tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל אורגניזם נברא עם מאפיינים של יצור בוגר - לדוגמה: העץ נברא עם טבעות שנתיות, האדם נברא עם שיניים ושיער, וכו'.
הסבר זה מקובל בקרב מאמיני הדתות האברהמיות, וזהו גם ההסבר הבולט בקרב המתנגדים לתורת האבולוציה .
יש בריאתנים חדשים (ראה תכנון תבוני), אשר מקבלים את הרעיון של התפתחות החיים בתהליך טבעי והדרגתי, אולם שוללים את האפשרות שהארגון המורכב של מערכות ביולוגיות, ובעיקר של המערכת החיה הראשונית, יכול להיווצר ללא תכנון.
לפיכך הם טוענים כי קיים כוח עליון תבוני אשר יצר את בעלי החיים הראשונים או את הגרעין הראשוני ממנו התפתחו שאר היצורים.
כמעט כל העמים סיפרו סיפורי בריאה, שכללו לרוב תיאורים שונים של בריאת בעלי החיים והאדם.
בחלק מהמיתולוגיות נבראים בעלי החיים והאדם על ידי אחד האלים מחומרים שונים (סלעים אצל האינקה, גזעי עץ אצל הסקנדינבים וכדומה); במיתולוגיות אחרות הם לא נבראים מתוך כוונה אלא נוצרים במקרה (מאברי גופו של פורושה אצל ההודים, מדמעותיו של אתום אצל המצרים וכדומה).
במיתולוגיה הסינית קיימים מספר נרטיבים שונים למקור החיים, בין השאר עיצוב בני האדם מלס ובוץ בידי האלה נו'וה, התפתחותם מחרקים על גווייתו של , והיווצרותם כתמצית של צ'י.
במיתולוגיה היוונית מתוארת בריאת החיים לא בידי אל אלא בידי שני טיטאנים: אֶפּימֵתֶאוּס ("המבין לאחר מעשה") יצר את בעלי החיים, ואחיו פרומתאוס ("החושב מראש") יצר את בני האדם.
את האישה הראשונה, יצר הֶפַייסְטוֹס, האל הנפח.
גנרציה ספונטנית בתקופה הקדומה היה מקובל לחשוב, שיצורים מורכבים יכולים להיווצר ישירות מחומר דומם.
כך למשל עכברים מופיעים באסמי תבואה, ורימות מתהוות בבשר נרקב.
גם חז"ל קיבלו את הנחת היסוד הזאת וברמב"ם מצוין שהכינים נבראו "מן הזיעה" תאוריה זו, המכונה יצירה (גנרציה) ספונטנית, באה לידי ביטוי עוד בכתביו של אריסטו.
השפעתם של הוגי הדעות היוונים הייתה רבה, ורק במאה ה-17 החלו להתעורר ספקות באשר להתכנותה של גנרציה ספונטנית.
בספרו מ-1646 היה תומאס בראון אחד הראשונים לקרוא תיגר על תורת הגנרציה הספונטנית.
למרות הביקורת הרבה על פרסום זה, ב-1668 הצליח האיטלקי פרנצסקו רדי להראות כי זבובים המטילים את ביציהם בבשר הם המקור להתפתחות הרימות בו.
מהמאה ה-17 ואילך, העדות הנסיונית הצטברה בהדרגה ודחקה את רגליה של תורת הגנרציה הספונטנית; בתחילה עוד ניתן היה להחזיק בה לגבי יצורים מיקרוסקופיים.
היו שסברו למשל, כי חידקים יכולים להיווצר מחומר נרקב.
אך בסופו של דבר תיזת הגנרציה הספונטנית הופרכה סופית על ידי לואי פסטר בסדרה של ניסויים ב-1861. כיום מוסכם כי כל היצורים החיים נוצרו מיצורים קודמים ולא מחומר דומם.
קדמות העולם/נצחיות המינים הסבר לפיו העולם, כולל מיני האורגניזמים שבו, היה תמיד כפי שהוא כיום.
אחד מתומכי הסבר זה היה הפילוסוף היווני אריסטו שרעיונותיו היו מקובלים מאד בעת העתיקה ובראשית העת החדשה.
גישה זו אינה מקובלת כיום בעקבות התפתחותן של תאוריות מדעיות המבוססות על ממצאים, כגון המפץ הגדול, התפשטות היקום, אבולוציה ועוד.
מוּצב בעבר נקרא גם מִשלט, הוא מערך מוגן המורכב ממספר עמדות המשמשות ברובן לתצפית ולחימה (בדרך כלל הגנתית).
עמדות המוצב סמוכות זו לזו כדי שיהיה קשר עין וקול ביניהן וזאת על מנת להקשות ניסיון חדירה למוצב.
את המוצב מאיישים כוחות לחימה בסדר גודל של כיתה עד פלוגה.
למרות שהמוצב משמש גם כבסיס צבאי, הוא איננו מוגדר ככזה.
מוצב איננו מתפקד (למעט במקרים חריגים ביותר) בתור מפקדה של הכוחות, אלא בתור מקום הצבתם של הכוחות הלוחמים עצמם.
לעיתים משתמשים במונח מוצב במשמעות מושאלת גם לפיקוד הגבוה, למשל "מוצב הפיקוד העליון" (מצפ"ה).
היחידות הקרביות בצה"ל והלוחמים בלבד הם אלו שתופסים את אותם מוצבים ומבצעים בהם משימות ביטחון שוטף, מוצבים בגזרות שונות כמו יהודה ושומרון והערים שבו, לבנון, סוריה ועזה.
שאר תומכי הלחימה תופסים מוצבים למטרות לוגיסטיקה, מפקדה, קשר וכדומה.
ישנם מספר סוגים של מוצבים: מוצב היקפי, מוצב קווי ומוצב היקפי קווי המשלב את שתי השיטות במוצב אחד.
בתורת ההגנה והביצורים המוצב נחשב כתא היסוד של מערך ההגנה הקבועה, ומספר מוצבים בעלי סמיכות ביניהם מהווים "מתחם מוגן".
לרוב מסודרים כל המוצבים בקו גבול מסוים במה שנקרא "קו מוצבים קדמי" וכל השטח שביניהם לבין הגבול משמש כשטח אש פוטנציאלי לבלימת האויב.
לרוב זהו המצב משני צדי הגבול וכך נוצר שטח שאין עוברים בו בין שני קווי המוצבים (no man's land).
"קו בר-לב" היה קו מוצבים שבנתה ישראל לאורך תעלת סואץ החל מסוף שנת 1968, לשם הגנה על חיילי צה"ל המאבטחים את הגבול שבין ישראל למצרים לאורך התעלה.
ביהודה ושומרון קימים מוצבים המאבטחים כלי רכב הנעים בצירים המרכזים, מפני פיגועי ירי.
מוצבים מוקמים במיקומים אסטרטגיים - בנקודות גבוהות שקל יחסית להגן עליהן ושאחיזה בהן משמעותה שליטה בשטח גדול יותר.
בדרך כלל, חשוב לתוקף לכבוש מוצב בה במידה שחשוב למגן להחזיק בו.
פינוי מוצב או אובדנו, כפי שקרה לצה"ל במלחמת יום הכיפורים, מהווים נזק משמעותי בעת קרב.
יוצאי דופן הם מקרים בהם המוצב שולט על שטח של האויב, אך נשלט על ידי נקודות בשטח של המגן.
במקרה זה, מעבר המוצב לידי התוקף אינו מעניק לתוקף שליטה על המגן, אלא רק מונע את שליטת המגן על התוקף באמצעות המוצב.
המילה מוצב מקורה בתנ"ך, ופירושה מגדל שמירה מעץ ויש הקושרים אותה עם המושג "חיל מצב".
גבעת התחמושת – מוצב גדול של הצבא הירדני.
מוצב החרמון – למעשה לא היה מוצב אלא עמדת תצפית גדולה כאשר נכבש על ידי הסורים במלחמת יום הכיפורים.
מעוז בודפסט – בצפון קו בר-לב ליד תעלת סואץ.
מוצב המזח – בדרום קו בר-לב ליד תעלת סואץ.
מוצב טרמית – בציר פילדלפי ברצועת עזה.
מוצב בופור – בדרום לבנון
מוצב ריחן – בדרום לבנון
מוצב נחל עוז – בעוטף עזה.
מוצא המינים, ובשמו המלא "על מוצא המינים בדרך הברירה הטבעית או השארת גזעים מועדפים במאבק החיים" הוא ספר מדעי אשר עומד בבסיסה של תורת האבולוציה המודרנית.
הספר, אשר פורסם ב-24 בנובמבר 1859, נחשב לאחת מיצירות המופת של המדען הבריטי צ'ארלס דרווין ולאחד מספרי המדע החשובים ביותר שנכתבו.
התאוריה המוצגת בספר גורסת כי האורגניזמים השונים בכדור הארץ נתהוו וממשיכים להתהוות באמצעות שינויים קטנים והדרגתיים, המצטברים במשך הדורות באמצעות מנגנון של ברירה טבעית (natural selection).
מנגנון זה הוא שמסביר את הגיוון הרב של המינים והזנים (תת-מינים) שבעולם החי והצומח.
המונח "ברירה טבעית" מציין שאין בתהליך זה התערבות אלוהית, או התפתחות מתקדמת לקראת אורגניזם משוכלל או טוב יותר.
לפי התאוריה, שינויים קטנים של אורגניזמים שונים בני אותו מין או זן הם דבר שכיח.
באמצעות מנגנון הברירה הטבעית, נשמרים ומתפתחים אך ורק אותם שינויים שמועילים לאורגניזם במסגרת "מלחמת הקיום" – מלחמתם המתמדת של האורגניזמים בטבע על המשאבים ועל הרבייה.
דרווין ניסה להראות כי המינים כולם מוצאם מאב קדמון משותף, אשר שינויים שבאו בדרך הברירה הטבעית לאורך אלפי דורות הביאו אותם למצבם המודרני.
בקהילה המדעית זכה הספר לפרסום רב מיד עם צאתו.
אולם, בתחילה הייתה תאוריה זו רק אחת, גם אם מרכזית, מני תאוריות מדעיות שונות בנוגע להיווצרות המינים השונים על פני כדור הארץ.
רק החל מראשית המאה ה-20 הפכה התאוריה לבסיסה של תורת האבולוציה המקובלת במדע המודרני.
