tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-30 במאי 1860 לאחר תסיסה הולכת וגוברת בנסיכות, הוענקה חוקה חדשה שנתנה יותר זכויות לאזרחים.
ב-14 במאי 1862 עקב חשש מכיבוש פרוסי, התקבלה מחדש החוקה של 1831, אולם הנסיך פרידריך וילהלם דאג לטרפדה.
בשנת 1866 הצטרפה הנסיכות לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, וב-20 ביולי נכבשה קאסל על ידי הכוחות הפרוסים.
בשלום פראג שנערך בסוף המלחמה, סופחה הנסיכות לממלכת פרוסיה, ונכללה בפרובינציית הסן-נסאו.
וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מהסן (1806–1821)
פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מהסן (1847–1866)
נסיכות הבוחר ממיינץ הייתה אחת המדינות החשובות ובעלות ההשפעה באימפריה הרומית הקדושה, והשליט בה נחשב כשני לקיסר.
הנסיכות התקיימה עד לשנת 1803, אז הוחלט על חילוט שטחי הכנסייה בגרמניה ומסירתם לנסיכויות חילוניות סמוכות.
בישופות מיינץ נוסדה עוד בתקופת השלטון הרומי בעיר, ועם הזמן תפסה מקום חשוב ככנסיית המטרופולין.
בשנת 780 קיבלה הבישופות מעמד של ארכיבישופות, ובשנת 1356 קיבלה הארכיבישופות מעמד של נסיכות הבוחר, והנסיך-ארכיבישוף של המחוז היה אחד מהנסיכים שבחרו בקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הארכיבישוף של מיינץ היה הממונה על בחירת הקיסר והוא היה מזמן את שאר הנסיכים לצורך הבחירה, ולאחר מכן היה מושח ומקדש את הקיסר החדש.
בנוסף היה הארכיבישוף קנצלר האימפריה הרומית הקדושה, ונחשב כשני לקיסר וראש לכל נסיכי האימפריה.
שטח הארכיבישופות השתרע על שטחים באזור מיינץ משני צידי הריין, על שטח לאורך המיין, ועל שטחים בסקסוניה התחתונה ובתורינגיה סביב ארפורט.
בשנת 1803 הוחלט על חילוט נכסי הכנסייה באימפריה, ואף הארכיבישופות של מיינץ פורקה, ושטחיה חולקו בין צרפת, ממלכת פרוסיה, הדוכסות הגדולה של הסן, דוכסות נסאו, ונסיכות אשפנבורג.
נסיכות אשפנבורג הייתה מדינה בשטחי האימפריה הרומית הקדושה, ולאחר מכן בשטחי הקונפדרציה של הריין.
לאחר פירוק נסיכות הבוחר ממיינץ בעקבות חילוט נכסי הכנסייה באימפריה הרומית הקדושה, קיבל הארכיבישוף של מיינץ בתור פיצוי את חלק משטחי הנסיכות, שנקראו נסיכות אשפנבורג.
בשנת 1810 נאלץ פון דלברג לוותר על נסיכות רגנסבורג שהייתה אף היא בחזקתו, לטובת ממלכת בוואריה, ובעקבות כך צירף את השטחים שהיו בחזקתו יחד עם העיר פרנקפורט, ליצירת הדוכסות הגדולה של פרנקפורט.
נסיכות הבוחר מקלן הייתה אחת המדינות המשפיעות ביותר באימפריה הרומית הקדושה, והשליט בה נחשב כנסיך הבוחר השני לאחר הארכיבישוף של מיינץ.
הנסיכות התקיימה עד לשנת 1803, שאז הוחלט על חילוט שטחי הכנסייה בגרמניה, ומסירתם לנסיכויות חילוניות סמוכות.
בישופות קלן נוסדה עוד בתקופת השלטון הרומי בעיר, ועם הזמן תפסה מקום חשוב ככנסיית המטרופולין.
בשנת 953 קיבלה הבישופות מעמד של ארכיבישופות, ובשנת 1356 קיבלה הארכיבישופות מעמד של נסיכות הבוחר, והנסיך-ארכיבישוף של המחוז היה אחד מהנסיכים שבחרו בקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בקרב ורינגן בשנת 1288 נתפס הארכיבישוף של קלן על ידי חיילי העיר, ונאלץ להעניק לעיר אוטונומיה כמעט מלאה.
בהמשך הועברה בירת הנסיכות לבון, ובשנת 1475 הוכרזה קלן כעיר קיסרית חופשית, ונהייתה עצמאית לגמרי ללא שום תלות בארכיבישוף.
בימי הביניים, בין השנים 1200–1500, הייתה הנסיכות חברה בברית ערי הנזה, ובעקבות כך הפכה לאזור מסחר חשוב בגרמניה.
במהלך המאה ה-16 המירו שני ארכיבישופים של קלן את דתם לפרוטסטנטית; הראשון הרמן פון ויד התפטר בשנת 1547 מתפקידו, ואילו השני גבהארד טרוכזס פון ואלדבורג המיר את דתו ונשא אישה, ובעקבות כך פרצה מלחמת קלן, שנמשכה 6 שנים, ובסיומה עברה הנסיכות רפורמציה נגדית, והנצרות הקתולית התחזקה בשטחי הנסיכות.
בשנת 1795 כבשה צרפת את שטחי הנסיכות בגדה השמאלית של הריין, ובשנת 1801 סיפחה אותם באופן רשמי.
בשנת 1803 הוחלט על חילוט נכסי הכנסייה באימפריה, ואף הארכיבישופות של קלן פורקה, ושטחיה הנותרים חולקו בין הדוכסות הגדולה של הסן שקיבלה את דוכסות וסטפאליה, דוכסות נסאו, ורוזנות ויד-ראנקל.
נסיכות הבוחר מטריר (גרמנית: Kurfürstentum Trier) הייתה אחת המדינות המשפיעות ביותר באימפריה הרומית הקדושה, והשליט בה היה אחד מהנסיכים הבוחרים.
בישופות טריר נוסדה עוד בתקופת השלטון הרומי בעיר, ועם הזמן תפסה מקום חשוב ככנסיית המטרופולין.
הפרנקים כבשו את טריר מהרומאים בשנת 459, ובשנת 870 היא הפכה לחלק מפרנקיה המזרחית, שבבוא הימים הפכה לאימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 953 קיבלה הבישופות מעמד של ארכיבישופות, ובשנת 1356 קיבלה הארכיבישופות מעמד של נסיכות הבוחר, והארכיבישוף של המחוז היה אחד מהנסיכים שבחרו בקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
במאה ה-17 הנסיכים-ארכיבישופים של טריר העבירו את מעונותיהם למבצר ארנברייטשטיין שבפילסבורג, ליד העיר קובלנץ.
אספה של הרייכסטאג התקיימה בטריר בשנת 1512.
בשנת 1795 כבשה צרפת את רוב שטחי הנסיכות שהיו בגדה השמאלית של הריין, ובשנת 1801 סיפחה אותם באופן רשמי.
בשנת 1803 הוחלט על חילוט נכסי הכנסייה באימפריה, ואף הארכיבישופות של טריר פורקה, ושטחיה הנותרים בגדה המזרחית של הריין נמסרו לרוזנות נסאו-ויילבורג.
נסיכות הבוחר מסקסוניה הייתה אחת מנסיכויות הבוחר באימפריה הרומית הקדושה ששודרגה בשנת 1326 לנסיכות הבוחר, ובשנת 1806 קיבלה מעמד של ממלכה.
בשנת 1298 מת אלברכט השני, דוכס סקסוניה-ויטנברג, ובמקומו עלה לשלטון בנו רודולף הראשון, דוכס סקסוניה-ויטנברג.
בשנת 1314 תמכו בני דודו בלודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מבוואריה, ואילו רודולף תמך בפרידריך הראשון, דוכס אוסטריה מבית הבסבורג.
בשנת 1422 מת אלברכט השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה ללא ילדים, וזיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מסר את הנסיכות לפרידריך הרביעי, רוזן מייסן מבית וטין בתור הוקרה על עזרתו במלחמות ההוסיטיות.
אריך החמישי, דוכס סקסוניה-לאוונבורג, שהיה שאר בשרו של אלברכט השלישי, מחה על הפקעת הנחלה מבית אסקניה, אל ללא הועיל.
ב-31 באוקטובר 1517 תלה מרטין לותר על דלת כנסיית ויטנברג את "95 התזות" שלו, צעד שהחל את הרפורמציה הפרוטסטנטית.
בשנת 1519 היה פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה המועמד של האפיפיור לאו העשירי, לתפקיד קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואף העניק לו את ורד הזהב לאות תמיכתו בו.
לבסוף, יריבו קרל החמישי נבחר.
בהמשך, הגן פרידריך על לותר אל מול הכנסייה הקתולית, שתבעה את העמדתו לדין, ודרש שלותר יועמד למשפט על אדמת גרמניה וכן שתהיה לו הזכות להשמיע את דבריו בפני הקיסר שזה עתה נבחר.
תמיכה זו לא הספיקה לקיסר, שצידד בעמדת הכנסייה והטיל עליו חרם.
פרידריך מילט אותו לטירת וארטבורג כדי להעניק לו מחסה.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות לחם בתחילה פרידריך אוגוסט יחד עם אוסטריה ופרוסיה כנגד צרפת, אך לאחר קרב ינה וקרב אאורשטדט הגיע להסכם עם נפוליאון, ובתמורה לכך קיבלה סקסוניה מעמד של ממלכה, ומאז עד 1918 הייתה הישות קרויה ממלכת סקסוניה.
נסיכות הבוחר מווירטמברג הייתה מדינה ששודרגה על ידי נפוליאון בשנת 1803 מדוכסות וירטמברג.
כאשר פורקה האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1806, שודרגה הנסיכות למעמד של ממלכה.
בשנת 1793 מת קרל אויגן, דוכס וירטמברג ללא ילדים, ובמקומו עלה לשלטון אחיו לודוויג אויגן, דוכס וירטמברג, ולאחר מותו בשנת 1795 עלה לשלטון אחיו הצעיר פרידריך השני, דוכס וירטמברג.
נסיכות הבוחר מהנובר , ידועה גם בשם נסיכות הבוחר מבראונשווייג-לינבורג, הייתה אחת מנסיכויות הבוחר בגרמניה ואחת המדינות באימפריה הרומית הקדושה.
