tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב מנחם כ"ץ-פרוסטיץ (בערך ה'תקנ"ה, 1795 - ט"ז באדר א' ה'תרנ"א, 1891) היה אב"ד צעהלים (דויטשקרויץ), שבשבע קהילות, מגדולי תלמידי החת"ם סופר.
נולד בפרוסניץ (פרוסטיץ) שבמוראביה לרב אליעזר כ"ץ וואנפריד ולהינדל.
היה צאצא של רבי שמשון ורטהיימר.
בילדותו למד אצל דודו הרב משה כ"ץ וואנפריד שכיהן בפרוסניץ והיה ידוע כאיש תנועת ההשכלה.
בבחרותו נסע לישיבת פרשבורג ללמוד אצל החת"ם סופר, והפך לאחד מתלמידיו המובהקים.
הוא מוזכר מספר פעמים בספרי רבו.
תקופה מסוימת אף היה משמשו.
בשל דבקותו ברבו סירב לשמוע הצעות שידוכים מחוץ לפרשבורג, ונישא להינדל, בתו של הרב ישכר בר פרנק, מנכבדי הקהילה.
אף לאחר חתונתו המשיך ללמוד אצל רבו כאחד הבחורים והיה נכנס לכל השיעורים של החתם סופר, ורק בסוף היום היה מתחיל ללמוד את סדריו האישיים עד 2 בלילה.
הרב ישכר שלמה טייכטל בעלה של נכדתו נחמה העיד, שלמרות רתיעתו של החתם סופר מעיסוק פומבי בקבלה, היה לומד אותה עם סבו.
לאחר מספר שנים התאלמן מאשתו הינדל ונשא לאישה את אחותה ברכה.
הוא סירב להצעות רבנות עקב רצונו להישאר בקרבת רבו, אך לאחר שהסתיימו שבע שנות ה"קעסט", בסביבות שנת ה'תקצ"ד (1834) הסכים לקבל את רבנות רגינדורף הסמוכה לפרשבורג.
הוא החל לכהן בה עוד לפני שקיבל מרבו היתר הוראה.
לאחר פטירת החת"ס מונה לאב"ד צעהלים, שם כיהן למעלה מיובל עד מותו.
בתפקידו זה פעל לחיזוק ערכי הדת, ובד בבד יעץ ועזר ליהודים בחייהם הפרטיים.
יהודי הקהילה האמינו בו שהוא בעל מופת וסיפורי מופת רבים השתמרו בין תלמידיו ובני הקהילה.
כמו כן הקים ישיבה בעיר, בראשה העמיד את חתנו הרב דוד פרידמן, לימים ממלא מקומו ברבנות.
בשנת תרכ"ד השתתף בישיבה בנירג'האזה נגד הקמת הסמינר לרבנים, יוזמתם של הנאולוגים והרב עזריאל הילדסהיימר.
הוא היה חבר במשלחת שבעת רבנים שהתקבלה לראיון בווינה, אצל הקיסר פרנץ יוזף, והביאה לביטול התוכנית.
במהלך הקמת הקהילות החרדיות בהונגריה, השתתף באספה האורתודוקסית בפשט, ביולי 1870 (אב תר"ל).
בלווייתו הספידוהו בנו רבי משה, חתניו הרב פרידמן והרב פלנר, הרב דוד אולמן רבה של לקנבך, הרב שלום קוטנא רבה של אייזנשטט, הרב שמחה בונים ארנפלד רבה של מטרסדורף, הרב מנחם גרינוולד רבה של שופרון, הרב וואלף כהנא רבה של טשורנא והרב קופל רייך רבה של בודפשט.
מתלמידיו היו רבי משה גרינוולד רבה של חוסט והרב אהרן חיים שיק (בנו של מהר"ם שיק).
ספר חידושיו יצא לאור רק בשנת ה'תש"ן (1990).
הותיר אחריו חמישה בנים ושתי בנות:
נכדו הרב אברהם אהרן כץ, בן בנו הרב משה, מילא את מקום אביו ברבנות בנייטרא.
נכדים נוספים היו הרב שלמה פרידמן רבה של באדען, הרב מרדכי רוטנברג רבה של אנטוורפן (חתן חתנו הרב דוד פרידמן) ונחמה, אשת הרב ישכר שלמה טייכטל.
נינו, הרב אליהו כץ, היה רב העיר באר שבע.
מנחם מילסון (נולד ב-1933) הוא פרופסור (אמריטוס) לספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים.
תא"ל (במיל'), לשעבר ראש המנהל האזרחי ביהודה ושומרון.
סופר ומזרחן, חוקר תרבות האסלאם והשפה הערבית, ומילונאי.
מילסון נולד בשכונת בת גלים, חיפה, בתקופת ארץ ישראל המנדטורית, ילדם השני של יוסף צבי מילסון (1896–1961) וחנה (לבית אדלר).
אביו היה מאנשי הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה, ממייסדי שכונת בת גלים, פעיל בהגנה, יו"ר ארגון הקבלנים והבונים בחיפה וחבר מועצת עיריית חיפה.
רחוב מילסון, בשכונת בת גלים בחיפה, קרוי על שם האב.
מילסון החל את לימודי השפה הערבית בבית הספר הריאלי.
שירת בצה"ל כקצין בצנחנים ובמלחמת סיני היה סמ"פ בגדוד 890 שצנח במעבר המיתלה (המ"פ שלו היה מרסל טוביאס והמג"ד - רפול).
סיים תואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית ואת הדוקטורט קיבל מאוניברסיטת הרווארד ב-1964. כיהן כמרצה באוניברסיטה העברית החל מאוקטובר 1963, ומרצה בכיר מ-1970. מונה לפרופסור לספרות ערבית באוניברסיטה העברית ב-1976 והחל מ-2002 הוא פרופסור אמריטוס.
כיהן כראש החוג לשפה וספרות ערבית, וראש המכון ללימודי אסיה ואפריקה.
בשנים 1991–1997 היה דקאן הפקולטה למדעי הרוח ובשנים 1999 - 2002 ראש בית הספר לתלמידים מחו"ל ע"ש רוטברג.
ביוני 1976, במקביל למינויו לפרופסור באוניברסיטה העברית מונה מילסון גם יועץ לענייני ערבים במפקדת אזור יהודה ושומרון ותאום הפעולות בשטחים.
הוא כיהן בתפקיד זה עד ספטמבר 1978. בתקופת כהונתו זו, בנובמבר 1977 התקיים ביקורו ההיסטורי של אנואר סאדאת נשיא מצרים, בישראל וממשלת מנחם בגין מינתה את מילסון לשלישו של סאדאת לתקופת הביקור.
מנובמבר 1981 עד ספטמבר 1982 כיהן כראש המנהל האזרחי של אזור יהודה ושומרון, בדרגת תא"ל.
בספטמבר 1982 הגיש מילסון את התפטרותו מהתפקיד בנימוק שאינו יכול עוד לייצג את מדינת ישראל כלפי הציבור הפלסטיני לאור טבח סברה ושתילה ואי-נכונות הממשלה להקים ועדה לחקירת הטבח.
סגנו של מילסון, הן בתפקידו הראשון כיועץ לענייני ערבים והן בתפקיד השני כראש המנהל האזרחי היה יגאל כרמון, אז עדיין קצין מודיעין.
השניים פעלו בתקופת כהונתם וכרמון המשיך לאחר מכן גם כששימש ראש המנהל האזרחי בפועל, לחיזוקן של "אגודות הכפרים" בראשות מוסטפא דודין, כחלופה פלסטינית שואפת שלום, לאש"ף בראשות יאסר ערפאת.
עם כניסתו של שלמה איליה לתפקיד ראש המנהל האזרחי השתנתה המדיניות הישראלית, נאסר על אגודות הכפרים לעסוק בפעילות מדינית והן דעכו ונעלמו.
פרופ' מנחם מילסון מכהן כיום כיועץ האקדמי של המכון לחקר תקשורת המזרח התיכון (ממרי) ועורך החל מ-2004 מילון ערבי - עברי מקוון, שבסיסו הראשוני היה מילון איילון-שנער, המילון הוותיק (1947) של דוד איילון ופסח שנער.
מכהן החל מ-2009 כיו"ר הוועדה של משרד החינוך, האחראית על תוכנית לימודי השפה הערבית בחטיבות הביניים ובבתי הספר התיכוניים בישראל.
מנחם מילסון, עיונים בשפה וספרות ערבית, הוצאת האוניברסיטה העברית בירושלים, המכון ללימודי אסיה ואפריקה, 1965 (ומהדורות חוזרות: 1971, 1982 ועוד).
מנחם מילסון, האינטלקטואלים בעולם הערבי בימי הביניים ובעת החדשה, הוצאת מכון ון ליר, 1973.
מנחם מילסון (עורך), חברה ומשטר בעולם הערבי, הוצאת מכון ון ליר, 1977.
מנחם מילסון ושמואל מורה (עורכים ומתרגמים), על החוף שמנגד: מבחר סיפורים מצריים מודרניים, הוצאת עידנים, 1980.
מנחם מילסון, Kitab Adab Al-Muridin, הוצאת מאגנס, 2003.
מנחם מילסון, המילון הערבי־עברי החדש, הוצאת מאגנס, 2023
מנחם מילסון, על האנטישמיות הערבית בימינו, אתר ממרי, 2004.
מנחם מילסון, ירדן והגדה המערבית (ספרון), הוצאת האוניברסיטה העברית בירושלים, המכון ליחסים בינלאומיים ע"ש לאונרד דייוויס, 1984.
מנחם מילסון, אליגוריה על משבר החברה במצרים : "וליד אל ענא" מאת נגיב מחפוז, "רבעון החברה המזרחית הישראלית", 1971.
מנחם מילסון, נג'יב מחפוז ורופא הלבבות (על "רוחו של רופא הלבבות")
רבי מנחם ב"ר פנחס ממרזבורק (מהעיר מרזבורג, לפעמים מכונה על שם ספרו 'ר' מנחם מעיל צדק', או ר' מנחם המעילי) היה מחכמי אשכנז בסוף תקופת הראשונים, בדור שאחרי גזרות ק"ח–ק"ט, תיקן תקנות חשובות שהתקבלו בדורות שלאחריו.
חי בגרמניה במאה הי"ד (בין השנים ה'ק-ה'ק"ע בערך).
רבו היה רבי יצחק מאופנהיים, וחכם נוסף בשם רבי שלמה, היה משרידי חכמי אשכנז ששיקמו את יהדות גרמניה אחרי גזרות ק"ח - ק"ט שפרצו בעקבות המוות השחור.
מתלמידיו ידוע לנו על רבי יום טוב ליפמן.
