tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למצפה אתר עשיר הכולל ספר לימוד מקוון באסטרונומיה המקיף את כל נושאי היסוד בתחום, אתר הדמיות באסטרונומיה, עבודות חקר זעירות של תלמידים באסטרונומיה, פעילויות באסטרונומיה שניתן לבצען בכיתה, פרויקטים מיוחדים במדעי החלל.
ב־2022 הקים פרופ' פונדק מצפה כוכבים רובוטי המתמקד בתמיכה של עבודות חקר המבוצעות על ידי תלמידים בישראל ובעולם.
ניתן לפנות אל אתר מצפה הכוכבים הרובוטי ולהזמין תמונות של גרמי שמים וכן לקבל תמיכה בביצוע עבודות חקר.
דוד כתב ספרים ומאמרים רבים והרצה בכנסים בינלאומיים.
הפעילות האקדמית והמחקרית של דוד הוא מתמקדת בשני נושאים: א.
פיתוח דרכים סביבות למידה בפיזיקה ואסטרונומיה תוך זיהוי קשיים הבולמים את התקדמות הלומד, ב.
פיתוח וחקר סביבות למידה מתוקשבות.
1987 תרגם דוד לעברית את ספרו של פרופ' ריצ'רד פיינמן התאוריה המוזרה של אור וחומר בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בהמשך ראתה אור סדרת ספרים ללימוד אסטרונומיה בעריכתו של דוד:
1993 - "האדם והיקום" בהוצאת רשת עמל.
1995 "לשמים יד נושיט" יסודות האסטרונומיה לגיל הרך בהוצאת אוריון.
1999 - "מדריך למורה – אסטרונומיה בפעולה" בהוצאת רכס.
2000 - "אסטרונומיה בפעולה" בהוצאת רכס.
2003 - אסטרוטופ – מדריך לביצוע עבודות חקר באסטרונומיה.
בשנת 2006 החל דוד לערוך את הסדרה המדעית של המכללה האקדמית להנדסה אורט בראודה.
במסגרת הסדרה הופיעו עשרה ספרים שנכתבו על ידי מרצי המכללה או תורגמו ביוזמתה.
שני הספרים הראשונים הופיעו בעקבות שיתוף פעולה של דוד עם פרופ' וולפגאנג כריסטיאן (Wolfgang Christian) ממכללת דווידסון ועסקו בפיזיקה רב-ייצוגית המאפשרת למידה באמצעות הדמיות.
2006 - מכניקה רב-ייצוגית בהוצאת רכס.
2008 - חשמל ומגנטיות רב-ייצוגיים, בהוצאת רכס .
2008 - חדו"א במשתנים אחדים בהוצאת מאגנס.
2009 - חדו"א במשתנה אחד בהוצאת מאגנס.
בהמשך הופיעו חמישה ספרים בסדרה "מבינים פיזיקה" בהוצאת מאגנס,,,,
2014 הופיע ספר הלימוד האחרון בסדרה - תקצירי הרצאות במכניקה , בהוצאת מאגנס.
יזמות בקידום המדע ותקשוב הלמידה
1988 - הקמת מצפה הכוכבים "בית ירח" בבית גורדון.
המצפה הממוחשב הראשון בארץ שבו ביצעו תלמידים עבודות חקר.
התלמידים למדו להפעיל טלסקופ ומצלמות כוכבים כרובוטים.
במסגרת זו אושרה לתלמידים יחידת לימוד שישית בפיזיקה בתעודת הבגרות.
1994 - הקמת בית התוכנה "קשת אוריון", שהתמחה בפיתוח משחקי מחשב בהוראת המדעים לגיל הרך.
1995 - פתיחת בית ספר לאסטרונומיה באינטרנט, הקמת מצפה רדיו-טלסקופ ראשון ויחיד בישראל.
2000 - פיתוח סביבת לימוד חדשנית בהוראת המדעים – בודק מטלות ברשת, מערכת לניהול שאלות דיגיטליות בשיתוף פעולה עם חברת WebAssign בראשה עמד פרופ' ג'ון ריזלי (John Risley).
2004 - הקמת סביבה חדשנית ללמידה המאפשרת למידה בקבוצות קטנות בקורסים מרובי משתתפים בגישת Scale-Up בשיתוף פעולה עם פרופ' רוברט ביכנר (Robert J.
2006 - פיתוח אתר עם מערכת הדמיות ממוחשבות בגישת Physlet בשיתוף פעולה עם פרופ' וולפגאנג כריסטיאן.
2017 - פיתוח אתר ללימוד אסטרונומיה - אסטרונומיה בפעולה, המאפשר לכל המעוניין להכיר אסטרונומיה באמצעות ספר לימוד מקוון, הדמיות וביצוע עבודות חקר.
2018 - הקמת מצפה הכוכבים כנרת לקידום החינוך האסטרונומי במועצה האזורית עמק הירדן.
הקמת המרכז לחינוך אסטרונומי במכללה האקדמית כנרת
דוד פיירוורקר (2 באוקטובר 1912 בז'נבה, שווייץ - 20 ביוני 1980 במונטריאול, קנדה) היה רב יהודי צרפתי ופרופסור להיסטוריה יהודית ופעיל בתנועת ההתנגדות הצרפתית, שלחמה נגד הכיבוש הנאצי.
דוד פיירוורקר נולד ב-2 באוקטובר 1912, ברחוב 11 מונט-בלאן בז'נבה שבשווייץ.
הוא היה השביעי מבין אחד-עשר הילדים.
אביו יעקב פוארוורקר נולד בסיגט, כיום סיגטו מרמאטי, אז אוסטריה-הונגריה, כיום רומניה.
אמו, רגינה נויפלד, נולדה בלקנבך, אחת משבע הקהילות היהודיות המפורסמות בבורגנלנד, הונגריה, כיום אוסטריה.
בשנת 1925 סיים את בית הספר התיכון בתלמוד תורה ברחוב ווקלין.
בשנת 1932, לאחר תואר ראשון במדעי הטבע, בפאריס, הוא נכנס לסמינר הרבני הצרפתי (Séminaire israélite de France, SIF), בו קבל הסמכה ב-1 באוקטובר 1937 הוא התמחה בשפות שמיות באוניברסיטת סורבון.
בין השפות שדיבר היו ארמית וסורית.
והוא קבל אזרחות צרפתית ב-1938.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא נלחם בשורות הצבא הצרפתי.
לאחר ניצחון גרמניה על צרפת, הוא השתתף בתנועת ההתנגדות הצרפתית.
שמו ב"התנגדות הצרפתית" היה "ז'אק פורטל ".
פירוורקר קיבל פרסים רבים ותארים בעקבות פעילותו.
הציטוט הבא מדבר על אופיו במחתרת במהלך המלחמה אך נאמר בתקופה שלאחר המלחמה: "למרות הסיכונים יוצאי הדופן שנלוו למשרדו, השתתף באופן פעיל, קבוע ולא אנוכי בארגון ההתנגדות בכל האזור.
הוא לא היסס לסכן את חירותו, וללא כל ספק את חייו, כדי לעזור לתנועת ההתנגדות."
פיירוורקר שימש כמפקד ראשי של כוחות תנועת ההתנגדות לנאצים הוא סייע בגיוס שליחים, בהפצת כתבי-עת לא חוקיים, ובהעברת תעודות זהות מזויפות ליהודי צרפת, שרבים נעזרו בהם כדי להימלט מהנאצים.
פיירוורקר עזר בעיצומה של המלחמה לאנשי העיירה בצרפת ושמר על אורח חיים יהודי ככל שאפשר בזמן מלחמה.
פיירוורקר זוהה על ידי הגסטפו בשלב האחרון של המלחמה.
בהודעה על מעצרו שקרב, הוא שוכנע על ידי אשתו לברוח אל מולדתו שווייץ.
בינתיים אנטואנט, אשתו, הסתתרה במנזר עם בתם התינוקת.
בשובו לצרפת לאחר תום המלחמה, הפך פיירוורקר לרב הראשי של ליון, עיר שסבלה תחת הכיבוש הגרמני, בהנהגתו של קלאוס ברבי הידוע לשמצה.
לאחר מכן, הוא קבע פגישה כרב של בית הכנסת בניי-סיר-סן, ליד פריז, שם הוא הקים את מעגל המחקר ברחוב -12 אנצ'ל .
הכסף המיועד לאניה המפורסמת אקסודוס 1947 הוסתר, ללא ידיעתו, על ידי אשתו, אנטואנט פיירוורקר, מתחת למיטתו, שכן איש לא יחשוד בו.
הוענקה לו מדליית הזהב של העיר של פריז בשנת 1957. עיטוריו כללו את הלגיון הצרפתי של הכבוד, את Croix de guerre .
אשתו, אנטואנט פיירוורקר (לבית גלאק), השתתפה איתו במחתרת, הוענקה לה מדליית השחרור הצרפתי על השתתפותה בשחרור צרפת.
לאחר המלחמה, סייע פיירוורקר לפתח את המערכת החינוך היהודית בצרפת ומונה לרב הראשי הראשון של הצי הצרפתי.
בהזדמנויות שונות, הוא תרם מכישרונו כנואם.
הוא השתתף באופן קבוע בהנצחה השנתית באנדרטה לזכר הקדוש היהודי, בהשתתפות שלטונות אזרחיים וצבאיים.
הוא נתן את הלוויה היחידה בצרפתית עבור הרב שמואל יעקב רובינשטיין המפורסם.
הוא דיבר באזכרה באתר מחנה דראנסי (Drancy).
הוא דיבר גם בבית הכנסת הגדול של פריז, רחוב לה ויקטואר ברובע ה-9 של פריז.
במקביל לפעילות הרבנית שלו, הוא השיג רישיון ותואר דוקטורט בהיסטוריה של הסורבון.
הוא לימד בבית הסורבון מ-1962 עד 1965. בין ההרצאות הרבות שלו, הוא דיבר בבית הספר להיסטוריה של פריז, ובמוסד נפוליון דה פאריס.
הוא פרסם מאמרים, עדויות, ואת עלון הקהילות.
בשנת 1966, הוא הוזמן ללמד באוניברסיטת מונטריאול, ועבר לשם עם משפחתו.
הוא הפך לפרופסור לסוציולוגיה ולהיסטוריה, וייסד גם מרכז ללימודי יהדות שם.
