tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השיר יצא לאור ב-12 בדצמבר 2015, על ידי חברות התקליטים הליקון וארומה מיוזיק, כסינגל השני מתוך האלבום וכשיר הנושא מתוכו.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד של רדיו אמצע הדרך, ובמצעד של רשת ג'.
השיר הוא שיר בסגנון הפופ המאפיין שירים נוספים מתוך האלבום.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב ואף העניק לו ציון של ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה בסך הכל.
שם השיר והפזמון הם הרמז מקראי לשיר השירים.
בנוסף לכך, זכה השיר להצלחה רבה ביוטיוב כאשר הפך לאחד מהסרטונים הנצפים ביותר של דיין.
נכון למאי 2019, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-4 מיליון צפיות.
ליביוכרוס (שם מדעי: Libycochoerus; מילולית: "חזיר לובי") הוא סוג נכחד של מכפיל פרסה ממשפחת החזיריים, שהיה קרובם של החזירים הגדולים ביותר בעולם - הקובנוכרוס והמגלוכרוס והוא הגיע לגובה של 1.5 מטר ולמשקל של חצי טון.
הוא התקיים בצפון אפריקה של המיוקן שלפני 15.97 עד 11.608 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים שלו התגלו בלוב וגם בקניה ותוארו ב-1961 בידי Arambourg.
עם זאת חוקרים רבים רואים בחזיר זה טקסון בטל, הכלול בסוג קובנוכרוס.
הוא בעל מספר חטים דומה ובעל ניבים באורך דומה וטוחנות קצרות יחסית אך חלק מהשיניים היו בעלי מבנה חזק מעט יותר והוא היה אוכל כל.
כמו הקובנוכרוס הוא היה גם בעל "קרניים" מעל הגולגולת ששימשו ללחימה בנקבות.
החזיר הקדום נכחד לאורך המיוקן לצד קרוביו לתת-המשפחה Listriodontinae, מבלי להשאיר צאצאים חיים.
ליביה נובי-קסלר (נולדה ב-21 באפריל 1938) היא ציירת ישראלית, ובעברה דוגמנית, מעצבת אופנה ואשת חברה.
נובי-קסלר נולדה בכפר בוצ'ום שבחבל טרנסילבניה לאב אגרונום ולאם עקרת בית.
עקב האנטישמיות ששררה באזורם עברה משפחתה לבוקרשט.
כשהייתה בת ארבע הוגלתה עם הוריה לטרנסניסטריה, שם הוריה הועסקו במחנות עבודה.
לאחר ששרדו את השואה עלתה לישראל בגיל שתים עשרה.
בעת שהייתה במעברה התנסתה לראשונה בדוגמנות, כשדיגמנה בגדים של תופרת מקומית.
צלם שגילה אותה ברחוב ביקש לצלם אותה, והוא תלה את תמונתה בסטודיו שלו.
בגיל חמש עשרה השתתפה בתחרות היופי "מיס עולי רומניה", וזכתה בה.
בין השופטים בתחרות היה סרג'יו צ'ליבידאקה.
היא הופיעה על שערי מספר עיתונים, וביניהם "עולם האישה".
היא גם הייתה לדוגמנית מסלול, וזאת בהדרכתה של מארגנת תצוגות האופנה אלזה אופריכט.
היא דגמנה לבתי אופנה כמו גוטקס ומשכית.
היא נישאה לראשונה לראובן צליק.
בעקבות עבודתו הם עברו לבאר שבע, והיא ילדה את בנם שרון.
היא וצליק היו חלק מהבוהמה הישראלית, ובני הזוג היו לחברים קרובים בין היתר של שייקה אופיר, אלי פפושדו, שמוליק קראוס ואילנה רובינא.
לאחר גירושיה חזרה לתקופה לבית הוריה, ושבה לעסוק בדוגמנות.
היא שימשה כדוגמנית הבית של מפעל הסריגים "אילנית" שביד אליהו, וגם הופיעה בין היתר בפרסומות ליהלומים ולמעילים.
ב-1968 נישאה בשנית לאנדי קסלר, סופר ומחזאי מפורסם ברומניה אשר הגיע לארץ לכבוד העלאת מחזה שלו בישראל.
הם עברו יחד ללוס אנג'לס, שם למדה רישום ועיצוב אופנה וגם המשיכה לדגמן.
בהמשך התגוררו בגרמניה, שם למדה ליביה ציור בהדרכת הצייר היהודי-גרמני ניצול השואה מנפרד וייל .
בגרמניה גם נולדה בתם דנה, ולאחר מכן עברו להוואי שם התגוררו במשך שנתיים, לפני ששבו לישראל להתגורר בתל אביב.
ליביה נובי-קסלר חברה בקבוצת האמנים שוחרי הטבע "טבע בצבע".
היא השתתפה בתערוכות ציור בישראל, בגרמניה ובארצות הברית, ויזמה תערוכות אמנות למבוגרים ולילדים במכון התרבות הרומני בתל אביב.
חלק מציוריה קודרים ועוסקים בחוויית הגירוש לטרנסניסטריה אותו חוותה כילדה, אך רבים אחרים עוסקים ביופי ובטבע וניחנים בצבעוניות רבה.
בתם של ליביה ואנדי קסלר היא העיתונאית ומבקרת המוזיקה דנה קסלר.
ליבושה (בצ'כית: Libuše) היא אופרה של המלחין בדז'יך סמטנה, אופרה היסטורית "חגיגית" בת שלוש מערכות.
הלברית, נכתבה במקור בגרמנית על ידי יוזף ונציג (Josef Wenzig) ותורגמה לצ'כית על ידי ארווין שפינדלר (Ervín Špindler).
האופרה נכתבה בשנת 1871–1872 במקור להכתרתו של פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה כמלך צ'כיה בכתרו של ואצלב הקדוש.
עם זאת, כיוון שזה אף פעם לא קרה, סמטנה שם בצד את עבודתו לפתיחת התיאטרון הלאומי בפראג ( (בצ'כית: Národní divadlo).
אף על פי שבניין התיאטרון החדש הושלם ב-1877, הפתיחה החגיגית ואיתה גם הצגת הבכורה של ליבושה הושלמו רק ב-1881 במהלך ביקורו של יורש העצר דאז, הארכידוכס רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה בפראג.
במופע, המנצח היה אדולף צ'ך (Adolf Čech), כי סמטנה לא ניצח אז כבר במשך שנים עקב מחלתו הגוברת, והבמאי היה פרנטישק קולאר (František Kolár).
התיאטרון נשרף זמן קצר לאחר מכן.
במהלך הפתיחה המחודשת לאחר השחזור, ב-18 בנובמבר 1883, הועלתה שוב אופרה זו.
הבכורה בארצות הברית של בגרסת הקונצרט של האופרה התקיימה רק במרץ 1986 בניו יורק -בקרנגי הול בראשות Eve Queler בנגינת "תזמורת האופרה של ניו יורק" בתפקידים הראשיים של Gabriela Beňačkova ו-Václav Zítek.
בממלכה המאוחדת רק בשנת 2019 הועלתה לראשונה האופרה בהופעה של "האופרה של מכללת האוניברסיטה" (University College Opera) שהיא להקת האופרה של יוניברסיטי קולג' לונדון.
תַפְקִיד סוג צליל ליבושה, נסיכה צ'כית סוֹפּרן פז'מיסל, חקלאי בָּרִיטוֹן חרודוש בַּס שטיאהלב, אחיו הצעיר של חרודוש טֶנוֹר רדמילה, אחותו של חרודוש אלט לוטובור, דודו בַּס קראסאבה, בתו של לוטובור סוֹפּרָן ראדובן בָּרִיטוֹן קוצר ראשון סוֹפּרָן קוצר שני סוֹפּרָן קוצר שלישי אלט קוצר רביעי טֶנוֹר מקהלה: אנשי החצר של ליבושה
חרודוש ושטיאהלב מתדיינים ביניהם בשל סכסוך סדר הירושה של אחוזות העזבון של אביהם המנוח.
על פי החוק הצ'כי דאז, יש לחלק את העיזבון או לנהל אותו במשותף בשיעורים שווים.
חרודוש, האח הבכור מציע אימוץ ויישום של החוק הגרמני, שבו תקף העדפת הבן הבכור, כך שהוא, הבן הבכור, יירש הכול.
ליבושה מחליטה שיש לחלק את העיזבון שווה בשווה.
בגלל זה, חרודוש מתרגז ועוזב.
חלק מהאצילים, כולל חרודוש, אינם ששים לקבל אישה כמנהיגה ולכן ליבושה מבקשת מהנתינים שלה בחצר לבחור עבורה בעל.
הם עונים שהיא צריכה לבחור בעצמה.
אז מתברר שהנסיכה/מלכה אוהבת את פז'מיסל (Přemysl), האיכר הפשוט.
המערכה מסתיימת בחשש אנשי החצר שחרודוש ינקום ויעורר סכסוכים.
אחת הסיבות למצב רוחו הירוד של חרודוש היא הקשר שלו עם קראסאבה.
חרודוש מאוהב בקראסאבה, אבל היא מסרבת לקבל את אהבתו כי הוא לא מספיק רומנטי בעיניה.
לכן, הנערה מביעה רגשות עדינים כלפי שטיאהלב, כדי לגרום לחרודוש לקנא.
אביה, לוטובור, מאיים עליה בסמכותו ודורש ממנה לפייס את האחים המתקוטטים.
לאחר מכן קראסאבה מציגה בפני חרודוש את הבחירה לסלוח לה ולחבק אותה או להרוג אותה בחרבו.
חרודוש בוחר בדרך הסליחה וגם משלים עם שטיאהלב.
פז'מיסל צופה בקציר באדמותיו כאשר פמליית הנסיכה/מלכה מגיעה ולוקחת אותו איתם להתחתן עם ליבושה.
חתונה זוגית מתקיימת, חגיגה נהדרת של האיחוד ליבושה ופז'מיסל וכן קראסאווה וחרודוש.
פז'מיסל מתכנן את הדרך לפייס את ליבושה וחרודוש.
לנסיכה/מלכה פתאום יש חזון ומספרת מה העתיד צופן לעם הצ'כי.
הכלים:פיקולו, שני חלילים, שני אבובים, שני קלרינטים, שני בסונים, ארבע קרנות, ארבע חצוצרות, שלושה טרומבונים, טובה, תוף, משולש, מצלתיים, תוף גדול, נבל, כלי מיתר.
