tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קתדרלת אוסלו (בנורווגית: Oslo domkirke), לשעבר כנסיית מושיענו (בנורווגית Vår Frelsers kirke), היא הכנסייה הראשית של ב, כמו גם כנסיית הקהילה של מרכז העיר אוסלו בירת נורווגיה.
הבניין הנוכחי נבנה בשנים 1694–1697.
ו משתמשות בקתדרלה לאירועים ציבוריים.
המבנה נסגר לשיפוצים באוגוסט 2006 ונפתח מחדש במיסה חגיגית ב-18 באפריל 2010.
קתדרלת אוסלו הנוכחית היא הקתדרלה השלישית באוסלו, נורווגיה.
הראשונה, קתדרלת האלוורדס (Hallvardskatedralen), נבנתה על ידי זיגורד הראשון, מלך נורווגיה במחצית הראשונה של המאה ה-12, ושכנה סמוך לארמון הבישוף העתיק באוסלו (Oslo Bispeborg), כ-1.5 קילומטרים ממזרח לקתדרלה של ימינו.
במשך כמעט 500 שנה הייתה קתדרלת האלוורדס הכנסייה החשובה ביותר בעיר.
לאחר שרפה גדולה באוסלו במהלך 1624, החליט כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק (שליט דנמרק-נורווגיה) להעביר את העיר כמה קילומטרים מערבה כדי להיות מוגן על ידי .
בניית כנסייה חדשה החלה בשנת 1632 בכיכר המרכזית בעיר החדשה.
לאחר מכן, הוזנחה קתדרלת האלוורדס והיא הלכה והתפוררה.
בשנת 1639 הוקמה הקתדרלה השנייה (Hellig Trefoldighet).
קתדרלה זו נשרפה לאחר 50 שנה בלבד, אולם הקתדרלה הנוכחית נבנתה להחליפה.
הכנסייה תוכננה ככל הנראה על ידי יורגן וויגרס (Jørgen Wiggers), חבר מועצת המדינה (etatsråd).
הקתדרלה הנוכחית הוקמה על מחשוף סלעי קטן בקצה המזרחי של מה שלימים יהפוך לכיכר סטורטורווט (Stortorvet).
אבן הפינה הונחה בשנת 1694 והכנסייה הוקדשה בנובמבר 1697.
באוגוסט 2001, הייתה קתדרלת אוסלו מקום חתונתם של הוקון, נסיך נורווגיה ומטה מאריט טג'נסן הויבי.
הקתדרלה נבנתה מחדש בשנים 1848–1850 על פי תוכנית של האדריכל יליד גרמניה, אלכסיס דה שאטונף (Alexis de Chateauneuf; 1799–1853).
אדריכל אחר יליד גרמניה, היינריך ארנסט שירמר (Heinrich Ernst Schirmer; 1814–1887) היה מנהל הבנייה של הפרויקט.
כאשר שאטונף חלה בשנת 1850, שירמר שכר את וילהלם פון האנו (Wilhelm von Hanno 1826–1882) כדי להשלים את הפרויקט.
קתדרלת אוסלו שוכנת בכיכר סטורטורווט מצפון / צפון-מזרח ל (הרחוב הראשי של אוסלו), בין קירקה גטה לדרוננינגס גטה.
הקצה התחתון של הקתדרלה מוקף בבאזאר (Basarene ved Oslo domkirke), בניין ארוך מעוגל עם מגדל מכוסה נחושת ירוקה כמו הקתדרלה.
משולב עם הבאזאר הוא משמר האש (Brannvakten) ששימש כתחנת כיבוי האש הראשית של אוסלו משנת 1860 ועד 1939, אז נפתחה תחנת הכיבוי הראשית של היום בארנה גרבורגס.
הקתדרלה, הבאזאר ומשמר האש בנויים לבנים אדומות.
גם הבאזאר וגם משמר האש נבנו בשנים 1840–1859 על פי תוכניותיו של אדריכל העיר, כריסטיאן היינריך גרוש (Christian Heinrich Grosch).
עבודות אמנות מהתקופה האחרונה בקתדרלה כוללות חלונות ויטראז' בבית המקהלה מאת שהותקנו בין השנים 1910–16, דלתות הברונזה של השער המערבי שבוצעו על ידי דגפין ורנסקול (Dagfin Werenskiold ;1892–1977) בשנת 1938, ופסל הכסף עם סצנת הקודש של הפסל האיטלקי משנת 1930. קישוטי התקרה הם של הצייר הנורווגי (1889–1970).
במחצית השנייה של שנות התשעים הותקן העוגב הראשי שנבנה על ידי רייד וברג מפרדריקסטה, מאחורי חזית הבארוק העתיקה.
השיפוץ הושלם במלאת 900 שנה לעיר בשנת 1950. הכנסייה שוחזרה על פי תוכניותיו של האדריכל .
הפנים בסגנון התחייה הגותית הוסר והריהוט המקורי הוחזר.
ארנברג עיצב גם את הקפלה בצד הדרומי של הכנסייה.
הכנסייה נסגרה באוגוסט 2006 לצורך שיפוץ ונפתחה באפריל 2010 בנוכחות האראלד החמישי, מלך נורווגיה ומשפחת המלוכה הנורווגית.
קתדרלת אילי היא קתדרלה אנגליקנית באילי שבקיימברידג'שייר.
שמה הרשמי הוא "קתדרלת השילוש הקדוש הבלתי ניתן לחלוקה" (Cathedral Church of the Holy and Undivided Trinity).
הקמתה הראשונית מיוחסת לכנסיית המנזר שהקימה אתלדרדה הקדושה בשנת 672. מקורו של המבנה הניצב כיום בשנת 1083 ובשנת 1109 קיבלה מעמד של קתדרלה.
שמה עד הרפורמציה היה "כנסיית אתלדרדה הקדושה ופטרוס הקדוש".
לאחר הרפורמציה היא הפכה לקתדרלת הדיוקסיה של אילי ומושב הבישוף של אילי.
מבחינה אדריכלית הקתדרלה היא שילוב של המבנה המרכזי, הבנוי בסגנון אדריכלות רומנסקית ואדריכלות נורמנית עם קפלת הגבירה שנבנה בסגנון אדריכלות גותית אנגלית.
שני חלקים אלה מהווים דוגמה מרהיבה לסגנונות בהם נבנו.
לקתדלה שני מגדלי פעמונים - המגדל המערבי שהוקם במאה ה-12 והמגדל המתומן שהוקם מעל מרכז הקתדרלה במחצית השנייה של המאה ה-14.
סגנון הבנייה היה רומנסקי ובניין הספינה המרכזית, שארכה כ-100 מטרים, נמשך עד 1140, בסגנון אדריכלות נורמנית.
במהלך המאה ה-12 במנזר נכתב ליבר אליאנסיס, ספר היסטורי חשוב.
הכניסה הראשית למבנה עבור מבקרים הייתה ממערב, דרך "מרפסת הגליל" (Galilee Porch) והמגדל המערבי.
ב-1321 החלה הקמתה של קפלת הגבירה, מבנה עצמאי (30X14 מטרים גדלו) הצמוד לקתדרלה מצפון-מזרח ומקושר אליה במעבר מקורה.
הקפלה הוקמה במהלך שלושים שנה בסגנון גותי אנגלי.
באותה תקופה הוקם גם המגדל המתומן מעל מרכז הקתדרלה, אף הוא בסגנון גותי.
במהלך המאות ה-15 וה-16 הוקמו קפלות נוספות בצמוד למבנה המרכזי.
מתקופת הרפורמציה עד מלחמת האזרחים
ב-1539 השתלטו כוחותיו של הנרי השמיני, מלך אנגליה על הקתדרלה.
קפלת הגבירה הוענקה לקהילה המקומית ככנסיית-קהילה.
בימי מלחמת האזרחים האנגלית ניהלו כוחותיו של אוליבר קרומוול קרבות באזור, שבגינם נגרמו נזקים כבדים לקתדרלה.
ב-1648 החליט הפרלמנט לפרק את הבניין ולמכור את חומרי הבנייה והעיטורים.
חזרתו לשלטון של צ'ארלס השני, מלך אנגליה סימנה את תחילת השיקום של הכנסייה כמוסד וכמבנה.
בין היתר הוזמן האדריכל כריסטופר רן לסיוע בשיקום המבנה.
השיפוצים נמשכו עד ראשית המאה ה-18. בשנות ה-40 של המאה ה-19 התקיים עוד מהלך שיקום ושיפוץ ברוח התחייה הגותית בניהולו של ג'ורג' גילברט סקוט.
במסגרת שיפוץ זה הותקנו גם חלונות ויטראז' בביצוע אמנים ובתי מלאכה מאנגליה וצרפת.
ב-1972 נפתח במקום מוזיאון לחלונות ויטראז' מכנסיות ברחבי אנגליה שנסגרו עקב חוסר שימוש.
בקתדרלה קבורים אנשי שם, כולל רוב הבישופים של אילי, ובהם:
אלפרד, בנו של אתלרד השני, מלך אנגליה
בסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה אודות משפחת המלוכה הבריטית משמשת הקתדרלה כתחליף למנזר וסטמינסטר בלונדון.
כך למשל בסרטים "אליזבת: תור הזהב" ו"נאום המלך" ובסדרה "הכתר".
קתדרלת אנז'ה היא כנסייה הממוקמת בעיר אנז'ה, צרפת.
זוהי כנסייה קתולית המוקדשת לסנט מוריס ומשמשת כמקום מושבם של הבישופים של אנז'ה.
הקתדרלה נבנתה בין המאה ה-11 למאה ה-16 וידועה בסגנון האדריכלי המיוחד שלה, המשלב בין אדריכלות רומנסקית ואדריכלות גותית.
בקתדרלה אוסף נרחב של חלונות ויטראז', הכולל גם את חלון הטרנספט של סנט ג'וליאן.
חלון זה נחשב ליצירת מופת של עבודות זכוכית צרפתיות במאה ה-13.
הקתדרלה הקדומה באתר הוקדשה למריה הבתולה, אך בשנת 396 מרטין הקדוש (Saint Martin), הארכיבישוף, הוסיף להקדשה את הקדוש המצרי התבאני מוריס הקדוש (Saint Maurice).
במאה ה-7, החלה הקדשה נוספת לסנט מאוריליוס (Saint Maurilius), הבישוף של אנז'ה במאה ה-4 ובשנת 873 הועברה גופתו לקתדרלה.
במשך 200 שנים, הקדושים מאוריליוס ומוריס הוזכרו כפטרונים של הקתדרלה אך עם הזמן הפך מוריס הקדוש לפטרון העיקרי.