מהר"י וייל כותב עליו שהיה "למדן מופלג, גדול בדורו, וכל מנהג מדינת זקס"ן (סקסוניה שבגרמניה) אחר אותו ספר, והרבה דברים נעתקו מספרו והם בידי".
המהרש"ל כותב עליו "מהר"ר מנחם מעיל צדק, אשר איזן ותיקן כמה גדרים וסיגים לתורה והיה מומחה, וגדול בתורה, ונתפשטו תקנותיו וגזירותיו בכל ארץ אשכנז".
ר' מנחם התפרסם בכך שתיקן שלא לעשות עוד את דין המיאון, המאפשר למי שהתקדשה בעודה קטנה לבטל את קידושיה כשבגרה, עם זאת רבי מנחם לא תיקן תקנה זו בעצמו, אלא פנה לחכם בשם רבי ברוך (ככל הנראה מחכמי צרפת) אותו הוא מכנה 'גדול דורינו' וביקשו לתקן תקנה זו.
חמישים שנה אחר כך התעורר בעקבות זאת פולמוס ביטול המיאון של ר' יעקב פולק.
כתב את הספר מעיל צדק שרובו לא הגיע לידינו.
הספר הכיל כמה מאות סימנים, רובם מתוך פסקי קדמונים ובעיקר תשובות המהר"ם מרוטנבורג, וחלקם פסקים של ר' מנחם עצמו.
חלק מספרו נספח לשו"ת מהר"י וייל, מאז הדפסתו לראשונה בוונציה שנת ש"ט, בשם 'נימוקי ר' מנחם מרזבורק'.
כתב ספר בשם מסקינן בהלכות שחיטה, ושני קרומין בהלכות בדיקה, נדפסו מכתבי יד (יחד עם שחיטות ובדיקות רבות מחכמי אשכנז) בתוך 'רבינו מנחם ממירזבורק' מכון משנת אפרים ה'תשפ"א.
בשנת ה'תשפ"א יצא לאור על ידי מכון משנת אפרים ספר בשם רבינו מנחם ממירזבורק בההדרת הרב אפרים פישל הרשקוביץ, הספר מכיל ליקוט מחידושים פסקים הגהות והערות מכל ספרות הפוסקים ומכתבי יד, בתוספת הערות והשוואת לדברי הפוסקים.
מנחם כהן (8 באפריל 1924 – 4 בנובמבר 1981) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, שירת כמפקד שייטת המשחתות בחיל הים.
אחר השירות הצבאי הפליג כרב חובל באניות הצי המסחרי.
מנחם כהן נולד בתל אביב ליפיה ממשפחת קלס בראשון לציון ויהודה ליב כהן ממתנדבי הגדוד העבריים - הגדוד היהודי האמריקאי במלחמת העולם הראשונה.
בשנים הראשונות גדל מנחם בבאר יעקב שם בין הפרדסים גרה המשפחה כאשר האב עבד לפרנסתו במחנה הצבאי הבריטי הסמוך.
ב-1927 עברה המשפחה לתל אביב תחילה התגוררו בשכונת נווה צדק ואחר כך ברח' הקונגרס – צריף חדר אחד.
בשנת 1929 נשלח האב מטעם הסוכנות היהודית לקנטרה בסיני לקבל פני תיירים יהודים שבאים ברכבת ממצרים.
באותה עת הייתה הרכבת דרך כניסה חשובה ותפקיד האב היה לשכנע את התיירים להשתקע בארץ ישראל.
הילד מנחם רחץ בתעלת סואץ והתרשם מהקרבה אל האניות הגדולות שעוברות בה.
לאחר כשנה וחצי חזרה המשפחה לתל אביב ומנחם למד בבית הספר לבנים על שם אחד העם.
בשנת 1932 נוסד על דיונה מצפון לנתניה, הכפר אביחיל על ידי יוצאי הגדודים העבריים.
משפחת כהן הקימה משק קטן ופרדס והאב ניהל את הצרכנייה של המושב.
כאן התגלה אצל כהן כישרון מוזיקלי.
הוא החל לפרוט על מנדולינה, הגיע לרמת ניגון טובה והצטרף לתזמורת המנדולינות של הכפר.
בהמשך, החל ללמוד נגינת כינור, אך נאלץ להפסיק מחוסר אמצעים לתשלום למורה.
סיים את לימודי בית הספר היסודי ושנה ראשונה של לימודי תיכון.
בפרוץ מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט, כשהגיע לגיל בר מצווה, התנדב כהן לההגנה.
השתתף באבטחת היישוב בתפקידי קשר ושמירה.
בשנת 1938 עבר קורס של שדאות ושימוש בנשק קל במסגרת החי"ש.
כהן עסק בספורט ונעשה מדריך שחיה.
צעיר מדי לצי הבריטי - בתחילת מלחמת העולם השנייה ניסה כהן להתגייס אל הצי המלכותי הבריטי אך מפאת הגיל לא התקבל.
בשנת 1942 התגייס כהן לפלמ"ח וצורף לפלוגה ג' שחנתה בקיבוצים אילון וחניתה.
בסוף השנה נודע לו על פתיחת הקורס הימי העומד להתקיים בקיסריה.
כהן צורף לקורס הראשון שמפקדו היה שמואל טנקוס.
קורס מפקדי סירות נערך מספר חודשים בתקופת חורף סוער 1943 בתנאים ספרטניים בקיבוץ שדות ים.
בוגרי הקורס שנתחשלו בשיט בכל מזג אוויר נעשו מפקדי סירות מוסמכים.
עם סיום של הקורס הודיע יצחק שדה, מפקד הפלמ"ח, שהבוגרים לא ממשיכים במקצוע הימי אלא מוחזרים לפלוגותיהם.
עם חזרתו לפלוגה עבר כהן קורס מפקדי כיתות שנמשך כשנה.
הקורס היה מבחן קשה למאמץ וכושר סבילות.
הדרכה ימית – הפלמ"ח קיבל החלטה להכשיר את כלל הלוחמים כצוותי הפעלת סירות.
בקיסריה רוכזה קבוצה של מספר בוגרי הקורס הימי הראשון והשני.
כהן וחבריו עסקו בהדרכת מחזורים בני שבועיים למחלקות מפלוגות שונות של הפלמ"ח.
המחלקה הימית – כהן צורף למחלקה הימית בנמל חיפה שם עסק בעבודות נמל שונות, בעיקר בסבלות וסוורות ומדי פעם גם בעבודות מקצועיות יותר בסירות מנוע, בספינות דיג וכדומה.
שירות בים - יחד עם קבוצה מחבריו למחלקה הימית מימש כהן את שאיפתו לשירות בים כשצורף ב-30 במאי 1945 כ לצוות הספינה "עמוס" (אוניית מעפילים ארטמיסיה לשעבר).
ב-10 באוקטובר 1945 הסתיים הקורס המושט.
קורס מלווי אניות – בשנת 1945 ממשיך כהן את השכלתו הימית בקורס החובלים של הפלי"ם.
קורס ה"מלווים" השני שמגמתו הייתה להכין סגל הפלי"ם בנושאים הימיים, הכלכליים, החברתיים והארגוניים לקראת העברת עולים ארצה בשיטת ההעפלה הבלתי לגלית.
קורס מחתרתי כנגד הצי הבריטי שסגר את דרכי הים לארץ ישראל.
תוכנית הקורס כללה: לימודי ימאות, ניווט חופי ואסטרונומי, יציבות אניות והכרת נמלים ומעגנים בחופי מדינות הים התיכון.
חניכי הקורס התגוררו במחנה אוהלים בקיבוץ יגור ונסעו יום יום ללימודים בבית הספר הימי שנמצא בחצר הטכניון בחיפה.
פיקוד על אניות מעפילים ברכה פולד
באפריל 1946 נשלח כהן לאיטליה וצורף לקבוצת מלווי אוניות המעפילים של המוסד לעלייה ב'.
היציאה מהארץ נעשתה בספינה קטנה, "עדה" שבה הוברחו 6 אנשי פל"ים ו-15 ימאים איטלקיים שהגיעו לארץ באניות המעפילים אנצו סרני (אוניית מעפילים) ואורד וינגייט (אוניית מעפילים) בראשות רב החובל מריו קנדה.
הנוסעים הועלו לספינה בסירות חתירה מול קיבוץ המעפיל לאחר מספר ימים נשבר ציר המנוע.
הנוסעים עברו לספינת מבריחים טורקית "בודרום" ואיתה תמורת תשלום נאה הגיעו לבסוף למעגן קטן במפרץ טרנטו.
המפגש הראשון של כהן עם שארית הפליטה ששרדו את זוועות השואה בעת שהוא כבן הארץ זכה לחוויות אחרות, עשה עליו רושם חזק ביותר.
בסוף ספטמבר 1946 מונה מנחם כמפקד\מלווה הספינה ברכה פולד (אוניית מעפילים) סגנו היה שלום דוליצקי והאלחוטן חיים גולדיס.
האניה ביצעה מבצע ההעפלה קודם, כאליהו גולומב (אוניית מעפילים) והייתה מוכרת לבריטים.
נעשה ניסיון להסוותה על ידי שינוי צורת התרנים.
האונייה לא הייתה מוכנה למזג אוויר סוער ומצבה הטכני היה בכי רע.
האונייה יצאה לים ב-9 באוקטובר 1946 ממעגן בקרבת מטאפונטו עם 508 מעפילים.
בים האדריאטי המנוע התקלקל והספינה נעמדה.
הרוח התחזקה ונעשתה סערה דרומית מערבית שדחפה את האונייה אל האי היווני ספינצ'ה (Sapientza).
אנשי הפלי"ם העלו מפרש והאונייה נעה בכוח הרוח.
לקראת חצות הלילה נתעצמה הסערה הגלים הכו באונייה והרוח המשיכה וסחפה את האונייה אל החוף.
נוצר צורך להוריד את המפרש מה שנעשה תוך חירוף נפש בחיתוך המיתרים.
לבסוף תוקן המנוע והאונייה יצאה מכלל סכנה.
המשיכה בדרכה לאורך החוף היווני עד כרתים, עברה דרומית לרודוס.
על מנת למנוע החרמת ספינות נקבע מפגש מצפון לקפריסין עם האונייה "אלברטינה" שהעבירה אל "ברכה פולד" 300 מעפילים לכמות כוללת של 806 נוסעים.
הצוות האיטלקי רב החובל מריו קנדה ושלושה ימאים איטלקיים, חזרו עם "אלברטינה" לאיטליה.
תפעול האונייה נעשה על ידי כהן אנשי הפלי"ם ושלושת המכונאים האיטלקיים.
