tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יש הרואים בשיר דווקא שיר מחאה העוסק בניפוץ המיתוסים שעליהם גדל דורו של מוהר, מחאה על כך שאולי בעבר המיתוסים הללו היו טובים, אך היום כבר אינם רלוונטיים עבורו או עבור אחרים ().
על פי דבריו של מוהר השיר מבטא אוטופיה: אפרים שמיר שוגה בהגיית המילה שיעור על ידי הגייתה עם צירי ולא עם חיריק, גם גידי גוב חוזר על הגייה שגויה זו.
ההגייה של חוה אלברשטיין תקינה.
שיעור כללי הוא שיעור המיועד לכלל תלמידי הישיבה ונמסר לרוב על ידי ראש הישיבה, להבדיל משיעור יומי אותו מוסר הר"מ לתלמידיו.
השיעור הכללי מועבר לרוב פעם בשבוע, והוא נועד להעניק ראייה כוללת ומקיפה על הסוגיה הנלמדת, יותר מאשר השיעור היומי.
חשיבותו של השיעור הכללי ביחס לשיעור היומי משתנה מישיבה לישיבה.
כך למשל, קיימות ישיבות (בעבר היה נהוג כך בישיבת חברון כנסת ישראל ובישיבת מרכז הרב, לדוגמה) שבהן ראש הישיבה מוסר רק שיעורים כלליים, ולעומתן קיימות ישיבות שבהן ראש הישיבה מוסר גם שיעור יומי, אף שבחלקן (כמו ישיבת פוניבז' ובנותיה) הוא מוסר את השיעור היומי רק במשך חלק מהשנה.
שיעור תחלופה שולי הוא מושג בסיסי בכלכלה, המבטא את הכמות ממוצר כלשהו שעליה מוכן פרט לוותר על מנת לקבל יחידה אחת ממוצר אחר.
בניסוח אחר, שיעור התחלופה השולי בין X ל-Y הוא היחס שבו הפרט יכול להמיר יחידה אחת של טובין X ב: של טובין Y, תוך שמירה על אותה רמת תועלת.
שיעור התחלופה השולי כיחס הנגזרות החלקיות של עקומת האדישות
שיעור התחלופה השולי הוא השיפוע של עקומת האדישות עליה נמצא הפרט, בנקודה המוגדרת על ידי הסל הנוכחי (בהנחה שהשיפוע בנקודה אכן מוגדר).
שיפוע העקומה שווה גם ליחס הנגזרות החלקיות שלה.
תחת הנחה שימושית ומקובלת במודלים רבים בכלכלה, לפיה הטובין הם גדלים רציפים, ניתן לנתח את המשמעות של שינויים אינפיטסימליים בכמויות הנצרכות ולכן ניתן להגדיר את הנגזרת של גדלים שונים לפי כמות הטובין.
נניח, אם כן, כי בכלכלה ישנם שני סוגי טובין – ו- (רציפים).
נניח גם כי לפרט מסוים (למשל צרכן), קיימות העדפות על סלי צריכה שונים, אותן ניתן לתאר באמצעות פונקציית תועלת – .
עקומת אדישות היא אוסף נקודות שוות תועלת במישור .
במילים אחרות: על עקומת אדישות כלשהי .
אם מסמנים את הנגזרות החלקיות של לפי ולפי כ- ו- בהתאמה, אז גזירה של המשוואה המתארת את עקומת האדישות לפי נותנת:
ובאמצעות פעולות אלגבריות פשוטות ניתן לקבל את השוויון המבוקש:
כלומר: שיעור התחלופה השולי בין ל- שווה ליחס הנגזרות החלקיות של , והוא מבטא את השיפוע המקומי של עקומת האדישות.
המשנה קובעת כי שיעורו של כל מין אוכל נמדד לפי המטרה והפעולות שבו הוא משמש.
כך למשל "פלפלת" - מאכל שהיה קיים בזמן חז"ל ושימש לבטל את ריח הפה, יש לו חשיבות בכל שהוא.
ל"עיטרן" (נפט) יש חשיבות כדי לשמש ברפואה מסוימת שהייתה ידועה בימי חז"ל לכאב ראש, ולכן גם לו יש חשיבות בכל שהוא.
למיני בשמים ומיני מתכות יש חשיבות בכל שהוא מפני שיש אפשרות להשתמש בהם גם בכמות מזערית.
המוציא מאבני המזבח שנשברו, ומעפר המזבח שיצא ממנו, ספרים אכולי עש - השיעור הוא בכמות שיש צורך לגנוז אותן, שאז ההוצאה נחשבת למלאכה חשובה.
לפי שיטתו של רבי יהודה, בניגוד לחפצי קודש שיש בהם שיעור גניזה, הרי שלעבודה זרה ומשמשיה אין שיעור מכיוון שיש צורך הלכתי לגנוז ולהשמיד כל כמות שהיא ממנה, כציווי התורה: .
כמו כן, המוציא גרעיני גינה לצורכי זריעה חייב עליהם גם אם לא היה בהם שיעור גרוגרת.
המוציא חגב חייב בכל שהוא שכן הדרך הייתה בימיהם לתת אותו לתינוק קטן למשחק, אך אם מת - והוא מהסוגים הכשרים לאכילה - השיעור הוא כגרוגרת, כמו שאר האוכלים.
ציפור שניתן היה לעשות בימי חז"ל רפואות מסוימות בכל שהוא, וכן הלאה.
ההלכה מתחשבת לא במה שניתן לעשות מחומר מסוים, אלא במה שנהוג לעשות מאותו חומר.
כך למשל קובעת המשנה כי המוציא סממני צביעה, אין די בכך שיהיה ניתן לצבוע בהם צמר לדוגמה להראות לסוחרים את טיב הצבע אלא אם יש בצבע כדי לצבוע בגד קטן.
רב נחמן הסביר בשם רבו רבה בר אבוה, שאין אדם טורח לשרות סממנים רק בשביל המטרה הלא מאוד נחוצה של דוגמה, ויטרח לעשות זאת רק בשביל צביעת בגד שיש בה תכלית ישירה.
רק אם הסממנים נשחקו ונשרו, די אפילו אם מוציא שיעור מזערי כדי לצבוע דוגמה.
הדבר אותו מוציאים חייב להיות כשיר מעשית לאותה פעולה לשמה הוצא.
כך למשל, המוציא מי רגלים (עימם נהוג היה בעבר לכבס בגדים) או חומרי כביסה אחרים (נֶתֶר ובורית), חייב להיות בהם שיעור כדי לכבס בגד קטן, ומקובל בפי חכמי התלמוד כי על המי רגלים להיות בתקופה של ארבעים יום מההשתנה, כי לאחר מכן אין בהם כל תועלת.
המשנה קובעת כי אדם שהצניע זרעים למטרות זריעה, או לדוגמה או לרפואה כך שהוא ביצע פעולה המראה את חשיבות הזרעים לגביו, ולאחר מכן הוא הוציא את הזרעים לרשות הרבים נחשבת פעולה זו כמלאכה גמורה מכיוון שבפעולתו הקודמת הוא נתן חשיבות לשיעור מועט זה של אוכל לשם רפואה או דוגמה.
היו שרצו לומר, כי גם כאשר נעשתה פעולה המחשיבה את השיעור לשיעור חשוב (אחשביה) יש צורך שיהיה בזרע שיעור מינימלי של כזית, אך רב יהודה מסר את שקיבל מרבו המובהק שמואל שמסר כי מילות המשנה "חייב כל שהוא" אינם גוזמא ומשמעותם הפשטנית היא הנכונה.
עם זאת, לכלל זה קיימת הגבלה מסוימת, בכלל סותר של בטלה דעתו אצל כל אדם שלפיו דעה הנחשבת למשונה ולא מקובלת בין הבריות אין לה ערך, שכן דעת הרוב ודעת העולם קובע כי היא לא נכונה וחסרת חשיבות.
נחלקו התנאים האם יכול אדם להעניק חשיבות לחפץ גם לעניין איסור מלאכה הוצאה של חבירו, כך שאם אדם א' הצניע זרע לצורך רפואה יתחייב עליו אדם ב' חיוב סקילה (במזיד) או קרבן חטאת (בשוגג).
המשנה במסכת שבת מפריכה דעה זו וקובעת בפשטות כי , אך ברייתא אחרת המצוטטת בתלמוד קובעת משמו של רבי שמעון בן אלעזר כי גם אם כמות מסוימת של אוכל ראויה לאדם מסוים, והצניע אותה למטרה מסוימת יש למעשה זו תוקף הלכתי גם בנוגע לאדם אחר - .
שאלה אחרת, מורכבת יותר היוותה בסיס מחשבתי שבה התחבט רבא זמן רב.
הוא הסתפק באדם שהוציא אוכל בשיעור של חצי גרוגרת למטרת זריעה והיא תפחה ויש בה שיעור של גרוגרת, השאלה היא האם יש צורך שיהיה שיעור הן בעקירה והן בהנחה במקרה ספציפי זה.
על בסיס שאלה זו, הוא הסתפק בשאלה מסובכת יותר, שבנויה על בסיס שהתשובה לשאלה הראשונה חיובית (כמו שאכן נפסק ברמב"ם), שקיים חיוב חטאת במקרה כזה.
מה תהיה ההלכה אם המקרה היה הפוך: הוציא זרע לאכילה וצמק.
נמצא שלפי המטרה הראשונית אין שיעור ראוי לזרע זה, מצד שני לפי המטרה הסופית שהיא זריעה, יש חשיבות גם לשיעור הקטן ואולי במקרה כזה ניתן להחשיב למפרע את ההוצאה למלאכה גמורה.
שאלה אחרת, הדומה לשאלת הדיחוי במצוות, היא אם יש "דיחוי" לחצי שבת, במקרה שהגרגיר צמק וחזר ותפח, האם בכך שהגרגיר צמק נדחתה ופקעה דין המלאכה ושוב אינו חוזר למרות שחזר ותפח, או שמא אנו אומרים ש"אין דיחוי לחצי שבת".
כאשר מברכים ברכה אחרונה יש חילוקי דינים בין המאכלים השונים על שיעור (כמות) המאכל הנאכל עליו ניתן לברך.
בדרך כלל שיעור המאכלים לברכה אחרונה הוא כזית.
נחלקו הפוסקים האם שיעור ברכה אחרונה לנוזלים הוא רביעית או כזית כמו במאכל מוצק.
