tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקוטי נבואות ומליצות מספרי הנביאים והכתובים לבני הנעורים / סֻדרו עי' דוד ילין ח"ל זוטא, ירושלים: א"מ לונץ, תרס"ה.
(2 כרכים: ירמיהו, תרי עשר)
אסף שירים לילדים / סֻדרו על ידי דוד ילין וח"ל זוטא, ירושלים: דפוס א"מ לונץ, תרס"ה.
(הספר הסרוק במאגר הספרים הסרוקים של הספרייה הלאומית)
זרעים: ספר מקרא (חריסטומטיה) לשנות הלמודים השנייה והשלישית / א' ז' רבינוביץ, ח' ל' זוטא, ורשה: ט' פונק, [הקד' תרס"ח].
(מהדורה נוספת: "לשון עמנו: הוא זרעים: ספר מקרא ולמוד לשנות הלמודים השנייה והשלישית", תל אביב [תרצ"-].)
כתובים אחרונים מקצרים ומתקנים לבתי הספר על ידי ח"א זוטא: ספר בית החשמונאים, ירושלים: קהלת, תרפ"ט.
ספורי התורה בצירוף אגדות נבחרות מן התלמוד והמדרשים: ספר קריאה ולמוד לתלמידי המחלקות הנמוכות לבית הספר העממי / סֻדר על ידי ח"א זוטא וא' אבן-שושן, 3 כרכים, תל אביב: מצפה, תרצ"ו–תרצ"ז.
אברהם אבינו – העברי הראשון, תרצ"ו.
משה רבנו ויצירת מצרים, תרצ"ו.
זוטא, הזרע למינהו: שיחה מדעית לבני הנעורים, ירושלים: דפוס עזריאל, תרס"ט.
המלמד והמורה, ירושלים: דפוס אחדות, תרע"ד 1914. (חינוך)
ארצנו: ספר מורה דרך בא"י ובארצות הגובלות בה, (עם ליפא סוקניק) ירושלים: ועד הצירים, תר"ף 1920.
ניסיון של תוכנית מפרטת ללמודי התנ"ך בבית הספר העממי, ירושלים: אוצר המורה, תרפ"ט.
דברי ימי עמנו / ח"א זוטא וי' ספיבק, 3 חלקים ב-6 כרכים, תל אביב: אמנות, תרצ"א–תש"ה.
(התוכן: חלק א: משיבת ציון עד אחרי מרד בר כוכבא.
חלק ב: מאחרי מרד בר כוכבא עד גרוש היהודים מספרד.
חלק ג: מתקופת הרנסאנס עד ימינו אלה.)
קדמוניות: תולדות עמי הקדם ועם ישראל עד גלות בבל: ספר למוד לבתי הספר / ח"א זוטא וא' שטרנברג, תל אביב: מסדה, תרצ"ה 1935.
דרכי הלמוד של התנ"ך בצירוף שעורים לדגמא, 2 כרכים, ירושלים: ר' מס, תרצ"ה; הוצאת המחבר, תרצ"ז.
תרבות ישראל בימי הבינים: פרקים בתולדות הספרות, ירושלים: ר' מס, תרצ"ז.
(ספרות יהודית של ימי הביניים)
יום הקהל: ציור מתקופת הבית השני, בימי אגריפס המלך, ירושלים: דפוס י' היילפרין, תרפ"ג.
בנחל פרת: חלום, ירושלים: התחיה, תרפ"ה.
בימים מקדם, 3 חוברות, ירושלים: דפוס ציון, תרפ"ו–תרפ"ט.
(התוכן: א: משיאין משואות (מציאה מצאתי; המשפט), תרפ"ו.
ג: מלחמת מצווה (ציור היסטורי מימי יוחנן הורקנוס); חרבן בית ראשון (חזיון אגדי), תרפ"ט.)
סירוסי מלים בלשון העברית, ירושלים: דפוס השלח, תרפ"ה 1925. (נדפס במקור ב"השלח" בשני חלקים)
כתבי ח"א זוטא: ישנים וגם חדשים, 3 כרכים, ירושלים: טל חרמון, תרצ"א.
(התוכן: כרך א: ממראות ארצנו.
כרך ב: בימים מקדם, א.
כרך ג: בימים מקדם, ב.)
בראשית דרכי: לתולדות בית הספר העברי, תרצ"ד.
דרכו של מורה: פרקי זכרונות, סקירות ומאמרים מאת אחד המורים בדור התחיה, ירושלים: ר' מס, תרצ"ח 1938.
זכור ימות עולם: ספר לנוער ולעם, ירושלים: בית הספר לבנות א' (למל), תש"ה.
הרב חיים אריה ארלנגר (נכתב: ערלאנגער ;כ"א בניסן תרפ"ד, 1924 – ט"ו בכסלו תשמ"ח, 1988) היה מקובל חרדי שווייצרי.
נולד בשווייץ, בן שמשון רפאל ארלנגר.
סבו אברהם ארלנגר היה מראשי היהדות האורתודוקסית בשווייץ.
בצעירותו למד בישיבת לוצרן והיה תלמידו של הרב שטיינמן.
כבר בתקופת לימודיו בישיבה נהג בהנהגות של קדושה ופרישות.
במשך תקופה נהג לצום במשך כל ימות השבוע.
כמו כן, גזר על עצמו תענית דיבור למשך מספר חודשים.
בשנות מלחמת העולם השנייה נמנע מלקרוא את עיתוני החדשות כביטוי של שליטה עצמית.
בשנת תש"ה שיגר "קוויטל" לאדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר, והאדמו"ר התפעל מתוכנו ושמר את ה"קוויטל" למשמרת.
בקוויטל כתב בין היתר משאלתו להיות "מרכבה לשכינה".
בנו, האדמו"ר מגור רבי ישראל אלתר, שאביו סיפר לו בהתפעלות על ה"קוויטל", שמר את הקוויטל לאחר פטירת אביו, ונהג לקום לכבודו של הרב ארלנגר.
בשנת תש"ז נישא ליהודית רתק, בת הרב אברהם יהושע רתק מהונגריה.
לפרנסתו פתח חנות לממכר בדים, אך את עיקר זמנו הקדיש לתפילות וללימוד תורה, כשחלק נכבד מלימודו מוקדש לתורת הנסתר.
כמו כן, מסר שיעורים בתלמוד ובהלכה בפני יהודי העיר.
ייחד חדר מיוחד בביתו לכבוד שבת, שהיה סגור במשך ימות השבוע.
הוציא לאור ספרי קבלה קדמונים מאת גדולי המקובלים והוסיף להם את פירושיו.
לאחר מותו הוציאו בניו את איגרת הרמב"ן עם פירושו "איגרת פתוחה".
זכה לקרבה מיוחדת מהאדמו"ר מסאטמר רבי יואל טייטלבוים, שאף מסר לו במתנה את מעילו העליון.
כונה על ידי ה"סטייפלר" "הבעל-מקובל".
האדמו"ר רבי חיים מאיר הגר מויז'ניץ התבטא: "אני חסיד גדול שלו".
במוצאי שבת ט"ו בכסלו תשמ"ח כששב מבית הכנסת לביתו נדרס למוות על ידי מכונית חולפת.
הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
בנו הוא הדרשן והמקובל הרב סנדר ארלנגר (נפטר י"ח בשבט התש"ף).
אחיו הוא הרב אברהם ארלנגר.
פתח עיניים ויפה עיניים – פירושים על הספר מאירת עיניים מאת רבנו יצחק דמן עכו
חיים למצאיהם – פירוש על הספר שער הרזים מאת רבי טודרוס בן יוסף אבולעפיה.
איגרת פתוחה – פירוש לאיגרת הרמב"ן
חיים אנלין (5 בינואר 1948 - 2 בפברואר 2016) היה ספורטאי פאראלימפי.
אנלין נולד בתל אביב ולמד בבית הספר היסודי "בלפור" ובתיכון עירוני ה' בעיר.
שירת בצה"ל כלוחם ומ"כ בחטיבת גולני.
ב-1968, בקרב עם חולית מחבלים ברמת הגולן נפגע מכדור בעמוד השדרה ושותק בפלג גופו התחתון.
במסגרת בית הלוחם תל אביב התאמן בקליעה ברובה ובחץ וקשת.
ב-1976 השתתף במשחקים הפאראלימפיים בטורונטו, קנדה, בקליעה ברובה.
כמו כן השתתף בתחרויות בינלאומיות נוספות באנגליה (משחקי סטוק מנדוויל) אוסטריה ובלגיה.
אנלין למד מזרחנות וערבית באוניברסיטת תל אביב ועם תום לימודיו חזר לצבא ב-1975 כאזרח עובד צה"ל באגף המודיעין.
זמן קצר לאחר מכן התנדב לשירות קבע, עבר קורס קציני מודיעין והתקדם בשירות עד דרגת סגן-אלוף.
ב-1991 זכה באליפות צה"ל בחידון ידיעת הארץ ומורשת קרב.
במסגרת פעילות בית הלוחם למד צורפות, ציור ורישום.
עבודותיו הוצגו במספר תערוכות קבוצתיות של ארגון נכי צה"ל ואמני "צוות - ארגון גמלאי צה"ל" ובשלוש תערוכות יחיד.
אנלין גם עורך פעיל באתר האינטרנט "נוסטלגיה אונליין" לשימור התרבות הישראלית.
ב-1977 נישא לספורטאית הפאראלימפית אורה אנלין (גולדשטיין), לזוג בת ושלוש נכדות.
חיים אפשטין (נולד בשנת תשי"ג, 1953) הוא יו"ר מפלגת בני תורה.
בעבר כיהן כסגן ראש עיריית ירושלים.
חיים אפשטיין נולד בבני ברק לתמה והרב יצחק אפשטין.
בתקופת לימודיו בישיבה היה משמשו של הרב שמואל רוזובסקי.
כמו כן היה מקורב לרב אלעזר מנחם מן שך, שהיה רבו ומקורבו של אביו.
לאחר לימודיו בישיבה שירת בצה"ל.
היה מנהל לשכתו של הרב הראשי לירושלים יצחק קוליץ.
בסוף שנות ה-80 היה פעיל בהקמת דגל התורה.
בכנסת ה-12 שימש מזכיר סיעת דגל התורה בכנסת.
בשנים 1990-1992 כיהן כמנהל לשכתו של סגן שר השיכון אברהם רביץ.
בתקופת הקמתה של העיר אלעד, התמנה על ידי שר הפנים אהוד ברק לחבר המועצה.
לאחר מכן פרש מהחיים הפוליטיים ועסק בנדל"ן.
