tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגיל חמש עשרה זכתה בתואר "מיס ניו אורלינס", אחר כך השתתפה בתחרות היופי הבינלאומית שנערכה בטקסס שם הוכתרה כמיס תבל.
לאחר ההצלחה בתחרויות אלו היא לקחה חלק במופעי וודוויל.
ב-8 ביוני 1934 נהרגה בתאונת דרכים.
דורותי לי סיירס הייתה סופרת, משוררת, מתרגמת ומבקרת בריטית.
היא מפורסמת ברחבי העולם בעיקר בשל סיפורי הבלשים שכתבה בכיכובו של האריסטוקרט והבלש החובב לורד פיטר ווימסי.
היא ידועה כאחת מ"מלכות הפשע" יחד עם אגאתה כריסטי, נאיו מארש ומארג'רי אלינגהם.
דורותי הייתה בתם היחידה של הכומר הנרי סיירס ורעייתו הלן מרי לי.
אביה החל ללמד אותה לטינית בגיל שש ובשנת 1912 היא זכתה במלגת לימודים לאוקספורד שם למדה שפות מודרניות וספרות ימי הביניים.
היא סיימה את לימודיה בהצטיינות והייתה בין הנשים הראשונות שקיבלו תואר מאוקספורד, משזו החליטה להכיר בתארים לנשים.
סיירס חשה כי חיי האקדמיה אינם בשבילה.
היא עבדה זמן מה כמורה ובהוצאת הספרים שהוציאה לאור את ספר השירה הראשון שלה ובמשך מספר שנים היא עבדה כפרסומאית, עד שהצליחה להתפרנס מכתיבתה.
בשנת 1923 התפרסם ספר הבלשים הראשון שלה בו הופיעה לראשונה דמות הבלש המזוהה עמה לורד פיטר ווימסי, שזכה להצלחה רבה.
כמו סופרות אחרות בז'אנר גם סיירס ספגה ביקורת רבה במקביל לפופולריות שלה.
היא גם הואשמה בסנוביזם ובאנטישמיות.
אחרי קשר רומנטי נכזב עם המשורר והסופר ממוצא יהודי רוסי ג'ון קורנוס, סיירס ניהלה פרשיית אהבים קצרה ועזה עם שכנה ויליאם ווייט שהסתיימה כשסיירס גילתה שהיא בהריון ושווייט כבר נשוי.
סיירס בחרה להסתיר את הריונה ממשפחתה ומחבריה וזמן קצר אחרי לידת בנה ג'ון אנתוני ב-3 בינואר 1924 היא מסרה את הילד לטיפולן של דודתה ובת דודתה שטיפלו בילדים למחייתן.
סיירס פרנסה את בנה והייתה עמו בקשר מתמיד, והילד קיבל את שם משפחתו של בעלה אחרי נישואיה, אך הוא מעולם לא חי עמה.
היא הכירה בו רשמית ופומבית כבנה רק בצוואתה, והוא ראה בבת דודתה את אמו.
ב-8 באפריל 1926, אחרי שכבר פרסמה שני ספרי בלשים, נישאה סיירס לקפטן אוסוולד אתרטון "מאק" פלמינג, סופר ועיתונאי סקוטי גרוש ואב לשתי בנות.
עם הזמן בעיות בריאות הקשו על פלמינג לעבוד, דורותי הפכה למפרנסת העיקרית ופלמינג החל לקנא בה.
אחרי מחלה ממושכת הלך פלמינג לעולמו ב-9 ביוני 1950. באמצע שנות השלושים סיירס החלה לכתוב מחזות.
עם הזמן היא הפסיקה לכתוב סיפורי בלשים ופנתה לכתיבת מחזות, תסכיתים (המפורסם שבהם היה על חיי ישו, והוא עורר בערה רבה בקרב חילונים ודתיים כאחד) שירים, מסות מאמרים, והיא פרסמה ספרים רבי השפעה על תאולוגיה ועל חינוך.
סיירס הפכה למרצה מפורסמת בנושאי דת.
היא הייתה מקורבת לקבוצת האינקלינגס וידידה קרובה של ק.ס.
לואיס וצ'ארלס ויליאמס, אם כי בהיותה אישה לא הייתה חברה של ממש בקבוצה.
בהשראת יצירתו של ויליאמס, היא החלה לתרגם את יצירתו של דנטה אליגיירי לאנגלית, וראתה בכך את עבודתה הטובה ביותר, אולם היא הלכה לעולמה לפני שהספיקה להשלים את עבודת התרגום בעצמה.
סיירס מתה באופן פתאומי בביתה ב-17 בדצמבר 1957.
האסטרואיד 3627 Sayers שהתגלה על ידי לובוש קוהואוטק נקרא על שמה.
לורד וימסי חוקר, תרגם יהודה הראל, הוצאת מ' מזרחי, 1960.
מיהו הנרצח, תרגם מירון אוריאל, הוצאת מ' מזרחי, 1962.
מיהו הנרצח, תרגם חיים יוסף הלחמי, הוצאת מ' מזרחי, 1964.
לורד וימסי בעקבות הרוצח, תרגם יואב פרידמן, הוצאת מ' מזרחי, 1966.
פעמוני המוות, תרגם דוד פרנק, הוצאת מ' מזרחי, 1967.
אי-נעימות במועדון היוקרה, תרגמה רות אוגדן, הוצאת זמורה-ביתן, 1990.
דורותי דיי הייתה עיתונאית, פעילה חברתית, אנרכיסטית ופציפיסטית אמריקאית.
לאחר שבשנות צעירותה הייתה חילונית, הפכה בבגרותה לקתולית אדוקה מבלי לנטוש את האקטיביזם החברתי והאנרכיסטי שלה והקימה את תנועת הפועלים הקתולית בארצות הברית.
בשנת 1917 נכלאה כחברה בקבוצת המחאה הלא-אלימה של הסופרג'יסטיות.
בשנות ה-30 עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם הפעיל החברתי פיטר מורין להקמת תנועת הפועלים הקתולית – תנועה פציפיסטית אשר שילבה סיוע ישיר לעניים ולחסרי בית עם פעולות מחאה לא אלימות למענם.
לאורך שנות חייה נקטה שורה של פעולות אי-ציות אזרחי שהובילו למעצרה פעמים נוספות: ב-1955, 1957 ואף ב-1973 בהיותה בת 75.
כחלק מתנועת הפועלים הקתולית, ייסדה דיי את עיתון העובד הקתולי ב-1933, ושימשה כעורכת שלו משנת 1933 ועד מותה בשנת 1980. בעיתון זה קידמה דיי את רעיונות תנועת ה-Distributism שפותחו על ייד האפיפיור לאו השלושה-עשר אותה ראתה כ'דרך שלישית' בין הקפיטליזם והסוציאליזם.
האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר השתמש בסיפור ההתקרבות שלה לדת כדוגמה לאופן שבו ניתן "לצאת לאמונה...
בנאום לפני הקונגרס של ארצות הברית, כלל אותה האפיפיור פרנציסקוס ברשימה של ארבעה אמריקאים למופת ש"בנו עתיד טוב יותר".
הכנסייה הקתולית פתחה את האפשרות לקאנוניזציה האפשרית של דיי, והנושא נבחן על ידי הכס הקדוש.
כיום מתייחסת אליה הכנסייה כאל 'משרתת האל'.
דיי נולדה ב-8 בנובמבר 1897 בשכונת ברוקלין הייטס בברוקלין, ניו יורק למשפחה מהמעמד הבינוני.
אביה, ג'ון דיי, היה יליד טנסי ממוצא אירי, ואמה גרייס סאטרלי הייתה ילידת מדינת ניו יורק ממוצא אנגלי.
היא הייתה הבת השלישית במשפחה בת חמישה ילדים.
אביה היה כתב ספורט בעיתון בסן פרנסיסקו והתמחה במרוצי סוסים.
המשפחה התגוררה באוקלנד, קליפורניה עד שרעידת האדמה בסן פרנסיסקו של 1906 הרסה את משרדי העיתון, ואביה איבד את עבודתו.
בעקבות כך עברה המשפחה לשיקגו.
הוריה של דיי השתתפו לעיתים רחוקות בטקסים בכנסייה.
כילדה, התעניינה דיי בתנ"ך והראה נטייה דתית.
בגיל עשר, החלה ללמוד בכנסיית המושיע שלנו, כנסייה אפיסקופלית בשכונת לינקולן פארק בשיקגו, לאחר שהרקטור שלה שכנע את אמה לתת לאחיה של דיי להצטרף למקהלת הכנסייה.
היא נשבתה אחר הליטורגיה והמוזיקה, למדה את הקטכיזם והוטבלה באותה הכנסייה בשנת 1911.
דיי אהבה מאוד קריאה והושפעה בין היתר מאפטון סינקלייר, ג'ק לונדון, הרברט ספנסר, דרווין והאקסלי.
לרעיונות על אנרכיזם נחשפה בין היתר מכתביו של ההוגה הרוסי פטר קרופוטקין שהתנגד לרעיונות הדרוויניזם החברתי.
היא נהנתה גם מספרות רוסית לרבות דוסטויבסקי, טולסטוי וגורקי.
היא נמשכה לחומרי קריאה שעסקו בסוגיות של צדק חברתי, אשר חיזקו את מעורבותה באקטיביזם חברתי.
דיי סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון רוברט וולר ב-1914.
בשנת 1914, דיי למד באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין במלגה.
היא נמנעה מחיי החברה בקמפוס, פרנסה את עצמה במקום להסתמך על כסף מאביה, וקנתה את כל הבגדים והנעליים שלה מחנויות מוזלות.
לאחר שנתיים עזבה את האוניברסיטה ועברה לעיר ניו יורק.
חיים בוהמייניים, אקטיביזם והתקרבות לדת
דיי התיישבה בלואר איסט סייד של ניו יורק ועבדה בצוות של כמה פרסומים סוציאליסטיים, בהם "The Masses" ו-"The Call".
באותה תקופה התלבטה אידאולוגית בין רעיונות סוציאליסטית, סינדיקליסטים ואנרכיסטיים.
ב-1917 חגגה את מהפכת פברואר ברוסיה.
בנובמבר אותה שנה נעצרה במהלך הפגנה מול הבית הלבן למען זכות בחירה לנשים, כחלק מקמפיין המשמר הדומם שהובילו מפלגת הנשים הלאומית ואליס פול.
היא נידונה ל-30 ימי מאסר, וריצתה בפועל 15 ימים טרם שחרורה מהם עשרה כשהיא שובתת רעב.
