tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מצה"ל נמסר שמעבר התוכנית לבסיס סגור היא בלתי נמנעת כדי שצה"ל יוכל להמשיך להפעיל את התוכנית.
הלינה בבסיס סגור היא מחויבת המציאות, כמו גם שמלכתחילה התוכנית לא מתאימה לכל האוטיסטים אלא רק לאלו שיכולים להתמודד עם המסגרת הצבאית, זאת כאשר הבחירה לתוכנית הייתה מאוד קפדנית.
במרץ 2025 פורסם תחקיר על התכנית ולפיו קיימת פגיעה בתהליכי המיון, שיבוצים מעליבים, הדחות לא מוצדקות ומחסור בליווי מקצועי.
התחקיר מתאר פערים גדולים בין הציפיות המתבססות על מידע שניתן על התכנית לבין המציאות בנושאים של איכות התפקידים והליווי למשתתפי התכנית.
התחקיר מתבסס על שיחות עם עשרות הורים לחיילים ומלש"בים והוא מעלה את החשש כי הצבא מעוניין להביא לסיומה של התוכנית.
הטענות שעלו בתחקיר הוכחשו על ידי צה"ל.
"תתני קצת ממך" הוא אלבום האולפן השני של הזמר הישראלי נאור אורמיה.
הוא יצא בשנת 2012 לאור באופן עצמי, והופץ על ידי חברת התקליטים Mobile1 Music.
בין הסינגלים שיצאו מתוך האלבום נמנים "משתגע", "לא מוצא את עצמי", "יוצא מדעתי" ו"בצעדייך".
אף שיר לא נכנס למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג', וזה נחשב לאלבום האחרון של אורמיה.
תתמ"ד (ראשי תיבות: תלמוד תורה ממלכתי דתי) הם בתי ספר לבנים בחברה הדתית לאומית, ובפרט בחברה החרדית לאומית הנכללים בזרם החינוך הממלכתי-דתי.
החל משנות השישים, נולד הצורך בקרב משפחות תורניות-ציוניות מהזרם הממלכתי-דתי לשלוח את ילדיהם למוסדות נפרדים, בהם יש תגבור משמעותי של לימודי הקודש, תוך שילוב של לימודי מקצועות החול ברמה טובה.
כך, בשנת ה'תשכ"א (1961) הוקם בבני-ברק בית הספר הממ"ד "סגולה", שהיה מוסד ממ"ד נפרד לבנים בלבד ולמעשה היווה את הסנונית הראשונה במה שלימים ייקרא ת"תמד - תלמוד-תורה בחינוך הממלכתי-דתי.
עם זאת, עד לשנת 2010 חלק גדול מתלמודי התורה במגזר הדתי-לאומי היו במעמד מוכר שאינו רשמי.
באותה שנה החליט משרד החינוך להקים מעמד חדש בתוך החמ"ד – תתמ"ד, כאשר בתי הספר במעמד זה יזכו לקבל תקציב ממשלתי מלא אך ישמרו על עצמאותם.
תלמוד תורה מורשה היה הראשון להצטרף למהלך ומעמדו כתתמ"ד נקבע לתקופת ניסיון של 5 שנים.
מאז הצטרפו תלמודי תורה נוספים למעמד.
בישראל קיימים נכון ל-2023 כ-60 תתמ"דים, בפרישה גאוגרפית רחבה.
בדרך כלל התתמ"ד הוא מוסד שש שנתי (כיתות א'-ו') או מוסד שמונה שנתי (כיתות א'–ח').
תתמ"ד מוגדר לצורך קליטת תלמידים כמוסד חינוך על אזורי (במצב שהוא היחיד באזורו).
כיום תתמ"דים הפכו להיות נפוצים בציבור הדתי לאומי ובעיקר בציבור החרד"לי.
תתמ"ד הוא בית ספר ששם דגש על לימודי קודש (לימודי הקודש מהווים מעל 50% משעות הלימוד), ולומדים בו גם מקצועות חול (עברית, אנגלית, מדעים ועוד).
שיעורי הקודש נלמדים בעיקר בבוקר.
תוכנית הלימודים בבית הספר כוללת את לימודי היסוד הנדרשים על ידי משרד החינוך בחינוך ממלכתי דתי או בחינוך ממלכתי חרדי.
משרד החינוך מעניק למנהל ולנציגי הורים אפשרות לבחור את האופן בו ילמדו לימודי הקודש.
התתמ"ד יכול להפעיל תוכנית לימודים נוספת ייחודית לו, והיא תמומן על ידי ההורים.
התתמ"ד זכאי לבחור שלא להשתתף בפעילויות תרבות שאינן תואמות את רוח התתמ"ד.
ספרי הלימוד בתתמ"ד הם ספרי הלימוד המאושרים ללימוד בבית הספר הממ"ח, והחופשות תואמות ללוח החופשות במגזר החרדי.
מנהל התתמ"ד נבחר על פי כללי משרד החינוך תוך הקפדה על התאמתו לאופי התתמ"ד.
המורים בתתמ"ד נקראים לרוב הרב או המורה.
הם מקבלים הדרכה המותאמת לתוכנית הלימודים ולשיטות ההוראה הנהוגות בתתמ"ד.
המורים נבחרים על ידי המנהל והמפקח של בית הספר, על פי כללי משרד החינוך, לפי תנאי ההכשרה הנדרשים ולפי התאמתם לרוח התתמ"ד.
מחנכי הכיתות הם מורים "מלמדים" או "רבנים", בעלי רקע תורני, שהוכשרו לתפקידם.
בפתיחת התתמ"ד, המנהל יקבע באישור המפקח על התתמ"דים תקנון בית ספרי בו התייחסות לאורח החיים הייחודי לתתמ"ד ולדרישות מן התלמידים המתחייבות מאורח חיים זה.
מפקח בית הספר ונציגי הורים יידרשו לאשר את התקנון.
שינוי התקנון יהיה באישור מנהל בית הספר, מפקח בית הספר ונציגי הורים.
בתתמ"דים נהוגים מבחני המיצ"ב של הממ"ח.
החל משנת הלימודים ה'תשפ"ב (2022) משמש הרב דוד וקסלר כמפקח הארצי על התתמ"דים.
תתאה גבר הוא כלל הלכתי בדיני איסור והיתר, העוסק במפגש של מאכלים או כלים שאחד מהם אסור באכילה.
הכלל מבאר שאם שני מאכלים שאחד מהם צונן ואחד מהם רותח נגעו זה בזה, השפעת המאכל התחתון חזקה יותר מהעליון והיא מבליעה בו טעם משמעותי.
העברת טעמים מתבצעת על ידי חומם של מאכלים וכלים שונים.
ולכן מפגש של מאכל רותח עם מאכל או כלי אחר, עשוי להבליע בו טעמים.
ביארו חכמי התלמוד, שבמקרה ששני מאכלים רותחים המונחים אחד על גבי השני, נגעו זה בזה, ההבלעה היא מליאה.
ולכן אם אחד מהמאכלים הוא אסור באכילה, הוא אוסר את חבירו על ידי מפגש הטעמים.
כמו כן, אם שני המאכלים צוננים, מוסכם שהאיסור לא יכול להבליע טעם במאכל המותר.
אך נחלקו במקרה שהעליון חם והתחתון צונן, או להפך שהתחתון חם והעליון צונן:
לדעת רב (אמורא), עילאה גבר, כלומר השפעת המאכל העליון חזקה יותר, ולכן אם המאכל העליון רותח, והמאכל התחתון צונן - הצונן נאסר מכח העליון.
לדעת שמואל, תתאה גבר - כלומר השפעת המאכל התחתון משמעותית יותר.
ולכן, אם התחתון רותח, הוא אוסר את כל המאכל הצונן העליון.
אך אם העליון רותח והתחתון צונן, הצונן נאסר רק בכדי קליפה כלומר, רק השכבה הדקה החיצונית של המאכל התחתון שבאה במגע עם העליון - נאסרת.
בתלמוד, הביאו ברייתות המסייעות לשיטת שמואל, ולכן הסכימו הראשונים שהלכה כמותו ש'תתאה גבר'.
לדעת רוב הפוסקים, כלל זה שצונן שנפל לתוך חם נאסר כולו, הוא דווקא כשהמאכל התחתון רותח ברמת כלי ראשון, כגון שמייד לאחר שהורידו את המאכל מהאש, הניחו עליו מאכל צונן.
אך אם הניחו את המאכל התחתון הרותח בכלי שני, העליון הצונן שמונח עליו נאסר רק בכדי קליפה.
יש שביארו, שהואיל והתחתון קבוע במקומו, הוא גובר על העליון שנשפך אליו.
ויש שביארו שהתחתון גובר הואיל והחום עולה מלמטה למעלה, ואינו יורד למטה.
במקרה שהמאכלים נוגעים אחד בשני כשהם מונחים זה לצד זה (ולא בצורת עליון ותחתון), אם שניהם חמים, הכל אסור.
ואם אחד מהמאכלים רותח, לדעת רוב הפוסקים, דינם כחם לתוך צונן, שאוסר רק בכדי קליפה.
כאמור, נפסק להלכה שמאכל חם שמונח על תחתון צונן, די להסיר את הקליפה.
אלא שנחלקו אם יש להסיר את הקליפה רק מהעליון הרותח אך התחתון צונן מותר כולו, או שצריך להסיר קליפה גם מהתחתון הצונן.
בתוך דעת הסוברים שיש להסיר את הקליפה גם מהתחתון הצונן, נחלקו במקרה שלא ניתן להסיר את הקליפה, כגון שנפל בשר רותח לתוך חלב צונן, והרי לא ניתן להסיר את קליפת החלב, שכן החלב הוא נוזלי.
במקרה זה, יש אומרים שהחלב מותר לגמרי, שכן חכמים הורו להחמיר בקליפה רק כשהדבר אפשרי.
ויש אומרים, שגם במקרה זה יש להחמיר בקליפה, והואיל ולא ניתן להסירה, צריך שיהיה בחלב פי ששים מהשכבה החיצונית שלו, ורק אז החלב מותר באכילה.
להלכה, פסק השולחן ערוך, שיש להסיר את הקליפה גם מהמאכל התחתון, אך במקרה שלא ניתן להסיר את הקליפה, התיר את התחתון לגמרי.
הוסיף הרמ"א, שבמקום שהיה צריך לקלוף, ובישלו את המאכל בלי להסיר את הקליפה, המאכל מותר בדיעבד.
'תתאה גבר' נכון גם בצלי.
כלומר, אף שלדעת השולחן ערוך, בדרך כלל חתיכת-צלי (של איסור) שמינה אוסרת את כל החתיכה הנוגעת בה, במקרה שהחתיכה השמינה הרותחת עליונה, ומונחת על חתיכה צוננת, החתיכה לא נאסרה אלא כדי קליפה.
