tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יולי נולד ב-1810, כנתין בריטי בשארלוט אמאלי, עיר הבירה של הטריטוריה האמריקאית דהיום איי הבתולה של ארצות הברית, אז עדיין מושבה דנית, תחת כיבוש בריטי, למשפחה יהודית ספרדית.
אביו, משה אליהו לוי (Moses Elias Levy) (1782–1854) היה יהודי מרוקאי (יליד מוגדור) ממוצא ספרדי, שהיגר ממרוקו לאנגליה, משם לאיי הבתולה, לאחר מכן לווירג'יניה בארצות הברית ולבסוף לפלורידה ב-1820, בה היה ב-1821 ממייסדי העיירה מיקאנופי (Micanopy).
בנה בפלורידה ב-1822 אחוזה שלמה, לה קרא "ירושלים החדשה", כמקום מקלט ליהודים שברחו מאירופה לאמריקה עקב רדיפות אנטישמיות.
האחוזה נהרסה ב-1835 על ידי אינדיאנים סמינולים.
האב נודע גם כלוחם למען שחרור העבדים ואף ערך והוציא לאור בלונדון ב-1828 ביטאון שעסק בכך (לו עצמו אמנם היו עבדים).
גם אימו של יולי, חנה, הייתה יהודיה, מצאצאי יהודים שגורשו מספרד להולנד, ונדדו לאנגליה.
בן דוד מדרגה שנייה של יולי היה יהודה פיליפ בנימין, סנאטור אמריקאי ומזכיר המדינה של הקונפדרציה של מדינות הדרום, במלחמת האזרחים האמריקאית, אשר נולד אף הוא באיי הבתולה, שנה אחת בלבד אחרי יולי.
הוריו של יולי התגרשו סמוך לאחר היוולדו, הוא נשאר עם האם ואילו האב, עם הבן הבכור אליאס, עזבו את איי הבתולה ועברו לווירג'יניה ולאחר מכן, לפלורידה.
יולי הצעיר הצטרף בהמשך אליהם בנורפוק וירג'יניה ולאחר מכן עבר עימם לפלורידה.
ב-1832 סיים יולי לימודי משפטים בסיינט אוגוסטין, פלורידה וקיבל רישיון עריכת דין.
במקביל לעיסוקו כעו"ד הוא שירת באותן שנים במיליציה של פלורידה.
ב-1838, כשהיה יולי בן 28 הוא נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית (המפלגה השמרנית יותר בארצות הברית באותה תקופה), כאחד הצירים לאספה המכוננת של פלורידה, לניסוח חוקתה.
ב-1841 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, כנציגה של הטריטוריה דאז פלורידה ובכך היה ליהודי הראשון שנבחר וכיהן בבית הנבחרים האמריקאי, גם אם לא מטעם אחת מהמדינות.
בקונגרס האמריקאי היה יולי מראשי הלוחמים למתן מעמד של מדינה לפלורידה, כמו גם למען היתר להמשך העבדות במדינה החדשה, לכשתוכר.
משהפכה אכן פלורידה למדינה בארצות הברית, בחרו בו עמיתיו ב-1845, כאחד משני נציגי המדינה בסנאט האמריקאי.
הוא נכנס לתפקיד ב-1 ביולי 1845 ובכך היה גם לסנאטור היהודי הראשון בארצות הברית.
הסנאטור היהודי השני, כשבע שנים אחריו, היה בן דודו (דרגה שנייה) יהודה פיליפ בנימין.
שנה אחר כך, ב-1846 הוא נישא לנני וויקליף (Nannie C.
Wickliffe Yulee), אחת מחמש בנותיו של מושל קנטקי לשעבר (1839–1840) צ'ארלס וויקליף.
אחד משלושת אחיה של אשתו, רוברט וויקליף, עתיד היה להיות גם הוא, כעבור כעשור שנים, למושל לואיזיאנה (1856–1860).
נני וויקליף יולי הייתה נוצריה פרסביטריאנית ויולי עצמו אמנם לא התנצר, אבל בהזדמנות זו של נישואיו לה הוא הוסיף לשם משפחתו לוי, את השם יולי, ככל הנראה כדי לטשטש את יהדותו ולאפשר לאשתו ולאחר מכן לילדיו, שלא לשאת את השם לוי.
השניים גם גידלו את ילדיהם לאחר מכן, כנוצרים ולא כיהודים ושם משפחתם היה וויקליף יולי (לא לוי).
כל אלה לא הועילו ליולי עצמו, משום שהוא סבל מהתקפות אנטישמיות חוזרות ונשנות, במהלך כל פעילותו הפוליטית.
יולי שירת בסנאט במשך כ-12 שנים, בשתי תקופות כהונה נפרדות, הראשונה בשנים 1845–1851, והשנייה בשנים 1855–1861. בבחירות 1850, בסוף הקדנציה הראשונה שלו, הוא ניסה להיבחר מחדש, אך הפסיד לסטיבן מלורי, דמוקרט אף הוא, אשר לימים הפך לשר הימיה של מדינות הקונפדרציה.
ב-3 במרץ 1851 סיים יולי את תקופת כהונתו הראשונה ונאלץ לחכות להזדמנות נוספת במשך ארבע שנים.
ב-1854 החליט הסנאטור השני מטעם פלורידה, ג'קסון מורטון, שלא לנסות לרוץ שוב לבחירה מחדש לסנאט.
יולי רץ לפיכך בבחירות לסנאט האמריקאי, למקום הפנוי הזה.
יריבו הפעם היה מועמד המפלגה הויגית הליברלית תומאס בראון ויולי הביס אותו וחזר לתקופת הכהונה השנייה שלו ב-4 במרץ 1855.
בסביבות 1860 התעוררה המחלוקת בארצות הברית בשאלת העבדות, במלוא עוזה.
יולי היה אז מראשי הלוחמים למען העבדות ובהמשך לכך הוא החל להילחם גם למען היפרדות פלורידה מארצות הברית, על אותו רקע.
מסיבה זו הוא גם התפטר מחברותו בסנאט האמריקאי, ב-21 בינואר 1861 והצטרף בהמשך לקונגרס החדש של מדינות הדרום, הפורשות מארצות הברית.
"אבי מסילות הברזל של פלורידה"
לאחר ניצחון הצפון במלחמת האזרחים האמריקאית נאסר יולי למשך תשעה חודשים.
משהשתחרר מהכלא הצפוני, חזר לפלורידה, אך לא שב יותר לפעילות פוליטית.
הוא המשיך במקום זאת בפעילותו הכלכלית העיקרית, השגת מימון והקמת רשת מסילות הברזל של פלורידה.
עד השליש השלישי של המאה התשע עשרה העבירו האמריקאים סחורות, ממפרץ מקסיקו לאוקיינוס האטלנטי ובחזרה, אך ורק בדרך הים, מסביב לחצי האי פלורידה.
ספינות רבות טבעו בעוברן דרך מצר פלורידה המסוכן.
מסילת הברזל של צפון פלורידה חוסכת מעבר ימי מסוכן זה, בנוסף לחסכון במרחקי דרך, של מעל 1200 קילומטרים.
יולי החל בבניית מסילת הברזל של פלורידה ב-1855, בדיוק בשנה בה חזר לכהן בסנאט האמריקאי בפעם השנייה.
המסילה החלה בחוף האוקיינוס האטלנטי, בעיירה פרננדינה (Fernandina) שבמחוז נסאו, אשר לשפך הנהר סיינט מרי בצפון מזרח פלורידה.
נהר זה יוצר באזור זה את הגבול בין פלורידה לג'ורג'יה.
בנקודת ההתחלה של המסילה נמצאת כיום העיירה יולי סיטי, הקרויה על שמו של יולי.
המסילה נבנתה בתחילה לכיוון הכפר צ'דר קי ( Cedar Key), אשר נמצא במחוז לוי של היום, הקרוי אף הוא על שם יולי.
המחוז שוכן בחופו הצפון מזרחי של מפרץ מקסיקו, בצפון חופה המערבי של פלורידה.
תוכניתו של יולי הייתה להמשיך בבנייה הלאה, עד להשלמתה בעיר טמפה, במרכז חופה המערבי של פלורידה.
"הבהלה של 1857", המשבר הכלכלי הכלל עולמי הראשון בהיסטוריה המודרנית, הביאה את החברה של יולי כמעט לכדי פשיטת רגל והאטה מאוד את הבנייה.
המסילה הגיעה ב-1858 רק עד פלטקה שבמרכז פלורידה ויולי נאלץ למכור את מרבית מניותיו בחברה, למשקיע צפוני עשיר בשם אדוארד דיקרסון.
ההשקעה הצפונית הזו אכן הצילה את המסילה וב-1860, ממש לפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית הושלם חלקה המתוכנן הראשון, עד צ'דר קי (מחוז לוי), מסילת הברזל הארוכה ביותר בפלורידה באותה עת.
במהלך המלחמה הופגזו ונהרסו כמעט כל מתקני הרכבת ויולי עצמו כמעט נהרג באחת ההפגזות הללו.
מכל מקום, הוא שרד והמשיך לכהן בתפקיד נשיא החברה, במשך כל שנות המלחמה, בהן הוקפאה הבנייה לחלוטין, והמשיך בתפקיד זה גם כשנה לאחר המלחמה עד 1866, עת תלאות המלחמה וההרס שזרעה עשו את שלהן והחברה פשטה רגל.
מי שקנה את חברת מסילת הברזל של פלורידה, מידי כונסי הנכסים באותה שנה, ובמחיר מגוחך, היה אותו משקיע צפוני עשיר, דיקרסון, בעוד יולי עצמו נאלץ לעוזבה.
הוא פעל לאחר מכן במספר חברות מסילות ברזל נוספות (Peninsular Railroad Company, Tropical Florida Railway Company וכן Fernandina and Jacksonville Railroad Company), במשך כחמש עשרה שנה, בעוד דיקרסון, באמצעות חברת המסילה המקורית, ששינתה את שמה, משלים את בניית מסילת הברזל של פלורידה, למלוא אורכה המתוכנן, עד לטמפה.
גם דיקרסון איבד את השליטה בחברה בהמשך, ב-1881, עקב קשיים כספיים חדשים אליהם היא נקלעה.
כתוצאה ממכלול פעולותיו אלה של יולי מייחסים לו כיום את הקמתה של רשת מסילות הברזל הענפה של כל פלורידה ובשל פעילותו זו הוא אף זכה לכינוי "אבי מסילות הברזל של פלורידה".
