tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו ברומן הראשון שלו, "אחרי החגים" (יצא לאור ב-1964), העלילה ביצירתו של קנז אינה ליניארית אלא "אנלוגית".
כלומר, הסופר מקדם מספר עלילות במקביל, ולמעשה אין בספר גיבור מובהק.
קנז המשיך דרך זו גם ביצירות מאוחרות נוספות שלו, דוגמת "מחזיר אהבות קודמות" והנובלה "שורפים ארונות חשמל".
רוב העלילה מתרחשת בקיץ אחד, בפרבר או בשכונה מרוחקת של תל אביב, בבניין משותף שדייריו חווים עוני, אלימות ובדידות, ומביאה את סיפורן של מספר דמויות שככל שמתקדם הרומן דרכיהן מצטלבות.
"האשה הגדולה מן החלומות" היא דמות שעולה בדמיונו של שמוליק בחלומותיו: "אשה גבוהה וצחורת-כתפיים, מלאת בשרים ושופעת-שיער, כולה יצרים וחושך, ורק בעיניה שקט ושלטון.".
שם הספר הפך לבסיס לפראפראזות עליו כגון: "הזונה הגדולה מן החלומות", "הכוהנת הגדולה מן החלומות", "היד הגדולה מן החלומות", "האוחצ'ה הגדולה מן החלומות",, "המחשב הגדול מן החלומות", ועוד.
כל הדמויות המרכזיות מתגוררות בבניין משותף בדירות שכנות;
זוג נשוי, ללא ילדים, שבו שמוליק המובטל כרוך אחרי מלכה המתעמרת בו בדרכה, ונעלמת לעיתים למספר ימים.
היעדרויותיה גורמות לשמוליק למצוקה קשה ומביאות אותו לסף שגעון.
זוג נשוי ולו שלושה ילדים.
ציון, נהג מונית, המחזר אחר נוסעות צעירות ומתעלל באשתו.
במהלך הקיץ הוא מפתח רומן רציני יותר עם זהבה - צעירה שאיננה בטוחה ברצינות כוונותיו, דבר המשפיע על מצב רוחו.
לבנה, עקרת בית, סבלה התעללויות בילדותה ובנערותה וסובלת יחס קר ואלימות מצד ציון.
איש בודד, פועל במפעל מתכת היוצא לגמלאות ובבת אחת עולמו מתערער ובריאותו מתדרדרת.
הקשר החברתי היחיד שהוא מקיים הוא עם בני הזוג ש.
שמוצאם כנראה מגרמניה ולטענתם הם חווים רדיפה מצד גורמים עלומים.
עיוורת מזקינה, המעידה על עצמה כי הוריה "באו מפולניה", המתלבשת בגדים הדוקים ומאופרת בכבדות.
מהווה מושא לעג והקנטה לנערי השכונה.
מתגוררת מעל שמוליק ומלכה ונקישות עקביה על הרצפה, גם בלילות, מוציאות את שמוליק מדעתו.
עם יציאת המהדורה הראשונה ב-1973
גילה רמרז-ראוך מוצאת כי "הסיטואציות הבסיסיות בסיפורים הנפרדים הן ואריאציה על עירומו של האדם במציאות המשוללת כל כיסוי, משמעות ותוכן.
הרקב, הכיעור, הניוול והבליה הפיזית אוחזים בכל: ביפה ובמכוער, ברגיש ובקהה.
המעגל הסגור בו אסורים כל הטיפוסים אינו מניח מוצא.
מצויות שתי אפשרויות והן ההישנות של הקיים או הקאטאסטרופה בדמות רצח, התאבדות." רמרז-ראוך סבורה שקנז נכשל בקשירת הסיפורים אודות הדמויות לכדי רומאן וכי "איכות חלקי הרומן עולה על איכות השלם" וכי "רומאן זה הינו למעשה שלוש נובלות נבחרות.".
אפרת פאיאנס כותבת כי "הרומן מתנהל מראשיתו ועד סופו בנתיב חד-מסלולי.
המספר מוביל את דמויותיו אל חדלונן.
אין הפתעות, אין תפניות ואין חריגות מן הגורל המזומן לאחרית.
ואולם, הדרך אל הצפוי, אופן התיאור וההולכה הם הרומן האמיתי שבין הדפים.".
היא מייחסת משמעות גדולה לחלומות הגיבורים ואומרת כי החלומות הם המחולל והמסובב של המעשים.
בנקודה זו היא גם בוחרת לסיים את הביקורת: "המציאות המוחשית ביותר בחיי-ניכור אלה היא איפוא החלומות.
ואלה - לפי תפיסת המספר - נושאי הגורל ומחולליו.".
יוסף אורן מוצא כי הספר משיב על שאלתו של ההונגרי ששואל-תוהה על הבית ודייריו: "מה זה?
"שקיומו של האדם הוא אמנם קיום גיהנומי, בדומה לזה שניתן לצרף מהווייתם של שלושה מוסדות, שתרבות האדם מנקזת דרכם את סטיותיה-מצוקותיה".
בסוף ביקורתו מציין אורן, כי קנז אוהב את גיבוריו המעונים.
הוא רוחש להם כבוד, על עצם העזתם למרוד בגורלם.
נקודה זו מתקשרת עם עדותה של במאית המחזה שהועלה ב-1990 בתיאטרון החאן, דורית ירושלמי, שקנז ביקש שלא להיות מעורב במחזה ובהצגה והיה לו רק חשש אחד, שהדמויות תצאנה נלעגות.
גרשון שקד רואה בתיאור השכבות החברתיות, שהסופר אינו חושש מלהדגיש אותן, כמטאפורה להוויה הנפשית ושכבותיה.
אין השגעון האוחז בחלק מהדמויות קשור לשכבה החברתית ודווקא השכבה הנתפסת כעליונה היא מוכת הטירוף.
הוא מסכם את ביקורתו בכך שגם בנובלה מלודרמטית ואלימה זו מתגלים קטעי פיוט המזכירים לנו כי קנז הוא פייטן אימפרסיוניסטי וכי המונח של י.ח.
ברנר, "ריאליזם סימבולי", הולם יצירה זאת.
עורך הספריה החדשה, שבא יצא הספר במהדורה חדשה ב-1986, מנחם פרי, מציין כי ב-1972 נפתחה החוברת הראשונה של כתב העת "סימן קריאה" ב"פרפר-המשי שבחלום" – רצף של קטעים, מאת יהושע קנז, המספרים על ה"הונגרי הארוך" שבספר זה.
פרי כותב: "זהו ספר שבו האלימות כלפי הזולת היא אלימות עצמית – ניסיון לחסל דחפים מאיימים שבנפש.
תחושותיהן של הדמויות מתגשמות במעשים מקבילים של דמויות אחרות, ומן ההוויה הדחוסה הזאת אין לצאת אלא במוות או בשיגעון.".
במבט לאחור (אולי על רקע יצירתו המאוחרת יותר של קנז, "התגנבות יחידים" (1986)), הוא גם קובע: "את התפאורה לחיים העלובים מספק בלוק דירות בשכונת מצוקה, סביבה המתהדרת ביומרה לשמש "כור היתוך" ל"קיבוץ גלויות" ובסיסמאות דומות, לתפארת המדינה והעם.
כנגד האידיאל מציג קנז מציאות פרוזאית ומביא אותה לידי אבסורד.
החברה שהוא מתאר איננה כור היתוך.
היא מנוכרת, נטולת רחמים, מכוערת ואפופה שיממון נפשי ועקרות רוחנית.".
ב-2005 יצא הספר לאור באיטליה בהוצאת Giuntina, בתרגום לאיטלקית של אנטוניו די גזו ( Antonio Di Gesù).
ב-2006 יצא הספר לאור בצרפת בהוצאת Actes Sud, בתרגום לצרפתית של רוזי פנחס-דלפואש.
ב-2007 יצא הספר לאור בתרגום לערבית.
ב-1990 העלה תיאטרון החאן את המחזה "האשה הגדולה מן החלומות", על פי המחזה של שמעון לוי ובבימויה של דורית ירושלמי.
בהצגה שיחקו מוטי כץ (בתפקיד ציון), ג'ולי גולדשטיין (בתפקיד לבנה), אורה מאירסון (בתפקיד מלכה), אריה צ'רנר (בתפקיד שמוליק), עליזה רוזן (בתפקיד רוזה), קונסטנטין אנטול (בתפקיד ההונגרי), דן הרדן (בתפקיד ד"ר ש.) ורות גלר (בתפקיד גברת ש.).
ב-1988 הועלה סרט סטודנטים קצר (25 דקות) בשם "פעמונים צילצלו לרוזה", המבוסס על חלק מהרומן ועוסק בדמותה של רוזה העיוורת.
את הסרט ביימה עופרה אברמוב וכיכבה בו מירי פביאן.
כמו כן השתתף אברהם אסאו.
הַאשֶה (בהולנדית: Hachée) הוא נזיד מהמטבח ההולנדי מסורתי המבוסס על קוביות בשר, דגים או עופות וירקות.
האשה על בסיס בשר בקר, בצל, חמאת תפוחים, לחם או לחמנייה ודבר מה חומצי כלשהו (בדרך כלל חומץ או יין) היא דוגמה טיפוסית למטבח ההולנדי המסורתי.
לרוטב הבשר הסמיך מוסיפים ציפורן ועלי דפנה.
הנזיד מוגש בדרך כלל עם תפוחי אדמה.
הולנדים עשויים לשלב מדי פעם האשי עם הוטספוט.
המילה hachée בצרפתית פירושה קצוץ או טחון, בהיותו חלק העבר של הפועל hacher – לקצוץ או לטחון.
Hachées תוארו במזנונים מימי הביניים, אם כי המתכון המדויק בדרך כלל אינו מתואר.
מקורו של התבשיל כנראה בשימוש חוזר בבשר שבושל בסיר הולנדי (דומה לפויקה) יחד עם ירקות שהיו זמינים באותו הזמן.
הוסיפו יין או חומץ כדי להפוך את הבשר לרך יותר.
האשטג נובה (#נובה) הוא סרט דוקומנטרי בבימויו של דן פאר המתעד את הטבח שאירע ב-7 באוקטובר 2023 בפסטיבל המוזיקה נובה.
הסרט משחזר בצורה כרונולוגית, דקה אחר דקה, את ההתרחשויות במתחם פסטיבל נובה, שהתקיים בסמוך לקיבוץ רעים, על גבול עזה.
הסרט הוקרן לראשונה בערוץ יס דוקו ב-6 בדצמבר 2023 והיה הסרט הראשון בישראל שנסוב על מאורעות 7 באוקטובר.