אך אם שתי החתיכות כחושות, גם את התחתונה רותחת, אוסרת את חבירתה רק כדי נטילה.
ולרמ"א, הואיל ואיננו בקיאים בין כחוש לשמן, גם חתיכה כחושה אוסרת את חבירתה.
לדעת רוב הפוסקים, דין תתאה גבר נכון גם לכלים.
ולכן, מאכל אסור שהניחו אותו בכלי היתר או מאכל היתר שהניחוהו בכלי איסור, הדבר תלוי אם התחתון (הקערה) רותח או לא.
שאם הקערה רותחת, היא אוסרת את כל המאכל המונח עליה.
ואם הקערה קרה, והמאכל רותח, צריך קליפה.
אך יש אומרים, שאין דין תתאה גבר בכלים, ולכן אפילו אם הקערה קרה, הואיל והמאכל רותח, הקערה נאסרת עד שיהיה בה פי ששים כנגד המאכל הרותח שהונח עליה.
הַמְזַה (ערבית: همزة) הוא סימן דיאקריטי בחרכאת (מערכת הניקוד) של הכתב הערבי.
צורת הסימן: ء והוא מציין את העיצור [ʔ] (כמו א' במילה העברית "קוֹפְאים").
במילה إسرائيل ("אִסְראאִיל" – ישראל) מופיעות שתי המזות.
הראשונה מתחת לאות "אליף", והשנייה מעל האות "יא".
הסימן המזה אינו נחשב לאות מבין 28 אותיות האלף-בית הערבי, אלא כסימן דיאקריטי.
הוא עשוי לבוא מעל או מתחת לאות "אליף" – أ إ, מעל האותיות "ואו" ו"יא" – ؤ ئ, או לבדו על השורה – ء.
צורת הסימן נגזרה מצורת האות "עין" – ع, והשימוש בו החל בעקבות עריכת הקוראן והוספת סימנים מבחינים כדי להבדיל בין אותיות ערביות הזהות בצורתן, וכן סימנים לתנועות ולטעמים.
ההמזה נפוצה מאוד בכתיב הערבי, אולם בכתיב הפרסי, שאף הוא משתמש באלפבית הערבי, היא נדירה יחסית, ככל הנראה עקב הדמיון בינה לבין הספרה 6 בכתיב הפרסי (۶).
בשפות אחרות המשתמשות בכתב הערבי עשויות להיות לו משמעויות אחרות מאלה שתוארו לעיל.
הקוראן נכתב בניב הערבי של העיר מכה, שבו, ככל הנראה, לא היה קיים הסותם הסדקי (למעט בראשי המילים).
במקומות שבהם נהגה סותם סדקי בניבים ערביים אחרים, נהגתה תנועה ארוכה בניב מכה.
כך, למשל, המילה رأس ("ראְס" – ראש) נהגתה ונכתבה במכה: راس ("ראס").
כשהוספו סימני הניקוד לקוראן, סומנה ع קטנה מעל אמות-קריאה שהעידו על השמטת העיצור הסדקי, או בכל מקום אחר שבו הושמט העיצור.
ع מייצגת את העיצור הקרוב ביותר בצלילו לעיצור הסדקי שנשמט.
כאמור, להמזה יכולות להיות 5 צורות שונות: מעל אליף, מתחת לאליף, מעל יא, מעל ואו, ולבדה על השורה.
הכללים לקביעת צורת ההמזה רבים ומסובכים, לכן רוב כותבי הערבית לא יודעים לקבוע את הצורה בעצמם וזוכרים את האיות בעל-פה.
עם זאת, ניתן לומר בהכללה שישנם ארבעה כללים עיקריים:
המזה בתחילת מילה תמיד תמוקם מעל או מתחת לאליף.
מעליה אם היא מנוקדת בפתחה או דמה, ומתחתיה אם בכסרה.
התנועות הקצרות הבאות לפני ואחרי ההמזה יקבעו את צורתה.
על אליף לפתחה, יא לכסרה, ואו לדמה, וללא כיסא אם אין תנועות קצרות בסביבתה.
אם יש שתי תנועות קצרות (לפני ואחרי) כסרה "מנצחת" את דמה ש"מנצחת" את פתחה.
כלל זה מכונה לעיתים "כלל מימונה", על פי סדר הצלילים, או כדפ"ס ראשי תיבות של כסרה דמה פתחה וסכון.
יוצאי דופן הם המקרים שבהם להמזה המנוקדת בפתחה קודמים /a/ ארוכה, /u/ ארוכה, /i/ ארוכה או אחד מהדיפתונגים /aw/ או /ai/.
אז ההמזה תיכתב לבדה על השורה במקום על אליף ("המזה מרחפת").
שתי אליפים לא יכולות להיכתב זו אחר זו.
במקרה שהכללים דורשים זאת תיכתב במקומן אליף מדה.
ההמזה מייצגת תמיד את המזת אל-קטע (هَمْزَة الْقَطَع), שהיא עיצור סדקי פונמי.
לעומת זאת, המזת אל-וסל (هَمْزَة الْوَصْل, תעתיק מדויק לעברית: המזת אלוצל) נהגית כעיצור סדקי כהמזת אל-קטע בתחילת הביטוי, בשאר המקרים (הרוב) המזת אל-וסל אינה נהגית בכלל.
ההמזה הראשונה שבתחילת הביטוי נהגית, והיא המזת אל-קטע, בעוד שהשנייה נזנחת, והיא המזת אל-וסל.
המזת אל-וסל נכתבת כאליף הנושאת וַסְלה מעליה (ٱ), אך בכתיב הסטנדרטי הווסלה נשמטת ונכתבת רק האליף (ا).
המזת אל-וסל נפוצה בתחילית 'אל-' (ال, המקבילה לה"א הידיעה בעברית), במילה 'אִבְּן' (ابن, "בן"), במילה 'אִסְם' (إِسْم, שם), במילה אִמְרַאַה (إِمْرَأَة, אישה) ובחלק מצורות הפעלים.
האות אליף היא האות הראשונה באלפבית הערבי.
לאות זו יש תפקידים אחדים בשיטת הכתיבה הערבית המודרנית.
אליף בלא שום תוספת, ا, משמשת כאם קריאה המאריכה את תנועת הפתחה.
ישנה צורה נוספת של אליף הנקראת אליף מקצורה (אליף מוגבלת או מקוצרת), שנראית כמו יא חסרת נקודות, ﻯ, ויכולה להופיע רק בסוף מילה.
אליף יכולה לשמש גם כ"כיסא" להמזה, أ או إ, ואז היא מייצגת את העיצור /ʔ/ (כמו אל"ף עיצורית).
בעבר, לפני שהומצאה ההמזה, אליף שמייצגת עיצור נכתבה באופן זהה לאליף שמשמשת כאם קריאה – שתיהן נכתבו כאליף ללא שום תוספת.
הדבר יצר בלבול, שנפתר עם המצאת ההמזה, שבהתווספותה לאליף מבהירה שהאליף מייצגת עיצור.
ההמזה יכולה להופיע מעל לאליף או מתחתיה; כאשר האליף מנוקדת בכסרה, ההמזה מופיעה מתחתיה (إِ), ואילו כאשר האליף מנוקדת בפתחה, בדמה או בסוכון, ההמזה מופיעה מעליה (أَ, أُ או أْ).
אם במילה מופיעה אליף עיצורית (עם המזה) המנוקדת בפתחה ארוכה, כך שאמורות להיות שתי אליפים ברצף, מופיעה במקומן אליף אחת עם מעיין טילדה לראשה, ﺁ, הנקראת אליף מדּה, והיא מייצגת /ʔaː/.
כך, למשל במילה القرآن (אלקֻראַאן – הקוראן), שאמורה הייתה להיכתב *القرأان.
עוד סימן דיאקריטי היכול להופיע על אליף הוא הַמְזַתֻ אלְוַצְל או וסלה הנראה כעין צאד הנכתבת מעל האליף, ٱ, ומציינת כי האליף שותקת.
אליף וסלה מופיעה במילים המתחילות באליף פרוסתטית, שאינה חלק משורש המלה, לרבות בצורות פועליות שונות (למשל עבר ומקור בבנייני הפועל 7, 8 ו-10) וכן בתווית היידוע ال (אל־).
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין אך לא משמאל, כשאר אותיות "דוד' ארז".
פעמים רבות אליף משמשת בערבית, כמו בארמית, בתפקיד אותו ממלאת בעברית האות ה"א: כך, למשל, היא משמשת כמילית שאילה: "أَتَكْتُبُ بِٱلْعَرَبِيَّةؚ؟" שתרגומו: "התכתוב בערבית?", ניתן להשתמש גם במילית هَلْ.
גם הבניין הרביעי בערבית: "أفعل" מקביל בעיקרון לבניין העברי הפעיל.
(בארמית, לדוגמה, הקדמה היא אקדמה והמצאה היא אמצאה).
האות אליף התפתחה מהאלף הפיניקית ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים:
האות בַּא (ערבית: باء; במצרים נהגית: בֵּא) היא האות השנייה באלפבית הערבי.
לפניה באה האות אליף ואחריה האות תא.
בא מייצגת את העיצור /b/ (כמו בי"ת).
האות מתחברת מצד ימין ומצד שמאל, כשאר האותיות למעט "דוד'ארז".
בא המנוקדת בכסרה בתחילת מילה משמשת כתחילית במשמעות "עם".
על בסיס האות בא נוצרה פּא (ﭖ, עם שלוש נקודות דיאקריטיות) לייצוג העיצור /p/ (כמו פ"א), האות משמשת בשפות ששאלו את האלפבית הערבי בהן קיים הצליל הזה, כמו פרסית, וגם בשפה הערבית לתעתוק מילים זרות.
מקור האות בא הוא ב"בי"ת" הפניקית ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים:
האות וַאו היא האות העשרים ושבע באלפבית הערבי.
לפניה באה האות הא ואחריה האות יא.
לואו שני שימושים: כאם קריאה בהופעתה אחרי עיצור המנוקד בדמה, היא מאריכה את התנועה.
וכעיצור עצמאי היא מייצגת /w/ (כמו W באנגלית, או כמו האות וי"ו בהגייתה המקורית).
לעיתים, כדי לרמוז על ואו המופיעה בתור עיצור, מנקדים אותה.
למעשה, ללא הוספת חַרַכַּאת (ניקוד), אין דרך להבדיל בין השימושים.
ואו יכולה לשמש גם כ"כיסא" להמזה, ؤ, ואז היא נהגית כעיצור /ʔ/ (כמו אל"ף עיצורית).
