tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כלת הצאר היא אופרה חשובה ברפרטואר הרוסי, אם כי היא אינה חלק מהרפרטואר האופראי הסטנדרטי במערב.
הבכורה במוסקבה התקיימה בבית האופרה של חברת האופרה הפרטית.
המנצח היה מיכאיל איפוליטוב-איוואנוב ומעצב התפאורה היה מיכאיל ורובל.
בסנקט פטרבורג הוצגה בבכורה שנתיים לאחר מכן בתיאטרון מריאינסקי עם תפאורה של איבנוב ולמבין.
הופעה בולטת נוספת הייתה בתיאטרון הבולשוי במוסקבה, בניצוחו של אמיל קופר ועם תפאורה של קונסטנטין קורובין וגולובה ודיאצ'קוב.
גרסה קולנועית לאופרה פורסמה בשנת 1966 בבימויו של ולדימיר גוריקר.
העלילה מתרחשת בסתיו של שנת 1572 בבית אלכסנדרובסקי, מוסקבה, רוסיה.
גרגורי גריזנוי מאוהב עד טירוף במרפה סובקין, בתו של הסוחר סובקין, למרות שלגריזנוי כבר יש פילגש, ליובשה, שאותה הזניח לאחרונה.
מרפה לעומת זאת אהובה על הבויאר ליקוב.
בזעם קנאי נגד ליקוב, גריזנוי מתכנן להשיג שיקוי אהבה על מרפה עם שיקוי קסם מבומליוס, רופאו של הצאר.
ליובשה פילגשו שומעת את הנעשה.
ליובשה בתורה משיגה מבומליוס שיקוי קסם נוסף שבאמצעותו ניתן לבטל את כל רגשות האהבה שחש גריזנוי על מרפה.
בומליוס מסכים, אבל רק בתנאי שליובשה תמלא בעבורו משהו.
הוא מבקש נשיקה במקום תכשיטים, וזה רומז כי הוא מבין שהלקוחה נתונה במצב קשה, בעמדת חולשה.
ליובשה, נדהמת מחוצפתו, מכנה אותו "גרמני נאלח" ואומרת שתחפש מומחה אחר.
בומליוס, טיפוס שטני, מגיב באיום שיספר על פנייתה לאהובה, לגריאזנוי.
ליובשה מבינה שהיא נתונה בידו של בומליוס אשר מודיע שוב, הפעם במפורש: כן, הוא מוכן לרקוח שיקוי כמבוקש.
ליובאשה הלכודה מרגישה אנוסה לשלם ורק שואלת — "אבל אתה לא תרמה אותי?" החמדן עונה — "לא ארמה.
אבל את, מה איתך, את לא תרמי אותי?" ליובשה אומרת — "לא ארמה", ומבטיחה להשתדל להשביע את רצונו.
התמונה מסתיימת בקריאת השלמה מצמררת שלה: "גרמני, גרור אותי כבר אל המאורה שלך".
בינתיים, הצאר, איוון הרביעי (המכונה "איוון האיום"), מחפש כלה חדשה ממיטב עלמות האצולה ברוסיה.
הצאר מגלה את מרפה ומתאהב בה.
בחגיגת האירוסין של מרפה עם ליקוב, כולם מופתעים כשמגיעה הידיעה על בחירתו של הצאר במרפה ככלתו.
גריזנוי הכניס בחשאי במשקה של מרפה את מה שלדעתו היה שיקוי האהבה מבומליוס.
בארמון הצאר, מרפה חולה במחלה אלימה.
ליקוב הוצא להורג כשהוא חף מפשע, ביוזמתו של גריזנוי, באשמת הניסיון להרוג את מרפה.
כאשר למרפה נודע שליקוב מת, היא יוצאת מדעתה.
בסופו של דבר, גריזנוי מודה שהכניס שיקוי למשקה שלה, ולאחר שנודע לו שהוא רעיל, הוא מבקש להוציא להורג את עצמו.
לאחר מכן, ליובשה מתוודה שהחליפה את השיקוי שלה מבומליוס בגריזנוי.
בזעם, גריזנוי רוצח את ליובשה, ולאחר מכן נלקח לכלא בסופו של דבר כדי להיות מוצא להורג.
בטירוף שלה, מרפה מתאהבת חזרה בגריזנוי במקומו של ליקוב, ומזמינה אותו לחזור למחרת כדי לבקר אותה.
כמאל סווה הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת נאק ברדה מליגת העל ההולנדית ובנבחרת גאנה.
סווה גדל באקדמיית רייט טו דרים הגנאית.
ב-31 בינואר 2018 חתם סווה על חוזה לארבע עונות וחצי בלסטר סיטי מהפרמייר ליג.
הוא שיחק במועדון במסגרת ליגת העל הבלגית וליגת המשנה הבלגית, וערך 63 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 11 שערים.
ב-27 באוגוסט 2021 חתם סווה בקלאב ברוז' מליגת העל הבלגית.
ב-10 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-0 על אוסטנדה במסגרת המחזור השביעי בליגה לעונת .
אלקמאר מליגת העל ההולנדית עד לתום עונת 2021/2022. ב-13 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-1 על גו אהד איגלס במסגרת המחזור ה-22 בליגה.
בסך הכל ערך שמונה הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
ב-6 בספטמבר 2023 הושאל לסטנדרד לייז' לעונה אחת.
ב-3 בפברואר 2025 חתם בנאק ברדה ההולדנית לשנתיים וחצי.
ב-17 בנובמבר 2022 ערך סווה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, בניצחון 2-0 על נבחרת שווייץ במשחק ידידות לקראת מונדיאל 2022.
כמאל קנג' (1920 – ?) היה מנהיג דרוזי ברמת הגולן, תושב מג'דל שמס, שנידון בישראל למעל 20 שנות מאסר על ריגול.
קנג' נולד במג'דל שמס לאב שהיה מנהיג המרד הדרוזי נגד השלטון הצרפתי.
בשנים 1927–1933 הוא למד בבית ספר אנגלי בירושלים.
לאחר מכן הוא למד בקולג' הערבי לאומי בביירות.
בהמשך הוא למד משפטים באוניברסיטת דמשק.
בשנת 1947 נבחר קנג' לפרלמנט הסורי כנציג על-מפלגתי.
על פעילותו בתקופה שעד מלחמת ששת הימים נתנו גרסאות שונות.
לטענתו, לאחר פיזור הפרלמנט הציעו לו מינוי בפרלמנט הממונה, אך הוא סירב לכך ולהצעות של משרות אחרות, כמו שגריר בברזיל בגלל שלא רצה לשרת את המשטר הסורי.
לעומת זאת, לאחר שחרורו מהכלא הישראלי נטען בעיתונות שהוא שירת את המשטר הסורי בנאמנות במשך שנים רבות, אף כנגד בני עדתו הדרוזים.
בשנת 1963, לאחר פטירת אביו, העבירו שלטונות סוריה את תפקיד מנהיג הדרוזים בגולן, שנשא אביו, לבן דודו של קנג', דבר שהוביל לאיבה בין השניים.
לאחר כיבוש רמת הגולן בידי ישראל במלחמת ששת הימים יצר קנג' קשרים עם ההנהגה הישראלית ונפגש, בין השאר, עם נשיא המדינה זלמן שזר ועם שר הביטחון משה דיין.
קנג' נהג להתלבש בחליפות אירופיות ולא עטה את הלבוש הדרוזי המסורתי.
בשנת 1970 פורסם בישראל שקנג' נידון בסוריה, שלא בפניו, על בגידה.
לאחר מעצרו, הביא מנחם רהט במעריב טענות של דרוזים ישראלים שקנג' היה פרו סורי, וארגן הפגנות לזכר גמאל עבד אל נאצר לאחר מותו.
במשפטו טען סאלח-חסן ח'ניפס, שלאחר מלחמת ששת הימים האמין קנג' בחבירה לישראל, אולם עמדתו זו התערערה בעקבות הצהרות של פנחס ספיר ודוד בן-גוריון שטענו שרמת הגולן עשויה לשמש קלף מיקוח בשיחות עם סוריה.
במאי 1971 נעצר קנג' באשמת ריגול לטובת סוריה, יחד עם רב-סמל דרוזי מהצבא הסורי שחדר לישראל ונתפס בביתו, וארבעה דרוזים נוספים.
לאחר מספר ימים שוחררו שניים מהעצורים.
מיד לאחר מעצרו הוצע לסורים לנהל משא ומתן לשחרורו כנגד שבויים ישראלים בסוריה, אך הסורים סרבו, למרות שאחיו של קנג' היה קצין בכיר בצבא הסורי.
בעיתונות פורסם שקנג' לא גרם נזק רציני לישראל.
קנג' הוחזק במעצר על סמך צווים מנהליים עד ספטמבר 1971, אז הוגש נגדו צו כתב אישום.
בכתב האישום שהותר לפרסום רק בחלקו, פורטו האשמות כגון אירוח של חייל סורי קרוב משפחה בביתו שמסר לקנג' מכתבים מראשי המודיעין הסורי, פגישות בדמשק עם אנשי מודיעין סורי, וניסיון גיוס של ישראלי לאיסוף ידיעות מודיעין.
לדברי בנו, תאאר אבו סאלח, פועלו העיקרי של אביו היה בהעברת ידיעות למודיעין הסורי על הניסיון הישראלי להקמת מדינה דרוזית עצמאית בשטחה של רמת הגולן וסוריה, ניסיון אותו ניסה קנג' לסכל באמצעות דיווח אודותיו לסורים.
מציאת עורך דין שייצג אותו לא הייתה משימה קלה.
אמנון לין שפעל רבות לשיתוף פעולה יהודי דרוזי סירב לייצג את מי שמואשם בעבירות ביטחוניות.
על כן, בתחילה הוא יוצג על ידי עורך דין דרוזי.
בהמשך קיבל עליו דרור חוטר ישי לייצג את קנג'.
במשפטו שנפתח באוקטובר 1971 תחילה כפר באישומים.
אולם בתחילת מרץ 1972 הוא הודה באישומים.
במאי 1973 לקה קנג' בהתקף לב.
קנג' שוחרר ביוני 1973 במסגרת עסקת חילופי שבויים שבה הוחלפו 5 קציני מודיעין סוריים שנחטפו במבצע ארגז ב־3 טייסים ישראלים.
בקבלת הפנים החגיגית שנערכה לכבוד שחרורו השתתף גם המושל הצבאי הישראלי.
בקרב הדרוזים הישראלים הדעות היו חלוקות לגבי היחס אליו.