ב-1880 עזב יולי את פלורידה ועבר, תחילה לוושינגטון ולאחר מכן לניו יורק, בה נפטר ב-1886. הוא קבור בבית הקברות Oak Hill בוושינגטון.
עם מותו כתב עליו ה"וושינגטון פוסט": "כסנאטור מפלורידה, יולי היה מוכר לציבור יותר מהמדינה אותה הוא ייצג".
על שמו קרוי מחוז לוי שבמערב פלורידה, מחוז שנוסד ב-1845 וכיום יש בו כ-40,000 תושבים.
בנוסף, קרויה על שמו גם העיר יולי סיטי, עיר בת קצת יותר מ-10,000 תושבים כיום, במחוז נסאו, בצפון מזרח פלורידה.
הן מחוז לוי והן העיר יולי שוכנים לצידה של מסילת הברזל, אותה יזם והקים לפני כ-150 שנה, מחוף אחד של פלורידה לחופה הנגדי.
ב-12 באוגוסט 1970 הוכרו שרידי מטעי הסוכר של דייוויד לוי יולי, במחוז הומוססה (Homosassa) שבמרכז חופה המערבי של פלורידה, כאתר מורשת לאומית של ארצות הברית.
יולי הקים את המטעים ב-1850, החל לגדל ולייצר בהם בפועל סוכר, תפוזים, כותנה ורום ב-1851 והם פעלו עד 1864, עת כוחות מדינות הצפון כבשו והשמידו אותם.
בשיא זוהרם הועסקו בהם כ-1000 עבדים והם השתרעו על פני שטח של כ-20 קמ"ר (כ-5,000 אקר).
בשנת 2000 הכירו מזכירות המדינה של פלורידה וליגת הערים של פלורידה, במשותף, ביולי, כ"אישיות חשובה של פלורידה" ("Great Floridian"), אחד מ-385 אישים שכאלה, שהוכרו בשל פועלם לאורך ההיסטוריה, למען פלורידה.
דייוויד סנפורד כהן (תעתיק שם משפחתו מאוית לחלופין גם כ"קוהאן"; באנגלית: David Sanford Kohan; נולד ב-16 באפריל 1964) הוא תסריטאי ומפיק טלוויזיה יהודי-אמריקאי.
כהן נולד בניו יורק, ניו יורק, בוגר אוניברסיטת וסליאן.
הוא בנו של התסריטאי באז כהן, אחיה של התסריטאית והמפיקה ג'נג'י כהן, וגיסם של התסריטאים כריסטופר נוקסון ומרטי נוקסון.
יש לו אח תאום בשם ג'ונו.
לאחר כתיבה ל-"שנות הקסם" ול-"The Dennis Miller Show", כהן הפיק את "ויל וגרייס", "Boston Common", "בוקר טוב מיאמי", "Twins" ו-"Four Kings", "שטויות שאבא שלי אומר" ביחד עם מקס מוצ'ניק.
הוא היה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
כהן ומוצ'ניק חברו יחד, ומיזגו את שמות המשפחה שלהם לשם KoMut - שמה שם חברת ההפקות שבבעלותם, אשר במסגרתה הופקו, בין השאר "ויל וגרייס" ו"שטויות שאבא שלי אומר".
בשנת 2025 יצר והפיק יחד עם מקס מוצ'ניק את הסיטקום "מיד-סנצ'ורי מודרן" (אנ') עבור שירות הסטרימינג של "הולו".
דייוויד זילברג (נולד ב-7 ביוני 1949) הוא מנהל ישראלי, לשעבר איש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, בו כיהן כראש אגף מבצעי.
שירת בצה"ל בסיירת חרוב בשנים 1969-171 וכמפקד פלוגה בחטיבת הצנחנים.
ב-1974 הצטרף ל"מוסד" ושירת בו במשך 27 שנים, עד שנת 2000. הוא עשה את רוב שירותו ביחידה המבצעית של הארגון כאיש מבצעים וראש חטיבת המבצעים של היחידה, ועבר לשרת באגף תבל שמופקד על הקשרים המודיעיניים והדיפלומטיים של הארגון.
עסק במגעים לרקימת הסכם השלום בין ישראל לירדן והיה אחראי על תכנון וביצוע של המפגשים החשאיים של ראש הממשלה יצחק רבין עם מנהיגים ערביים נוספים במסגרת תהליך השלום.
ב-1994 קיבל ציון לשבח מראש "המוסד" על מבצע יוצא דופן שהווה פריצת דרך במדינת יעד.
במסגרת תפקידיו היה אמון על הקשרים של המוסד עם ממלכת ירדן, שירותי המודיעין שלה והמלך עצמו.
בספטמבר 1997 הוזמן למפגש בארבע עיניים בארמון בעמאן על ידי חוסיין, מלך ירדן, זמן קצר לפני ניסיון ההתנקשות בח'אלד משעל.
בתפקידו האחרון כיהן כראש אגף מבצעי בארגון.
לאחר פרישתו מהמוסד בפברואר 2000 מונה למנכ"ל בנק ההשקעות האמריקאי מרקטור קפיטל בישראל.
שימש סגן נשיא בחברת IGAC (Israel Growth Partners Acquisition Corp) וב-2010 מונה למנכ"ל בחברת הנדל"ן הציבורית לנוקס השקעות בע"מ.
בשנים 2000 עד 2003 כיהן כדירקטור בחברת "מקורות", עמד בראש ועדת הביטחון של מועצת המנהלים וחבר בוועדת הביקורת ובוועדת הפיתוח.
זילברג הוא בעל תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת תל אביב (1984), בוגר המכללה לביטחון לאומי, בעל תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה (1995) ובוגר תוכנית הניהול המתקדם ב-INSEAD (1999).
דייוויד ראסל לאני היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-32 בין השנים 1984 – 1989. הוא עמד בראש הממשלה הרביעית של מפלגת הלייבור של ניו זילנד, שביצעה רפורמות משמעותיות, אך כאלה שלא תמיד התיישבו עם מה שמצופה ממפלגה סוציאל-דמוקרטית.
לאני היה ידוע בשנינותו ובצחות לשונו.
ממשלתו יישמה רפורמות שוק חופשי מרחיקות לכת.
הלן קלארק תיארה את החקיקה שהפכה את ניו זילנד לאזור חופשי מגרעין, כמורשת שלו.
דייוויד לאני נולד בפרבר של העיר אוקלנד.
הוא היה בנו של רופא ממוצא גרמני.
משפחתו סבלה מאפליה במהלך מלחמת העולם הראשונה עקב מוצאה הגרמני ולאני עצמו יתמודד ב-1984 עם ניסיון להכפישו על רקע מוצאו הגרמני.
הוא התחנך בבתי ספר באוקלנד וב-1965 הוא השלים תואר במשפטים באוניברסיטת אוקלנד.
את לימודיו הוא מימן באמצעות עבודה במפעלי תעשיית בשר קפוא.
ב-1968 הוא נשא לאישה את נעמי קרמפטון.
ב-1970 הוא השלים את לימודי התואר השני שלו במשפטים ועסק בייצוג משפטי במשך כמה שנים.
במשך כל ימי חייו סבל לאני מהשמנת יתר חולנית ומהבעיות הרפואיות שנגרמו ממנה.
ב-1985 היה משקלו כ-175 ק"ג והוא עבר ניתוח הצרת קיבה כדי להוריד ממשקלו.
כושר הנאום שלו חיפה על מראהו המגושם בימיו בבית הספר התיכון.
לאני הצטרף למפלגת הלייבור ב-1963 וסייע למערכת הבחירות של פיל אמוס באותה שנה ושל נורמן דאגלס ב-1966. ב-1974 הציע בן דודו, מייקל באסט, שלאני יתמודד לבחירה מטעם הלייבור על מושב במועצת העיר אוקלנד, שנשלטה ברובה על ידי גורמים שמרניים.
ב-1975 התמודד לאני בבחירות הכלליות מטעם מחוז הבחירה של הובסון והגיע שלישי.
בסופו של דבר הצליח לאני להיכנס לפרלמנט של ניו זילנד ב-1977 כנציג הלייבור במחוז הבחירה של מנגרה, פרבר פועלים של אוקלנד עם אוכלוסייה מאורית גדולה.
עם כניסתו לתפקיד, עשה לאני רושם רב בבית הנבחרים כנואם מוכשר ושנון וכמקור לפורענות מבחינתו של ראש הממשלה, רוברט מולדון.
ב-1980 היה לאני חלק מקבוצת חברי פרלמנט שניסו להדיח את ביל רולינג מתפקידו כמנהיג מפלגת הלייבור.
לאחר שהמפלגה הפסידה בבחירות של 1981, הצליחה הקבוצה, שהייתה ידועה בכינוי "בריגדת הפיש אנד צ'יפס" (לאחר שהתפרסמה תמונה בה צולמו חברי הקבוצה סועדים ארוחה כזאת), בניסיונם השני להדיח את רולינג.
לאני ירש את רולינג כמנהיג הסיעה הפרלמנטרית של הלייבור וכמנהיג האופוזיציה בפברואר 1983. בעקבות מסמך שהגיש רוג'ר דאגלס, אחד מחבריו לקבוצה, התחולל ויכוח על עתיד מדיניותה הכלכלית של המפלגה.
בסופו של דבר הושגה פשרה, שאותה תיאר לאני כ"גילוי דעת שפנה לימין, לשמאל, למרכז ולכל הלא מזדהים.
הייתה זו למעשה, תרופת הרגעה".
כתוצאה מהצעת חוק שהוגשה להפיכתה של ניו זילנד כאזור חופשי מגרעין, שבו תמכה חברת הפרלמנט מטעם המפלגה הלאומית של ניו זילנד, מרילין וורינג, החליט מולדון על עריכת בחירות בזק.
בבחירות אלו זכתה מפלגת הלייבור בניצחון סוחף, בעיקר עקב פיצול כוחות בין המפלגה הלאומית לבין מפלגת ניו זילנד.
עם זאת, עוד לפני שלאני הושבע כראש הממשלה, אירע משבר חוקתי על רקע משבר בשער החליפין.
שערו של הדולר הניו זילנדי עלה, ובעקבות ההכרזה על בחירות הבזק ביוני, החלו סוחרי מטבע החוץ להיפטר ממלאי הדולרים הניו זילנדים שלהם על בסיס ההערכה שהלייבור תנצח בבחירות ותפחת את ערכו.
