tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1979 הקים צומטור את משרדו הפרטי, הפועל היום בעיירה הלדנשטיין הסמוכה לעיר כור בשווייץ.
בין עבודותיו שזכו לפרסום: המוזיאון לאמנות עכשווית בברגנץ (1997), מרחצאות וואלס בשווייץ (1999), הביתן השווייצרי בתערוכת אקספו 2000 בהנובר, הקולומבה - המוזיאון לאמנות בעיר קלן (2007).
צומטור זכה בפרס קרלסברג לאדריכלות של קרן קרלסברג מדנמרק (1998), בפרס האיחוד האירופי לאדריכלות עכשווית - פרס מיס ון דר רוהה (1998) ובפרס פרמיום אימפריאלה (2008).
בשנת 2009 הוא זכה בפרס פריצקר, בפרס אור היום לשנת 2010 ובשנת 2013 זכה במדליית הזהב המלכותית שהוענקה לו על ידי ארגון האדריכלים של בריטניה.
בשנת 1988 החל לשמש כמנחה לאדריכלות בבית הספר לאדריכלות באוניברסיטת דרום קליפורניה (USCArchitecture) ובמכון לארכיטקטורה של דרום קליפורניה (SCI-Arc), שבלוס אנג'לס ושנה לאחר מכן באוניברסיטה הטכנית של מינכן.
בשנת 1992 הנחה באוניברסיטת טוליין שבניו אורלינס, ובשנת 1999 הנחה בבית הספר לעיצוב באוניברסיטת הרווארד (GSD).
פרופסור באקדמיה לאדריכלות של מנדריזיו (AAM).
פטר פקאריק (בסלובקית: Peter Pekarík; נולד ב-30 באוקטובר 1986) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בנבחרת סלובקיה בעמדת המגן הימני בז'ילינה.
פקאריק התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מ.ש.ק.
לאחר שסיים את גיל הנוער, הושאל לז.ט.ס.
דובניצה על מנת לצבור דקות משחק.
לאחר ששיחק 27 משחקים, חזר למ.ש.ק.
ב-31 בינואר 2009 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בוולפסבורג בתיקו 1-1 נגד קלן.
בסיום העונה זכה עם המועדון באליפות הראשונה בתולדותיו.
לאחר שאיבד את מקומו בהרכב של וולפסבורג, באוגוסט הושאל לקייסריספור עד לסיום העונה.
לאחר סיום תקופת ההשאלה, פקאריק עבר להרטה ברלין במדיה שיחק 12 עונות.
ב-1 בספטמבר 2024 חזר לסלובקיה וחתם בז'ילינה.
ב-10 בדצמבר 2006 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובקיה במשחק ידידות נגד .
ב-6 ביוני 2009 הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–7 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010. את הקמפיין עצמו, סלובקיה סיימה במקום הראשון בבית והעפילה לראשונה בתולדותיה למונדיאל 2010. פקאריק עצמו לקח חלק בטורניר, ועזר לנבחרת להגיע לשלב שמינית הגמר.
פטר קובה (בצ'כית: Petr Kouba, נולד ב-28 בינואר 1969 בפראג שבצ'כוסלובקיה) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעמדת השוער במועדונים שונים כספרטה פראג, דפורטיבו לה קורוניה וקייזרסלאוטרן, בנבחרת צ'כוסלובקיה, ובנבחרת צ'כיה, עמה הגיע למקום השני ביורו 1996.
קובה החל את קריירת הבוגרים שלו בבוהמיינס פראג מליגת העל הצ'כוסלובקית בשנת 1988, שם שיחק שתי עונות והיה שחקן הרכב קבוע.
בעונת 1990/91 החל קובה לשחק בספרטה פראג, והפך מיד לשוער הבכיר של הקבוצה.
כבר בעונתו הראשונה זכה קובה עם ספרטה פראג באליפות צ'כוסלובקיה.
בעונת 1991/92 זכה קובה עם ספרטה פראג בגביע הצ'כוסלובקי לאחר ניצחון 1–2 בגמר על טטראן פרשוב.
כעבור שנה, זכה קובה שוב עם ספרטה פראג באליפות צ'כוסלובקיה, בפעם האחרונה בה התקיימה ליגת העל הצ'כוסלובקית לפני שהתפצלה לליגה צ'כית וליגה סלובקית בעקבות פירוק צ'כוסלובקיה.
בעקבות זכייה זו באליפות ועונה אישית מוצלחת, זכה קובה בתואר כדורגלן השנה בצ'כיה לשנת 1993. בשתי העונות הבאות זכה קובה עם ספרטה פראג באליפות ליגת העל הצ'כית.
בעונת 1995/96, שהייתה האחרונה של קובה בקדנציה זו בספרטה פראג, קובה לא זכה באליפות, אך זכה בגביע הצ'כי, לאחר ניצחון 0–4 בגמר על פטרה דרנוביצה.
קובה הבקיע במשחק זה את השער הרביעי בבעיטת עונשין.
לקראת עונת 1996/97 חתם קובה בדפורטיבו לה קורוניה, אך שימש בקבוצה זו שוער שני וצבר ארבע הופעות ליגה בלבד.
בתום עונה זו עזב את לה קורוניה וחתם בקייזרסלאוטרן, שם לא שיחק ולו במשחק ליגה אחד, ושימש שוער מחליף לאנדראס ריינקה, אך זכה עם הקבוצה באליפות הבונדסליגה.
בתום עונה זו, חתם קובה בבוויקטוריה ז'יז'קוב מליגת העל הצ'כית, שם הפך שוב לשוער ראשי, למשך עונה אחת.
בתום עונה זו חזר קובה לדפורטיבו לה קורוניה, שוב לעמדת השוער המחליף, ושיחק בשני משחקי ליגה בלבד במהלך שתי עונות.
יבלונץ, שם היה השוער הראשי, ובתום עונה אחת שב לספרטה פראג, שם שיחק שלוש שנים כשוער מחליף, והוסיף לארונו שתי אליפויות נוספות וגביע אחד.
בתום עונת 2004/05 פרש ממשחק פעיל.
קובה החל לשחק בשנת 1991 בנבחרת צ'כוסלובקיה, בה הופיע שמונה פעמים, ועם פירוק צ'כוסלובקיה עבר לשחק בנבחרת צ'כיה, עמה השתתף ביורו 1996 והיה חלק מנבחרת שהגיעה באופן מפתיע עד לגמר, בו הפסידה 1–2 לנבחרת גרמניה משער זהב בהארכה של אוליבר בירהוף.
קובה פתח בכל המשחקים של צ'כיה בטורניר זה.
בשנת 1998 קובה ערך את הופעתו ה-38 והאחרונה במדי צ'כיה, ועם פרישתו, אפודת השוער הראשון הועברה לפאבל סרניצ'ק.
פטר קובה הוא בנו של פאבל קובה, שגם הוא היה שוער בינלאומי, שאף נכלל בסגל נבחרת צ'כוסלובקיה למונדיאל 1962 בו הגיעה לגמר, אך לא שיחק בו.
פטר צירכר , היה איש עסקים שווייצרי, שעוטר בתואר חסיד אומות העולם, לאחר שבמהלך מלחמת העולם השנייה מנע את מותם של אלפי יהודים בהונגריה.
צירכר נולד בשנת 1914 בציריך שבשווייץ.
במהלך חייו היה ד"ר צירכר איש עסקים ובתחילת שנות ה-40 החל להביא את עסקיו להונגריה.
ב-1944 הועסק על ידי סגן קונסול שגרירות שווייצריה קארל לוץ, שגם הוא עוטר כחסיד אומות העולם, במחלקה לאינטרסים זרים בשגרירות שווייצריה שבהונגריה והוצב בבודפשט.''
כשהנאצים כבשו את הונגריה ב-19 במרץ 1944, החלה ההשמדה והגירוש השיטתיים של יהודי הונגריה.
ב-21 במרץ נסגרו גבולות הונגריה לכניסה וליציאה והחל מ-15 במאי 1944 החלו לצאת משלוחי יהודים למחנה ההשמדה אושוויץ.
כבר כעבור כחודשיים, נשלחו להשמדה כמעט חצי מיליון מיהודי ערי השדה שבהונגריה.
בנוסף לכך פעלה בהונגריה התנועה הפרו-נאצית "צלב החץ", תנועה קיצונית ואלימה בעלת ערכים גזעניים ואנטישמיים אשר ביצעה פרעות וטבחה ביהודים וצוענים בהונגריה.
ד"ר פטר צירכר הלך בעקבותיו של קארל לוץ אשר סייע ליהודים רבים לעלות לארץ ישראל ולהינצל בדרך זו מההשמדה הנאצית, באמצעות כתבי חסות מזויפים וסרטיפיקטים.
לפטר צירכר נזקפת הצלת היהודים בבודפשט כשגילה ב-8 בינואר 1945, כי תנועת צלב החץ מתכוננת לבצע פשיטה על בתים יהודים בבודפשט במטרה לגרש וככל הנראה גם לרצוח את המתגוררים.
צירכר פנה באופן מיידי לשר הפנים ההונגרי בדרישות לחדול מכל פעילות של צלב החץ בבתי היהודים, המוגדרים כמוגנים מטעם השגרירות השווייצרית.
לבסוף, ממשלת סלשי וגורמי צלב החץ, נכנעו לו ובכך ניצלו חייהם של עשרות אלפי יהודים.
אחת הניצולות, מריה קורמוס, עבדה כמזכירתו והעידה כי צירכר סיכן את חייו למענה.
לדבריה, ברגע שממשלת סלשי תפסה את השלטון ב-15 באוקטובר 1944, החלו השלטונות ההונגרים לסמן ולרכז יהודים בבתיהם, וקורמוס פנתה לצירכר לעזרה.
עצתו הייתה לנסות לשחד את השוער של הבית כדי לתת לה להימלט.
כשהפקיד דחה אותה, צירכר שלח ארבעה גברים, לבושים במדי צלב החץ, לעצור את קורמוס.
הם לקחו אותה לצירכר שחיכה בצירות שווייץ .
עד מהרה הבין כי הוא לא היה מסוגל להסתיר אותה שם ולקח אותה לדירה שלו תוך סיכון חייו.
היא נשארה שם במשך שישה שבועות שאפשרו הכנת מסמכים מזויפים על מנת להעבירה לפנסיון, שם שהתה עד שחרורה.