המנוע פסק מלפעול עוד שמונה פעמים במהלך ההפלגה ותוקן.
לקראת חופי הארץ, התגלתה "ברכה פולד" על ידי מטוס בריטי, ואחר כך יורטה על ידי שתי משחתות.
ההוראות שקיבל היו לא להתנגד לתפיסת האונייה אלא רק לגירוש מהארץ.
ב־20 באוקטובר, עלו הבריטים על הסיפון והשתלטו על הספינה בלב ים.
המנוע של "ברכה פולד" הושבת בכוונה להקשות על הבריטים.
האונייה נגררה על ידי משחתת ב-22 באוקטובר הוכנסה לנמל חיפה.
כהן ואנשי הפלי"ם התערבבו בין המעפילים.
במהלך העברה לאוניית הגירוש פרץ עימות אלים.
אדישותו של היישוב העברי כלפי גירוש מעפילים מהארץ הביאה את נתן אלתרמן לכתוב במדורו בעיתון דבר את השיר "ברכה פולד" שנפלה בחודש מרץ 1946, בעת שהיישוב התעורר לאבטח את הגעת אוניית המעפילים וינגייט.
קפריסין - מנחם כהן גורש יחד עם מעפילי "ברכה פולד" למחנות המעצר בקפריסין.
במחנות הדריך כיתות של חברי "הגנה" מבין המעפילים בנשק קל וקרב פנים אל פנים ואימוני שדאות.
לאחר חודשיים במחנות הועבר לארץ ישראל במחזור הראשון שהועבר ארצה לפי מכסת רישיונות העלייה.
פיקוד על אניות מעפילים שאר יישוב
לאחר מנוחה קצרה יצא כהן שוב לאיטליה הפעם באוניית נוסעים עם ניירות מזויפים.
קיבל פיקוד על אניית קיטור קטנה מוסקת בפחם GIAN PAOLO שהוכנה לנשיאת 620 מעפילים.
ב-7 באפריל 1947 אספו את המעפילים ממעגן בקרבת גנואה ויצאו לדרך.
תוכנית ההפלגה השתנתה תוך כדי ביצוע.
המתינו 3 ימים בקרבת האי ספינזה בחוף היווני שם נפגשו עם אלברטינה וקיבלו ממנה 150 מעפילים נוספים.
תוך כדי הפלגה נולד תינוק בריא וליולדת שלום.
כדי להטעות את הבריטים ולהידמות לאנייה טורקית שמה הוחלף ל-GALATA האנייה נצבעה והונף דגל טורקי.
מסלול ההפלגה עבר מצפון לכרתים ומשם לפורט סעיד ובנתיב מפורט סעיד כאילו לביירות.
כדי להימנע מזהוי הוחזקו המעפילים בשעות האור במחסנים ורק המתעלפים הועלו לסיפון.
בקרבת חופי ישראל איבדה האונייה את יציבותה, נטתה על צידה ובכך עוררה חשד.
ב-21 באפריל בצהריים עקב אחריה מטוס בריטי למחרת הגיעו משחתות בריטיות בליווי צמוד ודרשו לפנות ישר לקפריסין.
ב-23 באפריל נצמדו שתי משחתות לאונייה והעלו צוותי נחתים לסיפון.
קופסאות ובקבוקים נגד חיילים חמושים בגז וזרנוקי מים.
כהן נשאר אחרון בגשר האנייה ספג מכות חזקות ונזרק אל הסיפון.
כדי להימנע ממעצר או גירוש, הסתתרו כהן ושני חבריו במחבוא במכל מים שהוכן לשם כך באונייה.
למחרת חולץ על ידי פועלי חברת העוגן לסירה.
כהן שספג מהלומות בכל חלקי גופו פרט לראשו הוצא מהנמל על ידי חבריו כאחד הפועלים.
מקבל טיפול בקופת החולים באביחיל.
שליחות ומעצר וחקירות - לאחר תקופת החלמה קצרה יצא כהן בחודש יוני 1946 בשליחות המוסד לעלייה ב' לצרפת.
המגמה הייתה להכין את האונייה יציאת אירופה.
היציאה באוניית נוסעים עם ניירות מזויפים אך ערנות המודיעין הבריטי גברה והוא נתפס ביון.
שם שהה במעצר יחד עם חברים נוספים, למשך חודשיים, שבסופם הוחזר לבריטים בארץ ישראל.
לאחר שבועיים חקירות על ידי הבולשת הבריטית שוחרר בערבות ונאסר עליו לעזוב את הארץ.
לימודי מוזיקה ונישואים - היות שהיה עליו מעקב בריטי קיבל כהן חופשה מהפלמ"ח והחל לתכנן את עתידו בכיוון הוראת המוזיקה.
הצטרף ללימודי מוזיקה המדרשה למוזיקה בתל אביב.
עבודות מזדמנות - כהן נישא לחברתו אביגיל אותה הכיר מגיל צעיר כשהגיעה לאביחיל עם אביה אדריכל הגנים יעקב ניצן.
לפרנסתו עבד תחילה כמכונאי במוסך של קרוב משפחתו בתל אביב.
מאוחר יותר נעשה מאבטח של צוותי חברת החשמל היוצאים לתיקונים בלילות בפרברי תל אביב.
כהן התגייס לחיל הים עם הקמתו בשנת 1948 קיבל מספר אישי 20342 ומילא תפקידי שיוט, פיקוד, מטה והדרכה.
המאפיין את כהן הייתה שאיפתו לפיקוד בים על כן חזר לתפקידים שונים יותר מפעם אחת.
תפקידים ראשונים – היות שעבר את קורס החובלים בפלי"ם בעת גיוס לחיל הים במאי 1948, ל"אח"י התקווה (ק-22)" בדרגת חובל.
מערכת ההנעה של האונייה סבלה מתקלות.
ב-26 ביולי 1948 הוחזרה למוסד לעלייה ב' וכהן הועבר לאונית השירות אח"י דרום אפריקה (ש-29), בתפקיד סגן המפקד.
עלייה בדרגה - ב-10 דצמבר 1948 הוצב כהן לאח"י אילת (א-16) בתפקיד סגן מפקד והועלה לדרגת חובל ראשון.
באותה עת הוחלף איש הפלי"ם לשעבר זלמן פרח מתפקיד מפקד השייטת הקטנה לאחר תקופה קצרה.
הדבר נראה כאילו פוליטי כהן פנה ב-12 בדצמבר בכתב למפקד חיל הים והתמרמר על כך.
פניה דומה נעשתה .גם על ידי אנשי פלי"ם נוספים כאברהם דר ואחרים לרמטכ"ל.
הרמטכ"ל יעקב דורי, מינה את האלוף דוד שאלתיאל לחקור בעניין ומסקנתו שהעברת זלמן פרח הייתה ראויה ולא נבעה משיקולים זרים.
מפקד חיל הים –שנקרא אז ראש מטה חיל הים – פול שולמן הביא לידיעתו של כהן את המסקנה שההחלפה הייתה ראויה.
וכי בדו"ח צוין ש היה בכך איום ברור על יוצאי הפלי"ם ומנחם כהן בתוכם.
המכתב של כהן הגיע לראש מטה לא הועבר הלאה ולא פגע בהמשך שירותו בחיל הים.
תוך כדי שירותו בא-16 קיבל מינוי נוסף כשופט בית הדין המחוזי חיל הים.
תפקידים קצרים - לאחר תום מלחמת העצמאות, נהייתה תקופת התארגנות של חיל הים.
לגבי כהן הדבר התבטא בשורת תפקידים קצרים.
ב-1 באפריל 1949 מונה לסגן ראש מחלקת מבצעים וקצין משמרת בפיקוד חיל הים בחיפה.
ביולי 1949 מקבל כהן, כמפקד הנחתת אח"י גוש עציון (פ-39), איחולים ממפקד חיל הים שלמה שמיר:
בסוף השנה מקבל כהן את הפיקוד על אח"י אטיה מורי (ש-45) המכונה האפור.
מפקד הנחתת אח"י ניצנים (פ-53),
הפריגטות – כהן נקבע כסגן מפקד אח"י מזנק (ק-32) עם הגעתה ארצה ואחר כך גם מפקדה.
ב-1 בספטמבר 1950 התמנה כמפקד אח"י מזנק (ק-32) כולל התמרון הכללי באוקטובר ב-10 בנובמבר 1950 מסר את הפיקוד לאריה ברוש ויצא ללימודי הכנה לבחינות בגרות.
לימודים ומטה - לאחר תקופת הלימודים של תשעה חודשים, הוצב כהן בקיץ 1951 לתפקיד ראש ענף מבצעים במטה חיל הים.
בתחילת שנת 1953 הוצב לפיקוד על אח"י מזנק (ק-32) בפעם השנייה.
ב-5 בספטמבר 1955 נקבע כממלא מקום מפקד שייטת הפריגטות.
ב־1 בינואר 1956 נשלח כהן לאנגליה להשתלמות ולפיקוח על עבודות שיפוץ המשחתות.
הכנת הצוות, לימוד והפעלת המערכות.
בחודש מרץ 1956 הניף את נס השירות הפעיל על אח"י אילת – כמפקדה.
כהן הפגין מיומנות בתמרון המשחתת בנמלים ובתרגילים בים.
המשחתות הגיעו יחד לנמל חיפה ב-20 ביוני 1956. ב-8 ביולי 1956 יצא מפקד השייטת לחופשה וכהן מילא תפקיד מפקד שייטת המשחתות עד 20 ביולי 1956. מהגעתן יצאו המשחתות לתרגולים בים אך מטעמי חיסכון לא בוצעו מטווחי ירי בסוללה העיקרית - תותחי 4.5 אינץ' שלהן.
מלחמת סיני – הפעילות העיקרית של המשחתות במלחמת סיני הייתה קרב תפיסת האבראהים אל-אוול בליל 31 באוקטובר אחרי שזו הפגיזה את העיר חיפה וניסתה להימלט.
פיקוד השייטת אל"ם שמואל ינאי נמצא באח"י יפו (ק-42) כהן כמפקד אח"י אילת נמצא במקומו אחרי אוניית הדגל ופתח באש.
החיסכון באמוני ירי השפיע לרעה על רמת הדיוק של שתי המשחתות.
לאחר כניעת אבראהים אל-אוול קיבל כהן עם אח"י אילת את המשימה להשתלט על האנייה שנכנעה כדי למנוע הטבעתה על ידי הצוות המצרי.
סגן מפקד אח"י אילת רס"ן אברהם בוצר עם צוות השתלטות חמוש ירד בסירת המנוע והשתלט על האניה המצרית.
כהן קרב את אח"י אילת לאבראהים אל-אוול והחל בגרירתה לכיוון נמל חיפה.