הנסיכות כללה שטחים גדולים שנמצאים כיום במדינת סקסוניה התחתונה, וכללה את כל שטחי בראונשווייג, חוץ מנסיכות בראונשווייג-וולפנביטל, שהפכה בשנת 1815 לדוכסות בראונשווייג.
ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג היה בנו הרביעי של גאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ולכן לא היה סיכוי רב כי האדמות הנרחבות של בית הנובר יגיעו אי פעם לידו, אולם בשנת 1665 מת כריסטיאן לודוויג, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ושני אחיו הנותרים של ארנסט אוגוסט נותרו עדיין ללא צאצאים.
תחת החוק הסאלי נאסר על נשים לרשת את אדמותיהם ותאריהם של אביהן, ולכן נותר בנו של ארנסט אוגוסט - גאורג היורש היחיד לדוכסות בראונשווייג-לינבורג.
אולם ארנסט אוגוסט נפטר לפני שקיבל רשמית את התואר והוריש את כל תאריו ואדמותיו לבנו גאורג לודוויג.
קרובת המשפחה הפרוטסטנטית הקרובה ביותר לאן הייתה בת דודתה סופיה, נסיכת הפפאלץ, אמו של הדוכס גאורג, שהפכה בן לילה ליורשת העצר לממלכה הבריטית.
לאחר קרב לייפציג פורקה ממלכת וסטפאליה, ושטחי הנסיכות חזרו לשליטת בית הנובר, כממלכת הנובר.
ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1692–1698; ללא הענקה רשמית)
גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מהנובר (1698–1727).
גאורג השלישי, הנסיך הבוחר מהנובר (1760–1806).
נסיכות הבוחר מבוואריה, (מגרמנית: Kurfürstentum Bayern) הייתה אחת מנסיכויות הבוחר באימפריה הרומית הקדושה ששודרגה בשנת 1623 לנסיכות הבוחר, ובשנת 1806 קיבלה מעמד של ממלכה.
המאות ה-17 וה-18 היו תקופה סוערת ברחבי אירופה ובוואריה ידעה תהפוכות רבות.
במהלך תקופה זאת היו חיכוכים ומתיחות רבה בין בוואריה לאוסטריה שהתבססו על האמביציות הנרחבות של נסיכי בוואריה.
ב-27 בספטמבר 1651 מת מקסימיליאן הראשון, הנסיך הבוחר מבוואריה, ופרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה ירש את השלטון, אולם, עד לשנת 1654 כיהנו אמו ודודו אלברכט השישי, דוכס בוואריה כעוצרים.
לאחר מותו של דודו פרדיננד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1657, נמנע פרדיננד מריה להציע את מועמדותו לכס הקיסרות של האימפריה הרומית הקדושה, על אף שהיה בברית עם ממלכת צרפת, משום שלא רצה להיאבק בבית הבסבורג.
במהלך השנים 1664–1666 שלח פרדיננד מריה את צבאו לעזרת ממלכת הבסבורג, במלחמתם כנגד האימפריה העות'מאנית.
במהלך מלחמת הולנד שמר פרדיננד מריה על נייטרליות, ובשנת 1680 השיא את בתו מריה אנה ויקטוריה עם לואי, הדופן הגדול, על מנת לחזק את בריתו עם ממלכת צרפת.
פרדיננד מריה שיפר מאוד את הצבא הבווארי, ושיקם את הנסיכות מהנזקים שנגרמו במהלך מלחמת שלושים השנים.
בנוסף, כינס את הדיאט של בוואריה בשנת 1669, לאחר שלא כונס משנת 1612.
ב-26 במאי 1679 מת פרדיננד מריה, ומקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה ירש את השלטון, אולם, עד לשנת 1680 כיהן דודו מקסימיליאן פיליפ הירונימוס, דוכס בוואריה-לוכטנברג כעוצר.
במהלך מלחמת הירושה הספרדית תמך מקסימיליאן עמנואל בצרפת, ובשנת 1604 הובס בקרב בלנהיים.
בשנת 1706 הובס מקסימיליאן עמנואל שוב בקרב ראימיאי, וברח לצרפת.
לאחר המלחמה טיפח מקסימיליאן עמנואל את האדריכלות במדינה, ובשנת 1717 שלח את צבאו לעזרת אוסטריה במלחמה ההבסבורגית-עות'מאנית (1716–1718).
ב-26 בפברואר 1726 מת מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה, ובנו קרל אלברכט עלה לשלטון במקומו.
במהלך שלטונו, הצליח קרל לשמור על יחסים טובים הן עם ממלכת צרפת, והן עם ממלכת הבסבורג.
לאחר מותו של קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1740, סירב קרל אלברכט לקבל את הסנקציה הפרגמטית, ובשנת 1741 כרת ברית עם צרפת וספרד ופלש לאוסטריה.
ב-20 בינואר 1742 נבחר קרל אלברכט פה אחד לקיסר האימפריה הרומית הקדושה, בין השאר על ידי עזרה מאחיו קלמנס אוגוסט מבוואריה, שהיה הארכיבישוף של קלן.
אולם בהמשך גברה ידם של האוסטרים, וקרל אלברכט ברח מבוואריה, שנפלה בידי האוסטרים, ונשאר עם תואר בלבד, ללא כוח ממשי.
ב-20 בינואר 1745 מת קרל אלברכט, ובנו מקסימיליאן יוזף עלה לשלטון בבוואריה במקומו.
ב-13 בספטמבר 1745 נחתם הסכם פיסן, ובו נבחר פרנץ מלורן לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-30 בדצמבר 1777 מת מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה, ובמקומו עלה לשלטון קרל תאודור, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
בשנת 1796 התקדמו הצרפתים לעבר בוואריה, ובעקבות כך פנה קרל תאודור לפרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בבקשת עזרה.
ב-16 בפברואר 1799 מקסימיליאן יוזף, דוכס פפאלץ-צווייבריקן הפך לנסיך הבוחר מבוואריה ולדוכס ברג, לאחר מותו של קרל תאודור, הנסיך הבוחר מבוואריה שהיה בן משפחתו, ללא ילדים.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות לחם מקסימיליאן הרביעי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה עם נפוליאון, ובתמורה לכך קיבלה בוואריה מעמד של ממלכה.
מקסימיליאן הראשון, הנסיך הבוחר מבוואריה (1623–1651)
פרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה (1651–1679)
מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה (1679–1726)
קרל אלברכט, הנסיך הבוחר מבוואריה (1726–1745)
מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה (1745–1777)
קרל תאודור, הנסיך הבוחר מבוואריה (1777–1799)
מקסימיליאן הרביעי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה (1799–1806)
נסיכות הבוחר מזלצבורג () הייתה מדינה שנוסדה על ידי נפוליאון בשנת 1803, על בסיס ארכיבישופות זלצבורג, והועברה לשליטת האימפריה האוסטרית בשנת 1805.
בשנת 1809 הועברו שטחי הנסיכות לממלכת בוואריה, ובשנת 1816 חזרו לשליטת אוסטריה.
בשנת 1850 הפכו השטחים לדוכסות זלצבורג.
נסיכות הבוחר מבאדן הייתה מדינה ששודרגה על ידי נפוליאון בשנת 1803 ממרקיזות באדן.
כאשר פורקה האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1806, שודרגה הנסיכות למעמד של דוכסות גדולה.
נסיכות הבוחר מפפאלץ , הייתה אחת מנסיכויות הבוחר באימפריה הרומית הקדושה ששודרגה בשנת 1326 מרוזנות הפפאלץ שעל הריין.
כבר בשנת 535 בחצר כילדברט הראשון היה קיים פלטין - הפקיד המלכותי הבכיר העומד בראש בית הדין המלכותי בהיעדר השליט.
בימי השושלת הקרולינגית במהלך המאה ה-10, התרכזה החצר המלכותית בעיקר באזור אאכן, והפלטין קבע את מושבו באזור, ומשום כך נקראה נחלתו רוזנות הפלטינט בלותרינגיה.
בשנת 985 הרמן הראשון, רוזן הפלטינט של לותרינגיה הרחיב את שטחי הרוזנות דרומה, תוך שהוא מספח שטחים שהשתייכו לארכיבישופות קלן.
לאחר מותו של הרמן השני, רוזן הפלטינט של לותרינגיה בשנת 1085, חולקה נחלתו בין יורשים שונים, והיינריך מלאך קיבל את הנחלות באזור הריין, והקים את רוזנות הפלטינט שעל הריין.
בשנת 1155 מונה קונרד אחיו של פרידריך ברברוסה לרוזן הפלטינט שעל הריין, ולאחר מותו בשנת 1195 עברה הרוזנות לבית ולף.
בשנת 1214 מת היינריך השישי, רוזן הפלטינט שעל הריין ללא יורשים, ומשום כך עברה הנחלה ללודוויג הראשון, דוכס בוואריה מבית ויטלסבאך.
לאחר מותו של לודוויג השני, דוכס בוואריה בשנת 1294, חולקה הרוזנות בין יורשיו לפפאלץ העילית ופפאלץ התחתית.
בשנת 1329 נחתמה אמנת פאביה, ובה החזיר לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאחייניו רודולף השני, דוכס בוואריה ורופרכט הראשון, רוזן הפלטינט שעל הריין, את רוזנות הפלטינט שעל הריין.
בשנת 1356 שודרגה הרוזנות ל"נסיכות הבוחר מפפאלץ" בהסדר של בולת הזהב של 1356. בתחילת המאה ה-16 פוצלה הנסיכות לרוזנויות שונות, על ידי חלוקת הנחלות בין היורשים השונים.
בשנת 1530 קיבל על עצמו לודוויג החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ את הדת הלותרנית, ובכך עברה הנסיכות לצד הפרוטסטנטים.
בשנת 1559 מת אוטו היינריך, הנסיך הבוחר מפפאלץ ללא יורשים, ובמקומו עלה לשלטון פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ לבית פפאלץ-זימרן.
פרידריך שהיה קלוויניסטי הפך את הנסיכות לאחד המרכזים הקלוויניסטים החזקים באירופה.