בתחילת המאה ה-11, הוברט דה ונדום (Hubert de Vendôme), הבישוף של אנז'ה בשנים 1010–1047, החליט לבנות קתדרלה חדשה בסגנון רומנסקי אשר תחליף את הכנסייה הקיימת.
הכנסייה החדשה נחנכה ב-16 באוגוסט בשנת 1025. בשנת 1032 היא נהרסה בשריפה.
ג'אופרוי דה טור (Geoffroy de Tours), הבישוף של אנז'ה בשנים 1081 - 1093, הורה לשחזר את הקתדרלה, המזבח החדש נחנך בשנת 1096. באמצע המאה ה-12 עברה הקתדרלה שדרוג נוסף.
על גבי הקירות התחתונים הרומנסקיים של הקתדרלה נבנו קירות וקמרונות חדשים בווריאציה של אנג'ווין של האדריכלות הגותית.
במאה ה-17 עברה הכנסייה בנייה מחודשת נוספת, קתדרלת אנז'ה הייתה מהראשונות בצרפת שתכננה מחדש את פנים השטחים שלה בהתאם להנחיות מועצת טרנט, כדי להפוך את פנים הכנסייה לדקורטיבי יותר עבור מתפללים רגילים, ולהסיר את המחסומים בין הכמורה לקהילה.
במאה ה-16 בנה האדריכל ז'אן דלספין (Jean Delespine) בסיס חדש לשני המגדלים.
חלקו התחתון, בסגנון הרנסאנס החדש, היה מכוסה בפסלים המסמלים את מוריס הקדוש ושבעת חבריו האבירים ואת מות הקדושים שלהם.
בנוסף הוענק למגדל המרכזי כתר משושה בסגנון רנסאנס.
בשנת 1523 הושלם צריח רנסאנס נוסף אשר נבנה על גבי המגדל הדרומי, רוב הפסלים המקוריים הוחלפו בהעתקים בשנת 1909.
קתדרלת יעקב הקדוש (בארמנית: Սրբոց Յակոբեանց Վանք Հայոց, סְרְבּוֹץ יַאכּוֹבַּאנְץ ווַאנְק הַאיוֹץ) נמצאת ברובע הארמני בעיר העתיקה בירושלים.
הכנסייה נבנתה במאה ה-12 על בסיס שרידים ביזנטיים מהמאה ה-6, כשהאישור לבנייתה נתקבל ישירות מצלאח א-דין, הכובש המוסלמי.
הכנסייה היא מן המפוארות שקיימות בארץ ישראל, וכך גם תוארה על ידי עולי רגל זה מאות בשנים.
האור היחיד בכנסייה מגיע מן השמש שמחוץ לכיפה, ומן הנרות הרבים המפוזרים ברחבי הכנסייה.
הכיפה במרכז מסמלת את העולם הנוצרי, והיא בנויה על ארבע אומנות/עמודים המסמלים את ארבעת האוונגליונים, כותבי ספרי הבשורה שבברית החדשה (מתי, יוחנן, לוקאס ומרקוס).
את קירות הכנסייה מקיפים ציורים, בחלק התחתון מצוירים אנשים הקהילה המקומית, ובמעלה הקירות קדושים נוצרים מוכרים יותר.
עבודות שיפוץ נרחבות בוצעו בתחילת המאה ה-18 על ידי הפטריארך הארמני גריגורי "נושא השלשלת", אשר קיבל את כינויו לאחר ששם על צווארו מרצון שרשרת כבדה כאות לשעבוד עד אשר ישיג כספים להחזרת חובות בהם שקעה הקהילה הארמנית הירושלמית.
מסעו ברחבי ארמניה הצליח מעבר לצפוי, עד שנשאר כסף לשיקום הכנסייה ובניית חומות לרובע הארמני.
הקיר הצפוני בשיפוצים אלה זכה ליחס רב, כמו דלתות העץ המשובצות צדפות ושריוני צבים בכניסה לקפלת סנט ג'יימס ובציורי עץ אחרים.
מיד אחרי קפלה זו דלת לחדר בו שרידים ביזנטיים, וחדר המשמש את הכמרים.
יעקב הקדוש (סנט ג'יימס) שעל שמו נקראה הכנסייה, הוא יעקב בן-זבדי המכונה "יעקב הגדול", אחד משנים עשר השליחים של ישו ואחיו של השליח יוחנן.
הוא הוצא להורג על ידי אגריפס הראשון בשנת 44. על פי המסורת טמון ראשו הערוף בכנסייה זו בקפלה שבקיר הצפוני (משמאל לכניסה), ושאר גופו בסנטיאגו דה קומפוסטלה שבספרד.
קפלה זו היא המקום הקדוש בכנסייה.
יעקב אחר, הקטן, אחיו של ישו והבישוף הראשון של ירושלים, טמון בכנסייה זו מתחת למזבח הראשי (אפסיס), שם נקבר לאחר שנסקל וגופתו נזרקה מהר הבית לנחל קדרון בידי יהודים בשלהי תקופת בית שני.
מימין לאפסיס המרכזי, המוקדש כאמור ליעקב הקטן אחי ישו, נמצאת קפלה קטנה המוקדשת ליוחנן המטביל, ומשמאל קפלה לכבוד מריה הקדושה, הבתולה, המדונה.
בחצר הכניסה אל הכנסייה נקברו בעבר פטריארכים ונזירים ארמנים.
בחלקי הקיר העליונים קבועות מצבות עם גילופי צלבים ועיטורים, המכונות חצ'קרים.
החצ'קרים בכללם ייחודיים לאמנות האבן המסורתית הארמנית, ואין בהם אחד הזהה למשנהו.
כאן הם מלווים בכתובות בארמנית וחלקם בני מאות שנים.
הכנסייה בנויה בצורת צלב, וכבר בכניסה מחוץ לכנסייה, מהחצר, ניתן לראות משני צדי הכניסה שני לוחות עץ (מימין) וברזל (משמאל) התלויים על חבלים.
אלה הם ה"נאקוס" (בערבית), או מצילתיים.
עד אמצע המאה התשע עשרה וסוף ימי שלטונו של מוחמד עלי המצרי, אסרו השלטונות המוסלמים על הנוצרים להשתמש בפעמוני כנסייה (גם על היהודים נאסר השימוש בשופר בתקופות מסוימות).
נקישה בפטישי עץ על הנאקוס, קורה מעץ קשה תלויה על חבלים, שימשה תחליף לפעמוני הכנסייה, וגם כיום מדי פעם נקראים הכמרים לתפילה בעזרת הנאקוס.
צליל הנאקוס חזק ונעים (כמו קסילופון עם צליל אחד).
כיום ניתן למצוא נאקוס בכנסייה זו ברובע הארמני, בכנסיית הקבר ובמנזר סנטה קתרינה.
הכנסייה פתוחה לקהל מדי יום מהשעה 15:00, לכחצי שעה, ובימי שבת גם בין השעות 8:00 ו-10:00.
קתדרלת ויטוס הקדוש (בצ'כית: Katedrála svatého Víta) היא קתדרלה גותית בפראג שבצ'כיה, ומושב הארכיבישוף של פראג.
שמה המלא הוא קתדרלת ויטוס הקדוש, וצלאב הקדוש ואדאלברט הקדוש.
היא נמצאת במרכז מצודת פראג ומכילה קברים רבים של מלכי בוהמיה.
זוהי הקתדרלה הגותית העתיקה ביותר במרכז אירופה והכנסייה הגדולה ביותר בפראג.
גובה המגדל הראשי (מגדל הפעמונים הדרומי): ובו 287 מדרגות.
אדריכלים בולטים: מתיאס מאראס, פטר פארלר, יוזף קראנר, יוזף מוצקר, קמיל הילברט.
הכנסייה הראשונה – שגם היא הוקדשה לוויטוס הקדוש ועמדה במיקומה הנוכחי של הקתדרלה – הייתה רוטונדה רומאנסקית שנוסדה בידי ואצלב הראשון דוכס בוהמיה ב-925. הפטרון ויטוס הקדוש נבחר מכיוון שוואצלב השיג שריד קדוש - זרוע של ויטוס הקדוש, מהקיסר היינריך הראשון.
ייתכן גם שוואצלב, שרצה להמיר את נתיניו לנצרות בקלות רבה יותר, בחר בשם של קדוש ששמו דומה לשמו של אל השמש הסלאבי סוואנטוויט (Svantevit).
שתי אוכלוסיות, האוכלוסייה הנוצרית הגדולה והפגאנית הקטנה, חיו בו-זמנית במצודת פראג עד המאה ה-11.
בשנת 1060 נוסדה הבישופות של פראג, והנסיך ספיטיהנייב (Spytihněv) השני החל בבניית כנסייה מרווחת יותר כאשר התברר שהרוטונדה הקיימת הייתה קטנה מדי מלהכיל את המאמינים הרבים.
מעל הכנסייה החדשה נבנתה בזיליקה רומאנסקית.
רוב המומחים מסכימים שזו הייתה בזיליקה עם שלוש ספינות ושתי במות למקהלה, וזוג מגדלים המחוברים לטרנספט המערבי (מסדרון הניצב למעברים ויוצר אתם צורת צלב).
תכנון הקתדרלה הושפע מהאדריכלות הרומאנסקית של הקיסרות הרומית הקדושה (שפראג הייתה בירתה בתקופה מסוימת), ובפרט מכנסיית מיכאל הקדוש בהילדסהיים וכנסיית שפאייר (Speyer).
האפסיס המערבי של הרוטונדה שולב אל הטרנספט המזרחי מכיוון שזה הכיל את הקבר של ואצלב הקדוש, שנהפך לפטרון הקדוש של הנסיכות הצ'כית.
אחוזת בישוף נבנתה מדרום לכנסייה החדשה, והוגדלה באופן ניכר במאה ה-12.
הקתדרלה הגותית הנוכחית נוסדה ב-21 בנובמבר 1344 כאשר הבישופות של פראג הועלתה לדרגת ארכיבישופות.
הפטרונים שלה היו כינוס הכנסייה בהנהגת דיקן, הארכיבישוף ארנוסט מפארדוביצה (Arnost of Pardubice) ומעל כולם הקיסר קארל הרביעי, מלך בוהמיה והקיסר העתידי של הקיסרות הרומית הקדושה, שייעד את הקתדרלה להיות כנסיית הכתרה, בית קברות למשפחתו, בית אוצר לעתקים היקרים ביותר של ממלכתו, מקום מנוחתו האחרון ואתר צליינות של הקדוש ואצלב.
האדריכל והבנאי הראשי הראשון של הקתדרלה היה מאתיאס מאראס (Matthias of Arras), שזומן מהארמון האפיפיורי באביניון.
