tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנושא מוזכר רק בקצרה בקומץ מכתבים קיימים שכתבה ליין שנים לאחר מכן על מנת להביע הזדהות עם חברים קרובים שהתמודדו אף הם עם אובדן ילד.
במשך כמה שנים אחר כך, הוסיפו בני הזוג לֵיין לנוע ולנוד ברחבי ארצות הברית, ושהו ועבדו על מיזמי פרסום ושיווק שונים, לעיתים בנפרד זה מזה, במיזורי, באוהיו, במיין, ובניו יורק.
על אף שבמכתבים להוריה תיארה ליין הווי חיים עליז ונטול דאגות, מרישומי יומנה וממאמרים אוטוביוגרפיים רבים שפרסמה לימים בכתבי עת שונים עולה תיאור של הלך רוח מדוכדך ושל אכזבה מנישואיה.
לתחושתה, תחומי העניין האינטלקטואליים שלה לא השתלבו עם החיים עם בעלה.
לפי גרסה אחת אף ניסתה להתאבד בעזרת כלורופורם, אך רק התעוררה עם כאב ראש ועם תחושה מחודשת של טעם לחיים.
במקביל, במהלך אותן שנים, קראה ליין בתיאבון רב ולימדה את עצמה כמה שפות זרות, בבקשה לפצות על היעדר השכלה פורמלית.
בשנת 1908 התחילה להתפרנס גם מכתיבה עצמאית כפרילנסרית בעיתונות, כהשלמת הכנסה.
הנישואים התפוררו בעקבות תקופות הפרידה הרבות, ובסופו של דבר בני הזוג נפרדו בהסכמה.
מיומניה של ליין ידוע על יחסי זוגיות עם מספר גברים בשנים שלאחר גירושיה, אך מעולם לא נישאה מחדש, ולימים בחרה להישאר בגפה וללא קשרים רומנטיים.
החשש מכניסת אמריקה למלחמת העולם הראשונה החליש מאוד את שוק הנדל"ן, שבו עבדה ליין בשיווק, ולכן בתחילת 1915 קיבלה את הצעתו של חבר לעבוד זמנית כעוזרת עריכה בסגל העיתון "סן פרנסיסקו בולטין".
הזמני התברר כקו פרשת מים בחייה: ליין משכה מייד את תשומת לבם של עורכיה, לא רק בזכות כישרונות הכתיבה שלה עצמה, אלא גם כעורכת מיומנת ביותר של כתיבתם של אחרים.
תוך זמן קצר, התנוססו תמונתה והקרדיט שלה בעיתון מדי יום, היות שהיא ייצרה סדרות של סיפורים רומנטיים נוסחתיים שנמשכו שבועות.
כמו כן, חיברה ליין ופרסמה בספרים חיבורים ביוגרפיים ממקור ראשון על חייהם של הנרי פורד, צ'רלי צ'פלין, ג'ק לונדון והרברט הובר.
בשנת 1918, ליין כבר הייתה גרושה רשמית, ועזבה את עבודתה ב"סן פרנסיסקו בולטין" בעקבות התפטרות העורך הראשי, פרימונט אולדר.
אז התמסרה לקריירה של סופרת עצמאית.
כמה מסיפוריה הקצרים היו מועמדים לפרסי או.
הנרי, ואחדים מהרומאנים שחיברה הפכו רבי־מכר.
ליין חיברה את הביוגרפיה הראשונה של הרברט הובר, לימים הנשיא ה־31 של ארצות הברית.
לא נשתמרה התכתבות ממשית ביניהם בארכיון של ליין; עם זאת, סדרת Hoover Post-Presidential Individual מכילה תיק ארכיוני של מכתבי לֵיין בין השנים 1936–1963.
בסוף שנות ה־20 נחשבה ליין אחת הסופרות (להבדיל מסופרים) בעלות השכר הגבוה ביותר באמריקה, ולצד הובר נמנו בין חבריה דמויות ידועות כמו סינקלר לואיס, איזבל פטרסון, דורותי תומפסון, ג'ון פטריק ולואל תומאס.
למרות ההצלחה, נדיבותה הרבה כלפי משפחתה וחבריה הותירה אותה לעיתים קרובות זקוקה לכסף, והיא נאלצה לעבוד על חומרים שעליהם שולם שכר טוב, אך שלא אפשרו לה לעסוק בתיאוריה פוליטית ובהיסטוריה עולמית, שהלכו ועניינו אותה יותר ויותר.
היא סבלה מעת לעת מהתקפים של ספק עצמי ודיכאון בגיל העמידה, ואיבחנה את עצמה כבעלת הפרעה דו-קוטבית.
בתקופות אלה של דיכאון, לא הצליחה ליין להתקדם בכתיבה, אבל לא התקשתה לעבוד כסופרת צללים או כעורכת סמויה עבור סופרים ידועים אחרים.
באירופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, החלה ליין לעבוד ככתבת מלחמה נודדת, ראשית בתפקיד בלשכת יחסי הציבור של הצלב האדום האמריקאי.
היא המשיכה לבצע משימות עיתונאיות עבור הצלב האדום עד 1965, כשדיווחה מווייטנאם בגיל 78 בכתבה במגזין "Woman's Day" והציעה "נקודת מבט של אישה".
במסגרת הצלב האדום נסעה רבות באירופה ובאסיה.
בשנת 1926 נסעו ליין, הלן דור בוילסטון והמשרתת הצרפתייה שלהן מצרפת לאלבניה במכונית שלה העניקו את השם זֶנוֹבִּיה.
המסע תואר לימים בספר בשם Travels With Zenobia: Paris to Albania by Model T Ford, שראה אור בשנת 1983. ליין התאהבה באלבניה, והתגוררה בה כמה תקופות ארוכות במהלך שנות העשרים, לצד פרקי שהות בפריז ובחוות רוקי רידג' של הוריה במיזורי.
באופן לא רשמי אימצה ילד אלבני צעיר בשם רֶג' מֶטָה (Rexh Meta), שלטענתה הציל את חייה במסע מסוכן בהרים.
מאוחר יותר מימנה את לימודיו באוניברסיטת קיימברידג'.
מֶטָה עבד בשירות הציבורי באלבניה, ונכלא במשך למעלה משלושים שנה על ידי הפשיסטים האיטלקיים ואחריהם הקומוניסטים האלבנים.
בשנת 1928 חזרה ליין לגור בחווה של הוריה.
מתוך ביטחון במכירות של ספריה וסיפוריה הקצרים, כמו גם בהשקעותיה הגדלות בבורסה, הוציאה ליין כסף בחופשיות, בבניית בית חדש להוריה על אדמתם ובשיפוץ בית המגורים בחווה עבור עצמה ועבור זרם קבוע של אורחים מחוג ידידיה בעולם הספרות.
מידת מעורבותה של ליין בסדרת ספרי בית קטן בערבה של אמהּ נותרה לוטה בערפל.
הוריה השקיעו את כספם אצל יועץ ההשקעות של ליין על פי עצתה, וכשהשוק קרס בשפל הכלכלי הגדול, מצאו עצמם בני משפחת ויילדר במצוקה כלכלית.
ליין הגיעה לחווה בגיל 46, גרושה וללא ילדים, עם כסף מועט מאוד.
בסוף 1930, פנתה אל ליין אמהּ ובידיה כתב יד סיפורי טיוטתי בגוף ראשון, המתאר את ילדותה כחלוצה בתנאים קשוחים, תחת הכותרת "הנערה החלוצה".
ליין ראתה פוטנציאל בכתב היד והחלה להפעיל את קשריה בעולם ההוצאה לאור.
למרות מאמציה, מו"לים דחו את כתב היד שוב ושוב.
עורך אחד המליץ לעבד את התחלת כתב היד לרומן לילדים.
ליין ואמהּ עבדו על הרעיון והתוצאה הייתה הספר "בית קטן ביער הגדול".
הספר התקבל לפרסום על ידי הוצאת הארפר ואחיו בסוף 1931, והגיע למדפים ב־1932. הצלחת הספר הביאה להחלטה להמשיך את הסדרה, ולעקוב אחר לורה הצעירה עד סיום התבגרותה.
חוקרי ספרות סוברים כי שיתוף הפעולה בין השתיים הועיל לקריירה של לֵיין לא פחות משהועיל לזו של לורה אינגלס ויילדר.
הסיפורים הקצרים הפופולריים ביותר של ליין, ושני הרומנים המצליחים ביותר שלה מבחינה מסחרית, נכתבו בתקופה זו וניזונו מחומר שנלקח ישירות מזיכרונותיה של ויילדר מהפולקלור המשפחתי של שבט אינגלס-ויילדר.
הספר Let the Hurricane Roar (שלימים נדפס בשם Young Pioneers), והספר Free Land עסקו שניהם בקשיי ההיאחזות בדקוטה הצפונית והדרומית בסוף המאה ה־19, וכיצד ה"אדמה חינם" דווקא רוששה את המתיישבים מכל חסכונותיהם.
העיתון Saturday Evening Post שילם לליין סכומים גבוהים תמורת הזכות לפרסם את שני הרומנים בהמשכים (30 אלף דולר – שהם כחצי מיליון דולר בעשור השני של המאה ה־21 – תמורת פרסום "אדמה חינם" בהמשכים).
מאוחר יותר, עובדו שניהם לתסכיתים מצליחים, אחד מהם בכיכובה של הלן הייז.
בשנת 1938, הודות להכנסות מהרומן "אדמה חינם", הצליחה ליין לפרוע את כל החובות שצברה.
היא עברה לדאנברי, קונטיקט ורכשה שם בית כפרי עם שלושה אקרים מיוערים, ושם חיה עד סוף ימיה.
במקביל, תמלוגים גדלים והולכים מסדרת ספרי הבית הקטן סיפקו להוריה של ליין הכנסה בטוחה ומספקת.
במהלך מלחמת העולם השנייה, החלה ליין שלב חדש בקריירת הכתיבה שלה.
משנת 1942 עד 1945 כתבה טור שבועי בעיתון The Pittsburgh Courier, שהיה באותה עת העיתון האפרו-אמריקאי הנקרא ביותר.
במקום להסתיר או להגביל את דעותיה המוצקות בעד מדיניות לֵסֶה פֶֿר, ניצלה ליין את ההזדמנות לשווק אותן לקהל קוראיה.
היא חיפשה נושאים רלוונטיים במיוחד לקהל שלה.
