tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רב-תרבותיות בישראל (במסגרת התוכנית לתואר שני בלימודי תרבות)
הספרות כמעבדה מוסרית – קריאה במבחר יצירות בפרוזה העברית של המאה העשרים, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, סדרת פרשנות ותרבות, 2009.
מרכז או שוליים – שיח זהויות בספרות הישראלית, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2021.
מרחבים וגבולות בצל האינתיפאדה – קריאה אתית בספרות העברית, 2007-1987, ירושלים, הוצאת מאגנס, 2021.
תולדות הספרות העברית החדשה (עם ד"ר צפי זבה-אלרן, ד"ר מתן חרמוני, וד"ר מי-טל נדלר), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2021.
יורם קניוק: במקום ביוגרפיה, חיפה, אוניברסיטת חיפה ופרדס, 2025.
יורם קניוק, סבון: רומן בשני חלקים, ראשון לציון, ידיעות אחרונות - ספרי חמד, 2018.
מנדלסון-מעוז פרסמה כ-40 מאמרים ופרקים בספרים.
עדילי ליברמן (נולדה ב-26 ביולי 1979) היא שחקנית ובמאית תיאטרון ישראלית.
בוגרת תואר ראשון בלימודי תיאטרון ומשחק מאוניברסיטת חיפה, ותואר שני בהצטיינות בתוכנית ללימודי חקר הביצוע באומנות התיאטרון, אוניברסיטת תל אביב.
חברה בפורום יוצרות התיאטרון, ב"תנועה ציבורית" מאז הקמתה ומתנדבת במרכז לסיוע לנפגעי ולנפגעות תקיפה מינית מאז 2006.
הלוח - מופע חוצות בהשתתפות תלמידי שנה א' של המחלקה למשחק ותיאטרון בבית הספר מנשר לאמנות.
יציאת חירום - מופע חוצות של סטודנטים במחלקה למשחק ותיאטרון בבית הספר מנשר לאמנות.
מופעי ההיסטריה - מופע הרצאה־פרפורמנס בשיתוף נשות טיפול.
מתכוונת - בימוי הפקת שנה ג' בחוג לתיאטרון, אוניברסיטת חיפה.
יציאה מבית הבובות - בימוי הפקת שנה ג' בחוג לתיאטרון, אוניברסיטת חיפה.
יער הנסיכה - הצגת ילדים לצד הילה גולדנברג.
יונה וולך - מופע מאת דליה שימקו ובבימויה.
- מופע בשיתוף החממה למחול המרכז לתיאטרון של עכו.
מסכות או לא להיות - מחזה בבימויו של יוסי אלמוג בביצוע אנסמבל דיוניסיה.
גן העדן האבוד - מסע בעקבות המיתוס של פרומתאוס בבימויה של לילך דקל-אבנרי.
ים יבשה - עיבוד לכל המשפחה של סיפור יציאת מצרים.
בנות בצריח - סיור מורשת קרב סאטירי-פארודי באתרים היסטוריים עם נדב בושם.
- מחזה של אייל וייזר המשלב מחול, וידאו ופרפורמנס.
כרטיס לקרקס - הצגה המבוססת על פרוטוקול ועדת הפנים של הכנסת שדנה בחוק המסתננים.
סל תרבות - מופע שיצר יאיר ורדי, המורכב משיחות מאולתרות עם הקהל.
קוטיקולה - מופע אינטימי המציג את טקסי היום יום עם בנה התינוק של ליברמן, במסגרת פסטיבל א-ז'אנר, 2019
מיץ פרי כה טרי - תיאטרון הקרון, 2021
הוועדה - הצגה מאת נדב בושם על ההתמודדות שלו ושל בן זוגו מול שירותי הרווחה בניסיון להפוך למשפחת אומנה.
פסטיבל הקומדיה ע"ש אפרים קישון, 2022
נמצאת בזוגיות עם הצלם אייל תגר.
השניים מתגוררים ביפו והורים לשניים.
אחותן של העיתונאיות טלי ליברמן וחן ליברמן.
עדינה טל (נולדה ב-22 בפברואר 1953) היא שחקנית, מחזאית ובמאית תיאטרון ישראלית, שהקימה את תיאטרון נא לגעת ששחקניו הם חירשים-עיוורים.
נולדה וגדלה בציריך, שווייץ לחנה, ילידת העיר אוראדיה בטרנסילבניה, ולבנימין שפץ, יליד שווייץ, שעסק במסחר.
למדה בבית ספר כללי, ובנוסף הלכה אחרי הצהרים ל"חדר" (מוסד ללימודי קודש בקהילה היהודית).
אחות אמצעית בין שתי אחיות נוספות.
לאחר עלייתה למדה תיאטרון באוניברסיטת תל אביב ואחר כך באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1985 הקימה טל עם רינה פדווה את תיאטרון אירוע, ושיתוף הפעולה ביניהן נמשך כ-17 שנה.
בשנים 2002–2014, אחרי קריירה ארוכה כבמאית, שחקנית וכותבת, הקדישה טל את מרב מאמציה לפרויקט "נא לגעת" שבמסגרתו היא הקימה, יחד עם ערן גור, את קבוצת התיאטרון הראשונה בעולם, שכל שחקניה הם חירשים-עיוורים.
היא הקימה את מרכז "נא לגעת" בנמל יפו, שבו פועלים לצד התיאטרון, גם מסעדת החושך "בלקאאוט" ובית הקפה "קפיש".
טל כיהנה במשך כ-15 שנים כנשיאה, מנהלת אומנותית ובמאית, ולסירוגין גם כמנכ"לית, של מרכז "נא לגעת".
במהלך השנים היא כתבה וביימה את המופעים "לא על הלחם לבדו", סדנת שפת סימנים תיאטרלית "תן סימן!", יצרה (עם דני ארליך) את הצגת הילדים "נסיך תרנגול", ובנתה קבוצה רב תרבותית חדשה של שחקנים חרשים-עיוורים שהמחיזו את המופע "לונה פארק".
בדצמבר 2014 החליטה טל להמשיך הלאה מתוך רצון לחלוק ולשתף בידע הרב שלה אנשים בארץ ובעולם, והיא גם מפתחת מאז מודל חדש לעסק תרבותי חברתי.
נשואה לחיים טל, במאי סרטים, מפיק ועיתונאי המתמחה בסרטים העוסקים במתח בין צבא לחברה.
ביים, בין היתר, בשנת 2007 את הסרט התיעודי "עוברים כל גבול", העוסק במסעה של קבוצת התיאטרון "נא לגעת" לצפון אמריקה.
בן אחותה הוא מאיר בינג.
מתגוררת בשכונת עין כרם בירושלים.
יזמית חברתית של שנת 2014 – "קרן שוואב" והפורום הכלכלי העולמי (WEF)
אחת מ-"50 המחדשים החברתיים המוכשרים ביותר" ביום האחריות החברתית התאגידית (CSR) העולמי במומבאי, הודו, 2015
דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב – "מתוך הכרה בתרומתה הניכרת כמחזאית, במאית ומחדשת בתחום התיאטרון והאמנויות"
תואר עמית כבוד במכללת רופין
אות החסד של ווילי טראמפ
תעודת מצוינות מאת הפרלמנט של בוסטון ל "אור שומעים בזיג זג"
מדליית השוויון על "אור שומעים בזיג זג"
עדינה כהנסקי (1887, ה'תרמ"ב – 7 במאי 1950, כ' באייר ה'תש"י) הייתה איכרה סופרז'יסטית ופעילת ציבור בראשון לציון.
אחת משתי הנשים הראשונות שנבחרו למועצת עיר בארץ ישראל, כיהנה כסגנית יו"ר המועצה המקומית ראשון לציון החל מ־1919 והייתה חברת נבחרת במועצה למשך 15 שנה.
כהנסקי נולדה בווילקובישק, פלך סובאלק שבליטא, בשנת 1882, לשיינע-טריינה אברמסון ויעקב יהושע כהנסקי.
בשנת 1894, בהיות בת 11 היגרה עם משפחתה לארגנטינה במסגרת ההתיישבות החקלאית שיזם הברון הירש.
המשפחה התיישבה במחוז אנטרה ריוס, תחילה בקולוניה 'סאן אנטוניה' ומאוחר יותר בקולוניה 'קלרה'.
את לימודיה היא עשתה תחילה בבית הספר היסודי של הקולוניה ומאוחר יותר בבית ספר תיכון בעיר הבירה בואנוס איירס.
בגיל 19, בשנת 1902, בעקבות רצונו של אביה לעלות לארץ ישראל ולעבוד את אדמתה, עלתה עם משפחתה והשתקעה בראשון לציון.
אביה חלם לעבוד ביקב אך לא התקבל לעבודה על כן המשפחה פתחה חנות מכולת ומאפייה שכללה מסעדת פועלים.
אביה נפטר כעבור חצי שנה.
לאחר מותו סייעה כהנסקי לאמה בהפעלת העסק המשפחתי.
בנוסף החזיקה חנות ספרים קטנה בצריפה הקטן שהיה ממוקם ברחוב ירושלים.
שם מכרה לתלמידי בית הספר העברי הראשון את ספרי הלימוד.
הצריף כלל גם אכסניה לאורחים שהגיעו לעיר.
בית משפחת כהנסקי והמסעדה היוו מוקד לרבים מאנשי העלייה השנייה ומחיי השפה העברית שהיו מגיעים לעיר.
ביניהם: דוד בדר, יצחק בן-צבי, נחום טברסקי, יוסף חיים ברנר, יוסף ויתקין, אלימלך דבורקין, אליעזר בן-יהודה, יוסף לישנסקי ואנשי השומר.
כפי שהיא מעידה על עצמה במכתב ברכה ליום הולדת שישים למשורר חיים נחמן ביאליק בשנת 1933, כהנסקי למדה עברית בהשפעת היצירה בְּעִיר הַהֲרֵגָה של ביאליק וכדי שתוכל לקרוא יצירות מאת סופרים עבריים.
מכתביה ניתן להיווכח כי היא למדה עברית במהירות וברמה גבוהה, סייע לה המורה יוסף ויתקין אשר עודד אותה לפרסם את כתביה, תחילה בעיתון "הפועל הצעיר" ובהמשך בירחון "האשה", בעיתון "הארץ" וב"הבוקר".
עם היוסד המושבה באר יעקב, ב־1907, רכשה כהנסקי יחד עם בני משפחתה 50 דונם קרקע במושבה.