מולדון סירב לפעול על פי הנחייתו של לאני ולפחת את המטבע, ובכך גרם למשבר להחמיר.
בסופו של דבר, התרצה מולדון ב-19 ביולי, לאחר שספג איומים על מעמדו כמנהיג מפלגתו מטעם חברי מפלגתו שלו.
דייוויד לאני הושבע כראש ממשלת ניו זילנד ה-32 ובגיל 41 הוא היה לראש הממשלה הצעיר ביותר במאה ה-20, שיא שנשבר ב-1990 על ידי מייק מור.
במהלך כהונתו כראש הממשלה עסק לאני בספורט מוטורי כתחביב.
במהלך תקופת כהונתה של ממשלתו הראשונה שימש לאני גם כשר החוץ.
משבר המטבע והפיחות בשער הדולר הניו זילנדי, גרם לרפורמה שיזם רוג'ר דאגלס, שמונה על ידי לאני לתפקיד שר האוצר בממשלה החדשה.
העיתון New Zealand Listener כינה את הרפורמה בשם "רוג'רנומיקס" (Rogernomics), בהשראת הכינוי "רייגנומיקס" על שמו של נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן ו"תאצ'ריזם" על שמה של מרגרט תאצ'ר.
עם תחילת כהונתה, הבינה ממשלת לאני כי עליה להתמודד עם חוב ציבורי אדיר, שנבע לכאורה ממדיניות הרגולציה של ממשלת מולדון, כולל הקפאת שכר ומחירים ורגולציה של שער החליפין.
מצב כלכלי זה גרם ללאני לומר: "בסופו של דבר אנו מתנהלים באופן הדומה למספנה פולנית".
צעדם הראשון היה לקיים ועידת פסגה כלכלית, בדומה לזו שכונסה על ידי בוב הוק באוסטרליה ב-1983. מטרתה של ועידה זו הייתה להשרות תחושה של הסכמה כללית ולהתוות את בעיות היסוד של כלכלת ניו זילנד.
לאני ודאגלס עסקו ביישומה של תוכנית מהירה לדה-רגולציה ולביטולם של הגבלות המחירים והסובסידיות.
המגזר הראשון שהושפע מצעדים אלו היה המגזר החקלאי, שהיה תומך מסורתי במפלגה הלאומית.
אובדן הסובסידיות הכה בחוואים רבים באופן קשה.
שינויים אחרים שבוצעו גרמו לביקורת שנמתחה מצדם של תומכים מסורתיים של הלייבור.
המפלגה גם איבדה תמיכה מרבים מאוכלוסיית הקשישים עקב הנהגת מיסוי על קצבאות הזקנה, לאחר שהלייבור הבטיחה לא לקצץ בתשלומי הפנסיה.
דאגלס גם ביצע דה-רגולציה של השווקים הפיננסיים, הסיר את המגבלות על שיעורי הריבית על הלוואות ועל שערי החליפין.
במרץ 1985, בברכתו של לאני, החל הדולר הניו זילנדי להיות בעל שער חליפין נייד.
החל מאפריל 1987 הפכו כמה מחלקת ממשלתיות לחברות ממשלתיות, צעד שהיה כרוך בפיטורים רבים.
שמו של לאני עלה לכותרות הבינלאומיות בעקבות המערכה הארוכה שלו נגד נשק גרעיני.
ממשלתו סירב לאפשר לכלי שיט החמושים בנשק גרעיני להיכנס למים הטריטוריאליים של ניו זילנד, מדיניות בה מחזיקה ממשלת ניו זילנד עד היום.
במסגרת מדיניות זו, שתחילתה ב-1985, נאסר על ספינות צי ארצות הברית לבקר בנמלי ניו זילנד.
מהלך זה גרם לחוסר שביעות רצון מצדן של אוסטרליה וארצות הברית.
הן ראו בה כהפרה של המחויבויות של ברית ANZUS וכחוסר אחריות בהקשר של המלחמה הקרה כנגד הגוש המזרחי.
לאחר התייעצות עם אוסטרליה ולאחר שהמשא ומתן עם ניו זילנד נכשל, הודיעה ארצות הברית שהיא משעה את מחויבותיה על פי הברית עד אשר תתאפשר מחדש כניסתן של ספינות הצי שלה לנמלי ניו זילנד והגדירה את ניו זילנד כ"ידידה, אך לא בעלת ברית".
בדיבייט שנערך מטעם אגודת אוקספורד וששודר בשידור ישיר בטלוויזיה בניו זילנד במרץ 1985, הוצג כישרון הנאום של לאני שהצדיק את הטענה ש"כלי נשק גרעיניים הם לא מוצדקים מבחינה מוסרית", כמשקל נגד למטיף האמריקאי ג'רי פאלוול.
לאני התייחס להופעתו בדיון זה כנקודת השיא בקריירה הפוליטית שלו.
נאומו כלל את ההצהרה הבלתי נשכחת, "אני יכול להריח את האורניום בנשימתך..."
יחסיה של ניו זילנד עם צרפת החלו להיות מתוחים כאשר סוכנים של המנהלת הכללית לביטחון חוץ (DGSE) פוצצו והטביעו את ספינת הארגון גרינפיס, ריינבו וורייר, כאשר זו עגנה בנמל אוקלנד, התקפה בה נהרג הצלם פרננדו פרירה.
ביוני 1986, השיג לאני הסכם עם צרפת על הפרשה בתיווכו של מזכ"ל האו"ם, חוויאר פרז דה קוויאר.
צרפת הסכימה לשלם פיצויים בשווי של 13 מיליון דולר ניו זילנדי לניו זילנד וכן להביע התנצלות על הפרשה.
בתמורה, הסכים לאני ששני הסוכנים הצרפתים שנתפסו בפעולת החבלה ונשפטו לעונשי מאסר של שלוש שנים, ירצו את עונשם בבסיס הצבאי הצרפתי באטול האו.
השניים שוחררו בכל אופן במאי 1988, לאחר שחלפו שנתיים.
בבחירות הכלליות של אוגוסט 1987 נבחר לאני מחדש, הפעם הראשונה בה נבחרה ממשלת לייבור בשנית מאז 1938. הממשלה הגדילה את אחוז ההצבעה לטובתה.
לאני נסע לאורכה ולרוחבה של ניו זילנד במהלך מערכת הבחירות והתמודד, בפעם הראשונה, עם מחאות כנגד ממשלתו, במיוחד בפרובינציה.
הממשלה לא הציגה מצע בחירות מסודר ובין לאני ודאגלס התגלעו חילוקי דעות על הדרך בה על הממשלה לנקוט כאשר היא תיבחר מחדש.
עם הקמתה ממשלתו השנייה, לקח על עצמו לאני את תפקיד שר החינוך בנוסף לראשות הממשלה.
קריסת הבורסות בעולם באוקטובר 1987, גרמה נזק לאמון בכלכלת ניו זילנד, שנכנסה למיתון ממושך החל מדצמבר אותה שנה ועד ליוני 1991. במהלך תקופה זו זינקו שיעורי האבטלה ב-170%, מ-4.2% בספטמבר 1987 ל-7.5% ביוני 1989.
כשר החינוך, דחף לאני להקמתם של "בתי הספר של מחר" (Tomorrow's Schools), ארגון מחדש רדיקלי של מערכת החינוך היסודית והתיכונית של ניו זילנד.
במשרד החינוך בוצעו צמצומים ותפקדו התמקד בפיקוח, מועצות החינוך בוטלו ובכל בית ספר בחרו ההורים את חבר הנאמנים שלהם.
ב-1988 החל להישבר הקונצנזוס בהנהגת מפלגת הלייבור בנוגע למדיניות הכלכלית של המפלגה.
לאחר שלאני ביטל את הצעותיו להנהגת מס שולי והבטחת הכנסה, התפטר דאגלס מתפקידו.
לאחר שרבים מחברי מפלגת הלייבור פרשו ממנה, החלה המפלגה להתפורר.
באפריל 1989, הקים ג'ים אנדרטון את "מפלגת הלייבור החדשה" (NewLabour Party), בציינו, "לא עזבתי את מפלגת הלייבור, מפלגת הלייבור עזבה אותי".
יחד עם זאת, נבחר דאגלס מחדש על ידי הגוף הבוחר של המפלגה כשר בממשלה באוגוסט 1989. לאני פירש זאת כחוסר אמון במנהיגותו וב-8 באוגוסט 1989 הוא התפטר.
לאחר התפטרותו של לאני, הוא הוחלף בג'פרי פאלמר והוא מונה להיות התובע הכללי, השר האחראי על חקירת פשעים כלכליים חמורים וכשר המדינה.
זמן קצר לאחר הבחירות שהתקיימו בנובמבר 1990 הוחלף פאלמר במייק מור.
בבחירות אלו נחלה הלייבור תבוסה.
לאני נבחר מחדש מטעם מחוז הבחירה שלו ושוב בבחירות 1993. לקראת מערכת הבחירות של 1996 פרש לאני מהחיים הפוליטיים עקב ההתדרדרות במצב בריאותו.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים עסק לאני בכתיבת טורים בעיתונות.
הוא היה מתומכי ההצעה לשנות את דגל ניו זילנד וההצעה להפוך את ניו זילנד לרפובליקה.
הוא היה פעיל במועצת ליגת הרוגבי של ניו זילנד.
ב-1989 התגרש לאני מאשתו נעמי וב-1992 הוא נישא לכותבת הנאומים שלו, מרגרט פופ.
מנישואיו הראשונים נולדו ללאני שלושה ילדים ומנישואיו השניים נולדה לו בת אחת.
במהלך שנות התשעים החלה בריאותו של לאני להתדרדר עוד יותר.
הוא סבל מסוכרת וממחלות כליה.
ב-2002 אבחנו רופאיו כי הוא סובל מעמילואידוזיס, מחלה נדירה וחשוכת מרפא הקשור לפלזמה בדם והוא עבר טיפול רפואי מקיף בהקשר זה.
אף על פי שבתחילה קצבו לו רופאיו רק ארבעה חודשים לחיות, הוא שרד ונשאר אופטימי בנוגע למצב בריאותו.
הוא אושפז בבית החולים באוקלנד באמצע יולי 2005 כדי לעבור טיפול דיאליזה.
ב-2 באוגוסט בוצעה קטיעה של החלק התחתון של רגלו הימנית כתוצאה מסיבוכים של מחלת הסוכרת.
