tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחר כך בבית הספר למחול של מרכז ביכורי העתים בתל אביב.
פיק התגייס לצה"ל במעמד של רקדן מצטיין, ובמקביל לשירות הצבאי למד בבית הספר למחול של להקת בת-דור.
ב-1991 הצטרף ללהקת בת שבע, שם רקד תחת הדרכתו של אוהד נהרין ביצירותיו 'מבול', 'זינה', 'קיר', 'חלב שחור' ו'טיטאניק'.
בנוסף ביצע בתקופה זו מיצירותיהם של אנז'לן פרלז'וקאז', ויליאם פורסיית', יז'י קיליאן ויצירות נוספות.
ארבע שנים אחר כך עזב כדי להתחיל לעבוד כאמן אורח באירופה ובארצות הברית עם, בין היתר, טרו סארינן, קרולין קרלסון וראסל מליפנט.
בין לבין יצר יצר את הכוריאוגרפיה הראשונה שלו, "מותר", לסדנה של להקת בת שבע.
ב-1997 יצר את "כבדים", טריו בביצועו עם חופש שכטר ונועה צוק לתחרות "גוונים במחול", וזכה במקום השני.
שנה לאחר מכן הוזמן ליצור דואט לכבוד חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל; יחד עם שרון אייל, בשם 'יום יפה לחתונה לבנה', היצירה השתתפה לאחר מכן גם באירוע 'חשיפה בינלאומית'" של מרכז סוזן דלל', המשמש במה לחשיפת כוריאוגרפים צעירים מישראל.
ב-1999 הצטרף ללהקת הבלט שליד האופרה הלאומית בליון (Opéra National de Lyon), ומאז נשאר לפועל בעיר.
מאז הוא יצר רפרטואר גדול של יצירות הבולטות באוצר המילים התנועתי המשוכלל והמרובד שלהן, בליווי מוזיקה שנוצרה במיוחד לליווי יצירותיו בידי מלחינים מובילים.
בין השאר יצר ב-2002 את "Cotton Crown", בהזמנת קרולין קארלסון, עבור הביאנלה של ונציה.
שנה לאחר מכן יצר את "Le Sacre", עבודה ל-11 רקדנים, בהזמנת הקונסרבטוריון בליון.
ב-2007 הוזמן על ידי פסטיבל המחול בקאן ליצור את "Look White Inside" לחמישה רקדנים.
ב-2010 יצר את "Score", טריו בהשראת ההוויה האינטנסיבית המאפיינת את ישראל שעלתה בפסטיבל מונפלייה למחול ואחר כך גם בישראל.
ב-2018 יצר את "סופה של מערכה", בה הוא חקר את נושא הקולקטיב, השייכות, הזהות מנקודת מבט של מי שנולד בארץ אך חי במקום אחר, שהוצגה גם בעונה הבינלאומית של מרכז סוזן דלל.
מתחילת שנות ה-2000 יצר יובל פיק יותר מעשרים יצירות כוריאוגרפיות, שהיצירה שלהם מבוססת על שיטה שפיתח הנקראת Practice, שהיא גם פילוסופיה של הגוף וגם קבוצה של חוויות עצמיות חדשות.
מיצירה ליצירה, מניסוי למחקר, שיטת Practice התעצבה בהדרגה כדרך נוספת של ריקוד, שהוא מזמין את המבצעים לחוות תפיסה אחרת של גופם ולמצב תודעתי חדש נקי מהרגלים מסוימים.
Practice מציע לרדת מהמסלול המקובל של עולם הריקוד, למצוא את העומק האורגני והאינטימי של המבצע בכל תנועה.
ומזמין לכ אחד מהמבצעים לגלות מחדש את הזהות הגופנית הייחודית שלו, כמו גם לפתח מערכת יחסים חופשית יותר עם המרחב והמבצעים האחרים.
עם התפישה שהפעולה מתרחשת בתוכי באותה מידה כמו מחוצה לי, ובתוכי.
1997: "כבדים", זכתה בפרס השני בפסטיבל גוונים בתל אביב
1998: "יום יפה לחתונה לבנה" עבור חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל
2002: Cotton Crown עבור הביאנלה של ונציה
2004: Le Sacre עבור בלט דה לוריין
2008: Living in Pieces סולו עבור הביאנלה למחול בליון
2008: /Paon/ עבור הבלט הצעיר של ז'נבה
יובל ירח (נולד ב-6 במרץ 1971) הוא סופר ישראלי.
יובל ירח נולד בהוד השרון ולמד בתיכון מוסינזון בעירו, במגמת סוציולוגיה.
ירח הוא בוגר אוניברסיטת חיפה במדעי החברה.
בשנות התשעים השתתף בקורסים לכתיבה יוצרת בהדרכות א.ב.
יהושע ואורציון ברתנא ועבד כטכנאי ומנהל רשתות מחשב בארץ ובאוסטרליה.
בשנת 2013, ביצע יובל הסבה להוראה והוא משמש כמורה לאנגלית ותקשוב בבית ספר תיכון בארץ.
בשנת 2000 יצא לאור קובץ סיפוריו בשם "החושק", ואליו הצטרפו במהלך השנים ארבעה ספרים נוספים.
תשומת לבם של הקוראים והביקורת הופנתה ליובל ירח לאחר פרסום ספרו "השתיקות": ספר שעוסק בשואה, המסופר על ידי סופר צעיר שלא היה נוכח באירועים, אך למד עליהם מנוכחותן וסיפוריהן של סבתו ואמו.
עם כל זאת מתרשמת העורכת והמבקרת מהספר, עלית קארפ, שהוא אבן דרך בכתיבה על השואה, ומעידה על עצמה שמעולם לא קראה תיאורים משכנעים כל כך, חיוניים כל כך של רעב כמו בספרו של יובל ירח על סבתו מניה, ששרדה את מחנה פלאשוב ואת אושוויץ".
חיים באר כותב על יצירתו של ירח: "יובל ירח מצטרף למסורת של סופרים גדולים כמו ברנר, ברדיצ'בסקי וגנסין – סופרים שלוקחים אחריות.
הרצון לגעת בכיבשונה של הוויה אנושית ולאומית הוביל אותו למהלך ספרותי נועז, ובעשותו כן הוא מזכיר לנו שספרות היא לא רק בידור ושעשוע של מעבד תמלילים ושהיא יכולה לעלות שוב על דרך שממנה ירדה.
בתקופות של דכדוך, הידיעה שבמקום מן המקומות יושב אדם מישראל שכותב כך – זהו דבר המעניק תקווה."
זרעי מלח, זמורה ביתן, 2020
נקודת עיוורון, זמורה ביתן, 2024
יובל מזוז הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המכהן כמפקד עוצבת חירם.
קודם לכן שימש כמפקד גדוד 13 וכקצין המבצעים של פיקוד הצפון.
מזוז התגייס לצה"ל ושירת כלוחם וכקצין בחטיבת גולני.
בשנים 2021–2023 שימש כמפקד גדוד 13. בהמשך מונה למפקד קצין המבצעים של פיקוד הצפון.
במהלך מלחמת חרבות ברזל לאחר נפילתו של תומר גרינברג, מפקד גדוד 13 בקרב בשג'אעיה, חזר מזוז לפקד על הגדוד לזמן קצר.
בשנת 2025 הועלה לדרגת אלוף-משנה והתמנה למפקד עוצבת חירם.
יוּבַלִּים הוא יישוב קהילתי הנמצא בגליל התחתון, בתחום השיפוט של המועצה האזורית משגב.
הוא ממוקם דרומית לעיר כרמיאל וליישוב שורשים, מערבית לעיר סח'נין וצפונית לפארק תעשיות משגב (תרדיון).
בכניסה ליישוב נמצאים פסלים של דליה מאירי, תושבת המקום.
בקצה היישוב נמצאת "גבעת ארבל" על שם ארבל רייך, יליד יובלים שנפל בקרב ברצועת עזה בשנת 2007. מהגבעה - תצפית נוף על האזור ועל יובלים.
ביישוב קיימת תנועת נוער, תנועת הנוער העובד והלומד.
כשגרעין גילון של עובדי רפא"ל הגיע לגודל של כ-350 משפחות, הוא סגר את ההרשמה ונפתחה הרשמה לגרעין גילון ב' שהקים את יובלים.
טקס העלייה על הקרקע התקיים באוקטובר 1982. באותו חודש נסלל כביש הגישה ליישוב.
נכון למרץ 2021 מתגוררות בו 340 משפחות.
מספר המשפחות המתוכנן הסופי הוא 500.
יובל רון ואזרחי העתיד (Yuval Ron and Residents of the Future) הרכב פיוז'ן ישראלי מתקדם המשלב ג'אז עם רוק בצורה ייחודית, בהשראתם של יוצרים מוכרים מתחום הג'אז המודרני, פיוז'ן, רוק מתקדם, ושורשי מטאל, תוך הדגשה מתמדת של עושר הרמוני, תחכום קצבי, דיאלוגים בין המוזיקאים, ושימוש נרחב בכלי נגינה אלקטרונים וחשמליים.
באותה שנה הפיק ההרכב את סדרת המוזיקה המתקדמת הראשונה בישראל והגדולה ביותר עד כה Underground Progress Session אשר כללה מפגשים בין יוצרים בכל רחבי הארץ ושילבה רבים מהאומנים הבולטים בתחום.
בשנת 2006 הופיע ההרכב לראשונה בחו"ל בפסטיבל הג'אז הבינלאומי של קלייפדה, בליטא.
באותה שנה גם הוציא ההרכב את ההופעה בפורמט וידאו חופשי להורדה.
ניתן לצפות בהופעה במלואה באתר ההרכב, כקונספט חדש של תרבות שיתוף קבצים.
במרס 2007 הופיע ההרכב בפסטיבל הג'אז של אברדין, סקוטלנד, ובאירוע "חשיפה" בפסטיבל הג'אז של תיאטרון גבעתיים.
בחודש אוקטובר 2007 יצא ההרכב לסיבוב הופעות נרחב בניו זילנד והשתתף בין היתר בפסטיבל הג'אז הבינלאומי של קווינסטאון ובפסטיבל האמנויות של טאורנגה, לצד כיתות אמן והופעות נוספות.
בקיץ 2008 המשיך ההרכב את סבבי ההופעות באירופה שכללו מספר פסטיבלי ג'אז בולטים במדינות הבלטיות וברוסיה.
בשנת 2009, לצד הופעות נוספות בפסטיבלים בצפון אמריקה ואירופה, יצא בחודש נובמבר אלבומו הרשמי הראשון, Residence Of The Future בחברת התקליטים האיטלקית Electromantic Music.