כהנסקי הייתה מגיעה על המושבה בה התגוררה אחותה טובה לעבוד את האדמה ולנטוע עצים על אף שהיא עצמה לא התגוררה בה.
כהנסקי הלכה לעולמה ב-7 במאי 1950, בראשון לציון.
כהנסקי הייתה חברה באגודת נשים בראשון לציון ובהסתדרות נשים עבריות.
היא לקחה חלק פעיל במאבק הנשים בראשון לציון להשגת זכות לבחור ולהיבחר, זכות שעד אז לא הייתה קיימת בארץ ישראל.
היה זה המאבק הראשון בארץ ישראל להכרה בזכות הנשים שהוכתר בהצלחה.
כתוצאה מפעילות זו, הובילה עם נשים נוספות מאבק על זכות ההצבעה לנשים במושבה ראשון לציון.
המועצה החליטה לתת זכות הצבעה לנשים בבחירות שהתקיימו אותה שנה.
ב-6 דצמבר 1919 יצאו כל נשות המושבה אל הקלפי להצביע.
שתי נשים קיבלו את מספר הקולות הרב ביותר לוועד המושבה: נחמה פוחצ'בסקי ועדינה כהנסקי אשר זכו ברוב קולות המצביעים, פוחצ'בסקי במקום הראשון עם 173 קולות וכהנסקי במקום השני עם 167 קולות.
נחמה פוחצ'בסקי ויתרה על זכותה לעמוד בראשות המועצה אך כהנסקי כיהנה כסגן יו"ר ועד המושבה והמשיכה לכהן כחברת ועד המושבה למשך 15 שנה.
בנוסף לחברותה בוועד המושבה היא כיהנה כיושבת ראש ועדת הבחירות.
כמו כן, היא הייתה חברה בוועד בית הספר העברי הראשון, בהסתדרות נשים עבריות שעסקה בטיפוח האם והילד, ובהתאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות, שהגנה על האישה בכל הנגע לחיי המשפחה.
הייתה פעילה בוויצו וחברה בוועד "הלוואה וחיסכון" של המושבה.
בצעירותה הייתה כהנסקי חברה ב"הפועל הצעיר" ומאוחר יותר בחרה להיות חברה בברית הצה"ר (ברית הציונים הרוויזיוניסטים).
בשנת 1936 חתמה על מגילת היסוד להקמת מוזיאון רוטשילד במושבה.
בסוף ימיה בחרה להתרחק מכל פעילות פוליטית והקדישה עצמה לעבודה חקלאית וללימוד עברית.
עדי שרון (נולדה ב-20 באפריל 1994) היא שחקנית ודוגמנית ישראלית.
שרון נולדה וגדלה בפתח תקווה, למדה בתיכון "בן-גוריון" במגמת המוזיקה.
היא למדה משחק בבית הספר לתיאטרון ומחזות זמר ע"ש עידן ליפר במרכז רוזין.
שרון החלה את דרכה בטלוויזיה בשנת 2017, כשגילמה את תלמידת בתיכון תכלת בתפקיד הראשי בעונה השישית של סדרת הנוער "ראש גדול".
באותה שנה התארחה גם בתוכנית "סנאפטוק" בהנחיית גאיה שליטא כץ.
בשנת 2024 הצטרפה לעונה השלישית של סדרת הנוער "בת השוטר" וגילמה את יפה סלונים, תלמידה בסמינר.
שנה לאחר מכן לוהקה לתפקיד של יעלי בהפקת התיאטרון המחודשת של "גבעת חלפון אינה עונה".
+שנהפרויקטתפקידהערות2017ראש גדולתכלתתפקיד ראשי; עונה 6 (ידועה גם בשם ראש גדול – ראש חדש)סנאפטוקעצמהעונה 12024בת השוטריפה סלוניםתפקיד ראשי; עונה 3
עדיין ריק הוא סינגל הבכורה של הזמר הישראלי לירן דנינו.
השיר נכתב והולחן על ידי הזמר נתן גושן, הופק בידי אורי אבני ויצא לאור באוגוסט 2010. ב-16 בפברואר 2012 השיר נכלל באלבום הבכורה של דנינו, "לירן דנינו".
השיר נכתב והולחן על ידי הזמר נתן גושן, הופק בידי אורי אבני ויצא לאור באוגוסט 2010. דנינו אמר כי השיר לא מאפיין את סגנונו המוזיקלי, וכי נתן גושן בכתיבתו ניסה לכתוב מזווית הראיה שלו, דנינו.
ב-16 בפברואר 2012 השיר נכלל באלבום הבכורה של דנינו, "לירן דנינו".
הווידאו קליפ של השיר יצא לאור ב-28 בדצמבר 2010 בבימוי קארין בר.
במהלך הקליפ מגלמים לירן דנינו והדוגמנית קטיה קלצ'קין זוג שעובר משברים, ריבים והשלמות במהלך הקשר הזוגי שלהם.
"עדיין כאן" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שושנה דמארי, מתוך אלבום האולפן העשירי שלה, אור (1988).
הוא יצא לאור במרץ 1988, בהוצאת חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל מתוך האלבום.
את השיר כתב אהוד מנור ללחן של בעז שרעבי.
בשנת 2010 נעשה לו רמיקס מחודש על ידי הדי ג'יי עופר ניסים.
השיר נכתב על ידי אהוד מנור, הולחן על ידי בעז שרעבי והופק על ידי מתי כספי.
בשנת 1988 זכתה שושנה דמארי בפרס ישראל בתחום הזמר העברי, ולכבוד המעמד הזה נכתב עליה השיר "עגילי דמאר" (ברק/קלינגר), אשר בוצע באותו הערב על ידי ירדנה ארזי.
בעקבות הזכייה בפרס הקליטה דמארי באותה שנה אלבום חדש, בשם אור בעיבודו של מתי כספי.
האלבום הצליח מאוד ושיר הנושא, "אור" שכתבה נעמי שמר הפך לריקוד עם פופולרי.
שיר זה הפך לשיר הסיום הקבוע בטקס פתיחת פסטיבל מחול כרמיאל, שבו השתתפה מדי שנה.
שיר נוסף מהאלבום, "עדיין כאן", נכתב על ידי אהוד מנור לזכר בעלה של דמארי, שלמה בשמי, שנפטר ב-28 במאי 1986.
ל"עדיין כאן" יצא רמיקס רשמי.
את הרמיקס יצר הדי ג'יי הישראלי עופר ניסים כחלק מאלבומו Pride All Over 2010 (2010).
בנוסף לכך, הזמר ישי לוי חידש את השיר בתחילת שנות ה-90, והפך אותו לשיר מאוד מזוהה עמו.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורישראלמרץ 1988תקליט 12 אינץ'הד ארצי
עדיין לא מתה היא קומדיית טלוויזיה אמריקאית שנוצרה על ידי דייוויד וינדזור וקייסי ג'ונסון עבור ABC.
היא מבוססת על הספר "וידויים של בת ארבעים ומשהו מזו**נת" מאת אלכסנדרה פוטר.
הסדרה עלתה לראשונה ב-8 בפברואר 2023. במאי 2023, הסדרה חודשה לעונה שנייה שהוצגה לראשונה ב-7 בפברואר 2024. במאי 2024, הסדרה בוטלה לאחר שתי עונות.
נל (ג'ינה רודריגז), עיתונאית צעירה, חוזרת מלונדון לפסדינה, קליפורניה, לאחר 5 שנים בהן עקרה את כל חייה כדי לעבור לגור עם הארוס שלה בלונדון, ממנו נפרדה לפני תחילת הסדרה.
כאשר נל חוזרת לעבוד בעבודה הישנה שלה ב־SoCal Independent, היא מגלה שהעבודה שלה כעת בעיתון היא להיות אחראית על כתיבת נקרולוגים.
בנוסף, היא מגלה שהחברה הכי טובה שלה, סם (האנה סימון) היא כעת גם חברה קרובה של הבוסית של שתיהן, והאויבת הוותיקה של נל (ובעבר גם של סם), לקסי (לורן אש).
כאשר נל מקבלת את המשימה הראשונה שלה, לכתוב נקרולוג על מונטי (מרטין מול), היא מגלה שברגע שהיא מקבלת לכתוב נקרולוג על מישהו/י, הם מופיעים לידה ומלווים אותה כמעין רוחות רפאים, עד סיום התהליך.
נל פוגשת את אשתו האלמנה של מונטי, קריקט (אנג'לה גיבס), בעלת בר יין בוטיקי.
נל וקריקט הופכות לחברות קרובות ונל כמעט אומרת לקריקט שהיא רואה רוחות רפאים, אך בסוף מעדיפה לשמור את זה לעצמה.
במהלך עונה 1, נל ואדוארד (ריק גלסמן), שותפה לדירה ובעל תסמונת אספרגר, הופכים מאויבים לחברים ועוזרים זה לזה במערכות היחסים אחד של השנייה.
בסוף עונה 1, ארוסה לשעבר של נל, פיליפ (אד וויקס) חוזר לארצות הברית ועובר לגור סמוך לנל בפסדינה ועובד שם כשף.
בהתחלה, נל עדיין כועסת עליו, אבל הם משלימים ומתחילים לצאת שוב, עד שנל מתוודה בפני פיליפ שהיא רואה רוחות רפאים, והוא מגיב באמירה שהם צריכים לעזוב את העיר, ושנל צריכה לעזוב את העבודה שלה.
בעקבות כך, נל נפרדת מפיליפ סופית.
דניס ובן זוגו בן מאמצים תאומים בסוף העונה הראשונה.
בתחילת עונה 2, אביה של לקסי, דאנקן (בראד גארט), אותו לקסי תמיד מנסה להרשים (והוא הבעלים של החברה המפיקה את העיתון, אותה חברה שלקסי מנהלת בפועל) מבקר במשרדי העיתון.
דאנקן מבקש מנל לעזור לו לכתוב את ההספד שלו ולעזור לו להיות אדם טוב יותר, אבל נל מגלה שהכל נועד רק כדי לגרום ללקסי לעבוד קשה יותר והוא לא באמת שינה את דרכיו.
סם ובעלה קית' (אדיר קליאן) עוברים משבר בזוגיות, ובסופו של דבר מתגרשים.
לקסי ואדוארד מתחילים לצאת זו עם זה בסתר, ואדוארד לא מספר על כך לנל.
מאוחר יותר הם מתחילים לצאת באופן רשמי וגלוי.
נל פוגשת את טי ג'יי (ג'סי גרסיה), עמית לעבודה בעיתון, והם מתחילים לצאת.