אם המאכל היה משבעת המינים שנשתבחה בהם ארץ ישראל הברכה האחרונה עליהם היא ברכה מעין שלש.
השיעור לברכה זו הוא אכילת כזית.
ישנן דעות בראשונים כי אם אכלו פחות משיעור זה יש לברך ברכת בורא נפשות אך לא נפסק כן להלכה.
צירוף חצאי שיעור ממינים שונים
אם אכל חצי כזית ממאכל מסוים וחצי כזית ממאכל אחר, מצטרפים לחיוב ברכה.
וכן אם שתה חצי רביעית ממשקה מסוים וחצי ממשקה אחר מצטרפים לברכה.
מאכל אינו מצטרף למשקה לחייב ברכה.
אם אכל חצי כזית ממין שמברכים עליו בורא נפשות וחצי כזית אחר ממין שמברכים אחריו מעין שלש לדעת המגן אברהם וכן פסק במשנה ברורה יברך לאחריהם בורא נפשות.
אך אם שתה חצי רביעית ממין שברכתו בורא נפשות וחצי רביעית ממין שברכתו מעין שלש (יין) כתב המשנה ברורה בשער הציון שאין אפשרות שיצטרף.
בטעם הדבר כתב שמכיוון שישנו ספק מהו שיעור ברכה אחרונה ביין ממילא איננו יכול להצטרף.
בביאור דבריו אלו התקשו האחרונים.
שהרי, אם שתה חצי רביעית יין וחצי רביעית שכר, לכאורה יוכל לברך בורא נפשות ללא כל פקפוק.
כי אם השיעור הוא כזית, בחצי רביעית השכר כבר יש יותר מכזית ויכול לברך.
ואף אם השיעור הוא רביעית, למה שלא יצטרף היין לשכר כמו שיצטרף התמר לבורא נפשות.
אם אכל פחות מן השיעור, אינו מברך (בשבעת המינים הוזכרו לעיל דעות שונות).
שיעור התעסוקה בישראל גבוה מהשיעור הממוצע במדינות המערב.
עד תחילת שנות האלפיים היה השיעור ברמה נמוכה יחסית, בעיקר בשל שיעור התעסוקה הנמוך יחסית של גברים.
מאז 2003 נמצא שיעור התעסוקה של גברים בישראל במגמת עלייה עקבית, כתוצאה מכך ובעקבות ירידה של שיעור התעסוקה של גברים בארצות המערב במקביל להאצה בקצב התרחבות שיעור התעסוקה בקרב נשים, נסגר הפער בשיעור התעסוקה בין ישראל ומדינות המערב.
שיעור ההשתתפות בכוח עבודה של קבוצה מסוימת מוגדר כאחוז חברי הקבוצה המועסקים או מחפשים עבודה באופן פעיל אך הם מובטלים.
הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה מגדירה מועסקים: "אנשים שעבדו, לפחות שעה אחת בשבוע הקובע, בעבודה כלשהי תמורת שכר, רווח או תמורה אחרת; כל העובדים בקיבוצים; בני משפחה שעבדו בשבוע החקירה ללא תשלום למעלה מ-15 שעות בשבוע; שוהים במוסדות שעבדו למעלה מ-15 שעות בשבוע; אנשים שנעדרו זמנית מעבודתם."
עד שנת 2011, שיעור התעסוקה שנמדד בישראל התייחס לשיעור התעסוקה האזרחי, שלא כולל את המשרתים בסדיר ובצבא הקבע.
החל משנת 2012 בעקבות ההצטרפות של ישראל ל-OECD, שונתה המדידה של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה להגדרה המקובלת ב-OECD, ואחוז המועסקים מתייחס לתעסוקה כוללת, כלומר הכוללת גם את המשרתים בצבא.
נהוג למדוד את כוח העבודה ושיעור התעסוקה בישראל מגיל 15 או מגיל 25 עד גיל 54, 64 או ללא הגבלת גיל.
בעקבות זאת, יש מדדים רבים לשיעור התעסוקה בישראל.
התבוננות על שיעור התעסוקה היום, שהוא גבוה יחסית בהשוואה בינלאומית, אינו מתאר את התמונה כולה.
התבוננות על תתי קבוצות אוכלוסייה ועל השונות הגדולה בשיעורי התעסוקה ביניהן, ובפרט על העובדה שבחלק מהאוכלוסיות שיעורי התעסוקה נמוכים במיוחד, נותנת תמונה מלאה יותר של מצב התעסוקה בישראל.
ההתפתחות של שיעורי התעסוקה בקרב נשים ובקרב גברים לא הייתה זהה על פני השנים.
שיעור ההשתתפות של גברים בישראל היה במגמת ירידה עד סביבות שנת 2003 (60.1%), אז התהפכה המגמה ומאז נרשמה עליה של כ-2 נקודות אחוז.
בקרב הנשים נרשמת עלייה מתמשכת בשיעור התעסוקה בקרב היהודיות, 58.8% מבנות ה-15 ומעלה השתייכו בשנת 2010 לכוח העבודה האזרחי.
בציבור הערבי, לעומת זאת, רק 22.5% נשים השתתפו בכוח העבודה שיעור ההשתתפות של ערביות בכח העבודה נמצא בעלייה דרמטית.
חלק משמעותי מהגידול נובע משיעור תעסוקה גבוה יותר של ילידות 1960 ואילך.
במהלך השנים הצטמצם הפער המגדרי בשיעור התעסוקה.
עם זאת בשנת 2018 עדיין קיים פער ניכר ברמת השכר המגדרי, פער של כ-32%.
שיעור ההשתתפות של הנשים ערביות בכוח העבודה נמוך משמעותית מזה של כלל האוכלוסייה.
שיעור ערביי ישראל בני 15 ומעלה בכוח העבודה האזרחי עמד בשנת 2010 על 41.3%.
שיעור הנשים בכוח העבודה עמד על 22.5% ושיעור הגברים על 59.9%.
בולטים במיוחד שיעורי התעסוקה הנמוכים בקרב נשים ערביות מסורתיות.
בקרב המוסלמים עמד שיעור ההשתתפות על 39.8%, בקרב הערבים הנוצרים על 52.4% ובקרב הדרוזים על 38.5%.
שיעור ההשתתפות של גברים מוסלמים היה 60.2% ושל גברים נוצרים ערבים 62.1%.
שיעור ההשתתפות של גברים ערבים בכוח העבודה היה כ-75% בשנות ה-70 גבוה משל היהודים, ומאז ירד בהתמדה בקצב מהיר עד 2002, ועתה הוא נמוך יותר משל הגברים היהודים.
במחקר של ערן ישיב וניצה (קלינר) קסיר שבחן את דפוסי התעסוקה על פני מחזור החיים, נמצא כי אצל ערביי ישראל נרשמת ירידה תלולה בשיעור ההשתתפות בכוח העבודה בגילאי 40–44, עקב פרישה מוקדמת.
הדבר נובע מהשיעור הגבוה של העובדים בעבודה פיזית בחברה הערבית ומהנוהג שהבנים מפרנסים את הוריהם.
הערבים גם מצטרפים לכוח העבודה בגיל צעיר יותר, בגלל היעדר חובת שירות בצה"ל, שיעור נמוך יחסית של לומדים במוסדות השכלה על תיכוניים, ובשל הצורך לסייע כלכלית להורים.
שיעור ההשתתפות של הגברים החרדים בכוח העבודה נמוך משמעותית מזה של כלל האוכלוסייה.
בשנים 2014–2015 עלה שיעור התעסוקה בקרב גברים חרדים לשיא של 53.8%, אולם מאז, החל מספר המועסקים להצטמצם וברבעון השני של 2017 עמד על 50.9%.
ברבעון הראשון של 2019 חלה שוב עלייה בנושא, ואחוזי התעסוקה עמדו על 52.6.
בקרב הנשים החרדיות נרשמה עלייה בשיעור התעסוקה לאורך השנים, בדומה למגמה בקרב כלל הנשים בישראל ובעולם המערבי.
שיעור התעסוקה של הנשים החרדיות בגילאי העבודה העיקריים הגיע בשנה זו לכ-72%, שיעור תעסוקה הגבוה גם בהשוואה בינלאומית
בחינה של נתוני הביטוח לאומי עבור מודיעין עילית וביתר עילית מעידה גם היא על עלייה בשיעור התעסוקה אצל חרדים בתחילת שנות האלפיים.
ביולי 2010 בהחלטה 1994 הציבה הממשלה יעדי תעסוקה ל-2020, במטרה להגביר את שילוב האוכלוסייה בתעסוקה, ובפרט שילובם של המגזר הערבי והחרדי בשוק העבודה.
אחת מהקבוצות שנתקלה בקשיים הגדולים ביותר בהשתלבות בתעסוקה בישראל, היא אוכלוסיית יוצאי אתיופיה הסיבות לקשיים נעוצות במאפיינים תרבותיים שונים, בפער בין ההון האנושי עמו הגיעו יוצאי אתיופיה לבין ההון האנושי הנדרש לצורכי שוק העבודה הישראלי ולאפליה.
כתוצאה מכך שיעור התעסוקה של נשים יוצאות אתיופיה בגילאי העבודה העיקריים, 25-64, עמד על 17.3% בשנת 1995 לעומת כ-63% בקרב כלל היהודיות (כולל יוצאות אתיופיה).
בקרב הגברים הפער אומנם היה קטן יותר, אך הוא עדיין היה מהותי - כ-65% בקרב יוצאי אתיופיה לעומת כ-81% בקרב כלל היהודים.
במחקר של ניצה קסיר מבנק ישראל נמצא שעם ההתערות של העולים בארץ הפער כמעט ונסגר, אך עדיין קיימת בעיה ברמת השכר של יוצאי אתיופיה והשתלבות בולטת במקצועות נמוכים יחסית במדרג העיסוקים.
שיעור זה גבוה מאוד יחסית לאירופה, אף על פי שגיל הפרישה המנדטורי של נשים בישראל נמוך בהשוואה לגיל המקביל בחלק מהמדינות המערביות.
בשנת 2002, היה שיעור ההשתתפות של בני 65+ בכוח העבודה ב-16 מדינות באירופה 7%, לעומת 14% בישראל.
סיבות לשיעור התעסוקה האזרחי הנמוך ששרר בישראל עד אמצע שנות האלפיים
עד אמצע שנות האלפיים, היה שיעור ההשתתפות בכוח העבודה בישראל נמוך יחסית למדינות אחרות ב-OECD, בעיקר בגלל שיעור נמוך של השתתפות גברים בכוח העבודה.