יובל רון - גיטרה וסינטי-גיטרה
אבירם גוטפריד - קלידים ולפטופים
הרב יובל שֶׁרְלוֹ (נולד ב-ז' בטבת ה'תשי"ח, 29 בדצמבר 1957) הוא ראש ישיבת אורות שאול (יחד עם הרב תמיר גרנות והרב איתמר אלדר), וראש תחום המרכז לאתיקה בארגון רבני צהר ופעיל ציבורי בולט בזרם הדתי לאומי.
הרב שרלו עוסק במגוון תחומים, דוגמת לימודי תורה ויהדות, פובליציסטיקה, ואתיקה.
ממייסדי ארגון רבני צהר וחבר בו, וממייסדי פורום תקנה.
במסגרת עיסוקו באתיקה רפואית הוא מכהן בוועדות שונות של משרד הבריאות, הוא חבר דירקטוריון של הספרייה הלאומית ובעבר כיהן כראש הדסק לאתיקה ודתות ב.
נולד ברמת גן, להורים יהודים אמריקאים שעלו לישראל בשנת תש"ט (1949).
הוא למד בישיבה התיכונית 'נתיב מאיר', ואת השכלתו התורנית רכש בישיבת הר עציון.
בצבא שירת כקצין שריון והגיע לדרגת רב-סרן בתפקיד מפקד יחידת עורב.
השתתף במלחמת לבנון הראשונה כמפקד פלוגה וכמפקד גדוד בפועל במהלך קרב סולטן יעקב, שבו חלק מנפגעיו ומנעדיו היו פקודים שלו.
אחרי שסיים את לימודיו בישיבה הוסמך לרבנות על ידי הרב אברהם שפירא.
לאחר מכן, במשך שלוש שנים שימש כמורה בבית הספר השיתופי של קיבוצי עמק בית שאן (שק"ד) ובמדרשת הבנות של הקיבוץ הדתי בעין הנצי"ב, שהיה בין מקימיה.
בשנת תשמ"ה (1985) עזב את טירת צבי, ועבר לרמת הגולן, שם כיהן כר"מ בישיבת הגולן שבחיספין.
בשנים אלו החל הרב שרלו לפרסם מאמרים ב"הארץ" וב"ידיעות אחרונות", והחל לעלות לתודעה הציבורית.
לאחר רצח רבין היה הרב שרלו ממקימי עמותת צהר, שמטרתה לקחת חלק בעיצוב דמותה הציבורית של מדינת ישראל ולהביא לגישור בין העולם הדתי והעולם החילוני.
כמו כן היה מחברי קבוצת "שחרית", קבוצת אישי ציבור דתיים וחילוניים – ביניהם ירון לונדון, אמנון דנקנר ומוטי שקלאר, שקיימה מפגשי לימוד משותפים.
בשנת תשנ"ו (1996) הוציא את ספרו הראשון, וארשתיך לי לעולם, העוסק בדמותו של האדם מישראל בתקופת תחייה לאומית, בהתבסס על משנתו של הראי"ה קוק.
הספר זכה בפרס היצירה מטעם משרד החינוך.
בתקופה זו שימש גם כר"מ בישיבת ההסדר קריית שמונה שבה לימד תורה לפי שיטת הבחינות של הרב מרדכי ברויאר וכן העביר שיעורים בנביאים.
בשנת תשנ"ח (1998) החליט הרב שרלו להקים ישיבת הסדר, תוך מתן דגש על מיקומה – באזור המרכז דווקא.
באלול תשנ"ח עבר לפתח תקווה והקים יחד עם הרב דוד סתיו והרב שי פירון את ישיבת אורות שאול, שבראשה הוא עומד עד היום.
במשך כמה שנים כיהן גם כרב בית הכנסת "נצח שלמה" בכפר גנים בפתח תקווה.
בשנת תשע"ג עברה הישיבה לרעננה, ובשנת תש"פ עברה משם לתל אביב.
בשנת 2001 החל הרב שרלו, בעקבות פניית אנשי הפורטל הדתי "מורשת", להשיב על שאלות הגולשים בנושאי הלכה והשקפה.
עד מהרה הפך לאחד הרבנים הנשאלים ביותר באינטרנט, ובאתרים "מורשת" ו"כיפה" מוצגות למעלה מ-80,000 תשובות שלו.
בין השאר עסק הרב שרלו בתשובותיו בנושאים רגישים כגון יציאה בשאלה, מיניות, הומוסקסואליות אצל דתיים ואלימות במשפחה, לצד נושאים ציבוריים כגון סירוב פקודה, דמותה האידיאלית של מדינה דתית מתוקנת, וחזונה של הציונות הדתית.
התשובות קצרות ובדרך כלל אינן מופיעות עם מקורות הלכתיים, מה שגרר ביקורות ואף החל להעסיק את עולם המחקר.
בשנת 2002 הוציא בהוצאת ישיבת פתח תקווה ספר ראשון המכנס מבחר תשובות שענה באינטרנט: רשו"ת הרבים.
מלבד השו"ת באינטרנט, הרב שרלו כותב מידי שבת בעלון פרשת השבוע שבתון.
בשנת 2006 היה מועמד לכהונת הרב הצבאי הראשי.
הוא חבר מליאת בני עקיבא, וישב בוועדה הציבורית לבחירת נציגי רשימת הבית היהודי לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה ב-2009.
בשנים האחרונות החל הרב שרלו בפעילות ציבורית בתחום האתיקה, והוא היה חבר ועדת הלסינקי לאישור ניסויים בבני אדם, וכיום חבר בוועדת הלסינקי לאישור טיפולים גנטיים ותאים, חבר בוועדת סל הבריאות ובנשיאות מועצת העיתונות.
הוא פעיל מאד בתחום השתלות האיברים וחבר בוועדה המייעצת של משרד הבריאות.
במסגרת ארגון רבני צהר הקים הרב שרלו את פרויקט "צהר עד מאה ועשרים" העוסק בייעוץ בהחלטות לקראת סוף החיים ובדמנציה.
חלק ממשנתו בתחום האתיקה וזיקתה ליהדות פרסם הרב שרלו בספרו ההגותי בצלמו, שיצא בשנת 2009. בשנת 2015 ייסד הרב שרלו את תחום האתיקה בארגון רבני צוהר כשהוא עומד בראשו.
לצד עמידתו בראש ישיבת אורות שאול, מלמד הרב שרלו שיעור בנושא "מחלוקות רבניות בציונות הדתית" במדרשת מגדל עוז, שיעורים שונים במכון הגבוה לתורה באוניברסיטת בר-אילן וקורס מבוא למשנת הרב קוק ב"אסכולות", בית הספר ללימודי המשך של האוניברסיטה הפתוחה.
הרב שרלו מופיע בתדירות גבוהה בתקשורת, בעיקר בתוכניות רדיו שונות, באתר ynet ובפורטל הדתי "כיפה".
המושג של "תורת ארץ ישראל" תופס מקום מרכזי בהגותו של הרב שרלו, אשר בעקבות דבריו של הראי"ה קוק בנושא, פיתח את זאת ככינוי לסוג של התחדשות הלכתית.
לדבריו, בארץ ישראל אין לפסוק הלכה רק בעזרת כלים פנים הלכתיים, והבירור ההלכתי יעשה גם על פי 'רוח החוק', שיתברר בלימוד האגדה והנסתר, ויושפע ממוסר הנביאים.
הרב שרלו קורא לשאוף לקראת מערכת הלכתית שאיננה נוקשה כמו המערכת הגלותית, אלא היא דינמית ומותאמת אישית, ומנוסחת כהנחיות בעלות אופן כללי ולא ככללים חתוכים.
המושג "תורת ארץ ישראל" הוסבר על ידי הרב שרלו באופן נרחב בספרו תורת ארץ ישראל.
עמדת הרב שרלו היא שמצוות ישוב ארץ ישראל אינה דוחה פיקוח נפש בכל מחיר, אולם הוא סבור שנקודת המוצא בכל דיון לגבי גבולותיה של ישראל צריכה להיות המחויבות לארץ ישראל.
משום כך, הוא התנגד לתוכנית ההתנתקות שלא הכילה לדעתו עיקרון זה, ובנוסף נעשתה כנגד רצון העם וללא דאגה למתיישבים.
עם זאת, הוא שלל כל סוג של התנגדות אלימה לתוכנית וכן סרבנות של חיילי צה"ל, וקרא לתלמידיו להשתתף רק בהפגנות ובפעילות הסברה, מתוך הבנה שהמטרה אינה ארץ ישראל לבדה, אלא "הברית המשולשת של עם ישראל, ארץ ישראל ותורת ישראל".
עם זאת, בכינוס באפרת בפברואר 2010 אמר כי "אם מדינת ישראל תעשה חס וחלילה פעולת נסיגה, ופעולת הנסיגה תיעשה באותה דרך של הפקרת המתיישבים, אני רואה בזה עילה חד משמעית לסירוב".
כחלק מעיסוקו בנושא, פרסם ספר בשם שו"ת ההתנתקות.
הרב שרלו גינה פעמים רבות את פעולות "תג מחיר" המכוונת כנגד ערבים חפים מפשע.
לדבריו, פעילות כזאת "פוגעת בכל מה שחשוב לנו, במוסר, בהלכה, באמונה ומדינת ישראל, אין לו שום תועלת ושום הצדקה.
הוא לא משיג אף הישג".
ב-2021, במהלך המהומות בערים המעורבות תמך הרב שרלו במעסיקים שפיטרו עובדים ערבים ששבתו כהזדהות עם הטרור הפלסטיני, בשל היותה "הזדהות אקטיבית עם אויבי המדינה והלוחמים להשמדתה".
בהמשך תמך בעיקרון שהביעו עובדי חברת החשמל שהכריזו שלא יתקנו את קווי רשת החשמל לעזה, כל עוד לא הושבו גופות החטופים הדר גולדין ואורון שאול והנעדר אברה מנגיסטו, שהוחזקו בידי חמאס.
עם זאת, סייג שזהו תפקידה של המדינה ולא של העובדים כאזרחים פרטיים.
לשיטת הרב שרלו החברה הרצויה לכתחילה היא "חברה צנועה מעורבת".
הוא מנושאי הדגל המרכזיים בציבור הדתי לאומי של קיום חברה שלמה.
הוא סבור כי העיסוק המופרז בנושאי צניעות גורם לדחיקת נושאים חשובים אחרים כמו שמירת מצוות, גמילות חסדים, צדק חברתי, הקפדה בענייני לשון הרע ועוד, ובאופן פרדוקסלי מביא פעמים רבות דווקא למצב של חוסר צניעות בשל העיסוק האובססיבי בנושא זה.
