tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יפה נולד ביבנאל לחיים ומרים (לבית כבשנה) יפה, שעלו מרוסיה והתיישבו ביבנאל.
אחיו הם אברהם יפה, שאול יפה וחנה.
ב-1928 עברה המשפחה לתל אביב, ויפה למד בגימנסיה הרצליה.
ב-1933 יצא להכשרה של "המחנות העולים" בקיבוץ נען.
ב-1935 יצא להדרכת "החוג העולה" של התנועה בירושלים, שם פגש את תמר ירדני (ברמן), שהפכה לבת זוגו מאז.
תמר ואורי יפה היו בגרעין החברים שהקים את קיבוץ מעוז חיים בעמק בית שאן, במסגרת הקמת יישובי "חומה ומגדל".
בקיבוץ נולדו להם חמישה ילדים: עמיר, אסנת, יחיעם, אפרת ואיל.
ב-1936 גויס ליחידה "הנודדת" בפיקודו של יצחק שדה, שהגנה על היישובים באזור ירושלים מפני כנופיות הפורעים.
ב-1937 נשלחו תמר ואורי יפה לעבודה בחברת האשלג בסדום (כדי להביא פרנסה לקיבוץ מעוז חיים); אורי יפה התמנה לרכז הביטחון של החברה.
אורי ותמר יפה הקימו את אוהל המשפחה הראשון בסדום.
ב-1939 פיקד על פלוגת חי"ש שהדפה התקפה של כנופיה גדולה על מחנה העובדים.
ב-1941 גויס יפה על ידי יצחק שדה, מפקד הפלמ"ח, ובעת הקמת פלוגות הפלמ"ח הראשונות, פיקד על פלוגה ג'.
פלוגה ג' ערכה מסע ארוך מקיבוץ מעוז חיים דרך סדום, שם התאמנה וערכה תרגיל פלוגתי גדול באש חיה, ומשם צעדו לכיוון קיבוץ רביבים, תוך שהם נאלצים לפרוץ נתיב חדש, שכונה "מעלה פלמ"ח", ליד עין ירקעם - נחל חתירה, ובהמשך התמנה למפקד הגדוד הרביעי של הפלמ"ח.
במסגרת הגדוד הוקמה הפלוגה הימית – הפלי"ם.
במרץ 1947 פיקד על הורדת כ-600 מעפילים מן האונייה "שבתאי לוז'ינסקי".
האוניה הצליחה לפרוץ את ההסגר הבריטי ולהגיע לחוף ניצנים.
לאחר מכן השתחרר מן הפלמ"ח ועבר ל"רזרבה".
שלושת האחים אברהם, אורי ושאול שינו את שם משפחתם מיופה ליפה בעקבות החלטה של דוד בן-גוריון, שחייב את מפקדי הצבא שבדרך לעברת את שמם; שלושתם היו ממקימי צה"ל.
אברהם הגיע לדרגת אלוף, שאול יפה היה מפקד השריון הראשון בצה"ל.
בפברואר 1948 התמנה אורי יפה למפקד כוחות "היישוב" בגליל העליון המזרחי.
תחת פיקודו עמדו במשך רוב הזמן הגדוד השלישי של הפלמ"ח, גדוד 11 של חטיבת גולני ואנשי משקים.
בתחילת מאי הגיע יגאל אלון לגליל ויפה נתמנה לסגנו.
בתחילת יוני עברו יחידות הפלמ"ח שבגליל (הגדוד הראשון והגדוד השלישי, שהיוו כעת יחדיו את חטיבת יפתח) לגזרת לטרון.
כדי למלא את החלל הריק הקים אורי יפה את חטיבת עודד, שנקראה גם חטיבה 9, שהופקדה על הגנת הגליל העליון המזרחי.
את השם "עודד" קיבלה החטיבה משמו המחתרתי של יפה.
יפה שימש כמח"ט עד אוגוסט, תקופה בה החטיבה, שהוטלאה יחד מגדודים שונים, לא הצליחה להתגבש לכוח חטיבתי ראוי לשמו.
את מקומו מילא יצחק פונדק.
בדצמבר 1948 השתתף יפה במבצע חורב – כיבוש עוג'ה אל-חפיר (באזור ניצנה של ימינו).
ב-1950 חזר לקיבוץ מעוז חיים ונבחר למרכז המשק.
במלחמת סיני ב-1956, לחם בחטיבה 9, והשתתף במסע לכיבוש שארם א שייח, בפיקודו של אחיו, אברהם יפה.
אורי יפה קיבל שלושה אותות מלחמה: מלחמת השחרור, מבצע קדש ומלחמת ששת הימים.
ב-1969 נבחר יפה ליו"ר המועצה האזורית עמק בית-שאן.
במסגרת תפקידו הקים את היישובים החדשים בבקעת הירדן, הקים את מועצה אזורית בקעת הירדן, על פי בקשתה של ראש הממשלה גולדה מאיר, וכיהן כיו"ר המועצה עד 1986.
ב-1977 נהרג בתאונת דרכים בנו הבכור, אל"ם עמיר יפה, שהיה באותה עת מפקד חטיבה 14 של חיל השריון, ובעל עיטור העוז בזכות פעולתו במלחמת יום הכיפורים.
ב-1986 סיים את תפקידו כיו"ר המועצה האזורית וחזר למעוז חיים כמזכיר הקיבוץ.
יפה המשיך לעבוד בתיקון ממטרות של ענפי השלחין של הקיבוץ, וכן כיהן כיו"ר המועצה לשימור אתרים בשנים 1987–1993.
אורי יפה נפטר ונקבר בקיבוץ מעוז חיים ב-2003. על קברו חקוקות המילים "חקלאי לוחם ואוהב - בעל חלומות וחזון ההופכים למציאות".
אל"ם עמיר יפה - מח"ט בחיל השריון, בעל עיטור העוז במלחמת יום הכיפורים.
אסנת יפה קיזלשטיין - נולדה ב 1943. מחזור ח במעוז חיים.
לאחר שרות בחיל אוויר למדה בבצלאל בירושלים אומנות ותכשיתנות.
לימדה מלאכה ואומנות בבית ספר שפרינצק ברחובות.
נשואה לארנון, גרה ברחובות ופעילה במסגרות התנדבותיות שונות ומגוונות.
ד"ר יחיעם (ימי) יפה - יועץ בטיחות וגהות (נקרא על שם יחיעם ויץ שנהרג זמן קצר לפני לידתו).
בנו הוא הפעיל החברתי מתן יפה.
סא"ל (מיל.) איל יפה - מראשי ארגון "לוחמי כיפור 73", הפעיל במחאה כנגד ממשלת ישראל וראשה בנימין נתניהו.
אוּרי (אריך) טֶפְּלִיץ Toeplitz) (6 באפריל 1913 - אוקטובר 2006) היה חלילן ישראלי, ממייסדי התזמורת הארץ ישראלית והחלילן הראשון בתזמורת, מוזיקולוג ומורה למוזיקה.
אריך טפליץ (Erich Toeplitz) נולד בגטינגן שבגרמניה, בן למתמטיקאי אוטו טפליץ.
משם עברה משפחתו לקיל, בעקבות מינויו של אביו לפרופסור באוניברסיטת קיל, וב-1928 לבון, כאשר התמנה אביו לפרופסור באוניברסיטה שם.
טפליץ למד נגינה בחליל ובהמשך למד מוזיקולוגיה באוניברסיטאות ברלין, בון וקלן.
עם עליית הנאצים לשלטון הפסיק את לימודיו והצטרף לתזמורת "האגודה היהודית לתרבות" (Jüdischer Kulturbund; יידישער קולטורבונד) בפרנקפורט.
ברוניסלב הוברמן, שגייס באותו זמן נגנים לתזמורת הארץ-ישראלית שהחל בהקמתה, קיבל את המלצתו של ויליאם שטיינברג, המנהל המוזיקלי של תזמורת הקולטורבונד, וצירף לשורות התזמורת הארץ ישראלית את טפליץ ועוד כמה נגנים.
ב-1936 עלה בגפו לארץ ישראל.
טפליץ כיהן תקופה ארוכה בהנהלת התזמורת והיה מן הגורמים המכריעים בהבאת זובין מהטה לניהולה.
כאשר החליטה התזמורת, ביוזמת מהטה, להשמיע בקונצרטים יצירות משל וגנר וריכרד שטראוס, כתב טפליץ בתוכניה מאמר על "חשיבותו של וגנר", שעורר עליו את זעם הקהל והעיתונות.
טפליץ היה מורה לחליל באקדמיה למוזיקה בתל אביב והקים תלמידים שהיו לחלילנים נודעים בארץ ובעולם.
לאחר השתלמות בצרפת אצל מרסל מואיז אימץ את שיטותיו לנגינה בחליל.
בין תלמידיו אורי שוהם, אבנר בירון, משה אהרן אפשטיין, בצלאל אבירם ויוסי ארנהיים.
לאחר פרישתו ב-1970, כתב עבודת דוקטור בהצטיינות יתרה על כלי הנשיפה מעץ במוזיקה של מוצרט, וכעבור כמה שנים פרסם בגרמנית ספר המבוסס עליה (Die Holzbläser in der Musik Mozarts und ihr Verhältnis zur Tonartwahl).
ב-1992 פרסם בעברית את ה"ביוגרפיה" של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
ב-1999 פרסם בגרמנית את האוטוביוגרפיה שלו וסיפור משפחתו.
טפליץ היה חבר בחמישיית כלי הנשיפה הישראלית.
כן היה המנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית חיפה, פעל בהנהלת נוער מוזיקלי בישראל ובמועצה לתרבות ואמנות.
עיריית תל אביב-יפו הכתירה אותו בתואר יקיר העיר.
אורי טפליץ נפטר בשנת 2006, ונקבר לצד אשתו רות (נפטרה בשנת 1993) בבית העלמין האזורי של מושבי מועצה אזורית גדרות .
הוא הותיר את גבריאלה, בתו מאשתו הראשונה אלן, ואת הבנים גדעון וירון (רוני), מאשתו השנייה רות.
כשנה לפני מותו של טפליץ התקיים לראשונה בתל אביב "יום החליל" ביוזמת התזמורת הפילהרמונית הישראלית הישראלית ותוכנית מפתח, שהוקדש כאות הוקרה לו.
אוסף התווים הפרטי של אורי טפליץ שמור ומקוטלג במרכז פליציה בלומנטל למוזיקה.
