tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בניגוד ליצרני רכב אירופאים אחרים שיצרו בסדנאות רכב קטנות דגמים בודדים בעבודת יד מלאה, ובכך ייקרו את מחירי המכוניות, שאף סיטרואן לחקות את המודל של חברת פורד, לייצור המוני בהיקף של מאות מכוניות ליום.
הוא קיווה כך להוזיל את עלות היצור ולהפוך את תוצרת המפעל לשווה לכל נפש.
דגם A של החברה הושק כבר בשנת 1919. דגם A היה כלי הרכב הראשון באירופה שיוצר בטכנולוגיה של פס יצור.
הדגם היה אכן דומה לדגם T של פורד, ומחירו היה כחצי ממחיר הדגמים המתחרים.
היו בו כל חידושי התקופה: אורות, מצת חשמלי וגלגל חלופי תלוי לצד הרכב.
המנוע היה בעל ארבע בוכנות, המהירות המרבית הייתה 65 קמ"ש וצריכת דלק חסכונית של 15 קילומטר לליטר.
יוצרה גם גרסת ספורט "טורפדו", וטנדר קל בעל יכולת נשיאה של 300 קילוגרם, שהיה מצופה עץ.
ב-1921 החל יצור ה-B2. הגלגל החלופי עבר לאחור, היו תריסי אוורור מנוע צדדיים, המהירות המרבית עלתה ל-70 קמ"ש, וכן יוצר דגם סגור.
בגלל אמינותה ומהירותה של המכונית, היא הייתה חביבה על רופאים והיא קיבלה את הכינוי "מכונית הדוקטור".
יוצרה גם גרסת ספורט B2 קאדי, בעלת בוכנות מסגסוגת קלה, מהירות 90 קמ"ש ומנוע 1.4 ליטר.
זוהי מכונית הספורט הראשונה באירופה שיוצרה ביצור המוני.
שיטות מודרניות וראייה עסקית חדשנית
סיטרואן הנהיג במפעלו הטבות סוציאליות שלא היו מובנות מאליהן באותה תקופה: ימי מחלה בתשלום, ביטוח שיניים וגן ילדים לילדי העובדים.
חברת סיטרואן הייתה כבר מתחילתה, וכזאת היא גם היום, חברה מובילת דרך וחדשנית.
דגמיה הם בעלי עיצובים מיוחדים ולעיתים אוונגרדיים, וכוללים גם חידושים טכנולוגיים ייחודיים.
המכוניות נמכרו כבר מראשית קיומו של המפעל בהנחות ובאשראי של עד שנה וחצי.
אנדרה סיטרואן הבין את חשיבותם של שיווק, פרסום ותדמית.
בשנת 1922 חצו 5 מכוניות סיטרואן B2 את מדבר סהרה, ולאחר מכן נערכו עוד מספר מסעות כאלה, כמו "המסע השחור" שבמסגרתו חצו 8 מכוניות סיטרואן ו-16 נהגים וטכנאים את אפריקה, מצפון לדרום במשך שישה חודשים.
בשנות ה-30 נערך "המסע הצהוב", ובו נסעו 14 מכוניות ו-40 איש מביירות להימלאיה, דרך סין ומדבר גובי, מסע של 21,000 ק"מ.
הצלחות אלו הביאו פרסום ומוניטין לחברת סיטרואן ולרכביה.
אנדרה סיטרואן דאג ששמה של סיטרואן יתנוסס בכל מקום אפשרי.
הוא תרם 150,000 שלטי דרכים, שעל כולם התנוסס גם הלוגו של סיטרואן.
ב-1925 רכש סיטרואן את זכויות הפרסום על מגדל אייפל.
250,000 נורות יצרו את אותיות השם סיטרואן מלמעלה למטה, לאורכו של המגדל.
צ'ארלס לינדברג סיפר שזהו ציון הדרך שראה בהגיעו ב-1927 בשעת לילה לפריז, לאחר שחצה את האוקיינוס.
אנדרה סיטרואן מיהר להזמינו לטקס במפעלו, בהשתתפות 6,000 עובדי המפעל.
אחת מגרסאות הג'ינגל של סיטרואן בוצעה על ידי הזמרת האמריקאית הפופולרית ג'וזפין בייקר.
סיטרואן יצר דגמי צעצוע של מכוניותיו בגדלים שונים, וכן את ה"סיטרואנט", מכונית מונעת בדוושות, ולאחר מכן גם דגם חשמלי.
בעיירות נופש ארגנה סיטרואן תחרויות לילדים בדגמים אלו.
ב-1922 הושק דגם CV5. האות C הוא האות הראשונה במילה סוס (cheval) בצרפתית.
המכונית הייתה דו-מושבית ואחר כך תלת-מושבית.
65 קמ"ש בלבד, וזולה ביותר.
מרבית המכוניות היו צהובות ועל כן זכתה המכונית לכינוי petit citron – "לימון קטן".
אנדרה סיטרואן הכריז שייצר 100 מכוניות ליום, והתייחסו בספק לדבריו.
אך בשנת 1924 הגיעה התפוקה ל-300 מכוניות ליום.
בשנת 1924 התחילה סיטרואן לעבוד בשיתוף פעולה עם המהנדס האמריקאי אדוארד גואן באד (Edward Gowan Budd).
באד עסק בעיקר בתכנון קרונות רכבת עבור יצרנית הקרונות פולמן, אך פיתח במקביל טכנולוגיות מתכת ליצור מרכבי המכונית.
בשנה זו יוצרה מכונית התצוגה All steel b-10 שכל המרכב שלה היה ממתכת.
בשנה זו התחילה סיטרואן לייצר סדרתית את דגמי C-5 ו-C-4 .
ב-1928 יוצרה מכונית סיטרואן הראשונה שכל המרכב שלה היה עשוי מתכת.
זו הייתה גם המכונית הראשונה באירופה עם מרכב כזה.
ב-1930 יצרו גואן באד וחברת סיטרואן דגם תצוגה (קונספט) חדשני עם מרכב מתכת אחיד והנעה קדמית.
היצרנים עדיין יצרו מרכבים שחלקם עץ וברזנט וההנעה במכוניותיהם הייתה מאחור.
דגם זה היה האבטיפוס של מכונית onze l'eger'e ולאחריה מכונית Traction Avant, מהידועים והבולטים בדגמי סיטרואן שיוצרה החל מ-1934 ועד 1956. מתחריה של סיטרואן אימצו את מרכב המתכת ואף יצרו דגמים אווירודינמיים יותר ועד מהרה יצא לסיטרואן טראקסיון אוואנט שם של מכונית מיושנת ביחס למתחריה.
התחרות הקשה אילצה את סיטרואן להוריד מחירים והיא נקלעה במהרה להפסדים גדולים, ועמדה על סף פשיטת רגל.
חברת מישלן הצרפתית, כיום מיצרניות הצמיגים המובילות בעולם, רכשה את סיטרואן ב-1934. הדגם הראשון עליו היא ניסתה את הצמיגים הרדיאליים שלה היה הטראקסיון אוואנט.
עד אז צמיגי המכוניות היו עשויים גומי מלא.
אנדרה סיטרואן, מייסד החברה, מת שנה לאחר מכן, ב-1935.
החברה לאחר מלחמת העולם השנייה
במהלך מלחמת העולם שקדו מהנדסי סיטרואן על דגם מכונית ייחודי, 2CV, הידוע יותר בשמו דה שבו (deux chevaux בצרפתית – שני סוסים).
דגם זה הפך לאחד מסמליה של צרפת וזכה לפופולריות רבה בעולם.
גם בישראל הוא נבחר לרכב הצמוד של קציני צה"ל.
ראשי החברה בהתחלה סירבו לשתף פעולה עם הנאצים, אך בסוף השתכנעו לספק להם דגמים, בין השאר על מנת לחבל במאמצי ההתקדמות של הנאצים.
כך למשל, מנכ"ל סיטרואן בזמנו פייר בולנג'ר הורה לעובדי המפעל לעבוד בהספק איטי מאוד, על מנת להשאיר את הנאצים בלי מספר כלי הרכב הדרוש להם לכמה שיותר זמן.
בנוסף, פייר חשב על דרך החולשה הגדולה ביותר של האויב לתפישתו: הקפדה פדנטית על מילוי הוראות.
בולנג'ר הורה לעצב מחדש את מדיד השמן של משאיות ה-T45 כך שסימון השמן בו היה מעט נמוך יותר מאשר הוא אמור להיות, ובכך שכאשר הוא נתחב למנוע – קריאת השמן תהייה גבוהה יותר מאשר הכמות האמיתית.
המשאיות היו יוצאות את המפעל עם כמות שמן תקינה, אולם רק כמה אלפי קילומטרים משם, כאשר הן כבר בחזית, או פועלות כחלק ממאמצי המערכה הנאצית, היו שובקות חיים.
כאשר התברר שמקור התקלה הוא מחסור בשמן, הקפידו הגרמנים, באופן גרמני למדי למלא בדיוק כפי שמורה המדיד, אולם כזכור ולמרבה התסכול של הנאצים – זה בדיוק מה שהיה גורם למשאיות להתקלקל שוב ושוב.
בעזרת מקרים כמו אלו, והתחמקות חוזרת ונשנית מפגישות עם בכירי הממשל, התקדמות הנאצים בצרפת הואטה באופן משמעותי.
בסופו של דבר הנאצים הכניסו אותו לרשימותיהם השחורות וכבר החלו השתלטות על החברה, אך צרפת השתחררה מכיבושם לפני שהספיקו לעשות זאת.
ב-1948 חזרו מהנדסי החברה ותכננו מחדש את דגם הדה-שבו, שהצטיינה במכירותיה במשך למעלה מארבעה עשורים.
זמן ההמתנה למכונית הגיע עד שש שנים.
המכונית זכתה להצלחה רבה אצל איכרי צרפת, ונאמר עליה שהיא "מיועדת לשני אנשים וערמת חציר".
ה-2CV האחרונה יוצרה ב-1990, ובסך הכול יוצרו 5.1 מיליון יחידות ממנה, כולל דגם טנדר.
דגם הסיטרואן טראקסיון אוואנט הוותיק הראה חולשה במכירות, ועל כן עבר ב-1954 שדרוג כולל.
החל משנה זו ואילך יוצר בצבעים שונים, ולא רק בשחור.
הוא קיבל מערכת מתלים הידרופניאומטית שהיא מסמלי ההיכר של סיטרואן עד היום.
שמו של הדגם המשופר היה H15-6 על שום יחסי האוויר-שמן בבוכנות המתלה.
השיפור במכירות היה שולי, וסיטרואן הורידה את הטראקסיון אוואנט מפס היצור ב-1957 לאחר שיוצרו 760,000 יחידות.
