tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קייסי התחיל את קריירת האימון שלו בעקבות עצתו של ג'ו הול, שהיה מאמנו בקנטקי.
הוא שימש כעוזרו בנבחרת הכדורסל של האוניברסיטה במשך עונה אחת, ואז עבר לשמש כעוזר באוניברסיטת מערב קנטקי הסמוכה.
הוא שימש בתפקיד זה במשך חמש עונות, ואז חזר לקנטקי, שם נשאר ארבע עונות כעוזר מאמן וסקאוט ראשי.
בסוף תקופתו בקנטקי נקשר שמו בפרשת שוחד שכביכול נתן לאביו של מגויס, אך אשמתו מעולם לא הוכחה ואף הופרכה במהלך השנים.
פרשה זו הובילה להתפטרותו מהתפקיד ולהשעיה של חמש שנים מאימון ב-NCAA.
לאחר שהוכחה חפותו של קייסי קיבלה התאחדות ה-NCAA עונש על ההשעיה והוא תבע חברת תעופה ושליחויות שהייתה מעורבת בפרשה.
אחרי התפטרותו מקנטקי עבר לאמן בליגת העל היפנית בכדורסל, שם אימן שתי קבוצות במשך חמש עונות.
במהלך תקופה זו ואף לאחריה שימש עוזרו של המאמן חבר היכל התהילה פיט ניוול באימון נבחרת יפן, ולאחר זמן עבר לתפקיד המאמן הראשי והוביל את הנבחרת להשתתפות באליפות העולם בכדורסל בשנת 1998. ב- הוצע לקייסי לעבוד כעוזר בסיאטל סופרסוניקס מה-NBA.
הוא קיבל את ההצעה, והמשיך לעבוד בקבוצה במשך 11 עונות, כשבחמש האחרונות הוא מתפקד כמאמן ראשי משותף.
במהלך תקופה זו עבד עם ג'ורג' קארל, פול וסטפאל ונייט מקמילן.
בתשע מ-11 עונותיו סיים עם מאזן חיובי של ניצחונות מול הפסדים, כשבעונת זכתה הקבוצה באליפות המערב אחרי עונה רגילה מוצלחת שכללה מאזן של .
בתחילת עונת מונה קייסי לראשונה לתפקיד מאמן ראשי ב-NBA, בקבוצת מינסוטה טימברוולבס, במקומו של קווין מקהייל.
הוא אימן את הקבוצה במשך עונה וחצי, עד שפוטר עם מאזן שלילי של 53 ניצחונות לעומת 69 הפסדים.
הוא הוחלף על ידי עוזרו, רנדי ויטמן, שסיים את העונה עם מאזן פרטי שלילי של 12–30, אחרי שקייסי פוטר עם מאזן שווה של 20–20. החל מהעונה הבאה, עונת , נכנס קייסי לתפקיד עוזר המאמן בקבוצת דאלאס מאבריקס.
הקבוצה זכתה באליפות ה-NBA ב-, אחרי ניצחון בגמר על מיאמי היט וכוכבה לברון ג'יימס.
ביוני 2011 נקרא קייסי לאמן את טורונטו ראפטורס לקראת עונת , לאחר שזו החליטה שלא לממש את האפשרות שהייתה לה לחידוש חוזהו של המאמן הקודם, ג'יי טריאנו.
הראפטורס וקייסי חתמו על חוזה לשלוש עונות.
בשתי העונות הבאות הקבוצה הקנדית לא הצליחה להעפיל פלייאוף תחת קייסי, אך בעונתו השלישית קבעה הקבוצה שיא מועדון לניצחונות בעונה הרגילה.
הראפטורס הודחו בעונה זו בסיבוב הראשון של הפלייאוף בידי ברוקלין נטס.
בסיום העונה החליטה הנהלת הקבוצה לחדש את חוזהו של קייסי לשלוש שנים נוספות.
בנובמבר שבר קייסי את שיא המועדון לניצחונות של מאמן ראשי.
בעונה זו שברה הקבוצה תחת קייסי שוב את שיא הניצחונות של המועדון, כשהיא משיגה מאזן של 49–31. הקבוצה הודחה פעם נוספת בסיבוב הראשון של הפלייאוף, הפעם בידי וושינגטון ויזארדס.
עונת היוותה קפיצת מדרגה נוספת עבור קייסי והראפטורס, כשהקבוצה מנצחת לראשונה לפחות 50 משחקים בעונה הרגילה, ומסיימת עם מאזן של 56–26. בעונה זו עברה הקבוצה לראשונה את הסיבוב הראשון בפלייאוף, ואף הגיעה עד גמר האזור המזרחי של הליגה, שבו הפסידה לאלופה הנכנסת, קליבלנד קבאלירס, בהנהגתו של לברון ג'יימס.
בסיום עונה זו האריכה הנהלת הקבוצה את חוזהו של קייסי פעם נוספת.
בעונה הבאה נעצרה קבוצתו בחצי הגמר האזורי.
בעונת שינתה טורונטו את סגנון משחקה וסיימה את העונה הרגילה במקום הראשון באזור המזרחי והשני בכל הליגה.
בפלייאוף הקבוצה ניצחה את וושינגטון בשישה משחקים, אך הפסידה בפעם השנייה ברציפות ללא ניצחון אחד בסדרה לקליבלנד וג'יימס.
לאחר ההדחה פוטר קייסי מהקבוצה.
לקראת עונת מונה קייסי למאמן דטרויט פיסטונס.
לאחר המינוי נבחר קייסי למאמן השנה ב-NBA בעונה הקודמת, והפך למאמן הרביעי שזוכה בפרס זה ומפוטר בסיום העונה.
דווין גארט טאונסנד (בשם מלא באנגלית: Devin Garrett Townsend; נולד ב-5 במאי 1972) הוא זמר, גיטריסט, מלחין ומפיק מוזיקלי קנדי.
בעבר הנהיג את להקת המטאל הקיצוני Strapping Young Lad, שפעלה מ-1994 עד ל-2007. טאונסנד התחיל לעבוד כאמן סולו מאז 2002. במהלך הקריירה שלו, טאונסנד פרסם 23 אלבומי אולפן ושלושה אלבומי הופעה.
בשנת 1993, לאחר שניגן עם מספר להקות הבי מטאל בתיכון, טאונסנד התגלה על ידי חברת תקליטים והתבקש להקליט תפקידי שירה עבור האלבום Sex & Religion של הגיטריסט סטיב ואי.
אחרי תקופה ממושכת של הקלטות והופעות לצד ואי, טאונסנד חש תסכול וזעם כלפי תעשיית המוזיקה, אותם הוא ביטא באלבום הסולו הראשון שלו Heavy as a Heavy Thing, אשר פורסם תחת השם הבדוי Strapping Young Lad.
זמן קצר לאחר מכן, טאונסנד הקים להקה אמיתית תחת אותו שם.
ב-1997 טאונסנד שחרר יחד עם Strapping Young Lad את האלבום City שזכה לשבחי הביקורות.
הוא פרסם עוד שלושה אלבומי אולפן עם Strapping Young Lad, ובמקביל התחיל לפתח קריית סולו, והקים את חברת התקליטים העצמאית שלו HevyDevy Records.
ב-2002 טאונסנד הקים את ההרכב Devin Townsend Band.
ב-2007 טאונסנד החליט לקחת הפסקה מפעילותו המוזיקלית, כדי לבלות יותר זמן עם משפחתו ופירק את שתי להקותיו.
ב-2009 אחרי שנתיים של הפסקה, טאונסנד החליט לחזור לעולם המוזיקה והכריז על הקמת הפרויקט Devin Townsend Project.
הפרויקט התחיל עם סדרה של ארבעה אלבומים, ששוחררו בין השנים 2009 עד 2011, כאשר כל אלבום נכתב בסגנון אחר.
ב-2017 הופיע טאונסנד לראשונה בישראל, במועדון הבארבי, תל אביב.
סגנונו המוזיקלי של טאונסנד הוא תמהיל של מגוונים בהם הארד-רוק, פרוגרסיב מטאל, אמביינט, ניו-אייג', ואפילו מוזיקת קאנטרי.
סגנון ההפקה העשיר שלו, הכולל בין היתר שימוש ב"קירות סאונד", הושווה לזה של פיל ספקטור ולזה של פרנק זאפה.
טאונסנד משתמש במגוון רחב של טכניקות קוליות בעבודה שלו, כולל שירה אופראית, גראולינג ופלסט.
טווח הקול שלו הוא מעל 5 אוקטבות (C2 F7).
טאונסנד נשוי לטרייסי טרנר, עימה הוא נמצא במערכת יחסים מאז שהיה בן 19. טרייסי ילדה את בנם הראשון, ריינר ליאם ג'ונסטאן טאונסנד, ב-4 באוקטובר 2006.
בראיון עמו שנערך בדצמבר 2011, טאונסנד אמר כי הוא מנהל אורח חיים צמחוני, בגלל סיבות אתיות אך הוא איננו פעיל בנושא.
דווין טאונסנד – שירה, גיטרות, קלידים (2009–הווה)
דייב יאנג – גיטרות, קלידים (2009–הווה)
ריאן ואן פודריין – תופים (2009–הווה)
אננקה ואן גירסברגן – שירה (2009–הווה)
דווין טאונסנד – שירה, גיטרות, קלידים
בריאן 'ביב' וודל – גיטרות
ריאן ואן פודריין – תופים
דוויין ג'מאל דדמון הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הסנטר.
דדמון נולד וגדל בעיר לנקסטר שבקליפורניה.
בתקופת נעוריו אסרה עליו אמו, חברת ארגון עדי יהוה, לשחק בקבוצות כדורסל, בטענה שהדבר עלול לפגוע במסירותו הדתית.
בגיל 18, בהגיעו לגיל בגירות, החל לשחק עבור קבוצת הכדורסל של "תיכון לנקסטר", ולאחר מכן למד ושיחק ב"מכללת אנטלופ ואלי" הסמוכה.
בשנת 2010 עבר דדמון ללמוד באוניברסיטת דרום קליפורניה, ולאחר "שנת צינון" ("Redshirt") הצטרף לקבוצת הכדורסל שלה.
בשתי עונותיו בקבוצת האוניברסיטה רשם ממוצעים כוללים של 7.1 נקודות, 6.4 ריבאונדים ו-1.7 חסימות למשחק.
לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA 2013, השתתף דדמון בליגת הקיץ של ה-NBA כשחקן מיאמי היט ודאלאס מאבריקס.