לאחר מותו של מתיאס ב-1352, אדריכל אחר המשיך את הבנייה.
היה זה פטר פארלר (Peter Parler), שהיה באותו זמן רק בן 23. הוא היה בנו של האדריכל של כנסיית הצלב הקדוש (Heiligenkreutzkirche) ב-Schwäbisch Gmünd.
תחילה עבד פארלר רק לפי התוכניות שהשאיר קודמו, ובנה את חדר תשמישי הקדושה בצפון בית המקהלה וקפלה בדרום.
לאחר שסיים את כל מה שמתיאס הותיר לא גמור, הוא המשיך לפי רעיונות מקוריים משלו.
התכנון החדשני והנועז של פארלר הביא לסינתזה ייחודית של אלמנטים גותיים באדריכלות.
דוגמה טובה לכך ניתן למצוא בקמרונות שהוא תכנן לאגף המקהלה.
קמרונות אלה, שנקראות "קמרונות פארלר" או "קמרונות רשת" (net-vaults) יש צלעות אלכסוניות כפולות (ולא יחידות, כמו בסגנון High Gothic) שנמתחות לרוחב מפרץ המקהלה.
זוג הצלעות המצטלבות יוצר מבנה דמוי רשת שמחזק באופן ניכר את הקשתות.
מבנה זה גם מקשט את התקרה שכן הקשתות המחוברות יוצרת תבנית זיג-זג לאורך הקתדרלה.
בעוד שמתיאס הוכשר כגאומטריקן ששם דגש על מערכת מדויקת של פרופורציות וקומפוזיציה מתמטית בהירה בתכנוניו, פארלר הוכשר כפסל וסתת.
הוא טיפל באדריכלות יותר כבתור פיסול.
מלבד הקשתות הנועזות שתכנן, אפשר לראות פרטים מעבודתו גם בתכנון העמודים (עם עמודים קלאסיים בצורת פעמון, שכמעט נשכחו באדריכלות הגותית הבשלה), בקשת הכיפה הגאונית בקפלת ואצלב הקדוש, בקירות העליונים בקתדרלה שהיו גליים, בקישוטי החלונות המקוריים (אין שני חלונות שלו שהם זהים, הקישוטים שונים) ולוחות הקישוט של התומכות.
פיסול אדריכלי קיבל תפקיד נכבד בזמן שפארלר היה אחראי על הבנייה, כפי שניתן לראות בזיזים, במשקופי המעברים ובייחוד בפסלים על הטריפוריום, שמתארים את פני משפחת המלוכה, קדושים, בישופים של פראג ושני האדריכלים הראשיים, ביניהם פארלר עצמו.
העבודה על הקתדרלה התקדמה בקצב איטי, כיוון שבאותו זמן הטיל הקיסר על פארלר פרויקטים נוספים, בהם בניית גשר קארל החדש בפראג והקמת כנסיות ברחבי צ'כיה.
ב-1397 רק בית המקהלה וחלקים מהטרנספט הושלמו.
אחרי מותו של פארלר ב-1406 בניו, ונצל פארלר ובעיקר יוהאן פארלר, המשיכו את עבודתו.
אותם ירש Master Petrilk מסוים, שהיה כנראה חבר בסדנה של פארלר.
תחת שלושתם הטרנספט (בית הרוחב) והמגדל הגדול בצד הדרומי הושלמו.
כך גם הגמלון שמחבר את המגדל עם הטרנספט המערבי.
השער הדרומי, שכונה "שער הזהב" (כנראה בגלל הפסיפס המוזהב של יום הדין האחרון), הוא השער דרכו נכנסו מלכים לקתדרלה לצורכי הכתרה.
כל תהליך הבניה נעצר עם תחילת המלחמה ההוסיטית במחצית הראשונה של המאה ה-15. המלחמה הביאה לקיצה של הסדנה שפעלה במשך למעלה מאה והריהוט של הכנסייה - עשרות תמונות ופסלים - סבלו רבות מגישת ההוסיטים לניפוץ איקונין.
כאילו שזה לא הספיק, שרפה גדולה שפרצה ב-1541 הזיקה מאוד לקתדרלה.
הקפלה של ואצלב הקדוש היא אולי המקום המרהיב ביותר בקתדרלה.
בקפלה זו נשמרים שרידיו של ואצלב הקדוש.
הקפלה נבנתה בידי פטר פארלר בשנים 1344–1364 והייתה בעלת קשתות עם צלעות.
החלק התחתון של הקרות מקושט באבנים חצי-יקרות וציורים של הפסיון של ישו מ-1372 ו-1373. החלק העליון של הקירות מכיל ציורים של חייו של ואצלב הקדוש מ-1506–1509. באמצע הקיר ישנו פסל גותי של ואצלב הקדוש, שפוסל על ידי יינדז'יך פארלר (אחיינו של פטר) ב-1373.
במשך רוב המאות שלאחר מכן עמדה הקתדרלה כשהיא חצי-שלמה בלבד.
היא הייתה בנויה עד למגדל הגדול ולטרנספט, שנסגר בקיר זמני.
במקום שבו היה אמור להיבנות שלושת המעברים הראשיים עמד גג מעץ ותפילות נערכו שם בנפרד מפנים בית המקהלה.
מספר ניסיונות שנעשו להמשיך את הבניה לא צלחו ברובם.
בחצי השנה של המאה ה-15 המלך ולאדיסלב יגיילון (Vladislav Jagiellon) הפקיד בידי אדריכל הרנסאנס והגותיקה בנדיקט רייד (Benedict Ried) להמשיך את העבודה על הקתדרלה, אך ברגע שהעבודה החלה היא גם נפסקה בגלל חוסר במימון כספי.
ניסיונות אחרים להשלים את הקתדרלה הכניסו מספר אלמנטים של הרנסאנס ובארוק אל המבנה הגותי, הבולטים שביניהם היו הצריח הבארוקי של המגדל הראשי והעוגב הגדול באגף הצפוני של הטרנספט.
ב-1844 ואצלב פסינה (Vaclav Pesina), כומר אנרגטי, והאדריכל הנאו-גותי יוזף קראנר (Josef Kranner) הציגו ביחד תוכנית להשלמת הקתדרלה הגדולה בכינוס האדריכלים הגרמניים בפראג.
באותה שונה נוסד "האיגוד להשלמת הקתדרלה של ויטוס הקדוש בפראג" שמטרתה הייתה לתקן, להשלים ולהיפטר מהפגמים בבנייה.
יוזף קראנר עמד בראש העבודה, שהייתה בעיקר תיקונים, בשנים 1861–1866, ונפטר מקישוטים של הבארוק ושחזר את הפנים.
ב-1870 סוף סוף הונחו היסודות עבור הספינה הראשית (Nave) ואחרי מותו של קראנר האדריכל יוזף מוצקר (Josef Mocker) נטל פיקוד על הבניה.
מוצקר תכנן ב-1873 את החזית המערבית (facade) בסגנון גותי אופייני עם שני מגדלים בעלי צריחים מחודדים ותכנון זה אומץ אחרי מותו, בידי האדריכל השלישי והאחרון של השחזור וההשלמה, קמיל הילברט (Kamil Hilbert).
הצייר הצ'כי המפורסם אלפונס מוכה (Alfons Mucha) קישט את החלונות החדשים בחלק הצפוני של המעבר.
חלון הרוזטה תוכנן בידי פרנטישק קיסלה (Frantisek Kysela) בשנים 1925–1927. ב-1929, בזמן חגיגות היובל של ואצלב הקדוש, בנייתה של קתדרלת ויטוס הקדוש נשלמה ותמה.
זה לקח כמעט 600 שנים להשלימה.
למרות העובדה שכל החלק המערבי של הקתדרלה הוא נאו-גותי, חלק רב מהתוכניות והעיצובים של פטר פארלר שימשו בשחזור ובהשלמת הבניה, דבר שהקנה לקתדרלה מראה הרמוני ומאוחד.
כיום הקתדרלה פתוחה לציבור הרחב ומשמשת כאחת האטרקציות התיירותיות הבולטות של פראג.
הכניסה לקתדרלה עד הנרתקס היא חינם.
כניסה מעבר לזה עולה כסף וכוללת גם ביקור בקריפטה המלכותית ועלייה למגדל הפעמונים הדרומי, ממנו נשקפת תצפית של פראג.
לקתדרלת ויטוס הקדוש הייתה השפעה רבה על פיתוח הסגנון הגותי המאוחר, האופייני למרכז אירופה.
חברי הסדנה של פארלר ובני משפחתו - שהיו מעורבים בבניית הקתדרלה - תכננו מספר כנסיות ומבנים ברחבי מרכז אירופה.
הדוגמאות כוללת את קתדרלת שטפנסדום בווינה, קתדרלת שטרסבורג (בשטראסבורג), כנסיית מרקו הקדוש בזאגרב וכנסיית ברברה הקדושה בקוטנה הורה (אף היא בצ'כיה).
הסגנונות הגותיים האזוריים של סלובניה, צפון קרואטיה, אוסטריה, צ'כיה, פולין ודרום גרמניה הושפעו מאוד מתכנוניו של פארלר.
מוקד עניין עיקרי הם קשתות הרשת (net vaults) של פארלר.
הסגנון הגותי המאוחר של מרכז אירופה מאופיין בקשתות מקושטות, מצועצעות וייחודיות, מנהג שהחל בו פארלר עצמו כאשר פיתח מערכת קשתות לבית המקהלה של קתדרלת ויטוס הקדוש.
סגנון גותי אזורי נוסף שמציג גאונות וקישוט בתכנון הקשתות הוא הסגנון הניצב (Perpendicular style) של הגותיקה האנגלית.
עולה השאלה מי הושפע ממה, פארלר מן הסגנון האנגלי או להפך.
מספר היסטוריונים של אדריכלות סוברים שפטר פארלר טייל לאנגליה במהלך חייו ולמד את הקתדרלות הגדולות של אנגליה שהיו בסגנון גותי אנגלי, דבר שנתן לו השראה בעבודתו על קתדרלת ויטוס הקדוש.
ברם, כאשר מביאים בחשבון שהסגנון הניצב והשימוש בקשתות מורכבות, ראוותניות ופזרניות בסגנון הגותי פותחו רק בסוף המאה ה-14, אפשרי גם שקתדרלת ויטוס הקדוש בפראג השפיעה על התפתחות הסגנון הגותי האנגלי.
קתדרלת נוטרדאם דה לאן (צרפתית: Notre-Dame de Laon), היא כנסייה קתולית בעיר לאן שבצרפת שהייתה קתדרלה עד 1802.
