tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלמגור בחנה כמעט 2,000 ילדים, לפני שבחרה בקאיפו כהן לתפקיד הראשי.
באפריל 1988 החלו צילומי הסרט בתקציב של 350,000 דולר.
חלק מהתקציב התקבל מ"קרן וורנר" של חברת האחים וורנר, לתמיכה בסרטים ישראלים.
ּאביה היא ילדה בת עשר, יתומה מאב, החיה בפנימייה.
היא ואמא שלה הן משפחה חד-הורית.
אמה של אביה, הניה היא ניצולת השואה, חולה בנפשה, המאושפזת בבית חולים פסיכיאטרי.
בטקס סיום הלימודים בפנימייה ב-1951, להפתעתה של אביה, מגיעה אמהּ לפנימייה ומוציאה אותה משם כי גילתה שהשיער של בתה מלא כינים.
אחרי שהן חוזרות הביתה לפתח תקווה, אמהּ מספרת את אביה כדי לבער את נגע הכינים שהתגלה בשערה.
הקרחת שיצרה האם, היא מושא לעג של הילדים במושבה.
גם הניה היא מושא ללעג ולבוז עבור ילדי המושבה המכנים אותה "פרטיזונכה" ו"משוגעת".
אביה לא מאמינה שאביהּ מת.
אביה מוצאת דמיון בינו לבין אביה המנוח המופיע בתמונה, ומדמיינת לעצמה שהוא אביה.
אביה מקללת את מאיה ואת אימה רות אברמסון ולאחר שרות שופכת עליה דלי מים, זורקת אביה אבן, פוגעת בעינה של מאיה וגורמת לה לעיוורון זמני.
אביה מבקרת את מאיה בבית החולים, מביאה לה פרחים ומבקשת ממנה סליחה, וזו סולחת לה.
אביה מגלה לה שגנץ הוא אביה.
שתיהן מבטיחות זו לזו, לא לחשוף סודותיהן בפני אחרים.
במסיבה שעורכת רות אברמסון לכבוד החלמתה של מאיה, בוגדת מאיה באמון שנתנה בה אביה ומספרת לאימה שגנץ הוא אביה, ורות מספרת זאת ללנה, אשתו של מקס גנץ.
מקס, שמגלה מלנה את השקר לפיו הוא הבעל של הניה ואביה של אביה, כועס על אביה וקורא לה "ילדה רעה".
בסוף הסרט לוקה הניה בהתמוטטות עצבים ונלקחת בחזרה למוסד הרפואי.
מאיה דופקת על דלת ביתה של אביה, שכועסת עליה על כי גילתה את הסוד.
היא מבקשת ממנה שתפתח לה, אך לשווא.
אביה מבינה שהיא יתומה מלידה, והיא אומרת לדודתה אליס שאביה מת ושהיא לא רוצה לדבר עליו יותר.
בסוף הסרט אביה חוזרת לפנימייה.
הסרט השתתף בשורה של פסטיבלי קולנוע בינלאומיים, ביניהם פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין, וזכה במספר פרסים:
פרס דוב הכסף בפסטיבל ברלין בקטגוריית "ההישג האמנותי המצטיין".
פרס הסרט האיכותי ביותר - פסטיבל הסרטים בסן-רמו, איטליה.
פרס "שיבולת הזהב" בפסטיבל ואיאדוליד, ספרד.
הסרט זכה בשני פרסי "מנורת הכסף" שחולק לראשונה ב-1988 (המקביל לפרס אופיר של אותם ימים), בקטגוריות: "השחקנית הטובה ביותר" לגילה אלמגור, "הבמאי הטוב ביותר" לאלי כהן.
הסרט היה נציג ישראל לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, אך לא נבחר לתחרות.
שם הסרט "הקיץ של אביה" הוטבע כמטבע לשון ככינוי למסיבת יום הולדת (או אירוע) שאיש מן המוזמנים לא מגיע אליה, כשם הסצנה המפורסמת בה איש אינו מגיע ליום הולדתה של אביה.
שחקן/ית דמות ותיאורה גילה אלמגור הניה אלכסנדרוביץ' - הניה היא אישה חולת נפש, עקב מות בעלה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
מתאשפזת בסוף הסרט במוסד לחולי נפש (למעשה אלמגור גילמה בסרט זה את אמה המציאותית).
קאיפו כהן אביה אלכסנדרוביץ' - ילדה טובה ומסכנה, עקב מחלתה של אמה היא נאלצת לעזוב את המוסד בו חיה, ולהיות אומללה בצריף קטן, יחד עם אמה.
ילדי השכונה מתעללים בה עקב אמה וגזירת שיערה.
אביה מנסה להיות חברה של כולם, אך ללא הצלחה.
אלי כהן מקס גנץ - השכן החדש בשכונה, אביה בטוחה שהוא קשור איכשהו לאמה, ואף מספרת למאיה שהוא אביה, השמועה מגיעה לאשתו, והוא ומשפחתו מחליטים להגר לאוסטרליה.
מחבב את הניה ומביע אלייה חיזורים, חיבה ואהבה.
מרינה רוסטי לנה גנץ - אשה עצבנית, אמה של מאשה.
לאחר שאביה מספרת שבעלה ואמה הם בני זוג, היא מחליטה להגר יחד עם משפחתה לאוסטרליה.
אביטל דיקר מאיה אברמסון - אישה גסה, אך מעמידה פנים כליידי.
מאיה מבטיחה לאביה לא לספר את הסוד שסיפרה לה, אך היא מגלה אותו ומתחילה מהומה.
אביה גרמה לה להיות בבית חולים, לאחר שזרקה עליה אבן שפגעה בעינייה.
דינה אברך רות אברמסון - רעה ואנוכית, שפכה דלי מים מלוכלכים על אביה.
מחליטה שמאיה תייסד את סטודיו המחול הראשוני במושבה הקטנה.
יעקב איילי אלתר - פליט, מכיר את הניה בדרך כלשהי רמי ברוך חיים אלטמן - המוכר במכולת הקטנה של המושבה יוסי קאנץ שכן אריאלה רובינוביץ פועה - האחראית במוסד שאביה למדה בו רותי ויסנביק מאשה גנץ - ילדתם של השכנים החדשים, אביה מנסה להיות לחברה שלה אך ללא הצלחה.
סנדרה שדה דודה אליס אלכסנדרוביץ' - דודתה של אביה, הגיעה אליה ביום שאשפזו את אמה של אביה.
אלמגור העלתה לראשונה את "הקיץ של אביה" כהצגת יחיד ב-12 במאי 1987, בבימוי של איציק ויינגרטן.
ההצגה זכתה בפרס רובינא והוצגה מאז מאות פעמים.
הקיץ גווע הוא שיר מאת חיים נחמן ביאליק שנכתב בשנת ה'תרס"ה (1904–1905), ומספר על נקודת המעבר בין תום הקיץ לתחילת הסתיו.
השיר מציג שתי עמדות כלפי העולם: הראשונה היא עמדה רגשית-רומנטית המתפעלת מיופי העולם, ולעומתה הגישה המעשית המתמקדת במטלות היום יום.
השיר נמצא בתוכנית הלימודים בישראל לבחינת הבגרות בספרות.
בשנת 2023 יצא השיר כסינגל בהפקתו וביצועו של מיקי גבריאלוב.
ביאליק מספר על הצבעים בסתיו המזרח-אירופי, ובתיאורו הוא מתאר את תום הקיץ כתקופה מרהיבה אך מורבידית.
לאחר מכן, ביאליק מתמקד בפרדס המתרוקן, כשרק אנשים מעטים מטיילים בו, ומביטים אל החסידות הנודדות לאקלים חמים יותר.
אנשים מעטים בלבד יוצאים לטייל עתה כדי להביט ביופיו של ההווה.
האחרים כנראה כבר טרודים בהכנות ליום המחר.
הבית האחרון נצבע כבר בצבעים אפרוריים, כאשר הסגרירות שבחוץ פורצת אל תוך הבית.
האנשים הפשוטים לא יכולים להרשות לעצמם לראות את היופי שבסתיו, והם צריכים לבדוק אם נעליהם טובות להליכה בשלג, לתפור טלאים על בגדיהם ולהכין מזון לחורף, במקרה זה תפוחי אדמה, משום שהיו מזון יסוד במזרח אירופה.
אמנם הסתיו יפה, אבל אחריו בא החורף, שאתו מזג אוויר קר וקשה להיות זמן רב מחוץ לבתים.
לכן נצבע הנוף היפה של הסתיו בצבעי מוות וגסיסה.
לכן גם "מתייתם הלב", כלומר ישנה תחושה של דיכאון, עצב, פחד ובדידות בחורף.
בתי השיר מציגים תהליכי מעבר: התחלפות העונות - הקיץ גווע, הסתיו נוכח והחורף מתקרב; התקרבות מהכללי אל הפרטי - מהטבע, לפרדס ולבסוף לבית, כמטפורה לעצבות שמתגברת.
הקריאה בסוף השיר מציגה את הדילמה העומדת בבסיסו.
האם אפשר ומותר לתפוס בעמדה רומנטית כלפי העולם, או שיש להתרכז בצד המעשי של החיים היומיומיים?
גְווֹ שֶׁנְגְטונְג בסינית מסורתית: 郭聖通; בסינית מפושטת: 郭圣通; בפין-יין: Guō Shèngtōng, נפטרה ב-52 לספירה) הייתה קיסרית בשושלת האן המזרחית.
היא הייתה הקיסרית הראשונה של הקיסר גוָאנְגְווּ מהָאן, מייסד האן המזרחית.
בשנת 41 לספירה סר חינה בעיני בעלה, והיא הודחה.
עם זאת, גם לאחר ההדחה נהגו בכבוד בה ובבני משפחתה.
רקע משפחתי ונישואיה ללְיוֹ שְׂיוֹ'
אביה גְווֹ צָ'אנְג היה בעל אדמות מוכר באזור גֶ'נְדִינְג.
אמה הייתה בתו של לְיוֹ פּוּ, הנסיך גונְג מגֶ'נְדִינְג, דור שישי לקיסר גִ'ינְג מהָאן המערבית.
לפיכך נחשבה צאצאית של המשפחה הקיסרית של שושלת האן המערבית, ונשאה בתואר "גבירה".
עם מות הנסיך גונְג מגֶ'נְדִינְג ירש את התואר בנו, דודה של גְווֹ, לְיוֹ יָאנְג.
אולם כאשר תפס וָאנְג מָאנְג את השלטון, הוא הורד לרמת דוכס, ובשנה לאחר מכן נלקח ממנו התואר לחלוטין והוא הוגדר פשוט-עם.
בסביבות שנת 23, עם תחילת התפוררותה של שושלת שִׂין של ואנג מאנג, פתח לְיוֹ יָאנְג במרד ודרש שוב את תואר הנסיך שנשלל ממנו.