בנובמבר 2013 חתם על חוזה בגולדן סטייט ווריורס, וכחודש לאחר מכן שוחרר וחתם בקבוצת הבת שלה מליגת הפיתוח, סנטה קרוז ווריורס.
בינואר 2014 חתם דדמון על שני חוזים עוקבים ל-10 ימים בפילדלפיה 76', ובסיומם חזר לשחק עבור סנטה קרוז.
ב-15 משחקיו בליגת הפיתוח באותה עונה העמיד ממוצעים של 15.2 נקודות ו-13.5 ריבאונדים למשחק.
בפברואר 2014 חתם על שני חוזים עוקבים ל-10 ימים באורלנדו מג'יק, ולאחר שהרשים במדיה חתם על חוזה בקבוצה עד לסיום עונת .
בתקופתו עם המג'יק ביסס את מעמדו כשחקן רוטציה לגיטימי, עם ממוצעים של 4.0 נקודות ו-4.5 ריבאונדים ב-13.4 דקות בממוצע למשחק.
לקראת עונת חתם דדמון על חוזה בסן אנטוניו ספרס.
דדמון פתח את אותה עונה כמחליפו מהספסל של פאו גאסול, ובינואר 2017 תפס את מקומו בחמישייה הפותחת עד לסיום העונה הסדירה.
בפלייאוף גברה סן אנטוניו על ממפיס גריזליס (4–2) ויוסטון רוקטס (4–2) בשני הסיבובים הראשונים, בטרם הודחה על ידי גולדן סטייט ווריורס בסדרת גמר המערב (0–4).
ביולי 2017 חתם דדמון על חוזה לשנתיים באטלנטה הוקס, עבור כ-13.2 מיליון דולר.
לאורך תקופתו באטלנטה פתח ב-98 מתוך 126 המשחקים בהם שותף, ורשם ממוצעים של 10.4 נקודות ו-7.7 ריבאונדים למשחק כסנטר הבכיר של הקבוצה.
לקראת עונת חתם על חוזה ל-3 עונות בסקרמנטו קינגס, עבור כ-40 מיליון דולר.
בפברואר 2020 הועבר בטרייד לאטלנטה הוקס, בתמורה לג'בארי פארקר ואלכס לן.
ב-20 בנובמבר 2020 הועבר בטרייד לדטרויט פיסטונס, תמורת טוני סנל וקיירי תומאס, וארבעה ימים לאחר מכן שוחרר מהקבוצה.
באפריל 2021 חתם דדמון על חוזה במיאמי היט עד לסיום עונת .
ב-7 בפברואר 2023 הועבר בטרייד לסן אנטוניו ספרס אך לאחר יומיים שוחרר מהקבוצה.
ב-14 בפברואר 2023 חזר לאחר תשע שנים לפילדלפיה 76'.
דווייט הארלן פאוול הוא כדורסלן קנדי המשחק בקבוצת דאלאס מאבריקס מליגת ה-NBA, בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר.
פאוול נולד וגדל בטורונטו שבפרובינציית אונטריו, קנדה, ובנעוריו עבר ללמוד ב"אקדמיית הספורט IMG" אשר בבריידנטון, פלורידה.
בין השנים 2010–2014 למד פאוול באוניברסיטת סטנפורד.
בעונתו השלישית בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה נבחר לחמישיית העונה של "מחוז Pac-12" לאחר שהעמיד ממוצעים של 14.9 נקודות ו-8.4 ריבאונדים למשחק.
בעונת 2013/2014 רשם ממוצעים דומים, נבחר בשנית לחמישיית העונה והוביל את קבוצתו לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות ("Sweet Sixteen") בפעם החמישית בלבד בתולדותיה.
ברבע הגמר הוליך את קלעי סטנפורד עם 15 נקודות בניצחון על אוניברסיטת קנזס העדיפה, בה שיחקו אנדרו ויגינס וטאריק בלאק.
במשחק שמינית הגמר הפסידה הקבוצה מול אוניברסיטת דייטון, על אף 17 נקודות ו-9 ריבאונדים של פאוול.
בדראפט ה-NBA 2014 נלקח פאוול בבחירה ה-45, על ידי שארלוט הורנטס.
כחודש לאחר מכן נשלח בטרייד לקליבלנד קאבלירס, ובספטמבר 2014 הועבר בטרייד נוסף לבוסטון סלטיקס.
בתקופתו עם בוסטון נשלח מספר פעמים לקבוצת הבת שלה מליגת הפיתוח – מיין רד קלאוס – ובארבעת משחקיו במדיה רשם ממוצעים של 21.5 נקודות ו-10.5 ריבאונדים למשחק.
עם הסלטיקס שיחק פאוול בחמישה משחקים בלבד, וזכה ל-1.8 דקות בממוצע למשחק.
בדצמבר 2014 הועבר פאוול יחד עם ראז'ון רונדו בטרייד לדאלאס מאבריקס, בתמורה לג'יי קראודר, ג'מיר נלסון, ברנדן רייט ושתי בחירות דראפט עתידיות.
עד לסיום עונת הרוקי שלו שותף בשמונה משחקים עם קבוצת הבת של המאבריקס, טקסס לג'נדס, והציג כשחקנה יכולת מצוינת עם ממוצעים של 28.3 נקודות, 9.4 ריבאונדים ו-3.3 אסיסטים למשחק.
בסיום עונת חתם על הארכת חוזה בקבוצה ל-4 עונות נוספות עבור כ-37 מיליון דולר.
ב-3 העונות הבאות ביסס את מעמדו כשחקן ספסל מוביל בדאלאס, עם כ-20 דקות בממוצע למשחק, ולאחר עזיבתו של דיאנדרה ג'ורדן בפברואר 2019 שימש כסנטר הפותח של הקבוצה.
ב-6 במרץ 2019 קלע שיא קריירה של 26 נקודות במשחק מול וושינגטון ויזארדס.
ביולי 2019 חתם על הארכת חוזה בדאלאס ל-3 עונות נוספות, החל מעונת , עבור 33 מיליון דולר.
בינואר 2020 סבל פאוול מקרע בגיד האכילס של רגלו הימנית, אשר צפוי להשבית אותו ממשחק עד לסיום עונת .
פאוול יצג לראשונה את נבחרת קנדה בכדורסל באליפות האמריקות 2015, שבה זכתה נבחרתו במדליית הארד.
בתשעת משחקיו בטורניר קלע פאוול 4.7 נקודות והוריד 3.1 ריבאונדים בממוצע למשחק.
דווין ג'מאר ג'ורג' הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1999–2010. לאורך 11 עונותיו בליגה זכה ב-3 אליפויות כשחקן לוס אנג'לס לייקרס (2000–2002), והעמיד ממוצעים כוללים של 5.6 נקודות ו-3.1 ריבאונדים למשחק.
ג'ורג' נולד במיניאפוליס שבמינסוטה, ובין השנים 1995–1999 למד באוניברסיטת אוגסבורג שבמיניאפוליס.
ב-4 עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, אשר השתתפה בליגת המכללות השלישית (NCAA Division III), קלע 23.5 נקודות ואסף 9.0 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בדראפט ה-NBA 1999 נבחר ג'ורג' בבחירה ה-23, על ידי לוס אנג'לס לייקרס.
בכל 3 עונותיו הראשונות בלוס אנג'לס זכה עם הלייקרס באליפות ה-NBA; בשלבי הפלייאוף של עונות ו- מיעט לשחק ותרם 2.3 נקודות בממוצע למשחק בלבד, ובפלייאוף הפך לחלק אינטגרלי מרוטציית הקבוצה, וקלע 5.0 נקודות למשחק כשחקן הספסל הבולט ביותר של הלייקרס.
ב-3 בנובמבר 2002 קלע שיא קריירה של 25 נקודות בניצחון קבוצתו מול פורטלנד טרייל בלייזרס.
לאורך פלייאוף 2004 שימש כשחקן חמישייה קבוע, לצדם של ארבעה חברי היכל התהילה של הכדורסל לעתיד – שאקיל אוניל, קובי בראיינט, קארל מלון וגארי פייטון – וסייע לקבוצה לחזור למעמד גמר ה-NBA.
בסדרת הגמר עצמה הפסידו הלייקרס מול דטרויט פיסטונס, בתוצאה 1–4.
באוגוסט 2006, לאחר 7 עונות עם הלייקרס, חתם ג'ורג' על חוזה בדאלאס מאבריקס.
בעונתו הראשונה בקבוצה רשמה דאלאס את מאזן הניצחונות הטוב בתולדותיה, 67–15, אולם הודחה מהפלייאוף כבר בסיבוב הראשון, על ידי גולדן סטייט ווריורס (2–4).
בעונת העפיל עם המאבריקס לחצי גמר האזור המערבי בפלייאוף.
לקראת עונת הועבר לטורונטו ראפטורס כחלק מטרייד משולש, במסגרתו נשלחו לטורונטו גם הידו טורקוגלו ואנטואן רייט, בעוד ג'רי סטקהאוס נשלח לממפיס גריזליס, ושון מריון, כריס האמפריז וניית'ן ג'וואי נשלחו למאבריקס.
כשלושה שבועות לאחר מכן, בטרם שיחק עבור הראפטורס, הועבר ג'ורג' בטרייד נוסף לגולדן סטייט ווריורס, בתמורה למרקו בלינלי.
בסיום עונתו היחידה בגולדן סטייט פרש ג'ורג' ממשחק, בגיל 32.
ויליאם דווייט שולץ הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה, מדבב, בלוגר ושדרן אמריקאי.
הוא ידוע בתפקידיו כקפטן האולינג "מד" ("מטורף מיילל") מרדוק בסדרת האקשן המצליחה משנות ה-80 צוות לעניין וכ"רג'ינלד בארקלי" בסדרות "מסע בין כוכבים: הדור הבא" ו"מסע בין כוכבים: וויאג'ר", והסרט "מסע בין כוכבים: המפגש".
הוא ממוצא גרמני והוא קתולי.
הוא למד בבית הספר התיכון הול קולג' ובאוניברסיטת טואוסון.
תפקיד הפריצה של שולץ היה בדמותו של "קפטן האולינג מד – ("מטורף מיילל") מרדוק" בסדרת הטלוויזיה צוות לעניין.
לאחר מכן הוא הופיע בכמה סרטים, ביניהם "המאוורר" (1981).
הוא שיחק בסרט "Fat Man and Little Boy" בתפקיד רוברט אופנהיימר משנת 1989.
