tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מטעני החבלה של ההגנה ולח"י נכשלו בפיצוץ והגיעה פקודה לסגת מן המערכה לכיבוש העיר העתיקה.
לאחר ההתנקשות ברוזן פולקה ברנדוט בידי ארגון יוצאי לח"י, הציבה הממשלה אולטימטום לאצ"ל בירושלים להתפרק.
ב-21 בספטמבר התייצבו חיילי ומפקדי הארגון בפני גופי הקבלה של צה"ל והצטרפו אל שורותיו.
לאחר שפורק האצ"ל בקיץ 1948, יזם מנחם בגין את הקמת "תנועת החרות – מיסודו של הארגון הצבאי הלאומי", ועמד בראשה.
בתחילת ימיה תבעה חרות את המשך הלחימה, ביטול תוכנית החלוקה ואי-קיום משא ומתן עם מדינות ערב.
בבחירות לאספה המכוננת בינואר 1949 זכתה התנועה ל-14 מושבים בכנסת והייתה לסיעה הרביעית בגודלה.
בבחירות התמודדה גם רשימה של המפלגה הרוויזיוניסטית ממנה צמח האצ"ל, אולם רשימה זו לא עברה את אחוז החסימה, ואנשי התנועה הרוויזיוניסטית הצטרפו לתנועת החרות ב-1950. בכך הפכה תנועת החרות לממשיכת דרכה של התנועה הרוויזיוניסטית כולה, ובכך גם התקבע מעמדו ההיסטורי של האצ"ל כזרם המרכזי של הציונות הרוויזיוניסטית.
בשנותיה הראשונות נדחקה תנועת החרות על ידי בן-גוריון ומפא"י אל שולי המערכת הפוליטית, תחת הסיסמה "בלי חרות ומק"י".
אולם עם השנים היא נכנסה אל תוך הקונצנזוס הציבורי, עד שב-1977 עמדה במרכז רשימת הליכוד שניצחה בבחירות לכנסת התשיעית והביאה את מפקד האצ"ל, מנחם בגין, לראשות ממשלת ישראל.
מלבד כינויים ששימשו במקום שמות מפקדי הארגון ואנשיו, נעשה שימוש נרחב בכינויים וביטויים פנימיים עבור מקומות, תפקידים וגופים שונים.
בשנים הראשונות של מדינת ישראל לא היה ביטוי ממלכתי למורשת האצ"ל ולח"י וברדיו לא הושמעו שיריהם.
מרכזיותה של מפא"י, שהחלה בימים שלפני קום המדינה, המשיכה גם בעשורים הראשונים לקיומה.
למחנה הרוויזיוניסטי בכללו ועבור "המשפחה הלוחמת" (השם בו כינתה עצמה קהילת יוצאי האצ"ל) בפרט, היו סיבות להאמין כי מדיניות דחיקתם מסיפור התקומה נמשכת באופן מכוון.
כבר ב-1949 דרש בגין מן הממשלה להעניק ליוצאי אצ"ל ולח"י זכויות כמו שהעניקה לחברי ההגנה.
באותו זמן נטלה על עצמה תנועת החרות לדאוג לצורכיהם של לוחמי מחתרות ותיקים שלא נתמכו על ידי הממשלה.
למרות היעדר התמיכה הממשלתית, כבר בראשית שנות החמישים הוחל בהנצחה.
כך, הוקמה ברמת גן, בתמיכת ראש העיר אברהם קריניצי, האנדרטה לזכר דב גרונר ועולי הגרדום בעיצובה של חנה אורלוף.
לחנוכתה ב-1954 הגיע קהל רב ללא נציג ממשלתי.
כלא עכו, שאותו פרץ הארגון במבצע גדול ובו עלו לוחמיו לגרדום, נמסר למשרד הבריאות והפך לבית חולים לחולי נפש.
רק בשנת 1984 פונה בית החולים.
עם השנים עשה המחנה שעליו נמנו אנשי האצ"ל את דרכו אל הקונצנזוס הלאומי.
בשנת 1964 החליט ראש הממשלה לוי אשכול על העלאת עצמותיו של זאב ז'בוטינסקי לקבורה בישראל (בקשתו של ז'בוטינסקי הייתה להעלות את עצמותיו לארץ ישראל רק בפקודה של הממשלה העברית).
הטקס לבש אופי ממלכתי, בהשתתפות קהל רב ומחוגים שונים ובחלקו אף השתתף ראש הממשלה.
שיאו של תהליך זה היה בחילופי השלטון ב"מהפך" של שנת 1977. בהחלטת ממשלת ישראל בראשות בגין נקבע אות שירות לאנשי הארגון, הקרוי "אות האצ"ל".
חלוקת אות שירות זה החלה בשנת 1979, והוא היה אות השירות הרביעי של מדינת ישראל, לאחר אות ההגנה, אות ההתנדבות ואות המשמר (אות לוחם ההגנה חולק החל משנת 1958 ועיטור לוחמי המדינה חולק החל משנת 1968).
לא נפקד מקומו של הארגון מהספרות ההיסטורית, ממורשת המאבק לעצמאות, וממפעלי תיעוד והנצחה.
עשרות ספרים, בהוצאות פרטיות וממלכתיות, מגוללים את פועלו של הארגון לאורך שנות פעולתו.
"מוזיאון האצ"ל" שוכן במצודת זאב, מוצגים בו תולדות הארגון, פעולותיו, וסרט מקורי הממחיש את פעולות האצ"ל שהוקרן בזמנו בארצות הברית במטרה לגייס כספים למאבק.
אגף מיוחד מוקדש למחנות המעצר בישראל ומחוצה לה בהם נכלאו חברי הארגון, באגף מוצגות גם התעודות המזויפות ששימשו את אנשי האצ"ל שברחו ממחנה המעצר באריתראה שבאפריקה.
תולדות הארגון מוצגות גם ב"מוזיאון האצ"ל בתש"ח" בפאתי יפו, וב"מוזיאון אסירי המחתרות" בירושלים ובעכו.
שמות רחובות ושלטי זיכרון רבים בישראל נושאים את זכר המחתרת ואנשיה.
ותיקי הארגון מאוגדים תחת "ברית חיילי האצ"ל", העוסקת אף היא במפעלי תיעוד.
ארגון רבני צֹהר או צֹהר - חלון בין העולמות הוא איגוד של כ-800 רבנים אורתודוקסיים מהציונות הדתית, שמטרתו היא גישור הפערים בין דתיים לחילוניים בישראל.
פעילות העמותה מכוונת לכל הציבור היהודי בישראל.
הפעילות כוללת עריכת חופות, הדרכת חתנים וכלות, הוצאה לאור של כתב עת, ארגון כנסים, שבתות וימי עיון העוסקים בבעיות השעה וארגון תפילות משותפות לדתיים ולחילוניים.
העמותה הוקמה לאחר רצח יצחק רבין בשנת 1995. יושב ראש העמותה הוא הרב דוד סתיו, רב היישוב שוהם.
לעמותה מאגר ארצי של רבנים העורכים חופות לכל פונה.
רבני צֹהר פועלים על פי כללי ההלכה ובשליחות הרבנות הראשית לישראל.
הם נפגשים עם בני הזוג לפני החתונה, לומדים איתם בעניין זוגיות ומשפחה במבט יהודי ובונים את טקס החתונה והחופה.
הזוגות נרשמים במשרדי הרבנות בשוהם, מקום רבנותו של הרב סתיו, או במשרדי צהר בתל אביב.
הארגון מפעיל מרכז הכנה לנישואים בשם "טובים השניים", המדריך צעירים דתיים כיצד להתמודד עם מורכבויות הלכתיות בחברה המודרנית.
מועסקים בו זוגות נשואים שעברו הכשרה להדרכת כלות וחתנים, בתחומי ההלכה, התקשורת והמשפחה, כאשר הבעל הוא מדריך חתנים והאישה מדריכת כלות.
הזוגות נפגשים יחד ובנושאים מסוימים המפגשים מתקיימים בנפרד.
השירות מוצע גם לזוגות חילוניים במסגרת מיזם הנקרא "אחותי כלה".
ההדרכה ניתנת על ידי נשים וזוגות מכל רחבי הארץ בהתנדבות.
את ההדרכה ניתן להמשיך גם אחרי החתונה, לצורך העצמת הזוגיות וחיזוק מוסד המשפחה.
המרכז מפעיל סדנאות לתקשורת וזוגיות, מאגרי מידע, קו חם, ספר הדרכה וכן קהילה וירטואלית לתמיכה.
ביוזמת הארגון עברה הצעת חוק המאפשרת לבני זוג להירשם לנישואין בכל מועצה דתית בארץ.
בשנת 2018 הוקם מערך כשרות הנקרא כשרות צהר באמצעות מיזוג פעילות עם ארגון "השגחה פרטית".
הגוף החדש בראשות הרב אורן דובדבני, לשעבר ראש מערך הכשרות של ארגון "השגחה פרטית".
עלון "צהר לשבת" – "עלון שבת המחולק בבתי הכנסת.
העלון החל לצאת בשנת 2006 והוא נערך מאז בידי העיתונאי איתמר מור.
אבלות – ליווי משפחות אבלות.
צֹהר פיתחה פרויקט ייחודי אשר מלווה ותומך במשפחות אבלות לאחר פטירת יקיריהן.
מתנדבי צֹהר נפגשים עם המשפחה האבלה בבית החולים, תומכים בה נפשית ורגשית ומסייעים לה בהוצאת התעודות השונות ובהדרכה לקראת הלוויה, השבעה, השלושים וכו'.
הפרויקט התחיל באזור המרכז ועתיד להתרחב לכל הארץ.
הדרכה לנערים בשנת בר מצווה.
כתב עת צֹהר – בין השנים תש"ס-תשס"ט הוציא הארגון אחת לשלושה חודשים כתב עת שהיווה במה לשיח ציוני דתי.
בכתב העת כתבו דמויות רבניות בולטות בקרב הציבור הציוני דתי, על נושאים שונים העומדים על סדר היום של מדינת ישראל בכלל ושל הציונות הדתית בפרט.
"עסקים ולומדים" – גיליון שבועי המיועד לאנשי עסקים, העוסק בסוגיות ערכיות ומנהיגותיות הנוגעות לעולם העסקים.
הגיליון מבוסס על פרשת השבוע.
"מתפללים ביחד" – מניינים משותפים לדתיים וחילוניים ברחבי הארץ.
