tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1962 – 1963 לקחה חופשה ועברה לפריז לשם הוזמנה כמדענית אורחת בסורבון שם גם עשתה את הדוקטורט השני.
ב-1969 חזרה לג'ונס הופקינס לתפקיד של מדענית מחקר (Principal Research Scientist), משרה אותה שמרה עד צאתה לגמלאות.
בהמשך קיבלה משרת פרופסור חבר (Associate Professor) לתורת האלחוש בבית הספר לרפואה של ג'ונס הופקינס, בהמשך מונתה גם למשרת פרופסור חבר לכירורגיה פלסטית.
ג'ויס מעולם לא קודמה למעמד של פרופסור מן המניין.
פעילותה המדעית והמקצועית של קאופמן השתרעה על תחומי מחקר מדעי והנדסי רחבים: מדלק טילים, דרך תכנון תרופות , קידוד ביו-רפואי (Biomedical coding), ועד כימיה קוונטית, תוך הפצת השימוש במחשבי על בתחומי הכימיה.
קאופמן פיתחה את הגישה של טופולגיה קונפורמית (conformational topology) ויישמה אותה למולקולות ביו-רפואיות (biomedical molecules).
היא חקרה את ההשפעות הקליניות של תרופות נוגדות דיכאון וסמים נרקוטיים.
ב-1980, פרסמה מאמר פורץ דרך בו תיארה שיטה חדשה לסימון פחמימות סרטניות מסוימות.
קאופמן עסקה בניתוח תאורטי בשיטות כימיה קוונטית של השפעת תרופות, ביניהן תרופות פסיכיאטריות.
באמצעות המודלים התאורטיים שפיתחה ניתן היה לבחון את המבנה המולקולרי המדויק של תרופות מתוכננות, ולנבא מראש את מידת הרעילות שלהן.
לצורך מחקריה התמחתה בשימוש במחשבי על.
היא עבדה במחשבים של מרכז חישובי העל של NSF בסן-דייגו.
בשנתה האחרונה בבית הספר התיכון לא אפשרו לה ללמוד מתמטיקה: "כי זה לא יאה לבנות".
ב-1945 אוניברסיטת ג'ונס הופקינס לא קיבלה נשים וקאופמן התקבלה "כסטודנטית במעמד מיוחד" (special student).
כאישה גם לא התקבלה לאחוות המצטיינים פי בטא קפא אף על פי שלפי הישגיה האקדמיים הייתה ראויה לכך.
קאופמן, למרות הישגיה הרבים, לא קודמה לדרגת פרופסור מהמניין ומעולם לא קיבלה קביעות (tenure), לדעתה זה בגלל היותה אישה.
עמיתה מתכתבת של האקדמיה האירופית למדעים ואומנויות – 1981.
פרס הקרן הקיימת לישראל לנשים מצטיינות – 1974.
אבירת לגיון הכבוד הצרפתי – 1969.
עמיתת האגודה הפיזיקלית האמריקאית – 1966.
עמיתת עמותת הכימאים האמריקאית – 1965.
ג'ויס מרי בייטי היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת אוהיו ברציפות מאז 2013. בייטי, חברת המפלגה הדמוקרטית, כיהנה טרם היבחרה לקונגרס כסגנית נשיא בכירה ליישוג והתקשרות באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
בשנים 1999–2008 הייתה חברת בית הנבחרים המדינתי באוהיו, שם הייתה מנהיגת המיעוט הדמוקרטי.
היא בעלת תואר ראשון בתורת הנאום מ"אוניברסיטת המדינה המרכזית" השוכנת בעיר וילברפורס, ובשנת 1975 השלימה לימודי תואר שני בייעוץ פסיכולוגי באוניברסיטת רייט סטייט.
כמו כן, היא למדה ברמת דוקטורט באוניברסיטת סינסינטי.
בייטי שימש כמנהלת שירותי בריאות ושירותי אנוש במחוז מונטגומרי, כאחראית על מיסוי שירותי הבריאות של המחוז ועל בתי האבות באזור.
בשנת 2003 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הדומיניקנית באוהיו.
בייטי הייתה צירה עבור ג'ון קרי במשלחת אוהיו אל כינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית בבוסטון במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004. בייטי נשואה לעורך הדין וחבר בית המחוקקים המדינתי לשעבר אוטו בייטי ג'וניור.
בעבר עבדה כדוברת עבור האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים.
במרוצת השנים הייתה חברה במספר ועדים מדינתיים ומועצות לאומיות, בהם הוועדה הדמוקרטית באוהיו ואגודת הבריאות האמריקאית.
בשנת 1999, חבר בית הנבחרים המדינתי ובעלה של בייטי, אוטו בייטי ג'וניור, פרש מהחיים הפוליטיים.
מחוז הבחירה ה-21 נותר ריק בעקבות החלטתו לפרוש מוקדם מכהונתו למען קריירה במגזר הפרטי, ורעייתו ג'ויס מונתה למלא את מקומו באופן ארעי.
בשנת 2000 נבחרה לתקופת כהונה מלאה עם 82% מהקולות.
לאחר חלוקה מחדש של מחוזות הבחירה, היא החליטה להתמודד במחוז הבחירה ה-27 של אוהיו, שם נבחרה מחדש בשנת 2002 פעם נוספת עם 82% מהקולות.
גם ב-2004 וב-2006 נבחרה בקלות מחדש, אך במהלך 2008 לא יכלה להתמודד מחדש בשל הגבלות כהונה.
במשך שנה, מ-2007 עד השנה העוקבת, הייתה מנהיגת סיעת המיעוט בבית הנבחרים של אוהיו, ובכך נהייתה לאישה הראשונה שהנהיגה סיעה בבית הנבחרים המדינתי בהיסטוריה של אוהיו.
ב-6 במרץ 2012 הביסה בייטי את חברת הקונגרס לשעבר מרי ג'ו קילרוי , את חברת מועצת העיר קולומבוס פריסילה טייסון ואת נבחר בית הנבחרים המדינתי טד סלסטי, עם 38% מקולות הבוחרים.
בכך נבחרה למועמדת המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס השלישי של אוהיו בבית הנבחרים האמריקאי.
בבחירות הכלליות גברה על כריס לונג, מועמד המפלגה הרפובליקנית, וגרפה 68.3% מקולות הבוחרים.
בבית הנבחרים היא בעד הזכות להפיל, נגד ביטול חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה, והצביעה בעד הצעת חוק לגידור בסך 1.3 מיליארד דולר אמריקני לאורך גבול ארצות הברית–מקסיקו.
ג'ויס מקדוגל הייתה פסיכולוגית ניו זילנדית-צרפתייה.
מקדוגל חיברה 5 ספרים העוסקים בתחום הפסיכואנליזה וכן מאמרים רבים.
ג'ויס מקדוגל נולדה בדנידין שניו זילנד להרולד קרינגטון, סוחר, וליליאן בלקלר.
היא הייתה הבכורה ולה אחות צעירה.
משפחתה הייתה משפחת מהגרים מאנגליה.
בילדותה בילתה בחגים בביתה של סבתה, ונהגה באופן קבוע לפתח דלקת עור חריפה מיד לאחר הגעתה.
כשהייתה בת חמש, קישרה בין הנוכחות של סבתה לסימפטומים, דבר שעורר בה עניין ומשך אותה ללימודי הפסיכולוגיה.
היא החלה ללמוד פסיכולוגיה באוניברסיטת אוטגו ועבדה כיועצת משפחתית בדנידין ובאוקלנד.
בשנת 1941 נישאה לג'ימי מקדוגל, מורה.
בנה הבכור, מרטין, נולד כשנה מאוחר יותר.
המשפחה עברה ללונדון בשנת 1949 כדי שמקדוגל תוכל להשלים את הכשרתה הפסיכולוגית.
מקדוגל התקבלה ללימודים במרכז אנה פרויד, שם השלימה את לימודיה תוך התמחות בפסיכואנליזת ילדים ומיניות האישה.
בשנת 1952 עקרה המשפחה לפריז, שם המשיכה את לימודיה באגודה הפסיכואנליטית של פריז.
בשנים שלאחר מכן פגשה את סידני סטיוארט, סופר ופסיכואנליטיקן אמריקאי, שהפך מאוחר יותר לבעלה השני.
תיאטרוני הגוף – גישה פסיכואנליטית למחלות פסיכוסומטיות
תיאטרוני הנפש – אמת ואשליה על הבמה הפסיכואנליטית
פנים רבות לארוס – חקירה פסיכואנליטית של המיניות האנושית
דו-שיח עם סמי (יחד עם סרג' לבוביצ'י)
טענה למידה של אי – נורמליות
ג'ויס מנסור הייתה משוררת וסופרת מצרייה-צרפתייה שנולדה באנגליה.
נחשבת לאחת המשוררות הסוריאליסטיות הידועות ביותר בעולם.
היא חיברה 16 ספרי שירה, וכן מספר קטעי פרוזה ותיאטרון.
מנסור נולדה בשנת 1928 בעיר באודן שבאנגליה, להורים יהודיים-מצריים ממוצא חלבי.
היא התגוררה בצ'שייר למשך חודש לפני שמשפחתה עברה דירה לקהיר, בירת מצרים.
בצעירותה, הצטיינה כאצנית וכקופצת לגובה והתחרתה בתחרויות סוסים.
היא גם התחרה בתחרויות סוסים.
מנסור החלה לגלות את הסוריאליזם הפריזאי בעודה מתגורר בקהיר.
אוסף השירים הראשון של מנסור יצא לאור בפריז בשנת 1953, על ידי פייר סגרס.
היא מתה מסרטן בפריז בשנת 1986.
מנסור נישאה בראשונה בשנת 1947, אך בעלה נפטר שישה חודשים לאחר נישואיהם.
בשנת 1949, היא נישאה בשנית עם סמיר מנסור.
ג'ויס אן דה ויט היא שחקנית וקומיקאית אמריקאית, שנודעה כמי שגילמה את ג'נט ווד בקומדיית המצבים של רשת ABC שלושה בדירה אחת בשנים 1977–1984.
ג'ויס דה ויט נולדה בווילינג, וירג'יניה המערבית, וגדלה בספידווי, פרבר של אינדיאנפוליס.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון המקומי.
מצד אמה היא ממוצא איטלקי ומצד אביה היא ממוצא הולנדי.
דה ויט התמודדה בתחרות נאום ודיבייט במסגרת האגודה המשפטית של בתי הספר התיכוניים של אינדיאנה.
