tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כעבור-זמן, זכה רמר להזדמנות פז, ללמוד מתמטיקה ואסטרונומיה עקב עיסוקו בתצפיותיו של טיכו ברהה, לאחר שמשימת הכנתם לפרסום הוטלה על כתפי בארטולין.
מאוחר יותר, הועסק רמר על ידי ממשלת צרפת, כשהתמנה על ידי לואי הארבעה-עשר למורה של יורש-העצר, ואף זכה ליטול חלק במלאכת בניין המזרקות של ארמון ורסאי.
בשנת 1681, שב רמר לדנמרק ונתמנה למשרת פרופסור לאסטרונומיה באוניברסיטת קופנהגן.
במרוצת אותה השנה נשא לאישה את אן מארי בארטולין, בתו של ראסמוס בארטולין.
הוא הוסיף לקיים תצפיות במצפה הכוכבים של אוניברסיטת רונדטרן ובמצפה האישי שהקים בביתו, בו נעזר במכשירים משופרים פרי עמל-ידיו.
תצפיותיו לא האריכו ימים: הן אבדו בשרפה הגדולה של קופנהגן בשנת 1728. ברם, אחד מעוזריו (ולאחר מכן אסטרונום בזכות עצמו), פדר הורבאו, כתב באדיקות על תצפיותיו של רמר ותיארן בפרוטרוט.
רמר מונה למתמטיקאי מלכותי, והציג את השיטה הלאומית הראשונה למדידת משקל ואורך בדנמרק, ב-1 במאי 1683. מידת אורך שהייתה מבוססת על הרגל בתחילה שופרה ואומצה בשנת 1698. מדידות מאוחרות יותר של מידות אחרות לאורך ולכמות שנעשו, העידו על רמות דיוק גבוהות למדי.
מטרת עבודתו של רמר הייתה השגת הכרה במידות המוגדרות על ידי קבועים אסטרונומיים, באמצעות מטוטלת.
יעד זה הוגשם אך לאחר מותו, הואיל ומכשולים טכניים לא אפשרו מדידה מדויקת בימי חייו.
הישג נוסף הנזקף לזכותו הוא הגדרתו של המייל הדני החדש.
יחידת מידה זו הקלה רבות על פעולת הניווט.
בשנת 1700 שכנע רמר את המלך להכריז על לוח השנה הגרגוריאני בדנמרק ובנורווגיה – דבר שטיכו ברהה השתוקק אליו מאה שנים קודם לכן.
רמר נמנה עם הראשונים שפיתחו סקאלה למדידת טמפרטורה.
פרנהייט ביקר אצלו בשנת 1708 ושיפר את הסקאלה שיצר, והתוצאה הייתה מעלות פרנהייט, שעדיין משמשות במספר מדינות.
רמר יסד מספר בתי ספר לניווט בערים רבות בדנמרק.
בשנת 1705, מונה להיות ראש המשטרה השני של קופנהגן, עמדה בה החזיק עד למותו בשנת 1710. אחת מפעולותיו הראשונות הייתה פיטורים של כל הכוח המשטרתי, מפני שהיה משוכנע שהמורל של הצוות היה נמוך באופן מדאיג.
הוא היה הממציא של מנורות הרחוב הראשונות (מנורות שמן) בקופנהגן, ועבד במרץ כדי להשתלט על קבצנים, אנשים עניים, מובטלים וזונות בעיר.
הייתה זו תחילתה של רפורמה חברתית.
רמר קבע כללים לבניית בתים חדשים, הסדיר את פעולתן של מערכות המים והביוב של העיר, וידא שמחלקת מכבי האש של העיר תקבל ציוד חדש ומשופר, והיה הכוח המניע מאחורי התכנון וההקמה של מדרכות חדשות ברחובות ובכיכרות העיר.
הקביעה של קו אורך היא בעיה מעשית משמעותית בקרטוגרפיה ובתחום הניווט.
פליפה השלישי, מלך ספרד הציע פרס למי שימצא שיטה שתאפשר לקבוע באיזה קו אורך נמצאת ספינה שאינה קרובה ליבשה.
גליליאו הציע שיטה לקבוע את זמני היום ולפיכך גם את קווי האורך, בהתבסס על ליקויי הירחים של צדק, ולמעשה להשתמש בשיטה זו כשעון קוסמי; שיטה זו לא שופרה באופן משמעותי עד שפותחו שעונים מכניים מדויקים במאה השמונה עשרה.
גליליאו הציע שיטה זו למלוכה הספרדית (1616-1617) אבל היא הוכחה כלא מעשית, בשל אי הדיוקים ברישומיו של גליליאו ובשל הקושי לצפות בליקוי מאורות על ספינה.
ואולם, עם מעט ליטושים ניתן היה להשתמש בשיטה ביבשה.
לאחר שסיים לימודיו בקופנהגן, רמר הצטרף למצפה הכוכבים של אורניבורג באי השוודי ון, בקרבת קופנהגן, בשנת 1671. במהלך תקופה של מספר חודשים, ז'אן פיקרד ורמר צפו בקרוב ל-140 ליקויים בירחו של כוכב הלכת צדק, הירח איו, בזמן שבפריז צפה ג'ובאני קאסיני באותם ליקויים.
על ידי השוואת זמני הליקויים, חושב ההפרש בין קו האורך של פריז לזה של אורניבורג.
קאסיני צפה בירחיו של צדק בין השנים 1666 ו-1668, ומצא אי-התאמות במדידות שלו, שהובילו למסקנה שלאור יש מהירות סופית.
בשנת 1672 הגיע רמר לפריז והמשיך לצפות בירחיו של צדק כעוזרו של קאסיני.
רמר הוסיף את תצפיותיו לאלה של קאסיני, והבחין בכך שהזמנים בין הליקויים (בעיקר אלה של איו) נעשו קצרים יותר ככל שכדור הארץ התקרב לצדק, וארוכים יותר ככל שכדור הארץ התרחק.
קאסיני פרסם מאמר קצר באוגוסט 1675 בו הוא הצהיר:
"כפי הנראה הסטייה השנייה נגרמה מפני שלאור לקח זמן מה כדי להגיע אלינו מהירח; נראה כי לאור נדרשים בין עשר לאחת-עשרה דקות כדי לחצות מרחק המשתווה למחצית הקוטר של מסלול כדור הארץ"
באופן מוזר, קאסיני נטש את ההסבר שסיפק, ורמר אימץ אותו והחליט להוכיח את נכונותו, בעזרת מספר תצפיות שהוא ופיקרד ביצעו בין השנים 1671 ו-1677. רמר הציג את תוצאותיו בפני האקדמיה הצרפתית למדעים, והרעיון סוקר זמן קצר לאחר מכן על ידי כתב אנונימי במאמר קצר.
המאמר הראה שהכתב לא הבין את דבריו של רמר, וכשהלה ניסה לכסות על אי הבנתו, הוא בלבל ושיבש את הסברו של רמר.
עם זאת, הדוגמאות המספריות שהופיעו במאמר היו הגיוניות: 40 הקפות של איו, הנצפות על כדור הארץ כל 42.5 שעות, כאשר כדור הארץ מתקרב לצדק, קצרות ב-22 דקות מאשר 40 הקפות של איו הנצפות כאשר כדור הארץ מתרחק מצדק.
הודות לכך, רמר הסיק שהאור יעבור מרחק, אותו עובר כדור הארץ במהלך 80 הקפות של איו, ב-22 דקות.
הדבר מאפשר לחשב את התוצאה שרמר הגיעה אליה בתצפיתו: היחס בין מהירות האור, לבין המהירות שבה כדור הארץ מקיף את השמש הוא 22 / 80 * 42.5 ~ 9,300. החישוב המודרני שיעשה כיום יניב תוצאה העומדת על כ-10,100.
רמר לא חישב את היחס הזה, והוא גם לא חישב את מהירות האור למעשה.
אבל, רבים אחרים חישבו מהירות על סמך המידע שלו, הראשון היה כריסטיאן הויגנס; לאחר הצלבה עם נתוניו של רמר והפקת מידע נוסף, הויגנס הסיק שהאור עובר בשנייה מרחק של פי 16 ו-2/3 מקוטרו של כדור הארץ.
הוא פירש לא נכונה את הערך של 22 הדקות בתור הזמן שלוקח לאור לעבור את קוטר מסלולו של כדור הארץ.
קביעתו של רמר שמהירות האור היא סופית לא נתקבלה עד למדידות שנערכו על ידי ג'יימס ברדלי בשנת 1727.
בשנת 1809, שוב באמצעות תצפיות על איו, והפעם הודות לתצפיות מדויקות יותר ויותר, האסטרונום ז'אן-בטיסט ז'וזף דלמבר, דיווח שהזמן שלוקח לאור לנוע מהשמש לכדור הארץ עומד על 8 דקות ו-12 שניות.
אם המדידות של היחידה האסטרונומית (המרחק בין הארץ לשמש) היו מדויקות, הדבר אומר שמהירות האור עומדת על קצת יותר מ-300,000 קילומטר לשנייה.
הלוחית שנמצאת במצפה הכוכבים בפריז, שם רמר נהג לצפות בכוכבים, מנציחה את מה שהיה למעשה המדידה הראשונה של קבוע פיזיקלי שנערכה על פני כדור הארץ.
בנוסף להמצאת מנורות הרחוב הראשונות בקופנהגן, רמר המציא גם את המעגל המרידיאני, רמר גם המציא את מעלות רמר ומתקן לכיוון של טלסקופ.
מוזיאון אולה רמר נמצא בעיריית הויה-טאסטרופ, דנמרק.
מצפה הכוכבים שנמצא שם פעל עד לשנת 1716, שבה הכלים שנותרו בו הועברו לרונדטרן שבקופנהגן.
ישנו אוסף גדול של מכשור אסטרונומי עתיק וחדיש ויותר מוצג במוזיאון.
מאז שנת 2002 תצוגה זה מהווה חלק ממוזיאון קרופדל הנמצא בסמוך אליו.
אוֹלָה שׁוּר-סֵלֶקְטָר (נולדה ב-1 ביוני 1977) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה, וזמרת יוצרת ישראלית ילידת מולדובה הסובייטית.
נולדה בקישינב שבברית המועצות לשעבר, כיום בירת מולדובה, ובגיל 13.5 עלתה עם משפחתה לישראל (כשהגיעה המשפחה לישראל נפלה בטפסים שגיאה של פקיד, שבעקבותיה נודעה שור בשם אולה שצ'ור עד 2006).
אביה הוא במאי תיאטרון המלמד במגמת התיאטרון בבית הספר החקלאי ויצו נהלל.
