tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השם קתאי בעולם המוסלמי שרד את החלפת שושלת ליאו בשושלת יורצ'ין ג'ין בראשית המאה ה-12. כאשר תיארו הפרסים את נפילת האימפריה של ג'ין לידי המונגולים (1234), הם תיארו את המדינה הנכבשת קיטאי או Jurchen Cathay.
המונגולים עצמם, בהיסטוריה שלהם (המאה ה-13), מדברים על חיתנים וקארה-חיתנים.
בערך בשנת 1340, פרנצ'סקו בלדוצ'י פגולוטי, סוחר מפירנצה, חיבר את Pratica della mercatura, מדריך לסחר בסין, מדינה שכינה אותה קתאי, וציין את בירתה חאנאבליק (בייג'ינג המודרנית) ואיך סוחרים יכולים להחליף כסף בכסף מנייר סיני שניתן להשתמש בהם לקניית פריטי יוקרה כמו משי.
עדיין משתמשים במילים הקשורות לחיתאי בשפות טורקיות וסלביות רבות בהתייחס לסין.
כאשר הנוסעים האירופאים והערבים החלו להגיע לאימפריה המונגולית, הם תיארו את צפון סין שבשליטת המונגולים כקתאי במספר גרסאות כתיב.
השם מופיע בכתביו של ג'ובאני דה פיאן דל קרפין (בערך 1180–1252) (כקיטאיה), ויליאם מרוברוק (בערך 1220–1293) (כקטאיה או קתיה).
ראשיד אלדין המדני, איבן בטוטה ומרקו פולו התייחסו כולם לצפון סין כקתאי, בעוד דרום סין, שנשלטה על ידי שושלת סונג, נקראה מנגאי, מנזי, צ'ין או חטא.
המילה Manzi או Mangi היא מונח גנאי בסינית שפירושה "ברברים של הדרום".
הסינים לא היו משתמשים לתיאור עצמם או ארצם במילה גנאי כזאת, אך היא אומצה על ידי המונגולים כדי לתאר את התושבים והמדינה בדרום סין.
השם של דרום סין הנפוץ במפות ימי הביניים במערב היה מנגאי, מונח שעדיין שימש במפות במאה ה-16.
חלוקת סין לחלקים צפוניים ודרומיים שנשלטו ברצף על ידי האימפריות ליאו, ג'ין והמונגולים - שושלת יואן בצפון ושושלת סונג בדרום, הסתיימה בסוף המאה ה-13 עם כיבוש דרום סין על ידי המונגולים וייסוד אימפריה יואן.
בעוד שבמרכז אסיה נודעה סין תחת שמות הדומים לקתאי, אותה מדינה הייתה ידועה לעמי דרום מזרח אסיה והודו תחת שמות הדומים לסין (צ'ינה במלאית המודרנית).
בסין עצמה, אנשים התייחסו בדרך כלל למדינת הלאום שלהם על סמך שם השושלת השלטת, למשל דה מינג גואו ("ממלכת המינג הגדול").
כשהגיעו הפורטוגזים לדרום מזרח אסיה (אפונסו דה אלבוקרקי כבש את מלאקה בשנת 1511) ולחוף הדרומי של סין (חורחה אלווארס הגיע לשפך נהר הפנינה בשנת 1513), הם התחילו לקרוא למדינה בשם המשמש בדרום ובדרום-מזרח אסיה.
לאירופאים לא היה ברור מיד אם סין זו אותה מדינה כמו קתאי המוכרת ממרקו פולו.
לכן אין פלא כי מפות של המאה ה-16 החילו את התווית "סין" רק על אזור החוף שכבר היה ידוע לאירופאים (למשל, רק גואנגדונג במפת 1570 של אברהם אורטליוס), ומיקמו את קתאי המסתורית אי-שם בפנים הארץ.
קבוצה קטנה של ישועים, בהובלתו של מתאו ריצ'י, הצליחה לנסוע בכל רחבי סין ולאסוף מידע על הארץ מתוך ספרים סיניים ומתוך שיחה עם אנשים מכל תחומי החיים.
במהלך 15 שנותיו הראשונות בסין (1583–1598) מתאו ריצ'י שיער כי "קתאי" של מרקו פולו הוא פשוט השם "הטטרי" (המונגולי) למדינה בה הוא היה, כלומר סין.
ריצ'י תמך בטיעוניו בהתכתבויות רבות בין כתביו של מרקו פולו לתצפיותיו שלו.
האנשים בסין לא שמעו על שום מקום בשם "קתאי"".
כאשר הישועים הגיעו לראשונה לבייג'ינג 1598, הם פגשו גם מספר "מוחמדנים" או "טורקים ערביים" - מבקרים או מהגרים מארצות המוסלמיות מערבית לסין, שאמרו לריצ'י שעכשיו הם גרים באזור קתאי הגדולה.
כל אלה גרמו להם להיות משוכנעים למדי שקתאי היא אכן סין.
הישועים שהתבססו בסין יידעו את עמיתיהם בגואה (הודו הפורטוגזית) ובאירופה על גילוי זהותם קתאי-סין.
בדיעבד, הרעיון של הכותבים המוסלמים ממרכז אסיה על היותה של מינג סין מדינה נוצרית, עשוי להיות מוסבר על ידי קווי דמיון רבים בין טקסים כנסייתיים נוצריים לבודהיסטיים - החל בגלימות פסלון וכנסייה מפוארים ועד לשירה גרגוריאנית - מה שיגרום לשתי הדתות להיות דומות באופן חיצוני לסוחר מוסלמי.
כדי לפתור את מחלוקת סין-קתאי, ישועי הודו שלחו מסיונר פורטוגזי, בנטו דה ג'ו למסע יבשתי צפונה ומזרח, במטרה להגיע לקתאי ולברר אחת ולתמיד אם זו סין או מדינה אחרת.
במשך שלוש שנים ( 1603-1605) הוא חצה את אפגניסטן, בדחשן, קשגריה וממלכת סיאליס עם שיירות סחר מוסלמיות.
בשנת 1605, בסיאליס, גם הוא השתכנע שיעדו הוא סין, כאשר פגש את חברי השיירה שחזרו מבייג'ינג לקשגר, וסיפרו שהיו באותו אכסניה בבייג'ינג עם הישועים הפורטוגזים.
דה ג'ו נפטר בסוג'ואו, גאנסו - עיר הסינית הראשונה אליה הגיע - בזמן שחיכה לאישור כניסה לעבר בייג'ינג.
אבל, לדבריו של הנרי יול, המסע שלו הוא שגרם ל"שם קתאי ...
עם זאת, מסקנתו של ריצ'י ודה גו לא הייתה משכנעת לחלוטין באירופה.
סמואל קופס, שפרסם בשנת 1625 תרגום לאנגלית למכתבו של פנטוג'ה ולכתביו של ריצ'י, חשב שאולי עדיין ניתן למצוא את קתאי אי שם בצפון סין.
בתקופה זו, קרטוגרפים רבים מיקמו את קתאי בחוף האוקיינוס השקט, צפונית לבייג'ינג (פקין) שכבר היה ידועה לאירופאים.
הגבולות המצוירים בכמה מהמפות הללו הפכו תחילה את קתאי לקטע הצפון-מזרחי של סין (למשל מפת 1595 על ידי ג'רארדוס מרקטור), או, מאוחר יותר, אזור שהופרד על ידי סין בעזרת החומה הגדולה ואולי כמה רכסי הרים (כמו במפה משנת 1610 מאת ג'ודוקוס הונדיוס, או מפה משנת 1626 מאת ג'ון ספיד).
המסמר האחרון בארון הרעיון של היותה קתאי מדינה נפרדת מסין היה אולי, בשנת 1654, כאשר ההולנדי יעקובוס גוליוס נפגש עם ישועי סין, מרטינו מרטיני, שעבר בלידן.
גוליוס לא ידע סינית, אך הוא הכיר את זיג'י אילחאני, יצירה מאת האסטרונום הפרסי נסיר אל-דין אל-טוסי, שהושלמה בשנת 1272, בה תיאר את לוח השנה הסיני ("הקתאי").
בפגישה עם מרטיני, החל גוליוס לדקלם את שמות 12 הפרקים בהן, על פי נסיר אלדין, "הקתאים" חילקו את היום - ומרטיני, שלא ידע פרסית, הצליח להמשיך ברשימה.
גם שמות 24 המונחים האסטרונומיים התאימו.
הסיפור, שפורסם עד מהרה על ידי מרטיני בהסבר "Additamentum" לאטלס שלו מסין, שכנע את מרבית החוקרים האירופאים כי סין וקתאי זהים.
אפילו אז, רבים עדיין ראו בקתאי מקום נבדל מסין, וכך גם ג'ון מילטון בספר ה-11 של "גן העדן האבוד" שלו (1667).
קתדרלת אאוגסבורג היא כנסייה קתולית באאוגסבורג, בוואריה, גרמניה.
הכנסייה נבנתה במאה ה-11 בסגנון רומנסקי ובמאה ה-14 הורחבה הכנסייה בסגנון גותי.
הכנסייה היא אחת האטרקציות המרכזיות באאוגסבורג.
הקתדרלה ממוקמת בבניין שקיים כבר מהמאה הרביעית, אך הכנסייה עצמה נוסדה בשנת 822. האתר נמצא בין החומות הרומיות העתיקות של "אוגוסטה וינדליקורום".
המבנה ניזוק על ידי המדיארים ושוחזר בשנת 923 תחת הוראתו של הבישוף אולריך.
בשנת 1565 הורחב המגדל הצפוני של הקתדרלה.
במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית איבדה הכנסייה את רוב יצירות האמנות הדתיות שלה, אם כי חלקן שוחזרו מאוחר יותר.
פנים הכנסייה עוצב בסגנון בארוק במהלך המאה ה-17. לכנסייה נגרם נזק קטן במהלך מלחמת העולם השנייה, בעיקר לקפלה של גבירתנו.
קת'רין מרליאה קלארק היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של קהיליית מסצ'וסטס.
מחוז הקונגרס כולל רבים מהפרוורים הצפון-מערביים של בוסטון, בהם מדפורד, פרמינגהם, וובורן ועיר ביתה של קלארק — מלרוז.
קלארק, חברת המפלגה הדמוקרטית, הייתה חברה בבית הנבחרים של מסצ'וסטס בשנים 2008–2011, ובסנאט המדינתי בין השנים 2011–2013. ב שימשה כעוזרת יושבת ראש בית הנבחרים, התפקיד הרביעי בהיררכיה הדמוקרטית בבית הנבחרים.