תוך שבועיים הפך לסרט התיעודי הנצפה ביותר לשנת 2023 בחברת YES, וזמן קצר לאחר מכן הפך לסרט התיעודי הנצפה ביותר בתולדותיה.
חברת יס החליטה להעניק את הסרט חינם לכל גופי השידור שיהיו מעוניינים בכך.
הבמאי דן פאר התנדב ביום השני של מלחמת חרבות ברזל בחמ"ל הנעדרים האזרחי שהוקם בגני התערוכה בתל אביב.
במסגרת התנדבותו נחשף לסרטונים שהועלו לרשתות החברתיות על ידי משתתפי פסטיבל הנובה ושל מחבלי חמאס.
בהיותו יוצר דוקומנטרי, החליט פאר ליצור סרט שיתעד את אירועי המסיבה.
הוא גייס לפרויקט את המפיקה גלית שרביט, את עורכת התוכן ניר בן ארי, את עורכי הווידאו נדב דירקטור ולב גולצר ואת חברת ההפקה קסטינה, שהפיקה את הסרט עבור ערוץ YES.
פאר יצר את הסרט באמצעות 212 קטעי וידאו, קטעי קול והודעות וואטסאפ שצולמו, הוקלטו ונשלחו בזמן אמת, החל מיום שישי בערב 6 באוקטובר ועד למחרת, יום שבת, 7 באוקטובר.
הסרט מתאר את ההתרגשות שאפפה את באי הפסטיבל טרם הגעתם למתחם, את האושר ששרר במהלך הפסטיבל, את הפסקתו הפתאומית כתוצאה ממתקפת הטילים ששוגרו מעזה בשעה 6:29 ואת חדירת מאות מחבלי חמאס שהגיעו למתחם המסיבה, רצחו 367 משתתפים וחטפו רבים מהם לעזה.
הסרט #נובה הוא קולנוע דוקומנטרי פורץ דרך וחדשני בכך שהוא משתמש אך ורק בסרטונים שצולמו באמצעות הטלפון הסלולרי, הודעות קוליות והודעות ווטסאפ והוא אינו משתמש כלל בקריינות או בראיונות עם ניצולים או פרשנים לגבי המתרחש.
סמדר שילוני מ-ynet כתבה כי "הסרט משמש כתב תביעה שאי-אפשר להתווכח אתו, שמשנה את הצופה באופן שאי-אפשר להתכחש לו, שמטלטל אותו באופן שהסברים וטענות אידאולוגיות לא יוכלו לעשות לעולם.
בעולם שבו דעת הקהל חשובה לא פחות מצדקת דרכנו, הסרט הזה הוא החולייה הראשונה בשרשרת עדויות שאמנם לא תחזיר את מי שאבד, אבל אולי תסייע להציל את החיים הבאים".
שני ליטמן, מ"הארץ" כתבה כי "המסיבה היא מוקד אחד של אירועי 7 באוקטובר שמקפל בתוכו את הטרגדיה כולה — התמימות, העיוורון, חוסר האונים והמוגנות כשהמתקפה החלה, והחיים בסרט.
כולנו היינו המשוגעים שחשבו שאפשר לעשות מסיבה בעזה.
ועל כל זה, אפשר סוף סוף לטבוע בים של דמעות ובכי של ייאוש ואובדן"
ניר וולף מ"ישראל היום" ציין כי מדובר "במסמך עוצר נשימה, עצוב והיסטורי שהושלם במהירות שיא, וזה לא ניכר עליו.
הוא משתמש במאות סרטונים שצילמו משתתפי המסיבה והמחבלים, מרכיב עליהם סיפור טרגי ושואב את הצופה למעמקי האימה כפי שהתרחשה בשטח, דקה אחר דקה.
אם אפשר - לתרגם מייד לאנגלית, לארוז בעטיפת מתנה ולשלוח לכל פסטיבלי הקולנוע בחו"ל".
רועי אבן מאתר "מאקו" כתב כי "בלי גופה אחת, בלי שום דימום קשה לצפייה, "NOVA#" הוא סרט זוועות אפקטיבי.
הגרפיות לא מתבטאת בתמונות, אלא במה שעובר על הנפש.
הנפש, שהייתה פצועה מלכתחילה, מתקשה לעבור בשלום את הצפייה בסרט - וזאת אף על פי שאין בו אף תיעוד משמעותי שלא הופיע כבר במהדורות או בטלאגרם...
ההסתמכות של פאר על תעודים מהשטח בלבד איננה עדות לעצלנות ולא לחסכנות - אלא למציאותיות.
עם חומרים כאלה, לא צריך להוסיף כלום".
בחיפושיו אחר חומרים לסרט הקליד פאר ברשתות החברתיות את המונח #נובה בשדה החיפוש וכך מצא מאות סרטונים שהועלו אליהן.
בריאיון שנערך עם חדשות 12, הוסיף פאר כי בחירת שם הסרט 'האשטאג נובה', היא גם התייחסות ל"דור שהיה במסיבה, שמתעד הכול, כל הזמן - את השמחות, האהבות והזוועות".
במהלך התביעה של דרום אפריקה נגד מדינת ישראל בבית הדין הבין-לאומי לצדק בהאג שבה האשימה דרום אפריקה את ישראל ברצח עם, החליטה חטיבת הדיגיטל של משרד החוץ בשיתוף פעולה עם yes, להקרין במהלך הדיון את הסרט על מסך ענק מחוץ לבניין בית הדין בהאג.
שר החוץ ישראל כ"ץ אמר כי הוא מודה ל-yes ול'קסטינה תקשורת' על הפקת הסרט על פסטיבל נובה.
"מאות נרצחו ונחטפו מפסטיבל המוזיקה רק כיוון שהם יהודים, באחד מהפשעים הברבריים ביותר מאז מלחמת העולם השנייה.
ביקשנו להקרין את הסרט לכל השגרירים, שיראו כנגד אילו מפלצות אנחנו נלחמים".
הסרט נבחר להתמודד לפרס הסרט הטוב ביותר (עד 60 דקות) בתחרות פרסי אופיר לשנת 2024.
הסרט נבחר להתמודד בפרסי הטלוויזיה של ונציה לפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר לשנת 2024 (VENICE TV AWARD)
הסרט נבחר להתמודד בתחרות פרסי הפורום הדוקומנטרי לשנת 2024 בקטגוריית סרט הביכורים הטוב ביותר ובקטגוריית העריכה.
הארשווארדאנה (590 – 647 לספירה) היה קיסר קנאוג' משושלת פושיאבהוטי ששלט בצפון הודו משנת 606 עד 647 לספירה.
הוא היה בנו של פראבהקארווארדהאנה שהביס את פולשי אלכון הון, ואחיו הצעיר של ראג'יאווארדאנה, מלך ת'אנסאר, הריאנה של היום.
הוא היה מלך רג'פוט חזק השייך לשבט בייס רג'פוט.
בשיא כוחו של הארשה, ממלכתו כיסתה חלק גדול מצפון וצפון מערב הודו, כשגבולו הדרומי נהר הנרמדה.
בסופו של דבר הוא הפך את קניאקוביה (כיום קנאוג', מדינת אוטר פראדש) לבירתו הקיסרית, ומלך עד שנת 647 לספירה.
הארשה הובס על ידי הקיסר פולאקשין השני משושלת צ'לוקייה בקרב נרמדה, כשניסה להרחיב את האימפריה שלו לדרום תת-היבשת ההודית.
השקט והשגשוג ששררו הפכו את חצרו למרכז של קוסמופוליטיות, המושך אליו חוקרים, אמנים ומבקרים דתיים ממרחקים.
הנוסע הסיני שוואנדזאנג ביקר בחצר הקיסרית של הארשה וכתב עליו תיאור חיובי מאוד (כשילדיטיה), תוך שהוא משבח את צדקתו ונדיבותו.
הביוגרפיה שלו Harshacharita ("חיי הארשה") שנכתבה על ידי המשורר הסנסקריט בנבהטה, מתארת את הקשר שלו עם סטנווסווארה, מלבד אזכור חומת הגנה, תעלת הגנה והארמון עם דו-קומתי Dhavalagriha (אחוזה לבנה).
חלק ניכר מהמידע על נעוריו של הארשה מגיע מהחשבון של בנבהטה.
הארשה היה בנו השני של פרבהקרווארדאנה, מלך ת'אנסאר.
לאחר נפילת אימפריית הגופטה באמצע המאה ה-6, פוצלה צפון הודו למספר ממלכות עצמאיות.
האזורים הצפוניים והמערביים של תת היבשת ההודית עברו לידי תריסר מדינות פיאודוריות או יותר.
פרבהקארווארדהאנה, המלך של סטנווסווארה, שהיה שייך למשפחת ורדאנה, הרחיב את שליטתו על מדינות שכנות.
פרבהקארווארדהאנה היה המלך הראשון של שושלת ורדאנה עם בירתו בסטנווסווארה.
לאחר מותו של פרבהקארווארדהאנה בשנת 605, בנו הבכור, ראג'יאווארדאנה, עלה לכס המלכות.
הרשווארדאנה היה אחיו הצעיר של ראג'יאווארדהנה.
תקופה זו של מלכים מאותו קו כונתה שושלת ורדאנה בפרסומים רבים.
בזמן ביקורו של היואן צאנג, קניאקוביה הייתה הבירה האימפריאלית של הארשווארדאנה, הריבון החזק ביותר בצפון הודו.
ג'איסוואל בהיסטוריה הקיסרית של הודו, אומר שלפי טקסט בודהיסטי מהמאה ה-7–8, Mañjuśrī-mūla-kalpa, הארשה נולד מהמלך וישנו (ורדהאנה) ומשפחתו הייתה מוואישיה ורנה.
נתמך על ידי עוד כמה כותבים.
אחותו של הארשה, ראג'יאשרי, הייתה נשואה למלך המאוקארי, גרהאוורמן.
המלך הזה, כמה שנים מאוחר יותר, הובס ונהרג על ידי המלך דוואגופטה ממלווה ולאחר מותו רג'יאשרי נתפסה ונכלאה על ידי המנצח.
אחיו של הארשה, ראג'יאווארדאנה, אז המלך בסטנסווארה, לא יכול היה לקבל את העלבון הזה כלפי אחותו ומשפחתו.
אז הוא צעד נגד דוואגופטה והביס אותו.
עם זאת, שאשנקה, מלך גאודה במזרח בנגל, נכנס אז למגאדה כידיד של ראג'יאווארדהנה, אך היה בברית סודית עם מלך מאלווה.
בהתאם לכך, שאשנקה רצחה את ראג'יאווארדאנה בבוגדני.
