tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרצה ב"קול ישראל" ובתוכניות יידיש.
תקופה ארוכה הרצה בסמינר של בית הַמְלין (מרכז פעילי ההסתדרות).
בשנת 1976 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת תל אביב.
הדיסרטציה, שנכתבה בהנחיית פרופ' דב סדן, הייתה בנושא "הדרמטורגיה החזיונית של ה' לייוויק" (על המחזות המשיחיים של ה' לייוויק; ב-1979 ראתה אור כספר).
משנת 1970 ועד 1980 כיהן כמרצה לספרות יידיש באוניברסיטת תל אביב, ומשנת 1984 – כמרצה לספרות יידיש ופולקלור יהודי באוניברסיטת בר-אילן.
את ראשית צעדיו הספרותיים עשה בילצקי בעת שהיה תלמיד תיכון בפרוז'ני, מעל דפי העיתון המקומי "פרוזשאנער שטימע", ועם עלייתו ארצה המשיך בפועלו הספרותי בכתיבת שירה ביידיש.
בשנת 1937 פרסם את ה'בלדה על האישה שנידונה למיתה' במאסף "ארץ ישראל שריפטן" שראה אור בהוצאת קלוב העיתונאים והסופרים היידיים בתל אביב.
בשנת תרצ"ז ראה אור ספר שיריו הראשון, "אוּמְרוּ" ('אי-שקט').
שנה לאחר מכן, ב-1938, הופיע ספר שיריו השני, "שוועלן".
בשירתו, שעד שנות ה-40 נטתה לליריקה אקספרסיוניסטית, הפגין יכולת אמנותית מעולה – בשירים פשוטים בני ארבע שורות כמו גם בשירים מתוחכמים בעלי מקצב חופשי.
במרוצת כחמישים שנות יצירה (עד שנת 1985) פרסם בילצקי 15 ספרי שירה ופואמות, בהם קובץ שירים בתרגום עברי וקובץ שירים שבו הובא המקור מול התרגום העברי.
נוסף על שירה, הִרבה לפרסם מסות ומאמרי ביקורת ומחקר על נושאים מספרות יידיש בעיתונים וכתבי העת בישראל (בהם "גאָלדענע קייט", שבו פרסם במשך עשרות שנים, החל ב-1953, "גזית", "דבר" ועוד) ובעיתונות היהודית בתפוצות.
כמו כן ערך ספר יזכור לקהילת קוברין, שני קובצי ספרות יידיש בין שתי מלחמות עולם (סיפורים ושירים, במסגרת החוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, תשל"א), אנתולוגיה על האם בשיר היידי, וספר זיכרונות של ניצולת השואה.
פועלו הספרותי המקורי והמחקרי זיכה אותו בפרסים ספרותיים רבים בישראל ומחוצה לה, בהם פרס מאנגר (1985), פרס ז'יטלובסקי (1987) ופרס מנדלי מוכר ספרים (ה'תש"ן).
בשנת 1990 הוענק לו אות יקיר העיר תל אביב.
י"ח בילצקי נפטר בנובמבר 1992, בגיל 78.
אחיו אליהו בילצקי היה חלוץ, פועל בניין ועסקן תנועת העבודה, חבר מרכז "השומר הצעיר" ומפ"ם, ממייסדי הסתדרות פועלי הבניין וחבר מרכזהּ, חבר מזכירות המרכז החקלאי, חבר הוועד הפועל של ההסתדרות, בכיר במשרד העבודה והבינוי בשנותיה הראשונות של המדינה (תחת השר בנטוב), מרצה וחוקר תנועת העבודה.
בצלאל שוארץ, ישראל-חיים בילצקי (עורכים), ספר קוברין: מגילת חיים וחורבן, תל אביב: (דפוס החדש), תשי"א.
בילצקי (עורך), 22 סיפור: (ספרות יידיש בין שתי מלחמות עולם), תל אביב: אוניברסיטת תל אביב – הפאקולטה למדעי הרוח – החוג לספרות עברית, תשל"א 1970/71.
בילצקי (עורך), 77 שיר: (ספרות יידיש בין שתי מלחמות עולם): מקור ותרגום, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב – הפקולטה למדעי הרוח, תשל"א 1971.
י"ח בילעצקי (צונויפגעשטעלט), מאמע אין יִידישן ליד: א קליינע אנטאָלאָגיע, תל אביב: פֿארלאג י"ל פּרץ, תש"ם 1980. ("אימהות בשיר היידי: אנתולוגיה קטנה")
רבקה לרמן-גולדברג, הבית והשואה: תולדות משפחה אחת; ערך והביא לדפוס: י.ח.
בילצקי, תל אביב: הוצאת ספרים ע"ש ה.
ישראל ("חלאולה") חָליבְנֶר (10 בינואר 1928 – 11 בדצמבר 2013) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי.
נודע בכינוי 'חלאולה', שיבוש של המילה הערבית 'חילווה' שפרושה מתוק.
חליבנר נולד בפולין וכשהיה בן 5 עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
בגיל 12 הצטרף למחלקת הנוער של מכבי תל אביב, וב-1946 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון בתפקיד רץ (קשר), ושיחק בשני צידי המגרש.
עם הקבוצה זכה בארבע אליפויות ושלושה גביעי מדינה, כולל דאבל בעונת 1953/1954. ב-1956 נאלץ לפרוש בעקבות פציעה במניסקוס.
בשנת 1964 החל חליבנר את קריירת האימון שלו בבני יהודה תל אביב.
שנה לאחר מכן אימן במכבי חיפה, וב-1967 חזר למכבי תל אביב, הפעם כמאמן הקבוצה.
הוא הצטרף במחזור החמישי של העונה הכפולה (1966/1968), כאשר ג'רי בית הלוי, אשר היה מאמנו כשהוא עלה לקבוצת הבוגרים כשחקן, שימש כיו"ר הקבוצה.
בעונה זו הוביל את הקבוצה לאליפות, ובשנת 1969 זכה עמה באליפות אסיה לקבוצות.
לאחר מכן עבר חליבנר לאמן את בית"ר ירושלים וחזר למכבי תל אביב לאחר עונה אחת בלבד.
ב-1974 מונה כ"יועץ" למאמן בית"ר ירושלים מישל פורטל, אך עד מהרה החליף אותו בתפקיד ונשאר כמאמן יחיד.
לאור חוסר הצלחת הקבוצה עזב את בית"ר משחקים ספורים לסוף העונה.
לאחר מכן אימן חליבנר גם בהפועל ירושלים.
עם פרישתו מעולם הכדורגל ניהל חליבנר משרד נסיעות שהיה בבעלות הוריו.
חליבנר התגורר בגבעתיים, היה נשוי לרינה ואב לבת ובן.
רבי ישראל חיים דייכס (בכתיב יידי: ישראל חיים דייכעש; תרי"א 1850, דרשונישוק - תרצ"ז 1937, לידס) היה רב בניישטדט-שרווינדט ובלידס ומחבר הספר נתיבות ירושלים ועוד.
נולד בדרשונישוק (Dorsuniszki) שבפלך קובנה בכ"א בטבת תרי"א (26 בדצמבר 1850) לרבי הירש אריה ליב.
כשעבר אביו לקובנה עבר לשם ולמד בישיבה בה.
כבן שמונה עשרה נסמך לרבנות וחיבר ספר בשם פרחי האביב על חושן משפט.
בשנת תרכ"ט נישא לבתו של רבי משה ביילצקי מווילנה.
הוא בחר לעסוק במסחר אולם בשנת תרל"ה איבד את כספו ונסמך על שולחן חותנו, עד שגם האחרון ירד מנכסיו.
בתרל"ז פרסם את ספרו נתיבות ירושלים על מסכתות מסדר נזיקין בתלמוד ירושלמי.
בחנוכה שנת תרמ"ה (1884) נתמנה לרב בעיר וולאדילסב שבפולין .
בשנת תרס"א נתמנה לכהן כרבה של לידס.
באנגליה עמל רבות לחיזוק שמירת המצוות ולימוד התורה בעירו, ועם השנים תפס מקום חשוב בהנהגת יהודי המדינה.
היה ממייסדי "אגודת הרבנים החרדים", מחובבי תנועת חובבי ציון ומהמצטרפים הראשונים לתנועת המזרחי, בה היה פעיל מרכזי עם סוף ימיו.
נפטר בלידס שבאנגליה בי"ד בתמוז תרצ"ז (23 ביוני 1937).
בנו הבכור הוא ד"ר שמואל דייכס, שהיה רב בלונדון.
בנו השני הוא ד"ר סאליס (בצלאל דייכס) , שהיה רב בסנדרלנד שבאנגליה ובאדינבורו שבסקוטלנד.
בן נוסף, אליהו, נרצח בשיקגו במרץ 1934.
הפולמוס על אודות כשרות המקוואות
בשנת תרע"ב חיבר הרב ישראל חיים דייכס קונטרס בשם "מקוה ישראל" בו הכשיר את המקוואות באנגליה, אשר בניגוד למקובל היו מתמלאים במי ברז, תוך הנחה שהולכת המים בצנרת עירונית אינה מגדירה אותם כמים שאובים הפסולים למקווה.
עיקר טענתו להכשיר נסובה אודות הטענה ששעוני המים ("מיטערס") הם כלי, והמים העוברים בתוכם נעשים שאובים ופסולים למקווה.
הרב דייכס סתר את דעת המערערים באריכות והתיר את המקוואות.
הוא מתאר בספרו: "וזאת לדעת כי חקרתי ודרשתי במקום גבוה ושלחו לי תמונת המיטער".
לדבריו צירף שרטוט של שעוני המים; על סמך שרטוט זה נסוב היתרו.
מספר חודשים לאחר מכן הדפיס הרב דייכס את קונטרס בשם "עין ישראל", בו חזר מדעתו בנקודה זו, וכתב כי "...
נוכחתי לדעת כי יש הרבה מיני מיטערס העשויים על אופנים שונים, והמיטערס אשר יש בהרבה מקואות במדינתנו אינם כמו שתארתי בספרי מקוה ישראל".
על כן סייג את היתרו רק לגבי מקוואות שכבר נעשו.
בירחון "המאור" נדפס בשנת תשי"ח (1958) מכתבו של הרב יוסף יהושע אפפעל, חבר בית הדין בלידס.
לדבריו, פנייה אישית של בעל האור שמח, אשר אסר את המקוואות הנסמכים על היתרו של הרב דייכס, אל הרב צבי הירש הורביץ מלידס, הביאה לשינוי המצב בעיר רק כעבור שנים, בתחילת שנות החמישים.
קישורים לחיבוריו באתר היברו בוקס
הרב ישראל חיים קפלן (לפני ה'תרנ"ה, 1895 - ב' בשבט ה'תש"ל, 9 בינואר 1970) היה ראש ישיבה ומשגיח ליטאי-אמריקאי.