לאחר שסיימה תואר בוגרת אוניברסיטה בתיאטרון באוניברסיטת בל סטייט, היא עברה לקליפורניה, שם היא סיימה ב-1974 לימודי מוסמכת אוניברסיטה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
דה ויט הופיעה על הבמה בפעם הראשונה בגיל 13. בעת לימודיה באוניברסיטה היא עבדה כמזכירה עד להופעתה הראשונה בסדרה בארטה.
בעת שהופיעה בתיאטרון קיץ בשנה שלאחר סיום לימודיה, שכנע אותה פרופסור ובמאי בבית הספר לתיאטרון של אוניברסיטת קליפורניה לעבור לקליפורניה כדי להשתתף בתוכנית התואר השני של בית הספר.
דה ויט נודעה בעיקר בשל דמותה של ג'נט ווד, שאותה היא גילמה בשנים 1977–1984 בקומדיית המצבים שלושה בדירה אחת, תפקיד אותו היא קיבלה לאחר שלוהקה לפרק הפיילוט השני של הסדרה.
היא גם גילמה את דמותה של ג'נט בפרק משנת 1979 של סדרת הבת הרופרים.
לאחר סיום שידור שלושה בדירה אחת ב-1984, הופיעה דה ויט בפרק של "מוצאי האהבות האבודות" (Finder of Lost Loves) באותה שנה, ולאחר מכן היא פרשה ממשחק למשך כמה שנים.
היא חידשה את קריירת המשחק שלה כאשר קיבלה תפקיד בהפקת המחזה Noises Off ביוני 1991. מאוחר יותר היא הופיעה בקומדיית הטלוויזיה !Spring Fling משנת 1995. דמות המבוססת עליה, שדובבה על ידי שחקנית אחרת, הופיעה בפרק משנת 1997 של פינקי והמוח.
היא הופיעה בפרק של הסדרה סיביל ובהופעת קמע בפרק הלפני אחרון של הסדרה Living Single.
בעשור הראשון של המאה ה-21 היא הופיעה בסדרה Hope Island ובסרט קול מיער.
ב-2003 הייתה דה ויט שותפה להפקה והנחתה את סרט הטלוויזיה של NBC, "מאחורי המצלמה: הסיפור הבלתי רשמי של שלושה בדירה אחת" (Behind the Camera: The Unauthorized Story of Three's Company), בו גילמה את דמותה השחקנית מלני פקסון.
ב-2008 היא הופיעה בסרט העצמאי Failing Better Now.
ב-2009 הופיעה דה ויט בהפקת התיאטרון של Married Alive בקלגרי.
ב-2011 שיחקה דה ויט במחזה "המדריך של מיס אביגיל להיכרויות, שידוך ונישואים" בניו יורק.
באותה שנה היא הופיעה בהפקת התיאטרון הקנדית Dinner with Friends בתיאטרון אקווריוס בהמילטון.
ב-2012 הופיעה דה ויט בשתי הפקות תיאטרון נפרדות של Love Letters יחד עם טאב הנטר וטוני דאו.
באותה שנה היא הופיעה בתוכנית האירוח של סוזאן סאמרס, שבה הן העלו זכרונות מתקופת משחקן המשותף בשלושה בדירה אחת.
סאמרס התנצלה על העימות שהתעורר בין השתיים, והן החליפו אנקדוטות על הפעם האחרונה בה הן דיברו עם שותפם לסדרה המנוח ג'ון ריטר.
הופעתה של דה ויט בתוכנית של סאמרס ציינה את הפעם הראשונה בה שתי השחקניות קיימו מפגש או שיחה לאחר ניתוק קשרים של 31 שנים שנבע מסכסוך בנוגע למשכורות.
ב-2018 גילמה דה ויט את תפקיד אם המנזר בהצגה Nunsense בתיאטרון הנטרדון הילס בניו ג'רזי.
דה ויט השתתפה עם חברי בית הנבחרים והסנאט של ארצות הברית בפורום של הקפיטול למען חסרי בית ורעבים.
היא גם הנחתה מיצגים לתוכנית הסיוע למשפחה של הוליווד.
היא הנחתה את טקס הפרסים הבינלאומיים בבית הלבן של פרס הנשיא לסיום הרעב, והייתה שותפה להנחיה, יחד עם ג'ף ברידג'ס, של אירוע הגאלה של יום המזון העולמי במרכז ג'ון פ.
בשנים 1973–1980 הייתה דה ויט בקשר זוגי עם השחקן והבמאי ריי בוקטניקה .
ב-4 ביולי 2009 נעצרה דה ויט באל סגונדו, קליפורניה באשמת נהיגה בשכרות.
על פי דיווחי העיתונות, המשטרה עצרה את מכוניתה לאחר שהיא חצתה מחסום ליד פארק.
שוטר עצר את דה ויט לאחר שהבחין בסימנים שהיא שתתה וביצע לה בדיקת אלכוהול בשטח.
היא הובאה לתחנת משטרה, ושוחררה בערבות עצמית.
ב-27 במאי 2010 היא הודתה באשמה והוכנסה לתקופת מבחן של שלוש שנים וחויבה לעבור תוכנית גמילה מאלכוהול של תשעה חודשים.
היא גם נקנסה בסכום של 510 דולר.
ג'ויס דידונטו (באנגלית Joyce DiDonato; נולדה ב-13 בפברואר 1969) ילידת ארצות הברית, היא זמרת מצו-סופרן קולורטורה לירית.
נחשבת לאחת הזמרות הטובות ביותר כיום בתחום האופרה והשיר האמנותי.
מופיעה תחת שרביטם של גדולי המנצחים והתזמורות המפורסמות ביותר בעולם.
הקליטה עשרות תקליטורים וזכתה בפרסים ועיטורים רבים.
דידונטו נולדה ב-13 בפברואר 1969 ב-Prairie Village, קנזס, בשם ג'ויס פלהרטי (Flaherty).
אביה, דונלד פלהרטי, היה אדריכל עצמאי שתכנן בתים באזור.
ניצח על המקהלה בסנט אן, הכנסייה הקתולית המקומית, שם פגש את אמה של דידונאטו, קלייר, שהייתה נגנית העוגב של הכנסייה.
דידונאטו הייתה השישית מתוך שבעה ילדים.
אביה נפטר ב-2006, אמה ב-2007. דידונטו למדה באוניברסיטת וויצ'יטה סטייט, במטרה להכשיר עצמה להוראת מוזיקה.
עם סיום לימודיה ב-1992 בחרה להתרכז בקריירה אופראית ונרשמה לאקדמיה לאומנויות ווקאליות בפילדלפיה ולהכשרה נוספת באמצעות תוכניות זמרים בלהקות האופרה בסן פרנסיסקו, סנטה פה ויוסטון.
הקרירה המוזיקלית של דידונטו נעצרה כאשר הצטרפה לתוכנית הזמרים באופרת סנטה פה (1992) ולתוכנית האומנים הצעירים של יוסטון גראנד אופרה.
במשך שלוש שנים היא עסקה בשינויי טכניקה ובשיפור קולה.
לאחר שסיימה את לימודיה ביוסטון, ניסתה לקבל חוזה באחד מבתי האופרה בעולם ורק בפריז הצליחה.
הופעתה הראשונה במטרופולין בניו יורק הייתה בהיותה בת 35 וגם את חוזה הקלטות הראשון קיבלה רק בהיותה בת 33. פריצת הדרך האמנותית שלה התרחשה בין השנים 1999 ל-2002, במהלכן התקדמה מאלמוניות מוחלטת למעמד של כוכבת בינלאומית והפכה לאחת המצו-סופרן הקולורטורה המבוקשות ביותר של תחילת המאה ה-21.
מ-1999 ועד היום, הופיעה דידונטו בבתי אופרה חשובים רבים, ביניהם המטרופוליטן אופרה, לה סקאלה, יוסטון, האופרה של פריז, התיאטרון הלאומי בטוקיו, בית האופרה המלכותי בקובנט גרדן בלונדון, התיאטרון הגדול בז'נבה ובפסטיבלים רבים ברחבי העולם.
הופעתה ב-2009 בתפקיד רוזינה באופרה של רוסיני "הספר מסביליה" באופרה המלכותית בלונדון, זכתה לפרסום רב, לאו דווקא מוזיקלי.
דידונטו שברה את רגלה במערכה הראשונה, אך למרות הכאבים העזים המשיכה בהופעתה עוד שלוש שעות עד סיום האופרה ורק אז התפנתה לטיפול בבית חולים.
כמה מהצלחותיה הגדולות ביותר היו ברפרטואר הבארוק, במיוחד האופרות של הנדל, ביניהן אלצ'ינה, אריודנטה, דג'נירה (הרקולס), אלמירה (פלורידנטה), וססטו (ג'וליו צ'זארה), ובבל קנטו באיטלקית.
הביקורות תיארו את הופעותיה כבולטות בטוהר קול הנוצץ, הטכניקה מעולה ויכולת דרמטית בעחת עוצמה רבה.
בנוסף לרפרטואר הברוק דידונטו מצטיינת גם בתפקידים של קלילות והומור, כגון הגיבורות בקומדיות של רוסיני.
היא גם שרה תפקידים רבים של מוצרט, ביניהם כרובינו (נישואי פיגארו) ודונה אלווירה (דון ג'ובאני), ובעוד היא התרחקה מוורדי ופוצ'יני.
הרפרטואר שלה כולל גם את ברליוז, בליני ומלחינים עכשוויים כמו מייקל דאוג'רטי וג'ייק הגי (האחות הלן ב"איש מת מהלך").
דידונטו גם בעלת רפרטואר רחב בשדה השיר האמנותי.
הרסיטלים שלה כוללים מגוון יצירות, מדואטים של הנדל לשירים ספרדיים, לידר של שוברט, שירים של פורה, שירים מאת ברנשטיין ושירים אמריקאים אחרים.
דידונטו מרבה להקליט בחברות חשובות, בהן - Virgin Classics, EMI, Hyperion, Naxos, Avie, Archiv, דויטשה גרמופון TDK ועוד.
הדיסקוגרפיה הרחבה שלה כוללת שבעה אלבומי סולו, בנוסף להקלטות עם אמנים אחרים.
במהלך הקריירה שלה הקליטה דידונטו כ-30 תקליטורים בהם הייתה סולנית או השתתפה עם זמרים אחרים.