דיי בילתה מספר חודשים בגריניץ' וילג', שם התקרבה ליוג'ין או'ניל, שלימים ייחסה לו את התעצמות הרגש הדתי בה.
הייתה לה מערכת יחסים רומנטית בת מספר שנים גם עם הסופר הרדיקלי מייק גולד, שהפך מאוחר יותר לקומוניסט בולט.
גם לאחר הקמת תנועת הפועלים הקתולית, שמרה דיי על קשרי ידידות עם קומוניסטים אמריקאים בולטים כמו אנה לואיז סטרונג ואליזבת גורלי פלין שהפכה לראש המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
ב-1920, לאחר שסיימה מערכת יחסים רומנטית אומללה עם ליונל מואיז, ולאחר שעברה הפלה שהייתה עבורה טרגדיה אישית, נישאה לברקלי טובי בטקס אזרחי.
היא בילתה איתו את רוב השנה באירופה, עזבה את הפוליטיקה, התמקדה באמנות ובספרות, וכתיבת רומן חצי אוטוביוגרפי, 'הבתולה האחת עשרה' (1924), המבוסס על הרומן שלה עם מואיז.
ב'אפילוג' ניסתה להפיק לקחים על מעמד האישה על בסיס ניסיונה: "חשבתי שאני אישה צעירה חופשית ומשוחררת וגיליתי שאני בכלל לא.
...חופש הוא רק שמלה מודרנית, מלכודת חדשה שאנו הנשים נעזרות בהכדי ללכוד את הגבר שאנו רוצים." היא סיימה את נישואיה לטובי עם שובם לארצות הברית.
דיי מכרה את הזכויות להפקת סרט על פי ספרה הבתולה האחת-עשרה תמורת 2,500 דולר, בהם קנתה קוטג' על החוף בסטטן איילנד, ניו יורק, ששימש אותה כמקום מפלט לכתיבה.
עד מהרה היא מצאה מאהב חדש, פורסטר באטרהאם, אקטיביסט וביולוג, שהצטרף אליה לשם בסופי שבוע.
היא גרה שם בין השנים 1925 עד 1929, אירחה חברים ונהנתה מהקשר הרומנטי.
לאחר ההפלה שעברה ב-1920 חששה דיי כי נעשתה עקרה, אך שמחה לגלות שהיא בהיריון באמצע 1925. זאת, בעוד שבאטרהאם פחדה מהאבהות.
בזמן שביקרה את אמה בפלורידה, ונפרדה מבאטרהאם למספר חודשים, היא העמיקה בחקר הקתוליות שלה.
כשחזרה לסטטן איילנד, באטרהאם התקשה להבין את מסירותה ההולכת וגוברת לכנסייה, את השתתפותה במיסות ואת העיון שלה בספרי דת.
זמן קצר לאחר לידת בתם תמר תרזה, ב-4 במרץ 1926, נתקלה דיי בנזירה קתולית מקומית, האחות אלוזיה ובעזרתה חינכה את עצמה לאמונה הקתולית, והטבילה את ביתה ביולי 1927. באטרהאם סירב להשתתף בטקס.
מערכת היחסים שלו עם דיי הפכה לטעונה יותר ויותר, שכן רצונה לנישואין בכנסייה סתר את רתיעתו מהדת המאורגנת בכלל, והקתוליות בפרט.
אחרי ריב בסוף דצמבר, דיי סירבה לאפשר לו לחזור לביתה.
ב-28 בדצמבר היא עברה טקס הטבלה בעצמה בכנסייה הקתולית, כשהאחות אלוזיה שימשה עבורה כסנדקית.
בקיץ 1929, כדי לשים את באטרהאם מאחוריה, דיי קיבלה עבודה בכתיבת דיאלוגים לסרטים עבור אולפני Pathé Motion Pictures ועברה ללוס אנג'לס עם ביתה.
כמה חודשים לאחר מכן, בעקבות מפולת הבורסה ב-1929, החוזה שלה לא חודש.
היא חזרה לניו יורק, לאחר שהייה במקסיקו וביקור משפחתי בפלורידה.
דיי פרנסה את עצמה כעיתונאית, כתבה טור גינון עבור העיתון המקומי, סטטן איילנד אדוונס, והציגה מאמרים וביקורות ספרים עבור מספר פרסומים קתוליים, כולל Commonweal.
בשנת 1932, נסעה לוושינגטון די.
על מנת לדווח ב-Commonweal על מצעד המחאה 'צעדת הרעב' שהוביל ג'ורג' גולד, אחיו של מכרה מייק גולד.
הניסיון שלה שם הניע את החלטתה להעמיק הן באקטיביזם חברתי והן בקתוליות.
במהלך שביתות הרעב בוושינגטון בדצמבר 1932, היא כתבה על כך שהתמלאה בגאווה כשהיא צופה בצועדים, אבל התאכזבה מהיעדר ההנהגה הקתולית בקרב המוחים.
היא בקרה ב'קטדרלה הלאומית של ההתעברות ללא רבב' בצפון מזרח הבירה כדי לשאת תפילה כדי למצוא דרך להשתמש בכישרונותיה על מנת לעזור לעובדים ולעניים.
ב-1932 פגשה דיי את פיטר מורין, שהיה לשותפה להקמת תנועת הפועלים הקתולים.
מורין היה מהגר צרפתי ונווד.
הוא עבר בבתי ספר נוצריים במולדתו צרפת ממנה היגר תחילה לקנדה ולאחר מכן לארצות הברית.
על אף שהיה חסר השכלה פורמלית, היה בעל אינטלקט עמוק ודעתן.
בהשראת הקדוש פרנציסקוס מאסיזי האמין בחזון של צדק חברתי וזיקה לעניים, אותו פיתח לתפיסת עולם של עבודה בשיתוף פעולה עם העניים עצמם.
מורין היה גם בקיא בכתביהם של אבות הכנסייה הקתולית בסוגיות חברתיות, ובפרט במסמכים שפרסים האפיפיור לאו השלושה-עשר וממשיכי דרכו.
הוא סיפק לדיי את הבסיס התאולוגי לפעולה החברתית המשותפת שלהם.
פעילות התנועה החלה בהוצאה לאור של עיתון העובד הקתולי שהופיע החל מ-1 במאי 1933, במחיר של סנט אחד, ופורסם מאז ברציפות.
העיתון היה בעל אג'נדה מובהקת, ונועד להסברה בקרב ציבור הקוראים.
הוא סיקר באהדה שביתות וכתבות על תנאי העבודה – בייחוד של נשים עובדות ועובדים אפרו-אמריקאים, וכן פרסם את דברי האפיפיור בסוגיות חברתיות.
נקודת המבט שלו הייתה מפלגתית והוא קרא לפעולה – למשל באמצעות הדגשה של מכבסות המומלצות על ידי איגוד עובדי המכבסות.
עם זאת העיתון התחרה והתפלמס מול ביטאון המפלגה הקומוניסטית החילוני.
ב-1935 החל העובד הקתולי לפרסם מאמרים שביטאו עמדה פציפיסטית קפדנית ובלתי מתפשרת, תוך הפרת הדוקטרינה הקתולית המסורתית של תורת המלחמה הצודקת.
בשנה שלאחר מכן, מלחמת האזרחים בספרד יצרה אתגר עבור דיי, שהגותה שילבה קתוליות וסוציאליזם, כשהכנסייה הקתולית תמכה ברודן פרנקו שנאבק כנגד הכוחות הרפובליקניים שהיו אתאיסטיים ואנטי קלריקליים ברוחם.
דיי סרבה גם כאן לנקוט בעמדה המרכזית של ההיררכיה הקתולית כנגד הכוחות הרפובליקניים אך הכירה בקדושתם של כמרים ונזירות בספרד שנהרגו במלחמה.
בתקופה זו ירדה תפוצתו של העיתון מ-150 ל-30 אלף עותקים, בין היתר לאור משיכת התמיכה של הרבה כנסיות, בתי ספר ובתי חולים קתוליים.
ב-1938 פרסמה מאמר המתאר (תוך השמטת חלקים מסוימים מהביוגרפיה שלה) את הפיכת האקטיביזם הפוליטי שלה לאקטיביזם דתי תחת הכותרת "From Union Square to Ro".
המאמר נוסח כתגובה לחבריה הקומוניסטים ששאלו אותה כיצד יכלה להפוך לקתולית.
ועדת הספרות של הקרדינל של ארכיבישוף ניו יורק המליצה על המאמר לקוראים הקתולים.
בשנות הארבעים המוקדמות, היא התחברה לבנדיקטינים, ב-1955 החלה להתוודות במנזר סנט פרוקופיוס, בליסל, אילינוי, מסורת אותה המשיכה במהלך כל חייה.
לתקופה קצרה הייתה מועמדת לחברות באחוות ישו קריטס שנוצרה בהשראת שארל דה פוקו, אך הרגישה שם לא רצויה ולא הסכימה עם אופן התנהלות הפגישות.
עם הכרזת המלחמה ב-1941, אימצה דיי מחדש את הפציפיזם והתבטאה כנגד המלחמה ואף קראה לסרב לאחוז בנשק ולסרבנות מצפון מעל דפי 'העובד הקתולי'.
על אף שהעיתון הצליח להתאושש מאובדן המנויים במהלך מלחמת ספרד ולהגיע לכ-75 אלף עותקים, עמדות אלו הביאו פעם נוספת לצניחה במספר המנויים לעיתון, ורבים ממועדוני תנועת הפועלים הקתולית נסגרו עקב התגייסות החברים למלחמה, דבר שהעיד שגישתה של דיי לא אחזה אף בקרב הקהילה הקתולית.
ב-13 בינואר 1949, פתחו איגודי עובדים המייצגים עובדים בבתי קברות בניהול הארכיבישוף של ניו יורק בשביתה.
לאחר מספר שבועות, הקרדינל פרנסיס ספלמן השתמש באחים החילונים מסמינר מריקנול המקומי ולאחר מכן בסמינרים דיוקסיים תחת פיקוחו כדי לשבור את השביתה על ידי חפירת קברים.
הוא טען שהאיגוד פועל תחת 'השפעה קומוניסטית'.
חברים בתנועת הפועלים הקתולית הצטרפו לשורות אוכפי השביתה, ודיי כתבה לספלמן שהמידע שבידיו לגבי העובדים ודרישותיהם מוטעה, תוך הגנה על זכותם להתאגד ועל "כבודם כגברים".
