tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-8 באוגוסט הורה מפקד כוחות היבשה של בעלות הברית, הגנרל מונטגומרי, לכוחות בעלות הברית להתכנס באזור פלאז-שמבואה, כדי לכתר את קבוצת ארמיות B, כשהארמייה האמריקאית הראשונה כיתרה את הגרמנים מדרום, הארמייה השנייה הבריטית כיתרה ממערב ומצפון-מערב והארמייה הראשונה הקנדית כיתרה מצפון.
ב-17 - 19 באוגוסט החלו הגרמנים לסגת, וכוחות בעלות הברית חברו בשמבואה.
מתקפת נגד של הגרמנים יצרה פערים בקווי הכיתור, כשהגדול מביניהם היה המסדרון שנוצר דרך גזרתה של הדיוויזיה המשוריינת הפולנית הראשונה בגבעה 262 , נקודת שליטה על פתח הכיס.
בערב 21 באוגוסט, נאטם סוף סוף כיס פאלז, כש-50,000 חיילים גרמנים נלכדו בתוכו.
רבים מהגרמנים הצליחו להימלט, אך האבדות בכוח ובציוד היו כבדות.
יומיים לאחר מכן שחררו בעלות הברית את פריז, וב-30 באוגוסט נסוגה שארית הכוחות של קבוצת ארמיות B אל מעבר לנהר הסן, ובכך הסתיימה מערכת נורמנדי.
ב-15 באוגוסט 1944, נחתה הארמייה השביעית של ארצות הברית, כשבראש החץ שלה הדיוויזיה השלישית, הדיוויזיה ה-36 וכוחות נוספים של בעלות הברית, בדרום צרפת, בין קאן לבין אייר.
מטרתה הייתה לאבטח את החלק הדרומי של צרפת ובמיוחד לכבוש את מרסיי כנמל האספקה הראשי של בעלות הברית בצרפת.
המבצע נחל הצלחה וקבוצת הארמיות B של הגרמנים נסוגה מדרום צרפת תחת מתקפות בלתי פוסקות של בעלות הברית אל עבר הרי הווז'.
עם תום המבצע ב-14 בספטמבר, נמנו בכוחות ארצות הברית 2,050 הרוגים, שבויים ונעדרים, ו-7,750 פצועים.
ב-15 בספטמבר שונה שמו של כוח בעלות הברית שניהל את המבצע לקבוצת הארמיות השישית, והוא הוכפף לפיקודו של אייזנהאואר.
המבצע העיקרי הבא של בעלות הברית נפתח ב-17 בספטמבר.
בתכנונו של הגנרל הבריטי מונטגומרי, מטרתו העיקרית הייתה לכבוש כמה גשרים בהולנד.
מעודדות מהצלחתן בנורמנדי, היו בעלות הברית אופטימיות שהתקפה על הולנד הכבושה תוביל לפתיחת נתיב אל מעבר לריין ואל תוך המישורים הגרמניים הצפוניים.
פתיחה שכזו במבצע הייתה מאפשרת לכוחות בעלות הברית לפרוץ צפונה ולהתקדם אל תוך דנמרק, ובסופו של דבר להגיע לברלין.
תוכנית המבצע כללה הצנחה לאור יום של הדיוויזיה המוטסת ה-82 והדיוויזיה המוטסת ה-101. על הדיוויזיה ה-101 הוטל לכבוש את הגשרים באיינדהובן ועל הדיוויזיה ה-82 הוטל לכבוש את הגשרי בחרבה ובניימכן.
לאחר כיבוש הגשרים, כוח היבשה, שנודע גם כקורפוס ה-30 הבריטי, היה אמור להתקדם לאורך כביש אחד ולחבור לצנחנים.
המבצע נכשל בשל אי יכולתם של בעלות הברית לכבוש את הגשר המרוחק ביותר שמצפון לארנהם.
שם הוצנחה הדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה כדי לאבטח את הגשרים, אך עם נחיתם הם גילו שדיוויזיית הפאנצר אס אס התשיעית המנוסה שימש כחיל המצב של העיר.
ברשות הצנחנים היו רק אמצעי לחימה נגד טנקים, ועד מהרה הם איבדו את האחיזה בשטח.
משמעות הכישלון להחליף את אנשי הדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה, שהצליחו לכבוש את הגשר בארנהם כחלק מהקורפוס ה-30, הייתה שהגרמנים יכלו להכשיל את כל המבצע.