הטור הראשון שלה הגדיר את קמפיין Double V חלק מהמאבק הרחב למען חירות הפרט בארצות הברית, והיא כתבה בו: "הנה, סוף סוף, מקום שאליו אני שייך.
הנה האמריקאים שיודעים את ערכם של שוויון וחירות".
הטורים שלה הדגישו סיפורי הצלחה של שחורים כדי להמחיש נושאים רחבים יותר: יזמות, חירות, ויצירתיות.
בטור אחד השוותה את ההישגים של רוברט לי ואן (מייסד ועורך העיתון) לאלו של התעשיין הנרי פורד.
סיפור העלייה לגדולה של ואן נועד להמחיש את היתרונות ב"חברה קפיטליסטית, שבה יתום חסר פרוטה, בן למיעוט מבוזה, יכול ליצור את [העיתון הזה] ולתקוף בפומבי, במרץ, בבטחה, את דעת הרוב", בעוד שפורד הראה כיצד מכונאי עני יכול ליצור "מאות מקומות עבודה, [...] ולהכניס אפילו קבצנים למכוניות".
ליין שילבה תמיכה במדיניות לסה פר עם התנגדות לגזענות.
הדעות שהביעה בנושאי גזע היו דומות לאלו של זורה ניל הרסטון, אף היא אינדיבידואליסטית וסופרת, שהייתה אפרו־אמריקאית.
הטורים שלה הדגישו את השרירותיות של קטגוריות גזע, ואת מרכזיותו של הפרט.
ליין גרסה שבמקום להיכשל ב"כשל המגוחך, האידיוטי והטרגי של גזע, [שבאמצעותו] השלה את עצמו מיעוט מאוכלוסיית כדור הארץ במהלך המאה האחרונה", הגיע הזמן שכל האמריקאים, שחורים כלבנים, "יתכחשו לגזעם".
לשיטתה, שיפוט על פי צבע העור דומה לקומוניסטים, שייחסו אשמה או מעלות על בסיס מעמד חברתי.
לדעת ליין, הכשלים של גזע ומעמד מקורם ב"הבחנה הישנה של ה'מעמד' האנגלי־פיאודלי".
כמו כן האמינה שבקולקטיביסטים, לרבות במי שאימצו את הניו דיל של הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט, האשם במילוי "מוחות צעירים באשליות של 'גזעים' ו'מעמדות' ו'המונים', אשר נתונים כולם לשלטון אלילים ששמם דטרמיניזם כלכלי או החברה או הממשלה".
לצד הרסטון ופטרסון, מתחה ליין ביקורת על רוזוולט בשל מדיניות החוץ שלו, והייתה נגד גיוס צעירים למלחמת חוץ.
הטיול הסתיים בשהות בת חודשיים בבלינגהאם, וושינגטון.
בתחילת שנות ה־40, התרחקה ליין מכתיבת ספרות מסחרית (פרט לשיתוף הפעולה שלה עם כתיבתה של אמהּ, לורה אינגלס ויילדר), על אף בקשות חוזרות ונשנות מצד עורכים לסיפורת ולחומר עיוני.
בתקופה זו הפכה ידועה בקרב הליברטריאנים ונחשבה בעלת השפעה בתנועה.
היא התנגדה נחרצות לניו דיל, פסלה "סוציאליזם זוחל", ביטוח לאומי, קיצוב בזמן מלחמה, ואת כל צורות המיסוי.
ליין חדלה מלכתוב ספרות מסחרית וריווחית כמחאה על תשלום מס הכנסה.
היא חיה ממשכורת קטנה מהטור שלה בעיתון, וכבר לא הייתה צריכה לפרנס את הוריה או את בניה המאומצים.
היא צמצמה את הוצאות המחייה שלה למינימום, וחיה גרסה מודרנית של חיי החלוצים של אבותיה על אדמתה הכפרית ליד דנברי.
היא זכתה לתשומת לב תקשורתית מסוימת על סירובה לקבל תעודת קיצוב, ועל שבמקום זאת שיתפה פעולה עם שכניה הכפריים בגידול ובשימור פירות וירקות ובגידול תרנגולות וחזירים לבשר.
מבקרת הספרות והמסאית הפוליטית איזבל פטרסון דחקה בליין לעבור לקונטיקט, שם היא תהיה רק "כמה קילומטרים במעלה הדרך" מפטרסון, שהייתה חברתה במשך שנים רבות.
לאחר שחוותה קומוניזם ממקור ראשון במהלך מסעותיה עם הצלב האדום בברית המועצות, הייתה ליין מתנגדת נחרצת לקומוניזם.
כתיבתה על אינדיבידואליזם ועל משטר שמרני הגיעה לשיא עם ספרה "גילוי החופש", שיצא בשנת 1943. באותה שנה התפרסמו גם ספרה של פטרסון, "אלוהי המכונה" והרומן "כמעיין המתגבר" של איין ראנד.
בשל כתבים אלה, מכוּנוֹת שלוש הנשים הללו "האמהות המייסדות של התנועה הליברטריאנית האמריקאית".
העיתונאי והמבקר הליברטריאני אלברט ג'יי נוק כתב שהחיבורים העיוניים של ליין ושל פטרסון היו "הספרים הנהירים היחידים על פילוסופיית האינדיבידואליזם שנכתבו באמריקה במאה [העשרים]".
לדבריו, שתי הנשים "הדגימו לעולם הגברי של תקופה זו כיצד לחשוב באופן בסיסי.
בשנת 1943, הגיעה ליין למרכז תשומת הלב ברחבי ארצות הברית כשהשיבה לסקר שיזמה תחנת רדיו בעניין הביטוח הלאומי.
היא שלחה בדואר גלויה ובה תגובה שהשוותה את מערכת הביטוח הלאומי להונאת פונזי שבסופו של דבר תשמיד, לדעתה, את ארצות הברית.
עקב מלחמת העולם, התקיים מעקב אחרי דברי דואר, וזה הוביל בסופו של דבר להתייצבות שוטר של מדינת קונטיקט בביתה כדי לברר את מניעיה.
תגובתה התַּקיפה להפרה זו של זכות חופש הביטוי שלה הביאה לשפע מאמרים בעיתונים ולפרסום חוברת, "מה זה פה, הגסטפו?", שנועדה להזכיר לאמריקאים לשמור על זכויותיהם על אף אילוצי המלחמה.
החוברת הופצה על ידי "המועצה הלאומית לכלכלה, בע"מ", ארגון אנטישמי שתמך בממשלה הפאשיסטית בספרד.
במהלך תקופה זה, פתחה הבולשת הפדרלית (FBI) תיק מעקב שעסק בליין.
בזקנתה, התגבשו דעותיה הפוליטיות של ליין לכדי ליברטריאניות איתנה.
כשנתקלה באי הסכמה, אופן ההגנה שלה על מה שנחשב בעיניה כעקרונות אמריקאים בסיסיים של חירות נתפס בעיני חלקים בציבור כחריף ומחוספס.
מתועד כי בשנת 1946 נפרדה מחברתה הוותיקה ובעלת בריתה הפוליטית איזבל פטרסון.
במהלך תקופה זו ועד שנות ה-50, ניהלה ליין גם התכתבות חריפה עם הסופר הסוציאליסט מקס איסטמן.
ליין מילאה תפקיד מעשי במהלך שנות ה־40 וה־50 בהשקת התנועה הליברטריאנית האמריקאית ופתחה בהתכתבות ענפה עם דמויות כמו מנהל תאגיד דופונט ג'ספר קריין, עם הסופר פרנק מאייר, ועם חברתה ועמיתתה איין ראנד.
היא פרסמה ביקורות ספרים עבור העיתון "המועצה הלאומית לכלכלה", ולאחר מכן עבור קרן וולקר, שמתוכה צמח המכון למחקרים הומאניים.
מאוחר יותר, הרצתה ואף תמכה כספית בבית הספר לחופש בראשותו של הליברטריאן רוברט לפבר.
ליין כינתה את עצמה "הסבתא המאמצת" והחונכת של רוג'ר לי מקברייד, לימים מועמד המפלגה הליברטריאנית לנשיאות ב־1976. הוא היה בנו של אחד העורכים שלה, והיא יצרה איתו קשר הדוק כשהיה ילד.
מאוחר יותר הצהירה ליין שהיא מטפחת אותו להיות מנהיג והוגה דעות ליברטריאני לעתיד.
בנוסף להיותו חבר קרוב, הפך מקברייד לימים לעורך הדין ולמנהל העסקים שלה, ובסופו של דבר ליורש הזכויות של סדרת הבית הקטן והעסק בן מיליוני הדולרים שבנה סביב הסדרה לאחר מותה של ליין.
ליין מתה בשנתה בגיל 81, ב־30 באוקטובר 1968, בדיוק כשעמדה לצאת למסע בעולם למשך שלוש שנים.
היא נקברה ליד הוריה בבית הקברות מנספילד, במנספילד, מיזורי.
רוז ויקטוריה ויליאמס היא שחקנית אנגלייה.
היא ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד הנסיכה קלוד בסדרת הטלוויזיה "ממלכה" ובתפקיד שארלוט הייווד במיני-סדרה "סנדיטון".
ויליאמס נולדה באילינג שבמערב לונדון.
אמה הייתה מעצבת תלבושות ואביה היה גנן.
עבודתה הראשונה הייתה בחנות בגדים של רשת Dover Street Market .
בתחילה למדה אופנה, אבל בגיל 18 החליטה לפנות לקריירת משחק.
ויליאמס הופיעה בסדרות הטלוויזיה "חדר מיון", "ממלכה", "מדיצ'י", ו-"Curfew".
בהמשך שיחקה בסרט "Changeland" בכיכובם של סת' גרין ומקולי קאלקין.
ב-2019 החלה ויליאמס לככב בסדרת הטלוויזיה "סנדיטון", עיבוד של אנדרו דייוויס לרומן בלתי גמור באותו שם מאת ג'יין אוסטן.
בשל תפקידה בסדרה "ממלכה" היא התגוררה בטורונטו במשך שלוש שנים.
ב-2021 שיחקה ויליאמס בתפקיד ראשי בסרט האימה הבריטי "The Power" יחד עם אמה ריגבי, על אודות אחות בלונדון של שנות השבעים של המאה העשרים.
עוד שיחקה ויליאמס בסרט "Mrs.
Harris Goes to Paris" בכיכובה של לזלי מנוויל.