למשל, בגילאי העבודה המרכזיים (54-25), שיעור ההשתתפות של גברים בכוח העבודה בישראל היה בשנת 2003 כ-84%, בעוד ממוצע שיעור זה במדינות ה-OECD היה כ-92%.
פער זה נבע בעיקרו מגורמים מהותיים ובחלקו מגורמים של הגדרות חשבונאיות:
אי מניית משרתי צבא הקבע (אחראי לקרוב ל-2 נקודות אחוז).
החל משנת 2012 נמנים משרתי הצבא (חובה וקבע) בסקר כוח אדם כמועסקים.
מניית דיירי מוסדות (אסירים, מאושפזים בבתי חולים לחולי נפש) באוכלוסייה (קרוב לנקודת אחוז).
שיעור תעסוקה נמוך במיוחד בקרב בעלי השכלה נמוכה, בין היתר בשל כדאיות נמוכה לצאת לעבודה כתוצאה מהנדיבות הרבה של מערכת תשלומי ההעברה בעבר.
השירות הסדיר בצה"ל הגורם לכך שהישראלים נכנסים לשוק העבודה האזרחי בגיל מאוחר יותר.
כך למשל שיעור הסטודנטים בישראל בגילאים מעל 25 הוא גבוה בהרבה מזה שבמדינות אחרות.
גברים חרדים העוסקים בלימוד תורה (2.4 נקודות אחוז).
את הירידה של 5.7 נקודות אחוז בישראל בין השנים 1980–2001 ניתן לחלק לארבע קבוצות: סטודנטים (21%), לומדי תורה (21%), מקבלי קצבת נכות (32%) ואנשים שהצהירו שהם התייאשו מלמצוא עבודה (25%).
שתי הקבוצות האחרונות מתאפיינות בעיקר בבעלי השכלה נמוכה, והירידה בשיעור התעסוקה שלהם נובעת מירידה באטרקטיביות של שוק העבודה אל מול יציבות ברמת הקצבאות.
הירידה בשיעור ההשתתפות בכוח העבודה מתלווה לעלייה בשיעור הלא נשואים ובשיעור הגברים שאינם גרים במשק בית משל עצמם, קבוצות (שברובן חופפות) הנוטות פחות לעבוד.
לקראת שנת 2000 נרשמה ירידה בשיעור ההשתתפות בכוח העבודה אצל מוסלמים בגילאי 54-45.
יש הטוענים ששיעור התעסוקה הנמוך גרע מהתוצר עד 18 מיליארד דולר לשנה.
לעומת זאת, הועלתה טענה שמדובר בהרגלי עבודה שונים של הישראלים העובדים שעות רבות יותר ובגילאים מבוגרים יותר.
לפי אותה טענה, דבר זה בשילוב עם שיעור האבטלה הנמוך בישראל, אף הציב את ישראל בחזית המדינות בעלות היקף תעסוקה גבוה.
שיעור התגליות השגויות (FDR - False Discovery Rate) הוא שמה של שיטה סטטיסטית לבדיקת השערות מרובות, שפותחה בידי שני סטטיסטיקאים מאוניברסיטת תל אביב, הפרופסורים יואב בנימיני ויוסף הוכברג.
שיטה זו הוצעה על ידי בנימיני והוכברג כבר ב־1989 אך בתחילה היא נתקלה בהתנגדות, עד שב־1995 מאמרם התקבל בכתב העת Journal of the Royal Statistical Society, ומאז הוא דורג בין 25 המאמרים המצוטטים ביותר בסטטיסטיקה.
בנימיני זכה בפרס ישראל לשנת 2012 בעיקר עקב תגליותיו בנושא זה.
כמעט כל תחומי המדע המודרני מבוססים על בדיקת השערות בניסויים או בתצפיות, בהתבסס על מדגם מקרי.
בתחום הסטטיסטי של בדיקת השערות פותחו כללים לקבל או לדחות השערה מדעית, באמצעות עימותה עם השערה שמרנית המכונה "השערת האפס".
בשיטות טיפוסיות נוהגים לחשב מהי ההסתברות p לקבל את תוחלות החיים שנמדדו בפועל בהנחה שהשערת האפס נכונה, ולדחות השערה זו אם ורק אם p קטן מרמת מובהקות שרירותית כלשהי.
רמת מובהקות מקובלת מאוד בתחומי הרפואה והביולוגיה הוא 0.05, כלומר רק אם הסיכוי p יהיה קטן מ־0.05 תידחה השערת האפס, וניתן יהיה לפרסם מאמר מדעי המדווח על תגלית – התרופה יעילה באופן "מובהק סטטיסטית".
הערך 0.05 הוא שרירותי, שכן עקרונית ניתן היה להחליט כל ערך אחר, והוא מקובל במדע בזכות שמרנותו – הוא מקל בהרבה על קבלת השערת האפס מאשר על דחייתה, ולמעשה מכתיב כי תוכרז תגלית שגויה לכל היותר ב־0.05 (היינו 5%) מן המקרים בהם השערת האפס נכונה.
ואולם השיטות המסורתיות של בדיקת השערות אינן מספקות כאשר יש צורך בבדיקת השערות מרובות.
למשל, נניח שבעת ביצוע מחקר בגנטיקה מעוניינים לבדוק את ההשפעה של 10,000 גנים.
לשם כך דוגמים פרטים מן האוכלוסייה ומודדים את ההשפעה של 10,000 גנים בכל אחד מהם, כך שיש לבדוק 10,000 השערות: לכל גן נבדקת השערת האפס שאין לו השפעה לעומת ההשערה שיש לו השפעה.
רמת מובהקות של 0.05 נראית שמרנית דיה לבדיקת השערה יחידה, אך אם תאומץ לבדיקת כל אחת מ־10,000 ההשערות יש לצפות שאפילו אם אין לאף גן השפעה כלשהי, תתקבלנה בממוצע תגליות שגויות של גנים שהם כביכול בעלי השפעה "מובהקת סטטיסטית".
מכאן עולה הצורך במבחן סטטיסטי מתוקן להשוואות מרובות.
תיקון מסורתי כזה הוא תיקון בונפרוני (על שם המתמטיקאי האיטלקי קרלו אמיליו בונפרוני) אשר דוחה את השערת האפס רק אם ההסתברות p לקבלת התוצאות קטנה מרמת המובהקות המקורית מחולקת במספר ההשערות, במקרה זה ערך מתוקן של בלבד.
הוכח ששימוש בתיקון בונפרוני מבטיח שההסתברות לקבל ולו תגלית שגויה אחת לא תהיה גדולה מרמת המובהקות.
החסרון בתיקון בונפרוני היא העוצמה הסטטיסטית הנמוכה מאוד שלו.
היינו, על מנת להבטיח שאפילו תגלית שגויה אחת לא תעשה, תיקון בונפרוני הוא שמרן מדי, ונוטה להחמיץ תגליות מדעיות אמיתיות.
בשל כך נמנעו מדענים רבים מן השימוש בו, או בכל תיקון אחר להשוואות מרובות, וחשפו את עצמם לתגליות שגויות.
מצב זה החמיר במיוחד מאז סוף המאה ה־20, משום שההתקדמות הטכנולוגית מאפשרת מדידה אוטומטית של יותר ויותר משתנים בכל ניסוי ותצפית.
בשנת 1995 הציעו בנימיני והוכברג להחליף את תיקון בונפרוני ב"שיעור התגליות השגויות" (FDR, ראשי תיבות באנגלית של False Discovery Rate), והראו שהעוצמה הסטטיסטית שלו גדולה בהרבה.
כלומר, גם במחקרים המודדים משתנים רבים מאוד בו־זמנית ניתן להבטיח "שמרנות מדעית" ועדיין לקבל תגליות אמיתיות.
הרעיון בבסיס השיטה שהתוו בנימיני והוכברג היה לבקר את היחס שבין מספר התגליות השגויות לבין סך התגליות, במקום את ההסתברות לעשות תגלית שגויה אחת ויחידה.
על פי רעיון זה ככל שמתקבלות פחות תגליות, הביטחון באמיתותן יורד, ולכן יש לדרוש שמרנות מחמירה יותר.
למעשה, כאשר מספר התגליות הוא אחד בלבד, שיעור התגליות השגויות מתנהג כמו תיקון בונפרוני.
לעומת זאת ככל שמתקבלות תגליות רבות יותר, הביטחון שלפחות חלק מהן נכונות עולה, ולכן ניתן לדרוש פחות שמרנות.
המשפט שהוכיחו בנימיני והוכברג קובע שקיים כלל הכרעה אשר השימוש בו מסוגל להבטיח כל רמה נדרשת של שיעור תגליות שגויות.
בהינתן מדגם והשערות מרובות , נסמן ב־ את מספר התגליות, ונסמן ב־ את מספר התגליות השגויות מתוכן (שאיננו יודעים מהו).
בהינתן רמת מובהקות , סביר לדרוש מכלל ההכרעה לקיים .
כלומר נרצה למצוא כלל הכרעה כזה שיבטיח לנו שאם נפעל לפיו אז תוחלת שיעור התגליות השגויות מתוך כלל התגליות לא תעלה על .
סימון: נסמן לכל השערה ־ית את הערך־p שלה ב־.
נבצע אינדוקס מחודש של ערכי־p כך שיהיו בסדר עולה, ונניח לשם הפישוט שהם כולם שונים זה מזה, כך שמתקיים לכל .
כלל ההכרעה: נגדיר , ונקבע את כלל ההכרעה "לדחות כל את כל ההשערות שהערך־p המתאים להן הוא בקבוצה ".
כלל הכרעה זה הוא הכלל שלגביו הוכיחו בנימיני והוכברג שהוא מקיים את הדרישה שהזכרנו.
עם זאת זה לא תקף באופן מוחלט ותמיד, אלא בתנאי מסוים שנגדיר כעת.
הגדרה: אומרים שקבוצה של משתנים מקריים הם PRDS (Positive Regression Dependence on each one from a Subset of variables) אם לכל פונקציה שהיא לא־יורדת, לכל מתקיים כי הפונקציה אינה יורדת ב־.
ניתן להוכיח שאם משתנים מקריים כנ"ל הם PRDS, אז גם הפונקציה אינה יורדת ב־.
המשפט שהוכיחו בנימיני והוכברג קובע שאם הערכי־p, כלומר המשתנים המקריים , הם PRDS, אז שימוש בכלל ההכרעה הזה מבטיח את הדרישה .