שיטתו מוצגת בחוברת הנקראת חברה שלמה אשר חוברה יחד עם תלמידו רן חורי.
חלק מפסיקותיו בנושאי צניעות, כדוגמת עידוד קיום חברה מעורבת והיתרו לרווקה בגיל מבוגר ללדת ילד ללא נישואין בהפריה חוץ גופית, ספגו ביקורות מרבנים כגון הרב אברהם שפירא והרב שמואל אליהו.
הרב שרלו היה ממייסדי פורום תקנה אשר מטרתו לטפל במקרים של הטרדות מיניות אשר לא יגיעו למשטרה בכל אופן.
בשנת התשפ"ג, הביע תמיכה במתלוננת הראשונה נגד הרב צבי ישראל טאו, וטען שצריך לברר את התלונה במשטרה.
אך בעקבות טענתה של המתלוננת הראשונה, כי הרב טאו הוא ממשפחה גרמנית נאצית הקרובה בקשרי משפחה ליוזף מנגלה, וכי הרב טאו מתחזה ליהודי, אמר, כי יש להתעלם מטענות אלה כל עוד אין ראיות לדבר..
בשנת 2000 פרסם הרב שרלו מאמר בקובץ כתנות אור בשם "אשר בנו שתיהן את בית ישראל", העוסק ביחסים שבין לאה, רחל ויעקב.
במאמר הציע הרב שרלו מספר פרשנויות לסיפור גניבת רחל את התרפים של אביה, לבן, ואחת מהן שייתכן שרחל "הייתה נגועה בעבודת אלילים".
הדברים הביאו להתכתבות ענפה ולפולמוס ציבורי הקרוי "תנ"ך בגובה העיניים", במסגרתו הרב משה בלייכר ראש ישיבת שבי חברון, אף קרא להחרים את הרב שרלו.
פולמוס זה עסק ביחס הראוי לדמויות תנ"כיות ובמידת הלגיטימציה לביקורת עליהן.
במהלך מגפת הקורונה עודד הרב שרלו התחסנות.
בהמשך הצטרף לקריאה לתת העדפה מסוימת לחולים מחוסנים על כאלה שאינם מחוסנים.
לדבריו, הבחירה החופשית שלא להתחסן אכן נתונה לכל יחיד, אך יש השלכות להחלטה.
חלק מספרי הרב שרלו נגישים לקריאה באינטרנט.
וארשתיך לי לעולם – דמותו הדתית של האדם מישראל בעת התחייה, חיספין: ספרי הגולן, תשנ"ו
תורת ארץ ישראל – תורת ארץ ישראל לאור משנת הראי"ה קוק, חיספין: ספרי הגולן, תשנ"ח
בין משכן לעגל – על התחדשות דתית לעומת רפורמה, ירושלים: ראובן מס, 2000
והיו לאחדים בידך – בין הרמוניה לדיאלקטיקה במשנת הרב יוסף דב הלוי סולובייצ'יק, אלון שבות: תבונות, תש"ס
רשו"ת הרבים – תשובות שניתנו באינטרנט במגוון נושאים, פתח תקווה: ישיבת ההסדר פתח תקווה, תשס"ב
רשו"ת היחיד – תשובות בענייני צניעות ואישות, פתח תקווה: ישיבת ההסדר פתח תקווה, תשס"ג
אחריך נרוצה – פירוש משולב, פשט ודרש, על ספר שיר השירים, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2003
רשו"ת הציבור – תשובות בענייני מדינה וציונות דתית, פתח תקווה: ישיבת ההסדר פתח תקווה, תשס"ה
יראה ללבב – על ייעוד הנבואה ותוכנה הפנימי, תל אביב: ידיעות אחרונות, 2007
רשו"ת להחמיר – על היחס לחומרות בהלכה, פתח תקווה: ישיבת ההסדר פתח תקווה, תשס"ז
והלכה כבית הלל – על היחס למחלוקות ביהדות, אלון שבות: תבונות, תשס"ח
בצלמו – על האדם הנברא בצלם, ירושלים: ראובן מס, 2009
שו"ת ההתנתקות – שאלות ותשובות בענייני תוכנית ההתנתקות, תל אביב: ידיעות ספרים, 2010
חברה שלמה: חברה צנועה מעורבת לכתחילה – חוברת חינוכית לנוער בנושא חברה מעורבת וצניעות (יחד עם רן חורי), תל אביב: נאמני תורה ועבודה והקיבוץ הדתי, תשע"א
רשו"ת הדיבור – תשובות בענייני דיבור, אמת ושקר ולשון הרע, רעננה: מגיד וישיבת אמי"ת אורות שאול, תשע"ו
לשם שמיים: האתיקה של המחלוקת – חיבור בדבר האתיקה של הדיון הציבורי, ירושלים: מגיד, 2018
כי ישרים דרכי ה': אתיקה יהודית - הנוכחות והמחויבות ליסודות המוסריים ואיך להתמודד עם מצוות שנדמים כסותרים את הנאמנות למוסריות, ראשון לציון: ידיעות ספרים, 2024
הרב שרלו נשוי לד"ר סמדר שרלו, מַרְצָה בבית הספר ללימודי יסוד באוניברסיטת בר-אילן.
סמדר היא נכדתו של הרב יהושע קניאל.
הזוג מתגורר בתרום ולהם שבעה ילדים ונכדים.
בנו של הרב יובל שרלו, הרב אלחנן שרלו, מכהן כראש ישיבת עתניאל החל מקיץ 2022.
יובנטוס (Juventus, "נעורים" בלטינית) היא קבוצת כדורגל איטלקית, אשר ממוקמת בטורינו שבפיימונטה.
יובנטוס נחשבת לקבוצה המצליחה והמעוטרת ביותר בכדורגל האיטלקי, ואחת הקבוצות המעוטרות ביותר בכדורגל העולמי.
הקבוצה שיחקה בכל שנות קיומה בסרייה א', הליגה האיטלקית הראשונה, למעט בעונת בה נאלצה לשחק בסרייה ב', הליגה האיטלקית השנייה, אליה הורדה עקב פרשת שחיתות.
יובנטוס היא חברה ציבורית, שמניותיה נסחרות בבורסה איטליאנה, והיא בעלת מספר האוהדים הגדול באיטליה.
לפי הפדרציה הבין-לאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל (IFFHS), ארגון המוכר על ידי פיפ"א, יובנטוס היא הקבוצה האיטלקית המצליחה ביותר במאה ה-20 והקבוצה האירופאית השנייה הכי מצליחה באותה תקופה.
בשנת 1985 הפכה יובנטוס לקבוצה הראשונה בהיסטוריה, שזוכה בכל שלושת התארים המרכזיים של אופ"א: גביע אירופה לאלופות (כיום ליגת האלופות), גביע אירופה למחזיקות גביע וגביע אופ"א (כיום הליגה האירופית).
ב זכתה יובנטוס בתשע אליפויות ברציפות וכן במספר דאבלים (כולל ארבעה ברציפות בין השנים 2015–2018).
השנים הראשונות - ייסוד המועדון
המועדון נוסד ב-1 בנובמבר 1897 בידי קבוצה של צעירים מבית הספר העל-יסודי, מאסימו ד'אדזליו בטורינו.
מייסדי המועדון היו כולם בין הגילאים ארבע עשרה לשבע עשרה.
מעט מאוד מידע כתוב קיים לגבי הקמת הקבוצה, שכן באותה תקופה עיתוני איטליה לא נתנו לתחום הספורט מקום רב.
אחד ממייסדי המועדון, אנריקו קנפארי, כתב ספר בשנת 1914 המתאר את הולדת המועדון.
על פי ספרו, המייסדים הצעירים חיפשו בלהט אחר שם למועדון.
הנשיא הראשון של המועדון היה אוג'ניו קנפארי (אחיו של אנריקו).
בשנת 1899 שונה שמה של הקבוצה ל-Football Club Juventus (מועדון כדורגל יובנטוס), וצבעיה של הקבוצה הצעירה היו ורוד ושחור, הידועים באיטליה בכינוי רוזאנרו.
אצטדיונה הראשונה היה הפיאצה ד'ארמי.
יובנטוס ערכה את משחק הבכורה שלה באליפות האיטלקית לכדורגל (גרסה מוקדמת של הסרייה א') בעונת 1900, כשהיא מיוצגת במדים הורודים המקוריים.
המשחק הראשון שהקבוצה שיחקה היה ב-11 במאי 1900 שהסתיים בהפסד 0–1 ל-FBC Torinese בפיאצה ד'ארמי.
בעונה השנייה של הקבוצה יובנטוס הצליחה הרבה יותר כשהגיעה לחצי גמר הליגה לאחר ניצחון על קבוצה מקומית אחרת בשם Ginnastica Torino בתוצאה 5–0. בחצי הגמר הפסידה יובנטוס לקבוצת הכדורגל מילאן (באותה תקופה מועדון קריקט המכונה Milan Cricket) בתוצאה 2–3.
המועדון החליט לאמץ תלבושת חדשה בשנת 1903. שחקן אנגלי ששיחק במועדון, ג'ון סבאג', נקרא לבקשת יובנטוס לעזרה בעניין.
לסבאג' היה חבר בנוטינגהאם שאהד את הקבוצה המקומית, נוטס קאונטי, ושלח לטורינו את החולצות בעלות הפסים בצבעי שחור-לבן, תלבושת המלווה את יובנטוס עד היום.
במשך שתי עונות לאחר מכן יובנטוס סיימה כסגנית הליגה לגנואה, ובשנת 1905 זכתה יובנטוס באליפות הראשונה שלה.
יובנטוס בנתה סגל חזק, אך מיד לאחר שזכתה באליפות עזב את הקבוצה נשיא המועדון, אלפרדו דיק, לאחר סכסוך פנימי.
דיק לקח עמו מספר שחקני מפתח, ולאחר שמספר אנשי צוות מקצועי הביעו את התעניינותם בעזיבת הקבוצה גם כן, ייסד דיק את מועדון הכדורגל טורינו.
משחק הדרבי הראשון ששוחק בין שתי הקבוצות התקיים בעונה העוקבת, ומאז נוצרה יריבות גדולה בין שני המועדונים.
החל מתקופה זו ועד מלחמת העולם הראשונה נשלט הכדורגל האיטלקי בעיקר על ידי קבוצות אחרות.
לאחר המלחמה נבנה סגל הקבוצה תחת כהונת הנשיא קוראדינו קוראדיני, וזומנו מספר שחקנים לנבחרת איטליה בפעם הראשונה.
