tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זה טיפול פרא-רפואי בלקות כלשהי, על גבי הסוס.
טיפול פסיכולוגי שבו מטפל מוסמך לבריאות הנפש משתמש בסוס כאמצעי להעברת רגשות, היקשרות, קבלה, חוסר שיפוטיות ופעילות קבוצתית.
ענף זה עוסק בהיבטים נפשיים, רגשיים, קוגניטיביים, התנהגותיים וחברתיים של המטופל.
מדובר בתהליך פסיכותרפיה תוך שימוש בחוויה הממשית הקיימת בזמן פעילות עם סוסים ובמרכיבים הרבים שמעורבים במפגש זה כבסיס לעבודה טיפולית, לחקירה פסיכוטרפויטית.
המבנה הבסיסי של צורת עבודה זו מקביל לשלד של כל תהליך פסיכותרפיה והוא מתבצע על ידי מטפל מוסמך מתחומי בריאות הנפש אשר הוא מומחה לסוסים בנוסף למטפל בעזרת סוסים מוסמך.
הרכיבה הטיפולית נועדה להוות דרך לחיבור בין גוף ונפש לסייע להתמודד עם קשיים התנהגותיים, רגשיים, נפשיים ומוטוריים, ולהקנות כישורי מנהיגות.
המטופל לומד להבין את הסוס, לתקשר איתו באופן מילולי ודרך שפת הגוף.
הקשר החם הנוצר עם הסוס והיכולת לשלוט ולטפל בחיה גדולה נועדו להעניק למטופל אושר, תחושת ביטחון עצמי ומסוגלות.
באמצעות הטיפול בסוס המטופל צפוי ללמוד לטפל בעצמו ולהכיר את יכולותיו מחדש.
מבחינה פיזית, הרכיבה הטיפולית נועדה לשפר את זרימת הדם, הנשימה, שיווי משקל, קואורדינציה, זריזות ומוטוריקה.
לדוגמה, לימוד תפעול המושכות בצורה נכונה נועד לשפר את המוטוריקה העדינה של האצבעות והידיים בשילוב שיפור מוטוריקה גסה של גפיים לדירבון הסוס.
תרומתו הייחודית של הסוס לשיטת הטיפול
הסוס "מציע" למטופל קשר בלתי תלוי, כלומר הוא אינו שיפוטי ומקבל כל אדם באשר הוא.
תכונותיו של הסוס, גודלו, המגע, החום, תחושת הנשיאה (Holding) על גבו, תנועתיות הרכיבה, עצם היותו ישות המחפשת קרבה וכזו המגיבה ברגישות לסביבה, מספקים תחושת ביטחון, הכלה, קבלה ונחמה.
הסוס כל הזמן נמצא שם עבור הילד, כל הזמן "רואה" אותו, מגיב אליו, נותן לו מקום, אישור והכרה.
בנוסף, הרכיבה בטבע הפתוח, בנוף הירוק והטיפול בסוסים, מרגיעים ומהנים.
כך נוצרת מסגרת עבודה ייחודית העוזרת להסיר את גבולות החברה ולחציה, ומספקת סביבה רגועה ופחות "מאיימת", המאפשרת לרוכב להיפתח, וכך גם מטפחת מצע מתאים לביטוי רגשי.
כמו כן, לסוג התקשורת עם הסוס אופי יותר התנהגותי ופחות מילולי, דבר המאפשר למטופל מרחב התבטאות יותר בטוח ומותאם לצרכיו וליכולותיו.
עיקרי נייר העמדה של האיגוד הישראלי לרפואת ילדים בנושא
"הוועדה בדקה את הספרות בדבר יעילות של רכיבה טיפולית בלבד, ולא עסקה כלל במגוון ההתערבויות האחרות.
מסקירת הספרות בעשרים השנים האחרונות, הכוללת מספר מטה־אנליזות מהשנים 2007 ועד 2013, מסתבר שיש מספר עשרות מחקרים שניתן לנתחם בצורה מדעית ומתוכם בודדים הניתנים לעיבוד.
ברוב המחקרים חסר האלמנט של הקצאה אקראית של קבוצת מחקר וקבוצת בקרה.
כמה מחקרים הצליחו להוכיח הטבה בשיווי משקל ויציבה בעיקר אצל ילדים הלוקים בשיתוק מוחי אך יחד עם זאת, אין בנמצא מחקרים איכותיים המוכיחים שיפור בחיי היומיום.
"רכיבה טיפולית יכולה להיות תוספת, צורת סיוע חווייתית נוספת, כחלק ממערך טיפולי מקצועי כגון הדרכת הורים, טיפול נפשי או פארא־רפואי אחר כפי שצוין למעלה, ולא במקומו."
את מי מומלץ להפנות לטיפול
"בבואנו להמליץ את מי יש להפנות לטיפול בהיבט רפואי התפתחותי, מתוך רצון בטיפול בעל יעילות מוכחת, הגענו למסקנה שניתן להפנות לטיפול ילדים הלוקים בשיתוק מוחין, והפרעות נוירו־מוטוריות אחרות קשות, כולל DCD המוגדרת כזו בגלל מגבלה תפקודית משמעותית.
כל אלה יכולים להשיג הישגים מדידים בטיפול באמצעות סוסים, בתנאי שהטיפול וגודל הסוס מותאם לגילם.
הטיפול בהם מצריך ציוד מיוחד, וצוות פרא רפואי מיומן ולא רק מדריכים לרכיבה טיפולית."
את מי לא מומלץ להפנות לטיפול על בסיס המידע הקיים
ילדים עם הפרעות קשב וריכוז - ההמלצות הטיפולית המוכחות כיום הן טיפול תרופתי והדרכת הורים.
לפיכך אין התוויה רפואית להפנותם לרכיבה טיפולית.
ילדים עם הפרעות רגשיות - ילדים אילו זקוקים לטיפול על ידי מומחים לטיפול רגשי: פסיכולוגים, ופסיכותרפיסטים.
מטפלים אלה יכולים להיעזר בכל כלי טיפולי לגיטימי ומקובל, כולל בעלי חיים וסוסים, אך לא כטיפול על ידי מדריכי רכיבה טיפולית בלבד.
ילדים עם אוטיזם - בישראל מטופלים על ידי מומחים בכל מקצועות הבריאות, שהוסמכו לשם כך על ידי משרד הבריאות.
אין התוויה רפואית לטיפול בילדים אוטיסטים ברכיבה טיפולית."
"לדעתנו הגיל שבו רוב המטופלים בשלים נוירו-התפתחותית להפיק תועלת מרכיבה טיפולית על כל היבטיה הינו 6 שנים ומעלה.
על פי המלצות NARHA גיל המינימום להפניה לרכיבה טיפולית הינו 4 שנים.
בנוסף, אמנם ללא בסיס מחקרי, יש רושם כי ילדים הלוקים בשיתוק מוחין והפרעות מוטוריות קשות עשויים להסתייע בטיפול זה גם בגיל צעיר יותר ובתנאי שהטיפול נעשה על ידי צוות מיומן, כולל צוות פרא רפואי, והציוד וגודל הסוס (סוסי פוני) מותאמים לצרכים הטיפוליים הספציפיים של אוכלוסייה זו."
בתורת הבחירה החברתית, רכיב קונדורסה הוא קבוצת מצביעים, שחבריה מנטרלים לכאורה זה את העדפותיו של זה.
למרות שהרכיב הוא כביכול נייטרלי, מתברר שהוספת רכיבים כאלה עשויה לשנות את זוכה קונדורסה.
עובדה זו מחלישה את המרכזיות של תבחין קונדורסה כקריטריון לפונקציית בחירה חברתית בתורת המשחקים.
הגדרה של רכיב קונדורסה כאשר יש שלושה מועמדים
רכיב קונדורסה הוא קבוצה של 3n בוחרים, שיחסי ההעדפות שלהם הם כדלהלן:
מספר בוחרים מועמד ראשון מועמד שני מועמד שלישי n a b c n c a b n b c a
ניתן לראות שקבוצה זו אינה משפיעה על זוכה בורדה, שכן כל מועמד מופיע בכל דירוג אותו מספר פעמים.
הדוגמה הבאה ניתנה על ידי קונדורסה:
בדוגמה זו מנצח קונדורסה הוא A, מנצח בורדה הוא B, ואם מסירים את כל רכיבי קונדורסה מהדוגמה, מנצח קונדורסה הופך ל-B.
רכיבי קונדורסה בדוגמה זו הם:
מספר בוחרים מועמד ראשון מועמד שני מועמד שלישי 10 A B C 10 B C A 10 C A B
מספר בוחרים מועמד ראשון מועמד שני מועמד שלישי 1 A C B 1 B A C 1 C B A
ואם מסירים אותם נותרים עם:
מספר בוחרים מועמד ראשון מועמד שני מועמד שלישי 20 A B C 28 B A C
ומנצח קונדורסה כאן הוא B.
רכיב קבוע פאזה הוא רכיב חשמלי המייצג קבל לא אידיאלי.
שימושו העיקרי הוא בניתוח מדידות עכבה חשמלית של מערכות כימיות, וחשיבותו באפשרות לדמות מערכות בהן פני השטח של אלקטרודה אינם הומוגניים.
המצאתו של הרכיב קבוע הפאזה עלתה בשנות ה-40 של המאה ה-20 בעקבות חקירת חומרים דיאלקטרים.
על מנת לתאר חומרים שגורמים הן לנפיצה והן לבליעת אור נדרש מקדם דיאלקטרי מרוכב, והתגלה כי תלות המקדם בתדירות הוא בצורת חזקה לא שלמה.
בעקבות צורך בתחום האלקטרוכימיה נעשה ברכיב שימוש במעגלים המדמים מערכות כימיות:
כמעט בכל המערכות האלקטרוכימיות קיימת תופעה של טעינת שכבה כפולה, כלומר מצב שבו נצבר עודף אלקטרונים על פני האלקטרודה בגלל הפעלת מתח עליה, ויונים חיוביים או שליליים מצטברים על פני השטח החיצוניים שלה.
את המתח שנוצר מהפרש מטען זה נהוג לדמות כקבל לוחות.
כאשר פני השטח אינם חלקים (למשל אם מתרחש על פני האלקטרודה גימום), מודל קבל הלוחות אינו מדויק ויש לתקנו; את התיקון מייצג רכיב קבוע פאזה.