בסופו של דבר, היומרנות שעמדה בבסיס המבצע, המצב ההפכפך, הכישלון מצד מודיעין בעלות הברית וההגנה העיקשת של הגרמנים, היו לסיבה לכישלון המבצע.
מבצע מרקט גארדן היה גם האחרון בו ביצעו הדיווזיות ה-82 וה-101 צניחה מבצעית עד סוף המלחמה.
בשל אי הצלחתן של בעלות הברית להתקדם צפונה אל תוך הולנד, הן שקלו אפשרויות אחרות להתקדמות אל תוך גרמניה.
בקיץ 1944 סבלו בעלות הברית ממשבר אספקה רציני, בשל נתיב האספקה הארוך.
אך בסתיו אותה שנה נפתרה כבר בעיה זו בזכות מערכת תובלת החירום אקספרס הכדור האדום.
כחלק מהמערכה על קו זיגפריד, ניסו בעלות הברית להתקדם לתוך גרמניה דרך הריין.
בשלב הראשון נכבשה אאכן לאחר קרב קשה.
כעת עמד לזכות הגרמנים היתרון של מערכת הביצורים הישנה שלהם, קו זיגפריד.
במהלך הקרב על יער הירטגן, לחמו בעלות הברית בקרב התשה ממושך נגד הגרמנים, שהסתיים בתחילה במבוי סתום, כשכוחות בעלות הברית לא היו מסוגלים לכבוש את כל שטחו של היער.
קרב זה היה מאוחר יותר חלק מקרב רחב יותר, .
במהלך מתקפה זו, התכוונו בעלות הברית להתקדם לכוון חבל הרוהר, כנקודת היערכות להתקדמות אל מעבר לנהר הריין לתוך גרמניה.
בכל אופן, אל מול ההתנגדות הנוקשה והבלתי צפויה של הגרמנים, עלה בידי בעלות הברית להתקדם התקדמות איטית בלבד.
באמצע דצמבר הגיעו בעלות הברית בסופו של דבר לחבל הרוהר, אך עד אז היו הגרמנים מוכנים עם מתקפה משלהם דרך הארדנים, שנפתחה בעיצומה של המתקפה הבלתי מוצלחת של בעלות הברית על סכרי הרוהר.
ב-16 בדצמבר 1944 שיגרו הגרמנים מתקפה מסיבית לכוון מערב באזור יער הארדנים, לאורך קו החזית שהשתרע דרומה בין מונשו לבין איכטרנך, בתקווה ליצור פרצה בקווי בעלות הברית ולכבוש את אנטוורפן.
בעלות הברית הגיבו באיטיות, ואפשרו לגרמנים ליצור במתקפתם "בליטה" בקו החזית שלהם.
בשלבים הראשונים של המתקפה, הוצאו להורג שבויים אמריקאים מגדוד התצפית הארטילרית ה-285 בטבח מלמדי על ידי האס אס ועל ידי הצנחנים הגרמנים (פאלשירמייגר).
כאשר התקדמו הגרמנים מערבה, הורה הגנרל אייזנהאואר לדיוויזיה המוטסת ה-101 וליחידות של דיוויזיית השריון העשירית להגיע לצומת הדרכים בעיירה בסטון כדי להתכונן למגננה.
עד מהרה נותקה בסטון ונכנעה.
מזג האוויר החורפי האט את הסיוע האווירי של בעלות הברית, המגינים היו בנחיתות מספרית ואספקתם הייתה דלה.
כאשר הגיעה מהגרמנים דרישה לכניעה, השיב הגנרל אנתוני מקאוליף, המפקד בפועל של הדיוויזיה ה-101, "שטויות" (Nuts!").
ב-19 בדצמבר, הודיע פטון לאייזנהאואר שהוא יהיה מסוגל להחזיק את כוחותיו בבסטון לא יותר מ-48 שעות.
לאחר מכן הפנה פטון את הארמייה שלו צפונה, שבאותו זמן הייתה בחזית בלוקסמבורג, כדי לפרוץ לכוון בסטון.
השריונים של פטון התקדמו צפונה, וב-26 בדצמבר הם הגיעו לעיירה, ולמעשה הסירו את המצור עליה.
במהלך הקרב השתתפו בו יותר חיילים אמריקאים בהשוואה לכל קרב בהיסטוריה של ארצות הברית.
