tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שעזב את רוסיה, קיבל דוברוחוטוב התראה ממקור אוקראיני, קצין FSB, כי ישנם שכירי חרב אוקראינים בקייב שמחפשים אותו תמורת 50,000 דולר כדי להחזירו לרוסיה.
הוא היה נתון למעקב בווינה, שם שכרו סוכנים בולגרים דירה מולו ומול עמיתו כריסטו גרוזב.
שירותי מודיעין השיגו גישה למערכת הזמנת הכרטיסים "אמדאוס" כדי לעקוב אחר טיסותיו.
בשנים 2020–2023, דוברוחוטוב היה יעד של חוליית ריגול רוסית שפעלה בבריטניה, והופעלה מרחוק על ידי יאן מרסאלק, סמנכ"ל תפעול לשעבר בחברת "Wirecard".
חוליה זו, שהייתה מורכבת משישה אזרחים בולגרים, דנה באפשרות להתנקש בדוברוחוטוב באמצעות רעל כגון ריצין או VX, או "לשרוף אותו חי ברחוב".
הוא היה תחת מעקב צמוד, ונעשו תוכניות לחטוף אותו ולהבריחו באמצעות יאכטה ליעד באירופה.
התוכנית נגנזה לבסוף עקב חוסר הניסיון של הצוות במבצעים מסוג זה.
דוברוחוטוב עבר להתגורר בבריטניה בינואר 2023, ולאחר מכן הצטרפו אליו אשתו קייט ושני בניהם.
מטעמי ביטחון, מיקומו הנוכחי נשמר בסוד.
באביב 2024 קיבל דוברוחוטוב אזהרה נוספת ממשטרת בריטניה על ניסיונות מעקב מתמשכים מצד חוליית ריגול שנייה הפועלת במדינה.
דוברוחוטוב מאמין כי האסטרטגיה הטובה ביותר לשמירה על ביטחונו היא להיות באור הזרקורים ולהמשיך בפעילותו ללא הפסקה, שכן שתיקה עלולה לסכן אותו יותר.
רומן דוברוחוטוב נחשב לאחד הקולות הבולטים והאמיצים בעיתונות החוקרת העצמאית ברוסיה ומחוצה לה.
עבודתו ב"The Insider" חשפה שחיתות ממשלתית, הפרות זכויות אדם ופעולות סודיות של שירותי המודיעין הרוסי, ותרמה רבות להגברת השקיפות והדמוקרטיה.
למרות הרדיפות והאיומים על חייו ועל חיי משפחתו, הוא ממשיך לפעול למען חופש העיתונות וחושף מידע קריטי לציבור.
רומן יאקובסון (11 באוקטובר 1896 – 18 ביולי 1982) היה בלשן יהודי רוסי מפורסם, שהיגר לצ'כוסלובקיה ולארצות הברית.
כסטודנט היה דמות מובילה בחוג הבלשני של מוסקבה, אחת משתי התנועות שקדמו לפורמליזם הרוסי.
בשנת 1920 הגיע יאקובסון לפראג ופעל בנציגות הסובייטית עד שנת 1928. הוא היה ממקימי אסכולת פראג לתאוריה בלשנית.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה הוא נמלט לנורווגיה ובסופו של דבר עבר לארצות הברית.
החל משנת 1949 החל ללמד באוניברסיטת הרווארד ועבד בה עד שיצא לגמלאות.
יאקובסון היה מהאינטלקטואלים המשפיעים ביותר במאה העשרים, בתרומתו לבלשנות, לאנתרופולוגיה סטרוקטורליסטית, לתורת הספרות ולסמיוטיקה, בין היתר.
שלושת רעיונותיו הגדולים של יאקובסון בבלשנות ממלאים תפקיד עיקרי בתחום זה עד ימינו: טיפולוגיה בלשנית, מסומננות (markedness) ואוניברסלים לשוניים.
שלושה מושגים אלה שזורים זה בזה באופן הדוק: טיפולוגיה היא הסיווג של לשונות במונחים של מאפיינים דקדוקיים משותפים (בשונה ממקור משותף, למשל).
מסומננות היא, בתיאור גס, מחקר הבודק כיצד צורות מסוימות של ארגון דקדוקי "טבעיות" יותר מאחרות.
אוניברסלים לשוניים הוא חקר מאפיינים כלליים של שפות בעולם.
בשנת 1960 הוא פרסם את התאוריה שלו על תפקודי הלשון.
יאקובסון קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב בשנת 1975, והיה מתומכי הקמתו של המכון לפואטיקה וסמיוטיקה באוניברסיטה זו.
עבודותיו יצאו בעברית בכתב העת "הספרות", וחלקן כונסו במבחר מאמרים בעריכת פרופ' איתמר אבן-זהר ופרופ' גדעון טורי (בהוצאת הקיבוץ המאוחד, 1986).
יאקובסון הבחין בין מרכיבי התקשורת, וחילקם לשישה:
המבע או השדר או המסר הוא הבסיס לכל תקשורת לשונית, הוא יכול להיות מילה, משפט או מאמר שלם.
המוען הוא שולח השדר, הדובר, הוא יכול להיות דובר אחד או רבים (למשל משתתפים בהפגנה החוזרים על סיסמה).
הנמען הוא מקבל השדר, וכמו במקרה של המוען, גם הוא יכול להיות אחד או רבים (במקרה הנ"ל – אמצעי התקשורת).
צינור התקשורת או ערוץ התקשורת הוא הדרך שבה עובר השדר הלשוני.
הצורה השכיחה היא באמצעות גלי הקול בין אדם לחברו בשיח רגיל, אך גם גלי רדיו, טלפון או מכתב נחשבים לצינור תקשורת.
הקוד הלשוני או מטא-שפה הוא ההסכם בין דוברי שפה מסוימת למשמעות מילה מסוימת ולמה שהיא מסמנת (מסמן ומסומן).
ההקשר הרפרנציאלי הוא ההקשר שבו נאמר המבע.
המוען____________________________הנמען צינור התקשורת הקוד הלשוניניקח למשל את המשפט מספר בראשית, פרק ג', פס' א' מפי הנחש "אף כי אמר אלהים לא תאכלו מכל עץ הגן".
המבע הוא הטקסט שמסומן במירכאות, המוען הוא הנחש והנמען הוא חווה.
צינור התקשורת, נניח על פי הפשט, הוא גלי הקול המועברים בדיבור רגיל.
הקוד הלשוני במקרה זה הוא העברית והוא ההסכם בין נחש לחווה, למשל, מה פירוש צירוף הצלילים, עץ, גן וכן הלאה.
"ההקשר הרפרנציאלי" הוא הקונטקסט שבו נאמרים הדברים, דהיינו הסיטואציה בין אדם לחווה, כוונת הפיתוי וכו'.
יאקובסון גם הבחין בין פונקציות (תפקידים) שונות של השפה, הקשורות לרכיבי התקשורת הלשונית:
מלבד התקשורת המילולית, הפונקציה האמוטיבית מתבטאת גם בהבעות פנים, סימני ידיים, אינטונציה וכדומה.
יש לשים לב שמילות הקריאה יכולות להיות בעלות משמעות אחרת בהקשרים אחרים, כמו בביטוי העגה (סלנג) "חבל על הזמן" שכיום משמעותו מצוין.
עוד דוגמה: "אמא!" שמשמעותו בשיח כינוי המזהה את אם הדוברת או הדובר.
ודוגמה נוספת מילת הקריאה "לעזאזל" שמשמעותה המקראית הייתה אחרת.
הפונקציה הקונאטיבית (מלטינית conary השתדלות) היא פעולת שיח המתמקדת בנמען, תפקידה הוא בקשה או ציווי או דרישה מהנמען.
למבע, "העבר לי את המלח" יש פונקציה קונאטיבית.
בעברית המדוברת כיום, בנוסף לצורת הציווי משמשת גם צורת העתיד "תעביר לי את המלח".
תפקיד זה בשיח מובע לעיתים לא רק כציווי ובקשה אלא (בחלק מהתרבויות הנמצאות בארץ) מובע כרמז לבקשה לדוגמה: "קר בחדר", "חסר מלח באוכל" והכוונה "אנא סגור את החלון" או "אנא העבר את המלחיה".
באופן זה פעולת ההשתדלות מופיעה בשיח גם בצורה של הבעת נסיבות, כלומר הפונקציה הקונאטיבית נראית גם כמבע רפרנציאלי.
הפונקציה הרפרנציאלית מתמקדת בפעולת שיח המוסיפה לה הקשר קונטקסטואלי (מאנגלית context) רפרנציאלי (מאנגלית reference הפניה), תפקידה הוא להעביר מידע.
יש האומרים שפעולה זו, השכיחה ביותר בשיח, היא התפקיד המרכזי והחשוב בתקשורת.
דוגמאות למשפטים בעלי פונקציה רפרנציאלית:
הפונקציה הפאטית (מיוונית עתיקה φαθως פאטוס – שיחה) מתמקדת בזרימת השיחה והמשך השיח התקשורתי.
תפקידה לשמור על תפקוד תקין לכאורה של צינור התקשורת כמו במבע "אני לא שומע אותך", או "אהה, כן".
גם מבעים קבועים נטולי משמעות נכללים בפונקציה הפאטית, כמו השיח הבא:
קריאות התפעלות ושאלות רטוריות נכללות בפונקציה הפאטית, כמו "מה, אתה בארץ?" לאדם שפגשנו זה עתה.
תפקיד מינוחי או הבהרה תחבירית.
הפונקציה המטא-לשונית היא פעולה של הסבר לשוני או שאלת מובן, המתמקדת בקוד הלשוני – במילים ובמשפטים המהווים את הסימנים המוסכמים של כל שפה ושפה.
הדובר מבהיר או מבקש הבהרה לגבי הנאמר, הסבר מילוני או תחבירי המסביר את המשמעות.
"המושג מטא מקורו מיוונית ומשמעותו מעבר.
הוא מהווה תחילית דקדוקית ..."
"עם באות עין ולא אם באות אלף".
פעולת הבעה בלשון חגיגית וגבוהה, בדרך כלל על מנת שתיזכר על פה ותיאמר שנית פעמים רבות.
הפונקציה הפואטית מתמקדת במבע, בשדר עצמו, ולא במוען, לא בנמען ולא בחלקים האחרים של השיח.
כוונתו לאנלוגיה – ביטוי של משל או דימוי.
