tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגרמנים אילצו את השוטרים היהודים לחשוף מקומות מסתור של ילדים.
מי שסירבו הועברו לפורט התשיעי ונורו למוות.
כ-1,800 תינוקות, ילדים וזקנים נרצחו בתוך פחות מ-48 שעות.
רובם של 130 שוטרי המשטרה היהודית הועברו לפורט התשיעי (חלק משרשרת מצודות מהמאה ה-19 שהגנו על העיר, ששימש כמחנה מעצר), שם הכו אותם ועינו אותם כדי שיגלו את מקומות המסתור בגטו.
שלושים וארבעה מאנשי המשטרה היהודית הוצאו להורג, ובראשם המפקד משה לוין וסגניו יהודה זופוביץ' ואיקה גרינברג שהיו גם מראשי המחתרת.
שבעה שוטרים לא עמדו כנראה בעינויים וגילו לגרמנים על קיומם של מקומות מחבוא שהכירו.
למחרת נמשך המצוד, בסיוע שוטרים יהודים שנשברו בעינויים.
"היהודים בגיטו נדהמו בראותם שוטרים יהודיים נוסעים עם הגרמנים באותה מכונית ממקום אחד למשנהו, ומסייעים לגלות את המחבואים ('המלינות') של הילדים והקשישים חסרי האונים" (לייב גרפונקל, "קובנה היהודית בחורבנה", עמ' 180).
כך נתגלו עוד 300 קורבנות.
כ-1,200 ילדים וקשישים שהצליחו להסתתר במחבואיהם, התגלו לבסוף ונרצחו בפורט התשיעי ובאושוויץ.
לפי עדויות של ניצולי הגטו, לתושביו היה חשש מוקדם מהאקציה הצפויה, על פי מידע מגטאות אחרים בליטא בהם נערכה אקציה דומה.
בעקבות החשש הם ניסו להחביא את ילדיהם מפני הגרמנים.
בעקבות זאת, הוברחו ילדים מהגטו ונמסרו למשפחות לא-יהודיות.
רבים מילדים אלה ניצלו, בהם אהרן ברק.
מעט ילדים ניצלו מהאקציה, בזכותו של קצין הס"ס קרל רינק (Rink), שהיה מפקד בתי המלאכה.
רינק שנודע ביחסו ההוגן (יחסית) ליהודים, איפשר לילדים להתחבא בשטח בתי המלאכה ומנע מהגרמנים ושלוחיהם הליטאים והאוקראינים לחפש ולהוציא ילדים אלו ממחבואם.
ב-8 ביולי 1944, עם התקרב הצבא האדום לעיר, פונה הגטו.
במהלך הפינוי ניסו רבים להסתתר, אך כמעט כולם התגלו.
2,000 תושבים נשרפו או נורו בידי הגרמנים.
המפונים נשלחו למחנות ריכוז בגרמניה, הגברים לדכאו, והנשים לשטוטהוף, שם נרצחו עוד 2,500 מיהודי קובנה.
ב-1 באוגוסט 1944 שוחררה קובנה בידי הצבא האדום.
רק 500 יהודים נותרו בחיים בקובנה עצמה.
בתום המלחמה נותרו בחיים רק כשמונה אחוז מהאוכלוסייה היהודית, שהם אלפיים בני אדם בסך הכל.
רבים מיהודי הגטו נותרו בחיים הודות לתעודות מזויפות שהונפקו על ידי ברוניסלובס פאוקשטיס.
על הגטו נכתבו ספרי זיכרונות ומחקר היסטורי.
באתר הוקמו אנדרטאות בקובנה וישראל, בבית הקברות בחולון ומתחם יד ושם בירושלים.
בקובנה הוקם אתר הנצחה גדול ומוזיאון בפורט התשיעי.
כמו כן הוצבו שם שלטי זיכרון בשטחי הגטו לשעבר, בבניין ישיבת סלובודקה ובאתרים בעיר קובנה בהם התגוררו דמויות חשובות בין תושבי הגטו.
ב-30 ביולי 2018 התקיים ב"יד ושם" אירוע הנצחה מיוחד: "קונצרט שכולו תכלת" - שחזור הקונצרט הציוני החשאי שהתקיים בקובנה 75 שנים קודם לכן, בכ"א בתמוז תש"ג.
בקונצרט המקורי השתתפו ראשי הגטו וחברי תנועות הנוער הציוניות ושרו שירי ארץ ישראל.
בקרבת הגטו פעל בית יתומים בניהול של פיאטרס באובליס שהציל עשרות ילדים יהודים.
ולאדאס דרופאס הציל כמה יהודים נוספים וזכה בתואר חסיד אומות העולם.
גטו פיוטרקוב טריבונלסקי היה הגטו הראשון בפולין הכבושה בזמן מלחמת העולם השנייה, והתקיים במשך כשלוש שנים, בין ה-8 באוקטובר 1939 וה-28 באוקטובר 1942.
פיוטרקוב טריבונלסקי (בפולנית: Piotrków Trybunalski; ברוסית: Пётркув-Трыбунальски; בגרמנית: Petrikau) ממוקמת כ-26 ק"מ מדרום לעיר לודז'.
בין השנים 1815 ו-1915 הייתה העיר תחת שלטון רוסי.
העיר הייתה מרכז תעשייתי חשוב, בעיקר של טקסטיל, עץ וזכוכית.
ראשיתה של הקהילה היהודית בפיוטרקוב נעוצה במאה ה-16, וערב מלחמת העולם השנייה מנו כ-15,000 יהודי העיר כ-27% מכלל האוכלוסייה.
הקהילה היהודית המשגשגת, שהייתה חילונית ודתית כאחד, פרסמה שלושה שבועונים והייתה ידועה במאות ה-19 וה-20 בדפוס העברי שבה.
הקהילה כללה ארגונים דתיים, תרבותיים ופוליטיים רבים, כולל הבונד ותנועות ציוניות שונות.
לקהילה היו מספר בתי כנסת כאשר "בית הכנסת הגדול" נחשב לאחד מהבניינים היפים מסוגו בפולין כולה.
שלושה ימים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-4 בספטמבר 1939, נהרגו כ-1,000 יהודים בהפצצות הלופטוואפה על הכפר סולייוב הקרוב, אליו נמלטו מפני הצבא הגרמני המתקדם.
למחרת היום, ב-5 בספטמבר 1939, נכבשה העיר בידי גרמניה הנאצית.
מיד עם תחילת הכיבוש החלה ההתעללות ביהודים: התעללויות פיזיות שונות, גברים נחטפו ברחובות ואולצו לעבוד עבודות כפייה, רכוש יהודי רב נבזז והכאות ורציחות הפכו חזון נפרץ.
בית הכנסת, שנודע בהדרו, נבזז לחלוטין גם הוא.
כ-2,000 מיהודי העיר הצליחו להימלט מהעיר לברית המועצות במהלך תקופה ראשונית זו, אך מאידך התמלאה העיר בפליטים מערי השדה הקרובות, כמו גם מערים ראשיות כגון ורשה, לודז', בלחטוב, קאליש, גנייזנו ופלוק.
בימיו הראשונים של הכיבוש הוקם יודנראט בן 24 חברים בראשותו של זלמן טננבאום (Tenenbaum), סגן נשיאה של מועצת היהודים שקדמה למלחמה.
טננבאום היה גם נשיאו של היודנראט של מחוז פיוטרקוב כולו.
על היודנראט הוטל לייצג את הקהילה היהודית בפני הגרמנים, כמו גם לספק לגרמנים את מכסת עובדי הכפייה היומית אותה דרשו.
תפקיד נוסף שהוטל על היודנרט היה הקמת צריפי מגורים לכ-4,000 הפליטים היהודים מהעיירות הסמוכות.
באוקטובר 1939 העביר הוורמאכט את ניהול העיר לידי הרשויות האזרחיות תחת פיקודו של ראש העיר (Oberbürgermeister) האנס דרקסל (Drexel).
ביום ה-8 באוקטובר 1939 ציווה דרקסל, מפקדה הנאצי של פיוטרקוב טריבונלסקי, על הקמת הגטו ליהודי העיר.
הגטו לא היה מוקף חומה, או כל מכשול פיזי אחר, ותחומו סומן בשלטים בלבד.
ליהודים הותר לצאת מתחומי הגטו ללא כל אישור מיוחד, אם כי בשעות מסוימות בלבד ולרחובות צדדיים בלבד באזור הנוצרי.
לגטו הובאו גם יהודי הסביבה כמו יהודי טושין.
כבמקומות אחרים, תנאי המחיה בגטו היו קשים מאוד.
בבניינים רבים לא הייתה כל אספקת חשמל, מים או מתקנים בסיסיים.
ב-29 בנובמבר 1939 הציג דרקסל ליודנראט צו בחתימתו של הגאולייטר האנס פרנק שקנס את הקהילה בסכום של 350,000 זלוטי.
על מנת להבטיח את התשלום תפסו הגרמנים שלושה בני ערובה, שהוכו כה קשה עד כי אחד מהם, לייב דסאו (Dessau), נפטר.
הקנס שולם במלואו וכן מולאה דרישה נוספת לאספקת 12,000 ביצים, 500 שקי קמח, 300 ק"ג של חמאה ו-100 שקי סוכר.
ביולי 1940 נלקחו יהודים מפיוטרקוב לשתי ביצות קרובות ואולצו לחפור תעלות.
העובדים אולצו לעבוד בעירום, בעומדם במים עד לגובה מותניהם.
כתוצאה מכך, רבים מתו משחפת או מדלקת ריאות.
אחדים מהעובדים היו בני 12 בלבד.
בין יוני ויולי של שנת 1941 חשפו הגרמנים את דבר קיומה של תנועת התנגדות יהודית מחתרתית בגטו.
11 מחברי היודנראט ששיתפו פעולה עם המחתרת, בהם גם טננבאום, ראש היודנראט, נעצרו.
לאחר למעלה מחודשיים של חקירות ועינויים, ב-13 בספטמבר 1941, נשלחו כל העצורים למחנה ההשמדה אושוויץ.
מספר ימים לאחר השילוח הובא לידיעתן של משפחות המשולחים על מותם "מפאת מחלה".
שמעון ורשבסקי (Warszawski) מונה לראש היודנראט החדש.
שמועות בנוגע לגורלם של יהודי מזרח אירופה הסתובבו בגטו.
צ'ארלס קוטקובסקי (Kotkowsky), פועל במפעל זכוכית, התיידד עם אחד השומרים, וקלו בורדו (Waclaw Bordo), אשר העביר לידיו באביב 1942 העתק של העיתון הסוציאליסטי המחתרתי "רובוטניק" (Robotnik, "עובד").
