tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכיוון שמועד ההגשה לפריימריז כבר חלף, ועד המפלגה הדמוקרטית של המדינה נדרש לבחור מועמד — והוא בחר בוות'רבי.
העיתונאי ג'ון אד פירס ציין מאוחר יותר שקלמנטס העדיף דווקא את מועמדו של צ'נדלר, עורך הדין ג'וזף לירי, ואמנם העריך שללירי יש סיכוי נמוך לנצח, אך בחירתו הייתה יכולה למנוע מצ'נדלר לערוק ולתמוך ברפובליקנים.
הנשיא הרפובליקני דווייט אייזנהאואר שכנע את שגריר ארצות הברית בהודו, ג'ון שרמן קופר — פופולרי מאוד בקנטקי ושעברו כלל שתי כהונות קצרות בסנאט — להתמודד על מושבו של בארקלי.
בפריימריז הרפובליקניים נבחר ת'ראסטון מורטון להתמודד מול קלמנטס.
בשל העובדה ששני אויביו הפוליטיים של צ'נדלר (מורטון וקופר) התמודדו על מושב הסנאט, ערק צ'נדלר ותמך ברפובליקנים.
לקלמנטס הייתה גם בעיה נוספת, מנהיג הרוב בסנאט, לינדון ג'ונסון, עבר התקף לב ב-1955, וקלמנטס נאלץ למלא את מקומו זמן רב.
הוא הקדיש מאמץ רב לקמפיין של וות'רבי, משום שהדמוקרטים העריכו שקלמנטס ייבחר בקלות בעוד וות'רבי ניצב בפני מאבק קשה יותר.
קלמנטס גם עורר התנגדות מצד רופאים, משום שהצביע — לבקשת ג'ונסון — בעד יצירת תוכנית נכות בתוך הביטוח הלאומי, מה שהם ראו כתחילתה של "רפואה סוציאלית".
כל הגורמים הללו, יחד עם גל התמיכה הרחב באייזנהאואר בבחירות 1956, הובילו להפסדו של קלמנטס: קופר ניצח את ות'רבי ב-65,365 קולות, ומורטון ניצח את קלמנטס בהפרש של 6,981 קולות מתוך למעלה ממיליון קולות — ההפסד הראשון של קלמנטס בבחירות בכל הקריירה שלו, שנמשכה שלושים שנה.
הביוגרף של לינדון ג'ונסון, רוברט קרו, הטיל את האשמה על הצבעתו של קלמנטס בעניין הביטוח הלאומי.
קלמנטס לא התמודד שוב לתפקיד ציבורי, אך נותר דמות מרכזית בפוליטיקה של קנטקי והמשיך להנהיג את הפלג המתנגד לצ'נדלר במפלגה.
בין 1957 ל-1959, לבקשת ג'ונסון, שימש כמנהל בפועל של ועדת הבחירה מחדש הדמוקרטית בסנאט, וסייע להוביל לעלייה של 15 מושבים לדמוקרטים בבחירות 1958.
הוא שקל להתמודד שוב על תפקיד המושל ב-1959, אך החליט לוותר.
ללא קלמנטס במירוץ, הסיעה שלו התקשתה להתאחד סביב מועמד — קומבס או ויית'.
קלמנטס הצליח לאחד את הסיעה ולתמוך בקומבס, כשהוא מבטיח לוויית' תפקיד כסגן המושל ותמיכה במרוצים עתידיים.
קומבס ניצח את מועמדו של צ'נדלר, הארי לי ווטרפילד, בפריימריז, וזכה גם בבחירות הכלליות.
ב-1960 מינה קומבס את קלמנטס לנציב מחלקת הכבישים של המדינה.
עיתונים טענו שקלמנטס דרש את המשרה בתמורה לתמיכה בקומבס — טענה שקומבס הכחיש.
אחרים חשבו שקלמנטס לקח את התפקיד כדי לארגן את המנגנון הפוליטי לטובת ידידו ג'ונסון, שהתכוון לרוץ לנשיאות.
במרץ 1960 התפרסם שהמחלקה עומדת לשכור 34 משאיות עפר משומשות במחיר נמוך במיוחד מסוחר רכב בלואיוויל — ת'ראסטון קוק — שהיה גזבר קמפיין הבחירות של קומבס.
היו שטענו שמדובר בתגמול פוליטי.
קומבס ביטל את העסקה ב-19 באפריל.
קלמנטס נפגע מהביטול וראה בזה השפלה פומבית, מה שהוביל לקרע שלא החלים בינו לבין קומבס.
באוגוסט 1960 הודיע קלמנטס לקומבס שהוא רוצה להתפטר כדי לעבוד עבור מסע הבחירות של ג'ונסון לסגנות הנשיאות.
קומבס הודיע במסיבת עיתונאים שהתפטרותו של קלמנטס תיכנס לתוקף ב-1 בספטמבר ושמחליפו יהיה הנרי וורד.
בכך הסתיים למעשה הפלג של קלמנטס במפלגה הדמוקרטית של קנטקי.
הקרע היה כה עמוק שקלמנטס אף התאחד עם יריבו הוותיק צ'נדלר נגד הפלג של קומבס.
בבחירות לסנאט ב-1962 התנגד קלמנטס לניסיון של ויית' להתמודד מול מורטון.
מורטון ניצח — ובכך סיים את הקריירה של ויית'.
צ'נדלר ניסה שוב לזכות במועמדות הדמוקרטית למושל ב-1963, וקלמנטס אף הופיע לצדו בעצרת שבה טען צ'נדלר שקומבס בישל את פרשת המשאיות כדי לפגוע בקלמנטס.
הטענה לא הצליחה לפגוע במועמדו של קומבס, , שזכה בפריימריז — וגם בבחירות הכלליות.
ברת'יט אף ניצח במחוז הבית של קלמנטס, מה שהעיד על דעיכת השפעתו.
בין 1961 ל-1963 עבד קלמנטס כיועץ לאיגוד הספנות האמריקני.
בתחילת 1964 הפך ללוביסט עבור יצרני הסיגריות והארגון שלהם, "מכון הטבק".
לאחר שסייע לחברות למנוע רגולציה נוספת תמורת אזהרת בריאות על חפיסות, מונה לנשיא המכון ב-1966. הוא היה דמות מרכזית בהסכם של 1969, שבו הסכימו חברות הטבק להפסיק פרסום בטלוויזיה בתמורה לאזהרה חריפה יותר במקום רגולציה כבדה יותר.
הוא התפטר מהתפקיד ב-1970 אך המשיך לשמש כיועץ עד מותו.
בראיון ב-1978 טען שעדיין לא הוכח קשר בין עישון לסרטן.
ב-1981 פרש לעיר הולדתו מורגנפילד.
לאחר מחלה שנמשכה שנים אחדות, נפטר ב-12 במרץ 1985, ונקבר בבית העלמין Odd Fellows בעיר.
ב-1980 שונה שם מרכז Job Corps בסמוך למורגנפילד ל-"Earle C.
ארלוטיניב הידרוכלוריד באנגלית: Erlotinib hydrochloride (שמה המסחרי של התרופה הוא טרסבה - Tarceva) היא תרופה המיועדת לשימוש כנגד סרטן ריאה של תאים לא קטנים (non Small Cell), ונמצאת בבחינה לגבי יעילותה בסוגים אחרים של סרטן.
EGFR הקרוי גם HER-1 או ErbB1 הוא אחד החלבונים ממשפחת הרצפטורים לפקטורי גידול אפירמליים ErbB או HER.
כמו שאר החלבונים במשפחה EGFR הוא חלבון טרנס ממברנלי.
לאחר שהחלבון קושר פקטורי גדילה בדומיין החוץ תאי, משנה חלבון את המבנה המרחבי שלו וכך יוצר דימר (קומפלקס בין שתי מולקולות) עם חלבון EGFR אחר או חלבון אחר ממשפחת ErbB.
בעקבות יצירת הדימר מקבל האזור התוך תאי של החלבון EGFR פעילות אנזימטית של טירוזין קינז (פרוק מולקולת ATP למולקולת ADP וזרחן אורגני), בזכות הפעילות הזאת מופעלים מנגנונים שונים בתא הגורמים להתחלקות התא ויצירת גרורות.
ארלוטיניב (החומר הפעיל של טרסבה) נכנס לתא, חודר אל האתר הפעיל של אנזים הטירוזין קינז מעכב את פעילתו, בכך נעצרת חלוקת התא והגידול הסרטני עובר לנסיגה.
בפועל התרופה אינה מעכבת את רוב הגידולים וגם הגידולים שמעוכבים מפתחים עמידות לטיפול לאחר חודשים ספורים.
על פי החלטת מנהל המזון והתרופות של ארצות הברית (FDA) התרופה מאושרת לשימוש כנגד סרטן הריאה של תאים לא קטנים (non Small Cell lung cancer) כאשר המחלה גרורתית או מתקדמת מקומית או בלתי ניתנת לניתוח, ולאחר שנכשלה צורה אחת של כימותרפיה.
בישראל התרופה מאושרת לשימוש החל מנובמבר 2005 ונמצאת בסל הבריאות בהתוויה של קו טיפולי שני או שלישי (לאחר כישלון טיפול בתרופה אחרת).
פרט להתוויה המאושרת לטיפול בחולי סרטן ריאה של תאים לא קטנים, נמצאת התרופה בניסויים קליניים שונים לטיפול במחלות סרטן אחרות, בין השאר בסרטן הלבלב.
יעילותה של התרופה נבחנה בניסוי קליני שלב III בהשתתפות 731 חולים
שנה לאחר תחילת המחקר 31.2% מן מטופלים בטרסיבה נשארו בחיים לעומת 21.5% מן המטופלים שהשתמשו בתרופת הדמה (פלצבו).
הזמן החציוני להישארות בחיים לאחר קבלת התרופה היה 6.7 חודשים לעומת 4.7 חודשים לקבוצת הפלסיבו.
בסך הכול רק 8.9% מן המטופלים בתרופה הגיבו לטיפול באופן רצוי (לעומת 0.9% מהמטופלים בפלסיבו), מבין החולים שהגיבו לטיפול זמן התגובה החציוני היה 34.3 שבועות לאחר זמן זה פיתחו החולים עמידות לתרופה והמחלה התפרצה מחדש.