כאשר יש בידינו מספר השערות רב, תחילה יש לבדוק ערך־p עבור כל השערה בנפרד.
לאחר מכן, יש למיין את הערך־p שהתקבלו בסדר עולה (נסמן ב־(p(i את הערך־פ ה־i ברשימה הממוינת).
על מנת לקבוע מהן ההשערות שיידחו – נמצא את ה־i הגדול ביותר עבורו מתקיים: .
אם מתקיים – דוחים את כל ההשערות j כך ש: .
בשתי הדוגמאות להלן נניח שרמת המובהקות של הבדיקה היא: .
בטבלה הבאה מובאת דוגמה עבור 3 השערות:
השערהp-value מסודרים מהקטן לגדולהיחס של המנה החלטה10.010.01667לדחות20.030.0333לדחות30.070.05לא לדחות
במקרה זה נדחו שתי השערות, בעוד לפי תיקון בונפרוני (שלפיו היינו משווים את כל ערכי הערך־p ל־0.01667) רק ההשערה הראשונה הייתה נדחית.
בטבלה הבאה מובאת דוגמה עבור 15 השערות:
במקרה זה נדחו חמש השערות, בעוד לפי תיקון בונפרוני (שלפיו היינו משווים את כל ערכי הערך־p ל־0.0033) אפילו השערה אחת לא הייתה נדחית.
שימו לב שהערך גדול מהערך־p של עבור i=1,3, אך אלו אינם רלוונטיים, כיוון שמעניין אותנו רק מהו ה־i הגדול ביותר עבורו גדול או שווה מהערך־p של ההשערה ה־i, בהתאם לנוסחה:
ההוכחה המובאת אינה זו המקורית של בנימיני והוכברג, אלא של Helmut Finner, Thorsten Dickhaus ו־Markus Roters.
נשים לב שמתקיים השוויון הקבוצתי .
נניח ללא הגבלת הכלליות כי ההשערות הנכונות הן עבור ונשים לב שבסימונים שלנו מתקיים .
כמו כן קל לראות כי , ולכן נסיק בהתאם לתוחלת של פונקציה בשני משתנים ומהגדרת הסתברות מותנית:
כעת נשים לב שהצבה של משתנה מקרי בפונקציית ההתפלגות שלו עצמו חסומה על ידי ההתפלגות האחידה, ולכן , ונקבל את החסם:
אם נפרק את הסכום שקיבלנו לאיבר הראשון, , ועוד שאר האיברים, נקבל את הסכום הטלסקופי:
כעת נשים לב שמכך שהקבוצה היא PRDS ומכך ש היא פונקציה לא עולה ב נובע כי:
נשים לב עוד כי מהגדרת כלל ההכרעה נובע שעבור דוחים, כלומר , ולכן .
מכאן נקבל בדיוק את החסם הנדרש במשפט:
שיעור הפוך הוא גישה פדגוגית המיישמת למידה משולבת מחשב.
במסגרתו התלמידים לומדים חומר חדש באמצעות צפייה בסרטונים, לרוב לפני השיעור, בעוד שבכיתה הם מבצעים את המטלות אשר נהגו להכין באופן מסורתי כשיעורי בית.
כך ביצוע המטלות נעשה בסביבה מפוקחת, והמורה יכול להנחות אישית את תלמידיו.
לעיתים נקרא שיעור הפוך "הוראה הפוכה" או "כיתה הפוכה".
שיעור הפוך מול הוראה מסורתית
התבנית המסורתית של הוראה בבית הספר כוללת הקנייה של החומר באמצעות הרצאה בכיתה ועבודת בית הכוללת קריאת טקסטים וביצוע מטלות.
בגישת השיעור ההפוך התלמידים נדרשים ללמוד בעצמם נושא מוגדר, לרוב באמצעות צפייה בסרטונים שהוקלטו מראש או נבחרו על ידי המורה.
הזמן שמתפנה בכיתה מוקדש לתרגול וליישום של החומר הנלמד, כאשר המורה פנוי לחנוך את התלמידים ולסייע להם בנקודות הקושי.
התלמידים יכולים לעסוק ביישום מעשי של החומר הנלמד, וכן לעבוד בקבוצות או לסייע זה לזה בביצוע מטלות.
גישה זו מאפשרת דיפרנציאציה חלקית של הלמידה וניתן לשלבה עם גישות פדגוגיות נוספות דוגמת למידה מבוססת בעיות, הוראת עמיתים ולמידה לשליטה.
הפיכת השיעור מאפשרת למורה לנתב את מאמציו באופן שונה מאשר בהוראה המסורתית.
המורה מוותר על מיקומו המרכזי כמרצה דומיננטי לטובת תפקיד של מנחה או חונך.
שינוי זה מאפשר למורה למקד את מאמציו בתלמידים הזקוקים לכך, ולהימנע מהענקת עיקר תשומת הלב לתלמידים המתבלטים בכיתה.
אריק מזור פיתח את גישת הוראת העמיתים בשנות התשעים של המאה הקודמת.
בעבודתו גילה כי הוראה בסיוע מחשב מאפשרת לו לחנוך את תלמידיו במקום להרצות להם.
לייג', פלאט וטרגלייה פרסמו בשנת 2000 מחקר המתאר שימוש בגישת "שיעור הפוך" בקורס אוניברסיטאי בכלכלה בניסיון לספק מענה לשונות בסגנונות הלמידה המועדפים על סטודנטים.
מחקרם הראה העדפה של הסטודנטים ללימוד בגישה זו.
אקדמיית קהאן הוקמה לאחר שבשנת 2004 החל סלמאן קהאן להקליט סרטונים לבקשת אחייניתו שביקשה לדלג על למידת נושאים שבהם היא שולטת ולחזור על נושאים שטרם הבינה.
סביב מודל זה, המאפשר למעשה חניכה צמודה, נבנתה האקדמיה המשמשת מורים ליישום הוראה הפוכה בכיתותיהם.
בשנת 2007 פרסם ג'רמי סטרייר עבודת מחקר שכותרתה: "השלכות הכיתה ההפוכה על סביבת הלמידה: השוואת פעילויות למידה בכיתה מסורתית ובכיתה הפוכה תוך שימוש במערכת חניכה חכמה".
המחקר הדגיש את חשיבות העיסוק בהשלכות החיוביות והשליליות של תיאום הפעילויות המתבצעות בבית ובכיתה על מעורבות התלמידים בלימודיהם.
בשנת 2011 החל ליישם תיכון קלינטונדייל במישיגן את גישת השיעור ההפוך בכל הקורסים הנלמדים בו.
החלטה זו התקבלה לאחר השוואה שנערכה בין שתי כיתות שלמדו קורס זהה אצל אותו המורה בשתי הגישות.
הישגי התלמידים שלמדו בגישת שיעור הפוך עלו משמעותית על הישגי הכיתה השנייה.
בעבר דורג תיכון קלינטונדייל בחמשת האחוזים התחתונים במדינה.
בשנת 2010 נכשלו כמחצית מהתלמידים בכיתות ט' בלימודי המדעים והמתמטיקה.
שנה לאחר תחילת יישום גישת השיעור ההפוך צנח אחוז הנכשלים באנגלית מ-52 ל-19, במתמטיקה מ-44 ל-13, במדעים מ-41 ל-19, ובמדעי החברה מ-28 אחוזים ל-9. לאחר 2011 ירד אחוז הנכשלים הכללי מ-30 ל-10. שיפור ניכר נרשם גם באחוז המסיימים ובאחוז הממשיכים ללימודים במכללות.
בהישגי התלמידים במבחנים סטנדרטיים חיצוניים נרשמה עלייה עד 2012, ולאחריה ירידה.
ייתכן כי מגמה זו נובעת משינוי באוכלוסיית בית הספר.
המורים השתמשו בקובצי אודיו, מקראות וסרטונים מאקדמיית קאהן, TED ומקורות נוספים.
מורים גילו כי הסרטונים האפקטיביים ביותר הם סרטונים קצרים, בני 3 עד 6 דקות.
השינוי נתפס כחיובי על ידי התלמידים.
בשנת 2012 החל פרויקט לדיבוב סרטונים של אקדמיית קאהן לעברית
, בהובלת פרופ' עמנואל גרינגרד,
ובאותה שנה הכריזה רשת אורט על יישום גישת השיעור ההפוך בלימודי המתמטיקה של כיתות י' ברשת.
הפרויקט נערך בשיתוף אקדמיית קהאן.
שיעור הפוך וגישת למידה לשליטה (mastery learning)
בהוראה מסורתית, מוקדש זמן מוגדר לנושא לימוד מסוים בהתאם לתוכנית הלימודים.
תלמידים אינם יכולים לקבל זמן נוסף ללימוד חומר בו אינם שולטים.
גישת למידה לשליטה מאפשרת לתלמיד להקדיש פרק זמן מתאים לנושא מסוים בטרם יתקדם לנושא הבא.
הגישה הייתה פופולרית לתקופה קצרה בשנות העשרים של המאה הקודמת, והוזכרה בשנית על ידי בנג'מין בלום במאמרו משנת 1968.
עקב קצב ההתקדמות השונה של התלמידים, המורה מספק להם את החומר הנלמד ואת הכלים להתמודד עמו ומסייע להם בהכוונה ובניהול הזמן.
התלמידים מתוגמלים על הפגנת שליטתם בחומר.
תלמיד שעבודתו אינה מעידה על שליטה בנלמד יידרש לשפרה בטרם יתקדם בלימודיו.
ללא גישת השיעור ההפוך, למידה לשליטה נתפסה כשיטה לא מעשית במרבית בתי הספר.
חוסר התיאום בקצב התלמידים דרש מתן הרצאות מרובות בנושאים שונים במקביל, בהתאם להתקדמותם של התלמידים.
גם בתחום ההערכה התגלו קשיים עקב הקושי בבחינת התלמידים במועדים שונים.
כאשר משלבים למידה לשליטה עם שיעור הפוך, כל תלמיד צופה בהרצאה מסוימת במועד המתאים לו, ומבצע מטלה לאחר שהשלים את הפרקים הקודמים.
נכון לשנת 2013 מורים מעטים משלבים את שתי הגישות.
יתרונות של גישת השיעור ההפוך
גישת הוראה לפי שיעור ההפוך הפכה למושכת בשל זמינות המון מקורות באינטרנט כולל וידאו ואודיו באופן וירטואלי בהמון מקצועות ונושאים.
