tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההנהגה היהודית הסנהדראית הייתה יותר עממית, פרושית מן הסתם, שהייתה מוכנה מטעמים פרגמטיים להוציא תחת ידה שורה של הקלות בכל הנוגע לאימוץ מינהגים תרבותיים וחברתיים הלניים ורומיים, ושבכללם תופס הספורט מקום ראוי.
אין מדובר על מהפך דרמטי בהקבלה לתקופה שקדמה לחורבן, אלא שספרות חז"ל שנפוצה לאחר החורבן עסקה יותר בענייני דיומא מאשר בנושאים פוליטיים ומדיניים בכלל, כפי שמילאו את חיבוריו של יוסף בן מתתיהו והיא מאפשרת לנו מתוך כך לקרוע חלון רחב אל תוך חיי היומיום של היהודי בן התקופה הנידונה.
כמקובל בתרבות ההלנית וההלניסטית אף ההיאבקות תפשה מקום חשוב, יחסית, בעולם הספורטיבי של היהודים.
ספרות חז"ל מעידה על מינוחים מיוחדים הלקוחים מעולם זה ובתעתיק יווני ואף על מנהגים מקובלים על המתאבקים כגון "אפיקטוזין", שעניינו הקאה מעושה.
מכלל האיסור של חז"ל לעסוק בענף זה בשבת ניתן ללמוד שאכן עסקו בו, ובשבתות.
הספרות המדרשית רוויה באליגוריות הלקוחות מעולם ההיאבקות, שרק מביני דבר, מצפייה או מהתעסקות ממש, יכלו לפענח אותן.
התוספתא אוסרת על הריצה כהתעמלות בשבת, ללמדנו על כי רצו בשבת, ונכונה להתפשר על הליכה וטיול, שזה בבחינת חידוש מעניין בהתחשב בענפים המקובלים בעולם הקדום.
התלמוד הבבלי יותר מרומז על תחרות ריצה ארוכה בין אצנים לסוסים.
הימצאותן של בריכות שחיה במרחצאות הרומיות הנפוצות חשף את החברה היהודית לחשיבות הקניית השחיה, ועד למידה כזו שרבי עקיבא מדגיש כי בין החובות המוטלות על האב כלפי בניו נמצא את לימוד השחיה.
ספרות חז"ל מעידה באופן מעניין על תחרויות עממיות של קפיצות והתזות בתוך בריכות שחיה ומקורות מים בכלל, ואף מזהירות את ההורים מפני סיכון ילדיהם בהקפצות אקרובטיות אל תוך המים.
באחד המקורות נרמז אף סגנון שחיה בנוסח של "העושה ציפור במים", ונזכר כפר אגון, כמרכז של קיום תחרויות.
חז"ל, בהשפעה הלניסטית ברורה, שבחו והללו את העיסוי הגופני, ואף קבעו כי "סיכה בשבת תענוג".
ענף מעניין היה המשחק בכדור, שהיו לו כללים שונים, ללמדנו על אופני משחק שונים, כשהמקובל היה חבטת כדור אל עבר הכותל/הקיר בשבת.
חכמים הזהירו מפני נפילת הכדור מרשות היחיד לרשות הרבים והחשש מפני טלטולו, ללמדנו שהמשחק עצמו לא נתקל בהתנגדות עקרונית, וזאת למעט העדות הקצת סתומה כי מעוז טור מלכא של המורד בן כוסבא חרב "מפני שהיו משחקין בכדור בשבת".
נסיים בעדות היסטורית מפי אב הכנסייה היירונימוס, בפירושו לספר זכריה בשנת 400 לספ' בקירוב, על כי במושבות יהודה נוהגים צעירים יהודים להתאמן בהרמת משאות בדמות אבנים כבדות.
חלקם מצליח להרים את האבן עד הברכיים, חלקם – עד הכתפיים ואחרים אף מעל לראשם.
תחרויות ספורטיביות התנהלו בתוך גימנסיון והתקיימו מיפגשים בין-גימנסיוניים.
הפרס נועד להיות זמני, ולכן הוענק זר עשוי מצמחים, כדי שלא ינוח המנצח "על זרי דפנה (מלאכותיים)".
המנצח אמור להתאמן ולהתכונן לתחרויות הבאות ולא להתענג על "ארון הגביעים" שבביתו.
כל זר נקטף מצמח או עץ המקודש לאל זה או אחר.
באולימפיה היה הזית העץ המסמל את ראש האלים, זאוס בכבודו ובעצמו.
הנחת הזר על ראש המנצח סמלה, ולו לרגע קט, את אלוהותו.
ענף זה נטל את מעמד הבכורה מבין ענפי הספורט ביוון, והפאלייסטרה - בית הספר להיאבקות - היה לב-לבו של החינוך היווני.
היוונים זיהו בענף זה יסודות של מדע ואמנות גם יחד, וייחסו חשיבות למידת החן והסגנון הגלומים במצבי ההיאבקות השונים.
הללו הבחינו בין שני סוגי היאבקות.
הסוג הראשון הוגדר כהיאבקות זקופה או עילית, כשמטרת כל מתאבק הייתה להטיל את היריב על הקרקע שלוש הטלות "נקיות", כלומר בשימוש הגב, הכתפיים או הירך, המזכירות את ענף הג'ודו של ימינו.
ההטלות הנקיות הקנו את הניצחון.
ההיגיון שמאחורי "קיפוח" זה התבסס על איזון בין כובד גוף ומסיביות לבין גמישות, זריזות ובכלל מיומנות.
הסוג השני של ההיאבקות, נערך ברכינה או בשכיבה, נקרא "פאנקרטיון" (שפירושו "כל הקרבות", או "קרב כולל").
הפאנקרטיון היווה שילוב בין היאבקות לאגרוף, אשר פרט לנשיכה ולפגיעה באיברים רגישים כמו אף, פה ועיניים, לא חלו הגבלות כלשהן על היריבים, כולל בעיטות.
בשני סוגי ההיאבקויות היו המתמודדים מורחים את גופם בשמן.
השמן נועד להפגנת הגופניות, לסיוע בעיסוי הגוף, לחימום המפרקים, לבודד את הגוף העירום במזג אוויר קר (המשחקים האולימפיים נערכו בשיא הקיץ, אך תחרויות נערכו גם בכל עונות השנה) ולהקשות על לפיתת היריב.
לעיתים, בתום התחרות, כדי לממש את ערך הספורטאיות, היו זוגות המתאבקים מקלפים, איש מרעהו, את המעטה הבוצי-שמנוני-זיעתי, שדבק בהם ומעסים איש את חברו.
כל התחרויות נערכו מול עיניהם הבוחנות בקפידה של השופטים, ובמיוחד בפאנקרטיון המסוכן, שעליו חלו הגבלות מסוימות.
השופטים היו מצוידים במקל ארוך וחבטו על גופו של אחד המתחרים אשר חרג מן הכללים וההוראות.
התחרויות הוקדשו לאלים, וכל עבירה נקשרה בממדיות דתית כלשהי.
בענף זה מבחינים בין שתי תקופות עיקריות: הראשונה - מימי הומרוס ועד למאה החמישית לפנה"ס, היא תקופת "הכפפות הרכות", כאשר המתאגרף חבש "כפפות רכות", העשויות מרצועות עור שור שלופפו על ארבע אצבעותיו ומיפרק אמת כף היד.
הללו נועדו לסוכך על עצמות גב-היד, יותר מאשר לרכך את המהלומה.
השנייה - מהמאה הרביעית לפנה"ס, עמדה בסימן ה"כפפות הקשות" (או ה"כדורים"), כאשר רצועות העור היו עבות ונוקשות-גסות, והיד נכרכה עד המרפק.
בתחרויות האגרוף, כבהיאבקות, לא הבחינו היוונים בין משקלי הגוף, ולא נהגו לקיים "סיבובים" (הפסקות במהלך הקרב).
הישיבה לצורכי מנוחה הייתה מותרת לעיתים, וזאת על-פי בקשת אחד היריבים, ומי שניצח ללא בקשת הפסקה זכה ליוקרה רבה ואף לתואר "אנאפדרוס".
תמונת מצב זו הצריכה מהמתחרים להיות בעלי כושר גופני גבוה ובעיקר יכולת של סבולת ממושכת.
המהלומות, שחלקן חבטות מאוגרפות, או בסגנון "היד הפתוחה", כמעין קראטה, הונחתו בדרך כלל אל עבר הראש, וכאשר הופל היריב מותר היה להמשיך ולחבוט בו בעודו שוכב.
כניעת היריב באה עם הרמת ידו למעלה.
המתאגרפים התאמנו בחבטה בכדור עור, ממולא מוך, קמח או חול, בהתאם לגיל המתאמן ולרמתו, וזה נתלה והשתלשל מתקרת הגימנסיון.
החלילים העניקו קצב מיוחד ומיתנו את האלימות (בשונה, למשל, ממיקצב כלי ההקשה).
הריצה נערכה במסלול שנקרא סטדיון.
שם זה נגזר ממידת מרחק שאורכה היה שונה ממקום למקום, והמקובל היה כ-192 מ' - המסלול באולימפיה.
רוחבו של המסלול היה כ-30 מ', ונגזר ממספר המתמודדים במקצה.
ריצת "סטדיון" (στάδιον), מקו זינוק ועד עמוד שנקבע בקצה המסלול, כנקודה בולטת ובעלת ממד דתי-פולחני, כמו מצבה, מקדש או דולמן.
המרחק, כנראה, נקבע לאור האגדה - כמרחק ריצתו האנאירובית, בנשימה אחת, של הרקלס.
ריצת "דיאולוס" (Δίαυλος) - עד העמוד ובחזרה לנקודת הזינוק.
בתחילה רצו כולם לעבר עמוד אחד, ואחר-כך, בשל היתקלויות וחבלות וכן כדי ליצור מקדם הגינות אחיד, נקבעו עמודים כמספר הרצים.
"דוליכוס" (Δόλιχος), כמידת מרחק שנעה בין 8 ל-24 סטדיונים.
הייתה זו הריצה הארוכה ביותר שהיווני רץ בתחרויות ספורטיביות, כלומר עד ל-5 ק"מ בערך, שזהו המרחק המומלץ על-פי רופאי הספורט היווניים.
ריצה תחרותית, ארוכה כמו מרתון (מעל 40 ק"מ) מעולם לא התקיימה ביוון, וספק אם התקיימה בכלל, שהרי מדובר על מיתוסים שונים בזיקה לקרב מרתון ולתוצאותיו.