בנובמבר 2022 נבחרה למצליפת המיעוט בבית הנבחרים.
קתרין מרליאה קלארק נולדה ביולי 1963 בניו הייבן שבקונטיקט.
היא למדה באוניברסיטת סנט לורנס השוכנת בכפר קנטון שבאפסטייט ניו יורק, בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קורנל, ומאוחר יותר בבית הספר לממשל ע"ש ג'ון פיצג'רלד קנדי של אוניברסיטת הרווארד.
במהלך שנת 1983 למדה בנגויה שביפן.
בראשית דרכה עבדה כעורכת דין בשיקגו.
לאחר מכן עברה לקולורדו, שם עבדה כעוזרת משפטית עבור השופט אלברט אלפרד ארג', בבית המשפט הפדרלי המחוזי בקולורדו.
בהמשך שימשה כתובעת במועצת התובעים המחוזיים של קולורדו.
בשנת 1995 השתקעה במסצ'וסטס והחלה לעבוד כיועצת משפטית במשרד המדינתי לשירותי הטיפול בילד.
בשנת 2001 עברה קלארק לעיר מלרוז, שם נבחרה לוועדת בתי הספר של העיר, והחלה לשמש בתפקיד זה בינואר 2002. ב-2004 התמודדה לראשונה אל הסנאט המדינתי של מסצ'וסטס, אך הפסידה לסנאטור המכהן ריצ'רד טיזי מהמפלגה הרפובליקנית.
בינואר 2005 נבחרה פה אחד ליו"ר ועדת בתי הספר במלרוז.
בשנת 2006 החליטה להתמודד פעם נוספת לבית המחוקקים, והפעם לבית הנבחרים המדינתי.
תוך כדי התמודדות זו הייתה יו"ר-עמיתה של "ניצחון 2006", ועד ציבורי של המפלגה הדמוקרטית במסצ'וסטס שהוקם במסגרת מאמציה לכבוש חזרה את תפקיד מושל מסצ'וסטס, אותו אייש מיט רומני הרפובליקני.
באוקטובר 2007 התפטר מייק פסטה, חבר בית הנבחרים המדינתי, לשם תפקידו כמזכיר לענייני גמלאים בממשלו של דיבאל פטריק.
בבחירות ביניים התמודדה קלארק, ובפריימריז הדמוקרטים נבחרה למועמדת מפלגתה עם 65% מהקולות, כמו גם בבחירות הכלליות.
היא הושבעה ב-13 במרץ 2008, ובנובמבר אותה שנה נבחרה לתקופת כהונה מלאה ללא התנגדות.
בבחירות אמצע הכהונה ב-2010 התמודדה אל הסנאט של מסצ'וסטס ואף נבחרה אליו עם 52% מקולות הבוחרים.
בסנאט הייתה יושבת ראש הוועדה המשותפת לשירות הציבורי, ונתנה את חסותה לעשרות הצעות חוק בהן הצעת חוק המרחיבה את סמכות המדינה לבצע האזנות סתר, במטרה לסייע לכוחות אכיפת החוק לחקור טוב יותר את פשעי האלימות ברחוב.
במהלך 2013 התקיימו בחירות מיוחדות לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס החמישי של מסצ'וסטס, בשל היבחרו של נציג המחוז המכהן אד מרקי לסנאט של ארצות הברית.
בבחירות מיוחדות אלה הייתה קלארק המועמדת הדמוקרטית.
בשל היות המחוז מעוז דמוקרטי מובהק, התחרות האמיתית הייתה דווקא בבחירות המקדימות.
בבחירות אלה זכתה קלארק ב-32% מקולות הבוחרים, וב-10 בדצמבר נבחרה בקלות אל הקונגרס ה-113 של ארצות הברית.
ב-12 בדצמבר קלארק הושבעה לתפקידה, ומונתה לוועדת ההקצבות של בית הנבחרים.
בריאיון עיתונאי ל"הבוסטון גלוב" משנת 2014, השוותה את החיים בוושינגטון הבירה לתוכנית הטלוויזיה "בית הקלפים".
במרץ 2015 החליטה קלארק להחרים את נאומו של בנימין נתניהו בפני הקונגרס האמריקאי.
היא אישרה את התחייבותה לחזק את יחסי ארצות הברית–ישראל, אך ציינה כי הזמנתו של נתניהו על ידי ג'ון ביינר לנאום נעשתה ללא התייעצות ממשל הנשיא ברק אובמה.
בינואר 2017 הודיעה כי תחרים את ההשבעה של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית, והאשימה אותו במיזוגיניה, אנטישמיות וגזענות.
במרוצת השנים התקדמה קלארק בסולם הדרגות הדמוקרטי בבית הנבחרים.
ב-28 בנובמבר 2018 הוכרז כי קלארק תחליף את לינדה סנצ'ז כסגנית יו"ר הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים, ולבסוף נבחר במקומה פיט אגילר.
ב-18 בנובמבר 2020 קלארק גברה על דייוויד סיסליני במערכת בחירות פנים-סיעתית, עם 135 קולות מול 92, שהתקיימו לבחירת יורשו של בן ריי לוהאן כעוזר יו"ר בית הנבחרים, התפקיד הרביעי בהיררכיה הדמוקרטית בבית הנבחרים.
ב-30 בנובמבר 2022, לקראת התכנסות הקונגרס ה-118 של ארצות הברית, נבחרה קלארק למצליפת המיעוט בבית הנבחרים במקומו של ג'ים קלייבורן.
קתבאנית היא אחת מארבע שפות דרום-ערב העתיקות ("צייהדיות") שתועדו ברמה סבירה.
השפה משתייכת לענף השפות השמיות הדרומיות, והיא דוברה בעיקר בממלכת קתבאן וסביבה, במרכז תימן המודרנית.
עדויות לקיום השפה קיימות החל מ-800 לפני הספירה (לכל המאוחר) ועד המאה ה-6 לספירה.
כ-2,000 כתובות ידועות נכתבו בכתב הדרום-ערבי העתיק המונומנטלי (שנכתב על מונומנטים), המכונה "מוּסְנַד".
כתובות אלה נמצאות בעיקר בוואדי בייחאן ובוואדי חארִב, מדרום-מזרח לעיר מאריב (בירת מחוז מארב), ומן הרמה אל דרום אזור זה.
הכתובות הקתבאניות מתרבות לאחר תחילת המאה ה-4 לפני הספירה, כאשר הסבאים חדלו לשלוט באזור, וקתבאן הפכה לממלכה עצמאית.
השפה דוברה באזור ברחבי ממלכת קתבאן עד ג'בל אל-עווד (ליד ט'פאר) בדרום-מערב, ואם להאמין לסופרים היוונים והלטינים, היא הגיעה עד באב אל-מנדב שלשפת הים האדום.
בסוף המאה ה-2 לספירה, ניצחו לבסוף הסבאים והחצרמותים את קתבאן, ואז נפסקו הכתובות בשפה.
השפה ששימשה לכתיבת כתובות בממלכת אווסאן, הידועה בשם אווסאנית, זהה כמעט לקתבאנית, אך היא מתועדת כל כך מעט – 25 כתובות בלבד – עד שלא ברור אם מדובר בניב קתבאני או בשפה נפרדת.
בקתבאנית יש צורה יוצאת דופן למספר המונה "1": "אחד" ṭd [בתעתיק: "טְד"] ו"אחת" ṭt ["טְת"].
צורה זו דומה מאוד למספרים אלה דווקא בשפות דרום-ערב החדשות (למשל "אחד" ṭad ["טַד"] ו"אחת" ṭit ["טִת"] בשֵחְרית), אך אין לה אף מקבילה בשפות השמיות העתיקות.
יש בקתבאנית גם מילה נוספת ל"אחד", ˤs1tn [בתעתיק: "עשׁתן"], שהיא מאותו מקור כמו ˤs1t [עשׁת] במְעִינית וגם דומה לאכדית, לאוגריתית ולעברית).
בקתבאנית מביעים משמעות דיסטריבוטיבית (כמו "כל אחד ואחד" בעברית) באמצעות חזרה על המספר, למשל הביטוי "כל אחד ואחד – בעשרה [מטבעות] חַ'בְּצָאת שלמים, בכל יום ויום" הוא b-ˤs2r ˤs2r ḫbṣtm mṣˤm l-ṭt ṭt ywmm [בתעתיק "בעשׂר עשׂר ח'בּצתם מצעם לטת טת יומם"].
קת'רין האריס היא פוליטיקאית אמריקאית, כיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-13 של מדינת פלורידה.
היא הייתה מזכירת מדינת פלורידה בשנים 2003–2007 ומילאה תפקיד מרכזי במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000.
קת'רין האריס נולדה בקי וסט למשפחה עשירה ובעלת השפעה.
לאחר סיום בית הספר בפלורידה, האריס למדה תקופה מסוימת באוניברסיטת מדריד ובשנת 1979 קיבלה תואר באמנות מאוניברסיטה בג'ורג'יה.
בשנת 1996 היא קיבלה תואר מאוניברסיטת הרווארד במינהל ציבורי.
לפני כניסתה לפוליטיקה, האריס עבדה בחברת IBM.
בשנת 1994 קת'רין האריס הציגה את מועמדותה לסנאט של פלורידה וזכתה בבחירות.
בין התורמים למערכת הבחירות שלה היה ויליאם גריפין.
בשנת 1996 האריס קידמה חקיקה שתרמה לקידום עסקים של גריפין.
בשנת 1998 גריפין הואשם בתרומות לא חוקיות ונכלא למעצר לאחר משפט.
בשנת 1998 האריס מונתה למזכירת המדינה של פלורידה.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000 פלורידה הייתה מדינת מפתח עם מרוץ צמוד בין המועמדים.
לאחר שהתברר שהפרש הקולות הוא 537 קולות בלבד, הוחלט על ספירה חוזרת של הקולות.
בשלב מסוים האריס עצרה את הספירה החוזרת תוך נימוק שחוקי פלורידה אינם ברורים בנושא.
לאחר מספר דיונים משפטיים החלטה שלה נותרה בתוקף וג'ורג' ווקר בוש קיבל את הרוב הדרוש לבחירתו לנשיא ארצות הברית.
בשנת 2002 האריס הייתה מועמדת לבית הנבחרים של ארצות הברית וזכתה בבחירות.
בשנת 2006 קת'רין האריס הייתה מועמדת לסנאט של ארצות הברית.