אולם, עד מהרה הובס פרידריך על ידי הכוחות האוסטרים והבווארים בקרב ההר הלבן בשנת 1620, ובשנים לאחר מכן נכבשו נחלותיו בפפאלץ עצמה על ידי הכוחות הספרדים, ובשנת 1623 הודח פרידריך מתפקידו, והוחלף במקסימיליאן הראשון, דוכס בוואריה, שהיה אף הוא מבית ויטלסבאך.
בנוסף, שודרגה דוכסות בוואריה למעמד של נסיכות הבוחר.
בשלום וסטפאליה בשנת 1648, הוחזרה נסיכות הבוחר מפפאלץ לבנו של פרידריך החמישי קרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ, אולם, מעמדה היה פחות משאר נסיכויות הבוחר.
בשנת 1685 מת קרל השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ ללא יורשים, ובמקומו עלה לשלטון פיליפ וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ מבית פפאלץ-נויבורג, שהיה גם דוכס ייליך וברג.
בתקופת שלטונו של יוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ הועברה בירת הנסיכות מהיידלברג לדיסלדורף, ובזמן שלטונו של קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ הועברה הבירה למנהיים.
לאחר מותו של קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ, עלה לשלטון קרל הרביעי תאודור, הנסיך הבוחר מפפאלץ מבית פפאלץ-זולצבאך, שבשנת 1777 ירש אף את נסיכות הבוחר מבוואריה.
בשנת 1795 נכבשו שטחי הנסיכות שבגדה השמאלית של הריין על ידי צבא צרפת, ובשנת 1799 מת קרל הרביעי תאודור ללא ילדים, ובמקומו עלה לשלטון מקסימיליאן השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ מבית פפאלץ-צווייבריקן.
בשנת 1803 סופחו שטחי הנסיכות שבגדה הימנית של הריין לנסיכות הבוחר מבאדן, ובשנת 1806 פורקה האימפריה הרומית הקדושה ובוטל התואר "הנסיך הבוחר מפפאלץ".
נסיכות הלברשטאדט הייתה מדינה של האימפריה הרומית הקדושה שנשלטה על ידי ברנדנבורג-פרוסיה.
היא החליפה את בישופות הלברשטאדט לאחר החילון ב-1648. בירתה הייתה הלברשטאדט.
בשנת 1807 הפכה הנסיכות לבירת מדינה אזורית של ממלכת וסטפאליה.
בשנת 1813, השליטה בנסיכות הוחזרה לממלכת פרוסיה.
על פי שלום וסטפאליה משנת 1648, הנסיכות-בישופות לשעבר חולנה כנסיכות הלברשטאדט ויחד עם מגדבורג, מינדן וקאמין ניתנה לפרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג כפיצוי על מערב פומרניה, אשר לאחר מכן בסכסוך ברנדנבורג-פומרניה הוא נאלץ לוותר עליה לשוודיה.
את הסכם זה ניהל נציגו של פרידריך וילהלם יואכים פרידריך פון בלומנטל, שבתגמול מונה למושל החילוני הראשון של הלברשטט.
הנסיכות החדשה של הלברשטאדט כללה את השטח סביב העיירות ההיסטוריות אוסטרוויק והלברשטאדט, הנסיכות לשעבר של אנהלט-אשרסלבן, רוזנות רגנשטיין לשעבר, כולל טירת היימבורג ורוזנות פלקנשטיין.
לורדות דרנבורג נוספה ב-1701, האסרודה נרכשה מ- Stolberg-Wernigerode ב-1714 ולאחר קונגרס וינה ב-1815, השיגה נסיכות הלברשטאדט את הברונות של שאון ואת הלורדות של הסנרודה.
שטחים אבודים כללו את וופרלינגן, שהמלך פרידריך הראשון העביר ב-1703 לבן דודו כריסטיאן היינריך מברנדנבורג-ביירוית-קולמבך, תת-חלוקה של רוזנות הוהנשטיין בערך באותו זמן ושטאפלבורג נמסרה לשטולברג-ורניגרודה ב-1727.
נסיכות הלברשטאדט פורקה על פי חוזה טילזיט משנת 1807 בעקבות תבוסתה של פרוסיה במלחמת הקואליציה הרביעית.
שטחה הפך לחלק מממלכת וסטפאליה, מדינת לוויין של נפוליאון תחת אחיו הצעיר ז'רום.
לאחר התבוסה הצרפתית בווטרלו, הנסיכות הוחזרה לפרוסיה ב-1815 ושולבה בפרובינציית סקסוניה החדשה ב-1817. המלכים הפרוסיים של בית הוהנצולרן המשיכו להגדיר את עצמם כ"נסיכי [.
נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל הייתה חלק מדוכסות בראונשווייג-לינבורג, שההיסטוריה שלה התאפיינה בחלוקות ובאיחודים רבים.
שטחה היה 3,828 קמ"ר באמצע המאה ה-17. שושלות שונות של בית ולף שלטו בבראונשווייג-וולפנביטל עד לפירוק האימפריה הרומית הקדושה ב-1806. כתוצאה מקונגרס וינה, המדינה היורשת שלה, דוכסות בראונשווייג, הוקמה ב-1815.
לאחר שאוטו הילד, נכדו של היינריך הארי, קיבל את המושב לשעבר של משפחתו (נמצא באזור מזרח סקסוניה התחתונה של ימינו וצפון סקסוניה-אנהלט) מהקיסר פרידריך השני ב-21 באוגוסט 1235 הוקמה דוכסות בראונשווייג-לינבורג, אשר חולקה בשנים 1267–1269 על ידי בניו.
אלברכט הראשון (1236–1279) קיבל את האזורים סביב בראונשווייג – וולפנביטל, איינבק-גרובנהאגן וגטינגן-אוברוואלד.
כך ייסד את הבית הישן של בראונשווייג והניח את הבסיס למה שהפכה, מאוחר יותר, לנסיכות בראונשווייג-וולפנביטל.
אחיו יוהאן (1242–1277) ירש את הארץ סביב לינבורג והקים את הבית הישן של לינבורג.
העיירה בראונשווייג נותרה תחת שלטון משותף.
אזור בראונשווייג (-וולפנביטל) חולק עוד יותר בעשורים שלאחר מכן.
לדוגמה, הקווים של גרובנהאגן וגטינגן פוצלו לזמן מה.
באופן דומה, בשנת 1432 התפצלו האחוזות בין גבעות דייסטר לנהר הליין, שנרכשו בינתיים מהבית האמצעי של בראונשווייג ויצרו את נסיכות קלנברג.
בינתיים התעייפו הדוכסים מהמחלוקות המתמידות עם אזרחי העיירה בראונשווייג ובשנת 1432 העבירו את בית המגורים שלהם לטירת המים של וולפנביטל, ששכנה בשקע ביצות של נהר אוקר כ- דרומית לבראונשווייג.
הטירה שנבנתה עבור הדוכסים של בראונשווייג-לינבורג – יחד עם הכנסייה הדוכסית, הקונסיסטוריה, החצרות והארכיונים – הפכה למרכז העצבים של בראונשווייג-וולפנביטל מהדוכסות הכוללת.
במשך תקופה ארוכה, היא שלטה גם בנסיכויות קלנברג-גטינגן וגרובנהאגן, הנסיכות-בישופות הלברשטט, חלקים נרחבים מהנסיכות-בישופות הילדסהיים, רוזנויות הוהנשטיין ורגנשטיין, הברוניות קלטנברג ולורהה וחלקים של הויה על הוסר התחתון.
חשיבותו של חצר זו התבטאה במספר בעלי המלאכה הדרושים.
מאות מבני עץ נבנו עבור בית הדוכסות, עבור אזרחיו ועבור מתקנים דוכסיים, בתחילה באופן אקראי, לאחר מכן תוכננו לדרישות הדוכסיות ולהגנה מפני אש.
בימי הזוהר של התפתחות העיירה נקראו מחוזותיה על שמם של דוכסים שונים: אוגוסטשטאדט במערב, יוליוסשטאדט במזרח והיינריכשטאדט.
לאחר החלוקה השתים עשרה של הדוכסות ב-1495, לפיה חולקה מחדש נסיכות בראונשווייג-קלנברג-גטינגן לשטחים המרכיבים אותה, קיבל הדוכס היינריך האב את אדמת בראונשווייג, שאליה נוסף שמו של בית המגורים החדש בוולפנביטל.
מכאן ואילך הפך שם הנסיכות "בראונשווייג-וולפנביטל".
בעקבותיו הגיעו שלטונם של הדוכסים היינריך הצעיר, יוליוס והיינריך יוליוס, שתחת שלטונם הורחב בית המגורים של וולפנביטל והנסיכות זכתה למעמד בכיר בגרמניה.
בשנת 1500 הפכה בראונשווייג-וולפנביטל לחלק מהחוג הסכסוני התחתונה בתוך האימפריה הרומית הקדושה.
משנת 1519 עד 1523 יצאה הנסיכות למלחמה עם נסיכויות הילדסהיים ולינבורג בפיוד הדיוקסי של הילדסהיים, אשר, למרות תבוסה מהדהדת בקרב זולטאו, הביא בסופו של דבר לרווחים טריטוריאליים גדולים שהצטברו לבראונשווייג-וולפנביטל.
במלחמת שלושים השנים הייתה וולפנביטל המבצר החזק ביותר בצפון גרמניה אשר שרד את המלחמה כשהוא פגוע קשות.
ענף וולפנביטל נכחד במהלך המלחמה.
בשנת 1571 הטירה והכפר קלוורדה הפכו לחלק מהנסיכות הודות לדוכס יוליוס מבראונשווייג.
בשנת 1635 השתלט הדוכס אוגוסט הצעיר, מהענף של לינבורג-דננברג, על השלטון בנסיכות והקים את הבית החדש של בראונשווייג.
תחת שלטונו הגיעה וולפנביטל לשיאה התרבותי.
אחד מהישגיו הגדולים ביותר היה בניית ספריית וולפנביטל, הגדולה באירופה בתקופתה.
בשנת 1671 התגשם חלום ישן של דוכסי בית ולף כאשר הצבאות המשותפים של ענפי השושלת השונים הצליחו לכבוש את העיירה בראונשווייג ולהוסיף אותה לתחום שלהם.
ב-1735, כשהענף השושלתי גווע, הופיע ענף עזר נוסף: ענף בראונשווייג-בפרן שנוסד ב-1666.