ספורטאי שזכה בכל שלוש הריצות במרכז תחרותי אחד נקרא "טריאסטס" (הגיבור המשולש).
היוונים, בבקשם לשכלל את ענף הריצה, טרחו רבות כדי לחולל בו שינויים.
למישמע אות הזינוק (על ידי זעקת השופט: "צא!", או בתקיעת חצוצרה) הופעל מכניזם מיוחד שהרים (גילגל) את המטיל הנ"ל, והרצים זינקו בו-זמנית לדרכם.
הזינוק בוצע בעמידה ולא בכריעה.
מקור תנוחה זו בממד הצבאי, בתנוחה טבעית של הלוחם.
כדי למנוע תיקולים לא נעימים נמתחו חבלים לאורך המסלול, לסמן את תחום ריצתו של כל אצן.
הסטדיון הוכשר בעמק, כיאה לניצול הטופוגרפי שהיה כה מקובל ביוון, כאשר הצופים ישבו על צלעות ההרים והגבעות מסביב, ולא על גבי יציעים או טריבונות נוחות, כמקובל ברומא, וצפו בתחרויות.
הקטע הבא, מפי לוקיאנוס, משקף את המצב שבו הקשו הנהלים על הספורטאים, בשל הרצון למיינם צבאית: "אך כדי שלא להקל עליהם (על הרצים), אין מרשים להם לרוץ על אדמה קשה ומוצקה, כי אם על גבי חול דק ותחות.
החול מקשה על הדריכה במרוץ והוא מתחמק מתחת לכף רגלי האצן".
לקראת סוף המאה הששית לפנה"ס, על רקע תכיפות המלחמות הפנימיות, נולד ענף ספורטיבי חדש בשם "הופליטודרומוס", על שם יחידות הצבא הכבד שנפוצו אז, בבחינת "אימון-אגב" ושעשועי לוחמים.
הייתה זו ריצה עם מגיני הקרב, ולעיתים בתוספת לקובע המגן או אף בחימוש מלא, שהתפתחה מן האימונים הצבאיים.
נודעה גם ריצה שנשאה אופי פולחני בשם "ריצת הלפיד".
מן הציורים ששרדו ניתן לשער שריצה זו הייתה דומה למרוץ שליחים.
ענף זה התפתח מאוד ביוון בשל היותה מחורצת מכשולי מים ומשופעת בגבעות.
היוונים הכירו, תחרותית, אך ורק את הקפיצה למרחק.
הקופצים ביצעו קפיצתם בדרך כלל ללא האצה או הרצה מוקדמת, ולעיתים זינקו מן המקום, מקו הקפיצה.
הקופצים היו מצוידים בצמד משקוליות ("האלטאראס" ביוונית), דמויי מגהץ, עשויים מאבן או יצוקי מתכת, ושמשקלם נע בין ק"ג אחד לחמישה.
הקופץ לא הירפה מהן מרגע הקפיצה ועד הנחיתה.
טרם זינק הושיט הקופץ את שתי ידיו לפנים, הניפם לאחור, זינק ותוך כדי כך הניף שוב את ידיו במהלך הקפיצה עד לנחיתה.
טכניקה זו העניקה לקופץ מעין מקדמה, ובהיותו באוויר ובהנפת ידיו לאחור ולפנים העביר את מרכז הכובד של גופו לפנים וכך "הרוויח" עוד כמה סנטימטרים.
יכול להיות שהשימוש במשקוליות נבע מאותה סיבה נפוצה של יצירת קשיים אובייקטיביים, ואולי המשקוליות סמלו, במשקלן, תחושה של "אפוד הקרב" של הלוחם.
המתמודדים היו בוחרים לעיתים משקוליות כבידות כדי להציג בפומבי את יכולתם מול הקהל.
קודם לקפיצה היו המתמודדים מציגים את ה"מגהצים" מול הקהל תוך כדי הפגנת גופם האתלטי.
לכל מתחרה היו שלוש קפיצות, כשכל אחת נמדדה וסומנה על ידי נעיצת יתד בבור הקפיצה.
משקוליות של מנצחים מפורסמים הונצחו אחר כבוד במקדשים מקומיים, ללמדנו שוב על הזיקה האמיצה שהתקיימה ביוון בין הספורט לדת.
בכל מקרה תמונת מצב זו זימנה למקדשים אופציה מוגברת של עלייה לרגל.
הדיסקוס, שהיה עשוי אבן או יצוק מתכת ומשקלו נע בין 1.25 ק"ג ל-5 ק"ג ואף ליותר, היה במקורו כלי נשק להטלה, כפי שנזכר בכתבי הומרוס.
לאמיתו של דבר מקור שמו של הדיסקוס היה "חפץ להטלה".
לאביזר זה הייתה משמעות דתית-פולחנית, שהתחברה לגלגל השמש, אותו נהג אפולו.
הדיסקוס אמור היה, כך לפחות לפי התיעוד המיתולוגי לשחזר את מהלך מסלולה של השמש ה"מקיפה" את העולם ממזרח למערב.
על רקע זה מסתבר הנוהג לחרוט הקדשות על גבי הדיסקוסים ולגנזם במקדשים.
ידוע על הסכמים פוליטיים בין ערים ביוון, אשר הונצחו על גבי דיסקוסים מפורסמים, של מנצחים ידועים במשחקי הקודש.
הראשון שבהם היה הסכם השלום בין איפיטוס המלך, ממרכז הלאס למלך ספרטה המפורסם, המחוקק ליקורגוס, אשר נחקק על גבי דיסקוס בשנת 880 לפנה"ס.
הדיסקוס נזרק מתחום קשתי שנמתח על הקרקע ונפילתו סומנה על ידי נעיצת יתד.
לכל מתמודד ניתנו חמש הזדמנויות לזריקה, והטובה מבין כולן נחשבה ונרשמה.
מכירים כשמונה סגנונות של זריקה, ובכולם נזרק הדיסקוס, כשהוא ניצב כלפי הקרקע, ולא אופקי כבימינו.
לעיתים הטילוהו מתוך מקלעת של רצועות עור, מה שיתפתח לימים לענף יידוי פטיש.
אחד מן הספורטאים היוונים האגדיים היה פאילוס, שמסופר עליו כי בגיל 30 "ירה" את הדיסקוס למרחק של 48 מ'.
ענף זה זכה לתנופה בעקבות המלחמות הפלופונסיות בין אתונה לספרטה (431-404 לפנה"ס), כשעלתה חשיבותן של היחידות קלות הנשק וכן של הפרשים.
הכידון התנשא לגובה של קומת אדם, ראשו קהה או עטוף במעין "כובעון".
המטיל נעזר ברצועת עור דקה וקצרה, בת כ-30 ס"מ, שלופפה בחוזקה במרכז הכידון, ויצרה, מתוך כך, טבעות שכבתיות-אופקיות.
את הסרח שנותר (בין 7 ל-10 ס"מ) כרך המטיל סביב האצבע של היד המטילה, כמעין לולאה, כשידו זו אחזה בכידון קרוב לשליש הקדמי של גוף הכידון.
טכניקה זו העניקה לכידון, מרגע הטלתו, תנועה סיבובית-בליסטית, תאוצה ושיוט יציב באוויר.
בדרך זו הוגדל גם רדיוס הזרוע המטילה, ומתוך כך התברך המטיל, המיומן ללא ספק, ביתרון רב-חשיבות וגם לא נזקק לריצה ארוכה לפני ההטלה, ממש כפי שפעל בשדה הקרב.
הכידונאי היה איפוא מצוי תמיד במצב הכן בתוך המערך הלוחם.
במקרא (שמואל א' יז, 7) נאמר על נשקו של גלית הפלישתי, שהיה הלני-אגאי במוצאו, "וחץ חניתו כמנור אורגים".
כלומר, ל"כתב הצבאי" של המקרא, אשר "כיסה" את האירוע, נראה כידונו של גלית כמנור האורגים, על שום השרוכים אשר השתלשלו מקדמת כידונו.
מכלול ספורטיבי-תחרותי זה שנגזר מהיוונית, ומשמעו "קרב חמישה", כלל את הענפים הבאים בסדר זה: ריצה, קפיצה, הטלת כידון, זריקת דיסקוס והיאבקות זקופה.
סדרת תחרויות זו ביקשה להבליט את ההרמוניה והאיזון בין זריזות, כוח, מהירות, התמדה וסבולת, תכונות שלהן פילל כל ספורטאי להגיע ושיחר לפיתחן.
ואכן המנצח בתחרויות אלה רשם לעצמו את ההישג המכובד ביותר שבספורט היווני, בבחינת פסגת ההצלחה, בבחינת "סופרמניות", אשר האלים חפצים ביקרו.
היוונים חפצו לעודד את התחרות בפנתאטלון כדי להילחם נגד החד-צדדיות של האתלטים ושאיפתם להתמקצעות.
היוונים פיתחו שיטת ניקוד מיוחדת, כזו שנועדה להביא את צמד המתחרים הטוב ביותר בארבעת הענפים הראשונים לגמר המרשים של ההיאבקות.
ענף זה התפתח במקורו כחלק מגיוון אימוני הרכבים והפרשים והתקיים בהיפודרומוס (מושג שנגזר מצמד המלים: היפוס=סוס, דרומוס=מסלול ריצה), שבעיקרו לא היה אלא שדה שהוכשר לאחר הקציר לשם עריכת התחרויות, כשהצופים יושבים למרגלות צלעות ההרים שמסביב ורואים את התחרויות.
מדובר על מבנה מלבני, שלעיתים היה מעוגל בצדדיו, ובעל אורך שנע בין סטדיון אחד לארבעה סטדיונים (באתונה הגיע אורך ההיפודרומוס לכדי שמונה סטדיונים).
קצותיו סומנו על ידי עמודים, והגם שבמרכזו הורמה תלולית עפר נמוכה לא נמנעו התנגשויות חזיתיות ואף התהפכויות של מרכבות.
בכך הושגה לעיתים תחושה של אווירת קרב אמיתית.
להתנגשויות גרמה גם העובדה שמספר המרכבות המתחרות היה לעיתים מוגזם.
באולימפיה התחרו בו-זמנית בין 40 ל-60 מרכבות ובדלפוי נרשמה פעם עדות שיא של התרסקות 40 מרכבות במרוץ אחד.
נקודת התורפה הייתה בשני קצות המסלול שסומנו על ידי עמודים גבוהים.