מועמדות שלה לא קיבלה תמיכה רחבה בין הפוליטיקאים הרפובליקנים.
התורם החשוב שלה הואשם בשחיתות.
היא החליטה שתשקיע מהונה אישי לטובת מערכת הבחירות.
בסופו של דבר היא הפסידה ולא זכתה במשרה.
קת'רין האריס התחתנה בשנת 1996 לאיש עסקים שוודי.
הוא התאבד בשנת 2013. בשנת 2017 היא התחתנה בפעם השנייה.
קתרין רוברטס מאהר היא המנכ"לית של Web Summit ויו"ר מועצת המנהלים של קרן Signal.
היא מנכ"לית לשעבר של קרן ויקימדיה.
מאהר עבדה עבור יוניסף, המכון הלאומי הדמוקרטי, הבנק העולמי ו-Access Now לפני שהצטרפה לקרן ויקימדיה.
לאחר מכן היא הצטרפה למועצה האטלנטית וכיום מכהנת במועצת מדיניות החוץ של משרד החוץ האמריקאי.
מאהר גדלה בווילטון, קונטיקט, ארצות הברית ולמדה בתיכון וילטון.
ב-2003 סיימה את לימודיה בתוכנית האינטנסיבית לשפה הערבית של המכון לשפה הערבית של האוניברסיטה האמריקאית בקהיר, שהיא זוכרת כחוויה מכוננת שהנחילה אהבה עמוקה למזרח התיכון.
מאוחר יותר למדה מאהר ב-Institut français d'études arabes de Damas בסוריה ושהתה זמן מה בלבנון ובתוניסיה.
בשנת 2005 קיבלה מאהר תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון והאסלאם מאוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 2005 החלה לעבוד ב-HSBC בלונדון, בגרמניה ובקנדה כחלק מתוכנית פיתוח המנהלים הבינלאומית שלהם.
בשנת 2007 חזרה לניו יורק, שם עבדה בין השנים 2007 ל-2010 ביוניסף כקצינת חדשנות ותקשורת.
היא פעלה לקידום השימוש בטכנולוגיה לשיפור חייהם של אנשים ונסעה רבות כדי לעבוד בנושאים הקשורים לבריאות האם, מניעת HIV/איידס ושיתוף בני נוער בטכנולוגיה.
אחד הפרויקטים הראשונים שלה ביוניסף כלל בדיקת הרחבות של מדיה-ויקי הקשורות לנגישות באתיופיה.
בשנים 2010–2011 עבדה במכון הלאומי הדמוקרטי כמנהלת תוכנית טכנולוגיות מידע ותקשורת (ICT).
מ-2011 עד 2013 עבדה בבנק העולמי כמומחית חדשנות ב-ICT ויועצת נושאי טכנולוגיה לפיתוח בינלאומי ודמוקרטיזציה, תוך התמקדות בתפקידם של טלפונים ניידים וטכנולוגיות אחרות בהקלת החברה האזרחית ורפורמה מוסדית, במיוחד במזרח התיכון ובאפריקה.
בשנת 2012 עדכון הטוויטר של מאהר בנושאים הקשורים למזרח התיכון צוין בסיקור האביב הערבי.
מ-2013 עד 2014 הייתה מנהלת הסברה ב-Access Now בוושינגטון די סי.
כחלק מעבודה זו, היא התמקדה בהשפעתם של חוקים בנושא אבטחת סייבר, מוסר והשמצה של המדינה המגבירים את הצנזורה של המדינה ומפחיתים את ההתנגדות.
Access Now חתמה עם ארגונים נוספים על הצהרת חירות האינטרנט.
מאהר הייתה מנהלת התקשורת הראשית של קרן ויקימדיה מאפריל 2014 עד מרץ 2016. היא התראיינה ל"וושינגטון פוסט" על חוק זכויות היוצרים של ארצות הברית.
היא מונתה למנכ"לית זמנית של קרן ויקימדיה במרץ 2016 בעקבות התפטרותה של המנכ"לית לילה טרטיקוב ומונתה למנכ"לית ב-23 ביוני 2016.
בשנת 2019 מונתה למנכ"לית ויקימדיה.
היא פרשה מתפקידיה כמנכ"לית קרן ויקימדיה ב-15 באפריל 2021. מריאנה איסקנדר מונתה כמחליפתה.
מאהר מצהירה שהיא מתמקדת בהכללה דיגיטלית גלובלית כדרך לשפר ולהגן על זכויותיהם של אנשים למידע באמצעות טכנולוגיה.
בשנת 2022 הצטרפה למועצת מדיניות החוץ של מחלקת המדינה של ארצות הברית, פאנל מומחים שהוקם בשנת 2011 על ידי מזכירת המדינה דאז הילרי קלינטון כדי לייעץ לבכירים בארצות הברית.
החל משנת 2023 היא יושבת ראש מועצת המנהלים של קרן סיגנל.
באוקטובר אותה שנה, Web Summit מינתה את מאהר למנכ"לית שלה, כדי להחליף את פאדי קוסגרייב, בעקבות התבטאויותיו.
האוניברסיטה האמריקאית בביירות, חברת מועצת המנהלים
2011: קרן נוער לטכנולוגיה, חברת מועצת המנהלים
2013: טרומן פרויקט לביטחון לאומי, עמית מדיניות, עמיתה לביטחון לאומי ועמיתת מחקר, יוזמת דמוקרטיה וזכויות אדם
2013: קרן טכנולוגיה פתוחה, חברת ועדה מייעצת
2016: הפורום הכלכלי העולמי, חברה במועצת הרשת העולמית לעתיד זכויות האדם
2018: אוקספורד יוניון, על טכנולוגיה ואימפריה
2019: הפורום הכלכלי העולמי מנהיגה עולמית צעירה
2021: יוזמת הדמוקרטיה והטכנולוגיה של המועצה האטלנטית, עמיתה בכירה
2022: משרד החוץ של ארצות הברית, חברה במועצה למדיניות חוץ
מאהר התחתנה עם עורך הדין אשוטוש אופרטי ביולי 2023.
קת'רין דין מיי הייתה פוליטיקאית אמריקאית שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מדינת וושינגטון בשנים 1959–1971. מיי, חברת המפלגה הרפובליקנית, הייתה האישה הראשונה שנבחרה לקונגרס האמריקאי מטעם וושינגטון.
מיי נולדה בשם קתרין דין בארנס ביאקימה שבוושינגטון, והשלימה את לימודיה התיכוניים במכללה הצעיר יאקימה ואלי בשנת 1934. ב-1936 השלימה לימודי תואר ראשון באוניברסיטת וושינגטון שבסיאטל, ובשנה העוקבת קיבלה תעודת הוראה.
בנוסף, במהלך 1939 למדה באוניברסיטת דרום קליפורניה.
בשנים 1937–1940 לימדה מיי אנגלית בבית הספר התיכון צ'האליס והייתה עורכת לענייני נשים ומגישת חדשות בטקומה בשנים 1941–1942. מ-1942 עד 1943 עבדה בראש מחלקת הרדיו של סוכנות פרסום מקומית בסיאטל.
לאחר מכן מיי עברה לניו יורק, שם הייתה כתבת ב"חברת השידור הלאומית".
ב-1946 שבה לוושינגטון והחלה את עבודתה בתחנת הטלוויזיה KIT מ-1948 עד 1957. היא עבדה כמנהלת משרד ומזכירה רפואית במרכז הרפואי יאקימה בשנים 1957 ו-1958 ושימשה כנשיאת החברה "Bedell Associates".
בשנים 1953–1959 הייתה מיי חברה בבית הנבחרים של וושינגטון.
בבחירות 1958 נבחרה לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של וושינגטון, והייתה האישה הראשונה מוושינגטון שנבחרה לבית הנבחרים האמריקאי ולקונגרס באופן כללי.
כהונתה החלה בראשית ינואר 1959 עם התכנסות הקונגרס ה-86. היא נבחרה מחדש חמש פעמים נוספות.
במרוצת שנותיה בקונגרס הייתה חברה בוועדת החקלאות של בית הנבחרים, בוועדת המשותפת לאנרגיה אטומית ובוועדת בית הנבחרים המיוחדת למכון היופי בקונגרס.
ב-14 בנובמבר 1970 נישאה לדונלד וו.
בדל, ושינתה את שמה לקת'רין מיי בדל.
בשנה זו התמודדה לתקופת כהונה שביעית, אך הפסידה בבחירות למייק מקורמיק, מועמד המפלגה הדמוקרטית.
לאחר כהונתה בקונגרס המשיכה בפעילות ציבורית והייתה חברה במועצת הסחר הבין-לאומית של ארצות הברית בשנים 1971–1975 ושוב בשנים 1979–1980. בשנת 1982 הייתה יועצת מיוחד לנשיא ארצות הברית רונלד רייגן במיזם חמישים המדינות.
ב-28 במאי 2004 נפטרה מיי ברנצ'ו מיראז' שבקליפורניה.
קתדרלת אֶוּלָליה הקדושה (בספרדית: Catedral de Santa Eulalia) או הקתדרלה של ברצלונה (המכונה גם "לה סאו" - La Seu) היא קתדרלה בברצלונה שבספרד שהיא מקום מושבו של הארכיבישוף של העיר.
במקום בו עמדה הקתדרלה ניצבו כנסיות מהמאה החמישית לספירה בתקופה הרומית של העיר ברצלונה.
מבנה הקתדרלה הנוכחי נבנה בין 1298 עד למאה ה-15 על יסודותיה של כנסייה ויזיגוטית שעמדה במקום.
החזית הנאו-גותית של הכנסייה הוקמה במאה ה-19 וכוללת שער עם גמלון צר וגבוה ושלושה צריחי תחרה.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 בוצעו עבודות שיפוצים נרחבות בקתדרלה.
ב-2012 הוסרו הפיגומים מהחזית הנאו-גותית.
הכנסייה מוקדשת לאולליה מברצלונה - הקדושה המגינה על העיר ברצלונה (שעל פי האגדה הוצאה להורג ברחבה שליד הקתדרלה), הקבורה על פי האמונה המקומית בקריפטה של הכנסייה.
מבנה הקתדרלה מורכב מ-28 קפלות שונות המחולקים לחמישה אגפים שונים שווי גובה ככנסיית אולם, כאשר שני האגפים החיצוניים הם קפלות המופרדות בקירות.
קירות אלה תומכים בקמרונות הספינה הראשית.
האפסיס מסתיים בשווה וסביבו אמבולטוריום עם 9 קפלות קורנות.