מהעיתון למד קוטקובסקי על גירושם של יהודי לובלין ליעד בלתי ידוע, ועל רציחתם של יהודי וילנה וסלונים.
מעט לאחר מכן התוודע קוטקובסקי לקיומם של מחנות המוות בחלמנו וטרבלינקה מעיתון מחתרתי אחר.
על אף שקוטקובסקי חלק ידיעות אלו על ריקון הגטאות והמתת היהודים בגז עם כל מי שסמך עליו, אנשים לא האמינו לדברים בלתי ניתנים לתפיסה אלו.
לקראת סיומה של שנת 1942 הועברו לגטו יהודים מכפרים רבים בסביבה.
בליל ה-13 באוקטובר 1942 הקיפו את הגטו אנשי אס.
ומשטרת העזר האוקראינית, תחת פיקודו של סרן (SS-Hauptsturmführer) וילי בלום.
בשעה 2 לפנות בוקר של יום ה-14 באוקטובר החלה האקציה.
האקציה, עליה פיקד רס"ן (SS-Sturmbannführer) פוש (Feucht), תוכננה להימשך שמונה ימים.
הגטו טוהר בית אחר בית.
כ-1,000 איש, מרביתם קשישים וחולים, נורו במקום בעוד שהשאר קובצו לנקודת הריכוז וחולקו לשני טורים.
כ-2,000 יהודים בעלי אישור עבודה הופרדו והוחזרו לגטו.
השאר, כ-22,000 איש ואישה, הובלו בארבעה טרנספורטים לטרבלינקה, שם נרצחו בגז עם הגעתם.
כ-500 מיהודי הגטו הצליחו להימלט ליערות.
ב-28 באוקטובר 1942 הפסיק גטו פיוטרקוב טריבונלסקי להתקיים.
מתושבי הגטו נותרו כעת בעיר תושבי "הגטו הקטן" בלבד, "חוקיים" ו"בלתי חוקיים" כאחד.
2,000 יהודי הגטו הנותרים רוכזו ב"גטו הקטן" ברחוב Staro-Warszwska.
למעשה, מספר דומה של יהודים "בלתי חוקיים", אשר הסתתרו בגטו ושרדו את האקציה, התערבבו עם אלו ה"חוקיים".
יהודים "בלתי חוקיים" אלו לא יכלו לעבוד או לקבל הקצבת מזון, וחיפשו מחסה באופן תמידי.
נוסף על כך, הגרמנים היו מודעים לקיומם של יהודים אלו וחיפשו אחריהם באופן שיטתי.
אלו שנתפסו רוכזו בבית הכנסת ונשלחו לעיירה טומשוב מזוביצקי (Tomaszow Mazowiecki) וב-3 בנובמבר 1942 גורשו יחד עם יהודי טומשוב לטרבלינקה.
לאחר מכן כל יהודי שנתפס מסתתר בגטו נורה במקום.
ב-19 בנובמבר 1942, נלקחו כ-100 יהודים, רובם באים בימים, מבית הכנסת ליער רקוב (Rakow), הסמוך לפיוטרקוב, ונורו למוות.
שישה ימים לאחר מכן הורו הגרמנים על כל ה"בלתי חוקיים" להציג עצמם ולהירשם, תוך הבטחה כי הם נחוצים לעבודה.
אלו שעשו כן נלקחו לבית הכנסת, אשר הוקף בשומרים אוקראינים אשר ירו לעבר המבנה.
העצורים היהודים, ביניהם גם ילדים רבים, נותרו ללא מזון, מים או מאור.
במעשה גבורה של הקרבה עצמית הסגירו ישעיהו וטובה וינשטוק (Weinstock) את עצמם תמורם חיי ילדיהם, והחליפו את מקומם בבית הכנסת.
חלק מהעצורים שהיו בעלי כישורים יצרניים שונים הוחזרו לגטו כ"חוקיים".
ב-19 בדצמבר נלקחו מבית הכנסת 42 גברים ליער רקוב, שם נצטוו לחפור חמישה בורות קבורה, ולאחר מכן נורו מרביתם אל הבורות, בעוד שאחדים נמלטו ליער.
באותו הלילה הוצעדו 520 יהודים לבורות הקבורה בקבוצות של 50 ונורו למוות.
חמישה חודשים לאחר הגירושים ההמוניים, ב-21 במרץ 1943, תאריך שנבחר כך שיחול בחג הפורים, נאמר להנהלת הקהילה כי עשרה ממנהיגי קהילה עתידים להיות מוחלפים עם אזרחים גרמניים שחיו במושבה הגרמנית שרונה אשר בארץ ישראל.
ברשימה היה גם הרב משה חיים לאו, שלא היה באותה עת בעיר.
במקומו צורף על ידי שמעון ורשבסקי - ראש היודנראט, עו"ד שמעון שטיין.
בקבוצה היו גם עו"ד סטניסלב זילברשטיין ואשתו פליציה, ד"ר מאוריציו בראמס, אשתו, בתו, וגיסתו לבית קוגן.
ישנן עדויות כי בקבוצה היו גם אימו של שטיין וכן ד"ר ליאון גלאטר ועו"ד אברהם סולניק.
שם נורו למוות על יד הנאצים כ"נקמה על עשרת בני המן".
המצבות לזכרם ניצבות עד היום בבית הקברות.
בסוף יולי 1943 חוסל הגטו הקטן ופיוטרקוב טריבונלסקי הוכרזה כ-Judenrein (נקייה מיהודים).
עם זאת, 1,720 יהודים הורשו להישאר בפיוטרקוב: 1,000 במפעל Bugaj והשאר בשני מפעלי זכוכית.
500 יהודים אחרים גורשו למחנות עבודה בבליזין (Blizyn), פיונקי (Pionki) ושטרסוביץ' (Starachowice).
ב-24 בנובמבר 1944, יהודיה האחרונים של פיוטרקוב גורשו למספר מחנות ריכוז והשמדה שונים, ביניהם: בוכנוואלד, ברגן-בלזן, מאוטהאוזן, ראוונסבריק ואושוויץ.
פיוטרקוב שוחררה בידי הצבא האדום ב-16 בינואר 1945. מתוך המספר המשוער של כ-28,000 היהודים שנכלאו בגטו שרדו כ-1,600–1,700 במחנות או במקומות מחבוא.
עם סיום המלחמה שבו מאות ניצולים מהעיר לפולין, בכלל ולפיוטרקוב טריבונלסקי, בפרט.
הם התקבלו בעוינות רבה, בין היתר מתוך חשש המקומיים שיתבעו את רכושם.
ניצולים אחדים אף נרצחו על ידי אנטישמים מקומיים.
במהלך הזמן הרוב עזבו את פיוטרקוב ונהרו לריכוזים גדולים יותר של ניצולים, ובעיקר היגרו לישראל ולארצות הברית, וכן לארצות נוספות, כגון: אנגליה, צרפת, גרמניה, קנדה, ארגנטינה, אוסטרליה.
מיעוט נשאר לחיות בפיוטרקוב במסגרת של קהילה יהודית בראשותו של ד"ר זיגמונד טננבוים, שכיהן בתפקיד בשנים 1945–1976.
גם לאחר מכן נותרו יהודים ספורים.
האחרון המזוהה שביניהם היה ככל הנראה רומן היפשער, הנקבר היהודי האחרון בבית הקברות היהודי בעיר.
גטו קולוז'וואר (Kolozsvár Ghetto) הוא אחד הגטאות הפחות ידועים מתקופת השואה.
הגטו הוקם בשנת 1944 בעיר קולוז'וואר שבטרנסילבניה (אז בממלכת הונגריה, כיום ברומניה).
בגטו רוכזו יהודי מחוז קלוז', ותוך חודש הוא חוסל עם שליחתם להשמדה במחנה ההשמדה אושוויץ.
תהליך כינוס היהודים בגטו החל ב־3 במאי 1944, פחות מחודשיים לאחר שהוורמאכט הגרמני הציב בהונגריה ממשלת בובות ב־19 במרץ, והסתיים תוך שבוע.
היהודים כונסו במפעל הלבנים "איריס" בחלקה הצפוני של העיר.
הגטו הורכב בעיקר מצריפים אשר שימשו לייבוש לבנים ואריחים, ולמעשה לא היו בו כל שירותים עבור כ־18,000 היהודים שרוכזו בו מכל מחוז קלוז'.
ריכוז היהודים התבצע על ידי השלטונות המקומיים ורשויות המשטרה בשיתוף פעולה עם יועצי ה־SS.
הגטו היה נתון לפיקודו של לאסלו אורבן, מפקד המשטרה של העיר.
ניהולו הפנימי הופקד בידי יודנראט.
כבגטאות אחרים בהונגריה, יהודים עונו על ידי המשטרה כדי שיגלו היכן החביאו את חפצי הערך שלהם.
הגטו חוסל בשישה משלוחים למחנה ההשמדה אושוויץ.
להלן תאריכי מעבר המשלוחים בתחנת הרכבת של קושיצה ומספר היהודים בכל רכבת:
גטו מיינדזיז'ץ פודלסקי היה גטו שהקימו הגרמנים בשנת 1941 בעיר הפולנית מיינדזיז'ץ פודלסקי.
בגטו נכלאו כ-17,000 יהודים (לפי כמה מקורות – 24,000) בעיקר ממיינדזיז'ץ פודלסקי ומהיישובים הסמוכים.
החל משנת 1942 החלו הגרמנים בהדרגה לחסל את הגטו: תושביו הועברו למחנות ההשמדה טרבלינקה ומיידנק.
הגטו חוסל סופית ב-17 ביולי 1943. כמאה יהודים ממיינדזיז'ץ פודלסקי שרדו את המלחמה, בעיקר הודות לעזרה שקיבלו מן האוכלוסייה הפולנית ביישובים הסמוכים.
בתחילת תקופת הכיבוש הגרמני בעיר, הגיעו אליה יהודים רבים מיישובי הסביב, ובמקביל גורשו ממנה כ-2,500 יהודים למחנות עבודה בסביבתה, בהם חלקם נספו.
בד בבד, הטילו הגרמנים תשלומי כופר על הקהילה, תוך רצח עשרות יהודים שנלקחו כבני ערובה, ורצח עשרות יהודים נוספים בעת שוד דירותיהם.
יהודי העיר חויבו גם בענידת הטלאי הצהוב, שהומר כעבור זמן מה בסרט זרוע.
במאי 1942 הובאו לעיר אלפי יהודים שגורשו מסלובקיה.