כל פינה נקראה בשם "טרקסיפוס" (אימת הסוס) והרכבים היו מקריבים לדמון זה קרבנות לפני המרוץ.
הזוג המרכזי של הסוסים נרתם ליצול, לציר המרכזי של המרכבה, ואילו הקיצוניים נקשרו-נרתמו לעול.
הוקפד שהסוס השמאלי יהיה החזק ביותר, מכיוון שעליו נשענה המרכבה בשעת הסיבוב, ואילו הסוס הימני היה צעיר ו"מטורזן", מלא אנרגיה, כדי למשוך אחריו את שאר השלישייה.
כבמסלולי הריצה ביקשו היוונים לשפר את קו הזינוק.
המרכבות, שהיו רתומות לצמד סוסים או לרביעייה, ניתנו במכלאות שיצרו מבנה קשתי, דמוי ראש חץ, בזווית מיוחדת למרכז המסלול.
הללו הוזנקו במרווחי זמן קצובים, כדי שתגענה כולן ליישורת באותו זמן.
המנצח שסיים ראשון את 12 הסיבובים/ההקפות זכה, בדומה לאתלטים, בזר ענפי הזית, הדפנה, הכרפס, או כפות תמרים, הכול כמינהג המקום.
בשונה משאר הענפים היה העיסוק בספורט זה נחלתם של בני האצולה ושל ספורטאים מתבגרים-מזדקנים.
מסיבה זו לא נדרשו הרכבים להתחרות בעירום, כשאר האתלטים.
עד אמצע המאה החמישית לפנה"ס נערכו גם תחרויות של מרכבות הרתומות לפרדות, וכמו כן תחרויות משולבות של דהרה וריצה, כשבסיבוב האחרון זינקו הרכבים מעל סוסיהם וסיימו את המסלול בריצה, כשהם מושכים את הסוסים ברתמות או באפסרים.
תחרויות רכיבה על סוסים התקיימו מאז שנת 648 לפנה"ס.
הרכבים, ללא אוכפים, שלטו בסוסים בעזרת הלחץ שהפעילו ברכיהם, בעזרת המושכות והשוט.
היוונים השתעשעו והתאמנו בכל מיני תחרויות ומשחקים, אם כי לא נכללו ברפרטואר המקודש, האולימפי למשל.
ונציג כאן את השלושה היותר מפורסמים:
נודעו סוגים שונים של כדורים שנבדלו בגודלם ובמשקלם.
על פי רוב היה הכדור עשוי עור וממולא בנוצות, מוך וגזרי בדים.
נפוצו משחקי כדור שבהם שולבו הטעיות, הקפצות ומסירות.
הסיבה המרכזית שענף זה לא שולב בכלל ענפי התחרויות הרשמיות נבעה מהיותו קבוצתי.
הספורט היווני היה כולו על טהרת האינדיבידואליות.
היווני יצא מנקודת מוצא מאוד הגיונית, שמנצח יכול להיות רק אחד, ואין לחלק את הפרס בין קבוצת ספורטאים.
זו הייתה חביבה במיוחד על המתאבקים לפיתוח שריריהם וכוחם בכלל.
שרדו אבנים ועליהן כתובות המספרות אודות "שעשוע" זה, כאותה אבן בזלתית עצומה שנמצאה באי סנטוריני ומשקלה כ-480 ק"ג.
עליה התנוססה הכתובת הבאה: "אומסטאס בנו של קריטובולוס הרים אותי מעל הקרקע".
יש הסבורים שמדובר במשפט סאטירי-עוקצני כביטוי לניסיונות כושלים של אתלטים להתמודד מול אבנים כבדות מאוד.
היוונים לא שבצו ענף זה בכלל התחרויות הרשמיות בשל הנזקים הגופניים שהוא גרם לספורטאים ובשל ריחוקו מעולם האימון הצבאי.
ענף זה לא נקלט ברשימת התחרויות הרשמיות מכיוון שהוא היה כה שגרתי ונפוץ, ויווני שלא ידע לשחות נחשב לבור ועם הארץ.
סגנון השחיה הנפוץ היה הסגנון הטבעי - "שחיית כלב" - סגנון הגריפה הידוע.
סגנון זה יתפתח לימים לסגנון חתירה.
למרות הציורים ששרדו והעדויות הספרותיות שסופרו קשה להעריך האם הכיר היווני גם סגנונות אחרים.
יש להניח שאילו השחיה הייתה מקבלת מעמד תחרותי רשמי היו צומחים ממנה סגנונות מגוונים.
הספורט היווני שקע במקביל לשקיעת המרכזים ההלניים ביוון.
כמו שיוון ידעה שיאים היסטוריים במאה החמישית לפנה"ס, השתקף הדבר אף בפעילות הגופנית, האתלטית והספורטיבית.
במחקר קיים ויכוח האם האתלטיקה היוונית החזיקה מעמד, על פי הנורמות הקלסיות, לאורך כל המאה החמישית או אף פחות מכך.
אפשר לטעון כי ברגע שהפעילות הגופנית היוונית איבדה את תו הצורפים שלה, כלומר את החובבנות המסוימת, החל תהליך שקיעתה.
פרסים יקרי ערך שהמתינו לספורטאים עם שובם לפוליס סינוורו את עיניהם ורמסו, מתוך כך, את האידיאלים הקלסיים של מטען הספורט היווני.
על רקע היריבות והתחרותיות היוקרתית ששרו בין ערי הפוליס נהגו ערים מסוימות לדאוג למחסורם של הספורטאים המוצלחים.
בדרך זו בקשו לאפשר להם תנאים אופטימליים כדי שיתמסרו לחלוטין לספורט וישאו בגאון את דגל יוקרתה של העיר.
ריבוי מופרז של תחרויות יצר תמונה של ספורטאים, רדופי תאוות ניצחון, הנודדים ממוקד משחקים אחד למשנהו.
ספורטאים העמידו עצמם תחת הדרכתם של מאמנים שהחלו לשלוט בכל אורחות חייהם ומיקצעו אותם לקראת התחרויות והניצחון.
הגולם, במקרה זה, קם על יוצרו: החופש והספונטניות, שאפיינו את הספורט היווני הקלסי קועקעו לחלוטין.
התרבו מקרי שוחד ושחיתויות שריסקו ערכים אתלטיים ראשוניים.
הנתונים הנ"ל הניבו ניצנים של מקצוענות, ובשמה החלו להתארגן אגודות של ספורטאים שהעניקו שירותן לכל המרבה במחיר.
החלל שיצרה שקיעתה של אתונה במאה הרביעית לפנה"ס לא התמלא ביסודות ספורטיביים קלסיים מטעמם של המרכזים החדשים שצמחו תחתיה כגון תבאי וקורינתוס.
המכה האנושה שהונחתה על האתלטיקה ההלנית הייתה כיבושה של יוון על ידי הרומאים וראשית הרומניזציה של הספורט.
ספורט נכים הוא פעילות בענפי הספורט השונים, הנערכת בהשתתפות אנשים עם מוגבלויות שונות, תוך התאמות המאפשרות את השתתפותם בענפי ומקצועות ספורט מגוונים תוך הקפדה על הנגשות רלוונטיות.
ההתאמות מתבטאות בשינוי חוקי המשחקים כך שיכילו שחקנים עם יכולות מגוונות, שמירה על הוגנות (יצירת קטגוריות על פי חומרת הנכות) ושימוש באביזרי שיקום וניידות כמו ריצה עם רגלים תותבות ושימוש בכיסאות גלגלים שעוצבו לענף ספורט ספציפי.
לפעילות גופנית תרומה רבה לכל פרט, אבל יותר מכל היא תורמת לבעלי נכויות שונות המגבילות את תפקודם היום יומי בכל תחומי החיים.
השתתפות בתנועה, בפעילות גופנית ובספורט תורמת לשיפור בריאותם הנפשית והפיזית של אוכלוסיות אלו.
ישנן תרומות פיזיות-גופניות רבות כגון: פיתוח שרירים, התנסות תנועתית שמסייעת להורדת מתח השרירים, שיפור תגובות שווי המשקל, שיפור הבקרה היציבתית באזור המותני, סיבולת לב-ריאה, שיפור ביציבות של הראש והצוואר ועוד.
השתתפות והתנסות בפעילות פיזית מעמידה בפניהם אתגרים קוגניטיביים, פיזיים, נפשיים וחברתיים ותורמת למסוגלותם הנפשית.
ספורט מסייע לנכים להתגבר על חוסר האונים הגופני והוא אף גורם בעל ערך פסיכולוגי רב שביכולתו לרומם את רוחם של הנפגעים, למנוע את התדרדרותם הנפשית ולהביא לידי השתלבותם מחדש בחברה.
מחקרים מצביעים על התרומה והחשיבות של העיסוק בספורט בכלל ובספורט תחרותי בפרט לאוכלוסיות עם נכויות שונות בהיבטים בריאותיים.
גופנית – שיפור ביכולת הגופנית מורידה את הסיכון למחלות לב וכלי דם, מונעת השמנה, מורידה כולסטרול ושומנים בדם, כמו כן גם משפרת מדדים ומחזקת את שרירי הגוף, דבר שמשפר את התפקוד היום-יומי.
נפשית – שיפור הביטחון העצמי והדימוי העצמי בעזרת הצבת מטרות והשגתן, שבירת שיאים והתקדמות אישית ומנטלית.
בנוסף, האדם עם המוגבלות מקבל חינוך שנותן לו מוטיבציה וכוח להמשיך להילחם ולהצליח.
תופעות אלה עוזרות לספורטאי הנכה בכך שהן הופכות אותו לאדם אופטימי יותר, שמח יותר ומעצימות את התכונות החיוביות הטמונות בו, כגון ביטחון עצמי, מסוגלות, אומץ ועוד.
מניעת יתרון לנכים קלים בתחרות מול נכים קשים נעשית באמצעות קיום אירועים נפרדים בהתאם לדירוג רמת המוגבלות של הספורטאים (בדומה לקטגוריות המשקל בתחרויות אגרוף וג'ודו).
שיטת הדירוג בספורט נכים נקראת קלאסיפיקציה.
בתחרויות נכים, המקצים נערכים לפי הקלאס, לדוגמה יהיה מקצה לנכים בעלי קלאס 8 (S הוא הסימון לקלאס).
ישנם מספר סוגי ספורט הנכללים בהגדרה זו: ספורט עממי, ספורט שיקומי וספורט הישגי.