היא הפצירה בו שיעשה את הצעדים הראשונים לפתרון הסכסוך: "לך אליהם, פייס אותם.
לגדולים יותר קל לוותר מאשר לעניים".
הקרדינל ספלמן עמד על שלו והשביתה נשברה לבסוף ב-11 במרץ כשחברי האיגוד נאלצו לקבל את הצעתו המקורית של הארכיבישוף לשבוע עבודה בן 48 שעות ושישה ימים.
בעובד הקתולי פרסמה דיי מאמר ובו כתבה: "קרדינל, תחת ייעוץ רע, הפעיל כוח מוחץ נגד איגוד העובדים העניים.
יש פיתוי של השטן לאותה מלחמה נוראה מכל, המלחמה בין הכמורה וההדיוטות".
שנים לאחר מכן, היא הסבירה את עמדתה מול ספלמן: "הוא הכומר הראשי והמוודה שלנו; הוא המנהיג הרוחני שלנו - של כולנו שחיים כאן בניו יורק.
אבל הוא לא השליט שלנו".
ב-3 במרץ 1951, הארכיבישוף הורה לדיי להפסיק את פרסום העובד הקתולי או להסיר את המילה 'קתולי' משם העיתון.
היא השיבה במכתב וטענה שעומדת לה הזכות לפרסם תחת שם זה, כשם שיש לוותיקי המלחמה הקתוליים זכות לפעול תחת שם זה על פי דיעותיהם ללא תלות בעמדותיו של הארכיבישוף.
בסופו של דבר לא נקט הארכיבישוף פעולה כנגד העיתון.
ייתכן, להערכתה של דיי מאוחר יותר, שמתוך חשש כי חברי התנועה יקימו בכנסיית סנט פטריק משמרות של 'תפילת מחאה'.
ב-1952 פורסמה האוטוביוגרפיה שלה, 'הבדידות הארוכה', עם איורים של הקוויקר פריץ אייכנברג.
ב-15 ביוני 1955, הצטרפה דיי לקבוצה של פציפיסטים שסירבו להשתתף בתרגילי הגנה אזרחית שנקבעו לאותו יום.
הם הועמדו למשפט כשחלקם ערערו משפטית על ההאשמות, אך דיי ושישה אחרים סברו שסירובם אינו מחלוקת משפטית אלא מחלוקת של תפיסת עולם.
דיי אמרה שהיא עושה "תשובה פומבית" על השימוש הראשון של ארצות הברית בפצצת אטום.
הם הודו באשמה ב-28 בספטמבר 1955, אך השופט סירב לשלוח אותם לכלא, באומרו, "אני לא יוצר קדושים".
בכל אחת מחמש השנים הבאות פעלה באותו האופן.
ב-1958, במקום לתפוס מחסה, היא הצטרפה לקבוצה שהפגינה מול משרדי הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית.
לאחר מספר שנים, הפסיקו להעמיד אותה לדין, אולם בעקבות אחת המחאות ריצתה שלושים יום בכלא.
ב-1956, יחד עם דייוויד דלינגר וא.ג'יי מוסטה, שני חברים ותיקים בתנועה הפציפיסטית, היא עזרה לייסד את מגזין "ליברישן".
ב-1960 היא שיבחה את "הבטחתו של פידל קסטרו לצדק חברתי", ואמרה: "הרבה יותר טוב למרוד באלימות מאשר לא לעשות כלום בקשר לעניים חסרי כול." מספר חודשים לאחר מכן, דיי נסעה לקובה ודיווחה על חוויותיה בסדרה בת ארבעה חלקים בעובד הקתולי.
בראשון שבהם כתבה: "אני מתעניינת יותר מכל בחיי הדת של העם ולכן אסור לי להיות בצד של משטר המעדיף את השמדת הדת.
מצד שני, כאשר המשטר הזה מפנה את כל מאמציו לעשות חיים טובים לעם, חיים טובים באופן טבעי (שעליהם אפשר לבנות חסד), אי אפשר שלא להיות בעד האמצעים שננקטו".
דיי קיוותה שמועצת הוותיקן השנייה תתמוך באי-אלימות כעיקרון בסיסי בחיים הקתוליים ותוקיע את הנשק הגרעיני, הן את השימוש בהן בלחימה והן את "הרעיון של שימוש בנשק כאמצעי הרתעה, כדי ליצור מאזן אימה".
היא פעלה להפעיל לחץ על בישופים וארגנה יחד עם נשים אחרות צום בן עשרה ימים.
חיבורה של דיי על תנועת הפועלים הקתולית, 'לחם ודגים', פורסם ב-1963. בשנות ה-60, למרות הגישה האנטי ממסדית שלה, הייתה מסויגת כלפי תרבות הנגד ההיפית.
היא הוחמאה כשאבי הופמן אמר לה שהיא 'ההיפית המקורית', וראתה בכך סוג של מחווה לגישה הלא חומרנית שלה.
מנגד, ראתה בתנועה ההיפית תנועה נהנתנית וחסרת עקרונות והייתה מתוסכלת מהחופש המיני בה אותו ראתה כהפקרות ומהשימוש התדיר בסמים.
היא חששה שלוחמים שחזרו מווייטנאם ירצו לפגוע ב'ילדי הפרחים', והאמינה שצריך 'להתפלל עליהם'.
בשנת 1966, הקרדינל ספלמן ביקר חיילים אמריקאים בווייטנאם בחג המולד, ואמר שמלחמתם היא מלחמה למען הציוויליזציה.
ב-1971, הוענק לדיי פרס Pacem in Terris של המועצה הבין-גזעית של הדיוקסיה הקתולית של דיוופורט, איווה.
בשנת 1972 העניקה לה אוניברסיטת נוטרדאם את Laetare Medal.
בשנת 1976 קיבלה לצד אמא תרזה את מדליית הפוברלו מהאוניברסיטה הפרנציסקאנית של סטובנוויל.
למרות שסבלה מבריאות לקויה, ביקרה דיי בהודו, שם פגשה את אמא תרזה וראתה את עבודתה.
ב-1971 ביקרה דיי בפולין, ברית המועצות, הונגריה ורומניה כחלק מקבוצה של פעילי שלום, בתמיכתה הכספית של קורליס למונט, מיליונר שחי בצניעות ועזר למפלגה הקומוניסטית בארצות הברית.
היא נפגשה עם שלושה מחברי איגוד הסופרים והגנה על אלכסנדר סולז'ניצין מפני האשמות שהוא בגד בארצו.
דיי אף דיווחה לקוראיה בעיתון על ההתנכלויות שסבל שכללו את נידויו מאיגוד הסופרים בברית המועצות, שריפת ביתו (ובו חלק מכתביו) והכאת חברו שניסה להציל חלק מהכתבים.
דיי אף ביקרה בקרמלין ודיווחה כי התרגשה לראות שהנציחו את שמותיהם של מייסד המפלגה הקומוניסטית האמריקנית ק.א.
רוטנברג, ביל הייווד מייסד ה-IWW והעיתונאי ג'ק ריד.
בשנת 1972, ציין המגזין הישועי באמריקה את יום הולדתה ה-75 בהקדשת גיליון שלם לדיי ולתנועת הפועלים הקתולית.
העורכים כתבו: "עד כה, אם צריך לבחור אדם בודד שיסמל את הטוב ביותר בשאיפה ובפעולה של הקהילה הקתולית האמריקנית במהלך ארבעים השנים האחרונות, אדם זה בהחלט יהיה דורותי דיי".
דיי תמכה בעבודתו של סזאר צ'אבס בארגון פועלי החוות בקליפורניה החל מתחילת פעילותו באמצע שנות ה-60. היא העריצה אותו על כך שהוא מונע מהשראה דתית ומחויב לאי אלימות.
בקיץ 1973 היא הצטרפה לצ'אבס בקמפיין שלו למען עובדי החקלאות בקליפורניה, נעצרה יחד עם מפגינים אחרים על השתתפותה בהפגנת אוכפי השביתה, ואף ישבה עשרה ימים בכלא.
בשנת 1974, המרכז הקהילתי הפאוליסטי בוסטון הכריז עליה כמקבלת הראשונה של פרס אייזק הקר, שניתן לאדם או קבוצה "המחויבים לבנות עולם צודק ושליו יותר".
הופעתה הפומבית האחרונה של דיי הייתה בקונגרס האוצ'ריסטי שהתקיים ב-6 באוגוסט 1976 בפילדלפיה במיסה לכבוד הכוחות המזוינים של ארצות הברית במלאת המאתיים לארצות הברית.
היא דיברה על פיוס וכפרה וביקרה את המארגנים על כך שלא הכירו בכך שעבור פעילי שלום, 6 באוגוסט הוא היום בו הוטלה פצצת האטום הראשונה על הירושימה, יום לא הולם לכבד את הצבא.
דיי לקתה בהתקף לב ומתה ב-29 בנובמבר 1980, במריהאוס, במנהטן.
הקרדינל טרנס קוק הוביל את מסע הלוויה שלה בכנסיית המולד, כנסיית הקהילה המקומית.
דיי נקברה בבית הקברות של התחייה בסטטן איילנד, רק כמה רחובות מהקוטג' על החוף, שם החלה להתעניין לראשונה בקתוליות.
על המצבה שלה כתובות המילים "Deo Gratias" (תודה לאל).
בתו של יום תמר הייתה עם אמה כשנפטרה, והיא ואביה הצטרפו למסע הלוויה והשתתפו במיסה מאוחרת יותר שהקרדינל ערך בקתדרלת סנט פטריק.
דיי ובטרהאם נשארו חברים לכל החיים.
דיי האמינה שיש ערך רב במענים שהמדינה נותנת לעניים, אך שיש משמעות מיוחדת גם לצדקה שאדם בוחר לתת לזולתו.
משום כך התנגדה במאמר שפרסמה בעובד הקתולי ב-1945 לחוק הביטוח הלאומי כשהיא טוענת שהוא 'תבוסה גדולה לנצרות' וקבלה של עקרון הכוח והכפיה וההנחה שלא ניתן לסמוך על המעסיק שידאג לתנאי וזכויות העובד.
היא גינתה חטאים כלפי עניים ועובדים כמו הלנת שכר, כשהיא מצטטת מכתבי הקודש.
היא התנגדה לפרסומות ופרסומאים המשכנעים את העניין לבזבז את כספם ו'למכור את חירותם וכבודם'.
היא האמינה כי כלל בני האדם הם אחים וכי הנצרות מחייבת למצוא את האנושיות בכולם ללא יוצא מן הכלל.