למדה בתיכון "ניר העמק" בעפולה במגמת פיזיקה-מחשבים.
בצבא שירתה בלהקת פיקוד הצפון.
למדה משחק בבית הספר הגבוה לאמנויות הבמה "בית צבי" (1998–2001).
במהלך לימודיה זכתה במספר מלגות, ביניהן במלגת הצטיינות של קרן שרת אמריקה ישראל.
זוכת פרס צבי קליר לתלמידה המצטיינת.
שיחקה במשך חצי שנה בתיאטרון הספרייה, תיאטרון הבוגרים של בית צבי.
משחקת מאז שנת 2002 בתיאטרון הקאמרי, בדרך כלל בתפקידים ראשיים.
בטלוויזיה הופיעה ב"החצר", ב"בין השורות" וב"סוזנה הבוכייה", כמו כן הנחתה את התוכנית "חטף פתח" בטלוויזיה החינוכית, ועוד.
לשור-סלקטר מופעי יחיד מוזיקליים בליווי נגנים המתקיימים בין היתר ב"קפה תיאטרון של הקאמרי", אותם היא גם מביימת ועורכת.
מופע הג'אז "Twisted", מופע "לאור נרות" של רומנסות רוסיות וצועניות עתיקות אותם עיבדה מוזיקלית בצוותא עם יבגני (ז'קה) פיסק; מופע שירי משוררים: לאה גולדברג, רחל המשוררת ונתן אלתרמן, אותו עיבדה ביחד עם אורן אלדור.
ב-2012 יצא לאקרנים הסרט "העולם מצחיק", בו גילמה שור-סלקטר את דמותה של נטשה, אהובתו חולת הסרטן של שדר הרדיו גולן (אלי פיניש), שמנסה להקים מחדש את "הגשש החיוור".
היא שיחקה בתפקיד הנשי הראשי של טניה, בסרטו של יבגני רומן, "איגור ומסע העגורים", שעלה במרץ 2013.
בשנת 2019 השתתפה בסדרת הנוער גיבור אמיתי לצד אדי קבטנר, רן דנקר וג'וי ריגר.
בשנת 2020 החלה להשתתף במחזה "אלוהי הקטל" בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2022 הצטרפה שור-סלקטר להרכב "העבריות", הרכב מוזיקלי נשי ישראלי המבצע מחוות לגדולי הזמר העברי (נתן אלתרמן, לאה גולדברג ושושנה דמארי).
החל מסוף אותה השנה מגלמת את התפקיד הראשי בהצגה "נרות יום הולדת", בבימויה של רוני ברודצקי, בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2023 השתתפה בעונה השנייה של דרמת-הפשע השוטרים של קשת.
החל משנת 2023 משחקת בהצגה "גרושים" בתיאטרון הקאמרי.
בשנים 2024-2026 שיחקה במופע המחווה לחנוך לווין "מי שלא נולד מפסיד " בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2024 החלה לגלם את אלמיר במחזה טרטיף של המחזאי מולייר בתיאטרון הקאמרי.
משנת 2025 משחקת במחזמר "היי אוון הנסן " בתפקיד אמא של קונור - סינתיה.
שור-סלקטר נשואה לשחקן מיכה סלקטר, שאותו הכירה בהצגה "עיר הנפט",.
בתם היא השחקנית מעיין סלקטר שור שיחקה את גלי בסדרת הילדים המצליחה אולי פיל בכאן חינוכית ובסרט שובר הקופות מזל טוב.
2013 - פרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הבינלאומי לסרטים קצרים בניו יורק בשנת 2013 על תפקידה בסרט "ברוכים הבאים או משתתפים בצערכם".
2006 – זוכת פרס התיאטרון הישראלי כשחקנית השנה על תפקידה בהצגה "אנטיגונה".
2006 – זוכת פרס עיריית תל אביב-יפו כשחקנית המצטיינת ע"ש אבנר חזקיהו על תפקידה בהצגה "ציפור שחורה".
2005 – זוכת פרס השחקנית המצטיינת ע"ש אברהם בן-יוסף לשנת 2005 על תפקידה בהצגה "ביבר הזכוכית".
2004 – זוכת פרס רוזנבלום כהבטחה בעולם התיאטרון.
2002 – זוכת פרס התיאטרון הישראלי, כשחקנית המבטיחה על תפקידה בהצגה "אמא קוראז'".
2002 – זוכת המלגה ע"ש עדנה פלידל על תפקידה בהצגה "מעיין הכבשים".
2001 – זוכת פרס צבי קליר לתלמידה המצטיינת ב"בית צבי".
הצגה תפקיד מחזאי במאי משחקי הפיג'מה בייב ג'ורג' אבוט ארתור קוגן הרפתקה בקרקס החתול ג'יימס אמברוז בראון אלון אופיר מלחמת טרויה לא תפרוץ הלנה ז'אן ז'ירודו עידו ריקלין הפנטזיות של פריאטייב אלכסנדרה אלה סוקולוב סלבה מלצב
שנה סדרה תפקיד ערוץ במאי חטף פתח הנחיה הטלוויזיה החינוכית 2005–2003 החצר איטי רוטנברג ערוץ התכלת אבי כהן 2009 בין השורות זויה פוגובקינה yes Raduga!
יבגני רומן סוזנה הבוכייה קטיושה HOT3 לינה וסלבה צ'פלין 2018 להעיר את הדב איריס קשת קרן מרגלית2023השוטריםג'ניקשתדן סחר
שנה סרט תפקיד במאי 2003 סימה וקנין מכשפה אחות בבית חולים דרור שאול 2012 הסיפור של יוסי איתן פוקס העולם מצחיק נטשה, חולת סרטן שמי זרחין ברוכים הבאים או...
משתתפים בצערכם (סרט קצר, 28 דקות) אולה לאון פרודובסקי 2013 איגור ומסע העגורים טניה יבגני רומן2020הרפסודהיולהעודד רז
אוֹלֶה נִידְהְל (נולד ב-19 במרץ 1941 ליד קופנהגן, דנמרק) הוא לאמה (גורו במסורת הטיבטית) בודהיסטי במסורת הקָארְמַה קָאגְ'יוּ של הבודהיזם הטיבטי, תחת הנחייתו הרוחנית של טְרִינְלִי טָאיֵה דוֹרְגֶ'ה.
בדרך כלל מכונה "לאמה אולה נידהל" או "לאמה אולה".
משנות השבעים המוקדמות הוא נוסע בכל העולם, מרצה ומנחה קורסים של מדיטציה.
ייחודו של נידהל: הוא מעביר את לימודי שושלת הקארמה קאג'יו במבנה וברוח, שסוגלו לאופי המערבי.
הוא מסיר את כל סממני התרבות הטיבטיים ומשאיר רק את מהות הלימודים הבודהיסטיים.
הוא ואשתו הָאנַה (2007-1946) ייסדו את בודהיזם "דרך היהלום" – ארגון חילוני בינלאומי של בודהיזם הקארמה קאג'יו, המאגד כ-650 מרכזי תרגול.
קארמה קאג'יו היא שושלת השייכת לאסכולת וג'ריאנה בשם קאג'יו – אחת מארבע האסכולות העיקריות בבודהיזם הטיבטי.
לאמה אולה נידהל הוא מחברם של תשעה ספרים, שתורגמו לתריסר שפות, בהן עברית.
השנים הראשונות והמפגש עם הבודהיזם
בשנות השישים המוקדמות עשה שירות חובה קצר בצבא הדני ועסק באגרוף מקצועי.
באוניברסיטת קופנהגן למד פילוסופיה, אנגלית וגרמנית, ואת עבודת הדוקטורט שלו בפילוסופיה כתב בהשראת ספרו של אלדוס האקסלי, דלתות התפיסה (The Doors of Perception).
אולה נידהל נטל חלק פעיל בחיפושים הרוחניים של תנועת ה"היפים" הראשונה באירופה, שכלל שימוש בסמים והסתבכויות עם החוק.
המשך חיפושו הרוחני היה מסע להרי ההימלאיה.
בשנת 1961 הכיר את אשתו לעתיד, האנה.
בשנות השישים המאוחרות היה אולה נידהל קונה חשיש בנפאל ומבריחו לדנמרק, שם היה סוחר בו.
לאחר ביקורם הראשון בקטמנדו ב-1968, נעצרו האנה ואולה בגין הברחת חשיש, ואולה ריצה כמה חודשים בכלא.
ב-1969 פגשו הזוג נידהל את גְ'יָאלְוָוה קָרְמָאפַּה ה-16, ראש שושלת הקארמה קאג'יו ומי שנחשב על ידי הטיבטים ל"מלך היוגים" של טיבט.
לאחר מפגשם הראשון של הזוג נידהל עמו ולקיחת מחסה בודהיסטי אצלו קיבלו חייהם מפנה חד.
השפעתו של קרמאפה עליהם הייתה כה רבה, שהם הפנו עורף לשימוש בסמים.
כיום מזהיר נידהל בנחישות מפני סכנת השימוש בסמים.
לאחר שהייה בת שלוש שנים במחיצתו של קרמאפה הם נשלחו על ידיו בחזרה לדנמרק.
הוא נתן להם מכתב כדי שיעבירוהו למלכת דנמרק, ובו הצהיר, בין היתר: "יש לנו תוצאות מדהימות עם אנשים צעירים, אשר נמשכים למה שניתן לכנות 'דור הסמים'.
יש לנו דרך משלנו להראות את הדרך לאושר ולחיים טבעיים ובריאים".
מורם הראשון של אולה והאנה נידהל היה הרב-אמן של שושלת הדְרוּגְפָּה קָאגְ'יוּ, לוֹפְּן צֶצ'וּ רינפּוצֵ'ה.
הם היו תלמידיו המערביים הראשונים וקיבלו ממנו את לימודי בודהיזם הוָוגְ'רָיַאנַה ואת הלימוד על טבע התודעה (בסנסקריט: מָהָמוּדְרַה).
ממחזיק השושלת, שָמָארְפַּה ה-14, הם קיבלו את נדר הבודהיסטווה ואת לימודיו של גָמְפּוֹפַּה – אבן-החן של השחרור.
תחת הנחייתו של קאלו רינפוצ'ה, לאמה בודהיסטי ידוע, הם קיבלו השכלה פורמלית מסורתית, והסמכות וחניכות רבות – מלאמות אחרים בשושלת.
ב-1972 מונה נידהל למורה בודהיסטי על ידי קרמאפה ה-16 ונשלח לאירופה כדי להביא למערב את הלימודים על טבע התודעה.
ב-1983 העניק שמארפה לנידהל את התואר "רב-אמן בודהיסטי", וב-1985 מונה באופן רשמי ללאמה על ידי קְהֶנְפּוֹ צ'וֹדְרַק טְהֶנְפֵּל רִינְפּוֹצֵ'ה.