אבל, כשנל מתחילה לדון עם טי ג'יי על הרצון שלה להיות אמא, ועל המחשבה שלה להקפיא ביציות, טי ג'יי מתוודה בפניה שהוא מעולם לא רצה להביא ילדים, והם מחליטים להיפרד אך להישאר ידידים.
באותו פרק, אדוארד מגלה שדאנקן מתכוון למכור את SoCal Independent ומספר על כך ללקסי ולנל.
כל עובדי העיתון נכנסים לפאניקה, ובמהלך הבלאגן המתחולל עקב כך, דאנקן מתמוטט ונלקח לבית החולים, ובמקביל מתחיל להופיע גם כרוח הרפאים מול נל (בניגוד כל מושאי הכתיבה שלה עד כה, אשר הופיעו בפניה רק לאחר מותם המוחלט).
דאנקן עובר ניתוח לב ושורד, ולקסי מחליטה לקחת את העניינים לידיים ולרכוש את החברה.
מערכת היחסים של דאנקן ולקסי מתחדשת לאט כשהוא מבין שלקסי בוגרת ויכולה להיות הבעלים של החברה ולנהל אותה בעצמה גם בלעדיו.
ג'ינה רודריגז - נל סראנו, עיתונאית, נפרדה לפני תחילת הסדרה מהארוס שלה פיליפ, לאחר שעברה הפלה.
כתוצאה מהפרידה היא חוזרת מלונדון ללוס אנג'לס.
במהלך העונה הראשונה מתגלה ששמה הפרטי הוא פנלופה ו"נל" הוא הכינוי שלה.
נל היא החברה הכי טובה של סם, וחברה טובה גם של דניס.
האנה סימון - סם, החברה הכי טובה של נל.
עורכת מדור הסטייל ב־SoCal Independent.
בעונה 2, יש לה משבר בזוגיות עם בעלה והם מתגרשים.
לורן אש - לקסי, הבוסית של נל, סם ודניס, והעורכת הראשית ב־SoCal Independent.
ריק גלסמן - אדוארד, השותף האוטיסט (בעל תסמונת אספרגר) של נל.
יחסיו עם נל במהלך העונה הראשונה חווים עליות ומורדות אך בסופו של דבר עם נהיים ידידים טובים.
ג'ושוע בנדי - דניס, חבר טוב ועמית לעבודה של נל, הומו, עורך ב-SoCal Independent.
הוא העורך האחראי על נל, ומקצה לה כל פעם כתיבת הספד אחר.
החל מסוף עונה 1, הוא ובן זוגו מאמצים תאומים.
אנג'לה גיבס - קריקט, אלמנתו של מונטי (מושא ההספד הראשון שנל כותבת), בעלת בר יין בוטיק.
בראד גארט - דאנקן רודס (עונה 2), המוציא לאור של ה־SoCal Independent ואביה של לקסי.
מייל פלנגן - טינה, עיתונאית קשוחה ומבוגרת, עם נטיות אנטי-חברתיות, עובדת ב-SoCal Independent.
ג'ימי בלינגר - מייסון, מתמחה ב-SoCal Independent, מרגיש כל הזמן שהוא במאבק על מקומו אל מול נל.
ג'סי גרסיה - טי ג'יי (עונה 2), כתב ספורט ב-SoCal Independent.
מרטין מול - מונטי, רוח הרפאים הראשונה שבה נתקל נל ובעלה המנוח של קריקט.
מו קולינס - ג'יין מארוול
בריטני סנואו - פייפר, הבריונית שהציקה לנל בתיכון, ועד מותה כוכבת ניו-מדיה עולה.
לאחר מותה מופיעה כרוח רפאים מול נל כאשר נל אמורה לכתוב את ההספד שלה.
רורי אומאלי - בן, בן הזוג של דניס.
טוני פלאנה - קרלוס גרזה, שדר ספורט שנל ואביה העריצו כשהייתה צעירה.
פאולה פל - מרלנה, שחקנית אופרות סבון לשעבר.
אד בגלי ג'וניור - ביל, מורה למוזיקה לשעבר, ובעלה של סוזי.
תלמה הופקינס - סוזי, מורה למוזיקה לשעבר, ואשתו של ביל.
אד וויקס - פיליפ, ארוסה לשעבר של נל.
אדיר קאליאן - קית', בעלה של סם.
ב-14 בפברואר 2022, עדיין לא מתה קיבלה אישור לפיתוח פרק פיילוט מרשת ABC.
הסדרה נוצרה על ידי דייוויד ווינדזור וקייסי ג'ונסון שצפויים היו להפיק בפועל לצד רודריגז, ג'וזף מקגינטי ניקול, מרי ויולה וקורי מארש.
דין הולנד ביים את הפיילוט.
ב-16 במאי 2023, ABC חידשה את הסדרה לעונה שנייה.
ב-10 במאי 2024, ABC ביטלה את הסדרה לאחר שתי עונות.
ב-29 במרץ 2022, ג'ינה רודריגז לוהקה לתפקיד הראשי.
ב-5 באפריל 2022, ג'וש בנדי, ג'סיקה סנט קלייר, מרי אליזבת אליס, אנג'לה גיבס וריק גלסמן הצטרפו לצוות השחקנים הראשיים בסדרה.
למרות שדווח בתחילה שגלסמן היה אמור להופיע בסדרה כתפקיד משני (מחזורי), בסופו של דבר הוא קיבל תפקיד קבוע וראשי בסדרה.
באוגוסט 2022, האנה סימון ולורן אש לוהקו כדמויות ראשיות.
ב-11 בינואר 2023, הוכרז כי מרטין מול, אד בגלי ג'וניור, מו קולינס, דבורה קרייג, תלמה הופקינס, דון לייק, ריאה פרלמן, פולה פל, טוני פלאנה, בריטני סנואו וג'וליה סוויני יופיעו בפרקים שונים במהלך העונה הראשונה, בתור רוחות רפאים.
ב-13 בדצמבר 2023, דווח כי בראד גארט לוהק לתפקיד ראשי בעונה השנייה.
ב-30 בינואר 2024, הוכרז כי וונדי מאליק, ניקו סנטוס, רוב קורדרי, טומי מרטינז, לידיה פורטו, אנני אודונל, ג'סי גרסיה וסדריק יארבורו יופיע בתפקידי אורח בעונה השנייה.
מספר ימים לאחר מכן, דווח כי צ'לסי הנדלר ומרלה גיבס לוהקו ככוכבות אורחות.
ב-10 באפריל 2024, הוכרז שג'ניפר לואיס, מלקולם בארט ומאט וולש אמורים להופיע בתפקידי אורח בעונה השנייה.
פרק הפיילוט של עדיין לא מתה הוקרן בבכורה ב-8 בפברואר 2023, ברשת ABC.
העונה השנייה עלתה לראשונה ב-7 בפברואר 2024. הסדרה עלתה בהמשך לדיסני+ ומשווקת על ידי דיסני גם בישראל עם תרגום לעברית.
אתר הביקורות Rotten Tomatoes, דיווח על דירוג של 50% עם דירוג ממוצע של 6.5/10, על סמך 16 ביקורות מבקרים.
קונצנזוס המבקרים של האתר הוא: "בעוד שג'ינה רודריגז מרתקת תמיד ומספיקה כדי להבטיח שהקומדיה העל-טבעית הזו לא תגווע כבר בתחילתה, עדיין הסדרה תזדקק לניצוץ נוסף כדי לשרוד את חוסר העניין של הצופים".
Metacritic, המשתמשת בממוצע משוקלל, נתנה לסדרה ציון של 58 מתוך 100 על סמך 15 מבקרים, מה שמציין "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
"עדיין חי בגדול" הוא אלבום הופעה של הראפר הישראלי ג'ימבו ג'יי ולהקת ספא עם תזמורת הרחוב הירושלמית ומקהלת העפרוני, שיצא ב-15 בינואר 2025. האלבום הוקלט במהלך שלוש הופעות חיות שהתקיימו באוגוסט 2024 במועדון הבארבי בתל אביב.
האלבום מציג עיבודים מחודשים לשירים קודמים של ג'ימבו ג'יי, לצד ביצועים חיים של יצירות חדשות, ומשקף את התקופה המורכבת שבה נוצר, בצל מלחמת חרבות ברזל.
ג'ימבו ג'יי, ששמו המלא הוא עומר הברון, החל לעבוד על האלבום בתקופה רגישה במיוחד – במהלך שהותו כמפונה מן הבית, לאחר טבח שבעה באוקטובר.
באותו יום שהה בביתו בקיבוץ אור הנר שבמערב הנגב, ונאלץ להימלט עם אשתו ושתי בנותיו לאחר שעות של הסתתרות בממ"ד.
תהליך העבודה על האלבום החל כשהוא עדיין מפונה, והמשיך לאחר שחזר לביתו בקיבוץ, כשמונה חודשים מאוחר יותר.
החזרה לביתו לוותה בחזרות לקראת ההופעות עם תזמורת הרחוב הירושלמית ומקהלת העפרוני.
ההפקה של המופע נעשתה תוך כדי שהאמנים עצמם היו מושפעים ישירות מהמציאות הביטחונית: המתופף היה מפונה מהצפון, נערות המקהלה היו בנות להורים במילואים, ונגן הקלרינט היה חלק מצוות חמ"ל בפיקוד דרום.
האלבום הוקלט במהלך שלוש הופעות חיות שהתקיימו באוגוסט 2024 במועדון הבארבי בתל אביב.
בהופעות השתתפו כ-20 נגני תזמורת הרחוב הירושלמית וכ-20 זמרות וזמרי מקהלת העפרוני, מה שהפך את המופעים לאירועים מוזיקליים רחבי היקף.
האלבום הופק על ידי רועי דורון, שותפו המוזיקלי הקבוע של ג'ימבו ג'יי.
האלבום כולל 13 רצועות חיות, עם עיבודים מיוחדים לשירים קיימים של ג'ימבו ג'יי.
בין השירים הבולטים: "בעזרת השם", "בומים", "כאן המרכז" ו"סלט" שבוצע כדואט עם ואלרי חמאתי.
השירים נכתבו עוד לפני המלחמה, אך קיבלו משמעות חדשה לאחריה.
לדוגמה, האלבום הקודם של ג'ימבו ג'יי, אה וואו, נכתב לפני טבח שבעה באוקטובר אך יצא לאחר מכן – והפך, לדבריו, ל"נבואת זעם".
ג'ימבו ג'יי סיפר כי יש שירים ישנים מהרפרטואר שלו שהוא מתקשה לשיר כיום, בשל המשמעות הכואבת שהם קיבלו.