נמצא כי ישנן אוכלוסיות אחדות שסיכוייהן להגיב לתרופה גבוהים יותר מן הממוצע:
מטופלים המבטאים ביתר את החלבון EGFR על גידולי הריאה שלהם יגיבו בצורה טובה יותר ממטופלים שאינם מבטאים EGFR
חולים בעלי גן EGFR מוטנטי מגיבים לטיפול באופן טוב יותר מחולים בעלי גן תקין (שכמעט כולם אינם מגיבים כלל), לכן לפני השימוש בתרופה מומלץ לערוך בדיקה גנטית למוטציה בגן ל-EGFR
נשים מגיבות לתרופה יותר מגברים
חולים שמעולם לא עישנו מגיבים טוב יותר מחולים מעשנים או שעישנו
חולים ממוצא אסיאתי (נבדקו יפנים, סינגפורים וטאיוואנים) מגיבים טוב יותר מחולים ממוצא אירופאי
לא נמצאה תועלת בשילוב תרופות כימותרפיות קלאסיות, כגון קרבופלטין ופקליטקסל, בטיפול עם טרסבה.
טרסבה נחשבת תרופה ממוקדת (תרופה ביולוגית) שאינה כימותרפיה לכן תופעות הלוואי שאותן חווים המטופלים נחשבות קלות ביחס לתרופות כימותרפיות, בין תופעות הלוואי:
פריחה דמוית אקנה על הפנים והצוואר (9% מהמטופלים), באופן בלתי מוסבר למטופלים בהם הופיעה הפריחה סיכוי גבוה להצלחת הטיפול
גרימת נזק לעובר עד כדי הפלה
ארלו גאת'רי הוא זמר, מוזיקאי וכותב שירי פולק יהודי אמריקאי שהתפרסם בשנות ה-60. הוא בנם של זמר הפולק האמריקאי הנודע, וודי גאת'רי, ושל הרקדנית היהודיה, מרג'ורי מזי"א גאת'רי (שם נעורים - חנה גרינבלאַט).
ארלו נולד בברוקלין, ניו יורק ב-1947 עם "מפוחית וגיטרה בידו" (כפי שמעידות אחת הביוגרפיות שלו).
הוא גדל בסביבה של אמנים, רקדנים ומוזיקאים.
חבריו המוזיקאים של אביו, וודי גאת'רי, גידלו אותו ממש: פיט סיגר, רוני גילברט, פרד הלרמן, ליי הייז, לדבלי, סיסקו יוסטון, רמבלינג ג'ק אליוט ועוד רבים מזמרי הפולק האמריקאי של התקופה.
זמרים אלו השפיעו רבות על דרכו, והוא גילה במהרה שברצונו להיות זמר.
כבר בגיל 13 הופיע את הופעתו הראשונה ונהיה מעורב במוזיקה שעיצבה את פני שנות ה-60.
בצעירותו חי ארלו באזורים המפורסמים של פריחת הפולק של שנות ה-60. הוא נהג להסתובב במקומות כמו גריניץ' וילג' בניו יורק ומועדון "בוסטון 47", מקומות שמהם צמחה הרבה מתרבות שנות ה-60. הוא ראה במו עיניו את המעבר ממוזיקת הפולק הפשוטה אל האמנים והמשוררים החדשים כמו בוב דילן, ג'ואן באאז, ופיל אוקס.
הוא נהג להסתובב עם משוררי הביט של התקופה כמו אלן גינסברג ולורד בקלי.
הוא ניגן עם גדולי התקופה כמו דוק ווטסן וביל מונרו.
מכל אחד הוא למד משהו והרכיב סגנון ייחודי משלו.
על הבמה ארלו הוא לא רק זמר ומוזיקאי הוא גם מספר סיפורים.
הוא נוהג לספר סיפורים תוך כדי שירים וביניהם, עם כישרון נדיר לאלתור, הומור וציניות.
הקריירה שלו הגיעה לשיאה עם הוצאת האלבום "המסעדה של אליס", Alice's Restaurant, ב-1967 כשהוא בן 20. (ראה פירוט על האלבום בהמשך).
שיר נוסף שהיה מפורסם בתקופה הוא חידושו לשיר The City Of New-Orleans של סטיב גודמן, שיר מסע על נסיעות רכבת ארוכות.
שירו Coming Into Los-Angeles זכה להצלחה לאחר שארלו ניגן אותו בפסטיבל וודסטוק ב-1969. השיר נאסר להשמעה בתחנות רדיו רבות בתקופה משום שהוא רומז על הברחת סמים.
שירו The Motorcycle Song זכה גם כן להצלחה מסוימת.
אלבומו Amigo מ-1976 זכה לציון של 5 כוכבים במגזין רולינג סטון.
ב-1983 הקים ארלו חברת תקליטים משלו רייזינג סאן רקורדס, Rising Son Records.
בין תקליטי החברה קיימים כמובן כל הקלטותיו של ארלו ושל, קסאוויאר (Xaviar), להקתו של אייב, בנו.
ארלו התפרסם בעיקר בזכות הקריירה המוזיקלית שלו אבל הוא גם שחקן.
הוא שיחק את עצמו בסרט הביוגרפי "המסעדה של אליס" וכיכב בין השאר בסדרות: "הנמלט" ו"ציפורי גן-עדן".
מאז שנות ה-60 והלאה מתמיד ארלו לעשות סיבובי הופעות ברחבי העולם.
היום הוא נוהג עדיין לבלות כ-10 חודש בשנה בסיבובי הופעות, יחד עם בנו אייב שמנגן איתו כבר יותר מ-15 שנה.
האלבום "המסעדה של אליס" יצא ב-1967 וידוע בעיקר בשל שיר הנושא, שאורכו 18 דקות ו-20 שניות בגרסתו המוקלטת.
(גאת'רי נודע בכך שבהופעות ידע למשוך את הסיפור עד ל-45 דקות.)
השיר הוא שיר בלוז מדבר, שכמעט אינו כולל שירה של ממש.
השיר הוא מחאה בוטה נגד הגיוס למלחמה בווייטנאם, ומבוסס כולו על סיפור אמיתי.
בשיר, ארלו נקרא להגיע לצו ראשון ללשכת גיוס, שם הוא נפסל משירות בגלל תיק פלילי, שבו רשום שהוא נעצר פעם אחת על השלכת פסולת לא חוקית, ולאחר משפט נאלץ לשלם קנס ולהרים את הזבל.
זמן קצר לאחר יציאת השיר הוא הפך ללהיט בקרב אוניברסיטאות ותחנות רדיו של תרבות הצד של התקופה.
השיר נחשב לאחד הסמלים של תקופת סוף שנות ה-60.
השיר גם מזכיר את אליס ואת כנסיית טריניטי.
אליס היא אליס ברוק (היום היא מנהלת גלריה לאומנות בפרובינסטאון).
את הכנסייה קנה ארלו ב-1991 והקים גם את מרכז גאת'רי, לזכר הוריו.
מרכז גאת'רי הוא ארגון ללא מטרות רווח, שמארגן פעולות קהילתיות בסביבתו ובעולם.
ב-1969 הופק הסרט "המסעדה של אליס" בבימויו של ארתור פן המבוסס על התיאורים בשיר הזה ובו משחק ארלו גאת'רי בתפקיד הראשי.
ארלון היא בירתו של מחוז לוקסמבורג באזור ולוניה שבבלגיה.
ארלון היא מרכז מסחרי ומנהלי של האזור ויש בה פקולטה אוניברסיטאית ובתי ספר תיכוניים המשמשים את תושבי האזור.
העיר ממוקמת באזור התיירות של יער הארדנים, 185 ק"מ דרומית מזרחית לבריסל, על ציר מסילת הברזל בריסל-לוקסמבורג-שטראסבורג.
ארלון היא מקורו של נחל סמואה (אחד מיובליו של נהר המז).
ארלון היא אחת משלוש הערים העתיקות בבלגיה (יחד עם טורנה וטונגרן).
לפני הכיבוש הרומי ישבו שם הטרברים (שבט קלטי-גרמאני).
האוכלוסייה המקומית הסתגלה לתרבות הרומית בקלות יחסית.
מספרם ואיכותם של הממצאים הארכאולוגיים מעידים על כך שאורלאונום (שמה הרומי של ארלון) הייתה כבר אז מרכז מסחרי ומנהלי של האזור.
פלישות השבטים הגרמאנים במאה השלישית לספירה החריבו חלק ניכר של העיר וגרמו לנסיגה כלכלית.
במשך רוב ימי הביניים רוב המבנים העתיקים שבעיר, כולל המרחצאות הרומיים, היו עדיין בשימוש.
ב-1060, ואלראן הראשון מלימבורג, דוכס ארלון, הקים טירה מבוצרת על גבעה המשקיפה על העיר.
ב-1226, עם מות ואלראן השלישי דוכס ארלון, הפכה העיר לחלק של דוכסות לוקסמבורג, שנקנתה ב-1443 על ידי פיליפ השלישי דוכס בורגונדיה.
ב-1556, אחרי שקרל החמישי ירד מכסאו ופליפה השני הפך למלך ספרד, התחוללו בארצות השפלה מלחמות ממושכות בין ספרד לבין צרפת.
ב-1558 המבצר וחלק גדול של העיר נהרסו על ידי הצבא הצרפתי בפיקודו של פרנסואה הדוכס מגיז.
במאה ה-17 הוקם על חורבות המבצר מנזר של מסדר הקאפוצ'ינים, והצרפתים חיזקו את חומות העיר על פי תוכניתו של וובאן, המהנדס הצבאי של לואי הארבעה עשר.
ב-1785 פרצה דליקה שהחריבה שוב חלק של העיר.
ב-9 ביוני 1793 צבא המהפכה של צרפת כבש את ארלון מידי האוסטרים.
הנזירים הקאפוצ'ינים גורשו והמנזר הפך לבית חולים.
אחרי קרב ווטרלו (1815) ההיסטוריה של ארלון הייתה זהה לזו של בלגיה.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ארלון הייתה אחד הקורבנות הראשונים של הפלישה הגרמנית, וב-26 באוגוסט של אותה שנה הגרמנים הוציאו להורג 121 מתושביה.
גם במלחמת העולם השנייה הייתה ארלון אחת המטרות הראשונות של ההתקפה הגרמנית.
המוזיאון הארכאולוגי העשיר בממצאים גאלו-רומיים.
מוזיאון גאספאר המתרכז בהיסטוריה של האמנות באזור.
כנסיית סנט דונה שהוקמה על חורבות המבצר והמנזר.