מבחינה חברתית, היה זה אחד מספרי המדע הראשונים שהדיון בו חרג מגבולות המדע בלבד, וזאת כיוון שעלו ממנו שאלות בנושאי מוסר, דת, חברה ומדיניות כלכלית.
התפתחויות קודמות לתאוריה של דרווין
תאוריות טרנסמוטציה, שטענו שהמינים משתנים ואינם קבועים, קנו להן אחיזה מסוימת טרם צאתו של "מוצא המינים": המרכזיות שבהן היו זו של ארסמוס דרווין, סבו של צ'ארלס, וזו של ז'אן-בטיסט דה לאמארק, שתזכה בהמשך לשם "לאמארקיזם".
אולם, התאוריות שהיו מקובלות בקהילה המדעית בבריטניה בראשית המאה ה-19 היו ברוח ה"תאולוגיה הטבעית" – הן גרסו כי מוצאם של המינים בבריאה אלוהית או במספר בריאות אלוהיות.
דרווין רכש את השכלתו גם באוניברסיטת קיימברידג', מרכז הממסד האקדמי הבריטי, וגם באוניברסיטת אדינבורו, שנחשבה לאוניברסיטה חתרנית יותר.
כתוצאה משילוב זה, נחשף דרווין הן לרעיונות הטרנסמוטציה והן להשקפת התאולוגיה הטבעית.
בשנים 1831–1836 שהה דרווין, על פי המלצת המרצה שלו לבוטניקה מקיימברידג', פרופסור ג'ון סטיבנס הנסלו, על אונית הוד מלכותו "ביגל" (HMS Beagle), ושימש בה כחוקר הטבע של הספינה.
"ביגל" הפליגה מסביב לעולם בטרם שבה לבריטניה.
היא עברה בין היתר במרכז ודרום אמריקה, באוסטרליה ובניו זילנד.
המסע סיפק לדרווין הצצה נרחבת לעולם שלא היה מוכר כמעט לחוקרי הטבע בתקופתו: איים בתוליים, יערות גשם וג'ונגלים.
במהלך המסע נחשף דרווין למערכות אקולוגיות רבות ולתופעות שונות בעולם החי והצומח.
הוא הקפיד לתעד ולחקור את אותן תופעות לכל אורך חמש השנים שבמהלכן שהה על הספינה.
במבוא ל"מוצא המינים" מציין דרווין כי מספר תופעות שהיה עד להן במהלך המסע ב"ביגל" מהוות את "נקודת המוצא" לתאוריה שלו – בראשן מאובנים שגילה ב"ארץ האש" (פטגוניה) ומבניהם של יצורים באיי גלאפגוס והרגלי חייהם.
כשחזר דרווין מהמסע ב"ביגל", המשיך במחקר ובניתוח הממצאים מהמסע, תוך שיתוף הידע עם מדענים מובילים באותה התקופה.
בשנת 1837 החל לכתוב את מחברות הטרנסמוטציה, שמהוות למעשה את הבסיס לתאוריה שתופיע בהמשך ב"מוצא המינים".
במחברות אלו כבר באה לידי ביטוי אמונתו בנוגע לשינויים ההדרגתיים ולהשתנות המותאמת האחראית לקיומם של מינים וזנים שונים.
מחקרים שהשפיעו על התפתחות תאוריית מוצא המינים
"עקרונות הגאולוגיה" של צ'ארלס לייל
מדע הגאולוגיה התפתח מאוד במהלך המאה ה-19. אחת השאלות המרכזיות שבהן עסק אז מדע זה הייתה גילו של כדור הארץ.
עם יציאתו למסע ב"ביגל" קרא דרווין את "עקרונות הגאולוגיה" של צ'ארלס לייל, מבכירי הגאולוגים באותה תקופה.
בספרו, טען לייל כי התהליכים המעצבים את פני כדור הארץ הם איטיים ואחידים: הארץ עוברת אינספור שינויים זעירים, אשר לאחר תקופות ארוכות ביותר באים לידי ביטוי נראה לעין.
לפי תאוריה זו, שכונתה אוניפורמיזם, כדור הארץ הוא עתיק מאוד, ולפיכך לשינויים הקטנים יש די זמן על מנת להצטבר לכדי שינויים גדולים המופיעים בטבע.
בנוסף, ספרו של לייל ביטא השקפה שלפיה השינויים שמתרחשים על פני כדור הארץ אינם פרוגרסיביים מטבעם.
עקרונות אלו נמצאים בבסיס התאוריה של דרווין ב"מוצא המינים".
דרווין אף הקדיש פרק שלם להצגת תופעות גאולוגיות התומכות בתאוריה שלו, והתייחס לרעיונותיו של לייל לאורך פרקים נוספים.
באוטוביוגרפיה שלו ציין דרווין את השפעתו הגדולה של לייל על התאוריה שלו: .
"המסה על עקרון האוכלוסייה" של תומאס מאלתוס
בספטמבר 1838 קרא דרווין את "המסה על עקרון האוכלוסייה" של תומאס מאלתוס.
במסה זו מצא דרווין את הכוח המניע את תהליך השתנות המינים, שעליו פירט במחברות הטרנסמוטציה.
ב"מוצא המינים" מדגיש דרווין את חשיבות הרעיון של מאלתוס בתאוריה שלו; לאחר שהוא מציין כי על הקוראים "לשוות לנגד עיניהם" תמיד את הרעיון של מלחמת הקיום, הוא כותב:
מלחמת הקיום שמתאר דרווין מהווה עבור התאוריה שלו את הכוח המניע את הברירה הטבעית.
לא הכול יכולים לשרוד, ולפיכך שורדים רק הכשירים ביותר.
ברוח התקופה הוויקטוריאנית, שבה נחשב ניוטון למודל לחיקוי למדענים, הייתה מלחמת הקיום לתאוריה של דרווין מה שהיה כוח המשיכה לתאוריה של ניוטון: היא הייתה הסיבה שמכוחה יוצאים חוקי ההשתנות המותאמת והברירה הטבעית אל הפועל.
פרסום הספר "שרידים מן ההיסטוריה הטבעית של הבריאה"
בשנת 1844 פורסם באופן אנונימי הספר "שרידים מן ההיסטוריה הטבעית של הבריאה" (בהמשך גילה רוברט צ'יימברס כי הוא זה שכתב אותו).
הספר הציג תאוריית אבולוציה כוללת שהתייחסה להשתנות המינים, למוצא האדם ולראשית כדור הארץ.
בתחום בעלי החיים והצומח, הזכירו הרעיונות שבספר את התאוריה שאותה היה דרווין עתיד להציג ב"מוצא המינים".
הספר זכה לפופולריות ועורר תגובות קיצוניות הן מצד התומכים בו והן מצד אלו שהתנגדו לו.
אמנם, הרעיונות שהוצגו בו היו דומים לאלו שהיו לדרווין באותה תקופה, אך לספר חסר כמעט כל ביסוס מדעי.
עובדה זו גררה ביקורת קשה מצד הממסד המדעי, ואפילו דרווין עצמו ציין כי: .
בעקבות התגובות הסוערות לספר זה, שקד דרווין ביתר שאת על ניסויים ומחקרים בתחומים שיסייעו לו בהשלמת תאוריית האבולוציה שלו.
המחקר המרכזי שלו בתקופה זו עסק בזיפרגליים (בלוטי ים).
מחקר זה העסיק אותו במשך שמונה שנים, ודרווין מצא בו בין השאר עדויות לווריאציות הרבות הקיימות בטבע.
הוא פרסם את החיבורים על בלוטי הים ב-1852 וב-1854.
ראשית המאה ה-19 עמדה בסימן המהפכה התעשייתית בבריטניה.
סימנים ל"מלחמת מעמדות" נראו בשטח.
רעיונות אבולוציוניים נתפסו כמהפכניים וכחותרים תחת מעמד האצולה.
כך לדוגמה, תאוריית הלאמארקיזם שהגיעה מצרפת הייתה מזוהה עם המהפכה הצרפתית; תפיסת התאולוגיה הטבעית נתפסה בעת לימודיו של דרווין בקיימברידג' כמחסום יעיל נגד תסיסה חברתית.
למהפכה התעשייתית היו הן השפעות טכניות והן השפעת מהותיות על התאוריה.
מבחינה טכנית, התפתחות הדפוס סייעה מאוד להפצת הספר ולהרחבת השיח הציבורי עליו.
מבחינה מהותית, התאוריה של דרווין ועקרון הברירה הטבעית שואבים במידה מסוימת מרוח התקופה.
התאוריה המלתוסיאנית, שטענה כי התרבות בלתי נשלטת של האוכלוסייה תביא לקטסטרופה כלכלית, ואשר היוותה השראה לדרווין, התגבשה על רקע המציאות החברתית בבריטניה באותה תקופה.
קיימת טענה שלפיה "עקרון ההסתעפות" של דרווין, הגורס כי "הברירה הטבעית מעדיפה כנראה בעלי חיים שיש בהם גיוון והסתעפות", אנלוגי לתהליך ההתמקצעות שאפיין את המהפכה התעשייתית.
דרווין מתייחס לעיקרון זה ב"מוצא המינים", ואף בניסוח שיכול לעורר את ההקשר התעשייתי: .
מבחינה דתית, לקראת אמצע המאה ה-19 החלו תהליכי חילון בחברה הוויקטוריאנית.
הוגים רבים הטילו ספק בדוקטרינות הכנסייתיות ובכוחו הפלאי של האל.
"מוצא המינים" פורסם על רקע תהליך זה.
נראה כי על אף שהיה ל"מוצא המינים" מקום מרכזי ב"הוצאת האל מעולם הטבע", לא היה זה הטקסט היחיד שיצא כנגד התפיסות התאולוגיות שהיו נחלת הכלל עד כמה שנים קודם לכן.
מבחינה מדינית וכלכלית, לקראת אמצע המאה ה-19 נהנתה בריטניה מתקופה של שגשוג ושלום.
תנאים אלו תרמו לשיח הציבורי הער בשאלות המדעיות שהתעוררו עם פרסום "מוצא המינים".
רבים טוענים כי לא חל שינוי משמעותי ברעיונותיו של דרווין במהלך שני העשורים שלאחר 1838. תימוכין לכך ניתן למצוא גם בדברי דרווין עצמו באוטוביוגרפיה שלו.