כן השתתפה בארבע קלטות וידאו ובשני אלבומים המוקדשים רק לה.
בין הקלטותיה החשובות נמצאות אופרות מאת הנדל, מוצרט, ויוואלדי, ברליוז וג'ק האגי.
במסגרת השיר האומנותי הקליטה בין השאר את מסע החורף מאת שוברט בלווי יניק נזה סגין, שירים מאת פאיה, גרנדוס ואחרים, שירי עם אמריקניים ויצירות מאת ברנשטיין וקופלנד, שירים מאת רוסיני וקנטטות מאת היידן, בלווי עם המלווה אנטוניו פפאנו ועוד.
דידונטו מופיעה בקביעות באולמות הקונצרטים המובילים בעולם וזכתה בפרסים רבים על הופעותיה ותרומתה לשירה האופראית ולשיר האמנותי.
להלן רשימת חלק מהפרסים בהן זכתה:
פרס ARIA (פרסים להכרה באמנות אינדיבידואלית), אשר ניתן מדי שנה ל"אמנים ווקאליים אמריקאים בעלי יכולת יוצאת דופן והבטחה שאין להכחישה"
2003: פרס הבכורה של האופרה העירונית של ניו יורק של ריצ'רד גולד
2006: פרס הזמר, חלק מפרסי המוזיקה השנתיים של האגודה הפילהרמונית המלכותית.
2007: פרס בוורלי סילס של מטרופוליטן אופרה
2010: פרס ECHO Klassik לזמר השנה
2010: פרס גרמופון לרסיטל השנה לרוסיני: קולברן, המוזה
2010: פרס גרמופון לאמן השנה
2012: היכל התהילה של גרמופון
2012: פרס גראמי לסולו הווקאלי הקלאסי הטוב ביותר עבור הקלטת הסולו שלה
2013: פרס ECHO Klassik לזמרת השנה
פרס מוזיקאי השנה המוזיקלי של אמריקה 2013
תואר דוקטור לשם כבוד מבית הספר ג'וליארד לשנת 2014
2014 חברות כבוד באקדמיה המלכותית למוזיקה
פרס ההצטיינות של Mu Phi Epsilon לשנת 2014
זוכה פרסי המוזיקה הקלאסית הבינלאומית לשנת 2015 לרסיטל ווקאלי
2015 המגזין Limelight עבור "הקלטת השנה באופרה"
2015: פרס ECHO Klassik לזמרת השנה
2016: פרס גראמי לסולו הקולי הקלאסי הטוב ביותר
2017: פרס ECHO Klassik לזמרת השנה
2017: פרס גרמופון לרסיטל השנה: במלחמה ושלום: הרמוניה באמצעות מוזיקה
2018: פרס לורנס אוליבייה על הישג יוצא דופן באופרה.
ג'ויס פלהרטי נישאה בגיל 21 לאלכס דידונאטו, זמר אופרה, ממנו קיבלה את שם משפחתה, בגיל 21. הם התגרשו לאחר 14 שנות נישואים.
בעלה השני היה המנצח האיטלקי לאונרדו ורדוני, אותו הכירה בפסטיבל האופרה של רוסיני ב-2003. הם נישאו באוגוסט 2006 והתגוררו בקנזס סיטי, קנזס.
ג'ויס באיירז היא דמות בדיונית ואחת מהדמויות הראשיות של סדרת המתח "דברים מוזרים" המגולמת על ידי השחקנית וינונה ריידר.
ג'ויס היא אם חד הורית של ג'ונתן ושל ויל באיירז וגרושתו של לוני באיירז שהופכת בעונה הרביעית של התוכנית לאמה המאמצת של אילבן / ג'יין הופר.
ריידר הצטרפה לצוות השחקנים של "דברים מוזרים" בתור ג'ויס ביוני 2015, יחד עם דייוויד הארבור.
הדמות של ג'ויס עוצבה על פי דמותו של ריצ'רד דרייפוס, רוי נירי, בסרט מפגשים מהסוג השלישי.
היא מתוארת מי שדמויות אחרות רואות כמשוגעת בזמן שהיא מנסה למצוא את בנה הנעדר, ויל, שאחרים מאמינים שהוא מת.
בעונה השלישית, קיבלה ריידר העלאה בשכר.
בעונה הראשונה, ג'ויס באיירז מתוארת כאם חד הורית חביבה, אכפתית, ולעיתים מרושעת שעובדת בחנות כללית במרכז העיר הוקינס, שחיה עם בניה ג'ונתן וויל.
משתמע שיש לה היסטוריה של בעיות פסיכולוגיות.
כאשר בנה ויל נעלם, ג'ויס מזהירה מיד את מפקד המשטרה של הוקינס, ג'ים הופר.
בהתחלה הופר מבטל את חששותיה, ומציע שויל עשוי להיות עם אביו, החי בנפרד, לוני.
מאוחר יותר הופר משתכנע שויל נעדר לאחר שמצא את אופניו נטושים באזור מיועד שהילדים קראו לו מירקווד.
ג'ויס מתחילה לחוש בנוכחותו של ויל בביתם, אך אינה מסוגלת לראות אותו.
היא מתחילה לקבל שיחות טלפון מסתוריות, ומשתכנעת שהיא יכולה לשמוע את נשימתו של ויל בטלפון, אבל השיחות מסתיימות תמיד בפיצוץ הטלפון הביתי של המשפחה.
היא נדחית כמטורפת כשהיא מתחילה לראות חזיונות דהויים של ויל מבעד לקיר וחושבת שהוא מתקשר איתה על ידי מניפולציה של אורות ברחבי הבית, אבל היא נשארת איתנה באמונתה.
למרות חששותיה, ג'ויס ממשיכה לנחם את בנה הבכור ג'ונתן.
כשג'ויס מספרת לג'ונתן על הממצאים שלה, גם הוא מבטל אותם כתוצרים של מוח פעיל יתר על המידה, אבל אז הוא מתחיל להבין שמה שהיא רואה הוא אמיתי כשהוא מבקר בעולם ההפוך עם ננסי וילר.
ג'ויס לוקחת חופש מהעבודה ומבקשת מקדמות בשכר תוך כדי חיפוש אחר ויל, מה שמעצבן מאוד את הבוס שלה.
כשגופתו של ויל נמצאה באגם, ג'ויס מעוררת ספק שהתיאוריות שלה נכונות, אך מחזיקה בתקווה שמה שמצאו באגם לא הייתה גופתו של ויל.
אלא גופתו של ילד אחר או גופה מזויפת.
לוני בא לבקר ולהרגיע אותה, אבל כשהוא רואה מה היא גילתה, הוא אומר לה לוותר על כך בגלל אמונתו שויל באמת איננו.
גם ג'ויס וגם ג'ונתן מתפוצצים לעברו ואומרים לו לעזוב, ומתחילים לעבוד יחד כדי לחשוף עוד מהתעלומה.
בינתיים, הופר מגלה שהבית שלו נפגע והולך לבדוק מה מצבה של ג'ויס.
הם חולקים אחד עם השני את מה שהם גילו, ומגלים ששני הצדדים של הסיפור תואמים.
לאחר מכן הם משתמשים במידע של הופר על מעבדת הוקינס כדי להתגנב למתקן.
לאחר שנתפסו ונחקרו, ג'ויס והופר מורשים לפי הוראותיו של ברנר להסתכן בעולם ההפוך עם חליפות מגן.
בעולם ההפוך, ג'ויס מגלה את גופתו של ויל, ולאחר שנודע לה שהוא עדיין בחיים, היא מחזירה אותו לעולם האמיתי.
ויל מובא הביתה בחיים, ומתאחד עם חבריו בעודו מתאושש בבית החולים של הוקינס.
ג'ויס וג'ונתן חשים הקלה בהחלמתו; עם זאת, בלי ידיעת אף אחד מהם, ויל החל להשתעל לפלוט מפיו יצורים קטנים דמויי שבלול, לא שונים מאלה שג'ויס והופר מצאו אורבים בעולם ההפוך.
בעונה השנייה של דברים מוזרים, המתרחשת כמעט שנה לאחר אירועי העונה הראשונה, ג'ויס מוצגת יוצאת בשמחה עם דמות חדשה; בוב ניובי, אחד מחבריה לכיתה בתיכון.
בוב מתואר כחנון חביב שנהנה לפתור חידות ושונא סרטי אימה.
עדיין בטראומה מאירועי העונה הראשונה, נראה שג'ויס מגוננת יתר על המידה על בנה ויל ולא נותנת לו עוד לרכוב ברחבי העיר בעצמו.
יחד עם הופר, ג'ויס לוקחת את ויל באופן קבוע למעבדת הוקינס, שם רופאי המעבדה עוקבים אחר בריאותו ומצבו הנפשי.
לאור ניסיונה בעבר במעבדה, ג'ויס אינה סומכת על המנהל החדש של המעבדה, ד"ר סם אוונס, שהחליף את ד"ר מרטין ברנר בעקבות היעלמותו.
ג'ויס מודאגת יותר ויותר לגבי ויל שמתחיל לחוות אפיזודות תכופות שבהן הוא חווה חזיונות מציאותיים של העולם ההפוך.
ד"ר אוונס אומר לה שויל כנראה חווה את "אפקט יום השנה" של האירועים הטראומטיים בשנה שעברה.
ג'ויס נותרה לא משוכנעת, אף שהופר, כוותיק וייטנאם, טוען שויל יכול לסבול גם מ-PTSD.
הופר מגיע לביתה של ג'ויס ושואל את ויל אם הוא זוכר משהו מהאפיזודה האחרונה שחווה.
לאחר שג'ויס מבטיחה לויל שהיא לא תיקח אותו לד"ר אוונס החשוד, ויל אומר שהוא לא זוכר שום דבר מלבד דמות אפלה שצייר קודם לכן, שהילדים מכנים אותה "מצליף המוחות".
בשל חוסר יכולתו של ויל לתאר את המפלצת בצורה מספקת, ג'ויס שואלת אותו אם הוא יכול לצייר אותה.
הוא מסכים אבל כשג'ויס והופר מסתכלים בזהירות על התמונות שלו, הם רואים רק שרבוטים וקווים.
הופר מציין שחלק מהקווים מתחברים; הציורים מובילים אותו ואת ג'ויס להבין שהציורים יוצרים מפה של מנהרות מחוברות מתחת להוקינס.
במהלך חקירה, הופר נלכד במתחם המנהרות התת-קרקעי, אך ג'ויס, בוב, מייק וויל מסוגלים לנווט במנהרות ולחלץ אותו.
