tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבדיקה סטטיסטית כזו במקרה זה, יש לבחון את תשואת המנייה (לוגריתמית) בחלון זמנים ביחס למדד ייחוס מקובל דוגמת S&P 500 בארצות הברית.
הפער או הדלתא בין מחיר המנייה לבין מדד הייחוס הוא התשואה האבנורמלית (Abnormal Return, AR).
מדד הייחוס נקרא גם מדד נאיבי (Naïve benchmark) שכן הוא מתייחס לכל דבר השונה מהתנהגות השוק הממוצעת שאינה "נורמלית".
מדד הייחוס מכונה נאיבי מכיוון שהוא מתעלם מהנחות כלכליות בסיסיות, כמו מתן אפשרות למניות מסוכנות יותר לקבל תשואות צפויות גבוהות יותר בגלל חוסר רצון בסיכון מצד משקיעים.
מדד הייחוס, בהנחה של קשרים ליניאריים בין תשואות מניות ומדדי שוק, כולל את הפרמטרים α ו-βi אשר נאמדים בדרך כלל על ידי רגרסיה ליניארית עם תשואת המניה כמשתנה התלוי (המוסבר), ותשואת השוק כבלתי תלויה.
הבדיקה תבוצע בשתי שיטות אקונומטריות, האחת עם הפרמטרים α ו-βi של השוק והסקטור הרלוונטיים והשנייה באופן נאיבי.
כלומר, נעשה ניסיון לבטל "רעשי רקע" שארעו, אם ארעו, בשוק או בסקטור גם בבחינת תשואות מדדי הייחוס וגם בבחינת סטיית התקן של המנייה עצמה ביחס לסטיית התקן של מדד הייחוס ובכך כך נעשה ניסיון לנטרל תנודתיות במחירי המנייה ביחס למדד הייחוס (מטריצת 2X2, שוק וסקטור ביחס לשתי שיטות בדיקה).
יישום לניתוח מיזוגים ורכישות בחברות עסקיות
המתודולוגיה הסטטיסטית הנמצאת מאחורי ניתוח האירוע (בהקשר הספציפי של מיזוגים) מוסברת אצל Warren-Boulton and Dalkir (2001):
ניתוח אשכולות ספקטרלי הוא שיטה לפתרון בעיית ניתוח אשכולות באמצעות שימוש בערכים העצמיים (ספקטרום) של מטריצת הלפלסיאן המתארת את המידע.
במקרה ובו הקלט ניתן כגרף, מטריצת הלפלסיאן נחשבת כקלט של האלגוריתם (מאחר שקיימת התאמה אחת ויחידה בין גרף בעל צמתים לבין מטריצת לפלסיאן מסדר ), אמנם במקרים רבים הקלט אינו מתקבל כך, (אלא למשל אוסף נקודות במימד ) ונדרשת בניית גרף כשלב מקדים לשימוש באלגוריתם.
קודקודי הגרף מייצגים את המידע אותו רוצים לנתח, וקשתות הגרף מייצגות את הקשר בין הפרטים בגרף.
יש לשים לב כי בעוד התנאי הראשון הוא בעצם בעיית החתך המינימלי , אשר ידועה כבעיה הניתנת לפתרון בזמן ריצה פולינומי, קיומו אינו מספיק לפתרון אופטימלי לבעיית הניתוח מאחר שפעמים רבות תוצאתו היא פיצול קודקוד אחד (או קבוצה קטנה של קודקודים) משאר הגרף, ובהוספת התנאי השני מתקבלת בעיה NP-קשה.
קירוב לפתרון בעיה זו ניתן להיעשות על ידי שימוש במטריצת הלפלסיאן של הגרף.
בצורה פורמלית ניתן לתאר את הבעיה באחת מהדרכים הבאות - בהינתן גרף ממושקל ולא מכוון , ומספר נרצה למצוא חלוקה המביאה למינימום את אחת משתי פונקציות המטרה הבאות:
היא תת-קבוצה של צמתים בגרף, מתקיים ,
הוא מספר הצמתים ברכיב .
הוא סכום ערכי הקשתות המחברות את צמתי זה לזה.
הוא סכום ערכי הקשתות המחברות בין הקבוצה לבין שאר הגרף.
הוא מספר האשכולות, כלומר מספר תת-הקבוצות שאליהן נחלק את הגרף.
ההבדל בין שתי הפונקציות הוא שבעוד "מענישה" רכיבי קשירות בעלי מספר צמתים נמוך, ובשימוש בה נצפה לתוצאה של אשכולות בעלי מספר צמתים דומה, "מענישה" רכיבי קשירות בעלי סכום קשתות נמוך, ולכן נצפה לקשרים חזקים בתוך כל אשכול.
בדוגמה שבתמונה ניתן להראות על ידי חישוב כי שתי פונקציות המטרה יביאו לחלוקה שונה, שימוש בפונקציה יוביל ל"שבירת" הקשת שערכה 14, לצורך חלוקת הגרף לשתי הקבוצות (השוות בגודלן) .
לעומת זאת, השימוש בפונקציה יוביל לחלוקה לקבוצות , מאחר שגודל הקבוצות לא רלוונטי אלא סכום הקשתות, ותחת חישוב זה שבירת הקשת בעלת משקל 13 עדיפה על הקשת הכבדה יותר.
לעומתה, פורסמה בהקשר של סגמנטציה, ובהקשר זה חשוב לשים לב לכלול באותו אשכול אך ורק פרטים הקשורים זה לזה.
מטריצת הלפלסיאן מוגדרת בצורה הבאה:
כאשר היא מטריצה השכנות של הגרף (במקרה של גרף לא ממושקל) או מטריצת הדמיון של הגרף (במקרה של גרף ממושקל), וכן היא מטריצה אלכסונית שבה האיבר הוא הדרגה של האיבר ה, כלומר מתקיים
למטריצת הלפלסיאן קיימות שתי גרסאות מנורמלות:
מתכונות מטריצת הלפלסיאן הלא מנורמלת, ניתן להוכיח כי בהינתן תת-הגרף וכן וקטור אינדיקטור מנורמל של תת-גרף זה:
ובאופן כללי, עבור מטריצה מגודל אשר עמודותיה הן וקטורים אינדיקטורים נקבל את השוויון הבא:כלומר, מציאת מינימום לפונקציה שקולה למציאת מינימום לביטוי תחת ההנחה שעמודות הן וקטורים אינדיקטורים וכן שהן אורתונורמליות זו לזו.
בעיה זו אמנם עדיין NP-קשה, אך ניתן למצוא פתרון מקורב לבעיה זו אם מסירים את הדרישה שהעמודות הן אינדיקטורים, ומניחים רק שהן אורתונורמליות, וזוהי כבר בעיה ידועה אשר פתרונה נתון על ידי הווקטורים העצמיים המתאימים ל- הערכים העצמיים הקטנים ביותר של המטריצה , וסיבוכיות החישוב שלה פולינמיאלית.
באופן דומה ניתן למצוא את הווקטורים העצמיים המתאימים ל- הערכים העצמיים הקטנים ביותר של מטריצת הלפלסיאן המנורמלת כדי לקרב את פונקציית המטרה .
כעת עבור גרף דומה המכיל בנוסף "רעש קטן", כלומר קשתות מעטות בין רכיב קשירות אחד למשנהו, נוכל לצפות שהערכים העצמיים ישתנו מעט, והמרחב הווקטורי הנפרש על ידי הווקטורים העצמיים המתאימים להם ישתנה מעט אף הוא, כלומר ניתן להבין כי בהינתן רעש קטן, קירוב הפתרון יהיה בסביבת הפתרון המקורי.
אין ערובה לכך שקירוב זה אכן יניב את הפתרון לבעיה המקורית (המניחה שהווקטורים הם אינדיקטורים), דוגמאות קלאסיות לכך נסקרו בספרות במהלך השנים.
ובנוסף, בעוד פתרון הבעיה המקורית הוא אוסף אינדיקטורים המחלק את המידע ל קבוצות בצורה מפורשת, קירוב הפתרון כבר מכריח אותנו לנתח את הווקטורים העצמיים בעזרת אלגוריתם נוסף (למשל בעזרת אלגוריתם k-מרכזים).
להלן דוגמה לגרף בעלי 2 רכיבי קשירות, וכן גרף זהה עם תוספת של רעש ההופך אותו לבעל רכיב קשירות אחד,
גרף מטריצת לפלסיאן 2 וקטורים עצמיים ראשונים
ניתן לראות בגרף השני את הקשת המחברת את הצומת הראשון והשלישי כרעש קטן, ואכן הווקטורים העצמיים פורשים מרחב קרוב למרחב הנפרש על ידי האינדיקטורים של "רכיבי הקשירות" שכן מתקיים:
במרבית המקרים הקלט המתקבל הוא גרף קשיר, ומכאן 0 הוא ערך עצמי מריבוי 1, והווקטור העצמי המתאים לו יהיה וקטור אינדיקטור של כל צמתי הגרף, כלומר - .
שימוש בווקטור זה לא מוסיף מידע על הקשר בין צמתי הגרף, ולכן ניתן לא להשתמש בו כאשר מחלקים את הגרף לאשכולות.
לדוגמה, עבור חלוקה לשני אשכולות, ניתן להסתכל ישירות על הווקטור העצמי השני הקטן ביותר (הנקרא Fiedler Vector), ולחלק את הגרף על פיו, אשכול אחד יהיה קבוצת הצמתים בעלי ערך חיובי בווקטור, והאשכול השני יהיו קבוצת הצמתים בעלי ערך שלילי.
כפי שהוזכר, בגרף בעל רכיבי קשירות, הפתרון המתקבל עבור הווקטורים העצמיים הראשונים פורש את אותו המרחב הנפרש גם כן על ידי האינדיקטורים של רכיבי הקשירות, ועל כן מציאת האשכולות תתקבל על ידי יצירת מטריצה בגודל מהווקטורים העצמיים, והבאתה לצורתה הקנונית.
אמנם בדרך כלל הגרף יכיל רעש, או שמראש מספר האשכולות לא יהיה ידוע, ועל כן מספר רכיבי הקשירות יהיה שונה ממספר האשכולות ויידרש עיבוד נוסף של המידע, דרך נפוצה אחת היא שימוש באלגוריתם k-מרכזים.
בנוסף, במקרים רבים קלט המערכת אינו מטריצת לפלסיאן אלא, למשל, אוסף נקודות במימד גבוה כלשהו, במקרה כזה נדרש להגדיר פונקציית סמיכות המציינת את עוצמת הקשר בין כל שני איברים כדי ליצור את מטריצת הלפלסיאן.