כיהן כראש ישיבת "תורת חסד" בבריסק וכראש ישיבה ומשגיח בישיבת בית מדרש עליון במונסי שבארצות הברית.
נולד בעיירה ברזניק לרחל ולרב בנימין קפלן, אחיו הגדול היה הרב אלעזר זאב קפלן, משגיח ישיבת ראדין.
כל משפחתו מלבד אחותו מאשא ליבא ברקוביץ' ובתה (שלימים נישאה לרב חיים יעקב גולדוויכט) נספתה בשואה.
למד בישיבת ראדין והיה לתלמידו של החפץ חיים.
כשעזב "המשגיח", רבי ירוחם ליבוביץ, את ראדין ב-1910, עזב קפלן את הישיבה והצטרף אליו עם תלמידים נוספים במעברו לישיבת מיר.
במיר היה מתלמידיו של הרב אליהו ברוך קמאי.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הגיעה הישיבה לפולטבה והרב ליבוביץ נאלץ להיעדר ממנה לזמן ממושך, בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 מילא את מקום הרב ליבוביץ בכמה מתפקידיו בהנהלת ישיבת מיר, ואף העביר בה שיעורים בעיקר בקרב צעירי הבחורים.
בסביבות 1924 נישא לחסיה ליבוביץ בתו של "המשגיח" רבי ירוחם, ושנה לאחר מכן נולד להם בנם הראשון.
לאחר פטירת רבי משה סוקולובסקי בראשית ינואר 1931 התמנה למלא את מקומו כראש ישיבת "תורת חסד" בבריסק.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה העביר את הישיבה כמו ישיבות רבות אחרות לווילנה.
מכריו ששהו בארצות הברית סידרו עבורו אשרת כניסה ובמהלך שנת 1941 הגיע לארצות הברית.
לאחר הגיעו לניו יורק כיהן כר"מ בישיבת תורה ודעת.
עם הקמת ישיבת בית מדרש עליון בידי הרב שרגא פייבל מנדלוביץ, מינה את הרב קפלן והרב ראובן גרוזובסקי לעמוד בראשות הישיבה.
בכ' בחשוון ה'תשי"ט, 3 בנובמבר 1958 נפטרה אשתו חסיה.
הוא נפטר בב' בשבט ה'תש"ל, 9 בינואר 1970, והועלה לקבורה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
הרב צבי הירש קפלן (1925–2009) - ראש כולל הנצי"ב "שערי תורה" בתל אביב, נישא לשושנה בת הרב ישראל איסר שפירא.
חתנם היה הרב משה גפן, מראשי ישיבת כנסת יצחק חדרה שנספה בתאונת רכבת בחדרה ב-2011
הרב נתן קפלן (2001-1930)- מחבר סדרת הספרים "תורת נתן" ו"נזר הקודש" על משנה תורה לרמב"ם
הרב יוסף קפלן (1930–2014) - ראש כולל "בית אשר" ומחבר הספר "תפארת ישראל" (ירושלים תשנ"ט), נישא לשרה שיינא זלזניק (נפטרה ב-2025) בתו של הרב אברהם יעקב זלזניק
שרה רחל - נישאה לרב בנימין ציילברגר, ראש ישיבת "בית התלמוד" בארצות הברית
הרב נפתלי קפלן - נישא לחנה שיינדל קורניצר (נפטרה ב-2019), בתו החורגת של שבתי פרנקל, עומד בראש מערכת הוצאת שבתי פרנקל
לאה - נישאה לרב ברוך דב פוברסקי, ראש ישיבת פוניבז'
הרב ירוחם קפלן - בנו הוא הרב צבי קפלן, העומד בראש אחת מישיבות בריסק בירושלים וחתנו של הרב יחיאל מיכל פיינשטיין.
חתנו הוא הרב דוד פיינשטיין בנו של הרב יחיאל מיכל פיינשטיין וראש ישיבת בית יהודה.
הרב ישראל חיים מנשה פרידמן (ה'תרפ"ו - כ"א בכסלו ה'תשפ"א) היה ראב"ד קהל יטב לב דסאטמאר בוילאמסבורג, שבברוקלין, ניו יורק.
נולד ליעקב צבי ולביילא פרידמן.
היה נכדם של הרב ישראל חיים פרידמן, אב בית דין ראחוב, מחבר ספר "ליקוטי מהרי"ח" ושל הרב מנשה גולדברגר, רבה של סטרופקוב.
למד בישיבת "בית שמואל" המאולתרת, שאורגנה בהוהנמס שבמערב אוסטריה, לאחר מלחמת העולם השנייה.
היה ר"מ בישיבת סיגעט תחת רבי משה טייטלבוים לימים האדמו"ר מסאטמר, ובהשתדלותו מונה לדיין בבורו פארק, משנת ה'תשל"ד כיהן כראב"ד סאטמר בויליאמסבורג.
ישראל זמיר (נולד ב-1935) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כקצין קשר ואלקטרוניקה ראשי.
זמיר (במקור נכטיגל) נולד בפולין ועלה לארץ ישראל ב-1947. התגייס לצה"ל ב-1955. ב-1957 הצטרף לחיל הקשר, עבר קורס קציני קשר ושירת כקצין קשר גדודי בחטיבת הצנחנים ומדריך בבסיס הדרכה של חיל הקשר.
במלחמת ששת הימים שירת כקצין הקשר של חטיבה 7. בתקופת מלחמת ההתשה שימש קצין הקשר של פיקוד הדרום.
ב-1972 מונה לעוזר קצין קשר לארגון ומבצעים ושימש בתפקיד במהלך מלחמת יום הכיפורים.
בתחילת 1975 מונה לסגן קצין קשר ראשי ובספטמבר 1975 מונה לקצין קשר ראשי והועלה לדרגת תת-אלוף.
שירת בתפקיד עד אוגוסט 1979, יצא ללימודים והשתחרר משירות הקבע ב-1980. בתקופתו כקצין קשר ראשי פיקד על פעולות הקשר במבצע יונתן, תקופת כהונתו התאפיינה ברכש של ציוד חדיש ושיתוף פעולה עם ארצות הברית.
לאחר שחרורו הצטרף לקונצרן כור, מונה למנהל חברת "קרן אלקטרוניקה" ומנהל חברת "טלכור", שימש מנכ"ל חברת "טלרד".
בינואר 1986 מונה למנהל חטיבת האלקטרוניקה של כור.
בשנים 1994–2000 כיהן כמנהל חברת תדיראן, שבתקופת כהונתו עברה תהליך הבראה, הפיכתה לחברת החזקות שתחתיה חברות בע"מ שונות ומכירת פעילויות.
לאחר פרישתו מתדיראן מונה לחבר דירקטוריון חברת ECI Telecom.
זמיר בוגר לימודים מתקדמים בניהול באוניברסיטת תל אביב הוא אב לשלושה.
ישראל חכמישווילי (1866–1944) היה איש ציבור ירושלמי, יהודי-גאורגי, סוחר אמיד ובנקאי, וגואל אדמות רבות בירושלים ומחוצה לה.
נולד באחלציחה שבגאורגיה ב-29 במרץ 1866 (י"ג בניסן ה'תרכ"ו) ללאה בת יוסף גורל (גורלשווילי) ולרב יעקב חכמישווילי, שהיה מחלוצי העלייה הראשונים של יהדות גאורגיה לארץ ישראל, בן למשפחת רבנים (מכאן הכינוי "חכמישווילי" - "בן החכם").
בשנת 1874 (ה'תרל"ד) עלה יחד עם הוריו לארץ ישראל, והתיישב בירושלים, שם החל ללמוד בתלמוד תורה מקומי, ומשם המשיך לבית הספר דורש ציון.
כשבגר החל לעסוק במסחר ובחלפנות כספים, ובהמשך עבר לעסוק בבנקאות.
בשנת 1886 (ה'תרמ"ו) נישא לחנה אביגיל בת הרב יוסף קוקיא.
במשך השנים שלאחר מכן, סייעה לו רבות בגאולת קרקעות, וסייעה לו באירוח ובכיבוד המוכרים הערבים.
בחודש יולי 1909 (אב ה'תרס"ט) פרסם חוברת בשם "שכונה חדשה" בה פרסם כי רכש שטח בירושלים, שמתוכו יקציב 25,000 מטרים לייסוד שכונה למחוסרי אמצעים בירושלים.
כנתין רוסיה, וכנאמן הרכוש של המנזר הרוסי והיווני בירושלים, במלחמת העולם הראשונה סייע ליהודים רבים שנרדפו על ידי השלטון הטורקי.
בתקופה זו נערכו בביתו חיפושים, ונמצאו בו תעודות המקשרות אותו לתנועה הציונית.
תחילה הוחלט לגרשו מהארץ, אולם לבסוף נדחה הגירוש בשל מצבו הבריאותי.
בתזכיר ששלח חיים בן-עטר, בראשית מאי 1918 אל ההסתדרות הציונית בלונדון, "בדבר איסור קניית קרקעות ליהודים" קבל על כך שמרשים רכישה ומכירה של קרקע על ידי נוצרים ומוסלמים אך לא על ידי יהודים.
כדוגמה הוא מביא את ישראל חכמישווילי - "הבנקאי וסוחר-הקרקעות הגורג'י".
אף על פי שהייתה לו נתינות רוסית, ביצע חכמישווילי עסקאות שונות לפני המלחמה עבור יחידים, מוסדות יהודיים וגם עבור נוצרים.
לאחר שנדחה בלך ושוב, קיבל תשובה רשמית, שהמנהלה החדשה של O.E.T.A החליטה לא לאשר קנייה ומכירה של קרקעות ליהודים בטענה של שמירה על הסטטוס קוו.
ימים מספר לאחר פנייתו של חכמישווילי, עסקה אחרת של העברת מקרקעין בין מוסלמי לנוצרי נענתה בחיוב.
ייסד מכספו את התלמוד תורה וישיבת "שארית ישראל", ובית כנסת בעיר העתיקה בירושלים לעדת הגורג'ים.
בתלמוד תורה, שניהל בעצמו, קבע שילמדו עברית כשפה ראשית, בעוד בתי ספר אחרים המשיכו ללמד באמצעות שפות אחרות.
במשך שנים רבות עסק בגאולת אדמות בירושלים שמחוץ לחומות, וגאל שטחים נרחבים, ונמנה עם מייסדי שכונות חדשות בעיר, בהן רחביה וסביבתה.
במיוחד היה בקשר תמידי עם גואלי האדמות יהושע חנקין, ארתור רופין ויעקב טהון מחברת הכשרת היישוב, והקרן הקיימת לישראל.
