tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא אחד מיובליו של נחל דליה.
שמו של הנחל בערבית ואדי אלפואר (בתרגום לעברית: "הנחל השופע מים").
תחילתו צפונית לקיבוץ עין השופט, חיבורו לנחל דליה דרומית מזרחית ליישוב בת שלמה.
שני מעיינות נובעים באזור הנחל העליון לצד כביש 672 המוביל מאליקים לקיבוץ דליה, עין דמומית ועין שלף.
מימיו של הנחל אינם ראויים לשתייה.
את המעיינות עוטפת צמחיית סבך האופיינית לנחלים.
ניתן לחזות בערבה, פטל, צבר מצוי, צפצפה, תאנה, רימון וגפן.
ליד גבעה 186 פורחים כלניות, רקפות וצבעונים בעונתם.
צפונית לנחל ממוקם הכפר הערבי דאלית א-רוחה שנחרב בשנת 1948 במלחמת העצמאות ותושבי הכפר ברחו לג'נין.
דרומית מערבית למעיינות ניתן לראות שרידי טחנת קמח ואמת המים.
טחנה זו שימשה את הכפר הערבי ששכן במקום.
בהמשכו של נחל שלף נובע מעין נוסף, עין מחוללים.
שמו של מעיין זה מזכיר את אסיפות המתיישבים שבהן יצאו במחולות התושבים, ליד קיבוץ דליה.
הדרך פונה לכיוון מערב ובהמשך לדרום.
הדרך עוברת מעל המוביל המים הארצי.
לאורכו של הנחל מסלול המסומן בצבע כחול ופונה לגבעה 186. בהמשך מובילה דרך זו אל נחל דליה.
בגבעה תצפית על רמות מנשה והאזור.
בישראל, "משק חקלאי" מהווה יחידה כלכלית עצמאית; ב"נחלה" הכוונה לקרקע חקלאית בגודל שנקבע על ידי הרשויות המוסמכות המיועדת למתיישב לצורך מגוריו ופרנסתו מהמשק החקלאי שפותח או יפותח בה.
"נחלה בודדת" היא נחלה שאינה מהווה חלק מן השטחים המוחזקים על ידי אגודה שיתופית חקלאית.
המושג "נחלה", בפירושו המודרני, קיים מאז נוסדו לראשונה מושבי העובדים החל משנות ה-20 של המאה ה-20; בשונה מהמושבה והקיבוץ שהיו צורות היישוב הכפריות הציוניות הראשונות, התפתח הרעיון של מושב עובדים שאפשר למשפחה לקיים משק חקלאי עצמאי.
לצורך כך הוגדרה יחידת הבסיס, נחלה, כחלקה בעלת שטח מינימלי, שיאפשר למשפחה חקלאית ובן-ממשיך להתפרנס בכבוד מעיבוד חקלאי, על בסיס עבודה עצמית ושיווק במסגרת שיתופית של אגודה שיתופית.
שטחי הנחלות הוקצו על ידי המוסדות המיישבים ולאחר קום המדינה, על ידי המדינה.
שטחים אלה מוגדרים כקרקעות הלאום, מנוהלים על-ידי רשות מקרקעי ישראל ובעל הזכויות בנחלה הוא "בר רשות".
הנחלות במושבים כפופות מבחינה קניינית למספר בעלי עניין: רשות מקרקעי ישראל (מנהלת הקרקע), בחלק מהמושבים הסוכנות היהודית (המיישבת), האגודה השיתופית וכל אחד מהמתיישבים החקלאים, שהם בעלי הזכויות בקרקע כ"בר רשות".
זאת, כל עוד חלקת המגורים אינה מהוונת (בוצעה "חכירה לדורות").
בצד כפיפות תכנונית לחוק התכנון והבנייה והוועדה המקומית לתכנון ובנייה.
הנחלה היא יחידת הקרקע הבסיסית ב"חוזי המשבצת" בין האגודה השיתופית במושב ובין בעלי קרקעות הלאום באמצעות רשות מקרקעי ישראל.
בישראל כ-400 מושבים חקלאיים שבהם מתקיימות נחלות חקלאיות, ובסך הכל כ-30,000 נחלות.
שטחי הנחלות משתנים בהתאם לאזור בארץ ומוגדרים על פי תקן הנחלה שהגדיר משרד החקלאות לאותו מושב.
כל נחלה בנויה ממספר חלקים: חלקה א' היא החלקה שבה נמצאים חלקת המגורים והשטח החקלאי הצמוד אליה.
בחלקת המגורים ניתן להקים את מבני המגורים ומבני משק אחרים של המתיישב בנחלה, והשטח החקלאי הצמוד מיועד כולו לעיבוד החקלאי; חלקה ב' מיועדת גם היא לעיבוד החקלאי של המתיישב ויכול שאינה מחוברת לחלקה א'; חלקה ג' מיועדת לעיבוד משותף ביוזמת האגודה השיתופית.
עקב מורכבות קניינית ותכנונית זו, ובראש ובראשונה הדרישה ההיסטורית להחזקת הנחלה על ידי בעל זכויות, זוג או פרט, ללא אפשרות לחלוקתה או העברת הזכויות בנחלה למספר יורשים שאינם זוג, בשנים האחרונות חלו תמורות משמעותיות בכללים החלים על נחלות, כגון אפשרות לעגן את זכויותיו של המתיישב בקרקע או לפצל מגרש מהנחלה.
נחל שפן הוא נחל אכזב במדבר יהודה אשר אורכו כ־16 קילומטרים.
מוצא הנחל ממוקם בגובה של כ־585 מטרים מעל פני הים, כקילומטר מדרום־מזרח לכפר הפלסטיני ח'רבת אל־מג'אז השייך לגוש מסאפר יטא בדרום יהודה ושומרון.
הנחל זורם מזרחה לאורך הקו הירוק ולאחר מכן פונה לדרום־מזרח ובהמשך דרומה עד שנשפך, בגובה של כ־85 מטרים מעל פני הים, לנחל צאלים (הנשפך אל ים המלח).
נחל שעט הוא נחל אכזב במדבר יהודה.
מוצא הנחל ממוקם בגובה של כ־210 מטרים מעל פני הים.
הוא זורם מזרחה ונשפך לנחל בוקק (הנשפך לים המלח) בגובה של כ־20 מטרים מעל פני הים, במרחק של מעט יותר משני קילומטרים מערבית לכביש 90 (כביש ים המלח) ולעין בוקק.
נחל שרשרת הוא נחל אכזב בנגב המערבי.
מוצא הנחל ממוקם בגובה של כ־100 מטרים מעל פני הים, מדרום למושב מלילות הסמוך לנתיבות.
מעט לאחר מכן הוא חולף תחת מסילת אשקלון–באר שבע.
הוא זורם בכיוון דרום־מערב עד שנשפך לנחל גרר (אשר נשפך לנחל הבשור ומשם אל הים התיכון), פחות משלושה קילומטרים מבית הביטחון בסומרה.
האקלים באזור צחיח למחצה והטמפרטורה הממוצעת היא 23 מעלות צלזיוס.
נחל תפרח הוא נחל אכזב בנגב הצפוני־מערבי.
מוצא הנחל ממוקם בגובה של כ־200 מטרים מעל פני הים, כ־750 מטרים מזרחית לכפר הנוער אשל הנשיא, צמוד לתחילת כביש 310. משם הנחל זורם בכיוון דרום־מערב וחולף תחת כביש 25 ומסילת אשקלון–באר שבע.
לאחר מכן עובר תוואי הנחל במקביל מצפון לכביש 2411, חולף פעם נוספת מתחת למסילת אשקלון–באר שבע ובסמוך למושבים תפרח וגילת (הסמוכים לעיר אופקים), ונשפך לנחל פטיש (שנשפך לנחל גרר, משם לנחל הבשור וממנו זורם אל הים התיכון).
נחל שפמנון (שם בערבית: "ואדי ברבוטיה" – שפמנון בערבית) הוא נחל אכזב, אשר עובר במרכז רמת הגולן ונשפך לכנרת באזור ביצות בקעת בית צידא.
תחילתו של הנחל כשלושה קילומטרים צפונית־מזרחית למושב כנף.
מאזור זה זורם הנחל לכיוון מערב.
ערוצו של הנחל רדוד בשטחו ומישורו עשוי בזלת.
דרומית־מערבית לשרידי הכפר הסורי הנטוש עיון חמוד, נובע מעיין קטן ללא שם ומסביבו עצי צפצפה.
והסביבה משופעת בצמחייה אופיינית לאזור כנענע משובלת ופטל קדוש.
מערבית למעיין חוצה תוואי תעלת ההטיה הסורית את הנחל.
בצד הנחל באזור זה מוטל טרקטור סורי שנפגע מירי של טנק ישראלי במהלך פעילות צה"ל ב בין ישראל לסוריה בשנות ה-60 של המאה ה-20. הנחל ממשיך וזורם מערבית למושב כנף ולאחריו הוא זורם לעמק רחב ידיים.
הוא ממשיך וזורם דרומית לצומת גמלא.
מכאן זורם הנחל מהגולן אל בקעת בית צידא והוא ממשיך לרוחבה לכיוון דרום-מערב, בין המטעים של מושבי האזור.
לאחר מכן הנחל נשפך לכנרת דרומית־מזרחית לביצות בית צידא.
נחל שמאי הוא נחל אכזב בגליל העליון.
מוצא הנחל ממוקם בגובה של כ־575 מטרים מעל פני הים, במורדות הדרומיים של הר מסרבים, כחצי קילומטר מצפון־מזרח לכפר שמאי וכשני קילומטרים מערבית לאזור התעשייה של צפת.
הנחל זורם דרומה בין כפר שמאי לצפת, בתחומי שמורת הר מירון.
במרחק של כ־1.75 קילומטרים ממושב אמירים וכ־3.7 קילומטרים צפונית למחלף נחל עמוד, בגובה של כ־250 מטרים מעל פני הים, הנחל נשפך אל נחל עמוד, הנשפך בסופו אל הכנרת.
נחל תילה הוא נחל אכזב בנגב הצפוני.
מוצא הנחל ממוקם בגובה של כ־460 מטרים מעל פני הים ביער להב, מעט יותר מקילומטר מערבית למרכז ג'ו אלון בקיבוץ להב.
מעט לפני שהוא נשפך לנחל גרר, הנחל חולף מתחת לכביש 6, מצפון־מערב למחלף להבים.
מייד לאחר הגשרים (אחד לכל כיוון נסיעה), בגובה של כ־290 מטרים מעל פני הים, ממוקם השפך.