האלגוריתם השלם יכלול את השלבים הבאים:
יצירת גרף ומטריצת לפלסיאן מהמידע
חישוב הווקטורים העצמיים הראשונים של המטריצה
הטלת מטריצת הווקטורים הללו למרחב , השורה ה של מטריצה זו היא הטלת הצומת בגרף אל
הפעלת אלגוריתם לניתוח אשכולות במרחב זה (לדוגמה אלגוריתם k-מרכזים).
להלן קטע קוד המממש את האלגוריתם המתוארimport numpy as np
מעבר מדאטה במימד גבוה למטריצת שכנות
קיימות מספר שיטות ליצור גרף בהינתן אוסף נקודות, הבולטות שבהן הן:
גרסה של אלגוריתם שכן קרוב - נגדיר קשת אם הוא אחד מ השכנים הקרובים של :
הערך נתון לבחירה, ככל שיהיה גדול יותר כך הגרף יכיל יותר קשתות.
הגרף המתקבל בדרך זו הוא מכוון, וזו תופעה שאיננה רצויה, לכן ניתן לבחור האם להגדיר קשת רק במקרים שבהם שתי הקשתות , קיימות (אלגוריתם שכן קרוב הדדי), או גם במקרים שבהם לפחות אחת משתי הקשתות קיימות.
סביבת - נגדיר קשת אם המרחק בין שני הצמתים קטן או שווה ל-, נשים לב כי:
הגרף המתקבל בדרך זו איננו מכוון ואיננו ממושקל.
שימוש במטריקת מרחק המודדת קרבה בין שתי נקודות, פונקציה שכיחה בהקשר זה היא - , בשימוש במטריקה זו:
הערך נתון לבחירה, ככל שיהיה גדול יותר כך נקודות בסביבה רחוקה יותר יחוברו בקשת בעלת משקל גבוה.
הגרף המתקבל הוא ממושקל ואיננו מכוון.
הגרף המתקבל הוא שלם, ועל כן מטריצת הלפלסיאן לא תהיה דלילה, וזמני החישוב יהיו ארוכים יותר.
מאפיינים מרכזיים בהשוואה לשיטות שונות
חשוב לשים לב כי האלגוריתם מתבסס על דמיון וקירבה בין איברים, ולכן ניתן להשתמש בקלט בעל אופי מגוון.
בניגוד לאלגוריתם k-מרכזים או אלגוריתם DBSCAN לדוגמה, אשר מתאימים יותר לקלט ממימד , כאן ניתן להשתמש גם בערכים בוליאנים (כאשר ניתן להגדיר מטריקת מרחק המסתמכת על מרחק ג'אקרד לדוגמה).
השלבים ה"כבדים" הם יצירת מטריצת הלפלסיאן, וחישוב הווקטורים העצמיים.
עבור נקודות קלט, בניית מטריצת לפלסיאן מלאה פרופורציונלית למספר הקשתות - כלומר סיבוכיות של , ומספר פעולות החישוב עבור כל הווקטורים העצמיים במדויק פרופורציונלי ל.
לשימוש מעשי נדרש רק קירוב של הווקטורים העצמיים, ובנוסף ביישומים רבים, תחת הנחות ריאליות של ידע מקדים על הקלט ניתן להגביל את מספר הקשתות של כל צומת, ובכך עבור וקטורים עצמיים ניתן להוריד את הסיבוכיות עד לסדר גודל של בעזרת שימוש באלגוריתם לנצוש.
לכן זמן הריצה תלוי מאוד באופי הקלט ואופן מימוש האלגוריתם.
עוד יש לציין כי מספר הממדים של הקלט איננו משפיע על זמני הריצה של שלבים אלה בצורה ישירה, מה שמבדיל אותו מאלגוריתמים רבים אשר יעילותם פוחתת וזמני הריצה שלהם עולים משמעותית תחת קלט של מידע ממימד גבוה.
אחד היתרונות המרכזיים של האלגוריתם הוא העובדה שאין הנחות יסוד על האשכולות.
בניגוד לאלגוריתם -מרכזים המניח שכל אשכול הוא בעל צורה כללית של ספירה, או DBSCAN המניח צפיפות אחידה באשכול, כאן פונקציית המטרה לא מתייחסת בצורה ישירה לתכונות גלובליות אלה של האשכול.
ניתוח החלטה או DA הוא תחום הכולל את הפילוסופיה, מתודולוגיה ופרקטיקה המקצועית הדרושים כדי להתייחס לקבלת החלטות חשובות בצורה פורמלית.
בשנת 1931, הפילוסוף המתמטי פרנק רמזי היה חלוץ ברעיון של הסתברות סובייקטיבית כייצוג של אמונות או אי-ודאות של אדם.
ואז, בשנות ה-40, המתמטיקאי ג'ון פון נוימן והכלכלן אוסקר מורגנשטרן פיתחו בסיס אקסיומטי לתורת התועלת כדרך לבטא העדפותיו של הפרט על פני תוצאות לא ודאות (זאת בניגוד לתאוריית הבחירה החברתית, שמתייחסת לבעיה של גזירת העדפות קבוצתיות מהעדפות הפרט).
הסטטיסטיקאי לאונרד ג'ימי סאבאג' פיתח אז מסגרת אקסיומטית חלופית לניתוח החלטות בתחילת שנות החמישים.
תאוריית התועלת הצפויה המתקבלת מספקת בסיס אקסיומטי מלא לקבלת החלטות תחת אי ודאות.
לאחר שהתבססו ההתפתחויות התאורטיות הבסיסיות הללו, שיטות ניתוח ההחלטות קודמו והפכו לפופולריות יותר, ונלמדו באופן נרחב (למשל, בבתי ספר לעסקים ובמחלקות להנדסת תעשייה).
טקסט מבוא קצר ונגיש מאוד פורסם בשנת 1968 על ידי תאורטיקן ההחלטות הווארד רייפה מבית הספר לעסקים של הרווארד.
לאחר מכן, בשנת 1976, ראלף קיני והווארד ראיפה הרחיבו את היסודות של תורת התועלת כדי לספק מתודולוגיה מקיפה לטיפול בהחלטות הכרוכות בחילופים בין מטרות מרובות.
פרופסור להנדסה רון הווארד מאוניברסיטת סטנפורד ומנתח ההחלטות ג'ים מתיסון פרסמו אז, ב-1977, סדרה של קריאות על ניתוח החלטות, אשר הורחב לסט בן שני כרכים בשנת 1984.
למרות שניתוח החלטות הוא מטבעו בינתחומי (הכולל תרומות של מתמטיקאים, פילוסופים, כלכלנים, סטטיסטיקאים ופסיכולוגים קוגניטיביים), הוא נחשב היסטורית לענף של חקר ביצועים.
בשנת 1980 הוקמה ה-Decision Analysis Society כקבוצת אינטרסים מיוחדת בתוך Operations Research Society of America (ORSA), שלימים התמזגה עם המכון למדעי הניהול (TIMS) והפכה למכון לחקר התפעול ומדעי הניהול (INFORMS).
החל משנת 2004, INFORMS פרסמה כתב עת ייעודי לנושאים אלה, Decision Analysis.
בעקבות ההתפתחויות האקדמיות הללו, ניתוח החלטות התפתח גם לדיסציפלינה מקצועית בוגרת.
השיטה שימשה לתמיכה בקבלת החלטות עסקית ומדיניות ציבורית מאז סוף שנות ה-50, בקשות מ-1990–2001 נבדקו בגיליון הפתיחה של Decision Analysis.
ניתוח החלטות אומץ באופן נרחב במיוחד בתעשיית התרופות ובתעשיית הנפט והגז, מכיוון ששתי התעשיות צריכות באופן קבוע לקבל החלטות גדולות בסיכון גבוה (למשל, לגבי השקעה בפיתוח של תרופה חדשה או ביצוע רכישה גדולה).
מסגור הוא החלק הראשון של ניתוח החלטות, המתמקד בפיתוח הצהרת הזדמנות (מה ולמה), תנאי גבול, מדדי הצלחה, היררכיית החלטות, טבלת אסטרטגיה ופריטי פעולה.
לעיתים מאמינים כי יישום ניתוח החלטות מחייב תמיד שימוש בשיטות כמותיות.
אולם במציאות, ניתן לקבל החלטות רבות באמצעות כלים איכותיים המהווים חלק מארגז הכלים של ניתוח החלטות, כגון חשיבה ממוקדת ערך, ללא צורך בשיטות כמותיות.
תהליך המסגור עשוי להוביל לפיתוח תרשים השפעה או עץ החלטות.
אלו הם ייצוגים גרפיים נפוץ של בעיות ניתוח החלטות.
כלים גרפיים אלה משמשים כדי לייצג את האלטרנטיבות הזמינות למקבל ההחלטות, את אי הוודאות שבהן הם כרוכים, ועד כמה יגיעו היעדים של מקבל ההחלטות על ידי תוצאות סופיות שונות.
הם יכולים גם להוות בסיס למודל כמותי בעת הצורך.
לדוגמה, שיטות כמותיות לביצוע הסקת מסקנות בייסיאנית וזיהוי החלטות אופטימליות באמצעות דיאגרמות השפעה פותחו בשנות ה-80, וכיום משולבות בתוכנה.
במודל ניתוח החלטות כמותי, אי ודאויות מיוצגות באמצעות הסתברויות ובמיוחד הסתברויות סובייקטיביות.
היחס של מקבל ההחלטות לסיכון מיוצג על ידי פונקציות תועלת, והיחס לפשרות בין מטרות סותרות יכולה לבוא לידי ביטוי באמצעות פונקציות ערך ריבוי תכונות או פונקציות שירות מרובות תכונות (אם יש סיכון מעורב).
במקרים מסוימים, ניתן להחליף את פונקציות השירות בהסתברות להשגת רמת שאיפה או "מטרה" לא ודאית.
בהתבסס על האקסיומות של ניתוח החלטות, ההחלטה הטובה ביותר לבחור היא זו שלתוצאותיה יש.
התועלת המקסימלית הצפויה או שממקסמת את ההסתברות להשגת רמת השאיפה הלא ודאית.
לעיתים מניחים שניתן ליישם ניתוח החלטות כמותי רק על גורמים המאפשרים מדידה בקלות (למשל, ביחידות טבעיות כגון דולרים).
עם זאת, ניתן ליישם ניתוח החלטות כמותי ושיטות נלוות, כגון כלכלת מידע יישומית, גם על גורמים בלתי מוחשיים לכאורה.