רוז אוניל גרינהאו (1813–1 באוקטובר 1864) הייתה מרגלת קונפדרציה ידועה במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
היא השתמשה בקשרים שלה כדי להעביר מידע צבאי מרכזי לקונפדרציה בתחילת המלחמה.
בתחילת 1861, היא קיבלה שליטה על רשת ריגול פרו-דרומית בוושינגטון הבירה על ידי המגייס שלה, תומאס ג'ורדן, אז קפטן בצבא הקונפדרציה.
היא נולדה ב-1813 בשם מריה רוזטה אוניל במטע קטן במחוז מונטגומרי, מרילנד, צפונית-מערבית לוושינגטון הבירה (הערה: ההערה הביוגרפית על גרינהאו בארכיון הלאומי והרשומות בארצות הברית, שמחזיק את אוסף המסמכים שלה, אומר שאוניל נולדה ב-1817 בפורט טבק, מרילנד, אבל לא ברור מה התיעוד לכך).
היא הייתה השלישית מבין חמש בנותיהם של ג'ון אוניל, בעל מטעים ובעל עבדים, ושל אשתו אליזה הנרייטה המילטון, שהייתה קתולית.
או'ניל, שנקראה רוז בילדותה, הייתה השלישית שנולדה וקרובה לאחותה הגדולה הבאה, אלן (מרי אלינור) האב נרצח בשנת 1817, על ידי השרת השחור שלו.
לאלמנתו, אליזה אוניל, היו ארבע בנות לפרנס וחווה דלה במזומנים.
לאחר שהתייתמו בילדותן, גרינהאו ואחותה אלן הוזמנו לגור עם דודתן בוושינגטון הבירה, בסביבות שנת 1830. הדודה, גב' מריה אן היל, ניהלה פנסיון מסוגנן בבניין הקפיטול הישן (לימים כלא הקפיטול הישן) והבנות פגשו דמויות חשובות רבות באזור וושינגטון.
עור הזית שלה "סמוק בעדינות בצבע" זיכה אותה בכינוי "ורד פרא".
בשנות ה-30 היא פגשה את רוברט גרינהאו ג'וניור, רופא בולט, עורך דין ובלשן מווירג'יניה.
הקשר ביניהם התקבל היטב על ידי החברה בוושינגטון, כולל מטרונית החברה המפורסמת דולי מדיסון.
בשנת 1833, אחותה של גרינהאו, אלן אוניל, נישאה לאחיינה של דולי, ג'יימס מדיסון קאטס.
בשנת 1856, בתם אדל קאטס נישאה לאלמן סטיבן א.
בשנת 1835, רוז נישאה לד"ר רוברט גרינהאו ג'וניור בברכתה של דולי, ובשנות ה-50 של המאה ה-20 הייתה מזמן אשת חברה מבוססת בבירה.
רוברט גרינהאו עבד במשרד החוץ האמריקאי.
אחותו החורגת של רוברט, מרי גרינהאו לי, הייתה מבקרת אותם ושתי הנשים הפכו לחברות קרובות.
לבני הזוג גרינהאו היו ארבע בנות: פלורנס, גרטרוד, ליילה ורוז.
לבת הצעירה קראו רוז אוניל גרינהאו (שמה האמצעי הוא שם הנעורים של אמה), והילדה קיבלה את הכינוי "רוז הקטנה".
בשנת 1871, רוז הקטנה נישאה לקצין הצבא ויליאם פ.
נולדו להם שני ילדים, הבן ויליאם (נפטר ב-1874) והבת לי, שלימים נישאה ללואי יוג'ין מארי.
בני הזוג דובאל התגרשו בשנת 1899.
בשל עבודתו של רוברט עם מחלקת המדינה המשפחה עברה למקסיקו סיטי, בשנת 1850 ולאחר מכן לסן פרנסיסקו, קליפורניה.
ב-1852 חזרה גרינהאו מזרחה עם ילדיה, מסע של חודשים וילדה את בתה האחרונה ב-1853. בעלה נהרג בתאונה בסן פרנסיסקו ב-1854. היותה אלמנה לא שיבש את הפופולריות של גרינהאו בבירה.
זמן קצר לאחר מכן, ביתם הבכורה פלורנס נישאה לסימור טרדוול מור, בוגר ווסט פוינט, קצין צבא וותיק במלחמת מקסיקו.
בני הזוג עברו מערבה לאוהיו.
לאחר שאיבדה את בעלה, גרינהאו הפכה לתומכת של נושא הקונפדרציה.
בזכות היותה אשת חברה בוושינגטון הבירה, בתקופה שלפני המלחמה, היא נעה בחוגים פוליטיים חשובים וטיפחה חברויות עם נשיאים, גנרלים, סנאטורים וקציני צבא בכירים, כולל ג'ון סי קלהון וג'יימס ביוקנן.
גרינהאו הייתה תומכת של ההתנתקות ו"שימור אורח החיים הדרומי", כולל עבדות.
היא הושפעה מאוד מחברותה עם הסנאטור האמריקני ג'ון סי קלהון מדרום קרוליינה.
נאמנותה של גרינהאו לקונפדרציה צוינה על ידי בעלי אהדה דומה בוושינגטון, והיא גויסה כמרגלת.
המגייס שלה היה קפטן צבא ארצות הברית תומאס ג'ורדן, שהקים רשת ריגול פרו-דרומית בוושינגטון.
הוא סיפק לה צופן בן 26 סמלים לקידוד הודעות.
לאחר שהעביר את השליטה ברשת הריגול לגרינהאו, ג'ורדן עזב את צבא ארצות הברית, נסע דרומה והוצב כקפטן בצבא הקונפדרציה.
הוא המשיך לקבל ולהעריך את דוחותיה.
ב-9 ביולי וב-16 ביולי 1861, גרינהאו העבירה הודעות סודיות לגנרל הקונפדרציה פ.ג.ט.
בורגארד המכילות מידע קריטי בנוגע לתנועות צבאיות של האיחוד, למה שיהיה הקרב הראשון בבול ראן, כולל תוכניותיו של הגנרל אירווין מקדואל.
סייעו לה חברי קונגרס פרו-קונפדרציה, קציני האיגוד, השליחה בטי דובאל ורופא השיניים שלה, אהרון ואן קאמפ, וכן בנו שהיה גם חייל הקונפדרציה, יוג'ין ב.
ג'פרסון דייוויס, נשיא הקונפדרציה, זקף לזכותה את ניצחונו של הדרום בקרב זה ב-21 ביולי 1861.
לאחר הקרב היא קיבלה מג'ורדן את המברק הבא: "הנשיא שלנו והגנרל שלנו ביקשו ממני להודות לך.
אנו סומכים עליך לקבלת מידע נוסף.
(חתום) ג'ורדן, שָׁלִישׁ צְבָאִי-גנרל." היא נודעה בשם "ורד המורדים" בזכות עבודתה למען הדרום.
בידיעה שהיא חשודה בריגול למען הקונפדרציה, גרינהאו חששה לשלום בנותיה הצעירות.
ליילה נשלחה לאוהיו כדי להצטרף לאחותה הגדולה פלורנס גרינהאו מור, שבעלה סימור טרדוול מור הפך לקפטן בצבא האיחוד.
(הוא קיבל תואר בריגדיר גנרל במאי 1865 על שירותיו וקיבל דרגת לוטננט אלוף לאחר המלחמה.) רק רוז הקטנה נשארה עם גרינהאו בוושינגטון.
כשאלן פינקרטון מונה לראש השירות החשאי החדש שהוקם, אחת הפקודות הראשונות שלו הייתה לצפות בגרינהאו, בגלל מעגל הקשרים הרחב שלה משני צידי המתרס.
סוכניו התחקו אחר מידע שהועבר לביתה של גרינהאו.
החומרים שנמצאו בביתה כללו מכתבי אהבה רבים, כביכול, מהסנאטור הרפובליקני האמריקני הנרי ווילסון ממסצ'וסטס.
היא טענה שהוא מסר לה נתונים על "מספר התותחים הכבדים וארטילריה אחרת בהגנה על וושינגטון", אבל סביר להניח שהוא ידע הרבה יותר מעבודתו בוועדה לענייני צבא.
המסמכים שנתפסו אצל גרינהאו מוחזקים כעת על ידי מינהל הארכיונים והרשומות הלאומיים, בארצות הברית, וחלקם זמינים באינטרנט.
ביוגרפים בני זמננו של וילסון חושבים שהמכתבים, ככל הנראה, לא נשלחו על ידו מכיוון שכתב ידו וחתימתו אינם תואמים לאלה שבמכתבים.
פינקרטון פיקח על המבקרים בביתה של גרינהאו והעביר לבית חשודים-אוהדים דרומיים אחרים, מה שהוליד את הכינוי פורט גרינהאו.
הוא שמח לפקח על המבקרים וההודעות, שכן זה נתן לו יותר שליטה בזרימת המידע הדרומית.
כאשר פורסם מכתב מגרינהאו לסיוארד על היחס אליה, נשמעה ביקורת מהצפון על מה שנתפס כיחס מתון מדי למרגל.
פינקרטון העביר את גרינהאו ב-18 בינואר 1862 לכלא הקפיטול העתיק, ובכך סגר את פורט גרינהאו.
אסירים פוליטיים רבים נעצרו עד שהוקמה ועדה של שני אנשים שתבדוק את תיקיהם במה שכונה דיוני ריגול.
גרינהאו מעולם לא הועמדה למשפט.
בתה הצעירה, "רוז הקטנה", אז בת שמונה, הורשתה להישאר איתה.
גרינהאו המשיכה להעביר הודעות בעודה כלואה.
עוברי אורח יכלו לראות את חלונה של רוז מהרחוב.
היסטוריונים מאמינים שלמיקום התריסים ולמספר הנרות הדולקים בחלון הייתה משמעות מיוחדת ל"ציפורים הקטנות" החולפות במקום.
במקום אחר מתואר חדר הכלא שלה הפונה לחצר הכלא "כדי שלא תוכל לראות או להיראות" ו"נעשה כל מאמץ לשמור על גב' גרינהאו הרחק מהחלונות".
גרינהאו גם הניפה בהזדמנות אחת את דגל הקונפדרציה מחלון הכלא שלה.
ב-31 במאי 1862 שוחררה גרינהאו ללא משפט (עם בתה), בתנאי שתישאר בגבולות הקונפדרציה.
לאחר שהן לוו למצודת מונרו בהמפטון רודס, היא ובתה המשיכו לריצ'מונד, וירג'יניה, שם גרינהאו התקבלה על ידי תושבי הדרום כגיבורה.