באותה תקופה פרץ לתודעת העולם השוער ג'אנפיירו קומבי, שלימים הפך לאגדה במועדון.
ב-1933 יובנטוס עברה לשחק באצטדיון הגדול הראשון שלה - סטאדיו בניטו מוסוליני.
האצטדיון נבנה באותה שנה לקראת מונדיאל 1934, שנערך באיטליה ובאותו זמן הכיל כ-65,000 מקומות.
הוא נקרא על שמו של בניטו מוסוליני, שהיה ראש ממשלת איטליה באותו זמן.
אדוארדו אניילי מת ב-14 ביולי 1935. מותו השפיע לרעה על המועדון, שהתבטא ביכולת ירודה בליגה ועזיבת שחקנים משמעותיים.
יובנטוס לא הצליחה לשחזר את היכולת הטובה בשאר שנות ה-30, למעט בעונת 1937/1938, בה סיימה כסגנית לקבוצה אמברוסיאנה-אינטר מילאנו.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוחלף שמו של האצטדיון ונקרא סטאדיו קומונאלה.
בנו של אדוארדו, ג'אני אניילי, הפך לנשיא כבוד של המועדון.
כהוקרה לכך, קיבלה הקבוצה כוכב זהב לענוד על חולצות שחקניה עבור הצטיינות בספורט.
באותה שנה זכה עומאר סיבורי בתואר כדור הזהב.
בוניפרטי פרש בשנת 1961 כשבאמתחתו 182 שערים בכל המסגרות, שיא קבוצתי שיחזיק עד 45 שנה לאחר מכן.
הקבוצה זכתה באליפות היחידה הנוספת בשנות ה-60 בעונת .
יובנטוס הפכה לקבוצה מצליחה באירופה בשנות ה-70 כשזכתה באליפות הסרייה א' בעונות , , ו-.
בנוסף, יובנטוס הגיעה לגמר גביע אירופה לאלופות 1973, בו היא הפסידה לאייאקס אמסטרדם.
בשנים אלה נבנתה יובנטוס סביב מספר כוכבים מקומיים בדמותם של גאטאנו שיראה, דינו זוף, רוברטו בטגה, פאביו קאפלו והכוכב הברזילאי ז'וזה אלטפיני.
קוד המראה ביובנטוס היה מחמיר.
הקבוצה אילצה את שחקניה לשחק עם שיער מגולח, ובנוסף סיפקה להם לבוש פורמלי והכריחה אותם להשלים את לימודיהם.
שונה היה השחקן פרנקו קאוזיו, שהיה פופולרי דיו בקרב האוהדים, והקבוצה אפשרה לו לשחק עם שיער ארוך.
רבים משחקניה של יובנטוס נשארו בקבוצה עד סוף הקריירה שלהם.
רבים קיבלו עבודה בתוך המועדון או עבור פיאט (וחברות אחרות בבעלות המשפחה) לאחר פרישתם מכדורגל.
אף על פי שיובנטוס הייתה קבוצה מצליחה באיטליה, ההצלחות באירופה איחרו לבוא.
בעונת 1976/1977 זכתה יובנטוס בתואר האירופי הראשון שלה, גביע אופ"א, כשניצחה את אתלטיק בילבאו בזכות שערי חוץ שהבקיעו רוברטו בטגה ומרקו טארדלי.
בתואר הזה זכתה יובנטוס תחת המאמן ג'ובאני טרפטוני.
טרפטוני המשיך לאמן את הקבוצה גם בשנות ה-80 של המאה ה-20, ובכך היה למאמן בעל הכהונה הארוכה ביותר במועדון.
תחת טרפטוני שלטה יובנטוס בסרייה א' בתחילת שנות ה-80, כשהקבוצה זכתה באליפויות בשנים , ו-.
באותה תקופה זכתה יובנטוס בכוכב זהב נוסף המסמל 20 תוארי אליפות.
בשנת 2013 הוסיפה הקבוצה כוכב זהב שלישי.
שחקני הקבוצה נהנו מחשיפה לתקשורת ומהישגים מקצועיים.
פאולו רוסי הוביל את איטליה לזכייה בגביע העולם בשנת 1982 וזכה בתואר כדור הזהב באותה שנה.
קשרה הצרפתי של יובנטוס, מישל פלאטיני, זכה גם הוא בתואר שלוש שנים ברציפות, מ-1983 עד 1985. בכך, הפכה יובנטוס לקבוצה היחידה ששחקניה זוכים בתואר במשך ארבע שנים ברציפות.
יובנטוס הגיעה פעם נוספת לגמר גביע אירופה לאלופות 1983, אך הפעם הפסידה להמבורג מגרמניה.
התהילה האירופית במפעל הבכיר הגיעה רק באמצע העשור.
בשנת 1985 פגשה יובנטוס את ליברפול בגמר גביע אירופה לאלופות באצטדיון הייזל שבבלגיה.
את המשחק ניצחה יובנטוס 1–0 מפנדל אותו הבקיע מישל פלאטיני וזכתה לראשונה במפעל הבכיר, אך אסון שהתרחש ביציעי האצטדיון וזכה לשם אסון הייזל העיב על הזכייה.
באסון נהרגו 39 אוהדים (רובם אוהדי יובנטוס), ובעקבותיו הושעו הקבוצות האנגליות ממפעלים אירופאים למשך חמש שנים.
יובנטוס זכתה באליפות נוספת בעונת , אך המשך העשור הניב פחות פירות לקבוצה.
בעונת , תחת המאמן דינו זוף, זכתה יובנטוס בגביע אופ"א, וזאת לאחר שניצחה בשלב הגמר את פיורנטינה 3–1 בסיכום שני מפגשים.
בשנת 1990 עברה יובנטוס לאצטדיון חדש, הסטאדיו דלה אלפי.
האצטדיון נבנה לקראת מונדיאל 1990 והמעבר נבע גם משום שהאצטדיון הישן של הקבוצה, סטאדיו קומונאלה, אותו חלקה יובנטוס עם היריבה העירונית טורינו, הוקטן במידותיו.
ב-1991 חזר טרפטוני ליובנטוס, ואימן אותה עד ל-1994. בזמן הזה הוביל את הקבוצה לזכייה בגביע אופ"א לעונת , לאחר שבשלב הגמר רשמה ניצחון מרשים של 1–6 בסיכום שני מפגשים מול בורוסיה דורטמונד.
מרצ'לו ליפי, מאמן איטלקי שעזב את נאפולי, נבחר להיות מאמן יובנטוס בשנת 1994. העונה הראשונה שלו במועדון הייתה הצלחה כבירה, כשיובנטוס זכתה באליפות ראשונה מאז אמצע העשור הקודם.
סגל הקבוצה כלל את הקפטן לשעבר של נאפולי, הבלם צ'ירו פרארה, שהגיע ליובנטוס ביחד עם ליפי, רוברטו באג'ו, ג'אנלוקה ויאלי וחלוץ צעיר בשם אלסנדרו דל פיירו, שהגיע מהקבוצה המקומית של פדובה, ולימים הפך לאחד מגדולי שחקני הקבוצה בכל הזמנים.
בעונת זכתה יובנטוס בדאבל, כאשר הקדימה בטבלת הליגה את לאציו בהפרש של עשר נקודות, וזכתה בגביע האיטלקי בפעם התשיעית בתולדותיה, וזאת לאחר שניצחה את פארמה בגמר.
יובנטוס הגיעה באותה העונה לגמר גביע אופ"א, שם פגשה שוב את פארמה בגמר כל-איטלקי, אך הפעם נוצחה בצמד משחקים מצמד שערים של דינו באג'ו.
על אף שבעונה העוקבת סיימה יובנטוס כסגנית ליריבתה מילאן בליגה המקומית, היא זכתה פעם נוספת בליגת האלופות בגמר של 1995/1996, כשניצחה את אייאקס אמסטרדם בפנדלים.
בעונות הבאות הצטרפו כוכבים נוספים לקבוצה: כריסטיאן ויירי, זינדין זידאן, פיליפו אינזאגי ואדגר דווידס.
בשנתיים שלאחר מכן יובנטוס זכתה פעמיים באליפות הסרייה א' וגם הגיעה פעמיים לגמר ליגת האלופות, שם הפסידה לבורוסיה דורטמונד ולריאל מדריד בהתאמה.
בסוף שנות ה-90 התלהטה היריבות עם אינטר מילאנו ורומא.
מאמן רומא, זדנק זמאן האשים את הצוות הרפואי של יובנטוס בסימום בין השנים 1993–1998. למרות זאת, אחרי חקירה מקיפה זוכתה יובנטוס מכל אשמה.
בעונת 1998/1999 פוטר ליפי מאימון יובנטוס, וזאת לאחר שרשרת תוצאות רעות שהשיגה הקבוצה בליגה.
ליפי מונה לאימון יריבתה של יובנטוס, אינטר, ובמקומו מונה קרלו אנצ'לוטי למאמן הקבוצה.
אנצ'לוטי הצליח לייצב את הספינה וסיים עם יובנטוס בתום אותה העונה במקום השביעי.
כמו כן, יובנטוס הודחה בחצי גמר ליגת האלופות על ידי מנצ'סטר יונייטד, שהמשיכה לגמר ואף זכתה בטרבל.
בעונת 1999/2000 הפסידה הקבוצה את האליפות במחזור האחרון, כאשר ערב המחזור היא הייתה במקום הראשון בטבלה, ומאחוריה, במקום השני, הייתה לאציו.
המחזור האחרון, שהפגיש את יובנטוס עם פרוג'יה, התקיים תחת גשם כבד ותנאי מגרש קשים ביותר.
שופט המשחק, פיירלואיג'י קולינה, החליט לאשר את קיום המשחק בכל זאת, ויובנטוס הפסידה באופן דרמטי בתוצאה 0–1 לפרוג'יה, כאשר במשחק המקביל ניצחה לאציו את רג'ינה בתוצאה 0–3, וזכתה באליפות היסטורית על חשבון יובנטוס.
בתום עונת 2000/2001, בה יובנטוס סיימה כסגנית האלופה פעם נוספת, הפעם לרומא, פוטר אנצ'לוטי מאימון יובנטוס, ואילו ליפי חזר לאימון הקבוצה לקדנציה נוספת.
ליפי הוביל את יובנטוס לזכייה בעוד שתי אליפויות ולהופעה נוספת בגמר ליגת האלופות, הפעם בגמר כל-איטלקי נגד היריבה מילאן בעונת 2002/2003. המשחק נגמר בתוצאה 0–0, אך יובנטוס הפסידה בפנדלים.