בתחילת בשנות ה-90 היה לו תפקיד חוזר כסגן "רג'ינלד בארקלי" בסרטי מסע בין כוכבים: "מסע בין כוכבים: הדור הבא", "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", ובסרט "מסע בין כוכבים: המפגש".
הוא שיחק בסרט הטלוויזיה "Child of Rage" משנת 1992, לצד מל האריס.
הסרט מתאר זוג רחום המאמץ ילדה שעברה התעללות מינית.
בנובמבר 2009 אישר שולץ כי הוא וכוכב "צוות לעניין" לשעבר, דירק בנדיקט, יופיעו בתפקיד קמע בסרט העלילתי "צוות לעניין", רימייק לסדרה המצליחה.
הוא שיחק בתפקידי אורח בסדרות רבות.
בין היתר ב"פליפר", "בבילון 5" ו"ווקר".
שולץ הוא מדבב עסוק והוא נתן את קולו למשחקי וידאו, סדרות וסרטי אנימציה בטלוויזיה ובקולנוע.
בין היתר דיבב בסדרות "בן 10", "בן 10: כוח החייזרים", "ג'וליאן המלך" ו"באטמן".
שולץ התחתן עם השחקנית ונדי פולטון בשנת 1983. בתם אווה (ילידת 1987) משרתת במרינס.
שולץ הוא נוצרי שמרן, והוא החל להופיע בקביעות בשנת 2012, בתוכנית שיחה פוליטית באינטרנט בהנחיית ג'יימי גלזוב, העורך הראשי של מגזין FrontPage.
הוא גם מפרסם פרשנויות פוליטיות ופודקאסטים באתר המעריצים הרשמי שלו.
דווין ואסל הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת סן אנטוניו ספרס מליגת ה-NBA, בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
ואסל נולד בעיר לורנסוויל שבג'ורג'יה, ובשנת 2018 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של פלורידה.
בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה – "פלורידה סטייט סמינולס" – שימש כשחקן ספסל, וקלע 4.5 נקודות בממוצע למשחק.
בעונה הבאה זכה למקום קבוע בחמישיית הקבוצה, וסייע לה לרשום מאזן ניצחונות חיובי 26–5 עד להשבתת ליגת המכללות בשל מגפת הקורונה.
ב-1 בפברואר 2020 קבע שיא קריירה של 27 נקודות במשחק מול וירג'יניה טק, בו קלע את כל 7 השלשות שזרק.
לאורך העונה הוביל ואסל את קבוצתו בממוצעי נקודות (12.7), ריבאונדים (5.1) וחסימות (1.0) למשחק, וניצב במקום השני בממוצעי אסיסטים (1.6) וחטיפות (1.4) למשחק.
במרץ 2020 הודיע על עזיבתו את האוניברסיטה לטובת התמודדות לבחירה בדראפט ה-NBA, יחד עם חברו לקבוצה פטריק ויליאמס.
בדראפט ה-NBA 2020 נבחר ואסל בבחירה ה-11, על ידי סן אנטוניו ספרס.
דווין בוקר הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הפאוור פורוורד והסנטר בבאיירן מינכן.
אחיו של בוקר, טרבור, שיחק גם הוא כדורסל בליגת ה-NBA.
בן דודו של בוקר, ג'ורדן היל, גם הוא שחקן NBA לשעבר.
בוקר החל את דרכו כשלמד ושיחק כדורסל בתיכון יוניון קאונטי ביוניון, קרוליינה הדרומית.
לאחר סיום התיכון שיחק כדורסל מכללות באוניברסיטת קלמסון, בין השנים 2009–2013.
בוקר החל את הקריירה המקצועית שלו בצרפת, כשחתם בשנת 2013 במועדון הכדורסל נאנסי מהליגה הצרפתית.
מאוחר יותר באותה עונה, עבר בוקר לJL בורק.
בתום העונה נבחר לשחקן המצטיין של סדרת הגמר של הליגה הצרפתית השנייה.
בשנת 2015 חתם באלאן שאלון, שם במקביל לליגה הצרפתית, הוא גם שיחק בליגת האלופות.
הוא סיים את העונה עם שאלון במקום השלישי בליגת האלופות וכשחקן המצטיין של העונה בליגה הצרפתית.
בשנת 2016 שיחק בניו יורק ניקס במסגרת ליגת הקיץ של ה-NBA.
ב-17 ביולי 2016 הוא חתם בבאיירן מינכן מהליגה הגרמנית.
ב-12 ביולי 2017 האריך את חוזהו בנוספת.
באותה עונה הוא העמיד ממוצעים של 12.4 נקודות ו-5 ריבאונדים למשחק, מה שגרם לו להאריך את חוזהו לעונה נוספת.
ב-16 ביולי 2019 חתם לעונה בחימקי מהליגה הרוסית.
ב-5 ביולי 2020 האריך את חוזהו בעונה עם אופציה לעונה נוספת.
ב-16 ביוני 2021 חתם לשנתיים בפנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית.
ב-26 ביולי 2023 חתם לשנתיים בבאיירן מינכן.
דווייט ויליאם טריון היה צייר נוף אמריקאי בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. עבודתו הושפעה מג'יימס מקניל ויסלר, והוא ידוע בעיקר בזכות נופיו ונופי הים שצוירו בסגנון טונליסטי.
טריון נולד בהרטפורד, קונטיקט, לאנסון טריון ודליה רוברטס.
אביו נהרג בתאונת אקדח לפני שטריון הגיע לגיל ארבע, וטריון גדל על ידי אמו בחוות סביו במזרח הרטפורד.
העניין שלו באמנות התפתח באופן טבעי.
כצעיר טריון התחיל לעבוד בחנות ספרים בהרטפורד ולמד מתוך מדריכי הוראות אמנות ממדפי החנויות.
הוא גם התחיל לשרטט את האזור הכפרי שמסביב.
טריון מכר את ציורו הראשון בשנת 1870. לאחר שהציג ומכר עבודה מקומית, הציג בהצלחה באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1873.
טריון התחתן עם אליס בלדן, עזב את עבודתו בחנות הספרים והפך לאמן במשרה מלאה.
כמה מיצירותיו הראשונות מתקופה זו הן נופי ים ונופי נמל המבוצעים באופן לומניסטי.
אולם זמן קצר לאחר מכן הסגנון של טריון פנה לכיוון אסכולת ברביזון, שהפך לפופולרי בקרב אמנים אמריקאים.
ייתכן שהוא הושפע מיצירותיהם של ג'ורג' איננס ואלכסנדר הלוויג וויאנט.
בשנת 1876 החליט טריון לקדם את כישוריו בלימוד פורמלי של אמנות.
הוא מכר את כל ציוריו במכירה פומבית ונסע לצרפת עם אשתו.
הוא למד שיעורים באקול דה ביו-ארטס.
הוא גם קיבל שעורים מצ'ארלס-פרנסואה דאוביני, אנרי הרפיני, וז'אן בפטיסט-אנטואן גילמט.
האימפרסיוניזם פרח בצרפת, אך הוא לא נסחף על ידי הסגנון החדש ונותר בתחום באסכולת ברביזון.
טריון טייל וצייר באירופה עם אשתו, ופגש את אבוט אנדרסון תאייר והתיידד איתו.
הוא חזר לארצות הברית בשנת 1881 והתיישב בעיר ניו יורק שם לימד וצייר נופים.
בניו יורק התיידד טריון עם האמנים רוברט סווין גיפורד ותומאס דייו.
הוא הפך לחבר מוקדם באגודת האמנים האמריקאים והמשיך להציג ציורים באקדמיה הלאומית לעיצוב.
הוא גם הפך לחבר באגודה האמריקאית לצבעי מים ובמכון הלאומי לאמנויות ומכתבים (האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומכתבים).
בעצתו של גיפורד בנו טריון ואשתו בית קיץ בדרום דרטמות', מסצ'וסטס בשנת 1887. אף על פי שהוא המשיך לבלות בכל חורף בעיר ניו יורק, דרום דרטמות' הפך לביתו של טריון למשך שארית חייו.
אזור החוף תאם לרגישויות האסתטיות של טריון ואפשר לו להתמכר לדיג, הבילוי החביב עליו ביותר.
בסוף שנות השמונים של המאה ה-19 טריון, שעבד לרוב בשמנים, החל לצייר נופים במה שיהפוך לסגנונו הבוגר והאיקוני.
בציוריו של טריון מופיעים בדרך כלל קבוצה או שורת עצים במרחק, לעיתים קרובות צבעוניים בגוון סתווי, ומפרידים בין שמיים זוהרים מעל לבין ביצה בקדמת הציור או מרעה.
הוא גם המשיך לצייר את הים בקריירה הבוגרת שלו, ולעיתים קרובות השתמש בפסטל כדי להראות מרחב חשוף של מים, שמים וחוף במזג אוויר ואור שונים.
הוא הציג את עבודותיו ונטה להעדיף את האקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בפילדלפיה ואת גלריית מונטרוס בניו יורק.
תעשיין מדטרויט, צ'ארלס לאנג פרייר, קנה לראשונה ציור של טריון בשנת 1889 והפך לפטרון החשוב ביותר שלו.
בסופו של דבר פריר קנה עשרות ציורים של טריון, כולל רבים מיצירותיו הטובות ביותר, ועבד בשיתוף פעולה הדוק עם טריון בעיצוב הפנים של ביתו בדטרויט.
פרייר, אספן מרכזי של אמנות אסייתית ויצירות מאת ג'יימס מקניל ויסלר, המשיך בהקמת גלריית פרייר לאמנות, חלק ממכון סמית'סוניאן בוושינגטון הבירה, שם ניתן לראות יצירות רבות של טריון.
הוא זכה בפרס הראשון לציורו Salt-Marsh, בדצמבר בתערוכת המאה שהתקיימה בנאשוויל, טנסי בשנת 1897. הוא המשיך לזכות בפרס קרנגי בתערוכת קרנגי בשנת 1908 במוזיאון קרנגי לאמנות.
בנוסף לציור, לימד טריון בקולג' סמית' בין השנים 1886–1923, במשרה חלקית בביקורת על עבודת הסטודנטים.
הוא נפטר מסרטן בדרום דרטמות' ב -1 ביולי 1925.
דוויל סיקסטין היא מכונית-על במרכב קופה, שהוצגה כאב טיפוס על ידי דוויל מוטורס בתערוכת הרכב הבינלאומית של דובאי בנובמבר 2013 וכמכונית קונספט בתערוכת הרכב הבינלאומית של דובאי בנובמבר 2017. היא עדיין נמצאת בשלבי תכנון, ושואפת להיות המכונית המהירה ביותר בעולם.