בחלק מהניבים ואו סֻכּוּנִית (ללא תנועה) המופיעה אחרי עיצור המנוקד בפתחה, גורמת לתנועת /o/ ארוכה, ולא לדיפתונג /au/ כבערבית סטנדרטית.
ואו מנוקדת בפתחה משמשת כתחילית בשתי דרכים.
הראשונה, והנפוצה יותר היא במשמעות של ו' החיבור.
השימוש השני בוואו-פתחה הוא לציון שבועה וניתן לתרגמה במקרים אלה כ-"ב...", כך والله (וַאללה) תרגומו "(אני נשבע) באלוהים".
מקור האות ואו הוא ב"וואו" הפניקית, ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים.
אם כי באלפביתים שהתפתחו מהאלפבית היווני ישנן לרוב כמה מקבילות, זאת עקב יצירה של שתי אותיות יווניות מוואו הפיניקית: אחת שמייצגת עיצור, ואחת שמשמשת לייצוג תנועות.
אלפבית יווני – , Υ,υ
אלפבית לטיני – F,f ו-V,v ממנה התפתחה U,u ומאוחר יותר גם W,w ו-Y,y
האות רא היא האות העשירית באלפבית הערבי.
לפניה באה האות ד'אל ואחריה האות זאי.
בערבית סטנדרטית וברוב הניבים המדוברים רא מייצגת את העיצור /r/ (כמו רי"ש מתגלגלת קדמית, או rr הספרדי).
עם זאת, בחלק מהניבים, דוגמת ערבית מצרית וערבית תוניסאית, רא נהגית כעיצור /ɾ/ (כמו tt במילה האנגלית Better, במבטא אמריקאי).
באזורים מועטים, דוגמת מוסול, רא נהגית כעיצור /ʁ/ (כמו רי"ש מודרנית).
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין אך לא מצד שמאל, כמו בשאר אותיות דוד'ארז.
מקור האות רא הוא ב"ריש" הפניקית, ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים:
אלפבית לטיני – R r
אלפבית יווני – Ρ ρ
אלפבית קירילי – Р р
תא היא האות השלישית באלפבית הערבי.
לפניה באה האות בא ואחריה האות ת'א.
תא מייצגת את העיצור /t/ (כמו ת"ו).
בערבית מרוקאית תא נהגית עם מעט חיכוך, כמו מתווספת "חצי סמ"ך" לאחריה ([tˢ]), אך אינה נשמעת לגמרי כרצף ﺗﺲ [t͡s].
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין ומצד שמאל, כשאר האותיות למעט "דוד' ארז".
לתא שימוש נרחב בשפה הערבית לציון נקבה: תא תחילית משמשת לציון נקבה בפעלים המציינים מצב בגוף שלישי הווה.
ניקוד פתחה בסוף מילה ולאחריו תא (at) מציינים נקבה בפעלים בגוף שלישי עבר.
תא המנוקדת בכסרה משמשת כסופית לציון נקבה בפעלים בגוף שני יחיד עבר.
קיימת גם צורה מיוחדת של תא הנכתבת כמו הא עם שתי נקודות מעליה (ة ,ـة) ונקראת תא מרבוטה, היא משמשת כסופית לציון נקבה בשמות עצם ותארים.
תא משמשת גם כסופית לציון זכר בפעלים בזמן עבר בגוף שני יחיד (תא + פתחה), ולציון גוף ראשון יחיד בעבר (תא + דמה).
מקור האות תא הוא ב"תוו" הפיניקית ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים:
האות יא (בערבית "ياء") היא האות ה-28 והאחרונה באלפבית הערבי.
האות ي היא משויכת לקבוצת בנתית' המורכבת מ-5 אותיות הדומות בצורתן אחת לשנייה.
ליא שני שימושים: כאם קריאה בהופעתה אחרי עיצור המנוקד בכסרה, היא מאריכה את התנועה.
וכעיצור עצמאי היא מייצגת /j/ (כמו יו"ד עיצורית).
כאשר יא מופיעה באמצע או בסוף מילה, כמעט תמיד היא מופיעה בתור אם קריאה.
יא יכולה לשמש גם כ"כיסא" להמזה, ئ, ואז היא מייצגת את העיצור /ʔ/ (כמו אל"ף עיצורית).
יא בסוף מילה כאשר לפניה כסרה משמשת כסופית לציון שייכות בגוף ראשון יחיד, ـِي, כך كتاب (כִּתַּאבּ) תרגומו "ספר", ו-كتابي (כִּתַּאבִּי) פירושו "הספר שלי", בדומה לעברית.
יא א-נסבה היא יא המנוקדת בשדה (כלומר, מודגשת) ומשמשת כסופית שהופכת שם עצם לשם תואר, בדומה לעברית.
רוב דוברי הערבית המצרית לא יכתבו את הנקודות מתחת ליא בצורתה הסופית, כמו בפרסית, דבר שיכול לגרום לבלבול בינה ובין אליף מקצורה (אליף מקוצרת), שעשויה להופיע בסופי מילים ואמנם נראית כמו יא חסרת נקודות, אך למעשה תפקידה הוא להאריך תנועת פתחה, בדומה לאליף שותקת.
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין וגם מצד שמאל, כמו בשאר האותיות, למעט דוד'ארז.
מקור האות יא הוא ב"יוד" הפניקית ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים:
דאל היא האות השמינית באלפבית הערבי.
לפניה באה האות ח'א ואחריה ד'אל.
דאל מייצגת את העיצור /d/ (כמו דל"ת).
האות מתחברת מצד ימין אך לא משמאל, כשאר אותיות "ארז דוד'".
מקור האות דאל ב"דל"ת" הפניקית, ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים:
אלפבית לטיני – D, d
תַ'א/תַֿא היא האות הרביעית באלפבית הערבי.
לפניה באה האות תא ואחריה האות ג'ים.
האות ת'א מייצגת את העיצור /θ/ (כצירוף th במילה האנגלית think.
זוהי גם ההגייה המקורית של ת"ו רפה).
התעתיק המקובל שלה לעברית הוא "ת'".
בערבית לבנטינית ת'א נהגית כעיצור /s/ (כמו סמ"ך), וברוב הניבים המצריים והצפון אפריקאים היא נהגית כעיצור /t/ (כמו ת"ו).
יוצאים מן הכלל הם הניבים הפלסטיניים הכפריים, התוניסאיים, האלג'יראים הכפריים וחלק מהלוביים, שם ת'א נותרת כהגייתה התקנית.
ת'א היא אחת משש האותיות הערביות שאין להן מקבילה באלפבית הפיניקי (האחרות הן ח'א, ד'אל, דֿאד, ט'א וע'ין).
על אף שבאלפביתים פרוטו-שמיים, כמו האלפבית הדרום-ערבי, מופיעה אות לייצוג הפונמה הזו, באלפבית הפיניקי, שהוא המקור לאלפבית הערבי, כבר לא הייתה אות לייצוג הפונמה הזו.
כך עוצבה ת'א כגרסה של תא, ללא שום מקבילה פיניקית.
(הסיבה שת'א עוצבה דווקא כתא היא כנראה עקב דמיון פונטי של העיצור /θ/ לעיצור /t/, ואולי גם בהשפעת הארמית והעברית, שבהן כבר קרה תהליך בג"ד כפ"ת, כך שאותה האות – תי"ו – שימשה בהן לייצוג שני העיצורים הללו).
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין ומצד שמאל, כשאר האותיות למעט "דוד'ארז".
ג'ים (גם גים; בערבית: ﺟﻴﻢ) היא האות החמישית באלפבית הערבי.
לפניה באה האות ת'א ואחריה האות חא.
בערבית סטנדרטית ג'ים מייצגת את העיצור /ʤ/ (כמו גימ"ל גרושה המשמשת בעברית למילים שאולות).
אולם, בניבים ערביים רבים היא נהגית אחרת.
בערבית מצרית, למשל, היא נהגית כעיצור /ɡ/ (כמו גימ"ל רגילה בעברית מודרנית), וכך גם נהגות האותיות המקבילות לג'ים ברוב השפות השמיות.
בערבית לבנטינית וברוב ניבי צפון אפריקה הוגים אותה כעיצור /ʒ/ (כמו זי"ן גרושה).
בערבית כוויתית ובחלק מהניבים העיראקיים הוגים אותה כעיצור /j/ (כמו יו"ד).
בדואים רבים הוגים אותה כמו בערבית מצרית, אך מחנככים אותה: /ɡʲ/ (כמו ГЬ ברוסית).
האות ﭺ (כמו ג'ים, אבל בעלת שלוש נקודות דיאקריטיות) היא אות חיצונית לאלפבית הערבי, שנוספה כווריאנט של ג'ים.
האות נוצרה בשפה הפרסית כשזו עברה להשתמש באלפבית הערבי, כדי לייצג את העיצור /ʧ/ (כמו צד"י גרושה), שלא קיים בערבית ספרותית.
בישראל, ברשות הפלסטינית, בעיראק ובמדינות המפרץ הפרסי משתמשים באות ﭺ כדי לייצג דווקא את העיצור /g/.
בכתיבה, האות ג'ים מתחברת מצד ימין ומצד שמאל, כשאר האותיות למעט "דוד' ארז".
מקור האות ג'ים הוא ב"גימל" הפניקית ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים (אם כי, כאמור, רובן נהגות כגימ"ל בעברית):
אלפבית לטיני – C,c ו-G,g שהתפתחה ממנה (אם כי האות C כיום נהגית כ-K ולפעמים כ-S).
האות נוּן היא האות העשרים וחמש באלפבית הערבי.
לפניה באה האות מים ואחריה האות הא.
נון מייצגת את העיצור /n/ (כמו נו"ן).
נון משמשת כאות משקלית בפעלים רבים, בעיקר בגופים ראשון רבים ובגופים שני ושלישי נקבי רבים בזמן הווה, כך לדוגמה במשקל תַפְעַלְנַ (ﺗﻔﻌﻠﻥ), שמציין פועל בגוף שני רבים נקבי, בזמן הווה.
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין וגם מצד שמאל, כמו בשאר האותיות למעט דוד'ארז.
מקור האות נון הוא ב"נון" הפניקית, ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים:
האות זאי היא האות ה-11 באלפבית הערבי.
לפניה באה האות רא ואחריה סין.
זאי מייצגת את העיצור /z/ (כמו זי"ן).
זאי מעוצבת כגרסה של רא, אף שאין דמיון פונטי ביניהן כלל.
משערים שזו תוצאת טשטוש ההבדל הגרפי בין האותיות במהלך התפתחות האלפבית הערבי, אפשר לראות את הדמיון בין האותיות המקבילות הסוריות ܪ (רא) ו- ܙ (זין).