נעשה שימוש בשיטות ניתוח החלטות במגוון רחב של תחומים, כולל עסקים (תכנון, שיווק, משא ומתן), ניהול, שיקום סביבתי, שירותי בריאות, מחקר, אנרגיה, חיפושים, ליטיגציה ויישוב סכסוכים וכו'.
יישום מוקדם חשוב היה מחקר על היתרונות והחסרונות של זריעת הוריקן, שבוצע על ידי מכון המחקר של סטנפורד בתחילת שנות ה-70 עבור המינהל לשירותי מדעי הסביבה (קודמו של המינהל הלאומי לאוקיינוס ואטמוספירה).
ניתוח החלטות משמש היום תאגידים גדולים להשקעות הון של מיליארדי דולרים.
לדוגמה, בשנת 2010 זכתה שברון בפרס התרגול של החברה לניתוח החלטות על השימוש שלה בניתוח החלטות בכל ההחלטות העיקריות.
בסרטון המפרט את השימוש של שברון בניתוח החלטות, סגן יו"ר שברון, ג'ורג' קירקלנד, מציין כי "ניתוח החלטות הוא חלק מהאופן שבו שברון עושה עסקים מסיבה פשוטה, אך רבת עוצמה: זה עובד".
ניתן להשתמש בו גם לקבלת החלטות אישיות מורכבות, כגון תכנון פרישה, החלטה מתי להביא ילד לעולם, תכנון חופשה גדולה או בחירה בין מספר טיפולים רפואיים אפשריים.
ניתוח שחזור הוא ניתוח כירורגי המבוצע במטרה להחזיר מראה ותפקוד תקינים לאיברים שעוותו בשל מחלה או מצב רפואי.
ניתוח שחזור הוא מונח בעל משמעות בתחום ההכשרה, הקליניקה וההחזר הכספי.
באופן היסטורי, הוא נחשב למונח נרדף לכירורגיה פלסטית.
בתחום ההכשרה, כירורגיה פלסטית היא התמחות רפואית מוכרת.
עם זאת, ניתוח שחזור אינו התמחות רפואית בפני עצמה ואין תואר רשמי של "מנתח שחזורי".
באופן מדויק יותר, יש להבחין בין ניתוח שחזורי לבין כירורגיה פלסטית.
ניתוח שחזורי מבוצע על מנת:
לשפר או להשיב את התפקוד התקין.
לשחזר מראה תקין של איברים שעוותו או התפתחו בצורה לא תקינה עקב מחלה או מצב רפואי.
לשפר את איכות חייו של המטופל.
בנוסף, על המטופל להיות במצב בריאותי שמאפשר את ביצוע ההליך כך שהתועלת מהניתוח תעלה על הסיכונים האפשריים, כולל סיבוכים או תמותה.
ייתכן שהניתוח ייחשב לשחזורי, אך לא יוגדר כהכרחי מבחינה רפואית עקב סיכונים גבוהים.
בארצות הברית, לפי סעיף 1862(a)(1)(A) לחוק הביטוח הלאומי האמריקאי, נקבע כי: "לא תינתן כל תשלום במסגרת חלק A או חלק B עבור הוצאות בגין שירותים או מוצרים שאינם נדרשים באופן סביר והכרחי לאבחון או טיפול במחלה או בפציעה, או לשיפור התפקוד של איבר גוף שעוות".
מכאן, על פי החוקים הפדרליים והנחיות ספקי הביטוח, פעולות המשפרות תפקוד ומשיבות מראה תקין מוכרות כניתוחים שחזוריים וכהכרחיים מבחינה רפואית.
הגדרה זו מנוגדת לכירורגיה אסתטית, אשר מבוצעת במטרה לשפר את המראה החיצוני של איבר בגוף.
מנתח פלסטי יכול לבצע הן ניתוחים שחזוריים והן ניתוחים אסתטיים.
מנתחים פלסטיים, מנתחי פה ולסת ורופאי אף-אוזן-גרון מבצעים ניתוחים שחזוריים בפנים לתיקון מומים מולדים, לאחר פציעות, ולשחזור ראש וצוואר לאחר טיפול בסרטן.
דוגמה נוספת היא תיקון חך שסוע או כירורגיית שפה שסועה (cheiloplasty), הליך כירורגי המתקן פגם מולד, משחזר את תפקוד השפתיים והפה, ומשפר את המראה החיצוני.
ניתוחים מסוג זה מוגדרים כניתוחים שחזוריים ומחייבים כיסוי ביטוחי ב-31 מדינות בארצות הברית, אך עדיין עלולים להיחשב כאסתטיים על ידי חברות ביטוח במדינות אחרות.
תחומים כירורגיים נוספים, כמו כירורגיה כללית, כירורגיה גינקולוגית, כירורגיית ילדים, כירורגיה פלסטית וכירורגיה פודיאטרית, מבצעים גם הם הליכים שחזוריים.
ניתוח שחזור מהווה חלק קטן, אך קריטי בטיפול הכוללני בחולי סרטן.
תפקידה העיקרי בטיפול בסרטן הוא לאפשר למנתחים ולמומחים אחרים להסיר רקמות גידול באופן אגרסיבי יותר, תוך שיקום האזורים הפגועים ושיפור איכות החיים של המטופלים.
מנתחים בתחום השחזור משתמשים במושג סולם שחזור לצורך ניהול פצעים בדרגת מורכבות הולכת וגוברת.
שיטה זו נעה בין טכניקות פשוטות כמו סגירה ראשונית ותחבושות, לבין טכניקות מתקדמות יותר כגון השתלות עור, הרחבת רקמות והשתלות חופשיות.
הליכים נפוצים בכירורגיה משחזרת כוללים הסרת שתלי חזה, הקטנת חזה, שחזור שד, תיקון כירורגי של מומים מולדים, ניתוח להסרת שומה מולדת ושאיבת שומן לצורך טיפול בליפידמה.
הליכים בתחום הכירורגיה פלסטית כוללים הגדלת חזה, הקטנה והרמה, מתיחת פנים, הרמת מצח, ניתוח עפעפיים, פילינג כימי, החלקת עור באמצעות לייזר, ניתוח אף, שחזור אף באמצעות מתלה מצח פרמדיאני, שאיבת שומן וכן מתיחת בטן .
ספרות עדכנית במדליין ציינה גם את השימוש בתפרים בעלי זיזים בהליכים אלה.
חומרים ביולוגיים הם, בצורתם הפשוטה ביותר, שתלים מפלסטיק המשמשים לתיקון או להחלפת חלקי גוף פגומים.
עד לאחר מלחמת העולם השנייה לא נעשה שימוש בחומרים ביולוגיים למטרות שחזור, וזאת בשל פיתוחים טכנולוגיים חדשים וצורך גובר בתיקון חלקי גוף פגועים כתחליף להשתלה.
תהליך זה כולל מחקר מדעי ורפואי שמטרתו להבטיח כי החומרים הביולוגיים הם ביוקומפטיביליים ויכולים למלא את התפקידים המכניים והתפקודיים של הרכיבים שהם מחליפים.
השתלה מוצלחת יכולה להתבצע באופן מיטבי על ידי צוות שמבין לא רק את ההיבטים האנטומיים, הפיזיולוגיים, הביוכימיים והפתולוגיים של הבעיה, אלא גם בעל ידע בהנדסת ביוטכנולוגיה.
הנדסת תאים ורקמות היא היבט קריטי בהליכי שחזור.
ניתוח מערכות מידע הוא עיסוק המשלב ידע מתחום מדעי המחשב מחד, ומדעי הניהול מאידך, שבאמצעותו מבצעים אנליזה, בוחנים מערכת או תפישה כלשהי לפני מִחְשובה (כלומר, לפני התחלת כתיבת קוד ותכנות), וקובעים קשרים לוגיים פשוטים בין מרכיבי המערכת, לשם ייצוגה הפרקטי באמצעים ממוחשבים.
לפי המתודה המסורתית, על מנתח המערכות לייצר תוצרים בצורת מסמכים מפורטים כגון מסמך ייזום, ניתוח מצב קיים, אפיון מצב רצוי ואפיון דרישות מפורט.
מקובל להשוות את תהליך ניתוח המערכות לתהליך של תכנון בניין.
בתהליך בניית בניין: המתכנן (האדריכל) מתכנן את הבית, בהתאם לצרכים של הלקוחות, המהנדס הוא המאשר את היתכנות הבנייה והקבלן הוא הגורם המבצע.
בבניית מערכת מידע: האדריכל הוא מנתח המערכות, המהנדס הוא הארכיטקט והקבלן הוא צוות הפיתוח.
המונח "ניתוח מערכות" מתייחס בעיקר להגדרת דרישות המערכת, לפני תחילת פיתוח מערכת המידע או פיתוח תוכנה למערכת כלשהי, לצורך ניהול המערכת באמצעות מחשב, אך יכול להיעשות בכל שלב, כולל לאחר שהמערכת הממוחשבת כבר פועלת (ניתוח בדיעבד או עדכון ניתוח קיים).
ניתוח מערכות מאפשר התאמה של מערכת מידע לארגון ולמשתמשים.
מנתח המערכות חוקר את מצב הארגון לו יש להתאים את המערכת, מבין את דרכי העבודה בארגון ומסייע ללקוח להגדיר את דרישותיו ואת מטרות המערכת.
הניתוח יכלול את הפונקציות והפעולות השונות שעל המערכת לבצע.
לרוב, באופן הניהול התקין, שלב ניתוח המערכת מהווה שלב מקדים והכנה לכתיבת התוכנה או מערכת תוכנות מחשב.
בדרך כלל, פעולת ניתוח המערכת תורמת לייעול המערכת ולזירוז פיתוחה, בשל ניפוי מקדים של מרכיבים שאינם דרושים לפעולת המערכת, או מציאת קשרים (לוגיים) טובים יותר בין מרכיבי המערכת מאלו הקיימים בהסתכלות הקיימת.
ניתוח מערכות משלב ידע וניסיון בכל מחזור החיים של מערכת המידע, משלב הייזום, דרך האפיון והעיצוב.
כיום, יותר ארגונים שמים דגש על קבלת אבטיפוס כתוצר שניתן להפעילו, להבינו ולהשתמש בו, כבסיס למערכת החדשה.
מנתח המערכות הוא המתווך בין הלקוחות לצוות המקצועי, והאבטיפוס, שנבנה בשלב התכנון הראשוני, עובר סבבים של ניסיונות ושיפורים עד שהוא מתקדם ומושקע מספיק כדי להיות מערכת מוגמרת.