כששמע על רצח אחיו, החליט הארשה מיד לצעוד נגד מלך גאודה הבוגדני, אך המערכה הזו נותרה בלתי חד משמעית ומעבר לנקודה שבה הוא פנה לאחור.
הארשה עלה לכס המלכות בגיל 16. אחריותו הראשונה הייתה לחלץ את אחותו ולנקום את הרציחות של אחיו וגיסו.
הוא הציל את אחותו כשהיא עמדה להצית את עצמה.
כאשר צפון הודו חזרה לרפובליקות קטנות ולמדינות מלוכניות קטנות שנשלטו על ידי שליטי גופטה לאחר נפילת אימפריית הגופטה הקודמת, הארשה איחד את הרפובליקות הקטנות מפונג'אב למרכז הודו, ונציגיהן הכתירו אותו לקיסר באספה באפריל 606 שנתנה לו את תואר מהרג'אדהיראג'ה.
הארשה הקים אימפריה שהביאה את כל צפון הודו לשלטונו.
הנוסע הסיני שוואנדזאנג ביקר בחצר הקיסרית של הארשה, וכתב תיאור חיובי מאוד, תוך ששיבח את צדקתו ונדיבותו.
פולאקשין השני הדף פלישה בראשות הארשה על גדות נרמדה בחורף 618–619. לאחר מכן פולאקשין עשה הסכם עם הארשה, כאשר נהר הנרמדה מוגדר כגבול בין אימפריית צ'לוקיה לזו של הארשווארדאנה.
שוואנדזאנג מתאר את האירוע כך:
" שילאדיטיאראג'ה (כלומר, הארשה), מלא ביטחון, צעד בראש חייליו להיאבק עם הנסיך הזה (כלומר, פולאקשין); אך הוא לא היה מסוגל לגבור עליו או להכניע אותו".
בשנת 648, הקיסר הסיני טאנג טאיזונג שלח את וואנג שואנס להודו בתגובה לקיסר הארשה ששלח שגריר לסין.
אולם פעם אחת בהודו, הוא גילה שהארשה מת והמלך החדש אלוונאשון (לכאורה ארונאסווה) תקף את וואנג ואת 30 פקודיו הרכובים.
זה הוביל לכך שוואנג שואנס ברח לטיבט ולאחר מכן עלה על משלחת משותפת של למעלה מ-7,000 כוחות רגלים רכובים נפאלים ו-1,200 רגלים טיבטים והתקפה על המדינה ההודית ב-16 ביוני.
הצלחת המתקפה הזו זיכתה את שואנס בתואר היוקרתי של "המאסטר הגדול לבית הדין הסוגר".
הוא גם הבטיח שריד בודהיסטי מדווח לסין.
2,000 שבויים נלקחו ממגדה על ידי הכוחות הנפאלים והטיבטים בפיקוד של וואנג.
כתבים טיבטים וסיניים מתארים את הפשיטה של וואנג שואנס על הודו עם חיילים טיבטים.
נפאל הוכנעה על ידי המלך הטיבטי סונגטסן.
המתחזה ההודי היה בין השבויים.
המלחמה התרחשה בשנת 649. בקברו של טאיזונג היה פסל של המתחזה ההודי.
שמו של המתחזה נרשם ברשומות הסיניות כ"Na-fu-ti O-lo-na-shuen" (דינאפודי הוא כנראה התייחסות לטיראבהוקטי)
שוואנדזאנג מזכיר שהארשה ניהל מלחמות כדי להביא את "חמש ההודו לנאמנות" תוך שש שנים.
שוואנדזאנג משתמש במונח "חמש הודו" באופן לא עקבי, ומחיל אותו באופן שונה כדי להתייחס לשטחים של הארשה בצפון הודו או לכל תת-היבשת, המקובצת סביב מרכז הודו בארבעת הכיוונים.
בהתבסס על הצהרה זו, היסטוריונים כגון ר.ק, מוקרג'י ו - ק.ו.
וידיה תיארו את כיבושי הארשה בשנים 606–612 לספירה.
אולם כיום ידוע שהארשה עסק במלחמות וכיבושים עוד מספר שנים.
יתרה מכך, בין אם שוואנדזאנג השתמש במונח "חמש הודו" כדי לתאר את הטריטוריה של הארשה במובן צר או רחב יותר, ההצהרה שלו היא מוגזמת ולא ניתן להשתמש בה כדי להסיק מסקנות לגבי הטריטוריה האמיתית של הארשה.
בעוד שהארשה היה הקיסר החזק ביותר של צפון הודו, הוא לא שלט בכל צפון הודו.
כמו שליטים הודים עתיקים רבים אחרים, הארשה היה בררני בדעותיו ובשיטותיו הדתיים.
חותמותיו מתארות את אבותיו כמתפללים לאל השמש ההינדי, סוריה, אחיו הבכור כבודהיסט, ואת עצמו כהינדי שיווי.
כתובות הענקת האדמה שלו מתארות אותו כפאראמה-מהשווארה (החסיד העליון של שיווה).
גם משורר החצר שלו באנה מתאר אותו כהינדי שיווי.
מחזהו של הארשה, נגנאנדה, מספר את סיפורה של הבודהיסטווה Jīmūtavāhavana, ופסוק המקרא בראשיתו מוקדש לבודהה, המתואר בפעולת ההבסה של מארה (עד כדי כך ששני הפסוקים, יחד עם פסוק שלישי, נשמרים בנפרד גם ב - תרגום טיבטי בתור *Mārajit-stotra).
בת זוגו של שיווה גאורי ממלאת תפקיד חשוב במחזה, ומעלה את הגיבור לחיים באמצעות כוחה האלוהי.
לפי המטייל הבודהיסטי הסיני שוואנדזאנג, הארשה היה בודהיסט אדוק.
שוואנדזאנג קובע כי הארשה אסר על שחיטת בעלי חיים למאכל, ובנה מנזרים במקומות שבהם ביקר גאוטמה בודהה.
הוא הקים כמה אלפי סטופות בגובה 100 רגל על גדות נהר הגנגס, ובנה אכסניות מטופחות למטיילים ולאנשים עניים בכבישים מהירים ברחבי הודו.
הוא ארגן אספה שנתית של חוקרים עולמיים, והעניק להם נדבות צדקה.
כל חמש שנים, הוא ערך עצרת גדולה בשם מוקשה.
שוואנדזאנג מתאר גם פסטיבל דתי בן 21 יום שאורגן על ידי הארשה בקניאקוביה ; במהלך הפסטיבל הזה, הארשה ומלכיו הכפופים ערכו טקסים יומיים לפני פסל זהב בגודל טבעי של בודהה.
מכיוון שהרשומות של הארשה עצמו מתארות אותו כהינדי שיווי, המרתו לבודהיזם הייתה מתרחשת, אם בכלל, בחלק המאוחר של חייו.
אפילו שוואנדזאנג קובע שהארשה התנשא על חוקרים מכל הדתות, לא רק נזירים בודהיסטים.
על פי היסטוריונים כמו ס.ר.
סוהוני, הארשה היה באופן אישי הינדי שיווי והחסות שלו לבודהיסטים הטעה את שוואנדזאנג להציג אותו כבודהיסט.
האמונה הרווחת היא שהארשה הוא מחברם של שלושה מחזות בסנסקריט Ratnavali, Nagananda ו־Priyadarsika.
בעוד שחלק מאמינים (למשל, מאמאטה בקאוויאפרקשה) שדווקא, אחד ממשוררי החצר של הארשה, הוא שכתב את המחזות כעמלה בתשלום, ונדי דוניגר "שוכנעה, עם זאת, שהמלך הארשה באמת כתב את המחזות...
סרט אילם הודי משנת 1926, Samrat Shiladitya, על הקיסר.
בוים על ידי מוהאן דיירם בהבני.
האשירה-אה (ביפנית: 柱絵 בתרגום מילולי: ציורי עמודים) הם הדפסי עץ יפניים ארוכים בז'אנר האוקיו-אה שגודלם בדרך כלל כ-13 ס"מ על 73 ס"מ (4.5 אינץ' על 28 אינץ').
במקור הם נועדו להיות תלויים או מודבקים על עמודי עץ בתוך בתים יפניים.
הם כנראה שימשו כחלופות זולות למגילות תלויות (קאקמונו-אה) שהיו עשויות בדרך כלל ממשי.
אוקומורה מסאנובו (1686–1764) זוכה לקרדיט על הפיכת פורמט דפוס זה לפופולרי.
מכיוון שגזע עץ הדובדבן, המשמש לייצור הבלוקים להדפסי העץ, צר מדי עבור המגילות התלויות, האמנים חיברו שני בלוקים יחד לאורכם, ושייפו את החיבור כך שיהיה בלתי נראה על ההדפס.
בשנת 1741 ככל הנראה השתמש מסאנובו בלוחות באיכות ירודה כדי להוזיל את ההדפסים, אך צבעי המים ששימשו להדפסה נספגו בעץ אשר התפצל לאורך החיבור והתעוות.
כדי לא לבזבז את הלוחות, חתך אותם האמן לאורכם, וכך יצר הדפסים ברוחב 16 ס"מ בלבד.
מסאנובו כינה את ההדפסים הללו "האשירה-אה", אך לא ברור אם באמת התכוון לתלייה על עמודי הבית.
לעיתים חתם על יצירותיו בכתובת הנוספת "ממציא האשירה-אה".
ההדפסים בפורמט האשירה-אה היו פופולריים במחצית השנייה של המאה השמונה עשרה.
דוגמאות לאיורים כאלה ששרדו הן נדירות, ולעיתים קרובות הן דהויות, שחוקות או מוכתמות מחשיפה לפיח ועשן.
אמן האוקיו-אה קוריוסאי (1735–1790) עיצב דמויות רבות מסוג האשירה-אה המתארות מגוון רחב של נושאים, ובמיוחד אלים ונשים יפות (ביג'ין-גה).
הפופולריות של הדפסי האשירה-אה החלה לדעוך בסביבות שנת 1800 והם הוחלפו על ידי דיפטיכונים אנכיים בפורמט אובן, הגודל הנפוץ ביותר עבור הדפסי עץ יפניים, בערך 24.4 ס"מ x 38 ס"מ (10 על 15 אינץ').
האשם מחאמיד היה חבר הכנסת וראש עיריית אום אל-פחם.
נחשב לאחד מחברי הכנסת הקיצוניים ביותר שהיו במשכן.
מחאמיד נולד ב-18 בפברואר 1945 באום אל-פחם.
היה בעל תואר ראשון בייעוץ חינוכי ובאנגלית ותואר שני בייעוץ חינוכי, שניהם מאוניברסיטת תל אביב.