עקב מצב בריאותו הוקדמה הוצאתו לאור של ספר זיכרונותיו ל-8 באוגוסט.
באותו יום הוא העניק ריאיון לרשת הטלוויזיה TV3. את הריאיון האחרון שלו הוא העניק ממיטת חוליו לעיתון The New Zealand Herald שבו הוא התייחס למערכת הבחירות שהתקיימה אז באומרו, "הייתי רוצה לקום ממיטתי ולהגיע על כיסא גלגלים לולינגטון כדי לעצור כל אפשרות של הקלה באיסור על כניסתן של ספינות גרעיניות".
דייוויד לאני מת ב-13 באוגוסט 2005 בבית החולים מידלמור באוקלנד מסיבוכים הקשורים לאי-ספיקת כליות וממחלת דם.
הוא נטמן בבית הקברות של ואיקראקה כשעל מצבתו נחקקה הכתובת הפשוטה "דייוויד לאני 2005-1942".
לאני קבל את פרס הקיום הנכון בשנת 2003 על מאבקו העיקש נגד נשק גרעיני.
מלכת אנגליה, אליזבת השנייה, העניקה ללאני את מסדר עמיתי הכבוד ב-1990 וקבלה אותו למסדר ניו זילנד ב-2003.
דייוויד (דייב) ייגר הוא מאמן כדורסל אמריקאי.
בעבר זכה באליפות ליגת ה-IBA, בשלוש אליפויות בליגת ה-CBA ובאליפות נוספת בליגת הפיתוח של ה-NBA.
לאחר קריירת משחק בקולג'ים במורהד, מינסוטה, עבר ייגר לשמש כג'נרל מנג'ר בקבוצת דקוטה ויזארדס מליגת ה-IBA.
ב-1997 מונה לעוזר מאמן בקבוצה וב-2000 למאמן ראשי.
כבר בעונתו הראשונה כמאמן זכה ייגר להצלחה: לאחר מאזן חיובי 10-30 בעונה הסדירה וניצחון 2:3 בסדרת גמר של הטוב מחמש, לאחר שפיגרו 2:0 בסדרה לדה מוין דרגונס.
בתום העונה עברה קבוצת דקוטה ויזארדס של ייגר לשחק בליגת ה-CBA.
גם לאחר המעבר, בעונת , זכתה הקבוצה באליפות תחת ייגר שזכה בפרס מאמן השנה בליגת ה-CBA.
בעונת סיימה דקוטה ויזארדס את העונה הסדירה במאזן הטוב ביותר אך הפסידה בפלייאוף.
עונת שחזר ייגר את ההצלחה, האישית והקבוצתית מ-2002 כשקבוצתו הוכתרה שוב לאלופה והוא למאמן השנה ב-CBA.
לאחר שאימן ב-USBL, ב-2004 ייגר עזב את דקוטה ויזארדס לטובת סו פולס סקייפורס.
יירגר הוביל את הסקייפורס, שלא העפילו לפלייאוף בעונות הקודמות, למאזן חיובי 17-31 ולמקום בפלייאוף.
הקבוצה הגיעה עד לגמר שם פגשה את דקוטה שאומנה על ידי עוזרו לשעבר של ייגר קייסי אוונס.
בגמר גברו ייגר והסו פולס סקייפורס על קבוצתו לשעבר וזכו באליפות נוספת.
בעונה הבאה שוב העפילה הקבוצה לפלייאוף אך לא הצליחה לזכות באליפות שנייה רצופה.
בעונת חזר ייגר לדקוטה ויזארדס שעברה לשחק בליגת הפיתוח של ה-NBA.
כבר בעונתו הראשונה בליגה הוביל ייגר את קבוצתו לניצחון בגמר 121-129 אחרי הארכה ולזכייה באליפות החמישית שלו כמאמן ראשי.
ב-2007 עבר ייגר ל-NBA והחל לשמש כעוזר מאמן בממפיס גריזליס.
בעונת הפקיד מאמן הקבוצה ליונל הולינס את אימון ההגנה בידי ייגר.
בעונת העפילו הגריזליס לפלייאוף ה-NBA מהמקום השביעי, אך הפסידו בסיבוב הראשון לאוקלהומה סיטי ת'אנדר בשבעה משחקים.
ב- שוב העפילה הקבוצה, הפעם מהמקום החמישי, ובסיבוב הראשון ניצחה בחמישה משחקים את פורטלנד טרייל בלייזרס.
עונה קבוצה משחקים ניצ' הפס' אחוז ניצחונות מיקום משחקי פלייאוף ניצ' הפס' אחוז ניצחונות העפלהממפיס825032מקום 3, דרום מערבי 734סיבוב ראשון בפלייאוףממפיס8255271165סיבוב שני בפלייאוףקריירה 16410559 1899
דייוויד טרוטון הוא שחקן אנגלי המוכר מתפקידים שייקספיריים על במת התיאטרון הבריטי, ומתפקידיו בטלוויזיה בהם ד"ר בוב באזארד בסדרה "A Very Peculiar Practice" וריקי הנסן בסדרה "תחבולות חדשות".
דייוויד טרוטון נולד בהמפסטד, פרוור של לונדון.
הוא מגיע ממשפחה של שחקנים.
הוא בנו של השחקן פטריק טרוטון (הדוקטור השני בסדרה "דוקטור הו"), אחיו של השחקן מייקל טרוטון ואביהם של השחקנים ויליאם וסם טרוטון ושל שחקן הקריקט ג'ים טרוטון.
הופעותיו הבלתי נשכחות של טרוטון כוללות את המלך ריצ'רד במחזה "ריצ'רד השלישי" (הלהקה השייקספירית המלכותית, 1996), בולינגברוק במחזה "ריצ'רד השני" (הלהקה השייקספירית המלכותית, 2000) והדוכס וינצ'נציו במחזה "מידה כנגד מידה" (תיאטרון דה קומפליסיטה, 2004).
בטלוויזיה הופיע טרוטון בתפקידי אורח בסדרות "ניצולים", "חייו וזמניו של דייוויד לויד ג'ורג'", בסדרה הקומית "Rab C.
Nesbitt" ובסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
בשנים 1967 ו-1968 השתתף כניצב במיני-סדרה "The Enemy of the World" (בכיכובו של אביו פטריק טרוטון), ב-1967 שיחק בתפקיד חייל במיני-סדרה "The War Games", וב-1972 בתפקיד מלך פלאדון במיני-סדרה "The Curse of Peladon".
עוד בטלוויזיה גילם את דמותו של סר ארתור ולסלי (הדוכס מוולינגטון) בשני הסרטים הראשונים מסדרת "שארפ", ובסדרה "A Very Peculiar Practice" הופיע בתפקיד ד"ר בוב באזארד.
ב-1978 הופיע טרוטון בטרילוגיה של אלן אייקבורן "כיבושי נורמן" בתפקיד טום הווטרינר.
ב-2002 שיחק טרוטון בתפקיד צייד חייזרים במיני-סדרה "טד ואליס" וב-2005 הופיע בתפקיד סמל קלייב הארווי בסדרה הבלשית "יריחו" של ITV.
ב-1993 הופיע בפרק "The Yellow Iris" מתוך הסדרה "פוארו" על פי ספרי אגאתה כריסטי.
טרוטון שיחק פעמיים בשתי דמויות שונות בסדרה "רציחות במידסומר" ב-1998 וב-2007. הוא השתתף בפרק הראשון בעיבוד הטלוויזיוני לספר "The Last Detective" בכיכובו של פיטר דייוויסון, מי שכיכב לצדו בסדרה "Very Peculiar Practice" והיה הדוקטור החמישי בסדרה "דוקטור הו".
טרוטון הופיע בסרט הטלוויזיה "כל אנשי המלך" בתפקיד ג'ורג' החמישי.
ב-2008 חזר ושיחק בסדרה "דוקטור הו" בתפקיד פרופ' הובס בפרק "חצות".
עוד השתתף בגרסת אודיו של "דוקטור הו" בהפקת "Big Finish Productions" בסדרה בשם "Cuddlesome" בתפקיד טינגוס.
ב-2011 הוכרז כי דייוויד טרוטון ישחק בתפקיד ששיחק אביו, הדוקטור השני, בשתי הקלטות אודיו שבהן משתתף גם השחקן טום בייקר בתפקיד הדוקטור הרביעי.
הוא הופיע בתפקיד קבוע בסדרה "תחבולות חדשות" בה גילם את הנבל ריקי הנסן.
טרוטון השתתף בגרסה האמריקאית ל"נערה עם קעקוע דרקון" לצדו של דניאל קרייג.
טרוטון שיחק במחזה "Enjoy" מאת אלן בנט בתפקיד אבא בסיור הופעות לצדה של אליסון סטדמן.
הוא כיכב לצדו של קווין ספייסי בהפקה של המחזה "משפט הקופים" מאת ג'רום לורנס ורוברט אדווין לי בתיאטרון אולד ויק בלונדון מ-18 בספטמבר ועד 20 בדצמבר 2009.
ב-2011 שיחק טרוטון בתפקיד סטן אסטיל בסדרת הדרמה-קומית "בית הקפה" של Sky1. בנובמבר 2013 הופיע טרוטון במסגרת חגיגות היובל של "דוקטור הו" בקומדיה "The Five(ish) Doctors Reboot".
בינואר 2014 החליף טרוטון את קולין סקיפ בתפקיד טוני ארצ'ר (אותו גילם 46 שנה) בסדרת הרדיו "The Archers".
בנובמבר 2014 החל בנו, ויליאם, לשחקן בסדרה בתפקיד טום ארצ'ר בנו של טוני ארצ'ר.
ב-2015 שיחק טרוטון בסרט האימה הרומנטי "Nina Forever" לצדה של פיונה או'שאנסי.
מ-11 בדצמבר 2014 ועד 7 במרץ 2015 שיחק בתפקיד סיימון אייר במחזה "The Shoemaker's Holiday" עבור הלהקה השייקספירית המלכותית.
לטרוטון שלושה בנים: השחקנים ויליאם טרוטון וסם טרוטון ושחקן הקריקט ג'ים טרוטון.
דייוויד לוין היה אמן, מאייר וקריקטוריסט יהודי אמריקאי.
התפרסם בעיקר בשל הקריקטורות שלו ב-The New York Review of Books.