בין היתר הוא שירת בבית הדין, ייצג את הקהילה הדוברת צרפתית בוועד העם של מונטריאול והמשיך לכהן כרב.
הוא היה פעיל בקהילה היהודית של העיר, בייחוד בקרב אוכלוסייתה הצרפתית שצמחה במהירות.
בהיותו גם דובר צרפתית וגם אשכנזי הוא שימש כקשר בין היהודים הספרדים דוברי הצרפתית לבין היהודים האשכנזים דוברי האנגלית.
במהלך "המהפכה השקטה" של שנות השישים, תקופה של שינוי עמוק הקשור להגדרה מחדש של הזהות של קוויבק, הוא גם שימש קשר בין יהודי קוויבק לבין קהילת דוברי הצרפתית.
פיירוורקר מת מהתקף לב בגיל 68 במונטריאול.
בעודו בחיים פיירוורקר ביקש להיקבר בירושלים ולכן נקבר בבית העלמין סנהדריה בעיר.
אשתו אנטואנט נפטרה בשנת 2003, ונקברה לצידו .
הוא היה "חכם רוחני מנהיג היהודים הדוברים צרפתית באמריקה הצפונית", סיפרה הסוכנות הטלגרפית היהודית במותו.
מכתבי אהדה רבים מהאפיפיור יוחנן פאולוס השני, הנשיא הצרפתי ואלרי ז'יסקר ד'אסטן וקהילת יהודי צרפת זרמו למונטריאול כאשר מת.
דוד פורר (נולד ב-1953) הוא איש עסקים ישראלי, מבעלי השליטה בחברת התקשורת בזק, חברת הנדל"ן "מבנה", וקבוצת ניאופרם.
מצד אמו פורר הוא נצר לאחת מהמשפחות המייסדות של העיר תל אביב.
משפחתו של אביו עלתה לארץ ישראל מגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון.
בשנת 1980 צירף צבי שראל, אביה של מיכל אשתו, את פורר לעבוד בעסקיו, וכ-6 שנים לאחר מכן מינה אותו למנכ"ל ניאופרם.
ניאופרם הוקמה ב-1941 על ידי סבה של מיכל.
בתם של בני הזוג פורר נילי משמשת כמנכ"לית ניאופרם מוצרי צריכה.
ב-2003 רכש מקבוצת אייזנברג, את יבואנית הציוד הרפואי אלדן, הנציגה הבלעדית בישראל של מוצרי ג'נרל אלקטריק.
פורר נחשב לאחד מהתורמים הגדולים של אוניברסיטת בר־אילן, ובעברו אף עמד בראש אגודת הידידים של האוניברסיטה וקיבל ממנה תואר ד"ר לשם כבוד.
בנו, טל, הוא דירקטור בחברת ביראד, חברת היישום של האוניברסיטה.
בשנת 2021 ביקשה המשטרה למנוע מעובדי קבוצת אלפא (חברות הבת של בזק) להפגין מול ביתו של פורר ברמת השרון בטענה שפורר הוא 'איש ציבור'.
בעקבות ביקורת חריפה שנמתחה על המשטרה בוועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת, אפשרה המשטרה את ההפגנות מול הבית.
אשתו, מיכל שראל, היא פסלת במקצועה, ומשמשת כיו"ר אגודת הידידים של תיאטרון הקאמרי.
דוד פיימן (נולד ב-1944) הוא פיזיקאי ישראלי, פרופסור אמריטוס במכונים לחקר המדבר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
פיימן הוא חלוץ במחקר ובהוראה בארץ בתחומים של ההיבטים היישומיים של אנרגיה סולארית, ביניהם השימוש בתאים פוטו-וולטאיים להפקת חשמל מקרני השמש.
ייסד את היחידה לחישובים סולריים, שהפכה למחלקה לאנרגיה סולרית ופיזיקה סביבתית ע"ש אלכסנדר ירסין באוניברסיטה, ואשר עמד בראש המרכז הלאומי לאנרגיית השמש ע"ש בן-גוריון במשך שנים רבות.
פיימן חוקר בעל תחום התמחות מיוחד – מציאת פתרון למשבר האנרגיה של מדינת ישראל באמצעות טכנולוגית הפוטו-וולטאית המרוכזת.
פיימן יליד בריטניה, נכד לרב יעקב קופל גולדבלום (זיידה) שהיה פעיל ציוני בריטי שפיתח את שיטת הלימוד "עברית בעברית".
פיימן עלה לישראל בשנת 1973, שבועיים לפני פרוץ מלחמת יום הכיפורים.
השתקע בשדה בוקר כשהוא בעל תואר דוקטור לפיזיקה גרעינית.
פיימן כיהן כמרצה ומרצה בכיר באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מינוי משותף במכונים לחקר המדבר ע"ש יעקב בלאושטיין בשדה בוקר ובמחלקה לפיזיקה בבאר-שבע משנת 1976, ומ-1977 כפרופסור-חבר ובהמשך כפרופסור-מן-המניין.
ב-1977 פיימן הקים את היחידה לחישובים סולריים (כיום ידועה כמחלקה לאנרגיית שמש ופיזיקה של הסביבה) במכונים לחקר המדבר, וכיהן כראש היחידה עד שנת 1985.
בשנת 1991 מונה למנהל המרכז הלאומי לאנרגיית השמש על שם דוד בן-גוריון ועמד בראשו עד ספטמבר 2013.
במשך השנים עסק פיימן במחקריו רבות בהיבט היישומי של אנרגיית שמש, כולל: בחימום מים סולרי (ביתי ותעשייתי), חימום נפח הבניינים באמצעות אנרגיית שמש (בתים ומבני ציבור), ובמיוחד: ייצור חשמל מהשמש (סולר תרמי ופוטו-וולטאי).
תחום התמחותו המיוחד, אשר לדעתו יביא לפתרון למשבר האנרגיה של מדינת ישראל במיוחד, הוא טכנולוגית הפוטו-וולטאית המרוכזת.
פיימו מארגן כנסים בינלאומיים מאז 1983, כולל במיוחד סימפוזיון שדה בוקר לייצור חשמל מהשמש.
פיימן זכה במספר פרסים, מענקים ואותות כבוד כגון מענק מאיץ החלקיקים ב-CERN בארגון האירופאי למחקר גרעיני בז'נבה, שווייץ, מענק ויצמן, ו-פרס עיריית חיפה על-שם י' דרורי.
בשנת 2016 הוענק לפיימן פרס בן-גוריון מטעם יד דוד בן-גוריון.
בשנת 2019 הוענק לפיימן אות בן-גוריון מטעם "אוניברסיטת בן-גוריון".
פיימן זכה במספר רב של מענקי מחקר מקרנות וגופים שונים בישראל ומחוצה לה לביצוע מחקרים בתחומים אלו ופרסם למעלה מ-150 מאמרים, פרקים בספרים וספרים בנושאים אלו ואחרים בבמות מקצועיות בישראל ומחוצה לה.
היה חבר בוועד הפעולה של אונסק"ו על שיתוף פעולה באנרגיית שמש באירופה.
הוא גם היה חבר בוועדות של מכון התקנים הישראלי בנושאי אנרגיה וכיהן כיושב ראש הוועדה למודולים פוטו-וולטאיים.
פרש לגמלאות בשנת 2012, ממשיך לעסוק בפעילות מחקרית ענפה.
נשוי לעפרה, אב לשלושה ילדים.
כדי לתת דוגמה אישית, פיימן בנה את ביתו במדרשת בן-גוריון, בעזרת האדריכל אריה רחמימוב, על בסיס עקרונות ניצול אנרגיית השמש.
הרב דוד פוקס (ל' באב ה'תרצ"א, 13 באוגוסט 1931 – כ"א בכסלו ה'תש"פ, 19 בדצמבר 2019) היה רב ישראלי, מחנך ופדגוג, מרבני ישיבת נתיב מאיר, ממייסדי כולל מר"ץ וישיבת חברותא, ומעצב תוכניות להוראת גמרא בבתי הספר והתיכונים הממלכתיים־דתיים.
דוד פוקס נולד בשיקגו בשנת ה'תרצ"א (1931) ליעקב ושרה חנה.
למד בבית ספר ובתיכון ממשלתי, ואת לימודי היהדות השלים אחרי הצהרים ב"היברו־סקול".
לאחר לימודי התיכון נרשם ללימודי ביולוגיה וכימיה באוניברסיטת שיקגו ובמקביל שימש כמדריך בתנועת בני עקיבא.
בהיותו סטודנט פגש ברב חיים קרייזווירט, ראש ישיבה בבית המדרש לתורה בעיר, והיה לתלמידו המובהק.
בעקבות המפגש ביניהם, עזב פוקס את לימודיו באוניברסיטה והחליט להקדיש את חייו לחינוך.
בשנת ה'תשי"ב (1952), בגיל 21, נישא פוקס לברכה לבית ורשבסקי (נפטרה באב ה'תשפ"א, יולי 2021).
החל ללמד גמרא בתיכון היהודי "Chicago Jewish Academy" ובתלמוד תורה בעיר.
במסגרת עבודתו התיידד עם הרב יהודה קופרמן, ומאז נעשו השניים לידידים קרובים במשך כל חייהם.
עלייה ארצה והוראה בנתיב מאיר
בשנת ה'תשי"ז (1957) עלה ארצה, ובעקבות ידידו הרב קופרמן שעלה שנה לפניו וסייע לו בעליה התיישב בשכונת בית וגן בירושלים.
הוא החל ללמד בישיבת נתיב מאיר בעקבות המלצה שקיבל עליו ראש הישיבה הרב אריה בינה.
הרב פוקס לימד בישיבה כעשרים שנה ונודע כמחנך יוצא דופן, בעיקר בזכות גישתו הייחודית לחינוך ודרכי הוראת הגמרא בהן נקט.
במקביל לימד במכללת ירושלים לבנות שהקים הרב קופרמן, בעיקר בנות תוכנית חו"ל, שהגיעו מארצות הברית לשנה בארץ.
במסגרת עבודתו בישיבה העמיד תלמידים רבים, ביניהם ידועים כרב והסופר חיים סבתו, הרב יובל שרלו, הרב רא"ם הכהן, הרב רפי פרץ, אלחנן גלט, הרב יעקב מדן, ואחרים.
מאז עלותו ארצה נקשר במיוחד לרב שלמה זלמן אוירבך, אשר עמד בראש ישיבת קול תורה בשכונתו, הושפע ממנו רבות לאורך עשרות שנים והיה לתלמידו המובהק.