המזבח הראשי מוגבה על מנת לאפשר מבט אל תוך הקריפטה.
בקתדרלה יש העתק מוגדל של פסל המדונה השחורה - הדומה לפסל השמור במונטסראט.
אחת האטרקציות החביבות על התיירים הבאים לבקר בכנסייה היא מערכת מושבי העץ הייחודיים של המקהלה.
לצד הכנסייה מצוי קלויסטר גותי, בו שמורים 13 אווזים לבנים המסמלים את היותה של אולליה בת 13 בעת הירצחה על ידי החיילים הרומיים על רקע אמונתה הנוצרית.
קתדרלת אָמִייָן, או בשמה המלא קתדרלת גבירתנו באמיין , היא קתדרלה קתולית באמיין שבמחוז סום, צרפת (כ-100 ק"מ צפונית לפריז).
הקתדרלה באמיין נחשבת למופת לאדריכלות הגותית בשיאה (באנגלית תקופה וסגנון אלו ידועים כ-High Gothic ), ותוכניתה היוותה השראה והשפיעה על קתדרלות וכנסיות נוספות, בהן קתדרלת קלן, אחת הקתדרלות הגותיות החשובות בגרמניה בפרט ובאירופה בכלל.
סדנאות הפיסול של אמיין היו פוריות ואמניהן נדדו בין הקתדרלות הגדולות של אותה תקופה, ביניהן נוטרדאם דה ריימס ונוטרדאם דה פריז.
הקתדרלה מכילה לכאורה את ראשו של יוחנן המטביל.
שריד קודש זה הובא מקונסטנטינופול בידי ואלון דה סרטון כאשר חזר ממסע הצלב הרביעי.
ב-1981 צורפה הקתדרלה לרשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
מצגת אורקולית מאירה את החזית בערבי קיץ ובראש השנה האזרחית, דבר המקרב את הצבעים המקוריים שצבעו את הפסלים.
מלבד חשיבותה מבחינה אמנותית, קתדרלת אמיין היא אחת הקתדרלות הגדולות בצרפת.
זו הקתדרלה השלמה בעלת נפח חלל הפנים הגדול ביותר בצרפת, המוערך ב-200,000 מטר מעוקב.
גובה קמרונותיה הוא 42.3 מטר, הגבוהים ביותר בצרפת.
צריח המצלב שלה, ה"פלש", מתנשא לגובה 112.7 מטר.
בניית הקתדרלה הגותית הגדולה והמורכבת התאפשרה הודות לשגשוג והיציבות תחת שלטונו של לואי התשיעי, מלך צרפת.
ההזדמנות לבניית קתדרלה חדשה נבעה בעקבות הרס הקתדרלה הקודמת בשרפה.
הקתדרלה נבנתה בסגנון גותי בשל (High Gothic), בדומה לקתדרלת שארטר וקתדרלת ריימס, גם הן מאותה תקופה.
המחסור בתיעוד ובמסמכים בנוגע לבניית הקתדרלה נובע בחלקו מהשרפות שכילו את ארכיוני הקתדרלה (שנמצאו בבית מועצת הקתדרלה) ב-1218 ו-1258 (בשרפה זו ניזוקה גם הקתדרלה עצמה).
ב-1288 הותקן מבוך הלבירינת על רצפת הקתדרלה.
ב-1336 החלה בניית המגדלים המערביים, ובנייתם נמשכה עד המאה ה-15.
הקתדרלה שופצה בידי אז'ן אמנואל ויולֶה-לה-דוּק בתקופת התחייה הגותית.
הקתדרלה בנויה בסגנון גותי בשל (High Gothic).
היא נתמכת בתמיכות דואות בנות 2-קומות, שעליהן צריחונים.
בית המקהלה שונה במבנהו מהספינה הראשית.
הוא כנראה מאוחר ויותר ומשולבים בו אלמנטים של סגנון גותי קורן (Rayonnant), דבר המתבטא למשל בגמלון מחודד בקומת התאורה, בנוסף לחלונות.
כמו כן, מבנה התמיכות הדואות בבית המקהלה שונה מזה של הספינה הראשית.
התמיכות הדואות המקוריות, מהמאה ה-13, לא הוצבו בגובה הנכון שיתמוך בקמרונות המבנה בצורה יעילה, ולכן מאוחר יותר נוספו מתחתן תמיכות דואות מוצקות יותר אך מפוארות פחות, והללו נבנו בגובה הנכון כדי לתמוך במבנה.
חלונות הרוזטה הם בעלי תחרת חלונות המזכירה יותר סגנון גותי לוהב מאשר סגנון גותי קורן, וכנראה נוספו לקתדרלה מאוחר יותר, לקראת השלמתה בסביבות סוף המאה ה-14 ותחילת המאה ה-15.
החזית המערבית של הקתדרלה, למעט המגדלים וחלון הרוזטה, נבנתה במערכת בנייה אחת, בשנים 1220–1236 ומציגה אחדות אמנותית: הקומה התחתונה עם 3 מבואות עמוקות לשערים ומעליה גלריית מלכי ישראל - 22 פסלים בגודל אדם, ומעליהם חלון הרוזטה.
מעל חלון הרוזטה ישנה ארקדה פתוחה, גלריית des sonneurs.
את החזית מאגפים שני מגדלים, לא סימטריים.
העבודה על המגדל הדרומי נסתיימה רק ב-1366 ועל הצפוני, הגבוה יותר, ב-1406.
השערים המערביים של הקתדרלה מפורסמים בזכות הפיסול הגותי המפותח שלהם, המציג גלריה של קדושים מקומיים חשובים וסצנות דתיות ביחד עם סצנות המתארות את העולם הבא.
חלק מהפסלים של הקדושים זוהו והם כוללים ויקטוריוס הקדוש, ז'נטיאן, דומיציוס הקדוש, אולפיה הקדושה ופרמין הקדוש.
בספר "מר סטאנדפאסט" מתארת דמותו של ריצ'רד הנאי את הקתדרלה "הכנסייה הנאצלת ביותר שבנה האדם עבור האלוהים".
במהלך ניקוי הקתדרלה בלייזר בשנות ה-90 של המאה ה-20 התגלה שהחזית הייתה במקור צבועה במגוון צבעים, דבר שהיה מקובל בצרפת באותה עת.
החוקרים פיתחו טכניקה לגילוי הצבעים המקוריים והרכבם כפי שנצבעו במאה ה-13, אבל במקום לצבוע את הפסלים בצבע ממש, הוחלט "לצבוע" אותם באור.
בשיתוף עם מעבדות EDF (Electricity of France) ו-Society Skertzo, פותחה טכניקת שהקרינה על החזית בדיוק רב, תמונה צבעונית מקרני לייזר של המבנים והפסלים על פרטי פרטיהם.
התוצאה היא שחזור מואר של חזית הקתדרלה כפי שהייתה כשנבנתה.
מופעים אור-קוליים מתקיימים בערבי הקיץ ובזמן יריד חג המולד או בערב השנה החדשה.
הקתדרלה באמיין היא בעלת הפנים הגדול ביותר במערב אירופה (ובפרט בצרפת) והחלל הפנימי נתמך על ידי 126 עמודי תמיכה.
הן הספינה הראשית והן בית המקהלה עצומים אך אווריריים וקלילים, עם כמות נכבדת של חלונות ויטראז' עם זכוכית צבעונית, שרובם שרדו את המלחמות והמהפיכות שעברה צרפת.
הקתדרלה מחולקת לשלושה אגפים בתחילתה ואחרי בית הרוחב עוברת למבנה של חמישה אגפים.
הקתדרלה מסתיימת באפסיס שסביבו שבע קפלות.
רצפת הקתדרלה מכוסה במספר דוגמאות, בהן צלב קרס.
הלבירינת (מבוך המצויר על הרצפה) הותקן ב-1288. מספר מדענים העלו השערה שהמידות של קתדרלת אמיין מבוססות על מספרים מהתנ"ך והברית החדשה: הם מדדו את צלעותיו של המפרץ הריבועי המרכזי שמתחת למקום המצלב ומצאו שאורכן 50 רגל רומית, ולטענתם מספר זה מתייחס לתיבת נוח שרוחבה 50 אמה.
כמו כן, גובה המבנה כ-42 מטר הוא בערך 144 רגל רומית, מספר המתייחס לגובהה של עיר האלוהים כפי שהיא מתוארת בחזון יוחנן.
בנוסף, מכילה הקתדרלה מספר פסלים בולטים באיכותם.
מבנה הקיר מחולק לשלושה אזורים: קומת קשתות (ארקדה), טריפוריום וקומת תאורה מוגדלת בה זוגות חלונות מחודדים מאוחדים ברוזטה קטנה.
כל חלון קטן מורכב אף הוא משני חלונות המאוחדים בידי רוזטה.
בעוד בספינה הראשית הטריפוריום הוא רצועה חשוכה ובה "ארקדה עיוורת", בבית המקהלה, שנבנה בסגנון גותי קורן, ובפרט באפסיס, ניתן לראות טריפוריום מואר (Glazed Triforium) בו הקיר החשוך מוחלף בחלונות ויטראז' מלאי אור.
הקמרונות הם קמרונות צלעות בני ארבע צלעות המתנשאים לגובה 42.3 מטר, אלה הם הקמרונות המושלמים הגבוהים בצרפת.
בקתדרלת אמיין ממומשת ההבטחה של קתדרלת שארטר ובה יש מערכת רציפה של עמודים המתפצלים והופכים לעמודונים (shafts) הנמשכים לאורך הטריפוריום וקומת התאורה ותומכים בקשתות התומכות את הקמרונות.
בעקבות האפסיס של קתדרלת ריימס, גם באמיין יש ויתור על צלעות הקיר של הקשתות והחלפתן בעמודונים ורצועות אבן דקות (זקפים, mullions) לתמיכה בחלונות ובקשתות.
גם הקשתות העולות לקמרונות עצמן רדודות יותר ומאפשרות לצופה לראות את חלונות הויטראז' הגדולים של קומת התאורה - להם נתן רובר דה לוזארש דגש מיוחד וראה בהם את אחד משיאי המבנה - מיותר כיוונים ועם פחות הסתרות על ידי בסיסי הקשתות של הקמרונות (springing of the vaults) הבולטים החוצה מהקיר.
בכך מימשה קתדרלת אמיין את האידיאל הגותי של הדגש על אווריריות ואור.