קתדרלת לאן היא אחת הדוגמאות החשובות ביותר של אדריכלות גותית מוקדמת מהמאות ה-12 וה-13, יחד עם קתדרלת סן אטיין בסנס, קתדרלת נואיון וקתדרלת נוטרדאם דה פארי.
היא ממוקמת בלאן במחוז פיקרדי שבצרפת.
מאחר שלאן איבדה את מעמד הבישופות שלה בזמן המהפכה הצרפתית, הקתדרלה משמשת ככנסייה האזורית של לאן.
הקתדרלה הקודמת שניצבה באזור נשרפה במהלך מרד בקהילה בשנת 1112. בנייתו של המבנה הנוכחי החלה ב-1160 עם בניית בית המקהלה והסתיימה עד הצד המזרחי של הטרנספט ב-1174. ב-1180 חודשה הבנייה, והספינה הראשית נבנתה עד שהושלמה ב-1205. בית המקהלה הורחב והוארך ב-1215.
כמו שאר הקתדרלות הגותיות המוקדמות, הספינה הראשית מחולקת לארבעה אזורי קיר: קומת העמודים והקשתות, גלריה, טריפוריום וקומת תאורה.
הקירוי הוא באמצעות קמרונות סיקספרטיט בעלי שש צלעות.
הקתדרלה היא בצורת צלב, ובית המקהלה מסתיים בקיר ישר במקום באפסיס מעוגל.
מתוך שבעת המגדלים המאגפים את החזית, רק חמישה הושלמו עד לגובה בסיס הצריח, שניים מהם של החזית המערבית עם פסלים בגודל מלא של שוורים, שני מגדלים - אחד בכל קצה של הטרנספט ומגדל אחד מעל מקום המצלב (crossing).
מבחוץ, מוקפת הקתדרלה בתמיכות דואות שעליהן פסלי צריחון בצורות מלאכים הנקראים "שומרי הקתדרלה".
החזית המערבית היא בעלת שלוש אכסדרות ושלושה שערים עם גמלונות.
במרכזה נמצא חלון רוזטה יפה, הניצב ליד חלון קתדרלת נוטרדאם דה פארי בטוהר סגנונו הגותי.
בקתדרלה יש חלונות ויטראז' מהמאה ה-13 ומסך על המזרח מהמאה ה-18.
הצייר בן פיקרדי וילאר דה הונקור (Villard de Honnecourt) הכין ציורים מפורטים על אחד ממגדליה של הקתדרלה בסביבות 1230.
גובה מגדל המצלב: 40 מטר
גובה המגדל הדרומי: 56 מטר
גובה המגדל הצפוני: 60.5 מטר
קתדרלת יורק היא קתדרלה גותית אנגליקנית הממוקמת ביורק בצפון אנגליה.
היא מושב הארכיבישופות של יורק וקתדרלה של הדיוקסיה של יורק.
הקתדרלה בעלת ספינה ראשית רחבה מאוד בסגנון גותי מקושט (Decorated Gothic), בית מועצת הקתדרלה (Chapter House), בית מקהלה וחלק מזרחי בסגנון גותי ניצב (Perpendicular) ובית רוחב בסגנון גותי אנגלי מוקדם.
הספינה הראשית מכילה את "החלון המערבי", שנבנה ב-1338 ואת "החלון המזרחי הגדול" (מ-1408) מעל קפלת הגבירה בקצה המזרחי.
בבית הרוחב הצפוני נמצאים "חלונות חמש האחיות", גובה כל חלון מחודד הוא כ-16 מטר.
העוגב שבבית המקהלה נהרס פעמיים בשרפה והעוגב הנוכחי הוא מ-1829 ושוחזר ב-1993. אורך הקתדרלה הוא 160 מטר, גובה הקמרונות הוא 27 מטר, גובה המגדלים המערביים הוא 56 מטר וגובה המגדל המרכזי הוא 71 מטר.
ביורק הייתה נוכחות נוצרית החל מהמאה ה-4 לספירה.
הכנסייה הראשונה במקום הייתה מבנה בעץ שנבנה במהירות ב-627 כדי לספק מקום לבפטיסט אדווין מלך נורת'מבריה.
בשנות ה-630 החלו צעדים בכיוון מבנה קבע מאבן, וזה אכן הושלם בידי אוסוולד מלך ממלכת ברניקיה בשנת 637 והוקדש לפטרוס.
הכנסייה הדרדרה מהר לעזובה ונהפכה לרעועה ב-670 כאשר וילפריד הקדוש עלה להביט ביורק; הוא השקיע מאמצים בתיקון וחידוש המבנה.
בית הספר והספרייה הנלווים הוקמו במאה ה-8 והיו מהחשובים ביותר בצפון אירופה.
היא נבנתה מחדש והפעם כמבנה מרשים יותר, המכיל 30 מזבחות.
הכנסייה וכל האזור החליף ידיים בין כמה פולשים וההיסטוריה שלהם מעורפלים עד המאה ה-10. הייתה סדרה של ארכיבישופים בנדיקטינים, כולל אוסוולד הקדוש, וולפסטן (Wulfstan) ואלדרד (Ealdred) שנסעו לכנסיית וסטמינסטר להכתיר את ויליאם הכובש ב-1066. אלדרד מת ב-1069 ונקבר בכנסייה.
הכנסייה ניזוקה ב-1069 אבל הארכיבישוף הנורמני הראשון, שהגיע ב-1070, ארגן תיקונים.
הדנים הרסו את הכנסייה ב-1075, והיא נבנתה מחדש שוב ב-1080 בסגנון נורמני.
אורכה היה כ-111 מטר (365 רגל) והיא נצבעה בקווים לבנים ואדומים.
המבנה החדש ניזוק משרפה ב-1137 אבל תוקן במהרה.
בית המקהלה והקריפטה דוגמו מחדש ב-1154 וקפלה חדשה נבנתה, הכול בסגנון הנורמני.
הסגנון הגותי הגיע באמצע המאה ה-12. וולטר דה גריי (Walter de Gray) הוכתר כארכיבישוף ב-1215 והורה על הקמת מבנה גותי שישווה לקתדרלת קנטרברי.
הבניה החלה ב-1220. בית הרוחב היה המבנה הראשון, והושלם בשנות ה-1250 בסגנון גותי אנגלי מוקדם.
מגדל מרכזי מעל מקום המצלב נבנה לאחר מכן, ועל גגו התנוסס צריח מעץ.
הבניה המשיכה לתוך המאה ה-15.
בית מועצת הקתדרלה (Chapter House) הושלם בשנות ה-1260. הספינה הראשית הרחבה נבנתה החל משנות ה-1280 על היסודות הנורמניים.
תנועת הרפורמציה הובילה להכתרת הארכיבישוף הפרוטסטנטי הראשון, לבזיזת רוב אוצרות הקתדרלה ולאובדן רוב אדמות הכנסייה.
תחת המלכה אליזבת הראשונה בוצע מאמץ מרוכז להסיר כל עקבה של קתוליות מהקתדרלה, מאמץ שכלל גם הרס קברים, חלונות ומזבחות.
במלחמת האזרחים האנגלית העיר יורק הושמה תחת מצור ונפלה בידי כוחותיו של אוליבר קרומוול ב-1644, אבל תומאס פיירפקס מנע גרימת נזק לקתדרלה.
בעקבות רגיעה במתחים הדתיים, נעשו עבודות לשחזור הקתדרלה.
בין השנים 1730 ל-1736 כל הרצפה של הקתדרלה רוצפה מחדש בשיש וב-1802 החל עוד מבצע שחזור גדול.
ברם, הצתה מכוונת של הקתדרלה ב-2 בפברואר 1829 בידי ג'ונתן מרטין הלא-קונפורמיסט גרמה לנזק כבד לחלק המזרחי, ותאונה שהתפתחה לשרפה ב-1840 השאירה את המגדל הדרום-מערבי, הספינה הדרומית ואת הספינה הראשית ללא גג ומפוחמת.
הקתדרלה נגררה לחובות, ובשנות ה-1850 הושעו התפילות בקתדרלה.
ברם, ב-1858 בוצעו שיפוצים מ-Augustus Duncome והקתדרלה חזרה לפעילות.
במהלך המאה ה-20 רוכז מאמץ רב יותר בשימור הקתדרלה, בייחוד אחרי סקר הנדסי מ-1967 שמצא שהקתדרלה הייתה על סף קריסה.
סכום של 2,000,000 לירה שטרלינג גויס ב-1972 והושקע בחיזוק יסודות הבניין והגג.
שרפה ב-1984 הרסה את הגג של בית הרוחב הדרומי, וכ-2.5 מיליון ליש"ט הושקעו בתיקונים.
עבודות התיקונים הושלמו ב-1988 וכללו אבני-מפתח קישוטיות חדשות לגג בתכנונים שזכו בתחרות שארגן ה-BBC.
עבודות תחזוקה ושיפוצים נמשכים בקתדרלה עד היום.
קתדרלת יורק היא בעלת 3 מגדלים.
גובה המגדלים המערביים הוא 56 מטר וגובה המגדל המרכזי הוא 71 מטר.
שני המגדלים המערביים הם בעלי פעמונים המצלצלים לפי שעות.
המגדל הצפון-מערבי מכיל את הפעמון "פטר הגדול" השוקל 10.8 טון ו-6 פעמוני שעון (הגדול מביניהם שוקל 3 טון).
המגדל הדרום-מערבי מכיל 14 פעמונים, שנועדו לצלצולים מוזיקליים (Change ringing) ו-11 פעמוני צלצול שמופעלים על ידי מקלדת.
פעמוני השעון מצלצלים כל רבע שעה בזמן היום, ופעמון "פטר הגדול" מצלצל כל שעה שלמה.
הפעמונים המוזיקליים מצלצלים כל יום ראשון לפני התפילה בכנסייה, ובזמנים אחרים כגון אימונים של המצלצלים בימי שלישי בערב.
פעמוני הצלצול מופעלים לפני תפילות וטקסים.
גובה פנימי הספינה הראשית: 27 מטר.
גובה מגדל המצלב (המרכזי): 71 מטר.
גובה המגדלים המערביים: 56 מטר.
יורק ובייחוד הקתדרלה הם בעלי מסורת ארוכה של יצירת ויטראז'ים צבעוניים.
חלק מחלונות הוויטראז' בקתדרלה תוארכו למאה ה-12. החלון המזרחי הגדול, בגובה של כ-23 מטר (76 רגל), שנוצר בתחילת המאה ה-15 הוא חלון הוויטראז' הגדול ביותר שנוצר בימי הביניים.
חלונות מרהיבים אחרים בקתדרלה כוללים חלון רוזטה מצועצע ואת חלונות "חמש האחיות" בגובה 16 מטר.