עקב ההיסטוריה של המשפחה כשולטת בשטח גֶ'נְדִינְג, ההמונים שם נהו אחריו בטבעיות, והוא הפך לכוח משמעותי בכל האזור.
הוא טען כי הוא פועל בשירות הקיסר הקיסר גֶנְגְשְׁה מהָאן, אולם כאשר התקומם הטוען לכתר וָאנְג לָאנְג נגד הקיסר גנגשה, בטענה כי הוא בנו של הקיסר צֶ'נְג מהָאן, תמך בו לְיוֹ יָאנְג.
בשנת 24, קיים לְיוֹ שְׂיוֹ', אז עדיין פקיד תחת הקיסר גנגשה, שיחות עם לְיוֹ יָאנְג בניסיון להשקיט את האזור.
תוצאת השיחות הייתה ברית בין השניים, במסגרתה נשא לְיוֹ שְׂיוֹ' את אחייניתו של לְיוֹ יָאנְג - גְווֹ שֶׁנְגְטונְג.
באותה תקופה כבר היה נשוי לְיוֹ שְׂיוֹ' למי שתיוודע לימים בתור הקיסרית יִין לִינְחְווָה.
לא ברור מה המעמד היחסי שהוגדר לשתי הנשים זו ביחס לזו, אך בכל מקרה, יִין לא הייתה נוכחת באזור אלא נשארה בביתו של לְיוֹ שְׂיוֹ'.
בשנת 25, לאחר שלְיוֹ שְׂיוֹ' הכריז על עצמו מחייה השושלת, תחת השם הקיסר גוָאנְגְווּ מהָאן, קיבלה גְווֹ את התואר בת-זוג קיסרית.
באותה שנה היא ילדה את בנו הבכור, לְיוֹ גְ'יָאנְג.
מעמדה לא נפגע אף כאשר נחשד הדוד לְיוֹ יָאנְג במרד שבעקבותיו נהרג בשנת 26. למעשה, בן דודה של גְווֹ אף זכה לרשת את השלטון בגֶ'נְדִינְג מאביו למרות החיכוכים, אם כי הורד לדרגת מרקיז בשנת 37 במסגרת ארגון מחדש של תוארי האצולה.
בשנת 26 גם שקל הקיסר להכריז על קיסרית.
בתחילה בחר באהבתו הראשונה, יִין, אולם מאחר שבשלב זה לא ילדה לו עדיין בנים, היא דחתה את ההצעה ותמכה במינוי הרעיה הקיסרית גְווֹ לתפקיד.
בשל כך הכריז הקיסר גוָאנְגְווּ על גְווֹ קיסרית, ועל בנה, הנסיך גְ'יָאנְג יורש העצר.
הקיסרית גְווֹ ילדה חמישה בנים, והייתה אחת הקיסריות שילדו הכי הרבה נסיכים במהלך שושלת האן, וגם הרעיה הקיסרית יִין זכתה לכך.
אולם בחלוף השנים המשיך הקיסר להעדיף את הרעיה הקיסרית יִין על פני הקיסרית גְווֹ, וזאת על אף יחסו הטוב לאחיה גְווֹ קוָאנְג כפקיד וקידומו במספר הזדמנויות.
גְווֹ נהגה להתלונן רבות על היחס הקר כלפיה, דבר שהכעיס את הקיסר גוָאנְגְווּ עד שלבסוף הדיח אותה מתפקיד הקיסרית בשנת 41, ומינה את יִין במקומה.
בניגוד לקיסריות אחרות שהודחו המהלך ההיסטוריה, לא סבלה הקיסרית גְווֹ ממאסר ולא הוצאה להורג.
למעשה, בנה לְיוֹ פֿוּ, שהיה לפני כן דוכס ככל בניו של הקיסר גוָאנְגְווּ, קיבל קידום לתואר נסיך ג'ונְגְשָׁאן, ולה הוענק התואר "הנסיכה האם של ג'ונְגְשָׁאן", תואר שלא היה קיים לפני כן, וגם לאחריה לא ניתן לאמו של אף נסיך בעוד בעלה בחיים.
לאחר הדחתה של הקיסרית גְווֹ, המשיך הקיסר גוָאנְגְווּ להרעיף על משפחתה כיבודים שהיו שמוראים בדרך כלל למשפחה של קיסרית.
אחיה גְווֹ קוָאנְג, אשר היה כבר מרקיז, זכה לנחלת-ספר שניחנה בעושר כה רב עד שאנשי הבירה לְווֹיָאנְג כינו אתה "מכרה הזהב".
אחייניה גְווֹ גִ'ינְג וגְווֹ קוָאנְג (השם נכתב שונה משמו של האח) קיבלו אף הם תוארי מרקיז על הישגיהם בממשלו של הקיסר, וכך גם בעלה של בת דודתה צֶ'ן מָאו.
בשנת 44 הועבר תחום שלטונו של הנסיך פֿוּ אל תחומי פֵּי, והנסיכה האם הצטרפה אליו.
בשנת 50 נפטרה אמה של הנסיכה האם, והקיסר גוָאנְגְווּ הגיע כדי להשתתף בלוויה באופן אישי.
הוא גם העניק לגְווֹ צָ'אנְג, אביה של הנסיכה האם, תואר מרקיז שלאחר המוות, וקבר את ארונו קבורה חוזרת עם אשתו בטקס מכובד.
בשנת 52 נפטרה הנסיכה האם ונקברה בטקס מכובד, אך ללא הכיבודים הראויים לקיסרית, ואף לא בקברו המיועד של הקיסר גוָאנְגְווּ.
יִין לִיחְווָה (בסינית מסורתית: 陰麗華; בסינית מפושטת: 阴丽华; בפין-יין: Yīn Lìhuà; 5–64 לספירה), או בשמה הרשמי "הקיסרית גוָאנְגְלְיֵה", הייתה קיסרית בתקופת שושלת האן המזרחית.
היא הייתה הקיסרית השנייה של לְיוֹ שְׂיוֹ' הקיסר גוָאנְגְווּ מהָאן, על אף שהייתה אשתו הראשונה וקדמה בכך לקיסרית הראשונה גְווֹ שֶׁנְגְטונְג.
יִין הייתה ידועה ביופייה ובצניעותה.
שמה הרשמי, שניתן לאחר מותה, היה הראשון במסורת של כינוי קיסריות בשני בסימנים - האחד מציין את שמו הרשמי של בעלה והשני המתאר את הקיסרית עצמה.
זאת בניגוד לנוהג הקודם בהאן המערבית, בו כונתה הקיסרית בשמו הרשמי של בעלה בלבד.
יִין לִיחְווָה נולדה וגדלה באזור נָאן-יָאנְג, אותו אזור ממנו צמח בעלה לימים.
בצעירותם הוא התאהב ביופיה, ועל פי ספר האן המאוחרת, בביקורו בבירה צ'אנגאן, לאחר שהתרשם מקצין ההגנה של העיר, אמר "אם היה עלי להיות פקיד, הייתי רוצה להיות קצין ההגנה של העיר, אם היה עלי להתחתן, הייתי רוצה להתחתן עם יִין לִיחְווָה".
אביה של יִין מת כאשר הייתה בת 6, ושמו אינו מתועד.
היו לה לפחות ארבעה אחים: יִין שִׂינְג ויִין שִׂין מאותה אם, יִין שְׁה מאשתו הקודמת של אביה, ויִין גְ'יוֹ שאין מידע מהימן לגבי אמו.
על פי ספר האן המאוחרת, משפחת יִין היו צאצאים של גְווָאן ג'ונְג, ראש הממשלה הנודע של מדינת צִ'י בתקופת המדינות הלוחמות.
בשנת 23, בעת שלְיוֹ שְׂיוֹ' עוד היה פקיד בממשלת האן המשוקמת של הקיסר גֶנְגְשְׁה, הוא נישא ליִין לִיחְווָה.
מאוחר יותר, כאשר הוא הודח על ידי הקיסר גנגשה והועבר לסביבות הנהר הצהוב, היא שבה לביתה.
בשנת 25, פנה לְיוֹ שְׂיוֹ' נגד הקיסר גנגשה, והכריז על עצמו הקיסר גוָאנְגְווּ מהָאן.
בהמשך אותה שנה לכד את הבירה לוויאנג ושלח פקודים להביא את יִין לבירה ולהעניק לה תואר רעיה קיסרית.
באותה תקופה הוא כבר היה נשוי גם לגְווֹ שֶׁנְגְטונְג, אחייניתו של השליט-המצביא לְיוֹ יָאנְג נסיך גֶ'נְדִינְג, וזו אף ילדה לו בן: לְיוֹ גְ'יָאנְג
בשנת 26 שקל הקיסר להכריז על קיסרית.
בשנת 28 ילדה הרעיה יִין את בנה הבכור, לְיוֹ יָאנְג.
בשנת 33 נרצחו אמה של יִין ואחיה, לְיוֹ שִׂין בידי שודדים.
הקיסר גוָאנְגְווּ התאבל עליהם רבות, והציע לאחים הנותרים יִין גְ'יוֹ ויִין שִׂינְג תוארי מרקיז.
יִין שִׂינְג דגל בצניעות וסירב להצעה, ואף יעץ לרעיה יִין להיות גם היא צנועה תמיד ולא לבקש כיבודים לקרוביה, והיא שעתה לעצתו.
בהיותה רעיה קיסרית, על אף שלא הייתה עצמה קיסרית, המשיך הקיסר גוָאנְגְווּ לתת ליִין יחס מועדף, בתור אהבתו הראשונה.
ובדומה לקיסרית גְווֹ, אף היא ילדה לו חמישה בנים.
בשנת 41 כבר סר חינה של הקיסרית גְווֹ בעיני הקיסר.
תלונותיה הממושכות בנושא הכעיסו את הקיסר, עד שבשנת 41 הדיח אותה מתפקיד הקיסרית, ומינה במקומה את יִין.
בניגוד לקיסריות מודחות אחרות בהיסטוריה הסינית, לא נכלאה גְווֹ, ובנה אף קודם מתואר הדוכס שניתן לכל בני הקיסר לתואר נסיך, והיא קיבלה את התואר הייחודי "הנסיכה האם של ג'ונְגְשָׁאן".
גם אחיה גְווֹ קוָאנְג מונה לפקיד חשוב וזכה לעושר רב, וייתכן שהדבר נעשה כפיצוי על ההדחה.
כדי לא לפגוע באם ובבנה כאחד, הושאר בתחילה בנה של הקיסרית המודחת גְ'יָאנְג בתפקידו כיורש עצר.
אולם יורש העצר גְ'יָאנְג הבין כי מדובר בעמדה מסוכנת, וחזר והציע לעזוב את התפקיד.