כן היה מקורב לרב בן ציון פריימן.
כולל מר"ץ, ישיבת חברותא ומסגרות נוספות
באלול ה'תשל"ד (1974), עם ייסוד כולל מר"ץ, הציע הרב אורי כהן לרב פוקס ללמד הלכה בכולל שייסד במבשרת ציון.
הרב פוקס סירב בתחילה אך לאחר כשנה, משראה כי הרב כהן אינו מוצא אדם אחר, נעתר לבקשתו והחל ללמד בקביעות כר"מ בכולל.
ברבות השנים הפך פוקס לבר־סמכא בהוראת גמרא, והוזמן לבימות רבות ושונות כדי להציג את גישתו הלימודית.
בשנת ה'תשנ"ב (1992), לקראת ייסוד ישיבת חברותא, הזמין הרב שמעון אדלר, תלמידו של פוקס מישיבת נתיב מאיר, את רבו להצטרף להקמת הישיבה ולכתיבת תוכניות הלימוד הייחודיות למסגרתה המותאמת לתלמידים מתקשים.
מלבד כתיבת התוכניות, הדריך פוקס את צוות ההוראה בישיבה מדי שבוע.
בשנת ה'תש"ס (2000) שב אדלר, שנתמנה בינתיים לראש מנהל החינוך הממלכתי הדתי (החמ"ד), והזמין את פוקס לייסד קבוצת חשיבה אשר תעסוק בשיפור הדרכים להוראת גמרא בחינוך הדתי.
המסגרת הראשונה נקראה "ללמוד וללמד", והיא פעלה בשיתוף קרן וולפסון.
לאחר מכן הועמד פוקס בראש בית המדרש "לפניהם", במסגרתו עסקו עשרה ר"מים מישיבות תיכוניות בשאלת הוראת הגמרא בישיבות התיכוניות.
לצד פוקס עמד ד"ר שלמה בן אליהו, אשר הופקד על ההיבטים המקצועיים של תוכניות הלימוד, ההערכה ועוד.
התפיסה הפדגוגית שפותחה ב"לפניהם" השפיעה רבות על הלמידה במנהל החינוך הדתי, ובעקבותיה נוצרו תוכניות "תורת חיים" ו"לב לדעת".
רבנים רבים מבוגרי התוכנית המשיכו להגדיר עצמם כתלמידיו גם לאחר סיום התוכנית עודד וליווה את הרב דניאל ברק ווינט בפרויקט גמרא סדורה.
לדברי הרב ד"ר פנחס היימן, הרב פוקס היה בין תומכי גישת שיטת הרבדים.
בשנת ה'תשע"ז קיבל את אות "מחנך למופת".
הרב דוד פוקס הלך לעולמו ביום חמישי, כ"א בכסלו ה'תש"פ (19 בדצמבר 2019), בהיותו כבן 88, ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
בשנת ה'תשפ"ג, 3 שנים לאחר פטירתו, יזמו תלמידיו פרויקט לזכרו בשבת פרשת וישלח, "שבת ר' דוד", שבה תלמידיו הרבים מסרו שיעורים לזכרו בכל רחבי הארץ.
אחיו פרופ' סימור (שלמה) פוקס, עמד במשך 14 שנים בראש בית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית, יוזם ומקים מכון מנדל למנהיגות ואביו של הבמאי איתן פוקס.
לרב דוד פוקס ואשתו ברכה שבעה ילדים.
ביניהם האלוף יהודה פוקס, ששימש מפקד פיקוד המרכז.
בנו ארל'ה פוקס הוא מנכ"ל קיבוץ נען.
אחת מנכדותיו, רות, נולדה כשהיא סובלת ממוטציה קשה של מחלת סיסטיק פיברוזיס (CF).
לצד משפחתה, טיפל בה פוקס במשך השנים, ליווה את הטיפולים בה, והושפע במיוחד מחוויית חייה.
היא נפטרה כבת שתים עשרה.
דוד פופוביץ' (ברומנית: David Popovici; נולד ב-15 בספטמבר 2004) הוא שחיין רומני.
הוא האלוף האולימפי (פריז 2024) ופעמיים אלוף העולם (בודפשט 2022, סינגפור 2025) במשחה ל-200 מטר חופשי.
זוכה מדליית ארד אולימפית (פריז 2024), פעמיים אלוף העולם (בודפשט 2022, סינגפור 2025), שיאן עולם בעבר (2022–2024) ובעל התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים במשחה ל-100 מטר חופשי.
הוא החל לשחות בגיל 4. מתאמן בהדרכתו של אדריאן רדולסקו.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה במאי 2021 הוא סיים במקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא רומניה חדש של 48.08 שניות.
כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא לאומי חדש של 48.30 שניות אותו שיפר בשלב חצי הגמר בתוצאה של 48.28 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 17 במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 1:48.38 דקות, מאית השנייה איטי מעלייה לשלב חצי הגמר ובמקום 24 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.43 שניות.
חודש לאחר מכן, באליפות רומניה שנערכה בבוקרשט הוא קבע במשחה ל-200 מטר חופשי שיא לאומי חדש של 1:46.15 דקות.
שבועיים לאחר מכן, באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה ברומא, איטליה ב-8 ביולי זכה פופוביץ' ב-4 מדליות, 3 זהב וכסף.
מדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:19.93 דקות, אחרי רוסיה (3:19.66 דקות) ולפני פולין (3:19.96 דקות), כשחיין ראשון הוא קבע לראשונה שיא עולם לנוער של 47.56 שניות, שיפור במאית לשיא העולם בן השנה של אנדריי מינקוב מרוסיה (47.57 שניות).
יומיים לאחר מכן, הוא זכה מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש, בשיא עולם לנוער חדש, בתוצאת השנה בעולם ובתוצאה העשירית בטיבה בכל הזמנים של 47.30 שניות.
יומיים לאחר מכן, הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:45.95 דקות, יממה לפני כן, הוא ניצח בשלב חצי הגמר בתוצאה השנייה בטיבה בעולם לנוער של 1:45.26 דקות.
נוסף לכך, הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 22.22 שניות, לפני ניקיטה צ'רנוסוב מרוסיה (22.83 שניות) ומרטין קרטאבי מישראל (22.92 שניות).
באולימפיאדת טוקיו (2020) סיים פופוביץ' במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:44.68 דקות, שני מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט ביוני 2022 זכה במדליית זהב משחה ל-200 מטר חופשי בשיא עולם לנוער של 1:43.21 דקות, לפני הוואנג סון וו מקוריאה הדרומית (1:44.47 דקות) ותומאס דין מהממלכה המאוחדת (1:44.98 דקות).
כבר בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא עולם חדש לנוער של 1:44.40 דקות.
חודש לאחר מכן, באליפות אירופה לנוער שנערכה באוטופן, רומניה ביולי הוא זכה ב-3 מדליות זהב, ב-50 מטר חפשי (22.16 שניות), במשחה ל-100 מטר חופשי (47.69 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חופשי (1:45.45 דקות).
כחודש לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה ברומא באוגוסט הוא זכה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 46.86 שניות, לפני כרישטוף מילאק מהונגריה (47.47 שניות) ואלסנדרו מירסי מאיטליה (47.63 שניות).
כבר בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אירופה חדש של 46.98 שניות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אליפות, שיא לאומי ושיא עולם לנוער של 1:42.97 דקות, לפני אנטוניו דג'קוביץ' משווייץ (1:45.60 דקות) ופליקס אאובק מאוסטריה (1:45.89 דקות).
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023 סיים במקום רביעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:44.90 דקות, בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 1:44.70 דקות ועלה ראשון למשחה הגמר.
במקום שישי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 47.83 שניות בשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 47.66 שניות.
באולימפיאדת פריז שנערכה בסוף יולי-תחילת אוגוסט, הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:44.72 דקות, לפני מאט ריצ'רדס מהממלכה המאוחדת (1:44.74 דקות) ולוק הובסון מארצות הברית (1:44.79 דקות).
מדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 47.49 שניות, אחרי פאן ג'אנלה מהרפובליקה העממית של סין שקבע שיא עולם חדש של 46.40 שניות וקייל צ'למרס מאוסטרליה (47.48 שניות).
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בשמורין, סלובקיה בסוף יוני 2025 הוא זכה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד.
מדליות זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בשיא אירופה חדש של 46.71 שניות ובמשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:43.64 דקות ומדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 21.86 שניות.
בשנת 2022 זכה פופוביץ' בתואר שחיין השנה בעולם.
דוד פלדמן (10 בנובמבר 1888 - ליל י"ח באייר ה'תש"ל, 23 במאי 1970) היה חזן נודע שפעל באירופה עד מלחמת העולם השנייה.
התפרסם כחזן הראשי של צ'רנוביץ, משרה שבה החזיק במשך עשרות שנים.
ניצול השואה, עלה לארץ ישראל ב-1944, שימש כחזן ראשי בבתי כנסת בתל אביב והופיע ברחבי העולם.
נולד לשרה רחל (לבית סטמבול) ולבנימין פלדמן באקרמן שבבסרביה.
בגיל צעיר החל להתעניין בחזנות.
תחילה שימש במקהלתו של החזן ישראל סווט.
ואחר כך למד תאוריה ופיתוח קול אצל המנצח דוד נובקובסקי ומומחים נודעים נוספים באודסה.
כן למד בבית הספר לחזנים בצ'נסטוכוב בניהולו של המלחין הידוע אברהם בר בירנבאום.
בגיל 19 התמנה כחזן בית הכנסת "עדת ישורון" בוורשה, על מקומו של החזן זלמן ראזומני שעבר אז לאודסה.
בהמשך עבר בעצמו לאודסה והתמנה כחזן בית הכנסת של הקצבים בעיר.
באודסה השתתף בקביעות בחוג "עונג שבת" בבית הכנסת 'יבנה' שהיה מוקד להתכנסות אנשי רוח, תרבות וציונות באודסה.
מאודסה עבר למיקולאייב שבה שימש חזן הטמפל הכוראלי.
נישא לרבקה (רגינה) בת שלמה זלמן אלטהיים.
אחרי המהפכה הבולשביקית התמנה כחזן הראשי בצ'רנוביץ שברומניה, משרה בה כיהן כ-23 שנים.