לדוגמה בכותרת פרסומת לטיולי טיסה בשמי הארץ: "קבלו מתנה משמיים".
המפרסם בחר בביטוי "מִשָּׁמַיִם" במקום לומר: קבלו מתנה יפה מאוד – שקשורה בטיסה.
לפי יעקבסון, כאשר תפקוד השדר הוא שירי פואטי אנו בוחרים מתוך אוסף מילים נרדפות (ציר הברירה או ציר הסלקציה) את המילה המתאימה לנו, וממשיכים בכך לכל אורך השדר (ציר הצירוף או ציר הקומבינציה) עד שמתקבל שיח פיוטי-שירי שווה-ערך לשדר המקורי הפשוט.
כך למשל בשירה המקראית: "האזינו השמים ואדברה, ותשמע הארץ אמרי פי.
יערף כמטר לקחי, תזל כטל אמרתי" – נבחרות מילים מקבילות אך שונות צורה: האזינו (ציווי ולשון שירית) לעומת ותשמע (איווי לעתיד)
וכך גם "לקחי" ו"אמרתי" שניהם ביטויים פחות נפוצים במקום המונח הנפוץ דְּבַרִי, שמשמעותו: הדיבור שלי.
יש דרכים אחרות להביע לשון שירית, למשל המצלול הספרותי.
בפיסקה שאומרת בֶּלָה, גיבורת המחזה "אורזי המזוודות" של חנוך לוין: "לא שיש לי אשליות בקשר ללונדון.
גם שם אהיה לבד", בחר המחזאי להדגיש את העיצור ל ואת התנועה חולם הנמצאים בתחילת שם העיר לונדון ובמילת השלילה לא, ואת העיצור ש, ומתקבלת חזרה על צלילים הנחרטת בזיכרון האנשים, וכך בשירהּ של חוה אלברשטיין המבוסס על מחזה זה, השומעים זוכרים את מילות הפזמון וחוזרים עליהן.
הפונקציה הפואטית אינה מוגבלת לבחירת דימויים ולמצלול בלבד, ומשתמשים בה גם בעזרת תבניות אנלוגיות אחרות המביעות תוכן מקביל לתוכן הרצוי.
תבניות אלו כוללות חריזה, תקבולת (חזרה על ביטויים במילים אחרות, כפי שראינו בשירה המקראית לעיל) ועוד תבניות שיריות אחרות.
לציון הקשר בין מרכיבי התקשורת הלשונית נחזור לסכימה המקבילה של הפונקציות:
הפונקציה האמוטיבית_________________________הפונקציה הקונטיבית הפונקציה הפאטית הפונקציה המטא לשונית'''
יש לציין, שעל פי יעקובסון אין כמעט בנמצא מבע שכולל רק פונקציה אחת.
רומן מפתח הוא מונח המציין סוגה של רומן או נובלה, בה מתוארים אירועי חיים אמיתיים, מאחורי העמדת פנים של סיפור בדיוני.
ה"מפתח", שאינו מוצג בטקסט עצמו, הוא ההתאמה הקיימת בין האירועים, המאפיינים או הדמויות שביצירה הספרותית, לבין אלה הקיימים במציאות.
קיימות מספר סיבות שבעטיין יבחרו מחברים בסוגת "רומן המפתח":
כתיבה על נושאים שנויים במחלוקת, סקנדל או מחדל, בלי רצון מצד המחברים לשים תווית ו"לקרוא לילד בשמו".
הזדמנות מצד המחברים לתאר השתלשלות עניינים של מציאות קיימת, או שהייתה יכולה להתקיים, באופן שונה, שיעביר מסר או שיוביל את הקוראים למוסר השכל.
"בית בודנברוק", ספרו של תומאס מאן משנת 1901, הוא רומן מפתח.
עם צאתו לאור סערו הרוחות במשפחת מאן, שרבים מבניה מצאו עצמם בין דפי הספר, העיר ליבק כולה הייתה כמרקחה, ותושביה התעסקו בניסיון לזהות את הדמויות המופיעות בסיפור למשך תקופה ארוכה.
"טרגדיה אמריקאית", ספרו של תאודור דרייזר משנת 1925 התבסס על פסק הדין משנת 1908 שעסק ברצח של גרייס בראון בידי צ'סטר ג'ילט.
"השאפתנים", ספרו של הרולד רובינס משנת 1961, מבוסס על פעילותו של הווארד יוז בהוליווד והמפגש שלו עם השחקנית ג'ין הארלו.
"רוולסטין", ספרו של סול בלו משנת 2000, מבוסס על קשריו של בלו עם אלן בלום.
רומן מפתח שעורר סערה בישראל עם פרסומו הוא ספרה של הדסה מור, "דרכים לוהטות", שבו תואר בפירוט רב רומן בין הגיבורה ובין איש צבא, האלוף הגידם "מתי יניב", בן דמותו של משה דיין.
יש המנסים לקרוא אחדים מסיפוריו של ש"י עגנון כאילו הם רומן מפתח, אך עגנון הכחיש זאת, בעת שהופיע בפני האקדמיה ללשון העברית:
גם מולייר, שרבים טענו שהם הם המקורות לדמויות במחזותיו, התרעם על כך:
רומן וישניאק היה צלם יהודי-אמריקאי ממוצא רוסי שעיקר פרסומו בא לו בזכות שתיעד בצילומיו את התרבות של יהודי מרכז ומזרח אירופה לפני השואה.
וישניאק היה צלם מגוון ביותר, הוא היה בעל ידע רב בביולוגיה, אספן אמנות מומחה ומורה להיסטוריה של האמנות.
לכל אורך חייו הוא תרם תרומות נכבדות בשטחי המיקרופוטוגרפיה וצילום בהשהיה.
וישניאק גילה גם עניין רב בהיסטוריה, במיוחד זו של בני עמו.
הוא שמר על קשר עבות ליהדותו ובתקופת חייו המאוחרת היה אף ציוני.
וישניאק זכה בהכרה בינלאומית בזכות עבודתו כצלם – תמונותיו מן השטעטל והגטאות היהודיים, צילומי פורטרט של אישים ידועים ותמונות מיקרוסקופיות בתחום הביולוגיה.
ספרו הידוע ביותר הוא "עולם שנעלם" (A Vanished World), אשר פורסם בשנת 1983 והיה אחד הספרים הראשונים אשר תיעדו בתמונות את תרבות יהודי מזרח אירופה בתקופה שקדמה לשואה.
וישניאק אף נודע כהומניסט אדוק אשר הערצתו לחיים בולטת בעבודתו.
רומן וישניאק נולד בדאצ'ה של סביו בעיירה פבלובסק שבפאתי סנקט פטרבורג.
הזכות להתגורר במוסקבה בתקופת הצאר הוענקה ליהודים מעטים בלבד, אבל וישניאק יכול היה לגור בעיר כיוון שאביו, סלמון וישניאק, היה יצרן אמיד של מטריות, ואמו מניה הייתה בתו של סוחר יהלומים עשיר.
בחודשי הקיץ, היו בני משפחת וישניאק עוזבים את העיר ושוהים בדאצ'ה סמוכה.
כילד הוקסם וישניאק מתחום הביולוגיה והצילום וחדרו היה מלא ב"צמחים, חרקים, דגים וחיות קטנות".
ביום הולדתו השביעי קיבל מסבתו מיקרוסקופ שאליו חיבר מצלמה והחל לצלם אברי בעלי חיים שונים.
עד היותו בן 10 קיבל את חינוכו בבית הוריו, והחל מגיל זה למד בבית ספר פרטי במוסקבה.
החל משנת 1914 למד משך שש שנים במכון שאניאבסקי (כיום אוניברסיטה) במוסקבה.
עוד בתקופת היותו סטודנט שירת בצבא הצאר ואחר כך בצבא הסובייטי.
לאחר שקיבל תואר דוקטור בזואולוגיה הפך למרצה לביולוגיה.
בשנת 1918 עברה משפחתו הקרובה של וישניאק לברלין בירת גרמניה, לנוכח עליית האנטישמיות לאחר המהפכה הרוסית.
וישניאק עבר לברלין בעקבות משפחתו, וזמן קצר לאחר שהגיע לשם נישא ללוטה (לאה) באג.
לזוג נולדו שני ילדים: מארה ווולף.
וישניאק תמך במשפחתו בעבודות מגוונות.
בזמנו החופשי הוא למד את תחום אמנות המזרח הרחוק באוניברסיטת ברלין.
הוא אף עסק במחקר בתחום האנדוקרינולוגיה, האופטיקה ואף צילם.
בברלין הוא אף החל להרצות בפני קהל על נטורליזם.
בשנות השלושים, כאשר החלה האנטישמיות לעלות בגרמניה, יצא וישניאק למסעו המפורסם למזרח אירופה וצילם את תרבותם של יהודים עניים בכפרים הרריים ובגטאות עירוניים.
משך כארבע שנים (התקופה המדויקת נתונה במחלוקת) הוא טייל מברלין לאזורים נידחים שונים באירופה וצילם אלפי תמונות.
בין היתר צילם את חוות ההכשרה הציונית החלוצית גוט וינקל שליד ברלין, וספר ובו מבחר מתצלומיו שם יצא לאור.
בשנת 1939 עברו אשתו וילדיו לשוודיה, שם התגוררו עם הורי אשתו.
בקיץ 1939 התאחד וישניאק עם הוריו בעיר ניס שבצרפת.
בסוף קיץ 1940 הגיע וישניאק לפריז.
הוא נאסר על ידי משטרת ממשל פטן ונשלח למחנה גירוש באנדר ולואר.
המאסר אירע כיוון שוישניאק היה בעל אזרחות לטבית ואילו לטביה "נבלעה" בגוש הסובייטי, דבר ששינה את מעמדו לאדם חסר נתינות.
לאחר שלושה חודשים, בזכות מאמצי אשתו, הצליח להשתחרר ממאסר, לעבור לליסבון ומשם היגר עם משפחתו לארצות הברית.
אביו הצליח להתחבא במהלך המלחמה בצרפת, ואמו נפטרה מסרטן בשנת 1941.
בסוף שנת 1940 הגיעה משפחת וישניאק לניו יורק.
וישניאק ניסה משך ימים ארוכים למצוא עבודה אולם כשל.
אף ששלט במספר שפות, בהן גרמנית, רוסית ויידיש, הוא לא דיבר אנגלית, דבר שהיה לו לרועץ.