הדמיון הזה חייב הוספת נקודה דיאקריטית, על-מנת לאפשר הבחנה.
תהליך דומה קרה לאותיות חא וג'ים, אם כי שם אין ראיות מאלפביתים מקבילים.
על בסיס האות זאי נוצרה באלפביתים השאובים מהאלפבית הערבי, דוגמת האלפבית הפרסי, האות ז'אי, ژ (עם 3 נקודות דיאקריטיות) לייצוג העיצור /ʒ/ (כמו זי"ן גרושה).
מקור האות זאי הוא ב"זין" הפניקית, ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים:
אלפבית לטיני – Z, z
דַ'אל/דַֿאל היא האות התשיעית באלפבית הערבי.
לפניה באה האות דאל ואחריה באה האות רא.
ד'אל מייצגת את העיצור /ð/ (כמו הצירוף th במילה האנגלית brother.
זהו גם הצליל הישן של דל"ת רפה בעברית, אם כי כיום רוב הדוברים הוגים אותה כדל"ת רגילה).
התעתיק המקובל שלה לעברית הוא "ד'".
בערבית לבנטינית ד'אל נהגית כעיצור /z/ (כמו זי"ן), וברוב הניבים המצריים והצפון אפריקאים היא נהגית כעיצור /d/ (כמו דל"ת).
יוצאים מן הכלל הם הניבים הפלסטינים הכפריים, התוניסאים, האלג'יראים הכפריים וחלק מהלוביים, שם ד'אל נותרת כהגייתה הסטנדרטית.
ד'אל היא אחת משש האותיות הערביות שאין להן מקבילה באלפבית הפיניקי (האחרות הן ת'א, ח'א, צ'אד, ט'א וע'ין).
על אף שבאלפביתים פרוטו-שמיים, כמו האלפבית הדרום-ערבי, מופיעה אות לייצוג הפונמה הזו, שהשתמרה עד היום בשפות שמיות דרומיות, דוגמת ዘ בכתב האתיופי, הרי שבאלפבית הפיניקי, שהוא המקור לאלפבית הערבי, כבר לא הייתה אות לייצוג הפונמה הזו.
כך עוצבה ד'אל כגרסה של דאל, ללא שום מקבילה פיניקית.
(הסיבה שד'אל עוצבה דווקא כדאל היא כנראה עקב דמיון פונטי של העיצור /ð/ לעיצור /d/, ואולי גם בהשפעת הארמית והעברית, שבהן כבר קרה תהליך בג"ד כפ"ת, כך שאותה האות – דל"ת – שימשה בהן לייצוג שני העיצורים הללו).
חא היא האות השישית באלפבית הערבי.
לפניה באה האות ג'ים ואחריה האות ח'א.
חא מייצגת את העיצור /ħ/ (כמו חי"ת בהגייתה המקורית, שנשתמרה בהגייה תימנית ובחלק מההגיות הספרדיות).
האות מתחברת מצד ימין ומצד שמאל, כשאר האותיות למעט "דוד' ארז".
מקור האות חא הוא ב"חי"ת" הפניקית, ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים.
אולם, במעבר ליוונית עברה חי"ת לייצג את העיצור /ɦ~h/ (כמו ה"א בעברית), וכתוצאה מכך המקבילות של חא באלפביתים ההודו-אירופיים נהגות דווקא כמו האות ה/ הא (ه):
האות הַא היא האות העשרים ושש באלפבית הערבי.
לפניה באה האות נון ואחריה האות ואו.
הא מייצגת את העיצור /h/, כמו ה"א.
בערבית וגם בעברית, זוהי פונמה בעלת שני אלופונים: אחד אטום ([h] – דוגמה עברית: הר) ואחד קולי ([ɦ] – דוגמה עברית: מהר).
האלופון האטום מופיע בעיקר בתחילת מילה או בסופה, וזה הקולי – בעיקר בין תנועות.
הא מנוקדת בדמה משמשת כסופית לציון שייכות בגוף שלישי יחיד זכר, ـُهُ (ֻהֻ), כך كتاب (כִּתַּאבּ) תרגומו "ספר", ו-كتابه (כִּתַּאבֻּהֻ) פירושו "הספר שלו".
כאשר סופית זו מתווספת לפעלים היא מציינת שהפועל נעשה על שם עצם זכרי, כך يقرأه (יַקְרַאֻהֻ) מקביל ל"יקראהו" במובן "יקרא אותו".
בשני המקרים כאשר רוצים לציין נקבה הסופית היא ـُهَا (ֻהַא).
בשפת האורדו ישנו וריאנט נפרד של האות, ھ (הַא קצרה, בעוד הוריאנט הרגיל של האות ه, אשר ממוקם לפניו בסדר האלפבית האורדו, נקרא בשפה זו הַא עגולה) אשר נכתב בכל צורותיו כצורתה התחילית של הא הרגילה.
תפקידה היא להדגיש נישוף לאחר עיצור מסוים.
וריאנט זה של האות חל רק על 13 אותיות באלפבית האורדו: ب, ﭖ, ت, ٹ, ج, ﭺ, د, ڈ, ڑ, ک, گ, م ו-ن (השתיים האחרונות מובאות עם נישוף רק באמצע מילה).
מקור האות הא הוא ב"הא" הפניקית, ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים, אם כי, מאחר שכבר הייתה ביוונית אות לייצוג הצליל הזה (אטא, המקבילה של חא), היא הפכה לאות ניקוד, וככזו היא המשיכה לשאר האלפביתים האירופאים:
ח'א היא האות השביעית באלפבית הערבי.
לפניה באה האות חא ואחריה דאל.
ח'א מייצגת את העיצור /χ~x/ (בדומה לכ"ף רפה וחי"ת מודרניות).
ח'א היא אחת משש האותיות הערביות שאין להן מקבילה באלפבית הפיניקי (האחרות הן ת'א, ד'אל, דֿאד, ט'א וע'ין).
על אף שבאלפביתים פרוטו-שמיים כמו האלפבית הדרום-ערבי מופיעה אות לייצוג הפונמה הזו, שהשתמרה עד היום בשפות שמיות דרומיות, דוגמת ኀ בכתב האתיופי, הרי שבאלפבית הפיניקי, שהוא המקור לאלפבית הערבי, כבר לא הייתה אות לייצוג הפונמה הזו.
לכן עוצבה ח'א כגרסה של חא, וללא כל מקבילה פיניקית.
בניגוד לארמית ולעברית, שבהן הפונמות הפרוטו-שמיות /χ/ (נהגית כמו כ"ף רפה וחי"ת מודרניות) ו-/ħ/ (נהגית כמו חי"ת מזרחית) יוצגו על ידי אותה האות (חי"ת), וברבות הימים התמזגו ונהגו שתיהן כ-/ħ/ – הערבית שמרה על ההבחנה בין שתי הפונמות הפרוטו-שמיות הללו, והן מיוצגות בה על ידי האותיות ח'א וחא.
האות סין היא האות ה-12 באלפבית הערבי.
לפניה באה האות זאי ואחריה שין.
סין מייצגת את העיצור /s/ (כמו סמ"ך).
בערבית סטנדרטית, סין המנוקדת בפתחה המתווספת לפעלים בהווה משנה אותם לזמן עתיד.
תחילית זו היא קיצור של سوف (סַוופַ) מילית המציינת עתיד, כמו will (וויל) האנגלית.
ברוב הניבים המדוברים אות אחרת משמשת לתכלית זו, כך למשל בערבית מצרית יכולות לעשות זאת חא או הא, כשהן מתחלפות ביניהן כמעט באופן אידיולקטי.
סין אומנם מייצגת את הצליל של "סמך" הפיניקית, אבל היא התפתחה דווקא מ"שן".
והאות שין, ش, עוצבה כגרסה של סין, س.
באלפבית הערבי אין מקבילה ל"סמך" הפיניקית.
המקבילות של סין באלפביתים שמיים מייצגות דווקא את העיצור /ʃ/ (כמו שי"ן ימנית), בהתאם לאות "שן" הפיניקית שממנה התפתחו.
לעומת זאת, באלפבית היווני התרחש אותו תהליך שהתרחש באלפבית הערבי, שגרם לכך שהאות התפתחה מ"שן" בעוד צלילה הוא כשל "סמך", ולכן המקבילות של סין באלפביתים האירופיים זהות לה גם בצליל:
אלפבית עברי – ס, שׂ (שין שמאלית)
נהוג לתעתק את האות س לעברית באות סמ"ך.
האות שין היא האות ה-13 באלפבית הערבי.
לפניה באה האות סין ואחריה צאד.
שין מייצגת את העיצור /ʃ/ (כמו שי"ן ימנית).
אומנם שין מייצגת את צליל "שן" הפיניקית אך אין זה מקורה.
מ"שן" התפתחה דווקא סין המייצגת את העיצור /s/ (כמו סמ"ך), ושין עוצבה כגרסה שלה.
לכן, אין לשין מקבילות באלפביתים אחרים, למרות שצלילהּ נפוץ מאוד בשפות המערביות.
האות צאד היא האות הארבע-עשרה באלפבית הערבי.
לפניה באה האות שין ואחריה האות צ'אד.
צאד מייצגת את העיצור /sˤ/, כלומר גרסה מלועלעת של העיצור /s/ (מעין סמ"ך משולבת עם עי"ן מזרחית).
צאד היא אחת מחמשת העיצורים הנחציים (האחרים הם דאד, טא, ט'א וקאף), והיא הגרסה הנחצית של סין.
ישנן שתי דרכים תקניות לתעתק את צאד לעברית: כסמ"ך גרושה (ס'אד) או כצד"י.
התעתיק בסמ"ך גרושה מהווה קירוב טוב יותר של הצליל, בעוד שהתעתיק בצד"י קרוב יותר לדרך הכתיבה הערבית, ומרמז על הקשר בין שורשים ערביים למקביליהם בעברית.
נהוג גם תעתיק חופשי של צאד כסמ"ך בלי גרש (סאד), תוך ויתור על ההבחנה בין צאד לסין.
צאד משמשת לעיתים קרובות כקיצור לברכה: صلى الله عليه وﺳﻠﻢ (צַֽלַּא אַללָּֽהֻ עַלַֽיְהִ וַסַֽלַּם) – "תפילת אללה עליו ושלום".
מקור האות צאד הוא ב"צדֵי" הפניקית ויש לה מקבילות בחלק מהאלפביתים:
האות ד֗אד היא האות החמש-עשרה באלפבית הערבי.
לפניה באה האות צאד ואחריה האות טא.
דאד מייצגת את העיצור /dˤ/ (), כלומר גרסה מלועלעת של העיצור /d/ (מעין דל"ת משולבת עם עי"ן).