עבודת דוקטור בנושא "כלי-הנשיפה מעץ במוזיקה של מוצארט", תל אביב: חמו"ל, 1977.
סיפורה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית (מאנגלית: הד סלע), תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ג-1992.
אורי ירום (8 במאי 1931 – 8 בינואר 2012) היה איש צבא ישראלי, אשר שירת כטייס בחיל האוויר הישראלי וייסד את מערך המסוקים של החיל.
ירום עוטר במהלך שירותו בעיטור המופת והשתחרר בדרגת סגן-אלוף.
ירום נולד בשם אורי לוינשטיין בבית החולים הדסה בתל אביב וגדל במושב בית עובד.
למד בכפר הנוער בן שמן.
כנער בן 16 וחצי התנדב לחי"ש, צורף לגדוד ברק של חטיבת גולני במלחמת העצמאות והשתתף בקרב דגניה-צמח.
ירום התגייס לפלמ"ח בעקבות אחיו וכלוחם בגדוד הראשון של חטיבת יפתח השתתף בקרב על אלטלנה, במבצע דני ובמבצע גי"ס.
לאחר שהשתחרר עבד כימאי, אך לאחר זמן קצר התגייס שוב לצה"ל.
ירום החל את שירותו בחיל האוויר בקורס טיס מספר 6 אותו סיים ב-1952. הוא שירת כטייס מוסקיטו בחצור אך בשל בעיות בריאות עבר למטוס פייפר.
באפריל 1954 השתתף כטייס במבצע שנונית לחילוץ כוח צה"ל שנתקע על שרטון בחוף סעודיה.
ירום שימש כמדריך טיסה בבית הספר לטיסה בסירקין.
ב-1956 עבר קורס הסבה למסוקי סיקורסקי S-55 בארצות הברית ולאחר מלחמת סיני מונה למפקד גף מסוקים בטייסת הפילים.
ירום יצא עם משלחת צה"ל להשתלמות בצרפת ובאלג'יריה ללמוד את נושא התפעול המבצעי של מסוקים בצבא הצרפתי, וב-1 בינואר 1958 הקים את טייסת 124, "טייסת החרב המתהפכת", שהייתה טייסת המסוקים הראשונה בחיל האוויר.
הטייסת כללה 2 מסוקי הילר 360 קלים (אחד לא שמיש), שני מסוקי סיקורסקי S-55 ומסוק סילוני קל מדגם אלואט II שהתקבל בתרומה.
בהמשך נרכשו עוד 4 מסוקי S-55 אזרחיים.
הטייסת שימשה למשימות חיפוש והצלה ולחילוץ נפגעים, ויעודה בחירום היה חילוץ טייסים.
באוקטובר 1957 זכה ירום לרישום לזכות ממפקד חיל האוויר, לאחר שחילץ עם מסוקו וצוותו חייל צה"ל שנפגע בנפילה לנקיק במצדה.
ירום פעל על מנת לשלב את הטייסת במשימות נוספות וחבר אל מפקד סיירת מטכ"ל אברהם ארנן.
השנים הגו יחד רעיונות לשימוש במסוקים כמובילי כוחות הסיירת במבצעיה החשאיים מעבר לקווי האויב.
ביוני 1958, במהלך חיפוש אחרי ספינת חיל הים "נגבה" על מנת לחלץ מלח שנפצע קשה מהתחשמלות, ביצע ירום נחיתת חירום על סיפון נושאת המטוסים של הצי השישי האמריקאי - USS Wasp בעקבות תקלה במערכת הדלק ושהייה ממושכת מדי באוויר.
לירום לא היה קשר עם נושאת המטוסים והוא נחת עליה ללא אישור.
לאחר הנחיתה, בשיחת טלפון עם האדמירל מפקד הצי שאל אותו האדמירל "האם אתה מודע לכך שנחתת על ספינת מלחמה אמריקאית?" לכך השיב ירום "חשבתי שזו אחת משלנו".
ב-1962 נקלטו בטייסת 124 מסוקי סיקורסקי S-58 חדשים מדגם צבאי, שניתנו במתנה על ידי גרמניה המערבית לאחר ביקור בישראל של שר ההגנה, פרנץ יוזף שטראוס.
מסוקים אלו אפשרו נשיאת כוחות בתצורה בטוחה וחשאית יותר, וב-10 באוגוסט 1963 יצא לדרכו "מבצע חלוץ" בו הובל כוח של סיירת מטכ"ל למצרים במסוקם של ירום והנווט רפי סברון.
משתתפי המבצע זכו אחריו בצל"ש הרמטכ"ל, כשעבור ירום וסברון הומר הצל"ש בהמשך לעיטור המופת.
המבצע פרץ דרך למבצעים דומים נוספים (מבצעי שרקרק, שלדג, נקר וכחל), שהיו חיוניים להצלחת צה"ל במבצע מוקד ובמלחמת ששת הימים באוגוסט 1963 סיים את תפקידו כמפקד הטייסת.
בשנים 1965–1967 פיקד ירום על בסיס חיל האוויר שדה דב.
הוא מונה לנספח צבאי של חיל האוויר בארצות הברית, אך בשל הכוננות לקראת מלחמת ששת הימים הוקפא מינויו והוא נותר בישראל.
ירום התנדב לשרת במלחמה כטייס מן השורה בטייסת החרב המתהפכת תחת פיקודו של חניכו לשעבר, אליעזר כהן.
לאחר המלחמה ועד 1970 שירת כנספח אווירי בארצות הברית.
לאחר פרישתו מצה"ל היה מנכ"ל חברת "מסוק", חברת שירותי מסוקים אזרחית.
בטיסה במסגרת זו ביצע נחיתת אונס שבסיומה התהפך המסוק והתרסק, וירום ושתיים מהנוסעות נפצעו.
במלחמת יום הכיפורים שירת כטייס מילואים.
בין פעולותיו הייתה חילוצם של עמירם לוין ואליעזר כהן לאחר פציעתם בשדה התעופה פאיד.
עבד במשך כ-20 שנה כטייס בחברת אל על.
ב הוצב במקום העשירי ברשימת מפלגת מולדת, ב הוצב במקום השביעי ברשימה.
נפטר בינואר 2012 והובא למנוחות בבית הקברות מורשה.
הותיר אחריו 3 ילדים ונכדים ונכדות.
אורי יניב (נולד ב-23 ביוני 1982) הוא שחקן ישראלי, המשמש יו"ר ארגון שח"ם משנת 2025.
יניב נולד בחיפה וגדל בירושלים.
הוא נין נינו של רבי יעקב יצחק רבינוביץ', "היהודי הקדוש".
אביו, אלי יניב, היה מפקד מעוז "הכפר" במלחמת יום הכיפורים, סיים את שירות המילואים כמתאם הכוחות עם המצרים בדרגת סגן-אלוף וכיום הוא סמנכ"ל חברת ההייטק אלווריון.
אימו, שושנה יניב, היא מנהלת מוזיאון מגדל דוד.
אחותו, רוני יניב, היא שחקנית ומעצבת תלבושות, ואחיו אסף יניב, הוא מוזיקאי החבר בלהקת מיומנה.
יניב למד בתיכון ליד האוניברסיטה.
מגיל 14 למד במרכז העירוני לתיאטרון ע"ש נורית קציר.
בצה"ל שירת כלוחם בנח"ל והשתתף במבצע חומת מגן בגזרה בג'נין.
יניב למד משחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב בשנים 2003–2006. זכה במלגת הצטיינות בשנת 2004. זכה בפרס "השחקן המבטיח" לשנת 2006 במסגרת פסטיבל בתי-ספר למשחק "עתיר התיאטרון" בצוותא.
בסיום השנה השלישית ללימודיו הצטרף יניב ללהקת השחקנים של תיאטרון גשר, בו הוא משחק מאז.
"עשר שניות", אחת מהצגות בה שיחק, עיבוד למחזה הגרמני "Norway Today", היא פרי עבודה עצמאית שלו ושל נטע שפיגלמן, והועלתה במשך למעלה משנה.
השתתף בעשרות הצגות, סרטים ותוכניות טלוויזיה שונות.
הפרסומת לבנק איגוד בה לקח חלק ב-2008, זכתה בפרס אפי לאותה שנה.
למד בקורסים למשחק מול מצלמה אצל רות דייכס ואיוואנה צ'בק בשנת 2010. במסגרת תפקידיו בתיאטרון, הופיע בפסטיבלים בינלאומיים רבים, בין היתר בניו-יורק, מוסקבה ובייג'ינג.
בשנת 2010 זכה במלגת הצטיינות בתיאטרון מטעם משרדו של עו"ד אלי זהר.
יניב חבר במת השחקנים מבית סדנאות הבמה, בהדרכת עודד קוטלר ואמנון מסקין.
בספטמבר 2013 נבחר לוועד המנהל של שח"ם, ומאז מכהן גם כיו"ר ועד שחקני גשר.
בשנת 2014 יצר את סדרת הרשת "הרומן שלי עם דאעש" בה הוא מככב.
הפיילוט זכה בתחרות "יוצרים ברשת 2.0", והסדרה נרכשה לשידור על ידי Hot VOD.
בשנת 2016 סיים בהצטיינות תואר ראשון במדעי-המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2017 השתתף יניב בארבע פרסומות של חברת "סנפרוסט" בתפקיד חקלאי מתלמד.
בשנת 2018 שיחק יניב בסדרה "עיר מקלט".
בשנת 2019 זכה בתחרות פרסי האקדמיה לטלוויזיה בתואר "סדרת הרשת הטובה ביותר" על "הרומן שלי עם דאעש".
בשנת 2025 שיחק בסדרה "כראמל " בתור רינגו.
ב-19 באוקטובר באותה השנה הוא נבחר לתפקיד יושב ראש שח"ם.
יניב נשוי לגלי אלון, זמרת ומורה לפיתוח קול, ולהם בן ובת.
בנוסף למשחק יניב הוא גם מדריך סקי.
שנה סרט במאי 2011 תיק ישו דודי ברגמן 2013 חלום קוסטוריצה איל סיבי שבלולים בגשם יריב מוזר 2014 המסע של האנה יוליה פון היינץ יונה ניר ברגמן2015אני לא מאמין, אני רובוט?!טל גולדברג, גל זלזניאקסבנהרני סער2018העדותעמיחי גרינברג2019בזמקאריאל וייסברוד ויוסי מאיריהמתים של יפורם לוי
שנה סרט במאי הערות 2010 וידאו קסם שיר קומאי זוכה פסטיבל אייקון 2011 2011 יום נפלא אריאל וייסבורד ויוסי מאירי2015על הגבולדימה קונופליובזוכה פסטיבל הסטודנטים הבינלאומי תל אביב
שנה סרט/סדרה ערוץ במאי 2009 יו-גי-הו!