את עדותה סיכמה עם הדברים: "בלעדיו לא הייתי חיה היום."
פטר צירכר נפטר בשנת 1975. בשנת 1999 הוכר באפן רשמי על ידי מדינת ישראל ויד ושם כחסיד אומות העולם.
פטר פרדיננד נולד ב-12 במאי 1874 בזלצבורג לפרדיננד הרביעי, הדוכס הגדול של טוסקנה ואליצ'ה, נסיכת פארמה, בתם של קרלו השלישי, דוכס פארמה ולואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה.
ב-1893 התגייס פטר פרדיננד לצבא האוסטרו-הונגרי ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1908 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-66. בשנת 1911 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1914 הוא הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט.
עם פרוץ המלחמה מונה פטר פרדיננד למפקד הדיוויזיה ה-25, ולחם עמה בקרבות בגליציה ובדרום פולין.
לאחר קרב קומרוב האשימו מוריץ פון אופנברג בכישלון הכיתור של הארמייה הרוסית החמישית, וביוני 1915 הוא שוחרר מהצבא.
באפריל 1917 חזר פטר פרדיננד לשרת בצבא בדרגת גנרל חיל הרגלים, ומונה למפקד קבוצת קרב בגודל של קורפוס בחזית האיטלקית.
פטר פרדיננד לחם עם יחידתו בקרב קפורטו, ובסוף המלחמה אף מונה למפקד הארמייה העשירית במקום אלכסנדר פון קרובטין.
לאחר המלחמה נאלץ פטר פרדיננד להגר לשווייץ, שם התגורר בלוצרן, אולם בשנת 1935 חזר לאוסטריה.
בשנת 1942 מת אחיו יוזף פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, ופטר פרדיננד הפך במקומו לראש בית הבסבורג-טוסקנה, וב-8 בנובמבר 1948 מת פטר פרדיננד בזלצבורג.
ב-8 בנובמבר 1900 התחתן פטר פרדיננד עם מריה כריסטינה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, בתם של הנסיך אלפונסו, רוזן קזרטה ומריה אנטונייטה, נסיכת שתי הסיציליות, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
לורנץ פטר אלפרד פרויקן (בדנית: Lorenz Peter Elfred Freuchen; עשרים בפברואר 1886 - שני בספטמבר 1957) היה מגלה ארצות דני, סופר, עיתונאי ואנתרופולוג.
התפרסם בעיקר בשל תגליותיו באזור האוקיינוס הארקטי.
פרויקן נולד במזרח דנמרק, בנם של אן פטרין פרדריק (1862–1945) ולורנץ בנזון פרויקן (1859–1927) שהיה איש עסקים.
פרויקן החל בלימודי רפואה באוניברסיטת קופנהגן.
במהלך חייו הוא נישא שלוש פעמים.
את אשתו הראשונה נשא בשנת 1911, היא הייתה אינואיטית ומתה מהשפעת הספרדית לאחר שילדה לו בן ובת.
את אשתו השנייה נשא בשנת 1924 והתגרש ממנה בשנת 1944. אביה היה מראשי הבנק הלאומי של דנמרק.
בשנת 1945 התחתן עם מעצבת אופנה יהודייה בשם דאגמר כהן.
נכדו של פרויקן, פטר איטינואר, היה האדם הראשון בעל שורשים משבט האינואיטים שכיהן בבית הנבחרים של קנדה.
בין השנים 1926 עד 1940 היה בבעלותו אי קטן בקרבת פיורד נקסקוב.
בתקופה זו הוא פרסם מספר ספרים ומאמרים, ואירח מבקרים באי.
מאז שנות האלפיים האי אינו מיושב והוא משמש כשמורת טבע לחיות בר.
בשנת 1906 יצא למשלחת המחקר הראשונה שלו בגרינלנד.
בין השנים 1910 עד 1924 לקח חלק במשלחות נוספות, והתלווה לרוב לחוקר הארצות קנוד רסמוסן.
יחד עימו, חצה את מדף הקרח של גרינלנד.
כמו כן, חיי במשך מספר שנים בקאנאק לצד אינואיטים.
בשנת 1935 ביקר בדרום אפריקה ועד שנת 1940 ביקר גם בסיביר.
בשנת 1910, ייסד תחנת מסחר ימית בגרינלנד יחד עם רסמוסן.
מקום זה הפך לנקודת מעבר של מגלי ארצות ומשלחות שחקרו את גרינלנד ואת הקוטב הצפוני בשנים 1912 עד 1933. תחנה זו נקראה בהמשך תולה וחיל האוויר האמריקאי הקים שם בסיס קבע.
משלחת "תולה" הראשונה יצאה לדרך בשנת 1912 (השתתפו בה רסמוסן ופרויקן), המשלחת באה לבדוק את טענתו של רוברט פירי שגרינלנד אינה אי רציף אלא שני איים שמחולקים בצפון על ידי תעלה.
חברי המשלחת הוכיחו שהטענה שגויה כאשר עברו מרחק של 1,000 קילומטרים רצופים בצפון גרינלנד וכמעט מצאו את מותם.
קלמנטס מרקהם, נשיא החברה הגאוגרפית המלכותית, כינה את המשלחת בתור "המסע הטוב ביותר שבוצע על ידי מזחלות כלבים".
פרויקן כתב על מסעו עם המשלחת במספר מאמרים וספרים.
הוא הודה שהייתה משלחת שהתבססה על מזחלות כלבים שערכה מסע ארוך ומוצלח יותר בגרינלנד.
במהלך המסע פרויקן נקבר תחת מפולת שלג.
הוא השתמש בצואתו כדי ליצור דקר קרח ובמו ידיו חילץ את עצמו מהשלג.
עם חזרתם לדנמרק רסמוסן ופרויקן הרצו על מסעם ועל תרבות האינואיטים.
אשתו הראשונה של פרויקן, מקופלוק, ששינתה את שמה לנוורנה, הצטרפה אליו למשלחות חקר נוספות.
עם מותה, פרויקן רצה לקבור אותה בכנסייה בקרבת גרינלנד.
אנשי הכנסייה סירבו לקבורה מאחר שאשתו לא הוטבלה לנצרות והוא נאלץ לקבור אותה לבדו.
בסרט שרסמוסן הפיק בשנת 1933 וצולם בגרינלנד, הדמות הראשית נקראה נוורנה לזכרה.
פרויקן ביקר בצורה חריפה את הכנסייה הנוצרית ששלחה מיסיונרים לאינואיטים כדי להמיר את דתם מבלי להכיר או להבין את תרבותם ואת מנהגיהם.
כאשר פרויקן חזר לדנמרק בשנות העשרים הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ותמך בה בכתיבת מאמרים בעיתון ארצי.
בשנת 1932 הוא חזר לגרינלנד.
משלחת מחקר זו מומנה על ידי חברת הסרטים מטרו גולדווין מאייר.
בשנים אלה הוא החל לייעץ לחברות סרטים בתור תסריטאי לסרטים שעסקו במשלחות מחקר באזור הארקטי, למשל עבור הסרט "אסקימו" של MGM.
בשנת 1956 הוא זכה בגרסה ישנה של שעשועון ידע בארצות הברית בה הפרס הראשון עמד על 64,00 דולרים.
השאלה האחרונה הייתה תחת קטגוריה של "שבעת ימי העולם".
לזכרו של פרויקן הוקמה אנדרטה בדנמרק בדמות אסקימו במקום ממנו עזב את המדינה לגרינלנד בשנת 1906. האנדרטה קרובה לפסל בת הים הקטנה וממוקם בקופנהגן.
במהלך מלחמת העולם השנייה, פרויקן היה חלק מהמחתרת הדנית שהתנגדה לכיבוש הנאצי, וזאת על אף שאיבד רגל מכווית קור בשנת 1926. בכל פעם שנתקל בביטוי של אנטישמיות הצהיר על עצמו כיהודי.
הוא נלכד על ידי הנאצים ונידון למוות אך הצליח לחמוק ממאסר ונמלט לשוודיה.
בשנת 1945 התחתן עם מעצבת אופנה יהודיה בשם דאגמר כהן-גייל.
פרויקן ואשתו חיו בניו יורק וכן היה להם בית נוסף בקונטיקט.
הוא מת ב-2 בספטמבר 1957 מהתקף לב בבסיס חיל האוויר באנקורג' אלסקה.
גופתו נשרפה ואפרו פוזר בגרינלנד, בפיטופיק, הר קטן שפסגתו שטוחה ומזכירה שולחן.
פטר פליישמן (1900–1984) היה רופא פנימי, ניהל את בית החולים העמק בעפולה בשנות הארבעים של המאה העשרים ואת המחלקה הפנימית בבית החולים העמק בעפולה (1941-1968).
פליישמן נולד בקייב, אוקראינה לשמעון פליישמן שהיה פרופסור לפסיכיאטריה ונוירולוגיה, ולמרטה לבית בריל.
ב-1918 סיים פליישמן את התיכון הממלכתי בקייב, בהצטיינות ייתרה.
בין השנים 1918–1922 למד רפואה באוניברסיטת קייב, ובהמשך בקניגסברג.
לאחר שהוסמך כרופא, בשנת 1925 עבד פליישמן בבית החולים "מואביט" בברלין במחלקה פנימית ועסק במחקר ביוכימי, עד אשר בשנת 1933 פוטר ללא התראה על ידי נציג של המפלגה הנאצית.
בשנת 1936 עלו בני הזוג פליישמן לארץ ישראל, ביחד עם הוריו של פליישמן, והתיישבו בתל אביב שם עבד פליישמן בקופת חולים כללית.
בין השנים 1941–1968 ניהל פליישמן את המחלקה הפנימית בבית החולים בעפולה, בנוסף ניהל את בית החולים בעפולה בתחילת שנות הארבעים, במשך מספר שנים.
בין השנים 1959–1960 עסק פליישמן במחקר בבית החולים "מייקל ריז'" ("Michael Reese Hospital" ) בשיקגו, ארצות הברית והגיע לדרגת פרופסור.
נפטר בשנת 1984 בגיל 84 ונקבר בבית העלמין שדה יהושע, חיפה.
פטר פליישמן התחתן עם לוטה בריל בגרמניה, ברלין ולהם 2 בנות: עליזה בן חורין (הייתה נשואה לראובן בן חורין עד לגירושיה) ורינה גולן.
