tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעיתים גברים ונשים מגלמים דמות מהמגדר השני.
הסרט "ינטל" בכיכובה של ברברה סטרייסנד עוסק בהתחזות של אישה לבחור ישיבה, כדי להגשים חלום ללמוד בישיבה.
ואילו הקומדיה חמים וטעים עוסקת בהתחזותם של שני נגנים (טוני קרטיס, ג'ק למון) לנשים כדי לברוח מהמאפיה.
דמויות גיבורי על בקומיקס מאופיינות פעמים רבות בזהות מוסתרת - דמות הגיבור נחשפת בעת הצורך, בשאר הזמן הוא מתחזה לבן אנוש רגיל.
בסדרת הטלוויזיה "זהות בדויה" הדמות הראשית, המגולמת על ידי ג'ניפר גארנר, היא סוכנת CIA המתחזה במסגרת תפקידה לדמויות שונות.
בתוכנית המציאות "המתחזים" משתתפי התוכנית מתחזים לבעלי מקצוע השונה מאוד ממקצועם ואמורים להוליך שולל שופטים מקצועיים באותו תחום, לאחר חודש של לימוד.
התחיה הייתה מפלגת ימין בישראל שהוקמה באוקטובר 1979, והתפרקה בשנת 1992 לאחר שבבחירות לכנסת השלוש עשרה לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה.
"המהפך" ב, הביא לראשונה, בניצחון גדול, את קולו של הימין אל עמדות מנהיגות, ואת מנחם בגין אל משרת ראש הממשלה.
תנועת הליכוד הייתה שילוב של תנועת החרות והתנועה למען ארץ ישראל השלמה, עם אלמנטים מתונים יותר בהם: המפלגה הליברלית הישראלית, הרשימה הממלכתית והמרכז החופשי.
בעקבות חתימת הסכמי קמפ דייוויד, ב-18 בספטמבר 1978, אשר התייחסו גם את יישום "תוכנית האוטונומיה" לפלסטינים, וחתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, ב-26 במרץ 1979, שהפך את הוויתור הטריטוריאלי בסיני לעובדה, הלך השבר האידאולוגי בתוך הליכוד וגדל.
קבוצה של תומכי הימין ואידאולוגיית "ארץ ישראל השלמה", אשר גרסה כי אין לוותר על אף חלק מחלקי המולדת (אם כי בראיית בגין סיני לא נחשבה כחלק מארץ ישראל), חשו כי בגין ותומכיו אינם מייצגים אותם יותר.
עמידתו של הליכוד מאחורי מנהיגו במהלך המשא ומתן שקדם להסכם השלום, כאשר ברור היה כי מדובר בוויתור טריטוריאלי, הביאה לשבר אידאולוגי.
שניים מחברי הכנסת של הליכוד, גאולה כהן, אשר הייתה פעילה במחתרות האצ"ל ולח"י, ומשה שמיר, הסופר ואיש התנועה למען ארץ ישראל השלמה, ייצגו את הקו הבלתי מתפשר.
במהלך כהונת הכנסת התשיעית, ב-15 במאי 1979 פרש משה שמיר מן הליכוד, וב-17 ביולי 1979 פרשה גאולה כהן מן הליכוד.
השניים הקימו בנובמבר 1978 את תנועת בנא"י (ברית נאמני ארץ ישראל), אשר הצטרפה ליובל נאמן שהקים את מפלגת "התחיה" באוגוסט 1979.
המפלגה המאוחדת קיבלה את השם "התחיה - ברית נאמני ארץ ישראל".
כנס הייסוד שלה נערך ב-8 באוקטובר 1979⁩ בירושלים, בכנס נדון מצע המפלגה ונבחרה הנהלה המונה 71 חברים.
ליושב ראש המפלגה נבחר צבי שילוח ולמזכ"ל גרשון שפט.
אחת הפעולות הראשונות של המפלגה החדשה הייתה ניסיון להרחיב את תחום קריית ארבע, באופן הפגנתי, על ידי התנחלות על גבעה מעבר לתחום השיפוט שלה והתעמתות עם חיילי צה"ל שהגיעו לפנותם
אל הבחירות לכנסת העשירית התייצבה התחיה כשבראשה פרופסור יובל נאמן.
נאמן, מדען בעל שם עולמי, ואל"ם במיל, אשר עד אז שימש בתפקידים ממלכתיים ואקדמיים, הביא לתנועה מכובדות וממסדיות, אשר נדרשו על מנת להביאה לתודעה כאלטרנטיבה אידאולוגיות לתנועת הליכוד, שהייתה ממפלגת ימין לתנועת שלטון.
אל התנועה הצטרפו רבים מאנשי גוש אמונים, ואנשי תנועות הימין.
התחיה הייתה מזוהה עם "התנועה לעצירת הנסיגה מסיני", תנועה חוץ-פרלמנטרית שהחתימה על עצומות ופעלה כנגד נסיגת ישראל מסיני.
סמלה של התנועה היה צילומו של צעיר שחור בלורית המניף את דגל ישראל.
הצילום רוטש מצילום ישן של הסופר יעקב שבתאי בנעוריו, כאשר השתתף בפעילות של השומר הצעיר.
שבתאי פנה למפלגה וביקש שתחדל משימוש בתמונתו.
למרות זאת בבחירות הבאות ב-1984 שוב השתמשה "התחיה" בצילום, למרות הבטחה לא להשתמש בו.
רק לאחר פנייה של אלמנתו ותלונה לוועדת הבחירות, "התחיה" הסכימה להחליף את הצילום.
בבחירות עצמן, שהתקיימו ב-30 ביוני 1981 זכתה התנועה בשלושה מנדטים.
ממשלתו של מנחם בגין הייתה מחויבת לנסיגה מסיני על פי ההסכמים עם מצרים, ולפיכך נותרה התחיה באופוזיציה, כאשר הליכוד הקים ממשלה עם המפלגות הדתיות, המפד"ל, אגודת ישראל ומפלגתו של אהרן אבוחצירא, תמ"י.
האופוזיציה הייתה מורכבת ברובה מאנשי השמאל, מפלגת העבודה והמפלגות שמשמאל לה, והשפעתה של תנועת התחיה הייתה קטנה, והתבטאה במיוחד בקו החד-משמעי והעיקש שנקטה בעניין הנסיגה מסיני.
עם ביצוע הנסיגה עצמה, באפריל 1982 ירדו אנשי התנועה אל העיר ימית והיו בין המתנגדים לפינוי.
בראשם עמדו שלושת חברי הכנסת של התנועה יובל נאמן, גאולה כהן וחנן פורת.
מלחמת לבנון הראשונה הביאה בעקבותיה שינוי.
קו השבר בין הימין והשמאל נמתח מחדש, כאשר התחיה תמכה במלחמה ובצעדי הממשלה, ואילו אנשי השמאל התנגדו לה.
במהלך המלחמה, ב-26 ביולי 1982 הצטרפה התחיה לממשלה, ונאמן מונה לשר המדע והפיתוח וליו"ר ועדת השרים להתיישבות, תפקיד שבו דאג לאישור התנחלויות רבות.
בנובמבר 1982 נערכה הוועידה הראשונה של המפלגה; שנועדה, לאחר שלוש שנות פעילות, לקבוע מצע, לנסח את חוקת התנועה ולקבוע תקנון קבוע לתנועה.
בנוסף נידנו תנאי המפלגה להמשך השותפות עם הממשלה.
בבחירות לרשויות המקומיות באוקטובר 1983 הציבה "התחיה" רשימה שהתמודדה למועצת עיריית ירושלים, בראשות גרשון סלומון כמועמד לתפקיד ראש העיר, אך לא עברה את אחוז החסימה.
בבחירות לכנסת האחת עשרה זכתה "התחיה" להישג נאה.
אל התנועה הצטרף הרמטכ"ל לשעבר רפאל איתן שעמד בראש תנועה חוץ פרלמנטרית שכונתה "צומת".
בבחירות אלו רצה התנועה בשם "התחיה-צומת", אם כי ביוני 1986 אוחדו התנועות לתנועה אחת בשם "התחיה".
בבחירות, שהתקיימו ב-23 ביולי 1984 זכתה התנועה לחמישה מנדטים.
לאחר הבחירות שוב מצאה עצמה התנועה באופוזיציה, עקב הקמת ממשלת אחדות לאומית בראשות שמעון פרס (ולאחר מכן יצחק שמיר), ממשלה אשר נשענה על רוב פרלמנטרי מוצק של 97 חברי כנסת.
השפעתה של המפלגה הייתה מועטה, והסכסוכים הפנימיים בה בין מחנה כהן למחנה איתן גברו, ולבסוף הביאו לפרישת איתן ואנשיו ב-16 בנובמבר 1987. בבחירות אלו השתתף אף מאיר כהנא בראש תנועת כך וזכה לראשונה להיכנס לכנסת.
לראשונה לא הייתה התחיה תנועת הימין הרדיקלי היחידה בבית, אם כי כהנא נחשב למוקצה, והתחיה נראתה לעומתו כתנועה מתונה וממסדית.
אל הבחירות לכנסת השתים עשרה התייצבו מספר תנועות ימין.
תנועתו של כהנא נפסלה מלהשתתף בבחירות, אולם תנועות "מולדת" בראשותו של רחבעם זאבי ו"צומת" בראשותו של איתן, השתתפו, וזכו להישגים.
התחיה לא הייתה עתה לבדה במאבק על קולו של המצביע הנמצא מימין לליכוד.
המפד"ל אף היא התיימרה לייצג את המצביע הדתי-לאומי, אותו מגזר עצמו אשר התחיה התמודדה על ייצוגו.
איש התחיה לשעבר חנן פורת התמודד בבחירות אלו מטעם המפד"ל.
אומנם התחיה ייצגה עדיין אלמנטים מרכזיים בציבור זה, ומטעמה התמודד הרב אליעזר ולדמן אך תחושתם של מצביעים רבים הייתה כי עליהם לתת את קולם למפלגה שתייצג אותם הן מן הבחינה הדתית והן מן הבחינה הלאומית.
בבחירות, שנערכו ב-1 בנובמבר 1988 זכתה התחיה לשלושה מנדטים.
תקוותה לקבל מנדט נוסף בבחירות חוזרות שהתקיימו בקלפיות בבני ברק ב-15 באפריל 1991 נכזבה והמנדט נשאר בידי דגל התורה.