היא כוללת מנוע בנזין V16 צילינדרים בנפח 12.3 ליטר עם ארבעה מגדשי טורבו המספק 5,007 כוחות סוס ב-6,900 סל"ד ומומנט מרבי של 519.4 קג"מ ב-6,600 סל"ד.
תיבת הילוכים אוטומטית בעלת ארבעה הילוכים.
היא מאיצה מ-0 ל-100 קמ"ש בתוך 1.8 שניות ומגיעה למהירות מרבית של 560 קמ"ש.
עם זאת עקב שעדיין מדובר באב טיפוס ומכונית קונספט לא ברור אם הנתונים יישארו כמות שהם במיוחד שצריך צמיגים מיוחדים שיכלו לעמוד בחום האדיר הנוצר מהחיכוך עם הכביש בהגעה למהירות של למעלה מ-560 קמ"ש.
עם זאת כשהיא תוצג באופן רשמי היא תהפוך למכונית המהירה ביותר בעולם, עם ייצור לא מוגבל ככל הנראה.
ב-04 באוגוסט 2021 הודיעה דוויל כי הסיקסטין כנראה תיוצר ללא מגדשי הטורבו אך תמשיך להציע 5,007 כ"ס.
בנוסף הסיקסטין תיוצר בשתי גרסאות - אחת למסלול ואחת לכביש.
מערכת ההנעה של גרסת המסלול מפורטת למעלה, גרסת הכביש תיוצר עם מנוע בנזין V8 המספק 1,500 כ"ס.
דוויל מוטורס היא יצרנית מכוניות-על, שבסיסה בדובאי שבאיחוד האמירויות הערביות.
היא הוקמה בשנת 2013 על ידי רשיד אל-עטרי.
היא ידועה בשל המכונית העל הראשונה שלה דוויל סיקסטין השואפת להיות המכונית המהירה ביותר בעולם בעלת 5,000 כ"ס.
דוויל סיקסטין - אב טיפוס.
דוויל סיקסטין - מכונית קונספט.
דוויל סיקסטיי - אב טיפוס לקרוסאובר בעלת הנעה 6X6.
דווייט ג'יימס מת'יו מקניל הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הקיצוני באברטון מהפרמייר ליג.
מקניל נולד ברוצ'דייל שבמנצ'סטר רבתי לטרייסי ומאטי מקניל, שהיה כדורגלן מקצועי בליגת הפוטבול ליג ושיחק בקבוצות סטוקפורט קאונטי ומקלספילד טאון.
מקניל נהג לצפות באופן קבוע באביו משחק כדורגל והתחיל לשחק כדורגל בעצמו במרכז הספורט JJB בטראפורד.
בגיל חמש הוצעה לו ההזדמנות להצטרף לאקדמיה של מנצ'סטר יונייטד, המועדון בו תמך בילדותו.
הוא נשאר באקדמיה של המועדון עד גיל 14 וכשהחל להיאבק על דקות שוחרר מהמועדון.
שבוע לאחר שחרורו ממנצ'סטר יונייטד עבר להתאמן בברנלי.
ביולי 2016 הוענקה לו מלגה לשנתיים והיה חבר קבוע בקבוצה של המועדון עד גיל 18. ב-10 באפריל 2018, לאחר סיום המלגה, חתם על חוזה מקצועי לשנתיים עם אופציה לשנה שלישית.
ב-13 במאי 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה במחזור הסיום של עונת 2017/2018 בהפסד 1–2 לבורנמות'.
הוא כבש את שערו הראשון במועדון בניצחון 0–2 על וסטהאם יונייטד ב-30 בדצמבר 2018. ב-16 באוקטובר 2020 חתם מקניל על חוזה ארוך טווח בברנלי עד 2024.
ב-6 באוגוסט ערך הופעת בכורה בקבוצה, בהפסד 0–1 לצ'לסי.
ב-1 באוקטובר כבש שער בכורה בקבוצה, בניצחון 1–2 על סאות'המפטון.
במרץ 2019 זומן מקניל לראשונה לסגל נבחרת אנגליה עד גיל 20, במשחקי ההכנה ליורו U20 מול פולין ופורטוגל.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 1–3 מול לפולין.
במאי 2019 הוא נכלל בסגל U20 לטורניר טולון 2019 וכבש את שערו הראשון במהלך הניצחון 0–4 על גואטמלה ב-11 ביוני 2019.
ב-30 באוגוסט 2019 נכלל מקניל לראשונה בסגל נבחרת אנגליה עד גיל 21. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-11 באוקטובר בתיקו 2-2 עם סלובניה.
דוויין לי בייקון הבן הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסמול פורוורד בדובאי מהליגה האדריאטית והיורוליג.
דוויין בייקון למד באקדמיית מק'קיל בלייקלנד, פלורידה, עיר הולדתו, עד שעבר לאקדמיית IMG בבראדנטון לעונת הג'וניור שלו.
באקדמיית מק'קיל רשם בייקון ממוצעים של 23 נקודות, 7 ריבאונדים ו-3 חטיפות כסופומור בעונת 2012/13. הוא הוביל את מק'קיל למאזן 17–8 ולחצי גמר טורניר אליפות האזור ב-2013. בעונת הג'וניור שלו באקדמיית IMG, בייקון היה הקלע המוביל של קבוצתו.
בעונתו היחידה ב-IMG הוא העמיד ממוצעים של 19.3 נקודות למשחק והוביל את קבוצתו באסיסטים עם 4.0 למשחק, וקלע ב-42% מהשדה ו-70% מהעונשין ב-12 משחקים.
בייקון עבר לאקדמיית אוק היל לעונת הסיניור שלו.
ב-5 בספטמבר 2014 התחייב בייקון לאוניברסיטת פלורידה סטייט, כשהעדיף אותה על הצעות מאוקלהומה סטייט, ג'ורג'יה טק ואובורן.
בשנתו האחרונה באוק היל, בייקון הוביל את אוק היל לעונה סדירה ללא הפסד עם מאזן 45–0 והעמיד ממוצעים של 24.4 נקודות, 4.4 ריבאונדים, 3.4 אסיסטים ו-2.2 חטיפות למשחק.
הוא דורג במקום ה-14 ב-100 השחקנים הטובים ביותר של ESPN.
דוויין בייקון חתם בפלורידה סטייט ב-5 בספטמבר 2015. הוא הופיע בכל משחק במהלך עונת 2015/16 עבור הסמינולס והעמיד ממוצעים של 15.8 נקודות ו-5.8 ריבאונדים ב-28.8 דקות למשחק.
ב-23 במרץ, בייקון הודיע בטוויטר שהוא יבחן את מועמדותו לדראפט ה-NBA ב-2016. הוא לא שכר סוכן ובכך שמר על מעמד החובבן שלו ועל היכולת לחזור לפלורידה סטייט לעונת 2016/17. ב-28 במרץ הוא הודיע שהוא יחזור לקולג' ולא יתמודד בדראפט.
במהלך עונת הסופומור שלו, בייקון נבחר כחבר בחמישיית העונה השנייה של אזור ה-ACC.
לאחר שקבוצתו הודחה מטורניר אליפות המכללות 2017, בייקון הכריז על מועמדותו לדראפט ה-NBA לשנת 2017 ב-22 במרץ 2017.
ב-22 ביוני 2017, בייקון נבחר על ידי ניו אורלינס פליקנס בבחירה ה-40 בדראפט ה-NBA לשנת 2017. מאוחר יותר הוא הועבר בטרייד לשארלוט הורנטס בליל הדראפט.
ב-6 ביולי 2017 הוא חתם בהורנטס.
בייקון ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NBA ב-18 באוקטובר 2017, בהפסד לדטרויט פיסטונס, וקלע 8 נקודות עם 2 ריבאונדים ו-2 אסיסטים.
בייקון קלע שיא קריירה של 18 נקודות מול סן אנטוניו ספרס ב-3 בנובמבר 2017, עם 7 ריבאונדים, אסיסט וחטיפה.
ב-26 בדצמבר 2017, בייקון ומליק מונק הועברו מההורנטס לקבוצת ליגת הפיתוח שלה, גרינסבורו סווארם.
ב-24 בנובמבר 2020 חתם בייקון בקבוצת עיר הולדתו, אורלנדו מג'יק.
ב-28 במרץ, בייקון קלע שיא קריירה של 26 נקודות בהפסד 96–93 ללוס אנג'לס לייקרס.
מאוחר יותר הוא שיפר את שיא הקריירה שלו ל-28 נקודות בהפסד 122–112 לשארלוט הורנטס.
ב-8 באוגוסט 2021 נחתך בייקון מסגל המג'יק.
11 ימים לאחר מכן, הוא חתם בניו יורק ניקס, אך הם ויתרו עליו ב-14 באוקטובר.
ב-26 באוקטובר 2021 חתם בייקון במונקו מליגת העל הצרפתית והיורוליג.
הוא הגיע עם מונקו לגמר הליגה הצרפתית, שם הפסידה לאסוול ליון-וילרבאן, ולרבע גמר עונת 2021/2022 ביורוליג.
ב-26 בספטמבר 2022 חתם בייקון בלוס אנג'לס לייקרס מה-NBA.
דווייט מקדונלד היה סופר, עורך, מבקר קולנוע, מבקר חברתי, מבקר ספרות, פילוסוף ופעיל אמריקאי.
מקדונלד היה חבר ב-"האינטלקטואלים של ניו יורק" ועורך מגזין השמאל שלהם, Partisan Review, במשך שש שנים.
הוא גם תרם לפרסומים אחרים בניו יורק, כולל טיים, הניו יורקר, The New York Review of Books ו-Politics, כתב עת שייסד ב-1944.
מקדונלד נולד באפר וסט סייד של ניו יורק לדווייט מקדונלד האב (–1926) ולאליס הדג'ס מקדונלד (–1957), משפחה פרוטסטנטית משגשגת מברוקלין.
מקדונלד התחנך בבית הספר ברנרד, אקדמיית פיליפס אקסטר ובייל.
באוניברסיטה, הוא היה עורך של "The Yale Record", מגזין ההומור לסטודנטים.
כסטודנט ב-Yale, הוא גם היה חבר ב-Psi Upsilon ותפקידו הראשון היה כמנהל מתלמד ב-Macy's.