היא הזדהתה עם רעיונות אנרכיסטיים ופציפיסטיים.
הושפעה בין היתר מפרודון, קרופוטקין ואמה גולדמן.
היא הייתה ביחסי ידידות קרובים עם פעילי המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית, שהעריכה את מאבקם למען העובדים והעניים, אך התבדלה מהם בתפיסותיה.
היא כתבה בעובד הקתולי כי התנועה מאמינה ברכוש פרטי נרחבה ובעלות של האדם על אמצעי הייצור, הקרקע וכליו תוך התנגדות לקפיטליזם הפיננסי – אך מאמינה שיכול להיות קפיטליזם נוצרי כשם שיכול להיות קומוניזם נוצרי.
"מטרת הקומוניזם היא להפוך את העני לעשיר יותר, אבל מטרת הנצרות היא להפוך את העשירים העניים והעניים לקדושים" כתבה.
היא הזדהתה עם רעיונות כמו 'מכל אחד כפי יכולתו ולכל אחד לפי צרכיו', אותם חיברה לגישת הנוצרים כלפי ההיבט הקהילתי של הרכוש.
המסיון הקלרטיאני הגיש בשנת 1983 הצעה לקאנוניזציה של דיי.
אוקונור, ראש הדיוקסיה בה חייתה, במרץ 2000 האפיפיור יוחנן פאולוס השני הסמיך אותו לבחון את הנושא והתיר לכנות אותה 'משרתת האל'.
בהתאם לחוק הקנוני הארכיבישוף של ניו יורק הציג את הנימוקים להכרה בה כקדושה לאישור ועידת הבישופים הקתוליים של ארצות הברית, שקיבלה אותם בנובמבר 2012. האפיפיור פרנציסקוס שיבח את דיי בפני מושב משותף של הקונגרס האמריקני.
נכון להיום עבר תהליך הקנוניזציה של דיי מהשלב הדיוקסי לשלב הרומי הנבחן בכס הקדוש.
מעבר זה צוין על ידי הבישוף של ניו יורק ב-8 בדצמבר 2021 במהלך חגיגות ההתעברות ללא הרבב.
השלב הבא בתהליך ההכרה בה הוא הכרזתה כ'מכובדת' על לאחר בחינת הראיות על ידי הפוסטולטור הרומי – תהליך שעשוי לקחת בין שנתיים לחמש שנים.
חלק מחברי תנועת העובדים הקתולית התנגדו לתהליך הקנוניזציה של דיי, וטענו כי הוא מנוגד לערכיה.
אחרים, לרבות נכדתה של דיי מרתה הנסי, וחברתה קתלין ג'ורדן, פעילים באופן אקטיבי לקידום הקנוניזציה.
דורותי הופ סמית' הייתה אמנית וציירת אמריקאית, הידועה בעיקר כאמנית שאיירה את דמות התינוק שמופיע על אריזות מוצרי המזון לתינוקות של חברת גרבר.
דורותי הופ סמית' נולדה בהייטסוויל, מרילנד ללינקולן ב' ומרי ל' סמית'.
היו לה שתי אחיות, אדית וקלייר.
בתחילת המאה ה-19, משפחתה של דורותי עברה לשיקגו.
סמית' למדה איור בבית הספר לאמנות של שיקגו, שם פגשה את פרי בארלו.
הם נישאו ב-22 בפברואר 1922 במנהטן, ניו יורק, וירח דבש נפשו בצרפת.
הם עברו לניו יורק לאחר שנישאו כדי להמשיך בקריירות איור נפרדות.
בסופו של דבר, בני הזוג עבדו ביתם בווסטפורט, קונטיקט.
סמית' הייתה מאיירת, שהתמחתה באיור תינוקות וילדים.
היא הייתה אחת ממאיירי "Ivory Soap" סבון לתינוקות של חברת פרוקטר אנד גמבל.
סמית' איירה ספרי ילדים עבור ההוצאה לאור "Putnam" וכמה שערי מגזינים.
התינוק על אריזות המזון של חברת גרבר
הציור המפורסם של סמית' התינוק של גרבר נוצר לאחר ששלחה את האיור לתחרות.
בשנת 1928 הזמינה גרבר אמנים להגיש ציורים של תינוקות לתחרות.
דורותי הגישה סקיצה ראשונית שצוירו באמצעות פחם.
הסקיצה נוצרה מתמונה של אן טרנר קוק, בת של חבר משפחה.
דורותי התכוונה לסיים את הסקיצה אם תתקבל.
שופטי חברת גרבר, לעומת זאת, העדיפו את הפשטות של האיור בהשוואה לציורים אחרים מושקעים יותר.
סמית' זכתה ב-300 דולר בתחרות, ומכרה את זכויות היוצרים על הציור שלה לגרבר.
בשל הפופולריות שלו, גרבר הפך את הציור לסימן רשום באופן רשמי בשנת 1931.
סמית' עבדה בקביעות משנות ה-20 ועד מותה ב-1955, ושימשה כמאיירת מסחרית מצליחה למוצרים רבים.
בעלה של סמית', פרי בארלו, לו נישאה ב-22 בפברואר 1922, היה קריקטוריסט במגזין הניו יורקר, וצייר 135 שערים במהלך השנים בנוסף לקריקטורות רבות.
מכיוון שפרי היה עיוור צבעים חלקית, סמית' עזרה לו בתהליך הצביעה של יצירותיו.
לסמית' ולפרי היו שני בנים, קולינס ופיטר.
בתו של פיטר היא נכדתה היחידה של סמית'.
נכדתה דורי נושאת את שם שמה, דורותי "דורי" בארלו תומאס.
דורותי לואיס ברנשטיין הייתה מתמטיקאית אמריקאית הידועה בעבודתה בתכנות מחשבים, סטטיסטיקה, מתמטיקה שימושית ובעבודתה על התמרת לפלס.
ברנשטיין הייתה האישה הראשונה שנבחרה לנשיאת איגוד המתמטיקה של אמריקה.
דורותי ברנשטיין נולדה בשיקגו (ארצות הברית), בת למהגרים רוסים יהודים, יעקב (האב) וטייל (האם) לואיס ברנשטיין.
למרות היותה בת להורים חסרי השכלה, היא וכל אחיה חונכו לשאוף לחינוך גבוה, כולם השלימו לימודי דוקטורט.
בשנת 1930 החלה ברנשטיין את לימודיה באוניברסיטת ויסקונסין במדיסון.
במהלך שנותיה הצעירות והבוגרות, היא למדה מתמטיקה תחת תוכנית לימודים עצמאית.
בשנת 1934, בהתבסס על בחינה בעל פה ועל התזה שלה העוסקת בשורשים המורכבים של פולינומים היא קיבלה גם תואר ראשון (בהצטיינות) וגם תואר שני במתמטיקה.
לאחר שנה נוספת במדיסון כעמיתה בהוראה, קיבלה ברנשטיין מלגה לתוכנית הדוקטורט במתמטיקה באוניברסיטת בראון ברוד איילנד.
כפי שמציינת אן מוסקול ב"נשים למתמטיקה", חוויותיה של ברנשטיין בבראון משקפות צורות שונות של אפליה.
כאשר ביקשה עצה למציאת משרת הוראה, דיקן בית הספר לתארים מתקדמים יעץ לה לא להגיש מועמדות בדרום בגלל שהיא יהודייה או במערב בגלל מגדרה.
ברנשטיין עברה בחינת דוקטורט מפרכת בצורה יוצאת דופן, שיועצתה הודתה מאוחר יותר שעברה בחינה מפרכת בעקבות מגדרה ותעודות האוניברסיטה שלה באוניברסיטה המערבית.
אף על פי כן, ברנשטיין השיגה באופן עצמאי משרת הוראה במכללת מאונט הוליוק במסצ'וסטס.
ברנשטיין לימדה במאונט הוליוק בין השנים 1937 ל-1940, והשלימה את הדוקטורט שלה מבראון ב-1939 עם תזה הקשורה לטרנספורמציה של לפלס.
ב-1941 חזרה ברנשטיין למדיסון כמדריכה.
בקיץ 1942, היא הייתה עמיתת מחקר באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בפיקודו של המתמטיקאי והסטטיסטיקאי הפולני יז'י ניימן.
בשנת 1943 ברנשטיין הפכה למרצה באוניברסיטת רוצ'סטר בניו יורק, שם נהייתה לעוזרת פרופסור ב-1946. ברוצ'סטר, המחקר של ברנשטיין כוון לניצול הפוטנציאל החישובי של מחשבים דיגיטליים (היכולת שלהם לבצע פעולות מתמטיות מורכבות על כמויות גדולות של נתונים במהירויות גבוהות) בפתרון משוואות דיפרנציאליות חלקיות.
מחקר זה, שנועד ליישום צבאי ונערך בשיתוף עם המשרד למחקר ימי, הוביל לפרסום משפטי הקיום של ברנשטיין במשוואות דיפרנציאליות חלקיות בשנת 1950. בשנת 1951, ברנשטיין הייתה חברה במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ניו ג'רזי.
ברנשטיין הפכה לעמיתת פרופסור ברוצ'סטר ב-1951, ולפרופסורית מן המניין ב-1957. מ-1957 עד 1958, היא הייתה פרופסורית אורח באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
מוסקול מציין כי ברנשטיין "האמינה שמתמטיקה שימושית לא רק הופכת את החומר לרלוונטי יותר לתלמידים, אלא היא גם הניעה אותם להבין את האקסיומות והמשפטים של המתמטיקה הטהורה, שאז ניתן היה להשתמש בהן בבעיות יישומיות".
במהלך כהונתה בגוצ'ר, ברנשטיין הייתה מעורבת גם באמצעות הקרן הלאומית למדע בקידום הוראת תכנות מחשבים ושימוש במחשבים בקורסי מתמטיקה מתקדמים בבתי ספר תיכוניים באזור.
ברנשטיין פרשה ממכללת גוצ'ר ב-1979.
דורותי טננט הייתה ציירת בריטית בסגנון הנאו-קלאסי של התקופה הוויקטוריאנית.
היא הייתה נשואה לחוקר סר הנרי מורטון סטנלי.
טננט נולדה בכיכר ראסל, לונדון, בתם השנייה של צ'ארלס טננט וגרטרוד ברברה ריץ' קולייר (1819–1918).
אחותה הייתה הצלמת אוילין טננט מאיירס.
היא למדה ציור אצל אדוארד פוינטר בלונדון בבית הספר לאמנות סלייד ואצל ז'אן ז'אק הנר בפריז.