בשנת 43 נענה הקיסר גוָאנְגְווּ לבקשתו והנסיך יָאנְג, בנה של הקיסרית יִין מונה ליורש העצר במקומו.
באותה שנה גם שונה שמו של יורש העצר יָאנְג לגְ'וָאנְג.
האזכורים של הקיסרית יִין ברישומים ההיסטוריים מתקופת שלטונה מעטים, אות לכך שלא ניסתה להפעיל את השפעתה על הקיסר.
ועם זאת, הפכו שלושת אחיה לפקידים רבי השפעה ולמרקיזים, למרות שהיו מאופקים ולא חיפשו לעצמם משרות.
הקיסרית עצמה חיבבה מאוד את לְיוֹ יֵן, נסיך ג'ונְגְשָׁאן ובנה של הקיסרית המודחת, ולאחר מותה של הקיסרית גְווֹ נהגה בו כבבנה.
בשנת 57 נפטר הקיסר גוָאנְגְווּ, ואת מקומו ירש הנסיך גְ'וָאנְג הקיסר מִינְג מהָאן, כאשר הקיסרית יִין זוכה לתואר "הקיסרית האם".
נראה שהקיסרית האם יִין הפעילה מידת מה של השפעה על בנה הקיסר, אך הייתה זו השפעה מעטה ביחס לכל קיסרית-אם שקדמה לה.
בשנת 59 הכה אסון במשפחתה של הקיסרית האם יִין: יִין פֶנְגמרקיז שִׂין-יָאנְג, הבן של אחיה יִין גְ'יוֹ, נישא לבתו של הקיסר גוָאנְגְווּ הנסיכה לִייִי (לא ברור אם היא הייתה גם בתה של הקיסרית האם יִין עצמה).
הנסיכה לִייִי הייתה יהירה וקנאית, ובהתקף זעם הרג אותה יִין פֶנְג והוצא בעצמו להורג.
בעקבות המקרה התאבדו גם יִין גְ'יוֹ, אחיה של הקיסרית האם, ואשתו.
עם זאת, לאחר מותו זכה האח להערכה רבה, ואף לתשבחות בצו מטעם הקיסרית מָה, כלתה של הקיסרית האם יִין.
בשנת 60 הכריז הקיסר מינג על הרעיה מָה, בתו של המצביא מָה יְוֵּ'אן, קיסרית, וזאת בתמיכת הקיסרית האם יִין.
חיבתה של הקיסרית האם לקיסרית מָה מיוחסת לצניעותה ולהיותה לא קנאית, תכונות שייתכן ששיקפו לקיסרית האם את ההליכות שהיא עצמה אימצה כקיסרית.
בשנת 60 גם ערכו הקיסר מִינְג והקיסרית האם יִין ביקור נדיר באחוזה המקורית של הקיסר גוָאנְגְווּ והקיסרית יִין בנָאן-יָאנְג, שהו שם מספר ימים והשתתפו במשתה עם קרוביה הרחוקים של הקיסרית האם מן המשפחות דֶנְג ויִין.
הקיסרית האם נפטרה בשנת 64 ונקברה עם בעלה, הקיסר גוָאנְגְווּ.
הקיפאון הגדול הוא תרחיש המתקשר לעוד תרחישים רבים אשר מנבאים את גורל היקום, אשר מנבאים את המשך ההתפשטות של היקום אל עבר האפס המוחלט בהתקדמות אסימפטוטית (ישרה).
במילים אחרות, התפשטות היקום המואצת תוביל לבסוף לדילול ריכוז החומר ביקום, הפסקת יצירת כוכבים ולהתקררות היקום עד הטמפרטורה המינימלית.
בהינתן קבוע קוסמולוגי חיובי, תרחיש זה אפשרי גם ליקום סגור, תאוריה שאומרת שהתפשטות היקום תיעצר ותחל להתכווץ חזרה לעבר נקודה אחת.
בתרחיש זה כוכבים צפויים להמשיך להיווצר ב- עד- השנים הבאות, לאחר מכן מלאי הגז הנחוץ להתהוות כוכבים יאזל.
בעוד הדלק עבור הכוכבים קיימים הולך ואוזל, היקום יהפך בהדרגה לקר ולחשוך יותר ויותר.
לבסוף חורים שחורים יהוו את רוב העצמים בחלל, אך גם הם, עקב פליטה של קרינת הוקינג, יתאדו לבסוף.
תרחיש נוסף המתקשר לכך הוא מות החום, שבו היקום יגיע למצב של אנטרופיה מקסימלית שבה הכל מבוזר ואין גרדיאנט, אשר נחוצים לתהליכי עיבוד מידע אשר צורה אחת שלהם היא חיים.
תרחיש זה אפשרי בכל אחד משלושת המודלים אבל מחייב שהיקום יגיע לטמפרטורה מינמלית סופית.
תנודות קוונטיות אקראיות או מנהור קוונטי יכולות לייצר מפץ גדול נוסף.
לאורך כמות לא מוגבלת של זמן, תתרחש הפחתה ספונטנית של האנטרופיה על ידי משפט ההישנות של פואנקרה ותנודות תרמיות במרחב.
תרחיש "הקיפאון הגדול" נובע מהחוק השני של התרמודינמיקה, חוק פיזיקלי בסיסי אשר גרסה אחת קובעת כי אנטרופיה נוטה להתגבר במערכת מבודדת.
מהשערה זו מסיקים שאם היקום יתקיים למשך מספיק זמן, הוא ימשיך בצורה אסימפוטוטית אל עבר מצב שבו כל אנרגיה בסוף תתפזר.
הניחוש שלפיו כל הגופים ביקום יתקררו, שלבסוף יהיו קרים מדי מכדי לפתח חיים, גולה על ידי אסטרונום צרפתי בשם ז'אן סילבן באיי בשנת 1777.
על פי נקודת מבטו של באיי, לכל כוכבי הלכת יש חום פנימי וכרגע הם נמצאים בשלב מסוים של התקררות.
צדק, לדוגמה, עדיין חם מכדי שיוצרו עליו חיים, בעוד שהירח כבר קר מדי.
השלב האחרון, מנקודת מבט זו נקרא "איזון" שבו כל תנועה בכוכב הלכת מפסיקה.
רעיון תרחיש "הקיפאון הגדול" נבע מדיון הנובע מיישום שני החוקים הראשונים של התרמודינמיקה בתהליכים אוניברסליים.
בשנת 1851, ויליאם תומפסון (לורד קלוין) שתיאר את הרעיון הזה בהתבסס על ניסויים קודמים על תורת החום הדינמית אמר: "חום הוא לא חומר, אלא צורה דינמית של תוצאה מכנית, אנו חייבים לדעת שחייבת להיות שקילות בין עבודה מכנית לבין חום, כמו בין סיבה ותוצאה".
בשנת 1852 פרסם תומפסון כתבה על המגמה האוניברסלית בטבע של בזבוז האנרגיה המכנית שבה הוא מתאר את היסודות הראשונים של החוק השני של התרמודינמיקה, מסוכמים על ידי ההשקפה שהתנודה המכנית והאנרגיה ששימשה להיווצרות תנודה זו, יטו להתפוגג או לדעוך, באופן טבעי.
הרעיונות בכתבה זו, ביחס לגילה של השמש והדינמיקה של תפעול היקום, משכו את הדמיון של וויליאם רנקיין ושל הרמן פון הלמהולץ.
הקיץ של 42' הוא סרט התבגרות ביוגרפי אמריקאי משנת 1971 בבימויו של רוברט מאליגן.
התסריט נכתב על ידי הרמן ראוצ'ר והוא מבוסס על זכרונותיו מחופשה שבילה עם משפחתו וחבריו בקיץ של שנת 1942 באי ננטקט בהיותו בן 14 בו הפך מנער לגבר לאחר ניסיון מיני ראשון עם בחורה מבוגרת ממנו.
ראוצ'ר התלהב מהתסריט וכתב ספר בשם זה שהפך לרב-מכר והתפרסם עוד לפני הקרנת הסרט.
זה מהמקרים הבודדים בהם נכתב ספר על פי תסריט.
הסרט הופק בתקציב קטן וזכה להצלחה כלכלית גדולה.
מישל לגראן זכה בפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
הוא זכה על כך גם בפרס באפט"א.
שיר הנושא "הקיץ יודע" הפך ללהיט ובוצע על ידי זמרים ונגנים רבים כמו פרנק סינטרה, ברברה סטרייסנד, שרה ווהן, טוטס טילמנס, טוני בנט, ביל אוונס, אנדי ויליאמס, הנרי מנציני, ג'וני מאטיס ואחרים.
הסרט היה גם מועמד לפרס אוסקר על התסריט, הצילום והעריכה.
בקיץ 1942 מגיע הרמי (גארי גריימס) עם משפחתו לנופש באי ננטקט.
הוא מבלה על החוף עם חבריו אוסקי (ג'רי הוסר) ובנג'י (אוליבר קונאנט).
הנערים עסוקים בבעיות סקס לאור הנערות המשתזפות על החוף.
הוא מביא להם ספר שסחב בהיחבא מאביו ובו יש כללים איך להתחיל עם בחורות.
הרמי עוזר לבחורה צעירה ויפה לשאת מצרכים לביתה על החוף.
הבחורה היא דורותי (ג'ניפר אוניל), בת 22 שבעלה גויס לשרת בחזית אירופה.
הרמי מתאהב בה למרות הבדלי הגילים ובא מדי פעם לעזור לה בעבודות הבית לשמחתה.
הנערים הולכים לסרט ונפגשים בנערות.
אוסקי מתחיל עם מרים (כריסטופר נוריס) ה"משוחררת" והרמי עם אגי (קתרין אלנטק).
הם צופים בסרט ועתה, הנוסע עם בטי דייוויס ופאול הנרייד ומנסים לשים ידיהם על הנערות.
הרמי נשלח על ידי אוסקי לרכוש עבורו קונדומים.
לאחר התלבטות קשה עם הרוקח (לו פריזל) הוא מצליח בכך.
שניהם יוצאים לברביקיו של מרשמלו.
אוסקי מצליח לקיים יחסים עם מרים בעזרת הקונדומים שהרמי סיפק לו.
אגי המבועתת דורשת לחזור הביתה...
הרמי מגיע לביתה של דורותי ומוצא שם מברק המבשר לה כי בעלה נהרג בקרב.
דורותי מיואשת ומדוכאת ושניהם מקיימים יחסי מין.
יום לאחר מכן מגיע שוב הרמי לביתה ומוצא על הדלת מכתב ממנה בו היא מודיעה כי החליטה לחזור הביתה ומאחלת לו עתיד ללא טרגדיות.
