tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הגלקסיה מקיפה את מרכזה של גלקסיית אנדרומדה במרחק שנע בין 190,000 שנות אור ובין 240,000 שנות אור בזמן הקפה של 1.6 מיליארד שנים.
בשנת 2000 התגלה צביר כדורי יחיד שמקיף את הגלקסיה.
לצביר בהירות מדרגה 21, שממרחקו שקול לעוצמת הארה של בערך פי 2,000 מעוצמת ההארה של השמש, ורדיוס זוויתי של כ-3 שניות קשת שממרחקו שקול לרדיוס של כ-35 שנות אור.
גלקסיית אנדרומדה II, היא גלקסיה אליפסואידית ננסית שנמצאת בקבוצת הכוכבים דגים על הגבול עם קבוצת אנדרומדה במרחק של כ-2.1 מיליון שנות אור ממערכת השמש והיא גלקסיית לוויין של גלקסיית אנדרומדה (M31).
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 11.7 והיא התגלתה בשנת 1972, יחד עם גלקסיית אנדרומדה I וגלקסיית אנדרומדה III על ידי סידני ון דר ברג, שחיפש גלקסיות לווייניות של גלקסיית אנדרומדה בתמונות שצולמו על ידי טלסקופ שמידט במצפה הכוכבים פאלומר בשנים 1970-1971.
הגלקסיה נמצאת כ-2.6 מעלות מדרום-מזרח לכוכב מיראך וכ-4.5 מעלות מצפון-מערב לגלקסיית המשולש.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-3.5 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-2,200 שנות אור.
עוצמת ההארה הכוללת שלה היא פי 9.4 מיליון מעוצמת ההארה של השמש והמתכתיות של כוכבי הגלקסיה היא כ-2% בלבד מהמתכתיות של השמש, כך שכוכבי הגלקסיה הם זקנים יחסית לכוכבים של שביל החלב או של גלקסיית אנדרומדה.
רוב כוכבי הגלקסיה נוצרו בתקופה שהחלה לפני 9 מיליארד שנים והסתיימה לפני כ-6 מיליארד שנים, אך קיימת בה גם אוכלוסיית כוכבים קטנה שגילה עולה על 10 מיליארד שנים.
הגלקסיה מקיפה את מרכזה של גלקסיית אנדרומדה במרחק שנע בין 480,000 שנות אור ובין 765,000 שנות אור בזמן הקפה של 6.6 מיליארד שנים.
גלקסיית אנדרומדה III, היא גלקסיה אליפסואידית ננסית שנמצאת בקבוצת הכוכבים אנדרומדה במרחק של כ-2.4 מיליון שנות אור ממערכת השמש והיא גלקסיית לוויין של גלקסיית אנדרומדה (M31).
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 14.4 והיא התגלתה בשנת 1972, יחד עם גלקסיית אנדרומדה I וגלקסיית אנדרומדה II על ידי סידני ון דר ברג, שחיפש גלקסיות לווייניות של גלקסיית אנדרומדה בתמונות שצולמו על ידי טלסקופ שמידט במצפה הכוכבים פאלומר בשנים 1970-1971.
הגלקסיה נמצאת כ-6 מעלות מדרום-דרום-מערב למרכז גלקסיית אנדרומדה וכ-1.8 מעלות מצפון לכוכב π באנדרומדה, בהמשכו של הקו המחבר אותו עם הכוכב δ באנדרומדה.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-3.9 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-2,760 שנות אור.
מסתה מוערכת בכ- מסות שמש, כ-20 מיליוניות ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ-830,000 מסות שמש, ונראה שהיא מורכבת ברובה מחומר אפל שטיבו אינו ידוע.
עוצמת ההארה הכוללת שלה היא פי מיליון מעוצמת ההארה של השמש והמתכתיות של כוכבי הגלקסיה היא כ-1.5% בלבד מהמתכתיות של השמש, כך שכוכבי הגלקסיה הם זקנים יחסית לכוכבים של שביל החלב או של גלקסיית אנדרומדה.
הגלקסיה מקיפה את מרכזה של גלקסיית אנדרומדה במרחק שנע בין 230,000 שנות אור ובין 360,000 שנות אור בזמן הקפה של 2.2 מיליארד שנים.
גלקסיית אנדרומדה V, היא גלקסיה אליפסואידית ננסית שנמצאת בקבוצת הכוכבים אנדרומדה במרחק של כ-2.5 מיליון שנות אור ממערכת השמש והיא גלקסיית לוויין של גלקסיית אנדרומדה (M31).
לגלקסיה בהירות נראית מדרגה 15.3 והיא התגלתה בשנת 1998 על ידי טאפט ארמנדרוף, ג'יימס דייוויס וג'ורג' ג'ייקובי, שחיפשו גלקסיות לווייניות של גלקסיית אנדרומדה בתמונות שצולמו במצפה הכוכבים פאלומר בשנים 1991-1993.
הגלקסיה נמצאת כ-8 מעלות מצפון-מזרח למרכז גלקסיית אנדרומדה ופחות מחצי מעלה מצפון-צפון-מזרח לכוכב φ באנדרומדה.
גודלה הזוויתי של הגלקסיה הוא כ-2 דקות קשת שממרחקה שקול לקוטר של כ-1,470 שנות אור.
מסתה מוערכת בלמעלה מ- מסות שמש, כ-50 מיליוניות ממסת שביל החלב, אך מסת הכוכבים הנראים שבה היא רק כ-390,000 מסות שמש, ונראה שהיא מורכבת ברובה מחומר אפל שטיבו אינו ידוע.
עוצמת ההארה הכוללת שלה היא פי 590,000 מעוצמת ההארה של השמש והמתכתיות של כוכבי הגלקסיה היא כ-3% בלבד מהמתכתיות של השמש, כך שכוכבי הגלקסיה הם זקנים יחסית לכוכבים של שביל החלב או של גלקסיית אנדרומדה.
הגלקסיה מקיפה את מרכזה של גלקסיית אנדרומדה במרחק שנע בין 290,000 שנות אור ובין 460,000 שנות אור בזמן הקפה של כ-3 מיליארד שנים.
גלקסיה אקטיבית היא גלקסיה בעלת גרעין גלקטי פעיל אשר פולט אנרגיה רבה, הנמצא במרכזה של הגלקסיה האקטיבית.
בעבר קראו לגרעין הגלקטי הפעיל כגלקסיה אקטיבית מה שלא נכון לומר כמונח מכיוון שהגלקסיה היא בעלת גרעין גלקטי פעיל ולא מתארת את תכונות הגרעין, רק לאחר מספר שנים הבינו זאת ושינו את המונח מגלקסיה אקטיבית לגרעין גלקטי פעיל.
בתחילת המאה ה-20 בתצלומים של גלקסיות קרובות, זיהו מאפיינים של גלקסיות אקטיביות כגון חור שחור על-מסיבי אקטיבי בליבת הגלקסיה, וראו את רנטגן הגרעין, העובדה שגלקסיות אקטיביות פולטות קרינה בעוצמה רבה מאוד, ובין 1918 ל-1970 גילו את הjet ושמקור האנרגיה של הגרעין הוא גז שנצבר מהחור השחור.
במשך זמן רב, גלקסיות אקטיביות החזיקו את כל הרשומות של האובייקטים הגבוהים ביותר בהסחה לאדום, הידועים בספקטרום האופטי או בספקטרום הרדיו, בגלל הבהירות הגבוה שלהם.
במרכזה של כל גלקסיה אקטיבית ישנו חור שחור עצום וגרעין גלקטי פעיל במרכזה, ישנו גם אזור בצורת דונאט הנקרא דיסק ספיחה העשוי מגז קר ואבק, במרכזו יש חור שחור עצום, משני הצדדים של הדיסק יוצאות קרני אור חזקות הנקראות Jets.
גרעין הגלקסיה האקטיבית הוא (כנראה) חור שחור סופר-מסיבי (SMBH), הוא קיים במרכזי גלקסיות.
ישנן 8 סוגים שונים של גלקסיות אקטיביות, השוני ביניהן הוא התכונות של הגרעין, הדיסק והפליטות שלהם, הסוגים העיקריים והמרכזים של גלקסיות אקטיביות הם קוואזר שבו מתקיים חימום גז מהיר כדי לגרום לתזרים גז חזק וגלקסיות רדיו שבהן קיימים כוחות רדיו סילון שמונעים קירור גז.
הגלקסיה האקטיבית ספירלית NGC 7742 מסוג סייפרט 2 הידועה גם בשם ביצה מטוגנת נמצאת בקבוצת הכוכבים פגסוס, מרכזה בהיר מאוד בהשוואה לגלקסיות דומות ומרחקה מכדור הארץ הוא 72 מיליון שנות אור.
הגרעין בהיר מאוד אשר פולט אנרגיה רבה בצורת קרני גמא ורנטגן, החור השחור צובר מסה והוא גם מקור האנרגיה של הגרעין.
יש מתאם חזק בין תכונות בקנה מידה גלקטי לתכונות בקנה מידה של חורים שחורים על-מסיבים.
כדי שחור שחור ייחשב על-מסיבי המסה שלו צריכה להיות בין עשרת אלפים לעשרה מיליארד מסות שמש.
חורים שחורים על-מסיבים מתאפיינים בצפיפות ממוצעת נמוכה.
גלקסיית הגלגל הגדול היא גלקסייה ספירלית ענקית שהתקיימה לפחות מאז 2 מיליארד שנים לאחר המפץ הגדול.
היא התגלתה באקראי בשנת 2024 בתמונה שצולמה על ידי טלסקופ החלל ג'יימס ווב תוך כדי מחקר של קוואזר סמוך.
הגלקסיה הרבה יותר גדולה מגלקסיות ספירליות אחרות מאותו הזמן, מה שמאתגר את המודלים הנוכחיים של קצב הגידול של גלקסיות ביקום המוקדם.
המחברים שגילו את הגלקסיה אומרים כי הגילוי "מרמז על נוכחותם של תנאים פיזיים נוחים להיווצרות גלקסיות דיסק גדולות בסביבות צפופות ביקום המוקדם".
הגלקסיה נצפתה גם בנתונים שהושגו על ידי ספקטרומטר לקרני רנטגן של טלסקופ החלל צ'נדרה במהלך השנים 2022–2023. תצפיות אלו מצביעות על כך שיש לה גרעין גלקטי פעיל.
גלרוס (גרמנית: Glarus, , צרפתית: Glaris) הוא קנטון של שווייץ, הממוקם במזרח שווייץ.
עיר הבירה שלו נקראת גלרוס כשם הקנטון.