אולם בשלב זה, ויל מתחיל להתעוות מכאב, אז הם לוקחים אותו לטיפול במעבדת הוקינס.
שם, יצורים המכונים דמודוגים מסתערים על המתקן, ובוב מציע להפעיל מחדש את הכוח באתר כדי להקל על פינוי.
הוא חוזר לקבוצה בזמן, אבל עד מהרה נטרף על ידי דמודוג במרחק מטרים ספורים מהדלת.
ג'ויס המומה ומדוכאת חוזרת הביתה עם ג'ונתן, ננסי וויל, כועסת על מותו של בוב ומיואשת לסיים את החוויה הקשה של ויל, ג'ויס שורפת את מפלץ הצל מויל בעוד מייק מפתה את הדמודוגים הרחק מהשער כדי שאילבן תוכל לסגור אותו.
בעונה השלישית של דברים מוזרים, ג'ויס שמה לב שהמגנטים על המקרר שלה לא מצליחים להתמגנט.
היא מוצאת שזה מוזר אבל הולכת לעבודה שם היא רואה את הופר ונותנת לו עצות לגבי היחסים של מייק ואילבן, בתו.
הופר מזמין את ג'ויס לדייט והיא מסכימה, אבל אינה מגיעה לדייט כשהיא הולכת לשאול את המורה למדעים של ויל, סקוט קלארק על המגנטים הכושלים.
הוא מספר על מכונה תאורטית שמשפיעה על התיק המגנטי.
ג'ויס הולכת להופר וחולקת את החשדות שלה שזה קשור למעבדת הוקינס ולעולם ההפוך.
ג'ויס והופר הולכים למעבדת הוקינס הישנה ונקלעים למארב על ידי המתנקש הרוסי גריגורי.
הם בורחים ופונים לראש העיר שם מגלה הופר שראש העיר עושה עסקאות נדל"ן מפוקפקות עם הרוסים.
ג'ויס חושדת שהמכונה נמצאת בהוקינס.
הם הולכים לאחד מנכסי הנדל"ן ומותקפים שוב על ידי גריגורי אבל בורחים וחוטפים את המדען הרוסי אלכסיי.
ג'ויס מנסה לחקור את אלכסיי, אבל הוא מדבר רק רוסית ולא מבין אנגלית.
ג'ויס והופר הולכים לראות את תאורטיקן הקונספירציה מורי באומן כדי שיוכל לתרגם את מה שאלכסיי אומר.
הם מגלים שהרוסים פתחו את הפורטל לעולם ההפוך באמצעות המכונה והם מתקשרים ל-CIA.
ג'ויס והופר הולכים ליריד הוקינס כדי למצוא את ילדיהם.
בזמן שהם מחפשים את הילדים שלהם הם שומעים רוסים מדברים על ילדים בקניון ונוסעים לשם.
ג'ויס והופר מתאחדים ועליהם מוטלת המשימה לסגור את הפורטל הפוך מתחת לאדמה.
ג'ויס והופר נפתחים זה לזה וג'ויס מסכימה לצאת איתו לדייט.
הם מותקפים על ידי גריגורי והופר נלחם בו אך נתקע בחדר עם המכונה והפורטל.
ג'ויס מסובבת את המפתח ומשמידה את המכונה שמפוררת את כולם בחדר.
ג'ויס מאמינה שהופר מת ומאמצת את אילבן.
ג'ויס מחליטה להעביר את משפחתה מהוקינס ללנורה, קליפורניה, ולוקחת איתה את אילבן.
בעונה הרביעית, ג'ויס, ג'ונתן, ויל ואילבן מתחילים חיים חדשים בלנורה, קליפורניה.
ג'ויס עובדת מהבית בתור אשת שיווק טלפוני.
היא מקבלת חבילה מסתורית עם דמי משלוח מברית המועצות, בפנים היא מוצאת בובה רוסית.
היא מתקשרת למורי שחושב שהבובה נשלחה אליה על ידי ה-KGB, שרוצה ללכוד אותה על תפקידה בהשמדת הפעולות הסודיות של הסובייטים תחת קניון סטארקורט בעונה השלישית.
היא מבינה שהבובה שבורה ומוצאת פתק בתוכה, בתוך הפתק כתוב שהופר עדיין בחיים בפתק רשום גם מספר טלפון.
הוא עוזר לג'ויס להתקשר למספר הטלפון בפתק.
עד מהרה הם מבינים שהופר כלוא בברית המועצות, ומי ששלח להם את הפתק הוא אחד הסוהרים שלו, ששמו הקוד "אנזו" על שמה של המסעדה האיטלקית אליה תכננו ג'ויס והופר לצאת לדייט.
אנזו אומר להם להביא 40,000 דולר לאלסקה, שם איש הקשר שלו יורי הולך להטיס אותם לקמצ'טקה.
כדי לא לעורר את תקוותיה של אילבן, ג'ויס מחליטה לא לספר לילדיה על האפשרות שהופר בחיים.
כשהם מספרים לילדים שהיא יוצאת לנסיעת עבודה, ג'ויס ומורי טסים לאלסקה ומוצאים את יורי.
יורי מסמם את ג'ויס ומורי, קושר אותם ולוקח אותם למטוסו כדי להסגירם לסובייטים.
בזמן שג'ויס, מורי ויורי על המטוס, ג'ויס משכנעת את מורי להכניע את יורי, אבל הוא מעלף בטעות את יורי ואין אף אחד שיטיס את המטוס.
הם מתרסקים אך מצליחים להגיע לקמצ'טקה, ליד הגולאג בו כלוא הופר.
ג'ויס ומורי מתכננים תרחיש שיכניס אותם לכלא שבו מוחזק הופר.
הם נכנסים פנימה, אך נחרדים לראות את הופר וחבריו האסירים מתעמתים מול דמוגורגון רוסי.
לאחר שעזרה בדוחק להופר ואנזו להימלט, ג'ויס מתאחדת עם הופר.
בחיפוש אחר יציאה, ג'ויס, הופר, מורי, אנזו ויורי מוצאים דמודוגים הכלואים בשבי ברחבי הכלא, לכאורה כנבדקים בניסויים מדעיים.
הם גם רואים סערה של חלקיקים שחורים, שמזכירה להם את חומר מצליף המוחות שהחזיק בויל בעונה השנייה.
הם בורחים לעיירה סמוכה, שם חולקים ג'ויס והופר את הנשיקה הראשונה שלהם.
הם מגלים שילדיהם נמצאים בסכנת חיים ונלחמים נגד העולם ההפוך פעם נוספת.
כשהיא נזכרת במוחות הכוורת, של היצורים בעולם ההפוך, ג'ויס מסיקה שהם יכולים לעזור לילדיהם שלהם על ידי הריגת הדמוגורגון והדמודוגים שהם ראו, אז הם מחליטים להיכנס שוב לכלא.
בחזרה לכלא, הופר מותקף על ידי דמודוג, מה שמעורר עבור ג'ויס פלאשבק למותו של בן זוגה בוב במעבדת הוקינס.
ברגע קטרזי, ג'ויס הורגת את הדמודוגים שתוקפים את הופר ומצילה אותו.
מורי משתמש בלהביור כדי להרוג את שאר הדמודוגים, בעוד שהופר משתמש בחרב כדי לערוף את ראשו של הדמוגורגון הבוגר.
הניצחונות האלה קורים בזמן כדי לאפשר לננסי, רובין וסטיב להשתחרר משליטתו של וקנה ולתקוף את גופו בעולם ההפוך.
ג'ויס והופר מתאחדים עם ילדיהם בהוקינס, שם החלו מפלצות העולם ההפוך לפלוש לעיר.
בנובמבר 1987, העיירה הוקינס נמצאת בבידוד.
ג'ויס גרה בבית משפחת ווילר יחד עם וויל וג'ונתן.
היא מסייעת במשימות סיור של החבורה אל העולם ההפוך, ועוזרת להופר לאמן את אילבן להילחם בוקנה תוך כדי שהיא מסתירה את אילבן מהצבא.
בסופו של דבר היא עדה לוקנה שנכנס לעולם האמיתי, ונזרקת הצידה לאחר שניסתה לתקוף אותו.
כאשר הדמוגורגונים מנסים לתקוף אותה ואת הקבוצה, היא עדה לשימושו של ויל ביכולות חדשות שגילה בעצמו כדי להרוג אותם.
היא מלווה את הקבוצה הגדולה יותר אל העולם ההפוך למטה להיכנס לתהום, מימד שמעליה, כדי להרוג את וקנה במאורתו ולהציל ילדים שחטף.
כאשר וקנה מעיר את מצליף המוחות, ג'ויס והקבוצה תוקפים את מצליף המוחות מכל עבר בזמן שויל ואילבן נלחמים בוקנה.
לאחר שאילבן משפדת את וקנה במאורתו, ג'ויס עורפת את ראשו בגרזן, ומביאה לסיומה של שלטון האימה שלו ומספקת לעצמה סגירת מעגל.
שמונה עשר חודשים לאחר מכן, באביב 1989, ג'ויס יוצאת לדייט המיוחל שלה עם הופר, שחושף שקיבל הצעת עבודה במונטוק, ניו יורק, ומציע לה נישואין, והיא נענית בשמחה.
ריידר זכתה בפרסי המנסרים של פנגוריה בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר בטלוויזיה, וכן הייתה מועמדת לפרסי גולד דרבי טלוויזיה לשחקנית משנה בדרמה, ולפרסי גלובוס הזהב בפרס השחקנית הטובה ביותר - קטגורית סדרת דרמה.
ריידר הייתה מועמדת גם לפרסי הלוויין בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר - סדרת דרמה, פרס סאטורן בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה, ופרסי גילדת שחקני המסך בקטגוריית הופעה יוצאת מן הכלל של שחקנית בסדרת דרמה יחד עם מילי בובי בראון, שמשחקת גם היא ב"דברים מוזרים" בתור אילבן.
ארתור ג'ויס לונל קארי , הידוע בשם ג'וֹיס קֶרִי, היה סופר ופקיד קולוניאלי.
הרומנים הבולטים ביותר שלו כוללים את "" ואת "".
ארתור ג'ויס לונאל קארי נולד ב-1888 בבית סבו וסבתו, שהיה מעל בנק בלפסט (Belfast Bank) ברחוב שיפקוואי (Shipquay) בדרי באלסטר, הפרובינציה הצפונית באירלנד.