מתוך רצון לגשר בין שתי מגמות, מצד אחד קדושתו של יום כיפור המדבר אל רוב הציבור ומצד שני הניכור כלפי בתי הכנסת והתפילות הרשמיות הוחלט בצֹהר להזמין את הציבור הכללי למגרש נייטרלי, מקום בו יוכל כל אדם להרגיש בנוח.
התפילה מנוהלת בצורה מסבירה - מסבירת פנים ומסבירת הנהלים, המילים והכוונות.
לציבור המתפללים מחולקים מחזורים מיוחדים ודפי הסבר אשר מסבירים בקצרה את התוכן והחשיבות של הקטעים השונים בתפילה.
"פרויקט עמיתים" – בפרויקט זה מנסה צֹהר לקשור בין רבניה ובין גופים, ארגונים או מוסדות שונים המשפיעים על השיח והעשייה הציבוריים במדינת ישראל.
המטרה היא לשתף רבנים כיועצים או כבעלי עמדה בוועדות, כנסים או מקומות אחרים אשר משפיעים על דעת הקהל בישראל, מתוך כוונה להביא לפריצת הרבנים לתחומים שונים ומגוונים, לחיוב העיסוק בהם בעולמה של הרבנות, להעמקת זהותה היהודית של מדינת ישראל ולתרומה מעשית של הרבנות לחברה הישראלית.
כנסים ימי עיון ושבתות – צֹהר שואפת להעלות על סדר היום של הציבור הדתי לאומי נושאים המטרידים את החברה הישראלית.
כחלק מהדו-שיח והניסיון ללבן את הבעיות מתקיימים במהלך השנה מספר כנסים כאשר הבולט בהם הוא כנס הקיץ השנתי של צֹהר אשר בו משתתפים מאות רבנים ואנשי חינוך המשפיעים על צביונה של הציונות הדתית.
בנוסף מקיימת צֹהר כנסים רעיוניים לקהלי יעד שונים, על פני השנה כולה ושבת עיון לרבניה אשר בהן מועלים על סדר היום בעיות הטורדות את החברה הישראלית.
קשר רבני – קשר רבני הוא ניסיון להפוך את הדואר האלקטרוני לבמה המיועדת להתייעצות והחלפת דעות בין ציבור הרבנים בישראל ומחוצה לה.
רבנים יכולים להעלות התלבטויות בנושאים שונים (הלכה, חינוך, חברה ועוד) ולהתייעץ עם רבנים עמיתים אשר תומכים בהבעת דעה או בעצה.
עשרות רבנים מהארץ ומהעולם מנויים על 'קשר רבני' ונעזרים בו בעבודתם בקהילה, בבית הכנסת או במוסד החינוכי.
"לב שומע" – מוקד פניות ארצי שבעזרתו יוכלו הפונים ליצור קשר עם רב שיאזין לבעיתיהם וינסה לסייע.
הכשרת רבנים ואנשי ציבור – חלק ממטרותיה של צֹהר הם חיזוק, תמיכה וקידום העבודה הרבנית עם הציבור.
צֹהר שואפת להקנות לרב ולמשפחתו כלים מקצועיים אשר יעצימו את עבודתם ויסייעו בידם להוות כתובת מסייעת לציבור הרחב.
במסגרת זו נערכות בצֹהר השתלמויות מקצועיות בתחומים גישור ופישור, משפחה ועוד.
גם אנשי חינוך ובעלי תפקידים ציבוריים נעזרים במערך ההדרכה של צֹהר.
"מרכז שורשים" – הוקם על מנת ללוות ולסייע לעולים לשעבר בבירור והוכחת יהדותם בבתי הדין הרבניים.
מנוהל על ידי עולים לשעבר מברית המועצות וספרד, אנשי מקצוע בתחומם המבינים את המנטליות והמסורת של עולים אלו.
המרכז נתמך על ידי משרד ראש הממשלה, קרן ידידות טורונטו ומכון הארי אוסקר טריגובוף.
כיתות הכנה לגיור – החל משנת 2007 צהר פתחה שתי כיתות הכנה לגיור, בהרצליה ובראשון לציון.
צהר מאמינה כי הגיור חייב להתבצע בבתי הדין המיוחדים לגיור, והביעה אמון במערך הגיור הממלכתי בראשות הרב חיים דרוקמן והראשון לציון הרב שלמה עמאר.
"צהר לחקיקה" – מיזם הפועל להעשיר את החקיקה בישראל בצורה שתביא לידי ביטוי את אופייה היהודי של המדינה, תוך הידברות והסכמה רחבה.
המיזם כולל ייעוץ למקבלי ההחלטות בתחומים שאותם הם מעוניינים לקדם, תוך הצגת ה'מבט היהודי' בנושאים אלו, פרסום מחקרים וניירות עמדה בנושאים שעל סדר היום הציבורי, והצעת וקידום חקיקה בתחום החברה, המשפחה והאתיקה.
במסגרת המיזם נערכים כנסים לרבנים ולמומחים מתחומי דעת שונים וחברי כנסת ממפלגות שונות מפרסמים באתר ynet כתבות שבהן הם מבטאים היבטים יהודיים של עבודתם הפרלמנטרית.
"צהר לאתיקה" – מיזם המבקש להיות שותף בקידום התנהגותם האתית של הפרט במדינת ישראל ושל המדינה בכללה; חזונו הוא מדינה שהאתיקה היא חלק בלתי נפרד מיסודות קיומה.
במסגרת חזון זה, עוסק המרכז בשני תחומים עיקריים: ליבון סוגיות אתיות מגוונות וגיבוש עמדות אתיות ברוחה של היהדות; ובהשתתפות בתהליך הפיכת התאוריות האתיות למציאות יומיומית.
"צהר עד מאה ועשרים" – מוקד חירום לייעוץ וליווי אתי-הלכתי, לחולים ובני משפחותיהם המתלבטים בנוגע לעתיד הטיפול הרפואי בהם.
"משב - מה שיהודי בישראל" – ערוץ תקשורת המפעיל אתר אינטרנט ושידורי VOD על יהדות וחברה בישראל.
בין המגישים בערוץ נמנים אברי גלעד, אלמז מנגיסטו, צופית גרנט, אמילי עמרוסי ואחרים.
במרץ 2007 עתר הארגון, עם ארגונים נוספים, נגד החלטת הוועדה למינוי דיינים למנות 15 דיינים.
היועץ המשפטי לממשלה הודיע כי הוא אינו מסכים עם תוכן העתירות אולם נפלו פגמים בתהליך המינוי ולכן יש לקיימו מחדש.
לאור זאת נמחקו העתירות והוחל בהליך מינוי מחודש.
לאורך השנים פעילות הארגון החלה לכלול גם פעילות שלא בכפוף לסמכותה של הרבנות הראשית ובניגוד לעמדתה.
לדוגמה בנושא הכשרות, הארגון הקים מערכת כשרות נפרדת, מיזם אשר חברי כנסת מהבית היהודי ראו כפגיעה בפעילותם לשיפור מערכת הכשרות של הרבנות הראשית עצמה.
כמו כן, צהר קידמה חוק שמאפשר לזוגות להרשם באזורי רישום שונים לבחירתם, אליו הרבנות הראשית התנגדה.
פעילות זו הובילה לביקורת על הארגון מצד הרבנות הראשית ורבנים שונים, כגון הרב חיים דרוקמן, הרב יעקב אריאל ואחרים.
ביקורת זו הייתה נדבך מרכזי בהחלטתו של הרב אריאל שכיהן כנשיא צהר עד שנת 2013, וחברים נוספים בארגון, לפרוש משורותיו.
רפי פוירשטיין - רב קהילה בהר נוף
דוד סתיו - רב היישוב שוהם יו"ר הנהלת רבני "צהר"
יובל שרלו - ראש ישיבת אורות שאול
יהודה ברנדס - רב ופרופסור לתלמוד, ראש המכללה האקדמית הרצוג
חיים נבון - מלמד בישיבת הר עציון, סופר ופובליציסט
בנימין לאו - רב בית כנסת הרמב"ן בשכונת קטמון בירושלים בשנים 2002–2019, ראש מיזם 929 - תנ"ך ביחד ועמית מחקר במכון הישראלי לדמוקרטיה
רא"ם הכהן - ראש ישיבת עתניאל ורב היישוב עתניאל
ישראל סמט, רב הגרעין התורני בלוד, וראש תוכנית "ראשית" במדרשה באוניברסיטת בר-אילן.
יעקב מדן - ראש ישיבת הר עציון
איתן זן בר - דיין בבית הדין הרבני בצפת
אליעזר שנוולד - ראש ישיבת ההסדר מאיר הראל
ברוך גיגי - ראש ישיבת הר עציון
שלמה ריסקין - רב המועצה המקומית אפרת
מנכ"ל צהר מאז שנת 2007 הוא הרב ד"ר משה בארי.
כתב העת "צֹהר" ראה אור לראשונה בסתיו תש"ס.
הביטאון מעלה לדיון ציבורי נושאים העומדים על סדר יומה של הציונות הדתית ושל מדינת ישראל, תוך גישה תורנית ממלכתית.
כתב העת מהווה בימה המאחדת את הזרמים השונים בציונות הדתית ודמויות מרכזיות בציבור זה נוטלות בו חלק.
בכתב העת מדורים כגון: תלמוד, הלכה, תנ"ך, חברה, חינוך, אמונה, מחשבה וציונות דתית.
העורך הראשון של כתב העת היה הרב יצחק שילת, והחליף אותו בתפקיד הרב עזריאל אריאל.
בשנת תשס"ט הוקפאה הוצאתו של כתב העת, בשל קשיים כלכליים.
הוצאת כתב העת חודשה בשנת תשע"ה (2015).
ארגון נשי חירות בישראל הוא ארגון נשים בישראל המפעיל רשת של מעונות יום לגיל הרך.
הארגון הוקם על ידי התנועה הרוויזיוניסטית בשנת 1935 כמענה לארגון אמהות עובדות של ההסתדרות הכללית ונקרא בתחילה "ברית נשים לאומיות".
הקימו אותו נשים מן התנועה הרוויזיוניסטית וההסתדרות הציונית החדשה, כשמטרתו איגוד נשים שתסייענה לנוער וסטודנטים, בעיקר מן המחנה הלאומי ובית"ר.
הארגון הקים בארץ ומחוצה לה מעונות, גני ילדים, ומועדוני חינוך.
הארגון הסב את שמו ל"ברית נשות חירות בישראל" עם הקמת תנועת החרות והפיכת הארגון לחלק ממנה.
פעילות הברית בימינו הצטמצמה בהשוואה לימיה הראשונים.