מאוחר יותר הגיעה גוררת מהנמל והמשך הגרירה הועבר אליה.
הטיפול באונייה המצרית ובאנשי הצוות המצריים השבויים, נעשה בצורה מקצועית והומנית.
לוחמה נגד צוללות הפלגה האחרונה של כהן כמפקד אח"י אילת הייתה לטולון.
בהדרכת קציני הצי הצרפתי נלמד ותורגל נושא הלוחמה נגד צוללות.
בסוף שנת 1957 השתתף כהן בקורס פיקוד ומטה לקצינים בכירים בחיל הים.
הקורס נערך על ידי אל"ם שלמה אראל בבסיס ההדרכה בבת גלים.
בסיום הקורס נשא כהן את דבר החניכים.
ענף אימונים והדרכה – לאחר קורס פיקוד ומטה ממונה כהן בסוף שנת 1957 כראש ענף אימונים והדרכה - ים/5, במפקדת חיל הים.
בתחילת שנת 1960 מקבל כהן באופן זמני את הפיקוד על שייטת המשחתות שכללה גם את הפריגטות באילת.
פריגטות לסרי לנקה - שתי הפריגטות נקנו על ידי הצי של סרי לנקה והזירה עסקה לארגן את השבתן לכשירות ומסירתן.
סרי לנקה דיווחה על הקניה למצרים, ביקשה אישור למעבר במצרי טירן ונענתה בסירוב.
באוגוסט 1959 יצאה אח"י מבטח (ק-28) בפיקוד נפתלי רוזן, שהפליגה לדרום הים האדום ונמסרה בלב ים לצי סרי לנקה.
קליטת הפריגטה על ידי הצוות מסרי לנקה הייתה בעייתית.
הועלתה דרישה שהפריגטה השנייה תועבר על ידי צוות ישראלי ותימסר בנמל היעד.
מדובר בהפלגה של כ-3,000 מייל ימי, באזור חדש ולא מוכר.
אח"י מזנק - בנוסף לתפקידו כמפקד השייטת קיבל כהן קיבל על עצמו את משימת העברת אח"י מזנק (ק-32).
הפריגטה הוכנה לפלגה וקיבלה צוות מילואים מיוצאי הפריגטות.
יצאה ב-7 באפריל 1960, עברה את מצרי טיראן בלא הפרעה מהמצרים.
הפריגטה הפליגה לאורך הים האדום בדרכה נכנסה לג'יבוטי והצטיידה בדלק.
חצתה את מפרץ עדן והאוקיינוס ההודי.
ב-19 באפריל נכנסה לאי מיניקוי כ-400 מיל ימי לפני היעד ושם נעשו הכנות לקראת הכניסה.
והגיעה ב-22 באפריל 1960 ליעדה נמל טרינקומלי.
ב-26 באפריל 1960 נערך טקס מסירה רשמי לצי סרי לנקה והפריגטה קיבלה את שמה החדש NAJABAHU.
בעת הטקס נשא כהן את דברי הפרידה מהאניה
כהן והצוות הישראלי זכו לארוח וטיילו במדינה האקזוטית עד שנמצאו מטוסים להחזרתם שבועיים מאוחר יותר.
ב-1 בדצמבר 1960 נפרד כהן משייטת המשחתות וחוזר לפקד על זירת ים סוף.
בשנת 1960 מונה כהן למפקד שייטת המשחתות.
משיקולי בריאות משפחתיים היה חשוב לו להימצא באוויר יבש.
לבקשתו סיים כהן את הפיקוד על שייטת המשחתות ב-1 בדצמבר 1960 ועבר לתפקיד מפקד אזור ים סוף של חיל הים שמפקדתו בבסיס אילת.
בנמל נמצאו אז שלש טרפדות חדשות שהגיעו בתחילת 1957.
לאחר צאת הפריגטות השירות בזירת ים סוף היה יחסית רגוע.
הטרפדות נשלחו כל מספר חודשים לסיורים ליליים לדרום מפרץ אילת.
קוים מתח מתמיד מול הירדנים שסירת המשטרה שלהם פגעה בדייגים ישראלים והתקרית הייתה זכורה לכולם.
בסוף שנת 1962 מוסר כהן את הפיקוד על זירת ים סוף ליעקב ריטוב ומקבל פיקוד פעם נוספת על שייטת המשחתות.
המשחתות מפליגות בים התיכון ומגיעות לטולון בצרפת.
ב-10 ביולי 1963 נערך מפגן אש ובמהלכו מקבל כהן את דרגת האל"ם אחרי שנשא דרגת סא"ל משנת 1954. שימש בתפקיד זה שלוש שנים ובתום שנת 1965 מסר את השייטת לאל"ם בנימין תלם.
בכך חשב כהן לסיים את שירותו הפעיל בחיל הים.
הוא העריך שמיצה את מכלול הפקידי הפיקוד בחיל הים ותפקידי מטה וניהול לא קסמו לו.
אך ההתדרדרות למלחמת ששת הימים זימנה לכהן משימה נוספת.
אנית המבחן דולפין – בתקופת ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים הוחזר כהן מחופשת השחרור וקיבל פיקוד על המבצע של אוניית המבחן.
המטרה להעמיד למבחן את הודעת המצרים על סגירת מצרי טיראן לשיט ישראלי.
אוניית סוחר ARION שהופעלה בחכירה על ידי צים והייתה בכווית, נקנתה מבעליה בפינלנד ב-100,000 דולר, מחיר כפול משוויה ונשלחה למאסאווה.
בסוף מאי 1967 הוטס כהן עם כ-30 אנשי צוות לאסמרה באריתראה וברכב לנמל מאסאווה.
המטרה מעבר הפגנתי של אניה עם דגל ישראל במצרי טירן שהוכרזו על ידי המצרים כסגורים לשייט.
הצי המצרי נערך עם משחתות וצוללות ללחימה בים האדום והשייט יהיה מסוכן.
אף כי הייתה זו הפלגה אחת קצרה נערך כהן כמפקד האונייה עם פקודות קבע מסודרות הכוללות את ארגון החיים באונייה עמדות ותפקידים לכל הצוות.
ב-29 במאי 1967 עלה הצוות על האניה והחלו הכנות טכניות.
ב-31 במאי בשעות הערב נעשתה החלפת דגלים רשמית בנוכחות רב החובל של נמל מאסאווה.
לאחר הטקס הוציא רב החובל יורם פרידמן את הדולפין מנמל מאסאווה לעגינה במפרץ.
קצין הקשר אברהם אשור יצר קשר מברקים עם חיל הים והודיע על מוכנות להפלגה.
תנאי החום והלחות במאסאווה היו קשים.
נבנתה בריכה במחסן הקדמי שמולאה במים כדי לאפשר קירור הגוף לצוות.
ב-5 ביוני מגיע סא"ל יוסף יריב עם הנחיה להחליף את כהן שמיועד לטוס לישראל ולפקד על זירת ים סוף.
בלילה ההוראה מתבטלת כהן נשאר בדולפין יריב חוזר לישראל.
האוניה עוגנת בקרבת אונייה סעודית.
כהן מקיים משמרות כל הלילה ומחמש את קצין המשמרת באקדח.
ב-7 ביוני בצהריים מתקבלת ההוראה היציאה מהעגינה במאסאווה לוותה בצפירות של אניות אחרות.
הארובה הייתה בסמלי צים השם דולפין ונמל המרשם חיפה היו כתובים בעברית ובאנגלית.
סודאן וסעודיה הכריזו מלחמה על ישראל וכהן חשש שיתאנו ל"דולפין" בדרכה.
מפקדת חיל הים לא חששה מפעילות בלב ים ולא ניתנו לכהן הנחיות מיוחדות.
מהירות האונייה הייתה 9.5 קשר הופחתה למחצית עקב גלי ים מכיוון מנוגד להפלגה.
ב-10 ביוני 1967 קרבה הדולפין למצרי טירן והוזמנה להיכנס למעגן שארם א-שייח'.
כהן שמח להפגש עם מפקד האזור אברהם בוצר שהיה סגנו במשחתת, וקיבל עדכון על הלחימה בסיני.
תנאים באניה היו טובים יותר מאשר במעגן הכבוש.
אנשי הטרפדות ניזונו במנות קרב.
במטבח האניה הוכנה ארוחת סלט טרי.
עיתונאים וצלמים באו לפגוש את האוניה ונוצר סיפור גבורה שהביך את כהן אך פרסום היות המצרים פתוחים וחופש המעבר לאילת היה חשוב לעם ישראל ולעולם כדי שהביטוח הימי יחודש ואניות זרות יוכלו לחזור ולשוט ברגיעה.
פיקוד בים - בינואר 1966 יצא לחופשת שחרור לקראת פרישה מצה"ל.
קיבל היתר מאגף הספנות והנמלים לשרת באניה כמיקל אנטרפרייז כרב חובל.
באוקטובר 1966 פנה כהן למועצה להסמכת ימאים וביקש לקבל הסמכה לשירות בצי הסוחר.
הוא ציין כי ניסיונו בחיל הים היה מעל 95 חודשים בשירות בכלי שיט.
ועוד 9 חודשים באניה כמיקל אנטרפרייז.
לפי ההיתר הזמני שקיבל מאגף הספנות.
להשלמת השכלתו עבר קורס לרבי חובלים במכון להכשרה ימית בעכו.
באוגוסט 1967 הוסמך כהן כרב חובל בצי הסוחר הישראלי.
באוקטובר אותה שנה קיבל גם הסמכה כרב חובל לאניות בדגל ליבריה וכך התאפשר לו לשרת באניות שנשאו דגל זה.
תקופה ארוכה יחסית שירת באנית כימיקלים של חברת גדות-ים.
הידרוגרפיה - בתחילת שנת 1971 נענה כהן להזמנתו של ידידו יוחאי בן נון להצטרף לסגל המכון לחקר ימים ואגמים, כמנהל מחלקת מבצעים ימיים והידרוגרפיה.
עבר קורסי מחשב לצורך הקמת מחלקת מחשב ניתוח נתונים.
למד ביסודיות את התחום וביצע מיפוי ימי: ברפיח, בכנרת, סקר מגנטומטר בים התיכון, וכן עבודות בשיתוף עם המכון הגיאופיזי.
ניסיונו כרב חובל הובא לשימוש בתכנון מבצעי המחקר בהם הופעלה ספינת המחקר של המכון שיקמונה.
מתוך הערכה לביצועיו התקבל כחבר באגודת הנביגציה האמריקאית.
עמד בקשר עם ג'ון הול מנהל המכון הגיאולוגי לישראל
חזרה לשיט בימים - ב-28 פברואר 1975 סיים את שירותו במכון וחזר לפיקוד בים כרב חובל האניה א.מ.