בין ה-25 ל-26 באוגוסט 1942 בוצעה בעיר אקציה בה השתתפו שוטרים גרמנים, אוקראינים ופולנים.
כ-2,000 יהודים שהתגלו במסתורים נרצחו במקום, וכן כ-1,000 חולים וקשישים.
בשעת האקציה רצחו השוטרים תינוקות לעיני אמותיהם.
כ-11,000 היהודים הנותרים שולחו בקרונות משא למחנה ההשמדה טרבלינקה, כאשר כתוצאה מתנאי הצפיפות והמחנק בקרונות, מתו רוב היהודים עוד טרם הגעתם למחנה.
לאחר האקציה הראשונה, רוכזו כ-5,000 היהודים שנותרו בעיר, יחד עם כ-13,000 יהודים נוספים שגורשו אליה, בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה.
בין ה-6 ל-9 באוקטובר 1942 פשטו על הגטו שבעיר שוטרים גרמנים, אוקראינים ופולנים, ושילחו כ-4,800 מהפליטים היהודים שהגיעו לעיר לטרבלינקה.
כ-7,000 יהודים נוספים רוכזו משך שלושה ימים ללא מזון ושתייה בכיכר העיר, תוך רצח 150 מהם במקום.
לאחר מכן, שולחו גם הם לטרבלינקה.
בין 27 באוקטובר ל-29 באוקטובר 1942, לאחר שהובאו לגטו שבעיר קרוב ל-3,000 יהודים שגורשו מרדזין, שולחו מהגטו כ-9,000 יהודים לטרבלינקה.
כ-2,000 יהודים שרוכזו בגטו חוזר שהוקם בעיר, והועסקו בעבודות כפייה, שולחו ב-7 בנובמבר 1942 לטרבלינקה, ולאחר מכן ערכו הגרמנים מצוד שיטתי אחר יהודים מסתתרים.
כ-550 עובדי כפייה יהודים שהובאו לעיר לאחר אקציה זו שולחו למיידנק, ובעת חגיגות חג המולד רצחו אנשי הגסטאפו 65 יהודים נוספים מהגטו שבעיר.
ב-2 במאי 1943 פשטו על הגטו שבעיר אנשי גסטאפו ושוטרים אוקראינים, וכ-3,000 מיושביו שולחו לטרבלינקה, תוך רצח מאות יהודים במהלך האקציה ורצח כ-200 יהודים בשטח בית העלמין היהודי בעיר.
למחרת שילחו הגרמנים את יתר יהודי הגטו למיידנק, וערכו מצוד אחר כ-200 צעירים יהודים שהצליחו להימלט מהגטו ליערות הסביבה.
ב-26 במאי 1943 שילחו הגרמנים מהגטו למיידנק כ-700 יהודים.
כ-200 יהודים שהושארו בגטו לעבודות כפייה וכ-200 מסתתרים שנתפסו נרצחו לאחר מכן.
באקציה זו חוסל סופית גטו מיינדזיזץ' פודלסקי, והעיר הוכרזה רשמית כ"נקייה מיהודים".
כחצי אחוז מקהילת העיר שרדו את השואה.
בשם "ויה מאורה"(Via Maura) 170px "ויה מאורה" (Via Maura)
עד היום קיים בקטניה רחוב הקרוי בשם "ויה מאורה "
ברובע יהודי קטניה בשם ה"צ'יפריאנה" (Cipriana).
עד היום קיים בקטניה רחוב הקרוי בשם "ויה מרנו"
ברובע יהודי קטניה בשם ה" פסקרייה" (Pescheria).
בקטניה נמצא מקווה עתיק, הקרוי בשם ה"פוצו גמציטה" (Pozzo di Gammazita) 130px <div style="background:#FFFFFF;"> מקווהשנתגלה בקטניה הקרוי בשם ה"פוצו גמציטה"
גטו קטניה הוקם בשנת 1235. הגטו היהודי בקטניה מחולק לשתי שכונות עיקריות:
השכונה הראשונה הייתה "יודקה סופרנה " (Judeca suprana) או בסיציליאנית: "ג'ודקה די סוסו " (Giudecca di suso) או "צ'יפריאנה" (Cipriana ).
פירושו של השם "יודקה סופרנה " או "ג'ודקה די סוסו " הוא בעברית: הרובע היהודי העליון .
"ג'ודקה די סוסו " הוא גם הגטו הנקרא בשם "צ'יפריאנה" (Cipriana) שפירושו הוא בעברית: קפריסין.
הרובע המכונה בשם "צ'יפריאנה" (Cipriana) היה בין הרחובות האלה: צ'יפריאנה (Via della Cipriana), דנטה אליגיירי (Piazza Dante Aligheri), מנזר בנדטיני (Monastero dei Benedettini), וויה מאורה (Via Maura).
השכונה השנייה הייתה "יודקה סוטנה " (Judeca suttana ) או בסיציליאנית: "ג'ודקה די סוטו " (Giudecca di sotto) או "פסקרייה" (Pescheria).
פירושו של השם "יודקה סוטנה " או "ג'ודקה די סוטו" הוא בעברית: רובע יהודי תחתון.
"ג'ודקה די סוטו" הוא גם הגטו הנקרא בשם "פסקרייה" (Pescheria) שפירושו הוא בעברית: שוק הדגים.
הרובע המכונה בשם "פסקרייה" (Pescheria) היה בין הרחובות האלה: סנט אגטה אלה שיארה (S.Agata alle Sciare), פסקרייה (Pescheria), וויה מרנו (Via Marano).
בגטו היו שני בתי-כנסת עתיקים: בית הכנסת הגדול בשם ה"סינגוגה מג'ורה " (Sinagoga maggiore) ובית הכנסת הקטן בשם ה"סינגוגה מינורה" (Sinagoga minore).
בית הכנסת הקטן היה בבית החולים היהודי (ospedale degli ebrei) בקטניה.
עד היום קיים בקטניה רחוב הקרוי בשם "ויה מרנו" (Via Marano), שפירושו בעברית:רחוב אנוסים, ברובע יהודי קטניה המכונה "פשרייה" (Pescheria).
נהר היודיצ'לו (איטלקית Judicello) הוא נהר תת-קרקעי באורך 1.4 ק"מ הזורם מתחת העיר קטניה ונשפך אל נמל קטניה העתיק (Porto Vecchio).
בדרכו הוא חוצה שתי שכונות יהודיות בקטניה - צ'יפריאנה (Cipriana) ופשרייה (Pescheria).
בקטניה נמצא מקווה עתיק, מתקופת בית שני, הקרוי בשם ה"פוצו די גמציטה" (Pozzo di Gammazita).
הקים בית מדרש במחוז מסינה
גטו מסינה הוא כינויים של שני הרבעים בעיר מסינה שבסיציליה, איטליה, אשר יועדו לאורך הדורות למגורי יהודים.
הגטו היהודי נחלק בין שתי שכונות עיקריות: "פרפורטו" (Quartiere Paraporto) בצפון-מערב העיר, ו"טרנובה" (Quartiere Terranova) במערב העיר.
רובע "פרפורטו" נמצא בצפון-מערב העיר, וגבולותיו:
עד היום קיים במסינה שער הקרוי בשם שער היהודים "פורטה ג'ודקה" (Porta Giudecca).
נהר הפורטלני (Portalegni) הוא נהר תת-קרקעי הזורם מתחת לעיר מסינה.
הוא חוצה את רובע ה"קוארטיירה פרפורטו".
רובע "טרנובה" נמצא במערב העיר, וגבולותיו:
הארמון המלכותי במסינה (Palazzo Reale)
בית ספר לכמרים במסינה (Seminario)
בגטו היו בתי כנסת עתיקים: בית הכנסת הגדול בשם ה"סינגוגה מג'ורה" (Sinagoga maggiore), ובית הכנסת הקטן בשם ה"סינגוגה מינורה" (Sinagoga minore).
בית הכנסת הקטן נמצא בבית החולים היהודי (ospedale degli ebrei) של העיר.
כנסיית סן פיליפו נרי (Chiesa dei padri di San Filippo Neri) הייתה במקור בית הכנסת שנמצא ב"קוארטיירה פרפורטו" והפכה לכנסייה בשנת 1495. בית הכנסת מסינה היה המפורסם ביותר מבין בתי הכנסת העתיקים בסיציליה.
הקהילה היהודית במסינה נהנתה משיויון זכויות ואוטונומיה.
חיו בה רבנים מפורסמים כמו רב נטרונאי.
תקשרו הרבנים שבמסינה עם הגאונים הם ראשי ישיבות סורא ופומבדיתא שבבבל.
אברהם אבולעפיה הוא הרב המפורסם ביותר של הקהילה היהודית במחוז מסינה.
בשנת 1281 הגיע אבולעפיה לאי סיציליה.
בין השנים 1281 ל-1291 גר אבולעפיה במחוז מסינה.
שם הקים בית מדרש והצליח לאסוף סביבו עדה גדולה של תלמידים וחסידים במחוז מסינה.
תלמידי בית המדרש של אברהם אבולעפיה במחוז מסינה:
רב סעדיה בן יצחק סיג'ילמסי
שם ככל הנראה הכריז אבולעפיה באופן גלוי על משיחיותו.
בשל יומרות אלו פנו חלק מנכבדי המקום לרבי שלמה בן אדרת, שהיה מגדולי ההלכה באותה עת ושימש כנציג מעין-ממסדי של הדת, בשאלת נביאותו ומשיחיותו של אברהם אבולעפיה.
הרשב"א דחה בתוקף את התפיסה והחל באחד הוויכוחים הראשונים על משיחיות קבלית בימי הביניים.
הרשב"א פתח במלחמת חורמה כנגד אבולעפיה ודחה בבוז את יומרותיו הנבואיות והמשיחיות.
נקודת מתח נוספת בין השניים נוצרה בשל העובדה שהרשב"א שהיה אף הוא מקובל, אך החזיק בזרם התיאוסופי-תיאורגי של הקבלה (תורת הספירות), לעומת אבולעפיה שהחזיק בקבלה הנבואית.
מאבקו של הרשב"א הצר את צעדיו של אבולעפיה, וכתוצאה מכך איבד קהל גדול מתלמידיו וחסידיו ואף נאלץ לעזוב לזמן מה לאי קומטינו הסמוך.
עדות לרדיפה זו נמצאת באיגרת "וזאת ליהודה" שכתב אבולעפיה לרבי יהודה שלמון:
המחלוקת בין הרשב"א לאבולעפיה נמשכה משנת 1285 לערך עד לפטירתו של אבולעפיה.
זמן פטירתו המשוער הוא בשלהי 1291 או בראשית 1292, שכן החל מאותה עת אין כל ידיעה על פועלו.