הוא עסק מדי פעם בצילום פורטרטים, בעיקר ללקוחות זרים, אבל כמעט שלא עבד.
בתקופה זו, בשנת 1942, הוא צילם את אלברט איינשטיין, אחד הפורטרטים הידועים ביותר שלו.
וישניאק הגיע לביתו של איינשטיין בפרינסטון, ניו ג'רזי, והצליח להיכנס לבית באמתלה שהביא דרישת-שלום מחברים משותפים באירופה.
את תמונתו של איינשטיין צילם בעוד המדען שקוע במחשבותיו ואינו שם לב למתרחש.
מאוחר יותר ציין איינשטיין כי זהו הפורטרט החביב עליו.
בשנת 1946 התגרש וישניאק מלוטה, ושנה אחר כך נשא לאישה את אדית ארנְסט, ידידת משפחה ותיקה.
שנים ספורות אחר כך הפסיק לצלם פורטרטים והחל לצלם בשיטת המיקרופוטוגרפיה.
מעת שהגיע לארצות הברית ניסה וישניאק להעלות את האהדה למצוקתם של יהודי מזרח אירופה.
כאשר הוצגה תערוכתו בשנת 1943 בטיצ'רס קולג' שבאוניברסיטת קולומביה, הוא כתב לאלינור רוזוולט (הגברת הראשונה באותה עת) והזמין אותה לתערוכתו, היא לא נענתה.
הוא אף שלח צילומים אחדים לנשיא ארצות הברית.
מתוך כ-16,000 תמונות שצילם וישניאק במזרח אירופה, רק כ-2,000 הגיעו לארצות הברית.
חלקם באמצעות משפחתו וחלקם הוברחו באמצעות חברו הקרוב וולטר בירר, דרך קובה.
אף בזקנתו המשיך וישניאק להיות פעיל מאוד.
בשנת 1957 הוא מונה לעמית מחקר בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין ובשנת 1961 קיבל תואר "פרופסור לחינוך ביולוגי".
בעשורים השביעי והשמיני לחייו הוא קיבל מינוי "פרופסור ליצירתיות" במכון פראט, שם לימד קורסים שונים, בהם קורס על הפילוסופיה של הצילום.
בתקופה זו חי במנהטן עם אשתו אדית ועסק אף בצילום ואספנות.
במהלך חייו יצר וישניאק סרטים רבים ואף הופיע במספר סרטים דוקומנטריים.
בין סרטיו: סדרה על "הביולוגיה החיה" שעסקה במגוון נושאים כגון ביולוגיה של התא, אמבריולוגיה, אבולוציה, גנטיקה ועוד.
לווישניאק הוענקו תוארי דוקטור לשם כבוד מבית הספר לעיצוב של רוד איילנד, הקולג' לאמנויות קולומביה והקולג' לאמנות של קליפורניה.
הוא נפטר מסרטן המעי הגס ב-22 בינואר 1990.
וישניאק ידוע בזכות תמונותיו הדרמטיות של יהודים בערים ובשטעטל במזרח אירופה.
תחילה מימן את עבודתו ארגון הג'וינט כחלק ממאמציו לאיסוף תרומות, אבל וישניאק גילה עניין אישי בפרויקט זה.
הוא המשיך לנסוע הלוך ושוב מברלין לגטאות בברית המועצות, פולין, רומניה, צ'כוסלובקיה וליטא, שנים לאחר שתם המימון מן הג'וינט.
בעודו תר באירופה, הוא הסתובב בכסות של סוחר בדים, כאשר הוא נסמך על עזרתם של יהודים מקומיים ומשחד מדי פעם את אלה שניסו לעוצרו בדרכו.
בשנים הללו הוא נעצר על ידי המשטרה לעיתים קרובות כיוון שנתפס בעודו מצלם.
לעיתים נחשד בריגול (באותה תקופה נאסר על יהודים לצלם או אפילו לשאת מצלמה).
שנים אחר כך הציג את צילומיו, לעיתים בתערוכות יחיד במוזאונים ובמוסדות שונים.
כל אחד מ-16,000 הצילומים שצילם דרשו מאמץ; רבים מהם צולמו במסתור, לעיתים ללא ידיעת המצולמים.
וישניאק אף התקשה לרכוש סרטי צילום למצלמתו, כיוון שהיה יהודי.
לעיתים פיתח את תמונותיו בברלין ופעמים אחרות עשה זאת בטבע, במי נהרות בלילות חסרי ירח.
לחלק מן הכפרים הנידחים אליהם הגיע היה צריך לשאת את ציוד הצילום על גבו, עשרות קילוגרמים של מצלמות וחצובות, משך קילומטרים רבים.
בתצלומיו תיעד עשרות אלפי יהודים עניים במזרח אירופה.
לצילומים בתוך בתים השתמש במצלמה מתוצרת לייקה ששאל מידיד לא-יהודי, ואילו מחוץ לכותלי בתים צילם בדרך כלל במצלמת רולופלקס.
רומן וידנפלר הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת השוער בעיקר בבורוסיה דורטמונד.
וידנפלר ערך חמש הופעות במדי נבחרת גרמניה, וזכה עמה במונדיאל 2014, בו שימש שוער משנה למנואל נוייר.
בתקופתו בנוער, שיחק וידנפלר בקבוצת "Eisbachtaler Sportfreunde", ואף היה חבר בנבחרת הנוער של גרמניה, איתה השתתף בגביע העולם עד גיל 17 בשנת 1997. בשנת 1998 הוא עבר לשחק בקבוצת הנוער של פ.צ.
קייזרסלאוטרן, במדיה ערך 40 הופעות במשך שנתיים.
בשנת 2000 התקדם וידנפלר לקבוצה הבוגרת של קייזרסלאוטרן, אך בשתי עונותיו בקבוצה הוא מיעט לקבל דקות משחק.
בשנת 2002 עזב וידנפלר את קייזרסלאוטרן וחתם בקבוצת בורוסיה דורטמונד בהעברה חופשית, על מנת להחליף את שוער הקבוצה ינס להמן שעזב לטובת ארסנל ב-2003. על פי דיווחים, וידנפלר כעס על כך שבתחילת דרכו בקבוצה ישב רבות על ספסל המחליפים ושימש בעיקר כמחליפו של השוער הראשון גאורג קוך.
את הופעת הבכורה במועדון הוא ערך רק ב-23 בדצמבר 2003 בהפסד 1:0 לקבוצתו הקודמת, קייזרסלאוטרן.
בשנת 2005 עבר וידנפלר ניתוח, עקב פציעה במיניסקוס במהלך אימון.
בתחילת עונת הוא הושעה ונקנס, לאחר קריאות גזעניות לעבר חלוץ שאלקה ג'רלד אסמואה.
על פי דיווחים, פלט וידנפלר את הקריאות לעבר אסמואה לאחר המשחק בין הקבוצות, מאחר שהשניים התעמתו בדקה ה-51 של המשחק.
וידנפלר התנצל בפני אסמואה, אך הכחיש את הדיווחים.
רומן הוורד הוא שם היצירה האלגורית הנודעת ביותר של ימי הביניים, מאבני היסוד של הספרות הצרפתית, ובעלת השפעה רבה על כתיבתם של דנטה אליגיירי וג'פרי צ'וסר.
את חלקה הראשון של הפואמה (4,058 שורות) חיבר גיום מלוריס בשנת 1230 בקירוב.
על חייו לא ידוע ולא כלום.
משירתו מסתבר כי היה בעל תרבות והשתייך למעמד חברתי גבוה.
יצירתו היא מדריך לאהבה אבירית על דרך האלגוריה: המאהב שואף בחלומו להשיג את שושנת תשוקתו, הסגורה בארמונה בתוך גן פלאים.
משערים כי היצירה לא הושלמה, ומיתה חטופה הפסיקה את עבודתו של המחבר.
הפואמה נפתחת בתוך חלומו של הגיבור כשהוא מקיץ בבוקר אביבי ויוצא לטייל בנחת על גדת הנהר, מתענג על המראות והקולות של הטבע.
הילוכיו מובילים אותו אל גן מרהיב המוקף חומות גבוהות.
תוככי הגן מסמלים פרשיית אהבים ואילו מה שמחוצה להם מסמל את חיי השגרה היומיומיים.
החולם פוגש בגן את אל האהבה וכתולדה מכך הוא נעשה מאוהב בניצת הוורד.
ניצת הוורד מסמלת את צירופן של האהובה, אהבתה ומיניותה, והחולם מבקש לממש את אהדתו אליה, כשניסיונותיו יודעים הצלחה וכישלון לסירוגין.
דמויות סמליות כגון סבר פנים נאות, חמלה וכנות מסייעות לו, ואילו לזות, בושה וסכנה מעכבות אותו.
ברם, אהבתו של החולם אינה מתממשת.
הקנאה מסכלת את השתדלותו כשהיא בונה מתחם מבוצר סביב הוורד.
כארבעים שנה אחרי כן הושלמה הפואמה על ידי הוגה דעות מהפכני בשם ז'אן דה מאן "החיגר".
החלק השני ארוך יותר מהראשון (17724 שורות) ושונה ממנו תכלית השינוי.
אומנם בהמשך שחיבר דה מאן מצליח החולם לממש את אהבתו, ורק לאחר שהשיג את ניצת הוורד הוא ניעור מחלומו, אך במקום סיפור האהבה הכן והעדין, חדור הכרת לב האדם, באים פולמוס חריף ונאומי תעמולה, המשובצים בניבולי פה ונגועים בשנאת נשים.
דומה כי התוספת שצירף דה מאן משמשת לו שופר למחשבותיו הפוליטיות על החברה בת זמנו.
בסביבות 1500 עיבד המשורר ז'אן מולינה את הספר לפרוזה.
רומן חניכה , נקרא בעברית לעיתים גם "רומן התחנכות", הוא סוגה ספרותית שהתפתחה בתקופת הנאורות בגרמניה.
רומן החניכה עוסק בהיבטים הפסיכולוגיים, המוסריים והחברתיים של התבגרות הגיבור.
המונח נטבע על ידי הפילולוג הגרמני יוהאן קרל סימון מורגנשטרן (Morgenstern) בהתייחסותו לספרו של גתה "וילהלם מייסטר" (1796-1795), שנחשב לספר הראשון בסוגה זו.