לאחר הבחירות הוקמה שוב ממשלת אחדות, בראשותו של יצחק שמיר.
ממשלה זו הייתה על בסיס רעוע ומעורער מיסודו, כאשר כל אחד ממרכיביה הביט הצידה, לעבר מפלגות הלוויין האידאולוגיות, וניסה להקים ממשלות אלטרנטיביות ולדחוק את שותפתו אל האופוזיציה.
במרץ 1990 נכשל ניסיונו של שמעון פרס להקים ממשלה צרה בראשותו, המכונה "התרגיל המסריח", וב-8 ביוני 1990 הקים יצחק שמיר ממשלת ימין-דתיים צרה, שאליה צורפה התחיה.
יובל נאמן מונה לשר האנרגיה והתשתית, וגאולה כהן קיבלה את משרת סגן שר המדע והטכנולוגיה.
באותה תקופה מונה דני דיין למזכ"ל המפלגה, והוא שימש בתפקיד עד פירוקה ב–1992.
הפלת ממשלת שמיר, והבחירות לכנסת ה-13
מלחמת המפרץ הביאה לשינויים מהותיים במזרח התיכון.
יצחק שמיר ייצג אומנם קו אידאולוגי נוקשה, ודגל בשימור המצב הקיים בכל מחיר, המשך ההתנחלות, ואי הכרה באש"ף, אך גם ממשלתו בה ניתן ייצוג למפלגות ימין שהיו אף רדיקליות מן התחיה כגון מפלגת "מולדת", הסתגלה אל השינויים, והכירה במצב החדש שנוצר.
לחץ אמריקני מאסיבי שהפעיל נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש (האב) ומזכיר המדינה ג'יימס בייקר הביא לכינוסה של ועידת מדריד באוקטובר 1991. שמיר היה מתנגד חריף לכינוסה של ועידה בין-לאומית לדיון בענייני המזרח התיכון, אך אף הוא ויתר בנקודה זו, והצטרף אל הוועידה, לקול מחאות אנשי הימין.
בעקבות הוועידה נפתחו שיחות דו-צדדיות, ביניהן שיחות עם הפלסטינים.
פרישה זו הביאה לנפילת הממשלה ולהקדמת מועד הבחירות בארבעה חודשים.
כאשר נראו הבחירות באופק, נראה היה כי תתמודדנה מספר מפלגות ימין קיקיוניות, ביניהן מפלגת "התורה והארץ" של משה לוינגר, אשר תפצלנה את הקול הימני הרדיקלי.
לאור סכנה זו פעלו אנשי ימין, בהם ישראל אלדד ומשה שמיר, ללא הצלחה.
לאיחוד של "התחיה", "צומת" ו"מולדת".
במקביל יזמו המפלגות הגדולות, הליכוד והעבודה, את העלאת אחוז החסימה, במטרה לשפר את יציבות השלטון ולמנוע ממפלגות קטנות להיות לשון המאזניים, והוא עלה מאחוז אחד לאחוז וחצי.
בבחירות עצמן התמודדו מספר מפלגות ימין.
מפלגת מולדת זכתה להישג, ומפלגת "צומת" הגיעה להישג של שמונה מנדטים.
התחיה לא עברה את אחוז החסימה, אם כי התחיה הייתה זוכה להיכנס לכנסת לו היה אחוז החסימה נותר ללא תיקון החוק (אחוז החסימה עמד על 39,253, אך התחיה קיבלה רק 31,957).
לאחר כישלון המפלגה בבחירות לכנסת השלוש עשרה לא שרדה המפלגה, ובבחירות לכנסת הארבע עשרה לא התמודדה (אם כי תנועת "מולדת" הכריזה על עצמה כ"תנועת נאמני ארץ ישראל ויוצאי התחיה").
מספר מאנשיה כגאולה כהן הצטרפו אל הליכוד, ואחרים מצאו את עצמם בתנועת המפד"ל ובתנועת "מולדת".
במסגרת המפלגה הוקמה בדצמבר 1980 תנועת נוער - "נוער התחיה".
עיקר פעילותה היה בשנים 1981–1992, מרבית בני הנוער היו בני כיתות י'–י"ב, חילונים ודתיים מכל הארץ.
נוער התחיה היה מעורב בהקמת משמרות מחאה, כתיבה לעיתונים, והתנדבות בפעילות התיישבותית ביהודה, שומרון ועזה.
נוער התחיה פעל בעיקר בסניפים ירושלים, תל אביב, חיפה והצפון, חולון, רעננה, פתח תקווה, נתניה ובאר שבע.
בין הפעילים הבולטים מקרב בני הנוער נמנים: נפתלי בנט, צבי האוזר וגדעון סער.
כנסת חברי כנסת הערות הכנסת התשיעית (1977) 2 מנדטים: גאולה כהן, משה שמיר הסיעה נוצרה ב-17 ביולי 1979 בשם "בנא"י" לאחר פרישת חבריה מהליכוד.
ב-20 בנובמבר 1979 שונה שמה ל"התחייה-בנא"י".
הכנסת העשירית (1981) 3 מנדטים: יובל נאמן, גאולה כהן, חנן פורת, צבי שילוח ב-7 במרץ 1984 פרש מהכנסת חנן פורת.
הכנסת ה-11 (1984) במסגרת התחייה-צומת 4 מנדטים (מתוך 5 לרשימה כולה): יובל נאמן, רפאל איתן, גאולה כהן, אליעזר ולדמן, גרשון שפט ב-2 ביוני 1986 התמזגה מפלגת צומת בתוך מפלגת התחייה, ושם הסיעה שונה ל"התחייה".
ואולם, ב-16 בנובמבר 1987 פרש נציג צומת רפאל איתן, וב-30 בנובמבר באותה השנה הקים את סיעת צומת.
הכנסת ה-12 (1988) 3 מנדטים: יובל נאמן, גאולה כהן, אליעזר ולדמן, גרשון שפט, אליקים העצני ב-30 בינואר 1990 פרש מהכנסת יובל נאמן.
ב-31 בינואר 1990 פרש מהכנסת אליעזר ולדמן.
התחלה נוראה הוא הספר הראשון מתוך סדרת הספרים סדרה של צרות, מאת למוני סניקט (דניאל הנדלר).
הספר יצא לאור ב-30 בספטמבר 1999. בשנת 2004 יצא הסרט סדרה של צרות, המבוסס על ספר זה ושני הבאים אחריו בסדרה.
בתחילת הספר, נמצאים האחים ויולט, קלאוס וסאני בודלר בחוף הים, כשהם פוגשים בחבר של הוריהם, מר פו, המספר להם שהוריהם מתו בשריפה שכילתה את ביתם וכל רכושם.
בהיעדר קרוב משפחה לגור איתו, הילדים נשלחים לחיות עם הרוזן אולף, קרוב משפחה רחוק.
לאולף יש שכנה, שופטת במקצועה, שנקראת השופטת סטראוס.
יש לה בית יפה עם ספרייה גדולה והיא מתנהגת בצורה יפה מאוד לילדי בודלר - עוזרת להם להכין ארוחה לעוזריו של אולף ומרשה להם לקחת ספרים מספרייתה ולהתארח אצלה.
אולף מתגלה כאיש חמדן ששואף להשיג את הירושה העצומה של משפחת בודלר.
הוא מזניח את הילדים ומכריח אותם לבצע משימות רבות וקשות.
לאחר זמן מה הילדים הולכים לספר על זה למר פו.
מר פו מסביר להם שעל פי החוק אולף יכול לגדל אותם בכל דרך שירצה.
בחלק אחד של הספר מתבקשים הילדים להכין ארוחה לאולף ולצוות שלו.
הם מחליטים להכין ספגטי ברוטב, דבר שלא מרצה את אולף, אך כך הם יכולים להכיר את עוזריו האיומים : איש בעל קרסים במקום ידיים, איש שנראה לא גבר ולא אישה, גבר קירח עם אף ארוך ושתי נשים עם אבקה לבנה על פניהם.
לאחר מכן אולף מתנצל בפניהם.
הוא מודיע לילדים שהוא מעלה מחזה חדש "הנישואים הנפלאים".
הוא רוצה שוויולט תשחק את תפקיד הכלה בעוד הוא משחק בתפקיד החתן, ומספר להם שהשופטת סטראוס תגלם את השופטת שמחתנת את בני-הזוג.
באחד הימים לאחר מכן שהו האחים בביתה של השופטת סטראוס וקראו ספרים.
כשהגיע האיש בעל ידי הקרסים, עוזרו של אולף, לקחתם, הספיק קלאוס להגניב עמו ספר העוסק בחוקי הנישואין.
קלאוס קורא את הספר כל הלילה, ומגלה את תוכניתו של אולף.
אולף מתכנן להתחתן עם ויולט דרך המחזה - מפני שעל פי חוק ויולט, בת ה 14, יכולה להתחתן באישור האפוטרופוס שלה.
הוא גם מגלה שהכלה חייבת לחתום בכתב ידיה.
קלאוס סיפר לויולט על תוכניותיו של הרוזן, אך שהלכו אליו הוא הודיע כי חטף את סאני וכי יהרוג אותה במידה וויולט לא תשתף עמו פעולה.
המחזה מתחיל, וברגע שאולף מודיע שוויולט והוא באמת נשואים, המחזה נעצר באמצע.
ברגע שסאני חוזרת בבטחה משביו של אולף, ויולט חוזרת לבמה ומודיעה שהיא ימנית, אך חתמה עם ידה השמאלית - מה שאומר שהנישואים מבוטלים.
הרוזן אולף בורח, ולילדים שוב אין אפוטרופוס.
השופטת סטראוס אומרת שהיא רוצה להיות האפוטרופוסית שלהם, אך מר פו מתערב ואומר שהאופוטרופוס חייב להיות קרוב-משפחה.
הם עוזבים את השופטת ונוסעים עם מר פו לבנק כדי לחפש אפוטרופוס חדש.
התחדשות עירונית היא תהליך של שינוי באזור עירוני שמטרותיו הן להיטיב את תנאי החיים של התושבים באותו אזור ולגרום לצמיחה והתפתחות.
התחדשות עירונית שואפת לשקם ולהחיות את המרקם העירוני הישן ולא להסתפק בבניית שכונות חדשות ואזורי תעסוקה, פנאי ומסחר חדשים.
