tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סנקה הקדיש ללוקיליוס גם את חיבורו "מחקרי טבע" (63) ואת המסה "על ההשגחה העליונה" (64).
נראה כי לוקיליוס היה יליד קמפניה, וסנקה כשהוא פונה אל לוקיליוס, כותב "פומפיי האהובה שלך".
בתקופה שבה כתב סנקה את מכתבי "מכתבי מוסר" לוקיליוס היה מושל סיציליה.
הוא נמנה עם מעמד הפרשים הרומאים - מעמד שאותו השיג באמצעות עבודה מתמידה.
סנקה הקדיש אחד ממכתביו הקצרים לספר שכתב לוקיליוס ובמקומות אחרים בכתביו הקדיש מספר ציטוטים ומספר שורות לשירתו של לוקיליוס.
"אטנה" הוא שמן של פואמות העוסקות בוולקנולוגיה.
פואמות בשם זה מיוחסות בין היתר לורגיליוס, לקורנליוס סוורוס ולמרקוס מאניליוס.
יש סבורים שחלק מהן נכתבו לפני 44 לפנה"ס ומשערים שהיו חלק של היצירות שנלקחו לרומא בערך באותה שנה.
היות שלוקיליוס הצעיר ידע על יצירתו של סנקה "מחקרי טבע" שנכתבה ב-63 לספירה ושאין בה כל התייחסות להתפרצות הר געש וזוב ב- 79 לספירה, השנה שבה נכתבה פואמה זו של לוקיליוס היא בין 63 ובין 78 לספירה.
הסברה שפואמה זו נכתבה על ידי לוקיליוס הצעיר מסתמכת על העובדה שהיה ידידו של סנקה שעמד איתו בקשר מכתבים.
לולקיליוס עצמו הכיר היטב את סביבת הר אטנה בהיותו מושל סיציליה ואף כתב שירה בנושאים הקשורים לסיציליה.
הפואמה "אטנה", שהגיעה אלינו כשהיא בצורה מושחתת וקשה לקריאה, מבוססת על מקורות שנלקחו מפוסידוניוס והיא מזכירה גם את יצירתו של לוקרטיוס שטען כי אטנה היה חלול לחלוטין וכי האש הבוקעת ממנו מוזנת מרוחות עזות המנשבות על פני הים.
במכתב מוסר מספר 79 סנקה מעודד את לוקיליוס הצעיר לכתוב פואמה על אודות הר אטנה, כפי שמשוררים אחרים עשו לפניו:
"אני בטוח שלא תסרב לעשות זאת למעני, כי היית עושה כן גם איש לא היה מבקש זאת ממך...
האם יש בכוחי למנוע ממך לתאר את הר אטנה בשירתך - נושא שבו עסקו משוררים רבים לפניך?
אובידיוס לא נמנע מלעשות כן למרות שורגיליוס כבר טיפל בנושא זה לפניו וקורנליוס סוורוס עשה את אותו דבר עצמו."
לוקיוס מארקיוס פיליפוס (לטינית: Lucius Marcius Philippus; סביב 102 לפנה"ס - אחרי 43 לפנה"ס) היה פוליטיקאי רומאי בשלהי תקופת הרפובליקה הרומית.
מצאצאי המלך הרומי אנקוס מארקיוס ובן למשפחה סנטורית מכובדת.
אביו, מארקיוס לוקיוס פיליפוס היה קונסול בשנת 91 לפנה"ס.
פיליפוס נבחר לפראיטור בשנת 60 ושירת כפרו-פראיטור בסוריה בשנת 59 או בשנת 61. התחתן עם אטיה באלבה קייסוניה, אחייניתו של יוליוס קיסר.
מנישואיו הקודמים היו לו בן ובת, שהתחתנה עם מרקוס פורקיוס קאטו אוטיקנסיס.
למרות הקשרים המשפחתיים עם קיסר, צידד באופטימאטים וניסה להצר את צעדיו של קיסר בעת מלחמת גאליה, אך כשל במאמציו אודות לברית הטריומווירט הראשון שקיסר היה חלק ממנה.
כתוצאה מכך בגלל התנגדות הטריאומווירט, לאחר סיום כהונתו כקונסול לא קיבל לידיו פרובינקיה.
בעת מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר לא נקט עמדה ולא צידד באף צד.
בהמשך, הפגין נאמנות למשטרו של אוגוסטוס ומת בשיבה טובה.
לוקיוס קלפורניוס פיסו קייסונינוס היה פוליטיקאי רומאי חשוב שפעל בשלהי הרפובליקה הרומית.
הוא היה חותנו של יוליוס קיסר דרך נישואיה של בתו, קלפורניה פיסוניס, לקיסר.
נבחר לקונסול בשנת 58 לפנה"ס.
ידוע בשל יריבות מרה עם מרקוס טוליוס קיקרו.
קייסונינוס יצר ברית עם פובליוס קלודיוס פולכר כדי לסלק את קיקרו מדרכו.
מזימתו הצליחה באופן חלקי, כאשר הצליח לגרום לחזרתו של קיקרו מן הפרובינקיה מוקדון, שאותה ניהל במסגרת הפרו-קונסולט שלו (לאחר סיום כהונתו של מגיסטראט רומי, נהוג היה לתת לו לנהל פרובינקיה כלשהי כהמשך לשירותיו, כאן בתואר פרו-קונסול).
למרות הצלחה זו, התקפותיו של קיקרו לא פסקו.
במהלך מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר לא צידד ביוליוס קיסר אף על פי שהיה בן משפחתו, ונותר נייטרלי.
נטען גם שהיו לו קשרים סודיים עם גנאיוס פומפיוס, יריבו של קיסר בעת מלחמת האזרחים.
בהמשך הוא צידד באוגוסטוס במאבקו במרקוס אנטוניוס.
לוקיוס סרגיוס קטילינה היה סנטור רומאי הידוע בשל "קשר קטילינה" - תכנונו להשתלט על רומא.
קטילינה נולד על פי המשוער בשנת 108 לפנה"ס, לשושלת הסרגיי, אחת השושלות העתיקות והמכובדות ביותר ברומא.
על פי ורגיליוס, ראשון הסרגיים התלווה אל איניאס במסעו לאיטליה.
אם כי נראה שמשפחתו הייתה בתהליך של ירידה פוליטית וחברתית, אחרון בני המשפחה הבולטים היה גנאיוס סרגיוס פידנוס קוקסוס, אשר שימש כקונסול בשנת 380 לפנה"ס.
מעט מאוד ידוע על ילדותו של קטילינה, סלוסטיוס (Sallust), המשמש כמקור עיקרי לחייו של קטילינה, כותב שהיה "איש שכוחו גדול ברוח ובגוף, אך ליבו רע ונעווה.
מימי נעוריו שש למלחמות מבית, להרג לשוד ולריב אזרחים, ובאלה בילה את ימי עלומיו".
אם כי יש לזכור שהמקורות בני אותה תקופה היו משוחדים מראש לרעת קטילינה.
במהלך מלחמת בעלות הברית לחם תחת פיקודו של גנאיוס פומפיוס סטראבו.
במהלך שלטונם של מריוס, קינה וקארבו, הוא לא נקט עמדה חד משמעית, וכך הצליח להגן על עצמו משני הצדדים.
בהמשך, תמך בלוקיוס קורנליוס סולה במהלך מלחמתו של זה בתומכי מריוס, וכך הצליח לצבור כוח עושר והשפעה.
הוא נודע כאדם אכזרי, ונטען שרצח את אחיו ושני גיסיו ששיתפו פעולה עם מריוס.
קיקרו בנאומו "טוגה קנדידה", שלא השתמר אולם קטעים ממנו שרדו בכתבי אסקוניוס פדיאנוס, מאשים את קטילינה בכך שערף את ראשו של מרקוס מריוס גרטידיאנוס, ונשא אותו ברחבי העיר.
קטילינה נישא פעמיים בחייו, אשתו הראשונה הייתה גרטינה, שאחיה שיתף פעולה עם מריוס.
היה לו ממנה לפחות בן אחד.
סלוסטיוס טוען שקטילינה מאס בגרטינה, ורצה להינשא לאורליה אורסטילה היפה והעשירה, בתו של הקונסול לשעבר גנאיוס אופידיוס אורסטס, ולשם כך רצח את אשתו ובנו.
גם קיקרו רומז על כך בנאומו המפורסם נגד קטילינה, במילים "רק לאחרונה על ידי מותה של אשתך לשעבר הכנת את הבית ריק לבואה של כלה חדשה".
אם כי יש להתייחס בזהירות לסיפור.
פלוטרכוס מזכיר שהייתה לו עוד בת, אם כי לא ברור מאיזו אישה.
בשנת 73 לפנה"ס הוא הואשם שפיתה את הבתולה הווסטלית פאביה.
הוא שימש כפראיטור בשנת 68 לפנה"ס.
לאחר מכן שימש כמושל הפרובינקיה אפריקה, אולם בשנת 66 לפנה"ס חזר לרומא והגיש את מועמדותו למשרת הקונסול.
אלא שאז הגיעו תלונות שהוא עשק את אזרחי הפרובינקיה שלו, ועל כן נפסלה מועמדותו.
שנה לאחר מכן הוא הועמד למשפט על אותם פשעים, אולם זוכה.
לטענת המקורות קטילינה הזועם זמם הפיכה (שנודעה לימים בשם "קשר קטילינה הראשון"), ורצה לרצוח את הקונסולים לוקיוס מנליוס טורקוואטוס ולוקיוס אאורליוס קוטה ורבים מחבר הסנאט, אולם הקשר נכשל מפני שלא נמצאו לו די תומכים.
במחקר ההיסטורי מקובל להניח שהקשר לא התרחש באמת, והומצא כדי להכפיש את קטילינה או כדי להגן על אנשים אחרים שזממו קשר.
בשנת 63 לפנה"ס הוא העמיד את עצמו באופן רשמי כמועמד לקונסולאט, אולם הובס בידי גאיוס אנטוניוס היברידה ומרקוס טוליוס קיקרו.
סלוסטיוס טוען שכבר אז הוא החל להכין כלי נשק ולאסוף אנשים אל דגלו, במטרה לתכנן הפיכה שתהפוך אותו לדיקטטור ברומא.
מרבית תומכיו היו עניים ממורמרים, שקטילינה הבטיח להם משטר שוויוני יותר שבו לאצולה לא יהיה יתרון על פני פשוטי העם.