בתערוכת המכוניות בפריז הוצג בשנת 1955 המפורסם בדגמי סיטרואן.
זו הייתה יצירתו השנויה במחלוקת והחדשנית של המהנדס אנדרה לה-פבר.
הדגם נקרא DS15. המכונית זכתה לכינוי "האלילה" (Déesse) על שום כפל המשמעות שבהיגוי אותיות השם DS בצרפתית.
כבר במהלך התערוכה הוזמנו 12,000 יחידות מהדגם החדש, מהם 750 יחידות ב-45 הדקות הראשונות לאחר ההשקה.
המכונית הייתה בעלת עיצוב ייחודי, מאובזרת בהגה כח, בלמי דיסק קדמיים, גיר חצי אוטומטי ומתלים הידרופניאומטיים, הפועלים על לחץ שמן, שבזכותם יצאו לסיטרואן מוניטין של מכונית נוחה לנסיעה ללא כל תחרות.
מתלים אלו במהדורות משופרות משמשים את מכוניות סיטרואן מאז ועד היום בדגמי C5 ,CX ,XM ,Xantia ואחרים.
המתלים ב-DS היו נפרדים לכל אחד מארבעת הגלגלים, עם בוכנת שמן נפרדת.
משאבה מרכזית ויסתה את כמות השמן והפעילה את הגה הכח החדשני, ההילוכים החצי אוטומטיים, והבלמים הייחודיים.
לחץ השמן ווסת על ידי מערכת שסתומים מורכבת.
ניתן היה לשלוט בגובה מרווח הגחון על ידי ידית שנמצאה לצד ידית ההילוכים.
המכונית נסעה היטב גם בשטחים קשים, בוציים או משובשים, ויכולה הייתה לנסוע עם שלושה גלגלים בלבד.
יכולת זו הצילה את חייו של הנשיא דה-גול ב-1962. מתנקש ירה בשני הגלגלים הימניים של רכב הנשיא, אך המכונית המשיכה לנסוע בקלות רבה והרחיקה את דה גול ממקום הסכנה.
ה-DS הייתה כה פורצת דרך בשכלוליה ובעיצובה, עד כי זכתה להיות מוצגת במוזיאון גוגנהיים כמופת לעיצוב מהמאה העשרים.
ב-1965 יצא דגם משופר של ה"אלילה", DS21 עם מנוע בנפח 2.1 ליטר שהגיע למהירות 170 קמ"ש, ופנסים מתכווננים לפי כיוון הנסיעה.
המכונית יוצרה ונמכרה בהצלחה רבה עד שנת 1974. בשנה זו נבחרה ל"מוצר המאה".
בסיכום המילניום בשנת 2000 נבחרה ה"אלילה" במקום השלישי מבין מכוניות המאה ה-20. בסך הכול יוצרו 1.5 מיליון יחידות DS.
בשנת 1975 החלה סיטרואן לייצר את ה-Cx ,דגם המנהלים רב המכר שלה, היה זה הדגם האחרון שיוצר פרי תכנון סיטרואן העצמאית לאחר שרכשה את פיז'ו.
הדגם יוצר עד שנת 1990 והוחלף על ידי ה-XM.
ב-1968 רכשה פיאט האיטלקית 15% מסיטרואן, מהלך שלא נשא חן בעיני אוהדיה הצרפתים ואף בעיני הממשלה עצמה.
בשנה זו רכשה סיטרואן את יצרן מכוניות הספורט-יוקרה האיטלקי מזראטי.
במשותף עם מזראטי יוצרה מכונית הספורט הייחודית SM, שהקדימה את זמנה בעשרות שנים והיא יכולה להיחשב לחדשנית ומשוכללת גם היום.
למכונית היה מנוע VS בתצורת V עם שישה צילינדרים בנפח 2.7 ליטר.
מהירות מרבית של 230 קמ"ש, 2 מאפרות, 5 הילוכים ידניים או אופציה אוטומטית, והזרקת דלק אלקטרונית (החל מ-1972).
סיטרואן השתמשה ברכיבים ובחומרים הטובים, היקרים והאיכותיים ביותר, ואכן הרכב היה יקר מאוד, ומחירו
עלה על זה של מכונית קדילאק מקבילה.
ב-1973 פרץ משבר הדלק שפגע קשות בסיטרואן.
פיאט מכרה את חלקה, וגם סיטרואן נאלצה להיפרד ממזראטי.
סך הכול יוצרו 13,000 מכוניות SM בתקופה זו.
בשנת 1974 התאחדה סיטרואן עם פיג'ו ונוצרה חברת PSA (פיג'ו סוסאיטה אנונים – פיג'ו בע"מ).
בשנה זו גם הופסק יצור ה-DS, והושק דגם ה-CX המתקדם והמפואר שהיה שריד אחרון פרי פיתוח סיטרואן טרם ההשפעה של פיג'ו.
בשנת 1982 החלה סיטרואן לייצר את המכונית המשפחתית BX.
המשפחתית החדשה נועדה להתחרות בחידושי הטכנולוגיה והעיצוב החדשני של רנו במחיר נוח.
גם בישראל הגיעה ה-BX לראש טבלת המכירות בשנים 1986, 1987. בשנת 1993 היא ירדה סופית מפס היצור.
סיטרואן נכנסה לנישות חדשות בהן לא הייתה פעילה עד אז.
ב-1984 הושק הטנדרון C-15, שהוחלף בהמשך על ידי הברלינגו.
במהלך שנות ה-80 הוצגה קשת הדגמים החדשה של סיטרואן.
מכונית המיני AX אשר החליפה בשנת 1988 את ה-visa ניסתה לחקות את הצלחתה של הדה שבו האגדית במידת הצלחה פחותה.
ה-ZX המשפחתית-קומפקטית הושקה ב-1991, וה-XM הושקה בשנת 1989 וזכתה בפי כתבי רכב לכינוי "מרבד קסמים".
בשנת 1993 הוצגה המשפחתית החדשה קסנטייה (בה זנחה סיטרואן את סימול הדגמים באותיות), אחריה הסופרמיני סקסו וב-1997 המשפחתית הקומפקטית קסארה.
בשנות ה-2000 הוצגו הדגם הקומפקטי C3, המשפחתית הגדולה C5, ובפברואר 2005 הדגם המשפחתי החדש C4.
ה- C4 נועדה להחליף את הקסארה שיוצרה מ-1997 ונמכרה ב-1.5 מיליון יחידות.
המגמה של סדרה C כולה היה להנמיך במעט את רמת האבזור והפאר ולהפוך את המכוניות לזולות ונגישות יותר
גם העיצובים הפכו פחות רעשניים ויותר שמרניים.
אף על פי כן, בסוף 2005 הוצג דגם ה-C6 שנועד להשיב לסיטרואן את תהילת העבר.
ה-C6 הוא דגם הדגל המפואר של החברה והוא מזכיר במראהו את דגם ה-DS עטור השבחים מן העבר.
נשיא צרפת לשעבר ז'אק שיראק בחר בו כרכב השרד שלו.
סיטרואן הקפידה מאז היווסדה על נוכחות בולטת במסלולי המרוצים.
ב-1959 זכה דגם ID19 בראלי של מונטה קרלו.
דגם ה־DS21 הצליח גם כן על מסלולי המרוצים וזכה מספר פעמים במירוץ מרוקו.
בעשור הראשון של המאה ה-21 השתתפה סיטרואן בהצלחה רבה באליפות העולם בראלי, הן בקטגוריית היצרנים והן בקטגוריית הנהגים.
סבסטיאן לואב זכה בתשע עונות ברציפות באליפות הנהגים, משנת 2004 עד 2012 ובחלק מהשנים אף הוביל את סיטרואן לזכייה באליפות היצרנים.
הוא נהג בדגם XSARA WRC של סיטרואן עד שנת 2006 ובדגם C4 WRC החל מ-2007. מ-2011 עד לפרישתו נהג בסיטרואן DS3 WRC.
דגם הסיטרואן C3 WRC, שהושק בשנת 2017 היה האחרון ששימש את הקבוצה עד לפרישתה מהאליפות בסוף עונת 2019.
מונעת במנוע 1.0 ל' אטמוספירי (69 כ"ס), ממותגת בישראל גם כטויוטה אייגו ופיג'ו 108.
הדור החדש מציע מגוון רחב של התאמה אישית, המתבטא בכמות גדולה של אפשרויות צבעים לבחירה לצביעת חוץ הרכב ותא הנוסעים.
חולקת את מנועיה עם הפיג'ו 208 ומתחרה ברכבים כגון פולקסווגן פולו ופורד פיאסטה.
מציע מרווח גדול לתא הנוסעים ועיצוב חוץ מרובע, העוזר לשימושיות.
מתחרה ברכבים כגון פולקסווגן גולף ספורטסוואן.
מונעת במנוע 1.2 ל' טורבו-בנזין המפיק 130 כ"ס, המשרת גם את מקבילתה – פיג'ו 308. מתחריה העיקריים הם פולקסווגן גולף וסיאט לאון.
C4 קקטוס החדש: משפחתית קומפקטית.
עיצובה ייחודי לקטגוריה, הן מבפנים והן מבחוץ.
הדגם החדש משיק לראשונה את תפיסת ה-Citroen Advanced Comfort (להלן CAC) הכוללת שילוב של טכנולוגיות חדשניות שמטרתן נוחות נסיעה מקסימלית.
לדגם החדש טכנולוגית מתלים חדשנית ה-Progressive Hydraulic Custions, המרככות משמעותית את הנסיעה על הכביש ובנוסף את ה-Advanced Comfort Seats, מושבים בעלי שכבת ספוג נוספת לנוחות גבוהה, שתי טכנולוגיות אלה ונוספות אחרות יחד, מייצרות תחושת "שטיח מעופף" בנסיעה על הכביש.
הדגם החדש גם זונח את ה-AirBumps שממוקמים כעת בחלק התחתון של הרכב.
כמו בהרבה מדגמי סיטרואן, ישנו מבחר גדול של אפשרויות צביעת הרכב.
מונעת במנוע 1.2 ל' pure-tech זוכה הפרסים המפיק 110 כ"ס.
בשונה מהרבה ממתחריו, אפילו המיניוואן מציע עיצוב עשיר מבחוץ ובעיקר בתא הנוסעים המרווח.
בחזית ה-C4 ספייסטורר מותקן מנוע 1.6HDi המפיק 120 כ"ס, או טורבו-בנזין באותו נפח (THP) עם 165 כ"ס.
הגרנד-ספייסטורר הוא גרסת 7 המושבים של ה-C4 פיקאסו הרגיל.
זמין עם תיבת הילוכים ידנית או רובוטית, המשודכות למנוע 1.6HDi בהספק 75 או 100 כ"ס.