משפחתו היו בעלי מטעים ב הסמוך, חצי אי בחוף הצפוני של מחוז דניגול, גם הוא באלסטר, מאז השנים הראשונות של בתחילת המאה השבע-עשרה.
עם זאת, המשפחה איבדה במידה רבה את נכסיה באינישאוון בחופים המערביים של לאחר חקיקת של שנת 1882. המשפחה התפזרה ולקארי היו דודים ששירתו בגבול וב הקנדית.
רוב בני משפחת קארי הגיעו לבריטניה הגדולה.
ארתור קארי, אביו, עבר ללונדון ב-1884 והוכשר כמהנדס.
לאחר מכן התחתן עם שרלוט ג'ויס, בתו הבכורה של ג'יימס ג'ון ג'ויס (James John Joyce), מנהל בנק בלפסט בדרי, באוגוסט 1887 והם התיישבו בלונדון.
אימו נפטרה מדלקת ריאות באוקטובר 1898.
לאורך כל ילדותו, בילה קארי קיצים רבים בבית סבתו בצפון אירלנד ובבית קרומוול באנגליה, ביתו של דוד רבא, ששימש בסיס לכל קלאן קארי.
חלק מתקופה זו מתואר בספר הזיכרונות הבדיוני "House of Children" ("בית עם ילדים", 1941) וברומן Castle Corner ("הפינה בטירה", 1938) - כלומר, טירת קארי, אחד מהנכסים האבודים של משפחתו באינישאוון שבאלסטר.
אף על פי שקארי זכר את ילדותו במערב אלסטר בחיבה וכתב עליה ברגש רב, הוא התבסס באנגליה למשך שארית חייו.
תחושת העקירה והרעיון ששלוות החיים עלולה להיות מופרעת בכל רגע אפיינה את קארי ומשפיעה רבות על כתיבתו.
הוא סבל מהתקפי אסתמה, שחזרו שוב ושוב לאורך חייו, והיה כמעט עיוור בעין אחת, מה שגרם לו להשתמש במונוקל כשהיה בשנות העשרים לחייו.
קארי התחנך ב בבריסטול, אנגליה, שם התגורר בפנימייה של בית דקיינס (Dakyns House).
אימו נפטרה בתקופה זו, והותירה לו ירושה קטנה ששימשה לו כבסיס כלכלי עד שנות ה-30 של המאה ה-20.
בשנת 1906 קארי נסע לפריז, כשהוא נחוש להיות אמן.
לאחר שגילה שהוא זקוק להכשרה טכנית יותר, קארי למד אמנות באדינבורו.
עד מהרה הוא הגיע למסקנה שלעולם לא יוכל להיות יותר מצייר מדרגה שלישית והחליט ליישם את שאיפותיו האומנותיות בספרות.
הוא פרסם כרך של שירים שלפי התיאור של עצמו מאוחר יותר היה "די גרוע", ולאחר מכן התחיל ללמוד בטריניטי קולג' באוניברסיטת אוקספורד.
שם הוא התיידד עם סטודנט עמית והכיר למארי את פריז בחופשה משותפת.
הוא הזניח את לימודיו וסיים את לימודיו באוקספורד עם תואר בדרגה הנמוכה ביותר.
בחיפוש אחר הרפתקאות, עזב קארי ב-1912 לממלכת מונטנגרו ושירת כסניטר של הצלב האדום במהלך מלחמות הבלקן.
קארי שמר ואייר רשמים של חוויותיו שם, "Memoir of the Bobotes" ("זיכרונות הבובוטים", 1964), שפורסם רק לאחר מותו.
כשחזר לבריטניה בשנה שלאחר מכן, קארי חיפש משרה עם תוכנית קואופרטיב חקלאי אירי, אך הפרויקט נכשל לגמרי.
כשהוא מאוכזב ומאמין שחסרה לו השכלה שתספק לו עמדה טובה בממלכה המאוחדת, קארי הצטרף לשירות הפוליטי הניגרי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת עם גדוד ניגרי שנלחם במושבה הגרמנית קמרון.
הסיפור הקצר "Umaru" ("אומארו", 1921) מתאר תקרית מתקופה זו שבה קצין בריטי מזהה את האנושות המשותפת המחברת אותו לסמל האפריקאי שלו.
קארי נפצע בקרב על הר מורה בשנת 1916. הוא חזר לאנגליה בחופשה והציע נישואים לגרטרוד אוגילבי (Gertrude Ogilvie), אחותו של חבר, שאחריה חיזר במשך שנים.
שלושה חודשים לאחר מכן, קארי חזר לשירות כקצין קולוניאלי, והשאיר את גרטרוד בהריון באנגליה.
קארי כיהן בכמה תפקידים בניגריה, כולל זה של השופט והקצין המנהל בבורגו (Borgu).
הוא החל את שירותו האפריקאי כ קולוניאלי סטריאוטיפי, נחוש בדעתו להביא סדר לילידים, אבל בסוף שירותו, גברה בו ההבנה שהניגרים אנשים שחייהם קשים.
ב-1920 קארי ריכז את האנרגיות שלו באספקת מים נקיים וכבישים לחיבור בין כפרים מרוחקים לעולם הגדול.
חופשה שנייה הותירה את גרטרוד בהריון עם בנם השני.
היא התחננה בפני קארי לפרוש מהשירות הקולוניאלי, כדי שיוכלו לחיות יחד בבריטניה.
קארי חשב שזה בלתי אפשרי מסיבות כלכליות, אבל ב-1920 הוא יצר קשר עם סוכן ספרותי וחלק מהסיפורים שכתב בזמן שהותו באפריקה נמכרו ל-The Saturday Evening Post, כתב עת אמריקאי, ופורסמו תחת השם תומאס ג'ויס (Thomas Joyce).
הכנסה נוספת זו הייתה תמריץ מספיק לקארי להתפטר מהשירות הניגרי והוא וגרטרוד רכשו בית למשפחתם הגדלה באוקספורד ב מול (מסומן כיום בשלט כחול).
נולדו להם ארבעה בנים, ביניהם המלחין, , ועובד המדינה, סר .
קארי עבד קשה על התפתחותו כסופר, אך הצלחתו הכלכלית הקצרה הסתיימה במהרה כשה-Saturday Evening Post החליט שסיפוריו הפכו ל"ספרותיים" מדי.
קארי עבד על רומנים שונים ועל מחזה, אבל שום דבר לא נמכר, ועד מהרה המשפחה נאלצה לקלוט דיירי משנה.
מצוקתם החמירה כשהשפל הגדול חיסל את ההשקעות שסיפקו להם הכנסה, ובשלב מסוים המשפחה השכירה את ביתה והתגוררה עם בני המשפחה.
לבסוף, בשנת 1932, הצליח קארי לפרסם את "Aissa Saved" ("איסה ניצל"), רומן ששאב מניסיונו הניגרי.
הספר לא היה מוצלח במיוחד, אבל מכר יותר מהרומן הבא של קארי, "An American Visitor" ("מבקר אמריקאי", 1933), אף על פי שהספר הזה זכה להצלחה ביקורתית מסוימת.
"The African Witch" ("המכשפה האפריקאית", 1936) הצליחה קצת יותר, ומשפחת קארי הצליחה לחזור לביתם.
אף על פי שאף אחד משלושת הרומנים הראשונים של קארי לא הצליח במיוחד מבחינה ביקורתית או כלכלית, הם יותר ויותר שאפתניים ומורכבים.
ואכן, "המכשפה האפריקאית" (1936) כה עשיר בתקריות, דמויות ואפשרות נושאית שהוא מעמיס יתר על המידה על המבנה שלו.
קארי הבין שעליו למצוא דרכים חדשות לגרום לצורה הסיפורית להעביר את רעיונותיו.
בשובו מספרד המליץ ג'ורג' אורוול על קארי למועדון הספרים הליברלי (Liberal Book Club), שביקש מקארי להכין עבודה המתארת את רעיונותיו על חופש וחירות, נושא בסיסי בכל הרומנים שלו.
התוצאה יצאה לאור בתור "Power in Men" ("כוח בבני אדם, 1939) [לא השם שנתן קארי לספר], אבל המוציא לאור קיצץ בצורה רצינית בכתב היד ללא אישורו של קארי, והוא היה מאוד לא מרוצה מהספר.
כעת קארי שקל טרילוגיה של רומנים המבוססים על הרקע האירי שלו.
"Castle Corner" ("הפינה בטירה",1938) לא הצליח וקארי נטש את הרעיון.
אחרי זה הגיע רומן אפריקאי אחרון, "Mister Johnson" ("מיסטר ג'ונסון", 1939), שנכתב כולו בזמן הווה.
אף על פי שנחשב כיום כאחד הרומנים הטובים ביותר של קארי, הוא נמכר בזמנו בצורה גרועה.
אבל ל-"Charley Is My Darling" ("צ'ארלי הוא יקירי", 1940), על צעירים עקורים בתחילת מלחמת העולם השנייה, היה קהל קוראים רחב יותר, וספר הזיכרונות "A House of Children" ("בית עם ילדים", 1941) זכה ב לרומן הטוב ביותר.
קארי כתב אז את יצירותיו הגדולות כשהוא בוחן שינויים היסטוריים וחברתיים באנגליה במהלך חייו.
הטרילוגיה הראשונה ("Herself Surprised" ("בעצמה מופתעת") - 1941, "To Be a Pilgrim" ("להיות עולה לרגל") - 1942, ו"" - 1944) סוף סוף סיפקה לקארי הכנסה סבירה, ו"מפי הסוס" נותר הרומן הפופולרי ביותר שלו.
הפמפלט של קארי "The Case for African Freedom" ("הנימוק לחירות אפריקאית", 1941), שיצא לאור כחלק מסדרת הספרים "Searchlight Books" של אורוול, משך תשומת לב, ובמאי הסרט ביקש את עזרתו של קארי בפיתוח תסריט לסרט מלחמה המתרחש בחלקו באפריקה.
ב-1943, בעת כתיבת "מפי הסוס", קארי נסע לאפריקה עם צוות צילום כדי לעבוד על הסרט "".
קארי נסע להודו ב-1946 בפרויקט של סרט שני עם דיקינסון, אבל המאבק נגד הבריטים לעצמאות לאומית הפך את עשיית הסרט לבלתי אפשרית, והפרויקט נזנח.
"The Moonlight" ("אור הירח", 1946), רומן על קשייהן של נשים, סיים תקופה ארוכה של יצירתיות אינטנסיבית עבור קארי.