הנשיא ג'פרסון דייוויס בירך על שובה וגייס אותה כשליחה לאירופה.
למרות המצור, גרינהאו נסעה דרך צרפת ובריטניה ושהתה שם מ-1863 עד 1864 במשימה דיפלומטית של בניית תמיכה בקונפדרציה עם האריסטוקרטים האירופאים.
לאריסטוקרטים אירופים רבים הייתה אהדה לאליטה של הדרום; היו גם קשרים מסחריים חזקים בין בריטניה לדרום.
בעודה בצרפת, גרינהאו התקבלה בחצרו של נפוליאון השלישי בטווילרי.
בבריטניה, הייתה לה פגישה עם המלכה ויקטוריה.
גרינהאו התארסה בשנת 1864 לרנוויל לבסון-גאוור, הרוזן גרנוויל השני.
פרטי שליחותה לאירופה מפורטים ביומניה האישיים, מ-5 באוגוסט 1863 עד 10 באוגוסט 1864.
חודשיים לאחר שהגיעה ללונדון, גרינהאו כתבה את ספר זיכרונותיה, שכותרתו "המאסר שלי והשנה הראשונה לביטול חוק בוושינגטון".
היא פרסמה אותו באותה שנה בלונדון והוא נמכר היטב ברחבי בריטניה.
ב-19 באוגוסט 1864, גרינהאו עזבה את אירופה כדי לחזור לקונפדרציה כשהיא נושאת איתה איגרות מסרים.
היא הפליגה על ה"קונדור", ספינת סוחר בריטית, המשמשת להתחמקות ממצור ימי.
ב-1 באוקטובר 1864, הקונדור עלתה על שרטון בשפך נהר קייפ פיר ליד וילמינגטון, צפון קרוליינה, בעודה נרדפת על ידי USS Niphon ספינת תותחים של האיחוד.
מתוך חשש ללכידה וממאסר, ברחה גרינהאו מהספינה המקורקעת, בעזרת סירת משוטים.
גל הפך את סירת המשוטים, וגרינהאו טבעה.
גרינהאו נשאה על גופה זהב בשווי 2,000 דולר שנתפר לתחתוניה ונתלה על צווארה, כסף מתמלוגים שקיבלה עבור ספר זיכרונותיה, מה שכנראה גרם לטביעתה.
כאשר גופתה של גרינהאו חולצה מהמים ליד וילמינגטון, המחפשים מצאו מחברת קטנה ועותק של ספרה "הכלא" שהוחבאו על גופה.
בתוך הספר נמצא פתק המיועד לבתה, רוז הקטנה.
היא זכתה להלוויה צבאית בכנסייה הקתולית של סנט תומאס השליח בווילמינגטון, צפון קרוליינה.
בשנת 1888,האגודה לזכר הנשים, סימנה את קברה בבית הקברות אוקדייל בצלב שעליו נכתב "גב' רוז אוניל גרינהאו.
מאמצע המאה ה-20 פורסמו שתי ביוגרפיות על גרינהאו.
גרינהאו הייתה דמות בולטת שגילמה נינה פוש בפרק של סדרת הטלוויזיה של NBC משנת 1961, "האמריקאים", רוז המרדנית,
מעלליה של גרינהאו הומחזו בסרט הטלוויזיה "הורד והתן" מ-1990 , בו גילמה מדולין סמית' את דמותה.
גרינהאו הייתה דמות בולטת שגילמה סו-אן לידס בדרמת הטלוויזיה של 1993, "מחזור 61".
בשנת 1993 שינתה נציגת הנשים של בני ותיקי הקונפדרציה את שמה ל"מסדר רוז של הקונפדרציה" לכבודה.
בפרק "המלאכים הטובים יותר של הטבע שלנו" של הסדרה הקנדית "הפינקרטונים", בתה של גרינהאו (ששמה ליילה בפרק) עומדת לפרסם ביוגרפיה שערורייתית של אמה המנוחה.
המוציא לאור של הספר נרצח בניסיון לגנוב את כתב היד.
רוז'ריו אוליביירה דה סילבה (בפורטוגזית: Rogério Oliveira da Silva; נולד ב-13 בינואר 1998 בנוברס שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת וולפסבורג מהבונדסליגה.
רוז'ריו גדל במחלקות הנוער של מועדון ספורט אינטרנסיונל, ססואולו ויובנטוס.
הוא הושאל מיובנטוס לססואולו במשך שתי עונות, ושיחק עם המועדון בסרייה א'.
שרה רוז קולמונדלי, המרקיזה קולמונדלי (לבית הנברי, נולדה: 15 במרץ 1984) היא בת אצולה בריטית, דוגמנית ועובדת לשעבר במערכת הפוליטית הבריטית.
היא אשתו של דייוויד קולמונדלי, המרקיז השביעי של קולמונדלי.
שרה רוז הנברי היא בתם של טימותי הנברי, מעצב אתרי אינטרנט, ואמה הנברי (לבית לונגמן), מעצבת אופנה.
אחותה הצעירה, מרינה, היא אשתו השלישית של אדוארד למטון, הארל השביעי של דרהאם.
משפחת הנברי מתגוררת בהולפילד גראנג', בעיירה קוגשל שבמחוז אסקס.
סבתה מצד אמה הייתה ליידי אליזבת למברט (1924–2016), בתו של פילדמרשל רודולף למברט, רוזן קוואן ה-10, שהייתה אחת משמונה השושבינות של הנסיכה אליזבת בנישואיה עם פיליפ מאונטבאטן ב-1947. סבתה מצד אביה, שרה, הייתה בתו של סר הנרי "טים" בירקין, ברונט שלישי, שהיה נהג מרוצים.
הנברי למדה בבית הספר סטואו, וקיבלה תואר אקדמי מהאוניברסיטה הפתוחה.
בגיל 23 עבדה הנברי כדוגמנית אופנה, תחת סוכנות הדוגמנות סטורם, והועסקה לזמן קצר כתחקירנית על ידי הפוליטיקאי הבריטי מייקל גוב מהמפלגה השמרנית.
ב-22 ביוני 2009 הוכרזו אירוסיה של הנברי לדייוויד קולמונדלי, המרקיז השביעי של קולמונדלי.
השניים נישאו יומיים לאחר מכן, ב-24 ביוני, בבית העירייה של צ'לסי.
אלכסנדר יו ג'ורג' קולמונדלי, ארל רוקסאוואג' (נולד ב-12 באוקטובר 2009)
לורד אוליבר טימותי ג'ורג' קולמונדלי (נולד ב-12 באוקטובר 2009)
ליידי אייריס מרינה אלין קולמונדלי (נולדה במרץ 2016)
המשפחה מתגוררת בהוטן הול שבמחוז נורפוק.
בני הזוג הם חבריהם של הנסיך והנסיכה מוויילס.
המרקיזה היא פטרונית של הקרן של בית החולים לילדים של מזרח אנגליה (East Anglia's Children's Hospices [EACH]), יחד עם הנסיכה מוויילס.
בנה, הלורד אוליבר, היה אחד מנערי הכבוד בהכתרתם של המלך צ'ארלס השלישי וקמילה שנערכה ב-6 במאי 2023, בה השתתפו גם המרקיזה ובעלה המרקיז.
במהלך 2024 נפוצו שמועות רבות על רומן שהיא מנהלת לכאורה עם הנסיך ויליאם.
שמועות אלה הוזמו בסופו של דבר עם היוודע דבר מחלתה של הנסיכה מוויילס, אך במהלך התקופה ולמשך מספר חודשים הדירה את עצמה המרקיזה מהופעות ציבוריות.
בינואר 2025 השיקה קולקציית רהיטים וטפטים המעוצבים בהשראת הוטן הול.
רוז אורבך הייתה אתלטית יהודייה-אמריקאית.
פעמיים ברציפות אלופת ארצות הברית (1937 ו-1938) ופעמיים סגנית אלופת ארצות הברית (1935 ו-1939) בהטלת כידון.
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו יורק, ב-14 בספטמבר 1935 זכתה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 31.25 מטר, אחרי סילביה ברומן (31.28 מטר).
באליפות ארצות הברית שנערכה בניו ג'רזי, ב-25 בספטמבר 1937 זכתה במדליית זהב בתוצאה של 37.63 מטר, לפני סיליבה ברומן (33.09 מטר)
באליפות ארצות הברית שנערכה בקונטיקט ב-4 באוגוסט 1938 זכתה במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בתוצאה של 37.05 מטר
באליפות ארצות הברית שנערכה בקונטיקט, ב-4 בספטמבר 1939 זכתה במדליית כסף בתוצאה של 37.62 מטר, אחרי דורותי דודסון (31.28 מטר)
ברידג'ט רוז דגדייל הייתה בת למשפחה אריסטוקרטית אנגלית שמרדה בחינוכה והפכה לטרוריסטית בארגון הצבא האירי הרפובליקני (IRA).
כחברת IRA היא השתתפה בהפצצת תחנה של כוח השיטור המלכותי של אלסטר באמצעות מסוק גנוב, פיתחה משגר רקטות וחומרי נפץ ולקחה חלק בגניבת יצירות אמנות בשווי שמונה מיליון לירות איריות.
ברידג'ט דגדייל נולדה למשפחה אנגלית עשירה ב-1941. אביה היה מבעלי תאגיד הביטוח לוידס לונדון, בעלים של אחוזה מהמאה ה-14 בממברי שבמחוז דבון ובית בלונדון ליד בית האבות המלכותי צ'לסי.
דגדייל למדה בבית ספר לבנות בקנזינגטון, במערב לונדון.
היא הייתה תלמידה פופולרית ונערצת, לאחר השלמת השכלתה המוקדמת נשלחה ללמוד בבית ספר לבנות החברה הגבוהה להתמקצע בגינונים והליכות לקראת הצגתה בחברה.
בקיץ 1958 היא הוצגה ביחד עם עוד 1,400 נשים צעירות מהאריסטוקרטיה בפני המלכה.
נשף הבכורה שלה נערך ב-1959, כשדגדייל תיארה אותו כ"אחד מאותם אירועים פורנוגרפיים שעלותם שוות ערך למה שמקבלים 60 גמלאים זקנים בשישה חודשים".
ב-1959 החלה ללמוד פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה בקולג' לנשים, קולג' סנט אן באוניברסיטת אוקספורד.
העניין הגובר שלה ברעיונות פוליטיים סוציאליסטים פגע בציוניה.