הקיץ האדום הוא הכינוי שניתן לתקופת הקיץ בשנת 1919 בארצות הברית, שבמהלכה אירעו סכסוכים אתניים ופיגועי טרור רבים של אנשי עליונות לבנה נגד אפרו-אמריקאים, בעשרות ערים ברחבי ארצות הברית וכן במחוז כפרי בארקנסו.
מונח זה נטבע על ידי ג'יימס ולדון ג'ונסון, שהיה פעיל ב-NAACP ושימש כמזכיר הארגון.
ברוב האירועים הותקפו שחורים על ידי לבנים.
במספר מקרים אפרו-אמריקאיים תקפו בחזרה; הבולט בהם היה מהומות הגזע בשיקגו, בהן נהרגו 38 בני אדם.
אירוע בולט נוסף היה , במחוז ארקנסו, בו נהרגו בין 100 ל-240 בני אדם.
מהומות הגזע פרצו על רקע מתחים חברתיים שהתפתחו בארצות הברית לאחר מלחמת העולם הראשונה.
חיילים רבים שסיימו שירות צבאי שבו לארצות הברית והשתלבו בחברה, אך גילו שעקב השפל הכלכלי מקומות עבודה רבים בחרו להעסיק אפרו-אמריקאים.
במקביל למהומות פרצו גם מחאות רבות של איגודי עובדים כנגד המצב הכלכלי.
מאורעות הקיץ האדום תועדו בהרחבה בעיתונות, כאשר לרוב דעת הקהל התייחסה בשלילה להשפעתם של סוציאליסטים וקומוניסטים על פעילי התנועה לזכויות האזרח, ששאבו השראה מהמהפכה הבולשביקית ברוסיה.
כמו כן היה חשש מארגוני אנרכיסטים, שבאותה תקופה ביצעו נגד אזרחים, עסקים וגופי ממשל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויסו כוחות נרחבים למערכה, ונוצר משבר כלכלי בצפון ארצות הברית בגלל מחסור בידיים עובדות.
המעסיקים החלו לגייס עובדים מדרום ארצות הברית, רובם אפרו-אמריקאים.
עד שנת 1919 היגרו כ-500,000 אפרו-אמריקאים מדרום ארצות הברית לערים התעשייתיות בצפון-מזרח ארצות הברית והמערב התיכון.
זה היה הגל הראשון של ההגירה הגדולה, שנמשכה עד 1940. באותה תקופה התקשו אפרו-אמריקאים למצוא עבודה במדינות הדרום בגלל גזענות ובגלל הפרדה גזעית.
המצב החריף לאחר המלחמה, כאשר חיילים משוחררים רבים חזרו לארצות הברית והתקשו למצוא עבודה.
בקיץ 1917 התרחשו מהומות גזע אלימות נגד אפרו-אמריקאים על רקע תעסוקתי במזרח סנט לואיס (אילינוי) וביוסטון (טקסס).
ויליאם אדוארד בורגהרד דו בויז כתב בביטאון ה-NAACP: "בשם האל שבשמיים, אנחנו פחדנים וטיפשים אם עכשיו, כשהמלחמה הסתיימה, אנחנו לא מנצלים כל גרם במוחנו ובכוחנו כדי להילחם בקרב חזק יותר, ארוך יותר ובלתי פוסק, נגד כוחות הגיהנום בארצנו."
באותה שנה התרחשה המהפכה הבולשביקית ברוסיה, ובארצות הברית התעוררו חששות כבדים מפני השפעת הקומוניזם, תופעה שכונתה "".
בגופי השלטון היה מי שמצא דמיון בין המהפכה הקומוניסטית לדרישות התנועה לזכויות האזרח, שביקשו , זכויות עבודה וזכות לביטחון אישי, עקב ריבוי מקרי הלינץ'.
הנשיא וודרו וילסון אמר בשיחה פרטית במרץ 1919 כי "הכושי האמריקאי שחוזר מהמלחמה הוא האמצעי הטוב ביותר להביא את הבולשביזם לאמריקה."
בדו"ח של ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית מצוין כי בין 1 בינואר ל-14 בספטמבר 1919 נמנו 38 מהומות בערים שונות ברחבי ארצות הברית, בהן לבנים תקפו שחורים.
38 נהרגו במהלך לינץ', 16 בתלייה, 8 הועלו על המוקד ועוד מספר לא ידוע של שחורים נרצחו בירי.
מתחילת ינואר נרשמו חיכוכים רבים בין לבנים לשחורים במקומות שונים בארצות הברית.
המצב החריף ב-13 באפריל, במהומות במחוז ג'נקינס בג'ורג'יה, בהן נהרגו 6 שחורים, וכן הוצתו בתיהם של שחורים וכנסייה ששימשה אותם.
במאי, יוני ויולי אירעו מקרים דומים בערים בקרוליינה הדרומית, טקסס, אריזונה ואינדיאנפוליס.
בחלק מהמקרים נחקרו האירועים על ידי כוחות משטרה ואותרו פעילי עליונות לבנה שהחלו את המהומות ופגעו בשחורים.
ב-19 ביולי החלו ארבעה ימי מהומות בוושינגטון די.
לאחר שנפוצה שמועה על גבר שחור שאנס אישה לבנה.
גברים לבנים רבים, חלקם חיילים במדים, התפרעו ברחובות, תקפו בתי עסק של שחורים, הכו אנשים שחורים שעברו ברחוב, והורידו נוסעים שחורים מאוטובוסים על מנת לפגוע בהם.
אנשי ה-NAACP מחו על התקיפות בפני נשיא ארצות הברית וביקשו את עזרת המשטרה, אך זו סירבה להתערב, והאוכלוסייה השחורה נאלצה לתקוף בחזרה.
כעבור ארבעה ימים שלח הנשיא וודרו וילסון את כוחות המשמר הלאומי להשבת הסדר.
כשהסתיימו המהומות נמנו 15 הרוגים: 10 לבנים, בהם שני שוטרים, וחמישה שחורים.
זו הייתה אחת הפעמים הבודדות במהומות הקיץ האדום שבה מספר ההרוגים הלבנים עלה על מספר השחורים.
ב-21 ביולי, בנורפוק (וירג'יניה) ביצעו אנשי עליונות לבנה פיגוע ירי בטקס שנערך לחיילים אפרו-אמריקאים ששבו ממלחמת העולם הראשונה.
ב-27 ביולי פרצו מהומות הגזע בשיקגו, שנמשכו שבועיים.
בחופים של אגם מישיגן, הסמוך לשיקגו, הונהגה הפרדה גזעית.
נער שחור נכנס בטעות לאגם בצד של הלבנים.
הוא נסקל באבנים וטבע למוות.
משטרת שיקגו סירבה לחקור את המקרה, והחלו קטטות המוניות בין שחורים ללבנים, בעיקר ממוצא אירי.
קבוצות של לבנים הרסו מאות בתים ועסקים של שחורים בשיקגו.
לעיר נשלחו כוחות צבא גדולים כדי להשיב את הסדר.
במהומות נהרגו 23 שחורים ו-15 לבנים, ואלף משפחות שחורות נותרו חסרות בית.
באוגוסט פרצו מהומות באוסטין, בירת טקסס, ובנוקסוויל, טנסי.
בספטמבר פרצו מהומות באומהה, נברסקה, לאחר זיכויו ושחרורו של וויל בראון, אסיר שחור שהואשם באונס אישה לבנה.
אספסוף לבן של 10,000 איש ביצעו בו לינץ', תלו אותו ושרפו את גופתו.
לאחר מכן תקפו אנשי הקבוצה שכונות וחנויות של שחורים בעיר, והציתו את מבנה בית המשפט בו זוכה בראון.
ב-30 בספטמבר התרחש , במחוז כפרי בארקנסו, על רקע סכסוך עבודה.
אספסוף לבן תקף שחורים ברחבי המחוז במשך יומיים.
מספר ההרוגים השחורים נאמד בין 100 ל-240, וכן נהרגו חמישה לבנים.
ועדת חקירה שמינה מושל ארקנסו קבעה שהשחורים אחראים לאירועים האלימים, ועצרה 79 שחורים שהועמדו לדין.
חבר המושבעים היה מורכב מלבנים בלבד.
מתוך הנאשמים, 12 נידונו לעונש מוות, והשאר קיבלו עונשי מאסר של עד 21 שנה.
חלקם ערערו לבית המשפט העליון, ו-6 מהערעורים התקבלו.
בנובמבר פרצו מהומות בעיר וילמינגטון (דלאוור).
לאורך שנת 1919 נרשמו ברחבי ארצות הברית מהומות נוספות בהן לבנים תקפו שחורים.
ארגוני זכויות אדם רבים פנו לנשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, ולנציגי ממשל נוספים בקריאה להגן על המיעוט האפרו-אמריקאי.
באחד המכתבים לנשיא נכתב: "אנו מצפים שארצות הברית תגן על המיעוט הגזעי כפי שהיא אילצה את פולין ואוסטריה להגן על המיעוטים הגזעיים בארצם."
וילסון לא הגיב וכלל לא התייחס למקרי הרצח.
הוא דיבר אמנם נגד מעשי לינץ' באופן כללי, אך לא הפעיל את משאבי הממשל הפדרלי נגד האלימות.
באוקטובר 1919 הוגש דו"ח היינס בנושא המהומות לוועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית.
הדו"ח פורסם בהרחבה ובהבלטה בעיתונים, והעלה את המודעות לנושא הלינץ' שנעשה בשחורים.
היינס ציין כי הלינץ' הוא בעיה לאומית, וכי משנת 1889 עד 1918 נהרגו יותר מ-3,000 איש במעשי לינץ', רובם שחורים.
לדבריו, התעלמות השלטונות ממעשים אלה הייתה בין הגורמים למהומות.
ועדת חקירה נוספת שהוקמה במדינת ניו יורק ניסתה לטעון שמהפכנים מאירופה משפיעים על השחורים וגורמים למהומות, ויש לעצור סוציאליסטים ואנרכיסטים ולמנוע מהם להפיץ כתבי עת.
חלק מהמלצות הוועדה אומצו עד ידי מושל ניו יורק, אך בוטלו לאחר זמן קצר.
המשורר , יליד ג'מייקה, כתב סונטה בשם "אם נגזר עלינו למות" בעקבות אירועי הקיץ האדום.
הסונטה זכתה לפופולריות ברחבי העולם.
להלן השורות הראשונות בסונטה, בתרגום לעברית של שחר-מריו מרדכי:
הקיץ האחרון הוא אלבום הבכורה של להקת שפיות זמנית בהפקתו של אורן קריסטל, שיצא בנובמבר 1991 על גבי דיסק, תקליט וקלטת אודיו.
באלבום זה ישנם ביצועי סולו שבוצעו על ידי בסיסט הלהקה וכותב המילים מקס גת-מור והגיטריסט אלון מן.