בשנים 1753–1754 חזר ביתם של הדוכסים מוולפנביטל לבראונשווייג, לארמון בראונשווייג החדש שנבנה.
בכך איבדה העיר את העצמאות ממנה נהנתה מאז המאה ה-15. תוך כדי כך, הדוכס עקב אחר המגמה ולא הפריע לכלום, כולל עבודות על הטירה החדשה, שהחלו בשנת 1718 על ידי הרמן קורב על ה-"Grauer Hof" ועדיין לא הסתיימו.
ההשפעה על וולפנביטל הייתה קטסטרופלית, כפי שניתן לראות מבתי העץ שנבנו מאוחר יותר.
4,000 תושבים מהעיר עקבו אחר המשפחה הדוכסית ואוכלוסייתה של וולפנביטל צנחה מ-12,000 ל-7,000. רק הארכיון, משרד הכנסייה והספרייה נשארו כקישור לתקופות קדומות יותר.
מבראונשווייג נשמעו טענות על כך שוולפנביטל הידרדרה ל"מעון אלמנות" ("Witwensitz").
מבחינה פוליטית בראונשווייג-וולפנביטל הייתה אחת מבעלי בריתה הקרובים ביותר של פרוסיה.
בעוד זמן קצר קודם לכן הקיסר ההבסבורגי היה המוקד החשוב ביותר באמצעות נישואים פוליטיים, ענף וולפנביטל של הוולפים הפך לקשר הדוק להוהנצולרן באמצעות נישואי יורש העצר הפרוסי פרידריך לאליזבת כריסטינה.
את הנישואים ארגנו פרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה ופרדיננד אלברכט.
הם גם ייסדו את "האחווה לנשק" בין המדינה הקטנה לממלכה הפרוסית הגדולה.
קצינים רבים של בראונשווייג-וולפנביטל שירתו בתפקידים בכירים בצבא הפרוסי, בעיקר במהלך מלחמת שבע השנים.
הרגימנטים של הנסיכות היוו את צבא בעלות הברית במערב פרוסיה, ובמיוחד את צבא נסיכות הבוחר מהנובר.
נציג מצטיין של הברית הצבאית בין בראונשווייג ופרוסיה היה הדוכס מבראונשווייג ולינבורג, הנסיך פרדיננד מבראונשווייג-וולפנביטל.
בתקופתו של קרל הראשון היו הישגים גדולים בתחומי התרבות והמדעיים: התיאטרון זכה לקידום ועודד החינוך.
בשנת 1753 נוסד האוסף הדוכסי לאמנות ותולדות הטבע – מבשר המוזיאון להיסטוריה של הטבע.
האוספים הנכבדים הללו נאספו על ידי הדוכסים של בראונשווייג.
מפעל זה נתמך על ידי אב המנזר ירושלים, מייסד הקולגיום קרולינום.
בעוד וולפנביטל דעכה, בראונשווייג חוותה כעת פריחה תרבותית.
באוגוסט 1784 שהה יוהאן וולפגנג פון גתה בבראונשווייג בשליחות פוליטית, כאשר ליווה את קרל אוגוסט, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך.
בתקופה שבה המצב הפוליטי בין אוסטריה ופרוסיה התחמם שוב, תכננו המדינות הגרמניות הקטנות והבינוניות את הקמתה של מדינה נסיכותית גדולה יותר ככוח מאזן.
קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל היה אמור להתבקש להצטרף לליגת הנסיכים הזו ("Fürstenbund"), דבר שעשה ב-30 באוגוסט.
עידן נפוליאון והקמת דוכסות בראונשווייג
כתוצאה מהחילון הגרמני של 25 בפברואר 1803 הנסיכות קיבלה את השטחים של המנזרים האימפריאליים החילוניים של גנדרסהיים והלמשטדט.
בשנת 1806 הדוכס קרל וילהלם פרדיננד נפצע אנושות כגנרל פרוסי בקרב אאורשטדט.
לאחר תקופת ביניים קצרה נכבשה בראונשווייג מ-1807 עד 1813 על ידי הצרפתים והפכה לחלק מממלכת וסטפאליה.
לאחר תום שלטון נפוליאון המדינה הוקמה מחדש תחת השם של דוכסות בראונשווייג.
נסיכות ברכטסגאדן או נסיכות-פרובוסט ברכטסגאדן Propstei Berchtesgaden) הייתה נסיכות שלהאימפריה הרומית הקדושה, שהוחזקה על ידי מועצה של Canons Regular בראשות נסיך-פרובוסט.
השטח כלל את אזור ברכטסגאדן האלפיני, כלומר הקהילות המודרניות של ברכטסגאדן, בישופשויזן, מרקטשלנברג, רמסו ושונאו אם קוניגסי, הממוקמות במדינת בוואריה הגרמנית של היום, כמו גם מספר אחוזות רחוקות יותר.
מיקומו של המנזר היה חשוב מבחינה אסטרטגית.
ראשית, הוא נמצא באזור שיש בו מרבצי מלח יקרי ערך, והוא היה ממוקם בצורה כזו שהוא היה מסוגל לשמש כמדינת חיץ בין שכנותיה הגדולות בהרבה, דוכסות בוואריה וארכיבישופות זלצבורג, ולנצל את המצב לטובתו.
שנית, עמק ברכטסגאדן תחום כמעט כולו בהרים גבוהים, למעט נקודת גישה אחת לצפון, ולכן הוא כמעט בלתי חדיר.
מנזר ברכטסגאדן, המוקדש לפטרוס הקדוש וליוחנן המטביל, נוסד בשנת 1102 בתוך דוכסות הגזע הבווארית כקהילה של קנונים אוגוסטינים על ידי הרוזן ברנגר מזולצבאך בהוראת אמו, הרוזנת אירמגארד.
לאור הנסיבות הגאו-פוליטיות החיוביות, הפרובוסטים התקשו מעט לבסס את העצמאות הטריטוריאלית של המנזר, שהפך למנזר אימפריאלי ב-1194. בשנת 1380 השיגו הפרובוסטים מעמד של רייכספורסט כנסייתית ומשנת 1559 ערכו הצבעה ישירה באספת הרייכסטאג כ"נסיך-פרובוסטים", דרגה כמעט שווה לזו של נסיך-בישוף.
התואר היה אחד משניים בלבד באימפריה: התואר היחיד השני היה במנזר הקיסרי אלוואנגן השוואבי.
תפקידו של הנסיך-פרובוסט התקיים לעיתים קרובות בשילוב עם תפקידים כנסייתיים גבוהים אחרים, והפרובוסטים התגוררו לעיתים קרובות במקומות אחרים.
מ-1594 עד 1723, התואר והשטחים הוחזקו על ידי בית ויטלסבאך, מ-1612 באיחוד אישי על ידי הנסיכים-ארכיבישופים של קלן, שבני דודיהם שלטו על הדוכסות הבווארית השכנה.
הקמצנות המתמדת של הארכיבישופים של זלצבורג הובילה להתנגשויות נשק ב-1611, כאשר חייליו של וולף דיטריך רייטנאו כבשו את ברכטסגאדן אך נהדפו על ידי כוחותיו של מקסימיליאן הראשון, דוכס בוואריה.
ב-1802/1803 חולנה הנסיכות ושטחיה נמסרו תחילה לנסיכות הבוחר מזלצבורג, שעל פי חוזה פרסבורג ב-1805 נפל בידי האימפריה האוסטרית, ולבסוף ב-1810 לממלכת בוואריה החדשה שהוקמה.
מבני הנזירים שימשו זמן מה כצריף, אך בשנת 1818 הוגדר המנזר כמעון מלכותי של בני הזוג וויטלסבאך, שהשתמשו בו כארמון קיץ.
לאחר סיום המלוכה הבווארית, הבניינים מנוהלים מאז 1923 על ידי קרן הפיצויים של Wittelsbach ("Wittelsbacher Ausgleichsfonds").
חלק מהחדרים פתוחים לציבור, בעוד שחלקים אחרים של הבניין עדיין משמשים את בית ויטלסבאך.
הכנסייה הנזירית משמשת כיום ככנסיית הקהילה של ברכטסגאדן.
נסיכות ארפורט הייתה מדינה קטנה בתורינגיה המודרנית, גרמניה, שהתקיימה בין השנים 1807–1814, הכוללת את העיר המודרנית ארפורט והארץ שמסביב.
היא הייתה כפופה ישירות לנפוליאון, קיסר הצרפתים, במקום להיות חלק מהקונפדרציה של הריין.
לאחר כמעט 3 חודשי מצור, נפלה העיר בידי הכוחות הפרוסיים, האוסטריים והרוסים.
לאחר שהייתה בעיקר שטח פרוסי לפני מלחמות נפוליאון, רוב האדמות הוחזרו לפרוסיה על ידי קונגרס וינה.
בעקבות מלחמות המהפכה הצרפתית והסכם לינוויל, האימפריה הרומית הקדושה עברה תהליך של ארגון מחדש טריטוריאלי מהותי הידוע בשם החילון הגרמני, במסגרתו ארפורט, שהייתה מאז המאה ה-10 נתינה של נסיכות הבוחר ממיינץ הועברה לממלכת פרוסיה, כדי לפצות על שטחים שפרוסיה הפסידה לצרפת בגדה השמאלית של הריין.
מחשש לעליית כוחה של האימפריה הצרפתית הראשונה של נפוליאון לאחר תבוסתם באוסטריה והקמת הקונפדרציה של הריין בחסות צרפת, התגייסו פרוסיה ורוסיה למערכה חדשה, וכוחות פרוסים התאספו בסקסוניה כחלק מהקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית.
קרבות התאומים של ינה ואאורשטדט נערכו ב-14 באוקטובר 1806 על הרמה ממערב לנהר הזאלה, בין ה"גרנד ארמה" וכוחותיו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
התבוסה המכרעת שספג הצבא הפרוסי הכניעה את פרוסיה לאימפריה הצרפתית עד להקמת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית ב-1813.
אחרי ינה ואאורשטדט, הופיעו מספר רב של פליטים במצודה הפרוסית של ארפורט.
תחילה סירבו להם להיכנס, אך מאוחר יותר נפתחו השערים ועד מהרה התמלאה העיר בלפחות 12,000 חיילים מדוכאים.