כמחאה על כך שנשים בוגרות תואר ראשון לא יכלו לתקבל למועדון הדיבייט, Oxford Union, היא וחברתה ג'ני גרוב פרצו למפגש המועדון כשהן חובשות פאות ולבושות בבגדי גברים.
לאחר שסיימה את לימודיה באוקספורד נסעה לארצות הברית ללימודי תואר שני בפילוסופיה בקולג' מאונט הוליוק בדרום האדלי, מסצ'וסטס.
היא כתבה תזה על לודוויג ויטגנשטיין.
את לימודי הדוקטורט בכלכלה סיימה באוניברסיטת לונדון.
בתחילת שנות ה-70 גיבשה דגדייל את דעותיה הפוליטית בעקבות מרד הסטודנטים ב-1968 וביקור בקובה.
בשנים אלו עבדה כאנליטיקאית במשרד ממשלתי.
היא קיבלה הכנסה נכבדה מקרן נאמנות ומסרה את רובה לתוכניות נגד עוני באזור מגוריה, טוטנהאם, אזור עני בצפון מזרח לונדון.
ב-1972 התפטרה מעבודתה, מכרה את ביתה בצ'לסי ועברה לדירה בטוטנהאם עם בן זוגה, וולטר היטון, שתיאר את עצמו כ"סוציאליסט מהפכני".
היטון עבד כאיש ביטחון בבית דין צבאי והיה נציג ארגון עובדים.
הוא היה נשוי ואב לשתי בנות, ונכלא בגין מספר עבירות קלות.
דגדייל והיטון היו מעורבים בתנועת זכויות האזרח, ויחד ניהלו את סניף האיגוד בטוטנהאם.
הזוג הזדהה עם התנועה לזכויות האזרח בצפון אירלנד, והם נסעו תכופות להשתתף בהפגנות.
ביוני 1973 נעצרו בני הזוג לאחר פריצה לבית משפחתה של דגדייל בדבון.
לפי הדיווח המשטרתי, ציורים וכלי כסף בשווי של 82,000 פאונד נגנבו, והמשטרה טענה שההכנסות יועדו להישלח ל-IRA על ידי היטון.
במשפטה טענה דגדייל שהשוד נכפה עליה וכפרה באשמה.
אולם, היא השתמשה בדיון כבמה להוקיע את משפחתה והרקע שלה.
אביה הופיע כעד מטעם התביעה ונחקר חקירה נגדית על ידי רוז, שאמרה לו בחקירתה: "אני אוהבת אותך, אבל שונאת את כל מה שאתה מייצג".
בני הזוג נמצאו אשמים, מה שגרם לדגדייל להכריז: "כשמצאתם אותי אשמה הפכת אותי מסוררת אינטלקטואלית ללוחמת חירות.
אני לא יכולה לחשוב על תואר טוב יותר".
היטון נידון לשש שנות מאסר, ודגדייל קיבלה מאסר על תנאי לשנתיים כשהשופט יצא מנקודת הנחה שהסיכון שהיא תבצע מעשים פליליים נוספים כ"קטן ביותר".
לאחר המשפט נסעה דגדייל לאירלנד והצטרפה לתא פעילות (active service unit) של IRA שפעל לאורך הגבול בין צפון אירלנד לאירלנד.
בינואר 1974 היא, ביחד עם חברי IRA נוספים, חטפו מסוק במחוז דניגול באירלנד.
דגדייל ואיש מחתרת נוסף הטילו פצצות מאולתרות מהמסוק לכיוון תחנת שיטור המלכותי של אלסטר בסטרביין שבצפון אירלנד.
שדגדייל, בשלב מאוחר יותר, כשנשאלה מה היה היום הטוב בחייה, ציינה את הפיגוע בסטרביין.
הפצצות לא תפוצצו, ודגדייל הפכה למבוקשת בעקבות ניסיון ההפצצה ותמונתה מופיעה בתחנות משטרה ברחבי בריטניה ואירלנד.
חודש לאחר מכן הוצא נגדה צו מעצר באשמת קשירת קשר להברחת נשק.
ב-26 באפריל 1974, דגדייל השתתפה בפשיטה על ביתו של סר אלפרד (בית ראסבורו), בן אצולה ופוליטיקאי מהמפלגה השמרנית.
באחוזה היה אוסף אמנות גדול.
דגדייל ושלושה חברי IRA נוספים פרצו לאחוזה, הכו בעזרת אקדחים את סר אלפרד ואשתו, ואזקו את בני הזוג.
חברי ה-IRA גנבו 19 יצירות של הציירים הגדולים בשווי שמונה מיליון פאונד אירי (כ-20 מיליון דולר אמריקאי), כולל יצירות של גיינסבורו, רובנס, ורמיר וגויה.
ציורו של ורמיר "הגברת כותבת מכתב עם המשרתת שלה" הוא אחת משתי יצירות של ורמיר שהיו אז בבעלות פרטית.
בידיעה שלא יוכלו למכור את היצירות בשוק השחור, חברי ה-IRA דרשו כופר בגובה חצי מיליון לירות שטרלינג איריות והעברתן של האחיות מריאן ופרייס, שנכלאו בשל שורה של פיגועי מכונית תופת באנגליה, לכלא בצפון אירלנד.
משטרת אירלנד החלה במצוד אחר דגדייל וחבריה, וב-4 במאי הם פשטו על בית שנשכר על ידי דגדייל בגלנדור, במחוז קורק, וגילו את כל 19 הציורים בתא המטען של מכונית.
דגדייל נעצרה והואשמה בהפצצה מהמסוק ובגניבת אמנות.
כמו במשפטה הקודם, דגדייל הצהירה הצהרות פוליטיות בשלב הקראת האישומים בבית המשפט וקראה: "לבריטים יש צבא כיבוש בחלק קטן של אירלנד - אבל לא לזמן רב!".
במהלך משפטה היא גינתה את בריטניה כ"אויב מטונף" והצהירה שממשלת דבלין אשמה ב"שיתוף פעולה בוגדני" עם אנגליה.
ב-25 ביוני 1974 היא נידונה לתשע שנות מאסר, לאחר שהודתה באשמות ב"גאווה ובנקיון כפיים", והצדיעה באגרוף מונף לתומכיה שהגיעו לבית המשפט.
דגדייל הייתה בהיריון כשנכלאה, וב-12 בדצמבר 1974 ילדה בן, בכלא לימריק.
בן זוגה ואבי בנה, ביחד עם חבר מחתרת נוסף, חטפו תעשיין בריטי.
הם התנו את שחררו בשחרור דגדייל ושני חברי IRA נוספים, אך השלטונות סירבו לעסקה.
ב-7 בנובמבר איש עסקים שוחרר והחוטפים נעצרו.
גלאגר נידון לעשרים שנות מאסר.
בשנת 1978 קיבלו גלאגר ודגדייל חופשה מיוחדת להינשא.
החתונה התקיימה ב-24 בינואר 1978 בכלא לימריק.
דגדייל שוחררה מהכלא באוקטובר 1980.
לאחר שחרורה מהכלא דגדייל הייתה פעילה ביוזמות שונות.
היא חזרה לדבלין, שם עבדה כמארגנת קהילה בניסיון לבלום את המספר העולה של סוחרי הרואין ברחובות העיר.
היא לקחה חלק בקמפיין המחאה לתמיכה באסירים איריים רפובליקאים במהלך שביתת הרעב האירית ב-1981 והייתה פעילה במפלגת שין פיין.
היא המשיכה להכין חומרי נפץ ופצצות עבור ה-IRA ביחד עם ג'רי אדמס.
הם פיתחו פצצות וכלי נשק.
אחד מהם נקרא "משגר הביסקוויטים" משום שהשתמש בחבילת ביסקוויטים לספוג את ההדף.
המשגר נבנה מכלים ביתיים וחלקים של מכונות חקלאיות.
דגדייל ומונהאן פיתחו גם חומר נפץ חדש ששימש בהפצצות בצפון אירלנד ובלונדון, הרג שישה בני אדם ופצע יותר מ-100.
ב-2007 התבטאה בתמיכה בקמפיין שהתנגד לבניית צינור גז גולמי בלחץ גבוה דרך רוספורט על ידי חברת האנרגיה Shell, ואמרה שהחוזה של Shell אינו חוקי וצריך "לנהל משא ומתן מחודש בשם תושבי אירלנד".
בשנת 2011 קיבלה הוקרה באירוע השנתי של מתנדבי דבלין, אשר מדי שנה מודה לאדם על תרומתו לרפובליקניות האירית.
בראיון לעיתון הרפובליקני An Phoblacht לפני האירוע, אמרה דגדייל שהיא מאמינה ש"ה-IRA השיג את המטרה העיקרית שלו, שהיא לגרום לאויב שלך לנהל איתך משא ומתן.
הם עשו זאת במיומנות וביכולת מדהימה.
ואני לא יכולה שלא לכבד את מה שנעשה במונחים של הסכם יום שישי הטוב." על מעורבותה ב-IRA הוסיפה: "עשיתי מה שרציתי לעשות.
אני גאה שהייתי חלק מהתנועה הרפובליקנית, ואני מקווה שמילאתי את החלק הקטן מאוד שלי בהצלחת המאבק המזוין.
עד מותה התגוררה דגדייל בבית אבות בדבלין.
בשנת 2012 היא הייתה הנושא לפרק בסדרה תיעודית ברשת TG4 בשם Mná an IRA (נשות ה-IRA).
ב-2024 סרט בשם בולטימור (Baltimore), עסק, בעיקר בתפקידה של דגדייל בפריצה וגנבת האמנות בבית רוסבורו ב-1974, בכיכובה של אימוג'ן פוטס בתפקיד דגדייל.
רוזה לויני (באיטלקית: Rosa Luini; נולדה ב-20 ביולי 1989), הידועה בשם הבמה רוז וילן, היא זמרת-יוצרת איטלקייה.
בשנת 2016 הוציאה את "Don Medellín", שיתוף פעולה עם הראפר סלמו.
איגוד תעשיית ההקלטות האיטלקי (FIMI) התעיד את השיר בתואר פלטינה.
בשנת 2020 קיבל שירה "Chico", שבוצע יחד עם הראפר גואה פקואנו, תואר פלטינה מרובעת.
בשנת 2021 חתמה על חוזה הקלטות עם ריפבליק רקורדס.
ב-20 בינואר 2023 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Radio Gotham, שקיבל מ-FIMI תואר פלטינה.