גדי לוי 2010 צוללים עם אולי ערוץ הופ!
אסנת סדן 2011 ג'ננה בסוואנה
אורי טלמור (28 ביוני 1935 – 22 באוגוסט 1986) היה תת-אלוף בחיל האוויר הישראלי ודוקטור למנהל עסקים, שירת כנווט קרב, מפקד בסיס פלמחים ועמד בראש להק כוח האדם.
טלמור נולד בכפר ויתקין, בנם של חיים ויונה פליטמן.
הוא למד בכפר ויחד עם בני מחזורו גד יעקבי, אריה כשר ומיכה גיסר הוביל לפתיחת הכיתה הראשונה של תלמידי י"ב.
ב-1953 התגייס לצה"ל במסגרת קורס טיס מס' 17, לאחר טיסת ההכרות הראשונה עבר לקורס נווטים וסיים אותו ב-1955. שירת כנווט קרב במטוסי מוסקיטו בטייסת העמק.
ב-1958 היה חלק ממשלחת לצרפת לקליטת מטוסי הווטור, אז שינה את שם משפחתו לטלמור מפליטמן כפי שהתחייבו קציני צה"ל באותה עת.
שירת כקצין המבצעים בבסיס רמת דוד וכנווט בטייסת 110. ב-1961 מונה לראש מדור תכנון בענף אמצעי לחימה של מטה חיל האוויר ויצא ללימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
במלחמת ששת הימים לחם במסגרת טייסת 110 והשתתף במבצע מוקד.
בגל התקיפות הראשונות שימש נווטו של מוביל מבנה להפצצת בסיס חיל האוויר המצרי בני סואף.
על גיחה זו כתב ביומנו האישי: "בשדה הזה, בני סואף, התאהבתי אישית.
ההכנות השונות לתקיפת השדה, עשו ממנו חלק מהוויתי.
הכרתי אותו כפי שאי אפשר להכירו יותר" פחות משעה לאחר נחיתתו כבר הצטרף כנווט למוביל מבנה לתקיפת שדה התעופה קהיר מערב.
בגל התקיפה השלישי שימש נווטו של מוביל המבנה לתקיפת בסיס חיל האוויר הסורי דמייר.
בהמשך המלחמה השתתף בהפצצות וגיחות בגדה המערבית, בירדן, במצרים ובסוריה.
טלמור סיפר על האירוע: "הפצצנו מתקן צבאי לחלוטין.
באותו ערב הסתבר לנו שהמצרים התחכמו לחוק הבינלאומי ושמו שם ילדים.
זה היה דבר נורא" וכן כנווטו של רון חולדאי במבצע פריחה 21 לתקיפת מכ"ם מצרי חדיש שהוצב בוואדי זור בראס עובייה.
במאי 1970 השתתף בגיחות הפצצה במצרים כנווט של אורי יערי ושל דן חלוץ ובמבצע קשת אווירי להפצצת הנמל המצרי ראס בנאס.
ביוני 1970 השתתף במבצע "שיער 7" לתקיפת סוללות הנ"מ המצריות וביולי במבצע "שיער 9" כנווטו של איתן בן-אליהו.
במהלך מבצע זה נבחנה שיטת הפצצת קלע ובאוגוסט 1970 ב"מבצע שיער 265" כנווטו של יורם אגמון.
ב-1971 מונה למפקד בסיס פלמחים, והיה בכך לנווט הראשון שפיקד על בסיס טיסה.
טלמור פיקד על הבסיס במלחמת יום הכיפורים.
לאחר המלחמה כיהן כראש מחלקת אמצעים מיוחדים ועסק בין השאר בקליטת המערכות המבצעיות הראשונות של כלי הטיס הבלתי מאוישים בחיל האוויר.
בתפקידו הבא כיהן כראש להק כוח האדם בדרגת תת-אלוף, וגם בכך פרץ דרך לנווטים: טלמור היה הנווט הראשון שנשא דרגות תת אלוף.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 1979.
לאחר שחרורו עבד כמנהל בקונצרן כור.
ב-1981 הצטרף ל"חוג רעים" בראש העין ועסק בפעילות התנדבותית בקהילה המקומית.
על פעילותו זו הוזמן ב-1984 להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות.
ביולי 1985 מונה על ידי שר הביטחון יצחק רבין לשמש כיועצו המיוחד ולעמוד בראש צוות טאבה במשרד הביטחון, שעסק בסכסוך הגבולות בין ישראל למצרים.
באוגוסט 1986 נפטר כתוצאה מדלקת קרום המוח.
הובא למנוחות בבית העלמין המשותף לכפר ויתקין, חופית ובית ינאי.
היה בעל תואר שלישי בניהול, ובעל רקע אקדמי גם במדע המדינה, סוציולוגיה, משפטים ובכלכלה.
היה נשוי לרני טלמור (סכר), סופרת ופעילת זכויות אדם, ואב לשני ילדים.
אורי חופי (1935 – 14 במרץ 2023) היה אומן ישראלי, נפח מקיבוץ עין שמר, ומורה בעל שם עולמי בתחום הנפחות.
לאחר גיוסו לנח"ל התגורר תקופה קצרה בקיבוץ מגן.
אחרי שנשא לאישה את ניצה, חברת הקיבוץ עין שמר, עבר גם הוא לקיבוץ זה.
תחילה עבד בפלחה ובמיכון חקלאי.
שנתייים וחצי מאוחר יותר כשהוקמה התעשייה בעין שמר, עבד וניהל במשך 17 שנה את "מיניפלסט" ואת מפעל המגנטים.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 נסע חופי לכנס נפחים בארצות הברית והחליט ללמוד את התחום.
לאחר מכן יצא לבדו לדרום אפריקה, שם עבד בחברה ישראלית בניהול מיזם חקלאי מספר שנים, חסך כסף וחזר לקיבוץ.
בקיבוץ הקים נפחיה ב-1987, שגדלה והעסיקה מספר נפחים, חלקם חברי קיבוץ.
לאחר שנה וחצי החלו מוצריו להתפרסם בארץ ובעולם, והוא הוזמן לראשונה לכנס נפחים באנגליה.
אף על פי שהקו שהציג לא היה על פי המסורת הקלאסית של נפחות אירופאית, הוא זכה להתעניינות רבה.
במשך השנים הוזמן חופי ללמד בסדנאות בארצות הברית ובאירופה ואף זכה לפרס מיוחד מטעמו של קאנצלר גרמניה.
חופי לא החשיב את עצמו כאמן, אלא כאומן נפח.
התמחותו ופרסומו הגיעו בשל שיטות העבודה החדשניות שפיתח, וכלי עבודה מיוחדים שיצר עבור הנפחים, על מנת לשמור על בריאותם ולהקל על עבודתם.
המפורסם שבהם הוא פטיש שנקרא על שמו "פטיש חופי" – פטיש ארגונומי הנותן מענה בריא לעשרות אלפי הנפות פטיש שנפח מבצע ביום.
הפטיש נמכר ברחבי העולם ורבים יצרו העתקים שלו.
חופי פיתח גם סדנים מיוחדים לפטיש אוויר, המאפשרים את החישול האומנותי בדרך מהירה וקלה.
ב-1992 פתח חופי בית ספר לנפחות בקיבוץ, בו למדו מאז אלפי תלמידים.
הוא לימד גם בארצות הברית, ביפן ובגרמניה.
נפחים רבים בארץ ובעולם עובדים על פי תורתו.
בישראל הוא נחשב לאבי הנפחות הישראלית המודרנית.
חופי נפטר ב-14 במרץ 2023, הותיר אחריו שלושה ילדים.
חופי פיתח פטיש מיוחד: הפטיש הארגונומי (ידידותי לגוף), פטיש מאוזן.
שיטת ההחזקה שלו היא שונה, בעלת מבנה אחר, וכל מי שעובד אתו מחוסן מהפגיעות בגוף.
היום מעתיקים דגם זה בכל העולם וחלק גדול מפרנסתו של חופי היה ייצור הפטישים ומכירתם.
הכינוי הנפוץ לכלי זה הוא "פטיש חופי".
פיסול יסוד, 1989, גלריית הקיבוץ
אוּרי כהן (1927–1981) היה ספורטאי רב תחומי, אלוף (1945) ושיאן ארץ ישראל בקפיצה לגובה, מורה לחינוך גופני ומאמן כדוריד.
אורי (במקור: אוריאל) כהן נולד בברלין בירת גרמניה, וכשהיה בן שלושה חודשים עלה לארץ ישראל עם הוריו והמשפחה התיישבה ברחובות.
אביו, אהרן כהן, היה בעברו שחקן טניס ואתלט בעל הישגים, שהשתתף במכביה הראשונה.
באליפות ארץ ישראל שנערכה במאי 1945 זכה כהן במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.67 מטר.
כהן הצטיין כבר בנעוריו במגוון ענפי ספורט, וב-1952 היה לשיאן ישראל בקפיצה לגובה עם הישג של 1.75 מטר.
בקפיצה משולשת שיאו היה 12.62 מטר ובקפיצה לרוחק 6.19 מטר.
הוא גם הדף כדור ברזל למרחק 11.4 מטר וצבר נקודות רבות בקרב עשר.
נוסף לכך, שיחק טניס זוגות, כדוריד, כדורגל והצטיין בהוקי שדה.
אחד ממוריו בבית הספר, מירון אברמסון, משך אותו למשחקי ההוקי והכדוריד.
במלחמת העצמאות התגייס לגדוד 52 של חטיבת גבעתי, לקח חלק בקרבות ונפצע בידו מכדור רובה בקרבת קיבוץ חולדה.
בשנת 1951 יזם יחד עם מרדכי מוקסיי ויתר חבריהם ממכבי צעיר הקמתה של קבוצה כדוריד ראשונה בישראל, קבוצת מכבי רחובות.
לפני מלחמת העולם השנייה היו קבוצות כדוריד בארץ ישראל המנדטורית, אך בתקופת מלחמת העולם, המאבק על העלייה של שארית הפליטה מהשואה ומלחמת העצמאות, הושבתה הפעילות והקבוצות התפרקו.