שיר הנושא של האלבום (הרצועה הראשונה), "הקיץ האחרון" היה להיטה הגדול ביותר של הלהקה, וזכה להצלחה מסחררת ביחס לשאר יצירותיה של הלהקה.
השיר יצא לראשונה בשנת 1990 כסינגל, וצעד 52 שבועות רצופים במצד הפזמונים של רשת ג', מתוכן שבועיים במקום הראשון – הישג חסר תקדים לשיר שיצא במדינת ישראל.
כמו כן זכה בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי 1991. הצלחת השיר, ביחס לשיריה האחרים של הלהקה, יצרה לה תדמית של להקה של להיט אחד, על אף שהיו לה להיטים נוספים שהצליחו אך נשכחו.
האלבום מכר כ-20 אלף עותקים וזכה לתואר "אלבום זהב", אך בתודעה הוא נכשל ושאר שירי הלהקה לא מוכרים ולא הצליחו ביחס לשיר הנושא.
כל המילים והלחנים – מקס גת מור (חוץ מ"קטע מעבר והביתה".
בס - מקס גת מור
תופים – ירמי כדורי, יהושע לימוני
סקסופון, קלרינט ואבוב – שי מאירי
גיטרות, לחן ל"שיר מעבר והביתה" – אלון מן
עיבודים – להקת "שפיות זמנית"
הפקה מוזיקלית – מקס גת מור, גיל תורן
הקלטות ומיקסים – גיל תורן, אולפני די.בי.
עוזרי טכנאי – בועז עצמון, אוהד דקל (עריכת מחשב), עידו קגן, דדי טל
עריכה דיגיטלית – בן ברנפלד וגיל תורן (ה.מ.
הפקה בפועל – אורן קריסטל ואבי מאור (חברת פוונוקול)
הקיץ הארוך, החם של 1967 הוא הכינוי שניתן לסדרה של 159 מהומות גזע, בין לבנים לשחורים, שפרצו באזורים שונים בארצות הברית מיוני עד ספטמבר בשנת 1967.
בחודש יוני החלו מהומות באטלנטה, בוסטון, סינסינטי, באפלו וטמפה.
ביולי התרחשו מהומות בדטרויט, בירמינגהם, שיקגו, ניו יורק, מילווקי, מיניאפוליס, , רוצ'סטר, וטולידו.
המהומות הקשות ביותר התרחשו בחודש יולי, בניוארק (ניו ג'רזי) ודטרויט (מישיגן).
הוקמה בעקבות המהומות על ידי נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון.
הוועדה המליצה על שורת רפורמות למניעת התפרעויות עתידיות.
מהומות הגזע בשנת 1967 המשיכו את מהומות הגזע שהתרחשו בשנים 1964–1965, שפרצו על רקע של חוסר השקעה ממשלתית בתעסוקה ובפתרונות דיור עבור התושבים השחורים, שיטור יתר בשכונותיהם, ותקיפות חוזרות ונשנות מצד אנשי הקו קלוקס קלאן.
בערים רבות הייתה נהוגה .
גם במערכת החינוך הייתה נהוגה אפליה גזעית, וההשקעה בחינוך בשכונות של שחורים הייתה נמוכה משמעותית מזו שבשכונות אחרות.
בתחילת שנת 1967 החלו אירועי מחאה על מלחמת וייטנאם בקהילות של היפים ברחבי ארצות הברית.
המחאה סוקרה בהרחבה במהדורות החדשות, והאווירה בערים רבות בארצות הברית הייתה מתוחה.
בחודש יוני 1967 החלו מחאות של שחורים במספר ערים בארצות הברית.
עד ספטמבר 1967 התרחשו מהומות ב-159 יישובים ברחבי המדינה, בהן נהרגו 83 בני אדם ואלפים נפצעו.
נגרמו נזקים לרכוש בשווי עשרות מיליוני דולרים, ושכונות שלמות עלו באש.
המהומות הבולטות, בסדר כרונולוגי, היו בערים הבאות:
באפלו, ניו יורק, 26 ביוני עד 1 ביולי
, סינסינטי, 12 ביוני עד 15 ביוני
דטרויט, מישיגן, 23 עד 28 ביולי
מילווקי, ויסקונסין, 30 ביולי עד 3 באוגוסט
מיניאפוליס, מינסוטה, 20 עד 21 ביולי
ניוארק, ניו ג'רזי, 12 עד 17 ביולי
טולידו, אוהיו, 23 עד 25 ביולי
משתתפי המחאה הדגישו את האפליה הגזעית כמניע המרכזי לפעולותיהם.
במיניאפוליס אמר אחד המפגינים: "אתם דוחפים אדם שחור לפינה ואז מתלוננים כשהוא יוצא להילחם."
המשטרה בערי ארצות הברית נקטה בגישה נוקשה כלפי מפגינים אלימים.
בדצמבר 1967 מפקד משטרת מיאמי, וולטר א' הדלי, טבע את הביטוי "." הביטוי אומץ לאחר מכן על ידי אנשי רשויות החוק ופוליטיקאים, בהם ג'ורג' וולאס.
לאחר פרשת מותו של ג'ורג' פלויד השתמש בו גם דונלד טראמפ.
ראש עיריית מיניאפוליס מינה ועדת חקירה לאירועי קיץ 1967 שהייתה מורכבת מאנשים לבנים בלבד, וזו הגיעה למסקנה שהמשטרה הגיבה כראוי, לא נהגה באלימות ולא כיוונה נשק לעבר המפגינים, אף על פי שבמהומות בעיר נפצעו 24 בני אדם ואחד המפגינים נפגע מירי.
בתחילת יולי 1967 נפגשו אנשי מחלקת המשפטים עם עורכי העיתונים הנפוצים בארצות הברית, וביקשו מהם "לנהוג באיפוק בדיווחים."
בסוף יולי הורה נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון להקים את לחקירת גורמי המחאה.
דו"ח הוועדה פורסם בשנת 1968, ועל פי הדו"ח הגורם המרכזי למחאה הוא אי-שוויון חברתי וכלכלי עמוק בין הקבוצות באוכלוסיית ארצות הברית.
הוועדה המליצה על שורת רפורמות שיוכלו למנוע התפרעויות עתידיות, אך אלה לא יושמו.
העיר אבונדייל, סינסינטי ניזוקה קשות מהמהומות, ובערים אחרות נרשמה השפעה דומה.
רובע העסקים במרכז אבונדייל ננטש לאחר המהומות, ועסקים רבים נותרו שוממים במשך עשור.
המהומות הבריחו תושבים רבים מהעיר וגרמו ל"בריחת לבנים", שעברו לפרברי העיר.
שכונות רבות בעיר סבלו מבליה עירונית והזנחה, שנמשכת עד היום.
בטווח הארוך, המהומות השפיעו לרעה על התושבים השחורים במדינת סינסינטי כולה, ושכונות של תושבים שחורים שנחשבו לבטוחות הפכו למוקדי חיכוך ואלימות.
מצד שני, עד שנת 1967 כל 69 חברי מועצת העיר אבונדייל היו לבנים, ולאחר מכן מונו אפרו-אמריקאים לוועדות עירוניות ולתפקידים שונים בניהול העירוני.
בדטרויט הוצתו בתי עסק רבים, בהם חנות תקליטים של , מפיק של מוזיקה שחורה שפתח את העסק בשנת 1945. כאשר הוצתה החנות הושמדו הקלטות נדירות של אמנים רבים, בהם ג'ון לי הוקר ואריתה פרנקלין.
באטל לא התאושש מהאסון שפקד אותו, והחנות לא נפתחה מחדש.
העיר דטרויט כולה סבלה בעקבות המהומות מבליה עירונית והתדרדרות ארוכת טווח שכונתה "".
גורדון לייטפוט כתב בשנת 1968 את השיר "יום שחור ביולי" אודות המהומות בדטרויט.
השיר נאסר לשידור ברוב תחנות רדיו בארצות הברית.
מספר אמנים נוספים כתבו שירים על אירועי קיץ 1967, בהם ג'ון לי הוקר, מרווין גיי, הפיתויים ודייוויד בואי.
מספר סרטי קולנוע מתרחשים על רקע מהומות הקיץ הארוך של 1967, בהם נערות החלומות ודטרויט.
לאחר רצח מרטין לותר קינג, ב-4 באפריל 1968, התרחשה התפרצות ספונטנית של אלימות ב-110 ערים בארצות הברית.
המהומות החלו ביום הרצח ונמשכו מספר ימים.
הקיסרית הוא קלף מספר 3 בארקנה הגדולה של קלפי הטארוט.
ישנן חפיסות בהן הקלף לא נקרא הקיסרית, אלא האישה הירוקה.
הקלף מתאר אישה נאה היושבת על כס המלכות.
מקיף אותה טבע שופע המייצג את ארכיטיפ האדמה, ואת אלת הפיריון ונוס.
הסמל של ונוס חוזר בצורות רבות בציור, והמוטיב שלה מופיע באופן חזק וברור בקלף.
גרסה אחרת שלה מתארת שהיא יושבת מכונפת כשהיא מחזיקה שרביט בידה השמאלית ומגן עם עיט שראשו פונה ימינה בידה הימנית, כשלעיתים היא מבוססת על אשת קץ הימים מחזון יוחנן כשהיא מתוארת עם השמש בצורת הילה עם תריסר כוכבים וסהר מונח לרגליה.
בחבילת "השחר המוזהב" מופיע לצידה יונה שמסמלת את ונוס ואת רוח הקודש.
הקיסרית מייצגת את האם הארצית.
היא מסמלת אהבה, פריון, אושר ועושר, הצלחה, שגשוג, שפע, ופרויקטים בהתהוות.
ארתור אדוארד וייט גרס כי קלף הקיסרית מייצג בין היתר פרודקטיביות, עשייה, יוזמה, אור ואמת.
אחרים טוענים כי הקלף מסמל יצירה, אמנות, רומנטיקה, ואף עסקים.
יש האומרים שקלף הקיסרית הוא קלף של מימוש, אהבה ללא תנאי.
היכולת לתת ולקבל בצורה מאוזנת.
היכולת לחוות את השפע ללא פחד מתוך מודעות והבנה כי השפע נועד לנו, הוא זמין ומחכה שנקבל אותו.
הקלף מייצג מיניות כחלק מהיצירתיות של האדם.
בנושא זוגיות הקלף מייצג, אהבה נישואין הריון פוריות ואושר.
בנושא קריירה, הקלף מייצג הישגים עתידיים.
בנושא כספים, הקלף מייצג שפע.
אם הקוראים בקלף בוחרים להתייחס להיפוך הקלפים, קלף הקיסרית בהיפוך מייצג חוסר ביטחון, שתלטנות, רשלנות, חוסר צמיחה והתקדמות.