מטרתו העיקרית הייתה יישוב החלק הדרומי-מערבי של ירושלים, בדרך המובילה לחברון, וכסוחר אמיד, על חלק מהקרקעות שרכש בלב ירושלים בנה בניינים ששימשו כמרכזי המסחר הראשיים של העיר, והעניקו עבודה לתושבים רבים.
גם מחוץ לירושלים רכש שטחי אדמה ושטחים חקלאיים רבים במושבות עבריות, והודות לפעילותו, הוצעה לו משרת ציר בקונגרסים הציוניים על ידי מנחם אוסישקין.
ב-5 באפריל 1944 נפצע מרכב שנסע ברחוב יפו בירושלים, והלך לעולמו למחרת, ב-6 באפריל (י"ג בניסן ה'תש"ד).
בלווייה נכח קהל רב, והרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
היה נשוי לחנה אביגיל (בת למשפחת קוקיא).
בתם ויקטוריה וידה הייתה פעילה בויצו, נישאה לגבריאל ולירו, בנו של חיים ולירו.
אחיו היה הבנקאי יוסף חכמי.
הרב ישראל חיים וייס (נולד ה' בשבט תשט"ו, ינואר 1955) הוא האדמו"ר מספינקא בבני ברק.
בית מדרשו וחצרו ברחוב דונולו.
נולד לרבי יעקב יוסף וייס, האדמו"ר מספינקא, בבורו פארק, ולפערל בת רבי אברהם אביש הורוביץ מקראלי, חתן רבי יצחק אייזיק וייס מספינקא.
נישא לבת רבי ירחמיאל צבי יהודה רבינוביץ, האדמו"ר מביאלא פשיסחה.
לאחר נישואיו היה תלמיד של סבו רבי יחיאל יהושע רבינוביץ מביאלא.
היה תלמיד של רבי אשר פריינד, והיה משתתף בשיעוריו באופן קבוע.
עם פטירת אביו בי"ט בניסן ה'תשמ"ח, הוכתר לאדמו"ר בבית המדרש המרכזי של החסידות ברחוב דונולו בבני ברק.
תחת נשיאותו התפתחה החצר, ולה קהילות וחבורות בבני ברק, ירושלים, אלעד, 2 בתי כנסיות בבית שמש, ובלונדון.
הוא משמש גם כנשיא בית הספר היסודי החסידי לבנות "פנינת בית יעקב" בבני ברק.
כתלמיד של ר' אשר, הוא מתנהג לעיתים בצורה עממית שפחות מקובלת אצל אדמו"רים ורבנים אחרים במגזר החרדי.
הרב וייס מוסר שיעורים בספרי חסידות, בהם: פרי הארץ, שפת אמת, מאור עיניים ובספרי רבו רבי אשר פריינד, כמו כן מוסר חיזוק יומי קצר הנשלח בדוא"ל ובוואטסאפ, בעברית, אנגלית ויידיש.
שיעוריו מועברים גם בזום וערוץ יוטיוב "חיים באמונה".
דברי תורתו הנאמרים במשך השבוע מודפסים במספר גליונות שבועיים, ויוצאים לאור מדי שנה בספרים "קובץ שיחות קודש".
בעבר יצאו לאור מדברי תורתו במסגרת קובצי "נחלי אמונה" שיצאו לאור על ידי חסידיו ותלמידיו.
בנו הרב יצחק אייזיק משמש כמשפיע בחסידות.
בנו הרב איתמר מאיר אברהם אביש, רב ביהכנ"ס וראש מוסדות "דעת קדושים".
מוסר שיעורים בקבלה, ומחבר סדרת ספרים "יחודים כמותך" - ענייני קבלה על המועדים.
כמו כן מכהן ברבנות קהילות ספינקא בירושלים ובאלעד.
בנו הרב אהרן משה, רב קהילת ספינקא בלונדון, וחתן הרב אברהם יחיאל למברגר ממאקווא בני ברק.
בנו הרב יחיאל יהושע, רב קהילת ספינקא ברמת בית שמש ד', וחתן הרב שלמה למברגר ממאקווא מאשדוד.
בנו הרב ישכר בעריש, חתן הרב יהושע דומב.
בנו הרב אלעזר אלימלך, רב קהילת ספינקא ברמת בית שמש ג'.
בתו שרה מרים רחל, אשת הרב יצחק טברסקי, נינו של רבי יוחנן טברסקי, האדמו"ר מראחמסטריווקא.
בתו שיינדל, אשת הרב מנחם מנדל שמרלר, ראש הכולל לאברכים דחסידי ספינקא, ומחבר ספרי "פסקי הוראה" ו"ראש השרביט".
בתו לאה רבקה, אשת הרב ישכר שפירא, בן הרב אהרן שפירא רב קהילת נאראל, ובן הרב דוב בעריש שפירא, האדמו"ר מנאראל.
בתו חנה פעשא (נפטרה בשנת תשפ"ד) הייתה נשואה להרב דוד דייטש בן הרב מתתיהו דייטש רב בשכונת רמת שלמה בירושלים.
רבי ישראל חיים יוסף אליקים (סופיה – א' באייר תקנ"א בירושלים), היה מרבני סופיה, חיבר פירוש על הרמב"ם, שם יוסף.
את ספרו פתח במילים: "זה קרבן עני מנחת חוטא אשר חיברתי פה עיר תהלה סופיאה עני אני במדות ובדעות, שפל אנשים, בטל במיעוטו מדרך כף רגל לכל העובר, איש צעיר חיים יוסף אליקים".
גם בנו מתארו בענווה, כתב עליו: "הרב המובהק חסיד ועניו מאוד".
בסוף ימיו עלה לירושלים, ונטמן בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
על מצבתו נכתב: "איש הבינים, חכם לב, צדיק באמונתו".
ספרו "שם יוסף" הוא פירוש על הרמב"ם, הודפס בשנת תקכ"ט בסלוניקי.
הספר הוכנס למאגר פרויקט השו"ת בין מפרשי הרמב"ם.
בפירושו הוא חוקר האם יש שכר לאישה שמקיימת מצוות עשה שהזמן גרמן שהיא פטורה ממנה.
הוא מוכיח ממה שכתב הרמב"ם לגבי מצוות לימוד תורה: שיש לאישה שכר כשמקיימת מצוות אלה, שאם בלימוד תורה שציוו לא ללמדה מקבלת היא שכר, קל וחומר שבמצוות שלא ציוו עליה שלא לעשותן שתקבל שכר.
בנו, רבי יחיאל יעקב אליקים, היה חתנו של רבי דוד מג'אר.
ישראל טוויל (נולד ב-1933) הוא כדורסלן עבר ישראלי, ששיחק במכבי ירושלים ובנבחרת ישראל בשנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60. השתתף במדי נבחרת ישראל באליפות העולם בברזיל 1954. וגם זכה בשחקן ההגנה של השנה בשנת 1961.
בנעוריו חלם להיות כדורגלן, ובהתאם שיחק כדורגל בקבוצת הנערים בית"ר ירושלים.
בהמשך הוא שבר את רגלו, וכתוצאה מהפציעה עבר לשחק כדורסל.
זאת, בהמלצת חבריו לאור גובהו.
כך, בשנת 1950 הצטרף טוויל לקבוצת מכבי ירושלים בכדורסל.
עד מהרה בלט טוויל בכישרונו.
באותן שנים, בטרם הוקמה הליגה הראשונה, הכדורסל בישראל שוחק בשתי ליגות: אחת של "מכבי" והשנייה של "הפועל".
טוויל שיחק בקבוצת מכבי ירושלים ששיחקה בליגה של "מכבי".
בשנת 1952 עלתה קבוצתו לליגה העליונה של "מכבי".
בשנת 1953 הוקמה "ועדת הכדורסל" (שלימים הוחלפה על ידי איגוד הכדורסל בישראל), שהודיעה על פתיחת שתי ליגות מבחן.
בניגוד לנציגות הפועל שערכה טורניר לקביעת קבוצתיה, הדרך של נציגות "מכבי" הייתה פשוטה יותר - נבחרו באופן שרירותי מכבי תל אביב, מכבי חיפה, מכבי דרום ת"א ומכבי צפון ת"א.
הליגה השנייה חולקה לשני אזורים: צפון ודרום.
מכבי ירושלים, שבה שיחק טוויל, שובצה בדרום יחד עם הפועל גבעת השלושה, הפועל כפר ויתקין, הפועל ירושלים, ברית מכבים עתיד ומכבי יפו.
אברהם פסח היה המאמן של מכבי ירושלים, וחמישית הקבוצה, שכללה את טוויל, יעקב שרם, מרדכי תנורי ואברהם הופמן ומנחם שירזי, כונתה "נבחרת החלומות".
את העונה הראשונה של הקבוצה בליגה השנייה דרום, סיימה הקבוצה במקום ה-5. טוויל שיחק 18 משחקים וקלע בממוצע של 13.2 נקודות למשחק.
בעונה השנייה של הליגה הלאומית, עונת 1954/1955, גדלה הליגה הראשונה ל-12 קבוצות, שש מכל מרכז.
לליגה הראשונה הצטרפו מכבי ירושלים של טוויל וכן הפועל חיפה, הפועל אשדות יעקב, הפועל משמר העמק, הפועל ירושלים, ברית מכבים עתיד.
למיקום הקבוצות בשתי הליגות בעונה הראשונה לא הייתה שום השפעה על רשימת המשתתפות.
בשנת 1954 השתתף טוויל במדי נבחרת ישראל באליפות העולם בכדורסל 1954 שנערכה בברזיל.
הנבחרת רשמה 5 ניצחונות ו-4 הפסדים, וסיימה את אליפות העולם במקום השמיני המכובד.
טוויל רשם 2 הופעות וקלע 2 נקודות.
במהלך האליפות פרסמה העיתונות המקומית כתבה מצולמת על טוויל, שבה נראה עם כיפה ותפילין.
הפרסום עורר התרגשות רבה בקרב הקהילה היהודית המקומית.
כן בשנת 1954 ייצג טוויל את נבחרת צה"ל במשחקה נגד צרפת.
טוויל המשיך במכבי ירושלים למשך שבע העונות הבאות כאשר בכולן שמר על ממוצעי נקודות גבוהים - מעל 10 נקודות בממוצע למשחק.
בשנת 1957 ייצג טוויל את נבחרת ישראל בכדורסל למכביה החמישית.
באותן שנים בלטו משחקי הדרבי הירושלמי מול הפועל.
מכבי ירושלים הייתה נחשבת הקבוצה הבכירה בעיר.
משחק הדרבי השני בעונת 1961/1962 הופסק לאחר התפרצות של צופים למגרש.