ב-1929 הועסק מקדונלד במגזין "טיים"; הוצעה לו עבודה על ידי הנרי לוס, עמית בוגר ייל.
בשנת 1930, הוא הפך לעורך המשנה של "פורצ'ן", אז הוצאה חדשה שנוצרה על ידי לוס.
כמו כותבים רבים ב"פורצ'ן", הפוליטיקה שלו הוקצנה על ידי השפל הגדול.
הוא התפטר מהמגזין ב-1936 בגלל מחלוקת עריכה, כאשר מנהלי המגזין ערכו קשות את הפרק האחרון של המתקפה המורחבת שלו בארבעה חלקים על US Steel.
ב-1934, הוא נישא לננסי גרדינר רודמן (1910–1996), אחותו של סלדן רודמן וזוכה כמי ש"הקצנה" אותו.
הוא אביו של הקולנוען והסופר ניקולס מקדונלד ושל מייקל מקדונלד.
מקדונלד היה עורך של המגזין "פרטיזאן ריוויו" בין השנים 1937 ל-1943, אך במהלך חילוקי דעות בעריכה על התואר, הפרקטיקה ועקרונות הביקורת הפוליטית, התרבותית והספרותית, הוא עזב כדי להקים את Politics, כתב עת של עוד פרספקטיבה עריכה בוטה ושמאלנית שפרסם מ-1944 עד 1949.
כעורך, הוא טיפח אינטלקטואלים (אקדמיים וציבוריים), כמו ליונל טרילינג, מרי מקארתי, ג'ורג' אורוול, ברונו בטלהיים וסי.
מלבד עבודת העריכה שלו, הוא גם היה כותב צוות במגזין "ניו יורקר", מ-1952 עד 1962 והיה מבקר הקולנוע של מגזין Esquire.
בשנות ה-60, האיכות של עבודת ביקורת הסרטים שלו עבור Esquire העניקה למקדונלד חשיפה פומבית במיינסטרים התרבותי האמריקאי כמבקר סרטים של The Today Show, תוכנית אירוח בטלוויזיה בשעות היום.
מקדונלד, במקור טרוצקיסט מסור, נפרד עם ליאון טרוצקי על רקע מרד קרונשטאדט אותו דיכאו טרוצקי והבולשביקים ב-1921. לאחר מכן הוא התקדם לעבר סוציאליזם דמוקרטי.
הוא התנגד לטוטליטריות, לרבות פשיזם ובולשביזם, שאת תבוסתם הוא ראה כהכרחית להישרדות הציוויליזציה.
הוא גינה את יוסיף סטלין על שעודד תחילה את הפולנים להתקוממות אנטי-נאצית במרד ורשה (אוגוסט-אוקטובר 1944) ולאחר מכן עצר את הצבא האדום בפאתי ורשה כדי לאפשר לצבא הגרמני למחוץ את הפולנים ולהרוג את מנהיגיהם, קומוניסטים, ולא קומוניסטים.
במקביל, מקדונלד מתח ביקורת חריפה על המדיניות הבלתי-ליברלית שבחרו ממשלות דמוקרטיות שהנהיגו בשם המתנגדים לפשיזם ולבולשביזם.
במהלך מלחמת העולם השנייה (1939–1945), הוא סבל מעייפות מוגברת ומדיכאון פסיכולוגי, כאשר הבחין בזוועות המתקדם של המלחמה, במיוחד הנוהג המקובל של הפצצות אוכלוסיות אזרחיות והרס של ערים שלמות, במיוחד הפצצת אש של דרזדן (פברואר 1945), והתעללות בגרמנים דה-אנושיים.
לפיכך, עד סוף המלחמה, הפוליטיקה של מקדונלד התקדמה לפציפיזם ולסוציאליזם ליברטריאני.
ב-1953 הוא חזר בפומבי על עמדה פוליטית פרו-מערבית במהדורה המתוקנת של החיבור "השורש הוא האדם" (1946).
אף על פי כן, לאור ציד המכשפות האנטי-קומוניסטי שהיו מקארתיזם (1950–1956), הוא דחה מאוחר יותר פוליטיקה בינארית כזו.
ב-1955, מקדונלד הפך לעורך המשנה לשנה אחת של מגזין Encounter, פרסום בחסות הקונגרס לחופש תרבותי, שהיה ארגון חזית במימון ה-CIA שנועד להשפיע אידאולוגית ולשלוט על האליטות התרבותיות במלחמה הקרה (1945–1991) עם ברית המועצות.
מקדונלד לא ידע שמגזין Encounter הוא חזית של ה-CIA, וכשנודע לו הוא גינה את חסות ה-CIA לפרסומים וארגונים ספרותיים.
הוא גם השתתף בכנסים בחסות הקונגרס לחופש תרבותי.
סקירת "הניו יורקר" שלו על המהדורה השלישית של וובסטר, שפורסמה ב-1961, הפכה לביקורת המובהקת עבור מבקרי המילון.
הנשיא קנדי קרא את הביקורת של מקדונלד על ספרו של מייקל הרינגטון על עוני בארצות הברית, אמריקה האחרת, כגורם מרכזי בתחילת תוכניתו של קנדי למלחמה בעוני, אותה אימץ הנשיא ג'ונסון לאחר רצח קנדי.
במאמר The New Republic "The Browbeater" ב-23 בנובמבר 2011, פרנקלין פור האשים את מקדונלד בהיותו איש גרזן לתרבות גבוהה, והמשיך ואמר כי במהדורה חדשה שלו Masscult and Midcult: Against The American Grain (2011).
של Against the American Grain: Essays on the Effects of Mass Culture (1962), ביקורת התרבות של מקדונלד "הגיעה לשיאה בתחינה לגבות גבוהות לברוח מתרבות ההמונים" השולטת בזרם המרכזי של החברה האמריקאית.
מקדונלד, אומר פור, יברך על תקופה שבה "גבות גבוהות יברחו לעולם הקטן וההרמטי שלהן, שם יוכלו לייצר אמנות זה עבור זה, תוך התעלמות נחרצת מההמונים".
מבקר התרבות וההיסטוריון לואי מננד, שכתב ב"ניו יורקר", טען כי "מקדונלד לא היה גאון.
הוא לא היה בעניין של להאשים אנשים שהם נהנים ממה שהם נהנים או מתפעלים ממה שהם מעריצים.
העסק שלו היה לגרום לאנשים להבין שלעיתים קרובות הם לא ממש נהנים או נהנים מהמוצרים התרבותיים שהם שוכנעו להתנשא עליהם, אותם מוצרים תרבותיים הם מה שמקדונלד כינה "מידקולט" – מוצרי תרבות "מתוחכמים" לכאורה המיועדים לצריכה המונית.
כסופר, מקדונלד פרסם מאמרים וסקירות ב"הניו יורקר" וב"-The New York Review of Books".
סקירת הספרים החשובה ביותר שלו עבור המגזין "הניו יורקר" הייתה "העניים הבלתי נראים שלנו" (ינואר 1963), על "אמריקה האחרת" (1962) מאת מייקל הרינגטון, ספר היסטוריה חברתית שדיווח ותיעד את אי השוויון החברתי-כלכלי והגזענות שחווים על ידי מייקל הרינגטון.
עשרים וחמישה אחוזים מאוכלוסיית ארצות הברית.
ההיסטוריון החברתי מוריס איסרמן אמר שהמלחמה בעוני (1964) נגזרה מכך שממשל ג'ונסון הבחין בדו"ח הסוציולוגי של "אמריקה האחרת" באמצעות מאמרו של מקדונלד.
בהתנגדות למלחמת וייטנאם (1945–1975), מקדונלד הגן על זכותם החוקתית של סטודנטים אמריקאים באוניברסיטה למחות על המדיניות הציבורית שהקלה על המלחמה הזו בדרום מזרח אסיה, ובכך הוא תמך בסטודנטים מאוניברסיטת קולומביה שארגנו מחאת ישיבה שנועדה לעצור.
אולם כרדיקל פוליטי בעצמו בשנת 1968, מקדונלד ביקר את ארגון הסטודנטים למען חברה דמוקרטית (SDS) על מחויבות אידאולוגית לא מספקת, על כך שהראה רק את הדגל האדום של המהפכה ולא את הדגל השחור של האנרכיזם, את הטעם הפוליטי שלו.
בפעולה נוספת על עקרונותיו הפוליטיים, מקדונלד חתם את שמו על "מחאת המס של סופרים ועורכים" שבאמצעותה סירב לשלם מס הכנסה כדי לערער את המימון של מלחמת וייטנאם הלא מוכרזת.
כמו כן, יחד עם האינטלקטואלים הציבוריים האמריקנים מיטשל גודמן, הנרי בראון, דניז לברטוב, נועם חומסקי וויליאם סלואן קופין, מקדונלד חתם על המניפסט נגד המלחמה "קריאה להתנגד לרשות בלתי לגיטימית" (12 באוקטובר 1967) והיה חבר ב-RESIST, ארגון ללא מטרות רווח לתיאום עבודה פוליטית עממית.
היציבות והחוצפה של מקדונלד זכתה למלעיזים רבים.
"אין לך מה לומר, רק להוסיף", אמר לו גור וידאל.
על פי הדיווחים לאון טרוצקי ציין: "לכל אדם יש זכות להיות טיפש אבל החבר מקדונלד מנצל את הפריבילגיה לרעה".
פול גודמן צייץ: "דווייט חושב עם מכונת הכתיבה שלו".
פאשיזם והסצנה האמריקאית (Pioneer Publishers, 1938).
הנרי וואלאס: האיש והמיתוס (ניו יורק: The Vanguard Press, 1948)
השורש הוא האדם: שני מאמרים בפוליטיקה (1953)
קרן פורד: הגברים והמיליונים – ביוגרפיה לא מורשית (1955)
האחריות של עמים ומאמרים אחרים בביקורת פוליטית (Westport, Conn.: Greenwood Press, 1957).
זיכרונותיו של מהפכן: מסות בביקורת פוליטית (1960)
הודפס מחדש בתור פוליטיקה בעבר (1970)
פארודיות: אנתולוגיה מצ'וסר ועד בארבוהם – ואחרי (1960, כעורך)
לא קורבנות ולא תליינים (1960, כמתרגם)
שירים של אדגר אלן פו (1965, כעורך)
דווייט מקדונלד על סרטים (1969)
הודפס מחדש כמו על סרטים (הוצאת Da Capo, 1981), עם הקדמה חדשה מאת ג'ון סיימון.