מכאן המתודה מקבלת את שמה: "אבטיפוס מתקדם".
ניתוח מערכות הוא תחום הנדסי העוסק בניתוח אופן פעולתן של מערכות גדולות ומורכבות ובאינטראקציה בין מרכיביהן.
ענף זה קשור קשר הדוק לחקר ביצועים ולניהול סיכונים.
המערכות שבהן עוסק ניתוח מערכות עשויות להיות מכל תחומי החיים: תהליכים תעשייתיים, תהליכים מנהליים, תהליכי קבלת החלטות וכדומה.
בתהליך ניתוח המערכות נבנה לעיתים מודל של המערכת הנבחנת, שבו שלושה מאפיינים של המערכת: רכיבים, תהליכים ומבנה.
מודל זה מאפשר בדרך כלל ביצוע סימולציה, לשם הבנה טובה יותר של המערכת ושל חלופות אפשריות.
ניתוח עלות-תועלת (המכונה לעיתים ניתוח תועלת-עלות) הוא תהליך שיטתי להערכה כלכלית של יתרונות וחסרונות המאפיינים אלטרנטיבות שונות, המאפשר לבחון את סך העלויות הצפויות, סך ההכנסות הצפויות ומספר גורמים אחרים (כמו השפעות חיצוניות), כדי לבחור את האפשרות הכדאית ביותר.
בניתוח עלות-תועלת לרוב מדובר בשיקולים כספיים.
לדוגמה, מנהל מכירות יכול להשוות את הוצאות הייצור והשיווק למכירות הצפויות עבור מוצר מסוים, ולהחליט לייצר מוצר זה אם ההכנסות הצפויות ישלמו חזרה את העלויות, כולל עלויות המימון.
כך, ניתן להעריך את הכדאיות הכלכלית של המוצר.
בנוסף, כאשר יש מספר אלטרנטיבות השיטה מאפשרת לבחור באלטרנטיבה הכדאית ביותר מביניהן.
ניתן להשתמש בערכים כספיים אחרים, פחות מוחשיים, כגון סיכון, אובדן מוניטין והיערכות אסטרטגית ארוכת טווח, במהלך ניתוח עלות-תועלת.
לעיתים גורם מסוג זה יכול לעורר מחלוקות, כגון שיקולים של חיי אדם, איכות הסביבה וכו' המהווים נדבך משמעותי, למשל כאשר בוחנים תרופה חדשה או כביש חדש.
לדוגמה, נוהל פר"ת להערכת פרויקטים תחבורתיים מתחשב בכדאיות ההקמה של פרויקט תחבורתי יבשתי בשיקולים של חיסכון בזמן הנוסעים, בטיחות המשתמשים ובהשפעה על זיהום האוויר.
הניתוח מתחשב גם בנוסחת ערך הזמן של כסף.
לרוב מדובר בהיוון של הכנסות והוצאות צפויות לערך הנוכחי.
ניתוח מעקפים הוא ניתוח שבו יוצר המנתח נתיב נוסף או חלופי לאספקת דם לאיבר שאספקת הדם הטבעית אליו נפגעה על ידי היצרות או חסימה בכלי הדם.
כאשר יש היצרות או חסימה בכלי דם שמספק דם לאיבר חשוב בגוף, נגרם נזק כתוצאה מחוסר באספקת חמצן (איסכמיה) לאיבר.
כדי לחדש את אספקת הדם ניתן לעיתים לפתוח את ההיצרות בהחדרת צינור אל כלי הדם (צנתור) והרחבת ההיצרות עם בלון המתנפח בקצהו.
כאשר לא ניתן להרחיב את ההיצרות בצנתור יש צורך בניתוח.
בהיצרויות לאורך קטעים קצרים בכלי דם גדולים (כמו כלי הדם בצוואר), ניתן לפתוח את העורק בניתוח ו"לנקות" אותו מבפנים (Endarterectomy).
בכלי דם קטנים (כמו בלב) או עם מחלה ארוכה ומפושטת יש צורך לעקוף את החסימה בניתוח מעקפים.
את המעקף ניתן לעשות או על ידי הסטת אספקת הדם ממקום אחד לשני או על ידי גיוס עורק או וריד ממיקום אחד בגוף וחיבורו מחדש לעורק שני משני עברי ההיצרות.
כלי הדם המשמש למעקף נלקח מאזור שימשיך לתפקד היטב גם בלי הווריד או העורק שנלקחו ממנו.
ניתוח מעקפים לעורקי הרגלים, ניתוח מעקפים לעורקי הכליה וניתוח מעקפים לעורקים הכליליים (קורונריים; Coronary arteries) בלב.
בשנת 1967 פיתח רנה פבלורו את ניתוח המעקפים לאחר שחקר מספר שנים את מבנה הלב, עורקי הלב ושרירי הלב.
פיתוח ניתוח זה הביא לפבלורו הכרה בינלאומית והביא לשינוי בטיפול במחלות רבות שלפני ניתוח זה נחשבו סופניות.
בימינו נחשב הניתוח נפוץ יחסית ונעשה בתדירות גבוהה בבתי חולים.
ניתוח מעקפים לעורקי הלב (העורקים הכליליים)
ניתוח מעקפים לעורקי הלב מבוצע במטופלים החולים בטרשת עורקי הלב (Atherosclerosis) כאשר יש היצרויות משמעותיות (מעל 50%) בעורקים הכליליים.
מטרות הניתוח: הקלת תעוקת לב (Angina pectoris) שיפור תפקוד שריר הלב ובמקרים מסוימים הארכת חיי החולה.
בניתוח נעשה שימוש בכלי דם מאיבר אחר בגוף בעל אספקת דם רבה, או לעיתים נדירות על ידי השתלת ווריד מתרומת איברים או צינור מחומר מלאכותי.
כלי הדם בהם משתמשים כמעקפים בניתוח הם בדרך כלל עורקי החזה (Internal Thoracic Arteries) (או בשמם האחר עורקי השד - Internal Mammary arteries), עורקים מן היד (העורקים הרדיאלים - Radial Arteries), ורידים הנלקחים מהרגל (Saphenous veins) ולעיתים גם עורק מן הבטן (Gastroepiploic arteries).
קטעי כלי הדם הללו מועברים או מוסטים ללב ומחוברים על ידי תפירה לעורקים הכליליים.
בצורה זו עוקפים את ההיצרויות בעורקים הכליליים שנגרמו על ידי טרשת העורקים ובכך משפרים את זרימת הדם לשריר הלב.
התחזית (פרוגנוזה) לאחר ניתוח מעקפים בלב תלויה בצירוף של מספר גורמים, אולם ניתוחי מעקפים מוצלחים משפרים את איכות החיים של המנותחים ל-10–15 שנים ויותר, בדרך כלל.
ניתוח מעקפים בלב משפר את סיכויי ההישרדות של חולים בסיכון גבוה (אלה הסובלים מתעוקת לב עקב אי-ספיקה לבבית) אולם במעקב לאחר חמש שנים לערך, לא נמצא הבדל בהישרדות בין חולים שנותחו לבין אלה שקיבלו טיפול תרופתי.
גיל המטופל בזמן הניתוח הוא משמעותי ביותר לסיכויי החלמתו והישרדותו.
חולים צעירים יותר, ללא מחלות נוספות, הם בעלי סיכוי טוב יותר ותוחלת חיים ארוכה יותר.
חולים מבוגרים יותר צפויים לסבול סתימות עורקים נוספות בהמשך חייהם.
הניתוח מבוצע בהרדמה כללית ובניטור מלא של החולה.
בדרך כלל עצם החזה מנוסרת באמצעה בעזרת מסור.
שני חלקי העצם שנוסרה מופרדים בעזרת מכשיר מיוחד (רטרקטור) דבר החושף את האיברים הפנימיים של החזה ומאפשר גישה נוחה אל הלב וכלי הדם הגדולים.
בשלב הבא או במקביל, מגויסים (נלקחים) כלי הדם שישמשו למעקפים לפי תוכנית הניתוח שנקבעה מראש על ידי המנתח, על סמך הצנתור.
לפי שיקול דעתו של המנתח ולאור נסיבותיו של המנותח, אפשר שהמנותח יחובר למכונת לב-ריאה כדי שניתן יהיה לשתק את כל הלב ולתפור את המעקפים בלב שאינו פועם.
אפשרות אחרת היא ניתוח ללא מכונת לב ריאה: בעזרת ציוד מיוחד לייצוב וקיבוע של אזורים ספציפיים בלב, המנתח תופר את המעקפים למקומם כל פעם לאזור אחר בלב כששאר הלב ממשיך לפעום.
בדרך כלל קצוות עורקים המספקים דם לרקמות הסמוכות ללב, מועברים/מוטים אל הלב, כדי ליצור את המעקף.
לעיתים קרובות כלי הדם המושתלים בלב, נלקחים מאיברים אחרים בגוף המטופל ומועברים לבית החזה.
לאחר שהושלמה תפירת המעקפים: נעשה ניתוק הדרגתי מהמכונה (או שחרור האזור שקובע) ולאחר התייצבות החולה בית החזה נסגר - עצם החזה מקובעת בתילי פלדה והרקמות הרכות נתפרות.
קיימת גם טכניקה חדשנית של ניתוח מעקפים בגישה מזערית, הנקראת MIDCAB - Minimally Invasive Direct Coronary Artery Bypass, שבה מתבצע הניתוח ללא פתיחת בית החזה או חיבור למשאבת לב-ריאה.
טכניקה זאת משמשת בעיקר לביצוע מעקפים בעורק השמאלי הקדמי היורד.
כלי הדם המשמשים ליצירת המעקף
בדרך כלל, עורק החזה הפנימי שמאלי, או עורק החזה הפנימי ימני, משמשים ליצירת המעקף.
אם יש צורך ביצירת מעקפים נוספים, ניתן להשתמש בעורק מהיד או מהבטן, או בקטע מוורידי הרגל.
את העורק או הווריד ניתן להוציא על ידי חתך לאורך כל היד מתחת למרפק או לאורך כל הרגל.
כיום יש שיטה חדשה יותר שמאפשרת להוציא את כלי הדם בחתך אחד קטן או שניים בלבד, בשיטה אנדוסקופית.
השיטה האנדוסקופית מפחיתה משמעותית את כמות הזיהומים ומאפשרת ניידות מוקדמת וקלה יותר של המנותח.