אמין טריף הוביל משלחת של נכבדים דתיים שביקרה אצלו וברכה אותו על שחרורו, בעוד מנהיגים חילוניים סירבו להשתתף במשלחת בטענה שאין מקום לברך את מי שהורשע בריגול.
דרור חוטר ישי, שייצג את קנג' במשפטו, טען שמעצרו של קנג' נועד לצורך קלף מיקוח לשחרור שלושה טייסים ישראלים שהיו בשבי בסוריה.
חוטר ישי סיפר שראש אמ"ן, אהרן יריב אמר לו שהצבא מתנגד למהלך אך המוסד מוביל אותו בכל זאת.
כן טען חוטר ישי שראש אגף חקירות בשב"כ אמר לו שהוא הולך לשקר לבית המשפט ושבית המשפט יאמין לו.
במרץ 1974 יצא קנג' יחד עם אחרים נגד סיפוח הגולן לישראל.
בעקבות חקיקת חוק רמת הגולן והחלת החוק הישראלי על הגולן בשנת 1981, שיתף קנג' פעולה עם רק"ח בפעילות נגד הסיפוח.
כמאלפשה (בטורקית: Kemalpaşa Tatlısı, מילולית: ממתק כמאלפשה) הוא קינוח טורקי מסורתי ומתוק העשוי מכדורי בצק עם גבינה ומצופה בסירופ סוכר.
הקינוח מורכב מגבינה, ביצים, קמח, סולת, סוכר ומים, שאותם מערבבים יחד, יוצרים כדורים קטנים ואופים.
נהוג להגיש את הקינוח כשהוא חם ובליווי שמנת או גלידה.
מקורו של הקינוח הוא מהעיר מוסטפא כמאל פאשא שבנפת בורסה, טורקיה.
כמאל עדואן היה טרוריסט פלסטיני מוותיקי ארגון הטרור פת"ח, שנהרג במבצע אביב נעורים.
עדואן נולד בברברה שמדרום לאשקלון.
במלחמת העצמאות תושבי הכפר התפנו, והוא עבר עם משפחתו לרצועת עזה.
בשנות ה-50 היה מורה ברצועת עזה, ועבר למצרים שם למד הנדסה כימית.
הוא שהה מספר שנים במפרץ הפרסי שם עבד בתעשיית הנפט.
הוא אחד ממייסדי הפת"ח מהחוג המצומצם של יאסר ערפאת, והוצג כסגנו.
נחשב למספר 3 בפת"ח, היה ראש מנגנון התעמולה של הארגון ובמקביל אחראי על פעולות טרור בישראל במסגרת "מנגנון הגזרה המערבית".
בתחילת שנות ה-70 היה קצין המבצעים והמודיעין של ארגון הטרור "ספטמבר השחור", והיה אחראי על תכנון פעולות נגד יעדים ישראלים בעולם.
ביוני 1972 קיים מסיבת עיתונאים בפריז, ובה הצדיק את הטבח בנמל התעופה לוד וטען שהיעד היה משה דיין.
עדואן חוסל במבצע אביב נעורים ב-9 באפריל 1973. במסגרת המבצע נלקחו מביתו מסמכים שונים על פעילות הפת"ח.
החוליה שביצעה את הפיגוע בנהריה ביוני 1974 נקראה על שמו.
פיגוע כביש החוף שבוצע במרץ 1978 מכונה על ידי הפלסטינים "פעולת כמאל עדואן".
גם את הפיצוץ בשוק הכרמל ב-10 באפריל 1979, שש שנים לחיסולו, כינו בפת"ח מבצע על שם כמאל עדואן.
בבית לאהיא שברצועת עזה ישנו בית חולים הקרוי על שמו, ששימש כבסיס לפעילות ארגון הטרור חמאס.
כמאל סולימאן סָלִיבִּי היה היסטוריון לבנוני, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטה האמריקאית בביירות (AUB) והמנהל המייסד (לימים נשיא של כבוד) של "המכון המלכותי למחקרים בין-דתיים" בעמאן.
סליבי נולד למשפחה נוצרית יוונית אורתודוקסית, שמוצאה מהכפר בחמדון שבלבנון המנדטורית הצרפתית.
הוא למד בבתי ספר מיסיונריים צרפתיים בבחמדון וב, ולאחר שהשלים את השכלתו התיכונית למד לתואר ראשון בהיסטוריה ומדעי המדינה באוניברסיטה האמריקאית בביירות.
את התואר השני הוא עשה באוניברסיטת לונדון, בבית הספר למזרחנות, למדע המדינה ולימודי אפריקה.
סליבי והמשיך ללמוד שם, בהנחייתו של ההיסטוריון ברנרד לואיס ובשנת 1953 קיבל תואר דוקטור בהיסטוריה.
עבודת הדוקטורט שלו פורסמה לאחר מכן תחת הכותרת "היסטוריונים מארונים של לבנון של ימי הביניים".
הוא שלט בשפות עתיקות ועשה בהן שימוש רב לצורך מחקריו.
לאחר סיום לימודיו בלונדון חזר לביירות והצטרף ל-AUB כביבליוגרף של התוכנית ללימודים ערביים.
בהמשך הפך לפרופסור במחלקה להיסטוריה וארכאולוגיה ובשנת 1965 פרסם את ספרו "ההיסטוריה המודרנית של לבנון", שתורגם לכמה שפות.
בשנת 1982 פרסם סליבי בלונדון את ספרו "התנ"ך בא מחצי האי ערב", וגם ספר זה תורגם לשפות נוספות, במקביל לפרסום הגרסה האנגלית.
בשנת 1994 הוזמן לירדן וסייע בייסוד המכון המלכותי ללימודים בין-דתיים בעמאן.
בהמשך, בין השנים 1997 עד 2004, הוא היה מנהל המכון, ובמקביל ייעץ לקרן המורשת הדרוזית.
בשנת 1998 פרש מהחוג להיסטוריה וארכאולוגיה באוניברסיטה האמריקאית של ביירות ב-1998, והפך לפרופסור אמריטוס.
סליבי האמין שלקהילה הנוצרית של לבנון יש תפקיד חשוב בבניית לבנון בעלת אופי משל עצמה, שאינו מסתכם בצביון אסלאמי, אך בניגוד לרבים מעמיתיו המארונים, הוא לא היה קנאי לאופייה הנוצרי של לבנון.
הוא ביקש לפרק את המיתוסים הבסיסיים שעדות רבות בלבנון היו קשורות אליהם, ולהחליפם בדיוקן של מדינה המורכבת מפסיפס של קהילות שונות אך קשורות זו בזו, שאף אחת מהן אינה שולטת באחרות.
הוא התנגד נחרצות לפוליטיקה עדתית, והאמין שהיא הביאה לחורבן לבנון, והיה אחד הלבנונים הראשונים שמחקו את סעיף העדה הדתית שלהם מרישומי מפקד האוכלוסין הלבנוני.
הוא תלה עותק של תעודת הזהות החדשה שלו, ללא הסעיף הזה, על דלת דירתו בביירות.
תאוריית ארץ ישראל בחצי האי ערב
כמאל סליבי כתב שלושה ספרים הדוגלים בתאוריה השנויה במחלוקת "ישראל בחצי האי ערב" ("Israel in Arabia theory").
לדבריו, שמות המקומות שבתנ"ך הם למעשה מקומות בדרום-מערב חצי האי ערב, אלא שהם פורשו מחדש, תוך תרגום לקוי מעברית לארמית, כדי להתאים אותם למקומות באזור ארץ ישראל.
בתוך כך הוא גם טען ש'לבנון' עצמה, בעת העתיקה, הייתה מקום בדרום חצי האי ערב.
סליבי לא כפר בסיפורי ההיסטוריה שמשקף התנ"ך, אך הוא קבע שקריאתם בהקשר הארץ ישראלי – שגויה ומבוססת על שרשרת טעויות.
הוא טען שראשית הסיפור העברי היא בחצי האי ערב, ובשלב מאוחר הם היגרו משם אל המקום שנקרא כיום ארץ ישראל, וכאן הקימו את ממלכת החשמונאים.
הם הביאו עימם את הסיפורים ההיסטוריים שלהם, שהיו כתובים עברית, אך במקום החדש החלו לדבר ארמית, מה שהוביל לחיבור מאולץ, של הכתוב, למקום החדש.
התאוריה של סליבי הותקפה אך גם נתמכה, בשל השלכותיה, לכאורה, על נושאים פוליטיים מודרניים, אם כי הוא עצמו לא יצר קשר כזה.
ההיסטוריון הבריטי טיודור פארפיט כתב: "זה מסוכן כי לרעיונות של סליבי יש השלכות רבות, למשל על הלגיטימיות של מדינת ישראל".
על פי התאוריה שלו, אנחנו מפרשים ומתייחסים היום למונח "הירדן" כמייצג את נהר הירדן, על אף שבטקסט העברי, מעולם לא תואר המונח הזה כ"נהר".
על פי התאוריה שלו, מדובר במתלול בדרום-מערב חצי האי ערב, המכונה , ולפיכך ישראל הקדומה שכנה משני צידי הקטע הדרומי של המתלול, בדרום החג'אז ועסיר, מטאיף ועד לגבול תימן.
סליבי טען כי עדויות אפיגרפיות מוקדמות ששימשו להצדיק את הסיפורים התנ"כיים נקראו בצורה שגויה.
מישע, השליט המואבי שחגג ניצחון על ממלכת ישראל בכתובת האבן מצבת מישע שנמצאה ב-1868, היה, לפי סליבי, ערבי.
את האותיות "ימן רבן", מקובל לקרוא כ"ימים רבים" ואילו סליבי טען ש"ימן" פירושו דרום, ו"רבן" הוא הכפר ראבין, ששוכן לא הרחק ממכה ושם לדבריו הייתה מואב המקראית.
היו עוד חוקרים, כמו תומאס תומפסון, שסברו שקיימת אי התאמה בין הנרטיב המקראי לממצאים הארכאולוגיים בארץ ישראל, וההסבר של תומפסון היה לבטל את התנ"ך כספר היסטוריה, ואילו סליבי העדיף את ההסבר שיש למקם את מרכז התרבות היהודית דרומה יותר.
התאוריה של סליבי נחשבת בקרב ההיסטוריונים ל"שולית", אם כי היו לה תומכים, שאף סיפקו "הוכחות" לתיאוריה שלו.
לפי איתמר רבינוביץ, התאוריה הביכה רבים מעמיתיו.
רבינוביץ' התייחס בביטול לטענות שסליבי כתב את התאוריה שלו מתוך מניע אנטישמי משום שסליבי "לא היה אויב מושבע של ישראל או הציונות".