ב-30 ביוני 2024 אישרה הממשלה הקמת עיר חדשה בסמוך לתוואי הנחל, בשם תילה אשר נגזר מאתר העתיקות חורבת תילה המוזכר כבר באונומסטיקון ממנו נגזר גם שמו של הנחל.
נחל שמש הוא נחל אכזב בתחומי העיר בית שמש והמושב ישעי.
מוצא הנחל מוקם בגובה של כ־220 מטרים מעל פני הים בסמיכות לאמפי בית שמש, קרוב ליציאה המרכזית של בית שמש.
הוא זורם מערבה וחולף מתחת לכביש 38 בצומת ישעי.
לאחר מכן נכנס הנחל לתחומי המושב ישעי, ובגובה של כ־190 מטרים מעל פני הים הוא נשפך לנחל ישעי.
נחל תולע הוא נחל אכזב ברמת יששכר.
מוצא הנחל ממוקם כ־3.4 קילומטרים מדרום־מערב לגן הלאומי כוכב הירדן, בגובה של כ־120 מטרים מעל פני הים.
כ־2.5 קילומטרים מזרחית למושב מולדת, בגובה פני הים, הנחל נשפך לנחל יששכר.
נחל שכוי (בכתיב מלא: נחל שכווי) הוא נחל אכזב בגליל העליון.
מוצא הנחל ממוקם בקצה הדרומי של יער ביריה, בגובה של כ־760 מטרים מעל פני הים.
בתחילתו הוא זורם לכיוון דרום־מערב, בתוואי כביש 886, מעין זיתים דרך צומת עין זיתים תחת כביש 8900 וכביש 89. לאחר מכן משנה הנחל את כיוון זרימתו לדרום ולקראת סופו פונה לדרום־מערב.
במרחק של כקילומטר ממערב לבית הקברות היהודי העתיק בצפת וכ־800 מטרים מצפון־מערב לאזור התעשייה החדש של צפת, בגובה של כ־550 מטרים מעל פני הים, נשפך נחל שכוי לנחל עמוד.
נחל שללגון הוא נחל אכזב בהרי אילת שבדרום הנגב.
מוצא הנחל ממוקם בגובה של כ־700 מטרים מעל פני הים, כשלושה קילומטרים מצפון־מזרח לקניון האדום (גיא שני) וכ־5.3 קילומטרים מזרחית לגבול ישראל–מצרים.
כיוון הזרימה הכללי שלו הוא לדרום־מזרח.
שפך הנחל לנחל רחם ממוקם בגובה של כ־360 מטרים מעל פני הים, כשלושה קילומטרים צפונית לעמודי עמרם.
נחל שפנים הוא נחל אכזב שמהווה את אחד מיובליו של נחל כזיב שבגליל העליון.
מוצא הנחל הוא בגובה 930 מטרים מעל פני הים, במזרח רכס הר שפנים שמצפון לעין אל אסד, הנחל זורם מזרחית לבית ג'ן, ובו נמצאות בריכות החימצון של המועצה המקומית ומתחבר לנחל כזיב בגובה 710 מטרים מעל פני הים, ליד עין סרטבה וחורבת סרטבה שצפונית לבית ג'ן.
נְחָלִים הוא מושב דתי לאומי הצמוד לעיר פתח תקווה.
המושב משתייך לארגון המושבים של הפועל המזרחי ולמועצה אזורית חבל מודיעין, בה הוא מהווה את היישוב הצפוני ביותר.
במקור התפרנסו התושבים מחקלאות, אך כיום רוב חברי המושב אינם עוסקים בחקלאות.
ביישוב קיימים מוסדות חינוך ומפעלים.
המוסד החינוכי המפורסם שבהם הוא ישיבת נחלים - אחת הישיבות התיכוניות הוותיקות בישראל.
בנחלים פועלת משתלה, יבואן לסוכות מוכנות, תעשייה זעירה ומחלבות לייצור מוצרי חלב כבשים.
מייסדי מושב נחלים היו חברי "ארגון ירושלים", אשר קבלו הכשרה חקלאית משנת 1938 במושבה מנחמיה, אשר בעמק הירדן.
על פי התוכנית של מצודות אוסישקין, היו אמורים לקום באצבע הגליל המזרחי שישה יישובים עם נציגות לכל הזרמים של היישוב.
במהלך השנים 1939–1940 השומר הצעיר הקים את קיבוץ דן, הקיבוץ המאוחד את דפנה, הציונים הכלליים את שאר ישוב ותנועת המושבים את בית הלל.
בשנת 1943 בקש הפועל המזרחי להקים את היישוב שיועד לו באזור.
אולם עלו טענות ששטח האזור מצומצם והשטחים המיועדים ליישוב של הפועל המזרחי דרושים לצורך ביסוס היישובים הקיימים.
לטענת אנשי היישובים הקיימים, הושגה הסכמה עם אנשי ארגון ירושלים שהם יוותרו על ההתיישבות במקום.
הסכמה זאת לא יצאה אל הפועל ובאוקטובר 1943 עלו אנשי ארגון ירושלים ליישוב.
ב-15 במרץ 1944 התגוררו במקום 22 תושבים, והם קיבלו לידיהם ספר תורה מצפת.
היישוב נקרא בתחילה "מצודת אוסישקין ד'" ולאחר מכן שונה שם המקום ל"נחלים" על שם נחלי מקורות הירדן בקרבת היישוב.
מיד עם הגעתם החלו חיכוכים בינם לבין תושבי הקיבוצים הסמוכים, שדרשו מהם לעזוב את המקום.
בעיתונות הדתית נטען שהקיבוצים החילוניים באצבע הגליל, ובמיוחד הקיבוצים דן ודפנה, לא רצו בגוש היישובים שלהם מושב דתי, טענה שלא הוכחשה בידי ועד הגוש של אצבע הגליל.
המתיחות הגיעה לידי כך שוועד הגוש הטיל חרם על נחלים ונאסר על קיבוצי הסביבה לשתף עמו פעולה.
במכתבים שכתבו ראשי המרכז החקלאי של הפועל המזרחי לראשי הנהלת הסוכנות היהודית, התלוננו אלה על כך שקיבוצי הסביבה מסרבים לספק לנחלים אפילו קמח.
תושבי נחלים נאלצו לשאול מחרשות מקיבוץ דגניה הרחוק.
גם בתחום הביטחון לא היה שיתוף פעולה בין היישובים, אף לא בעת מלחמת העצמאות.
לאחר שבמהלך המלחמה פונו הנשים והילדים לחיפה, החליטו גם הגברים לעזוב, ובאחד הלילות פונו תושבי המושב ושוכנו בבית-ספר דתי בעיר חיפה.
בתום מלחמת העצמאות הוצע לאנשי נחלים ששהו בחיפה להתיישב בבתים הנטושים של הכפר וילהלמה ליד יהוד.
מאז שהגרמנים פינו את המושבה, בתיהם ומבני המשק הצמודים להם היו נטושים ונותרו בחזקת המדינה.
יחד עם הפליטים מנחלים הגיעו לווילהלמה פליטים מיישובים אחרים: עטרות ונוה יעקב בצפון ירושלים ובארות יצחק בנגב הצפוני, ולא היה מספיק מקום בווילהלמה לכולם.
הסוכנות החליטה להשאיר בווילהלמה את תושבי עטרות ופליטי נחלים עברו למקומם הנוכחי ליד פתח תקווה.
אליהם הצטרפו חלק מפליטי נווה יעקב.
קבוצה נוספת שהצטרפה לנחלים במקום החדש הייתה מורכבת מעולים חדשים, פליטי השואה, שעלו לישראל בשנים 1948–1952, שנות העלייה ההמונית.
המושב נחלים הוקם מחדש בשנת 1952 עם שמונים ותשע נחלות של 20 דונם כל אחת.
כנהוג באותו זמן, המושב אורגן בצורת האות חית והחלקה החקלאית של כל מתיישב הייתה מאחורי ביתו.
באמצע הקו העליון של ה"ח", נבנו מבני הציבור, ביניהם בית כנסת ובו ארון קודש עתיק מעץ, אשר הובא מבית כנסת קאדאבאמבאגאם של קהילת קוצ'ין בהודו.
בחלקה אשר הוקצבה למתיישב היו: רפת לפרות חולבות, חצר לעגלים לבשר, לול למטילות, שדה לגידול מספוא לבהמות, שטח לגידול ירקות ומטעי פרי הדר ואפרסמון.
היום, ברוב החלקות, במבנים החקלאים, מצויים מבנים למסחר, למלאכה ותעשייה קלה.
כבר בתחילת ישובו של המושב, חלק ניכר מחבריו יצאו לעבודת חוץ ביישובי הסביבה בתור פקידים, מורים ובשמירה על הגבול הקרוב עם ירדן.
לימים נוספו ביישוב עוד כמאה תושבים, מלבד שמונים ותשע בעלי הנחלות חקלאיות.
התושבים הנוספים אינם חברים במושב אלא נחשבים חלק מהרחבה קהילתית.
בשנת 1974 במושב הוקמה המשתלה הראשונה של חברת חישתיל.
המושב נמצא מצפון לבארות יצחק ומדרום לשכונת הדר גנים של העיר פתח תקווה.
ליד הכניסה למושב, ממערב לו, עובר כביש 40 המחבר בין פתח תקווה לבין רמלה.
סמוך לכניסה למושב הוקם מחלף של כביש הרוחב מכבית המחבר בין כביש 6 לבין כביש 4.
באזור הכניסה למושב מוצב שלט זיכרון המתאר את ההתקפה על אוטובוס 2094, פיגוע ירי שהיה במקום למחרת כ"ט בנובמבר 1947, סמוך לכפר הערבי פג'ה, ששכן במקום טרם הקמת נחלים.
ערבים מכנופיית אבו קישק ירו על שני אוטובוסים של אגד, ומהיריות נהרגו שבעה נוסעים.
הייתה זו ההתקפה הערבית הראשונה במלחמת העצמאות.
ישיבת נחל יצחק (המוכרת יותר כ"ישיבת נחלים"), שהוקמה בה'תשט"ו, היא ישיבה תיכונית גדולה השייכת לרשת מרכז ישיבות בני עקיבא ובה לומדים בני נוער בגילאי כיתות ז'-י"ב לימודי קודש ולימודי חול.
במשך שנים כיהן כראש הישיבה הרב יוסף בא גד.
ב-2021, מכהן הרב שמואל לורנץ כראש הישיבה, הרב אריאל ליבוביץ כמנהל התיכון והרב אסף ברגר כמנהל חטיבת הביניים.