הסטודנטים מתקדמים לפי הקצב האישי שלהם.
כשעושים עבודות בית בתוך הכיתה זה נותן למורים הבנה עמוקה יותר לקשיים של התלמידים ולסגנונות הלמידה שלהם.
המורים יכולים לעשות התאמה אישית ולשדרג את הקוריקולום ולספק אותו לתלמידים.
הזמן בכיתה עשוי להיות מנוצל באופן יותר אפקטיבי, יעיל ויצירתי.
המורים שהשתמשו בשיטה זו מדווחים על רמות גבוהות יותר של הישגים, עניין, ומעורבות של התלמידים.
תאוריות הלמידה תומכות בגישה זו.
השימוש בטכנולוגיה זו גמיש ומתאים ללמידה במאה ה-21.
החוקרים Herreid & Schiller סקרו מעל 1500 חברים ל-national center for case study teaching in science list-serv כדי לבדוק האם המורים למדעים, טכנולוגיה, הנדסה ומתמטיקה משתמשים בגישת השיעור ההפוך.
200 מורים דיווחו על חקרי מקרה של הוראה בגישה זו וציינו יתרונות נוספים:
יש יותר זמן לעבוד עם הסטודנטים על מחקרים אותנטיים.
יש לתלמידים יותר זמן לעבוד על ציוד מעבדה שקיים וזמין רק בכיתה.
סטודנטים שפספסו את השיעורים בשל פעילויות שונות כגון ספורט, דיבייט...יכולים לראות את ההרצאות באופן מקוון בדרך.
הגישה מקדמת ומפתחת את רמות החשיבה.
הסטודנטים מעורבים באופן פעיל יותר.
הסטודנטים פשוט אהבו את הגישה הזאת.
מכשולים של גישת השיעור ההפוך
המורים של מדעים, טכנולוגיה, הנדסה ומתמטיקה שנענו לסקר של החוקרים (Herreid & Schiller, 2013) ציינו שתי בעיות עיקריות:
הסטודנטים שלא התנסו בשיטה זו בעבר הפגינו עמידות והתנגדות לה כיוון שהיא דורשת עבודה בבית.
כתוצאה מכך חלק מהתלמידים הגיעו לכיתה לא מוכנים.
מציעים להתגבר על בעיה זו על ידי מתן בחן קצר באופן מקוון או בכיתה שבודק את רמת המוכנות של התלמידים והאם הם ראו את הסרטונים או קראו את חומר הלימוד בבית.
החומר שהתלמידים צריכים לעבור עליו בבית (בין אם זה קריאת חומר או צפייה בסרטוני וידאו), צריך להיות מותאם לתלמידים.
עבור רב המורים והתלמידים, צפייה בווידאו נמצאה מועדפת יותר על פני קריאת חומר.
אבל המורים שהשתתפו בסקר ציינו שהיה מאוד קשה למצוא סרטוני וידאו מתאימים ובאיכות טובה.
חלק מהמורים השתמשו בסרטונים של אקדמיית קהאן, וחלקם יצרו בעצמם סרטוני וידאו משלהם בתוכנות שונות לדוגמה קמטזיה.
מחקרים הראו שיש השפעה חיובית של צפייה בהקלטות וידאו על:
הביצוע של הסטודנטים (Alpay & Gulati, 2010)
בדמוגרפיה, שיעור ילודה באוכלוסייה מסוימת הוא מדד למספר הלידות המתרחשות בה, וזאת ביחס לגודל אותה אוכלוסייה וביחידת זמן קבועה.
בדרך כלל מבטאים שיעורי ילודה את מספר הלידות לכל 1,000 נפש לשנה.
באופן זה שיעור ילודה של 20 באוכלוסייה של 100,000 איש משמעו 2,000 לידות באותה אוכלוסייה בשנה.
נתוני שיעור הילודה יחד עם שיעור התמותה מאפשרים לחשב את שיעור הריבוי הטבעי.
בתוספת נתונים על שיעור ההגירה (בישראל מדובר על הפחתה של מספר היורדים ממספר העולים), ניתן לחשב את שיעור הגידול באוכלוסייה.
שיעור הילודה משמש להשוואה סטטיסטית בין תקופות, כדי לבחון מגמות דמוגרפיות, וכן להשוואה בין מדינות.
ב-2012, שיעור הילודה העולמי היה 19.15, אוכלוסיית העולם כ-7.1 מיליארד, ומספר הלידות העולמי היה כ-136 מיליון.
בישראל, שיעור הילודה גבוה מהשיעור העולמי.
בשנים האחרונות הוא נע סביב 21. ב-2011 התרחשו בישראל כ-166 אלף לידות, וגודל האוכלוסייה היה כ-7.8 מיליון נפש.
שיעור הצפייה (VTR, view-through rate) או שיעור ההשלמה (VCR, video completion rate) הוא מדד המבטא את שיעור מקרי הצפייה בפרסומת וידאו מבין סך כל המקרים שבהם נטענה פרסומת וידאו.
הוא ניתן כאחוזים מן החשיפות (impressions) לפרסומת.
לדוגמה, ה-VTR של פרסומת וידאו שנצפתה באחת מבין ארבע פעמים שמשתמשים נחשפו לה הוא 25%.
עדיין אין בענף הפרסום סטנדרטים מוסכמים המגדירים בדיוק מתי ניתן להתייחס אל פרסומות שנטענו כאל פרסומות שאכן נצפו, אך יש הצעות של ארגונים כמו ה-Media Rating Council בארצות הברית אשר זוכות לאימוץ נרחב.
לפי ההצעה הנוכחית, פרסומת וידאו בדפדפן תיחשב לכזו שנצפתה אם לפחות מחצית הפיקסלים שלה היו גלויים לעיני המשתמש למשך לפחות שתי שניות.
בעולם הדיגיטל ניתן למדוד שיעורי צפייה לפי משך זמן צפייה ומעורבות של הצופה.
כלים כמו גוגל אנליטיקס יודעים לנתח את שיעורי הצפייה באופן מדויק.
שיעור לחיצה (CTR, click-through rate) הוא מדד מקובל להצלחה של קמפיין פרסום מקוון.
הוא מבטא את היחס בין מספר החשיפות שמקבלת פרסומת לבין מספר הלחיצות עליה.
לפי מדד זה, הפרסום נחשב לאפקטיבי יותר ככל ששיעור הלחיצה על פרסומת גדול יותר.
על פי רוב ניתן ערך ה-CTR באחוזים.
לדוגמה, אם על כל מאה חשיפות לפרסומת היא מקבלת לחיצה אחת, ה-CTR שלה הוא 1%.
מדידת ה-CTR היא תוצאה של הצורך של המפרסמים להבין את תגובת המשתמשים למסרים המוצגים להם.
בהיעדר יכולת להעריך במדויק את התגובה הרגשית ואת ההשפעה של המסר על המשתמש, שיעור הלחיצה מפורש כביטוי כמותי מדיד של הצלחתה של פרסומת לעורר במשתמש עניין.
מטרתם של מפרסמים (שמטרותיהם מסחריות או אחרות) היא כמעט תמיד לגרום למשתמש לעשות פעולה כלשהי: לקנות מוצר או שירות, להירשם או למסור מידע, להשתמש בשירות כלשהו, להוריד תוכנה, להיחשף לתוכן כלשהו, וכדומה.
לחיצה על פרסומת המביאה אותם ליעד המבוקש או לעשיית הפעולה הרצויה פירושה שהחשיפה לפרסום הצליחה לסקרן או לעניין את המשתמש.
במהלך השנים ירד שיעור הלחיצה על פרסומות באינטרנט.
המשתמשים למדו להתעלם מפרסומות שהם רואים (תופעה הנקראת "עוורון באנרים").
כיום שיעור לחיצה של למעלה מאחוז אחד על באנר נחשב לגבוה.
אך שיעור הלחיצה הרצוי (ובהתאם לכך התגמול שמוכנים המפרסמים תמורת הלחיצות) תלוי בגורמים שונים.
לדוגמה, שיעור לחיצה גבוה אשר אינו מוביל בסופו של דבר למכירה הוא מצב פחות רצוי למפרסמים משיעור לחיצה נמוך יותר אך עם שיעור גבוה יותר של מכירות בעקבות הלחיצות שהפרסום מצליח להשיג.
שיעור לחיצה גבוה יותר מושג כאשר הפרסום נעשה באתר המושך קהל יעד מוגדר המתעניין בנושא הפרסום.
לדוגמה, פרסום של מוצר לרכב צפוי להשיג שיעור לחיצה גבוה יותר באתר העוסק ברכב מאשר באתר כללי או העוסק בנושא אחר לגמרי.
פרסום במנועי חיפוש מניב שיעור לחיצה גבוה ככל שהוא רלוונטי למונחי החיפוש ולכוונות החיפוש של המשתמש, וככל שהפרסומת נראית אינפורמטיבית יותר.
לדוגמה, כאשר בעקבות חיפוש מקבל המשתמש פרסום המציע בדיוק את המוצר שאותו חיפש, או פרטים שימושיים על אודות עסק המוכר אותו, שיעור הלחיצה נוטה להיות גבוה.
השימוש ב-CTR אינו מוגבל רק לאתרי אינטרנט.
הוא נכון ללחיצות באפליקציות למכשירים ניידים ובמיוחד למדידת הצלחה של דיוור אלקטרוני שיווקי.
גם במקרים אלה מושפע שיעור הלחיצה מגורמים שונים, ביניהם השעה והיום בשבוע, מאפייני קהל הנמענים ומידת ההומוגניות שלהם, ניסוח וצורת ההבלטה של הקישור, ורבים אחרים.
שיעול פֶּרִינְתּוּס (Cough of Perinthus) הוא תיאור של התפרצות תחלואתית שהתרחשה בחורף בסביבות שנת 400 לפנה"ס בעיר הנמל היוונית פרינתוס שלחופי ים מרמרה.
התחלואה ותסמיניה תוארו בצורה נרחבת בכרך השישי של סדרת הספרים "מגפות" (Epidemics) שפורסמו בקורפוס ההיפוקרטי, אולם זיהויה המדויק אינו ודאי.
שיעול פרינתוס החל לקראת נקודת היפוך החורף, בדצמבר שנת 400 לפנה"ס בפרינתוס (כיום Marmara Ereğlisi, כ-15 ק"מ מזרחית לטקירדא שבטורקיה) והוא פשט בקרב כל שכבות הגיל והאוכלוסייה בעיר.