בנוסף, סיים את לימודיו בסמינר למורים בהדסים.
במקצועו היה יועץ חינוכי ושימש כסגן מנהל בית ספר תיכון.
בין פרסומיו תיזה ל-M.A בנושא אוטו-סטריאוטיפים והטרו-סטריאוטיפים של מתבגרים יהודים וערבים בתנאי מגע שונים.
בשנת 1984 נבחר לראש המועצה המקומית אום אל-פחם, וכיהן בתפקיד זה עד 1989. במהלך כהונתו, בנובמבר 1985, הוכרזה אום אל-פחם לעיר.
מחאמיד היה חבר מפלגת חד"ש, שימש יו"ר מועצת המפלגה וכיהן כחבר הכנסת מטעמה (החל מ-10 בינואר 1990) בכנסת ה-12 וה-13, בכנסת ה-14 נבחר מטעם סיעת חד"ש-בל"ד.
במהלך כהונתו התגלו חילוקי דעות בינו לבין מפלגתו, חד"ש, ובעקבות כך פרש יחד עם עזמי בשארה מהסיעה המאוחדת והשניים הקימו את סיעת בל"ד בכנסת.
בכנסת ה-15 כיהן כחבר הכנסת מטעם סיעת רע"מ, ממנה פרש בדצמבר 2002 והקים את סיעת היחיד "אחדות לאומית - הברית הלאומית המתקדמת".
במערכת הבחירות לכנסת השש עשרה התמודד ברשימה עצמאית, זכה רק בכ-21,000 קולות ולא עבר את אחוז החסימה.
בין תפקידיו הרבים בוועדות הכנסת השונות, היה יושב-ראש ועדת המשנה למלחמה בנגע הסמים והאלכוהול במגזר הערבי וכן היה החבר הערבי הראשון בוועדת החוץ והביטחון.
במסגרת פעילותו הציבורית היה ראש עיריית אום אל-פחם, וחבר ועדת המעקב העליונה של הציבור הערבי בישראל.
במהלך מלחמת המפרץ הראשונה הביע מחאמיד את הערכתו לסדאם חוסיין ואמר כי בפלישה לכווית החזיר חוסיין לאומה הערבית את תפארת המסורת המוסלמית.
בהופעה לפני סטודנטים בחיפה ב-1999 הזדהה מחאמיד עם פעולות החזבאללה אותה כינה "תנועת שחרור לאומית מן המדרגה העליונה", ואת אנשיה "לוחמי חופש".
לדבריו, "לבנון הפכה לבית קברות גדול של חיילי הכיבוש".
בראיון עמו בשנת 1993 אמר מחאמיד כי "הוא מוכן להציל כל נפש מכל צד שלא תמות", וכי אינו מבדיל בין דם לדם, "גיניתי ואגנה כל רצח, כל הרג של אנשים חפים מפשע".
עם זאת בראיון אחר תיאר את תגובתו לרצח של משתף פעולה עם ישראל באום-אל-פאחם בשנת 1989: "באתי וראיתי אדם מת על הרצפה.
אני אומר לך באופן גלוי - לא הרגשתי כלפיו כלום.
אם מישהו אחר היה נהרג, יכול להיות שהייתי צם יום שלם, כי אני לא יכול לאכול כשהאדם מת.
אבל זה פשוט לא הזיז לי.
אלה אנשים שפעלו נגד האינטרסים של העם שלהם".
בנאום שנשא ב-1992 בעזה בעת ביקור משלחת של ערביי ישראל, קרא מחאמיד לעם הפלסטיני "לנקוט בכל האמצעים כדי להיאבק בדיכוי ובכיבוש - לא די באבן, לא די באינתיפאדה".
בריאיון עיתונאי הסביר מחאמיד מדוע לא יתקומם כנגד פגיעה באוטובוס של מתנחלים, גם אם יש בו ילדים.
לדבריו, "אם ילד יושב בתוך אוטובוס של מתנחלים, או חיילים חמושים של הכיבוש, אז אתה רוצה שלא יילחמו בהם בגלל ילד אחד שאולי יושב שם ואולי ייפגע?".
אתאסי נולד בחומס למשפחה אל-אתאסי העשירה שמיוחסת ובעלת השפעה פוליטית רבה.
הוא למד מנהל ציבורי באקדמיית מולוכייה שבאיסטנבול, אוניברסיטה יוקרתית שבה למדו בני האצולה העות'מאנית.
ב-1888, שלוש שנים לאחר סיום לימודיו, החל בקריירה הפוליטית שלו והצטרף למנהל העות'מאני בביירות.
עד לנפילתה של האימפריה העות'מאנית בשנת 1918 הספיק אתאסי לכהן כמושל הערים חומס, חמאת, בעלבכ, אנטוליה ויפו, ובכללה תל אביב.
הוא פיתח תפיסה לאומית-סורית ובשנת 1920 נבחר ליושב ראש הקונגרס הלאומי הסורי, גוף המקביל במידה מסוימת לבית מחוקקים מודרני.
ב-8 במרץ 1920 הכריז הקונגרס הלאומי הסורי על עצמאות ועל הקמתה של הממלכה הערבית של סוריה, מונרכיה חוקתית בשטחה של סוריה תחת הנהגתו של פייצל הראשון.
בתקופה קצרה זו שימש אתאסי כראש ממשלה.
במהלך כהונתו הקצרה פעל לכינון בריתות בין סוריה ומעצמות אירופה, בניסיון כושל למנוע את יישום המנדט הצרפתי.
הצרפתים פעלו במהירות כדי לטרפד את עצמאותה של סוריה.
הנציב הצרפתי העליון אנרי גורו הציג אולטימטום בפני פייצל: העיר חלב תועבר מיידית לשליטה צרפתית; הצבא הסורי יפורק; הפרנק יהיה למטבע הרשמי בסוריה וממשלת אתאסי תפוזר לאלתר.
הניסיונות להגיע לפשרה כשלו, והקבינט של אתאסי פוזר ב-24 ביולי 1920, היום בו הביסו הצרפתים את הצבא הסורי בקרב מייסלון והפכו את המדינה לישות מנדטורית צרפתית.
לאחר קיצה של הממלכה הסורית, נפגש אתאסי עם קבוצת נכבדים סורים ממוצא סוני וכונן את הגוש הלאומי, גוף שניקז והוביל את התנועה הלאומית הסורית בעשרים השנים הבאות.
הגוש היה למעשה קואליציה פוליטית המורכבת ממספר גורמים, שלכולם מכנה משותף - רצון בעצמאות סורית מלאה תוך שימוש באמצעים דיפלומטיים ולא בהתנגדות אלימה.
מייסדי הגוש היו נכבדים סונים, בעלי אדמות, עורכי דין ופקידים בכירים בממשל העות'מאני, רובם המכריע מהערים הגדולות: דמשק, חלב, חומס, חמאת ולטקיה.
אתאסי נבחר כנשיא-קבע של הגוש הלאומי.
בשנת 1928 נבחר לנשיא האספה המחוקקת, ועמד בראש הצוות שחיבר את החוקה הרפובליקנית הראשונה של סוריה.
האספה פוזרה בידי הנציב הצרפתי העליון במאי 1930, ואתאסי נכלא על ידי הצרפתים למשך מספר חודשים באי ארוואד.
לאחר שחרורו, הציג מחדש את מועמדותו לנשיאות אולם הפסיד בסיבוב הראשון של הבחירות.
את תמיכתו העביר למועמד העצמאי מוחמד עלי אל-עביד, שהיה לנשיא הגוש בקיץ 1932.
תחילה תמך אתאסי במשטרו של עביד, ואולם משהחל האחרון למנות אישים פרו-צרפתיים למשרות מפתח (לדוגמה: ראש הממשלה חאקי אל-עזם וראש בית המחוקקים סובחי ברכאת), הביע את התנגדותו.
בשנת 1934 פתח עביד במשא ומתן עם צרפת, לפיו סוריה תזכה לעצמאות הדרגתית, ואולם שרשרת ההרים הסורים תיוותר בשליטה צרפתית.
אתאסי ביקר את האמנה בחריפות, בהעלותו את הטענה כי עצמאות שאיננה כוללת את כל הטריטוריה הסורית איננה עצמאות כלל.
הוא קרא לשביתה בת 60 יום במחאה על ההסכם המוצע.
קריאתו זכתה לתהודה רמה ומהומות רחוב התרחשו מדי יום, מה שפגע משמעותית בכלכלה והציג את עביד באור מביך.
ממשלת צרפת נאלצה בסופו של דבר להכיר במנהיגי הגוש הלאומי כנציגיו הבלעדיים של העם הסורי, והזמינה את האשם אל-אתאסי לשיחות דיפלומטיות בפריז.
ב-22 במרץ 1936 עמד בראש משלחת של בכירי הגוש לצרפת.
במשך קרוב לשישה חודשים שקדו על חיבור חוזה צרפתי-סורי שבה תוכרז עצמאותה של סוריה.
לפי ההסכם, סוריה תזכה לאמנסיפציה מלאה למשך עשרים וחמש שנה, תוך סיפוח מרב השטחים לידי סוריה רבתי.
בתמורה, סוריה התחייבה לתמוך בצרפת בעתות מלחמה, להציע את המרחב האווירי שלה לשימוש צרפתי ולהתיר לצרפתים להקים בסיסים צבאיים בשטחה.
קשרים פוליטיים, תרבותיים וכלכליים נרקמו ואתאסי שב לסוריה כמנצח ב-27 בספטמבר 1936. כשהוא זוכה למעמד של גיבור לאומי, הוא הוכתר לנשיאה הראשון של הרפובליקה הסורית בנובמבר 1936.
עם זאת, לקראת סוף שנת 1938 התברר כי אין בכוונתה של ממשלת צרפת לאשרר את הסכם העצמאות, בין היתר לאור החשש כי ויתור על המושבות במזרח התיכון יפגע בה משמעותית אם תפרוץ מלחמה באירופה בינה לבין גרמניה הנאצית.
אתאסי התפטר ב-7 ביולי 1939, שעה שהצרפתים סירבו להעניק לסוריה עצמאות מלאה ולהסיג את כוחותיהם מהמדינה.
במקביל, ההתמרמרות הציבורית נוכח עיכוב מתן העצמאות גלשה לרחובות.
התפטרותו של אתאסי באה, בין היתר, גם בעקבות החלטתה של צרפת להעניק לטורקיה את חבל הארץ הסורי אלכסנדרטה, החלטה שעוררה את זעמם של הפעילים הלאומיים הסורים.
אתאסי פרש לביתו בחומס והתבודד שנה תמימה, בסרבו ליטול חלק בכל פעילות פוליטית.