כך למשל השיר "עזבנו את תל אביב", שנכתב כהלצה על המעבר לעוטף עזה, אך בדיעבד תיאר תרחיש שהפך למציאות.
שם האלבום, "עדיין חי בגדול", נלקח ממשפט ששמע ג'ימבו ג'יי במרכול בשדרות, כאשר נשאל אדם לשלומו והוא השיב: "עדיין חי בגדול".
המשפט, שנאמר בקלילות אך נשא עמו עומק רגשי, תפס את תשומת ליבו של האמן והפך לשם האלבום, המסמל את הרצון לשמוח ולחיות גם בתקופות קשות.
לדבריו, שם האלבום הפך למעין הצהרה על הישרדות ותקווה בתוך תקופה של חוסר ודאות, פחד ועצב קולקטיבי.
לרגל יציאת האלבום, התקיימו שתי הופעות השקה במועדון הבארבי בתל אביב, ב-3 וב-4 באפריל 2025, בהשתתפות תזמורת הרחוב הירושלמית ומקהלת העפרוני.
ההופעות זכו לתשבחות על השילוב בין היפ-הופ למוזיקה תזמורתית ולביצועים הקוליים המרשימים של המקהלה.
ההופעות התקיימו בתקופה שבה חדשות רעות כמו הודעות על חטופים וחיילים שנהרגו, ליוו את שגרת החיים.
ג'ימבו ג'יי תיאר את הפער שבין אירועים משמחים לבין המציאות הקשה כקשה לעיכול אך גם הכרחי.
האלבום הוקדש לחברו, גיא אילוז, שנחטף בידי חמאס ועדיין נמצא בשבי בעת יציאת האלבום.
עַדַּן היא עיר נמל בתימן, לשעבר בירתה של הרפובליקה העממית של דרום תימן עד האיחוד בין הצפון והדרום של תימן, עת הוכרזה העיר כמרכז סחר חופשי.
נמל עדן היה ליעד נכסף עבור המעצמות משום מיקומו האסטרטגי כתחנת מעבר בין הודו לאירופה.
העיר עדן כוללת בתוכה מספר קטן של עיירות קטנות: עיר הנמל, החלק התעשייתי (שנקרא "עדן הקטנה", וכולל בתוכו בית זיקוק), ומדינת א-שעב (המרכז של עדן), ושני פרברים: ח'ורמכסר ושייח' עות'מאן, השוכן בעיר הישנה, ליד נמל התעופה הבין-לאומי עדן שממוקם ביניהם.
בין 1839 ל-1937 הייתה עדן פרובינציה של הראג' הבריטי ששלט בהודו, זאת לאור היותה תחנת תדלוק בפחם (Coaling Station) לספינות בין תעלת סואץ להודו.
לאחר מכן, בין 1937 עד 1963 הייתה מושבת עדן מדינת חסות בריטית.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הייתה עדן במצור למעשה מצד היבשה, שהטילו עליה העות'מאנים ותומכיהם המקומיים.
עם זאת, בקרבות שניטשו באזור לא הושגה הכרעה על ידי מי מן הצדדים.
ב-1963 השתלבה עדן כמדינת עדן בפדרציה של האמירויות הערביות של הדרום שאיגדה מספר שטחי חסות בריטים וסולטנויות בדרום תימן.
ב-1967 הבריטים עזבו את דרום תימן לאחר התקוממות חמושה כנגדם, ועדן נכבשה ושולבה במדינת דרום תימן והייתה לבירתה.
ב-1990, כאשר דרום תימן וצפון תימן התאחדו לתימן, חדלה עדן להיות הבירה, שעברה לצנעא.
ב-21 בספטמבר 2014, במהלך ההתקוממות השיעית בתימן, השתלטו המורדים החות'ים על צנעא.
לכן הועבר מושב ממשלתו של עבד רבו מנסור האדי לעדן.
בשנת 2015 בזמן ההפיכה החות'ית בתימן השתלטו המורדים החות'ים על העיר, אך מאוחר יותר באותה שנה חזרה העיר לשליטת צבא תימן.
בדצמבר 2015 נהרג מושל העיר ג'עפר מוחמד סעד בהתנקשות.
בפברואר 2018 השתלטו על העיר המורדים של מועצת המעבר הדרומית, וכעת היא נמצאת בשליטתם.
לאורך השנים הייתה עדן נמל חשוב לאורך הציר הימי שבין תעלת סואץ להודו ומדינות אסיה.
היותה תחנת תדלוק פחם לספינות בריטיות הפך אותה לתחנת מסחר חשובה לאורך מסלול הסחר ונקודת יצוא מחצי האי ערב.
בניגוד לצפון תימן, עדן היא עיר חזקה מבחינה כלכלית ולעומת מדינת הצפון שם המסחר היה חלש יותר ומצבה הכלכלי היה פחות טוב.
יהודים החלו להתגורר בעדן ככל הנראה כבר מהמאה ה-3 לספירה.
עם השנים התגבשה בעיר קהילה יציבה וחשובה, הגם שמעמדם של היהודים בתימן, כמו בכל ארצות האסלאם, היה מעמד של ד'ימים (יהודי חסות).
שינוי משמעותי הגיע עם הכיבוש הבריטי של העיר ב-1834, שראו בעדן נקודה חשובה בדרך ל'יהלום שבכתר' האימפריאלי הבריטי: הודו.
יחסית למקומות אחרים, ובעיקר יחסית לצנעא, יהודי עדן נהנו בזכות השלטון הבריטי משוויון זכויות יחסי, ולחיזוק מעמדם של היהודים שסיפקו שירותים ועסקו במסחר הקשור לנוכחות הבריטית ולמסחר הגלובלי שהתגבר באותם ימים בזכות תמורות טכנולוגיות.
תהליכים אלו הביאו לגידול מהיר של הקהילה מכ-250 לכ-5,000 נפש, רובם ככולם יהודים שהגיעו לעדן מרחבי תימן.
במאה ה-20, שימשה עדן כנקודת יציאה לרוב עולי תימן בדרכם לארץ ישראל בים או באוויר.
לא פעם נמשכה ההמתנה לאישור חודשים ואף שנים.
ב-1947, בעקבות הכרזת האו"ם בכ"ט בנובמבר, נערכו פרעות ביהודי עדן ועשרות יהודים נרצחו ונפצעו.
הפרעות הגבירו את קצב עליית היהודים לארץ ישראל, ששיאה היה לאחר הקמת המדינה (מבצע 'על כנפי נשרים - מרבד הקסמים'), אחריה נותרו בתימן מעט מאוד יהודים.
ב-1967 עזבה שארית הקהילה היהודית את עדן לישראל ולבריטניה.
עַדְלֹאיָדַע, או עַדְלָיָדַע, היא תהלוכה היתולית דמוית קרנבל הנערכת בחג פורים או בשושן פורים.
זוהי מסורת, שראשיתה בראשית ימיה של תל אביב, ב-1912. היא הייתה לאירוע המוני בתקופת היישוב, וחודשה בימי המדינה.
תהלוכת העדלאידע הראשונה נערכה בתל אביב הקטנה כבר בשנה השלישית להיווסדה של העיר, בפורים 1912, ביוזמתו של אברהם אלדמע, מורה לציור ומלאכה בגימנסיה הרצליה.
התהלוכה הססגונית, ובה תלמידים ומבוגרים מחופשים ברוח החג, יצאה מבניין הגימנסיה וצעדה לאורך רחוב הרצל עד מסילת הברזל.
עקב הצלחתה החליט ראש מועצת העיר מאיר דיזנגוף שהיא תתקיים גם בשנה שלאחר מכן, במימון המועצה.
במלחמת העולם הראשונה הופסקה העדליאדע, והיא התחדשה לאחריה.
תהלוכות העדלאידע של תל אביב לוו בנשפי פורים מפוארים שהפיק ברוך אגדתי.
התהלוכות שערכו החֶבְרֶ'ה טְרַאסְק (הקבוצה שייסד ב-1917 אברהם אלדמע) התאפיינו במעשי קונדס ותחפושות פרובוקטיביות, ומסיבותיהם נחוגו לצד החגיגות המפורסמות של אגדתי, שעליהן מתחו ביקורת נוקבת על מה שראו כהתמסחרותן בשל הפיכתן למוסד רווחי ביותר.
עם השנים התרחבו התהלוכות, ומסלולן נדד מרחוב הרצל לרחוב אלנבי, ולאחר קום המדינה לרחוב אבן גבירול.
בשנות השלושים נקבע נושא מרכזי לכל עדלאידע, כגון "שבטי ישראל" (ב-1934, בהצעתו של חיים נחמן ביאליק), "הישגי היישוב" או "המצב בעולם".
בתקופה זו, אירועי פורים של תל אביב משכו מבקרים מכל רחבי הארץ ואף מחוצה לה.
ב-1935 עיצב הצייר יצחק פרנקל את העדלאידע של העיר תל אביב.
העדלאידע ואירועי פורים פורסמו בכרזות חוצות, ותמונות שחור-לבן מאז 1926, של אירועים בת"א, ירושלים והנגב, שמורות בארכיון הצילומים של קק"ל .
בניגוד למדינות אירופה, שבהן הקרנבלים היו לאמצעי פריקת כל עול, הוללות מופרזת, תוקפנות ומחאה, הקרנבל התל אביבי נשא בחובו מאפיינים אחרים.
הקרנבל הראשי – למרות השם שניתן מאוחר יותר, "עדלאידע" – התאפיין דווקא בהתנהגות "נאותה".
העירייה פרסמה מדי שנה הגבלות שונות על חגיגות פורים, על מנת לשמור על אותו "טוהר" וסדר, כגון איסורים להשתמש בחומרי נפץ ובעיקר שלא להתחפש בתחפושות הפוגעות בדת או בלאום.
אך למרות הצנזורה והסנקציות היו מספר תחפושות ותהלוכות אשר חרגו מן הכללים הללו, השתמשו בחגיגה הציבורית לביטוי מחאה חברתית והטביעו את חותמן על העיר.
בשנת 1928, במהלך התהלוכה שנושאה היה "עשר שנים לבית הלאומי", הציגו החבר'ה טראסק מנורה בת 10 קנים (כסמל לעשור הצהרת בלפור); במקום כל נר הייתה אצבע משולשת וכתובת: "עלייה חופשית, יהודים בפקידות הגבוהה".
גדוד מגני השפה השתמש בחג הפורים על מנת להציג ולהציף את הרחובות בחומרי תעמולה.