התוכנית הייתה לרצוח את הקונסולים וכן רבים מחברי הסנאט, ולאחר מכן בעזרת הגאלים להשתלט על איטליה כולה.
אלא שהדבר נודע לקיקרו, שהציב משמר סביב ביתו וסביב בתי המטרות האחרות וכך מנע את הרצח.
למחרת בבוקר נכנס קיקרו לסנאט לבוש שריון ומוקף שומרי ראש, הוא הופתע לראות שקטילינה הגיע כרגיל, אולם מיד פתח בנאום מבריק שהתחיל במילים:
קיקרו הביא ראיות לכל פשעיו של קטילינה, ודרש להגלותו מן העיר.
קטילינה עצמו ישב בשקט לאורך כל הנאום, אולם לאחריו מחה נגד טענותיו של קיקרו, והפציר בחברי הסנאט שיאמינו לו, אזרח רומאי מיוחס ממשפחה ותיקה, ולא לקיקרו שהיה בן העיר ארפינום שקיבלה אזרחות רומאית רק בשנת 188 לפנה"ס, והיה נובוס הומו, היינו הראשון ממשפחתו שהפך לקונסול.
אולם אז קטעו אותו צעקות "רוצח" ו"אויב", וקטילינה הזועם הכריז: "כיוון שסבבוני אויבים המבקשים להורידני לבאר שחת, אכבה את השריפה המתרגשת עלי בחורבן".
הוא יצא מהיכל הסנאט וטען שהוא מקבל על עצמו את הגלות, אולם בפועל ברח אל מחנה תומכיו מחוץ לרומא.
קטילינה נפגש עם צבאות תומכיו מחוץ לרומא, כוחותיו כללו בסך הכל שני לגיונות.
קיקרו הכריז על משטר צבאי ברומא, ושלח את אנטוניוס ומטלוס להביס את קטילינה.
תומכיו של קטילינה בעיר הוצאו להורג ללא משפט, והחלה עריקה המונית מצבאו שצמצמה אותו לכדי 3,000 לוחמים בלבד.
קטילינה השתדל להימנע מקרב, שכן קיווה שצבאו יתפח.
אולם מטלוס חסם את דרכו עם שלושה לגיונות, ואנטוניוס דלק אחריו, ולכן בלית ברירה הוא החליט להיכנס לקרב עם אנטוניוס.
אנטוניוס עצמו היה חולה, ועל כן פיקד על הקרב מרקוס פטריוס.
קטילינה נשא נאום נלהב לפני אנשיו, ולאחר מכן הורה להם לתקוף.
הקרב הסתיים בניצחון לפטריוס, שנהנה מיתרון מספרי בולט, אולם חייליו של קטילינה לחמו באומץ רב ונהרגו כולם כולל קטילינה עצמו.
לאחר מותו הפסיק המרד באופן סופי.
המחזאי האנגלי בן ג'ונסון, כתב מחזה בשם "קטילינה והקשר שלו" ("Catiline His Conspiracy").
המחזאי הצרפתי פרוספר ז'וליו דה קרביון (1674–1762) כתב מחזה בשם "קטילינה" (1748).
הנריק איבסן כתב גם הוא מחזה בשם "קטילינה", העוסק בעיקר באהבתו של קטילינה לאורליה אורסטילה.
אנטוניו סליירי כתב אופרה בשם "קטילינה".
הסופר האמריקאי סטיבן סילבר כתב בשנת 1993 ספר בשם "החידה של קטילינה" ("Catilina's Riddle"), הספר מתמקד בעיקר בתככים הפוליטיים שבין קיקרו לקטילינה.
הוא נזכר גם בספרה של קולין מקאלוג "נשותיו של קיסר" ("Caesar's Women"), וכן בספרו של רוברט האריס "אימפריום" ("Imperium").
בשנת 2009 פרסם האריס ספר המשך בשם "לוסטרום" ("Lustrum"), המתאר את חמש השנים המקיפות את הקשר.
לוקיוס מוּמיוס אַכָאיקוּס (Lucius Mummius Achaicus, נולד ונפטר במאה ה-2 לפני הספירה), היה מדינאי ומצביא רומי, כובש קורינתוס ומחריבהּ בשנת 146 לפנה"ס, קנסור ב-142/1.
אביו של לוקיוס מומיוס, ששמו אף הוא לוקיוס מומיוס, היה הראשון במשפחתו שנשׂא במשׂרה פוליטית או צבאית בכירה.
בשנת 187 כהן כטריבון של הפלבס, והתעמת עם קאטו הזקן.
בשנת 177 כהן כפראיטור באי סרדיניה.
לוקיוס מומיוס עצמו כהן כפראיטור בפרובינקיה היספניה אולטריור (ספרד המרוחקת יותר), לשם נשלח כדי לדכא מרד שפרץ בקרב הלוסיטאנים.
זמן קצר לאחר הגיעו לפרובינקיה פגש בשׂדה הקרב את הצבא היריב והניס אותו, אבל הוכה לאחור בזמן רדיפה חסרת סדר.
לאחר כישלון ראשון זה עבר לנקוט זהירות רבה יותר, לכד קבוצות מורדים קטנות, ולבסוף התעמת גם עם צבא גדול והכה אותו.
בתום שנת כהונתו חזר לרומא וחגג טריוּמף.
למרות זאת, מרד הלוסיטאנים לא דוכא סופית, והמשיך לתסוס עוד מספר שנים לאחר מכן.
מומיוס נבחר לקונסולאט של שנת 146 בצותא עם גנאיוס קורנליוס לנטולוס , ובכך היה לראשון במשפחתו שהגיעה למשׂרה זו, נובוס הומו בעגה הפוליטית של רומא.
במסגרת תפקידו קבל את הפיקוד על הצבא הרומי במלחמתו כנגד צבא הליגה האכאית.
אחיו סְפּוּריוּס יצא עמו ליוון כלגאטוס.
בקרב קורינתוס הביס ללא תנאי את הצבא שמולו, וכבש את העיר עצמה.
כיבוש העיר לווה בטבח המוני, ושארית אוכלוסייתה נמכרה לעבדות.
העיר נבזזה, ולאחר הגעת חבר-העשׂרה מרומא (אחד מהם היה אביו), נהרסה העיר בצו הסנאט.
בשל הישׂגיו זכה לכינוי (Cognomen) אכאיקוס (Achaicus), על שם האויב שהביס.
הוא היה האדם החדש הראשון שזכה לכינוי באופן זה.
עם סיום תפקידו קבל מומיוס סמכות פּרוֹקוֹנסוּלארית מן הסנאט כדי לארגן מחדש את הפרובינקיה.
במשׂימה זו סייע לו ההיסטוריון היווני פוליביוס, אזרח הליגה האכאית המובסת.
משהשלים את מלאכתו יצא לסיור ברחבי יוון, ובמהלכו הציב כתובות במספר מקדשים, וזכה לכבוד בערים שונות, בין השאר באולימפיה:
אחרי שובו לרומא, כנראה בשלהי 145, חגג מומיוס שוב טריומף, הפעם על אכיה ועל קורינתוס.
לפי ההיסטוריון טקיטוס הייתה זו הפעם הראשונה בה הוצגו הצגות תיאטרון בנוסח היווני במסגרת חגיגות הטריומף .
בשל ההישׂגים הטובים הללו, וכיון שנשבע כך בזמן המלחמה, מקדיש האימפראטור מקדש זה ופסל זה של הרקולס המנצח.את יצירות האמנות הרבות שלקח כשלל בקורינתוס תרם בנדיבות לקישוטה של רומא, לערים שונות ברחבי איטליה, בפרגמון ואפילו בספרד.
כתוצאה מכך, נותרה בתו חסרת כל, והסנאט קצב לה סכום כסף כנדוניה.
בשנת 142/1 כהן מומיוס כקנסור בצותא עם סקיפיו אמיליאנוס, והתעמת אתו בנושׂאים שונים.
הלך לעולמו כנראה זמן קצר לאחר כהונתו האחרונה.
נאומיו של מומיוס השתמרו לפחות עד לימיו של קיקרו, שראה במומיוס נואם בעל כישרון בינוני.
המשפחה המומיית (gens Mummia) לא העמידה עוד אנשים ידועי שם אחריו.
לוקמיה מיאלומונוציטית של הילדות היא סוג נדיר של מחלה המטולוגית המתרחשת בקרב ילדים צעירים.
במחלה זו, תאים רבים מדי של מיאלוציטים ומונוציטים נוצרים מתאי דם לא בוגרים הנקראים בלאסטים.
תאים אלו משתלטים על מח העצם ואיברים אחרים וגורמים לסימפטומים של JMML.
הגיל הממוצע של המאובחנים במחלה זו הוא שנתיים.
אף שהמילה "לוקמיה" נמצאת בשם המחלה, ארגון הבריאות העולמי אינו מגדיר מחלה זו כלוקמיה.
היא נכללת בקבוצת מחלות הנקראת הפרעות מיאלופרוליפרטיביות ומיאלודיספלסטיות.
הסימפטומים הנפוצים הם חיוורון, חום, זיהומים חוזרים, דימומים, עליה לא מספקת במשקל, פריחה מקולופפולרית, לימפאדנופתיה (הגדלה של קשרי לימפה, הפטומגליה מתונה (כבד מוגדל), ספלנומגליה (טחול מוגדל), אנמיה ותרומבוציטופניה.
בכ-90% מהחולים נמצאים שינויים גנטיים בתאי הלוקמיה.
15%-20% מהחולים מאובחנים גם עם נוירופיברומטוזיס מסוג 1 (NF1).
25% מהחולים עם מוטציות באחד האונקוגנים ממשפחת ה-Ras (רק בתאי הלוקמיה).
35% מהחולים עם מוטציות בגן בשם PTPN11 (רק בתאי הלוקמיה).
הטיפול היחיד כיום למחלה זו היא השתלת מח עצם, עם שיעור הצלחה של 50%.
הסיכוי לחזרת המחלה לאחר השתלה הוא גבוה.
בדרך כלל חולה המאובחן במחלה יעבור השתלת מח עצם כמה שיותר מהר.
גיל צעיר בהשתלה קשור לתוצאות טובות יותר.
לוקמאן החכם הוא דמות מסתורית באסלאם, אשר מתואר בקוראן כאדם חכם.
על שמו נקראת הסורה ה-31 בקוראן.
הקוראן לא מפרט פרטים אישיים אודות חייו של לוקמאן, ואינו מציין באיזה תקופה הוא חי או היכן.
מסורות אסלאמיות מאוחרות יותר מספרות אודותיו באופן מפורט יותר.