בגלל תקופות הזמן הארוכות בהן הותקנו החלונות, ניתן לראות טכניקות שונות של זיגוג וצביעה שהתפתחו במהלך השנים.
יש כ-2 מיליון פיסות זכוכית צבעונית שמרכיבות 128 חלונות ויטראז' בקתדרלת יורק.
חלק רב מהזכוכית הוסר ואחר כך הותקן מחדש במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.
כיום, החלונות מנוקים ומשוחזרים כדי לשמר את יופיים.
השעון האסטרונומי של קתדרלת יורק הותקן בצד הצפוני של בית הרוחב של הקתדרלה ב-1955. השעון הותקן לזכר אנשי צוות האוויר שפעלו מבסיסים באזורים יורקשייר, דורהאם ונורת'אמברלנד שנהרגו בעת מילוי תפקידם בזמן מלחמת העולם השנייה.
תמונות של הקתדרלה מבחוץ, כולל החזית, מגדל המצלב והתמיכות הדואות שמצידי הספינה הראשית
קתדרלת זאגרב היא קתדרלה גותית בעיר זאגרב, קרואטיה.
הקתדרלה היא אחד הבניינים המפורסמים בעיר וזוג צריחיה נראה ממקומות רבים בעיר.
הקתדרלת מוקדשת לעליית מריה, אם ישו השמיימה ולמלכים סטיאפן ולדיסלאוס.
הקתדרלה בנויה על חורבות קתדרלה מהמאה ה-12 שנחרבה בפלישה הטאטארית לעיר.
במאה ה-13 הבישוף טימוטי החל לארגן ולממן את בנייתה של קתדרלה חדשה.
במאה ה-13 לקתדרלה היו 3 ספינות כאשר גובה הספינות הצידיות הוא כגובה הספינה הראשית.
במאה ה-15 הגיעו אדריכלים ופסלים מפראג ששינו את הספינה הראשית והוסיפו קישוטים שנהרסו מאוחר יותר.
האמנים גם הוסיפו ציורים על קירות הקתדרלה.
בסוף המאה ה-15 פלשו הטורקים לבוסניה ולקרואטיה, דבר שגרם לקרואטים לבצר את הקתדרלה בביצורי רנסאנס, כגון חומה שהוקמה סביבה.
חלק מביצורים אלה עדיין נותרו שלמים.
במאה ה-17 מגדל מבוצר הוקם בצד הדרומי ושימש כמגדל פעמונים וכמגדל תצפית, שכן הטורקים עדיין היוו איום.
ב-1880 ניזוקה הקתדרלה קשות מרעידת אדמה.
הספינה הראשית התמוטטה והמגדל המבוצר ניזוק באופן חסר תקנה.
שחזור הקתדרלה בסגנון נאו-גותי בוצע על ידי הרמן בולה (Hermann Bollé) והקתדרלה הובאה למצבה הנוכחי.
שני צריחים בגובה 105 מטר הוקמו בחזית המערבית.
כיום, מגדלים אלה נתונים תחת עבודות ניקוי ושיפוץ.
הקתדרלה בנויה בסגנון גותי/נאו-גותי ובניגוד לקתדרלות רבות לא כוללת בית רוחב משמעותי ותמיכות דואות.
בחזית המערבית יש שער כניסה בודד ומעליו, קצת מוסתר בידי הגמלון, חלון רוזטה לא גדול.
בולטים במיוחד בחזית המערבים הם שני המגדלים התאומים, ועליהם צריחים מחודדים בסגנון גותי Flamboyant הבולטים למרחוק (גובהם: 105 מטר).
על החזית ישנו תבליט מאת רוברט פרנגס מיחנוביץ' (Robert Franges-Mihanovic).
פנים הקתדרלה מכיל ציורים מהמאה ה-13 וקישוטים מעשה אומנים מפראג (שרובם נהרסו עם הזמן).
עוד ראוי לציון הוא חדר תשמישי הקדושה, שהוא בעל ערך ארכיטקטוני.
עוד יצירות אמנות שראויות לציון הן תבליט של פאולוס מהמאה ה-13, פסלים בסגנון גותי מאוחר של פטרוס ופאולוס מעץ, מזבח עם טריפטיכון מאת אלברכט דירר (Albretch Durer) מ-1495, קברים מהרנסאנס, מזבחי שיש מהבארוק, דוכן הטפה משיש שנעשה בסוף המאה ה-17 והמאוזולאום של הקרדינל אלויזיה סטפינאץ מאת איבן מסטרוביץ'.
אוצר הקתדרלה מכיל עתיקות נוספות.
בכיכר שממול הקתדרלה מזרקה ובה עמוד ועליו פסל של מריה, אם ישו.
מדרום לקתדרלה נמצא ארמון הבישוף המבוצר ובו 5 מגדלים עגולים ומבוצרים ומגדל מבוצר מרובע אחד שהגנו על הקתדרלה.
במאה ה-15 קתדרלת זאגרב הייתה הקתדרלה הגותית המזרחית ביותר.
קתדרלת זאגרב הופיעה על צידם האחורי של כל השטרות עד 1,000 דינר קרואטי.
קתדרלת וינצ'סטר היא קתדרלה אנגליקנית בווינצ'סטר, בהמפשייר שבאנגליה.
זוהי אחת הקתדרלות הגדולות באנגליה, עליה נאמר שהיא השנייה באורכה ובעלת הספינה הראשית הארוכה ביותר באירופה.
היא מוקדשת לשילוש הקדוש, פטרוס, פאולוס וסוויטהאן הקדוש.
היא מושב הבישוף של וינצ'סטר ומרכז הדיוקסיה של וינצ'סטר.
הקתדרלה הראשונה נבנתה ב-642 צפונית לאתר הנוכחי.
הבניין היה ידוע כ"קתדרלה הישנה" (Old Minster).
הוא נהפך לחלק מהמנזר ב-971. הקדוש סוויטהאן נקבר בקתדרלה הישנה לפני שזו הועברה למבנה הנורמני.
סבורים שתיבות הקבורה מכילות שרידים של מלכים אנגלו-סקסונים כגון אדווי מלך אנגליה ואשתו אלג'יבה, שנקברו בתחילה בקתדרלה הישנה, וכיום קבורים בקתדרלה החדשה.
בניית הקתדרלה החדשה, בסגנון נורמני, החלה ב-1079 תחת הבישוף ולקלין (Walkelin) וב-8 באפריל 1093 עברו הנזירים - בנוכחות רוב הבישופים ואבי המנזר של אנגליה - מהקתדרלה הישנה לחדשה "בשמחה ותהילה רבה" כדי לציין את השלמתה.
החלק הקדום ביותר של המבנה הנוכחי הוא הקריפטה, מהמאה ה-11. ויליאם השני מלך אנגליה נקבר בקתדרלה ב-11 באוגוסט 1100 אחרי שנהרג בתאונת צייד.
בניית המגדל המרכזי המרובע החלה ב-1202, אחרי שמגדל קדום יותר קרס עקב הקרקע הלא יציבה עליה נבנתה הקתדרלה.
העבודה על הקתדרלה נמשכה במאה ה-14, וב-1394 תוכננה הספינה הראשית מחדש, הפעם בסגנון גותי (סגנון גותי ניצב) לפי תכנון של ויליאם וינפורד.
בניית הספינה לפי התכנון החדש נמשכה גם במאות ה-15 וה-16. הבנייה כללה גם הרחבה של בית המקהלה, כדי לאפשר לצליינים הרבים לבקר את המקדש של סוויטהאן הקדוש.
המוסד הבנדיקטי, מסדר הנזירות של סוויטהאן הקדוש, פורק ב-1539 בחוק פירוק המנזרים.
הקלויסטר ובית מועצת הקתדרלה (Chapter House) נהרסו, אך לא הקתדרלה.
ב-1905 החלו עבודות שיחזור בראשותו של טי.ג'י.
ג'קסון והללו נמשכו עד 1912. במהלך עבודות אלה ניצל הבניין מקריסה כוללת.
יסודות הקתדרלה, שחלקם ניצבו מעל מאגרי מים תת-קרקעיים, תוגברו בידי הצולל ויליאם וולקר, שהציב ביסודות מעל ל-25,000 שקי בטון, 115,000 בלוקים של בטון ו-900,000 לבנים.
הוא עבד 6 שעות ביום בשנים 1906–1912 בחשכה מוחלטת בעומק של מעל ל-6 מטר.
הצלת הקתדרלה מקריסה נזקפה לזכותו והוא זכה בעיטור המסדר הוויקטוריאני המלכותי (MVO).
בין האירועים החשובים שקרו בקתדרלה:
הכתרת המלך הנרי הצעיר (בנו של הנרי השני) ומלכתו, מרגריט (1172).
ההכתרה השנייה של ריצ'רד הראשון (1194).
נישואי הנרי הרביעי וג'ואנה מנאוורה (1403).
נישואי מרי הראשונה ופיליפ השני מלך ספרד (1554).
הקתדרלה בנויה בסגנון גותי אנגלי ניצב וחסרים בה חלון רוזטה ותמיכות דואות.
המגדל המרכזי שלה נמוך יחסית ולא כולל צריח.
הקמרונות בתוך הקתדרלה הם קמרונות רשת האופייניים לגותיקה האנגלית.
כיום הקתדרלה מושכת תיירים רבים, הרבה עקב שיוכה לג'יין אוסטן, שמתה בעיר וקבורה באגף הצפוני של הספינה הראשית.
לוח סימון מהמאה ה-19 נתן שבח לא מתלהב ליכולת כתיבתה.
מאוחר יותר הוצב לוח יותר תיאורי על הקיר הסמוך.
אטרקציה נוספת של הקתדרלה היא היותה מקום ההתרחשות של סיפורו הבדיוני של אנתוני טרולופ מהמאה ה-19, הרומן על חיי הכנסייה "דברי ימי בארסטשייר".
ב-2005 שימשה הקתדרלה כאתר צילומים לסרט צופן דה וינצ'י כאשר בית הרוחב הצפוני מדמה את הותיקן.
בעקבות המאורע אירחה הקתדרלה דיונים ומצגות כדי לנגח את הספר ולסתור את התאוריה העולה בו.
בנוסף, קתדרלת וינצ'סטר היא כנראה הקתדרלה היחידה בעולם עליה נכתבו שירים פופולריים.
השיר "קתדרלת וינצ'סטר" של להקת The New Vaudeville Band כיכב במצעד הלהיטים הבריטי (הטופ-10) והיה השיר הכי פופולרי של הלהקה בארצות הברית.
הקתדרלה שימשה גם נושא לשיר "Cathedral" של קרוסבי, סטילס ונאש.