בתחילת שואת יהודי רומניה עשה בגטו צ'רנוביץ, אך הצליח להימלט וב-4 באפריל 1944 עלה לארץ ישראל.
הוא התפרסם בהופעותיו ברדיו ובמסעי החזנות שערך ברחבי ארץ ישראל והתקבל כחזן ראשי בתל אביב.
לאחר קום מדינת ישראל, הופיע ברחבי העולם בקונצרטים ובבתי כנסת וזכה לפרסום רב.
בשנת 1970 נפטר דוד פלדמן ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1957, התנדב פיטל לצנחנים ושובץ בגדוד 890. הוא עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
הוא לחם במלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים.
לאחר המלחמה שימש כסמח"ט חטיבת צנחנים מילואים 525 ופיקד על חטיבת הנגב.
דוד פילו הוא קצין משטרה ישראלי בדרגת ניצב, משרת כראש אגף מבצעים ושיטור.
פילו שירת כלוחם וקצין בסיירת גולני.
ב-1995 התגייס למשטרת ישראל, שירת במערך החבלה ואחר כך ביחידת אתג"ר.
בינואר 2012 מונה למפקד תחנת טייבה, ב-2014 קודם לדרגת ניצב משנה וקיבל אחריות על תחנת קדמה שהחליפה את תחנת טייבה ותחת אחריותה הוכנסו יישובי המשולש ויישובים נוספים באזור.
במאי 2015 מונה למפקד מרחב מוריה, תפקיד אליו נכנס בעקבות הדחת קודמו בשל מחדלי הרצח במצעד הגאווה בירושלים.
באוגוסט 2017 מונה למפקד מרחב יפתח.
במאי 2019 מונה למפקד מרחב שפלה, באפריל 2021 מונה למפקד מרחב ירקון וביולי 2022 מונה לסגן מפקד מחוז תל אביב.
ביולי 2023 מונה לסגן מפקד מחוז מרכז.
בספטמבר 2024 במסגרת סבב מינויים במשטרת ישראל השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר קיבל את המלצתו של המפכ"ל דני לוי למנות את פילו לתפקיד ראש אגף המבצעים והוא הועלה לדרגת ניצב.
דוד פז (9 בפברואר 1946 – 13 בינואר 2026) היה עורך, עיתונאי ומתרגם ישראלי.
נולד ליוחנן ורחל פרנק בתל אביב.
פז החל לעבוד בכתיבה בגיל חמש-עשרה, כמתרגם של ספרי כיס בהוצאת מ.
ב-1965, במקביל לשירותו הצבאי בחיל האוויר, שימש כעורך-משנה של השבועון חדשות קולנוע וכעורך הספר אלי כהן, האיש שלנו בדמשק, פרי עטו של אחיו, אלי בן-חנן.
הספר, שגולל את עלילותיו של המרגל הישראלי שחדר לצמרת השלטון בסוריה, נלכד ונתלה – היה רב-מכר, שתורגם לשש שפות ונמכר בעשרות אלפי עותקים בארץ ובחו"ל.
ב-1966, אחרי השחרור משירות צבאי, ובחלק מהזמן גם במהלכו, ערך ביטאונים מזדמנים ובהם "רכב ותחבורה" (יחד עם העיתונאי אריה אבנרי), "הד חמ"ץ" (ביטאון המשטרה הצבאית) ו"פופ" (צהובון חתרני, קו-פרודוקציה עם המשורר דוד אבידן).
ב-1967, לאחר מלחמת ששת הימים, ערך מגזינים 'צבאיים' – צל"ש (סיפורי גבורה ממלחמת ששת הימים) ופייטר (סיפורי גבורה בצבאות זרים) וגם ירחון שעשועונים ותשבצים.
באותה שנה חבר לאורי אלוני, ויחד ערכו את מגזין הבידור והמוזיקה הקלה פופ.
באמצע שנת 1969 שוב הצטלבו דרכיהם של פז ואלוני, וביחד הביאו לאוויר העולם את מגזין הפופ להיטון, שנהנה מפופולריות חסרת תקדים בקרב הדור הצעיר.
ב-1976 אוחד להיטון עם השבועון עולם הקולנוע.
פז ערך את השבועון במשך קרוב ל-13 שנים (1982-1969), שהניבו כ-650 גיליונות, ומשם התקדם למיזם הבא – עיתון "עולם האשה".
באמצע 1987 פנה אליו צבי אלגת, עורך השבועון לאשה, בשליחותו של נוני מוזס, לאחר שאלגת המליץ על פז לעורך כתב העת.
באפריל 1988 יצא גיליון הבכורה של ראש 1. אלגת עזב לאחר שיצאו 56 גיליונות.
המגזין הבא שאותו הקים וערך היה פנאי פלוס.
פז קיבל על עצמו להקים ולערוך מגזין טלוויזיה צבעוני בסגנון TV Guide האמריקני.
30 הגיליונות הראשונים של פנאי פלוס (אוגוסט 1989-מרץ 1990) צורפו חינם לשבועון לאשה.
הבאים אחריהם כבר יצאו למכירה בדוכנים.
בפברואר 1991 התמנה פז לעורך-משנה בלאשה, תפקיד אותו מילא במשך כתשע שנים.
במסגרת זו ערך מוספים מיוחדים שצורפו לשבועון, דוגמת מור (מגזין בריאות), ילד שלי (מגזין הורים וילדים) ואחרים.
במקביל, ובמהלך אותו עשור, ערך פז מגזינים נוספים.
ביניהם, הישראלי של לונדון (ירחון לישראלים באנגליה, 1991-1990), ירוק כחול לבן (מגזין לאיכות הסביבה, 2001-1994), מעוף הציפור (ביטאון חברת הביטוח הפניקס, 61 גיליונות, 2004-1994) ושריון (ביטאון חיל השריון, 1998-19943).
אקורד הסיום שלו בלאשה היה אלבום ענק (400 עמודים), אשה 2000, שהופק לציון יובל ה-50 לשבועון.
בשנת 2000, לאחר שפרש מקונצרן ידיעות, הקים פז חברה לשירותי עריכה והוצאה לאור.
במסגרת זו ערך והפיק מספר פרויקטים, בהם מבט-על (מגזין לייף-סטייל לאנשי עסקים), כסף פרטי (מגזין כלכלי), VPR (מגזין תדמית עבור משרד יחסי ציבור).
כתב מספר רב של ערכים לאתר האינטרנט אנשים ישראל, מיזם של הטכניון בחיפה.
ב-2011 כתב וערך במשך קרוב לשנה מדור נוסטלגי שנקרא בחזרה ללהיטון, עבור אתר XNET מבית ידיעות אחרונות.
בין לבין המשיך לטפח את הקריירה הספרותית שלו כעורך, מתרגם ומפיק של ספרים במספר סוגות.
נכון לאמצע 2023, סך-כל הספרים שבהם טיפל (כולל חמישה ספרים שתרגם לאנגלית וזמינים בפורמט דיגיטלי ב-Amazon), עמד על 25.
ב-2012 נכנס לתחום חדש ומאתגר: סיוע בכתיבה ובעריכה של עבודות סמינריוניות לסטודנטים, כולל עבודות דוקטורט.
פז נפטר ב-13 בינואר 2026, מעט לפני יום הולדתו ה-80. נטמן בבית העלמין מנוחה נכונה בכפר סבא.
הותיר אחריו שלושה ילדים ושישה נכדים.
דוד פלטיאל (בנורווגית: David paltiel; 25 בינואר 1914 – 30 באפריל 1994), היה מתאגרף יהודי-נורווגי, אלוף נורווגיה (1935–1937) וזוכה גביע המלך הנורווגי (1936) ובכך היה ליהודי הראשון שזכה בתואר הנורווגי.
נחשב בעיני רבים לאחד הספורטאים הגדולים בנורווגיה.
פלטיאל נולד ליצחק (איזק) משה וליוהאן (אנה) פלטיאל (לבית ספילג).
במהלך ילדותו סבל מאנטישמיות וספג קללות וגידופים בשל היותו יהודי.
עובדה זו דחפה אותו להפוך למתאגרף, כדי שלא יציקו לו ולבני משפחתו.
לדבריו, המשפט שהדהד בראשו בזמן הקרבות היה: "אף אחד לא יקרא לי יהודי מלוכלך" (בנורווגית: "Ingen vil kalle meg en skitten jøde").
בצעירותו הצטרף למועדון האגרוף טרונדהיים.
הוא התאגרף בקרבות הראשונים שלו עבור המועדון Kampforbundet Rød Enhetssport .
בשנת 1935 זכה לראשונה באליפות נורווגיה במשקל קל ובשנים 1936 ו-1937 הגן על תוארו.
בשנת 1936 הוא זכה בגביע המלך הנורווגי למתאגרף הטוב ביותר.
בשנת 1940 הגיע שוב לגמר אליפות נורווגיה.
במלחמת העולם השנייה, לפני שהנאצים הגיעו לנורווגיה, הוא היגר לשוודיה ומשם הצליח להגר לסקוטלנד.
רוב בני משפחתו וחבריו נרצחו בשואה.
במהלך המלחמה זכה באליפות מערב-סקוטלנד באגרוף במשקל בינוני ובמשקל קל-כבד.
בסקוטלנד הצטרף לצבא, ולאחר מכן היגר למדינת ישראל.
הוא נפטר בבית חולים בתל אביב ב-30 באפריל 1994. ב-2013 נפטרה אשתו.
שניהם קבורים בבית הקברות ירקון, פתח תקווה, ישראל.
דוד פלטיאל הוא בן דודו של ג'וליוס פלטיאל, אביר מסדר אולף הקדוש.
פלטיאל זכה למיצגים במוזאון הספורט השוודי ובמקומות נוספים ברחבי נורווגיה.
+שנהקבוצת משקלמקום1935משקל קלזהב1936משקל קלזהב1937משקל קלזהב
דוד פיין (1928 - 18 בינואר 2018) היה פסל ישראלי שכונה לעיתים איש האבן.
נולד בשנת 1928 ביוהנסבורג, דרום אפריקה.
ב-1948 לאחר קום המדינה עלה לישראל במסגרת המח"ל והצטרף להכשרת הפלמ"ח בקיבוץ מעיין ברוך בו הקים את משפחתו והיה חבר עד יום מותו.