מהגמר נעדר פאבל נדבד בשל צבירת כרטיסים צהובים, ורבים טוענים כי הופעתו של הצ'כי הייתה משנה את מהלך הגמר.
עונה לאחר מכן סיימה יובנטוס במקום השלישי בסרייה א', ולאחריה עזב ליפי את יובנטוס והתמנה למאמן נבחרת איטליה.
עידן קאפלו ופרשת הטיית המשחקים - הקאלצ'ופולי
בשנת 2004 מונה פאביו קאפלו למאמן הקבוצה, במקום ליפי שהתפטר.
יחד עם הגעתו של קאפלו, שנחשב לאחד מבכירי המאמנים באיטליה, נרכשו שחקנים חדשים - קפטן נבחרת איטליה, פאביו קנבארו, הקשר הברזילאי אמרסון, המגן הצרפתי ז'ונתן זבינה והחלוץ השוודי העולה זלאטן איברהימוביץ'.
את עונת 2004/2005 סיימה יובנטוס כאלופה.
עונה לאחר מכן הגיע גם הקשר הצרפתי פטריק ויירה, וגם את עונת 2005/2006 סיימה יובנטוס כאלופה.
באירופה הודחה יובנטוס פעמיים בשלב רבע הגמר, פעם על ידי ליברפול, ולאחר מכן על ידי ארסנל.
במאי 2006 הייתה יובנטוס אחת הקבוצות (יחד עם מילאן, לאציו ופיורנטינה) שהואשמו בהטיית משחקים בסרייה א'.
במרכז ההאשמות ניצב מנהלה המקצועי של יובנטוס, לוצ'יאנו מוג'י, שהואשם בהשפעה על שיבוץ השופטים במשחקי הקבוצה.
ב-13 במאי 2006 התפטר מוג'י יחד עם רוברטו בטגה ואנטוניו ג'יראודו מהמועדון, והקבוצות שהשתתפו במשפט המתינו לגזר הדין.
באותו הזמן ג'אנלוקה פסוטו כמעט איבד את חייו בניסיון התאבדות אחרי שקפץ מחלון בקומה הרביעית, ניסיון אותו התקשורת פירשה כלחץ בפני תוצאות המשפט.
פאביו קאפלו עזב לריאל מדריד עוד לפני גזר הדין.
סטפאנו פלאצי, התובע מטעם התאחדות הכדורגל האיטלקית, קרא לניפוי הקבוצות מהליגה הראשונה, ושלילת שתי האליפויות האחרונות של יובנטוס.
תוצאות המשפט הקלו על שאר הקבוצות בפרשה, אך יובנטוס הורדה לראשונה בתולדותיה לסרייה ב' עם הפסד של כ-30 נקודות, שהורד ל-17 לאחר ערעור ולבסוף ל-9, ושתי אליפויותיה האחרונות נשללו ממנה.
מספר שחקנים עזבו את המועדון, בהם זוכה פרס כדור הזהב באותה השנה פאביו קנבארו, ליליאן תוראם, ג'אנלוקה זמברוטה, פטריק ויירה וזלאטן איברהימוביץ', כאשר השניים האחרונים נמכרו ליריבה אינטר מילאנו.
למרות זאת, מספר שחקנים בכירים נשארו בקבוצה, בהם ג'אנלואיג'י בופון, הקפטן אלסנדרו דל פיירו, פאבל נדבד, מאורו קמוראנזי ודויד טרזגה.
לאחר הירידה מונה שחקן העבר של יובנטוס, המאמן הצרפתי דידייה דשאן, למאמן הקבוצה.
החזרה לליגה הראשונה, תקופת המשבר ואי ההעפלה לאירופה
דשאן העלה את יובנטוס חזרה לליגה לאחר עונה אחת בלבד, אך התפטר שני מחזורים לסיום העונה בשל חילוקי דעות בינו לבין הנהלת המועדון.
עונה לאחר מכן מונה המאמן קלאודיו ראניירי לאימון הקבוצה, ואיתו שחקנים חדשים בדמותם של וינצ'נזו יאקווינטה, ז'ורז'ה אנדראדה ומוחמד סיסוקו.
ראניירי הוביל את הקבוצה למקום השלישי, כשדויד טרזגה ואלסנדרו דל פיירו מבקיעים יחדיו 41 שערים, ודל פיירו מסיים את העונה כמלך שערי הליגה.
עונה לאחר מכן המשיך ראניירי להוביל את הקבוצה.
בעונה זו חזרה לראשונה לליגת האלופות לאחר היעדרות של כשנתיים, לראשונה מאז הורדה ליגה, ונעצרה בשמינית הגמר על ידי צ'לסי.
יובנטוס סיימה את העונה בליגה במקום השני, אך ראניירי פוטר שני מחזורים טרם סיום העונה, בשל הטענות כי הוא איבד את חדר ההלבשה, והשחקנים אינם מאמינים בו יותר.
שחקן העבר והמאמן הצעיר, צ'ירו פרארה, מונה למחליפו.
בתחילת עונת 2009/2010 רכשה יובנטוס את דייגו הברזילאי תמורת 25 מיליון יורו, את פליפה מלו הברזילאי תמורת 20 מיליון יורו, וכן צירפה את המגן ואלוף העולם, פאביו גרוסו והחזירה את קפטן נבחרת איטליה, פאביו קנבארו, שעזב את המועדון לאחר התפוצצות פרשת הקאלצ'יופולי.
פרארה הוביל את הקבוצה לרצף של ניצחונות בתחילת העונה, אך הפסדים במפעלים השונים וחוסר יציבות גרמו לפיטוריו.
החליף אותו אלברטו זאקרוני, שלא הצליח להשפיע על המומנטום השלילי של הקבוצה, שסיימה במקום השביעי.
בסוף עונה זו התרחשה מהפכה בצוות הניהולי של יובנטוס: מנכ"ל המועדון, ז'אן קלוד בלאן, אשר היה אמון על פרויקט בניית אצטדיונה החדש של הקבוצה, היובנטוס ארנה, התפטר מתפקידו, ואילו המנהל המקצועי של המועדון, אלסיו סקו, פוטר מתפקידו.
נשיא ובעלי המועדון ג'ון אלקן, העדיף למקד את מאמציו בחברת ההחזקות של משפחת אניילי, "EXOR", ואנדראה אניילי, בן לשושלת אניילי מונה לנשיא המועדון.
אנדראה הוא בנו של אומברטו אניילי, אשר כיהן אף הוא בעברו כנשיא המועדון.
לואיג'י דל נרי וג'וזפה מארוטה הגיעו על תקן המאמן והמנהל המקצועי בהתאמה.
במאי 2011, לאחר עונה מאכזבת נוספת בה הקבוצה נכשלה מלהעפיל להתמודדות בטורניר אירופי, פוטר דל נרי מתפקידו.
לאחר פיטורי דל נרי החתימה יובנטוס כמאמן את אנטוניו קונטה, שבעברו שיחק בקבוצה.
בנוסף החתימה את הצ'יליאני ארתורו וידאל, המונטנגרי מירקו וויצ'יניץ', השווייצרי סטפן ליכטשטיינר וכוכבה של מילאן אנדראה פירלו.
כמו כן, שיחקה יובנטוס לראשונה בתולדותיה באצטדיונה החדש, אשר נחנך בקיץ שלפני תחילת העונה בטקס מרשים.
בעונת 2011/2012 זכתה יובנטוס באליפות, והבטיחה אותה מחזור לפני הסיום בזכות ניצחון 2–0 על קליארי, ובזכות הפסד של מילאן בדרבי ליריבתה העירונית אינטר מילאנו.
בסיום העונה יובנטוס סיימה את הליגה עם 84 נקודות, 4 יותר ממילאן וללא הפסד בליגה.
היא אף העפילה לגמר הגביע האיטלקי, אך הפסידה בו 0–2 לנאפולי.
בסיום אותה עונה, עזב אלסנדרו דל פיירו את הקבוצה, לאחר ששיחק בשורותיה 19 עונות והפך למלך השערים ולשיאן ההופעות של הקבוצה בכל הזמנים.
באוגוסט 2012 הושעה המאמן אנטוניו קונטה לעשרה חודשים ממגרשי הכדורגל לאחר שהואשם על ידי ועדת משמעת באי מסירת דיווח על מכירת משחקים בעונת 2010/11 בעת שאימן את סיינה.
לאחר מכן, הומתק עונשו, וקונטה חזר למגרשים מוקדם מהצפוי.
בפרק הזמן שקונטה הושעה, מילאו את מקומו על הקווים עוזריו, אנג'לו אלסיו ומאסימו קאררה, שאף הוא שיחק בעברו במדי יובנטוס.
באותה העונה, בעקבות מחלוקת שלילת האליפויות של יובנטוס כחלק מפרשת הקאלצ'יופולי, סירבה חברת נייקי, המלבישה של יובנטוס באותה העונה, להכיר במספר האליפויות של יובנטוס, שטענה כי לזכותה יש 30 אליפויות, בעוד לפי התיעודים הרשמיים, יובנטוס זכתה עונה קודם לכן באליפות ה-28 בתולדותיה.
כאות פשרה הציע אניילי שמדי הקבוצה יישאו עליהם את הכיתוב "30 אליפויות על המגרש" מתחת לסמל הקבוצה, הצעה שנתקבלה על ידי נייקי.
באותה העונה זכתה יובנטוס באליפות ה-29 בתולדותיה, אך הודחה ברבע גמר ליגת האלופות על ידי באיירן מינכן, שהמשיכה לזכייה בגביע.
בעונת זכתה יובנטוס באליפות נוספת, תוך שהיא מציגה מאזן ביתי מושלם ושברה את שיא הנקודות לעונה - 102. למרות הישג זה, כשלה יובנטוס פעם נוספת בזירה האירופית, כאשר הודחה מליגת האלופות כבר בשלב הבתים, וכשלה מלהעפיל לגמר הליגה האירופית, אשר שוחק בטורינו, באצטדיונה הביתי.
בתחילת עונת התפטר קונטה במפתיע מאימון יובנטוס, ובמקומו מונה מסימיליאנו אלגרי.
אוהדי יובנטוס לא קיבלו את מינוי אלגרי, שפוטר, ברוח טובה, עונה קודם לכן ממילאן בטענה שכשל בהשגת מטרותיו עם הקבוצה, ובתחילת העונה אלגרי היה דמות לא רצויה במועדון בקרב יושבי היציע.
בתום העונה זכתה יובנטוס באליפות רביעית ברציפות ואף השלימה דאבל לראשונה מזה 20 שנה, וזאת לאחר שזכתה בגביע האיטלקי בפעם העשירית בתולדותיה, לאחר ניצחון 2–1 בתום הארכה במשחק הגמר נגד לאציו.