דאד היא אחת מחמשת העיצורים הנחציים (האחרים הם צאד, טא, ט'א וקאף), והיא הגרסה הנחצית של דאל.
ישנן שתי דרכים לתעתק את דאד לעברית: כדל"ת (או ד֗) או כווריאנט של צד"י (צ' או צ֗).
התעתיק כדל"ת מהווה קירוב טוב יותר של הצליל, בעוד שהתעתיק כווריאנט של צד"י קרוב יותר לדרך הכתיבה הערבית, ומרמז על הקשר בין שורשים ערביים למקביליהם בעברית.
נראה שבערבית הקוראנית, זו שדוברה בזמנו של מוחמד, דאד נהגתה כעיצור [ɮˤ], כלומר כעיצור [ɮ] מלועלע.
זהו עיצור מיוחד מאוד ולא נפוץ, שהוביל את המדקדקים הערביים הראשונים לכנות את הערבית "שפת הד֗אד" (لغة الضاد), היות שהם הכירו את העיצור הזה כייחודי לערבית.
כינוי זה מצוי עד היום בקרב דוברי הערבית, המִתכנים "המבטאים את האות ד֗אד" (الناطقون بالضاد, "אלנאטקון באלד֗אד").
דאד היא אחת משש האותיות הערביות שאין להן מקבילה באלפבית הפיניקי (האחרות הן ת'א, ח'א, ד'אל, ט'א וע'ין) .
על אף שבאלפביתים פרוטו-שמיים כמו האלפבית הדרום-ערבי מופיעה אות לייצוג פונמה זו, שהשתמרה עד היום בשפות שמיות דרומיות, דוגמת ፀ בכתב האתיופי, הרי שבאלפבית הפיניקי, שהוא המקור לאלפבית הערבי, הצליל הזה לא היה קיים.
לכן עוצבה האות כגרסה של צאד.
בשחזורים של פרוטו-שמית מופיע העיצור /ɬʼ/ כַּאָב הישיר של העיצור שמייצגת דאד, אם כי הוא אינו האב של צורת האות.
ברוב השפות השמיות עיצור זה התמזג עם המקבילות של צאד.
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין וגם מצד שמאל, כמו בשאר האותיות למעט אותיות "דוד'ארז".
האות טַא היא האות השש-עשרה באלפבית הערבי.
לפניה באה האות דאד ואחריה האות ט'א.
טא מייצגת את העיצור /tˤ/, כלומר גרסה מלועלעת של העיצור /t/ (כמו טי"ת בהגייתה המקורית שנשמרה בפי עדות המזרח, או מעין טי"ת משולבת עם עי"ן מזרחית).
טא היא אחד מחמשת העיצורים הנחציים (האחרים הם צאד, צ'אד, ט'א וקאף), והיא הגרסה הנחצית של תא.
האות מתחברת מצד ימין וגם מצד שמאל, כמו בשאר האותיות למעט דוד'ארז.
מקור האות טא ב"טת" הפניקית, ויש לה מקבילות בחלק מהאלפביתים:
אלפבית יווני – Θ,θ אם כי צלילה מקביל לת'א.
האות טַ'א היא האות השבע-עשרה באלפבית הערבי.
לפניה באה האות טא ואחריה האות עין.
בערבית סטנדרטית ט'א מייצגת את העיצור /zˤ/, כלומר גרסה מלועלעת של העיצור /z/ (כעין זי"ן משולבת עם עי"ן מזרחית).
ט'א היא אחת מחמשת העיצורים הנחציים (האחרים הם צאד, דֿאד, טא, וקאף), והיא הגרסה הנחצית של זאי.
הגייה נוספת של ט'א שנחשבת תקינה בערבית סטנדרטית היא /ðˤ/, כלומר גרסה מלועלעת של העיצור /ð/ (כמו הצירוף th במילה האנגלית brother, משולב עם עי"ן מזרחית), ואז ט'א היא הגרסה הנחצית של ד'אל.
ישנן שלוש דרכים לתעתק לעברית את ט'א: כדל"ת או כזי"ן על-פי השמיעה, או כ-"ט'", שזהו תעתיק קרוב יותר לדרך הכתיבה הערבית.
בעברית התמזג עיצור זה עם צד"י.
לדוגמה: המילה הערבית לצבי – ظَبْي, ט'בי.
ט'א היא האות הערבית הנדירה ביותר.
ט'א היא אחת משש האותיות הערביות שאין להן מקבילה באלפבית הפיניקי (האחרות הן ת'א, ח'א, ד'אל, צ'אד וע'ין).
על אף שבאלפביתים פרוטו-שמיים כמו האלפבית הדרום-ערבי מופיעה אות לייצוג פונמה זו, הרי שבאלפבית הפיניקי, המקור הישיר לאלפבית הערבי, הצליל הזה לא היה קיים.
לכן עוצבה ט'א כווריאנט של טא.
האות עין (ערבית: عين) היא האות ה-18 באלפבית הערבי.
לפניה באה האות ז֗א ואחריה האות ע'ין.
בערבית סטנדרטית, עין מייצגת את העיצור /ʕ/ (כמו עי"ן מזרחית).
בפועל, בערבית מדוברת, בסיס החיתוך נע בין הלוע (/ʕ/) למכסה הגרון (/ʢ/), ולעיתים הצליל אינו חוכך קולי אלא סותם אטום (/ʡ/ או /ʔˤ/, שהוא גרסה מלועלעת של /ʔ/).
מנעד ההגיות האלה קיים גם בעי"ן העברית בהגייתה המזרחית.
בערבית קדומה, כמו ברוב השפות השמיות בעבר (כולל עברית), האות עין ייצגה גם את העיצור /ʁ/ (כמו רי"ש מודרנית), אך עם פיתוח הנקודות הדיאקריטיות התווספה נקודה מעליה, וכך נוצרה האות ע'ין, המייצגת פונמה זו כיום (אם כי בחלק מניבי הערבית הצליל הפך ל-/ɣ/), ברוב השפות השמיות הצליל /ʁ/ נעלם.
מקור האות עין ב"עין" הפניקית, ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים.
אם כי, מאחר שהצליל אותו ייצגה עין לא היה קיים ביוונית, עין הפכה לאות ניקוד, וככזו המשיכה לשאר האלפביתים האירופיים:
האות ר'ין היא האות התשע-עשרה באלפבית הערבי.
לפניה באה האות עין ואחריה האות פא.
ר'ין מייצגת את העיצור /ɣ/ או /ʁ/.
בעבר הייתה זו הגייתה של גימ"ל רפה, והיא דומה להגייה המודרנית של האות רי"ש בעברית.
בתעתיק אותיות מודרני לשפה העברית, ר'ין מתועתקת לרוב כ"ר'", אך ישנה גם אפשרות להשתמש ב"ג".
בתעתיק הגאים האפשרויות המרכזיות הן "ר", "ר'" ו-"ג".
במילים שלהן מקבילה ערבית ועברית, כמו שמות של ערים היסטוריות, ר'ין מוחלפת לעיתים בעי"ן, כמו בעזה (غزة, ר'זה), ולעיתים בגימ"ל, כמו בגדאד (بغداد, בר'דאד).
בניבים ערביים בהם ג'ים לא מייצגת את העיצור /ɡ/ (כמו גימ"ל), ר'ין משמשת לתעתוק הצליל הזה במילים משפות זרות.
כך למשל "בולגריה" תהיה بلغاريا (תעתיק: בלר'אריא).
בשמות בתעתוק לאנגלית, לרוב החלופה תהיה באות G כמו למשל עזה (Gaza) או gh כמו אפגניסטן (Afghanistan).
ניתן למצוא הקבלה של השימוש בחלופה זו גם בשם אבו גוש.
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין וגם מצד שמאל.
ר'ין היא אחת משש האותיות הערביות שאין להן מקבילה באלפבית הפיניקי (האחרות הן ת'א, ח'א, ד'אל, צ'אד וט'א).
על אף שבאלפביתים פרוטו־שמיים כמו האלפבית הדרום־ערבי מופיעה אות לייצוג פונמה זו, הרי שבאלפבית הפיניקי, שהוא המקור לאלפבית הערבי, כבר לא הייתה אות לייצוג הפונמה הזו.
לכן עוצבה ר'ין כגרסה של עין, וללא כל מקבילה פיניקית.
בניגוד לארמית ולעברית, שבהן הפונמות הפרוטו־שמיות /ʁ/ (כמו רי"ש מודרנית) ו־/ʕ/ (כמו עי"ן מזרחית) יוצגו על ידי אותה האות (עי"ן), וברבות הימים התמזגו ונהגו שתיהן כ־/ʕ/ – הערבית שמרה על ההבחנה בין שתי הפונמות הפרוטו־שמיות הללו, והן מיוצגות בה על ידי האותיות ר'ין ועין.
האות פא היא האות העשרים באלפבית הערבי.
לפניה באה האות ע'ין ואחריה האות קאף.
פא מייצגת את העיצור /f/ (כמו פ"א רפה).
בסגנון הכתיבה המגרבי פא נכתבת עם נקודה מתחתיה ולא מעליה, כך: ڢ.
אמנם כיום צורה זו אינה רווחת כלל, אך בארצות המגרב, למעט לוב, משתמשים בה עד היום בכתיבת הקוראן.
מעניין שבמילים שאולות קדומות מופיעה ف מול העיצור הזר P.
גם השם התנ"כי פּוטיפר נכתב בערבית فوطيفار.
ייתכן שיש כאן רמז להגייה כפולה של עיצור זה בערבית: סותם וחוכך, כפי שבעברית ובארמית.
פא המנוקדת בפתחה משמשת כתחילית שמשמעותה "הרי ש...", כך למשל نكتب (נַכְּתֻּבּ) תרגומו "אנחנו כותבים", ו-فنكتب (פַנַכְּתֻּבּ) פירושו "הרי שאנחנו כותבים".
על בסיס האות פא נוצרה האות וא (ﭪ, בעלת שלוש נקודות דיאקריטיות) לייצוג העיצור /v/ (כמו בי"ת רפה) במילים שאולות.
בג'אווי, כתב המהווה ואריאנט של האלפבית הערבי, ڤ מייצגת /p/ (כמו פ"א).
מקור האות פא הוא ב"פה" הפניקית, ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים, אם כי ברובם היא מייצגת /p/, מאחר שזה היה ביטויה המקורי בפיניקית.
בערבית, לעומת זאת, התרחש חיכוך של האות, וכך היא הפכה למייצגת /f/.
אלפבית לטיני – P,p ו-F,f
האות קאף היא האות העשרים ואחת באלפבית הערבי.
לפניה באה האות פא ואחריה האות כאף.