בעבר שכנה במושב גם ישיבת דגל ירושלים, ישיבה תורנית-לאומית שהוקמה על ידי הרב משה יונגשטיין וממוקמת בקמפוס מרכז תורני טכנולוגי נחלים, עד שבשנת 2023 עברה לעיר אלעד
המשתלה הראשונה של "חישתיל" הוקמה במושב נחלים בשנת 1974.
נַחֲלִיאֵלִי צָהוֹב (שם מדעי: Motacilla flava) הוא ציפור שיר קטנה ממשפחת הנחליאליים.
הנחליאלי הצהוב נפוץ בכל אירופה ובחלקים נרחבים מאסיה ויש לו אחיזה גם בצפון אמריקה באלסקה.
במערב אירופה המין יציב, אולם אוכלוסיות צפוניות ומזרחיות נודדות לאפריקה ולאסיה.
אוכלוסייתו הכוללת של הנחליאלי הצהוב בעולם מוערכת בכ-5–50 מיליון פרטים.
הנחליאלי הצהוב הוא עוף רזה ואורכו 15–16 ס"מ.
פרט בוגר הוא לרוב בצבע זית בחלקו העליון ואילו בחלקו התחתון צבעו צהוב.
הצבע ותבנית הצבע של הראש משתנים בין תת-מינים שונים.
מסלול נדידה: נודד בקיץ ובחורף בחזית רחבה.
נדידת הסתיו ממערב אירופה לאפריקה במסלול מערבי, דרך פורטוגל ומערב ספרד לגיברלטר ודרומה.
נחליאל היא התנחלות בעלת אופי חרדי לאומי במתכונת של יישוב קהילתי במערב בנימין, השייך למועצה אזורית מטה בנימין.
נחליאל הוא חלק מגוש טלמונים-דולב, ממוקם על כביש 450 בין היישובים נווה צוף וטלמון ובסמוך לכפר הפלסטיני ביתילו.
בתחילה נקרא היישוב "נאווה" או "אילנית".
לאחר מכן הוסב שמו ל"נחליאל" על שם ספרו של ד"ר יצחק ברויאר מהוגי הדעות של פועלי אגודת ישראל.
שם הספר נלקח מהפסוק בספר במדבר: "וממתנה נחליאל".
עם קבלת האישור, ההתנחלות הועלתה במהירות על הקרקע עוד בטרם הוכנו תשתיות כדי לקבוע עובדות בשטח למקרה של חילופי שלטון.
במשך שנים היישוב היה קטן מאוד.
היישוב השתייך לתנועת "פועלי אגודת ישראל" דבר שהקשה על גיוס משפחות נוספות.
בשנת 1985 נמנו ביישוב 10 משפחות.
במאי 1990 התגוררו בנחליאל בין 15 ל-30 משפחות.
בשנת תש"נ הגיעו למקום משפחות חסידי חב"ד וכן נפתחה ישיבת חב"ד במקום.
בעקבות זאת עם השנים השתנתה האוכלוסייה וכיום נושא היישוב אופי תורני-קהילתי עם דגש גדול על צמיחה ופיתוח האווירה הקהילתית.
היישוב בנוי בפסגת הר בגובה 600 מטרים וכמו כן ניתן לראות את שפלת החוף ממנו.
בנחליאל בתי כנסת, ישיבה, מקוואות למהדרין (גברים ונשים), מכולת, פעילויות לנוער בנים ונוער בנות, חוגים לילדים ולנשים, משחקיה, ערבי נשים, התוועדויות של חב"ד, שיעורי תורה, הלכה וחסידות בימות החול וגם בשבתות וימים טובים.
ביישוב בתי קבע שנבנו במהלך כל שנות קיומו, בשנים האחרונות נבנו ביישוב קרוואנים חדשים לאכלוס זמני.
כמו כן במקום יחידות דיור פרטיות להשכרה.
מפעל "נחלי מנשה" הוא מפעל מים של חברת "מקורות" האוסף את מי הנֶגֶר של נחל תנינים, נחל אלונה, נחל עדה, נחל ברקן ונחל משמרות ומזרימם בתעלת הטיה למאגר שיקוע בחולות קיסריה.
המפעל תוכנן על ידי החברה הממשלתית תה"ל (תכנון המים לישראל) בתחילת שנות ה-60. חברת "מקורות" החלה בביצועו ב-1964, והמפעל התחיל לפעול בחורף 1966–1967.
המפעל מנצל את המבנה הטופוגרפי של רמות מנשה, שקו פרשת המים שלה עובר קרוב מאוד לשוליה המזרחיים, כך שכשלושה רבעים ממי הגשמים היורדים באזור (כ-600 מ"מ בממוצע שנתי) זורמים אל הנחלים הנ"ל, המנקזים את רמות מנשה מערבה, לעומת רק כרבע הזורמים מזרחה לנחל קישון.
בשונה מהמוביל הארצי, העברת המים במפעל "נחלי מנשה" נעשית כולה בכח הכבידה, ללא השקעת אנרגיה.
לצורך העברת המים נבנו סכרים ותעלת הטיה המזרימה את המים אל מאגר שיקוע בחולות קיסריה.
מהמאגר המים מחלחלים לאקוויפר הפלייסטוקני שמתחת לחולות.
קידוחי הפקה מאפשרים שאיבת מים מהאקוויפר במשך כל חודשי השנה.
שטח אגן הניקוז של המפעל: 110 קמ"ר
כמות המים הממוצעת הנקלטת במפעל: כ-15 מיליון מ"ק בשנה.
כמות זו שווה לצריכת המים השנתית של עיר בינונית כנתניה.
נחלת ז'בוטינסקי היה מושב של תנועת בית"ר, אשר התמזג במשך השנים לתוך בנימינה.
את המושב הקים גרעין מתיישבים של תנועת בית"ר ופלוגות הגיוס שלה.
גרעין זה הקים בשנת 1939 מושב בשם תל צור בדרך העולה מבנימינה לזכרון יעקב.
צורת היישוב הייתה בדגם "חומה ומגדל".
בשנת 1942 הועתק המושב למבצר שוני, היכן ששכן מחנה של מחתרת האצ"ל.
בשנת 1946 הועתק המושב שוב, לאזור הסמוך לבנימינה, והפך, מוניציפלית, לחלק מהמושבה.
אז גם הוסב שמו ל"נחלת ז'בוטינסקי", על-שם זאב ז'בוטינסקי, מנהיג תנועת בית"ר, אשר נפטר בשנת 1940.
בשנת 2011 ניתלו שלטים במסגרת פרויקט שימור מורשת, בחזית בתים ברחוב נחלת ז'בוטינסקי המספרים את סיפור תושבי הבית בעת הקמת השכונה.
דמויות מוכרות ובולטות נולדו וגדלו במושב, ביניהן חברה הכנסת מרדכי אולמרט, שם גידל את 4 בניו בהם ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט, ירמי אולמרט ויוסף אולמרט, השר לשעבר זאב בוים, יו"ר קק"ל לשעבר שלמה גרבץ ומנהל מרכז מורשת בגין הרצל מקוב.
נחליאלי (שם מדעי: Motacilla) הוא סוג של ציפורי שיר ממשפחת הנחליאליים.
הנחליאלי הוא ציפור שיר דקת-גו ודקת מקור.
נוצות זנבו נעות ללא הרף.
גודלו כגודלו של דרור, אך זנבו ורגליו ארוכים יותר משל הדרור.
פירוש שמו המדעי הוא "זנב-נוע", ואכן, הנחליאלי מנענע בזנבו הארוך תוך כדי הליכתו.
השם העברי נחליאלי ניתן על ידי מנדלי מוכר ספרים, בספרו "תולדות הטבע" משנת 1886, זאת מכיוון שהוא מקנן על גדות נחלים.
הנחליאלי מקנן בקינים הבנויים על הקרקע.
אלו עשויים מחומר צמחי ומרופדים בשיער ובנוצות.
נקבת הנחליאלי מטילה כארבע עד שבע ביצים אפרפרות בכל הטלה.
כעבור שבועיים נוספים הנקבה מאכילה את גוזליה עד שהם עפים מן הקן והופכים עצמאיים.
בסוג נחליאלי יש 13 מינים הנפוצים באסיה, באירופה ובאפריקה.
בישראל נפוצים ארבעה מיני נחליאלי:
נחליאלי לבן (Motacilla alba) – המין המוכר ביותר.
צבע הזכר במין זה אפור שחור לבן, עם סינר שחור באזור החזה.
אורך גוף הנחליאלי הוא כ-20 סנטימטר ואורך זנבו כ-10 ס"מ; משקלו 20–25 גרם.
פרטים מעטים מקננים בישראל בעמק החולה ובבקעת הירדן.
הפרטים החורפים מרבים להימצא בערים ונחים על עצים ללינה משותפת.
נחליאלי צהוב (Motacilla flava) – חורף בארץ ישראל, ופרטים אחדים מקננים בעמקי הצפון.
נחליאלי זנבתן (Motacilla cinerea) – חולף וחורף בישראל.
אורך זנבו הוא כמחצית מאורך גופו.
הזכר אפור צהוב כחלחל והנקבה בעלת צבעים דהויים יותר.
נחליאלי לימוני (Motacilla citreola) – חולף בישראל ונדיר שהוא חורף במקום, אם כי ייתכן שהוא מקנן.
ירוק צהוב והוא שוכן ליד מקורות מים.
מינים נוספים בסוג, שאינם נפוצים בישראל:
שכונת נחלת יצחק היא שכונה במזרח תל אביב שהוקמה בשנת 1925 מזרחית לנחל איילון (ואדי מוסררה, כיום נתיבי איילון) כמושבה חקלאית, על ידי קבוצת יהודים שבאו מקובנה.
היישוב נחלת יצחק נוסד על ידי עולים מקובנה מהמעמד הבינוני, שרכשו בשנת 1923 שטח של 400 דונם על גבולה המזרחי של המושבה הגרמנית שרונה ובסמוך לשכונת בורוכוב, השכונה הראשונה של גבעתיים.
הם קראו לשכונה "נחלת יצחק" על שמו של הרב יצחק אלחנן ספקטור, שעשרות שנים לפני כן היה הרב הראשי של קובנה, וכתב ספר בשם "נחל יצחק".
השם הערבי של האזור בו הוקמה השכונה היה שוּמרה על שם צמח השֻׁמָּר שגדל בר במקום.
את קבוצת המייסדים הנהיג יוסף זימן, שלאחר הייסוד שימש כמוכתר הכפר, שהיה בעל מעמד של יישוב עצמאי.
בסוף 1925 עדיין עמד המקום עזוב והובטח שהבנייה תחל מיד לאחר עבודות יבוש הביצות של נחל איילון, שמקימי השכונה השתתפו במימונם, יסתיימו.