ממותג גם כפיג'ו פרטנר ומתחרה בעיקר בפולקסווגן קאדי.
זמין בכמויות מושבים שונות ועם שני מנועים: 2.0HDi המפיק 128 כ"ס, משודך לתיבה ידנית, או 2.0HDi המפיק 163 כ"ס ומשודך לתיבה אוטומטית.
ממתחריו: פולקסווגן טרנספורטר, פורד טראנזיט.
בשנת 2009 סיטרואן הקימה חטיבת יוקרה חדשה בשם ותיק – DS אוטומובילס.
הדגם הראשון של המותג החדש היה DS3. בשנת 2014 מותג היוקרה התנתק להיות חברה בפני עצמה, שלא נשאה את סמל סיטרואן בחזית.
DS3 – רכב סופר-מיני שמבוסס על הסיטרואן C3 ומציע עיצוב ואבזור יוקרתי יותר.
הדגם הוצג בשנת 2008, ועבר מתיחת פנים בשנת 2014 שהשילה ממנו את סמל סיטרואן, ושינתה במעט את פנסיו.
בשנת 2012 נוספה לדגם גרסה בעלת גג נפתח.
לדגם קיימת גרסת "racing" עם מנוע 1.6 ליטר טורבו המפיק 207 כוחות סוס.
ביצועי הדגם הם תאוצה מ-0 ל-100 קמ"ש תוך 6.5 שניות, ומהירות מרבית של 235 קמ"ש.
DS4 – מכונית משפחתית בתצורת האצ'בק שמבוססת על שלדת סיטרואן C4. הדגם הוצג.
2010, ומיד לאחר צאתו זכה בתואר "המכונית היפה ביותר" בפסטיבל המכוניות הבינלאומי בצרפת.
בשנת 2015 הדגם עבר מתיחת פנים שכללה פנסי LED ומטל הליד חדשים בחזית, ועיצוב פנים משופר עם מערכת מולטימדיה חדשה.
יחד עם מתיחת הפנים הוצגה גם גרסת "קרוסבק" עם מרווח גחון גדול ב-3 ס"מ מהדגם הרגיל ועיצוב שטח.
DS5 – בשונה מה3 וה-4 שהמספר מציין את הבסיס מבית סיטרואן, הד.ס.
5 לא מבוסס על הסיטרואן C5 אלא על גרסה מוארכת של שלדת ה-C4, זאת שמשרתת את גרסת הפיקאסו של הדגם המשפחתי.
הדגם הוצג בשנת 2011, ועבר ב-2015 מתיחת פנים יחד עם ה־Ds4. במתיחת הפנים הוצגה גם גרסת 5LS עם עיצוב שטח ומרווח גחון גדול ב-1.5 ס"מ.
לדגם ישנה גרסה היברידית עם 200 כ"ס והנעה כפולה.
DS7 – רכב פנאי בינוני, הדגם הראשון של DS אחרי שהפך למותג בפני עצמו.
הדגם הוצג לראשונה בשנת 2016 בתערוכת פריז, והוא הוענק לעמנואל מקרון לרגל בחירתו לנשיאות צרפת.
מידות הרכב זהות ל-ד.ס.5, למעט הגובה: הרכב רושם יתרון של 11 ס"מ על פני ה-5. לרכב מנועי בנזין או דיזל בנפחים שונים בין 1.2 ל-2 ליטר.
לדגם גם גרסה היברידית עם מנוע 2 ליטר טורבו-בנזין, ומנועי עזר חשמליים המפיקים יחד 300 כ"ס.
מתגאים במערכת מתלים אדפטיביים שמשתמשים במצלמה שרואה את הדרך ומתאימה כל מתלה בנפרד לנוחות מרבית.
סיטיגרופ היא חברה אמריקאית לשירותים פיננסיים וקבוצת בנקאות שבסיסה בניו יורק.
סיטיגרופ נוסדה ב-7 באפריל 1998 עם מיזוגן של חברת סיטיקורפ וקבוצת טרבלרס והייתה לחברה האמריקאית הראשונה המשלבת שירותי בנקאות עם חתמות ביטוח מאז ימי השפל הגדול.
בקבוצה, של חברות הבנות, עובדים כ-214,000 איש והיא מנהלת מעל ל-200 מיליון חשבונות של לקוחות, ביותר מ-160 מדינות ברחבי תבל.
סך נכסי החברה מגיע ל-1,951 מיליארד דולר.
סיטיגרופ היא אחד הסוחרים הגדולים באיגרות חוב של ממשלת ארצות הברית.
מניית החברה היא אחד המרכיבים במדד דאו ג'ונס ולצד בנק אוף אמריקה, ולס פארגו ו-ג'יי פי מורגן צ'ייס היא אחת מקבוצות הבנקאות הגדולות בארצות הברית.
החל מחודש מרץ 2021 מנכ"לית ויו"ר סיטיגרופ היא ג'יין פרייזר שהחליפה את מייקל קורבט.
ההיסטוריה של חברת סיטיגרופ מורכבת ברובה מן ההיסטוריה של שתי החברות שהתמזגו לתוכה: סיטיקורפ (שנקראה לפני כן בשמות רבים, וביניהם סיטיבנק) וחברת הביטוח טרבלרס.
סיטיקורפ הייתה תאגיד בנקאות בינלאומי שפעל בכמעט 100 מדינות בעולם.
טרבלרס הייתה מיזוג של מספר גדול של חברות שונות, תחילתה בחברת קומרשל קרדיט בבולטימור ומשם התרחבה בהדרגה עם רכישת חברות נוספות כמו פרימריקה, סמית' ברני וטרבלר.
בעת המיזוג בין סיטיקורפ וטרבלרס היה סנדי וייל יו"ר מועצת המנהלים של טרבלרס וג'ון ריד היה יו"ר מועצת המנהלים של סיטיקורפ.
מטרת המיזוג הייתה ליצור חברה שתוכל לספק שירותי בנקאות וביטוח תחת קורת גג אחת, בסופו של יום טרבלרס היא שקנתה את סיטיקורפ במהלך המיזוג.
מנהלי שתי החברות המתמזגות היו שונים זה מזה בתכלית השינוי, הן בסגנון הניהול והן בדרכם אל הפסגה.
שכרם של השניים טרם המיזוג הדגים נקודה זו היטב: בעוד ששכרו של וייל היה בין עשרת הגבוהים בארצות הברית ליו"ר מועצת מנהלים, שכרו של ריד היה מדורג בין עשר משכורות המנהלים המשקפות בצורה הטובה ביותר את תרומתו לחברה.
בתחילה שירתו שניהם כמנהלים משותפים של החברה, אולם תוך שנתיים נאלץ ג'ון ריד לעזוב את החברה.
המיזוג התרחש בשנת 1998. איחוד של חברה הנותנת שירותי בנקאות עם חברה העוסקת בביטוח היה לא חוקי באותם ימים בארצות הברית.
חוק גלאס-סטיגל (Glass-Steagall Act), אשר נחקק עוד בתקופת השפל הגדול אסר על בנקים להתמזג עם חתמי ביטוח.
צוות עורכי הדין שתכננו את המיזוג, מצאו כי לבנק הפדרלי סמכות לתת לחברה המאוחדת תקופת ניסיון למשך שנתיים לפני שתיאלץ למכור את עסקי הביטוח.
המיזוג היה אפשרי כיוון ששני המנהלים, של החברות לפני המיזוג, חשבו כי יצליחו לשנות את החוק לפני תום תקופת הניסיון.
החוק שונה לבסוף בשנת 1999, כאשר חוק גרם-ליץ'-בליילי (Gramm-Leach-Bliley Act) בא במקומו של חוק גלאס-סטיגל.
ב-2002 חברת סיטיגרופ מכרה בסופו של דבר כמעט את כל עסקי חתמות הביטוח בהם החזיקה דרך קבוצת טרבלרס.
לאחר רבעון חמישי ברציפות של הפסדים, כולל מעל 8 מיליארד דולר ברבעון האחרון של 2008, הודיעה החברה כי תפצל את פעילות הקבוצה ותפריד בין הפעילות הבנקאית הרגילה לבין הפעילות בעלת הסיכון הרב יותר.
סיטיגרופ, כמו החברות שהתמזגו לתוכה, מחזיקה במודל עסקי של "גיוון שירותים פיננסיים" שהומצא לראשונה על ידי חברת הביטוח פרודנשל, בסוף שנות השבעים.
המודל מנסה ליצור תצריף של מגוון חברות פיננסיות, כמו השקעות בניירות ערך, בנקאות, עסקי ביטוח, ועוד.
הצירוף הזה נעשה מכיוון שכל אחד מן העסקים הללו סובל מתקופות גאות ושפל במחזור העסקים.
צירוף כל העסקים הללו תחת קורת גג אחת אמור, לפחות תאורטית, להפחית את הסיכון העסקי, כך שחברה בתחום אחד תהווה משקל-נגד לחברה בתחום אחר.
לצירוף גם מטרה נוספת: כיוון שצרכנים רבים צורכים שירותים פיננסיים ביותר מתחום אחד, ניתן לשכנעם לצרוך את מגוון השירותים שאותם הם מבקשים אצל ספק בודד, במחיר זול יותר מן המחיר שישלם הצרכן אם יקנה כל שירות פיננסי בחברה שונה.
בתקופתו של סנדי וייל התמקדו רוב מאמציה של סיטיגרופ בהשתלטות על חברות אחרות בתחומה.
רוב הרכישות היו של חברות שנקלעו לקשיים ונמכרו במחיר נמוך.
לאחר הרכישה היה צוות מיוחד דואג לקיצוץ אגרסיבי בעלויות החברה הנרכשת, כדי ליצור הון לרכישה הבאה.
בניין המשרדים המפורסם ביותר של החברה הוא מרכז סיטיגרופ, אשר גגו הזוויתי בולט בקו הרקיע של מזרח מנהטן בניו יורק.
בניגוד לדעה רווחת, הבניין אינו משמש כמטה החברה.
מטה החברה שוכן ברחוב גריניץ' 388, בדאונטאון מנהטן.
אצטדיון הבייסבול החדש של הניו יורק מטס שנפתח בשנת 2009 נקרא סיטי פילד (CitiField), על שם סיטיבנק (השייך לסיטיגרופ), תמורת תשלום של 20 מיליון דולר לשנה למשך 20 שנה.
סיטיגרופ מחולקת לשלוש חטיבות עסקיות: צרכנות גלובלית, ניהול הון גלובלי ובנקאות עסקים והשקעות.
בצידן, חברה עצמאית המהווה חלק מקבוצת סיטיגרופ - סיטיגרופ השקעות אלטרנטיביות.
חטיבת צרכנות גלובלית מורכבת משלוש תת-חטיבות: כרטיסי אשראי, מימון לקוחות ובנקאות קמעונאית.