בשנת 2013, לקראת הבחירות לכנסת ה-19, עמד בראש רשימת נצח שייצגה את הפלג הליטאי שבהנהגת הרב שמואל אוירבך, אך הרשימה הסירה את מועמדותה טרם הבחירות.
בבחירות לעיריית ירושלים, שנערכו באוקטובר 2013, הוצב בראש רשימת מפלגת בני תורה ואף התמודד על ראשות העיר.
מפלגות ש"ס ויהדות התורה ורובו של הציבור החרדי בעיר תמכו במשה ליאון לראשות העיר.
לדברי המפלגה, הסיבה להתמודדותו של אפשטיין היא לא לתמוך במועמד חילוני.
מנגד, בתקשורת עלו טענות כי הסיבה להתמודדותו של אפשטיין למרות סיכוייו הזעומים להיבחר, היא כי קיים הסכם בינו לניר ברקת לגרום לפיצול בקולות החרדים בירושלים ובכך להביא לבחירתו של ברקת.
אפשטיין וברקת הכחישו את קיומו של ההסכם, אך לטענת העיתונאי יאיר אטינגר גורמים במפלגת בני תורה דרשו את קיום ההתחייבות הקואליציונית למינויו כסגן וכמחזיק תיק חינוך חרדי.
בבחירות קיבל אפשטין 3.6% מקולות הבוחרים, ולמרות שרשימתו זכתה רק במנדט אחד הוא מונה לסגן ראש העיר בשכר ולמחזיק תיקי תרבות תורנית וח"ן חרדי.
ב-13 ביולי 2018 פרסם עיתון הפלס תמיכה באפשטיין לראשות עיריית ירושלים, אך ב-23 באוקטובר הודיע אפשטיין על הסרת מועמדותו.
לבסוף המפלגה תמכה במועמד זאב אלקין לראשות העיר.
לאחר הפסדו של אלקין בבחירות - ב"סיבוב השני" הודיעה מפלגת בני תורה למצביעיה לפעול על מנת שמשה ליאון לא יבחר לראשות העירייה - קריאה שהתפרשה בקרב תומכי המפלגה כהבעת תמיכה במועמד עופר ברקוביץ.
עם היבחרו של ליאון לראשות העיר חבר אפשטיין לקואליציה העירונית והיה חבר בהנהלת העיר וכמחזיק תיק הבריאות בעירייה.
לקראת הבחירות לעיריית ירושלים שנועדו להתקיים באוקטובר 2023 הגיש אפשטין פעם נוספת מועמדות לראשות העיר, אך הסיר את מועמדותו ערב הבחירות.
מתגורר בשכונת שערי חסד שבירושלים.
אחותו נחמה היא אשת הפיזיקאי פרופסור יעקב גרינהויז, ואחותו רבקה היא אשת הרב נחום נריה.
חיים בהקיץ הוא סרט אנימציה עצמאי אמריקאי שיצא בשנת 2001 בבימויו של ריצ'רד לינקלייטר.
הסרט עוסק בטבעם של החלום, התודעה והאקזיסטנציאליזם.
הסרט כולו נעשה בשיטת הרוטוסקופיה - צילום וידאו של התרחשות עם שחקנים חיים, כשלאחריו צוות של אמנים עוברים על כל פריים במחשב ומציירים על הסצנה והדמויות, מוסיפים קווים מסוגננים וצבעים.
הסרט מכיל מספר הקבלות לסרט "בטלנים בטקסס" (1991) של לינקלייטר.
כמו כן באחת מהסצנות בסרט מופיעים ג'ולי דלפי ואית'ן הוק עם הדמויות של סלין וג'סי מהסרט "לפני הזריחה" גם הוא של לינקלייטר, מה שבסופו של דבר עורר את הרעיון לסרט ההמשך "לפני השקיעה".
בחור עלום שם חי בחלום בו כל חוקיות הנוגעת לחיי היום יום איננה תקפה, פיזיקלית ורעיונית.
הוא עובר מסצנה לסצנה ללא היגיון בין המעברים.
בכל סצנה מעורבות דמויות נוספות החל מחוקרים מוזרים, אמנים וכלה בלקוחות קבועים של מסעדות וחברים, כשבמהלכן עוסקים בדיונים פילוסופיים כגון מטאפיזיקה, בחירה חופשית, חברה ומשמעות החיים.
במשך רובו של הסרט הגיבור מקשיב בשקט, אך מאוחר יותר הוא משתתף בדיונים באופן פעיל ונלהב.
ישנן סצנות שאינן אפילו כוללות את נוכחותו של הגיבור, אלא מראות מונולוג של אדם בודד או דיאלוג של צמד על נושאים פילוסופיים מנקודת מבט חסרת גוף.
לאורך הדרך הסרט נוגע בנושאים נוספים כגון אקזיסטנציאליזם, אינטרנציונל סיטואציוניסטי (Situationist International), פוליטיקה, פוסט-יומניטי (Posthuman), התאוריה הקולנועית של אנדרה באזאן, וחלימה מודעת.
בנוסף יש אזכורים בסרט של דמויות ספרותיות ואינטלקטואליות מפורסמות בשמן, כגון פיליפ ק.
(מאוחר יותר הוציא לינקלייטר סרט בטכניקה זהה לסרט זה - "סורק אפלה", המבוסס על ספר בעל אותו שם של ק.
בהדרגה מתחיל הגיבור להבין שהוא חי בחלום נצחי שמדי פעם נשבר בהתעוררויות שווא.
עד לרגע זה הוא בעיקר צופה מן הצד על הכל באופן פסיבי, אם כי זה משתנה במהלך שיחה עם אישה שבתחילה חלפה על פניו, אך חזרה בה והחלה לשתף אותו ברעיונותיה היצירתיים.
הוא נזכר שמכורח הגילוי שלו חייבת היא איפוא להיות דמות בחלום שלו ואף שואל אותה על כך.
בעקבות זאת הוא משוחח בפתיחות רבה יותר עם דמויות החלום שנקרות בדרכו.
עם זאת הוא מתחיל לשקוע בייאוש בהיותו לכוד בתוך עולם החלומות הבלתי פוסקים ופתירים.
השיחה האחרונה של הגיבור היא עם דמות שנראית במקצת דומה לו עצמו, אשר פגש אותה בקצרה מוקדם יותר בסרט (הדמות היא הבמאי של הסרט, לינקלייטר).
השיחה חושפת את תובנותיה של הדמות; המציאות עשויה להיות רגע יחיד שהאדם מפרש אותה בטעות כזמן (ובכך, חיים), שהחיים כפי שחיים אותם הם השלילה המתמדת של ההזמנה של אלוהים להיות אחד עם היקום.
החלומות מציעים לנו הצצה אל הטבע האינסופי של המציאות, ועל מנת להיות חופשיים מההזייה ששמה חיים, האדם רק צריך לקבל את ההזמנה של אלוהים.
בסצנת הסיום של הסרט נראה הגיבור הולך לכיוון דרך פרטית של בית כשפתאום הוא מתחיל לרחף באוויר, שהיא מקבילה לסצנת הפתיחה של הסרט בה נראה ילד קטן צף באוויר בדיוק באותו מקום.
שלא כמו הילד שתפס בחוזקה בידית של המכונית, הגיבור נוגע בהיסוס באותה ידית אך הוא מרפה ועולה מעלה מעל הרכב והעצים, מגיע למרחב הכחול האינסופי של השמיים עד שהוא נעלם לגמרי מן העין.
בנוסף, הסרט מציע הצעה שהחיים שלאחר המוות הם חלום אחד ארוך.
ויילי ויגינס מופיע בתפקיד הגיבור.
בסרט יש תפקידים קטנים רבים בהופעות משחק ובהופעות קמע:
כדי להוסיף לסרט את אפקט דמוי החלום, נעשה שימוש בסרט בטכניקת ההנפשה רוטוסקופיה.
התחושה של הסרט משתנה ללא הרף, ונעשית זרה יותר ככל שהסרט ממשיך.
האנימטורים השתמשו במחשבי אפל מקינטוש off-the-shelf שהם זולים יותר.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל סאנדנס בינואר 2001, והסרט יצא לאור במספר מוגבל של בתי קולנוע בארצות הברית ב-19 באוקטובר 2001.
תגובות הביקורות לסרט היו בעיקר חיוביות.
על פי Rotten Tomatoes, 80% מהמבקרים נתנו ביקורת חיוביות בהתבסס על 143 ביקורות, ודעת הקונצנסוס היא שהסרט הוא "חוויית מוחין ייחודית".
על פי Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 82/100 בהתבסס על 31 ביקורות.
רוג'ר איברט משיקגו סאן-טיימס העניק לסרט ארבעה כוכבים מתוך ארבעה, כשהוא מתאר את חוויית הסרט כ"מקלחת קרה ומחזקת של הבהרת רעיונות".
מאוחר יותר (ב-2009) כלל איבריט את הסרט ברשימת "הסרטים הגדולים שלו".
ליסה שורצבאום מאנטרטיינמנט ויקלי העניקה לסרט ציון A כשהיא מתארת אותו כ"עבודת אמנות קולנועית שבה צורות ומבנים מנסים לתפוס את ההיגיון הפנימי של נושא החלומות וההליכה לקולנוע".
רבי חיים אריה כהנא (1830 - כ"ט בשבט ה'תרע"ז 1917) – דיין בסיגט ומחבר הספר "דברי גאונים".
נולד בסיגט להרב יחיאל צבי כהנא.
נישא לבתו של רבי צבי, רב העיר דלאטין בגליציה.
(חתן נוסף של רבי צבי היה רבי שלמה דרימר.)
כאביו וסבו נמנה עם חסידי קוסוב, נסע אל רבי חיים הגר מקוסוב ואל בנו רבי יעקב שמשון הגר מקוסוב.
בשנת תרי"ח עם מינויו של רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים לרב העיר סיגט, מונו הרב חיים אריה כהנא והרב שלמה יהודה טבק לכהן כדיינים לצידו.
היה בעל ספרייה גדולה ובה ספרים נדירים מחכמי הספרדים.
נודע על שם ספרו "דברי גאונים" ובו דן בכללים בדברי התלמוד וההלכה בענייני חושן משפט.
בספרו זה שיקע מדברי חכמי הספרדים שראה בספרים שהיו מצויים בספרייתו.
על ספרו זה קיבל הסכמות נלהבות מרבו ה"ייטב לב", מהמהר"ם שיק, ר' יוסף שאול נתנזון מלבוב, ר' שלמה גאנצפריד ועוד.
ספר זה נדפס בימי חייו שלוש פעמים (אונגוואר תר"ל, סיגט תרס"א, סיגט תרע"א), ומספר פעמים לאחר מכן.