עם זאת, הוא משער שאולי זה היה "תרגיל אינטלקטואלי" של סליבי, והוא ממשיך להחשיב אותו כ"היסטוריון מוביל".
היו מי שלקחו ברצינות את התאוריה של סליבי.
הסופר הבריטי רוברט פיסק (Robert Fisk) דיווח שהסעודים חששו שהישראלים עלולים להחליט לקחת את סליבי ברצינות, ולהגיע להתיישב בהרי סַרַוַו֫את, ולכן שלחו מאות דחפורים לעשרות כפרים סעודיים שהיו בהם מבנים מהעת העתיקה, והרסו את כולם "כדי לשמור על אדמת ערב המוסלמית ועל בית סעוד".
סליבי היה רווק שהקדיש את כל חייו לספרים.
סעיד כמאל חראזי (בפרסית: کمال خرازی; נולד ב-1 בדצמבר 1944) הוא פוליטיקאי ודיפלומט רפורמיסטי איראני שכיהן כשר החוץ של איראן בין ה-20 באוגוסט 1997 ל-24 באוגוסט 2005 אחרי שמונה על ידי הנשיא מוחמד ח'אתמי.
הוא הוחלף על ידי מנוצ'הר מותכי שמונה על ידי מחמוד אחמדינז'אד.
כיום הוא חבר במועצה האיראנית לאבטחת אינטרס המשטר.
חראזי נולד בטהרן בשנת 1944. הוא קיבל תואר ראשון בשפה וספרות ערבית ותואר שני בחינוך מאוניברסיטת טהראן.
הוא שימש שנה (1975–1976) כעמית הוראה באוניברסיטת יוסטון, שם קיבל תואר דוקטור בפסיכולוגיה תעשייתית וארגונית.
חראזי מילא מספר תפקידים ממשלתיים, דיפלומטיים ואקדמיים ועמד בראש משלחות איראניות בכנסים בינלאומיים רבים, כולל בפסגת כדור הארץ שהתקיימה בריו דה ז'ניירו ב-1992. במשך כמה שנים ייצג חראזי את העמדה האירנית הרשמית בטלוויזיה ובקמפוסים של אוניברסיטאות בארצות הברית ובאירופה, וכתב רבות על נושאי מדיניות חוץ.
במהלך הימים הראשונים של המהפכה האיראנית הוא תדרך כלי תקשורת בין-לאומיים.
ב-18 בספטמבר 1980 פרצה מלחמת איראן-עיראק, וחראזי שימש דובר צבאי במשך רוב המלחמה (מספטמבר 1980 עד ספטמבר 1988).
במהלך החודשים הראשונים שלאחר המהפכה האיראנית, כיהן חראזי כסגן נשיא רשות השידור האיראנית (מרץ עד אוגוסט 1979).
לאחר מכן שימש כסגן השר לעניינים פוליטיים של משרד החוץ (מאוגוסט 1979 עד מרץ 1980) וכמנהל המרכז להתפתחות אינטלקטואלית של צעירים (מאוגוסט 1979 עד יולי 1981).
חראזי נשוי ואב לשני ילדים.
כלתו של פרנקנשטיין הוא סרט אימה גותי משנת 1935, בבימויו של ג'יימס ווייל.
הסרט מהווה המשך לסרט "פרנקנשטיין" משנת 1931, וממשיך את סיפורו של המפלצת שנוצרה על ידי ד"ר ויקטור פרנקנשטיין.
בסרט ההמשך מופיעה אלזה לנצ'סטר בתפקיד הכפול של מרי שלי והכלה.
קולין קלייב חוזר על תפקידו כהנרי פרנקנשטיין, וארנסט תסיגר מגלם את התפקיד של דוקטור ספטימוס פרטוריוס.
אוליבר פיטרס הגי מגלם את התפקיד של הנזיר העיוור הזקן.
הסרט מתחיל מיד לאחר סיום הסרט הראשון.
ד"ר הנרי פרנקנשטיין (קולין קלייב) שורד את האירועים הקודמים ומנסה להתנער מניסיונותיו ליצור חיים.
עם זאת, ד"ר פרטוריוס (ארנסט ת'סיגר), מדען מטורף, משכנע אותו ליצור בת זוג למפלצת (בוריס קרלוף) כדי להעניק לה חברה.
המפלצת, המחפשת חיבה והבנה, מסכימה לתוכנית, אך התוצאה מובילה לסיום טראגי.
קולין קלייב – ד"ר הנרי פרנקנשטיין.
אלזה לנצ'סטר – מרי שלי / כלתו של פרנקנשטיין.
ארנסט ת'סיגר – ד"ר פרטוריוס.
ואלרי הובסון – אליזבת, אשתו של הנרי.
הסרט זכה לשבחים רבים ונחשב לאחת מיצירות המופת של ז'אנר האימה.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון של 98% על סמך 54 ביקורות, עם ממוצע דירוג של 9/10.
באתר Metacritic, הציון הממוצע הוא 95 מתוך 100, בהתבסס על 15 ביקורות.
מבקרים שיבחו את הבימוי של ווייל, המשחק של קרלוף ולנצ'סטר, ואת העומק הרגשי והפילוסופי של הסרט.
בישראל, הסרט נחשב לקלאסיקה ומוקרן לעיתים בסינמטקים ובאירועים מיוחדים.
באתר "הארץ" נכתב: "פרנקנשטיין או פרומיתיאוס המודרני, ספר שחיברה הסופרת האנגלייה מרי שלי, הוא סיפור מצוין מכל זווית שבוחנים אותו.
יש בו הכל – אימה ופחד, מדע ובדיון, מוסר ומוסר כפול."
כלת הרוח או הסערה היא יצירת אמנות משנת 1913–1914 מאת האמן האוסטרי אוסקר קוקושקה.
היצירה, שצוירה בצבעי שמן על בד, מוצגת כיום במוזיאון האמנות של בזל.
זוהי יצירתו המפורסמת ביותר של קוקושקה, והיא מציגה דיוקן עצמי של האמן שוכב לצד אהובתו אלמה מאהלר.
היצירה נמכרה מיד עם השלמתה והיא נחשבת לאחת היצירות החשובות באקספרסיוניזם האוסטרי.
סגנון המכחול האקספרסיבי והצבעוניות העזה מבטאים את עוצמת הרגשות שאפיינה את מערכת היחסים בין קוקושקה ומאהלר.
בשנת 1913, קוקושקה מדד את מיטתה של אהובתו אלמה מאהלר, גזר בד בגודל זהה והחל לצייר את מה שהפך ליצירתו החשובה ביותר.
באותה שנה צייר מאות דיוקנאות של אלמה – עירומה, ישנה, חושנית ומפתה.
היצירה הסופית מתארת את אלמה ישנה בשלווה לצד קוקושקה, שנראה ער ומביט בחלל.
הרקע הסוער של היצירה משקף את מערכת היחסים הסוערת בין השניים.
הכותרת המקורית של היצירה הייתה "טריסטן ואיזולדה".
השם "כלת הרוח" ניתן בהשראת המשורר גאורג טראקל, שביקר באופן קבוע בסטודיו של קוקושקה וכתב שירים בהשפעת היצירה.
אחד משיריו המפורסמים, "הלילה" (Die Nacht), הושפע מהציור.
אלמה מאהלר, אלמנתו של המלחין גוסטב מאהלר, הייתה דמות מרכזית בחיי התרבות של וינה.
מערכת היחסים בינה לבין קוקושקה הסתיימה ב-1914, אירוע שהשפיע עמוקות על האמן וסגנונו האמנותי.
לאחר הפרידה, קוקושקה התגייס לצבא במלחמת העולם הראשונה, שם נפצע קשה.
כמאל אל-עבד מוחמד א-שראפי (בעברית: كمال الشرافي; 27 בספטמבר 1955 – 10 במרץ 2025) הוא פוליטיקאי פלסטיני שכיהן כשר הבריאות בממשלתו של מחמוד עבאס ב-2003 וכשר הרווחה בממשלתו הראשונה והשנייה של ראמי חמדאללה בין השנים 2013 ל-2014.
כמאל נולד במחנה הפליטים ג'באליה ב-27 בספטמבר 1955. הוא התחתן עם אישה בולגרית, ונולדו לו שלושה בנים ובת.
בשנת 1996 הצטרף למועצה המחוקקת הפלסטינית לאחר הבחירות הכלליות ברשות הפלסטינית, בהן קיבל 8,757 קולות.
במסגרת המועצה הוא התמנה לתפקיד יושב ראש הוועדה לפיקוח על זכויות האדם שלה.
ב-2003 הוא מונה לתפקיד שר הבריאות בממשלתו שלמחמוד עבאס, ובהמשך מונה לכהן כשר הרווחה בממשלותיו הראשונה והשנייה של ראמי חמדאללה בין השנים 2013 ו-2014. מאוחר יותר שימש כיועץ לזכויות אדם וחברה אזרחית לאבו מאזן בדרגת שר.
א-שראפי מילא מספר תפקידים נוספים בארגונים לא ממשלתיים, ובהם: יו"ר חבר הנאמנים של אוניברסיטת אל-אקצא בעזה ב-2016, חבר , יו"ר מועצת המנהלים של אגודת ידידי אוניברסיטת אל-אקצא, יו"ר מועצת המנהלים של מרכז אל-מיזאן לזכויות האדם, חבר חבר הנאמנים של , ראש המרכז הארצי ללימודים ותיעוד, חבר בחבר הנאמנים של .
ב-3 בפברואר 2018 הוקם מועצת המנהלים השנייה של , ואבו מאזן מינה את כמאל כחבר במועצה, תפקיד בו כיהן עד 1 באפריל 2024. בשנת 2015 החליט רמי חמדאללה למנותו במסגרת הממשלה השלישית בראשותו, כמתאם בנושא שיקום רצועת עזה.
בנוסף, היה כמאל בין המתווכים בין הפת"ח והחמאס ברצועת עזה.
כמאל פנחסי (בפרסית: کمال پنحاسی, תעתיק מדויק: כמאל פנחאסי; נולד ב- אוגוסט 1963) הוא חוקר, פרשן ומרצה בענייני איראן וקצין בצה"ל בדרגת סגן־אלוף המשמש כדובר צה"ל בשפה הפרסית.
פנחסי נולד וגדל בשכונת אמיראבאד בצפון טהראן, לאב פועל אשר פרנס לבדו את המשפחה בת 6 נפשות.
בשכונה התגוררו רק שתי משפחות יהודיות.
הוא למד בבית ספר לבנים והיה היהודי היחיד בו.