תחום כרטיסי האשראי אחראי לכ-40% מן הרווח בקבוצה עסקית זו.
סיטיגרופ היא חברת כרטיסי האשראי הגדולה בעולם, מעמד שבו החזיקה סיטיקורפ לפניה והתחזק עוד יותר לאחר רכישות של חברות כרטיסי אשראי נוספות, לאחר המיזוג.
סיטיגרופ מנפיקה כרטיסי אשראי גם במדינות שבהן אין לה סניפים.
תת-החטיבה "מימון לקוחות" אחראית לכ-20% מרווחי קבוצה זו.
תת-חטיבה זו עוסקת במתן הלוואות בריבית גבוהה ללקוחות שלהם היסטוריית אשראי גרועה ונחשבים לסיכון גבוה.
מנהגי ההלוואות של חטיבה זו זוכים לביקורת חיצונית לא מעטה.
התת-חטיבה השלישית בקבוצה עוסקת בבנקאות קמעונאית, ומורכבת מסניפי בנק קמעונאים האופייניים לבנקים המוכרים לנו.
שם המותג של הבנקים בחטיבה הוא סיטיבנק Citibank.
סיטיבנק הוא הבנק הקמעונאי השלישי בגודלו בארצות הברית ומחזיק סניפים ברחבי תבל.
החלק הגדול ביותר בחטיבה זו הוא הבנק בנמקס, הבנק השני בגודלו במקסיקו.
חטיבת הצרכנות הגלובלית תורמת כמחצית מרווחי החברה.
אף אם הופרדה קבוצה זו משאר החברה, עדיין הייתה נותרת בין עשר החברות המרוויחות ביותר בעולם.
חטיבת בנקאות עסקים והשקעות מורכבת משלוש תת-חטיבות: שווקים עולמיים, בנקאות עולמית, ושירותי עסקאות עולמיים.
חטיבה זו מטפלת בניהול מזומנים בתאגידים גדולים, בהלוואות ובשירותי השקעות.
בנק ההשקעות של סיטיגרופ הוא אחד מן הגדולים בעולם.
הבנק אינו מרבה לעסוק ברכישת מניות ואיגרות חוב ספקולטיביות, כפי שנוהגים בנקי השקעות אחרים בעולם.
חטיבת ניהול ההון הגלובלי מורכבת מהבנק הפרטי של סיטיגרופ, סמית' ברני וסיטיגרופ חקר השקעות.
הבנק הפרטי של סיטיגרופ מספק שירותים לבעלי הון, מוסדות פרטיים ומשרדי עו"ד.
סמית' ברני היא החברה השנייה בגודלה בעולם העוסקת בסחר מניות.
החברה העצמאית סיטיגרופ השקעות אלטרנטיביות עוסקת בניהול נכסי הון שונים עבור לקוחותיה באמצעות קרנות המשקיעות באפיקים אלטרנטיביים, בשונה מהשקעה באמצעות קרנות הנאמנות המסורתיות, שבהן אין החברה מחזיקה עוד.
אפיקי ההשקעה כוללים מוצרים פיננסיים מובנים, קרנות הון אלטרנטיביות, סחורות עתידיות ונדל"ן.
המוצרים הפיננסיים המובנים שבהם סוחרות קרנות אלה מונפקים ומוחתמים בידי חטיבת בנקאות ההשקעות של הקבוצה, והחברה מציעה ללקוחותיה המוסדיים והפרטיים מגוון של למעלה משמונים מוצרי השקעה.
בנק לאומי למקסיקו (Banco Nacional de Mexico), הבנק השני בגודלו במקסיקו
סיטיבנק (Citibank), המספק שירותי בנקאות ללקוחות פרטיים
פרימריקה (Primerica), שיווק רב-שכבתי ושירותים פיננסיים
קרדיט קארד סיטי (Creditcard Citi) הבנק הפרטי השלישי בגודלו בברזיל
CitiBank N.A מחזיק סניף מקומי בישראל המשמש גם כחבר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
מטהו ממוקם במגדל עזריאלי שרונה בתל אביב.
בנוסף מחזיקה סיטיגרופ מרכז לפיתוח תוכנה, הממוקם במגדל עתידים בקריית עתידים בתל אביב.
יחידת הסליקה הבינלאומית הוקמה כחלק מהבורסה לניירות ערך בתל אביב, בשיתוף פעולה עם סיטיבנק, למתן שירותי סליקה ומשמורת לניירות ערך זרים.
Citi Ventures מנהלת פעילות אקסלרטור וקרן הון סיכון (במודל Corporate Venture Capital - CVC) בחברות הזנק בישראל.
סיטיזנדיום הוא מיזם של לארי סנגר, אחד מצמד מייסדי ויקיפדיה, המכוון להקמת אנציקלופדיית תוכן חופשי בשפה האנגלית, מתחרה לוויקיפדיה.
המיזם מנוהל ומתופעל בידי ארגון Tides Center, מוסד ללא כוונת רווח שמרכזו בארצות הברית.
בספטמבר 2006 ציינו מייסדי המיזם כי המיזם יתבסס בשלב ראשוני על ערכי ויקיפדיה, אך לבסוף רעיון זה ננטש לפני שהאתר הושק באופן רשמי.
במקום זאת הוחלט כי האתר יתמקד ביצירת מאמרים מקוריים.
ב-25 במרץ 2007 הסתיימו שלבי ההרצה של המיזם (פיילוט) וגרסת בטא המכילה כ-1,100 ערכים עלתה לראשונה לרשת, פרי יצירתם של כחמש מאות כותבים וכמאה וחמישים עורכים.
עקרונות המיזם מבוססים במידה רבה על לקחים שהפיק סנגר, לטענתו, מפגמים בוויקיפדיה.
בין היתר, סנגר החליט להציב דרישה לתארים אקדמיים מאנשים שישמשו עורכים (כל 150 העורכים בפרויקט הם בעלי תואר שלישי).
מפעילי המערכת (המכונים בסיטיזנדיום "שוטרי מקוף") ממונים לתפקידם.
ההצטרפות ככותבים לסיטיזנדיום פתוחה לכל, אך בניגוד למצב בוויקיפדיה נדרשים המצטרפים להזדהות בשמם האמיתי.
שוני נוסף מוויקיפדיה הוא בכך שההכרעה הסופית במחלוקות וסימון ערכים כמשביעי רצון מבחינת איכותם ("מאושרים") שמורה לעורכים.
מיזם קודם של סנגר, נופדיה, אותו הפעיל במקביל לוויקיפדיה, אופיין אף הוא בדגש על איכות הכתיבה ודרישות אקדמיות ממשתתפיו.
המיזם נכשל ויצר רק קומץ קטן של ערכים.
לטענת סנגר, השוני העיקרי בין נופדיה לסיטיזנדיום יהיה טמון במעורבותו האישית בפרויקט ובהנמכה משמעותית של רף ביקורת העמיתים הנדרש.
תיקונים ושינויים בערכים בסיטיזנדיום יהיו זמינים מיד עם ביצוע העריכה בהם.
נכון לנובמבר 2010 המיזם הכיל כ-15 אלף מאמרים.
נכון לאוקטובר 2013 הכיל המיזם כ-25 אלף ערכים.
הסטטיסטיקה הרשמית של סיטיזנדיום מראה על סטגנציה בכל התחומים - מאז 2011 יש ירידה דרמטית בקצב כתיבת מאמרים חדשים, בכמות העריכות היומית ובמספר העורכים, שמספרם ירד לכמה עשרות אנשים, מתוכם רק בודדים ערכו יותר ממאה עריכות בחודש.
ב-2013 היו בממוצע פחות מעשרה אנשים שעורכים בכל יום נתון ובספטמבר 2015 היו רשומים ברשימת העורכים הפעילים ב-30 הימים האחרונים, שבעה כותבים בלבד.
העורך הראשי של המיזם הוא דניאל מיצ'ן (Daniel Mietchen).
סיטיפוינט הוא גורד שחקים המצוי בתוך הסיטי של העיר לונדון, ברחוב רופמייקר (רחוב "עושי החבלים").
בעבר נקרא גורד השחקים "בית בריטניק" .
המבנה נבנה בשנת 1967 ושופץ בשנת 2000. גובה גורד השחקים בעת שנבנה 122 מטרים, ובו 35 קומות המשמשות כיום את הנהלת חברת בריטיש פטרוליום.
בשנת 2000 בעת ששופץ המבנה הוגבה המבנה לגובה של 127 מטרים, כשהמעצב היה שפרד רובסון.
בעקבות השיפוץ שונה שם המבנה מ"בית בריטניק" לשמו הנוכחי.
הדייר העיקרי השוכר שטחים במבנה הוא משרד עורכי הדין סימונס וסימונס (Simmons & Simmons).
גורד השחקים הוא השלישי בגובהו בסיטי של לונדון (אחרי מגדל 42 ורחוב סנט מרי אקסה מס' 30), וה-12 בגובהו בבנייני לונדון רבתי.
באוגוסט 2005 הוצע המבנה למכירה במחיר של 500 מיליון ליש"ט.
סיטרואן 2CV, המכונה גם דה שבו הוא דגם מכונית חסכוני שיוצר בידי יצרנית המכוניות הצרפתית סיטרואן בין השנים 1948 ו-1990. דגם ה-2CV שייך לקבוצת מכוניות מצומצמת שהוצגו לראשונה זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה וזכו להצלחה לאורך שנים רבות לאחר מכן – במקרה של דגם זה, במשך 42 שנים.
גרסת הרכב של פייר-ג'ולס באולנג'ר משנות השלושים הייתה חדשנית לתקופתה בהיבטים הבאים:
היא הייתה זולה וחסכונית, ואפשרה גם לאיכרים בצרפת, שהיוו חלק גדול מאוכלוסייתה באותה תקופה, להשתמש ברכב, דבר שעד אז לא התאפשר להם מבחינה כספית.
הנתון הבא מדגים את חסכנותה של המכונית: היה לה צורך בשלושה ליטרים של דלק לכל היותר כדי לנסוע 100 ק"מ.
היא הייתה יציבה, ותפקדה היטב גם בתנאי שטח לא-נוחים, כמו אדמות מעובדות או דרכים לא-סלולות.
המכונית נמכרה היטב בישראל, ואף שימשה כרכב צמוד לקציני צה"ל בדרגת סרן–רס"ן.
ניתן לה הכינוי המזלזל "פחנוע".
דגם ההופמן 2CV אשר יוצר בגרמניה בין השנים 1988–2007 התבסס על דגם ה "סיטרואן 2CV"
דגם הקופה סיטרואן ביז'ו אשר יוצר בבריטניה בין השנים 1964–1959 התבסס על דגם "סיטרואן 2CV".