ב-31 בדצמבר שיגרו הגרמנים את המתקפה הראשית האחרונה שלהם בחזית המערבית, מבצע נורדווינד באלזס ובלורן שבצפון-מזרח צרפת.
כנגד הכוחות האמריקאים המוחלשים שם, עלה בידם של הגרמנים ב-21 בינואר 1945 לדחוק את האמריקאים בחזרה אל הגדה הדרומית של נהר מודר.
ב-25 בינואר הגיעו תגבורות של בעלות הברית מהארדנים, המתקפה הגרמנית נבלמה, והחלה לחימה עזה שבה חוסל כיס קולמר.
המתקפה הגרמנית נתמכה באמצעות כמה מבצעי משנה.
מטרתה של גרמניה במבצעים אלו הייתה לפצל את הקו של הבריטים והאמריקאים לשני חלקים, לכבוש את אנטוורפן ולהתקדם עד לכיתור ארבע הארמיות של בעלות הברית והשמדתן, וכך לאלץ את בעלות הברית בחזית המערבית לשאת ולתת על הסכם שלום לטובת מדינות הציר.
מרגע שהייתה מושגת מטרה זו, היה יכול היטלר להתרכז בחזית המזרחית.
המתקפה תוכננה בסודיות רבה, תוך צמצום תשדורות האלחוט והעברת הכוחות והציוד בחסות החשיכה.
המודיעין של הארמייה השלישית צפה שמתקפה רבתי של הגרמנית תתרחש, ועל פי המידע ממערכת האולטרה היה צפוי להתרחש, או עמד להתרחש, מבצע "ממשי והתקפי", אף על פי שהתאריך או המיקום המדויק של המתקפה לא היה ברור.
בעלות הברית הבחינו בתנועות מטוסים מהחזית המזרחית אל הארדנים ובתנועת כוחות באמצעות רשת הרכבות, אך לא נעשה דבר עם המידע, זאת על פי דיווח מאוחר יותר שנכתב על ידי פיטר קלבוקורסי ופרנק לורנס לוקאס ממרכז פיצוח הצפנים בבלצ'לי פארק.
הגרמנים השיגו הפתעה כמעט מוחלטת בזכות שילוב של ביטחון יתר של בעלות הברית, התעסקות יתר בתוכניות ההתקפה, וסיורים אוויריים בכמות דלילה.
הגרמנים תקפו בגזרה החלשה של קו ההגנה של בעלות הברית, וניצלו את היתרון של מזג האוויר המעונן בכבדות, שהחליש את העליונות האווירית של בעלות הברית.
התנגדות עיקשת בכתף הצפונית של קו המתקפה סביב לרכס אלסנבורן ובדרום במצור על בסטון, חסמו את התקדמות הגרמנים לכבישי מפתח מערבה שבהם הם תלו את הצלחתם.
גורמים אלו, ותנאי השטח היו לטובת המגינים, ששיבשו את לוח הזמנים של הגרמנים ואפשרו לבעלות הברית לתגבר את המקומות שסבלו מדילדול כוחות.
תנאי מזג אוויר שהשתפרו, אפשרו מתקפות אוויריות נגד הכוחות וקווי האספקה הגרמנים, ובכך נחתמה מתקפת הגרמנים ככישלון.
בעקבות הכישלון, נותרו יחידות מנוסות רבות של הגרמנים במצב נואש של מחסור בכוח אדם ובציוד, זאת כאשר שרידי היחידות נסוגו לקו זיגפריד.
בקרב על הבליטה השתתפו כ-610,000 חיילים אמריקאים.
בכך היה זה הקרב העקוב ביותר מדם מכל קרבותיה של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
כיס קולמר היה אזור שהוחזק במרכז אלזס על ידי הארמייה ה-19 של הוורמאכט מנובמבר 1944 ועד פברואר 1945 מול קבוצת הארמיות השישית של ארצות הברית.
הכיס נוצר כאשר קבוצת הארמיות השישית שחררה את דרום וצפון אלזס ואת לורן הסמוכה ממזרח, אך לא הצליחה לטהר את מרכז אלזס.
במהלך מבצע נורדווינד בדצמבר 1944, תקפה הארמייה ה-19 מתוך הכיס קולמר בסיוע כוחות גרמנים אחרים מדרום מחבל הסאר אל צפון אלזס.