פטר סניירס (בהולנדית: Peter Snayers; 1592–1667) היה צייר פלמי, שנודע בזכות סצנות הקרב הפנורמיות שלו, תיאורים של התקפות פרשים, תקיפת כפרים, שיירות וסצנות צייד.
הוא ביסס את המוניטין שלו בעיקר באמצעות סצנות הקרב הטופוגרפיות שלו, המספקות מבט ממעוף הציפור על שדה הקרב.
עוד צייר נופים גדולים ודיוקנאות של האצולה.
שיתף פעולה באופן קבוע עם ציירי נוף מקומיים וגם עם פטר פאול רובנס.
לאחר שהתחיל את הקריירה שלו באנטוורפן, עבר לבריסל.
הוא היה האיקונוגרף הצבאי הראשי של בית המלוכה בבריסל, וצייר החצר וקיבל דרגת סגן-אלוף.
סניירס נולד באנטוורפן ושם הוטבל ב-24 בנובמבר 1592. אביו לודוויק היה השליח העירוני של אנטוורפן בבריסל.
הוא נרשם כתלמידו של סבסטיאן פרנקס בגילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן בשנת 1612. סבסטיאן פרנקס היה צייר קרב וז'אנר בולט.
בשנת 1613 הפך סניירס למאסטר בגילדה.
בשנת 1618 התחתן סניירס עם אנה שוט, בת דודה של הצייר קורנליס שוט.
ילדם הראשון קורנליוס הוטבל ב-8 בספטמבר 1620. סניירס הצליח כאמן.
באנטוורפן המשפחה התגוררה בתנאי מותרות.
סניירס הצטרף לגילדת הציירים בבריסל ב-16 ביוני 1628. הוא הפך לאזרח בבריסל באותו זמן.
על פי ההערכות, הוא עבד אצל הארכידוכס אלברט (נפטר בשנת 1621) בעת שחי באנטוורפן.
הוא מונה לצייר החצר על ידי הארכידוכס.
סניירס עבר ככל הנראה לבריסל במטרה לנצל הזדמנויות בחצרו של הארכדוכסית איזבלה, אלמנתו של הארכידוכס ומלכת דרום הולנד.
לאחר מותה של איזבלה בשנת 1633, סניירס הפך לצייר החצר עבור שני המושלים הבאים, הקרדינל-אינפנטה פרדיננד מאוסטריה (1634-1641) והארכידוכס ליאופולד (וילהלם) (1647 עד 1656).
עבורם הוא צייר סצנות של קרבות על פי המסורת של שטיחי קיר מהמאה השש-עשרה.
הוא צייר דיוקנאות של אנשי האריסטוקרטיה בבריסל וכן נופים גדולים.
הוא עבד גם אצל פטרונים בולטים אחרים.
גולת הכותרת בקריירה שלו הייתה משימה של ציור 22 תמונות קרב של האלוף אוטביו פיקולומיני .
בזמן שעבד בבריסל ביקר בקביעות בעיר הולדתו אנטוורפן אך מעולם לא שב לגור בה.
הוא שיתף פעולה עם ציירים באנטוורפן כמו פטר פאול רובנס בכמה הזדמנויות, כולל על מחזור חייו של הנרי הרביעי שלא נגמר (1628–1630).
הן בתקופת אנטוורפן והן בתקופת בריסל שלו, הוא התערבב באליטה של תקופתו.
הוא טיפס בסולם החברתי ושאף לחיות אורח חיים דומה לזה של האריסטוקרטים בימיו.
לפיכך, הוא היה דוגמה לאצולה של המאה ה-17 של אזרחים מצליחים.
בין תלמידיו היה אדם פרנס ואן דר מולן שהפך לצייר קרב ידוע וצייר חצר של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
אין תיעוד לגבי מותו של סניירס אך ההערכה שהוא נפטר בבריסל בשנת 1667.
פטר סניירס ידוע בעיקר כצייר קרבות, התקפות צבאיות, פשיטות על כפרים ושוד של שיירות.
הוא צייר דיוקנאות של אריסטוקרטיה בבריסל ונופים גדולים.
בנוסף, הוא יצר סצנות צייד שונות ומעט יצירות דתיות.
לבסוף השלים כמה יצירות המציגות תהלוכות פומביות של הגילדות והמיליציה האזרחית.
מבחינה סגנונית, הצביעה שלו הייתה מאופקת יותר מזו של המורה שלו ומשקפת את מגמה בציור הפלמי וההולנדי.
פטר סניירס יצר סצנות קרב היסטוריות רחבות היקף כמו גם יצירות קטנות יותר המתארות פרשים וסצנות של חיילים במנוחה.
סצנות הקרב ההיסטוריות שלו מדגימות תשומת לב רבה לדיוק הטופוגרפי.
לעיתים קרובות, אלה מראים נוף שטוח שמתחלף בחדות ומציג עיר נצורה מנקודת מבט אווירית.
סניירס הקדיש תשומת לב מיוחדת להצגת סצנות הקרב בצורה מדויקת, ואמיתית ככל האפשר.
הוא לא נכח באף אחד מהקרבות אותם תיאר.
כדי להגיע לתיאור ריאליסטי ומדויק סניירס הסתמך על מפות צבאיות רשמיות, דוחות מלחמה מהימנים ויצירות של אמנים אחרים.
סניירס בדרך כלל לא כלל בקומפוזיציות שלו סימני הסבר, סמלים או טקסט שיעזרו לצופה לזהות איזה קרב מתואר.
היעדרם של אלמנטים הסבריים כאלה שמרו על ריאליזם בתמונה אך גם הצריך מהצופה מידע מוקדם להבנת הנושא.
מכיוון שרוב עבודותיו הוזמנו על ידי מנהיגים צבאיים בדרגים הגבוהים ביותר בצבא בית הבסבורג (הספרדי והאימפריאלי), הם הכירו את הסצנות המתוארות.
הבדים הגדולים שלו מילאו בבירור תפקיד כפול: הם תיעדו את האירוע ההיסטורי ובמקביל הם האדירו את אנשי הצבא שהשתתפו בפעולה.
הקומפוזיציות נוצרו מנקודת המבט של הפטרון שהזמין אותן.
דיוקנאות סוסים וסמלי המלחמה שלהם נכללו כך שהפעולות הצבאיות שלהם הונצחו.
הקומפוזיציות הצדיקו אפוא את מעמדם המובהק של הפטרונים בחברה וכן את נאמנותם לחצר המלכות של בית הבסבורג.
הדימויים ההרואיים נועדו גם לשמש מודל לדורות מאוחרים יותר.
מכיוון שהפצת יצירותיו נותרה מוגבלת לצד הספרדי, התפוררות שושלת הבסבורג במחצית השנייה של המאה ה-17 השפיע על המוניטין הבינלאומי של האמן.
סנירס צייר לרוב סצנות של תקיפות שודדים על מטיילים ושל חיילים על כפרים, נושאים הקשורים לסצנות הצבאיות שלו.
דוגמה לכך היא הנוף הפלמי עם נוסעים שהותקפו על ידי שודדים.
התמונה מראה סצנה של נוסעים שמנסה להדוף התקפת שודדים.
הסצנה מלאה בפעולה ומתארת שלבים שונים של הפיגוע כולל מראה השודדים על גבי סוסים בחילופי אש עם הקורבנות.
גבר אחד שוכב על האדמה לאחר שנשדד ואישה המפצירה בשודד שמצביע עליה.
כפי שהיה מקובל בעולם האמנותי של המאה ה-17 באנטוורפן, סניירס לרוב שיתף פעולה עם אמנים אחרים.
הוא שיתף פעולה קבוע עם ציירי הנוף יוס דה מומפר יאן ברויגל הבן ואחרים.
הוא גם שיתף פעולה עם פטר פאול רובנס.
בשיתופי הפעולה שלו עם ציירי נוף, סניירס היה אחראי לדמויות והאחרים לנופים ולנופים העירוניים.
הוא שיתף פעולה עם יוס דה מומפר בעיקר בין 1613 ל־1620. שיתופי הפעולה עם יאן ברויגל הבן מתוארכים לאחר 1634. דוגמה לשיתוף פעולה עם יוס דה מומפר היא נוף של עיר בחורף עם תעלת מים, ככל הנראה מראה באנטוורפן.
הקומפוזיציה מציגה רחוב בעיר ותעלה המכוסים בשלג.
הסצנה מלאה בדמויות רבות העוסקות בפעילות היומיומית שלהן, ילדים נהנים בשלג וסוחרים עסוקים בדוכניהם.
מתצפית טופוגרפית, הציור מספק עדות מעניינת לחיים בעיר מהמאה ה-17 בפלנדריה.
שיתופי הפעולה של סניירס עם רובנס כללו את הסדרה שלא נגמרה על חייו של הנרי הרביעי (1628–1630) וסדרת הטורה דה לה פרדה (בערך 1637–1640).
סדרת חיי הנרי הוזמנה מרובנס על ידי מארי דה מדיצ'י בפברואר 1622 יחד עם סדרת ציורים על חייה שלה.
שתי הסדרות נועדו לקשט את ארמון לוקסמבורג, ובתי המגורים החדשים שלה בפריז שהיו אז בבנייה.
מארי דה מדיצ'י הייתה מלכת צרפת כאשתו השנייה של המלך הנרי הרביעי מצרפת, מבית בורבון.
לאחר חיסול בעלה בשנת 1610, היא פעלה עבור בנה, המלך לואי ה-12 מצרפת, עד שיכול היה למלא את תפקידו בגיל בגרות.
הסדרה על חיי המלכה הסתיימה בשנת 1625 והוצגה בגלריה המערבית של ארמון לוקסמבורג.
הסדרה על חייו של הנרי הרביעי נועדה להיות מוצגת בגלריה המזרחית של ארמון לוקסמבורג.
רובנס עבד על חייו של הנרי הרביעי משנת 1628 עד 1630. מתוך 24 התמונות המתוכננות, 16 תארו את קרבות המפתח בהם השתתף המלך עצמו.
רובנס החל בעבודה כאשר המלכה איבדה את כוחה בשנת 1630 ונאלצה לצאת לגלות בשנת 1631.
עם אובדן הקונה, רובנס נאלץ להפסיק את העבודה.
חמישה מהציורים שרדו ואחד חסר.
התמונות ששרדו תארו את פעולותיו הצבאיות של המלך.
החלק העליון של הציורים מראים סצנות קרב הושלמו על ידי פטר סניירס.