הפרסומים השונים של הגדוד חולקו בחגיגות הפורים בעת מסע הקרנבל, ומדי שנה הם ערכו תחרות תחפושות שעסקה בחשיבות ועליונות השפה העברית.
בשנת 1929 הופיע הגדוד בעדלאידע עם המיצג "מגדל בבל"; מגדל שנישא על גבי עגלה רתומה לסוס ועליו הסיסמאות: "תחיית השפה – תחיית העם" ו"החיים והמוות ביד הלשון".
בקרנבל הראשי בשנת 1933 הוצגה על אחת מקרונות התהלוכה בובה בדמותו של היטלר רכוב על סוס.
על צווארו כתוב היה "מוות ליהודים" ולרגליו שני יהודים מתבוססים בדמם.
הקונסוליה הגרמנית בירושלים שלחה מכתב לראש העיר דיזנגוף בעניין ודרשה התנצלות, אולם הוא השיב שפורים הוא במה לביטוי חופשי של דעת הציבור.
בשנת 1934 שנה לאחר מכן הוצגה בובת דרקון בעלת שלושה ראשים ועל גבה צלב קרס, אשר נשרפה בסוף התהלוכה.
בשנת 1935 נבנתה בובה ענקית שנקראה "מפלצת הספסרות" – וביום החג נערך למפלצת משפט ציבורי, שבמהלכו פסקו דיזנגוף, מנחם אוסישקין, ויצמן וחנקין שהמפלצת אשמה בכל החטאים שייחסו לה: רמאות, בזבוז העושר של העם, הרס הישגי החלוצים ועוד.
בשנים מאוחרות יותר, באחד הקרנבלים הופיעה קבוצה שלמה אשר התחפשה ל"קו קלוקס קלאן" על מנת להביע את מחאתה כנגד .
ניתן לעמוד על אמביוולנטיות מסוימת באשר לחג הפורים התל אביבי.
בעוד חגיגות החג היו לאירועים הציבוריים המרכזיים בשנות ה-20 וה-30, ובהם באו לידי ביטוי ענייני החברה הבוערים, החג מעולם לא קיבל את התפקיד של הקרנבלים האירופיים.
בסופו של דבר, למרות החריגות, חגיגות פורים בעיקר דאגו לבסס מסרים לאומיים ואידאולוגיות שולטות.
בניגוד למקורו המקראי, שבו הפורים מהווה "עולם הפוך" (השוטה הופך למלך ואילו המלך מוצג כשוטה ברחבי העיר), בתל אביב החג נותר ממוסד ושימר את ההיררכיה החברתית: את התהלוכות הוביל ראש העיר מאיר דיזנגוף, שנהג לרכב על סוסתו לפני התהלוכה.
העדלאידע בתל אביב בוטלה למשך כשני עשורים – החל משנת 1936, בצל המרד הערבי הגדול ולאחריו מלחמת העולם השנייה, מלחמת העצמאות, קום המדינה ושנותיה הראשונות – וחודשה רק בשנת 1955. באותה שנה השתתפו בה מעל חצי מיליון צופים.
בסוף שנות השישים התפוגגה המסורת התל אביבית והמצעד הועבר לחולון, אם כי הוא לא לבש את האופי ההמוני של האירועים בתל אביב הקטנה.
ב-1965 הונהגה בחיפה ה"ארכיטקטורה" תהלוכה פורימית שמיצגי הענק שלה, שהורכבו על משאיות, הוכנו על ידי סטודנטים מהפקולטה לארכיטקטורה בטכניון (ולכן שם התהלוכה היה הלחם של "ארכיטקטורה" עם הביטוי "ארחי פרחי") וסטודנטים מהאקדמיה לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה.
התהלוכה נעה ברחוב הרצל בהדר הכרמל בליווי תזמורות.
בשנת 1987 יזמה יעל העליון את עדלידע בתל באביב, בשיתוף משה עמר מרכז מגמה לאומנות פלסטיק ורזי אמיתי מרכז המגמה לדרמה ובחסות עיריית תל אביב.
בשנים האחרונות נעשה ניסיון לחזור אל המסורת ולחדש את העדלאידע כאירוע רחוב חגיגי וגדול בערים השונות.
בהרצליה מתקיימת עדלאידע החל משנת 2014, כאשר בכל שנה היא מוקדשת לנושא מסוים.
כיום העדלאידע הגדולה במדינה מתקיימת בחולון עם אלפי משתתפים בצעדה.
בעדלאידע החולונית מושקעים מדי שנה מיליוני שקלים והיא נחשבת לגדולה והמושקעת ביותר בכל הארץ.
בתחילה נקראה התהלוכה בשם "קרנבל", שהוא שמן של התהלוכות המקבילות לה במסורת הנוצרית.
בשנת 1932 הוכרז על תחרות למתן שם קבוע לתהלוכה.
בין המציעים האחרים היו חיים נחמן ביאליק, שהציע את השם "פּוּרָה", שאול טשרניחובסקי, שהציע את השם "אסתורת", ואברהם שלונסקי, אשר הציע את "צהלולה".
מחוז עַדַן הוא מחוז בתימן.
המחוז כולל את העיר עדן ועד 2004 כלל גם את האי סוקוטרה.
מחוז עדן מחולק ל-8 הנפות הבאות; נפות אלו מחולקות בעצמן לתת-נפות אשר מחולקות לכפרים:
נפת חור מקסר (خور مكسر)
עדלָי יואינג סטיבנסון השני היה עורך דין, מדינאי ופוליטיקאי אמריקאי.
במהלך שנות פעילותו הציבורית, זכה להכרה נרחבת כאינטלקטואל בשל נאומיו הרהוטים וקידום האידאולוגיה הפרוגרסיבית בתוך המפלגה הדמוקרטית.
סטיבנסון שירת בתפקידים שונים בממשלה בשנות השלושים והארבעים כמנהל ההתאמה החקלאית, מנהל האלכוהול הממשלתי, מחלקת הצי של ארצות הברית ומחלקת המדינה של ארצות הברית.
בנוסף כיהן בוועדה שהקימה את האומות המאוחדות והיה חבר במשלחת האמריקנית הראשונה שהתכנסה במסגרת זו.
הוא כיהן כמושל אילינוי ה-31 בין השנים 1949 ל-1953, והיה מועמד פעמיים לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית נגד דווייט אייזנהאואר בשנים 1952 ו-1956. בשתי מערכות הבחירות הפסיד בפער גדול.
ב-1960 התמודד סטיבנסון בפעם השלישית על המועמדות לנשיאות מטעם הדמוקרטים, אך הובס בידי הסנאטור ג'ון פיצג'רלד קנדי ממסצ'וסטס.
אחרי בחירתו של קנדי לנשיאות כיהן כשגריר ארצות הברית באומות המאוחדות מ-1961 עד מותו.
הוא נפטר ב-1965 מאי-ספיקת לב לאחר התקף לב שעבר בלונדון.
לסטיבנסון נערכה הלוויה ציבורית בעיר ניו יורק וכן שתי הלוויות בוושינגטון הבירה ובעיר ילדותו בלומינגטון שבמדינת אילינוי.
הוא נקבר בבית הקברות של בלומינגטון.
לאחר מותו, הוכר הבית בו נולד כאתר מורשת היסטורי-תרבותי.
סטיבנסון נחשב לאחד המדינאים בעלי החזון וממעצבי הדרך במפלגה הדמוקרטית בארצות הברית וכדמות משמעותית בעיצוב תפיסת העולם והמיצוב הפוליטי של המחנה הפרוגרסיבי במפלגה הדמוקרטית.
סטיבנסון נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, ללואיס סטיבנסון והלן דייוויס סטיבנסון.
משפחתו הייתה בעלת מעורבות פוליטית ענפה באילינוי.
סבו, עדלי סטיבנסון, היה סגן נשיא ארצות הברית תחת הנשיא גרובר קליבלנד בשנים 1893–1897. אביו לואיס סטיבנסון היה מזכיר המדינה של אילינוי בשנים 1914–1917 ומועמד בולט לתפקיד סגן הנשיא מטעם המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות בשנת 1928. סבא רבא של סטיסבנסון מצד אמו, ג'סי וו.
פל, היה חבר קרוב ומנהל מסע הבחירות של אברהם לינקולן לסנאט ב-1858.
סטיבנסון גדל בעיר בלומינגטון שבאילינוי.
בני משפחתו נמנו בין אנשי המעמד הגבוה של בלומינגטון וגרו באחת מהשכונות האמידות של העיר.
ב-30 בדצמבר 1912, בגיל שתים עשרה הרג סטיבנסון בטעות את רות מרווין, ידידתו בת ה-16, תוך כדי ניסיון להדגים טכניקת תרגילי סדר עם רובה אשר נותר בטעות טעון במהלך מסיבה בביתו.
הוא נותר המום בעקבות התאונה ורק לעיתים נדירות התייחס אל התאונה בחייו הבוגרים.
עם זאת, בשנת 1955 שמע סטיבנסון על אישה שבנה חווה טרגדיה דומה.
הוא כתב לה כי עליה לומר לבנה כי "הוא צריך לחיות עבור שני אנשים", משמע לחיות בשביל עצמו ובשביל מי שהוא גרם למותו.
חבריו של סטיבנסון פירשו זאת כהתייחסות שלו אל אירוע הירי בו הרג את מרווין.
סטיבנסון סיים לימודים תיכוניים בבית הספר התיכון בבלומינגטון, והלך ללמוד בקולג' הנמצא בעיר נורמל.
אחר כך הוא התגורר בפנימייה השוכנת בקונטיקט.
הוא למד בבית הספר צ'ואט (כיום צ'ואט רוזמרי הול), שם שיחק בקבוצת הטניס, שיחק בהצגות, ונבחר לעורך הראשי של עיתון בית הספר.
עם סיום לימודיו בצ'ואט ב-1918 התגייס לצי ארצות הברית וקיבל דרגת ימאי מתלמד, אולם לא הספיק להשתתף במלחמת העולם הראשונה.
את לימודיו הגבוהים עשה באוניברסיטת פרינסטון, שם קיבל תואר ראשון בהיסטוריה ובספרות בשנת 1922. בנוסף ערך את העיתון הבית ספרי.
בלחצו של אביו החל ללמוד משפטים בבית הספר למשפטים בהרווארד, אך כעבור זמן קצר פרש מהלימודים בטענה שהם היו משעממים.