החלוץ במאי 1976 הגיע לטריאסט עם מטען תפוזים באניה א.מ.
דרור שתי האוניות בבעלות חברת התנועה הקיבוצית "תרשיש- סלע".
במהלך שירותו ערך ספרון בנושא בטיחות באניות אותו העביר לר/ח מרטין אקדיש יו"ר ועדת הבטיחות המרכזית של צי הסוחר הישראלי.
מאז המשיך והפליג באוניות שונות וביצע משימות מיוחדות לארצות רחוקות והובלת מטען חשוב.
ביניהן גם על האניה א.מ.
רוני רל בבעלות יצחק (אייק) אהרונוביץ'
בדצמבר 1978 קיבל את האניה HELA בנמל שארם א-שייח' וביצע עימה חודש ימים הפלגות לאילת.
מנחם כהן נישא בשנת 1947 לאביגיל בתו של אדריכל הגנים יעקב ניצן חברתו מילדות.
בשנת 1949 נולד לזוג הבן הבכור רן שנעשה מהנדס חשמל ברפאל - מערכות לחימה מתקדמות.
הבת עפרה נולדה ב-1951 נעשתה מורה לריקודי חדר.
ביולי 1956 נולדה הבת ענולה מוזיקאית מורה לחליל צד.
כהן למד ורכש השכלה מקצועית כל חייו.
לדברי חברו יוחאי בן נון:
את בית הספר היסודי סיים כהן באביחיל.
אך לא השלים את לימודי התיכון.
בגיל 16 עבר לתל אביב ולמד את מלאכת מכונאות רכב במוסך חברת האוטובוסים אגד.
בקיץ שנת 1942 עבר קורס מדריכי שחיה שנערך על ידי המחלקה להכשרה גופנית של הוועד הלאומי והוסמך לכך.
במסגרת הפלמ"ח עבר בשנת 1943 קורס מפקדי סירות.
בשנת 1945 עבר את קורס החובלים הראשון של הפלי"ם שנמשך 7 חודשים בבית הספר הימי שליד הטכניון בחיפה.
בסוף שנת 1950 יצא כהן ללימודי הכנה מרוכזת ועבר בהצלחה את בחינות הבגרות.
בתחילת שנת 1957 עבר קורס צניחה במחזור 101. ובסוף אותה שנה עבר קורס פיקוד ומטה שנערך בבה"ד חיל הים.
בשנת 1968 עבר את קורס רבי החובלים של המכון להכשרה ימית במסגרת הסמכתו המלאה לרב החובל.
כהן נפטר בשנת 1981 ממחלת סרטן ריאות.
אלוף יוחאי בן-נון סיכם את דרכו של כהן ביום השלושים למותו.
מייחס את מנהיגותו של מנחם כהן לתכונות אופי שנבעו מהיותו מורה.
כהן הקדיש זמן ללימוד כל דבר חדש ויודע את החומר על בוריו.
מעביר את דרישותיו לצוותו בצורה ברורה ביותר.
בכל תפקידיו דאג לתת לצוותים הרגשה נוחה את המגיע להם.
את משנת מנהיגותו סיכם בעצמו בכותרת "המשמעת בחיל הים" לקראת כנס שנערך בדצמבר 1965, החודש האחרון של שירותו הסדיר.
מפקד שייטת ספינות הטילים אריה רונה השתמש, 15 שנה מאוחר יותר, בפקודות של כהן למשחתות כבסיס לחידוש פקודות הקבע.
דני מנדלסון, צילומים אברהם ורד, כח מחץ משחית כניסת המשחתות לנמל חיפה, 27 יוני 1956.
צפי מרלי, מבצע מנגו, העברת הפריגטות "מבטח" ו"מזנק" לצי הציילוני, מתוך החוברת "שייטת 1" בהוצאת עמותת חיל הים.
מנחם כהן –אל"ם כתבה\תמונה ידיעות אחרונות 15 יולי 1963, ע' 12.
אורי פורת, מסע המשחתות ידיעות אחרונות, 26 מרץ 1965.
מיכה לימור, סיפורה של אניית המיבחן, מסע אימונים בים התיכון צרפת גיברלטר ומלטה, מעריב, יוני 1967.
אריה אליאב, הספינה אולואה סיפורו של ארטור, עם עובד הוצאת ספרים, 1967, ע' 9' 22 - 55.
מאיר שפיר, במבחן התושיה על קורות ברכה פולד (אוניית מעפילים) ביטאון צים מס 29, אפריל, 1984, ע'90–91.
אריק קרמן - איש צוות אח"י אילת בעת הקרב - הקרב נגד אברהים אל אוואל,הוצאת עמותת ידידי חיל הים, 9 ינואר 1997.
רב חובל הלל ירקוני, הים האנייה ועם ישראל, פרדס הוצאה לאור, 2009, ע' 147.
"עצות למפקד משחתת", אסופת מכתבים והרצאות של אל"ם מנחם כהן.
מנחם כהן (נולד ב-4 באוגוסט 1928, י"ח באב ה'תרפ"ח) הוא פרופסור העוסק בחקר המסורה, שימש כדיקן הפקולטה למדעי היהדות ועמד בראש המחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
עומד בראש מפעל "מקראות גדולות הכתר" ומשמש כמהדיר והעורך המדעי שלו.
מנחם כהן נולד לשמואל צבי כהן (קאהן) שעלה מליטא, ולדבורה לבית סגל, ילידת חברון.
הוריו היו ממייסדי שכונת נווה שאנן שבחיפה, שם נולד.
למד בישיבה התיכונית בכפר הרא"ה, והצטרף לגרעין הכשרה בקיבוץ טירת צבי.
בשנת 1947, כשלמד בסמינר למורים ומדריכים של עליית הנוער בירושלים, הצטרף לצוות ההקמה של כפר בתיה, כפר לילדים ניצולי השואה.
עם קום מדינת ישראל התגייס לצה"ל לחטיבה 7 ונלחם בקרבות בלטרון לפריצת המצור על ירושלים.
בזמן ההפוגה עבר קורס קצינים וחזר לחטיבה 7 להילחם על שחרור הגליל.
שירת במילואים בדרגת רב-סרן והיה סגן מפקד גדוד בחטיבת ירושלים.
בסיום מלחמת העצמאות חזר לעבודה החינוכית בכפר בתיה, וכעבור שלוש שנים עלה ללמוד באוניברסיטה העברית בחוגים למקרא וללשון עברית.
ב-1958 נישא לרחל לבית אנג'ל, והם קבעו את ביתם בירושלים.
במקביל ללימודיו עסק בהוראה בבית הספר היסודי 'לדוגמה' בירושלים ובסמינר ליפשיץ למורים.
בשנת 1966 נקרא ללמד במחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן, ובשנים 1975–1980 עמד בראשה.
בשנים 1980–1984 שימש כדיקן הפקולטה למדעי היהדות.
מאז 1984 עוסק כהן במפעל "מקראות גדולות הכתר", שאותו ייסד ואותו הוא מנהל גם אחרי שפרש לגמלאות.
בעבודת הדוקטורט של כהן "מגבשי כתיב במצחפי מסורה עתיקים ומשמעם לתולדות נוסח המקרא המקובל" הוא סלל דרכים חדשות להבנת תולדות המסירה של נוסח המקרא מקומראן ועד לדפוסים הראשונים.
העבודה התבססה על בחינה מדוקדקת של הכתיב בכתבי יד מקראיים של ימי הביניים בכל רחבי התפוצה היהודית, ומטרתה הייתה לחשוף את שורשי מגוון השינויים העצום המצוי בהם ולעמוד על משמעותו לתולדות המסירה.
עד לעבודה זו נטה המחקר לזלזל בכתבי היד המאוחרים של ימי הביניים כמקור לחשיפת תהליכים קדומים, וסבור היה כי אינם משקפים אלא השתבשות מאוחרת של נוסח המסורה המוסמך, שנקבע סמוך לחורבן בית שני.
כהן הוכיח, באמצעות שיטות בדיקה חדשניות של קטגוריות כתיב, כי מרבית שינויי הכתיב בכתבי היד של ימי הביניים מקורם לא בשיבושים ספוראדיים של מעתיקים, אלא בגיבושי כתיב קדומים בעלי קווים שיטתיים, ששורשיהם נעוצים במגוון הכתיבי של "טיפוס המסורה" עוד מלפני חורבן בית שני.
מפעל חקר כתבי היד של המקרא והמסורה מימי הביניים
כהן ייסד מפעל זה בשנת 1975 במסגרת המחלקה לתנ"ך באוניברסיטת בר-אילן.
החומר הרב שנאסף במפעל הוכיח, כי קווי התיאור העקרוניים שהציע כהן בעבודת הדוקטורט שלו באשר לתולדות המסירה של נוסח האותיות לאחר קיבוע הנוסח המוסמך, כוחם יפה גם לגבי נוסח הניקוד והטעמים, לאחר שקיבלו על עצמם את סמכותו של נוסח בן אשר הטברני.
הווה אומר: גם אלפי השינויים של ניקוד, טעמים וגעיות, שאנו מוצאים בכתבי היד המאוחרים של ימי הביניים, אינם, בדרך כלל, פרי שיבושים או התפתחות מאוחרת המשתלשלות מהנוסח הטברני המוסמך, אלא משקפים מצבי נוסח ותהליכי התפתחות שקדמו לו.
יתרה מזו, כתבי יד המכילים שינויים אלה, לא זו בלבד שלא נעקרו מן המסירה עם קיבועו של הנוסח הטברני המוסמך, אלא שעד עידן הדפוס הם מהווים את רוב מניין ורוב בניין של המסירה בתפוצות ישראל.
גם כאן כמו בתחום הכתיב, מלמד המחקר שעשה כהן על עבודת הסופרים והמסרנים, שהגורם העיקרי למציאות זו הוא הפער בין האידיאל הטקסטואלי - "נוסח בן אשר", שהכל שותפים לו, ובין היכולת המעשית של מסרנים ונקדנים מקומיים לזהות את הנוסח המייצג אידיאל זה ולהשליטו הלכה למעשה.
מחקר תהליכי המסירה בעידן הדפוס
כדי להשלים את תמונת המסירה של הנוסח, עבר כהן לבדיקה מעמיקה של תהליכי המסירה בעידן הדפוס.
הטכנולוגיה החדשה של המצאת הדפוס, הכניסה גורמים חדשים לתולדות המסירה, שיצרו לראשונה סיכוי אמיתי להגשמת השאיפה הקדומה להאחדת הנוסח בכל תפוצות ישראל.