העבר והמחשבות שלי: זיכרונותיו של אלכסנדר הרזן (1982, כעורך)
דווין נקודה היא שחקנית ורקדנית קנדית.
היא הופיעה במספר סדרות טלוויזיה מגיל צעיר, היא ידועה בעיקר בזכות הופעתה בסרט "צעקה 6".
נקודה נולדה וגדלה ליד ברנטפורד (אנ'), אונטריו, קנדה.
היא למדה ריקוד, קרקס, והתעמלות ושיחקה כדורגל.
היא התחילה לרקוד בגיל שנתיים בסימקו, אונטריו.
בשנת 2014 הייתה לה תפקיד אורח בתוכנית הטלוויזיה הקנדית "נולדו לרקוד".
היה לה גם תפקיד בתור ארלין בסדרה הקנדית "דגראסי: הדור הבא".
בשנת 2016 היא הופיעה בסדרה "בקסטייג'" בתפקיד הראשי בתור ונסה.
בשנת 2020 היא הופיעה בסדרה "מפלי אוטופיה" בתפקיד הראשי.
בשנת 2021 היא החלה להופיע בעונה הראשונה של התוכנית של נטפליקס, ג'יני וג'ורג'יה בתור ריילי.
בשנת 2022 הופיעה בסרט הקומדיה המוזיקלי של דיסני, "סניקרלה", סיפור סינדרלה המתקיים במאה ה-21.
בשנת 2023 שיחקה נקודה בסרט "צעקה 6" בתור אניקה קאיוקו, סטודנטית באוניברסיטת בלקמור.
באותה שנה היא גילמה את טס בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "The Holiday Shift" בערוץ רוקו.
באפריל 2024 היא הצטרפה לצוות השחקנים של סרט האימה "Vicious".
דווייט מיי סייבין היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית ממינסוטה וכחבר בבית המחוקקים של מינסוטה.
דווייט מיי סייבין, שהיה הבכור מבין שני הבנים של הוראס קארבר סייבין ומריה אליזבת' ובסטר, נולד ב-25 באפריל 1843, במרסיילז, אילינוי, שם בילה את שנות ילדותו.
הוראס, אביו של דווייט, ממחוז וינדהאם שבקונטיקט, עבר מערבה כדי להקים נכס משלו ליד מרסיילז שבאילינוי, שצוינה ב-1853 כעיירת תעלות בציפייה להשלמת תעלת אילינוי ומישיגן.
מפעלו של הוראס הצליח, אך מחלה החזירה את בני הזוג סייבין לקונטיקט עד 1857, שם עברה המשפחה לבית אבותיו של סייבין, שהיו חלק מהתושבים המקוריים של ניו רוקסברי, קונטיקט, והיו צאצאים של המתיישבים הלבנים הראשונים באזור, בערך ב-1686.
בשנת 1862, לאחר מות סבו, למד סייבין באקדמיית פיליפס, שם למד הנדסה אזרחית ומתמטיקה, ועזב את בית הספר לאחר שנה כדי להתגייס כחייל האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית.
סקירה של חייו מאותה התקופה משנת 1883 ציינה כי הוא הגיע לגטיסברג ביולי 1863, "ביום השני של הקרב המכריע והנורא של הקרב, באותה תקופה שבה הרגימנט היחיד ממינסוטה בצבא הרפובליקה התנהג בגבורה כל כך בגבעת הקברות".
בזמן שהותו בצבא הפדרלי, שירת סייבין כעוזר של "קצין הרפואה הראשי של הפרשים של גנרל פליזטון", עד ש"חשיפה בשטח" של מספר חודשים הביאה למחלת ריאות לא מזוהה שהובילה אותו משירות בשדה הקרב למשרד מבקר מחלקת המלחמה במשרד האוצר האמריקאי בוושינגטון הבירה.
כשאביו נפטר ב-1864, שוחרר סייבין, בן עשרים בלבד, וחזר לקונטיקט כדי לעזור לאמו לנהל את אחוזת אביו.
סייבין קיבל על עצמו את ניהול הרכוש המשפחתי במחוז וינדהאם, בעוד אמו, שליוותה את אחיו ג'יי, חזרה לאילינוי כדי לקחת על עצמה את ניהול החווה באילינוי.
בשנת 1867 הרופא שלו הציע לסייבין לעבור למקום אחר למען בריאותו.
לאחר שבילה עם משפחתו באילינוי, הוא עבר לטריטוריית מינסוטה, שם השתקע בסטילווטר והתעסק בחטיבת עצים ובייצור כלי עץ.
סימור, סייבין ושות' וכלא סטילווטר
בשנת 1868, סייבין החל במיזם עסקי חדש בתור חברת סימור, סייבין והשותפים.
החברה החדשה הזו הגיעה להסכם עם מינסוטה כדי למנף את כוח העבודה בכלא סטילווטר שהוקם לאחרונה.
מערכת חוזה העבודה בכלא סטילווטר במינסוטה החלה בשנת 1859 עם ג'ון ב.
סטיבנס, יצרן חלונות ותריסים, שחכר את בית המלאכה בכלא מהמדינה, השתלט על העבודה ושילם 75 סנט ליום לכל עובד במשרה מלאה.
אבל סטיבנס נאלץ להכריז על פשיטת רגל כאשר הטחנה שלו נשרפה בשנת 1861, וג'ורג' מ.
סימור, יצרן חביות קמח, נכנס לגור והשתלט על חוזה הכלא, וקבע "שכר עבור יום עבודה לכל אסיר שהוגדל משלושים לארבעים וחמישה סנט על פני תקופה של חמש שנים".
ב-1868 סוהר מחה על ההיבטים הנצלניים של מערכת זו, בטענה שלכל הפחות, "מותר לאסירים לעבוד לטובת המדינה ולא למטרות פרטיות".
לא ברור אם מחאותיו של הסוהר נבעו מהקמת החברה החדשה, כאשר סימור הביא את סייבין לעסק, או אם מחאות אלו הובילו להקמת החברה החדשה.
בכל מקרה, סימור, סייבין ושות' מיהרו לגבש ולהרחיב את המיזם העסקי שלהם.
בתחילה העסק ייצר דלתות, תריסי חלונות, חביות וכדומה, התקדמות הגיונית מתחומי העץ של סייבין.
בשנת 1874 התרחב המשרד וכלל בית יציקה וחדר דוודים, שאפשרו ייצור של כלים חקלאיים.
החברה החלה לייצר מכונות דיש בשנת 1876, ועד מהרה יכלה להתגאות כיצרנית הגדולה ביותר של הגורן המפורסם בעולם "Minnesotan Chief".
הרווחים הגיעו לשלוש מאות אלף דולר עד 1881.
עד 1882, סייבין היה "המארגן הראשי של חברת הרכבת נורת'ווסטרן, עם הון של 5,000,000 דולר", (קליקה שכללה "'אנשים עשירים מסוימים' המייצגים אינטרסים גדולים של רכבת") אשר רכשה אז את סימור, סייבין ושות'., ונבחר לנשיא העסק החדש הזה.
עם כמעט 1,200 אזרחים נוספים המועסקים בחנויות הכלא (הבנויות...) וכן בחצרות ובתי המלאכה הנרחבים שהתרבו מחוץ לכותלי הכלא ובסביבותיו, החברה של סייבין הפכה לחברה נחשבת וגדולה.
סייבין הפך לראשונה לפעיל פוליטית במינסוטה כשנבחר לסנאט של מינסוטה ב-1871, והשתתף במושב החקיקה ה-13 של מינסוטה כנציג של מחוזות צ'יסגו, קנבק, פיין וושינגטון.
בשנים 1872 ו-1873, לאחר חלוקה מחדש של המחוז, הוא נבחר מחדש, הפעם כסנאטור המדינה, עבור מחוז 22, מחוז וושינגטון (שכלל את עירו החדשה, סטילווטר).
לאחר הפסקה של ארבע קדנציות בנות שנה, הוא חזר לתפקיד נבחר ב-1878, 1881 ו-1882, כחבר בבית הנבחרים של מינסוטה (שוב למחוז וושינגטון), וזכה בבחירות לשני בתי המדינה של מינסוטה בסך הכל שש פעמים.
בנוסף, במהלך תקופה זו, סייבין שימש כציר לוועידות הלאומיות הרפובליקניות של 1872, 1876, 1880 ו-1884, ויישב כיו"ר הוועדה של המפלגה הרפובליקנית מ-1883 עד 1884.
הצבעת בית המחוקקים בשנת 1883 עבור הסנאט האמריקאי
בחירתו של סייבין כחבר הסנאט של ארצות הברית בתחילת 1883 באה בעקבות הכאוס שעורר הסנאטור המכהן ויליאם וינדום, תומך חזק ברגולציה של מסילות ברזל, עם בחירתו מחדש.
לאחר 1880, כאשר וינדום נטש למעשה את מקומו (והוועדות שלו) בסנאט להתמודדות לא מוצלחת לנשיאות, הוא לא חזר לתפוס מחדש את המושב "שלו" בנסיבות אידיאליות.
עד לבחירות של 1883, הוא "התנגד בדרכים שונות למספר רב של מקורביו הפוליטיים", אובדן תמיכה שהתברר היטב בסבב הראשון של ההצבעה על מושב הסנאט, כאשר התברר שזכה רק ב-45 קולות.
הניו יורק טיימס, שדיווח לאחר מכן, כינה אותו "הקמפיין הגרוע ביותר בהיסטוריה הידועה של המדינה".
עם הצבעה זו, עלה מיד על רכבת וחזר למדינתו, אבל זה היה מאוחר מדי.
במהלך השבועות הבאים, הוצגה שורה של הצבעות בלתי מוגדרות.
ב-31 בינואר 1883, שמו של סייבין הופיע לראשונה בקלפי, והוא זכה ל-17 קולות מפתיעים.
שבועיים בלבד לאחר מכן, ב-17 בפברואר, קיבל סייבין 81 קולות, וזכה בבחירות.
סייבין כיהן מ-4 במרץ 1883 עד 3 במרץ 1889, בקונגרסים ה-48, ה-49 וה-50, יו"ר הוועדה לבחינת סניפים של שירות המדינה (הקונגרס ה-49), ועדת הרכבות (הקונגרס ה-50), והיה מעורב בחקיקה בעניין מסילות ברזל, פנסיה ותיקים ופיתוח מנעולי סו (ששם נקרא מנעול אחד לכבודו).
באופיו, הוא "לא התיימר לנאום, ולא היה ידוע כסנאטור נואם, אלא חבר עובד קשה לטובת מדינתו, במיוחד בתחום התחבורה".