גם לאחר מותו של אבולעפיה השפיע חרם הרשב"א על תורתו, ועדות לכך היא העובדה שעד המאה ה-18 ספרו החשוב "חיי העולם הבא" נשאר בכתב יד.
רובע יהודי פלרמו בשם ה"מסקיטה" גטו פלרמו: " קוארטיירה מסקיטה"
(Quartiere Meschita)רובע יהודי פלרמו בשם ה" גוצטה" גטו פלרמו : "קוארטיירה גוצטה "
בפלרמו התקיימה קהילה יהודית עוד מהתקופה הרומית.
גטו פלרמו הוקם בשנת 135. עד היום קיים בפלרמו שער הקרוי בשם שער היהודים "פורטה יהודאיקה" (porta di Ferro/porta Judaica).
ב-12 בינואר 1493 גורשו היהודים מסיציליה ובהם יהודי פלרמו.
הגטו היהודי בפלרמו מחולק לשתי שכונות עיקריות: "גוצטה" (Guzzetta) ו"מסקיטה" (Meschita).
מקורו של השם מסקיטה (Meschita; שפירושו בערבית: המסגד) הוא מערבית "חרת אבו הימס".
כינויו של רובע יהודי פלרמו בשם ה"קוארטיירה מסקיטה" (Quartiere Meschita) היה בין הרחובות האלה:
מקורו של השם גוצטה (Guzzetta) (שפירושו בערבית: רובע יהודי) הוא מערבית "חרת אל יהוד" (שכונת היהודים).
כינויו של רובע יהודי פלרמו בשם ה"קוארטיירה גוצטה" (Quartiere Guzzetta) היה בין הרחובות האלה:
בגטו היו שני בתי-כנסת עתיקים: בית הכנסת הגדול בשם ה"סינגוגה מג'ורה" (Sinagoga maggiore) ובית הכנסת הקטן בשם ה"סינגוגה מינורה" (Sinagoga minore).
בית הכנסת הקטן היה בית הכנסת הנמצא בבית החולים היהודי (ospedale degli ebrei) בפלרמו.
כנסיית סן פאולינו (Chiesa di San Paolino dei Giardinieri) הייתה במקור בית הכנסת ונהפכה למסגד בשנת 1978.
ב-2017 התקיים טקס בארכיון העירוני בפלרמו שבו הכריז הארכיבישוף של פלרמו, קורדו לורפיש, על החזרת מתחם לקהילה היהודית (שהוחזק על ידי הכנסייה והמנזר של סנט ניקולו טולנטינו ), לבקשת ארגון שבי ישראל והמכון הסיציליאני למדעי היהדות.
על המתחם ייבנה מחדש בית כנסת, סומך לחורבות בית הכנסת ההיסטורי.
לפי כתבי עובדיה מברטנורא, היה זה בית הכנסת הגדול ביותר בעולם באותה תקופה.
ישנה סברה כי מדובר במקור במסגד שהוסב לבית כנסת.
בשם "ויה דלה ג'ודקה" (Via della Giudecca) עד היום קיים בסירקוזה רחוב הקרוי בשם "ויה דלה ג'ודקה"
שפירושו הוא בעברית: רחוב יהודים
ברובע יהודי סירקוזה בשם ה"אורטיג'ה" (Ortygia).
"בית כנסת סרקוסה נכן בצדק ואמונה"
הכתובת העברית הנמצאת בכנסיית יוחנן המטביל
כנסייה שהייתה במקור בית כנסת
והפכה לכנסייה בשנת 1472.מקווה שנתגלה בכנסיית יוחנן המטביל <div style="background:#FFFFFF;">
בסירקוזה שבסיציליה התקיימה קהילה יהודית עוד מהתקופה הרומית.
בשנת 440 הרסו הוונדלים את בית הכנסת המקומי.
ב-1474 התרחשה עלילת דם כנגד יהודי סירקוזה בה נטען שהם צלבו איל כדי ללעוג לצליבת ישו.
בשנת 1493 היה גירוש כללי של כל יהודי העיר.
גטו סירקוזה נמצא ברובע הקרוי בשם ה"אורטיג'ה" (Ortygia).
עד היום קיים בגטו סירקוזה רחוב הקרוי בשם "רחוב היהודים" (ויה דלה ג'ודקה).
תחומו של רובע יהודי סירקוזה (ה"אורטיג'ה" (Ortygia)) היה בין הרחובות: ויה דלה ג'ודקה (Via della Giudecca) ,מרגריטה (Pr.
בית הכנסת הקטן היה בית הכנסת הנמצא בבית החולים היהודי (ospedale degli ebrei) בסירקוזה.
כנסיית יוחנן המטביל (Chiesa di San Giovanni Battista) הייתה במקור בית הכנסת ונהפכה לכנסייה בשנת 1472. נמצאת כתובת בכנסיית יוחנן המטביל: "בית כנסת סרקוסה נכן בצדק ואמונה ".
ארמון מונטאלטו (Palazzo Mergulese-Montalto) היה בעבר ארמון יהודי.
מנזר רוקו הקדוש (Monastero/Ospedale San Rocco) היה במקור ארמון יהודי והפך למנזר בשנת 1472. עד היום מתנוסס מגן דוד על קיר המנזר.
גטו מינסק היה גטו שהוקם במינסק בירת בלארוס במלחמת העולם השנייה על ידי הנאצים, בעקבות הפלישה הגרמנית לברית המועצות.
גטו מינסק היה הגטו הרביעי בגודלו מבין הגטאות שהקימו הנאצים בזמן המלחמה: הוא אכלס קרוב ל-100,000 יהודים, שרובם נרצחו.
מינסק הייתה מרכז רוחני משמעותי ביהדות.
במלחמת העולם הראשונה הפכה לעיר-מקלט עבור אלפי יהודים שגורשו עקב המלחמה, והקהילה היהודית גדלה ושגשגה הן דמוגרפית והן תרבותית.
בינואר 1920 נערכו הבחירות האחרונות למועצת קהילת מינסק, הנציגויות היו למפלגות ציונים כלליים, המזרחי, פועלי ציון, אגודת ישראל ואחרים.
ב-1920 כונן בעיר שלטון סובייטי, ויהודים רבים קידמו בברכה את המשטר החדש שפתח בפניהם הזדמנויות חדשות וסייעו בבניית הסוציאליזם.
ערב פלישת גרמניה לברית המועצות במלחמת העולם השנייה מנה הקיבוץ היהודי במינסק כ-90 אלף איש.
עם פרוץ מבצע ברברוסה, הצליחו הגרמנים תוך ארבעה ימים לחצות את בלארוס המערבית ולהגיע כמעט עד לפאתי מינסק.
ב-28 ביוני 1941, שישה ימים לאחר פרוץ המלחמה בין ברית המועצות לגרמניה, נכבשה העיר.
השליטה על העיר הייתה בידיו של הגנרל שהקנדורף, ועל הביטחון בעורף מונה מפקד האס אס הבכיר אובר-גרופנפיהרר (גנרל) אריך פון דם באך-צלבסקי.
בדו"ח היחידה הצבאית-מנהלית שדנה בשאלה היהודים נכתב: "הריכוז הגבוה של יהדות במינסק מחייב טיפול מיידי בשאלה היהודית, מה גם שהאלמנט היהודי הוא עוין בעליל לגרמנים.
לפי ההסכם עם יחידת משטרת הביטחון הוצאו הפקודות הבאות: 1. מינוי מועצת הזקנים היהודית והיו"ר שלה.
2. רישום האוכלוסייה היהודית על ידי היודנראט וסימונה בטלאי יהודי.
3. קביעת אזור המגורים ליהודים (גטו).
4. ארגון קבוצות העבודה היהודית לצורכי הוורמאכט, ההנהלה העירונית וכם מועצת הזקנים היהודית.
5. הקמת שירות סדר יהודי בתחום הגטו.
6. הקמת השלטון העצמי היהודי בתחומי הגטו." בראש היודנראט הועמד איליה מושקין.
מושקין נתלה בפברואר 1942, ולאחר מותו התמנה משה יפה לראש היודנראט, עד שגם הוא נהרג ביולי אותה שנה.
ב-20 ביולי 1941 נתלתה ברחובות מינסק מודעה המורה על הקמת רובע יהודי בעיר.
הצו חייב את התושבים לעבור למתחם היהודי תוך חמישה ימים, כאשר משימת התיחום הפיזי של הרובע באמצעות חומת אבן הוטלה על היהודים.
לאחר פרסום הצו החלה המולה גדולה בקרב התושבים היהודים שנותרו בעיר; אנשים יצאו ממחבואיהם וניסו למצוא דירה באזור הגטו.
בסופו של דבר, הסתיימה העברת היהודים למתחם הגטו בתחילת חודש אוגוסט של אותה שנה.
בחודש נובמבר 1941 הובאו למינסק 7 משלוחים של יהודים מערי גרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה.
בעקבות זאת הוקם במינסק "זונדרגטו" ("גטו יהודי הרייך"), שכונה על ידי יהודי מינסק "גטו המבורג".
הגטו גודר לאורכו בתיל דוקרני, וגדרות תיל נוספות הועמדו בתוכו ברחובות מסוימים.
כל המעברים והיציאות הובילו לשער מרכזי אחד, ובכל הצמתים בגטו הוצבו שלטים שעליהם נכתב בגרמנית ובבלארוסית כי הכניסה ללא-יהודים אסורה בהחלט.
באוגוסט 1941 החלו אירועי טרור, שבהם נחטפו גברים צעירים והוצאו להורג.
בנוסף, כמעט מידי לילה היו התנפלויות על הגטו, שבהן נהרגו משפחות שלמות באכזריות.
על היהודים נאסר להשתמש בחשמל, ולצורך תאורה נעשה שימוש בנרות או במנורות-נפט.
את המים שאבו היהודים מברז ציבורי יחיד שהיה בתחום הגטו ולהסקה בימי החורף השתמשו בגדרות, קרשים וחומרי הסקה שהוברחו אליו.
בספטמבר ובאוקטובר 1941 יצאו פקודות ובהן שורה של איסורים: "נאסר שינוי מקום מגורים בגטו ללא אישור קומיסר האזור, השימוש במדרכות, במכוניות ובתחבורה ציבורית, הביקור בגנים ובבניינים ציבוריים הנמצאים מחוץ לתחומי הגטו, ביקור בבתי ספר מכל הסוגים, שחיטות בהמות וכו'".
המצב הבריאותי בגטו היה קשה במיוחד עקב המחסור במים נקיים, התפרצות מחלות, צפיפות, כינים, ואולי החמור מכל: הקור העז של החורף הבלארוסי.