למרות הזיקה ההיסטורית והעובדה שמשרדי הארגון שוכנים במצודת זאב, אין קשר ארגוני בין "נשות חירות" לליכוד.
כיום היקף הפעילות העיקרי סובב סביב הפעלת 27 מעונות יום לילדים ברחבי הארץ.
בשנת 2012 התאגדו עובדות ומנהלות המעונות בארגון העובדים כוח לעובדים בדרישה להשוואת תנאי העבודה במעונות לתנאי העבודה של יתר עובדות המעונות בישראל.
בין מנהלות הארגון בעבר נמנתה רות בן-שחר שהייתה לוחמת ומפקדת בארגון הצבאי הלאומי.
רות נודעה בשם המחתרתי רות רפאלי וראש קבוצת "אורית".
היא הייתה חברת האצ"ל בת"א והקימה בביתה את תחנת השידור המחתרתית "קול ציון הלוחמת" ללא ידיעת משפחתה.
לימים, רות, יחד עם בעלה משה בן-שחר, היו ממייסדי תנועת חרות וגלגוליה הפוליטיים.
הארגון הצבאי היהודי, בקצרה אצ"י, הוא שמו העברי של הארגון Żydowski Związek Wojskowy, ŻZW (ז'.ז.ו.
בפולנית) - ארגון מחתרת יהודי מזוין שהוקם במהלך מלחמת העולם השנייה ואויש ברובו על ידי אנשי בית"ר, ברית החייל והתנועה הרוויזיוניסטית בגטו ורשה.
האצ"י פעל במרד שאירע בגטו במקביל לארגון היהודי הלוחם (אי"ל) שהורכב בעיקרו מסוציאליסטים.
ב-1 בספטמבר 1939 פלשו גייסותיה של גרמניה הנאצית לפולין דרך גבולה המערבי.
צבאה החזק והמחומש היטב של גרמניה מוטט את קווי ההגנה הפולנית על ציודם המיושן.
את העיר ורשה, בירת פולין, החלו הגרמנים להפציץ מן האוויר.
החל מ-7 בספטמבר כיתרו הכוחות הגרמניים את העיר.
לאחר כשלושה שבועות נכנעה ורשה, והצבא הגרמני נכנס אל העיר במצעד ניצחון.
כחודש לאחר כיבוש העיר הוציא הגסטפו הוראה להקים גטו יהודי בעיר.
הגטו עצמו הוקם רק לאחר כשנה, בסביבות חודש אוקטובר 1940. היהודים, שמספרם בתחילת אותה שנה עמד על 380,000 (והיוו 40% מאוכלוסייתה), רוכזו בשטח של 8% משטח העיר.
בהמשך נאסר על היהודים לצאת את תחומיו של הגטו.
במקום החלו לפשוט רעב ומחלות עקב צפיפות גדולה, עוני, ותנאי מחיה גרועים.
ההתארגנות להקמת האצ"י החלה כפי הנראה בסביבות חודש נובמבר 1939 בשני מוקדים נפרדים:
דוד מרדכי אפלבאום ושלושה יהודים נוספים, כולם קצינים לשעבר בצבא הפולני, נפגשו עם הנריק איוונסקי, מפקד המחתרת הפולנית ה-KB, ק.ב, (Państwowy Korpus Bezpieczeństwa), (בפולנית: חיל הביטחון הלאומי, מעין פלוגת מחץ בארמייה קריובה), וביקשו שיעזור בריכוז נשק להתנגדות לגרמנים.
פאוול פרנקל החל לאסוף סביבו צעירים בית"רים, כדי להוות כוח התנגדות לשלטון הנאצי.
פרנקל דרש מהם מחויבות מלאה, ניתוק קשרים עם משפחה וחברים ומעבר לחיים צבאיים.
בתחילה ההיענות לקריאתו הייתה נמוכה.
לקראת תחילת 1940 התגבשו שישה תאים ובהם כמה עשרות מגויסים.
נציגיהם הציגו את ההתארגנות בפני איוונסקי וקיבלו מספר כלי נשק עימם התחילו להתאמן.
אז הוחלט רשמית על שם הארגון.
עיקר הגיוסים היה מאנשי הארגונים הרוויזיוניסטיים: אנשי ברית החייל, פעילי תנועת הצה"ר וצעירים משורות בית"ר, אשר עוד קודם למלחמה התאמנו בתאים החשאיים של האצ"ל, בעזרת קציני צבא פולניים, לקראת עלייה לארץ ישראל והצטרפות למאבק המחתרתי.
עם זאת, לא היה השיוך המפלגתי קריטריון להצטרפות לארגון, ויש עדויות על אנשים שהצטרפו מכל גוני הקשת הפוליטית של יהדות אירופה, מקומוניסטים ועד לחסידים.
מעדויות שונות ניתן ללמוד כי הגיוס לתאים היה חשאי וכי נשמר מידור גבוה בין תא אחד לאחר.
התקיים קשר עם המחתרת הפולנית ועם גורמים מחוץ לוורשה, גויסו אנשים, ונערכו אימונים בנשק.
בפגישות שקיימו חברי הארגון בנושאי ציונות נכחו לייב רודל ופאוול פרנקל שהזדהו בפניהם כאנשי בית"ר ולא כחברי מחתרת.
עדויות מסוימות טענו, שהפעילות הראשונה שבה החל הארגון הצעיר, היא ארגון מטבחי רחוב.
יחד עם הערך ההומניטרי, הסיבה האמיתית למטבחים הייתה הקמת מקומות מפגש בסתר.
באותם מטבחים היו נפגשים אנשי הארגון (ישנן עדויות שמוסרות שהמטבחים היו קיימים עוד לפני הארגון, אך לאותה הסיבה).
יותר מאוחר, המטבחים הועברו לאחריות גורמים ציבוריים בגטו.
פעולות משמעותיות היו הברחות של יהודים משטחי הכיבוש הנאצי אל ברית המועצות.
באוקטובר 1940 הוקם בוורשה הגטו היהודי והאצ"י החל לפעול כארגון מחתרתי מוסדר.
חייליו חולקו לפי תאים בני ארבעה חיילים ומפקד.
כיתה הורכבה מארבעה תאים, וכן לגבי מחלקה, שארבע מהן היוו פלוגה.
במקביל קמו מחלקות לוגיסטיות שטיפלו ברפואה, ארגון, כספים, וקשר עם גורמי חוץ.
אין הוכחה חד משמעית לגבי מי היה אז ראש מטה הארגון - היה זה איש בית"ר פאוול פרנקל, איש הצה"ר לייב "ליאון" רודל, או מרדכי אפלבוים.
דוד ודובינסקי, מאנשי הצה"ר בפולין, עמד בראש הנציגות הפוליטית שהתקיימה ליד המטה.
מפקדים נוספים בארגון היו מוישה וייסשטוק, חנוך פדרבוש, והנריק ליפשיץ-ליפינסקי.
המטה הראשי של הארגון נקבע בבניין בכיכר מוראנובסקי מספר 7.
על אף שרוב ההנהגה הייתה מרקע בית"רי הרי שרבים מהלוחמים מן השורה לא היו שייכים לתנועה.
הם גם לא נדרשו לקבל את ערכי התנועה אלא רק את המשמעת הארגונית.
מספר חברי הארגון אינו ידוע, וקיימות גרסאות שונות.
על פי "יד ושם" המספר המקסימלי שנמסר הוא 250 חברים.
אז נצרפו גם זוג טבעות, אשר כונו טבעות הקשר, ששימשו להזדהות כאשר נפגש איש מחתרת פולנית עם מסתנן שיצא מהגטו בשליחות הארגון.
היו אלה טבעות מעוטרות בסמלים שונים, בהם אריה וכבש, סמל לגבורה ולקורבן.
טבעת אחת נמצאה במטה האצ"י בגטו והשנייה אצל הנריק איוונסקי.
טבעתו של איוונסקי מוצגת במוזיאון יד ושם.
היא ניתנה בשנת 1978 לחוקר האצ"י, חיים לזר ליטאי, בביקורו בפולין אצל איוונסקי.
בעקבות העברת היהודים לגטו ובידודם בו, עלה צורך בשמירת קשר עם העולם שבחוץ לשם תיאום עם המחתרת הפולנית ולהשגת ציוד, תרופות ונשק.
קשר עם מחתרת ה-ק.ב קיימו חברי ארגון שהיה בידם אישור לעבודה בחלק ה"ארי" של ורשה.
כמו כן גייס האצ"י מהנדסים שהחלו עמלים על תכנון מנהרות.
האצ"י כרה שתי מנהרות; אחת התחילה ממרתף כנסייה ברחוב לשנו, שפתחה נבנה כבונקר שבו ציוד ופתחי אוויר המסוגל לקיים אנשים.
פתחה של המנהרה הנוספת, שעברה תחת רחוב אוקופובה, הגיע אל בית הקברות היהודי.
ביולי 1942 קיימו הנאצים את האקציה הגדולה הראשונה, ובעקבותיה הוקטן משמעותית שטח הגטו.
המנהרות שנחפרו נותרו מחוץ לשטחו החדש של הגטו, היכן שלא ישבו עוד תושבים יהודים והסתובבו כוחות שיטור נאציים, לטביים ויהודיים.
הגישה אליהן נוטרלה ומנהרת בית הקברות התגלתה.
המחלקה הטכנית של הארגון הביאה לחפירת מנהרה שתוביל אל בונקר הכנסייה, במקביל לכריית מנהרה חדשה אל בית נטוש שעברה תחת בניין בית המשפט.
מנהרה נוספת, שעברה דרך צינורות ביוב ברובה, נכרתה ברחוב קרמליצקה.
גולת הכותרת הייתה בנייתו של הבונקר הראשי תחת מטה הארגון בכיכר מוראנובסקי, ומנהרה שתוליך ממנו אל הצד ה"ארי".
אלו אמורים היו לשמש כפתח המילוט בשעות האחרונות של ההכרעה.
מנהרה זו נחפרה תחת הכיכר ובנייתה הייתה קשה בשל מכשולים רבים, בהם צינורות מים, אדמה סלעית, והמולת התנועה בכיכר שחייבה חיזוק מסיבי של המנהרה לבל תקרוס.
מלאכת החפירה צריכה הייתה להיעשות בשקט מוחלט ולכן לא נעשה שימוש במקדחים אלא בחפירה ידנית בלבד.
עוד הקשתה העובדה כי פתחה היה צר ואפשר רק לאדם בודד להידחק בה כל פעם.
בנייתה הושלמה בתחילת שנת 1943.