ארלן ספֶּקטֶר היה פוליטיקאי יהודי אמריקאי, בעל דעות מרכזיות-מתונות, אשר כיהן בסנאט של ארצות הברית, מינואר 1981 עד ינואר 2011. הוא ייצג כל השנים את מדינת פנסילבניה מטעם המפלגה הרפובליקנית, למעט בשנתיים האחרונות לכהונתו, עת עבר אל המפלגה הדמוקרטית (שבה היה חבר גם בצעירותו).
ספקטר נולד ב-1930 בוויצ'יטה שבקנזס, הצעיר בארבעת ילדיהם של לילי שנין והארי ספקטר, זוג יהודים שהיגרו לארצות הברית מאוקראינה.
אביו היה רוכל פירות, חייט ובעל מגרש גרוטאות, שירת בחיל הרגלים האמריקאי במלחמת העולם הראשונה ואף נפצע קשה.
ספקטר גדל בראסל, קנזס, אותה עיירה בה נולד וגדל המועמד הרפובליקני לנשיאות ארצות הברית ב-1996, בוב דול.
לדברי ספקטר, המשפחה עברה מראסל לפילדלפיה, כשאחותו הגדולה התבגרה ובראסל לא הייתה אף משפחה יהודית אחרת שמקרב בניה היא תוכל למצוא לעצמה חתן יהודי.
הוא למד וב-1951 קיבל תואר ראשון (BA) בקולג' לאומנות ומדע של אוניברסיטת פנסילבניה, במסלול יחסים בינלאומיים.
התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית, בו שירת מ-1951 עד 1953, בזמן מלחמת קוריאה.
אחרי שהשתחרר (בדרגת סגן), נישא לג'ואן לוי, לימים חברת מועצת עיריית פילדלפיה (1979–1995).
לזוג נולדו שני בנים, שנין וסטיבן.
במקביל החל ללמוד עם שחרורו מהצבא, בפקולטה למשפטים באוניברסיטת ייל, וב-1956 סיים תואר ראשון במשפטים (LLb) והוסמך כעורך דין.
מיד עם קבלת רישיון עריכת הדין, הפך ספקטר לעורך דין בולט בפילדלפיה ופעיל בפוליטיקה, במסגרת המפלגה הדמוקרטית.
בהמלצת חבר בית הנבחרים, הרפובליקני ג'רלד פורד, הוא צורף ב-1963 לצוות של ועדת וורן, שחקרה את רצח ג'ון פ.
קנדי והיה אחד המובילים למסקנות הוועדה, שרק לי הארווי אוסוואלד אשם ברצח ואין שום קנוניה נסתרת או רוצח או רוצחים נוספים.
ב-1965 החליט לרוץ למישרת פרקליט מחוז, בפילדלפיה, באזור בחירה שמרבית המצביעים בו היו בדרך כלל דמוקרטים, אולם משסירב המימסד הדמוקרטי לתמוך במועמדותו הוא עזב את המפלגה ורץ למישרה זו מטעם המפלגה הרפובליקנית וניצח, כשהנושא העיקרי במצעו הוא מלחמה כנגד השחיתות של המכונה הדמוקרטית.
הוא נבחר שוב לפרקליט המחוז ב-1969, אך בריצתו השלישית לאותה מישרה, ב-1973, הפסיד.
בין לבין, הספיק גם לנהל מערכת בחירות בלתי מוצלחת לראשות עיריית פילדלפיה ב-1967.
ספקטר ניסה לרוץ לסנאט לראשונה ב-1976, אך הובס בבחירות המקדימות בתוך המפלגה הרפובליקנית, על ידי ג'ון היינץ.
ב-1978 ניסה לרוץ והפסיד בבחירות המקדימות למישרת מושל פנסילבניה, וב-1980 ניצח סוף כל סוף ובינואר 1981 נכנס לראשונה לסנאט של ארצות הברית.
ב-1980, ספקטר הפך למועמד הרפובליקנים לסנאט, כשהסנאטור המכהן מטעמם, ריצ'רד שוויקר הודיע על פרישתו.
ספקטר זכה בבחירות אלה למול המועמד הדמוקרטי, ונבחר מחדש ב-1986, 1992, 1998 ו-2004. עם היבחרו בחמישית ב-2004, היה ספקטר לסנאטור שכיהן במשך התקופה הארוכה ביותר בהיסטוריה של מדינת פנסילבניה.
אף אחד ממדינה זו לא נבחר אי פעם לכהונה חמישית בגוף זה.
מערכת הבחירות של 2004, האחרונה בה זכה, הייתה קשה במיוחד עבור ספקטר ודווקא בחלק המקדים שלה, בתוך המפלגה הרפובליקנית.
הוא כונה במשך שנים, עוד לפני 2004, על ידי שמרנים במפלגתו הרפובליקנית, בכינוי גנאי מבחינתם, "RINO", "רפובליקני בשם בלבד" (Republican In Name Only").
בבחירות 2004, האגף השמרני של המפלגה הרפובליקנית העמיד מולו מועמד משלו, חבר הקונגרס השמרני פט טומי.
השמרנים טענו שספקטר יותר מדי ליברלי ובעד יותר מדי בזבוז כספי ציבור למטרות שונות.
לצידו של ספקטר התייצבה מרבית הממסד הרפובליקני, כולל הנשיא דאז ג'ורג' וו.
בוש והסאנטור השני של פנסילבניה ריק סנטורום, שהיה שמרן כמעט כמו טומי.
בנוסף, הסקרים הראו שאילו טומי היה מנצח בפריימריס, הוא היה מפסיד כמעט בוודאות למועמד הדמוקרטי.
ספקטר הצליח לנצח בבחירות אלה, גם אם ברוב זעום של 51% מהקולות בלבד.
בבחירות הכלליות הוא כבר נבחר מחדש בקלות.
לקראת מערכת הבחירות לסנאט ב-2010 הודיע המועמד השמרני טומי, שהוא מתכוון לרוץ שוב והסקרים הראו שבתוך המפלגה הרפובליקנית יהיה לו הפעם רוב.
ספקטר הודיע לפיכך באמצע 2009 שהוא פורש מהמפלגה הרפובליקנית ומתעתד לרוץ לסנאט מטעם המפלגה הדמוקרטית.
המימסד הדמוקרטי התייצב ברובו לצידו, אבל בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית הוא הפסיד למועמד אלמוני יחסית, אשר מצידו הפסיד בבחירות הכלליות של 2010, למועמד הרפובליקני טומי.
בינואר 2011 תמה הקריירה בת 30 השנים של ספקטר בסנאט האמריקאי, כאשר במקומו נכנס לסנאט המועמד הרפובליקני השמרן פט טומי.
במהלך שנות כהונתו בסנאט היה ספקטר במשך זמן קצר מועמד למינוי הנשיאותי מטעם המפלגה הרפובליקנית ב-1996, אבל נשר מוקדם מהמרוץ ותמך בזוכה במינוי בוב דול, שהפסיד בהמשך לביל קלינטון.
הוא כיהן בסנאט כיו"ר הוועדה לענייני מודיעין (1995–1997), יו"ר הוועדה לענייני חיילים משוחררים (1997 - 2001, 2003–2005), ויו"ר הוועדה לענייני הרשות השופטת (המאשרת בין השאר את מינויי השופטים לבית המשפט העליון) (2005 ועד 2007).
ספקטר היה ממובילי הליברלים או המתונים במפלגתו.
הוא תמך בזכות האישה להפלה והיה חבר ב"רפובליקנים בעד זכות הבחירה" (לנשים בנושא הפלה), ותמך במידה מסוימת אף בזכויות קהילת הלהט"ב.
בנושאי הגירה, הוא הגיש ב-2006 הצעת חוק ליברלית אשר אף צלחה את הסנאט, לפני שנחסמה ונפלה בבית הנבחרים.
הוא תמך באפליה מתקנת והצביע בעד חוק זכויות האזרח של 1990. הוא היה בין ארבעת הרפובליקנים היחידים שהצביעו כנגד חוק רפורמת האבטחה הפרטית השמרני וב-1995 היה הרפובליקני היחיד שהצביע בעד הגבלת הפחתות המס כך שיחולו על אנשים עם הכנסות של עד מיליון דולר לשנה לכל היותר.
הוא גם תמך בהעלאת שכר המינימום הפדרלי ואף בכך היה בין הבודדים במפלגתו.
עוד ספקטר תמך, במחקר בתאי גזע ובהגנה על איכות הסביבה, כמו גם בחקיקה לשימור אנרגיה במסגרת "רפובליקנים למען הגנת איכות הסביבה".
ספקטר היה לעומת זאת תומך נלהב בהסמכת בתי המשפט להטיל גם גזרי דין מוות והתנגד לפיקוח על נשק אזרחי.
בנוסף, ב-9 במרץ 2006 אושרה הצעת חוק שהוא יזם, לאישורו מחדש של חוק הפטריוט המשופר, לשנת 2005. זה היה תיקון, הנחשב ניצי, ואשר אשרר תהליך מינוי שהיה עד כה זמני, לתובעים מטעם המדינה.
התיקון אפשר לממשל בוש למנות זמנית תובעים ללא הגבלת כהונה, ובלי שימוע בסנאט.
ממשל בוש השתמש בחוק להזיז לפחות שמונה תובעים זמניים ממשרתם ב-2006. ספקטר טוען עם זאת, ששינויים אלו הוספו לחוק לא על ידו אלא על ידי חבר אחר בוועדת הסנאט הרלוונטית, ברט טולמן.
ב-1998 ו-1999, מתח ספקטר ביקורת על מפלגתו שלו, כשניסתה להדיח את הנשיא ביל קלינטון, ב-Impeachment המפורסם סביב הצהרותיו של קלינטון על יחסיו עם מוניקה לווינסקי.
הוא האמין שלנשיא לא היה משפט הוגן.
מאידך, הוא ניסה ללא הצלחה להעביר פסק דין של "לא הוכח" בעניין זה, בעוד שבסופו של דבר נידחה ניסיון ההדחה בקביעת "לא אשם".
עמדת אמצע דומה ביטא ספקטר בנוגע לסוגיית האזנות הסתר לאזרחי ארצות הברית החשודים בטירור, כפי שתכנן או אף ביצע ממשל הנשיא בוש (הבן) בעקבות אירועי ה-11 בספטמבר.
מחד גיסא, הוא היה מאוד ביקורתי כלפי הנשיא, וב-15 בינואר 2006 אף העיר, כי הנשיא עבר על החוק בהקשר זה, אף על פי שהוא הפחית באותה נשימה בערכן של ההשלכות של עובדה נטענת זו.