התחדשות עירונית היא כלי מדיניות ציבורית, אשר נועד לקדם אינטרסים ציבוריים: צמצום אי שוויון כלכלי בין קבוצות ובין מקומות במרחב העירוני, תוספת יחידות דיור, יעול השימוש בקרקע, חידוש מרכזי הערים ומניעת פרוור.
עיר היא מרחב המשתנה כל העת באופן פיזי, תרבותי, פוליטי וכלכלי.
תהליכים של התיישנות או השתנות במרחב העירוני משקפים את השינויים החברתיים של התקופה.
התחדשות עירונית היא ניסיון להפוך את תהליך ההתיישנות, הקיפאון או הדרדור של אזורים עירוניים באמצעות שיפור ושדרוג מערך התשתיות, המגורים וחיזוק הכלכלה המקומית ולהביא לשינוי במרחב העירוני הקיים ולייצר הזדמנויות חדשות למגורים, תעסוקה ומסחר.
היוזמה להנעת תהליכי התחדשות עירונית נובעת מאינטרסים כלכליים, חברתיים ופוליטיים.
התהליכים מיועדים לגרום לעליית ערך של קרקע בשכונה באמצעות תמריצים כלכליים ליזמים, למשל בצורה של תוספת בנייה למגורים והוספת שימושי קרקע.
אלו מניעים לעיתים קרובות משיכה של אוכלוסייה חדשה ואמידה יותר, לעיתים על חשבון האוכלוסייה הישנה, בתהליך שנקרא ג'נטריפיקציה.
בישראל של העשור האחרון, השימוש במונח מתייחס בעיקר לתהליכים של פינוי-בינוי בערים שבמרכז הארץ.
זאת, בניגוד למקובל במדינות אחרות ולמה שהיה מקובל בארץ ברוב שנותיה של המדינה.
המדיניות הנפוצה היא לקדם מספר אסטרטגיות להתחדשות עירונית, שביניהן נכללת פינוי-בינוי, בדרך-כלל לא כאסטרטגיה עיקרית.
באירופה של המאה ה-19 הוחל יישום עקרונות של התחדשות עירונית, תוך סילוק שכונות עוני וכן שיפור תנאי מגורים של אוכלוסיות חלשות, אשר תכליתן הכללית היא חיזוק המרקם העירוני שנפגע כתוצאה מקיומו של אזור עוני.
לדוגמה, באנגליה, גרמה המהפכה התעשייתית לבניית ערים באופן מואץ ולכניסת תושבים רבים לתוך הערים, בעיקר בחיפוש אחר פרנסה.
בעקבות הגירה של תושבים במספר גדול לתוך הערים, נוצר מחסור במבנים למגורים; מעמד הפועלים הנמוך, אשר סבל עוני, חי בתנאי תברואה קשים, שהובילו גם להתפרצות של מחלות.
מהות עקרון ההתחדשות העירונית באנגליה בא לפתור את בעיית התברואה ותנאי החיים הקשים בהם חיו התושבים בשכונות העוני.
התחדשות עירונית החלה להתרחש במדינות המפותחות בשלהי המאה ה-19 והגיעה לשיאה במחצית המאה ה-20, בעיקר בצורת בנייה מחדש (פינוי בינוי של היום).
גישה זו הטביעה חותם על תצורתו של הנוף העירוני המודרני בערים רבות ברחבי העולם.
משנות ה-30 ועד שנות ה-70 הדרך הנפוצה להתחדשות עירונית הייתה פינוי אזורים ישנים ומוזנחים ובנייתם מחדש; סיבה עיקרית לכך הייתה התמודדות עם ההרס שנגרם כתוצאה ממלחמת העולם השנייה, אך גם ביסוד התוכניות האלו עומדת ההנחה ששכונות מצוקה, ה-Slums, הן מפגע חברתי וסביבתי, וכי היעלמותן תביא לשינויים חברתיים ולשגשוג אזורי.
במהלך השנים נמתחה ביקורת על תוכניות אלו, בטענה שהן לא פתרו מצוקות חברתיות אלא רק העתיקו את תושבי שכונות המצוקה לאזורים אחרים בערים.
במקרים רבים תוכניות אלו הקטינו את מלאי הדירות המתאימות לאוכלוסייה המוחלשת וגרמו לעליית מחירי הדירות בעיר.
החל משנות -70 חל שינוי באסטרטגיות ההתערות של ממשלות ורשויות בהתחדשות העירונית, שינוי שנבע מכישלון תוכניות פינוי-בינוי, לצד הידע שנצבר על אודות תהליכים חברתיים וחלק ממדיניות כוללת של "מלחמה בעוני" והרחבתה של מדינת הרווחה.
מתוך גישה זו עלתה המודעות לצורך בחיזוק תושבי השכונות עצמם ולא באמצעות פינויים למקומות אחרים.
האסטרטגיות החדשות מדגישות את ההתערבות הרב-תחומיות בשכונה המתייחסת לכמה היבטים: הצד הפיזי של המבנים, תעסוקה לתושבים, חיזוק הקהילה ושירותים ציבוריים בשכונה.
שיקום וחידוש השכונות עצמן השאיר את תושבי השכונות המוחלשות באזור גאוגרפי מובחן והקשה על ניעות חברתית שלהם.
החל מתחילת שנות האלפים ההאצה של התחדשות עירונית היא פיתוח כלכלי, בעיקר בהובלה יזמים פרטיים.
לבד מגורים ישנה השקעה גם במרכזים מסחריים, באתרי תיירות, ובמרכזים קהילתיים ושטחי ציבור.
משיכת מעמד הביניים לאזורים ותיקים ונחשלים נעשה ובאמצעותם שדרוג תשתיות החינוך והתרבות, פיתוח הכלכלה המקומית ומיגור הפשיעה.
אם בעבר המדינה הובילה תהליכי התחדשות עירונית, עתה תפקידה העיקרי של המדינה הוא ליצור תנאים שימשכו ויתמרצו פעילות יזמית פרטית באזורים הדורשים התחדשות.
ישנן גישות שונות לדרכים בהן ניתן ליישם התחדשות עירונית:
פינוי בינוי – הריסת מתחמים קיימים, לרוב הנמצאים במצב תשתיתי ירוד, ובניית מתחמים חדשים במקומם, תוך ציפוף המרקם הקיים: תוספת דירות, שיקום תשתיות בסביבת המתחם (תחבורה, ביוב, חשמל) ופיתוח נופי (גנים ציבוריים).
כדי ליישם את שיטת הפינוי-בינוי, מתפנים הדיירים שגרו במתחם (בהליך מוסכם ומתואם מראש) למתחם חלופי לתקופת הבנייה.
בתום בניית המתחם מחדש אמורים התושבים לחזור לדירה שקיבלו בהסכם במתחם החדש.
בשל שדרוג המתחמים, לעיתים עולות הוצאות התחזוקה והדיירים המקוריים או דיירים בעלי מאפיינים סוציו-אקונומי דומה לא תמיד יכולים לשאת בהוצאות אחזקת הבניינים.
לצורך פתרון בעיה זו, משולבים בפרויקטים דירות במסגרת "דיור בר השגה" ודירות בגדלים שונים כך שתמהיל האוכלוסייה החי במקום יהיה מגוון.
בתהליך פינוי בינוי נבנים אזורים במרכזים עירוניים קיימים בעלי תשתיות חדשות ומגורים ועסקים המספקים איכות חיים גבוהה יותר ממנה נהנים גם הדיירים וגם הסביבה העירונית הרחבה.
שדרוג ושיקום מתחמים קיימים – שדרוג של מתחמי מגורים, מסחר או תשתיות קיימות בתוך הרקמה העירונית הקיימת.
בישראל, דוגמה לכך הוא פרויקט שיקום שכונות (1977).
במסגרת הפרויקט שוקמו שכונות מצוקה עניות בתוך הערים.
השיקום כלל מבני מגורים, חינוך ותשתיות.
דוגמה נוספת, לפרויקט שדרוג ושיקום תשתיות הוא פארק ההיי-ליין בניו-יורק: שדרוג ושימוש מחודש לתשתית רכבת ישנה שעברה בתוך העיר והפיכתה לפארק וטיילת.
שדרוג התשתית והכנסת ושינוי היעוד, הביא להתחלה של התחדשות בכל השכונה ובניית מתחמי מגורים חדשים כמו גם מינוף כלכלי ותיירותי לשכונה כולה.
שדרוג ושיקום מתחמים קיימים מאפשר לדיירים להישאר בבתיהם בזמן שדרוג המבנים, כלומר אינה מחייבת פינויים.
לרוב הדיירים מקבלים זכות להרחבת הדירה הפרטית ומקבלים שדרוג בתשתיות של המבנה (מים, חשמל וחיזוק מבני) ובתשתיות של הסביבה (השטחים הפתוחים, חניות וכבישים).
היתרון של השארות הדיירים בבניין בזמן השדרוג יכול להוות גם חסרון שכן המשמעות היא לגור באזור בנייה לתקופה שאינה ידועה מראש.
יתרון נוסף לגישה זו היא האפשרות לבצע פעולת שדרוג נקודתית בעיר מבלי לפגוע באופן בוטה במהלך החיים בעיר.
עיבוי בינוי – הגדלת ניצול הקרקע במתחם מגורים קיים.
כולל הגדלת המבנים לרוחב (הגדלת הדירות הקיימות) ולגובה (הוספת דירות חדשות).
בעיבוי בינוי לרוב לא תהיה הגבלה מראש לאחוז העיבוי המותר שכן מותנה במיקום ובצרכי האוכלוסייה במקום.
גישה זו דורשת שדרוג של התשתיות הקיימות בסביבת המתחם על מנת להתאימן לגידול בצפיפות הנובע מהעיבוי המתחמי.
יוזמות ממשלתיות להתחדשות עירונית בישראל החלו בשנות השישים.
בשנת 1960 הוקמה חברת אחוזות החוף במטרה לפתח את שכונת מנשייה על גבול תל אביב יפו כאזור עסקים.
בשנת 1961 הוקמה החברה לפיתוח יפו העתיקה על ידי ממשלת ישראל ועיריית תל אביב-יפו, במטרה לשקם את יפו העתיקה, אזור שבאותה עת סבל מפעילות עבריינית.
בשנות ה-60, ביוזמה של הקבלן אריה פילץ, הוקם בתל אביב במקום צריפי שכונת "נורדיה" שפונתה ה"דיזנגוף סנטר".