חדית'ים מסוימים מתארים אותו כבעל מוצא נובי, בעוד שמקורות אחרים גורסים שהוא ממוצא ערבי.
קיימים סיפורים רבים אודות לוקמאן החכם בספרות הפרסית, הערבית והטורקית.
ישנם מומחים שגורסים כי בשלב מסוים בחייו, היה לוקמאן עבד.
הקוראן אינו מציין באופן חד-משמעי אם לוקמאן החכם היה נביא, אך ישנם אנשי דת מוסלמים אשר מאמינים שהוא כן היה נביא וכוללים אותו בין נביאי האסלאם.
גם כתבי הקודש של הדת הבהאית מזכירים את לוקמאן.
לוקלין מונרו הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה קנדי.
בטלוויזיה שיחק בין היתר בסדרה הקנדית נורת'ווד, במכושפות ובריברדייל.
מונרו נולד ב-12 בפברואר 1966 בלק לה האצ' (Lac la Hache) שבקולומביה הבריטית.
בצעירותו עבד כמתדלק בעיירת ילדותו.
הוא החל את קריירת המשחק שלו לאחר פציעת ספורט קשה בגיל 18 שגדעה את חלומו לקריירת הוקי מקצועי.
בהמשך ניגן מונרו מוזיקה במועדונים שונים ברחבי ונקובר, תוך כדי לימודיו דרמה וקומדיה.
מונרו החל לשחק בסרטים אמריקאיים שונים כמו רחוב ג'אמפ 21 (1987) וויזוי (1987).
ב-1996 כיכב מונרו בשני סרטים: Moment of Truth, Stand Against Fear, כג'וק בתיכון שמשתמש בפופולריות שלו מכל הסיבות הלא נכונות.
בשנת 1999 שיחק מונרו את התפקיד החוזר של ג'ק שרידן בעונה השנייה של מכושפות.
הוא הופיע גם בללא עקבות, CSI, CSI: מיאמי ו־CSI: ניו יורק כשהוא משחק שלוש דמויות שונות.
בשנת 2015 השתתף בסרט המותחן האמריקאי "איש החוק" (אנ').
בשנת 2017, מונרו החל לשחק כהאל קופר בסדרת הנעורים "ריברדייל".
באותה שנה שיחק בסרט "מקס 2: גיבור הבית הלבן".
בשנת 2021 שיחק בסרט הפעולה והמד"ב "משחק הניצודים" ובסרט "החטא החמישי"; שניהם לצדו של ברוס ויליס.
בשנת 2022 השתתף בסרט הטלוויזיה המקורי של הולמרק "חקירה על השולחן: מתה לשוקולד".
שיחק גם בסרט הפעולה "בלש ניו יורקי: פורעי החוק" לצד ברוס ויליס ובסרט האימה "מרגו" (אנ').
בשנת 2023 שיחק בסרט קומדיית האימה "לגמרי רוצח" מבית אמזון פריים וידאו, ושיחק שוב לצד ויליס בסרט "בלש ניו יורקי: המשימה האחרונה".
בשנת 2024 גילם את ג'ק בסרט המתח "Chapel" לצדם של ג'רמי סמפטר וטארין מנינג.
כיום הוא מחלק את זמנו בין ונקובר ולוס אנג'לס.
לוקמאן מוחסן סלים היה מוציא לאור לבנוני, פעיל פוליטי ופרשן שקידם תרבות זיכרון להתמודדות עם הסכסוכים הנוכחיים וההיסטוריים של לבנון והאזור כולו.
היה ידוע במיוחד כמבקר חריף ובולט של חזבאללה, אך גם ביקורתי כלפי כל מפלגות העדה האחרות.
הוא נורה ונמצא מת במכוניתו בדרום לבנון שבשליטת חזבאללה.
אחותו טענה כי חזבאללה ביצע את ההתנקשות, אך חזבאללה הכחיש טענה זו.
לוקמאן סלים נולד בחארת חריכ, שהיה אז כפר סמוך לביירות, וכיום הוא חלק מדרום ביירות.
הוא היה נצר למשפחה לבנונית-שיעית משפיעה עם קשרים חזקים לאליטות הנוצריות.
אמו, סלמה מרצ'ק, היא נוצרייה ממצרים.
אביו מוחסן סלים היה חבר בפרלמנט הלבנוני בשנים 1960–1964, ובשנת 1977 הקים את מפלגת "איחוד הכוחות הלבנוניים" (Union des Forces Libanaises), שדרשה שהכוחות הפלסטיניים המיליטנטיים בלבנון יפורקו מנשקם.
מאוחר יותר במהלך מלחמת האזרחים בלבנון העביר את משרד עורכי הדין שלו לפריז.
לוקמאן סלים עבר לצרפת בשנת 1982 כדי ללמוד פילוסופיה באוניברסיטת פריז-סורבון.
הוא חזר לביירות ב-1988. שנתיים לאחר מכן הקים את הוצאת דאר אל-ג'דיד, המפרסמת ספרות ערבית ומאמרים בעלי תוכן שנוי במחלוקת.
פרסומיו נעים בין ספרים שנאסרו על ידי הביטחון הכללי הלבנוני לבין התרגומים הערביים הראשונים לכתביו של מוחמד ח'אתמי, הנשיא הרפורמיסטי האיראני לשעבר, שיצר מחלוקת בקרב הקהילה השיעית בלבנון.
כמה ממאמריו, מסותיו ותרגומיו של סלים התפרסמו בעיתונים ובספרים באנגלית, צרפתית וערבית.
עד מותו חי ועבד בפרברים הדרומיים של ביירות, ביירות רבתי, דרום לבנון ועמק בקאע.
בשנת 2001 עבר סלים לקולנוע עם הקמת חברת Umam Productions, שהפיקה כמה סרטים, בהם Massaker בבימוי משותף של סלים ואשתו הגרמנית מוניקה בורגמן.
היא זכתה בפרס Fipresci בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בברלין בשנת 2005. בשנת 2004 הוא הקים יחד את אומם תיעוד ומחקר (D&R), ארגון ללא כוונת רווח הממוקם בדרום פרבר ביירות, שם הארגון יוצר ארכיון פתוח של חומרים הנוגעים להיסטוריה החברתית והפוליטית של לבנון.
הארגון מארגן ומאפשר תערוכות ב"האנגר" המפורסם שלו לאמנים כדי להתייחס בגלוי לצלקות מלחמת האזרחים בלבנון (1975–1990), הנחשבת לטאבו ולא מלומדת לא ברמות בית הספר היסודי או בתיכון.
אומאם מארגנת גם הקרנות סרטים, תערוכות אמנות ודיונים הנוגעים לאלימות אזרחית וזיכרון מלחמה.
אחת התערוכות המתמשכות של אומאם מאז 2008 היא "חסר", קולאז' של תצלומים המתארים נעדרים ממלחמת האזרחים בלבנון.
התערוכה מוצגת בשיתוף ועדת קרובי המשפחה החטופים והנעדרים בלבנון, תמיכתם של לבנונים במעצר ובגלות, וועדת משפחות העצורים הלבנוניים בסוריה יחד עם מאות אנשים הקשורים לנעדרים.
חינוך אזרחי כמניע לשינוי פוליטי
הפרויקט של סלים, "הייא בינא" (HB), שפירושו "בואו נלך", הוא יוזמה שהחלה במהלך הבחירות לפרלמנט 2005 בלבנון במטרה לקדם את מעורבות האזרחים בתהליך המדיני ולהתנגד למערכת העדתית של לבנון.
סלים עצמו השווה את קהילות העדה המבוססות על דת ל"תאים שבהם כלואים הלבנונים".
התנועה מיישמת פרויקטים בפריסה ארצית, ועובדת במיוחד ביישובים השיעיים בדרום לבנון, ברובע הדאחייה בביירות, בהר לבנון ובאזורי הבקאע.
בשנת 2008 השתתפה התנועה כשותפה בפרויקט "אזרח לבנון" של המכון הלאומי לדמוקרטי (NDI).
בשיתוף אימונים למנהיגות והשתתפות אזרחית שערכה NDI, התנועה עמדה בראש מספר פרויקטים של הסברה ציבורית באזורים השיעיים בלבנון.
בבעלבכ, צוות השדה של התנועה ארגן פרויקט הדברה במטרה לתמרץ את כלכלתם של החקלאים המקומיים; בשמוסטר, צוות מתואם עם התושבים במטרה לדבוק בפומבי בשירותי איסוף אשפה למניעת התפשטות מחלות.
בהרמל, פרויקט כולל לאזור ניקוי נחל אסי.
פרויקט זה כלל פעילויות למודעות סביבתית, ימי ניקוי ודיונים רשמיים עם נבחרי ציבור.
התנועה ממשיכה ליישם את תוכנית החינוך האנגלית היחידה בלבנון לנשים בוגרות, "ללמד נשים אנגלית" ומגייסת מורים באזורים כפריים במטרה להביא שיעורים לאזורים מדוכאים כלכלית בדרום ובבקאע.
הפדגוגיה של התוכנית משלבת דקדוק פורמלי עם צמתים מהותיים, כגון זכויות אדם, אזרחות, מקום עבודה ואוצר מילים סביב הבית.
הדגש החוצה אזורית של התוכנית מאפשר גם למורים כפריים שמעולם לא עזבו את כפריהם לנסוע ברחבי הארץ לתוכניות להכשרת מורים.
סלים הצהיר בשנת 2019 שמנהיג חזבאללה אחראי לאירועים לכאורה בהם אנשים הגיעו לביתו ולמשרדיו כדי לקרוא השמצות ואיומים.
הוא דיווח גם על איומי מוות נגדו לאחר ויכוח במהלך המחאה הלבנונית 2019–2020. סלים הצהיר כי הוא סבור כי לחזבאללה היה תפקיד בפיצוץ בנמל ביירות ב-2020.
בליל 3 בפברואר 2021, במהלך הסגר שהוטל במדינה על רקע מגפת הקורונה בלבנון, לוקמאן חזר לבדו במכוניתו השכורה לביירות, לאחר שביקר אצל חבר בכפר ניחא, שבמחוז צור, ולא ניתן היה לעקוב אחריו בשעות שנקפו.
מאוחר יותר התגלתה מכוניתו באזור נידח בין הכפרים אל-עדוסיה ותפאחתא שבדרום מחוז המשנה אל זהראני, במחוז צידון, כאשר לוקמאן נמצא מת בתוכה, לאחר שנורה ארבע פעמים בראשו ופעם אחת בגבו.