שיאו של ספורט הנכים הוא ספורט פאראלימפי, שנערך במסגרת המשחקים הפאראלימפיים, המתקיימים מיד לאחר האולימפיאדה הרגילה.
ספורט עבור אנשים בעלי מוגבלויות מתחלק על פי רוב לארבע קבוצות מוּגבלות:
חירשים - בשנת 1924 אורגנה לראשונה באופן תחרות בינלאומית לספורטאים חירשים.
היוזמה התקיימה על ידי הוועד הבינלאומי לספורט לחירשים, וזו היוותה את הבסיס לתחרויות ארבע-שנתיות המוכרות כיום בשם אולימפיאדת החירשים.
משנת 1949 מתקיימת גם אולימפיאדת חורף לחירשים.
אנשים עם מוגבלות פיזית - הספורט לקבוצה זו התפתח תחילה כמסגרת שיקומית.
בשנת 1911 מתקיים לראשונה אירוע ספורט מאורגן בו משתתפים נכים.
אולם התחום אינו צובר תאוצה בשלב זה.
קפיצת המדרגה בהיקף של הספורט מתחילה רק לאחר מלחמת העולם השנייה גדל מספר הנכים באופן משמעותי וספורט נכים הוכנס כחלק אינטגרלי בשיקומם של נכים, הן כעיסוק פנאי והן כספורט הישגי.
סר לודוויג גוטמן הגה ויזם את קיומם של משחקי סטוק מנדוויל, שהחלו להתקיים בשטחי בית החולים בסטוק מנדוויל.
בשנת 1948 יזם גוטמן קיום תחרות ספורט בכיסאות גלגלים במסגרת בלתי פורמלית במהלך אולימפיאדת לונדון.
משחקים סטוק מנדוויל המשיכו להתקיים כתחרות שנתית קבועה ומשנת 1960 נקראים המשחקים אחת לארבע שנים בשם המשחקים הפאראלימפיים.
משחקי האולימפיאדה מנוהלים באופן נפרד ומתקיימים בהנהגת הוועד הפאראלימפי הבינלאומי.
אנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית - בשנת 1962 החלה יוניס שרייבר (אחות הנשיא האמריקני ג'ון קנדי ואחותם הלוקה בשכלה רוזמרי) לקיים מחנות קיץ עבור אנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית.
אלו התפתחו במהלך שנות השישים ובשנת 1968 החלה להתקיים האולימפיאדה המיוחדת.
תחרות זו התקיימה אחת לשנתיים ומשנת 1975 מתקיימת אחת לארבע שנים.
בשנת 1988 הכיר בה באופן רשמי הוועד האולימפי הבינלאומי ולמשך תקופה אף הותרה התחרותם של מתחרי האולימפיאדה המיוחדת במשחקים הפאראלימפיים.
עיוורים - קיימים ענפי ספורט ייחודיים לאנשים עם לקויות ראייה ועיוורון, כדוגמת רכיבה על אופני טנדם (כאשר הקפטן היושב מקדימה אדם רואה ומאחוריו רוכב עם לקות ראייה או עיוורון) או משחק הכדורשער.
במשחק זה, שחקנים בעלי שרידי ראייה מכסים את עיניהם במשקפות מיוחדות על מנת לייצר מצב בו כל השחקנים על המגרש עיוורים לחלוטין, הכדור הייחודי מצויד בפעמון המשמיע קול בזמן הגלגול והשחקנים משתמשים בחוש השמיעה שלהם על מנת להתכוונן אליו.
בישראל נבחרת אולימפית בענף ספורט זה.
ספורט נכים דורש הרבה פעמים ציוד טכנולוגיה מסייעת ייעודי לענף הספציפי, כגון מגלשי סקי לקיטע, רגל תותבת המותאמת לריצה, כיסא גלגלים המותאם לכדורסל או כיסא גלגלים המותאם לטניס.
גם אם חלק מהציוד הזה דומה לציוד שהספורטאי נזקק לו בחיי היומיום, הוא לא יכול להשתמש בציוד זה עבור חיי היומיום (כיסא גלגלים המותאם למרוצים אינו מאפשר, לדוגמה, תפקוד סביר בבית או במשרד).
מחירם של כיסאות גלגלים ותותבות לחיי היומיום הוא יקר מאוד.
מחירם של פרטי ציוד המותאמים לענף ספורט ספציפי, עשוי להיות יקר עוד יותר בשל הכמות הקטנה המיוצרת מהם.
מעבר לזאת, ציוד ספורט נכים אינו ממומן לרוב על ידי הביטוח הלאומי או ביטוח בריאות.
ענפי ספורט נכים שאינם דורשים ציוד מיוחד, או לפחות לא ציוד יקר, הם, למשל, כדורשער וכדורעף נכים, שמשוחקים בישיבה על הרצפה או ענפי ספורט הקשורים בקליעה למטרה, שניתנים להשתתפות בכיסאות גלגלים רגילים.
בדיקת רמת הכושר של הספורטאים הנכים:
בדיקת רמת הכושר של הספורטאים הנכים נעשית באמצעות מכשיר הארגומטר גלילים.
מכשיר זה בודק את רמת הכושר הגופני של אנשים שנפגעו בגפיים התחתונות והוא נעשה בפרקי זמן קצרים ובעוצמה גבוהה.
כיסאות הגלגלים הידניים של ספורט הנכים
ככלל, כיסאות הגלגלים הידניים הם בעלי מגוון תכונות ואינם דומים זה לזה.
אולם, ישנן תכונות של כיסאות גלגלים לשימוש יומיומי שלא ימצאו לעולם בכיסאות גלגלים לספורט.
כיסא גלגלים לספורט לא יהיה בעל יכולת קיפול, לא יהיו לו ידיות דחיפה למסייע אישי ולא יהיו לו מעצורים.
משטחי גלגליו הגדולים של כיסא הגלגלים לשימוש היום יומי יהיו אנכיים או כמעט אנכיים למישור הרצפה (כך שיתפוס שטח צר יותר אך יהיה פחות יציב).
כללית, ישנן שלוש שלדות מקובלות לכיסאות גלגלים ידניים: השלדה המוצלבת - המאפשרת התקפלות, שלדת הגשר התלוי - השלדה הקלה והמינימליסטית ושלדת הקופסה - החזקה ביותר.
כיסאות הספורט יהיו או בעלי שלדת קופסה או בעלי שלדה ייחודית שאינה נמנית עם שלושת הסוגים שהוזכרו.
ארבעה גופים עיקריים עוסקים בקידומו של ספורט נכים בישראל: ההתאחדות הישראלית לספורט נכים, ארגון נכי צה"ל, איל"ן ועמותת אתגרים.
בארץ פועלות קבוצות ספורט נכים מן הטובות בעולם, ביניהן ספיבק, איל"ן קריית חיים, "אתגרים" ובית הלוחם חיפה.
מועדונים אלו מצטיינים בייחוד בענף השחייה, בו זוכים שחיינים נכים ישראלים במדליות זהב במשחקים הפאראלימפיים.
תקופת השיא של ספורט הנכים בישראל הגיעה בעקבות שיקום הפצועים הרבים ממלחמת יום הכיפורים.
הוועד הפאראלימפי בישראל וההתאחדות הישראלית לספורט נכים מרכזים 19 ענפי ספורט בהם פעילים ספורטאים רבים.
נכון ל-2016, ישראל מדורגת במקום 13 בעולם במספר המדליות במשחקים הפאראלימפיים עם 375 מדליות בסך הכל, מהן 123 מדליות זהב, 123 מדליות כסף ו-129 מדליות ארד.
מאז שנת 1954, מעניק מגזין הספורט, ספורטס אילוסטרייטד, את תואר 'ספורטאי השנה' לספורטאי או קבוצה אשר הופעתם באותה השנה המחישה את הרוח הספורטיבית ואת ההגינות.
רוב הזוכים בתואר הם אמריקאים.
הגביע שהזוכים מקבלים הוא כד קרמיקה שעליו מצוירים אתלטים יוונים.
ספורטאי מצטיין הוא מעמד שמעניק צה"ל לספורטאים לקראת גיוסם.
מעמד זה מקנה להם את האפשרות להמשיך להתאמן, במקביל לשירותם הצבאי, ובכך לשמור על כושרם ועל דירוגם הספורטיבי.
מעמד צה"לי זה נמצא אמנם מעל מעמד "ספורטאי פעיל" אך שניהם ממוקמים מתחת למעמד "ספורטאי עילוי".
ההחלטה על הכרה במיועד לשירות ביטחון או לחייל כספורטאי מצטיין מסורה למיטב, על פי מכסות שקבע, ולפי המלצת המחלקה לספורט תחרותי במשרד התרבות והספורט של מדינת ישראל.
ההכרה מאפשרת לחייל לצאת לאימונים ולתחרויות, אף מחוץ לישראל, ובכך מתאפשרת המשך התפתחותו המקצועית והספורטיבית.
יחד עם זאת, החייל חייב לעבור טירונות, ובמהלך שירותו, עליו להתייצב בבסיסו למשך 6 שעות ביום לכל הפחות.
ניתן לשנות את מעמדו ולהעבירו למסלול שירות רגיל, אם אין עוד הצדקה להעניק לו מעמד של ספורטאי מצטיין.
ספורטאים בודדים מדי שנה מקבלים מעמד של "ספורטאי עילוי", המאפשר את דחיית שירותם הצבאי, כדי שיוכלו להתאמן בחו"ל.
במהלך השנים נמתחה ביקורת על הסדר זה, שכן הוא מפלה לטובה את מי שעיסוקו בספורט, לעומת מי שעיסוקו בתחומים אחרים.
מנגד, נטען, כי בניגוד לעיסוקים אחרים, התקופה בה יכול ספורטאי לעסוק בספורט מוגבלת בדרך כלל עד שנות ה-30 לחייו, ולעיתים אף פחות מכך, והתקופה שבין גילאי 18–21 היא קריטית להתפתחות הספורטאי.
טיעון אחר הוא כי אין בשירות הצבאי של הספורטאים המצטיינים תרומה של ממש, שכן בשל הדרישה לשחררם לאימונים תדיר, רבים מהם מוצבים בתפקידי מינהלה כגון עובדי רס"ר.
מנגד, נטען כי הספורטאים מהווים מודל לחיקוי עבור בני הנוער, ועצם שירותם בצבא יעודד בני נוער להתגייס כמותם.
בראשית 2008 אישרה הכנסת בקריאה ראשונה תיקון בחוק שירות ביטחון של מדינת ישראל, שיזם חבר הכנסת חיים כץ.