בהנחייתו של ג'ייאלווה קרמאפה ה-17, טָאיֵה דוֹרְגֵ'ה, נושא אולה נידהל כיום בשדר לימודי ובניסיון מדיטטיבי חי (2) של שושלת הקארמה קאג'יו, והוא לאמה (מורה) מוסמך לבודהיזם דרך היהלום (וג'ריאנה).
כתוצאה ממפגשם עם קרמאפה ה-16 ובקשתו להם לעזור לו להביא את הבודהיזם למערב, החלו האנה ואולה נידהל ללמד בודהיזם ולהקים מרכזי מדיטציה: תחילה בארץ מוצאם, דנמרק, ולאחר מכן בגרמניה ובמדינות אחרות.
המרכזים משתייכים לשושלת הקארמה קאג'יו ומתנהלים תחת הנחייתו המעשית של לאמה אולה נידהל.
בודהיזם "דרך היהלום" נוסד בשנות התשעים המוקדמות כדי לאגד את כל המרכזים החילוניים היוגיים בעולם.
כן מנע הדבר ניסיונות של לאמות טיבטים מושחתים להשפיע ולצבור שליטה במרכזים בזמן מחלוקת הקרמאפה.
נכון לתחילת שנת 2010, קיימים כ-650 מרכזים ברחבי העולם – בעיקר באירופה, רוסיה ובארצות-הברית.
במהלך השנה נוסע אולה נידהל ומבקר במרכזים ותוך כדי כך מעביר הרצאות וקורסים.
בקורסים אלה הוא עוסק בנושאים שונים, כמו מָהָמוּדְרַה (עברית: החותם הכביר) – לימודים ישירים על טבע התודעה; ופּהוֹוַה (עברית: מיתה במודעות) – תרגול שבו לומדים לשגר את התודעה בזמן המוות.
מזה כארבעים שנה הוא נוסע ללא הפסקה, כמעט מדי יום מרצה בעיר אחרת בהתעלמו מאזורי הזמן השונים בעולם.
(לוח הזמנים נגיש באתר האינטרנט הרשמי של "בודהיזם דרך היהלום").
עם תלמידיו הקרובים יצר נידהל סגנון הוראה ישיר ופתוח, הנגיש לכולם, ומרכזים חופשיים, המתפקדים ללא המטען המסורתי-תרבותי של טיבט.
הפעילות והמבנה הבלתי היררכי של מרכזי דרך היהלום מבוססים על עבודה התנדבותית.
במרכזי "דרך היהלום" תורגמו המדיטציות ושמותיהם של היבטי בודהה לשפות מערביות שונות.
אולה נידהל מאמין, שהבנת המדיטציות וקריאתן בשפות האם השונות של אנשי המערב חיוניות, מאחר שרק בדרך זו יוכל הבודהיזם להשתרש במערב.
לא ניתן להעריך במדויק את מספר תלמידיו של נידהל, אולם אומדן זהיר שלהם קובע שמספרם נע בין 70 אלף ל-80 אלף.
בגרמניה לבדה מעריך "איגוד הבודהיסטים הגרמני" שכ-20 אלף מתרגלים פוקדים בקביעות את הקבוצות והמרכזים של "דרך היהלום".
נכון לשנת 2010, קיימים בישראל כשמונים תלמידים של לאמה אולה נידהל.
כל מרכזי "דרך היהלום" בישראל נוסדו על ידי לאמה אולה נידהל.
קהילת הקארמה קאג'יו הראשונה נוסדה בעיר באר שבע בשנת 1999. בספטמבר 2000 נוסדה עמותת "בודהיזם דרך היהלום בישראל" - אחת מ-52 סניפים השייכים לרשת בודהיזם דרך היהלום הבינלאומית - על-מנת לאפשר לציבור הישראלי החופשי להתוודע לידע ולשיטות המבוססים על עקרונות הבודהיזם.
העמותה מאגדת קבוצות ומרכזי מדיטציה ברחבי הארץ ותומכת בעבודתם.
לקבוצות אלו מבנה דמוקרטי, והן מתפקדות בהתנדבות, ללא שכר, על בסיס אידיאליזם וידידות.
החברים חולקים באחריות בקבלת החלטות, בהנחיית מדיטציות, בירורן של שאלות והעברת הלימודים.
כתובתה הרשמית של העמותה – בתל אביב.
העמותה מארגנת קורסים וסדנאות, ומזמינה מרצים ומורים מחו"ל להנחותם.
פעילות העמותה כוללת גם הפקה והפצה של כל חומר לימוד רלוונטי בנושא הבודהיזם, כגון ספרים וחוברות.
הפקת הספרים ממומנת על ידי תרומות ועל ידי תגמולים, שהעמותה מקבלת ממכירתם.
בתפקודה הכללי מהווה העמותה גוף, הפועל לשם שימור וקידום של בודהיזם דרך היהלום, כדי להביא תועלת רחבה ומתמשכת לחייהם של אנשים.
אולה נידהל משלב ניסיון חיים, כריזמה, הומור דני יבש, אגרוף ודימויים אחרים בסגנון ההוראה הלא-קונוונציונלי שלו.
לעיתים קרובות הוא מספר בהרצאותיו בדיחות בעלות אופי מיני ומצהיר הצהרות, הרחוקות מגישת ה"פוליטיקלי קורקט".
לדוגמה: בערוץ הרשמי של "דרך היהלום" באתר האינטרנט "Youtube" הוא מקביל הארה מלאה ל"נהיגה ברכב אאודי (...) עם 400 כוח סוס בתודעה".
הוא מסביר: "...על מתרגל 'דרך היהלום' להתעקש לפעול תמיד בחוש הומור בריא ולוודא שהעוזרים לו והמשמשים לו דוגמה אינם מוזרים ואינם לוקחים עצמם ברצינות רבה מדי.
במיוחד חשוב שתהיה לו השקפה בריאה, ללא תסכולים ותסביכים, לגבי מיניות; שלא ייסחף בעיוורון אחר מגמות הפוליטיקלי קורקט, אלא יבטח בעצמו-הוא".
הצהרתו האישית של נידהל היא: .
אולה נידהל הוא צנחן נלהב ונהנה מנסיעה מהירה על אופנועי מרוץ.
כאשר לאמה טיבטי נפטר, חיפשו במסורת הבודהיזם הטיבטי את התגלמותו הבאה כדי להמשיך את העבודה.
כשנפטר קרמאפה ה-16 ב-1981, היה צריך לחפש את התגלמותו ה-17. נמצאו שני מועמדים, וכך נוצר פילוג בשושלת הקארמה קאג'יו.
אולה נידהל ושמארפה ה-14 – אחד מארבעת מחזיקי השושלת, שהתמנו אותה עת לזהות את התגלמות הקרמאפה – תמכו במועמד בשם טְרינלי טָאיֵה דוֹרגֵ'ה.
בעקבות עבודתם של האנה ואולה נידהל בחרו רוב מרכזי "דרך היהלום" באירופה לתמוך במועמד זה, וכך 592 מתוך 856, כ-70% בקירוב (נכון לפברואר 2009) מהמרכזים, התומכים בטרינלי טאיה דורג'ה, שייכים לבודהיזם דרך היהלום.
טיעון עיקרי לכך, שאורגיין טרינלי דורג'ה הוא הקרמאפה, מבוסס על מכתב נבואה שהוצג על ידי סיטוּפַּה.
תומכיו של אורגיין טרינלי טוענים, שהמכתב נכתב על ידי קרמאפה ה-16 על-מנת לנבא את זהותה של התגלמותו הבאה.
עם שָמָארְפַּה וטוֹפּגָלַה, התעקש אולה נידהל לבדיקת מכתב הנבואה במעבדה משפטית כדי לאמת את אמינותו מעל לכל ספק.
תומכיו של טרינלי טאיה דורג'ה משוכנעים שהמכתב לא נכתב על ידי קרמאפה ה-16, אלא על ידי סיטופה עצמו.
עד כה נדחתה הבקשה לבדיקת המכתב, בטענה שהמכתב "קדוש מדי" מכדי לבדקו.
עקב עמדתו במחלוקת הקרמאפות ספג נידהל ביקורת קשה על ידי תומכיו של אורגיין טרינלי דורג'ה.
אחדים האשימוהו כגורם העיקרי בפילוג, שקרה בשושלת הקארמה קאג'יו בשנת 1992, וכן בהפרת קשרי הסָמָאיַה (קשר הדוק בין מורה לתלמיד) למוריו – דבר הנחשב לשלילי ביותר בוואג'ריאנה.
מנגד מתואר בספרו של טומק לנהרט, נוכלים בגלימות (Rogues in Robes), התפקיד החיובי והדרוש שנקט אולה נידהל באומץ רב בהבהרת נושא מחלוקת הקרמאפות.
על-פי המתואר בספר, הייתה מחלוקת זו רוויה בתככים פוליטיים, בשחיתות ובאמביציות אישיות של לאמות רבים.
חוגים אקדמיים בתחום מחקר הבודהיזם והתפתחותו ציינו, שנידהל הוא נושא מתמיד לביקורת מצד גורמים אחדים.
בביקורות אלה הועלו שאלות לגבי כישוריו של נידהל כמורה בודהיסטי – במיוחד בתחילת מחלוקת הקרמאפות.
במיוחד התבססו הביקורות על כך שמעולם לא היה נידהל בריטריט (התייחדות) שלוש שנים, שמתייחס לחלק מהסמכתו של לאמה.
למעשה רצה נידהל להיכנס לריטריט כזה, אולם קרמאפה ה-16, מורהו, מנע זאת ממנו, ובמקום זאת שלח אותו למערב בחזרה כדי לייסד שם מרכזים בודהיסטיים.
אף-על-פי שלא היה בריטריט שלוש שנים, הוכרה מיומנותו כלאמה בודהיסטי של זרם הוואג'ריאנה על ידי לאמות גבוהים רבים של שושלת הקארמה קאג'יו וכיום הם תומכים בפעילותו.
טרינלי טאיה דורג'ה מצהיר: "לאמה אולה נידהל הוא מתלמידיו הקרובים של התגלמותי הקודמת (קרמאפה ה-16) ומורה מוסמך, והוא מעביר את קו הלימודים הרציף של שושלת הקארמה קאג'יו.
בפעילותו בשלושת העשורים האחרונים הועיל לרבים על ידי הצגת השיטות המעמיקות של הבודהה.
'דרך היהלום' היא אחת מהאמצעים הרבים הרלוונטיים לאנשים במערב".