באצ"י שירתו נשים שתיפקדו כקשריות, אשר היו נוהגות לצאת מחוץ לגטו במטרה לקיים את הקשר עם המחתרת הפולנית תוך העברה וקבלה של מסרים.
לתפקיד נבחרו נשים שחזותן הייתה סלאבית ככל הניתן.
תוך סיכון גבוה וחירוף נפש הצליחו הקשריות גם להבריח משפחות וילדים אל מקומות מקלט מחוץ לחומות.
הייתה זו לוחמה בקו הראשון.
קשריות שהיו מחוץ לגטו בעת פרוץ המרד חזרו אליו דרך המנהרות כדי להילחם מתוך הגטו.
אחרות לחמו לצד הפולנים בקרבות מאוחרים יותר.
חלקן נשארו בחיים ופעלו שנים רבות למען הכרת סיפורן.
סיפור הגבורה של הלוחמים, הלוחמות והקשריות באצ"י מובא בסרט "ונזכור את כולם?" המספר את הקרב המרכזי שהתרחש במרד גטו ורשה בכיכר מוראנובסקי, אשר במהלכו הונף דגל הארגון מעל גגות הבתים בידי אותם לוחמים.
נוסף על כריית המנהרות וההברחות עסק הארגון במעקב ואיסוף מודיעין אחר אנשי הגסטאפו בגטו והתנקשות ביהודים אשר שיתפו פעולה עמו.
למשל אלה נייבורג שהייתה רופאה וחברה בארגון, ורקמה קשרים עם אנשי גסטפו ומהם השיגה מידע מודיעיני וציוד.
באותו זמן מנה הארגון שתי פלוגות, בהן כ-240 איש, אשר היו מצוידות בנשק וציוד משובח ביחס לתנאי המלחמה והגטו.
חילקו אותן לארבע קבוצות האמורות לאייש ארבע עמדות, תחת פיקודם של פאוול פרנקל, לייב רודל, חנוך פדרבוש ומשה וייסשטוק.
מחודש ספטמבר ועד תחילתו של המרד בגטו, עסק הארגון בהכנות קדחתניות לקראת הקרב העתידי.
הציוד נאגר, הוכן וחולק, העמדות בוצרו ותוספקו.
ב-18 עד ה-21 בינואר 1943, חידשו הגרמנים את הגירושים מהגטו.
אז יצאו חברי הארגון בחוליות קטנות החמושות בנשק קל (ללא מקלעים חצי כבדים), במקביל לחברי אי"ל, אל סדרת קרבות רחוב ראשונים בגטו בהם נהרגו שישה מלוחמי הארגון.
כל אותה העת האצ"י פעל לצידו של הארגון היהודי הלוחם, אי"ל.
היה זה ארגון גדול יותר שאיגד תחתיו תנועות ציוניות סוציאליסטיות בעיקר.
המגעים בין הארגונים היו מעטים.
ניסיונות לאיחוד ביניהם לא עלו יפה.
אנשי אי"ל טענו שהאיחוד לא יצא אל הפועל מכיוון שאנשי האצ"י דרשו שבראש הארגון המאוחד יעמוד אדם שיש ברשותו ניסיון צבאי.
מכיוון שאדם כזה לא היה באי"ל, האפשרות היחידה היא שהמנהיג יבוא מהאצ"י.
גורמים באי"ל ראו זאת כניסיון השתלטות על המנהיגות.
סיבה נוספת לכישלון האיחוד, גרסו באי"ל, היא שהאצ"י היה ארגון שהיה מאורגן טוב יותר ובעל חימוש רב יותר, ואיחוד יכריח אותו לחלק את הציוד שלו לאנשי אי"ל, דבר שהיה למורת רוחם של מפקדי אצ"י.
אנשי האצ"י טענו שהאיחוד לא יצא אל הפועל מכיוון שאנשי אי"ל דרשו שהצטרפות אנשי האצ"י לארגונם תיעשה במסגרת אישית, ולא תנועתית, בעוד שכל שאר התנועות הציונות האחרות הצטרפו לאי"ל במסגרתן המלאה.
יהודה באואר סיפר: "הם (האצ"י) רוצים להצטרף לארגון הלוחם כקבוצה, בעוד שארגון אי"ל מוכן לקבלם כיחידים." הלל זיידמן דווח כי נפגש עימם, והצליח לשכנע אותם להצטרף למרד כחטיבה.
המנהיגים יכנסו למפקדה הראשית של תנועת ההתנגדות.
לא ברור עד כמה הסיכום אמנם בוצע ומנהיגי ביתר צורפו למפקדה הראשית.
התקיימו גם מחלוקות אודות גביית כספים בגטו (אשר שני הארגונים ביצעו), ובו בזמן התקיימה עוינות אידאולוגית כלפי המחנה הרוויזיוניסטי שמנעה איחוד מעין זה.
גם הקשר בין האצ"י לבין "גורמים פולניים ימניים לאומניים" הרחיק את המחתרות.
שני הארגונים הסכימו על חלוקה כללית של שטחי הלחימה.
האי"ל התכוון כנראה להילחם בהתבססו על יחידות קלות ניידות, ואילו האצ"י, בשל חימוש כבד יותר שהיה ברשותו או בשל ניסיונו הצבאי הרב יותר, הופקד על שטחים פתוחים כמו כיכר מוראנובסקי.
האצ"י תכנן לחימה מסודרת מתוך עמדות.
המנהרות שחפר היו מיועדות לקיים אספקה וחימוש, ולבסוף גם נתיב יציאה מן הגטו לשם המשך לחימה בשטחי היערות.
היה זה ב-18 באפריל 1943, יום לפני ליל הסדר של שנת תש"ג, כשקיבלו ראשי הגטו היהודיים את פקודת הנאצים כי על הגטו מוטל עוצר מלא וכי באמצע הלילה יתחיל מבצע של פינוי הגטו כולו.
אחד מהם הצליח לחמוק מהשמירה שהושמה עליהם והעביר את המידע לאחד מאנשי האצ"י.
הדבר אימת ידיעה שהעבירה קשרית לפני כן על אקציה סופית של הגטו.
פאוול פרנקל, מפקד האצ"י, העביר מיידית את הידיעה למרדכי אנילביץ', מנהיג האי"ל.
כל לוחמי הארגון וצעירים נוספים נטלו נשק ולפי פלוגות התפרסו בעשרות עמדות בגטו.
את הילדים והמבוגרים הכניסו אל מרתפים ובונקרים.
עיקר כוחו של האצ"י התרכז בארבע פלוגות בכיכר מוראנובסקי.
פאוול פרנקל פיקד על הפלוגה שתפסה את מרכז הכיכר והגנה על המטה הראשי של הארגון.
ליאון רודל פיקד על פלוגה מובחרת שתפסה עמדות סביב.
פלוגות אלה היו חמושות היטב ברימוני-יד, בבקבוקי מולוטוב, אקדחים, רובים, נשק אוטומטי, מכונות ירייה קטנות ומכונת ירייה כבדה אחת (היחידה בגטו).
מרדכי אפלבוים פיקד על פלוגה בת 40 לוחמים שהתמקמה בבניין ברחוב מילא.
רודי בינשטוק פיקד על 50 לוחמים ברחוב פרנצישקנסקה שהיו חמושים בעיקר במטעני נפץ וברימוני-יד.
דוד ברלינסקי פיקד על 20 לוחמים ברחובות נאלבקי ומילא.
מפקדי כוחות במוקדים נוספים היו לייזר סטנביץ', יאן פיקה ורומן ויינשטוק.
שמואל לופט היה מפקדן של שלוש פלוגות גדולות וחמושות בשטחי התעשייה מדרום שהיו מנותקות משטח הגטו הגדול (בין הרחובות נובוליפקי ולשנו).
לא ידוע כמה אנשים מנה הארגון אז.
אולם מספר החברים לא מנה יותר מ-250 על פי הערכה מקסימלית.
ייתכן שבמהלך הקרבות הצטרפו ללוחמים עוד אנשים מתושבי הגטו.
בבוקר ה-19 באפריל 1943 נכנסו כוחות אס אס וחיל רגלים אל הגטו.
הם נתקלו באש שנפתחה עליהם מעמדות שונות בבתי הגטו.
טנק שהוכנס לגטו הוצת וחסם את התנועה.
מוביל הכוחות ומפקד כוח האס-אס, פון סמרן-פרנקנג, דיווח כי כוחותיו נסוגים וכי הוא סובל מפצועים והרוגים.
האחראי על מבצע חיסול הגטו, גנרל יירגן שטרופ, שחרר אותו מתפקידו ותפס את הפיקוד על המבצע לדיכוי המרד.
עם כוח גדול שארגן מחדש נכנס שטרופ אל כיכר מוראנובסקי.
שם הופתע להתקל באש כה עזה, עד שנאלץ להביא כוחות תגבור נוספים לאזור.
בצהרי אותו יום קרה אירוע סמלי ויוצא דופן.
אל גג הבית מספר 7 בכיכר מוראנובסקי, שבו שכן מטה האצ"י, עלו נער בשם יאצק אייזנר וחברתו האלינה, והניפו עליו שני דגלים: הדגל הפולני האדום-לבן, ולצדו דגל כחול-לבן, דגלו של הארגון הצבאי היהודי.
דגלים אלה נראו היטב ברחובות הגטו וברחבי ורשה.
עדויות מספרות כי קריאות שמחה פרצו אצל הפולנים למראה הדגלים, בשמעם את היריות והפיצוצים ובראותם את הדגלים מתנוססים מעל לכיכר; כך ידעו כי היהודים היו הראשונים שבפומבי הניפו את נס המרד נגד הגרמנים וכי הצליחו להחזיק בכיכר מורנובסקי.
במשך ארבעה ימים ניצבו על הבית דגלי המרד.
רק לאחר קרבות רבים הצליחו הגרמנים להשתלט על הבית ולהוריד את הדגלים ממנו.
בכל הגטו לחמו אנשי שני הארגונים בחירוף נפש.
הכוחות בשטחי התעשייה הצליחו להחזיק מעמד ואילצו את הגרמנים להזעיק תגבורות מספר פעמים.
אחרי ה-20 באפריל החלו הגרמנים להצית את בתי הגטו.
ב-24 וב-25 בחודש הוצת הגטו כליל ולהבות עצומות אחזו את כל חלקיו.
ב-24 יצאה קבוצה של לוחמי הארגון מכיכר מוראנובסקי, דרך מנהרה, החוצה מן הגטו אל יער מיכאלין הסמוך.
שם נתקלו באש הגרמנים ונערך בין הצדדים קרב יריות ארוך.