בנוסף לדאבל, גם הזכייה בגביע האיטלקי הייתה הראשונה מזו 20 שנה.
ב-13 במאי באותה שנה עלתה יובנטוס לגמר ליגת האלופות לאחר היעדרות בת 12 שנים ממעמד זה, וזאת לאחר שהדיחה את ריאל מדריד בחצי הגמר.
אך בגמר שנערך בברלין (6 ביוני) הפסידה יובנטוס לברצלונה בתוצאה 1–3.
בתחילת עונת עבר סגל הקבוצה מהפך, וזאת לאחר עזיבה של מספר שחקני מפתח במועדון: בקיץ אחד עזבו את הקבוצה ארתורו וידאל, אנדראה פירלו, שחקן הכנף הצרפתי קינגסלי קומאן, החלוץ הארגנטינאי קרלוס טבס, שחקן הכנף סימונה פפה והחלוץ הספרדי פרננדו יורנטה.
במקומם פתחה הקבוצה במסע החתמות גדול, כאשר החתימה, בין היתר, את החלוץ הארגנטינאי פאולו דיבאלה ב-40 מיליון יורו מפלרמו, הקשר הגרמני סאמי ח'דירה מריאל מדריד, החלוץ הקרואטי מריו מנדז'וקיץ' מאתלטיקו מדריד ואת שחקן הכנף הקולומביאני חואן קוואדראדו מצ'לסי בהשאלה.
למרות התחלת עונה חלשה יחסית, שבה ניצחה משחק אחד מבין השבעה הראשונים, הקבוצה לא הפסידה אף אחד מ-25 משחקיה הבאים וניצחה 24 מתוכם.
לבסוף זכתה הקבוצה בסוף העונה בדאבל בפעם השנייה ברציפות: אליפות הליגה והגביע האיטלקי.
שיא נוסף שיובנטוס שברה הוא במכירתו של הכוכב הגדול ביותר שלה, פול פוגבה, למנצ'סטר יונייטד ב-110 מיליון יורו, הסכום הגדול ביותר עבור שחקן בתולדות הכדורגל העולמי עד אז.
בנוסף, הצטרפו לקבוצה דני אלבס מברצלונה, אל-מהדי בן עטיה מבאיירן מינכן, מיראלם פיאניץ' מרומא, מרקו פיאצה מדינמו זאגרב והשאלה מחדש של חואן קוואדראדו ל-3 שנים מצ'לסי.
בסיום אותה עונה זכתה יובנטוס בפעם ה-שישית ברציפות באליפות הסרייה א' (שיא איטלקי), וכן זכתה בקופה איטליה, ובכך רשמה דאבל שלישי ברציפות.
כמו כן העפילה לגמר ליגת האלופות, בו הפסידה לריאל מדריד ובכך רשמה שתי העפלות לגמר בשלוש שנים.
בעונת 2017/2018 בליגת האלופות עלתה יובנטוס ישירות לשלב הבתים, עברה לשמינית הגמר, ואף ניצחה ועלתה לרבע הגמר.
ברבע הגמר במשחקה הראשון הפסידה 0–3 לריאל מדריד, אך במשחקה השני ניצחה 3–1, שלא הספיק לה כדי לעלות שלב.
באותו משחק הורחק שוערה, ג'אנלואיג'י בופון, בכרטיס אדום.
ב-9 במאי 2018 יובנטוס זכתה בגביע האיטלקי בפעם הרביעית ברציפות לאחר שניצחה בגמר 4–0 את מילאן.
באותה עונה זכתה באליפות שביעית ברצף והשלימה דאבל רביעי רצוף.
בקיץ 2018 החתימה יובנטוס את כריסטיאנו רונאלדו, כוכב-העל של ריאל מדריד.
יובנטוס שילמה לריאל עבורו 130 מיליון יורו, ובכך שברה את שיא המועדון עבור קניית שחקן.
עם רונאלדו (שסיים כמלך השערים של הקבוצה) זכתה הקבוצה באליפות שמינית ברציפות (שיא אירופאי), אך הודחה ברבע גמר ליגת האלופות על ידי אייאקס וברבע גמר הקופה איטליה.
בעונת 2019/2020 זכתה יובנטוס בפעם התשיעית ברציפות באליפות הסרייה א', אך שוב הודחה בשמינית גמר ליגת האלופות, הפעם על ידי אולימפיק ליון.
בעונת 2020/2021 נשבר רצף האליפויות של יובנטוס כאשר הפסידה את האליפות לאינטר מילאנו.
יובנטוס זכתה בקופה איטליה וכריסטיאנו רונאלדו סיים כמלך השערים של הליגה.
בעקבות הכישלון פוטר המאמן אנדראה פירלו בסיום העונה, ומסימיליאנו אלגרי חזר לקדנציה נוספת במועדון.
בסיום אותה העונה עזב את הקבוצה גם הרכש היקר בתולדות המועדון, כרסטיאנו רונאלדו.
עונת 2021/2022 הייתה העונה הראשונה בה הקבוצה לא זכתה באף תואר מאז עונת 2010/2011, ובליגה סיימה הקבוצה במקום הרביעי עונה שנייה ברציפות.
לקראת אמצע עונת 2022/2023 הציגה הקבוצה הנהלה חדשה בראשות ג'יאנלוקה פררו, לאחר שההנהלה הקודמת בראשות אנדראה אניילי התפטרה מתפקידה, בשל חקירה שנערכה כנגדה וגם בשל כישלונות מקצועיים.
הנהלת הקבוצה נחקרה בזמן זה בחשד להתנהלות כלכלית לא תקינה.
בין היתר נטען כי בין השנים 2018–2020 הקבוצה הקטינה את חובותיה בצורה מלאכותית באמצעות דיווחים כוזבים על סכומי העברות של שחקנים, ובנוסף, הנהלת המועדון הודיעה על קיצוץ בשכר בתקופת מגפת הקורונה באיטליה, בעוד שבפועל התשלומים נדחו ולא בוצע קיצוץ.
אניילי ואחרים בהנהלת המועדון (פאבל נדבד, פאביו פטריצ'י) הורחקו מעיסוק בכדורגל האיטלקי לתקופה מסוימת.
עם התקדמות החקירה כנגד הקבוצה, הוחלט כי יובנטוס תיענש בהורדת 15 נקודות ממאזנה בטבלת הליגה.
הקבוצה הגישה ערעור, וב-20 באפריל 2023 בית הדין הגבוה לספורט החליט לקבל את הערעור והוחזרו 15 הנקודות לקבוצה, אך מדובר היה רק בפסיקה זמנית.
הדיון החוזר בעניינה של יובנטוס בבית המשפט הפדרלי התקיים ב-22 במאי והקבוצה נענשה בהורדת 10 נקודות, מה שהוריד אותה למקום ה-7. אותן הפרות הובילו גם להדחתה מהליגה האזורית.
מדיה הראשונים של יובנטוס היו חולצה בצבע ורוד ומכנסיים בצבע שחור, אך תוך זמן קצר החליפה את מדיה לחולצת פסים שחורים-לבנים, שהעניקה לה את הכינויים "ביאנקונרי" ו"הזברות", ומאז חולצות אלה מזוהות עם יובנטוס בכל העולם.
פסי השחור-לבן גם הוכנסו בסמל המועדון.
כיום, מדי א' של יובנטוס כוללים את חולצת הפסים המסורתית ומכנסיים שחורים או לבנים.
מדי ב' של יובנטוס משתנים מידי כמה עונות.
על הסמל הראשון נכתב בכותרת המעוטרת ציטוט מפורסם של התאולוג ושליח ישו על פי הברית החדשה פאולוס: "Non coronabitur nisi qui legitime certaverit" (תרגום מלטינית: "מי שלא ישחק לפי הכללים, לא יקבל את הכתר").
מתחת לכיתוב צויר מגן בצבעים שחור ולבן ובתוכו שם המועדון ומתחתיו ציור של שור, סמל העיר טורינו.
במהלך השנים השתנה מעט הסמל בצבעים שלו ובדברים מינוריים, אבל הרעיון המרכזי נשמר (למעט בסמל השלישי, בו הוחלף השור בזברה, שהיא חיה דו-צבעית כמו סמל המגן שחוזר על עצמו בשחור ולבן).
בשנת 2017 הסמל שונה לחלוטין ועבר מודרניזציה - והוא כולל את האות J בגדול, כאשר לצידו קו המציין את הדו- צבעיות של השחור והלבן.
מעל הסמל נכתב שם המועדון בפונט קריא יותר ומודרני, אולם השור הוסר לחלוטין מסמל המועדון לראשונה בהיסטוריה.
על חלק גדול ממדי השחקנים לאורך ההיסטוריה לא הוצג סמל המועדון הרשמי, אלא צבעי דגל איטליה ומעליו כוכב זהב (המציין את אליפויות והצלחת המועדון), ומה שזוהה יותר מכל עם המועדון הוא מדי הזברה, שכמעט ולא עברו שינוי מהיום שהחלו להשתמש בהם.
יובנטוס הוא המועדון עם מספר האוהדים הגדול ביותר בתחומי איטליה, שלוש חברות סקרים בדקו זאת והדבר סייע לה לקבל סכום כסף גדול יותר בהסכמי השידור של הליגה.
למועדון ישנם מספר ארגוני אוהדים מאורגנים, חלקם נסגרו במהלך השנים, וחדשים נפתחו בעקבותיהם.
"הגברת הזקנה" הוא כינויה הידוע של הקבוצה, ומלווה אותה כבר משנות ה-30 של המאה ה-20. יש כמה גרסאות למקורו של הכינוי.
מקור המילה "זקנה" הוא במשחק מילים על משמעות ההפוכה של השם יובנטוס בלטינית - נעורים.
כמו כן, התופעה החוזרת של שחקנים שמשחקים בקבוצה עד פרישתם ועצם היות הקבוצה אחת מהוותיקות באיטליה, מוסברים גם הם כמקור לכך.
המילה "גברת" נובעת מאהדתם הגדולה של אוהדי הקבוצה ומהכבוד שהם רוחשים לה.
הסבר נוסף הוא שהמילה יובנטוס (נעורים) מתייחסת לנקבה.
שתי קבוצות האולטרס המאורגנות הראשונות הוקמו בשנת 1976, "פוסה די קאמפיוני" וה"פנתרים".
כעבור שנה הוקם הארגון הגדול יותר - "פייטרס".
בראש הפייטרס עמד ג'וזפה רוסי, דמות חשובה מאוד בקרב אוהדי יובנטוס והייתה לו השפעה רבה על האוהדים הצעירים בטורינו.