המסמך הראשון, שמתייחס להיותו של אולה נידהל לאמה, הוא מכתב רשמי, שנכתב על ידי קהנפו צ'ודראק טהנפל רינפוצ'ה ב-1995. אוליבר פרייברג, עובד מחקר באוניברסיטת אוסטין שבטקסס, מסביר: מבקריו של אולה נידהל טוענים, שפעילותו פוגעת באלה החושבים שהתנהגותו אינה ראויה למורה בודהיסטי.
"מאשימים את נידהל לא רק בהתבטאויות מיליטריסטיות, אלא גם בדעות ימניות, גזענות, סקסיזם ועוינות למהגרים.
התנהגותו הפרועה, כך טוענים אחדים – כמו קפיצות בנג'י, צניחה חופשית ונסיעה מהירה באופנועי מרוץ – מרגיזה גם בודהיסטים שאינם נמנים עם תלמידיו".
בבודהיזם לא מקובל להרוג כל יצור חי באשר הוא, אך למרות זאת מתיר אולה נידהל הפלות במקרים מסוימים – למשל, כאשר קובעים רופאים שתישקף סכנת חיים לאם בזמן הלידה, או כאשר נתגלו פגמים חמורים בהתפתחות העובר.
על השאלה: מדוע אין הוא מצדיק הפלות באופן כללי – עונה נידהל: "קיימות משפחות רבות המשוועות לילדים – אך לא יכולות להוליד אותם.
אם העוּבּר פגום, שאלו לדעתו של רופא; אולם אם העובר בריא, אנא, אל תהרגוהו, אלא מסרו אותו למי שבאמת זקוק לילד".
עמדתו של לאמה אולה נידהל כלפי האסלאם
ככל הידוע אין אולה נידהל מרצה, מנחה קורסים או פותח מרכזי מדיטציה של "דרך היהלום" במדינות שבהם שולטת דת האסלאם.
לפי דעתו, לא יוכל להגן ביעילות על תלמידיו, אם יתרחשו במדינות אלה דיכוי או פגיעה.
זו גישתו גם כלפי המדינות במזרח התיכון וצפון אפריקה, בהן לא נצפה שום דיכוי, ואף קיימים בהן מרכזי בודהיזם לצד האסלאם.
עם זאת יש מקרים חריגים: המדינות המוסלמיות, שהיו חלק משטחה של ברית-המועצות לשעבר: בשקיריה, קזחסטן וקירגיזיה.
ולכן, קיימות קבוצות "דרך היהלום", והן מתנהלות תחת הנחייתו של אולה נידהל.
עמדתו של לאמה אולה נידהל ביחס לאסלאם ולמוסלמים מעוררת ביקורת ותמיהה בדעת קהלים מסוימים.
התבטאויותיו הישירות ונטולות גישת ה"פוליטיקלי קורקט" מוגדרות על ידי הביקורות כגזעניות וקסנופוביות.
הצהרותיו – שאללה הוא "אל נוראי" – נחשבות בחוגים מסוימים לא ראויות עבור לאמה בודהיסטי.
באחד מראיונותיו עמו הצהיר: "יש להישמר משתי סכנות הנשקפות לעולם: פיצוץ אוכלוסין ואסלאם.
שני הדברים הללו יכולים להשמיד את העולם, ובלעדיהם יכול היה להיות מקום נפלא".
נידהל מסביר: "גברים המדכאים נשים – סביר להניח שיהפכו לנשים מדוכאות בחייהם הבאים".
לגבי עמדתו האנטי-אסלאמית אומר לאמה אולה נידהל, שהיא דעה אישית של אדם מנוסה, המבלה את חייו בנסיעות ברחבי העולם.
הוא מוסיף, שלעמדתו האנטי-אסלאמית אין שום קשר ישיר ללימודים הבודהיסטיים, ומדגיש שאין הוא מעיר הערות פוליטיות בתוקף תפקידו כלאמה, אלא כ"אדם אנושי אחראי וחושב".
הוא טוען שאף אדם לא מעיר הערות מסוג זה בהתבססו על היותו בודהיסט, מאחר שהבודהה שאקיימוני ההיסטורי לא נתן פרשנות לגבי דתות, שנוסדו מאות שנים לאחר מותו שלו.
נידהל מציין שעמדתו מכוונת לעבר האסלאם המסורתי, ואינה מכלילה את הסופיזם – המימד הפנימי והמיסטי של האסלאם, ואת אמונת הבהאי – אמונה פוסט-אסלאמית.
בביקורתו מדגיש נידהל במיוחד את הנחיצות בהגנה על חופש הדיבור ועל זכויות הנשים המדוכאות בשם הדת האסלאמית.
לאמה אולה נידהל מסביר, שהוא משתמש בהערותיו הביקורתיות כלפי האסלאם לבדיקת יכולתם של תלמידיו לחשיבה עצמאית.
על השאלה: האם דיון בסוגיות סוציאליות ופוליטיות היא משימתו של מורה בודהיסטי – עונה לאמה אולה נידהל כך: "...אם אנשים, היכולים לצפות את העתיד, אינם מדברים, הם חסרי-אחריות.
תמיד אני אומר שאין לי צורך להיות פופולרי, וסביר להניח שאני צודק.
"...על מורה לעשות את שהוא אומר.
גם אין עליו להימנע מנושאים השנויים במחלוקת, אלא להורות על הגורמים לצרות עתידיות, כמו התפוצצות אוכלוסין בגטאות עירוניים ובמדינות נחלשות ועליית האסלאם.
אם כל הזמן אומר המורה דברי מתיקה חסרי משמעות, הוא לא יוכל להגן כראוי על תלמידיו; אלא הוא חייב להיות מוכן לדרוך על בהונות כמה מהם בעת הצורך.
לאמה אולה נידהל הוא מחברם של כמה ספרים.
הם תורגמו לשפות רבות, ובהן עברית.
הדברים כפי שהם, ובו סקירה קצרה על מהות הבודהיזם וכיצד ניתן לשלבו בחיי היומיום באופן מעשי.
גילוי "דרך היהלום", ובו סיפורו של הזוג נידהל החל במפגשם הגורלי עם הבודהיזם הטיבטי, ובעקבות זאת - הבאתו למערב המודרני.
רוכב על הטיגריס, ספר ההמשך של גילוי "דרך היהלום", ובו מתוארת התפתחותו רוויית האירועים והתהפוכות של בודהיזם "דרך היהלום" במערב.
החותם הכביר, מרחב ושמחה חסרי גבולות: ספר העוסק בלימודים ישירים על טבע התודעה.
אולומואוץ (בצ'כית: Olomouc, בגרמנית: Olmütz, בפולנית: Ołomuniec, בלטינית: Eburum או Olomucium) היא עיר בחבל מוראביה, במזרח הרפובליקה הצ'כית.
העיר השישית בגודלה בצ'כיה, שוכנת על גדת נהר מוראבה ומהווה את המרכז הדתי של מוראביה.
במשך תקופה ארוכה היו רוב התושבים גרמנים.
קיימת טענה שלא הוכחה כי אולומואוץ יושבת על אתר של מבצר רומי עוד מימי הקיסרות הרומית, אשר שמו היה Mons Julii, אולם בחפירות שנערכו סמוך לעיר התגלו שרידי מחנה צבאי רומי מתקופת המלחמות המרקומניות.
כבר במאה ה-7 היה באתר העיר יישוב, אשר פעל בתחום רובע פובל של ימינו, ואשר היווה מרכז מינהלי אזורי.
בתקופת הקיסרות המוראבית הגדולה, במאה ה-9 ובתחילת המאה ה-10, הייתה אולומואוץ יישוב מרכזי בעל חשיבות.
בתקופה מאוחרת יותר הייתה אולומואוץ לבירת פרובינציית מוראביה.
בשנת 1063 נוסדה בישופות אולומואוץ (קיים תיעוד לקיומה של בישופות במקום אף במאה ה-10).
בשנת 1777 הועלה דרג המכהן במשרה לארכיבישוף.
ארכיבישופות אולומואוץ רכשה קרקעות רבות בתחומי העיר ובצפון מוראביה.
במחצית המאה ה-13 קיבלה אולומואוץ מעמד רשמי של עיר והייתה לאחת מערי המסחר הבולטות באזור.
לאורך ימי הביניים הייתה אולומואוץ העיר הגדולה במוראביה ותקופות מסוימות שימשה כבירת מוראביה לצד העיר ברנו.
במחצית השנייה של המאה ה-15 שימשה העיר מספר פעמים כמקום מפגש מלכותי.
בשנת 1469 הומלך בעיר מתיאש הוניאדי למלך הצ'כים.
בשנת 1479 נפגשו בעיר שני מלכי בוהמיה, מתיאש הוניאדי וולדיסלאוס השני כדי לחתום על הסכם לחלוקת הארץ, אשר נודע בשם "שלום אולומואוץ משנת 1479".
אולומואוץ איבדה מחשיבותה לאחר שהאימפריה השוודית כבשה את העיר במלחמת שלושים השנים ושלטה בה לאורך שמונה שנים (1642–1650).
עם נסיגת השוודים נותרה העיר בחורבות ומאותה עת הייתה ברנו לעיר המרכזית באזור.
בשנת 1740 נכבשה העיר לתקופה קצרה על ידי פרוסיה.
בעת מלחמות ההבסבורגית נגד פרוסיה ביצרה מריה תרזה את העיר.
הודות לביצוריה עמדה העיר במצור בן שבעה שבועות שהטילו כוחותיו של פרידריך השני, מלך פרוסיה בשנת 1758. בשנת 1848 הייתה אולומואוץ המקום שבו הכריז פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה כי הוא מוותר על המלכות.
בשנת 1850 נערכה בעיר ועידת אולומואוץ, ועידה מדינית חשובה בה דנו מדינאים אוסטרים ופרוסים ביחסים שבין המדינות לשיקום הקונפדרציה הגרמנית ולהכפפת פרוסיה למרותה של אוסטריה.
בשנת 1746 נוסדה בעיר אגודה מדעית "החברה של מלומדים אלמונים בשטחי אוסטריה" , הראשונה בשטחי ממלכת הבסבורג.
הירחון שפרסמה האגודה היה הירחון המדעי הראשון בממלכה.
עד שלהי המאה ה-19 הייתה רובה של העיר אולומואוץ בין החומות, דבר שהיה רצוי בעיני פרנסי העיר, אשר ביקשו לשמור על אופייה הגרמני של העיר, ולמנוע הגירה המונית של כפריים צ'כים מן הסביבה לתחומיה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם ייסודה של צ'כוסלובקיה, הורחבה העיר ואוחדו לתוכה שתי עיירות שכנות ו-11 כפרים בסביבתה.