הקנטון היה מחולק ל-29 רשויות, וב 2011 לאחר משאל עם, צומצם מס' הרשויות ל - 3 ואוכלוסייתו דוברת גרמנית.
רובו של שטח הקנטון הוא הררי וחוצה אותו הנהר לינת.
הנקודה הגבוהה ביותר נמצאת בפסגת הר הטודי שבהרי האלפים - 3,614 מטר.
בצפון הקנטון שוכן אגם גדול, בשם אגם ולן אשר שני שלישים משטחו (כ-24 קמ"ר) נמצאים בשטח הקנטון.
שטח הקנטון הוא 685 קמ"ר, כחציו נחשב ראוי לעיבוד חקלאי וכ-15% משטחו מכוסה על ידי יערות.
הקנטון גובל מצפון וממזרח בקנטון סנט גלן, מדרום בקנטון גראובינדן, מדרום מערב בקנטון אורי ובמערב בקנטון שוויץ.
הדת השפיעה רבות על היסטוריית הקנטון.
המתיישבים לחופי הנהר לינת הומרו לנצרות במאה ה-6 על ידי הנזיר האירי פרידולין, שדמותו מתנוססת כיום על סמל הקנטון.
אותו נזיר ייסד את מנזר סקינגן.
מהמאה ה-9, האזור הסובב את העיר גלרוס היה של המנזר.
עד 1288 השיג בית הבסבורג טיפין טיפין את כל זכויותיו של המנזר.
מה שהוביל להצטרפותם של אנשי גלרוס לאיחוד השווייצרי ב-1352.
הכומר הולדריך צווינגלי שהקים את תנועת הרפורמציה בשווייץ, במקביל למרטין לותר הגרמני, כיהן ככומר בגלרוס מ-1506 עד 1516, עוד לפני שנהיה רפורמטור.
האזור ידע מאבקים רבים בין פרוטסטנטים לקתולים ועל כן, כדי להבטיח את השלום, הוחלט ב-1623 שלכל צד תהיה אספה כללית משלה וב-1683 כל צד קיבל את הזכות לבתי משפט נפרדים.
ב-1836 אומצה חוקה שאיחדה את האסיפות הכלליות.
ב-1960 היו כ-70% מתושבי גלרוס פרוטסטנטים וכ-30% קתולים.
בין 1798 ו-1803 הוכלל גלרוס בקנטון לינת קצר הימים אשר הוקם על ידי נפוליאון, מכיוון שגלרוס הייתה שותפה בלחימה נגד צרפת.
גאוגרפיית הקנטון, המושלג מאוד ובו חלק מהרי האלפים גרמה לתעסוקה רבה בתחום הרעפים במאה ה-17. טווית כותנה הייתה חשובה במאה ה-18 כתוספת לטווית הצמר המסורתית.
התיעוש הכניס לשוק גם את תחומי ההדפסה על כותנה, הפקת אנרגיה הידרואלקטרית, מתכת, מפעלים ממוכנים וטחנת נייר.
התחומים המסורתיים כמו חליבה והרבעת בקר לא הוחלפו על ידי הפיתוחים התעשייתיים, והמשיכו לקחת חלק בכלכלת האזור.
גלקסיית עדשה מדוסקת היא גלקסיה שצורתה כצורת עדשה או דיסקה.
גלקסיית עדשה היא אחד משלושת הסוגים העיקריים של גלקסיות לפי הסיווג של אדווין האבל מ-1936. הן מסומנות באות S0 ומיקומן ב"מזלג האבל" הוא בנקודת המפגש של שיני המזלג, כמתואר בשרטוט משמאל.
האבל לא הבחין בין סוגים שונים של גלקסיות עדשה, אף שסיווגים מאוחרים יותר (הרחבות של סיווג האבל) עשו כן.
המאפיין העיקרי של גלקסיות עדשה הוא הכמות המעטה של החומר הבין-כוכבי שבהן, ולכן כמעט לא נוצרים בהם כוכבים חדשים.
לכן רוב אוכלוסיית הכוכבים בגלקסיה היא זקנה.
מאחר שאין להן זרועות כמו לגלקסיות ספירליות, לעיתים קשה להבדיל ביניהן ובין גלקסיות אליפטיות, במיוחד אלו מהסוג E0 (גלקסיות אליפטיות שמידת פחיסותן היא הקטנה ביותר, כמעט כדוריות) ובמיוחד אם הזווית שבה נמצאת גלקסיית העדשה היא כלפי כדור הארץ (face-on).
לעיתים מתייחסים אליהן כ"גלקסיה ספירלית ללא זרועות".
המבנה הבסיסי של גלקסיית עדשה כולל תפיחה מרכזית וסביבה דיסקה.
האבק המועט נמצא ברובו סביב גרעין הגלקסיה.
גלקסיות עדשה אינן מגוונות בצורותיהן כמו גלקסיות ספירליות, ולכן לא הבחין האבל בין סוגים שונים שלהן, אך על פי סיווג דה-וקולר, שהוא הרחבה לסיווג האבל, ניתן לחלקן באופן הבא:
מבנה דמוי מוט: גלקסיות עדשה מתחלקות לשלושה סוגים על פי מבנה המוט של החלק המרכזי; SA0 מסמן גלקסיה ללא צורת מוט כזו, SB0 עבור גלקסיה עם מבנה מוט ברור ו-SAB0 עבור מצב הביניים, שבו צורת המוט אינה ברורה לחלוטין.
טבעות: לחלק מגלקסיות העדשה צורת טבעת ויסומנו על ידי (S0(r אם יש להן טבעת פנימית, (S0(s בהיעדר טבעת ו-(S0(rs במצב הביניים.
סימונים אלו מגדירים בעיקר גלקסיות ספירליות וקשה למצוא גלקסיות עדשה שניתן לסמנן כך בוודאות.
גלקסיית מוט ספירלית היא גלקסיה ספירלית עם מרכז בצורת מוט המורכב מכוכבים.
מוטות נמצאים בכחצי מכל הגלקסיות הספירליות.
באופן כללי המוט משפיע הן על תנועת הכוכבים והן על תנועתו של הגז התוך-גלקטי בגלקסיה הספירלית ויכול גם להשפיע על זרועות הספירלה.
אדווין האבל סיווג סוג זה של גלקסיות ב-SB (ראשי תיבות של Spiral, Barred) בסיווג האבל, וסידר אותן בשלוש תת-קטגוריות המבוססות על מידת הפתיחות של זרועות הספירלה.
הסוג SBa מציין זרועות צמודות והדוקות, בעוד הסוג SBc מציין זרועות חופשיות מאוד.
הסוג SBb מציין את הגלקסיות שנמצאות בין SBa ו-SBc.
סוג רביעי, SBm, נוצר כדי לתאר גלקסיות מוט ספירליות לא סדורות במקצת, כדוגמת ענני מגלן, שלעיתים מסווגות כגלקסיות לא-סדורות, אך נמצאו כבעלות צורה של גלקסיות מוט ספירליות.
בשנת 2005, תצפיות מטלסקופ החלל שפיצר גיבו ראיות קודמות לפיהן הגלקסיה שלנו, שביל החלב, היא גלקסיית מוט ספירלית.
תצפיות שנערכו על ידי טלסקופי רדיו הציעו כבר שנים לפני כן שהגלקסיה שלנו היא גלקסיית מוט ספירלית, אך טלסקופ החלל שפיצר, עם יכולת תצפית בתחום התת-אדום, סיפק הוכחות ודאיות.
גלקסיות מוט ספירליות הן יחסית שכיחות.
סקרי שמיים מראים שעד כשני שלישים מכלל הגלקסיות הספירליות כוללות מוט.
סבורים כי המוט פועל כמנגנון המכוון גז פנימה מזרועות הספירלה באמצעות תהודה מסלולית, ממקד את השטף וגורם ליצירת כוכבים חדשים.
כיום חושבים שתהליך זה מסביר למה לגלקסיות מוט ספירליות רבות כל כך יש גרעין גלקטי פעיל, כמו זה שנראה ב-גלקסיית גלגל הרוח הדרומית.
יצירת המוט נחשבת באופן כללי לתוצאה של גל צפיפות המתפשט ממרכז הגלקסיה כאשר השפעותיו של גל זה מעצבות מחדש את מסלולם של הכוכבים הפנימיים.
השפעה זו מתרחבת עם הזמן לכוכבים החיצוניים יותר, ויוצרת צורת מוט.
סיבה נוספת שיכולה לגרום ליצירת המוט היא הפרעות כבידה בין גלקסיות.
מוטות נחשבים לתופעה זמנית בחיי גלקסיות ספירליות, כך שצורת המוט נחלשת עם הזמן, והופכת את הגלקסיה מגלקסיית מוט ספירלית לגלקסיה ספירלית "רגילה".
מעבר לגודל מסוים מסת המוט שנצברה מחלישה את יציבותו של כל מבנה המוט.
גלקסיות מוט ספירליות עם כמות מסה גבוהה במרכזן נוטות להיות בעלות מוט קצר, רחב ועבה.
מכיוון שלגלקסיות ספירליות רבות יש מבנה של מוט במרכזן, סביר שזו תופעה חוזרת בהתפתחות גלקסיות ספירליות.
מחקרים חדשים מאשרים את הרעיון שמוטות הם סימן לגלקסיות בוגרות שתהליך התפתחותן נמצא בסיומו.
קבוצה שנוהלה על ידי קארטיק שת' (Kartik Sheth) ממרכז שפיצר למדע במכון הטכנולוגיה בפסדנה, קליפורניה מצאה שרק 20% מהגלקסיות הספירליות בעבר הרחוק היו בעלות מוט, בהשוואה לכמעט 70% מהגלקסיות הספירליות כיום.
בזמן חקירת מרכז שביל החלב, מדענים גילו שהתפיחה בשביל החלב היא בצורת בוטן.
ממצא זה הביא למסקנה שלכל גלקסיית ספירלה מוטית יש תפיחה בצורת בוטן.
בתצפית על גלקסיה ספירלית רחוקה כאשר ציר הסיבוב ניצב לקו הראיה, או כאלה הנראות "פרושות" לצופה, צורת התפיחה נראית בקלות, ולכן גלקסיות אלה מסווגות במהירות כגלקסיות מוט ספירליות או כגלקסיות ספירליות "רגילות".
הגלקסיה NGC 4565 סווגה כגלקסיה ספירלית ללא מוט לפי שיטה זו.
שם סוג קבוצת כוכבים M58 SBc בתולה M91 SBb שערות ברניקי M95 SBb אריה M109 SBb הדובה הגדולה NGC 1300 SBbc ארידנוס NGC 3109 SB(s)m נחש מים
נחשב קדוש מעונה של הכנסייה הקתולית וחג הקרוי על שמו, מצוין ב-24 בספטמבר.