באותה שנה שיתפה פעולה עם אקילה לאורו בהוצאת השיר "Fantasmi".
בשלהי 2023 נמנתה בין האמנים המשתתפים בפסטיבל סן רמו 2024, הקדם האיטלקי לאירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה.
שירה לתחרות היה "", והוא דורג בערב הגמר במקום ה-23. אלבומה השני, Radio Sakura, פורסם ב-8 במרץ 2024.
רוז לוגה היא אתלטית צרפתייה, זוכת מדליית ארד באליפות אירופה (רומא 2024) ביידוי פטיש.
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה בטאלין שבאסטוניה ביולי זכתה במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 67.70 מטר.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בניירובי שבקניה באוגוסט זכתה במדליית כסף ביידוי פטיש בתוצאה של 67.11 מטר.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט סיימה במקום 20 ביידוי פטיש בתוצאה של 66.27 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיימה במקום 24 ביידוי פטיש בתוצאה של 67.95 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני זכתה במדליית ארד ביידוי פטיש בשיא אישי חדש של 72.68 מטר, אחרי שרה פאנטיני מאיטליה (74.18 מטר) ואניטה ולודרצ'יק מפולין (72.92 מטר).
"רוז" הוא שיר של הזמר הישראלי פאר טסי, מתוך אלבום האולפן "רדיו שטח 2", שיצא לאור ב-26 במאי 2024. זו הרצועה הפותחת את האלבום, והיא יצאה כסינגל המוביל מתוך האלבום.
השיר נכתב על ידי פאר טסי, איתן דרמון וטל בן נון, שהפיק את השיר יחד עם גלעד מרקוביץ'.
"רוז", אשר פותח את האלבום "רדיו שטח 2", הוא שיר אהבה העוסק ביחסים מורכבים בין הדובר לדמות בשם רוז, המתוארת כאישה חזקה ומסתורית.
בפזמון, הדובר מתאר את ניסיונותיו להבין את רוז ואת קשריהם, כשהוא נע בין רצון להיות איתה לבין הבנה שהקשר ביניהם מלא בקשיים ואי-ודאות.
בשיר שילוב של מטאפורות כמו "אקדח וורד" (אזכור ללהקת הרוק גאנז נ' רוזס) ו"טבעת על הזרת", המוסיפים למסתורין שבדמותה של רוז.
עם צאתו של "רדיו שטח 2", השיר "רוז" הפך לשיר המצליח ביותר מתוכו, וזכה להצלחה הרבה ביותר ברשתות הסטרימינג.
במצעד היטליסט של מאקו, נכנס השיר למקום ה-18, ובשיאו הגיע למקום הראשון.
זה שירו השני של טסי שהגיע למקום הראשון במצעד זה, לאחר "אהבה חולה".
גם בתחנות הרדיו זכה השיר להצלחה, כאשר במצעד השבועי של מדיה פורסט, נכנס למקום החמישי, עם 115 השמעות בתחנות הרדיו.
במצעד הרשמי של גלגלצ ובמצעד העשירייה של כאן גימל הגיע למקום הראשון גם כן.
ב-4 ביולי 2024 הוציא לאור הזמר לי בירן גרסת כיסוי לשיר.
רוז הרובוטית הוא סרט קולנוע דרמה-מדע בדיוני אמריקאי בהנפשה ממוחשבת שהופק על ידי דרימוורקס הנפשה.
הסרט מבוסס על הספר "רובוטית על אי בודד" מאת פיטר בראון.
את הסרט ביים וכתב כריס סנדרס ומדבבים בו לופיטה ניונגו, פדרו פסקל, קתרין אוהרה, ביל ניי, קיט קונור, סטפני שו, מארק המיל, מאט ברי ווינג ריימס.
סנדרס גילה את הספר המקורי בזכות בתו והציע לביים עיבוד קולנועי באולפני DreamWorks.
הוויזואליה של הסרט עוצבה בהשראת אסתטיקה של צבעי מים, בהשראת סרטי אנימציה קלאסיים של דיסני ויצירותיו של הייאו מיאזאקי.
זהו הסרט האחרון שהונפשה כולו ב-DreamWorks, לפני שהאולפן החל להסתמך על ספקים חיצוניים להפקת סרטים עתידיים.
הפסקול הולחן על ידי קריס באוורס, והיה זה הפרויקט הראשון שלו לסרט אנימציה מלא.
"רוז הרובוטית" הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-49 בטורונטו ב-8 בספטמבר 2024, ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-27 בספטמבר.
הסרט זכה להצלחה ביקורתית וכלכלית, עם הכנסות של 324.7 מיליון דולר ברחבי העולם לעומת תקציב הפקה של 78 מיליון דולר, והפך לסרט האנימציה השישי המרוויח ביותר לשנת 2024.
בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-82, הסרט היה מועמד לארבעה פרסים, כולל סרט האנימציה הטוב ביותר והסרט המקורי הטוב ביותר.
הסרט זכה בפרס אנני לסרט הטוב ביותר ובעוד 8 פרסים נוספים בטקס פרסי אנני ה-52, כמו כן, הסרט מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-97. סרט המשך נמצא כעת בפיתוח.
הסרט מספר על רובוטית בשם "רוזום יחידה 7134" או בקיצור "רוז" אשר נחתה על אי בודד ללא חיים ולומדת להכיר את הסביבה החדשה ולהתיידד עם בעלי החיים השוכנים באי, כמו כן היא נהפכת לאם מאמצת של ברווזון קטן ויתום שבקע מהביצה.
לופיטה ניונגו - רוז, רובוטית נטושה שנחתה ביער (בגרסה העברית: נועה לפידות)
פדרו פסקל - פינק, שועל עושה נזקים אשר היה בעל החיים הראשון שרוז עזרה לו והתיידדה איתו (בגרסה העברית: גדי לוי)
קתרין אוהרה - ורודת-זנב, אמא אופוסום אשר נותנת לרוז לשמור על בר-אור (בגרסה העברית: דקלה הדר)
ביל ניי - ארוך-צוואר, אווז זקן וחכם אשר עוזר לרוז ללמד את בר-אור לעוף (בגרסה העברית: יהויכין פרידלנדר)
קיט קונור - בר-אור, אווז קטן ויתום שאומץ על ידי רוז (בגרסה העברית: רז וקנין)
סטפני שו - וונטרה, רובוטית אשר מתחרה ברוז אשר נשלחה כדי לשחזרה (בגרסה העברית: סיון תם)
רפאל אלחנדרו - פק, ברווז שמתנהג בבריונות כלפי בר-אור.
מארק המיל - ת'ורן, דוב גריזלי והטורף הכי מפחיד באי.
מאט ברי - זנב-משוט, בונה נוירוטי שמבלה את ימיו בניסיון לכרסם עץ ענק.
וינג ריימס - רעם, בז נודד שעוזר לבר-אור ללמוד לעוף.
ב-28 בספטמבר 2023 הודיעה "דרימוורקס הנפשה" על עיבוד סרט הנפשה לסדרת הספרים "רובוטית על אי בודד" מאת פיטר בראון, כאשר כריס סנדרס צפוי לכתוב ולביים, ג'ף הרמן צפוי להפיק, ומשתף הפעולה היצירתי הוותיק של סנדרס דין דבלויס צפוי לשרת כמפיק בפועל.
חברי צוות נוספים נחשפו, כולל מעצב ההפקה ריימונד זיבאך, העורכת מרי בלי, וראש הסיפור היידי ג'ו גילברט.
כריס סנדרס גילה לראשונה את ספרו של פיטר בראון דרך בתו, למרות שמעולם לא קרא אותו באותה תקופה.
שנים מאוחר יותר, במהלך חיפוש אחר פרויקט חדש ב-"DreamWorks", הוצע לו לביים עיבוד של הספר.
לאחר שקרא אותו, סנדרס התאהב בסיפור ותיאר אותו כ"פשוט מטעה" ו"מורכב רגשית".
הוא אף מצא חיבור לרעיונות שעלו בפרויקט קודם שלו, לילו וסטיץ'.
במהלך העבודה על הסרט ביקש סנדרס להדגיש את הנושא המרכזי שהציג בראון – שחביבות יכולה להיות מיומנות הישרדותית.
בנוסף, הוא התעניין בנושא האימהות, תחום שלא עסק בו קודם לכן.
עלילת הסרט עברה שינויים לעומת הספר: הדמות הראשית, רוז, עברה התאמות כדי להיות מעניינת ומשכנעת לאורך כל הסרט.
תפקידי דמויות מסוימות צומצמו, כדי להעניק לדמויות אחרות נוכחות משמעותית יותר ולמנוע עומס על העלילה.
ב-5 במרץ 2024, עם יציאת הטריילר הראשון של הסרט, הוכרזו מדבבי הסרט לופיטה ניונגו, פדרו פסקל, קתרין אוהרה, ביל ניי, קיט קונור, סטפני שו, מארק המיל, מאט ברי ווינג ריימס.
כריס סנדרס ביקש שרוז תהיה דמות משכנעת, תוך הימנעות מהצגה פשטנית של רובוט ההופך מחסר רגש לרגשי.
לופיטה ניונגו נבחרה לדבב את רוז והתבקשה לפתח את קולה כך שישקף את התפתחותה הרגשית של הדמות לאורך הסיפור.
מאחר שלרוז אין הבעות פנים, הקול של ניונגו היה המפתח להעברת רגשותיה.
מארק המיל, שדיבב את ת'ורן (הדוב), סיפר כי הגיע לפרויקט לאחר שקרא את הספר המקורי.
לדבריו, רוז הרובוטית עורר בו תחושות דומות לאלה שחווה כשהשתתף במלחמת הכוכבים (1977) בתפקיד לוק סקייווקר.
באירוע סינמקון, במהלך אפריל 2024, אמר סנדרס שהוא קיבל השראה מסרטי ההנפשה הקלאסיים של דיסני ומיצירותיו של הייאו מיאזאקי, מה שהביא לסגנון ויזואלי מסוגנן של CG שאותו תיאר כ"ציור של מונה ביער מיאזאקי".
זהו הסרט האחרון שיונפש לחלוטין בסטודיו של דרימוורקס, כפי שאתר Cartoon Brew דיווח ב-6 באוקטובר 2023, שהאולפן יתרחק מהפקת סרטים עצמית בקמפוס גלנדייל שלהם להסתמכות רבה יותר על אולפנים חיצוניים לאחר 2024. חלק מעיבוד הדמויות בוצע על ידי הסטודיו הצרפתי Stim Studio.