בתחילת שנות החמישים החל לפסל באבן, בהשפעת אברהם פורטוגלי מכפר גלעדי, ולאחר שלמד את מלאכת הפיסול מאמנים שונים בישראל ומסתתי אבן ערבים.
בשנות השבעים נסע ללמוד במחצבות השיש של קרארה בסיוע מלגה של ממשלת איטליה.
בקרקרה פגש את איסמו נוגוצ'י אשר הזמין אותו לעבוד עמו ביפן.
אצל נוגוצ'י שכלל פיין את מיומנות העבודה באבן בכלל ובבזלת בפרט.
עבודותיו של פיין מושפעים ממוטיבים אפריקאיים מימי נעוריו, ומוטיבים של רכיבה וסוסים המתקשרים לחוויותיו כבוקר בקיבוץ מעיין ברוך.
רבות מעבודותיו קטנות ממדים, אולם פיין עוסק גם בפיסול מונומנטלי המתאפיין במבנים דמויי קשת.
פסלים ועבודות של פיין ניצבים במרחבים ציבוריים רבים בהם גן התעשייה תפן, הפארק לפיסול מדברי מצפה רמון, יער צרעה, סמינר אפעל, תל חי ועוד.
פיין לימד פיסול קרמי במרכז לאמנויות במכללת תל-חי וממייסדי סימפוזיון האומנות בתל-חי.
כמו כן אצר את גלריית האמנות בקיבוץ מעיין ברוך שנים רבות ועמד בראש ארגון אמני הקיבוץ של התנועה הקיבוצית.
בשנת 2012 הציג במוזיאון בית אורי ורמי נחושתן תערוכה של יצירותיו לאורך השנים תחת הכותרת 'איש האבן' (באוצרות רותי שדמון).
נפטר ב-18 בינואר 2018 ונקבר בבית העלמין במעיין ברוך.
אורה ערמוני כתבה שיר על פיין, בהשראת פסל השער שלו שנמצא בתל חי.
דוד פויכטואנג היה חוקר ואיש רוח יהודי אוסטרי.
הוא כיהן כרב הראשי של וינה משנת 1933 ועד מותו ב-1936.
דוד פויכטוואנג נולד 24 בנובמבר 1864 בעיר מיקוּלוב, לשעבר ניקולסבורג, בדרום-מערב חבל מוראביה שבמדינת צ'כיה, אזור שהיה בשליטת בית הבסבורג עד סוף מלחמת העולם הראשונה.
אביו, מאיר פויכטוואנג, היה רבה של העיר ושל כל חבל מורביה עד מותו בשנת 1888.
דוד פויכטוואנג סיים בית ספר תיכון בניקולסבורג, לימודי המזרח הקדום ופילוסופיה באוניברסיטת וינה, ואשורולוגיה, ערבית ופילוסופיה באוניברסיטת ברלין.
במקביל סיים את לימודיו בבית המדרש לרבנים בברלין.
בשנת 1892 ירש מאביו את תפקיד רב העיר ניקולסבורג ורבה של חבל מורביה.
בשנת 1903 מונה לרב הקהילה בוויירינג (Währing) פרוור של וינה.
הוא נמנה עם הציונים המוקדמים ובשנת 1924 מונה לנשיא הראשון של תנועת "המזרחי" באוסטריה.
ב-2 ביולי 1933, המועצה הדתית של וינה מינתה אותו לרב הראשי של וינה.
דוד פויכוואנג נפטר באופן פיתאומי ב-6 ביולי 1936.
בשנת 1892 נישא דוד פויכוואנג לז'אנט דונר אחייניתו של הרב הראשי ההולנדי יוסף צבי דונר ונולדו להם ארבעה ילדים, בנו, וילהלם, הנריאט ואריקה.
דוד פויכטוואנג לימד בבית המדרש לרבנים בווינה, כיהן כמפקח על לימודי היהדות בחטיבות הביניים בווינה, כחבר במועצת העיר של וינה וקיבל את התואר אזרח כבוד של העיר ניקולסבורג.
הוא ערך מחקר מקיף על כתובות המצבות בבית העלמין בניקולסבורג.
מחקריו עסקו רבות בהשפעת התרבות הבבלית על המחשבה היהודית ותוצאותיהם התפרסמו בספרים ובמאמרים בנושאי אשורולוגיה, התרבות והמסורת היהודית וסיפורי התנ"ך.
הוא היה חוקר ונואם מוערך באוסטריה וגם מחוצה לה.
Moses und Hammurabi (משה וחמורבי - השפעת חוקי חמורבים על ספר שמות) (1904)
Zur Wurzel (השוואה בין התלמוד הבבלי לתלמוד הירושלמי)
בשנת 1901 התגלתה מחדש בעיר שושן שבאיראן בידי משלחת חוקרים צרפתים האסטלה עליה חקוקים חוקי חמורבי.
בשנת 1913 כיהן כעורך הירחון לקידום לימודי היהדות "Freie Jüdischen Lehrerstimmen".
בין השנים 1933-1934, השתתף יחד עם הקרדינל תיאודור איניצר מווינה והארכיבישוף המטרופוליטני של הכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית בלבוב, אנדריי שפטיצקי, במאמצים שהושקעו על ידי בריטניה ואוסטריה להגשת סיוע הומניטרי לאוכלוסיות המורעבות בברית המועצות.
דוד פוקס (1902–11 ביוני 1975) היה מחלוצי העלייה השלישית, ראש עיריית נתניה מסוף 1959 ועד תחילת 1961.
נולד בקמניץ פודולסק שב (כיום בתחומי אוקראינה) ב-1902. עלה ארצה בשנת 1921 עם קבוצה של "החלוץ" והצטרף לגדוד העבודה, במסגרתו עבד בהנחת מסילות רכבת.
הצטרף לגרעין שעלה על הקרקע בעין חרוד, שם עסק בנטיעות.
בהמשך עבר לתל יוסף ולמגדיאל, שם עסק בחקלאות ובניהול פרדסים.
בנתניה ניהל את המשרד של חברת יכין חק"ל, היה חבר מועצת הפועלים ועסק בהבאת פועלים למושבה לצורך נטיעת פרדסים.
ב-1942 נבחר לראשונה מטעם ההסתדרות לחברות במועצת נתניה, ולאחר משא ומתן נבחר להנהלת המועצה.
כיהן כסגן מנהל האגף לשימור קרקע במשרד החקלאות, ובהמשך אף למנהל בפועל.
לקראת הבחירות הראשונות לרשויות המקומיות ב-1950, הועמד בראש רשימת ההסתדרות לעיריית נתניה, אשר זכתה בשלושה מנדטים, והוא כיהן כחבר מועצת העיר עד הבחירות ב-1955. לקראת הבחירות המוניציפליות ב-1959 נבחר שוב לעמוד בראש רשימת מפא"י כמועמד פשרה בין שני המחנות שהתגבשו בסניף מפא"י המקומי, ונבחר לראשות העירייה.
בתקופת כהונתו כראש עיר הושג תקציב מאוזן ללא העלאת מיסים, הוקמה מערכת ביוב חדשה לעיר והואצה תוכנית הפיתוח של נתניה כעיר תעשייה ותיירות.
לאחר כשנה בתפקיד, התארגנה במועצת העיר קואליציה של מפלגות הימין-מרכז והסיעות הדתיות, במטרה להוציא את השלטון העירוני מידי מפא"י.
בדצמבר 1960, החליטה מועצת העיר להדיחו מן התפקיד.
לקראת הבחירות הבאות סירב להצעת סניף המערך להתמודד שוב לראשות העירייה.
בהמשך שב לנהל את האגף לשימור קרקע וניקוז במשרד החקלאות, ומילא תפקידים נוספים במשרד, בהם ראש מרכז ההדרכה האזורי באזור חדרה, יועץ לאגף שימור הקרקע וניקוז, יו"ר ועדת מומחים בסוגיית הכרזה על קרקעות חקלאיות.
בשנת 1975 בעת מחלתו האחרונה, הוענק לו עיטור יקיר העיר נתניה.
נפטר ב-11 ביוני 1975, ונקבר בבית הקברות הישן בשכונת בן ציון בנתניה.
לאחר מותו החליטה העירייה להנציח את זכרו בגינה ציבורית בשכונת קריית נורדאו.
היה נשוי למרים (בוקשטיין), אם שני בניו מיכאל (נהרג ב-1942 באסון המטיילים בעין גדי) ודן צור (אדריכל נוף וחתן פרס ישראל).
בתחילת שנות ה-30 נפרד ממרים ובהמשך נשא את שושנה, שהייתה רעייתו עד לפטירתו.
דוד פרנקפורטר (9 ביולי 1909 – 19 ביולי 1982) היה סטודנט יהודי צעיר שהתנקש בחייו של מייסד סניף התנועה הנאצית בשווייץ.
דוד פרנקפורטר נולד בעיירה דארובאר בקרואטיה של היום, אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, למשה פרנקפורטר, שכיהן כרב ראשי בקהילה ולרבקה.
בגיל 22 דוד החל ללמוד רפואת שיניים בלייפציג; ב-1931 המשיך את לימודיו בפרנקפורט בגרמניה.
משם ברח בסתיו 1933 לברן, לאחר שמקומו במעבדה סומן במגן דוד והוא הרגיש שהטבעת מתהדקת סביב צווארו.
בשנת 1934 שב לבקר את דודו בפרנקפורט, הרב סלומון פרנקפורטר, וחזה במו עיניו כיצד אנטישמים גרמנים התעללו בו.
ב-4 בפברואר 1936 הגיע לביתו של וילהלם גוסטלוף, מייסד התנועה הנאצית בשווייץ, בעיירת הקייט דאבוס וירה בו 5 יריות מאקדחו שגרמו למותו.
גוסטלוף, גרמני יליד שוורין, שמונה בידי מחלקת פעילות החו"ל של המפלגה הנאצית לתפקיד המנהיג הארצי (Landesgruppenleiter), לאחר שהצליח להשביע מעל 5,000 אזרחים שווייצריים כנאמני הרייך השלישי, עשה נפשות לרעיון שעל שווייץ לחבור לגרמניה והיה אחראי להפיכת דאבוס למרכז הנאציזם בשווייץ.
כבר באמצע שנת 1935 ניסו הרשויות השווייצריות לגרשו על רקע פעילותו החתרנית ואילו הנאצים ניסו להעניק לו מעמד של נספח דיפלומטי, כדי למנוע את גירושו.