בשנת 1966 הוקמה החברה לפיתוח מזרח ירושלים במטרה לפתח ולשקם את אזור מזרח ירושלים דאז; אזור שכונות ימין משה, משכנות שאננים ומתחם חוצות היוצר, בגבול שביתת הנשק עם ממלכת ירדן קו התפר העירוני.
בשנת 1968 הוקמה החברה לשיקום ולפיתוח הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים ובשנת 1972 חברת קרתא – חברה לפיתוח מרכז ירושלים שהוקמה למטרות חידוש, שיקום ופיתוח אזור ממילא וסביבתו.
נכון לשנת 2023, כ-47% מסך יחידות הדיור המאושרות לבנייה בישראל היו בפרויקטים להתחדשות עירונית.
בפברואר 2020, יצאה הרשות המשלתית להתחדשות עירונית בקול קורא למימון מיזמי התחדשות עירונית חברתית במודל חדש בהיקף של ב-40 מיליון ש"ח.
במכרז זכו שתי עמותות: ארץעיר שמובילה פרויקט התחדשות עירונית חברתית בשכונת קריית אליעזר בחיפה, וג'ינדאס בשכונת רמת אשכול לוד.
באוקטובר 1977, הכריזה ממשלת ישראל השמונה עשרה על פרויקט שיקום שכונות לפתרון מצוקת הדיור בישראל תוך חמש שנים, והנחתה את משרד השיכון להכין תוכנית מפורטת לביצוע.
עלות המיזם הוערכה ב-1.2 מיליארד דולרים, חלק מהעלות הגיעה מתרומות יהודים בעולם באותו חודש פרסם משרד השיכון תוכנית לשיקום 160 שכונות, כולל שתי שכונות עם אחוז גבוה של אוכלוסייה ערבית.
התוכנית שמה דגש על בנייה ושיקום, אך כללה גם תוכניות חינוכיות וחברתיות.
לפרויקט היו שתי מטרות עיקריות: צמצום פערים חברתיים-כלכליים בחברה הישראלית וייצוב השכונות ומניעת הידרדרותן בעתיד.
בשנת 1977 הוכרז הפרויקט כפרויקט לאומי, הוגדרו מחדש מטרותיו ועקרונותיו והיקפו גדל במידה רבה.
התוכנית הראשונית כללה גם תוכניות לפינוי שכונות והעברת תושביהם.
הניסיון הראשון להתמודד עם מצוקת שכונות העוני היה בשנות ה-60 באמצעות משרד השיכון.
בשנת 1961 הוקמו חמש חברות עירוניות-ממשלתיות לפינוי שכונות עוני בערים הגדולות: בירושלים ("פרזות"), בתל אביב ("חלמיש"), בחיפה ("שקמונה"), וכן בפתח תקווה וברמלה-לוד.
כחלק מהגדרת תפקידן, נקבע כי עליהן לאתר אזורי שכונות מצוקה, לפנותם מתושבים ומבניינים ולדאוג למגורים חלופיים עבור המפונים.
בשנת 1963 פורסם על ידי שר השיכון, יוסף אלמוגי, מסמך ממשלתי בנושא "תוכנית לבינוי ופינוי משכנות העוני בישראל".
התוכנית הציעה פתרון מקיף וכולל בקנה מידה ארצי לטיפול ומיגור בשכונות העוני על בעיותיהן השונות.
מטרת התכנית הייתה השבחת ערכי הקרקעות העירוניות המרכזיות, הבנויות בבנייה רעועה וצפיפות דלילה, תוך יצירת חידוש עירוני ושיפור תנאי הדיור לתושבים.
זמן קצר לאחר הקמת המשרד לבינוי ושיכון העבירה הממשלה את חוק בינוי ופינוי של אזורי שיקום, ה'תשכ"ה-1965 שנחקק בעקבות מסקנות ועדת אלמוגי.
על פי החוק, הוקמה "הרשות לבינוי ופינוי אזורי שיקום" שתפקידה היה לטפל במצוקת הדיור ברחבי ישראל, וניתנו לה סמכויות לפנות שכונות עוני בכפייה, ללא הסכמת תושביהן.
שלבים בתהליכי התחדשות עירונית בישראל
קיימות דרכים שונות בהן מתבצע התהליך.
לעיתים היוזמה היא של בעלי הדירות, ולעיתים ביוזמה של רשות ציבורית או גוף פרטי יזמי.
מכנה משותף לרוב תהליכי ההתחדשות באמצעות ציפוף של שימושי הקרקע.
דוגמה לתהליך טבעי היא שכונות שמזדקנות ומתדרדרות, ואת מקומם של הדיירים הוותקים תופסים פרטים או משפחות צעירות שנהנות את המחירים הנמוכים.
כאשר אחוז הצעירים בשכונה הופך להיות משמעותי, מתחיל לחץ לכוון שיפור פיזי של השכונה, החייאת תשתיות חינוך ושירותים, ולעיתים גם הרחבת דיור.
דוגמה לתהליך יזמי היא כאשר יזם מזהה פוטנציאל בשכונה עם ניצול נמוך של הקרקע (בנייה נמוכה ומפוזרת), הוא מנצל את המחירים הנמוכים, רוכש בית או מספר בתים סמוכים, ובונה בניין גבוה המממן גם את רכישת הבתים מבעליהם, וגם משאיר רווח ליזם.
דוגמה לתהליך המונע על ידי הרשות הוא פרויקט מרכזי בתחום ההתחדשות העירונית בישראל של משרד השיכון בשיתוף עם הרשויות המקומיות במתחמים שהוגדרו והוכרזו על ידי משרד השיכון.
מטרתו של הפרויקט הוא לנצל את הקרקע בצורה יעילה יותר ולשפר את התשתיות העירוניות ולחדש את החזות של המתחם על ידי סלילת כבישים חדשים, תוספת מקומות חנייה לכלי רכב, שמירה על שטחים ירוקים ועוד.
הדרך לעודד את היזמים היא שינוי תוכנית בניין עיר ולאפשר תוספת של זכויות בנייה ומתן הקלות ופטור מהיטל השבחה.
פרויקט התחדשות עירונית פועל בשני מסלולים: מסלול פינוי בינוי בו מפונים דיירים מבתיהם לפי חוק פינוי-בינוי, ומסלול עיבוי בו לא מתבצע פינוי של אנשים מבתיהם.
שלבי התהליך ביוזמה של רשות ציבורית
הערכה ואיתור – מציאת אזור בעיר בעל פוטנציאל להתחדשות על ידי בחינה של חוזקות וחוסרים בעיר.
איתור נקודות חוזק לא מנוצלות שעליהן ניתן לבצע הליך התחדשות (לדוגמה: שיקום וחידוש העיר העתיקה בבאר שבע – שימור מבנים מהתקופה העות'מאנית, חידוש תשתיות, גנים)
תכנון – יצירת מערכת תכנונית המשלבת בין חזון (רעיון), עקרונות תכנוניים (כמויות מגורים, מסחר, דרכים, גנים…) ושיתוף ציבור פרטי וקהילתי (מאפשר לתושבים להיות חלק מהליך התכנון ולהשפיע על התוצר הסופי).
בשלב התכנון יבוא לידי ביטוי שילוב נושאים חברתיים, סביבתיים ומרחביים (מקרקעין).
תקצוב – בשל מורכבות הפרויקטים של התחדשות עירונית, הנעשים באזורים בנויים, לרוב ידרשו הרשויות בהן מתבצעת ההתחדשות לגייס (בנוסף לכספי הציבור הנתונים ברשות הרשות) כספים מיזמים פרטיים, על מנת להבטיח את הצלחת והשלמת הפרויקט.
יישום – שלב זה מביא לידי ביטוי את שלושת השלבים שקדמו לו ומעביר את החזון למציאות.
מאחר שפרויקטים של התחדשות עירונית הם לרוב ארוכי-טווח ומשפיעים על חיי התושבים, נראה בהם ניסיון לשלב את הקהילה גם בהליך היישום ובכך לנסות ליצור תחושת שייכות לפרויקט ולמקום המתחדש.
תחום ההתחדשות העירונית בישראל, בעיקר פרויקטים של פינוי בינוי ותמ"א 38, הוא תחום חדש יחסית.
דיירים ובעלי דירות במתחמים שנחשבים מתאימים לביצוע פרויקטים כאלו הם בדרך כלל אוכלוסייה חלשה, אנשים שאין להם יכולת לגור במקום מפותח יותר.
לכן, כאשר יזם כלשהו או כשהרשות המקומית (העירייה בדרך כלל) מחליטים להניע פרויקט כזה, בעלי הדירות נשארים חשופים לניצול חוסר הידע שלהם והעדר הכוח.
החוק גם מאפשר ליזמים להתקדם עם הפרויקט, אם יש להם רוב של חתימות מדיירי הבניין ודייר שמתנגד לפינוי, אך הוא בעמדת מיעוט, חשוף לתביעה משפטית מצד הדיירים האחרים שהזכות הקניינית שלהם נפגעת כתוצאה מההתנגדות של אותו דייר ומניעת שדרוג הנכס שלהם וטיפוח האזור כולו.
עם השנים, ההתחדשות העירונית הפכה לכלי יעיל להתמודדות עם בעיית יוקר המחיה והמחסור ההולך וגובר בשטחים ריקים לבנייה חדשה בערים בישראל.
במקום לבנות בשטח חדש אך מרוחק ממרכז העיר, מפנים דיירים מבתיהם ובונים במקומם בנייני דירות גבוהים יותר, חדישים יותר, העומדים בתקנים החדשים להתמודדות עם מצבים ביטחוניים (ממ"ד) ורעידות אדמה.
הדיירים שמפונים, מקבלים בתמורה דירה חדשה בבניין החדש שייבנה, הכולל ממ"ד ולעיתים חניה פרטית ושלל הטבות נוספות מהיזם, תלוי במשא ומתן שקיימו עמו בטרם החל הפרויקט.
ממשלת ישראל החליטה להסדיר את תחום ההתחדשות העירונית, כדי לייעל את התהליך ולהסיר חסמים ביורוקרטיים.
בין יתר המטרות, ישנה גם זו של הגנה על הדיירים מפני שרלטנים (מאכערים) שמנסים להתעשר על חשבון זכויותיהם של בעלי הדירות באמצעות "מכירת חתימות" ליזמים המעוניינים להתחיל לפעול, תוך מתן תמורה נמוכה ככל האפשר לדיירים.
לעיתים המאכער/ים בא/ים מתוך דיירי הבניין עצמו, במטרה למקסם תמורה עבור עצמם ללא ידיעת דיירים אחרים.