אנדרה לפברה היה המהנדס הראשי בפרויקט TPV (ראשי תיבות של Très Petite Voiture – מכונית קטנה מאוד).
בשנת 1939 מפתחי המכונית כבר סברו כי היא מוכנה לצאת לשוק ומספר אבות-טיפוס של הדגם נבנו.
אבות-הטיפוס הללו היו בנויים בחלקם מאלומיניום או מגנזיום והכילו מנועים בעלי מנגנוני קירור הפועלים על מים.
מושבי המכונית היו ערסלים שנתלו מגג המכונית על ידי חוטים.
במהלך כיבוש צרפת בידי גרמניה בזמן מלחמת העולם השנייה, מנהלי מישלן (בעלת המניות המרכזית של סיטרואן) וסיטרואן החליטו להסתיר את פרויקט TPV מהנאצים, מתוך חשש מפני בקשות צבאיות לאספקת הרכב שפותח בפרויקט.
חלק מרכבי ה-TPV הוחבאו במקומות מסתור ואחרים הושמדו.
בשש השנים הבאות התעמק באולנג'ר בחיפוש אחר חידושים ושיפורים.
לפני שנת 1994 סברו כי רק שני אבות-טיפוס מהפרויקט שרדו, אך בשנה זו נמצאו שלושה רכבים נוספים מהפרויקט, בתוך אסם.
נכון לשנת 2003, ידועים רק חמישה רכבי TPV ששרדו.
במשך זמן רב, סברו כי החבאת הפרויקט מהשלטונות הייתה מוצלחת עד כדי כך שכל רכבי הפרויקט אבדו לאחר המלחמה.
אך למעשה, מיקומם היה ידוע לשומריהם, ובשנות החמישים ניתנה הוראה להיפטר מהם.
דגם הסיטרואן FAF נגזר מדגם ה"סיטרואן 2CV".
סִטִּיִים (שם מדעי: Sittidae) היא משפחה בסדרת ציפורי השיר המכילה סוג יחיד - סיטה (Sitta).
המשפחה מיוחדת בכך שציפוריה מתמחות בטיפוס הפוך על גזע עץ כאשר ראשן מכוון למטה.
הסיטיים מיוצגים בארץ ישראל במין יחיד – סיטת הצוקים.
עזריה אלון, החי והצומח של ארץ ישראל, כרך 6 - עופות, עמוד 405. משרד הביטחון – ההוצאה לאור והחברה להגנת הטבע, 1986,
הינצל, פיטר, פרסלאי, הציפורים מגדיר שדה שלם, נוסח עברי יצחק כפכפי, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1975, עמוד 270.
סיטיג'ט (באנגלית CityJet) היא חברת תעופה אירית, שמשרדיה הראשיים נמצאים בעיר דבלין ומפעילה טיסות בחכירה רטובה בעבור חברות תעופה אחרות.
החברה נוסדה בשנת 1992 והחלה להפעיל את טיסותיה בינואר 1994 תחת החסות של חברת וירג'ין אטלנטיק.
הקו הראשון שהופעל היה בין דבלין לנמל התעופה סיטי בלונדון.
בשנת 1997 החלה החברה לטוס בקו תחת שמה הרשמי.
בשנת 1999 לאחר שהחברה החלה לטוס בקו לונדון סיטי-פריז תחת שמה של חברת אייר פראנס, קנתה החברה הצרפתית 25% ממניות החברה, בשלב מאוחר יותר, השלימה אייר פראנס את קנייתה המלאה של החברה, והחברה זוהתה כ"סיטיג'ט בשביל אייר פראנס".
בשנת 1997 רכשה אייר פראנס את החברה הבלגית "VLM איירליינס" ומטוסיה נצבעו בצבעי סיטיג'ט למרות שלא בוצע איחוד בפועל בין החברות.
בשנת 2012 פורסם לראשונה כי אייר פראנס מעוניינת למכור את סיטיג'ט, ובשנת 2013 החלה למעשה הפרדת החברה מפעילות אייר פראנס, סיטיג'ט חזרה להפעיל את טיסותיה תחת שמה, ושיתוף הפעולה עם אייר פראנס הפך לשותפות קוד.
בשנת 2014 נמכרה החברה למשקיעים גרמניים.
בסוף שנת 2015 רכשה החברה את חברת התעופה הפינית בלו 1 מחברת סקנדינביאן איירליינס, והחברה החלה לבצע טיסות עבור החברה הסקנדינבית במטוסיה של השנייה כחלק משיתוף פעולה נרחב.
באותו האופן, רכשה סיטיג'ט בשנת 2016 מסקנדינביאן איירליינס גם את החברה הדנית "קימבר", אשר גם היא מפעילה טיסות עבור החברה הסקנדינבית.
בשנת 2017 פורסם כי החברה מתכננת להפסיק את טיסותיה אשר מבוצעות בשמה ולהתמקד בהפעלת טיסות בעבור חברות אחרות.
מהלך זה יצא לפועל בסוף אוקטובר 2018.
בשנת 2018 הודיעה החברה כי בכוונתה להתאחד עם חברת התעופה האזורית הספרדית אייר נוסטרום ובכך ליצור את חברת התעופה האזורית הגדולה באירופה.
עבור טיסות אייר פראנס - נמל התעופה פריז שארל דה גול
עבור טיסות בראסלס איירליינס - נמל התעופה של בריסל
עבור טיסות סקנדינביאן איירליינס - נמל התעופה הלסינקי-ונטה
כלי טיס בצי בהזמנה נוסעים הערות Y סה"כAvro RJ8512—9595בומברדיה CRJ-9002749090כולם מופעלים עבור סקנדינביאן איירליינססוחוי סופרג'ט 100789898סה"כ4612
סיטרואן DS הוא דגם מכונית סלון שיוצרה על ידי יצרנית הרכב הצרפתית סיטרואן, בין השנים 1955–1975. הדגם ידוע בעיצובו הייחודי ובחידושים טכנולוגיים רבים שהוטמעו בו.
במרוצת השנים הרכב זכה לכינויים, שבחים ופרסים בתחום העיצוב.
בנוסף, הדגם יוצר בתצורות קבריולה וסטיישן.
דגם המכונית עוצב על ידי הפסל האיטלקי פלמיניו ברטוני.
תכנונו ארך 18 שנה והיה ייחודי בחיצוניותו העתידנית.
עיצובה זכה לשבחים, פרסים ולהכרה חובקת עולם.
בשנת 1999 היא זכתה לתואר "מוצר המאה"", ובפברואר 2009 קבעה ועדה של 20 מעצבי הרכב הגדולים בעולם – כי הסיטרואן DS היא "המכונית היפה ביותר שיוצרה אי-פעם" ה-DS זכתה גם במקום השלישי בתחרות מכונית המאה, אחרי הפורד מודל T והמיני מיינור.
גוף המכונית מוארך ונמוך, פנסיה גדולים, חרטומה דמוי כריש, גלגליה האחוריים מכוסים במלואם ופנסי האיתות מוצבים על הקו העליון של החלון האחורי.
פסי ניקל ייחודיים מתוחים לאורכה והקורה האחורית שלה עשויה ניקל.
גם עיצובה הפנימי של הסיטרואן DS ייחודי.
אורך המרכב 4.85 מטר והמרחק בין סרניו הוא 3.15 מטר.
מדובר בנתון חריג ביותר גם ביחס לרכבים של ימינו, לשם ההשוואה, באודי A6 ישנו מרחק סרנים 2.9 מטר עם אורך מרכב של 4.95 מטר.
נתון זה מאפשר מרחב פנים כשל לימוזינה בתוך תא הנוסעים.
המושבים רחבים וגדולים, השטיחים בעובי של 10 ס"מ, להגה חישור עץ אחד בלבד ובמקום דוושת בלם מותקן כפתור גומי שדי בנגיעה קלה בו לבלימה חזקה.
המראה הקדמית מוצבת על גבי המדף הקדמי מתחת לגובה עיניו של הנהג.
מעל ההגה מוצבת ידית ניקל קטנה להעברת ההילוכים.
כל כפתורי התפעול בנויים כידיות סביב ההגה.
ידיות הדלתות בנויות מכפתור לחיצה אחד, רב פעולות, כולל נעילת הרכב.
הקורות שלצד החלון הקדמי דקות במיוחד ומאפשרות ראות טובה לכל הכיוונים.
בשנת 1955 הוצגה הDS עם מנוע בנפח 1900 סמ"ק, בשנות השישים נוסף דגם עם מנוע 2100 סמ"ק ובשנות השבעים דגם עם מנוע 2,400 סמ"ק ואופציה להזרקת דלק.
הגלגל הרזרבי מוצב בקדמת הרכב לצד המנוע זאת כדי שבמקרה תאונה חזיתית, ישכך הגלגל את החבטה.
אחרי הגלגל ניצב הרדיאטור והמנוע מוצב בעומק המרחב, צמוד לתא הנוסעים.
במקום קפיצים מותקנת במכונית מערכת הידראולית ייחודית שבנויה ככדורי מתכת צבועים ירוק וביניהם צנרת להשוואת לחצים.
המערכת מאזנת את המרכב באמצעות שליטה בכל גלגל בנפרד.
המערכת המאזנת בין המתלים לפי עקרון הפלס.
מערכת זו מאפשרת נסיעה על שלושה גלגלים בלבד.
בעקבות כך כונתה המכונית – "השטיח הנוסע".
כינוי נוסף שהוענק לה היה "האלה", עקב אותיות שמה שיצרו בצרפתית את המילה הזו ויופיה.
אותה מערכת הידראולית שולטת גם על הגה כוח הידראולי, בלמים רבי עוצמה וגיר מיוחד, חצי אוטומטי, שלא דורש דוושת מצמד.
לצד ההגה מוצבת ידית מיוחדת המאפשרת הגבהת והנמכת הרכב לפי הצורך, בהתאם לתנאי הדרך.
המצב הגבוה ביותר – נראה כמעט כגובהו של רכב שטח ומיועד לשטחים בעלי עבירות קשה.
ואילו המצב הנמוך ביותר מצמיד את גופה של המכונית אל הכביש ולא מאפשר את גנבתה.
בסיטרואן DS הוטמעו טכנולוגיות חדשות וחידושים רבות:
המערכת ההידראולית החדשנית, מאפשרת נסיעה נוחה גם בדרך משובשת.
הגה כוח (החל משנת היצור הראשונה – 1955).
בלמים הידראוליים והעברת הילוכים שאינה דורשת הפעלה רגלית של מצמד.
שילדת הרכב עשויה פלדה, דפנות מתכת, מכסה מנוע ומכסה תא מטען עשויים אלומיניום, גג עשוי פיברגלאס.