כמה קצינים עשו ניסיונות להחזיר את הכוחות לגדודים שלהם, אך הלוחמים סירבו לשתף פעולה.
ז'ואקים מירא, מרשל צרפת, שלח את הקולונל הצרפתי לתוך ארפורט תחת דגל לבן.
הצרפתי דרש כניעה מיידית, מה שהקומנדנט הפרוסי סירב בתחילה.
קרל אוגוסט, דוכס סקסוניה-ויימאר וסקסוניה-אייזנך, המתין ליד ארפורט בתקווה שמספר גדול של חיילים יצטרפו לנסיגה; כאשר מעטים עשו זאת, הוא נסוג לכיוון לאנגנזאלצה.
ללא תמיכה מהגנרלפלדמרשל , אשר התמוטט מפציעות שנגרמו לו באאורשטדט, חתם מפקד המבצר על כתב כניעה; כלולים בתנאים כניעת מצודת פטרסברג וכמויות גדולות של אבק שריפה ותחמושת.
בסך הכל, כ-12,000 חיילים פרוסים וסקסונים תחת וילם השישי, נסיך אורנז'-נסאו, נשבו ו-65 כלי ארטילריה נתפסו.
בזמן הכניעה היו למירא כ-16,000 חיילים ליד ארפורט.
ההיסטוריון פרנסיס לוריין פטר ציין כי ארפורט הייתה הראשונה בסדרה של "כניעות מוגזמות" של מפקדי המבצר הפרוסי, וכתב כי ייתכן שתוכניותיו של נפוליאון היו מתעכבות אילו העיר הייתה מחזיקה מעמד לכמה ימים בלבד.
במקום זאת, הקיסר הצרפתי הצליח לשגר מיד את כל כוחותיו אחרי אויביו הנמלטים.
ארפורט נוהלה על ידי סנאט אזרחי וצבאי תחת מושל צרפתי, שישב במקום מושבו בעבר של מושל העיר תחת נסיכות הבוחר.
נפוליאון ביקר לראשונה בנסיכות ב-23 ביולי 1807, ובדק את המצודות והביצורים.
ב-4 באוגוסט 1807, נפוליאון צירף את טריטוריית סקסוניה-ויימאר של בלנקנהיין והכריז על נסיכות ארפורט ככפופה לו ישירות כ"תחום מדינה אימפריאלי", נפרדת מהקונפדרציה של הריין (שהייתה באופן נומינלי מדינת חסות צרפתית שהוקמה להחליף את האימפריה הרומית הקדושה שפורקה כעת), שאליה הצטרפו מדינות תורינגיה שמסביב.
ב-27 בספטמבר 1808, נפוליאון קיבל באופן חגיגי את מפתחות העיר ב-Brühler-Tor לפני שנסע לפגוש את הצאר אלכסנדר הראשון בוויימאר כדי להיכנס שוב לעיר עם הצאר.
בין 27 בספטמבר ל-14 באוקטובר 1808, אירח נפוליאון את קונגרס ארפורט בנסיכות, שנועד לאשר מחדש את הברית עם הצאר, שנכרתה בשנה הקודמת עם הסכמי טילזיט בתום מלחמת הקואליציה הרביעית.
הפגישה הפכה לוועידה גדולה שכללה מערך של מלכים, נסיכים, דוכסים, ברונים וידועים מכל רחבי אירופה, כולל מלכי סקסוניה, בוואריה, וירטמברג ווסטפאליה (האחרון היה אחיו של נפוליאון ז'רום).
האמנה שהתקבלה הכירה בכיבושים הרוסיים של פינלנד משוודיה ונסיכות הדנוביות מהאימפריה העות'מאנית וקבעה שאם צרפת תיכנס שוב למלחמה עם אוסטריה, על רוסיה להצטרף ללחימה לצידה, אך למרות זאת תמיכתו של הצאר במלחמת הקואליציה החמישית הייתה מינימלית.
במהלך הממשל שלהם, הצרפתים הכניסו תאורת רחוב ומס על סוסים זרים כדי לשלם עבור תחזוקת פני הכביש.
כנסיית סבלה תחת הכיבוש הצרפתי, כשהמלאי שלה נמכר במכירה פומבית לכנסיות מקומיות אחרות - כולל העוגב, הפעמונים ואפילו המגדל של קפלת Corpus Christi - וספריית המנזר לשעבר נתרמה לאוניברסיטת ארפורט (ולאחר מכן לספריית בוינבורג כשהאוניברסיטה נסגרה ב-1816).
באופן דומה מצודת Cyriaksburg ניזוקה על ידי הצרפתים כאשר חומות העיר פורקו חלקית במצוד אחר אוצרות דמיוניים מהמנזר, כאשר העובדים מקבלים תשלום ממכירת חומרי הבנייה.
בשנת 1811, להנצחת הולדתו של הנסיך הקיסרי (לימים נפוליאון השני), עמוד טקסי (Die Napoleonsäule) של עץ וטיח הוקם בעיר, ביוזמת הממשל הצרפתי תוך שהוא ממומן על ידי אוצר העיר.
נחנך ב-20 במרץ 1811; הוא נשרף והושמד על ידי האזרחים ב-6 בינואר 1814 כאשר הקואליציה השישית נכנסה לבסוף לעיר לאחר יותר מחודשיים של מצור.
באופן דומה, Napoleonshöhe - מקדש בסגנון יווני ובראשו ניקה מסמותרקיה עם מגן, חרב ורומח ומכיל פרוטומה של נפוליאון שפוסל על ידי פרידריך דל – הוקם ביערות שטייגר בהנחיית נשיא הסנאט פון רש; העיצוב כלל מערה עם מזרקה וערוגות פרחים, באמצעות אגן מים גדול שהוסר מכנסיית פטרסקירכה.
לאחר פלישתו הרת אסון לרוסיה, הותיר נפוליאון לזמן קצר את שרידי הגרנד ארמה בארפורט ב-15 בדצמבר 1812, בדרכם חזרה לצרפת עצמה.
עם הקמת הקואליציה השישית לאחר התבוסה הצרפתית ברוסיה, ב-24 בפברואר 1813 הורה נפוליאון למצודת פטרבורג להתכונן למצור, וביקר בעיר ב-25 באפריל כדי לבדוק את הביצורים, במיוחד את שתי המצודות.
השלטונות הצרפתיים אסרו על כל קבורה בבתי קברות בעיר החל מה-26 ביוני 1813, והקימו בית קברות מרכזי יחיד, הסדר שנמשך עד 9 בדצמבר 1816 לאחר החזרת העיר לפרוסיה.
לאחר הטלת חוק צבאי על מצודת פטרסברג בשנת 1813, שימשה כמחסן ורוזני גלייכן נקברו מחדש בקתדרלת ארפורט.
ב-10 ביולי 1813, הפקיד נפוליאון על הגנתה של ארפורט את בריגדיר גנרל , ברון האימפריה.
עם זאת, כאשר הצרפתים קבעו כי 1000 גברים יתגייסו לגרנד ארמה, למתגייסים הצטרפו אזרחים נוספים להתפרעות ב-19 ביולי שהובילה ל-20 מעצרים, מתוכם שניים נידונו למוות על ידי בית המשפט הצבאי הצרפתי; כתוצאה מכך, הורו הצרפתים לסגור את כל הפונדקים ובתי המזון.
עם הניצחון המכריע של הקואליציה השישית בלייפציג (16–19 באוקטובר 1813), כוחות צרפתים פנו לארפורט; נפוליאון ביקר ב-23 באוקטובר, ארפורט הייתה מחסן הנשק והאחסון העיקרי היחיד שלו ממזרח לנהר הריין.
אולם תוך שבוע מקרב לייפציג, ארפורט הייתה נצורה על ידי חיילים פרוסים, אוסטריים ורוסים בפיקודו של הגנרל-לויטננט הפרוסי פון קלייסט.
הפגזה של כוחות הקואליציה על מצודת פטרסברג ב-6 בנובמבר גרמה נזק משמעותי למחוזות מצפון לקתדרלה ולהרס של חלק גדול מבנייני המנזר בכנסיית פטרסקירכה.
לאחר כניעה שנחתמה על ידי ד'אלטון ב-20 בדצמבר 1813 נסוגו הכוחות הצרפתיים לשני המבצרים פטרסברג וקיריאקסבורג, מה שאפשר לכוחות הקואליציה לצעוד לתוך ארפורט ב-6 בינואר 1814 דרך שער שמידטשטראסה, לקול צהלות ההמון; אנדרטה של נפוליאון נשרפה ונהרסה כסמל לדיכוי האזרחים תחת הצרפתים.
לאחר קריאה למתנדבים 3 ימים לאחר מכן, 300 ארפורטרים הצטרפו לצבאות הקואליציה בצרפת.
לבסוף, במאי 1814, נכנעו הצרפתים, כש-1,700 חיילים צרפתים פינו את מבצרי פטרסברג וקיריאקסבורג.
במהלך חודשיים וחצי של המצור עלה מאוד שיעור התמותה בעיר; 1,564 אזרחי ארפורט מתו ב-1813, כאלף יותר מהשנה שקדמה לה.
לאחר קונגרס וינה, ארפורט הוחזרה לפרוסיה ב-21 ביוני 1815, והפכה לבירת אחד משלושת המחוזות של פרובינציית סקסוניה, אבל כמה חלקים דרומיים ומזרחיים של אדמות ארפורט הצטרפו לבלנקנהיין בהעברה לדוכסות הגדולה של סקסוניה-ויימאר-אייזנך בספטמבר שלאחר מכן.
למרות שהייתה תחומה על ידי שטח תורינגי במערב, בדרום ובמזרח, העיר נשארה חלק מפרובינציית סקסוניה הפרוסית עד 1944.
נסיכות ביירוית או מרקיזות ברנדנבורג-ביירוית הייתה טריטוריה חופשית של האימפריה הרומית הקדושה, שנשלטה על ידי ענף הפרנקוני של בית הוהנצולרן.
כיוון שפרידריך השישי, רוזן העיר נירנברג הפך למרקיז ברנדנבורג ב-1415/1417, העבירו נסיכי הוהנצולרן את התואר מארקגראף לנחלתם הפרנקונית, למרות שהנסיכות מעולם לא הייתה מרקיזות.