נפטר בכ"ט בשבט תרע"ז, ונקבר בבית הקברות היהודי בסיגט בצמוד לקבר אבי סבו, רבי יהודה כהנא הלר.
היו לו שני בנים ושתי בנות.
בנו הגדול רבי נחמן כהנא כיהן כרב העיירה ספינקא ומחבר ספר ההלכה "ארחות חיים".
הרב חיים אריה חדש הוא ראש ישיבות אור אלחנן.
מחבר סדרת ספרי אהל תורה.
נולד בירושלים כבן בכור לרב משה מרדכי חדש ראש ישיבות אור אלחנן ולשרה לבית לפין.
נקרא על שם רבי חיים אריה לייב מישקובסקי.
למד אצל סבו הרב מאיר חדש ובישיבת 'אור אלחנן' אצל אביו ואצל הרב אלעזר שמחה וסרמן.
לאחר פטירת אביו מונה לראש הישיבה ולאחראי על מוסדות אור אלחנן.
לצידו מונה גיסו הרב צבי וינפלד לראש ישיבה.
נישא ליהודית, בתו של הרב ישראל מאיר וייס ראש ישיבת נחלת הלויים.
חיבר את סדרת הספרים 'אהל תורה', ובהם מראי מקומות על סוגיות העיון במסכתות הנלמדות בישיבות.
ספריו מקיפים את דברי הראשונים והאחרונים.
הרב חדש ההדיר את הספר "פני האריה החי" של זקנו, שעל שמו הוא קרוי.
חיים (דוּמּה) אשר (1924–2001) היה איש ציבור ישראלי, אלוף ישראל בסגנון יוני-רומי בהיאבקות.
כיהן כסגן ראש העיר רמלה.
הקים מפלגה עצמאית בשם "התנועה לאחווה" שסימנה ע.נ.
(ראשי תיבות של עיראקים נאמנים), שמטרתה לדאוג לשוויון חברתי בעיקר לעולים החדשים שהגיעו לעיר רמלה.
אשר נולד ב-1924 בבגדאד שבעיראק למרים וציון לבית אשר.
הוא גדל במשפחה מרובת ילדים וקשת יום.
בגיל 8, הוא זנח את לימודיו לטובת עזרה במאפיית הפיתות שבבעלות אביו.
כבן למשפחת אופים, הוא עבד קשה משעות הערב ועד השעות הקטנות של הלילה, דבר שמנע ממנו לבקר בבית הספר.
מאוחר יותר, הצטרף לאחיו הבכור במאפייתו, שם הועסק כעוזר ולאחר זמן מה, הייתה המאפיה בבעלותו.
בגיל 14, בשנת 1938, אשר נקרא לשרת בצבא העיראקי.
הוא אולץ להתגייס לצבא העיראקי, אף על פי שלא היה בן 18, עקב ממדי גופו.
בצבא, הוא שירת שנתיים בעיר בצרה.
את קריירת ההיאבקות שלו, הוא החל בזמן שירותו הצבאי, כאשר התאמן בזוארחנצ'י, שיטת אימונים פרסית עתיקה.
בשנת 1943, בהיותו בגיל 19, התמודד לראשונה על התואר 'אלוף עיראק' והיה ליהודי היחיד שזכה בתואר זה.
מאוחר יותר, בהיותו בגיל 25, התחרה שוב כנגד אלוף עיראק ממוצא מוסלמי שהתמודד מולו, הכניעו ונטל ממנו את תוארו.
עקב איומים על חייו, הוא ברח לאיראן, שם שהה חצי שנה.
בשנת 1949, הוא עלה לישראל.
בבגדאד, שם החל את קריירת ההיאבקות שלו, הוא כונה "השור הבבלי".
עם עלייתו ארצה פעל בעיר רמלה.
לכבוד זכייתו באליפות ישראל, הוקם מועדון ספורט שהיה ממוקם ברחוב הגדוד העברי, אשר אותו ניהל.
במקום התאמנו בעיקר צעירים ונזקקים.
שימש כמתאבק גם כאשר כיהן כסגן ראש העיר.
זמן קצר לאחר עלייתו ארצה, הקים אשר מפלגה עצמאית בשם "התנועה לאחווה" (ע.נ).
המפלגה, שהוקמה ב-1959 בעיר רמלה, הייתה גוף שהורכב מבני עדות המזרח ומטרתו הייתה דאגה לשוויון חברתי בישראל עבור עולים חדשים שהגיעו לעיר רמלה.
אשר היה ראש המפלגה והוא התמודד בבחירות באמצעותה ונבחר מספר פעמים למועצת העיר.
פעילותו העיקרית הייתה בחתירה להקלה במסי עירייה, במציאת פתרון דיור למעוטי יכולת, באיתור תעסוקה למובטלים וחסרי פרנסה.
כסגן ראש העיר היה אחראי על ועדת השמות והרחובות ופעל לראשונה להעניק שמות לרחובות העיר רמלה
אשר נפטר בשנת 2001 ובשנת 2010 התכנסה ועדת שמות והנצחה בעירייה אשר החליטה להסב את רחוב "הפועל" על שם חיים אשר.
למרות תרומתו הרבה, טוענים בעיריית רמלה כי להצעה לקרוא לרחוב בעיר על שמו היו כמה מתנגדים מכיוון התושבים המתגוררים במקום.
לאחר פרסום ההצעה, הביעו המתנגדים את עמדתם בכתב בפני ועדת שמות והנצחה, אך לאחר שיקולי המתנגדים מול התומכים, קיבלו חברי הוועדה את בקשת המשפחה והמליצו על שינוי שם הרחוב.
החלטת הוועדה בעירייה הועברה לאישור משרד הפנים ובאוקטובר 2010 הרחוב שונה באופן רשמי.
חיים אריה גינזברג (באנגלית Harold Louis Ginsberg; ידוע בכינויו "H.
Ginsberg"; 6 בדצמבר 1903 – 5 באוקטובר 1990) היה פרופסור לספרות רבנית בבית המדרש לרבנים באמריקה בניו יורק ב.
גינזברג נולד במונטריאול, קוויבק, קנדה, למנחם מנדל וגולדה (לבית לוינסון).
הוא קיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת לונדון בשנת 1930.
בראשית שנות ה-30 הוא עלה לארץ ישראל, וישב בירושלים.
באפריל 1932 נבחר לוועד החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה הוא פרסם את ספרו הראשון, "כתבי אוגרית", בארץ ישראל, ובשפה העברית, בתקופת מגוריו בארץ.
בסוף שנות ה-30, הוא עקר לארצות הברית, ומשנת 1941 שימש כפרופסור בבית המדרש לרבנים באמריקה (JTS), שם כיהן בקתדרה על-שם שבתאי מוראיס כפרופסור להיסטוריה תנ"כית ולספרות,.
גינזברג היה מומחה למיתוסים כנעניים קדומים.
הוא תרם לאנתולוגיה "טקסטים המזרחיים הקדומים הקשורים לברית הישנה" , ספר מקור בסיסי לטקסטים קדומים שיש להם קשר ספרותי עם התנ"ך.
גינזברג היה גם אחד המתרגמים העיקריים של הנוסח היהודי החדש של התנ"ך לאנגלית .
זה היה התרגום השני שפרסם האגודה היהודית להוצאה לאור (JPS) והחליף את גרסתו משנת 1917. זהו תרגום חדש לאנגלית מודרנית, ללא תלות בתרגום הקודם או בכל תרגום קיים אחר.
כיום הוא מקוטלג בשם "NJPS".
התרגום עוקב אחר נוסח המסורה בקפידה, ונוקט בגישה מורכבת ביחס להשערות של שינויים: הוא נמנע מהם לחלוטין לתורה, אך מזכיר אותם מדי פעם בהערות שוליים לנביאים וכתובים.
גרסאות מעידות מגרסאות מקרא אחרות מוזכרות בהערות שוליים, אפילו לתורה, במקומות שבהם העורכים חשבו שהם יכולים לשפוך אור על קטעים קשים בנוסח המסורה.
גינזברג הקדיש גם חמש שנים בהנגשת התנ"ך בכתב ברייל.
הוא גם היה עורך של אנציקלופדיה יודאיקה.
הרב חיים אפרים באלאיטי (או באליטי; ה'תרכ"ג, 1863–כ"ד בסיוון ה'תש"ד, 15 ביוני 1944) היה אב בית דין, מורה צדק, רב קהילת יהודי טורנאליה בסלובקיה ומחבר הספרים אשל חיים וחמודי אפרים.
נולד בשם אפרים בעיר מאד שבהונגריה לאביו אברהם באלאיטי ולאמו מאטל, אביו נפטר כשהיה ילד ואמו גידלה אותו לבדה.
למד בנערותו אצל הרבנים: הרב נפתלי שוורץ אב בית דין מאד, הרב שמחה בונם סופר רב העיר פרשבורג.
כאשר היה בגיל 17 חלה והוסיפו לו את השם חיים, גם בהמשך חייו סבל ממחלות ואושפז מספר פעמים בבית חולים.
התחתן עם גיטל למשפחת האלדשטיין ונולדו להם שתי בנות חיה שרה שנשאה לרב ישראל ולץ אב בית דין בבודפשט, ומרים שנשאה לרב שלמה ברוך עלנער.
בשנת ה'תרנ"א (1891) מונה לדיין ומורה צדק בעיר טורנאליה שהייתה משויכת לאזור הרבנות של פוטנוק, הוא פתח שם תלמוד תורה ושימש בתפקיד ממלא מקום הרב.
בתום מלחמת העולם הראשונה נותק הקשר בין היהודים בטורנלה שסופחה לצ'כסלובקיה לרבנות בפוטנוק שנותרה בשטח הונגריה, ובשנת ה'תרפ"א (1920) אחרי שרבנות העיר נותקה מרבנות פוטנוק הוא נבחר לתפקיד רב העיר.
בשנת ה'תרפ"ה (1925) הוציא לאור את שני חלקי ספרו "חמודי אפרים" ובשנת ה'תרצ"ה (1935) הוציא לאור את שני חלקי ספרו "אשל חיים".
פרסם מאמרים רבים בכתבי עת תורניים ובהם, תל תלפיות, וילקט יוסף, בית ועד לחכמים, ילקוט המליצות, הנשר ונטעי בחורים.
בי"ח בסיון ה'תש"ד (9 ביוני 1944) הוא נשלח עם יהודי העיר לאושוויץ ונרצח שם בכ"ד בסיוון ה'תש"ד (15 ביוני 1944).