הוצאה אנדוסקופית של כלי הדם מותירה צלקת קטנה יותר (צלקת באורך של כשני ס"מ לעומת צלקת ארוכה שעשויה ברגל להגיע לכ-70 ס"מ).
השתלת עורקים מחזיקה מעמד זמן רב יותר מהשתלת ורידים כנראה מכיוון שכלי דם אלה שייכים למערכת העורקית והם רגילים לעמוד בלחצים גבוהים יותר.
לעורקי החזה יש יתרון על עורקי היד כיוון שהם מחוברים כבר למחזור הדם העורקי מצד אחד, דבר המצריך את חיבורם ללב רק בקצה אחד.
במידה ונעשה שימוש בוורידים, הווריד מושתל באופן שהזרימה בו תהיה הפוכה, כך שהשסתומים לא יחסמו את הזרימה, כשקצה אחד של הווריד מחובר לאבי העורקים וקצהו השני מחובר לעורקי הלב מעבר להיצרות או לחסימה.
זיהומים – במקום נטילת השתל ובאתר הניתוח בחזה.
היפרדות של עצם החזה (Sternum)
סיבוכים בהרדמה – תגובות לסמי ההרדמה
מוות עקב דום לב, שבץ, כשל כלייתי, או אלח דם.
כאב כרוני באזור החתך הניתוחי
מחלות הנובעות ממתח לאחר הניתוח – עצירות, שחיקת שיניים
שינויי התנהגות (חרדה, עצבנות, אי שקט ודיכאון) - בדרך כלל לתקופה קצרה
שתלי המעקפים עלולים להיסתם חודשים או שנים לאחר הניתוח.
כלי הדם המושתל נחשב כפתוח לזרימת הדם כל עוד ב-50%, או יותר, מקוטרו קיימת זרימה של דם.
היווצרות סתימה בכלי הדם המושתל מושפעת ממספר גורמים, כולל, סוג כלי הדם שנלקח להשתלה (עורק או וריד), גודלו של העורק הכלילי אליו מתחבר כלי הדם המושתל, וגורמי סיכון כגון עישון, סוכרת ויתר שומנים בדם, שימוש מושכל בתרופות וכמו כן איכות הניתוח.
כאשר נעשה שימוש בעורק דופן החזה השמאלי הוא נשאר "פתוח" כעבור עשר שנים בלמעלה מ-90% מהמנותחים.
לעומת זאת רק כ-50% מן הוורידים נשארים פתוחים כעבור עשר שנים.
לשם השוואה התוצאה בתומכונים החדישים ביותר היא של חסימה ב-10–20% מן העורקים המטופלים בתוך חצי שנה.
טרשת בעורקי הרגליים היא מחלה הגורמת לחסימה הדרגתית של עורקי הרגליים על ידי רובד טרשתי עד לחסימה מלאה, ועקב כך לפגיעה בזרימת הדם לאזור.
במידה ולא ניתן לטפל בחסימה בשיטה המסורתית (מתן תרופות נוגדות קרישה ותרופות להורדת כולסטרול) או על ידי צנתור, מבוצע מעקף ניתוחי על העורק החסום.
ניתוחי מעקפים בגפיים, נחשבים לפשוטים יותר ומסוכנים פחות מקרב כלל ניתוחי המעקפים בגלל מרחקם מרוב המערכות הרגישות בגוף כמו הלב, המוח והאיברים הפנימיים בחלל הבטן או החזה.
80-90% מהמטופלים מדווחים על שיפור בסימפטומים במהלך חמש השנים שלאחר הניתוח.
לאזור החסימה ולסוג השתל יש השפעה על סיכויי הצלחת הניתוח, כאשר שתלים סינתטיים נוטים להיחסם יותר מאשר שתלים ורידיים בחמש השנים הראשונות לאחר הניתוח.
במרבית המקרים ניתוח מעקף לכלי דם ברגל מבוצע תחת הרדמה אזורית (אפידורלית או ספינאלית), אך לעיתים הוא מבוצע תחת הרדמה כללית.
במהלך הניתוח הרופא מבצע חתך מעל העורק החסום וסוגר אותו בשני האזורים בהם יבוצע המעקף.
בהמשך, הרופא מוציא כלי דם אחר מגוף החולה, בדרך כלל וריד מהרגל הנגדית, ותופר אותו לפני אזור החסימה ואחריו באופן שמאפשר לדם לזרום דרכו וכך לעקוף את אזור החסימה.
לאחר תפירת המעקף מוחזרת זרימת הדם לאזור, ונבדקת מהירות ואיכות זרימת הדם לגפה הפגועה.
במידת הצורך, מבוצע יותר ממעקף אחד באותו ניתוח על פי אותו הליך.
בסיום הניתוח הרופא סוגר את החתך שבוצע להוצאת כלי הדם החלופי ואת החתך באזור המעקף.
האזור החסום בעורק אינו מוסר במהלך הניתוח.
אורך הניתוח הוא 3–5 שעות בהתאם לצורכי החולה ומספר המעקפים הנדרשים ובסיומו החולה מועבר לחדר התאוששות.
בדרך כלל נדרש אשפוז בן כמה ימים לצורך בקרה והחלמה ראשונית מהניתוח, שלאחריו החולה משוחרר לביתו ומטופל בדיאטה מיוחדת, פעילות גופנית וטיפול תרופתי.
המעקף מבוצע על ידי שימוש בשתל סינתטי או בכלי דם של המטופל (בדרך כלל וריד) שנלקח מאזור אחר ברגל.
שתלים סינתטיים ישמשו בעיקר אם המעקף נמצא מעל הברך או בברך עצמה ואילו מעקפים מתחת לברך יבוצעו לרוב באמצעות שתל ורידי.
ניתוחי מעקפים לכלי דם ברגל הם הליכים פולשניים ולכן עלולים להיות כרוכים בסיכונים ובסיבוכים לרבות זיהום, דימום, פגיעה עצבית, היווצרות קרישי דם, נפיחות ברגל ואף סתימת השתל וצורך בניתוח חוזר.
בנוסף, יכולים להיווצר סיבוכים הנובעים מההרדמה כגון ירידה בלחץ הדם וכאב ראש.
סיבוכים נדירים יותר כוללים פגיעה עצבית, שיתוק, הפרעה במתן שתן, פרכוס והפרעות בקצב הלב.
במקרים נדירים ביותר תיתכן תגובה אלרגית לחומרי ההרדמה.
עליית חום מעל 38 מעלות צלזיוס או אדמומיות באזור הניתוח עלולים להצביע על זיהום ומחייבים פנייה דחופה לטיפול רפואי.
ניתוח לתיקון הראייה בלייזר (נקרא גם: "ניתוח תשבורת") הוא ניתוח שנועד לפתור בעיות ראייה, ולפטור מהצורך להרכיב משקפיים או עדשות מגע.
ניתוח זה נחשב להליך קל והשפעתו על קרנית העין היא בלתי הפיכה.
העבודה התאורטית הראשונה בנושא הפוטנציאל של ניתוחי תשבורת פורסמה ב-1885 על ידי ייאלמר אוגוסט שיוץ , רופא עיניים מנורווגיה.
ב-1898 חקר האופתלמולוג ההולנדי, ליינדרט יאן לאנס את ההשפעות של ניתוחי קרנית לתיקון לקויות בשבירת האור.
ב-1930, ביצע רופא העיניים היפני טסומוטו סאטו את הניסיון הראשון בניתוח מסוג זה בתקווה לשפר את הראייה של טייסים צבאיים.
כחלק מגישתו, ביצע חיתוכים רדיקליים של הקרנית אשר שיפרו את עוצמת העדשה עד 6 דיופטרים (דיופטר – יחידת מידה של עוצמת עדשה או כוח תשבורת).
הליך זה נדחה על ידי הקהילה הרפואית עקב שיעור גבוה של ניוון הקרנית כתוצאה מנזק לשכבת האפיתל במהלך הטיפול.
בשנת 1960 ביצע סביאטוסלב פיודורוב לראשונה ניתוח להחלפת קרנית.
הנהלת המכון פיטרה אותו בטענה שהניתוחים שהוא ביצע לא הוכנו כראוי ובוצעו ללא הוכחה מדעית מספקת.
אולם לאור החלמת המנותחים וההד הציבורי פיודורוב הוחזר לעבודה.
בשנת 1963 פיתח חוזה באראקר , אבי הניתוח לתיקון קרנית, טכניקת ניתוח פורצת דרך הנקראת keratomileusis, שמשמעותה – עיצוב מחדש.
הטכניקה אפשרה תיקון של קוצר ורוחק ראייה.
כחלק מהטכניקה, הוא הסיר את שכבת הקרנית, הקפיא אותה כך שיוכל לעצב ידנית את הקרנית למבנה הרצוי.
לאחר מכן, השתיל מחדש את הקרנית המעוצבת.
בשנת 1986 שיפר סווינגר את שיטת ה-keratomileusis כך שיוכל לבצע אותה ללא הקפאה.
למרות זאת, השיטה נחשבה לחסרת דיוק.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, פיתח פיודורוב את הרדיאל קרטוטומי (Radial keratotomy).
בעשור העוקב עיצב לראשונה את העדשה המושתלת הראשונה.
במקביל לעבודתו, ניסויים בשנות ה-70 של המאה ה-20 הביאו להמצאת סוג של לייזר שנקרא לייזר Eximer.
לייזר מסוג זה שימש תחילה לתעשייה, אך בשנת 1980 נמצא שניתן לחתוך בעזרת הלייזר רקמות אורגניות בדיוק גבוה.
הגילוי של חיתוך ביולוגי בעזרת לייזר, יחד עם פיתוח מחשבים כדי לשלוט בו, אפשרו ביצוע פעולות וטכניקות שלא היו זמינות בעבר.
טכניקת ה-Photorefractive keratectomy (PRK) פותחה על ידי סטיבן טרוקל ב-1983 ובוצעה לראשונה ב-1987 על ידי תיאו סיילר (Dr.
ה-FDA אישר את ההליך בשנת 1996. בסוף שנות ה-90 ההליך הפך לנפוץ פחות, עם עליית הפופולריות של הליך ה-LASIK.
כיום, ניתוח ה-LASIK הוא ההליך מקובל לתיקון ראייה.
מרגריט מקדונלד , מנתחת עיניים, היא הראשונה שביצעה ניתוח לייזר Excimer ב-1987. ב-1993 הייתה הראשונה שביצעה ניתוח זה על מנת לטפל ברוחק ראייה, וב-2003 הייתה הראשונה בארצות הברית שביצעה את הליך ה-Epi-LASIK.