לאחר הרצח הסגיר פרנקפורטר עצמו לידי המשטרה המקומית.
משפטו נפתח בדצמבר 1936; בציבור ובקרב היהודים הדעות על מעשה הרצח היו חלוקות.
חלק מהציבור אהד אותו בשל העובדה שגוסטלוף היה נטע זר וגורם חתרני.
רבים, ביניהם גם אביו של דוד, גינו את הרצח כסותר ערכים יהודיים בסיסיים.
שלטונות שווייץ, שהיו תחת צל הטרור של הנאצים שנשפו בעורפם, שפטוהו בחומרה וניסו להציג את ההתנקשות כמעשה פלילי גרידא ללא ההקשר הנאצי.
התובע ד"ר פרידריך בריגר הסתייע אף בעורך הדין הנאצי פרידריך גרים (Grimm) - מאנשיו של שר התעמולה הנאצי גבלס - שייצג את אשתו של גוסטלוף.
סנגורו של פרנקפורטר היה ד"ר קורטי (Curti) שהסתייע בעו"ד יהודי צעיר בשם ד"ר פייט וילר.
בית המשפט הטיל על פרנקפורטר שמונה עשרה שנות מאסר, שלילת זכויות אזרח וגירוש לצמיתות משווייץ לאחר ריצוי עונשו.
הנאצים, שרתחו מזעם, לא הגיבו לרצח בפוגרום, בגלל סמיכות הזמנים למועד פתיחת אולימפיאדת ברלין (1936), והיטלר חשש מכך שתבוטל.
בתום המלחמה, ב-1 ביוני 1945, זכה פרנקפורטר לחנינה ושוחרר מהכלא.
הוא עלה לארץ ישראל המנדטורית באוניית מעפילים עם סרטיפיקט של ידידו, ד"ר פייט וילר.
בהמשך הוא עבד כפקיד הסוכנות היהודית ואחרי כן במשרד הביטחון.
דוד פרנקפורטר נפטר ב-1982. על שמו קרויים רחוב בעיר פתח תקווה וגן ציבורי ברמת גן.
דוד פרנקפורטר הוציא ספר בשם "נקם", שבו הוא מתעד את סיפורו, ומה שהוביל אותו למעשה, ובו כתב בין היתר את הדברים הבאים:
"נכנסה שנת 1933, היא שנת הפורענות בגרמניה.
מרעידים ישבו היהודים אל מקלטי-הרדיו ומנו מספר לקולות הנאצים בבחירות...
ההמונים הוכו בשגעון, התזזית יצאה בחינגה בראש חוצות.
ותהלוכות, דגלים ומוזיקה של פח השתררו בחיי עם הגרמנים.
חרדים שוטטו היהודים, בעצם מחול מכשפות זה של היממון חושים, לפני חומות עיר מולדתם שהייתה להם לעיר נכר.
חפץ אחד בלבד היה בלבם – החבא אל הכלים, הרכן ראש ועמוד אי כה בסערה.
"תבשיל, לא הרי בישולו כהרי אכילתו", הייתה אימרת-הקסם שלהם, קצרת הראות, אשר החזיקו בה כהחזק ב"אני מאמין".
לא יכולתי לרדת לסופה של עמדה סבילה ומוגה זו, שעל כל בזיון ועלבון, על כל מאסר וחבישה במחנה ריכוז הייתה תשובתה – שתיקה ואפס מעשה".
פרופ' מאיר שוורץ, מנהל "בית אשכנז" לחקר השואה בגרמניה, משער כי רצח זה היה בין הגורמים החשובים ששווייץ לא נכבשה על ידי הגרמנים ולא היה "אנשלוס", כמו באוסטריה, וכך ניצלו כנראה, כ-20,000 מיהודי שווייץ מכליה.
עוד הוא משער כי ההתנקשות בגוסטלוף וחוסר התגובה שבאה בעקבותיה, היוו מקור השראה להרשל גרינשפן, כמעט שלוש שנים אחרי, לבצע את ההתנקשות שלו, התנקשות שהיוותה עילה לפוגרום ליל הבדולח.
אוניית נוסעים גדולה שנבנתה בגרמניה, נקראה על שמו של וילהלם גוסטלוף.
בשלהי מלחמת העולם השנייה ב-1945 טובעה אונייה זו בים הצפוני משלוש פצצות טורפדו מהצוללת הרוסית S-13, בעת שהיו בה קרוב ל-10,000 פליטים אזרחיים גרמניים, כמו גם חיילי וורמאכט על ציודם.
אירוע זה נחשב לאסון הימי הגדול ביותר בעת החדשה.
בגלל אסון אוניית וילהלם גוסטלוף, הונצח שמו של מנהיג נאצי זה.
בספר "בהילוך של סרטן" של הסופר הגרמני גינטר גראס, שב-2006 נחשף כי שירת בואפן אס אס, ההתנקשות בגוסטלוף וטיבוע האונייה שנשאה את שמו מהוות ציר מרכזי.
את הדרך בה הוצגו הדברים יש הרואים כמעוותת את האירועים.
דוד פרישמן (31 בדצמבר 1859, זגייז', פולין – 4 באוגוסט 1922, ברלין) היה משורר, עורך, מבקר ספרות, מתרגם, סופר, ופיליטוניסט יהודי פולני, מחלוצי הספרות העברית המודרנית.
במשפטו הידוע: "מלאכת מחשבת - תחיית האומה" הביע את אמונתו בצורך בחיזוק האמנות והספרות בחיי העם היהודי.
מבחינה פוליטית התנגד לתנועה הציונית ולא היה שותף לעמדותיה.
דוד פרישמן נולד בזגייז' ליד לודז' שבפולין הקונגרסאית לשאול ופרידה ביילה (בת למשפחת הציירים הרשנברג).
כשהיה בן שנתיים עברה משפחתו האמידה ללודז' עצמה, בלודז' זכה פרישמן לחינוך פרטי, ששילב בין לימודי קודש ולימודי חול, כולל צרפתית וגרמנית.
בגיל 16 פרסם את מאמרו הראשון על העיר לודז' בעיתון הצפירה בחתימת: ד.פ., ומאז לא הפסיק לכתוב.
הוא כתב בעברית, גרמנית וגם ביידיש.
הוא פרסם בכתבי העת העבריים: הצפירה השחר המליץ, היום, ומאוחר יותר ערך בעצמו את הדור ואת התקופה שהיו ייחודיים בגישתם לספרות ולתנועה הלאומית; מטרתו הייתה לשפר ולזכך את טעמו של הקורא העברי, באמצעות פרסומן ותרגומן של יצירות רבות בעלות איכות גבוהה, ומלחמתו הייתה במלל הכללי, ובעיקר זה הלאומי.
"הפראזה הריקה עושה שמות והרהיטוריקא הנבובה מפילה חללים" כתב פרישמן בגיליון הראשון של הדור.
בשנת 1883 הוציא בוורשה את החוברת "תוהו ובוהו", בה הוא מבקר קשות את עיתון המליץ על עורכו, אר"ז, ועל הכתבים הראשיים והפופולריים שלו: דוליצקי, שרשבסקי, יהל"ל ואחרים.
פרישמן התמרמר, הן על הסגנון והן על התוכן של העיתון הפופולרי.
דוד פרישמן התנגד לתנועות הלאומיות: את חיבת ציון הוא השווה להתעוררות המשיחית בתקופת שבתי צבי, ואילו את הציונות המדינית של הרצל הוא ביטל לחלוטין.
הוא ראה בתנועה הציונית את בשורת הסוף של הספרות העברית.
משתי סיבות: ראשית, הוא האמין שהציונות המדינית מעמידה מטרות דמיוניות שאינן ניתנות למימוש, ושנית הוא התנגד לספרות שאינה באה מטעם עצמה, אלא כאמצעי תעמולתי.
את תחיית האומה הוא ראה בשדרוג הספרות והאמנות בקרב העם.
"אינני בוש להגיד, כי מאמין אני באמונה שלמה באותו הפסוק: מלאכת-מחשבת – תחית האֻמה" הוא כתב במאמרו "מלאכת מחשבת" משנת 1901. "...כי לא המוח הוא העושה עם לעם, כי-אם הלב – הדבר הזה הוא אחד מעיקרי-האמונה שלי".
בין השנים 1895–1910 התגורר בוורשה ועסק בתרגום יצירות רבות משפות שונות לעברית.
בין תרגומיו ניתן למצוא שירים רבים של רבינדרנאת טאגור, שפרישמן נחשב למתרגמו הטוב ביותר, תרגומי יצירות של המשוררים האהובים עליו שייקספיר וביירון, וכן תרגומי יצירות של ניטשה, גתה, פושקין, ג'ורג' אליוט, אוסקר ויילד ושארל בודלר.
במשך מספר שנים הוא שיתף פעולה עם הוצאת "שטיבל" הידועה שהוציאה עשרות ספרים מספרות העולם.
דוד פרישמן התגורר חליפות בלודז', בוורשה, בברלין, באודסה, במוסקבה, בברסלאו (שם למד 4 שנים באוניברסיטה), ואף ביקר פעמיים בארץ ישראל.
שמו של דוד פרישמן הונצח כשם רחוב בירושלים, בתל אביב, בחיפה ובערים נוספות.
לדוד פרישמן היה בן, שאול, שהתגורר בירושלים ובת, מירה שנספתה בשואה.
הנכד של אחייניתו היה הביופיזיקאי הנריק איזנברג.
אוסף על שמו, שיצר בנו שאול, שמור בספרייה הלאומית.
יצירתו של דוד פרישמן הייתה רבגונית מאוד.
הוא כתב שירים, סיפורים ופיליטונים מוצלחים, תרגם יצירות רבות, והרבה לכתוב ביקורות רציניות ונוקבות.
בכתביו נשמעה ביקורת על ההנהגה הרוחנית המסורתית של החברה היהודית.
הוא האשים את אנשי ספרות ההשכלה בכך שהפכו את הספרות למכשיר אידאולוגי.
פרישמן, לעומתם, ביטא בסיפוריו ובשיריו את התשוקה ליופי, לאסתטיקה ולשמחת חיים.
על יצירתו של פרישמן כתב כבר בשנת 1912 ישראל איתן (חבר ועד הלשון העברית), שיש שלושה סוגים של סופרים; יש סופרים שהם מנהיגים, מובילים איזו אסכולה מסוימת ואחרים הולכים בעקבותיהם.