היה אחת מהדמויות החשובות בהיסטוריה ההונגרית בימי המלך המייסד אישטוואן הקדוש.
הוא נחשב גם כ"שליח ("אפוסטולוס") של הונגריה" והקדוש המגן של העיר בודפשט.
מושבו כבישוף היה בעיירה צ'נאד, בימינו ברומניה, בצומת בין המדינות רומניה, הונגריה וסרביה של היום.
גלרט כתב בלטינית את הספר העיוני הראשון בהיסטוריה של הממלכה ההונגרית.
גלרט נולד ב-977 במשפחה של פטריקים מוונציה, ייתכן ממוצא לונגוברדי.
לפי מרבית האגדות, שמו בטבילה היה ג'ורג'ו סאגרדו.
ייתכן כי משפחתו הייתה בקשרי יחוס למשפחת צ'נטראניגו הידועה בוונציה, שמבניה קם גם דוג'ה אחד - פייטרו בארבולאנו צ'נטראניגו (1026–1031).
בגלל מחלה קשה שלקה בה בילדותו, משפחתו הפקידה אותו בידי נזירי המנזר הבנדיקטיני באי סן ג'ורג'ו מג'ורה בוונציה.
הילד החלים, אהב ללמוד וחלם לעלות רגל לארץ הקודש על מנת לקרוא בעצמו בספרים שכתב הירונימוס הקדוש בבית לחם.
אביו ג'רארדו, יצא בזמנו לעלייה לרגל לארץ הקודש בשנים 990–995 ונרצח שם על ידי מוסלמים.
ככל הנראה לזכרו, שונה שמו של הנער ג'ורג'ו לג'רארדו.
אחרי סיום חוק לימודיו כולל הקוודריביום, הוסמך ג'רארדו הצעיר לכמורה ובהמשך נשלח על ידי אב המנזר, גוליילמו, ללימודים בבולוניה.
אחרי חמש שנות לימודים ואחרי מות האב גוליילמו, בשנת 1012 נבחר ג'רארדו לאב המנזר (abbate).
אך לא שקט ולא נחה נפשו עד שלא הגשים את חלומו לעלות לארץ הקודש.
בהגיעו לנמל זארה בדלמטיה בפברואר 1015 עלה על ספינה.
אולם בגלל סופה בסמוך לפארנצו נאלץ לרדת ולמצוא מקלט על האי סן אנדראה שליד פולה בחצי האי איסטריה.
שם פגש את האב רזינה מפאנונהאלמה (מרטינסברג) שבהונגריה, שהמליץ לו לבקר קודם אצל המלך אישטוואן הראשון של הונגריה ולאחר מכן ייסע לארץ הקודש דרך קונסטנטינופול.
יחד עם עוד שני נזירים - אנסטאז-אסטריק מפצ'וואראד (כיום בחבל באראניה בקרואטיה) ומור מפץ', השתכנע לבקר בהונגריה.
אכן ב-15 באוגוסט 1015 בחג מרים הקדושה התקבל ג'ררדו בעיר סקשפהרוואר על ידי המלך אישטוואן ובסופו של דבר נשאר בארץ זו.
המלך התרשם ממנו כל כך שהחליט לארח אותו בארמונו באסטרגום ולהפקיד בידיו את חינוך בנו, הנסיך אימרה.
בנוסף שלח אותו למשימות דיפלומטיות - ככל הנראה בצרפת.
כשבן המלך, אימרה היה בן 16, בשנת 1023 החליט ג'ררדו, שבהונגריה כונה גלרט (Gellért), לסיים את תפקידו כמורה ולהתבודד לפי דוגמתו של גונתר הקדוש (1045-955), באמצע היער באקון (Bakony), על יד באקונבל (Bakonybél) ולחיות שם חיי סגפנות ב"הרמיטאז'".
בתום שבע שנים של התבודדות, בשנת 1030, התמנה גלרט על ידי המלך אישטוואן לבישוף של היישוב מרושוואר או צ'נאד, שנכבשה על ידי חיילי המלך מידי שליט מקומי בשם אחטום או איטון.
היישוב נקרא צ'נאד לפי שם המפקד המנצח, צ'נאד.
בהגיעו בליווי 10 נזירים, מתוכם 7 הונגרים, התחיל גלרט לנהל את המנזר שמצא במקום ושהוקם על ידי השליט הקודם אחטום.
הוא גירש בכוח מהמנזר את הנזירים האורתודוקסים, שנמלטו לאורוסלאמוש (כעת - באנאצקו ארנג'לובו Банатско Аранђелово).
גלרט הקים בעיירה קתדרלה לכבוד מרים הקדושה, חילק את תחום הבישופות לשבעה אזורים, והוביל בהם תהליך של התנצרות המונית.
הוא הקים גם שני בתי ספר תאולוגיים, ועוד מספר כנסיות ומנזרים.
פעילותו זכתה בהצלחה, אף על פי שהטיף בשפה הלטינית ולא בהונגרית.
זאת הייתה הדיוקסיה הקתולית הראשונה שהוקמה בשטחי רומניה של היום.
מעורבותו הפוליטית אחרי מות המלך אישטוואן
בעקבות מות המלך אישטוואן ב-15 באוגוסט 1041 נכנסה הונגריה לתקופה של אי שקט פנימי עם חילופי שלטון תכופים.
מפני שהנסיך אימרה נהרג קודם לכן בשעת ציד על ידי פר פרא, את הכתר ירש אחיינו, פטר אורסאולו הוונציאני,(1041-1038).
הבישוף גלרט התנגד לאמצעים שנקט המלך החדש נגד אלמנתו של אישטוואן, המלכה גיזלה.
לכן בשלב מסוים תמך במחנה שהתנגד למלך ושהצליח לגרשו ולהכתיר במקומו אציל הונגרי בשם שמואל אבא (בהונגרית "אבא שאמואל").
אולם המלך החדש, שמואל אבא, נתגלה כמנהיג אכזרי, שהורה להוציא להורג חמישים אצילים מתומכי המלך הקודם וזאת תוך חילול חג הפסחא, וזאת בצ'נאד, בנוכחות הבישוף גלרט.
כתגובה, סירב גלרט להכתיר את המלך אבא והפך לאחד ממתנגדיו הגדולים.
שמואל אבא, שהיה חשוד בנטיות לב פאגאניות, הכעיס את הכנסייה הקתולית גם על ידי ביטול הטבות שניתנו לנזירים הבנדיקטינים בימי המלך אישטוואן ועל ידי הטלת מיסים עליה.
לבסוף בשנת 1045 הובס שמואל אבא ונרצח על ידי אנשיו של פטר אורסאולו, שחזר להונגריה בסיוע גרמני.
אולם גם במלוכתו השנייה הכעיס פטר אוסאולו חלקים רבים בעם על ידי הישענותו על גרמנים ועל זרים אחרים ועל ידי גירושו את המלכה גיזלה.
גם הוא לא חסך בגזרות כלכליות שפגעו בכנסייה.
בנסיבות אלה הצטרף הבישוף גלרט למחנה האצילים ההונגרי שתמך בהבאתם לשלטון של בניו של ואזול, בן דודו המרדן של אישטוואן הקדוש: אנדראש (אנדרה), בלה ולוונטה, שנמצאו בגולת קייב.
בשנת 1046 פרץ בהונגריה מרד נגד מה שנחשב כ"שלטון הזרים" של המלך פטר אורסאולו.
לפי דברי הכרוניקונים, חסידי מסורות פגאניות השתתפו במעשי שוד והרג נגד הכנסיות והמנזרים ונגד הכמרים הזרים, שנשרפו לפעמים חיים ביחד עם הבניינים.
גם יועציו של המלך פטר נרצחו ולא הובאו לקבורה.
בראש מרד הפאגאנים עמד האציל ואטי או ואטא.
הבישוף גלרט השתתף באספת האצילים המורדים באבאויואר שבו הוחלט לתמוך במועמדותו של אנדראש (אנדרה) מבית ארפד לכס הממלכה.
ב 24 בספטמבר 1046 יצאו הבישופים גלרט של צ'נאד, בסטריק Bestrik (בסטרד או ביסטרידוס) - של ניטרה ובד Bőd (בט או בולדוס) לקבל את פני המלך החדש אנדראש.
הם נתפסו בדרך, במקום שנקרא קלנפלד, על ידי מורדים פאגאנים, מאנשי ואטי, ונרצחו.
הבישוף גלרט נדחף מעל גבעה שעל יד בודה והתגלגל ממעלה הפסגה ועד למי הדנובה.
לפי האגדות דחפו אותו בתוך עגלה בעלת שני גלגלים או בתוך חבית ממוסמרת.
בהגיעו מטה, הוכה למוות באבנים ובכידונים.
בסופו של דבר, גופתו של גלרט הובאה לכנסיית בלווארושי (מן המצודה) בפסט, קרוב למרחצאות רודאש.
משם הועברה בשנת 1053, בליווי שני בישופים, לצ'נאד ונקברה בתוך סרקופג בקתדרלת מרים הבתולה בעיר.
עצמות ושרידים קדושים אחרים מגופתו הגיעו גם למקומות אחרים בהונגריה והפכו ליעד עליות לרגל.
בקתדרלה בצ'נאד נשמרה גם האבן שלפי האגדה ניתנה לו המכה הסופית.
המקום נהרס בשנת 1241 על ידי המונגולים אבל שוקם על ידי הבישוף בלזיוס בשנת 1243.
הגבעה בבודה שבבודפשט, שממנה נדחף למותו - נקראת כעת גבעת גלרט, עליה הוקמה בשנת 1904 אנדרטה גדולה של הבישוף, הנראית מרחוק.
בשנת 1083 גלרט, יחד עם המלך אישטוואן והנסיך אימרה הוכרזו כקדושים של הכנסייה הקתולית.
שרידים של הגלרט ושל לבושו מוחזקים ומהווים מטרת פולחן בכנסייה באי מוראנו בוונציה,
ספרים שכתב נמצאים בבולוניה, פראג, גייר וסגד.
בית הספר הפיאריסטי של טימישוארה שנפתח מחדש כתיכון רומי-קתולי בטימישוארה, אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי, קיבל לזכרו את השם "גרהרדינום"
עבודתו העיקרית בתחום התאולוגיה - פורסמה בשנת 1790 על ידי הבישוף- רוזן איגנאץ בתיאני מטרנסילבניה.
גלֶראס (בספרדית: Galeras) או אוּרקוּנינה (Urcunina – "הר האש" בשפתם של העמים הילידים הפרה-קולומביאנים) הוא הר געש שכבתי מורכב השוכן במחוז נריניו בקולומביה, בסמוך לפסטו, עיר הבירה של המחוז.