בישראל, הניתוח הראשון מסוג זה בוצע ב-1992 על ידי פרופסור פנחס נמט, שכיהן אז כמנהל מחלקה בבית החולים אסף הרופא.
ברוב ניתוחי העיניים לטיפול בהפרעות ריפרקציה כיום משתמשים באקסימר לייזר.
בלייזר מסוג זה מצויים אטומים של הלוגן וגז אציל (לרוב פלואור ואַרגון).
במצב הלא מעורר שלהם היסודות יימצאו לחוד, אך ברגע שנעביר דרכם אלומת אלקטרונים, נביא את שני היסודות למצב מעורר.
במצב זה הם יתחברו יחד כדי ליצור דימר (מכאן השם).
דימר זה אינו יציב וישאף לחזור למצבו היציב ובדרך חזרה יפלוט פוטון.
פוטון זה יעבור דרך דימרים נוספים, ויוביל לכך שגם הם יפלטו פוטון באותו הכיוון ובאותו אורך גל.
את כל הפוטונים האלה הלייזר מכוון יחד בעזרת מראות ומנסרות בעלות פתח קטן בקצה.
אלומת הפוטונים תהיה אלומת אור אולטרה סגולי באורך גל של 193 ננומטר.
אלומה זאת תהיה בעלת אנרגיה גבוהה.
קרני האור יגיעו אל הקרנית, וכאשר יפגעו במולקולות על פני הקרנית, יגרמו לפירוק הקשרים הקוולנטיים בין האטומים ולאידויים.
כך, נוכל לעצב את צורת סטרומת הקרנית.
ייחודו של האקסימר לייזר, מלבד האנרגיה האגורה בקרן האור, הוא היכולת לפגוע רק בחלק דק מהקרנית (0.25 מיקרון).
כך נוצר מצב ששאר הקרנית אינה נפגעת, אינה מתחממת ונשארת בעלת יכולת ריפוי טבעית ומהירה.
באמצעות מנגנון זה ניתן לתקן בעיות בכושר השבירה של הקרנית, כגון קוצר ראייה, רוחק ראייה ואסטיגמטיזם.
במצבים אלו האור אינו ממוקד על הרשתית או אינו ממוקד כלל.
לדוגמה, בלקות הראייה הנפוצה בעולם – קוצר ראייה (מיופיה), קרני האור מתלכדות לנקודה לפני הרשתית.
קוצר ראייה נגרם מפני שציר העין (המרחק שבין קצה הקרנית ובין הרשתית) ארוך מדי, מפני שכוח השבירה של הקרנית או העדשה גדולים מדי, או בגלל שתי הסיבות יחדיו.
באמצעות ניתוחי תשבורת אפשר לטפל בשני הגורמים.
קרן הלייזר משייפת את סטרומת הקרנית, מקצרת את ציר העין וגם משטחת את הקרנית.
בכך, היא מקטינה את כוח השבירה שלה.
ישנן מספר טכניקות לביצוע ניתוחי לייזר, הנפוצות ביניהן הן LASIK ו-PRK.
ההליכים בטרום הניתוח ולאחר הניתוח זהים בשתי הטכניקות, אולם ב-PRK ההחלמה ממושכת יותר.
מניחים מפסק עפעפיים ועליו טבעת וואקום המקבעת את העין.
המטרה היא שדבר לא יפריע לסכין המיקרו-קרטום.
סכין זו עוברת על הקרנית ויוצרת מתלה אשר מורכב משכבת האפיתל הקורניאלי ושכבת הממברנה החיצונית של הקרנית (ממברת באומן).
כך, אפשר להפעיל את הלייזר אך ורק על שכבת הסטרומה של הקרנית.
אופציה נוספת ליצירת המתלה היא על ידי שימוש בלייזר.
לייזר זה שונה מהלייזר המשמש לאידוי הסטרומה בעיקר באורך הגל שלו (1053 ננומטר לעומת 193 ננומטר).
לייזר זה יוצר בועיות מתחת לשכבה החיצונית של הקרנית וכך יוצר שכבת הפרדה.
בשתי הטכניקות לבסוף המנתח מרים את המתלה בצורה ידנית.
לאחר הסטת המתלה, קרני הלייזר יכולות להגיע ישירות לשכבת הסטרומה ולאייד את חלקה.
לשיפור הדיוק – בחלק זה של הניתוח יש מערכת מדויקת העוקבת אחר תנועת העין על מנת לפגוע במקום המדויק.
לאחר סיום פעולת הלייזר, המנתח מחזיר את המתלה למקומו, זאת תוך ווידוא שאין חלקיקים קטנים או בועיות מתחת למתלה.
כמו כן, חשוב להחזיר את המתלה בדיוק למקומו הקודם.
המנתח יזליף טיפות נגד זיהום ודלקת.
המתלה יתחבר חזרה בצורה טובה לשאר הקרנית.
תחילה יונח מחזיק עפעפיים על עין המטופל כדי למנוע ממנו למצמץ.
תתבצע הסרה של שכבת האפיתל החיצונית בעזרת כלים כמו מברשת, להב, לייזר או טיפות תמיסה אתנואית, כאשר האחרונה היא הנפוצה ביותר.
לאחר מכן המטופל יתבקש לבהות בנקודת אור כדי לוודא שעיניו לא יזוזו.
סטרומת קרנית המטופל תעוצב מחדש על ידי קרני לייזר אקסימר.
אופן פעולת הלייזר, חוזקו ומהירותו מתוכנתים במחשב על ידי המנתח בהתאם לנתוני עין המטופל.
קוצר ראייה יטופל באמצעות אבלציה (צריבה) במרכז הקרנית, על מנת לשטח את הקרניים הקרטומטריים (הפיכת הקרנית לקעורה יותר).
רוחק ראייה יטופל באמצעות אבלציה בפריפריה של הקרנית, על מנת לקדם את חלקה המרכזי של הקרנית (הפיכת הקרנית לקמורה יותר).
בתקופה הראשונה לאחר הניתוח, על המטופל להשתמש בטיפות אנטי דלקתיות ואנטי זיהומיות, ובתחליפי דמעות לשמירה על הלחות בעיניים.
על המטופל להשתמש במגן עיניים במהלך השינה והמקלחת, כדי למנוע נגיעה מקרית בעיניים ולמנוע כניסת חומרים שונים אליהן.
בנוסף, אם הוא נחשף לשמש, על המטופל להשתמש במשקפי שמש כהות כדי למנוע חשיפה לקרני UV.
יש להיצמד לתוכנית הטיפול שניתנה על ידי המנתח ולהיפגש איתו לביקורות לאורך השנה הראשונה לאחר הניתוח.
LASEK – טכניקה בה יוצרים מתלה בעובי של מספר שכבות תאי אפיתל.
תחת המתלה שנוצר הרופא משייף את הקרנית כמו בניתוח לאזיק.
לאחר מכן הוא מחזיר את השכבה למקומה.
EPI-LASIK – טכניקת טיפול בה מסיטים את תאי האפיתל באמצעי אחר, ואז משנים את קמירות הקרנית באמצעות הלייזר בדומה לשיטת LASIK.
תהליך ניתוח הסרת משקפיים בלייזר בשיטת 4D דומה לניתוחי לייזר בשיטת Wavefront מכיוון ששיטה זו היא שילוב של השיטות.
EBK – Epi-Bowman Keratectomy – טכניקה שמאפשרת שמירה על שכבת באומן, על ידי הורדה מדורגת של שכבות האפיתל ויצירת גבולות ברורים שמקצרים את זמן ההחלמה.
לטכניקה זו יש פוטנציאל להפחית תופעות לוואי של ניתוח הלייזר (LASIK) כמו היחלשות הקרנית וצילינדר.
Wave-Front – תוכנת ווייב-פרונט מאפשרת להעביר את נתוני הקרנית שנסרקו בשלב בדיקת ההתאמה ישירות למחשב המפעיל את קרן הלייזר בעזרת שבב אלקטרוני מיוחד.
ווייב-פרונט הוא למעשה שדרוג של השלב השני בו קרן הלייזר מעצבת את הקרנית מחדש.
בשיטה זו פעולת הלייזר על גבי הקרנית מתבצעת בהתאמה מלאה לנתונים האישיים של המטופל וכך מתאפשר ניתוח מדויק יותר.
שיטה זו מספקת פתרון לחלק מהאנשים שבעבר נמצאו לא מתאימים לניתוח.
משתמש בטכניקה שנקראת Femtosecond lenticule extraction - FLEx לתיקון קוצר ראייה וצילינדר.
ניתוח לייזר לתיקון הראייה מביא עמו שיפור באיכות החיים למטופלים ומאופיין באחוזי הצלחה ושביעות רצון גבוהים 90%-98%.
עם זאת, קיימים סיבוכים בסבירויות שונות שעלולים לפגוע בראייה ולגרום לסימפטומים מגוונים.
הבנה וניהול של סיבוכים אלו הם חלק בלתי נפרד מהתהליך ומהווים מרכיב מרכזי באחוזי ההצלחה הגבוהים.
שלב יצירת המתלה (שיטת LASIK בלבד)
חיתוך לא מדויק – חיתוך דק מידי, חיתוך של טבעת במקום מתלה, קריעה של המתלה מהקרנית.
עלולים לגרום להפרעות ראייה כגון סינוור, ראייה כפולה והופעת צילינדר.
האטיולוגיה היא בדרך כלל שימוש לקוי במכשירים רפואיים והסיכוי לכך הוא 0.3%-5.7% בהתאם לניסיון המנתח.
קפלים במתלה (Flap Striae) – מתחלקים לקפלים מיקרוסקופיים המערבים רק את שכבת האפיתל וקפלים מאקרוסקופיים המערבים את כל עובי המתלה כולל שכבת הסטרומה.
קפלים מאקרוסקופיים עלולים לגרום לפגיעה בחדות הראייה.
קיימות דרכים שונות להתמודדות עם בעיה זו כאשר זיהוי מוקדם יגדיל את סיכויי ההצלחה.
הסיכוי להיווצרות קפלים מכל סוג הוא עד 10%, הסיכוי להיווצרות קפלים מאקרוסקופיים הוא 0.8%.
תזוזה של המתלה (Flap Dislocation) – תזוזה של המתלה ממיקום הקיבוע המקורי במהלך הניתוח.
עלולה לגרום להתפתחות דלקות וצמיחה לא תקינה של רקמות במהלך תקופת ההחלמה.
מופיעה בכ-2% מהמקרים בטווח של 24 שעות מהניתוח.