הוא אושפז בבית חולים מקומי, שם הוכרז כמת.
אחותו אמרה כי "נראה שיש ברצח רקע אידאולוגי ופוליטי".
סלים הצהיר, בימים שלפני הרצח, כי תומכי חזבאללה איימו עליו בביתו והאשימו אותו בבגידה.
לאחר אישור המוות, ג'וואד נסראללה, בנו של מנהיג חזבאללה, צייץ בטוויטר: "אובדן של אנשים מסוימים הוא למעשה רווח לא מתוכנן # לא מצטער".
מאוחר יותר הוא מחק את ההודעה והכחיש שהתייחס לסלים.
חזבאללה גינה את ההרג, הכחיש כל מעורבות וקרא לחקירה מיידית.
מערכת DW קבעה כי סלים היה "[איש] אחד ברשימה ארוכה של מקרי רצח" הפוקדים את מבקרי חזבאללה, וכי "איש בלבנון אינו מצפה לפתרון כלשהו ברצח סלים".
לוקמאן חכים בן שמס א-דין (במלאית: Luqman Hakim bin Shamsudin; נולד ב-5 במרץ 2002 בקוטה בהארו שבמלזיה) הוא כדורגלן מלזי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת ניארדוויק מליגת העל האיסלנדית ובנבחרת מלזיה.
שמס א-דין נולד במלזיה וגדל במחלקות נוער מקומיות.
בחודש יולי 2020 חתם שמס א-דין בקורטרייק מליגת העל הבלגית.
ב-23 באוקטובר ערך שמס א-דין את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–3 לאנדרלכט במסגרת המחזור העשירי בליגה לעונת .
ב-7 בפברואר 2023 שמס א-דין הושאל לניארדוויק מליגת העל האיסלנדית.
ב-3 ביוני 2021 ערך שמס א-דין את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מלזיה, בהפסד 0–4 לנבחרת איחוד האמירויות הערביות במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
לוקיוס קורנליוס סקיפיו אסיאטיקוס ( המאה ה-3 לפנה"ס - 183 לפנה"ס) היה גנרל ומדינאי של הרפובליקה הרומית.
הוא היה בנו של פובליוס קורנליוס סקיפיו ואחיו הצעיר של סקיפיו אפריקנוס.
הוא נבחר לקונסול בשנת 190 לפני הספירה, ומאוחר יותר באותה שנה הוביל (עם אחיו) את הכוחות הרומאים לניצחון בקרב מגנסיה.
לוקיוס השתייך לג'נס הפטריציאני קורנליה, אחד מהג'נטים החשובים ביותר של הרפובליקה, שמנה יותר קונסוליות מכל אחת אחרת.
אשתו של לוציוס אינה ידועה.
לוציוס שירת תחת אחיו בספרד במהלך המלחמה הפונית השנייה, כשהביס את המפקד הקרתגי לארוס בדו-קרב מפורסם, ובשנת 208 לפני הספירה כבש עיירה בכוחות עצמו.
בשנת 206 לפני הספירה, הוא נשלח לסנאט עם חדשות על הניצחון בספרד.
הוא כיהן כאיידיל בשנת 195 לפנה"ס, וכפראיטור הוצב בסיציליה בשנת 193 לפנה"ס, בסיוע השפעתו של אחיו.
הוא היה מועמד לקונסול בשנת 191 לפנה"ס, אך הפסיד לבן דודו הראשון פובליוס קורנליוס סקיפיו נאסיקה.
לבסוף הוא נבחר לקונסול בשנת 190 לפני הספירה, כאשר הקונסול השותף שלו היה השני בפיקודו הוותיק של אחיו גאיוס לאליוס.
לפי סמית', לסנאט לא היה אמון רב ביכולותיו, ורק באמצעות הצעת אחיו אפריקנוס להתלוות אליו כיורש השיג את מחוז יוון ואת ההתנהלות.
הוא הציב את עצמו כנגד אחיו בכך שסירב לשלום שנערך עם האטולים.
עם זאת, פובליוס התעקש שכמפקד עליון במגנזיה לוציוס צריך לקבל קרדיט מלא על הניצחון על אנטיוכוס.
עם שובו לרומא, הוא חגג ניצחון (189 לפני הספירה) וביקש את התואר "אסיאטיקוס" כדי לציין את כיבוש מערב אסיה הקטנה.
לקראת סוף חייו של אחיו, לוציוס הואשם בהפקת חלק מהכספים שנאספו מאנטיוכוס כפיצוי.
אפריקנוס שכיהן כפרינספס סנטוס זעם והרחיק לכת והרס את הרשומות הפיננסיות של הקמפיין בזמן שדיבר בסנאט, כאקט של התרסה.
לאחר מות אחיו (בערך 183 לפנה"ס), נכלא לוציוס בגין גניבה זו לכאורה.
בסופו של דבר הוא קיבל חנינה על ידי הטריבון טיבריוס גרכוס, אף על פי שנאלץ למכור את רכושו ולשלם למדינה סכום חד פעמי.
היסטוריונים רומאים מדווחים שהוא סירב לקבל מתנות או הלוואות מחבריו כדי לשלם את הקנס.
במהלך חייו של אחיו בשנת 185 לפני הספירה, לוציוס חגג בפאר רב את הניצחונות במלחמתו נגד אנטיוכוס.
ולריוס מאנטיום סיפר כי השיג את הכסף הדרוש במהלך שגרירות שעליה נשלח לאחר גינוי, כדי ליישב את המחלוקות בין המלכים אנטיוכוס ואומנס.
הוא היה מועמד למשרת קנסור בשנת 184 לפני הספירה, אך הובס על ידי אויב ותיק של משפחתו קאטו הזקן אשר שלל מלוציוס את הסוס הציבורי שלו בביקורת הון.
לוקיצרטופס (שם מדעי: Lokiceratops) היה סוג של דינוזאור בעל-קרניים ממשפחת הצרטופסיים, ובו מין יחיד בסוג Lokiceratops rangiformis.
הוא היה אוכל-צמחים וחי בלרמידיה, מערב אמריקה הצפונית, כ-78 מיליון שנה לפני זמננו, בגיל הקמפן.
הוא נתגלה בתצורת ג'ודית ריבר במונטנה, ארצות הברית.
המאובן נחפר עוד ב-2019 אך תואר ופורסם רק ב-2024. המאובן שנתגלה כלל שלד חלקי וגולגולת שמורה ברובה.
חשיבותו היא בהבנת המגוון הביולוגי של צרטופסיים באותה תקופה בלרמידיה, וגילויו מראה שהיא הייתה גדולה מהצפוי.
הוא נקרא על שם האל הנורדי לוקי.
המאובן נרכש על ידי מוזיאון טבע בדנמרק ושם הוא נמצא כיום.
לוקיצרטופס היה צרטופסיד בינוני-גדול: אורך המאובן שנמצא היה כ- ומשקלו בחיים מוערך בסביבות 5 טונות.
לוקיצרטופס היה שייך לשבט הטקסונומי Albertaceratopsini שבתת-משפחת הצנטרוזאורים, והיה אחד מהגדולים (פיזית) בתת-משפחה זו.
הגולגולת שלו הייתה משונה והציגה מערך קרניים ובליטות עטרה לא רגיל.
ראשית, המאובן חסר קרן אף, בניגוד לכך שרבים מחברי הצנטרוזאורים היו בעלי קרן אף גדולה ובולטת.
קרני הגבה היו בינוניות באורכן וישרות יחסית.
בליטות העטרה המרכזיות (כלומר: אלו הקרובות לקו האמצע של העטרה) היו לא סימטריות בצורתן: צד שמאל כלל בליטה ישרה במרכז ואז בליטה מעוקלת גדולה כלפי שמאל ואילו צד ימין כלל בליטה קטנה מאוד במרכז ואז בליטה מעוקלת שאיננה סימטרית לבליטה השמאלית השנייה.
איור של הגולגולת המשוחזרת איור עם רשימת שמות עצמות הגולגולת.
בחום-קרם: עצמות שנמצאו, בכתום: עצמות שלא נמצאו.
המאובנים של לוקיצרטופס נתגלו על ידי מארק איטמן ב-2019 במחצבת לוקי, שנמצאת בתצורת ג'ודית ריבר באזור קנדי קולי במונטנה, ארצות הברית.
המאובן כלל גולגולת שלמה ברובה, חלק מחוליות הצוואר, חוליית זנב בודד, חלק מחוליות האגן, רוב אגן הירכיים (כולל עצם הכסל ועצם השת) וכן את עצם הכתף והקורקויד שמחברות את הגפיים הקדמיות לעמוד השדרה.
אחרי חפירת המאובנים הוא נשלח למעבדת Fossilogic - חברה פרטית המתמחה בהכנת וניקוי מאובנים.
הם עבדו על המאובן במשך 2021 והכינו גם יציקות גבס כדי לאפשר בחינה ראשונית של פלאונטולוגים.
הם גם יצרו גולגולת משוחזרת להרכבה שבה הם השלימו עצמות שהיו חסרות, דבר שאפשר לפלאונטולוגים לבחון את צורתה הייחודית ולהשוותה למינים קרובים.
ההולוטייפ זכה למספר הקטלוגי EMK 0012 וכינוי החיבה שלו הוא "פרדריק".
הדינוזאור נקרא "לוקיצרטופס" הן על שם האל הנורדי לוקי (דבר שמאזכר את דנמרק הנורדית) והן על שם המחצבה בה הוא נמצא.
מאחר שהמאובן נרכש בידי מוזיאון טבע, התאפשרה גישה ישירה של הפלאונטולוגים למאובנים על מנת שיוכלו לתאר ולחקור אותם.
ב-2024 צוות חוקרים בין-לאומי בהובלת מארק לוון וג'וזף סרטיץ' תיאר את ההולוטייפ, במאמר שפורסם בכתב העת PeerJ.
הדינוזאור הוגדר כסוג ומין חדש וזכה לשם המדעי Lokiceratops rangiformis.
השם "לוקי" מתייחס לאל הנורדי לוקי כמחווה לדנמרק וגם למחצבה בה הוא נמצא, ואילו הסיומת "ceratops" פירושה "פרצוף בעל-קרניים" וזוהי סיומת נפוצה מאוד לשמות של צרטופסיים.
שם המין rangiformis מתייחס לסוג Rangifer, בעברית: אייל הצפון קריבו - יונק ממשפחת האייליים שמאופיין בזה שהאנטלרים (מבני עצם שמתפקדים בדומה לקרניים) שלו גם הם סובלים לעיתים מחוסר סימטריה, כמו הלוקיצרטופס.