לפי התיקון, ניתן יהיה להמיר את שירותו הצבאי של ספורטאי שהוכר כ"ספורטאי עילוי" בשירות לאומי בקהילות יהודיות מחוץ לישראל, או בשגרירויות ישראל.
הצעת החוק זכתה לכינוי "חוק סהר", על שם הכדורגלן הישראלי בן סהר, ששיחק באותה עת בליגה האנגלית, אחת מהליגות הבכירות והנצפות בעולם הכדורגל.
כמה מחברי הכנסת שהתנגדו להצעת החוק טענו כי הסדר מעין זה יש לקבוע בנוהלי הצבא, ולא בחוק, מחשש לאפליית אחרים ולמדרון חלקלק.
עניינו הוסדר מאוחר יותר והוא שוחרר משירות צבאי בחלוף 7 שנים כבעל מעמד של ספורטאי עילוי).
כיום, מעמדם של ספורטאים מצטיינים בצה"ל מעוגן בהוראות פנימיות של צה"ל ושל מנהל הספורט.
ההוראות הללו כוללות תנאים מקדמיים, המהווים סף לבקשתו של ספורטאי לקבלת מעמד במהלך שירותו הצבאי.
המעמד בדרך כלל מוסדר בטרם הגיוס ואולם אין מניעה כי יוסדר אף במהלכו של שירות צבאי, והכל בכפוף למספר המכסות המותרות בצה"ל לספורטאים פעילים ומצטיינים.
בשנת 2015, המכסה הכילה כ-410 ספורטאים וספורטאיות.
בדומה לספורטאים מצטיינים או פעילים, ניתן גם מעמד דומה למוזיקאים, לרקדנים, לשחקנים, שהצליחו להוכיח ייצוג לישראל בקנה מידה בינלאומי או ארצי.
המעמד נקרא "אמן מצטיין/אמן פעיל".
כמו כן, צה"ל יצר תקן חדש בשם "משפיען רשת" למגויסים חדשים דרכו יתאפשר להגיע לתקן "אמן פעיל" - כשהקריטריון לכך הוא "צעיר/ה שמספר עוקביו ברשתות החברתיות עולה על חצי מיליון, ובה בעת לוקח חלק בהפקות ובפרויקטים מחוץ לכותלי המדיה החברתית".
מסלול הטאלנטים מאפשר לחיילים המשרתים בו לקבל 90 ימי חופשה מיוחדת בשנה המיועדים לפיתוח הקריירה שלהם, לעומת 45 ימי חופשה מיוחדת אותם מקבלים אמנים פעילים לאותה המטרה.
בנוסף, "טאלנט" מופיע בהרכב משלו בהופעת סולו, והעדיפות תהיה שיופיע בפני לוחמי צה"ל, בזמן שאמנים פעילים מופיעים בהרכבים המוכרים- להקות.
קיימת הגבלה של 5 חיילים המוגדרים כטאלנטים בכל זמן נתון.
מי שלא יתאים למסלול ישובץ בתפקידי עידוד הגיוס ויופיע מול מועמדים לשירות ביטחון (מלש"בים).
הספורט בישראל מהווה חלק חשוב מן התרבות הלאומית במדינת ישראל ונתמך על ידי משרד התרבות והספורט.
למרות מיקומה הגאוגרפי של ישראל ביבשת אסיה, איגודי הספורט בישראל בענפים השונים משתייכים לאיגודים האירופיים, על רקע סירובן של מדינות אסיאתיות ובפרט ערביות להתחרות מול ספורטאים ישראלים, ועקב כך, גם הופסקה השתתפות ישראל במשחקי אסיה ב-1978. בישראל חמישה מרכזי ספורט גדולים: מכבי, הפועל, בית"ר, אליצור ואס"א.
בישראל צמחו מתעמלים, טניסאים, ג'ודוקאים, וספורטאים ימיים אשר זכו להצלחה בינלאומית.
בין ההישגים של ספורטאים ישראלים ישנם זכיות ב-20 מדליות אולימפיות ובאליפויות בין-לאומיות, בענפי ההתעמלות, שיט, ג'ודו, אגרוף, היאבקות וקאנו/קיאק.
ישראל היא מרכז בינלאומי לספורט היהודי ברחבי העולם, והחל מהמכביה הראשונה, שנערכה בשנת 1932, עוד לפני קום המדינה, נערכת בישראל המכביה מדי ארבע שנים.
תקצוב הספורט בישראל נמוך ביחס למקובל במדינות המערב, וזה תורם לכך, שהישגי הספורט הישראלי הם נמוכים באופן יחסי.
עם זאת, החל משנות ה-80 של המאה ה-20 חלה התפתחות בספורט התחרותי, ובעיקר בספורט היחידני בישראל, עקב כניסתם של ספונסרים, משקיעים פרטיים והקמת היחידה לספורט הישגי.
ישראל משתתפת באופן סדיר במשחקים האולימפיים החל מישראל באולימפיאדת הלסינקיאולימפיאדת הלסינקי ב-1952, למעט אולימפיאדת מוסקבה 1980. ישראל זכתה במדליה האולימפית הראשונה שלה רק באולימפיאדת ברצלונה 1992 (יעל ארד, ג'ודו) ובמדליית הזהב האולימפית הראשונה באולימפיאדת אתונה 2004 (גל פרידמן, גלישת רוח).
ישראל זכתה לפחות במדליה אחת בכל אחד ממשחקי הקיץ האולימפיים מאולימפיאדת ברצלונה (1992) עד אולימפיאדת פריז (2024), למעט אולימפיאדת לונדון 2012.
התעמלות הוא ענף ספורט מצליח בישראל עם ארבע מדליות, מתוכן שתי מדליות זהב אולימפיות: ארטיום דולגופיאט בתרגיל הקרקע ולינוי אשרם בהתעמלות אמנותית בתחרות הקרב רב אישי (טוקיו 2020) לצד מדליות באליפויות עולם.
ענפי השיט והג'ודו הם ענפים מצליחים נוספים בישראל עם זכיות במדליות רבות במשחקים האולימפיים ובאליפויות עולם.
בענפים האולימפיים הפופולריים לישראל מספר מדליות מאליפויות עולם ואולימפיאדה; באתלטיקה ובשחייה לישראל מספר מדליות מאליפויות עולם ומאליפויות אירופה.
ענף השחמט בישראל הוא בעל היסטוריה ארוכת שנים ובעל הישגים בינלאומיים.
נבחרת הנשים של ישראל זכתה במדליית זהב אולימפית באולימפיאדת השחמט 1976. נבחרת הגברים של ישראל זכתה בשתי מדליות אולימפיות, מדליית כסף (אולימפיאדת השחמט 2008) ובמדליית ארד (אולימפיאדת השחמט 2010).
כדורגל בישראל הוא ענף הספורט הפופולרי ביותר בישראל.
חיפה העפילה פעמיים נוספת בעונות 2010 ו-2023. שתי קבוצות נוספות שחזרו את ההישג: מכבי תל אביב בעונת 2005 ובעונת 2016 והפועל תל אביב בעונת 2011. המועדון המעוטר ביותר בישראל הוא מכבי תל אביב (26 אליפויות ו-24 גביעי מדינה).
קבוצות מצליחות אחרות הן הפועל תל אביב (13 אליפויות ו-16 גביעים), מכבי חיפה (15 אליפויות ו-6 גביעים), בית"ר ירושלים (6 אליפויות ו-8 גביעים) מכבי נתניה (5 אליפויות וגביע אחד) והפועל באר שבע (5 אליפויות ו-4 גביעים).
כדורסל בישראל הוא ענף הספורט הקבוצתי השני הכי פופולרי בישראל, שבו זכתה ישראל להישגים בינלאומיים רבים.
נוסף לכך, זכו הפועל ירושלים והפועל תל אביב ביורוקאפ פעם אחת כל אחת (ירושלים ב-2004 ותל אביב ב-2025).
בזירה המקומית מכבי תל אביב היא הקבוצה המצליחה ביותר, עם 57 אליפויות ליגת העל בכדורסל ו-46 גביעי מדינה.
טניס הוא ענף ספורט פופולרי ביותר בישראל.
בין הטניסאים הבולטים נמנים עמוס מנסדורף שדורג בשיאו במקום ה-18 בעולם, שלמה גליקשטיין שדורג 22 בעולם בשיאו ודודי סלע שדורג 29 בעולם בשיאו.
שחקני הזוגות אנדי רם ויוני ארליך דורגו בשיאם במקום הראשונן בעולם, וזכו באליפות אוסטרליה הפתוחה בשנת 2008, הם שני הטניסאים הראשונים מישראל שזכו בטורניר גראנד סלאם.
נבחרת הגברים של ישראל רשמה את הישג השיא שלה עת העפילה לחצי גמר גביע דייוויס בשנת 2009.
ספורט הנכים בישראל הוא ענף הספורט בעל ההישגים הטובים ביותר באופן משמעותי מכל ענפי הספורט בישראל, והספורטאים הנכים זכו במדליות רבות במסגרת המשחקים הפאראלימפיים.
ענף השחייה הוא הענף המוביל בספורט הנכים בישראל.
נכון ל-2024, ישראל מדורגת במקום 18 בעולם במספר המדליות במשחקים הפאראלימפיים עם 394 מדליות בסך הכול, מהן 133 מדליות זהב, 127 מדליות כסף ו-134 מדליות ארד.
ציפי רובין היא הספורטאית הפאראלימפית המעוטרת ביותר בישראל עם 30 מדליות פאראלימפיות בארבעה ענפי ספורט שונים, מהן 15 זהב, 8 כסף ו-7 ארד ומדורגת במקום רביעי בעולם בכל הזמנים בצבירת המדליות בסך הכול ובמקום 10 בעולם בכל הזמנים בצבירת מדליות הזהב.
היסטוריה של הספורט בחברה היהודית ובארץ ישראל
בשלהי המאה ה-19, תרבות הספורט בחברה היהודית בגלות החלה להתפתח.
הוגה הדעות היהודי מקס נורדאו היה תומך נלהב של עיסוק בספורט ובנאומו בקונגרס הציוני השני בשנת 1898 טבע את המונח "יהדות השרירים" וטען שיש צורך בעיצובו של יהודי מסוג חדש, בעל עוצמה נפשית וגופנית, שבכוחו להגשים את יעדי הציונות.