גרטרוד סבלה מסרטן והתפוקה שלו הואטה לזמן מה.
גרטרוד מתה בזמן פרסום "A Fearful Joy" ("שמחה מפוחדת", 1949).
קארי היה כעת בשיא תהילתו והונו.
הוא החל להכין סדרה של הערות מקדימות לפרסום מחדש של כל יצירותיו במהדורה סטנדרטית בהוצאת מייקל ג'וזף (Michael Joseph).
הוא ביקר בארצות הברית, שיתף פעולה בעיבוד בימתי של "מיסטר ג'ונסון", והציעו לו תואר במסדר האימפריה הבריטית, שלו הוא סירב.
בינתיים, הוא המשיך לעבוד על שלושת הרומנים המרכיבים את הטרילוגיה השנייה ("Prisoner of Grace" ("אסיר החסד") - 1952, "Except the Lord", "מלבד הלורד" - 1953, ו-"Not Honour More" ("לא כבוד יותר" - 1955).
בשנת 1952, לקארי היו כמה בעיות שרירים שאובחנו במקור כ ("דלקת האמתחת"), אך ככל שצוינו תסמינים נוספים במהלך השנתיים הבאות, האבחנה שונתה לזו של טרשת אמיוטרופית צידית (הידועה כמחלת לו גריג (ALS) באמריקה הצפונית).
שיתוק ניווני והדרגתי שהיה סופני.
מכיוון שכוחותיו הפיזיים הלכו ונחלשו, קארי נאלץ להיות קשור לעט בידו וזרועו נתמכת בחבל כדי לכתוב.
לבסוף, הוא פנה להכתבה עד שלא היה מסוגל לדבר ואז הפסיק לכתוב לראשונה מאז 1912. כתיבת יצירתו האחרונה, "The Captive and the Free" ("השבוי והחופשי", 1959), הכרך הראשון של טרילוגיה מתוכננת על דת, לא הסתיימה כאשר נפטר ב-29 במרץ 1957, בן 68.
הוא מינה את חברתו הקרובה למוציאה לפועל הספרותית שלו, והיא פיקחה על העברת ספרייתו לספרייה הבודליינית, פרסמה לאחר מותו כמה יצירות לא גמורות ותמכה בחוקרים שחקרו את כתביו.
היא גם כתבה את הערך של קארי ב.
מפי הסוס – תרגמה אופירה רהט, הוצאת כתר, 1985
מיסטר ג'ונסון – תרגם עופר שור, ספרית פועלים, 2002
ג'וטו הייתה גשושית של סוכנות החלל האירופית ששוגרה ב-1985. החללית עברה בסמוך לשביט האלי, ובכך הפכה לחללית הראשונה שערכה תצפיות מקרוב על שביט.
ב-13 במרץ 1986 הצליחה החללית להתקרב למרחק של 596 קילומטרים מגרעין השביט.
הגשושית נקראת על שמו של צייר הרנסאנס האיטלקי המוקדם ג'וטו די בונדונה, שצפה בשביט האלי בשנת 1301 וקיבל השראה לשלב אותו ככוכב בית לחם בציורו בקפלת סקרובני.
המשימה אושרה על ידי סוכנות החלל האירופית בשנת 1980.
הגשושית שוגרה ב-2 ביולי 1985 ממרכז החלל בגינאה הצרפתית בעזרת משגר מדגם אריאן 1. ניהול המשימה בוצע ממרכז הבקרה של הסוכנות בדרמשטדט, גרמניה.
המבנה של הגשושית היה מבוסס על לוויין GEOS הבריטי תוך התאמות נדרשות.
על הגשושית הותקנו 10 מכשירי מדידה, מצלמה וציוד תקשורת.
הנתונים שהתקבלו במסגרת תוכנית וגה אפשרו לעדכן את מסלול הטיסה של הגשושית.
הגשושית עברה ליד השביט ב-14 במרץ 1985. המרחק ממרכזה היה 596 ק"מ בלבד.
למרות קרבה זו, הגשושית לא נפגעה מחלקי השביט באופן משמעותי.
אחד החלקים פגע במסך ההגנה, אך לאחר 32 דקות מהנדסי מרכז הבקרה הצליחו לייצב את הגשושית.
ב-15 במרץ מכשירי הגשושית עברו למצב המתנה.
פעילותם חודשה ב-2 ביולי 1990 כאשר הגשושית התקרבה לכדור הארץ.
ב-10 ביולי 1992 הגשושית עברה במרחק של כ-200 ק"מ משביט 26P/Grigg–Skjellerup.
ב-23 ביולי 1992 מכשירי הגשושית כובו ופעילותם לא חודשה עוד.
כתוצאה מטיסת ג'וטו התקבלו נתונים רבים על שביט האלי.
התברר שגרעין השביט הוא באורך 15 ק"מ ורוחב 7–10 ק"מ.
צפיפות החומר היא כ-0.3 גרם לסמ"ק.
לאחר מעבר ליד 26P/Grigg–Skjellerup היה ניתן להשוות נתונים של גופים אלו.
ג'וי סאנדיי היא שחקנית ניגרית-אמריקאית.
סאנדיי נולדה בסטטן איילנד, ניו יורק, להורים ניגרים.
אמה עבדה כעוזרת לאחות ואביה היה עובד סוציאלי.
סאנדיי היא בוגרת בית הספר התיכון פיורלו ה.
לה גוארדיה בניו יורק, שם למדה תיאטרון.
סאנדיי מציינת שתקופתה בלה גוארדיה הרתיעה אותה מלשחק, מכיוון ש"קונסרבטוריונים לא תמיד נחמדים לשחקנים שחורים וחומים [או] לשחקנים גרועים".
היא בחרה לעסוק בקולנוע במקום זאת ונרשמה לאוניברסיטת דרום קליפורניה בלוס אנג'לס, שם למדה בבית הספר לאמנויות קולנוע של USC וקיבלה תואר בלימודים ביקורתיים.
מחוץ לאקדמיה, סאנדיי עבדה כיוצרת סרטים במכון הסרטים טרייבקה, ועבדה על מספר סרטים קצרים.
סאנדיי ערכה את הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה בפרק של "מקגייוור" בשנת 2018. היא הצטרפה לאיגוד שחקני המסך בשנת 2020 עם הופעתה בסרט "שיער רע".
באותה שנה סאנדיי הופיעה בסרט "בית חרא" בתפקיד סופיה.
בשנת 2021 היא הופיעה בפרק אחד בסדרה של נטפליקס "אנשים לבנים יקרים".
סאנדיי המשיכה להופיע בתפקידים משניים בסרטים "מבחן הבטא" ו"דוג טריפ".
תפקידה הפריצה של סאנדיי הגיע בשנת 2022 בסדרה של נטפליקס "ונסדיי", בהפקתו של טים ברטון.
היא מגלמת את הסירנה ביאנקה ברקלי, יריבתה של הדמות הראשית, ונסדיי אדמס ( ג'נה אורטגה).
הסדרה זכתה לביקורות נלהבות והפכה לסדרה הנצפית ביותר בשפה האנגלית בנטפליקס.
בשנת 2024, סאנדיי הפכה לשגרירה עולמית של בית הקוסמטיקה לנקום.
בשנת 2025, היא הצטרפה לסדרה, "DTF St.
סאנדיי אמרה שהשחקניות הניגרות ג'נביב נאג'י ונקם אווה כהשראה שלה בתעשיית הקולנוע.
שנהפרויקטתפקיד הערות 2014Embody סשה 2017Darlingמנהלת 2018ג'ויג'ויAlive Againסייג' 2019Her Mind in Piecesג'וי 2020 שיער רע סינתיה בית חרא סופיהTake my Heart מקLimelight דידיאן 2021 מבחן הבטא סיליה 2022 דוג טריפ ד"ר גריי 2023Rise ראיאווה
+שנהפרויקטתפקידהערות2018מקגייווראבינהפרק: "Scavengers + Hard Drive + Dragonfly"Yas Kweenריה5 פרקים2021אנשים לבנים יקרים קליירפרק: "Volume 4: Chapter VII"2022–הווהונסדייביאנקה בארקליתפקיד ראשיTBADTF St.
ג'ויס מילר (1919 – 22 באוקטובר 2009) הייתה במאית תיאטרון ישראלית, מרצה בכירה בחוג לספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים ויקירת העיר ירושלים.
מילר נולדה ב-1919 בקייפטאון שבדרום אפריקה בשם דורותי ג'ויס גלוקמן.
אביה עמנואל היה עורך דין ואמה קייטי (לבית בקסטנסקי) הייתה מראשי התנועה הציונית בדרום אפריקה וכיהנה כיושבת ראש קרן קיימת לישראל במדינה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירתה מילר בצבא הבריטי במצרים.
בשנת 1949 עלתה לישראל עם בעלה, לואי מילר, ועברתה את שמה ל"רינת".
מילר החלה את דרכה בעולם התיאטרון הישראלי בשנות השישים של המאה ה-20 ועבדה עם פיליפ דיסקין, אריה זקס ודניס סילק.
היה בשנת 1964, כשהחליטה להעלות את המחזה השייקספירי "מידה כנגד מידה"
מידה כנגד מידה (1964) - ניסיון הבימוי הראשון שלה, במסגרת סדנת התיאטרון של החוג לאנגלית באוניברסיטה העברית בשיתוף המוזיקאי ריצ'רד פארבר.
הלילה ה-12 (1969) - עיבוד מודרני למחזה של שייקספיר עם רמיזות לישראל המודרנית.
חלום ליל קיץ - גרסה ניסיונית ואקספרסיוניטית למחזה השייקספירי.
שלוש (תיאטרון החאן, 1972) – עיבוד למחזה "שלוש נשים בצהוב" מאת ישראל אלירז ובשיתופו.
המטבח - מחזה המתרחש במסעדת מזון מהיר בלונדון, שמילר תרגמה בעזרתו של מוטי לרנר.
נובמבר 1974 (תיאטרון ירושלים, 1973) – הצגה דו-לשונית בשיתוף הקהל.
היהודי ממלטה - מחזה מאת כריסטופר מרלו.
נוכלים ואוהבים (צוותא, 1976) – קטעים מקומדיות וטרגדיות של שייקספיר בהשתתפות בלהה מס ומישא אשרוב.
סמסון אגוניסטס (1982) - מחזה מאת ג'ון מילטון שעלה במהלך מלחמת לבנון.