עכבתו של רכיב קבוע פאזה נתונה בנוסחה:
כאשר *Q0 גודל המתירוּת של הרכיב בתדירות הזוויתית ω = 1 rad/s, המעריך n מקבל ערכים שאינם בהכרח שלמים בין 0 ל-1. הפאזה הקבועה של הרכיב - הזווית של העכבה החשמלית בהצגה קוטבית במישור המרוכב - היא .
אם n=0 העכבה זהה לזו של נגד, ואם n=1 העכבה זהה לזו של קבל אידיאלי.
בכל מקרה אחר הרכיב הוא כסופרפוזיציה של שני הרכיבים, והעכבה שלו היא כשל מעגל RC.
עצם שילובו של הרכיב במעגל המדמה מראה כי פני השטח הנחקרים אינם הומוגניים.
מידת האי-הומוגניות פרופורציונית להפרש בין ערך המעריך לערך השלם הקרוב אליו ביותר,
כלומר: אם לדוגמה ערך המעריך הוא n=0.80, פירוש הדבר כי הרכיב החשמלי הדומה ביותר הוא קבל (שערכו n=1) ומידת האי-הומוגניות שלו גבוהה יחסית, כלומר פני השטח אינם חלקים כלל ועיקר.
אם, לעומת זאת, ערך המעריך הוא n=0.99, אזי לכל צורך מעשי פני השטח חלקים ומתפקדים כקבל לוחות.
מקיבול הרכיב ניתן להפיק מידע כמו המקדם הדיאלקטרי של פני השטח, עובי פני השטח ועוד.
תנאי השימוש ברכיב קבוע פאזה
מאחר שהשימוש ברכיב הוא למעשה קירוב, שכן הוא אומד בצורה לא מדויקת את מידת ההתנהגות ההתנגדותית-קיבולית של המערכת.
הקירוב של מערכת לרכיב קבוע פאזה תקף בתדירויות גבוהות: ניתוח התנהגות של קבל יראה שבתדירות השואפת לאינסוף הקבל הלא אידיאלי מתנהג כנגד, ובתדירויות נמוכות מאוד קבל מתנהג כנתק.
לכן יש תוקף לחישוב רכיב שהוא סופרפוזיציה של קבל ונגד רק בתדירויות גבוהות, אז הדמיון בין הרכיבים מספיק כדי לאפשר רכיב שהוא מצב ביניים ביניהם.
התדירות המזערית בה הקירוב תקף נקבעת לכל מערכת בנפרד על פי קיבול הרכיב, התנגדות הנגדים ועוד.
רכיבה על אופניים היא אחת מצורות התנועה המרכזיות בחלקים מסוימים של העולם.
במדינות מתפתחות זהו כלי תחבורה נפוץ מטעמי עלות, ואילו במטרופולינים רבות באירופה וצפון אמריקה האופניים הם כלי תחבורה מהיר ונוח בתנועה הסואנת.
אופניים משמשים גם ככלי עבודה, להסעת משא או אנשים (למשל ריקשות), או למופעים אקרובטיים מול קהל.
רכיבה על אופניים היא גם פעילות פנאי כדי לשמור על הבריאות או במסגרת פעילות ספורטיבית.
מדי שנה נערכים מרוצי אופניים מקצועניים, המפורסמים שבהם הם הטור דה פרנס והג'ירו ד'איטליה לאופני כביש, ותחרויות אחרות לאופני הרים או אופני BMX.
דגמי אופניים מיוחדים מתאימים גם לתחרויות במסגרת ספורט נכים, כגון אופני טנדם או אופני יד.
שיווי המשקל ברכיבה על אופניים
האתגר העיקרי ברכיבה על אופניים הוא שמירת שיווי המשקל.
משימה זו קשה במיוחד במהירות נמוכה מאוד, וברוב המקרים בלתי אפשרית בהיעדר תנועה.
יש החושבים כי הדבר נובע מכך ששיווי המשקל נשמר בעזרת האפקט הגירוסקופי (התנגדות גוף מסתובב להסטת כיוון ציר הסיבוב), אך לא כך הדבר.
באופניים ישנן שתי נקודות משען, שהן נקודות המגע של הגלגלים עם הכביש.
בציר האורך (קדימה-אחורה) אין בעיה כל עוד מרכז הכובד המשולב של האופניים והרוכב נמצא בין שתיהן.
כאשר מתחילה נטייה ימינה, מרכז הכובד נמצא ימינה מהישר המחבר את שתי נקודות המשען.
במצב זה מבצע הרוכב בעזרת הכידון פעולה הגורמת לאופניים לנטות ימינה ובעקבות זאת לפנות ימינה וכך אותו ישר זז ימינה (ביחד עם האופניים) יחסית לרוכב ומגיע אל מתחת למרכז הכובד.
בנסיעה מהירה התיקון מהיר מאוד.
לעומת זאת כאשר האופניים אינם בתנועה, סיבוב הכידון כמעט ואינו מסיט את אותו ישר ולכן לא קורה דבר.
בעת ביצוע פניה, הרוכב מסיט את הישר שבין נקודות המשען בעוד גופו רוצה להמשיך בכיוון המקורי.
לכן יש להטות את הגוף קלות אל כיוון הפניה.
כדי שהרוכב לא ייפול מהאופניים, נדרש כי הכוח השקול המופעל עליו (כוח הכבידה והכוח שמפעילים עליו האופניים דרך האוכף והישבן) יהיה בכיוון הנדרש.
בנסיעה בקו ישר במהירות קבועה, כוח זה צריך להיות אפס.
מאחר שכוח הכבידה פועל כלפי מטה, האופניים צריכים לקזזו על ידי הפעלת כוח כלפי מעלה, וזה מה שקורה כאשר מרכז הכובד נמצא מעל הישר המחבר בין נקודות המשען.
לעומת זאת בעת ביצוע פניה יש להפעיל כוח צידי בכיוון הפניה.
כדי שהדבר יתבצע מבלי שהאופניים יתהפכו, צריך שכיוון הכוח שמפעילים האופניים יהיה אנכי במערכת הצירים ולכן, יש להטות את האופניים בכיוון הפניה.
כאשר האופניים בנסיעה מהירה, סיבוב הכידון הנדרש הוא בכיוון הפוך לכיוון אליו רוצים להפנות את האופניים, ורק לשבריר שנייה; הדבר גורם להטיית האופניים לכיוון הרצוי, ואז באופן טבעי הכידון מסתובב מעט לכיוון הנכון והפעולה הנדרשת מתרחשת.
דבר זה רלוונטי במיוחד באופנועים כבדים.
מרוץ אופני כביש - מרוצים הנערכים על כבישים סלולים.
סייקלו–קרוס - שילוב של מרוץ על כביש ובדרכי עפר בוציות הכוללות מכשולים.
מרוצי אופני הרים - הנערכים בתנאי שטח משובשים ודרכי עפר, הם ענף שהתפתח ב-25 השנים האחרונות וצובר פופולריות הולכת וגדלה .
מרוצי אופני מסלול - מרוצי אופני מסלול באצטדיון סגור - ולודרום (velodrome) -מרוצים של אופני מסלול.
למרוצים אלו יש היסטוריה ארוכה, אך הם מוגבלים למדינות ולערים שבהן יש ולודרום ומספרן של אלו הוא קטן יחסית.
מרוצים באופני BMX - אופני BMX זהו סוג מרוצים חדש יחסית, שצובר פופולריות בעולם בשנים האחרונות וצורף לתוכנית האולימפית באולימפיאדת בייג'ינג (2008)
רכיבה על אופניים מקובלת כספורט עממי, כפעילות גופנית אישית וכפעילות קבוצתית מאורגנת.
שבילי אופניים בחיק הטבע מאפשרים רכיבה נעימה להנאה ולספורט.
כמו כן, ישנם אירועי רכיבה תחרותיים או חצי תחרותיים המיועדים לרוכבים שאינם מקצועיים, למשל במסגרת רכיבה למרחקים ארוכים.
אירועים בולטים של רכיבה עממית הם:
fietsvierdaagse – מסע אופניים בן ארבעה ימים המאורגן בהולנד פעמים אחדות בשנה.
פריז–ברסט–פריז – מסע אופניים באורך 1,200 ק"מ, מפריז לברסט ובחזרה.
בעקבות שכלול האופניים, בסיום המאה ה-19 היו למרבית צבאות אירופה וצבא ארצות הברית יחידות חיל רגלים רכובות על גבי אופניים.
יחידות כאלה השתתפו במלחמות אחדות:
במלחמת הבורים השנייה, שימשו רוכבים כתצפיתנים ושליחים ויחידה שתפקידה היה פטרול על פסי הרכבת עשתה שימוש לראשונה באופני טנדם שקובעו לפסים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, כוחות חי"ר מצוידים באופניים שימשו בתפקידים רבים: לוחמים, תצפיתנים, שליחים ועוד.
באיטליה, יחידות כאלה פעלו עד סוף המלחמה.
בגרמניה, עם פרוץ המלחמה לכל גדוד הייתה פלוגת אופניים.
במהלך המלחמה נוספו פלוגות נוספות ובסך הכל היו כ-80 פלוגות.
במהלך הפלישה לסין במלחמת סין–יפן השנייה היו בצבא יפן כ-50,000 חיילים מצוידים באופניים.
גם במהלך מלחמת העולם השנייה, הקרב על מאלאיה ודרכם של היפנים לכיבוש סינגפור בשנת 1941 היו תלויים במידה רבה בלוחמים רכובי אופניים.
בשני המאמצים הללו אפשרו האופניים העברה שקטה וגמישה של אלפי חיילים ששימשה לגרימת הפתעה ויצירת בלבול בקרב האויב.
הצבא הפיני עשה שימוש נרחב באופניים במהלך מלחמת לפלנד ומלחמת ההמשך.
שליחים וכיתות גדודיות עשו שימוש באופניים ואפשרו תנועה מהירה מזאת של הצבא הרוסי.
שימוש באופניים בצד בעלות הברית במלחמת העולם השנייה היה נדיר למדי.
בעיקר שימשו האופניים שליחים, רובם ככולם בעורף.
מבצע מוצלח של בנות הברית, מבצע בייטינג, בוצע על ידי לוחמים מוטסים מצוידים באופניים מתקפלים בשנת 1942 בצרפת.
פיתוח שלדה משולשת כפולה לאופניים, אפשר לנשים ניידות חופשית במידה שלא הייתה מוכרת בעבר ותרם לעליית תנועת הזכויות לנשים בעולם המערבי.