מאידך גיסא, ב-9 ביוני 2006 הוא הגיש הצעת חוק שהייתה אמורה לאפשר לנשיא לבקש צו מבית משפט מיוחד שיאפשר ציתות שכזה ויעניק "הגנה לכל מי שיסמיך ציתות ללא צו בית משפט תחת סמכות הנשיא".
ספקטר הכחיש שזה ייתן כיסוי כזה, כשהוא קורא לכתבה "דיווח עיתונאי מוטעה".
באפריל 2006 נבחר ספקטר על ידי המגזין "טיים" כאחד מ"עשרת הסנאטורים הטובים ביותר של אמריקה".
ספקטר היה ידוע כידיד גדול של מדינת ישראל, והיה מראשוני המצטרפים לקריאה לשחרורו של ג'ונתן פולארד.
ההערכה הרבה שזכה לה מרבים, כולל מהנשיא אובמה עצמו, גרמה לכך שדבריו עוררו הדים וסייעו לצרף סנאטורים ובכירים נוספים רבים לקריאה לשחרורו של יהונתן".
העיתון "פילדלפיה אינקווירר" דיווח ב-25 בדצמבר 2005 שספקטר נפגש עם הנשיא הסורי בשאר אל-אסד למרות מחאתה של מזכירת המדינה, קונדוליזה רייס.
כיום ידוע שספקטר תיווך בשעתו במגעים בין ישראל לסוריה וכי הוא נפגש בשנים האחרונות עם נשיא סוריה בשאר אל-אסד לפחות פעמיים והעביר מסרים בינו לבין ממשלות ישראל.
ב-16 בפברואר 2005 ספקטר הכריז כי הוא אובחן במצב מתקדם של מחלת לימפומת הודג'קין, סוג של סרטן.
למרות המצב המתקדם, ספקטר המשיך לעבוד בזמן הכימותרפיה.
סנאטור ג'ון סאנונו, רפובליקני מניו המפשייר, גילח את ראשו במטרה להפגין סולידריות עם ספקטר בזמן הטיפול הכימותרפי שהפכו לקירח זמנית.
ב-15 בפברואר 2008, הודיע ספקטר רשמית כי הסרטן חזר.
ב-14 באוקטובר 2012, שנתיים אחרי תום כהונתו בסנאט הוא נפטר כתוצאה מלימפומה מסוג אחר.
לאחר תום כהונתו בסנאט ובמשך כמעט שנתיים עד ליום מותו כיהן ספקטר כמרצה למשפטים באוניברסיטת פנסילבניה והספיק להיחשב בתקופה זו כאחד המרצים החשובים ביותר.
ארלז קורט היא שכונה ברובע קנזינגטון וצ'לסי של העיר לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
השכונה ממוקמת סביב דרך ארלז קורט, כ־5 ק"מ דרומית־מערבית לצ'רינג קרוס וכיכר טרפלגר.
השכונה גובלת בדרום קנזינגטון במזרחה, במערב קנזינגטון במערבה, בצ'לסי בדרומה ובקנזינגטון מצפון לה.
נכון לשנת 2001 התגוררו בשכונה 9,659 תושבים.
אזור ארלז קורט היה אזור חקלאי בו גידלו תבואות וירקות עבור שוקי לונדון.
לאחר הכיבוש הנורמני היה האזור בשליטת רוזני אוקספורד ממשפחת ורה (Vere).
בספר יום הדין משנת 1086 מצוין כי אוברי דה ורה הראשון התגורר באחוזת ג'פרי דה מונטבריי.
בהמשך הפך אוברי דה ורה לנתין הכתר אשר העניק לו את השטח ישירות.
חצרם של רוזני אוקספורד היה ממוקם במקום בו ממוקמת כיום תחנת הרכבת התחתית של ארלז קורט (הנקראת על שם החצר).
הקמת תחנת הרכבת בשנת 1865–1869 הייתה הזרז אשר גרם לפיתוח האזור והפיכתו מאזור חקלאי לשכונות מגורים.
במשך עשרים השנים שאחרי הקמת תחנת הרכבת בשנת 1867 הפך האזור לפרוור צפוף ובו 1,200 בתים ושתי כנסיות.
שכונות סהר ארדלי (Eardley Crescent) וגני קמפספורד (Kempsford Gardens) אשר נבנו בין השנים 1867 ו-1873. בשנת 1873 החלה הבנייה באזור כיכר ארלז קורט ודרך לונגרידג' (Longridge Road ), ובשנת 1874 החלה הבנייה באזור דרך נוורן (Nevern Place).
בשנת 1876 החלו הבנייה לצידי דרך טרבוביר (Trebovir Road) ובשכונת גני פילביץ' (Philbeach Gardens).
כיכר נוורן (Nevern Square) נבנתה בשנת 1880.
לאחר מלחמת העולם השנייה התיישבו בשכונה מהגרים רבים מאוסטרליה ומניו זילנד, דבר שהביא לשכונה את הכינוי "סמטת קנגורו" (Kangaroo Alley).
בשכונה מבנים רבים שנבנו בראשית ובאמצע התקופה הוויקטוריאנית בסגנון ויקטוריאני טיפוסי.
מבנים אלה נבנו לרוב סביב כיכרות שבהם נבנו גנים קהילתיים כגון גני ברמהאם (Bramham Gardens) וגני קורטפילד (Courtfield Gardens) וכן כיכר נוורן ושכונת גני פילביץ' שנבנו סביב גנים פורמליים, שהמפתחות אליהם ניתנו רק לתושבי השכונה.
בשכונה ממוקם תיאטרון פינבורו אשר נפתח בשנת 1980 כתיאטרון קהילתי מקומי וזכה לפרסים רבים.
במועדון הטרובדור שבשכונה הפועל מאז שנת 1954 הופיעו אמנים רבים בהם בוב דילן, ג'ימי הנדריקס ואלוויס קוסטלו.
כמו כן, בארלז קורט פעל בעבר מרכז התערוכות ארלז קורט, אשר בו התקיימו תערוכות ומופעים עד סגירתו ובהמשך גם הריסתו.
בשכונה נמצאת קהילה גדולה של מהגרים מהפיליפינים, ובהתאם בשכונה חנויות רבות המוכרות מזון מיובא מהפיליפינים ומסעדות פיליפיניות רבות.
אֶרְלָנְגֶן () היא עיר בבוואריה שבגרמניה, הממוקמת על מפגש הנהר רגניץ ויובלו הגדול, ה"אונטרה שוובאך", כ-20 קילומטרים מצפון לעיר נירנברג.
מוסדות בולטים בעיר הם אוניברסיטת ארלנגן-נירנברג ומשרדי שלוחות של חברת סימנס.
אירוע שעדיין משפיע על העיר הוא התיישבות ההוגנוטים לאחר ביטול האדיקט של נאנט בשנת 1685.
האזכור הרשמי הראשון לארלנגן היה בשם "וילה ארלנגון" ("Villa Erlangon") בשנת 1002. ב-1361 הכפר נמכר לקרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
שלוש שנים לאחר מכן, נבנתה עיר לצד הכפר, וזו קיבלה מטבעה משלה ב-1374. ב-1398 הוכרו זכויותיה המוניציפליות.
ב-1402 העיר ניתנה לבית הוהנצולרן כחלק מנסיכות ברנדנבורג-קולמבאך (מ-1603 - ברנדנבורג-ביירוית, ונותרה תחת שלטון זה עד 1806. במהלך הכיבוש הנפוליאוני בן ארבע השנים, ארלנגן הייתה לבירת "המחוז התחתון" ("unterland") של הנסיכות, שכלל שטח בין נוישטאט אן דר אייש, והופרד מ"המחוז העליון" ("oberland") על ידי מסדרון יבשה.
ב-1810 הייתה לחלק מממלכת בוואריה, יחד עם שאר ברנדנבורג-ביירוית לשעבר.
בעת שהייתה העיר חלק מברנדנבורג-ביירוית הגיעו אליה הפליטים ההוגנוטים הצרפתים הראשונים, בשנת 1686, וכריסטיאן ארנסט, דוכס ברנדנבורג-ביירוית, בנה "עיר חדשה" (neustadt) עבורם.
ב-1706 שרפה כילתה כמעט לגמרי את העיר הישנה, אך זו נבנתה מחדש במהרה.
ב-1812 העיר הישנה והחדשה אוחדו לאחת.
בשנת 1742 ייסד פרידיך, דוכס ברנדנבורג-ביירוית, אוניברסיטה בעיר ביירוית, אך עקב מרדנות הסטודנטים המקומיים, היא הועתקה לארלנגן.
רק מאוחר יותר קיבלה את השם "אוניברסיטת פרידריך-אלכסנדר" והייתה לאוניברסיטת מדינת בוואריה.
בין הסטודנטים הידועים באותם זמנים נמנו לודוויג טיק, ווילהלם היינריך ווקנרודר (Wilhelm Heinrich Wackenroder).
ברפורמה המוניציפלית של בוואריה בשנת 1818 זכתה העיר לניהול עצמאי.
ב-1862 יוסד קנטון הניהול ארלנגן, וממנו צמח המחוז הניהולי של ארלנגן.
ב-1972 מחוז זה אוחד עם המחוז הניהולי של הוכשטאט (Höchstadt), וארלנגן הייתה לבירת המחוז החדש, ארלנגן-הוכשטאט.
במהלך רפורמה זו ארלנגן הוגדלה משמעותית, וב-1974 כבר התגוררו בה למעלה מ-100,000 תושבים.
אוניברסיטת ארלנגן-נירנברג (בשמה המלא Friedrich-Alexander-Universität Erlangen-Nürnberg, FAU) כוללת 11 מחלקות, ושתיים מהן (כלכלה וחינוך) ממוקמות בנירנברג.
בשנת הלימודים 2016 למדו בה קרוב ל-40,000 סטודנטים.
מקומה בדירוג שאנגחאי לשנת 2016 היה 151 מתוך 200.
הגן הבוטני ארלנגן נמצא מצפון לטירת ארלנגן ומתוחזק בידי האוניברסיטה.
ארלנגן היא תאומה של הערים:
ארלוזור (זוריק) לב (17 בספטמבר 1933, כפר ביל"ו – 9 באוקטובר 1973) היה טייס קרב ומפקד בחיל האוויר.
שימש כמפקד בסיס רמת דוד כשפרצה מלחמת יום הכיפורים, ונהרג בהתרסקות מטוסו במהלך המלחמה.