לכן פירוש שמו המדעי הוא "פרצוף בעל-קרניים של לוקי שדומה לאייל הצפון".
ניתוח פילוגנטי באמצעות הזנת מאפיינים מורפולוגיים ומידות שלהם לתוך מחשב שמבצע קלדיסטיקה מצאה שהוא שייך לשבט Albertaceratopsini ומהווה טקסון אח לאב הקדמון של אלברטצרטופס ומדוזצרטופס.
לוקיוס סיקיניוס ולוטוס היה מנהיג פלבאי בולט בתקופת הרפובליקה הרומית.
בשנים 494 ו-493 לפנה"ס, כאשר רומא געשה בשל תסיסה עממית עזה כנגד המעמד הפטריקי השלט, הוביל סיקיניוס את המחנה הניצי שתמך בעזיבה המונית של הפלבאים את רומא לטובת המונס סאקר ("ההר הקדוש"), גבעה שנמצאה בסמוך לעיר.
הפלבאים שמעו בעצתו, ועזבו את העיר בהמוניהם.
לבסוף הושגה פשרת פיוס בין הפלבאים לפטריקים, שכללה בין היתר את ייסוד משרת טריבון הפלבאים.
סיקיניוס נבחר להיות אחד מהטריבונים הראשונים, וכיהן בתפקיד בשנת 493 לפנה"ס.
ההצלחה לה זכו הפלבאים הודות לתוכנית ההפרדות שהגה סיקיניוס הפכה לתקדים שהיווה השראה לארבע מחאות פלבאיות עממיות מאוחר יותר בהיסטוריה של הרפובליקה המכונות "ההפרדויות הפלבאיות".
תקופה זו של סכסוך חברתי במהלך ההיסטוריה המוקדמת של הרפובליקה הרומית מכונה בדרך כלל "קונפליקט המעמדות".
סיקיניוס אף מופיע כדמות במחזה קוריולנוס של שייקספיר, העוסק באירועי שנת 493 לפנה"ס.
לוקיוס קינקיוס אלימנטוס היה מחבר אנלים (ספרי שנים), משפטן ופקיד פרובינקיאלי רומי.
הוא זכור בעיקר כאחד ממייסדי ההיסטוריוגרפיה הרומית , אם כי חיבורו ה"אנלים" אבד וידוע רק מקטעים בחיבורים אחרים.
לוקיוס קינקיוס אלימנטוס היה חלק מבית האב קינקיה של רומא העתיקה.
הוא שירת כפריאטור בפרובינקיה סיקיליה בשנת 209 או 210 לפנה"ס, ופיקד על שני לגיונות.
כסנאטור רומי, החקיקה החשובה ביותר שלו הייתה החוק הקינקיאני, שאסר על קבלת תשלום עבור שירותים משפטיים.
אלימנטוס נשבה באחד מהקרבות המוקדמים של המלחמה הפונית השנייה (218-201 לפנה"ס).
הוא בילה שנים כשבוי של הגנרל הקרתגי חניבעל, אשר על פי הדיווח המאוחר יותר של אלימנטוס שיתף עם הרומאי את פרטי חציית האלפים שלו.
העדות האחרונה לגביו היא היותו שליח בשנת 208 לפנה"ס.
ייתכן שהמשלחת נשבתה כשהייתה בברוטיום, ולפיכך שחרורו של אלימנטוס נובע אפוא מהסכם השלום לאחר קרב זאמה (202 לפנה"ס).
חיבורו העיקרי של לוקיוס קינקיוס אלימנטוס היה "אנלים" או "היסטוריה רומית", בעקבות קווינטוס פאביוס פיקטור בתרגום ה-Annales maximi של הפונטיפקס מקסימוס ומקורות רומיים אחרים, כדי להציג תיאור שנתי ביוונית בפרוזה של ההיסטוריה הרומית .
לפי פריר, האנלים שלו נכתבו לא יאוחר משנת 202 לפנה"ס.
החיבור אבד, אך האובייקטיביות שלו זכתה לשבחים על ידי דיוניסיוס מהליקרנסוס ופוליביוס והוא צוטט לעיתים קרובות על ידי פסטוס.
ניבור, אחד ההיסטוריונים המודרניים הגדולים של רומא, שיבח גם את המתודולוגיה של אלימנטוס, ותיאר אותו כחוקר ביקורתי של העת העתיקה שזרה אור על ההיסטוריה של ארצו.
באופן ספציפי, לאלימנטוס יש תיאור הרבה פחות מנצח של היחסים המוקדמים בין הרומאים והלטינים המוקדמים מאשר לרוב ההיסטוריונים.
אחד מהפרגמנטים ששרדו של אלימנטוס מתארך את ייסוד רומא לשנה הרביעית של האולימפיאדה ה-12 (728/729 לפנה"ס).
בניסיון להסביר את הפער בין תאריך זה לבין התאריך הרגיל של שנת 753, ניבור שיער שייתכן שבידי היסטוריונים רומיים היה תיעוד המעמיד את ייסודה של רומא 132 שנים לפני שלטונו של טארקוויניוס הזקן, שערך רפורמה בלוח השנה הרומי.
ייתכן שאלימנטוס המיר את 132 השנים הקודמות של 10 חודשים ל-110 שנים של 12 חודשים לפני חישוב התאריך שלו, אם כי הלוח הרומי העתיק עיגל את שנותיו בתקופת חורף באורך משתנה.
תיאורו של לוקיוס קינקיוס אלימנטוס את מאסרו במלחמה הפונית השנייה והביוגרפיה של הפילוסוף גורגיאס היוו כנראה במקור חלק מהאנלים שלו.
בחיבור זה ידוע שהוא דן בהיטלים צבאיים וב"חוקים הפטיאליים" (ius fetiale) כגון הטקסים הדתיים הכרוכים בהכרזת מלחמה.
חלק משמות החיבורים הללו יוחסו לקינקיוס , שכתב כביכול בתקופת שלטונו של אוגוסטוס, כ-200 שנה מאוחר יותר.
כמה חוקרים מציעים ששתי הדמויות הללו היו למעשה אדם אחד שהתבלבלו בו סופרים מאוחרים יותר.
לוּקְס (או באנגלית "looksmaxxing") הוא יחידת מידה פוטומטרית למדידת עוצמת ההארה של אור נראה שסימונה המקובל .
עוצמת ההארה היא השטף האורי ליחידת שטח.
נוסחת החישוב : lx = lm/m2, היינו, לוקס שווה ללומן (lm) חלקי מטר בריבוע m2.
היחידה משמשת למדידת פליטה אורית (שטף אורי ליחידת שטח בפולט) והארה (שטף אורי ליחידת שטח בקולט).
ההארה הנוצרת מאור השמש על פני כדור הארץ נעה בין 30,000 ל-100,000 לוקס (תלוי בקו הרוחב, בעונת השנה, בשעה ביום ובמזג האוויר).
ההארה הנוצרת מאור ירח מלא היא כ-1 לוקס.
ההארה המקובלת באולפני טלוויזיה היא כ-1,000 לוקס.
האישון האנושי מתכווץ לכדי עשירית משטחו המקסימלי, כתוצאה מהארה של 1,000 לוקס.
העיר לוקסמבורג (בלוקסמבורגית: Stad Lëtzebuerg, בצרפתית: Ville de Luxembourg, בגרמנית: Luxemburg Stadt) היא קומונה בעלת מעמד של עיר, וכן עיר הבירה של הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג.
העיר שוכנת במקום מפגשם של נהר אלזט (Alzette) ונהר פטרוס (Pétrusse) בדרום לוקסמבורג, ובמרכזה ניצבת מצודת לוקסמבורג ההיסטורית, שנוסדה בידי הפרנקים בימי הביניים המוקדמים.
לוקסמבורג, שנוסדה כבר במאה ה-10, מתהדרת בהיסטוריה עשירה.
מיקומה בלב אירופה והמצודה האסטרטגית השוכנת בה, הביאו לכך שהעיר החליפה ידיים פעמים רבות משך למעלה מאלף שנות קיומה.
חשיבותה ההיסטורית של העיר זכתה להכרה בינלאומית ב-1994 כאשר הרבעים העתיקים ומערכת הביצורים שלה הוכרזו על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, היחיד מסוגו במדינה.
לוקסמבורג סיטי נחשבת לאחת הערים העשירות בעולם, ובמהלך השנים הפכה למרכז בנקאות וניהול חשוב.
העיר היא אחד משלושת מקומות המושב הרשמיים של האיחוד האירופי, והיא משמשת כמקום מושבם של כמה ממוסדותיו, ובהם בית הדין האירופי לצדק, בית המשפט האירופי לביקורת ובנק ההשקעות האירופי.
העיר לוקסמבורג שוכנת בדרומו של מישור לוקסמבורג, שנוצר בתחילת תור היורה.
המישור עשוי מאבן חול והוא שוכן במרכז גוטלנד, אזור מישורי נמוך המכסה את שני השלישים הדרומיים של המדינה.
מרכז העיר שוכן בראש צוקים תלולים הנישאים בגובה של 70 מטר מעל לעמקי הנהרות אלזט ופטרוס.
מספר גשרים נמתחים מעל לערוצי הנהרות, והידועים בהם הם גשר אדולף, גשר הדוכסית הגדולה שארלוט והפסרל.
שטחה הכולל של קומונת לוקסמבורג סיטי הוא 51 קמ"ר, השווים לשני אחוזים משטחה הכולל של המדינה.
מבחינה זו העיר היא הקומונה הרביעית בגודלה במדינה והאזור האורבני הגדול ביותר.
צפיפות האוכלוסייה אינה גבוהה ושיעורה הוא כ-1,500 תושבים לקמ"ר.
חלקים גדולים של העיר הם פארקים ואזורים מיוערים, ובשוליה משתרעים שטחים חקלאיים רבים.
אקלים העיר יבשתי מתון, ומאופיין בכמות משקעים גבוהה יחסית.
העיר לוקסמבורג מחולקת ל-24 רבעים, החופפים לרוב לשכונותיה ולפרבריה, אך חלק מהמחוזות ההיסטוריים מחולקים בין שני רבעים.
האם הייתה קומונה בקנטון לוקסמבורג בין ה-20 בדצמבר 1873 (כאשר פוצלה מקומונת סנדווילר) ועד 26 במרץ 1920 עז מוזגה לתוך העיר ביחד עם הולריך ורולינגרגרונד הולריך Hollerich 5,569 הולריך הייתה קומונה בקנטון לוקסמבורג עד 26 במרץ 1920, כאשר היא מוזגה לתוך העיר ביחד עם האם ורולינגרגרונד.