בכך הפכו הצ'כים בעיר לרוב.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם שרר בעיר מתח בין הקהילה דוברת הגרמנית לבין הקהילה הצ'כית.
במהלך מלחמת העולם השנייה הזדהתה רובה של הקהילה הגרמנית בעיר עם גרמניה הנאצית, ומועצת העיר, בה שלטו חברי הקהילה, דאגה לשנות את שמה של הכיכר המרכזית ולקרוא לה על שם אדולף היטלר.
שמה שונה מחדש רק לאחר שחרור העיר בתום המלחמה.
העיר שוחררה במאי 1945 בידי הצבא האדום בשיתוף עם קורפוס צ'כוסלובקי.
בעת שחלפו בעיר הכוחות הגרמניים בנסיגתם, בשבועות האחרונים של המלחמה, הם פתחו באש על השעון האסטרונומי העתיק של העיר והרסו אותו.
שרידי השעון מוצגים במוזיאון העיר.
השעון האסטרונומי הפועל היום בעיר הוא שחזור משנת 1950, והדמויות המופיעות בו הן של הפרולטריון, להבדיל מדמויות הקדושים שעיטרו את השעון המקורי.
עם תום המלחמה גורשה הקהילה הגרמנית מן העיר אל עבר גרמניה ואוסטריה.
בשנים שלאחר מכן העיר התפתחה להיות המרכז התרבותי והתעשייתי של מוראביה.
אולומואוץ נותרה מחוץ למסלולי התיור הפופולריים בצ'כיה, על אף שבתחומי העיר העתיקה קיימים מבנים היסטוריים עתיקים.
בכיכר הראשית ניצב עמוד השילוש הקדוש, שהוא אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו.
הכנסייה הגדולה בעיר היא קתדרלת ואצלב הקדוש.
היא נבנתה מחדש בשלהי המאה ה-19 בסגנון התחייה הגותית, אולם נשתמרו במבנה מאפיינים מן הכנסייה המקורית, אשר נהרסה ונבנתה מחדש מספר פעמים לאורך הדורות בסגנונות שונים.
צריח הכנסייה הגבוה ביותר מתנשא לגובה 100 מטר.
הכנסייה סמוכה לארמון הבישוף מן המאה ה-12, הבנוי בסגנון רומנסק.
כנסיית סנט מוריץ היא מבנה בסגנון גותי מן המאה ה-15. כנסיית הקדוש יאן סרקנדר ניצבת באתר שבו עמד בעבר כלא העיר.
בתחילת מלחמת שלושים השנים נכלא הכומר הקתולי יאן סרקנדר בבית הכלא, הואשם בשיתוף פעולה עם האויב ועונה עד מוות, מבלי שגילה למעניו דבר לאחר שנותר נאמן לנדריו.
שולחן העינויים עליו עונה סרקנדר ומצבתו מוצגים בכנסייה.
בשנת 1995 ביקר בעיר האפיפיור יוחנן פאולוס השני והכריז על סרקנדר קדוש.
הבניין החילוני המרכזי בעיר הוא בניין העירייה שבנייתו הסתיימה במאה ה-15 ואשר לצידו ניצב המוזיאון העירוני בבניין גותי ששימש בעבר ככנסייה.
על בניין העירייה הותקן שעון אסטרונומי, שחזור משנת 1950 של השעון האסטרונומי המקורי שהיה במקום, ובו דמויות פרולטריון בסגנון ריאליזם סוציאליסטי.
בעיר פועלת אוניברסיטה שנוסדה בשנת 1573, העתיקה ביותר במוראביה והשנייה בגילה ברפובליקה הצ'כית.
האוניברסיטה נוסדה במאמץ להחדיר רעיונות קתוליים לשטחי צ'כיה בעת שתשעה מתוך כל עשרה צ'כים היו פרוטסטנטים.
בעת שלטון בית הבסבורג, בשנות ה-50 של המאה ה-19, נסגרו רוב פקולטות האוניברסיטה כצעד ענישה על תמיכת מרצים ותלמידים רבים במהפכת 1848 בהונגריה ובתנועת התחיה הצ'כית.
האוניברסיטה שוקמה בשנת 1946 ונקראה אוניברסיטת פלאצקי באולומואוץ, על שם ההיסטוריון הצ'כי פרנטישק פלאצקי בן המאה ה-19.
ברחבי העיר פזורות אף שש מזרקות בסגנון הבארוק אשר נשמרו לאורך השנים בזכות מאמצי מועצת העיר.
שלטונות העיר החליטו שלא להסיר את המזרקות מרחובות העיר אף לאחר שהעיר רושתה בצנרת מים, וזאת כמאגרי חירום לעת שרפה.
חמש מזרקות נושאות פסלי אלים רומים: יופיטר, מרקוריוס, טריטון, פוסידון, והרקולס, ואילו המזרקה השישית מוקדשת ליוליוס קיסר אשר יסד את העיר על פי האמונה העממית.
במאה ה-21 נבנתה אף מזרקה המוקדשת לאריאן בהשראת מזרקה שפעלה במקום בעבר.
בשנת 906 התיישבו בעיר אולומואוץ ראשוני היהודים.
בשנת 1060 הם הצטוו להתיישב בגטו שקם בעיר ולענוד טלאי צהוב על בגדיהם.
בשנת 1454 גורשו מאולומואוץ יהודי העיר.
לאחר מהפכת 1848 בוטל צו גירוש יהודי העיר שניתן בשנת 1454. בשנים 1895–1897 נבנה בעיר בית כנסת, ובשנת 1900 מנתה הקהילה היהודית באולומואוץ 1,676 נפש.
בשנת 1896 ייסדו בעיר זיגמונד בירנשטיין, אוסקר צ'כוביסקה ואגון צווייג את אגודת הסטודנטים הציונים הראשונה, "גאולה".
לאחר כיבוש צ'כיה בידי הנאצים, בלילה שבין ה-15 ל-16 במרץ 1939 הוצת בית הכנסת בעיר ונשרף כליל (הנאצים בעיר מנעו ממכבי האש לכבות את השרפה).
בהמשך נאסרו 800 גברים מיהודי העיר, חלקם נשלחו למחנה הריכוז דכאו, אחרים נשלחו למחנות השמדה.
בדצמבר 1940 פונו יהודי העיר מבתיהם, שנמסרו למשפחות גרמניות.
בין השנים 1942–1943 נשלחו שאר יהודי אולומואוץ לגטו טרזיינשטט ולמחנות ריכוז גרמנים אחרים ואף רבים מהם מצאו מותם במחנות אלה, או במחנות השמדה.
285 מיהודי העיר שרדו את השואה.
חסידי אומות העולם מרי ואולדריך אוהרה פעלו בכפר ליד העיר.
בשלהי 1947 השתתפו 22 מתנדבים בהגנה, בעלי ניסיון בטיסה, בקורס טיס שארגן חיל האוויר הצ'כוסלובקי באולומואוץ.
הטייסים נועדו לשמש גרעין מייסד לחיל האוויר.
הקורס הופסק בטרם סיומו ורוב המשתתפים שבו לישראל והצטרפו לחיל האוויר, הבולט שבהם ג'ו אלון.
בשנת 1991 הוקמה קהילה יהודית חדשה בעיר.
הפקולטה לרפואה שבאוניברסיטת פלצקי שבעיר היא מוקד משיכה לישראלים.
נכון ל-2024 כ-100 סטודנטים ישראלים גרים באולומואוץ ולומדים בפקולטה.
אולה שבצוב (נולדה ב-1980) היא מעצבת תלבושות ותפאורה לתיאטרון, זוכת פרס התיאטרון הישראלי.
אולה שבצוב נולדה בעיר חרקוב, שם גדלה עד גיל שש, אחר-כך עברה עם משפחתה לחצי האי קרים, שם גדלה עד שעלתה לישראל בהיותה בת חמש עשרה.
אולה עלתה לישראל עם אמה ואחותה, הן התגוררו בחולון שנה ועברו לתל אביב.
באוקראינה היא למדה ציור ובארץ למדה במגמת אמנות פלסטית בתיכון תלמה ילין.
אחר-כך עשתה תואר ראשון בעיצוב במה באוניברסיטת תל אביב, המשיכה ללמוד שנה לתואר שני ועשתה שתי הפקות במסגרת הלימודים להצגות של האוניברסיטה ("רומיאו ויוליה" ו"אנטיגונה"), אולם מכיוון שהתחילה לעבוד בתחום, הפסיקה את לימודיה.
שבצוב זכתה במלגת קרן שרת אמריקה ישראל 2004-2001.
ההצגה הראשונה לה שבצוב עיצבה תלבושות בתיאטרון הייתה "ססגוניה" בתיאטרון ארצי לנוער, בבימויו של רפי ניב.
היא מרבה לעבוד עם גלעד קמחי, ראש קבוצת הצעירים בבית ליסין ועיצבה את התלבושות כמעט לכל הצגותיו ("חלום של לילה בלב קיץ", "אביב מתעורר", "משחק ילדים", "מנדרגולה", "הקוסם מארץ עוץ", "וגר זאב עם כבש").
כמו כן עבדה עם הבמאים מיטקו בוזקוב, כפיר אזולאי, הלל מיטלפונקט, אלינור אגם בן-דוד, משה קפטן, יקי מחרז וצביה הוברמן.
ההצגה הראשונה שלה בתיאטרון הרפרטוארי הייתה "חלום של לילה בליל קיץ" בבית ליסין ב-2009. לאחרונה עיצבה תלבושות להצגה "יונה ונער" שמציגה כעת (מרץ 2012) בתיאטרון גשר בבימויו של יבגני אריה.
שבצוב זכתה בפרס קיפוד הזהב על עיצוב תלבושות בשנת 2007, על עבודתה לקברט "היי יפה".
שבצוב זכתה בפרס התיאטרון הישראלי על עיצוב תלבושות בשנת 2009, על עבודתה להצגה "חלום של לילה בלב קיץ".
היא זכתה שוב בפרס התיאטרון הישראלי לעיצוב תלבושות, על עבודתה להצגה "מנדרגולה".
אולה שבצוב חיה עם בן-זוגה, זמר האופרה אלכסיי קנוניקוב, הם מתגוררים בחולון ולהם בן אחד, לוקא.
יש לה אחות קטנה ממנה, סופיה שבצוב, מורה לפסנתר בקונסרבטוריון.