לב נולד ללאה ונחמיה, שהיו ממייסדי כפר ביל"ו, אחיהם של חנה ואבי.
לב היה הילד הראשון שנולד בכפר.
הוא קרוי על שמו של חיים ארלוזורוב, שנרצח כארבעה חודשים טרם הולדתו.
בילדותו היה פעיל בענפי המשק.
הוא למד בבית חינוך רחובות, אחר כך בית הספר התיכון המאוחד ברחובות וסיים את לימודיו בבית הספר החקלאי כדורי.
התגייס עם חבריו לנח"ל בשנת 1951 ואחר כך עבר קורס טיס וסיים אותו בשנת 1953, יחד עם הטייס מיכאל בן-יוסף.
לאחר הקורס הוצב כטייס דה הבילנד מוסקיטו.
באחת מטיסות הניווט שעשה בדרום הארץ טס בגובה נמוך מאד, כמעשה קונדס, ופגע בטעות במכוניתו של הברון ג'יימס דה רוטשילד שהיה בסיור בדרום.
בעקבות מעשה זה החליט הרמטכ"ל, רב-אלוף משה דיין, להדיח אותו מצה"ל.
לאחר כשנה נעתר דיין לבקשתו של זוריק והסכים להחזירו לטיסות.
השתתף במבצע קדש כטייס מיסטר.
בטרם נפתחה המלחמה נשלח לסיור מקדים במעבר המיתלה לבדוק האם יש במקום כוחות צבא מצריים.
השתתף במלחמת ששת הימים כטייס מיראז' 3. בתחילת המלחמה שימש כמוביל מבנים לתקיפת שדות תעופה ערביים במסגרת מבצע מוקד.
ב-8 ביוני, יומה הרביעי של המלחמה הפיל מיג 17 מצרי בירי תותחים.
במהלך שירותו בחיל האוויר החל משנת 1968 למד כלכלה באוניברסיטת בר-אילן והתמחה בכלכלה חקלאית.
בהיותו מפקד כנף החל לאסוף בבסיסו מטוסים ישנים שהיוו את הבסיס למוזיאון חיל האוויר.
בשנת 1970 התמנה לפקד על בסיס רמת דוד.
ב-9 באוקטובר 1973 התנדב להצטרף, במקום טייס אחר שנהרג בהפצצות באותו בוקר, למבנה של מטוסי סקייהוק מטייסת 110 שיצא לתקיפה באזור פורט סעיד.
כאשר המבנה חזר מהתקיפה, התרסק מטוסו מעל הים התיכון צפון-מערבית למוצב בודפשט.
לאחר ההתרסקות הופנו לחיפושים באזור זוג מטוסי פנטום, זוג מטוסי סופר מיסטר, מסוק בל ומסוק יסעור.
במהלך ניסיונות החיפוש נפגעו מאש נ"מ אחד ממטוסי הפנטום ואחד המסוקים.
לב הוכרז כחלל שמקום קבורתו לא נודע.
גם לאחר הסכם השלום עם מצרים נעשו סריקות יסודיות, שלא העלו תוצאות.
לב היה נשוי לטלי ואב לשישה ילדים: נוית, אופיר, אהוד, שמואל, גן ויעד.
בנו אהוד נפטר בגיל 13, שנתיים לאחר נפילת מטוסו.
בתו אופיר נישאה לטייס חיל האוויר , בנו של רפאל איתן.
שלושה שבועות לאחר נישואיהם, נהרג רס"ן יורם איתן בתאונת טיסה.
בנה של אופיר מנישואיה השניים הוא אל"ם יונתן מאיר, מפקד עוצבת ראם.
אחייניתו, מיכל הרצוג לבית אפק, היא רעיית נשיא המדינה יצחק הרצוג.
בשנת 2007, 34 שנים לאחר מותו, הוחלט להעניק ללב דרגת תת-אלוף מאחר שערב המלחמה היה אמור לעבור לתפקיד ראש מחלקת (כיום להק) כוח אדם של חיל האוויר.
דבורה עומר כתבה על ארלוזור לב ביוגרפיה בשם "פתאום באמצע החיים".
הכנס השנתי של "מועצת הדבש" בשיתוף עם משרד החקלאות נקרא על שמו.
ארלנד סמואל ברינג (בשוודית: Erland Samuel Bring; 19 באוגוסט 1736 - 20 במאי 1798) היה מתמטיקאי שוודי, אשר במסגרת עבודתו המחקרית פיתח את שורש ברינג.
ארלנד ברינג למד בין השנים 1750–1757 באוניברסיטת לונד שבסקונה, שוודיה.
מאוחר יותר הרצה באותה אוניברסיטה בהיסטוריה.
במהלך פעילותו האקדמית התמנה לפרופסור בשנת 1779. באוניברסיטת לונד שמורים שמונה כרכים של עבודתו המתמטית.
בשנת 1790 התמנה לרקטור האוניברסיטה.
ארלקינו (באיטלקית: Arlecchino, בצרפתית: Harlequin) הוא אחת מדמויות המשרתים בקומדיה דל'ארטה.
לא ודאי מנין באה הדמות.
התיעוד הראשון של הופעתה על הבמה הוא משנת 1262 במחזה "Jeu de la Feuillière" מאת אדם דה לה האל.
הבליטה המופיעה במצח המסכה מצביעה על ההתפתחות המאוחרת יותר, אך מזכירה גם משהו שדוני, שטני, מה שמחזק את התאוריה על מקור זה של הדמות.
hellecchino הוא שטן קטן באיטלקית.
דנטה אליגיירי מציין בשיר ה-21 של התופת של "הקומדיה האלוהית" שדון בשם ארלקינו.
למרות שמו, ארלקינו של הקומדיה דל'ארטה אינו מרושע, אלא ערמומי ותחבולן, ומסייע לאוהבים צעירים לגבור על המכשולים בדרכם.
את העיצוב הסופי של המסכה קיבל ארלקינו על ידי השחקן טריסטנו מרטינלי, ששייך את ארלקינו להרי ברגמו.
התלבושת האופיינית של ארלקינו נוצרה מאוחר יותר: מעוינים בשני צבעים מתחלפים, שחור ואדום בדרך כלל.
במהלך הדורות הופיעה הדמות לעיתים קרובות בלבוש ליצן, בווריאציות שונות.
לכובע לא הייתה צורה קבועה.
ארלקינו הוא אנרגטי ובעל תחבולות; זריז ואקרובטי, מעין ליצן ערמומי.
כמשרת הוא יודע לתמרן את מעסיקיו ולהשיג את מטרתו.
יש בו שילוב של פשטות עממית, גסות וחספוס ביחד עם שנינות, לבביות וחן.
הוא מחזר אחר שותפתו לתחבולות, קולומבינה, אך גם אחרי משרתות אחרות.
מאופיין גם בכך שהוא תמיד רעב וצמא.
ארלי ראסל הוכשילד היא סוציולוגית פמיניסטית אמריקאית נודעת הנחשבת לאחת הסוציולוגיות המשפיעות ומעוררות ההשראה בעשורים האחרונים.
תרומתה הרבה כוללת, בין השאר, מחקרים בנושאים: עבודת רגשות, החלוקה המגדרית של עבודות הבית והטיפול בילדים, יחסי עבודה-משפחה, המסחור של החיים האינטימיים והאספקטים הגלובליים של עבודת הטיפול.
הוכשילד היא פרופסור אמריטה לסוציולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ארלי ראסל נולדה בשנת 1940 בבוסטון מסצ'וסטס.
אימה, רות (1908-1996), הייתה עקרת בית שהרבתה להתנדב בנושאי חינוך.
הוכשילד מתארת את אימה כאם טובה שהקדישה את חייה לטיפול במשפחתה.
לזוג ראסל נולדו שני ילדים: פול (1934 - 1996), רופא פסיכיאטר ופסיכואנליטיקאי, וארלי.
"מדהימה אותי העובדה ששני אנשים מאותה משפחה מתעניינים ברגשות, וכיצד קורה שיש לנו דברים כה שונים לומר ביחס לכך" כתבה הוכשילד בהתייחס לתחומי העניין של אחיה ושלה..
בשנת 1965 נישאה לאדם הוכשילד (Adam Hochschild), סופר, עיתונאי ועורך מגזין.
לזוג שני בנים: דויד וגבריאל.
ארלי הוכשילד מתגוררת כיום בסן פרנסיסקו.
הוכשילד סיימה לימודים לתואר ראשון בקולג' סוורת'מור (Swarthmore College) בשנת 1962. היא סיימה לימודיה לתואר מוסמך בשנת 1965 והשלימה תואר דוקטור בסוציולוגיה בשנת 1969; שניהם מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
באוניברסיטה זו היא לימדה וחקרה מאז שנת 1971.
הוכשילד כתבה מאמרים אקדמיים רבים, ופרסמה שבעה ספרים בתחומי הגותה ומחקריה.
היא בעלת יכולת לתאר בפשטות ובלשון סיפורית רעיונות מורכבים.
מחקריה וספריה שינו את הידע בתחום הסוציולוגיה.
מושגים שניסחה ושמות חלק מספריה הפכו לביטויים שגורים, ובהם: עבודת רגשות (Emotional Labor), המשמרת השנייה (The Second Shift), המהפכה המעוכבת (The Stalled Revolution), הכלכלה של הכרת התודה (The Economy of Gratitude), מסחור החיים האינטימיים (The Commercialization of Intimate Life), ועוד רבים.
מושגים אלו עברו מהאקדמיה אל השיח הציבורי הפופולרי, ובכך כתיבתה היפה הגיעה לקהל הרחב והשפיעה על התודעה החברתית.
בתחילת דרכה פרסמה גם ספר ילדים.
הוכשילד זכתה בהוקרה ובפרסים על הישגיה ומחקריה והיא מוכרת כאחת ממייסדות תחום הידע של הסוציולוגיה של הרגשות (sociology of emotion).
הוכשילד כותבת: "מול כל בעיה שאותה אני מנסה לחקור ולהבין, אני מקפידה שלא להסיר את מבטי מהרגשות האנושיים".
היא ממוקמת בחזית המחקר המודרני בתחום עבודה וחיי משפחה כבר יותר מארבעים שנה, ולתאוריות שניסחה יש השפעה רבה על הבנת המאפיינים המגדריים של עבודה ומשפחה ועל שדות החקר של סוציולוגיה ומגדר, סוציולוגיה של המשפחה וסוציולוגיה של העבודה.