היא הציגה לראשונה באקדמיה המלכותית בשנת 1886 ולאחר מכן בגלריה החדשה ובגלריה גרוסוונור בלונדון.
מחוץ ללונדון טננט הופיעה בתערוכות של אגודת האמנים בגלאזגו וגם בתערוכות הסתיו שנערכו בליברפול ובמנצ'סטר.
ב-1890 היא נישאה לסר הנרי מורטון סטנלי, ונודעת בשם ליידי סטנלי.
היא ערכה את האוטוביוגרפיה של בעלה, על פי הדיווחים הסירה כל התייחסות לנשים אחרות בחייו של סטנלי.
לאחר מותו של סר הנרי מורטון סטנלי, היא נישאה בשנית, ב-1907, להנרי ג'ונס קרטיס (נפטר ב-19 בפברואר 1944), פתולוג, מנתח וסופר.
ליידי סטנלי הייתה גם סופרת ומאיירת, כולל הספר "ערביי רחוב בלונדון" ב-1890.
היא מתה מאי ספיקת לב ב-5 באוקטובר 1926.
'דורותי בלקהם, באנגלית: Dorothy Blackham (1 במרץ 1896 - 4 בספטמבר 1975) הייתה מאיירת, אמנית ומורה אירית.
דורותי בלקהם נולדה בדבלין, ב-1 במרץ 1896. הוריה היו צ'ארלס ה.
בלקהם, קופאי ראשי בתחנת הרכבת קינגסברידג', וג'יין רות'בן בלקהם (לבית לאורי).
דרך אביה, דורותי הייתה קשורה למשפחת האמנים וורטון, כאשר סבה מצד אמה היה תומאס קנדי לורי, סוחר עתיקות ותובע כתר.
הכשרתה האמנותית החלה באקדמיה המלכותית היברניאן (RHA), שם למדה אצל דרמוד או'בריאן.
במהלך תקופה זו פיתחה בלקהאם עניין בעיצוב פוסטרים.
היא המשיכה ללמוד בבית הספר לאמנות של דבלין מטרופוליטן ובקולג' גולדסמית' בלונדון.
בלקהם הייתה אמנית פוריה, הציגה ברחבי אירלנד.
מ-1916 עד 1946, היא הציגה באופן קבוע עם ה-RHA, כאשר עבודותיה הוצגו גם על ידי אגודת האמניות של אולסטר, אגודת צבעי המים של אירלנד ואגודת האמנויות והאומנות של אירלנד.
משנת 1924 היא הוצגה ב-Tailteann Games, וזכתה במדליות בשנים 1928 ו-1932. חברתה, ועמיתתה האמנית, מייני ג'לט הייתה השפעה משמעותית על בלקהם.
באמצעות ג'לט, היא החלה להתעניין בקבוצת "האייל הלבן" והציגה איתם ארבע פעמים ב-1940–1941. היא הייתה חברה באגודת הציירים של דבלין, והציגה איתם בסוף שנות ה-30. בתקופה זו התנסתה בלקהם בחיתוכי לינו ויצרה הדפסי נוף גדולים.
כחברה קרובה של אליזבת ייטס ולילי ייטס, היא שיתפה פעולה באופן נרחב עם הוצאת קואלה, ויצרה חיתוכי עץ ולינו לאיורים וכרטיסי ברכה.
בלקהם גם הפיקה איורים עבור עיתון קלונה, איגוד התיירים האירי.
היא עיצבה את הכריכה של עמק בוין ועתיקותיו (1936), חוברת מאת הכומר מיילס ו' רונן.
בנוסף להיותה אמנית פעילה, היא לימדה במספר בתי ספר בדבלין, כולל אלכסנדרה קולג' מ-1936 עד 1943 ובית הספר הול, מונקסטאון.
היא נישאה לאלסנר סטיוארט ב-1947, והזוג עבר ללונדון.
כשהיא שם, המשיכה בלקהם את הקריירה שלה כמורה, והציגה בשם נעוריה.
היא הוצגה על ידי האקדמיה המלכותית לאמנויות, האקדמיה המלכותית של מערב אנגליה, האגודה המאוחדת של האמנים והאגודה המלכותית של האמנים הבריטיים.
עבודתה שאבה השראה בדרך כלל מאירלנד, בפרט בצפון ובמערב המדינה, היא גם יצרה יצירות המבוססות על סצנות בלונדון וביבשת אירופה.
דורותי בלקהם ובעלה חזרו לאירלנד ב-1967, והתיישבו בדונאגהדי, מחוז דאון.
היא סבלה מדלקת פרקים בשנותיה האחרונות, אך היא המשיכה לצייר עד מותה.
דורותי בלקהם מתה ב-4 בספטמבר 1975, בדונהאדי.
דורותה הושון-פופקו היא חוקרת אבולוציה מולקולארית ישראלית- צרפתייה.
פרופסור מן המנין בבית הספר לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב ומנהלת האוסף המולקולרי במוזיאון הטבע על שם שטיינהרדט בתל אביב.
תחומי המחקר העיקריים של הושון-פופקו הם פילוגנטיקה, גנומיקה ואבולוציה מולקולרית (אנ'), תוך התמקדות במיקסוזואה, אצטלנים, ספוגיים ויונקים קטנים.
דורותה הושון נולדה בעיר שולה בצרפת.
אביה ברנרד הושון היה מנהל לענייני תרבות באוד ולאחר מכן סגן מנהל תרבות במועצה הכללית של בוש-דו-רון.
אמה, פול מוטון, הייתה מורה ולאחר מכן מזכירה ראשית במועצה מקומית של מספר כפרים קטנים בצרפת.
הושון קרובה רחוקה של אדואר פיליפ ראש ממשלת צרפת לשעבר.
בגיל שש התגרשו הוריה והיא עברה עם אמה ושתי אחיותיה לכפר לאירייר, כפר קטנטן בדרום צרפת אשר מכיל שלוש שמורות טבע.
מאחר שלא היה בית ספר תיכון בכפר, מגיל 12 למדה בפנימייה בנרבון שם סיימה בגרות בהצטיינות.
הושון למדה לתואר ראשון וללימודי המשך בביולוגיה, אקולוגיה ואבולוציה בהצטיינות יתרה מאוניברסיטת מונפלייה השנייה בצרפת (1995).
היא קיבלה תואר שני במגוון ביולוגי באוניברסיטת פריז-סאקלה בהצטיינות יתרה (1997).
בשנת 2000 קיבלה דוקטורט בפילוגנטיקה מולקולרית מהמכון למדעי האבולוציה של מונפלייה באוניברסיטת מונפלייה השנייה (צרפת).
את הדוקטורט עשתה בהנחיית פרופסור עמנואל דוזרי ופרופסור פרנסואה קצפליס.
בשנת 2001 הייתה פוסט-דוקטורנטית במכון הטכנולוגי של טוקיו, יוקוהמה, יפן.
שם עסקה בפענוח היחסים האבולוציוניים של מכרסמים באמצעות שימוש ברטרופוזונים של SINE בניהולו של פרופ' נוריהירו אוקאדה.
בשנת 2002 הייתה פוסט-דוקטורנטית באוניברסיטת המדינה של פלורידה, טלהסי, ארצות הברית.
המחקר עסק בחקר מכרסמים ממשפחת האוגריים בניהולו של ד"ר סקוט סטפן.
באוקטובר 2003 התקבלה כחברת סגל בדרגת מרצה בבית הספר לזואולוגיה של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2008 קיבלה קביעות ודרגת מרצה בכירה.
בשנת 2010 ביצעה מחקר במרכז הלאומי לסינתזה אבולוציונית (NESCent), בדורהאם, צפון קרוליינה, ארצות הברית.
ב-2013 הפככה לפרופסור חבר וב-2021 פרופסור מן המניין בבית הספר לזואולוגיה של אוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2016 ו-2022 שימשה מרצה אורחת בשנת שבתון במחלקה למיקרוביולוגיה באוניברסיטת אורגון, אורגון, ארצות הברית.
הושון-פופקו היא אוצרת של האוסף המולקולארי של מוזיאון הטבע על שם שטיינהרדט.
עיקר מחקרה עוסק בהבנה טובה יותר של היחסים האבולוציוניים בין בעלי חיים.
היא חקרה קבוצות בעלי חיים שונות: מכרסמים, ספוגיים, מיקסוזואה ואיצטלנים.
בתואר השני, בדוקטורט ובשני הפוסט דוקטורטים שעשתה חקרה הושון-פופקו מכרסמים.
כשהגיעה לישראל המשיכה את מחקריה בתחום פילוגנזה של מכרסמים.
היא הייתה חלק ממחקר על מין חדש של מכרסם בשם חולדת לאוס.
מכרסם זה נמצא בשנת 2005 במדינת לאוס שבדרום-מזרח אסיה.
אף על פי שמין זה מכונה "חולדה", פרופסור הושון גילתה כי מין זה התפצל משרקן ולא מחולדות.
מחקרה התפרסם בשנת 2007 בכתב העת היוקרתי PNAS.
ב-2015 הובילה מחקר בשיתוף עם חוקרים מאוניברסיטת קנזס, מהרווארד, מהמרכז הלאומי לחקלאות ימית שבאילת וממכון CNRS שבצרפת.
במחקר התגלה כי טפיל מיקרוסקופי בשם מיקסוזואה שחי בדגים הוא בעל חיים שקרוב אבולוציונית למדוזות" המחקר התפרסם בכתב העת היוקרתי PNAS.
ב-2020 גילתה כי מין אחד של המיקסוזואה, Henneguya salminicola, הנמצא על השריר של דג הסלמון אינו נושם חמצן.התגלית עוררה הדים ברחבי העולם, כי הייתה זו הפעם הראשונה שהתגלה בעל חיים שאינו נושם חמצן.
ב-2020 הייתה מעורבת במחקר, בהובלת פרופ' עודד רכבי, שחקר את המאפיינים הגנטיים של העורות עליהם נכתבו מגילות קומראן וזאת על מנת להבדיל בין סוגי המגילות השונות.
במחקר גילו שכל המגילות נכתבו על עור של כבשה.
במקביל, בשיתוף פעולה פרופסור נועה שנקר היא עוסקת בזיהוי מולקולרי של המינים השונים של איצטלנים.
ב-2021 הייתה מעורבת במחקר בהובלת פרופסור נועה שנקר שגילתה שאחד מסוגי האיצטלן, מהמין Polycarpa mytiligera, שהוא מין יחידאי נפוץ במפרץ אילת, מסוגל לחדש את כל איבריו: אם מחלקים אותו, אפילו לשלושה חלקים, כל חלק יודע לשחזר את כל מערכות הגוף החסרות תוך זמן קצר.