בבית הרוחב הדרומי ישנה "קפלת הדייגים" שם קבור יצחק וולטון.
וולטון, שמת ב-1683 כתב את הספר "The Complete Angler" והיה חבר של ג'ון דון.
"קפלת ההתגלות" (Epiphany Chapel) הציגה חלונות ויטראז' מאת הפרה-רפאליטים שתוכננו על ידי סר אדוארד ברן-ג'ונס ושנעשו בסדנה של ויליאם מוריס.
קישוטי העלים מעל ומתחת לפאנל המצויר הם של ויליאם מוריס ולפחות אחת הדמויות דומה ביותר לאשתו של מוריס ג'יין בורדן, שדגמנה לעיתים קרובות עבור דנטה גבריאל רוזטי ואמנים אחרים של הפרה-רפאליטים.
הקריפטה, שמוצפת לעיתים קרובות, מציגה פסל מאת אנטוני גורמלי שנקרא "Sound II" והוצב שם ב-1986. בנוסף קיים שם מקדש מודרני לסוויטהאן הקדוש.
סדרה של תשעה איקונין הוצבו בשנים 1992–1996 במסך שהגן על שרידיו של סוויטהאן, שנהרסו בידי הנרי השמיני ב-1538. איקונוסטאזיס זה, במסורת האורתודוקסית הרוסית, נוצר בידי סרגיי פדרוב (Sergei Fedorov) והוקדש ב-1997. האיקונין כולל קדושים מקומיים כגון סוויטהאן הקדוש ובירינוס הקדוש.
מתחת לאיקונין נמצא "החור הקדוש" שאליו זחלו צליינים כדי לשכב קרוב למקדש המרפא של סוויטהאן.
בקתדרלה יש סט של 14 פעמונים דיאטוניים, היחידים בעולם, עם פעמון טנור כבד השוקל 1.83 טון.
העוגב הנוכחי הותקן ב-1905 עם שיפוצים מ-1938 ו-1988. פרטים על העוגב אפשר למצוא כאן:
משרת נגן העוגב אוישה ברציפות החל מ-1402.
מקהלת הקתדרלה מורכבת מ-12 זמרים בוגרים זכרים, הידועים כ"פקידים פשוטים" וכוללים 4 קונטרא-טנורים, 4 טנורים ו-4 באסים, ביחד עם 14 ילדים (קול טרבל).
קיימת בנוסף מקהלת בנות נפרדת שמצטרפת למקהלת הגברים באחת משמונה התפילות השבועיות.
קתדרלת יעקב הקדוש (קרואטית Katedrala Sv.
Jakova u Šibeniku) בשיבניק שבקרואטיה היא קתדרלה קתולית ומושבה של הדיוקסיה של שיבניק.
הקתדרלה היא המבנה הידוע ביותר בעיר ומוכרזת כאתר מורשת עולמית.
ב-1298 הפכה שיבניק למושב דיוקסיה מכוח בולה של האפיפיור בוניפקיוס השמיני.
בשנת 1412 נכבשה העיר על ידי הרפובליקה של ונציה ובניית הקתדרלה החלה ב-9 באפריל 1431, ונמשכה בשלושה שלבים עד אמצע המאה ה-16.
המבנה נבנה בסגנון גותי צפון איטלקי על ידי בעלי מקצוע ונציינים ומקומיים בפיקוחו של פרנצ'סקו די ג'קומו.
ב-1441 הפקידה מועצת העיר את ביצוע העבודות בידיו של האדריכל והפסל בן זאדר יוריי מטווייב דאלמטינץ (Juraj Matvejev Dalmatinac), וזה הרחיב את המבנה והוסיף לו שדרה מרכזית ואפסיס.
כמו כן התאים דאלמטינץ את המבנה להוספת כיפה והוסיף לו כיור הטבלה ופסלים.
בין אלה הוסיף דלאמטינץ את 72 פסלי הראשי המעטרים את צידו החיצוני של המבנה, והנחשבים למאפיין הידוע ביותר שלו.
דאלמטינץ עסק בבנית הקתדרלה עד סמוך לפני מותו ב-1473.
לאחריו, מ-1475 ועד 1505, פיקח ניקולו פיורנטינו על עבודת הבניה, אשר המשיכה בסגנון הרנסאנס.
פיורנטינו החליט על שימוש באבן בלבד וזו הובאה ממחצבה באי בראץ' הפועלת גם כיום.
לקתדרלה נוספו כיפה, פסלים של מיכאל הקדוש, הקדוש הפטרון של העיר, יעקב הקדוש ומרקוס הקדוש, גלריות משני צדדי השדרה המרכזית, הגג וחלקה העליון של החזית.
לאחר מותו של פיורנטינו ב-1505, סיימה קבוצה של בעלי מקצוע מקומיים וונצייניים את הבניה ב-1536, וב-1555 הוקדשה הקתדרלה.
כיפת המבנה ניזוקה בהפצצה סרבית ב-1991, אך היא תוקנה בתוך זמן קצר.
בשנת 2000 הייתה הקתדרלה לאתר מורשת עולמית.
הקתדרלה שוכנת סמוך לחוף הים, בין ארמון הבישוף לכיכר בה ניצבים גם בית העירייה והלוג'יה.
הקתדרלה נחשבת לכנסייה הגדולה בעולם הבנויה כולה מאבן ללא תמיכה של לבנים או עץ.
היא בנויה מספינה ושני סטווים, כשבקצה כל אחד מהם אפסיס.
מעליה כיפה וגובהו המרבי של חלל המבנה בנקודה זו הוא 32 מטר.
מצידה הדרומי צמוד לה חדר מלבושים רבוע ומתחתיו מעבר המוביל אל הבפטיסטריום בצורת קואטרפויל (Quatrefoil), מבנה סימטרי שכולל ארבעה "עלים".
שלושת המעברים מופרדים בשתי שורות של עמודים גותיים שכותרותיהם מעוטרות בעיטורים מעולם הצומח.
העמודים תומכים בשתי ארקדות מעוטרות במוטיב של עלים ומעליהם שורת פתחים שביניהם עמודים קטנים.
אלה תומכים בתורם בקיר אבן פשוט שבו קבועים חלונות, ומעל לקירות אלה מותקנת תקרת המבנה שבנויה כקמרון חבית.
בקצה המזרחי של הספינה נמצא בית מקהלה השוכן על בימה מורמת, וגרם מדרגות בצורת חצי עיגול מוביל אליה.
המזבח ניצב באפסיס המרכזי מאחורי בית המקהלה.
חזית המבנה הפונה לכיוון מערב מחולקת לשלושה אגפים התואמים את שלושת המעברים שבחלל הפנימי.
הדלת מעוטרת בעיטורים העוסקים בנושא יום הדין, ומשני צדדיה חלונות גותיים.
מעליה מקובע חלון פרח גותי שהותקן עם הקדשת המבנה ב-1555. משני צדדיה של הדלת הצפונית הפונה אל הכיכר ניצבים שני פסלי אריות הנושאים שני עמודים.
על אלה ניצבים בתורם פסליהם של אדם וחוה.
לאפסיס המרכזי הקבוע בחזית המזרחית, חמש צלעות בצורת חצי עיגול.
72 פסלי ראשי האדם המעטרים את האפסיס מצידו החיצוני פוסלו לפי פורטרטים של תושבי העיר הבולטים בתקופה, והם ממחישים מצבי רוח שונים.
הכיפה המתומנת ניצבת על תוף שבכל אחת משמונה צלעותיו קבוע חלון ביפורי.
קתדרלת טור היא קתדרלה קתולית בעיר טור שבצרפת.
היא מוקדשת לגאטיאנוס הקדוש, הבישוף הראשון של העיר.
בנייתה החלה ב-1170 כדי להחליף חלק שנשרף ב-1166, בזמן המריבה בין לואי השביעי, מלך צרפת והנרי השני, מלך אנגליה, והיא בנויה בסגנון גותי.
לראשונה נבנתה קפלה באתר על קברו של הקדוש מרטין ברייס.
ב-471 נבנתה באתר בזיליקה ראויה לציון בידי הבישוף פרפטואוס (458–488) והיא נחנכה ב-4 ביולי 471. שרפה הרסה לחלוטין את ה-castrum sancti Martini לחלוטין ב-994. האוצר ארווה (Hervé) החליט על בנייה של כנסייה חדשה, והעבודות נמשכו מ-1003 עד 1014. מספר שריפות פגעו בבזיליקה, שתוקנה ושופצה, ונבנתה מחדש בשנים 1096–1175.
בשנים 1175–1180 נבנו מחדש קמרונות הכנסייה.
במאה ה-13 נבנה אמבולטוריום כפול סביב האפסיס במזרח הכנסייה.
במהלך המאה ה-14 והמאה ה-15 המשיכו העבודות בתוך הכנסייה.
במאה ה-15 נבנתה חזית הקתדרלה בסגנון גותי לוהב וב-1547 הושלמו הצריחים על המגדלים המערבים בסגנון אדריכלות הרנסאנס.
המבנה הושחת ונבזז ב-1562 בידי ההוגנוטים.
במהלך המהפכה הצרפתית הוא שימש כאורוות.
המבנה עמד חרב למחצה, ונהרס חלקית ב-1802 במהלך מיזם בינוי בתים סביב ה-rue des Halles.
מאוחר יותר שוחזרה הקתדרלה וב-1862 הוכרזה כמונומנט היסטורי.
אורך הקתדרלה 97 מטר וגובה הקמרונות 29 מטר.
גובה המגדלים הם 69 ו-70 מטר.
החלקים הנמוכים של המגדלים המערביים שייכים למאה ה-12, אבל שאר החלקים בחזית המערבית, שבנויה בסגנון גותי לוהב הם מהמאה ה-15 והושלמו בזמן שהרנסאנס החל להשפיע על בישופים ופטרונים פחות שמרנים, שהתגוררו באחוזות (châteaux) הענוגות של טוריין.
המגדלים נבנו בזמן שנבנתה, לדוגמה, טירת שנונסו, וניתן לראות עקבות של הסגנון החדש ב-3 השכבות המתומנות העליונות, עם המעקה והפילסטרים המסתיימים בכיפות רנסאנס קטנות.
בשנים 1175–1180 קמרונות הקתדרלה נבנו מחדש, כנראה בסגנון הפלנטג'נטי.
למעשה, הקמרון של מגדל קרל הגדול (שרלמן) קשור לקבוצה של קמרונות צרפתיים מהמאה ה-11 והמאה ה-12 עם צלעות רצועה במגדלים, בעיקר בעמק הלואר, למשל: כנסיית פאולוס הקדוש בקורמרי, אורס הקדוש בלוש.