כהן שיחק בקבוצה ושימש גם כמאמן הקבוצה.
במסע שערכה מכבי רחובות בהולנד, ב-1954, הצטיין בתפקיד מבקיע השערים, כשהבקיע 11 שערים, מחצית מכלל השערים, שהבקיעה קבוצתו במשחקיה.
בקבוצה שיחק בתפקיד שוער אחיו של אורי כהן, גדעון (גיגי) כהן.
עם התארגנותה של ליגת כדוריד ישראלית זכתה מכבי רחובות באליפות הראשונה והשנייה ורק בשנה השלישית ירדה למקום השני, לאחר שהפועל רחובות כבשה את המקום הראשון, אך בשנתיים שלאחר מכן שבה למקום הראשון.
כהן שיחק בתפקיד המקשר הימני ובמשך שנים נחשב לשחקן הכדוריד הטוב ביותר בארץ, אך לנבחרת הלאומית זומן רק פעם אחת, כי באותה תקופה כמעט ולא היו משחקים בין-לאומיים.
בחודש יולי 1963, לאחר שמכבי רחובות זכתה בפעם החמישית באליפות הארץ, נערכה מסיבה במועדון ובמסיבה זו הודיע כהן על פרישתו ממשחק הכדוריד.
הוא המשיך באימון הקבוצה עד שעבר לאמן, במשך שנתיים, את מכבי ראשון לציון.
כהן שימש כמורה לחינוך גופני ב בראשון לציון.
הוא השתתף בארבע מכביות ובמכבי השישית הוטל עליו להשביע את אלפי המשתתפים.
אורי כהן נפטר ב-1981, והובא למנוחות בבית העלמין ברחובות .
אורי וינברג (נולד ב-20 באוגוסט 1952) הוא פסיכולוג קליני וסופר ישראלי.
אורי וינברג, נשוי ואב לשלושה, בן להורים ירושלמיים ילידי הארץ (דור שישי מצד אמו), נולד בתל אביב וגדל בבני ברק.
דודו הוא הסופר דוד שחר.
למד פסיכולוגיה לתואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן, שם הכיר את אשתו עירית.
סיים את התואר השני באוניברסיטה העברית, ומשנת 1993 הוא מדריך מומחה בפסיכותרפיה ופסיכודיאגנוסטיקה מטעם משרד הבריאות.
כיום הוא הפסיכולוג הראשי של המינהל לחינוך התיישבותי במשרד החינוך.
במסגרת זו הוא מייעץ למנהלים וצוותים חינוכיים וטיפוליים של מוסדות פנימייתיים.
בנובמבר 1970 התגייס להנדסה קרבית.
שירת תחילה כמדריך טירונים ומפקדי כיתות, ואחר כך בגדוד 601. השתתף במלחמת יום הכיפורים בגזרה המצרית.
בחלק משנות המילואים שלו, עבד כפסיכולוג מאבחן בלשכת גיוס ירושלים, כחבר בוועדה רפואית מיוחדת לבדיקת מועמדים לגיוס, וכפסיכולוג במפקדה לשיקום עורפי של נפגעי הלם קרב.
בשנת 1998 יצא לאור הרומן הראשון מפרי עטו, תולעי משי אדומות, בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הרומן זכה בפרס יצירת ביכורים לשנת תשנ"ח.
בכתיבתו, עוסק וינברג בהוויה הישראלית, כפי שהיא משתקפת בעיקר בנופי ירושלים ובדמויות מיוחדות, מכל העדות והדתות, שעורכות עם עצמן חשבון נפש אישי ואידאי.
ספריו מייצגים תחקיר עומק, היסטורי, רעיוני ופסיכולוגי של הדמויות, של העלילה ושל זירת התרחשותה.
תולעי משי אדומות (הקיבוץ המאוחד-1998)
ימים של אור וצל (אמציה-2013)
אורי כהן אהרונוב (16 בדצמבר 1950 - 18 ביוני 2015) היה עיתונאי ישראלי, ששימש ככתב לענייני משטרה בערוץ הראשון במשך למעלה מעשרים שנה.
נולד בירושלים בשנת 1950. אביו, בנימין כהן אהרונוב, היה במשך שנים רבות עיתונאי, דיפלומט, ומזכיר הקונסוליה הצרפתית בירושלים.
משפחת כהן אהרונוב הייתה מראשי קהילת אנוסי משהד אשר עלתה לארץ מפרס בסוף המאה ה-18 והתבססה בשכונת הבוכרים בירושלים.
כהן אהרונוב החל לעבוד בערוץ הראשון בראשית שנות השמונים.
מספר שנים לאחר מכן מונה לכתב לענייני משטרה של הערוץ, ושימש בתפקיד זה עד לשנות חייו האחרונות.
בין השנים 1994-1991 היה נשוי לזמרת ריקי גל.
השניים אימצו בת שנולדה ב-1991.
היה דודו של יאיא כהן אהרונוב.
נפטר ב-18 ביוני 2015 ונקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים
סיקר את הפיגועים הגדולים בירושלים בשנות התשעים, וראיין את בנימין נתניהו בשנת 1993 בפרשת הקלטת הלוהטת.
במשך שנים רבות שימש גם כראש דסק הפלילים של הערוץ, שכלל את כתבי המשטרה והמשפטים בירושלים ובתל אביב וכתבי הפריפריה.
ככתב לענייני משטרה, הייתה לו פעילות שוטפת בשטח עם צוותו לדווח ולתיעוד אירועים חריגים בכבישי הארץ.
אורי כהן אהרונוב שימש בין היתר ככותב ובמאי של שני סרטים תיעודיים.
הסרט השני הוא "אשמת זכאי" – על הרשעתו המוטלת בספק של רוני זכאי ברצח פינקי שולמן.
אורי חנוך נולד למשפחה ציונית ולמד בבית ספר עברי בקובנה.
כנער היה חניך בתנועת בית"ר.
ב-1941, בגיל 13, הוכנס עם משפחתו לגטו קובנה ועבד במשרד גרמני.
הצטרף למחתרת בגטו וסיכן את חייו כשגנב אישורי עבודה, בעזרתם אפשר ליהודים לברוח מהגטו.
בעת אקציה שנערכה בגטו, החביא חנוך את אחיו בן התשע ובכך הציל את חייו.
הוא לא גילה היכן מסתתר האח גם כשהוכה על ידי הגרמנים עד עילפון.
הוריו, סביו ואחותו נספו במחנות.
חנוך גורש לדכאו בטרנספורט באפריל 1945. כשהרכבת הופצצה נמלט ליערות, שם נמצא לאחר מספר ימים על ידי כוחות בעלות הברית.
שלושה חודשים לאחר המלחמה מצא את אחיו.
האח דניאל חנוך תועד לפני מספר שנים בסרט "פיצה באושוויץ".
בעדותו ב"יד ושם" אמר חנוך על הגרמנים "על שגזלתם מאתנו את היכולת להרגיש, לאהוב, לבכות, לצחוק - על כך לא אסלח לכם".
לאחר המלחמה עבד חנוך כמחנך בגרמניה ובאיטליה, עד שעלה לארץ ישראל בשנת 1946 באוניית המעפילים "וג'ווד" והצטרף כחבר לקיבוץ אלונים.
ב-1948 הצטרף לפלמ"ח לגדוד הרביעי והשתתף בשחרור ירושלים מהמצור.
הוא המשיך לשרת כקצין בצה"ל עד 1951.
במשך עשור עבד בחברות תעשייה שונות.
ב-1961 הפך ליזם והקים את מפעל הפלסטיק "פולייר".
הוא נישא ליהודית לובלצ'יק, כתבת אופנה.
מלבד עיסוקיו כאיש עסקים, הקדיש חנוך את חייו לשיפור חייהם של ניצולי השואה ולשימור זיכרון השואה בישראל ובגרמניה.
על פעילות זו הוענק לו אות הצטיינות מנשיא גרמניה.
חנוך היה חבר מועצת המנהלים של ועידת התביעות, ופעל מטעמה במשא ומתן מול ממשלת ליטא.
הוא כיהן כיו"ר האגודה של ניצולי מחנות דכאו, לנדסברג וקאופרינג בישראל וחבר הנהלה של קרן הזיכרון של בוואריה, המופקדת על שימור מחנות דכאו ופלוסנבירג.
בשנים האחרונות לפני פטירתו, פעל להשבת רכושם של יהודי ליטא במסגרת ארגון ההשבה העולמי היהודי איל"ר – WJRO.
נבחר להשיא משואה ברחבת מוזיאון יד ושם בערב יום הזיכרון לשואה בשנת 2006.
אורי ידין (31 במרץ 1908 – 29 בנובמבר 1985) היה משפטן ישראלי ופרופסור למשפטים ב, נמנה עם מנסחי מגילת העצמאות של מדינת ישראל והיה מבוני המשפט הישראלי.
אורי ידין נולד בשם רודולף אוטו היינסהיימר (Rudolf Otto Heinsheimer) בשנת 1908 בעיר באדן-באדן בגרמניה, כצעיר מבין שלושה ילדים לפרידריך היינסהיימר (1935-1873), רופא, ואמה וילשטטר (1957-1880).
דודו קרל היינסהיימר וסבו מקס היינסהיימר היו שניהם פרופסורים למשפטים באוניברסיטת היידלברג, גרמניה, שם גם ידין למד משפטים וקיבל הסמכה בשנת 1930. ב-1931 התקבל כעוזר הוראה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת ברלין.
מיד לאחר עליית הנאצים לשלטון פוטר מתפקידו ונשלל רישיונו המקצועי.
לנוכח הדיכוי המקצועי והאנטישמיות הגוברת, עלה לארץ-ישראל.
ב-1934 התחתן; לו ולאשתו לאה, רופאת ילדים בהכשרתה, נולדו שתי בנות – עדה ושולמית וולקוב, אשר לימים הפכה להיסטוריונית בכירה.
מאז 1949 שימש בשורת תפקידים ממלכתיים במערכת המשפט של מדינת ישראל.
משנת 1951 לימד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1966 יסד ובהמשך שימש עורך ראשי של כתב העת המשפטי The Israel Law Review, כתב העת הישראלי הוותיק ביותר בתחום המשפט בשפה האנגלית.
ידין הנחה לתארים מתקדמים משפטנים רבים, בהם שר המשפטים לעתיד פרופ' דניאל פרידמן.