סצנות אלה מורכבות מציורי דמויות קטנות ומפורטות בקפדנות.
הם מנוגדות לתרומתו של רובנס בחלק התחתון של הקומפוזיציות, המורכבות מדמויות גדולות ומשמעותיות, כולל המלך הנרי הרביעי על סוס, הממלאות את חזית התמונה.
צייר הנוף Lodewijk de Vadder היה ככל הנראה אחראי לעצים הגדולים המופיעים בחלק מהבדים.
למרות הניגוד בין המחצית העליונה שצייר סניירס לחצי התחתון שצייר רובנס, הקומפוזיציות מציעות תחושה של אחדות.
הטורה דה לה פרדה - היה בית הצייד של מלך ספרד ליד מדריד.
רובנס קיבל הזמנה ממלך ספרד פיליפ הרביעי ליצור סדרת ציורים לקישוט המבנה.
רוב הציורים תיארו סצנות מיתולוגיות המתבססות במידה רבה על המטמורפוזות של אובידיוס.
רובנס מימש את המשימה החשובה הזו בסיוע מספר גדול של ציירים מאנטוורפן כמו יאקוב יורדאנס, קורנליס דה פוס, יאן קוססירס, ואחרים שעבדו על פי עיצוביו של רובנס.
סניירס היה מעורב גם בפרויקט זה כמשתף פעולה.
מיוחסים לו שני בדים גדולים המראים את המלך פיליפ הרביעי בסצנת צייד.
פטר סיירטו (בהונגרית: Szijjártó Péter) הוא פוליטיקאי הונגרי המכהן כשר החוץ של הונגריה מ-2014.
לפי מדד ההשפעה של אתר החדשות ההונגרי Napi.hu, היה סיירטו אחד מ-10 האנשים המשפיעים ביותר בהונגריה בשנת 2020.
פטר נולד בעיר קומארום שבצפון הונגריה.
בשנים 1995-1996, הוא למד כחצי שנה בתיכון בארצות הברית, לאחר מכן שב להונגריה, ובשנת 2002 קיבל תואר בכלכלה מאוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה וכלכלה.
בשנת 1998 הצטרף למפלגת פידס והיה לחבר מועצת העיר גיור מטעמה, בשנת 2002 התמודד על מושבה של העיר בפרלמנט ההונגרי והיה לחבר הפרלמנט הצעיר ביותר.
לאחר ניצחון המפלגה בבחירות 2010, מינה אותו ראש הממשלה ויקטור אורבן לדוברו האישי, תפקיד שבו שימש עד שנת 2012.
בשנת 2014 מונה על ידי אורבן לשר החוץ ההונגרי.
ב-2015 תקף סיירטו את תוכנית המכסות של קנצלרית גרמניה מרקל וטען כי היא תעודד מהגרי עבודה והברחות גבול בלתי חוקיות.סיירטו התנגד לסימון מוצרים המיוצרים ביהודה ושומרון וטען כי הסימון פוגע בסיכויים למשא ומתן בין ישראל לפלסטינים.
בשנת 2019 חנך את נציגות הסחר ההונגרית בירושלים ובכך הייתה הונגריה למדינה האירופית הראשונה שלה נציגות דיפלומטית בירושלים.
בביקורו בישראל ביולי 2020, נפגש סיירטו עם מקבילו הישראלי גבי אשכנזי, לאחר פגישתם אמר כי הונגריה וישראל הן המדינות המותקפות ביותר בעולם.
סיירטו היה שר החוץ האירופי היחיד שנכח בחתימת הסכמי אברהם.
בדצמבר 2021 קיבל סיירטו את עיטור הידידות משר החוץ הרוסי סרגיי לברוב.
לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל הביע סיירטו תמיכה גורפת בישראל ובפעולותיה.
על תלונת דרום אפריקה כנגד ישראל בבית הדין הבין-לאומי בהאג הוא אמר כי "להאשים מדינה שסבלה מתקפת טרור, ברצח עם - זה בבירור שטויות".
באפריל 2025 נפגש סיירטו עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, ודן עימו בחיזוק הקשרים בין ישראל והונגריה.
סיירטו נשוי לסילביה ולהם שני ילדים.
פטר פון קורנליוס היה צייר גרמני.
מגיל שתים עשרה השתתף בשיעורי רישום באקדמיה בדיסלדורף.
אביו, שהיה מפקח על הגלריה של דיסלדורף ופרופסור באקדמיה, נפטר בשנת 1799, ולאחריה קורנליוס תמך במשפחתו בעבודתו כצייר פורטרטים ומאייר.
עבודתו הגדולה המוקדמת ביותר הייתה קישוט המקהלה של כנסיית סנט קווירינוס בניוס, שהוזמנה בשנת 1803. בשנת 1809 החל בסדרת רישומים המציגה את פאוסט של גתה, שחלקו הראשון פורסם שנה קודם.
עבור אלה השתמש קורנליוס בסגנון ליניארי שהושפע רבות ממהדורת פקסימיליה של ספר התפילה של אלברכט דירר למקסימיליאן הראשון.
שש מהתמונות הוצגו למשורר, שאישר אותן.
קורנליוס המשיך בסדרה בעקבות גם אחרי מעברו לרומא, והיא פורסמה בשנים עשר תחריטים בין השנים 1816 ו-1826, הוא עבר לפרנקפורט בשנת 1809, ועבד שם עד שנסע לרומא כעבור שנתיים.
קורנליוס הגיע לרומא ב-14 באוקטובר 1811, והפך במהרה לאחד הציירים המבטיחים מבין תנועת הנצרתיים, קבוצת אמנים גרמנים צעירים שישבו ברומא, שכללה את יוהאן פרידריך אוברבק, וילהלם פרידריך שדו, פיליפ פייט, יוליוס שנור פון קרולספלד ולודוויג פוגל, חלקם בחרו לגור במנזר עזוב .
הם התאגדו לעבוד במשותף ולתת ביקורת הדדית.
ברומא השתתף קורנליוס, יחד עם חברי תנועה אחרים, בעיטור מעונו של ג'ייקוב סלומון ברתולדי, הקונסול הכללי הפרוסי, ווילה מאסימו, ובמקביל עבד גם על איורים לספרי שירה גרמנית.
בשנת 1819 השאיר קורנליוס את ציורי הקיר בווילה מאסימו לא גמורים וחזר לגרמניה, לאחר שהוזמן למינכן על ידי נסיך הכתר של בוואריה, לימים המלך לודוויג הראשון, כדי לפקח על הקישוטים לגלריית הפסלים החדשה שלו.
בשנת 1821 לקח על עצמו, בנוסף לעבודתו עבור לודוויג, גם את ניהול האקדמיה של דיסלדורף.
יאקוב גצנברגר היה בין תלמידיו.
אולם עד מהרה גילה שתשומת לב לחובות כה שונות אינה עולה בקנה אחד עם ביצוע הגון של כל אחד מהם, ובסופו של דבר הוא התפטר מתפקידו בדיסלדורף.
חלק מתלמידיו עקבו אחריו למינכן כדי לסייע לו שם.
זמן קצר לאחר מכן הפך למנהל האקדמיה במינכן.
עיטורי הפרסקו של כנסיית לודוויג במינכן, שתוכננו ובוצעו על ידי קורנליוס, היו אולי עבודות הקיר החשובות ביותר בזמנם.
ציור הקיר הגדול של "המשפט האחרון", מעל המזבח הגבוה בכנסייה ההיא, גובה 19 מטר, ברוחב 12 מטר.
ציורי הקיר של הבורא, המולד והצליבה באותו בניין הם גם בקנה מידה גדול.
הוא צייר יצירות מרכזיות אחרות במינכן, הם אולי הידועות ביותר.
בערך 1839–1840 הוא עזב את מינכן לברלין כדי לעבוד על סדרת איורים המתארים את האפוקליפסה, במעגל ציורי קיר שהוזמן על ידי פרידריך ויליאם הרביעי עבור "קמפו סנטו" או המאוזוליאום המלכותי בברלין.
המלך זנח את תוכניותיו בעקבות המהפכה של שנת 1848, אך קורנליוס המשיך לעבוד על הציורים האלה למשך שארית חייו.
הוא שמר על קשר הדוק עם עולם האמנות ברומא, וחזר להתגורר שם בין השנים 1853–1869.
קורנליוס, כצייר צבעי שמן, היה בעל מיומנות טכנית מועטה, ועבודותיו אינן מפגינות שום הערכה אינסטינקטיבית לצבע.
גם כצייר פרסקו כוחו היצירתי לא היה גדול.
בבחינה ביקורתית של הביצוע של כמה מעיצוביו המפורסמים, אפשר להרגיש שהוא לא היה מסוגל להגיע בהם לשלמות.
קורנליוס ושותפיו השתדלו לעקוב ביצירותיהם אחרי רוחם של הציירים האיטלקים.
אך הגישה האיטלקית שונה במידה ניכרת על ידי מורשת דירר.
השפעה זו של דירר מתבטאת בעבודתו של קורנליוס אפילו בעבודתו העיקרית "פסק הדין האחרון" בכנסיית לודוויג במינכן.
אך למרות חולשותיו תמיד יש בעבודותיו הוד ואצילות.
אף על פי שהוא לא היה זריז בטיפול בציור, הוא יכול היה להגות ולעצב נושא בצורה מופתית.
המוטו האהוב עליו ביותר היה "דויטשלנד מעל הכל" מציין את הכיוון והעוצמה של הפטריוטיות שלו.
תלמידיו כללו את קארל הרמן, ארתור פיטגר, וילהלם פון קאלבך ואדם אברל.
קורנליוס הסתמך לעיתים קרובות על תלמידים ועוזרים לצורך הביצוע, ולעיתים אף על תכנון הפרויקטים עליהם היה אחראי.
בשנת 1855 כתב תיאופיל גוטייה כי קורנליוס "נהנה מפרסום שמעט אמנים נהנו ממנו במהלך חייהם", והוסיף כי העריצו אותו "כאילו הוא כבר מת".
כדי להבין ולהעריך היטב את גודל היצירה שביצע קורנליוס למען גרמניה, צריך לזכור שבתחילת המאה ה-19 לא היה בגרמניה בית ספר לאומי לאמנות.
גרמניה הייתה בציור ופיסול מאחורי כל שאר אירופה.