בסוף ינואר ובתחילת פברואר 1945, טיהרה את הכיס הארמייה הראשונה הצרפתית, בתגבור הקורפוס האמריקאי ה-21, מהכוחות הגרמנים.
בראשית 1945 כבר נטתה הכף באירופה לטובת בעלות הברית.
בחזית המערבית נלחמו כוחות בעלות הברית נגד הגרמנים מאז הקרב על אאכן באוקטובר 1944, ובינואר הם כבר גרמו לנסיגתם של הגרמנים בקרב על הבליטה.
כישלונה של מתקפה מרכזית אחרונה זו של הגרמנים התישה את שרידי הכוחות הקרביים שלהם, והותירה אותם במוכנות לקויה להתנגדות במערכות הסופיות של בעלות הברית באירופה.
אבדות נוספות בהמשך בחבל הריין החלישו את הצבא הגרמני, שנותר כשרידי יחידות מפוזרות להגנת הגדה המזרחית של הריין.
ב-7 במרץ כבשו בעלות הברית את גשר לודנדורף, הגשר האחרון שלא ניזוק על הריין, ויצרו ראש גשר גדול על הגדה המזרחית של הנהר.
במהלך "מבצע חוטב עצים" ו"מבצע ביזה" בפברואר-מרץ 1945, ספגו הגרמנים 400,000 אבדות, כולל 280,000 שבויים.
המתקפה בדרום גרמניה הייתה אחת המתקפות האחרונות במלחמה.
היא הובלה על ידי הארמייה השביעית והארמייה השלישית של ארצות הברית, יחד עם הארמייה הצרפתית הראשונה.
כוחות הצבא האדום חברו לכוחות האמריקאים בצ'כוסלובקיה.
המתקפה נוהלה על ידי קבוצת הארמיות השישית של ארצות הברית כדי להגן על האגף הימני של קבוצת הארמיות ה-12 וכדי למנוע התבצרות אחרונה של הגרמנים בהרי האלפים.
בכל אופן, ההתנגדות הגרמנית הייתה עזה יותר בהשוואה לזו שבצפון, והיא האטה את התקדמות קבוצת הארמיות השישית.
אף על פי כן, בסוף אפריל נכנעו כבר דיוויזיות גרמניות רבות ללא קרב בפני הכוחות האמריקאים המתקדמים כדי להימנע מחורבן.
הקורפוס השישי והארמייה השביעית חברו בהרי האלפים עם הארמייה החמישית, שלחמה באיטליה, כאשר הארמייה השלישית התקדמה אל תוך אוסטריה וצ'כוסלובקיה, שם היא חברה עם הכוחות הסובייטים שהתקדמו ממזרח.
הלחימה נמשכה כמה ימים לאחר כניעת גרמניה הנאצית ב-8 במאי 1945, בשל לחימתן של יחידות גרמניות לכוון מערבה כדי שיוכלו להיכנע בפני האמריקאים ולא בפני הסובייטים.
לאחר תבוסת הגרמנים בארדנים, התקדמו בעלות הברית לכוון הריין ולעבר ליבה של גרמניה.
עם תפיסתו של גשר לודנדורף, חצו בעלות הברית את הריין במרץ 1945. האמריקאים ביצעו אז תנועת מלקחיים, כאשר הארמייה התשיעית נעה מצפון, והארמייה הראשונה נעה מדרום.
כאשר הידקו האמריקאים את תנועת המלקחיים, נלכדו 300,000 גרמנים בכיס הרוהר.
לאחר מכן פנו האמריקאים מזרחה, ונפגשו לראשונה עם כוחות הצבא האדום באפריל בטורגאו שעל נהר האלבה.
ב-2 במאי 1945 נכנעה ברלין בפני כוחות הצבא האדום.
המלחמה באירופה הסתיימה באופן רשמי ביום הניצחון באירופה ב-8 במאי 1945.
בשל התקדמות היפנים בהודו-סין הצרפתית ובסין, ניתקה ארצות הברית, בתיאום עם בריטניה והולנד, את כל אספקת הנפט ליפן, ש-90% ממנה התבסס על יבוא.
אמברגו הנפט איים להביא את מכונת המלחמה היפנית לעצירה מוחלטת.
יפן סירבה לדרישות האמריקאיות לפנות את סין והחליטה שמלחמה מול ארצות הברית היא צעד בלתי נמנע.