ב-1969 החל ללמוד בבית הספר "אתחאד זרגריאן", אותו סיים ב-1977 ולאחר מכן המשיך בבית הספר התיכון "פזנד" בטהראן.
ב-1979, בעקבות המהפכה האסלאמית, עלה עם משפחתו בגיל 15 לישראל.
פנחסי התגייס לצה"ל ושירת בחיל הלוגיסטיקה החל מאוגוסט 1984 ועד אוגוסט 1990.
בספטמבר 1990 הקים את המגזין ואתר האינטרנט הראשון בפרסית בישראל "SHAHYAD".
בהוראת המנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי, האקרים פרצו והפילו את האתר.
בנובמבר 2010 הקים פנחסי את העמותה לקידום יחסי ידידות ושלום בין איראן וישראל והיה יושב הראש שלה, עד לפירוקה במרץ 2024.
בנוסף הוא מעביר הרצאות בנושא איראן לקהלים שונים.
באפריל 2023 נפגש עם יורש העצר הגולה לבית המלוכה הפרסי, רזא כורש עלי פהלווי, בעת ביקורו בישראל.
פנחסי החל לכהן כדובר צה"ל לשפה הפרסית ב-7 באוקטובר 2023 בדרגת רס"ל, עם תחילתה של מלחמת חרבות ברזל.
המודעות כלפי תפקידו בהסברה הישראלית נכנסה לתודעה הציבורית בישראל עם תחילת מבצע עם כלביא, כאשר ישראל תקפה את איראן.
במסגרת תפקידו הוא מספק מידע בפרסית המיועד לעם האיראני.
ב-15 ביוני 2025 פרסם לראשונה אזהרת פינוי דחופה לכל אזרחי איראן: "כל האנשים הנמצאים כעת או בעתיד הקרוב במפעלי ייצור נשק צבאי ובמוסדות התמיכה שלהם או בסביבתם צריכים לעזוב מיד אזורים אלה ולא לחזור עד להודעה חדשה".
ביולי 2025 הוענקה לו דרגת סגן אלוף (דרגת ייצוג).
כמאליזם (בטורקית: Kemalizm) או אטא-טורקיזם היא אידאולוגיה פוליטית המבוססת על רעיונותיו של מוסטפא כמאל אטאטורק, המייסד והנשיא הראשון של טורקיה.
הסמל המרכזי שלה הוא ששת החיצים.
טורקיה של אטאטורק הוגדרה על ידי רפורמות פוליטיות, חברתיות, תרבותיות ודתיות גורפות שנועדו להפריד בין המדינה הרפובליקנית החדשה ובין קודמתה העות'מאנית ולאמץ אורח חיים מערבי, כולל כינון חילוניות, תמיכת המדינה במדעים, שוויון מגדרי, אטטיזם כלכלי ועוד.
רוב חלקי המדיניות הזו הונהגו לראשונה בטורקיה ויושמו במהלך נשיאותו של אטאטורק.
רפורמות שונות שנועדו למנוע את התמוטטות האימפריה החלו כבר בטנזימאט במהלך המאה ה-19. באמצע המאה, ניסו ליצור אידאולוגיה של לאומיות עות'מאנית, כדי לדכא את הלאומיות האתנית הגואה באימפריה ולהנהיג לראשונה דמוקרטיה מוגבלת תוך שמירה על השפעות אסלאמיסטיות.
בתחילת המאה ה-20 אימצו הטורקים הצעירים את מורשתם.
במהלך שירותו הצבאי של אטאטורק הוא הצטרף לוועד האחדות והקדמה (CUP), שפעל למען חוקתיות ונגד האבסולוטיזם, ונטש את הלאומיות העות'מאנית לטובת הלאומיות הטורקית, תוך אימוץ השקפה פוליטית חילונית.
אטאטורק לא היה בעמדה מרכזית בהפיכת הטורקים הצעירים ב-1908, אם כי הוא היה שחקן מפתח בהדחתו של עבדול חמיד במהלך .
במהלך , יריבויות אישיות עם אנוור פאשה ואחמד ג'מאל פאשה גרמו לכך שהוא הורחק מהשלטון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הקריירה הצבאית שלו המריאה במערכת גליפולי, ובסוף המלחמה הוא היה פאשא הממונה על שלושה פיקודים צבאיים בחזית הסורית.
לאחר תבוסת האימפריה העות'מאנית - והחיסול העצמי של ה-CUP - בסוף המלחמה, הוביל אטאטורק מערכה צבאית הידועה בשם מלחמת העצמאות של טורקיה, כשהוא מחולל במקביל מהפכה.
ב-1923 ממשלתו באנקרה ביטלה את המונרכיה העות'מאנית והכריזה על רפובליקה.
ב-15 שנות כהונתו כנשיא, הונהגו רפורמות גורפות רבות שקידמו סדר יום חילוני, רפובליקני ואחיד לרפובליקה הטורקית.
ישנם שישה עקרונות באידאולוגיה הכמאליסטית: רפובליקניזם, לאומיות, פופוליזם, רפורמיזם, ואטטיזם.
יחד, הם מייצגים סוג של יעקוביניזם, שהוגדר על ידי אטאטורק עצמו כשיטה להפעלת רודנות פוליטית כדי לשבור את הרודנות החברתית הרווחת בקרב האוכלוסייה הטורקית-מוסלמית המסורתית, שנגרמה, לדעתו, על ידי הקנאות של העולמא.
עקרון הרפובליקה – שכלול המבנה המדיני של טורקיה שעליו הוכרז ב-29 באוקטובר 1923 וביטול מעמד הסולטאן, עריכת בחירות דמוקרטיות, ביטול מעמד הח'ליפות למרות התנגדות אנשי הדת, והעברת עיר הבירה מאיסטנבול לאנקרה.
רפובליקניזם כמאליסטי מגדיר סוג של רפובליקה חוקתית, שבה נציגי העם נבחרים וחייבים למשול בהתאם לחוקה המגבילה את כוחה של הממשלה על האזרחים.
ראש המדינה ופקידי ממשל אחרים נבחרים בבחירות ולא בירושה, והחלטותיהם כפופות לביקורת שיפוטית.
בהגנתו על השינוי מהמדינה העות'מאנית, הכמאליזם טוען שכל חוקי הרפובליקה הטורקית צריכים להיות בהשראת צרכים ממשיים.
הכמאליזם דוגל במערכת רפובליקנית כמייצגת הטובה ביותר של רצונות העם.
הרפובליקה הכמאליסטית מורכבת מפרלמנט שנבחר בבחירות כלליות, נשיא כראש מדינה שנבחר על ידי הפרלמנט ומכהן לתקופה מוגבלת, ראש ממשלה ממונה על ידי הנשיא, ושרים שמונו על ידי הפרלמנט.
לנשיא אין סמכויות ביצועיות ישירות, אך יש לו סמכויות וטו מוגבלות, והזכות להתמודד במשאל עם.
התפעול השוטף של הממשלה הוא באחריות מועצת השרים.
קיימת הפרדת רשויות בין הרשות המבצעת (הנשיא ומועצת השרים), הרשות המחוקקת (הפרלמנט) והרשות השופטת, שבה לאף זרוע אחת של הממשלה אין סמכות על רשות אחרת - אם כי הפרלמנט מופקד על הפיקוח של מועצת השרים, והוא יכול לאלץ אותה להתפטר בהצבעת אי אמון.
עקרון הלאומיות – הלאומית הטורקית היא תחליף לעות'מאניות והיא נובעת מגבולותיה של טורקיה החדשה בעלת הרוב המוסלמי.
הלאומיות איחדה את הטורקים סביב מטרה אחת משותפת, ובכך החלישה את המחלוקות.
אטאטורק דגל בעיקרון שעל פיו טורקיה לא צריכה להיות במצב מלחמה עם אף מדינה, והוא לא רצה שטורקיה תתפשט למדינות אחרות כפי שעשתה האימפריה העות'מאנית.
הלאומיות הטורקית, היא הלאומיות כפי שכתב בחוקה, שכוללת את כל השבטים האתניים והאזרחים הנמצאים בשטח טורקיה הריבונית, ללא הבדל בין אזרחים או לאומים שונים.
עיקרון זה הונהג בין השאר בבתי הספר.
הלאומיות של אטאטורק מקורה בתיאוריות האמנה החברתית, התפיסה הכמאליסטית של האמנה החברתית התאפשרה על ידי התפרקות האימפריה העות'מאנית, שנתפסה כתוצר של כישלון שיטת המילת העות'מאנית הבלתי יעילה.
האידאולוגיה הכמאליסטית מגדירה את "האומה הטורקית" כאומה של העם הטורקי שתמיד אוהב ומבקש לרומם את משפחתו, מדינתו והאומה שלו, שיודע את חובותיו ואחריותו כלפי המדינה הדמוקרטית, החילונית והחברתית הנשלטת על ידי שלטון החוק, המושתת על זכויות אדם, ועל העקרונות שנקבעו במבוא לחוקת הרפובליקה הטורקית.
השתייכות ללאומיות הטורקית נרכשת בדרך כלל באמצעות לידה בתוך גבולות המדינה וגם על פי עקרון דין הדם.
מושג הלאום הכמאליסטי משולב בסעיף 66 של חוקת הרפובליקה הטורקית.
כל אזרח מוכר כטורקי, ללא קשר למוצא אתני, לאמונה, למין וכדומה.
חוק האזרחות הטורקי קובע כי ניתן לשלול ממנו את אזרחותו רק באמצעות מעשה בגידה.
עם זאת, הכמאליסטים ראו בלא-מוסלמים אזרחים סמליים בלבד, ולעיתים קרובות התייחסו אליהם כאל אזרחים סוג ב' ברפובליקה הטורקית.
זהותם של הכורדים בטורקיה הוכחשה במשך עשרות שנים כאשר הכורדים תוארו כ"טורקים הרריים".
הכמאליזם התמקד באינטרסים הצרים יותר של מדינת הלאום, וויתר על הדאגה ל"טורקים מבחוץ".
ה היה אידאולוגיה אתנוצנטרית [לאחד את כל האומות הטורקיות מבחינה אתנית] ואילו הכמאליזם הוא פוליצנטרי [מאוחד סביב "רצון משותף"] באופיו.
הפאן-טורקיסטים הדגישו בעקביות את המאפיינים המיוחדים של העמים הטורקיים, ורצו לאחד אותם.
הכמאליזם אינו שואף לאחד את העם הטורקי עם כל האומות הטורקיות האחרות.
לכמאליזם הייתה הגדרה צרה יותר של שפה, שביקשה להסיר את המילים הפרסיות, הערביות, היווניות, הלטיניות ואחרות מהשפה הטורקית ולהחליפן במילים שמקורן בטורקית או לגזור מילים חדשות עם שורשים טורקיים.