המושבה חולקה ל-80 מגרשים בני 4 דונם כל אחד.
בתחילת 1928 התגוררו במושבה רק תשע משפחות שהקימו על מגרשיהם רפתות, פרדסים, לולים וגינות.
בנוסף אליהם היו במקום שתי קבוצות: "חבצלת השרון" ו"משתלה" שעבדו חלקים מאדמת המושבה.
בשנת 1931 היו במושבה 36 בתים בהם גרו 134 תושבים.
בשנת 1935 הוקם בה בית הספר לחקלאות ולכלכלת בית של ויצו.
בתחילת דרכה הייתה זו מושבה בעלת אופי חקלאי עם משקי עזר ובחלק מהשכונה הוקמו מפעלי תעשייה רבים, בהם: "מחלבת טרה", בית החרושת "יצהר" (שעל שטחו נבנו כעבור עשרות שנים רבות מגדלי תל אביב), מפעל השיניים של שמואל בלום, מפעל "הבורג", מספר טחנות קמח ועוד.
בעת הגשמים העזים שירדו בנובמבר 1938 נהרס הגשר היחיד שחיבר את השכונה לתל אביב והשכונה נותקה.
כן הוצפו מספר מפעלים שנגרמו להם נזקים כבדים והתפוצץ צינור המים לשכונה.
הגשר נבנה מחדש אך בנובמבר 1979, בעת עונת חורף גשומה נוספת, קרס שוב הגשר, ונבנה שוב ב-1980.
זמן מה אחרי ייסוד מדינת ישראל אוחד היישוב נחלת יצחק עם העיר תל אביב.
בשכונה פועלים כמה גני ילדים, בית הספר היסודי "אילון", שלושה בתי כנסת, ישיבת "עטרת נחמיה", מרכזי קניות, מרכז ספורט וקאנטרי ומגדלי תל אביב.
מרכז הספורט מפעיל חדרי כושר ומגוון חוגי ספורט לילדים ולמבוגרים וכן בריכת שחייה.
גם האזור התעשייתי-מסחרי וגם שכונת המגורים משנים צורה; בניינים ישנים רבים הוחלפו בחדשים, אם כי מגדל המים הישן עדיין עומד על תילו.
בגבול השכונה נמצא בית הקברות נחלת יצחק, שהוא בית עלמין "סגור", שאין קוברים בו יותר.
בית הקברות הוקם בשנת 1932 על מנת לשרת את תושבי תל אביב נוכח מצוקת מקומות הקבורה בבית הקברות טרומפלדור.
באזור שכונת נחלת יצחק, בשטח של כ-40 דונם, פעל מאז שנת 1948 ועד שנת 1997 מפעל "מגן" של התעשייה הצבאית לייצור כלי נשק.
פעולות הייצור במפעל כללו שימוש בחומרים כמו טריכלורואתילן וטטראכלורואתילן.
פעולות ציפוי כלי נשק במפעל כללו שימוש במתכות כבדות כמו כרום, ניקל, נחושת וכן שימוש במזהמים וחומרי נפץ.
על פי הערכת נציבות המים גרם המפעל בכל שנות קיומו זיהום של כ-900 מיליון מ"ק מים באקוויפר החוף.
ביוני 2003 הוערך הנזק הכלכלי שיצרו מזהמים אלה ב-1,340 מיליון ש"ח.
בסקרים שנעשו במקום נתגלו אדי חומרים אורגנים נדיפים (VOC) ועל כן בעת הקמת מגדלי תל אביב נאלצו הבונים להגן על המבנה התת-קרקעי ביריעות פוליאתילן.
המפעל פורק והשטח עומד מגודר ונטוש, אך בשנות ה-20 של המאה ה-21 החלו עבודות לטיהור השטח לשם הכשרתו למגורים.
בתחילת שנת 2010 הוקמה לראשונה קבוצת כדורגל ייצוגית לשכונה, מכבי נחלת יצחק תל אביב.
ב-2012 זכתה הקבוצה באליפות ישראל בליגת הכדורגל באולמות של ההתאחדות לכדורגל, המשחק הועבר בשידור חי בטלוויזיה.
ב-2013 ייצגה הקבוצה את מדינת ישראל בליגת האלופות של אופ"א וסיימה את הטורניר במקום השני עם ניצחון ושתי תוצאות תיקו.
ב-2014 זכתה הקבוצה בטורניר בינלאומי באמסטרדם והפכה לקבוצה הראשונה בישראל שזוכה בטורניר בינלאומי בכדורגל באולמות.
אחד הרחובות בשכונה נקרא על שם יוסף זימן, מייסד השכונה.
בשכונה נבנה בימים אלה אשכול גנים רחב-ידיים ברחוב טירת צבי, שייתן מענה לגידול המשמעותי במספר תושבי השכונה.
בעקבות תלונות של אחדים מתושבי השכונה, נעתרה עיריית תל אביב לבקשות להגביר את בטיחות התושבים לאורך רחוב עמק ברכה בשכונה, וסללה מהמורות (במפרים) לאורך הרחוב.
בעשור השני של המאה ה-21 נבנו מגדלי מגורים ומשרדים בלב השכונה כמו גם בשוליה, כדוגמת מגדל משרדים ברחוב תוצרת הארץ ופארק ירוק ומגרש משחקים.
נחלת יצחק הייתה בימיה הראשונים שכונה חסרת מעמד מוניציפלי ועל כן לא יכלה להטיל מיסים וסבלה מהזנחה.
בשנת 1930 התקיימו דיונים על איחוד עם שכונת בורוכוב ורמת גן והיו אף שבקשו לכלול באיחוד את בני ברק ושכונת מונטיפיורי, אולם האיחוד לא יצא אל הפועל.
בתחילת שנת 1946 סופחו 550 דונם מאדמות השכונה לתל אביב.
בשלהי תקופת המנדט הבריטי סופחה השכונה על ידי הבריטים במרץ 1948 לתל אביב.
בשנת 1956 קיבל שר הפנים עצומה חתומה על ידי כ-90% מתושבי השכונה בעד ניתוק מתל אביב והצטרפות לגבעתיים.
בעקבות זאת הקים שר הפנים ועדת בדיקה אשר המליצה באמצע 1957 להעביר את השכונה לתחום השיפוט של גבעתיים.
ב-16 בינואר 1958 נכנס לתוקפו צו של שר הפנים המעביר את השכונה לתחום השיפוט של גבעתיים.
אולם שניים מתושבי השכונה פנו לבג"ץ נגד ההעברה והציגו עצומה של רוב תושבי העיר נגד הסיפוח.
בסוף אוקטובר 1958 פסל בג"ץ את החלטת שר הפנים בנימוק שעמדת המתנגדים להעברה לא נשמעה.
דרישה לספח את השכונה לגבעתיים שבה ועלתה לאחר פסיקת בג"ץ, אולם הדבר לא יצא אל הפועל והשכונה נשארה בתחום השיפוט של תל אביב.
רבה הראשון של השכונה היה הרב יצחק אייזיק פרידמן, שקודם לכן כיהן כרבה של קהילת טבריג בליטא.
לאחר פטירתו, בשנת תש"ד (1944), התמנה הרב ישעיהו חלמיש, תלמיד ישיבת חברון.
הוא כיהן ברבנות המקומית קרוב ליובל שנים, והיה אחראי למתן הכשרות למפעלים הגדולים בשכונה, ובהם "יצהר" ו"טרה".
לאחר פטירתו בשנת תשמ"ו (1986) נבחר הרב מיכה הלוי, העומד גם בראשות ישיבת עטרת נחמיה בשכונה, ואחראי מחלקת כשרות בבתי המלון מטעם המועצה הדתית בתל אביב ואשר שימש כרב בית הכנסת הפועהמ"ז ע"ש דורף בשכונה.
לאחר מינויו של הרב הלוי לרב העיר פתח תקווה בשנת תשע"ו (2016), מונה במקומו כרב בית הכנסת, הרב ירון משה ניסנהולץ, אשר שימש לפני כן כרב הקהילה היהודית בעיר בזל, שווייץ.
נחלת בנימין הוא שמו של רחוב בעיר תל אביב-יפו וכן שמה של שכונה היסטורית שהוקמה לאורכו.
הרחוב ידוע כיום בעיקר בזכות המדרחוב הנמצא בחלקו הצפוני שבו פועל יריד אמנים ואומנים.
כמו כן הוא ידוע בזכות חנויות הבדים הרבות הנמצאות לכל אורכו.
שם הרחוב הוא סוגיה מעניינת ושנויה במחלוקת: מייסדי השכונה החליטו שאותו "בנימין" שעל שמו נקראת יהיה מי שיסייע למימון הקמתה.
אם קרן קיימת לישראל תסייע, הרחוב יקרא של שם בנימין זאב הרצל.
אם הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד יסייע, השכונה תקרא על שמו.
מכיוון שבסופו של דבר אף אחד לא סייע, נקבע כי הרחוב יקרא על שם שבט בנימין.
אגודת נחלת בנימין, של בעלי מלאכה מיפו שביקשו להקים שכונה חדשה, קמה במקביל לאגודת אחוזת בית וביקשה לרכוש חלק מהקרקע שנרכשה על ידי אגודת אחוזת בית.
אולם בעוד אגודת אחוזת בית, שחבריה היו אמידים יותר, הצליחה להשיג הלוואה מהקרן הקיימת, נחלת בנימין לא הצליחה להשיג עזרה לא מיק"א ולא מקרן קיימת לישראל ולכן רכישת הקרקע נדחתה.
ביולי 1910 נרכשה הקרקע בשטח של 25,000 אמות בעזרת בנק אפ"ק.
אולם חברי האגודה התקשו למצוא מימון לקניית המגרשים.
ביוני 1911 הוגרלו מגרשים ל-35 חברים, כל מגרש 800 אמה.
נקבע ש-20 בתים ייבנו באותה שנה ועוד 15 בתים ייבנו בשנה שלאחר מכן.
בוני הבתים קבלו הלוואות מהקרן הקיימת ונגשו לבניית הבתים.
בנובמבר 1911 יצא ועד נחלת בנימין במכרז לריצוף הרחובות.
בינואר 1912 נמסר בעיתון: "רוב הבתים בנויים ותושביהם בקרבם...
מ-35 החלקים שנמכרו, נבנו כבר 21, והשאר יגמרו עוד בשנה זו." המגרשים בשכונה היו קטנים מאלו בתל אביב והבתים צנועים יותר.
לשכונה הוקם ועד שטיפול באספקת מים, שמירה וכביש.