לפניהם היו ארגוני אוהדים ראשוניים והם נקראו "ונצ'רמוס" ו-"אוטונומיה ביאנקונרה", אך הארגונים הללו לא היו מסודרים.
בשנות ה-80 הוקמו עוד כמה קבוצות אולטרס, כשהמפורסמות ביותר ביניהן הן ה- "ויקינג" וה-"נוקלאו ארמאטו ביאנקונרו".
הארגונים הללו תויגו כחוליגנים כיוון שלא חששו להיכנס לקרבות ועימותים נגד אוהדים של קבוצות אחרות.
בשנת 1987 התפרק הארגון "פייטרס" בעקבות קרבות קשים ואלימים במשחק חוץ נגד פיורנטינה.
רוב פליטי ה"פייטרס", יחד עם חברי שני ארגונים אחרים (אינדיאנס" ו-"ג'ובנטו ביאנקונרה"), החליטו להקים ארגון חדש בשם "אראנצ'ה מאקינה" "תפוז מכני", כשם הסרט של סטנלי קובריק שתכנו מאופיין באלימות קשה.
השם של הארגון עורר תרעומת קשה באיטליה והארגון נאלץ לשנות את שמו, אך הוא התל במבקרים ובפוליטיקאים ושינה את שמו ל"דרוגי", שם הדמות הראשית בסרט.
הדרוגי הפכו לארגון האולטראס החזק ביותר באיטליה עם למעלה מ-10,000 חברים בין השנים 1988 ל-1996.
בשנת 1993 החליטו מספר חברים בדרוגי להחיות את ארגון פייטרס.
ב-4 השנים שלאחר מכן נלחמו שני הארגונים על השליטה ביציע הדרומי.
בינתיים, ארגון אוהדים גדול אחר, "אירידוצ'יבילי ואלנטה", צבר כוח גדול ביציע הדרומי.
בעקבות סנקציות קשות שהוטלו עליו וסירוב לשתף פעולה עם יובנטוס, נעלם הארגון בעונת .
בשנת 2003 הנהלת יובנטוס החלה בפרויקט בשם- Juventus Centro Coordinamento Club" ("Juventus Club DOC"), כשהמטרה היא הקמת ארגון המאגד תחתיו את כל מועדוני האוהדים הרשמיים של יובנטוס באיטליה וברחבי העולם, ובכך לתת איזון מול ארגוני האולטראס על ידי הקמה של ארגון אוהדים מתון שאינו דוגל בפעילויות חולגניות.
מועדון האוהדים הישראלי הרשמי הוא "יובנטוס קלאב ישראל".
המועדון חבר בארגון ה-"Juventus Club DOC" והוא פועל בשיתוף פעולה ותחת חסות מועדון הכדורגל של יובנטוס.
אחרי השנתיים הראשונות של המועדון (1897-1898) בהם שיחקה יובנטוס ב"פארקו דל ולנטינו" וב"פארקו סיטדל", החלה לשחק הקבוצה ב"פיאצה ד'ארמי" עד 1908, למעט 1905 ו-1906 (שנות הסקודטו הראשונות), בהם שיחק המועדון ב"קורסו רה אומברטו".
החל מ-1909 ועד 1922, שיחקה יובנטוס ב"קורסו סבסטופולי קאמפ" לפני שעברה ל"קורסו מרסיליה קאמפ" שם נשארה עד ל-1933, תוך שהיא זוכה ב-4 אליפויות.
באוגוסט 2006 חזרה יובנטוס לשחק ב"סטאדיו קומונאלה" ששופץ לכבוד אולימפיאדת החורף ב-2006, ובעקבות סגירת הדלה אלפי.
בנובמבר 2008 הכריזה יובנטוס כי תשקיע כ-120 מיליון יורו בבניית אצטדיון חדש ה"יובנטוס ארנה", והאתר לבניית האצטדיון הוא השטח עליו היה הדלה אלפי.
בניגוד לדלה אלפי האצטדיון החדש תוכנן כך שהיציעים יהיו קרובים לדשא, וללא מסלול ריצה מסביבו, ותכולתו 41,507 מקומות.
העבודות החלו באביב 2009 והאצטדיון החדש נפתח ב-8 בספטמבר 2011, בדיוק לתחילת עונת 2011/2012. החל מ-1 ביולי 2017 ידוע היובנטוס ארנה כ"אליאנץ ארנה" בטורינו, מסיבות מסחריות של הסכם חסות שייפקע בסוף יוני 2030.
בראשית המאה העשרים היו בטורינו שני מועדוני כדורגל מצליחים טורינו ויובנטוס, וביניהם ניטשה יריבות מרה.
למרות היותה של יובנטוס קבוצה בעלת אוהדים רבים יותר באיטליה כולה בעיר טורינו עצמה, טורינו היא בעלת מספר אוהדים רב יותר.
בנוסף, טורינו התפלגה מיובנטוס בראשית המאה, דבר שהוסיף ליריבות.
בשנת 1927 מנעה יובנטוס מיריבתה העירונית זכייה בתואר.
ב-1949 התרחש אסון סופרגה - מסוק ובו כל הסגל של טורינו שחזר ממשחק ידידות בפורטוגל התרסק.
בשל האסון איבדה טורינו את הדומיננטיות שלה בכדורגל האיטלקי והתקשתה להתאושש.
היא נעה בשנים הבאות בין הליגה הראשונה לשנייה והיריבות שככה.
משנות ה-60 של המאה ה-20 התפתחה יריבות בין המועדונים של יובנטוס ואינטר (המשחקים ביניהם מכונים דרבי ד'איטליה).
ראשית היריבות בעונת 1960/1, כאשר אוהדיה של יובנטוס התפרצו לכר הדשא במשחקה נגד אינטר.
ההתאחדות האיטלקית פסקה על ניצחון טכני, 0–2 לאינטר, בשל התפרצות האוהדים, אולם לאחר מספר שבועות בוטלה ההחלטה וההתאחדות קבעה משחק חוזר.
בעליה של אינטר אנג'לו מוראטי התלונן כי ההחלטה שונתה בשל השפעתו של נשיא יובנטוס, והורה למאמן להרכיב במשחק החוזר רק את שחקני הנוער.
התוצאה במשחק החוזר הייתה 9–1 לטובת יובנטוס שהמשיכה לזכייה באליפות.
פרשת הקאלצ'יופולי בה נשללה מיובנטוס האליפות שזכתה בה והוענקה לאינטר הוסיפה למתיחות בין הקבוצות.
עקב ירידתה של יובנטוס לליגה השנייה בחרו מספר שחקנים בכירים לעזוב את הקבוצה ושניים מהם זלאטן איברהימוביץ' ופטריק ויירה עברו לאינטר, דבר שהכעיס את אוהדי יובנטוס.
מאז הפרשה מצויים שני המועדונים במאבק משפטי על גורלה של האליפות, ואוהדי יובנטוס ממשיכים עד היום בספירתם העצמאית וסופרים גם את שתי האליפויות שנשללו מהם.
המשחקים בין הקבוצות ידועים באווירה מתוחה, והאולטראס של שתי הקבוצות נוהגים לקלל ולגנות אחד את השני.
במשחק בין הקבוצות ששוחק באוקטובר 2011 הרימו אוהדי אינטר שלט שלעג לאוהדי יובנטוס שנהרגו באסון הייזל.
בתגובה, קיללו אוהדי יובנטוס את ג'אצ'ינטו פאקטי נשיא אינטר שהלך לעולמו ב-2006.
ליובנטוס נשללו האליפויות של עונת 2004/2005 ושל עונת 2005/2006 בשל פרשת הטיית המשחקים בה הייתה מעורבת.
באתר הקבוצה וכן במסמכים רשמיים, כוללת הקבוצה אליפויות אלו במניין הזכיות שלה.
הסופר קאפ האיטלקי: 9 (שיא)
שיא האליפויות בתולדות הסרייה א': 36
שיא הזכיות בקופה איטליה: 15
הקבוצה הראשונה בסרייה א' שזוכה ב-9 אליפויות ברציפות (2011–2020).
נכון ל-6 בדצמבר 2019. השחקנים המודגשים עדיין פעילים בקבוצה.
שם השחקןלאוםעמדהשנים במועדוןהופעות1אלסנדרו דל פיירוחלוץ1993–20127052ג'אנלואיג'י בופוןשוער2001–2018
לרשימה המלאה ראו כדורגלני יובנטוס.
יובל שטייניץ (נולד ב-10 באפריל 1958) הוא פוליטיקאי ואיש ציבור ישראלי, יו"ר "רפאל - מערכות לחימה מתקדמות".
כיהן כשר האוצר וכשר בתפקידים נוספים בארבע ממשלות ישראל וכחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד.
הוא דוקטור לפילוסופיה, וטרם כניסתו לפוליטיקה שימש מרצה בכיר לפילוסופיה באוניברסיטת חיפה.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה שימש מרצה באוניברסיטת רייכמן ובטכניון וכיום הוא פרופסור אורח במכון שאשא למחקרי מדיניות אסטרטגית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ספרו "הזמנה לפילוסופיה", שיצא ב-74 מהדורות והדפסות, נחשב לספר הפילוסופיה הנמכר ביותר בתולדות מדינת ישראל.
שטייניץ נולד וגדל ביישוב החקלאי רמות השבים.
בכור מבין ארבעת ילדיהם של דן, מהנדס יהודי שעלה לארץ מבראונשווייג שבגרמניה עם משפחתו בשנת 1934, ושל מינה, מורה לספרות ולפילוסופיה ילידת פולין.
בימי התיכון, הרבה לנהל ויכוחים פילוסופיים עם מוריו ובתחילת כיתה י"ב הורחק לצמיתות מתיכון כצנלסון בכפר סבא.
על ההרחקה סיפר שטייניץ: "האמת היא שהייתי תלמיד מפריע ומזיק.
אולי גם עצבן אותם שבכל השיעורים שאפתי לברר עניינים שלא התאימו למקום ולמסגרת".
לאחר גיוסו לצה"ל שירת בגדוד 12 (ברק) של חטיבת גולני.
הוא עבר מסלול הכשרה כלוחם, ולאחר מכן יצא לקורס מ"כים חי"ר ושימש סמל מחלקה.
במהלך שירותו הצבאי השתתף במבצע ליטני.
כאיש מילואים, לחם בשורות חטיבת אלכסנדרוני במלחמת לבנון הראשונה ונפצע קל בקרבות בהרי השוף.
לאחר שחרורו מצה"ל, למד לתואר ראשון ושני בפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיים בהצטיינות.