יש סופרים שהולכים בעקבות המנהיגים המובילים, ויש כאלו בודדים שאינם שייכים לשום קבוצה, אלא הם כותבים מטעם עצמם ואמנותם - ולקבוצה זו שייך פרישמן.
דוד פרישמן הוא זה שבעצם הכניס את תקופת האמנות לשם אמנות.
לא מטעם, לא למען, אלא אמנות בזכות עצמה.
היופי והאסתטיקה - הם היסודות שרצה פרישמן להנחיל לעם כסופר, משורר, מבקר ומחבר פיליטונים (שישראל איתן כינה אותם "ירכתונים" כהצעתו של איתמר בן אב"י).
להלן דוגמה לאחד משיריו של פרישמן, שממחישה את הגישה האינדיבידואלית של הכותב:
שני מדורים חשובים, מלבד השירים והסיפורים, פרסם פרישמן בעיתונות העברית.
הראשון הוא "אותיות פורחות" סדרת פיליטונים שהתפרסמו ב"היום" וב"הצפירה".
"ומי איננו זוכר את ה"אותיות הפּורחות" שלו?" הספיד אותו נחום סוקולוב.
הפיליטונים הם הגשר שבין העיתונות לספרות, הסביר סוקולוב, ולעיתים קרובות, הם פורשים את דבריהם החשובים בדרכם הקלילה והבלתי מחייבת כביכול, אבל בדרך משכנעת וחודרת ללב הרבה יותר מהמאמרים הרציניים והכבדים.
פרישמן עצמו, במאמרו: "רק פיליטוניסטן" הביע את דעתו שהפיליטון הוא סוג של שיר ומתוכו מדבר אלינו משורר.
מדור אחר שקנה לו שם הוא: "מכתבים על דבר הספרות" שהצורה האינטימית-לירית שלהם בכתיבת הביקורת, הייתה שונה מהנוסח הרגיל של ביקורות אליו הורגלו הקוראים.
גם מדור זה התפרסם ב"היום" עד שפסק העיתון להופיע.
כתב יעקב פיכמן: "השפה העברית, ברק סגנון-המקרא, אשר ידע לנגן על ברק מיתריו הדקים כאשר לא ידע אולי איש עוד מלבדו - זה היה סלע משגבו, עושרו הבטוח.
על השער הזה דפק תמיד ותמיד נענה.
אם ביאליק עולה עליו בעוז ניבו, הנה לא היה עוד איש אשר לפניו נגלה כל הרוך והענוג שבמליצת המקרא, כל החן הטמיר שבכפליה, כאשר נגלה לפרישמן.
ואם בתקופת-יצירתו הראשונה, עוד נשאר בו משהו מן המליץ, הלך סגנונו במשך הימים הלוך וזך, עד שהגיע בתקופה האחרונה למדרגה של פשטות יחידה במינה.
הפרוזה שלו נעשתה נוחה ושקופה וטבעיותה לא נפגמה גם משמץ ההפלגה שנשאר בה תמיד, היא נעשתה מזוקקה כליריקה עממית.
ואמנם רק בה נתגלה פרישמן הליריקן, כאשר לא נתגלה אף פעם בשיריו המחורזים.
הרתמוס הפנימי שלו, לשון נפשו, הייתה צורת השיחה."
כתב נחום סוקולוב: "מוטל היה על פרישמן לכתוב ולתרגם בכל המקצועות, לכתוב בעיתונים, ולערוך במשך זמן ידוע את שבועון-המופת שלו 'הדור'.
ארבעים שנות עבודה, שהלכה הלוך וגדול משנה לשנה!
פתח בטיול, וסיים בעבודת-פרך; התחיל דרך חירות, כמתעסק בעלמא, וכלה בקבלנות ספרותית, שצריך היה להספיק לזמנים קצובים בחיובים ובתנאים קצובים, שניים חיבור ואחד תרגום - בית חרושת כהלכה!...
כל עבודתו של זה, כל עיקרו של זה היו הופעה רוחנית רבת-הצבעים, הרכבה נפלאה של כישרונות מצוינים, מעיין נובע של עידון וצחות ויופי וחן".
כתב ר' בנימין: "הוא היה מורה דרך לא רק לאחרים, כי-אם גם לעצמו; הוא למד וגם לימד; הוא חשף בלי-חשך את מכמני נפשו וערג גם על אפיקי הדורות; הוא, היחיד, ניזון גם מסגנון הרבים, מיגיעת חבריו מוארי הכשרון.
בהינשא הגלים וירומו גם מפרשי סירתו, נעימה ההכרה, כי הוא הלך באיזו מידה מן-הצד, אף מנגד.
הוא היה ראשית לכל משורש בזמנו, בחוגו, בבית-אבא, בטל-ילדות מיוחד, באווירה מיוחדת של מקומו ואורח-חייו.
וזוהי ממידת גדולתו, שלא שרש את שורשיו, שלא התנכר, שלא התחפש בבגדי-צבעונין של אחרים, שלא ביטא רגשות הזולת, אלא ביטא, יצר וגילם את עצמו.
שהרי גם זה מטיבו של האדם הגדול, מעצם מהותו, שהוא גם היוצר וגם היצור, הוא הקובע וקולע אל המטרה והוא הוא גם עצם המטרה."
דוד פרישמן השתדל להעלות את רמת הספרות העברית לרמה אירופית, אומר אלי אשד, והביקורות שלו היו חשובות מאוד ליישום המטרה.
הוא זה שבזכותו כתב העת "התקופה" היה ברמה גבוהה מאוד.
הוא זה שהביא את האגדות לספרות העברית, ותרגם אותם לילדים, ועל אף שהיה מוערך על ידי אנשי דורו, נותר מבודד.
הן מחמת התנגדותו הגלויה והבוטה לאידאולוגיה הציונית והן מחמת לשונו הפוגענית בביקורות.
אברהם קריב תיאר את לשונו החריפה של פרישמן "איש לפניו בסופרי ישראל לא משח את חיציו ברעל אשר כזה, איש לא הרחיק קלוע ממנו עד להר סיני …שמיים בקשו רחמים על משה ותורתו מפני חמת עטו הבלטריסטי של דוד פרישמן."
רבים היו המריבות והכעסים שניהלו כנגדו הסופרים, אותם ביקר ללא משוא פנים, בישירות ובבוטות, אך רובם הכירו בכשרונותיו.
אפילו ביאליק, שהיה אחד מ"קורבנותיו", כתב עליו במכתב לזלמן שניאור: "אוהב אני את פרישמן ומכבדו כבוד גדול, אותו, את המקלל, המחרף והמנאץ, עם הרעל שבשפתיו ועם אלוהיו שבלבו".
כתב גרשום שופמן: "שבילו הספרותי התפתל לכאורה דרך חתחתים של קנאה, תחרות ורוע-עין, אבל באמת לא היה הדבר כן.
רק דברים, שהאמין לראות בהם זיוף ותעתועים, העבירוהו על דעתו.
דברים שראה בהם איזו פגיעה בכל היקר לו, היקר לו כבבת-עינו.
כי בה בשעה ידע האיש גם להעריץ, להתפעל ולהתלהב.
לפני הוודאי הרכין ראש בלי כל עקיפים, זכרו את יחסו אל מנדלי!
לצעירים לא ידע חיבה יתירה, אבל כל מה שיצא מפיו ומעטו עורר את החשק לכתיבה.
וכן טיפח פרישמן, אולי מבלי שהתכוון לכך, את ספרותנו החדשה".
כתב יעקב פיכמן: "עם כל כרכורי-החן שביצירתו, גם עם קורטוב המניירה הפוגם לפעמים, היה תמיד סופר טבעי, אשר דיבר אל העם, אשר קולו נשמע מקרוב, קול הידיד הסובל עמו והנושא עמו.
רק הרחוקים לא הקשיבו אל הקול המרווה דמע, לא ראו את היד השלוחה.
הוא האמין עוד, שבכוח של יופי זך, של שירה נעלה לחנך את העם, להכשיר את הלבבות.
על-כן האמין בספרות אמונה תמה כל-כך.
בימינו אין איש מאמין עוד בכמו-אלה.
היו לו ערכים מעטים, אך הוא לא כפר בהם מעולם, לא החליפם באחרים מעולם".
רשימת הספרים של דוד פרישמן בספרייה הלאומית
רשפים; מאסף ספרותי, ורשה, דפוס אדלשטיין, תר"כ
ביום הכיפורים; סיפור, ורשה, נ"א יאקאב, תרנ"ב
סיפורים ושירים, ניו יורק, קרן י.
פרישמן, (כר' 7) ורשה, הוצאת ספרות
יקוב גרים, חתונת אשת השועל, תל אביב, דביר, תרפ"ו
פרידריך ניטשה, כה אמר סרטוסטרא, ורשה, ספרות, תרפ-
שארל בודלר, תריסר שירים קטנים בפרוזה, עברית: בשיתוף עם אורי ניסן גנסין, עורך הספר: יהודה ויזן, תל אביב, 'עמדה', סדרת דחק לספרות טובה, 2010.
הנריק איבסן, נורה, ורשה תרס"ט.
וויליאם שייקספיר, קוריולנוס: טרגדיה בחמשה אקטין, ורשה תרפ"ד.
מקס נורדאו, חוט הלב - אגדות לילדים חכמים, 1910
הנס כריסטיאן אנדרסן, אגדות לילדים.
מכתבים על הספרות, ירושלים, מ.
אותיות פורחות, ורשה, דפוס לוינסקי, תרנ"ג
התקופה; יוצאת 4 פעמים בשנה, עורך: ד.
פרישמן ביחד עם פרופ' דב סדן, האוצר של הסבתא, (דער באבעס אוציר), מחברת: מרים אולינובר, תורגם על ידי יהושע טן פי, מוסד הרב קוק, ירושלים, תשל"ה, 1975.
דוד פסיפיקו (בפורטוגזית: David Pacifico; מוכר גם בשם דון פסיפיקו; 1784 – 12 באפריל 1854) היה סוחר יהודי פורטוגזי, שהיה במרכזה של תקרית בין-לאומית לאחר שרכושו ביוון נפגע באירועים אנטישמיים.
פסיפיקו, צאצא למגורשי ספרד, נולד בשנת 1784 בגיברלטר, טריטוריה של האימפריה הבריטית, ועל כן היה בעל נתינות בריטית.