חוסר יציבות פוליטי, חברתי וכלכלי אפיין את סוריה בשנים שלאחר מכן.
ככלל, שנות הארבעים עמדו בסימן מלחמת העולם השנייה והשלכותיה.
סוריה נכבשה על ידי כוחות הצבא הבריטי ואנשי ההתנגדות הצרפתיים בראשות שארל דה גול, אשר שחררוה מידי אנשי צרפת של וישי.
ואולם הכוחות הצרפתיים לא עזבו את סוריה עד שנת 1946. בניסיון לפייס את הסורים, דה גול הבטיח עצמאות מלאה.
הוא ביקר את אתאסי בחומס והציע לו את הנשיאות, בהבטיחו כי צרפת מבקשת לפתוח דף חדש ביחסיה עם סוריה.
אתאסי, עם זאת, סירב להצעה, בטענה שניסיון העבר מלמד אותו כי אין לבטוח בצרפת ובהבטחותיה לעצמאות.
תחת זאת העביר אתאסי את תמיכתו לשוכרי אל קוותלי, מנהיג דמשקאי מוכר אשר עלה לגדולה תחת חסותו של אתאסי, ועתה התמודד לנשיאות.
אתאסי לא השתתף במאבק האחרון לעצמאותה של סוריה מצרפת, אולם הוא תמך במשטר קוותלי (1943–1949).
בשנת 1947, שעה שסוריה התמודדה עם משבר ממשלתי חריף, פנה הנשיא קוותלי לאתאסי בבקשה שיקים ממשלת אחדות לאומית.
בעקבות האווירה הפוליטית המתוחה והאיבה הגוברת כלפי קוותלי בחוגים הפוליטיים השונים בסוריה, נבצר מהמנהיג הקשיש להתערב ולהושיע את המשטר.
הוא אף קרא לקצץ בסמכויות הנשיא אם ימונה לראש ממשלה, ואולם קוותלי סירב.
במרץ 1949 הודח קוותלי בהפיכה צבאית שביצע הרמטכ"ל הסורי חוסני א-זעים אשר עמד בראש קבינט של קציני צבא.
לאחר הדחתו של א-זעים באוגוסט 1949, בכירים סורים רבים פנו לאתאסי בבקשה שיעמוד בראש ממשלת מעבר שתפקח על בחירות לאומיות והשבת השלטון האזרחי.
הוא נענה לדרישה והקים ממשלה המורכבת מנציגי כל המפלגות, ובכללה מפלגת הבעת' הסורית הרדיקלית של מישל עפלק, אשר מונה לשר החקלאות.
אתאסי ערך שינוי בחוק הבחירות ולראשונה התיר לנשים להשתתף בתהליך.
כהונתו של אתאסי כראש ממשלה ארכה מאוגוסט עד דצמבר 1949. לאחר מכן נבחר בשנית, ב-5 בספטמבר 1950, לכהן כנשיא המדינה.
כהונתו השנייה של אתאסי כנשיא הייתה אף סוערת יותר מקודמתה.
בהחלטה שעוררה מחלוקת רבה הורה על סגירת הגבול הסורי עם לבנון, במטרה למנוע הצפה של השוק הסורי בסחורה לבנונית.
בנוסף, אתאסי הסתכסך עם פוליטיקאים דמשקאים בעקבות תמיכתו בקידום האינטרסים של האצולה החלבית, ובפרט שאיפתם ליצור איחוד פוליטי עם עיראק.
הוא תמך במפלגה העממית של חלב ומינה את מנהיגה, נזים אל קודסי, לראש הממשלה.
מפלגה זו דגלה בקו פרו-עיראקי נוקשה וביקשה לכונן איחוד מדיני מלא עם בגדאד.
בין השנים 1949–1951 התנהלו מגעים ממושכים עם ממשלת עיראק באשר לסוגיית האיחוד.
אתאסי אירח בכירים עיראקיים וקיים דיונים בדבר הפרטים הטכניים של האיחוד, מה שעורר את חמתו של אדיב שישכלי, קצין בכיר בצבא הסורי שטען כי אין לשושלת ההאשמית בבגדאד זכות לחלוש גם על דמשק.
שישכלי תבע את הפסקתם המיידית של המגעים, ואולם אתאסי סירב להיכנע ללחץ הצבאי.
בתגובה, שישכלי אסר את הרמטכ"ל הסורי ומקורבו של אתאסי, סאמי חינאווי, כמו גם קציני צבא אחרים בעלי שאיפות פרו-עיראקיות.
לאחר מכן דרש שאחד ממקורביו, קולונל פאוזי סלו, ימונה לשר ההגנה, זאת על מנת לווסת ולדכא את הקו הפרו-עיראקי בסוריה.
בחששו מפני התנגשות ישירה עם הצבא, אתאסי קיבל תביעה זו באי-רצון.
עם זאת, בדצמבר 1951 החליט ראש הממשלה מערוף אל-דוליבי שלא להעניק לסלו את תיק ההגנה; בתגובה, שישכלי ביצע הפיכה צבאית נוספת, אסר את ראש הממשלה ואת כל חברי המפלגה העממית של חלב.
השרים והפוליטיקאים שנודעו בנטיותיהם הפרו-האשמיות הודחו, והפרלמנט פוזר.
בתגובה להתפתחות זו, התפטר הנשיא אתאסי ב-24 בדצמבר 1951.
במהלך שנות שלטונו של שישכלי (1951–1954) עמד אתאסי בחזית האופוזיציה, בחוזרו על הטענה כי המשטר אינו חוקתי.
הוא נשען על תמיכתם של קציני צבא מודחים, פוליטיקאים פרו-האשמים וחברי המפלגות השונות שהוצאו אל מחוץ לחוק, וקרא למרד לאומי.
בפברואר 1954 באה תגובתו של שישכלי: בנו של אתאסי, עדנאן, נאסר, ואילו אתאסי עצמו נשלח למעצר בית בחומס; שישכלי, שהיה מודע למעמדו הציבורי הרם של יריבו, לא העז לפגוע בכבודו ולכלוא אותו.
אלא שהמרד המזוין בשישכלי כבר יצא אל הפועל.
שישה ימים לאחר מכן, ב-1 במרץ, אתאסי שב לדמשק ושב לכהן כנשיא.
הוא הקים מחדש את ממשלתו של מערוף אל-דוליבי, והשיב את כל פקידי הממשל שהודחו על ידי שישכלי.
בכהונתו השלישית והאחרונה פעל הנשיא בן ה-80 לדיכוי וריסון השפעתם של קציני הצבא.
בנוסף ביקש לדכא את הזרם הפאן-ערבי-שמאלי רדיקלי שסחף את סוריה לקראת סוף שנות החמישים, ואשר התאפיין באידאולוגיה סוציאליסטית, באהדה גוברת כלפי ברית המועצות ובהערצה עיוורת של נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר.
אתאסי התנגד לנאצר ופעל לשווא כדי לנתק את סוריה ממעגל ההשפעה שלו.
בניגוד לרוב המנהיגים הערביים, אתאסי האמין כי נאצר היה צעיר, להוט ובלתי מנוסה דיו כדי להוביל את העולם הערבי.
הנשיא הסורי דיכא אלמנטים נאצריסטים בשטח מדינתו ואף הסתכסך עם ראש הממשלה סברי אל-עסלי, אותו האשים בניסיון להפוך את סוריה ללוויין מצרי.
בשנת 1955 כמעט והסכים לקבל את ברית בגדאד, הסכם אנגלו-אמריקני שמטרתו לבלום ולהכיל את הקומוניזם במזרח התיכון, ואולם אלמנטים נאצריסטיים בצבא הסורי מנעו ממנו מלעשות כן.
הוא תמך בעיראק ההאשמית, שמנהיגיה התחרו בנאצר על הנהגת העולם הערבי, והתחבר עם ראש הממשלה העיראקי נורי א-סעיד.
אתאסי פיזר לאחר מכן את ממשלת עסלי ומינה את פארס אל חורי, שהחזיק בקו מתון יותר, כראש ממשלה חלופי.
חורי נשלח למצרים על מנת להציג בפני נאצר את התנגדותה של סוריה להגמוניה המצרית בעולם הערבי.
כהונתו השלישית של האשם אל-אתאסי הגיעה לסיומה בספטמבר 1955, או אז פרש מהחיים הפוליטיים כשבריאותו לקויה ורופפת.
בשנת 1956 הואשם בנו עדנאן במעורבות בקשירת קשר עם בכירים עיראקיים נגד משטרו הפרו-נאצרי של שוכרי אל קוותלי.
עדנאן נשפט בבית משפט צבאי, הורשע ונידון למוות באשמת בגידה, ואולם גזר דינו הומר למאסר עולם בעקבות התחשבות באביו.
הנשיא-לשעבר סירב לבקר את בנו בכלא, כהבעת טינה כלפי המיליטריזציה של המדינה הסורית.
הוא מת בביתו בחומס בשנות איחוד הקע"מ, ב-6 בדצמבר 1960. הלווייתו הייתה הגדולה בתולדות העיר חומס.
שניים מבני משפחתו של האשם, לואי אל-אתאסי ונור א-דין אל-אתאסי, שימשו אף הם כנשיאי סוריה בשנות השישים.
על רקע האלימות, הבלבול וחוסר היציבות שאפיינו את ההיסטוריה של הרפובליקה הערבית הסורית בשלושת העשורים הראשונים לקיומה כמדינה עצמאית, האשם אל-אתאסי ניצב כאדם בעל עקרונות, מחויב למערכת השלטון החוקתית ומתנגד לאלימות, לקיצוניות ולשפיכות דמים.
דמותו מוערכת על ידי כל השחקנים הפוליטיים בסוריה, והוא נמנה עם הפוליטיקאים הבודדים בני התקופה הטרום-בעת'ית שכובדו על ידי אנשי משטר הבעת'.
האשליה הגדולה הוא סרט משנת 1937 שביים במאי הקולנוע ז'אן רנואר (1894–1979), בנו של האמן פייר-אוגוסט רנואר, והוא נחשב על ידי מבקרים והיסטוריונים של הקולנוע כאחת מיצירות המופת של הקולנוע הצרפתי וכסרטו האהוב ביותר של רנואר.
התסריט נכתב על ידי רנואר ושרל ספאק והוא נחשב לאחד מהסרטים הבולטים של הריאליזם הפואטי.
צילומי הסרט נערכו בחלקו בטירת או-קוניגסבורג.
בארצות דוברות האנגלית יצא הסרט תחת הכותר Grand Illusion.
הסרט יצא לאקרנים ב-1937 וזכה לתשבחות.