ככל שהאופניים הפכו זולים ובטוחים יותר, עלה מספר הנשים שראו בהם אמצעי לעצמאות אישית וכך הפכו האופניים לסמל ל"אישה החדשה" בסוף המאה ה-19, במיוחד בבריטניה ובארצות הברית.
בסוף המאה ה-19 כינו פמיניסטיות וסופרז'יסטיות את האופניים "מכונת השחרור לאישה".
אנטוני אמרה בריאיון עיתונאי לעיתון New York World ב-2 בפברואר 1896: "תנו לי לומר לכם מה אני חושבת על רכיבה על אופניים.
אני חושבת שהם תרמו לשחרור הנשים יותר מכל דבר אחר בעולם.
האופניים נותנים לנשים תחושת עצמאות ושחרור.
אני עומדת ומתענגת בכל פעם שאני רואה אישה עוברת ברכיבה על גלגלים...
זוהי תמונה של נשיות חופשייה, שאינה מרוסנת." בשנת 1895 פרסמה פרנסיס וילארד, נשיאת איגוד הצניעות הנוצרית הנשית, ספר שכותרתו "כיצד למדתי לרכוב על אופניים" ובו שיבחה את האופניים עליהם למדה לרכוב בשנות חייה המאוחרות, אותם כינתה בשם "תענוג", בזכות התחושה הטובה והאופטימיות שתרמו לחייה.
וילארד נהגה לעשות שימוש במטפורה של רכיבה על אופניים כדי לעודד סופרז'יסטיות אחרות לפעולה.
היא הצהירה: "לא אבזבז חיי בחיכוכים כאשר ניתן להפכם לתנופה."
דוגמה ליחס הגברי השמרן לדמותה של האישה החדשה הרוכבת על אופניים, ניתן למצוא לתגובתם של תלמידי אוניברסיטת קיימברידג' בסוף שנת 1897, כאשר הוחלט כי נשים תתקבלנה לאוניברסיטה כתלמידות מן המנין.
אלה הלכו ותלו במחאה בובה של אישה רוכבת על אופניים בכיכר העיר.
בעשור האחרון של המאה ה-19 הוביל "שיגעון האופניים" לתנועה שתמכה ב"לבוש הגיוני" לנשים, דבר שעזר לשינוי אופנת הלבוש הנשי ושחרר את הנשים מן המחוך, שמלות באורך הקרסוליים ופרטי לבוש מגבילים אחרים והציג לראשונה את מכנסי הנשים, אשר עוררו תדהמה באותה עת.
רכיבה על אופניים ובריאות הציבור
נמצא כי להתעמלות הגופנית שברכיבה על אופניים יש קשר לבריאות טובה יותר ולהרגשת רווחה מוגברת.
על פי דו"ח של ארגון הבריאות העולמי, חוסר פעילות גופנית הוא הגורם השני רק לעישון, בגרימת מחלות בארצות מפותחות, דבר הגורם להוצאות אדירות לחברה.
הדו"ח של ארגון הבריאות העולמי קובע כי הגברת הפעילות הגופנית הוא המרשם הטוב ביותר לבריאות הציבור וכי רכיבה על אופניים היא "פעילות מתאימה ביותר" למטרה זו.
ארגון הצדקה ההנדסי הבריטי "ססטרנס" דיווח כי ההחזר בהשקעה חברתית באופניים ובפיתוח דרכים להגברת הרכיבה עליהם, הוא ביחס של 20:1 בהוצאות בריאות ותועלות חברתיות אחרות.
מחקר שהתפרסם בירחון לרפואה פנימית ואשר נעשה בדנמרק בשנת 2000, מצא כי רכיבה על אופניים למקום העבודה, מפחיתה ב-40% את סיכוני התמותה הידועים.
רכיבה על אופניים אינה נחשבת בדרך כלל לפעילות בעלת סיכון גבוה.
בבריטניה שיעור מקרי המוות ברכיבה על אופנים לקילומטר דומה לזה של הליכה ברגל, נמוך מזה של רוכבי אופנועים וגבוה הרבה יותר משיעור מקרי המוות לנוסעים במכונית ובאוטובוס לקילומטר נסיעה.
רוב התאונות הקטלניות של רוכבי אופניים בבריטניה נגרמות מהתנגשות עם מכוניות או משאיות.
אנשים רבים נרתעים מלנסוע באופניים בגלל החשש הבטיחותי מתאונה עם מכונית.
מסיבה זו, ארגוני סביבה כמו מגמה ירוקה, ארגוני אופניים כמו ישראל בשביל אופניים, בין השאר באמצעות הפגנות כמו מסה קריטית פועלים למען הקמת רשת שבילי אופניים בעיר, ולתכנון עירוני שיתחשב באופניים ככלי תחבורה לצורכי יוממות.
איגוד האופניים בישראל עוסק בקידום רכיבת אופניים בישראל, הן רכיבה תחרותית והן רכיבה עממית.
מלבד במספר רשויות ספורות, תשתית התחבורה העירונית כמעט שאינה מגיעה לרמת פיתוח כזו המאפשרת שימוש באופניים ככלי תחבורה שבשגרה.
למרות פעילותן של קהילות שונות, אנשים פרטיים וארגונים מהמגזר השלישי, בערים הגדולות תחבורת האופניים אינה מוסדרת דיה ורוכבי האופניים רבות שנאלצים "לזגזג" בין הכבישים למדרכות.
קיימת גם כן פעילות מול גופי ההסעה השונים שמטרתה קידום הנגשת התחבורה הציבורית לקהל רוכבי האופניים.
תל-אופן הוא מיזם להשכרת אופניים בשירות עצמי שאותו מספקת עיריית תל אביב-יפו.
המטרה העיקרית של השירות היא להפחית את תנועת כלי הרכב בתוך העיר.
המיזם שואף גם להפחית את זיהום האוויר, ליצור אווירה ידידותית בתוך העיר, ולעודד פעילות גופנית.
השירות הושק ב-28 באפריל 2011 ועם השקתו סיפק מעל 250 אופניים הזמינים לכל אדם מעל גיל 18 ב-35 תחנות עגינה הפרוסות ברחבי העיר.
בשנת 2015 השירות הורחב לתחומי העיר גבעתיים.
בשנים 2002–2012 התקיים אחת לשנה מסע רוכב ישראל מאזור החרמון ועד אילת, שנמשך 3 ימים.
חברת שביל נט מוציאה לאור מפות טופוגרפיות מפורטות עם שבילים לרכיבה על אופניים.
ישנן שיטות שונות ללימוד רכיבה על אופניים.
שלדון בראון פירט שיטות קיימות וציין שהשיטה המהירה ביותר היא ללא גלגלי עזר.
המלמד דוחף ומייצב את הרוכב לפי הצורך.
רכיבה היא ענף ספורט במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת פריז (1900), וברציפות מאז אולימפיאדת סטוקהולם (1912).
זהו הענף היחיד שבו אין כל הפרדה בין גברים לנשים, ואולם עד אולימפיאדת לונדון (1948) היו התחרויות פתוחות לגברים בלבד.
באולימפיאדה הראשונה בה נערכו תחרויות רכיבה, באולימפיאדת פריז (1900), נערכו 3 תחרויות, כולן ליחידים: קפיצות ראווה, קפיצה לרוחק וקפיצה לגובה.
האלוף האולימפי הראשון בקפיצות ראווה היה הבלגי אמה האגמן.
באותה העת, הורשו להשתתף בתחרויות רק "קציני צבא וג'נטלמנים".
רבים מהרוכבים במחצית הראשונה של המאה ה-20 התחרו כשהם לבושים במדי צבא.
בשתי האולימפיאדות הבאות לא נערכו תחרויות רכיבה, והן הוחזרו לתוכנית האולימפית באולימפיאדת סטוקהולם (1912).
במשחקים אלו נערכו שלוש תחרויות רכיבה: קפיצות ראווה, איוונטינג ורכיבה אמנותית.
האלוף האולימפי הראשון באיוונטינג היה השוודי אקסל נורדלנדר והאלוף האולימפי הראשון ברכיבה אומנותית היה השוודי קארל בונדה.
בקפיצות הראווה והאיוונטינג, נצברו הנקודות של ארבעה רוכבים מכל מדינה לכדי דירוג קבוצתי, ומדליות הוענקו גם עבור הדירוג הקבוצתי.
באולימפיאדת אנטוורפן (1920) נערכו באופן חד-פעמי תחרויות וולטינג, ואף בהן ניתן גם דירוג קבוצתי.
באולימפיאדת פריז (1924) הופחת מספר המשתתפים בדירוג הקבוצתי של קפיצות הראווה לשלושה, בעוד שבאיוונטינג נותר על ארבעה.
החל מאולימפיאדת אמסטרדם (1928) הוחל בדירוג קבוצתי גם ברכיבה האומנותית (בהשתתפות שלושה רוכבים), והוא נערך בכל האולימפיאדות שהתקיימו מאז, למעט אולימפיאדת רומא (1960).
בנוסף, החל מאולימפיאדת אמסטרדם הופחת גם מספר המשתתפים בדירוג הקבוצתי באיוונטינג מארבעה לשלושה.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) הורשו לראשונה נשים להתחרות ברכיבה, אך בשלב זה רק ברכיבה אומנותית.
אחת מהן, הדנית ליס הרטל, זכתה במדליית הכסף.
בנוסף, בוטלה המגבלה שהתירה רק ל"קציני צבא וג'נטלמנים" להתחרות, וכל אזרח גבר שהשיג את הקריטריון האולימפי להשתתפות היה רשאי להתחרות.
חוקי ההסגר הנוקשים של אוסטרליה מנעו את הבאתם של סוסים למדינה באולימפיאדת מלבורן (1956).
משכך, נערכו תחרויות הרכיבה במסגרת משחקים אלו בסטוקהולם, כחמישה חודשים לפני פתיחתם של המשחקים.
את המשחקים ליוותה שערוריית שיפוט, כאשר שופטי הרכיבה האומנותית משוודיה ומגרמניה המערבית העניקו ניקוד גבוה באופן קיצוני לרוכבים ממדינותיהם.
הוועד האולימפי הבינלאומי איים בעקבות זאת שלא לכלול עוד את הענף במשחקים.
פדרציית הרכיבה הבינלאומית החליטה בשל כך לבטל את דירוג הרכיבה האומנותית הקבוצתי באולימפיאדת רומא (1960) ולערוך רפורמה באופן השיפוט.