ג'ולס פייפר כינה אותו "הקריקטוריסט הגדול ביותר במחצית השנייה של המאה ה-20".
לוין קיווה לעבוד כצייר במשרה מלאה, אך נאלץ גם להתקיים על פרסומים של איורים כמו ה-Gasoline Retailer.
על כל פנים הוא השאיר אחריו לא מעט ציורים, אם כי רבים מהם נהרסו בשריפה ב-1968. את ציוריו צבע בצבעי מים והם תיארו לרוב יצרני בגדים (עובדיו של אביו), ורוחצים בקוני איילנד.
לוין יחד עם אהרון שיקלר הקים קבוצת ציור ב-1958 של אמנים שהתאספו למשך חמישים שנה לציור דוגמנאות.
ב-2007 פורסם סיפור דוקומנטרי על הקבוצה שנקרא "דיוקנאותיה של גברת" ("Portraits of a Lady") בעקבות יצירת דיוקנאות של שופטת בית המשפט העליון של ארצות הברית סנדרה דיי או'קונור.
במהלך עבודתו במגזין אסקווייר בשנות ה-60 התפתחו יכולותיו כקריקטוריסט פוליטי.
יצירתו הראשונה עבור The New York Review of Books פורסמה ב-1963, מספר חודשים לאחר יציאת העיתון לאור לראשונה.
לאחר מכן הוא צייר עבור כתב העת מעל 3,800 קריקטורות עט-דיו של ציירים, סופרים ופוליטיקאים מפורסמים.
אולם רק כחצי מהקריקטורות שלו פורסמו ב-The New York Review of Books.
אחרות התפרסמו באסווייר (מעל 1,000), בניו יורק טיימס, בוושינגטון פוסט, ברולינג סטון, בספורטס אילוסטרייטד, בניו יורק מגזין, בטיים מגזין, בניוזוויק, בניו יורקר ובאחרים.
ב-2006 לוין אובחן כסובל מניוון מקולרי מחלת עיניים שגורמת לעיוורון.
באפריל 2007 הוא הפסיק ליצור קריקטורות חדשות וכתב העת The New York Review of Books המשיך לפרסם יצירות ישנות שלו.
ב-29 בדצמבר 2009, לוין מת בבית החולים הפרסביטריאני בניו יורק בגיל 83, בעקבות סרטן הערמונית ומחלות נלוות.
הותיר אחריו את אשתו השנייה קייתי הייס (Hayes) (אותה נשא לאישה ב-1996), שני ילדים, שני ילדים חורגים ונכדים.
דייוויד ויליאם ילנד הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי.
ילנד למד אנגלית במגדלן קולג' באוניברסיטת קיימברידג', ואחר כך החל בקריירת המשחק בתיאטרון סיטיזנס בגלאזגו.
מאז הופיע במספר רב של הצגות בתיאטרון ובהפקות טלוויזיוניות.
אחד מתפקידיו הידועים הוא בדמות הנסיך אדוארד השמיני בסרט הקולנוע "מרכבות האש".
ב-1974 שיחק בתפקיד הראשי במיני-סדרה "דייוויד קופרפילד" של ה-BBC, עיבוד לרומן באותו שם.
הוא מוכר גם מהופעתו בדמות ניקולס, בנו של הוראס רמפול, בסדרת הטלוויזיה "רמפול".
ב-1986 גילם את אביה של הדמות הראשית בסדרה "נסיכה קטנה" ברשת London Weekend Television.
עוד גילם את ג'ורג', משרתו האישי של הרקול פוארו (דייוויד סושה) בסדרת הטלוויזיה "פוארו" על פי ספרי אגאתה כריסטי.
בסוף 2007 שיחק בתפקיד ראלף ניקלבי בהפקה מחודשת של המחזה "חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי" לצדה של בתו האנה.
ב-2016 גילם ילנד את דמותו של מרטין בל בסרט הטלוויזיה "רג'" של ה-BBC.
דייוויד לואיס (; 28 בספטמבר 1941 – 14 באוקטובר 2001) היה פילוסוף אמריקאי.
לואיס היה בין הפילוסופים המשמעותיים ביותר במאה ה-20. לזכותו תרומה משמעותית בתחומים רבים בפילוסופיה; פילוסופיה של השפה, פילוסופיה של המתמטיקה, פילוסופיה של המדע, תורת ההחלטות, תורת ההכרה, מטא-אתיקה ואסתטיקה.
הוא פרסם ארבעה ספרים וחמישה כרכים של מאמריו.
לואיס נולד באוברלין אוהיו שבארצות הברית להורים אקדמאים.
הוא החל את לימודיו האקדמיים בתחום הכימיה במכללת סווארת'מור.
בעקבות שהות של שנה באוניברסיטת אוקספורד (1959–1960) החליף את תחום לימודיו לפילוסופיה.
מ־1970 עד מותו לואיס היה מרצה באוניברסיטת פרינסטון.
תרומה משמעותית ביותר הייתה לו בתחום הפילוסופיה של התודעה והשפעה אף גדולה מזאת במטפיזיקה: לואיס גרס שיש מספר עולמות אינסופי, שכל אחד מהם קיים ביקום עצמאי, לא קשור לשלנו.
כמו כן, שכל גרסה אפשרית של ההיסטוריה ושל עצמנו מתרחשת בעולם מסוים.
לואיס על הפילוסופיה של התודעה
לואיס היה מטריאליסט, הוא גרס שכל מצב נפשי (כאב, שמחה, תענוג וכו') הוא למעשה פעילות חשמלית במוח גרידא; התחושה הנפשית היא לחלוטין פיזית.
למשל, המצב הנפשי של כאב הוא נוירון שנורה במוחנו (להמחשה בלבד), כשהנוירון נורה אנחנו חווים כאב וכשאנחנו אומרים כאב אנו מתכוונים לנוירון שזז.
לואיס היה ממפתחי התאוריה הפונקציונליסטית ובתחילה הוא שילב בין תאוריית הזהות לתאוריה הפונקציונליסטית.
לואיס טען שנוכל לדעת האם ישות מסוימת נמצאת במצב נפשי כלשהו, כאשר מתרחש אצלה המימוש הפיזי (למשל-תזוזה של נוירון) שממלא את התפקיד הסיבתי (קלט ופלט) של אותו מצב הנפשי.
לדוגמה, אם כאב מאופיין על ידי קבלת מכה (קלט) ופליטת צעקה (פלט), שביחד הם התפקיד הסיבתי, אז המימוש הפיזי של הכאב הוא המימוש הפיזי שמתרחש באותו רגע שמתרחש התפקיד הסיבתי שמאפיין כאב.
לואיס מוסיף שהתפקיד הסיבתי של מצב נפשי מסוים זהה עבור כל האוכלוסיות.
כלומר, לכאב של אנשי מאדים תהיה אותה סיבתיות (קלטים ופלטים) כמו של הכאב שלנו, אבל, המימוש הפיזי של המצב הנפשי יכול להיות שונה בין אוכלוסייה לאוכלוסייה.
למשל, כשאנשי מאדים נמצאים במצב הסיבתי שמאפיין כאב, החורים בגופם מוצפים.
עבורם, הצפת החורים היא הכאב עצמו.
אם כך, יהיה יותר מדויק להגיד שישות מסוימת נמצאת בכאב כאשר קורה אצלה המימוש הפיזי שממלא את התפקיד הסיבתי של כאב עבור האוכלוסייה המתאימה (לאותה ישות).
דייוויד לאברינג הוא מוזיקאי ומתופף אמריקאי.
ידוע בעיקר בזכות חברותו בלהקת הפיקסיז, מהקמתה ועד היום, אך שיתף פעולה עם להקות ואמנים נוספים, בהם: להקת "The Every Body", האמנית טניה דונלי (Tania Donely), ולהקת "The Martinis".
טכניקת התיפוף שלו נחשבה בעיני רבים כפורצת דרך בתחום, וצליל התופים שלו ייחודי לו.
מלבד תיפוף הוא מתמחה גם בנגינה על גיטרה וגיטרה בס.
כיום הוא מתגורר בבוסטון, מסצ'וסטס וממשיך להופיע בעולם עם הפיקסיז, כולל הופעות בישראל בקיץ 2010, 2017 ו-2020.
דייוויד לאברינג נולד בברלינגטון, מסצ'וסטס, ארצות הברית.
הוא למד לתופף בשנות העשרה שלו והצטרף לתזמורת של בית הספר התיכון שבו למד, "Brlington High School".
לדברי חברו ג'ון מרפי, לאברינג תמיד היה "מכוון לתופים" בטעמו המוזיקלי.
עם תחילת שנת הלימודים העשירית שלו הצהיר לאברינג על שלוש השאיפות העיקריות שלו: להיות חבר בלהקת רוק, להיות מהנדס חשמל ולנגן עם להקת "רוש", הלהקה האהובה עליו אז.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, לאברינג למד הנדסת אלקטרוניקה במכון הטכנולוגי בוונטוורת' בבוסטון.
הוא השיג עבודה בחנות 'רדיו שאק' בניהולו של מרפי, חברו מהילדות.
לאחר שסיים את לימודיו בוונטוורת' עם תואר שני בשנת 1985, הוא החל לתופף בלהקות מקומיות כמו 'איז וויזאר' ו'ריף רף'.
לאברינג העיד כי מספר ז'אנרים שונים של מוזיקה השפיעו עליו, כולל הלהקות "סטילי דן", "לד זפלין" ו"דיו".
ב-1985 לאברינג השתתף כנגן בחתונה של מרפי חברו משכבר הימים וקים דיל, חברתו ללהקה לעתיד.
בינואר 1986 הוצע לדיל לנגן גיטרה בס בלהקת פיקסיז כשרק הוקמה, להקת רוק אלטרנטיבית שהוקמה על ידי צ'ארלס תומפסון (גיטרה ושירה) וג'ואי סנטיאגו (גיטרה).
לאחר שגילה הסכמה, מרפי ששמע על כך הציע להביא לאודישן את לאברינג - מכיוון שעדיין חסר מתופף בלהקה החדשה.
לאברינג מצידו כבר הפסיק לתופף בשלב זה ולא התרשם מהביצוע של השלישייה לשירי הלהקה.
עם זאת, לאחר שניגנו יחד הוא הסכים להצטרף לזמן קצר, ולאחר מכן החליט להישאר באופן קבוע חבר בלהקה.
לאברינג והלהקה כתבו והלחינו חומר לאורך 1985 ו-1986 והופיעו במקומות קטנים בבוסטון.