משרד השיכון פרסם לציבור את המדריך לדיירים לעקרונות התקשרות עם יזם בפרויקטים של פינוי בינוי.
בנוסף, הוקמה בכנסת ישראל ועדה מיוחדת לדיון בהצעת חוק ממשלתית להקמת רשות לאומית להתחדשות עירונית.
הדיונים בהצעת החוק הסתיימו ב-2016.
נדבך נוסף בתחום ההתחדשות העירונית הוא התחדשות אזורי תעשייה (מוכר גם בשם התחדשות תעשייתית) אשר מתייחסת לאזורים תעשייתיים בני עשרות שנים, אשר לרוב מאופיינים במצב פיזי ירוד לרבות התשתיות והבניינים עצמם, ביחד עם ניצול שטח לוקה בחסר ובעסקים קטנים שרובם מוכווני ייצור ו/או מוצרים', המתבססים על מתודות עבודה ישנות.
מטרת התהליך היא העלאת קרן העיר עצמה וייצור הזדמנויות תעסוקה (עם דגש על ארגונים גדולים המתמחים במתן שירותים או עבודות בתחום הפנאי, המסעדנות, מלונאות וכו') תוך פתרון של מחסור בנדל"ן למגורים ו/או שטחי מסחר, תוך קידום הכלכלה והטמעת אופציות מודרניות שלא היו ברות יישום עד כה.
לרוב, הליך זה ילווה על ידי חברה ייעודית שמטרתה היא תכנון מחדש של כלל הקרקע לצורכי מגורים, משרדים, מסחר, ציבור, חינוך, מלונאות ועוד – כאשר לרוב, הבנייה תאופיין לגובה ותכלול מבנים משולבים למספר מטרות.
פרויקטים כאלו החלו כבר בסוף המאה ה-20 במקומות שונים כגון מתחם דוקלנדס ורציף הכנרית בלונדון, שכונת סיאון בסיאול, שכונת 'אורזי הבשר' בניו יורק ועוד.
התחום החל לצמוח בישראל באמצע שנות העשרה של המאה ה-21, והוא זוכה לתמיכה ממינהל התכנון ומשרד הכלכליה והתעשייה.
בדצמבר 2024 פרסם אלוף פיקוד המרכז אבי בלוט צו אלוף המאפשר לראשונה לבצע התחדשות עירונית בשטחי יהודה ושומרון.
צו זה הוא מהלך של השוואת חקיקה בין חוקי מדינת ישראל לחוקים בשטחי יהודה ושומרון מבחינת הכרזה על מתחמי התחדשות המזכים את היזמים בפטור ממיסוי, והרחבת הסמכות של הרשות הממשלתית להתחדשות עירונית לאזור זה.
לדברי גורם במנהלת ההתיישבות שהוקמה על ידי בצלאל סמוטריץ' בשנת 2023, שורה של חוקים מסוג זה מייצרים ריבונות דה פקטו בשטח.
בשנת 2024 הוכרז על מתחם פינוי בינוי אחד באיו"ש, המציע בניית 1100 יח"ד.
התחייה הגותית או נאו־גותיקה היא תנועה באדריכלות שראשיתה בסוף המאה ה-18 בבריטניה.
היא הפכה פופולרית מאוד באדריכלות של המאה ה-19 באירופה וזכתה לעדנה גם בתחילת המאה ה-20 בצפון אמריקה.
התחייה הגותית ניסתה לשחזר את האדריכלות הגותית של ימי הביניים באירופה באמצעים ובהקשרים מודרניים יותר.
היא התפתחה במקביל לאדריכלות הנאו-קלאסית של אותה תקופה, שחיקתה את האדריכלות הקלאסית, גם היא הייתה נפוצה מאוד בבריטניה וארצות הברית.
באותה תקופה גם שופצו והושלמו קתדרלות גותיות רבות באירופה.
השפעה רבה על פריחתה המחודשת של האמנות הגותית הייתה לתנועה הרומנטית של המאה ה-19, שהעריצה את האדריכלות הגותית, כפאר היצירה הרומנטית.
מקור הרומנטיקה היה בצרפת של אחרי המהפכה, ואכן בצרפת באה לידי ביטוי התחייה הגותית בשיפוץ ובהשלמה של כנסיות עתיקות רבות.
האדריכל, התאורטיקן והמשמר ויולה לה-דוק (1814–1879), אחד החלוצים של שימור מבנים, היה פעיל מאוד במהלך תקופה זו בהשלמת חלקים של כנסיות גותיות ברוח הרומנטית של ימי הביניים.
הידוע שבמבנים אלו הוא כנסיית סיינט שאפל שבפריז.
את השימור והשיפוץ של מבנים גותיים הובילו הסופרים ויקטור הוגו (1802–1881) ופרוספר מרימה (1803–1875).
בבריטניה בלט אוגוסטוס ולבי נורת'מור פיוג'ין שראה בגותיקה אדריכלות נוצרית אמיתית ותכנן מבנים רבים בסגנון הגותי האנגלי.
אדריכל נוסף שהושפע מרוח התחייה הגותית, אולם פעל באופן אחר לגמרי, הוא אנטוני גאודי שעיקר עבודותיו נבנו בברצלונה.
גאודי פיתח סגנון ייחודי מאוד שהושפע גם מהאר נובו אך שיקף את הרומנטיקה של האדריכלות הגותית.
הדבר בא לידי ביטוי בעיקר בכנסיית סגרדה פמיליה.
נאו-גותיקה מול הגותיקה של ימי הביניים
התחייה הגותית ניסתה כאמור להחיות ולשחזר את סגנון ימי הביניים אך קיימים הבדלים ניכרים בין שני הסגנונות, בעיקר על הרקע ממנו צמחו.
האדריכלות הגותית של ימי הביניים התפתחה מרוח התקופה, שבה כוחה של הכנסייה היה עצום ואילו האדם וחייו הארציים היו נושאים שוליים.
הבנייה הגותית ומלאכת העיטורים היו על רקע דתי ותפישה לפיה המונומנטים נבנו עבור אלוהים ולא עבור האדם; האדריכלות שנתפשה אחרי המהפכה הצרפתית כרומנטית לא נראתה ככזו בימי הביניים.
ה"גותיקה" של המאה ה-19 צמחה מתוך הסתכלות אחרת על הבנייה המפוארת מהעבר.
פער זה הוביל גם לצורה אחרת של בינוי ושל אורנמנטיקה.
המראה התחרתי של הקתדרלות הגותיות והפאר הרב שהקרינו, נבע בין השאר בזכות ריבוי העיטורים ופרטי הפיסול שעטפו אותן.
המציאות החברתית-כלכלית בימי הביניים איפשרה בנייה מסוג כזה באמצעות ניצול העם על ידי מיסוי ושימוש במאות בעלי מלאכה לאורך זמן לטובת מפעל הבנייה.
המציאות החברתית בעידן התעשייתי לא יכלה להרשות סוג כזה של עבודה ולכן הבנייה הנאו-גותית נעשתה בכלים אחרים שהובילו בסופו של דבר גם לאדריכלות שונה.
מבחינה טכנולוגית, התקדמה הבנייה במאות השנים שעברו בין ימי הביניים ועד תקופת התחייה הגותית.
ברבים מהמבנים הנאו-גותיים שולבו כבר חומרים מודרניים כמו פלדה ובטון.
בזכות טכנולוגיות הבנייה החדשות וההבנה המעמיקה יותר בסטטיקה, יכלו האדריכלים הנאו-גותיים לייעל את שלד המבנה.
כך למשל, בחרו במקרים רבים לוותר על התמיכות הדואות אשר אפשרו את הבנייה התמירה בימי הביניים.
במקרים רבים אחרים בחרו האדריכלים להשאיר את התמיכות הדואות בגלל איכויותיהן ההיסטוריות והאסתטיות.
האדריכלות הגותית התפתחה בהדרגה אך מקובל להתייחס אל שנת 1140 כתחילתה, עת נבנתה מחדש בזיליקת סן-דני בפריז בידי אב המנזר סוגריוס.
סגנון ימי ביניימי זה הסתיים בפריחה אחרונה במאה ה-16 בקפלה של הנרי השביעי, מלך אנגליה בווסטמינסטר.
האדריכלות הגותית לא גוועה לחלוטין ב-1520 אלא המשיכה לשרוד בקתדרלות שהיו עדיין בבנייה, ובבניית כנסיות כפריות באנגליה, בצרפת, בגרמניה, בספרד ובחבר העמים הפולני.
בבולוניה בשנת 1646, אדריכל הבארוק קרלו ריינלדי בנה קמרונות גותיים (שהושלמו ב-1658) עבור בזיליקת פטרוניוס הקדוש שהייתה בבנייה החל מ-1390. שם, ההקשר הגותי של בניית הקמרונות דרס את האופנה האדריכלית של אותה תקופה.
באופן דומה, האדריכלות הגותית שרדה בערים במהלך סוף המאה ה-17, כפי שאפשר לראות באוקספורד ובקיימברידג', בהן נוספו תוספות ובוצעו תיקונים בסגנון הגותי הישן ולא בסגנון אדריכלות הבארוק.
מגדל טום, שנבנה על ידי האדריכל כריסטופר רן בכנסיית המשיח באוקספורד, והמגדלים המערביים של כנסיית וסטמינסטר שבנה ניקולס הוקסמור, מערפלים את הגבולות בין שרידה לתחייה של האדריכלות הגותית.
באמצע המאה ה-18, עם עליית תנועת הרומנטיקה, חלה התעניינות מחודשת בימי הביניים, בגישה אוהדת ומעריכה יותר בקרב מומחים ואנשי רוח משפיעים.
כך החלו התעניינות והערכה של אמנות ימי הביניים ובפרט של אדריכלות הכנסיות, מבני קבר של אצילים, חלונות ויטראז' וכתבי יד גותיים מאוירים.
אמנויות גותיות אחרות, כגון שטיחי קיר ועבודות מתכת, עדיין סבלו יחס מזלזל כברבריות וגסות.
אסוציאציות לאומיות ורגשיות גברו בד בבד עם התחייה של העבר, והשפיעו כמו השיקולים האסתטיים.