אורי ידין נפטר ב-29 בנובמבר 1985 בירושלים.
ב-1934 עמד בהצלחה במבחן שלטונות המנדט לקבלת רישיון עורך דין.
התמחה שנתיים בעריכת דין ולאחר מכן פתח משרד עצמאי.
כמשפטן פעיל נמנה עם מנסחי מגילת העצמאות, אם כי חלק מהצעותיו הושמטו ונגנזו מהנוסח הסופי.
עם קום המדינה עבד בפרקליטות המדינה במשך כשנה וב-1949 סיים את תפקידו.
זמן קצר לאחר מכן נענה להצעתו של פנחס רוזן ומונה למנהל הראשון של מחלקת החקיקה במשרד המשפטים.
הוא היה אחראי לטיוטה הסופית של פקודת סדרי השלטון והמשפט, כמו כן תרם לפיתוח העקרונות המשפטיים של שורה של חוקים, כגון חוק השבות, חוק הירושה, חוק היחיד והמשפחה, חוק ניירות ערך.
מימיו הראשונים בתפקיד הוביל מאבק להחלפת שיטת "המשפט המקובל", שהייתה נהוגה בארץ בתקופת המנדט הבריטי.
נטל חלק מרכזי בתהליך עיצוב מערכת הנורמות המשפטיות במדינת ישראל הצעירה, אותו תיעד נאמנה ביומנו האישי בשנים 1951-1948, עליו חתם במילים המפורסמות "והחוק – חוק!".
ב-1958 מונה למשנה ליועץ המשפטי לממשלה, בתקופת כהונתו של חיים כהן.
בשנות ה-60 היה פעיל ביישום רפורמות חוקתיות נרחבות במשפט הישראלי ליצירת השיטה שכונתה על ידיו כ"מערכת משפט מעורבת, שבה מתערבבים יסודות של משפט מקובל עם יסודות של "המשפט הקונטיננטלי".
אורי ידין היה אחראי על כתיבת קודקס אזרחי, שיאגד את כל החקיקה הישראלית במהלך השנים 1985-1968. טיוטת הקודקס עליה שקד עד ימיו האחרונים הושלמה אחרי פטירתו על ידי עובדי משרד המשפטים (כולל אהרן ברק ומיגל דויטש).
בשנת 2011 הונחה על שולחן הכנסת "הצעת חוק דיני ממונות" שכללה את 996 סעיפי הקודקס האזרחי ועברה קריאה ראשונה.
ידין סבר כי מעמד הכרזת העצמאות ורוחה היו רעים, ביטא זאת בדבריו: "בטקס במוזיאון בפני קהל מצומצם, כאילו בהחבא...
בלי חגיגיות, בלתי התרוממות הרוח, בלי השראה של שעה היסטורית".
הוא האמין שהיעדרו של שם התואר "עצמאות" מגוף ההכרזה משאיר את טענת הזכות לריבונות מדינית כטענה שמימושה יכול להיעשות בעתיד ולא על-אתר, גרס כי יש לבטא את הכמיהה היהודית ולהבטיח את שריונה של המדינה כחופשית, ריבונית, עצמאית, ללא תלות באחרים.
רק בשנת 1953 נשמע הביטוי "הכרזת העצמאות" בפעם הראשונה בפי בית המשפט העליון.
ידין הרגיש כי השמטת הצעותיו היוו העלבה וכי תכלית הדבר הייתה תכסיס פוליטי לשם ריצוי הגויים.
המדינאים אשר התנגדו להנחלת תיאוריו במגילת ההכרזה גרסו כי האו"ם הצהיר שלא "יעניק" עצמאות בדרך אחרת ולכן החליטו לסגור כול צוהר להתנגדות זו.
כמו כן, טענו כי תארים אלה ייקנו בכוח המעשה ולא בכוח המליצה וכי אין להפריז בכוח הכתוב.
בהספדו לידין ציין פרופ' יצחק אנגלרד, דיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים:
לדברי פרופ' יורם שחר מהאוניברסיטה העברית,
יעקב מירון, ראש המחלקה לענייני ערבים במשרד המשפטים, טען כי ידין השתמש במשפט העברי במטרה לקדם את עקרונות המשפט הגרמני במערכת המשפט הישראלית.
חוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה), תשל"א–1970, סדרת פירוש לחוקי החוזים, הוצאת מכון סאקר, תשל"ג; מהדורה שנייה תשל"ט.
חוק חוזה הבטוח, 5741/1981 (ירושלים: המכון למחקרי חקיקה ולמשפט השוואתי ע"ש הרי סקר, הפקולטה למשפטים, האוניברסיטה העברית בירושלים, סדרת פירוש לחוקי החוזים, 1983)
ספר אורי ידין: האיש ופועלו, כרך א' (תל אביב: בורסי, תש"ן) (בעריכת אהרן ברק וטנה שפניץ)
הרב יצחק אורי כהן (נולד ב-25 בפברואר 1939) הוא רב ציוני דתי, מייסד וראש בית מדרש מר"ץ.
לשעבר מרבני ישיבת כרם ביבנה.
נולד לאלכסנדר כהן, מהנדס העיר בני ברק במשך 33 שנה ולקלרה-ברוריה, השני מתוך שלושה ילדים.
לאחר שאמו קלרה נפטרה כשהיה צעיר, נשא אביו את שלי (לבית נורדהיים), אלמנה ניצולת השואה מהולנד עם ארבעה ילדים, ונולדו להם יחד עוד שלושה ילדים.
אביו היה אחיהם של השופט חיים הרמן כהן, של סגן ראש המוסד שלמה כהן-אברבנאל ושל ליאו כהן, מראשי תנועת הצופים היהודים וממקימי המחתרת היהודית בצרפת, שנרצח ב.
סבו וילהלם-זאב (וילי) נישא למרים קרליבך (1886–1962), בתו של רבה של ליבק, שלמה קרליבך.
למד במסגרת החינוך "המזרחי" עד כתה ח'.
לאחר מכן למד במשך כשנתיים בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה.
שנה אחת למד בתיכון הדתי בבני ברק, ולאחר מכן בישיבת כרם ביבנה, שבמסגרתה התגייס לצה"ל באמצעות תוכנית "הסדר מרכז".
לאחר שחרורו מהצבא, נשא לאשה בשנת תשכ"א את ליביה קהתי, בתו של הרב פנחס קהתי, והחל ללמוד אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק בישיבת מרכז הרב בירושלים, ובמכון הרי פישל.
לאחר שהוקם הכולל בישיבת כרם ביבנה נתבקש לשוב ליבנה ושם קיבל בשנת תשכ"ט סמיכה לרבנות מהרב הראשי לישראל, הרב איסר יהודה אונטרמן ומרבנים נוספים.
בשנת תשכ"ט נתבקש על ידי ראש הישיבה, הרב חיים יעקב גולדוויכט, לשמש כר"מ בישיבה, ואחרי שנה להצטרף לצוות החינוכי של הכולל.
בראש חודש אלול תשל"ד הקים יחד עם הרב שבתי זליקוביץ את בית מדרש מר"ץ במבשרת ציון, ומאז ועד היום עומד בראשותו.
מטרת בית המדרש היא הכשרת מורים תלמידי חכמים, שיצאו בסיום הכשרתם ליישובי ספר ועיירות פיתוח.
במהלך השנים הראשונות של בית המדרש היה לוקח את תלמידיו לשיעור קבוע אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק.
בסוף שנות ה-80 הופיע תקופה קצרה בתוכנית הטלוויזיה "70 פנים", לצידו של אבשלום אליצור.
במשך השנים הכשיר למעלה מ-500 רבנים ומחנכים.
כמו כן משמש כפוסק הלכה במבשרת ציון.
לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות הביע תמיכה בדעתו של הרב אברהם שפירא שיש לסרב פקודה לבצע פינוי יישובים.
חבר באיחוד רבני תורת הארץ הטובה.
היה נשוי לליביה, בתו של הרב פנחס קהתי (נפטרה בכ"א בטבת ה'תשע"ח.) באפריל 2019 נישא בשנית.
בתו ברוריה נשואה לשר החינוך לשעבר הרב שי פירון.
בנו, הרב אלישמע כהן, הוא ראש ישיבת חומש.
אחיו, ידידיה כהן, היה מזכ"ל בני עקיבא.
אורי וקסלר (1931 – אפריל 1993) היה כירורג אשר טיפל גם בילדים, מנהל מחלקה כירורגית א' בבית החולים קפלן (1973–1993), מרצה בכיר בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית.
בנוסף עסק וקסלר בגילוי מוקדם וטיפול כירורגי של סרטן השד.
וקסלר נולד בחיפה לאב יליד הארץ ולאם דור שביעי בארץ, ואח לדליה שנולדה אחריו.
בחיפה למד בבית הספר הריאלי.
ב-1946 עברה משפחתו להתגורר בתל אביב ווקסלר עבר ללמוד בכיתה השישית בתיכון עירוני א' ובו בזמן התגייס לארגון ההגנה.
במאי 1948, בגיל 16 וחצי, התגייס וקסלר לצה"ל והשתתף במלחמת העצמאות.
וקסלר עבר קורס קשר בשייח' מוניס, והיה הקשר המורסיסט האישי של יצחק שדה.
לאחר סיום מלחמת העצמאות חזר וקסלר ללימודים להשלמת בחינות הבגרות ולאחר מכן חזר לצה"ל להשלמת השירות הצבאי.
לאחר שנה בה שימש וקסלר מדריך בבית הספר לקשר בצריפין החליט וקסלר ללמוד רפואה.
ב-1951 החל וקסלר את לימודי הרפואה בז'נבה.
עם פתיחת השנה השנייה של בית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, המשיך בלימודיו בארץ, אותם סיים ב-1957. הוא נישא ליונה בסוף שנת 1957, ונולדו להם שלושה ילדים.
לאחר סיום שנת הסטאז' בבית החולים קפלן ברחובות, החליט וקסלר להתמחות בכירורגיה כללית, במחלקתו של הפרופ' שלמה זאב טבע.
בסיום ההתמחות בכירורגיה, וקסלר נסע ללונדון לבית החולים לילדים ב-Great Ormond Street שם התמחה בכירורגית ילדים אצל פרופ' וילקנסון.
עם שובו לבית החולים קפלן, המשיך לעסוק בכירורגיה כללית, והיה בין מניחי היסודות לכירורגית ילדים בישראל.