הפנים של קתדרלת אמיין נחשב ליצירת מופת של הגותיקה בשיאה (למרות נגיעות ה-Rayonnant בבית המקהלה, שהוא סגנון קצת מאוחר יותר) ויחד עם הפרופורציות, היחסים האדריכליים בין חלקי המבנה והחוץ המרשים, נהפך למודל לחיקוי עבור כנסיות רבות, החשובה שבהן היא כנראה קתדרלת קלן.
האמבולטוריום המקיף את בית המקהלה מקושט בפסלים צבעוניים ומתוכו קורנות מספר קפלות.
אחת המפוארות שבהן היא קפלת סוחרי הבדים.
תעשיית הטקסטיל הייתה אחד הרכיבים הדינמיים של כלכלת ימי הביניים, בייחוד בצפון צרפת, וסוחרי בגדים נטו להציג לראווה את עושרם וגאוותם האזרחית.
עוד קפלה ראויה לציון מוקדשת לתומא הקדוש מקנטרברי, יצירה מהמאה ה-13 שמשלימה את רשימת הקדושים המעונים של הקתדרלה.
בקתדרלה אוצרות ויצירות אמנות מתקופות רבות.
התמיכות הדואות המקוריות, מהמאה ה-13, לא הוצבו בגובה הנכון על מנת לתמוך בקמרונות המבנה בצורה יעילה, ולכן מספר מאות מאוחר יותר נוספו מתחתן תמיכות דואות מוצקות יותר אך מפוארות פחות, והללו נבנו בגובה הנכון כדי לתמוך במבנה.
למרות תיקון זה, בקיר ובעמודים התחתונים נבעו סדקים משום שהעמודים נדחפו כלפי חוץ כתוצאה מהעומס.
האפקט נהייה משמעותי בסוף ימי הביניים, והבנאים של אמיין שמו לב לכך.
כדי לתקן את הפגם הם השתמשו בפתרון חדשני ביותר לתקופתם: הם התקינו שרשרת ברזל חשיל בקומת הטריפוריום שמנעה מהעמודים להתקער תחת הלחץ כלפי חוץ.
השרשרת הותקנה בעודה חמה, כדי שתתהדק כאשר הברזל יתקרר.
לאחרונה התגלו סדקים בספנדרל של אחת הקשתות התומכות בבית הרוחב ושצמודה לעמודים הגדולים שנשאו את קמרונות מרכז המצלב (החלק המרכזי במבנה), דבר שקשור גם להתקמרות העמודים הגדולים התומכים בקמרון מקום המצלב, כפי שהראו מדידות שבוצעו באמצעות סריקת לייזר.
שטח בנוי: 7700 מטר רבוע
גובה הספינה הראשית: 42.3 מטר
רוחב הספינה הראשית: 12.15 מטר
אורך חיצוני של הבית הרוחב (טרנספט): 70 מטר
אורך פנימי של הטרנספט: 62 מטר
שריד קודש זה הובא מקונסטנטינופול בידי ואלון דה סרטון (Wallon de Sarton) ב-17 בדצמבר 1206 כאשר הוא חזר ממסע הצלב הרביעי.
הראש היה חלק מהביזה של מסע הצלב הרביעי, שהפך ממסע מלחמה כנגד הטורקים לביזת העיר הנוצרית הגדולה קונסטנטינופול.
כדי לאחסן את ראשו של יוחנן המטביל נבנתה קופסה מפוארת לאחסון שרידי קודש.
אף על פי שתיבה זו אבדה במהלך השנים, נעשתה לה רפליקה מהמאה ה-19 והיא מהווה מוקד לתפילות בספינה הצפונית.
חלק מיצירות האמנות החשובות ביותר בקתדרלה הן סדרות של פסלים צבעוניים מסוף המאה ה-15 והמאה ה-16. סדרה גדולה של פסלים כאלה מצויה בבית הרוחב הצפוני ומתארת את ישו מטהר את בית המקדש לצד תיאור דמיוני של בית המקדש ההרודיאני.
שני צידי האמבולטוריום כוללים סדרות פסלים המתארים את חייהם של קדושים שפולחנם הביא צליינים רבים לקתדרלה.
פסלים אלה מתארים את יוחנן המטביל ואת פירמין הקדוש, הבישוף הראשון של אמיין.
האמנים שיצרו את הפסלים הקדישו תשומת לב ליצור הקבלה בין שני הסיפורים: שני הקדושים זכו לעריפת ראשם עקב התנגדות לחזקים ולעשירים, חוו הזנחה ואובדן, ורק בדורות מאוחרים יותר גולו שרידיהם וזכו לקבורה מפוארת.
בימת הדרשה מתקופת הבארוק נבנתה משיש ועץ מצופה זהב, וחולשת על הספינה הראשית.
היא נתמכת בידי 3 דמויות נשיות המסמלות אמונה, תקווה וצדקה - שלוש המעלות התאולוגיות.
קתדרלת בורגוס (בספרדית: Catedral de Burgos) היא קתדרלה גותית בעיר בורגוס שבספרד.
הקתדרלה מוקדשת למריה, אם ישו וידועה בגלל סגנונה הייחודי הנאמן לגותיקה הצרפתית ובתחרת האבן העדינה שלה.
ב-884 לספירה, ייסד הרוזן דייגו רודריגס פורצלוס את בורגוס כיישוב מבוצר.
תוך כ-200 שנה גדל היישוב והפך לעיר חשובה, וב-1075 קיבל מעמד של דיוקסיה (בישופות).
פריחת היישוב בעקבות הימצאותו על דרך סנטיאגו, ומעמדו כמושב הבישוף, דרש קתדרלה גדולה ומפוארת יותר מהקתדרלה הרומנסקית שהייתה עד אז קיימת.
מאחר שבאותה תקופה הסגנון הגותי הצרפתי נחשב למפואר וליפה ביותר, הוחלט לבנות את הקתדרלה בסגנון הגותי הצרפתי הבשל.
על בניית הקתדרלה הגותית הורו המלך פרננדו השלישי מקסטיליה והבישוף מוריציו (Mauricio).
הבנייה החלה באתר בו שכנה קתדרלה רומנסקית והאבן הראשונה הונחה ב-20 ביולי 1221. העבודות החלו על ה-Chevet: אפסיס מזרחי שמוקף בקפלות הקורנות ממנו כמו עלי כותרת של פרח, ונמשכו תשע שנים.
עד 1250 הושלם החלק המזרחי, שתי זרועות הטרנספט (בית הרוחב) והחלק המרכזי של הספינה הראשית.
המזבח הראשי נחנך ב-20 ביולי 1260 והעבודות נמשכו עד 1277 אז התרחשה הפסקה של כמעט 200 שנים, לפני שהעבודה הומשכה.
ב-1539 קרס המגדל הראשי ונעשו עבודות לבנותו מחדש.
הקתדרלה הושלמה ב-1568, עם השלמתו של המגדל המרכזי מעל מקום המצלב (crossing), שמתנשא מעל עבודה עדינה של קמרונות בצורת כוכב.
במאה ה-14 נוספו לקתדרלה מספר קפלות, ומאה ה-15 נוספו לצד עוד קפלות גם עיטורים לטריפוריום, שער לקלויסטר העליון וקפלת קונדסטייבל המתומנת, הנחשבת ליפה ולגדולה שבין קפלות הקתדרלה.
במאה ה-16 נוספו עוד קפלות, מדרגות הזהב, בית מועצת הקתדרלה ומגדל המצלב המתומן.
אחרי הוספת הצריחים המחודדים ותיקון מגדל המצלב המתומן שקרס, בניית הקתדרלה הושלמה למעשה, ובמאות שלאחר מכן נעשו בה רק מעט שינויים, בהם הוספת 2 קפלות ועיטור המבנה במזבחים ויצירות אמנות.
האדריכלים העיקריים שנטלו חלק בבנייה היו צרפתי במאה ה-13 (יש מחלוקת האם מדובר במאסטר רישאר Richard, או במאסטר John משמפיין), ספרדי בשם אנריקה בסוף המאה ה-13, וגרמני במאה ה-15. אדריכלים נוספים שעבדו על הקתדרלה הם חואן פרץ, פדרו סנצ'ז וחואן דה ואלחו.
ב-1417, הבישוף של בורגוס נכח במועצת קוטאנס וחזר עם האדריכל (בנאי ראשי, ליתר דיוק) יוהאן מקלן (חואן מקולוניה Juan de Colonia), שבנה את הצריחים שמעל המגדלים והוסיף פיתוחי אבן ותחרת חלונות.
את יוהאן מקלן ירשו בנו סימון מקלן, שבנה את קפלת קונדסטייבל המפורסמת, ונכדו פרנציסקוס מקלן.
בין הבישופים המפורסמים ביותר של בורגוס היה אלפונסוס א סנקטה מריה, מלומד והיסטוריון בן המאה ה-15. ב-1919 הובאו לקבורה בקתדרלה שרידיו של אל סיד (רודריגז דיאז דה ויוור) ואשתו דונה חימנה.
ב-31 באוקטובר 1984 הוכרזה הקתדרלה כאתר מורשת עולמית בידי אונסק"ו.
כיום הקתדרלה היא אתר תיירותי מפותח.
הכניסה מהחזית המערבית נועדה למתפללים ומוגבלת עד הנרתקס.
בכניסה זו יש מעבר ל-2 קפלות שנועדו לתפילה.
שאר הקתדרלה פתוחה לתיירים בדרך כלל בשעות 9:00 עד 18:00, והכניסה בתשלום.
בקלויסטר של הקתדרלה ישנו מוזיאון המוקדש לתולדות הקתדרלה ולתיעוד שיפוצה.
הקתדרלה נבנתה בסגנון גותי בשל ואחר כך בסגנון גותי מאוחר לוהב האופייניים לצפון צרפת והושפעה אך מעט מהסגנון הספרדי.
הקתדרלה יחסית קטנה ביחס לקתדרלות הגותיות הצרפתיות: אורך הקתדרלה הוא 106 מטר ורוחבה בטרנספט הוא 59 מטר.
מגדל המצלב, המתנשא לגובה 54 מטר, מתחיל בבסיס מרובע ונהפך בחלקו העליון למתומן ממנו זקורים שמונה צריחים ובהם עבודות פיתוח באבן וקישוטי תחרת אבן.
מגדל המצלב משלב בין סגנון גותי מאוחר לפלטרסק.
החזית המערבית, Santa María la Mayor, בעלת שלוש הקומות, היא בעלת שלושה שערי כניסה המוקפים בקשתות: מעל שני השערים הצידיים יש חלון ויטראז' עגול ומעליו טימפנון, ואילו מעל השער המרכזי יש גמלון קלאסי ומעליו תחריטים.