לוחמי הארגון הצליחו להגיע אל בניין ברחוב גז'יבובסקה שבוורשה הארית.
אך הותקפו גם כאן, כפי הנראה על ידי פולנים.
בשיאה של התופת, בימים ה-27 ו-28 בחודש, התרחש הקרב העז ביותר של האצ"י, בכיכר מורנובסקי.
במיוחד מבניין מספר 2 בכיכר, אש הקלעים בכוחות הגרמניים הייתה מדויקת ולפרקים בלמה את התקפתם.
הכיכר נפלה לבסוף, אך ניצולים מקרב הלוחמים המשיכו לפגוע בסיורים שעברו ברחובות.
ב-6 במאי נהרג ליאון רודל בקרב מחוץ לגטו.
ב-11 במאי נהרגו שאר הלוחמים ששרדו, ובהם, כפי הנראה, מפקדם פאוול פרנקל.
ההתנגדות בגטו תמה סופית ב-16 במאי 1943. קומץ ניצולים התחבא במקומות שונים עד ששוחרר הגטו.
הדרת פועלו של אצ"י בתיעוד ובזיכרון
מבין חברי האצ"י רק שמונה לוחמים וקשריות ספורות נותרו בחיים אחרי המרד כדי למסור את עדויותיהם.
ממפקדי הארגון לא שרד אף אדם.
עובדה זו, בנוסף למידור הגבוה בין התאים והמחלקות, הקשו על איסוף המידע אודות הארגון.
רובו נשען על עדויות השורדים, קשריות אחדות (בהן: אמילקה קוסובר, ז'וטה הרטמן ופלה פינקלשטיין), חברי המחתרת הפולנית (בהם איוונסקי), מעט מסמכים מארכיון רינגלבלום, ואף עדויות של שטרופ.
ראיה למחיקה של הרוויזיוניסטים מזכר המרד מופיעה כבר בסוף 1943. בשני מכתבים של היסטוריון הגטו, עמנואל רינגלבלום, כאשר הסתתר בוורשה.
ב-13 בדצמבר 1943 כתב רינגלבלום לאדולף ברמן (מראשי מפלגת פועלי ציון שמאל): "קיבלתי את רשימת החברים של הפירמה [אי"ל].
יש לי מידע ביוגרפי על קבוצות שלמות של אנשים", ובה בעת שאל: "מדוע אין שום מידע על אצ"י?...
הרי זכר שלהם צריך להישאר, אפילו אם הם לא סימפתיים בעינינו".
המכתב השני מ-23 בדצמבר 1943: "אשר לרוויזיוניסטים, אין לי שום מידע...
אני יודע רק שני שמות: רודאלסקי ופרנקלובסקי.
האחרון (ברונטי) היה מנהל הפירמה.
צריך למצוא אותם, או את אחד מעמיתיהם".
אולם גם המידע שהצליח להתגבש לכדי תמונה על מבנה הארגון, התפקידים בו וחלק מפעילותו לא זכו להכרה הראויה לא בספרות, לא במחקר, לא בהנצחה ולא בשיח הלימודי על ההתקוממות בשואה בכלל ואף בנוגע למרד גטו ורשה בפרט.
באופן גורף למדי, רוב ספרי הלימוד (לפחות עד לסוף המאה העשרים), אף לא מאזכרים את פועלו של האצ"י, ומתקבל הרושם כי במרד גטו ורשה השתתפו רק אנשי הארגון המקביל לו, אי"ל, וכי מנהיג המרד היה מרדכי אנילביץ'.
עובדה זו אינה נכונה, שהרי האצ"י פעל במנותק מאי"ל, והיו לו מנהיגיו שלו.
ניתן לטעון שאי"ל היה ארגון גדול ממנו, אך האצ"י עדיין מנה כמה מאות לוחמים ערב המרד.
כמו כן ציודו ונשקו של האצ"י, הודות למחתרת הפולנית, היה רב ואיכותי מזה של אי"ל.
סיפור הנפת הדגלים, אשר יש לו עדויות כתובות, כמעט ואינו ידוע בציבור, על אף שיכול היה להפוך למיתוס.
הדעות חלוקות לגבי הסיבה לכך.
הדבר עשוי לנבוע, למשל, ממיעוט החוקרים והפרסומים אודות הארגון.
אולם יש טענות עיקשות כי הייתה השתקה מכוונת - "הנדסת הזיכרון", של פועלו של האצ"י על ידי מפלגת השלטון בישראל, מפא"י מסיבות פוליטיות.
הכוונה בכך היא כי אי"ל היה התאגדות של התנועות הציוניות הסוציאליסטיות בגטו, בעוד האצ"י הורכב בעיקרו מבית"ר ואנשי התנועה הרוויזיוניסטית.
לפי טענות אלה קובעי מדיניות החינוך, אשר היו שייכים למחנה הפועלים, מיזערו עד מאוד את חלקו של הארגון מן המחנה היריב, והאדירו את האי"ל אשר נמנה עם מחנם שלהם.
חיים לזר-ליטאי טען ב-1948 כי התעלמות מכוונת, מסיבות פוליטיות, החלה כבר בעצרת הזיכרון הראשונה למרד שהתקיימה בלובלין באפריל 1945. דחיקה זו של האצ"י הביאה להשכחתו מתודעת הציבור והצעירים בנוגע למרד.
עם זאת, בחינה של ספרות מן העת האחרונה, מלמדת כי כעת מקומו של האצ"י לא נפקד מתיעוד מרד גטו ורשה.
הסבר אחר שעלה הוא כי אף מנחם בגין, בעל המודעות העמוקה לשואה, לא רתם את משאבי ארגונו לתיעוד המרד.
הסיבה שהוצעה לכך היא כי לא רצה להדגיש את העובדה שהוא כראש בית"ר בפולין עזב את שטח הכיבוש הגרמני ולא חזר להנהיג את מחתרת אנשי תנועתו.
במרץ 2012 (69 שנה אחרי המרד) הוצב שלט הזיכרון לזכר מפקד אצ"י, פאבל פרנקל, במקום בו נספה.
בטקס השתתף שר החינוך גדעון סער.
בפברואר 2013 נקראה כיכר בלוד "כיכר פאבל פרנקל".
ביום השואה 2013, 70 שנה לפרוץ מרד גטו ורשה, הופק בול שמתעד את הנפת הדגלים בגטו על ידי לוחמי האצ"י.
ב-21 ביולי 2013, בטקס בהשתתפות צבי בר ומשה ארנס, נחנכה "כיכר אצ"י" ברמת גן.
ב 2018 נקראה כיכר בפינת הרחובות ההסתדרות ומשה שרת בחולון "כיכר אצ"י".
ביישוב חוות יאיר הוקמה ב 2006 טיילת על שם פרנקל ורודל (מפקד אצ"י וסגנו).
ארגון ציוני אמריקה (הוקם ב-1897) הוא הארגון היהודי ציוני הראשון שהוקם בארצות הברית.
היה אחד הקולות העיקריים של הציונות במדינה זו בשנים שלפני הקמת מדינת ישראל וגורם מרכזי בגיוס תמיכת הממשל האמריקאי בהקמת מדינת ישראל, במיוחד כאשר קבוצות יהודיות רבות לא תמכו בציונות.
בין מנהיגי הארגון המפורסמים ביותר: לואי ברנדייס, סטיבן שמואל וייז, אבא הלל סילבר, ריצ'רד גוטהייל ועוד.
יו"ר הארגון מאז 1994 הוא מורטון קליין.
ארגון ציוני אמריקה (ZOA) נוסד ב-1897, הארגון הציוני הרשמי הראשון בארצות הברית, שהיה גם ארגון ייצוגי מרכזי של יהדות ארצות הברית בהסתדרות הציונית העולמית, יחד עם ארגון האחות שלו "הדסה", מפלגת פועלי ציון באמריקה ותנועת המזרחי באמריקה.
הוועידה השנתית ה-21 של "הסתדרות ציוני אמריקה"
ביום שלישי, 25 ביוני 1918, התכנסה הוועידה בפיטסבורג, ב-Soldiers Memorial Hall, ובה אישרו פה אחד את הצהרת העקרונות שכונתה "תוכנית פיטסבורג".
מצע זה מכיל שישה עקרונות:
שוויון פוליטי ואזרחי של כל תושבי הארץ בלי הבדל דת גזע ומין.
בבית הלאומי בארץ ישראל ישרור שוויון של הזדמנויות.
תבטיח לכל עם בעלות ושליטה על הקרקע.
הקרקע תוחכר לפי תנאים שיבטיחו אפשרויות פיתוח.
עיקרון הקאופרציה ייושם בכל מקום שהדבר אפשר, כמו חקלאות תעשייה.
מערכת הוראה תכלול את כל שלבי ההשכלה.
הוראס קאלן (Kallen) היה זה שניסח את טיוטת המצע שאושר בפיטסבורג, מסמך זה תוקן על ידי כמה ממנהיגי התנועה הציונית באמריקה, שבראשם עמד שופט בית המשפט הפדרלי העליון לואי ברנדייס.
בשנת 1920 עמדו בראש ציוני אמריקה לואי ברנדייס, נתן שטראוס, סטיבן שמואל וייז וג'וליאן מק.
לאור הצהרת בלפור, הגיש ברנדייס לוועידה ציונית ביוני 1920 את ההצעה לרכז את הפעילות הציונית סביב בנין ארץ ישראל באופן מקצועי, כדי שתוכל לקלוט את המוני היהודים שיעלו אליה.
בעקבות הוועידה צורפו נחמיה דה לימה ויוליוס סימון להנהלה הציונית המצומצמת עם הבטחה שיהיו אחראים על הניהול הכלכלי של הפעילות בארץ ישראל.
אולם בתחילת 1921 התפטרו דה לימה וסימון בנימוק שגילו שאין להנהלה כל כוונה לתת להם לפעול.
בעקבות זאת התנהל משא ומתן ממושך בין מנהיגי הסתדרות ציוני אמריקה, שכונו קבוצת ברנדייס, לבין חיים ויצמן.
לבסוף, הודיעה קבוצת ברנדייס על התפטרותה ובמכתב ארוך הם הסבירו את הסיבות שהניעו אותם לכך.
יו"ר הארגון כיום (2023) הוא מורטון קליין.
על הבולטים בפעילי הארגון נמנה המיליארדר היהודי שלדון אדלסון.
בכל שנה הארגון עורך אירוע מיוחד הכולל ארוחת ערב, שמיועד לאיסוף תרומות עבור מדינת ישראל.