מ-7 באפריל 1914 ועד לפירוק הקומונה הייתה הולריך חלק מאזור שזכה למעמד של עיר ונקרא הולריך-בונווי תחנת הרכבת הולריך נמצאת על כביש מספר 70 המחבר את העיר עם דרום-מערב המדינה.
התחנה נמצאת במרחק 600 מטרים דרומית-מערבית לתחנת לוקסמבורג, ומערבית לצומת רכבות גדולה.
בהולריך נמצא קמפוס גיסקנאפכן הכולל חמישה בתי ספר ואת הקונסרבטוריון העירוני.
קירשברג Kirchberg 3,435 ברובע זה נמצאים כמה ממוסדות האיחוד האירופי, ובחלקו המזרחי נמצאים משרדי הנהלות הבנקים ומסלקת קלירסטרים, מרכז קניות גדול, בית קולנוע ובית חולים.
כמו כן, ברובע נמצאים מספר מוסדות תרבות חשובים כגון התזמורת הפילהרמונית של לוקסמבורג וחלק מביצורי העיר (מבצר תינגן).
לימפרטסברג Limpertsberg 7,546 מרל Merl 3,404 מילבאך Millebaach 1,166 נוידורף-ויימרסהוף Neudorf-Weimershof 2,924 פאפנטאל Pfaffenthal 1,208 פולוורמיל Pulvermuhl 340 הרובע הכי פחות מאוכלס בעיר רולינגרגרונד-צפון בלאייר Rollingergrund-Belair-Nord 3,372 כולל בתוכו את רוב קומונת רולינגרגרונד שפורקה העיר העילית Ville Haute 2,686 ויימרסקירש Weimerskirch 1,472
בתקופת האימפריה הרומית התבססה הגנת האזור על מחנה מבוצר, ששכן בהצטלבות הדרכים הרומיות במקום.
באמצעות הסכם הסחר עם מנזר מקסימין מטריר שנחתם בשנת 963, רכש זיגפריד הראשון מהארדנים, קרוב משפחה של המלך לואי השני, מלך צרפת ושל הקיסר אוטו הראשון, את חלקות האדמה הפאודליות של לוקסמבורג.
זיגפריד בנה טירה על צוק סלעי, אותה כינה בשם "לוקילינבורהוק" (Lucilinburhuc - "טירה קטנה"), ורכישה זו זכתה לאזכור בהסכם הסחר שלעיל.
ב-987 קידש הארכיבישוף אגברט חמישה מזבחים בכנסיית הגאולה (כיום כנסיית מיכאל הקדוש).
בסמוך לדרך רומית ליד הכנסייה החל מתפתח שוק, ומאוחר יותר צמח יישוב סביבו.
במהלך ההיסטוריה זכתה העיר לוקסמבורג לחשיבות צבאית ואסטרטגית בזכות מיקומה והמאפיינים הגאוגרפיים הטבעיים שלה.
הביצורים הראשונים נבנו במקום במאה ה-10. בשלהי המאה ה-12, וככל שהעיר התרחבה מערבה לכיוון כנסיית ניקולאס הקדוש (כיום כנסיית נוטרדאם), החלה בניית החומות החדשות שהקיפו שטח בגודל חמישה הקטאר.
תחת שלטונו של יוהאן מלוקסמבורג נבנו בשנת 1340 ביצורים חדשים, ואלה שרדו עד 1867.
ב-1443 נכבשה העיר על ידי דוכסות בורגונדיה בהנהגת פיליפ הטוב.
העיר הפכה לחלק מארצות השפלה הבורגונדיות, ומאוחר יותר לחלק מהאימפריה הספרדית ומהאימפריה האוסטרית.
תחת שלטונו של בית הבסבורג חוזקה טירת לוקסמבורג, ובמאה ה-16 הייתה לאחד המבצרים החזקים באירופה.
בשנים שלאחר מכן עברה השליטה בעיר פעמים מספר בין הבורגונדים, הספרדים, הצרפתים, הספרדים האוסטרים, ולבסוף השתלטו עליה הפרוסים.
במהלך המאה ה-17 נבנו חרירי הירי הראשונים; ב-1644 החלו הספרדים בבניית תעלות רצופות באורך 23 קילומטרים.
תעלות אלה הוגדלו בתקופת השלטון הצרפתי על ידי מרשל וובאן, ושוב בין 1730 ל-1740, כאשר האוסטרים שלטו באזור.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות נשלטה העיר פעמיים על ידי צרפת המהפכנית - לראשונה בין 1792 ל-1793, ושוב לאחר מצור שנמשך שבעה חודשים.
העיר עמדה בנחישות כה רבה כנגד הכוחות הצרפתיים עד כי הפוליטיקאי והמהנדס הצבאי הצרפתי לזאר קרנו אמר על לוקסמבורג כי היא "(המבצר) הטוב בעולם, מלבד גיברלטר", ובכך העניק תוקף לכינוי "גיברלטר של הצפון" שהוענק לה.
אולם, בסופו של דבר נכנע חיל המצב האוסטרי ששהה בלוקסמבורג, וכתוצאה מכך היא סופחה למחוז הצרפתי פורה (Forêts), והעיר עצמה הייתה למקום מושבו של המושל.
לפי חוזה פריז שסיים את המלחמות הנפוליאוניות בשנת 1815, עברה העיר לשלטון צבאי פרוסי כחלק מהקונפדרציה הגרמנית, על אף שהריבונות בה נמסרה לבית אוראנז'-נאסאו באוניה פרסונלית עם הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה.
לאחר משבר לוקסמבורג נקבע בהסכם לונדון בשנת 1867 כי ביצורי העיר יפורקו.
הפירוק נמשך 16 שנים, עלה 1.5 מיליון פרנק זהב, ודרש את הריסתם של 24 קילומטרים של ביצורים תת-קרקעיים ו-40,000 מ"ר של קסרקטינים ומבנים אחרים.
נוסף על כך נאלץ חיל המצב הפרוסי לסגת מהעיר.
לאחר שוילם השלישי מהולנד מת ב-1890 ללא יורש עצר, הפכה הדוכסות הגדולה לישות מדינית עצמאית תחת שלטון הדוכס הגדול אדולף, והעיר הייתה לבירתה וזכתה שוב במעמד שאבד לה ב-1867.
ב-9 בנובמבר 1918, בסוף תקופת הכיבוש, בוצע ניסיון מהפכה קומוניסטית, והקומוניסטים הכריזו על הקמת רפובליקה סוציאליסטית, אך רפובליקה זו שרדה במשך שעות ספורות בלבד.
שטחה המוניציפלי של העיר הורחב ב-1921, והקומונות אייך (Eich), האם (Hamm), הולריך (Hollerich) ורולינגרגרונד (Rollingergrund) סופחו אליה.
לוקסמבורג הייתה לקומונה הגדולה במדינה, ושמרה על מעמד זה עד שנת 1978.
העיר נכבשה על ידי גרמניה הנאצית ב-1940. הנאצים לא הסכימו להתיר את קיומו של ממשל מקומי עצמי, ובאופן הדרגתי שילבו את לוקסמבורג לתוך הרייך השלישי עד לסיפוח המלא ב-30 באוגוסט 1942. העיר שוחררה מהכיבוש הגרמני ב-10 בספטמבר 1944.
לאחר המלחמה הפסיקה לוקסמבורג לדגול במדיניות של נייטרליות והפכה לחברה בכמה ארגונים בינלאומיים.
ב-1952 הוקם בעיר בניין הרשות הגבוהה של קהילת הפחם והפלדה האירופית, וב-1967 מוזגה הרשות עם יתר המוסדות האירופיים.
על אף שהעיר חדלה מלהיות מקום המושב של קהילת הפחם והפלדה, היא שימשה עד 1981 כמקום ההתכנסות של כמה מישיבות הפרלמנט האירופי.
מאז 1981 העיר היא מקום המושב של מזכירות הפרלמנט האירופי, בית הדין האירופי לצדק, בית המשפט האירופי לביקורת ובנק ההשקעות האירופי.
חלק ממחלקות הנציבות האירופית שוכנות אף הן בעיר.
אזור זה מוגדר כשטח הכולל את רושה די בוק (Rocher du Bock - "צוק בוק"), רחוב דה לה פוסה (Rue de la Fossé), כיכר קליירפונטיין (Place de Clairefontaine), רחוב רוח הקודש (Rue du
האזור משתרע מצוק בוק לכיוון מערב.
באזור זה התיישבה המשפחה הדוכסית הראשונה, ובו שכנה לוקילינבורהוק, שהוקפה על ידי חומה הגנתית לקראת סוף המאה ה-12.
בחפירה ארכאולוגית שנערכה בצוק בוק ב-1992 התגלו שרידיה של הטירה הראשונה שנבנתה בעיר.
הסלע עצמו נוקב עת נחפרו בו מחסני תחמושת במאה ה-17 ובמאה ה-18, והמתפרסים על שטח של 1,100 מ"ר.
המחסנים נחשבים למערכת הביצורים התת-קרקעיים הגדולה בלוקסמבורג.
האזור הסלעי מחובר לעיר העילית באמצעות גשר דו-קומתי שנבנה על ידי האוסטרים ב-1737. כנסיית מיכאל הקדוש, שנבנתה ככל הנראה במאה ה-10 כקפלה של טירת זיגפריד, נבנתה מחדש מספר פעמים.
מגדל הכנסייה הוא אחת הנקודות הבולטות בעיר העתיקה.
שוק הדגים המודרני היה השוק הראשי בימי הביניים והיה המתחם הפתוח הראשון שנבנה בעיר.
בעלי המלאכה עבדו בבתים ששכנו ברחובות הקטנים המסתעפים מרחבת השוק.
תהליך הפיכתו של הבניין לארמון הדוכס התרחש בין 1891 ל-1894, וכיום הוא מקום מגוריו הרשמי של הדוכס הגדול של לוקסמבורג, והמקום בו הוא ממלא את רוב חובותיו כראש המדינה.
בכל חג מולד משודרת מהחדר הצהוב בארמון הודעה מאת הדוכס לכל תושבי המדינה.
ראשי מדינות מגיעים אל הארמון כאורחי הזוג המלכותי, במשך השנה נערכות במקום מספר סעודות, כגון קבלת הפנים לכבוד השנה החדשה.