בשנת 1970 נכלל הסרט ברשימות רבות כאחד מעשרת הסרטים הגדולים ביותר בתולדות הקולנוע.
בשנת 1938 היה האשליה הגדולה לסרט הראשון בשפה הזרה שהיה מועמד לפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר.
הסרט זכה לפרסים כסרט הטוב ביותר בשפה הזרה מאגודת מבקרי הקולנוע של העיר ניו יורק ומחבר הנאמנים הלאומי של המבקרים ב-1938.
לאחר זכיית הסרט ב-1937 בפרס בפסטיבל הסרטים של ונציה כ'מופע האמנותי הטוב ביותר', הצהיר שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס כי הוא אויב קהל הקולנוע מספר אחת והורה להחרים ולהשמיד את עותקיו.
ב-1 באוקטובר 1940 נאסר הסרט להקרנה על ידי משרד התעמולה של הרייך.
ב-1940, בזמן שהצבא הגרמני פלש לצרפת, תפשו הנאצים את העותקים והתשלילים של הסרט, בעיקר בגלל אופיו האנטי-מלחמתי ומה שפורש כביקורת אידאולוגית על גרמניה של ערב מלחמת העולם הראשונה.
במשך שנים רווחה הסברה כי העותקים הושמדו בפשיטת כוחות האוויר של בעלות הברית בשנת 1942, שהשמידו מעבדה מובילה מחוץ לפריז.
ב-1958 התגלו מחדש העותקים של הסרט ושוחזרו על מנת להפיצם מחדש בתחילת שנות השישים.
אז התגלה כי התשליל המקורי לא הושמד, אלא נשלח לברלין על מנת לשמרו בארכיב של הרייך.
בזמן כיבוש ברלין על ידי בעלות הברית ב-1945, היה ארכיב הרייך באזור הרוסי.
כתוצאה מכך נשלחו התשלילים ביחד עם סרטים רבים אחרים לארכיב הסרטים הסובייטי במוסקבה.
התשלילים הושבו לצרפת בשנות השישים.
אולם, היות שאיש לא חשב שהתשלילים המקוריים שרדו, הם נותרו לא מזוהים במחסן בסינמטק בטולוז במשך למעלה משלושים שנה.
הם התגלו מחדש בשנות התשעים, כשהועבר אוסף הניטרט של הסינמטק לארכיב הסרטים הצרפתי ב-Bois d'Arcy.
לאחר מכן, שוחזר התשליל המקורי והופק כ-DVD של ה-criterion collection.
במהלכה של מלחמת העולם הראשונה, יוצאים לטיסה שני טייסים צרפתים: סרן דה בולדיו (פייר פרסניי) וסגן מרשל (ז'אן גאבן).
מטרת הטיסה הייתה לבחון איתור מתצלומים מטושטשים של משימת סיור אווירית קודמת.
הם נורו בידי הטייס והאציל הגרמני סרן פון ראושפטיין (אריך פון שטרוהיים).
פון ראושפטיין מצהיר בעת חזרתו לבסיס כי הפיל מטוס צרפתי ומורה לאחד מן הכפופים לו לבדוק אם הטייסים הם קצינים, ואם כן, להזמינם לסעוד עמו ארוחת צהריים, טרם ישלחם כאסירים למחנה לשבויי מלחמה.
במהלך הסצנה אנו למדים כי פון ראופנשטיין ובולדיו התוודעו זה אל זה בעברם - מובא תיאורה של ידידות, אם גם לא סולידריות, בתוככי המעמד העליון החוצה גבולות לאומיים.
דה בולדיו ומרשל מוצבים כאסירים בבית כלא לשבויי מלחמה, שם הם פוגשים ומתיידדים עם כמה מבני ארצם.
מעט אחרי הגעתם הם לוקחים חלק בניסיון של חבריהם לחפור מנהרה מתחת למחנה כאמצעי להימלט.
מיד כשהמנהרה מושלמת הם נאלצים להחליף מחנות, ומפאת מחסומי השפה אין ביכולתם ליידע את השבויים הבריטיים שבאו במקומם על קיומה של המנהרה.
במשך המלחמה מועברים בולדיו ומרשל למחנות שונים, והם מגיעים לבסוף לווינטרסבורן, כלא מבוצר השוכן בקרים.
פון ראופנשטיין, שמאז פגישתם האחרונה נפצע בקרב והופך לנכה, הוא מפקד הכלא.
וינטרסבורן, כך אומרים, היא מצודה בלתי ניתנת לבריחה.
אולם, במהרה אנו לומדים שלבולדיו ולמרשל ישנה היסטוריה של ניסיונות בריחה עזי רוח.
בווינטרסבורן, בולדיו ומרשל פוגשים את רוזנטל (מרסל דליו), יהודי עשיר ששהה עימם קודם לכן בבית כלא אחר.
השלושה מתכננים יחד את בריחתם.
בולדיו שם לב לדרך בה מגיבים השומרים הגרמנים למצבי חירום וכך מגבש רעיון לבריחה.
בולדיו מודה כי תוכניתם יכולה לשמש רק שניים, ומציע למשוך את תשומת לבם של השומרים הגרמנים כדי לאפשר למרשל ולרוזנטל להימלט.
לאחר תסיסה בבית הסוהר מכנסים השומרים את כל העצירים בחצר המצודה, וקוראים בשמותיהם.
כשמוקרא שמו של בולדיו הוא לא עונה והם מבינים שהוא נעדר.
הוא דואג לכך שהשומרים ישימו לב לנוכחותו במרומי המצודה ומושך את השומרים למרדף אחריו.
מרשל ורוזנטל מנצלים את ההזדמנות כדי לברוח דרך החלון.
ברצף האירועים הקדחתני שמתרחש אחרי כן, דוחקים פון ראופנשטיין ושומריו את בולדיו לפינה.
פון ראופנשטיין מתחנן לפניו כי יסגיר עצמו.
דה בולדיו מסרב, ופון ראופנשטיין יורה בו באי רצון.
פון ראופנשטיין סועד את בולדיו ברגעיו האחרונים.
בולדיו מבטא את הרהוריו האחרונים.
הוא מקונן על כך שתועלתם לחברה כבני אצולה תסתיים כשתיגמר המלחמה.
הוא אומר שהוא מרחם על פון ראופנשטיין שיצטרך למצוא את תכליתו בסדר החברתי החדש.
הסרט ממשיך בהימלטותם של מרשל ורוזנטל במסע בו הם חוצים את אזורי הכפר של גרמניה, בתורם אחר נתיב חזרה לצרפת.
רוזנטל נפצע ומאט את השניים, ושני הגיבורים מוצאים מקלט באסם של אישה גרמניה בשם אלזה (דיטה פארלו) שהתאלמנה במהלך המלחמה.
אלזה מטפלת בשני הנמלטים בעין יפה ומרשל מתחיל להתאהב בה.
ברם, הוא ורוזנטל נאלצים לעזוב לשווייץ ומשם לצרפת, על מנת לשוב ולהילחם במלחמה.
רגע לפני שמסתיים הסרט, פטרול של כיתת חיילים גרמנים מבחין בשני הנמלטים חוצים את העמק עטוי השלג.
אולם, מפקד הפטרול מורה לחיילים להפסיק לירות, מאחר שנדמה היה שהם חצו את הגבול השווייצרי הבלתי נראה בעמק מכוסה השלג המשתרע מתחתם.
באשליה הגדולה משתמש הבמאי ז'אן רנואר במלחמת העולם הראשונה (1914–1918) כעדשה שדרכה הוא מתבונן באירופה, בעודה משקיפה על חזיון התעתועים של עלייתו של הפשיזם, במיוחד בגרמניה הנאצית, ואימתה הממשמשת ובאה של מלחמת העולם השנייה (1939–1945).
רנואר מותח ביקורת על הפוליטיקה והאידאולוגיה בת זמנו ומעלה על נס את האנושות האוניברסלית, שמתעלה מעל גבולות לאומיים וגזעיים ולאומנות קיצונית.
רנואר מציע כי ניסיונותיהם המשותפים של בני האדם יגברו על מחלוקת פוליטית והתבטאותו המוקצנת: המלחמה.
רנואר מספר בעצמו אודות המסר של הסרט, זאת בראיון שנערך בזמן הפצתו המחודשת של הסרט בשנות השישים המוקדמות.
"(האשליה הגדולה) היא סיפור אודות מערכות יחסיהם של בני האדם.
בטוחני כי סוגיה זו היא כה חשובה כיום, שאם לא נפתור אותה יהא עלינו פשוט להגיד 'להתראות' לעולמנו היפהפה".
הסרט האשליה הגדולה בוחן את מערכות היחסים בין מעמדות חברתיים שונים באירופה.
שתיים מן הדמויות העיקריות הן אריסטוקרטים: דה בולדיו (פרשניי) ופון ראופנשטיין (פון שטרוהיים).
הם מוצגים כדמויות קוסמופוליטיות שהתחנכו בתרבויות רבות ובקיאות בשפות שונות.
רמת חינוכם ומסירותם למוסכמות והטקסים החברתיים גרמה להם לחוש קרובים יותר זה לזה, מאשר לאנשים בני המעמד הנמוך ממדינותיהם.
הם חולקים ביניהם חוויות חברתיות דומות: סעודה במסעדת מקסים שבפריז, תינוי אהבים עם אותן הנשים ואפילו הכירו זה את זה דרך היכרות.
הם משוחחים זה עם זה בצרפתית ובגרמנית ברשמיות ובכבדות וברגעים של שיחה אישית אינטימית, נמלטים לתוך האנגלית, כאילו על מנת להסוות את תגובותיהם מעמיתיהם בני המעמדות הנמוכים.
רנואר מראה את ירידתה של האצולה מגדולתה, כשבמקומה עולה סדר חברתי חדש, שמובל בידי אנשים שלא נולדו למעמד הגבוה.
הוא מדגיש כי מעמדם אינו מהווה כיום מרכיב הכרחי לפוליטיקה הייחודית של אומותיהם.
הן וון ראופנשטיין והן דה בולדיו רואים בשירותם הצבאי כחובה, ורואים את המלחמה כממלאת תכלית, כך מתווה אותם רנואר כדמויות ראויות לתהילה, אולם טרגיות שעולמן נעלם, ושלכודות בתוך מערכת קודים וכללי התנהגות בחיים שנעשים במהירות נטולי חשיבות.
שניהם מודעים לכך שזמנם עבר, אולם תגובתם למציאות זו שונה: דה בולדיו מקבל את גורלה של האצולה כשיפור חיובי, אולם וון ראופנשטיין אינו רואה זאת כך, ומקונן על מה שהוא מכנה "מורשת קסומה של המהפכה הצרפתית".