עקרון העממיות – עיקרון זה הדגיש את חשיבות שמירת השלטון בידי העם, ולא בידי המעמד השולט.
מכאן נבע חוק השוויון בפני החוק וחופש הביטוי, ללא הבדלים כלכלים ודתיים.
בנוסף נוסדו כמה ממוסדות השלטון על ידי העם, כמו האספה הלאומית.
אטאטורק טען שהוא פועל תמיד למען העם.
כך למשל הוא הסביר את ביטול מעמד הסולטאן בכך שהסולטאן אינו נבחר על ידי העם.
הפופוליזם הכמאליסטי מתכוון לא רק לכונן ריבונות עממית אלא גם להוביל שינוי חברתי-כלכלי.
הפופוליזם הכמאליסטי מאמין שהזהות הלאומית היא מעל הכל, והוא רואה בעיני רוחו חברתיות המדגישה שיתוף פעולה מעמדי וסולידריות לאומית.
הפופוליזם הכמאליסטי הוא הרחבה של תנועת המודרניזציה הכמאליסטית, שמטרתה להתאים את האסלאם למדינת הלאום המודרנית, כולל פיקוח ממשלתי על בתי ספר וארגונים דתיים.
הלאומיות של אטאטורק שמה לה למטרה להעביר את הלגיטימיות הפוליטית מאוטוקרטיה מלכותית (של השושלת העות'מאנית), תאוקרטיה (שבסיסה בח'ליפות העות'מאנית) ופיאודליזם להשתתפות פעילה של אזרחיה, הטורקים.
התיאוריה החברתית הכמאליסטית רצתה לבסס את ערך האזרחות הטורקית.
תחושת גאווה הקשורה לאזרחות נועדה לתת את הדחיפה הפסיכולוגית הדרושה לאנשים לעבוד קשה יותר ולהשיג תחושת אחדות וזהות לאומית.
המוטו "Ne mutlu Türküm diyene" () קודם כנגד סיסמאות כמו "יחי הסולטאן", "יחי השייח'" או "יחי הח'ליף".
עקרון המהפכניות – מתאר את הצורך לשנות את החברה המסורתית בעלת היסודות העות'מאניים ולהפוך אותה למדינה מודרנית, גם אם צריך להשתמש באמצעים לא דמוקרטיים.
מטרת הכמאליזם היא להפוך את האימפריה העות'מאנית למדינה טורקית ומתפתחת.
אטאטורק רצה לחנך בעיקר את הדור הצעיר לקבל את המהפכניות.
הוא הורה ללמד בבתי הספר איך להיות עם טורקי גאה ומלומד, לנתק את התלמידים מהזיקה לעות'מאנים, ולחברם לזיקה הטורקית המודרנית.
עקרון הרפורמיזם חרג מעבר להכרה ברפורמות שנעשו בתקופת חייו של אטאטורק.
הרפורמות של אטאטורק בתחומים החברתיים והפוליטיים מתקבלות כבלתי הפיכות.
אטאטורק מעולם לא העלה בדעתו את האפשרות של הפסקה או שלב מעבר במהלך ההתפתחות ההדרגתית או היישום של הרפורמה.
ניתן לתאר את ההבנה הנוכחית של מושג זה כ"שינוי אקטיבי".
טורקיה והחברה שלה, המשתלטות על מוסדות ממערב אירופה, חייבות להוסיף להן תכונות ודפוסים טורקיים ולהתאימם לתרבות הטורקית.
עקרון החילוניות – החילוניות כללה לא רק את הפרדת הדת מהמדינה, אלא גם את הפרדת המדינה מהמוסדות האסלאמיים ושחרור המחשבה מתפיסות דתיות, דבר שהתבטא בחינוך החדש ובחוקים מודרניים במקום עקרונות הדת.
המטרה הייתה לבטל ולהפחית את מעמדם של אנשי הדת, וליצור חופש פולחן דתי מבלי לזנוח את האסלאם כדת.
החוק החשוב ביותר בעיקרון זה היה ביטול הח'ליפות ב-1924 והחלפת הכתב הערבי בכתב לטיני.
הוחלפו גם הסמלים הערביים בסמלים מערביים, כגון הביגוד המסורתי העות'מאני שהוחלף בלבוש מערבי מודרני, יום המנוחה שונה מיום שישי החשוב באסלאם ליום ראשון, ולוח השנה ההג'רי הוחלף בלוח השנה הבינלאומי.
בנוסף ניתנה זכות הצבעה לנשים לפרלמנט, דבר שהוביל להתנגדות ברחבי העולם המוסלמי השמרני.
כאשר החילוניות יושמה במדינה הטורקית הצעירה, היא החלה עם ביטול הח'ליפות במרץ 1924. ב-1926 ננטשו חוקי המג'לה והשריעה לטובת קוד אזרחי שווייצרי מותאם וחוק עונשין המבוסס על החוקים הגרמניים והאיטלקיים.
מנהגים דתיים אחרים בוטלו, וכתוצאה מכך התפרקו המסדרים הסופיים ונענשה חבישת תרבוש, שנתפס על ידי אטאטורק כקשר לעבר העות'מאני.
העיקרון הכמאליסטי של הלאיציזם אינו נגד דת מתונה וא-פוליטית, אלא נגד כוחות דתיים המתנגדים ונלחמים במודרניזציה ובדמוקרטיה.
על פי התפיסה הכמאליסטית, המדינה הטורקית צריכה לעמוד במרחק שווה מכל דת, לא לקדם או לגנות שום מערכת של אמונות דתיות.
עם זאת, הכמאליסטים קראו לא רק להפרדת הכנסייה מהמדינה, אלא גם לשליטת המדינה בממסד הדתי המוסלמי הטורקי.
עבור חלק מהכמאליסטים, משמעות הדבר היא שהמדינה חייבת לעמוד בראש ענייני הדת, וכל הפעילויות הדתיות נמצאות תחת פיקוחה.
באפריל 1928 הוסר מהחוקה הסעיף הקובע כי "הדת הממוסדת של טורקיה היא האסלאם".
מנקודת המבט הפוליטית הכמאליסטית, פוליטיקאים אינם יכולים לטעון שהם מגנים על דת או כת דתית כלשהי, וטענות כאלה מהוות בסיס משפטי מספיק לאיסור על קיומן של מפלגות פוליטיות.
בעוד אטאטורק ראה בכיסוי הדתי של נשים אנטיתזה לקדמה ולשוויון, הוא גם הכיר בכך שכיסוי ראש אינו מצדיק איסור מוחלט.
אך החוקה תוקנה ב-1982 ואסרה על נשים להשתמש בכיסויים אסלאמיים כמו חג'אב במוסדות להשכלה גבוהה.
עקרון המדינתיות – לפי עיקרון זה, מדינתיות - נדרשת התערבות של המדינה בנושאים כלכליים.
בשנים הראשונות של הרפובליקה לא השתמשו בעיקרון זה ולא חשבו על פיתוח כלכלי, אלא בעיקר הסתמכו על חקלאות ועבודות שדה.
לאחר נפילת הבורסה בניו יורק והמשבר הכלכלי העולמי של 1929, טורקיה נפגעה קשות, ואטאטורק הוביל רפורמות כלכליות לשיפור רמת החיים לצד צמצום הוצאות המדינה, חוקים כלכליים חדשים, פיתוח התעשייה באמצעות הון ממשלתי, הקטנת הייבוא והישענות על חומרי גלם מקומיים ועוד.
בהדרגה חל שיפור במצב הכלכלי.
עקרון האטטיזם הכמאליסטי מתפרש בדרך כלל בכך שהמדינה אמורה להסדיר את הפעילות הכלכלית ולעסוק בתחומים שבהם מיזמים פרטיים אינם מוכנים לעשות זאת.
טורקיה שלאחר מלחמת העצמאות הוגדרה במידה רבה על ידי החברה החקלאית שלה, הכוללת בעלי אדמות וסוחרים רבים.
לאחר השפל הגדול, חל מעבר לאסטרטגיות פיתוח במהלך עידן המכונה בדרך כלל "אטטיזם".
במהלך תקופה זו, למדינה הייתה מעורבות פעילה הן בצבירת הון והן בהשקעות, וכמו גם בהתחשבות באינטרסים של עסקים פרטיים.
המדינה התערבה לעיתים קרובות בתחומים כלכליים שהמגזר הפרטי לא עסק בהם.
לרוב פרויקטים של תשתית ותחנות כוח, אך גם תעשיות ברזל ופלדה.
מפלגת העם הרפובליקאית (CHP) הוקמה על ידי אטאטורק ב-9 בספטמבר 1923, זמן קצר לפני הכרזת הרפובליקה הטורקית ב-29 באוקטובר.
היא נמנעה מלעדכן או להגדיר את השורשים הפילוסופיים של הכמאליזם שלה בין שנות ה-40 לשנות ה-60. מאז שנות ה-60, ה-CHP עברה לעמדה שהיא יותר מרכז-שמאל.
תומכי המפלגה קיבלו באופן כללי את הרעיון ששינויים מבניים שביצעה הממשלה היו נחוצים למודרניזציה.
מאוחר יותר, בשנות ה-70, עקב דחייה ונטישה רחבה יותר של הכמאליזם, ביצעה ה-CHP שינויים מהותיים יותר במצע המפלגה שלה, כולל תוכניות שתויגו כ"שמאל דמוקרטי".
בתחילת המאה ה-21, רוב הכמאליסטים (ב-CHP או מחוצה לה) עדיין האמינו בששת העקרונות, בעוד אחרים דרשו להפחית את הנטיות האטטיסטיות של הכמאליזם.
השימוש ב'כמאליזם' כמונח תיאורי של השיח הפוליטי מיוחס לעיתים קרובות לדמויות כמו ויאקופ קדרי קאראוסמנאואולו.
האחרון השתמש במונח ב-28 ביוני 1929 כדי להתייחס לאידאולוגיה המורכבת מ"עקרונות וערכי היסוד של הדרך הטורקית למודרניות".
ששת העקרונות גובשו ב-5 בפברואר 1937, 14 שנים לאחר הקמת הרפובליקה הטורקית.
בחוקת 1924 סעיף 2, נקבע:טורקיה היא רפובליקנית, לאומנית, קשורה לעם, מתערבת, חילונית ומהפכנית.
וליל הגנרלים ב-1980 לוו בתיקונים יסודיים בחוקה.
הטקסטים של החוקות החדשות אושרו במשאל עם בשני מהמקרים.