תקוותה היחידה הייתה להכות את המכה הראשונה.
כמה חודשים קודם לכן העביר הנשיא רוזוולט את צי ארצות הברית מקליפורניה להוואי כדי להרתיע את היפנים.
האדמירל איסורוקו יממוטו טען שהדרך היחידה לנצח במלחמה היא להכות את הגוף העיקרי של צי ארצות הברית באופן מידי.
ב-7 בדצמבר 1941 הצי בפיקודו התקדם למרחק של 320 ק"מ מהוואי מבלי להתגלות.
האדמירל צ'ואיצ'י נגומו החזיק בידו את הפיקוד הטקטי.
במשך יותר מחמש שעות שיגרו שש נושאות המטוסים שבפיקודו שני גלים של 360 מפציצי צלילה, מפציצי טורפדו ומטוסי קרב.
הכוח השמיד, או גרם לנזקים ניכרים לשמונה אוניות מערכה, לעשר אוניות קרב קטנות יותר, ול-230 מטוסים.
2,403 חיילים ואזרחים אמריקאים נהרגו.
אבדותיהם של היפנים היו זניחות.
29 מטוסים הופלו, בנוסף לכמה מטוסים אמריקאים שהופלו על ידי אש נגד מטוסים.
יפן הכריזה מלחמה לאחר שהמתקפה על פרל הארבור החלה.
קומנדר מינורו גנדה, המתכנן הראשי של המתקפה, התחנן בפני נגומו להכות שוב במתקנים על החוף, במכלי נפט, בצוללות, וללכוד את נושאות המטוסים האמריקאיות ששייטו ככל הנראה בקרבת מקום.
נגומו החליט לא להתסכן בפעולה נוספת.
כדי להגיע לפרל הארבור, היה על הצי היפני ללמוד כיצד לתדלק את ספינותיו בלב ים, טכניקה שצי ארצות כבר יישם עוד קודם לכן.
להטבעת כל הספינות האמריקאיות הם עשו שימוש בטורפדו חשמלים ובטקטיקות הפצצה למים רדודים.
אוניות המערכה שהוטבעו ייצגו דוקטרינה מיושנת ולא היו נחוצות.
המטוסים שהושמדו הוחלפו עד מהרה.
רשימת ההרוגים הייתה קצרה במונחים של מלחמת העולם השנייה.
החישובים שנעשו בטוקיו שהאמריקאים יאבדו את כוחם העיקרי ויפתחו בגישושים לפשרה הוכחו כשגויים מיסודם.
"מתקפת ההתגנבות" חישמלה את דעת הקהל האמריקאית, והובילה את אמריקה להתאחד למלחמה עד מוות נגד האימפריה היפנית.
לאחר המתקפה על פרל הארבור, כינה הנשיא רוזוולט ב-"נאום הקלון" שלו את 7 בדצמבר 1941 כ"יום שייזכר לדיראון עולם" וביום המחרת ביקש מהקונגרס להכריז מלחמה על יפן.
בקשתו של הנשיא התקבלה ברוב קולות, עם התנגדות אחת בלבד, בשני בתי הקונגרס.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-11 בדצמבר, הכריז אדולף היטלר מלחמה על ארצות הברית, וכבר בערבו של יום המתקפה על פרל הארבור הוא העיר ש"אנו לא יכולים להפסיד את המלחמה.
כעת אנו לצדו של בעל ברית שאדמתו לא נכבשה מזה 3,000 שנים".
נפילת הפיליפינים ואיי הודו המזרחיים ההולנדיים
תוך שעות לאחר המתקפה על פרל הארבור, המריאו מטוסים יפנים מטאיוואן והשמידו את רוב , שבסיסו היה במנילה.
הצבא היפני הקיסרי פלש אל הפיליפינים ולכד את כוחות הצבא האמריקאי והפיליפיני בחצי האי .
רוזוולט הורה על פינויים של הגנרל דאגלס מקארתור ושל האחיות ששירתו שם, אך לא הייתה דרך לחלץ את החיילים הלכודים אל מול הכוח של הצי הקיסרי היפני.
מקארתור טס לאוסטרליה, שם הוא הכריז בנאום שנשא את אמרתו המפורסמת "שוב אשוב" (I Shall Return).
ב-8 במאי נכנע מייג'ור גנרל ג'ונתן ויינרייט.