נתונים אלה הפחיתו את משקל הרכב ולמעשה משוחזרים כיום על ידי יצרני רכבי פאר מודרניים.
לסיטרואן DS פנסי ערפל קדמיים המסתובבים ביחד עם ההגה.
פנסי הדרך משנים את מיקומם בהתאם לגובה הרכב.
הסיטרואן DS הכניסה את לוח השעונים עשוי הפלסטיק לראשונה לפס ייצור סדרתי.
למכונית עיצוב אווירודינמי בניגוד לכלי רכב אחרים מהתקופה.
החזית שלו חדה כחרטום של מטוס, מרכבו מוארך ומעוגל והאחורים צרים לתנועת אוויר.
גם במרוצי המכוניות זכתה ה-DS, כמו למשל במירוץ המונטה קרלו.
דגם ה"סיטרואן DS" היה רכב השרד של הנשיא הישראלי זלמן שזר בהשבעתו.
דגם ה"סיטרואן DS" היה רכב השרד הקבוע של הנשיא הצרפתי שארל דה גול ועם רכב מסוג זה חמק מניסיון התנקשות בחייו.
כבר ביום הראשון לשיווקה נמכרו כ-12,000 מכוניות.
המראה הייחודי שלה משך אומנים ויוצרים והיא השתתפה בסרטים רבים.
שם זכתה בין השאר לכנפיים ונסקה השמיימה בסדרת "פנטומס".
בשנות ה-80 נראתה, בין השאר, בסרט "בחזרה לעתיד", כרכב עתידי שגם הוא עף בשמיים.
הרכב הופיע גם בסרט "הרפתקאות רבי יעקוב" בשנות הופקו סרטים נוספים, בהם "אלילת 1967", המספר על אדם המגשים את חלום חייו להיות בעלים של סיטרואן DS.
וכן הסרט "סודות המסדר" שצולם בישראל, בו זאן קלוד ואן-דאם וצארלס יוסטון דוהרים ב-DS במרדף ברחובות ירושלים.
גם פרסומות רבות נעזרו ברכב קלאסי זה.
המכונית הופיעה גם בסדרת הטלוויזיה קפריקה, המתרחשת לכאורה על כוכב לכת אחר, עם ציוויליזציה מתקדמת בהרבה מהציוויליזציה האנושית בת ימינו.
כיום הסיטרואן DS נחשבת לרכב אספנות מבוקש.
מעבר לחשיפתה הרבה בסרטים, היא הוצגה כיצירת מופת במוזאון הלובר בפריז ומועדוני אספנים רבים הוקמו לה.
בישראל המכונית נדירה וקיימות ממנה אחדות בלבד.
סיטקום הוא סרט צרפתי סוריאליסטי וסאטירי שיצא בשנת 1998. הסרט נכתב ובוים על ידי פרנסואה אוזון אשר זהו סרטו הראשון באורך מלא.
הסרט זכה בשלושה פרסים והיה מועמד לשלושה נוספים, ביניהם בפסטיבל הסרטים בסטוקהולם.
עלילת הסרט נסובה סביב הידרדרותה המוסרית של משפחה בורגנית החיה בפרבר צרפתי.
הידרדרות שמתחילה עם הכנסתו של עכבר לבן לבית המשפחה.
שמו של הסרט הוא התייחסות לסוגה הטלוויזיונית סיטקום (קומדיית מצבים), ובעיקר לקומדיות המצבים האמריקאית, בהן נפוצה ההתמקדות בחיי המשפחה ובערכיה.
בבית משפחה נורמלית למראה, חוזר יום אחד אב המשפחה מהעבודה, ומביא עמו עכבר לבן קטן.
לאחר זמן קצר מתחילה החיה בעלת החזות התמימה להשפיע על אשתו ועל ילדיו, ומעוררת בהם את תשוקותיהם הנסתרות ביותר.
הבן מכריז בפני המשפחה על היותו הומוסקסואל ומתחיל להשתתף באורגיות.
הבת מסכנת את חייה בכוונה תחילה למען הריגוש ומתנסה בפעילות סאדו-מאזוכיסטית עם בן הזוג שלה (סטפן רידו) ואילו האם מפתה את בנה בטענה שהיא יכולה "לרפא" אותו מנטייתו המינית.
לאחר שהאב שוחט ואוכל את העכבר, הוא הופך בעצמו לעכבר ענקי.
כשהמשפחה מגלה זאת, הם מתאגדים יחדיו ושוחטים אותו בברוטאליות.
בסרטו הידוע של ג'ון שלזינגר "קאובוי של חצות", מתגלה התסכול המיני העמוק של אם ובנה כאשר היא יוצרת דמות עכבר לבן מגומי.
סרט נוסף שככל הנראה השפיע על "סיטקום" הוא תיאורמה, סרטו של פייר פאולו פזוליני המבוסס על רומן שכתב.
עלילת הסרט מתמקדת בחדירתו של זר מסתורי לביתה של משפחה איטלקית מהמעמד העליון.
הזר מפתה כל אחד מבני המשפחה – האב, האם, הבת והבן.
בעקבות ההיענות לזר המפתה נהפכת האם לנימפומנית, הבת נכנסת למצב קטטוני והבן מבין לראשונה שהוא הומוסקסואל והופך לאמן.
סיטי פילד הוא אצטדיון בייסבול בפארק פלאשינג מדוז בקווינס, ניו יורק המשמש את קבוצת ניו יורק מטס מליגת ה-MLB.
בניית האצטדיון הושלמה בשנת 2009, ובכך החליף את אצטדיון שיי שנפתח בשנת 1964 ושימש את הקבוצה 55 שנה.
השם סיטי הוא קיצור של סיטיגרופ, חברה אמריקאית לשירותים פיננסיים, שמשלמת 20 מיליון דולר לשנה עבור שם האצטדיון.
בשכנות לאצטדיון ממוקם מרכז הטניס הלאומי בילי ג'ין קינג.
המשחק הראשון ששוחק באצטדיון הוא משחק בייסבול מכללות שנערך ב-29 במרץ 2009. כעבור כמה ימים, ב-3 באפריל חנכה קבוצת הבית את האצטדיון במשחק ראווה למטרות צדקה נגד קבוצת בוסטון רד סוקס.
ב-13 באפריל באותה שנה שיחקה הקבוצה באצטדיון את משחקה הראשון לעונה זו נגד סן דייגו פאדרס.
בשנת 2013 אירח האצטדיון את משחק האולסטאר של ה-MLB, במהלכו נשבר שיא התכולה באצטדיון עם מעל ל-45 אלף איש.
בשנת 2015, בעקבות העפלתה של המטס לוורלד סיריס, שוחקו חלק ממשחקי הסדרה באצטדיון.
+תאריךקבוצה א'תוצאהקבוצה ב'מסגרתמספר צופים7 ביוני 2011 אקוודור1–1 יווןמשחק ידידות39,65626 ביולי 2011 יובנטוס1–0 קלוב אמריקהוורלד פוטבול צ'לנג'20,85915 באוגוסט 2012 אקוודור3–0 צ'ילהמשחק ידידות31,9012 ביוני 2013 ישראל2–0 הונדורסמשחק ידידות26,17022 באוקטובר 2017 ניו יורק סיטי2–2 קולומבוס קרוליגת ה-MLS20,11323 באוקטובר 2019 טורונטו2–1 ניו יורק סיטיליגת ה-MLS19,829
סיטקה היא עיר באלסקה פאנהנדל (Alaska Panhandle) שבמדינת אלסקה.
סיטקה היא העיר הגדולה ביותר בארצות הברית במונחי שטח.
העיר ואזור העיר (The City and Borough of Sitka) שוכנים על האי בראנוף (Baranof Island) ועל חציו הדרומי של האי צ'יצ'אגוף (Chichagof Island) בארכיפלג אלכסנדר שבאוקיינוס השקט (הארכיפלג מהווה חלק מדרום-מזרח אלסקה).
שטח השיפוט שלה כולל 12,461.8 קילומטר רבוע.
סיטקה היא הרביעית בגודלה במדינת אלסקה במונחים של אוכלוסייה אחרי אנקורג', פיירבנקס וג'ונו.
החלק העירוני של סיטקה ממוקם בחלק המערבי של האי בראנוף.
השם סיטקה נגזר משפת טלינגיט (נשמע: ח'לינקיט) ומשמעותו האנשים של החלק החיצוני של האי ברנוף שי-אה-טי-קה.
האזור שבו שוכנת סיטקה כיום, יושב על ידי שבט טלינגיט לפני כ-10,000 שנה.
הרוסים התיישבו באזור בשנת 1799 וקראו לו "המבצר על שם המלאך מיכאיל" (форт Архангела Михаила, Fort Arkhangela Mikhaila).
המושל הרוסי של האזור, אלכסנדר בראנוב, נשלח על ידי הצאר הרוסי פאבל הראשון במסגרת של משלחת מסחר.
בשנת 1802 לוחמי טלינגיט החריבו את היישוב הרוסי, הרגו כ-400 מתושביו ושבו כמעט את כל הנותרים.
בראנוב שילם כופר של 10,000 רובל כדי לשחרר את השבויים.
בראנוב חזר לסיטקה ב-1804 בספינת המלחמה "נווה" עם כוח גדול של חיילים רוסים ואינדיאנים משבט אליוט.
הספינה הפציצה את המבצר שהיה בידי הטלינגיט אבל לא הצליחה לגרום נזק משמעותי.
גם מתקפה יבשתית שהופעלה על המבצר נסוגה מפני הלוחמים המגנים.
בסופו של דבר כמות אבק השריפה שהייתה בידי הטלינגיט אזלה והם נסוגו מהמבצר.
לאחר כיבוש המבצר מחדש שינו הרוסים את שמו של היישוב לארכנגלסק החדשה על שמה של העיר ארכנגלסק, העיר הגדולה ביותר במחוז שבו נולד בראנוב.
הטלינגיט הקימו מבצר על מצר פירל בצד של מצר צ'טהם כדי לכפות חרם מסחרי על היישוב הרוסי.
ב-1808 סיטקה הוכרזה בירת האזור כשבראנוב עדיין המושל.
הקתדרלה על שם הקדוש מיכאיל נבנתה בסיטקה בשנת 1848 והפכה למושבו של הבישוף הרוסי אורתודוקסי של קמצ'טקה, האיים האלאוטיים ואלסקה.
הכנסייה המקורית נשרפה עד היסוד בשנת 1966 אולם היא שוחזרה במדויק כשההבדל היחיד בן החדש לישן הוא צבע השעון בקדמת הכנסייה שהפך שחור מלבן במקור.
למרות ריחוקה של סיטקה, היישוב נקרא פעם "פאריס של הפסיפיק".