בסעיף 1 בחוקת 1961, נקבע כי "המדינה הטורקית היא רפובליקה".
סעיף 2 קבע:הרפובליקה הטורקית היא מדינה לאומנית, דמוקרטית, חילונית וחברתית, הנשלטת על ידי שלטון החוק, המבוססת על זכויות אדם ועקרונות יסוד שנקבעו במבוא.בסעיף 1 בחוקת 1982, נקבע כי "המדינה הטורקית היא רפובליקה".
סעיף 2 קבע:הרפובליקה של טורקיה היא מדינה דמוקרטית, חילונית וחברתית הנשלטת על ידי שלטון החוק; תוך התחשבות במושגים של שלום ציבורי, סולידריות לאומית וצדק; כיבוד זכויות אדם; נאמנות ללאומיות של אטאטורק, ומבוססת על עקרונות היסוד שנקבעו בהקדמה.רק עקרונות החילוניות, הלאומיות והדמוקרטיה נשמרו בכל השינויים שנעשו בחוקה.
חוקת 1961 הדגישה יותר את זכויות האדם, שלטון החוק ומדינת הרווחה מאשר החוקה המקורית של 1924, בעוד שחוקת 1982 התמקדה בשלום הקהילה ובסולידריות לאומית, אך גם התייחסה במפורש לכמה מעקרונותיו של אטאטורק וכללה אותם.
כמהין הן כמה מינים של פטריות מאכל אשר גדלות מתחת לפני הקרקע.
לכמהה צורה מעוגלת, והיא דומה במקצת לתפוח אדמה.
יש לה לרוב משטח מחוספס בצבע כהה וגודלה נע בין גודלו של אגוז לזה של תפוח אדמה.
הכמהין נחשבות לפטריות היקרות ביותר בעולם הן בשל טעמן המשובח, הן בשל הקושי הרב באיתורן בטבע, ובעיקר בשל הקושי לגדלן באופן מלאכותי.
הן מוערכות במיוחד במטבחים של מערב אירופה.
למציאת הפטרייה משתמשים בחזירים ובכלבים שאולפו לכך, מאחר שלאלה חוש ריח מפותח דיו כדי לאתרה ולחפור אותה מהאדמה.
באירופה ידועים כ-30 מינים של כמהין, רק בחלק קטן מהם נעשה שימוש למטרות קולינריות.
בין 14 מיני הכמהין שהיו מבוקשים בדצמבר 2024 ניתן למנות:
Tuber magnatum - ידוע גם כ"פטריות כמהין לבנות", ו-"כמהין לבן".
קיים רק באיטליה ובחצי האי האיסטרי.
מין פטריה זה פופולרי במיוחד ועלותו לקילוגרם נעה בין 3,000 ל-6,000 אירו.
מין זה של כמהין גדל במשך תקופה קצרה יחסית בין סוף הקיץ לבוא החורף.
Tuber melanosporum - ידוע בדרך כלל כ"כמהין חורף", או "פטריות כמהין שחורות", והוא מוערך במיוחד במטבח הספרדי והצרפתי שם הוא מכונה "היהלום השחור של המטבח".
צבעו שחור או אפור עם גוון סגול.
הוא נראה מעט כמו חתיכת פחם.
מין זה של כמהין גדל בתקופה שבין סוף הסתיו ולאורך חודשי החורף.
uncinatum (burgundy) - פטרית כמהין מסוג בורגונדי גדלה בעיקר בחודשי הסתיו.
טעמה דומה מאוד לפטריית המלנוספורום.
היא מוערכת קולינרית ומחירה בשווקים קרוב מאוד למחיר פטריית המלנוספורום החורפית.
מבדיקות גנטיות עולה כי אין שוני בין פטריה זו לבין כמהין ה"קיץ" למעט שינויים מורפולוגים.
Tuber aestivum - ידוע בדרך כלל כ"כמהין קיץ" משום שהוא גדל במהלך עונת הקיץ עד תחילת הסתיו.
Tuber brumale - פטריה זו גדלה בחודשי החורף ודומה לפטריית המלנוספורום, למעט הצבע האפור של הנבגים.
היא בעלת ערך קולינרי ולעיתים נמכרת כפטרית מלנספורום.
מציאת כמהין נקראת "ציד כמהין".
זו התבצעה באופן מסורתי באמצעות חזירים או כלבים.
באיטליה נאסר בשנת 1985 לעשות שימוש בחזירים למציאת כמהין בשל הנזק שגורמים החזירים לתפטיר של הכמהין בעת שהם חופרים באדמה כדי למצוא אותן, דבר שהשפיע על כמות הכמהין הצומחת.
רבים משתמשים כיום גם בכלבים על מנת למצוא כמהין.
לכלבים יש יתרון בכך שאין להם רצון עז לאכול את הכמהין ולכן, בניגוד לחזירים, ניתן לאמן כלבים לאתר כמהין מבלי לחפור אותן החוצה.
בארץ ישראל גדלה פטרייה ממין כמהת-השמשון (Terfezia leonis) בנגב המערבי, במיקוריזה עם שיח שמשון יושב.
למרות השם, כמהת-השמשון אינה פטריית כמהין ממשפחת ה-Tuber ואינה מסווגת בעולם כפטריית כמהין ומחירה אינו גבוה כזה של כמהין ממשפחת ה-Tuber.
מציאת הפטרייה נעשית על ידי בדואים ותושבי האזור, המכירים את השטח ואת הצורה שיוצרת הפטרייה על פני האדמה.
בעונה (מרץ-אפריל) היא משווקת בשוקי באר שבע, תל אביב וירושלים.
על שמה של הפטרייה קרוי מושב כמהין שבנגב.
ב- 2013 נשתלה חלקת כמהין שחורה באזור עמק הבכא, בגולן; ב-2015 הצליחו חקלאים וחוקרים לגדל פטריית כמהין בגליל, לאחר מאמץ של מעל 15 שנה; בשנת 2019, לאחר שבע שנות מחקר במרכז המחקר והפיתוח של רמת הנגב, הצליחו לגדל כמהת-שמשון במשקל של יותר מחצי ק"ג, בתנאי מעבדה.
בתלמוד מוזכרות הכמהין, יחד עם הפטריות, כמאכלים שלהם מעמד הלכתי מיוחד.
נאמר כי ברכתן היא שהכל נהיה בדברו, מפני שאינן גידולי קרקע.
כמו כן אי אפשר לערב בהן עירוב חצרות או שיתוף מבואות, מפני שאינן מזינות.
ונחלקו הפוסקים האם המברך עליהן ברכת בורא פרי האדמה יצא ידי חובתו.
דין נוסף בו הוזכרו הכמהין הוא האיסור לעשות שימוש בכספי מעשר שני על מנת לקנות אותם לאכילה בטהרה בירושלים.
בדבר זיהוי הכמהין הנזכרים בתלמוד עם המינים המכונים כיום 'כמהין' נכתבו השערות שונות בכתבי פוסקי הדורות האחרונים, אך מקובל גם בקרב חוקרים וגם בקרב פוסקי דורנו לזהות את הכמהין התלמודיים עם הכמהין המכונים כך כיום.
כְּמֵהִין הוא מושב עובדים שיתופי במועצה אזורית רמת נגב, באזור יישובי פתחת ניצנה, כ-50 ק"מ מדרום מערב לבאר שבע.
המושב הוקם בשנת 1988 על ידי גרעיני נח"ל של תנועת המושבים.
בסמוך למושב נמצאת שמורת הטבע חולות עגור.
מקור שם המושב בפטריית הכמהין.
כמהין הוא מושב בעל אופי חקלאי חילוני המונה כ-50 משפחות.
בשנת 1992 הפך כמהין ממושב למושב עובדים השייך לתנועת המושבים, מאז החל בתנופת קליטה של זוגות ומשפחות צעירות.
כבכל מושב כל משפחה היא יחידה כלכלית עצמאית, יחד עם זאת קיים דגש על הפן הקהילתי.
חברי המושב פעילים בוועדות השונות: קליטה, תרבות, ספורט, נוער, חינוך, ביקורת וביטחון.
בנוסף, ועד הנהלה המורכב מחמישה חברי אגודה.
במושב ספריה, מועדון למבוגרים, מועדון לילדים, מזכירות מושב, גן משחקים ומכינה קדם צבאית חצי שנתית של דרך ארץ.
חלקן הגדול של המשפחות במושב עוסקות בחקלאות.
במקרים רבים משלבת המשפחה משק חקלאי ועבודה במקצועות חופשיים (עבודה-סוציאלית, תיירות, הנדסה, עריכת-דין, חינוך והוראה, כלכלה).
החקלאות במושב היא חקלאות מתקדמת ומיועדת לייצוא.
ענף הגידול העיקרי הוא עגבניות שרי בחממות.
השקיה באמצעות מי התהום המליחים הקיימים באזור מונעת מחסור במכסות המים.
כמו כן, היא משפרת את איכות הגידול.
ענפי גידול נוספים כוללים תבלינים, פלפלים ותפוחי אדמה.
"כמו גדולים" היא קלטת וידאו ביתית ומאוחר יותר בהוצאה משופרת ב-DVD לילדים משיריו של הזמר אריק איינשטיין, שיצאה במרץ 1991.
בקלטת משולבים מערכונים קצרים בכיכובם של מוני מושונוב וצבי שיסל, המגלמים בקלטת ילדים זו שני סבלים הגוררים ארגז ענק במעלה גרם מדרגות מתפתל ונתקלים במפתיע באריק, בחבורת ילדים, בלהטוטנים, בליצנים ובמספרי סיפורים המגיחים מן הארגז.
השניים, הרואים בכך רווח גדול, משתדלים לעשות עבודתם נאמנה אך מדי פעם מנסים גם הם לשיר, לרקוד ולנגן, דבר היוצר מגוון פספוסים ונפילות המשמשות, לצד מערכונים רגילים, כרגעי צחוק בקלטת.
קטע לדוגמה הוא קטע בו מושונוב ושיסל מורידים ארגזים ממדף גבוה וחוסר התמרון ביניהם עולה להם בלא מעט כאבי ראש.
שירים רבים המופיעים בקלטת הם להיטים של איינשטיין, ביניהם "עוף גוזל", "קילפתי תפוז" ו"גברת עם סלים".
ידוענים רבים הופיעו בקלטת כילדים, וביניהם: בנו של מוני מושונוב, השחקן מיכאל מושונוב, הזמר יפתי, הדוגמנית בר רפאלי, השחקן-מדבב דורון בן עמי, הדוגמנית רומי אבולעפיה והבמאי אסף קורמן.