רעיון זה שימש זרז להקמת אגודות ספורט יהודיות ברחבי העולם בעשורים הבאים, אשר נשאו שמות מייצגי כוח ועוצמה: "מכבי", "שמשון", "הכוח", "בר כוכבא" ועוד.
בתקופת העלייה השנייה (1904–1914) החל למעשה תהליך הקמת אגודות הספורט הארצישראליות.
בשנת 1906, ד"ר ליאו כהן (רופא הגימנסיה העברית) ויחזקאל חנקין (מראשוני "השומר") ייסדו בנווה שלום את מועדון הספורט היהודי הראשון בארץ ישראל, "אגודת המתעמלים הראשון-לציון יפו", לימים מכבי תל אביב, ובראשיתה פעלו 25 מתעמלים והועמדו לרשותם מתח, מקבילים ומשקולות.
בשנת 1909 הקימה פועלי ציון אגודת ספורט בשם "שמשון", שפעלה בירושלים זמן קצר ובנובמבר 1911 נוסדה "מכבי ירושלים".
תחרויות הספורט המאורגנות הראשונות בתולדות היישוב הישן התקיימו ברחובות בין השנים 1908 ל-1914, כאשר האירוע הראשון נערך בפסח 1908 תוך תיאום מוקדם עם "אגודת המתעמלים הראשון-לציון יפו", ונמשך יום אחד.
במרוצת שנת 1912 הוקמו אגודות מכבי במספר יישובים ובדצמבר 1912 הוקמה הסתדרות בשם "המכבי".
בפסח 1913 נערכה תחרות הספורט הבינלאומית הראשונה בארץ ישראל בהשתתפות מתעמלים יהודים מאוסטריה, גרמניה וטורקיה.
בשנת 1921 נוסדה התנועה העולמית של מכבי לאחר שהתקבלה על כך החלטה בקונגרס הציוני ה-12. מאז 1932 התנועה עורכת מדי ארבע שנים את המכביה, בה ספורטאים יהודים מכל העולם באים לישראל ומתחרים בענפי ספורט שונים.
בשנת 1923 קמה אגודת "הפועל תל אביב" ובשנת 1926 הוקמה הסתדרות אגודות "הפועל" כארגון של הסתדרות העובדים הכללית בארץ ישראל, ומטרתה טיפוח תרבות הגוף הבריאות והספורט בקרב הפועלים.
בשנת 1924 הוקמה בארץ ישראל "אגודת הנוער הלאומית בית"ר" במסגרתה גם אגודת ספורט.
בבית"ר התרכזו תחילה במקצועות האגרוף והכדורגל, קבוצות בית"ר הראשונות בכדורגל היו מתל אביב, רמלה ובנימינה.
בשנת 1985 נרשמה בית"ר כעמותה במשרד הפנים ולאחר מכן הורחבה מסגרת פעילותה לכדורסל, טניס, כדורעף וטניס שולחן.
בשנת 1939 נוסדה אגודת הספורט הדתית "אליצור" ובשנת 1952 נוסדה אגודת הספורט אס"א עבור סטודנטים ועל ידי סטודנטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
אגודות הספורט בארץ ישראל היו מזוהות עם מפלגות פוליטיות ולתנועות הנוער המזוהות עמן.
בארץ ישראל הייתה הפועל קשורה בתנועת הפועלים וההסתדרות, מכבי הייתה קשורה בסקטור האזרחי, בית"ר הייתה חלק מהסקטור הרוויזיוניסטי, ואליצור חלק מהסקטור הדתי-לאומי.
בעוד מכבי והפועל נוצרו מלכתחילה כאגודות ספורט, בית"ר הייתה קודם כל תנועת נוער פוליטית שהקימה גם אגודת ספורט.
בתקופת המנדט, הספורט ובעיקר ענף הכדורגל בארץ ישראל התפתח בעידוד הבריטים וליגת הספורט הסדירה הראשונה בארץ ישראל הייתה ליגת הכדורגל אשר הוקמה בשנת 1931, שלוש שנים אחרי שהחל טורניר הגביע.
בעשורים הבאים ובעיקר לאחר קום המדינה, הוקמו ליגות סדירות בענפים רבים נוספים.
מקום המדינה השתייכו התאחדויות הספורט בענפים השונים בישראל להתאחדויות הספורט של אסיה והתחרו באליפויות אסיה.
בסוף שנות ה-70, בלחץ המדינות הערביות, הוצאה ישראל מהתאחדויות הספורט באסיה והחל משנות ה-90, התאחדויות הספורט בישראל צורפו באופן רשמי להתאחדויות האירופיות והחלו להשתתף באופן סדיר בתחרויות הספורט באירופה.
החל משנות ה-90, תקציב הספורט השנתי הגיע ברובו מכספי הימורי הטוטו, שגם החזיק בסמכויות לחלוקת הכספים, ורק חלק קטן הגיע מתקציב המדינה.
במרץ 2018 אושרה רפורמה ובמסגרתה הוחלט שתקציב הספורט יגיע כולו מתקציב המדינה.
סמכות הטוטו לחלק תקציבים לאגודות הספורט נשללה ונותרה בידיה רק הסמכות לארגן הימורי ספורט.
מאז הרפורמה, רווחי הטוטו מועברים לאוצר המדינה.
בשנת 1987 הוקם ארגון עצמה, המרכז לאגודות ספורט עצמאיות שתומך בספורטאים ומעניק מלגות.
בדצמבר 2017, פרסם מרכז המחקר והמידע של הכנסת מסמך שנכתב לבקשתו של חבר הכנסת עודד פורר, יו"ר ועדת המשנה לספורט.
במסגרת המחקר נבחנו "נתונים על זכיות במדליות אולימפיות, בהשוואה בין ישראל לבין מדינות הדומות לה מבחינת גדול אוכלוסייתן; השוואת התקציב הציבורי המוקצה לספורט בין ישראל לבין מדינות נוספות." המחקר גילה שגם אם לא ברור מהי ההוצאה הכספית המדויקת על ספורט הישגי, אפשר לקבוע שהיא עדיין נמוכה למדי בהשוואה למדינות מצליחות.
עם זאת נמצא שההוצאה הציבורית לספורט בישראל ביחס לתוצר, שעומדת על 0.39%, גבוהה יותר מ־14 מדינות מתוך 28 המדינות באיחוד האירופי, שכולן עולות על ישראל בהישגים הספורטיביים.
מכאן נקבע שישראל נחשבת לא יעילה מבחינת התפוקה הצפויה בהתאם לתשומה הכספית בספורט הישגי.
ההשקעה בספורט נמצאה לא ברורה, לא מסודרת ולא יעילה.
פופולריות העיסוק הספורט בישראל נמוכה.
בשנת 2012 רק כ-1.01% מהאוכלוסייה בישראל עסקה בספורט תחרותי (80.8 אלף ספורטאים).
במדינות אירופה, היבשת אליה מסונף הספורט הישראלי, כמות העוסקים בספורט תחרותי גבוהה יותר במידה ניכרת.
במרבית מדינות אירופה קיימים מועדוני ספורט בהם ילדים ואזרחים בוגרים יכולים להתאמן ולהשתתף במספר ענפי ספורט שונים בדרך מקצוענית וחובבנית בעלות סמלית.
בישראל נפוצים יותר חוגי ספורט נפרדים שלעיתים עשויים להיות פחות מקצועיים ואף יותר יקרים.
מספר מתקני ספורט בישראל עומדים בסטנדרטים הבינלאומיים וחלקם אף עומדים בסטנדרטים הגבוהים ביותר.
על פי דירוג האצטדיונים של אופ"א, 6 אצטדיונים בישראל מוגדרים כאצטדיונים ברמת "קטגוריה 4", הקטגוריה הגבוהה ביותר.
בעשור השני של המאה ה-21 נבנו בישראל אצטדיונים ואולמות ספורט רבים.
אצטדיון טדי בירושלים הוא האצטדיון הגדול בישראל עם 31,733 מקומות ישיבה, אצטדיון טדי הורחב פעמיים בשנים 1999 ו-2013, משמש כאצטדיונם של בית"ר ירושלים והפועל ירושלים.
אצטדיון סמי עופר בחיפה הוא האצטדיון השני בגודלו עם 30,942 מקומות ישיבה ומשמש כאצטדיונם של מכבי חיפה והפועל חיפה.
אצטדיון בלומפילד בתל אביב הוא האצטדיון השלישי בגודלו עם 29,400 מקומות ישיבה, אצטדיון בלומפילד הורחב בשנים 2016–2019, משמש כאצטדיונם של מכבי תל אביב, הפועל תל אביב ובני יהודה תל אביב.
אצטדיונים בולטים נוספים בישראל: אצטדיון טרנר בבאר שבע (16,126), אצטדיון נתניה (13,610), אצטדיון רמת גן (13,370) ואצטדיון המושבה בפתח תקווה (11,500).
בין האצטדיונים הבולטים בעבר: אצטדיון קריית אליעזר בחיפה (14,000), אצטדיון הקופסה בנתניה (7,500) ואצטדיון האורווה בפתח תקווה (6,800).
אולם הספורט הגדול בישראל הוא הפיס ארנה בירושלים עם 11,000 מקומות ישיבה, הפיס ארנה משמש את קבוצת הכדורסל של הפועל ירושלים.
אולם הספורט השני בגודלו בישראל הוא היכל מנורה מבטחים בתל אביב עם 10,383 מקומות ישיבה, אולמה הביתי של מכבי תל אביב.
עוד אולמות ספורט בולטים בישראל: היכל טוטו חולון (5,500), היכל הספורט רוממה חיפה (5,000) והיכל קבוצת שלמה בתל אביב (3,504).
בישראל קיימים אצטדיוני אתלטיקה מעטים ובראשם אצטדיוני האתלטיקה בהדר יוסף עם 6,000 מקומות ישיבה ואצטדיון גבעת רם בירושלים עם כ-4,000 מקומות ישיבה.
מכון וינגייט הוא מכון הספורט הלאומי של ישראל, משמש כמרכז אימונים של ענפי הספורט האולימפיים ומכיל מספר אצטדיונים ואולמות ספורט קטנים.
תקשורת הספורט בישראל מסקרת במדיות שונות בתקשורת הכתובה ובתקשורת האלקטרונית ענפי ספורט שונים ובראשם הכדורגל והכדורסל.
עוד לפני קום המדינה, הקדישה העיתונות העברית בארץ ישראל עמודים לסיקור הספורט המקומי.