מצרכי המזון שהביאו עמם היהודים הוחרמו, ונאסר עליהם להכין אוכל באופן פרטי.
המטבח הציבורי שהוקם סיפק לתושבי הגטו מנות משתנות בהתאם לסוג העבודה שעסקו בה: מנתו של מי שלא עבד הייתה "מרק דל, 150 גרם לחם, 10 גרם מרגרינה ו-3 גרם מלח.
התזונה לעובדים הייתה שונה ממקום למקום, כך למשל המועסקים בבית החולים הצבאי קיבלו כל יום חצי קילו לחם, 5 גרם שומן ופעמיים ביום ליטר מרק סמיך".
יחס האוכלוסייה האזרחית כלפי היהודים
במקומות רבים סייעה האוכלוסייה הלא-יהודית המקומית באופן פעיל לגרמנים והשתתפו ברצח יהודים.
בטרם נכנסו הגרמנים למינסק, לאחר נסיגת הצבא האדום, ערכה האוכלוסייה הלא-יהודית פוגרומים ושדדה רכוש.
בתוך גל השנאה היו גם כאלו שנקטו במעשי סיוע והצלה, לעיתים תוך סיכון חייהם.
במקרים נדירים קיבלו היהודים מחסה לתקופה קצרה מאיכרים מקומיים, אך לרוב נתבקשו לעזוב את המקום מחשש האיכרים לחייהם שלהם.
מבין המסייעים היו כמרים שהצילו יהודים רבים, בין אם במתן מקום מסתור ובין אם בניסיון לשכנע את האחרים שלא להרע ליהודים.
בשנתיים שבהם עמד גטו מינסק על תִלו נספו בו כ-90 אלף יהודים.
האקציה ההמונית הראשונה הייתה ב-7 בנובמבר.
מספר ימים טרם האקציה הגיעו שמועות על כך שמשהו עומד לקרות, והחששות גברו כאשר יום לפני כן הועברו חברי היודנראט ובעלי מקצוע למחנה ברחוב שירוקה.
בחמש בבוקר הקיפו הנאצים חמישה רחובות בגטו והוציאו את כל דייריהם החוצה; הם הועלו על משאיות ונלקחו אל מחוץ לעיר, שם הושלכו לבורות, נורו וכוסו בעפר ואדמה.
האקציה השנייה בוצעה ב-20 בנובמבר; היא כללה 4 רחובות נוספים, והתקיימה בצורה זהה לאקציה הקודמת, פרט לעובדה שהפעם נלקחו היהודים אל הבורות שמחוץ לעיר ברגל.
תוך שבועיים חוסלה כשליש מאוכלוסיית הגטו, ופרץ מעין משבר; האמון שהיה עד אותה תקופה להסבריהם של היודנראט נגוז, ובמקומם הצטברו רגשות זעם ושנאה כלפיהם.
ב-14 בנובמבר 1941 חולק הגטו לשניים: חלקו הקטן, שכונה מאוחר יותר "הריבוע הקדוש", נועד למגורים של אנשי מקצוע, ואילו החלק הגדול נועד ליתר היהודים.
היודנראט היה מזוהה עתה עם שוחד ומרמה, והמשיך לאבד מסמכותו כשפרצו הרעב והמגפות בחורף של 1941–1942.
האקציה הבאה נקבעה ל-2 במרץ, פורים 1942. לקראת התאריך הנקוב נדרש היודנראט להכין רשימה של 5,000 אנשים – אך הדבר נודע מראש.
בבוקר 2 במרץ, כשנכנסו אנשי האיינזצקומנדו – היה הגיטו ריק.
הגרמנים החלו לסרוק את האזור ולרצוח ללא אבחנה את כל מי שנקלע בדרכם, ומשלא מלאו את המכסה הוציאו להורג קבוצות שחזרו מהעבודה.
סך הכל נהרגו באקציה השלישית בין 5,000 ל-7,000 יהודים.
באפריל-מאי 1942 נערכו מספר אקציות "קטנות"; הגרמנים היו פורצים בלילות ומוציאים להורג דיירי בית או רחוב.
בגדולה שבאקציות אלו נרצחו כ-500 איש בלילה.
ב-27 ביולי פורסם צו שהורה על כל היהודים לשאת תג נוסף לטלאי הצהוב: תג אדום עבור הכשירים לעבודה, כחול לילדים וירוק לבוגרים שאינם כשירים לעבודה.
ביום למחרת הגיעו לגטו הגרמנים, לאחר שיצאו בעלי התג האדום לעבודה; היהודים כונסו בכיכר היובל והובלו במשאיות חנק אל מקום הרצח.
הפעולה בוצעה במהלך ארבעה ימים, עד לסוף חודש יולי.
באקציה נהרגו בין 18 אלף ל-25 אלף בני אדם.
לאחר האקציה הגדולה ארגנו מחתרות שעדיין נשארו בגטו את הכנת קבוצות המילוט והחיפוש אחר נשק.
במשך מספר חודשים הוברחו אנשים מהגטו אל מחנות הפרטיזנים ביערות, שם מוינו ליחידות על פי יכולתם להילחם.
כשהגיעו בפעם האחרונה למבצע מילוט נוסף, באוקטובר 1943, הגטו כבר חוסל.
ברוב המוחלט של הגטאות והעיירות בבלארוס היו מחתרות וגילויי מרי: ב-64 גטאות ומחנות עבודה היו ארגוני מחתרת וב-30 גטאות ויישובים היו גילויי מרי.
אנשי המחתרת באו מתנועות הנוער של "השומר הצעיר", "החלוץ", "החלוץ הצעיר", "בית"ר", "הנוער הציוני", "גורדוניה", וכן מאנשי "פועלי ציון".
בגטו של מינסק התארגנו ארבע קבוצות מחתרת, שמנו צעירים מבין "פועלי ציון", "הבונד" והמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
הקבוצות החליטו להקים ארגון מחתרת משותף, שבראשו עמד אשר גראבובניק מהמפלגה הקומוניסטית.
כשהחלו הגרמנים בחיסול הגטו, הצליחה קבוצה קטנה של יהודים לברוח ליערות.
חלקם הצטרפו לארגון המחתרת הפולני, ואילו אחרים, תחת פיקודו של יוסף וישנייבסקי מ"פועלי ציון", הקימו ארגון מחתרת עצמאי שפעל במשך כחצי שנה והסב נזקים לגרמנים ולמשתפי הפעולה איתם.
הארגון הפרטיזני היהודי שקם בגטו שלח מאות לוחמים ליערות, ולמעשה היהודים מגטו מינסק הם שהקימו את הארגון המחתרתי הראשון בעיר.
הילדים היהודים הצטיינו במיוחד כמקשרים בין היערות ובין הגטו, והם הוליכו קבוצות קבוצות של לוחמים מן הגטו אל בסיסי הפרטיזנים.
הילדים בגטו התמצאו בשטח עד מהרה, וידעו כיצד להימנע מפגישה עם האויב.
הם סיגלו לעצמם את חוקי המחתרת, למדו להשתמש בנשק והפכו לפרטיזנים בעלי זכויות מלאות.
המחתרת הייתה חד-מפלגתית וקומוניסטית ביסודה.
היא החלה לפעול באמצע אוגוסט 1941, כשלושה שבועות לאחר שהיהודים הוכנסו לגטו, ופעילותה התמשכה עד לימיו האחרונים.
יותר מ-10,000 יהודים ברחו מגטו מינסק ליערות – מספר שאין דומה לו בכל גטו אחר.
היציאה אורגנה על ידי מחתרת הגטו, שתכננה בקפדנות בריחת כל קבוצה וקבוצה וסיפקה להן נשק ומדריכים.
בחודש פברואר 1943 מונה האופטשארפיהרר אדולף ריבה (Rübe), אשר הצטיין קודם לכן בחיסול הגטו בסלוצק, למפקד גטו מינסק.
ריבה, שהיה ידוע בקרב שוכני הגטו כבעל נטיות סדיסטיות, החל לחסל את הגטו לאִטו: תחילה נרצחו זקנים, ילדים ואלה שלא עבדו; כעבור חודשיים הושמדו גם כל המתגוררים בבית הנכים, בבית היתומים ובבית החולים בגטו.
בחודש יוני החל חיסול קבוצות העבודה, וקבוצות שלמות נעלמו בזו אחר זו.
עד חודש ספטמבר 1943 נלקחו כל הגברים מן הגטו והובאו למחנה אשר נשמר בידי האס אס ומשטרת העזר הליטאית.
מספר ימים מאוחר יותר נכלאו כ-3,000 מיהודי מינסק שנותרו אחרונים במחנה ריכוז ברחוב שירוקה, ומהם הורכבו שני טרנספורטים: האחד ללובלין והשני למחנה ההשמדה סוביבור.
בגטו נותרו כאלפיים יהודים בסך הכל.
על הגטו נכתבו ספרי זיכרונות ומחקרים אחדים.
בסמוך לאתר הגטו הוקמה אנדרטת הבור לזכר תושביו.
גטו סוסנוביץ היה גטו יהודי שהוקם בעיר סוסנוביץ שבמחוז שלזיה עילית בפולין הכבושה בתקופת השואה.
לפני מלחמת העולם השנייה חיו בסוסנוביץ כ-30,000 יהודים, שהיוו כ-20% מאוכלוסיית העיר.
לאחר הכיבוש הגרמני גרשו הנאצים לסוסנוביץ את היהודים מהקהילות הקטנות שבסביבתה, בשיאו היו בגטו כ-45,000 איש.
סוסנוביץ ובנדין הסמוכה הפכו לעיירות מרכזיות באזור זגלמביה שעדיין היו מיושבות על ידי יהודים.
העיר, הממוקמת על הגבול בין פולין לגרמניה לפני המלחמה, נכבשה על ידי גרמניה הנאצית בימים הראשונים של הפלישה לפולין בספטמבר 1939. יהודים מקומיים רוכזו באופן מיידי והחל מסע הוצאות להורג ראשונות.
זמן קצר לאחר מכן, הוקם הגטו.
ב-9 בספטמבר, נשרף בית הכנסת הגדול בסוסנוביץ.
בגטו הוקמו יודנראט בראשותו של משה מרין וכן משטרה יהודית.
בחודשים הראשונים של שנת 1940 נוצר בסוסנוביץ "המשרד המרכזי של המועצות היהודיות בשלזיה עילית" בראשותו של מרין, שייצג כ-45 יישובים.
בהמשך הפך מרין לידוע לשמצה כ"דיקטטור של היהודים" באזור זגלמביה, כשבכוחו לקבוע חיים או מוות של היהודים המקומיים.