חמודי אפרים - על אגדות התלמוד ודרשות
אשל חיים - דברי אגדה, דרשות ושו"ת
חיים ארונשטאם (1918–2002) היה צייר ושחקן תיאטרון ישראלי-לטבי.
חיים ארונשטאם, בן שרה ואייזק, נולד בריגה בירת לטביה, למשפחה חילונית, ללא נטייה לציונות, בת תשעה ילדים.
כבר במהלך לימודיו בבית הספר היסודי, כשהיה כבן 12, החל בלימודי אמנות, ובהמשך למד בסטודיו של הצייר היהודי ברנרד דננהירש.
בגיל 19 נישא ארונשטאם לחברתו זלדה (זינה) דימנשטיין, וב-1938, בגיל 20, נסע יחד עמה למוסקבה, כדי ללמוד בבית הספר למשחק של התיאטרון היהודי הממלכתי שהוקם ב-1920, בניהולו של המנהל שלמה מיכאליס.
שנה לאחר מכן פרצה מלחמת העולם השנייה, והשניים החליטו לעזוב את מוסקבה ולחזור לריגה.
ב-1941, עם השתלטות הרוסים על ריגה, גויס ארונשטאם לדיוויזיה הלטבית בצבא האדום, ולחם בשורותיה נגד הגרמנים עד תום המלחמה.
כל משפחתו של ארונשטאם, מלבד אחיו הבכור, נרצחה ביער רומבולה ביחד עם 30,000 מיהודי העיר.
אחרי המלחמה חזרו זינה וחיים למוסקבה להמשך הלימודים בתיאטרון היהודי, ובהמשך אף השתתפו בהצגות שהעלה בשפה היידית.
בכל שנות לימודי המשחק שלו המשיך ארונשטאם לצייר.
עם רציחתו של שלמה מיכאלס בפקודת סטלין ב-1948, שבו לריגה.
את פרנסתו מצא כמעצב במפעל טקסטיל, אך המשיך לצייר ואף השתתף בכמה תערוכות קבוצתיות.
אף על פי שגדל בבית לא ציוני הפך ארונשטאם לא רק לציוני אלא גם לפעיל עלייה החל בשנת 1969, ומשום כך הוגדרו הוא, אשתו, בתו היחידה וחתנו כמסורבי עלייה.
רק ב-1972, לאחר מאבק עיקש, הורשו לעלות ארצה.
ארונשטאם ומשפחתו נשלחו ללימודי עברית באולפן בטבריה ובהמשך עברו לגור ברחובות.
בתחילת דרכו בארץ התפרנס ארונשטאם כגרפיקאי בעיתון בשפה הרוסית שיצא לאור בתל אביב, ובה בעת המשיך לצייר, הציג תערוכות יחיד, גם בבתים פרטיים, ואף מכר מציוריו – בעיקר נופים ופורטרטים שצוירו בשמן, טמפרה וצבעי מים.
מבחינה אמנותית ואישית הוא נחשב לאמן ההתבוננות הפנימית, שהטיב לעסוק, לצד הגדרות וניתוחים מדויקים של האמנות גם במבט מעמיק על החיים בכלל.
בציורי הדיוקנאות האקספרסיוניסטיים שלו חיפש ארונשטאם בעיקר את המבע האישי האופייני לכל אדם, או כפי שניסח זאת: "את דמויות האנשים הנתונים במאבק רציני וטראגי".
אף על פי שלא גדל במשפחה מסורתית ספג ארונשטאם לתוכו את ההוויה היהודית והזדהה עם גורלו של העם היהודי בגולה.
הוא העיד על עצמו שעבודותיו שנעשו ברוסיה התאפיינו בצבעים קודרים וחמורים, לא עסקו בנושאים עליזים ושמחים, ולא היו בהם פנים צוחקות.
בישראל, לעומת זאת, השתקפו בעבודותיו האור והשמש המקומיים, והן התאפיינו במוטיבים אופטימיים יותר, הן בציורי הדיוקנאות והן בציורי הנופים.
ארונשטם המשיך לצייר כל חייו והפסיק רק כאשר חלה במחלה קשה.
הוא נפטר בשנת 2002 ונקבר ברחובות.
ארונשטאם הציג מציוריו בכמה תערוכות יחיד: במוזיאון בת ים; במוזיאון רמת גן בבית עמנואל; בבית ציוני אמריקה בתל אביב; שתי תערוכות ביד לבנים ברחובות; בגלריה ריץ בחיפה; בבית אגרון בירושלים; בגלריה קישון בתל אביב ב-2003; ו"ריגאים" בבית האמנים בתל אביב ב-2018. אוצרת: דורית גולדשטיין.
יצירותיו נמצאות באוספים של מוזיאון ינקו דאדא בעין הוד ובמוזיאון מאנה-כץ בחיפה.
חיים אנחנו במחתרת הוא שיר שכתב בשנת 1933 אברהם שטרן (יאיר), אז ממפקדי הארגון הצבאי הלאומי ולימים מפקד הלח"י.
את מילות השיר התאימו ללחן השיר "אנו נהיה הראשונים" ובלחן זה שרו אותו בארץ ישראל.
גולי אצ"ל ולח"י, ששרו אותו רבות במחנות המעצר באריתריאה, ביצעו שינויים קלים בלחן לצורך הגברת הדרמטיזציה, ובאופן זה ביצעה אותו לימים "זמרת המחתרות" שולמית לבנת, כפי שלמדה מבעלה ומאנשי לח"י אחרים ששהו במחנות המעצר.
השיר נכלל בארבעה דפי סטנסיל של שירים, ובשנת 1948 הופיע בשירון בית"ר "שיר זמר לבני חרות", וזו הייתה הפעם הראשונה שהוא הוכנס לשירון כזה, על אף השנים הרבות מאז חיבורו.
ד"ר נתן שחר העריך שהדבר נגרם מאחר שאז חזרו ארצה הגולים מאפריקה, והם פעלו להפיץ את השירים ששרו במחנות המעצר.
רבי חיים אריה לייבוש הלוי איש הורוביץ (בכתיב ארכאי: הורוויץ; ח' בסיוון ה'תרי"א – י"ב בכסלו ה'תרס"ה), רב בקהילות קרקוב וז'ולקייב תוך מחלוקת עם החסידים המקומיים.
תלמיד חכם בעל השכלה כללית והשקפה מתונה, התיר את הטלטול ברשות הרבים בקרקוב תוך פולמוס הלכתי עם רבים מרבני דורו.
עמד בראש אספת הרבנים העולמית שהתכנסה בקרקוב באב ה'תרס"ג, אך נטען כי הכשיל אותה עקב חששו מרפורמות דתיות שהיא עלולה לקדם.
נולד בברודי לרבי שאול הורוביץ רבה של טיסמניץ, בנו של רבי משולם ישכר הורוביץ מסטניסלב, ולרבקה שהייתה נכדת רבי אלכסנדר סנדר מרגליות.
היה תלמידו של סבו רבי משולם ישכר.
בצעירותו רכש גם השכלה כללית מלבד בקיאות בש"ס ופוסקים.
נחשב לנואם בעל כושר רטורי.
בא' בטבת תרכ"ח נשא את צפורה בת מיכאל ציפרס מראשי הקהילה היהודית בקרקוב.
לאחר נישואיו התגורר בקרקוב, והיה מזכירו של רב העיר רבי שמעון סופר.
בשנת תרל"ז ייסד בקרקוב תלמוד תורה כללי, בו למדו גם לימודי חול בניגוד למקובל בקהילות היהודיות עד אז, בכדי שאלו המעוניינים בלמודים אלו, לא יאלצו ללמוד בבתי ספר פולניים.
יוזמה זו נתקלה בהתנגדות חזקה מצד השמרנים בקהילה.
שכר הלימוד בתלמוד תורה זה היה גבוה, ולמדו בו בני עשירים.
המנהל הפדגוגי היה מרקוס וינטר, מתלמידי החתם סופר, ומספר התלמידים בו הגיע לכ-150 תלמידים.
המוסד התקיים זמן קצר ונסגר כשרבי חיים לייבוש עזב את העיר.
בשנת תרל"ט נפטר רבה של ז'ולקייב, רבי יצחק שמשון הורוביץ-מייזלש, ורבי חיים לייבוש נבחר לממלא מקומו לאחר שניצח בהתמודדות את רבי אברהם בנימין קלוגר שנתמך על ידי החסידים, ואת רבי יצחק חיות בנו של רבי צבי הירש חיות.
החסידים בעיר לא קיבלו את בחירתו, בשל התלמוד תורה הכללי שייסד בקרקוב למורת רוחם של החסידים שם, ומחלוקת קשה פרצה בעקבות כך.
בתשרי תרמ"א הגיע רבי חיים לייבוש לז'ולקייב, ובבואו נערכו הפגנות נגדו שהצריכו את התערבות המשטרה המקומית.
בחירתו אושרה לבסוף על ידי הרשויות המקומיות הודות לתמיכתם של ראשי הקהילה הנאורים.
סמוך לבואו העביר רבי חיים לייבוש מתפקידם את שלושת השוחטים של העיר שפעלו כל העת כנגד בחירתו וניסו להפוך את הגלגל לטובתו של המתחרה רבי אברהם בנימין קלוגר, והביא מעיר אחרת שוחט חילופי.
דבר זה עורר סערה גדולה והקים עליו את זעמם של חסידי בעלז, ובעיתון החרדי בגליציה קול מחזיקי הדת שהיה נתון להשפעת חסידות בעלז, אף פורסם מאמר חריף כנגדו בשל כך.
בחורף תרמ"ה עזב רבי חיים לייבוש את ז'ולקייב וחזר לקרקוב על מנת להתמודד על משרת הרבנות בעיר שהתפנתה לאחר פטירתו של רבי שמעון סופר באדר תרמ"ג.
החסידים התנגדו למינויו עקב פרשת התלמוד תורה, ותמכו ברבי עקיבא קורניצר חתנו של רבי שמעון כרב העיר, ורבי חיים לייבוש מונה בשנת תרמ"ח לתפקיד ממלא מקום הרב בלבד, לצד רבי עקיבא קורניצר חתנו של הרב המנוח שמונה על ידי החסידים.
בקיץ תרנ"ט היה לרב הרשמי של הקהילה.
נודע בעסקנותו ובפעליו לטובת הקהילה, ופעמיים אף הוזמן לראיון אצל הקיסר פרנץ יוזף.
כמו כן השתדל רבות לטובת פליטי הפוגרומים ברוסיה של שנת תרס"ג.
והביע אהדה גם לחובבי ציון.