הצגה תיאטרון במאי תאורה שנים התיבה תיאטרון תמונע נתלי שילמן ומרינה בלטוב אורי מורג הציגה בין אפריל 2006 למאי 2007
מיצג מקום מחזאי במאי שנה אובאום פסטיבל עכו נגה שלו נגה שלו 2004 נלך לרקוד פסטיבל עכו נגה שלו נגה שלו 2005
אולה אנדראס לילו-אולסן (בנורווגית: Ole Andreas Lilloe-Olsen; 27 באפריל 1883 – 29 באפריל 1940) היה קלע נורווגי שהתחרה בראשית המאה ה-20 בקליעה.
לילו-אולסן זכה בחמש מדליות זהב ומדליית כסף בתחרויות אישית וקבוצתיות במטרות נעות, מה שמציב אותו כאתלט הנורווגי המצליח ביותר במשחקי הקיץ האולימפיים בכל הזמנים.
אחרי קארל אוסברון וויליס א.
לי הוא הקלע השלישי המצליח בתולדות המשחקים האולימפיים.
לילו-אולסן השתתף בקליעה באולימפיאדת אנטוורפן (1920), בגיל 36, וזכה שם במדליית זהב בקליעה ל-100 מ' מטרות נעות, ירייה כפולה, ובתחרויות הקבוצתיות ביחד עם הנבחרת הנורווגית בקליעה ל-100 מ' מטרות נעות, ירייה יחידה, ובקליעה ל-100 מ' מטרות נעות, ירייה כפולה.
בנוסף, סיים במקום השביעי בתחרות הקבוצתית בקליעת טראפ.
באולימפיאדת פריז (1924) זכה ב-3 מדליות נוספות, כשהגן על תואריו בקליעה ל-100 מ' מטרות נעות, ירייה כפולה ובתחרות הקבוצתית בקליעה ל-100 מ' מטרות נעות, ירייה יחידה, ובנוסף זכה במדליית כסף בתחרות הקבוצתית בקליעה ל-100 מ' מטרות נעות, ירייה כפולה.
בנוסף, השתתף בקליעה ל-100 מ' מטרות נעות, ירייה יחידה והגיע למקום ה-15, בקליעת טראפ והגיע למקום ה-11, ובקליעת טראפ קבוצתית והגיע למקום ה-7.
לילו-אולסן נולד ב-27 באפריל, בחוות אוסטרה גרפסן שברובע וסטרה אקר באוסלו למשפחה של בעלי אדמה.
הוא החל להשתתף בתחרויות קליעה ב-1905, וייצג את מועדון הקליעה מזרח אוסלו.
הוא היה לאתלט המצליח ביותר באליפות נורווגיה בקונגסבינגר ב-1918, ובעקבות כך קיבל את התואר "מלך הקליעה" ואת פרס המלך.
הוא זכה 3 פעמים באליפות העולם בקליעה במטרות נעות.
בנוסף, זכה באליפות הנורדית בקליעה במטרות נעות, בקליעה ברובה קליבר זעיר (ל-50 מ') ב-1923, ובקליעה באקדח דו-קרב ב-1922. היה גם לאלוף נורווגיה בקליעת סקיט ב-1936. הוא התחתן ב-1910.
לילו-אולסן מת ברובע הולדתו, וסטרה אקר, באוסלו, ב-29 באפריל 1940.
ספורטינג קלוב אולהאננסה (בפורטוגזית: Sporting Clube Olhanense) הוא מועדון כדורגל פורטוגלי מהעיר אולהו שנמצא במחוז אלגארבה.
נכון לעונת 2025/2026 המועדון משחק בלליגה הראשונה של התאחדות אלגארבה.
המועדון נוסד ב-27 באפריל 1912 והיה לסניף מספר 4 של ספורטינג ליסבון.
הישג השיא של המועדון היה בעונת 1923/24 כאשר הקבוצה זכתה בגביע ששוחקה באותה תקופה במתכונת פלייאוף.
בעונת 1925/26 הקבוצה הגיע לחצי הגמר הגביע והפסידה לבלננסש.
בעונת 1940/41 הקבוצה הגיעה לסיבוב הראשון (14 קבוצות) והפסידה לפורטו.
בעונה הבאה הגיעה לרבע הגמר והפסידה לבלננסש.
בעונת 1942/43 הקבוצה הגיעה לשמינית הגמר והפסידה לספורטינג ליסבון.
בעונה הבאה הגיעה שוב לשמינית הגמר והפסידה ליוניאו דה קוימברה.
בעונת 1944/45 הגיעה הקבוצה עד לשלב גמר הגביע לאחר ניצחונות על אתלטיקו קלוב דה פורטוגל, ועל ויטוריה סטובל.
בגמר התמודדה מול ספורטינג ליסבון והפסידה לה 1-0.
בעונת 1945/46 סיים המועדון במקום הרביעי בליגה, מיקום השיא של המועדון.
בגביע הגיעה הקבוצה לשמינית הגמר בו הפסידה לפמליקאו.
בעונת 1964/65 הגיעה הקבוצה עד לשב רבע גמר הגביע בו הפסידה לבנפיקה ליסבון.
בשנת 1974/1975 ירד המועדון לליגה השנייה, בעונת 1979/1980 ירד לליגה השלישית.
בעונת 1995/96 הגיעה הקבוצה עד לשלב רבע גמר הגביע בו הפסידה לספורטינג ליסבון.
בעונת 1996/1997 החל לשחק בליגה השלישית, בעונת 2004/2005 החל לשחק בליגה השנייה ורק בשנת 2009, לאחר 34 שנים של היעדרות, הצליח להעפיל חזרה לליגה הבכירה.
בעונות 2011/2012 הגיע המועדון עד לשלב רבע גמר הגביע הפורטוגלי לאחר ניצחון בפנדלים על אשטוריל, ברבע הגמר התמודד כנגד אוליביירנס והפסיד 2-1.
בסיום עונת ירד המועדון לליגה הפורטוגלית השנייה לאחר שסיים במקום האחרון בליגה.
בסיום עונת ירד המועדון אל הליגה הפורטוגלית השלישית.
בעונת 2020/2021 בעקבות צמצום מספר הקבוצות בליגה השלישית ירד המועדון לליגה הרביעית.
בעונת 2022/2023 בליגה הרביעית ירד המועדון לליגה הראשונה של התאחדות אלגארבה, ירידה ראשונה מסוגה.
אולון היא עיירה במחוז אגל בקנטון וו בשווייץ, ממוקמת למרגלות ההרים בדרום מזרח אגם ז'נבה ומשקיפה על עמק הרון.
השם אולון מוזכר לראשונה ב-1018 כ-Aulonum אם כי יש ויכוח בין ההיסטוריונים בשאלה אם זה מתייחס ליישוב זה או אחר.
ב-1025–1032 מופיע השם Olonum ביחס לעיירה.
גודל שטחה של אולון הוא 59.54 קמ"ר.
בשטח הבנוי, 5.6% מורכבים בבתים ומבנים, ו-3.1% הם תשתיות תחבורה.
מהקרקע החקלאית, 11.1% משמשים לגידולים ו-8.5% הם שדות מרעה, 2.9% משמש לגידול גפנים, ו-17.7% משמש לשטחי מרעה הרריים.
שטחי המים מורכבים מ-0.3 % אגמים ו- 0.6 % נהרות ונחלים.
בעיירה מתגוררים (נכון לדצמבר 2012) 7,135 תושבים.
32.7% מהאוכלוסייה הם אזרחים זרים.
בבדיקה שנעשתה בשנת 2008 79.2% מהאוכלוסייה הגדירו עצמם כדוברי צרפתית, 5.4% דוברי אנגלית, 3.9% דוברי גרמנית, 96 אנשים מדברים איטלקית ו-3 אנשים שמדברים רומאנש.
העיירה שוכנת על כביש אזורי מספר 9 ובסמיכות לדרך מהירה מספר 9, במרחק 3 דקות נסיעה מאגל רבע שעת נסיעה ממונטרה וחצי שעת נסיעה מבירת הקנטון לוזאן.
ניתן להגיע לעיירה גם ברכבת ה-SBB ולהחליף בתחנת אגל לרכבת TPC בקו AOMS (אגל-אולון-מונטיי-שמפרׂ).
מהעיירה יוצא כביש שעולה לעיירות וילאר-סור-אולון וגריון ויורד בחזרה לעיירה בה.
אולודניז (בטורקית: Ölüdeniz) הוא כפר קטן ואתר נופש ידוע בריביירה הטורקית בדרום מערב המדינה, בגבול שבין הים התיכון לבין הים האגאי.
באתר מצוי חוף חלוקים וכן לגונה מבודדת, שהיא שמורת טבע מוכרזת, ובה חוף חולי.
מימיו של המקום מפורסמים בשל גוני הטורקיז והאקוומרין שלהם.
האתר הוכר רשמית כחוף דגל כחול.
המקום הוא פופולרי כאתר רחיפה בשל גובהו של הר באבאדאג (Babadağ) הסמוך (1,969 מטרים), המשמש כנקודת זינוק, ובשל המראה הנשקף ממנו.
הוא פופולרי גם כאתר צלילה.
מאז 2010 משמש האתר כנקודת זינוק לתחרות אולטרה מרתון שנתית המתנהלת על תוואי הדרך הליקית.
פירוש שמו של האתר הוא ים המוות, כשהכוונה היא למימיו השקטים גם בעת סערות.
אוֹלְהָה יוליאניבנה קוֹבֶּלְיאנְסְקָה (באוקראינית Ольга Юліанівна Кобилянська; 27 בנובמבר 1863 גורה הומורולוי, בוקובינה, אוסטרו-הונגריה - 21 במרץ 1942 צ'רנוביץ, רומניה) הייתה סופרת מודרניסטית ופמיניסטית אוקראינית.
קובליאנסקה נולדה ב-גורה הומורולוי בבוקובינה (כעת במחוז סוצ'אבה, רומניה), רביעית בין שבעה ילדים, לעובד מדינה זוטר (של האימפריה האוסטרו-הונגרית) בשם יוליאן יאקוביץ' קובליאנסקי, שהיה נצר למשפחת אצולה ממרכז אוקראינה, ולמריה ורנר, פולניה ממוצא גרמני.
אמהּ נטבלה בזרם הנצרות היווני-קתולי, ולמדה אוקראינית בניב המקומי.
לאמהּ היה קשר משפחתי רחוק למשורר הגרמני זכריאס ורנר.
אחד מאחיה של אולהה, סטפּאן יוליאנוביץ', הפך צייר דיוקנאות; אח אחר, יוליאן יוליאנוביץ', היה לפילולוג וחיבר כמה ספרי לימוד בלטינית.
קובליאנסקה זכתה לארבע שנים בלבד של השכלה פורמלית, בשפה הגרמנית, ואת עיקר השכלתה רכשה בכוחות עצמה.