ההשפעה העיקרית על דמות הנוסח עברה מעתה לידי המהדירים, והכרעות הנוסח שלהם היו עתידות להשפיע על תחומים רבים של המסירה.
את הבכורה בעניין זה נטל יעקב בן חיים אבן אדוניהו, שההדיר בוונציה בשנים 1524–1525 את מהדורת היסוד של 'מקראות גדולות'.
מהדורה זו רכשה עד מהרה יוקרה מיוחדת כמייצגת את נוסח המסורה בדיוקו, בעיקר בשל העובדה, שהיא הייתה הראשונה בין מהדורות הדפוס שהעלתה על הדף גם את המסורה הגדולה והקטנה, כמתכונת מצחפי המסורה בעידן כתבי היד.
המהדירים הבאים שאפו לחקותה, וכך נעשתה אבטיפוס לדורות הבאים.
בן חיים עצמו וכל המהדירים שבאו בעקבותיו סבורים היו שהם מנציחים את נוסחו של בן-אשר, אבל היום, שספרו המקורי של בן-אשר מצוי בידינו, ניתן להיווכח עד כמה רחוקים היו מהשגת מטרה זו.
לפי אמות המידה הטיפולוגיות שקבע כהן, ניתן אומנם להגדיר את נוסח המקרא של מהדורת בן חיים ו"צאצאיה" כ'נוסח המסורה', אבל לא כנוסח מסורה מדויק.
בקטגוריות לא מעטות של כתיב, ניקוד וטעמים אין עקביות מלאה בהגשמת דרישותיה של המסורה, וניכר שכתבי היד ששימשו לבן-חיים כמצע לעבודתו לא היו מן המשובחים ביותר.
השוואת נוסחו של בן חיים לכתר ארם צובא, מעלה שינויים רבים במגוון קטגוריות, המצטרפים יחדיו לכמה אלפים.
יתר על כן: בתחום הגעיות חורג נוסחו של בן-חיים לחלוטין לא רק מנוסח "הכתר" אלא גם מנוסחם של כל כתבי היד של "נוסח המסורה" המובהק.
הגורמים שהניעו את כהן לייסד את "מפעל מקראות גדולות הכתר"
העיון בנוסח מקראות גדולות של בן-חיים, ובהשפעתו המכרעת על נוסח הדפוסים עד ימינו, היו מהגורמים העיקריים בהחלטתו של כהן לייסד את 'מפעל מקראות גדולות הכתר', גולת הכותרת של פעילותו המחקרית.
כהן הרחיב והעמיק את עיונו לא רק בנוסח המקרא והמסורה של מהדורת בן-חיים, אלא גם בנוסח התרגומים הארמיים והפירושים המתלווים למקרא, והתברר לו כי מצבם חמור שבעתיים.
מצב זה לא רק שלא נשתפר במהדורות מאוחרות יותר, אלא הלך והחמיר.
המשך ההנצחה של נוסח כה משובש ביצירה שנעשתה נכס צאן ברזל של ארון הספרים היהודי, נראתה לכהן לא רק כפגם תרבותי-לאומי, אלא גם כמחדל מדעי.
כך נולד הרעיון של הוצאת מהדורת יסוד מדעית חדשה של "מקראות גדולות".
מגבשי כתיב במצחפי מסורה עתיקים ומשמעם לתולדות נוסח המקרא המקובל, דיסרטציה, 1973
הכתיב של הנוסח השומרוני, בית מקרא כא, א, תשל"ו, 70-54
הכתיב של הנוסח השומרוני, זיקתו לכתיב נוסח המסורה ומקומו בתולדות הכתיב, בית מקרא כא, ג, תשל"ו, 391-361
האידיאה בדבר קדושת הנוסח לאותיותיו וביקורת הטקסט.
דעות; ביטאון האקדמאים הדתיים מז, תשל"ח, 83–101
קווי יסוד לדמותו העיצורית של הטקסט בכתבי יד מקראיים מימי הביניים, עיוני מקרא ופרשנות א, תש"ם, 123–182
לדמותם הקונסונאנטית של דפוסי המקרא הראשונים: המהדורה הראשונה של התנ"ך השלם - דפוס סונצ'ינו משנת 1488, בר-אילן יח/יט, תשמ"א, 47–67
האמנם כתב משה בן-אשר את כ"י קהיר של הנביאים?
עיון מחודש לאור נוהגו של כה"י בהטעמת המשרת לזרקא, עלי ספר י, תשמ"ב, 5–12
ניצחונו של נוסח בן-אשר - אידיאה ומציאות: בירור ראשון, לשאלת האמינות של הבחנים לאפיון נוסחו של בן-אשר, תרביץ נג, ב, תשמ"ד, 255–272
מהו "נוסח המסורה", ומה היקף אחיזתו בתולדות המסירה של ימה"ב?
עיוני מקרא ופרשנות ב (תשמו) 229-256
תת-שיטות של הטעמה טברנית 'חוץ-מסורתית' ושיעור תפוצתן בכתבי-יד של מקרא בימי הביניים, לשוננו 51, ג-ד (תשמז) 188-206
רשימת קיצורים וביטויים של המסורה, באתר "מקראות גדולות הכתר", 1992 ואילך
ביאור מונחים וביטויים שבפירוש רלב"ג באתר "מקראות גדולות הכתר", 1992 ואילך
נוסח המקרא שהיה לפני רש"י ותלמידיו, פרשני צרפת, באתר "מקראות גדולות הכתר", תשע"ט
מקראות גדולות הכתר: ההדרה מדעית על פי כתבי יד עתיקים.
נוסח המסורה המדויק של המקרא עם מסורה גדולה ומסורה קטנה על פי 'כתר ארם צובה'
תרגומים ארמיים על פי נוסחם של כתבי יד תימניים מדויקים.
פירושים - מבחר עשיר של פירושים פרי עטם של גדולי מפרשי הפשט מימי הביניים על פי מיטב כתבי היד העתיקים.
עין המסורה - ביאור ומראי מקומות לכל הערות המסורה של כתר ארם צובה,
מבוא כללי למהדורת הכתר בכרך יהושע שופטים.
המפעל כולל את המהדורה המודפסת, ואת המהדורה המקוונת הזמינה במרשתת, ומאפשרת אחזור מידע תלת־ממדי בנוסח המקרא: טקסט, ניקוד וטעמים.
מנחם לוי (נולד ב-כ"א בתשרי ה'תשט"ו, 18 באוקטובר 1955) הוא שחקן, מחזאי, מפיק, מנהל אומנותי ופזמונאי ישראלי.
מייסד תיאטרון האודיו אבות האומה.
נולד וגדל בחיפה כבן בכור להורים שעלו מפולין ב-1936. אביו בנה מפעל לציוד בניין במפרץ חיפה.
למד בקריית החינוך אורט קריית ביאליק.
למד משחק במשך שנתיים אצל אילן דר בבית רוטשילד בחיפה.
בלימודי התיאטרון פגש פרופסור אמריקאי שעלה ארצה ולימד אוונגרד.
שיחק בתיאטרון אוונגרד, ורבים מהטקסטים כתב בעצמו.
לאחר מכן התגייס ושירת בצה"ל.
לאחר סיום שירותו הצבאי, נסע לאירופה על מנת ללמוד תיאטרון באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, והוא לקח איתו תנ"ך וספרי פילוסופיה של סרן קירקגור.
לפני ההגעה לאנגליה הסתובב בגרמניה, יוון והולנד ובמהלך טיולו החל תהליך של חיפוש עצמי והתקרבות ליהדות בעקבות מפגשים עם אנשים שונים וקריאה בתנ"ך.
בעקבות כך חזר לישראל ולמד פילוסופיה ותיאטרון באוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלך לימודיו החל לשמוע שיעורים בישיבת אור שמח ומכון מאיר, החל תהליך של חזרה בתשובה ולמד בישיבת מרכז הרב במשך כ-17 שנים: החל מפסח ה'תשל"ט עד ה'תשנ"ז.
הוא בעל תואר שני ותעודת הוראה במקצועות היהדות (תנ"ך, תלמוד ומחשבת ישראל).
בין השנים 1998–2001 למד במגמת התיאטרון של השחקן שולי רנד ובמגמת תסריטאות במעלה - בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאמנויות.
בשנת ה'תשס"ד, במסגרת תחרות פרסים בנושא "עיבוד דרמטי לאגדות ישראל", קיבל פרס ממחלקת התרבות של מפעל הפיס עבור כתיבת המחזה "הונא – הטרגדיה של בן ראש הגולה מבבל".
בשנת ה'תשע"ד זכה במקום הראשון בתחרות הסיפור הקצר שערכו המתנ"ס והספרייה האזורית מטה בנימין.
עסק שנים רבות בחינוך ובלימוד מקצועות היהדות והדרמה במסגרת בתי ספר.
לוי נשוי ואב לשמונה, מתגורר בנריה.
בתיאטרון תאיר: ב-2000 כתב את ההצגה "בדרך למעלה" שביים גלעד אלפסי.
ב-2002 כתב את ההצגה "אמצע השמיים" שביים גלעד אלפסי.
ב-2003 עלה המחזה "הקושאן" שכתב מנחם לוי וביים דביר שרייבר.
ב-2004 שיחק בהצגה "מגדל בבל" שכתב וביים גלעד אלפסי.
ב-2006 עלה המחזה "לחם של אמונה" שכתב לוי.
בשנת 1997 הקים לוי תיאטרון אודיו בשם "אבות האומה" המפיק מחזות אודיו העוסקים בדמויות מן ההיסטוריה היהודית.
הרעיון להקמת התיאטרון נולד מתוך הצורך להיפגש עם "שבעת הרועים": אברהם, יצחק, יעקב, יוסף, משה, אהרון ודוד שבנו בעם ישראל קומות רוחניות, וכל אחד הוסיף נדבך נוסף בתכונות הנפש שהושרשו בבנים.
התפיסה שהביאה להקמת התיאטרון היא שבתסכיתים יש יתרון אמנותי ופוטנציאל רב להתפתחות הדמיון.
כמו כן עבודת השחקן על הדמות מתבטאת רק באמצעות הקול ולכן נדרש דיוק והבאת רגש רב.
פעילות התיאטרון זכתה להסכמות ועידוד של הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא שכתב שהמחזות בהפקת התיאטרון "מחדירים אהבת תורה ויראת שמיים", ושל הרב שלמה אבינר שכתב שהם "ערוכים מתוך נאמנות למדרשי חז"ל, מלאים ביראת שמיים בצירוף כישרון אמנותי גדול".
לוי הוא מחזאי הבית של התיאטרון, ובמאי הבית האחראי על בימוי קולות השחקנים הוא יואל פריימן (דרורי).