הוא חזר לבלומינגטון וכתב כתבות עבור העיתון המשפחתי שהוקם בידי סבא רבא שלו.
העיתון הכניס למשפחה כסף רב.
שנה לאחר שעזב את הרווארד, בעקבות שיחה עם שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, אוליבר ונדל הולמס הבן, שב ללמוד משפטים באוניברסיטת נורת'ווסטרן, במקביל לעבודתו ככתב בעיתון.
סטיבנסון קיבל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת נורת'ווסטרן בשנת 1926 והוסמך לעריכת דין באותה השנה.
הוא החל לעבוד בפירמה פרטית בשיקגו.
בשנת 1928 נישא סטיבנסון לאלן בורדן, שהייתה אישה אמידה.
הזוג הצעיר הפך במהרה לפופולרית ומוכרת בשיקגו.
היו להם שלושה בנים: עדלי סטיבנסון השלישי, שכיהן כסנאטור מאילינוי בשנים 1970–1981, בורדן סטיבנסון וג'ון פל סטיבנסון.
ב-1935 רכשו סטיבנסון ורעייתו שטח של 70 דונם על גדות נהר דה-פליינס הנמצא סמוך לליברטיוויל, פרוור עשיר של שיקגו.
הם בנו בית מגורים על הנכס והוא שימש כמעונו הרשמי של סטיבנסון למשך שארית חייו.
אף על פי שהוא בילה זמן קצר יחסית בביתו בשל הקריירה העמוסה שלו, סטיבנסון בנה חווה חקלאית כדי להיות בביתו, ובשנות החמישים, הוא נקרא לעיתים קרובות "האיש מליברטיוויל" על ידי התקשורת הלאומית.
סטיבנסון רכש גם חווה בצפון מערב אילינוי, סמוך לעיר גלנה, שם רכב על סוסים לעיתים קרובות וגידל בקר.
בנם, עדלי סטיבנסון השלישי, נזכר מאוחר יותר כי "לא היו יחסים טובים במשך זמן רב, אני זוכר את התנהגותה של אלן כבלתי סבירה, לא רק עם אבא, אלא אצלנו ועם המשרתים".
כמה ביוגרפים טענו כי אשתו של סטיבנסון סבלה ממחלת נפש.
סטיבנסון לא נישא בשנית לאחר גירושיו, אך ניהל מערכות יחסים עם מספר נשים בולטות לכל אורך חייו, כולל אלישיה פטרסון, מריאטה טרי ובטי בייל.
סטיבנסון דגל באוניטריאניזם והיה חבר בכנסייה האוניטארית המקומית.
הוא גם נכח לעיתים בכנסייה פרסביטריאנית וכמושל התיידד עם כמרים ממנה.
את הערכים הדתיים שלו תרגם לנושאים אזרחיים, והוא הרבה לדבר על דת בנאומיו.
אחותו הגדולה של סטיבנסון, אליזבת סטיבנסון אייבס, הייתה סופרת שכתבה בשם העט "באפי".
השחקן מקלין סטיבנסון היה בן דוד שני שלו.
הוא היה האחיין בקשרי נישואין של מרי בורדן, סופרת שסייעה לו בכתיבת חלק מנאומיו.
ביולי 1933, החל סטיבנסון לעבוד כעורך דין מיוחד במנהל התיאום החקלאי, מוסד שנוצר במהלך הניו דיל.
לאחר ביטול חוק היובש בדצמבר 1933, הפך לעורך דין מטעם מנהל האלכוהול הממשלתי שפיקח על תעשיית האלכוהול.
ב-1935, חזר לעריכת דין בשיקגו.
במקביל הוא היה פעיל פוליטית.
הוא היה יו"ר הסניף בשיקגו של הוועד להגנה על ארצות הברית על ידי סיוע לבעלות בריתה , בשנים 1940–1941, שדרש סיוע צבאי לבעלות הברית במלחמת העולם השנייה וביטול חוקי הנייטרליות ותמך בתוכנית השאל-החכר של הנשיא רוזוולט.
ב-1940, מונה על ידי הקולונל פרנק נוקס, מזכיר הצי של ארצות הברית, לעוזרו המיוחד ומשפטן ראשי.
בין השאר, סטיבנסון כתב את נאומיו של נוקס.
ב-1944, נסע לסיציליה ולאיטליה כדי לדווח על המצב הכלכלי במדינה.
לאחר מותו של נוקס באפריל 1944, חזר סטיבנסון לשיקגו וניסה לרכוש את עיתונו של נוקס, אולם נכשל.
ב-1945, החל לעבוד במחלקת המדינה של ארצות הברית כעוזרו המיוחד של המזכיר אדוארד סטטיניוס כדי לעבוד על הקמת האומות המאוחדות.
מאוחר יותר באותה השנה, נשלח ללונדון כחלק מהמשלחת האמריקנית לוועדה לנושאי האו"ם.
סטיבנסון הנהיג את המשלחת והגיע להסכמים עם נציגי ברית המועצות.
ב-1948 נבחר סטיבנסון על ידי ג'ייקוב ארווי, מנהיג פוליטי בשיקגו, להיות מועמדה של המפלגה הדמוקרטית בבחירות למושל אילינוי בהתמודדות נגד המושל הרפובליקני המכהן, דווייט גרין.
סטיבנסון הביס את גרין בהפרש של 572,067 קולות, והושבע לתפקיד ב-10 בינואר 1949.
בין הישגיו של סטיבנסון כמושל אילינוי היו רפורמות במשטרת אילינוי על ידי הסרת שיקולים פוליטיים ממערכת המינויים שכללו:
שינוי שיטות הגיוס והפעלת מערכת הכשרות לתעסוקה ולקידום, פיקוח על הימורים בלתי חוקיים ושיפור תשתיות כבישים.
הוא פעל כנגד השחיתות של מדינת אילינוי; במקרה אחד הוא פיטר את מנהל בית הסוהר של המדינה עקב צפיפות יתר ובמקרה נוסף פיטר את מפקח המוסד לאלכוהוליסטים כשנודע לו כי המפקח קיבל שוחד מבעלי בתי המרזח המקומיים במטרה לאפשר למטופלים לקנות משקאות בברים המקומיים.
שתיים מיוזמותיו העיקריות של סטיבנסון כמושל היו הצעות לייסד ועידה חוקתית (הנקראת "con-con") על מנת לתקן ולשפר את החוקה של מדינת אילינוי, וכמה הצעות הקשורות בלחימה בפשע על ידי הקצאת משאבים ויישום שיטות חדשות למאבק בפעילות הפלילית.
רוב החוקים לא עברו במועצה המחוקקת, אולם הרפובליקנים הסכימו להתפשר עם סטיבנסון כשרוב תושבי אילינוי אישרו את הרעיון במשאל עם ב-1950. הדחיפה של סטיבנסון להשגת חוקה משופרת לאילינוי החלה בתהליך של שינוי חוקתי ובשנת 1969, ארבע שנים לאחר מותו, הושגה המטרה, ואולי היה זה הישגו החשוב ביותר של סטיבנסון כמושל.
בנוסף החוקה החדשה הסירה את המגבלות המבניות על הגדלת הממשלה במדינה.
במהלך כהונתו של סטיבנסון התעוררה בהלה קומוניסטית ברחבי המדינה, והמועצה המחוקקת העבירה חוק שאסר על השתייכות ל"קבוצות חתרניות" ודרשה שבועות נאמנות מכל עובד ציבור.
סטיבנסון הטיל ווטו על החוק, טוען כי בוגד אמיתי לא יהסס לחתום על שבועת נאמנות, ורק חקירות מקצועיות יספקו מענה.
בנוסף, טען שחקירות נאמנות הן מאפיין של מדינה דיקטטורית ולא של דמוקרטיה.
הוא טען שלמרות חוסר האהדה למהלך, עליו למחות נגד הפגיעה בזכויות האדם, דבר שלטענתו רק ירחיק את הניצחון על האידאולוגיות המדכאות.
סטיבנסון הוכח כנואם מוצלח, והוכר כאינטלקטואל בעל הומור עצמי.
דוגמה אחת לכך הייתה כשהעבירה המועצה המחוקקת חוק, בתמיכת מגדלי הציפורים, שהכריז על החתולים המשוטטים בעיר כמטרד ציבורי.
סטיבנסון הטיל וטו על החוק וטען שטבעם של חתולים הוא לשוטט, ושמאבקם מול הציפורים הוא מאבק עתיק.
סטיבנסון טען שניסיון לפתור זאת בחקיקה רק יכריח את המדינה לבחור צד במאבק החתולים מול הכלבים, במאבקי הציפורים ובמאבקי הציפורים והתולעים.
סטיבנסון טען שלמדינה יש מספיק דברים לבצע בלי לנסות לשלוט בשוטטות החתולים, והודיע שהוא מטיל את הוטו לא מפני שהוא מעדיף חתולים על כלבים.
ב-2 ביוני 1949, העיד סטיבנסון כעד אופי במשפטו של אלג'ר היס, עובד מחלקת המדינה לשעבר שהואשם בריגול עבור ברית המועצות.
סטיבנסון עבד לעיתים עם היס, בהתחלה במחלקת המשפטים של מנהל התיאום החקלאי ב-1933, ולאחר מכן בין 1945 ל-1947 בנושאי האומות המאוחדות אולם לא היה חבר קרוב שלו.
סטיבנסון העיד שהיס היה מכובד ונאמן.
ב-1950 הורשע היס בעדות שקר.
הסנאטורים ג'וזף מקארתי וריצ'רד ניקסון השתמשו בעדותו של סטיבנסון בבחירות של 1952 כדי להציגו כרכרוכי מול המאבק בקומוניזם, בטענה שעדות האופי לטובת היס מעמידה בספק את יכולתו לשמש נשיא.
בהופעתו ב-1952 בתוכנית פגוש את העיתונות טען סטיבנסון שהוא עורך דין ואחריותו היא להעיד לגבי מה שהוא יודע ולהגיד את האמת.
בתחילת 1952, בעוד סטיבנסון עדיין מושל אילינוי, החליט הנשיא הארי טרומן שהוא לא יתמודד פעם שנייה לכהונה נוספת, על אף שהתיקון ה-22 לחוקת ארצות הברית לא היה תקף לגביו.
במקום זאת, נפגש טרומן עם סטיבנסון בוושינגטון הבירה והציע לו להתמודד למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית; טרומן הבטיח לו את תמיכתו אם יעשה כך.
סטיבנסון היסס תחילה, בטענה שרצה לרוץ לעוד כהונה בתור מושל וסירב לעשות משהו למען היבחרותו.