בשנת 1888 הוא לא נבחר מחדש על ידי מפלגתו וחזר לעיסוקיו העסקיים.
סייבין האשים כי השוחד השפיע על ההצבעה, אך האישומים הללו מעולם לא אומתו.
סייבין התחתן פעמיים, בתחילה, עם אלן אמיליה האצ'ינס, ולאחר מכן, ב-1 ביולי 1891, עם ג'סי לארמון, בתם של אסבל וסוזן סל מפאדוקה, קנטקי.
אמיליה האצ'ינס (נולדה ב-1 במאי 1844) הייתה בתו המאומצת של רופא מדניאלסון, קונטיקט, שנישאה לדווייט מתישהו בין שובו משירותו בזמן המלחמה בוושינגטון די.
עבור משפחתם, דווייט ואלן אימצו, תחילה, את האחיות בלאנש ואתל (ילדים של ג'ון ב.
ריימונד מפארגו, לשעבר נציג הקונגרס של הדקוטות).
מאוחר יותר הם הוסיפו ילד שלישי למשפחתם, עדה צ'יימברס, בתו הצעירה של קרוב משפחה.
"כל סטילווטר האמינו שהם זוג מאושר." בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19 בנה סייבין בית מפואר בפינה הצפון מזרחית של הרחובות לורל ושלישי בסטילווטר.
זה היה בית המגורים הפרטי הראשון בסטילווטר שהתהדר באורות חשמל - סייבין התקין כבלים שעברו מתחנת הכוח של הכלא לביתו.
באמצעות קווים, המבקרים "הביטו באורות הנפלאים של מערת אלאדין, ועד מהרה היה מדובר בשיחת המדינה על האור המופלא שנראה ביום ובלילה בבית סייבין המפואר".
נראה שזוג מיומן זה עשה מעבר חלק לחיים בוושינגטון בעקבות בחירתו של סייבין לסנאטור אמריקאי.
יחד הם היו משתתפים פעילים בסצנה החברתית, בארוחות הגדולות, במסיבות יום ההולדת החגיגיות, במשלחות לאירועים רשמיים כמו הלוויה של גרנט.
"מבחינה חברתית, גברת סייבין היא גברת מרתקת ביותר", דיווח ה"ניו יורק טיימס", "בוושינגטון היא ערכה קבלות פנים שבועיות שהיו מהפופולריות ביותר שניתנו על ידי כל גברת באותה עיר, והשתתפו בהן האנשים המכובדים ביותר".
כאשר דווייט הגיש בקשה לגירושין בטענה של שימוש לרעה באלכוהול ובמורפיום, הידיעה עלתה לעמוד הראשון של הניו יורק טיימס.
גברת סייבין אושפזה ב"בית מקלט לשיכורים" בפלאשינג, ניו יורק.
ההליכים, שהגיעו ישירות לאחר אובדן מושבו בסנאט על ידי סייבין, נשתקו עד הימים האחרונים של כהונתו.
ה"טיימס", שבסיקור העבר תיאר את כישרונותיו הפוליטיים של סייבין כבינוניים, והיה בלתי פוסק בדיווחים שלהם על מזימותיו הפיננסיות, ניגש לסיפור הביתי העצוב הזה מנקודת מבט אוהדת רחבה.
זה עמד בניגוד גמור לדיווחים אחרים מהתקופה, שציירו תמונה דרמטית יותר של גברת סייבין, שבוצעה ברשעות בניגוד לרצונה, "הסנאטור סייבין פעל בשליחותה בנדיבות בהוראותיו לנוחותה בהווה ובעתיד." גם גברת סייבין, או חבריה ובני משפחתה, לא התנגדו לתביעה.
התנהלותו של סייבין בעניין, "הייתה כל מה שניתן היה לצפות בנסיבות העגומות של המקרה".
ג'סי סוואן הייתה אלמנתו של וו.
היא הייתה עם סייבין בשיקגו בזמן מותו, "אי ספיקת לב בלתי צפויה", ב-22 בדצמבר 1902. הם התגוררו בדולות' במשך שנתיים באותה תקופה, ליד ביתה של הבת אתל, נשואה כעת לט.
אחוזת סייבין המפוארת מדי נותרה ריקה לאחר שגברת סייבין חזרה לדולות', ובסופו של דבר התמוטטה ב-1918 בגלל ריקבון העץ שלה.
העיר סייבין, מינסוטה נקראה על שמו.
דווייט קלינטון סנטר היה פוליטיקאי אמריקאי מטנסי, איש המפלגה הוויגית ולאחר מכן המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של טנסי בשנים 1855–1861, כחבר הסנאט של טנסי בשנים 1865–1869 (מתוכן בשנתיים האחרונות כיושב ראש הסנאט), ולאחר מכן ועד 1871 כמושל טנסי ה-18.
דווייט קלינטון סנטר נולד במחוז מקמין שבטנסי, כבנם של ויליאם טנדי סנטר ושל ננסי וייט.
אביו היה כומר מתודיסטי פופולרי ונואם מוכשר שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1843–1845, והיה נציג לוועידת החוקה של טנסי ב-1834. סנטר גדל באזור שכיום הוא מחוז המבלן שבטנסי, אז חלק ממחוז גריינג'ר, שם הוא התחנך בבית ספר ציבוריים.
הוא למד בסטרוברי פליינס קולג' בשנים 1851–1852 ובמשך שנה למד משפטים בהדרכתו של השופט ט.
בשנים 1855–1861 ייצג סנטר את מחוז גריינג'ר בבית הנבחרים של טנסי.
כאיש המפלגה הוויגית, הוא התנגד בתקיפות לפרישת טנסי מהאיחוד ערב מלחמת האזרחים האמריקאית.
במאי 1861 הוא הצביע נגד החלטת הפרישה, וקיבץ תמיכה במזרח המדינה בניסיון ללכד את תומכי האיחוד באזור.
הוא היה חבר במשלחת של מחוז גריינג'ר לוועידת מזרח טנסי , ששאפה ליצור מדינה נפרדת שתתמוך באיחוד במזרח המדינה.
ב-1862 נעצר סנטר ונכלא במשך כמה חודשים על ידי רשויות הקונפדרציה.
לאחר שחרורו הוא נמלט ללואיוויל, קנטקי.
בבחירות לנשיאות של 1864 הוא היה חבר בחבר האלקטורים מטעם המפלגה הרפובליקנית.
בינואר 1865 נבחר סנטר כחבר הסנאט של טנסי מטעם מחוזות גריינג'ר, קלייבורן, אנדרסון וקמפבל, וכיהן כיושב ראש ועדת התאגידים של הסנאט.
באותה שנה הוא היה לנשיא חברת הרכבות סינסינטי, קמברלנד וצ'ארלסטון, תפקיד בו הוא שימש עד 1866. ב-1867 הוא נבחר כיושב ראש הסנאט.
בתחילה תמך סנטר ביוזמות ההרפובליקנים הרדיקלים שיזם המושל ויליאם בראונלו, שכללו את שלילת זכות הבחירה של אנשי הקונפדרציה לשעבר.
באוקטובר 1867 הוא סייע לבראונלו להיבחר למושב בסנאט של ארצות הברית שאויש על ידי דייוויד פטרסון ושכהונתו עמדה להסתיים במרץ 1869. בראונלו התפטר מתפקידו כמושל ב-25 בפברואר 1869 ויצא לוושינגטון כדי לאייש את מושבו בסנאט.
על פי חוקת טנסי, יושב ראש הסנאט המדינתי היה הראשון בסדר הירושה לתפקיד המושל, וכך היה סנטר למושל בעקבות התפטרותו של בראונלו.
צעדי המדיניות הרדיקליים של בראונלו לשלילת זכויות ההצבעה מאנשי הקונפדרציה לשעבר הותירו את טנסי מפולגת והובילו לעלייתו של הקו קלוקס קלאן.
בנאום ההשבעה שלו, נשבע סנטר לדכא באגרסיביות את אלימות הקלאן.
עם זאת, במאי 1869 הוא פירק את המשמר המדינתי, שנאבק בקלאן, אך נעשה בלתי פופולרי.
הוא גם הכריז על תמיכתו בהשבת זכויות ההצבעה לאנשי הקונפדרציה לשעבר.
מאחר שבראונלו התפטר זמן קצר לפני תום תקופת כהונתו המתוכננת כמושל, נדחף סנטר למסע הבחירות לתקופת כהונתו המלאה תוך שבועות ספורים לאחר השבעתו.
מדיניותו הפייסנית כלפי אנשי הקונפדרציה לשעבר הובילה לקרע בשורות הרפובליקנים הרדיקלים במדינה, שכן רבים מהם ביקשו להמשיך במדיניות של בראונלו וחששו ממעשי פורענות אם אנשי הקונפדרציה לשעבר והדמוקרטים ישובו לשלטון.
בוועידת הרדיקלים הסוערת שהתקיימה ב-20 במאי 1869, עלה בידם להגיע להסכמה על מועמד לתפקיד המושל.
בוועידות נוספות שהתקיימו לאחר מכן, הרדיקלים שהעדיפו את המשך מדיניותו של בראונלו בחרו כמועמד בוויליאם ב.
סטוקס, ואלו שתמכו במדיניות פייסנית יותר בחרו בסנטר.
תחת ממשלו של בראונלו, העניק בית המחוקקים למושל את הסמכות למנות את חברי ועדות הבחירות המחוזיות, שהיו אחראיים לדאוג לכך שאנשי הקונפדרציה לשעבר לא יצביעו.
בשימוש בסמכותו זו, החליף סנטר כמעט שלושה רבעים מחברי הוועדות שמינה בראונלו.
בעוד שלמעשה החוק עדיין שלל את זכות ההצבעה של אנשי הקונפדרציה לשעבר, חברי הוועדות החדשים שמינה סנטר לא אכפו אותו.
כך, כאשר רבים מאנשי הקונפדרציה לשעבר הצביעו, הביס סנטר בקלות את סטוקס בבחירות הכלליות ביחס קולות של 120,333 מול 55,036.
כדי לטפל בסוגיות שהיו קשורות לזכות ההצבעה ולשלילתה, התכנסה ב-1870 ועידת חוקה חדשה.
בין שאר הדברים, שינתה ועידה זו את חוקת טנסי כך שהתאפשר לגברים מעל גיל 21, שחורים או לבנים, להצביע, אם כי על פי החוקה החדשה הונהג גם מס גולגולת, וניתנה הוראה לקיומם של בתי ספר נפרדים לשחורים וללבנים.