עם השנים החלו חלק מהעיתונים להפיץ מוסף לעיתון המוקדש כולו לסיקור ענפי ספורט.
בתקשורת האלקטרונית, הרדיו בישראל מקדיש אף הוא פינות בתוכניות השונות לסיקור חדשותי של הספורט בישראל, ומשנות השבעים של המאה העשרים אף משדר תחרויות ספורט שונות בשידורים חיים.
גם ערוצי הטלוויזיה בישראל מקדישים זמן שידור לתחרויות ספורט, חלקם אף נוהגים לרכוש זכויות שידור של תחרויות בולטות ולשדרן בפריים טיים.
מ-1990 אף משדר בישראל ערוץ הספורט המקדיש אף הוא את רוב שעות השידור בו ובערוצי הבת שלו לספורט הישראלי.
מרוץ אופני הכביש הראשון בארץ ישראל נערך ב-1932, ברחובות תל אביב וניצח בו שלמה צבי מקבוצת הפועל תל אביב.
העלייה מצפון אפריקה בשנות ה-50 הביאה להתקדמות בספורט לאחר שמספר רוכבים בולטים ממרוקו (חלקם היו אף אלופי מרוקו), אשר היו בעלי ניסיון במרוצים במרוקו, תוניסיה, אלג'יריה ואף צרפת, עלו לישראל.
מאותן שנים ועד סוף שנות ה-70, התמקד חלק גדול מהפעילות באזור הדרום: רמלה, אשקלון ובאר שבע, מקום מגוריהם של חלק מאותם רוכבים עולים.
ב-1958 נרשמה ישראל לאיגוד הבינלאומי לאופניים וב-1960 נשלחו בפעם הראשונה רוכבי אופני כביש למשחקים האולימפיים, לאולימפיאדת רומא.
שני הרוכבים סבלו מתקלות ולא סיימו את המרוץ.
בתחילת שנות ה-70, הגיע לישראל המאמן עקיבא רזניק שהיה מאמן בעל ניסיון רב מברית המועצות.
רוכבי הקבוצה קצרו הצלחות בשנות ה-70 ובשנות ה-80 והצליחו גם בתחרויות בזירה האירופית.
לשיא הגיע עם יהודה גרשוני שרכב בקבוצה מקצוענית.
בעזרת תמיכה כספית של סילבן אדמס, מרוץ הג'ירו ד'איטליה הוזנק בשנת 2018 מירושלים ולראשונה נערך מחוץ לאירופה.
במירוץ זה נעשתה היסטוריה כאשר הייתה זו הפעם הראשונה שקבוצת אופניים ישראלית משתתפת במירוץ גרנד טור והפעם הראשונה ששני רוכבים ישראלים השתתפו במירוץ גרנד טור: גיא שגיב הצליח לסיים את המירוץ וגיא ניב פרש בקטע החמישי.
בשנת 2020, הרוכב גיא ניב מ-Israel Start-Up Nation הפך לישראלי הראשון שמשתתף ומשלים את המרוץ כאשר סיים במקום ה-139 מתוך 176 רוכבים.
בתחום של אופני מסלול, חלה התפתחות בזכות השקעתו של הפילנתרופ סילבן אדמס אשר בשנת 2017 מימן את בנייתו של הולודרום בהדר יוסף, הולודרום הראשון בישראל.
בשנת 2022 עלה לישראל מרוסיה רוכב אופני המסלול מיכאל יעקובלב שבאולימפיאדת פריז 2024 היה לנציג הראשון של ישראל בתחרויות הענף במשחקים האולימפיים.
בהופעתו באולימפיאדת פריז הוא קבע שיא אולימפי במוקדמות תחרות הספרינט עם זמן של 9.152 שניות, שאמנם נשבר בהמשך המוקדמות אך היה לשיא האולימפי הראשון של נציג ישראלי במשחקים האולימפיים בכל ענף שהוא.
באליפות העולם בשנת 2024, זכה יעקובלב במדליית הכסף בתחרות הקיירין, שהייתה למדליה הראשונה עבור ישראל באליפות העולם באופני מסלול.
רוכבי אופניים בולטים גיא ניב התחרה פעמיים בג'ירו ד'איטליה והישראלי הראשון שהתחרה בטור דה פראנס.
גיא שגיב הרוכב הישראלי הראשון שסיים גרנד טור, 3 פעמים אלוף ישראל.
הנרי אוחיון 6 פעמים אלוף ישראל יהודה גרשוני 6 פעמים אלוף ישראל משה וישגרודסקי 5 פעמים אלוף ישראל חמי וולוצקי 5 פעמים אלוף ישראל עמוס גרי 4 פעמים אלוף ישראל
מדליות באליפויות עולם (אופני מסלול) מדליה ספורטאי/ת אליפות תחרות מיכאל יעקובלב באלרופ 2024 קיירין
ענף האגרוף היה פופולרי מאוד בקרב היהודים במחצית הראשונה של המאה ה-20. מספר מתאגרפים יהודים זכו להצלחה עולמית, בהם: סמואל ברגר, אייב אטל, אלפונס חלימי ובני לאונרד שנחשב לאחד מהמתאגרפים הגדולים בהיסטוריה.
אמיל רבלסקי הוא מחלוצי הענף בארץ ישראל.
בשנת 1926 הוא עלה לארץ ישראל לאחר שלמד אגרוף בגרמניה וארגן באותה שנה מחלקת אגרוף במכבי תל אביב.
בשנת 1929 הוא ייסד יחד עם אריה כץ ואהרן אלקינד מועדון אגרוף על שם 'בני לאונרד', מועדון האגרוף הראשון בארץ ישראל.
בתקופת המנדט היה האגרוף פופולרי בארץ ישראל ונערכו תחרויות אגרוף בין מתאגרפים מהצבא הבריטי למתאגרפים מקומיים וביניהם יפתח זייד.
בתחום האגרוף החובבני, אשר מוגדר כענף אולימפי ומשוחק במשחקים האולימפיים, היו לישראל מספר מתחרים.
בתחום האגרוף המקצועני, היו לישראל מספר הצלחות ובראשם זכייתו של יורי פורמן בתואר אלוף העולם של איגוד ה-WBA במשקל בינוני-קל (עד 70 ק"ג).
באוקטובר 2009, הגר פיינר זכתה בתואר אלופת העולם של איגוד ה-WIBF, תואר עליו הגנה 4 פעמים נוספות.
באפריל 2011, רן נקש, המתחרה במשקל בינוני-כבד, הפסיד בקרב על תואר אלוף העולם של איגוד ה-WBO.
מתאגרפים בולטים נוספים הם: ג'והר אבו לאשין ורומן גרינברג.
המוסד האחראי על האתלטיקה בישראל הוא איגוד האתלטיקה בישראל.
תחרויות האתלטיקה הסדירות הראשונות בארץ ישראל היו בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 במשחקי כינוס הפועל והמכביה.
לזכות האתלטיקה בישראל מספר מדליות מאליפויות אירופה ואליפויות עולם.
אהובה קריביצקי היא מחלוצות ענף האתלטיקה בישראל, זכתה במדליית הזהב במשחקי אסיה 1954. אסתר רוט-שחמורוב הייתה לישראלית הראשונה שעולה לגמר אולימפי בענף האתלטיקה כאשר עלתה לגמר 100 מטר משוכות באולימפיאדת מונטריאול 1976 וסיימה במקום השישי.
עם עליית ספורטאים רוסים כחלק מהעלייה מברית המועצות בתחילת שנות ה-90, חלה התפתחות בענף ובשנת 1999 זכה אלכס אברבוך במדליה הראשונה של ישראל באליפות העולם, מדליית ארד בקפיצה במוט.
אברבוך זכה גם במדליה הראשונה של ישראל באליפות אירופה כאשר זכה במדליית הזהב במינכן 2002. באליפות אירופה 2014 זכה דונלד סנפורד במדליית ארד בריצת 400 מטר, המדליה הראשונה של ישראל במקצועות המסלול באליפות אירופה.
באליפות העולם 2015, חנה קנייזבה-מיננקו זכתה במדליית כסף בקפיצה משולשת.
באליפות אירופה 2018, לונה צ'מטאי-סלפטר זכתה במדליית הזהב בריצת 10,000 מטר.
באליפות העולם 2022 זכתה צ'מטאי-סלפטר במדליית ארד בריצת מרתון, המדליה הראשונה של ישראל במקצועות המסלול.
באליפות העולם 2023 זכה מארו טפרי במדליית הכסף בריצת מרתון.
מדליות באליפויות עולם אליפות מדליה ספורטאי/ת תחרות סביליה 1999 אלכסנדר אברבוך קפיצה במוט אדמונטון 2001 אלכסנדר אברבוך קפיצה במוט בייג'ינג 2015 חנה קנייזבה-מיננקו קפיצה משולשת יוג'ין 2022 לונה צ'מטאי-סלפטר ריצת מרתון בודפשט 2023 מארו טפרי ריצת מרתון
אתלטים בולטים נשיםחנה קנייזבה-מיננקוסגנית אלופת העולם (בייג'ינג 2015)
סגנית אלופת אירופה (אמסטרדם 2016)
שלישית באליפות אירופה באולם (פראג 2015)
חמישית באולימפיאדה (ריו דה ז'ניירו 2016)
רביעית באליפות העולם (לונדון 2017) בקפיצה משולשת.לונה צ'מטאי-סלפטרמדליית ארד באליפות העולם (יוג'ין 2022) בריצת מרתון
מקום רביעי באליפות העולם (בודפשט 2023) בריצת מרתון
מדליית זהב במרתון טוקיו (2020)
מדליית כסף במרתון ניו יורק (2022)
מדליית ארד במרתון בוסטון (2023)אסתר רוט-שחמורובמקום שישי באולימפיאדה (מונטריאול 1976) בריצת 100 מטר משוכות
גבריםאלכס אברבוךמדליית כסף באליפות עולם (אדמונטון 2001) בקפיצה במוט
מדליית ארד באליפות עולם (סביליה 1999) בקפיצה במוט
פעמיים ברציפות אלוף אירופה (מינכן 2002 ו-גטבורג 2006) בקפיצה מוטמארו טפרימדליית כסף באליפות עולם (בודפשט 2023) בריצת מרתון
אלוף אירופה (מינכן 2022) בתחרות קבוצתית בריצת מרתון
מדליית כסף באליפות אירופה (מינכן 2022) בריצת מרתוןגשאו איילהאלוף אירופה (מינכן 2022) בתחרות קבוצתית בריצת מרתון
מדליית ארד באליפות אירופה (מינכן 2022) בריצת מרתוןימר גטהוןאלוף אירופה (מינכן 2022) בתחרות קבוצתית בריצת מרתוןדונלד סנפורדזוכה מדליית ארד באליפות אירופה (ציריך 2014) בריצת 400 מטר.קונסטנטין מטוסביץ'מקום חמישי באולימפיאדה (סידני 2000) בקפיצה לגובה
מקום שביעי באליפות עולם (אתונה 1997) בקפיצה לגובהדני קרסנובמקום שמיני באולימפיאדה (ברצלונה 1992) בקפיצה במוט
פעמיים ברציפות מקום תשיעי באליפות עולם (אתונה 1997 וסביליה 1999 בקפיצה במוטרוגל נחוםמקום שישי באליפות עולם באולם (1997) בקפיצה משולשת
מקום רביעי באליפות אירופה (1999) בקפיצה משולשתואדים בביקיןמקום עשירי באליפות עולם (טוקיו 1991) בהטלת כידון.