תחום נוסף בו עסק וקסלר הוא גילוי מוקדם וטיפול כירורגי של סרטן השד.
וקסלר פיתח בבית החולים קפלן ובישובים בסביבה מערכת של מרפאות לבדיקת שד שפעלו במשך שנים.
הוא המשיך בשירות מילואים פעיל במשך כל השנים, עד לשחרורו בדרגת רב-סרן בגיל חמישים.
בשנת 1973 התמנה וקסלר לנהל את מחלקה כירורגית א' בבית החולים קפלן.
וקסלר זכה מספר פעמים בציון של "מרצה מצטיין" מטעם בית ספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
אורי יזהר (נולד ב-14 באוקטובר 1937) הוא סוציולוג, סופר ופובליציסט ישראלי, משמש כחוקר ביד טבנקין, מוסד המחקר, התיעוד והעיון של התנועה הקיבוצית.
בשנת 1947 עבר לקיבוץ העירוני אפעל, וב-1950 לגבעת חיים מאוחד.
מ-1974 הוא מתגורר במשאבי שדה.
ב־1955 הוא התגייס לגולני והשתחרר ב-1959 בדרגת סגן.
הוא למד לתואר ראשון ושני בסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1969–1971 עבד בתפקידי הסברת פנים וריכוז משלחת צעירי הקיבוץ המאוחד במשמרת הצעירה של מפלגת העבודה.
בשנים 1982–1989 הוא ריכז את מחלקת ההדרכה בנוער העובד.
בשנים 1975–1990 לימד קורס בסמינר הדו שנתי באפעל בנושא 'החברה הישראלית ותנועת העבודה'.
משנת 1990 פעיל וחוקר ביד טבנקין בחקר תנועת העבודה, כתב מספר ספרים ועשרות מאמרים וטורי דעה בנושאים קיבוציים, חברתיים ופוליטיים בעיתונות הקיבוץ המאוחד (בקיבוץ, מבפנים) ובעיתוני תנועת העבודה "למרחב", דבר" ו"על המשמר".
החל לפרסם שירים ב-1985 ברובם בכתבי העת "שדמות" ו"עיתון 77" והוציא ספר שירה "נוסע בזמן" ב-1998.
יזהר נישא בשנת 1968, לזוג נולדו שתי בנות ובן, שלושה נכדים וארבע נכדות.
תנועת העבודה משקיעה לתקווה, עם עובד, סדרת מן המוקד, 1983.
נחלה ללא מנוחה, רמת אפעל: יד טבנקין - מרכז מחקרי, רעיוני ותיעודי של התנועה הקיבוצית, 1992.
נוסע בזמן (שירה) הוצאת גוונים, 1998.
בין חזון לשלטון: מפלגת אחדות העבודה-פועלי ציון בתקופת היישוב והמדינה, רמת אפעל: יד טבנקין - מרכז מחקרי, רעיוני ותיעודי של התנועה הקיבוצית, 2005.
תיקון כולל לישראל, רמת אפעל: יד טבנקין - מרכז מחקרי, רעיוני ותיעודי של התנועה הקיבוצית, 2009.
חזון מצדה, הוצאה עצמית, 2012.
עתיד השמאל בישראל - דעיכה או התחדשות?, הוצאת פרדס, 2014.
חלוץ ללא מחנה, תולדות הקיבוץ המאוחד בתקופת המדינה, 1948 - 1980.הוצאת יד טבנקין, 2021.
ישראל הראשונה וישראל השנייה, באתר הזמן הירוק, 27 באוקטובר 2020
אורי כהן (נולד בשנת 1960) הוא סוציולוג והיסטוריון של החברה הישראלית, מרצה, פרופסור חבר, בחוג למדיניות ומנהל בחינוך, בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
אורי כהן, בנם של הלה ולטיף, נולד וגדל בחולון.
למד בבית הספר היסודי 'גאולים' בחולון ואת לימודי התיכון בפנימיית בויאר בירושלים בין השנים 1974–1978.
למד סוציולוגיה לתואר ראשון באוניברסיטת תל אביב, את ראשית לימודיו לתואר שני החל באוניברסיטת תל אביב ואותם השלים באוניברסיטה העברית בירושלים בהצטיינות.
כתב את עבודת התזה והדוקטורט בהנחיית פרופסור משה ליסק וקיבל תואר דוקטור בשנת 2001. נושא עבודת הדוקטורט: "האוניברסיטה העברית בירושלים בעשור הראשון למדינת ישראל: אוניברסיטה בין אוטונומיה אקדמית להסתגלות פוליטית".
החל משנת 2001 הוא חבר סגל בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
מחקריו של אורי כהן עוסקים בייסוד ובהתבססות של מוסדות להשכלה גבוהה בישראל, כמו גם בהיסטוריה הפוליטית החברתית-כלכלית והרעיונית של מדינת ישראל.
ההר והגבעה: האוניברסיטה העברית בירושלים בתקופת טרום העצמאות וראשית המדינה - הוצאת עם עובד, 2006.
ספר זה הוא עיבוד והרחבה של עבודת הדוקטורט של אורי כהן.
'ההר והגבעה' מציג גישה סוציו-היסטורית לאחד המוסדות התרבותיים המרכזיים של היישוב היהודי ומדינת ישראל – האוניברסיטה העברית בירושלים.
הספר בוחן את התפתחותה של האוניברסיטה מייסודה בשנת 1925 כמוסד אקדמי קטן, שהחל את דרכו כיוצא חלציה של התנועה הציונית העולמית, ועד לראשית שנות השישים.
האוניברסיטה השכילה מראשיתה לרתום לפעילותה את הקהילות היהודיות ברחבי העולם.
היא כוננה דגם פעולה ייחודי, שהיה אחד ממאפייניה הבולטים והמרתקים: "אוניברסיטת פזורה".
הספר בוחן את תפיסותיהם של אישים מרכזיים בחזון הציוני על האוניברסיטה – כגון חיים ויצמן, יהודה לייב מאגנס, אלברט איינשטיין, ברל כצנלסון, בן-גוריון ובנימין מזר – ואת פעילותם בה.
הספר פותח בהתגבשות האוניברסיטה העברית עד להקמת מדינת ישראל והניתוק הכפוי מהר הצופים, משכנו של הקמפוס הראשון.
היישוב היהודי התנגד לאליטיזם של האוניברסיטה – להתמקדותה במחקר ולהזנחת ההוראה וההכשרה הפרופסיונלית – ואילו האוניברסיטה התאמצה לשמור על אוטונומיה מוסדית.
לאחר הקמת המדינה נתבעה האוניברסיטה להתגייס למטרות "הממלכתיות", כהגדרת בן-גוריון.
הספר דן, בין היתר, בתגובת האליטה האקדמית הירושלמית לתביעות אלה; בדרכי הפעולה שנקטה האוניברסיטה כדי לשמור על מעמדה המונופוליסטי נוכח הכוונות להקים אוניברסיטה נוספת בתל אביב; ביציאת האקדמאים נגד בן-גוריון בפרשת לבון; בגורמים לביסוס מעמדו החברתי של איש האקדמיה בחברה מול אידיאל החלוץ; ובמקומה של האוניברסיטה בהבניית היחסים העדתיים בישראל.
אקדמיה בתל אביב: צמיחתה של אוניברסיטה, הוצאת מאגנס, 2014.
בספר 'אקדמיה בתל אביב' מתוארים תהליכי הקמתו של אחד המיזמים האקדמיים החשובים בישראל: אוניברסיטת תל אביב.
נחשפים הגורמים העירוניים, הפוליטיים והאקדמיים שהובילו להתבססותה של אוניברסיטה מחקר חדשה בתקופת טרום העצמאות ובעשורים הראשונים של מדינת ישראל.
מתבררים האינטרסים של אישים, קבוצות וארגונים ביחסם להקמתה של אוניברסיטה זו בישראל, וביניהם ראשי עיריית תל אביב ופקידיה, אנשי עסקים ואגודות מקצועיות, ראשי ממשלה, שרים וחברי כנסת, כמו גם ארגונים ממלכתיים כגון המועצה להשכלה גבוהה.
וכנגדם מתבהרת התנגדותה הנחרצת של האוניברסיטה העברית בירושלים להקמת אוניברסיטה אוטונומית חדשה, ומוצגות התגובות של אנשי הסגל האקדמי בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה ובאוניברסיטת תל אביב.
מעבדה, מכון מחקר, עיר מדע: ממכון דניאל זיו למכון ויצמן למדע 1949-1935, הוצאת מוסד ביאליק, 2016.
ב-3 באפריל 1934 נוסד ברחובות מכון מחקר קטן וצנוע, המכון למחקר ע"ש דניאל זיו (The Daniel Sieff Research Institute) ביוזמתו של ד"ר חיים ויצמן, נשיא האוניברסיטה העברית בירושלים.
המכון, היום מכון ויצמן למדע, יועד למחקר גרידא, בלי הוראה ובלי הענקת תארים, על יסוד ההנחה שרק המחקר הבסיסי יכול להניב תוצאות מדעיות איכותיות ובעלות ערך יישומי.
המוסד הלא שגרתי המיוחד הזה שאף לחדשנות מדעית לתועלת החברה והלאום, ועל התפתחותו השפיעו הקשיים שעמדו לפני החברה היהודית החדשה.
מה היו התנאים שאפשרו התפתחות של מדע מודרני בארץ חסרה חומרי גלם, שאוכלוסייתה קטנה והיא רחוקה מכל מרכזי המדע המערבי?
מי היו הקבוצות והאישים שהביאו לידי הקמת מכון דניאל זיו?
מה היה מקומם של המדע היישומי והטהור בביסוס מסגרת מאחדת שחותרת לבניין האומה?
איך תרם הפיתוח של סוגי מדע אלה להזדהות עם קידום פרויקטים לאומיים ולהגברת הסולידריות החברתית?
איך הגיבו המוסדות האקדמיים והזרמים הפוליטיים העיקריים בארץ על הקמתו של מכון זיו?
אילו גורמים דחפו להרחיב את הפעילות המדעית של המכון לכדי 'עיר מדע'?
מרכז תנועת חרות והמזרחים 1965–1977: משותפות אדנותית לשותפות תחרותית, הוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2011.
ספר זה נכתב בשיתוף עם נסים ליאון.
כיצד הפכה מפלגת חרות ממפלגה קטנה, הנחשבת קיצונית ובעלת אידאולוגיה לאומית קשוחה, למפלגה הסוחפת אחריה קהלים גדולים?