את יצירותיה הראשונות חיברה בגרמנית, החל משנת 1880, ושלחה לכתבי עת בברלין ובווינה.
לצד גרמנית, שלטה גם באוקראינית ובפולנית.
בשנת 1868 קיבל אביה משרה בסוצ'אבה, והמשפחה עקרה לשם עמו.
שם פגשה באולהה אוסטיאנוביץ', בתו של הסופר האוקראיני מיקולה אוסטיאנוביץ'.
בשנת 1889 עקרה לאחוזת הורי אמהּ, בכפר דֶמְקָה (Dymka; כיום בנפת הלבוקה, במחוז צ'רנוביץ).
בשנת 1973 נחנך שם מוזיאון לזכרה.
בשנת 1891 עקרה קובליאנסקה לצ'רנוביץ.
שם פגשה את הרופאה (הראשונה באוקראינה) והפמיניסטית סופיה אוקונבסקה ואת הסופרת הפמיניסטית נטליה קוברינסקה.
בשנת 1894 הייתה בין יוזמי הקמת אגודת הנשים הרותניות בבוקובינה (Общество русских женщин), ומסמך היסוד של האגודה כלול בעלון שפרסמה בשם "דברים אחדים על רעיון התנועה הפמיניסטית".
היא החליפה את שפת היצירה שלה לשפה האוקראינית בהשפעת אוקונובסקה וקוברינסקה.
בין יצירותיה הבולטות היה רומן בשם הנסיכה (Царівна), שפורסם בהמשכים בכתב העת "בוקובינה" החל משנת 1895, ואשר שיקף את רעיונותיה הפוליטיים והחברתיים, שהיו פרוגרסיביים ומושפעים מן הרומנטיקה הגרמנית ומכתבי פרידריך ניטשה.
המבקרת מרתה בוהצ'בסקי-צ'ומיאק כינתה את הרומן "הרומן הפמיניסטי הראשון והעקבי ביותר בספרות האוקראינית".
הנובלה Valse melancolique (הכותרת בצרפתית במקור, על אף שהיצירה באוקראינית) עוסקת בחייהן של שלוש נשים משכילות, שמחפשות, כל אחת בדרכה, מימוש עצמי והגשמה אמנותית.
היא הייתה חלוצית בספרות האוקראינית בתיאור היחסים הקרובים בין נשים, והלכה נגד הזרם המקובל באותה עת, שנטה לתאר נשים בצורה אידיאלית ומגבילה, לפי האבטיפוס של האישה הכפרית הנבערת והחרוצה.
קובליאנסקה הוסיפה לפרסם בכתבי עת מקומיים כגון Світ ו-Українська хата.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 ניהלה קובליאנסקה מערכת יחסים רומנטית עם המבקר הספרותי אוסיפ מקוביי, אשר אהד את יצירתה.
על אף זאת, לאחר כעשור עלו יחסיהם על שרטון, ומקוביי נשא אישה אחרת.
לאחר מכן פגשה והתאהבה בסופרת לסיה אוקראינקה, וניהלה איתה מערכת יחסים אינטימית ועמוקה, בעיקר בהתכתבות, מכיוון שמחלתה של אוקראינקה ונסיבות חייהן מנעו מהן לחיות יחד.
שני רומנים ידועים נוספים פרי עטה הם האדמה (Земля) משנת 1902, וביום ראשון ליקטה עשבי-תיבול (В неділю рано зілля копала) משנת 1909. על האחרון כתב חוקר הספרות ויטאלי צֶ'רְנֶצְקִי:עלילת הספר מבוססת על שיר עם אוקראיני ידוע, "הו, אל תצא, הְרוּטְס".
בשיר, עלם בשם הרוטס מחזר אחר שתי עלמות במקביל.
אחת מהן, מתוך יאוש, מרעילה אותו באמצעות מרקחת עשבים.
היות שעלילה זו ידועה לקורא מלכתחילה, תשומת הלב עוברת לאופן הצגתה: טכניקות הסיפר, תיאורי הטבע, מנהגים כפריים, ועלילות משנה ופרטים שהוסיפה המחברת.
[...] היא מוסיפה קבוצת דמויות לעלילה, צוענים נודדים בין הקרפאטים האוקראיניים והמישור ההונגרי, שמשחקים תפקיד משמעותי בעלילה.
רכיב זה, שייקרא בלימודי תרבות מודרניים "היבְּרִידיוּת", מייחד את הרומן של קובליאנסקה בין היצירות המודרניסטיות האוקראיניות העוסקות בנושאי פולקלור.לימים עובד הספר למחזה באותו שם בידי מיכאילו סטרצקי.
קובליאנסקה פגשה ובילתה זמן מה גם עם סופרים אוקראיניים אחרים, כגון איוואן פרנקו, וסיל סטפאניק, ומיכאילו קוצובנסקי, אשר השפיעו על השקפותיה הפוליטיות והתרבותיות.
כמו סופרים אחרים כגון מרקו צ'רמשינה, אוסיפ מקוביי הנזכר לעיל, וקטריה הרנבצ'בה, גם קובליאנסקה תיארה את מלחמת העולם הראשונה בכתביה, בהם הסיפורים "יודה" (Юда), "מכתב מחייל מורשע לאשתו" (Лист засудженого вояка до своєї жінки), שניהם משנת 1917.
קובליאנסקה הושפעה ביצירתה מז'ורז' סאנד ומן הרומנטיקה הגרמנית, ובמיוחד מניטשה.
נושאים שהעסיקו אותה, מלבד פמיניזם ומעמד האישה בחברה האוקראינית, היו חיי האיכרים האוקראינים (שהיא ציירה בלי אידיאליזציה), המאבק בין טוב לרע, ורעיונות מיסטיים על הטבע, גורל מוכתב מראש, קסם, והאירציונלי.
כתיבתה מתאפיינת בתיאורי טבע אימפרסיוניסטיים וליריים, ובתיאורי פסיכולוגיים עדינים.
יצירתה של קובליאנסקה פורסמה בשפות רבות, אך טרם בעברית.
בשנת 1944 נחנך מוזיאון ספרותי לזכרה בצ'רנוביץ, בבניין שבו התגוררה בין השנים 1938 ו-1942.
"ואלס מלנכולי" מרוסית: מרינה ליברמן, הוצאת קלאסיקה מתקדמת 2024.
אולואיד הוא גוף גאומטרי תלת-ממדי חד-פאתי, שפני השטח שלו הם הקמור של שני מעגלים חופפים הנמצאים בשני מישורים מאונכים זה לזה, כך שכל אחד מהם מכיל את מרכזו של השני.
האולואיד הוא גוף הקטעים הראשון שהתגלה.
גילה אותו פול שץ שרשם עליו פטנט בשווייץ, בשנת 1929.
ייחודם של גופי הקטעים, ושל האולואיד בתוך כך, הוא בהיותם גופים חד פאתיים פריסים.
בשונה מגופים שהם חד-פאתיים, אך אינם פריסים, כמו הכדור או הטורוס, ובשונה מגופים שהם פריסים אך מרובי פאות כמו הפאונים למיניהם, פני השטח של האולואיד הם חד-פאתיים ופריסים כאחד.
שטח הפנים של האולואיד נתון בנוסחה:
r הוא רדיוס גזרות העיגול של המבנה השלדי.
שטח הפנים של האולואיד זהה לשטח הפנים של כדור בעל אותו רדיוס.
לא נמצאה עדיין הדרך לחשב את נפחו באמצעות פונקציות אלמנטריות.
גאומטריה חישובית נותנת את הקירוב הבא:
העובדה שפני השטח של האולואיד הם פריסים וחד-פאתיים, מעניקה לו תכונה, שהיא ייחודית לו, ולגופי הקטעים האחרים, והיא, שבשעה שהוא מתגלגל על פני משטח ישר, כל אחת מהנקודות שעל פני השטח שלו באה במגע עם המשטח.
פועל יוצא מכך הוא, שהעיקבה שמותיר אחריו האולואיד במהלך מחזור גלגול אחד זהה בצורתה לפריסה שלו.
במהלך תנועת הגלגול, מתווה מרכז הכובד של האולואיד מסלול עקלתון, אשר בממוצע הוא קו ישר.
במהלך התנועה, מרכז הכובד של האולואיד אינו שומר על מרחק קבוע מהמשטח עליו הוא מתגלגל.
הפרש הגבהים בין נקודות המינימום והמקסימום נתון בנוסחה:
הפרש גבהים זה גורם לכך שתנועת האולואיד אינה חלקה לחלוטין.
האולואיד משמש רכיב מרכזי במנגנונים המשמשים לערבול כמה סוגי נוזלים לכדי תערובת הומוגנית ככל האפשר.
תכונה זאת קשורה ליכולתו הייחודית של האולואיד לפרוס את כל המעטפת שלו כאשר הוא מתגלגל על מישור.
אודות לתכונה זאת, האולואיד מסתובב ומשנה את האוריינטציה שלו בתבנית סיבוב ייחודית ומורכבת בעודו מתגלגל על מישור.
גילוי האולואיד הביא לגילוי קבוצה של גופים נוספים שיש להם תכונות קינמטיות וגאומטריות דומות.
הקבוצה שנקראת גופי גלילה דו-דיסקתיים (Two-disk rollers) כוללת גופים, שהמבנה השלדי שלהם בנוי מזוג אליפסות, או עיגולים, חופפים הנמצאים במישורים מאונכים זה לזה, באופן שהצירים שלהם או הקטרים שלהם נמצאים על קו ישר אחד.
המרחק בין מרכזי האליפסות, או המעגלים, משפיע על אופי תנועתם.
כך למשל, גוף גלילה דו-דיסקתי, שהמרחק בין מרכזי מעגלי המבנה השלדי שלו הוא , מתאפיין בכך, שבניגוד לאולואיד, בזמן גלגול, הוא שומר על גובה מרכז כובד קבוע, ולכן תנועתו חלקה.
גופי גלילה, שהמבנה השלדי שלהם מבוסס על אליפסות נקראים אליפסולואידים, (אליפסה ואולואיד).
גם בקבוצה זו ניתן למצוא גופים שתנועתם חלקה.
כמו האולואיד, פני השטח של כל הגופים, שהמבנה השלדי שלהם מבוסס על עיגולים, או אליפסות, מאונכים זה לזה, מוגדרים על ידי הקמור של מבנה זה.
קבוצת גופים זו, ביחד עם קבוצת הספריקונים, מרכיבה את קבוצת הגופים הפריסים, החד-פאתיים, הידועים כיום.
הספריקון (sphericon) הוא הגוף הפריס החד-פאתי הראשון שהתגלה, שהגדרתו אינה מבוססת על מושג הקמור.