לאחר קריאת הספר, כריס סנדרס הבין שהטון התמים והטבעי של הסיפור דורש עיצוב שיתרחק מהפוטוריאליזם המאפיין סרטי CGI מודרניים.
הוא ומעצב ההפקה, ריימונד זיבאך, עיצבו את הסרט כך שיראה כמו ציורי הקונספט המקוריים המופיעים בספר.
ההפקה השתמשה בטכנולוגיות מסרטים קודמים כמו החתול של שרק 2: משאלה אחת ודי ולא רעים בכלל.
הדמויות עוצבו ב-CGI, אך עם מרקמים וסביבה שנראו כאילו צוירו ביד.
הסגנון הייחודי הועבר גם לסביבות ולרקעים של הסרט.
סנדרס הושפע מסרטי האנימציה הקלאסיים של דיסני ומעבודותיו של הייאו מיאזאקי, ותיאר את הסגנון הוויזואלי כ"שילוב של מונה ביער מיאזאקי".
בין ההשפעות המרכזיות על הוויזואליה היו במבי (1942) והשכן שלי טוטורו (1988), בעוד שהעבודות של סיד מיד השפיעו על חלקיו העתידניים של הסרט.
עיצובה של רוז נועד להיות איקוני ובלתי נשכח, בהשראת רובוטים מפורסמים כמו C-3PO ו-R2-D2 ממלחמת הכוכבים ורובי הרובוט מהטיסה לחלל (1956).
אחד המעצבים, Hyun Huh, יצר את עיצוב הבסיס של רוז, שתואר כפשוט ומושך.
הצוות עיצב את רוז כך שתשדר אנושיות, תוך שמירה על קווים מהספר המקורי של פיטר בראון.
כריס באוורס הלחין את המוזיקה של הסרט.
במרץ 2024, פורסם שכריס באוורס מלחין את הפרטיטורה, הפרטיטורה הראשונה שלו לסרט אנימציה מלא.
בנוסף, הוכרזו שני שירים מקוריים לסרט, בביצוע ובשיתוף מארן מוריס .
הראשון, "Kiss the Sky", שוחרר ב-28 באוגוסט; השני, "Even When I'm Not", יחד עם אלבום הפסקול המלא, שוחרר ב-27 בספטמבר.
מוריס וצוות הכותבים השותפים שלה קיבלו השראה לכתוב שיר שני לסרט, "Even when I don't", המופיע בקרדיטים המסיימים של הסרט, כשהם הקרינו את הסרט המוגמר.
רוז הרובוטית הוקרן לראשונה בבכורה עולמית כחלק מחגיגת הפתיחה הגדולה של פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, ב-8 בספטמבר 2024. הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-27 בספטמבר 2024, ובבריטניה ב-18 באוקטובר 2024. במקור, תאריך היציאה נקבע ל-20 בספטמבר 2024, אך נדחק כדי להימנע מתחרות עם הסרט רובוטריקים: ההתחלה של פרמאונט הנפשה.
ב-29 בדצמבר 2024, הוכרז כי רוז הרובוטית יופץ בבתי הקולנוע בארצות הברית ב-17 בינואר 2025.
טריילר שני ופוסטר חדש שוחררו ב-11 ביוני 2024.
רוז הרובוטית שוחרר להשכרה בסטרימינג דיגיטלי ב-15 באוקטובר 2024, ויצא במהדורות Blu-ray ו-DVD ב-3 בדצמבר 2024.
הסרט יהיה זמין להזרמה בשירות הסטרימינג Peacock של NBCUniversal בארצות הברית החל מ-24 בינואר 2025. במסגרת ההסכם ארוך הטווח של יוניברסל עם נטפליקס, הסרט ישודר ב-Peacock בארבעת החודשים הראשונים של חלון הטלוויזיה בתשלום, לאחר מכן יעבור לנטפליקס למשך עשר השנים הבאות, ולבסוף יחזור ל-Peacock לארבעת החודשים הנותרים.
הסרט הרוויח 6.85 מיליון דולר מ-8 שווקים בינלאומיים, כשסין ואוסטרליה היו המובילות עם 4 מיליון דולר ו-1.95 מיליון דולר בהתאמה.
בשבוע הראשון לצאתו, הסרט הגיע לפתיחה השלישית הטובה ביותר לחודש ספטמבר לסרטי אנימציה, עם רווח של 35 מיליון דולר במהלך סוף השבוע.
הסרט הכניס 13.45 מיליון דולר בסוף השבוע השלישי לצאתו.
בארצות הברית ובקנדה, רוז הרובוטית שוחרר לצד מגלופוליס וצפוי היה להכניס 24-30 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון.
הסרט הרוויח 11.2 מיליון דולר ביום הראשון, כולל 1.9 מיליון דולר מהצגות מוקדמות ביום חמישי, והגיע לבכורה עם הכנסות של 35.8 מיליון דולר, מעט מעל התחזיות, תוך שהוא כובש את פסגת הקופות.
בסוף השבוע השני, הסרט הרוויח 18.9 מיליון דולר (ירידה של 47%), וסיים במקום השני אחרי ג'וקר: טירוף בשניים.
בסוף השבוע השלישי הרוויח 14 מיליון דולר (ירידה של 25.9%) וסיים שוב במקום השני, אחרי מפחיד 3. הועלתה השערה כי בני נוער רכשו כרטיסים לרוז הרובוטית כדי להתגנב להקרנות של מפחיד 3, אליהם נדרש ליווי מבוגר.
בסופי השבוע הרביעי והחמישי, הסרט הרוויח 10.1 מיליון דולר ו-6.8 מיליון דולר בהתאמה
סך ההכנסות נכון ל-14 בינואר 2025: הסרט הרוויח 143.3 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה, ו-181.1 מיליון דולר בשווקים בינלאומיים, עם הכנסות עולמיות כוללות של 324.4 מיליון דולר.
הסרט זכה להצלחה רבה ולשבחים מצד מבקרים ואיגודים שונים בתעשיית הקולנוע.
הוא זכה בפרסים יוקרתיים והועמד למספר רב של קטגוריות.
בין ההישגים הבולטים ניתן למנות זכיות בפרס "סרט האנימציה הטוב ביותר" מטעם איגודים רבים, כולל איגוד מבקרי הקולנוע האפרו-אמריקאי, איגוד מבקרי הקולנוע של דאלאס-פורט וורת', ואיגוד מבקרי הקולנוע של יוטה.
לופיטה ניונגו, שתרמה את קולה לסרט, זכתה לשבחים רבים ואף קטפה פרסים על ביצועי הקול שלה.
הסרט מועמד גם לפרסים מובילים נוספים, כגון פרסי BAFTA, פרסי גלובוס הזהב, ופרסי אנני בקטגוריות שונות, כולל "הישגים יוצאי דופן באנימציה", "עיצוב דמויות" ו"מוזיקה מקורית".
כריס באוורס, שיצר את הפסקול המקורי, זכה במספר פרסים והמשיך לקבל מועמדויות רבות עבור העבודה המוזיקלית שלו, שהפכה לאחד המרכיבים הבולטים של הסרט.
בנוסף, השיר "Kiss the Sky", זכה אף הוא בפרסים והועמד לכמה פרסים בקטגוריית "השיר המקורי הטוב ביותר".
הסרט זכה להכרה רחבה גם בפסטיבלי קולנוע כמו פסטיבל הסרטים הבינלאומי בסן סבסטיאן, שם קיבל פרס יוקרתי.
בסך הכול, "רוז הרובוטית" הצליח למצב את עצמו כאחד מסרטי האנימציה הבולטים של השנה, וזכה להכרה בזכות האנימציה המרהיבה, הביצועים הקוליים המרשימים, הפסקול המרגש והתסריט האיכותי.
הצלחתו ניכרת הן בביקורות המקצועיות והן בפרסים היוקרתיים שבהם זכה או מועמד לזכות.
הסרט משלב נושאים סביבתיים כחלק בלתי נפרד מהנרטיב שלו, כולל עיסוק בשינויי אקלים דרך דימויים של סן פרנסיסקו עתידנית שבה גשר שער הזהב שקוע בחלקו.
DreamWorks Animation פיתחה את הסרט בשיתוף תוכנית GreenerLight של יוניברסל ויוזמת Rewrite the Future של המועצה להגנה על משאבי הטבע .
מומחים לאיכות הסביבה סיפקו ייעוץ על האלמנטים האקולוגיים, ולופיטה ניונגו השתתפה בסרטון PSA ממוקד קיימות.
בנוסף, הנושאים הסביבתיים של הסרט קיבלו במה מרכזית בשבוע האקלים בניו יורק 2024, שם הוצג הסרט בהקרנה מיוחדת בפסטיבל הסרטים הפותח את האירוע.
ב-7 בספטמבר 2024, הבמאי סנדרס נשאל על האפשרות לסרט המשך, והשיב: "הייתי מאוד רוצה.
זו הייתה עבודת אהבה מצד כולם באולפן, ואני חושב שאשמח להישאר ולהמשיך כאן".
כחודש לאחר מכן, ב-12 באוקטובר 2024, הוא אישר שסרט המשך כבר נמצא בשלבי פיתוח.
הסרט יעסוק בשובה של רוז אל האי.
רוג'ריו מוקה סני (בפורטוגזית: Rogério Mücke Ceni; נולד ב-22 בינואר 1973) הוא מאמן כדורגל מקצועי ברזילאי ושוער עבר, המשמש כמאמן באהיה.
הוא נחשב לאחד משוערי הכדורגל הברזילאים הגדולים בכל הזמנים ומוכר על ידי הפדרציה הבין-לאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל כשוער שכבש את מספר השערים הגבוה ביותר בתולדות הכדורגל.
במהלך שיא הקריירה שלו (2005–2008) הוכר גם כאחד מהשוערים הטובים בעולם.
מרבית הקריירה המקצועית הארוכה של סני, שנמשכה 25 שנים, הייתה במדי סאו פאולו, כשהוא מחזיק בשיא ההופעות במדי הקבוצה עם 1,237 משחקים.
הוא זכה ב-20 תארים משמעותיים, בהם שלוש אליפויות ברזיל, שני קופה ליברטדורס ואליפות העולם למועדונים 2005. במהלך הקריירה כבש 129 שערים, רובם מבעיטות חופשיות ופנדלים, ואחד מהם במשחק שוטף.
סני ייצג את נבחרת ברזיל ב-17 משחקים במהלך הקריירה שלו, והיה חלק מהסגל שזכה במונדיאל 2002 ובגביע הקונפדרציות 1997, וכן השתתף במונדיאל 2006.
סני ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת הבוגרים של סינופ.
בשנת 1990, כשהיה בן 17, הצטרף סני לסאו פאולו, שם בילה את שש העונות הראשונות שלו בסרייה א' הברזילאית כשוער מחליף או שלישי.
ב-25 ביוני 1993 ערך סני את הופעת הבכורה בקבוצה הראשונה, כשהחל בהרכב בניצחון 4–1 נגד טנריפה בטורניר הידידות "גביע עיר סנטיאגו דה קומפוסטלה".
בשנה שלאחר מכן שימש כשוער פותח בגביע קונמבול 1994, שם הופיע בכל המשחקים וסייע לקבוצתו לזכות בתואר.
בעונת 1997, לאחר שזטי עבר לסנטוס, נבחר סני להחליפו כשוער ראשון.
ב-14 ביולי 2005, היה סני קפטן סאו פאולו בזכיית הקבוצה בקופה ליברטדורס 2005, זכייה שלישית בתולדות המועדון.
שבועיים לאחר מכן, במשחק נגד אתלטיקו מיניירו, שבר את שיא ההופעות במדי הקבוצה עם 618 משחקים – במשחק זה לבש חולצה מיוחדת עם המספר "618" מודפס על הגב.
ב-25 ביולי של השנה הבאה הבקיע סני פנדל ניצחון נגד הקבוצה המקסיקנית גוודלחרה, והפך למלך השערים של הקבוצה בליברטדורס.
מ-2005 עד 2007, הבקיע סני 47 שערים מדהימים בכל המסגרות, כאשר הקבוצה זכתה בשתי אליפויות לאומיות ובאליפות העולם למועדונים 2005. הוא הבקיע בחצי הגמר נגד אל (3–2, בבעיטת עונשין), ונבחר למצטיין הגמר נגד ליברפול, כמו גם ל-MVP של הטורניר.
ב-20 באוגוסט 2006, הבקיע סני את שערו ה-63 בבעיטה חופשית מול קרוזיירו בליגה המקומית, כמה דקות לאחר שמנע בעיטת פנדל מהיריבה.
מאוחר יותר באותו משחק, הבקיע פנדל והעלה את סך השערים ל-64, תוך שהוא משווה את התוצאה ל-2–2; בכך עבר את השיא של חוסה לואיס צ'ילברט מפרגוואי כשוער שהבקיע את מספר השערים הרב ביותר בקריירה.
ב-29 באוקטובר 2006, ערך סני את הופעתו ה-700 הרשמית בסאו פאולו, בניצחון 2–0 מול פיגיירנסה.
החגיגיות שבאירוע נפגמה כשהתבקש להחליף את החולצה הצהובה הבוהקת שלו, מכיוון שהיא הייתה תואמת לזו של השופט; בסוף עונת 2007, אשר הסתיימה בזכייה באליפות הליגה, נבחר על ידי קונפדרציית הכדורגל הברזילאית לשחקן השנה.
באפריל 2009, שבר סני את קרסולו באימון, ותחילה הוערך שיהיה פצוע למשך שישה חודשים, אך התאושש מהר יותר מהמצופה.
ב-28 באוקטובר 2010, נגד אתלטיקו פרנאאנסה, שיחק את משחקו ה-700 כקפטן הקבוצה.
בשנה שלאחר מכן, ב-27 במרץ, הבקיע בעיטת חופשית כדי לנצח את המשחק מול היריבה המושבעת קורינתיאנס, בעיטה חופשית מ-18 מטרים שהייתה גם שערו ה-100 בקריירה.
בסוף ינואר של השנה שלאחר מכן, עבר סני ניתוח בכתף, מה שגרם לו להיעדר מחצי שנה של משחקים.
ב-1 ביוני 2012, חזר סני למגרש, והבקיע בעיטת חופשית בניצחון 2–0 של קופה סודאמריקנה מול באיה; קבוצתו המשיכה לזכות בטורניר בסוף אותה שנה.
בהמשך, הבקיע שלושה שערים בליגה, וסיים את העונה כשחקן קבוע בהרכב.
על אף שכבר היה בן 40, סני ציין כי רוח התחרותיות שלו הייתה זהה לזו של ילד בן 18, אך הוסיף כי ההחלמה קשה יותר מאשר בעבר.
ב-14 ביולי 2013, הבקיע את שערו ה-111 מבעיטת חופשית בהפסד 3–2 לוויטוריה.
ב-7 בדצמבר 2013, לאחר משא ומתן ממושך, חידש סני את חוזהו במועדון לעונה נוספת.
ב-20 באפריל 2014, בניצחון 3–0 בבית מול בוטפוגו, קיבל סני הכרה בשלושה שיאי גינס: שוער שהבקיע הכי הרבה שערים, מספר המשחקים ששיחק עבור אותו מועדון ומספר הפעמים ששימש כקפטן.
ב-27 באוקטובר 2014, שבר סני את שיאו של ראיין גיגס במספר הניצחונות במועדון אחד לאחר שעלה לשחק בניצחון 3–0 של סאו פאולו מול גויאס.
הוא סיים את העונה בליגה עם שמונה שערי ליגה, אחת העונות הפוריות ביותר בקריירה שלו.
ב-28 בנובמבר 2014, חתם סני על חוזה חדש עם סאו פאולו, עד אוגוסט 2015, אף על פי שבתחילה הצהיר כי יפרוש בסוף העונה.
ב-29 במרץ 2015, לאחר שהבקיע בניצחון 3–0 בבית מול ליננסה, עבר את מרסליניו קאריוקה במספר השערים שהבקיע מבעיטות חופשיות ישירות במדי מועדון אחד בלבד, עם 60 שערים לסני ו-59 למרסליניו.
ביוני 2015, הבקיע סני את שערו ה-128, מה שהציב אותו בין עשרת השחקנים המובילים ברשימת כובשי השערים של המועדון.
ב-6 בדצמבר 2015, הודיע סני על פרישתו מכדורגל מקצועי.
שחקן נבחרת ברזיל במשך תשע שנים, סני רשם 16 הופעות בינלאומיות.
הוא נכלל בסגלים שזכו בגביע הקונפדרציות 1997 ובמונדיאל 2002. הוא גם היה בסגל הנבחרת במונדיאל 2006, אם כי עדיין לא התאושש לחלוטין מפציעת ברך).
סני השתתף רק בשני משחקים בטורנירי הגמר: בניצחון 3–2 על מקסיקו בגביע הקונפדרציות 1997 ובניצחון 4–1 על יפן במונדיאל 2006.
בדצמבר 2016, מונה רוג'ריו סני למאמן סאו פאולו, כאשר האנגלי מייקל ביאל והצרפתי שארל אמברט הצטרפו כעוזריו.
ב-3 ביולי 2017, לאחר תוצאות רעות – סאו פאולו הודחה מאליפות מדינת סאו פאולו, הגביע הברזילאי וקופה סודאמריקנה תוך חודש והייתה מתחת לקו האדום בליגה הברזילאית, הוא פוטר.
ב-2018 מונה סני לתפקיד מאמן פורטלזה.
ב-3 בנובמבר של אותה שנה, פורטלזה העפילה לליגה הראשונה ובתוך שבעה ימים, הקבוצה זכתה באליפות ליגת המשנה בפעם הראשונה בהיסטוריה שלה.
ב-2019, פורטלזה גם זכתה באליפות סיארה ובקופה דו נורדאסטה.
ב-11 באוגוסט 2019, מונה סני לתפקיד מאמן קרוזיירו.
אך ב-26 בספטמבר פוטר לאחר שהתעמת עם השחקנים המרכזיים בקבוצה, במיוחד תיאגו נביס ודדה.
שלושה ימים לאחר פיטוריו מקרוזיירו, הודיעו על מינויו של סני במועדונו הקודם פורטלזה, במקומו של זה ריקרדו.
ב-22 באוקטובר 2020, זכה שוב בתואר אליפות סיארה, תוארו הרביעי עם פורטלזה.
ב-10 בנובמבר 2020, חתם סני על חוזה עם פלמנגו עד דצמבר 2021, בתפקיד מאמן, לאחר פיטוריו של דומנק טורנט.
הוא זכה באליפות ברזיל ובאליפות ריו דה ז'ניירו עם הקבוצה, אך פוטר ב-10 ביולי 2021.
סני חזר לסאו פאולו ב-13 באוקטובר 2021, כשמונה למאמן במקומו של הרנאן קרספו.
הוא הפסיד בגמרי אליפות מדינת סאו פאולו וקופה סודאמריקנה נגד פאלמיירס ואינדפנדיינטה דל ואייה בהתאמה.
ב-19 באפריל 2023, פוטר סני מתפקידו כמאמן.
ב-9 בספטמבר 2023, סני החליף את רנאטו פאיבה בתפקיד המאמן של באהיה.
סני הוא מומחה לכדורי עונשין, סני בעט את הבעיטות החופשיות והפנדלים של סאו פאולו מ-1997 ועד פרישתו, תקופה בה כבש 131 שערים.
התקפית, עזר לקבוצה במספר היבטים, הבולט שבהם הוא כיבוש שערים, איך הוא גם עזר במצבים נייחים אחרים, וכן במשחק השוטף עם מסירות וניהול המשחק מרחבת השוער.
הוא היה ידוע גם כשוער מצוין עם יכולת טובה בהדיפת בעיטות.
למשל, בגמר אליפות העולם למועדונים 2005, בו גברה סאו פאולו על ליברפול 1–0, הצטיין בשמירה על השער והוא נבחר למצטיין בטורניר.
הוא נחשב לאחד השוערים הגדולים ביותר של ברזיל.
בלט בזכות הנחישות ואריכות הימים בקריירה שלו, שהרי פרש מגיל 40 ומעלה.
אליפות העולם למועדונים - 2005
טורניר ריו - סאו פאולו: 2001
כדור הזהב של ברזיל: 2008
השחקן המצטיין בקופה ליברטדורס: 2005
השחקן המצטיין באליפות העולם למועדונים: 2005
שחקן העונה בליגה הברזילאית: 2006, 2007
אליפות ליגת המשנה בברזיל: 2018
אליפות ריו דה ז'ניירו: 2021
רוז אלבה הייתה שחקנית קולנוע בריטית ילידת ממלכת מצרים.