נשאלת השאלה מדוע דרווין, חוקר טבע שאפתן שלהבנתו מצא את התשובה לאחת השאלות הגדולות בעולם המדע של אותה תקופה, לא פרסם את הספר קודם לכן.
החוקרים אינם מכריעים בשאלה זו.
חלקם מייחסים זאת לחששות של דרווין מהתגובות לספר: בהקשר החברתי-פוליטי, הספר היה עשוי להיתפס כתומך ברעיונות אנרכיסטיים וחתרניים.
בפן המדעי, דרווין לא יכול היה לדעת כיצד יתקבל ספרו.
בפרט, אפשר שדרווין חשש מתגובותיהם של מורי הדרך שלו בצעירותו, אדם סדג'וויק וויליאם פיילי, שפסלו תורות טרנסמוטציה מכל וכל.
דעה נוספת מייחסת את העיכוב בפרסום ליושרו המדעי של דרווין, שלא הסתפק ברעיונות אלא שקד על מציאת הוכחות, עריכת ניסויים וגיבוש מלא של התאוריה ככל שניתן.
במיוחד הדברים אמורים על רקע התגובות לספר "שרידים מן ההיסטוריה הטבעית של הבריאה".
ישנה טענה כי את העיכוב בפרסום יש לזקוף לנסיבות חייו של החוקר: בתו בת ה-10 מתה ממחלה בשנים אלו, והוא עצמו היה חולה כרוני.
טענה אחרת הייתה כי בהיותו בן למשפחה מבוססת ומכובדת הרשה דרווין לעצמו לעסוק במחקרים שעניינו אותו יותר מאשר העיסוק הדקדקני של כתיבת ספר מדעי.
נטען גם שאפשר שהוא עצמו לא שיער שאותם מחקרים יגזלו ממנו זמן רב כל כך.
מכל מקום, העבודה הארוכה כל כך על הספר הביאה בסופו של דבר לכך שרמתו האקדמית של "מוצא המינים" הייתה גבוהה בהרבה מכל ספר מדעי אחר שיצא לאור באותה תקופה.
ביוני 1858 שלח חוקר הטבע הבריטי אלפרד ראסל וולאס כתב יד לדרווין ובו פרש גרסה עצמאית לרעיון האבולוציה באופן של ברירה טבעית.
וולאס ביקש את חוות דעתו של דרווין בנושא.
דרווין זיהה בבירור כי גרסתו של וולאס דמתה דמיון רב לתאוריה שלו עצמו.
הוא התלבט בשאלה כיצד לנהוג, שכן לפי "כללי הכבוד הג'נטלמני" היה על דרווין לאפשר לוולאס זכות ראשונים על התאוריה.
אך בעצתם של ידידיו לייל והבוטניקאי ג'וזף הוקר, שידעו כי דרווין עסק ברעיונות אלו מזה שנים רבות, התפרסמה הודעה משותפת לדרווין ולוולאס בדבר רעיון האבולוציה.
וולאס עודכן על הפרסום רק בדיעבד, שכן שהה באותה העת במזרח הרחוק.
דרווין זכה לפרסום בעקבות "מוצא המינים" אך וולאס נותר אנונימי, אולי עקב שייכותו למעמד נמוך בחברה הוויקטוריאנית, אשר בתוכה פעלו הוא ודרווין.
לא ברור אם וולאס עצמו הרגיש כך, ומכל מקום הוא נשאר עמיתו של דרווין למחקר והשניים חלקו זה לזה שבחים.
לאחר ההודעה המשותפת הסתגר דרווין בביתו וסיים לסדר ולערוך את הספר.
כעבור כ-13 חודשים, ב-24 בנובמבר 1859, יצא לאור הספר "מוצא המינים בדרך הבירור הטבעי, או השארת גזעים מחוננים במלחמת החיים", או בשמו המקוצר "מוצא המינים".
פרסום הספר עורר גל תגובות בקרב המלומדים וההמון כאחד, סערה זו הייתה בין הסערות המדעיות הראשונות שגלשו אל תחום החברה בכללותה.
הספר מחולק לשלושה חלקים מרכזיים.
בחלק הראשון, פרקים 1–5, מציג דרווין את העקרונות שעליהם מושתתת התאוריה שלו.
בפרקים 6–9 מציג דרווין את הקשיים שמעוררת התאוריה, ומציג את תשובותיו לכל אחד מהם.
חלק זה הוא ייחודי ושונה מספרי מדע שנכתבו באותה העת.
בפרקים 10–14 דרווין מציג תופעות שונות בטבע שהתאוריה שלו מסוגלת להסביר.
בפרק האחרון הוא מסכם את הטענות שהועלו בספר.
פרק 1 – "ההשתנות בתנאי ביות": בפרק זה מפרט דרווין אודות השינויים שעוברים בעלי חיים וצמחים בתנאי ביות עקב ברירה מלאכותית.
דרווין טוען כי שינויים אלו מתבצעים על ידי תהליך ארוך, חוזר ונשנה, של ברירת הפרטים הרצויים לאדם לצורך תכלית כלשהי.
הוא מציג בפרק זה את הבסיס לאנלוגיה המרכזית שאליה הוא חותר בפרקים הראשונים – הברירה הטבעית מבצעת לאורגניזמים בטבע את מה שמגדלים וחקלאים מבצעים לאורגניזמים השונים באמצעות ברירה מלכותית, (אם כי התהליך הטבעי מתבצע ללא הכוונה מודעת של גורם כלשהו).
פרק 2 – "השתנות בטבע": פרק זה עוסק ברובו בגיוון הרב הקיים בטבע, ובקושי שבהבחנה שבין "זנים" ל"מינים" של אורגניזמים שונים.
דרווין טוען כי קושי כה גדול, שהוא נחלת חוקרי הטבע כולם, יש בו הן כדי לערער על התפיסה של "קביעות המינים" (פיקסיזם), והן כדי לתמוך ב"השתנות הדרגתית" שמהווה בסיס לתאוריה שלו.
פרק 3 – "מלחמת הקיום": בפרק זה מציג דרווין את הסיבה המניעה לשיטתו את תהליך הברירה הטבעית: האורגניזמים כולם תלויים זה בזה.
ישנם מאבקי הישרדות בין המינים ובקרב כל מין, מאבק על הרבייה ומאבק בקשיים שמציבים תנאי הטבע, כגון אקלים.
החיים בטבע הם מאבק מתמיד על הישרדותו של כל פרט ופרט.
הוא מציין כי אם לא מכירים במלחמת הקיום, .
פרק 4 – "הברירה הטבעית או הישארות המסוגלים ביותר": בפרק זה מציג דרווין את עקרון הברירה הטבעית, ומנסה להראות כיצד עיקרון זה עשוי להסביר תופעות שונות הנצפות בטבע.
דרווין טוען כי "הברירה הטבעית" משמרת את השינויים המועילים לאורגניזם מבין כל אותם השינויים המופיעים אצל אורגניזמים בטבע.
שינוי מועיל מסייע לפרט לשרוד, וכך משתמרים אותם שינויים מועילים.
דרווין גם מתייחס ל"ברירה זוויגית", המשמרת את השינויים שמועילים לאורגניזם בתחרות מול בני מינו על הרבייה.
פרק 5 – "חוקי ההשתנות": בפרק זה מתאר דרווין את העקרונות המביאים לשינויים הקטנים שהם "חומר ביד הברירה הטבעית".
בפרק זה מוצגים עקרונות רבים ששימשו גם את לאמארק – עקרון השימוש/אי שימוש והורשת תכונות נרכשות.
דרווין מציין כי השתנות המין תלויה בשני דברים: בטיב (יכולת) ההשתנות של המין עצמו, ובתנאי הסביבה.
אך מעל לכל מקפיד דרווין להדגיש את בורותם של חוקרי הטבע כולם בתחום חוקי ההשתנות, ומתייחס לרבים מרעיונותיו כהשערות בלבד: .
פרקים 6–9 – קשיים בתאוריה.
בפרקים אלו מתייחס דרווין להתנגדויות הצפויות להתעורר לתאוריה שלו, ומציע את תשובותיו אליהן מבעוד מועד.
דרווין בחר להתייחס לקשיים שאליהם יש לו מענה, והותיר בלא פתרון שאלות שונות – הן מתחום המדע כגון שאלת התורשה, והן מתחום התאולוגיה.
הקשיים המרכזיים שאליהם כן מתייחס דרווין קשורים בשלמות ובמורכבות: הדוגמאות המובהקות שאליהן התייחס הן המבנה המורכב של העין, והשלמות שבה דבורי הדבש בונות את חלות הדבש שלהן – בצורה החסכונית ביותר האפשרית מבחינה מתמטית.
השאלה שהוא מעלה היא "כיצד התפתח איבר / אינסטינקט מושלם ומורכב כל כך".
משפט זה הוא דוגמה להיותה של התאוריה של דרווין תאוריה מדעית שעומדת במבחן "עקרון ההפרכה" שנוסח בהמשך על ידי פופר.
חלק ממתנגדי התאוריה טענו בהמשך כי האבולוציה היא טאוטולוגיה וכי אין דרך להפריח אותה, תוך שהם מתעלמים מנקודה זו.
אחרים ניסו לתקוף את התאוריה על בסיס הטיעון של מורכבות שאינה ניתנת לפישוט – כלומר הצבעה על תהליכים או איברים שנראה שאין שום סיכוי כי התפתחו דרך התהליכים שתוארו בתורת האבולוציה.
קיימות דוגמאות רבות לנושא זה, כולל אבולוציה של העין, אבולוציה של פרחים, או אבולוציה של מערכת החיסון.
כיום משמש הטיעון בעיקר לצורך הכחשת אבולוציה, כאשר הדוברים מתעלמים מהספרות המדעית בתחום הרלוונטי, או מציגים את הנושא בצורה מעוותת במסגרת פסבדו מדע.
במהלך שלושת הפרקים הללו משתמש דרווין בניסויים מחשבתיים ובתופעות דומות הקיימות בטבע על מנת להראות כיצד ייתכן שבאמצעות שינויים קטנים והדרגתיים, יוכלו איברים ואינסטינקטים להתפתח גם עד כדי שלמות לכאורה.
השלמות, כך לפי דרווין, אינה שונה מהותית מההתפתחות לדרגות גבוהות יותר ויותר: קושי נוסף שאליו התייחס דרווין הוא היעדרן של צורות ביניים, "חוליות חסרות".