מעל השערים מעקה וממנו מזדקרים צריחונים.
מעל המעקה חלון רוזטה עדין ובו מגן דוד (ללא קשר ליהדות).
בקומה השלישית והאחרונה צמד חלונות מחודדים המורכבים כל אחד מ-4 חלונות קטנים המאוחדים בשלושה קישוטי קוורטרפויל תלתניים.
בכל חלון קטן נמצא פסל ומעליהם נמצא פסל של מריה הקדושה.
בצדדים סביבם ישנן פסלים מתחת לחופות.
בולט במיוחד חסרונו של פיסול בחזית המערבית ביחס לקתדרלות הצרפתיות, ובפרט בקומה המרכזית שם ישנן מגרעות ריקות ללא פסלים.
כמו כן חסרים הארכיוולטים ופסלי העמוד סביב השערים עצמם.
ניתן לראות בחזית גם גרגוילים.
על הגלריה העליונה ביותר חקוקה באבן הכתובת PULCHRA ES ET DECORA ("יפה את, ומלאת חן").
גם על המגדלים עצמם יש מעקים.
כל מגדל, המסתיים בצריח מחודד בסגנון תחרה גרמני מוקף ב-8 צריחונים הנמצאים ב-4 פינותיו.
צמד הצריחים המערביים מתנשא לגובה 80 מטר (262 רגל).
תוכנית הקתדרלה, הכוללת ספינה ראשית, ספינות משניות ובית רוחב, איננה מזכירה כל כך צלב מאחר שאגפיה עם 15 הקפלות הצמודות אליהם הם ברוחב הטרנספט (בית הרוחב).
בחלק הדרום-מזרחי של הקתדרלה נמצא קלויסטר (חצר מרובעת המוקפות בארקדות) דו-קומתי ומדרום ארמון הבישוף.
הרבה מהמזבחים והקפלות בפנים הם בעלי חשיבות אמנותית והיסטורית.
בקצה המזרחי מסתיימת הקתדרלה בקפלה המתומנת של קונדסטייבל (Chapel of the Condestable) הבנויה בסגנון גותי לוהב Flamboyant, ומלאה בקישוטי תחרת חלונות ופסלים של אבירים ומלאכים ושלטי גיבורים.
קפלה זו מעוטרת בצריחונים מבחוץ, והיא דומה במראהּ למגדל המתומן שמעל מקום המצלב.
השער של בית הרוחב הצפוני, הידוע כ-Portada de la Coronería ("שער ההכתרה") מעוטר בפסלי שנים עשר השליחים.
מאחוריו חלון קשתי ושני צריחים.
שער בית הרוחב הדרומי נקרא Sarmental.
בשער זה יש תבליטים המתארים את האוונגליסטים ליד שולחנות הכתיבה שלהם.
מעליו ניצב חלון רוזטה מרשים שהגוון השולט בו הוא כחול.
מבנה הקיר מחולק ל-3 אזורים: קומת קשתות, גלריה (יציע) וקומת תאורה.
קומת הגלריה כנראה מושפעת במקצת מהסגנון המוסלמי שכן היא כוללת מערכת קשתות מקושטות על עמודים מקושטים, המתאחדות בטימפנון ובו חלון קוורטרפויל (4-עלים).
קומת התאורה בנויה מחלונות פשוטים בספינה הראשית, וכוללת חלונות ויטראז' בבית המקהלה.
ספסלי המקהלה מוקפים בגדר סורגים גבוהה ומשתרעים מהנרתקס ועד לאפסיס, כאשר במרכז עובר בית הרוחב, ושם נמצאות הכניסות לספסלים.
במרכז הקתדרלה, מתחת למגדל המתומן נמצא הקבר של אל סיד.
הקתדרלה הגותית של בורגוס נחשבת לאחת הקתדרלות היפות ביותר בספרד, וכיום היא מהווה את האטרקציה התיירותית המרכזית של העיר בורגוס.
האפיפיור לאו השלושה עשר תיאר את הקתדרלה כ"בלתי ניתנת להשוואה".
ואילו המשורר ח' סורילה תיאר אותה כ"יראת האומות".
פדריקו אוסנאם סיכם ב-1852 את הרושם שלו מהקתדרלה:
הקתדרלה הופיע בציורים של אמנים רבים (החל מהמאה ה-16 וכלה בימינו אנו), בהם דייוויד רוברטס, גוסטבו דורה וח' מסטרס קבנס (מת ב-1990).
הקתדרלה הוכרזה כמונומנט לאומי ב-26 בספטמבר 1887, וכאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-2 בנובמבר 1984.
קתדרלת סנט אטיין דה בורז' היא קתדרלה קתולית בעיר בורז' שבצרפת, הבנויה בסגנון גותי.
בשנת 1992 נכנסה הקתדרלה לרשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
בניית הקתדרלה החלה ב-1195 בעקבות החלטתם של הארכיבישוף אנרי דה סילי (Henri de Sully) ומועצת הקנוניציה להקים קתדרלה בסגנון גותי.
הקתדרלה נבנתה על חפיר גאלו-רומי.
ב-1199 ירש את דה סילי הארכיבישוף גיום דה דנז'ון (Guillaume de Dangeon) והוא קבע את התוכנית האיקונוגרפית ככזו שתיאבק נגד הכפירה בנצרות.
בעקבות מותו זרמו תרומות רבות לבניין הקתדרלה.
ב-1214 הושלם בית המקהלה ובשנים 1224–1250 הושלמה הספינה הראשית.
החזית המערבית הושלמה ב-1270. ב-1506 קרס המגדל הצפוני, אך הוא נבנה מחדש בסגנון גותי שהיה הרמוני עם החזית המערבית בת חמשת השערים.
הקתדרלה בנויה בשילוב של סגנון גותי מוקדם וסגנון גותי בשל.
הקירוי הוא באמצעות קמרונות בני 6 צלעות האופייניים לגותיקה המוקדמת ואילו באגפים באמצעות קמרונות בני 4 צלעות.
הקתדרלה מחולקת ל-5 אגפים: ספינה ראשית בגובה 37 מטר ואורך פנימי של 117 מטר, שני אגפים פנימיים בגובה 21.3 מטר ושני אגפים חיצוניים בגובה 9.3 מטר.
האגפים נתמכו על ידי תמיכות דואות כפולות קומה אך גם בקירות עבים, שכן הבנאים חששו ששיטת התמיכות הדואות, שהייתה אז חדשה יחסית, לא תצליח לתמוך במבנה הגבוה.
מבנה האגפים בעלי הגבהים השונים, עם התמיכות הדואות הכפולות, העניקו לקתדרלה מראה דמוי פירמידה.
בקתדרלה זו אין בית רוחב וזאת כדי להשיג אחידות בחלל.
עקב מבנה 5 האגפים יש שתי אמבולטוריות סביב האפסיס.
הקתדרלה עצמה מוקפת בגנים מטופחים.
החזית המערבית היא בת 5 שערים, שער לכל אגף.
הדגש בעיצוב החזית היה על פשטות ואחידות הרמונית של המבנה.
המגדל הדרומי, שידוע כמגדל החירש בגלל העדר פעמונים, כמעט קרס ולכן הוצב עמוד תומך ענק בצד הדרומי שלו.
המגדל הגדול בחזית הוא העתק של המגדל הנמצא בלובר, וזהו סמל לכוחה של המלוכה.
חלונות אחרים מציגים את ישו ויום הדין האחרון, את מריה, אם ישו ואת סטפנוס הקדוש מוקפים בוויטראז'ים של גילדת הסוחרים, משל השומרוני הטוב, הבן הפזרן, סיפור Dives and Lazarus והאפוקליפסה.
לצידם חלונות ובהם תיאור שנים-עשר השליחים וקדושים נוצריים.
בסוף המאה ה-14 נתרם החלון " Le Grand Housteau" בידי הדוכס ג'ון מברי (Duke John of Berry) שגימר את החזית המערבית.
הפסלים על החזית, של המלאך מיכאל ושל הקמים לתחייה, מחייכים כלפי הטימפנון של יום הדין האחרון, סמל לכך שהם מקדמים בברכה את שיפוטו של ישו.
הבעות החיוך שלהם באו כנראה בעקבות פסל המלאך המחייך בקתדרלת נוטרדאם דה ריימס.
לצד הדמויות השמיימיות ישנו תיאור חי של הגהנום, מלא בשדים ובחוטאים המתבשלים בקדרה רותחת.
השערים הצידיים מציגים פיסול רומנסקי מסביבות 1160.
בחדר תשמישי הקדושה של בית מועצת הקתדרלה (Chapter House) התגלה ציור קיר.
כמו כן, בקפלה של דה ברי ישנו פרסקו של צליבת ישו על רקע הים ושל הקימה לתחייה של ישו.
כמו כן ישנו שעון אסטרונומי ועליו ציורים של גלגל המזלות מאת ז'אן ד'אורליאן (Jean d'Orleans).
המנגנון המקורי, שיוצר על ידי ז'אן פיזורי (Jean Fusoris) ב-1424, שמור היטב, אך חלקים אחרים שניזוקו בשריפה שוחזרו והוצבו מחדש ב-1994.
קתדרלת אופסלה (בשוודית: Uppsala domkyrka) היא קתדרלה באופסלה, שוודיה.
הקתדרלה בנויה בסגנון גותיקת לבנים.
זוהי הקתדרלה הגדולה ביותר בסקנדינביה: צריחיה מתנשאים לגובה 118.7 מטר ואורכה הוא 118.7 מטר.
הקתדרלה נבנתה בשנים 1287-1893 ועברה מספר שיפוצים ושחזורים.
בניית הקתדרלה החלה ב-1287 אחרי שהארכיבישופות הועברה מגמלה אופסלה.
בניית המבנה המקורי נמשכה יותר ממאה שנה.
היא נחנכה ב-1435 על ידי הארכיבישוף אולאוס לורנטי (Olaus Laurentii), אך עדיין לא הייתה שלמה לחלוטין.
היא הוקדשה ללאורנטיוס הקדוש, קדוש ידוע בשוודיה, אריק הקדוש, הפטרון של שוודיה (למרות שלא קיבל מעמד קנוני על ידי האפיפיור) ואולף הקדוש, הפטרון של נורווגיה.
הקתדרלה הושלמה בעשורים שלאחר מכן.
הקתדרלה ניזוקה קשה בשריפה הגדולה של 1702, שאחריה מראה הרנסאנס שלה מ-1619 שונה.