בערבית סטנדרטית קאף מייצגת את העיצור /q/ (נהגה בענבל; זוהי ההגייה המקורית של קו"ף.
אולם, ברוב הניבים המדוברים היא מבוטאת אחרת.
בערבית לבנטינית, בערבית מצרית ובמעט ערים צפון אפריקאיות, דוגמת תלם סן, קאף מייצגת את העיצור /ʔ/ (כמו אל"ף).
בערבית סעידית (המדוברת בדרום מצרים), בחלק מהניבים התימניים, בניבים בדואים ובערבית עיראקית קאף מבוטאת כ-/ɡ/ (כמו גימ"ל), במפרץ הפרסי זה ביטויה רק כשאינה מנוקדת בכסרה, אז הוגים אותה כ-/ʤ/ (כמו גימ"ל במילה ג'ינס).
בערבית פלסטינית כפרית (פלאחית) קאף נהגית כ-/k/ (כמו כּ"ף), אך לעיתים היא מלועלעת – /kˤ/ (כמו כּ"ף משולבת עם עי"ן מזרחית).
במגרב קאף שומרת לרוב על הגייתה המקורית אך לעיתים היא מוחלפת ב-/g/ או /k/ בגלל השפעת שפות ברבריות או צרפתית.
קאף היא אחת מחמשת העיצורים הנחציים (האחרים הם צאד, צ'אד, טא וט'א), והיא הגרסה הנחצית של כּאף.
בסגנון הכתיבה המגרבי קאף נכתבת עם נקודה אחת מעליה ולא שתיים (ڧ), כמו פא משרקית, אך קעורה יותר, עם זאת אין מקום לבלבול בין פא וקאף מגרביות, מאחר שפא מגרבית נכתבת עם נקודה מתחתיה.
מקור קאף הוא ב"קוף" הפניקית, ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים:
האות כַּאף היא האות העשרים ושתיים באלפבית הערבי.
לפניה באה האות קאף ואחריה האות לאם.
כאף מייצגת את העיצור /k/ (כמו כּ"ף), אבל בניבים מעטים כמו ערבית כוויתית ומקצת הניבים הפלסטיניים הכפריים היא מבוטאת כ-/ʧ/ (כמו צד"י גרושה במילה "צ'יפס"), אולי בהשפעת הפרסית.
בניבים מרוקאים בודדים כאף נהגית כ-/kʃ/ (קְשְ).
כאף המנוקדת בפתחה משמשת כתחילית המקבילה ל-כ־הדימוי העברית.
אם כי, שלא כמו בעברית, היא לא קיצור של מילה שמשמעותה דמיון (כ"ף־הדימוי היא קיצור המילה "כמו").
כאף מנוקדת בפתחה משמשת כסופית לציון שייכות בגוף שני יחיד זכר, ונקבה כשהיא מנוקדת בכסרה.
בחלק מהניבים הניקוד שייך לעיצור שלפני הכאף כך למשל בזכר הסופית היא /ak/ ולא /ka/.
ישנן אותיות רבות השאובות מכאף ומשמשות לכתיבת עיצורים במילים שאולות, או לייצוג עיצורים בוואריאנטים של האלפבית־הערבי: כאף המשמשת באלפבית הפרסי שונה בצורתה המבודדת והסופית מזו הערבית והיא אינה "יושבת" בתוך לאם אלא נראית כך ک.
כמו כן, נוצרה באלפבית־הפרסי האות גאף (گ), כוואריאנט של כאף לייצוג העיצור /ɡ/ (כמו גימ"ל).
בג'אווי, אלפבית שמהווה גם הוא ואריאנט של האלפבית־הערבי, העיצור /g/ מיוצג על ידי כאף, ערבית או פרסית, עם נקודה דיאקריטית מעליה, כך ڬ או כך ݢ.
אות נוספת הנשאבת מכאף היא ڭ או ݣ, עם שלוש נקודות, המשמשת בערבית מרוקאית באופן בלתי-רשמי לייצוג /g/ במילים שאולות.
בשפות אחרות דוגמת אויגורית, היא משמשת לייצוג העיצור /ŋ/ (כמו נו"ן במילה "בנק").
למרות שבכתיבה הלכה־למעשה אין הבחנה של ממש בין האותיות בערבית־מרוקאית משתמשים לרוב ב-ݣ.
מקור האות כאף ב"כף" הפניקית, ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים:
לאם היא האות העשרים ושלוש באלפבית הערבי.
לפניה באה האות כאף ואחריה האות מים.
לאם מייצגת עיצור מכתשי, מקורב צדי (/l/ :IPA - כמו למ"ד), במקרה אחד, במילה الله (אללה), לאם מוולנת (/ɫ/ :IPA).
לאם מנוקדת בכסרה משמשת כתחילית המקבילה ללמ"ד השימוש העברית.
לאם המנוקדת בפתחה משמשת בערבית במשלב גבוה כתחילית המציינת הדגשה, ואפשר לתרגם אותה כ"אכן".
כך למשל, إن زيدا جميل (אן זידא ג'מיל) פירושו "זיד הוא יפה" ו-إن زيدا لجميل (אן זידא לג'מיל) תרגומו "זיד הוא אכן יפה".
מקור האות לאם הוא ב"למד" הפניקית, ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים:
האות מִים היא האות העשרים וארבע באלפבית הערבי.
לפניה באה האות לאם ואחריה האות נון.
מים מייצגת את העיצור /m/ (כמו מ"ם).
מים משמשת כאות משקלית לעיתים רבות, לדוגמה ביצירת שמות מקומות במשקל ﻣﻔﻌل (מַפעַל), כך ﻣﻜﺘﺐ (מכּתב) פירושו "משרד", מהשורש ﻙ.ﺕ.ﺏ שמשמעותו כ.ת.ב.
מקור האות מים ב"מם" הפניקית, ויש לה מקבילות ברוב האלפביתים:
האות גאף (گ) היא אחת מ-32 האותיות בשפה הפרסית ואחת מ-39 האותיות בשפת אורדו.
האות מבוססת על האות כאף (ک) והיא מקבילה לאות ג' בעברית.
ב-IPA היא מסומנת ב- [].
על אף שהאות שייכת לשפות הפרסית ואורדו, משתמשים באות גם בשפה הערבית כאות חיצונית, אם כי שימוש זה אינו נפוץ.
האות משמשת בעיקר בקרב דוברי ערבית במזרח התיכון, אם כי שם קיימת עדיפות לשימוש באות החיצונית ﭺ (גים, וריאנט של ג'ים (ج)), ואילו בצפון אפריקה נהוג להשתמש באות ڨ (גאף, וריאנט של קאף (ق))
סוף המילה אמצע המילה ראש המילה סופית בלתי מתחברת ﮓ ﮕ ﮔ ﮒ
ז'אי היא אות חיצונית לאלפבית הערבי שנוספה, כוואריאנט של זאי, כדי לייצג את העיצור /ʒ/ (כמו זי"ן גרושה).
היא אחת מאותיות دوذ ارزژ (דוד'ארזז'), האותיות שאינן מתחברות לאות שבאה אחריהן.
אין לה אות מקבילה עברית, אנגלית או ערבית (אם כי במספר להגים ארץ-ישראליים האות ج מבוטאת כמוה), אך בכתב קירילי יש (האות Ж).
צלילה מבוטא במילים ז'אן (שם), ז'בוטינסקי, או בסוג אסימון מפורסם, ז'טון.
בדרך כלל מחליפים אותה באות ג'ים (جيم).
משמשת בשפת האורדו בה מהווה כאות ה-17.
גאף (בערבית : ڨاف) היא אות חיצונית לאלפבית הערבי שנוספה כוואריאנט של קאף כדי לייצג את העיצור /g/ (כמו גימ"ל).
בתוניסיה ובאלג'יריה משתמשים באות במילים שאולות ובשמות מקומות כמו ڨالمة (גאלמה, עיר אלג'יראית).
בכתיבה, האות מתחברת מצד ימין וגם מצד שמאל, כמו בשאר האותיות למעט דוד' ארז
אם הנכם משתמשים באות ﭪ מומלץ להשתמש באות گ ולא ڨ כדי שלא יהיו אי הבנות (האותיות گ וڨ זהות מלבד צורת הכתיב) מכיוון שהצורה התחילית והאמצעית האותיות ﭪ וڨ נראות אותו דבר (ڨـ וڤـ / ـڨـ וـڤـ)
ٹ (ב-IPA: [ʈ]; בדוונאגרי: ट) היא האות השמינית באלפבית של שפת האורדו.
צורתה נגזרת מהאות תא (ت), כאשר הנקודות מוחלפות במעין טא (ط) קטנה המשמשת לסימון עיצור כפוף.
האות מכונה לעיתים גם "ט כבדה" או "ט הודית".
ڢ (פֵא עִם נְקֻדָּה מִתַּחַת; בערבית: فاء بنقطة تحتها) היא אות ערבית מורחבת, המבוססת על האות ف (פא).
האות אינה חלק מהאלפבית הערבי התקני, אך משמשת במספר שפות וכתבים היסטוריים שנכתבו בכתב ערבי.
צורתה הבסיסית של האות ڢ זהה לזו של האות ف, בתוספת נקודה אחת מתחת לגוף האות.
כמו יתר האותיות הערביות, היא נכתבת בארבע צורות הקשר: מבודדת, תחילית, אמצעית וסופית.
צורת הנקודה ומיקומה המדויק עשויים להשתנות בין מסורות כתיבה וכתבי יד שונים.
+תחיליתאמצעיתסופית מחוברתסופיתڢـ ـڢـ ـڢ ڢ
ברוב ההקשרים הלשוניים המתועדים, האות ڢ שימשה לציון העיצור הדו-שפתי האטום /p/.
צליל זה אינו קיים בפונולוגיה של הערבית הקלאסית, ולכן פותחו אותיות מורחבות שונות כדי לייצגו בשפות אחרות שנכתבו בכתב ערבי.
האות ڢ הופיעה בשפות שאינן ערבית, בעיקר בשפות מוסלמיות אזוריות ובמערכות כתיב מקומיות או ניסיוניות.
במקרים רבים התקיימו במקביל כמה וריאציות גרפיות לייצוג אותו צליל, ובהן האותיות ڤ, ڦ ו־ڣ.
האות אינה נכללת באלפבית הערבי המודרני התקני ואינה מצויה בשימוש נפוץ בכתיבה עכשווית.
בשפות מודרניות נהוג לייצג את הצליל /p/ באמצעות האות ڤ או באמצעות תעתיק אחר, בהתאם למסורת הכתיבה ולתקן המקומי.