פסגת ההר שוכנת בגובה של 4,276 מטרים מעל פני הים.
גלראס הוא הר געש פעיל אשר התפרץ לעיתים תכופות מאז הכיבוש הספרדי.
הרישום ההיסטורי הראשון של התפרצותו הוא מ-7 בדצמבר 1580, והוא כיום אחד מהרי הגעש הפעילים ביותר בקולומביה.
בהתפרצות של 1993 נהרגו תשעה בני אדם, בהם שישה מדענים שירדו ללוע הר הגעש על מנת לקחת דגימות של גזים.
גלראס שוכן ברכס ההרים המרכזי - הקורדיליירה סנטרל - ברכס הרי האנדים והוא חלק מטבעת האש, אזור המקיף את האוקיינוס השקט וכולל כמה מהרי הגעש הפעילים ביותר.
הוא הר הגעש השמיני על פי הסדר מצפון לדרום מבין הרי הגעש באזור הגעשי הצפוני של הרצועה הגעשית של האנדים, הכוללת 75 מתוך 204 הרי הגעש מתקופת ההולוקן בדרום אמריקה.
הרצועה הגעשית של האנדים נוצרה בהפחתה של לוח נסקה הימי מתחת ללוח הדרום-אמריקאי.
האפר הגעשי שנפלט בהתפרצויות הרבות מההר יצר קרקע פורייה והתושבים ביערו את הג'ונגלים שכיסו פעם את מדרונות ההר והם מגדלים על מורדות ההר קפה, עצי תפוז, גויאבה ואבוקדו ושיחי בננה גם על המורדות ששיפועם מגיע ל-45 מעלות.
הילידים כינו כאמור את ההר "הר האש", אך למתיישבים הספרדים דמו ענני הקיטור שנפלטו מההר למפרשים והמדרון הארוך המשופע דמה לגוף ספינה, ועל כן במאה ה-19 הם שינו את שם ההר לגלראס מהמילה הספרדית galera, סוג של ספינה עם מפרשים (בעברית גליאה).
גלראס פעיל געשית לפחות מיליון שנים, כאשר אנדזיט מהווה את התוצר העיקרי של פעילותו.
בשלהי תקופת הפליסטוקן התחוללה פעמיים התמוטטות מסיבית של הקלדרה: הראשונה לפני כ-560,000 שנים בעקבות התפרצות שבה נפלטו כ-15 קילומטרים מעוקבים של חומרים, והשנייה, קטנה יותר, בין לפני 150,000 שנים ל-40,000 שנים שבה נפלטו כשני קילומטרים מעוקבים של חומרים.
מאוחר יותר התמוטט חלק משולי הקלדרה, ייתכן בשל חוסר יציבות שנגרם מפעילות הידרותרמית, ובהתפרצויות שהתחוללו אחר-כך נוצר לוע חרוטי קטן בתוך הקלדרה שצורתה הייתה כעת דמוית פרסת סוס.
גלראס נחשב הר הגעש הפעיל ביותר בקולומביה, כשהר הגעש נוואדו דל רואיס שני לו.
ב-500 השנים האחרונות ההר התפרץ לפחות 30 פעמים.
הפעילות הגעשית הקדומה ביותר בהולוקן תוארכה באמצעות תיארוך פחמן-14 לשנת 7050 לפני הספירה (± 1000 שנים).
התפרצות טיפוסית מתחילה בהתפוצצות של הלוע המרכזי המובילה להתפרצות מתפוצצת הגורמת לזרמים פירוקלסטיים ו/או להארים.
כינוס בנושאי הרי הגעש של העשור שהתנהל בפסטו ב-1993 הסתיים באסון כאשר כמה מהמדענים שהשתתפו בכנס ארגנו משלחת ספונטנית ב-14 בינואר ללוע גלראס.
באופן בלתי צפוי התחוללה התפרצות כאשר המשלחת הייתה בפסגת ההר, והיא גרמה למותם של שישה מהמדענים ושלושה תיירים.
האירוע היה שנוי במחלוקת בשל שמועות שנפוצו בתקשורת, על פיהן התעלם מנהיג המשלחת סטנלי ויליאמס (Stanley Williams), ששרד את ההתפרצות, מנהלי בטיחות.
ההתפרצות נחזתה קודם לכן בהתבסס על פעילות מסוג B (B-Type activity) שנרשמה בסייסמוגרף שלושה ימים לפני ההתפרצות.
סוג זה של פעילות אפשר בעבר לחזות בהצלחה התפרצויות געשיות בהרי געש אחרים.
עם זאת, תחזית זו התבססה על תדפיס סייסמוגרף אחד בלבד תוך התבססות על היסטורית ההתפרצויות הקודמות של גלראס, בלא שהיא עברה אישוש באמצעות מדידות מדעיות נוספות שיעידו על פעילות משמעותית בהר הגעש.
הפעילות בגלראס נמשכה בעצימות נמוכה, כאשר מדי פעם התחוללו התפוצצויות קטנות שכיסו באפר געשי את הכפרים והעיירות הסמוכים.
הר הגעש נחקר ביסודיות ויכולת חיזוי ההתפרצויות השתפרה.
תופעה אחת שאובחנה במצפה הר הגעש (Observatorio Vulcanológico y Sismológico de Pasto) השוכן בפסטו והתגלתה כאמצעי אמין לחיזוי התפרצות היא אירוע סייסמי בתדר נמוך שזכה לכינוי "אירוע טורנילו" (tornillo, "בורג" בספרדית).
אירועי טורנילו התרחשו לפני כ-80% מההתפרצויות בגלראס, ומספר אירועי טורנילו שנרשמו לפני התפרצות תאמו לעוצמת ההתפרצות.
יותר מ-100 רעידות אדמה קלות הורגשו במהלך ההתפרצות הגדולה של אפריל 2002, אף שלא דווח על פגיעה בנפש או נזקים.
חשש מסכנה לחיי התושבים באזורים הסמוכים להתפרצות בנובמבר 2005 גרמה להוראה לפנות כ-9,400 תושבים מהכפרים הסמוכים (מרביתם כפריים).
העיר פסטו, כ-9 קילומטרים מהר הגעש, כוסתה בשכבת אפר לאחר ההתפרצות הגעשית, ואילצה את התושבים לענוד משקפי צלילה ומסכות.
רעידות אדמה קטנות ספורות ופליטת אפר שהחלו במרץ 2006 הגיעו לשיאם ב-12 ביולי 2006 כשהתחוללו כמה התפרצויות מתפוצצות, שיצרו עמודי אפר וגז שהגיעו לגובה של 8 קילומטרים.
דיווחים על נפילות של גושי סלע וזרמים פירוקלסטיים הגיעו מעיירות כמו קונסאקה (Consacá), 11.4 קילומטרים מערבית ללוע העיקרי של ההר.
הממשלה הקולומביאנית הורתה שוב ושוב על פינוי למעלה מ-8,500 תושבים, שהתגוררו באזורים בסיכון שסביב ההר, למקלטים זמניים.
בתחילה לא היו דיווחים על פגיעות בנפש או נזק משמעותי לרכוש, אבל מאוחר יותר אישרו מומחים כי למגדלי הטלוויזיה שעל ההר נגרם נזק חלקי.
כ-8,000 תושבים פונו, ולא היו דיווחים על פגיעות בנפש או נזקים משמעותיים.
כמו בהתפרצות של 2005 כוסתה העיר פסטו בשכבת אפר געשי.
השלטונות המקומיים הורו לסגור זמנית שני מתקנים לטיהור מים בסמוך לגלראס.
חודש אחרי כן, ב-13 במרץ התפרץ גלראס פעמיים סביב 15:55 ו-17:00. אפר נשר על פסטו ועיירות הסמוכות להר הגעש, שבהן ניתנה הוראת פינוי שהתושבים התעלמו ממנה.
לא דווח על נזק או נפגעים בנפש.
הר הגעש התפרץ ב-3 בינואר 2010 ועקב כך פונו 8,000 תושבים מבתיהם.
זו הייתה ההתפרצות העשירית תוך שנה.
השלטונות הקולומביאנים הודיעו כי המצב יישאר בלתי יציב במשך השבועות הבאים.
גלראס התפרץ שוב ב-25 באוגוסט 2010, ועמוד אפר התרומם מההר.
ההתפרצות, שלא לוותה בהתפוצצות, גרמה לשלטונות להעלות את רמת הכוננות בעיירות הסמוכות.
גלקסיית ספל התה היא גלקסיה במרחק מוערך של 1.1 מיליארד שנות אור מכדור הארץ בקבוצת הכוכבים רועה דובים.
לגלקסיה גרעין גלקטי פעיל שזורק חומר אל מחוץ לגלקסיה ונותן לה צורה מיוחדת המזכירה ספל תה.
הגלקסיה התגלתה בשנת 2007 במהלך סקר מקיף של שמי הלילה שנערך במצפה הכוכבים אפאצ'י שבניו מקסיקו, ארצות הברית וקיבלה את הסימון "SDSS J143030+133912".
הגלקסיה זוהתה כבעלת גרעין גלקטי פעיל במחקר משנת 2011 ובו גם זכתה לכינוי "ספל התה" לאחר שהתגלו מסביבה אזורים של גז מיונן בצורת לולאה שמזכירה ידית של ספל, ופולטים קרינה של גלי רדיו.
בפברואר 2015 פורסמו תצפיות על בגלקסיה שבוצעו על ידי המערך הגדול מאוד וגילו ראיות לקיומו של חור שחור על-מסיבי בליבת הגלקסיה.
קוטר הגלקסיה כ-55,000 שנות אור והתצפיות בגלי רדיו מראות שתי "בועות" של חומר שמגיע למרחק של כ-35,000 ממרכז הגלקסיה משני צידיה וכן סילונים "קטנים" יותר, בגודל של 2,000 שנות אור המאיצים את הגז עד למהירויות של 1,000 קילומטר לשנייה (3.6 מיליון קמ"ש).
נראה שהחור השחור המסיבי מונע אפשרות של יצירת כוכבים ברחבי הגלקסיה על ידי כך שהוא מחמם ומעיף את ענני הגזים המשמשים על פי דעת החוקרים כ"חומר הגלם" ליצירת הכוכבים, אל מחוץ לגלקסיה.
מליבת הגלקסיה נפלטת קרינה חזקה שעוצמתה מוערכת בכ- ארג לשנייה ( ואט) הכוללת ספקטרום פליטה של מימן, הליום, חמצן וחנקן ולכן היא מסווגת כגלקסיית סיפרט מסוג II.