בסוסנוביץ הוקם מחנה עבודה מקומי ובו סדנאות שונות, תחת פיקוחם של הגרמנים.
למחנה עבודה זו הובאו יהודים מיישובי הסביבה למשל מסלווקוב.
מאז הוקם הגטו, החלו יהודים להישלח למחנות עבודה והשמדה במעין 'טפטוף' קבוע.
בסוף אפריל 1942 נשלח צו התייצבות ליהודי הגטו, אלפי יהודים, בינייהם נטולי משפחות עבודה, זקנים ומשפחות מרובות.
למתייצבים נאמר שיעד הגירוש הוא טרזין, בעוד שיעד הגירוש היה אושוויץ.
ב-10 במאי 1942 התרחש מועד גירוש נוסף לאושוויץ.
מעטים מהמועמדים לגירוש התייצבו, ולפיכך הגסטאפו, בסיוע המשטרה היהודית והיודנרט הוביל לתפיסת יהודים נוספים.
בשילוחים שהתרחשו בשנת 1942 בחודש מאי גורשו 1500 יהודיים, וביוני גורשו 2000 יהודיים.
ב-12 באוגוסט 1942 בוצעה סלקציה המונית בגטו.
בפועל התרחשה סלקציה לקראת גירוש.
כ-22,000 מיהודי סוסנוביץ' התייצבו למפקד, וכ-4,000 יהודים גורשו לאושוויץ.
ב-15 במרס 1943 הושלמה העברת התושבים הפולנים מגטו שרודולה והחלו להעביר את יהודי סוסנוביץ לגטו זה.
מאוקטובר 1942 עד ינואר 1943 הגטו הועבר למחוז סרודאלה הגובל בגטו בנדין.
בשלב זה, כ-13,000 יהודים עדיין חיו בסוסנוביץ.
אלפי יהודים גורשו מהגטו לאושוויץ ביוני 1943. הגטו חוסל חודשיים לאחר מכן, בחודש אוגוסט, וכמעט כל היהודים שנותרו בו גורשו גם כן לאושוויץ.
כמה מאות יהודים נותרו בגטו שרודאלה, שחוסל בינואר 1944.
פעילות מחתרתית בגטו סוסנוביץ אורגנה על ידי תנועות הנוער הציוניות גורדוניה והשומר הצעיר.
במהלך הגירוש הסופי באוגוסט 1943, הארגון היהודי הלוחם (אי"ל) בבנדין וסוסנוביץ קיים מרד נגד הגרמנים, כאקט אחרון של התרסה, אך הוא לא צלח, ומרבית הלוחמים היהודים נהרגו מול הכוחות הגרמניים העדיפים.
התנגדותם של תושבי הגטו מונצחת באחד מרחובותיה של סוסנוביץ, הנושא את השם "רחוב גיבורי הגטאות".
גטו צ'רנוביץ היה גטו בעיר צ'רנוביץ שהוקם בידי רומניה הפשיסטית באוקטובר 1941. הגטו התחסל עם ביטול ההגבלות על תנועת היהודים בעיר באוקטובר 1943.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בעיר כ-50,000 יהודים, למעלה משליש מאוכלוסיית העיר.
השליט הפשיסטי של רומניה, יון אנטונסקו, שאף לטיהור צפון בוקובינה מיהודים ורקם תוכניות לכך עוד לפני פלישת הנאצים לברית המועצות במבצע ברברוסה, ביוני 1941.
הרומנים כבשו את העיר בין ה-5 ל-6 ביולי 1941 וב-11 בחודש הוחל החוק האזרחי הרומני בצפון בוקובינה.
ב-30 ביולי נכפתה ענידת הטלאי הצהוב בצו מיוחד מטעם המושל.
בין אוגוסט לספטמבר 1941 הקימו השלטונות הרומנים יודנראט בראשותו של ד"ר זיגיסמונד נויברגר.
בספטמבר 1941 הורה מושל בוקובינה לראש העיר, טראיאן פופוביץ', להגיש תוכנית להקמת גטו בעיר.
בהמשך הגיעו לעיר יהודים נוספים מן הסביבה, ומספרם הגיע לכ-52,000 לפי אומדני הרומנים, או לכ-75,000 לפי אומדני הקהילה היהודית.
בפקודת מושל בוקובינה, הגנרל קורנליו קלוטסקו (Corneliu Calotescu) הוקם הגטו ב-11 באוקטובר 1941.
כל יהודי העיר, כ-50,000 במספר, חויבו לעבור לגטו שמוקם בשולי העיר.
הותר להם לקחת עמם כל מה שיכלו לשאת בידיהם והם נדרשו למסור את מפתחות בתיהם לרשויות.
עד תחילת 1942 הוחרם רוב רכושם של היהודים ובכלל זה בתים, חנויות, בתי עסק ובתי חרושת.
כספם הועבר לבנק הלאומי הרומני.
בעקבות הכניסה לגטו הגיעה הפקודה מהרודן אנטונסקו לגירוש היהודים לטרנסניסטריה.
ראש העיר טראיאן פופוביץ' התנגד לגירושים ודרש להשאיר בגטו את הנכים והקצינים המשוחררים ואת בעלי המקצועות החופשיים – רופאים, מהנדסים ועורכי דין, בסך הכול כ-20,000 יהודים.
הוא טען שכלכלת העיר תקרוס בלעדיהם.
הוקמה ועדה כדי לקבוע את הקריטריונים לגירוש.
במקום כ-200 במקור הותר להם להישאר והונפקו להם רישיונות עבודה מיוחדים.
כבר ב-12 באוקטובר 1941, יצא המשלוח הראשון שכלל כ-6,000 יהודים.
ב-17 בחודש יצא המשלוח השני.
הגירושים נמשכו עד ה-15 בנובמבר.
בחודשים אלה גורשו 28,391 יהודים לטרנסניסטריה.
יושבי הגטו עסקו בעבודות כפייה שונות.
לאחר הקמת הגטו נסגרו בית המחסה ובית החולים לחולי נפש, והחולים המשוחררים היו משוטטים ברחובות.
לאחר פיטוריו של פופוביץ' מראשות העיר ביוני 1942, על רקע עזרתו ליהודים, גורשו מהגטו באותו חודש בשלושה משלוחים בין 4,000 ל-5,000 יהודים.
הגירושים הופסקו בזכות פעילותם של מנהיגים יהודים בבוקרשט, בעיקר ד"ר וילהלם פילדרמן והרב הראשי אלכסנדר שפרן.
באוקטובר 1943, נוכח התקדמות הצבא הסובייטי באוקראינה, בוטלו חובת ענידת הטלאי הצהוב והאיסור על התנועה ברחובות.
אולם, השלטונות הרומניים אסרו על היהודים לעזוב לרומניה עצמה.
בראשית פברואר 1944 נסוג הצבא הרומני והעיר צ'רנוביץ נותרה בידי הגרמנים.
הגסטאפו תכנן את השמדת יהודי העיר, אולם כיבוש העיר בידי הסובייטים בסוף מרץ 1944 מנע זאת.
באותה עת נמצאו בה כ-15,000 יהודים.
גטו קלוגה היה גטו יהודי שהוקם על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה בשטח העיר קלוגה.
הגטו התקיים במשך חודשיים, בחודשים נובמבר-דצמבר 1941, עד שהצבא האדום שחרר את מוסקבה.
זהו הגטו הראשון ששוחרר באירופה.
בשנות 1920 בקלוגה, היו כ-800 יהודים, שהיוו כ-2% מהאוכלוסייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, חיילים גרמנים כבשו את האזור ב-13 באוקטובר 1941. בזמן הזה רוב יהודי קלוגה ברחו מזרחה, בתוך העיר לפי נתונים שונים נשארו בין 150 ל-200 יהודים, רובם נשים, ילדים, זקנים או חולים.
מיד עם תחילת הכיבוש, הרשויות אימצו מספר גזירות מכוונת נגד היהודים.
נאסר עליהם לבקר במקומות ציבוריים, לא הייתה להם זכות להשתמש בחשמל.
הקשר בין התושבים המקומיים לבין יהודים היה אסור.
הפיקוד הגרמני העליון הציב כרזות ברחובות קלוגה, המאשימים את היהודים בבולשביזם ובמלחמה.
היהודים נאלצו ללבוש טלאי צהוב תפור בימין החזה ובצד ימין בגבם.
14 יהודים נורו בימים הראשונים של הכיבוש באשמת היותם פעילים סובייטיים.
ב-8 בנובמבר 1941 בצו מספר 8 של מועצת העיר קלוגה "אודות ארגון זכויות היהודים", ליהודי העיר ניתנו 5 ימים לרישום.
באותו חודש הוחלט על הקמת "יישוב שיתופי" (באתר שבו עמד מנזר בין הרחובות קוטוזוב וקרסנאיה גארה).
הגטו היהודי נבנה עבור 155 אנשים — 64 גברים, 91 נשים.
אישה אחת נלקחה לגטו אחרי השלמת הרישום.
17 גברים בלבד היו כשירים לעבודה.
בגטו היו 46 ילדים עד גיל 14 ו-64 מבוגרים יותר מגיל 60 או שהיו נכים.
ל"זקן היהודים" הגרמנים בחרו את רואה החשבון מ.
אסירי הגטו יכלו לקחת איתם רק את מה שיכלו לסחוב ביד או להביא במזחלת.
הם חיו בתאים ללא חימום, מזון ומים.
מדי יום יהודים שגורשו מדירותיהם בעיר, נאלצו לעבוד בפינוי גופות, ניקוי אסלות ציבוריות ובורות.
היציאה מהגטו הייתה מותרת רק 3 פעמים בשבוע מ-8 עד 11 בבוקר, הביקור במרחצאות היה אסור.
התקשורת עם האוכלוסייה הלא-יהודית נאסרה כליל והפרה של הוראה זאת טמנה בחובה עונש מוות.
מעת לעת, הגרמנים ארגנו חיפוש בגטו, שדדו מהאנשים בגדים חמים, נעליים ועוד.
החיפושים היו מלווים באלימות, מכות, וישנן עדויות שהנאצים התעללו בזקן משותק בשם הרשקוביץ ששפכו עליו בנזין ושרפוהו בחיים.
בצל תנאים אלה, היו כמה אזרחים שעזרו ליהודים, בהברחת מזון ותרופות אל תוך הגטו.
ראש היודנראט פרומקין הוכה מאחר שהיה רושם ברשימת תושבי הגטו "עברי" או "יהודי" במקום בכינוי הגנאי "ז'יד".