מעשה ברוריא (פסטיבל עכו, 1982) - בימוי אנסמבל עם גבריאלה לב, רות וידר ועליזה עליון-ישראלי למחזה המבוסס על טקסטים תלמודיים על ברוריה ובני דורה.
אלף אסתר והסתר - דרמטיזציה של מגילת אסתר בתוספת טקסטים ישראליים מודרניים בעברית וביידיש.
במה: כתב-עת לאמנות התיאטרון, גיליון 68, עמ' 22–27.
השניות בדמות היהודי של מארלו.
במה: כתב-עת לאמנות התיאטרון, גיליון 94, עמ' 11–20.
פרס שני בפסטיבל עכו (1982) על ההצגה "מעשה ברוריא".
פרס מאיר מרגלית (1983) על ההצגה "מעשה ברוריא".
יקירת העיר ירושלים (1993) על תרומתה הייחודית לחיי התיאטרון בעיר.
הייתה נשואה לד"ר לואי מילר (1917–1988), ראש שירותי בריאות הנפש הראשון במשרד הבריאות ומייסד התיאטרון הקהילתי בירושלים.
השניים היו הורים לשתי בנות, יהודית (ג'ודי) ונעמי.
אחיה היו קולין גילון - פרקליט המדינה השני של ישראל, פיליפ גלוקמן - עיתונאי וממייסדי אשקלון, ומקס גלוקמן, ממקימי החוג לאנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטת תל אביב.
אחיינה הוא ראש השב"כ לשעבר כרמי גילון.
ב-22 באוקטובר 2009 נפטרה מילר ממחלה קשה.
ג'ויה טאורו (באיטלקית: Gioia Tauro) היא עיר לא גדולה בדרומה של איטליה.
חשיבותה של העיר נובעת מנמל מים עמוקים גדול הנמצא ופועל בתחומה, המצוי באמצע הדרך בין תעלת סואץ לגיברלטר, יכול לטפל באוניות ענק מודרניות, ומחובר גם לפרויקט הסיני "יוזמת החגורה והדרך".
מספר תושבי העיר עמד בשנת 2024 על 19,301. אוכלוסיית העיר גדלה ב-8.5 אחוז משנת 2001, בשונה מהגמה הכללית של צמצום מספר התושבים באיטליה משנת 2014 ואילך.
אין ודאות או תמימות דעים ביחס למקור שם העיר.
לשמה של העיר שני חלקים.
משמעות החלק הראשון "ג'ויה" (Gioia) הוא שמחה, אושר, או עונג.
החלק האחר בשם הוא "טאורו".
יש הסבורים כי השם מתייחס לעיר היוונית מטאורוס (Metauros), שהייתה קיימת באזור הקרוב.
באיטלקית משמעות השם Tauro הוא שור, ומזל שור.
ייתכן שמקור השם מרכס הרי הטאורוס שבדרום טורקיה, והוא הובא לאיטליה על ידי מתיישבים יוניים, כיוון שגם ביוונית עתיקה הרכס נקרא בשם דומה, Tauros.
קיימת אפשרות נוספת, ששם העיר התפתח משמו של נהר הזורם בעיר ששמו בעת העתיקה היה מטאורוס, ושמו במאה ה-21 הוא פֶטְרׇצ'ֶה (Fiume petrace).
לג'ויה טאורו היסטוריה מתמשכת ומגוונת מאז העת העתיקה, עד וכולל המאה ה-21, עם תקופות של גאות ופריחה, וגם של שפל והרס.
לא ברור באיזה תאריך נוסדה העיר, אך חפירות ארכאולוגיות מעידות שהעיר מטאורוס (Metauros) נוסדה סמוך מאוד למיקומה של העיר הנוכחית, במאה ה-7 לפני הספירה.
חלק מהממצאים הגיעו למוזיאון המטרופוליטן לאמנות של ניו יורק.
בשנת 632 לפנה"ס נולד בעיר (Stesichorus), אחד מוערכי משוררי יוון העתיקה (קיימת מחלוקת על שנת לידתו המדויקת).
ב-445 לפנה"ס נכבשה על ידיי הברוטיים, ולאחר מכן נהרסה ונבנתה מחדש.
בימיי שלטונה של רומא העתיקה הייתה לעיר חשיבות, ואוניות הצי הרומי השתמשו בנמל של העיר במהלך המחלמות הפוניות.
בהמשך הפכה העיר לתחנה ימית רגילה, והיא הוזכרה בעת שלטונו של הקיסר טיבריוס.
ב-166 וב-189 לספירה מגפה דיללה מאוד את אוכלוסיית העיר.
הלומברדים תקפו את העיר ב-568, השמידו אותה ואילצו את התושבים להימלט לאזורים אחרים במישורי הסביבה, שם נשארו בערך עד שנת 1000, אך גם שם סבלו מפלישות של פיראטים בשנת 883. העיר מוזכרת שוב בשנת 1271, בשם יוהא, תחת המלך שארל הראשון לבית אנג'ו.
במאות השנים הבאות היו לעיר שליטים רבים.
ב-1305 עברה ג'ויה טאורו לרשות האביר רוג'ר מלאוריה (Roger of Lauria/Ruggiero di Lauria), ב-1425 הייתה תחת השפעת משפחות בורגזה וקראצ'ולו (Borgese e Caracciolo).
העיר נכבשה ב-1444 על ידי צבאו של אלפונסו הראשון מנאפולי (אלפונסו החמישי, מלך אראגון), ושני קפטנים מקציניו שרפו אותה.
בשנת 1479 נמכרה העיר על ידיי הברון אניילו ארקמונה (barone Aniello Arcomone), עבור 80,000 דוקטים.
ב-1503 נערך , הנקרא גם קרב ג'ויה טאורו, כיוון שהתקיים בחצי הדרך בין שני היישובים.
בקרב ניצחו הספרדים את כוחות צרפת, וביססו את שלטונם באזור.
משנת 1535 עד 1638 היו על העיר מתקפות של פיראטים שחטפו אנשים, אף על פי שב-1565 נבנו ביצורים עם תשעה מגדלי שמירה, שקיימו ביניהם קשר עין.
ב-1783 רעידת אדמה חזקה פקדה את כל אזור קלבריה ואת העיר.
הנזקים בג'ויה טאורו היו גדולים והיו גם הרוגים ופצועים, אך ביחס לערים אחרות באזור היא נפגעה פחות קשה, ולא נהרסה עד היסוד.
ב-24 באוגוסט 1860 כבש ג'וזפה גריבלדי את אזור העיר מידי חיילי בית בורבון.
ב־17 במרץ 1861 העיר אוחדה ביחד עם המחוז כולו בתהליך איחוד איטליה (Risorgimento) בתוך ממלכת איטליה, תחת מלכותו של המלך ויטוריו אמנואלה השני.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הגיעה הרכבת לאזור קלבריה, אך לג'ויה טאורו עמצה היא הגיעה באיחור, ב-1887. הרכבת הביאה קידמה ופרנסה לאזור, ובסופו של דבר בזכותה נחפר והופעל נמל בעיר.
בעת מלחמת העולם ה-2 הופצצה העיר ב-1943 שלוש פעמים על ידי בעלות הברית.
מהומות: בראשית שנות ה-70 פרצו מהומות רג'ו קלבריה.
הסיבה למהומות הייתה חוסר שביעות רצון כללית, ואת המהומות הציתה הכוונה להעביר את התואר עיר מחוז מהעיר רג'ו די קלבריה לקטנזארו.
המהומות התפתחו לכמעט מרידה, ובמסגרתה היו הרוגים ופצועים, חובלה רכבת שירדה מהפסים בג'ויה טאורו, הוקמו בריקדות, נערכו קרבות רחוב ומעשי אלימות אחרים.
בעקבות מעשי האלימות הובטחה הקמת מפעלי פלדה בג'ויה טאורו.
לקראת הקמת המפעלים הורחב והועמק הנמל שבעיר, אך הבטחת הקמת מפעלי הפלדה עצמם לא קויימה.
פיזור מועצת העיר מחשש לחדירת מאפיה: מועצת העיר של ג'ויה טאורו פוזרה פעמיים על ידי שלטונות המחוז, עקב חשדות לחדירת גורמי מאפיה למועצה, ולניהול ענייניי העיר.
הפיזור הראשון מחשש לחדירת פשע מאורגן היה בשנת 1961. היה חשש שארגון פשע מאפיוזי בשם נדרנגטה חדר גם לניהול ענייני נמל המים העמוקים.
הפעם הנוספת של פיזור מועצת העיר אירעה בשנת 2008, וראש העירייה וסגנו הושעו עקב חשש ששיתפו פעולה עם המאפיה.
פינוי נשק כימי מסוריה: בשנת 2014 הסכים בשאר אל-אסד נשיא סוריה לפנות מארצו גזים רעילים, אשר שימשו כנשק כימי נגד מורדים במלחמת האזרחים בסוריה.
נמל ג'ויה טאורו נבחר למקום אליו פונו הגזים על ידי אוניות דניות, לצורך העברה לפירוק.
המהלך בוצע על אף מחאות של פעילי ארגונים למען איכות הסביבה, והבעת דאגה עמוקה על-ידי ראש עיריית ג'ויה טאורו.
בראשית יולי 2014 הועברו הגזים הרעילים בהצלחה וללא אירועים מיוחדים, לאוניה אמריקאית ייעודית בשם "קייפ ריי" (Cape Ray), שהגיעה במיוחד לג'ויה טאוארו, ולקחה את החומרים הרעילים ללב ים במים בין-לאומיים, הרחק מכל חוף, ושם פירקה אותם בתהליך הדרגתי שנמשך כחודשיים.
ג'ויה טאורו נמצאת בדרום איטליה.
מקומה בדרום הרחוק, כמעט ב"קצה האצבע" של "המגף האיטלקי", שהוא חצי האי האפניני.
העיר שייכת למחוז קלבריה, לנפת רג'ו די קלבריה, והיא בנויה על חוך הים הטירני, שהוא חלק מהים התיכון.
מול העיר בתוך הים הטירני, במרחק של כ-90 ק"מ מהחוף נמצאים שניים מהאיים האיאוליים, ליפארי ו-וולקנו.
במרחק של כ-30 ק"מ דרומית לעיר מתחיל מצר מסינה, המפריד בין חצי האי האיברי לאי סיציליה.
שכנות קרובות משמעותיות של העיר הן פאלמי (Palmi), טאוריאנובה (Taurianova), פוליסטנה (Polistena), רוזארנו (Rosarno), ו-ניקוטרה (Nicotera).