עד 1604 הם השתמשו בטירת פלסנבורג בקולמבאך כמקום מגוריהם, ומכאן שהטריטוריה שלהם נקראה רשמית נסיכות קולמבאך או מרקיזות ברנדנבורג-קולמבאך עד לפירוק האימפריה ב-1806.
נסיכות קולומבאך-ביירוית הוקמה מהרמות הצפוניות (אוברלנד) של רוזנות העיר נירנברג, בעוד שהשפלה הדרומית (אונטרלנד) היוותה את נסיכות אנסבך.
תיחום הגבול הסופי נקבע על ידי הסכם הבית של רגנסבורג משנת 1541, והוסיף כמה שטחי אונטרלנד קטנים יותר לביירוית.
עם זאת, הוא לא היה קשור לטריטוריית הליבה של אוברלנד שהשתרעה עד ליער הפרנקוני והרי פיכטלגבירגה.
בשל היותה הררית ומיוערת בצפיפות, רוב האדמות היו בשימוש חקלאי מועט, עם זאת משאבי מינרלים, בעיקר מרבצי עפרות, הובילו לבניית מכרות רבים.
לצד בית המגורים בביירוית, הטריטוריות הנפרדות של אוברלנד ואונטרלנד נוהלו מהוף ומנוישטדט אן דר אייש בהתאמה.
הנסיכות קמה עם מותו של פרידריך החמישי, רוזן העיר נירנברג ב-21 בינואר 1398, כאשר אדמותיו חולקו בין שני בניו: המבוגר, יוהאן השלישי קיבל את קולמבאך-ביירוית והצעיר, פרידריך השישי, קיבל את נסיכות אנסבך.
שתי הנסיכויות אוחדו שוב תחת הבן הצעיר, פרידריך, לאחר מותו של יוהאן ב-11 ביוני 1420. במועצת קונסטנץ בשנת 1415, הקיסר זיגיסמונד העניק לפרידריך את התואר התורשתי של נסיך בוחר מברנדנבורג (כפרידריך הראשון).
לבסוף מכר פרידריך את תואר רוזן העיר שלו לאזרחי העיר הקיסרית נירנברג.
עם מותו ב-1440, שוב חולקו שטחיו בין בניו: הבכור, יוהאן האלכימאי, ויתר על זכות הבכורה שלו וירש את אביו בקולמבאך-ביירוית, בעוד שהשני, פרידריך, קיבל את נסיכות הבוחר מברנדנבורג.
אנסבך עברה לבן השלישי אלברכט אכילס.
מכיוון שליוהאן האלכימאי לא היו יורשים גברים, הוא ויתר על זכויותיו בשנת 1457, ואז נפלה קולמבאך-ביירוית בידי אחיו, אלברכט אכילס.
כאשר האח הבכור, פרידריך התפטר ב-1470, איחד אלברט את כל שטחי הוהנצולרן תחת שלטונו.
לאחר מותו של אלברכט בשנת 1486 חולקו לבסוף הנסיכויות הפרנקוניות בהתאם לנטייתו של Dispositio Achillea, והועברו לבניו הצעירים מנישואיו השניים עם אנה מסקסוניה, זיגיסמונד ואחיו פרידריך השני.
בעוד שנסיכות הבוחר מברנדנבורג הפכה לבסיס הכוח של שושלת הוהנצולרן העולה, נסיכות קולמבאך-ביירוית הוחזקה על ידי צאצאיו של פרידריך, באופן זמני באיחוד אישי עם אנסבך.
השליטים היו ידועים בכינוי מרקיזי ברנדנבורג-ביירוית (אם כי ביירוית אינה קרובה לברנדנבורג).
קולומבאך-ביירוית הפכה לחלק מהחוג הפרנקוני בשנת 1500.
לאחר שבשנת 1541 המרקיז השאפתני אלברכט אלקיביאדס קיבל על עצמו את השלטון על קולמבאך-ביירוית, הוא נכנס לשדה הקרב של המלחמה השמלקלדית, מספר פעמים החליף צד בין הקיסר קרל החמישי לבין הנסיכים הלותרניים של ברית שמלקלדן.
בשנת 1552 הוא עורר את מלחמת המרקיזים השנייה נגד נירנברג ובנסיכים-בישופים השכנים של וירצבורג ובמברג.
תוכניותיו הנוספות להקים מחדש את דוכסות פרנקוניה מימי הביניים תחת שלטונו הסתיימו בתבוסתו המוחלטת ובחרם קיסרי ב-1554.
את אלברכט ירש בן דודו גאורג פרידריך בשנת 1557, אשר משנת 1577 שלט גם בדוכסות פרוסיה כעוצר עבור קרוב משפחתו אלברכט פרידריך, דוכס פרוסיה.
עם מותו של גאורג פרידריך ב-1603, קו ביירוית המבוגר נכחד.
הוא השאיר ליורשו, המרקיז כריסטיאן, בנו הצעיר של הבוחר ברנדנבורג יוהאן גאורג, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, מדינה סדורה ומתפקדת.
מרגרייב כריסטיאן קבע את מגוריו בביירוית; בשנת 1655 ירש אותו נכדו כריסטיאן ארנסט, שצבר כוח והשפעה על הפוליטיקה האימפריאלית בדרגה צבאית של גנרל-פלדמרשל.
בשנת 1705 ייסד בנו הנסיך גאורג וילהלם את ה-Ordre de la Sincerité, קודמו של מסדר הנשר האדום הפרוסי.
המרקיז פרידריך, ששלט משנת 1735, ואשתו וילהלמינה מפרוסיה, שניהם פטרוני האמנויות והמדעים, הביאו לבנייה מחדש של מעון ביירוית ברובו בסגנון בארוק מובהק (Markgrafenstil), כולל הקמת בית האופרה של המארקגראף שהושלם ב-1748. אוניברסיטה נוסדה בשנת 1742 והועברה לארלנגן בשנה שלאחר מכן.
הענף הצעיר יותר של מרקיזי ברנדנבורג-ביירוית גוועה בשנת 1769 עם מותו של פרידריך כריסטיאן, ולאחר מכן נשלטו שוב ביירוית ואנסבך באיחוד אישי על ידי המרקיז קרל אלכסנדר.
ב-2 בדצמבר 1791, קרל אלכסנדר חתם על הסכם עם פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה, לפיו הוא מסר את נסיכויותיו למדינה הפרוסית כנגד קצבה לכל החיים.
הוא התחתן עם אשת החברה אליזבת קרייבן ופרש לחיים פרטיים באנגליה, בעוד שביירוית ואנסבך נשלטו על ידי השר הפרוסי .
הנסיכות נכבשה על ידי חיילים צרפתים במהלך מלחמת הקואליציה הרביעית, פרוסיה נאלצה לוותר על ביירוית על פי חוזה טילזיט משנת 1807. בקונגרס ארפורט ב-1808, הקיסר הצרפתי נפוליאון הציע אותה למכירה לממלכת בוואריה שזה עתה הוקמה; ואכן הנסיכות החליפה בעלים ב-1810 כנגד תשלום של 15 מיליון פרנק.
1457: אלברכט הראשון אכילס (גם מרקיז ברנדנבורג מ-1470)
1495: פרידריך השלישי (גם מרקיז אנסבך בתור פרידריך הראשון)
1553: גאורג פרידריך (גם מרקיז אנסבך)
1726: גאורג פרידריך קרל (בעבר מרקיז קולמבאך מ-1708)
נסיכות הונגריה העליונה (בהונגרית: Felső-Magyarországi Fejedelemség; בטורקית עות'מאנית: او رتا ماجار, באותיות לטיניות: Orta Macâr, הונגריה התיכונה) הייתה מדינת וסאלים עות'מאנית קצרת מועד שנשלטה על ידי אימרה תקיי.
לאחר שנחתם הסכם השלום של ואשוואר ב-1664 הייתה הנאמנות שחשו ההונגרים כלפי השושלת ההבסבורגית בדעיכה.
האצולה ההונגרית לא הייתה מרוצה מסירובו של הקיסר לאופולד הראשון לנצל את הניצחון בקרב סנט גוטהארד כדי לשחרר יותר מאדמות הונגריה מהעות'מאנים, והממשל הקיסרי של הונגריה שלאחר מכן נתפס כפועל נגד האינטרסים של האצולה ההונגרית.
בשנת 1671 סוכל מרד בהצלחה.
עם זאת, שנה לאחר מכן הוביל מיהאי טלקי מרד מוצלח יותר.
בשנת 1673 מינה הקיסר את יוהאן קספר פון אמפרינגן, המאסטר הטבטוני כמושל של הונגריה המלכותית, מה שגרם לתקיפה קשה נגד אצילים ופרוטסטנטים לא נאמנים, שהגביר עוד יותר את הטינה של האצולה ההונגרית נגד ההבסבורגים.
בשנת 1680 הפך אימרה תקיי לדמות המובילה של המרד, שזכה לתמיכת ההאימפריה העות'מאנית ונסיכות טרנסילבניה.
הנסיכות הוקמה ב-19 בנובמבר 1682. המדינה הסכימה לשלם 20,000 מטבעות זהב לעות'מאנים מדי שנה.
בשנת 1685 הובס תקיי ב-Eperjes (Prešov של ימינו) והטורקים כלאו אותו בשל המשא ומתן הקודם שלו עם לאופולד ולכן ממלכתו חדלה להתקיים.
נסיכות בלטון או נסיכות או רוזנות פאנוניה התחתונה , נסיכות עבר-הדנובה או הנסיכות של פריבינה וקוצל
הייתה בשנים 839/840- 876 ישות מדינית סלאבית מערבית שהתמקמה בפאנוניה העתיקה, במערב הונגריה של ימינו, בהתחלה בין הנהרות ראבה ובלטון ובודפשט של ימינו, והתרחבה אחר כך בין הדנובה במזרח , הנהר דראווה וסאווה בדרום, אזור העיר גראץ במערב וקלוסטרנויבורג (בהונגרית: קסג - Kőszeg) בצפון.
השם "נסיכות בלטון" (בסלובקית:Blatenské kniežatstvo) הוא שם מודרני בשימוש אצל ההיסטוריונים הסלובקים, סלובנים, קרואטים וסרבים.
ההיסטוריוגרפיה הגרמנית משתמשת במונח "הנסיכות של פריבינה וקוצל" לפי כתבים מן התקופה.