הלהקה הקליטה 18 שירים להקלטת דמו בשנת 1987. לאברינג כתב את אחד משירי הקלטת, "Levitate Me" (השיר היחיד שכתב במלואו עבור הלהקה) והופיע על הכריכה הקדמית של הקסטה, כאשר הוא מצולם לבדו רץ עירום עם גבו למצלמה.
"Levitate Me" הופיע לאחר מכן במיני אלבום הראשון של הלהקה 'Come on pilgrim', שכלל שבעה שירים נוספים שנלקחו מהקלטת הדמו.
הפיקסיז הגיעו שוב לאולפן בשנת 1988 להקליט את אלבומם המלא הראשון Surfer Rosa.
תרומתו של לאברינג לשירים כמו "Bone Machine" - המתחיל בסולו תופים בן 10 שניות - "Break My Body" ו-"River Eufrates" ביססה את סגנונו היציב והמדויק.
Doolittle, אלבומם המלא השני של הלהקה אשר הפך למפורסם שבהם, התפרסם בשנת 1989. במהלך הקלטות האלבום, שכנע תומפסון את לאברינג לשיר את השיר "La La Love You", שנכתב כ"עצם הרעיון של שיר אהבה".
מפיק האלבום, גיל נורטון, אמר בהמשך כי במהלך המפגשים לאברינג הוא "רצה לשיר את [השיר] 'I can't get him away from the microphone'.
בנוסף לתופים וקולות, לאברינג ניגן גיטרה בס בשיר הלפני אחרון של האלבום, "Silver".
לאחר יציאתו של האלבום, מערכת היחסים בין חברי הלהקה התמתחה בגלל כמות החזרות והלחץ להוציא לאור שלושה אלבומים בשנתיים.
לאחר התאריך האחרון של סיבוב ההופעות "Fuck or Fight" של הלהקה בנובמבר 1989, הלהקה הייתה מותשת מכדי להשתתף במסיבת סוף סיבוב ההופעות שלהן בלילה שלאחר מכן, וזמן קצר לאחר מכן הודיעה על הפוגה.
לאחר שהתכנסה הלהקה באמצע 1990, לאברינג עבר ללוס אנג'לס יחד עם שאר הלהקה (מלבד קים דיל, שנשארה בלונדון להקליט יחד עם להקתה "הברידרז" את אלבומם הראשון).
הפיקסיז הוציאו שני אלבומים נוספים, Bossanova (1990) ו-Trompe le Monde (1991).
לאברינג שר בתפקיד העיקרי בצד B של השירים "Velouria" ו-"Make Believe"; הפיקסיז המשיכו להופיע באופן זה לאורך 1991 ו-1992. בסופו של דבר הם התפרקו בשנת 1992, בעיקר בגלל מתחים בין תומפסון לדיל, על אף שאלה לא הוכרזו בפומבי עד 1993.
לאחר התפרקות הפיקסיז, לאברינג תופף עם כמה אמנים, והצטרף אז ללהקה של סנטיאגו, "The Martinis", והופיע בשיר שלהם "Free" בפסקול של חברת ההקלטות 'אמפייר רקורדס'.
עם זאת, עד מהרה עזב את הלהקה כדי להפוך למתופף בשירים של להקת "Cracker".
לאברינג עבר מלהקה ללהקה, כאשר תופף עם אמנים רבים, ביניהם טניה דונלי באלבום 'Lovesongs for Underdogs' משנת 1997 ועם להקת 'בוסטון אייני מיוזי'.
לאחר שהתמודד עם קושי במציאת עבודה חדשה, לאברינג ויתר על התופים ועבר לבית שכור, שבעליו אסר על תיפוף.
לקראת סוף שנות התשעים לקחה אותו חברתו של לאברינג, גרנט-לי פיליפס, לכנס קסמים.
הוא התרשם מאוד מכמה מהאשליות, ובהמשך אמר "הייתי צריך לעבוד בזה".
חבר נוסף של לאברינג, קרל גרסו, גם הוא מעולם הקסמים והאשליות, הזמין אותם להופעה בטירת הקסמים, מועדון לילה מכוון קסמים בלוס אנג'לס.
שם פגש לאברינג את סולן להקת "פוסום דיקסון", רוב זברצקי, והזוג התיידד במהרה.
זברצקי שכנע את לאברינג להגיש בקשה להצטרפות של שחקנים נוספים לטירת הקסמים.
לאחר שזכה לחברותו, לאברינג מיתג את עצמו מחדש כ"הפנומן המדעי".
הפעילות שלו שילבה את הידע שלו בהנדסת חשמל עם ניסיון בביצועי הבמה שלו.
החלטתו להמשיך בקריירת הקסם הושפעה מהעובדה שכמוזיקאי הוא "לא יכול היה לעמוד בראש הפיקסיז".
בתוך תעשיית הקסמים, לאברינג ביצע ניסויים מדעיים ופיזיקליים במעיל מעבדה בזמן שהוא על הבמה.
הוא התנער מתעלולי קסמים מסורתיים, והעדיף "דברים יותר נפשיים, תוך שימוש בכוחות נפשיים".
בהמשך הוא הסביר: "אלה כל מיני ניסויים בפיזיקה משופעים ומוזרים באמת שלעולם לא תראו.
אני מעדיף שהם [הקהל] יבחרו להגיד האם זה [קסם] או לא?
ולא 'הכל מדע' או 'הכל קסם'.
אז אני עושה דברים מוזרים שקוסמים אחרים לא עושים ".
לאברינג מצטט את אמן הזכוכית ריקי ג'יי, קורא המחשבה מקס מייבן ויוג'ין בורגר כהשפעות על הטכניקה שלו.
הופעותיו כרוכות לעיתים קרובות במכונות בנויות עצמית מורכבות.
בקיץ 2003, לאברינג חש בדיכאון למשך זמן רב.
בראיון בשנת 2004 הוא העיר: "אני זוכר שהייתי בדרך לבנק ופשוט הוצפתי רגשית וכלכלית.
הייתי מעורב במערכת יחסים שהייתה נוראה לחלוטין.
ואני בדרך לבנק והטלפון הנייד שלי מצלצל.
זה היה ג'ו [סנטיאגו]; הוא אומר, 'נחשו מה?' " סנטיאגו בדיוק קיבל טלפון מצ'ארלס תומפסון בו הצהיר את רצונו לאחד את הפיקסיז.
הוא הוסיף כי "הדבר העצוב ביותר הוא שכשישבתי להתאמן עם הפיקסיז, לא יכולתי להאמין שוויתרתי על משהו שאהבתי".
בשנת 2004 הקליטו לאברינג והלהקה את סינגל האיחוד שלהם, "Bam Thwok".
כתוצאה מהאיחוד, יצא סרט דוקומנטרי על פעילות הפיקסיז מאז 2002 ועד 2004. קצת לאחר מכן נפטר אביו באמצע סיבוב הופעות, ולאברינג החל לשתות בכבדות כתוצאה מכך.
לדברי תומפסון, לאברינג "פישל כמה שירים" במהלך מספר הופעות חיות.
"הכל נתפס בסרט", אמר תומפסון, "אבל הם ערכו את זה מחדש כדי להראות כאילו זה קרה באמצע סיבוב ההופעות שלנו וזה נראה כאילו כל הזמן הזה דייוויד היה שיכור.
זה ממש לא היה ככה בכלל".
לאברינג הוא הופיע עם הפיקסיז במהלך 2005 ו-2006, בזמן שהופיע בטירת הקסמים בערבי שישי עם אמני אשליות שונים.
בהמשך אותה שנה הקים להקה חדשה בשם "המסדר ההרמטי של שחר הזהב", עם המוזיקאים לוס אנג'לס עמית איטלמן ואוסקר ריי.
טארק הוא משפטן אמריקאי, שכיהן כסגן מזכירת מחלקת האנרגיה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ג'ו ביידן בין השנים 2021–2025.
טארק נולד בקיטו, עיר הבירה של אקוודור, וגדל במערב התיכון של ארצות הברית.
הוא למד בבית הספר התיכון רוק פולס שבצפון-מערב אילינוי בטרם השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
בשנת 1999 קיבל תואר שני במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה.
בין השנים 2001–2007 עבד טארק בלשכות של ג'ו ביידן וקנט קונרד בסנאט של ארצות הברית.
נוסף על כך, הוא היה מנהל הסגל של ועדת המשנה לביטחון לאומי בוועדת הפיקוח והרפורמה של בית הנבחרים של ארצות הברית.
בתקופת ממשל ברק אובמה שימש כעוזר לנשיא ארצות הברית ומנהל בכיר ב.
לאחר מכן עבר אל מחלקת המדינה של ארצות הברית, שם עבד כסגן שליח מיוחד לענייני שינויי אקלים.
בהמשך שימש טארק כסגן עוזר מזכיר האנרגיה של ארצות הברית לאקלים וטכנולוגיה בין-לאומית.
לאחר סיום ממשל אובמה וההשבעה של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית, התמנה טארק לסגן ראש סוכנות האנרגיה הבינלאומית.
ב-13 בפברואר 2021 הגיש הבית הלבן של הנשיא ג'ו ביידן את מועמדותו טארק לסגן מזכירת האנרגיה.
לאחר העמדתו לתפקיד סגן מזכירת האנרגיה, ועדת האנרגיה ומשאבי הטבע של הסנאט של ארצות הברית אישרה פה אחד ביחס של 0–20 את העברת מועמדותו למליאת הסנאט.
ב-24 במרץ 2021 אישר הסנאט ברוב של 98 תומכים מול 2 מתנגדים באורח רשמי את המינוי.
הסנאטורים ראנד פול וג'וש האולי היו היחידים שהתנגדו למינוי.
כיממה לאחר מכן, ב-25 במרץ, טארק הושבע לתפקידו בידי מזכירת האנרגיה ג'ניפר גרנהולם.
עם ההשבעה השנייה של דונלד טראמפ לנשיאות ארצות הברית ב-20 בינואר 2025, תמה כהונתו של טארק במחלקת האנרגיה.
דייוויד טרנבול הוא כדורגלן סקוטי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת קרדיף סיטי מהצ'מפיונשיפ ובנבחרת סקוטלנד.
טרנבול גדל במחלקת הנוער של מאת'רוול, אליה הגיע בשנת 2009. ב-10 בפברואר 2018 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 2-0 על דנדי במסגרת הגביע הסקוטי.