השכונה כללה רחוב אחד, המקביל לרחוב הרצל, רחובה הראשי של אחוזת בית וכמו כן את רחוב קלישר שבו בנה אשר פולישוק, ממייסדי השכונה ומיוזמי איחודה עם שכונת תל אביב את ביתו.
עם תחילת בניית השכונה קיבלה נחלת בנימין מים מתל אביב.
כן הוסכם שנחלת בנימין תחבר את רחובותיה לתל אביב ותשתתף בעלות אחזקת התשתיות העירוניות.
כעבור שנה, סופחה כחלק אינטרגלי מן העיר תל אביב ההולכת וצומחת.
בראשיתו היה הרחוב הארוך ביותר בתל אביב, מרחוב גרוזנברג בצפון ועד שדרות רוטשילד בדרום.
לימים התארך מכיכר מגן-דוד בצפון ועד דרך שלמה בדרום.
בשנת 1921 הוקם מלון ספקטור שהיה המלון הראשון בתל אביב.
ברחוב הוקמה בשנת 1922 הגינה הציבורית הראשונה בתל אביב, גינת גרוזנברג, אשר נהרסה בשנות השישים, שעל חורבותיה נבנה חניון בן מספר קומות.
במשך שנים רבות היה הרחוב ידוע בשל חנויות הטקסטיל הרבות שבו, שמעטות מהן עדיין פועלות.
באזור הקרוב לרחוב היו ממוקמים סטודיואים רבים לעיצוב אופנה שנהנו מקרבתם למבחר גדול של חנויות בדים הגדול.
אך מכיוון שהתמעטו חנויות הטקסטיל על חשבון בתי הקפה, מסעדות ומקומות בילוי נוספים, כך גם חנויות האופנה הבגדים והסטודיואים הלכו ונתמעטו.
לאורך הרחוב בניינים רבים בסגנון אקלקטי, ועל כמה מהם עדיין נראים עיטורי אריחים בסגנון אר נובו.
במרכזו של המדרחוב שכנה פעם כיכר עגולה בשם "כיכר הרמב"ם".
ב-1985 התקבלה ההצעה להפוך חלק מהרחוב למדרחוב ונתקבל תכנונו של האדריכל סעדיה מנדל לפרויקט.
ב-18 במרץ 1986 נסגר חלק מן הרחוב והוא נפתח מחדש כמדרחוב בחלקו הצפוני של הרחוב (מרחוב גרוזנברג לכיכר מגן-דוד).
המדרחוב ממוקם בלב העיר הלבנה בין כיכר מגן-דוד ורחוב גרוזנברג ומתפרש גם ברחובות רמב"ם והשומר.
יריד האומנים המתקיים במדרחוב הוא הוותיק והגדול מסוגו בישראל.
הוא הוקם כחלק מהחזון של עיריית תל אביב-יפו לשמר את תרבות עבודת היד שהולכת ונכחדת בעידן של טכנולוגיה ותיעוש.
ועדת קבלה עירונית, בה חברים אמנים מתחומים שונים, בוחנת על פי קריטריונים קפדניים את היכולת האומנותית של כל אומן החפץ להשתתף ביריד.
עבודת יד מקורית הנעשית בידי האומן עצמו, היא אחד מתנאי הסף הבסיסיים הנבחנים בוועדת הקבלה.
ביריד נמכרים על ידי האומנים עצמם, פסלים, ציורים וחפצי אמנות אחרים.
היריד מתקיים במדרחוב בימי שלישי ושישי ובערבי חג במשך רוב שעות היום.
בשל צביונו המיוחד של היריד, נוהרים אליו רבבות מהארץ ומהעולם כולו.
שיתוף פעולה עם עמותות וארגונים חברתיים
יריד האמנים משמש גם כבמה לעמותות ולארגונים שעיקר פעולתם הוא העצמה חברתית.
בית השנטי המשמש כבית חם לנוער במצוקה, ועמותת צ'יימס המשקמת אנשים עם מוגבלויות, מפעילים דוכנים בימי היריד, שם נמכרים עבודות של חברי הארגונים הללו.
ביריד מופעלים מפעם לפעם דוכני הסברה של עמותות שונות, ביניהן "קו לעובד" למען זכויות עובדים זרים בישראל, רופאים לזכויות אדם, המוקד לפליטים ולמהגרים והאגודה למען העיוור.
בשנת 2001, יצאו אמני היריד במאבק משותף עם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, נגד כוונתה של עיריית תל אביב להפריט את המדרחוב, ולהעניק ליזם פרטי את השליטה על 50 דונם מהמרחב הציבורי.
אומני המדרחוב יזמו את המאבק, במטרה לשמר את אופיו של היריד כמרכז לעבודות יד ואת הצביון ההיסטורי, האותנטי והתרבותי של המקום.
שכונת נחליאל שבחדרה היא שכונה שנוסדה על ידי עולי תימן בחדרה.
השכונה הוקמה על הרכס המזרחי של גבעת הכורכר בפינה הצפונית מזרחית של חדרה דאז, בסמוך לנחל חדרה.
ראשוני שכונת נחליאל עלו ארצה בשנים 1910–1912 לאחר שהמשרד הארצישראלי יזם שליחות לתימן כדי לעודד את עליית היהודים לארץ.
השכונה נקראה על שם המשוררת היהודיה-אמריקנית אמה לזרוס (נחלת אמה לזרוס).
אדמת השכונה שהשתרעה על 100 דונם נרכשה בידי הקק"ל (קרן קיימת לישראל) מוועד המושבה ביום כ"ג בתשרי תרע"ג (1912) מרכישת הקרקע עד לתחילת הבנייה עבר זמן קצר מאוד -כחודש ימים, דבר המעיד על הצורך הדחוף למצוא קורת גג לתימנים לפני שהחורף מגיע.
סעדיה מסורי מראשוני נחליאל מעיד: "בקושי מצאנו רפת, שהייתה בלי חלונות ודלתות, שם ישנו הנשים והילדים.
המבוגרים ישנו בחוץ, כמה חודשים ישנו בחאן, ארבע משפחות בחדר אחד במשך שנתיים עד שבנו את שכונת נחליאל".
בסה"כ נבנו 20 בתים ועוד כ-25 משפחות התגוררו בצריפים.
בשנת תרפ"ו (1926) לאחר מספר שנים שהמתיישבים החדשים התפללו בבתי כנסת זמניים, נבנה משכן בית הכנסת הגדול בנחליאל שפעיל עד היום ומכיל קרוב ל-200 מקומות ישיבה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ותחילת תקופת המנדט בשל קשיי הזמן החלו התימנים לגדל דבורים ולמכור דבש שמהר מאוד רכש לו שם טוב בשל איכותו.
המתיישבים התימנים קלטו את אחיהם שעלו אחריהם.
במשך שנים רבות פעלה בשכונה קבוצת הכדורגל הפועל נחליאל, ששיחקה שנים רבות בשנות ה-60- וה-70 בליגה הארצית (אז השנייה בחשיבותה).
כיום שינתה מעט השכונה את צביונה המקורי, רוב הבתים הישנים שופצו והוגדלו, מהם שנהרסו.
הלכה למעשה השכונה כיום מחוברת לשכנתה מצפון גבעת-ביל"ו שאף היא מאוכלסת ברובה ביוצאי תימן אולם היא נוסדה רק בשלהי שנות ה-40 של המאה ה-20.
נחלת הכלל, המאגר המשותף, רכוש ציבורי או רשות הרבים הם המשאבים והמוסדות התרבותיים ומשאבי הטבע שכלל חברי החברה יכולים לגשת אליהם ולהשתמש בהם; נחלת הכלל כוללת משאבים כמו האוויר, השמש והמים.
משאבים אלו יכולים להיחשב בבעלות כלל האוכלוסייה, או כאלו שאינם בבעלות איש.
ניתן לחשוב על נחלת הכלל גם כמשאבים שקבוצות מנהלות למען תועלת אישית וקיבוצית.
לרוב, ישנן נורמות ודרכי התנהגות שמאפיינות את הניהול של המשאבים המצויים בנחלת הכלל.
נחלת הכלל גם יכולה להיות מוגדרת כצורת ניהול חברתית של משאב לא בידי המדינה או השוק, אלא בידי כלל המשתמשים, בניהול עצמי, באמצעות מוסדות שנבחרו לשם כך.
כאן תפורטנה דוגמאות למשאבים טבעיים, אשר מצויים או היו מצויים בנחלת הכלל.
בימי הביניים באנגליה האדמה השיתופית נחשבה באופן חוקי כחלק מהנחלה של האדון, אבל כלל התושבים היו רשאים להשתמש בה.
המילה האנגלית לנחלת הכלל "Commons" מגיעה מהתייחסות לפרקטיקה זו של ניהול הקרקע.
במרכז אירופה, במיוחד בדרום גרמניה, אוסטריה ואזור האלפים, נשמרו קרקעות בנחלת הכלל, עד לימנו-אנו.
קרקעות אלו לרוב בשימוש חקלאים בקנה מידה קטן.
למרות כל זאת, עד היום, בבריטניה נהוג שימוש שדומה לנחלת הכלל האנגלית ההיסטורית בקרקעות אשר בבעלות משפחת המלוכה, לצרכים קהילתיים ושימור הטבע.
במונגוליה, רועי-צאן רשאים לנדוד בין מדשאות שנמצאות בנחלת הכלל לצורך האכלת עדריהם.
בין 1992 ל-1995 התבצע מחקר בידי ה-ECCIA, בו נעשה שימוש בתמונות לוויין כדי להשוות את שחיקת הקרקעות שנגרמת מרעיית-יתר במונגוליה, רוסיה וסין.
במונגוליה, שחיקת הקרקעות נשארה יחסית נמוכה, ועמדה על 9%.
לעומת זאת, ברוסיה וסין, בהן כלל קרקעות המרעה נמצאות בבעלות מדינית או פרטית, שיעור שחיקת הקרקעות עומד על 75% ו-33% בהתאמה.
מסקנת המחקר היא כי המאמץ המשותף של המונגולים יותר יעיל לשימור הקרקע.
דייגי הלובסטרים במיין עוקבים אחרי כללים ונוהגים מוסכמים ביניהם במטרה לשמור על אוכלוסיית הלובסטרים.
כללים אלו כוללים אזורי דיג שלא מוכרים בידי המדינה, מגבלות דיג לא רשמיות וחוקים שהם הצליחו להעביר במדינת מיין.
למעשה, דייגי הלובסטרים משתפים ביניהם פעולה במטרה לשמור על המשאב המשותף שלהם, ללא התערבות משמעותית מצד המדינה.