האות ڢ נכללת בתקן יוניקוד בשם "ARABIC LETTER FEH WITH DOT BELOW" , כחלק מקבוצת האותיות הערביות המורחבות שנוספו לצורך ייצוג עיצורים שאינם קיימים בערבית הקלאסית.
ئ (נקראת: יַא מֻהַמַּזַּה או יַא עַל כִּסֵּא הַמְזָה או הִמְזָה עַל כּוּרְסִי; בערבית: ياء مهموزة או ياء على نبرة) היא צורה גרפית של האות יא.
(ي) המשמשת כנשא של הסימן המזה (ء) בכתב הערבי.
האות אינה נחשבת לאות עצמאית באלפבית הערבי, אלא לצורה אורתוגרפית תקנית לציון המזה בהקשרים פונטיים מסוימים.
הצורה ئ מורכבת מגוף האות יא ללא נקודות, שעליו מוצב סימן המזה (ء).
מבחינה גרפית, היא מתפקדת כצורת "כיסא" להמזה, בדומה לשימוש באותיות أ (אליף עם המזה מעליה) ו־ؤ (ואו עם המזה מעליה).
האות מופיעה בצורות הקשר תחילית, אמצעית וסופית מחוברת, בהתאם למיקומה במילה, אך תמיד שומרת על המזה מעל גוף האות יא.
האות ئ אינה מייצגת עיצור עצמאי, אלא מציינת את העיצור הסותם הגרוני /ʔ/ (המזה).
תפקידה הוא אורתוגרפי: היא מסמנת את מיקומה של ההמזה במילה בהתאם לכללי הכתיב של הערבית, בעוד שההגייה נקבעת על פי ההמזה עצמה ולא על פי האות יא.
הצורה ئ משמשת בערבית קלאסית ומודרנית תקנית לציון המזה כאשר סביבתה הפונולוגית מחייבת את כתיבתה "על כיסא יֵה".
היא נפוצה במיוחד באמצע מילה ובסופה, למשל בצורות נטייה של פעלים ושמות.
השימוש בה כפוף לכללי כתיב מדויקים (כללי כתיבת ההמזה), הקובעים על איזו אות תונח ההמזה בהתאם לתנועות הסמוכות לה.
האות ئ אינה אות עצמאית באלפבית הערבי ואינה נספרת כאות נפרדת, אלא נחשבת לצורה תקנית של יֵה הנושאת המזה.
למרות זאת, היא מופיעה כיחידה גרפית נפרדת במילונים, בטיפוגרפיה ובמערכות קידוד דיגיטליות.
הצורה ئ נכללת בתקן יוניקוד בשם ARABIC LETTER YEH WITH HAMZA ABOVE, וקוד היוניקוד שלה הוא U+0626. היא חלק מקבוצת התווים הבסיסיים של הכתב הערבי, ולא מהאותיות המורחבות.
ٸ הוא תו בכתב הערבי, המורכב מהאות יֵה (ي) ועליה סימן המזה עילית.
התו אינו חלק מהאלפבית הערבי התקני, והוא נכלל בתקן יוניקוד לצורך ייצוג טקסטים היסטוריים וכתבים שאינם עומדים בכללי הכתיב הערבי המודרני.
צורת התו ٸ מבוססת על גוף האות יֵה ללא נקודות, שמעליו מוצב סימן המזה בגובה מורם ביחס לצורה התקנית ئ.
ההבדל בין הצורות הוא גרפי בלבד, ואינו משקף הבחנה פונטית.
לפי תיעוד בתקן יוניקוד, התו ٸ נוסף לצורך תאימות עם כתבי יד וטקסטים היסטוריים שבהם הופיעו צורות כתיב לא־סטנדרטיות של המזה.
התו אינו מצוי בשימוש בערבית מודרנית תקנית, ואינו נחשב לאות עצמאית.
התו ٸ אינו נכלל באלפבית הערבי, ואינו מופיע במערכות כתיב מודרניות.
הכללתו בתקן יוניקוד נועדה לשימור ולתיעוד מדויק של טקסטים קיימים, ולא לעידוד שימוש שוטף.
בתקן יוניקוד מופיע התו בשם ARABIC LETTER HIGH HAMZA YEH, והקוד שלו הוא U+0678.
ٶ הוא תו בכתב הערבי, המורכב מהאות ואו (و) ועליה סימן המזה עילית (ء).
התו אינו חלק מהאלפבית הערבי התקני, והוא נכלל בתקן יוניקוד לצורך ייצוג מדויק של טקסטים היסטוריים וכתבים שאינם עומדים בכללי הכתיב הערבי המודרני.
צורת התו ٶ מבוססת על גוף האות ואו, שמעליו מוצב סימן המזה בגובה מורם ביחס לצורה התקנית ؤ (ואו עם המזה מעל).
המזה העילית מופיעה כמרכיב גרפי נפרד, ואינה "יושבת" ישירות על גוף האות כפי שנהוג בכתיב התקני.
בדומה לצורות אחרות הנושאות המזה, התו ٶ מציין את העיצור הסותם הגרוני /ʔ/.
ההגייה נקבעת על ידי ההמזה עצמה, ולא על ידי האות ואו המשמשת כנשא גרפי.
לפי תיעוד בתקן יוניקוד, התו ٶ נוסף לצורך תאימות עם כתבי יד וטקסטים היסטוריים שבהם הופיעו צורות כתיב לא־סטנדרטיות של המזה.
התו אינו מצוי בשימוש בערבית מודרנית תקנית, ואינו נחשב לאות עצמאית במערכות כתיב עכשוויות.
התו ٶ אינו נכלל באלפבית הערבי ואינו מופיע בכללי הכתיב הרשמיים של הערבית הקלאסית או המודרנית.
הכללתו בתקן יוניקוד נועדה לשימור ולתיעוד נאמן של טקסטים קיימים, ולא לשמש כהמלצה לשימוש שוטף.
בתקן יוניקוד מופיע התו בשם ARABIC LETTER HIGH HAMZA WAW, והקוד שלו הוא U+0676. הוא משתייך לקבוצת תווי הכתב הערבי שנוספו לצורך תאימות עם מסורות כתיב היסטוריות.
ٵ הוא תו בכתב הערבי, המורכב מהאות אַלִיף (ا) ועליה סימן המזה עילית.
התו אינו חלק מהאלפבית הערבי התקני, והוא נכלל בתקן יוניקוד לצורך ייצוג נאמן של טקסטים היסטוריים וכתבים שאינם עומדים בכללי הכתיב הערבי המודרני.
צורת התו ٵ מבוססת על גוף האות אליף, שמעליו מוצב סימן המזה בגובה מורם.
בניגוד לצורה התקנית أ (אליף עם המזה מעל), שבה ההמזה יושבת ישירות על גוף האות, ב־ٵ ההמזה מוצגת כמרכיב גרפי נפרד ומוגבה.
בדומה לצורות אחרות הנושאות המזה, התו ٵ מציין את העיצור הסותם הגרוני /ʔ/.
ההגייה נקבעת על ידי ההמזה עצמה, ואינה מושפעת מצורת האליף המשמשת כנשא גרפי.
לפי תיעוד בתקן יוניקוד, התו ٵ נוסף לצורך תאימות עם כתבי יד וטקסטים היסטוריים שבהם הופיעו צורות כתיב לא־סטנדרטיות של המזה.
התו ٵ אינו נכלל באלפבית הערבי ואינו מופיע בכללי הכתיב הרשמיים של הערבית הקלאסית או המודרנית.
הכללתו בתקן יוניקוד נועדה לשימור ולתיעוד מדויק של טקסטים קיימים, ולא לשמש כהמלצה לשימוש שוטף.
בתקן יוניקוד מופיע התו בשם ARABIC LETTER HIGH HAMZA ALEF, והקוד שלו הוא U+0675. הוא משתייך לקבוצת תווי הכתב הערבי שנוספו לצורך תאימות עם מסורות כתיב היסטוריות.
؈ הוא סימן דיאקריטי ערבי נדיר, המופיע בכתבי יד ערביים מסוימים ובמסורות כתיבה היסטוריות.
הסימן משמש כסימן עזר פונטי־גרפי, ואינו נחשב לחלק מן האלפבית הערבי התקני.
השם רַאי נגזר מן האות הערבית ر (רָאאʾ), והוא מתאר סימן משני הקשור אליה מבחינה גרפית או פונטית.
השם מופיע בעיקר בספרות מחקרית מודרנית העוסקת בתיעוד סימנים ערביים נדירים ובקטלוג של סימנים דיאקריטיים בכתבי יד.
לסימן ؈ אין ערך פונטי עצמאי, והוא אינו מייצג עיצור או תנועה ייחודיים.
השימוש בו מוגבל לתפקידי עזר גרפיים בכתבי יד, הוא משמש לסימון הרדיוס (R) במעגל במקצוע המתמטיקה והגיאומטריה, והצליל המופק בקריאה נקבע על־פי האות הנושאת את הסימן ובהתאם למסורת הכתיבה.
הסימן ؈ מוכר בעיקר מן הקורפוס של כתבי יד ערביים מימי הביניים, שבהם נעשה שימוש נרחב בסימני עזר גרפיים לצורך הבהרת הקריאה, ציון מסורות הגייה מקומיות או הבחנה בין צורות דומות של אותיות.
סימנים מסוג זה אינם אחידים, ולעיתים אינם מתועדים במקורות דקדוקיים קלאסיים.
הסימן ؈ מופיע כסימן קטן ועצמאי, הדומה בצורתו לעיטור קצר או לקו מעוקל.
אינו נושא צורות הקשר (תחילית, אמצעית או סופית)
נכתב כסימן נלווה מעל או לצד אות אחרת, בהתאם למסורת הכתיבה והכתב הידני
צורתו המדויקת עשויה להשתנות בין כתבי יד שונים ובין סגנונות קליגרפיים.
השימוש בסימן רַאי תועד בעיקר:
בהקשרים של עזרי קריאה והבחנה גרפית
לסימן אין תפקיד פונולוגי עצמאי קבוע בערבית הקלאסית, והוא אינו משמש לציון עיצור או תנועה מוגדרים במערכת ההגייה התקנית.
בכתיבה הערבית המודרנית התקנית הסימן אינו בשימוש.
הוא אינו נלמד במסגרת דקדוק ערבי מודרני, ואינו מופיע בטקסטים מודפסים רגילים.
השימוש בו מוגבל בעיקר למחקר אקדמי, לפיענוח כתבי יד ולתיעוד דיגיטלי.
הסימן ؈ אינו חלק מן האלפבית הערבי ואינו נכלל במערכות כתיב מודרניות סטנדרטיות.
עם זאת, הוא הוכר כסימן היסטורי לגיטימי ונכלל בתקן יוניקוד לצורכי תיעוד ושימור של טקסטים עתיקים.