תסמיני התחלואה הראשונים כללו שיעול ממושך ודלקת ריאות, אולם לאחר כ-40 יום החלו מרבית החולים להפגין כאב גרון, דלקת גרון, איבוד קול, עיוורון לילה, נימול ושיתוק החך והגפיים התחתונות.
בהמשך מתואר כי כל חולה שהציג בנוסף למוזכרים לעיל גם תסמיני חום המלווים בצמרמורות ובקשיי נשימה, נכלל בקבוצת סיכון מוגברת למות מן המחלה בהשוואה לאלה שפיתחו דלקת גרון בלבד, אשר רבים מהם הצליחו להחלים בכוחות עצמם.
המחלה אמנם איימה על כל תושבי העיר, ברם היא התבטאה ברמות חומרה שונות בקרב האוכלוסייה.
במשך תקופה ארוכה ניסו חוקרים לאתר את הגורם האחראי לכל התסמינים שתוארו בספר.
אמיל ליטרה (Émile Littré), המתרגם והעורך של כתבי היפוקרטס במאה ה-19, התייחס אל המונח Epidemos (ἐπίδῆμος), המופיע בקורפוס ההיפוקרטי בהתאם לגישה שהייתה מקובלת בתקופתו, דהיינו גורם בודד הוא זה שאחראי לפרוץ המגפה ולקשת תסמינים רחבה שבאה לידי ביטוי במהלך התחלואה.
בתרגומו הציע לייחס את התחלואה למחלת הדיפתריה שבאה לידי ביטוי בשיעול, בקשיי נשימה קשים ובשיתוק שרירי פנים, צוואר, ופה.
תרגומו של אמיל ליטרה השפיע רבות על הדרך בא בחרו החוקרים לראות את התחלואה בפרינתוס ובמהלך השנים הועלו גורמים נוספים לתחלואה, ביניהם שעלת, שפעת, שיתוק ילדים, דלקת המוח, קדחת דנגי ורבים אחרים.
עם זאת, החוקרים התקשו למצוא מחלה אחת בודדת הגורמת לכל התסמינים שתוארו בקורפוס ההיפוקרטי.
לפיכך כיום נוטים החוקרים להתייחס אל המונח Epidemos כפי שהיה מקובל בתקופתו של היפוקרטס, דהיינו כאל אסופת מחלות ותסמיניהן במקום מסוים ובתקופה מסוימת.
התייחסות זאת מאפשרת לראות את שיעול פרינתוס לא כמחלה בודדת אלא בתור אסופת מחלות וכיום מקובל לייחס את התחלואה ל-3 מחלות עונתיות שכיחות: דיפתריה, שפעת (או ומחלות דמויות שפעת) ושעלת בשילוב עם מחלות חסר תזונתיות, דוגמת מחסור בוויטמין A שגורם לעיתים תכופות לפגיעה בראייה.
בסטטיסטיקה ובלמידת מכונה, שיעור השגיאה הבייסיאני הוא שיעור השגיאה הנמוך ביותר שמְסַוֵוג יוכל להשיג על מדגם מסוים.
כאשר עלינו לתת סיווג על פי אוסף מאפיינים, אם כל אוסף מאפיינים מסוים גורר בהכרח סיווג מסוים (משמע, העולם בו אנחנו עובדים הוא דטרמיניסטי), אז שיעור השגיאה הבייסיאני הוא אפס.
לעומת זאת, אם לאוסף מאפיינים מסוים יש מספר סיווגים אפשריים, אז גם מְסַוֵוג אופטימלי ישגה בהכרח בחלק מהמקרים.
באפידמיולוגיה, שיעור קטלניות (Case fatality rate, CFR) הוא שיעור התמותה, המכונה לעיתים סיכון מוות או יחס תמותה והוא שיעור מקרי המוות ממחלה מסוימת בהשוואה למספר הכולל של אנשים שאובחנו במחלה במשך תקופה מסוימת.
השיעור מתבטא באופן קונבנציונלי כאחוז והוא מייצג מדד לחומרת המחלה.
שיעורי קטלניות משמשים לרוב למחלות עם מסלולי דיסקרטיות מוגבלות בזמן, כמו התפרצויות של זיהומים חריפים והמדד יכול להיחשב סופי רק כשכל המקרים נפתרו (כשהחולים מתו או הבריאו).
שיעור הקטלניות הראשוני, למשל, במהלך התפרצות עם עלייה יומית גבוהה וזמן רזולוציה ארוך יהיה נמוך משמעותית מהשיעור הקטלניות הסופי.
שיעור תמותה - מבולבל לעיתים קרובות עם שיעור קטלניות - הוא מדד למספר מקרי המוות (באופן כללי, או בשל סיבה מסוימת) באוכלוסייה המוערכת לגודל האוכלוסייה ההיא בהתאם יחידת זמן.
לעומת זאת, שיעור הקטלניות הוא מספר המתים מבין מספר המקרים המאובחנים.
טכנית, שיעורי הקטלניות, שלוקחים ערכים בין 0 ל-1 (או 0% ו-100%, כלומר שום מדד או אחידות), הם למעשה מדד לסיכון ואינם שיעורים, שיעורי שכיחות או יחסים (שאף אחד מהם אינו מוגבל לטווח 0–1).
הם לא תמיד לוקחים בחשבון זמן מרגע הופעת המחלה ועד מוות.
לעיתים משתמשים במונח "יחס תמותה במקרה" זה עם שיעור המתים במקרה, אך הם אינם זהים.
יחס התמותה בין המקרים הוא ההשוואה בין שני שיעורי התמותה השונים, המתבטאים ביחס.
ניתן להשתמש גם בהשוואה בין מחלות שונות או כדי להעריך את השפעת התערבות במגפה.
המונח שיעור תמותה מזיהום (infection fatality rate, IFR) חל גם על התפרצויות של מחלות זיהומיות ומייצג את שיעור מקרי המוות בקרב כלל האנשים הנגועים.
שיעור זה קשור באופן הדוק לשיעור הקטלניות, אך מנסה לתת דו"ח על כל הדלקות הא-סימפטומטיות והלא מאובחנות.
בכך, מדד שיעור תמותה בזיהום שונה משיעור הקטלניות בכך שהוא מכוון להעריך את שיעור המתים אצל כל הסובלים מהזיהום: המחלה שהתגלתה (כמות מקרים) ובאלה שלא אותרה בהם המחלה (קבוצה א-סימפטומטית ושלא נבדקה).
לכן, שיעור תמותה בזיהום יהיה תמיד נמוך יותר משיעור הקטלניות, כל עוד כל התמותה מיוחסת במדויק למעמד הנגוע או למעמד הלא נגוע.
אם מאה אנשים ביישוב מאובחנים באותה מחלה, ותשעה מהם לאחר מכן מתים מהשפעות המחלה, שיעור הקטלניות יהיה 9%.
אם חלק מהמקרים טרם נפתרו (לא מתו ולא הבריאו במלואם) בזמן האנליזה, ניתוח נתונים מאוחר יותר עשוי לקחת בחשבון מקרי מוות נוספים ולהגיע לאומדן גבוה יותר של שיעור קטלניות.
לחלופין, ייתכן שמאוחר יותר יתברר כי מספר גבוה יותר של אנשים נדבקו במחלה והתוצאה תביא לשיעור קטלניות נמוך יותר.
הדוגמאות הבאות מראות מספר שיעורי קטלניות של מחלות זיהומיות הקיימות בעולם:
שיעור הקטלניות של COVID-19 נע בין 1% באיסלנד ל-4.6% בארצות הברית ו-5% בסין, לכדי 14% באיטליה ובבריטניה.
ארגון הבריאות העולמי העריך את שיעור התמותה בזיהום ב-0.6%.
למחלת הלגיונרים יש שיעור קטלניות של ≈15%.
לקדחת הצהובה יש שיעור קטלניות של כ-3-7.5%.
לדבר הבלוטות יש את הפרוגנוזה הטובה ביותר מבין שלוש צורות המחלה, אך אם היא אינה מטופלת, שיעור הקטלניות עשוי להגיע למעל 60%.
נגיף האבולה הוא בין הנגיפים הקטלניים ביותר, עם שיעור קטלניות של עד 90%.
נגלריאזיס (הידוע גם כ"מנינגואנצפליטיס אמבית ראשונית", או כ"אמבה אוכלת-מוח"), הנגרם על ידי האמבה Naegleria fowleri, הוא זיהום קטלני אשר כמעט תמיד מביא למוות, עם שיעור קטלניות של >99%.
נגיף הכלבת קטלני כמעט תמיד אם הוא לא מטופל, וכך גם שיעור הקטלניות שמתקרב ל-100% אם החולה החל לגלות תסמינים.
עם זאת, לרוב הזיהום מטופל באמצעות תרופות וחיסונים המונעים מראש את התפתחות המחלה.
מחלות פריוניות, דוגמת מחלת קרויצפלד-יעקב, מתקדמות במהרה ותמיד קטלניות, ללא קשר לטיפול.
שיעור הנטישה או שיעור היציאה מעמוד כניסה הוא מונח מעולם השיווק באינטרנט, המשמש לניתוח תנועת גולשים.
שיעור נטישה הוא יחס המרה המודד את אחוז האנשים שמגיעים לאתר אינטרנט ועוזבים אותו מבלי לבקר בדף אחר באותו אתר.
אותם גולשים נכנסו לעמוד מסוים באתר (דף נחיתה) ולאחר מכן במקום להיכנס לעמודים נוספים באתר, עזבו את האתר.
שיעור הנטישה מחושב על ידי ספירת מספר הביקורים בעמוד יחיד לחלק לסך הכל הביקורים באתר, ומיוצג כאחוז מסוים מסך כל הביקורים באתר.
שיעור הנטישה הוא מדד ל"דביקות".
החשיבה מאחורי המושג היא שאתר אינטרנט יעיל העונה על צורך מסוים או מעניק תועלות לגולשים המגיעים אליו, יגרום למבקרים בו להגיע גם לדפים נוספים באותו אתר ולהמשיך לגלוש בו.
גלישה באתר כזה מעודדת את המבקרים בו להישאר באתר.
שיעור זה אמור לספק מידע כמו: האם האתר מושך אליו את קהל הגולשים הנכון' האם הוא עומד בציפיות הגולשים שהגיעו אליו ועוד.