ליביו ברוטי הוא אתלט עבר איטלקי, אלוף אולימפי (רומא 1960) ושיאן עולם בריצת 200 מטר (1960–1963).
ברוטי נולד ב-1939 בעיר טורינו שבאיטליה.
בנעוריו למד בבית הספר התיכון הציבורי "קמילו בנסיו די קאבור" שבעיר הולדתו.
עם סיום לימודיו החל ללמוד כימיה באוניברסיטת פדובה.
את הקריירה הספורטיבית שלו החל ברוטי ב-1957, בתקופת לימודיו באוניברסיטה.
תחילה התאמן בקפיצה לגובה אך לאחר זמן קצר החליף לריצות קצרות.
באוניברסיאדה שנערכה בטורינו זכה בשלוש מדליות זהב, בריצת 100 מטר (10.5 שניות), בריצת 200 מטר (20.9 שניות) ובריצת שליחים 4X100 מטר (41 שניות לפני נבחרת מערב גרמניה (41.0 שניות).
באולימפיאדת רומא זכה במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.5 שניות, לפני לסטר קרני מארצות הברית (20.6 שניות) ועבדוליה סיי מצרפת (20.7 שניות).
תוצאתו של ברוטי השוותה את השיא העולם שנקבע ביולי אותה שנה על ידי ריי נורטון מארצות הברית.
כבר בשלב המוקדמות הוא השווה את שיא העולם.
שיא זה החזיק 3 שנים ונשבר על ידי הנרי קאר מארצות הברית (20.3 שניות).
נוסף לכך, סיים במקום רביעי בריצת שליחים 4x100 מטר.
באוניברסיאדה, שנערכה בפורטו אלגרה שבברזיל, זכה בשתי מדליות ארד, בריצת 100 מטר (10.56 שניות) ובריצת 200 מטר (21.60 שניות).
במשחקי הים התיכון שנערכובנאפולי שבאיטליה זכה בשלוש מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
באולימפיאדת טוקיו סיים במקום חמישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.8 שניות ובמקום שביעי בריצת שליחים 4x100 מטר (39.5 שניות).
באליפות אירופה, שנערכה בבודפשט שבהונגריה סיים במקום שביעי בריצת 200 מטר.
באוניברסיאדה, שנערכה בטוקיו שביפן, זכה במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר (39.8 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי בריצת 200 מטר (21.5 שניות).
במשחקי הים התיכון, שנערכו בתוניס שבתוניסיה אותה שנה זכה במדליית כסף בריצת 200 מטר (21.2 שניות).
באולימפיאדת מקסיקו סיטי סיים במקום 15 בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.01 שניות ולא הצליח להגן על תוארו.
נוסף לכך, סיים במקום שביעי בריצת שליחים 4x100 מטר (39.2 שניות).
ב-2015 נחנכה ברומא "שדרת התהילה של הספורט האיטלקי" שהורכבה מ-100 אריחים הכוללים את שמות הספורטאים המשמעותיים ביותר בהיסטוריה של הספורט האיטלקי כשאחד האריחים נושא את שמו של ברוטי.
"ליבינג דה דרים" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית נונו.
הוא יצא לאור ב-7 בדצמבר 2021, בהוצאת חברת התקליטים די-מיוזיק, כסינגל השלישי מתוך אלבום הבכורה שלה, סטטוס.
הווידאו קליפ הרשמי של פורסם ב-7 בדצמבר 2021, ביום צאת השיר.
הוא בוים על ידי נונו, אדם גבאי וברק סוריאן, וצולם בצופי ים הרצליה.
נכון לאפריל 2024 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-5.2 מיליון צפיות.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם7 בדצמבר 2021הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתדי-מיוזיק
ליביה חכמון איילי (נולדה ב-1 בנובמבר 1952) היא שחקנית תיאטרון וטלוויזיה ישראלית.
בצעירותה התחנכה בפנימיית הדסים ולאחר מכן סיימה לימודי תיכון בבית הספר חשמונאים.
סיימה לימודי תואר ראשון בתיאטרון ב-1977 באוניברסיטת תל אביב, ובהמשך למדה שם בבית הספר לחינוך בשנים 1987–1989 לתעודת הוראה בתיאטרון ולתואר שני במסלול עיוני תיאטרון, אותו סיימה ב-2001.
בין השנים 1991–2001 הייתה מזכ"ל איגוד השחקנים והבמאים בהסתדרות הכללית, ובשנים 1996–2001 גם הייתה חברת ההנהלה הציבורית של תיאטרון בית ליסין.
כמו כן ייצגה את ישראל בוועדה לתיאטרון בפדרציה הבינלאומית של השחקנים (FIA) בשנים 1994–2001
מאז 2018 משמשת כמדריכה פדגוגית בהכשרת מורי תיאטרון בסמינר הקיבוצים.
והיה העקוב למישור - עיבוד לבמה ובימוי של יורם פאלק לספרו של ש"י עגנון.
כטוב בעיניכם - נוסח עברי של אבי עוז למחזה של שייקספיר בבימויו של פיטר ג'יימס.
ההפקה הועלתה בפארק הירקון, ללא במה ומסך, כשהעצים והדשא משמשים תפאורה טבעית.
גליצו יוצא לנדוד בדרכים - מחזה חברתי של אפרים סידון בבימויה של ציפי פינס.
כותרות נזכרות - יצירה של רות זיו-איל.
סיפור גן עדן - עיבוד לבמה של יעקב שבתאי לספרו של איציק מאנגר בבימוי של שמואל בונים.
אופרת הקבצנים - תרגום של אהוד מנור למחזה של ג'ון גיי בבימויו של דן רונן.
ציון - הצגה מאת רפי אהרון על עולי מרבד הקסמים והשתלבותם בחברה הישראלית.
המרכז לתיאטרון ניסויי בנווה צדק, 1985
אביב אחד למעני - סיפור אהבתה של לאה גולדברג, עם רונית אופיר ואלונה טוראל, 2004
בעקבות הר סיני - הטלוויזיה הכללית, 1981
הצטמצמות - סרט טלוויזיה בבימוי ראול יחיאל ואיציק ויינגרטן.
נאדיה - (1986), בתפקיד מורה לספרות
מפלצות נגד חייזרים - דיבוב דמותו של אמא של דרק (2009)
חלונות - הפקה ומשחק בסרט שהוא פרי תסריט ובימוי של בעלה של ליביה, יעקב איילי (2014)
כניסת קהל - יצירה משותפת של ליביה ובעלה במסגרת פסטיבל כלים שלובים של תיאטרון צוותא (2020)
תיכון עירוני מקיף ה' ראשון לציון - מרכזת מגמת תיאטרון ומנחה לבגרות בתיאטרון (1984–2008)
בית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב - מרצה ללימודי תעודה בהוראת התיאטרון (1992–2011)
מכללת סמינר הקיבוצים - מרצה במסלול הוראת התיאטרון (1993–2019), וראש מסלול הסבת שחקנים ואקדמאים להוראת תיאטרון (1996–2014)
נשואה לשחקן יעקב איילי, ואימו של האמן יפתח איילי.
ליבי הארט היא זמרת רוק אנד רול ובלוז ממוצא יהודי-אמריקאי.
בשנות העשרים לחייה עלתה לישראל, ושרה עם להקות ליווי שונות, בתחילה בירושלים ובהמשך בכל רחבי ישראל (ליבי והפלאש, ליבי והפלאשבק, ליבי וחברים).
נולדה בארצות הברית להורים יהודים "חרדים מודרניים" (כהגדרתה).
אביה היה חוזר בתשובה, שלמד משחק בצעירותו ואמה הייתה זמרת בתוכניות רדיו.
גדלה בניו יורק והתחנכה בבית ספר תיכון דתי ישיבה דפלטבוש בברוקלין.
בנערותה ביקרה בהופעות של מיק ג'אגר ושל ג'ניס ג'ופלין.
לאחר נישואיה, עלתה לישראל עם בעלה הראשון, יהודי חרדי, ועם בתה הפעוטה, שאנה, והתיישבה בירושלים.
בהמשך התגרשה, התחתנה פעם שנייה, ולאחר זמן בעלה השני נפטר.
הארט החלה להופיע בבמות שונות, בעיקר בברים ובפאבים קטנים.
היא שרה גרסאות כיסוי לשירים של גדולי זמרי הרוק ולהקות הרוק: ג'ימי הנדריקס, ג'ו קוקר, ג'ניס ג'ופלין, דיפ פרפל, ולהקת האחים אולמן.
גורמי המשיכה בהופעותיה הם: קולה החזק והעמוק ומראיה המרשים.
היא הגיעה לשיא פרסומה בשנות ה-80 בירושלים, וצברה מעריצים רבים.
היא הקימה את "להקת הפלאש", שהייתה להקתה, עד לפירוקה בשנת 1982, עם פרוץ מלחמת לבנון הראשונה.
בלהקה היו חברים, בין היתר, יוסי בוזין ודייוויד גרייבס.
בהמשך החלה לשיר עם זמר הבלוז הקנדי טד קופר שהתגורר אז בישראל, ונחשב לאחד המייסדים של הבלוז הישראלי.
השניים הופיעו, בין היתר, מדי שבוע בבית הקפה של סינמטק ירושלים.
בשנת 1984 הקליטה את השיר "קור כלבים", אחד השירים בפסקול הסרט מכת שמש שביים יקי יושע.
בשנת 1987 הקליטה את השיר "עושה החלומות" (Dream Maker), אחד השירים בפסקול הסרט תל אביב לוס אנג'לס, שביים שמואל אימברמן וכיכב בו דודו טופז.
בתחילת שנות האלפיים חזרה לארצות הברית כדי לטפל באמה החולה.
לאחר מותה של האם, שבה לישראל.
עם חזרתה הקימה להקה אחרת, ששמה מתכתב עם שם הלהקה הראשונה, "להקת הפלאשבק" (ההרכב: ליבי הארט – שירה, יוסי תנורי – גיטרה, שרון לוי – גיטרה, יוני אלוש – בס, גלעד אריאל – תופים).
הופיעה בעונה השנייה של תוכנית הטלוויזיה אקס פקטור ישראל (התוכנית עלתה לשידור ב-13 ביוני 2015).
הופיעה מספר פעמים (ב-1990, ב-2016, ב-2018) בפסטיבל סולם יעקב, שנערך באתרים שונים בצפון הארץ.