בענף בדמינטון בישראל פעילות נבחרות ייצוגיות לבוגרים ולנוער המייצגות את המדינה באליפויות רשמיות באירופה בעולם ביניהן תחרויות סדירות של הסבב העולמי של ה-BWF (איגוד הבדמינטון העולמי).
מישה זילברמן ייצג את ישראל בשלוש אולימפיאדות רצופות: לונדון (2012), ריו דה ז'ניירו (2016) וטוקיו (2020), שבה ישראל יוצגה גם על ידי קסניה פוליקרפובה.
ראשית הבייסבול בישראל מקורה בשנות ה-70. מאות עולים מארצות הברית וקנדה אשר התיישבו בקיבוץ גזר בשנות ה-70 הקימו מגרש בייסבול חובבני עבור הקהילה על מנת להמשיך במסורת הספורטיבית לה היו מורגלים.
בשנת 1983, על חולות המגרש החובבני, הוקם בגזר מגרש הבייסבול המקצועי הראשון בישראל אשר מארח את משחקי המכביה.
בשנת 1986 הוקם איגוד הבייסבול הישראלי כעמותה ללא כוונת רווח ובשנת 1995 הצטרפה נבחרת ישראל בבייסבול לקונפדרציית הבייסבול האירופית (CEB).
בשנת 2007 נוסדה ליגת הבייסבול הישראלית, שעקב בעיות כספיות נמשכה רק עונה אחת, בה זכתה 'בית שמש בלו סוקס' באליפות.
נבחרת ישראל בבייסבול, אשר מורכבת ברובה מיהודים אמריקאים, העפילה לראשונה לאליפות העולם בשנת 2017 וסיימה במקום השישי להפתעת רבים.
הנבחרת השתתפה באולימפיאדת טוקיו 2020 וסיימה במקום החמישי, מתוך שש נבחרות, עם ניצחון אחד וארבעה הפסדים.
זו הייתה הפעם השלישית שנבחרת כדור ישראלית מעפילה למשחקים האולימפיים והפעם הראשונה מאז מונטריאול 1976, אז השתתפה נבחרת ישראל בכדורגל.
באליפות אירופה בבייסבול 2021 זכתה הנבחרת במדליית הכסף, פחות מחודשיים לאחר השתתפותה באולימפיאדה, כאשר סיימה את האליפות עם 5 ניצחונות מתוך 6 משחקים.
ענף הג'ודו בישראל החל בפריצתו הגדולה עם העלייה הגדולה של שנות ה-50, אז הקימו צעירים שעסקו בג'ודו בארצות מולדתם מועדונים להדרכת ועיסוק בג'ודו.
ב-1965 הוקמה ה"התאחדות הישראלית לג'ודו", ונערכו תחרויות לקביעת הייצוג במכביה, שהתפתחו לאליפויות ישראל בג'ודו.
במחצית השנייה של שנות השבעים הופיעו הישגים בינלאומיים ראשונים, כולל מדליות באליפויות בריטניה, בלגיה, סקנדינביה וארצות הברית, שהובילו בסופו של דבר לזכייתם של יעל ארד ואורן סמדג'ה בשתי המדליות האולימפיות הראשונות של ישראל (אולימפיאדת ברצלונה 1992).
בסך הכול לאורך השנים זכה הג'ודו הישראלי בתשע מדליות אולימפיות (3 כסף ו-6 ארד) ובחמש עשרה מדליות מאליפויות עולם (3 זהב, 4 כסף ו-8 ארד).
שלושה אלופי העולם מישראל בג'ודו הם ירדן ג'רבי (ריו דה ז'ניירו 2013), שגיא מוקי (טוקיו 2019) וענבר לניר (דוחה 2023).
ענף ההיאבקות מחולק לשני תחומים: היאבקות ספורטיבית כענף תחרותי אולימפי והיאבקות מקצועית המשמשת כענף בידורי.
בתחום ההיאבקות המקצועית, רפאל הלפרין היה מראשוני המתאבקים בארץ ישראל, הוא זכה להצלחה בינלאומית ובשנים 1952 ו־1957 זכה באליפות העולם במסגרת "פדרציית ההיאבקות העולמית" (לימים WWE).
בישראל הוקמו מספר ליגות היאבקות.
בשנת 2001 הוקמה ליגת ה-IPWA (Israeli Pro Wrestling Association), ליגת ההיאבקות הראשונה בישראל, אשר בשנים 2003–2014 קיימה אירועי היאבקות ובשנת 2005 אף הפיקה בשיתוף ערוץ "ביפ" את תוכנית ההיאבקות הראשונה בישראל, התוכנית הסאטירית "מכת מדינה".
ביוני 2012 קמה ליגה נוספת, ה-AWO (All Wrestling Organization) שהחל מאוקטובר 2013 מארגנת אירועי היאבקות.
עוד ליגה בולטת היא ליגת ההיאבקות הישראלית (IWL) שקמה גם היא בשנת 2012 ועורכת הופעות מאז מאי 2013. החל משנת 2016, נועם דר הישראלי מתחרה ב-WWE.
בתחום ההיאבקות התחרותית, ישראל זכתה במספר מדליות מאליפויות העולם.
ההישגים הראשונים של ישראל הגיעו מעולים מברית המועצות, שתרמו לפיתוח הענף עם עלייתם לארץ בשנות ה-70 ובשנות ה-90. המתאבקים הראשונים שייצגו את ישראל במשחקים האולימפיים היו אליעזר חלפין, מרק סלבין וגד צברי אשר ייצגו את ישראל באולימפיאדת מינכן 1972, חלפין וסלבין היו מ-11 הנרצחים בטבח הספורטאים במינכן.
ההישג הגבוה ביותר של מתאבק ישראלי באולימפיאדה שייך ליורי יבסייצ'יק שסיים במקום הרביעי בסידני 2000. באליפויות העולם לזכות ישראל 6 מדליות.
המדליה הראשונה של ישראל באליפות העולם שייכת לוויקטור זילברמן שזכה במדליית הארד בשנת 1974 וההישג הגדול ביותר הוא זכייתו של גוצ'ה ציציאשווילי במדליית הזהב באליפות העולם משנת 2003.
וייץ גם השתתף באליפות אסיה בהרמת משקולות שנערכה בבנגקוק 1976 וזכה בשתי מדליות זהב בדחיקה ובקרב 2. נציגי ישראל במשחקי אסיה זכו במדליות כסף וארד בהרמת משקולות.
בסך הכול ספורטאי ישראל זכו באליפויות אירופה ב-3 מדליות (1 כסף ו-2 ארד).
בשנת 1906, נוסד מועדון הספורט הראשון בארץ ישראל בשם "אגודת המתעמלים הראשון-לציון יפו", לימים מכבי תל אביב, ובראשיתו פעלו 25 מתעמלים והועמדו לרשותם מתח, מקבילים ומשקולות.
במשחקים האולימפיים, לזכות ישראל 2 מדליות בהתעמלות מכשירים, ובשתיהן זכה ארטיום דולגופיאט – בתרגיל הקרקע באולימפיאדת טוקיו 2020, זכה במדליית זהב, ובתרגיל הקרקע באולימפיאדת פריז 2024, זכה במדליית כסף.
מדליות אלו הן הישג השיא של מתעמל ישראלי במכשיר בודד.
הישג השיא של מתעמל ישראלי באליפות העולם שייך לארטיום דולגופיאט שזכה בשנת 2023 במדליית זהב בתרגיל קרקע.
מדליות במשחקים האולימפיים – התעמלות מכשירים מדליה ספורטאי/ת תחרות משחקים ארטיום דולגופיאט טוקיו 2020 קרקע ארטיום דולגופיאט פריז 2024 קרקע
מדליות באליפויות עולם – התעמלות מכשירים מדליה ספורטאי/ת תחרות משחקים אלכס שטילוב לונדון 2009 קרקע אלכס שטילוב טוקיו 2011 קרקע ארטיום דולגופיאט מונטריאול 2017 קרקע ארטיום דולגופיאט שטוטגרט 2019 קרקע אנדריי מדבדב קיטקיושו 2021 קפיצות ארטיום דולגופיאט אנטוורפן 2023 קרקע
המתעמלת האומנותית הראשונה שייצגה את ישראל במשחקים האולימפיים היא ליאת חנינוביץ שהשתתפה באולימפיאדת לוס אנג'לס ב-1984 וסיימה במקום ה-27 בתחרות הקרב-רב.
המתעמלת האומנותית הישראלית הראשונה שהעפילה לגמר האולימפי היא אירה ריסנזון שעשתה זאת בבייג'ינג 2008. הנבחרת הישראלית השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים בבייג'ינג 2008, העפילה לגמר וסיימה במקום השישי.
במשחקים האולימפיים, לזכות ישראל שתי מדליות בהתעמלות אמנותית: מדליית הזהב בה זכתה לינוי אשרם בתחרות הקרב רב אישי באולימפיאדת טוקיו, הישג השיא של ספורטאית ישראלית.
המדליה השנייה הייתה באולימפיאדת פריז אז זכתה הנבחרת במדליית הכסף בתחרות הקרב-רב הקבוצתי.
המדליה הראשונה של ישראל באליפות העולם שייכת לנטע ריבקין שזכתה בשנת 2011 במדליית הארד בתרגיל החישוק.
הישג השיא של מתעמלת יחידה שייך ללינוי אשרם, שזכתה בשנת 2018 במדליית כסף בקרב-רב.