פעמים רבות מייחסים את ההצלחה של תעשיית הלובסטרים במיין לצורת ניהול שיתופית זו.
בשנות ה-80 המאוחרות, נפאל החליטה לבזר את השליטה המדינית על היערות.
פרויקטים של יערות קהילתיים מעבירים את האחריות על ניהול היערות לאוכלוסייה המקומית, וכן את הרווחים מיערות אלו.
בכך פרויקטים אלו מגבירים את המניע של האוכלוסייה להגן על היער משימוש יתר.
מוסדות מקומיים מגבילים את השימוש והמכירה של עצי-היער ואת השימוש באדמה, והם משתמשים בכל הרווחים לצורכי פיתוח קהילתי ושימור היערות.
לאחר עשרים שנים, המקומיים ציינו שהם שמים לב לעלייה ניכרת במספר העצים.
פרויקט היערות הקהילתיים תורם גם לפיתוח הקהילות עצמם, ומהרווחים נבנים בתי-ספר, ביוב ותעלות ניקוז, צינורות שמובילים מי שתייה וכבישים.
מחקרים מסכמים שפרויקט היערות השיתופיים בנפאל תורם לפיתוח דמוקרטיה ברמה השורשית ביותר.
סקיה היא שיטת ניהול של תעלות השקיה שמונהגת בספרד ובאזורים שהיו בעבר בשליטה ספרדית, לרוב במדבר.
בניו-מקסיקו, קיים ארגון בניהול כלל האוכלוסייה בשם שסקיה שאחראי על חלוקת, שימוש ומחזור המים, במטרה לעזור לחקלאות ולשמור על המים כמשאב משותף לדורות העתיד.
מאז המאה ה-19 התפתחה ההתייחסות לנחלת הכלל, והיום נהוג לדבר על נחלת הכלל גם בהקשר לתרבות וידע.
נחלת הכלל התרבותית כוללת ספרות, מוזיקה, אומנות, עיצוב, סרטים, טלוויזיה, ראדיו, מידע, תוכנות ואתרי מורשת.
ויקיפדיה היא דוגמה לייצור והשימור של טובין ציבוריים בידי קהילת מתנדבים בצורה של ידע אנציקלופדי שכלל הציבור רשאי לגשת אליו ומנוהל ללא סמכות ריכוזית.
ויקיפדיה מנסה להימנע מהטרגדיה של נחלת הכלל על ידי ניהול קהילתי ומבוזר בידי קהילת ויקיפדיה.
יש הטוענים כי פיתוח נחלת הכלל בתחום המידע יכול להגן על הצרכנים.
לדוגמה, מידע בדבר החברות המזהמות ביותר, שמפורסם בידי האו"ם ואפילו חברות פרטיות, מצוי לרוב בנחלת הכלל, וכלל המין האנושי רשאי לגשת אליו ולהשתמש בו כראות עייניו.
מאיו מורל (אנ') חוקרת את תחום נחלת הכלל הדיגיטלית ומגדירה אותה כמידע והמשאבים שנוצרים על ידי הקהילה או כאלו שנחלקים על ידיה ונגישים לכולם.
משאבים אלו לרוב לא עוברים תהליך של מסחור (אנ'), ונחלקים ללא תשלום.
משאבים שכאלו לדוגמה הם ויקיפדיה, תוכנות חינמיות ותוכנות קוד פתוח.
לרוב נהוג לטעון שאפשר להימנע מהטרגדיה של נחלת הכלל בתחום זה, מאחר שמשאבים אלו לא כלים לעולם, לא משנה כמה שימוש נעשה בהם.
נחלת הכלל העירונית מציעה לתושבים את ההזדמנות לנהל את המשאבים והמרחב העירוני ואת העלויות על בסיס ערך השימוש (אנ') שלהם ועלויות האחזקה, במקום על בסיס ערך השוק שלהם.
במצבים ואזורים של נחלת כלל עירונית, התושבים הם שחקני המפתח, ולא רשויות או בעלים-פרטיים.
דייוויד הארווי (אנ') עסק בהגדרת ההבדל בין שטחים ציבוריים לנחלת הכלל העירונית.
לטענתו, שטחים ומשאבים ציבוריים הופכים לנחלת הכלל כאשר התושבים נוקטים פעולה פוליטית ומנהלים אותם.
לדוגמה, כיכר סינטגמה באתונה, כיכר תחריר בקהיר וכיכר קטלוניה בברצלונה היו מרחבים ציבוריים שהפכו לנחלת הכלל כאשר תושבי הערים החלו למחות בהם ולנהל אותם כראות עינהם.
כמו כן, רחובות הם שטחים עירוניים שפעמים רבות מומרים לנחלת הכלל באמצעות פעילויות חברתיות ומחאות מהפכניות.
נחלת הכלל העירונית יכולה לפעול לצד הרשויות המקומיות וכוחות השוק, או כנגד אליהם ובמטרה להחליפם.
דוגמאות לנחלת הכלל העירונית כוללות גינון קהילתי, חוות עירוניות על גגות ומרחבים תרבותיים כגון ספריות פתוחות בתחנות אוטובוסים.
הכישלון של נחלת הכלל הוא השם למגוון תאוריות כלכליות, אשר ידועות היום בשם הטרגדיה של נחלת הכלל, שמדגישות את אי-ההיתכנות הכלכלית, או אי הכדאיות הכלכלית, של ניהול משאבים בשיטה של נחלת הכלל.
כבר במאה ה-18, ויליאם לויד הדגים את הרעיון הזה באמצעות ניסוי מחשבתי על רועי צאן שמבצעים רעיית יתר באזור חקלאי ששייך לנחלת הכלל, במקרה כזה, כל רועה צאן לוקח מנחלת הכלל לרעת שאר הרועים.
אותו הרעיון נקרא בהקשר לדיג "הטרגדיה של הדייגים", ומתייחס לדיג יתר.
במאה ה-21, תיאורית הכישלון של נחלת הכלל המוכרת ביותר היא זו של גארט הרדין, שפרסם ב-1968 מאמר על הכישלון של נחלת הכלל, שגם בו היה שימוש בניסוי המחשבתי על שדה המרעה ורועי-הצאן.
במאמר המקורי טען שהפתרון לכישלון של נחלת הכלל הוא הפרטה, והעברת ניהולה לבעלים פרטיים.
לעומת-זאת, במהלך השנים שכתב את המאמר וטען שהבעיה היא חוסר ניהול נחלת הכלל, שניתן להעבירה לניהול המדינה, או אף להשאירה בנחלת הכלל, וכל שנדרש הוא גוף ניהולי שמופקד על שמירה עליה.
מאז מאמרו של הרדין, חוקרים רבים החלו להתעניין בסוגיה של נחלת הכלל.
בעוד התפיסה המקורית הייתה שכל המשאבים שנמצאים בנחלת הכלל עתידים להיכשל, משאבים בנחלת הכלל עדיין משמעותיים בעולם המודרני.
חוקרת לדוגמה שעוסקת בנושא נחלת הכלל היא אלינור אוסטרום, שזכתה בפרס נובל על ניתוח מקרים שבהם נחלת הכלל מנוהלת בהצלחה.
לדוגמה, אוסטרום מצאה כי שדות מרעה באלפים השווייצרים מנוהלים בהצלחה על ידי קואופרטיבים של החקלאים המתגוררים בקרבתם, במשך מאות שנים.
אחד הטיעונים כנגד התפיסה של הכישלון של נחלת הכלל הוא כי אומנם שדות המרעה מצויים בנחלת הכלל, אבל עדיין לכל רועה צאן עדר פרטי, ולכן קיים האינטרס לרעיית יתר, דבר שלא היה קיים אילו גם העדרים היו בנחלת הכלל.
קארול רוס, טוענת במחקרה מ-1986 כי המשתמשים בנחלת הכלל לרוב מצליחים למצוא מנגנונים ודרכים לנהל אותה באופן מספק ולשמור עליה, וייתכן אפילו לשפר אותה.
המונח שהיא טבעה בהתייחסה לתופעה זו הוא "הקומדיה של נחלת הכלל".
מושג אשר דומה למושג הקומדיה של נחלת הכלל הוא המושג "הניצחון של נחלת הכלל".
נטען, כי סוגים מסוימים של נחלת הכלל, כמו נחלת הכלל האינטלקטואלית ותוכנות בקוד פתוח, דווקא משתפרים ככל שמשתמשים בהם יותר וליותר אנשים יש גישה אליהם.
בהשוואה למטאפורה של שדה במרעה, "הדשא גובהה ככל שקוצרים אותו".
נחליאלי לימוני (שם מדעי: Motacilla citreola) הוא מין במשפחת הנחליאליים.
אורכו נע בין 15.5 ל-17 ס"מ; הנחליאלי הלימוני ניזון בעיקר מחרקים אותם הוא מוצא בדרך כלל בסמוך לפני המים.
הוא מאופיין, בדומה לשאר מיני הנחליאליים, בזנב ארוך אותו הוא מנענע לעיתים קרובות.
הנחליאלי הלימוני דומה לנחליאלי הצהוב בגודלו ובצבעי גופו.
שם המין המדעי, citreola, בא מלטינית, בה פירושו "צהוב לימוני".
בעונת הרבייה בטנו וחזהו של הזכר צהובים, העורף שחור, ועל צדי הגוף ישנם כתמים לבנים; הגב אפרפר, ועל החזה ישנו בדרך כלל כתם שחור.
חלקו העליון של הזנב שחור, והרגליים חומות-שחרחרות.
צבעי גופה של הנקבה חדגוניים יותר, והיא חסרה את הגוון הצהוב האופייני לזכר בעונת הרבייה.
בחורף, חזותו של הזכר דומה לזו של הנקבה.
לנחליאלי צעיר אין צבע צהוב, וצבע נוצותיו חום-ירקרק.
הנחליאלי הלימוני נודד בחורף לדרום אסיה ולישראל; וחלק קטן מהאוכלוסייה שלו מגיע עד למערב אירופה; בתקופה זו, בתי הגידול המועדפים עליו הם אזורי גבעות.
בעונות הקיץ הוא מצוי בצפון-מרכז אסיה, באזורי מישוריים, בסמוך למקווי מים, באדמות ביצה ובאזורי טונדרה.
עונת הרבייה נמשכת בדרך כלל בין אפריל ליוני.
הקן דמוי-הכוס מוקם על הקרקע, כאשר הוא בדרך כלל מוסתר בתוך השא או תחת שיח.
הקן עשוי בעיקר מטחב ומחומרים צמחיים אחרים, ומרופד בצמר, נוצות ושיערות.
הנקבה מטילה 4–5 ביצים מנומרות, שנדגרות במשך 14–15 ימים.