אולם תוך פחות מחצי מאה הקים קורנליוס בית ספר מצוין, חידש את ציורי הקיר והפנה את מבטו של עולם האמנות לעבר מינכן.
ההתחדשות הגרמנית של ציורי הקיר השפיעה על אנגליה, כמו גם על מדינות אירופאיות אחרות, והובילה לתחרות המפורסמת שנערכה על ציורים באולם ווסטמינסטר, ובסופו של דבר לקישוט חלקי של בתי הפרלמנט.
בנובמבר 1841, ביקר קורנליוס באנגליה ודעתו הייתה טובה על בחירת הציורים לבתי הפרלמנט, ואף תמך בעמידות הפרסקו באקלים האנגלי.
פטר הינריך למברט הס היה צייר קרבות וז'אנר גרמני.
הס היה בנו של החרט קרל ארנסט כריסטוף הס.
משנת 1782 אביו היה פרופסור לחריטת נחושת באקדמיה לאמנות בדיסלדורף, בשנת 1783 עבר האב למינכן, מאוחר יותר חזר לדיסלדורף, שם נישא למארי למברטין, בשנת 1791. את שיעורי האמנות הראשונים הוא קיבל מאביו בדיסלדורף.
משנת 1800 הס יצר את התחריטים הראשונים שלו, בעיקר העדיף תיאורים של בעלי חיים.
בשנת 1806 בגיל 14 התקבל הס לאקדמיה לאמנות במינכן.
הוא הצליח לעשות את שירותו הצבאי במטכ"ל הכללי של הנסיך קרל פיליפ פון ורדה.
הוא עשה זאת במהלך המלחמות בין השנים 1813–1815 וגם היה בקונגרס וינה.
במהלך תקופה זו יצר הס מספר רב של רישומים, אשר היוו את הבסיס לציורי השמן שלו.
מאוחר יותר, הס נסע לצורכי לימוד דרך שווייץ, איטליה ואוסטריה.
בעבודתו המוקדמת התמונות שיצר היו קטנות למדי, התמונה הראשונה בפורמט גדול מאת פטר הס הייתה תיאור הקרב בארקיס סור אובה במאי 1814.
בשנת 1833 ליווה את המלך אוטו הראשון ליוון.
בשנת 1835 עשה עליו ציור בצבעי שמן עם דיוקנאות רבים.
1839 תמונה שנייה מציגה את קבלת הפנים של אוטו באתונה.
בשנת 1839 הס קיבל את הזמנתו של הצאר ניקולאי הראשון לסנט פטרסבורג ומוסקבה והציג את המאורעות העיקריים של 1812 בשמונה תמונות קרב גדולות.
במינכן, הוא ועוזרו נילסון ביצעו 39 פרסקאות מההיסטוריה של היוונים ומלחמת עצמאותם.
בשנת 1861 הוענק לו צלב האביר של מסדר הכבוד של הכתר הבווארי וקיבל גם תואר אצולה.
בשנת 1853 קיבל אות של המסדר הבווארי למדע ואמנות.
הוא זכה גם לכבוד ולמדליות זרות, כמו מליאופולד מלך בלגיה.
פטר פלדמייר (בהונגרית: Feldmájer Péter; נולד ב-14 ביולי 1953 בנאג'קרש) הוא עורך דין יהודי-הונגרי, בין 1991–1999, ואחר כך בין השנים 2005–2013 היה נשיא איגוד הקהילות היהודיות בהונגריה (MAZSIHISZ).
לפניו ואחריו כיהן בתפקיד זה אנדראש הייזלר.
אביו היה דר' ג'רג' פלדמאייר ואמו אדית גולדשטיין.
את לימודיו באוניברסיטה סיים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת סגד על שם אטילה יוז'ף בין השנים 1972–1977. בתום לימודיו עבד כעורך דין במשרד עורכי הדין פלדמייר-שומודי.
בשנת 1982 נבחר לראש הקהילה היהודית בנאג'קרש ובשנת 1989 היה חבר בוועדת ההיגוי.
הוא עזב בשנת 1991 כאשר נבחר לנשיא הלאומי של התאחדות הקהילות היהודיות בהונגריה.
הוא מילא את התפקיד עד שנת 1999, אז הפך ליו"ר הקבוצה של מרכז הונגריה בקהילה היהודית.
בשנת 2003 נבחר לסגן נשיא הקהילה הארצית ושוב בשנת 2005 כנשיא.
רצו שיתפטר באספה הכללית יוצאת הדופן באמצע כהונתו החמישית בשנת 2013, אך לבסוף קראו לו בחזרה באספה הכללית הרגילה שנערכה שבועיים לפני כן.
בין השנים 1990–1991 הוא היה חבר במועצת המנהלים של האגודה לתרבות יהודית הונגרית (Mazsike), ואז בין השנים 2000–2006 היה הנשיא שלה.
בנוסף, בשנים 2000–2007, הוא היה יו"ר ועדת החינוך של לשכת עורכי הדין במחוז באץ'-קישקון.
הוא התחתן בשנת 1976, אשתו השופטת דר' ארז'בט בוטקה.
פטר פלאצר היה כדורגלן אוסטרי, ששיחק בעמדת השוער.
היה שוערה של "נבחרת הפלא האוסטרית" בשנות ה-30.
פלאצר נולד באימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1910 והחל את הקריירה ב-AC בריגיטנאואר עמה כמעט זכה באליפות בעונת 1927/28 לאחר וסיימו במקום השני.
הוא עבר בשנת 1929 לקבוצה AC פלורידסדורפר ולאחר חמש שנים בה חתם באדמירה ואקר.
פלאצר הגיעה עמה להצלחות כשבעונתו הטובה ביותר ב-1933/34 זכה בדאבל וסיים כסגן גביע מיטרופה לאחר הפסד בגמר לבולוניה האיטלקית.
בשנים הבאות היה אלוף אוסטריה שלוש פעמים נוספות וסיים את הקריירה בה בשנת 1940.
לאחר הפרישה ניהל בית קפה בארדברג מאמצע שנות ה-30. פלאצר נפטר ב-13 בדצמבר 1959 בגיל 49 ונקבר בבית העלמין המרכזי בווינה.
משנת 1993 נקרא רחוב על שמו בשם פלאצרגאסה שבעיר וינה.
בתקופה ששיחק בפלורידסדורפר הוא משך את תשומת ליבו של מאמן "נבחרת הפלא האוסטרית", הוגו מייזל.
בשנת 1931 ערך פלאצר את הופעת הבכורה בתיקו 2–2 נגד הונגריה בבודפשט, כאשר שוערה הראשון רודי הידן נפצע לקראת סיום המשחק.
משחק זה היה במסגרת גביע מרכז אירופה של 1931–1932 בו גם זכתה אוסטריה בסיום הטורניר.
פלאצר הגיעה עמה למקום הרביעי במונדיאל 1934 לאחר שאליו הגיעו כפייבוריטית לזכייה.
בחצי הגמר נגד המארחת איטליה הפסידו 1–0 משער שנוי במחלוקת.
במהלכו קפטן וכוכב האיטלקים, ג'וזפה מאצה, התנגש עם פלאצר ובכך מנע ממנו סיכוי לעצור את אנריקה גואיטה שכבש את השער.
בכל ארבעת משחקי הנבחרת בטורניר פתח כשוער הראשון.
הופעתו האחרונה במדיה הייתה ב-24 באוקטובר 1937 נגד צ'כוסלובקיה, ולאחר האנשלוס זומן לשחק עבור גרמניה הנאצית בשני משחקים נגד הנבחרות בלגיה ואיטליה בשנת 1939.
פֶּטְר פַּאבֶל (בצ'כית: Petr Pavel; נולד ב-1 בנובמבר 1961) הוא נשיא צ'כיה ה-4. פאבל הוא איש צבא בדימוס אשר שימש כראש המטה הכללי של צבא צ'כיה בין השנים 2012–2015, וכיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו בין השנים 2015–2018.
ב-2022 הכריז פאבל על מועמדותו לנשיאות בבחירות לנשיאות ב-2023. הוא גבר בבחירות על יריבו, ראש הממשלה לשעבר אנדריי באביש, והושבע כנשיא ב-9 במרץ 2023.
פאבל נולד בפלאנה ב-1 בנובמבר 1961. הוא היה בן למשפחה בעלת עבר צבאי.
אביו היה קצין מודיעין בצבא הצ'כוסלובקי.
הוא למד בגימנסיה הצבאית ביאן ז'י'אק באופבה, ולאחר מכן באוניברסיטה הצבאית בוויסקוב.
ב-1983 הוא סיים את לימודיו והתגייס לצבא צ'כוסלובקיה.
הוא שרת בכוחות הצנחנים והפך למפקד מחלקה.
ב-1985 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה ונותר חבר בה עד קריסת המשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה ב-1989. לימים הוא תיאר את חברותו במפלגה כשגיאה שעליה ניסה לכפר כל ימיו.
בן 1988–1991 למד באקדמיה הצבאית בברנו.
לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי נשלח ללמוד באקדמיות צבאיות בבריטניה, וכן השלים תואר שני ביחסים בינלאומיים בקינגס קולג' לונדון.
לאחר מכן חזר לצ'כיה, הצטרף למודיעין הצבאי והשתתף במלחמות יוגוסלביה.
הוא זכה לפרסום כאשר עם כוח קטן הצליח לחלץ 55 חיילים צרפתיים שהיו נצורים בידי כוח סרבי עדיף.
לאחר סיום המלחמה הפך לסגן הנספח הצבאי בבלגיה.
ב-2002 הועלה לדרגת בריגדיר וייצג את צ'כיה במספר ארגונים בינלאומיים.
ביולי 2011 מונה לסגן ראש המטה הכללי וב-1 ביוני 2012 הפך לראש המטה הכללי.
ביולי 2014 פרש מתפקידו והפך ליושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו.
הוא היה היו"ר הראשון (והיחיד עד כה) שהגיע ממדינה שהייתה בעבר חברת ברית ורשה.
במהלך התפרצות מגפת הקורונה בצ'כיה השיק פאבל יוזמה אזרחית בשם "חזקים ביחד" אשר נועדה לסייע לממשלת צ'כיה בהתמודדות עם המשבר.
ב-9 ביוני 2022 הודיע פאבל על כוונתו להתמודד בבחירות לנשיאות צ'כיה ב-2023. הוא השיק קמפיין בחירות ששם דגש על התקרבות לארצות הברית, האיחוד האירופי ונאט"ו.