הדירוג הוחזר בסופו של דבר באולימפיאדת טוקיו (1964).
באולימפיאדת טוקיו (1964) הותרה השתתפותן של נשים גם באיוונטינג, אם כי רק אישה אחת התחרתה בפועל.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), הרוכבת הגרמנייה ליזלוט לינזנהוף הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שזוכה במדליית זהב אולימפית ברכיבה, יחד עם עמיתיה לנבחרת גרמניה המערבית ברכיבה אומנותית.
באולימפיאדת מינכן (1972) הייתה לאישה הראשונה שזכתה במדליית זהב בתחרויות האישיות.
הרוכבת הבריטית מארי גורדון-ווטסון הייתה לרוכבת הראשונה שזוכה במדליית זהב באיוונטינג, יחד עם נבחרת בריטניה (בדירוג האישי דורגה רביעית).
באולימפיאדת מינכן עלה מספר המשתתפים בדירוג הקבוצתי באיוונטינג ובקפיצות ראווה משלושה לארבעה.
באולימפיאדת סיאול (1988) הועלה המספר גם ברכיבה האומנותית.
באולימפיאדת אתונה (2004) הועלה מספר המשתתפים בדירוג הקבוצתי באיוונטינג לחמישה, בעוד שבאולימפיאדת בייג'ינג (2008) הוחזר מספר המשתתפים בדירוג הקבוצתי ברכיבה אומנותית לשלושה.
לאורך השנים, זכו רוכבים מ-32 מדינות שונות במדליות אולימפיות.
גרמניה ושוודיה הן המדינות הבולטות בענף.
דין רכיבה על אופניים בשבת נמצא בדיון הלכתי בספרות הפוסקים החל מהמאה ה-19, לאסור ולהתיר.
הדעה הרווחת בספרי ההלכה האחרונים היא לאסור.
עובדין דחול: הטעם העיקרי של הפוסקים הוא משום עובדין דחול, מאחר שעיקר ייעודם של האופניים הוא כדי להגיע בעזרתם לעבודה או לצורכי ספורט.
(חוט שני חלק ג' סח, ועוד).
עשיית חריץ: רבי עזריאל הילדסהיימר אסר את הרכיבה באופניים בשבת, משום שגלגלי האופניים יוצרים "חריץ" בקרקע ויש בדבר איסור משום מלאכת חורש.
אך הרב עובדיה יוסף דחה את דבריו מאחר שעשיית החריץ אינה נעשית על ידי מחרשה, אלא בדרך אגב, ולא אכפת לנוסע אם נעשה החריץ.
(למרות זאת גם הרב יוסף אסר נסיעת אופניים בשבת).
תחומין: יש הטוענים כי סיבת האיסור היא מחשש שמא ייצאו הרוכבים על האופניים מחוץ לתחום שבת; (כף החיים).
תיקון (בונה): ויש האומרים שהחשש הוא שמא תיווצר תקלה באופניים והרוכבים יצטרכו לתקנם בשבת.
דעת יחיד של הבן איש חי
הרב יוסף חיים מבגדאד בשו"ת רב פעלים (א, כה) התיר לנסוע באופניים בשבת, משום שלטענתו אין לגזור גזירות חדשות מדעתנו, ולפיכך אין לחשוש שמא יתקן את האופניים או יצא מחוץ לתחום.
על אף שהסכימו עם סברתו הרב עובדיה יוסף והרב בן-ציון אבא-שאול, למעשה כתבו שאין להקל מאחר שכבר נהגו לאסור.
בנוסף, הרב עובדיה הדאיה טוען שהרב יוסף חיים לא ידע איך בדיוק עובדים האופניים ואילו היה יודע לא היה מתיר.
הוא הוסיף ש"כמדומה לי ששמעתי מפי מגידי אמת מחכמי בבל...
שאמרו שהגרי"ח הכיר אחר כך בטיב תהלוכי האופניים, וחזר בו מהיתרו".
על שמועה זו הגיב הרב עובדיה יוסף, שמאחר שהבן איש חי ייסד את היתרו על בסיס הכלל שאין לגזור גזירות מדעתנו, הרי שלא מסתבר שהיה חוזר בו גם אילו לא ידע בתחילה בטיב האופניים.
כיום דעת כל הפוסקים לאסור רכיבת אופניים בשבת, וישנם אף שאסרו לטלטלם כדין כלי שמלאכתו לאיסור.
רכיבת טריאל (מאנגלית: trial riding או observed trials) היא רכיבה טכנית על אופניים עם רמת שליטה מהגבוהות בענף.
בתחרויות מסוג זה נדרש הרוכב לעבור סדרת מכשולים מבלי להוריד את הרגל מאופניו.
רכיבה זו התחילה מרכיבת טריאל על אופנועים, בשנות ה-80 בקטלוניה, ספרד על ידי אלוף עולמי בטריאל אופנועים.
אביו של אוט רצה ללמדו על אופניים בגלל משקלו הכבד של האופנוע וכך הומצא סגנון אופניים חדש.
רכיבת טריאל היא מבחן השליטה האולטימטיבי לאופניים.
בתחרויות אלו נדרש הרוכב לצלוח מכשולים טבעיים ו/או מלאכותיים.
יחסית לשאר ענף האופניים סצנת הטריאל קטנה יחסית אך עדיין בסבב ה-UCI הבינלאומי.
רוב רוכבי הטריאל התחרותיים מגיעים מאירופה שם הסצנה חזקה מאוד.
טכניקות שמקורן בטריאל, יכולות להתבצע על כל אופניים, כגון: באני הופ (מאנגלית:bany hop) טרק סטנד (מאנגלית:trackstand) שזו טכניקה של איזון האופניים על ידי שימוש בבלמים ובאיזון של הרגליים הפדלים - התוצאה היא עמידה במקום ללא הורדת רגל אל הקרקע.
אופני טריאל מאופיינים בבלמים עוצמתיים, כידון רחב, חלקים קלים, הילוך אחד (קל), צמיגים בעלי לחץ אוויר נמוך וללא אוכף הילוכים או בולמי זעזועים.
העיקרון הכללי בטריאל תחרותי הוא רכיבה של מספר מקטעים (לרוב 2 סבבים של 10 מקטעים או 3 סבבים של 7 מקטעים), המנצח בתחרות הוא הרוכב בעל מספר הנקודות הנמוך ביותר בסוף התחרות.
מספר הנקודות המקסימלי היכול להתקבל מידי סיבוב הוא 5, התוצאה הנמוכה (והטובה ביותר) היא 0 או "קלין" -(נקי).
הדרך הנפוצה ביותר לקבל נקודות היא על ידי כך שמורידים את הרגל מהאופניים במהלך המקטע.
בגלל הסיבה הזאת נקודות נקראות לרוב בשם 'טפיחות'.
מספר חוקים מכתיבים את מספר הנקודות המצטבר מידי סיבוב, למשל, הורדה של יד או שתי הרגליים מהאופניים תמנה כחמש נקודות.
חריגה מהזמן הניתן במקטע תצבור נקודה מידי חמש עשרה שניות.
סטריט טריאל, (מאנגלית: street trials) או פריסטייל בייק טריאל (מאנגלית: freestyle bike trial), הוא טריאל בסגנון אורבני המבוצע בצורה לא תחרותית בשימוש עם אלמנטים עירוניים.
הרכיבה דורשת שליטה גבוהה במיומנויות הטריאל כגון שיווי משקל וכדומה.
רוכב הסטריט טריאל המפורסם ביותר הוא דני מקסקיל (Danny MacAskill), שעשה מספר פרסומות עבור רד בול וגו-פרו.
בנוסף, דני מקסקיל הקים קבוצה בשנת 2014 הנקראת drop&roll (בתרגום חופשי: פול והתגלגל) המעלה מופעי טריאל עם רוכבי טריאל גדולים (דוגמת פאביו וויבמר) ברחבי אירופה.
כיום, ישנה פעילות מועטת בנושא הטריאל בשל חוסר הפופולריות שלו בקרב הישראלים.
אמנם ישנו לפחות ישראלי אחד שפועל למען לימוד הטריאל בישראל (''תום טריאל בר").
רכיבה למרחקים ארוכים היא ענף ספורט עממי של רכיבה על אופניים בו המשתתפים נדרשים לעבור מרחקים ארוכים (החל מ-200 ק"מ ועד 1,200 ק"מ ויותר) בתוך מסגרת זמן מוגדרת מראש.
זהו אינו ספורט תחרותי, ובדרך כלל אין חשיבות מי הגיע ראשון ובכמה זמן, וכל משתתף שמסיים את המרחק במסגרת הזמן נחשב כמסיים בהצלחה.
זמני הגג הם זמני "ברוטו" והרכיבה כולה, גם למרחקים גדולים, נעשית במקצה אחד ארוך, כאשר השעון אינו עוצר אף פעם.
הרוכבים יכולים וצריכים, בתוך מסגרת הזמן לרכב באופן חופשי, לנוח כרצונם, לאכול, לישון ואם צריך גם לטפל בתקלות טכניות.
בדרך כלל במסגרת המסלול הרוכבים נדרשים לעבור בנקודות בקרה ("קונטרול") כדי להוכיח שהשלימו את המסלול.
אירוע רשמי של רכיבה למרחק נקרא "ברווט" (Brevet).
רכיבה למרחק מתועדת לראשונה בסוף המאה ה-19, אז קבוצת רוכבים יצאה מרומא לנאפולי (כ-230 ק"מ) והצליחה להתחיל ולסיים את הרכיבה לאור יום.
בתחילת המאה ה-20 התגבשו כללי הברווט.
בתחילה הוגדר שמדובר ברכיבה קבוצתית, כלומר כל הרוכבים נדרשים להתחיל ולסיים יחד, אך בהמשך הכללים שונו, והרכיבה הפכה לחופשית בתוך מסגרת זמן מוגדרת.
כמו כן, רוח התחרות היא שהרוכבים צריכים לדאוג לעצמם ולא להסתמך על עזרה מבחוץ.
לפיכך, למשל, הרכיבה נעשית על כבישים פתוחים, ללא רכבי ליווי.
מותר כמובן להיעזר זה בזה, והעובדה שלא מדובר באירוע תחרותי מעודדת עזרה הדדית בין הרוכבים.