סדרת מחזות האודיו "שבעה רועים", מציגה בצורה חיה ומלמדת את סיפור חייהם ופועלם של אבות האומה.
הסדרה מתמקדת בשלבי הילדות וההתבגרות של כל אחד מהשבעה שבהם מתפתחת ומתעצבת אישיותו המיוחדת.
ההתוודעות לדמות וכתיבת המחזה נעשים מתוך עיון במדרשי חז"ל ופרשני המקרא שהלכו בדרכם.
הסדרה החלה כתסכית רדיו שבועי בערוץ 7, ולאור ההצלחה נבנתה סדרת מחזות אשר מבוססת על פרשיות השבוע, פרשני התנ"ך, ומדרשי חז"ל.
יוצרים: כתיבה - מנחם לוי, בימוי קולות: יואל פריימן (דרורי), מוזיקה מקורית - אבי בר איתן, הקלטה ועיבוד דיגיטלי: מיכה בלום, אולפני גלמ"ב, הפקה - יוסי אריאל, עריכה סופית - מ.
שחקנים: נמרוד - יואל פריימן (דרורי), יוסי אריאל, מנחם לוי, אודליה ברט, יעקב צורישדי ועוד.
יוצרים: כתיבה ובימוי קולות - מנחם לוי, מוזיקה מקורית - אבי בר איתן, הקלטה ועיבוד דיגיטלי - מיכה בלום, אולפני גלמ"ב, עריכה סופית והפקה - מ.ל.
שחקנים: יוסי אופיר, אהרל'ה ברנשטיין, אהד טהרלב, איתם טהרלב, אייל ניידורף, ישי מאיר, מנחם לוי, טלי נאמן, מירב אברמוביץ, לאה ארנרייך
יוצרים: כתיבה - מנחם לוי, בימוי קולות - יואל פריימן (דרורי), מוזיקה מקורית - אבי בר איתן, הקלטה ועיבוד דיגיטלי - אבי בר איתן, עריכה סופית והפקה - מ.ל.
שחקנים: יוסי אופיר, יואל פריימן (דרורי), עירית שלג-נריה, יוסי אריאל, אביתר לזר, מנחם לוי, אייל ניידורף, אסף ליפמן, רזיאל אליהו לוי
יוצרים: כתיבה - מנחם לוי, בימוי קולות - יואל פריימן (דרורי), מוזיקה מקורית ועיבוד מוזיקלי - אבי בר איתן, הקלטה - אולפני סך-הקול, הפקה - תיאטרון אודיו אבות האומה
שחקנים: מנחם לוי, יואל פריימן (דרורי), דוד אריאל, יוסי אופיר, אודליה ברט, גילי ישראלי, יאיר להמן, עידו לוינגר, אסף ליפמן, עופר מימראן, חיים מרציאנו, אייל ניידורף, עמיחי עזר, דביר שרייבר
יוצרים: כתיבה - מנחם לוי, בימוי קולות - יואל פריימן (דרורי), מוזיקה מקורית ועיבוד מוזיקלי - אבי בר איתן, לחנים וביצוע שירים - מרדכי יצהר בוימל, הקלטה - אולפני סך-הקול, הפקה - תיאטרון אודיו אבות האומה
שחקנים: מנחם לוי, יואל פריימן (דרורי), דוד אריאל, יוסי אריאל, יוסי אופיר, בצלאל בורוכוב, רחל ורבוב, רועי כהן, יאיר להמן, עידו לוינגר, רחל מימון שוורץ, עופר מימראן, אייל ניידורף, עמיחי עזר, דביר שרייבר
ב-2009 יצא המחזה "השטר", המתאר את הוויכוח על ארץ ישראל שערך גביהא בן פסיסא (חכם יהודי מתקופת בית המקדש השני, בזמנו של שמעון הצדיק) כנציג היהודים, עם בני אפריקה ועם בני ישמעאל, לפני המלך אלכסנדר מוקדון.
יוצרים: כתיבה - מנחם לוי, בימוי קולות - יואל פריימן (דרורי), מוזיקה ומאסטרינג - אבי בר איתן, הקלטה - אולפני א.ב.
שחקנים: יוסי אופיר, עידו לוינגר, אסף ליפמן, חנניה בן שבת, יואל פריימן (דרורי), מנחם לוי
ב-2016 יצא המחזה "ויקר מקרה", עיבוד למגילת רות.
לאחר יותר מעשר שנים חוזרת נעמי אל אחוזת המשפחה שבבית לחם.
את הכאב על אובדן בעלה ושני בניה היא משאירה מאחור, במואב.
כעת היא מבקשת להבין את דרכי ההנהגה של בורא העולם: במה טעו בני המשפחה ביציאתם מהארץ בזמן הרעב?
מלווה ברות, כלתה המואבייה, הולכת ומתבהרת התמונה.
בעזרת אישיותה המיוחדת של רות, מתחולל בנפשה של נעמי השינוי.
המפגש עם דרך ההנהגה של בועז, בן דודה, גם הוא מחולל את השינוי.
ואילו רות, היא נדרשת למצוא את הדרך, כדי להוליד, מתוך התכונות המואביות שבנפשה, את מלכות בית דוד.
יוצרים: כתיבה - מנחם לוי, בימוי קולות - יואל פריימן (דרורי), מוזיקה מקורית ועיבוד מוזיקלי - אבי בר איתן, הקלטה - אולפני סך הקול
שחקנים: מנחם לוי, יואל פריימן (דרורי), נועה אריאל, מירי דנצינגר, רחל מימון-שוורץ, אפרת שמעוני טוטיאן, דוד אריאל, יוסי אופיר, עופר מימראן, עידו לוינגר, גולן כהן
הרב מנחם מאיר ציוני (אלול תרע"ז – ז' בסיוון תשס"ט) היה אב"ד תל אביב ורב בית הכנסת המרכזי בצפון תל אביב.
נולד באלול תרע"ז (1916) בעיר בארזאמאס שברוסיה לאביו הרב ניסן בן-ציון, אב"ד העיר ומאוחר יותר רבה של אמסטיבובא והעיר בודקי, וחתנו של רבי משה ארנער.
בצעירותו למד בישיבה הקטנה בביאליסטוק אצל הרב אריה לייב יוכט, ולמד בחברותא עם הרב משה שמואל שפירא.
באלול תרצ"ב נשלח ללמוד אצל הרב ברוך בער ליבוביץ בקמניץ, שם למד במשך כשנתיים, שם למד בחברותא עם הרב ראובן יוסף גרשנוביץ.
באב תרצ"ה עלה לארץ ישראל עם משפחתו ומיד עם בואם מונה אביו לכהן כרב בקריית חיים הסמוכה לחיפה, אך לאחר תקופה קצרה עזב אביו את כהונת הרבנות במקום ומונה לכהן כאב"ד בחיפה והתפרסם בספריו שו"ת בנין ציון.
עם בואו לארץ החל הרב ציוני ללמוד בישיבת חברון.
באותן שנים היה עולה מידי שבת לבית הרב איסר זלמן מלצר ושמע מדברי תורתו, כמו כן היה עולה בקביעות מדי מוצאי שבת לביתו של בן דודו הרב יוסף שלום אלישיב לשוחח בדברי תורה, וגם במשך השנים היה בקשר תמידי עם הרב אלישיב.
נשא לאישה את רעייתו מרת שפרינצא תקוה, בת הרב פרץ סג"ל.
בשנת תשי"ז לאחר ששימש בדיינות אצל הרב שמואל יפה מונה לכהן כדיין בבית הדין ולאחר מכן לאב בית הדין, התמחותו בדיני גיטין ובעיקר בשמות לגיטין, הביאו אליו פניות רבות מכל רחבי העולם, כשלוש שנים לפני פטירתו שכל את בנו הרב פרץ ציוני, רבה של עפולה.
נפטר בשבת קודש פרשת נשא ז' בסיוון ה'תשס"ט, והובא למנוחות בבית העלמין נחלת יצחק.
חתנו הרב יעקב יוסף אוירבך רבה של רמת חן
חתנו הרב שמחה זיסל שפירא ראש ישיבת תפארת ישראל
בנו הרב פרץ ציוני רבה של עפולה
נכדו הרב בן ציון ציוני מכהן כדיין בבית הדין תל אביב.
מנחם כץ (3 באפריל 1938 – 10 באוקטובר 1973) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור העוז על פעולתו בקרב בסיני במלחמת יום הכיפורים.
מנחם כץ נולד בתל אביב.
הוא למד בבית הספר היסודי "בית-חינוך צפון" ובבית הספר התיכון גימנסיה שלווה.
היה ספורטאי נלהב, עסק בשיט בים ובנעוריו הצטרף לקבוצת השיט של אגודת הפועל.
הוא זכה פעמיים באליפות הארצית בתחרות שיט מפרשיות.
כמו כן עסק בציור, פיסול וגילוף.
כץ התגייס לצה"ל ב-1956. הוא שירת בנח"ל ואחרי הטירונות יצא לקורס למדריכי טופוגרפיה, לקורס צניחה ולקורס מ"כים.
לאחר תום שירות החובה שלו, הוצב כץ לשירות מילואים כאיש סיור ביחידת שריון.
במלחמת יום הכיפורים נשלחה יחידתו של כץ לחזית סיני.
ב-10 באוקטובר 1973 הוא נמצא בתצפית בתעוז (מוצב) מרתף, ליד ציר הרוחב מבלוזה לקנטרה.
המוצב נמצא בסמוך לקו החזית של צה"ל עם הצבא המצרי, שצלח את תעלת סואץ ותפס רצועה ברוחב של מספר קילומטרים ממזרח לה.
אז הבחין כץ במשאית אספקה של צה"ל, שנהגה תעה בדרכו ונסע מערבה אל תוך השטח המוחזק על ידי המצרים.
כץ התנדב לנסוע בג'יפ אחרי המשאית אל תוך השטח המצרי כדי לעצור את נהגה ולהחזיר אותו אל קווי צה"ל.
הוא נסע מערבה אל תוך השטח המצרי לעומק של כשלושה קילומטרים.
אז קיבל פקודה לחזור על עקבותיו.
בכל זאת סבר שיוכל להשיג את המשאית והמשיך לנסוע אחריה.
כשראה שאבדה התקווה לעצור אותה והיה מוקף בחיילים מצרים הסתובב וניסה לחזור אל קווי צה"ל.
בדרכו חזרה נפגע מאש המצרים ונהרג.
מנחם כץ היה בן 35 במותו.
לאחר המלחמה הובא לקבורה בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
הוא הניח אשה, שני בנים, בת ואם.