הוא התבטא כנגד רוסיה וסין, והביע תמיכה באוקראינה במלחמתה כנגד הרוסים.
עם זאת, הוא טען שצ'כיה צריכה לשמור מרחק מהמלחמה.
הוא עלה להתמודד בסיבוב השני מול ראש הממשלה לשעבר אנדריי באביש.
פאבל הושבע כנשיא ב-9 במרץ, והחליף בתפקיד את מילוש זמאן.
הוא הנשיא ה-12 מאז הכרזת העצמאות של צ'כוסלובקיה ב-1918, וה-4 מאז פירוק צ'כוסלובקיה.
הוא הנשיא הראשון של שנכנס לתפקידו ללא ניסיון פוליטי וללא חברות במפלגה כלשהי.
זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד, קיים פאבל שיחת טלפון עם צאי יינג-ון נשיאת טאיוואן, ואישר את היחסים הדיפלומטיים בין המדינות.
צעד זה גרר ביקורת רבה מצד סין.
פטר סטמבוליץ' (בסרבית: Петар Стамболић, הגייה על פי האלפבית הפונטי הבין-לאומי: [pětar stambǒliːt͡ɕ]; 12 ביולי 1912–21 בספטמבר 2007) היה פוליטיקאי סרבי קומוניסטי ששירת כראש ממשלת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה מ-1963 ועד 1967, וכנשיאה בשנים 1982–1983.
סטמבוליץ' נולד בברזובה, מחוז איוואניצה, ממלכת סרביה.
הוא למד בפקולטה לחקלאות של אוניברסיטת בלגרד.
הייתה לו קריירה ארוכה במפלגות סרביות ויוגוסלביות.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה חייל בכוחות הפרטיזנים הקומוניסטים.
ההיסטוריה המרשימה שלו בצבא כוללת את התקפת הפרטיזנים על העיר סייניצה , שהייתה באותה עת מעוזו של לגיון קרמפלר מהאס אס.
האחיין של סטמבוליץ', איוואן סטמבוליץ', היה ראש ממשלת הרפובליקה הסוציאליסטית של סרביה.
סטמבוליץ' מת בבלגרד שבסרביה בשנת 2007.
פטר קולאר (בצ'כית: Petr Kolář; נולד ב-27 בספטמבר 1962) הוא דיפלומט צ'כי, אשר כיהן כשגריר צ'כיה ברוסיה בשנים 2010–2012. כיום הוא יועץ בכיר במשרד עורכי הדין סקוור פאטון בוגס בפראג.
פלג קולאר נולד ב-27 בספטמבר 1962 בצ'סקה בודייוביצה, צ'כוסלובקיה.
קולאר סיים את לימודיו באוניברסיטת קארל בפראג בשנת 1986 עם תארים בטכנולוגיית מידע, מדעי הספרייה ואתנוגרפיה.
תחומי העניין שלו הם בפוליטיקה בינלאומית, ספורט, ספרות, היסטוריה ובאמנות יפה.
קולאר נשוי ואב לשני ילדים.
משנת 1993 עבד במשרד החוץ הצ'כי, שם ניהל בשנים 1993–1995 את המחלקה ליחסי חוץ ממשלתיים ובשנה שלאחר מכן את המחלקה הטריטוריאלית השלישית – מזרח ודרום אירופה.
בשנים 1996–1998 קולאר כיהן כשגריר צ'כיה בשוודיה, ובשנה שלאחר מכן היה יועץ לאינטגרציה האירופית והבלקן בלשכת נשיא הרפובליקה של צ'כיה.
בין השנים 1999–2003 שימש כשגריר צ'כיה באירלנד.
מספטמבר עד אוקטובר 2005 כיהן כסגן שר החוץ של צ'כיה.
ב-29 בנובמבר 2005 מונה לשגריר צ'כיה בארצות הברית, משרה בה כיהן עד 2010, ומ-2010 עד 2012 כיהן בתפקיד כשגריר צ'כיה ברוסיה.
קולאר תיאר את המתנגדים הצ'כים לבניית המכ"ם האמריקני נגד טילים בצ'כיה כ"אידיוטים שימושיים" שנכנעו למסע הדיסאינפורמציה של רוסיה.
הוא כינה את נשיא צ'כיה מילוש זמאן "סוס טרויאני" של רוסיה ובשנת 2016 שקל להתמודד נגדו בבחירות לנשיאות, ובסופו של דבר החליט שלא להתמודד במרץ 2017.
בפגישה עם סטודנטים בנובמבר 2015, קולאר פנה לאומה הרוסית: "למרות שהרוסים נראים כמונו, הם שונים.
הם טוענים שהם תושבי אירו-אסיה ובעלי חשיבה שונה במקצת".
איסלאמיזם מיליטנטי המקדם את חוק השריעה האסלאמי, שלדעת קולאר יש לו מעט מן המשותף עם האסלאם, תואר על ידי קולאר כ"מסוכן יותר מפאשיזם או קומוניזם" והביע תמיכה בפעולה הצבאית של נאט"ו ובעלות בריתה הערביות נגד המדינה האסלאמית.
ב-2019 תמך קולאר בהמשך חברותה של טורקיה בנאט"ו, לאחר שהמתקפה הטורקית על כורדיסטן הסורית הובילה לקריאות להפסיק את חברותה בנאט"ו.
קולאר מתח ביקורת על סין, שלדבריו שיקרה לגבי נתוני התחלואה במגפת הקורונה.
לטענתו, מנכ"ל ארגון הבריאות העולמי לקח ללא ביקורת מידע מהרשויות הסיניות על המגפה ולכן ועליו להתפטר.
פטר פישר (בהונגרית: Fischer Péter; יולי 1929, בודפשט – 18 במרץ 2013, לונדון), המוכר תחת שם הבמה Peter Fisher, היה צלם יהודי-בריטי, שעבד הג'ואיש כרוניקל, שהוא העיתון המרכזי של יהדות בריטניה.
פישר היה בעלה של השחקנית פלורה קאדאר, אחיו של הפסנתרן והמנצח ג'רג' פישר, אחיינו של המנצח שאנדור פישר, בן דודם של אדם פישר ושל איוואן פישר.
פטר פישר נולד במשפחה יהודית כבנם של המהנדס פאל פישר, ושל לולה באדר, אחיו הצעיר הוא כאמור הפסנתרן והמנצח ג'רג' פישר.
דודו היה המנצח שאנדור פישר, ובני דודיו היו אדם פישר ואיוואן פישר.
הוא למד צילום קולנוע באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע ואז הכיר את אשתו, את השחקנית פלורה קאדאר.
פטר פישר נלקח בטעות למספר שנות שירות צבאי כשהיה סטודנט באוניברסיטה, כי החמיץ את רשימת הפטורים.
כסטודנט, הוא צילם סרט עם השחקן המפורסם דז'ה גאראש (במקור גרוס), בין היתר.
במהלך נישואיהם, הוא ופלורה קאדאר התגוררו בחדר המשרתים בדירת הוריו של פישר, בעוד שאחיו הצעיר, ג'רג', התגורר עם דודם, שאנדור פישר, עם בני דודיו, אדם ואיוואן פישר.
פטר פישר עזב את הונגריה לאחר דיכוי המרד ההונגרי 1956 והתיישב בלונדון.
שם לא מצא עבודה כצלם קולנוע, כיוון שלא הצליח להשיג חברות באיגוד המקצועי, אז הוא עבד כצלם רגיל וכצלם עיתונות והשתמש בשמו בצורה האנגלית Fisher במקום בשמו המקורי בכתיב גרמני Fischer.
הוא היה צלם עיתונות ב"ג'ואיש כרוניקל" במשך עשרות שנים, ואחת מעבודותיו המפורסמות ביותר הייתה סדרת צילומים של השחקנית ג'יין מנספילד, שגרמה לעצירת התנועה ברחוב כשהיא הופיעה אצלו באולפן.
מערכת היחסים שלו עם פלורה קאדאר הסתיימה בגירושים, ופישר התחתן פעמיים נוספות, אשתו השנייה הייתה בלנדין קוסטי (Blandine Costi), ואשתו השלישית הייתה קרול ז'ורנט (Carol Joernet), אך מאף אחד מהנישואיו לא נולדו ילדים.
בדברי ההספד של הג'ואיש כרוניקל נכתב:
למרות גירושיהם, פלורה קאדאר נשאה באופן רשמי את שם נשואיה, פישר, עד מותה, והם שמרו על קשר גם מאוחר יותר כשפישר ביקר בהונגריה.
פטר פנדי (Peter Fendi; 4 בספטמבר 1796 – 28 באוגוסט 1842) היה צייר, חרט וליתוגרף אוסטרי, מהאמנים המובילים בתקופת הבידרמאייר .
פטר פנדי נולד בווינה ב-4 בספטמבר 1796, ליוזף ואליזבת פנדי.
כשהיה תינוק, נפל משידת ההחתלה, תאונה שגרמה לנזק בלתי הפיך לעמוד השדרה שלו.
פנדי הוכיח כישרון לציור מילדות.
הוא התקבל לאקדמיה לאמנויות יפות בווינה, בשנת 1810, בהיותו בן שלוש עשרה, שם למד שלוש שנים אצל יוהאן מרטין פישר , הוברט מאורר ו יוהאן בפטיסט פון לאמפי האב .
פנדי פגש את יוזף בארט , אספן אמנות ורופא העיניים האישי של יוזף השני, ובאמצעות קשריו של בארט לאמנים משפיעים אחרים, מצא פנדי ב-1818 עבודה בגלריה הקיסרית למטבעות ועתיקות.
פנדי קיבל מדליית זהב בשנת 1821 עבור ציור השמן שלו, Vilenica, ונבחר כחבר באקדמיה לאמנויות יפות בווינה בשנת 1836.
פנדי הדריך גם אצילים וגם פשוטי העם ברישום ובציור.
בין תלמידיו של פנדי היה קארל שינדלר ופרדריך טרמל .
פנדי צייר בצבעי שמן וצבעי מים, וכן הדפיס חומר, הצריב, הדפיס באבן וגילף בעץ.
הדפסים ססגוניים של פנדי נחשבים להישגים חלוציים בתחום הליטוגרפיה.