בחודש אב תרס"ג יזם רבי אהרן מנדל כהן מקהיר כינוס אספה עולמית של רבנים בקרקוב במטרה ליצור מוסד רבנות עולמי (עוד קודם לכן ניסה הרב כהן לחדש את הסמיכה).
רבי חיים לייבוש התנגד לכינוס האספה עקב חששו משינויים ותיקונים בדת שהיא עלולה להכריז עליהם.
הוא שלח מכתב לרב כהן שיבטל את האספה ואיים כי ישלח מכתבים לרבני גליציה שיחרימו את האספה.
לאחר לחצים רבים ולאור הופעתה של משלחת רבנים ממצרים בראשותו של הרב כהן, ניאות לבסוף לקיום האספה, בתנאי שלא ידונו בה בענייני הלכה או על הציונות, ובתנאי שהוא יעמוד בראשה, וינהל את האסיפות בפועל, מתוקף מעמדו כמרא דאתרא.
האספה נחשבה על ידי המארגנים ככישלון, ומלבד שבועה אותה הקריאו הרבנים על שקריות עלילת הדם היא התפזרה ללא תוצאות.
מאוחר יותר הואשם רבי חיים לייבוש כי השתמש במעמדו כיושב ראש האספה בכדי לחבל בהצלחתה, עקב חששו מתיקונים בדת שהיא עלולה להכריז עליהם.
בשנתו האחרונה לקה במחלת לב, נפטר מדלקת ריאות במוצאי שבת י"ב בכסלו תרס"ה בשעה 3.00 לפנות בוקר, אבל כללי הוכרז בקרקוב וגם התיאטרון העירוני שבת לרגל המאורע, עיריית קרקוב הציעה להדליק לכבודו את פנסי הרחובות, אך הבקשה נדחתה על ידי דייני העיר עקב האיסור של הליכה בחוקות הגוים.
ביום שני נערכה הלווייתו בהשתתפות רבבות, הספידוהו אחיו רבי פנחס מברדשין ובניו הרבנים, וכן רבנים נוספים, ביניהם: רבי אברהם מנדל שטיינברג ורבי שמואל פירר.
ההספדים נמשכו עד השעה 17.00 אחה"צ.
נקבר בבית הקברות החדש בקרקוב.
113 שנה אחרי פטירתו - בי"ב בכסלו תשע"ח חודשה מצבתו על ידי אגודת אהלי צדיקים.
אשתו צפורה שימשה במשך כ-50 שנה כאם בית היתומים בקרקוב, נפטרה בל' בכסלו תרפ"ח.
בשנת תרמ"ח הדפיס רבי חיים לייבוש את ספרו "תקון עירובין" במגמה להתיר את הטלטול בשבת בקרקוב, על אף שעמודי העירוב הוסרו, בהסתמך על נהר הוויסלה הזורם במרכז העיר, וכן על גדרות וצורות הפתח ועל היתר דומה שנערך בוורשה.
כנגד ההיתר יצא בחריפות רבה רבי מנחם מנדל קרנגל, תלמיד חכם וביבליוגרף בעל שם מקרקוב, שהדפיס ספר נגדי בשנת תרנ"ב בשם "תורת עירובין".
רבי חיים לייבוש הדפיס בתגובה קונטרס בשם "מודעה רבה", והרב קרנגל חזר והדפיס תגובה נגדית בשם "ביטול מודעה".
בדעתו של רבי חיים לייבוש תמכו: סבו רבי משולם ישכר הורוביץ מסטניסלב, אביו רבי שאול הורוביץ מטיסמניץ, רבי חיים אלעזר וקס, ודייני העיר, רבי חיים נתן דמביצר, רבי יוסף לדרברגר, ורבי קלונימוס גוטווירטה.
בדעתו של הרב קרנגל תמכו רבי עקיבא קורניצר, ורבנים נוספים ביניהם: רבי יצחק שמלקיס, רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם, רבי שלום מרדכי שבדרון, רבי יצחק אלחנן ספקטור, רבי רבי ישראל איסר שפירא, ורבי יעקב וידנפלד שלא הסכים לפרסם את דעתו לאיסור כנגד דעתו של רבו מנוער רבי משולם ישכר הורוביץ.
זיכרון משה - הספד על משה מונטיפיורי, קרקוב תרמ"ה.
תקון עירובין - על תקנת העירוב לקראקא, קרקוב תרמ"ח.
עין דמעה - הספד על פטירת סבו ורבו - רבי משולם ישכר הורוביץ (כולל שני הספדים נוספים מאביו רבי שאול, ומאחיו רבי פנחס), קרקוב תרמ"ח.
מודעה רבה - תגובה לספרו של רבי קרנגל על איסור העירוב.
קול נהי - קינה על מותו של רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה, קרקוב תרמ"ט.
חיי אריה - שו"ת ודרשות, שני חלקים, קרקוב תר"נ.
עזרת נדחים - קורא להצלתם של עשרות ילדים יהודים אסופים ושתוקים שהועברו למוסד וקיים חשש להמרת דתם, ודן בהיתרם.
הרב משה שמואל בלייכר, ראב"ד קרקוב אחרי מלחמת העולם הראשונה.
רבי אהרן לוין הוסמך על ידו להוראה.
אחיו רבי פנחס הורוביץ - רבה של בראדשין (תרכ"ה-תר"פ), בסוף ימיו התגורר בקרקוב.
בימי אספת הרבנים סייע לאחיו רבי חיים לייבוש.
אחותו אסתר נישאה ליצחק נתן נטע מיכלזון, אחיו של רבי צבי יחזקאל מיכלזון.
גיסו חתן חמיו - רבי שמואל נתנזון - רבה של פודקאמין (תר"ה-תרע"ו)
גיסו חתן חמיו - רבי ברוך מנחם מנדל וולף מבוכניה (נפטר תרע"ו), מחסידי סדיגורה, רב ותלמיד חכם, נשיא תנועת מחזיקי הדת בעירו.
בנו רבי אלעזר משה - התגורר בקרקוב - חתן רבי מרדכי צבי בן רבי אברהם ינר, מחבר הספר "טוב עין", יחד עם אחיו רבי מיכאל הוציא לאור את הספר "הלכות קטנות" בתוספת הגהות, נספה בשואה.
בנו רבי מיכאל - התגורר בקרקוב (ה'תר"ל–ט' בכסלו ה'ת"ש), מחבר הספר "עבודת הלוים" על חמש מגילות, בשנת תרנ"ז הוציא לאור יחד עם אחיו רבי אלעזר משה, את הספר "הלכות קטנות" לרבי יעקב חאגיז בתוספת הגהותיו.
בנו רבי צבי הירש - רבה של דרזדן התפרסם כביבליוגרף וכחוקר היסטוריה של הרבנות.
בתו רעלא נישאה לרבי קלמן ברגלס מבוכניה.
בנו רבי חיים אריה לייבוש - מתלמידי ישיבת חכמי לובלין וממקורבי ראש הישיבה רבי מאיר שפירא, אחרי פטירת רבו היה לאחד מראשי ועד התלמידים.
נשא את אלטע בת רבי שבתי רפפורט מפינטשוב.
חיים אשכנזי הוא שחקן טניס שולחן פאראלימפי לשעבר.
אשכנזי נכה צה"ל חבר בית הלוחם בתל אביב.
ב התחרה בטניס שולחן בדרגת נכות 2. בטורניר היחידים סיים בשלבים מוקדמים ולא העפיל לשמינית הגמר ובטורניר הזוגות (עם יוסף שרב) הגיעו לשלב רבע הגמר.
היה חבר משלחת ישראל אל המשחקים הפאראלימפיים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984).
באולימפיאדה זו במרבית תחרויות טניס שולחן נשמר תיעוד של שמות הזוכים במדליות בלבד.
ב התחרה בדרגת נכות 2 בטורניר היחידים ולא התקדם מעבר לשלב המוקדמות.
ב התחרה בדרגת נכות 3 בתחרויות יחידים וקבוצות.
בטורניר היחידים בדרגת הנכות שלו ובטורניר הפתוח ליחידים בדרגות נכות 1–5 לא התקדם מעבר לשלב המוקדמות ובטורניר הקבוצתי (עם שלמה אהרוני ואליהו עטיה) סיימה הקבוצה בשלב המוקדמות.
רבי חיים אריה ליב פנסטר (ביידיש נכתב גם פענצטער; תקצ"ה, 1834 – ה' בכסלו תרנ"ז, 10 בנובמבר 1896) היה רב ודרשן, מחבר סדרת הספרים שער בת רבים על התורה וחמש מגילות.
חיים אריה נולד לאביו רבי יוסף ב"ר מרדכי פנסטר ולאמו יהודית בשנת תקצ"ה, 1834, בעיר ידוובנה במחוז לומז'ה בפולין.
למשפחה רבנית, מצד אביו היה נכד של רבי חיים אב"ד שצוצין.
ורבי שלמה זלמן אב"ד זאבלודאווא.
כשהיה בן שמונה עשרה, בערך בשנת תרי"ב (1852) נישא לשיינה איטע בתו של רבי מרדכי קארלינסקי, מהעיר טיקטין (הסמוכה לידוובנה), שהיה נכדו של הגאון רבי ירוחם פישל (בן רבי מאטיל) אב"ד שנאדאווא, ופלוצק.
לאחר חתונתו החל לשמש כדרשן בעירו.
נסע לוורשה להדפיס שם את כרך שני של ספרו על ספר שמות, ונפטר שם ביום שלישי בפרשת ויצא, ה' בכסלו תרנ"ז, 10 בנובמבר 1896. ובעזר יעקב ברוידא נטמן בבית הקברות היהודי בוורשה.
נכדו, בן בתו שרה לאה, הוא הסופר פנחס טורברג.
אחיו היה יעקב משה פנסטר.
שער בת רבים הספר נדפס בהסכמת רבי יצחק אלחנן ספקטור, רבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, רבי יצחק פייגנבוים ועוד.
בחיבור זה אסף פירושים מכ-300 ספרים מתוכם מספר ספרים בכתבי יד שהיו ברשותו.
בין הפירושים הוסיף גם מפירושיו.
את החיבור החל להוציא לאור בחשוון תרמ"ח בעקבות מחלה שכדי להינצל ממנה הבטיח להוציא את ספרו.
הכרך הראשון על ספר בראשית נדפס על ידי המחבר בורשה בשנת 1890. נכדו פנחס טורברג הגיה את הספר.
עריכת החלק השני על חומש שמות לא הושלמה עד פטירת המחבר, והוא יצא לאור על ידי יוסף לייבנזון לאחר פטירת המחבר בשנת 1896. אליעזר טיקאצינסקי שהיה לו מסחר ספרים בעיר ביאליסטוק קנה את הזכויות להדפיס את הספר, הדפיס את שאר הכרכים בשנת 1900.