שיעור נטישה (%) = גולשים שמגיעים לעמוד יחיד (#) ÷ סך הביקורים (#) באתר.
מטרת חישוב שיעור הנטישה היא לספק מידע האם לאתר מגיע הקהל הנכון.
ניתן להשתמש בשיעורי נטישה כדי לקבוע את היעילות או את הביצועים של דף הנחיתה ליצירת עניין בגולשים המגיעים אליו.
המשמעות של עמוד נחיתה עם שיעור נטישה נמוך היא שעמוד זה גורם למבקרים בו לצפות גם בדפים נוספים באתר ולהמשיך לגלוש בו.
שיעורי נטישה גבוהים בדרך כלל מצביעים על כך שהאתר לא עושה עבודה טובה מספיק ולא מצליח לגרום לגולשים שכבר הגיעו אליו להישאר ולהמשיך לגלוש בו.
המשמעות היא שאותם גולשים שהגיעו לאתר צופים בדפים בודדים בלבד מבלי להסתכל על עמודים נוספים באותו אתר ומבלי לבצע פעולה כלשהי באתר במהלך פרק זמן מוגדר.
הפרשנות של מדד שיעור הנטישה אמורה להיות רלוונטית למטרות העסקיות ולהגדרות ההמרה של אתר, מכיוון ששיעור נטישה גבוה אינו תמיד סימן לביצועים גרועים.
יש מקרים בהם שיעורי הנטישה לא משמעותיים לקביעת הצלחת ההמרות של האתר.
למשל, באתרים בהם ניתן להשיג מטרה כלשהי מבלי צורך לבקר בדפים נוספים מעבר לאותו דף (אתרים המשתפים ידע ספציפי בנושא כלשהו כמו ערך מילוני, מתכון ועוד).
לעומת זאת, ניתן לפרש את שיעור הנטישה של אתר מסוג מסחר אלקטרוני בקורלציה עם יחס המרת הרכישה, בתנאי ששיעורי הנטישה מחושבים לפי המקרים בהם נמדדים ביקורים באתר במהלכם לא בוצעה אף רכישה.
בדרך כלל, שיעור הנטישה באתרי מסחר אלקטרוני הוא בטווח שבין 20% ל־45%, כאשר באתרים המובילים בתחום שיעור הנטישה הוא בערך 36%.
נטישה מתרחשת כאשר מבקר באתר מגיע לעמוד אחד בלבד, כלומר הוא עוזב את האתר מבלי לבקר בדפים אחרים בפרק זמן שהוגדר מראש.
אין תקן מינימום או זמן מקסימלי בתעשייה שבמהלכו על המבקר לעזוב את האתר כדי שהפעולה תהיה מוגדרת כנטישה.
R b = שיעור נטישה
T v = מספר המבקרים הכולל שצפו בעמוד אחד בלבד
T e = סה"כ כניסות לדף
נטישה של מבקר יכולה להתבצע על ידי:
לחיצה על קישור לדף באתר אחר (חיצוני)
סגירת חלון או לשונית פתוחים
לחיצה על כפתור "חזרה" כדי לצאת מהאתר
סיום זמן שהוגדר ללא פעולה כלשהי
אתר אינטרנט המכיל עמוד יחיד
כאשר למוצר יש ערך לא מקוון גבוה, מה שגורם לשיכנוע גולשים להגיע לדף אינטרנט אחד בלבד בו הם יקבלו את המידע שהם צריכים, ומיד לאחר מכן יעזבו את האתר.
משך הזמן הנהוג לשהייה ללא פעולה כלשהי באתר הוא בדרך כלל 30 דקות.
נטישה נרשמת במקרים בהם מבקר נמצא בדף, אינו עובר לעמוד אחר ומשאיר את הדפדפן שלו במצב פעיל יותר מחצי שעה.
אם המבקר ימשיך לגלוש באותו אתר בעמודים אחרים לאחר פרק זמן זה, מדובר בעצם בפעולה חדשה.
שיעור הנטישה לעמוד ספציפי הוא מספר המבקרים שנכנסים לאתר בעמוד מסוים ועוזבים בתוך פרק הזמן הקצוב שנקבע מבלי לצפות בעמוד אחר, חלקי המספר הכולל של מבקרים שנכנסו לאתר באותו עמוד.
לעומת זאת, שיעור הנטישה הכולל לאתר אינטרנט הוא מספר הגולשים באתר המבקרים רק בדף בודד של האתר בכל מפגש, חלקי המספר הכולל של ביקורים באתר.
בעוד ששיעור נטישה יכול להוות מדד שימושי לאתרים עם המרות מוגדרות היטב הדורשות מספר צפיות בדפים, עבור אתרים שבהם סביר שמבקרים ימצאו את מבוקשם בדף הכניסה, שיעור נטישה הוא מדד פחות משמעותי.
סוג זה של התנהגות נפוץ בפורטלים באינטרנט ובאתרי תוכן עם הפניות.
לדוגמה, מבקר המחפש הגדרה של מילה מסוימת עשוי להיכנס לאתר מילוני ישירות לדף ההגדרה של אותה מילה.
באופן דומה, מבקר שרוצה לקרוא על סיפור חדשותי ספציפי עשוי להיכנס לאתר חדשות ישירות למאמר הנוגע לאותו סיפור חדשותי.
באתרים כאלו למשל שיעורי הנטישה יכולים להגיע אף למעל 80% (ובכך להגדיל את הממוצע באתר), אולם הם עדיין עשויים להיחשב מוצלחים.
שיעור חופשי הייתה סדרה ישראלית לילדים ולנוער ששודרה בערוץ הילדים.
דורון תבור, שחקן בטלנובלות, חוזר לעיר הולדתו, קריית ים, על מנת לנהל את הלהקה של בית הספר "גולדה מאיר", בו הוא עצמו למד.
אלון אבוטבול – דורון תבור
יגאל עדיקא – חכמי, מנהל בית הספר
ירדן בר-כוכבא – סמדר, סגנית מנהלת בית הספר
רוזינה קמבוס – גילה, הסוכנת של דורון
הוגו ירדן – אבא של דורון
שיעור בנישואין הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה רומנטית משנת 1962, בבימויו של הנרי לוין, עם סנדרה די ובובי דארין בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רומן בשם זה מאת ויניפרד וולף.
זה הסרט המשותף השני של הזוג דארין ודי לאחר "בבוא ספטמבר" (1961) ולפני "דירת הפגישות" (1965).
דארין חיבר את שיר הנושא (מילים ומנגינה) וגם שר אותו.
שנטל סטייסי (סנדרה די) היא בתם של ז'רמן סטייסי (מישלין פרסל), צרפתייה שהופיעה בפולי ברז'ר, וג'ון סטייסי (ג'ון לונד), אמריקאי מבוסטון העוסק בסחר עתיקות.
ג'ון רוצה שבתו תתחתן ולא תכנס להריון ללא נישואין.
המשפחה עוברת לניו יורק שם נתקלת שנטל בגבר צעיר ונאה בשם יוג'ין רייט (בובי דארין) העובד כצלם אופנה ומוקף בבחורות יפהפיות אבל הוא מתמקד בשנטל והם מתחתנים לרווחת הוריה של שנטל.
לחייהם של הזוג הצעיר נכנסת טינה (סטפני פאוורס) חברתה של שנטל מבוסטון.
יוג'ין מקבל אותה לצילומים ושנטל שמה לב למורת רוחה שיחסיהם של טינה ויוג'ין מתהדקים.
היא מתייעצת עם אמה הצרפתייה וזו נותנת לה ספר הדרכה איך לטפל בגורי כלבים שלדעתה זה מתאים גם לטיפול בבעלים.
שנטל מתחילה לטפל ביוג'ין לפי ההוראות בספר וזה מצליח.
לתמימותה היא מגלה זאת לטינה בתנאי שתשמור את הסוד אולם טינה שמקנאת בה, מוסרת זאת ליוג'ין שכועס מאוד על שנטל המתייחסת אליו כגור כלבים.
שנטל פונה שוב לאמה והיא מייעצת לה לברוא לעצמה מאהב וירטואלי בשם "רוברט סוואן" שישלח אליה מדי פעם פרחים, יתקשר לביתם וינתק אם גבר עונה (מכאן שם הסרט).
היא מסדרת זאת עם מוכר הפרחים.
בתחילה מתחיל יוג'ין להאמין שלאשתו יש אכן מאהב, אך הוא מגלה את התרמית ומחליט להשיב על כך.
הוא מביא את אביו, אדם רייט (סיזאר רומרו) שמציג את עצמו כ"רוברט סוואן" המאהב של שנטל ומציע ליוג'ין לנהל יחסי פוליאנדריה עם שנטל.
שנטל ההריונית מזועזעת ואז מגלה את התרמית והם מתפייסים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותסנדרה דישנטל סטייסיבובי דאריןיוג'ין רייטמישלין פרסלז'רמין סטייסיג'ון לונדג'ון סטייסיסיזאר רומרואדם רייטסטפאני פאוורסטינהחברה של שנטל
שיעור התמיכה באבולוציה בקרב מדענים, הציבור וקבוצות אחרות הוא אחד הנושאים העולים בעת דיון במחלוקת בין התומכים בבריאתנות ובאבולוציה.
זה הוא נושא בעל משמעויות חינוכיות, דתיות, פילוסופיות, מדעיות ופוליטיות.
לימוד אבולוציה ותמיכה באבולוציה הוא נושא שנוי במחלוקת במיוחד במדינות בעלות אוכלוסייה דתית בהן קיימות רמות משמעותיות של אי-קבלה של האבולוציה על ידי האוכלוסייה הכללית, ועם זאת אבולוציה נלמדת בהן בבתי ספר ציבוריים ובאוניברסיטאות.
כמעט כל הקהילה המדעית (כ-97% מהמדענים) מקבלים את האבולוציה בתור התיאוריה המדעית המסבירה את המגוון הביולוגי.
אגודות מדעיות הפריכו את האתגרים לאבולוציה שהוצעו על ידי תומכי תכנון תבוני.
הבריאתנות מרכזית באמונותיהן של כתות וזרמים דתיים במספר מדינות, ולכן הם דוחים את האבולוציה: למשל בארצות הברית, דרום אפריקה, הודו, העולם המוסלמי, דרום קוריאה, סינגפור, הפיליפינים וברזיל, עם מעט פחות תומכים, באופן יחסי, לבריאתנות בבריטניה, אירלנד, יפן, איטליה, גרמניה, ישראל, אוסטרליה, ניו זילנד וקנדה.