כהופעה "בוגרת", יוסף המספר מספר לילדים סיפור על ילד שהתעקש לישון עם בעלי חיים שונים (ולא רק מתקבלים על הדעת ככלב וחתול) בבית סבתו והתקשה לישון משום שדבר מה הפחיד אותו - דבר מה שהסתבר לו ולקהל הצופים שהוא דלת חורקת ולא יותר.
בקלטת הראשונה מתוך שתיים ניתן למצוא כותבים שונים (שמות השירים, הכותבים והמלחינים מופיעה בסוף הקלטת, בכותרות הסיום) ובהם יהונתן גפן ("הצריך הזה", "כמה שרציתי כלב"), חיה שנהב ("אדון שוקו", "גברת עם סלים") ולאה גולדברג ("מה עושות האיילות בלילות"), לצד איינשטיין עצמו ("עוף גוזל", השיר שסוגר את הקלטת הראשונה).
הקליפ ל"מה עושות האיילות" משלב אנימציה משולבת-וידאו ובה נראית טלוויזיה מצוירת מרחפת שבה נראית דמותו של איינשטיין שרה חלקים מהשיר.
הקליפ לשיר "אדון שוקו" משלב ציורים שהוגדלו כרקע, צילום וידאו ובובות שטוחות בצורות של ראשים הנעות בקצב השיר, שניתן לראות שמונעות על ידי הילדים, שיושבים מאחור על כיסאות ומחזיקים את הראשים.
ב"שבת בבוקר" מוקצן עניין הבובות ומשולבות בו בובות בגודל אנושי המגלמות את אמא (ששותה "המון" קפה ומנדנדת את הילד בפארק) ואת אבא (שקורא "המון" עיתון עם הילד בפארק, בין השאר).
ב"במדינת הגמדים" נעשה שימוש באנימציית תלת-מימד של דמויות זזות+רקע ושוב.
שירי הקלטת שודרו בעבר בערוצים: "הופ!", "בייבי" ו"הופ!
כמו יום ולילה (השם המקורי באנגלית: Knight and Day) הוא סרט פעולה קומי אמריקאי משנת 2010, אותו ביים ג'יימס מנגולד, בכיכובם של טום קרוז וקמרון דיאז.
סצנת הפתיחה מתרחשת בשדה התעופה בוויצ'יטה, קנזס.
רוי מילר (טום קרוז), סוכן CIA עריק, עוקב אחרי ג'וּן (June) הייבנס (קמרון דיאז) ובכוונה נתקל בה כמה פעמים.
כאשר ג'ון ניגשת לעלות למטוס הדיילת מודיעה לה שהמטוס מלא.
רוי שנמצא לידה אומר לה שאולי זה קרה לטובה.
בינתיים, סוכן ה-CIA פיצג'רלד (פיטר סארסגארד) המכונה פיץ, עוקב אחרי רוי ורואה את התקרבותו לג'ון.
הוא חושד שהם משתפים פעולה ולכן פועל מאחורי הקלעים להכניס את ג'ון לטיסה.
על המטוס, מלבד ג'ון ורוי, נוכחים רק מעט אנשים, שלמעשה כולם סוכנים הרודפים אחרי רוי.
בזמן שג'ון הולכת לשירותים רוי נלחם בסוכנים והורג את כל הנוסעים, כולל את שני הטייסים.
כאשר ג'ון יוצאת מהשירותים היא נדהמת לגלות את אשר התרחש.
רוי משתלט על הקוקפיט ומנחית את המטוס בשדה חקלאי.
רוי מזהיר את ג'ון מפני סוכנים שיבואו אליה וישאלו אותה לגביו.
הוא נותן לה משקה מרדים שמעלף אותה והיא מתעוררת בביתה.
במהלך היום היא הולכת למדוד שמלה לחתונה של אחותה, אפריל (מגי גרייס).
כשהיא יוצאת מהחנות ניגשים אליה סוכנים וחוקרים אותה לגבי רוי.
במהלך החקירה רוי מחלץ את ג'ון.
מתנהל קרב יריות בין רוי לסוכנים.
ג'ון בורחת לתחנת כיבוי אש בה עובד בן זוגה לשעבר, רודני.
כשהם בבית קפה היא מספרת לרודני מה קרה לה במטוס אך הוא לא מאמין לה.
באמצע השיחה נכנס רוי ומתיישב לידם.
ג'ון מנסה לרמוז לרודני שרוי הוא הבחור שהיה איתה במטוס שהתרסק.
רודני חושד ברוי, ורוי מבקש ממנו להישאר במקומו ליד השולחן.
באיומי אקדח הוא אוזק את ג'ון והשניים נמלטים החוצה.
רודני רודף אחריהם ורוי בתגובה יורה ברגלו.
הם מגיעים לחניון שם רוי מחליף מכונית והם נוסעים למצוא את סיימון פק, ממציא של סוללה עם אנרגיה רבה מאוד, שדי בה כדי לספק אנרגיה לצוללת.
רוי גילה שסוכן ה-CIA פיץ מתכנן לגנוב את הסוללה ולהרוג את סיימון.
הוא לקח את סיימון ואת הסוללה וברח איתם לזלצבורג.
באמצעות נעמי (גל גדות) רוי מעביר מסר לפושע שמעוניין בסוללה.
פיץ גרם לכולם לחשוב שרוי בוגד ולכן ה-CIA רודפים אחריו.
מיקומו של רוי נחשף ובסיום מרדף מול הסוכנים הוא נופל לנהר ונחשב כמת.
ג'וּן נוסעת לבית, שרוי עקב אחריו מרחוק ומגלה שזה בית הוריו, ושהם חושבים שהוא נהרג בעת מילוי תפקידו בתאונת מסוק.
הם גם מאמינים שהמזל מאיר להם פנים עם כספים מזכיות חוזרות ונשנות בלוטו, כשבפועל נראה שרוי או המדינה דואגים להעביר להם את הכסף.
היא מבינה שרוי הפליל את עצמו במטרה להגן עליה ומציבה פיתיון לפושע באמצעות פרסום הודעה פומבית שיוצרת מצג שווא שהסוללה בידיה.
הפושע חוטף אותה לאחוזתו בספרד והיא יודעת שגם רוי שמע את ההודעה ויבוא להציל אותה.
פיץ והפושע קובעים מפגש באחוזת הפושע.
רוי מגיע למפגש ומוצא את ג'ון במקום.
הוא מחלץ אותה והשניים עוקבים אחרי המכונית של פיץ והפושע.
לאחר מרדף רכוב וקרב יריות שבו רוי נפצע פיץ גונב את הסוללה, יורה בסימון וברוי ובורח במטוס.
סיימון מודה שהסוללה לא יציבה, והמטוס אכן מתפוצץ באוויר.
רוי מובהל לבית חולים ולאחר שהוא מחלים אנשי ה-CIA מבינים כי לא היה עריק אך דורשים ממנו להמשיך לשרת בחשאיות.
ג'ון נכנסת מחופשת לאחות, מרדימה את רוי ומבריחה אותו מבית החולים למקום מרוחק.
בסצנה הבאה השניים נמצאים על חוף הים ג'ון מציעה לרוי להמשיך לבלות יחד בנסיעה במכוניתה לכף הורן ורוי נענה להצעה בחיוב.
שחקנ/יתדמות טום קרוז רוי מילר (נייט) - סוכן CIA חשאי שנחשב לעריק.
קמרון דיאז ג'וּן (June) הייבנס - מכונאית רכב שמתאהבת ברוי.
פיטר סארסגארד פיצג'רלד (פיץ) - סוכן מושחת.
מגי גרייס אפריל הייבנס - אחותה של ג'ון.
פול דנו סיימון פֶּק - ממציא סוללת-העל "זפיר".
מארק בלוקאס רודני - כבאי ובן-זוגה לשעבר של ג'וּן.
ויולה דייוויס גברת ג'ורג' - מנהלת סוכנות הביון CIA.
ג'ורדי מולא אנתוניו - פושע וסוחר נשק ספרדי.
בתחילת הפקתו של הסרט התמודדו מספר רב של שחקנים על התפקידים הראשיים.
על גילום דמותו של רוי מילר התמודדו כריס טאקר, ג'רארד באטלר ואדם סנדלר.
אווה מנדז הייתה אמורה בהתחלה לגלם את ג'ון הייבנס.
לבסוף נבחרו טום קרוז וקמרון דיאז לתפקידים הראשיים.
זהו שיתוף הפעולה השני שלהם, בנוסף לסרט "ונילה סקיי" (2001).
הסרט צולם במסצ'וסטס, ספרד ואוסטריה.
הסרט לא נחל הצלחה בארצות הברית עם הכנסות של כ-115.4 מיליון דולר בלבד.
לעומת זאת, תקציב הסרט עמד על 117 מיליון דולר.
מחוץ לארצות הברית הסרט הכניס כ-146.5 מיליון דולר, מה שמסכם את הכנסותיו בכ-262 מיליון דולר.
"כמו בלדה" (ידוע גם במילותיו הראשונות: "אִם זֵר קוצים כואב") הוא שירו של המשורר הישראלי נתן יונתן.
השיר הולחן על ידי המלחין והרופא גידי קורן, ובוצע לראשונה על ידי להקת "האחים והאחיות".
אף שהשיר נכתב זמן קצר לפני מלחמת יום הכיפורים, בתודעה הציבורית קוּשַר השיר כמו שירים נוספים של נתן יונתן, אל המלחמה הזו ואל נפילת בנו במהלכה.
בנו של יונתן, , נהרג במלחמת יום הכיפורים, בסתיו 1973. לדברי נתן יונתן, חודשים מספר לאחר מלחמת יום הכיפורים, פנה אליו העורך של מדור הספרות של "מעריב", הסופר משה שמיר, וסיפר לו כי מצא אצלו שיר שלו, וביקש לפרסמו.
כיוון שיונתן חש כבוד רב אל שמיר, שהיה הראשון שפרסם את שיריו, נאות לבקשתו.
השיר ששמיר פרסם היה "כמו בלדה", ולמרות היותו שיר אהבה, הוא נצרב בתודעה הישראלית כשיר זיכרון.
ה'מסכה' הִכתיבה את התבנית הריתמית, התמטית, אפילו איזה לחן ליווה את הכּתיבה, כשהגעתי לכלל כתיבה.
היו לשיר בתים נוספים שנמחקו, וטוב שנמחקו.
בלדה קלאסית לא נוצרה כאן, וגם לא שאפתי לכך, אבל משהו מהבלדה יש".