הנאצים איימו על תושבי העיר בענישת 15 איש, על כל יהודי שיימצא מסתתר מחוץ לגטו.
ב-22 בדצמבר 1941 הגרמנים שרפו את הגטו וירו ביהודים שניסו לברוח והרגו 11 אנשים (שישה מהם — קשישים וחולים), השאר הצליחו לברוח.
בדצמבר 1942, הילדים שהיו בגטו, סיפרו על החיים בגטו.
מאוחר יותר סיפוריהם נכללו בספר "המלחמה דרך העיניים של הילדים" (Война глазами детей), שפורסם על ידי ארכיון המועצה האזורית.
כך למשל סופר כי "כאשר הגרמנים הגיעו, זה היה ב-12 באוקטובר 1941, אותנו כיהודים גירשו אל כפר שיתופי (בעבר מנזר לנשים).
שם הם לעגו לנו: הכו, ירו, אילצו לבצע עבודות מלוכלכות שונות.
כאשר היינו בכפר השיתופי, הקיפו אותנו בגדר, כשאת הגדר בנינו בעצמנו: ילדים מגיל ארבע עשרה עד חמש עשרה שנים וגברים בגילאי שבעים, שבעים וחמש שנים."
ב-30 בדצמבר 1941, העיר שוחררה על ידי הצבא האדום.
על פי אומדנים רשמיים בסך הכל בקלוגה נהרגו 25 יהודים.
בקלוגה אין אף אנדרטה או לוחות זיכרון על האירועים הללו.
במרץ 2012 במתחם הארכיון להיסטוריה בת זמננו של קלוגה נערך אירוע השקת הספר "הגטו היהודי בקלוגה" (Еврейское гетто в Калуге) ביוזמת הקהילה היהודית המקומית.
גטו צ'אשניקי הוא גטו יהודי שהתקיים מקיץ 1941 עד לחיסולו ב-14 בפברואר 1942 והיווה את מקום הגירוש העיקרי של יהודים מהעיר צ'אשניקי שבמחוז ויטבסק בתהליך הרדיפה וההשמדה של היהודים בעת כיבושה של בלארוס על ידי חיילי גרמניה הנאצית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ערב המלחמה (1939) התגוררו בצ'אשניקי 3,500 תושבים, כשיש מקורות שונים בדבר גודל האוכלוסייה היהודית: החל מכ-1,100 יהודים ועוד כמה מאות בעיירות סמוכות, דרך 2,000 ועד אפילו 3,000 יהודים, שכמעט כולם התגוררו במרכז העיר.
פינוי היהודים החל זמן קצר לאחר כיבוש העיר בידי הנאצים ותחילה לא היה מאורגן ובכל שלושה עשר הימים שמתחילת המלחמה עד לכניסת הגרמנים הרשויות המקומיות הזהירו כי מי שלא יעזוב נמצא בסכנת מוות.
תפקיד מרכזי שיחקה גם העובדה שהעיר צ'אשניקי הייתה מבודדת יחסית ומרוחקת מריכוזי האוכלוסייה הגדולים יותר.
כביש מינסק-ויטבסק עקף את העיר מהצד וקו הרכבת לא עבר בעיר.
מסיבות אלה, אחרי המלחמה, היהודים ששרדו את הגטו סיפרו שכמעט אף אחד מהם לא ידע מה קרה עם היהודים בפולין ולא שיערו את היקף הפעולה של הנאצים.
על פי ההערכות, הספיקו להתפנות לא יותר מ-10% מהיהודים מקומיים וחלק מאלה שברחו לא הצליחו להרחיק ונלכדו על ידי הגרמנים.
ב-4 (לפי מקורות אחרים ב-5 או ב-6) ביולי 1941 נכנסו החיילים הגרמנים לעיר וכבשוה.
הגרמנים, בעת יישום תוכנית ההשמדה של היהודים, ארגנו בעיר גטו, אם כי בניגוד למקומות אחרים לא היה ממש ריכוז אקטיבי של יהודים שכבר היו מרוכזים במרכז צ'אשניקי.
בכל רחבי הכפר מיד לאחרי הכיבוש נתלו מודעות על הבתים ובהן הפקודות: "ליהודים אסור לעזוב.
על הבגדים מלפנים ומלאחור יש לתפור טלאי צהוב, בקוטר 10 ס"מ".
כמו כן הם אולצו לכרוך סרט לבן עם מגן דוד צהוב.
גטו צ'אשניקי היה מה שנקרא "גטו פתוח" כאשר היהודים אומנם לא הורשו לעזוב את העיר, אבל הגטו לא היה מגודר.
עד מהרה, הגרמנים ביצעו רישום של כל יהודי צ'אשניקי והוציאו פקודה לפיה כי יהודי שיימצא באזורים הכפריים, דהיינו, מחוץ לגבולות העיר, יומת בירייה, כך סומנו למעשה גבולותיו הבלתי נראים של הגטו.
ליהודים נאסר לבקר אחד את השני, לשוחח עם שכניהם הבלארוסים וללכת אל מעבר לגבולות העיר.
הם אולצו להשתחוות לשלטונות הכיבוש וכל מי שהיה מפר פקודה זו, היה חוטף מכות באלה מהחיילים הנאצים.
עד סוף קיץ 1941 בגטו לא חוו עדיין רעב.
כל תושבי צ'אשניקי, כולל היהודים, הצליחו עוד לפני הכיבוש להצטייד בחיטה מהמזקקה המקומית.
לחלק מהיהודים היו עדיין חיות משק, אך כבר בימים הראשונים של הכיבוש הנאצים לקחו כמעט את הכל ובספטמבר לא הותירו דבר.
בנוסף לנאצים ולמשטרת הסדר הבלארוסית, היהודים סבלו גם מידי התושבים המקומיים, שיכלו לשדוד ולהיטפל אליהם מבלי להסתכן בענישה.
עם התדרדרות רמת החיים, היהודים נאלצו לבצע סחר חליפין ולהחליף את חפציהם ובגדיהם תמורת מזון, אבל בשל האיסור לתקשר עם תושבים אחרים ואיסור על התושבים הגויים להזין את הרובע היהודי, הם עשו זאת בהחבא.
אכיפת הפקודה הוטלה על משטרת הסדר הבלארוסית.
היהודים הצליחו לשרוד רק באמצעות מסחר לא חוקי עם האיכרים, כאמור, מזון תמורת חפצים שנותרו בבית.
היהודים נלקחו על ידי הנאצים לשמש עבור העבודות הקשות והמלוכלכות ביותר — נכפה עליהם לנקות את הרחובות והכבישים, לבצע עבודות בחווה, תחזוק מסילות הברזל, איסוף עצי הסקה וקצירת השדה.
הנשים הזקנות אולצו לתלוש את הדשא מקצות המדרכות, בעוד חייל גרמני היה מפקח ומנצח עליהן באמצעות שוט.
על סדר העבודה היומי פיקח יהודי, רופא לשעבר בבית חולים מקומי, שידע את השפה הגרמנית.
היהודים אולצו להחליף את הסוסים בעגלות ולסחוב לבנים, חול ומים.
בספטמבר-נובמבר 1941, לפני שהחורף נהיה קשה מאוד, כמה עשרות יהודים צעירים הועסקו בעבודות פרך סמוך לעיר.
האסירים הזקנים שלא יכלו לעבוד הוחזקו במגורים ישנים מבלי שניתן להם מזון, אך ישנן עדויות שהם היו עורכים מסחר לא חוקי בלילות תוך החלפת חפצים תמורת מזון בכפרים הסמוכים.
הגרמנים ושוטרי משטרת הסדר נהגו ללעוג ליהודים ולהעניש אותם באכזריות.
החיילים הגרמנים אהבו להביא יהודים אל תחנות הכיבוי ולרתום אל חביות המים קשישים יהודים בעגלה ולאלצם לסחוב את החבית הכבדה כשלעצמה אל הנהר הסמוך.
שם היהודים אולצו למלא את החביות עד אפס מקום ולדחוף אותה בחזרה אל תחנת הכיבוי.
מעטים הקשישים שהצליחו לעמוד בפני עבודה שכזו והגרמנים היו מכים למוות את הזקנים התשושים.
בנובמבר 1941 הגרמנים החלו לחלק שתי חפיסות טבק כבונוסים עבור כל יהודי שמת — בין אם מבוגר או ילד.
מתנות הוענקו גם על הסגרת יהודים שהסתתרו.
המתנדבים היו רבים כל כך עד כי הגרמנים היו צריכים להגדיל את הפרסים, אבל זה לא הרגיע את נחישות המקומיים.
בספטמבר 1941 בוצעה אקציה ביהודי לוקומל הסמוכה בה נהרגו 300 יהודים.
כאשר אל יהודי צ'אשניקי החלו להגיע שמועות על אותה אקציה, ועל הירי המתרחש בגטו לפל וההרס המוחלט של גטו סיינו, אנשים לא רצו להאמין בזה.
אומנם האבטחה חוזקה וזקן בית הכנסת היה יוצא בסתר לחקור אצל הכפר זאלסייה הסמוך, שבמחוז לפל, שם התושבים המקומיים אישרו את השמועות כנכונות.
כאשר חזר, סיפר הכל, אך דבר לא השתנה — הליכה ליער עם כל המשפחה, עם ילדים וקשישים, לא הייתה אפשרית בשל החורף הקשה והעובדה שהמקומיים חששו להסתיר יהודים, או אפילו ששו להסגירם לגרמנים על מנת לקבל מהם פרסים.
לכן, אף אחד מהמבוגרים לא ניסה לברוח במחיר חייהם של ילדים וקשישים.
הגרמנים התייחסו מאוד ברצינות לאפשרויות של ההתנגדות היהודית, ולכן הראשונים שהם הרגו בגטו, או אפילו עוד לפני הקמתו, היו כל הגברים היהודים שבגילאי 15 עד 50 שנה — למרות חוסר ההיגיון הכלכלי, שכן הם היו כשירים לעבודה.
מסיבה זו, בתחילת פברואר 1942, הגרמנים הורו לכל הגברים היהודים לבוא יחד לצורך עבודה זמנית.
כ-200 גברים הובלו אל הכפר זארצ'נאיה סלובודה.
בעודם על הגשר מעל הנהר אוליאנקה, שוטרי משטרת הסדר, בפיקוח הנאצים, החלו לירות לעברם.
כמה יהודים פצועים שביקשו לסיים את העינוי, השליכו עצמם מהגשר אל הקרח.
השוטרים, על פי עדויות האנשים, צפו בחיוך באנשים הגוססים.