הגוזלים פורחים מהקן כ-10 עד 13 ימים לאחר הבקיעה.
הנחליאלים הלימוניים הם מונוגמיים וטריטוריאליים מאוד.
אוכלוסייתו של הנחליאלי הלימוני גדולה יחסית; לפי מדידות מ-1994, האוכלוסייה באירופה עומדת על כ-200,000 זוגות מקננים, וסביר להניח שהאוכלוסייה בטונדרה הרוסית גדולה עוד יותר.
נחלת אחים היא שכונה בנחלאות שבירושלים, הכוללת מבחינה מוניציפלית שתי שכונות היסטוריות שנבנו בסמוך אליה לאחר הקמתה ומהוות הרחבה של שטחה: "נחלת יעקב" (1927) ו"זיכרון אחים" (1929).
בצפונה גובלת השכונה המורחבת ברחוב בצלאל, במערבה ברחובות כפר ברעם ושדרות בן-צבי, בדרומה ברחוב נרקיס ובמזרחה ברחוב אוסישקין.
נחלת אחים נמצאת בגובה כ-790 מטרים מעל פני הים, וסמוכות אליה השכונות נחלת ציון, נחלת צדוק, נווה בצלאל, שערי רחמים ושערי חסד.
השכונה נוסדה בשנת 1924 על ידי התימנים שעלו לירושלים בשנות ה-20 של המאה ה-20 על אדמת טרשים בשיפולים המערביים של קו פרשת המים.
שמה מסמל את שאיפת בוניה לחיי אחווה בנחלה זו.
בין התורמים העיקריים לייסוד השכונה היה הרב נסים אלישר, שתרם חלקת אדמה שהייתה ברשותו כדי להנציח את בנו שנפטר בגיל צעיר, והיוזם העיקרי של השכונה היה הרב חיים שלמה עראקי, החתום על ייסוד השכונה יחד עם יעיש נדאף.
רוב רחובות השכונה, כרוב רחובות הנחלאות, נקראים על שם ערים בצפון הארץ, כגון צפת, ציפורי וטבריה.
רוב תושבי השכונה בשנותיה הראשונות היו אורפלים, יהודים יוצאי העיר אורפה שבמזרח טורקיה, יוצאי תימן וכורדיסטן.
על כך מעידים בתי הכנסת של יוצאי אותן גלויות אשר פזורים ברחבי השכונה.
בית הכנסת אור זרוע - לעדת המערבים, נחלת אחים.
אוכלוסיית השכונה כיום מעורבת ומורכבת גם מעולים חדשים מארצות המערב.
בין התושבים שגדלו ברחובות השכונה ניתן למנות את הרב יוסף קאפח ואשתו הרבנית ברכה קאפח, יהודה עמיחי, האלוף עוזי נרקיס, הרב שאר ישוב כהן, אחותו הרבנית צפייה גורן, עוזי ברעם, חיים ברעם, יאיר צבן, שמוליק קראוס, והקריין יצחק איתן.
נַחֲלִיאֵלִי זְנַבְתָּן (שם מדעי: Motacilla cinerea) הוא מין ציפור שיר מהסוג נחליאלי, הנפוצה באירופה ובאסיה, וחורפת בארץ ישראל.
אורך גופו של הנחליאלי הזנבתן נע בין 17 ל-20 סנטימטר.
זנבו ארוך מאוד, ולעיתים קרובות הוא מנענע אותו ואת כל פלג גופו האחורי.
רגליו בגוון ורדרד, קצרות בהשוואה למיני נחליאלי אחרים.
חלקו העליון אפור, בטנו בהירה ותת-השת צהוב.
לזכרים מופע קיץ שבו הגרון עוטה מעין "סינר" שחור, והבטן כולה צהובה.
מזונו מורכב בעיקר מחרקים ותולעים.
תוחלת חייו עד עשר שנים.
הנחליאלי מעדיף נחלים שזרימתם מהירה ויש בהם אבנים חשופות, ושבגדותיהם יש יערות או חורשות עצים כסביבת מחיה.
בסביבת האדם הוא נמצא גם בגינות ובחצרות.
המין נפוץ כל השנה במערב אירופה.
הוא מקנן בצפון אירופה ואסיה בקיץ ונודד בחורף דרומה, לאגן הים התיכון.
בישראל הוא חורף מצוי ברוב חלקי הארץ.
עונת הרבייה נמשכת בין אפריל ליוני.
הנחליאלי הזנבתן מקנן בסלעים, סדקים בקירות וכדומה, בדרך כלל ליד נחלים ומקווי מים אחרים.
במהלך החיזור, הזכר עולה במעוף קצר לאוויר ויורד באיטיות, בעוד הוא משמיע צפצופים גבוהים.
הנקבה מטילה 3–6 ביצים מנוקדות בתטולה; היא עשויה להטיל יותר מתטולה אחת כל עונת רבייה.
הנחליאלי ניזון מחסרי חוליות ימיים, כמו זבובים, חיפושיות, בריומאים, סרטנים ורכיכות.
נחליאלי מדסקרי (שם מדעי: Motacilla flaviventris) הוא מין של נחליאלי האנדמי למדינת האיים מדגסקר, ומכאן שמו.
הנחליאלי חי באזורים טרופיים וסובטרופיים המוצפים עונתית.
הוא הוגדר כמין חדש למדע בשנת 2001.
נחליאליים (שם מדעי: Motacillidae) היא משפחת ציפורי שיר, בת 65 מינים ב־6 סוגים, כולל בין השאר הסוג נחליאלי, פיפיון.
חלק מבני המשפחה נפוצים רק באזור האפרוטרופי, חלקם נפוצים באסיה, באירופה ובאפריקה וחלקם קוסמופוליטיים.
גודל בני המשפחה נע בין 14 ל־17 ס"מ.הם בעלי צוואר קצר וזנב ארוך ובדרך כלל ללא דו-צורתיות זוויגית בגודל.
הרגליים ארוכות, כהות ובעלות אצבעות וטופרים ארוכים, בעיקר האצבע האחורית, שיכולה להגיע עד ל־4 ס"מ.
הסוג Macronyx הוא הגדול מבין סוגי המשפחה, ויכול להגיע עד ל־64 גרם, לעומת שאר סוגי המשפחה שמשקלם מגיע ל־31 גרם לכל היותר.
צבע הנוצות הוא לרוב חום, ומזכיר במידה מה את נוצותיהם של העפרוניים, אם כי קיימים גם צבעים אחרים.
למשל, ה־Tmetothylacus tenellus הוא בעל נוצות זהובות בהירות.
צבעים נפוצים נוספים הם אפור, שחור, לבן וצהוב.
מרבית בני המשפחה הם אוכלי חרקים ושוכני קרקע, לרוב בשטחים פתוחים.
כמה מינים מעדיפים יערות, או שפת נחלים כמו נחליאלי זנבתן ואחרים.
כמעט כל הנחליאליים בונים את קינם על הקרקע ומטילים עד 6 ביצים בכל עונה.
פיפיון (Anthus) - בו 40 מינים
נחליאלי (Motacilla) - בו 11 מינים
נחלת יצחק היה שטח ובו מבנה בודד ליד שמורת עין חמד בו תוכנן להקים בימי המנדט הבריטי יישוב עברי בדרך לירושלים, בין קריית ענבים למוצא.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 הופקע חלק מהשטח לצורך סלילת מעקף לקסטל, והשכונה לא קמה.
בימי המרד הערבי הגדול ישבו בבית שבנחלת יצחק מייסדי מעלה החמישה ופלוגת נוטרים של בית"ר.
שטח נחלת יצחק נרכש ב-1925 על ידי האחים יהודה ויצחק פלר, פעילי המזרחי שהיגרו מסאנוק לארצות הברית.
במקום היה בית אבן שנבנה כמה שנים קודם לכן על ידי מזכיר הקונסוליה הצרפתית בירושלים ושימש נווה קיץ לקונסול הצרפתי בירושלים.
הרוכשים קראו למקום "נחלת יצחק" או "קריית יס"ף" (יצחק סגל פלר) והציבו שלטים גדולים עם שם המקום בשני צידי הכביש לירושלים.
בהמשך נעשו מאמצים למכור חלקות במקום ליהודי ארצות הברית.
במרץ 1929 עלה יצחק פלר לארץ ישראל והודיע שבקרוב תונח אבן פינה ל-30 בתים ראשונים במקום.
בשנת 1936 עברו למקום חברי קיבוץ גורדוניה-במעלה שהיו קודם לכן בגבעת הקיבוצים ברחובות.
לאחר רצח חמישה מחבריהם הקימו חברי הקיבוץ את מעלה החמישה.
ב-1936 שימש המקום גם כנקודת אימון של הנודדת.
בשנים 1937–1938 הייתה במקום תחנת נוטרים שאוישה על ידי אנשי פלוגת הגיוס של בית"ר בירושלים שנקראה "פלוגת הכביש".
בקרבת מקום הייתה מחצבה והנוטרים הביתר"ים היו יוצאים בלילות לשמור עליה מפני חבלות וגנבות ופטרולים מזוינים היו נשלחים מן הפלוגה לסייר בכביש.
עד מהרה הפכה התחנה ה"ליגלית" לבסיס אימונים והדרכה של אצ"ל.
מרתפי הבית שימשו מטווחים לירי ב"כלים קטנים" ופיצוצי סלעים במחצבה שמשו הסוואה לאימונים בזריקת רימונים.
הערבים היו פותחים באש על כלי רכב עבריים שנסעו בכביש הראשי ירושלים - תל אביב.
ב-26 בדצמבר 1937 נערכו בכביש בסביבה שלוש התקפות על כלי רכב עבריים.
ב-27 בדצמבר 1937 ירד אחד הנוטרים, יחזקאל אלטמן (בן-חור), לכביש ופתח באש על אוטובוס ערבי, משאית ומכונית של משטרת אבו גוש.
הפעולה לא קיבלה את אישור מפקדת אצ"ל.
הבריטים פתחו בחקירה ועצרו אותו.
הוא הובא למשפט בבית הדין הצבאי בירושלים ונידון למוות בתלייה.
כעבור שבוע המיר הגנרל ארצ'יבלד וייוול, מפקד הצבא הבריטי במזרח התיכון את עונשו למאסר עולם.
הוא שוחרר מכלאו לאחר שש שנים.
בסוף שנות ה-30 המקום נזנח ונכנסו אליו ערבים.
לאחר פטירת אלמנתו של יצחק פלר, נכתב בהצופה שהייתה בכוונתו למסור את המקום להקמת יישוב על שם יהושע גורדון.