במאי 1975 הוענק לכץ לאחר מותו עיטור העוז על הפעולה שבה נפל.
לאחר הענקת העיטור פרסם עיתון צה"ל במחנה רשימה עליו בשם "להחזיר נהג תועה".
שמו של כץ הונצח במספר אנדרטאות - באנדרטת יד לשריון בלטרון, באנדרטה לנופלי העיר חולון, בבית יד לבנים בתל אביב ובחולון ובבית הספר היסודי שבו למד.
חבריו ייסדו תחרות שיט מפרשיות שנתי לזכרו, ואחד מהם, הפסל יגאל תומרקין, עיצב גביע נודד, שהוענק לזוכה בתחרות.
מנחם מנדל כהן (נולד בב' באלול תשמ"ו, 6 בספטמבר 1986) הוא עיתונאי, עורך שבועון כפר חב"ד.
בעבר שימש עורך אתר כיכר השבת.
נולד בכפר חב"ד ב' לרותי ולדניאל כהן.
למד בישיבות אחי תמימים־חב"ד בכפר חב"ד ובישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד, לקראת שנת תשס"ז נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770 בברוקלין שבניו יורק.
בעודו תלמיד בישיבה קטנה החל לעסוק בכתיבה והגהה של ספרים וכתבות במסגרת שבועון כפר חב"ד, לקראת פסח תשס"ו הוציא לראשונה במסגרת כפר חב"ד מגזין חג בשם 'והגדת'.
בשנת תשס"ד החל לעבוד כעורך באתר col - חב"ד און ליין, עד פרישתו באייר תשע"ו.
בחודש כסלו תשס"ט התחיל להוציא לאור את החינמון "COL", שהיה מגזין שבועי שהופץ בקרב קהילות חב"ד בישראל.
לאחר כחצי שנה נפסקה הופעתו בעקבות בקשת שבועון כפר חב"ד.
במאי 2009 עם הקמת אתר כיכר השבת התמנה לכהן בצוות העורכים באתר והיה לעורך ראשי, עד להתפטרותו בסוף שנת תשע"ב.
מחודש שבט תש"ע הוא עורך את המדור "חיים יהודים" בעלון השבת שיחת השבוע בה הוא מראיין אישיות כלשהי או סוקר מיזם תורני וכדומה.
בכ"ג אלול תשע"א, 22 בספטמבר 2011 נישא לפנינה ברכה קוסקס.
בחודש אוקטובר 2012, חשוון תשע"ג, מונה לעורך שבועון כפר חב"ד תחת העורך הראשי אהרן דב הלפרין.
מאז הוא כותב בעיתון טור דעה שבועי במקביל לעריכת המגזין.
בנוסף, הוא עורך את מוסף החדשות היוצא לצד העיתון ומכהן כיועץ תוכן למוסף הנשים השבועי במסגרת העיתון.
מאז כסלו תש"פ הוא עורך ביחד עם לוי שייקביץ את מגזין "נשמה" היוצא בשיתוף צעירי חב"ד המיועד בעיקר למקורבי בתי חב"ד בישראל.
מפרסם מדי פעם טורים בעיתון ידיעות אחרונות.
כהן מתגורר בעיר אלעד ואב לשבעה ילדים.
מנחם מאיר (23 בנובמבר 1924 – 12 בדצמבר 2014) היה צ'לן ומוזיקאי ישראלי, בנה של ראש ממשלת ישראל הרביעית גולדה מאיר.
מנחם מאיר נולד בירושלים בשם מנחם מאירסון לגולדה ולמוריס מאירסון.
כשהיה כבן שנה וחצי נולדה אחותו שרה (לימים שרה רחבי).
תקופת ילדותם עברה בעוני, כך לדברי אמם.
בצעירותו למד בקונסרבטוריון למוזיקה בתל אביב, וניגן בשלישייה עם הפסנתרן מנחם פרסלר והכנר נקדימון טובין.
בשלב מאוחר יותר נסע לארצות הברית, שם השלים תואר ראשון בבית הספר מנהטן למוזיקה ותואר שני באוניברסיטת קונטיקט.
בשנת 1953 הופיע לראשונה בקרנגי הול.
מאיר למד אצל דירן אלכסניאן ואנטוניו יניגרו, אשר מאוחר יותר שימש כעוזרם באוניברסיטת מוצרטיאום.
כמו כן למד אצל פבלו קזאלס.
בסוף שנות ה-60 לימד בניו הייבן.
בשנת 1970 מונה מאיר למנהל הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה בתל אביב (קונסרבטוריון שטריקר), וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1980. לאורך השנים ניגן מאיר בתזמורת הפילהרמונית הישראלית ובתזמורת רשות השידור.
הוא הופיע בישראל, באירופה ובאמריקה.
בשנת 1977, כשנה לפני פטירת אמו, השתתף בתוכנית "חיים שכאלה" מיוחדת שהוקדשה לה.
בשנת 1986, בתקופת לימודי בניו בארצות הברית, ביקש מאיר להתקבל כצ'לן לתזמורת הסימפונית של דקוטה הצפונית.
הרפרטואר המוזיקלי של מאיר כלל יצירות רבות לצ'לו, והוא נהג לבצע גם יצירות שונות שהוקדשו לו על ידי מלחינים ישראלים שונים.
בין היתר, הוא הופיע בבכורה עם יצירות של יחזקאל בראון וארטור גלברון, עמם היה מיודד.
עד ערוב ימיו הוא נהג להעביר כיתות אמן על בסיס קבוע, בין היתר באוניברסיטת מוצרטיאום, בעיירה Cividale del Friuli באיטליה, ובפסטיבל הקיץ בברונסוויק, מיין.
כמו כן שימש כשופט בתחרות הבינלאומית למוזיקה קאמרית בסיציליה.
מאיר מיעט להתראיין לתקשורת הישראלית.
בראיון עם נעמה לנסקי שנערך בשנת 2013, תיאר את אמו בחיוב רב, כאישה החלטית וכמנהיגה:
מאיר נפטר בדצמבר 2014, ונטמן בבית העלמין בקיבוץ רבדים.
מאיר היה נשוי לחנה לבית לוצקי, אך השניים התגרשו לאחר חמש שנות נישואים.
הם היו הורים לבת, מאירה, שנולדה עם תסמונת דאון.
לאורך השנים הוצגו מנחם מאיר ואמו גולדה כמי שהתנכרו למאירה.
מנחם מאיר אישר בראיון כי היה לו קשר רופף עם בתו.
חנה, שהייתה כלכלנית במקצועה, נישאה בשנית לישעיהו וינברג.
לאחר מכן נישא מאיר בשנית לאילה-ציפורה (איה), פסיכיאטרית ילדים ובתו של האדריכל יעקב פינקרפלד.
לזוג נולדו שלושה ילדים: אמנון, דניאל וגידי (גדעון).
במשך שנים רבות התגורר הזוג מאיר בשכונת רמת אביב, בצמידות לאחותו של מאיר, שרה רחבי, ובעלה זכריה (באותו הבניין שבו התגוררה גולדה מאיר עצמה).
מנחם מאיר (נולד ב-18 במרץ 1932) הוא ד"ר בהוראת המדעים, איש חינוך ושורד שואה ישראלי.
כתב את הספר "האם העצים פורחים אצלכם" ביחד עם אחיו פרדריק ריימס.
מנחם מאיר נולד ב-18 במרץ 1932 בהופנהיים שבמחוז סינסהיים, גרמניה, סמוך להיידלברג, בשם היינץ מאייר.
הוריו היו קרל - קלונימוס, סוחר בהמות, ומתילדה (לבית ורטהיימר), עקרת בית.
אחיו הבכור, מנפרד, נולד 3 שנים לפניו.
משפחתו גרה בדירה שהיוותה חלק מבית הכנסת המקומי.
בין ה-9 ל-10 בנובמבר 1938, בליל הבדולח, נרגם באבנים והוצת בית הכנסת שהיה גם ביתם והם נאלצו לברוח.
מנהיגי הפורעים היו אויגן לאולה ואמיל הופ, שנשפטו לאחר מכן על מעשיהם.
באוקטובר 1940 גורשו יהודי הופנהיים, וביניהם משפחת מאייר, למחנה המעצר גירס בצרפת.
בפברואר 1941 נפרדו מאיר ואחיו מהוריהם, ובעזרת ארגון הסיוע אוז"ה הם הוברחו ביחד עם עוד ארבעים ושישה ילדים מהמחנה בגירס לבית יתומים בדרום צרפת.
בפברואר 1943, לאחר שהגרמנים גילו את הימצאות קבוצת הילדים בבית היתומים, הועברו חלק מהילדים וביניהם מאיר ואחיו לבית הילדים שאטו דה לאראד שבעיר טולוז.
במאי 1944 הוברחו הילדים לשווייץ והסתתרו שם עד תום מלחמת העולם השנייה, אז נפרדו דרכי האחים.
מאיר עלה לישראל ואחיו היגר לארצות הברית.
בג' תשרי 1948 עגנה אונית המעפילים "עצמאות" בנמל חיפה ועליה מאיר.
בהגיעו ארצה קרע והשמיד את כל ניירות הזהות הגרמניות שהיו ברשותו כדי למחות את העבר ולהתחיל חיים מחדש:
לאחר חודשים אחדים הצטרף מאיר לגרעין של פא"י (פועלי אגודת ישראל) וב-1950 התגייס לנח"ל.
בהמשך נלחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום כיפור עם חטיבת ירושלים, גדוד 62 בהגנה על ירושלים.
היה בין מקימי קיבוץ שעלבים שבשפלה, התחתן עם חוה לבית ון-קליף ועבר לחנך במוסד החינוכי "ימין אורד" שעל הכרמל, שם נולדו שני ילדיו הבוגרים.
בשנת 1963 עבר לירושלים והתחיל את לימודיו האקדמיים בחינוך ומדעים באוניברסיטה העברית תוך כדי עבודתו כמורה, ונולד בנו השלישי.
ב-1967 סיים מאיר את לימודי התואר הראשון וב-1974 סיים את לימודי התואר השני.
בשנת 1978 סיים את לימודי התואר השלישי וקיבל תואר Ph.D.
מילא שורה של תפקידים במשרד החינוך כמפקח מחוז ירושלים, מנהל לשכת ההנהלה, מפקח לתפקידים מיוחדים בלשכת המנהל הכללי וכשליח בתפוצות כמנהל המחלקה לחינוך ולתרבות של ההסתדרות הציונית העולמית בפריז.
על עבודתו זכה בפרס מטעם מכון ויצמן למדע על "פיתוח תוכנית לימודים מקורית בביולוגיה", ספר לימוד לילדים בני שתים עשרה עד חמש עשרה.