לפי אליפז לוי, הקלף מקושר לאות העברית ג'.
לפי תפיסת השחר המוזהב, קלף הקיסרית נקשר לאות ד' ולכוכב ונוס.
ונוס מסמלת אף היא את האדמה, אהבה, קשרים זוגיים ופיריון.
האות ד' מסמלת דלת, ובפרט האם כדלת הכניסה של התינוק אל העולם, ונקשרת לספירת חסד, המסמלת אף היא שפע.
השחר המוזהב קישר אותה גם לאשת קץ הימים, ממנה השאיל ארתור אדוארד ווייט את כתר הכוכבים.
הקיפוסים של מלקרת הם שני קיפוסים פיניקיים עשויים שיש שנחשפו במלטה בנסיבות לא מתועדות ומתוארכים למאה ה־2 לפנה"ס.
על הקיפוסים כתובות זהות, דו־לשוניות פיניקיות־יווניות המוקדשות לאל מלקרת־הרקלס.
הם התגלו בסוף המאה ה־17, ופענוח הכתובת במכתב מ־1694 הפך אותם לפענוח הראשון של הכתב הפיניקי הראשון שזוהה ופורסם בעת החדשה בעולם המערבי.
מקובל לחשוב, על סמך הקדשתם, שהקיפוסים הגיעו ממקדש הרקלס במלטה עליו העיד תלמי; עם זאת, מיקומו של אותו מקדש לא ודאי.
מסורת ארוכת שנים, שראשיתה עוד ברנסאנס, זיהתה אותו עם המקדש בתַס־סִילְג' , אולם ללא נתונים מוצקים בבסיסה, והממצא הארכאולוגי בתס־סילג' מאז שנות השישים של המאה ה־20 הראה שהמקדש באתר הוקדש לעשתרת.
נגיד מסדר ההוספיטלרים עמנואל דה רוהאן־פולדוק, העניק את אחד הקיפוסים ללואי ה־16 בשנת 1782. קיפוס זה נמצא כיום במוזאון הלובר, והשני נמצא במוזאון הארכאולוגי הלאומי בוולטה.
קיפוס הוא סוג של מצבה קלאסית.
קיפוסים שימשו כאבני מיל, מצבות קבורה, סמני גבול או מנחות פולחניות.
שני הקיפוסים של מלקרת עשויים שיש לבן, שאינו מצוי במלטה.
מכיוון שלא סביר שאמני שיש מיומנים היו זמינים במלטה, הקיפוסים כנראה יובאו במצבם המוגמר, אולם הכתובות, ככל הנראה, נחרתו במלטה מטעם שני המקדישים הצוריים, עבדאסר (עֶבֶד־אוֹסִיר) ואסרשמר (אוֹסִיר־שָׁמַר).
הוספת תקציר ההקדשה ביוונית, עם הגרסאות ההלניסטיות של שמות מלקרת המקדישים, היא ביטוי להשפעתה של התרבות ההלניסטית.
בכתובות היווניות מובאת גרסה מקוצרת של הכתובת הפיניקית; תופעת קיצור זאת מאפיינת כתובות קבורה וכתובות נדר שמיות־יווניות.
בנוסף, בעוד שמלטה יושבה על ידי הפיניקים מאז המאה ה־8 לפנה"ס, עד המאה השנייה, היא הייתה תחת כיבוש רומי בתקופת חקיקת הכתובות.
השימוש בשפה ובכתב פיניקי מאשר את הישרדות התרבות והדת הפיניקיות במלטה.
אחד הקיפוסים נמצא כיום במלטה, והשני בצרפת.
גובהו הקיפוס שבמלטה הוא כ־96 ס"מ כיום, והוא שבור בחלק העליון.
"צורתם קלילה וחיננית" וחקוקה עליהם "כתובת יוונית על הכַּן, [ו]אפיגרפיה פיניקית מופתית".
הכתובות ידועות בסימונים KAI 47 ו־CIS I 122, 122BIS.
הכתובות הן כתובות נדר פיניקיות.
𐤒𐤋𐤌𐤉𐤁𐤓𐤊𐤌לאדננ למלקרת בעל צר אש נדר
שנ בנ אסרשמר בנ עבדאסר כ שמע
קלמ יברכמלַאֲדוֹנֵנוּ לְמלקרת בַּעַל צור, אֲשֶׁר נָדְרוּ
מהכתובות עולים זיהויים בין מלקרת להרקלס ובין אוסיר לדיוניסוס וסראפיס (הוא צורה הלניסטית לאל המצרי אוסיר־חפי).
הקיפוס של עבדמסכר הוא קיפוס ועליו כתובת שהתגלה בצידון, ומתוארך למאה ה־3 לפנה"ס, כנראה מתחילת המאה.
הקיפוס התגלה בצידון בשנת 1890 על ידי יוסף־אנג'ה דוריג'לו (בנו של מגלה הסרקופג אשמנעזר השני).
הקיפוס עשוי שיש לבן בצורת אובליסק, ומידותיו הן 105 ס"מ גובה ו־30×30 ס"מ אורך ורוחב.
בשל צורתו הוא הושווה לאובליסקים במקדש האובליסקים בגבל.
בסיס הקיפוס מעוטר בעיטורי צמחים בתבנית חזרתית, באמנות בסגנון אמנותי יווני, ועל חלקו העליון חרותה כתובת פיניקית.
הכתובת ידועה כ־KAI 282 או RÉS 930, ותוכנה הוא:
נחום סלושץ פרש את הכתובת כך: .
הכתובת דומה מאוד בסגנונה לכתובות אש נדר.
שם הנותן, עבדמסכר, מכיל את הרכיב התיאופורי "מסכר", שהוא כנראה שם אל הזיכרון הפיניקי (בפיניקית השורש ס־כ־ר הקביל לשורש ז־כ־ר הכנעני דרומי), וניתן להשוותו ל"חטרמסכר" שהוזכר בכתובות פיניקיות בעבר הים, כמו בקרתחדשת ובמכתר .
תוארו של נותן הקיפוס, , הוא תואר פקידותי גבוה; "רב" הוא תואר מוכר למפקד או ממונה.
ייתכן ש"רב עבר לספת" הוא מפקד חבל "עבר לספת", אולי עבר הנהר ששמו היה "ספת".
בכך אולי יש עדות להתרחבות טריטוריאלית של מלכי צידון, כפי שמעידה גם כתובת אשמונעזר, אף שכיום אין זיהוי למקום או לנהר שנקרא "ספת".
אפשרות אחרת היא ש"רב עבר" הוא מפקד העוברים בים ("עובר ים" הוא תואר המוכר מקינת ישעיהו על צור, ), "לספת" הוא "להוסיף", כך שהתואר הוא "רב עוברי הים, נוסף על רב שני".
עוד אפשרות, קרובה לקודמת, היא ש"ספת" היא שׂפה (שכן ה' נקבית ושׂ' שמאלית בשפות כנעניות דרומיות מקבילות בפיניקית לת' נקבית וס'), וכך "רב עבר לספת" הוא המפקד על עניינים שמעבר לשפת הים, המטפל בתחום הימי.
"רב שני" הוא הדרגה השנייה בהיררכיה.
הקיפוס של עבדמסכר מזוויות שונות במוזיאון הלובר (ברקע ארונות קבורה פיניקיים שונים):
הקיץ של סאמר היא דרמת נעורים אוסטרלית המשודרת בנטפליקס.
העונה הראשונה עלתה לראשונה ב-3 ביוני 2022 והיא מורכבת מ-10 פרקים.
בנובמבר 2022 חודשה הסדרה לעונה שנייה.ב-15 בספטמבר 2023 הוקרנה העונה השנייה בנטפליקס והיא מורכבת מ-8 פרקים.
נערה סוררת מברוקלין, סאמר טורז (סקיי כץ), נשלחת לגור עם חברי משפחה בעיירה הקטנטנה שורהייבן השוכנת על דרך האוקיינוס הגדולה, בויקטוריה, אוסטרליה.
סאמר מתאהבת בעיירה, באנשים ובגלישה.
הסדרה נוצרה על ידי ג'ואנה ורנר וג'וש מייפלסטון.
ג'וש מייפלסטון, מריקה הארדי, מגדה ווזניאק, קייר ווילקינס, ג'מה קרופטס וקרסטי פישר משמשים ככותבים.
בן צ'סל משמש כבמאי, כאשר גם סיאן דייוויס ושרלוט ג'ורג' ביימו פרקים כמה בעונה הראשונה.
ג'ואנה ורנר וסטיוארט מנזיס משמשים כמפיקים בפועל.
סקיי כץ בתפקיד סאמר טורז, נערה מרדנית מברוקלין, ניו יורק, שנשלחת להתגורר עם חברי משפחה בעיירה הקטנטנה שורהייבן.
קאי לווינס - ארי גיבסון
סוואנה לה ריין -בודי מרסר
כריס אלסיו - מאנו, מאמן גלישה
דסטין קלייר ואדריאן פיקרינג אשר בביתם בשורהייבן מתארחת סאמר
הקיסרית היא מיני-סדרה מסוגת דרמה תקופתית מבית היוצר של נטפליקס בשפה הגרמנית.
העלילה מתארת את אהבתם המשכרת של אליזבת ("סיסי") ושל פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, משבשת לחלוטין את מבנה הכוח של משפחת המלוכה בית הבסבורג.
אליזבת הנסיכה מתאהבת בקיסר פרנץ יוזף, נישאת לו למרות המכשולים – ומעורבת בעולם של מתחים ותככים בחצר המלוכה בווינה.
בנובמבר 2024 שוחררה בנטפליקס עונתה השנייה של הסדרה, הכוללת 6 פרקים.
בינואר 2025 הסדרה חודשה לעונה שלישית ואחרונה.
כבתו של דוכס בווארי, אליזבת מעולם לא שאפה לתפקיד בחצר ההבסבורגית, והתענגה על החופש של חייה באזור הכפרי מחוץ למינכן.
ובכל זאת, בקיץ 1853, סיסי נסעה עם אמה לודוביקה, נסיכת בוואריה ואחותה הגדולה הנסיכה הלנה לאתר הנופש האוסטרי באד אישל כדי להיפגש עם בן דודה, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, שהמשפחה האמינה שיציע להלנה נישואין.
במקום זאת, הקיסר התאהב בסיסי בת ה-15, כשהזוג התחתן באביב שלאחר מכן.
למרות הדיווחים שאליזבת התאהבה בפרנץ באותה מהירות שבה התאהב בה, ההסתגלות לחצר המלכות ההבסבורגית התבררה כקשה עבורה מההתחלה.
הסדרה צולמה בווינה ובבוואריה בינואר 2022. הסדרה הוקרנה לראשונה בנטפליקס ב-29 בספטמבר 2022.