עם הזמן קמו ארגונים אזוריים במדינות שונות, וגם בישראל מתקיימים ברווטים בשנים האחרונות באופן סדיר.
המרחקים המקובלים לרכיבות ברווט הם:
ישנן רכיבות למרחקים ארוכים יותר.
רוכבים המסיימים סדרה של ברווטים למרחקים 200, 300, 400, 600 ק"מ באותה עונה זוכים לתואר super randonneur
יש גם מדליות נוספות לאלה שמצליחים לסיים 5,000 ק"מ בשנה, או מסיימים רכיבות ארוכות מאוד במדינות שונות ועוד.
הברווט המפורסם ביותר הוא פריז–ברסט–פריז הנערך פעם ב-4 שנים, למרחק של 1,200 ק"מ ומשתתפים בו כ-5,000 רוכבים.
כבר מספר שנים שרוכבים ישראלים משתתפים ומסיימים בהצלחה רכיבה מפורסמת זו.
ברווטים ארוכים נוספים הם London–Edinburgh–London הנערך גם הוא אחת ל-4 שנים למרחק של 1,400 ק"מ.
ה-1001 miglia באיטליה (למרחק של 1,600 ק"מ) ורכיבות רבות נוספות.
בארץ מתקיימים מספר ברווטים בכל שנה, כולל רכיבות למרחקים של 1,000 ו-1,200 ק"מ אחת לכמה שנים.
ולוח הזמנים של הרכיבות ופרטים נוספים על הברווטים בארץ אפשר למצוא כאן
תחרויות הרכיבה באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) התקיימו במועדון הרכיבה של ארגנטינה.
התחרויות הורכבו מתחרות אישית בהשתתפות 30 רוכבים ותחרות קבוצות מעורבת שתורכב משש מקבוצות של 5 רוכבים.
ההעפלה לתחרויות היא אישית והמכסה ניתנת לוועד האולימפי המקומי ולא לרוכבים עצמם.
הרוכבים המשתתפים בתחרויות נדרשים לציית להוראות האמנה האולימפית במלואם, כולל חוק 41 המחייב את הספורטאים להיות בעלי אזרחות של המדינה אותה הם מייצגים.
הוועד האולימפי הבינלאומי ופדרציית הרכיבה הבינלאומית סיכמו כי מדינה תוכל לשלוח נציג אחד בלבד לתחרות.
המכסות חולקו בין שש קבוצות, כאשר כל קבוצה קיבלה 5 מכסות.
שש הקבוצות הן: אירופה, צפון אמריקה, דרום אמריקה, אסיה, אפריקה ואוסטרלאסיה.
המדינה המארחת, , קיבלה מכסה בודדת בקבוצה של דרום אמריקה.
שש מכסות חולקו בהקצאה עולמית.
רכיבי תזונה חיוניים הם רכיבי תזונה, אשר היצור החי אינו מסוגל לייצרם בעצמו, אך הם חיוניים לו על מנת שיוכל לחיות ולהתקיים באופן תקין, ולכן הוא חייב לצרוך אותם במזונו.
רכיבי התזונה החיוניים כוללים מים, ויטמינים, מינרלים (כמו ברזל, סידן וכו'), חומצות אמינו חיוניות, וליפידים מסוימים.
לאורגניזמים שונים ישנם רכיבי תזונה חיוניים שונים; כך למשל האדם זקוק לחומצות אמינו מסוימות אותן הוא לא יכול לייצר לבד, בעוד רוב הצמחים מסוגלים לייצר לבד את כל חומצות האמינו הדרושות להם, כל עוד יש להם את המינרלים הנדרשים לכך (חנקן, זרחן, גופרית).
רבים מרכיבי התזונה החיוניים נדרשים עבור האורגניזם בכמויות קטנות בלבד, והוא מסוגל לאגור אותם לשימוש עתידי.
לפיכך, סימפטומים של חוסר ברכיב החיוני עשויים להופיע רק תקופה ממושכת לאחר שהאורגניזם חדל לצרוך אותם במזונו.
בתכנון עירוני, רכיבתיות או רכיבוּת מתארת את מידת הנוחות והבטיחות של רכיבה על אופניים באזור נתון.
למידת רכיבתיות גבוהה יתרונות כגון שיפור בריאותם של הרוכבים, הורדת רמת זיהום האוויר והרעש בתוך העיר, שיפור זרימת התנועה והעלאת הפריון.
המסלול הבטוח ביותר לתנועת אופניים הוא שביל ייעודי לאופניים המופרד מתנועת כלי רכב ממונעים ומתנועת הולכי רגל, אחריהם שבילים בשימוש משותף עם הולכי רגל וייעודים נוספים ולבסוף נתיבים המשותפים עם כלי רכב אחרים.
בנוסף, רוחב השביל צריך להיות כזה שיאפשר מעבר של שני זוגות אופניים זה לצד זה בבטחה.
השביל צריך לאפשר ראות טובה לצמתים ולמקומות בהם נדרשת תגובה מצד הרוכב, תוך הימנעות מעקומות חדות.
הצמתים, בתורם, נדרשים להיות מסומנים היטב ומוגנים הן כלפי הרוכבים והן כלפי יתר התנועה.
על מסלולי הרכיבה להימנע ממכשולים כמו עמודי תאורה או ספסלים.
כמו כן יש למנוע מדרגות, ובמקרה זה מקובל השימוש בכבש לאופניים.
בנוסף, על המדרכה להיות שטוחה, עם מכשולים מונמכים דוגמת שוליים וחומרים שאינם מפעילים התנגדות רבה מדי, וכן ניקוז ומניעת החלקה בגשם.
על שבילי האופניים לכסות את כל רחבי העיר, כך שיאפשרו הגעה באופניים לכמות הגדולה ביותר האפשרית של יעדים.
באופן אידיאלי, צריך להיות שביל אופניים בטווח של 250 מטרים מכל נקודה בעיר.
עליהם להיות מחוברים זה לזה באופן רציף, ולהציע חניה לאופניים בתחילתם וביעדיהם.
יתר על כן, עיצוב שבילי האופניים נדרש להיות אחיד כך שכל הרוכבים יוכלו להבין בקלות את צורת השימוש בשביל תוך הימנעות מעימותים.
לסיום, כל המסלולים צריכים להיות מתומררים, לרבות היעדים המוצעים בכל אחד מהשבילים.
אופניים מונעים בעזרת פעילות גופנית של בני אדם, ולכן על הרשת לאפשר תנועה ישירה ללא מאמץ גדול.
כך, יש להימנע או לצמצם במידת האפשר מדרונות או עליות תלולות.
המסלולים נדרשים להיות ישירים ככל הניתן, ללא צורך בסטיות גדולות.
עליהם לעבור ברחובות הראשיים המארחים בדרך כלל את רוב החנויות והשירותים וכן נדרשים להימנע ככל האפשר מצמתים הדורשים מאמץ פיזי רב יותר.
אחד המדדים הטובים ביותר למידת הרכיבתיות בעיר היא השיעור המאוזן של המגדרים והגילאים שעושים שימוש באופניים.
נשים, ילדים וקשישים הם אלו שיש להם התפיסה הגדולה ביותר של חוסר ביטחון, כך שאם עיר בעלת יכולת רכיבה נמוכה, הם לא ישתמשו באופניים להתניידות.
לעומת זאת, הרכב רוכבים הדומה לדמוגרפיה של המקום יעיד על רכיבתיות גבוהה.
רכז רימונים הוא רוטב תיבול מזרח תיכוני ממיץ רימונים מרוכז.
הרכז הוא נוזל כהה בצבע אדום - בורדו שמשמש בדרך כלל בתבשילי דגים ובשר, וגם כתחליף לחומץ בסלטים.
בשל תקופת הגידול הקצרה יחסית בין ספטמבר לדצמבר, ועל אף שפרי הרימון נשמר במשך כחודש לאחר קטיפתו ונחשב לבעל חיי מדף ארוכים יחסית, רכז הרימונים הוא אמצעי לשימור מזון לטווח ארוך המאפשר להנות מטעם הפרי במשך כל השנה.
במטבח הפרסי מכונה הרכז "רובה אנאר" (מפרסית: رب انار) ובמטבח הקווקזי "נשארב" (נהגה נרשרב).
השם נשראב שמקורו באזרית (انارشراب - narşərab), ופירושו המילולי יין רימונים, אף על פי שהוא אינו מכיל אלכוהול.
הוא מורכב מ-10 אחוזים של חומצת לימון ו-45% סוכר.
כך המנות מקבלות טעם חמצמץ קל בהוספתו תוך פרופיל טעם מורכב יותר.
הכנת הרכז משתנה ממתכון למתכון וכוללת בדרך כלל קילוף הרימונים להוצאת גרעיניו וסחיטתם עד להפקת מיץ.
המיץ מבושל במשך כמה שעות עד מחצית מנפחו המקורי ולאחר שהמיץ מתעבה מוסיפים סוכר, כוסברה, בזיליקום, קינמון, לפעמים פלפל שחור או אדום.
עץ הרימון עמיד בפני תנאי אקלים קשים ואין דורש כמעט מים.
בהתאם לכך, הוא גדל באזורים בעלי אקלים צחיח כאיראן, הודו, ואזור הים התיכון כטורקיה, מצרים, תוניסיה ומרוקו.
הרכז נפוץ מאוד ב ו כתוספת מעל מלבי, יוגורט, תבשילי קדרה, ממולאים (דולמה) וסלטים כגון חצילים בטחינה.
כמו כן אפשר להוסיף אותו לתבשילי בשר כבולונז ופאי רועים.
בדומה לפרי הרימון גם לרכז תכונות בריאותיות רבות.
מיץ רימונים טבעי מכיל כ-85 אחוזים מים וכ-10 אחוזים הם סוכרים בצורות שונות: סוכרוז, פרוקטוז וגלוקוז.
בתהליך ההכנה מבושל המיץ ותכולת המים מצטמצת לכדי מחצית.
הרכז מכיל סיבים תזונתיים וחלבון וויטמינים כאשלגן וחומצה פולית.
הרכז מכיל גם ויטמין C ו-K שהם נוגדי חימצון וגם פוליפנול שתורם לתפקוד הלב ומפחית את רמת הכולסטרול בדם.
עם זאת, בכדי לחסוך במחיר חומר הגלם, ישנם יצרנים המוסיפים סוכר באופן מלאכותי ואף חומרי טעם וריח ובכך הערך התזונתי נפגע.