הגילוי שמין זה יכול לשקם באופן מלא את מערכת העצבים המרכזית שלו תוך מספר ימים, הוביל לקו מחקר חדש ללימוד למידה ואחסון זיכרון במערכת מודלים של מיתרניים קדומים.
פרופסור הושון-פופקו נשואה מ-2001 לפרופסור טל פופקו, ביולוג חישובי אותו פגשה בכנס ביוון ב-1998. לזוג ארבעה ילדים והם מתגוררים בתל אביב.
על שמה כונתה תולעת בשם Coeloplana huchonae (אנ') תולעת קטנטנה עם נקודות ורודות ממשפחת המסרקנים.
דורותי לביניה בראון הייתה המנתחת השחורה הראשונה במדינות הדרום של ארצות הברית, והאישה הראשונה שנכנסה אל הקונגרס הבינלאומי של המכללה האמריקאית לכירורגים.
היא הייתה האישה השחורה הראשונה שנבחרה לבית הנבחרים של טנסי.
דורותי לביניה בראון נולדה בפילדלפיה, פנסילבניה.
וכמה שבועות אחרי שנולדה, היא ואמא שלה עברו לצפון ניו יורק.
אמא שלה השאירה אותה כשהייתה בת חמישה חודשים בבית היתומים טרוי.
בראון הייתה ילדה חכמה והתחילה להתעניין ברפואה אחרי שעברה כריתת שקדים בגיל חמש.
כאשר הייתה בת 13, אמה הביולוגית לקחה אותה מבית היתומים, אולם דורותי ניסתה לברוח מהבית לבית היתומים חמש פעמים.
בגיל 15, ברחה מהבית פעם נוספת ורשמה את עצמה לתיכון טרוי.
מנהל בית הספר מצא לה בית אמנה - בית משפחת ווסלי רדמון.
בראון סיימה את התיכון בראש כיתתה ב-1937, וסיימה שנייה בכיתתה במכללת בנט ב-1941. בשנת 1944 התחילה ללמוד רפואה במכללת הרפואה מהרי וקיבלה את התואר ב-1948. היא התמחתה שנה בבית החולים הרלם בניו יורק, ולאחר מכן עברה לבית החולים ג'ורג' האברד ב-1949 להתמחות שנמשכה 5 שנים.
ב-1955 קיבלה דרגת פרופסורית לכירורגיה.
ובין השנים 1966 ו-1968 עבדה בבית המחוקקים של טנסי.
ב 1956 אימצה תינוקת, לבקשת מטופלת שלה.
בתור מחווה לאמא החורגת שלה, היא החליטה לקרוא לילדה לולה דניס בראון, ולאחר מכן אימצה עוד ילד בשם קווין.
ב־13 ביוני 2004, בראון מתה מדום לב בנשביל, טנסי, כשהיא בת 85.
במהלך מלחמת העולה השנייה דורותי ליוותה דוקטור ועבדה בתור מפקחת במחלקה בצבא.
בשנת 1955 דורותי נהייתה פרופסור לכירורגיה ומ-1957 עד 1983 היא הייתה המנתחת הראשית בבית החולים ריברסייד שבנשביל.
בין השנים 1966 – 1968 היא הייתה גם חברה בבית הנבחרים של טנסי, ובכך הייתה האישה השחורה הראשונה שנבחרה לבית המחוקקים.
שם היא הציעה הצעת חוק לשינוי החוק של המדינה לגבי אישור חוקי של הפלה במקרים מסוימים.
בנוסף על כך המהלך זמנה שם היא מימנה חלקית חקיקה שהכירה בשבוע היסטורית השחורים שהתפתח לחודש היסטוריית השחורים.
לאחר תקופתה בבית המחוקקים של טנסי דורותי עברה להיות פרופסור לרופאה באופן מלא בבית החולים ריברסייד, ואפילו עזרה בבתי חולים אחרים.
בנוסף על כך עם כל הידע ברפואה שצברה עם השנים, דורותי החליטה להיות פרופסורית לניתוחים במכללת הרפואה מהרי, איפה שהיא למדה בעבר.
זאת ועוד דורותי גם הייתה יועצת למכוני בריאות לאומיים כמו במכוני הלב, ריאה ודם.
דורותי הייתה גם חלק מחבר הנאמנים של המכללה בנט ודיברה בפנלים שעוסקים בבעיות מדעיות, דתיות, תרבותיות, רפואיות ועוד.
בשנת 1993 דורותי לביניה בראון זכתה בפרס ההומניטרי של הקרן קרנגי.
בשנת 1994 דורותי לביניה בראון זכתה בפרס הורציו אלג'ר, שמוענק למנהיגים יוצאי דופן, שהשיגו גדולה.
כפתרון, דינרשטיין הציעה שגברים ונשים יחלקו באופן שווה את אחריות הטיפול בתינוקות וילדים.
התיאוריות שלה לא היו התקבלו בברכה בזמן פרסומן.
דורותי דינרשטיין הייתה פמיניסטית, והביעה את עמדתה בכך ש"קל יותר לנשים מאשר לגברים לראות מה לא בסדר בעולם שגברים ניהלו".
דינרשטיין נולדה ב-4 באפריל 1923 ברובע ברונקס, לנתן דינרשטיין וסליה מודבות', שניהם יהודים פרוגרסיביים.
נתן היה מהנדס וסליה עבדה בעבודה משרדית בבית הדין למשפחה בברונקס.
בתקופת המיתון עיסוקו של נתן כמהנדס לא צלח והוא החל לעבוד כרואה חשבון בעסק שנוהל על ידי גיסו, עד שנפטר בגיל 49.
בשנות לימודיה נישאה לסידני מינץ, שברבות השנים הפך לאנתרופולוג מוכר.
נישואיהם הסתיימו מעט לאחר מלחמת העולם השנייה.
דינרשטיין נישאה בשנית לוולטר ג'יימס מילר, משורר ופרופסור באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1955 נולדה ביתם נעמי.
דינרשטיין נישאה שוב בשנת 1961 לדניאל ס.
לרמן היה גם הוא פסיכולוג, אשר היה נשוי בעבר ואב לשתי בנות, נינה וג'ון, אשר חיו עם אימן.
לרמן חקר ולימד באוניברסיטת ראטגרס כמו דינרשטיין ונפטר מהתקף לב פתאומי בשנת 1972 בגיל 53.
לאחר סיום לימודיה בברונקס, דינרשטיין עברה ללמוד ב-Brooklyn College ורכשה תואר ראשון בפסיכולוגיה בשנת 1943. היא החלה בלימודי המשך ב-Swarthmore College וקיבלה תואר Ph.D בפסיכולוגיה ב-New School for Social Research.
לאחר סיום לימודיה האקדמיים הקדישה עצמה לקידום מטרות הקשורות לזכויות נשים, אקולוגיה, ומחאה נגד מלחמת וייטנאם ונגד נשק גרעיני.
במסגרת זו השתתפה בהפגנה אשר שיתקה באופן זמני את Wall Street.
דינרשטיין ביצעה את עבודת הדוקטורט שלה בהנחייתו של Solomon Asch, פסיכולוג חברתי ידוע.
היא לימדה פסיכולוגיה ב-Rutgers–Newark בניו ג'רזי בין השנים 1959–1989. עבודתה המוקדמת כללה ניסויים שבדקו השפעה של מבנים חופפים על תפיסה חושית.
דינרשטיין קיבלה לעבודה את Asch ושניהם ייסדו יחד את המוסד למחקרים קוגניטיביים ב-Rutgers–Newark.
בנוסף לעיסוקה כמרצה וחוקרת דינרשטיין עסקה גם בפוליטיקה פמיניסטית.
היא לקחה חלק בתביעה המשפטית נגד אפליה בשכר הנשים באקדמיה ולקחה חלק ב בנוסף לעיסוקה כמרצה וחוקרת דינרשטיין עסקה גם בפוליטיקה פמיניסטית.
היא לקחה חלק בתביעה המשפטית נגד אפליה בשכר הנשים באקדמיה ולקחה חלק ב־Women's Encampment for a Future of Peace and Justice בתחילת שנות ה -80 של המאה הקודמת.
לפני מותה ב-1992 לקחה חלק בפרויקט חדש שבדק דרכים כיצד מבנים קוגניטיביים משפיעים על האופן בו בני אדם פועלים למניעת הרס סביבתי.
דינרשטיין החלה לכתוב את הספר בתקופת עבודתה באוניברסיטת Rutgers.
הספר נכתב מנקודת מבט פמיניסטית, הומניסטית, אקולוגית ופסיכואנליטית.
בהסתמך על הפסיכואנליזה של זיגמונד פרויד ופיתוחה מאוחר יותר על ידי מלאני קליין.
דינרשטיין טוענת בספר שסקסיזם ותוקפנות הם תוצר בלתי נמנע של הפקדת גידול הילדים באופן בלעדי בידי נשים.
לטענתה הנשים עצמן עוברות תהליך של השפלה והתיילדות בשל תפיסתן כמשוייכות לעולם הילדות, בניגוד לעולמם של המבוגרים.
הנשים הופכות שעיר לעזאזל ומופנית אליהן הטינה שמופנית כלפי דמויות סמכות משום שהן שימשו כדמויות סמכות בשנים בהן גידלו את הילדים.
נשים מואשמות בכישלונות במהלך החיים בשל התפיסה לפיה בתקופת הילדות האם אחראית על הכל, לכן אם משהו השתבש זו אשמת האם.
גברים משתמשים בסקסיזם ופטריארכיה כדי לשלוט בדמויות סמכות נשיות כלפיהן הם חשים טינה.
הגברים אינם מורגלים בעיסוק ברגשות, ויחסים בין אישיים מקושרים בדרך כלל לילדותיות, לכן נוצרת ציפייה בלתי אפשרית מגברים לחסינות וחוסר פגיעות.
כפתרון, דינרשטיין הציעה שגברים ונשים יחלקו ביניהם באופן שווה את גידול הילדים.
דינרשטיין הרבתה לפרסם מאמרים בכתבי עת מקצועיים בנושאים חברתיים ובעיקר בהקשר של יחסי גברים ונשים בהיבט הפמיניסטי שלהם.
דורותי מארי ג'ונסון הייתה סופרת אמריקאית הידועה בעיקר בזכות ספרי הפרוזה שלה, המתרחשים בתקופת "המערב הפרוע".