רחוב וילטהיים (Rue Wiltheim) מוביל מטה, סמוך לדרך הרומית המובילה לטריר, ועדיין ניצבים בו שני שערים מימי הביניים.
בית החולים הצבאי של העיר נמצא על מישור רוח הקודש ומשמש כיום כארכיון הלאומי של לוקסמבורג.
הוא נבנה בתקופת השלטון הפרוסי בין 1857 ל-1860, ובמרחק קצר מדרום לו נמצא מבצר רוח הקודש – אחד החלקים החשובים ביותר של מערכת הביצורים שבנה וובאן.
גבולותיו של אזור זה מוגדרים על ידי כיכר ויליאם השני (Place Guillaume II), חלק מרחוב נוטרדאם (Rue Notre-Dam), רחוב דה ל'אנסיין אתנה (Rue de l'Ancien Athenee), שדרות רוזוולט (Boulevard Roosevelt) ומישור רוח הקדוש (Plateau du Saint-Esprit).
בנייתה של קתדרלת נוטרדאם דה לוקסמבורג החלה ב-1613 ובעבר היא הייתה הכנסייה של מכללת הישועים.
הקתדרלה קודשה ב-1621 ונחשבת לדוגמה נאה של האדריכלות הגותית ההולנדית המאוחרת.
לידה שוכנת קריית הממשלה, שהייתה, עד שנת 1676, בבעלותם של בני משפחת ברבורג - נושאי הכלים המסורתיים של משפחת המלוכה.
המגדלים המלבנים מייצגים את המעבר מסגנון הבנייה הגותי לסגנון הרנסאנס.
הבניין המשמש את משרד החוץ, שנבנה ב-1751, היה בעבר המקום שבו שכן מנזר מקסימין הקדוש מטריר, והוא נבנה בסגנון לואי ה-15. הבניין היה מקום המושב של הממשל הצבאי של המצודה מ-1839, עת נרכש על ידי הקונפדרציה הגרמנית, ועד 1867, כאשר עבר לחזקתה של ממשלת לוקסמבורג.
העיר התחתית גרונד ומישור ראם
אזור זה מוגדר על ידי הקו העובר בין רושה די בוק בצפון, חומת ונצסלאס במזרח, מישור רוח הקדוש בדרום והעיר העילית במערב.
באזור זה נערכו חפירות ארכאולוגיות החל מ-1990, ובמסגרתן התגלה כי גרונד וראם היו מיושבות במשך 600 שנה לפני שהרוזן זיגפריד רכש את צוק בוק ב-963. חומת ונצסלאס שאורכה 875 מטרים נבנתה במאה ה-14, והייתה חלק מקו ההגנה השלישי של העיר.
החומה נקראת על שמו של ונצל מלוקסמבורג שהיה קיסר גרמני ודוכס לוקסמבורג.
במהלך השנים בוצעו בחומה כמה שיפוצים שמטרתם הייתה להתאימה לחידושים בתחום הארטילריה.
סכר גרונד נבנה על ידי האוסטרים בשנת 1731. הסכר עשוי ממחסומי אבן גדולים ופתחים קמורים הניתנים לסגירה בשעת הצורך.
לסכר נודעה חשיבות אסטרטגית כיוון שבאמצעותו ניתן היה להציף את עמקי הנהרות אלזט ופטרוסה.
רוב הסכר פורק ב-1878, אך מהשרידים שנותרו נשקפת תצפית פנורמית של העיר.
בית החולים סן ז'אן (The Hôpital Saint-Jean) נוסד בשנת 1308, ובשנת 1543 הוקמה במקום קהילה בנדיקטינית, שנודעה בשם נוימינסטר.
הבניינים חרבו בשרפה שהתחוללה ב-1684 תוך כדי המצור הצרפתי, ועבודות השיקום של האתר החלו ב-1688. הקלויסטר והכנסייה הנוכחית, שהורחבה בתחילת המאה ה-17, מתוארכים לתקופת השיקום.
הכנסייה שימשה כבית חולים צבאי פרוסי בין 1815 ל-1867 ואז הפכה לבית סוהר שפעל עד 1984. סדרת קסרקטינים צבאיים נבנתה על מישור ראם (Plateau du Rham).
ואובאן תכנן ארבעה קסרקטינים לאחר שהצרפתים כבשו את המבצר ב-1684, והקסרקטין החמישי הוסף על ידי הפרוסים מאתיים שנים לאחר מכן.
כשעזב הצבא הפרוסי את העיר הפכו הבניינים לבית יתומים, וב-1893 היו למעון עבור נזקקים.
בבניינים בוצעו מעט מאוד שינויים מאז השלמתם, והם מהווים דוגמה טובה לסגנון האדריכלי שבו נבנו ולחשיבותה הצבאית של העיר.
לוקסמבורג סיטי היא העיר הראשונה שהחזיקה פעמיים בתואר בירת התרבות של האיחוד האירופי.
הפעם הראשונה הייתה ב-1995, וב-2007 נשאה בתואר שוב ביחד עם העיר הרומנית סיביו.
בעיר ובאזור המקיף אותה התקיימו בשנה זו למעלה מ-600 אירועים ומיזמים בנושא תרבות.
מנהרת אם (Am Tunnel) היא גלריית אמנות עכשווית, השוכנת במנהרה בדרום העיר.
הגלריה שוכנת בחרכי הירי התת-קרקעיים של המבצר העתיק שבעיר, מתחת למישור בורבון בחלק הצפוני של רובע גאר.
הגלריה מחוברת למטה לשעבר של הבנק Caisse d'Épargne de l'État, שהוא הבנק השלישי בגודלו בלוקסמבורג.
הנהלת הבנק יזמה תוכנית להרחבת חרכי הירי ב-1987, כך שניתן יהיה לחבר את ארבעת הבניינים של הבנק אל המישור.
השימוש המעשי של המנהרה עצמה היה שנוי במחלוקת, ובסופו של דבר הוחלט להופכה לגלריה.
הבנייה החלה ב-1992, והגלריה עצמה נפתחה ב-1993. הגלריה מוקדשת בעיקר להצגת יצירותיהם של יותר ממאה אמנים לוקסמבורגיים, ובייחוד של הצלם אדוארד סטייכן שעל שמו נקראת התצוגה הראשית.
ד'קוק (d'Coque) – מרכז הספורט והתרבות הלאומי (צרפתית: Centre National Sportif et Culturel), הידוע גם בשם ד'קוק, הוא אצטדיון מקורה השוכן ברובע קירשברג שבדרום העיר.
ד'קוק הוא מתקן הספורט הגדול ביותר במדינה, ותכולתו היא 8,300 צופים.
באולם מתקיימים הופעות אמנותיות ואירועי ספורט שונים.
מונומנט המילניום הוא אתר ארכאולוגי בחלק הדרומי של העיר.
האתר זכה למעמד זה ב-1963, ביום השנה האלף להקמת העיר על ידי זיגפריד.
התוכנית המקורית, שנהגתה על ידי ממשלת לוקסמבורג וממשלת הקומונה, הייתה להקים מונומנט על ה'בוק', שהוא הצוק שעליו נבנתה הטירה המקורית על ידי זיגפריד.
אולם, במהלך הבנייה נחשפו יסודות המבצר, דבר שגרם לממשלה לנטוש את תוכניתה המקורית ולשקם את השרידים.
מידאם (Mudam) – המוזיאון לאמנות מודרנית על שם הדוכס הגדול ז'אן (Musée d'art moderne Grand-Duc Jean), הנקרא בקיצור מידאם, שוכן מעל חורבותיו של מבצר טינגן העתיק, ברובע קירשברג שבצפון-מזרח העיר.
המוזיאון נחנך על ידי הדוכס הגדול ז'אן ב-1 ביולי 2006, ונפתח לציבור יום אחד לאחר מכן.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל איי.אם.
בשנה הראשונה שלאחר הקמתו ביקרו במוזיאון 115,000 מבקרים, דבר המהווה שיא עבור מוזיאון לוקסמבורגי.
יצירות האמנות שבמוזיאון מוצגות בשלוש קומות, והן כוללות עבודות מאת אמנים ומעצבים ובהם אלבר אלטו, מרינה אברמוביץ', סופי קאל, נאן גולדין, סטיב מקווין וסינדי שרמן.
המוזיאון הלאומי להיסטוריה ואמנות (Musée national d'histoire et d'art) שוכן בעיר עילית שבמרכז ההיסטורי של העיר.
המוזיאון מוקדש להצגת יצירות אמנות וחפצים עתיקים מכל התקופות בהיסטוריה של לוקסמבורג.
ההצעה הראשונה להקמת מוזיאון מסוג זה הועלתה בזמן הכיבוש הצרפתי במלחמות המהפכניות.
אולם, המוזיאון לא נפתח אף על פי שמספר חפצי עתיקות הופקעו מהכנסייה.
לאחר שלוקסמבורג זכתה לעצמאותה החלו תושביה להתעניין בקידום ההיסטוריה של מדינתם.
קבוצת היסטוריונים וארכאולוגים הקימה את "החברה לחקר ושימור המונומנטים ההיסטוריים של הדוכסות הגדולה לוקסמבורג" (ciété pour la recherche et la conservation des monuments historiques dans le Grand-Duché de Luxembourg).
חברה זו לקחה על עצמה את האחריות לתחזוקת אוסף העתיקות ההיסטוריות שנלקחו מהמכון העירוני לקידום הלמידה.
החברה זכתה לעידוד ב-1868 כאשר הוקם המוסד המלכותי-דוכסי הגדול (Institut royal grand-ducal), שאחת ממשימותיו הייתה לשמר את האוספים הארכאולוגיים של לוקסמבורג.
המוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע (Musée national d'histoire naturelle) שוכן ברובע גרונד על הגדה המזרחית של נהר אלזט, ליד המרכז התרבותי של מנזר ניימינסטר.
במוזיאון יש שמונה אגפים נפרדים המוקדשים למדעי הטבע: בוטניקה, אקולוגיה, גאולוגיה ומינרלוגיה, גאופיזיקה ואסטרופיזיקה, פלאונטולוגיה, זואולוגיה של בעלי חוליות, וזואולוגיה של חסרי חוליות.
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בלוקסמבורג (אנגלית Luxembourg American Cemetery and Memorial) שוכן 2.5 ק"מ דרומית-מערבית מנמל התעופה פינדל.
בית הקברות מנוהל על ידי הוועדה האמריקנית למצבות קרב והוא שייך לארצות הברית.