מספר בריטים, ולא הרבה אחרי כן, מספר גרמנים, החלו להעריך את האופי ה"פיקטורסקי" (Picturesque) של ההריסות - "פיקטורסק" נהפכה לאיכות אסתטית חדשה - וכן העריכו את ההשפעות המרככות של הזמן, להן היפנים קוראים "ואבי-סאבי" ואותן העריך הוראס וולפול באופן בלתי-תלוי.
הפרטים הגותיים באחוזתו של וולפול, "סטרוברי היל" בטוויקנהאם, משכו דווקא לכיוון סגנון הרוקוקו של התקופה.
בשנות ה-1770, אדריכלים נאו-קלאסיים לגמרי כגון רוברט אדם וג'יימס ויאט היו מוכנים לספק פרטים גותיים בחדרי עבודה, ספריות וקפלות, בעבור חיזיון רומנטי של מנזר גותי, מנזר פונטהיל בווילטשייר.
טירת אינוורארי, שנבנתה החל מ-1746 בתכנונו של האדריכל ויליאם אדם מציגה תחייה מוקדמת של מאפיינים גותיים בסקוטלנד.
הסגנון הגותי היה התגלמות אדריכלית של יצירת פיקטרסק מלאכותי שנראה קודם לכן באמנות: המקדשים הקישוטיים ובתי הקיץ התעלמו מהלוגיקה המבנית של מבניים גותיים אמיתיים והיו למעשה מבנים פלדיאניים עם קשתות מחודדות.
אדריכל הנוף האקצנטרי באטי לנגלי ניסה "לשפר" את הצורה הגותית על ידי שימוש בפרופורציות קלאסיות.
דור צעיר יותר, שלקח את האדריכלות הגותית יותר ברצינות, סיפק חוג קריאה לסדרת Cathedral Antiquities של ג'.
בריטן, שהחלה להופיע ב-1814. ב-1817 כתב תומאס ריקמן ספר בשם Attempt… כדי לנסות לתאר ולהגדיר את הסגנונות הגותיים השונים באדריכלות הכנסייתית באנגליה, כ"ספר לימוד לסטודנט לאדריכלות".
הקטגוריות בהן השתמש היו אדריכלות נורמנית, אדריכלות אנגלית מוקדמת (Early English), אדריכלות גותית מקושטת (Decorated Gothic) ואדריכלות גותית ניצבת (Perpendicular Gothic).
ראו עוד: אדריכלות גותית אנגלית.
הספר הודפס במספר מהדורות ופרסומו נמשך גם ב-1881.
השורשים של התחייה הגותית בצרפת מקורם בהיבט מינורי של Anglomanie, בתחילת סוף שנות ה-1780. ב-1816, כאשר המלומד הצרפתי אלכסנדר דה לבורד (Alexandre de Laborde) אמר "לאדריכלות הגותית יש יופי משלה", הרעיון היה חדש למרבית הצרפתים.
החל מ-1828, אלכסנדר ברוניאר (Alexandre Brogniart), מנהל מפעל הפורצלן "סוור", ייצר צלחות מצוירות באמנות גותית עבור לואי-פיליפ, מלך צרפת עבור הקפלה ב-Dreux.
יוזמה זו הייתה מהראשונות והחשובות שנעשו בסגנון נאו-גותי בצרפת.
התחייה הגותית זכתה לבסיס אינטלקטואלי טוב יותר בידי החלוץ ארקיז דה קאמו (Arcisse de Caumont), שייסד את "החברה לחוקרי עתיקות של נורמנדי" (Societé des Antiquaires de Normandy) בתקופה בה פירוש המילה antiquaire היה מומחה לעתיקות.
הוא פרסם את עבודתו על אדריכלות נורמנית ב-1830. בשנה שלאחר מכן פרסם הסופר הצרפתי הנודע ויקטור הוגו את הספר הגיבן מנוטרדאם (במקור: Notre Dame de Paris) בו משמשת הקתדרלה הגותית, נוטרדאם דה פארי, הן כמקום התרחשות העלילה והן כאחת הגיבורים בה.
הוגו כתב את הספר כדי לעורר דאגה לשימור מבנים גותיים עתיקים ולא כדי להתחיל גל בנייה חדש בסגנון הגותי.
בשנה שבה הופיע הספר "הגיבן מנוטרדאם", המלוכה הצרפתית החדשה ייסדה משרה של מפקח כללי על מונומנטים עתיקים, ואיישה אותה ב-1833 בידי איש הרוח פרוספר מרימה, שהפך ב-1837 למזכיר "הוועדה למונומנטים עתיקים" (Commission des Monuments Historiques).
הכנסייה הנאו-גותית החשובה הראשונה בצרפת הייתה בזיליקת קלוטילדה הקדושה בפריז, שהוקדשה לאשתו של המלך הפרנקי כלוביס הראשון שזכתה לקנוניזציה והייתה חשובה לבית בורבון.
הכנסייה נבנתה ב-1846 ונחנכה ב-30 בנובמבר 1857. האדריכל שנבחר לתכנון ובניית הכנסייה היה ממוצא גרמני - פרנסואה כריסטיאן גאו (François-Christian Gau).
בשלבים האחרונים של הבנייה שונתה תוכנית הכנסייה באופן ניכר על ידי עוזרו, תיאודור באלו (Théodore Ballu), דבר שהוליד את צמד הצריחים המחודדים בחזית המערבית.
בינתיים, בגרמניה, החל להופיע מחדש עניין בקתדרלת קלן, שבנייתה החלה ב-1248 אך לא הושלמה עד סוף המאה ה-19. בשנות ה-20 של המאה ה-19 החייתה התנועה הרומנטית את העניין בקתדרלה הגותית, ועבודות להשלמתה החלו ב-1824, דבר שסימן את התחייה הגותית בגרמניה.
בגלל הלאומיות הרומנטית טענו בתחילת המאה ה-19 צרפת, אנגליה וגרמניה שמקורה של האדריכלות הגותית הוא בארצם שלהם.
האנגלים טבעו את המונח "Early English" בהתייחס לאדריכלות הגותית האנגלית המוקדמת, כדי לרמוז שהאדריכלות הגותית היא יצירה אנגלית.
במהדורת 1832 של "הגיבן מנוטרדאם" כתב ויקטור הוגו "בוא ניצור השראה בקרב האומה, אם זה אפשרי, לאהוב את האדריכלות הלאומית" ובכך רמז שהאדריכלות הגותית הייתה חלק ממורשתה הלאומית של צרפת ויצירה צרפתית.
בגרמניה, עם השלמת קתדרלת קלן ב-1888, שהייתה בתקופה זו הבניין הגבוה ביותר בעולם, הקתדרלה נתפשה בעיני גרמנים רבים כשיא של האדריכלות הגותית.
עוד קתדרלות גותיות חשובות שנשלמו היו קתדרלת רגנסבורג (1869–1872) - עם צמד צריחי תחרה גרמניים, המינסטר של אולם (1817–1890) - הכנסייה הגבוהה בעולם עם מגדל ובראשו צריח תחרה בגובה 161.53 מטר, קתדרלת ויטוס הקדוש בפראג (1844–1929) וקתדרלת קלרמון-פראן (1866–1884) בצרפת שהושלמה על ידי תלמידו של ויולה-לה-דוק.
בפירנצה, החזית הזמנית של הקתדרלה סנטה מריה דל פיורה פורקה וחזית הקתדרלה נותרה ערומה עד 1864, אז הוכרזה תחרות לעיצוב חזית שתתאים למבנה הקתדרלה ולקמפנילה.
בתחרות זכה אמיליו דה פבריס (Emilio De Fabris) שבנה חזית נאו-גותית עם פסיפס משיש צבעוני.
פיוג'ין, ראסקין והגותיקה ככוח מוסרי
בסוף שנות ה-20 של המאה ה-19 האדריכל אוגוסטוס ולבי נורת'מור פיוג'ין (Augustus Welby Northmore Pugin), עדיין נער, עבד כמעצב חפצי מותרות בצורה גותית.
הוא עיצב קישוטי ריהוט גותיים בשירות יצרן הרהיטים המלכותי "מורל אנד סדון" (Morel & Seddon) עבור טירת וינדזור של ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת.
בנוסף, החל מ-1828, עיצב פיוג'ין כלי כסף עבור "רונדל ובריג'" (Rundell and Bridge) תוך שימוש ב"מילון" של סגנונות, עיצובים ופרטים של גותיקה אנגלית-צרפתית מהמאה ה-14. הוא השתמש ב"מילון" זה מאוחר יותר עבור תכנון ארמון וסטמינסטר.
בין השנים 1821 ל-1838 פרסמו פיוג'ין ואביו סדרה של כרכים הכוללים ציורים אדריכליים, הראשון מביניהם נקרא "דוגמאות של אדריכלות גותית" ("Specimens of Gothic Architecture"), והשלושה שבאו אחרים נקראו "דוגמאות לאדריכלות גותית" ("Examples of Gothic Architecture").
ספרים אלה זכו להדפסות רבות ושימשו כאבן שואבת עבור אדריכלים נאו-גותיים רבים למשך מאה שנה.
בספרו "Contrasts" משנת 1836 הביע פיוג'ין את הערצתו לא רק לאמנות ימי הביניים אך גם לכל האתוס של התקופה.
הוא טען שהאדריכלות הגותית הייתה תוצר של חברה טהורה יותר.
בספרו "The True Principles of Pointed or Christian Architecture" הוא טען שבעלי מלאכה מודרניים המנסים לחקות את הסגנון של בעלי מלאכה מימי הביניים צריכים גם לאמץ את שיטותיהם.
פיוג'ין האמין שהגותיקה הייתה אדריכלות נוצרית אמיתית, ואפילו טען ש"הקשת המחודדת היא תוצר של האמונה הנוצרית".
המבנה המפורסם ביותר של פיוג'ין הוא בית הלורדים בארמון וסטמינסטר שבלונדון, אותו הוא תכנן בשתי תנופות, בשנים 1836–1837 ובשנים 1844–1852 עם הקלאסיציסט צ'ארלס ברי כאדריכל משנה.
פיוג'ין סיפק את הקישוטים החיצוניים ואת הפנים, בעוד שברי תכנן את המבנה הסימטרי של הבניין, דבר שגרם לפיוג'ין להעיר: "All Grecian, Sir; Tudor details on a classic body".
בהצהרתו על ארמון הדוג'ים בוונציה כ"בניין המרכזי של העולם", ראסקין טען שהאדריכלות האולטימטיבית למבני ממשל היא גותית, כשם שפיוג'ין טען שהיא האדריכלות האולטימטיבית לכנסיות.