את היעדרן של אלו הוא תולה בין השאר במיעוטם של הפרטים שהיוו את צורות הביניים, כמו גם בחוסר השלמות של מצאי המאובנים הקיים באותה תקופה.
לימים חלק מקשיים אלה נפתרו או קיבלו מענה מצד חוקרים שהמשיכו לפתח את תאוריית האבולוציה.
אבולוציה של העין מתארת תהליכי אבולוציה שבהם סוגי עיניים של יצורים שונים יכולים להתפתח לאיבר מורכב כתוצאה של שלבי ביניים שונים, באבולוציה מתכנסת יצורים שונים מפתחים איבר ותתי מערכות שנראים זהים או דומים דרך מנגוני התפתחות שונים, עקב לחצי ברירה דומים.
חוקרים מודרניים מצאו כי פיתוח אבולוציוני הדרגתי לא מוביל בהכרח לשלמות בתכנון.
לדוגמה עיניים של יונקים, עופות ובעלי חוליות אחרים אינן מושלמות כלל ויש בהן פגמים יסודיים בעיצוב.
למשל סדר השכבות ברשתית של בעלי חוליות הוא הפוך ביחס למה שמהנדס היה מתכנן – קני הראיה ברשתית של יונקים פונים כך שגרעין התא נמצא בחלק הקדמי, אחריו נמצא חלק עם מיטוכונדריות ולבסוף החלק בתא עם שכבות רגישות לפוטונים.
האור עובר דרך שכבת נוירונים לפני שהוא פוגע בקולטני האור.
עקב כך הנוירונים המעבירים את האות למוח נמצאים בחלק הקדמי של הרשתית, ונוצר חסרון תפקודי של כתם עיוור.
לעומת זאת, רשתית של חסרי חוליות, למשל דיונון, התפתחה כך שקולטני האור נמצאים בחלק החיצוני של הרשתית, ולכן לבעלי חיים אלה אין כתם עיוור.
חוסר מושלמות זה נובע מכך שתכונות מורכבות מתפתחות באופן מצטבר עקב שילוב גנים שיצרו מבנים פשוטים יותר, שהצטרפו בהמשך למבנים מורכבים יותר.
מרגע שגנים של עיצוב מסוים הפכו נפוצים, אין דרך של ברירה טבעית שיכולה "לתקן" עיצוב כזה גם אם תיקון יכול להיות מועיל (ריצ'רד דוקינס, השען העיוור).
פגמים אחרים בעיצוב כוללים את תנועת עמוד השדרה של לווייתנים (מעלה ומטה במקום הצידה), ו"נדידת" העין לאותו צד של הראש בקרב דגי משה רבנו.
תחזיות רבות של התאוריה של דרווין התאמתו בהמשך באופן שמדגים כוח ניבוי של התאוריה, וכן עם השנים ועם ממצאים מחקריים וחפירות מאובנים נענו קושיות שהוא לא ידע לענות עליהן בזמן יציאת הספר.
מחקר מאובנים מצא מגוון גדול של בעלי חיים, צמחים, ויצורים חיים אחרים שהם מאובני מעבר שהשתבצו ב"עץ חיים" בעל אב קדמון משותף עשיר יותר ויותר.
בשליש הראשון של המאה ה-20 התפתחה הסינתזה האבולוציונית המודרנית שהסבירה כיצד חוקי התורשה שפיתח מנדל התאימו והשלימו את התאוריה של דרווין.
בהמשך התגלו מבנים מיקרוביולוגיים שאפשרו זאת, בהם DNA.
בהמשך התקיימו סינתזות נוספות כמו הסינתזה האבולוציונית המורחבת, שכללה אמבריולוגיה וכן גנטיקה מולקולרית, פילוגניה וביולוגיה אבולוציונית כדי להסביר כיצד מטען גנטי שונה גורר התפתחות שונה של עוברים וכיצד התחום מקתשר לאבולוציה – בתחומים כמו ביולוגיה התפתחותית אבולוציונית.
פרקים 10–14: בפרקים אלו מתוארות תופעות בתחומים שונים שאותן יכולה התאוריה להסביר: בגאולוגיה, בשאלת תפוצתם הגאוגרפית של המינים השונים, במורפולוגיה, באמבריולוגיה ועוד.
מבחינת ניסוחו, ל"מוצא המינים" שני מאפיינים בולטים.
ראשית, הוא פונה לציבור הרחב, לא רק למדענים או "חוקרי טבע" ("נטורליסטים").
הוא קריא ורהוט, עד כדי כך שיש אפילו שהשוו את סגנון כתיבתו ליצירותיהם הגדולות של דיקנס או ג'ורג' אליוט.
מאפיין נוסף של הספר הוא ריבוי העובדות ומגוון התחומים בטבע שמהם שאובות העובדות.
כפי שמציין שאול אדלר בהקדמה של המהדורה העברית:
קודם לכול בזה, שדרווין ביסס את תורתו על שפע עובדות, הבאות מעולם החי והצומח שבהווה ובעבר הרחוק.
עובדה רודפת עובדה, המחשבה מתרפקת על שלל החומר, שדרווין מגיש לקורא, ואין מנוס ממסקנותיו.
שנית, החומר הוא מגוון מאד: מבנה אנטומי, אינסטינקטים, פיזור גאוגרפי, הפריה, הרבעת כלאיים, ראיות מהגאולוגיה, ראיות מצמחים ובעלי חיים בתנאי ביות, ועוד."
האסטרטגיה המרכזית שנקט דרווין היא ביסוס האפשרות שהתאוריה שלו עשויה להיות נכונה, ובמקביל שמיטת הקרקע מתחת לתאוריות אחרות, בראשן תאוריות בריאתניות.
דרווין מודע לרדיקליות של התאוריה שלו, ונתלה בהשוואות לניוטון ולקופרניקוס, הנחשבים למדענים גדולים שחוללו מהפכות בתחומם.
הוא מציג ומבהיר את המושג המעורפל של ברירה טבעית לציבור הרחב, ומנסה להראות כיצד עקרון הברירה הטבעית מסביר טוב מכל תאוריה אחרת את התופעות השונות בעולם החי והצומח.
על מנת לשכנע את הקורא בטיעונים אלו משתמש דרווין במספר אמצעים רטוריים:
האנלוגיה המרכזית שלו מדמה את הברירה הטבעית לתהליכי ה"ברירה בידי אדם" שמתבצע בחיות ובצמחים מבויתים.
הבסיס לאנלוגיה זו נפרש בפרק שלם (הראשון) בספר, והקבלה זו חוזרת ונשנית לאורך הספר.
היא מסייעת לקורא להבין את התהליך האמורפי מעט של "ברירה טבעית", באמצעות תהליכים מוכרים מחיי היום-יום בבריטניה של המאה ה-19: השבחת כלבי מרוץ, השבחת תוצרת חקלאית, ועוד:
יצירת הזדהות הדדית בינו לבין הקוראים.
הספר מנוסח בגוף ראשון, יחיד ורבים לסירוגין.
דרווין מציג את התאוריה שלו תוך שהוא מוביל את הקורא דרך הקשיים שהוא עצמו חווה לפני שקיבל את התאוריה של הברירה הטבעית.
דרווין מזמין את הקורא לקבל את התאוריה, ועל פניו אינו כופה אותה על קוראיו.
הוא מבקש מקוראיו להקשיב ל"קול ההיגיון" ולנסות לחשוב על הטיעונים שלו ללא דעות קדומות.
כאמור, חלק נרחב מהספר עוסק בהתמודדות עם ביקורת אפשרית.
הביקורות המרכזיות שאליהן מתייחס דרווין בספר טוענות ברובן שקיימות תופעות בטבע שאינן יכולות להיות מוסברות באמצעות הברירה הטבעית.
דרווין לא נימק כיצד אותן תופעות מוסברות על ידי הברירה הטבעית, אלא כיצד אותן תופעות עשויות להיות מוסברות על ידי הברירה הטבעית.
דרווין פנה לטכניקה הזו בין השאר כיוון שעריכת ניסוי אמיתי בשאלות הקשורות בברירה הטבעית לא הייתה אפשרית.
נתונים סטטיסטיים על הפצת הספר
הספר פורסם בשש מהדורות, ב-18,000 עותקים.
הוא תורגם ל-11 שפות בימי חייו של דרווין, ומאז מותו תורגם ל-18 שפות נוספות.
הגרסה העברית פורסמה ב-1960, בתרגומו של שאול אדלר, שאף הוסיף לה הקדמה.
"מוצא המינים" נכנס מיד למרכז השיח הציבורי והמדעי בעולם.
התפתחות הדפוס וכתבי העת המדעיים בבריטניה סייעו להתפשטותם הנרחבת של רעיונותיו של דרווין ושל הביקורות עליהם.
לצד התמיכה וההערכה שלהן זכה, הספר עורר גם התנגדות רבה, הן בחוגים המדעיים, הן בחוגים הדתיים והן בקרב הציבור הרחב.
לקראת סוף המאה ה-19 עלו התנגדויות מדעיות נוספות לתאוריה של דרווין, והיא הייתה רחוקה מלהיות התאוריה השלטת בעולם המדעי.
היא עתידה הייתה להפוך לכזו רק בעשורים הראשונים של המאה ה-20.
קוראים מדעיים כבר היו מודעים לטיעונים לפיהם מינים השתנו באמצעות תהליכים שהיו כפופים לחוקי הטבע, אך רעיונות הטרנסמוטציה של למארק ו"חוק ההתפתחות" המעורפל של Vestiges לא נהנו מתומכים רבים בקרב מדענים.
דרווין הציג את הברירה הטבעית כמנגנון הניתן לבדיקה מדעית תוך שהוא מקבל שיש אפשרות לקיום מנגנונים אחרים כמו תורשה של תכונות נרכשות (לאמרקיזם).
האסטרטגיה שלו קבעה שהאבולוציה באמצעות חוקי הטבע ראויה למחקר מדעי, ועד שנת 1875, רוב המדענים קיבלו את העובדה שהאבולוציה התרחשה, אך מעטים חשבו שהברירה הטבעית היא משמעותית.
גם השיטה המדעית של דרווין הייתה שנויה במחלוקת.
תומכיו העדיפו את האמפיריזם של A System of Logic של ג'ון סטיוארט מיל, בעוד המתנגדים החזיקו באסכולה האידיאליסטית של פילוסופיית המדעים האינדוקטיביים של ויליאם וויול, שבה חקירה יכולה להתחיל עם הרעיון האינטואיטיבי שמינים הם אובייקטים קבועים שנוצרו על ידי תכנון.