פסיפיקו גדל בפורטוגל ואף קיבל אזרחות פורטוגזית.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 השתקע ביוון, כיהן כקונסול כללי של פורטוגל במשך חמש שנים, וקשר קשרי מסחר.
בסמוך לחג הפסחא של שנת 1847 הגיע ג'יימס מאיר רוטשילד לאתונה כדי לדון במתן הלוואה לממשלת יוון.
מתוך התחשבות ביהדותו של רוטשילד, אסרה ממשלת יוון באותה שנה לקיים את מנהג שריפת בובה בדמות יהודה איש קריות בחג הפסחא.
בתגובה לאיסור פרצו מהומות אנטישמיות, במהלכן נבזז ונשרף ביתו של פסיפיקו בידי ההמון.
פסיפיקו תבע את ממשלת יוון, באמצעות שגריר הממלכה המאוחדת באתונה, על הנזקים שנגרמו לו לטענתו.
בין היתר טען כי בשריפת ביתו אבדו שטרי חוב שבהם אחז בשיעור 26,000 ליש"ט, כ-3.5 מיליון ליש"ט בערכי ימינו, כסף מזומן, כולל כספים שהחזיק עבור הקהילה היהודית באתונה ותכשיטים.
פסיפיקו טען כי בין הפורעים היו שוטרים יוונים וכן בניו של שר המלחמה היווני.
ממשלת יוון סירבה לפצותו, וטענה שנזקיו הנטענים מוגזמים וכי לא ראוי ליישב התביעה בפנייה ישירה באמצעות השגריר לרשות המבצעת, אלא בהגשת תביעה אישית לבית המשפט ביוון.
בתגובה הורה שר החוץ הבריטי, לורד פלמרסטון, על מצור ימי על חופי יוון עד שישולמו לפסיפיקו הפיצויים.
המצור נמשך למורת רוחן של רוסיה וצרפת, אשר אף החזירה את השגריר מלונדון.
לאחר חודשיים של מצור הורה פלמרסטון לצי המלכותי לתפוס אוניות יווניות ולהחזיק בהן.
צעד זה הביא בשנת 1850 להסכמת ממשלת יוון לשלם את הפיצויים שדרש פסיפיקו.
הפעולה הצבאית עלתה לדיון בפרלמנט הבריטי ב-25 ביוני 1850. בדיון הכריז פלמרסטון כי כל אזרח בריטי זכאי להגנה מממשלת בריטניה בכל מקום שהוא בעולם.
כפי שאזרח האימפריה הרומית היה זוכה להגנה בהכריזו "Civis Romanus Sum" ("אני אזרח רומאי"), כך גם פסיפיקו, ואינו יוצא דופן בשל היותו יהודי.
הכרזה זו אושרה ברוב קולות בפרלמנט.
פרשת פסיפיקו הייתה אחת הפעמים הראשונות בהן הפעיל פלמרסטון את המדיניות שנודעה לאחר מכן כ"דיפלומטיית ספינות תותחים" בה כפתה בריטניה את רצונה על אומות אחרות, באמצעות האיום בכוחה הימי.
כספי הפיצויים שקיבל אפשרו לפסיפיקו לבלות את שארית חייו בלונדון, שם נפטר ב-12 באפריל 1854.
דוד פרימו (בלידתו פרימובסקי, נולד ב-5 במאי 1946) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעיקר בעמדת הבלם, משחקניה הבולטים של הפועל תל אביב ונבחרת ישראל בכל הזמנים וחבר היכל התהילה של הכדורגל הישראלי.
פרימו, יליד בולגריה, עלה לישראל בגיל צעיר עם משפחתו וגדל ביפו.
פרימו החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל תל אביב, ולראשונה הופיע במדי הקבוצה הבוגרת של הפועל תל אביב בשנת 1963, כשהיה בן 17, מול הפועל חיפה באצטדיון קריית אליעזר, במשחק שהסתיים בתוצאה 1–1.
בתחילת הקריירה שיחק בעיקר כמגן ימני, לצידו של הבלם הוותיק אמציה לבקוביץ'.
פרימו היה שותף לאליפות השנייה של הפועל מאז קום מדינת ישראל, בשנת 1966, תחת שרביטו של המאמן דוד שווייצר.
בעונה זו כבש פרימו את שערו היחיד במדי הפועל תל אביב, במשחק מול הפועל פתח תקווה.
לצידו של פרימו שיחקו גם גדעון טיש, שים בן יהונתן, דני בורסוק, שבי בן ברוך, יחזקאל חזום, ג'ורג' בורבה ושייע פייגנבוים.
בשנת 1967 עבר פרימו לשחק בקבוצה הייצוגית של העיר בולטימור שבארצות הברית.
פרימו רשם 34 הופעות במדי הקבוצה ובשנת 1969 חזר להפועל תל אביב וירש את מקומו של לבקוביץ' (שפרש בינתיים ממשחק) במרכז ההגנה, לצידו של הבלם קיקו רחמינוביץ'.
פרימו נחשב כבלם אחורי קלאסי.
יכולתו העיקרית ניכרה בכך שבמקרים רבים היה "בלתי עביר".
מהירותו ומיקומו אפשרו לו פעמים רבות להגיע לכדורים שנראו אבודים ולהגיע אליהם בתיקולים פשוטים ונקיים מאוד.
פרימו נחשב כשחקן שקט וביקורתי מאוד.
אחד השחקנים היחידים שטיפח במהלך חייו כבלם היה מחליפו - יעקב אקהויז.
לאחר שהחמיץ את זכייתה של הפועל תל אביב באליפות אסיה לקבוצות בזמן שהיה בארצות הברית, הגיע עמה בשנת 1970 למקום השני בטורניר.
בשנת 1972 זכה פרימו עם קבוצתו בגביע המדינה, לאחר ניצחון 1–0 על הפועל ירושלים במשחק הגמר.
בסך הכל הופיע פרימו ב-270 משחקי ליגה במדי הפועל תל אביב.
בשלהי הקריירה שלו חזר שנית לליגה האמריקאית, הפעם לניו יורק קוסמוס שבה שיחק בשנת 1975, לצידם של כוכב נבחרת ישראל מרדכי שפיגלר, ואגדת הכדורגל פלה.
לאחר שחזר שוב לישראל, שיחק פרימו בהפועל רמת גן ובהפועל חולון.
בשנת 1970 שיחק פרימו במדי הנבחרת שהופיעה במונדיאל 1970 שנערך במקסיקו.
הוא פתח בשלושת משחקי הנבחרת בטורניר ושיחק את מלוא 270 הדקות.
פרימו שיחק במדי הנבחרת גם במוקדמות מונדיאל 1974, והופעתו הבינלאומית האחרונה נערכה באצטדיון בלומפילד, ב-15 בדצמבר 1976, במשחק ידידות מול נבחרת אוסטריה שהסתיים בניצחון האוסטרים בתוצאה 1–3. בסך הכל הופיע פרימו ב-38 משחקים במדי נבחרת ישראל.
דוד פרלוב (9 ביוני 1930 – 13 בדצמבר 2003) היה במאי קולנוע ישראלי, מחשובי היוצרים הדוקומנטריים בישראל, זוכה פרס ישראל לקולנוע.
פרלוב נולד בריו דה ז'ניירו אשר בברזיל ב-9 ביוני 1930 כצאצא למשפחה חסידית (ממשפחת אדמו"רי קרלין-סטולין) שהתיישבה בצפת בשנת 1857. הוא גדל בבלו הוריזונטה ובגיל 10 עבר לגור בסאו פאולו, שם הצטרף לתנועת הנוער הציונית "דרור" ושימש בה גם כמדריך משפיע ואהוב (בין חניכיו היה האדריכל לימים ויטוריו קורינלדי).
את אביו שעבד כקוסם ראה לעיתים רחוקות והוא גדל בעיר אצל סבו שהיגר לברזיל מארץ ישראל.
בשנת 1952 עבר לפריז, שבה ביים את סרטו הראשון, "דודה צ'יינה הזקנה", שהתבסס על ציורים מתוך ספר ילדים ישן, ובשנת 1958 עלה לישראל.
בשלוש השנים הראשונות לאחר עלייתו ארצה, התגורר עם משפחתו בקיבוץ ברור חיל בצפון הנגב.
פרלוב החל אז ביצירת סדרה של סרטים ישראליים, שהבולט בהם הוא הסרט הדוקומנטרי "בירושלים" (1963), שנחשב לאחד הסרטים החשובים והמשפיעים ביותר בתולדות הקולנוע הישראלי.
לצד פעילותו הענפה בקולנוע התיעודי ביים בחייו גם שני סרטים עלילתיים: "הגלולה" (1972) על פי תסריט של נסים אלוני, ו-"42:6" (1969) – ביוגרפיה של דוד בן-גוריון – ניסיון חדשני ומקורי לשלב קטעי עלילה ביומנים דוקומנטריים, לצד שימושים נועזים בצבע.
הסרט כשל מסחרית וסתם את הגולל על הקריירה של פרלוב כבמאי עלילתי.
בשנת 1973, לאחר שנתקל בשורה של קשיים במימון יצירותיו באמצעות הממסד הקולנועי הישראלי, פנה לדרך חדשה של עשייה אינטימית וחדשנית, והחל לעבוד על יצירתו החשובה ביותר, "יומן".
סרט זה, אותו צילם פרלוב בעצמו במהלך עשר שנים עד ל-1983, נחשב כיום לאחת מהיצירות החשובות בקולנוע הישראלי וכאבן דרך בעשייה הדוקומנטרית בקולנוע העולמי.
הסרט מתעד את חייו של פרלוב עצמו ושל בני-משפחתו על רקע אירועים משמעותיים מחיי מדינת ישראל, תוך-כדי קריינותו של פרלוב על הצילומים.
הסרט נחשב למופת הן ברמה הצילומית, הן ברמת שילוב פסקול ותמונה והן בהיותו פורץ דרך לעשרות יוצרים שבקשו לחרוג מהשבלונות המוכרות בעשייה דוקומנטרית וליצור קולנוע אישי ופיוטי.
בה בעת עם הצילומים החל פרלוב ללמד בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, והעמיד מאות תלמידים ומעריצים שהושפעו מדרכו, עד פרישתו לגמלאות.
ב-1989 החל ללמד בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, שם לימד עד 1995. דיתה גרי רואה בו מורה דרך בתחום הקולנוע.