ב-1902 הדפיס כרך נוסף על חמש מגילות, שנערך על ידי רבי מרדכי מוהליבר בנו של רבי שמואל מוהליבר, עם הערות והוספות משלו.
הגהותיו לספר סדר הדורות נדפסו במהדורת הספר של הרב ישעיהו אשר זליג מילר ניו יורק תשפ"א.
חומת אבנים - ספר היסטוריה בן שלושה חלקים, מערכת דורות, מערכת גדולים ומערכת ספרים.
מרגלאין טבאין - ליקוט מספר יערות דבש לרבי יהונתן אייבשיץ.
מטה החיים - דרשה למעלת חברת תקון ספרים.
ריח לבנון - פירוש לספר חסידים (כתב היד לא קיים)
קיימים גם הגהות לשם הגדולים, לספר המטעמים, אגרות ועוד.
חיים אקשטיין (נולד בכ"ג באדר ה'תשמ"ז, 24 במרץ 1987) הוא סופר ילדים ונוער ועורך ישראלי.
אקשטיין נולד בגבעת שמואל, למד בישיבה התיכונית קריית הרצוג בבני ברק ובישיבת ההסדר ירוחם.
בשנת 2010 התחתן עם אפרת האיתן.
לאחר שלוש שנות מגורים בירוחם, עבר להתגורר בקדימה-צורן, והחל ללמוד לתואר ראשון בספרות באוניברסיטה הפתוחה.
במקביל למד אגדה ומחשבת ישראל בישיבת אורות שאול.
אקשטיין כתב ספרים רבים, העוסקים בתולדות עם ישראל והמדינה.
ביניהם שתי סדרות ספרים: "סדרת הגיבורים", סדרת ספרים עלילתיים המשלבים תכנים חינוכיים וערכיים בנושאי מורשת הציונות והציונות הדתית, וסדרת "המסע לאתיופיה" המספרת את סיפור העלייה של יהודי אתיופיה לישראל.
נוסף עליהם, היה שותף לכתיבתם של כמה ספרים.
בצעירותו נבחר לכתב צעיר בעיתון הילדים אותיות ופרסם כתבות וטורים בעיתון, וכשבגר, כתב גם כן פינות לילדים בעיתונים אותיות, ומקום בעולם, ביניהן הפינה "בלק הבלש", שהפכה לספר.
הקים יחד עם אשתו את צוות "האותיות הקטנות", העוסק בעריכת טקסטים.
השתתף בסדרת הסרטונים על פרשת השבוע מבית אולפני אתרוג – "עד שהרצפה תתייבש", והיה חבר מערכת בכתב העת אסיף.
כתב טורים באתרים ynet יהדות וכיפה, ובעיתונים בשבע ועולם קטן.
משתתף בצוות התסריט של סדרת הרשת רצים למשנה.
אקשטיין נשוי לאפרת (לבית האיתן, נכדת הרב מאיר האיתן) ולהם חמישה ילדים.
ולתפארת מדינת ישראל – סיפורים ליום העצמאות, דברי שיר 2017
בעוז ובאמונה – סיפור חייו של הרב אחיעד אטינגר, בני דוד 2024
אביהם של ילדי ישראל – צוות אליהו 7 (קומיקס בלשי-הלכתי, עם נתנאל ובת-אל אפשטיין), בהוצאת דרכי הוראה לרבנים
בעקבות מצוות "ושבתה הארץ", 2014
בלק הבלש – חידות בלשיות מתוך הגמרא וההלכה, ספריית בית אל 2019
סדרת המסע לאתיופיה (עם יוסי ורותי-אנטוהון טורצקי, ואלחנן בן אורי), בהוצאת ידיעות ספרים.
אוצר בשמים – 8 אגדות חז"ל מלכותיות, האותיות הקטנות 2019
סדרת 'גיבורים' בעקבות דמויות מופת, בהוצאת דברי שיר
סודות מן המרתף (בעקבות הרב קוק), 2020
סודות מן המערה (בעקבות לוחמי גוש עציון), 2021
סודות בין הסמטאות (בעקבות משפחת הרב הנזיר), 2022
סודות מן המדבר (בעקבות מיישבי הנגב), 2023
סודות השבט (בעקבות הרב דרוקמן ושבט איתנים), 2024
נוסף על ספרים אלו, כתב סיפורים חינוכיים לארגון קרוב ללב ולמוסדות החמ"ד.
חיים בובליל (נולד ב-1972) הוא קצין משטרה ישראלי בדרגת ניצב, משרת כמפקד מחוז הדרום.
בובליל גדל באשקלון ולמד בתיכון אורט אפרידר בעיר.
שירת כסגן מפקד תחנת אשדוד, סגן מפקד תחנת אשקלון, מפקד תחנת שדרות, קצין אגף המבצעים של מרחב לכיש, מפקד תחנת אשקלון בשנים 2010–2014, סגן מפקד מרחב קדם במחוז ירושלים וקצין אגף המבצעים של מחוז דרום.
ב-2019 מונה למפקד מרחב יפתח שבמהלך כהונתו היה למרחב איילון.
בנובמבר 2024 מונה למפקד מחוז הדרום בדרגת ניצב.
בובליל בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון ותואר שני במנהל ומדיניות ציבורית.
חיים בלנק (25 ביולי 1926 – 16 בנובמבר 1984) היה בלשן, חוקר הלשון המדוברת הערבית והעברית.
נולד בשנת 1926 בצ'רנוביץ (אז רומניה), בילדותו עבר עם משפחתו לצרפת ואחר כך לארצות הברית.
בסוף מלחמת העולם השנייה שירת כקצין בצבא האמריקאי באירופה.
בלנק השלים תואר ראשון באוניברסיטת הרווארד.
בקיץ 1948 עלה לישראל והתנדב לשירות כמפקד מחלקה בחטיבת הראל של הפלמ"ח.
כעבור זמן קצר נפצע בקרב על ירושלים והתעוור.
במהלך שיקומו השלים לימודי דוקטורט (על הערבית המדוברת הפלסטינית בצפון הארץ) באוניברסיטה העברית בירושלים בהנחיית הבלשנים פרופ' שלמה דב גויטיין ופרופ' יעקב פולוצקי.
בראשית שנות החמישים פרסם, תחת שם העט ח' קבלן, טור בשם "לשון בני אדם" במוסף "משא" בנושא העברית המדוברת.
היה מרצה וחוקר בחוגים לבלשנות ושפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית, ובין נושאי מחקרו: הערבית המדוברת של הקהילות השונות בבגדאד, הערבית של הבדואים בנגב, ערבית מצרית, וכן המדקדקים הערבים של ימי הביניים.
בלנק היה מן הבלשנים הראשונים שהכירו בעובדה שהעברית הישראלית כפי שהיא מדוברת בפי תושבי הארץ היא שפה עצמאית העומדת בפני עצמה.
זאת בניגוד לתפיסה ששלטה עד זמנו, לפיה העברית היא שפה בתהליכי התגבשות, ויש בה "יסודות מתרוצצים" ממקורות שונים שעדיין אינם מתיישבים היטב זה עם זה.
במהלך שנות החמישים של המאה ה-20 השתתף בפולמוס סוער בחוגי הבלשנות העברית בנושא זה.
בטוריו, שנאספו לימים לספר בשם "לשון בני אדם", הראה כי מה שנחשב ל"שיבושי לשון" של דוברי העברית הם למעשה תופעות לשוניות החלות בכל שפה באופן טבעי.
נפטר ב-16 בנובמבר 1984 לאחר מחלה ממושכת.
היה נשוי לג'ודי בלנק, ילידת ארצות הברית, ואב לשלושה.
בתו, שרה הרמתי, היא פסיכולוגית קלינית ורפואית האחראית על ההתמחות בפסיכולוגיה רפואית במרכז הרפואי הדסה בירושלים.
בעלה, אבנר הרמתי, הוא יועץ ארגוני ומייסד חברת "עוגנים".
בנו, דוד בלנק, הוא פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת חיפה, נשוי לד"ר נעמי דה-מלאך, מרצה לספרות במכללת אורנים ובתו של יואל דה-מלאך.
בנם הוא סרבן המצפון נתן בלנק.
בנו השלישי, ירמיהו (רמי) בלנק עוסק באיכות הסביבה, טיפול בשפכים וטיהור מים.
משרד ראש הממשלה לשכת היועץ לענייני ערבים, ירושלים.
1973: משנתו הלשונית של אבן ח'לדון.
האוניברסיטה העברית, הוצאת אקדמון, ירושלים.
1974: פרקים נבחרים מן אלכתאב לסיבויה.
האוניברסיטה העברית, המכון ללמודי אסיה ואפריקה, ירושלים.
1975: משנתו הלשונית של אבן ג'ני.
חיים בין השורות הוא סרט דרמה אמריקאי, שיצא לאקרנים בשנת 2005.
הסרט מתאר את משבר הגירושין במשפחה, ואת התוצאות הרות הגורל של התהליך על שני הילדים במשפחה.
ג'ף דניאלס - ברנרד ברקמן
לורה ליני - ג'ואן ברקמן
ג'סי אייזנברג - וולט ברקמן
אוון קליין - פרנק ברקמן
האלי פייפר - סופי גרינברג
קן ליונג - מטפל בבית ספר
פיטר ניומן - מר גרינברג
פגי גורמלי - גברת גרינברג
גרטה קליין - גרטה גרינברג
מריאן פלנקט - גברת למון
אלכסנדרה דדריו - נערה יפה
הרב אנריקה בכור חיים משה בֶּזֶ'רָנוֹ (1846 או 1850 – 3 באוגוסט 1931) היה תלמיד חכם יהודי-ספרדי מבולגריה, פייטן עברי וחוקר שפת הלדינו.
חי ופעל שנים רבות ברומניה ובטורקיה, ועמד 32 שנה בראש הקהילה הספרדית בבוקרשט, ולאחר מכן כיהן כממלא מקום (קיימקאם) של הרב הראשי של טורקיה.
היה בעל השקפות ציוניות ונמנה עם מקימי תנועת חובבי ציון.
נולד ב-1846 בסטארה זאגורה שבבולגריה בתקופה העות'מאנית, לקאלו קלדרון בת הרב יצחק ברוך מפלבן, ולמשה בז'רנו.
מקור שם המשפחה יכו להיות בשם העיר Bejar (בחאר) בקסטיליה, במחוז סלמנקה.
אולם יש שקישרו אותו לעיר בז'ה בפורטוגל
בילדותו למד תורה אצל סבו מצד האם, הרב יצחק ברוך קלדרון, ובגיל 12 חזר אל הוריו.