כמה ימים אחרי כן, ביום שבת ה-14 (לפי מקורות אחרים, 11 או 13) בפברואר 1942, הגרמנים שלחו קבוצה גדולה של בני נוער יהודים בשעות הבוקר המוקדמות לנקות שלג מהכבישים ליד הכפר קופטביצ'י, ובכך סילקו למעשה את היהודים הפעילים ביותר מהעיר.
כל היהודים הנותרים קיבלו פקודה להתכנס בשעה 16.00 בבית התרבות המחוזי שבמרכז העיר, לשעבר כנסייה, וקודם לכן — בית תפילה (אחרי המלחמה הבניין הזה נהרס ונבנה במקומו בית ספר תיכון).
את המבצע ניהלה יחידת עונשין גרמנית בת 25 חיילים גרמנים, שהגיעה על מזחלת בבוקר מהעיירה ביישינקוביץ.
אליהם צורפו שוטרים שנאספו מכל רחבי המחוז.
רבים הבינו מה מחכה להם, ולא באו בשעה היעודה.
לכן, שוטרים רכובים על סוסים הסתובבו ברחובות בהם התגוררו יהודים, סילקו אנשים מבתיהם וגררו אותם אל בית התרבות.
אלה שניסו להימלט נורו למוות.
בשל חשש לסיוע לאוכלוסייה היהודית, נאסר על כל התושבים הלא-יהודים לצאת מהעיר.
בשעה 10 בבוקר ב-15 (או ב-12) בפברואר 1942 הגיע המשלוח הראשון של יהודים, שכלל רק קשישים, נשים וילדים.
הם נלקחו לגשר סלובודה שמעל הנהר אוליאנקה כארבעה קילומטרים מצ'אשניקי, בכפר זארצ'נאיה סלבדה , ליד הכפר טרילסינה .
מלפנים צעדה קשישה עם שיער לבן - יהודייה מכובדת בעיר, רופאת הילדים ליברמן.
היהודים ניסו לקום לתפילה לבית הכנסת, אך הגרמנים לא אפשרו זאת.
היהודים שהובאו לבורות המוות חיכו זמן רב למותם.
הורו להם להוריד את הבגדים, לשבת על השלג, כשהטמפרטורה הייתה כמינוס 20° ואז הורו להם לשכב בבור שורות-שורות בעוד הרוצחים פתחו באש, גם נגד אלה שלא ירדו לבור וסירבו לעשות זאת — אל תוך הבור נפלו הרוגים ופצועים.
ילדים קטנים הושלכו חיים לתוך הבור.
באותו היום חוסלו יהודים רבים.
כמה אנשים, בעיקר צעירים, חזקים וזריזים, הצליחו להימלט.
הבור כוסה באמצעות רכב גרמני משוריין שנסע על הקרקע.
כמה יהודים ניסו להסתתר, אך כמעט כולם התגלו ונהרגו.
אלה שהצליחו לברוח היו בעיקר אותם יהודים אשר בבוקר ה-14 בפברואר נשלחו לבצע את ניקוי הכביש והם כבר ידעו מה קורה ונמלטו.
חפצי היהודים שנרצחו הובאו לחנות מיוחדת שנפתחה בעיר ובה מכרו הנאצים את התכולה.
לפיכך, למרות האיסור החמור (שהרי הרכוש היהודי שהוחרם על ידי הנאצים היה שייך באופן בלעדי לרייך השלישי), כמה תושבים מקומיים בזזו בסתר את בתי היהודים ואפילו הסגירו לידי השוטרים יהודים שהסתתרו שם.
חלק מהיהודים שנמלטו הצטרפו לפלוגות הפרטיזנים וגויסו גם על ידי הצבא האדום — לדוגמה, ארקדי פוחוביצקי (יליד 1923), בוריס אוניקול, אברהם פוחוביצקי, מוליה בראקר, נתן שוב ויהודי בשם קרוס.
כאשר היהודים התאספו לפני חיסול הגטו המקומי, יהודי בשם חיים הרג שוטר במכת אגרוף.
בליאחמן, מזכיר מועצת העיר לשעבר, לחם עם הפרטיזנים.
הגרמנים לקחו את אשתו ואת בנו, כשאת הבת הקטנה האישה הצליחה לתת לחבר שידאג לה.
מישהו מהשכנים סיפר שהבחורה נלקחה על ידי אחד משוטרי משטרת הסדר ונורתה.
ב-1944 בליאחמן הגיע לצ'אשניקי, הוא מצא את השוטר והרג אותו.
בהמשך בליאחמן נשלח לגדוד עונשין ונהרג בקרב.
עד היום השתמרו שמות מארגני ומבצעי רצח העם של יהודי צ'אשניקי ומשתפי הפעולה.
הקומנדנט (ראש העיר) היה איש בשם סורוק שלפני המלחמה עבד במפעל נייר, וגם, כפי שהתברר, דיבר בגרמנית רהוטה וציית בנאמנות לכל הפקודות של הנאצים.
לאחר מותו במאי 1942 הוחלף על ידי אדם בשם גוטניקוב.
לאחר מכן מונה צלם לשעבר בשם גולין.
מפקדי המשטרה (שכללה 30 איש) היו בזמנים שונים אישים כמו הסדיסט צ'יסיולנוק (שאחרי המלחמה נתפס ונתלה בצו בית המשפט) והפושע ניקולאיצ'יק.
לסגן ראש העיר מונה מיכאל פאחומוב, שהיה גם סדיסט ונהג ללעוג ליהודים (גם הוא נתלה אחרי המלחמה).
תפקיד משמעותי בתקופת הכיבוש מילא אדם בשם סמוליאק.
מפקד גדוד העונשין היה אדם בשם ניקולאי נוביקוב.
אחד הפעילים ביותר במשטרת הסדר בעיר היה וסילי צ'רניאבסקי.
במשטרה שירתו גם שני האחים מבית סחארינסקי, כשלבכור הייתה אישה יהודייה.
האח הבכור באופן אישי השתתף בירי של אשתו.
כאשר הצבא הסובייטי שחרר את הכפר, שרדו רק שני יהודים שהסתתרו מהגרמנים וממשתפי הפעולה הבלארוסים.
התאריך על האנדרטה שגוי — על-פי עדויותיהם של יהודי צ'אשניקי, הירי בוצע ביום שבת, ב-14 בפברואר 1942.
לאחר התקנת האנדרטה, בשנות השבעים של המאה העשרים, בכל יום שבת האחרון של חודש מאי, נהגו להגיע קרובי הנרצחים מהערים השונות של ברית המועצות.
לפגישה האחרונה בשנת 1993 באו שלושה אנשים.
רשימה חלקית של הקורבנות היהודים פורסמה ב-1997.
גטו סלונים (בפולנית: getto w Słonimiu; בבלארוסית: Слонімскае гета; בגרמנית: Ghetto von Slonim) היה גטו שהוקם בשנת 1941 על ידי האס אס בסלונים במערב בלארוס במהלך מלחמת העולם השנייה.
העיר נכבשה על ידי הוורמאכט בשלבים הראשונים של מבצע ברברוסה (פלישת 1941 לברית המועצות).
הריגתם של יהודים על ידי חוליות ההשמדה הניידות החלה כמעט מיד.
לפני 1939 הייתה העיר סלונים חלק מהרפובליקה הפולנית השנייה.
האזכור הראשון של היהודים בסלונים הוא משנת 1551. הקהילה החלה לפרוח במחצית הראשונה של המאה ה-16. יהודים התמקדו במסחר בעצים ודגנים; חלקם בעסקי מבשלות שיכר, אחרים בתעשיות בניין.
בשנים 1635–1642 נבנה בית הכנסת הגדול בסלונים, בסגנון הבארוק.
בשנת 1766 מנתה הקהילה המקומית 1,154 חברים.
חיי התרבות היהודיים שגשגו בחסות משפחת אוגינסקי מהאיחוד הפולני-ליטאי.
בני משפחה זו בנו את תעלת אוגינסקי בין הניימן והדנייפר.
בעקבות חלוקת פולין על ידי רוסיה, פרוסיה ואוסטריה, הפכה סלונים לחלק מהאימפריה הרוסית בשנת 1795. בה גר הרב אברהם ויינברג, מייסד חסידות סלונים.
במאה ה-18 פעלו בעיר שבעה בתי כנסת.
בשנת 1897 היו באוכלוסיית סלונים 72% יהודים, אך רבים מהצעירים היהודים בעיר היגרו ממנה.
לאחר תקומתה של פולין הריבונית בסוף מלחמת העולם הראשונה, ועל פי מפקד פולין ב-1921, היו בעיר 6,917 יהודים.
עשר שנים לאחר מכן, האוכלוסייה היהודית גדלה שוב ל־8,605 – 64% מאוכלוסייה של 16,251 תושבים ובה 4,899 קתולים.
בסלונים היו 10 בתי ספר יהודיים חדשים, בהם בית הספר התיכון היידי.
במהלך הפלישה הנאצית-סובייטית לפולין בספטמבר 1939 נכבשה סלונים על ידי הצבא האדום.
בתוך ימים החל הממשל הסובייטי החדש לחסל את מוסדות הדת, התרבות והפוליטיקה היהודיים.
הציונים הואשמו בהיותם מהפכנים והותקפו על רקע זה.
ה-NKVD טען שהציונות היא תנועה פשיסטית, אנטי-סובייטית, ובאפריל 1940 שלח 1,000 יהודים לסיביר בגל של גירושים המוניים.
גם חברי ה"בונד" נאסרו וגורשו לגולאג.
במקביל הפכה סלונים ליעד מרכזי לפליטים יהודים-פולנים שניסו להימלט ממערב פולין.
מספר הפליטים בסתיו 1939 היה כ-2,000 ושנה לאחר מכן כבר היה 15,216, רובם מובטלים.
צאלק פרחודניק, שהגיע באופן זמני לסלונים ב-1939, העיר כי הקומוניסטים היהודים השתתפו בפיזור יחידות צבא פולניות יחד עם הפולשים הסובייטים.
עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות במבצע ברברוסה, גדל מספר היהודים בסלונים ל-22 אלף – כ-70% מכלל האוכלוסייה בעיר.
הגרמנים נכנסו לעיר ב-24–26 ביוני 1941 תוך כדי הפצצות והפגזות.
יהודים לא גורשו בשלב זה, אך צעדים אנטי-יהודיים הוטלו מיד על מנת להבטיח בידודם של היהודים.
מאות גברים נאספו והובאו לאצטדיון העירוני שבו הוכו לעיתים עד מוות בחקירות שנמשכו שבוע.
זמן קצר לאחר מכן הוקם בעיר יודנראט ובו עשרה חברים.