לרומן החניכה הקלאסי מיוחסים מספר מאפיינים, אם כי ייתכן שלא כולם יתקיימו בכל סיפור.
הרומן מתאר את חיי הגיבור מילדותו ועד בגרותו.
במהלך הרומן מגבש הגיבור זהות עצמאית מבחינה אישיותית, חברתית, מינית והשקפתית.
במהלך הסיפור יעבור הגיבור חוויות מתחומים משמעותיים בחיים (מוות, זוגיות, פרנסה, חולי, זיכרון), ואופן ההתמודדות שלו יתרום לעיצוב דמותו.
התהליך שעובר הגיבור כולל התבוננות פנימית ורפלקטיבית בינו לבין עצמו, ובמקביל בחינה של הסביבה החיצונית (המשפחה, החברה, העולם).
תהליך ההתבגרות הוא ארוך, הדרגתי ולעיתים קשה.
התהליך כרוך בהתנגשויות, חיכוכים וקונפליקטים בין מאפיינים שונים של הגיבור לבין הסדר החברתי הקיים.
בין הדמויות הסובבות את הגיבור תהיה דמות "חונך" אחת או יותר, שיחסיה עם הגיבור ישפיעו עליו על דרך החיוב או על דרך השלילה.
המסע הפנימי ילווה לעיתים גם ביציאה למסע פיזי ומעבר ממקום למקום, כאשר שינוי כלשהו (חוסר שביעות רצון, אסון, מאבק) מונע מהגיבור להמשיך לחיות בחיק משפחתו או סביבתו הקודמת.
בסופו של דבר הגיבור מוצא את מקומו בחברה, מתוך קבלה חלקית או מלאה של ערכיה.
החל מסביבות תחילת המאה ה-20 עברה סוגת רומן החניכה שינויים והתפתחויות.
למשל, ברומני חניכה רבים תהליך הגדילה וההשתלבות בחברה אינו מגיע לידי השלמה.
כך לדוגמה ב"בחורף" של יוסף חיים ברנר, "תוף הפח" של גינטר גראס, "דמיאן" של הרמן הסה, "מוטל בן פייסי החזן" של שלום עליכם או "ספר הדקדוק הפנימי" של דויד גרוסמן.
תופעה זו בסוגת רומן החניכה מכונה "אנטי-בילדונגסרומן", ולעיתים נתפסת כהתפתחות בתוך מסגרת הסוגה, בהתאם לרוח הזמן.
צ'ארלס דיקנס, "דייוויד קופרפילד" (1850)
גוטפריד קלר, "היינריך הירוק" (1854)
גוסטב פלובר, "החינוך הסנטימנטלי" (1869)
מארק טוויין, "הרפתקאותיו של האקלברי פין" (1885)
ג'יימס ג'ויס, "דיוקן האמן כאיש צעיר" (1916)
סלינג'ר, "התפסן בשדה השיפון" (1951)
דויד גרוסמן, "ספר הדקדוק הפנימי" (1991)
רומן מניל הוא אתלט עבר צרפתי, פעמיים ברציפות סגן אלוף העולם (אוסקה 2007 וברלין 2009) וסגן אלוף אירופה (גטבורג 2006) בקפיצה במוט.
מניל נולד וגדל בעיירה לה פלסי-בושאר שבאיל-דה-פראנס.
הוא החל לעסוק בספורט כבר בגיל 7, אך בקפיצה במוט החל להתאמן רק בגיל 15.
להישג המשמעותי הראשון הגיע מניל בשנת 1998, כשזכה באליפות צרפת באולמות סגורים (בתוצאה 5.80 מ').
אותה תוצאה הספיקה לו למקום השני באליפות הרגילה.
ב-1999 סיים במקום השישי באליפות העולם באולמות סגורים שנערכה במאבאשי וזכה במדליית הארד באוניברסיאדה שנערכה בפלמה דה מיורקה.
באותה שנה גם קבע שיא אישי חדש - 5.93 מ'.
בשנת 2000 הוכתר כאלוף צרפת.
הוא השתתף גם באולימפיאדת סידני, אך סיים רק במקום ה-31 בתוצאה מאכזבת של 5.40 מ', ולא העפיל לשלב הגמר.
לאחר כישלונו בסידני, החל לעבוד עם פסיכולוג ספורט.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באדמונטון ב-2001 סיים מניל במקום החמישי.
התוצאה אותה השיג, 5.85 מ', הייתה זהה לזו של הזוכה במקום השני, אלכס אברבוך מישראל, אך מאחר שעבר גובה זה רק בניסיון השלישי, בניגוד לאברבוך ולשני קופצים נוספים, דורג במקום החמישי.
באליפות העולם באולמות סגורים שנערכה באותה שנה בליסבון זכה במדליית הארד.
בשנים 2002 ו-2003 שוב זכה מניל באליפות צרפת, באחרונה אף קבע שיא של 5.95 מ', שהיה התוצאה הטובה ביותר שהשיג קופץ במוט כלשהו באותה שנה, והיא עדיין מהווה את שיאו האישי.
עם זאת, באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בפריז לא הצליח להעפיל לשלב הגמר, ובאליפות העולם באולמות סגורים שנערכה בבירמינגהאם סיים רק במקום השביעי.
להישג דומה הגיע גם באליפות העולם באולמות סגורים שנערכה בבודפשט ב-2004. גם באולימפיאדת אתונה שנערכה באותה שנה לא הצליח מניל לשחזר את הישגיו.
הוא סיים במקום ה-17, ולא העפיל לשלב הגמר.
לאחר שסבל מפציעה בקרסול, נעדר מניל ממרבית התחרויות הבאות, ולהישג המשמעותי הבא הגיע באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג ב-2006. הוא חלק את מדליית הכסף עם טים לובינגר מגרמניה, והשניים היו לסגניו של אלוף אירופה אברבוך.
באליפות העולם שנערכה באוסקה בשנת 2007 הוכתר לסגן-אלוף העולם.
הוא קפץ לגובה זהה לזה שקפץ המנצח, בראד ווקר מארצות הברית (5.86 מ'), אך מאחר שעבר גובה זה רק בניסיון השני, הסתפק במדליית הכסף.
באותה שנה נבחר ליו"ר איגוד האתלטים הצרפתים.
גם באולימפיאדה השלישית בה השתתף, אולימפיאדת בייג'ינג (2008), כשל מניל בניסיונו להעפיל לשלב הגמר, לאחר שסיים במקום ה-14, בתוצאה נמוכה של 5.55 מ'.
הוא הגיע למשחקים אלה בסמוך לאחר שהתאושש מפציעה.
במרץ 2009, לאחר שחברת נייקי החליטה שלא להאריך את חוזה החסות שלה עמו, הפיץ מניל סרטון וידאו ברשת יוטיוב, שבה הוא נראה רץ עירום ברחובותיה של פריז, כשהוא אוחז רק במוט הקפיצה.
הסרטון נועד לעורר הן את תשומת לבם של גורמים כלכליים אחרים שמניל קיווה שיעניקו לו חסות, והן את תשומת לבם של אזרחי צרפת למצבם של האתלטים במדינה.
בסופו של דבר נטלה עליו את חסותה ספקית שירותי האינטרנט הצרפתית OVH.
באליפות העולם שנערכה אותה שנה בברלין זכה מניל במדליית כסף בפעם השנייה ברציפות, בזכות קפיצה לגובה של 5.85 מ', לאחר סטיבן הוקר מאוסטרליה שקפץ לגובה 5.90 מ'.
באליפות אירופה שנערכה בברצלונה ב-2010 סיים במקום השמיני.
באליפות העולם שנערכה בטגו ב-2011 העפיל לשלב הגמר, אך נכשל בשלושת נסיונותיו לעבור גובה נמוך יחסית, 5.65 מ', וסיים בלתי מדורג.
מניל למד במכון הלאומי למדעים יישומיים בטולוז והוסמך כמהנדס בשנת 2001. מאז שנת 2005 הוא עוסק במקצוע זה במשרה חלקית בחברת המחשבים הצרפתית אונילוג.
האחים רומן זרצקי (נולד ב-4 בדצמבר 1983) ואלכסנדרה זרצקי (נולדה ב-23 בדצמבר 1987) הם מחליקים אמנותיים ישראלים שהתחרו בענף ריקוד על הקרח.
הם עלו לישראל עם משפחתם ב-1991, והשתקעו במטולה.
רומן החל להחליק על הקרח בגיל 4. הוא התאמן בתחילה כיחיד, אך כשהיה בן 12 החליט כי הוא מעדיף את תחרויות ריקודי הקרח.
הוא החל להתחרות לצדה של אחותו הצעירה, אלכסנדרה, שהייתה אז בת 8, והחלה בעצמה להחליק על הקרח שנתיים קודם לכן.
השניים זכו באליפות ישראל לנוער חמש פעמים ברציפות, בין 2000 ל-2004. ב-2006 זכו במדליית הכסף באליפות ישראל לבוגרים, בה זכו גלית חייט וסרגיי סחנובסקי.
מאז פרישתם של האחרונים, זכו האחים זרצקי שלוש פעמים ברציפות באליפות ישראל.
ב-2001 החלו האחים זרצקי להתחרות בסבב הגראנד פרי לנוער.
בעונת סיימו במקום השמיני בתחרות שנערכה במילאנו, בעונת זכו בשתי מדליות ארד, בבלגרד ובקמניץ, ובעונת זכו במדליית זהב בתחרות שנערכה בגדנסק ובמדליית כסף בתחרות שנערכה במקסיקו סיטי.
בתחרות הגמר שנערכה באותה שנה במאלמה, סיימו במקום השישי.
בשנה שלאחר מכן זכו במדליית הכסף בתחרות במיארקוראה-צ'יוק ובמדליית הארד בחמניץ.
בשלב הגמר סיימו במקום השמיני.
כן סיימו במקום הרביעי באליפות העולם לנוער שנערכה בקיצ'נר.
בעונת החלו האחים זרצקי להתחרות בתחרויות לבוגרים.
הם סיימו במקום ה-15 באליפות אירופה, ובכך הבטיחו את השתתפותם באולימפיאדת טורינו (2006).
במשחקים האולימפיים הגיעו למקום ה-22.
בתחילת הקריירה של האחים זרצקי, אימנו אותם הוריהם, אך לאחר שהחלו להתקדם, עברו לווילמינגטון, ואומנו בידי אירנה רומנובה ואיגור ירושנקו.