ברם, ראסקין התכוון לדבריו בעיקר באופן תאורטי.
ראסקין תיעב את שטף מבני הציבור, שנבנו תוך התייחסות או חיקוי לארמון הדוג'ים, בהם המוזיאון להיסטוריה של הטבע באוניברסיטת אוקספורד.
באנגליה, הכנסייה האנגלית עברה תחייה של אנגלו-קתוליות ואידאולוגיה של מנהגי פולחן בצורת תנועת אוקספורד.
כתוצאה מכך, התעוררה תשוקה לבנות הרבה כנסיות, כדי לספק מקום לתפילה ופולחן עבור האוכלוסייה הגדלה.
תשוקה זו מצאה תומכים בקרב האוניברסיטאות, שם החלה להיווצר התנועה האקסליסיולוגית.
תומכיה האמינו שהאדריכלות הגותית הייתה הסגנון היחיד שראוי לכנסייה קהילתית, והעדיפו תת-סגנון מסוים של האדריכלות הגותית - סגנון גותי אנגלי מקושט (Decorated Gothic).
"The Ecclesiologist", ביטאון של קיימברידג' קמדן סוסייטי, היה ביקורתי מאוד כלפי כנסיות שנבנו בפחות מאמות המידה המחמירות של הסגנון הגותי המקושט, דבר שגרם להיווצרות סגנון חדש בשם "גותיקה ארכאולוגית", סגנון שיצר את המבנים הכי דומים לגותיקה של ימי הביניים.
ברם, לא כל אדריכל או יזם נסחף בידי גל האקסליסיולוגיה.
על אף שהתחייה הגותית הצליחה להפוך לסגנון אדריכלות מוכר ונפוץ, הניסיון לקשר אותה עם התפישה של עליונות הכנסייה, דבר שנתמך על ידי פיוג'ין והתנועה האקסליסיולוגית, היה שיקוץ בעיני אלה שהחזיקו בעקרונות אוניברסליים או לא קונפורמיסטיים.
הם אימצו את התחייה הגותית רק בזכות איכויות אסתטיות ורומנטיות, או שילבו אותה עם סגנונות אחרים, או אימצו סגנון גותי פשוט יותר מצפון אירופה, ולפעמים שלושתם ביחד.
דוגמה למבנה כזה היא בית הקברות אבני פארק האקומני שתוכנן בידי האדריכל ויליאם הוסקינג.
הגם שבצרפת התחייה הגותית לא התרחשה כה מוקדם כמו באנגליה, היא הולידה את אחד מענקי התחייה הגותית: האדריכל, המשמר, והתאורטיקן אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק.
בנוסף להיותו תאורטיקן משפיע היה ויולה-לה-דוק גם אדריכל מוביל שגאוניותו הייתה בשחזור מבנים עתיקים, שיפוצם ושימורם.
הוא יישם את התאוריות שלו לביצורי העיר קרקסון, ולקתדרלת נוטרדאם דה פארי וסנט שאפל.
בהיבט זה הוא היה שונה מהאדריכל האנגלי ג'ון ראסקין שכן הוא החליף לעיתים קרובות את העבודה של בנאים וסתתים מימי הביניים.
גישתו הרציונלית כלפי הגותיקה הייתה בניגוד חד למקורות הרומנטיים של התחייה הגותית, ונחשבת בעייני מספר מלומדים כפתיחה ל"כנות מבנית" שנדרשה בידי המודרניזם.
במשך כל הקריירה שלו התלבט ויולה-לה-דוק האם יש להשתמש בברזל ופלדה בשחזור ובניית מבנים גותיים.
למעשה, ברזל שימש במבני התחייה הגותית מאז תחילת גל התחייה.
מי שגרמו לתיוג הברזל (בין אם נראה ובין אם לא) כלא-מתאים למבנה גותי אמיתי היו ראסקין ותנועת הגותיקה הארכאולוגית.
ויכוח זה החל לקרוס באמצע המאה ה-19 כאשר הוקמו מבנים כמו ארמון הקריסטל (העשוי מברזל וזכוכית) והחצר המזוגגת של מוזיאון אוניברסיטת אוקספורד, ונראה שהם אימצו עקרונות גותיים ומימשו אותם באמצעות ברזל.
בין השנים 1863 ל-1872 כתב ויולה-לה-דוק את המסה "שיחות על אדריכלות" ("Entretiens sur l'architecture") ובה סט של תכנונים נועזים למבנים ובהם שילוב של בנייה עם ברזל.
הגם שאף אחד מתכנונים אלה לא מומש, הם השפיעו על מספר דורות של מתכננים ואדריכלים, הבולטים שביניהם הם אנטוני גאודי בספרד ובנג'מין באקנול באנגליה (באקנול היה חסיד של ויולה-לה-דוק ותרגם את ספריו לאנגלית, ויצירת המופת שלו הייתה אחוזת וודצ'סטר).
בשנת 1872 הייתה התחייה הגותית בשלה מספיק בבריטניה, כך שצ'ארלס לוק איסטלייק, יכול היה לכתוב מסה בשם, "היסטוריה של התחייה הגותית" ("A History of the Gothic Revival").
ברם, החיבור המקיף הראשון על היסטוריה של התחייה הגותית בתחום תולדות האמנות היה חיבורו של פרופסור משפיע לעיצוב, קנת' קלארק: "התחייה הגותית: מסה בתולדות הטעם" (The Gothic Revival: An Essay in the History of Taste) שפורסם ב-1928.
התחייה הגותית לא הייתה מוגבלת לאדריכלות בלבד.
בית אבוטספורד של סר וולטר סקוט מדגים בריהוטו סגנון "ריג'נסי גותיק" ("Regency Gothic").
באמצע המאה ה-19 היה ניתן לייצר תחרות חלונות גותיות ונישות גותיות בטפטים, וארקדות עוורות גותיות קישטו כדים מקרמיקה.
הקטלוג המאויר של התערוכה הגדולה גדוש בפרטים גותיים, החל מתחרה ושטיחים וכלה בעיצובים למיכון כבד.
"גותיקת נגרים" (Carpenter Gothic) היא סוג של אדריכלות ורנקולרית ויישום של אדריכלות התחייה הגותית לבתים וכנסיות קטנות, שנהייתה נפוצה באמריקה הצפונית ובמקומות אחרים בסוף המאה ה-19. מבנים אלה אימצו אלמנטים גותיים כגון קשתות מחודדות, גמלונים מחודדים ומגדלים לבנייה קלה האופיינית לאמריקה.
המצאת מסורים חדישים ותבניות עץ שיוצרו בייצור המוני אפשרו לחלק ממבנים אלה לחקות שמץ מתחרת החלונות של הגותיקה.
ברם, ברוב המקרים מבני גותיקת הנגרים היו ברובם די פשוטים ולא מקושטים, ושמרו רק על האלמנטים הבסיסיים של קשתות מחודדות וגמלונים משולשים חדים.
הדוגמה המפורסמת ביותר לגותיקת הנגרים היא כנראה בית באלדון, איווה, ששימש רקע לציור המפורסם של גרנט ווד, "אמריקן גותיק".
במאה ה-20, המצאות והתפתחויות טכנולוגיה כמו נורה חשמלית, המעלית ומסגרות פלדה, גרמו לרבים לראות את האדריכלות שהשתמשה בשיטות לנשיאת העומס כמיושנת.
מסגרות פלדה החליפו את התפקידים הלא-קישוטיים של קמרון צלעות ותמיכות דואות.
מספר אדריכלים השתמשו בתחרת אבן כקישוט לשלד הברזל שמתחת, דוגמה לכך היא בניין וולוורת' של קאס גילברט מ-1913, גורד שחקים בעיר ניו יורק ומגדל טריביון בשיקגו שנבנה על ידי ריימונד הוד ב-1922. ברם במחצית הראשונה של המאה ה-20 דחק המודרניזם את רגלי הנאו-גותיקה.
חלק מהתנועה המודרנית ראו במסורת הגותית של צורה אדריכלית ביטוי כנה לאמצעים הטכנולוגיים של תקופתה, וראו עצמם כיורשים ראויים עם המסגרות המלבניות ושלדי הברזל החשופים - המהווים ניצול בולט של טכנולוגיית הבנייה של המאה ה-20.
למרות זאת, התחייה הגותית המשיכה להשפיע, הרבה בזכות מיזמי בנייה מסיביים שהחלו במאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ונמשכו אל סוף המאה ה-20. דוגמה לכך הם קתדרלת ליברפול של גילס גילברט סקוט.
האדריכל רלף אדמאס קראם הפך לכוח מניע בגותיקה האמריקנית, עם מיזמו השאפתני "קתדרלת סנט ג'ון דה דיוויין" בניו יורק השואפת להיות הקתדרלה הגדולה בעולם, וכן במיזמים לבניית בניינים נאו-גותיים באוניברסיטת פרינסטון.
קראם אמר ש"הסגנון שקוצץ ולוטש לשלמות בידי אבותינו נהפך לשלנו בירושה שאין לה מתנגדים".
בנוסף לאוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת ליהיי ובוסטון קולג', חלק מהבניינים של אוניברסיטת ווסט צ'סטר בנויים גם הם בסגנון הגותיק קולגיאט (Collegiate Gothic).
בנוסף, באוניברסיטת אוגלת'ורפ באטלנטה ממשיכים לבנות מבנים בסגנון גותיק קולגיאט עד עצם היום הזה.
על אף שמספר מבני התחייה הגותית פחת באופן חד מאז שנות ה-30 של המאה ה-20 יש עדיין בנייה של מבנים נאו-גותיים.
בהם קתדרלת סנט אדמונדסברי בבריטניה (סוף שנות ה-50 של המאה ה-20 עד 2005) והכנסייה האפיסקופלית של מרטין הקדוש ביוסטון, טקסס (2004).
ב-2002 קיבל דמטרי פורפיריוס הזמנה לתכנן קולג' בסגנון נאו-גותי באוניברסיטת פרינסטון שנודע כיום כ"ויטמן קולג'".
פורפיריוס זכה במספר הזמנות עבודה אחרי הצבעה של אגודות הסטודנטים, ולא של ועדת התכנון האוניברסיטאית, דבר המרמז שכנראה התחייה הגותית פופולרית יותר בקרב הציבור הרחב מאשר בקרב האדריכלים ובעלי המקצוע.
במהלך המאה ה-19 נבנו מבני ציבור רבים בסגנון הנאו-גותי.