רנואר מנגיד את האריסטוקרטים עם דמויות בנות המעמד הנמוך כמו מרשל (גאבן), מכונאי מפריז שהוא פחות בקי בהלכות התרבות, ומאוחר יותר בסרט לא עולה בידו לתקשר כהלכה עם אלזה (פארלו) בגרמנית, ואף היא אינה דוברת צרפתית.
המסר של רנואר מתברר ברגע שהאציל הצרפתי דה בולדיו מקריב עצמו, זאת על מנת ליצור הסחת דעת שתאפשר למרשל ורוזנטל, האנשים הפשוטים, להימלט.
וון ראופנשטיין נאלץ לירות בדה בולדיו (מתוך חובה), צעד שדה בולדיו מודה שהוא מוכרח לעשותו מכורח הנסיבות.
על כל פנים בקבלו את מותו הבלתי נמנע מתנחם דה בולדיו ברעיון ש"עבור העם הפשוט מוות במלחמה זו טרגדיה.
ברם, עבורך ועבורי זוהי דרך טובה לסיים בה את חיינו".
ומצהיר כי הוא מרחם על וון ראופנשטיין, שייאבק למצוא את מקומו בסדר החברתי החדש שנוצר.
זאת בעולם שבו אבד הכלח על מסורותיו, מנהגיו ורקעו.
מושגי הכבוד והחובה של האריסטוקרטיה אינם נחלתם של המעמדות הנמוכים באירופה - אנשי היומיום והמשרתים את ארצותיהם רואים במלחמה כמעשה רמייה פוליטי חסר הכרה ומתאכזבים.
ניתן להשוות את ביקורתו של הסרט על האידיאליזציה הרומנטית של החובה לסרט המוקדם במערב אין כל חדש (1930), המבוסס על הרומן בשם זה פרי עטו של אריך מריה רמרק.
רנואר נוגע בקצרה בשאלת האנטישמיות באמצעות דמותו של רוזנטל, בן למשפחת בנקאים נובו-רישית, שהוא גם יהודי (השוואה ברורה למשפחת הבנקאות רוטשילד מצרפת).
סוברים כי רנואר יצר את הדמות על מנת להתעמת עם המערכה האנטי-יהודית הגואה, שנוהלה בידי ממשלתו של אדולף היטלר בגרמניה הנאצית.
מעבר לכך, מיוצג רוזנטל כסמל של האנושיות החוצה גבולות מעמדיים.
הוא חולק את האוכל שלו עם אחרים, כך שהוא ועמיתיו האסירים אוכלים היטב.
באמצעות רוזנטל, מתריס רנואר כנגד הביקורת האנטישמית, בהצהירו על סטריאוטיפים יהודים כחסרי חשיבות.
סמל אניגמטי יותר של חלוקה גזענית הוא האסיר האפריקאי המופיע במחנה השני לכלואי מלחמה.
הוא חי בקרבם של השבויים האחרים מבעלות הברית, ונדמה שהוא מתקבל על ידיהם.
עם זאת, איש אינו מדבר עמו, אפילו כשהוא מנסה ליזום שיחה.
רנואר מחפש להפריך את הרעיון שניתן להשיג במלחמה הכול, או שניתן להשתמש בה ככלי פוליטי לפתירת בעיות על מנת ליצור עולם טוב יותר.
האשליה הגדולה הוא סרט מלחמה ללא תיאור כלשהו של קרב.
במקום זאת, האתר המוסרט הוא שבויים במחנה מלחמה, בו מצויים חיילים בני אומות רבות, החולקים ביניהם חוויות משותפות.
רנואר משרטט מלחמה בה מתחולל ניסיון עקר.
לדוגמה אלזה, האלמנה הגרמניה, מראה למרשל ורוזנטל תצלומים של ושל אחיה שנהרגו בקרבות ורדן, ליז', שרלרוי, וטננברג בהתאמה.
באופן אירוני היו קרבות אלו כמה מן הניצחונות הכי מכריעים של גרמניה במלחמת העולם הראשונה.
באמצעות התקן זה מפריך רנואר את המושג של גבורתו, כבודו או חובתו של אדם אחד פשוט כמחוללת אימפקט רב עוצמה על אירוע גדול.
הדבר חותר תחת כוונתם האידיאליסטית של מרשל ורוזנטל לשוב לחזית, כך שעל ידי חזרה לקרב יעלה בידם לסיים את המלחמה.
כאחד מן האנשים הרבים בני המעמד הנמוך והעובד שלחמו במלחמת העולם הראשונה, תר רנואר אחר פתרון למשבר המלחמה בטרם הכוחות האירופיים יפתחו שוב במלחמה נואלת.
בהתייחסו למלחמת העולם הראשונה כבזבוז ענק ואכזרי של חיי אדם וזאת עבור סיבות מפוקפקות, כמעט מגוחכות, הוא קיווה לפתרון שימנע חזרה על הקטל והשממון של מלחמה זו.
ייתכן שתפקידו של מרשל בסרט היה גילום תפקיד מרכזי של המצע הפוליטי שצמח מהחזית הפופולרית (גוש המפלגות הפוליטיות השמאלניות שהגיח בזמן שהסרט יצא) בצרפת.
ז'אן גאבן כסגן מרשל, קצין צרפתי.
אריך פון שטרוהיים כסרן פון ראופנשטיין, קצין גרמני.
דיטה פארלו כאלזה, אלמנה גרמניה בעלת חווה.
פייר פרסנאי כסרן דה בולדיו, קצין צרפתי.
מרסל דליו כסגן רוזנטל, קצין צרפתי.
שחקנים אחדים לא נרשמו בקרדיטים של הסרט (כפי שהיה שכיח בסרטים מוקדמים) ובכללם:
תסריט: ז'אן רנואר וקרל ספאק.
ז'אן רנואר היה טייס בשירות צבא צרפת במלחמת העולם הראשונה.
השחקן ז'אן גאבן (כמרשל) לובש את מדיו של רנואר בסרט.
לפי זכרונותיו של רנואר, אף על פי שאריך פון שטרוהיים נולד בווינה שבאוסטריה (אז האימפריה האוסטרו-הונגרית), הוא לא דיבר הרבה גרמנית, ונאבק ללמוד את השפה בד בבד עם שורותיו בין סצנות הסרט.
אורסון ולס אמר פעם: "אם היה עלי לשמור סרט אחד בלבד בעולם, יהיה זה האשליה הגדולה".
בהיותו הסרט הראשון שמתאר בריחת אסירים במחנה שבויים, השפיעו סצנות באשליה הגדולה על סרטים אחרים באותה סוגה.
במיוחד השפיעו על סצנות החפירה של שביל הבריחה בסרט הבריחה הגדולה (1963), מכיוון שסצנות המנהרה המתוארות ב'בריחה הגדולה' התבססו על אירועים אמיתיים שהתרחשו במחנה לשבויי מלחמה גרמני בו שהו טייסים שבויים מכוחות בעלות הברית (והתבססו על הספר שכתב הטייס הבריטי פול בריקהיל).
אפשרי הדבר שסצנות המנהרה מ'האשליה הגדולה' עוררו באסירים השראה לתכנן ולחפור מנהרה בהשתמשם ברבות מהשיטות המתוארות ב'אשליה הגדולה'.
יתר על כן, סצנות השבויים הצרפתיים השרים את המרסייז - ההמנון הצרפתי הלאומי - אשר עוררו את זעמם של שומריהם הגרמנים, עוררו השראה להצגה דומה של התנגדות פטריוטית בסרט קזבלנקה (1942).
בגרסה מוקדמת של התסריט הסכימו רוזנטל ומרשל להיפגש במסעדה בסיומה של המלחמה.
בסצנה האחרונה בסרט חגגו כל הנוכחים את שביתת הנשק...
אולם במקום האנשים הללו העמידו שני כיסאות ריקים לפני השולחן.
כותרת הסרט (בצרפתית La Grande illusion) מקורה ברב המכר משנת 1910 האשליה הגדולה אותו חיבר הכלכלן הבריטי וחתן פרס נובל לשלום נורמן אנג'ל.
הספר איננו רומן עלילתי, אלא ספר עיון שטען כנגד עקרותה של המלחמה, היות שישנם אינטרסים כלכליים משותפים של האומות השונות.
ההאשמיה הייתה תנועה דתית ופוליטית במחצית הראשונה של המאה ה-8 לספירה.
התנועה החלה את דרכה כפלג של הקיסאניה, כת ע'לאת שיעית, מיסודם של תלמידי אל-מח'תאר אשר מרד באומיים והאמין כי מחמד בן אל-חנפיה, אחד מבני עלי, זכאי לשלטון.
ההאשמיה הייתה בעלת השפעה דומיננטית, ואומצה על ידי בית עבאס, שניכס אותה ככלי לחיזוק התמיכה בו.
לאחר המהפכה העבאסית בהובלת אבו מוסלם בשנת 750 לספירה, העבאסים התנכרו לתנועה, וזו ירדה מבמת ההיסטוריה.
ראשיתה של תנועת ההאשמיה במאורעותיה של מלחמת האזרחים האסלאמית השנייה בימיו של יזיד וממשיכיו (680-692).
לאחר מותו של מעאויה פרצה שורת מרידות בכל רחבי הח'ליפות.
אחת מהמרידות הללו התרחשה באזור כופה שבעיראק.
המרד פרץ בשנת 686 בראשותו של אל-מח'תאר אל-ת'קפי, הדאעי או המטיף הדתי של מוחמד בן אל-חנפיה, בנו של עלי מאשתו חולה שמשבט אל-חנפיה.
לאחר שהמרד הובס וצבאותיו של אל-מח'תאר פוזרו כמוץ ברוח בידי מצעב בן אל-זביר, מורד אחר מחצי האי ערב בשנת 687, החלה אמונה שמוחמד בן אל-חנפיה המשיך לחיות בהסתר ושהוא או אחד מצאצאיו עתידים יהיו לבוא ולגאול את העולם באחרית הימים.
הקבוצה שהתפתחה כונתה בתחילה מח'תאריה על שם אל-מח'תאר אך בהמשך אימצה את השם אל-קיסאניה על שם אחד מתלמידיו של אל-מח'תאר ושומר ראשו המולא אבו עמרא אל-קיסאני שהמשיך את דרכו לאחר מותו.
בעשורים הבאים התפצלה תנועת הקיסאניה למספר פלגים שהכירו בצאצאים שונים של מוחמד בן אל-חנפיה כאימאם, מושג אשר באותה התקופה הייתה משמעותו טוען למנהיגות הלגיטימית על הקהילה מבית מוחמד ועלי (אהל אל-בית).