עם זאת נראה שהפעילות בליבה נחלשת ועוצמת הקרינה ממנה פוחתת בקצב של כ- ארג לשנייה בשנה, כך שתוך כ-500 שנים עוצמתה תהיה פחות מ-1043 ארג לשנייה שמקובל כגבול התחתון להגדרתה של גלקסיה כגלקסיית סיפרט.
P8 היא גלריה שיתופית לאמנות עכשווית שהחלה את דרכה ביפו, וכיום משכנה ברחוב הפטיש 1 בתל אביב.
הגלריה הוקמה בשנת 2008 כגלריה שיתופית בשכונת נוגה ביפו, ברחוב פוריה 8 ומכאן שמה.
המקום שהיה בעבר מוסך, בשכונת מוסכים ובתי מלאכה, נקנה על ידי האמנית אורה ראובן ושימש לה כסטודיו, לצד אמנים אחרים שמצאו את השכונה נוחה וזולה לעיסוקיהם.
לעיתים קרובות הזמינה ראובן אמנים חברים להציג תערוכות קצרות לצד עבודתה, מה שהוביל לגיבושה של קבוצת אמנים ששיתפו פעולה תוך ניצול משאביהם האישיים כמו אוצרות, הפקה וקידום.
ראובן הקימה את הגלריה עם חבריה במקום הסטודיו ועברה לפעול בסטודיו בבית האדום.
P8 היא מחלוצות הגלריות השיתופיות שקמו בארץ (החל ב-2005 והלאה).
הגלריות השיתופיות הן פרי יוזמה של אמנים שמאסו במודל הקלאסי של גלריה מסחרית המייצגת אמנים ומוכרת את עבודותיהם, שכן במסגרת מודל זה נאלצו האמנים לפעול תחת שיקולים מסחריים ללא חופש אמנותי טהור.
סיבה נוספת נעוצה במחסור המתמיד של חללי תצוגה עבור האמנים הצעירים שהלכו והתרבו עם סיומה של כל שנת לימודים נוספת בבתי הספר לאמנות.
הצורך בעצמאות, הרצון לממש יזמות והצורך בעוד חללי תצוגה הם אם כך הסיבות לתופעת הגלריות השיתופיות.
תופעה זו זכתה בייצוג מוזיאלי בתערוכה חיפה-ירושלים-תל אביב, במוזיאון חיפה לאמנות עכשווית, שהציבה במרכז הבמה את ההתארגנות הקבוצתית-שיתופית של קבוצות אמנים המפעילות חללי תצוגה בשלוש הערים הגדולות בישראל.
התערוכה הופקה ביוזמתה ובאוצרותה של רותי דירקטור.
רוב הגלריות השיתופיות הציגו בתערוכה המוזיאלית ובכנס שנערך במוזיאון חיפה ספרו נציגי כל גלריה על התפתחותן והאני מאמין שלהן.
מודל הגלריה השיתופית התבסס על קופה משותפת של קבוצת אמנים המחזיקים בחלל ומפעילים אותו כגלריה על כל היבטיה.
בשנים הראשונות פעלו במסגרת הקבוצה P8 האמנים רועי יריב, רקפת וינר-עומר, אנה ברשטנסקי ואורה ראובן.
בחלוף הזמן, חלק מהאמנים עזבו ובשנת 2013 בעקבות קול קורא המזמין אמנים להצטרף לגלריה, נוספו אמנים חדשים והקבוצה מנתה כשנים עשר איש.
באותה שנה, ב-2013 עברה הגלריה למשכנה החדש ברחוב יהודה הלוי 79, תל אביב, לחלל גדול ומרווח שאפשר הצגת תערוכות בהיקף גדול, רבות משתתפים, עם עבודות גדולות.
הקבוצה התבססה על חיפוש מתמיד אחר שיטות פעולה ושיתופי פעולה, הציגה תערוכות של חברי הקבוצה וארחה אמנים ואוצרים שאינם חלק מהקבוצה, ביניהם אמנים ותיקים כמו יאיר גרבוז, פיליפ רנצר, יאיר ברק, מיכל היימן ועופר ללוש, לצד צעירים כמו מאיה בלוך, קרן יעלה גולן, אלעד רוזן, ואחרים, שהתפתחו והתבססו מאז.
כבר בימיה הראשונים הציגה הגלריה תערוכות בולטות כמו מתנה, שבה קהל המבקרים הגריל יצירות אמנות שהעניקו עשרות אמנים כמתנות, או בארט-ארט שבה יצרה הגלריה שוק קח-תן שכלל את יצירות האמנים תמורת שירות או אובייקט שאנשים רצו לתת.
בתערוכה חוצנים ביפו, הגלריה הזמינה קבוצת אמנים בינלאומיים מהאקדמיה ריטוולד באמסטרדם, שעסקו במבטם מן החוץ על הנעשה בארץ.
בתערוכה In between קבוצה אחרת של אמנים בינלאומיים הציגה פרויקט פרפורמטיבי שדימה את הגלריה לשדה תעופה שוקק שהקהל נכנס אליו בתור מסודר עם כרטיסים ודיילות, אצרה קרני ברזילי.
בתערוכה אטיודים לשעת תה, הציגו האמנים יוסי מר חיים, עידו גוברין ואמנון וולמן הקשרים של סאונד ועירום.
התערוכה נבנתה מהסוף להתחלה, במובן שהאמנים יצרו את יצירותיהם תוך שהותם בגלריה, ורק בסוף התערוכה היצירות היו שלמות והוצגו באירוע סיום.
התערוכה את וגברים עירומים עסקה במבטה של אישה בגבר עירום: אורה ראובן ציירה גברים שפנו אליה ביוזמתם לשם כך.
בערב הפתיחה צלמה אורה ראובן אחדים מגברים אלה צילומי פולארויד כהכנה לציורים חדשים של עירום גברי.
הגברים בקהל הוזמנו להירשם להשתתפות במיצג: להתפשט ולהצטלם.
ראובן ציירה את הגברים העירומים על פי הצילומים בסטודיו שלה, כהמשך למיצג.
הוידאו גברים עירומים 2 שהוצג בתערוכה, נבחר להקרנה בפסטיבל ה-26 לווידאו וקולנוע דוקומנטרי בקאסל, גרמניה.
שתי תערוכות אלה לא יכלו להתקיים במוזיאון או ברוב הגלריות הנזהרות מלהציג עירום, וכך מדגימות את השימוש בעצמאות ובחופש של גלריה שיתופית עצמאית הפנויה משיקול מסחרי.
יואב שמואלי אצר בגלריה סדרה של 3 תערוכות יפה מאד, שעסקו ביופי כערך נשגב.
בתערוכות אלו הציגו בין השאר, אסתר שניידר והצלמת הידועה מירי דוידוביץ.
בעבר נחשבה הזקנה כסמל לחכמה שנושאת את דגל הידע והכבוד, ואילו היום מקובל לראות את הזקנה כעול על החברה וכאחד הנושאים הפחות אהודים לדיון.
מצד שני, בעידן בו תוחלת החיים מתארכת ואיכות החיים משתפרת, הזקנה, לעיתים רבות, הופכת להיות פרק חדש בחיים עשירים ומלאי פעילות.
תערוכה זו לוותה בקטלוג ונסקרה בהרחבה בעיתון גלובס ובביקורת בטיים אאוט.
ד"ר יוחאי רוזן מאוניברסיטת חיפה אצר בגלריה את התערוכה רבת המשתתפים מאגיה נטורליס (2013) שעסקה באמנים ישראלים החוקרים את הטבע, תערוכה שהעלתה על נס את הקשר בין אמנים לאקדמיה אי שם בהיסטוריה, כשהאמנים היו אלה שציירו בדקדקנות מיני צמחים שהאקדמיה מיינה וקטלגה.
אחת ממטרות התערוכה הייתה לעורר שאלות לגבי התהום הפעורה בתקופתנו בין המדע לאמנות.
הצייר והמשורר טל סלוצקר אצר בגלריה את התערוכה הקבוצתית 'תופעת צבע שקנאי' שכללה את המשוררים שגיא אלנקוה ויחזקאל נפשי ואת האמנים יונתן הירשפלד וצוקי גרביאן.
P8 הציגה פעמים לא מעטות ביריד האמנות הישראלי צבע טרי, והשתתפה גם ביריד האמנות בבודפשט וב"אירוע מקביל" בבינאלה בבוקרשט.
גלרוס (; בצרפתית: Glaris; באיטלקית: Glarona; ברומאנש: Glaruna) היא עיר הבירה של קנטון גלרוס שבשווייץ.
העיר שוכנת על גדות הנהר לינת, בין מרגלותיו של הר גלרניש (Glärnisch), שהוא שיאו של רכס האלפים של שווייץ (Schwyzer Alpen, חלק מרכס האלפים השווייצרים), ממערב, לבין הר שליט (Schilt) שעל רכס האלפים של גלרוס, ממזרח.
בעיר נותרו בניינים מעטים ששרדו את השריפה שאירעה בה בשנת 1861. ענפי התעשייה העיקריים בעיר הם תעשיות העץ, הטקסטיל, הפלסטיק והדפוס.
גלרוס מוזכרת לראשונה במקור מראשית המאה ה-9 לספירה בשם הלטיני Clarona.
האזכור הראשון שלה בשפה הגרמנית הוא משנת 1178 בשם Glarus.
ב-10 בפברואר 878 העניק קרל השמן, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לאשתו רישרדיס, את המנזרים של סקינגן, של סנט פליקס ושל רגולה בציריך, כאחוזה מלכותית.
אדמות אלו כללו זכויות פוליטיות נרחבות ושטחים נרחבים.
נחלה זו השתרעה על אדמות בעמקי הנהרות של הריין והפריק, את דרום הוצנוולד (חלק מדרום היער השחור), קרקעות בתחומי ציריך, לאורך אגם ואלן ואת עמק גלרוס.
עד ל-1395 נותרה גלרוס תחת שליטת המנזר, כאשר התנתקה ממנו העיר והייתה לעצמאית.
ב-1419 הפכה העיר להיות בירתו של עמק לינת.
אולריך צווינגלי, מנהיג הרפורמציה הפרוטסטנטית בשווייץ, שירת בגלרוס בתפקידו הראשון ככומר קתולי, החל משנת 1506 לערך ובמשך כעשר שנים.
בגלרוס, שתושביה פעלו כשכירי חרב במקומות שונים באירופה, החל צווינגלי להיות מעורב בפוליטיקה.
הקונפדרציה השווייצרית הייתה מעורבת במערכות שונות מול שכניה: הצרפתים, בית הבסבורג ומדינת האפיפיור.
צווינגלי הפגין נאמנות לכס הקדוש.