מרביתם כנסיות וחלקם גם בנייני פרלמנט, מבנים באוניברסיטאות ואף בנייני משרדים.
קתדרלת פטריק הקדוש, ניו יורק, ארצות הברית
הקתדרלה הלאומית של וושינגטון, וושינגטון הבירה, ארצות הברית
קתדרלת ואצלב הקדוש, אולומוץ, צ'כיה
קתדרלת סאו פאולו, סאו פאולו, ברזיל
קתדרלת לה פלאטה, לה פלאטה, ארגנטינה
קתדרלת מרי הקדושה, סידני, אוסטרליה
קתדרלת פטריק הקדוש, מלבורן, אוסטרליה
הקתדרלה הקתולית של מוסקבה, מוסקבה, רוסיה
קתדרלת הלב הקדוש (גואנגג'ואו), גואנגג'ואו, הרפובליקה העממית של סין
כנסיית פטרוס ופאולוס הקדושים, אוסטנדה, בלגיה
כנסיית פאולוס ופטרוס הקדושים, וישהראד, פראג, צ'כיה
כנסיית ניקולאי הקדוש, המבורג, גרמניה (הרוסה)
בזיליקת קלוטילדה הקדושה, פריז, צרפת
קפלת הזיכרון של היינץ, פיטסבורג
בניין הפרלמנט ההונגרי, בודפשט, הונגריה
בניין הפרלמנט הבריטי, לונדון, אנגליה
מגדלי התאומים לא היו חלק מסגנון זה אך עיצוב החזית וסיומת המגדלים אשר הזכירו מעט את צריחי קתדרלת נוטרדאם היו "מחווה לגותיקה" שעשה האדריכל מינורו יאמאסקי.
אוניברסיטת ייל ובפרט מגדל הארקנס
בארץ ישראל נבנו מעט מאוד בניינים נאו-גותים, ביניהם:
כנסיית אנטוניוס הקדוש ברחוב יפת ביפו.
ברפואה ופסיכולוגיה, הִתְחַלּוּת היא זיוף תסמינים של מחלה גופנית או נפשית, לרבות העמדת פנים כאילו התסמינים חמורים מכפי שהם באמת.
להתחלות עשויים להיות מניעים מגוונים, ביניהם קבלת פיצוי כספי (לעיתים קרובות הִתחלות קשורה במעשה מרמה), השתמטות מעבודה, משירות צבאי או מהליכה לבית ספר, קבלת התאמות במערכת החינוכית, קבלת מרשם לסמים, ריצוי עונש קל יותר בהליך פלילי, או רכישת אהדה ותשומת לב.
מגוון מטרות אלה, אשר מוגשמות באמצעות הִתחלות, מכונות בשם "רווח משני".
הפרעת התנהגות זו שונה מתסמונות בקבוצת התסמונות המזויפות ובקבוצת התסמונות הסומטיות אשר בהן המטרה היא רווח פסיכולוגי עיקרי המושג מההתחלות, למשל הפחתת חרדה או גילום תפקיד החולה.
מבחינה משפטית הִתחלות היא בדרך כלל מחלה מזויפת.
התסמינים המזויפים בשכיחות הגבוהה ביותר בין מִתחלים הם: כאב ראש, דאבת השרירים, תסמונת העייפות הכרונית וכאבים כרוניים.
מקרי הִתחלות מנצלים חלק משמעותי ממשאבי מערכת הבריאות.
בספר שמואל מסופר אירוע הִתחלותו של דוד המלך בפני אכיש מלך גת:
גלנוס הרופא הנודע מן התקופה הרומית תיעד בכתביו שני מקרי הִתחלות.
מטופל אחד אשר התחזה כסובל מכאבי בטן כדי לפטור עצמו מהופעה פומבית ואילו השני התחזה כבעל פגיעה בברכו כדי לפטור עצמו ממסע ארוך בחברת אדונו.
בתקופה המודרנית תופעת ההִתחלות הייתה כה נפוצה בברית המועצות עד שהשלטונות הגבילו את סמכותו של הרופא לצוות על ימי מחלה וטיפולים.
בעת שמיליוני בני אדם הועסקו בעבודות כפייה בברית המועצות, הרופאים המטפלים התמודדו עם ארבעה סוגים עיקריים של הפונים לעזרה רפואית: 1. אלה אשר נזקקו לעזרה רפואית; 2. אלה אשר חשבו שהם זקוקים לעזרה רפואית (היפוכונדרים); 3. מִתחלים; 4. אלה שפנו מפורשות לרופאים בתחינה לפטור אותם מעבודה.
תלות זו אשר פיתחו העובדים בכפייה ברופאים המטפלים שינתה את אופי יחסי מטפל-מטופל לכזה של חוסר אמון ורמיה.
קיימת קשת נרחבת של שיטות להִתחלות.
בין מגוון השיטות שדווחו בספרות לצורך הִתחלות פיזית, יש המתמקדות בזיוף ממצאי מכשירי מדידה רפואיים, כגון מדחום, יצירת נפיחות ברקמות, עיכוב החלמת פצעים, מאמץ-יתר, מינון-יתר של תרופות, פגיעה עצמית, או דיווח שקרי על תסמיני מחלה אשר נלמדו בעל פה מתוך ספר רפואה, או מקור מידע רפואי אחר.
מִתחלים עשויים לדווח לרופא על עבר רפואי שקרי, כגון תיאור התקפים אפילפטיים או תסמיני התקף לב, לעיתים התיאור מלווה בשימוש בתרופות אשר תופעות הלוואי שלהן מחקות את תסמיני המחלה, כגון נטילת תרופות אנטי-פסיכוטיות הגורמות לרעד שרירי בלתי נשלט.
זיהוי מקרי הִתחלות קשה יותר אצל מטופלים הסובלים כבר ממחלה מאובחנת בעברם.
במקרים שכאלה ההִתחלות מתוארת לעיתים כ"חפיפה פונקציונלית" על גבי מחלה קיימת.
קיימות מחלות אשר קל יותר לזייף.
לדוגמה, כיוון שחוויית כאב מוכרת לרבים, אלה המבקשים להִתחלות יודעים מהם הביטויים החיצוניים של אדם החווה כאב.
לכן, כאב הוא אחד התסמינים המופיעים בשכיחות גבוהה יותר בקרב מִתחלים.
על פי מהדורה IV-TR של ה־DSM יש לחשוד בהִתחלות בכל צירוף של התצפיות הבאות:
במקרים שבהם האבחון נעשה בהקשר משפטי (כך למשל ועדות רפואיות לקביעת אחוזי נכות המזכים בפיצויים על פי חוק)
חוסר התאמה בולט בין מצוקתו הנטענת של האדם כתוצאה מן הנכות והממצאים האובייקטיביים
חוסר שיתוף פעולה של האדם בעת הבדיקה האבחונית ובעת מתן הטיפול
קיומה של הפרעת אישיות אנטיסוציאלית
למרות זאת נמצא כי מאפיינים אלה אינם מועילים בזיהוי מעשי של אנשים אשר מִתחלים.
בין המאפיינים של מחלה מזויפת (בין על רקע הִתחלות ובין על רקע הפרעה נפשית) נמצא:
הופעה חריגה או דרמטית של החולה
פרטים מעורפלים או לא עקביים, אף על פי שהם אפשריים על פניהם
היסטוריה רפואית ארוכה עם אשפוזים חוזרים בבתי חולים שונים
תיאור מחלה מפי המטופל הניתן ברמה ובפירוט של ספרי רפואה
נסיבות אשפוז שאינן מתאימות למחלה גופנית או נפשית ידועה
שליטה חריגה ברמתה במונחים רפואיים
המטופל משקר באופן בלתי נשלט ומגזים בתיאורים של אירועי חייו
הגעה לחדר מיון בזמנים שבהם קשה לאשש היסטוריה רפואית (ערבי שבת, חגים, וכדומה)
מספר מבקרים מועט אף על פי שעל פי דיווח המטופל הוא בעל משרה חשובה, או שחלה בנסיבות מעוררות הערכה
קבלה והשלמה עם חוסר הנוחות והסיכון הכרוך בבדיקות אבחוניות
קבלה והשלמה עם חוסר הנוחות והסיכון הכרוכים בניתוח
התמכרות לסמים, במיוחד סמי הרגעה ושיכוך כאבים
תסמינים והתנהגויות הקיימות אך ורק כאשר המטופל נמצא בהשגחה (על פי מעקב סמוי)
התנהגות בעת האשפוז המבטאת רצון לשליטה, תוקפנות, משיכת תשומת לב, או הפרעה לסדר
מחלה שיש במהלכה תנודות חדות, כולל התפתחות מהירה של סיבוכים, או תחלואה חדשה אם תוצאות המעבדה הראשוניות שליליות
זיהוי מקרי הִתחלות לצרכים משפטיים נעשה בדרך כלל בעזרת חוקרים פרטיים המנסים לאסוף ראיות להתנהגות המִתחלה בתצפיות סמויות, הקלטות סתר, איסוף עדויות משכנים וחברים, ועוד.
השפעת תופעת ההתחלות על החברה
תופעת ההִתחלות גורמת נזקים לחברה בשלוש דרכים עקריות.
ראשית, הִתחלות פוגעת בתפוקה של התעשייה והצבא עקב היעדרויות מרובות ממקום העבודה.
שנית, הִתחלות פוגעת בקרנות ציבוריות ופרטיות המוקדשות לצורכי ביטחון סוציאלי, נכות, פגיעה בעבודה וביטוחי בריאות.
שלישית, הִתחלות פוגעת קשות במשאביה של מערכת הבריאות.
משאבים יקרים של כוח אדם, בדיקות, מכשור רפואי, ומיטות אשפוז מוקדשים לאבחון ולטיפול בבעיותיהם הרפואיות הדמיוניות של מִתחלים וכדי לפסול את האפשרות שהם סובלים מבעיות רפואיות אמיתיות הדורשות טיפול.
תופעת ההִתחלות פוגעת ישירות במשאבים שלהם זקוקים חולים אמיתיים.
התחייה היוונית היא סגנון באדריכלות אשר רווח בסוף המאה ה-18 ובתחילת המאה ה-19 בעיקר בצפון אירופה ובארצות הברית.
התחייה היוונית נחשבת לשלב האחרון בהתפתחות האדריכלות הנאו קלאסית, והשימוש הראשון במונח נעשה ב-1842.