החוקה החדשה אושרה בקולותיהם של 98,128 תומכים מול 33,972 מתנגדים.
לצד הסוגיות הקשורות לזכויות ההצבעה, דאגותיו המרכזיות של סנטר נגעו לעליית החוב המדינתי.
בדצמבר 1869 הוא קרא לרפורמה בבתי הכלא, מתוך טענה שבתי הכלא הפכו לעול כספי על המדינה.
בתקווה לעודד הגירה למדינה ולהגדלת ההכנסות ממס הרכוש, הקים סנטר בפברואר 1871 את אגודת ההגירה והעבודה של טנסי.
הוא גם קידם יוזמות לסיוע לחברות הרכבות שנאבקו לשלם את הריבית על איגרות החוב המדינתיות.
ב-1870 השפיע סנטר על הקמת מחוז האמבלן, שנוצר מחלקים של מחוזות גריינג'ר, ג'פרסון והוקינס.
ביתו של סנטר שכן במחוז החדש.
מדיניותו של סנטר, שאפשרה לדמוקרטים להשיג מחדש את השליטה בטנסי, עוררה את זעמם של הרפובליקנים במדינה, וכך למעשה הסתיימה הקריירה הפוליטית שלו.
ב-1859 נשא סנטר לאישה את הרייט סנטר, קרובת משפחה רחוקה שלו.
את שנותיו האחרונות הוא העביר בניהול חוותו הגדולה ליד מוריסטאון.
דווייט קלינטון סנטר נפטר במוריסטאון ב-14 ביוני 1898. הוא נטמן בבית הקברות אמה ג'רנגין שבעיר.
דוויין בארי הוא הפרק החמישי בעונתה השנייה של סדרת המדע הבדיוני האמריקאית "תיקים באפלה".
הפרק שודר לראשונה בארצות הברית ובקנדה ב-14 באוקטובר 1994. הוא נכתב ובוים על ידי יוצר הסדרה ומפיקה הראשי, כריס קרטר, והיה לפרק הראשון שביים קרטר בעצמו.
הסדרה עוקבת אחר סוכני ה-FBI פוקס מאלדר (דייוויד דוכובני) ודיינה סקאלי (ג'יליאן אנדרסון), החוקרים תיקים הקשורים לתופעות על-טבעיות, הידועים כ"תיקים באפלה".
בפרק זה, מאלדר מעורב במצב בני ערובה לו אחראי דוויין בארי (סטיב ריילסבק), מטופל פסיכיאטרי שנמלט, שטוען כי הוא נרדף על ידי חטיפות חייזרים חוזרות ונשנות.
בארי מאמין שהוא קורבן של חטיפות חוצנים מתמשכות, והמצב הופך לנפיץ כשהוא לוקח מספר בני ערובה ומבקש שמישהו יאמין לסיפורו.
מאלדר, על אף נטייתו להאמין בתופעות על-טבעיות, מוצא עצמו מנסה להבין את סיפורו של בארי, בעוד סקאלי נשארת ספקנית כהרגל.
עלילת הפרק נכתבה בהשראת סיפורו האמיתי של פיניאס גייג', עובד רכבת שנפגע מפיצוץ שגרם למוט ברזל לחדור דרך גולגולתו; פגיעה שגרמה לשינוי משמעותי באישיותו והביאה לפריצת דרך ולתובנות חשובות במדעי המוח.
הפרק זכה לדירוג של 8.9 במדד נילסן ונצפה על ידי כ-8.5 מיליון משקי בית.
הפרק זכה לשבחים רבים מצד המבקרים, ששיבחו את העלילה המותחת, את משחקו של ריילסבק, ואת סגנון הבימוי הייחודי של קרטר.
הפרק נחשב לאחד מהפרקים הבולטים בעונה השנייה של הסדרה בשל חקירת הנושא המרכזי של הסדרה – קיומם של חייזרים והשפעתם על בני האדם.
בשנת 1985, בביתו שבפולאסקי, וירג'יניה, נחטף דוויין בארי על ידי חייזרים.
תשע שנים לאחר מכן, בארי הוא כעת מטופל אלים המאושפז בבית חולים פסיכיאטרי ומסרב לקחת את תרופותיו, מתוך התעקשות שהחייזרים ישובו לקחת אותו.
בארי תוקף מאבטח, גונב את אקדחו ולוקח את הפסיכיאטר הראשי, ד"ר האקי, כבן ערובה לפני שהוא בורח.
בארי מחליט לחזור לאתר החטיפה המקורי שלו עם ד"ר האקי, בתקווה שהחייזרים ייקחו את הרופא במקומו כשיחזרו.
אך מאחר שהוא לא זוכר היכן נמצא האתר, הוא פונה לסוכנות נסיעות ומחזיק כבני ערובה את שלושת הפקידים ואת ד"ר האקי.
פוקס מאלדר ואלכס קריצ'ק מוזעקים למקום על ידי הסוכנת לוסי קאזדין, מאחר שבארי מתעקש שהוא נחטף על ידי חייזרים.
מאלדר יוצר קשר עם דיינה סקאלי ומבקש ממנה לבדוק את ההיסטוריה הרפואית של בארי.
מאלדר מנסה לשמש כמתווך ומשוחח עם בארי בניסיון לזכות באמונו ולסיים את העימות בשלום.
בארי מבין במהרה כי מאלדר הוא מתווך ומגלה שהוא היה סוכן FBI לשעבר.
הפסקת חשמל גורמת לבארי להיבהל ולירות באחד מבני הערובה.
מאלדר נכנס לסוכנות הנסיעות יחד עם פרמדיק, ובארי משחרר את בן הערובה הפצוע בתמורה לכניסתו של מאלדר פנימה.
מאלדר מקבל הוראה לגרום לבארי להתקרב לדלת הכניסה, כך שצלפים יוכלו לירות בו.
סקאלי מגיעה וחושפת כי קליפת המוח של בארי ניזוקה כשהוא נורה בראשו בשנת 1982, והיא משערת שהפגיעה גרמה לו להפוך לשקרן פתולוגי ופסיכופתי.
מאלדר משוחח עם בארי, שטוען כי החייזרים ביצעו עליו בדיקות כואבות והשתילו בגופו התקני מעקב.
בניגוד להוראותיה של קאזדין, מאלדר אומר לבארי שהוא מאמין לו, ומשכנע אותו לשחרר את שאר בני הערובה.
עם זאת, כשמאלדר מטיל ספק בסיפורו של בארי, הוא מתפרץ בזעם.
מאלדר מערים על בארי וגורם לו להתקרב לדלת הכניסה, שם הוא נורה על ידי צלף.
למחרת, מאלדר מבקר את בארי בבית החולים.
קאזדין מופיעה ומספרת כי בגופו של בארי נמצאו שתלים ממתכת וחורים זעירים בשיניו, בדיוק כפי שתיאר.
מאלדר מוסר את אחד השתלים לסקאלי, אשר מעבירה אותו לבדיקה במעבדה בליסטית.
הבודקים מגלים שעל השתל מוטבע ברקוד מיקרוסקופי.
מאוחר יותר, בסופרמרקט, סקאלי מעבירה את השתל דרך סורק הקופה, מה שגורם למכונה לקרוס ולהציג מספר סידורי מוזר.
בביתה, סקאלי משאירה הודעה במשיבון של מאלדר, בה מציעה שהשתל הוא עדות לכך שבארי "תויק" ונתון למעקב על ידי החייזרים.
אך בדיוק אז, בארי, שנמלט מבית החולים, פורץ מבעד לחלון הבית וחוטף אותה.
הפרק נועד במקור להיות פרק עצמאי במיתולוגיית הסדרה, אך ההודעה על הריונה של ג'יליאן אנדרסון הובילה את צוות ההפקה להרחיבו לשני פרקים.
ההחלטה התקבלה מתוך ידיעה שצילומיה של אנדרסון יופסקו זמנית עד לאחר הלידה.
הפרק הבא, "Ascension", נכתב על ידי פול בראון והמשיך את עלילת החטיפה של סקאלי, שהתפתחה מתוך הצורך להסביר את היעדרותה של השחקנית.
מקור ההשראה של כריס קרטר לפרק הגיע בעיקרו ממקרה רפואי אמיתי של פיניאס גייג', פועל רכבת מהמאה ה-19 שחווה שינוי קיצוני באישיותו לאחר שתאונת עבודה גרמה למוט ברזל לחדור דרך ראשו.
המקרה של גייג' הפך לאבן דרך בחקר מדעי המוח, וקרטר שילב את הרעיון של פגיעה מוחית המשפיעה על התנהגות בדמותו של דוויין בארי.
רעיון נוסף שנשאב לחוויית החטיפה של בארי הגיע מסיפור ששמע קרטר משכנו, שטען כי נחטף על ידי חייזרים, וכי אלו קדחו חורים בשיניו.
כאשר הלך לרופא שיניים לבדוק את העניין, נאמר לו שהחורים לא נוצרו באמצעות שום ציוד רפואי מוכר.
רעיון זה הוטמע בפרק כסצנת מקדחת השיניים של החייזרים.
החייזרים המופיעים בתחילת הפרק גולמו על ידי ילדים, בחירה שנעשתה כדי להקנות להם מראה יוצא-דופן ודמויי-חלום.
כריס קרטר כתב את דמותו של דוויין בארי במיוחד עם השחקן סטיב ריילסבק בעיני רוחו.
לדבריו, הוא נמנע לרוב מליהוק "שמות גדולים" לסדרה, מחשש שהדבר יפגע באמינותה, אך הרגיש כי ריילסבק מתאים במיוחד לתפקיד.
נוסף על זאת, במקור, דמותו של בארי נקראה דוויין גארי, אך השם שונה לאחר שהתברר כי קיים אדם בשם זה בתוך ה-FBI.
קרטר הודה כי לא אהב בתחילה את השם החדש, "דוויין בארי", אך עם הזמן התרגל אליו.
הפרק היה לפרויקט הבכורה של כריס קרטר כבמאי, מהלך שהיה משמעותי בהתפתחותו כיוצר סדרה.
אף שמעולם לא ביים לפני כן, קרטר נעזר בבמאי המנוסה דייוויד נאטר, שהיה חלק מצוות הבימוי של הסדרה.
נאטר הנחה את קרטר, העניק לו טיפים והדריך אותו כיצד "לחסום" סצנות שלמות, כלומר לארגן את מיקום השחקנים ותנועותיהם מול המצלמה.