הסימן ؈ מקודד בתקן יוניקוד בשם:
הוא נכלל בבלוק Arabic ומשמש לייצוג סימנים ערביים היסטוריים ונדירים, בעיקר לצורכי מחקר דיגיטלי של כתבי יד.
האות अ היא האות והתנועה הראשונה באלפבית הדוונאגרי.
היא נהגית כתנועה פתוחה קצרה.
המקבילה העברית הקרובה ביותר היא האות העברית א' (יחד עם תנועת פתח (a) מקוצרת).
האות הבאה אחריה היא האות आ.
האות आ היא האות השנייה (לאחר अ) באלפבית הדוונאגרי.
צליל האות כמעט זהה ל-अ אך מוארך יותר (aa).
הסימן הדיאקריטי ा הבא אחרי अ (בסנסקריט: מאטרה) מורה על הארכת צליל האות.
בתעתיק לאנגלית, האות מוצגת כ-ā.
האות הבאה אחריה היא האות इ.
האות ई היא האות ה-4 (לאחר इ) באלפבית הדוונאגרי.
צליל האות כמעט זהה ל-इ אך מוארך יותר (בדומה לחילוק שבין अ ו-आ).
המקבילה הקרובה ביותר לאות עברית היא
האות י' בניקוד חיריק (תנועה גדולה).
הבאה אחריה היא האות उ.
האות ऊ היא האות ה-6 (לאחר उ) באלפבית הדוונאגרי.
צליל האות כמעט זהה לזו של उ אך מוארך יותר (בדומה לחילוק שבין अ ו-आ).
האות ו' מנוקדת בשורוק (תנועה גדולה).
הבאה אחריה היא האות ऋ.
האות ה-9 באלפבית הדוונאגרי ऐ (באה לאחר ए) היא תנועת דיפתונג המורכבת מתנועות a ו-i ביחד.
מה שמבדיל אותה במראה מהאות הקודמת ए, הוא הסימן הדיאקריטי (מאטרה) מעל האות ैै המורה על צליל דיפתונג מסוג זה (a+i).
האות ओ היא האות ה-10 (אחרי ऐ) באלפבית הדוונאגרי.
המקבילה העברית הקרובה ביותר היא האות א' עם חולם אוֹ (כהגיית o).
הסימן הדיאקריטי ो מורה על ניקוד האות כתנועת o.
האות הבאה אחריה היא औ.
האות ה-11 באלפבית הדוונאגרי औ (באה לאחר ओ) היא תנועת דיפתונג המורכבת מהתנועות a ו-u ביחד.
הסימן הדיאקריטי (מאטרה) מעל האות ौ מורה על צליל דיפתונג המורכב מהאותיות a ו-u.
לאחריה באה האות העיצורית क.
האות ऋ היא האות ה-7 באלפבית הדוונאגרי (לאחר ऊ) והיא בעלת בעלת צליל ר' מתגלגלת עם ניקוד חיריק (רִ).
על אף שאינה באמת תנועה היא נמנית עם אותיות התנועות.
סימנה הדיאקריטי (מאטרה) ृ מורה על צליל ר' מגולגלת.
האות הבאה היא האות ए.
क היא האות ה-12 (לאחר औ) באלפבית הדוונאגרי.
אות עיצורית זו היא הראשונה מבין סדרת אותיות העיצור.
המקבילה הקרובה ביותר לאות עברית היא כּ' דגושה (k).
ग היא האות ה-14 (אחרי ख) באלפבית הדוונאגרי.
היא אות עיצור וילוני, סותם, קולי.
המקבילה הקרובה ביותר לאות עברית היא ג' (g) כבגמל.
מקור אות זו באות הבראהמנית , שייתכן כי התפתחה מהאות הארמית (גימל).
घ - גְהַה היא האות ה-15 באלפבית הדוונאגרי (אחרי ग).
האות זהה לאות הלטינית g (או ג) אך בשונה ממנה, היא עיצור מנושף, כלומר היא מלוות בצליל נשיפה – h ונהגית כ-gha.
छ היא האות ה-18 והעיצור השביעי באלפבית הדוונאגרי (אחרי च).
האות זהה בצלילה לצ' עם דגש, אך בשונה ממנה, היא עיצור מנושף, כלומר היא מלווית בצליל נשיפה – h ונהגית כ-ch-ha (עם דגש על ה-h).
מקור האות ככל הנראה באות הכתב הבראהמי .
על פי אחת ההשערות הכתב הבראהמי מבוסס על הכתב הארמי, והאות שעליה מבוססת छ הוא ק' בגרסתה הארמית .
ज -גַ'ה היא האות ה-19 והעיצור השמיני (אחרי छ) באלפבית הדוונאגרי.
המקבילה הקרובה ביותר לאות עברית היא ג' עם גרש (j) כבמילה ג'באליה.
מקור האות באות הבראהמנית , באמצעות האות הגופטית .
झ היא האות ה-20 והעיצור התשיעי באלפבית הדוונאגרי (אחרי ज).
האות זהה בצלילה לג' עם דגש (j), אך בשונה ממנה, היא עיצור מנושף, כלומר היא מלוות בצליל נשיפה – h ונהגית כ-jha (עם דגש על ה-h).
ट- טָ'ה היא האות ה-22 והעיצור ה-11 (לאחר ञ) באלפבית הדוונאגרי.
אות זו נהגית ברוב השפות המשתמשות בכתב זה כעיצור מכתשי, סותם, אטום כפוף (/ʈ/), כלומר כעין ט' כפופה (ʈa).
בשפות דרום-אסייתיות המשתמשות באלפבית ערבי, מקבילה לה האות ٹ.
ठ - טְ'הַה היא האות ה-23 והעיצור ה-12 באלפבית הדוונאגרי (אחרי ट).
אות זו היא עיצור כפוף וכמעט זהה לאות הקודמת ट, אך בשונה ממנה, היא עיצור מנושף, כלומר היא מלווה בצליל נשיפה – h ונהגית כעיצור מכתשי, סותם, אטום כפוף מנושף, כלומר ʈha (עם דגש על ה-h).
ङ - נָ'ה (Ṅa) היא האות ה-16 והעיצור החמישי (אחרי घ) באלפבית הדוונאגרי.
האות נהגית כעיצור וילוני, אפי /ŋ/ שאין לו מקבילה מדויקת בעברית, אך קיימות לו מקבילות באנגלית כמו ה-N במילה Link, ובצרפתית כמו N במילה Bonjour.
מקור האות הוא באות הברהמינית .
האות הבאה אחריה היא च - צָ'ה.
ञ - נְיָה Ña היא האות ה-21 והעיצור העשירי (לאחר झ) באלפבית הדוונאגרי.
היא נהגית כעיצור חכי אפי /ɲ/ בדומה לאות Ñ בספרדית ולצירוף Gn בצרפתית.
המקבילה העברית הקרובה ביותר היא צירוף האותיות נו"ן ויו"ד.
האות הבאה אחריה היא ट.
फ פְּהַה היא האות ה-33 והעיצור ה-22 (אחרי प) באלפבית הדוונאגרי.
המקבילה העברית הקרובה ביותר היא אות פ' דגושה אך מנושפת (pʰ), כך שלעיתים היא נשמעת כמו פ' רפה.
האות הבאה אחריה היא האות ब.
थ - תְּהַה היא האות ה-28 והעיצור ה-17 באלפבית הדוונאגרי (אחרי त).
המקבילה הקרובה ביותר לאות עברית היא ת' דגושה (t) אך בשונה ממנה, היא עיצור מנושף, כלומר היא מלוות בצליל נשיפה – h ונהגית כ-tha.
ल - לָה היא האות ה-39 והעיצור ה-30 (אחרי र) באלפבית הדוונאגרי.
המקבילה העברית הקרובה ביותר היא האות ל'.
האות הבאה אחריה היא האות व.
צורההאותשרשור התוויםקודתיאורמלאהललU+0932האות לָה באלפבית הדוונאגרימתהल्ल + ◌्U+0932
ढ - דְּ'הַה היא האות ה-25 והעיצור ה-14 באלפבית הדוונאגרי (אחרי ड).
אות זו היא עיצור כפוף וכמעט זהה לאות הקודמת ड, אך בשונה ממנה, היא עיצור מנושף, כלומר היא מלווה בצליל נשיפה – h ונהגית כעיצור מכתשי, סותם, קולי כפוף מנושף, כלומר ɖha (עם דגש על ה-h).
ध היא האות ה-30 והעיצור ה-19 באלפבית הדוונאגרי (אחרי द).
אות זו זהה כמעט לאות הקודמת द, אך בשונה ממנה, היא עיצור מנושף, כלומר היא מלווה בצליל נשיפה – h ונהגית כ-dha (עם דגש על ה-h).
भ - בְּהַה היא האות ה-35 והעיצור ה-24 באלפבית הדוונאגרי (אחרי ब).
המקבילה הקרובה ביותר לאות עברית היא ב' דגושה (b) אך בשונה ממנה, היא עיצור מנושף, כלומר היא מלוות בצליל נשיפה – h ונהגית כ-bha.
र - רָה היא האות ה-38 והעיצור ה-29 (אחרי य) באלפבית הדוונאגרי.
המקבילה העברית הקרובה ביותר היא אות ר' מגולגלת (כבערבית וכמו בהגייה שבפי היהודים ילידי ארצות ערב וחלק מיהודי אשכנז).
האות הבאה אחריה היא האות ल.
श - שָׁה היא האות ה-41 (אחרי व) והראשונה מבין אותיות העיצורים השורקים באלפבית הדוונאגרי.
עיצור בתר-מכתשי, חוכך שורק, אטום (/ʃ/), והמקבילה העברית הקרובה ביותר היא אות ש' ימנית (sh).
האות הבאה אחריה היא האות ष.
ष - שָׁ'ה היא האות ה-42 (אחרי श) והשנייה מבין אותיות העיצורים השורקים באלפבית הדוונאגרי.
האות נהגית כעיצור בתר-מכתשי, חוכך שורק, אטום (/ʃ/), עיצור כפוף, חוכך שורק, אטום (/ʂ/) או עיצור מכתשי-חכי, חוכך שורק, אטום (/ɕ/), בהתאם לשפה המדוברת.
המקבילה העברית הקרובה ביותר היא בדרך כלל אות ש' ימנית (sh).
האות הבאה אחריה היא האות स.
स - סַה היא האות ה-43 (אחרי ष) והשלישית מבין אותיות העיצורים השורקים באלפבית הדוונאגרי.
עיצור בתר-מכתשי, חוכך שורק, אטום (/s/).
המקבילה העברית הקרובה ביותר היא האות ס' או שׂ שמאלית (s).