ב-2011 היו אורחי הכבוד של האירוע יו"ר ועדת החוץ של הסנאט אליאנה רטס לייטנן והפרשן הידוע גלן בק, והשתתפו בו חברי קונגרס רבים.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו שלח ברכה מוסרטת.
כיום מוסיף ארגון ציוני אמריקה להוות חלק מהתנועה הציונית בארצות הברית והוא מונה יותר מ-30,000 חברים.
הארגון אימץ תפיסה ימנית, ובין השאר הכריז על תמיכה בסיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל ופרסם זאת בשלט חוצות רחב-ממדים בירושלים.
הארגון מחלק את פרס הרצל, הנקרא גם פרס "מדליון הזהב", על שם בנימין זאב הרצל להישג ציוני יוצא דופן.
בין מקבלי הפרס בעבר נמנים הלורד ארתור ג'יימס בלפור, סר וינסטון צ'רצ'יל, נשיא ארצות הברית הארי טרומן וראשי ממשלות ישראל דוד בן-גוריון, גולדה מאיר, מנחם בגין ויצחק שמיר.
ארגון צופי פלסטין הוא הארגון האחראי על פעילות תנועת הצופים ברשות הפלסטינית.
הארגון משרת בני נוער ברחבי הרשות הפלסטינית.
מטה הארגון נמצא ברמאללה והנציב הבינלאומי של הארגון הוא ד"ר פייק ט'הוב.
ב-27 בפברואר 2016, ארגון צופי פלסטין קיבל את זכויות ההצבעה הראשונות בארגון הצופים העולמי.
בשנת 2017 הוא הפך לחבר מן המניין באגודת המדריכות והצופות העולמית.
תנועת הצופים הפלסטינים הוקמה בארץ ישראל בשנת 1912 בבית הספר סנט ג'ורג' בירושלים ונציגי הארגון השתתפו בג'מבורי הצופים העולמי בשנים 1929 ו-1933. הארגון הוכר על ידי ארגון הצופים העולמי בשנת 1945, אך ההכרה בצופי פלסטין בוטלה בשנת 1949 והוחזרה מחדש רק בשנת 1996.
בשנת 1948 עם הקמת מדינת ישראל, אלפי פלסטינים עזבו את ישראל והקימו את ארגון צופי פלסטין בגלות.
מפני שהכרה מתנועת הצופים העולמית ניתנת רק כשהצופים פועלים בתוך גבולות מדינתם וכשאותה מדינה מיוצגת באו"ם פעלה התנועה ללא הכרה בינלאומית.
בשנת 1993, בעקבות הסכמי אוסלו, חזרה תנועת הצופים הפלסטינית לפעילות בשטחי יהודה ושומרון.
פלסטין אינה חברה באומות המאוחדות אך בתנועת הצופים העולמית הוחלט לתת אישור זמני לקיומה.
לפני שההצעה הובאה להצבעה, יו"ר התאחדות הצופים והצופות בישראל, מוריס זילקה, נתן הצהרה המבקשת מוועידת הצופים העולמית לתמוך בהצעה, נאומו התקבל בתשואות סוערות וכך התקבל ארגון צופי פלסטין לצופים העולמיים באופן חלקי.
ב-27 בפברואר 2016, ועדת הצופים העולמית הכירה בארגון צופי פלסטין בתור ארגון הצופים הארצי של הרשות הפלסטינית והוגשה בקשה לוועידת הצופים העולמית ה-41 בבאקו, אזרבייג'ן להצבעה עבור חברות מלאה של הארגון בתנועת הצופים העולמית.
גם הפעם, יו"ר התאחדות הצופים והצופות בישראל, עמוס אילני, הצהיר כי צופי ישראל תומכים בחברותו של ארגון צופי פלסטין ומקווים לפעול בשיתוף פעולה למען חברות ושלום.
בארגון צופי פלסטין רשומים 18,738 חניכים.
35% מהם שייכים לקבוצות בתי-ספר והשאר לקבוצות דת (אסלאם ונצרות) או קבוצות פתוחות.
המוטו הצופי הוא كن مستعدًا, "היה נכון" בערבית.
שם העצם לחניך בודד ("צופה") בערבית הוא كشاف.
סמל צופי פלסטין משלב אלמנטים של סמל הרשות הפלסטינית.
הצופות המדריכות בפלסטין היא תנועת נוער לאומית ברשות הפלסטינית ומאז שנת 2005 קיבלה התנועה הכרה מארגון הצופות העולמי (WAGGGS).
בתנועת הצופות פועלות נשים בלבד, הן כחניכות והן כמדריכות ואופי הפעילות שונה מהפעילות של תנועת הצופים הבנים בפלסטין.
בנוסף לארגון צופי פלסטין, צופי אמריקה (Boys Scouts of America) שולחים לרצועת עזה חניכי צופים הפועלים כ"צופים בודדים" ומתנדבים ברצועה.
ארגון נשות השוטרים והסוהרים הוא איגוד לזכויות שוטרים וסוהרים שהוקם בישראל בשנת 1982. מכיוון שעל שוטרים וסוהרים בישראל נאסר להתארגן באיגוד מקצועי מופעל הארגון על ידי חברי משפחות השוטרים והסוהרים, בעיקר נשותיהם.
העמותה נקראת "הארגון הארצי לקידום מעמד השוטר והסוהר".
בשנת 2020 כלל הארגון כ-10 אלף חברים.
מנכ"ל העמותה היא אביגיל שררה ויושבת הראש היא חדווה קורצברט.
אתר הארגון מציין כי הן מטרותיו קידום רווחת השוטרים והסוהרים בישראל, מתן עזרה במצוקה, ועידוד פעילות חברתית והתנדבותית.
לפני הקמת הארגון ב-1982, פעל בישראל מ-6 ביוני 1976 ארגון בשם "ועד הפעולה של נשות השוטרים", שהוקם על ידי נורית שפירא.
הארגון הפסיק לפעול עם הקמת איגוד השוטרים, ורק אחרי חקיקת חוקים נגד התארגנות שוטרים הפעילה שפירא שנית את "ארגון נשות השוטרים בישראל".
בעבר יכלו שוטרים וסוהרים פעילים להיות חברים בארגון על ידי ניכוי דמי החברות ממשכורתם אולם בשנת 2011 פורסמו תקנות חדשות אשר אוסרות על נוהג זה.
ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה (SCO) (בסינית: 上海 合作 组织; ברוסית: Шанхайская организация сотрудничества), הוא ארגון בינלאומי שנועד לבנות אמון ולהגביר את שיתוף הפעולה הפוליטי, הכלכלי והביטחוני, אשר נוסד בשנת 2001, על ידי מנהיגי סין, רוסיה, קזחסטן, קירגיזסטן, טג'יקיסטן ואוזבקיסטן.
ביוני 2017 הצטרפו לארגון הודו ופקיסטן.
איראן הצטרפה ביולי 2023, ובלארוס ביולי 2024. מספר מדינות נוספות מעורבות במעמד משקיפות או שותפות דיאלוג.
ב-26 באפריל 1996, ראשי הממשלות של סין, רוסיה, קזחסטן, קירגיזסטן וטג'יקיסטן; חתמו על אמנה להעמקת האמון הצבאי בין המדינות, שמו של הארגון בתחילה היה 'שנחאי 5', בשל מספר החברות בארגון.
היה בפגישה במוסקבה בין מדינות אלו שהוזכרו לעיל ב-24 באפריל 1997, חתמו על הסכם, הפוקד על צמצום כוחות צבאיים באזורי גבול בין המדינות.
בשנים הבאות ראשי מדינות אלו נהגו להיפגש אחת לשנה, בשנת 1998 באלמאטי, קזחסטן; בשנת 1999 בבישקק, קירגיזסטן; ובשנת 2000 בדושנבה, טג'יקיסטן.
בפגישות אלו הם דנו בדרכים להגברת שיתוף הפעולה בין המדינות.
בשנת 2001 נערכה פגישת פסגה בין מנהיגי המדינות בשאנגחאי, סין.
בעת זו, הודיעה אוזבקיסטן שהיא החליטה על הצטרפות מלאה לארגון.
ב-15 ביוני 2001, חתמו מנהיגי המדינות על ההצהרה הרשמית על כינון הארגון, ששינתה את שמו לשמו הנוכחי: "ארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה".
ביוני 2002, נערכה פגישת פסגה בין מנהיגי המדינות בסנט פטרסבורג, רוסיה.
בפגישה, הם חתמו על הרחבת סמכויות הארגון, ומיסדו את הארגון מבחינת המשפט הבינלאומי.
מנהיגי המדינות הדגישו בהצהרתם ששטחי אירואסיה מהווים 10.6% משטחי כדור הארץ (36.2% מהשטחים היבשתיים שלו), וקרוב ל-4 מיליארד מאוכלוסיית העולם מתגוררת ביבשת זו.
בהצהרה זו הם הביעו את שאיפתם ליצירת ארגון כלל אירואסייתי.
ביוני 2005, נערכה פגישת פסגה בין מנהיגי המדינות באסטנה, קזחסטן.
חשיבות הפגישה הייתה כאשר לראשונה, נכחו בוועידה גם נציגי הודו, איראן, מונגוליה ופקיסטן.
בנאומו בתחילת הפגישה, אמר נשיא קזחסטן נורסולטן נזרבייב: "מנהיגי המדינות שיושבים כאן, מייצגים את מחצית האנושות".
עד שנת 2007, הספיק הארגון ליזום למעלה מ-20 פרויקטים אזוריים בקנה מידה גדול, בנושאי: אנרגיה, תחבורה, תקשורת, ביטחון, צבא, ענייני חוץ, בנקאות, תרבות ועוד.
הארגון החל למסד את יחסיו עם האו"ם, וכיום הוא זכה למעמד משקיף בעצרת הכללית.
הגוף העליון של הארגון, הוא מועצת נשיאי המדינות.
אחת לשנה נפגשים ראשי המדינות החברות בארגון, באחת מערי הבירה של מדינות הארגון.
הגוף השני בחשיבותו בארגון, הוא מועצת ראשי ממשלות המדינות, גם היא נפגשת בקביעות.
תפקידי מועצה זו, הם לדון בנושאים של שיתוף פעולה בין-מדינתי, ולאשר את תקציב הארגון.
הגוף השלישי בחשיבותו בארגון, הוא מועצת שרי החוץ של המדינות, גם היא נפגשת בקביעות.
תפקידי מועצה זו, הם לדון במצב הבינלאומי הנוכחי, ובקשרים של הארגון עם מדינות חיצוניות וארגונים בינלאומיים אחרים.