כיום היא חיה חלק מהזמן בבית בִתה שאנה, תרפיסטית וסקסולוגית, בנורת'המפטון, מסצ'וסטס, ששם נמצאים גם נכדיה.
תרומתה המוזיקלית העיקרית של ליבי הייתה, שהכירה לקהל הישראלי, בשנות ה-80, את הרוק והבלוז, בהופעות שנערכו במקומות קטנים ואינטימיים, שמעטים היו כמותם אז בישראל.
אמי קליינמן, הידועה בשם העט ליבי קליין, היא סופרת ומרצה חרדית ישראלית, חסידת חב"ד.
בילדותה, ניצלה מהפיגוע בדיזנגוף סנטר ויצאה ממנו עם פציעה קלה בלבד.
בבגרותה למדה רפואה בפראג, שם חזרה בתשובה.
לרוב מסתיימים הספרים ב'הפי אנד'.
בספרים מתנהלות מספר עלילות במקביל, ללא קשר הדוק ביניהן.
בכל טרילוגיה מתווספים דמויות ועלילות חדשות, לצד המשך עלילותיהן של הדמויות מן הטרילוגיות הקודמות.
שמות הספרים לקוחים מקטעי פסוקים מתהילים, ובכל אחת מהטרילוגיות נעשה שימוש בפסוקים עוקבים.
כך, לדוגמה, "גם כי אלך", "כי אתה עמדי" ו"אך טוב וחסד", כולם קטעי פסוק מפרק כ"ג בתהילים.
במקביל לעיסוקה כסופרת, קליין מרצה ומופיעה בפני נשים.
קליינמן נשואה ואמא לשמונה ילדים.
ליבי הוא אלבום האולפן החמישי של הזמר-יוצר החרדי נפתלי קמפה.
האלבום יצא לאור ב-28 ביולי 2023 בהפקתם המוזיקלית של אלי קליין ואיצי ברי.
האלבום יצא ב-28 ביולי 2023 בהוצאה עצמית.
קדמו לו הסינגלים "יש עניין" ו"מקום בגן עדן".
הצמד אלי קליין ואיצי ברי הפיקו מוזיקלית את האלבום.
באפריל 2024, לאחר שתי דחיות עקב מלחמת חרבות ברזל, ערך קמפה את מופע ההשקה לאלבום, בבנייני האומה.
מבקר המוזיקה נתנאל לייפר העניק לאלבום ביקורת חיובית וכתב .
האלבום נחל הצלחה גדולה וזכה, שלושה חודשים לאחר צאתו, בתואר "אלבום השנה" במצעדי המוזיקה השנתיים של תחנות הרדיו קול ברמה, קול פליי, וקול חי מיוזיק, ושל אתרי החדשות כיכר השבת והמחדש.
לבי בלנקה אלון (נולדה ב-י"ב באלול ה'תשנ"ג, 29 באוגוסט 1993) היא עיתונאית ישראלית.
ראש דסק, עורכת, קשבת ושליחה לארצות הברית, בחדשות החוץ בערוץ "עכשיו 14".
אלון נולדה בתל אביב ועברה בגיל שמונה למושב אודים.
סבה מצד אביה עלה לישראל מהונגריה.
למדה בתיכון "ויצמן" בבית יהושע, ובבית החינוך המשותף-חוף השרון.
בשנת 2011 התגייסה לצה"ל ושירתה כמפענחת תצלומי אוויר.
משם המשיכה לצבא קבע, כקצינת מודיעין בחטיבת ההפעלה המבצעית.
לאחר שחרורה בשנת 2015 למדה כשנתיים בפקולטה לרפואה באוניברסיטת מודנה שבאיטליה.
ולאחר מכן בפקולטה למדעי המזרח באוניברסיטת בר-אילן, שם סיימה בהצטיינות תואר ראשון.
בשנת 2021 החלה את דרכה התקשורתית בערוץ "רשת 13" בתפקידים שונים, בהם מפיקה וקשבת דסק החוץ.
בשנת 2023 הצטרפה לערוץ "עכשיו 14" כראש דסק, עורכת וקשבת בחדשות החוץ.
בשנת 2024 הייתה שליחת הערוץ לארצות הברית לסיקור מערכת הבחירות לנשיאות.
בנובמבר באותה השנה התמנתה לכתבת ושליחת הערוץ לענייני ארצות הברית.
אלון בעלת אזרחות אמריקאית, ודוברת איטלקית.
עוסקת כתחביב ספורט בענף הסיף, כדור שלישי לאחר אביה וסבה.
דודה הוא הספורטאי דני אלון - אלוף ישראל בסיף, וניצול טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
ליבר פונטיפיקליס או ספר האפיפיורים הוא שמו של מקור חשוב להיסטוריה של ראשית ימי הביניים, שהדעות ביחס לאמינותו חלוקות.
הספר כולל סדרה של תיאורים ביוגרפיים קצרים של האפיפיורים עד למאה התשיעית, מסודרים כרונולוגית עם ציון מספר שנות הכהונה של כל אפיפיור, מקום לידתו, הוריו והקיסרים שבמקביל למלכותם כיהן, מפעלי בנייה (במיוחד כנסיות ברומא), הכרזות חשובות, הסמכות לכהונה, מקום קבורתו והזמן שחלף עד למשיחת אפיפיור חדש.
בגלל כתיבתו של הספר על ידי פקידים זוטרים בחצר האפיפיורית, יש בכתוב בספר סימנים להטיה, צנזור וזיוף, כולם בכמות מרובה, לצד עובדות היסטוריות נכונות.
רישומי האפיפיורים בשלוש מאות השנים הראשונות לספירה מעידים ככל הנראה בעיקר על מה שהיה ידוע לכותבים במאה החמישית על התרחשויות בתקופה זו.
החל מהמאה הרביעית התיאורים אמינים ומבוססים יותר, אך עדיין יש בהם פערים ושגיאות.
בחינה של הטקסטים מרמזת לקיום שתי גרסאות מוקדמות שנוצרו לפני המצור על רומא בשנת 546, שאחריו הספר לא שונה.
מתחילת המאה השביעית, בערך מתקופת כהונת האפיפיור הונוריוס הראשון ועד כהונת האפיפיור אדריאנוס השני, הרישומים בוצעו על-ידי בני התקופה ונכתבו זמן קצר אחרי מותו של כל אפיפיור ואף על פי שהם משקפים את הטייתם של הכותבים, דיוקם סביר.
בימי הביניים נעשו ניסיונות באיכות ובאמינות משתנה להמשיך את הספר והם נוגעים בערך בשנים 1100 עד 1450.
מספר כותבים וחוקרים ניסו להפיק מספר האפיפיורים מהדורות סכולסטיות טובות.
הבולטים בהם הם לואי דושן ותאודור מומזן.
תרגומים ומהדורות מוערות לספר הופיעו גם במאה העשרים.
בתיאור הבטחתו של המלך הפרנקי פפין הגוץ לאפיפיור סטפנוס השני ("מתנת פפין") בשנת 754, להשיב לו את האדמות שלקח המלך הלומברדי ("חיי סטפנוס השני", 26; 29), מצויה ההתייחסות הישירה הראשונה למדינת האפיפיור ("הרפובליקה של פטרוס הקדוש").
ליבנים (לִבְנִים) הוא מושב חקלאי וקהילתי בגליל העליון, צפונית-מערבית לכנרת במערב בקעת גנוסר השייך למועצה אזורית מרום הגליל.
המושב תוכנן כחלק מהגוש המזרחי של תוכנית המצפים בגליל.
המושב הוקם בשנת 1982 על ידי 10 אנשים מהמושבים בסביבה כמושב עובדים.
בשנת 1989 המושב החקלאי פתח את זרועותיו לתושבים נוספים.
שמו של המושב הוא כשם עצי הליבנה הגדלים באזור.
מושב ליבנים מונה כמאה משפחות.
ליבק () היא עיר בצפון גרמניה, והעיר השנייה בגודלה במדינת שלזוויג-הולשטיין.
העיר שוכנת על גדות נהר הטרווה, והנמל שלה הוא הגדול בנמלי גרמניה לחוף הים הבלטי.
העיר העתיקה של ליבק יושבת על אי אשר נתחם על ידי נהר הטרווה.
תושבי העיר, זוכי פרס נובל לספרות, תומאס מאן וגינטר גראס, שילבו את תיאורי העיר ואנשיה בספריהם.
אוטובאן מס' 1 מקשר את העיר עם המבורג ודנמרק.
האזור של ליבק היה מיושב כבר מסוף עידן הקרח האחרון, וניתן לראות באזור מספר דולמנים.
בסביבות שנת 700 לספירה החלו עמים סלאביים להגר לחלקים המזרחיים של הולשטיין, אשר ננטשו על ידי שבטים גרמאניים, במסגרת תקופת נדידת העמים.
בתחילת המאה ה-9 הביא לאזור קארל הגדול שניסיונותיו לגרום לסאקסונים להתנצר נכשלו, סלאבים פולאבים שהיו בני בריתו במקום הסאקסונים שישבו באזור.
ליוביצה (ליבק העתיקה) נוסדה על גדות נהר הטרווה, כארבעה קילומטרים צפונית למרכז העיר ליבק בת ימינו.
במאה ה-10 הפכה העיר להתיישבות החזקה ביותר בקונפדרציה האובוטריטית ונבנתה בה טירה.
העיר נשרפה בשנת 1128 על ידי השבט הפגני ראני מהאי ריגן.
העיר המודרנית נוסדה על ידי אדולף השני מהולשטיין בשנת 1143 על האי בוקו (Bucu) שבנהר הטרווה.
הוא הקים טירה חדשה, ומסר אותה להיינריך הארי בשנת 1158. לאחר נפילתו של היינריך בשנת 1181 הפכה העיר לעיר קיסרית למשך שמונה שנים.
הקיסר ברברוסה העניק לעיר מועצה מנהלת בעלת 20 חברים ששרדה עד למאה ה-19. המועצה נשלטה על ידי סוחרים וגרמה לכך שהפוליטיקה של ליבק נשלטה על ידי ענייני מסחר במאות הבאות.
בסביבות שנת 1200 הפך נמל העיר לנקודת היציאה למתיישבים שנסעו לטריטוריות הבלטיות שנכבשו על ידי המסדר הטבטוני.
בשנת 1226 העלה הקיסר פרידריך השני את דרגת העיר לעיר קיסרית חופשית, והיא הפכה לעיר החופשית ליבק.