הקיסריאום של אלכסנדריה הוא מקדש עתיק באלכסנדריה, מצרים.
יזמה את בנייתו קלאופטרה השביעית מממלכת תלמי, פרעה האחרון של מצרים העתיקה, לכבוד אהובה יוליוס קיסר או מארק אנטוניוס.
את המבנה סיים הקיסר הרומי אוגוסטוס, לאחר שניצח את מארק אנטוניוס וקלאופטרה במצרים.
הוא הרס את כל עקבותיו של אנטוניוס באלכסנדריה, וככל הנראה הקדיש את המקדש לכת שלו.
המבנה הוסב לכנסייה נוצרית בסוף המאה ה-4. הפטריארך של אלכסנדריה בשנים 412 עד 444, קיריליוס האלכסנדרוני, הסב אותו למפקדה שלו.
הפילוסופית והמתמטיקאית היפאטיה נרצחה בלינץ' בקיסריאום על ידי המון נוצרי בשנת 415. הם הפשיטו אותה וקרעו אותה לגזרים.
חלקים של המקדש שרדו עד המאה ה-19. המחטים של קלאופטרה, אובליסקים שניצבו על יד המקדש, עומדים כיום בסנטרל פארק בניו יורק ועל סוללת התמזה, בלונדון.
את המידע אודות הקיסריאום, סיפקה העבודה הארכאולוגית התת-ימית של פרנק גודיו והמכון האירופי לארכאולוגיה תת-ימית (IEASM) בנמל המזרחי של אלכסנדריה.
מאמר "הקיסריאום", שפורסם בשנת 2021, חושף כי עבודות הקרקע לבניית המקדש החלו לפני שלטונה של קלאופטרה השביעית.
הוא מתייחס לקשר של הבניין עם הנמל בהתבסס על טקסטים עתיקים.
המאמר מתאר את מיקומם של מחטי קלאופטרה מיקומם של מחטי קלאופטרה והוא מספק אינדיקציות לגבי מיקומו של המקדש עצמו.
כיום, ניצב באתר הקיסריאום פסל גדול של המנהיג הלאומני האלכסנדרוני סעד זע'לול (1859-1927).
"הקיץ בא" הוא שיר של הזמרת הישראלית רונית ראסטה.
הוא נכתב והופק על ידי אופיר קותיאל ורונן סאבו ויצא לאור בקיץ 2007. עם יציאתו עורר השיר ביקורת רבה בציבור הישראלי עקב תוכנו הפרובוקטיבי, ואף נאסר לשידור בחלק מתחנות הרדיו בישראל.
השיר נכתב והופק על ידי אופיר קותיאל ורונן סאבו ויצא לאור בקיץ 2007 בביצוע הזמרת הישראלית רונית ראסטה, על ידי חברת התקליטים הליקון.
"הקיץ בא" הוא שיר באורך 2:27, וכולל התבטאויות מיניות כגון , , ואף התייחסות מרומזת לשיר של להקת חובבי ציון, "רוצה בנות" אשר יצא באותה השנה: , ברמיזה להנדג'וב.
יאיר בריל מהארץ כתב כי רונן סאבו ואופיר יקותיאל יצרו ביט שמזכיר שירי ביילה פאנק.
הדיון הציבורי לגבי לגיטימיות השיר
עם יציאתו הפך השיר ללהיט.
הוא גרר ביקורת ציבורית בשל תוכני הפרובוקטיביים ואף נאסר לשידור בחלק מתחנות הרדיו בישראל; שדרן הרדיו שמוליק טיאר מרדיו ללא הפסקה סיפר על השתלשלות האירועים שגרמו להפסקת השמעת השיר בתחנה:
טיאר גם הציע לאמץ את הנוהג בארצות הברית, ולהתחיל לשים מדבקות אזהרה על דיסקים שעלול להיות בהם תוכן גס.
לעומת זאת, בתחנת הרדיו רדיוס 100FM הוחלט לא להגביל את השמעת השיר.
בגלגלצ נאסר לשדר את השיר במהלך היום עקב תלונות של הורים על התוכן הגס, וכך גם ברדיו קול הים האדום הוחלט לצמצם משמעותית את כמות ההשמעות של השיר במהלך השבוע ולהשמיעו רק בתוכנית הבילויים שביום חמישי עקב תלונות של מאזינים.
יאיר בריל מהארץ כתב כי לקרוא למילות הישר פרובוקטיביות יהיה אנדרסטייטמנט, והוסיף שמדהים לחשוב ששורה כמו "איתי אתה לא צריך יותר את יד ימין" עברה את ועדת הפלייליסט.
בריאיון לאתר ynet, הגיבה רונית ראסטה לביקורת ולצנזור השיר:
גם מפיק וכותב השיר, רונן סאבו, התייחס לביקורות שהושמעו:
חברת התקליטים הליקון הוציאו תגובה סרקסטית בתגובה לביקורת על השיר: "אנו שמחים לעדכן שהתועבה הזאת, יחד עם עוד 20 תועבות אחרות, יוצאת למכירה על גבי האוסף Now Hip Hop 3. ואם שמוליק טיאר מודאג לגבי מה שעלול לקרות בשירותים, יש בשבילו גם גרסה כשרה יותר, שהפיק הזמר המsיח".
בקיץ 2015 פרסמה עיריית נהריה רשימה פנימית של 14 שירים שנאסרו להשמעה לנוער במתחם פעילויות הקיץ שלה, בה נכלל גם השיר "הקיץ בא".
השירים תוארו כאלה ה"מתארים פגיעה בכבוד האדם והאישה מעודדים את תרבות האונס, משפילים נשים, מלאים באמירות גזעניות, משפילות, סקסיסטיות והומופוביות".
העיתונאית חן ארצי סרור כתבה כי זה לא קשור לשמרנות או פוריטניות, אלא סתם עוד הכשר לתרבות האונס באמצעות מוצר פופ קליט.
ב-1 ביולי 2020 הוציאו רונית ראסטה וחברת הליקון גרסה מחודשת לשיר, בהפקה ובעיבוד של סאבו.
הקיץ שבו הפכתי ליפה היא סדרת טלוויזיה התבגרות דרמטית רומנטית אמריקאית שנוצרה על ידי הסופרת ג'ני האן עבור פריים וידאו, ומבוססת על טרילוגיית הרומן שלה באותו השם.
לולה טאנג מגלמת נערה בשם בלי, המעורבת במשולש אהבה עם שני אחים, ג'רמיה וקונרד, בגילומם של כריסטופר ברייני וגווין קסלניו.
הפקת הסדרה החלה ב-2021. הבכורה של הסדרה הייתה ב-17 ביוני 2022, כשהעונה הראשונה מורכבת משבעה פרקים.
לקראת הקרנת הבכורה של הסדרה, היא חודשה לעונה שנייה שעלתה לראשונה ב-14 ביולי 2023, והיא כוללת שמונה פרקים.
העונה השלישית והאחרונה עלתה לאוויר ב-16 ביולי 2025, ואורכה 11 פרקים.
בעקבות הסדרה נוצר קרב מעריצים סוער בין תומכי קונרד לתומכי ג'רמיה – שני האחים הנאבקים על ליבה של בלי.
קונרד מצטייר כאהבה הראשונה והעמוקה, אך גם כמרוחק ורגשני, בעוד ג'רמיה מייצג את החברות, האור והשמחה.
הקרע בין המעריצים סביב "Team Conrad" ו־"Team Jeremiah" הפך לאחד מסימני ההיכר של הסדרה, וייצר דיונים סוערים ברשתות החברתיות על אהבה, יציבות ועתיד רומנטי.
אמה של בלי (לולה טאנג) ואחיה סטיבן, מתארחים אצל משפחת פישר כל קיץ מאז שבלי וסטיבן היו קטנים.
בלי בת השש עשרה מוצאת את עצמה לכודה במשולש אהבה עם בני משפחת פישר, ג'רמיה (גווין קסלניו) וקונרד (כריסטופר ברייני).
לולה טאנג בתור איזבל "בלי" קונקלין
ג'קי צ'ונג בתור לורל פארק
רייצ'ל בלנצ'ארד בתור סוזנה פישר (עונה 1; ראשית, עונות 2+3; חוזר)
כריסטופר ברייני בתור קונרד פישר
גווין קסלניו בתפקיד ג'רמיה פישר
שון קאופמן בתור סטיבן קונקלין
מיני מילס בתור שיילה (עונה 1)
אלפרדו נרסיסו בתור קליבלנד קסטילו (עונה 1; ראשית, עונה 2; חוזר)
דייוויד איאקונו בתפקיד קאם (עונה 2; ראשית, עונה 1; חוזר)
ריין ספנסר בתור טיילור (עונה 2+3; ראשית, עונה 1; חוזר)
אלסי פישר בתור סקיי (עונה 2)
קירה סדג'וויק בתור ג'וליה (עונה 2)
סאמר מדיסון בתפקיד ניקול ריצ'רדסון
קולין פרגוסון בתפקיד ג'ון קונקלין
טום אוורט סקוט בתור אדם פישר
קלסי רוז הילי בתור דארה
ב-8 בפברואר 2021, אמזון נתנה אישור להפקה של סדרה המורכבת משמונה פרקים.
הסדרה מבוססת על הרומן מ-2009 באותו שם מאת ג'ני האן.
הסדרה נוצרה והופקה על ידי האן.
על ההפקה הבכירה הופקדו גבריאל סטנטון, קארן רוזנפלט, ני איבונג והופ הרטמן.
ב-8 ביוני 2022, לקראת הקרנת הבכורה של הסדרה, חידשה אמזון את הסדרה לעונה שנייה.
ב-28 באפריל 2021, לוהקו לולה טונג, רייצ'ל בלנצ'רד, ג'קי צ'ונג וכריסטופר ברייני לתפקידים ראשיים בסדרה.
ביולי 2021 לוהקו, גווין קסלניו, שון קאופמן, מיני מילס ואלפרדו נרקיסו לתפקידים ראשיים, בעוד סאמר מדיסון, דייוויד איאקונו, ריין ספנסר וטום אוורט סקוט לוהקו לתפקידים חוזרים.
ב-31 באוגוסט 2022, קירה סדג'וויק ואלסי פישר לוהקו לתפקידים חוזרים לעונה השנייה.
ב-20 באפריל 2023, מילס הודיעה שהיא עוזבת את הסדרה לקראת העונה השנייה.
הצילום העיקרי לעונה הראשונה התרחש בשנת 2021 בווילמינגטון, צפון קרוליינה, המקומות כללו את קרולינה ביץ', פורט פישר ותחנת Padgett של Wave Transit ברחוב N.
בצילומים סוף העונה השלישית שנערכו בפריז, תמונות שדלפו של גווין קסלניו צולמו בכוונה, כדי להטעות את המעריצים לגבי סוף הסדרה.