למשל: צריחיה הבנויים בסגנון הולנדי הוחלפו בכיפות קטנות בסגנון הבארוק בידי האדריכל קרל הורלמן (Carl Hårleman).
השחזור השני נעשה בשנים 1885-1893 בידי האדריכל הלגו זטרוואל (Helgo Zettervall) שרצה להעניק לקתדרלה מראה גותי צרפתי.
הסגנון המקורי בו נבנתה הקתדרלה היה גותיקת לבנים, שהשתמש בלבנים אדומות שיצרו קירות מוצקים ועמידים.
זטרוואל החליף את כיפות הבארוק בצריחים הבנויים כפירמידות רב-צלעיות וצריח נוסף נבנה מעל מקום המצלב.
זטרוואל שינה באופן ניכר גם חלקים גדולים מהקיר החיצוני כאשר החליף לבנים כדי להקנות לקתדרלה מראה צר ואנכי יותר, והסיר את "החלונות העוורים" הלבנים (שדומים להם נמצאים בכנסיית השילוש הקדוש הסמוכה).
התקרה והקירות בפנים קושטו בסגנון נאו-גותי, למרות שמספר תמונות, כגון אחת של מרטין לותר (הכנסייה היא כיום פרוטסטנטית), אינן מנסות לשחזר את מורשת ימי הביניים של הקתדרלה.
מקטעים גדולים של מלט שנוספו למבנה החיצוני על ידי זטרוואל הוסרו מספר עשורים אחר כך.
בימי הביניים, כאשר כל הבתים באופסלה למעט כנסיות, היו בני קומה אחת או שתיים העשויים מעץ או לעיתים לבנים, הקתדרלה נראתה הרבה יותר גדולה מאשר כיום.
בנוסף, הקתדרלה לא הייתה מקום הפולחן העיקרי של התושבים עד הרפורמציה.
הקתדרלה נשמרה לתפילות וטקסים רשמיים (בידי הקאנונים של הקתדרלה).
כנסיות הקהילה הראשיות באופסלה היו כנסיית השילוש הקדוש, או "Bondekyrkan" ("כנסיית החוואי") כפי שקראו לה, כנסיית פטרוס הקדוש (סט.
פר), כנסיית גבירתנו (Vår Fru) וכנסיית מנזר פרנציסקני.
השלוש האחרות נמצאו בצד המזרחי של מחוז Fyrisån, שהיה ועודנו רובע העסקים המרכזי, ונהרסו אחת אחרי השנייה בזמן הרפורמציה.
הקתדרלה שימשה גם כנסיית ההכתרה עבור מלכים ומלכות שוודים רבים, החל מימי הביניים ועד סוף המאה ה-17. אחרי כן, עד 1872, קתדרלת סטוקהולם הייתה כנסיית ההכתרה הרשמית.
מספר מלכים שוודים ואישים חשובים קבורים בתוך הקתדרלה.
גוסטב ואסה (Gustav Vasa, המאה ה-16) - מלך מפואר של שוודיה.
הוא קבור עם שתיים מנשותיו במה שהיה פעם הקפלה של הבתולה מריה.
הציונים היחידים לכך כיום הם כוכבים צהובים על רקע כחול, על תקרת הקמרון של הקפלה, שהם סמל מסורתי של מריה הקדושה במסורת הקתולית.
יוהאן השלישי, מלך שוודיה ואשתו קתרין יגילון (Catherine Jagiellon).
קארולוס ליניאוס (Carolus Linnaeus, המאה ה-18), חוקר בוטניקה נודע.
אולאוס רודבק (Olof Rudbeck), רופא וכותב שוודי נודע, אחד ממגלי המערכת הלימפתית.
הוא גם כתב ספר בשם "אלטנטיקה" בו ניסה להראות שמוצא כל האנשים בעולם הוא משוודיה ושאופסלה היא אטלנטיס האבודה.
בשנת 1663 בנה את התיאטרון האנטומי בבניין הגוסטאביאנום שבאוניברסיטת אופסלה.
עמנואל שוודנבורג, (Emanuel Swedenborg, המאה ה-18), מדען ומיסטיקן.
הוא לא נקבר בקתדרלה במקור אך שרידיו הועברו לשם מאנגליה ב-1908.
נתן סדרבלום (המאות ה-19 וה-20), ארכיבישוף ידוע.
אריק הקדוש (המאה ה-12), קדוש לאומי ומלך.
לורנציוס פטרי (Laurentius Petri), הארכיבישוף הלותרני הראשון של שוודיה.
מספר שרידי קודש של ברידג'יט הקדושה הונחו בקפלת אריק הקדוש.
בתוך הקתדרלה יש לוח לזכרו של דאג המרשלד (Dag Hammarskjöld), לשעבר מזכ"ל האו"ם ועליו כתוב:
("לא אני, אלא אלוהים בתוכי").
הקתדרלה על-שם מרטינוס הקדוש הייתה הקתדרלה המרכזית של הדיוקסיה של אוטרכט במהלך ימי הביניים והיא למעשה הקתדרלה היחידה בהולנד.
הקתדרלה, המוקדשת לכבודו של הקדוש מרטין מטור, הפכה לכנסייה פרוטסטנטית אחרי 1530 ומהפכת הרפורמציה.
מבנה הקתדרלה בנוי בסגנון גותי, בדומה לכנסיות שנבנו בצרפת, אך בניגוד לסגנון הצרפתי הטהור, רק עם מגדל אחד, שגובהו 112 מ' והוא כיום אחד מסמלי העיר אוטרכט.
בעקבות חשיבותו של המגדל החליטה עיריית אוטרכט לאסור הקמת מבנים הגבוהים ממגדל הקתדרלה.
הכנסייה הראשונה שהוקדשה למרטינוס הקדוש הוקמה בסביבות 600 לספירה בידי הכהונה הפרקנית תחת פטרונותם של מלכי השושלת המרובינגית, אך נהרסה בהתקפת הפריזים (Frisians) על אוטרכט זמן קצר לאחר מכן.
וויברורד הקדוש (שמת ב-739), השליח הנוצרי אל הפריזים, הקים כנסייה שנייה המוקדשת למרטינוס סמוך לאתר שבו שוכנת כיום הקתדרלה.
כנסייה זו נהרסה בידי הנורמנים במאה ה-9. היא נבנתה מחדש בידי הבישוף בלדריק במאה ה-10 ונהפכה בתקופה זו לכנסייה הראשית (מינסטר) של אוטרכט.
הקתדרלה נהרסה בשרפות ונבנתה מחדש מספר פעמים.
כנסייה בסגנון הרומנסקי נבנתה בידי אדאלבולד, בישוף אוטרכט, ונחנכה ב-1023. בניין זה, הידוע כ-Adalbold's Dom, נהרס בחלקו בשריפה ב-1253, שהרסה את רוב אוטרכט.
בניית הקתדרלה הגותית החלה ב-1254 ונמשכה עד המאה ה-16. החלק הראשון שנבנה היה בית המקהלה.
המגדל נבנה בשנים 1321-1382. הקתדרלה הושלמה בחיפזון ב-1517 עקב קשיים במימון, ללא תמיכות דואות לספינה הראשית.
ב-1572 במסגרת הרפורמציה, נותצו רבים מן הצלמים והפסלים בתוך ומחוץ לכנסייה.
ב-1674 הרסה סופת טורנדו את הספינה הראשית של הקתדרלה, אך המגדל המערבי, בית הרוחב (טרנספט) ובית המקהלה, עם תמיכותיו הדואות, ניצלו מההרס.
בעקבות זאת, נזנחה הקתדרלה ההרוסה, ובמקום הספינה הראשית הוקמה כיכר עירונית עם עצים.
נעשו ניסיונות שחזור בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 אך רק בשנת 2004 החלו בבנייה מחודשת של הספינה הראשית שתאחד את המגדל עם בית המקהלה.
האזור שבו עמדה הספינה הראשית עמד בהריסותיו במשך שנים רבות מחוסר כסף לפעול לפינויו, ונודע עם הזמן כמקום מפגש להומוסקסואלים (או "סדומאים", כפי שנקראו אז).
באותם ימים נאמר שה"סדומאות" נפוצה בעיקר בקרב איטלקים וצרפתים, שנכחו בעיר לרגל החתימה על שלום אוטרכט, וכי הם שבחרו במקום כמקום מפגש.
בסופו של דבר, בשנת 1730 החליטו הרשויות לשים קץ לדבר, ופתחו בחקירה שבסופה נלכדו שמונה עשר הומוסקסואלים והוצאו להורג בחניקה.
זו הייתה יריית הפתיחה לשנתיים של צעדים הומופוביים בכל הולנד, שבמהלכן הוצאו רבים להורג.
בהולנדית קיימים עד היום הביטויים "הוא מגיע מאחורי הכנסייה" ו"אוטרכטי", שהם כינויי סלנג להומוסקסואלים.
כיום ניצבת בכיכר שלפני הכנסייה, במקום שפעם עמדו בו ההריסות, אנדרטה לזכרם של קורבנות הרדיפות ההומופוביות.
קתדרלת במברג, או בשמה המלא Bamberger Dom St.
Georg, היא אחד המבנים הידועים והחשובים בגרמניה ונקודת הציון המפורסמת ביותר של העיר במברג מאז השלמתה במאה ה-13. הקתדרלה שייכת לנצרות הקתולית והיא מושב הארכיבישוף של במברג.
הקתדרלה הראשונה נבנתה ב-1004 בידי הקיסר היינריך השני ונחנכה ב-6 במאי 1012. קתדרלה זו נהרסה בחלקה בשריפה ב-1081. הקתדרלה החדשה, שנבנתה על ידי אוטו מבמברג, נחנכה ב-1111 אך לא הושלמה עד המאה ה-13, בה קיבלה את צורתה הרומנסקית.
הקתדרלה בנויה בסגנון רומנסקי מאוחר ובה פיסול גותי מוקדם שהושפע מזה בקתדרלת שארטר ולו נודעה חשיבות רבה במחקר האמנות הגותית.
הקתדרלה ידועה גם בזכות 4 מגדליה, המעוטרים בצריחי פירמידה רב צלעית חלקים בצבע ירוק בהיר.
אורך הקתדרלה הוא 94 מטר, רוחבה 28 מטר וגובהה 26 מטר.
גובה 4 מגדליה הוא 81 מטר כל אחד.