השימוש במגדר כקטגורית ניתוח, העניין העמוק בתפקיד הנשים בחברה וההתמקדות ברגשות כנושא סוציולוגי, הם המיתרים האינטלקטואלים השזורים לאורך כל עבודותיה.
ספריה של הוכשילד מספרים בדרכים מגוונות כיצד כל אדם בחברה הופך לבלם זעזועים של כוחות סותרים הפועלים עליו.
היא מתארת את האופנים בהם, באמצעות אימוץ מיתוסים, אנו הופכים זרים לעצמנו.
מיתוסים אלו פועלים להכיל חרדה, וכמו תודעה כוזבת, הם מטשטשים את ההכרה באמיתות הקשות הכרוכות בקפיטליזם המודרני.
הסיפורים האנושיים של האנשים והמשפחות בהם מתמקדים מחקריה, חיים בתוך כתיבתה ומאירים את החשיבה הביקורתית ואת הרעיונות והמושגים אותם הוכשילד מנסחת.
ספריה מבוססים על מחקרים ארוכי טווח הכוללים תצפיות אתנוגרפיות מגוונות ומעמיקות וראיונות מקיפים.
הוכשילד נוהגת לכלול בספריה המלצות המתייחסות הן לחיים הפרטיים- משפחתיים והן למישור הציבורי ולפעולה פוליטית.
בנוסף למחקר ולכתיבה, להוכשילד תפקיד מוביל בפיתוח לימודי נשים ומגדר באוניברסיטת ברקלי.
היא כיהנה בראשות הוועדה שהקימה בשנת 1986 את מרכז ביאטריס ביין למחקר,(Beatrice Bain Institute for Research on Women) וקידמה מחקרים בנושא נשים בחברה.
מאוחר יותר הקימה, והייתה מנהלת שותפה, של המרכז למשפחות עובדות באוניברסיטת ברקלי,(Center for Working Families at U.C.
Berkeley) במסגרתו נערכו מחקרים בתחום תרבות הטיפול במטרה להאיר סוגיות מרכזיות בנושא מגדר ומעמד הנשים.
הוכשילד הכשירה תלמידים רבים שהמשיכו לחקור, לפתח ולהפיץ את רעיונותיה.
לפי תלמידיה ותלמידותיה, היא מורה מחויבת ורבת השראה אשר הקדישה שעות רבות לחניכה ולהדרכה.
חלק לא מבוטל מעבודות הדוקטורט שהדריכה הפכו לספרים, ורבים מהספרים בשדה שגם הוכרו על ידי הביקורת, נכתבו על ידי חוקרים שהושפעו ישירות ממנה.
היא השפיעה על סטודנטים וסטודנטיות, כמו גם על הציבור הרחב, להתבונן בעולם, לא רק דרך 'עדשות מגדריות', אלא תוך מתן תשומת לב הדוקה לדינאמיקה של קפיטליזם ומעמד חברתי; גזע וגזענות; ותרבות ולאום.
לפי הוכשילד, רגשות אנושיים הם חברתיים.
כל תרבות מספקת לנו פרוטוטיפים, אבות טיפוס של רגשות, אשר כמו קלידי הפסנתר השונים, מכוונים אותנו לתווים הפנימיים.
התרבות מכתיבה לנו מה אפשרי עבורנו להרגיש, ובהתאם לכך מכוונת את אופני ההכרה ברגשות.
כחלק מהתרבות, אנו מגבשים דעה והבנה לגבי הרגשות שעלינו להביע בהקשר מסוים.
חוקי רגש, (feeling rules) הם תוצר תרבותי, ובהתאם להם אנו מנסים לנהל את רגשותינו ומסיקים לגבי ההתאמה בין רגש ספציפי לבין ההקשר והסיטואציה.
כך למשל, חוקי הרגש מכוונים אותנו לשמוח במסיבה או להפגין עצב עמוק בלוויה.
ההבניה החברתית והתרבותית של רגשות מתקיימת גם במקומות עבודה.
עבודת רגשות (emotional labor), משמעה: המאמץ להיראות כמי שמרגיש והניסיון להרגיש באמת את 'הרגש הנכון' לתפקיד, תוך שכנוע אחרים ברגש זה.
בספרה The Managed Heart (הלב המנוהל) מתארת הוכשילד את עבודת הרגשות בהתייחס לעובדים במקצועות השרות המאומנים להפגין רגשות מסוימים בהתאם לדרישות התפקיד – התלהבות, סבלנות, חמלה, ביטחון, וכו'.
בכל מקצוע קיימים חוקי רגש או כללי הפגנת רגשות (display rules) – סטנדרטים להתנהגות רגשית הנכפים על העובדים באופן ישיר או מרומז.
כך למשל, המזכירה מתבקשת להפגין ידידותיות ומהימנות, המלצר נדרש ליצור אווירה נעימה, פקיד הקבלה הגורם לנו להרגיש רצויים, העובד הסוציאלי במבטו המשתדל והדואג, איש המכירות המשכנע בנמרצות ובהתלהבות שהוא מקרין, ועוד.
חוקי הרגש של הארגון יכולים להיכתב באופן מפורש במסמכים ובמערכי הדרכה ויכולים לבוא לידי ביטוי באורח לא פורמלי בנורמות ובשיח הנהוגים.
האימוץ של 'אני מקצועי' המנותק מה'אני האותנטי' גובה מחיר אישי, ועלול ליצור ניכור פנימי אצל העובד.
הוכשילד מתארת שני סגנונות עיקריים לניהול רגשות:
עיבוד עמוק - מתרחש כאשר העובד פועל, לרוב באופן לא מודע, לשינוי רגשותיו, ומשכנע עצמו שהרגשות אותם הוא מציג הם הרגשות האותנטיים שלו.
עיבוד שטחי - העובד מחצין את הרגשות הנדרשים מתוך מודעות שהם אינם הרגשות שלו.
שתי הדרכים גובות מחיר רגשי וגופני אצל העובד, והן כרוכות בלחץ ובשחיקה בעבודה ולאחריה.
הוכשילד המשיגה ותיארה את עבודת הרגשות בהתבסס על מחקר מעמיק אותו ביצעה על דיילות ודיילי אוויר ועל פקידי גבייה בחברת תעופה.
עניינה של הוכשילד במקצועות השירות ובעבודת הרגשות הכרוכה בהם התעצם בשל הגידול המהיר בהיקף ובמגוון של מקצועות אלו ובשל המאפיינים המגדריים שלהם.
היא מעריכה כי כמחצית מהנשים בארצות הברית (לעומת כרבע מהגברים) עובדות במקצועות הכרוכים בעבודת רגשות אינטנסיבית.
כך, את המחיר הסמוי של עבודת רגשות משלמות, בעיקר, נשים.
ההקשר הגלובלי של עבודת רגשות
לפי הוכשילד, עבודת הרגשות הופכת להיות יותר ויותר גלובלית.
מספר גדל והולך של עובדות במקצועות הטיפול עוזבות את הילדים והזקנים במשפחתן ובקהילותיהן במדינות הדרום העניות בעולם השלישי (פיליפינים, סרי לנקה ועוד) על מנת לעבוד בטיפול בילדים ובקשישים במשפחות ובקהילות במדינות השפע הצפוניות של העולם הראשון.
משרות אלו כרוכות ברגשות צער, דיכאון וייסורים ביחס לילדיהן, בני זוגן והוריהן אותם נטשו מאחור.
זאת למרות שהן מנסות להרגיש, ואף מרגישות באופן אמיתי, התקשרות שמחה לילדים ולקשישים בהם הן מטפלות באופן יומיומי.
במובן הפסיכואנליטי, מתקיים כאן תהליך של התקה רגשית ממושא האהבה המקורי – התינוק שנשאר מאחור, אל מושא אהבה אחר - התינוק בו המהגרת מטפלת בתשלום.
הוכשילד מתארת את "השתלת הלב" המטפורית (heart transplant) המתבצעת בתהליך של אלכימיה חברתית, הכרוכה בהגירה מהמדינות העניות לעשירות: האהבה הנודדת מיוצרת ומורכבת מחדש תוך ערוב של בדידות קשה, געגועי המטפלות לילדיהן, בצד ילדות טרום מודרנית במדינות העולם השלישי ואידאולוגיה של טיפוח אימהי במדינות העולם הראשון.
הוכשילד שואלת: "האם רגשות אינם משאב כזהב או כסף שניתן לחלץ אותם ממקום אחד ולהעבירם למקום אחר?" הרעיון להפיק משאבים בעולם השלישי לשם העשרת מדינות העולם הראשון, מקורו באימפריאליזם בצורתו הבסיסית.
ועם זאת, מסבירה הוכשילד, לצד האימפריאליזם הגלוי המבוסס על כפייה ואשר גברים עומדים במרכזו, התקיים תמיד גם אימפריאליזם מוצנע יותר שנשים היו קורבנותיו.
"כיום, כשאהבה וטיפול נעשים 'הזהב החדש', מתבלט יותר הצד הנשי של הסיפור".
בשני המקרים, ילדי העולם השלישי משלמים את המחיר.
עבודת הרגשות חוצה גבולות גם בדרכים אחרות: שירותים אישיים מתבצעים באמצעות טלפון ודוא"ל ממדינות במזרח אסיה; מורה פרטי שעושה שיעורי בית במתמטיקה עם ילדים אמריקאים, קנייה מרחוק של מתנות, ואפילו שרות של תיאום פגישות רומנטיות באמצעות אתרי אינטרנט לאנשים עסוקים.
מיקור החוץ של העצמי מדגים לנו את הפרדוקסים, הכרוכים בתהליך הזרה, המעורבים במסחור של רוב הפעולות האישיות.
לפי הוכשילד, כיוון שהבנת המצב, הבנת הרגש, הגדרתו וניהולו הן פעולות חברתיות, אזי רגשות הם חברתיים.
לפיכך, היא טוענת כי הסוציולוגיה של הרגשות מצויה עמוק בלב הסוציולוגיה.
היא ממשיכה וכותבת כי הרעיונות של עבודת רגשות ושל הסוציולוגיה של הרגשות, מסייעים לנו להאיר את הפציעות הנסתרות (hidden injuries, לפי ההגדרה של Richard Sennett) הנגרמות בכל המערכות והמבנים החברתיים, כולל הגרסאות החדשות ביותר של סקסיזם, גזענות וקפיטליזם.
במשפחות של שתי משרות, בהן שני בני הזוג עובדים בשכר (Two-job couples/family), רוב הנשים עובדות משמרת אחת במקום העבודה ומשמרת שנייה בבית.