לרכז בדומה למיץ הרימונים מיוחסות סגולות רפואיות שונות כמו שמירה על לחות ועור בריא ומניעת הופעת קמטים וסימני הזדקנות, חיזוק סיב השערה ומניעת נשירה, הפחתת לחץ דם גבוה, העלאת חשק מיני וניקוי מערכת העיכול אך חלק מהוויטמינים נהרסים בתהליך הבישול.
רכטמן (מגרמנית: Rechtmann – "איש ימין") הוא שם משפחה יהודי אשכנזי.
מסמכים מראים ששם משפחה זה קיים לכל המאוחר מאז שנת 1750. הוכח ששם זה קיים לפני שנת 1804, השנה שבה שיהודים נדרשו לקבוע שם משפחה על ידי קוד נפוליאון.
צאצאים רבים של משפחת רכטמן מאמינים שהם צאצאים למשפחת כוהנים יהודית.
אמונה זו נתמכת על ידי יהודים מצאצאי רכטמן הכותבים את מסמכיהם בסיומת מוספת "הכהן", או הנוהגים לסמן את קברם בסמל הברכה הכוהנית של הידיים הפרושות או הנוגעות זו בזו.
יהודים אלו טוענים שמקור השם הוא במשמרות הכהונה, לפיהן המשמרת השישית נקראה "מימין".
משפחות רכטמן אחרות מחזיקות בהנחה שהשם הוא משבט לוי ולאו דווקא כהני.
יהודים בעלי שם המשפחה רכטמן ממשיכים לתעד את מעמדם הכהני באמצעות אזכורים של שם השבט הכהני (או לויי), שתועדו על מצבות קבורה, וכן במסמכים יהודיים אחרים כמו כתובות נישואין.
אנשים מפורסמים בעלי שם רכטמן
אלכסנדר ריטמן (1890-1940), מתמטיקאי פולני
אילן רכטמן (נולד ב-1963), פסנתרן, מלחין ומנהל מוזיקלי ישראלי.
ריטמן (1911-1989), מהנדס חשמל וחלוץ מחשבים פולני-אמריקאי
ג'ון ריטמן (נולד ב-1946), פילוסוף אמריקאי של תולדות האמנות, הארכיטקטורה והפילוסופיה הקונטיננטלית
לודוויק ריטמן (1881-1965), בקטריולוג פולני וממייסדי יוניסף
קארין רכטמן (נולדה ב-1964), מפקחת ומפיקת קולנוע אמריקאית
מרדכי רכטמן (1926-2023), נגן בסון, מנצח, מורה אקדמי ומעבד ישראלי
ריקי רכטמן (נולד ב-1965), איש טלוויזיה ורדיו אמריקאי
שמואל רכטמן (1924-1988), פוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש עיריית רחובות בין השנים 1970 עד 1979
יעקב צידקוני (רכטמן) (1902-1973), אתנוגרף ישראלי
רכיבת סיבולת היא אחת מתחרויות הסוסים הבינלאומיות המוכרות על ידי ה-FEI .
ההתאחדות הבין לאומית לספורט הרכיבה
ברכיבת סיבולת, הנדונה במאמר זה, הסוס המנצח הוא הראשון שחוצה את קו הסיום תוך עצירה מעת לעת כדי לעבור בדיקה וטרינרית בה מוודאים שהסוס במצב בריאותי טוב וכשיר להמשיך.
כמו בריצת מרתון אנושית, רוכבים רבים ישתתפו כדי לשפר את הביצועים הטובים האישיים שלהם ושל הסוס שלהם ובשבילם עצם סיום המרחק שהציבו לעצמם עם אישור הוטרינר שהסוס בריא וכשיר הוא הניצחון.
בעולם, רוב רכיבות הסיבולת הן של 80 או 160 ק"מ.
רכיבות קצרות יותר, הנקראות רכיבות למרחק מוגבל (LD), מאורגנות לרוכבים חדשים בספורט או לסוסים צעירים המתאמנים.
עם זאת, LD's התפתחו לתחרות משלהם, שבה משתתפים גם רוכבים וסוסים מנוסים יותר.
בארצות הברית, ועידת רכיבות הסיבולת האמריקאית (AERC) אוסרת על רכיבות קצרות.
קיים ארגון שני בארצות הברית, שבסיסו בעיקר ב-PNW בשם Equine Distance Riding Association (EDRA).
רוכבים שהשלימו את התחרות הם מי שביצעו רכיבת תוך 14 עד 15 שעות.
בישראל, תחרויות לאירועים בתחום מאורגנים על ידי המועדון הישראלי לאינדורנס.
כל גזע יכול להתחרות, כולל סוסי צעד, אבל הסוס הערבי בדרך כלל שולט ברמות הגבוהות בגלל הסיבולת ויכולות ההתמדה הטבעיות של הגזע.
רכיבה על אופניים בקופנהגן היא כמו רוב הרכיבה על אופניים בדנמרק אמצעי תחבורה חשוב ומאפיין דומיננטי של הנוף עירוני, שלעיתים קרובות מושך את תשומת ליבם של מבקרים.
העיר מציעה מגוון תנאים נוחים לרכיבה על אופניים, כגון קרבה עירונית צפופה, מרחקים קצרים ושטח מישורי יחד עם מערכת נרחבת ומעוצבת היטב של שבילי אופניים נפרדים.
בשל תכונות אלה זכתה העיר בהוקרה כי היא אחת הערים הידידותיות ביותר לאופניים בעולם.
בכל יום, הדנים רוכבים כ-1.2 מיליון קילומטרים (0.75 מיליון מייל) בקופנהגן.
62% מכלל התושבים מתניידים לעבודה, בית ספר או אוניברסיטה באמצעות אופניים; למעשה, כמעט אותו מספר של אנשים מתניידים באופניים ברחבי מרופולין קופנהגן כפי שעושים בכל ארצות הברית.
הרכיבה על אופניים נתפסת לרוב כבריאה יותר, ידידותית יותר לסביבה, זולה יותר ולעיתים קרובות מהירה יותר מאשר שימוש במכונית.
השימוש באופניים גבר בקופנהגן בתחילת המאה העשרים.
שביל האופניים הראשון בעיר הוקם באספלנדן בשנת 1892, דוגמה מוקדמת נוספת היא השבילים שהוקמו סביב האגמים בשנת 1910, כאשר שבילי הרכיבה הקיימים לטובת רכיבת סוסים הוסבו לשבילי אופניים מבודדים כדי להתמודד עם הגידול המשמעותי ברכיבה באותה תקופה.
בשנת 1890 היו בעיר 2,500 אופניים, ורק 17 שנים לאחר מכן המספר עלה ל-80,000. בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 הפופולריות של הרכיבה על אופניים גדלה עוד יותר.
כענף ספורט לצפייה, מרוצי שישה ימים הפכו פופולריים בשנות ה-30. המרוץ הראשון נערך בשנת 1934 בפורום קופנהגן המקורי.
המרוץ הגיע לשיא הפופולריות שלו היה בשנות ה-60. במהלך מלחמת העולם השנייה, הדלק הוקצב בקפדנות, מה שהפך את הרכיבה על אופניים לאמצעי התחבורה הדומיננטי בקופנהגן.
גם בשנות ה-40 פותחו שבילי רכיבה לפנאי העוברים דרך אזורים ירוקים בשולי העיר.
החל משנות ה-50, חלה ירידה ברכיבה לשימוש יומיומי בקופנהגן, עקב עלייה בעושר ובזמינות כלי רכב ממונעים.
אף על פי ששום שביל אופניים לא הוסר בפועל באותה תקופה, תכנוני כבישים חדשים לא כללו תשתית לאופניים, ורבים משבילי האופניים קוצצו בצמתים כדי להוסיף נתיבי פנייה ותשתיות אחרות לרכב במקום.
במקביל חלה עלייה חדה בתנועת המכוניות ברחובות קיימים ללא תשתית לאופניים, דבר שהפחית את תחושת הביטחון של הרוכבים ברחובות אלו.
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, חלקם של האופניים בפילוח אמצעי תחבורה ירד לשפל של 10%.
בתקופת משבר האנרגיה, אשר פגע בדנמרק יותר מרוב המדינות המפותחות, ועם התפתחות התנועה הסביבתית בשנות ה-70, הייתה תחייה בשימוש באופניים.
הממשלה נאלצה להנהיג ימי ראשון ללא מכוניות כדי לשמר את עתודות הנפט.
פעולה נוספת מהבסיס, שתרמה להצבת תשתית אופניים על סדר היום הפוליטי, הייתה מבצע "צלבים לבנים", שבו צוירו צלבים לבנים על הכבישים במקומות בהם נהרגו רוכבי אופניים בתאונות דרכים.
אירועים אלו התרחשו במקביל ליוזמות שונות של תכנון עירוני ברמה הלאומית, אשר העניקו לתושבים אפשרות להשפיע ישירות על חוקי התכנון והאזור בתושביהם, וכתוצאה מכך עלתה הדרישה לשבילי אופניים מופרדים.
ההפגנות נמשכו וב-4 ביוני 1983 העניק איגוד רוכבי האופניים הדני, בהפגנת אופניים גדולה, את "פרס הרוכב" ל־Jens Kramer Mikkelsen בדמות מדרכה באורך .
מיקלסן היה ראש מחלקת התחבורה ולימים ראש העיר.
המדרכה הונחה על שביל האופניים ברחוב Amagerbrogade בפינת Hollænderdybet.
המתנה הייתה סמל לרצון איגוד האופניים בהקמת תשתיות אופניים מופרדות בנתיבים ישירים, שהיו במקרה בצמוד לכבישים ראשיים, במטרה להפוך את הנסיעה באופניים לתחרותית מבחינת זמן ומאמץ.
פוליטיקאים, למרות שלא היו נלהבים במיוחד, החלו בהדרגה לבנות שבילי אופניים בצירים ראשיים והתחילו לפתח את האסטרטגיות המתואמות הראשונות לקידום הרכיבה בעיר.
מאז 1995, כאשר העיר החלה במערכת המעקב שלה, חלה עלייה מתמדת ברכיבה על אופניים, שהגיעה ל-41% עד 2004 ול-50% ב־2010 בקרב תושבים הגרים בתחום העיר קופנהגן.