ראוי לציון בה הוא קבר השיש של המייסד ואשתו, הקיסרית קניגנדה (Cunigunde), שנחשב ליצירת מופת של הפסל טילמן רימנשניידר (Tilman Riemenschneider), שנעשה בשנים 1499–1513. עוד פסל ידוע במיוחד הוא פסל הפרש שנקרא "הפרש של במברג" (Bamberger Reiter).
הפסל כנראה מתאר את המלך ההונגרי אישטוואן הראשון ומתוארך לסביבות 1225 עד 1237.
בקתדרלה נקבר בן העיר, האפיפיור קלמנס השני.
קתדרלת גבִרתנו (בהולנדית: Onze-Lieve-Vrouwekathedraal) היא הכנסייה העיקרית של דיוקסיית אנטוורפן, ומוקדשת למריה.
מגדליה של הקתדרלה הם חלק מקבוצה של 56 מגדלי כנסיות ומגדלי פעמונים בבלגיה ובצרפת שהוכרזו במשותף כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
קתדרלת גברתנו באנטוורפן היא כנסייה גותית דמוית צלב, שנבנתה בין השנים 1352 וסביבות 1530. בין האדריכלים הרבים שהשתתפו בבנייה היה גם רומבאוט קלדרמאנס השני.
הקתדרלה היא חלק מתקופת השיא של האדריכלות הגותית הבראבנטית, אבל מייצגת טיפוס חדש בתוך אותו הסגנון: הקשתות המפרידות בין הספינה הראשית והספינות המשניות הן רחבות במיוחד, ואין טריפוריום.
במקומו יש רצועה של "תחרת חלונות" מעל הקשתות המפרידות.
הקתדרלה התפרסמה בזכות החזית המערבית המרשימה.
הצריח הצפוני הוא בגובה 123 מטר, מה שהופך אותו למגדל-הכנסייה הגבוה ביותר בבנלוקס.
בנייתו מומנה על ידי העיר אנטוורפן, ועד היום הוא נחשב לרכוש העירייה ולא לרכוש הכנסייה.
המגדל הוא דוגמה טובה ל"סגנון הלהבות" הגותי (Flamboyant).
המגדל שופץ ושוקם לראשונה רק במאה ה-19; כמו כן יש במגדל פעמונים, שעון וכן פעמונה מפורסמת.
515 מדרגות עולות למגדל, ומדרגות נוספות, שאינן פתוחות לציבור, עולות עוד גבוה יותר.
מדי יום רביעי בין אפריל לספטמבר פתוח המגדל למבקרים, בהדרכת שומר המגדל.
המגדל הדרומי, שמומן על ידי הקהילה ולא על ידי העיר, לא הושלם מעולם, והוא נמוך בהרבה מהמגדל הצפוני.
הגגות של ארבעה אגפי הקתדרלה אינם מתחברים במקום המצלב, אלא מסתיימים לפניו.
במקום המצלב הוקם מגדל בארוקי נמוך שעליו "בצל" מקושט.
מעיצוב הפנים המקורי של הקתדרלה לא נותר כמעט דבר: הרפורמציה, והאיקונוקלזמה ("ניתוץ הפסלים") שבאה בעקבותיה, לא חסה על הקתדרלה.
הקלוויניסטים הסירו והשמידו ויטראז'ים, פסלים, שרידי קדושים, מאוזוליאומים ועשרות מזבחות.
רק מספר פרסקאות עתיקים מעידים על העיצוב הגותי המקורי.
מאוחר יותר עוצבה הקתדרלה מחדש בסגנון הבארוק, ולבסוף עברה שיפוץ ושיקום במאה ה-19 בסגנון התחייה הגותית.
בקתדרלה מוצגים שני טריפטיכונים מפורסמים מאת הצייר בן-העיר פטר פאול רובנס, "הירידה מן הצלב" (1612) ו"הקמת הצלב" (1609–1610).
מלבדם מוצגות עוד שתי תמונות של רובנס: "עלייתה של מריה לשמים" (1626) ו"תחייתו של ישו" (1612).
מאחורי המזבח הראשי תלויה התמונה "מות מריה" מאת אברהם מאתייסנס (1633).
בצד ימין של הקתדרלה נמצא "ארון ברית" בסגנון רוקוקו מאוחר העומד על מזבח של "אחוות הסקרמנט הקדוש".
שמאלה משם יש קיר המצופה בעיטורי עץ מפוארים, וכן תשעה תאי וידוי מעץ.
תמונותיהם של שנים-עשר השליחים (ולצד כל אחד מהם דמות נשית) תלויים סביב הקירות, ופסל של "גברתנו של אנטוורפן" (כלומר מריה) משנת 1566 נמצא בקפלה על שמה.
פסל זה שרד את האיקונוקלזמה.
החל מהמאה ה-15 מקהלת הקתדרלה הובילה תרבות מזיקלית של העיר.
במהלך השנים בקתדרלה הועסקו מלחינים ידוע שם כמו יוהנס אוקכם, יאקוב אוברכט, וילם דה פש ויוזף-הקטור פיוקו.
עוגב חדש, ובו יותר מ-90 רגיסטרים, נבנה בקתדרלה ב-1993. לקתדרלה שתי מקהלות משלה, ומתקיימים בה גם קונצרטים של פעמונה, שניתן לשמוע אותם בכל העיר העתיקה.
לצד המבנה נמצאת סימטת היהודים.
קתדרלת אנדרו הקדוש היא קתדרלה רומית-קתולית במרכז העיר של גלאזגו, סקוטלנד.
מאז הרפורמציה ב-1560 עד שנות ה-1600 המאוחרות, על פולחן רומי-קתולי היה להתבצע בחשאי.
פולחן רומי-קתולי פומבי הורשה רק מ-1778. בסוף המאה ה-18, עקב זרם של מהגרים איריים לגלאזגו, נוצר צורך בכנסייה רומית-קתולית.
לשם כך נבנתה כנסיית אנדרו הקדוש, שהושלמה ב-1817 ותוכננה בידי ג'יימס גילספי גרהאם (1776–1855).
הכנסייה הציגה נוכחות מחודשת של הכנסייה הרומית-קתולית בעיר.
ב-1805 היו רק כ-450 קתולים בגלאזגו, אך בעת שהכנסייה הושלמה היו יותר מ-3,000. העוינות לקתולים בעיר ניכרה היטב בזמן בניית הקתדרלה: המקומיים הרסו בלילה עבודות שהושלמו ביום, דבר שהוביל לכך שעל אתר הבנייה הוצבה שמירה.
לעומת זאת, זרמים אחרים בנצרות תרמו להשלמת המבנה במחווה של אקומניזם לאור הקשיים שניצבו בבנייה.
הכנסייה נהפכה לקתדרלה ב-1889, ושופצה בידי חברת פוגין את פוגין.
הקתדרלה נמצאת בגדה הצפונית של נהר קלייד ברחוב קלייד.
היא בנויה בסגנון גותי ויכולה להכיל 2,000 מאמינים.
קתדרלת ברלין או הברלינר דום היא קתדרלה פרוטסטנטית הנמצאת באי המוזיאונים במרכז ברלין שבגרמניה.
הכנסייה נבנתה בין השנים 1895–1905 והיא ממוקמת בסמוך ללוסטגארטן.
בעבר שכן בסמוך לקתדרלה ברלינר שטאדטשלוס, במקום שעליו עמד בעבר הברלינר שטאדטשלוס עמד בעבר ארמון הרפובליקה וכיום עומד בו המוזיאון פורום הומבולדט שמראהו החיצוני זהה לברלינר שטאדטשלוס.
במקום של הקתדרלה כיום נבנו ארבע כנסיות.
הראשונה נבנתה בשנת 1451 ונהרסה בשנת 1536. הכנסייה השנייה באתר נבנתה בשנת 1536 והורכבה מספינה ראשית ושני מגדלי פעמונים עם צריחים מחודדים.
הצריחים המחודדים הוחלפו לאחר מכן בצריחים בסגנון הבארוק.
הכנסייה נהרסה בשנת 1747. הכנסייה השלישית שנבנתה במיקום זה הייתה קתדרלה שתוכננה על ידי יוהאן בואומן.
קתדרלה זו נבנתה בשנת 1747 בסגנון בארוק.
בשנת 1822 שופצה הקתדרלה בסגנון נאו קלאסי על ידי האדריכל קארל פרידריך שינקל.
בשנת 1894 הורה הקייזר וילהלם השני על הריסת מבנה הקתדרלה הישנה ובניית קתדרלה חדשה.
קתדרלה זו תוכננה על ידי האדריכל יוליוס רשדורף (Julius Raschdorff).
אורכה של הקתדרלה החדשה 114 מטרים, רוחבה 73 מטרים וגובה 116 מטרים.
קתדרלה זו, בשל גודלה, נועדה לשמש מעין "משקל נגד" לבזיליקת פטרוס הקדוש שבותיקן.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפגע הבניין קשות בהפצצות האוויריות של שלהי המלחמה.
בתום המלחמה הותקן גג זמני על מנת להגן על מה שנותר במבנה, ובשנת 1975 החל שיקום המבנה ובניית הכיפה מחדש.
בשנת 1984 החל שיקום תוכו של המבנה (שיקום שנעשה בצורה פחות מפוארת מאשר היה במבנה שתוכנן על ידי רשדורף) וב-1993 נפתחה הקתדרלה לציבור.
קתדרלת בוֹוֵה היא קתדרלה קתולית הממוקמת בבוֹוֵה בצפון צרפת, ומושב הבישוף של בווה, נואיון וסנלי.
הקתדרלה, שבניינתה מעולם לא הושלמה, בנויה בסגנון גותי.
קמרונות בית המקהלה של קתדרלת בווה הם הקמרונות הגבוהים בעולם, ומתנשאים לגובה 48 מטר (לעומת 45 המטר של קתדרלת מילאנו באיטליה, 43 המטרים של קתדרלת קלן בגרמניה ו-42 המטרים של קתדרלת אמיין בצרפת).
העבודות על הקתדרלה החלו ב-1225 תחת הרוזן והבישוף Miles de Nanteuil מיד אחרי השריפה השלישית של בזיליקה המקורה בעץ, שנחנכה רק 3 שנים לפני השריפה.
בית המקהלה הושלם ב-1272, בשתי תנופות בנייה שביניהן הפסקה בשנים 1232–1238 שנבעו מקשיי מימון עקב מאבק עם לואי התשיעי, מלך צרפת.
שתי התנופות מובדלות בתזוזה קטנה בציר העבודה ובמה שסטפן מורי (Stephen Murray) מכנה "שינוי בכתב יד מסוגנן".