בהתבסס על מחקרים קודמים שנערכו בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20, הוכשילד מסיקה שבהשוואה לגברים, נשים עובדות חודש נוסף של עשרים וארבע שעות ביממה כל שנה; שנה נוספת במשך כל שתים עשרה שנים.
כך, במקביל לפערי השכר בין גברים לנשים במקום העבודה, מתקיימים ביניהם פערי פנאי בבית.
הנשים הן המרגישות כי המשמרת השנייה היא באחריותן.
הבעלים, מצידם, מסכימים איתן, ואינם חשים שיש להם אחריות לכך.
אמהות הן הקורבן הראשי של משפחות בהן שני בני הזוג עובדים.
הספר The Second Shift (המשמרת השנייה) התפרסם בשנת 1989 ומאז הוא נחשב למחקר סוציולוגי מרכזי בתחום החלוקה המגדרית של העבודה.
הספר מספק היבט חשוב אך חסר לגבי "המהפכה המעוכבת".
בעוד שיעור הנשים והאמהות בארצות הברית אשר יוצאות לעבוד בשכר עולה בהתמדה (המהפכה), גברים לא השתלבו מהר ולעומק בתחום עבודות הבית (העיכוב).
כך נוצר מתח בין השינוי המהיר המתחולל אצל נשים בתהליך השתלבותן בעבודה בשכר, לבין העדר תהליך מקביל של שינויים בהבנה התרבותית לגבי נישואין ועבודה, במקומות העבודה ובנוהגיהם של הגברים.
מתח זה הוא המעכב את המהפכה החברתית ובמוקד המתח הזה מצויים חיי הנישואין.
במחקר עליו מתבסס הספר, נכנסת הוכשילד לתוככי החודש הנוסף וממפה את רשת הקשרים הסבוכה הנטווית בין צורכי המשפחה, המסע לקראת שוויון והאושר בחיי הנישואין המודרניים.
המפתח להבנת דפוסי ההתמודדות המשפחתיים, טוענת הוכשילד, אינו קשור, בעיקרו, לרקע משפחתי, מעמד כלכלי, מוצא או סיבות אישיות ונפשיות, אלא לאסטרטגיית התמודדות הנובעת מתוך האידאולוגיה המגדרית של כל גבר ואישה.
היא מבחינה בין אידאולוגיה מגדרית שטחית, כזו שאינה קשורה לרגשות עמוקים לבין אידאולוגיה עמוקה ומבוססת.
אסטרטגיה מגדרית היא תוכנית פעולה, באמצעותה אדם מנסה לפתור את הבעיות שלפניו בהתייחס למאפיינים מגדריים.
המונח אסטרטגיה מכוון לתוכנית הפעולה כמו גם להכנות הרגשיות הכרוכות בכך.
גברים ונשים מאמצים אסטרטגיה מגדרית בהתבסס על אמונות לגבי גבריות ונשיות, תוך שהם יוצרים קישור בין מה שהם חושבים, מרגישים וכיצד הם פועלים ביחס לגבריות שלהם או לנשיות שלהן.
האידאולוגיה המגדרית של האישה מכתיבה לה עם איזה מרחב – בית או עבודה – היא רוצה להיות מזוהה, וכמה כוח היא רוצה שיהיה לה בנישואין – פחות, יותר או שווה לגבר.
הוכשילד מאבחנת שלושה טיפוסי אידאולוגיה לתפקידי נישואין אצל נשים: מסורתי, שוויוני, עירוב בין הגישות.
לעיתים קרובות מתקיים קונפליקט בין העמדות המוצהרות לבין הרגש.
כך למשל, גברים מסוימים מצהירים על גישה שוויונית, אך בעומק לבם הם מחזיקים בגישה מסורתית לחיי הנישואין.
כך גם לגבי נשים: ניתן לזהות פער בין מה שהאישה חושבת שהיא צריכה להרגיש ביחס לעבודה או למשפחה לבין מה שהיא חשה בליבה.
במצב כזה, האסטרטגיה המגדרית מכוונת לפתרון הקונפליקט.
כאשר גבר או אישה מגבשים את האידאולוגיה המגדרית שלהם, הם לוקחים בחשבון גם את ההזדמנויות והסיכונים ומתבססים על מה שנכון ובר סיכוי עבורם בהתאם לנסיבות חייהם.
היחס ההדדי בין האידאולוגיה המגדרית של האישה והאידאולוגיה המגדרית של הגבר מעצב פעולה הדדית עמוקה של הכרת תודה בינה לבינו.
כך, כאשר גבר חש שתפקודה של אשתו אינו מתאים לזהות המגדרית המתאימה לו, הרי שבמידה והוא מאפשר לה לנהוג לפי רצונה, זו המתנה שלו עבורה, ולהפך.
מכאן, כאשר ניצת ריב בין בני הזוג, הוא אינו ניטש על מי עושה מה, אלא על התן וקח של הכרת התודה.
משפחות נוטות לפתח מיתוסים משפחתיים, שהם בבחינת אמיתות שמסייעות להן לנהל את המתחים במשפחה.
כך למשל, זוג שהשתתף במחקר הצהיר על אמונתם המשותפת כי מקום העבודה דורש את הבעל, בעוד שבפועל היעדרותו מהבית נבעה מרצונם להימנע מקשר קרוב ביניהם.
המחקר התנהל בין השנים 1976 – 1988, ובמסגרתו ראיינו הוכשילד ואן מכונג (Anne Machung) עשרות זוגות ועוד מגוון גברים ונשים הקשורים לחייהם.
במרכז המחקר, תצפיות מעמיקות שערכה הוכשילד על שתים עשרה משפחות אותן ליוותה בסיטואציות משפחתיות יומיומיות מגוונות.
היא אף הציעה למשפחות עימן נפגשה, לשתף אותן בתובנות שלה לגבי דפוסי ההתמודדות שלהן עם המשמרת השנייה.
במחקרה של הוכשילד השתתפו, בעיקר, משפחות מהמעמד הבינוני בהן שני בני הזוג עבדו מחוץ לבית.
היא מבקשת להסב את תשומת הלב לכך שאם משפחות אלו מתקשות לתמרן בין בית לעבודה, הרי שלמשפחות מהמעמד הנמוך והמעמד העני קשה הרבה יותר.
מה השתנה במהלך תקופה של יותר מעשור בה התנהל המחקר?
היא מגיעה למסקנה כי לא הרבה.
ובכל זאת היא מבחינה בהתפתחות מסוימת: רוב הזוגות רוצים לחלוק במחויבויות המשפחתיות ומאמינים שהם אכן נוהגים כך, אם כי בפועל, עדיין הנשים הן שנותרו האחראיות על המשמרת השנייה.
הוכשילד מתארת את הדרכים בהן מקום העבודה הופך לבית והבית הופך לעבודה, וחושפת את הסתירות העמוקות בתוכן לכודים חייהם של עובדים ועובדות.
הספר "The Time Bind" התפרסם בשנת 1997 והוא מתבסס על מחקר רב היקף אותו ביצעה הוכשילד במשך שלוש שנים בחברה תאגידית בארצות הברית.
הספר מתאר את תרבות העבודה בעידן הקפיטליסטי ואת ההשלכות הקשות שיש לה על החברה.
הרוב המוחלט של העובדים שהשתתפו במחקר– נשים וגברים - הצהירו על כך שעבורם 'המשפחה במקום הראשון'.
מאידך, הם חשו כי הם נדחקים לכוון העבודה בשל העדר זמן משפחה מספק וחוסר בתמיכה משפחתית וקהילתית, כמו גם תרבות עבודה המהווה מוקד משיכה חזק עבורם.
עובדים ועובדות רבים מרגישים כי במקום העבודה הם זוכים להערכה ולתמיכה, חווים עצמם כבעלי יכולת ואף מרגישים בטוחים יותר בהשוואה לבית.
כך מעמיק המתח בין הערך המוצהר של חיי המשפחה לבין כוח המשיכה התרבותי של חיי העבודה.
בהמשך למשמרת הראשונה במקום העבודה ולמשמרת השנייה בבית, המשמרת השלישית כרוכה בהתמודדות ההורים עם ההשלכות שיש להיעדרותם מחיי ילדיהם ועם הקשיים הרגשיים המתעוררים עקב הדחייה וההזנחה אותן הילדים חווים.
הורים רבים מנסים להעניק לילדיהם מתנת זמן (gift time) בדמות 'זמן איכות'.
אך האם הילדים רוצים לקבל אותה?
ילדים מפרשים באופן שונה מהוריהם את 'השפה של הזמן'.
לפי הוכשילד, כשם שמעסיקים קונים מעובדיהם יותר ויותר זמן, הורים קונים את הזמן הזה מילדיהם.
הם נענים לדרישות הילדים ומפצים אותם באמצעות קניית מתנות, ותוך כך גם משקיטים רגשות אשם ונמנעים מעבודת הזמן הנדרשת לשם התמודדות עם תסכולי ילדיהם.
למסחר הזה, מדגישה הוכשילד, נכנסים הילדים בעל כורחם.
אסטרטגיות התמודדות עם מלכודת הזמן
הוכשילד מזהה שלוש אסטרטגיות עיקריות אותן מאמצים הורים עובדים במטרה להתמודד עם קשר הזמן:
סגפנות רגשית – הם מכחישים את הצרכים האמוציונאליים של משפחתם ומשכנעים את עצמם שילדיהם, בני זוגם והם עצמם זקוקים למעט תשומת לב, טיפול ותמיכה.
מיקור חוץ של הצרכים – משלמים לאחרים כדי שיספקו את צורכי המשפחה ותוך כך מנתקים את תפישת הזהות ההורית שלהם מפעולות אלו.
פיתוח תפישת עצמי פוטנציאלי – יוצרים הבחנה מדומיינת בין העצמי האמיתי לבין 'העצמי שהייתי יכול להיות אם רק היה לי זמן'.
הוכשילד מדגישה כי אסטרטגיות אלו משמשות כתחליף לשינוי התנאים שגרמו להיווצרות המצב של 'זמן גירעוני'.
דרכי חשיבה תאגידיות לגבי זמן נכנסות הביתה.
הוכשילד מביאה כדוגמה את סרטו הקלאסי של צ'ארלי צ'פלין משנת 1936 זמנים מודרניים.
הדרישה המוקצנת ליעילות ולזריזות בתהליך הייצור בעידן התעשייתי מודגמת בסצנה בה מכונת הזנה אוטומטית מאכילה את צ'פלין ודוחסת לפיו מזון במהירות גוברת והולכת.