במחצית הראשונה של המאה ה-19 סיטקה היוותה את הנמל החשוב ביותר בחוף המערבי.
טקס העברת הריבונות באלסקה מידיים רוסיות לידי ארצות הברית נערך בסיטקה ב-18 באוקטובר בשנת 1867. לאחר ההפסד של רוסיה במלחמת קרים עברה על רוסיה תקופת משבר כלכלית ופוליטית והוחלט למכור את אלסקה לפני שהיא תיפול בידי אחת מאויבותיה במלחמת קרים.
הוחלט להציע את המכירה לארצות הברית למרות העניין שגילתה אנגליה באלסקה.
מזכיר המדינה של ארצות הברית ויליאם סיוארד, שכיהן תחת הנשיאים אברהם לינקולן ואנדרו ג'ונסון, רצה לרכוש את אלסקה מזה זמן מה, משום שראה בה חלק אינטגרלי של ארצות הברית.
ההסכם נחתם ב-30 במרץ 1867 וסכום הקנייה היה 7.2 מיליון דולר, כשני סנט לאקר.
האקלים בסיטקה מתון עם טמפרטורות קרירות וכמויות משקעים גבוהות.
כמות המשקעים השנתית כוללת 2200 מילימטר של גשם ו-84 סנטימטר של שלג, כשהגשם יורד בממוצע במשך 233 ימים בשנה, לאורך כל חודשי השנה, ואילו השלג יורד במשך 19 ימים בממוצע, הפזורים בחודשי החורף.
בהשפעת האוקיינוס, החורפים מתונים בהרבה מאשר במקומות בלב היבשת באותו קו רוחב צפוני.
נמל הים של סיטקה הוא השישי בגודלו בארצות הברית במונחים של יבול ימי.
המסחר הבינלאומי דרך הנמל זניח.
היבוא מסתכם ב-146,000 אלף דולרים לעומת יצוא שמסתכם ב-474,000 דולרים.
נכון לשנת 2005 נמל הים של סיטקה מכיל את המעגן הגדול ביותר באלסקה עם 1,347 מקומות פריקה.
נכון לשנת 2010 שני המעסיקים העיקריים בסיטקה היו אגודת הרפואה האזורית של דרום מזרח אלסקה (SEARHC) שהעסיקה 482 איש ומערכת החינוך בעיר שמעסיקה 250 איש.
בנוסף כ-18% מהתושבים מתפרנסים מתעשיית הדיג.
תושבים רבים צדים/ דגים/מלקטים למחייתם.
רמת האבטלה בשנים 2006- 2010 הייתה 6.9% כשרמת ההכנסה החציונית הייתה 62,024 דולרים.
7% מהאוכלוסייה חיה מתחת לקו העוני במשך 12 החודשים האחרונים.
ניתן להגיע לסיטקה דרך הים או האוויר בלבד.
הדרך היחידה להגיע לסיטקה עם רכב היא על ידי העמסתו על מעבורת של מערכת הכבישים המהירים הימיים של אלסקה (Alaska Marine Highway) – שירות המעבורות של אלסקה.
אורך הכבישים הסלולים בסיטקה הוא 14 מיילים (22.5 ק"מ) בלבד והכל במרחק הליכה ממרכז העיר כמו גם רוב העסקים.
הגעה דרך האוויר מתבצעת דרך שדה התעופה "סיטקה רוקי גוטיארז".
חברת התעופה "אלסקה קווי תעופה" מספקת שירות טיסות לעיר.
כמו כן ניתן לטוס לעיר עם מטוסי צ'רטר מקומיים.
טיסות שמתעכבות בגלל מזג אוויר קשה הן חיזיון נפוץ.
שדה התעופה ממוקם על האי ז'אפונסקי והוא מחובר לאי ברנוף על ידי גשר אוקונל.
הגשר הושלם בשנת 1972 והיה הגשר הראשון בארצות הברית שבנויי על כבלים נישאים.
מרכז למטוסי ים של סיטקה נימצא בתעלת סיטקה לא רחוק משדה התעופה.
המעבורת מחברת את סיטקה עם ג'ונו קצ'יקן וערים נוספות בדרום מזרח אלסקה.
מסוף המעבורת ממוקם כ-11 ק"מ מצפון למרכז העיר.
בעיר פועלת תחנת רדיו ציבורית KCAW (רדיו עורב) ושתי תחנות מסחריות KIFW ו-KSBZ.
בנוסף פועלת בעיר תחנת על גלים נמוכים בשם KAQU-LP בתדר 88.1 תחנה זו היא בבעלות מועצת העיר של סיטקה.
רדיו עורב הוא רדיו שממומן ומופעל על ידי תושבי העיר.
הוא משדר מוזיקה אקלקטית ודיווחים על מזג האוויר.
אחת מתוכניות הרדיו הבולטות בתחנה היא "song to the siren" שנוגנה על ידי dmb.
סיטרואן DS4 היא מכונית משפחתית המיוצרת על ידי יצרנית הרכב הצרפתית סיטרואן.
ה-DS4 מהווה את הדגם השני במותג היוקרה של סיטרואן – סדרת המכוניות DS - הנוצר על מנת לשמש אלטרנטיבת פרימיום למכוניות הדגל של היצרנית, המחזיקות בקידומת C.
המכונית הושקה באופן רשמי בשנת 2011, וזאת על אף שכבר ב-2010 הוצגה לראשונה בתערוכת הרכב של פריז ונמכרה במדינות מסוימות.
סיטרואן DS4 מצוידת במערכת הטכנולוגית Start & Stop האחראית על כיבוי המנוע כאשר הרכב עומד בפקק כבד או ברמזור.
על פי היצרנית המערכת מותאמת ל-600,000 התנעות.
סיטרואן DS4 מצוידת במנוע טורבו, הנוצר משיתוף פעולה של קבוצת PSA וב.מ.וו, בנפח של כ-1.6 ליטר בשני הספקים: הראשון מפיק הספק מרבי של כ-163 כ"ס ב-6,000 סל"ד ומשודך לתיבה אוטומטית בעלת שישה הילוכים; המנוע השני מפיק הספק מרבי של כ-200 כ"ס ב-5,500 סל"ד ומשודך לתיבה ידנית בעלת שישה הילוכים.
על פי היצרנית, תצרוכת הדלק במצב נסיעה משולב עירוני-בינעירוני היא 7.7 ליטר ל-100 ק"מ לליטר לגרסת ה-163 כ"ס ו-6.4 ליטר ל-100 ק"מ לגרסת ה-200 כ"ס.
פליטת החמצן היא 144 גרם לק"מ.
בהיבט העיצובי, DS4 היא מכונית קופה המשלבת בין גובה, המושפע ממכוניות SUV, לבין צללית המתכתבת עם רכבי קופה, המתבטאת בהסתרת ידיות הדלתות האחוריות.
ה-DS4 נבחרה למכונית היפה של השנה בפסטיבל רכב בינלאומי, כשהיא מנצחת את BMW F10 5 ואת ה-CR-Z ההיברידית של הונדה.
מגזין הרכב הגרמני "אוטו בילד" העניק לרכב את הפרס הראשון עבור העיצוב בקטגוריית העיצוב.
במסגרת פסטיבל מוטורי בינלאומי בצרפת, זכתה ה-DS4 בתואר "המכונית היפה ביותר לשנת 2010", לאחר שזכתה בהצבעה אינטרנטית שבה השתתפו כ-60,000 גולשים מ-62 מדינות שונות.
ארגון הבטיחות האירופי NCAP העניק לסיטרואן DS4 חמישה כוכבים במבחן בטיחות.
סיטרואן DS5 היא מכונית מנהלים קומפקטית המיוצרת על ידי יצרנית הרכב הצרפתית סיטרואן.
ה-DS5 היא המכונית השלישית בסדרת ה-DS - מותג רכבי הפרימיום של סיטרואן.
המכונית הוצגה לראשונה באפריל 2011, בתערוכת הרכב בשאנגחאי והושקה לשוק האירופי בנובמבר 2011. בדו"ח המסכם את נתונים ההפקה והמכירות לשנת 2012 דיווחה סיטרואן על כ-34,500 יחידות שהופקו, מתוכן נמכרו כ-27,800.
נשיא צרפת, פרנסואה הולנד, בחר בסיטרואן DS5 אשר הומרה לגרסה היברידית כרכב למצעד הסמכתו כנשיא צרפת.
סיטרואן DS5 משווקת בישראל עם מנוע 1.6 ליטר המספק כ-156 כ"ס ב-6,000 סל"ד ומשודך לתיבת שישה הילוכים אוטומטית.
התאוצה מעמידה למהירות של כ-100 קמ"ש אורכת 9.7 שניות.
המהירות המרבית של המכונית היא כ-202 קמ"ש.
על פי היצרנית, תצרוכת הדלק במצב נסיעה משולב עירוני-בינעירוני היא 7.1 ליטר ל-100 ק"מ.
פליטת החמצן היא 165 גרם לק"מ.
על אף שמאז העשורים האחרונים של המאה ה-20 המכוניות של פיג'ו וסיטרואן חולקות פלטפורמות רכבים משותפים, הסיטרואן DS5 הפכה בשנת 2011 למכונית סיטרואן הראשונה שהורכבה במפעל הרכב הרשמי של פיג'ו בעיר סושו שבצרפת.
בהיבט העיצובי, סיטרואן DS5 מנסה להיות נקודת האמצע בין האצ'בק לסטיישן.
מעצבי המכונית אמרו כי היא מושפעת מדגם הקונספט סיטרואן C-SportLounge אשר הוצג בתערוכת הרכב בפרנקפורט בשנת 2005.
כמו מכונית הקונספט, סיטרואן C-SportLounge, ממנה הושפעה ברמה העיצובית, האבזור הפנימי של סיטרואן DS5 חושף השראה המגיעה מתא הטייס במטוסי סילון, המתבטאת בעיקר בתא הנוסעים המכיל קונסולת שליטה מרכזית בתקרת הרכב.
סיטרואן DS5 מדגישה את הזיקה העיצובית של המכונית לתעופה ולדגמי ה-DS המקוריים.
סיטרואן צילמה את הרכב ליד מטוסי קונקורד.
סיטרואן DS5 Hybrid4 זכתה בתחרות "המכונית הירוקה ביותר" לשנת 2012 בתחרות שנערכה בגלאזגו באוקטובר 2012. כמו כן, מגזין הרכב טופ גיר בחר ב-DS5 כמכונית המשפחתית הטובה ביותר לשנת 2011.
סיטרד-חליין (, בלימבורגית: Zittert-Gelaen) היא עיר במחוז לימבורג שבהולנד.
העיר הוקמה ב-2001 כאיחוד של הרשויות לשעבר של סיטרד, חליין ובורן.