למברט סובר שהקמרונות במגדל שרלמיין הם הצעירים שבקבוצה.
לילונג מתארך את מגדל שרלמיין לסוף המאה ה-11 או תחילת המאה ה-12. כל קבוצת הקמרונות כנראה מושפעת מאדריכלות אסלאמית, כנראה בעקיפין מהנגזרות ה"מוזאראביות" בספרד של קמרונות הצלעות במסגד קורדובה.
הספינה הראשית הייתה בת שלושה אגפים, והבנייה נמשכה מהמקדש ובית המקהלה אל עבר המערב.
הקתדרלה הכילה חלונות ויטראז' מזכוכית צבעונית מהמאה ה-13 הנחשבים לבעלי איכות משובחת ביותר.
החלונות בקפלות סביב בית המקהלה לא כללו תחרת חלונות.
תחרת החלונות הראשונה מופיעה בקומת הטריפוריום, והחלונות דומים לאלה שבסנט שאפל.
מאחר שבניית הטריפורים, קומת התאורה ובית המקהלה בקתדרלת טור (בשנים 1240–1244) ארעה בערך באותו זמן כמו בניית סנט שאפל, בואסון מייחס את הבנייה לאותו אדריכל אלמוני.
לעומת זאת, פרנקל חולק על קביעה זו, ומתייחס לברנר.
האחרון מציין שקמפיין הראשון לבניית בית המקהלה החל ב-1210 עם העמודים התומכים של הקפלות, האמבולטוריום, בית המקהלה והאפסיס.
בניית החלק העליון של בית המקהלה החלה בסוף שנות ה-1230 ותחילת שנות ה-1240 והסתיימה ב-1244.
בית הרוחב והמפרצים המזרחיים של הספינה הראשית הם מהמאה ה-14. הקלויסטר בצפון הוא בן זמנה של החזית המערבית.
האמבולטוריום הכפול במזרח הכנסייה נבנה בדומה לאמבולטוריום בקתדרלת בורז'.
האתר של קברו של מרטין הקדוש שמור בקריפטה של הבזיליקה, שנבנתה במאה ה-19 ותוכננה בידי ויקטור ללו.
המאייר בן המאה ה-15 ז'אן פוקה אייר את קדמוניות היהודים של יוספוס פלאביוס.
האווירה במתחמים הסגורים של קתדרלה גותית מתוארת בנובלה הקצרה והאפלה של אונורה דה בלזק על קנאה ותככים פרובינציאליים Le Curé de Tours ("הכומר של טור") וסיפורו על תקופת ימי הביניים Maître Cornelius פותח עם תיאור הקתדרלה בטור עצמה.
קתדרלת טולדו היא קתדרלה גותית בטולדו, ספרד ומושב הדיוקסיה של טולדו.
היא אחת משלוש הקתדרלות מהמאה ה-13 של הגותיקה בעיצומה בספרד ונחשבת ל-magnum opus של הסגנון הגותי בספרד.
היא משלבת בין סגנון גותי בשל לסגנון מודחארי.
בנייתה החלה ב-1226 תחת שלטונו של פרננדו השלישי, מלך קסטיליה והתרומות הגותיות האחרונות נבנו במאה ה-15, כאשר הושלמו קמרונות הספינה הראשית ב-1493, בתקופת המלכים הקתוליים.
תכנון הקתדרלה התבסס על זה של קתדרלת בורז' הצרפתית אף על פי שספינתה בת 5 האגפים היא תולדה של רצון הבונים לכסות את כל השטח בו עמד פעם מסגד בקתדרלה ואת הסאחן (صحن) בקלויסטר.
בניגוד לקתדרלת בורגוס המבוססת על טהרת הסגנון הגותי הצרפתי, קתדרלת טולדו משלבת גם אלמנטים של הסגנון המודחארי, בעיקר בקלויסטר, אך גם בעיצוב הקשתות בטריפוריום.
השילוב הספקטקולרי של אור וההישגים המבנים בקמרונות האמבולטוריום הם מבין ההישגים הבולטים והראויים לציון של הקתדרלה, שבנויה מאבנים לבנות שנחצבו באוליאולאס, קרוב לטולדו.
אחד מהאוצרות המרהיבים המצויים בתוכה הוא קישוט המזבח הבארוקי El Transparente מאת נרסיסו טומה (Narciso Tomé), בגובה מספר קומות, עם פסלים מסטוקו, ציורים, יציקות ברונזה ומספר צבעי שיש.
המזבח הוא יצירת מופת של אומנויות משולבות בארוקיות, ויופיו מוגבר בעזרת תאורה ייחודית של השמש, מספר דקות ביום, דרך חור בתקרה, דבר היוצר תחושה כאילו המזבח עולה לגן עדן.
תצוגה בארוקית זו עומדת בניגוד לסגנון הגותי של הקתדרלה.
המשחקים באור הפכו לשמה השני של הקתדרלה, הודות למעל 750 חלונות ויטראז' מזכוכית צבעונית (מהמאות ה-14 עד ה-16) עבודתם של האמנים הטובים בזמנם בספרד.
במשך שנים גרסה מסורת עממית שבמקום בו עומדת הקתדרלה הנוכחית הייתה פעם כנסייה, בתקופת הארכיבישוף סאן אאוחניו מטולדו (San Eugenio).
הכנסייה נחנכה בשנית ב-587, אחרי שעברה מספר שינויים, כפי שמתועד בכתובת מהמאה ה-16 השמורה בקלויסטר.
העיר הייתה המושב האפיסקופלי של ספרד הוויזיגותית.
במקום נערכו מועצות טולדו, שבהן נקבעו חוקים ונהגים הקשורים לנצרות ולכנסייה בספרד.
המגדל הצפוני נבנה בשנים 1380–1440 ומתנשא לגובה 90 מטר.
מבנה הקתדרלה הושפע באופן ניכר מהגותיקה הצרפתית של המאה ה-13, אך הותאם לסגנון הספרדי.
אורך הקתדרלה 120 מטר ורוחבה 59 מטר.
היא מורכבת מספינה ראשית ושתי ספינות משניות בכל צד (בסך הכול 5 אגפים).
הספינות החיצוניות מעט רחבות יותר מאלה הפנימיות.
החלק העתיק ביותר בקתדרלה הוא חלק המקדש (החלק המזרחי) ושמר על האדריכלות המקורית שלו, בעיקר בטריפוריום, שהוחלף ושופץ בשאר הספינה הראשית במהלך השנים.
עוד בתקופה הגותית, הטריפוריום בספינה הראשית הוחלף לטובת הגדלת קומת התאורה.
הטריפוריום באזור המקדש, ששרד את השינויים, מושפע מהסגנון המודחארי.
לא ידוע אם אלמנטים מודחארים אלה היו קיימים במסגד שעמד שם והועתקו מזיכרון או שמא הם נוספו במהלך השיפורים, כמשהו מקורי ובעל טעם.
באזור המקדש, ניתן לראות אמבולטוריום כפול הממשיך את הספינות המשניות הכפולות שלצד הספינה הראשית.
האמבולטוריום הכפול גדול בפרופורציות שלו ועשיר באלמנטים אדריכליים ובקמרונות בלתי רגילים.
תוכנית המתאר שבה מונחות הקפלות שמסביב נפתרה על ידע מישור מלבני ומישור משולשי מתחלפים, שהם כאלה כך שהקפלות בגדלים שונים: אלה עם מישור מלבני גדולים מאלה עם מישור משולשי.
בשיטה הזאת של חלוקת המקדש ניתן לחזות בקתדרלות הצרפתיות של נוטרדאם דה פארי, בורז' ולה מן כאשר קתדרלת לה מן היא הדומה ביותר ובקתדרלות הצרפתיות הן יותר רזות.
השינויים שאירעו בקתדרלה לאורך השנים הובילו לארגון שונה של הקפלות, למשל: במקרה אחד קפלה אחת נבנתה במקום שלוש.
מצפון לקתדרלה נמצא קלויסטר, שבנייתו החלה ב-1389. בקלויסטר יש ציורי פרסקו מאת פרנציסקו באיאו (Francisco Bayeu) ומריאנו מאייה (Mariano Maella), בקצהו הדרום-מזרחי קפלה הסגורה לציבור, ובחדר הנמצא בחלק העליון של הקלויסטר ה"ג'יגה-טונים" פסלי ענק להתהלוכות וחגיגות.
החזית הראשית פונה אל עבר כיכר עירונית בלתי רגילה המכילה את בית העירייה ואת ארמון הארכיבישוף.
משמאל מגדל הפעמונים ומימין הקפלה המוזערבית שעומדת איפה שהיה אמור להיבנות המגדל השני.
בצד שמאל של החזית מתנשא המגדל היחיד של הקתדרלה, המסתיים בצריח מחודד עם מרקם חלק ועליו מספר טבעות קרוקטים.
למגדל שלושה חלקים: החלק התחתון והמרובע, שתוכנן בידי אלווה מרטינז (Alva Martínez), החלק העליון והמתומן שתוכנן בידי האנקווין מבוסל (Hannequin of Bussels) והצריח.
בחזית הראשית שלושה שערים: Puerta del Perdón (שער הסליחה) במרכז, Puerta del Juicio Final (שער יום הדין האחרון) מימין ו-Puerta del Infierno (שער הגהנום) משמאל.
שער הסליחה היא מהמאה ה-15, בנייתה החלה תחת השגחתו של אלווה מרטינז ב-1418. היא נקראת כך בגלל כתבי המחילה שהוענקו לאלה שנכנסו דרכה.
בימים אלה היא תמיד סגורה ונפתחת רק באירועים מיוחדים כגון כניסתו של הארכיבישוף החדש לקתדרלה.
יש בה 6 ארכיוולטים (קשתות קישוטיות) גותיים מעוטרים.
העיטורים מכילה איקונוגרפיה גותית אופיינית, הכוללת פסל של המושיע בעמוד המרכזי והאפסוטלים במשקופים, בטימפנון פסל הבתולה הנותנת לבוש כמורה בשם Chasuble לקדוש אילדפונסוס מטולדו, תמה ייחודית לקתדרלה החוזרת גם בציורים בפנים.
גובה הדלתות 5 מטר והן מכוסות בלוחות ברונזה מקושטות מהמאה ה-14. שער יום הדין האחרון הוא העתיק מכולם, ומציג, כפי ששמו מרמז, את יום הדין האחרון.
שער הגהנום, לעומת זאת, לא מכיל דמויות אלא רקע קישוטי פרחים.
שער זה ידוע גם כשער למגדל התמרים שכן הוא שמור ככניסה לתהלוכה ביום ראשון של התמרים.