תמיכה מוקדמת ברעיונותיו של דרווין הגיעה מממצאים של חוקרי טבע שחקרו ביוגאוגרפיה ואקולוגיה, כולל ג'וזף דלטון הוקר ב-1860, ואסא גריי ב-1862. ב-1861 הנרי וולטר בייטס הציג מחקר שהסביר חקיינות בטסיאנית באמצעות ברירה טבעית.
אלפרד ראסל וולאס דן בראיות ממחקר הארכיפלג המלאי שלו, כולל מאמר משנת 1864 עם הסבר אבולוציוני לקו וולאס.
לאחר פרסום הספר עלו שתי התנגדויות מדעיות (שאינן דתיות) לתאוריה.
הראשונה נגעה למנגנון התורשה, שלא היה קיים כלל ב"מוצא המינים".
דרווין הקפיד להזכיר בספר את ה"וריאציות" שבין הפרטים ואת "עקרון התורשה", אך לא הסביר כיצד מופיעות הווריאציות וכיצד פועל אותו "עקרון תורשה".
הוא אף טען כי בבורותנו איננו יודעים לספר ולא כלום על הסיבות לכך שהשינויים עוברים בתורשה ועל הסיבות לווריאציות: , ציין דרווין בספר.
התנגדות זו נפתרה במחצית הראשונה של המאה ה-20 עם הסינתזה האבולוציונית המודרנית ששילבה בין רעיון הברירה הטבעית והתאוריה הדרוויניסטית כולה לבין חוקי התורשה של מנדל וכן עם תאוריות אחרות הנוגעות לשונות גנטית.
ההתנגדות השנייה נגעה לגילו של כדור הארץ: בהתבסס על המגוון הביולוגי והבנתו את תהליך האבולוציה העריך דרווין כי כדור הארץ הו בן כמה מאות מיליוני שנים.
כשלוש שנים מאוחר לאחר פרסום "מוצא המינים", פרסם הפיזיקאי החשוב הלורד קלווין את חישובו לגיל כדור הארץ.
אך הוא התנגד לתורתו של דרווין ואת המסקנה העולה ממנה כי גם בני האדם נוצרנו בתהליכים אקראיים, ולא במעשה בריאה מכוון.
החישוב של קלווין הסתמך על משך הזמן שייקח לכדור סלע לוהט, כפי שהבינו שכדור הארץ היה בתחילתו, להתקרר למידה שבה הוא מצוי כיום.
החישוב נגד הן את תורת האבולוציה הן לתאוריות גאולוגיות.
לדרווין לא הייתה תשובה לחישוב זה.
מחלוקת זו לא נפתרה עד תחילת המאה ה-20, עת הוכח כי גילו של כדור הארץ אכן עומד בדרישות של תורת האבולוציה של דרווין.
מאוחר יותר התברר על סמך תארוך רדיומטרי כי גילו של כדור הארץ הוא כ-4.5 מיליארדי שנים.
דרווין עצמו היה רחוק מעין הסערה הציבורית, וניהל את השיח מול מבקריו באמצעות התכתבויות רבות.
ארבעה מידידיו לקחו על עצמם את ההגנה הפומבית על התאוריה.
הארבעה היו לייל, ג'וזף הוקר, אסא גריי ותומאס הנרי האקסלי.
כל אחד מהם היה מהמובילים בתחומו – לייל בגאולוגיה, הוקר הגיע מעולם הבוטניקה, גריי היה בוטנאי אמריקאי, והקסלי זואולוג וחוקר אנטומיה השוואתית.
הארבעה פעלו, איש איש בתחומו, והמציאו הוכחות ונימוקים נוספים לנכונות התאוריה של דרווין.
חלקם פרסמו ספרים שהסבירו תופעות מתחומם בעזרת הברירה הטבעית.
לייל וגריי אמנם האמינו עדיין בהתערבות אלוהית כלשהי, אך תמכו בעיקרי התאוריה והגנו עליה.
הקיצוני מכולם היה הקסלי, שזכה לכינוי "הבולדוג של דרווין", על כך שהגן על התאוריה שלו באופן חריף בהזדמנויות שונות.
בדיון פומבי מפורסם שניהל מול ההגמון של אוקספורד ב-1860, צוטט הקסלי כמי שאמר שהוא מעדיף שסבו יהיה
ההתנגדות הדתית לספרו של דרווין הייתה בחלקה המשך של ההתנגדות להשקפות טרנסמוטנטיות קודמות.
אולם, התאוריה של דרווין הלכה צעד נוסף בכך שלא ייחסה לאדם כל ייחודיות על פני בעלי החיים.
נקודה זו היוותה גורם נוסף להתקפות דתיות על התאוריה.
ההתנגדות הדתית הקיצונית לספרו של דרווין, כמו זו שבאה לידי ביטוי במשפט הקופים לדוגמה, לא הייתה נחלתה של התקופה הוויקטוריאנית.
על אף שספרו עורר כאמור התנגדויות דתיות מצד אנשי התאולוגיה הטבעית, פונדמנטליזם נוצרי המקדש את כתבי הקודש כפשוטם הוא תופעה שצצה מחדש רק בתחילת המאה ה-20, לאחר שדעכה בעידן הנאורות.
המונח דרוויניזם חברתי מתייחס לתאוריה חברתית-כלכלית המקדשת את התחרות בתוך החברה ובין חברות שונות כדרך הנכונה להתפתחות כלכלית וחברתית.
לקראת המאה ה-20, רעיונות מתחום הדרוויניזם החברתי היו נוכחים במדיניות של רבות מהמדינות המפותחות.
התאוריה נשענת במידה מסוימת על התאוריה של דרווין כפי שהוצגה ב"מוצא המינים", אולם יודגש כי ב"מוצא המינים" עצמו נמנע דרווין לחלוטין מלהתייחס לשאלות חברתיות.
זאת משום שהספר כולו נמנע מעיסוק בשאלה מעוררת המחלוקת של מוצא האדם, ומתמקד בעולם החי בלבד.
דרווין גם לא השתמש בביטוי המפורסם "המתאים שורד", שעמד בבסיסה של אותה דוקטרינה.
דרווין אף לא הזכיר את האדם בהקשר חברתי לאורך כל הספר, והשתמש בו כדוגמה לתופעה אנטומית או ביולוגית לעיתים רחוקות בלבד.
אולם, אחד העקרונות המרכזיים בתאוריה של דרווין – מלחמת הקיום – שאוב בראש ובראשונה מהמסה של מאלתוס על האוכלוסייה.
כך שבמובן מסוים, תורת האבולוציה של דרווין נשענה על עקרונות חברתיים, ולפיכך קשה לנתק אותה מההקשר החברתי.
החברה היוותה השראה לתאוריה של דרווין; בתורה, היוותה התאוריה השראה ואסמכתא מדעית לעקרונות הדרוויניזם החברתי, בתקופה שבה הייתה לאסמכתא מדעית שכזאת חשיבות רבה.
יתר על כן, במקומות ספורים בספר מתייחס דרווין למושג של "עליונות" בטבע, במובן שעשוי להתפרש כמימוש של עקרון "החזק שורד".
דרווין אמנם אינו מתייחס לחברה האנושית, אך ניתן לבצע את ההקבלה:
אף על פי כן, אין ב"מוצא המינים" התייחסות מפורשת לעקרונות של דרוויניזם חברתי.
לעומת זאת, בספרו המאוחר יותר "מוצא האדם" (1871), שבו דן דרווין במפורש במוצא האדם, הוא מתייחס בהרחבה לשאלות חברתיות הקשורות לאדם, ועל כן קיימת מחלוקת בין חוקרים האם נכון לזהות את תורתו של דרווין עם דרוויניזם חברתי.
דרווין לא התייחס ב"מוצא המינים" לשאלה "האם יש אלוהים", ואף לא השיב בביטחון לשאלה "האם אלוהים יצר את העולם ואת החיים".
על אף השם "מוצא המינים", העדיף דרווין שלא להתייחס לשאלת ראשית המינים, אלא רק לתהליכים הפועלים מראשיתו של העולם ומראשיתם של החיים ועד להווה.
כאשר הסביר אודות תהליכי הברירה הטבעית, השתמש דרווין בשפה מאנישה.
שימוש זה אפשר לאנשים להבין את הברירה הטבעית כפעולתו של האל.
דרווין שלל זאת במפורש: .
התאוריה של דרווין אפשרה את קיומו של האל כיוצר העולם, באופן שהולם יותר מכל תפיסה דאיסטית.
אך אין ספק שהוא שלל את מעורבות האל בתהליכי הטבע.
המשמעות וההשפעה הרדיקלית של "מוצא המינים" נוגעת יותר למרכזיותו של האדם בטבע.
ממש כשם שקופרניקוס "הוציא" את כדור הארץ ממרכז היקום, "הוציא" דרווין את האדם ממרכז ממלכת החי, או יותר נכון מפסגת ממלכת החי.
הוא ייצג תפיסת עולם שלפיה החיים אינם תלויי מוסר או תכלית, אלא חסרי סדר ואקראיים.
הייתה בכך חתירה תחת ערכי החברה הוויקטוריאנית שבה הוא חי.
זהו הפירוש המקובל לתאוריה של דרווין כפי שהיא מוצגת ב"מוצא המינים".
עם זאת, ישנם גם חוקרים הסבורים כי דרווין חשב שהאדם הוא אכן "המטרה" של הברירה הטבעית.
באחד מפרקי הסדרה "שנות השמונים" בנם הגדול של חנניה ורבקה קורקוס ואחיו של ציון מהסדרה "שנות התשעים" ללו קורקוס חוזר בשאלה בין היתר בגלל הספר.
באחד מפרקי סדרת ההנפשה של ה"אקס-מן" מציג את סיפור המקור של מיסטר סיניסטר בתור אדם שמושפע מהספר וחי בתקופה של דרווין עצמו ואחד מאבות אבותיו של צ'ארלס אקסבייר וכמו כן, צ'ארלס בעצמו מחזיק בעותק של הספר, שכנראה עבר עליו בירושה.
מוצא עילית הוא יישוב קהילתי בעל אופי כפרי הממוקם מעל עמק מוצא על גבי ההר שבין מוצא תחתית למבשרת ציון.