פנדי זכור בזכות סצנות הז'אנר שלו, בהשפעת ציירים הולנדים כגון אדריאן ברואר, אדריאן ואן אוסטדה ורמברנדט.
השפעות נוספות על התפתחותו האמנותית של פנדי כללו את יצירותיהם של אמנים איטלקים, כגון ג'ובאני בליני, טינטורטו, טיציאן ופאולו ורונזה, אותם ראה בטיול לוונציה ב-1821. פנדי ידוע גם בזכות דיוקנאות האצולה שלו.
פנדי חרט סדרה של 5 שטרות אוסטריים שהונפקו ב-1841.
יצירותיו נשמרות במוזיאון אלברטינה, במוזיאון בלוורדה שבארמון בלוודר, במוזיאון לתודות האמנות, ובאוספים ששייכים לנסיך ליכטנשטיין בואדוץ.
פיאלה נבחר לראשונה לבית הנבחרים הצ'כי כנציג בלתי מפלגתי בבחירות ב-2013. הוא ניצח בבחירות לראשות המפלגה הדמוקרטית האזרחית ב-2014 סביב הבטחה לעשות רפורמה במפלגה ולהחזיר את אמון הציבור בה לאחר שערוריית השחיתות הפוליטית ב-2013 בה היה מעורב ראש הממשלה פטר נצ'אס.
מפלגתו של פיאלה סיימה במקום השני בבחירות לבית הנבחרים הצ'כי ב-2017, ונותרה באופוזיציה למרות הצעות מרובות של ראש הממשלה הנכנס אנדריי באביש להיכנס לקואליציה.
בשנת 2020, פיאלה הוביל את היוזמה לברית מרכז-ימין עם מפלגות KDU-ČSL ו-TOP 09, המכונה Spolu.
פיאלה נבחר למועמדה לראשות הממשלה בבחירות לבית המחוקקים בצ'כיה 2021, כשהוא מבטא פלטפורמת מרכז-ימין פרו-מערבית ופרו-אירופית, התמקדות באחריות פיסקלית וביחסים הדוקים יותר עם נאט"ו כחלק מתפיסת האטלנטיות.
פיאלה הוא אחד המנהיגים הפרו-ישראליים הבולטים באירופה.
הוא הביע תמיכה בישראל אחרי טבח שבעה באוקטובר ובמהלך מלחמת חרבות ברזל, ותחת הנהגתו צ'כיה הצביעה באופן עקבי נגד החלטות אנטי-ישראליות באו"ם ובפרלמנט האירופי.
פיאלה גדל בברנו הוא גדל למשפחה קתולית שמרנית.
אביו שהיה בן למשפחה יהודית, היה ניצול שואה.
הוא למד היסטוריה והשפה הצ'כית בפקולטה לספרות של אוניברסיטת מסריק בין השנים 1983 ו-1988 ולאחר שסיים את לימודיו עבד כהיסטוריון במוזיאון בקרומייז'יז' .
בשנת 1996, הוא הפך למרצה באוניברסיטת קארל שבפראג.
בשנת 2002 נבחר להיות הפרופסור הטוב ביותר של מדע המדינה בצ'כיה.
בשנת 2004, הוא הפך לדיקן בפקולטה למדעי החברה ובאותה שנה נבחר לרקטור של אוניברסיטת מסריק.
בעוד פיאלה כיהן כרקטור, האוניברסיטה הגדילה את מספר הסטודנטים שלה לכ-45,000 סטודנטים, הפכה לאוניברסיטה הצ'כית הפופולרית ביותר מבחינת ניסיונות הרשמה, ויצרה מערכת ארצית לאיתור פלגיאט אקדמי.
בספטמבר 2011 שימש פיאלה כעוזר הראשי לענייני מדע של ראש הממשלה פטר נצ'אס וב-2 במאי 2012 מונה לשר החינוך, הנוער והספורט בממשלתו של נצ'אס, ונשאר בתפקיד זה עד שנצ'אס התפטר ב-2013
בבחירות לפרלמנט הצ'כי ב-2013 התמודד פיאלה כעצמאי.
המפלגה הדמוקרטית האזרחית (ODS) הובסה בבחירות ופיאלה הצטרף למפלגה בנובמבר 2013
ה-ODS השיגה הישגים גם במהלך הבחירות האזוריות ב-2020
לאחר מכן החלה פיאלה לנהל משא ומתן עם מפלגות KDU-ČSL ו-TOP 09 על יצירת ברית אלקטורלית לבחירות לרשות המחוקקת ב-2021. המפלגות הגיעו להסכמה ליצירת ברית בשם SPOLU ("ביחד").
פיאלה הפך למועמד של הברית לתפקיד ראש הממשלה.
ב-28 בנובמבר 2021 מינה הנשיא מילוש זמאן את פיאלה לראש ממשלת צ'כיה.
לאחר מינויו, פיאלה אמר שהוא מאמין שממשלתו תביא לשינוי ותשפר את חייהם של האנשים בצ'כיה, אך השנה הבאה תהיה קשה לאזרחים רבים ולצ'כיה עצמה.
פיאלה מחזיק בדעות שמרניות ואירוסקפטיות-מתונות, והוא מתנגד לקיצוניות פוליטית ולפופוליזם.
הוא מתנגד לנישואים חד מיניים כפי שהצהיר בספרו.
באוגוסט 2016, פיאלה הצהיר כי "האסלאם הקיצוני נמצא במלחמה עם אירופה" וכי האיחוד האירופי לא צריך לקבל מהגרים המהווים סיכון.
הוא התנגד לנסיגת החיילים הצ'כים מהמלחמה באפגניסטן.
פיאלה הביע התנגדות למעורבות הרוסית והסינית בבניית היחידה החדשה של תחנת הכוח הגרעינית דוקובאני .
הוא גם טען שההשפעה האנושית על שינוי אקלים "לא לגמרי ברורה", ובעקבות זאת ספג ביקורת והאשמות בפופוליזם מצד מומחים לאיכות הסביבה.
פיאלה הוא תומל מובהק של ישראל.
ב-7 באוקטובר 2023 פיאלה גינה את טבח שבעה באוקטובר שביצעו הפלסטינים והביע תמיכה בזכותה של ישראל להגנה עצמית, ותמך בה גם לאורך מלחמת חרבות ברזל.
הוא אמר שישראל היא "הדמוקרטיה המתפקדת היחידה במזרח התיכון ומפתח ליציבות באזור".
ב-25 באוקטובר 2025 פיאלה ביקר בישראל והביע סולידריות עימה.
פיאלה תיאר את צ'כיה כ"הקול של ישראל באירופה" והתנגד באופן שיטתי ועקבי להחלטות אנטי-ישראליות באו"ם ובאיחוד האירופי ובפרט נגד החלטות המבקרות ומגנות את ישראל על הלחימה והחלטות שקוראות להטיל עליה סנקציות.
בנוסף, צ'כיה הכפילה את ייצוא הנשק לישראל בשנים 2022–2024.
במאי 2024 התנגד לבקשה לבית הדין הפלילי הבין-לאומי (ICC) להוציא צו מעצר בין-לאומי נגד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושר הביטחון יואב גלנט.
הוא גינה את הצו וקרא לו "מתועב ולא קביל לחלוטין" ואמר ש"אסור לנו לשכוח שחמאס הוא זה שתקף את ישראל באוקטובר והרג, פצע וחטף אלפי חפים מפשע".
הוא חזר על ההתנגדות והגינוי גם אחרי שתובע ה-ICC הוציא את צווי המעצר ואמר ש"ה-ICC מחליש את סמכותו כאשר הוא משווה בין נציגי ישראל שנבחרו בצורה דמוקרטית לארגוני טרור".
פיאלה נשוי לביולוגית יאנה פיאלובה, אותה הכיר כסטודנטית במהלך מהפכת הקטיפה.
הם נישאו שנתיים לאחר מכן ויש להם שלושה ילדים.
פיאלה הוא נוצרי, והוטבל בשנת 1986.
2010 : אוניברסיטת ברנו לטכנולוגיה העניקה לפיאלה את מדליית הזהב של VUT על שיתוף הפעולה שלו עם האוניברסיטה.
26 באוגוסט 2011 : ואצלב קלאוס העניק לפיאלה את לוח הזהב של נשיא הרפובליקה על עבודתו כרקטור של אוניברסיטת מסריק.
פיאלה היה הרקטור הראשון שקיבל את הפרס.
28 בינואר 2011 : רקטור אוניברסיטת מסריק מיקולש בק העניק לפיאלה את מדליית הזהב של אוניברסיטת מסריק על עבודתו הקודמת של פיאלה כרקטור האוניברסיטה.
2002 : פיאלה זכה בפרס ז'אן מונה לאינטגרציה פוליטית באירופה.
פטר פולדש (במקור פליישמן, בהונגרית: Földes Péter; בודפשט, 7 במאי 1916 – בודפשט, 26 במרץ 2005) היה סופר ומסאי יהודי-הונגרי זוכה (פעמיים) בפרס אטילה יוז'ף (הפרס הספרותי הגבוה בהונגריה).
בין 1936 לבין 1942, היה פלדש עיתונאי בכתבי העת "חיי תיאטרון" (Szinházi Élet), סבדשאג (Szabadság) וב"עיתון המשפחה בתמונות" (Képes Családi Lapok).
לא ידוע על קורותיו בתקופת השואה ובעיקר בתקופה 1942–1945. קרוב לוודאי נלקח למחנות שרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי בעיקר משנת 1942).
אחרי מלחמת העולם השנייה בין השנים 1945–1952, הוא היה במאי ודרמטורג של תיאטרון מדאץ', התיאטרון ההונגרי ותיאטרון הקומדיה של בודפשט.
בין 1948 לבין 1951 היה גם מנהל מרכז התרבות של איגוד עובדי הדואר.
מ-1952 עד 1954 היה שותף מדעי של הספרייה על שם ארווין סאבו של בודפשט.
הוא היה סופר עצמאי משנת 1954. בין השנים 1967–1990 היה מזכיר מדור הילדים והנוער של איגוד הסופרים ההונגרי.
מ-1987 עד 1990 היה חבר נשיאות איגוד הסופרים ההונגרי.
פטר פלדש נולד במשפחה יהודית כבנם של אימרה פלדש (1881–1958) סופר, מחזאי ושל ואלריה קאופמן (1883–1957).