החזית עברה שינויים ב-1787 על ידי האדריכל יוג'ין דוראנגו בעקבות הוראה מהקרדינל לורנצאנה.
הפסל היה מריאנו סלווטיארה (Mariano Salvatierra).
העבודות היו הכרחיות בגלל התדרדרות במצב האבן, שהייתה מאיכות ירודה.
זה אפשרי שהדלתות הובאו קדימה בין התמיכות לעמדתם הנוכחית, אבל זה לא ידוע בוודאות.
שער השעון, בחזית הצפונית, הוא השער העתיק ביותר, בנייתו החלה במאה ה-14. הטימפנון מחולק ל-4 פנלים אופקיים המראים סצנות מחיי ישו: הבשורה למריה, לידת ישו, הערצת שלושת האמגושים, טבח התמימים, הבריחה מצרימה, מילתו של ישו, הביקור בבית המקדש, הצגת ישו בבית המקדש, ההטבלה והנישואים בקאנה.
בחלקו העליון של הטיפמנון מתואר מותה של מריה.
העמוד המרכזי מקושט בפסל מריה וישו הילד.
בקורות הדלת ישנן דמויות של מלכים וקדושים, כולם עבודתו של הפסל חואן הגרמני, שעבד גם על שער האריות בקתדרלה.
בתוך השערים נמצאת עבודתו המאוחרת של גרגוריו לופז דוראנגו (Gregorio López Durango), חלק מעבודתו המוקדמת ניתן לראות בחזית הראשית.
עבודות החיזוק והייצוב שלו היו דרושות, בגלל מצבה הרעוע של אבני הבנייה.
בחלל העיקרי מעל השער נמצא שעון שנתן את שמו לשער.
השער ומה שסביבה יוצרים חלל מושך, שסגור על ידי צלה גותית, עבודתו של ז'ון הצרפתי.
הוא מאכלס את הפעמון הידוע, Campana Gorda, שניצוק ב-1753 ושוקל 17 טון.
למגדל שלושה חלקים: החלק התחתון והמרובע, שתוכנן בידי אלווה מרטינז (Alva Martínez), החלק העליון והמתומן שתוכנן בידי האנקווין מבוסל (Hannequin of Bussels) והצריח המחודד והחלק, שעליו מספר טבעות זיזים.
הקמרונות של הספינות המשניות הן קמרונות בני 4 צלעות, למעט הקמרונות של מקום המצלב והמזרח, שהם מתוגברים בצלעות חיזוק (Tierceron).
בתי הרוחב מסתיימים בשער כפול ומעליהם חלונות רוזטה ובבית הרוחב הדרומי ישנו גם עוגב.
בית המקהלה, ה-Coro, ידוע בזכות ספסלי המקהלה שלו, בני שתי השורות.
על הספסלים מגולפים שלל פסלים ותחריטים.
את ספסלי הקומה השורה הנמוכה גילף רודריגו אלמיין (Rodrigo Alemán) ב-1495 והם מכילים 54 תגליפים המתארים את כיבוש גרנדה.
את השורות העליונות גילפו אלונסו ברקווטה (הצד הדרומי) ופיליפה ויגארני (הצד הצפוני) בשנת 1543.
באפסיס מצוי המזבח הראשי ומאחוריו מזבח "אל טרנספרטה".
בקתדרלה כ-20 קפלות, רבות מהן מכילות קברים מקושטים.
בקפלת סן חואן נמצא חדר האוצר של הקתדרלה ובו מונסטרנס במשקל רבע טון מהמאה ה-15, המצופה בזהב, שצורף על ידי חואן דל ארפה (Juan del Arfe).
בחדר תשמישי הקדושה ציורים מאת פרנסיסקו דה גויה ואל גרקו.
קתדרלת הדוויג הקדושה היא קתדרלה קתולית בכיכר בבל שבמרכז ברלין בירת גרמניה.
הקתדרלה נבנתה במאה ה-18 לאחר שפרידריך הגדול, מלך פרוסיה התיר את בניתה.
הכנסייה נבנתה בין השנים 1747–1773 על פי תוכניות של גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף, כאשר על הבנייה פיקח יוהאן באומן.
כיפת הקתדרלה נועדה לחקות את כיפת הפנתיאון ברומא.
במאה ה-18 הייתה הכיפה עשויה עץ, אולם במאה ה-19, עם התפתחות הטכנולוגיה, נבנתה כיפה מברזל.
הקתדרלה קרויה על שם הדוויג הקדושה, פטרונית שלזיה.
בערב שלאחר ליל הבדולח ערך כומר הכנסייה, ברנהרד ליכטנברג תפילה לזכרם של היהודים שנהרגו על ידי הנאצים.
ליכטנברג נאסר על ידי הנאצים ונהרג בדרכו למחנה הריכוז דכאו.
בשנת 1965 הועברו עצמותיו של ליכטנברג לקריפטה של הקתדרלה.
הקתדרלה עלתה באש בעקבות הפצצות חיל האוויר המלכותי בשנת 1943 במסגרת מלחמת העולם השנייה.
עבודות השיקום החלו בשנת 1952 והסתיימו בשנת 1963. פנים הקתדרלה המחודשת עוצב על ידי האנס שוויפרט.
קתדרלת זוורטנוץ (ארמנית Զվարթնոց տաճար - "קתדרלת המלאכים השמימיים") היא אתר ארכאולוגי בארמניה השוכן כ-16 ק"מ מערבית לירוואן, בין העיר ואראשאפאט ונמל התעופה הבינלאומי זוורטנוץ.
הקתדרלה המונומנטלית הוקמה במאה ה-7 וחרבה במאה ה-10. בשנת 2000, הוכרז האתר, יחד עם הקתדרלה והכנסיות בואראשאפאט (אצ'מיאדזין), כאתר מורשת עולמית.
האתר נבנה בין השנים 643 ו-662 בזמן שארמניה התאוששה מפלישת הערבים הראשונה.
הקתדרלה המיוחסת לקתוליקוס נרסס השלישי, הוקמה כקתדרלה הראשית במדינה ונועדה להאפיל בהדרה על הקתדרלה באצ'מיאדזין.
היא הוקדשה לגרגוריוס המאיר, מייסד הכנסייה הארמנית והקתוליקוס הראשון שלה, ולפי אחת המסורות בה נשמרו שרידיו.
לפי עדותו של ההיסטוריון הארמני מובסס קלאנקטוואצי, נכח הקיסר קונסטנס השני בטקס ההקדשה בשנת 652, והוא אף התכוון לבנות מבנה דומה בקונסטנטינופוליס.
לאחר כיבוש הבירה, דווין, העביר נרסס השלישי את מושב הקתוליקוס מדווין לזוורטנוץ לזמן קצר.
הקתדרלה חרבה ככל הנראה ברעידת אדמה בשנת 930, נותרה בהריסותיה ונשכחה, עד שנתגלתה מחדש בתחילת המאה ה-20 ונחקרה בין השנים 1900 ו-1907. אפשרות אחרת היא שהחורבן אירע כתוצאה מתקיפת ערבית.
החפירות נערכו בהנהגת הורדאפט חאצ'יק דאדייאן, ובין היתר התגלו ארמון הקתוליקוס ויקב.
עוד התגלה כי הקתדרלה נצבה מעל שרידי מבנה אוררטי מתקופה המלך רוסא השני (680-639 לפנה"ס).
פנים הקתדרלה היה בנוי בצורת צלב יווני שארבע זרועותיו מעוצבות בצורת ארבעה אפסיסים.
במבנה היו שלוש קומות שכל אחת מהן הייתה קטנה מזו שמתחתיה.
הקומה הראשונה הוקפה בקירות חיצוניים בצורת פאון בן 32 צלעות, ולכן נראתה כעגולה מרחוק.
הקומה השנייה הייתה למעשה המשכו של הצלב היווני מקומת הבסיס, אך ללא המבנה המעגלי ההיקפי, ואילו הקומה השלישית הייתה פאון בן 16 צלעות ונראתה גם היא כעגולה.
כיפת המבנה בצורת חרוט נישאה לגובה של 45 מטר.
בשלוש הקומות היו קבועים חלונות כמספר צלעותיו של הבניין.
קירות הקתדרלה כוסו בפרסקות, פסיפסים ובתבליטים המתארים מוטיבים מעולם הצומח.
במרכזו של המבנה שכנה בריכת טבילה.
בצידה הדרום-מערבי של הקתדרלה הוקם ארמונו של הקתוליקוס, שהיה עשוי משני חלקים שביניהם חצץ מסדרון.
בחלק המערבי היו שני אולמות ומספר חדרים.
האולם הגדול בו נערכו כינוסים וקבלות פנים, חולק על ידי שישה עמודים לשלוש ספינות; ואילו האולם השני, מעט קטן יותר, שימש כחדר אוכל ואולי אף כחדר כס.
חלקו המזרחי של ארמון הקתוליקוס כלל חדרי מגורים ושירות, בית מרחץ וחדרי אחסון.
מדרום לארמון שכנה כנסייה נוספת מהמאה ה-5 או ה-6. עוד שכנו במקום גת ומכלי אבן ליין.
מהקתדרלה שרדו מספר קשתות וכמה עמודים מעוטרים, הניצבים בלב החורבות.
דגם של הקתדרלה שאמינותו מוטלת בספק מוצג במוזיאון ההיסטוריה הארמנית בירוואן והוא מופיע על שטר של 100 דראם ארמני.
קתדרלת ההשכלה (או קתדרלת הלמידה; Cathedral of Learning) היא מגדל נאו-גותי באוניברסיטת פיטסבורג, פנסילבניה, ארצות הברית.
המגדל הוא נקודת ציון (Landmark) מקומית ולאומית ומהווה את מרכז הקמפוס של אוניברסיטת פיטסבורג באוקלנד שבפיטסבורג, פנסילבניה.
המגדל מתנשא לגובה 163 מטר (כ-535 רגל) והוא המבנה החינוכי הגבוה ביותר בחצי הכדור המערבי והשני בגובהו בעולם, אחרי המגדל באוניברסיטת מוסקבה, המתנשא לגובה 240 מטר על 36 קומותיו.
בניית המגדל, שתוכנן על ידי צ'ארלס קלאודר, החלה ב-1921 והסתיימה ב-1937. המגדל בנוי בסגנון נאו-גותי מרשים ומופיע לעיתים קרובות בתמונות, גלויות ופרסומים נוספים של קתדרלת ההשכלה.
המרתף והקומות 1–36 משמשים למטרות לימודיות וחינוכיות.
בקומות נמצאים אולמות הרצאה, מעבדות מחשבים, כיתות ומשרדי המחלקות.