עם זאת, כמה מחבריו וממקורביו (ביניהם ג'ורג' בול) החלו לארגן בחשאי תנועה בשם "לגייס את סטיבנסון" שתקדם אותו כמועמד המפלגה הדמוקרטית; הם המשיכו בפעילותם גם כאשר סטיבנסון (בפומבי ובפרט) ביקש מהם להפסיק.
כאשר סטיבנסון המשיך להצהיר כי הוא לא יהיה המועמד הדמוקרטי, הנשיא טרומן והנהגת המפלגה הדמוקרטית חיפשו מועמדים פוטנציאליים אחרים.
עם זאת, לכל אחד מהמתמודדים העיקריים האחרים הייתה חולשה גדולה.
הסנאטור אסטס קיפובר מטנסי זכה ברוב הבחירות המקדימות לנשיאות ונכנס לוועידה הלאומית הדמוקרטית ב-1952 עם המספר הגדול ביותר של צירים, אך הוא לא היה אהוד אצל הנשיא טרומן ודמוקרטים בולטים אחרים.
בשנת 1950 כיהן קאפובר בראש ועדת הסנאט, אשר פיקחה על חקירות נגד הפשע המאורגן ב-1951 והיה ידוע בתור לוחם נגד שחיתות.
בדיונים פנימיים נחשפו קשרים בין ארגוני הפשע המאורגנים לבין ארגונים פוליטיים דמוקרטיים גדולים, שהובילו את טרומן ומנהיגים דמוקרטיים אחרים להתנגד להצעת מועמדותו של קאפובר למועמדות הדמוקרטית.
טרומן פנה אל סגנו, אלבן ברקלי, אבל בגיל 74 ברקלי העדיף שלא להתמודד למשרה הרמה.
הדיפלומט אוורל הרימן לא היה מנוסה בפוליטיקה והסנאטור ריצ'רד ראסל מג'ורג'יה תמך בהפרדה גזעית והתנגד לזכויות האזרח.
בסופו של דבר נשאר סטיבנסון המועמד הכי דומיננטי למועמדות הדמוקרטית לנשיאות ב-1952, ובכך קיבל סטיבנסון את הצעות מקורביו והחליט להתמודד למועמדות הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית.
לאחר שהחליט להיענות לקריאות מקורביו ולהתמודד למועמדות הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית, נשא סטיבנסון נאום בפני הוועידה הדמוקרטית.
נאום זה החליש את הטענות והמחאות כי הוא אינו מועמד ראוי לנשיאות ארצות הברית.
בנאומו לעג לוועידה הרפובליקנית שנערכה באותו המקום שבועיים קודם לכן.
הוא תיאר את הישגי ממשלי רוזוולט וטרומן, וטען שהרפובליקנים סוברים שעשרים השנים האחרונות היו כישלון גדול.
הוא טען שבמשך שבוע שלם טענו הרפובליקנים שעשרים השנים האחרונות היו מלאות בשחיתות, חוסר יעילות, בזבזנות וסוציאליזם.
סטיבנסון טען שלאחר הנאומים הרפובליקניים הוא הופתע שהדואר מגיע בזמן.
הוא טען שהרפובליקנים קודם נלחמים אחד בשני ואז תוקפים את הדמוקרטים.
בעקבות נאום זה, הודיע סטיבנסון רשמית כי הוא יתמודד על המועמדות הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית.
סטיבנסון שאל את הנשיא טרומן האם "הוא יהיה נבוך" אם יודיע רשמית על מועמדותו למשרה.
טרומן אמר לסטיבנסון "אני מנסה מאז ינואר שתתמודד למועמדות הדמוקרטית, למה זה צריך להביך אותי?".
כיוון שהוועידה התרחשה במדינה שלו, התבקש סטיבנסון לברך את הצירים.
אחרי שנפגש עם המשלחת מאילינוי, השתכנע סטיבנסון לרוץ לנשיאות.
הסנאטור קאפובר הוביל בסיבוב הראשון, אולם לא השיג מספיק צירים כדי לנצח.
סטיבנסון צבר כוח ובסיבוב השלישי ניצח.
הוא נחשב למועמד מקובל על כולם - מתון בנושאי זכויות האזרח ועדיין אהוד בקרב הפועלים והעירוניים.
לאחר שניצח בבחירות על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית, סטיבנסון בחר את ג'ון ספרקמן להיות עמיתו למרוץ.
סטיבנסון קיבל את המועמדות הדמוקרטית בנאום מצוין, בו טען שמול המפלגה הדמוקרטית ניצבים חסידי החומרנות, השנאה והאכזריות.
הוא טען שיש לדבר בהיגיון אל האזרחים, להסביר להם שיש להתאמץ למען העתיד הטוב ולהכריע הכרעה נבונה.
למרות נאומיו המסוגננים והרהוטים של סטיבנסון, שהרשימו עיתונאים, אקדמאים ופרשנים פוליטיים, צחקו הרפובליקנים והדמוקרטים ממעמד הפועלים על סגנונו.
רבים כינו אותו "ראש ביצה" בגלל הקרחת שלו ותחושת האינטלקטואליות שהפיץ, ותהו האם הוא מסוגל למשוך את הפועלים.
סטיבנסון עצמו לעג לטענות והצהיר בכמה מקרים "ראשי הביצה של העולם, התאחדו!
אין לכם מה להפסיד זולת חלמוניכם!".
סטיבנסון ביקר בנאומיו את ג'וזף מקארתי ואת ציד הקומוניסטים שלו, בטענה שהפטריוטיות שלו היא "בושה", ולעג לרפובליקנים הימניים שצדו קומוניסטים במחלקות איכות הסביבה אולם סירבו לסייע למי שנאבק בקומוניזם באסיה ובאירופה.
הסנאטור מקארתי טען שהיה רוצה לקחת אלה ולעשות מסטיבנסון "אמריקני טוב".
צעירים רבים התלהבו ממועמדותו של סטיבנסון ומסגנונו, והחלו לעבוד עבורו.
במהלך מסע הבחירות צולם חור בנעלו של סטיבנסון, והפך לסמל לעממיותו.
סטיבנסון לא השתמש בטלוויזיה כמו יריבו הרפובליקני, גיבור המלחמה דווייט אייזנהאואר, ולא הצליח להמריץ את קואליציית הניו דיל לניצחון אחרון.
ביום הבחירות, ניצח אייזנהאואר באופן החלטי, כשהוא גורף 55% מהקולות וזוכה ב-39 מ-48 מדינות.
סטיבנסון זכה ב-89 אלקטורים וב-27,375,090 קולות, כולם מהדרום.
בעקבות תבוסתו, יצא סטיבנסון ב-1953 לסיור עולמי מפורסם ברחבי אסיה, המזרח התיכון ואירופה וביקר גם בישראל ונפגש עם ראש הממשלה דוד בן-גוריון ונשיא המדינה יצחק בן-צבי.
את מסעותיו למקומות הנ"ל הוא תיאר במגזין "לוק".
מעמדו הפוליטי כמנהיג המפלגה הדמוקרטית בבחירות נתן לו גישה למנהיגים זרים רבים ולכבוד.
הוא נבחר להיות עמית של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1953. בבחירות אמצע הכהונה של 1954, נאם לטובת מועמדים דמוקרטים לקונגרס ולתפקידי מושלות ברחבי המדינה.
הזכייה של הדמוקרטים ברוב בשני בתי הקונגרס והשגת עוד תשעת תפקידי מושלים איחדו את המפלגה מאחוריו וחיזקו את מעמדו.
סטיבנסון נלחם באגרסיביות רבה יותר כדי להבטיח את מינויו בבחירות אלו, וקיפובר נאלץ לפרוש לאחר שהפסיד בכמה בחירות מקדימות.
לצערו של סטיבנסון, הנשיא לשעבר הארי טרומן תמך בהרימן, אבל המכה התרככה לאחר שזכה בתמיכתה של הגברת הראשונה לשעבר, אלינור רוזוולט.
סטיבנסון נבחר שוב להיות המועמד בוועידה הדמוקרטית הלאומית של 1956 בשיקגו, והיה לאוניטריסט האחרון שהיה מועמד לנשיאות בידי מפלגה מרכזית.
הוא זכה לתמיכה מצד הצירים הצעירים.
הוא אפשר לצירי הוועידה לבחור בסנאטור קאפובר כעמיתו למירוץ, למרות התחרות מצד הסנאטור ג'ון פיצג'רלד קנדי.
לאחר שסטיבנסון זכה במועמדות הדמוקרטית, ניהל סטיבנסון קמפיין נשיאותי נמרץ הכולל 300 נאומים ונסיעה של 55,000 מייל (89,000 ק"מ) לצורך מסע הפרסום שלו.
הוא קרא לציבור הבוחרים להצטרף אליו לצעדה לקראת "אמריקה חדשה", בהתבסס על מצע פרוגרסיבי שהקדים את תוכניותיהם של ממשלי קנדי וג'ונסון.
קריאתו לאמנה חלקית למניעת ניסויים גרעיניים הקדימה את זמנה והובילה לאובדן תמיכתו.
זכויות האזרח היו נושא מרכזי.
סטיבנסון דרש זהירות והזהיר מפני אכיפה אגרסיבית של ביטול ההפרדה הגזעית כדי לקבל תמיכה מהדרום.
גם הדמוקרטים הליברלים חששו מפסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
סטיבנסון טען שיש להתקדם באופן הדרגתי לביטול ההפרדה הגזעית כדי לא לפגוע ב"מסורת" של הדרום.
הוא תמך בשילוב גזעי אולם התנגד לאכיפה של החוק בעזרת הצבא.
הוא אמנם ניצח ברוב מדינות הדרום אולם השיג רק 61% מקולות השחורים, נתון נמוך עבור דמוקרט, והפסיד לאייזנהאואר הפסד גדול.
למרות בעיות הלב של אייזנהאואר, הכלכלה שגשגה.
תקוותיו של סטיבנסון לניצחון נופצו באוקטובר, כשרופאיו של אייזנהאואר הכשירו אותו לריצה והמשברים בסואץ ובהונגריה פרצו בו זמנית.
הציבור לא השתכנע שהיה צורך בשינוי במנהיגות.
סטיבנסון הפסיד לאיינזהאואר בהפרש גדול, והשיג רק 42% מהקולות ו-73 אלקטורים משבע מדינות, ופרט למיזורי כולן היו מדינות הדרום.