במקביל ללימודיו לימד פילוסופיה בחוג לנוער שוחר מדע ובתיכון שליד האוניברסיטה.
לצורך כך הוא חיפש ספר מבוא לפילוסופיה ומשלא מצא אחד שהתאים לו כתב מערכי שיעור אותם הפך לספר "הזמנה לפילוסופיה" שיצא בשנת 1987. על הספר המליץ פרופ' ישעיהו ליבוביץ וכתב: "המחבר נתכוון לשוות לחומר ערות ורעננות המושכות את לבם של הצעירים – ובמשימה זו הצליח עד מאד.
מבחינה זו ראוי הספר להתקבל כמבוא לפילוסופיה ולמלא פונקציה זו בספרות העברית".
בשנת 1988 הוא כתב בכותרת ראשית מספר סקירות ספרים.
שטייניץ כתב דוקטורט בפילוסופיה בנושא "סניגוריה לאונטולוגיה הראציונאליסטית באמצעות בדיקת מהותם ותקפותם של טיעונים מטאפיזיים להוכחת קיומו של האלהים", בהנחיית זאב בכלר במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב (1994).
בשנת 1993 הוענקה לו "מלגת אלון" הפרס היוקרתי ביותר בישראל לדוקטורים צעירים מצטיינים, שבעקבותיה מונה למרצה והחל ללמד פילוסופיה באוניברסיטת חיפה.
שטייניץ נבחר במשך שנתיים רצופות ל"מרצה מצטיין" לפילוסופיה ופילוסופיה של המדע.
בהמשך הדרך, הוענקה לו דרגת "מרצה בכיר".
פרסם מספר ספרים פופולריים בפילוסופיה שהפכו כולם לרבי מכר; הראשון שבהם, "הזמנה לפילוסופיה", הפך לספר הפילוסופיה הנמכר ביותר בישראל וזכה ל-74 מהדורות.
בראשית 2023 יצאה המהדורה ה-70 של הספר, שנוספו לה מספר פרקים חדשים.
גם ספרו הרביעי "טיל לוגי מדעי לאלוהים ובחזרה" העוסק בפילוסופיה של המהפיכה המדעית של המאה ה-17 ובפרשנות למשנתו של רנה דקארט היה לרב-מכר, והודפס ב-17 מהדורות.
ספריו הנוספים "לעולם תהא המטפיזיקה", "עץ הדעת" ו"הקרב על הגז" נמכרו גם הם במספר מהדורות והדפסות.
בספטמבר 2023 הוציא לאור מותחן מדעי בדיוני בשם "לא יהיה לנו לאן לחזור".
במסגרת תפקידיו המאוחרים יותר, עסק שטייניץ בנושאים של תפיסת הביטחון של ישראל, טקטיקה ואסטרטגיה צבאית.
מנובמבר 2022, ולאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים (שאליהם הצטרף בשנת 1999), החל להרצות בפילוסופיה באוניברסיטת רייכמן.
בהמשך שימש מרצה בטכניון וב-2025 מונה לפרופסור אורח באוניברסיטה העברית בירושלים.
שטייניץ גדל בבית ליברלי ובראשית פעילותו הפוליטית בשנות ה-80 היה פעיל שמאל, מאוהדי "שלום עכשיו", ואף נפצע מהרימון שהשליך יונה אברושמי וממנו נהרג אמיל גרינצווייג.
בשנת 1994 שינה את עמדותיו הפוליטיות ועבר לימין הפוליטי, בעקבות ההתחמשות המצרית (למרות הסכם השלום עם ישראל) וכתוצאה מביקורתו על הסכמי אוסלו שנחתמו בשנת 1993. בבחירות בשנת 1996 יצא בתמיכה גלויה בבנימין נתניהו.
בשנת 1999 רץ שטייניץ ברשימת הליכוד לכנסת ה-15 ונחשב כמקורב לנתניהו.
אף שהליכוד זכה ב-19 מנדטים ומקומו ברשימה היה המקום העשרים, נכנס לכנסת בשל התפטרותו של נתניהו.
במסגרת תפקידו בכנסת ה-15 כיהן כיו"ר ועדת המשנה לתפיסת הביטחון וכחבר בוועדת החוץ והביטחון, בוועדת חוקה, חוק ומשפט, ובוועדת המדע והטכנולוגיה.
שטייניץ נבחר לכנסת ה-16, שבה כיהן כיו"ר ועדת החוץ והביטחון, יו"ר ועדת המשנה לענייני מודיעין ושירותים חשאיים, ויו"ר הוועדה הביטחונית המשותפת לוועדת החוץ והביטחון ולקונגרס ארצות הברית יחד עם הסנאטור ג'ון קייל ממדינת אריזונה.
בתחילת כהונתו הכריז שטייניץ כי הוועדה בראשותו תחדל להיות "בית לורדים" ו"חותמת גומי" של מערכת הביטחון, ותיישם פיקוח פרלמנטרי עצמאי ואפקטיבי.
הדבר הוביל לעימותים חריפים בינו לבין ראש הממשלה אריאל שרון, שר הביטחון שאול מופז והרמטכ"ל משה יעלון.
בעקבות מלחמת ארצות הברית בעיראק בשנת 2003 יזם את הקמתה של הוועדה לחקירת מערך המודיעין בעקבות המלחמה בעיראק ועמד בראשה.
הוועדה פרסמה דו"ח חשאי ודו"ח פומבי בשנת 2004, שבו ביקרה בחריפות את תפקודי קהילת המודיעין הישראלית על כישלונה להעריך נכונה את אי הימצאותם של טילי קרקע-קרקע ונשק בלתי קונבנציונלי בידי עיראק בשנים ובחודשים שקדמו למלחמת עיראק, וכן את כישלונה לחשוף את תוכנית הגרעין של לוב.
דו"ח הוועדה כלל המלצות אחדות:
לשקול את הוצאת יחידה 8200 מאחריותו של צה"ל והפיכתה לרשות סיגינט אזרחית.
להאיץ את פיתוח מערך לווייני הריגול של ישראל ולהפעילו על ידי גוף משותף לצה"ל ול"מוסד".
הקמת "תוכנית חבצלות" בעקבות ההבנה כי יש לחזק את שדרת הפיקוד באמ"ן וליצור הכשרה אקדמית של אנשי המודיעין בצה"ל.
מינוי מזכיר למודיעין במעמד זהה למזכיר הצבאי של ראש הממשלה.
בהמשך, יזם את הקמתה של "הוועדה הציבורית לבחינת הפיקוח הפרלמנטרי על מערכת הביטחון והדרכים לשיפורו" ומינה את פרופסור אמנון רובינשטיין לעמוד בראשה.
שטייניץ הרבה להתריע על הסכנה הטמונה בהתעצמותה הצבאית של מצרים ובהצטיידותה בנשק אמריקני חדיש, וטען שיש להתכונן לאפשרות של מלחמה בחזית הדרומית.
בנוסף בלט בתמיכתו בפיתוח חיל הים והפיכתו לזרוע אסטרטגית משמעותית, בדומה לחיל האוויר.
בדיון על תוכנית ההתנתקות, שבה תמך, הוביל את המאבק הפרלמנטרי והציבורי נגד מסירת ציר פילדלפי לידי מצרים, וטען כי המצרים מעלימים עין במכוון מהטרור הפלסטיני וממנהרות ההברחה, וכי ההסכם עלול לפגוע בפירוז סיני, החיוני לביטחון ישראל.
בשנת 2007 טען כי בזכות התנגדותו צומצמה פריסת הכוחות המצריים בגבול שתוכננה על ידי הממשלה.
בשנת 2005 קרא שטייניץ לעריכת "מבצע חומת מגן 2" ברצועת עזה, כהקדמה להתנתקות, על מנת להחליש את חמאס ואת הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, להרוס את תעשיית הרקטות ומאגרי הנשק של ארגוני הטרור, וכדי שתוכנית ההתנתקות לא תצטייר כנובעת מחולשה של ישראל.
נבחר מטעם הליכוד לכנסת ה-17 לאחר שמוקם במקום השביעי בפריימריז המפלגה.
כיהן כמרכז האופוזיציה בוועדת החוץ והביטחון וכיו"ר ועדת המשנה לכוננות.
שטייניץ סבור שבית המשפט העליון פוגע בקביעות ב"סטטוס קוו" ובחרדים, ואף צוטט בקלטת בשם "הרצל והציונות", שיצר והפיץ הרב אמנון יצחק, שבה נטען כי דבריו מאששים את טענות החרדים.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום התשיעי ברשימת הליכוד, ולאחר הקמת הממשלה ה-32 מונה לשר האוצר.
שטייניץ נכנס לתפקידו בפתחו של משבר פיננסי עולמי שנתן את אותותיו במשק הישראלי, ולאחר שני רבעונים של צמיחה שלילית שהביאה לזינוק באבטלה.
מיד בראשית כהונתו באפריל 2009 הודיע שטייניץ על החלטתו הדרמטית להעביר את ישראל לתקציב דו-שנתי הראשון בתולדותיה ובתולדות העולם המפותח בכלל, לשנים 2009–2010. ביולי 2009 אישרה הממשלה את הצעתו של שטייניץ בנושא התקציב.
גם התקציב הבא שהעביר היה דו-שנתי (לשנים 2011–2012).
מאז ועד היום הפכו רוב התקציבים בישראל לתקציבים דו-שנתיים.
מספר שבועות לאחר כניסתו לתפקיד השיק שטייניץ תוכנית חירום בשם "בלימה ותנופה" שנועדה להחזיר את המשק לצמיחה חיובית, וכללה עידוד נמרץ להשקעות בענפי ההייטק, התעשייה, התיירות, הבניין ובתחבורה.
במסגרת התוכנית נחתמה "עסקת חבילה" משולשת בין המדינה, הסתדרות העובדים והסתדרות התעשיינים, שכללה השתתפות של העובדים בהיקף של 5 מיליארד שקלים לטובת האצת הצמיחה.
בנוסף החל במהלכים אחדים של העלאת מיסים, ובראשם העלאת מס ערך מוסף מ-15.5% ל-16.5% החל מ-1 ביולי 2009. מגמה זו של העלאת מיסים באה לסיומה הזמני ב-1 בינואר 2010, עם הורדת מס ערך מוסף ל-16%.
ביוני 2009 אישרה ממשלת ישראל את הצעת שטייניץ לתיקון פקודת מס הכנסה, שלפיה אימהות עובדות יקבלו נקודת זיכוי נוספת בגין הוצאות הטיפול בילדיהן, במקום ההכרה בהוצאות לצורכי מס שעליה החליט בית המשפט העליון בפסק דין ורד פרי.