בעונת 1962/1963, עונתו האחרונה במכבי ירושלים, שימש טוויל כמאמן הקבוצה, וכן השתתף בתור שחקן ב-6 משחקים.
עונה לאחר מכן, לאחר שעזב טוויל את הקבוצה, ירדה הקבוצה מהליגה הבכירה ונעלמה ממפת הכדורסל הישראלי.
סך רשם טוויל 8 עונות בליגה הבכירה, שיחק 129 משחקים בהם קלע 1,731 נקודות.
בנבחרת ישראל שיחק 9 משחקים וקלע 2 נקודות והשתתף באליפות העולם בברזיל.
במקביל להיותו שחקן במכבי ירושלים, החל משנת 1958, אימן טוויל את אליצור ירושלים, בזמן שהייתה מורכבת מנערים בלבד ושיחקה בליגה ב' (הליגה השלישית).
לאחר עונה אחת עלתה הקבוצה לליגה א'.
החל מעונת 1963/1964 המשיך טוויל לשחק ולאמן את אליצור ירושלים.
כך המשיך לשחק שיחק מספר שנים נוספות בליגות הנמוכות.
לאחר הפרישה, שימש טוויל כחזן בבית הכנסת היכל יעקב שבשכונת קריית משה.
ישראל טויטו (נולד בשנת 1975) הוא איש תקשורת בכיר המשמש כיום מנהל ועורך ראשי של ערוץ החדשות i24NEWS בעברית.
בעבר שימש מנכ"ל חדשות 13.
טויטו נולד בשנת 1975 וגדל ברמלה כבן בכור במשפחה של שלושה אחים.
אמו עבדה כל חייה ברשות המסים בישראל, ואביו החליף עבודות לאורך השנים.
במרץ 1994 התגייס לצה"ל ושירת בגדוד 869 של חיל המודיעין
זמן קצר לאחר שחרורו מצה"ל, התגייס טויטו למשטרת ישראל ליס"מ, אז התגורר בבאר שבע במשך שלוש שנים.
כשביקש לחזור לגור במרכז הארץ, לא הצליחו במשטרה 'למצוא לו שיבוץ מתאים' ולכן הוא התפטר.
בהמשך החל טויטו את לימודיו בבית הספר "כותרת", אותם מימן מעבודה כמאבטח בנמל התעופה בן-גוריון והחל לעבוד כתחקירן בתוכנית בוקר ברדיו אזורי.
בשנת 2003, החל טויטו את דרכו בערוץ עשר, שם מילא שורת תפקידים.
היה עוזר עורך בחדשות עשר, בתקופת העורך הראשי גיא סודרי, עמד בראש מחלקת התחקירים של החברה, הפיק וערך את תחקיר הפדופילים עם דב גיל-הר, ערך את פינת הביורוקרטיה עם גיל-הר, את תוכנית הבוקר בהגשת תמר איש-שלום ואריאל מרגלית, ואת התוכנית חמש עם רפי רשף.
בינואר 2009, החל לשמש כעורך ראשי של תוכנית "המגזין" עם אושרת קוטלר.
במאי 2009, עזב טויטו את הערוץ כששימש למשך זמן קצר בתור הדובר ויועץ התקשורת של שר החינוך גדעון סער.
כמו כן, שימש כיועץ לישראל כ"ץ.
באוקטובר 2011, מונה להיות העורך הראשי של מהדורת החדשות המרכזית של הערוץ.
לאחר מכן, עבר טויטו למגזר הפרטי כששימש כסמנכ"ל אסטרטגיה בקבוצת אלדד פרי.
בסוף שנת 2018, מונה טויטו לתפקיד סמנכ"ל התוכן בחדשות ערוץ עשר לקראת המיזוג עם רשת.
באוגוסט 2019 מונה טויטו למנכ"ל חדשות 13 במקום גולן יוכפז, כחודשיים בהם שימש כממלא מקום.
בקיץ 2020, תחת ניהולו של טויטו, פוטרו עשרות עובדי חברת החדשות של הערוץ, ביניהם טלי מורנו, עקיבא נוביק, ברק רביד ודני רופ.
בצל אותם פיטורים, האשים העורך ניר בכר, את טויטו בפיטורים על רקע פוליטי, ואמר "רוח המפקד היא רוח בלפור".
בתקופתו, הובילה חדשות רשת, סיקור נרחב של אירועים גדולים בישראל ובעולם ובהם מגפת הקורונה, שלוש מערכות בחירות, מבצע שומר החומות ועוד.
בנוסף, הוביל את בניית האולפן החדש והמעבר להגשת מהדורת חדשות זוגית.
באוגוסט 2021 הודיע על פרישתו מתפקיד מנכ"ל חדשות 13.
ב-2024 מונה למנהל ועורך ערוץ החדשות החדש של i24NEWS בעברית, אשר החל את שידוריו ב-30 ביוני 2024. לרשת שלושה ערוצי חדשות בינלאומיים נוספים: באנגלית, צרפתית וערבית..
וטויטו הוביל את הקמת הערוץ בעברית, ועומד בראשו כמנהל ועורך ראשי.
טויטו מתגורר עם משפחתו ברחובות בשכונת רחובות ההולנדית.
ברקוביץ נולד לר' יעקב יום טוב ליטמן ושפרה.
למד בישיבת חוסט אצל הגאון רבי יהושע גרינוולד.
במהלך השואה הסתתר ביערות שבסביבות מונקאטש.
לאחר המלחמה שהה במחנה פליטים בגרמניה, שם השתלב בשורות פועלי אגודת ישראל.
בשנת 1948 עלה לישראל, והסוכנות היהודית שלחה אותו לצפת.
בבחירות לעיריית צפת ב־1954 נבחר לעירייה בראשות רשימת פועלי אגודת ישראל המקומית.
לאחר הבחירות מונה לסגן ראש העירייה תחת אברהם הכהן.
באוגוסט 1959, שלושה חודשים קודם הבחירות לעירייה, הודיע על פרישתו מהקואליציה עקב התרבות חילולי שבת.
במרץ 1966 מונה לראש עיריית צפת במסגרת הסכם רוטציה מול המערך, כשהוא מחליף את יעקב הופרט.
לאחר שנה שב הופרט לכהן כראש העירייה.
בדצמבר 1966 מונה לראש המועצה הדתית בצפת.
לאחר שעזב את העירייה הקים בשיתוף עם עוד מספר שותפים את בית האבות "סוכת שלום" בצפת.
בנו הרב יעקב יום טוב ליטמן ברקוביץ, נהרג בתאונת דרכים בשנת תשמ"ד, בעת שחזר מלווית רבי ישראל אבו חצירא בנתיבות.
נפטר ב-26 ביולי 1990. נקבר לצד בנו, בבית עלמין סגולה בפתח תקווה.
נכדו הוא שדרן רדיו קול חי יענקלה פרידמן.
ישראל טבק (7 בדצמבר 1904, צ'רנוביץ רומניה - 17 באפריל 1991, ירושלים) היה רב אמריקאי, נשיא הסתדרות הרבנים דאמריקה, רב קהילת שערי ציון בבולטימור וממנהיגי הציונות הדתית האמריקאית.
נולד ב-7 בדצמבר 1904 בצרנוביץ' רומניה, למד בישיבות ברישא בפולין ובאוברוישוב בהונגריה.
ובהיותו בן 20 היגר לארצות הברית.
למד בסמינר לרבנים של רבי יצחק אלחנן והוסמך שם לרבנות על ידי ראשי הישיבה: הרב שמעון שקופ והרב שלמה פוליאצ'ק.
בשנת 1928 סיים את לימודיו בישיבה יוניברסיטי במנהטן ובשנת 1942 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס על עבודת הדוקטורט שלו, "השורשים הפילוסופיים של היינריך היינה בתלמוד".
במהלך שנות הארבעים קיבל גם תואר דוקטור לתאולוגיה מישיבה יוניברסיטי.
בשנת 1932 הצטרף לקהילת שערי ציון בבולטימור ועד מהרה הפך לרבה של הקהילה.
שימש בתפקיד זה עד עלייתו לארץ.
בבולטימור פעל גם בתור יו"ר ועד החינוך של האקדמיה התלמודית בעיר.
בשנים 1948–1950 כיהן כנשיא הסתדרות הרבנים דאמריקה.
לאחר בחירתו הגיע לארץ בראש משלחת רבנים מארצות הברית כדי להפגש עם הרב הראשי דאז, הרב הרצוג, על מנת לחזק את הקשרים בין ההסתדרות לבין הרבנות הראשית בארץ.
היה פעיל בתנועת המזרחי שנים רבות, מתוכן חמש שנים שימש בתור יו"ר הוועד הפועל ואף נבחר לסגן נשיא המזרחי-הפועל המזרחי.
היה נציג התנועה בתור ציר בקונגרס הציוני העולמי בפראג 1932 - תרצ"ג.
בשנת 1976 עלה לארץ והתיישב בירושלים.
שם, היה מראשי ארגון עולי המערב שליד המפד"ל בירושלים.
כמו כן המשיך להיות פעיל בתנועת המזרחי וחיזק את מפעליה בארץ.
נישא לאשתו הראשונה, לאה (ליליאן) אוסקולסקי, בשנת 1931 (נפטרה ב-1953), ובשנת 1964 לאשתו השנייה, גרטה אופנהיים.
לרב טבק יש בן ושתי בנות.
נפטר ב-17 באפריל 1991 בבית החולים שערי צדק בירושלים לאחר סיבוכים בעקבות נפילה.
רבי ישראל חיים פרידמן (ה'תרי"ב, 1852 - כ"ד בסיוון ה'תרפ"ב, יוני 1922) היה רב חסידי, כיהן כרבה של הקהילה היהודית בראחוב.
מחבר הספר "ליקוטי מהרי"ח" על נוסחאות התפילה ומנהגיה.
נולד בבוהמיה בשנת 1852 (ה'תרי"ב) ליהודה ומרים פרידמן.
למד בישיבתו של הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים בעל "ייטב לב" בסיגט והיה לחסידו ותלמידו המובהק.
נסע גם לרבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא.
נשא את צירל, בתו של הרב מנחם וייסבורג, רבה של טורקאן .
בסביבות שנת ה'תרמ"ח (1888 לערך) התמנה לרבה של קהילת יהודי רחיב שבאזור קרפטורוס, אז, חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחר מלחמת העולם הראשונה בצ'כוסלובקיה (כיום באוקראינה).
בכ"ד בסיוון ה'תרפ"ב (יוני 1922), בזמן שיצא מהעיר לצורך פיקוח על כשרות ייצור גבינה (ולפי גרסה אחרת יצא לצורך הכשרת כלים), גשם פתאומי סחף אותו אל הנהר.
גופתו נמצאה לאחר כשלושה ימים, והובאה לקבורה בבית הקברות היהודי בראחיב.