בלטון הוא אגם במרכז הונגריה של ימינו, ששמו נגזר מהמילה הסלאבית "בלאטנו", כלומר "ביצה".בירת הנסיכות הייתה בלאטנוגראד או מוסבורג.
נסיכות מולדובה (ברומנית: ) הייתה נסיכות רומנית אשר נוסדה בימי הביניים.
כיום שטחה מחולק בין רומניה, מולדובה ואוקראינה.
מקור השם הוא ה, ממנו נגזרים השמות מולדובה ורפובליקת מולדובה.
נסיכות מולדובה נוסדה בשנת 1352 על ידי דראגוש וודה, אציל רומני ממחוז מרמורש.
לפי הכרוניקות הרומניות דראגוש יצא לצוד ביזון ורדף אחריו דרך ארוכה עד שהבהמה המותשת ניצודה ליד נחל מרוחק.
לפי אגדה דראגוש קרא לנחל בשם "מולדובה" ויש אומרים שעשה זאת על שם כלבתו "מולדה".
דראגוש וחבורתו ערכו במקום סעודה גדולה ולאחריה החליטו להישאר שם, וכך נוסדה ישות מדינית בשם מולדובה שדראגוש היה שליטה הראשון, וראש הביזון שניצוד שם היה לסמלה של מולדובה.
דראגוש הכפיף את שלטונו למלך הונגריה.
הוא שלט במשך שנתיים עד שמת, ואחריו שלט בנו סאס ואחרי סאס, בשנת 1359, בנו של סאס, באלק (Balc), שהודח על ידי בוגדאן הראשון.
הנסיך בוגדאן ממרמורש גירש את יורשיו של דראגוש והפך את המקום לנסיכות עצמאית.
רוב שנות קיומה הייתה ישות זאת נתונה לשלטון זר.
מולדובה נשלטה משנת 1387 על ידי פולין, לאחר מכן על ידי האימפריה העות'מאנית, הונגריה, ופולין לסירוגין.
בשנות ה-60 של המאה ה-17 בתקופת שלטונו של אאוסטאטיה דביז'ה כוחות צבא של הנסיכות השתתפו בכיבושים של האימפריה העות'מאנית בסלובקיה.
מולדובה שממערב לנהר פרוט התאחדה ב-1859 עם נסיכות מונטניה/ולאכיה לממלכת רומניה.
כאשר שטח הנסיכות מהצד המזרחי של נהר הפרוט נכבש עוד ב-1812 על ידי האימפריה הרוסית.
ב-1918, בתום מלחמת העולם הראשונה התאחדה בסרביה עם רומניה, וכתוצאה מכך שטחי נסיכות מולדובה בעבר שבו לשליטת רומניה.
אלא שאיחוד זה לא האריך ימים ובמלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, כבשה ברית המועצות את בסרביה (כיום רפובליקה מולדובה, למעט שטחי בוקובינה בצפון ושטחים בדרום שנמסרו לאוקראינה).
נסיכות מולדובה הייתה ממוקמת בין הרי הקרפטים לבין נהר הדניסטר.
נהר הפרוט חצה את הנסיכות, בערך באמצעה, מצפון לדרום.
שטחה הכולל של נסיכות מולדובה היה גדול כמעט פי שלושה משטח מולדובה של ימינו.
כיום 45.6% מהשטח מצוי ברומניה, 31.7% ממנו ברפובליקת מולדובה ו–22.7% ממנו באוקראינה.
שטחים אלה מהווים 88.2% משטח רפובליקת מולדובה, 18% משטח רומניה ו–3.5% משטח אוקראינה.
נסיכות סילנד ממוקמת בים הצפוני, כ-10 ק"מ מזרחית לחוף סאפוק שבבריטניה.
שטחה כ-550 מ"ר, ונכון לשנת 2023, היא כוללת שלושה תושבים בלבד.
זו מדינה לכאורה שהוכרזה כמדינה אך אינה מוכרת על ידי מדינות העולם.
הנסיכות טוענת לריבונות על מגדל ראף (Rough Tower), עמדה צבאית ימית שנבנתה בצד התעלה האנגלית (התיישבות-ים) במהלך מלחמת העולם השנייה.
אף שאין מכירים בה, על פי כללי המשפט הבין-לאומי ואף נדחתה בקשתה להתקבל לאו"ם בשנת 1982, היא טוענת להיותה מדינה עצמאית בשל נסיבות יוצאות דופן שהביאו לכך שגרמניה הכירה בה דה פקטו.
הנסיכות מחזיקה בשיא גינס בהיותה האזור הקטן ביותר המכריז על עצמו כמדינה.
מגדל ראף הוצב במקומו ב-11 בפברואר 1942. המגדל הוצב מעל חולות ראף (Rough Sands) במים בין-לאומיים, מחוץ למים הטריטוריאליים של בריטניה.
המתקן היה בשימוש במהלך המלחמה ונועד להגן על ערי החוף הסמוכות מפני תקיפות חיל האוויר וחיל הים הגרמני.
הותקנו עליו תותחים מסוגים שונים ושהו בו 150–300 חיילי הצי המלכותי הבריטי.
ב-2 בספטמבר 1967 השתלט על המתקן פאדי רוי בייטס, הקים במקום תחנת רדיו פיראטית, וקרא לעצמאות המתקן בהתאם לחוק הבין-לאומי.
בשנת 1968 נאשם בנו של רוי, מייקל בייטס, בבית משפט בשל אירוע שבו נורו יריות מסילנד על אוניית הצי הבריטי אשר ניסתה לפנותו מהמתקן.
בית המשפט קבע בהחלטתו מיום 25 בנובמבר 1968 כי האירוע אירע מחוץ למים הטריטוריאליים של בריטניה, ועל כן אין לו סמכות לדון בתביעה.
בשנת 1978, בעת שרוי בייטס שהה מחוץ למתקן, אלכסנדר ג.
אכנבך, ראש הממשלה של האי וכמה אזרחים גרמנים והולנדים ניסו להשתלט על המתקן באמצעות החזקתו של מייקל כבן ערובה.
לאחר מספר ימים הוא שוחרר בהולנד.
בייטס שכר שכירי חרב וכבש את המתקן, ולאחר מכן החזיק בפולשים למתקן בטענה כי הם שבויי מלחמה.
רוב ה"מורדים" הכירו שוב בסמכותו של בייטס וקיבלו שוב אזרחות באי, למעט גרנוט פיץ (Gernot Pütz), עורך דין גרמני שהיה בעל אזרחות סילנד, שנאשם בבגידה ונדרש לשלם קנס של 75,000 מארקים.
ממשלות גרמניה והולנד פנו לממשלת בריטניה ודרשו את שחרורו, אולם ממשלת בריטניה טענה כי היא אינה אחראית לנוכח החלטת בית המשפט משנת 1968. גרמניה שלחה נציג דיפלומטי משגרירות גרמניה בלונדון אל סילנד על מנת לדון עם בייטס בשחרורו של פיץ.
מעשה זה מהווה, בהתאם לכללי המשפט הבין-לאומי, הכרה דה פקטו בקיומה של מדינה עצמאית בשם סילנד.
אכנבאך הקים "ממשלה גולה" בגרמניה וטוען להיותו השליט האמיתי של המדינה ולתואר "ראש מועצת המדינה" (Chairman of the Privy Council).
לאחר התפטרותו בשנת 1989 מסיבות בריאות, החליף אותו בתפקיד ראש הממשלה הגולה יוהנס סייגר (Johannes Seiger).
דרכוני סילנד זויפו על ידי הממשלה הגולה ונמכרו במזרח אירופה.
אנשים הנושאים דרכונים אלה היו מעורבים ברצח של ג'אני ורסצ'ה, ועל כן בשנת 1997 הודיעה משפחת בייטס כי היא מבטלת את כל הדרכונים של סילנד, לרבות אלה שהיא עצמה מכרה.
ב-2003 שלחה סילנד באופן רשמי את האתלט דארן בלקבורן מטורונטו שבאונטריו שבקנדה להשתתף באירועי ספורט מקומיים הכוללים ריצת מרתון.
ב־23 במרץ 2006, בשרפה שפרצה בגנרטור באי והתפשטה לכל חלקיו, נהרסו חלקים נרחבים ממבנהו של האי.
בשנת 2007 דווח כי בייטס הציע את האי למכירה עבור סכום של כ-750 מיליון אירו.
בחודש אוקטובר 2012 מייסד הנסיכות פאדי בייטס נפטר בגיל 91, והשליטה בנסיכות עברה לבנו, יורש העצר מייקל בייטס, המתגורר בסאפוק שבמזרח אנגליה.
טענותיה של סילנד להיותה מדינה עצמאית מתבססות על שתי הנחות יסוד:
כאשר פאדי רוי בייטס וחבריו השתלטו על מגדלי ראף בשנת 1967, היו המגדלים מחוץ לשטח המים הטריטוריאליים של בריטניה, על פי הגדרתה של בריטניה עצמה, ומהיותם בשטח בין-לאומי יכלה סילנד לדרוש את עצמאותה דה יורה בהתאם לכללי ההגדרה העצמית של המשפט הבין-לאומי.
כמו כן, בשל התנהגות ממשלת גרמניה, ניתן לומר כי יש מדינה אחת המכירה בה דה פקטו.
במדע המדינה ובמשפט הבין-לאומי הפומבי ישנן שתי גישות לעניין הכרה במדינות:
על פי הגישה הקונסטיטוטיבית מדינה יכולה להתקיים רק אם הכירו בה מדינות אחרות, כאשר מדובר על פי רוב בהכרה בפועל ולא מתחייבת הכרה דיפלומטית.
אומנם אף מדינה לא הכירה רשמית בסילנד, אולם ניתן לטעון כי המשא ומתן שהיה בין גרמניה לסילנד מעיד על הכרה בפועל (הכרה בהתנהגות), ודי בכך כדי לטעון לקיום מדינה על פי גישה זו.
על פי המשפט הבין-לאומי הפומבי ובהתאם לאמנת מונטבידאו, על מנת שטריטוריה תיחשב כמדינה עליה לכלול שטח מוגדר, אוכלוסיית קבע, ממשל וכן יכולת להתקשר ביחסים בין-לאומיים עם מדינות אחרות.
אין הכרח שכל הקריטריונים יתקיימו.