במאה ה-14 הפכה ליבק ל"מלכת ברית ערי ההנזה", ונהייתה לעיר החזקה והגדולה ביותר בברית.
בשנת 1375 כינה הקיסר קארל הרביעי את ליבק כ"אחת מחמש תהילות האימפריה הרומית הקדושה" יחד עם הערים ונציה, רומא, פיזה, ופירנצה.
המלחין דיטריך בוקסטהודה החל לנגן כנגן עוגב בכנסיית מריה שבעיר בשנת 1668 ונותר במשרה עד שנת 1703 לפחות.
במלחמת העולם השנייה ליבק הייתה העיר הגרמנית הראשונה שהופצצה על ידי חיל האוויר המלכותי.
ההתקפה שנערכה ב-28 במרץ 1942, גרמה נזק רב למרכז העתיק של העיר, והרסה 3 כנסיות ראשיות וחלקים גדולים של אזורים בנויים.
העיר נכבשה ב-2 במאי 1945 על ידי כוחות בריטיים.
אוכלוסיית ליבק גדלה בהיקף ניכר לאחר המלחמה, מ-150,000 תושבים ב-1939 ל-220,000 אחרי המלחמה.
לאחר חלוקת גרמניה העיר שכנה על הגבול בין גרמניה המזרחית לגרמניה המערבית.
הושקעו מאמצים רבים לשחזור המרכז ההיסטורי של העיר, ובשנת 1987 הוכרז המרכז ההיסטורי של ליבק כאתר מורשת עולמית.
העיר העתיקה של ליבק נחשבת מרשימה ביופיה, בעיקר בזכות מבנים רבים המצויים בה בסגנון הגותיקת לבנים.
קהילת יהודי ליבק - מויסלינג התקיימה לסירוגין בעיר המדינה ליבק ובכפר גוט מויסלינג.
זו הייתה קהילה קטנה שבשיא פריחתה בשנת 1913 מנתה כ-700 נפש.
בשנת 1656, היהודים הראשונים היו יהודים אשכנזים, סוחרים שהגיעו מהמבורג ובנוסף אליהם היו שהיגיעו ויושבו במויסלינג מטעמים עסקיים ומסחריים על ידי גוטהארד פון הוולן (1603–1671) לאחר שברחו מליטא ומפולין בעקבות מרד חמלניצקי.
היהודים לא הורשו להתגורר בעיר המדינה ההנזית ליבק הסמוכה.
בשנת 1667 פון הוולן מבקש את חסינות מלך דנמרק על מויסליג, להגנה על היהודים שהגיעו לכפר מפני עיר המדינה ליבק.
בשנת 1933 עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, החלו יהודים לעזוב את ליבק, מגמה זאת נמשכה אחרי ליל הבדולח בנובמבר 1938 ומיד אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939. ערב מלחמת העולם השנייה ישבו בליבק 650 יהודים.
חלקם עונו למוות במרתפי מטה הגסטפו שבמרכז העיר.
בחורף 1941, 1942 גורשו לריגה 85 היהודים האחרונים שנותרו בליבק ונרצחו שם.
לקראת סוף שנת 1945 אחרי מלחמת העולם השנייה, שבו יהודים לחיות בליבק.
בחודש ספטמבר 1947 גורשו מעפילי "אקסודוס" למחנה פפנדורף ומחנה אמ-שטאו הנמצאים במחוז ליבק.
בבית הקברות היהודי בעיר מצויים 3 קברי תינוקות, ללא שם, עליהם נרשם כי הם תינוקות מ"אקסודוס".
ליבר היה בית חרושת ליצור שוקולד, ממתקים וקפה נמס בתל אביב.
הוקם על ידי ישראל ליבר (1883-1954) בשנת 1926. המפעל היה אחראי לפיתוח שוקולד ה"מקופלת" והיה הראשון בארץ ישראל לשווק מסטיק בזוקה.
מר רענן רכש מגרש ביפו בשנת 1917 מחברת "גאולה" והקים במקום מפעל בשם "רענן" לייצור שוקולד.
בהמשך נוספה לבניין קומה שנייה.
בעקבות פשיטת הרגל של בית החרושת רענן ב-1926, רכש ישראל ליבר את המפעל.
ליבר היה תעשיין מצליח בתחום האריגים בלייפציג שבגרמניה.
הוא חיסל עסקיו שם, ועלה לארץ ישראל ב-1926.
בתחילתו העסיק המפעל 25 עובדים.
בראשית שנת 1932 הוקמה על שטח בן 18 דונם בין רחוב הירקון לרחוב דיזנגוף שכונת פועלי ליבר (שכונת פועלים ד').
השטח נרכש על ידי חברת "שיכון" ההסתדרותית.
בשנת 1935 החל ייצור ה"מקופלת".
בשנת 1954 נפטר ישראל ליבר ובנו משה הפך למנכ"ל המפעל.
ב-1958 החל המפעל בייצור ושיווק מסטיק הבזוקה בישראל, ברישיון החברה האמריקאית טוֹפְּס (The Topps Company, Inc).
בסוף שנות ה-60 החלה ליבר לייצר קפה נמס תחת המותג "בן רגע" במפעל בבית שמש.
באותה עת הועסקו בשני המפעלים כ-400 עובדים.
במשך שנים ליוותה את פרסומות החברה הסיסמה: "על כל לשון ליבר תמיד ראשון".
בשנת 1970, בעקבות ריבוי חובות ומתוך שאיפה לייעל את הייצור החליט משה ליבר להתמזג עם חברת עלית.
המשא ומתן בין החברות הסתיים במרץ אותה שנה.
לצורך כך לקחה עלית הלוואה ממשלתית של 3 מיליון לירות.
האזכור האחרון שנותר לבית-החרושת הם וופלים שמייצרת עלית תחת המותג "ליבר".
ליבליך-מוזר-גליק הוא משרד עורכי דין השוכן בתל אביב ומתמקד בדיני תקשורת וקניין רוחני, ובפרט בייצוגם של אמצעי תקשורת ועובדיהם בתביעות לשון הרע ותביעות נוספות הקשורות בפעילות העיתונאית, כגון הגנת הפרטיות, איסור פרסום, חופש המידע, צנזורה וזכויות יוצרים.
במשרד מחלקות נוספות העוסקות בתחומים שונים של משפט מסחרי.
המשרד הוקם בשנת 1962 על ידי עו"ד שלמה ליבליך.
כעבור שלוש שנים הצטרף למשרד עו"ד מיבי מוֹזר כמתמחה וב-1973 הפך לשותף.
המשרד נקרא ליבליך-מוזר נוהל על ידי שני השותפים עד מותו של ליבליך בשנת 2001, ומאז מוזר הוא מוביל המשרד.
עם השותפים במשרד נמנים גם בני דור ההמשך של המייסדים, עורכי הדין טל ליבליך ופז מוזר.
במהלך המאה ה-21 הפך תמיר גליק, שהיה עו"ד בכיר במשרד, לשותף, ושם המשרד שונה לשם ליבליך-מוזר-גליק.
המשרד הגיע לפסקי דין תקדימיים אחדים בתחום עיסוקו, ובהם:
זכותו של עיתונאי לשמור על חסיון מקורותיו.
הגבלת יכולתה של הצנזורה הצבאית לפסול כתבה רק למצבים שבהם יש הסתברות קרובה לוודאי לפגיעה ממשית וקשה בביטחון המדינה (בג"ץ שניצר נגד הצנזור הצבאי הראשי).
קביעת השיקולים למתן צו מניעה האוסר פרסום ידיעה עיתונאית.
הקביעה כי אדם המגיב בראיון לעיתון על דברי השמצה נגד אדם אחר, בלא להוסיף השמצה משלו, אינו אחראי לנזק שנגרם למושמץ.
כן היה המשרד מעורב בתביעות נודעות, ובהן:
ייצוג "הארץ" בתביעת הדיבה של בצלאל מזרחי על תיאורו כמנהיג ארגון פשע.
ייצוג המקומונים "העיר" ו"כלבו", בעתירה לבג"ץ נגד צו איסור פרסום בפרשת יוסף עמית, שהואשם בריגול.
ייצוג "הארץ" ועוזי בנזימן בתביעת הדיבה שהגיש נגדם אריאל שרון.
פרסום תמצית נימוקיה של פרקליטת המדינה עדנה ארבל, לעמדתה שיש מקום להעמיד לדין את בני הזוג נתניהו בעבירות של מרמה והפרת אמונים בעניין עמדי.
ייצוג משה סבוראי, מוותיקי לח"י, בתביעת דיבה נגד העיתון "מעריב".
ייצוג אילנה דיין וטלעד בדיון בבית המשפט המחוזי בפרשת סרן ר'.
ייצוג "הארץ" ואורי בלאו בדרישת השב"כ להחזיר מסמכים סודיים שהגיעו אל בלאו.
ייצוג "ידיעות אחרונות" מוטי גילת ומיכל גרייבסקי בתביעת לשון הרע שהגישה נגדם בתיה כרמון.
ייצוג ynet וכלי תקשורת נוספים בבקשת היתר לפרסום האישומים בפרשת מעצרו ומותו של קא"ב תומר אייגס.
ייצוג ynet בבקשת היתר לפרסום פרטי הפרשה שבה קצין צה"ל הורשע באונס פלסטינית, קבלת שוחד מיני תמורת היתר כניסה לישראל, ועבירות נוספות המסכנות את ביטחון המדינה.
על הקצין נגזרו 11 שנות מאסר בפועל והדחה מהצבא.
ליברה , ליטרה (ברבים ליטראות), או פאונד (Pound) היא יחידת מידה המשמשת לציון מסה.
היחידה מסומנת בקיצור באותיות lb או lbs.
השימוש ביחידה זו מקובל בארצות הברית ובמספר מדינות נוספות.
ישנן מספר הגדרות שונות ליחידת מידה זו.
ההגדרה המקובלת כיום היא שליברה אחת שקולה ל־0.45359237 קילוגרם.
מקורה של היחידה ביחידת המשקל הרומאית "ליברה".
מקור המילה "פאונד" בשפות הגרמאניות אשר קיצרו את הביטוי הלטיני "ליברה פונדו" (Libra pondo) – שמשמעו "במשקל ליברה".
במהלך ההיסטוריה הוגדרה יחידת משקל זה באופן שונה:
ה"ליברה" הייתה יחידת מידה למסה באימפריה הרומית.
יחידה זו הייתה שקולה בערך ל־327 גרמים, והתחלקה ל־12 אונקיות.
הפפונד (Pfund) הגרמני התפתח מהליברה הרומית, אולם הגדרת הפפונד השתנתה במהלך ימי הביניים ובעת החדשה, וכן השתנתה ממקום למקום.
כך לדוגמה בנירנברג, בימי הביניים, היה הפפונד שקול ל־510 גרמים, ואילו בברלין היה הפפונד שקול ל־467 גרמים.
בשנת 1854 נקבע באופן רשמי ברחבי גרמניה כי הפפונד יהיה שקול ל־500 גרמים.
כיום, בעקבות המעבר לשיטה המטרית, הפפונד בגרמניה אינו בשימוש רשמי, ובשימוש יומיומי הוא משמש לתאר חצי קילוגרם.
הליברה (Livre) הייתה יחידת המשקל בה נעשה שימוש בצרפת מאז ראשית ימי הביניים.
יחידה זו התפתחה אף היא מהליברה הרומית.
במהלך השנים השתנתה הגדרתה של היחידה.
הליברה אסטרלין (livre esterlin) בה נעשה שימוש החל מהמאה ה־9 ועד אמצע המאה ה־14 הייתה שקולה ל־367.1 גרמים.
בליברת פריז (Livre de Paris או Livre poids de marc) שהייתה שקולה ל־489.5, ונקבעה על ידי ז'אן השני, מלך צרפת, נעשה שימוש החל מאמצע המאה ה־14 ועד שלהי המאה ה־18.
לאחר המהפכה הצרפתית, בעקבות המעבר לשיטה המטרית, נקבעה הליברה המטרית (Livre métrique) שהייתה שקולה לקילוגרם אחד.
ליברה זו נקבעה בצו מה־13 בברוימר בשנה התשיעית למהפכה (13 Brumaire an IX), והייתה בשימוש בין השנים 1800–1812.
צו מה־28 במרץ 1812 הגדיר את הליברה כמשקל של 500 גרמים.
יחידה זו בוטלה רשמית ב־1 בינואר 1840 בעקבות צו מה־4 ביולי 1837.
מאמצע המאה ה־19, נותרה הליברה כיחידה המשמשת בלשון העם בלבד, ולא כיחידה רשמית, והיא מסמלת 500 גרמים (מחצית הקילוגרם).
לאורך השנים השתנתה הגדרת הליברה באנגליה ובממלכה המאוחדת.
הפאונד אוורדפואה (Avoirdupois pound) שימש למדידת מוצרים כבדים.
סוחרים עשו שימוש ב"פאונד הסוחרים" (Merchants' pound) ובלונדון נעשה שימוש ב"פאונד לונדון" (London pound) או ב"פאונד המצודה" (Tower pound).
מקור שמו של המטבע הבריטי, הפאונד, או הלירה שטרלינג, הוא בכסף סטרלינג במשקל פאונד אחד.
חוק המידות והמשקלות משנת 1878 של הפרלמנט הבריטי הגדיר את יחידת הפאונד וקבע את משקלה 0.453592338 ק"ג (היינו קילוגרם אחד היה שקול ל־2.20462278 פאונדים).
יחידת משקל זו נודעה בשם "פאונד אימפריאלי" (Imperial pound).
בארצות הברית נעשה שימוש בפאונד זה כאשר הוא מוגדר בחקיקה משנת 1893 במסגרתה נקבע כי קילוגרם אחד שקול ל־2.20462 פאונדים.
בשנת 1894 שונה יחס זה ונקבע כי קילוגרם אחד שקול ל־2.20462234 פאונדים.
בשנת 1959 הוסכם בין ארצות הברית ומדינות חבר העמים הבריטי על הגדרה בינלאומית של פאונד האוורדפואה והוא שקול ל־0.45359237 קילוגרם.
פאונד זה הוסדר בחקיקה באנגליה בשנת 1963.
בהתאם להסדרה זו שקול פאונד אחד ל־16 אונקיות ול־7,000 גריין.
מקורו של ליברת טרוי במידות שהיו נהוגות בעיר הצרפתית טרואה בה נהגו סוחרים אנגלים לסחור החל מתקופת שלטונו של קרל הגדול (ראשית המאה התשיעית).
השימוש בשיטה זו הייתה נפוצה בעיקר בקרב רוקחים, תכשיטנים ויהלומנים באנגליה.
ליברת טרוי שקולה ל־12 אונקיות ול־5,760 גריין (כיום ליברה זו הייתה שקולה ל־373.2417216 גרמים).
יחידה זו אינה בשימוש כיום.
בממלכה המאוחדת בוטל השימוש ביחידה פאונד טרוי זו ב־6 בינואר 1879. אונקיית טרוי עדיין בשימוש בקרב תכשיטנים ויהלומנים.
יחידה זו התבססה על גרעין חיטה (השוקל כ־50 מ"ג), בניגוד ליתר השיטות שהתבססו על גרעין שעורה (השוקל כ־65 מ"ג).
יחידה זו הייתה בשימוש על ידי המטבעה המלכותית של הממלכה המאוחדת, אשר שכנה במצודת לונדון (ומכאן שמה).
ליברת המצודה הייתה שקולה ל־350 גרמים.
1 ליברת המצודה (12 אונקיות המצודה)= 7,200 גרעיני המצודה= 5,400 גרעיני טרויה1 אונקיות המצודה (20 פני המצודה)=600 גרעיני המצודה=450 גרעיני טרויה1 פני המצודה=30 גרעיני המצודה=22½ גרעיני טרויה
ליברת הסוחרים (Libra mercantoria) או פאונד הסוחרים (Mercantile pound) הייתה שקולה ל־9,600 גרעיני חיטה (15 אונקיות המצודה).
השימוש בליברה זו היה נפוץ באנגליה עד אמצע המאה ה־14 במרבית ענפי המסחר, למעט מסחר בתבלינים וזהב.
פאונד לונדוני היה שקול ל־7,200 גרעיני טרוי:
1 פאונד לונדון= 1⅓ פאונד המצודה= 7,200 גרעיני טרוי1 אונקיית לונדון=1 אונקיית המצודה=450 גרעיני טרוי1 פני לונדון=1 פני המצודה=22½ גרעיני טרוי
פאונד צמר (Wool pound) היה שקול 6,992 גרעינים, ושימש למדידת משקל של צמר.
+ פאונד אנגלי יחידה פאונדים אונקיות גרעינים מטרי אוורד.
טרוי טאוור סוחרים לונדון מטרי אוורד.
הפונט (Фунт) שימש כיחידת משקל ברוסיה הצארית.
הסקולפונד (Skålpund) הייתה יחידת משקל נפוצה בסקנדינביה.
יחידה זו התפתחה מהפפונד הגרמני, והשתנתה במשקלה מאזור לאזור.
20 יחידות סקולפונד היו שקולות לליספונד (Lispund) אחד.
החל מראשית המאה ה־17 הייתה יחידה זו שקולה ל־425.076 גרמים בשוודיה, ל־498.1 גרמים בנורווגיה, ול־471 גרמים בדנמרק.
בשנת 1889, בעקבות המעבר לשיטה המטרית, זנחה שוודיה את היחידה.
דנמרק המירה את היחידה לשיטה המטרית בעקבות גרמניה באמצע המאה ה־19, והיחידה הפכה שקולה ל־500 גרמים.
באי ג'רזי נעשה שימוש ביחידת הפאונד החל מאמצע המאה ה־14 ועד המאה ה־19. פאונד זה היה יחידת המשקל של 7,561 גרעיני חיטה (490 גרמים).
ככל הנראה יחידה זו התקבלה לשימוש בהשפעת ליברת פריז הצרפתית.
ביחידת הפאונד טרון (trone pound) נעשה שימוש בסקוטלנד במהלך ימי הביניים, עד שיחידה זו, כמו גם יחידות המידה הסקוטיות האחרות, בוטלו בצו של הפרלמנט הבריטי בשנת 1685. יחידה זו הייתה שקולה ל־21 עד 28 אונקיות (כתלות במיקום ובתקופה), היינו היחידה הייתה שקולה ל־600 עד 800 גרמים.
בעקבות המעבר לשיטה המטרית, במדינות רבות הוסדר משקל הפאונד כשקול ל־500 גרמים (מחצית הקילוגרם), בתור יחידת מידה של מסה המקבילה ליחידת מידת הלח של פינט מטרי (מחצית הליטר).
במדינות רבות באירופה, ואף שאין מדובר ביחידת מידה רשמית, משמשת היחידה בלשון העם כיחידת משקל המסמלת 500 גרמים – כך משמשת הליברֶה (Livre) בצרפת, הפפונד בגרמניה, הליבּרַה (Libra) בספרד, פורטוגל ואיטליה (נכתב: Libbra), הפוּנד בדנמרק (Pund) והפוֹנד (Pond) בהולנד.
רבי אליעזר ליבר מברדיצ'ב (כונה רבי אליעזר הגדול או רבי ליבר הגדול ; ה'תכ"ח בערך - כ"ח בחשוון ה'תקל"א, 1770), היה מקובל במאה ה-18. לפי האגדה היהודית היה מייסד העיר ברדיצ'ב.
נולד לרבי אברהם אשכנזי, שהיה תלמיד חכם ועשיר גדול, שנמלט מקראקא בשנת 1670 עקב פרעות ביהודי העיר, ועבר להתגורר בעיר בוסטריך שם קיבלו אותו תושבי המגיד כ"מגיד" של העיר.
בשנת תנ"א (1691), כאשר רבי אברהם הסתלק לבית עולמו, מונה רבי ליבר לשמש כ"מגיד" העיר, ומכאן שמו רבי ליבער הגדול.
בעקבות תקרית שהייתה לו עם פריץ העיר, הבטיח לו הפריץ להקים עיר מיוחדת ליהודים - והיא העיר ברדיצ'ב.
רבי ליבר היה דור רביעי למקובלים רבי שמשון מאוסטרופולי ורבי יחיאל מיכל מנמירוב, וכן היה מיוחס לרבי נתן נטע שפירא, בעל "מגלה עמוקות",
והיה בעל השפעה רוחנית גדולה.
הוא חי בודד ונבדל מיתר אנשי העיר, שקוע תמיד בלימוד הקבלה.
יהודי ברדיצ'ב התייחסו אליו כאל קדוש.
היה מקפיד על גינוני קדושה.
מסופר, כי רבי ליבר היה גבוה משכמו ומעלה מסובביו, גבותיו עבותות עד כי כיסו את עיניו, וכאשר היה צריך להביט במישהו, היה מרים את גבותיו בעיניו, מעיף מבט, וסוגר שוב, כדי לא להיכשל במראה אסור.
בעל זקן עבות היורד על פי מידותיו עד לאבנטו, ומעולם לא סרק את זקנו, מחמת יראתו שמא בטעות יתלוש שערה בודדת.
מקובל, כי הבעל שם טוב נהג לנסוע לברדיטשוב כמה פעמים בשנה, על מנת להתראות עם רבי ליבר, ובעיקר כדי לטבול במקוה של רבי ליבר.
מפורסם היה כי המים במקוה של רבי ליבר הם סגולה לחולי עיניים, ואנשים חולי עיניים הגיעו גם ממרחקים על מנת לטבול במקוה.
נפטר בכ"ח בחשון תקל"א ונטמן בברדיצ'ב.
בנו היה רבי יחיאל מיכל.
נכדו של רבי יחיאל מיכל היה רבי אליקים געציל חתן רבי יוסף יונגרלייב מיאמפולה.
בניו של רבי אליקים געציל היו רבי לייביש מפרוסקורוב אבי חסידות פרוסקורוב ורבי ישראל מליטשניץ חותן רבי מנחם נחום מלויעב.
בנו של רבי ישראל היה רבי יוסף מטיברוב חותן רבי משה צבי מסטנביץ.
ליביניו (באיטלקית: Livigno) היא עיירה ורשות מקומית בפרובינציית סונדריו (Sondrio) בחבל לומברדיה שבאלפים האיטלקיים.
ליביניו הוא גם שמו של אתר הסקי הצמוד לעיירה.
ליביניו נמצאת 1,816 מטר מעל פני הים.
הנהר המרכזי שעובר דרך העיירה נקרא Spöl או Aqua Granda.
ליביניו היא אחת העיירות האיטלקיות היחידות שאינה שייכת מבחינה גאוגרפית לאגן הים התיכון אלא לאגן הים השחור.
חלק מהכפר הישן נהרס לחלוטין בשנות ה-60, כתוצאה מיצירתו של אגם מלאכותי (Lago di Livigno).
המתיישבים הראשונים בליביניו היו ככל הנראה רועים בימי הביניים.
מסמכים קדומים אודות האזור כינו אותו "Vinea et Vineola".
שם לטיני זה אינו מתייחס לקיומם של כרמים באזור, אלא מגיע מהשפה הגרמנית ומשמעותו מפולת שלגים.
האזור היה מאז ומתמיד חשוף למפולות, כאשר האחרונה שבהן הכתה ב-1951 וגרמה למותם של שבעה בני אדם.
עד שנות ה-70 הייתה ליביניו עיירה חקלאית, אולם בעשורים האחרונים היא מתבססת בעיקר על תיירות – הן של גולשי סקי וסנובורד בחורף והן של מטיילים ורוכבי אופניים בקיץ.
מרחב הגלישה של ליביניו מתפרס על פני שני רכסים, Mottolino ו-Carosello, וכולל 115 ק"מ של מסלולים לכל הרמות בגבהים שבין 1,800 ל-3,000 מטר.
אתר הסקי מהווה חלק ממרחב אלטה ולטלינה (Alta Valtellina) שכולל גם את האתרים בורמיו, סנטה קתרינה (Santa Caterina) וסטלביו (Stelvio).
הסקי פס המורחב מכסה 220 ק"מ של מסלולים.
בליביניו לבדו יש 30 מעליות, שמסוגלות לשנע יותר מ-47 אלף גולשים בשעה.
המסלולים רחבים, חלקים, מתוחזקים היטב ומתאימים בעיקר לגולשים מתחילים ובינוניים.
האתר הוא גם ביתו של הסנופארק הגדול ביותר באיטליה – Mottollino Snowpark – שכולל מגוון רחב של מתקנים לגולשי פריסטייל ואף אירח תחרויות בינלאומיות.
נוסף לכך יש באתר שני סנופארקים נוספים, שני מסלולי בורדר קרוס ומרחבי אוף פיסט לגולשי פרירייד.
אחד מגורמי המשיכה הגדולים שמביאים תיירים לליביניו הוא מעמדה המיוחד כעיירת דיוטי פרי.
המחירים בכל חנויותיה פטורים ממס ערך מוסף, מה שהופך מוצרי אלכוהול, טבק ופרפומריה לזולים במיוחד.
למרות שקיימות עדויות לכך שליביניו נהנתה מפטור ממס כבר במאה ה-16, הפטור הנוכחי הוכנס לתוקף על ידי האימפריה האוסטרית בסביבות 1840, אושר מחדש בשנת 1910 ולאחר מכן ב-1960 על ידי הקהילה הכלכלית האירופאית.
אמנם מע"מ אינו משולם אך מס הכנסה כן, ולכן ליביניו לא יכולה להיחשב מקלט מס.
הסיבה לפטור שקיבלה ליביניו ממס היא הקושי בהגעה אליה בימי החורף והיסטוריה ארוכת שנים של עוני באזור.
לאורך השנים, שליטים רצו להבטיח שתושבים ירצו להתגורר באזור (כדי לטעון לבעלות על השטח) ולכן נתנו את התמריץ.
סיבה נוספת היא שההכנסות הצפויות ממסים באזור היו זניחות בכל מקרה.
כיום יש שלוש דרכים המובילות לליביניו.
שתיים משווייץ – מעבר Forcola di Livigno שפתוח רק בקיץ ומנהרת Munt la Schera, ואחת מאיטליה – מעבר Foscango.
עקב הפיתוח התיירותי המואץ של השנים האחרונות והשיפור בתשתיות הכבישים, רבים רואים את הפטור ממס של ליביניו כלא מוצדק.
להגנתו ניתן לומר שהוא מייצר כמה מאות מקומות עבודה (בתחום הקמעונאות בעיקר).
ליברה־אופיס היא חבילת יישומים משרדיים חופשית המפותחת על ידי קרן המסמך (The Document Foundation).
היא נוצרה ב-28 בספטמבר 2010 כפיצול מהקוד של OpenOffice.org עקב חוסר שביעות רצון של חלק גדול מהמפתחים מדרך ניהול המיזם על ידי חברת אורקל (וחברת Sun לפניה).
ליברה אופיס כוללת מספר רכיבים:
Calc - גיליון אלקטרוני (מקביל לאקסל).
Impress – תוכנת מצגות (מקבילה לפאוורפוינט).
Base - מסד נתונים ומחולל יישומים חזותי (מקביל לאקסס).
Draw – תוכנת רישום וקטורי.
מיועדת ליצירת תרשימים (למשל תרשימי זרימה).
מאפשרת גם עריכת קובצי PDF (מקבילה ל-CorelDRAW של חברת קורל).
Math - חבילה לכתיבת נוסחאות מתמטיות, אותן ניתן לשלב במסמכים אחרים כדוגמת מעבד התמלילים או הגיליון האלקטרוני (מקבילה לעורך המשוואות של מיקרוסופט).
ב־28 בספטמבר 2010, מספר חברים במיזם OpenOffice.org יצרו קבוצה חדשה בשם "The Document Foundation".
קבוצה זו יצרה את ליברה אופיס מתוך המיזם הקודם מחשש כי חברת אורקל תפסיק את הפיתוח של OpenOffice.org, או תגביל אותו כמיזם קוד פתוח בדומה למה שקרה עם אופן סולאריס.
מאז מרבית הפצות הלינוקס אימצו את ליברה אופיס על פני OpenOffice.org.
קוד המקור של ליברה אופיס נמצא במספר מאגרי גיט.
זאת בניגוד למאגר מרקוריאל בודד שבו השתמשו ב־OpenOffice.org.
קרן המסמך (The Document Foundation, בקיצור – TDF) הוא מוסד ללא כוונת רווח שנוסד כדי לפקח על פיתוח ליברה־אופיס, להחזיק נכסים הקשורים לתוכנה, שרתים, (השם), ועוד.
הקרן היא עמותה שרשומה בגרמניה.
ליבק נגד מסעדות מקדונלד'ס הייתה תביעה משנת 1994 בארצות הברית אשר הסעירה את הדיון הציבורי בעניין תביעות נזיקין.
בשנת 1992, סטלה ליבק, בת 79 מאלבקרקי שבניו מקסיקו, קנתה כוס קפה בסניף מקדרייב של מקדונלד'ס.
היא שהתה במכונית חונה במושב שליד הנהג בזמן שניסתה להוסיף לקפה סוכר, אך הקפה הרותח, שהוחזק בין ברכיה, נשפך עליה.
היא סבלה מכוויות מדרגה שלישית, ואושפזה למשך שמונה ימים.
כתוצאה מהכוויות והטיפולים היא הייתה מוגבלת בתנועה במשך שנתיים.
ליבק ביקשה ליישב את העניין עם רשת מקדונלד'ס, ודרשה 20,000 דולר עבור הוצאות רפואיות.
מקדונלד'ס סירבו, והעניין הגיע לבית המשפט.
ליבק תבעה את חברת מקדונלד'ס בטענה שהקפה היה חם באופן בלתי סביר; בעוד שבני אדם נכווים ב-147 מעלות פרנהייט, ספר ההדרכה של מקדונלד'ס דרש לחמם את הקפה ל-169 מעלות פרנהייט, על מנת לא לחמם את הקפה כל בוקר מחדש.
חבר המושבעים פסק לטובתה סכום של 2,860,000 דולר, ואילו בית המשפט הפחית את הסכום ל-640,000 דולר.
לא הוגש ערעור, היות שמקדונלד'ס הגיעו להסכם סודי עם התובעת וההליך המשפטי הופסק, כך שלא ידוע מה הסכום ששולם בסופו של דבר.
המקרה מצוטט לעיתים כדוגמה לתביעות נזיקין מוגזמות .
סרט תיעודי בנושא תביעות מסוג זה, בשם Hot Coffee נעשה ב-2011 על ידי חברת HBO, ובו פירוט רב על המקרה והשלכותיו.
לִיבֵּן (צ'כית: Libeň; גרמנית: Lieben) הוא רובע בעיר פראג שבצ'כיה.
ליבן אוזכרה לראשונה ב-1363, אך אין לקיומה בשנה זו הוכחות ארכאולוגיות.
בשנת 1901 צורפה שכונת ליבן לפראג.
ברובע קיימים בית חולים, הכנסייה הקתולית סנט אדלברטקרק (Sint-Adalbertkerk) ו-2 בתי כנסת: בית הכנסת החדש ובית הכנסת הישן.
לִיבָּן (צ'כית: Libáň; גרמנית: Liban) היא עיירה במחוז הראדץ קראלובה שבצ'כיה.
פסח ליבמן הירש (בצרפתית ובגרמנית: Liebmann Hersch; 25 במאי 1882 – 19 ביוני 1955) היה פרופסור לדמוגרפיה וסטטיסטיקה באוניברסיטת ז'נבה ואינטלקטואל בתנועת הבונד.
נודע בעקבות עבודתו החלוצית בנושא הגירה יהודית וזכה להכרה בינלאומית בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
הירש היה חוקר בעל שם עולמי, והכתבים המכוננים שלו בדמוגרפיה וסוציולוגיה הניחו את היסודות למחקרים מודרניים בתחומים אלה.
ליבמן הירש נולד בעיירה קטנה בשם פאמוסיס ברוסיה.
היה בנם של מאיר דויד הירש וחנה דבורה הירש.
אביו היא איש משכיל, עיתונאי שכתב למספר עיתונים בעברית: המגיד, הצפירה, העברי והמליץ .
ליבמן הירש היה הבכור מבין שישה בנים.
בגיל צעיר מאוד, עברה משפחתו לעיר הולדתו של אביו - ינישוק ולאחר זמן לא רב נדדו שוב לעיר הולדתה של אמו – שאבל.
אימו של ליבמן נפטרה בשנת 1890, בגיל 30, והותירה שישה בנים יתומים, כשהצעיר בן 7 שבועות.
בשנת 1891 נסע אביו של ליבמן לדרום אפריקה, שם שימש ככתב בעברית, בעיתונות המזרח אירופאית.
עם חזרתו לרוסיה בשנת 1895, נישא האב בשנית.
המשפחה עברה לוורשה, שם למד ליבמן בבית הספר תיכון והשתתף בפעילויות נוער ציוניות.
את לימודיו הגבוהים החל ליבמן הירש בקולג' בעיר קליש בפולין ובתחילת 1904 המשיך ללימודי מתמטיקה באוניברסיטת ורשה.
היות שהיה מעורב בפעילות נגד הצאר הרוסי, הוא נאלץ לעזוב את הלימודים ולברוח מהעיר.
הדבר הוביל אותו להגר לשווייץ ובשנת 1909, נרשם ללימודי סוציולוגיה באוניברסיטת ז'נבה, שבה פיתח את הקריירה המקצועית שלו.
בשנת 1909 הפך הירש למרצה במחלקה לסטטיסטיקה ודמוגרפיה באוניברסיטת ז'נבה.
בהמשך השלים את התזה שלו (שיצאה לאור בצרפתית בשנת 1913) - Le Juif errant d'aujourd'hui , The wandering Jew today – היהודי הנודד כעת.
בשנה לאחר מכן פרסם את התזה ביידיש תחת השם: Di yudishe emigratsie - Jewish emigration – ההגירה היהודית.
בשנת 1913, אוניברסיטת ז'נבה העניקה לו תואר דוקטור בסוציולוגיה, וכעבור שנתיים מונה לראש החוג לסטטיסטיקה ודמוגרפיה.
מאז, הייתה ההוראה לחלק בלתי נפרד מהקריירה הענפה שלו בתחום החקר הדמוגרפי.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, התמנה לפרופסור באוניברסיטת ז'נבה.
הוא הקדיש רבות, לחקר מצבם של היהודים באירופה באותה העת.
למרות צניעותו הרבה של הירש, נודע כחוקר מצטיין ושמו יצא אל העולם ומחוץ לרחבי ז'נבה.
בשנת 1927 נבחר הירש, כחבר ב"מכון הבינ"ל לחקר הסטטיסטיקה", ובשנת 1946, נקרא להחליף את אדולף לנדרי כנשיא המכון הבינלאומי לחקר הסטטיסטיקה.
הוא נשא לאישה את ליבה הירש בורשה ונולדו להם שלושה ילדים: ז'אן (נולדה בשנת 1910), אירן (נולד בשנת 1917) ויוסף (נולד בשנת 1925).
בתם ז'אן הירש הפכה לפילוסופית נודעת באוניברסיטת ז'נבה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, היה הירש פעיל למען היהודים בארצות הכיבוש הנאצי, ואלו שמצאו מקלט בשווייץ.
בנוסף, היה נציג מפלגת Labor האמריקאית.
בשנת 1954 נבחר הירש ליו"ר הוועידה העולמית לנושא אוכלוסין של האו"ם, הכנס הרביעי הבינלאומי לנושאי דמוגרפיה וסטטיסטיקה, ונבחר לנשיא האיגוד הבינלאומי למחקר מדעי בנושא האוכלוסייה.
תנועת הבונד והקשר לארץ ישראל
בשנת 1905, בעודו עדיין בתיכון בוורשה, הצטרף לתנועת הבונד - מפלגת הפועלים היהודיים של רוסיה, פולין וליטא.
הוא הושפע מהוויכוחים בתוך הבונד על עתידה הכלכלי והפוליטי של היהודים במזרח אירופה, דבר שהוביל אותו לחקור את הסיבות והמאפיינים של ההגירה היהודית.
במהלך לימודיו האוניברסיטאיים, המשיך להיות פעיל פוליטי באוניברסיטה של ורשה.
בשנת 1912, הוא כתב את ההכרזה בחסות הבונד קוראת לשביתה כללית יהודית (הראשונה בהיסטוריה היהודית), במחאה על משפט בייליס.
בד בבד עם פעילותו בבונד, פרסם ליבמן הירש מאמרים בנושאים פוליטיים וחברתיים ביידיש, פולנית ורוסית, בדגש על הגירה והבעיות של הלאומיות היהודית.
הבונד והתנועה הציונית צמחו מתוך הקשר היסטורי שקידם רעיון ורצון לפתור את המצוקה הפוליטית והכלכלית בקרב יהודי רוסיה.
למרות הרקע המשותף, השקפות העולם השונות שלהם לא היו ניתנות לגישור.
הציונים דגלו בפתרון טריטוריאלי ליהודים, עדיף בפלסטין.
לעומתם, הבונד הדגיש את נושא הלאום היהודי, מעמדם החברתי וחיפש פתרון ליהודים בתוך החברה הרוסית.
פעילותו הפוליטית של הירש בארגון הבונד, השפיעה רבות על המחקר הדמוגרפי שלו, במיוחד בחוקרו את תנועת ההגירה היהודית.
התנגדותו לציונות וחוסר האמון שלו ברעיון שיבת היהודים לא"י, הניעו אותו לכתוב סדרה של מאמרים המנסים להוכיח, בעיקר מנקודת מבט דמוגרפית, מדוע האידאולוגיה הציונית היא אחיזת עיניים.
בשנת 1947, ביקר הירש בפעם הראשונה בארץ ישראל, כשהשתתף בקונגרס העולמי למדעי היהדות בירושלים.
הוא תיאר את ירושלים כ"יהלום בהר געש", ולאחר הביקור דעכה התנגדותו לציונות, והוא החל לתמוך ביישוב העברי בארץ ישראל.
על קברו בז'נבה נרשם לפי בקשתו "פה ינוח פסח ליבמן בן מאיר דוד הערש שבחייו לא מצא דרכו".
כיום ניצב פסל בדמותו באולם הכניסה של הבניין הראשי של אוניברסיטת ז'נבה.
כתביו ומחקריו של הירש, מעידים על אדם בעל אופי חברתי.
הוא תואר כסוציאליסט יהודי, שהקדיש את עצמו לתרבות היידית וליבו ומחשבותיו היו נתונות לכל אלה שנרדפו, נוצלו ונושלו (ללא קשר למוצאם).
מחקריו עסקו במציאות הקיימת ולא בהשערות חסרות בסיס.
בתחילת הקריירה שלו הוא הקדיש את כל תשומת לבו לחקר תנועות ההגירה.
מחקריו של הירש בנושא ההגירה היהודית, הובילו להכרה בינלאומית בבעיית היהודים.
1913 – פרסום עבודת התזה "היהודי הנודד כעת"
1920 – אי השוויון מול המוות
1927 - פרסם מחקר ביקורתי בשלושה חלקים בכתב העת היידי Di Tsukunft, על ציונות מבחינה סטטיסטית ודמוגרפית.
מחקר זה היווה בסיס לספרו: Immigration to and Emigration from Palestine, שפורסם בשנת 1928 ביידיש (וורשה) ותורגם אחר כך לצרפתית (1931) למאמר "הגירה הבינלאומית של היהודים".
מאמר זה הפך לקלאסיקה ומקור מידע חשוב בנושא זה.
1930 - מחקר המרכז ניתוחים סטטיסטיים של התנאים בהם חיו היהודים.
1931 – השפעות דמוגרפיות של המלחמות המודרניות
1935 – מאמר בנושא השינויים התקופתיים ומדידתם
1937 –מחקר שהופיע בווילנה (בשפה היידית), שהשווה פשע של יהודים ללא יהודים בפולין.
1944 – מהדמוגרפיה העכשווית לפוטנציאל הדמוגרפיה
ליבקה היא עיר בצפון-מזרח מדינת נורדריין-וסטפאליה בצפון גרמניה.
עיר המחוז לשעבר שוכנת על השיפולים הצפוניים של גבעות ויהן ומונה כ-26,000 תושבים.
העיר משתייכת למחוז המזרח-וסטפאלי מינדן-ליבקה, המשתייך לריגירונגסבצירק דטמולד.
ליבקה נזכרת לראשונה באנלים הפרנקיים הקיסריים כאתר בו התרחשה מתקפה סקסונית על מחנה פרנקי.
העיר קרויה על שם נחל קטן שזורם בשטחה.
היישוב הקטן הפך לדיוקסיה בבישופות מינדן.
ב-1279 זכתה ליבקה לכתב זכויות עירוניות מידי הבישוף של מינדן וולקווין משוולבנברג.
בשנת 1648 בוטלה בישופות מינדן והשלטון בה עבר לידיה של ברנדנבורג, ומאוחר יותר לידי פרוסיה.
ליבקה שוחררה על ידי הבריטים בתום מלחמת העולם השנייה.
קהילה יהודית התקיימה בליבקה עוד בימי הביניים.