בשנת ה'תר"ס (1900) הוציא לאור את החלק הראשון של ספרו ליקוטי מהרי"ח, הכולל בתוכו הלכות על סדר שולחן ערוך אורח חיים ומנהגים על פי הקבלה והחסידות, על דיני ברכות, תפילה והמסתעף, וכן בירור נוסחאות התפילה.
הספר קיבל את הסכמתם של רבי חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים מסיגעט, רבי משה פנט מדעעש, רבי יהודה גרינוולד מסאטמר ורבי משה גרינוולד מחוסט.
בשנת תרס"ג הדפיס חלק שני, ובשנת תרע"א הדפיס את החלק השלישי.
הספר הפך לפופולרי ביותר, וזכה למהדורות רבות.
במהדורתו השנייה, בשנת תרצ"ב, לאחר פטירת המחבר, מופיעים גם הסכמותיהם של רבי מרדכי יהודה ליב וינקלר, אב"ד מאד, ורבי יוסף חיים זוננפלד.
בשנת תשע"ג יצא לאור הספר במהדורה חדשה ומוערת, בשילוב הערות מרבנים שונים, בהם רבי יהודה הורוביץ מדז'יקוב.
בחלק הראשון מקיף הרב פרידמן את סדר היום ההלכתי והתנהגות האדם מקומו בבוקר עד לכתו לישון בלילה, כולל בירור נוסחאות ומנהגי התפילה בימות החול.
חלק ב' מוקדש לבירור מנהגי שבת וראש חודש, וחלק ג' בהנהגות והלכות החגים והמועדים, וכן ענייני שמחה ונישואין.
בספרו מרבה הרב פרידמן להביא ממנהגי האדמו"רים וצדיקי החסידות שפעלו בתקופתו ובדורות שלפניו.
לעיתים הוא חולק על מנהגם אך בצורה מכבדת.
כך לדוגמה הוא כותב על המנהג החסידי של איחור התפילה:
בתו נחמה - אשת רבי זלמן גרוס
בתו מלכה בריינדל - אשת רבי מנחם מנדל קויפמאן
בנו רבי יעקב צבי - חתן רבי מנשה גולדברג
בנו רבי שלמה זלמן - ממלא מקומו ברבנות ראחוב ואחר כך רבה של לוגאנו.
חתן רבי שמואל זלמן וינברגר אב"ד מארגערטען מילא את מקומו בראחוב ולאחר השואה רב באוז'הורוד, בסאטו מארה ובלוגאנו, בעל "זבחי שלמה".
חתנו הרב מנחם מנדל הורוביץ - כיהן כרב קהילת ראחוב בבני ברק.
בתו מינדל - אשת רבי בנימין זאב ליכטנשטיין רבה של (בכתיב ארכאי: מאדאריש; דרומית מערבית לביסטריצה)
בתו אסתר - אשת רבי איתמר לייפר, האדמו"ר מבישטנא
בתו מרים פעסיל - אשת רבי אברהם ישכר בער איזקסון, רבה של פוליען ריסקווע
ישראל כהן-חברוני (נולד ב-1938 בתל אביב) הוא משורר, מחזאי, שחקן ומורה דרך ישראלי, חוזר בתשובה.
נולד בתל אביב ליהודה ושולמית (לבית ויינשטיין) כהן חברוני.
שולמית היא ביתו של ישראל וינשטיין - נין של הרב שלמה זלמן לעווי אביו היה צאצא של ישראל דב לוי שעלה במחצית הראשונה של המאה ה-19 לטבריה.
בילדותו משפחתו עברה דירה מספר פעמים, והוא גדל בין השאר בפתח תקווה ובחיפה.
בנעורותו היה בתנועת הנוער המחנות העולים והצטרף לקיבוץ דפנה.
לאחר ששירת בצה"ל לא חזר לקיבוץ דפנה אלא עבר למשגב עם, שם שימש כרועה צאן.
לאחר מכן הוא עבר לנגב ועבד בחווה חקלאית לניסיונות בוטניים.
לאחר מכן עבד זמן קצר כמלח במכלית נפט.
הוא עבר לאירופה וטייל שם.
כשחזר שימש כמדריך סיורים במדרשת שדה בוקר, שומר נוף בעין עבדת, וכמדריך בסיורי קומנדקרים בנאות הכיכר.
לאחר מכן חזר לתל אביב, והשלים בחינות בגרות.
בתקופה זו חיבר את מחזהו הראשון "אשה עייפה".
חבריו שלחו את המחזה לתחרות שהתקיימה בשנת 1967 והמחזה זכה באותה השנה בפרס מטעם המועצה לתרבות ואמנות.
בין השופטים בתחרות היו אברהם אסיאו, אורי קיסרי, מרים ברנשטיין-כהן, ולאה פורת-גור.
בעקבות כך החל לשמוע קורסים בתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, ובין השנים 1968 – 1971 למד בימוי סרטים בלונדון.
בשנות השבעים של המאה העשרים שימש כמורה למודעות עצמית-יוצרת במסגרת המכון להשתלמות מורים של בתי ספר ניסויים בירושלים.
בשנת 1977, כשהיה בגיל 39 החל תהליך של חזרה בתשובה, ולמד בישיבת אור שמח.
לאחר שחזר בתשובה התגורר במעלה עמוס.
התגורר גם במשך תקופה בירוחם.
ב-1964 פרסם את הספר "ערום עם הרוח" בהוצאת מחברות לספרות.
ב-1994 פרסם את חוברת השירים בּׂא איתי למדבר בה כתב שירים הקשורים במדבר.
החוברת יצא לאור בצורת פנקס ובו דפים מצולמים של השירים כתובים בכתב ידו.
ב-2008 יצא השיר "בדממה" מתוך האלבום "שתיקת האדמה" של להקת בין השמשות.
סולן הלהקה, יוני גנוט, אמר בראיון כי השיר נכתב בהשראת השיר "המלחמה על צלם אלוקים" ("איש מדבר") מתוך "בוא איתי למדבר".
באוקטובר 2018 יצא לאור האלבום "בא איתי למדבר" - יהונתן שמלה ומוריה קסטרו בשירי ישראל חברוני, ובו שירים מתוך הספר "בא איתי למדבר".
ארז לבנון ביצע את שירו "לך לאט אסוף את הזרעים" באלבום "שמרני כאישון בת עין".
ערום עם הרוח, תל אביב: מחברות לספרות, 1964
בא איתי למדבר, כפר בת עין: י' חברוני, 1994
בצוותא: ב-1969 עלה במסגרת במת השחקנים המחזה "אישה עייפה" בבימוי מיכאל כפיר, ובהצגה שיחקו גדליה בסר ורחל דובסון.
ב-1972 ביים לצד טוני סרקין את הצגת היחיד "איכרוס ושתי שתיקות" בביצועה של מרים עירון.
ב-1975 כתב וביים את ההצגה "מונולוגים לאישה צעירה" בה שיחקה כרמלה גיא.
הצגה זו עלתה בצוותא ירושלים.
באותה שנה כתב ביים ושיחק בהצגה "תפילת הבוקר של יוסף רוט" בצוותא ירושלים.
בהצגה זו השתתף לעיתים לצד חברוני השחקן מישע משכן.
הצגה זו עלתה לאחר מכן בשם "פרפרים והשפלות".
ב-1975 הופיע לצד ג'ימי לויד, אדם ריכטר וירון לונדון במופע "טנדו".
בתיאטרון פרספקטיבה בבית העיתונאים על שם סוקולוב: ב-1976 כתב ושיחק בהצגת יחיד בשם "מכת שמש".
באותה שנה עלה המחזה שכתב "וריאציות לאשה צעירה" בה שיחקו כרמלה גיא וורדה בן חור והשתתפה בשירה מירי אלוני.
ב-2003 כתב ביים ושיחק בהצגת היחיד "צעקה של יהודי".
בקבוצת התיאטרון הירושלמי: ב-2013 עלתה ההצגה שכתב "מסע יומי של איש זקן" בבימויה של גבריאלה לב.
בהצגה שיחקו ורדה בן חור, ערן בוהם, שיקן חזן ומאור ממן.
במסגרת בית ספר שדה כפר עציון הוא מדריך טיולים במדבר המבוססים על התבוננות בטבע ופעילות דרמה.
ב-1972 כתב ביים והפיק סרט קצר בשם "אימבה".
הסרט זכה במקום השני בפרס מטעם המועצה לתרבות ואמנות בפסטיבל הקולנוע בצפת.
השופטים היו: אהרון מגד (יו"ר), אמנון זקוב, דוד ברגמן, משה נתן והלגה קלר.
נתן גרוס כתב על הסרט: "את סרטו של ישראל חברוני "אימבה" אפשר להגדיר כפנטומימה קולנועית, שגיבוריה מסמלים רגשות של בדידות, ניכור חברתי וערירות - ולבסוף את הלך רוחו ונפשו של היוצר".
ב-1973 ביים את המשדר "ניצולים מספרים..." ששודר ב לרגל 30 שנה למרידות בגטאות.
ב-1975 שימש כבמאי ותסריטאי בסדרה "גם אנו שופטים" ששודרה בחינוכית.
ב-2022 השתתף לצד יאיר פרג'ון בעונה הרביעית של התוכנית שאלה תשובה.
נשוי לחיה, מדריכה בשיטת פלדנקרייז, ולהם שמונה ילדים והם מתגוררים בבת עין.
ישראל זרי (נולד ב-23 ביולי 1990) הוא פעיל חברתי ואיש ציבור ישראלי המכהן, נכון ל-2024, כסגן ראש עיריית רמת גן.
זרי הוא סגן ראש העיר הצעיר ביותר.
זרי נולד בשכונת פרדס כץ שבבני ברק וגדל ברמת גן.
בנם של אברהם, מכונאי רכב, ודרורית, מזכירה רפואית, ולו אחות גדולה אחת, גל.
החל את לימודיו בבית הספר היסודי 'קוממיות' בבני ברק, עבר לבית הספר יהל"ם שברמת גן, ואת לימודי התיכון עשה בבית הספר אוהל שם.
זרי היה פעיל משמעותי בשבט צופי 'ירקון'; עם גיוסו לצה"ל המשיך להתנדב בתנועת הצופים ואף היה ממקימי שבט 'עלית' ברמת גן, ולאחר שחרורו חזר לעבוד כמרכז השבט הגדול בגבעתיים.
בשנת 2013 החל זרי לימודי תואר ראשון בתקשורת במרכז הבינתחומי הרצליה, במהלכם נבחר לנציג מסלול ובהמשך לתפקיד דובר אגודת הסטודנטים של המרכז הבינתחומי הרצליה.