חמשת אלפים נידונו למוות (סיפור קצר, 1948)
האור הסגול (רומן פנטזיה, 1956)
פגישה מתחת לאדמה (רומן למבוגרים צעירים, 1956)
הביוגרפיה של אאורל שטרומפלד (רומן, 1959; גרמנית: 1962)
רכבת משוריינת בגן עדן (סיפור קצר, 1959)
הביוגרפיה של טיבור סמואלי (רומן, 1962; רוסית: 1970)
הרומן של הזמנים העתיקים (מסה, 1966)
חייו של מאטה זלקה (רומן, 1966)
האוקטובר הגדול (מחקר אינפורמטיבי, 1967)
וילה בשדרות אנדראשי (רומן, 1969)
הדובדבן הפריך מבשיל (רומן, 1971)
דגל קרוואלוס (רומן נוער, 1972)
אחרי ארפאד (רומן היסטורי, 1977)
בלוודרה או עשר השנים האחרונות של שלום מאושר (רומן, 1978)
כך חי אוורל שטרומפלד (ביוגרפיה, 1978)
אם דברי הימים העתיקים נכונים (מסה היסטורית, 1982)
הודאות דברי הימים העתיקים (מסות, 1986)
ההודאות הסודית של אנונימוס על עבודתו ועל עצמו (1994)
העדים של ימי קדם מבקשים לדבר.
מאמר טיעון על הקרדיט של מסורת הכרוניקה העתיקה ביותר ; הוצאת מורה, בודפשט 2001 (ספרי זניט)
עיטור מסדר העמל דרג כסף (1975)
עיטור מסדר העמל דרג זהב (1986)
לוחית זיכרון מיהאי באביץ' (1981)
צלב הקצין במסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (1993)
חבר לנצח באגודה הלאומית של עיתונאים הונגרים MÚOSZ) (1997))
פטר פלדש (במקור פוירשטיין, בהונגרית: Földes Péter; בודפשט, 11 בינואר 1930 – בודפשט, 28 בנובמבר 1982) היה מהנדס כימי יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים.
פטר פלדש נולד בבודפשט כצאצא למשפחת פוירשטיין היהודית הטרנסילבנית האורתודוקסית הוותיקה.
הוריו היו שאנדור פלדש ומרגיט האס.
ב-1948 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון על שם מיקלוש זריני בבודפשט, וב-1952 סיים את לימודיו בפקולטה להנדסה כימית של אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה (BME).
הוא הפך למתמחה במחלקה לתפעול ומכשירים של התעשייה הכימית במכון הטכנולוגי של לנינגרד, שם הגן על התזה של התואר השני שלו ב-1955, התואר הוכר בהונגריה בשנה שלאחר מכן.
לאחר שחזר להונגריה, מ-1956 עד 1961, הוא היה תחילה מרצה בכיר באוניברסיטה במחלקה לפעולות כימיות ומכונות של הפקולטה להנדסה כימית של BME, ולאחר מכן הפך לפרופסור חבר.
בינתיים עבד גם כמהנדס תכנון חיצוני במחלקה לכימיה של הכור האטומי הניסיוני של "המכון המרכזי לחקר הפיזיקה של האקדמיה ההונגרית למדעים" (MTA KFKI) כמהנדס תכנון חיצוני של מכרה האורניום בפץ', כמו גם היה הטכנולוג הראשי של Berente Chemical Works.
את הדוקטורט בהנדסה כימית) קיבל ב-1960. בין השנים 1961–1964 היה מזכיר מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (MSZMP) של הפקולטה להנדסה כימית של BME, ובין 1962 לבין 1975 היה חבר בוועדת המפלגה של BME.
בין 1963 לבין 1971 הוא היה עמית מחקר במכון לחקר האוטומציה של האקדמיה ההונגרית למדעים, ובין 1964 לבין 1965 הוא עבד באוניברסיטה הטכנית של מינכן במלגה של הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית.
ב-1968 הפך לדוקטור גם למדעי הכימיה (ולא רק הנדסה כימית), וב-1969 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה.
בין השנים 1970-1972 עמד בראש המחלקה למדעים, ובין השנים 1974–1977 עמד בראש המחלקה הראשונה למדעי הטבע של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנת 1977 סיים את לימודיו במכללה הפוליטית KB של ה-MSZMP, ומשנת 1979 היה עובד חיצוני במזכירות ועדת מדיניות המדע של מועצת השרים (ממשלת הונגריה).
משנת 1980 הוא היה חבר מייעץ במחלקה למדעי הכימיה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
תחום התמחותו היה חקר תהליכי זיקוק, טכנולוגיית המערכת של זיקוק וספיגה, כמו גם מודלים מתמטיים, דינמיקה ואופטימיזציה.
הוא גם עסק בחקירת היחסים הכלליים לגבי ההידרודינמיקה ויעילות העברת החומר של עמודי מסננת ולוחות רשת, ויצר את הנוסחה למהירות האדים האופטימלית של עמודי לוחות הרשת, אשר נודעה בשם משוואת פלדש.
במאי 1982 הוא נבחר לחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים, אך בשל מותו הבלתי צפוי הוא לא קיבל חברות מלאה.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי ברקושקרסטור, ופרופסור מיהאי בק ספד לו בהלווייתו מטעם האקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנת 2005, קברו הוכרז מוגן על ידי ועדת הזיכרון והרחמים הלאומית.
אשתו, תמרה ברזניך (1932–), הייתה כימאית, עמיתה מדעית בכירה של האקדמיה ההונגרית למדעים ובנו אנדראש פלדש, כלכלן.
עיטור מסדר הצטיינות העמל (דרג כסף, 1964)
ממציא מצטיין (דרג זהב, 1970)
דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטה הטכנית של לנינגרד (1978)
פרס הרמה של הוצאת הספרים הטכניים (1979)
פטר פופלקה (בצ'כית: Petr Popelka; נולד ב-1986 בפראג) הוא מנצח ומלחין צ'כי.
פטר פופלקה קיבל את הכשרתו המוזיקלית כנגן קונטרבס בקונסרבטוריון של פראג ובאוניברסיטת פרייבורג למוזיקה.
בגיל 19 הפך לחבר בתזמורת הרדיו של פראג ובשנת 2009 הפך לאקדמאי של תזמורת רדיו בוואריה.
מ-2010 עד 2020 ניגן כסגן נגן קונטרבס סולו עם התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן.
מאז 2016 פופלקה התמסר יותר ויותר לניצוח ולמד אצל ולדימיר קירדג'יב, פטר אטווש, אלן גילברט, יאפ ואן זביידן ויוהנס שלאפלי.
בעונת 2019/2020 הוא היה מנצח עמית של תזמורת רדיו צפון גרמניה והיה מנצח אורח בתזמורת הסימפונית הלאומית של דנמרק, התזמורת הפילהרמונית של ברגן, התזמורת הפילהרמונית יאנצ'ק ותזמורות צ'כיות שונות אחרות.
כמנצח אורח ניצח באופרה הנורווגית באוסלו ובזמפר-אופרה.
פטר ניצח על האופרה "דרקון הזהב" מאת פטר אטווש בתיאטרון הלאומי של פראג ובאופרה הממלכתית ההונגרית בבודפשט.
פטר פופלקה עובד גם כמלחין והיה מלחין הבית בפסטיבל "פודיום מודלינג" ב-2015, שם ניצח על הבכורה של יצירתו "מבוך הלב".
הקטעים שלו לרביעיית פסנתר הוצגו בבכורה באולם הזכוכית של המוזיקפריין בווינה.
בין השנים 2020 - 2023 היה המנצח הראשי של תזמורת הרדיו הנורווגית באוסלו ומנצח אורח ראשי של התזמורת הפילהרמונית יאנצ'ק באוסטרבה.
מאז עונת 2022/2023 הוא גם מנצח ראשי ומנהל אמנותי של תזמורת הרדיו של פראג.
ביוני 2023 הוא נבחר ליורשו של אנדרס אורוסקו-אסטרדה כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של וינה מעונת 2024/25.
פטר סימון פאלאס היה זואולוג, בוטנאי, אתנוגרף, מגלה ארצות, גאוגרף, גאולוג, היסטוריון טבע וטקסונום ממוצא פרוסי.
הוא למד מדעי הטבע באוניברסיטאות שונות בגרמניה המודרנית המוקדמת ועיקר מחקריו נערכו בשטחי האימפריה הרוסית בין השנים 1767 ל-1810.
פטר סימון פאלאס נולד בברלין, בירת ממלכת פרוסיה, לסימון פאלאס, פרופסור לכירורגיה.
הוא למד עם מורים פרטיים והתעניין בתולדות הטבע, ומאוחר יותר למד באוניברסיטת האלה-ויטנברג ובאוניברסיטת גטינגן .
ב-1760 עבר לאוניברסיטת ליידן והשיג בהצלחה את תואר הדוקטור שלו כבר בגיל 19.
פאלאס נסע ברחבי הרפובליקה ההולנדית וללונדון, והגדיל את הידע הרפואי והכירורגי שלו.
לאחר מכן הוא התיישב בהאג, ושיטת מיון עולם החי החדשה שלו זכתה לשבחים על ידי ז'ורז' קיווייה.
פאלאס כתב את הספר Miscellanea Zoologica (1766), שכלל תיאורים של כמה בעלי חוליות חדשים למדע שגילה באוספים של המוזיאון ההולנדי.
מסע שתכנן לאפריקה הדרומית ולהודו המזרחית בוטל כשאביו קרא לו חזרה לברלין.
שם, הוא החל לעבוד על סדרת ה-Spicilegia Zoologica שלו (1767–1780).
בשנת 1767, פאלאס הוזמן על ידי יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה להיות פרופסור באקדמיה למדעים של סנט פטרבורג, ובין השנים 1768 ל-1774 הוא הוביל משלחת למחוזות מרכז רוסיה, הוולגה, הרי אורל, מערב סיביר, רכס אלטאי ועבר הבאיקל, לאיסוף דגימות מעולם החי עבור האקדמיה.
הוא חקר את הים הכספי, הרי אורל ואלטאי ואת נהר האמור העליון, שהגיע מזרחה עד ימת באיקל.
הדוחות הקבועים ששלח פאלאס לסנט פטרסבורג נאספו ופורסמו תחת הכותרת Reise durch verschiedene Provinzen des Russischen Reichs ("מסע דרך מחוזות שונים של האימפריה הרוסית", 3 כרכים, 1771–1776).