מאז החלטת בית המשפט הבריטי משנת 1968, הרחיבה הממלכה המאוחדת את שטח המים הטריטוריאליים שלה למרחק של 12 מילים ימיים (22 ק"מ) מקו החוף, בהתאם לחוק הבין-לאומי משנת 1958. כלל זה חל על איים מלאכותיים.
כעיקרון, השטח מצוי בבעלות מלך בריטניה, וביכולתו להוציא צו פינוי נגד הספינה הטבועה.
אף שבאופן רשמי טוענת ממשלת בריטניה לריבונות במגדל ראף, העדיפה הממשלה לא לפעול ולא להשתלט על הספינה תוך שימוש בכוח מחשש לנפגעים בנפש ולסערה ציבורית.
עיתון "הטיימס" טען ב-6 בדצמבר 2005 כי ממשלת בריטניה הכירה בעצמאות סילנד, אולם הוא לא הביא אסמכתאות לכך.
משפחת בייטס רואה את עצמה כמשפחת המלוכה של סילנד.
רוי וג'ואן בייטס הם הנסיך והנסיכה של סילנד, ורואים בעצמם כריבוני המדינה.
בנם, המכונה "הנסיך מייקל", הוא יורש העצר הרשמי מאז שנת 1999, ובתפקיד זה הוא ראש ממשלת המדינה.
בכנס המדינות לכאורה, שנערך באוניברסיטת סמרלנד ב-25 בנובמבר 2004, השתתף בנו של הנסיך מייקל, הנסיך ג'יימס, כנציג המדינה.
מבחינת הממשלה הבריטית, כל תושבי סילנד נושאים באזרחות בריטית.
המשפחה אינה מתגוררת דרך קבע בסילנד.
במגדלי ראף מתגוררים נציגים של משפחת בייטס מאז שנת 1999 והמשפחה עצמה מתגוררת במחוז אסקס באנגליה.
מאחר שסילנד אינה מוכרת על ידי מדינות העולם, משפחת בייטס נאלצת בעת מעבר ממדינה למדינה להשתמש בדרכונים בריטיים.
בשל תוכניות של הממשל הבריטי לבנות חוות רוח בים בקרבת חופי סאפוק, ייתכן סכסוך משפטי בין ממשלת בריטניה לבין סילנד בדבר הזכות להשתמש בשטחים אלה.
חוקת סילנד שנחקקה ב-1995 כוללת פסקת מבוא ושבעה סימנים.
פסקת המבוא חוזרת ומכריזה על עצמאות המדינה, ויתרת החוקה דנה בהיות המדינה מונרכיה חוקתית, בתפקידי הסנאט המייעץ, בית הדין החוקתי המייעץ, ואיסור לשאת נשק מלבד לאנשי "משמר סילנד".
ממשלת סילנד כוללת את המשרד לענייני חוץ, המשרד לענייני פנים ומשרד הדואר הטלקומוניקציה והטכנולוגיה.
שיטת המשפט של סילנד היא שיטת המשפט המקובל, והחקיקה נעשית באמצעות צווים הניתנים על ידי הריבון.
דגל סילנד אומץ רשמית ב-2 בספטמבר 1967. הדגל כולל משולש אדום בחלקו העליון הקרוב לניצב ומשולש שחור בחלקו התחתון המרוחק מהניצב.
המשולשים מופרדים זה מזה ברצועה לבנה.
סילנד הכריזה כי המטבע הרשמי של המדינה הוא "דולר סילנד" הצמוד לדולר אמריקאי.
מספר מטבעות נטבעו מאז שנת 1972, והם נאספים על ידי אספנים.
עיקר כלכלת המדינה מתבססת על חברת הייבנקו.
חברת הייבנקו בע"מ הייתה חברה הרשומה בקפריסין שפעלה מהנסיכות והיוותה את עיקר בסיסה הכלכלי.
החברה עסקה במתן שירותי אינטרנט: אחסון שרתים וקישורם לאינטרנט בפס רחב.
מייסדי החברה הם מייקל רוי בייטס, ראיין ליסי, שון וג'ו הייסטינגס ואבי פרידמן.
החברה הכריזה כי היא מתירה לאחסן כל מידע התואם את חוקי נסיכות סילנד, ואלה מתירים אחסון כל מידע מלבד פורנוגרפיית ילדים וטכנולוגיות של פריצה לאתרים.
החברה לא התירה משלוח דואר זבל משרתים המאוחסנים בה, משום שפעולה כזו מסכנת את חיבורה לאינטרנט.
החברה התירה אחסון מידע המפר זכויות יוצרים, מאחר שסילנד אינה חברה בארגון הסחר העולמי או ב-WIPO.
בחוקי סילנד אין הגנה על פטנטים, אין הגנה מפני לשון הרע ואין הגבלות על העברת מידע מוצפן.
מצב זה העניק לחברת הייבנקו יתרון על-פני ספקים אחרים של שירותי אינטרנט, הכפופים לחקיקה מחמירה יותר.
חברות הימורים רבות אכסנו שרתים בנסיכות סילנד, וכן גורמים נוספים הזקוקים לחקיקה המקלה של נסיכות זו.
חברת הייבנקו אינה פעילה יותר, החל מ-2008.
סילנד הוציאה את בול הדואר הראשון שלה בשנת 1969 כאשר החלה הובלת דואר בין סילנד לבריסל באמצעות שירות מסוקים.
רשות הדואר של בלגיה קיבלה את הבולים של סילנד ולא דרשה תשלום נוסף, דבר המעיד על הסדר המכיר בשירות הדואר.
עמדתו הרשמית של שירות הדואר המלכותי הבריטי הייתה לדרוש תוספת תשלום בגין העברת הדואר (התייחסות כאל דואר שנשלח ללא ביול).
סילנד אינה חברה באיחוד הדואר העולמי המסדיר העברת דואר בין מדינות, ועל כן כל הדואר הממוען לסילנד צריך להיות מופנה לכתובת: "סילנד 1001; שק הדואר של סילנד, IP11 9SZ, בריטניה" או אל תיבת הדואר: "Sealand Fort, PO Box 3, FELIXSTOWE, IP11 9SZ, UK".
אספני הבולים הבריטיים מתייחסים לבולי סילנד כאל בולים "מקומיים".
נסיכות ליפה (במשך תקופה מסוימת ליפה-דטמולד, מגרמנית: Fürstentum Lippe) הייתה מדינה היסטורית באזור מרכז גרמניה של היום, אשר שכנה בין נהר הוזר במזרח ויער טויטובורג במערב.
בשנת 1123 העניק לותאר השלישי, מלך גרמניה לברנהרד הראשון, הלורד של ליפה, שטח שהשתייך לדוכסות סקסוניה באזור ליפה כלורדות.
יורשיו הרחיבו את שטח הלורדות, וצירפו אליה עוד שטחים.
בשנת 1413 צורף ללורדות אזור דטמולד, ובשנת 1536 שודרגה הלורדות לדרגת רוזנות.
בשנת 1789 שודרגה הרוזנות לדרגת נסיכות, ולאופולד הראשון, נסיך ליפה קיבל את התואר "נסיך האימפריה".
בשנת 1806 הצטרפה הנסיכות לקונפדרציה של הריין, ולאחר מפלת נפוליאון הצטרפה בשנת 1815 לקונפדרציה הגרמנית.
בשנת 1866 הצטרפה הנסיכות בראשות לאופולד השלישי, נסיך ליפה לפרוסיה במלחמת אוסטריה–פרוסיה, ובשנת 1867 הצטרפה לקונפדרציה הצפון-גרמנית.
כאשר הנסיכות בוטלה, הפכה המדינה למדינה חופשית, שהתקיימה עד לשנת 1947, שאז מוזגה לתוך מדינת נורדריין-וסטפאליה.
נסיכות מוסקבה , אשר נודעה גם בשם הנסיכות הגדולה של מוסקבה , רוסיה המוסקבאית, או רוס המוסקבאית הייתה ישות מדינית, נסיכות בתקופת ימי הביניים המאוחרים שבמרכזה מוסקבה.
המוסקובאים, אנשי סוזדל ותושבים אחרים הצליחו לשמור על המסורת הסלאבית, הפגאנית והאורתודוקסית תחת העול הטטרי.
איוואן השלישי איחד את המדינה עוד יותר במהלך שלטונו בן 43 השנים וערך נגד יריבתו הגדולה, דוכסות ליטא, מספר מערכות צבאיות ובשנת 1503 שילש את שטח ממלכתו, אימץ את תואר הצאר וטען לתואר "שליט רוס כולה".
בנישואיו לאחייניתו של הקיסר הביזנטי האחרון, הוא טען שנסיכות מוסקבה היא מדינה יורשת של האימפריה הרומית, "רומא השלישית".
הגירת העם הביזנטי השפיעה וחיזקה את זהות מוסקבה כיורשת המסורות הפרבוסלביות.
יורשו של איוואן, וסילי השלישי, זכה גם הוא להצלחה צבאית וכבש את סמולנסק מידי ליטא בשנת 1512 ודחף את גבולות מוסקבה אל נהר דנייפר.
בנו של וסילי, איוואן הרביעי (שלימים נקרא איוון האיום) היה תינוק במות אביו בשנת 1533. הוא הוכתר בשנת 1547 לצאר החדש והכריז על הקמת רוסיה הצארית .
כמו במדינות רבות מימי הביניים, למדינה לא היה שם "רשמי" מסוים, אלא תארים רשמיים של השליט.
"הנסיך (קניאז) של מוסקבה" (Московский князь) או "ריבון מוסקבה" (Московский государь) היו תארים קצרים נפוצים.
לאחר האיחוד עם נסיכות ולדימיר באמצע המאה ה-14, נסיכי מוסקבה קראו לעצמם גם "נסיך ולדימיר ומוסקבה", שכן ולדימיר הייתה ישות מדינית ותיקה יותר.
אף על פי שהמגורים העיקריים של הנסיכים היו תמיד במוסקבה.
ביריבות עם נסיכויות אחרות (במיוחד נסיכות טבר) נסיכי מוסקבה גם הגדירו את עצמם בתור "הנסיכים הגדולים", בטענה שהם ממוקמים בדרג גבוה יותר.
במהלך הצמיחה הטריטוריאלית וכיבושים מאוחרים יותר, התואר המלא התארך.