ב-1350 נערכו פרעות ביהודי העיר על רקע האשמת היהודים במוות השחור.
הפרעות הביאו להפסקת הקיום היהודי בעיר עד לראשית המאה ה-17. במהלך המאה ה-18 גדלה בהדרגה הקהילה היהודית הקטנה בליבקה.
בשנת 1855 נחנך בעיר בית כנסת חדש, שהחליף אולמות תפילה בבתי שונים בבתיהם של חברי הקהילה היהודית המקומית.
בית הכנסת בליבקה נהרס עד היסוד בפרעות ליל הבדולח ב-10 בנובמבר 1938. חברי הקהילה שלא היגרו נספו בשואה.
כיום ניצבת אנדרטה במקום בו עמד בית הכנסת המקומי.
בליבקה בית קברות יהודי שנחנך באמצע המאה ה-18.
ליביקוֹ מָרָגָ'ה (; 15 באפריל 1912 – 30 בדצמבר 1983) היה צייר ומאייר איטלקי, שנודע במיוחד באיור ספרי ילדים ובמנהגו לחתום בשם משפחתו בלבד.
נולד בבלינצונה ולאחר לידתו עברה משפחתו ללוגאנו.
בין השנים 1926–1929 למד בבית ספר לאמנות.
ב-1932 פתח סטודיו בו עיצב, צייר ואייר כרזות, פרסומות, קלפי משחק וכן עסק בעיצוב חלונות ראווה.
ב-1936 עבר עם משפחתו לקומו.
ב-1940 החל לעבוד כצייר ומעצב גרפי עבור חברת התקליטים IMA Pubblicità ואייר עטיפות לתקליטים ודפי תווים.
כמו כן החל לעסוק באיור ספרי ילדים ומעשיות, שהתאימו מאוד לסגנונו התמים.
ב-1949 נטל חלק בהפקת סרט האנימציה האיטלקי הראשון, La Rosa di Bagdad, שהופק בחברת IMA film (חברה בת של IMA Pubblicità), כמעצב הרקע.
החל מ-1947 עבד מרג'ה בעיקר כמאייר.
הוא היה למאייר בחברת מחברות PIGNA.
ב-1950 יצר את החוברת המאוירת הצבעונית הראשונה ששימשה את תלמידי בית הספר בכיתות הנמוכות, Il mio mondo ("העולם שלי").
מאז החלה שותפותו רבת השנים עם בית ההוצאה לאור Fabbri Editori, שנמשך עד מותו.
במסגרת זו אייר ספרי ילדים רבים בהם ידועים בפרט איוריו לעליזה בארץ הפלאות ועליזה בארץ המראה, פינוקיו, עלילות סינבד המלח, סיפורי אנדרסן, מסעות גוליבר וסדרת Fiabe sonore ("גליונות סיפור") של ההוצאה, בה ראו אור 60 סיפורים (רובם מעשיות מאת האחים גרים ושארל פרו).
מאז שנות ה-60 הפכו איוריו של מרג'ה לידועים ברחבי העולם ומהדורות מאוירות פרי עטו תורגמו וראו אור בארצות הברית, בריטניה, רוסיה, צרפת, גרמניה, ישראל ועוד.
בפרט אומץ מרג'ה ביפן, תחת השם לימה-סן.
הסופרת מרית בן ישראל ניסתה להעריך את סוד הצלחתם של איוריו של מרג'ה וכתבה:
הליבר אליאנסיס, באנגלית Liber Eliensis ובשמות אחרים: "הספר של איליי" או "הספר של אלי", הוא ספר היסטורי וכרונולוגי מאנגליה של המאה ה-12, הכתוב בלטינית, בכתב-יד וערוך בשלושה ספרים.
הספר מספק תיעוד היסטורי חשוב של האזור והתקופה אותה מתעד, ובמיוחד את המנזר והבישופות האנגלית של איליי.
רקע היסטורי ועל מחברי הכתב
החיבור נכתב במנזר של קתדרלת אילי השוכן באי איליי (Ely) בחבל הגאוגרפי פנלאנדס במזרח מחוז קיימברידג'שייר, אנגליה.
מנזר איליי הפך לקתדרלת איליי, בישופות חדשה שנוסדה באזור בשנת 1109. נהוג לשייך את כתיבת ספר חסר-שם זה, לשני נזירי המנזר, ריצ'רד או תומאס.
האחד, ריצ'רד, זוהה עם הנהלת או נציגות המנזר, בעוד שמספר היסטוריונים, סוברים כי לא ריצ'רד ולא תומאס, הם כותבי הספר.
הספר מתייחס לתקופת זמן שבין ייסוד המנזר בשנת - 673 ועד לאמצע המאה ה-12, כשהוא מתבסס על עבודות היסטוריות מוקדמות יותר, הספר משלב תיעודים וסיפורים על חיי קדושים נוצרים, מקומיים.
עבודת הכתיבה יוצרת סגנון כתיבה היסטורית מקומית המזוהה עם חלקה המאוחר של המאה ה-12. ספרים בסגנון דומה נכתבו במנזרים אחרים באנגליה.
הארוך מבין כיתובי ההיסטוריה המקומית, מתייחס לחורבן שיצרה תקופת האנרכיה, שנוצרה בזמן שלטונו של סטיבן, מלך אנגליה.
המסמך גם מתאר את תקופת כהונתו של נייג'ל, הבישוף של איליי משנת 1133 ועד 1169 ומחלוקתו עם המלך סטיבן.
נושאים אחרים בספר כוללים את מעשי הנסים שחוללו על ידי הפטרונית של המנזר, הקדושה, אטלטריט או אטלרידה או אודרי (באנג' aethelthryth) והענקת הקרקע למנזר.
שני כתבי יד מלאים שרדו, בתוספת מספר כתבי יד חלקיים.
הטקסט הלטיני פורסם בשנת 1962 ותרגום באנגלית פורסם אחריו בשנת 2005. תמצותים של הטקסט פורסמו בדפוס כבר קודם לכך.
ההיסטוריונית אליזבת ואן הוטס, טוענת שהספר נכתב בשני שלבים.
בלייק, אשר ערך את הדפוס הראשון בלטינית, של הספר, טוען כי על פי תכניו, הספר נכתב בשלושה חלקים.
החלק הראשון, החל לאחר 1131, כאשר אחד מהמקורות עליו התבסס הספר, הושלם וניתן היה להעתיק ממנו.
החלק השני, מכיל הקדמה מתנצלת על העיכוב שבסיום הספר ולא היה יכול להתחיל לפני 1154, משום שמתאר אירועים שחלו באותה השנה.
החלק השלישי והאחרון של הספר, הושלם בין השנים 1169, שנה בה מת הבישוף נייג'ל, ודבר מותו מוזכר בספר, ו-1174, כאשר בישוף חדש מונה, הואיל ואין התייחסות למחליפו של הבישוף.
בלייק טוען כי זה מצביע על כך שהספר הסתיים לפני מינויו של בישוף החדש.
ההיסטוריונית, אנטוניה גראנסדן, נוטה להאמין כי ריצ'רד המוזכר הוא סגן ראש המנזר ולאחר מכן ראש המנזר של איליי בשנים 1177 עד בין 1189-1194. בלייק חושב כי ריצ'רד הנ"ל הוא המחבר, אך אינו מוצא ראייה חותכת לכך.
ג'אנט פיירוותר, חוקרת קלאסית והמתרגמת החדשה ביותר לליבר, (באנגלית Janet Fairweather) מציעה כי ייתכן ומישהו אחר משני המועמדים לכתיבה.
יהיה מי שיהיה הכותב, הכתיבה עצמה היא תולדה של דרישת הקהילה המנזרית באיליי.
הליבר הוא אחד ממספר כתבי יד היסטוריים שנכתבו ממש באמצע ושלהי המאה ה-12, כאשר בצפונה ודרומה של אנגליה, מנזרים החלו לתעד את ההיסוטורייה של המנזר שלהם יחד עם אירועים אחרים באזורם הקרוב.
בדרום, בנוסף לספר של איליי, קיים כתב היד של מנזר אבינגדון, Historia Ecclesie Abbendonensis.
בצפון, קיימים כתבים המתארים את ייסודם ומידע נוסף על בתי נזירים ציסטרציאנים.
הכתבים הדרומיים עוסקים בעיקר באירועים רבי התהפוכות של מנזרם בעוד שבצפון, פחות הוטרדו מכך ועסקו יותר בהגיוגרפיה.
חלקו הגדול של כתב היד הוא מורכב, כלומר, בנוי ממקורות מוקדמים יותר.
מקורות אלה כוללים את כתביו של כותב ימי ביניימי בדה ונרביליס,
מקורות בהם השתמשו פחות הם הכרוניקה האנגלו-סקסונית, אורדריקוס ויטליס,
רשימת מלכי ווסקס, שיר באנגלית עתיקה של קרב מלדון (The Battle of Maldon) ומספר קורות חייהם של מספר קדושים, כולל כאלו שנכתבו על ידי אבון דה פלרי, Eadmer, Felix Goscelin, ו-Osbern of Canterbury השיר על מלדון הוכנס משום שהגיבור שמוזכר בו הוא בירתנוט (Byrhtnoth) פטרונו של המנזר.
נעשה שימוש גם ביצירות הקשורות באופן יותר ישיר למנזר איליי, המרכזי שבהם היה הליבלוס, (Libellus) שנכתב על ידי הבישוף אתלוולד מוויצ'סטר, שחלקים גדולים ממנו הועתקו והוכנסו לליבר אליאנסיס.
כמו כן הוכנס לליבר קורות חייו של אותו אתלוולד, שהיה המייסד והאב מנזר הראשון של המנזר.
עבודה על פטרון של המנזר גם הוכנס כמו גם 3 מסמכים מקוריים המתייחסים לזכויות המנזר והגדרות חוקיות שלו מסמכים אילו נכתבו באנגלית עתיקה ותורגמו ללטינית על ידי המהדיר של המסמך.
מקור נוסף, כפי שמתאר הליבר עצמו, הוא כתב על הירווארד המקיץ (Hereward the Wake) שנכתב על ידי אח במנזר, בשם ריצ'רד.
היסטוריונים מודרניים מזהים את היצירה עם Gesta Herwardi, שהיה מוכר במאה ה-13, אולם לא ברור האם המהדיר של הליבר, השתמש בטקסט זהה המוכר לנו בשימושו בכתב יד זה, או בגרסה עתיקה יותר של כתב יד.