עם גיוסו של רומן לצה"ל, שבו השניים להתאמן עם הוריהם בישראל.
לאחר שהשתחרר ב-2006, נסעו האחים זרצקי לניו ג'רזי, והחלו להתאמן עם יבגני פלאטוב ולאחר מכן, עם גלית חייט.
בסבבי הגראנד פרי הגיעו בעונת 2005/06 למקום התשיעי בתחרות גביע NHK, ובגביע סין, בעונת 2006/07 הגיעו למקום הרביעי בגביע סין ולמקום השמיני בסקייט אמריקה, בעונת 2007/08 סיימו במקום הרביעי בגביע סין ובמקום השביעי בסקייט אמריקה, ובעונת 2008/09 סיימו במקום החמישי בגביע רוסיה ובמקום השביעי בגביע סין.
בעונת 2009/2010 הגיעו האחים זרצקי להישג השיא שלהם בסבב הגראנד פרי, כשזכו במדליית הארד בסקייט אמריקה.
כן הגיעו באותה עונה למקום החמישי בגביע סין.
בעונת 8–2007 הגיעו האחים להישגים מרשימים בתחרויות גדולות, ובכלל זה סיום בעשירייה הראשונה באליפות אירופה ובאליפות העולם.
בעונת 9–2008 הם סיימו מחוץ לעשיריה הראשונה בשתי אליפויות אלו, אך בעונה האולימפית הם זכו להצלחה רבה, ובכלל זה מקום שביעי באליפות אירופה (הישג שיא עבורם) ומקום עשירי באולימפיאדת ונקובר (2010).
אלכסנדרה נשאה את הדגל בטקס הפתיחה של המשחקים.
חודש לאחר מכן, באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בטורינו, איטליה הם סיימו במקום השישי בניקוד מצטבר של 181.26 נק', שיא אישי ומיקום שיא עבורם.
רומן ואלכסנדרה זרצקי פרשו מהחלקה תחרותית לאחר עונת 2010 עקב סכסוך עם ההתאחדות הישראלית להחלקה על הקרח, והם מתכננים לעבוד כמאמנים.
רומן הובניק (בצ'כית: Roman Hubník, נולד ב-6 ביוני 1984) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעמדת הבלם.
הקריירה המקצוענית של הובניק החלה בצ'כיה, בקבוצת הליגה השנייה סיגמה אולומוק, בה ערך את הופעת הבכורה.
באותה עונה עלה עם הקבוצה לליגת העל הצ'כית.
לאחר שש עונות בקבוצה עבר הובניק לפ.ק מוסקבה תמורת סכום העברה המוערך בכ-3.5 מיליון אירו.
בינואר 2009 הושאל הובניק לשנה לקבוצה הצ'כית ספרטה פראג.
עם סיום תקופת ההשאלה הושאל הובניק בשנית, הפעם להרטה ברלין מהבונדסליגה.
עם ירידת הקבוצה לליגה השנייה חתם הובניק על חוזה לארבע שנים בקבוצה.
בספטמבר 2013 חזר הובניק לצ'כיה וחתם בקבוצת ויקטוריה פלזן.
רומן הובניק שיחק בכל הנבחרות הצעירות של צ'כיה.
בחודש יוני 2009 ערך הובניק את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'כיה הבוגרת במשחק מול נבחרת מלטה.
את שערו הראשון בנבחרת כבש ב-12 באוגוסט 2009 בניצחון 1-3 על נבחרת בלגיה.
רומן מכתבים או רומן אֶפּיסטוֹלָרי (epistolary novel) הוא סוגה ספרותית שבה סדרה של מכתבים בדיוניים יוצרת ביחד מבנה עלילתי.
לעיתים מתלווה למכתבים קולו של מספר.
על פי רוב מרכיבים המכתבים תכתובת בין שני אנשים או יותר, אך אפשרי גם עיזבונו הבדיוני של כותב מכתבים יחיד.
קשה לעמוד על ראשיתה של הסוגה.
כחלק מן ההומניזם נפוצו אוספי מכתבים אמיתיים של מלומדים שונים, ואליהם התלוו עם הזמן אוספים של מכתבים בדויים למטרות סאטיריות ופוליטיות.
סוגת רומן המכתבים, למרות ייחודה, לא הצליחה להפוך לסוגה מובילה בספרות.
אולי בשל הקושי והמורכבות שלה, ואולי משום הצורך ההכרחי ליצור עניין אצל הקורא מעבר למתרחש בכתיבה הדדית כרונולוגית בין שתי דמויות בלבד, ללא רצף עלילתי המתפתח באופן מוחשי יותר.
דוגמאות ליצירות מסוג זה אשר כבשו מקום חשוב בספרות העולמית:
ספרו של מונטסקייה, "מכתבים פרסיים", שיצא לאור ב-1721, והוא סאטירה המבוססת על מכתביו של תייר דמיוני בפריז, שבהם ביקורת על החברה והמשטר באירופה.
ספרו של יוהאן וולפגנג פון גתה, "ייסורי ורתר הצעיר", שראה אור בשנת 1774.
ספרו של הסופר הצרפתי פייר שודרלו דה לאקלו, "יחסים מסוכנים", שראה אור בשנת 1782 וניסה להתמודד בדרך מקורית עם נושא שנחשב אז לטאבו חברתי – פיתוי ויחסי מין מחוץ לנישואים, תוך מתן דגש על מורכבויות אתיות ודתיות המחלחלות כל העת בדיאלוגים שבין המתכתבים.
"אנשים עלובים" מאת דוסטויבסקי, שהוא בעיקרו דו-שיח פסיכולוגי, הרסני ועמוק, החושף תהומות אפלים בנפש האדם.
דוגמאות מוקדמות אף יותר ניתן למצוא ב"רומן הוורד" של ז'אן דה מון (de Meun) משנת 1280, שבו חליפת מכתבים הומוריסטית בין הגיבורים.
סופרים עברים מעטים שלחו ידם בכתיבה זאת, בהם אפשר לציין שני ספרים בולטים: "מכתבים מנסיעה מדומה" של לאה גולדברג, ו"קופסה שחורה" של עמוס עוז.
בשל מיעוט הסוגה הזאת בספרות העברית קשה לדבר על השוואה בין יצירות, ודומה כי כל רומן מכתבים שנכתב בעברית הוא יצירה מקורית, ייחודית בפני עצמה, שאינה נשענת בהכרח על קודמותיה.
בעברית נכתבו ספרים אחדים כרומן מכתבים, ובהם:
"מגלה טמירין" מאת יוסף פרל
"מכתבים מנסיעה מדומה" מאת לאה גולדברג
"שלך, סנדרו" מאת צבי ינאי
"באהבה, נטליה" מאת רות אלמוג
"סחף" מאת אבי בן בסט
"השמות שמורים במערכת" מאת בלפור חקק ושושנה ויג
"הכי רחוק שאפשר" מאת אלון חילו
"אלוהים ואלווירה" מאת לימור שריר
"השפעה בלתי הוגנת" מאת רונית מטלון ואריאל הירשפלד
"שתהיי לי הסכין" מאת דויד גרוסמן.
"שנים טובות" מאת מאיה ערד.
כן תורגמו לעברית יצירות אחדות מסוגה זו:
"אנשים עלובים" מאת פיודור דוסטויבסקי
"יחסים מסוכנים" מאת שודרלו דה לאקלו
"מנחם מנדל" מאת שלום עליכם
"טוב נגד רוח הצפון" מאת דניאל גלטאואר
דרך צ'רינג קרוס, 84 מאת הלין האנף
"מועדון גרנזי לספרות ולפאי קליפות תפודים" מאת מרי אן שייפר ואנני בארוז
בשלהי המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21 נוספו דרכי תקשורת חדשות, כגון דואר אלקטרוני, מסרונים וכדומה.
התפתחות זו חלחלה גם לספרות.
חלקו השלישי של ספרו של אשכול נבו, "שלוש קומות", הוא אוסף מסרים קצרים שהקליטה גיבורת חלק זה, השופטת בדימוס דבורה אדלמן, במזכירה האלקטרונית של בעלה המנוח, ובהם היא מספרת לו את קורותיה לאחר פטירתו.
הזמן הקצר שמקציבה המזכירה האלקטרונית לכל הודעה מכתיב את האורך הקצר של כל אחד מהמסרים.
שירו של לאונרד כהן, "Famous Blue Raincoat", מנוסח בצורת מכתב.
רוֹמַן וַאצְלַבוֹבִיץ' מַלִינוֹבְסְקִי היה פוליטיקאי רוסי, מבכירי המפלגה הבולשביקית וסוכן כפול שעבד גם בשורות האוכראנה (המשטרה החשאית הצארית).
התפרסם בדמותו המרשימה ובכושר הנאום שלו.
בצעירותו הסתבך מלינובסקי בפשעים פליליים רבים, בהם שוד ואונס, וב-1899 נשפט לשלוש שנות מאסר.
לאחר שסיים את ריצוי עונשו, ב-1902, שירת בצבא הרוסי במשך ארבע שנים.
במהפכת 1905 הצטרף מלינובסקי למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית וצידד בפלג הבולשביקים.
החל מ-1906 עמד בהנהגת איגוד מקצועי של פועלי מתכת בסנקט פטרבורג.
בשל פעילותו החתרנית הוא סולק מעיר הבירה ועבר להתגורר במוסקבה, אך במאי 1910 נעצר שנית.
כעבור זמן קצר שוחרר מלינוסקי, ומונה לסוכן של המשטרה הצארית שריגל אחר חבריו למפלגה הבולשביקית.
הוא קיבל כ-8,000 רובל בשנה במסגרת עבודתו, השכר הגבוה ביותר מבין כל סוכני השלטון הצארי.
ב-1912 מונה מלינובסקי, שרכש את אהדתו של לנין, לוועד המרכזי של המפלגה הבולשביקית בקונגרס החשאי בפראג.
באוקטובר 1912 נבחר מלינובסקי לדומה הרביעית, ועמד בראש הסיעה הבולשביקית בדומה שמנתה שישה חברים.
על אף שנשא בדומה נאומים נלהבים שיצאו כנגד האוטוקרטיה הצארית, המשטרה נמנעה מלעוצרו בשל תרומתו החשובה עבורה.
הוא סייע לאוכרנה לעצור מספר חברים בולטים במפלגה הבולשביקית, ובהם אורדז'וניקידזה, סטלין וסברדלוב.