דורותי מארי ג'ונסון נולדה במקגרגור, איווה, בתם היחידה של לסטר יוג'ין ג'ונסון ומרי לואיזה בארלו.
בזמן שלמדה בתיכון ווייטפיש, החלה לכתוב באופן מקצועי, ועבדה כעיתונאית עבור עיתונים שונים.
היא למדה אנגלית בקולג' לפני נישואים קצרים שהסתיימו בגירושין.
קריירת הכתיבה שלה המריאה בשנת 1930, כאשר מכרה את סיפורה הקצר הראשון ל"סאטרדיי איבנינג פוסט" תמורת 400 דולר.
ג'ונסון לא מכרה סיפור נוסף במשך 11 שנים, עד שבשנת 1941 מכרה ארבעה סיפורים, ל"סאטרדיי איבנינג פוסט" תמורת 2,100 דולר.
כתיבתה הופסקה זמנית עקב מלחמת העולם השנייה, כאשר החלה לעבוד בשירות פקחי האוויר.
לאחר המלחמה, היא הפיקה כמה מסיפורי המערבון הידועים יותר שלה.
שלושה מהם עובדו לסרטים בולטים, דהיינו "איש ושמו סוס" (1970) בכיכובו של ריצ'רד האריס, "האיש שירה בליברטי ואלנס" (1962) בכיכובו של ג'ון ויין וג'יימס סטיוארט, ו"עץ התלייה" (1959) בכיכובו של גרי קופר.
בין השנים 1956 ו-1960, ג'ונסון לימדה כתיבה יוצרת באוניברסיטת מונטנה, שם סיימה את לימודיה בשנת 1928. לפני ובמהלך כהונתה, היא כתבה מאמרים וסיפורים רבים עבור מגזינים שונים.
אלו התבססו לעיתים קרובות על ראיונות עם ותיקי המערב הפרוע, ילידים אמריקאים ודמויות שפגשה במהלך כהונתה כחוקרת באגודה ההיסטורית של מונטנה.
היא גם ניהלה את איגוד העיתונות של מונטנה בשנות ה-50.
בשנת 1957, העניק לה כתב העת "סופרי מערבונים של אמריקה" את הפרס הגבוה ביותר שלו, פרס "Spur", על סיפור קצר בשם "אחות אבודה", הסיפור מצוי בקובץ "העץ התלוי", העוסק בהשתלבותה מחדש של סינתיה אן פארקר בחברת המתיישבים הלבנה, לאחר שנחטפה על ידי שבט הקומאנצ'י כילדה.
בשנת 1959 היא מונתה לחברה של כבוד בשבט בלקפוט.
בשנת 1976 הוענק לה פרס "אוכף הזהב" ע"ש לוי שטראוס על הבאת כבוד להיסטוריה ולמסורת המערב.
בשנת 2005, סרט תיעודי בן 30 דקות נוצר על חייה על ידי סו הארט מאוניברסיטת מונטנה.
יצירת הסרט נמשכה ארבע שנים, הוא נכתב והופק במשותף על ידי הארט, יחד עם המפיק ג'ין בודור, הבמאי ביל בילברסטון והבמאי לנסינג דרימר.
השחקנית מרגו קידר השתתפה וקריינה בסרט שפורסם בשם "Gravel in her Gut and Spit in her Eye", והוצגה ב-PBS בנובמבר 2005.
ג'ונסון הוכנסה בשנת 2013 ל "Montana Cowboy Hall Of Fame and Western Heritage Center " לאחר שזכתה ב"פרס המורשת" על "תרומותיה הבולטות להיסטוריה ולתרבות של מונטנה".
דורותי בוסי הייתה סופרת ומתרגמת בריטית, חברת קבוצת בלומסברי.
בוסי נולדה ב-1865 לסופרג'יסטית ג'יין סטרייצ'י ולסר ריצ'רד סטרייצ'י.
בין אחיה ואחיותיה נמנים הסופר והמבקר ליטון סטרייצ'י, החוקרת פרנל סטרייצ'י והסופרג'יסטית פיליפה סטרייצ'י.
בוסי למדה בבית הספר לבנות מארי סובסטר בפונטנבלו בצרפת, ולאחר סיום לימודיה החלה ללמד בבית הספר בעצמה.
אחת מתלמידותיה הייתה אלינור רוזוולט.
בשנת 1949 פרסמה בוסי את רומן ההתבגרות "אוליביה" תחת שם העט "אוליביה".
הרומן ראה אור בהוצאת הוגארת', בית ההוצאה לאור של וירג'יניה ולאונרד וולף.
הרומן, המבוסס על חוויותיה האישיות של בוסי מתקופת לימודיה, מגולל את סיפורה של תלמידה בת 16 בפנימייה לבנות ומערכת היחסים שלה עם אחת ממורותיה.
הרומן נשען על חוויותיה האישיות של בוסי בבתי הספר של מארי סובסטר, וזכה לפרסום בשל העיסוק במיניות נשית ורומנטיקה קווירית.
בשנת 1999 הוא נכלל ברשימת מאה הרומנים ההומו-לסביים הטובים ביותר של Publishing Triangle.
בנוסף, תורגם הרומן של בוסי תורגם לצרפתית עם הקדמה מאת הסופרת רוזלינד להמן, בשנת 1951 ביימה ז'קלין אודרי עיבוד קולנועי שלו, ובשנות התשעים הוא עובד לתסכית רדיו של ה-BBC.
כשהייתה בת 52 פגשה בוסי את הסופר הצרפתי אנדרה ז'יד.
היא תרגמה את יצירותיו לאנגלית, והשניים הפכו לחברים קרובים.
ב-1983 איגד ריצ'רד טדסקי מכתבים שהחליפו ביניהם לאורך 30 שנות היכרותם בספר "מכתבים נבחרים של אנדרה ז'יד ודורותי בוסי".
המכתבים המקוריים קורות שמורים בספרייה הבריטית.
בשנת 1903 נישאה דורותי לצייר הצרפתי סימון בוסי (1870–1954), שהיה מקורב למאטיס ולקבוצת בלומסברי.
אביו היה סנדלר והוא היה צעיר ממנה בחמש שנים, והיא נותרה נחושה להינשא לו למרות התנגדות שקטה מצד בני משפחתה.
ב-1906 נולדה ביתם המשותפת, האמנית ג'יין סימון בוסי.
בוסי הייתה ביסקסואלית וניהלה רומנים עם גברים ונשים, ביניהם ליידי אוטולין מורל.
בנוסף הייתה מיודדת עם צ'ארלס מורון, מאהבו של א.מ.
ב-1973 נקרא על שם גיבורת הרומן שלה הקולקטיב "אוליביה רקורדס" שנוסד כדי להקליט ולשווק מוזיקה של נשים.
דורותיאה לאנג הייתה צלמת תיעודית אמריקאית רבת השפעה.
לאנג ידועה בעבודתה בזמן השפל הגדול עבור מנהלת החקלאות האמריקאית ("Farm Security Administration" - FSA), גוף ממשלתי בארצות הברית שפעל לסיוע לאזורים הכפריים מוכי השפל.
התמונות שצילמה עבור גוף זה הביאו מבט הומני על הטרגדיה האנושית של השפל הגדול, והשפיעו באופן ממשי על התפתחות הצילום התיעודי.
דורותיאה מרגרטה נוסהורן נולדה בהובוקן במדינת ניו ג'רזי למשפחה ממוצא גרמני, אביה היה עורך דין ואמה זמרת סופרן.
לאנג הייתה הבכורה משני ילדי המשפחה.
שני אירועים משמעותיים התרחשו בילדותה: היא חלתה בפוליו, ואביה עזב את הבית.
ב-1902 היא חלתה במחלת הפוליו שהותירה בה צליעה קלה.
על צליעתה היא אמרה: .
כשהייתה בת 12 אביה עזב את הבית והמשפחה עברה לגור עם סבתה.
בעקבות המעבר, היא החלה להשתמש בשם הנעורים של אימה, לאנג, והשמיטה את שם משפחתו של אביה, נוסהורן.
אף על פי שגדלה בהובוקן, היא למדה בבית ספר יסודי בלואר איסט סייד במנהטן, ונסעה לשם בכל בוקר עם אימה שעבדה כספרנית באחד הסניפים של ספריית העיר ניו יורק.
בבית הספר היא הייתה מהתלמידות היחידות שלא היו יהודיות.
לאנג המשיכה ללמוד בניו יורק גם בתיכון.
היא נעדרה לעיתים קרובות מבית הספר ובקושי סיימה את הלימודים.
בתיכון היא התחברה עם פלורנס אהלסטרום שהפכה לחברה לחיים והשתיים נסעו יחד בעולם.
עם סיום לימודיה לאנג הכריזה כי בכוונתה להיות צלמת על אף שעד אז לא צלמה תמונה בחייה.
אמה, שרצתה שיהיה לה מקצוע שלחה אותה לבית ספר להכשרת מורים.
בערבים ובסופי שבוע היא עבדה בסטודיו לצילום.
זמן לאחר מכן היא החלה לעבוד אצל ארנולד גנה, צלם גרמני אמריקאי שהיה ידוע בצילומי דיוקנאות ובתיעוד רעידת האדמה בסן פרנסיסקו ב-1906 וצ'יינה טאון של העיר.
ב-1918 לאנג ואהלסטרום החליטו לצאת למסע בעולם, למרות התנגדות הוריהן.
מלחמת העולם הראשונה הייתה בשיא עוצמתה ולא ניתן היה לנסוע לאירופה והחברות החליטו לנסוע לאסיה.
הן החלו את המסע שלהן בניו אורלינס והמשיכו לאל פאסו, לוס אנג'לס וסן פרנסיסקו.
יום לאחר שהגיעו לעיר הן נשדדו ונותרו ללא כסף.
שתי הנשים מצאו עבודה בעיר, לאנג מצאה עבודה בחנות לציוד צילום.
בעבודתה בחנות לציוד צילום לאנג למדה על מועדון הצילום והצטרפה אליו מיד.
במועדון זיהו מיד את כישורי הצילום שלה, ושלושה אנשי עסקים הציעו לה להקים סטודיו לצילום.
היא בחרה לקבל הלוואה של 3,000 דולר משני אנשי עסקים שלא דרשו להיות מעורבים בהחלטות המקצועיות שלה.
לאנג שכרה חלל בקרבת גלריה לאמנות מודרנית ומשכה אליה קונים וחובבי אמנות שהגיעו להתצטלם ולקנות צילומים אמנותיים
לאנג לא הייתה האישה היחידה בסן פרנסיסקו שהיה לה סטודיו לצילום.