בתמורה, העניק לו האפיפיור יוליוס השלישי קצבה שנתית.
הוא שימש ככומר בכמה מהמערכות הצבאיות באיטליה, כולל הקרב שהתנהל ב-1513 בנוברה במסגרת מלחמת ליגת קמברה.
יחד עם זאת, התבוסה שנחלו השווייצרים בקרב מריניאנו, גרמה לשינוי בהלך הרוח בגלרוס והעברת הנאמנות מהאפיפיור אל הצרפתים.
צווינגלי, שהיה כאמור תומך אדוק של האפיפיור, מצא עצמו במצב קשה והוא החליט לעבור לאיינזידלן שבקנטון שווייץ.
בעוד שבגלרוס הוא לא נחשב לרפורמטור, באיינזידלן הוא החל לפתח רעיונות שיובילו אותו לנתק עם הכנסייה הקתולית.
ב-1528 כבשה הרפורמציה הפרוטסטנטית דריסת רגל בגלרוס בהנחייתו של צווינגלי שישב בציריך.
למרות שהוא הטיף בגלרוס במשך עשר שנים, נותרה העיר באדיקותה הקתולית.
אף על פי כן, בעקבות מלחמת קפל השנייה ב-1531, ניתנה הן לתושבים הקתולים והן לפרוטסטנטים זכות הפולחן החופשית בעיר.
מצב זה גרם לשימוש סימולטני בכנסייה של העיר על ידי שתי הקבוצות הדתיות, סידור שגרם לבעיות אין ספור.
במאה ה-18 חלקו שני הזרמים הדתיים את הכנסייה, אך הם השתמשו בעוגבים נפרדים.
ב-1697 היו שתי כנסיות רובע עצמאיות מבחינה כספית ותאולוגית שהיו מתכנסות בכנסייה העירונית.
לאחר הפלישה הצרפתית של 1798 הפכה גלרוס לבירת קנטון לינת, במסגרת הרפובליקה ההלווטית.
מרכז הכובד המנהלי של הקנטון עבר לגלרוס.
יחד עם זאת, לממשל החדש היו קשיים באכיפת תקנות חדשות.
באוגוסט 1802 עזבו אנשי הממשל של הקנטון החדש את גלרוס לרפרסוויל עקב הקשיים שהם התמודדו איתם בגלרוס.
ב-1803, במסגרת "חוק הגישור", בוטל קיומו של קנטון לינת וגלרוס הייתה לבירתו של קנטון קטן יותר שנשא את שמה של העיר.
ב-1859 התחברה גלרוס לרשת הרכבות דרך ווסן.
ב-1879 נפתחה שלוחת המסילה שהגיעה משוונדן ומלינתל.
ב-10 וב-11 במאי 1861 נחרבה גלרוס משריפה שלובתה על ידי רוח פן דרומית שנשבה במורד ההרים הגבוהים דרך המשפך הטבעי שנוצר על ידי עמק הלינת.
עלות אובדן הרכוש הכללי נאמדה בכחצי מיליון ליש"ט.
כשני שלישים משטחה של גלרוס (593 מבנים) נהרסו בשריפה הכבדה.
לאחר הדליקה, נבנתה גלרוס מחדש במבנה של רחובות שתי וערב על פי תוכניותיהם של ברנרד סימון ויוהאן קספר וולף.
ב-1864, נחקק בגלרוס, חוק העבודה הראשון באירופה שהגן על העובדים על ידי הגבלת יום העבודה ללא יותר מ-12 שעות.
מתוכם 23% משמשים לחקלאות, 31.4% הם שטחים מיוערים, 2.7% הם שטחים בנויים ו-42.9% הם שטחים בלתי מעובדים.
נכון לשנת 2014 מנתה אוכלוסיית גלרוס 12,446 תושבים.
גלרוס נורד היא אחת משלוש הערים שבקנטון גלרוס שבשווייץ (שתי הערים האחרות הן גלרוס וגלרוס סוד).
העיר הוקמה ב-1 בינואר 2011 כאיחוד של הכפרים לשעבר: בילטן, פליצבך, מוליס, מילהורן, נאפלס, נידררונן, אברורנן ואובסטלדן.
בילטן (Bilten) מוזכר לראשונה במסמך משנת 1050 בשם Billitun.
האזור סביב לבילטן היה מיושב ככל הנראה בתקופה הרומית.
באמצע המאה ה-11, היה חלק ניכר משטחו של הכפר בבעלותו של מנזר שניס וב-1178 אושרה בעלות זו על ידי האפיפיור אלכסנדר השלישי.
הקפלה על שם קתרינה הקדושה שבכפר מוזכרת לראשונה בשנת 1345. ב-1405 או ב-1415 הצטרף הכפר למחוז גלרוס.
לאחר 1412 לא נדרש יותר מתושבי הכפר לשלם דמי שכירות למנזר, אך הכפר נשאר במידה מסיומת של שליטה של המנזר עד ל-1618. ב-1528 המירו רוב תושבי הכפר את דתם במסגרת הרפורמציה הפרוטסטנטית.
ב-1607 נחנכה הכנסייה של הכפר.
החל מהמאה ה-16 ועד המאה ה-18, שימשו שטחי המרעה סביב לכפר לגידול מקנה לצורך מכירתו ליישובים אחרים.
כסמל להתעשרותו של הכפר, ב-1608 בנתה משפחה מקומית את בית אלסנר בסגנון הרנסאנס.
במאה ה-18 עברו בהדרגה החוואים המקומיים מגידול בקר למכירה לגידול בקר לחלב ולמכירת מוצרי חלב.
בסוף המאה ה-18, החל להצטבר סחף בנהר הלינת ונוצרו ביצות לאורך הנהר ליד בילטן.
אדמת הביצות גרמה למחלות שנפסקו רק כאשר בשנים 1807 – 1823 בוצע מיזם לתיקון המצב.
בין השנים 1887 – 1939 הושגה שליטה על נחל בילטנר, הוא תועל והושם קץ לשיטפונות התכופים.
בית הספר הראשון בבילטן הוקם ב-1839. ב-1853 נפתחה פנימייה לבנים בבית אלסנר והיא פעלה עד 1944. הכפר קושר לרשת הרכבות הצפון-מזרחית של שווייץ (Nordostbahn) ב-1875. עד לאמצע המאה ה-20 נותר בילטן כפר חקלאי.
בית המטבחיים של קונץ, שנפתח ב-1958 ונסגר ב-1995, ובית החרושת לייצור חומרי אריזה ובידוד, שנפתח ב-1964, הביאו לכפר מעט תעסוקה במגזר התעשייתי.
ב-1973, כאשר נסללה כביש A3 דרך העמק, ניצלו מספר בתי חרושת את ההזדמנות לדרכי תחבורה נוחות ועברו לבילטן.
ב-1990, כ-75% מכוח העבודה בכפר הועסק בתעשייה.
ב-1976 נבנה בבילטן מכון טיהור שפכים שמשרת את כל עמק גלרוס.
פליצבך (Filzbach) מוזכר לראשונה במסמך משנת 1394 בשם Vilentzspach.
שרידיו של מגדל השמירה הרומי, Vor dem Wald, מימיו של אוגוסטוס קיסר, מעידים שהאזור היה מיושב בתקופה הרומית.
המגדל נבנה במאה ה-2 לפנה"ס וננטש בשנת 16 לספירה.
מעט ידוע על הכפר בימי הביניים.
פליצבך היה חלק מגלרוס בפעם הראשונה לאחר קרב סמפך ב-1386. תושבי הכפר היו בשליטתו של מנזר שניס עד המאה ה-14, כאשר הם היו חלק מכנסיית הרובע של אובסטלדן.
ב-1528 הם המירו את דתם לפרוטסטנטיות.
עד המאה ה-17 גידלו איכרי פליצבך גידולים חקלאיים לצריכה עצמית בלבד.
במאה ה-18 נטעו רובם פרדסים בחלקות האדמה שלהם.
כיום חיים רובם מגידול מקנה.
במהלך המאה ה-18 החלו משפחות רבות בכפר לעסוק בתעשיות ביתיות ובייצור בדים לצורך גידול בהכנסתן.
ב-1889 נבנה מפעל למשי והוא פעל עד לשנת 1990. תעשיית תיירות קטנה התפתחה במאה ה-19 וב-1926 נפתח אתר התיירות הקטן Lihn des Blauen Kreuzes.
לאחר שנסלל הכביש לאורכו של אגם ואלן, צמחה התיירות באופן דרמטי והוקמו שני קווים של רכבל כיסאות.
בית הספר של פליצבך נבנה ב-1838 והוא פעיל עד היום.
מוליס (Mollis) מוזכר לראשונה במסמך משנת 1288.
הסימן הקדום להתיישבות במוליס הוא מקדש גאלו-רומי שהתגלה במרחק של 100 מטרים מאגם ואלן.
המקדש נבנה ככל הנראה בין השנים 50 – 150 לספירה והוא היה בשימוש עד למאה ה-4. במאה ה-8 רכש מנזר סקינגן כמה אחוזות גדולות במוליס.
חלקים מהביצורים מימי הביניים נבנו ליד הכפר בגלינגן לאחר קרב נאפלס ב-1388. הקפלה של הכפר נבנתה ב-1280. ב-1319 היא הוסבה להיות כנסייה וב-1444 היא הייתה לכנסיית רובע.
פרידולין ברונר, שכיהן ככומר של הכפר בשנים 1523 – 1525 הנהיג את הרפורמציה הפרוטסטנטית במוליס.
אף על פי כן, רבים מתושבי הכפר המשיכו להחזיק באמונה הקתולית ועד ל-1529 נותרו האיקונות בכנסייה ונערכו בה מיסות.
מרגע שהכפר המיר את דתו לפרוטסטנטיות, עברו המאמינים הקתולים לחסות של כנסיות הרובע של נאפלס או אוברונן.
הכנסייה הנוכחית נבנתה ב-1761 על ידי הנס אולריך גרובנמן והכנסייה הקתולית נפתחה ב-1963.
עד המאה ה-15 התבסס הכלכלה המקומית על חקלאות לקיום עצמי ועל מרעה.
לאחר מכן, הוחלף משק הצאן בהדרגה במשק בקר שרעה בכרי המרעה האלפיניים והועבר למכירה.
במאה ה-18 עברו האיכרים המקומיים לגידול בקר לחלב.
במאה ה-16 נבנתה בואלנברג בריכה שהוזנה ממימי מעיין ובשנת 1600 לערך נבנתה בריכה נוספת ברופי.
מראשית המאה ה-17 ועד המאה ה-19 היוו הבריכות והמבקרים שביקור בהן מקור הכנסה נוסף לכפר.