צ'פלין ההמום הולך משתגע תוך כדי שהוא דוחס לפיו את עקרונות היעילות.
אך בעידן העכשווי, מהירות ויעילות אינן מזוהות עם שיגעון אלא עם שפיות, והן משמשות מקור לגאווה.
כוח המשיכה של המהירות הופך לתכונה טובה בפני עצמה.
כתוצאה של מחסור בזמן, הסרט הנע נמתח מאולמות הייצור ומיושם בבית.
מוצרים ביתיים משווקים על בסיס הפוטנציאל שלהם להחיש את זמן הארוחות, לזרז את עבודות הבית ולייעל את הביצוע של מטלות הטיפול.
הילד נדרש לזרז את עצמו, וכמו הוריו הממהרים הוא מתבקש לחסוך זמן ולהתבגר מהר.
אמריקאים נוטים להאמין שכיוון שזכויות היסוד שלהם מוגנות בחוקה - חופש הביטוי, חופש התנועה, החופש לחיים, לחרות ולאושר – הם חופשיים.
אך הוכשילד טוענת כי למעשה הם לא מרגישים חופשיים.
חלק גדול מהם חיים במלכודת זמן.
היא מצביעה על כך שההשתתפות האזרחית בחיי הקהילה מצטמצמת, ושואלת: האם, כפי שקשר הזמן מוביל אותנו לבית ללא הורים, כך הוא מוביל לחברה אזרחית ללא גברים ונשים פעילים ולדמוקרטיה ללא אזרחים?
בעיות אלו דורשות התארגנות קולקטיבית במקומות העבודה והתארגנות פוליטית שתקדם שינוי מבני ותרבותי.
הוכשילד קוראת להקמת "תנועה למען הזמן" (Time Movement), אשר תאבק עבור הגבלת שעות העבודה, תאתגר את התרבות המקדשת יעילות ותפעל לקידום מדיניות ותודעה להעלאת ערך עבודות הבית בהתאם לערך העבודה במקומות העבודה.
תנועה למען הזמן יכולה להצליח רק אם יחולו שינויים בתהליכים ובמבני יסוד חברתיים הנובעים מ: עליית כוחו של הקפיטליזם הגלובלי, ירידת כוחם של האיגודים המקצועיים והתפוררותה של החברה האזרחית.
הוכשילד מדגישה כי כדי לקדם שינוי, הכרחי להתמודד עם הסוגיות של חוסר שוויון מגדרי, הבדלי מעמד והפערים החברתיים המעמיקים.
הוכשילד מרבה להסתמך על אירועים משפחתיים ואישיים ועל מפגשים חברתיים, אשר מהווים עבורה מקור השראה ונקודת מוצא למחקר ולכתיבה.
כבת לדיפלומט, התעניינה הוכשילד כבר בילדותה באופן בו בני אדם מנהלים את רגשותיהם.
בהקדמה לספרה The Managed Heart(הלב המנוהל) היא כותבת: "בגיל שתים עשרה מצאתי עצמי מעבירה צלחת בוטנים בין אורחים רבים ומתבוננת בחיוך שלהם; חיוך של דיפלומטים נראה שונה בהתבוננות מלמטה מאשר במבט ישיר.
לאחר מכן הקשבתי לאבי ולאימי כשהם מפרשים מחוות מגוונות: החיוך הלחוץ של השליח הבולגרי, הסטת המבט החטופה של הקונסול הסיני ולחיצת היד המתמשכת של הנספח הכלכלי הצרפתי.
למדתי שמסרים אינם מועברים בפשטות מאדם לאדם, אלא מסופיה לוושינגטון, מבייג'ינג לפאריס, מפריס לוושינגטון.
תהיתי, האם הגשתי את הבוטנים לאדם או לשחקן?
מתי נגמר האדם ומתחיל המשחק?
הניגוד בין המשפחה בה גדלה לבין המשפחה אותה היא בנתה לא נעלם מעיניה של הוכשילד, ונראה שהוא מהווה נקודת מוצא לשאלות המרכזיות שהעסיקו אותה במחקרה בנושא המשמרת השנייה.
בעוד אימה הייתה עקרת בית שהקדישה זמן לפעילויות משפחתיות, הוכשילד ניהלה קריירה שאפתנית.
במהלך קריאת ההקדמה לספר The Second Shift, נודד המבט בין סל הפיקניק המשפחתי המונח בליבו של זיכרון ילדות מתוק לבין הקופסה המרופדת אותה הניחה בפינת משרדה באוניברסיטת ברקלי ובה נמנם בנה התינוק, דוד, בעודה נפגשת עם סטודנטים.
לפי הוכשילד, בכל מקרה האישה היא זו שמשלמת את המחיר: "עקרת הבית משלמת מחיר בכך שהיא נשארת מחוץ לזרם המרכזי של החיים החברתיים.
אשת הקריירה משלמת מחיר בכך שהיא מכניסה לחייה את מנגנון השעון הקרייריסטי שלא מותיר לה זמן או אנרגיות לגדל משפחה."
בתחילת דרכה האקדמית, התרשמה הוכשילד עמוקות מספרו של הסוציולוג צ'ארלס רייט מילס C.
Wright Mills "הצווארון הלבן – מעמד הביניים האמריקאי" (White Collar).
באחד מפרקי הספר מתייחס מילס לפעילות באולמות המכירה, ובו הוא טוען כי התהליך בו העובד מוכר את נשמתו בעודו מוכר סחורה, כרוך בתהליך ניכור עצמי אשר נהיה שכיח בקרב עובדים במערכות הקפיטליסטיות בעידן שלנו.
אולם, כפי שהוכשילד מתארת בהקדמה לספרה The Managed Heart (הלב המנוהל): "מילס מניח כי מספיק שתהיה אישיות כדי שאדם יוכל למכור אותה.
אך אין זה פשוט, שכן עצם העובדה שיש לאדם אישיות לא הופכת אותו לדיפלומט, כמו שעובדת קיומם של שרירים לא הופכת אדם לאתלט.
מה שחסר זה תודעה של עבודת רגשות אקטיבית המעורבת במכירה.
עבודה זו, כך נראה לי, היא חלק מתבנית ברורה, גם אם בלתי נראית, של מערכת רגשית – המורכבת מפעולה של עבודת רגשות אישית, חוקי רגש חברתיים ווריאציות מגוונות של חליפין בין אנשים בחיים הפרטיים והציבוריים."
הוכשילד פיתחה את רעיונותיהם של מילס ושל הסוציולוג ארווינג גופמן (Erving Goffman) והחליטה להתמקד בחקר הרעיון ש"רגשות מתפקדים כשליח מטעם העצמי, כסוכן שמעניק לנו דווח חטוף על הקשר בין מה שאנו רואים לבין מה שציפינו לראות, ואשר מספר לנו מה אנו מרגישים ומה אנו מוכנים לעשות בקשר לכך".
בנוסף להשפעת רעיונותיהם של מילס וגופמן על מחקריה, ציינה הוכשילד את השפעתם של הסוציולוגית מאריה מייס (Maria Mies), ושל הפובליציסטים הכותבים בנושאי כלכלה ויליאם גריידנר (William Greider) ורוברט קאטנר (Robert Kuttner).
באחד הראיונות שהעניקה, סיפרה הוכשילד כי היא שואבת השראה מדבריה של מרגרט מיד:
"לעולם אל תטילו ספק ביכולתה של קבוצה קטנה של אזרחים חושבים ומחויבים לשנות את העולם.
למעשה, זה הדבר היחיד שתמיד קורה."
ארלי הוכשילד זכתה במלגות מחקר מהקרנות:
"גוגנהיים", "תוכנית פולברייט" (Fulbright Program) ו"קרן מלון" (Andrew W.
איגוד הסוציולוגיה האמריקאי (American Sociological Association)העניק לה שלושה פרסים:
פרס להבנה ציבורית של הסוציולוגיה על הישגים לאורך החיים.
הוכשילד קיבלה תארים של דוקטורט לשם כבוד מסוורטמור קולג' Swarthmore College, אוניברסיטת אולבורג, דנמרק (Aalborg University), אוניברסיטת אוסלו, נורווגיה (University of Oslo), ואוניברסיטת לפלנד, פינלנד (University of Lapland).
עבודתה של הוכשילד מהווה מודל לאידיאל של סוציולוגיה פמיניסטית ומעורבת.
לעבודתה השפעה משמעותית מחוץ לאקדמיה והיא מוכרת כ"סוציולוגית ציבורית" (public sociologist) על תרומתה לפרסומים הפתוחים של מגזין הניו יורק טיימס ועל כתיבתה למגזינים כמו: "מגזין הארפר" (Harper's Magazine), שבועון הניו-יורק טיימס לביקורת ספרים (Book Review), מגזין "מאדר ג'ונס" (Mother Jones) ומגזין "אמריקן פרוספקט" (The American Prospect) בנושאים שעל סדר היום.
ספריה The Managed Heart (הלב המנוהל) וThe Managed Heart (המשמרת השנייה)הוכרו על ידי מגזין הניו יורק טיימס כספרי הסוציולוגיה הטובים ביותר של השנה.
הספר "המשמרת השנייה" נכלל ברשימת רבי המכר בתחום ספרי הסוציולוגיה.
לספר זה נוכחות נרחבת החורגת מגבולות האקדמיה, ולרעיונותיו יש השפעה רבה על השיח הציבורי בתחום הטבע הממוגדר של משפחה ועבודה.
האישה הגלובלית: מטפלות, עוזרות ועובדות מין בכלכלה החדשה.(2006) (עורכת שותפה עם ברברה ארנרייך).
תרגום לעברית : מיכל פורת.
ארלנמאייר (הנקרא גם בקבוק קוני או הנורה) הוא בקבוק מעבדה המשמש לחימום או ערבוב נוזלים.
הארלנמאייר בנוי בצורת חרוט, עם פתח גלילי, ועשוי מזכוכית עמידה בחום.
לעיתים יש עליו שנתות של מיליליטר (ml).
ארלנמאיירים מקצועיים עמידים גם בטמפרטורה של 300 מעלות.
ארלנמאייר הוא בקבוק מעבדה הנקרא על שם אמיל ארלנמאייר, כימאי גרמני שהמציא אותו ב-1861.
הארלנמאייר נפוץ מאוד במעבדות הודות למספר יתרונות על פני בקבוקי רתיחה וכוסות כימיות: