tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סטיוארט וסנובל ניסו לברוח אולם החיה כמעט תפסה אותם, למרבה המזל ריקו הגיע וניצח את החיה באמצעות הפצת ריח.
לאחר שהחיה הועברה לגן החיות, ריקו הודה לסטיוארט על זה שהוא לימד אותו שהוא (ריקו) טעה שניצל אותו.
סטיוארט נפרד מחברו החדש, וג'ורג' נתן לברוק את משחק הווידאו שלו וקיבל נשיקת פרידה ממנה.
לאחר מכן כל משפחת ליטל (ומונטי) חזרו הביתה מאושרים.
מייקל ג'יי פוקס - סטיוארט ליטל
וויין בריידי - ריקו הבואש
ג'ינה דייוויס - אלינור ליטל, אמו של סטיוארט
יו לורי - פרדריק ליטל, אביו של סטיוארט
ג'ונתן ליפניקי - ג'ורג' ליטל, אחיו של סטיוארט
רינו רומנו - מונטי החתול
סטיוארט צ'ייס היה כלכלן אמריקאי ממכון MIT, תאורטיקן חברתי, וסופר.
כתביו עסקו בנושאים רבים ומגוונים, כגון סמנטיקה כללית וכלכלה פיזית.
צורת החשיבה של צ'ייס עוצבה בהשראת הנרי ג'ורג', פילוסוף הכלכלה תורסטן ובלן והאגודה הפביאנית.
צ'ייס העביר את שנות הקריירה הפוליטית המוקדמות שלו בתמיכה במגוון רחב של רפורמות: ה-Single Tax, זכויות ההצבעה של נשים בארצות הברית, פיקוח ילודה וסוציאליזם.
ספריו המוקדמים של צ'ייס - The Tragedy of Waste (שנת 1925) ו-Your Money's Worth (שנת 1928) התפרסמו בשל הביקורת שנכתבה בהם כלפי פרסום תאגידים ושמירתם על הגנת הצרכן.
צ'ייס נולד ב סומרסורת', ניו המפשייר ב-8 במרץ 1888 לרואה חשבון ציבורי, הארווי סטיוארט צ'ייס, ואשתו - אהרונט רוו.
משפחתו חיה בניו-אינגלנד מאז המאה ה-17. הוא למד ב-MIT בשנים 1907–1908 וסיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ב-1910, כרואה חשבון ציבורי.
לאחר סיום לימודיו, הצטרף צ'ייס לפירמת ראיית החשבון של אביו בבוסטון.
צ'ייס התחתן עם מרגרט האטפילד ב-1914, ונולדו להם שני ילדים.
הוא ומרגרט התגרשו ב-1929, ושנה לאחר מכן הוא התחתן עם מריאן טיילר.
צ'ייס נפטר ברדינג, קונטיקט, ב-16 בנובמבר 1985, בגיל 97.
בשנת 1917 עזב צ'ייס את תחום החשבונאות ועבר למנהלת המזון של ועדת הסחר הפדרלית בוושינגטון די.
סי, והצטרף לחברי-כיתתו לשעבר - הכתב וולטר ליפמן, ג'ון ריד, והמשורר ת"ס אליוט.
במסגרת תפקידו בוועדה ערך צ'ייס חקירות בנוגע לבזבוז ושחיתות, ביניהן בתעשיית אריזת הבשר עם אפטון סינקלייר.
בשנת 1921 הצטרף צ'ייס, לצד פילוסוף הכלכלה תורסטן ובלן, לענייני הTechnical Alliance, שלאחר מכן הפכו ל-"Technocracy Incorporated", תנועת ה-Technocracy.
צ'ייס גם עבד עם לשכת העבודה - ארגון שסיפק שירותים לאיגודי פועלים וקואופרטיבים.
בשנת 1927 כתב צ'ייס את הספר Your Money's Worth, בו הוא מדבר על פרסומות שנכשלות בהעברת המוצר אותו הן פרסמו אל הלקוח שהזמין אותו.
בשנת 1932 כתב את הספר A New Deal, שלאחר מכן זוהה כבעל קשר לתוכניות כלכליות של נשיא ארצות הברית לשעבר - פרנקלין דלאנו רוזוולט.
הוא גם כתב במגזין The New Republic, סיפור כיסוי בשם "A New Deal for America", במשך השבוע בו נאם רוזוולט את נאום קבלת-הנשיאות-1932 שלו, בו הבטיח את עסקתו החדשה, אך לא ברור האם סמואל רוזנמן - כותב הנאום של רוזוולט - ראה את המגזין מלכתחילה.
ספרו משנת 1938 The Tyranny of Words היה פרסום השראתי מוקדם מאוד (אם לא הכי מוקדם, תוך עקיפת S.
Hayakawa) של סמנטיקה כללית (על ידי אלפרד קורזיבסקי.
צ'ייס תמך בתנועת חוסר-ההתערבות הממשלתית של ארצות הברית, התנגד לחדירת ארצות הברית למלחמת העולם ה-2, והדגיש את עמדה זו בספרו The New Western Front (שנת 1939).
לאחר המלחמה, צ'ייס התערב אישית במדעי החברה בהקשר לעבודה ולאיכות הסביבה.
הוא כתב את The Proper Study of Mankind ב-1948, דרכו הוא הציג למספר מכללות את מדעי החברה.
במאמר משנת 1952 הנקרא "Nineteen Propositions About Communism", צ'ייס מתח ביקורת על ממשלת ברית המועצות, בטענה שלתושבים רוסים, איגודי סחר וחקלאים "לא היה כוח" בברית המועצות, למרות הטענות של תומכים בקומוניזם.
צ'ייס גם הדיח את המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית בתור "איום זעיר לנו, שבסך הכל מורכב מחבורה של תמהוניים עצבניים ואידיאליסטים טראגיים ולא מציאותיים".
צ'ייס גם ציטט את הרברט פילבריק לגבי האפקט ש"הMcCarthyites והדמגוגים...
הופכים את עבודתם של הFBI לקשה יותר על ידי בלבול בין החפים מפשע לאלו שבאמת אשמים."
בשנות ה-60, צ'ייס הציע את עזרתו למדיניות "החברה הגדולה" של כהונתו של לינדון ג'ונסון.
יועץ לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט
סטיוארט צ'ייס שירת בתור יועצו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
צ'ייס ידוע בשל ציטוטו מסוף הספר A New Deal - "למה שהסובייטים יהיו אלו שיהנו מלעצב מחדש את העולם?" - כאזכור ל"ניסוי הסוציאליסטי" שהתרחש באיגוד הרפובליקות הסוציאליסטיות הסובייטיות (USSR).
Hayakawa, בו נאמר "הגיון בריא הוא מה שאומר לנו שהעולם שטוח."
בעמודים 95 ו-96 של The Road We Are Traveling, מתחת לכותרת "Free Enterprise into X", צ'ייס ציין 18 מאפיינים של כלכלה פוליטית בהם הוא הבחין ברוסיה, גרמניה, איטליה, יפן וספרד בין השנים 1913 ל-1942. צ'ייס קרא לתופעה הזו "...
משהו בשם 'X'." המאפיינים הם:
הזרוע ביצועית ההולכת וגדלה על חשבון הזרועות המשפטית והמחוקקת.
השליטה בבנקאות, אשראי וחלופת ביטוחים על ידי הממשלה.
חיתום האבטלה על ידי הממשלה, בין אם דרך חימוש או דרך עבודות ציבוריות.
חיתום הביטוח הלאומי על ידי הממשלה - פנסיות, דמי מזונות, דמי אבטלה וכו'.
חיתום המזון, המגורים וטיפול רפואי על ידי הממשלה.
ניצול גירעון הבזבוז על מנת לממן את החיתומים הנ"ל.
נטישת הזהב לשם מטבע בפועל.
שליטת הממשלה על סחר חליפין זר.
גיוס נערים ונערות לתאגידי נוער המתמקדים בבריאות, משמעת, שירות לאומי ואידאולוגיות הרווחות באותן סמכויות.
מיסוי כבד, עם דגש מיוחד על הכנסות ונכסים של העשירים.
שליטה על תעשייה בלי בעלות.
שליטה מדינית על תקשורת ותעמולה.
בשנת 1969 נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון ציטט את עבודתו של צ'ייס בהודעה לקונגרס לגבי הגנת הצרכן.
סטיוארט פירס הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת המגן, וכיום מאמן כדורגל.
כשחקן, פירס מזוהה יותר מכל עם מועדון נוטינגהאם פורסט, במדיו שיחק 12 שנים, מתוכן עשר כקפטן.
הוא רשם 78 הופעות במדי נבחרת אנגליה, וייצג אותה במונדיאל 1990.
כמאמן, הוביל פירס את נבחרת אנגליה עד גיל 21 במשך כשש שנים, וכן אימן בין היתר במנצ'סטר סיטי, נוטינגהאם פורסט והנבחרת האולימפית של בריטניה.
פירס החל את הקריירה במדי הקבוצה המקומית החצי-מקצוענית ווילדסטון, וזאת לאחר שנכשל במבחנים לקבוצת קווינס פארק ריינג'רס ודחה הצעה מהאל סיטי.
פירס, שעבד במקביל כחשמלאי, שיחק במועדון עד לשנת 1983, אז צפה בו המאמן בובי גולד והחתים אותו כמגן שמאלי בקבוצת קובנטרי סיטי.
לאחר שנתיים במדי קובנטרי, חתם פירס בנוטינגהאם פורסט אותה אימן אז בריאן קלאף.
פירס עדיין לא היה בטוח בעתידו ככדורגלן, עד כדי שפרסם לאחר ההעברה את שירותיו כחשמלאי בתוכנייה שחולקה לאוהדים בימי המשחקים.
למרות זאת, פירס הפך להיות מהמובילים שבשחקני הקבוצה, ובמיוחד בכל הנוגע לפן המנטלי וליכולות המנהיגות.
ב-1993 ירדה נוטינגהאם לליגת המשנה, אך פירס בחר להישאר בקבוצה, גם לאחר עזיבתו של המאמן קלאף.
תחת המאמן החדש, פרנק קלארק, עלתה נוטינגהאם תוך עונה אחת בחזרה לפרמייר ליג, ועונה אחר כך הגיעה עד למקום השלישי בטבלה.
בזכות המיקום בליגה השתתפה הקבוצה עונה אחר כך בגביע אופ"א, שם העפילה עד לרבע הגמר.
בדצמבר 1996, בעקבות צניחתה למקום האחרון בליגה, התפטר קלארק מתפקידו, ופירס שימש כמאמן-שחקן עד לחודש מרץ 1997. במשחקו הראשון כמאמן-שחקן גברה נוטינגהאם על ארסנל בתוצאה 2-1, ופירס אף זכה בתואר מאמן חודש ינואר בפרמייר ליג.
למרות זאת, נוטינגהאם לא הצליחה לשרוד בליגה הבכירה, ובסיום העונה עזב פירס את הקבוצה, עם 401 הופעות ליגה במדיה, ו-522 הופעות בכל המסגרות שממקמים אותו במקום הרביעי בטבלת ההופעות במדי נוטינגהאם פורסט בכל הזמנים.
לקראת עונת , הצטרף פירס בן ה-35 לניוקאסל יונייטד, בצוותא עם שני השחקנים הוותיקים ג'ון בארנס ואיאן ראש.
ניוקאסל, עם המאמן קני דלגליש, הגיעה עד לגמר הגביע האנגלי.
הייתה זו הופעה שנייה לפירס בגמר המפעל, אך שוב נחלה קבוצתו הפסד.
עם פיטוריו של דלגליש והחלפתו ברוד חוליט, איבדו מספר שחקנים את מקומם בקבוצה, ואף נשלחו להתאמן עם קבוצת המילואים.
בין השחקנים היו פירס, בארנס ורוב לי, וזאת אף על פי שהשלושה חולקים ביניהם מעל 150 הופעות במדי נבחרת אנגליה.
גם פירס וגם בארנס פרסמו באוטוביוגרפיה שלהם כי ההחלטה נבעה מחשש של חוליט מהשחקנים הבכירים במועדון, ומתוך רצון למנוע מהם להתחרות איתו על משרת המאמן, אם תחרות כזו אכן תתרחש.
פירס אף סיפר כי בעט בחוליט במהלך אימון קבוצתו.
לקראת עונת עבר פירס לווסטהאם יונייטד.
הוא בילה שתי עונות מוצלחות בווסטהאם, ואף זכה להיות שחקן העונה של ווסטהאם ב-2001. לקראת עונת , האחרונה בקריירה המקצוענית שלו, היה פירס להחתמה הראשונה של המאמן קווין קיגן במנצ'סטר סיטי.
הוא כבש כבר במשחק הבכורה שלו בקבוצה מול ווטפורד, ושימש כקפטן הקבוצה לאורך העונה עד להעפלה לפרמייר ליג בסיומה.
פירס, ששיחק מעל לאלף משחקים בקריירה בהם כבש 99 שערים, רצה לכבוש את שערו ה-100 במשחקו האחרון בקריירה, מול פורטסמות'.
הוא קיבל את ההזדמנות עם פנדל לזכות קבוצתו, שצעדה ביתרון 3-1, ארבע דקות בתוך תוספת הזמן, אך החמיץ במה שהיו דקותיו האחרונות כשחקן פעיל, ופרש מכדורגל בגיל 40.
במהלך הקריירה זכה פירס לכינוי סייקו , בזכות סגנון המשחק הבלתי-מתפשר שלו.
הכינוי, שניתן לו בתחילה על ידי אוהדי נוטינגהאם פורסט, דבק בהמשך גם בקרב אוהדי נבחרת אנגליה.
שחקן העבר מת'יו לה טיסייה אמר על פירס בספרו האוטוביוגרפי כי הוא היריב המפחיד ביותר מולו שיחק, וחברו לנוטינגהאם פורסט בעבר, רוי קין, אמר עליו כי היה "גבר בין ילדים" בפורסט.
כהכרה על יכולותיו ותרומתו למגוון גופי צדקה, זכה בינואר 1999 בתואר חבר מסדר האימפריה הבריטית.
פירס ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אנגליה ב-19 במאי 1987 באצטדיון ומבלי, במשחק ידידות מול שהסתיים בשוויון 1-1, תחת המאמן בובי רובסון.
הוא התחרה על המקום בהרכב עם קני סנסום, אך החמיץ את טורניר יורו 1988 עקב פציעה.
לאחר הטורניר הפך לשחקן הרכב קבוע אצל רובסון, וכבש את שער הבכורה שלו בנבחרת בהופעתו ה-21 במדיה, ב-25 באפריל 1990 בניצחון הביתי 4-2 על .
פירס זומן על ידי רובסון לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1990 באיטליה.
פירס פתח ושיחק לכל אורך משחקיה של אנגליה בטורניר, למעט המשחק על המקום השלישי.
שלב הבתים הסתיים בהצלחה מבחינת אנגליה עם המקום הראשון בבית ו', וכן שמינית הגמר בו ניצחה אנגליה את 1-0 בהארכה.
ברבע הגמר פירס בישל את השער הראשון במשחק לדייוויד פלאט, בדרך לניצחון 3-2 על בהארכה.
בחצי הגמר התוצאה בסיום ההארכה בין אנגליה ל הייתה שוויון 1-1, וההכרעה עברה לדו-קרב פנדלים.
פירס ניגש לבעוט את הפנדל הרביעי לאנגליה, לאחר שאף אחד מבועטי שתי הנבחרות לא החמיץ עד אז.
הוא לקח מרחק הרצה גדול ובעט חזק ושטוח למרכז השער, אך השוער הגרמני בודו אילגנר הדף את הכדור.
לאחר שכריס וודל החמיץ את הפנדל הבא של אנגליה, היא סיימה את דרכה בטורניר, ופירס ירד מהמגרש כשהוא ממרר בבכי.
במשחק על המקום השלישי, בו הפסידה אנגליה למארחת , פירס לא שותף כלל.
ב-1994 מונה טרי ונבלס לתפקיד מאמן הנבחרת, ופירס איבד את מקומו בהרכב למגנה של בלקברן רוברס, גראם לה סו.
אמנם, בדצמבר 1995 שבר לה סו את רגלו, ופירס השתלט מחדש על עמדת המגן השמאלי בנבחרת, וזומן לטורניר יורו 1996 אותו אירחה אנגליה.
פירס פתח בהרכב בכל חמשת המשחקים של אנגליה בטורניר, והוחלף רק באחד מהם (במחצית המשחק מול בשלב הבתים).
אנגליה צלחה את שלב הבתים לאחר שסיימה ראשונה בבית א'.
ברבע הגמר פגשה אנגליה את , ולאחר שוויון 0-0 בסיום ההארכה עבר המשחק להכרעה בפנדלים.
פירס בעט שלישי עבור אנגליה וכבש בדרך להעפלה לחצי הגמר.
בשלב זה פגשה אנגליה את גרמניה, ושוב המשחק עבר להכרעה בפנדלים לאחר שוויון 1-1 בהארכה.
פירס שוב בעט שלישי ושוב כבש, אך שוב גרמניה גברה על אנגליה בדו-קרב פנדלים ועלתה על חשבונה לגמר.
לאחר היורו רצה פירס לפרוש מהנבחרת, אך שוכנע להמשיך על ידי מאמנה החדש של אנגליה, גלן הודל.
בסך הכול רשם פירס 78 הופעות בינלאומיות, בהן כבש חמישה שערים.
לאחר שפרש ממשחק במדי מנצ'סטר סיטי ב-2002, נותר פירס בצוות האימון של הקבוצה תחת המאמן קווין קיגן.
במרץ 2005, לאחר עזיבתו של קיגן, התמנה פירס למאמן הזמני של הקבוצה.
לאחר רצף תוצאות מוצלח תחת פירס, שהציב את הקבוצה במאבקים על מקום בגביע אופ"א, קיבל פירס את המינוי הקבוע כמאמן הקבוצה.
למרות זאת, החמיצה סיטי את ההזדמנות להגיע לגביע אופ"א במחזור האחרון של העונה, לאחר שסיימה בשוויון 1-1 מול מידלסברו, במשחק שאם הייתה מנצחת בו, הייתה מעפילה לטורניר, וזאת לאחר שבדקה האחרונה של המשחק החמיץ רובי פאולר כדור עונשין.
פירס והסיטי פתחו טוב את עונת , אך דעיכה ביכולתה של הקבוצה, שגרם להדחה מפתיעה מגביע הפוטבול ליג על ידי קבוצה מהליגה השלישית ולתשעה הפסדים בעשרת המחזורים האחרונים של העונה, הציב את הקבוצה במקום ה-15 בלבד בסיומה.
למרות זאת, פירס התבלט בהגינותו כאשר סירב לבקר את טעויות השיפוט שהכריעו משחקים כנגד קבוצתו, ואף שמו עלה כיורש אפשרי למאמן הנבחרת באותו הזמן, סוון-יוראן אריקסון.
פירס לא הצליח להביא לשיפור ביכולתה של קבוצתו בעונת .
סיטי נלחמה נגד הירידה, הודחה שוב מגביע הפוטבול ליג על ידי קבוצת ליגה שלישית, ושברה שיא שלילי של שערי בית לקבוצה מהפרמייר ליג, עם עשרה בלבד.
פירס פוטר מתפקידו במאי 2007, עם סיום העונה.
בפברואר 2007, שלושה חודשים טרם פיטוריו ממנצ'סטר סיטי, נבחר פירס לשמש כמאמנה של נבחרת אנגליה עד גיל 21, בתחילה במשרה חלקית עקב עבודתו בקבוצה במקביל.
הוא הוביל את הנבחרת באליפות אירופה עד גיל 21 שהתקיימה בהולנד ביוני 2007, והגיע עימה עד לחצי הגמר שם הודחה בדו-קרב פנדלים מול המארחת הולנד, שהסתיים בתוצאה 13-12 לאחר 16 בעיטות.
הצלחתו בתפקיד, במקביל לפיטוריו ממנצ'סטר סיטי, הביאה אותו לקבל את התפקיד במשרה מלאה עם סיום הטורניר.
בינואר 2008, כשהתמנה פאביו קאפלו לתפקיד מאמן הנבחרת, הורחב תפקידו של פירס והוא הצטרף במקביל לעבודתו לצוות המקצועי של הנבחרת הבוגרת.
במסגרת עבודתו בנבחרת הצעירה, הוא הוביל אותה עד לגמר אליפות אירופה ב-2009, שם הפסידה לגרמניה בתוצאה 4-0. באוקטובר 2011 שוב הורחב תפקידו של פירס, שנבחר להוביל את הנבחרת האולימפית בריטניה באולימפיאדת לונדון (2012).
בפברואר 2012, כשקאפלו התפטר מתפקידו, קיבל פירס את תפקיד המאמן הזמני של הנבחרת הבוגרת.
הוא הוביל אותה במשחק אחד בלבד, ב-29 בפברואר בהפסד הביתי 3-2 ל במשחק ידידות.
כארבעה חודשים אחר כך, הוביל פירס את הנבחרת האולימפית של בריטניה עד לרבע גמר האולימפיאדה, שם הפסידה ל בדו-קרב פנדלים.
ביוני 2013, הוביל פירס את נבחרתו במשחקי אליפות אירופה עד גיל 21 שנערכה בישראל.
אנגליה הפסידה בכל משחקי שלב הבתים, כולל מול נבחרת ישראל, וסיימה את דרכה.
בסיום התחרות הודיעה התאחדות הכדורגל האנגלית כי חוזהו של פירס בנבחרת לא יוארך, והוא סיים את תפקידו.
פירס שב לאמן ב-1 ביולי 2014, כשהתמנה לתפקיד המאמן של נוטינגהאם פורסט בליגת המשנה.
הוא הוביל את הקבוצה לפתיחת עונה מוצלחת שהובילה אותה למקום הראשון בטבלה, אך בהמשך העונה חלה ירידה ביכולתה, וב-1 בפברואר 2015 פוטר פירס מתפקידו, כשקבוצתו הגיעה למקום ה-12 בלבד.
ב-2016 החל לשחק ברמה חובבנית בקבוצה הקטנה לונגפורד שמהליגה ה-13 באנגליה.
בנובמבר 2017 התמנה לעוזרו של דייוויד מויס, מאמנה של וסטהאם יונייטד.
בתום עונת 2017/2018, סיים פירס את תפקידו במועדון, לאחר שחוזהו של מויס לא חודש.
אליפות הליגה הראשונה של הפוטבול ליג: 2001/2002
שחקן החודש בפרמייר ליג: פברואר 2001
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםווילדסטוןהליגות המחוזיות100382372462354100סך הכול17610קובנטרי סיטיהליגה הראשונה של הפוטבול ליג230284סך הכול514נוטינגהאם פורסטהליגה הראשונה של הפוטבול ליג3013963453663453311305פרמייר ליג232הליגה הראשונה של הפוטבול ליג426פרמייר ליג368313335סך הכול40163ניוקאסל יונייטדפרמייר ליג250120סך הכול370ווסטהאם יונייטדפרמייר ליג80332סך הכול412מנצ'סטר סיטיהליגה הראשונה של הפוטבול ליג383סך הכול בקריירה74482
סטיוארט מציל את משפחתו (מאנגלית: Stuart Saves His Family) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1995, בבימויו של הרולד ראמיס.
הסרט מבוסס על חלקים מתוך קומדיית הטלוויזיה הפופולרית "סאטרדיי נייט לייב", ששודרו מתחילת שנות ה-90, על דמותו הבדיונית של "סטיוארט סמלי".
סטיוארט סמלי (אל פרנקן) הוא משתתף בתוכנית 12 הצעדים שמאבד את תוכנית הטלוויזיה שלו ונאלץ להתחנן לבוס שלו כדי לחזור לעבוד, לשקם את אביו האלכוהוליסט ואת אחיו הנרקומן, ולעזור לאימו ולאחותו להסתדר עם הבעלים שלהן, כאשר כל מכשול שניצב בפני סטיוארט מרחיק אותו מהגשמת התוכנית.
אל פרנקן - סטיוארט סמלי
לורה סאן ג'אקומו - ג'וליה
וינסנט ד'אונופריו - דוני סמלי
לזלי בון - ג'ודי סמלי
האריס יולין - אביו של סטיוארט
ג'וליה סוויני - מיה סי
ג'ו פלרטי - בן דוד ריי
סטיוארט קונאן וילסון הוא שחקן אנגלי, שמוכר מתפקידיו בקולנוע ובטלוויזיה.
הוא למד במקומות שונים כי משפחתו הייתה בחיל האוויר המלכותי.
כשעברו לגור בלונדון רכש את הכשרתו כשחקן באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
עם סיום לימודיו ב-RADA, במהלך שנות השישים והשבעים של המאה העשרים שיחק בתיאטרון.
הוא הופיע בתפקידים חשובים עם הלהקה השייקספירית המלכותית, בתיאטרון רויאל קורט, בווסט אנד של לונדון, בסיור הופעות ובהפקות פרינג', בעיקר בתיאטרון בוש בלונדון.
הפריצה הגדולה של וילסון הייתה בשנת 1972 כשלוהק לגלם את יוהאן שטראוס הבן בדרמה התקופתית של ITV "משפחת שטראוס".
תפקידו המצליח ביותר היה כאלן סטיוארט בסדרת המתח "Running Blind" משנת 1979.
כשחקן בוגר יותר, עבר וילסון להופיע בהוליווד, לעיתים קרובות גילם את דמויות הנבלים.
בין הסרטים שהשתתף בהם היו "ות'רבי", "נשק קטלני 3", "הבריחה מאבסולום", "העלמה והמוות" של הבמאי רומן פולנסקי, "האסיר מזנדה", "הפריצה לאלקטרז", "על אש קטנה", "המסכה של זורו" וב"שוטרים לוהטים".
בטלוויזיה כיכב בסרטים "Coins in the Fountain", "קסם קטלני" (1991) וב"נסיכת הגנבים" (2001).
אחרי הצלחתו כשחקן בהוליווד מעט וילסון להופיע בטלוויזיה, אך שיחק לפעמים כשחקן אורח בסדרות טלוויזיה כמו "רציחות במידסומר" (2008), "ספוקס" ו"קרוסבונס".
וילסון נשוי לקורטני פלדג'ר ולהם 3 ילדים.
הפריצה לאלקטרז (1996) The Rock
שוטרים לוהטים (2007) Hot Fuzz
סטייבן קראוסווייק (בהולנדית: Steven Kruijswijk; נולד ב-7 ביוני 1987) הוא רוכב אופני כביש הולנדי בקבוצת ויסמה - ליס א-בייק.
קראוסווייק הוא "גרנד טוריסט" ונודע בשל יכולותיו בגרנד טורים, הוא סיים שלישי בטור דה פראנס 2019, חמישי בטור דה פראנס 2018 ורביעי בג'ירו ד'איטליה 2016. הניצחון הבולט שלו במרוץ קטעים הוא בהמרוץ הארקטי של נורווגיה 2014.
לאחר כמה שנים בקבוצת הפיתוח של רבובנק, הוא עלה לקבוצת הראשית (נקראת כיום יומבו–ויסמה).
הוא השתתף בג'ירו ד'איטליה, וסיים שלישי בקטע ה-17 ובמקום ה-18 הכללי, 37:27 דקו, אחרי המנצח, איוואן באסו.
2011: שלישי בטור דה סוויס
קראוסווייק נבחר שוב לג'ירו ד'איטליה, וסיים במקום השמיני הכללי.
הוא השתתף בטור דה סוויס, ניצח את הקטע השישי, וסיים במקום השלישי הכללי.
לאחר מכן, התחרה גם בוואלטה אספנייה, וסיים במקום ה-41.
קראוסווייק סיים שמיני כללי בטור דה סוויס, ונבחר לראשונה לטור דה פראנס, הוא סיים במקום ה-33 הכללי, 1:16:52 שעות אחרי המנצח, בראדלי ויגינס.
הוא השתתף גם בטור של יוטה, וסיים במקום ה-9 הכללי.
בקטע השישי במרוץ, סיים שני.
קראוסווייק השתתף שוב בג'ירו ד'איטליה, וסיים במקום ה-25, 42:36 דקות אחרי המנצח, וינצ'נצו ניבאלי.
קראוסווייק השתתף שוב בג'ירו ד'איטליה, אך פרש במהלך הקטע ה-9. הוא נבחר גם לטור דה פראנס, וסיים במקום ה-15.
בג'ירו ד'איטליה, רשם קראוסווייק את ההופעה הטובה ביותר במרוץ שלו עד אז, כאשר סיים במקום השביעי הכללי (10:53 אחרי אלברטו קונטאדור), ובנוסף לכך, סיים שני בקטע ה-16 וה-9. הוא השתתף גם בטור דה פראנס, וסיים במקום ה-21, 1:21:27 שעות אחרי המנצח, כריס פרום הבריטי.
הוא ניצח את המרוץ הארקטי של נורווגיה, כאשר הקדים בדירוג הכללי את אלכסנדר קריסטוף הנורווגי בארבע שניות.
בג'ירו ד'איטליה 2016, קראוסווייק היה נראה כמו המתמודד החזק ביותר לניצחון במרוץ.
הוא היה מוביל המרוץ בין הקטעים 14 - 19, הוא סיים שני בקטע ה-14, שני בקטע ה-15, ושני בקטע ה-16. לאחר קטע 18, כשנותרו 3 קטעים בלבד (מתוכם שניים שיש בהם תחרות על הדירוג הכללי) הוא הוביל בפער של 3 דקות בדיוק על אסטבן צ'אבס שהיה שני.
אך בקטע ה-19, קראוסווייק התרסק ואיבד 4:54 דקות למנצח הקטע, וינצ'נצו ניבאלי, ואיבד את ההובלה.
גם בקטע ה-20 איבד קראוסווייק זמן, ובסופו של דבר יצא מהפודיום וסיים במקום הרביעי, 1:50 אחרי אותו ניבאלי.
קראוסווייק פתח את העונה עם מקום שמיני בוואלטה ולנסיה.
הוא סיים שביעי בוולטה אה קטלוניה, השתתף בג'ירו ד'איטליה, אך פרש לפני הקטע ה-20 ובכך נטש את המרוץ.
הוא סיים שלישי בטור דה סוויס, וחמישי בטור ד'לאן, הוא השתתף גם בוואלטה אספנייה, וסיים במקום התשיעי.
2018: חמישי בטור דה פראנס
קראוסווייק פתח את העונה עם מקום 7 בוואלטה של אנדלוסיה, ושמיני בוואלטה של קטלוניה.
הוא סיים שישי בטור דה רומאנדי, ושמיני בטור דה סוויס.
בטור דה פראנס, הוא סיים במקום החמישי הכללי.
6:08 דקות אחרי המנצח, גריינט תומאס.
התוצאה הטובה ביותר שלו בקטע הגיעה בקטע ה-17, כאשר סיים במקום ה-6. בקטע ה-12, קראוסווייק הוביל רוב הקטע את השלב שהסתיים בעלייה המפורסמת לאלפ דואז', אך נתפס במהלך הטיפוס לאלפ דואז', וסיים במקום העשירי.
הוא השתתף גם בוואלטה אספנייה, וסיים רביעי כללי, 2:54 אחרי סיימון ייטס המנצח.
2019: שלישי בטור דה פראנס
קראוסווייק סיים שלישי בוואלטה אנדלוסיה וחמישי בוולטה אה קטלוניה.
הוא סיים שישי בטור דה רומאנדי, והתחרה גם בדופינה ליברה, אך פרש במהלך הקטע השמיני.
בטור דה פראנס, קראוסווייק רשם את ההופעה הטובה ביותר שלו עד כה במרוץ, הוא ניצח ביחד עם קבוצתו את קטע נגד השעון הקבוצתי (קטע 2), סיים שישי בקטע נגד השעון האישי (קטע 13), וסיים שלישי בקטע ה-14 שהסתיים על עליית הטורמאלה המפורסמת.
וסיים שמיני בקטע ה-15, ובקטע ה-20. בסופו של דבר, סיים במקום השלישי, 1:31 אחרי איגן ברנל.
הוא נבחר גם לוואלטה אספנייה, כמסייע של פרימוז' רוגליץ', אך פרש במהלך הקטע הרביעי.
קראוסווייק אמור היה להיות אחד משלושת מובילי יומבו ויסמה לטור דה פראנס, לצד פרימוש רוגליץ' וטום דימולן, אך התרסקות בקריטריום דו דופינה שלחה אותו לג'ירו במקום.
בסופו של דבר, כל קבוצתו פרשה מהג'ירו, לצד קבוצת מיצ'לטון - סקוט האוסטרלית, בשל חשש למקרי קורונה חיוביים בקבוצה.
סטייה היא סוג של התנהגות אנושית החורגת ממה שמקובל כהתנהגות אורתודוקסית או נורמלית.
אף על פי שהמונח סוטה יכול להתייחס למגוון צורות של סטייה, הוא משמש לרוב לתיאור התנהגויות מיניות הנחשבות לא נורמליות, דוחות או אובססיביות במיוחד.
סטייה שונה מהתנהגות סוטה, בכך שהאחרון מכסה תחומי התנהגות (כמו עבירות קלות) שעבורן סטייה תהיה מונח חזק מדי.
לעיתים קרובות "סוטה" נחשב לכינוי גנאי, ובספרות פסיכולוגית המונח פאראפיליה שימש כתחליף, אם כי מונח זה שנוי במחלוקת, ולעיתים משמש סטייה במקומו.
יש השקפה הגורסת שמושג הסטייה הוא סובייקטיבי, ויישומו משתנה בהתאם לאדם.
השקפה אחרת, שמקורה בשנות השישים של המאה ה-16, כשסוטה הוגדר במקור כ"מי שנטש דוקטרינה או מערכת הנחשבת לנכונה, רואה בסטייה השפלה של מוסר אמיתי אובייקטיבי." המובן של הסוטה כמונח מיני השתנה בשנת 1896, והוא חל על גרסאות מיניות או התנהגות מינית שנחשבו כמזיקות לאדם או לקבוצה המשתמשת במונח.
האסטרטגיה הדידקטית של פרויד בשלושת המאמרים שלו על תאוריית המיניות ניסתה לבנות גשר בין "הסטיות" ובין המיניות "הרגילה".
פרויד בדק קלינית "אוסף מגוון עשיר של התנהגויות ונטיות ארוטיות: הרמפרודיזם, פדופיליה, מעשי סדום, פטישיזם, אקסהיביציוניזם, סאדומאזוכיזם, קופרופיליה, נקרופיליה", מהם הסיק פרויד כי "כל בני האדם סוטים כלפי פנים".
הוא מצא את שורשיהן של סטיות כאלה במיניות הילדית - ב'נטיות סוטות בצורה פולורפורפית של הילד...' הנטייה 'לסטיות שכאלה הוא מולד'.
"האירוניה המכריעה בדברי פרויד בשלושת המסות הייתה שהסטייה בילדות הייתה הנורמה".
לאחר ששיפר את הניתוח שלו כעבור עשור, הדגיש פרויד כי בעוד שמיניות בילדות הייתה כרוכה במגוון רחב ובלתי ממוקד של פעילויות סוטות, בניגוד לסטייה של מבוגרים, "היה הבדל חשוב ביניהן.
מיניות סוטה היא ככלל ממוקדת בצורה מצוינת: כל פעילויותיה מכוונות למטרה - בדרך כלל אחת; אינסטינקט אחד השיג את העליונות.
מהבחינה הזו אין הבדל בין מיניות סוטה ונורמלית מלבד העובדה שהאינסטינקטים המרכיבים השולטים שלהם וכתוצאה מכך מטרותיהם המיניות שונות.
בשניהם, אפשר לומר, הוקמה עריצות מאורגנת היטב, אבל אצל כל אחד מהשניים משפחה אחרת תפסה את מושכות הכוח'.
כמה שנים אחר כך, בסרט "מכים ילד" (1919), פרויד שם דגש רב יותר על כך שסטיות "עוברות תהליך של התפתחות, שהן מייצגות תוצר קצה ולא ביטוי ראשוני...
הסטיות המיניות של הילדות, כמו גם אלה של החיים הבוגרים, הן הסתעפויות של אותו מקור" - תסביך אדיפוס.
אוטו פניכל העלה את העניין בדבר תפקוד ההגנתי של סטיות - של "חוויות של סיפוקים מיניים שהעניקו בו זמנית תחושת ביטחון בהכחשה או סתירה של פחד כלשהו"; והוסיף כי בעוד "שיש אנשים שחושבים כי סוטים נהנים מעונג מיני אינטנסיבי יותר מאנשים רגילים.
[אם כי] נוירוטים, שהדחיקו געגועים סוטים, עשויים לקנא בסוטים המבטאים את הגעגועים הסוטים בגלוי".
ארלין ריצ'רדס על תפקיד הסטייה אצל נשים
פרויד כתב בהרחבה על סטייה אצל גברים.
עם זאת, הוא וממשיכיו הקדישו תשומת לב מועטה לסטייה אצל נשים.
בשנת 2003 פרסמה הפסיכולוגית, הפסיכואנליטיקאית והפמיניסטית ארלין ריצ'רדס מאמר מקורי בנושא סטייה נשית, "מבט רענן על סטייה", בכתב העת של האיגוד האמריקני לפסיכואנליטיקה.
בשנת 2015 ציין הפסיכואנליטיקאי לין פרידמן, בסקירת העבודות השלמות של ארלין ריצ'רדס בכתב העת של האיגוד הפסיכואנליטי האמריקני, לפני אותה תקופה, "כמעט ואף אנליסט לא כתב על סטייה נשית.
העבודה החלוצית הזו ללא ספק סללה את דרכם של אחרים, כולל לואיז קפלן (1991), לחקור את הטריטוריה הזו הבלתי מוגדרת יחסית."
בעקבות המהפכה המינית של המאה העשרים המאוחרת, נושאים רבים שפרויד טען למענם הפכו לחלק מהקונצנזוס הליברלי החדש והרחב, אמונה מעין-נורמטיבית ש"כל אחד זכאי לחיי המין שלו...
יש אנשים שחובבים בגדי גומי שחור.
לעיתים זה עלול להוביל למעין תפיסת עולם אופטימית".
לכל גבר שנתלה על הנעליים, יש אישה שמוכנה לטפל בו ולחריץ אותו, ולכל גבר אשר משיג את הריגוש שלו משיער, יש אישה שמקבלת את שלה מלהאנס את מנעוליה.
להאבלוק אליס יש מקרים רבים של מפגש זה עם הנפש: הגבר המשתוקק להילחץ על עקבים גבוהים במוקדם או במאוחר פוגש את האישה שחלמה בהקיץ כל חייה של לחיצת עקב ".
מחלוקת פנימית התגלעה בקונצנזוס הליברלי ביחס להיבטים המדויקים של הווריאציות של התפתחות נורמלית - חלקם שוקלים בעקבות פרויד, ש"את הנטיות המיניות השונות הללו ניתן להסביר ולהבין בצורה הטובה ביותר בהשוואה להתפתחות תקינה".
עבור חלק מהמשתתפים, "השחרור, לפחות במתכונתו המינית, היה סוג חדש של מוסר כפוי, מגביל למדי" כמו מה שקרה קודם - כזה ש"לקח מעט מאוד בחשבון את המורכבות של קשרים רגשיים אנושיים " והוא הונע על ידי 'צו המניעה של הסופר-אגו ליהנות שמחלחל לשיח שלנו'.
כתוצאה מכך (לצד גינויים מסורתיים יותר) זרמים חדשים וספקניים של התנתקות מהסטייה התרחשו בעולמות דוברי הצרפתית וגם דוברי האנגלית.
לאקאן היה מסומן בראשית "את האמביוולנטיות ראויות 'הכוננים החלקיים' של scoptophilia, הסדו-מזוכיזם ...
ההיבט הקרוב מאוד קטן 'הבין' של החשש של אחרים בתרגול מסוים של הסטיות הללו".
בעקבותיו, אחרים היו מדגישים כיצד "יש תמיד, בכל מעשה סוטה, היבט של אונס, במובן זה שהאחר צריך למצוא את עצמו נמשך לחוויה למרות עצמו ...
אובדן או נטישה של הסובייקטיביות."
באופן דומה, תאוריית יחסי אובייקט תצביע על הדרך "בסטייה יש את הסירוב, אימת המוזרות"; לאופן "ה"סוטה" ...
תוקף התפתחות דמיונית באמצעות פעולה כפייתית עם בן דת; וזה נעשה כדי להסוות כאב נפשי ".
מחקרים אמפיריים ימצאו "במערכות היחסים הסוטות שתוארו ...
היעדר מוחלט של תענוגות משותפים"; בעוד ברמה התאורטית "סוטות כרוך - התיאוריה מספרת לנו - ניסיון להכחיש את ההבדל בין המינים לדורות", וכוללים את "הרצון לפגוע ודה-הומניזציה ...
את סבלנותם של המונע, המזיק החיים ".
ויליאם סטיוארט סימינגטון הבן היה פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי ממיזורי.
הוא כיהן כמזכיר חיל האוויר הראשון של ארצות הברית בין השנים 1947–1950 וכסנאטור דמוקרטי מטעם מיזורי בין השנים 1953–1976.
סימינגטון נולד באמהרסט, מסצ'וסטס ועבד כמנהל בחברת ייצור הברזל של דודו ובחברות נוספות לפני שמונה כנשיא חברת אמרסון אלקטריק.
ב-1945 הוא התפטר מאמרסון כדי לקבל על עצמו מגוון של תפקידים בממשלו של נשיא ארצות הברית הארי טרומן וב-1947 היה למזכיר חיל האוויר הראשון.
ב-1952 הוא נבחר לסנאט לאחר שהביס את הסנאטור הרפובליקני המכהן ג'יימס פ.
הוא הצטרף לוועדת הכוחות המזוינים ולוועדת החוץ של הסנאט והיה מבקר בולט של המקארתיזם.
סימינגטון שאף להיבחר כמועמד המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות של 1960 וקיבל את גיבויו של הנשיא לשעבר הארי טרומן, אך בסופו של דבר נבחר ג'ון פיצג'רלד קנדי.
לאחר שקבוצת הבייסבול קנזס סיטי אתלטיקס עברה לאוקלנד, איים סימינגטון לבטל את הפטור מחוקי ההגבלים העסקיים של ה-MLB, שבתגובה עודדה את הקמתה של קבוצת קנזס סיטי רויאלס.
ב-1976 ויתר סימינגטון על בחירה מחדש לסנאט והוחלף בג'ון דנפורת'.
סטיוארט סימינגטון נולד כבנם של אמילי קוהן, לבית האריסון, ולוויליאם סטיוארט סימינגטון האב.
אביו, שהיה בעל תואר דוקטור בספרות צרפתית, היה פרופסור לשפות רומאניות באוניברסיטת סטנפורד ובקולג' אמהרסט לפני שפנה לקריירה משפטית והיה לשופט פדרלי בבולטימור, מרילנד.
אמו של סימינגטון באה ממשפחה בולטת ממרילנד.
סימינגטון גדל בבולטימור, והיה הבכור מבין חמשת אחיו ואחיותיו.
הוא למד בבית הספר הציבורי רולנד פארק ובבית הספר גילמן, שהיה בית ספר תיכון פרטי לבנים בשכונת רולנד פארק.
ב-1918, בגיל 17, סיים סימינגטון את לימודיו בקולג' העירוני של בולטימור והתגייס לצבא ארצות הברית, שם הוא שירת כטוראי מדרגה ראשונה במלחמת העולם הראשונה.
הוא הוצב במחנה אימונים לקצינים במחנה זאכרי טיילור שבלואיוויל, קנטקי, ומעולם לא הוצב בתפקיד לחימה, שכן המלחמה הסתיימה לפני שהגיע לשלב זה.
הוא הוסמך כקצין בדרגת לוטננט-משנה והיה לאחר מחיילי הצבא הצעירים שקיבלו דרגה זו.
ב-1923 סיים סימינגטון את לימודיו באוניברסיטת ייל, שם הוא היה חבר באחוות דלתא-קאפא-אפסילון, באגודה הסודית אליהוא, ושימש כחבר מערכת בעיתון הסטודנטים Yale Daily News.
ב-1924 הוא נשא לאישה את אוולין וודסוורת' בטקס מפואר שבו נכח נשיא ארצות הברית קלווין קולידג' ופוליטיקאים בולטים אחרים.
על פי הידוע היו לזוג חיי נישואים מאושרים והם נודעו בשל מסירותם ונאמנותם זה לזה.
כשאוולין הלכה לעולמה ב-1972 היה סימינגטון שבור, ואמר לביוגרף שלו ש"הוא מעולם לא חווה כזאת בדידות".
ב-1923 החל סימינגטון לעבוד עם דודו ברשת החנויות של חברת סימינגטון ברוצ'סטר, ניו יורק, שהייתה יצרנית של מוצרי ברזל מחושל.
שנתיים לאחר מכן הוא עבר לחברה אחרת לייצור כלי חרסית, אך ב-1927 הוא שב לחברה של דודו כעוזר ניהולי לנשיא החברה.
ב-1930 התפטר סימינגטון מעבודתו כדי להתמנות לנשיא של Colonial Radio Corporation.
בינואר 1935 הוא קיבל על עצמו להיות נשיא חברת ייצור פלדת אל-חלד Rustless Iron and Steel Corporation, אך המשיך לנהל את Colonial Radio Corporation.
ב-1937, כאשר חברת הפלדה נמכרה ל-American Rolling Mill Company, התפטר סימינגטון וב-1938 הוא קיבל על עצמו את נשיאות חברת מוצרי החשמל אמרסון בסנט לואיס, מיזורי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא הסב את החברה כך שהיא הייתה היצרנית הגדולה בעולם לצריחי תותחים למטוסים.
ב-1945 התפטר סימינגטון מאמרסון כדי להצטרף לממשל הפדרלי של בן מדינתו, הנשיא הארי טרומן.
תפקידיו הראשונים היו יושב ראש הוועדה לציוד עודף ב-1945, ראש מינהל הרכוש בשנים 1945–1946 ועוזר מזכיר המלחמה לענייני אווירייה.
ב-18 בספטמבר 1947 נוצרה משרת מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית, וסימנגטון מונה להיות הראשון בתפקיד זה.
בכהונתו בתפקיד הוא עבר תקופה סוערת.
הוא פעל כדי שחיל האוויר של ארצות הברית יזכה להערכה הראויה, שכן קודם לכן הוא היה חלק מצבא ארצות הברית.
על רקע זה הוא ניהל לא מעט עימותים גלויים עם מזכיר ההגנה ג'יימס פורסטל.
במהלך כהונתו כמזכיר חיל האוויר התקיים ויכוח מרכזי בנוגע לייצור מטוס הקונבאייר B-36 פיסמייקר, שהיה המפציץ האחרון שהיה מצויד במנועי בוכנה, זאת על רקע תחילתו של עידן מטוסי הסילון.
סימינגטון קיים פגישה עם ג'ק נורת'רופ, מייסד חברת נורת'רופ, בנוגע לחוזה לייצור מפציץ כנף מעופפת, שכבר הגיע לשלב מתקדם שבו יוצרו שבעה אבות טיפוס.
במהלך הפגישה איים סימינגטון על נורת'ורפ שאם הם יסרבו להיכנס לשיתוף פעולה ולמיזוג חברות עם קונסולידייטד איירקראפט, יצרנית ה-B-36 היריבה, אזי נורת'ורפ "תתחרט על כך".
איום זה נעשה בנוכחות עדים ובסופו של דבר הגיעו הדברים לידי כך שסימינגטון ביטל את מיזם הכנף המעופפת והורה להשמיד את המטוסים שיוצרו.
ההישגים העיקריים של סימינגיטון במהלך כהונתו כמזכיר חיל האוויר כללו את הרכבת האווירית לברלין ואת קידום תהליך הקמתה של אקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
ב-1950 התפטר סימינגטון במחאה על התקצוב החסר לחיל האוויר לאחר שברית המועצות פוצצה את נשק גרעיני הראשון שלה.
הוא נשאר בממשל הפדרלי כיושב ראש המועצה הלאומית למשאבי ביטחון בין השנים 1950–1951 וכיושב ראש תאגיד השיקום הפיננסי בין השנים 1951–1952. הוא הופיע על שער המגזין טיים ב-19 בינואר 1948.
בדחיפתו של חמו, ג'יימס וולקוט וודסוורת' האב, רפובליקני ולשעבר יושב ראש האספה המדינתית של מדינת ניו יורק וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעמה, החליט סימינגטון להתמודד על מושב בסנאט.
ב-1952 הוא נבחר לסנאט מטעם מיזורי ואייש את המושב שבעבר אויש על ידי הארי טרומן.
הוא הנחיל בכך ניצחון עבור הדמוקרטים בשנה שהייתה מוצלחת מבחינתם של הרפובליקנים.
חברותו בוועדת הכוחות המזוינים ובוועדת החוץ
כחבר בוועדת הכוחות המזוינים ובוועדת החוץ של הסנאט התמחה סימינגטון בנושאים צבאיים והיה למי שדחף לחיזוקו של הביטחון הלאומי.
הוא היה תומך נלהב בקידום הקמתה של אקדמיית חיל האוויר.
ב-1954 הוא טען שמחלקת ההגנה בזבזה מיליוני דולרים על כלי נשק מיושנים.
הוא היה מראשי המבקרים של מעורבותה של ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
ב-1966 הוא קיבל תדרוך יסודי על המבצעים החשאיים של ה-CIA במסגרת מלחמת האזרחים בלאוס .
בנקודת זמן מסוימת הוא היה אורחו של ראש תחנת ה-CIA המקומית, טד שאקלי, כאשר הוא ערך סיור בלאוס.
בראשית שנות ה-70, כאשר קיימה הוועדה דיונים בנושא, הביע סימינגטון את זעמו כלפי החוצפה של הסוכנות.
סימינגטון היה מתנגד קולני במיוחד כלפי הסנאטור ג'וזף מקארתי, זאת אל מול הקנטותיו של מקארתי שכינה אותו "סטו המתחסד" (Sanctimonious Stu).
הוא גילה מעורבות אישית במקרה של אנני לי מוס , שהובאה בפני הוועדה של מקארתי על בסיס ההאשמה שהיא הייתה מרגלת קומוניסטית.
הראיות שהובאו לתמוך בהאשמה זו נמסרו על ידי סוכן סמוי של ה-FBI שלא ניתן היה לחקור אותו חקירה נגדית על ידי מוס או על ידי עורך הדין שלה.
כפי שהתברר, מוס זוהתה זיהוי שגוי, וסימינגטון טען בפני קהל רב שנכח באולם שהוא מאמין שהיא לא קומוניסטית ומעולם לא הייתה.
בסיום דבריו הוא זכה למחיאות כפיים סוערות מהנוכחים.
מאוחר יותר באותה שנה, לקח סימינגטון חלק מוביל בגינויו של מקארתי במהלך השימועים בנוגע לצבא , וניצל את מומחיותו כמזכיר חיל האוויר לשעבר.
ב-1959, סימינגטון, שהיה אז יושב ראש המועצה הלאומית למשאבי ביטחון בוושינגטון די.
סי., הכין את עצמו להתמודדות בבחירות לנשיאות של 1960 וזכה בתמיכתו של הנשיא לשעבר שהיה גם הוא תושב מיזורי, הארי טרומן.
בסופו של דבר זכה ג'ון פיצג'רלד קנדי במינוי המפלגה הדמוקרטית.
ב-2 ביולי 1960 הכריז טרומן שהוא לא ישתתף בוועידת המפלגה הדמוקרטית בלוס אנג'לס.
טרומן זעם על כך שהוועידה נשלטה על ידי התומכים "הקנאים" של קנדי.
בהודעתו על החלטתו, הכריז טרומן מחדש על תמיכתו במועמדותו של סימינגטון והוסיף, "אין לי ברירה נוספת".
סימינגטון, שלא כמו קנדי או לינדון ג'ונסון, סירב לדבר בפני קהל בהפרדה גזעית בנסיעותיו במדינות הדרום, והתעקשותו זו פגעה בסיכוייו.
בנוסף, על בסיס טענתו ששאלת המועמדות תוכרע על ידי ה"בוסים" של המפלגה במסגרת הוועידה, סירב סימינגטון להשתתף בכל מערכות הבחירות המקדימות של המפלגה, וכך פינה את הדרך לקנדי שניצח במספיק מערכות כאלו, כך שהוא היה המועמד הצפוי והמוביל עם פתיחת הוועידה.
סימינגטון היה בחירתו הראשונה של קנדי לתפקיד סגן הנשיא, אך הוא העדיף בסופו של דבר את ג'ונסון.
באוקטובר 1962 שימש סימינגטון כיועץ לנשיא קנדי בתור חבר הוועד המנהל של המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית (EXCOMM), במהלך משבר הטילים בקובה.
סימינגטון היה גם מסור למתן שירות לתושבי מחוז הבחירה שלו, והוא נהג לענות למכתבים שנשלחו על ידי אזרחי מיזורי, הן חשובים, הן קטנוניים ולעיתים אף מגוחכים.
לדוגמה, פעם אחת הוא ביקש באופן רשמי לקבל דוח ממקורות צבאיים בנוגע לאפשרות שכדור הארץ חלול, זאת על בסיס דאגתו של אחד מאזרחי מיזורי שקרא ספר בדיוני בנושא וטעה לחשוב שזהו ספר עיון.
ב-2002 נתרמו תכתובת זו, יחד עם תכתובות ומסמכים נוספים של סימינגטון מתקופת כהונתו בסנאט, לאוסף כתבי היד ההיסטוריים המערביים של אוניברסיטת מיזורי וכיום הם פתוחים לעיון הקהל הרחב.
בסופו של דבר החלה הקבוצה החדשה את פעילותה ב-1969.
ב-1976 נמנע סימינגטון מלהציג את מועמדותו לבחירה נוספת וב-27 בדצמבר אותה שנה, שבוע לפני תום כהונתו באופן רשמי, הוא התפטר כדי שיורשו הרפובליקני, ג'ון דנפורת', יזכה ליתרון של ותק בסנאט.
סימינגטון פרש ב-1978 לביתו בניו כנען, קונטיקט, שם הוא נפטר ב-14 בדצמבר 1988. הוא נקבר בקריפטה של הקתדרלה הלאומית של וושינגטון.
בספר ההיסטוריה החלופית "אם קנדי היה חי" של ג'ף גרינפילד, מופיע סימינגטון כשותפו של ג'ון פיצג'רלד קנדי בבחירות לנשיאות של 1964 לאחר שסגן הנשיא לינדון ג'ונסון אולץ לפרוש עקב שערורייה פיננסית.
סטיוארט מרטין הוא שחקן סקוטי.
הוא למד משחק בקונסרבטוריון המלכותי של סקוטלנד.
תפקידיו הידועים הם בסדרות "בבילון", "ג'יימסטאון", ו"מדיצ'י: שליטי פירנצה".
מרטין נשוי לשחקנית ליסה מקגריליס, ולבני הזוג יש ילד אחד.
שנה סרט תפקיד הערות 2010רובין הוד שליח 201450 Kisses תומאס 2015לאט במערב (אנ') קאלום שיר לג'ניסרט טלוויזיה 2018Only You שיין 2019נערות המקהלה (אנ') טרי מוניAnthem סב דיבוב 2021 צבא הגנבים בראד קייג'2022Dampyr אמיל קורג'ק2023ירח המרדדן2024ירח המרד - חלק שני: המצלקתדןTBAThe Last Photograph
סטיוארט אלן ("סמוקי" / "סטו") רוזה היה מהנדס אווירונאוטיקה, טייס ניסוי של חיל האוויר של ארצות הברית, ואסטרונאוט של נאס"א, מפקד תא הפיקוד של משימת אפולו 14, המשימה השלישית להנחית אסטרונאוטים על הירח.
בעוד אלן שפרד ואדגר מיטשל בילו יומיים על פני הירח, רוזה ערך ניסויים ממסלול סביב הירח במודול הפיקוד קיטי הוק, אותו הקיף 34 פעמים.
רוזה נולד ב־16 באוגוסט 1933 בדורנגו, קולורדו, ארצות הברית, להורים דואי רוזה (1903–1988) ולוריין רוזה (לשעבר דלוזייר ; 1908–1993) וגדל בקלרמור, אוקלהומה.
הוא למד בבית הספר היסודי ג'וסטוס ובתיכון קלרמור בקלמורמור, אוקלהומה, שם סיים את לימודיו בשנת 1951.
למד באוניברסיטת המדינה של אוקלוהומה ובאוניברסיטת אריזונה, החל ללמוד באוניברסיטת קולורו, הפסיק כדי להיות בקורס טיס, ואז חזר כדי לסיים את התואר בהנדסת אווירונאוטיקה בהצטיינות באוניברסיטת קולורדו בשנת 1960.
רוזה החל את הקריירה שלו כצנחן לתוך שריפות יער בשירות היערות של ארצות הברית, וצנח לפחות לארבע שריפות פעילות באורגון ובקליפורניה במהלך עונת השריפות 1953.
רוזה היה בוגר קורס טיס בבסיס חיל האוויר וויליאמס , אריזונה, שם קיבל את הכשרת הטיסה שלו כטייס בחיל האוויר של ארצות הברית.
הוא למד גם בבית הספר לטייסי ניסוי של חיל האוויר האמריקאי והיה טייס ניסוי בבסיס חיל האוויר אדוארדס בקליפורניה לפני שנבחר לכיתת האסטרונאוטים בשנת 1966.
מיולי 1962 עד אוגוסט 1964 היה רוזה טייס ניסוי תחזוקה בבסיס חיל האוויר אולמסטד, פנסילבניה, והטיס מטוסי F-101 וודו.
לאחר מכן, הוצב כטייס קרב בבסיס חיל האוויר לנגלי, וירג'יניה, שם הטיס את מטוסי F-84F Thunderstreak ו-F-100 סופר סייבר.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת קולורדו, במסגרת תוכנית של המכון הטכנולוגי של חיל האוויר האמריקני , שימש במשך שנתיים כמפקד הנדסת שירות (AFLC) בבסיס האוויר טאצ'יקאווה, יפן .
רוזה נבחר לכיתת האסטרונאוטים של נאס"א ב-1966, אחד מתוך 19 האנשים שנבחרו בשלב זה.
לאחר סיום הכשרתו הוא שימש כ-CAPCOM (איש הקשר מול האסטרונאוטים במשימה), והיה הCAPCOM בזמן השריפה שהרגה את האסטרונאוטים במשימת אפולו 1 ב-27 בינואר 1967.
בשנת 1969 שימש כחבר בצוות התמיכה באסטרונאוטים במשימת אפולו 9.
במהלך משימת אפולו 14 רוזה היה טייס תא הפיקוד.
הוא הקיף את הירח 34 פעמים.
רוזה צילם אתרי נחיתה אפשריים למשימות הבאות; צילם תופעות אסטרונומיות כגון אור הזודיאק; בדק את היכולת של פני הקרקע להחזיר שידורי רדיו בתדרי S ו-VHF; בדק שינויים בשדה הכבידה של הירח; וצילם את פני הירח.
כמו כן במהלך המשימה רוזה נשא כ-500 זרעים מעצים שונים: עצי אורן לובולי, שקמה, מסטיק מתוק, סקווים אשוח דאגלס כחלק מפרויקט משותף של שירות היערות האמריקני ונאס"א.
הזרעים נבטו בשובו ונטעו ברחבי ארצות הברית לקראת חגיגות ה-200 לעצמאות ארצות הברית, ונודעו בשם "עצי הירח".
לאחר משימת אפולו 14 רוזה הוצב כטייס מודול פיקוד גיבוי עבור משימות אפולו 16 ואפולו 17. על סמך היסטוריית ההצבות של צוותי הגיבוי, היה כנראה מועמד לפקד על אחת ממשימות אפולו האחרונות אלמלא בוטלו.
הוא הוצב כראש תוכנית מעבורות החלל עד לפרישתו מחיל האוויר ומנאס"א בשנת 1976.
רוזה צבר במהלך הקריירה שלו כ-5,500 שעות טיסה במטוס סילון, וכ-217 שעות בחלל.
רוזה למד בתוכנית ניהול מתקדם של שישה שבועות בבית הספר למנהל עסקים בהרווארד בשנת 1973. בשנת 1976, לאחר שעזב את נאס"א ואת חיל האוויר, מילא רוזה מספר תפקידים בחברות בינלאומיות.
רוזה תמנה לסגן נשיא לעסקאות בינלאומיות של חברת יו.אס.אינדסטריז והיה נשיא חברת USI MIDDLE EAST DEVELOPMENT, ביוון.
בין 1977 ל־1981 היה סגן נשיא של חברה לפיתוח נדל"ן, ומ-1981 היה נשיא והבעלים של חברת Gulf Coast Coors, חברה להפצה של בירה.
רוזה נפטר ב-12 בדצמבר 1994, בגיל 61 בוושינגטון הבירה מסיבוכים של דלקת הלבלב.
הוא הותיר אחריו את אשתו ג'ואן, שלושה בנים ובת.
רוזה קבור בבית בית הקברות הלאומי ארלינגטון.
אשתו ג'ואן נפטרה ב־30 באוקטובר 2007 בגולפפורט, מיסיסיפי ונקברה בארלינגטון עם בעלה.
בין הפרסים ואותות ההוקרה שקיבל היו גם:
מדליית השירות המצוין של חיל האוויר
כנפי אסטרונאוט של חיל האוויר האמריקאי
פרס על שם ג'ון פיצג'רלד קנדי של חברת ארנולד אייר (1971)
מדליית הזהב של העיר ניו יורק
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סנט תומאס, יוסטון בשנת 1971
הוא היה אחד מחמישה אסטרונאוטים ילידי מדינת אוקלהומה שנכנסו להיכל התהילה של מוזיאון התעופה והחלל באוקלהומה בשנת 1980. והוא הוכנס להיכל התהילה הבינלאומי לחלל במוזיאון היסטוריית החלל של ניו מקסיקו בשנת 1983. רוזה הוכנס לאחר מותו להיכל התהילה של אסטרונאוטים אמריקאיים במרכז החלל קנדי בשנת 1997.
במיני-סדרה של HBO מכדור הארץ לירח (1998) גילם את דמותו ג'ורג' ניובורן
בשנת 2013, תמונה של רוזה עם שתי נכדותיו מופיעה בפרסומת לביטוח, שיורד בירושה למשפחות משרתי החילות האמריקאיים, ונאמר כי הוא הרוויח את הביטוח בגלל שטס לירח.
סטיוארט לי יודול היה פוליטיקאי ופקיד ממשל אמריקאי.
לאחר שכיהן שלוש תקופת בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אריזונה, הוא כיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית בשנים 1961–1969 בממשליהם של הנשיאים ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון.
סטיוארט יודול נולד בסנט ג'ונס, אריזונה ללואיזה לי יודול וללוי סטיוארט יודול.
היו לו חמישה אחים ואחיות, ביניהם מוריס "מו" יודול, גם הוא פוליטיקאי.
כנער צעיר הוא עבד בחווה המשפחתית.
אמו זכרה אותו כילד בעל אנרגיות עצומות וסקרנות בלתי נלאית.
יודול למד באוניברסיטת אריזונה במשך שנתיים עד לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
הוא שירת ארבע שנים בחילות האוויר של צבא ארצות הברית כתותחן במפציץ B-24 ליברייטור בשמי אירופה ביותר מחמישים משימות שיצאו מאיטליה במסגרת טייסת ההפצצה ה-736 של קבוצת ההפצצה ה-454 של חיל האוויר ה-15 של ארצות הברית, שירות שעליו הוא עוטר במדליית האוויר עם שלושה ענפי עץ אלון.
ב-1946 הוא שב ללימודיו באוניברסיטת אריזונה, שם הוא למד בבית הספר למשפטים ושיחק כרכז בנבחרת הכדורסל של האוניברסיטה.
ב-1947, יחד עם אחיו מו, הוא סייע להקים את הקפיטריה של האוניברסיטה.
השניים היו בין הספורטאים האהודים באוניברסיטה ומו היה נשיא אגודת הסטודנטים.
באחד הימים, בדרכם לארוחת הצהריים, הם ראו קבוצה של סטודנטים אפרו-אמריקאים סועדים את ארוחתם מחוץ לבניין.
לסטודנטים השחורים הותר לקנות מזון בקפיטריה, אך לאכול אותו מחוצה לה.
כאשר הזמינו סטיוארט ומו את מורגן מקסוול הבן, סטודנט שחור שנה ראשונה, להצטרף אליהם לשולחנם בקפיטריה, סייע הדבר להרגיע סוגיות בנוגע להפרדה הגזעית שזמן רב סערו מתחת לפני השטח.
ב-1948 סיים אודול את לימודיו והתקבל ללשכת עורכי הדין של אריזונה.
זמן קצר לאחר מכן הוא החל לעסוק בעריכת דין בטוסון.
בהדרגה הוא החל להיות פעיל בשירות הציבורי, כאשר נבחר ביוני 1951 לחבר במועצת החינוך של טוסון.
כחבר מועצת החינוך, הוא השתתף בתהליכי ביטול ההפרדה הגזעית עוד לפני שבית המשפט העליון של ארצות הברית נתן את פסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
ב-1954 נבחר יודול לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השני של אריזונה.
הוא כיהן בבית הנבחרים שלוש תקופות כהונה, והיה חבר בוועדת הפנים ובוועדת החינוך והעבודה של בית הנבחרים.
בשנים 1961–1969 כיהן יודול כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשליהם של הנשיאים ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון.
בהובלתו, קידמה מחלקת הפנים באופן משמעותי את הוצאות הממשל הפדרלי על קרקעות ציבוריות, וסייעה ביישום חקיקה סביבתית.
שבועות ספורים לאחר כניסתו לתפקיד, הודיע יודול לבעלי הוושינגטון רדסקינס, ג'ורג' פרסטון מרשל, שעליו לשלב בקבוצה שחקנים שחורים, כפי שעשו הקבוצות האחרות ב-NFL, כתנאי לשימוש באצטדיון מחוז קולומביה (לימים אצטדיון רוברט קנדי ממוריאל), שנבנה אז והיה בבעלות הממשלה הפדרלית.
ב-1962 החל מרשל לשלב בקבוצה שחקנים שחורים.
ב-27 ביולי 1962 שלח יודול מכתב ליושב ראש מועצת הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בו הוא דן על מדיניות השימוש בכינויים אתניים פוגעניים (כמו Nigger) במפות הטופוגרפיות של הסקר.
מהלך זה הוביל למדיניות מוסדרת רחבה יותר של הסקר בשימוש בכינויים פוגעניים כאלו בכל המפות שלו.
בספטמבר 1962, בעת שערך סיור בברית המועצות, זומן יודול במפתיע לפגישה עם מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב.
בפגישה זו רמז חרושצ'וב את רמיזתו המפורסמת בנוגע להצבת הטילים הגרעיניים בקובה כאשר אמר ליודול: "עבר זמן רב מאז שיכולתם להכות אותנו בישבן כמו ילד קטן.
כעת אנו יכולים להכות אותכם בישבן".
הייתה זו ההקדמה למשבר הטילים בקובה.
יודול תמך בתוכנית של חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית לבנות את סכר טוקס איילנד כדי ליצור מאגר לטובת אספקת המים לעיר ניו יורק.
לאחר שאולצו בעלי הבתים באזור לפנות אותם באמצעות רכישתם והריסתם, נזנחה התוכנית.
הבתים שלא נהרסו הושארו פשוט במצב של הזנחה.
במשך כל התהליך הזה פעלה הממשלה הפדרלית בחוסר רגישות כלפי אלו שנעקרו מבתיהם.
לאחר בחירתו של רונלד רייגן לנשיאות נגנז המיזם.
יודול גם סייע לתחייה התרבותית בארצות הברית כאשר דחף ליוזמות שהובילו להקמתם של מרכז ג'ון פ.
קנדי לאמנויות הבמה, , הקרן הלאומית לאמנויות, הקרן הלאומית למדעי הרוח ותיאטרון פורד המחודש.
בהמלצת יודול, ביקש הנשיא קנדי מהמשורר רוברט פרוסט לקרוא משירתו בטקס ההשבעה שלו לנשיאות, ובכך יצר מסורת בטקסי ההשבעה.
כחלוץ של התנועה לשימור הסביבה, הזהיר יודול מפני משבר שימור הסביבה בשנות ה-60 בספרו שזכה לתפוצה נרחבת בנוגע לגישה הסביבתית בארצות הברית "המשבר השקט" (The Quiet Crisis) מ-1963. בספר זה הוא כתב על סכנות הזיהום, על שימוש היתר במשאבי הטבע, ועל התדלדלות השטחים הפתוחים.
יחד עם ספרה של רייצ'ל קרסון "האביב השקט" (Silent Spring), ספרו של יודול יצר את המודעות בארצות הברית שהובילה לעליית התנועה הסביביתית.
יודול היה תומך נלהב של קרסון ושל פועלה.
הוא ציין פעם, "תוכניות להגנת האוויר, המים, הטבע ועולם החי הן למעשה תוכניות להגנת האדם".
יודל גם ראה את הנולד, כאשר כמזכיר הפנים הוא הוביל את השימוש בלוויינים של נאס"א להפקת תמונות של כדור הארץ מהחלל לצורכי מחקר מדעי, שהוביל את הפיתוח של מרכז התצפית והמדע של משאבי כדור הארץ (Center for Earth Resources Observation and Science) של הסקר הגאולוגי של ארצות הברית.
במשך יותר מארבעים שנה, מופה כדור הארץ במסגרת התוכנית, והראה שינויים פיזיים בו.
לאחר סיום כהונתו כמזכיר הפנים ב-1969, לימד יודול במשך שנה בבית הספר ליערנות של אוניברסיטת ייל כמרצה אורח.
בהמשך הוא הקדיש את זמנו לכתיבת ספרים ומאמרים בנוגע לסוגיות סביבתיות ולעריכת דין.
ב-1971 הוא פרסם את הספר "אוצרות הטבע של אמריקה: המונומנטים הלאומיים והחופים הטבעיים" (America's Natural Treasures: National Nature Monuments and Seashores).
במהלך משבר האנרגיה העולמי של שנות ה-70 טען יודול לטובת שימוש באנרגיה סולארית כאחד מהפתרונות למשבר.
באוקטובר 1972 הוא פרסם מאמר רב השפעה בכתב העת האטלנטיק, שכותרתו הייתה "פקק התנועה האחרון" (The Last Traffic Jam).
המאמר כלל טיעונים להנחה ש"מעט זה יותר" וחזה את בעיות התחבורה ומדיניות האנרגיה של ארצות הברית ואת התחרות עם השווקים המתעוררים על המשאבים המצטמצמים.
ב-1974 כתב יודול, יחד עם צ'ארלס קונקוני ודייוויד אסטרהאואט, את הספר "בלון האנרגיה" (The Energy Balloon), שדן במדינות האנרגיה של ארצות הברית.
ב-1979 עזב יודול את וושינגטון די.
ב-1980 הוא נבחר למועצה המחוזית לשימור של מרכז אריזונה והיה לחבר במכון מוריסון.
ב-1986 הוענק ליודול פרס אנסל אדמס (Ansel Adams Award).
ב-1993 הוענקה לו מדליית הזהב של האומות המאוחדות למפעל חיים.
ב-1994 הוענק לו פרס ההישגים בשירות הציבורי למטרה משותפת (Common Cause Public Service Achievement Award) על פועלו במשך כל ימי חייו להגנת הסביבה ולהגנתם של האזרחים האמריקאים שהיו קורבנות הניסויים בנשק גרעיני.
ב-1987 הוא פרסם את הספר "אל אימפריית פנים הארץ: קורונדו והמורשת הספרדית שלנו" (To the Inland Empire: Coronado and our Spanish Legacy), שעוקב אחרי נתיביו של החוקר הספרדי פרנסיסקו וסקס דה קורונדו שחיפש אחר "ערי הזהב" של קיבולה במה שהיום הוא שטחי אריזונה, ניו מקסיקו, אוקלהומה וטקסס.
ב-1988 הוא פרסם את הספר "המשבר השקט והדור הבא" (The Quiet Crisis and the Next Generation), מהדורה מחודשת עם תשעה פרקים נוספים של ספרו מ-1963 "המשבר השקט", שהציג את "מיתוס השפע" (Myth of superabundance).
ב-1990 הוא היה שותף לכתיבת הספר "מעבר למערב המיתי" (Beyond the Mythic West), שבחן את השפעות השינויים של המתיישבים על האדמות במערב ארצות הברית.
אחד ממאמריו האחרונים היה "מכתב לנכדי", שנכתב יחד עם רעייתו ארמלי, שבו הם ביקשו מנכדיהם סיוע בקידום ההגנה על כדור הארץ.
בעקבות המכתב הוצע לאודול להיות מצולם בסרט וידאו על מחשבותיו שהועלו במכתב, שכן היה ברור שהדור של נכדיו יעדיף לצפות בסרט וידאו באינטרנט מאשר לקרוא מכתבים.
הוא הסכים והסרט צולם והועלה לרשת בשם "סטיוארט יודול בהיסטוריה: השגיאה הגדולה" (Stewart Udall on History: the greatest mistake).
סרט זה תומלל והפך לפרק בספר "החופש לאושר בחיים" (Life Liberty Happiness) מאת קלוד לוונז.
הסרט צולם באופן מקרי ביום הארוך ביותר בקיץ 2009, ותשעה חודשים לאחר מכן הלך יודול לעולמו ביום השוויון של האביב.
בנובמבר 2009 העביר הקונגרס חוק לשינוי שמו של "מוסד מוריס ק.
Udall Foundation), כהכרה בתרומותיו של יודול.
מוסד זה, שהוא סוכנות פדרלית עצמאית, הוקם בתחילה לזכרו של מוריס יודול, אחיו של סטיוארט יודול, שהיה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אריזונה במשך שלושים שנה.
יודול רואיין פעמיים לתוכניות התעודה של קן ברנס ב-PBS: הפעם הראשונה הייתה למיני-סדרה הדוקומנטרית "המערב" (The West), שבה הוצג אחד מאבות משפחתו, ג'ון דויל לי וחלקו בטבח מאונטיין מדוז.
הפעם השנייה הייתה המיני-סדרה "הפארקים הלאומיים: הרעיון הטוב ביותר של אמריקה" (The National Parks: America's Best Idea), בה הוא הופיע בתוקף היותו מזכיר הפנים לשעבר שבתחום אחריותו היה שירות הפארקים הלאומיים.
יודול היה נשוי לארמלי ווב.
לזוג נולדו שתי בנות וארבעה בנים.
יודול היה אחיו של מו יודול, חבר בית הנבחרים והמועמד לנשיאות בבחירות של 1976. סטיוארט יודול ניהל את מסע הבחירות של אחיו בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית, אך הפסיד לג'ימי קרטר.
בנו של סטיוארט יודול, טום יודול, ואחיינו (בנו של מו), מארק יודול, נבחרו שניהם ב-2008, כסנאטורים מטעם ניו מקסיקו וקולורדו, בהתאמה.
מארק נוצח בבחירות של 2014 ואיבד את מושבו, וטום פרש בתום תקופת הכהונה השנייה שלו ב-2021.
סטיוארט יודול נפטר בביתו שבסנטה פה בשעות הבוקר של יום השוויון של האביב, 20 במרץ 2010. באותו יום אמר עליו הנשיא ברק אובמה, "במשך רובם של שלושה עשורים, שירת סטיוארט יודול את האומה בכבוד.
בין אם בשמי איטליה במלחמת העולם השנייה, בין אם בקונגרס, ובין אם כמזכיר הפנים, הותיר סטיוארט יודל חותם בלתי ניתן למחיקה על האומה ונתן השראה לאמריקאים רבים שימשיכו במאבקו למען אוויר נקי וישמרו על אוצרות הטבע הרבים שלנו".
ב-8 ביוני אותה שנה חתם הנשיא אובמה על חוק לקריאת בניין מחלקת הפנים של ארצות הברית על שמו של יודול.
ב-1968 נקראה יודול פוינט בסנט קרואה שבאיי הבתולה של ארצות הברית, כהוקרה על תמיכתו של יודול בכלכלת קבוצת האיים.
נקודה זו היא המזרחית ביותר מבחינת מרחק נסיעה בארצות הברית.
הנקודה המערבית ביותר בגואם, פוינט יודול, קרויה על שמו של אחיו, מו.
זוהי הנקודה המערבית ביותר בארצות הברית מבחינת מרחק נסיעה.
יודול היה האחרון מבין החברים המקוריים של הקבינט של קנדי שנותר בחיים.
עם מותו של יודוול נותר ויליאם וילארד וירץ אחרון כל חברי הקבינט של קנדי.
סר סטיוארט ויליאם פיץ' (; 22 בפברואר 1956) הוא מרשל אוויר ראשי בדימוס בחיל האוויר המלכותי הבריטי אשר שימש כראש מטה ההגנה בין השנים 2016–2018, וכיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו בין השנים 2018–2021.
פיץ' נולד ב-22 בפברואר 1956 בוולסלי, סטפורדשייר.
הוא למד בתיכון באולדריג' וב-1974 התגייס לחיל האוויר המלכותי.
במקביל למד גאוגרפיה, כלכלה והיסטוריה חברתית באוניברסיטת שפילד, וסיים תואר ראשון באמנויות ב-1977. באותה שנה הוסמך כקצין טיסה.
ב-15 בינואר 1978 הועלה לדרגת לוטננט, וב-1979 הוצב בטייסת ה-13 וב-1982 הועבר לטייסת 9. שנתיים לאחר מכן הוצב בחיל האוויר המלכותי גרמניה.
ב-1 ביולי 1986 הפך למפקד טייסת.
ב-1992 השתתף במבצע משמר דרום אשר נועד לשמור על האזורים האסורים לטיסה בעיראק.
בין 1994–1996 שימש כמפקד טייסת 9 ולאחר מכן שימש כמפקד בסיס חיל האוויר בברגן שבגרמניה.
ב-1 ביולי 1996 הועלה לדרגת קפטן קבוצה.
ב-1997 השלים תואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת קיימברידג' וזכה במלגה לכתיבת מאמרים על לחימה אווירית.
ב-1999 מונה לעוזר מנהל בקורס הפיקוד העליון ובהמשך השנה הפך למפקד הכוחות הבריטיים באיטליה.
בשנת 2000 הפך למפקד כוחות האוויר של כוח קוסובו.
ב-6 באפריל 2001 קיבל דרגת מפקד במסדר האימפריה הבריטית.
לאחר מכן מונה למפקד המרכז ללוחמה אווירית ולעוזר ראש מטה המודיעין.
ב-1 באוגוסט 2003 הועלה לדרגת סגן מרשל אוויר ומונה למפקד איסוף מודיעין בחיל האוויר.
ב-17 במרץ 2006 הועלה לדרגת מרשל אוויר.
במרץ 2009 הפך לאביר במסדר האמבט.
בדצמבר 2011 מונה למפקד פיקוד הכוחות המשותף.
במאי 2013 מונה לסגן ראש מטה ההגנה.
בינואר 2016 הפך לאביר הצלב הגדול של מסדר האמבט ומונה לראש מטה ההגנה במקום ניק הוטון.
ב-29 ביוני 2018 פרש מתפקידו והחליף את פטר פאבל בתפקיד יושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו.
ב-2021 פרש מהצבא והוחלף בידי רוב באואר.
ב-1986 התחתן עם בריג'יט אנדר.
סטיוארט מונץ' הוא קצין בדימוס בדרגת אדמירל בצי ארצות הברית.
מונץ' גדל באוקס שבצפון דקוטה בן להורים מחנכים.
ב-1985 סיים לימודי תואר ראשון בהנדסת חשמל באקדמיה הימית של ארצות הברית.
במהלך לימודיו היה נשיא המחזור, ספורטאי מצטיין ואלוף המכללות בארצות הברית בקליעה באקדח.
הוא זכה במלגת רודס ובמסגרתה סיים תואר שני באוניברסיטת אוקספורד בתוכנית פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה.
בתום לימודי התואר שני התגייס לצי ארצות הברית ושירת כקצין בצוללת הטילים הבליסטיים USS Will Rogers (SSBN 659) ובצוללות התקיפה מסדרת לוס אנג'לס USS Jefferson City (SSN 759) ו-USS Tucson (SSN-770).
ב-1999 מונה לקצין תכנון בפיקוד האוקיינוס השקט וכעוזר למפקד הפיקוד.
בתום תפקידו שימש עוזר מיוחד למזכיר מחלקת החקלאות של ארצות הברית.
בשנים 2002 עד 2005 פיקד על צוללת התקיפה USS Albuquerque (SSN 706).
לאחר מכן שירת כעוזר צבאי לסגן מזכיר ההגנה וכעוזר לענייני לוחמת צוללות לראש המבצעים הימיים.
ב-2008 מונה למפקד פלגה 5, פלגת הפיתוח של הצוללות.