הגישה ליישוב היא דרך הכביש המפותל המכונה: "שבע האחיות", או דרך כביש 1 הישן, לאזור התחתון של היישוב.
מבחינה מוניציפלית, היישוב שייך למועצה האזורית מטה יהודה.
מוצא עילית הוקמה בשנת 1933 כמושב עובדים על אדמות האיכר שמואל ברוזה, על ידי בני המושבה הוותיקה מוצא (תחתית) וקבוצת פועלים מירושלים.
אנשי המושב התפרנסו מגידול פרות לחליבה, וכן מעבודה בבית ההבראה הסמוך, ארזה, שהיה הגדול והחשוב מסוגו ומאירוח קייטנים.בימי המרד הערבי הגדול (1936–1939) היה במקום בסיס יחידת הנודדת, כוח הגנה נייד בראשות יצחק שדה.
בינואר 1948 פונה המושב מתושביו ובמקום השתכנה מפקדת חטיבת עציוני, כאשר בית ההבראה "ארזה" שימש כבית חולים שדה.
תושבי המקום חזרו למוצא עילית עם תום מלחמת העצמאות.
בשנת 2013 החלה בנייה של 220 יחידות דיור במדרון שבין מוצא עילית למעון הרופא, שבו שכן בית ההבראה ארזה, ומספר בניינים היסטוריים בתהליך של שימור ומשמשים כשטחים ציבוריים.
כיום, היישוב הוא יישוב קהילתי ורבים מתושביו הם בעלי מקצועות חופשיים, המתפרנסים באזור.
היישוב הוא חילוני וכולל מגוון גילים ובשנים האחרונות נוספו למוצא עלית משפחות צעירות, ותושביו מהווים קהילה פעילה החוגגת יחד פסטיבלים, חגים ואירועים תרבותיים מגוונים.
ביישוב שלושה גני ילדים חילוניים.
ילדי היישוב לומדים בבית הספר היסודי הממלכתי עין הרים שליד סכר בית זית.
בתיכון לומדים ילדי מוצא עלית במגוון תיכונים באזור (תיכון עין כרם) ובירושלים (ליד"ה, בויאר, התיכון למדעים ולאמנויות, האקדמיה למוסיקה ולמחול ועוד).
ביישוב פעילה תנועת נוער בשם התנועה החדשה, וחברים בה עשרות ילדים ובני נוער מכיתה ג' ועד י"ב, העורכים פעילויות מדי שבוע, וכן בחגים ובחופשים.
בחלק העליון של מוצא עלית ישנו מעון למבוגרים, מחלקה סיעודית ומרכז החלמה והבראה בשם "נוה עמית – מעון הרופא".
בשנת 1923 הוקם ליד מוצא בית ההבראה "ארזה" או בשמו המלא, "ארזה – בית הבראה לחלוצים".
מדובר היה בגלגולו של רעיון שהעלה עוד בנימין זאב הרצל.
בית ההבראה הוקם על ידי ההסתדרות הכללית.
הוא פתח את שעריו לציבור הרחב ב-1924 ובו כשישים מיטות.
דוד רמז הציע לקרוא למקום "ארזו" על שם ארזו של הרצל, אך בהמשך הלכה ותפסה המקבילה הנקבית, שהתקבלה לבסוף – "ארזה".
בתחילה שימש המבנה בעיקר לטיפול בבעיות במערכת העיכול והוא תיפקד כמוסד רפואי של ממש.
לאחר מלחמת העצמאות, עם סיום הקרבות באזור, שוקם בית ההבראה וחזר לפעילות מלאה.
בשנות השמונים הוסב המתחם למרכז כנסים והשתלמויות.
ב-2019 החל תהליך שימור ושיקום של הבניינים ההיסטוריים, ובהם בית ההארחה ארזה.
במתחם המחודש נבנים ארכיון, ספרייה ומרכז תרבות.
בחורשה המצויה ליד בית ההבראה ניטע עץ, בסוף 1898, בעת ביקורו בארץ ישראל של הרצל ודוד וולפסון.
הם נטעו במקום עצים: (הרצל נטע ארז ווולפסון נטע דקל).
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגע האתר והעצים נפגעו קשות, ככל הנראה כתוצאה מפגיעה של ערביי הכפרים השכנים.
מוֹצָא (או מוצא תחתית) היא שכונה בירושלים הממוקמת בהרי ירושלים, בפאתיה המערביים של הבירה, בסמוך לנחל שורק, בגובה ממוצע של 580 מטר מעל פני הים, בעבר הייתה מושבה חקלאית עצמאית, ובשנת 1993 צורפה לשטח השיפוט של ירושלים.
המושבה נוסדה בשנת 1894 על ידי הארגון היהודי "בני ברית" כיישוב חקלאי יהודי מבודד על הדרך מירושלים ליפו, כארבעה קילומטרים מערבית לירושלים, בסמוך לכפר הערבי קאלוניה, ששימר בשמו את היישוב הרומי "קולוניה אמאוס".
החל משנת 1933, עם הקמתו של מושב העובדים מוצא עילית, שונה שם המקום מ"מוצא" ל"מוצא תחתית", ובשנת 1993 צורפה מוצא תחתית לירושלים.
בחפירות ארכאולוגיות שונות נערכו בסביבות היישוב החל משנת 1973 ועד שנת 2019 נמצאו שרידי יישוב מתקופות שונות.
בעיקר באזור המכונה "תל מוצא", ליד בית הכנסת העתיק מוצא, המצוי היום מדרום לכביש 1 - כביש ירושלים-תל אביב.
בחפירת הצלה שנערכה בשנת 2000, כחלק מעבודות להנחת צינור מים, נמצאו שרידים מהתקופה האפיפלאוליתית בעומק של כ-4 מטר, בשכבה של אדמת טרה רוסה המונחת היישר על סלע האם.
בין השאר נמצאו כלי צור, גרעינים, נתזים ומיקרוליטים האופייניים לתרבות הכבארית.
לראשונה התגלו באזור, בשנת 1927, ממזרח למוצא עילית כלי צור מן מהתקופה הנאוליתית בארץ ישראל, בגדה המערבית של נחל שורק.
בשנת 2000, נמצאו שרידים של שכבת יישוב מהתקופה הנאוליתית הקדם-קרמית ב' (8500-7000 לפסה"נ) מעל השכבה האפיפלאוליתית.
שכבה זו כללה רצפת עפר כבוש עם ארבעה מוקדים שהכילו צור לרבות פסולת, גרעינים וכלים וכן כלי עצם ועצמות בעלי חיים.
ממצא יחיד במינו הוא מקדח הנתון בידית עצם חלולה.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בשנת 2012, נחשפו שרידיהן של שתי שכבות מן התקופה הנאוליתית הקדם–קיראמית ב'.
השכבה התחתונה מבין השתיים מיוחסת לחלקה הקדום של התקופה, והניבה מספר פסלונים אנתרופומורפיים וזואומורפיים, ביניהם צמד פסלוני בעלי חיים שנתגלו בסמיכות זה לזה.
פסלון אחד, עשוי מאבן גיר קשה, עוצב בדמות ראם בעל קרניים מפותלות.
הפסלון השני עוצב בדמות שור בר, והוא עשוי מאבן דולומיט.
לפסלונים חשיבות רבה בחקר חיי הדת והפולחן של החברות הפרהיסטוריות המאוחרות בארץ ישראל.
החברה שיצרה את הפסלונים התקיימה בתקופה שבה חל המעבר להתיישבות קבע ולכלכלה המבוססת על חקלאות ועל בעלי חיים מבויתים.
כחלק מהעבודות שמבצעת חברת נתיבי ישראל לסלילת כביש 16, נערכה חפירת הצלה על ידי רשות העתיקות בעמק מוצא, בה נחפרו 300 ריבועי חפירה בגודל של חמישה על חמישה מטרים כל אחד.
במקום התגלה כפר מהתקופה הנאוליתית בארץ ישראל ונחשפו עשרות מבנים בשטח של כ–200 דונם, זהו יישוב הנאוליתי הגדול ביותר שהתגלה בארץ ישראל.
בשנת 1973 חפר הארכאולוג עמנואל אייזנברג שרידי יישוב מתקופת הברונזה הקדומה.
בשנים 1993–2003 נערכו שלוש עונות חפירה שבהן נחפר שרידי יישוב מתקופת הברזל 2א', בערך מהמאה התשיעית לפנה"ס.
בשנת 2012, במהלך חפירה ארכאולוגית שנערכה לרגל שדרוג כביש 1, נחשף מקדש וכלי פולחן מתקופה זו, כלומר זהו אתר פולחן שהתקיים לצד המקדש המרכזי בירושלים בתקופת בית ראשון.
המקדש שהתגלה במוצא היה גדול לפחות כמו מקדש שלמה ושרד גם לאחר חורבן הבית.
חוקרים ישראלים סבורים כי במקדש הונהג פולחן מעורב, יהודאי ואלילי, ומצביעים על דמיון אדריכלי למקדש בירושלים.
עם זאת, לא ברור כיצד השתלב המקדש עם הממלכה הירושלמית.
לאחר חשיפה חוזרת של המקדש בשנת 2019, הציע החוקר עודד ליפשיץ כי קריית יערים המקראית היא בעצם במוצא, והזיהוי הביזנטי הנוכחי שלה שגוי.
יוסף בן מתתיהו מספר שאחרי נפילת מכוור העניק אספסיאנוס קרקע בקרבת ירושלים לשמונה מאות ותיקי הצבא הרומאי:
ישעיהו פרס מציין כי בעת סלילת הכביש העוקף את הקסטל חשפה מחלקת העתיקות המנדטורית בית מרחץ בלא פרטים נוספים.
על אחת מטביעות חותם של הלגיון העשירי פרטנסיס מאוסף רייפנברג נאמר כי מקורה במוצא, אך הדבר אינו ודאי.
התלמוד הבבלי מעיד כי כבר בזמן בית שני הייתה מוצא פטורה ממס.
אפשר לשער כי הפטור נבע בגלל עיסוקם בגידול מסיבי של ערבות לצורכי בית המקדש, כמתואר שם בגמרא, גידול שאינו רווחי אך כרוך בטרחה ובהוצאות.
התקופה הצלבנית עד התקופה העות'מאנית
בתקופה הצלבנית נודע היישוב בשם "קאלוני" (Qalonie) והוקם שם מבנה, אשר על שרידיו הוקם חאן בשנת 1871. במפקד העות'מאני שנערך בשנת 1596 מנה הכפר 110 תושבים, ושילם מיסים על גידולי חיטה, שעורה, זיתים, וכוורות דבורים.