מרחקה של ג'ויה טאורו מעיר הנפה רג'ו די קלבריה מסתכם בכ-55 ק"מ, המרחק לבירת המחוז קטנזארו הוא כ-109 ק"מ, ואל נאפולי העיר הגדולה בדרום איטליה, מרחק הנסיעה עומד על כ-443 ק"מ.
גובהה של ג'ויה טאורו מעל פני הים הוא 29 מטר.
נהר בּוּדֶלו֗ (Budello) זורם בחלק הצפוני של העיר ונהר פטרצ'ה (Petrace) תוחם אותה מצד דרום.
בג'ויה טאורו שורר אקלים ים תיכוני.
תקופות הקיץ מאופיינות בחום, בלחות ושמיים בהירים כמעט לגמרי.
החורפים קרים, אך לא קפואים, ורוב המשקעים יורדים במהלכם, אך סטטיסטית יורד גשם בכל חודשי השנה.
שיעור העננות בעיר אינו עובר את 50% בכל חודשי השנה.
מהירות הרוח הממוצעת באזור עומדת על 17.04 קמ"ש, ובחודשים דצמבר עד פברואר היא מעט מעל ל-20 קמ"ש.
כמות הגשם בשנה ממוצעת מסתכמת ב-662.1 מ"מ.
החודש השחון ביותר הוא יולי, במהלכו יורדים 10 מ"מ בלבד, והגשום ביותר הוא דצמבר, עם 97.0 מ"מ גשם.
בשנה ממוצעת יורד גשם במשך 97.6 ימים.
עקב מיקומה הדרומי של העיר באיטליה, אין סטטיסטיקה אודות כמויות של שלג בג'ויה טאורו.
מוזיאון ארכאולוגי: המוזיאון (Museo Archeologico Metauros) ממוקם באתר מרכזי בג'ויה טאורו, בוויה רומא, בסמוך לתחנת הרכבת, בתוך פאלאצו באדארי (Palazzo Badari), מבנה ששימש ארמון במאה ה-18. המוצגים בתצוגת המוזיאון שייכים בעיקר לתקופת ההתיישבות הייונית באזור, לתקופת רומא העתיקה וימי הביניים.
בין המוצגים העתיקים ניתן למצוא אמפורות וכעריות ליין, מזבח, כלים ואביזרי קבורה שנמצאו בנקרופוליס סמוך, כדים, וממצאים ארכאולוגיים אחרים.
פיאנו דלה פוסה: שכונת פיאנו דלה פוסה (il borgo piano delle fosse) היא השכונה הוותיקה בעיר, על שלוחה סלעית.
תועדה לראשונה בעת שלטון בית אנג'ו.
בעבר הייתה בשכונה מצודה עם מגדלי שמירה.
חלק מהאתרים החשובים בעיר ממוקמים בשכונה, מוזיאון ארכאולוגי, כנסיות וארמונות.
בסמיכות לשכונה ומתחתיה נחפרו בעבר מנהרות מדופנות לאחסון נפט, תבואות ויין.
ניתן לערוך סיורים בשכונה, וגם במנהרות התת-קרקעיות.
חופי ים: לעיר חופי ים ארוכים, ובחלקם הם חופי רחצה מוסדרים, עם שירותים נלווים למתרחצים.
לאורך חלק מהחופים נמתחת טיילת חוף הים, מרוצפת ומוארת בלילות.
אליה: ההר (Mount Sant'Elia) מאפשר תצפיות היקפיות על העיר, על חופי הים הטירני ובימים בהירים גם על האיים האיאוליים.
על הרכס קיימים מסלולי הליכה ברמות קושי שונות.
פסטיבל פסטה סטרוּנְקטוּרׇה: הוא פסטיבל הפסטה הייחודית של ג'ויה טאורו והאזור (Struncatura of Gioia Tauro).
הפסטיבל קולינרי ומתקיים בחודש אוגוסט, במקומות ציבוריים בעיר, ובטיילת הים.
ראשיתה של פסטה סטרוּנְקטוּרׇה בסוג של "מטבח לעניים", כלומר ייצור מוצר מזון מוגמר משאריות של קמחים ומשאריות אחרות.
יש המייחסים את ראשיתה של פסטה סטרוּנְקטוּרׇה למחוז דרומי אחר, קמפניה.
במאה ה-21 הפסטה מיוצרת מקמחים איכותיים.
גרסה אחת של הפסטה (ammollicàta) מוגשת עם תיבול אנשובי ופירורי לחם וגרסה אחרת מתובלת במטבל שיועד במקור לבשר חזיר, הנקרא נדוג'ה די ספילינג'ה-Nduja di Spilinga'.
פסטיבלים דתיים: בעיר מתקיימים שישה פסטיבלים דתיים בשנה, לכבוד קדושים נוצריים שונים.
הפסטבלים מאופיינים בטקסים דתיים, במצעדים ברחובות באזורים שונים בעיר, ובאחדים מהם יש שירה וגם זיקוקין דינור.
קולנוע: ג'ויה טאורו שימשה אתר להסרטת חלקים מכמה סרטים עלילתיים איטלקיים באורך מלא.
קיארה (A Chiara), דרמה של הבמאי ג'ונאס קרפיניאנו (Jonas Carpignano) משנת 2021, ו-א צ'יאמברה (A Ciambra) של אותו הבמאי משנת 2017, אבי איטליה (Il padre d'Italia) של הבמאי פאביו מולו (Fabio Mollo), ו-מה שאינכם יודעים עלי (Quello che non sai di me: WT) של הבמאי רולנדו קולה (Rolando Colla).
טלוויזיה: נושא הסדרה הטלוויזיונית זירו זירו זירו (ZeroZeroZero) שעלתה לשידור בשנת 2020, הוא הברחת סמים קשים באמצעות הנמל של ג'ויה טאורו, על ידי אנשי הפשע המאורגן המקומיים, וחלוקת הסמים בשלב האחרון.
סדרת הדוקו ריאליטי "בקורת גבולות, איטליה" (Border Control, Italy) מציגה מפעם לפעם סצנות מאירועים המתרחשים בנמל ג'ויה טאורו.
באזור ג'ויה טאורו קיימים ענפי כלכלה מסורתיים, גידול הדרים, בעיקר תפוזים, לימונים, קלמנטינות, זיתים וגם תעשייה, אך נמל המים העמוקים המקומי, שהוא הגדול והפעיל ביותר באיטליה, עומד במרכז כלכלת העיר.
הנמל מופעל על ידי רשות הנמלים האיטלקית.
דרך הנמל עוברים תוצרת חקלאית, תעשייתית, ומוצרי יבוא ויצוא רבים.
עיקר הפעילות בנמל מתרכזת במכולות.
עקב מיקומה הגאוגרפי הנוח, הנמל משמש כשער לאיטליה, וגם כנמל מעבר מהמזרח הרחוק לאירופה וגם לארצות הברית ולמדינות יבשת אמריקה אחרות.
במחצית הראשונה של שנת 2025 עברו דרך הנמל מכולות בנפח 2,186,211 TEU, יחידות שוות ערך למכולות באורך 20 רגל Twenty foot) equvivalent unit).
הנתון מהווה גידול בשיעור 10.5% ביחס לתקופה המקבילה ב-2024, ובאוקטובר 2025 הצפי היה שהכמות השנתית תעלה על 4 מיליון טי אי יו.
הנמל וגם התעשייה והחקלאים באזור משתמשים מלבד בכוח העבודה המקומי, גם בעובדים זרים חוקיים ובלתי חוקיים, ממדינות אירופה אחדות דוגמת רומניה, אך רובם מהגרי עבודה מארצות שונות באפריקה.
חלק מהעובדים הזרים מועסקים בתת-תנאים, שלא בהתאם לנורמות ההעסקה המקובלות באיחוד האירופי.
עקב פיגור כלכלי של מחוז קלבריה כולו, העיר, הנמל והאזור נהנים מתמריצים כלכליים של האיחוד האירופי, הבאים לביטוי בהטבות מיסוי, בקדימות במכרזים, במענקים ובסיוע בשיפור תשתיות.
יוזמת החגורה והדרך: בשנת 2013 השיקה סין את יוזמת החגורה והדרך (Belt and Road Initiative), שהיא מעין דרך המשי מודרנית, בהשקעה של מיליארדי דולרים.
היוזמה מחולקת לחלק יבשתי, הכוללת קווי רכבת מסין ועד מדריד בספרד, ולחלק ימי.
ג'ויה טאורו משולבת משנת 2019 ביוזמת החגורה והדרך הימית, כיוון שהיא נמל מים עמוקים המתאים גם לספינות ענק, ובעיקר מפני שהיא נמצאת בנקודה גאוגרפית נוחה מאוד לפריקת והעלאת סחורות אל ומיבשת אירופה, ולמעבר לאוקיינוס האטלנטי ולארצות הברית, דרך מיצרי גיברלטר.
ב-2024 דווח שבכוונת ממשלת איטליה להרחיב עוד את הנמל במסגרת הפרויקט.
יש גם התנגדות לפרויקט, בארצות הברית ובאירופה, עקב התחרות המוצבת בו לארצות המערב, ושר ההגנה האיטלקי גווידו קרוזטו כינה את הצטרפות איטליה לפרויקט "זוועתית", בראיון שקיים בשנת 2023.
הנמל הגדול בג'ויה טאורו משך אליו פשע מאורגן, שהיה פעיל באזור עוד קודם להקמתו, אך התמקד בענפי כלכלה אחרים.
את השתלטות פשיעה על הנמל הוביל ג'וזפה פירומאלי (Giuseppe Piromalli), שכונה "דון פפינו" (Don Peppino).
דון פפינו היה מנהיג בארגון הפשיעה נדרנגטה, נחשב למייסד ול"סנדק" של שושלת משפחת פירומאלי.
מעיסוקיו המגוונים של הארגון: סחיטה, הברחות, של סמים וכלי נשק אוטומטיים קלים, הלבנת הון, חדירה לרשויות מקומיות, ושליטה בפעילויות חוקיות אחרות, דוגמת עמילות מכס.
פירומאלי נעצר בגין עבירות מאפיה, ונכלא למשך 27 שנים, ונפטר מסרטן לקראת סוף תקופת מאסרו.
את מקומו בראש ארגון הפשע ירש אחיינו, שגם שמו ג'וזפה פירומאלי.