המבנה של הספריקון, ושל כלל הגופים הנמנים עם קבוצת הספריקונים, הנקראת על שמו, נגזר מגופי סיבוב, שצורת החתך שלהם היא מצולע משוכלל.
בניגוד לאולואיד, תנועת הגלגול של הספריקון היא חלקה, וכל הערכים הגאומטריים והקינמטיים שלו, כמו של יתר הגופים בקבוצה, ניתנים לחישוב ישיר, מדויק ופשוט.
אולוג בג (בפרסית: الغبیگ; 1394–1449) מתמטיקאי ואסטרונום אשר ייסד את המצפה הכוכבים בסמרקנד ואת המרכז המדעי בנושא אסטרונומיה, היה הבן הבכור של שאה-רוח' ונכדו של הכובש טימור לנג, אשר ביסס את השושלת הטימורית ושלט על אימפריה רחבה מאוד.
לאחר מות טימור, אביו של אולוג (שאה-רוח') השיג שליטה על רוב שטח האימפריה כולל איראן וטורקיסטן.
אולוג ייסד מרכז מדע חשוב בסמרקנד שבאוזבקיסטן ביחד עם גדולי המדענים באותה התקופה.
עבודתו בתחום הטריגונומטריה בנושא האסטרונומיה התפרסמה בחשיבותה.
המרכז המדעי של אולוג בג
כדי לפרוץ ולהפיץ את נושא האסטרונומיה התחיל אולוג בג בשנת 1417 לבנות מרכז מדעי ברמה גבוהה.
המרכז המדעי הוקם ברובע הרג'יסטאני בסמרקנד ובנייתו הושלמה בשנת 1420. אולוג בג הזמין למרכז המדעי כ-60 מדענים כולל את קאדי זאדה (מתמטיקאי מוסלמי שכתב פרשנויות ועבודות על מתמטיקה ואסטרונומיה) ואת אל-קאשי (מתמטיקאי מוסלמי).
אולוג בג ארגן מפגשים בנושא חקר האסטרונומיה.
מצפה הכוכבים של אולוג בג
אולוג בג בנה מצפה כוכבים בעיר סרמקנד, בנייתו התחילה בשנת 1428. המצפה, שצורתו הייתה עגולה, היה בעל שלוש קומות.
קוטרו היה 50 מטר וגובהו 35 מטרים.
מנהל המצפה היה עלי קושג'י, אסטרונום מוסלמי.
ג'משיד אל-כאשי ומתמטיקאים ואסטרונומים אחרים שפעלו במרכז המדעי של אולוג עבדו גם במצפה.
קטלוג הכוכבים (Zig-i sultani) שהם חיברו פורסם ב-1437, והוא היה טוב לשימוש עד המאה ה-17. הקטלוג הצביע על מיקומם של 992 כוכבים וכלל גם טבלאות תצפיות.
עבודה זו כוללת בתוכה לוח שנה וחישובים טריגונומטריים.
התוצאות הטריגונומטריות שהוצגו על ידי אולוג בג כוללות טבלאות של סינוס וטנגנס בהפרשים של מעלה אחת.
הטבלאות הללו מציגות רמת דיוק גבוהה, עם דיוק נכון של עד 8 ספרות אחרי הנקודה העשרונית.
החישוב מורכב מביטוי מדויק של סינוס של מעלה אחת שאולוג בג פתר באמצעות המשוואה הריבועית.
שמראה את הדיוק המדהים שאולוג בג השיג.
תצפיות שנעשו במצפה הוציאו לאור כמה טעויות חישוביות שנעשו על ידי תלמי (האסטרונום היווני המשפיע ביותר בתקופתו) שלא הועלו על הדעת בזמנו.
נתוניו של אולוג עזרו לו לחשב את אורכה של השנה הקלנדרית, 365 ימים, 5 שעות, 49 דקות ו-15 שניות, תוצאה מדויקת מאוד.
הוא הפיק את הנתונים שלו מהשמש, מהירח ומכוכבי הלכת.
נתוניו על תזוזת הכוכבים בשנה הם מאוד מדויקים, כך שהוא מפספס רק בין 2 ל-5 שניות.
אולוג בג נרצח על ידי בנו עבד א-לטיף בגלל סכסוך שפרץ ביניהם על רקע רצון לשלוט באימפריה.
הקבר שלו נמצא ב-1941 בבניין קברות מלכותי בסרמקנד, הוא נקבר עם בגדיו, דבר המעיד על כך שהוא נחשב ל-מרטיר (קדוש מעונה), מכיוון שנחשב בין המדענים המשפיעים ביותר באותה תקופה.
פצעיו מהרצח היו גלויים אחרי שהסירו ממנו את הבגדים.
מחוז אולומואוץ או מחוז אולומואוצקי (בצ'כית: Olomoucký kraj) הוא אחד מ-13 מחוזות של הרפובליקה הצ'כית, המשתרע על פני מרכז וצפון-מערב מוראביה ההיסטורית, ועל פני חלק קטן של שלזיה הצ'כית.
המחוז נקרא על שם בירתו, העיר אולומואוץ.
האוכלוסייה הסתכמה נכון ליום 31 בדצמבר 2016 ב 633,925 תושבים .
בשטחו של המחוז הוקמו 13 מחוזות מינהליים של עיריות עם סמכויות מורחבות ו 20 מחוזות מינהליים של עיריות עם משרה עירונית מורשית.
מחוז אולומואוץ, מחולק לחמישה מחוזות משנה (אוקרס, Okres):
אולונוקרה בנשי (שם מדעי: Aulonocara baenschi), המכונה גם פיקוק סאן שיין, הוא מין של דג ממשפחת האמנוניים האנדמי לאגם מלאווי ונפוץ באזור המערבי של האגם.
ישנם דיווחים כי בשבי יכול לחיות עד 10 שנים.
מגיע לגודל של 13–15 ס"מ, בעל עיניים גדולות וראש מעוגל.
הזכרים גדולים וססגוניים יותר מהנקבות ובעלי סנפיר גב וסנפיר שת ארוכים יותר.
לזכרים לוקח כשנתיים עד שמקבלים את מופע הצבע המלא.
הנקבות בצבע אפור-חום עם פסים כהים לאורך גופן, ישנן נקבות עם מעט צבע צהוב בבטן.
ההבדלים ניכרים בצבעי הזכרים כאשר צבעם משתנה בהתאם לאזור הגאוגרפי באגם:
Nkhomo Benga - גופו בצבע צהוב בוהק, פסים כחולים בוהקים אנכיים לאורך גופו.
מגסה הזימים ופיו בצבע כחול בוהק, וזנבו מעוטר בצהוב-כחול בוהקים.
Chipoka - החלק התחתון של ראשו בצבע כחול בוהק והעליון צהוב בוהק, גופו בצבע צהוב כתום עם פסים כהים אנכיים לאורך גופו.
סנפירי הגחון, השת והגב מעוטרים בפסים כחולים וזנבו בצבע צהוב/כתום וכחול בוהק.
Marleri- ראשו כחול, מצחו וסנפיריו בצבע צהוב, גופו צהוב בהיר ולאורכו פסים אנכיים בצבע לבן עד כחול.
סנפיר הזנב בצבע כתום עם פסים כחולים.
Usisya - דומה לווריאציית הצבע Marleri, כאשר צבע סנפירי הגב, השת והגחון בצבע כחול.
המין תואר לראשונה ב-1985 על ידי הזואולוגים הגרמנים מנפרד ק' מאייר (Meyer) ורידיגר ריהל (Riehl).
משמעות שמו: Aulonocara הוא הלחם מילים ביוונית שפירושו "ראש חליל", ו-Baenschi על-שם מייסד חברת טטרה אולריך בנש (Ulrich Baensch).
מאכלס אזורים חוליים ואזורים המסולעים בדלילות בעומקים של בדרך-כלל 4–6 ולעיתים עד ל-16 מטר.
הזכרים טריטוריאליים ושומרים על טריטוריה באזור חולי סמוך לסלע, נקבות נוהגות להתקבץ ללהקות.
ניזון בעיקר מחסרי חוליות ויצורים זעירים, הדג "מרחף" ללא תנועה מעל אזור חולי, כאשר הוא חש בתנועה הוא מזנק אל החול ומסנן את טרפו.
הזכר מציג את צבעיו וגודלו לנקבה חולפת, אם הנקבה לא נענית לחיזוריו הזכר יגרש אותה באגרסיביות.
הנקבה מטילה 20–40 ביצים אותם היא אוספת אל פיה.
הפריית הביצים מתבצעת בפי הנקבה, לזכר כתמים בצורת ביצים על-גבי הסנפיר האנאלי, וכאשר הנקבה מנסה לאסוף אותם אל פיה הוא משחרר את זרעו.
הנקבה מדגירה את הביצים בפיה ושומרת על הדגיגים למשך של כשלושה שבועות בהם היא לא אוכלת.
נולד ב-5 במרץ 1937 באבאוקוטה, ניגריה) הוא איש צבא ופוליטיקאי ניגרי, מהקבוצה האתנית יורובה.
במהלך חייו הבוגרים כיהן כגנרל בצבא הניגרי, כדיפלומט ואף כשליטה הצבאי של ניגריה (1976–1979).
אובסג'ו היה לשליט הצבאי הראשון שהעביר את השלטון בניגריה למשטר אזרחי בדרכי שלום.
בנוסף, כיהן אובסנג'ו כנשיאה ה-12 של ניגריה (1999–2007) לאחר שנבחר בבחירות דמוקרטיות.
כמו כן, הוא כיהן כראש האיחוד האפריקאי בין השנים 2004–2006.
אולוסגון אובסנג'ו נולד ב-1937 באבאוקוטה שבדרום מערב ניגריה, לאמוס אדיגון אובסנג'ו (Amos Adigun Obasanjo) ואשאבי אובסנג'ו (Ashabi Obasanjo).
בשנת 1948 נרשם לבית הספר "Saint David Ebenezer" אשר נמצא באיבוגון, ובין השנים 1952–1957 למד בבית ספר תיכון נוצרי פרוטסטנטי לבנים באבאוקוטה, שם גם הצטרף לתנועת הצופים והיה חבר בקבוצת צופים בנים (Boy Scouts).
לאחר לימודיו אובסנג'ו עבד כמורה, ומשום שלא יכול היה לממן את לימודיו בקולג' הוא התגייס לצבא הניגרי בשנת 1958. אובסנג'ו התייתם מהוריו כבר בגיל 22, לאחר שאמו מתה בשנת 1958 ואביו מת גם הוא שנה לאחר מכן.
בשנת 1958 אולוסגון אובסנג'ו הצטרף לשורותיו של צבא ניגריה.