מעקב יסודי וגילוי מוקדם יאפשרו טיפול יעיל על ידי קיבוע מחדש של המתלה, אשר ברוב המקרים יפתור את הבעיה.
לעומת זאת, הזנחה תוביל לפגיעה משמעותית בתוצאות הניתוח ובאיכות הראייה.
הזנת מידע שגוי למכשיר הלייזר (Improper Ablation) – עיצוב שגוי של הקרנית באמצעות הלייזר עקב טעות בנתוני המטופל המדווחים או בהזנת הנתונים למכשור הרפואי.
עלול לגרום לתיקון בחסר, תיקון בעודף, צילינדר והחמרת מצב ראייה קיים.
האטיולוגיה היא טעות אנוש וכדי להימנע מכך פותחו טכנולוגיות מסוימות ונכתבו פרוטוקולים המחייבים את המנתח.
סטייה מציר הראייה (Decentered Ablation) – שיוף הקרנית בסטייה מהמיקום הנדרש לתיקון הראייה.
סטייה של מעל 1 מ"מ עלולה לגרום למגוון הפרעות ראייה כגון הילה, ראייה כפולה וסינוור.
האטיולוגיה היא בדרך כלל טעות אנוש, תקשורת לקויה בין המנתח למטופל, מכשור לא תקין או לא מכויל.
התרחבות הקרנית (Ectasia) – הגדלת הקימור של הקרנית כתוצאה משיוף יתר של הרקמה.
גורמת בדרך כלל לקוצר ראייה ונחשבת לסיבוך קשה ומסוכן.
ה-Ectasia היא סיבוך פרוגרסיבי המחמיר עם הזמן ובסופו של דבר עלול לגרום לעיוורון, במקרים חמורים נדרשת התערבות פולשנית מיידית.
בשל כך, קיים דגש רב על טקטיקת מניעה על ידי הערכת גורמי סיכון מקיפה לפני ביצוע הניתוח.
גורמי הסיכון הרלוונטיים הם Keratoconus, Low RSB, וקוצר ראייה חריף.
יובש בעיניים (Dry Eyes) – תופעת לוואי נפוצה, עד 48% מהמנותחים מדווחים על יובש בעיניים בתקופה של כחצי שנה לאחר הניתוח.
הגורם הישיר הוא הפחתה בהפרשת הדמעות לאחר ניתוח הלייזר, בסבירות גבוהה כתוצאה מפגיעה בחלק מעצבי הקרנית במהלך השיוף.
היובש מפסיק בדרך כלל לאחר חצי שנה עד שנה מביצוע הניתוח ובתקופה זו מומלץ להשתמש בטיפות עיניים ותכשירים נוספים אשר יומלצו על ידי המטפל.
מחקרים הצביעו על יחס ישר בין גודל התיקון הנדרש והסיכוי לפתח יובש בעיניים.
קבוצת הסיכון כוללת מטופלים בעלי יובש כרוני בעיניים אשר עלולים לחוות סיבוך זה באופן חמור יותר.
ארוזיה (Erosion) – בתהליך הריפוי של צלקת הניתוח מתקיימת התחלקות והתמיינות מהירה של תאי אפיתל בזאליים סמוכים.
לעיתים, עקב תקשורת בין תאית לקויה התאים החדשים יהיו בעלי חיבור רופף לממברנה הבזאלית ובשל כך יתנתקו בקלות יתרה.
השבירה ברקמת תאי האפיתל עלולה לגרום לכאב, לפגיעה בחדות הראייה, להפרשת יתר של דמעות ולתחושת אי נוחות בעת חשיפה לאור.
סימפטומים אלו יופיעו לרוב בהתעוררות משינה ארוכה.
חולי סוכרת הם חלק מקבוצת הסיכון לחוות סיבוך מסוג זה.
הקטנת הצלקת ברקמת האפיתל במהלך הניתוח מפחיתה משמעותית את הסיכוי לפתח ארוזיה.
דלקת קרנית (Diffuse Lamellar Keratitis) – דלקות בקרנית עלולות להתפתח לאחר הניתוח בשל מחוללים שונים.
הדלקת הנפוצה ביותר היא Diffuse Lamellar Keratitis, המערבת את הממברנות של הקרנית במספר מוקדים.
מחקרים הצביעו על מספר טריגרים לדלקת זו, בין היתר, ציטוקונים של רקמת האפיתל, Betadine ודומיו ומכשור רפואי מזוהם.
הסימפטומים האופייניים הם אודם, כאב עיניים, עודף דמעות ותחושת אי נוחות בחשיפה לאור.
גילוי מוקדם וטיפול אנטיביוטי שיטתי יעילים כפתרון לבעיה.
עם זאת, לעיתים יידרש הליך פולשני עם אחוז גבוה יותר בניתוחי LASIK.
גדילה פנימה של רקמת האפיתל (Epithelial Ingrowth) – התמיינות ופלישה של תאי אפיתל לתוך הקרנית.
עלולה לנבוע מחדירה של תאי אפיתל מקצוות המתלה לשכבות העמוקות של הקרנית (בניתוח מסוג LASIK) או לחלופין העברה ישירה של תאים באופן אקראי במהלך הניתוח.
סיבוך זה דורש התערבות ניתוחית לתיקון הבעיה.
הסיכוי לכך משתנה בין סוגי מכשירים רפואיים ומסתכם בכ-1%.
גורמי הסיכון הם סוכרת ודלקות קרנית.
פגיעה בעצבי הראייה (Optic Neuropathy) – פגיעה באיכות הראייה ממקור נוירולוגי.
עלולה לנבוע כתוצאה מאספקת חמצן לקויה לקצוות עצבי הראייה עקב שימוש בטכניקות מסוימות בניתוחי הלייזר.
זהו סיבוך נדיר מאוד, מחקרים מעטים הראו כי קבוצת הסיכון כוללת לחץ דם גבוה, הטרוזיגוטים ל-Factor V Leiden, ומחלות כלי דם.
גלאוקומה (Glaucoma) – ניתוח לייזר בעיניים ידוע כגורם סיכון בפיתוח גלאוקומה או החמרת גלאוקומה קיימת.
גלאוקומה היא קבוצת מחלות אשר בהן נפגעים עצבי הראייה, בדרך כלל כתוצאה מעלייה בלחץ התוך-עיני המובילה לאיסכמיה.
פגיעה זו עלולה לגרום להפרעות ראייה קשות ואף לעיוורון.
עלייה זמנית בלחץ התוך-עיני מופיעה במהלך הניתוח בתהליך יצירת המתלה או בתהליך השיוף.
כמו כן, לאחר הניתוח עקב לקיחת טיפות עיניים המכילות סטרואידים.
לכן, להפחתת הסיכון חשובה הערכה מקיפה של המטופל לפני הניתוח ומעקב קפדני ללחץ תוך-עיני לאחריו.
הסיכון לפתח סיבוך זה הוא נמוך ברוב המקרים אך גדל משמעותית לפרטים בעלי מאפיינים מסוימים.
בעלי קרנית מוצרת באופן פתולוגי.
דלקות קרנית ממחולל HSV (הרפס).
ניתוח מעקף קיבה הוא ניתוח בריאטרי הנעשה לצורך הרזיה.
ניתוח מעקף קיבה מבוצע בגישה לפרוסקופית (באמצעות 5–6 חתכים זעירים בבטן ולא באמצעות פתיחת בטן מלאה), ומשלב בין אלמנט המקטין את נפח הקיבה לבין אלמנט של תת-ספיגה של מזון.
בניתוח זה, יוצר המנתח כיס קיבה קטן בנפח של כ-20 סמ"ק ומחברו ישירות למעי הדק תוך מעקף של יתרת הקיבה.
כיס הקיבה הקטן (המכונה גם "פאוץ") מסייע בהרזיה בכך שאינו מאפשר למנותח לאכול כמות גדולה של מזון.
המעקף של הקיבה למעי הדק מסייע בהרזיה שכן הוא גורם לתת ספיגה של מזון.
בשל המעקף שנעשה בקיבה ישנו מעבר מהיר של האוכל אל המעי הדק.
מעבר של אוכל מרוכז מאוד (דוגמת אוכל מתוק או שומני), יכול לגרום ל"תסמונת ההצפה" ("דאמפינג") אצל מנותחים.
תסמונת ההצפה מופיעה בסמוך לאכילת סוכרים מרוכזים, ומתאפיינת בכאב בטן עוויתי, הזעה, פעמת וחולשה.
על אף התחושה הלא נעימה שבתסמונת ההצפה, תסמונת ההצפה היא גורם נוסף שמסייע למנותחי מעקף קיבה לרדת במשקל בשל התגובה הפיזיולוגית שנגרמת כתוצאה ממאכלים מתוקים או שומניים.
אכילת מאכלים מתוקים או שומניים על קיבה מלאה, מצמצמת את האפשרות להתרחשותה של תסמונת ההצפה.
היתרונות הבולטים של מעקף הקיבה הם:
ביצוע הניתוח באופן לפרוסקופי ולא באמצעות פתיחת בטן מלאה.
יצוין כי שיטה זו נהוגה כיום בכלל הניתוחים הבריאטריים, למעט במקרים בהם למנותח יש מחלות שאינן מאפשרות זאת / למעט במקרים בהם המנותח עבר כמה ניתוחי בטן בעבר.
שיטה זו מובילה לתוצאות קוסמטיות יפות, מאפשרת למנותח לחזור לפעילות יום-יומית במהירות ומונעת את הסיכונים הנפוצים בפתיחת בטן מלאה (דוגמת זיהום פצע הניתוח).
ניתוח בריאטרי מסוג מעקף קיבה הוא הניתוח הוותיק ביותר מבין סוגי הניתוחים הבריאטריים הקיימים כיום (טבעת, שרוול קיבה, מיני מעקף קיבה) ויעילותו נמצאה כגבוהה.
בהשוואה בין ניתוח מעקף קיבה לבין ניתוח שרוול קיבה, נמצא כי מעקף קיבה מאפשר שמירה גבוהה יותר על המשקל לאורך זמן.
עם זאת, יודגש כי אי שמירה על תזונה מתאימה לאורך זמן עשויה להוביל להשמנה חוזרת בקרב כל סוגי המנותחים הבריאטריים.
בהשוואה בין ניתוח מעקף קיבה לבין ניתוח מיני מעקף קיבה, ניתוח מעקף קיבה נמצא עם פחות סיבוכים, וזאת על אף שבניתוח מיני מעקף קיבה קיימת רק השקה אחת של הקיבה לעומת שתי השקות בניתוח מעקף קיבה מלא.