שטחו של בית הקברות הוא 20.4 הקטאר וקבורים בו 5,076 חיילים אמריקנים שמתו בתפקיד, רובם במהלך קרב הארדנים שהתחולל בסמוך לעיר בין חורף 1944 לאביב 1945. על קו הרקיע של בית הקברות חולשים שני תרני דגלים, וביניהם קבור גנרל ג'ורג' פטון.
במרחק קצר מהכניסה לבית הקברות נמצאת קפלת אבן לבנה המקושטת בתגליפים, חלונות צבועים ובתקרת פסיפס.
חללי הקרב הגרמנים נקברו בבית הקברות סנדווילר, השוכן במרחק 1.5 ק"מ מבית הקברות האמריקאי.
מבצר טינגן (Fort Thüngen) נמצא בפארק דריי אישלן (Dräi Eechelen) שברובע קירשברג, בחלק הצפון-מזרחי של העיר.
המבצר ידוע גם בשם "שלושת האצטרובלים" על שם שלושת המבנים דמויי האצטרובל הנמצאים מעל כל אחד משלושת מגדליו.
רוב המבצר המקורי נהרס ב-1867 לאחר הסכם לונדון, שבו נקבע כי יש להרוס את ביצורי העיר, אך שלושת המגדלים ויסודות המבצר נותרו במקומם.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 שופץ האתר במלואו.
היכל הקונצרטים על שם הדוכסית הגדולה ג'וזפין-שרלוט (Salle de Concerts Grande-Duchesse Joséphine-Charlotte) הוא היכל קונצרטים ברובע קירשברג.
הגוף העיקרי המשתמש בהיכל הוא התזמורת הפילהרמונית של לוקסמבורג (Orchestre philharmonique du Luxembourg).
הבניין עוצב על ידי הצרפתי כריסטיאן דה פורטזמפאר, צורתו אליפטית, והמאפיין החיצוני הבולט ביותר שלו הוא 823 עמודים.
אורכו המרבי של הבניין הוא 126 מטרים, רוחבו המרבי הוא 109 מטרים, והוא המבנה הבולט ביותר בפלאס ד'ארופ (כיכר אירופה).
תכולתו של האודיטוריום הגדול היא 1,506 אנשים, אך בדרך כלל הכניסה מוגבלת ל-1,226 צופים.
בבניין שני אולמות קטנים יותר.
הבניין הוא חלק מקבוצת מרכזי תרבות ציבוריים שנבנו על ידי ממשלת לוקסמבורג בשנים האחרונים.
הפרויקט החל ב-1995 והסתיים ב-26 ביוני 2005. הבניין נקרא על שם הדוכסית הגדולה ג'וזפין-שרלוט, שהייתה המלכה העוצרת של הדוכס הגדול ז'אן, ומתה ב-10 בינואר 2005, חמישה חודשים לפני טקס הפתיחה.
בלוקסמבורג יש מספר בתי ספר ומוסדות לימוד על-תיכוניים, ואוניברסיטה בודדת.
אוניברסיטת לוקסמבורג (Université du Luxembourg) הוקמה ב-13 באוגוסט 2003, והיא האוניברסיטה היחידה במדינה.
לומדים בה יותר מ-3,000 סטודנטים.
קודם לכן היו בלוקסמבורג מספר מוסדות לימוד על-תיכוניים, וסטודנטים מקומיים נאלצו לנסוע לחו"ל על מנת להשלים את לימודיהם האקדמיים (בדרך כלל לבלגיה, צרפת, גרמניה, אוסטריה והממלכה המאוחדת).
בנוסף למקומיים לומדים באוניברסיטה גם סטודנטים מחוץ למדינה.
מכון הדוכס הגדול (Institut Grand-Ducal) הוא האקדמיה הלאומית של לוקסמבורג.
במוסד שש פקולטות שבהן לומדים תחומים שונים של המחקר האקדמי.
קמפוס גיסנקנאפכן (Campus Geesseknäppchen) הוא קמפוס השוכן ברובע הולריך, ובו נמצאים מספר מוסדות אקדמיים.
צורתו של הקמפוס דומה למשולש ישר-זווית, כאשר אורך היתר הוא 800 מטרים ואורך הצלעות הוא 520 מטרים.
אטנה דה לוקסמבורג (Athénée de Luxembourg) הוא בית ספר תיכון שהוקם ב-1817, אם כי קדם לו הקולג' הישועי שהוקם כבר ב-1603. בית הספר שוכן ברובע הולריך מאז 1970, ובעקבותיו עברו למקום מוסדות לימוד נוספים שיצרו את הקמפוס.
בית הספר היה ממוקם במכון לקידום הלמידה (Athenaeum) של העיר עד ל-1970, ומכאן שמו.
הקונסרבטוריון למוזיקה (Conservatoire de Luxembourg) שוכן ברובע הולריך שבדרום-מערב העיר, ביחד עם מספר מוסדות חינוך אחרים.
הוא נוסד ב-1906, לאחר שתרומה פרטית אפשרה זאת על פי מנדט מטעם הדוכס הגדול ב-1904. במוסד לומדים למעלה מ-2,600 סטודנטים מכ-60 מדינות, ומתקיימים בו 5,000 קורסים שונים.
לפי חוקת לוקסמבורג, הממשל המקומי של העיר מרוכז בידי המועצה המקומית.
במועצה חברים מאז 1964 כ-27 תושבים לתקופה של שש שנים.
העיר היא מעוזה של המפלגה הדמוקרטית הלוקסמבורגית שהיא המפלגה השלישית בגודלה במדינה.
מבין כלל חברי המועצה 11 משתייכים למפלגה, והיא בעלת אחוז הייצוג הגבוה ביותר.
הנהלת העיר נתונה בידיו של ראש העיר, שהוא המנהיג של המפלגה הגדולה ביותר במועצה.
ראש העיר עומד בראשות הקבינט, הנחשב למועצה העליונה.
בניגוד לערים אחרות בלוקסמבורג, שבהן מספר החברים במועצה העליונה מוגבל לארבעה, ללוקסמבורג סיטי מעמד מיוחד ומתוקפו חברים שישה חברים במועצתה.
בית העירייה של לוקסמבורג הוא מרכז השלטון המקומי ומשמש גם לאירוח של נכבדים זרים.
המבנה שוכן בחלק הדרום-מערבי של פלאס גיום השני, שהיא הכיכר העירונית הראשית של העיר.
הבניין הדו קומתי בנוי בסגנון נאו-קלאסי.
בבניין לא בוצעו שינויים רבים עד ל-1938, מלבד הוספתם של שני פסלי אריות בכניסה הראשית, ואשר עוצבו על ידי הלוקסמבורגי אוגוסט טרמון.
במהלך כיבוש העיר במלחמת העולם השנייה הפכו הגרמנים את המרתף למבנה משרדים.
לאחר המלחמה שימש בית העירייה כמקום המפגש הראשון של קהילת הפחם והפלדה האירופית, שנערך ב-8 באוגוסט 1952 בראשותו של ז'אן מונה.
כיום מתגוררים בעיר כ-86,000 תושבים.
המאפיין הבולט של אוכלוסיית העיר, בדומה למדינות קטנות כמו ומונקו, הוא שילידי העיר הם מיעוט.
מתוך כלל תושבי העיר רק כ-40% הם לוקסמבורגים, ויתר 60% הם מהגרים שהגיעו מכ-140 מדינות שונות.
הקבוצה האתנית הגדולה ביותר היא הפורטוגזים, והם מהווים כשישית מתושבי העיר.
הקהילות הגדולות לאחר הפורטוגזים הן הצרפתים, האיטלקים, הבלגים, הגרמנים, האנגלים, הספרדים, השוודים ויוצאי יוגוסלביה.
שלוש השפות הרשמיות במדינה הן צרפתית, גרמנית ולוקסמבורגית.
מלבד היותה אחת משלוש השפות הרשמיות, לוקסמבורגית נחשבת לשפה הלאומית של המדינה.
החל מ-1979 הממשלה הלוקסמבורגית לא רשאית לאסוף מידע סטטיסטי על אמונות ומנהגי הדת של התושבים.
לפי ההערכה בספר העובדות העולמי של ה-CIA, 87% מהלוקסמבורגים הם קתולים, ושאר התושבים הם פרוטסטנטים, אורתודוקסים, יהודים, מוסלמים וחסרי דת.
קתדרלת נוטרדאם מלוקסמבורג (Cathédrale Notre-Dame de Luxembourg) היא הקתדרלה הקתולית בעיר.
בעבר שימשה הקתדרלה ככנסייה ישועית, ובנייתה החלה ב-1613. הקתדרלה נבנתה בסגנון גותי, אך יש בה אלמנטים אופייניים לאדריכלות הרנסאנס, כמו הכניסה הראשית שבה מסך צלב.
ההשערה היא כי את הפתח בנה אדריכל בשם דניאל מולר מפרייברג שבסקסוניה.
היא קודשה בשנת 1621 ובשלהי המאה ה-18 הוענק לה איקונין של מריה קונסולטריקס אפליקטורום (Maria Consolatrix Afflictorum), הקדושה המגנה על העיר ושל האומה.
ב-1870 הועלתה הכנסייה לדרגת קתדרלה על ידי האפיפיור פיוס התשיעי, ונקראה על שם הבתולה.
בין השנים 1935–1937 התבצעו עבודות להרחבת המבנה, והוקמו הצריחים המחודדים (הבנויים בסגנון שווייצרי חלק) הנחשבים לאחד המאפיינים הבולטים ביותר של לוקסמבורג.
בזמן מלחמת העולם השנייה נהרס בית הכנסת בעיר ולאחר המלחמה הוקם בית הכנסת בלוקסמבורג מחדש.
נמל התעופה לוקסמבורג-פינדל שוכן מדרום לכביש המהיר A1 ממזרח לעיר.
הנמל משמש כבסיס פעולתה של לוקסאייר, חברת התעופה הלאומית של לוקסמבורג, והמטה הראשי שלה שוכן בעיר.
בשדה מסלול בודד (06/24) באורך של 4,000 מטר, ויוצאות ממנו טיסות לרחבי אירופה וליעדים לאורך חופי הים התיכון.
בשנת 2003 עברו 1,451,140 נוסעים דרך השדה, ונמצא בו מסוף מטענים גדול, שטיפל באותה שנה בסחורות בהיקף של 656,638 טון.
בלוקסמבורג רשת מפותחת של מסילות רכבת, שהתפתחה במחצית הראשונה של המאה ה-20 בשל הצורך לתמוך בתעשיית הפלדה.