בתום לימודיו במספר ישיבות, כולל אצל הרב נסים אלקלעי עד גיל 17, הוסמך לרב, והחל את פעילותו בעיר רוסה בבולגריה, שם לימד במלדארי.
ברוסה נמנו אברהם קאפון ושלמה אברהם רוזאניס עם תלמידיו.
בתקופה זו למד אנגלית, צרפתית וגרמנית ולימד עברית בבית הספר אליאנס.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), העיר רוסה הוקפה ונכבשה על ידי צבא האימפריה הרוסית, ואימו נהרגה מפגיעת פגז, ובעקבות כך הוא בחר לברוח עם משפחתו לרומניה.
עם הגעתו לבוקרשט שברומניה בשנת 1878 החל לשמש כרב וכדרשן בבית הכנסת הספרדי בעיר, וכיהן בתפקיד במשך 32 שנים.
כן ניהל את בית הספר לבנים של הקהילה היהודית הספרדית, ובשנת 1896 לימד עברית בפקולטה לתאולוגיה של אוניברסיטת בוקרשט.
הרב בז'רנו התקרב למשכילים שפעלו ברומניה ולרעיונות הרפורמה ביהדות, ולקח חלק פעיל בהקמתה של "החברה ההיסטורית של ד"ר יוליו באראש", שעסקה בתולדות יהדות רומניה.
ההיסטוריון הרומני ניקולאיה יורגה ציין בספרו "תולדות הרומנים" כי על סמך תעודות שגילה וחקר בז'רנו, ניתן להיווכח לנוכחות יהודים טורקים בוולאכיה של מיכאל האמיץ, שהגיעו כספקים של הצבא העות'מאני.
גם ההיסטוריון גריגורה טוצ'ילסקו נהג להזמינו לאוניברסיטה על מנת לתרגם כתובות על מצבות של קברות בשפות עברית, טורקית וערבית.
הוא אישר בניית מבנה חדש לבית הכנסת הספרדי בבוקרשט, "קהל גראנדה" וחנוכתו מחדש נערכה בשנת 1889. כעבור שנתיים הוכנס לבית הכנסת עוגב שליווה את התפילות בשבתות ובחגים.
הרב בז'רנו התארח לא פעם בארמון המלך כאורח של המלכה אליסבטה, שהעריכה את חכמתו.
לאור שליטתו הטובה בשפות צרפתית, אנגלית, גרמנית, איטלקית, טורקית, פרסית וערבית, שימש לעיתים כמתורגמן למשרד החוץ ולחצר מלך רומניה.
כן סייע לגנרל הרומני וסילה הרסקו - נסטורל בכתיבת ההיסטוריה של מלחמת העצמאות הרומנית (1878 - 1877), בייחוד בתרגום כתובות ומסמכים מטורקית, מפרסית ומערבית.
השתתף בייסוד תנועת חובבי ציון ברומניה והתכתב עם הרצל, מקס נורדאו ואליעזר בן יהודה, במיוחד בנושא תחיית השפה העברית המדוברת כשהדגיש את חשיבות העדפת ההגייה הספרדית של השפה.
כן פרסם מאמרים בעיתונים העבריים בני זמנו - "המגיד", "הצופה", "החבצלת", ובעיתוני הלאדינו "טלגרפו" ואיל טיימפו.
כתב גם בעיתונות בשפה הרומנית - רומניים (Albina "אלבינה") ויהודים: Egalitatea, Revista israelită, Adevărul
ברומניה כיבדו אותו באות אביר של הכתר הרומני.
על תרגומו מצרפתית לעברית של הספר "הדת הטבעית" של ז'ול סימון זכה לשבחים מארנסט רנאן.
היה פעיל גם בחברה להפצת השפה והתרבות האיטלקית "דנטה אליגיירי".
ממלא מקום הרב הראשי של טורקיה
לאחר שנת 1910 חי באדירנה, תראקיה שבמערב טורקיה, על גבול בולגריה, שם שימש כרבה הראשי של הקהילה.
הוא הקים שם בית ספר יהודי והשתדל לסייע ליהודי העיר בתקופה הקשה של מלחמות הבלקן.
לאחר פרישתו של הרב חיים נחום אפנדי מתפקידו כרבה הראשי של טורקיה, בשנת 1920 עבר הרב בז'רנו לאיסטנבול ונבחר לשמש כממלא מקום (קיימקאם) הרב הראשי והחכם באשי) של טורקיה.
הרב בז'רנו חי בתקופת המעבר שבין הקיסרות העות'מאנית לבין הרפובליקה הטורקית המודרנית.
בהיותו בן דור המעבר ביהדות הספרדית העות'מאנית הייתה פעילותו רבת פנים: המסורת ההלכתית מחד וחיבת ציון וזיקה לעניין הלאומי היהודי ולתרבות המודרנית מאידך.
ניהל התכתבות, בין השאר, עם סופרים ואינטלקטואלים כמו אנטול פראנס, ז'ורז' קלמנסו, משה גסטר, חיים נחמן ביאליק ואחרים.
הרב בז'רנו היה מעורה מאוד במקהלת המפטירים ובפעילותה.
מקהלת המפטירים פעלה באיסטנבול בעשורים הראשונים של המאה העשרים, והתנקזו אליה פייטנים ומשוררים רבים מערים שונות בקיסרות העות'מאנית הקורסת.
בלטו בה במיוחד פייטנים מהעיר אדירנה.
אחד הפיוטים הידועים שחיבר הוא "חדש כקדם ימינו".
הרב בז'רנו הלך לעולמו באיסטנבול בשנת 1931, ונקבר בבית העלמין ארנאווטקוי (Arnavutköy) באיסטנבול.
הרב בז'רנו היה נשוי לריינה לבית אסא, ולזוג נולדו שלושה בנים: מרין, סבר, וז'אק, וחמש בנות: בוקה, רוזה, רחל, דיאמנטי (בז'רנו-באראץ) ובלינה.
פעילותו לחידוש הקשרים עם ספרד ולטיפוח הלאדינו
בזמן חופשה בעת שהפליג הרב בז'רנו באוניה על הדנובה, הופתע נוסע נוסף שנכח באוניה, ד"ר אנחל פולידו פרננדז (1932 - 1852), רופא - איש רוח וסנאטור מספרד, לשמוע אותו מדבר עם אשתו בשפה ספרדית עתיקה, שהייתה לדינו.
כך התחילה בין הרב בז'רנו לבין פולידו היכרות.
האחרון הקדיש בהמשך מאמצים רבים להשגת פיוס וחידוש הקשר בין ממלכת ספרד והיהודים הספרדים בעולם.
הרב בז'רנו הוא גם מחברה של אסופה, בלדינו הכוללת 3,600 פתגמים ואמרות עממיים של היהודים הספרדים.
בין השירים שחיבר בלדינו, יש כאלה המבטאים את הגעגועים לספרד ואת האהבה לשפה הספרדית.
השיר של הרב בז'רנו לשבחי הלדינו הוקרא בשנת 1903 בישיבה של הסנאט הספרדי על ידי אנחל פולידו:
על תרומתו בחקר שירת יהודי ספרד זכה הרב בז'רנו להוקרתו של חיים נחמן ביאליק.
הוא נבחר כחבר בהתכתבות באקדמיה המלכותית במדריד.
בתו דיאמנטה ליקטה את חיבורי אביה - שירים, כתבי פילוזופיים, אוספי פתגמים בשפה יהודית - ספרדית ותרמה אותם 03 למכון אריאס מונטאנו במדריד שנוהל באותה תקופה על ידי יעקב מ.
חיבוריו שלהלן נותרו בכתב יד.
ארשת החיים - דרושים לכל חפציהם
תשובה מחיים - פסקי דין בענייני עגונות
חיים בירושלים - מחקרים וביאורים על סדר זרעים ומועד לירושלמי
פיוטים ותחינות - פיוטים, שירים ותחינות
אמונת אומן - פילוסופיה אלוהית-דתית והרצאות דעותיהם של חוקרים
חיים עד העולם - ליקוטי מאמרים שפרסם בכתבי עת בשפות שונות
תרגום תולדות הטבע - מאת ז'ול סימון, חלק א'
כן חיבר פירושים לרמב"ם ולמשה מנדלסון, הגיגים והערות על ספר תהילים, חידושי תורה על מסכתות תלמוד בבלי, ואוסף פולקלורי הכולל 4,000 משלים, מכתמים, חידודים וסיפורים עממיים.
תואר אביר של הכתר הרומני
דוקטור של בית המדרש הרבני בווינה
חבר בהתכתבות של האקדמיה הספרדית במדריד
(אליסיה מיוחס גיניו - פגישה מחדש ופרידה לשלום פרק ב
גאדאה, מריה אנחלס אלקלא - "החוזה הבנקאי", הוצאת ספרים דיקינסון (משפטית), מדריד, 2007 - בספרדית, ע' 62–63)
חיים בּיינארט (Haim Beinart; 14 בנובמבר 1917 – 16 בפברואר 2010) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור בחוג להיסטוריה של עם ישראל שבאוניברסיטה העברית בירושלים, וחתן פרס ישראל לשנת ה'תשנ"א.
ביינארט נמנה עם גדולי החוקרים של יהדות ספרד בימי הביניים.
חיים ביינארט נולד ב-1917 בעיר פסקוב שברוסיה לשיינה דבורה (סוניה) לבית זרחין, ילידת דווינסק, וליוסף אריה (לייב) ביינארט, יליד העיירה גלזמנקה (כיום גוסטיני; Gostini).
בשנת 1937, לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיון העברי בריגה, עלה לארץ ישראל, והחל ללמוד באוניברסיטה העברית.
ביינארט הצטרף לאצ"ל והיה אחראי על שירות הידיעות של הארגון בירושלים (כינויו היה "אוריה").
בסוף 1943 פרש מפעילות באצ"ל.
בתקופת הסזון, ב-8 בינואר 1945, בעת שהלך לביתו, נחטף בידי שלושה גברים, הוסע במכונית לעמק יזרעאל, ונחקר על מחסני נשק של האצ"ל בירושלים ועל מקום מגוריו של מנחם בגין.
ביינארט ענה שפרש מהאצ"ל שנה קודם לכן, ולכן אינו יודע לענות, וכעבור שלושה שבועות שוחרר.
בשנת 1955 הגיש ביינארט את עבודת הדיסרטציה שלו לגדול חוקרי יהדות ספרד בימי הביניים, פרופסור יצחק בער באוניברסיטה העברית בירושלים בנושא: "המשפטים מטעם האינקוויזיציה בטולדו נגד המתייהדים בתקופת הגירוש ובדורות הראשונים לאחר הגירוש".