כיצד מפלגת אופוזיציה "נצחית" מצליחה להרחיב את שורותיה ולהיעשות ציר מרכזי בתוך מפלגת השלטון?
התשובה על שאלות אלו אינה טמונה רק בשינויים ההיסטוריים שהתרחשו מחוץ לחרות, ברטוריקה הלאומית שהייתה מזוהה עמה או בהרחבת השותפויות המפלגתיות, אלא גם בתמורה הדמוקרטית שהתרחשה במרכז המפלגה בשנות השבעים, שבמוקדה עיצוב מסלולי הניידות של פעילי הפריפריה ושילובם הדמוקרטי במפלגה.
מחברי הספר עומדים על תרומתה של האסטרטגיה הדמוקרטית להכנת מפלגת חרות לשלטון.
על פי אסטרטגיה זו צורף אל שורות מרכז המפלגה הקטנה ציבור חדש של פעילים – צעירים ואנשי פריפריה ממוצא מזרחי.
האפשרות הפוליטית שנפתחה לפניהם פרצה את הדרך לניידות חברתית ולשותפות פוליטית חדשה, אך הפעם לא על בסיס אדנותי עם ותיקי הארץ אלא על בסיס תחרותי במרכז המפלגה.
במרוצת שנות השבעים פיתחה המנהיגות המנגנונית של חרות פוליטיקה לאומית אנטי-כריזמטית, אשר לוותה בהכרה שרק גיוון השיח וההרכב האנושי של המפלגה בשילוב עם דמוקרטיזציה של תהליכי הבחירה יביאו את חרות אל השלטון.
אסטרטגיה זו לא רק שהבקיעה את הדרך אל השלטון, אלא הייתה גם פרק חשוב בשילובם של המזרחים בפוליטיקה הישראלית ובהפיכתו של הליכוד למפלגה דומיננטית.
ספר זה נכתב בשיתוף עם פרופסור אבי בראלי ויצא לאור גם בעברית:
אבי בראלי ואורי כהן, מרד האקדמאים: העימות הסוציו-פוליטי סביב סוגיית פערי השכר בישראל, 1956-1954, הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2022.
מחקר חדש זה בוחן סכסוכים חברתיים-פוליטיים ואתניים-תרבותיים סביב פערי השכר בישראל בשנות החמישים.
המרד האקדמי של המעמד הבינוני חושף את מאבק האליטה המקצועית האשכנזית (האירופית) לנצל את יתרונותיה בעשור הראשון של מדינת ישראל, על ידי ניסיון למקסם את פערי השכר בינם לבין הפרולטריון המזרחי החדש.
מאבק זה נתקל בהתנגדות חריפה מצד הממשלה תחת מפלגת השלטון, מפא"י, ומנהיגהּ דוד בן-גוריון.
ההתנגשות בין שני הצדדים גילתה חזונות מגוונים, סותרים, של היסודות הסוציו-אקונומיים האופטימליים לקביעת הזהות הקולקטיבית במדינת הלאום החדשה.
מחקרם של בראלי וכהן חושף דפוסים שמזגו את הלאומיות והסוציאליזם בשנות ה-50 של המאה הקודמת, מול חזון ליברלי ומריטוקרטי.
אוניברסיטת-אם: האוניברסיטה העברית בירושלים 1967-1948, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2019
עם הקמתה של האוניברסיטה העברית בירושלים על הר הצופים בשנת 1925 היא הייתה מוסד התרבות המרכזי של החברה היהודית בתקופת היישוב, ולימים במדינת ישראל.
האוניברסיטה היהודית הראשונה בעולם הוקמה בחסות ההסתדרות הציונית העולמית ועוררה עניין רב בקרב הקהילות היהודיות בעולם.
בשנים שלאחר מכן הלכה והתפתחה האוניברסיטה והייתה למוקד של יצירה ומרכז לביסוס תרבות עברית חדשה ששילבה לאומיות עם פתיחות למרכזי התרבות העולמיים, גאולת הפרט היהודי עם קִדמה חברתית, מודרניוּת חילונית עם דתיוּת בעלת גוון מסורתי-היסטורי.
שיקומה של האוניברסיטה באותן שנים התאפשר בזכות התגייסות הקהילות היהודיות בעולם - הן בסיוע כספי בהקמת בניינים בקמפוס החדש בגבעת רם, הן בהבאת חזית הידע המחקרי העולמי לירושלים.
גם המערכת הפוליטית בהנהגת תנועת העבודה פרסה את חסותה על האוניברסיטה העברית בירושלים, ובתקופת המחקר אף הלכה והגבירה את מעורבותה ואת מאמציה לקדם את התרבות הממלכתית הישראלית.
ממשלת ישראל ושוחרי האוניברסיטה מארצות הברית ניהלו ביניהם לעיתים מאבקי שליטה וכוח, אולם הממשלה השכילה לתמוך בשוחרי האוניברסיטה, והמאבקים נשמרו במסגרת של שיתוף פעולה.
התשתית האקדמית רחבת ההיקף שנוצקה בעשרים השנים הראשונות למדינה עשה את האוניברסיטה העברית לדגם רב-השפעה של חיקוי והטמעה של ערכיה בקרב האוניברסיטאות החדשות שקמו בישראל עד לימינו אלה, ובכך היא הייתה ל"אוניברסיטת-אם".
מעמד הביניים המזרחי בישראל: ממאבק לניעות, לניעות במאבק, הוצאת מאגנס, 2024.
ספר זה נכתב בשיתוף עם פרופסור נסים ליאון ויצא לאור באנגלית:
מעמד הביניים המזרחי מתאר ומנתח את התפתחות התופעה החברתית והפוליטית החשובה ביותר בעשורים האחרונים בעשורים האחרונים בחברה הישראלית: חתירתו של מעמד הביניים המזרחי לעצב מחדש את מוקדי הכוח שהתמסדו בעשורים הראשונים למדינה ושאיפתו לבסס עצמו כשותף מלא בהובלת החברה.
תהליך הניעות של המזרחים מלווה בהתמד הקונפליקט המעמדי בין מזרחים ואשכנזים.
אם בעבר אופיינו יחסים אלו כאדנותיים וכאלה השוררים בין פריפריה מוחלשת למרכז רב עוצמה, הרי על רקע תהליך זה מתנהל המאבק בתוך המרכז עצמו ועל הסדרת השליטה והשותפות בו.
בחלקו הראשון מצביע הספר על מוקדים מרכזיים של חסימה ועיכוב על ידי אוניברסיטאות המחקר בשילוב המזרחים באחת הזירות החשובות לניעות, שנועדה ליצירתו של מעמד ביניים אקדמי-פרופסיונלי.
בחלקו השני מלמד הספר על כמה מסלולים שבאמצעותם השיג מעמד הביניים המזרחי עמדות מוביליות ששינו משמעותית את מיקומו בחברה.
בין אלה ניתן לראות את מהפכת המכללות, את פרויקט המסורתיות ואת צמיחתו של מודל פוליטי חדש בחסות מפלגת הליכוד.
כל אלה הובילו להתחזקותו של מעמד הביניים המזרחי, לפריחתו ולהרחבת השפעתו כגורם תרבותי ופוליטי.
בו בזמן, נדרש מעמד זה להתמודד מול הרתע של מוקדי כוח ותיקים, הרואים בו איום להפחתת עוצמתם.
הנתיב החסוּם: סוגיות בנגישות לתואר אקדמי בישראל, 1990-1970. הוצאת כרמל מקבוצת ידיעות ספרים, 2025.
הנתיב החסום עוסק ביחס בין האליטה האקדמית של האוניברסיטאות לקבוצה החברתית הגדולה בארץ – המזרחים.
הספר מבקש לענות על השאלות: כיצד נבנו מחסומים שאפשרו אפליה והדרה של המזרחים באוניברסיטאות המחקר?
כיצד נכשל מיזם האוניברסיטה הפתוחה שנועד לחזק את הקבוצות המוחלשות?
ובעיקר, כיצד האליטה האקדמית אימצה מדיניות שביצרה ושימרה את מעמדה ומנעה בזאת אפשרויות שינוי שכוללות גיוון חברתי ומעמדי?
לוחות שבורים, הוצאת פרדס, 2025.
בספר שיריו של אורי כהן נחשפים יחסי כוחות חברתיים מורכבים: למי נשמרת הזכות לחוש שייכות בחברה הישראלית?
למי יש הזכות ליצור, לכתוב?
בטון אירוני חד, מראים שיריו של אורי כהן כיצד החתירה המוצהרת לשוויון מחריפה לעיתים את הפערים החברתיים ומכחישה את קיומם.
עם זאת, גם העולם הקפיטליסטי, על תאגידי הענק ושלל המערכות הממוחשבות שבו, מוצג בספר בתור הבטחה לחופש שמתגלה לבסוף כצמצום עיוור של האנושיות והחופש האנושי.
האם ההיסטוריה מונעת על ידי גחמות רומנטיות או כוחות מיתיים?
האם יש ערך לבחירה האנושית או שהמזל והגורל מכתיבים מראש את מסלול חיינו?
איך להבדיל בין האמיתי לכוזב?
השירים דורשים מענה לשאלות יסוד אלו בעיקשות ובסגנון נוקב.
בתשובה, הספר מציע תשובות שנעות בין חזיונות נבואיים־אפוקליפטיים להתבוננות נכוחה במציאות שעשויה לא פעם להיות אכזרית וכואבת: "לְאָן, לְאָן אָעוּף בֵּין הַטִּפּוֹת?".
אורי כהן, ההר והגבעה: האוניברסיטה העברית בירושלים בתקופת טרום העצמאות וראשית המדינה, תל אביב, הוצאת עם עובד והמכון לחקר הציונות וישראל ע"ש חיים ויצמן, 2006.
אורי כהן, אקדמיה בתל אביב: צמיחתה של אוניברסיטה, ירושלים, הוצאת מאגנס, 2014.
אורי כהן, מעבדה, מכון מחקר, עיר מדע: ממכון זיו למכון ויצמן, 1949-1934, ירושלים, הוצאת מוסד ביאליק, 2016.
אורי כהן, אוניברסיטת-אם: האוניברסיטה העברית בירושלים 1967-1948, שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2019.
אורי כהן, הנתיב החסוּם: סוגיות בנגישות לתואר אקדמי בישראל, 1990-1970. ירושלים, הוצאת כרמל מקבוצת ידיעות ספרים, 2025.