בסוף שנת הלימודים הראשונה, עם פרוץ מבצע צוק איתן, הקים עם סטודנטים נוספים חמ"ל הסברה אזרחי.
בשנתו השלישית התקבל זרי לתוכנית ארגוב למנהיגות ודיפלומטיה, במהלכה השתתף בביקורים דיפלומטיים באיחוד האירופי בבלגיה ובאו"ם בניו יורק, בין היתר.
סיים את כל שנות לימודיו בהצטיינות דיקאן ובהצטיינות יתרה, ונשא את דבר הסטודנטים במעמד טקס קבלת התארים.
בהמשך שימש זרי כיועץ אישי לשר ישראל כ"ץ, כדובר האגודה למען הלהט"ב בישראל, דובר תנועת הצופים העבריים בישראל, וכדובר עיריית רעננה.
לקראת הבחירות לרשויות בשנת 2018 הקים את סיעת "רמת גני – הצעירים והצעירות", סיעה עצמאית על-מפלגתית.
הסיעה תמכה בישראל זינגר לראשות העירייה.בבחירות זכתה הרשימה ליותר מ-3,000 קולות וזרי שעמד בראשה נבחר לאחד מ-25 חברי המועצה והפך לחבר המועצה הצעיר ביותר ולחבר המועצה הלהט"ב הראשון ברמת גן.
לאחר הבחירות, עם בחירותו של כרמל שאמה הכהן בסבב השני לראשות העיר, קיבל לידיו זרי שלושה תיקים כחלק מההסכמים הקואליציוניים – תיק הנוער, תיק קידום הקהילה הגאה בעיר ותיק הבורסה.
בבחירות שהתקיימו בפברואר 2024, זרי קיבל את תמיכת בני גנץ ו'כחול לבן' ורץ ברשימת 'כחול לבן והצעירים בראשות ישראל זרי'.
בסיום הבחירות רשימתו של זרי הכפילה את כוחה וזכתה בשני מנדטים, ובאפריל 2024 מונה זרי לסגן ראש עיריית רמת גן, וקיבל לידיו את תיק התשתיות, מנהלת הבורסה, איכות הסביבה–קיימות, הנוער ובעלי הצרכים המיוחדים.
בתחום הנוער פעל זרי להגדלת תקציבי תנועות הנוער, ובמקביל הרחיב את מגוון תנועות הנוער הפועלות בעיר כשהכניס את ארגון הנוער הגאה 'איגי' ואת ארגון 'עוז' של בני עקיבא.
ביוני 2021 נפתח ביוזמתו מרכז הנוער הראשון בעיר רמת גן במרכז מרום נווה שנקרא 'נהורה' (על שם נהורה בר-חיים ז"ל, שהלכה לעולמה בטרם עת והייתה השראה למאות בני נוער).
כחלק מפועלו, קידם זרי את הקמת המבנה של שבט צופי 'ירדן', שקיבל מבנה חדש המאפשר לשפר את פעילותו.
זרי קידם את תוכנית "קידום הבורסה של הלילה".
'כיכר שניצר' שבבורסה קודמה ככיכר ראשית בעיר ונחגגו בה חגיגות יום העצמאות ואירועי סוף שבוע קבועים.
בנוסף מקודמת התכנית להריסת מבני הבורסה ליהלומים הקיימים, והקמת שלושה מגדלי משרדים.
בפברואר 2022 אושרה תוכנית המתאר למתחם הבורסה.
תקציב הקהילה גדל משמעותית בראשותו של זרי, ונוצר לראשונה תקן למנהל מחלקה לקידום הקהילה הגאה בעיר.
אחד המהלכים הראשונים שזרי ביצע היה החייאה של הוועדה העירונית לקידום הקהילה הגאה שלא פעלה במשך שנים רבות.
ב-2018 התקיים לראשונה אירוע גאווה בעיר מאז הקמתה, נתלו בעיר דגלי גאווה ונצבעו ספסלים ועמודי תימרור בצבעי הקשת לכבוד ציון חודש הגאווה הבינלאומי.
בנוסף, קידם את שינוי טפסי החינוך בעיר והתאמתם למשפחות חד מיניות, ונוספו טפסים רלוונטיים להורים מהקהילה.
ב-2019 קיבלו זרי וראש העיר מנשיא המדינה בלשכתו את דירוגם במקום ה-4 בקרוב הערים הסובלניות ביותר לקהילה הגאה בארץ, על פי המדד ביוזמת האגודה הארצית למען הלהט"ב.
ב-2022, בהמשך לתהליך שעשתה עיריית רמת גן בהובלת זרי לשיפור חיי הקהילה בעיר, טיפסה העיר במדד הערים הסובלניות ביותר לקהילה הגאה בארץ למקום השלישי, וב-2023 הגיעה העיר רמת גן למקום ה-2 במדד זה.
בספטמבר 2022 חנך זרי את המרכז הגאה הראשון בעיר רמת גן, אשר כולל מספר חדרי פעילות ויצירת תוכן קבוע לקהילה הגאה בעיר.
בשנת 2023 לרגל יום המשפחה, נערכו חמש חתונות של זוגות גאים מהעיר והוענקה להם תעודת 'ברית הזוגיות' – תעודה המקנה להם זכויות והטבות זהות לאלו של זוגות נשואים.
אחת ממטרותיו של זרי כמחזיק תיק קידום הקהילה הגאה הייתה להגיע ל-100% הכשרות בבתי הספר בעיר.
בשנת 2023 קיבלה העיר רמת גן אות של כבוד מארגוני הקהילה: חוש"ן ואיגי על הטמעת הכשרות וסדנאות שלהן בתוך מערכת החינוך ברמת גן.
באוקטובר 2024 התחתן זרי עם בן זוגו ניב הולנדר, בחתונה יהודית מסורתית אותה ניהל הרב רפאל יהונתן פוליסוק.
ישראל יוסף זֶוִין (בכתיב יידי: זעווין; 1872–1926), סופר עברי ויידיש, ממשל משלים וסופר יידיש לילדים ונוער.
ישראל יוסף זוין נולד בבלארוס בשנת ה'תרל"ב-1872. מוצאו ממשפחה חסידית אמידה.
למד במסגרת חרדית והיה בין החסידים הצעירים שהיגרו לארצות הברית בשנות ההגירה הגדולה.
הגיע לפילדלפיה בשנת 1889 ומיד החל בכתיבתו ביידיש ובעברית במקביל.
כתב ופרסם סיפורים מחיי המהגרים בכתבי העת העבריים "העברי", "העם", "הלאום" ואחרים.
את כתביו חתם בשם העט תשר"ק.
בעוד שבכתיבתו העברית נשאר אלמוני יחסית, כתיבתו ביידיש הביאה לו פרסום רב.
סיפוריו לילדים ובני נוער נדפסו בעיתוני היידיש הגדולים של התקופה: "יידישעס טאגבלאט", "די יודישע פרעסע" ואחרים.
עבר לניו יורק, ושם כתב ופרסם גם באנגלית.
היה בין היוצרים התלת-לשוניים של גלי ההגירה הגדולים לארצות הברית.
תשר"ק היה גם ממשל משלים, עיבד את משלי העולם המפורסמים ליידיש ולעברית, וכן עיבד ופרסם ספרי נוער של מדע פופולרי ביידיש ובעברית.
תשר"ק לא היה שם העט היחיד שלו, הוא השתמש גם בכינויים נוספים, שהיו בשעתו מוכרים בארצות הברית, בעיקר בין קוראי היידיש.
הוא נחשב לאחד המבטאים המובהקים של לבטי ההגירה הגדולה לארצות הברית, שלפני מלחמת העולם השנייה.
ישראל יוסף זוין נפטר בברוקלין, ניו יורק, בכ"ח בתשרי תרפ"ז, 6 באוקטובר 1926, בגיל 54 בלבד.
ישראל יהושע זינגֶר (שם העט בכתיב יידי: י.
זינגער; 30 בנובמבר 1893 – 10 בפברואר 1944) היה סופר, מחזאי ועיתונאי יידיש.
זינגר, בנו של ר' פינחס מנחם זינגר, נולד בעיירה בילגוריי שבפולין.
הוא אחיהם של סופרי היידיש אסתר קרייטמן ויצחק בשביס-זינגר, חתן פרס נובל לספרות.
כשהיה בן 15 עברה המשפחה לוורשה.
בגיל 18 החל לכתוב, וכתביו הראשונים פורסמו ב-1916 בעיתוני יידיש.
בין השנים 1918–1921 חי בקייב, ושם פרסם את סיפורו "פערל" (ביידיש: "פנינים").
ב-1921 הפך לכתב של העיתון היידי-אמריקאי הנפוץ "פארווערטס".
ב-1927 התפרסם הרומן הראשון של זינגר, "פלדה וברזל" (ביידיש: "שטאָל און אייזן").
ב-1932 הופיע ב"פארווערטס" מחזהו "יושע עגל" (ביידיש: "יאשע קאלב"), שזכה להערכה והומחז, והוא המצליח מבין כתביו.
בשנת 1934 היגר לניו יורק, וב-1936 פרסם את ספרו "האחים אשכנזי" (ביידיש: "די ברידער אשכנזי").
חוה קלר מבית Kon (ילידת לודז' 1929), נכדתו של אדם שעליו מבוסס אחד מגיבורי הספר, מגלה פרטים שמאחורי הספר:
ב-1938 פרסם זינגר את "החבר נחמן" (ביידיש "חבר נחמן"), וב-1943 את "בית קרנובסקי" ("די משפחה קארנאווסקי".
זינגר נפטר בניו יורק בשנת 1944, בגיל 51. לאחר מותו, ב-1946, התפרסם אוסף זכרונותיו, "מעולם אשר היה ואיננו" ("פון א וועלט וואס איז נישטא מער").
בית קרנובסקי (די משפחה קארנאווסקי) - 1943
על עולם שאיננו עוד - חלקה הראשון של אוטוביוגרפיה שיצאה לאור אחרי מותו.
22 סיפורים, תורגמו לעברית על ידי אהרון צפנת, מ' ניומן, תשל"ב
רבי ישראל יפה (המדפיס מקאפוסט) (1749, תק"ט – 3 באוגוסט 1828, כ"ג באב תקפ"ח), מראשוני חסידי חב"ד, בעל בית דפוס בו הודפסו מחשובי ספרי החסידות, מראשי היישוב האשכנזי בחברון.
נולד בקאפוסט שבפלך ויטבסק באימפריה הרוסית (כיום בבלארוס) לר' יצחק יפה, נצר למשפחת למדנים ורבנים מצאצאי ר' מרדכי יפה "בעל הלבושים".
סבו, ר' ישראל יפה, היה אב בית דין שקלוב ומחבר הספר "אור ישראל".