באזור עדיין קיימות טראסות מלאכותיות רבות, בהן גדלים עצי זית עתיקים (מהם קיבל המושב בית זית, שיושב על אדמות חקלאיות שהיו של קאלוניה, את שמו), ושדות שעורה.
חלקות הקרקע הראשונות נקנו בשנת תר"ך (1860) על ידי דוד ילין (הראשון), יוצא העיר לומז'ה שבפולין, ושאול יחזקאל-יהודה, בן למשפחה מיוחסת מבגדאד.
יהושע ילין, בנו של דוד, היה בן 16 בעת ביצוע הרכישה והיה נשוי כשלוש שנים לשרח, אחותו של שאול.
השניים רכשו כרם זיתים בכפר הערבי קאלוניה.
בכרם הייתה חצובה מערה בסלע אשר ממנה נבע מעיין.
המקום תאם את ציפיות הקונים: אוויר צח ונעים ומים קלים ומתוקים וכן שלושה מעיינות גדולים, יחידים בסביבה.
המקום היה לנקודת משיכה ל"ישמעאליים" (ערבים) שבאו לנפוש בו.
הייתה גם חשיבות לעובדה שהשטח המוצע למכירה היה בצד הדרך הראשית בין ירושלים ליפו.
לביצוע הרכישה נעזרו בקונסול הבריטי ג'יימס פין, אשר מצא את השיטה שתאפשר לשלטון העות'מאני לאשר את הקנייה.
כאשר התבשרו תושבי המקום על העסקה, הם הציעו חלק מהאדמות שהיו לרשותם למכירה.
חלק מתושבי הכפר נטשו אותו לעבר הירדן או לחורן שבסוריה, ולנשארים היה כדאי למכור את האדמה שנמסרה להם.
כך נרכש כל השטח המכונה "ארד' אל-בזוניה".
החזקה בחלקה עברה לידי היהודים, וגדר אבנים הוקמה מסביבה.
יהושע ילין מציין כי חאג' מוסטפא אבו גוש מהכפר הערבי אבו גוש "משל על כל תושבי הכפרים בסביבות ירושלים לצד צפון, העלים עינו ולא הפריע לנו ממעשינו".
ב-1871 הקים ילין על החלקה חאן, בבניין שבימינו הוא בית הכנסת של מוצא.
היות שמוצא הייתה לתחנה חשובה לשיירות שנעו בין יפו לבין ירושלים, הפעלת החאן נחלה הצלחה, וגם מוסטפא אבו גוש היה שותף בחלוקת הרווחים.
בשנת 1890, לאור התעניינות יהודים בקניית אדמות באזור מוצא, שלא עלתה יפה, הצליח ילין לרכוש 184 דונם נוספים, אותם מכר לחובבי ציון ולחברה שנקראה "חיבת הארץ".
כעבור שלוש שנים קנתה את הקרקעות הללו לשכת ירושלים של הארגון היהודי בני ברית, אשר החליטה ליישב את האדמות בחקלאים מצטיינים שהוכיחו את כישוריהם, ולהקים במקום מושבה.
בשנת 1894 הושלמה רכישה נוספת של אדמות על ידי ארגון בני ברית שאיפשר למתיישבים לרכוש את נחלותיהם בתשלומים לתקופה ארוכה, והמושבה נוסדה על שטח של כ-1,000 דונם משני צידי הדרך מירושלים ליפו.
בין המתיישבים הראשונים היו יצחק ולאה כהן, שמואל ברוזה ומשפחת מקלף (משפחת הוריו של מרדכי מקלף, לימים הרמטכ"ל השלישי של צה"ל).
בשנת 1910 עבר משבר על המקום ומתוך 12 משפחות שהיו בו עזבו חמש.
את ילדי מוצא לימד הסופר והחוקר משה דוד גאון (אביהם של בני גאון והזמר יהורם גאון).
במאורעות תרפ"ט הותקף היישוב, למרות יחסי הידידות בין המשפחות היהודיות ובין התושבים הערביים בסביבה.
בהתקפה זו נרצחו כמעט כל בני משפחת מקלף - האב אריה לייב, האם בתיה חיה, הבן משה, הבנות מינה ורבקה, ושני אורחים מתל אביב - הרב שלמה זלמן שך ודוד גלצר.
שלושה ילדים הצליחו להימלט - מרדכי, חיים וחנה.
לאחר מכן ננטשה המושבה לתקופה של כשנה, ובהמשך יושבה מחדש.
בשנת 1933 הוקם הכפר הסמוך, מוצא עילית, על ידי בני מוצא ומתיישבים נוספים מירושלים.
בשנת 1956 החלה הקרן הקיימת לישראל לנטוע את יער ירושלים על ההר שמעל המושבה.
ביער ניטעו כמיליון עצים, בעיקר עצי אורן.
בשנת 1962, הורחבה המושבה והוקמה בה שכונת וילות בשם "רמת מוצא".
בשנת 1976 פרץ סכסוך בין תושבי השכונה לזמר יהורם גאון שביקש להקים במקום מועדון ומסעדה בניגוד לתוכנית המתאר.
הסכסוך הגיע לדיון בבית המשפט העליון, שפסק לטובת התושבים.
בשנות ה-80 נבנו בשכונה גם בתי דירות מדורגים על המדרון.
בשנת 2000, הופקעו חלק מקרקעות המושבה לצורך הקמת מחלף מוצא.
קרוב לבית הכנסת העתיק נמצא מעיין נובע עם בריכת אגירה.
יש הקוראים למקום עין מקלף.
ממזרח למושבה עולה דרך תלולה ומפותלת לשכונת גבעת שאול, שליד הר המנוחות.
ניתן להבחין בתוואי המפורט של הדרך במפת PEF משנת 1880. בימי המנדט הבריטי היה מקובל על תנועות הנוער לעלות לירושלים בדרך זו, שהמחישה את ה"עלייה" לירושלים.
יהודה זיו, חוקר ארץ ישראל, כותב כי המעלה הרומאי שימש את העולים לירושלים עד סוף המאה ה-19. רק אז, נסללה על ידי הטורקים הדרך העוקפת היום את הר המנוחות.
בימי מלחמת העצמאות היה הכביש לירושלים תחת שליטה של תותחני הלגיון הערבי שהיו מוצבים בנבי סמואל.
המעלה הקדום שימש את התחבורה העולה לירושלים.
מהכביש הראשי, כביש ירושלים-תל אביב, ניתן לראות מבנה גדול אשר שימש בעברו כבית חרושת לרעפים.
זהו בית החרושת לרעפים ולבנים שייסד יחיאל-מיכל שטינברג, שהיה ממייסדי מוצא, בסוף המאה ה-19. בית חרושת זה היה אחד מן הראשונים בתעשיית הקרמיקה בישראל.
בית זה כונה בפי כל "הבית האדום".
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוסב המבנה לפרויקט מגורים מטופח.
הבית הצמוד לבית האדום שהוכרז "מבנה לשימור" הוא בית אחיו - בית ירחמיאל שטינברג, הנמנה גם הוא עם מייסדי המושבה והיה ראש הכפר בתקופת הטורקים והמנדט.
הבית הכיל את "יקב שטינברג".
(המבנה פורק במרץ - אפריל 2010 מתוך כוונה לבנות במקום מרכז מסחרי.
היזם התחייב בדיוני הוועדה בכנסת בראשות זבולון אורלב להקימו בהעתק מדויק בקדמת המגרש מתוך כוונה לשמר את אופי המבנה, להציג תערוכת קבע במקום ועם זאת, להופכו למסעדה).
ירחמיאל, שידוע היה בכינוי "הצדיק ממוצא", לא נטש את מוצא בפרעות תרפ"ט ואף לא בקרבות מלחמת העצמאות.
בית חרושת אחר היה זה שתיארה איטה לוין.
איטה ילין מספרת כי אביה, יחיאל מיכל פינס, יחד עם יהושע ילין, הקימו את בית החרושת בשנת תר"מ (1880).
המומחה לייצור הרעפים היה צעיר ירושלמי בשם אלטר גרינברג, אשר נסע לפריז ללמוד את העבודה.
את הרעפים שנוצרו כינו בשמו, ביידיש "אלטער צ'רפ" - היות שהן היו נשברות בקלות.
כנראה זו הייתה הסיבה העיקרית לכך שבית החרושת פעל רק כשנתיים.
מקובל לזהות את המקום עם היישוב מֹּצָה המוזכר בספר יהושע (י"ח, כ"א-כ"ח) בתור נקודת גבול בין נחלת שבט יהודה לנחלת שבט בנימין.
הזיהוי המשמעותי ביותר הוא לפי המובא בתלמוד בבלי ובתלמוד ירושלמי על הבאת ערבות ממוצא ועל המושבה הרומאית קולוניה.
המקום היחידי שבו יש ערבות בכמות גדולה באזור הוא ליד המעיין המצוי ליד בית הכנסת.
הרומנים הם אומה הדוברת רומנית שהיא חלק ממשפחת השפות הרומאניות.
בני האומה הרומנית חיים במרכז ובדרום מזרח אירופה.
קיימת מחלוקת ממושכת לגבי מוצא הרומנים, וישנן מספר סברות בעניין:
השתלטות התרבות הרומאית על השבטים הדאקים
התאוריה הקלאסית גורסת שעם כיבוש דאקיה על ידי הרומאים בשנת 106 התחיל תהליך שבמהלכו השבטים הדאקים סיגלו לעצמם את השפה הלטינית ואת המנהגים הרומאים.
רוב ההיסטוריונים הרומנים תומכים בסברה הזאת.
הרומאים עודדו יישוב שטחי דאקיה בלגיונרים שהשתחררו.
המתיישבים הרומאים באו ממחוזות שונים של האימפריה והשפה המשותפת היחידה הייתה השפה הלטינית.
הלטינית, כשפת תקשורת יחידה בין בני עמים שונים באותה תקופה, זכתה במהרה במעמד דומיננטי.
ניתן לראות תהליך דומה בהיסטוריה של אמריקה.
תקופת הכיבוש הייתה קצרה במונחים היסטוריים - "רק" 165 שנים.
הרומאים כבשו רק חלק לא גדול מהשטחים המיושבים כיום ברומנים, אולטניה וחלק מטרנסילבניה.