המוזיקה ממלאת תפקיד משמעותי ביצירת האווירה הרגשית של העלילה.
פסקול הסדרה זכה לשבחי הביקורת בזכות שילוב מדויק של שירי פופ עכשוויים, ובראשם שיריה של הזמרת והיוצרת טיילור סוויפט.
שירים מתוך אלבומיה כמו Lover, Red (Taylor's Version) ו-Folklore שולבו ברגעים דרמטיים ומרגשים בסדרה, תוך הדגשת ההתבגרות, ההתלבטויות הרומנטיות והנוסטלגיה של הקיץ.
השימוש בשירים של סוויפט עורר עניין רב בקרב המעריצים, וחיזק את הקשר בין הדמויות לצופים דרך תחושת הזדהות מוזיקלית ואישית.
הסדרה עלתה לראשונה בפריים וידאו ב-4 ביוני 2022. שלושת הפרקים הראשונים של העונה השנייה עלו בבכורה ב-14 ביולי 2023, כאשר חמשת הפרקים הנותרים יצאו מדי שבוע עד לגמר העונה ב-18 באוגוסט 2023.
לאחר הופעת הבכורה של הסדרה, כל שלושת ספרי הקיץ שבו הפכתי ליפה זינקו לשלושת המקומות הראשונים ברשימת רבי המכר של אמזון, כשהספר השני, It's Not Summer Without You, במקום הראשון.
גם האמנים שהמוזיקה שלהם משמשת בתוכנית ראו עלייה בסטרימינג, במכירות ובעוקבים, כאשר חלקם חוו עלייה של עד 6,000% במכירות השירים.
אלבום האולפן השביעי של טיילור סוויפט, Lover'', התחדש במכירות ובסטרימינג, ונכנס שוב לאזור 40 המובילים במצעד בילבורד 200, לאחר ששלושה משיריו - " Cruel Summer ", " Lover " ו-"False God" - הושמעו בסדרה.
לסדרה הייתה גם טווח רחב של מדיה חברתית, כאשר ההאשטאג #TheSummerITurnedPretty צבר למעלה מ-1.3 מיליארד צפיות ב- TikTok .
זה יצר למעלה מ-107,000 פוסטים גלובליים במהלך סוף השבוע של ההשקה ו-725 מיליון הופעות פוטנציאליות בפלטפורמות, לפי סוכנות הניתוח החברתי במדיה DMS.
העונה השלישית והאחרונה זכתה למספר שיא של צופים מיד עם עליית הפרק הראשון לאוויר, עם 25 מיליון צופים בשבוע הראשון.
שנהפרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקור2024פרס בחירת הקהלתוכנית הבינג' של השנה"הקיץ שבו הפכתי ליפה"2025פרס המוזיקה במדיה של הוליוודפיקוח מוזיקלי – טלוויזיהמליסה הרדוויק
בספטמבר 2025 שירות הסטרימינג אמזון פריים וידאו הודיע על הפקת סרט באורך מלא שיסיים את סיפור הסדרה.
הסרט ימשיך את עלילת הסדרה לאחר עונתה השלישית והאחרונה.
ג'ני האן, מחברת ספרי המקור ומפתחת הסדרה לטלוויזיה, תכתוב את התסריט יחד עם שרה קוקסרקה – האן ציינה כי נותרה עוד תחנה חשובה במסעה של הדמות הראשית, בלי, וכי רק סרט יכול להעניק לה את העומק הראוי.
האן גם אמרה שהיא שמחה שיהיה פער זמן עד הסרט, כדי שהשחקנים יתבגרו עוד קצת וכך תתקבל תחושת התבגרות גם אצל הדמויות.
ההכרזה נעשתה בפרמיירת סיום הסדרה שנערכה בפריז.
נכון לספטמבר 2025, הסרט נמצא בשלבי פיתוח ראשוניים.
נכתבה טיוטה מוקדמת של התסריט, אך הצילומים טרם החלו ולכן לא צפוי לצאת במהלך 2025–2026.
"הקיץ עבר" (ידוע גם כ"שנה חדשה") הוא שיר ילדים עברי מסורתי לראש השנה.
מילות השיר נכתבו על ידי שמואל בס והולחנו על ידי עמנואל עמירן.
השיר מתאר את סוף הקיץ ותחילת השנה החדשה מנקודת מבטו של ילד.
השיר פותח בתיאור סיום הקיץ ("הקיץ עבר, החום הגדול") ובוא השנה החדשה ("שנה חדשה באה לכל").
לאחר מכן, השיר מתאר את השינויים בטבע המבשרים את בוא הסתיו: רוחות מתחילות לנשוב, ציפורים נודדות והימים מתקררים.
הילד בשיר מתבונן בשינויים הללו ומביע את התפעלותו מכך שהוא גדל בשנה שחלפה ("הביטו וראו, קטונתי אתמול, הקיץ עבר – ואני כבר גדול").
השיר מסתיים בתקווה לשנה חדשה טובה ("שנה חדשה התחילה היום, היי נא טובה ובואך לשלום").
השיר מבטא את תחושת המעבר וההתחדשות שמגיעה עם ראש השנה.
סיום הקיץ והתחלת השנה החדשה מסמלים את סוף תקופה אחת ותחילתה של תקופה חדשה.
השיר מדגיש את הצמיחה וההתפתחות האישית של הילד במהלך השנה שחלפה, ואת התקווה שלו לעתיד טוב יותר בשנה החדשה.
"הקיץ עבר" הוא אחד משירי הילדים המוכרים בישראל.
הוא מושר בבתי ספר ובגנים רבים לקראת ראש השנה, והוא נחשב לחלק בלתי נפרד מהמסורת המוזיקלית של החג.
השיר בוצע על ידי אמנים רבים לאורך השנים, ביניהם יפה ירקוני, רוחמה רז, דודו זכאי ועליזה רוזן וזכה לגרסאות כיסוי רבות בסגנונות מוזיקליים שונים.
חני נחמיאס ביצעה את השיר בקלטת "שירים קטנים 5" של MCI (חברה).
נתן דטנר ביצע את השיר בקלטת "100 שירים ראשונים - פרק ג' של חברת "קלסיקלטת".
הקיסרית אז'ני מוקפת בנשות החצר שלה היא יצירת שמן על בד מאת הצייר הגרמני פרנץ קסאבר וינטרהאלטר, שהושלמה בשנת 1855. היצירה מציגה את דמותה של קיסרית צרפת אז'ני דה מונטיז'ו, כשהיא מוקפת בשמונה מנשות החצר שלה.
הציור הוצג בטירת פונטנבלו בתקופת שלטונו של נפוליאון השלישי, בעלה של אז'ני.
לאחר גלותה של הקיסרית לאנגליה, הוענק לה הציור, והוא הוצב בכניסה לבית מגוריה בפַרְנְבּוֹרוֹ הִיל .
כיום, הציור מוצג בטירת קונפיין .
הציור הוזמן על ידי הקיסרית אז'ני דה מונטיז'ו על מנת שיוצג בסלון הציורים של התערוכה העולמית, שנפתחה בחודש מאי 1855. היצירה נועדה להציג את הקיסרית מוקפת בנשות החצר שלה, אשר ליוו אותה בתורנות לאורך ימות השבוע.
בשלב הרישום הראשוני של הציור הופיעו עשר נשות חצר, אולם בינואר 1855 פרשה הליידי השביעית, ליאוני בוז'ו דה לה פיקונרי ד'איסלי, רוזנת פֶרֶה, דבר שאילץ את הצייר לשנות מן היסוד את הרכב הקומפוזיציה בתוך פרק זמן קצר של מספר שבועות.
וינטרהאלטר הצליח להשלים את היצירה בתוך ארבעה חודשים, בסיוע סדנתו, על מנת שתהיה מוכנה לפתיחת התערוכה.
תגובת המבקרים לציור הייתה מעורבת.
המבקרים הפריזאיים לא חסכו בביקורתם וציינו את אופיו המרושל של הציור, תוך שהם טוענים כי וינטרהאלטר גילה עניין רב יותר בפרטי השמלות מאשר בהבעת אישיותן של הדמויות.
מנגד, הציור זכה להצלחה רבה בקרב הקהל הרחב ובחוגי החצר הקיסרית, אשר ראו בו סמל לזוהר של המשטר החדש.
בשנת 1856 הוצג הציור גם באיגוד האמנות בווינה (Kunstverein).
היצירה נפוצה ברבים באמצעות הדפסים, והפכה לסמל מובהק של תקופת הקיסרות השנייה.
הסצנה, השטופה באור קר ובהיר, מציגה את אז'ני דה מונטיז'ו, קיסרית צרפת במשך שבע עשרה שנים, כשהיא מוקפת בשמונה נשות חצר בסביבה כפרית בדויה.
הקיסרית מתוארת כשלראשה זר פרחי יסמין הדביק, ובידה ענף מהצמח המשמש לה כסוג של שרביט.
מיקומה בקומפוזיציה מעט דומיננטי בהשוואה לדמויות האחרות.
מימינה ניצבת ראש משק ביתה, אן דבל, נסיכת אסלן ( 1802–1887), רעייתו של פרנסואה ויקטור מסנה, דוכס ריבולי השלישי.
משמאלה ניצבת הגבירה פולין ון דר לינדן דה הוחוורסט, דוכסית באסאנו (1814–1867), רעייתו של נפולאון מארה.
בתחתית הציור נראות נשות החצר שליוו את הקיסרית מדי יום: משמאל - ג'יין ת'ורן, ברונית פייר (1821–1873), רעייתו של סטפן דה פייר, ולואיז פואטלון דיו טארד, ויקונטית לזה-מרנזיה (1826–1891), רעייתו של ז'וזף-אנטואן-אלבר דה לזה-מרנזיה.
במרכז — אדריאן דה וילנב-ברז'מון, רוזנת מונטבלו (1826–1870), רעייתו של גוסטב אוליבייה לאן דה מונטבלו.
מימין — אן אב מורטייה דה טרביז, מרקיזת לטור-מובור (1829–1900), רעייתו של סזאר דה פיי דה לה טור-מובור, וקלר אמילי מקדונל, מרקיזת לאס מאריסמאס דה גואלדקיביר (1817–1905), רעייתו של אלכסנדר אגואדו מורנו.
מאחוריהן, בעמידה, נראית נטלי דה סגור, ברונית מַלָארֶה (1827–1910), רעייתו של פול מרטן ד'איגווזוויבס ובתה של סופי דה סגיר.
הקומפוזיציה, הכוללת ריבוי דמויות, מזכירה ציורים אחרים מאת וינטרהאלטר, כגון "הדקאמרון" (The Decameron, 1837), אחת מהצלחותיו הראשונות של הצייר.