הגוף הביצועי העיקרי בארגון, הוא המזכירות הכללית.
תפקידו הוא ליישם את מדיניות הארגון, לקדם פרויקטים בין חברות הארגון, ולהפיץ מידע אודותיו.
מטה המזכירות ממוקם בבייג'ינג, סין.
המזכ"ל העומד בראש המזכירות, כיום הוא שר החוץ לשעבר של קירגיזסטן.
תפקידו של "המטה האזורי נגד טרור" (RATS), הוא לקדם שיתוף פעולה בין חברות הארגון נגד שלושה נושאים עיקריים: טרור, בדלנות, וקיצוניות.
מטה הארגון ממוקם בטשקנט, אוזבקיסטן.
העומד בראש המטה נבחר לכהונה של שלוש שנים.
ב-26 באוקטובר 2005, במהלך פגישת פסגה שנערכה במוסקבה, הוחלט על יצירת "המועצה הבין בנקאית", שתפקידה הוא לממן פרויקטים משותפים בין חברות הארגון.
הארגון מדגיש שאין לו מטרה להפוך לגוש צבאי, אך לא יבליג על ניסיונות טרוריסטיים לפגוע בחברות הארגון, ולשם כך במקרה הצורך, יפעיל גם את צבאותיו במשותף.
שיתוף הפעולה הביטחוני העיקרי בארגון מתבטא בעיקר במרכז אסיה, אזור שלטענת מנהיגות הארגון סובל מאי יציבות ביטחונית.
ב-16 ביוני 2004. הוקם "המטה האזורי נגד טרור", שמטרתו לקדם שיתוף פעולה בין חברות הארגון בין השאר נגד טרור.
המטה הוקם באזור זה (בטשקנט, אוזבקיסטן).
באוקטובר 2007, בפגישת פסגה בין מנהיגי חברות הברית בדושנבה שבטג'יקיסטן, הוחלט על הרחבת השיתוף הפעולה בנושאי ביטחון, פשע וסחר בסמים.
בנוסף, הוחלט על תוכנית פעולה משותפת בנושא בין הארגון לחבר המדינות, התוכנית נחתמה בתחילת 2008 בבייג'ינג, סין.
בשנים האחרונות הורחבה במידה רבה שיתוף הפעולה בנושאי צבא ומודיעין.
הארגון נוהג אחת לכמה זמן לערוך תרגילים צבאיים משותפים.
בנוסף, תרגילים צבאיים בקנה מידה גדול יותר, נערכים בין רוסיה וסין, אחת לכמה זמן בחסות הארגון.
ב-26 באוקטובר 2005, במהלך פגישת פסגה שנערכה במוסקבה, הודיע מזכ"ל הארגון על קיום פרויקטים משותפים בנושאי אנרגיה; בין השאר, פרויקטים בנושא נפט וגז טבעי, חיפוש עתודות פחם ושימוש משותף במשאבי מים.
באותה פגישה, הוחלט על יצירת "המועצה הבין בנקאית", שתפקידה יהיה לממן פרויקטים משותפים.
בפגישת הפסגה שנערכה ב-15 ביוני 2009 ביקטרינבורג, רוסיה; הודיע סין כי היא מתכוונת להעניק הלוואה בסך 10 מיליארד דולר למדינות החברות בברית, על-מנת לסייע להם לצאת מהמשבר הכלכלי העולמי (2008).
הארגון מקיים גם קשרי תרבות ענפים.
שרי התרבות של חברות הארגון נפגשו לראשונה ב-12 באפריל 2002 בבייג'ינג, סין.
בפגישה הם חתמו על הצהרה לשיתוף פעולה תרבותי.
שרי התרבות של המדינות החברות אחת לשנה או שנתיים מתכנסים באחת מערי הבירה של מדינות הארגון.
בשנת 2005 התקיים באסטנה, קזחסטן; פסטיבל אומנות שבו השתתפו חברות הארגון; בדומה לכך, שלוש שנים לאחר מכן (2008), התקיים במקום פסטיבל מחול.
ב-2014 נעשה ניסיון לחדש את תחרות הזמר של האינטרוויזיון בהשתתפות המדינות החברות, אך יוזמה זו לא צלחה.
ארגון שחקני הכדורסל בישראל הוא ארגון העוסק בזכויותיהם של שחקני הכדורסל הישראלים בישראל.
הארגון הוא חלק מההסתדרות הכללית.
נכון לשנת 2013, רשומים בארגון כ-400 שחקנים ושחקניות.
הארגון נוסד כגוף עצמאי בשנת 1989 על ידי הכדורסלן ועורך הדין שמואל זיסמן, לאחר שפרש ממשחק פעיל.
זיסמן גם עמד בראש הארגון בשנותיו הראשונות.
בשנת 2000 הצטרף לאיגוד שחקן הכדורסל ניר אלון, שעמד בראש הארגון עד שנת 2020. אלון, לצד שחקנים נוספים פעל להכניס את האיגוד אל תוך ההסתדרות הכללית על מנת שיוכל לחתום הסכמים קיבוציים ולהגן על זכויות השחקנים כעובדים.
כיום מכהן אלון גם כיו"ר חטיבת הספורט וחטיבת מוסדות חינוך חקלאיים ופנימייתים בהסתדרות המעו"ף.
מטרות הארגון הן שמירה על זכויותיהם של שחקני הכדורסל הישראלים בכל הקשור לתנאים, תקנוני משמעת, שכר, מעבר בין קבוצות, ענישת שחקן, הגנה וייצוג משפטי של שחקני הכדורסל בסכסוכים.
ארגון נשי מזרחי בארץ ישראל הייתה התאחדות של ארגוני הנשים המקומיים של תנועת המזרחי בארץ ישראל.
ההתאחדות קמה בשנת 1939 והתאחדה עם ארגון הפועלות של הפועל המזרחי בשנת 1959 להקמת תנועת האשה הדתית לאומית.
בתקופה של שלהי מלחמת העולם הראשונה עלתה שאלת זכות הבחירה לנשים ועמה התפתח ויכוח בתנועת המזרחי האם לקבל נשים כחברות בתנועה והאם לתת להן זכות להיבחר למוסדותיה.
באפריל 1919 נדונה השאלה בוועידות מחוזיות של תנועת המזרחי שנערכו לקראת הוועידה הכללית של התנועה ובהן הובעו דעות בעד מתן זכות לבחור בתוך התנועה והובעו דעות שונות לגבי הזכות להיבחר.
כן הוסכם לקרוא לסייע להקמת אגודות נשים מזרחיות בכל אתר ואתר.
הסתדרויות נשים מזרחי מקומיות בארץ ישראל
"הסתדרות נשים מזרחי" קמה בירושלים לאחר תום מלחמת העולם הראשונה.
כנס ראשון התקיים בספטמבר 1919. בהסתדרות הורשו להשתתף: "צעירה מבת שבע עשרה ומעלה המתנהגת ברוח הדת והמסורת ומודה בתוכנית ההסדרות".
החברות נדרשו לשקול את שקל המזרחי וכן לשלם דמי חברות להסתדרות.
טרם הוחלט באותה העת האם ההסתדרות תחשב לסניף של תנועת המזרחי או לארגון עצמאי לצד המזרחי.
ההסתדרות שאפה להקים סניפים בכל רחבי ארץ ישראל.
בראש ההסתדרות הועמדה לאה זליגר שהתנגדה למתן זכות בחירה לנשים.
הסתדרות נשות מזרחי בארץ ישראל הייתה חלק בלתי נפרד מארגון "המזרחי" והזדהתה לחלוטין עם "ארגון הגברים", בהתאם לדבריה של הינדה אוסטרובסקי (המאירי) אשר הייתה למנהיגת ההסתדרות הנשית: .'''''
עוד הצהירו הנשים בארץ ישראל:
במרץ 1922 קיימו ראשי הסתדרות נשים מזרחי, זליגר ושנפלד, כינסי יסוד של סניפים ביפו ובפתח תקווה.
ביפו היו הפעילות המרכזיות: מיזל, כהנא, ציזלינג ולאה קוק.
סלוה ריכמן יסדה סניף של ההסתדרות ביבנאל.
הסתדרות הנשים פעלה בשנת 1922 להקים בית מלאכה לחלוצות ולצורך כך השיגה תרומות של מכונות תפירה מנשות המזרחי באמריקה ובגרמניה.
כן פעלה ההסתדרות לסיוע לעניים ולעולים חדשים.
במרץ 1938 התקיים בחיפה כנס ליסוד אגודה של נשות המזרחי בעיר.
בשנת 1938 כללו פעולות נשות המזרחי בארץ ישראל פעולות מקומיות של קייטנות, מטבחים לצד בתי ספר דתיים עבור ילדי עניים וגני ילדים.
כן הוקמו שלושה מוסדות בסיוע של נשות המזרחי באמריקה: בית צעירות מזרחי בתל אביב, בית צעירות מזרחי בירושלים ומשק הפועלות של הפועל המזרחי בגן מגד.
בשנת 1940, הוקם "אמן" - "מרכז ארגוני נשי מזרחי בארץ ישראל" בעזרתה של הרבנית שרה הרצוג.
הארגון קם על מנת לאחד כוחות ולכלול את כל הקבוצות והמוסדות של הנשים הדתיות "מזרחיות" בארץ ישראל.
מרכז הארגון התאסף לראשונה בתל אביב באפריל 1940. בכינוסים שנתיים דיווחו הנציגות על פעילויותיהן כל אחת במקומה והביעו עמדות בשאלות השעה.
ארגון שחקניות ושחקני הכדורגל בישראל נקרא בעבר ארגון שחקני הכדורגל הוא הגוף המייצג את שחקני ושחקניות הכדורגל המקצועניים בישראל החל מחודש דצמבר 2013, אז הוקם ביוזמה של שחקני ושחקניות הכדורגל הבכירים בישראל מליגת העל והליגה הלאומית.
הארגון הוא עמותה רשומה ללא למטרות רווח וחבר מן המניין בארגון שחקני הכדורגל העולמי - (FIFPro) החל משנת 2016.
ארגון שחקני הכדורגל קם כתוצאה מהתארגנות של שחקנים, בראשם: דן רומן, יואב זיו, מיכאל זנדברג, ערן זהבי ושרן ייני.
השחקנים הללו קצו בתפקודו של הארגון הקודם ופנו לחטיבת הספורט בהסתדרות העובדים הכללית החדשה, שבראשה עומד ניר אלון, על מנת להקים ארגון חדש שיילחם על זכויות השחקנים, מעמדם ותנאי העסקתם.