סיטרד-חליין גובלת במערב בבלגיה ובמזרח בגרמניה.
על פי ממצאים ארכאולוגיים מתוארכת ההתיישבות הראשונה בסיטרד לכ-7,000 שנים לפני זמננו.
העיר של היום נוסדה ככל הנראה בשנת 850 לספירה לערך והיא נבנתה סביב לתל מלאכותי המוקף חומת עץ.
סיטרד מוזכרת לראשונה במקורות משנת 1157. ב-1243 הוענקו לה זכויות העיר על ידי דוכס לימבורג.
ב-1400 היא נמכרה לדוכס יוליך והיא נותרה בבעלותו עד 1794. העיר נחרבה ונבנתה מחדש כמה פעמים עקב שריפות ועקב עימותים צבאיים שהתחוללו בין המאות ה-15 וה-17. העיר בוצרה עד שהיא נהרסה כמעט לחלוטין ב-1677 במהלך מלחמת הולנד.
תחת הכיבוש הצרפתי, בשנים 1794 – 1814, הייתה סיטרד חלק ממחוז רור.
לאחר מכן היא הייתה חלק מהולנד, למעט בשנים 1830 – 1839, כאשר היא הצטרפה למהפכה הבלגית.
במלחמת העולם השנייה נכבשה העיר על ידי הגרמנים, שאיחדו כמה רשויות מקומיות קטנות, כמו ברוקסיטרד, לסיטרד.
ב-18 בספטמבר 1944 שוחררה העיר על ידי הדיוויזיה המשוריינת השנייה של צבא ארצות הברית.
החלק העתיק ההיסטורי של העיר לא סבל ברובו מנזקים במהלך המלחמה, למרות שהעיר שכנה על קו החזית במשך יותר מארבעה חודשים, שבהם יותר מ-4,000 פגזים הכו בעיר.
לאחר המלחמה צמחה סיטרד במהירות ונבנו בה שכונות רבות.
מכרות הפחם בסביבה היו הכוח המניע מאחורי צמיחתה הכלכלית של העיר, עד שהם נסגרו בשנות השישים והשבעים.
כיום העיר מהווה מרכז תעשייתי וכן פועלים בה בנייני משרדים רבים.
עד לסוף המאה ה-19 הייתה חליין לא יותר מאשר כפר קטן.
במקום התגלו השרידים של אחד הכפרים הפרהיסטוריים העתיקים ביותר בהולנד.
במאה ה-20 פעם בעיר מכרה בפחם הגדול ביותר באירופה, שהביא לגידול מהיר באוכלוסיית העיר.
בשנות השישים והשבעים, נסגרו כל מכרות הפחם.
עם זאת, חברת הפחם הלאומית של הולנד, שהופרטה ב-1989, נותרה פעילה בחליין, וכיום היא מייצרת כימיקלים.
סיטרד היא ביתה של מועדון הכדורגל פורטונה סיטארד המשחק נכון ל-2020 בליגת העל ההולנדית, ושל מועדון הכדוריד סיטרדיה.
סיטיפס בע"מ, הייתה זכיינית ומפעילת הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים בין השנים 2011–2021.
סיטיפס הוקמה בשנת 2001 כדי להתמודד על המכרז להקמת הקו הראשון של הרכבת הקלה בירושלים בשיטת בנה-הפעל-העבר (BOT).
ביולי 2001. חמש קבוצות ניגשו למכרז לפרויקט הקמת הקו, שהיקפו נאמד ב-1.7 מיליארד שקל, לאחר שעברו את שלב המיון המוקדם.
לאחר פרישת המתמודדות האחרות נותרו שתי מתמודדות במכרז, "סיטיפס" ו"פס ירושלים".
באוקטובר 2002, נבחרה סיטיפס כחברה שתבצע את הפרויקט, לאחר שדרשה מענק בגובה 1.36 מיליארד ש"ח עבור הפרויקט, בהשוואה ל־1.87 מיליארד ש"ח שדרשה קבוצת פס ירושלים.
בחלק הטכני הייתה עדיפות להצעתה של קבוצת פס ירושלים, אך בשקלול הכללי הועדפה הצעתה של סיטיפס.
על פי החוזה, באחריות המגזר הציבורי היו תכנון העבודות, העתקת התשתיות, פינוי נכסים ופיצוי בעלי שטחים וסלילת הנת"צ לרכבת, הקמת גשר המיתרים והחניונים לנוסעים.
באחריות סיטיפס היו סלילת המסילות, התקנת קווי החשמל ואמצעי האיתות והתקשורת, רכישת הקרונות והפעלת הרכבת בשיטת בנה-הפעל-העבר למשך 27 שנה, לאחר תקופת בנייה שמשכה הוערך בכ־3 שנים.
על פי החוזה עמו היה היזם אמור לסיים את העבודות תוך 3 שנים, עד 2008, בפועל נמשכו העבודות זמן כפול של 6 שנים, והסתיימו רק ב־2011. הקו נפתח לתנועת נוסעים ב־19 באוגוסט 2011.
בשנת 2010, התקבלה ההחלטה על ידי משרד האוצר, משרד התחבורה ועיריית ירושלים להאריך את הקו האדום עד לבית החולים הדסה עין כרם בדרום, וצפון עד לשכונת נווה יעקב, ולבנות את הקו הירוק, שנקרא גם "קו הקמפוסים".
כמו כן, הוחלט שהתוכנית תבוצע כפרויקט קבלני במימון תקציב המדינה, ולא באמצעות זכיין כפי שנעשה בקו האדום.
העבודות על הארכת הקו האדום החלו בשנת 2013, על ידי חברת מוריה העירונית ולא באמצעות סיטיפס.
בשלב הראשון העבודות התמקדו בפינוי תשתיות והכנת התוואי.
עם זאת, הסכם הזיכיון מקנה לסיטיפס זכות ראשונים בכל פרויקט הארכות ושלוחות.
בשנת 2015, החלו משרדי האוצר והתחבורה לנהל משא ומתן עם סיטיפס, וקבלנית העבודות אלסטום על ביצוע העבודות הרכבתיות בפרויקט הכוללות: סלילת מסילות, הגדלת מספר הקרונות ואספקת מערכות לפרויקט.
המשא ומתן נתקע בשל מחלוקת על עלות הפיצויים שתקבל סיטיפס מקופת המדינה אם זו תחליט לרכוש מידיה את הפרויקט ב–2019 (לפי תנאי הזיכיון של סיטיפס, החל בשנת 2019 רשאית המדינה להפעיל מנגנון "Buy Back", שבו תוכל לרכוש את הבעלות על המיזם מידי סיטיפס).
ביולי 2017, החליטה לבסוף מדינת ישראל לצאת למכרז חדש הכולל את הזיכיון להארכת הקו האדום, הקמת הקו הירוק והפעלת שני הקווים.
לשלב המיון המוקדם של המכרז, בתחילת 2018 ניגשו 7 קבוצות, כולל סיטיפס.
באפריל 2019, הודיעה סיטיפס למשרד האוצר כי היא פורשת מהתמודדות במכרז, עקב אי כדאיות כלכלית שלוש קבוצות הודיעו שיגשו למכרז בסבירות גבוהה.
באוגוסט 2019 נבחרה החברה החדשה שתפעיל את הרכבת הקלה, חברת כפיר, שהוקמה באופן ייעודי לטובת הפרויקט על ידי קבוצת שפיר הנדסה שכוללת את סופרבוס והשותפה הספרדית Construcciones y Auxiliar de Ferrocarriles.
ב-12 בפברואר 2020, חתמו נציגי משרדי התחבורה והאוצר על הסכם עם חברת סיטיפס להשבת הזכויות בפרויקט הרכבת הקלה (מנגנון ה-"Buy Back").
כמו כן, נחתמו הסכם גמר חשבון בנוגע להקמת הפרויקט והסכם העדר תביעות הדדי.
על פי ההסכם, תשלם מדינת ישראל 1.6 מיליארד שקל לסיטיפס.
ב-15 באפריל 2021 העבירה החברה את מערך הרכבות לידי חברת כפיר, ובכך תמה זכיונה.
בעת הקמת החברה קבוצת סיטיפס כללה את יצרנית הרכבות הצרפתית אלסטום, חברת אלקו, חברת אשטרום, קבוצת פולאר השקעות (שנקרא אז "פועלים השקעות") וחברת ההפעלה הצרפתית Compagnie Générale d'Entreprises Automobiles (CGEA) (ששמה שונה בהמשך לויאוליה תחבורה).
בשנת 2003 יצאה קבוצת אלקו מהפרויקט, ופולאר ואשטרום רכשו את חלקה, כך שחלוקת הבעלות בתחילת הפרויקט הייתה: פולאר 37.5%, אשטרום 37.5%, אלסטום 20% ויאוליה תחבורה 5%.
בשנת 2004, נכנסה חברת הביטוח הראל כשותפה בפרויקט, כשרכשה 20% מסיטיפס, תוך דילול אחזקותיהן של אשטרום ופולאר השקעות.
לאחר הצטרפותה של הראל לקבוצת סיטיפס, אשטרום החזיקה 27.5% בקבוצה, ופולאר השקעות החזיקה 27.5%.
בשנת 2011, אלסטום ופולאר מכרו את חלקם בסיטיפס לאשטרום, הראל וקרן תשתיות ישראל.
בשנת 2016, רכשו קרנות ההשתלמות של המורים והגננות 10% מסיטיפס.
הזכיינית – סיטיפס בע"מ היא החברה הזכיינית האחראית על גיוס המימון, ניהול הפרויקט ופיקוח על חברות ההקמה, התחזוקה וההפעלה.
חברת ההקמה – לצורך תכנון והקמת קו הרכבת הוקמה שותפות עסקית בין אשטרום ואלסטום.
השותפות הייתה אחראית לתכנון ולביצוע כל עבודות ההנדסה בבניית הרכבת, הנחת מסילות, התקנת מערכת החשמל שמזינה את הרכבת, בניית הדפו (מרכז תפעול, בקרה ואחזקה), הקמת התחנות ועבודות פיתוח סביבה לאורך התוואי.
חברת ההפעלה – לצורך תפעול הרכבת הקלה ואחזקתה למשך תקופת הזיכיון, הוקמה חברת קונקט ירושלים (רכבת קלה) בע"מ.
חברת ההפעלה הייתה בבעלות מלאה של ויאוליה תחבורה.
בשנת 2010, עוד לפני סיום העבודות, ביקשה אגד לרכוש מואוליה 80% ממניות חברת ההפעלה ו-5% ממניותיה בזכיינית סיטיפס.
המדינה התנגדה למכירה מכיוון שעל פי הסכם הזיכיון, מפעיל הרכבת הקלה חייב להיות בעל ניסיון בינלאומי בהפעלת רכבות קלות.