צלמות נוספות פעלו באותה תקופה, בגלל העלייה בפופולריות של הצילום, האפשרות להמשיך, לצד עבודה בצילום, בתפקידיהן המסורתיים, ומחסור בצלמים שגויסו למלחמה.
הסטודיו של לאנג פרנס אותה ואת משפחתה.
הדיוקנאות המצולמים של לאנג התאפיינו בצילום הראש תוך התמקדות בעיינים של המצולם וללא רקע.
היא שאפה שהצילום ילכוד את המצולמים כפי שהם, ללא דרמה או אמצעים תיאטרליים.
בשנת 1920 לאנג נישאה לצייר מיינרד דיקסון ולזוג נולדו שני בנים.
עם התחלת השפל הגדול, לאנג העבירה את מוקד התעניינותה מהסטודיו אל מחוצה לו.
בחינתה קורעת הלב את נושא האנשים חסרי הבית תפשה את תשומת לבם של צלמים מקומיים, והביאה להעסקתה בידי "המנהל הפדרלי לדיור מחדש" ("federal Resettlement Administration" (RA)), אשר לאחר מכן הפך למנהלת החקלאות האמריקאית.
בין 1935 ל-1940 הביאה עבודתה של לאנג עבור גוף זה את מסעם של האומללים והנשכחים, במיוחד פועלים חקלאיים עקורים ומהגרים חסרי עבודה, לתשומת לב הציבור.
תמונות אלו הופצו ללא תשלום לעיתוני ארצות הברית, והפכו עד מהרה לסמלי התקופה.
התמונה הידועה ביותר של לאנג, הידועה בשם "אם נודדת", הייתה התמונה השישית שצילמה במסע חפוז למאהל פועלים חקלאיים בקליפורניה.
היא עברה בתחילה על פני המאהל מבלי להיכנס אליו, אך לאחר עשרים דקות שבה על עקבותיה.
השמועה אומרת שהילדים שבתמונה הסבו מבטם, שכן לא יכלו להפסיק לחייך ולצחוק מפני המצלמה, אך אף אחת משש התמונות האחרות אינה מראה את הילדים מחייכים או צוחקים.
לאנג ביקשה מהם להסב מבטם על מנת לתת לתמונה מראה קודר ומיואש.
בשנת 1960 סיפרה לאנג כי:
בשנת 1940 קיבלה לאנג מלגה מטעם קרן גוגנהיים על הצטיינותה בשדה הצילום.
לאחר המתקפה על פרל הארבור, ויתרה על המלגה על מנת לתעד את פינויים של האזרחים האמריקנים ממוצא יפני למחנות במערב ארצות הברית (כליאת היפנים בארצות הברית).
לאנג נשכרה על ידי המשרד האזורי בסן פרנסיסקו של "רשות הפינוי בעת מלחמה" ("War Relocation Authority" - WRA) בתחילת אפריל 1942 כצלמת חוקרת כדי לתעד את פינויים של היפנים האמריקנים מצפון קליפורניה.
לאנג סיימה את עבודתה בסוף יולי 1942.
במשך עשורים רבים לאחר המלחמה, תמונותיה של לאנג המתעדות את חיילי ארצות הברית מכוונים נשק לעבר אזרחי ארצות הברית ממוצא יפני צונזרו על ידי ממשלת ארצות הברית.
תמונתה המתעדת ילדים ממוצא יפני נשבעים אמונים לדגל ארצות הברית זמן קצר בטרם פונו למחנה, היא תזכורת מטרידה לעובדה שהפטריוטיזם אינו מפלט לבניהם של מהגרים בלתי רצויים.
על פי המוזיאון באוקלנד, המהווה את האוצר לעבודתה של לאנג, מוערך כי צילמה עבור הממשלה הפדרלית 700 תמונות מתוך 13,000 שצולמו בתקופה בה עבדה.
על פי אוצרי המוזיאון, בשל האופי הפוליטי של תמונות הפינוי למחנות שצילמה לאנג, היא נדרשה להפקיד את כל התשלילים בידי ה-WRA.
מעטות מאוד מתמונות אלו מצויות כיום במוזיאון.
לאחר סוף המלחמה הופקדו בארכיון הלאומי בוושינגטון כל התמונות שצילמה לאנג עבור ה-WRA, ועותק נוסף הופקד בספריית בנקרופט באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה.
בעלה הראשון של לאנג היה הצייר הידוע מיינרד דיקסון.
בעלה השני היה פול שוסטר טיילור, איש מדע המדינה ששיתף עמה פעולה במסעי התיעוד שלה.
הוא שצילם את תמונתה הידועה על גגה של מכונית כשהמצלמה בידה.
ב-1952 הייתה לאנג בין מייסדי המגזין "אפרטור".
ב-11 באוקטובר 1965 מתה לאנג בסן פרנסיסקו בגיל 70.
הותירה אחריה את בעלה השני, שני ילדים ביולוגיים, 3 ילדים חורגים, נכדים ונינים.
דורותיאה נף הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע וינאית, מחסידי אומות העולם.
אביה קרל, היה מנהל גימנסיה בביירוית ואמה הדוויג הייתה פסנתרנית.
מילדות סבלה מקשיי ראיה, לכן סבר אביה שמוטב שלא תלמד באוניברסיטה.
היא למדה בבית ספר בביירוית והתבלטה בכישורי הסיפור והמשחק שלה.
בגיל 16 החליטה ללמוד משחק.
אביה תמך ברצונה ואפשר לה ללמוד משחק במינכן.
בשנת 1922, כשהיא רק בת 19, הופיעה בתיאטרון הלאומי בתפקיד מרי סטיוארט במחזה "מרי סטיוארט" מאת פרידריך שילר.
באפריל 1925 נישאה למקס שמיד והפסיקה בשל כך את הופעותיה בתיאטרון.
זמן קצר לאחר נישואיה התוודה בעלה שהוא שקוע בחובות כבדים ובשל כך התאבד לאחר מכן.
דורותיאה הייתה בהלם, אך למזלה הוצע לה זמן קצר לאחר מכן להצטרף לתיאטרון בגרה, הייתה זו הזדמנות עבורה לשכוח את הטרגדיה שעברה ולהתחיל מחדש.
בסתיו 1931 עזבה את התיאטרון בגרה ועברה לתיאטרון הלאומי הבווארי שבמינכן.
כאן הופיעה במספר תפקידים ראשיים והחלה להתפרסם.
במינכן התגורר וילהלם, אחיה הבוגר, שהיה באותה עת חבר מועצת העירייה.
הוא חזה שחורות ביחס לעתידם של הנאצים בגרמניה ושיתף אותה במחשבותיו.
בינואר 1934, לאחר עליית היטלר לשלטון ואי רצונה של נף לקבל את "הרוח החדשה" בתיאטרון פוטרה ממשרתה בשל "חוסר התאמה פוליטית".
לאחר פיטוריה שיחקה 2 עונות בתיאטרון של קלן, עונה אחת בקניגסברג ובאוגוסט 1939 עברה לווינה, בה החלה לשחק בתיאטרון הגרמני העממי.
בווינה הרגישה בנוח, מה גם שרבים משכניה לא היו מתומכי הנאצים.
בעת ששיחקה בקלן הכירה נף את לילי וולף שניהלה משנת 1920, יחד עם שותפתה, בוטיק אופנה מצליח (היא העסיקה בו 25 עובדים).
כיוון שבין וולף ונף התפתחה ידידות, המשיכו השתיים לשמור על קשר בעזרת מכתבים גם לאחר שנף עזבה את קלן.
לאחר העברת השלטון לידי הנאצים ב-1933 הוחרם הבוטיק של לילי, משפחתה היגרה מגרמניה והיא נשארה עם אביה, שלא קיבל אישור הגירה.
במשך זמן מה עבדה בתיאטרון היהודי בברלין כמעצבת תלבושות.
במרץ 1941 החליטה לילי לעבור לווינה, מתוך תקווה ששם מצב היהודים טוב יותר.
היא הגיעה באופן בלתי חוקי (ללא קבלת אישור נסיעה), לכן בתחילה לקחה נף את לילי לדירתה ושתיהן התקיימו ממשכורתה של נף ומכרטיס מזון אחד בלבד.
מפני שהמזון שהשיגו לא הספיק ובגלל החשש שהגסטפו יחשוף את לילי, הציעה נף ללילי לדווח על שהותה לרשויות ולטעון שאיבדה את אישור הנסיעה ש"קיבלה".
לאחר שנרשמה, קיבלה לילי תעודת זיהוי כיהודיה (Judenstempel), כרטיס מזון, ומגורים כדיירת משנה ברובע לאופולדשטאדט (מספר 2) בעיר.
עד לסתיו 1941 נאלצה לילי לעבור מספר פעמים מדירה לדירה, כיוון שהנאצים כל הזמן השתלטו על דירות בבעלות יהודית.
באוקטובר 1941 הגיעה לילי אל חברתה, דורותיאה, על מנת להפרד ממנה לאחר שקיבלה צו התייצבות לגירוש.
נף החליטה לקחת את לילי לדירתה שוב, אלא שהפעם השאירה על דלת דירתה של לילי מכתב התאבדות מזויף כדי להצדיק את היעלמותה והחל מאותו הרגע ולמשך 4 שנים (עד סוף המלחמה בשנת 1945), הסתירה דורותיאה את לילי בדירתה.
בכך סיכנה את הקריירה שלה ואת חייה.
בזכות מעמדה של נף כשחקנית מוכרת היא השיגה לעיתים בשוק השחור מזון בנוסף למה שהייתה זכאית לו על פי התלושים שברשותה.
לילי חייתה בסכנה תמידית שתתגלה ולא יכלה לצאת מהבית, זה גרם לה לבעיות בריאותיות ודיכאונות.
נף טיפלה בה ועודדה את רוחה.
באביב 1944 סבלה לילי מכאבים חזקים ונף נאלצה לקחת אותה לבית החולים.
לילי אושפזה בשם בדוי וטענה שביתה נהרס בהפצצות ולכן אבדו מסמכיה.
לילי נותחה וגידול (לא סרטני) שהתגלה, הוסר.
במשך למעלה מ-3 שבועות הייתה לילי מאושפזת ואחר כך לקחה אותה נף שוב לדירתה.
ב-2 בספטמבר 1944 נסגרו כל התיאטראות בווינה ונף נשלחה לעבודה במתפרה.