בשנים 1969–1973 שימש כדיקן הפקולטה למדעי הרוח והחברה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, והיה ממייסדי האוניברסיטה.
כמו כן שימש יו"ר הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס באוניברסיטה העברית.
ביינארט היה אחד מהעורכים והכותבים העיקריים של האנציקלופדיה המקראית.
הוא כתב עשרות ערכים באנציקלופדיה יודאיקה באנגלית ובאנציקלופדיה העברית, והקים את סדרת הספרים Hispania Judaica, שבמסגרתה ראו אור מספר כרכים ונועדה להוות חיבור גאוגרפי-היסטורי מקיף של היהודים בחצי האי האיברי, שאת אושיותיו התווה במאמריו באנציקלופדיה העברית וביודאיקה.
ביינארט זכה בפרסים רבים בישראל ובחו"ל, ובהם פרס יצחק בן-צבי (1978), פרס שלוש התרבויות, ספרד (1986), תואר דוקטור לשם כבוד באוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד (1989), פרס רופין, פרס ישראל לשנת תשנ"א ופרס רוטשילד (2004).
הוא היה חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, וב-1986 הוא נבחר לחברה לימי הביניים של אמריקה
חבר בכתובים באקדמיה המלכותית להיסטוריה של ספרד ובאקדמיה המקסיקנית לתרבות, היה מדען-חבר במכון ללימודים מתקדמים שליד אוניברסיטת פרינסטון, חבר כבוד במכון אריאס מונטאנו במדריד ונציג המועצה המדעית העליונה של ספרד בירושלים; חבר קבוע בפטרונט של המוזיאון לתרבות יהודי ספרד בטולידו.
ביינארט חקר את תולדות יהדות ספרד בימי הביניים מראשיתה ועד למשברים שפקדו אותה בין גזירות קנ"א (1391) לגירוש בשנת רנ"ב (1492).
רוב מחקרו עוסקים במאה השנים האחרונות לפני גירוש ספרד.
ביינארט המשיך לתאר את הפזורה היהודית של גולי ספרד במאות השנים הראשונות שלאחר הגירוש בצרפת, באנגליה ובאיטליה.
כל ספריו מתבססים על חומר ראשוני חדש, שאותו גילה בעצמו בחיפושיו בארכיונים השונים, והוא מנתח בדיוק מדעי, בפרטנות וברוחב יריעה.
בנו, יוסי ביינארט (1956-2017), כיהן כמנכ"ל הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
במחקריו מקיף ביינארט את פעילות בתי הדין של האינקוויזיציה בקורדובה, בטולדו, באיים הקנריים ובאקסטרמדורה.
הוא מאיר ומבאר את דמויותיהם המורכבות של 'נוצרים חדשים' ואנוסים מאצולת החברה, עבור במעמד הבינוני וכלה בעם הפשוט.
הוא משרטט את תווי אישיותן ומעשיהן של הנשים האנוסות.
ביינארט מנתח את פעילותה של האינקוויזיציה הספרדית שנוסדה כנגד התייהדותם של האנוסים.
הוא מתעמק בצמיחתה ובפעולותיה במיוחד בראשיתה מתוך יעודה הדתי, שהוא טיהור ספרד מכפירה.
ספר שיצא לאור בשנת תשכ"ה ותורגם לאנגלית ולספרדית.
הוא ספר יסוד ובו מבוא לדרך הפעולה של כל בתי הדין של האינקוויזיציה הספרדית, דרך תיאור פעולת האינקוויזציה בבית הדין של העיירה סיאודד ריאל.
רשימות בית דין האינקוויזציה בסיאודד ריאל
זהו המפעל המדעי המקיף והמעמיק ביותר על האינקוויזיציה הספרדית שיצא עד כה וחובק ארבעה כרכים.
הוא תיאר שבעים וחמישה תיקים של אנוסים בבתי הדין של סיאודיד ריאל, כמו כן תיאר שישים ושבעה משפטים נגד אנוסים אשר תיקיהם לא נשתמרו.
לכל משפט צירף מבוא, תיאור מדוקדק של מהלכו, הערות, פרשנות ורשימה ביבליוגרפית.
פרט לכך הוסיף ביינארט כמאה וחמישים מסמכים אודות סיאודד ריאל ואנוסיה וערכים ביוגרפיים על כל הדמויות הקשורות לפעולתה של האינקוויזציה שם.
בתיקי בתי הדין בעיירה מוזכרים כשבע מאות אנוסים.
זוהי היסטוריה של עדת האנוסים הזו מראשיתה ועד לשנת 1527.
טרוחיליו, קהילה יהודית באקסטרמדורה, ערב גירוש יהודי ספרד
ספרו על יהודי טרוחיליו ערב הגירוש, מתווה את תווי ההיכר וההיסטוריה שאפיינו את העיירה הקטנה ומפרט את היחסים המורכבים שנרקמו בין היהודים לאנוסים ערב הגירוש.
ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשנ"ח 1998.
ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשנ"ה 1994.
אטלס כרטא לתולדות עם ישראל בימי הביניים.
היישוב היהודי החדש בספרד רקע, מציאות והערכה/חיים ביינארט; (עורך משה דייוויס).
ירושלים: המכון ליהדות זמננו / מדור שפרינצק, האוניברסיטה העברית, תשכ"ט 1969.
גלות אחר גולה: מחקרים בתולדות עם ישראל מוגשים לפרופסור חיים ביינארט למלאות לו שבעים שנה / העורכים: אהרן מירסקי, אברהם גרוסמן, יוסף קפלן.
חיים בלתי גמורים הוא סרט דרמה שיצא בשנת 2005 וביים לאסה הלסטרם.
ססמת הסרט שהופיעה בכרזות הייתה: "כל סוד לוקח חיים משלו".
איינר (רדפורד), חוואי המתגורר בוויומינג, מתקשה להתמודד עם מותו של בנו היחיד בתאונת דרכים.
הוא מבקר מדי יום בקברו של הבן, הנמצא בחוותו, ומדבר אליו.
חברו היחיד של איינר הוא מיטש, אדם שחור העובד בחוותו מזה ארבעים שנה.
מיטש הותקף לפני תחילת הסרט על ידי דוב גריזלי שהשחית את פניו וגרם לו לנכות.
איינר מסוכסך עם אלמנת בנו, ג'ין (לופז), אותה הוא מאשים במותו.
העלילה נפתחת בהגעתה של ג'ין לחוותו של איינר לאחר עשר שנים בהם לא נפגשו.
היא מגיעה יחד עם בתה הצעירה, נכדתו של איינר.
בתחילה, איינר מתקשה להתמודד עם השינוי הפתאומי בחייו.
מאוחר יותר הוא משתנה ויחסו אל ג'ין, ואל נכדתו הופך אנושי יותר.
מיטש מתחיל לחלום על הדב שתקף אותו, ומבקש מאיינר לשחרר אותו משביו בגן החיות של העיירה.
איינר נעזר בנכדתו כדי לשחרר את הדב בחשאי, באישון לילה.
חיים בן-צבי (הירשזון; 1 ביולי 1906 – אפריל 1985) היה חלוץ, קולט מעפילים וראש מועצה אזורית עמק חפר במשך 35 שנה.
חיים בן-צבי נולד לאברהם ומלכה בעיירה סמיילה שבדרום-מערב רוסיה (כיום באוקראינה).
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל עם הוריו ואחיו הקטנים, לאחר שאחד מאחיו הגדולים עלה כבר קודם, בתקופת העלייה השנייה.
בן-צבי עבד זמן מה כפועל בבית החרושת "נשר" בחיפה, ועוד באותה שנה הצטרף לקיבוץ עין חרוד.
בן-צבי שאף לעבודה חלוצית בעוד הוריו התבססו כעירונים.
אמו נפטרה בטבריה ואביו במנחמיה, אך המאורעות שהחלו ב-1936 מנעו ממנו להגיע ללוויותיהם.
באוגוסט 1928 עזב את הקיבוץ בגלל חלוקי דעות אידאולוגיים על אופי הקיבוץ, כי העדיף חיי מושב עובדים.
במשך יותר משנה עבד כפועל במקומות אחדים, בהם בייבוש ביצות כבארה (סביב מעיינות התנינים), והצטרף לארגון ג'-העמק, ששאף להקים מושב עובדים.
בינואר 1930 עלה בן-צבי לעמק חפר בתוך קבוצת "עשרים הראשונים", שהיו חברי שני ארגונים.
הקבוצה ייבשה את הביצות והכשירה לחקלאות את קרקעות העמק.
באביב 1933 השתתף בייסוד המושב כפר ויתקין שבעמק חפר.
עסק גם בפעילות ציבורית בתוך קבוצת "עשרים הראשונים" ובמושב כפר ויתקין.
משנת 1934 עמד בראש ועד גוש יישובי עמק חפר.
במאי 1940 הוכר ועד הגוש על ידי הממשלה הבריטית כמועצה מקומית-אזורית, הראשונה בארץ.
עד שהזקין היה חבר כפר ויתקין והחזיק משק חקלאי בו עבד פיזית במקביל לפעילותו הציבורית.
בשנת 1976 עבר לגור בחופית.
חיים בן-צבי עמד בראש המועצה מיום היווסדה ועד לפרישתו בשנת 1975 – נבחר שמונה פעמים ברצף לתפקיד זה – פרט לתקופה של ארבע שנים בעת מלחמת העולם השנייה, שבהן שירת כחייל ביחידות הארץ-ישראליות של הצבא הבריטי והבריגדה היהודית.
השתתף בקרבות באיטליה, בהם המערכה על נהר סניו.
מסיום המלחמה ועד לשחרורו מן הצבא הבריטי השתתף בפעולות העפלה.
בשנת 1933 נשא לאישה את שרה לבית חסין, שילדה את אריה ונפטרה בשנת 1938. בשנת 1940 נשא את צביה לבית פינקלשטיין, שילדה את אברהם, את נעמי ואת ורד.
חיים בן-צבי זכה לראות שמונה נכדים ונפטר בשביעי של פסח תשמ"ה (1985), בגיל 79. אלמנתו צביה נפטרה בשנת 2007. גן התעשייה שבעמק חפר קרוי על שמו של חיים בן צבי.
אחיינו הוא חתן פרס ישראל, פרופסור אברהם בן צבי.
"מכתב מהחזית", בתוך: בשלח ובמחרשה: קובץ חיילים חברי תנועת המושבים, תל אביב: תנועת המושבים והארגונים והוצאת ספרים נ' טברסקי, תש"ח, עמ' 320–321.