ב-18 הרשויות המקומיות שמרכיבות את אזור המטרופולין של קופנהגן (Hovedstadsområdet) – שטח של כ- ואוכלוסייה של 1.2 מיליון – 21% מכלל הנסיעות בוצעו באופניים בשנת 2011. באותה תקופה, משנות ה-80 ועד היום, רשת שבילי האופניים והשבילים בעיר קופנהגן כמעט הוכפלה באורכה והגיעה לאורך של בשנת 2010.
רכיבה על אופניים בישראל מתייחסת הן לשימוש באופניים כאמצעי תחבורה יומיומית והן לרכיבה על אופניים כספורט בישראל ועל ידי ישראלים.
השימוש באופניים היה נפוץ בתחילת המאה ה-20, אך השימוש בו נהיה לא נפוץ בעקבות ההעדפה הלאומית לכלי רכב ממונעים וההתחזקות הכלכלית של משקי הבית בישראל.
השימוש באופניים כאמצעי תחבורה צמח מחדש בישראל בראשית המאה ה-21, ובמקביל ישראל אירחה מספר תחרויות מרוץ אופניים, והוציאה מספר אלופי רכיבה ידועים.
הרכיבה הראשונה באופניים באזור נערכה במאה ה-19. בין השנים 1890 ו-1893, תיעדו הסטודנטים האמריקנים תומאס גסקאל אלן וויליאם לואיס זאכטלבן את מסעם ברחבי אסיה הקטנה, כולל חלקים מהמזרח התיכון, על אופניים.
מסעם הדגיש את נדירות כלי התחבורה הדו-גלגליים בהאימפריה העות'מאנית באותה תקופה.
בתחילת המאה ה-20, דמויות ציוניות בולטות, כולל תיאודור הרצל, היו חובבי רכיבה על אופניים.
בתקופת המנדט הבריטי גדל השימוש באופניים, ובמהלכה הוכנסו האופניים המודרניים לאזור.
ארגוני ספורט יהודיים גם עודדו את הרכיבה על אופניים כספורט.
מכבי העולמי, שנוסד ב-1921, ו"הפועל", שנוסד ב-1926, ארגנו אירועי רכיבה ותחרויות.
notably, ההמכביה הראשונה בשנת 1932 כללה תחרויות רכיבה על אופניים, והפועל קיים את מרוץ האופניים הראשון באותה שנה ברחובות תל אביב.
בראשית המאה ה-21, חלה עלייה ניכרת בפופולריות הרכיבה על אופניים ברחבי ישראל.
בין 2012 ל-2015, חלה עלייה של 21% בייבוא כלים דו-גלגליים לא ממונעים לישראל.
בתל אביב, סקר משנת 2012 חשף עלייה של 54% בשימוש באופניים מאז 2010. כ-18,000 תושבים דיווחו כי הם משתמשים באופניים כאמצעי התחבורה העיקרי שלהם לעבודה או לבית הספר.
בשנת 2015, 15% מתושבי תל אביב רכבו על אופניים לפעילויות יומיומיות כגון עבודה.
בשנת 2019, תל אביב הובילה את המדינה בשימוש באופניים חשמליים לנפש.
ב-2020, דווח כי 10% מהישראלים משתמשים באופניים ואופניים חשמליים באופן שבועי.
בשנת 2025, שיעור המתגוררים בתל אביב שרכבו על אופניים הלוך ושוב לעבודה עמד על 17%.
ביום כיפור, היום הקדוש ביותר בלוח השנה היהודי, התנועה הממונעת עוצרת ברחבי הארץ.
ישראלים, ובמיוחד חילונים, יוצאים במהלך היום לרכב על אופניים, והרחובות הופכים לשבילי אופניים עצומים לכל הרוכבים.
בירושלים יש כה 42 ק"מ של תשתיות רכיבה במסגרת פרויקט טבעת ירושלים.
בשנת 2022, נפתח בירושלים מנהרת האופניים הראשונה בקֶרֶם פַּס.
בשנת 2020, ירושלים קידמה תוכנית להרחבת מספר שבילי האופניים ל-120 ק"מ.
בתחילת המאה ה-20, בשל השטח השטוח ומזג האוויר הנעים של תל אביב, הרכיבה הפכה לאמצעי תחבורה עיקרי בעיר.
עלויות החזקת רכב תרמו גם הן לשימוש באופניים.
בשנות ה-90 המוקדמות, קבוצה של תומכי רכיבה פנתה לעיריית תל אביב לקדם את השימוש באופניים כאמצעי תחבורה עירוני.
תחילה התקבלה היוזמה בספקנות ונדחתה כבלתי מעשית, כשרבים ראו ברכיבה כלי תחבורה השייך לאזורים פחות מפותחים.
עם זאת, מאמצים עקביים של התומכים, יחד עם ההבנה ההולכת וגדלה של היתרונות של הרכיבה, הובילו לשינוי תרבותי.
עד 2015, כ-15% מתושבי המרכז השתמשו באופניים לנסיעות יומיומיות.
יוזמות כגון הכנסת שבילי אופניים והקמת תוכנית השכרת האופניים תל-אופן תרמו למגמה זו.
פיתוח תשתיות הרכיבה בתל אביב נתקל באתגרים רבים, כולל תרבות רכב דומיננטית, רשת שבילי אופניים מקוטעת ולא עקבית, ודאגות בטיחות.
שבילים ראשוניים היו לעיתים פשוטים, עם מסלולים צבועים ובעלי קישוריות מוגבלת ומכשולים תכופים.
עם זאת, הקמת תשתיות ייעודיות, כולל שבילי אופניים מופרדים ושילוב שיקולי רכיבה בתכנון עירוני, הביאו לעלייה הדרגתית בשימוש באופניים.
בשנת 2018 אירחה ישראל את שלושת הקטעים הראשונים של הג'ירו ד'איטליה 2018, לראשונה בתולדות המירוץ מחוץ לאירופה.
האירוע הביא 176 רוכבים מ-22 קבוצות, כולל קבוצה ישראלית, שהתחרו במרוצי זמן ובמרוצי כביש שהציגו את נופי ישראל.
קטע הפתיחה בירושלים באורך 9.7 ק"מ עבר ליד אתרים בולטים תוך הימנעות מאזורים רגישים פוליטית.
קטעים נוספים כללו מסלול לאורך החוף מחיפה לתל אביב (167 ק"מ) ומקטע מבאר שבע לאילת (229 ק"מ) דרך הנגב.
על אף שיבושים כגון סגירות כבישים ועומסי תנועה, האירוע זכה לחגיגה רחבה, משך קהל נלהב ומאות עיתונאים בינלאומיים.
המארגנים ותומכי הרכיבה המקומיים הביעו תקווה שהג'ירו יעורר צמיחה לטווח הארוך בתרבות הרכיבה בישראל.
"רכז מידע" הוא שיר מחאה שכתב, הלחין והקליט הפעיל החברתי ועורך הדין ברק כהן בסוף שנת 2013, המביע מחאה על התנהלות המשטרה ורשויות החוק.
במרכזו עומד רכז מודיעין משטרתי בשם "חמדאני", המיוחס לשוטר אלון חמדאני מתחנת "מוריה" בירושלים.
עם פרסומו, השיר הפך למקרה מבחן תקדימי במשפט הישראלי, הנוגע לגבולות חופש הביטוי הפוליטי והביקורת כלפי רשויות אכיפת החוק.
זאת לאחר שכהן עמד במרכזם של הליכים פליליים ואזרחיים שדנו בעבירות של העלבת עובד ציבור והפרעה לשוטר בשעת מילוי תפקידו.
זו הייתה הפעם הראשונה בישראל שבה אדם הועמד לדין בגין כתיבת שיר, ומיקמו את כהן בלב דיון ציבורי על דמוקרטיה וביקורת על הרשויות.
עבור פעילי המחאה, השיר הפך לסמל של מאבק על חופש הביטוי.
כהן זכה לתמיכה ציבורית ואמנותית, בין היתר באמצעות פרסום גרסאות כיסוי של השיר על ידי מוזיקאים שונים כאות סולידריות.
הרשעתו נתפסה כפגיעה במחאה פוליטית לגיטימית ושימוש לרעה בכלי המשפט הפלילי.
מספר תושבים אף נעצרו משום שהאזינו לשיר, והעיתונאי גיא לרר נלקח לחקירה באזהרה לאחר ששידר קטעים ממנו בתוכנית "הצינור".
כהן עצמו זומן לחקירה לאחר שלבש מדי שוטר בשם "חמדאני", בצילומי הסדרה "מנאייכ" של תאגיד השידור הישראלי.
בנוסף להליך הפלילי, במאי 2020 חויב כהן לשלם לשוטר אלון חמדני 150 אלף שקלים במסגרת תביעת לשון הרע אזרחית, לאחר שערעורו נדחה בבית המשפט העליון.
הרקע ליצירת השיר טמון בפעילותו האקטיביסטית של כהן, במיוחד במסגרת מאבקו למען זכויות אוהדי כדורגל ובמסגרת תנועת "באים לבנקאים", שביקשה לנקוט בקו מחאתי ישיר ובלתי מתפשר נגד בעלי כוח במגזר הציבורי והפרטי.
בבסיס המסר של "רכז מידע" עומדת טענתו של כהן על שימוש פסול ורדיפה שמפעילה המשטרה באמצעות רכזי מודיעין נגד פעילי מחאה.
מבחינה סגנונית, השיר משלב מנגינה קליטה בסגנון פופ ים-תיכוני, סילסולים וקצב קופצני, באופן שנועד להפתיע וליצור קונטרסט בין המסר החריף לבין המעטפת המוזיקלית ה"קלילה".
המרכיב המרכזי והפרובוקטיבי בשיר הוא הפזמון המיידי והחוזרני: "חַמְדָּנִי שׁוֹטֵר זוּטָר, רַכָּז מֵידָע לְמַעַן הַמִּשְׁטָר".
השוטר המאוזכר, אלון חמדני, שירת באותה עת כרכז מודיעין בתחנת משטרת מוריה בירושלים, וההתמקדות בדמותו הספציפית והזיהוי המפורש, בניגוד לביקורת מופשטת על המערכת, הוא שהפך את השיר למטרה להתערבות משפטית.
תיאורו כדמות "נחש ירוק העיניים", מייצגת לטענת כהן שיטות עבודה פסולות של איסוף מידע והתנכלות לאזרחים.
באמצעות ביטויים טעונים, כהן מציב את השיר ככלי להשבת צדק ולחשיפת עוולות ממסדיות.