מרבית המתיישבים באו ממחוזות מרוחקים של האימפריה, לכן לא סביר שידברו שפה כל כך קרובה לשפה הלטינית הספרותית, כמו השפה הרומנית.
לאחר נסיגת הרומאים היה שבט דאקי בשם "קארפים" (משמם נגזר שם שרשרת ההרים - הרי הקרפטים) שכבש מחדש את האזור שהופקר ומניחים שהכתיב את שפתו.
השפה המקורית של הדאקים הייתה שפה קרובה לשפה הלטינית
התאוריה הזאת מניחה ששפת הדאקים הייתה קרובה לשפה הלטינית, לכן תהליך קבלת השפה הלטינית היה מהיר כל כך.
מניחים שהלאטינים הגיעו לחצי האי האיטלקי בסביבות שנת 1000 לפני הספירה ובאו מאותו אזור בו חיו הדאקים.
בדקדוק הרומני יש אפיונים של הלטינית הקלאסית שלא קיימים באף אחת מהשפות הרומאניות האחרות.
התקופה הקצרה של הכיבוש - "רק" 165 שנים.
אף מקור עתיק לא מאשר את קרבת השפה הדאקית לשפה הלטינית.
מילים ממקור דאקי שנותרו בשפה הרומנית הן שונות לחלוטין מהמונחים הלטינים לאותם מושגים.
בכל הארצות בהן חיו שבטים תראקים (הדאקים הם ענף ממשפחת השבטים התראקים) תהליך קבלת השפה הלטינית והמנהגים הרומאים היה מהיר.
אוכלוסייה דוברת לטינית נדדה בימי הביניים והתיישבה בדאקיה.
חלק מההיסטוריונים טוענים שהדאקים נכחדו לגמרי במלחמותיהם.
לטענת המתנגדים, ההיסטוריונים התומכים בתאוריה הזאת הם לרוב היסטוריונים הונגרים והתאוריה משרתת את תביעות הונגריה לבעלות על טרנסילבניה.
יש מילים בשפה האלבנית, ממקור תראקי או אילירי, שהן זהות למילים רומניות.
ולכיי/ארומניי שחיים מדרום לדנובה מדברים ניב רומני.
אין בשפה הרומנית השפעה טבטונית, למרות שבמאה ה-5 ובמאה ה-6 ישבו בדאקיה שבטים טבטונים.
אין עדויות כתובות על קיומה של אוכלוסייה רומנית בדאקיה בין הנסיגה הרומאית ובין המאה ה-10.
הדאקים היו שבט תראקי, לכן קיימת האפשרות שהמילים המשותפות שהוזכרו, מקורם בשפה הדאקית.
קיימת השפעה משמעותית של השפות הסלביות על הרומנית, אך המחקרים מצביעים על כך שמדובר בניבים של בולגרית ומקדונית, בעוד שאם מקור הרומנים היה מהאזור האלבני, ההשפעה הייתה צריכה להיות של ניבים סרביים.
בנוסף לכך אלבניה גובלת ביוון ושם, בתקופת האימפריה הרומית, דיברו יוונית ולא לטינית.
הנצרות האורתודוקסית הגיעה לרומניה מהסלבים ולא מהיוונים וזה מוכח על ידי המינוחים הדתיים שמקורם סלבי ולא יווני, דבר המוכיח שהיה חיץ סלבי בין הרומנים ובין היוונים.
הרומנית שונה מאוד מהשפה הדלמטית, דבר המוכיח שהתפתחו באזורים שונים.
כרוניקה הונגרית מהמאה ה-11 מאשרת שבהגיע ההונגרים לפאנוניה החבלים הסמוכים היו מיושבים ב"ולאכים".
באף כרוניקה לא מוזכרת הגירה של אוכלוסייה ממוצא רומאי מחצי האי הבלקני אל רומניה.
מוצאים את נמו הוא סרט קולנוע מונפש מבית אולפני דיסני ופיקסאר משנת 2003. הסרט זכה בפרס האוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר לשנת 2003 והיה לאחד מסרטי האנימציה המצליחים והנודעים ביותר בהיסטוריה.
הסרט אף שבר שיא כאשר יצא למכירה בפורמט ה-DVD, עת מכר 8 מיליון עותקים ביום אחד.
ב-14 בספטמבר 2012 הופצה בבתי הקולנוע בארצות הברית ובמספר מדינות נוספות גרסת תלת-ממד לסרט.
ב-17 ביוני 2016 יצא סרט המשך בשם "מוצאים את דורי".
גיבורי הסרט הם דגים מואנשים, בראשם שני דגי שושנון: נמו ואביו האלמן הדאגן בר-דג (נקרא בגרסה המקורית "מרלין").
שניהם מתגוררים בתוך שושנת ים בשונית אלמוגים בחופי אוסטרליה.
בר-דג איבד את אשתו, ואת הביצים המופרות שהיו להם מלבד נמו בתקיפה של כריש.
כתוצאה מאירוע זה הוא מפחד מהאוקיינוס.
הוא מבטיח לנמו כשהוא עדיין בביצה, שהוא לא יאפשר שמשהו יקרה לו.
כאשר נמו הולך לבית הספר לראשונה הוא מתרחק יתר על מידה בדרכו, ונלכד על ידי רופא שיניים צוללן הלוקחו כדג נוי לאקווריום שבמרפאתו.
בר-דג מתחיל בחיפושים אחר בנו האובד ומוצא בדרכו את דוגי (דורי בגרסה המקורית), דגה ידידותית ושכחנית המתנדבת לעזור לו בחיפושיו אחר בנו.
בדרכם הם מוצאים את משקפתו של הצולל, ועליה כתובה כתובתו.
דוגי מתבררת באופן מפתיע כמי שיודעת לקרוא אנגלית, כך מתוודעים הם שנמו נמצא בסידני.
השניים עוברים בדרכם הרפתקאות רבות, הכוללים מפגש עם כרישים תרבותיים שכמעט נגמר באסון, ירידה לחושך שהם מתחמקים מחכאי, דיבור עם דגי סרדין, תמרון מסוכן בתוך להקת מדוזות, שיט על גבי צבי ים בזרם ושהייה בתוך לועו של לווייתן כחול.
בר-דג מבין כי הגן על נמו יותר מדי, ומנע ממנו חוויות חיוביות.
הוא נחוש למצוא את נמו ולספר לו את מה שעבר.
בתוך כך נמו מוצא חברים חדשים באקווריום שבמרפאתו של רופא השיניים, הם עורכים לו קבלת פנים חגיגית והוא מתחבב עליהם במהירות.
אך מיד מתברר שהרופא הועיד את נמו כמתנה לאחייניתו המופרעת דרלה, מה שעלול לגרום למותו המיידי.
לאחר תוכנית בריחה שכשלה, נמו ניצל בזכות תושייתו של מנהיג הדגים, גיל המורי, והוא צולל דרך תעלות הביוב היישר לאוקיינוס הגדול.
בר-דג ודוגי מגיעים לנמל סידני ומתגלים על ידי השקנאי נייג'ל, ידידם של דגי האקווריום, שלוקח אותם ובורח מלהקת שחפים המנסים לגנוב את טרפו לכאורה, בשנייה האחרונה.
בעזרת נייגל מצליחים בר-דג ובנו להיפגש עד שהרופא מגרש את השקנאי ובהמשך נמו משתחרר מהאקווריום לעבר הביוב, אך במהרה נלכד עם דוגי ודגים נוספים ברשת דייגים.
נמו, אשר עד ההרפתקה היה תלוי לגמרי באביו, למד בעזרת חברים אשר פגש באקווריום מרפאת השיניים כיצד להסתדר בכוחות עצמו ובעת זו משתמש ביכולותיו אלו כדי להציל אותו ואת אביו.
נמו חוזר לבית הספר ומביא איתו תלמיד חדש - צב ים מהזרם.
בסוף הסרט כל דגי האקווריום מצויים בשקיות מלאות מים, לאחר שקלקלו את מכשיר הניקוי של הרופא.
הדגים מתגלגלים בשקיות לעבר האוקיינוס ונותרים תקועים בתוך השקיות הסגורות.
הסרט הוקדש לגלן מקווין, אנימטור של פיקסאר, אשר נפטר כתוצאה ממלנומה באוקטובר 2002, שבעה חודשים לפני יציאת הסרט (הסרט יצא לאקרנים במאי 2003).
המסר החשוב ביותר שמעביר הסרט, לדעת מרבית מבקריו, הוא ההסתכלות החדשה שהוא נותן על חיי דגי הנוי, מתוך נקודת המבט של הדג.
הוא ממחיש את התעללות בני האדם לכאורה, בבעלי החיים, בכך שהופך את השעשועים היום יומיים של ילדים, כמו "רשת קטנה", "צלילה" ו"דגי נוי", להתעללות וחטיפת הדגים מחיק הוריהם.
הסרט מתאר את מראה הצולל המופיע במפתיע מעבר למדרון השונית, כדמות מפלצתית הזורעת אימה על פניהם של הדגים, אפילו צילומם של הדגים גורם לטשטוש זמני.
כמו כן הוא מראה את הילדה דרלה האוחזת בדג בתוך שקית פלסטיק קטנה ותמימה, כאויב נוראי המאיים על חייהם של שוכני האקווריום.
מבחינה מסוימת הוא מתאר תופעה של הינזרות מאכילת דגים וצמחוניות, בכך שחבורת כרישים רצחנית מתכנסת להכרזת הימנעותם מאכילת דגים בסיסמה "דגים הם חברים ולא מזון".
הסרט מתאר גם את צייד הדגים בנימה השמדתית, בכך שרשת דייגים ענקית מאיימת לצוד כמות עצומה של דגים ונמו בתוכם, הדגים נראים נואשים וחסרי אונים בשעה שהדייגים עסוקים בצייד בשלווה.
מסר חשוב נוסף מתגלה במערכת היחסים של האב ונמו.
האב חוקר את העולם במהלך חיפושיו אחר בנו, ומבין שהוא הגן על נמו יותר מדי, ובכך מנע ממנו לראות את נפלאות העולם.
תומאס ניומן הלחין את פסקול הסרט וקיבל על כך מועמדות לפרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר.
הזמר הבריטי רובי ויליאמס שר את שיר הנושא של הסרט "Beyond The Sea" (במקור בוצע על ידי בובי דארין).