הכת העיקרית קיבלה עליה את עולו של עבדאללה אבו האשם, בנו הבכור של מוחמד בן אל-חנפיה.
הם פעלו בעיקר בקרב המואלי של דרום עיראק ופרס.
הם גילו עמדה אנטי-אומאית נחרצת וביקשו להשיב לשלטון למשפחת הנביא.
ההאשמיה הייתה הכת השיעית הגדולה בימיה וממרכזה שבכופה הפיצה את רעיונותיה המהפכניים הרחק עד לח'וראסאן.
לאחר מותו של אבו האשם נחלקה העדה ל-5 כתות, אשר אחת מהן הכירה במוחמד בן עלי בן עבדאללה בן אל-עבאס מבית עבאס כאימאם.
הם האמינו בכך שערב פטירתו חשוך-ילדים בשנת 716 מינה אבו האשם את מוחמד בן עלי (אביו של הח'ליף העבאסי הראשון א-ספאח) כיורש ("וצי").
מוחמד בן עלי נפטר בשנת 744 והנהגת התנועה עברה לבנו אבראהים.
הלהט המשיחי וההתמרמרות משלטון בית אומיה המושחת התפרצה באזור איראן בשלהי העשור החמישי של המאה השמינית.
המהפכה העבאסית החלה את דרכה כמרידה אחת מני רבות שפרצו ברחבי העולם האסלאמי בימיו של מרואן השני, אחרון ח'ליפי בית אומיה.
בשנת 744 פרצה מרידה קיסאנית של כת החרביה בראשות חסידי בן דודו של אבו האשם.
המרידה התפשטה ברחבי מחוזות פארס ואספהאן שבפרס.
בנוסף למרידה הקיסאנית מרדו גם זידים, ח'וארג' ותומכים קיסאניים בבית עבאס (ההאשמיה הנזכרת).
המרד העבאסי בראשותו של אבו מוסלם מח'וראסאן התחזק והוא גבר על המרידה החרבית המחתרתית שמרכזה בעיר אסתח'ר בשנת 748. המרד העבאסי זכה לתמיכה רחבה מקרב שדרות בחברה שסבלו מעולם של האומיים, ובמיוחד מצד מואלים שהופלו בשל היותם לא-ערבים.
המרד הובל בתחילה בידי אבראהים, אך לאחר נפילתו בידי האומיים עברה ההנהגה לאחיו עבדאללה, אשר היה לח'ליף העבאסי הראשון תחת הכינוי (המאוחר) א-ספאח.
בנובמבר 749 נפלה כופה לידי המורדים, ועבדאללה הוכרז כח'ליף במסגד העיר.
המרד המשיך והתפשט מערבה לכיוון סוריה, מרכז כוחו של בית אומיה.
הח'ליף האומיי מרואן השני גייס את כוחותיו מחרן ויצא בראש צבאו לעבר עיראק.
האומיים והעבאסים נפגשו בקרבת נהר הזב הגדול בינואר 750 והאומיים הובסו.
דמשק נפלה לעבאסים באפריל אותה השנה ובאוגוסט נתפש מרואן וחוסל במצרים.
שארית בני אומיה כונסו ל"משתה" באפק וחוסלו.
קברי האומיים חוללו ושלטונם חדל.
הניצול היחידי ברח לאנדלוסיה ושם כונן אמירות תחת התואר עבד א-רחמאן הראשון.
א-ספאח פתח את שורות הצבא והבירוקרטיה למואלים לא ערביים והעביר את מרכז האימפריה מזרחה לעיראק.
מנגד, הוא בגד בתומכיו הקיסאניים והכריז על עצמו כ"מהדי ממשפחת הנביא" שהבטיח להעלות לשלטון.
המאבק נתפש במקור כ'מלחמת בני אור ובני חושך'; העבאסים נשאו נס שחור למול הנס הלבן של בית אומיה.
עתה נקרע קרע עמוק בין העבאסים ותומכיהם המקוריים.
לאחר מותו של א-ספאח ב-754 עלה אחיו אל-מנסור לשלטון והוציא את אבו מוסלים להורג בשל חששו מכוחו הנותר.
האשפית הוא רומן פנטזיה לילדים ולנוער.
הספר הפך במהרה מיציאתו לאור לרב מכר, והצליח מאוד בקרב ילדים ובני נוער.
הספר הוא השישי בסדרת הסודות של ניקולס פלמל בן האלמוות, והוא האחרון שיצא בינתיים.
בספר מגלים סופי וג'וש את עברם, והוא נכתב על ידי מייקל סקוט.
שם הספר בא משם הדמות סופי ניומן.
לאחר שסופי וג'וש חוזרים לתקופת דנו טליס 10,000 שנה לפני, אוסיריס מבטל את חיי האלמוות של די שהופך לאיש זקן וגוסס.
באותו זמן סופי וג'וש בליווי וירג'יניה דייר מגלים שדנו טליס הקסומה איננה כלל כמו מה שהם חשבו, הקדמונים חיים בעושר בעוד בני האדם הם עבדים שחיים בעוני.
לאחר שהשליט הקודם אתון נכנס לכלא, בסתת רוצה להמליך את בנה השני והמועדף עליה - אנוביס.
בהווה, בילי הנער, מקיאבלי, נץ שחור, אודין, מרס והל נלחמים בצבא המפלצות שהתעוררו, ניקולס ופרנל באים לעזרתם.
אלת העורב באה לעזור לניקולס ופרנל, אך ברגע שהם מגיעים בילי טועה בכך שהוא חושב שהם מפלצות וזורק על פרנל חנית, אלת העורב מגנה על פרנל בגופה ומתה.
בזמן דנו טליס ג'וש וסופי מגלים שהם בעצם חלק מתוכנית ארוכה של איזיס ואוסיריס ושהם תאומי האגדה המקוריים, איזיס ואוסיריס אומרים להם שהם השליטים המקוריים של דנו טליס (זהב וכסף) ושהמועצה תתמוך בהם במקום באנוביס.
באותו זמן די גוסס, מרתיו מוצא אותו מחזיר אותו לחיים בתור אדם זקן בן תמותה, די שהיה בן אלמוות מקבל נקודת מבט שונה על העולם ומחליט לעזור למרתיו ולאברהם הרב מג.
בינתיים בהווה בסתת וקצלקואטל משתפים פעולה ובסתת מזמנת את לוחמי הספרטוי - הלוחמים הבלתי מנוצחים, שנלחמים נגד ניטן ופרומתאוס שבקושי שורדים.
בזמן דנו טליס סן ז'רמן, ז'אן, סקתך, שייקספיר ופלמדס מגיעים לעץ העולם המקורי ופוגשים את הקטה ואת ויצילופוצ'טלי לפני שנהפך למרס אולטר ויוצאים להתקפה על דנו טליס.
וירג'יניה דייר מקבלת לוחית מאברהם הרב מג שבה כתוב על אישיותה האמיתית של דייר ומדוע רצתה עולם לעצמה, וירג'יניה מחליטה לעזור לאנשי דנו טליס ומתחילה מרד.
באותו זמן ג'וש וסופי מגיעים לפירמידת השמש שנמצאת במרכז דנו טליס ששם מתקיימית המועצה של הקדמונים, בסתת כועסת על מה שאיזיס ואוסיריס עשו ואומרת לאנוביס להרוג את סופי וג'וש, אנוביס שולח שלושה ברסרקרים (אנשי דב) להרוג אותם.
בגלל שפירמידת השמש סופגת הילות ג'וש וסופי אינם יכולים להילחם כמו שצריך ולכן אינם מצליחים לנצח, אך סוגוגללא באה ומצילה אותם.
באותו זמן בני האדם מגיעים לכלא ומפגינים לשחרור אתון ובראשם וירג'יניה דייר ודי, סקתך מגיעה למקום ופוגשת את די, דייר ודי מזהים את הדמיון בין ארד-גרמנה מנהל הכלא המרושע לסקתך והיא מודה שהוא אביה.
ארד-גרמנה אומר לאתון שיגיד לאנשים שיתפנו או שהוא יהרוג אותם, אתון אומר לאנשיו שלא יתפנו ושאנשיהם של הקטה וויצילופוצ'טלי תוקפים.
ארד-גרמנה דוחף את אתון מהחומה ומורה על אנשיו לירות בבני האדם, סקתך רצה ומצילה את אתון מנפילה אל מותו ודייר ודי משלבים את הילותיהם ומצילים את בני האנוש ובאותו זמן הורגים את רוב חייליו של ארד-גרמנה, מהמאמץ די מת.
ג'וש וסופי מגיעים לראש הפירמידה ופוגשים באיזיס ואוסיריס, הם שואלים אותם אם הם באמת הילדים שלהם ומגלים שהם בעצם בכלל לא אחים, ג'וש נולד 30,000 שנה לפני סופי, וסופי נולדה במאה ה-10 לספירה.
שניהם נאספו על ידי איזיס ואוסיריס וגודלו כאחים תאומים.
מרס בניסיון נואש למשוך את תשומת לבו של הקרקינוס משתמש בכל הילתו ומתפוצץ, באותו רגע אריופ-אנאפ מתעוררת.
בינתיים סוגוגללא באה לעזרתם של ניטן ופרומתאוס, וכאשר היא מגיעה היא מוצאת את שניהם מתים, היא מחייה את פרומתאוס בעזרת הילתו שעוררה אותה כשנולדה אך הוא אומר לה שתחייה את ניטן במקום אותו.
ג'וש וסופי מתחילים להילחם על פסגת פירמידת השמש, איזיס ואוסיריס מתחילים להשתנות, סופי וג'וש מגלים שהם בכלל לא קדמונים, אלא הם מבעלי הארץ, הגזע הראשון ששלט בכדור הארץ, ומטרתם האמיתית היא להשתמש בכוחם של התאומים להביא מן העבר את שאר בעלי הארץ.
סופי מובסת על ידם וג'וש ברגע של כעס זורק לעברם את קלרנט ואקסקליבר והורג את שניהם.
ג'וש וסופי מבינים שהנבואה לא דברה על שאחד התאומים ישמיד את העולם ואחד יציל אותו, אלא שעולם אחד יושמד וכך עולם אחר יכול להנצל, ג'וש מבין שעליו לתעל את כל הכוחות ששוחררו עד כה ולהרוס את דנו טליס, הוא אומר לסופי לעזוב את הפירמידה ולברוח בעוד שהוא ידאג להכול.
בהווה, אריופ-אנאפ התעוררה והיא גדלה לגודל ענקי - פי 2 מהסרטן.
היא מנצחת אותו בקלות, ומתחילה לצוד את שאר המפלצות שנשארו.