הטענה המרכזית היא שגם בתוך מערכת ביטחונית וסודית למחצה, המוגדרת באופן סאטירי כ"קורס למלשינים", ישנם כללי יסוד של יושר ואחריות אישית, אותם הפר חמדאני.
ובכך מערער את הלגיטימציה של שיטות איסוף המודיעין המשטרתיות.
ההמשך "הצדק לא יברח לא יסתיר פנים" משמש כאיום והבטחה כאחד, ומתאר את הצדק ככוח עליון, ממנו לא יוכל להתחמק.
זו הבטחה שהחשבון האישי והציבורי יגיע לבסוף, מבלי שהנמען יוכל להסתתר מאחורי מדים, נהלים או חסינות מערכתית.
הדימוי ש"לא יסתיר פנים" מדגיש דרישה לשקיפות מוחלטת ולמשפט גלוי וחסר מורא, בניגוד גמור לחשאיות שבה פועל רכז המודיעין.
בינואר 2016 תושב ירושלים נחקר באזהרה ושוחרר בערבות בעקבות האזנתו של התושב לשיר "רכז מידע".
לאחר מכן נעצר אדם נוסף שהאזין לשיר.
התגובה המשפטית לפרסום השיר הייתה חריפה ומהירה.
בינואר 2015 הוגש כנגד כהן כתב אישום פלילי בגין מספר אירועים שהיו חלק ממערך ההתנהלות המחאתית שלו, כאשר שיר "רכז מידע" ופרסומים נוספים הקשורים לאותו שוטר היוו חלק מרכזי בכתב האישום.
הפסיקה המקובלת קובעת כי חופש הביטוי מסתיים כאשר הוא עובר את גבולות הסתה, לשון הרע או העלבה המכוונת באופן ישיר לפגיעה בכבוד הפרט ובתפקודו.
בית משפט השלום בתל אביב, בהחלטה שהתקבלה ביוני 2017, קבע כי כהן אכן חצה את הקו האדום, והרשיע אותו בשתי העבירות המיוחסות לו.
בית המשפט הדגיש כי אין מדובר בביקורת לגיטימית על המערכת, אלא בהתקפה אישית מכוונת שנועדה להטיל אימה ולפגוע בתפקוד השוטר.
פרקליטות המדינה דרשה עונש מאסר בפועל, אולם בינואר 2018 נגזרו על כהן 300 שעות שירות לתועלת הציבור, קנס ופיצוי כספי מינימלי לשוטר.
ערעורים הדדיים של כהן והמדינה על ההרשעה ועל קולת העונש נדחו.
עו"ד כהן טען להגנתו כי השיר לא מתייחס אישית לחמדני, אף כי דמותו ומעשיו שימשו לו "השראה פואטית".
עו"ד כהן לא חזר בו מדבריו ולא הביע כל חרטה, אלא טען כי לאור הזכות לחופש הביטוי לא היה מקום להאשימו ובוודאי שאין מקום להרשיעו בהעלבת עובד ציבור, שכן פרסומיו הם בגדר ביקורת לגיטימית על מעשי השוטר.
להרשעה הפלילית התלווה גל של תגובות ציבוריות מעורבות – תמיכה נרחבת מצד ארגוני זכויות אדם ופעילי מחאה שטענו כי מדובר במשפט פוליטי שמטרתו השתקת ביקורת, אל מול דרישה גוברת מצד גורמים במערכת אכיפת החוק להגן על משרתי הציבור מפני התנכלויות.
הדיון הציבורי עסק בין היתר באפקט המצנן שעלול להיות לפסיקה כזו על נכונותם של אזרחים למחות נגד השלטון.
תוכניות טלוויזיה, בהן "הצינור" עם גיא לרר, הקרינו קטעים מהשיר והפכו אותו למוצר תרבותי מוכר לכלל הציבור.
באופן יוצא דופן, הפרסום הטלוויזיוני עצמו הוביל לחקירה באזהרה של לרר, אירוע שהמחיש את הרגישות הרבה שנוצרה סביב השיר.
בנוסף להליכים הפליליים, ניהל השוטר חמדני תביעת לשון הרע אזרחית כנגד כהן, אשר הסתיימה בפסיקה לחובת כהן, שנדרש לשלם פיצויים משמעותיים בסך 150 אלף שקלים, פסיקה שאושרה בבית המשפט העליון.
בכך, השיר "רכז מידע" נצרב בתודעה הציבורית כמשל על מחיר הביטוי הפוליטי הרדיקלי והגבול הדק בין חופש הביטוי לבין פגיעה אסורה בשמו הטוב ובפרטיותו של עובד ציבור.
כהן, מצידו, שילב את השיר במכלול יצירתו, והוא אף היווה השראה ליצירת האלבום "צליל מיתר נגד המשטר", המדגים את התפיסה האקטיביסטית הרואה באמנות כלי לשינוי חברתי.
השיר זכה למספר גרסאות כיסוי.
הגרסאות הבולטות ביותר נוצרו מתוך הזדהות ומחאה, בעיקר סביב הפרשה המשפטית בה הואשם כהן בעקבות פרסום השיר.
אמיר בן דוד הקליט גרסה משלו לשיר וקרא לאמנים נוספים להצטרף למחאה, תחת ההאשטאג #ברק_כהן_לא_לבד, כדי "להילחם בעוול באמצעות שיר".
רם אוריון הצטרף לקריאה וביצע גם הוא גרסה לשיר, תוך שהוא תוהה על הענישה שנדרשה על רקע השיר.
גרסה נוספת הייתה של להקת הפוסי של לוסי.
בנוסף, כהן השתתף בצילומי הסדרה "מנאייכ" בדמות שוטר ששמו חמדאני.
בעקבות זאת הוגשה נגדו תלונה על העלבת עובד ציבור והוא עוקב לחקירה משטרתית.
רכישת שפה (Language Acquisition) היא תהליך קוגניטיבי וטבעי המתרחש בעיקרו בשנות הילדות.
במהלך התהליך הילד לומד להבין את השפה המופנית אליו על ידי הסובבים אותו, ובהמשך גם לדבר בה ולתקשר באמצעותה.
השפה הראשונה (First Language) שנרכשה בילדות המוקדמת קרויה שפת-אם (Mother Tongue) משום שלרוב היא נקלטת מהמשפחה הקרובה.
אדם הדובר בשפת-האם שלו קרוי דובר ילידי (Native Speaker), והוא מאופיין בשליטה טובה בקצב הדיבור, בהגייה, באוצר המילים והביטויים ודרכי ההרחבה ובדקויות השימוש שלה – יותר מאשר בכל שפה אחרת שילמד בימי חייו.
אף על פי שישנן כ-7,000 שפות אנוש שונות בעולם, אופן רכישת השפה אצל ילדים דומה בכל אחת מאותן שפות.
גילאי הינקות והילדות המוקדמת מהווים תקופה קריטית לרכישת שפה באופן מלא ושוטף; לאחר מכן הופכים תהליכי רכישת השפה למאומצים ומוגבלים יותר ומידת היעילות שלהם פוחתת.
תינוקות נולדים עם יכולת פיזיולוגית וקוגניטיבית לרכישת שפה, והם מצוידים במוכנות טבעית להבין ולהפיק שפה בכוחות עצמם (דיספוזיציה לרכישת שפה).
ההתפתחות השפתית מתרחשת באופן טבעי ובדרך בלתי פורמלית על ידי כל אדם החי בסביבה אנושית.
תהליך התפתחות השפה והדיבור משולב בהתפתחות המוטורית, המשחקית, השכלית וכן בהתפתחות האכילה.
כך למשל, היבטים מוטוריים של הדיבור מתפתחים בעקבות האכילה והבליעה, והיבטים תקשורתיים מתפתחים דרך משחק ודיבור עם דמויות מחיי הילד.
במהלך המשחק הילד לומד מילים חדשות המגדילות את אוצר מילותיו ומשפרות את כושר ביטויו ואת שליטתו באמצעי תקשורת מילוליים ובאמצעי תקשורת הנלווים לשפה (פרלשוניים) וכן בכישורי שיחה.
במהלך תהליך ההתפתחות השפתית רוכש הילד כישורי תקשורת מגוונים.
בשלבים הראשונים כישורים אלה כוללים, מצד אחד, הפקה של שפה דבורה: הגיית צלילים באופן מובן לסובבים אותו, שימוש תקין בקול ובשטף דיבור; ומצד אחר, הבנה של הדיבור של הסובבים אותו.
בשנותיו הראשונות הילד מקבל סיוע במשימת רכישת השפה מצורת הדיבור המופנית אליו המכונה 'שפת האימהות' (Motherese).
צורת דיבור מיוחדת זו, שהיא בעלת מאפיינים דומים בלשונות השונות, מועילה לילד בקליטת השפה בשל היותה מוכוונת במיוחד כלפיו, כמו בקצב האיטי, בגובה הצליל ובמשך שלו, בהדגשות, בפשטות, בחזרות.
רכישת השפה נעשית על פי סדר התפתחות נורמלי ואוניברסלי, עם שינויים בהתאם לשפה הספציפית.
הילד נחשף לשפה מיום היוולדו, ואף ברחם אימו הוא כבר קולט את הצלילים המופקים בסביבתו ובתוכם גם צלילי שפה ודיבור.
בתהליך ההתפתחות של שפה נורמטיבית הופכת התנהגות התינוק כבר בחודשים הראשונים לחייו להתנהגות תקשורתית, וזו ממשיכה להתפתח לאורך כל חייו.
במהלך ההתפתחות הילד נחשף לשימוש בחמשת התחומים הכלולים בידע שפתי, והם: מערכת הצלילים של שפתו (פונולוגיה), הקשר בין צרופי צלילים למשמעות הנלווית אליהם (מורפולוגיה), המילון של שפתו והקשר בין מילים או משפטים לרעיון שהם מייצגים (סמנטיקה), הצטרפות המילים למשפט (תחביר) והשימושים בשפה בתוך הקשר (פרגמטיקה).
מהלך נורמטיבי של רכישת שפה מורכב מארבעה שלבים עיקריים כמורחב להלן.
השלב הקדם-מילי מתחיל בלידה וממשיך עד גיל שנה (0–12 חודשים).
בשלב זה הילד מתקשר ללא שימוש במילים.
כבר מלידתו יודע התינוק להשתמש בבכי לצרכיו.
אל הבכי נלווים בחודש הראשון קולות רפלקסיביים המלווים פעולות יניקה, בליעה, נשימה וכדומה.