ב-8 במאי הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הסקוטית, בניצחון 1-0 על פרטיק ת'יסל במסגרת עונת .
בסך הכל ערך טרנבול 39 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 16 שערים.
ב-27 באוגוסט 2020 חתם טרנבול על חוזה לארבע עונות בסלטיק מליגת העל הסקוטית.
ב-12 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 5-0 על רוס קאונטי במסגרת המחזור השביעי בליגה לעונת .
ב-10 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-2 על ליל במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית לעונת עונת 2020/2021 בליגה האירופית.
ב-23 בדצמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, בניצחון 2-0 על רוס קאונטי במסגרת המחזור ה-19. בסך הכל ערך טרנבול 31 הופעות ליגה בעונתו הראשונה במועדון, בהן הבקיע שמונה שערים.
ב-1 בפברואר 2024 חתם טרנבול בקרדיף סיטי מהצ'מפיונשיפ לשלוש וחצי שנים.
ב-20 בפברואר ערך את הופעתו הבכורה בתיקו 0-0 נגד בלקברן רוברס.
ב-2 ביוני 2021 ערך טרנבול את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סקוטלנד, בתיקו 2-2 נגד נבחרת הולנד במשחק ידידות.
הוא נכלל בסגל נבחרת סקוטלנד לטורניר יורו 2020 בשנת , אך לא זכה לדקות משחק בטורניר.
דייוויד טוד היה פוליטיקאי ותעשיין אמריקאי מאוהיו, שכיהן כמושל אוהיו ה-25 בשנים 1862–1864, במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
הוא זכה להכרה בשל מנהיגותו התקיפה והאנרגטית במהלך המלחמה.
כאיש המפלגה הדמוקרטית שתמך במאמצי המלחמה, סייע טוד לשמור על הברית השברירית בין אנשי המפלגה הרפובליקנית באוהיו לבין "הדמוקרטים של המלחמה" (שתמכו בפעולה תקיפה כלפי הקונפדרציה), ונקט באמצעים לשמירה על גבולות אוהיו.
ב-1863 לא עלה בידה של המפלגה תומכת האיחוד באוהיו להציג את מועמדותו של טוד לכהונה נוספת בשל תמיכתו הפושרת בביטול העבדות וחוסר האהדה כלפיו בקרב מספר רב של סיעות פוליטיות.
לאחר שהשלים את תקופת כהונתו בת השנתיים כמושל, דחה טוד הצעה לכהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בממשלתו של הנשיא אברהם לינקולן, בציינו כסיבה לכך את בריאותו הרופפת.
טוד נפטר כתוצאה משבץ מוחי ב-1868, שלוש שנים לאחר תום המלחמה, ונטמן בבית הקברות אוק היל שבינגסטאון, אוהיו.
דייוויד טוד נולד בינגסטאון, אוהיו למשפחה שהייתה מעורבת בפוליטיקה המקומית והמדינתית.
אביו, ג'ורג' טוד, נולד בסאפילד שבקונטיקט למהגר סקוטי וב-1800 עבר ל"שמורה המערבית של קונטיקט" (Connecticut Western Reserve, כיום החלק הצפון-מזרחי של אוהיו).
שם החל ג'ורג' טוד קריירה ציבורית, בשנים 1804–1806 כיהן כחבר בית המחוקקים של אוהיו, וב-1807 נבחר כשופט בבית המשפט העליון של המדינה.
דייוויד טוד למד באקדמיית ברטון ולמד משפטים בעיר וורן, שם הוא מונה כמנהל הדואר.
ב-1827 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, וצבר הון לא מבוטל כעורך דין כאשר היה מעורב באופן פעיל בתעשיות הפחם והברזל שבעמק מהונינג.
בהמשך הוא היה לנשיא חברת הרכבות קליבלנד ומהונינג.
בשנים 1838–1840 כיהן טוד כחבר הסנאט של אוהיו.
במערכות הבחירות למשרת מושל אוהיו של 1844 ו-1846 הוא התמודד מטעם המפלגה הדמוקרטית על בסיס מצע חזק של התנגדות לבנק הלאומי, אך נוצח.
ב-1847 הוא מונה על ידי הנשיא ג'יימס פולק כשגריר ארצות הברית בברזיל, תפקיד בו הוא שימש עד 1851. בוועידת המפלגה הארצית של המפלגה הדמוקרטית של 1860 שהתקיימה בבולטימור הוא שימש כנשיא הוועידה לאחר התפטרותו של כיילב קאשינג מתפקיד זה.
אף על פי שקודם לכן הוא היה דמוקרט אדוק, הצטרף טוד לברית התמיכה באיחוד שבין המפלגה הרפובליקנית לבין סיעת תומכי המלחמה במפלגה הדמוקרטית בפרוץ מלחמת האזרחים.
ב-5 בספטמבר 1861 נפגשו הרפובליקנים והדמוקרטים בקולומבוס כדי להקים את מפלגת האיחוד הלאומי.
המפלגה החדשה הסירה את תמיכתה במושל אוהיו, הרפובליקני ויליאם דניסון, והעבירה אותה לטוד, מהלך שנועד לחזק את הסולידריות בין שתי הסיעות.
בינתיים, הדמוקרטים תומכי המלחמה שלא הצטרפו למפלגת האיחוד הלאומי הציגו את מועמדותו של יו ג'ווט, שקרא לפיוס עם הדרום, אך לא נקט בעמדה אנטי-מלחמתית.
בבחירות הכלליות ניצח טוד לאחר שזכה ב-206,997 קולות מול 151,774 הקולות שהצביעו לג'ווט, תוצאה שהעידה על כך שמפלגת האיחוד הלאומי חדרה לליבותיהם של המצביעים הדמוקרטים.
טוד כיהן כמושל תקופת כהונה אחת בשנים 1862–1864.
כמושל התמודד טוד עם קשיים משמעותיים לעודד את הגיוס לצבא ושליחת כוחות לשדה המערכה, אך זכה בכינוי "ידיד החיילים".
כפי שראה את הדברים ההיסטוריון ג'ורג' קנפר, טוד נאלץ בראשית כהונתו "להתמודד עם הרגשות העזים שלאחר קרב שילה", ניצחון שעלה בחייהם של 2,000 חללים בני אוהיו.
חודשים ספורים לאחר מכן, כאשר כוחות צבא הקונפדרציה בפיקודו של תומאס ג'ונתן ג'קסון איימו על וושינגטון הבירה, עלה בידו של טוד להבטיח את גיוסם של 5,000 מתנדבים למשך שלושה חודשי שירות.
עם זאת, הוא הצליח פחות במילוי המכסה שהוקצתה לאוהיו על ידי הממשל הפדרלי של 74,000 חיילים.
באותה עת הוא קידם את הגיוס הפדרלי, וכתב למזכיר המלחמה אדווין סטנטון, "בזאת אוהיו תגיב לכל קריאה נוספת אליה, אך בלעדיה יהיה זה בלתי אפשרי להגדיל את המספרים באופן משמעותי".
בין אלו שהשתתפו במאמצי המלחמה של אוהיו היה אחיינו של טוד, בריגדיר גנרל ג'יימס הוברט פורד, ששירת בזירה הטרנס-מיסיסיפית במלחמה.
המדינות יכלו לעשות שימוש בכספי המיסים שלהם כדי לממן את עבודת נציבות הבריאות של ארצות הברית (United States Sanitary Commission) כפי שעשתה אוהיו.
תחת מנהיגותו של טוד, פעלה אוהיו במרץ.
בעקבות השינוי הבלתי צפוי שחל לאחר קרב שילה באפריל 1862 שלחה אוהיו שלוש אוניות קיטור לזירת הקרב כבתי חולים צפים עמוסות ברופאים, אחיות וציוד רפואי.
הצי המדינתי הורחב ל-11 אוניות בית-חולים.
המדינה גם ארגנה 12 משרדים מקומיים בצמתי תחבורה מרכזיים ברחבי המערב התיכון לסייע לחיילי אוהיו בנסיעותיהם.
טוד התאמץ לשמור על ביטחונה של אוהיו במהלך המלחמה, וקרא למיליציה להגיב לפשיטה הרכובה של גנרל הקונפדרציה ג'ון האנט מורגן בין 12 עד 26 ביולי 1863, ולהתארגן לפיצוי תושבי אוהיו שרכושם הוחרם על ידי אנשיו של מורגן.
הנזקים שספגו תושבי אוהיו הגיעו ל-576,225 דולר, בעוד שעלות החזקת המיליציה הגיעה בנוסף ליותר ממיליון דולר.
באותה עת, כפי שציין ההיסטוריון ריצ'רד אבוט, טוד גם "נאבק עם דמוקרטים סרבנים, עורכי עיתונים פרועים, פורעים, ואגודות סודיות מוזרות".
הוא נאלץ לקרוא לכוחות לשים קץ למהומות הגיוס במחוז הולמס, שנודעו כ"קרב פורט פיצל".
טוד המליץ על מעצר צבאי פדרלי של מנהיגי הדמוקרטים מתנגדי המלחמה כמו אדסון אולדס, שתבע אותו על חטיפה וגרם למעצרו של טוד, לפני שבית המשפט העליון של אוהיו הוציא צו הביאס קורפוס, ואת קלמנט וולנדיגהאם.
ב-1862 השתתף טוד בוועידת מושלי המלחמה הנאמנים באלטונה שבפנסילבניה, שגיבתה מידית את הצהרת האמנציפציה של הנשיא לינקולן ואת מאמצי המלחמה של האיחוד.
באותה עת, התנגד טוד לרעיון של שימוש בחיילים אפרו-אמריקאים במאמץ המלחמתי.
כאשר מתנגד העבדות השחור ג'ון מרסר לנגסטון האיץ בו לגייס חיילים אפרו-אמריקאים לסייע למלא את מכסות הגיוס של המדינה, השיב טוד בחדות, באומרו, "האם ידוע לך, מר לנגסטון, שזוהי ממשלה לבנה, שהאנשים הלבנים יכולים לשמור ולהגן עליה?".
על כל פנים, ב-1863 כבר גויסו שחורים ליחידות המתנדבים של אוהיו, ויותר מ-5,000 מהם שירתו ביחידות מדיניתיות ופדרליות.