בנוסף, בשל העקיפה הגדולה יחסית שמבוצעת בניתוח מיני מעקף (בין 1.5 מטר ל-2 מטר של המעי הדק), בניתוח מיני מעקף יש תת-ספיגה משמעותית יותר של מזון, דבר שעשוי לגרום לסיבוכים של חוסר בוויטמינים (דוגמת אנמיה וכדומה).
עם זאת, גם בניתוח מעקף קיבה מלא קיים רכיב תת-ספיגה, כך ששני סוגי הניתוחים מחייבים את המנותח ליטול ויטמינים לאחר הניתוח באופן קבוע ובהתאם להמלצות הרפואיות.
ניתוח מעקף קיבה ניתן לבצע גם כניתוח חוזר לאחר ניתוחים בריאטריים כושלים מסוג טבעת או שרוול קיבה.
לאחר הניתוח נשארים באשפוז בין יומיים לחמישה ימים בהתאם להמלצת המנתח.
בחודש הראשון שלאחר הניתוח, על המנותח לשמור על תפריט דיאטה קפדנית, שתחילתו בשתיית נוזלים בלבד למשך כ-3 ימים, ולאחר מכן, מעבר הדרגתי למאכלים נוזליים, טחונים ולבסוף מוצקים.
ניתוח להתאמה מגדרית (מכונה גם ניתוח לשינוי מין) הוא מונח כללי המתייחס למספר ניתוחים אפשריים, המוצעים לאנשים טרנסג'נדרים כדי לשנות את מראה ותפקוד מאפייניהם המיניים כדי להתאימם לזהותם המגדרית.
ניתוחים אלה יכולים לכלול ניתוחי חזה, הסרת איבר המין, הסרת , יצירת איבר מין של המין הרצוי.
הניתוחים משנים את המבנה הגופני-אנטומי, ובהסרת בלוטות המין גם את הפרופיל ההורמונלי, אך אינם משנים את המבנה הכרומוזומלי של הפרט ואינם מקנים לו יכולות הפריה או היריון של המין הנגדי.
לא כל הטרנסג'נדרים מעוניינים לעבור ניתוח התאמה מגדרית כלשהו, ואלה שכן עשויים לעבור ניתוח אחד או יותר, בדרך כלל במקביל לטיפול הורמונלי להתאמה מגדרית.
מאחר שטרנסג'נדרים הם אנשים שזהותם המגדרית שונה מחזותם החיצונית, משמש הניתוח, לאחר שאושר כדין, כדרך להתאמה מגדרית.
לפיכך, השם הנכון מקצועית הוא "ניתוח להתאמה מגדרית", ולא "ניתוח לשינוי מין".
המין (המגדר) אינו משתנה, אלא נשאר יציב; בעוד החזות החיצונית משתנה באמצעות הניתוח ומותאמת למגדר של האדם.
לתיאור ניתוחים באיברי המין, רווח גם השימוש בשם "ניתוח לשינוי מין", משום שהפעולה הכירורגית היא שינוי איברי המין של המנותח.
בעוד שהרצון להתאים את המין למגדר יכול להיות הסיבה לניתוח, הוא איננו מגדיר את עצם ההליך.
ניתוח איבר המין ובלוטות המין ("ניתוח תחתון")
ניתוח זה כולל את הסרת הפין והאשכים ויצירת נרתיק ודגדגן, למשל באמצעות ניתוח היפוך פין .
ניתוחים וטיפולים נוספים עשויים לכלול השטחת הגרגרת, קיצור מיתרי הקול, שינוי מבנה עצמות הפנים, הסרת שיער לצמיתות והגדלת החזה.
אצל גברים טרנסג'נדרים מסירים את הרחם והשחלות ובונים איבר מין זכרי .
הניתוח הראשון להתאמה מגדרית בוצע על ידי מגנוס הירשפלד ב-1906, המנותח היה גבר טרנס בשם קרל באר.
הירשפלד ניתח גם את לילי אלבה ב-1930, תהליך שתועד בספרה "מגבר לאישה" והיווה סנסציה בינלאומית בתקופתו וכן השראה לספר ולאחר מכן גם לסרט הקולנוע "הנערה הדנית".
ביצוע ניתוחים להתאמה מגדרית נמצא בדיון בקהילה הרפואית והכללית, במיוחד לאור אי-ההפיכות של הניתוחים.
לגבי ניתוחים באינטרסקס, ישנם המסתייגים מניתוחים להתאמה מגדרית בתינוקות אינטרסקסואליים ומדגישים את הצורך בקבלת המגוון השונה שיש בטבע או את זכותו המלאה של אדם להחליט מה לעשות עם גופו בבגרותו.
לגבי ניתוחים במבוגרים, התקיימו בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 דיונים לגבי התועלת בניתוח.
היו שטענו שמדובר בניתוח חשוב הנותן לאנשים תקווה.
אחרים טענו שמדובר בניתוח שעלול לגרום להרס מוחלט של האישיות.
בבית החולים שליד אוניברסיטת ג'ונס הופקינס השעו ביצוע ניתוחים להתאמה מגדרית בשנת 1979, בעקבות מחקר שלא מצא יתרון לניתוח על פני טיפולים אחרים.
בעשור השני של המאה ה-21, מקובל שניתוחים אלו, בקרב אנשים טרנסג'נדרים המעוניינים בהם, הם מועילים ולעיתים אף הכרחיים להקלה על דיספוריה מגדרית.
בהתייחס לניתוח להיפוך פין, בשיעור שביעות הרצון מהתוצאה יש שונות גבוהה בין מחקרים שונים.
שיעור שביעות הרצון המדווח מהפונקציונליות של הנרתיק המלאכותי נע בין 56% ל-100%, שיעור שביעות הרצון מהאסתטיקה שלו נעה בין 75% ל-100%, ושיעור שביעות הרצון הכללית נע בין 69% ל-100%.
לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979 אסר שלטון ח'ומייני על יחסי מין בין בני אותו מין, אולם התיר מעבר מגדרי לאחר ניתוח, באישור בית משפט.
מצב זה הציב בפני הומואים ולסביות מחוץ לארון שתי אפשרויות - הסתכנות בענישה שעלולה לכלול מאסר, מלקות ובמקרים מסוימים אף עונש מוות, או ביצוע ניתוח התאמה מגדרית.
על פי נתוני משרד הבריאות האיראני לשנת 2012, כ-56% מהניתוחים הם למעבר מזכר לנקבה, וכ-44% הם למעבר מנקבה לזכר.
על פי ארגון אמנסטי ואקטיביסטיים מקרב חברי הקהילה הלהט"בית המקומית, מטרת השלטון היא להפוך את איראן למדינה שאין בה הומואים ולסביות, והם רואים בדילמה החוקית שבה נמצאים חברי הקהילה האיראנים מצב של ניתוח בכפייה.
האזרחים שעוברים את הניתוח מקבלים כיסוי מלא מהמדינה על הוצאות הניתוח וטיפול הורמונלי, בנוסף למענק כספי חד פעמי.
עם זאת, הרשויות האיראניות לא מספקות תמיכה סוציאלית במטופלים ובמטופלות לאחר הניתוח, ופעמים רבות הם מנודים ממשפחתם ומהחברה, מה שעלול להוביל להתדרדרות לשולי החברה ולתופעות כמו זנות.
בשנת 1986 נקבע לראשונה הנוהל לשינוי מין בישראל של משרד הבריאות שהיה יוצא דופן ומתקדם לתקופתו - היות שהסדיר לראשונה את הטיפול הרפואי הנחוץ לרבים מהקהילה הטרנסג'נדרית המעוניינים לבצע שינויים בגופם, ואף מימן אותו מתוך סל הבריאות.
הנוהל נקבע בעקבות תביעה שהגישה טרנסג'נדרית שניתוחה נכשל והותיר אותה למעשה ללא איברי מין במשך שנתיים.
ב-2014 עודכן הנוהל בהתאם להתקדמות שחלה בתפישה הקלינית של טרנסג'נדרים ובצרכיהם.
הגיל המינימלי לביצוע הניתוח הורד מ-21 ל-18, תקופת האכשרה במהלכה המועמד נדרש לחיות בזהות המגדרית החדשה קוצרה משנתיים לשנה ונקבע גם נוהל לשינוי המין בתעודת הזהות ללא ניתוח.
קיימת ועדה ציבורית שתפקידה לאמת את הצורך ואת ההתאמה של הפונה אליהם לניתוח, המורכבת מפסיכיאטרית בכירה, מנתח פלסטי בכיר, פסיכולוגית קלינית, אורולוגית ואנדוקרינולוגית, יחד עם נציגה מהקהילה הטרנסג'נדרית.
נכון לשנת 2020, הוועדה היחידה ממוקמת במרכז הרפואי על-שם שיבא - תל השומר, שם גם מתבצעים הניתוחים התחתונים להתאמה מגדרית מזכר לנקבה.
במקרה של גברים טרנסג'נדרים, כיוון שאין בארץ מנתח פלסטי המוסמך לבצע את הניתוחים, הם ממומנים לביצוע מחוץ לישראל.
בשנת 2022 נוסף לסל הבריאות מימון לטיפולי נישוי קול לנשים טרנסג'נדריות.
בהתבסס על 27 מחקרים שהתפרסמו וכללו 7928 משתתפים שעברו סוג כלשהו של ניתוח להתאמה מגדרית, נמצא כי שיעור החרטה הוא נמוך ביותר (1%).
מחקר משנת 2023 על ניתוח ליצירת חזה גברי מצא שיעורים נמוכים מאוד של חרטה ושיעורים גבוהים מאוד של סיפוק מהתוצאות.
ניתוח מיקרוגרפי בשיטת מוז או ניתוח מוהס או ניתוח מוס הוא ניתוח המשלב כירוגיה ופתולגיה המתבצעים בו זמנית לשם הסרת גידולים סרטניים בעור.
הניתוח מבוצע בטכניקה מתקדמת שנחשבת יעילה ביותר להסרת גידולים סרטניים בעור.
ניתוח מוז פותח על ידי הכירורג האמריקאי דוקטור פרדריק מוהס ב-1930, עוד כשהיה סטודנט לרפואה באוניברסיטת ויסקונסין בארצות הברית .
הניתוח מיועד לטיפול בסוגים מסוימים של סרטן העור.
הניתוח מתבצע בהרדמה מקומית ומשלב כריתה ואבחון מיקרוסקופי של הגידול ושל השוליים.