בין השנים 1714 – 1789 החלו רבים מתושבי מוליס לעסוק בטוויית כותנה, ענף שהעלה את רמת החיים של כל הכפר.
מקור נוסף להכנסה הגיע מתושבים רבים של הכפר שפעלו כשכירי חרב, ששמעם יצא למרחוק.
בעקבות הפלישה הצרפתית של 1798 והעימותים במהלך תקופת הרפובליקה ההלווטית, נשלחו כוחות צבאיים לעיתים תכופות למוליס והאוכלוסייה סבלה ממוראות הכיבוש.
כרייתה של תעלת אשר בשנים 1807 – 1811 ומפעל ההטייה של נהר הלינת שהסתיים ב-1827, שמו קץ לסכסוך ארוך השנים עם הכפרים השכנים בנוגע לגבולות ביניהם לאורך הנהר.
בשנים 1836 – 1851 נסללה דרך קרנצרברג שסייעה לחבר את מוליס לכפרים השכנים.
ב-1859 בנתה חברת הרכבות השווייצרית תחנת רכבת בין מוליס לבין נאפלס.
ב-1856 עברה למוליס חברת הטוויה והאריגה Jenny & Co.
מפעל גדול זה המשיך לפעול עד 1967. ב-1860 בנתה חברת Pfeiffer AG מפעל לפשתן, שב-2000 הוא נרכש על ידי חברה אמריקאית.
ב-1862 נבנה במוליס בית ספר.
בית הספר התיכון, שפעל בין השנים 1863 – 1872 ושוב לאחר 1883, שימש עד 1973 לתלמידים מהכפרים פליצבך, מולהורן ואובסטלדן.
ב-1846 נפתחה במקום פנימייה לבנות.
מאוחר יותר הוסב בית ספר זה למעון לילדים ולנוער, אך הוא נסגר ב-1983. ב-1936 נסלל במקום שדה תעופה צבאי שב-2005 הוא הוסב להיות שדה תעופה אזרחי.
מולהורן (Mühlehorn) מוזכר לראשונה במסמך משנת 1551 בשם Mülihorn.
נאפלס (Näfels) מוזכר לראשונה במקור משנת 1240 בשם Nevels.
ב-1388 הביסה הקונפדרציה השווייצרית הישנה את בית הבסבורג בקרב נאפלס.
נידררונן (Niederurnen) מוזכר לראשונה במקור מלפני שנת 1045 או בין השנים 1077 – 1101 בשם Niter Urnnen.
אובררונן (Oberurnen) מוזכר לראשונה במקור משנת 1340 בשם Obern Urannen.
אובסטלדן (Obstalden) מוזכר לראשונה במקור משנת 1310.
שטחם הכולל של כל הכפרים המרכיבים כיום את גלרוס נורד הוא 147 קמ"ר.
נכון לשנת 2014 מנתה אוכלוסיית גלרוס נורד 17,587 תושבים .
גלרוס סוד היא אחת משלוש הערים בקנטון גלרוס שבשווייץ, כששתי הערים האחרות הן גלרוס וגלרוס נורד.
העיר שוכנת על שטחו של עמק נהר הלינת העליון ובכל השטח של עמק סרנף.
שטחה המוניציפלי של גלרוס סוד כוללת את הכפרים בטשוונדן, בראונוולד, דיזבך, אלם, אנגי, הסלן, הצינגן, לויגלבך, לינטל, לוכסינגן, מט, מיטלודי, נידפורן, ריתי, שוונדן, שוונדי, וסול.
גלרוס סוד הוקמה ב-1 בינואר 2011 כאיחוד של כל הכפרים הללו.
בטשוונדן (Betschwanden) מוזכרת לראשונה במקור משנת 1240 בשם Beswando.
עד 1395 היה בטשוונדן מחויב לתשלום מיסים ומעשר למנזר סקינגן.
באותה תקופה היה הכפר חלק מכנסיית הרובע של גלרוס.
כנסיית הכפר נבנתה במאה ה-14 בסגנון רומנסקי.
היא נבנתה שוב מספר פעמים וב-1779 הוספו לה חומות להגנה מפני שיטפונות.
ב-1915 הוספו לכנסייה מרכיבים בסגנון האר נובו ובסגנון התחייה הגותית ובשנים 1975–1977 היא שוקמה.
צידה החיצוני של הכנסייה נבנה מחדש ב-2001.
כאשר הגיעה הרפורמציה הפרוטסטנטית לגלרוס, אימצה בטשוונדן את האמונה החדשה.
ב-1528 היא הצטרפה לכנסייה הרובע הפרוטסטנטית יחד עם בראונוולד, הצינגן, דיזבך וריתי.
ב-1942 נפרדה מהן בראונוולד והקימה כנסיית רובע חדשה.
עד למאה ה-19, היו חקלאות אלפינית ורעיית מקנה מקור ההכנסה העיקרי של הכפר.
ב-1778 נבנתה על נהר דיזבך טחנת קמח.
ב-1843 נפתחה במקום מטוויה וב-1910 הוסף לה מחסן.
כיום מבנה זה משמש כמפעל טקסטיל.
ב-1879 נפתחה בכפר תחנת של קו הרכבת של צפון-מזרח שווייץ.
בראונוולד (Braunwald) מוזכר לראשונה במקור משנת 1421 בשם Brunwald.
קיימות עדויות על התיישבות עונתית בקיץ במקום בין המאות ה-12 ל-15 והחל מ-1725 התגוררו במקום כמה משפחות לאורך כל השנה.
ב-1841 הוקם במקום בית ספר וב-1857 הוא עבר למבנה חדש.
אכסניה שנבנתה ב-1856 הפכה להיות מלון מפורסם.
ב-1907 נפתח הפוניקולר של בראונוולד.
מהלך זה לווה בהקמתם של בתי מלון נוספים, כולל ה"גרנד הוטל בלוויו" (כיום "מרשנהוטל בלוויו"), מלון אלפינה" ו"מלון אלפנבליק" (נשרף ב-2009).
במחצית השנייה של המאה ה-20, נפתחו כמה קווים של מעלית כיסאות ושל מעליות גונדולה, כדי לאפשר גישה לשטחי הסקי שמעל הכפר.
עד 1939 היה בראונוולד חלק משטחו של כפר ריתי, אך בשנה זו הוא הפך להיות כפר עצמאי.
אלם (Elm) מוזכר לראשונה במקור משנת 1344 בשם Elme.
המרחצאות של ווישלן, שהיו בתחומו של אלם, היו אתר רחצה פופולרי מאז ימי הביניים והם מוזכרים לראשונה במקור משנת 1547 הם היו פופולריים מאוד עד שהם נקברו במפולת שלגים ב-1762, שרידים של מבני העץ של המרחצאות שרדו.
ב-1799 בילו הגנרל הרוסי אלכסנדר סובורוב וכוחותיו לילה באלם, לפני שחצו את מעבר פניקס בדרכם לפיגניו במהלך נסיגתם לאוסטריה.
ב-1861 החלה באלם כריית לווחה.
ב-11 בספטמבר 1881 נגרמה מפולת שלגים עקב כריית יתר ובה נהרגו 114 איש ו-83 מבנים בתחומי הכפר נקברו תחת השלג.
ב-1892 נמצא שמימי מעיין שבתחומי הכפר עשירים בברזל.
בעליו הקרקע שבתחומה נמצא המעיין פתח בית מרחץ ומכר מים בבקבוקים, אך בית המרחץ נהרס במפולת שלגים ב-1907. ב-1898 נפתחו באלם מרחצאות חדשים ששגשגו עד למלחמת העולם הראשונה.
כיום משמש מבנה זה כמעון לגמלאים.
ב-1929 הוקמה חברה למילוי בקבוקי מי מעיין שקיימת עד היום.
ב-1879 קושר עמק הנהר לינת לרשת הרכבות השווייצרית כאשר נפתח קו הרכבת הצפון-מזרחי, אך אלם נותרה בלתי מקושרת לקו זה.
למצב זה הייתה השפעה על כלכלת הכפר והובאו כמה הצעות לחיבורו של אלם לרשת הרכבות.
בסופו של דבר, ב-8 ביולי 1905, נפתח קו חשמלית שקישר את אלם לשוונדן ולכפרים סמוכים נוספים.
השירות בקו זה המשיך עד ל-1969, כאשר הוא קושר לרשת הכבישים.
אנגי (Engi) מוזכר לראשונה במקור משנת 1350 בשם ze engi.
החל מהמאה ה-16, התקיימה בקרבת אנגי כריית לווחה.
ב-1602 היה היקף הסחר די גבוה כך שהוטל מס ייצוא והסחר לצפון ומערב אירופה הגיע לשיאו במאה ה-17. הפעילות הכלכלית שקעה בשנים הבאות, לפני שצמחה שוב בעקבות סלילתו של הכביש במעלה העמק ב-1826. ב-1840 עבדו במכרה כמעט 200 איש, שננטש ב-1961, אך כיום הוא משמש כאתר תיירות.
ב-1879 קושר עמק נהר הלינת לרשת הרכבות השווייצרית עם פתיחתו של קו הרכבת הצפון-מזרחי, אך אנגי, ששוכנת בעמק הצדדי של נהר סרנף, נותרה בלתי מקושרת לשירות הרכבות.
דבר זה השפיע על הכלכלה המקומית והועלו מספר הצעות לחבר את העמק לרשת הרכבות.
בסופו של דבר נפתח ב-8 ביולי 1905 קו חשמלית שקישר את שוונן עם אנגי ועם כפרים נוספים עד לאלם.
קו חשמלית זה התקיים עד 1969.
הסלן (Haslen) מוזכר לראשונה במקור משנת 1289 בשם Burchard von Hasle.
ב-1 ביולי 2006 אוחד הכפר עם הכפרים השכנים, לוגלבך ונידפורן.
לינטל (Linthal) מוזכר לראשונה במקור משנת 1289 בשם Lintal.
ב-1879 קושר הכפר לרשת הרכבות השווייצרית עם פתיחתו של הקו הצפון-מזרחי.
הכביש העובר דרך מעבר קלאוזן נסלל בין השנים 1895 – 1900. בנייתה של מערכת תחנות הכוח ההידרואלקטריות בהרים שמעל לינטל החלה ב-1957 והיא החלה לפעול ב-1968.
לוכסינגן (Luchsingen) מוזכר לראשונה במקור משנת 1274.
בשנת 2004 אוחד הכפר עם הכפרים השכנים, הצינגן ודיזבך.
מט (Matt) מוזכר לראשונה במקור משנת 1273 בשם Mattun.
מיטלודי (Mitlödi) מוזכר לראשונה במקור משנת 1320 בשם Mitlodi.