השיר בלחנו של קורן נעשה אהוב מאוד, במיוחד על צעירים, וזכה לעיבודים וביצועים רבים, בין השאר על ידי דודו זכאי, אייל גולן, שלומי שבת, נריה חובב, אמיר דדון, סוזי מילר (חברת ההרכב "האחים והאחיות") ביחד עם הילה הררי ואחרים.
לחן נוסף נכתב על ידי שלמה גרוניך.
השיר בלחנו של גרוניך ליווה את סרטם התיעודי של נתן יונתן וחיים שירן, "ליאור", ששודר בטלוויזיה הישראלית.
"כמו גדולים 2" היא קלטת וידאו ביתית לילדים משיריו של הזמר אריק איינשטיין, שיצאה ב-1993. זוהי קלטת המשך לקלטת "כמו גדולים" שיצאה ב-1991.
הקלטת מציגה את המשך קורותיהם של מוני מושונוב וצבי שיסל, הפעם עם סולם, מכונית ממונעת, אורות ורוק'נ'רול.
תכניה היו עמוקים ובוגרים יותר, כהתאהבויות ("התאהבתי בילדה יפה נורא"), או חלומות ("אני רוצה שפתאום").
בקלטת זו מופעים שירים של יהודה אטלס ("אני רוצה שפתאום") עלי מוהר ("אמרו לו", תרגום לשיר האיטלקי "AZURRO"-"כחול"), שלומית כהן-אסיף ("דגלי"), נתן אלתרמן ("גד גיבור צייד"), ואחרים.
יהודית רביץ מתארחת במספר שירים, כמו "תרנגולת כחולה".
בין הילדים המופיעים בקלטת זו ניתן למצוא את חליל אלוהב המבצע קטע דרבוקה וראפ כלשהו.
בקטע זה, איינשטיין מפגין תרגילי להטוטנות הקשורים בכדורסל (תזכורות לעברו הספורטיבי של הזמר).
קטע זה הופיע בכתבה שדיווחה על מותו של אלוהב.
קלטת זו מציגה שוב את צמד הסבלים שממשיך להתנהג בצורה צ'אפלינית משהו ולשבור, להרוס ולבלגן כל חלקה טובה.
בגזרת הפגיעות הפיזיות ניתן למצוא גם התחשמלות רצינית למדי בפתיח אך רוב הפגיעות בקלטת זו מתונות יחסית לקלטת הקודמת, שבה חטפו השניים לא מעט מכות חזקות.
השניים מרחיבים את נטיותיהם האמנותיות בקטע פסנתר שראשיתו בצורך לנקות את הפסנתר והמשכו בביצוע קטע מיצירה ידועה.
בשנת 2007 הופצה הקלטת על גבי DVD, יחד עם הקלטת הראשונה.
בקלטת זו דגש יותר על האנימציה ופחות לוקיישנים מחוץ לאולפן או בתוכו, בניגוד לקלטת הקודמת.
חלק מהקליפים עדיין בבניין שהוסב למועדון רוק ("אני רוצה שפתאום") או מועדון דיסקו סטייל ה-MTV ("אמרו לו").
בקליפ של השיר ("דוקטור דוליטל") נדמה כי כל חיה בעולם, בעיקר מהסוואנה (ג'ירפות, זברות, אריות...) ממתינה בקוצר רוח, במיוחד בשבילו, ובסוף הקליפ נראה יש נדידה מאנטארקטיקה דרך הסהרה ועד הסוואנה רק כדי ללכת לדוליטל.
רוב הקליפים והקטעים צולמו באולפני ג.ג למעט "פזמון ליקינטון", שצולם בבית לודז'יה בדומה לפתיח של הקלטת, גם של הראשונה.
בקלטת יש שימוש רחב במסך כחול לאו דווקא בקטעי אנימציה.
הפעם הקלטת מייבאת גם פרסומות סמויות של מותגים שהיו מוכרים בשנות התשעים, כמו הבובות של מותג הקורנפלקס "שוגי וקוקו", החטיף "פרפר נחמד", "בנק לאומי" ועוד חטיפי תלמה.
כמה טוב להיות פרח קיר הוא רומן מכתבים מאת הסופר האמריקאי סטיבן צ'בוסקי, שפורסם לראשונה ב-1999.
עלילת הרומן מתרחשת בתחילת שנות ה-90, בשנתו הראשונה בתיכון של נער מופנם בשם צ'ארלי.
הרומן עוסק בסגנון חשיבתו הבלתי-שגרתי של צ'ארלי בעודו מנווט בין ההתבגרות לבגרות, ובניסיונותיו להתמודד עם שאלות נוקבות שנובעות מיחסיו עם חבריו ומשפחתו.
הרומן עוסק במגוון נושאים, בהם הסתגרות, מיניות ושימוש בסמים; ובה בעת כולל אזכורים ליצירות ספרותיות, לסרטים ולתרבות הפופ בכלל.
"כמה טוב להיות פרח קיר" הוא ספר הביכורים של צ'בוסקי.
לדבריו, כתיבתו ארכה חמש שנים והוא מבוסס במידה מה על זכרונותיו האישיים.
על אף שהיה לרב מכר, הוחרם הספר בחלק מבתי הספר בארצות הברית, בשל תוכנו.
הספר נמצא ברשימת עשרת הספרים המאותגרים לשנת 2024 שפרסם איגוד הספריות האמריקאי (ALA).הסיבות שצוינו הן תוכן מיני, תוכן להט"בי, תיאור תקיפה מינית, תיאור שימוש בסמים וקללות.
בשנת 2012 עובד הספר לסרט באותו שם, בהשתתפות אמה ווטסון.
יציאת הסרט לאקרנים תרמה מאוד למכירות הספר, שהגיע לרשימת הספרים הנמכרים ביותר של הניו יורק טיימס.
עלילת הספר מתחילה בהחלטתו של צ'ארלי לכתוב מכתבים לנמען לא ידוע (לקוראים).
צ'ארלי בוחר באותו נמען משום ששמע שהוא נחמד ולא שיפוטי.
מכתביו עוסקים בשנתו הראשונה בתיכון, בה הוא (עדיין) מתמודד עם שתי טראומות מן העבר: התאבדות חברו היחיד בחטיבת הביניים, שהתרחשה בשנה הקודמת, ומותה של דודתו האהובה כשהיה ילד קטן.
מורהו לאנגלית, שמפציר בו לקרוא לו ביל, מזהה את תשוקתו לקריאה וכתיבה, ומעודד אותה - ממליץ לו על ספרים ונותן לו עבודות נוספות להגשה.
חרף ביישנותו, צ'ארלי מתיידד עם שני תלמידי השנה האחרונה, פטריק ואחותו החורגת סם.
פטריק יוצא בחשאי עם בראד, שחקן פוטבול והומוסקסואל בארון.
חיש מהר צ'ארלי מתאהב בסם, ומתוודה על רגשותיו בפניה.
אז מתגלה שסם סבלה מהתעללות מינית בילדותה.
סם מנשקת את צ'ארלי, כדי, לדבריה, להבטיח שנשיקתו הראשונה תהיה עם אדם שאוהב אותו באמת ובתמים.
צ'ארלי ראה את אחותו מוכית על ידי בן זוגה, אך היא אסרה עליו לספר להוריהם.
למרות זאת סיפר צ'ארלי למורהו ביל, והלה סיפר להוריהם.
יחסיו של צ'ארלי עם אחותו הידרדרו והלכו, והיא המשיכה להתראות עם בן זוגה, בניגוד לדעת הוריהם.
בסופו של דבר צ'ארלי מגלה שאחותו בהריון, ומסכים להביא אותה למרפאה, כדי שתוכל להפיל מבלי שאף אחד ידע.
אחותו נפרדת מבן זוגה ויחסיה עם צ'ארלי מתחילים להשתפר במידה משמעותית.
צ'ארלי מתקבל לקבוצת החברים של סם ופטריק, ומתנסה לראשונה באלכוהול ובסמים.
באחת המסיבות נטל צ'ארלי גלולת LSD, ובהשפעתה חווה פלאשבקים על דודתו הלן, שמתה בתאונת דרכים בדרכה לקנות לו מתנת יום הולדת.
צ'ארלי נרדם בשלג, והתעורר בבית חולים.
קרייג, בן זוגה של סם, היה אמור לגלם תפקיד במחזה מופע האימים של רוקי, אך לא היה זמין.
צ'ארלי החליף אותו, ומרי אליזבת, אחת מחברי קבוצת החברים שלו, התרשמה והזמינה אותו לרקוד עמה; עד מהרה היו לבני זוג.
זוגיותם תמה בעקבות משחק אמת או חובה, שבו התבקש צ'ארלי לנשק את הנערה היפה ביותר בחדר.
הוא נישק את סם, ובתגובה יצאה מרי אליזבת בסערה מן החדר.
בשל התקרית הזו, פטריק הציע לצ'ארלי להתרחק מסם לזמן מה.
שאר חברי הקבוצה - כל חבריו, בעצם - מתרחקים ממנו גם הם.
הפלאשבקים אודות דודתו הלן חזרו.
אביו המתעלל של בראד גילה את מערכת יחסיו עם פטריק, ובראד נעלם מבית ספר במשך כמה ימים.
לאחר שבראד חזר לבית-ספר, הוא התייחס בעוינות לניסיונותיו של פטריק לחדש את הקשר שלהם.
עם זאת, כאשר בראד תקף בפומבי את מיניותו של פטריק, זה האחרון הכה אותו.
שחקני פוטבול הצטרפו לקלחת וחברו נגד פטריק.
צ'ארלי התערב ושם קץ לתגרה; בכך הוא זכה מחדש בכבוד מסם וחבריה.
פטריק החל לבלות זמן רב עם צ'ארלי, נישק אותו באימפולסיביות והתנצל; צ'ארלי סלח לו, משום שהבין שפטריק עודו מתאושש מפרשת יחסיו עם בראד.
עד מהרה פטריק ראה את בראד ברחוב, מלווה בגבר אחר, והצליח להמשיך הלאה.
כששנת הלימודים נגמרת, צ'ארלי חושש לאבד את חבריו הבוגרים - ובייחוד את סם, שנבגדה על ידי בן זוגה, ועמדה לנסוע לקורס הכנה לקולג'.
בזמן שצ'ארלי עזר לה לארוז, הם דיברו על רגשותיו כלפיה; היא מצרה על כך שלעולם לא פעל לפיהם.
הם התחילו לתנות אהבים, אך לפתע חש צ'ארלי באי נוחות בלתי מוסברת ועצר את סם.
הוא מבין שהמפגש המיני עם סם עורר זכרונות מודחקים אודות הפגיעה המינית שעבר בילדותו בידי דודתו הלן.