החל מ-1913 הלכו וגברו החשדות בדבר היותו של מלינובסקי סוכן כפול, הן בקרב המנהיגים המנשביקים והן במפלגה הבולשביקית עצמה, אך הוא זכה דרך קבע לתמיכתו של לנין ששלל את השמועות.
במאי 1914 הכריחו השלטונות את מלינובסקי, שסבל בשלב זה מאלכוהוליזם, להתפטר מהדומה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא הצטרף לצבא הרוסי, בניגוד להוראות שקיבל מהוועד המרכזי של מפלגתו, וב-1915 נפל בשבי הגרמני.
במהלך המלחמה נודע בבירור כי מלינובסקי פעל כסוכן עבור האוכרנה, והוא הוכרז כבוגד ב"פראבדה".
בראשית נובמבר 1918, שנה לאחר המהפכה הבולשביקית, שב מלינובסקי לרוסיה וביקש להצטרף לסובייט של פטרוגרד, אך כעבור זמן קצר נעצר על ידי הצ'קה.
בתום משפט מקוצר במוסקבה, שבו הודה באשמת היותו סוכן משטרתי, הוא הוצא להורג בפני כיתת יורים.
רומן הרצוג היה פוליטיקאי גרמני מטעם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית, כיהן כנשיא גרמניה השביעי בין השנים 1994-1999. היה לנשיא גרמניה הראשון אשר נבחר לאחר איחודה של גרמניה בשנת 1990, והיה למנהיג השני מאז תום מלחמת העולם השנייה אשר כיהן כראש מדינת גרמניה המאוחדת.
רומן הרצוג נולד בעיר לנדסהוט במדינת בוואריה בשנת 1934. בשנת 1957 החל ללמוד משפטים במינכן.
בשנת 1964 בעקבות מאמר אשר פרסם, הוענק לו התואר פרופסור.
עד לשנת 1966 לימד באוניברסיטת מינכן, עת החל ללמד משפטים ומדע המדינה כפרופסור מן המניין באוניברסיטה החופשית של ברלין.
בשנת 1969 קיבל תפקיד באוניברסיטה בשפייר וכיהן כנשיא האוניברסיטה בשנים 1972-1971.
בשנת 1973 החל את הקריירה הפוליטית שלו כנציג מדינת ריינלנד-פפאלץ במושב הבונדסטאג בבון.
בשנת 1978 החל לכהן כשר התרבות והספורט בממשלת באדן-וירטמברג.
בשנת 1980 נבחר ללנדטאג (Landtag; הפרלמנט המדינתי) של מדינת באדן-וירטמברג שם כיהן כשר הפנים.
בשנת 1983 התמנה הרצוג לשופט בבית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה (Bundesverfassungsgericht) בעיר קרלסרוהה, כאשר בשנים 1994-1987 שימש בנוסף גם כנשיא בית המשפט, עד אשר נבחר לנשיא גרמניה על ידי האספה הפדרלית (Bundesversammlung) בשנת 1994. בתפקיד זה כיהן עד לשנת 1999 עת הוחלף על ידי יוהאנס ראו.
בשנת 1994 השתתף הרצוג בטקס ההנצחה של יום השנה החמישים למרד גטו ורשה אשר התקיים בעת הכיבוש הנאצי של פולין.
בנאומו שיבח רבות את הלוחמים המורדים וביקש סליחה "בעבור מה שנעשה על ידי הגרמנים".
רומן זר (באנגלית A Foreign Affair) הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה רומנטית בבימויו של בילי ויילדר.
בסרט משחקים ג'ון לונד, מרלן דיטריך וג'ין ארתור.
הסרט מגולל את סיפורם של חברי בית הנבחרים של ארצות הברית הבאים לחקור את חייליהם בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
למרות אי ההצלחה של הסרט בקופות הוא היה מועמד לשני פרסי אוסקר.
בשנת 1947 חברי הקונגרס של ארצות הברית מגיעים לביקור חיילים בברלין לאחר מלחמת העולם השנייה.
ביניהם נמצאת נציגת מדינת איווה, פיבי פורסט (ג'ין ארתור), המגלה אודות זמרת קברטים בשם אריקה פון שלוטאוה (מרלן דיטריך) שבעברה הייתה פילגשם של הרמן גרינג ויוזף גבלס.
פיבי מגלה שהיא מוגנת על ידי קצין אמריקאי בכיר.
היא מבקשת את עזרתו של קפטן ג'ון פרינג' (ג'ון לונד) שלמעשה הוא אותו קצין המגן על אריקה.
במהלך הסרט ג'ון מתוודה בפניה על אהבתו כלפיה כדי שהיא תפסיק את החקירה נגד אריקה.
לבסוף אריקה נעצרת, וג'ון ופיבי מתאחדים.
ג'ין ארתור - פיבי פורסט
מרלן דיטריך - אריקה פון שלוטאוה
ג'ון לונד - קפטן ג'ון פרינג'
מילארד מיטצ'ל - קולונל רופוס פלאמר
פיטר פון זרנק - האנס אוטו ברינגל
בעת שירותו של בילי ויילדר בצבא ארצות הברית בגרמניה בזמן מלחמת העולם השנייה הובטח לו סיוע ממשלתי בהפקת סרט על הצבא באזורי הכיבוש בגרמניה.
ויילדר התקשה למצוא אזור בנוי לצילומי הסרט.
בחירתו הראשונה של ויילדר לגילום דמותה של אריקה הייתה מרלן דיטריך, אך הוא חשש שהיא לא תיעתר לבקשתו כיוון שהדמות מזוהה עם הנאצים.
בעת מבחן בד שויילדר עשה לג'ון האבוק בנוכחות מרלן דיטריך בפריז, דיטריך מתחה ביקורת על משחקה וסגנונה של האבוק.
לבסוף ויילדר שכנע את דיטריך לקחת את התפקיד בטענה שרק היא מתאימה לתפקיד.
לאחר מכן ויילדר שכנע את ג'ין ארתור לגלם את דמותה של פיבי.
במהלך צילומי הסרט ארתור ודיטריך הסתכסכו.
ארתור אף תבעה מויילדר לשנות את היחס המועדף שלו כלפי דיטריך.
אולפן ההפקה "סרטי פרמאונט" ליהק את ג'ון לונד לתפקיד הראשי.
צ'אלס לאנג היה מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, אך הוא הפסיד לוויליאם דניאלס מהסרט "The Naked City".
בילי ויילדר, צ'ארלס בראקט וריצ'רד לי.
ברין היו מועמדים לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, אך הם הפסידו לג'ון יוסטון מהסרט "האוצר מסיירה מדרה".
בנוסף הם היו מועמדים לפרס איגוד התסריטאים האמריקאי, אך הם הפסידו לפרנק פאטרוס ולמילאן ברנד מהסרט "מאורת הצפעונים".
רומן הראשון, שליט מולדובה או רומן מושאט (ברומנית: Roman I או Roman Întâiul או Roman Muşat, המאה ה-14) היה השליט (וויבוד או "דומֶן" של נסיכות מולדובה בין דצמבר 1391 ובין מרץ או דצמבר 1394, הראשון מבין השליטים בני בית בוגדאן או מושאט.
כמו אחיו, פטרו מושאט, רומן הראשון היה בנה של מרגרטה מושאטה.
אולם שם אביהם שנוי במחלוקת.
לפי השערה מוקדמת והרווחת, היה זה השליט קוסטיה מושאט (בן של בוגדאן הראשון "המייסד" ; לפי דעות אחרות הוא נקרא שטפאן, והיה בן או אולי חתן של בוגדאן הראשון).
היו שחשבו כי נקרא אמנם שטפאן, אבל (לפי הסופר קונסטנטין גאנה היה "ווייבוד" של חבל סַפֶניצה, הזהה למחוז חוטין שבבסרביה.
שליט על מדינה מאוחדת ונרחבת
רומן מושאט עלה לשלטון בעקבות מות אחיו, השליט פטרו מושאט, ומנע מבניו של פטרו, רומן פטרילוביץ' ואיוואשקו, שהיו רכים בגילם, את האפשרות לרשת את כס המלכות.
היה שותף לשלטון עם אחיו פטרו, כבר קודם לכן, מפברואר 1386 ומעמד זה היה מקובל גם על מלך פולין ולדיסלב יגיילו שהיה ביחסי קרבה איתו ועם כל המשפחה.
בניו של פטרו מושאט מצאו מקלט ב-1391 אצל מלך פולין.
בזמן שלטונו הנסיכות מולדובה כללה את כל השטחים שבין הקרפטים המזרחיים ובין הדנייסטר.
רומן הראשון היה השליט הראשון שקרא לעצמו "וויבוד מההר ועד הים" (כפי שתועד במסמך מ 30 במרץ 1392
רומן הצליח בתקופה הקצרה שבה מלך להשלים את איחוד כל הישויות המדיניות בחבל מולדובה ולהרחיב דרומה את גבולות הנסיכות.
ייתכן כי בזמנו הגיעה למולדובה לשטחה המרבי - 92,922 קמ"ר.
בתקופתו מוזכר לראשונה כשייך לנסיכות מולדובה המבצר בלגורוד או ברומנית - צ'טאטיה אלבה, (בימינו בלהורוד-דנייסטרובסקי, באוקראינה) .
את היחס המיוחד שהיה לרומן לנושאי הביטחון ולצבא ניתן להקיש מן המנהג של הענקת אחוזות ל"גבורים" או "אמיצים" (viteaz)
כפי שמעידה התעודה שלו מ-30 במרץ 1392.
בזמנו הטביע השלטון מטבעות כמו למשל גרושים מכסף, דבר ששיקף את רמת ההתפתחות הכלכלית של הנסיכות ואת ריבוי יחסי הסחר.
לאחרונה סבורים כי מטבעות אלו שיוחסו לתקופת רומן הראשון הונפקו בימי רומן השני.
הברית עם פולין נועדה לשרת, בדרך כלל, את הצורך להתגונן נגד מדיניות ההתפשטות של מעצמות שכנות אחרות כמו הונגריה או אורדת הזהב.
לגבי האירועים הצבאיים והפוליטיים בשנים 1393–1394 קיים חוסר בהירות.
לפי "תסריט" אחד, חלה די מהר הידרדרות ביחסים בין פולין ומולדובה.
סיבה עיקרית לכך הייתה אי החזרת הסכום שלווה המלך יגיילו בשנת 1388 משליט מולדובה.