באותה עת נסלל כביש עוקף לקסטל ולצורך כך הפקיעו השלטונות חלק נכבד משטח נחלת יצחק.
במהלך מלחמת העצמאות הוחזק המקום ובוצר בידי צה"ל, שהחזיק במקום גם שנים רבות לאחר מכן.
בשנת 1969 הושאל המבנה שבראש הגבעה והשטח סביבו, על ידי בעליו, בנימין פלר, לישיבה תיכונית צעירה וקטנה, "קול מבשר", שהעתיקה את פעילותה מהנגב אל היישוב מבשרת ירושלים.
במשך כארבע שנים שימש המבנה כאולם הלימודים, חדרי כיתות ואף מטבח וחדר אוכל לעשרות נערים תלמידי הישיבה שבילו בו את רוב שעות היום במשך שנת הלימודים.
בשנת 1994 אושר לבנות במקום קוטג'ים ליחידות נופש של "מלון דירות".
יזמים הקימו שכונה קטנה של קוטג'ים, שכונו דירות נופש, באזור שעל פי תוכנית המתאר מיועד למלונאות.
תשעה חודשים לאחר אכלוס המקום, בסוף פברואר 2000 אישר בית המשפט העליון את ההחלטה לנתק את הבתים מחשמל.
בהמשך, אישר בית המשפט העליון הוראה לדיירים להתפנות מהבתים.
הבתים של השכונה, המכונה "שכונת רפאים", נותרו נטושים זה שנים רבות, ואת הכניסה לשכונה חוסם שער ברזל נעול.
נחלת יהודה היא שכונה בעיר ראשון לציון, שהוקמה מצפון לעיר כמושב נפרד בשנת 1913 ה'תרע"ג על ידי "חובבי ציון".
בשנת 1988 ה'תשמ"ט צורף המושב לעיר כשכונה בת כ-2,400 תושבים.
בשנת 1912 החליט ועד "חובבי ציון" לייסד מושב בשם "נחלת יהודה", על שמו של ד"ר יהודה לייב פינסקר.
אחד העם והאגרונום אברהם זוסמן יצאו לארץ ישראל על מנת לאתר מקום להקמת המושב והמליצו להקימו על חלקת אדמה שחברת פיק"א רכשה מערביי בית דג'אן, מצפון לראשון לציון.
ההחלטה דיברה על "מושב פועלים", שיועדו להמשיך בעבודתם כפועלים, עם משק עזר קטן ליד הבית בעיקר לצריכה עצמית.
לצורך כך הוקמה בארץ ועדה, שחבריה היו ד"ר חיים חיסין ומנחם שינקין מטעם "חובבי ציון", מנשה מאירוביץ ודב חביב לובמן מטעם איכרי ראשון לציון, וברל כצנלסון ומאיר רוטברג מטעם הסתדרות פועלי יהודה, וזו עסקה בקביעת רשימת הפועלים שיתיישבו במושב.
ביום ו' בשבט ה'תרע"ג (14 בינואר 1913) הונחה אבן הפינה ליציקת ברכת המים למושב החדש.
כאמור טרם הקמת המושב החליט ועד "חובבי ציון" שלמתיישבים יוקצו חלקות שיספיקו להקמת בית ומשק עזר קטן, כך שהמתיישבים יוכלו להמשיך לעבוד כשכירים בראשון לציון, אך לאחר הקמתו ביקשו המתיישבים להגדיל את נחלותיהם, כדי שיוכלו להתפרנס מעבודה בהן בלבד.
היה זה מושב העובדים השני שהוקם בארץ ישראל, לאחר עין גנים שליד פתח תקווה.
שטח היישוב היה 4,500 דונם.
בשנת 1937 נבחר הרב יעקב אבטליון לרב המושב, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1948.
בשנות ה-40 פעלה במושב קבוצה של בוגרי הכשרה מגרמניה שנקראה קיבוץ "אמונים", וחבריה הקימו את קיבוץ עין הנצי"ב.
בתקופת העלייה ההמונית, עם קום מדינת ישראל, הוקמה בסמוך למושב מעברה, שאכלסה כ-700 משפחות, מרביתן עולי עיראק ותימן, המעברה סופחה לנחלת יהודה, שבה היו 200 משפחות בלבד, והיישוב הוכרז כמועצה מקומית.
באופן טבעי הדבר השפיע גם על נבחרי הציבור, שהיו כעת מעולי עיראק: לראשות המועצה נבחר מרדכי טקו, וכרב המועצה מתשי"ב 1952 כיהן הרב משה צאלח, עד לפטירתו בתשכ"ו 1966. שניהם עלו לארץ מעיראק בתשי"א 1951.
באמצע שנות ה-50 עברו חלק מתושבי המעברה ליישובים אחרים, וחלק אחר עבר לבתי קבע ביישוב.
בשנת 1963 היו בנחלת יהודה כ-60–70 נחלות ועוד כ-700 משפחות עירוניות.
כ-40 משפחות נותרו בשנת 1964 במעברת נחלת יהודה והן סירבו להצעות לשיכון בנחלת יהודה.
חלקם רצו לעבור לתל אביב ואחרים סירבו לכל הצעה לעזוב את המעברה.
האזור הוותיק של היישוב נקרא בשם "נחלת יהודה א'", ואזור המעברה נקרא "נחלת יהודה ב'".
האזור שהפריד בין שני חלקים אלה נבנה רק לאחר סיפוח היישוב לראשון לציון, ונקרא "נחלת התיכונה" או בשם הרווח יותר "נחלת החדשה".
שאלת האיחוד עם ראשון לציון עלתה כבר בשנות ה-50 ונדונה גם בשנות ה-60. האיחוד יצא לפועל בשנת 1988, ומאז נחלת יהודה היא שכונה של ראשון לציון.
בשנות השמונים כיהן כרב המועצה הרב אברהם מאיר יעקובוביץ, עד לפטירתו בתשנ"א 1991.
באפריל 2018 אישרה הוועדה המחוזית תוכנית התחדשות בצפון ראשון לציון, כאשר במסגרת "פינוי בינוי", ייבנו בשכונה כ-800 דירות חדשות.
בשכונה פועל מועדון הכדורגל הפועל נחלת יהודה.
נחלת יצחק היה שמו של אזור במרכז תל אביב, מצפון לשכונת תל נורדאו ומדרום לבית הקברות טרומפלדור, בין רחוב פינסקר במזרח לרחוב הירקון במערב.
בשנת 1913 נרכש שטח אדמה באזור זה מבעל הקרקע אמין נסיף, ומכיוון שאת הרכישה יזם יצחק ויגזיל, נקרא האזור "נחלת יצחק".
בתחילת שנות ה-20 הוקמה שכונה בשטח זה: בשנת 1921 פרסם ריכרד קאופמן תוכנית בניין ערים לשכונה, בה היו מגרשים על שטח 500–600 דונם לבנייה.
בדצמבר 1921 היו כ-50 חברים במסגרת החברה ששימשה להקמת השכונה, אשר התעתדו להתחיל בבנייה בתחילת 1922.
במהלך שנות ה-20 הוקמה שכונת נחלת יצחק ממזרח לנחל איילון.
במקביל, השכונה שהוקמה על אדמות אמין נסיף נטמעה בתוך הבנייה הרחבה במרכז תל אביב, ואיבדה את צביונה כשכונה נפרדת.
על כן, במהלך הזמן נפסק השימוש בשם "נחלת יצחק" לציון השכונה.
נחלת הרפובליקה היא תוכנית טלוויזיה מוזיקלית רוסית ששודרה בערוץ הראשון מ-6 בספטמבר 2009 עד 25 בספטמבר 2016. התוכנית נבנתה סביב כמה שירים רוסיים וסובייטיים פופולריים, מתוכם התבקשו משתתפי התוכנית וצופי הטלוויזיה לבחור את אלה שהם הכי אוהבים.
מנחי התוכנית – יורי ניקולייב ודמיטרי שפלב .
לפי מפיק התוכנית יורי אקסיוטה התוכנית נסגרה מסיבה הבאה:
...ראשית, כבר הזמנו את כל האורחים שרצינו להזמין בתקופה זו, ועכשיו רק אמנים צעירים יכולים להפוך לנחלת הרפובליקה.
יש פורמטים אחרים עבור זה".
ב-2025 התוכנית חזרה לשידור עם העונה השבעית ומנחים חדשים: ולדיס פלש ו-וליה קרנבל .
נַחֲלִיאֵלִי לָבָן (שם מדעי: Motacilla alba) הוא מין ציפור שיר קטנה ממשפחת הנחליאליים.
מין זה נפוץ ברוב חלקי אירופה ואסיה ובחלקים מצפון אמריקה, הוא ניזון מחרקים וחי באזורים פתוחים, בעיקר סמוך למקורות מים ונחלים (ומכאן שמו בעברית).
הנחליאלי מקנן בתוך קירות אבן טבעיים או מלאכותיים.
צבעיו הם לבן, אפור ושחור.
אורך גופו כ-20 סנטימטר, אורך זנבו כ-9 סנטימטר, משקלו נע בין 18 ל-28 גרם ומוטת כנפיו 26 עד 30 סנטימטר.
זנבו ארוך יחסית לגופו, בצבעי שחור ולבן.
בממוצע, הנחליאלי הזכר גדול במקצת מהנקבה.
קריאתו האופיינית היא דו או תלת-הברתית.
שירת הזכר פשוטה יחסית, וכוללת רצף הברות חדגוניות, הפסקה, עוד רצף הברות, עוד הפסקה וכן הלאה.
הנחליאלי הוא ציפור ידידותית מאוד, והוא נפוץ במשכנות האדם.
לנחליאלי המצוי השפעה תרבותית רבה: הוא נבחר לציפור השנה של שנת 2011 על ידי , וכן הוא הציפור הלאומית של לטביה.
הוא מוכר בישראל כמבשר בואה של עונת הסתיו.
הנחליאלי הלבן סווג לראשונה טקסונומית על ידי קארולוס לינאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של ספרו "סיסטמה נטוראה" (Systema Naturæ, "מערכת הטבע") תחת השם Motacilla alba.
השם Motacilla, "נחליאלי" בלטינית, שאול מהפועל Motare, שמשמעותו "לנוע", עם צורת הקטנה, ההופכת את משמעות שמו של הנחליאלי בשפה הלטינית ל"(יצור) נע קטן".
המילה Alba משמעותה בלטינית "לבן".
מספר פרשנים מימי הביניים פירשו את cilla כזנב, ובכך, שמו המדעי של הנחליאלי הוא זנב-נוע בדומה לשמותיו בשפות רבות ולכינויו העברי זנבנוע.