היה מתלמידי ר' מנחם מנדל מוויטבסק, ומחסידיו הקרובים של ר' שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד.
את דרכו בדפוס החל לכל המאוחר בשנת תקמ"ד (1784).
בשנת תקס"ד (1804) פתח בית דפוס עברי משלו בקאפוסט, ועל כן נודע בתולדות החסידות בכינוי "המדפיס מקאפוסט".
בשנים תקס"ט-תקע"א (1811-1809) צירף כשותף את ר' מרדכי בן שמואל הורוויץ.
בשנת תקע"ד (1814), במלאת 26 שנים למותו של רבו מנחם מנדל מוויטבסק, הדפיס לראשונה את ספרו של האחרון "פרי הארץ", ובו דרשות שנשא בארץ ישראל וכן הנהגות חסידות.
בשנה שלאחר מכן, תקע"ה (1815), הדפיס לראשונה את ספר "שבחי הבעש"ט".
כמו כן, הדפיס את הסידור של בעל התניא.
ספריו ידועים בהקפדה על פרטים, הגהות מתוקנות ועיצוב נאה.
ר' ישראל יפה נזכר בתולדות החסידות כאיש אשר נשא את אדמו"ר הזקן על כתפיו לאחר שהאדמו"ר שוחרר מבית הכלא בשנת 1799. לאחר פטירת אדמו"ר הזקן, הצטווה רבי ישראל יפה על ידי אדמו"ר האמצעי, ר' דובער שניאורי, לעלות לארץ ישראל.
בשנת תקע"ט (1819) או תקפ"א (1821) עלה לארץ ישראל עם אשתו שפרינצה ובני משפחתם וכן עם פועלי הדפוס של קאפוסט ומשפחותיהם, ונמנה עם חברי הקבוצה הראשונה של העולים המתיישבים בחברון.
החבורה הביאה עמה מכונות דפוס בכוונה לייסד בית דפוס בארץ, אולם בדרכם מנמל עכו לחברון נופצו המכונות על ידי שודדים ערבים, פרט לבסיס הכבד.
כאשר הושמד דפוס ישראל בק במרד הפלחים בצפת, שימש הבסיס שהיה בחברון להרכבת הדפוס החדש שם.
ר' ישראל היה ראש ה"כולל" הראשון של חסידי חב"ד בחברון, ונשא בתואר "ממונה דעיר הקודש חברון".
לר' ישראל ולאשתו שפרינצה היו שישה בנים: אפרים, אהרן משה, דוד, מרדכי, שמואל ושלמה זלמן.
בניו ר' דוד ור' שלמה זלמן עלו לארץ בעליית תלמידי הבעל שם טוב בשנת תקל"ז (1777) יחד עם רבם ר' מנחם מנדל מוויטבסק וכשלוש מאות חסידים נוספים.
במסורת המשפחה מסופר שהיה היהודי הראשון שחזר ונטע כרם גפנים בחברון.
היה פעיל מאוד בחיי הציבור בארץ.
מראשוני המורים העבריים, נמנה עם מייסדי גימנסיה הרצליה ועם מייסדי שכונת אחוזת בית ורמת גן.
ישראל יהודה אדלר נולד בשנת 1870 בעיירה יאנובה הסמוך לפינסק שברוסיה הלבנה (אז באימפריה הרוסית) לשלמה אדלר ולחנה לבית סגלוביץ.
היה מסור לרעיון הציוני ונדד כמלמד מעיר לעיר.
הוא גם היה בין הראשונים אשר הכניסו את לימוד השפה העברית לחדר המתוקן וייסד את חברת "חובבי שפת עבר".
בשנת 1904 עלה לארץ ישראל יחד עם יחיאל יחיאלי, אשתו ובנותיו נותרו מאחור בהומל (ובהמשך בפינסק) ורק ב-1907 עלתה המשפחה ארצה.
ראשית פעולתו בארץ ישראל הייתה ארגון הלימודים במושבה רחובות.
באותה תקופה לימדו ביידיש ואדלר הכניס לימוד עברי יחד עם משה סמילנסקי, אהרון דוד גורדון ואחרים.
בין היתר הנהיג הצגת מחזות תנ"כיים בבית הספר וארגן ספרייה במקום.
ב-1905 שימש מורה ב בית הספר לנערות של יחיאלי ביפו ופתח את הוצאת הספרים "קהלת" להדפסת ספרי לימוד בעברית וירחון, "החינוך".
בשנת 1909 היה אדלר מבין 66 חברי אגודת אחוזת בית להקמת פרבר עברי צפונית ליפו, לימים תל אביב.
בהגרלת המגרשים זכה במגרש האחרון באחוזת בית, ברחוב אחד העם 26, והקים בו את ביתו.
נבחר פעמיים לוועד המתיישבים, במסגרת זו פעל להעברת המוסדות הציבוריים מיפו לתל אביב.
ביתו, שבו הייתה ספרייה גדולה, היה בית-ועד לסופרים ומשוררים.
את ספרייתו הגדולה תרם לעיריית תל אביב.
ב-1917 (מלחמת העולם הראשונה) נאלצה המשפחה לעזוב את תל אביב במסגרת גירוש תל אביב.
ישראל יהודה והבת הגדולה נדדו לגליל בעוד ששאר המשפחה עברה לשכונת עין גנים שבפתח תקווה שם חיו בצריף ששכרו.
אדלר היה פעיל גם בארגון קרן היסוד, שפעל להקמת יישובים בארץ ישראל.
הוא מכר את ביתו ותרם את הכסף, 10,000 לירות א"י, לקרן היסוד, כדי להקים, בשנת 1944, את עשרת הבתים הראשונים לפועלים אשר עבדו בכפר ג'דה (שלימים נקרא על שמו, רמת ישי) בתנאי שהמתיישבים ישמרו על מסורת ישראל, ובשנת 1944 הוחל בהקמת עשרה בתים ביישוב.
לאות תודה על תרומתו הגדולה, קראו לכפר על שמו – רמת ישי (יש"י = ישראל יהודה).
אדלר היה איש צנוע ושומר מסורת.
נישא בתרנ"א (1891) לברכה בת אסתר וישעיה מרדכי אייזנברג (החסיד מפינסק, ממשפחת הצדיק מאפטא) ולזוג נולדו ארבע בנות.
בתו אלישבע הייתה אשתו של ד"ר הירש ליב גורדון, רופא, חוקר רב-תחומי במדעי הרוח ועיתונאי עברי ויידי בארצות הברית.
אדלר נפטר ב-1948 בגיל 78 בתל אביב, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בעיר.
לעונה בירקות בצפון הערבה, 1980.
ספריה קטנה לילדים: מדרגה ראשונה, יפו תרע"ו.
ספר ראשון: ספר מקרא לשנת הלמוד הראשונה, ניו יורק תרפ"ז.
ספרנו: ספר קריאה לשנת הלימוד השניה, תל אביב 1926.
רבי ישראל יצחק קאליש מוורקא (ה'תקל"ט, 1779 – כ"ב בניסן ה'תר"ח, 15 במאי 1848) היה מנהיג חסידי בן המאה ה-19. אבי חסידות וורקא.
הוא ידוע בעיקר בשמו השני, ונקרא בפי כל הרבי הזקן מוורקא.
נולד כילד שמיני לאחר שבע בנות בעיירה זלושין, ליד קאליש במערב פולין למשפחה רבנית המתייחסת אל רבי מרדכי יפה בעל "הלבוש".
אביו ר' שמעון היה סוחר סדקית שנהג להפריש חצי מרווחיו לצדקה וכונה בשל כך "בעל הרחמנות" ואמו מרת יוטא.
בגיל 14 נישא לרחל, בתו של מאיר מז'אריק שאף הוא היה סוחר.
שני האבות סיכמו את השידוך בשוק.
בילדותו גדל אצל רבי דוד בידרמן אבי חסידות לעלוב, ר' דוד לקח אותו כשנסע אל הרבי מלובלין ונהיה תלמיד הרבי מלובלין.
שם גם הושפע מ"היהודי הקדוש מפשיסחה".
בשנת תקע"ה (1815) נפטרו שלושת רבותיו, והוא פנה לרבי שמחה בונם מפשיסחה, תלמידו וממלא מקומו של היהודי הקדוש, ונחשב לאחד מגדולי תלמידיו.
עד מהרה התבלט בחצרו של ר' שמחה בונם.
לאחר פטירתו של רבי שמחה בונם, בשנת תקפ"ז (1827) התפלגו החסידים.
חלקם בראשות רבי יצחק מאיר אלתר ורבי חנוך הניך מאלכסנדר הכתירו את רבי מנחם מנדל מקוצק, וחלקם בראשות רבי יעקב אריה מראדזמין ורבי דוב בעריש מביאלה פנו לרבי יצחק שיכהן כאדמו"ר, רבי יצחק סירב והכתירו ברבי אברהם משה מפשיסחה, בנו של רבי שמחה בונם.
באותה תקופה התקבל לרב בעיירה גוברטשוב.
בהמשך נטש את הרבנות ועבר לכפר רודה, שהיה בחכירתה של הגבירת תמר'ל, שאצלה עבד.
שנתיים לאחר פטירת רבי שמחה בונם נפטר גם רבי אברהם משה, על אף שתחילה סירב לבקשת חסידיו לכהן באדמו"רות, לבסוף כך היה והחסידים התחילו לנסוע לרודה, אולם לאחר זמן עזב את רודה עקב מחלוקת, ועבר לוורקא.
שם הקים את חצרו, פתח בית מדרש, והעמיד אלפי תלמידים וחסידים.
חלק ניכר מפעילותו הקדיש לענייני הציבור יחד עם ידידו רבי יצחק מאיר אלתר, ולמאבק בהשכלה.
בשנת 1846 נפגש עם משה מונטיפיורי וניסה לשכנעו להצטרף למאבק כנגד גזירות על הלבוש היהודי.
רבי יצחק עמל להחדיר בחסידיו ובתלמידיו ענווה, אחדות ואהבת רעים כדרך שקיבל מרבו רבי דוד מלעלוב, תוך שהוא עוסק במיסטיקה קבלית וצירופי אותיות השם.
לדבריו גם הרוע הוא חלק מהבריאה ומהתוכנית האלוהית ואין האדם צריך לחוש עצמו כקורבן אלא כשותף של הבורא.
לדבריו על האדם לצאת ממצב הפחד ובעזרת אמונה בעצמו ובאלוהים לשנות את העולם.
אם בני האדם יעשו כך, תהייה אפשרות לקיומה של ממלכת השמיים על פני האדמה והמשיח יגיע.
עבודת האל של חסידי וורקא הייתה משולבת בשירים, בנגינה, בריקודים ובשתיית משקאות חריפים.