נטען שב-1393 תמך רומן בגיסו, הקניאז של פודוליה, תאודור קוריאטוביץ' במאבקו נגד ויטאוטאס, הדוכס הגדול של ליטא, לצורך השליטה על קמנץ פודולסקי שהוענקה לדוכס על ידי המלך ולדיסלב.
במאבק זה הנסיך של פודוליה זכה בתמיכת מלך הונגריה, זיגמונד לבית לוקסמבורג.
אחרי תבוסתם של תאודור (פיודור) ובני בריתו, כולל של כוח צבאי מולדבי, בקרב בברסלב,המשיך רומן במלחמה בפולנים וכבש ביולי 1394 את חבל פוקוציה שהיה הערבון שנקבע בהסכם ההלוואה בין פולין ובין מולדובה.
אולם בהמשך, הבויארים וחיל משלוח ליטאי-פולני בראשות סווידריגאילו, שפלש למולדובה בספטמבר-אוקטובר 1394 הדיחו את רומן והחליפו אותו בשליט אחר בשם שטפאן, שהיה אולי אחיין שלו (בן של אחת מאחיותיו
) או אח יותר קטן שלו או טוען לכתר ללא זכויות.
רומן, היו סבורים בעבר ההיסטוריונים, נכלא אחרי הדחתו על ידי הפולנים.לאחרונה עם זאת שולטת הדעה כי כל סיפור השתתפותו הישירה של רומן במאבקים בין תאודור קוריאטוביץ' ובין המחנה של המלך יגיילו ויטאוטאס ועל הדחתו לא היו ולא נבראו, אלא התבססו על השערות ורמזים לא מבוססים על מקורות איתנים.
יש סבורים כי החיילים המולדבים כביכול שלחמו בפודוליה היו למעשה רומנים ממחוז מרמורש שנשלחו על ידי מלך הונגריה
ייתכן אומנם כי רומן העניק מקלט לגיסו תאודור קוריאטוביץ' ולאנשיו בדרכו לגולת הונגריה.
אבל נראה לא סביר שחדשים ספורים אחרי כריתת ברית עם יגיילו, ינקוט השליט המולדבי במפנה כה עוין כלפי המלך הפולני.
בנוסף לכך נמצא מסמך מ-18 באפריל 1397, שבו יורשו החוקי, השליט שטפאן הראשון מושאט, שמסתבר כי היה בנו בכורו, מנישואיו הראשונים, מדבר במילים חמות על אביו המנוח, רומן, ואין בכתוב זכר להדחה כלשהי בנסיבות אלימות.
יוצא מכך כי העברת השלטון נעשתה בדצמבר 1394 בדרכי שלום עקב מותו של רומן.
ידוע כי רומן ניהל יחסים הדוקים עם שליט ולאכיה, מירצ'ה הזקן.
בשלב מסוים שלח את שני בניו הקטנים, אלכסנדרו ובוגדאן, לחצר של מירצ'ה.
בימי שלטונם של פטרו מושאט ורומן הראשון פרץ סכסוך בין שליטי מולדובה ובין הפטריארך האקומני בקונסטנטינופול לגבי הכרת המעמד של הארכיבישופות המטרופוליטנית המולדבית.
הפטריארך לא הכיר במיטרופוליט יוסיף, שהיה מקובל על המולדבים.
המיטרופוליט יוסיף הושבע בתפקיד בימי פטרו מושאט בעיר האליץ' ומושבו היה בצ'טאטיה אלבה.
הפטריארך מחה בדרך זו על סירוב המולדבים למנות בארצם מיטרופוליטיים יוונים שנשלחו מקונסטנטינופול.
כך בימי שלטונו של רומן הגיע למולדובה בישוף יווני בשם ירמיה, אך הוא לא קיבל את הסכמתם של המקומיים ובעזיבתו את המדינה, הטיל קללה על שליט הארץ ועל שני הבישופים המקומיים, יוסיף ומלטיה (שמושבו היה כנראה בסוצ'אבה או רדאוץ) ועל העם.
רומן הראשון הקים את הכנסייה הראשונה "ספנטה וינר" (Sfânta Vineri - "יום שישי הקדוש") ואת ביצורים של העיר רומן, על הגדה השמאלית של הנהר מולדובה שנקראה לכבודו.
(נקראה "טרגול לוי רומן" Târgul lui Roman, כלומר היריד של רומן, או "העיר של רומן וודה" (Oraşul lui Roman Vodă)
ככל הנראה העיר, שהייתה מרכז חשוב למסחר ותחנת מכס, הייתה מושבו עוד לפני עלייתו לכס המלכות.
ייתכן כי רומן ביקש להפוך את העיר הזאת לבירתו.
העיר שמרה עשרות שנים על מעמדו כחצר מלכותית (או נסיכותית) לצדה של הבירה סוצ'אבה עד להעברת הבירה ליאשי על ידי השליט אלכסנדרו לפושניאנו.
אחת התעודות העתיקות של במולדובה שנשמרו עד ימינו (המקור נמצא ב"מנהלת הארכיונים הלאומיים ההיסטוריים המרכזיים בבוקרשט") היא ה"אוריק" של רומן משנת 1392. "אוריק" היא מילה רומנית שאולה מהונגרית (örök) המציינת תעודה לגבי בעלות על אדמה.
"האוריק של רומן" נתן תוקף להחלטת השליט רומן ושניים מבניו, אלכסנדרו ובוגדאן, שהעניקו לאדם בשם איוונוש או יונאש האמיץ, שלושה כפרים על נהר סירט.
התעודה כתובה בסלבונית כנסייתית ("סלבונית"), על קלף, עם חותם שעווה וחוט ממשי אדום.
במותו, נקבר רומן בכנסייה הבישופית ניקולאיה הקדוש במנזר בוגדאנה ברדאוץ.
קבורתו במקום הזה היא עדות שרומן לא מת מחוץ לגבולות מולדובה - בקרב או בגלות.
באותו מנזר קבורים קודמיו - בוגדאן הראשון, לצקו ופטרו מושאט.
ככל הנראה - עם נסיכה ליטאית מהענף קוריאטוביץ' מפודוליה.
ממנה נולדו לו 3 בנים:
שטפאן הראשון מושאט, יורש הכתר, ששלט במולדובה בשנים 1394–1399
ב.אנסטסיה (מתה לפני 1408) גם היא נסיכה ליטאית, ככל הנראה בתו של הנסיך קריוטס (או קוריאט) ובת דודה של המלך ולדיסלב יגיילו
פרט לשם העיר רומן, המיוחס אליו, נקראת לפי שמו של רומן הראשון - המכללה הלאומית "רומן וודה" בעיר הזאת
פסל של רומן הראשון הוצב במרכז העיר רומן ברומניה
הדואר של הרפובליקה מולדובה הנפיק בול לזכרו כחלק מסדרה על שליטים של מולדובה.
רומן כצמן (נולד ב-26 בנובמבר 1969) הוא חוקר ספרות ישראלי, פרופסור מן המניין במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, העוסק בספרות עברית וכן בספרות רוסית.
רומן כצמן נולד בעיר ז'יטומיר שבאוקראינה ב-26 בנובמבר 1969. לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1986, למד הנדסת מכונות במוסקבה (MASI) ושירת בצבא הסובייטי.
בשנת 1991 החל לימודי תואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן, במחלקה לספרות משווה.
בשנים 1996-1997 לימד ספרות במדרשיית נועם בפרדס חנה.
בשנת 1999 קיבל תואר דוקטור (בציון מעולה).
נושא הדוקטורט: "מיתופואסיס: תאוריה, שיטה וישום במבחר היצירות של פיודור מיכאילוביץ' דוסטויבסקי ושמואל יוסף עגנון".
משנת 2000 מלמד במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
משנת 2016 – פרופסור מן המניין במחלקה זאת.
משנת 2020 מכהן כראש המגמה לספרות יהודית-רוסית באוניברסיטת בר-אילן.
רומן כצמן נשוי לטטיאנה ואב לשניים.
תחומי מחקר עיקריים: ספרות עברית חדשה (המאות ה-20 וה-21), ש"י עגנון, תאוריה ופואטיקה, ספרות ואנתרופולוגיה, מיתוס ודמות ספרותית, מחוות גוף בספרות ובתרבות, ספרות ומדע (תורת הכאוס ומדע המורכבות, פסיכולוגיה קוגניטיבית), ספרות סלאבית (רוסית וסרבית), רטוריקה ופילוסופיה, ספרות ופילוסופיה של היסטוריה, ספרות יהודית-רוסית וספרות רוסית-ישראלית.
במחקריו הראשונים עסק רומן כצמן בבניית התאוריה של המיתופואסיס – יצירת המיתוס במעשה קריאת הטקסט הספרותי.
על בסיס תורת המיתופואסיס פיתח שיטה ייחודית של חקר המיתופואסיס הספרותי.
המחקרים הבאים התפתחו בכיוון הדן בדמות הספרותית כאישיות מיתופואיית, תוך דו-שיח עם תאוריות מודרניות של כינון הלשון והתרבות ועם תאוריות נרטולוגיות-אתיות.
תהליך כינון הדמות מתואר במושגים של מערכת דינמית מורכבת.
מערכת זו נבחנת באופן שיטתי, לראשונה בתחום, במושגים של תורת הכאוס.
תוך דיון ברב-תרבותיות ובדו-לאומיות ביצירותיהם של יצחק באבל ואוסיפ מנדלשטם, גיבש הגדרה חדשה של הספרות היהודית-הרוסית.
המחקר בתורת הדמות הספרותית התפתח בכיוון חקר המחוות (ג'סטות, שפת הגוף) בספרות.
כצמן פיתח שיטה לחקר רב-תחומי של יצוג המחוות בטקסט – מהבחינות הפואטית, התרבותית, האנתרופולוגית, הסמיולוגית והקוגניטיבית.
בין מחקריו האחרים של כצמן בתחום זה – חקר המחוות הספונטניות בתנ"ך; חקר המחוות המלוות לימוד/קריאת תורה בקרב יהודי תימן; מחקרים במחוות בכתיבתו של מילוראד פאביץ' כמפתח לפואטיקה שלו (בשני הרומנים המרכזיים שלו - מילון הכוזרים וציור בתה); מחקר בסוגיית המחוות אצל דוסטויבסקי (הרומן אידיוט) בזיקתה לסוגיית האדם/הגוף כמכונה.