ב-8 באפריל 2014 נערכה מסיבת עיתונאים בהרצליה, בשיתוף נציגי ההסתדרות והשחקנים המייסדים, בהכרזה על הקמת הארגון החדש.
בנובמבר 2014 הוכר הארגון על ידי FIFPRO העולמי.
עם זאת, עמותת ארגון השחקנים נוסדה באופן רשמי כגוף משפטי, רק בדצמבר 2014.
בנובמבר 2015 נערכו בחירות להנהלת הארגון.
במשך כשבועיים עברה קלפי ניידת בין 38 קבוצות ליגת העל לנשים ולגברים והליגה הלאומית לגברים, כאשר 11 מועמדים התמודדו על המקומות בהנהלה החדשה.
בסיום הבחירות נבחרו 5 כדורגלנים וכדורגלניות להנהלת הארגון: יואב זיו - יו"ר, מאור בוזגלו, אבי איבגי, ערן זהבי ושירלי אוחנה.
בחודשים הראשונים להקמתו, נתקל ארגון שחקני הכדורגל בקשיים מרובים וארגון השחקנים העולמי, FIFPro, אף סירב, בתחילה, להכיר בו כארגון המייצג את השחקנים בישראל.
רק לאחר מאמצים מרובים, ומשהוכיח הארגון החדש כי מרבית השחקנים חברו אליו, התקבל הארגון הישראלי החדש על ידי FIFPro העולמי.
בתחילה, הוכר הארגון רק כמשקיף ובנובמבר 2016 התקבל באופן רשמי כחבר מן המניין בארגון FIFPro העולמי.
בפברואר 2019 נבחר ועד מנהל חדש לארגון, אשר בחר את שחקנית הכדורגל וקפטנית נבחרת ישראל קארין סנדל לעמוד בראשו.
לצד סנדל חברים בוועד המנהל גם השחקנים: אבי איבגי, גיא חיימוב, לי פלקון ושמעון אבוחצירה.
תקנון משמעת אחיד ומחייב לכל הקבוצות ושחקני הכדורגל – הונהג תקנון משמעת מוסכם, אשר מהווה חלק מתקנון ההתאחדות לכדורגל בישראל.
התקנון כולל רשימת עבירות משמעת והעונשים המקסימליים האפשריים, בהתאם לליגה המתאימה (ליגת העל, לאומית ונשים); התקנון קובע הליך תקין של זימון מסודר לוועדת משמעת, בשיתוף נציגות השחקנים, שחייבת לערוך פרוטוקול מסודר.
השחקן יכול להיות מיוצג, לחקור עדים ולהביא ראיות.
עונשים כספיים יכולים להינתן רק מהפרמיות של השחקן ולא משכר הבסיס.
לשחקן אפשרות ערעור בעונשים קשים ועוד.
טיפול במכסת השחקנים הזרים – הארגון קיבע את מספר השחקנים הזרים שיכולים לשחק בליגת העל בכל קבוצה.
בהסכם קיבוצי נקבע מעין גרסה של "החוק הרוסי" בכדורסל, לפיו כל קבוצה בליגת העל יכולה לרשום עד שישה שחקנים זרים, אך על המגרש, בכל זמן נתון, ניתן לשחק עם מקסימום חמישה שחקנים זרים - כך שיש רוב שחקנים ישראליים על המגרש (מתוך 11 שחקנים).
שינוי הסכם השחקנים כך שיתאים לדרישות המינימום המקובלות באירופה.
השוואת התנאים של שחקניות נבחרת ישראל לאלו של שחקני נבחרת ישראל - גברים.
שיפור תקנון שחקניות הכדורגל בליגת העל – הנהגת הסכם שחקניות מחייב ובקרה תקציבית.
טקס נבחרי העונה הוא אירוע הענקת פרסים שנתי המנוהל על ידי הארגון בשיתוף פעולה עם אתר ONE החל מעונת 2016/2017.
ארגון נשים לאומי (NOW - National Organization for Women) הוא ארגון ללא מטרת רווח, אמריקאי, פמיניסטי שנוסד ב-1966. לארגון 550 סניפים בכל 50 המדינות בארצות הברית ומחוז קולומביה.
NOW הוא ארגון פמיניסטי ליברלי אמריקאי הפועל לקידום שוויון מגדרי בתוך המערכת החברתית-פוליטית הקיימת.
מאז 2009, ששת נושאי הליבה של הארגון הם הזכות לרבייה, גישה לשירותי בריאות, מאבק באלימות נגד נשים, שוויון חוקתי, קידום גיוון / סיום גזענות, זכויות להט"ב, וצדק כלכלי.
ארגון נשים לאומי (NOW) נוסד ביוני 1966 על ידי 28 נשים בכנס הארצי השלישי של נציבות מעמד האישה, ואליהן הצטרפו עוד 21 נשים וגברים שהיו למייסדים בכנס הייסוד של הארגון שנערך באוקטובר 1966. בסך הכל 49 המייסדים.
אירועים שהשפיעו על הקמת הארגון
הארגון הוקם בעקבות כישלון הנציבות לשוויון זכויות בתעסוקה בארצות הברית לאכוף את הסעיף השביעי בחוק זכויות האזרח (1964) העוסק במניעת אפליה בתחום התעסוקה על בסיס גזע, צבע, דת, מין או מוצא.
בכנס הארצי השלישי של נציבות מעמד האישה נאסר על המשתתפות להציע לנציבות להשתמש בסמכות השיפוטית שלה על מנת למנוע אפליה על בסיס מגדרי בשוק העבודה.
לאחר הכנס הן החליטו להקים ארגון חדש.
הסופרת והפעילה החברתית, בטי פרידמן רשמה על מפית נייר את ראשי התיבות "NOW".
התנהלות הממשל הפדרלי גם היא עודדה את המקמת הארגון.
הממשל הפדרלי לא אכף את החוקים החדשים נגד אפליה, דבר שגרם לתסכול אצל מייסדי NOW.
גם לאחר שהוקמה הנציבות לשוויון זכויות בתעסוקה ב-1961 והסעיף השביעי בחוק זכויות האדם מ-1964 שאסר על אפליה בתעסוקה, מעסיקים עדיין הפלו נשים בתשלום שכר נמוך יותר ובהימנעות מהעסקת נשים.
פעילות למען זכויות נשים הבינו שיש צורך ללחץ על הממסד בדומה לפעילות של ארגון זכויות האזרח NAACP עבור נשים, אחרת המצב לא ישתנה.
ארגון נשים לאומי (NOW) נוסד מתוך מטרה לייצג נשים, לקדם נשים, להפעיל לחץ על המעסיקים והממשלה, וכדי לקדם שוויון מלא בין המינים.
הארגון ביקש לפעול למען הגדלת מספר הנשים בעלות תארים אקדמיים, נשים שעובדות משרות מקצעיות ומחזיקות משרות בממשל הפדרלי.
הצהרת הכוונות של NOW נכתבה על ידי בטי פרידן ופולי מארי ואומצה בוועידה המייסדת בוושינגטון ב-29 באוקטובר 1966. NOW היה אחד מארגוני הנשים הראשונים שכללו במטרות שלהם פעילויות למען נשים שחורות.
המקרה הראשון שהמחלקה המשפטית של NOW טיפלה היה תביעה בשמן של דיילות חברת תעופה בטענה לאפליה על בסיס מיני.
ניתן לציין מספר גורמים שסייעו להפיכתו של NOW לארגון מרכזי: הוועדה הנשיאותית למעמד האישה, ספרה של בטי פרידן המסתורין הנשי והעדר אכיפה של חוק זכויות האזרח.
ועדת הנשיא למעמד האישה הוקמה ב-1961 על ידי ג'ון פ.
קנדי, בתקווה למתן פתרון לאפליית נשים בחינוך ובשוק העבודה.
קנדי מינה את אלינור רוזוולט, כראש של הוועדה.
הוועדה עסקה בשאלה מה דרך הטובה ביותר לקדם נשים שיויון או חקיקה מגוננת.
בספרה המסתורין הנשי, בטי פרידן מנתחת את חייהן של עקרות בית.
ההבנה שנשים ביקשו לעצמן יותר מאשר לגדל ילדים ולטפל בבית.
הספר עורר הד רב ודיון על מקומן של נשים בחברה.
בראיון, פרידן הסבירה: ...הבנתי שזה לא מספיק רק לכתוב ספר.
צריך להיות גם שינוי חברתי.
באותה תקופה...ראיתי בחור נושא שלט שאומר "הצעד הראשון במהפכה הוא התודעה." ובכן, אני יצרתי את התודעה בעזרת המסתורין הנשי.
ועכשיו נדרש להקים ארגון וחייבת להיות תנועה.
ואני עזרתי בשנים שלאחר מכן להקים את ארגון נשים לאומי (NOW), את הוועידה הפוליטית הארצית לנשים (National Women's Political Caucus) ואת NARAL, ארגון הפועל למען הזכות להפלה".
בשנת 1968 נתפצל מהארגון ארגון "הפמיניסטיות".
התיקון לחוקת ארצות הברית לשוויון הזכויות (ERA Equal Rights Amendment) היה הצעת תיקון החוקה שנועדה להבטיח שוויון זכויות לנשים.
ההצעה המקורית הוגשה על ידי אליס פול וקריסטל איסטמן ב-1923. בשנת 1972, היא עברה בשני בתי הקונגרס והוגשה לבית המחוקקים לאשרור.
NOW פעלה על מנת לקדם את האשרור על ידי ב-2/3 מהמדינות בארצות הברית (38 מתוך 50).
ביחד עם ארגונים נוספים, NOW ארגון הפגנות וחרם כלכלי על מנת להפעיל לחץ על נציגי הציבור, אך בסופו של דבר התיקון לא התקבל.
ההתנגדות לתיקון הובלה על ידי פיליס שלאפלי (Phyllis Schlafly), מחוקקת שמרנית אנטי פמיניסטית.
ב-1969 אייבי בוטיני (Ivy Bottini), לסבית מוצהרת ונשיאת הסניף בניו יורק של NOW, ערכה דיון פתוח תחת הכותרת: האם לסביות היא סוגיה פמיניסטית?
באותה התקופה בטי פרידן, הנשיאה הארצית של הארגון, התנגדה להשתתפות לסביות מוצהרות בתנועה.
היא התייחסה למספר הלסביות המוצהרות ב-NOW בכינוי "איום הלוונדר" ("lavender menace") ופיטרה את העורכת הלסבית של עלון התנועה ריטה מיי בראון.