חסידי וורקא נודעו לכל כ'אמני השתיה' (החריפה) שכן נהגו להסב יחדיו בכל הזדמנות וללגום לחיים, על פי מאמר חז"ל: "גדולה לגימה שמקרבת את הלבבות".
נפטר ביום טוב אחרון של פסח תר"ח ונקבר בבית הקברות בוורקא.
מעט מדברי תורתו וסיפורים אודותיו כונסו לספר אהל יצחק.
אחר פטירתו מילא את מקומו רבי שרגא פייבל מגריצא, וחצי שנה לאחר מכן, עם פטירתו, פנו החסידים אל בני רבי יצחק.
רוב החסידים בחרו בבנו הצעיר רבי מנחם מנדל קאליש, שהיה שתקן וצנוע.
חלק קטן בחר בבנו הבכור, שהיה מפורסם כתלמיד חכם, רבי יעקב דוד קאליש, שכיהן באמשינוב, וממנו יצאה חסידות אמשינוב.
כמו כן החל לכהן תלמידו רבי יעקב אריה מרדזימין.
ר' ישראל בן יוסף בנימין (1818 - 3 במאי 1864; ידוע בכינויו "בנימין השני") היה נוסע וסופר מפורסם.
ישראל בן יוסף בנימין נולד בעיר פאלטישעני, אז בנסיכות מולדובה.
הוא היה סוחר עצים בנסיכות מולדובה, שכשל בעסקיו, ופשט את הרגל, ובהשפעת סיפור מסעותיו של בנימין מטודלה, החליט להיות נוסע, וכינה עצמו "בנימין השני".
מטרת מסעותיו המוצהרת הייתה איתורם של עשרת השבטים האבודים.
בשנת 1845, כשהוא מותיר בביתו אשה בהריון ובן, יצא למסעו הראשון למזרח ונסע דרך וינה וקושטא.
הוא ביקר במצרים, ארץ ישראל, סוריה, עיראק, ארמניה, כורדיסטן, איראן, אפגניסטן, הודו, סין ועוד.
במהלך מסעו פגש במזרח שבטים שונים בהם ראה את צאצאי עשרת השבטים.
את מסעו סיים בשנת 1851 וחזר לאירופה, שם טרח בהדפסת ספרו של נתן נטע הנובר "יוון מצולה", על גזירות ת"ח ות"ט.
לאחר מכן יצא למסע בצפון אפריקה, וביקר בלוב, אלג'יריה, תוניסיה, ומרוקו.
כשחזר ממסעו פרסם את ספרו "מסעי ישראל" שזכה לתהודה רבה.
הספר נדפס לראשונה בצרפתית (פריס 1856), לאחר מכן בגרמנית (הנובר 1858) ותורגם לעברית, בידי דוד גורדון (ליק, 1859).
הוא גם תורגם ללאדינו, בידי ר' יהודה נחמה מסלוניקי (סלוניקי 1863).
בזכות נסיעות אלה שערך נודע באירופה מצב היהודים הנורא במרוקו.
הוא עורר את העמים הנאורים לסייע להם ופנה לסולטאן מטורקיה וביקש לעזור ליהודים היושבים בכורדיסטן.
כמו כן פנה לנפוליון השלישי ומלכי בריטניה לעזרת היהודים בפרס.
בשנת 1859 יצא לצפון אמריקה, בה שהה כשלוש שנים, וכשחזר לאירופה פרסם את רשמיו בספרו "שלוש שנים באמריקה".
על מסעו זה זכה בנימין לעיטורי כבוד ממלכי שוודיה והנובר.
בשנת 1864 החל בהכנות למסע נוסף למזרח, אך נפטר בפתאומיות, בעוני וחוסר כל, ונקבר בלונדון.
זכרונותיו של בנימין פותחים צוהר חשוב להכרת חיי הקהילות היהודיות בזמנו.
ספר מסעי ישראל: בו יסופר מאחינו בני ישראל בארצות אסיה ואפריקה, מצבם המדיני והמוסרי, מדותיהם דעותיהם ומנהגיהם / ככל אשר ראה כהר"ר ישראל בן יוסף בנימין, ועתה נעתק לשפת עברית מאת דוד גארדאן, ליק: דפוס צ"ה פעטצאלל, תרי"ט-1859. הספר באתר HebrewBooks.
רבי ישראל יעקב בן שמואל חגיז (פאס, מרוקו, ה'ש"פ, ינואר 1620 - קושטא, ה'תל"ד 1674) היה רב במרוקו וראש ישיבת בית יעקב בירושלים, מחבר ספרי פרשנות והלכה.
הנודע בספריו הוא שו"ת הלכות קטנות.
נודע במלחמתו העיקשת במשיח השקר שבתי צבי.
נולד בפאס שבמרוקו בכ"ו בשבט ה'ש"פ (1620), לאביו רבי שמואל חאגיז, מחכמי יהדות פאס, בן לקהילת המגורשים בעיר.
בצעירותו עבר לאיטליה, שם עסק בהדפסת חיבורים ושם נשא את אשתו הראשונה, בתו של רבי דוד קאריגל.
הוא שהה תקופה בוורונה, ובין השנים 1652–1655 היה בליוורנו.
בהיותו שם הצליח להשפיע על משפחת ויגה העשירה שיקימו בית מדרש גדול בירושלים.
משם המשיך לירושלים, אליה הגיע ב-1658. בהגיעו לירושלים נפטרה אשתו הראשונה, והוא נשא לאישה את בתו של ראש רבני ירושלים, רבי משה גלנטי.
היא ילדה לו את בנו ר' משה חגיז.
בהיותו בירושלים כתב ר' יעקב חגיז חיבורים רבים שנשארו בכתב יד.
ככל הנראה ביקר רבי יעקב חגיז במקומות רבים בטורקיה, עמד שם על סדרי הישיבות ועורר את החכמים איתם נפגש לעלות ולהתיישב בירושלים.
השתדלותו זו נשאה פרי וחכמים מפורסמים וראשי ישיבות בחוץ לארץ עזבו משרותיהם ועלו לירושלים.
חותנו, הרב המג"ן, מזכיר כדוגמות לכך את הרבנים שלמה אלגזי, אברהם אבן חנניא, אברהם אמיגו ושמואל גרמיזאן.
בירושלים הקים את בית המדרש בית יעקב, בו קבע סדרי לימוד חדשים שלא היו קיימים בבתי מדרש אחרים בעיר לפני כן.
בבית המדרש נקבע מקום לתלמידים הצעירים ולתלמידי חכמים; תלמידי החכמים שימשו בשני תפקידים: מהם שהשיבו לשאלות הלכה שהגיעו הן מארץ ישראל והן מהגולה, ומהם שלימדו את תלמידיהם.
על פי תוכנית הלימודים שהגה ר' יעקב חגיז, התחילו התלמידים ללמוד בחמישה "שולחנות" (=מחלקות) שונים, ולאחר מכן שימשו "לעשרה החכמים הרבנים ויהיו רואים איך נותנים פסק דברים ואיך דנים את העם ואיך משפט הגט והחליצה וכל משפט הדיינים".
לאחר שהתמחו מינו אותם לדיינים ושלחו אותם לקהילות היהודיות השונות בחו"ל.
בית המדרש היה מכונה "ישיבת חכמי ההסגר" או "ההסגר בירושלים" בשל הקפדתם של חכמי בית המדרש שלא לצאת מתחומיו שלא לצורך.
רבים מגדולי התורה בירושלים יצאו ממנה, בהם רבי חיים אבולעפיה, רבי משה בן חביב (שהיה גם חתנו), רבי יעקב מולכו, רבי יצחק בוטון, רבי חזקיהו דה-סילווה, רבי אברהם בן דוד יצחקי ועוד.
גם נתן העזתי, נביאו של שבתי צבי, למד בישיבתו.
דעתו על הכישופים מקורית, על אף שבתקופתו כל העולם האמין ברוחות, שדים, כישופים ומגיות שונות, וכך כתב:
בקיץ 1665 (ה'תכ"ה) חזר שבתי צבי לירושלים משליחותו למצרים, כאשר בשובו הכריז על עצמו כמשיח.
רבני העיר בראשות רבי יעקב חגיז נקטו נגדו בקו תקיף ולחמו בו בכל האמצעים שברשותם, ולבסוף פרסמו נגדו חרם חמור והוא נאלץ לעזוב את ירושלים.
רבי יעקב חגיז טרח לשלוח את החרם לרבני טורקיה, אך מלחמתם לא צלחה עד להתאסלמותו של צבי בסוף 1666. רבי יעקב נודע מאז במלחמתו העיקשת בשבתאים וגרוריהם, ולאחר מותו המשיך במלחמה זו בנו רבי משה חגיז.
את מקומו בהנהלת בית המדרש ירש חותנו, רבי משה גאלנטי.
נכדו רבי רפאל מיוחס היה הראשון לציון.
עץ חיים - פירוש על המשנה
זיכרון לבני ישראל - נדפס בסוף ספר לקט הקמח לבן המחבר, רבי משה.
פתיל תכלת פירוש לאזהרות שחיבר רבי שלמה אבן גבירול
תחילת חכמה - פירוש על ספר כריתות לרבי שמשון מקינון (מבעלי התוספות) על כללי התלמוד
הרב ישראל אליהו יהושע טרונק מקוטנא (ח' בכסלו תקפ"א - כ"ה בתמוז תרנ"ג; 1820–1893) היה פוסק חשוב בפולין במחצית השנייה של המאה ה-19.
נולד בח' בכסלו תקפ"א (1820) לרב דוד מפלאצק.
נקרא על שם שלושה מגדולי ישראל: רבי ישראל בעל שם טוב, רבי אליהו הגאון מווילנא והפני יהושע.
למרות זאת היה חותם את שמו ישראל יהושע בלבד, כיוון שהשם אליהו כבר נמצא בתוך שני שמות אלו.
את ראשית חכמתו רכש מאביו, אך התייתם כבר בגיל 11. בן 14 נישא לפריבה בתם היתומה של ר' חיים בן רבי יהודה אב"ד ראביץ' ואלמנתו ריצה.
במשך שש שנים היה סמוך על שולחן חותנתו האלמנה ועסק בתורה.
הוסמך מרבי שרגא פייבל דנציגר.
בשנת ה'ת"ר (1840), בגיל 19, החל לכהן כרב בשרנסק, שבה הקים ישיבה גדולה.
כעבור 7 שנים עבר לכהן כרב בגומבין.
בשנת תר"י (1850) מונה לרב בוורקא.
בתרי"ג (1853) עבר לפולטוסק, ומשנת תרכ"א (1861) ועד מותו כיהן כרבה של קוטנא, שם גם פרסם את ספריו ההלכתיים "ישועות מלכו" ו"ישועות ישראל".