בתחילת 1957, חזר סטיבנסון לעסוק בעריכת דין והקים פירמה בוושינגטון, ואחת נוספת בשיקגו.
בנוסף התמנה למועצה המייעצת לדמוקרטים שתקפה את ממשל אייזנהאואר ופיתחה את המדיניות הדמוקרטית.
בנוסף היה יועץ משפטי במשרה חלקית לאנציקלופדיה בריטניקה.
ניסיון להיבחר ומינוי לשגריר באו"ם ב-1960
בתחילת 1960 הכריז סטיבנסון שלא ינסה להתמודד בפעם השלישית על המועמדות הדמוקרטית אלא אם ידרשו זאת ממנו.
אחד מחברו הקרוב טען שסטיבנסון רצה את המועמדות, אולם רצה שתבוא מצד הדמוקרטים.
במאי 1960 ביקר הסנאטור ג'ון פיצג'רלד קנדי, שניסה לזכות במועמדות הדמוקרטית, את סטיבנסון בביתו שבליברטיוויל.
קנדי ביקש מסטיבנסון לקבל אישור פומבי למועמדותו.
בתמורה הבטיח קנדי, אם ייבחר, למנות את סטיבנסון למזכיר המדינה בממשלו.
סטיבנסון דחה את ההצעה ובעקבות זאת היחסים נהיו מתוחים בין השניים.
בוועידה הדמוקרטית הלאומית ב-1960, פעלו תומכי סטיבנסון, ביניהם אלינור רוזוולט והעיתונאית אגנס מייר, למען היבחרו.
מנהל מסע הבחירות של ג'ון קנדי, אחיו רוברט קנדי, לחץ על סטיבנסון לתמוך בקנדי, אחרת יחסל אותו במפלגה.
בלילה שלפני ההצבעה בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הדמוקרטית, החל סטיבנסון לעבוד באופן פעיל עבור המינוי.
הוא ביקש מכמה מנהיגי משלחות בוועידה הלאומית את תמיכתם.
שיחת המפתח הגיעה לראש עיריית שיקגו, ריצ'רד דיילי, מנהיג משלחת אילינוי.
המשלחת כבר תמכה ברובה בג'ון פיצג'רלד קנדי, אך סטיבנסון אמר לדיילי שהוא מעוניין במועמדות הדמוקרטית ושאל אותו האם הצירים יסכימו לתמוך בו.
דיילי אמר שלא הייתה לסטיבנסון תמיכה בקרב המשלחת, וכך נסתם הגולל על מועמדותו, כשלא הצליח לגייס את מדינתו לתמוך בו.
למחרת הלילה, המשיך סטיבנסון לעבוד להשגת המועמדות, כיוון שהרגיש מחויב לחברים ותיקים, כרוזוולט ומייר.
הסנאטור יוג'ין מקארתי ממינסוטה קרא לוועידה לא לדחות את האיש ש"הפך אותנו לגאים להיות דמוקרטים".
עם זאת, קנדי זכה במועמדות כבר בהצבעה הראשונה עם 806 קולות; סטיבנסון סיים במקום הרביעי עם 79.5 קולות.
עם היבחרו של קנדי למועמדות, נאם סטיבנסון עבורו במהלך מסע הבחירות.
של הקריירה הפוליטית הגדולה שלו, הכוללת שתי מועמדויות לנשיאות ארצות הברית, ראה את עצמו סטיבנסון כמדינאי בוגר והיה מועמד מוביל למשרת מזכיר המדינה של ארצות הברית.עם זאת, על פי ההיסטוריון רוברט דאלק, "ג'ק ובובי קנדי לא חשבו באורח חיובי על סטיבנסון.
הם ראו בו די מסוחרר ולא יעיל.
סטיבנסון מעולם לא עמד בסטנדרט של קשיחות".
סירובו של סטיבנסון לתמוך בפומבי בקנדי לפני הוועידה הדמוקרטית היה משהו שקנדי "לא יכול לסלוח לו", כאשר קנדי אמר לתומכיו של סטיבנסון לאחר הבחירות, "אני לא מתכוון לתת לו שום דבר".
משרת מזכיר המדינה ניתנה לדין ראסק, אז מדינאי אלמוני.
עם זאת, אף על פי שג'ק ובובי קנדי היו שמחים מאוד לנדות את סטיבנסון מהממשל, הם הרגישו מחויבים להציע לו משהו בגלל תמיכת הדמוקרטים הפרוגרסיביים.
הנשיא קנדי הציע לסטיבנסון את התפקידים הבאים: שגריר ארצות הברית בממלכה המאוחדת, התובע הכללי של ארצות הברית (משרה שניתנה לבסוף לרוברט) או שגריר ארצות הברית באומות המאוחדות.
סטיבנסון בחר בסוף בשגריר ארצות הברית באו"ם.
באומות המאוחדות עבד סטיבנסון קשה כדי לתמוך במדיניות החוץ של ארצות הברית, גם כאשר הוא עצמו חלק על כמה מהפעולות של הנשיא קנדי.
עם זאת, לעיתים קרובות הוא נתפס כאדם שלא קשור לממשלו של קנדי.
קנדי טען שסטיבנסון לא התאים להיות נשיא, כיוון שהנשיאות לא הייתה מקום לדיבורים רכים.
באפריל 1961 סבל סטיבנסון מההשפלה הגדולה ביותר בקריירתו הדיפלומטית לאחר הכישלון של ארצות הברית בפלישה למפרץ החזירים.
לאחר ששמע שמועות כי "הרבה פליטים רצו לחזור ולהפיל את קסטרו", הביע סטיבנסון את ספקנותו בנוגע לפלישה, אך הוא נשמר בשולי המבצע וקיבל תדרוך תשעה ימים לפני הפלישה, תדרוך מעורפל מאוד שניתן על ידי ארתור שלזינגר הבן וה-CIA.
טרייסי בארנס, סוכן בכיר ב-CIA, אמר לסטיבנסון ולצוותו כי "יהיה מבצע חשאי בקובה שיופעל על ידי ממשלת קובה.
המבצע יקבל שיתוף פעולה אמריקאי הכולל הכשרה ומימון".
לפי ההיסטוריון פיטר ווידן, בארנס לא סיפר לסטיבנסון כי תהיה פלישה צבאית בקנה מידה גדול לקובה, והוא גם לא פירט פרטים על מלוא התמיכה האמריקנית במורדים הקובנים ומעורבותם, ואף לא סיפר לסטיבנסון על תקיפות אוויריות המתוכננות להרוס את חיל האוויר של פידל קסטרו.
עוזר מזכיר המדינה לענייני ארגון בינלאומי, הארלן קליבלנד, שהשתתף בתדרוך, חש כי בארנס "מתחמק מדי", כיוון שהוא נשלח כדי להרגיע את סטיבנסון ולהגיד לו שהנשיא קנדי "יודע מה הוא עושה", וכי "ברור שסטיבנסון לא היה אמור לספר לאו"ם את מלוא פרטי תוכנית הפלישה".
הפלישה דלפה וקסטרו הבין שתהיה פלישה אמריקנית, אולם סטיבנסון עצמו לא ידע על כך.
קנדי, שחשב שסטיבנסון יכעס על כך שלא התייעצו בו בנוגע לכך, טען שלא רצה לסכן את מעמדו סטיבנסון כנציג אמריקני, וביקש מיועצו שיסביר לסטיבנסון שהוא ניסה להגן עליו במקרה שהמבצע ייכשל.
ללא ידיעה שה-CIA והצי חימשו את המורדים, ושהטייסים הפציצו מטרות קובניות, חזר סטיבנסון על גרסת ה-CIA לפני האספה הכללית של האו"ם.
הוא טען שהממשלה לא סייעה למורדים, ולאחר שגילה שהטעו אותו טען שאמינותו נהרסה.
סטיבנסון שקל להתפטר, אולם חבריו והנשיא קנדי שכנעו אותו להישאר.
במהלך משבר הטילים בקובה באוקטובר 1962, העביר סטיבנסון מצגת הסברה במושב חירום של מועצת הביטחון.
במצגת, אשר משכה כיסוי טלוויזיה לאומי, הוא שאל בכוח את שגריר ברית המועצות באומות המאוחדות ולריאן זורין אם מדינתו תציב טילים גרעיניים בקובה.
במהלך השאלה נראה כי זורין נרתע מלהשיב, סטיבנסון זירז את תשובתו של זורין ואמר "אל תחכה לתרגום, ענה 'כן' או 'לא'!".
כאשר זורין השיב כי "אני לא בבית משפט אמריקאי, ולכן לא אענה על שאלה שמופנית אלי כאילו שאל אותי עורך דין, אענה לך בבוא העת,", ענה לו סטיבנסון "אני מוכן לחכות לתשובה שלי עד שהגיהנום יקפא".
סטיבנסון הראה תמונות שצולמו על ידי מטוס הריגול לוקהיד U-2 שאיששו את הטענה כי ברית המועצות הציבה טילים גרעיניים בקובה, אחרי שזורין רמז שהם לא קיימים.
סטיבנסון השתתף בכמה פגישות של ה-EXCOMM (ועד של המועצה לביטחון לאומי שייעץ לנשיא קנדי במהלך משבר הטילים) בבית הלבן, שם הציע באומץ לבצע חילופי דברים עם הסובייטים: אם יסלקו את הטילים מקובה, ארצות הברית תסכים להסיר את טילי יופיטר המיושנים שלה מאדמת טורקיה השכנה לברית המועצות.
עם זאת, הוא ניצב בפני התנגדות חריפה מצד כמה חברים נוספים בוועד, שראו בחילופי דברים אלה סימן לחולשה.
על פי יועצו של קנדי וידידו של סטיבנסון, ג'ורג' בול, שהיה נוכח בוועד, חבריו "השתלחו ללא הרף בסטיבנסון".
עם זאת, הנשיא קנדי העיר: "אתה צריך להעריץ את עדלי, הוא נדבק למקומו גם כאשר כולם קופצים עליו", ורוברט קנדי כתב כי "סטיבנסון זוכה לביקורת מאז מתח ביקורת על החלטות ממשל קנדי.
אף על פי שלא הסכמתי עם המלצותיו, חשבתי שהוא אמיץ לאחר שהציע אותן, ואני יכול להוסיף כי הן היו הגיוניות".
סטיבנסון העיר "אני יודע שרוב הבחורים האלה יחשיבו אותי כפחדן למשך שארית חיי על דבריי שאמרתי היום, אבל אולי אנחנו זקוקים לפחדן בחדר כשמדובר במלחמה גרעינית".