הספר "נבואה קטנה": כנות ורטוריקה ביצירת עגנון (2013) – מעלה מחדש את סוגיית היחס בין קטגוריות של אמת ומיתוס, נס וייצוגו, אותנטיות והבעה, אישיות ושיח.
בספר פותחה תאוריה של כנות כרטוריקה ושל רטוריקה ככנות, והיא יושמה לחקרו ולפרשנותו של "הספר הראשון" מתוך עיר ומלואה לש"י עגנון.
המחקר מתחיל בדיון במקורותיה וביסודותיה של ההיסטוריה החלופית כז'אנר, ולאחר מכן מגיע לגיבושה של תאוריית עקרון החלופיות, הניתנת ליישום בכל טקסט ספרותי.
עקרון החלופיות נבחן כתופעה לשונית, נרטיבית, פואטית ותרבותית בארבע רמות: מיתוס (עלילה), אישיות (דמות), בחירה (תפיסת ההיסטוריה) ואופני הבחירה (תפיסת ההיסטוריוגרפיה).
המחקר מגלה שהחלופיות ההיסטורית אינה תופעה פוסטמודרנית אלא היא מעוגנת עמוקות במטאפיזיקה של ההיסטוריה.
מספר מאמרים של כצמן מוקדשים לחקר הגותו ולפרסום כתביו של הפילוסוף היהודי-הרוסי מטביי קגן (1889 – 1937) – חברו הקרוב של מיכאיל בכטין שייסד יחד עמו את "חוג נבל", תלמידם של הרמן כהן, פאול נטורפ וארנסט קסירר.
הספר Nostalgia for a Foreign Land שראה אור בשנת 2016 מוקדש לחקר הספרות הישראלית בשפה הרוסית של עולי שנות ה-90 וה2000. במרכז הדיון - דינה רובינה, מיכאיל יודסן, נקודא זינגר, יליזבטה מיכייליצ'נקו ויורי נסיס.
כמו כן, ראו אור מאמרים על סופרים נוספים שכתבו או כותבים ברוסית בישראל: דניס סובולב, אלכסנדר גולדשטיין, אברהם ויסוצקי.
מתפרסמות רצנזיות ומאמרים במדור הקבוע בכתב העת הישראלי ברוסית "ארטיקל".
הספר בשפה הרוסית Elusive Reality: A Hundred Years of Russian-Israeli Literature 1920-2020 ראה אור בשנת 2020 והוא עוקב אחר התפתחותה של הספרות הישראלית-רוסית מראשיתה בשנות ה-20 של המאה הקודמת ועד היום.
הספר בוחן מחדש את יסודותיה של תפיסת הריאליזם הספרותי.
הפרקים מוקדשים לסופרים אברהם ויסוצקי, מרק אגרט, יוליוס מרגולין, יעקב ציגלמן, אלי לוקסמבורג, דוד מרקיש, אלכסנדר גולדשטיין, דניס סובולב, ויליזבטה מיכייליצ'נקו ויורי נסיס.
"נבואה קטנה": כנות ורטוריקה בעיר ומלואה לש"י עגנון, סדרת אופקי מחקר, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2013.
שחוק בשמים: סמלי צחוק ביצירתו של ש"י עגנון, הוצאת מאגנס, 2018.
'כותש גריסין: ההיסטוריה החלופית של ש"י עגנון', דפים למחקר בספרות 19 (2014), עמודים 7–43.
'נס, כנות ורטוריקה בכתיבתו של ש"י עגנון', מעשה סיפור: מחקרים בסיפורת היהודית, כרך ג' (עורכים א' ליפסקר ור' קושלבסקי), רמת גן, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2013, עמודים 307–332.
"החזנים" הבלתי-ממומשים: הרטוריקה הקהילתית של ש"י עגנון, עי"ן גימ"ל: כתב עת לחקר יצירת עגנון ב (2012), עמודים 131–137.
'מחוות בספרות: תיהלוך קוגניטיבי וסמיוסיס תרבותי בשני מקרי מבחן: 'אחות' ו'מעגלי צדק' מאת ש"י עגנון', מחקרי ירושלים בספרות עברית כב (2008), עמודים 407–436.
'על סוגיית המחוות הספונטניות בתנ"ך: מקרה-מבחן לחקר הפואטיקה הג'סטיקולרית', מכאן, ט' (2008), עמודים 80–96.
'געגועים למיתוס: אישיות, אתיקה ואידאולוגיה במיתופואסיס הפוסטמודרני של אתגר קרת', מכאן ד, 2005, עמודים 20–41.
'זיכרון החומר: רומן-המיתוס של מאיר שלו בביתו במדבר', דפים למחקר בספרות 14-15, 2005, עמודים 269–291.
'תפיסה אישיותית-היסטורית של המיתוס ב'עד עולם' לש"י עגנון', עלי שיח 45, 2001, עמודים 53–63.
'אנתרופולוגיה גנרטיבית ופרסונליסטית ביצירת עגנון ('חרב דוביש')', פרסומי הקונגרס ה-13 של האיגוד העולמי למדעי היהדות, 2001.
רומן אלכסייביץ' יריומנקו הוא כדורגלן רוסי-פיני.
אחיו הגדול של רומן אלכסיי יריומנקו הוא גם כדורגלן.
יריומנקו התחיל את הקריירה שלו ביארו, ובגיל 17 עלה לקבוצה הבוגרת.
בשנה שלאחר מכן השתלב במועדון והפך לשחקן הרכב.
בקיץ יריומנקו חתם לחמש שנים באודינזה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במחזור הראשון עונה לאחר מכן נגד מסינה.
ב-31 בינואר 2007 הושאל לסיינה עד לסיום העונה.
בסיום העונה חזר לאודינזה והאריך את חוזהו עד .
באוגוסט , הושאל לדינמו קייב עד לסיום העונה.
ב-17 בספטמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון נגד ארסנל במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות, באותו שבוע הבקיע את שער הבכורה שלו בדינמו במשחק נגד צ'רנומורץ אודסה.
ב-22 במאי 2009 עבר רשמית למועדון לאחר שחתם בו ל-5 שנים.
ב- היה אחד מהשחקנים הבולטים בקבוצה בעונה שהסתיימה באליפות.
בקיץ , יריומנקו חתם ברובין קאזאן תמורת 13 מיליון אירו.
בהמשך אחיו אלכסיי הצטרף אליו.
ב-26 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0-2 על דינמו מוסקבה.
ב-9 במאי 2012 הבקיע את השער היחיד בגמר הגביע הרוסי שהעניק לקבוצתו את הזכייה בתואר.
ב-25 באוגוסט 2014 חתם בצסק"א מוסקבה ל-5 שנים.
בנובמבר הושעה לשנתיים על ידי אופ"א לאחר שהורשע בשימוש בקוקאין.
מאוגוסט עד ינואר שיחק בספרטק מוסקבה.
בינואר 2019 חתם ברוסטוב ל-2.5 וחצי שנים.
הלסינקי, 19 שנים אחרי שעזב את קבוצת הנוער של המועדון.
ב-6 ביוני 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פינלנד נגד .
ב-3 במרץ 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-1 נגד במשחק ידידות.
רומן זעיר הוא הסרט החמישי בסדרת סרטי הקולנוע אסקימו לימון.
הסרט בבימויו של דן וולמן הוא הסרט הראשון בסדרת הסרטים שלא בוים על ידי בועז דוידזון.
מומו מבקש מבנצי שיעשה לו טובה וייפקח עין על אחותו הקטנה, גילי (סטפני פץ').
מומו מתכנן לשכב עם חברתה הטובה, שבאה להתארח בביתם.
בנצי נעתר לבקשה, משגיח על גילי בת ה-15 ומגלה שהיא חושקת בו.
בנצי, שזה עתה השתחרר מהצבא, מוצא שגם הוא נמשך אל הנערה הצעירה למרות התנגדותו של חברו מומו שרותח מזעם כאשר הוא חושד שבנצי בעל את אחותו הקטנה.
סטפני פץ' (גילי, אחותו הקטנה של מומו)
באה פידלר (אסיסטנטית רופא שיניים)
רחל שור (אישה בטיפול רופא שיניים)
מיכאלה ברקו (צופה בתחרות אופנועים)
סברינה שבל (רותי, חברתה של גילי)
הסרט מכר 309 אלף כרטיסים בישראל ו-973 אלף כרטיסים בגרמניה המערבית.
רומן טוטנברג היה כנר ומחנך יהודי, פולני-אמריקאי.
רומן טוטנברג נולד בוורשה למשפחה יהודית, לאב אדריכל.
שנות ילדותו (1921-1914) עברו עליו במוסקבה, לשם עקרה משפחתו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
את לימודי הכינור החל בוורשה והופיע לראשונה כסולן עם התזמורת הפילהרמונית של ורשה בגיל 11. לאחר שזכה במדליית זהב בקונסרבטוריון שופן בוורשה, המשיך את לימודיו אצל קרל פלש בברלין, שם קיבל את פרס מנדלסון בשנת 1931, ואחר אצל ג'ורג'ה אנסקו ופייר מונטה בפריז.
בשנת 1935 הופיע לראשונה בלונדון ובוושינגטון.
שלוש שנים לאחר זאת היגר באופן רשמי לארצות הברית בתוכנית האשרה לאמן מצטיין.
טוטנברג יצא למסע קונצרטים בדרום אמריקה עם ארתור רובינשטיין, וניגן ברסיטלים משותפים עם קרול שימנובסקי.
הוא הופיע בסדרות קונצרטים שבהן ניגן את כל הסונאטות של בטהובן ואת כל הקונצ'רטי הברנדנבורגיים של באך.
הרפרטואר המגוון שלו כלל יותר משלושים קונצ'רטי.
בין היצירות המודרניות הרבות שהציג לפני הקהל נמנים הקונצ'רטו מס' 2 של דריוס מיו, הקונצ'רטו של ויליאם שומאן והקפריצ'ו של קשישטוף פנדרצקי.
כמו כן ניגן בביצוע בכורה את הסונאטה במי מז'ור (1935) של פאול הינדמית, את הקונצ'רטו של סמיואל בארבר (בגרסה חדשה) ואת הסונאטה של בוהוסלב מרטינו, כמו גם ביצוע בכורה אמריקאי של הסונאטה לכינור סולו מאת ארתור הונגר.