אורי כהן וניסים ליאון, מרכז תנועת חרות והמזרחים, 1977-1965: משותפות אדנותית לשותפות תחרותית, ירושלים, המכון הישראלי לדמוקרטיה, מחקר מדיניות 88, 2011.
אבי בראלי ואורי כהן, מרד האקדמאים: העימות הסוציו-פוליטי סביב סוגיית פערי השכר בישראל, 1956-1954, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים.
אורי כהן ונסים ליאון, מעמד הביניים המזרחי בישראל: ממאבק לניעות לניעות במאבק (עם נסים ליאון), ירושלים: מאגנס, 2024.
אורי כהן, לוחות שבורים, חיפה, הוצאת פרדס, 2025.
מאיר חזן ואורי כהן, עורכים, תרבות, זיכרון והיסטוריה, בהוקרה לאניטה שפירא, אוניברסיטת תל אביב והוצאת מרכז זלמן שזר, 2012.
אורי כהן ומאיר חזן, עורכים, ויצמן: מנהיג הציונות, ירושלים, הוצאת מרכז זלמן שזר, 2016.
אודרי אדי־רקח ואורי כהן, עורכים, דינמיות בהשכלה הגבוהה: אסופת מאמרים לכבודו של פרופסור אברהם יוגב, היחידה לסוציולוגיה של החינוך והקהילה ע"ש ישראל פולק בית הספר לחינוך וחברה ע"ש חיים וג'ואן קונסטנטינר אוניברסיטת תל אביב, 2016.
אורי זייפרט (נולד ב-1969) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד בסיס תל נוף.
נולד ב-1969 בקיבוץ יסעור שבגליל המערבי.
זייפרט התגייס לחיל האוויר וסיים קורס טיס במגמת קרב.
הוא מילא מספר תפקידי פיקוד בחיל, ב-2005 מונה למפקד טייסת 106, ב-2007 מונה למפקד טייסת 69, ב-2012 מונה למפקד בסיס רמון ובשנים 2014–2017 פיקד על בסיס תל נוף.
זייפרט בוגר תואר ראשון במדעי ההתנהגות ותואר שני במנהל עסקים ובמשפטים.
באפריל 2020, בעת התפרצות מגפת הקורונה מונה לרכז את מערך הבדיקות.
הוא סיים את תפקידו במאי, לאחר שהציג תוכנית להקמת מכלול לקטיעת שרשראות ההדבקה.
כיום עוסק זייפרט בייעוץ לחברות וארגונים בשיפור וייעול תהליכי קבלת החלטות.
אורי (פטר) זרנוב הוא שחיין ארץ ישראלי, פעמיים ברציפות אלוף ארץ ישראל (1945–1946) במשחה ל-100 מטר גב.
זרנוב התאמן בקבוצת השחייה של מכבי חיפה בהדרכתו של איזיה פייגנבוים.
באליפות ארץ ישראל שנערכה בבת גלים בחיפה בתחילת אוקטובר הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של (1:21.1 דקות) לפני שמחה לוהר ממכבי תל אביב (1:26.8 דקות).
באליפות ארץ ישראל שנערכה בבת גלים בחיפה באוקטובר 1946 הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:20.8 דקות, לפני דן קפלביצקי ממכבי תל אביב וחברו לקבוצה יוחנן קרמן.
נפצע קשה ואיבד את מאור עיניו בקרבות מלחמת ההתשה.
שימש במשך כ-33 שנים מנהל הספרייה המרכזית לעיוורים ולבעלי לקויות קריאה.
נולד בנס ציונה להורים שעלו מתימן.
יש לו שישה אחים ואחיות.
הוא בוגר המחזור הראשון של הגימנסיה בעיר.
לאחר מלחמת ששת הימים נשלח לקורס קצינים.
שימש מפקד מחלקה בגדוד, כשעיקר פעילותו בבקעת הירדן בתקופת המרדפים ובתעלת סואץ.
בתום השירות הצבאי התגייס לשב"כ ושימש מאבטח באל על.
ביולי 1970, בעת שירות מילואים כמפקד במוצב החולש על גשר פירדאן שעל גדת תעלת סואץ, נפגע בהפגזה ואיבד את ראייתו.
אורי כהן בוגר החוגים למדעי המדינה, לתרבות יפן וללימודים כלליים באוניברסיטת תל אביב.
עם תום לימודיו בשנת 1975 השלים קורס למִנהל רפואי באוניברסיטת בר-אילן ושימש במשך שנתיים רכז מקצועות פרא רפואיים במשרד הבריאות בירושלים.
כהן היה חלק מנבחרת כדורשער הישראלית לגברים שייצגה את ישראל במשחקים הפאראלימפיים בשנים 1980 ו-1988.
בין השנים 1977–2010 שימש מנהל הספרייה לעיוורים ולכבדי ראייה בישראל.
בתקופת ניהולו שולבה טכנולוגיית מחשוב מתקדמת בהפקת ספרי הברייל והספרים המוקלטים.
גם הפצת הספרים ברחבי הארץ התייעלה, ועברה לשירות דואר שליחים.
בתקופת ניהולו גדל מספר הקוראים מ-500 ל-10,000.
בנוסף להרחבת הבניין הראשי בנתניה, הוא יזם והקים את הספרייה בתל אביב, שכוללת מחלקת השאלה, חדרי עיון ואולפני הקלטה משוכללים.
בעקבות מאבקיו, שקיבלו הד נרחב בציבור ובתקשורת, ובתמיכתם של 82 חברי כנסת, היה תקציב הספרייה, שהתבסס עד אז על תרומות מזדמנות, לחלק מתקציב המדינה.
בשנת 2019 הוענק לו "אות המופת השיקומי" ממשרד הביטחון.
אורי כהן נשוי לנגה שלם ולהם שלושה ילדים.
אורי כהן הוציא לאור שלושה ספרים:
ליצן כיפורים, הוצאת פרדס, 2022
אורי צבי זכי (נולד ב-12 באוקטובר 1974) הוא פעיל פוליטי ישראלי, מייסד "החזית להגנת הדמוקרטיה", יושב ראש הנהלת מרצ ויושב ראש מרכז הרצל.
אביו, פרופ' משה זכי, הוא פסיכולוג, מומחה לפסיכולוגיה משפטית, בנה של הזמרת היהודייה-מצרייה סועאד זכי ונגן הקאנון המצרי המפורסם מוחמד אל-עקאד.
אימו, בתיה, היא עובדת סוציאלית, בת למשפחה ניצולת השואה.
בוגר תיכון עירוני ג' בנווה שאנן, בעל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ותואר שני במשפט וזכויות אדם מהמכללה למינהל.
אחותו היחידה, איריס זכי, היא יוצרת סרטים תיעודיים.
את פעילותו הפוליטית החל כחבר הליכוד, אך לאחר ששירת בצה"ל כקצין בחברון ולאחר חתימת הסכמי אוסלו, שינה את דעותיו והיה אחד ממייסדי תנועת הסטודנטים "רע"ש – רוצים עושים שלום" ויושב הראש שלה.
התנועה פעלה לקידום דיאלוג בין סטודנטים ישראלים ופלסטינים, ויזמה אירועי מחאה בזמן ממשלת בנימין נתניהו (1999-1997).
לאחר הקמת ממשלת אהוד ברק מונה ליועץ שר המשפטים, יוסי ביילין, ושימש גם כדוברו עת כיהן כשר הדתות.
לאחר נפילת הממשלה היה זכי יועץ התקשורת והיועץ הפוליטי של ביילין במסגרת הקרן לשיתוף פעולה כלכלי (EFC).
בתקופה זו היה שותף לשיחות בין יוסי ביילין ויאסר עבד-רבו, שהביאו בסופו של דבר ליוזמת ז'נבה, והיה גם הדובר הראשון של היוזמה.
בשנת 2009 מונה להיות מנהלה הראשון של שלוחת ארגון "בצלם" בארצות הברית, שנפתחה כמה חודשים קודם לכן כדי לשמש כנציגות של הארגון הישראלי בוושינגטון.
בתפקידו היה פעיל מול בכירים בממשל האמריקאי, הקונגרס והקהילה היהודית-אמריקאית.
זכי הוביל קו פטריוטי המבחין בין תמיכה בישראל לתמיכה במדיניות הכיבוש.
בהרצאותיו ובראיונות עמו בארצות הברית אמר כי הדבר הפטריוטי והציוני הוא להתנגד לכיבוש כאיום קיומי על אופייה של ישראל כמדינת הלאום היהודית-דמוקרטית.
גישתו זו ספגה ביקורת חריפה מצד תנועת ה-BDS.
בשנת 2014 נבחר על ידי Washington Life Magazine כאחד הצעירים הבולטים בבירת ארצות הברית.
בסוף שנת 2013 סיים את תפקידו בארצות הברית ושב לישראל.
הוא שימש יועץ לארגון זכויות האדם הבינלאומי Human Rights Watch בנושא הקשר עם הציבור הישראלי.
בשנת 2015 נבחר לכהן כחבר ועד מנהל באגודה לזכויות האזרח בישראל.
בשנת 2016 מונה זכי למנהל המחלקה למפעלים ציוניים בהסתדרות הציונית העולמית, תפקיד שבו שימש כשנתיים.
בתפקיד זה יזם פרויקטים חברתיים כגון "מופת" – המאיץ ליזמות חברתית.
בשנת 2017 ייסד זכי יחד עם מספר פעילי שמאל את "החזית להגנת הדמוקרטיה" – ארגון שמטרתו "להיות כלי התקיפה במאבק על הדמוקרטיה הישראלית" ולשמש ככוח ציבורי מול גורמי הימין השונים, שלטענת הארגון פועלים באופן שיטתי להחלשת הדמוקרטיה בישראל.
הארגון פועל, בין היתר, באמצעות תחקירים על מקורות המימון של ארגוני ימין וכן קמפיינים המאופיינים בקו תקיף.
זכי מופיע תכופות בתקשורת הישראלית והבינלאומית, בעיקר בארצות הברית.
הוא חבר קבוע בפאנל של תוכנית "הפטריוטים" בעכשיו 14 ו"העולם הבוקר" ברשת 13.
הצטרף למרצ יחד עם יוסי ביילין בשנת 2004 ופעל לבחירתו לראשות המפלגה (שנקראה אז "יחד") בפריימריז שנערכו בשנה זו.