מספר פרסומים דנים בנושא שיעור קבלת האבולוציה בציבור, כולל מסמך שהופק על ידי האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
הרוב המכריע בקרב הקהילה המדעית והאקדמיה תומך בתיאוריה האבולוציונית כהסבר היחיד שיכול להסביר באופן מלא תצפיות בתחומי הביולוגיה, הפלאונטולוגיה, הביולוגיה המולקולרית, הגנטיקה, האנתרופולוגיה ומדעים אחרים.
סקר של גאלופ משנת 1991 מצא שכ-5% בלבד מהמדענים האמריקאים – כולל בעלי הכשרה מחוץ לביולוגיה – זיהו עצמם כבריאתנים.
הקהילה המדעית מחשיבה תכנון תבוני כשלוחה של הבריאותנות, כבלתי מדעית, כפסאודו-מדע, או כמדע זבל.
האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית הצהירה שתכנון תבוני "וטענות אחרות להתערבות על-טבעית במקור החיים" אינם מדע כי לא ניתן לבדוק אותם בניסוי, הם אינם יוצרים תחזיות ואינם מציעים השערות חדשות.
בספטמבר 2005, 38 חתני פרס נובל פרסמו הצהרה שבה נאמר ש"תכנון תבוני הוא לא מדעי ביסודו.
לא ניתן לבדוק אותו כתיאוריה מדעית מכיוון שהמסקנה המרכזית שלו מבוססת על אמונה בהתערבות גורם על-טבעי".
באוקטובר 2005, קואליציה המייצגת יותר מ-70,000 מדענים ומורים אוסטרליים פרסמה הצהרה שבה נאמר ש"תכנון תבוני אינו מדע" וקראה ל"כל בתי הספר לא ללמד תכנון תבוני כמדע, כי הוא אינו עומד בדרישות של מה שנחשב תיאוריה מדעית".
חוק במדינת לואיזיאנה מחייב שבמקום בו נלמד מדע האבולוציה בבתי ספר ציבוריים, יש ללמד גם בריאה.
הדבר הוביל למשפט אדוארדס נגד אגילארד.
ב-1986, תסקיר ידיד בית המשפט, עליו חתמו 72 זוכי פרס נובל מארצות הברית, 17 אקדמיות ממלכתיות למדע ושבע אגודות מדעיות אחרות, ביקש מבית המשפט העליון בארצות הברית לדחות את החוק.
התסקיר קבע כי המונח "מדע הבריאה", כפי שהוא מופיע בחוק מגלם דוגמה דתית, וכי "הוראת רעיונות דתיים המתוארים בטעות כמדע פוגעת בחינוך המדעי".
היה זה האוסף הגדול ביותר של זוכי פרס נובל שחתמו על עצומה עד אז.
על פי האנתרופולוגים אלמקוויסט וקרונין, התסקיר הוא "ההצהרה הברורה ביותר של מדענים התומכת באבולוציה שהופקה" עד אז.
ארגונים מדעיים ומדענים רבים מרחבי העולם פרסמו הצהרות התומכות בתאוריית האבולוציה.
האגודה האמריקאית לקידום המדע, החברה המדעית הגדולה בעולם ובה מעל 130,000 חברים ומעל 262 אגודות ואקדמיות למדע שבהן מעל 10 מיליון חברים, פרסמה הצהרות והודעות לעיתונות התומכות באבולוציה.
האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, המספקת עצות מדעיות לאומה, פרסמה מספר ספרים התומכים באבולוציה ומבקרים את הבריאתנות והתכנון התבוני.
יש הבדל בולט בין דעתם של מדענים לדעה בציבור הרחב בארצות הברית.
סקר מ-2009 של מרכז המחקר פיו מצא כי "כמעט כל המדענים (97%) אומרים שבני אדם ויצורים חיים אחרים התפתחו עם הזמן.
87% מהמדענים אומרים שהאבולוציה נובעת מתהליכים טבעיים, כמו ברירה טבעית.
העמדה הדומיננטית בקרב מדענים – שיצורים חיים התפתחו עקב תהליכים טבעיים – מקובלת רק על כשליש (32%) מהציבור."
הצבעות, החלטות והצהרות של מדענים
אחת ההצהרות המוקדמות ביותר של תמיכה באבולוציה פורסמה על ידי האגודה האמריקאית לקידום המדע ב-1922 ואומצה מחדש ב-1929.
הבעת תמיכה מוקדמת נוספת באבולוציה על ידי מדענים אורגנה על ידי הביולוג האמריקאי זוכה פרס נובל הרמן מולר ב-1966. מולר הפיץ עצומה שכותרתה "האם האבולוציה הביולוגית היא עיקרון של הטבע שבוסס היטב על ידי המדע?":
"אין השערות חלופיות לעקרון האבולוציה ו"עץ החיים" שלה, שביולוג בימינו לוקח ברצינות.
יתרה מכך, העיקרון כה חשוב להבנת העולם בו אנו חיים והבנת עצמנו, עד שיש להודיע על כך לציבור בכלל, לרבות תלמידים הלומדים ביולוגיה בתיכון, וכן להבהיר שהוא מבוסס היטב, כפי שתאוריית הסיבוב של כדור הארץ מבוססת היטב."
מניפסט זה נחתם על ידי 177 ביולוגים אמריקאים מובילים, כולל ג'ורג' ג' סימפסון מאוניברסיטת הרווארד, זוכה פרס נובל פיטר אגרה מאוניברסיטת דיוק, קרל סייגן מקורנל, ג'ון טיילר בונר מפרינסטון, זוכה פרס נובל ונשיא אוניברסיטת שיקגו ג'ורג' בידל ודונלד פ' קנדי מאוניברסיטת סטנפורד, לשעבר ראש מנהל המזון והתרופות של ארצות הברית.
החלטה של האגודה האמריקאית לקידום המדע (AAAS) בסתיו 1972 קבעה: "תורת הבריאתנות ...
אינה מבוססת מדעית ואינה עומדת בכללים הנדרשים מתאוריות מדע".
נכון להיום, אין מאמרים מדעיים שעברו ביקורת עמיתים המתכחשים לאבולוציה, הרשומים במנוע החיפוש של כתבי עת מדעיים ורפואיים PubMed.
מכון דיסקברי הודיע כי למעלה מ-700 מדענים הביעו תמיכה בתכנון תבוני החל מ-8 בפברואר 2007. נתון זה גרם למרכז הלאומי לחינוך מדעי להפיק עצומה קלילה בשם "פרויקט סטיב" לתמיכה באבולוציה.
רק מדענים בשם "סטיב" או וריאציה כלשהי של השם (כגון סטיבן, סטפני, סטפן ואסטבן) זכאים לחתום על העצומה.
העצומה נועדה להיות "פרודיה עוקצנית" על רשימות של "מדענים" לכאורה התומכים בעקרונות בריאתניים, רשימות שארגונים בריאתנים מייצרים.
העצומה מוכיחה שיש יותר מדענים שמקבלים אבולוציה עם שם כמו "סטיב" בלבד (מעל 1,370) מאשר מדענים התומכים בתכנון תבוני.
זו אחת הסיבות לכך שאחוז המדענים התומכים באבולוציה הוערך על ידי בריאן אלטרס בכ-99.9 אחוזים.
הבריאתנים טענו שהם מייצגים את האינטרסים של נוצרים אמיתיים, והאבולוציה קשורה רק לאתאיזם.
עם זאת, לא כל הארגונים הדתיים מוצאים שתמיכה באבולוציה אינה עולה בקנה אחד עם אמונתם הדתית.
12 מהתובעים שהתנגדו להוראת בריאתנות במשפט מק'לין נגד ארקנסו היו אנשי דת המייצגים קבוצות מתודיסטיות, אפיסקופליות, אפריקאיות מתודיסטיות אפיסקופליות, קתוליות, בפטיסטיות דרומיות, יהודיות רפורמיות ופרסביטריאניות.
מספר ארגונים דתיים פרסמו הצהרות הדוגלות בהוראת אבולוציה בבתי ספר ציבוריים.
קבוצות דתיות אלו כוללות את הכנסייה הקתולית, כמו גם עדות שונות של פרוטסטנטיות, כולל הכנסייה המתודיסטית המאוחדת, הכנסייה הבפטיסטית הלאומית בארצות הברית, הכנסייה הלותרנית האוונגליסטית באמריקה, הכנסייה הפרסביטריאנית בארצות הברית, ועידת הבפטיסטים הלאומית של אמריקה, הכנסייה האפיסקופלית המתודיסטית האפריקאית, הכנסייה האפיסקופלית ואחרים.
נתון של כ-71% קבלת האבולוציה מוצג בניתוח של וולטר ב' מרפין ודייוויד פ' בק.
מייקל שרמר טען ב-Scientific American באוקטובר 2006 שהאבולוציה תומכת במושגים כמו ערכי משפחה, הימנעות משקרים, נאמנות, קודים מוסריים ושלטון החוק.
שרמר גם טען שהאבולוציה תומכת ברעיון של יוצר כל יכול במקום רעיון של יוצר מוגבל, שעצם הדיון בו ובפועלו נובע ממגבלות החשיבה האנושית.
תנועת האחמדיה מקבלת את האבולוציה באופן אוניברסלי ומקדמת אותה באופן פעיל.
מירזה טאהיר אחמד, הח'ליף הרביעי של הקהילה המוסלמית אחמדיה, הצהיר במגנום אופוס שלו "התגלות, רציונליות, ידע ואמת" שהאבולוציה אכן התרחשה אבל רק באמצעות אלוהים.
האבולוציה לא מתרחשת מעצמה, לפי האחמדים.
האחמדים אינם מאמינים שאדם היה האדם הראשון עלי אדמות, אלא רק הנביא הראשון שקיבל התגלות של אלוהים.
"הצמיחה וההתפתחות של כל היצורים היא הדרגתית; זהו הארגון האלוהי האוניברסלי והמערכת הטבעית.
הזרע אינו הופך מיד לעץ; העובר לא הופך מיד לגבר; המינרל לא הופך פתאום לאבן.
לא, הם גדלים ומתפתחים בהדרגה ומשיגים את גבול השלמות" (בחיבורו "Some Answered Questions", ).
האנציקליקה Humani generis משנת 1950 דגלה בספקנות כלפי האבולוציה מבלי לדחות אותה במפורש.