ריתי (Rüti) מוזכר לראשונה במקור משנת 1340.
החקלאות הייתה ענף התעסוקה העיקרי בכפר עד למאה ה-19. יחד עם זאת, במאה ה-17 תפסה גם טוויית כותנה חלק חשוב בכלכלת הכפר.
ב-1770 חלק ירידה בהיקף הטווייה ורק ב-1847 נבנה מפעל לטווייה מכנית של כותנה וצמר.
ענף זה משך פועלים זרים רבים לריתי אך הוא חדל להתקיים ב-2002. עד לשנת 1939 היה הכפר בראונוולד חלק מהתחום המוניציפלי של ריתי, אך באותה שנה הוא הפך להיות כפר עצמאי.
שוונדן (Schwanden) מוזכר לראשונה במקור משנת 1240 בשם de swando.
שוונדי (Schwändi) מוזכר לראשונה במקור משנת 1350 בשם Swendi.
סול (Sool) מוזכר לראשונה במקור משנת 1300 בשם soler tagwan.
שטחם הכולל של הכפרים המרכיבים את גלרוס סוד הוא 430.20 .
נכון לשנת 2014 מנתה אוכלוסיית גלרוס סוד 9,761 תושבים .
גלקסיית רדיו היא גלקסיה שמהווה מקור חזק של גלי רדיו.
גלקסיות אלה הן בעלות גרעין גלקטי פעיל ופולטות גלי רדיו מליבת הגלקסיה, מאונות של גז המקיפות את הליבה ומסילוני גז הנפלטים ממנה.
מקובל להניח שקוואזרים הם למעשה גלקסיות רדיו שלא ניתן להבחין באור הנראה שלהן בשל המאפיינים הדומים של קרינת הרדיו הנפלטת מהם.
הספקטרום של הקרינה לא התאים לקרינה תרמית, אך הקיטוב שלה התאים לקרינת רדיו הנפלטת מאלקטרונים שמואצים למהירויות גבוהות בתוך שדה מגנטי (קרינת סינכרוטרון).
חישובים של כמות האנרגיה הנדרשת ליצירת השדות המגנטים שיכולים להפיק קרינת רדיו בעוצמה כזאת, העלו שנדרש לשם כך מקור אנרגיה גדול בהרבה מאשר אנרגיית הכבידה או האנרגיה הגרעינית של הכוכבים.
בשנת 1962 העלו האסטרונומים פרד הויל וויליאם אלפרד פולר את ההשערה שבליבת הגלקסיה יש גוף על-מסיבי שכבידתו מספקת את האנרגיה הדרושה לתהליכים שיוצרים את קרינת הרדיו.
רוב גלקסיות הרדיו הן גלקסיות אליפטיות מסיביות.
על פי התאוריה המקובלת, הן מכילות בליבתן חור שחור על-מסיבי שגורם להאצה חזקה של החומר בסביבתו למהירויות הקרובות למהירות האור וכתוצאה מהתאוצה ומהדחיסה החומר מתחמם והופך לפלזמה.
התנועה המהירה של המטענים סביב החור השחור יוצרת שדות מגנטים חזקים שמאיצים את האלקטרונים שבפלזמה.
בגלקסיות רבות בעלות גרעין גלקטי פעיל נצפים סילוני גז הנפלטים מליבתן בניצב למישור הגלקסיה וכן אונות של גז ואבק הנפרשות גם כן בניצב למישור הגלקסיה.
גם חלקים אלה, בנוסף לליבה עצמה, פולטים גלי רדיו.
ההתפלגות של עוצמת הקרינה מהמקורות השונים היא מאוד מגוונת.
קיימות גלקסיות שבהן כמעט כל קרינת הרדיו נפלטת מליבת הגלקסיה בעוד שבאחרות רק כאחוז מקרינת הרדיו מקורו בליבה.
בחלק מהגלקסיות יש אונות של חומר הפולט קרינת רדיו משני הצדדים של הליבה.
האונות הן בדרך כלל סימטריות ומכילות אזורים קטנים יחסית שמהן נפלטת קרינה חזקה במיוחד (נקודות חמות).
האונות משתרעות למרחק של מאות-אלפי שנות אור ולעיתים אפילו למרחק של מיליוני שנות אור.
ברוב המקרים עוצמת הקרינה שנפלטת משתי האונות דומה, אך יש מקרים שבהם אונה אחת קורנת הרבה יותר מהשנייה.
בגלקסיות רדיו חסרות אונות יש במקרים רבים סילונים של גז הנפלטים משני צידי הליבה.
אורך הסילונים משתנה מעשרות שנות אור ועד לאלפי שנות אור.
קרינת הרדיו הנפלטת מהם יכולה להיות כמעט אחידה או בדומה לאונות, להכיל אזורים קטנים שקורנים בעוצמה רבה יותר.
נראה שבקוואזרים ובגלקסיות רדיו פעילות מאוד יש לעיתים קרובות רק סילון אחד.
בשנת 1974 הציעו האסטרונומים ברני פנרוף וג'וליה ריילי סיווג של גלקסיות רדיו לשני סוגים: סוג I (FR-I) שבו עוצמת קרינת הרדיו יורדת עם המרחק מליבת הגלקסיה וסוג II (FR-II) שבו עולה עוצמת הקרינה עם המרחק מהליבה.
נראה שבגלקסיות רדיו מסוג I האנרגיה שנפלטת מהליבה הופכת לגלי רדיו באופן רציף וככל שהמרחק מהליבה גדל האנרגיה פוחתת והקרינה נחלשת, בעוד שבגלקסיות רדיו מסוג II האנרגיה הופכת לגלי רדיו רק באזורים מסוימים רחוקים יחסית מהליבה והקרינה נשארת חזקה במרחקים גדולים.
קרינת הרדיו מתאפיינת בטווח תדרים רחב מאוד ובקיטוב חזק.
כאשר מהירות האלקטרונים גבוהה מספיק נפלטת גם קרינה באורכי גל קצרים יותר בתחומים של תת-אדום, אור נראה, על-סגול, קרני X וקרני גמא, אך עוצמת הקרינה יורדת מאוד עם התקצרות אורך הגל.
כאמור, מאפיינים אלה מתאימים לקרינת סינכרוטרון שנוצרת מאלקטרונים שמואצים למהירויות יחסותיות בשדות מגנטים חזקים, אך נראה שקיים מנגנון נוסף שמתרחש כאשר אלקטרונים מהירים יוצרים אינטראקציה עם פוטונים ומעבירים להם חלק מהאנרגיה שלהם.
תהליך זה נקרא אפקט קומפטון הפוך והוא מקטין את מהירות האלקטרונים תוך העלאת האנרגיה של הפוטונים וקיצור אורך הגל שלהם.
M87 היא גלקסיית רדיו אליפטית גדולה שנמצאת בצביר הבתולה, מסתה כ- מסות שמש ובליבתה חור שחור על-מסיבי עם מסה של כ- מסות שמש.
M77 היא גלקסיית רדיו ספירלית בקבוצת לווייתן והיא גלקסיית סייפרט הראשונה שהתגלתה.
בליבתה חור שחור על-מסיבי עם מסה של כ-108 מסות שמש.
TN J0924-2201 היא גלקסיית הרדיו הרחוקה ביותר שהתגלתה במרחק של כ-12.5 מיליארד שנות אור והיא מתרחקת משביל החלב במהירות של 95% ממהירות האור.
ברבור A היא גלקסיית הרדיו הראשונה שהתגלתה והיא אחד ממקורות גלי הרדיו החזקים ביותר בשמים.
קנטאור A היא גלקסיית רדיו עדשתית והיא אחת מגלקסיות הרדיו הקרובות ביותר לשביל החלב במרחק של כ-15 מיליון שנות אור
גלקסיית סִיפֶרְט היא גלקסיה בעלת גרעין פעיל, שבדומה לקוואזר הוא בהיר מאוד והקרינה שלו מכילה ספקטרום פליטה המעיד על יינון של החומר שבו.
ההבדל בין גלקסיית סיפרט ובין קוואזר הוא שבקוואזר לא ניתן להבחין בגלקסיה המקיפה את הגרעין הפעיל.
כבר במאה ה-18 תוארו חלק מהערפיליות, כמו M106 כמכילות גרעין בהיר במיוחד או כמו M77 ככוכב המוקף בערפילית.
בשנת 1908 הראו תצפיות שנעשו במצפה הכוכבים ליק שהקרינה הנפלטת ממרכז M77 מכילה קווי פליטה רחבים במיוחד שמראים על ענני גז מיונן שנע במהירויות גבוהות מאוד שמגיעות למאות קילומטרים בשנייה.
בשנת 1943 פרסם קארל סיפרט מאמר, שבו הראה שהשילוב של גרעין גלקטי בהיר עם פסי פליטה רחבים קיים גם בגלקסיות NGC 1275, NGC 3516, NGC 4051, NGC 4151 ו-NGC 7469, ובעקבותיו התקבל השם גלקסיית סיפרט לגלקסיות עם המאפיינים האלה.
בשנת 1955 התגלה ש-M77 ו-NGC 1275 הם גם מקורות חזקים של גלי רדיו.
ב-1959 טען האסטרונום ההולנדי לודוויק וולטייר שלפי התצפיות גודל הגרעין לא יכול להיות גדול מ-100 פארסק, פסי הפליטה הרחבים מראים על מהירויות שמגיעות ליותר מ-1,000 קילומטר בשנייה ומכיוון שכאחוז אחד מהגלקסיות שנצפו הן גלקסיות סיפרט, אז המצב הזה נמשך לפחות אחוז מאורך חיי הגלקסיות, כלומר לפחות 100 מיליון שנים.
וולטייר טען שהדרך היחידה שבה יכול חומר לנוע בתחום קטן כל כך, במהירות גבוהה כל כך ובלי שהגרעין יתפרק במשך כל כך הרבה זמן, היא שקיים בגרעין גוף על-מסיבי שמחזיק את החומר כבידתית וגוף זה חייב להיות עם מסה של מאות מיליוני מסות שמש.
קיומן של גלקסיות סיפרט שאינן תואמות לחלוטין אף אחד מהסוגים הביא לסיווגי משנה נוספים.
עם השיפור באמצעי התצפית התברר שהרבה גלקסיות שלא סווגו כגלקסיות סיפרט, מכילות גרעין פעיל ויוצרות ספקטרום פליטה וההערכה הראשונית שגלקסיות אלה מהוות כאחוז מהגלקסיות השתנתה ומקובל להניח שלמעשה הן מהוות לפחות 5 אחוזים מהגלקסיות וככל הנראה למעלה מ-10 אחוזים מהן.