בבחירות למשרת המושל של 1863 לא עלה בידו של טוד לקבל שוב את מועמדותו מטעם מפלגת האיחוד, והוא הפסיד לדמוקרט תומך המלחמה, ג'ון ברף, שנהנה מתמיכה רחבה יותר בקרב תושבי אוהיו ותמך באופן פעיל יותר בקו של ביטול העבדות כפי שקרה בצפון.
הנשיא לינקולן הציע אז לטוד להתמנות כמזכיר האוצר של ארצות הברית, באומרו לאחד מעוזריו, "הוא ידידי, וראשו מלא בשכל...
הוא היה מושל טוב, ועשה הון באופן אישי".
טוד, ביודעו שהוא לא בעל השקפות רדיקליות מספיק עבור הרפובליקנים בסנאט של ארצות הברית ושבריאותו התרופפה, דחה את ההצעה.
דייוויד טוד נפטר בינגסטאון כתוצאה משבץ מוחי ב-13 בנובמבר 1868, בגיל 63, והותיר אחריו את אלמנתו ושבעת ילדיו.
הוא נטמן בבית הקברות אוק היל שבעיר.
בבחירות לנשיאות של אותה שנה הוא היה אמור להיות בחבר האלקטורים ולהצביע עבור יוליסס ס.
גרנט, אך הוא נפטר טרם שהתכנס חבר האלקטורים והוחלף בגודווין וולני דורסי.
מאז מותו זכה טוד להכרה כמנהיג פוליטי יעיל שהוביל את מדינתו בתקופה קשה.
כפי שכתב דלמר טרז'ר: "ממשלו התאפיין בפטריוטיות אינטנסיבית, מסירות לחובתו, יכולת מינהלית, ואנרגיה חסרת לאות.
אוהיו הייתה בת מזל שדייוויד טוד היה אחד ממושליה בזמן המלחמה".
פסל בגודל מלא בדמותו של טוד הוצב באנדרטת החיילים והמלחים שקליבלנד.
דייוויד טומלינסון היה שחקן קולנוע וטלוויזיה בריטי שהתפרסם בעיקר בהופעותיו בסרטי אולפני דיסני ועל כך זכה לאחר מותו בפרס אגדת דיסני ב-2002.
טומלינסון נולד בהנלי על התמזה באוקספורדשייר.
סרטו הראשון היה "חתונה שקטה" (1941) ובאותה שנה השתתף בתפקיד קטן בסרט פימפרנל סמית לצידו של לסלי הווארד.
במלחמת העולם השנייה שירת כקציין בחיל האוויר המלכותי.
לאחר המלחמה השתתף בסרטים בריטים כמו "סוס העץ" (1950) שמבוסס על סיפור אמיתי של בריחת שבויים בריטים ממחנה שבויים גרמני.
לאחר מכן שיחק בסרטי קומדיה בריטיים כמו "הכל בשביל מרי" (1955) שלושה בסירה אחת (1956) ו"במעלה הנחל" (1958).
פרסומו העיקרי של טומלינסון היה בהופעותיו בתפקידים ראשיים בכמה סרטים מצליחים של אולפני וולט דיסני:
מרי פופינס (1964) – בתור ראש המשפחה, הבנקאי ג'ורג' בנקס.
המיטה המעופפת (1971) – בתור הקוסם פרופסור בראון.
החיפושית השובבה (1968) – בתור סוחר המכוניות פיטר ת'ורונדייק שמנסה בכל כוחו ותעלוליו לנצח את יריבו ג'ים דאגלס (דין ג'ונס) במרוצי מכוניות.
סרטו האחרון היה הקומדיה "העלילה השטנית של פו מנצ'ו" (1980) שהיה גם סרטו האחרון של פיטר סלרס.
הוא גם שיחק בטלוויזיה ב"הוואי חמש-אפס" ועוד.
טומלינסון נישא בספטמבר 1943 למרי לינדסי הידינג, אלמנת מלחמה עם שני ילדים.
היא התאבדה עם שני ילדיה בדצמבר 1943 בנפילה מקומה 15 במלון בניו יורק.
ב-1953 נישא לאודרי פרימן והם נשארו נשואים 47 שנה עד למותו, ונולדו להם ארבעה בנים.
אחד מבניו הוא עם מוגבלות (אוטיזם) .
הוא מת משבץ מוחי בגיל 83 ונקבר באחוזת המשפחה בבקינגהאמשייר.
העלילה השטנית של ד"ר פו מנצ'ו (1980)
דייוויד טקלו טווה הוא כדורגלן ליברי המשחק בעמדת הקשר בדינמו ברסט.
טווה החל את הקריירה המקצוענית שלו במספר מועדונים מליגת העל הליברית.
ב-25 במרץ 2019 חתם טווה באנרגטיק מינסק מליגת העל הבלארוסית, במדיה ערך 43 הופעות ליגה והבקיע שבעה שערים.
ב-10 ביולי 2020 חתם בדינמו ברסט, גם היא מליגת העל הבלארוסית, במדיה שיחק במשך חצי עונה והבקיע שער אחד ב-12 הופעות ליגה.
ב-1 בינואר 2021 חתם טווה ברוך ברסט מליגת העל הבלארוסית.
ב-9 בינואר 2022 חתם בהפועל נוף הגליל.
בינואר 2024 חתם בהפועל כפר סבא.
ב-15 בנובמבר 2016 ערך טווה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ליבריה, בהפסד 0–1 לנבחרת קניה במשחק ידידות.
דייוויד זאסלב הוא מנהל תקשורת יהודי-אמריקאי המכהן כיום כמנכ"ל וכנשיא האחים וורנר דיסקברי.
זאסלב עמד בראש העסקה בין AT&T לחברת דיסקברי לשילוב עם וורנר מדיה וליצירת האחים וורנר דיסקברי באפריל 2022. הוא שימש בעבר כמנכ"ל ונשיא חברת דיסקברי בשנים 2006–2022, עד אשר הוא מוזג עם וורנר מדיה.
זאסלב נולד למשפחה יהודית ממוצא פולני ואוקראיני בברוקלין, ניו יורק.
בגיל 8 הוא עבר יחד עם משפחתו למחוז רוקלנד שם סיים את לימודיו בתיכון רמאפו.
הוא היה קפטן נבחרת הטניס של הורסיטי.
זאסלב סיים תואר ראשון במדעים מאוניברסיטת בינגהמטון.
לאחר מכן הוא סיים את בית הספר למשפטים באוניברסיטת בוסטון עם תואר J.D (דוקטור למשפטים) בהצטיינות בשנת 1985 והחל את הקריירה שלו כעורך דין במשרד עורכי הדין "LeBoeuf, Lamb, Greene & MacRae", שבניו יורק.
זאסלב הצטרף ל-NBC בשנת 1989. כנשיא טלוויזיית כבלים המקומית והפצת ניו מדיה, הוא פיקח על הפצת תוכן לכל צורות הטלוויזיה, ניהל משא ומתן להובלת כבלים ולווין של רשתות אן-בי-סי יוניברסל ופיתח שותפויות מדיה.
זאסלב גם פיקח על תחומי העניין של אן-בי-סי יוניברסל ברשתות A&E, ערוץ ההיסטוריה, the Sundance Channel, נשיונל ג'יאוגרפיק, TiVo וערוץ ביוגרפיה.
זאסלב הפך למנכ"ל חברת דיסקברי ב-16 בנובמבר 2006, יורש את תפקידה של ג'ודית מקהייל, שניהלה את החברה כמעט 20 שנה.
זאסלב יצר שינוי באסטרטגיית החברה, מתוך כוונה לראות את עצמה כ"חברת תוכן" ולא כ"חברת כבלים" על ידי חיזוק הרשתות העיקריות שלה (כגון ערוץ דיסקברי) כמותגים מרובי פלטפורמות.
כמנכ"ל, זאסלב פיקח על הפיתוח וההשקה של רשתות חדשות כמו Planet Green (מאוחר יותר עבר מיתוג מחדש ל-Destination America), The Hub (מאוחר יותר שונה שמו ל-Discovery Family), רשת אופרה וינפרי (OWN), Velocity (כיום Motor Trend) , ו-Investigation Discovery .
בנוסף זאסלב הרחיב את פעילות הלמידה מקוונת והדגשת שירותי הסטרימינג של חברת Scripps Networks Interactive , אשר נרכשה על ידי דיסקברי בשנת 2018.
תחת הנהגתו, דיסקברי החלה להיסחר כחברה ציבורית בשנת 2008, והפכה לחברת Fortune 500 בשנת 2014.
במאי 2021, הוכרז כי זאסלב ישמש כמנכ"ל של הצעת מיזוג החברות דיסקברי עם ספין-אאוט של AT&T, וורנר מדיה.
חבילת שכר הבכירים של זאסלב כוללת שכר שנתי בסך 3 מיליון דולר עם בונוס שנתי של 22 מיליון דולר.
בהארכת חוזהו, קיבל זאסלב גם אופציות למניות בשווי של 190 מיליון דולר.
זאסלב מכהן בוועדות המנהלים של סיריוס XM רדיו, NCTA , אוניברסיטת סירקיוז, The Cable Center, Partnership for New York City, טלוויסה, Center for Communication וקרן השואה של אוניברסיטת דרום קליפורניה.
הוא גם חבר בחבר הנאמנים של המרכז פיילי למדיה ובית החולים הר סיני.
הוא יושב ראש "ועדת אושוויץ: העבר הוא הווה", אשר מקדמת את המודעות לשואה.
בשנת 2012, הוא קיבל את הפרס ההומניטרי על שם סטיבן ג'יי רוס, מהמגבית היהודית המאוחדת, המכבדת אנשים בעלי חזון, אנרגיה והישגים מתמשכים בתעשיות הבידור, המדיה והתקשורת.
בשנת 2014, זאסלב זכה בפרס למנהיגות על שם פרד דרסלר, מבית הספר S.
Newhouse לתקשורת ציבורית של אוניברסיטת סירקיוז.
בספטמבר 2016, דייוויד זאסלב זכה בפרס התקווה על שם סוזן ניוהאוס וסמואל אירווינג ניוהאוס, על תמיכתו באגודה לניוון פרונטו-טמפורלי.
בשנת 2017, זאסלב נכנס להיכל התהילה של הכבלים.
בשנת 2018, זאסלב קיבל את פרס אדוות התקווה למען זכויות האדם על שם רוברט פ.
במאי 2022, זאסלב נכנס לרשימת טיים 100.
זאסלב חי בעיר ניו יורק יחד עם אשתו, פאם, ושלושת ילדיהם.