחות על התזמורת – שוודיה וישראל שלחו כל אחת מנצחת.
המנצחת הישראלית הייתה נורית הירש שגם הלחינה את השיר הישראלי.
מבצע מדינה שנים קודמותמריון רונג פינלנד1962 (מקום 7)קליף ריצ'רד בריטניה1968 (מקום שני)מאסימו ראניירי איטליה1971 (מקום 5)
אירוויזיון 1975 ציין 20 שנה לתחרות, ונערך בסטוקהולם, בירת שוודיה, באולם שנבנה רק מספר שבועות לפני כן, מרכז הוועידות ע"ש אריק אלבחו בדרום הבירה השוודית.
ניצחונה של אבבא באירוויזיון 1974 בשנה הקודמת העניק לשוודיה את הזכות להנחות את התחרות בפעם הראשונה.
בתחרות עצמה ניצחה להקת Teach-In מהולנד, והפכה למדינה השנייה שזכתה עם שיר בשפה שאיננה שפתה הרשמית.
(הראשונה הייתה אבבא.) למקום השני הגיעה הלהקה המפורסמת הצלליות מבריטניה, ואילו למקום השלישי איטליה, עם הקלאסיקה "Era" של ווס ודורי גצי.
השיר הפורטוגזי, "שחר", היווה סמל לחגיגה בעקבות מהפכת הציפורנים שחוותה המדינה בשנה שעברה, ואף שרה על כך באותו האירוויזיון.
על פי היוצר וההיסטוריון ג'ון קנדי אוקונור, בספרו על האירוויזיון - דוארטה מנדש, שייצג את פורטוגל ב-1975, נבדק מספר פעמים לפני שעלה לבמה מחשש שנשא עמו את מדי הצבא הפורטוגזי או כל סוג של נשק.
בנוסף, חלק מהזמרים (כדוגמת פורטוגל ויוגוסלביה), ביצעו את השירים שלהם באנגלית במהלך החזרות, בשאיפה לקבל כמה שיותר נקודות, בעקבות חוקי ההצבעה החדשים.
בערב התחרות הביצועים נשארו בשפתם המקורית.
מדינות אחרות, כמו בלגיה והולנד, הופיעו בביצוע דו לשוני - שפת המדינה המייצגת ברוב השיר, וחלקים מזעריים באנגלית.
דיווחי מודיעין באותה תקופה טענו שהתחרות הייתה מטרה אפשרית להתקפת טרור של סיעת הצבא האדום (קבוצת באדר-מיינהוף), מה שחייב את המארגנים להגביר את האבטחה.
בסופו של דבר, המתקפה נתבצעה בשגרירות מערב גרמניה בסטוקהולם, חודש לאחר האירוויזיון.
תנועות השמאל השוודית מחתה נגד התחרות והאספקט המסחרי שלה.
בהתחלה הביקורות הופנו כלפי השדרנית השוודית, SR, על התקציב העצום שהקציבה לאירוע, אבל במהרה המחאות התמקדו במוזיקה בכלליות.
בערב האירוויזיון עצמו, הועלתה יוזמה חדשה לא רחוק מאולם התחרות, כשהרעיון הבולט היה תחרות שכל מי שרצה יכול היה להופיע.
באירוויזיון 1975 הונהגה שיטת הצבעה חדשה, והיא השיטה שמונהגת עד היום.
לכל מדינה היה מן חבר שופטים, שהעניק 12 נקודות לשיר המועדף עליה, 10 נקודות למקום השני, 8 לשלישי, 7 לרביעי וכך הלאה, עד שמגיעים למקום העשירי שמקבל נקודה אחת.
קארין פאלק, מנחת התחרות, התבלבלה לא פעם משיטת ההצבעה החדשה, מפני שאז ועד 1980, הנקודות ניתנו על פי סדר ההופעה ולא מהקטן לגבוה.
בסתיו 1975, הרשות השוודית הודיע ששוודיה לא תשתתף באירוויזיון 1976 עקב ההוצאות הגבוהות של האירוויזיון שזה עתה אירחה.
יותר מאוחר החוקים השתנו כך שלכל המדינות המשתתפות היה חלק בהוצאות המופע.
יוון פרשה מהתחרות בתגובה לפלישה הטורקית לקפריסין בשנת 1974, במחאה על הצטרפותה של טורקיה לתחרות.
אעפ"י הפרישה, מספר שיא של מדינות השתתף בתחרות - 19 מדינות.
מבצעמדינהשנים קודמותאלן ניקולייסן נורווגיה1973 כחלק מההרכב "בנדיק סינגרס" (מקום 7)
1974 כחלק מההרכב "בנדיק סינגרס" (מקום 14)
ישראל שלחה את שלמה ארצי לייצג אותה, שהיה בתחילת השגשוג שלו.
לתחרות הוא נשלח עם שיר "את ואני" וסיים במקום ה-11 מתוך 19 משתתפות.
תחרות הזמר של האירוויזיון לשנת 1969 היא ההפקה ה-14 של התחרות מטעם איגוד השידור האירופי.