שבויי המלחמה מתו בהמוניהם בצעדת המוות בבטאן ובמחנות השבי היפנים שורצי המחלות, שם המזון והתרופות נתנו במשורה.
הצי היפני נראה כבלתי ניתן לעצירה כאשר הוא כבש את איי הודו המזרחיים כדי להשיג את הגישה למקורות הנפט העשירים שלהם.
כוחות ארצות הברית, בריטניה, הולנד ואוסטרליה אוחדו תחת פיקוד ABDA , אך עד מהרה הוטבע הצי שלהם בסדרה של קרבות ימיים סביב לג'אווה.
בעקבות התקדמותם המהירה, פתחו היפנים במערכה באיי שלמה תוך שהם יצאו מהבסיס שנכבש על ידיהם בינואר 1942 ברבאול.
היפנים כבשו מספר איים, כולל טולאגי וגוודלקנל, לפני שנעצרו בעקבות אירועים נוספים שהובילו לפרוץ קרב גוודלקנל, שבמסגרתו התנהלה גם המערכה בגינאה החדשה.
במאי 1942 ניהלו הציים של ארצות הברית ושל יפן את הקרב הראשון בהיסטוריה בו אף אחד מהציים לא ירה ישירות על האחר ואף אחת מהאוניות לא ראתה את אוניות האויב.
הייתה זו גם הפעם הראשונה בה נושאות מטוסים השתתפו בקרב.
המפקדים האמריקאים היססו לעשות שימוש בנושאות המטוסים ככלי מפתח, שכן הם למדו אז את הטקטיקות שישמשו אותם בשלבים מאוחרים יותר של המלחמה.
טקטיקות אלו הוכיחו את עצמן מידית כמועילות בקרב מידוויי חודש אחד לאחר מכן.
מומחה שכתב בכתב העת של מכללת המלחמה של הצי אמר, "אף על פי שקרב ים האלמוגים היה ניצחון טקטי שולי של הצי הקיסרי היפני, במונחים של ספינות ותפוסה שטובעו, הוא הסתכם בניצחון אסטרטגי קטן עבור צי ארצות הברית".
הקרב על האיים האלאוטיים היה הקרב האחרון בין שתי אומות ריבוניות שהתנהל על אדמת יבשת אמריקה.
כחלק מהתוכנית ההסחה לקרב מידוויי, השתלטו היפנים על שניים מבין האיים האלאוטיים, אטו וקיסקה.
הם קיוו שכתגובה לכך יופנה כוח משמעותי מזה שהשתתף בקרב מידוויי, וכך הם ישיגו ניצחון.
בשל חשיפת הצפנים שלהם, שחררו האמריקאים את האיים רק לאחר קרב מידוויי.
ב-11 במאי 1943, נחתו כוחות אמריקאים, כשבראשם דיוויזיית הרגלים השביעית, באי אטו, ופתחו במבצע לשחרור האיים.
בסוף החודש, לאחר סדרה של קרבות, שוחרר האי.
ב-15 באוגוסט, נחתו כוחות אמריקאים בקיסקה כדי לשחררו, אך בנחיתתם הם גילו שהאי ננטש כבר על ידי היפנים.
לאחר שלמד שיעור חשוב בקרב ים האלמוגים, היה צי ארצות הברית מוכן כאשר הצי היפני בפיקודו של אדמירל יממוטו שיגר מתקפה שמטרתה הייתה להשמיד את צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית באטול מידוויי.
היפנים קיוו לגרום למבוכה לאמריקאים לאחר ההשפלה שהייתה מנת חלקם בפשיטה של דוליטל על טוקיו.
אטול מידוויי היה אי אסטרטגי ששני הצדדים קיוו לעשות בו שימוש כבסיס אווירי.
יממוטו קיווה להשיג הפתעה מוחלטת וכיבוש מהיר של האי, שיתרחש באמצעות קרב נושאות מטוסים מכריע שבו הוא יוכל להשמיד את צי נושאות המטוסים של ארצות הברית.
בכל אופן, לפני תחילת הקרב, יירט המודיעין האמריקאי את המידע על התוכנית, וכך התאפשר לאדמירל צ'סטר נימיץ להכין מארב הגנתי אפקטיבי לצי היפני.
הקרב נפתח ב-4 ביוני 1942. כאשר הוא הסתיים, איבדו היפנים ארבע נושאות מטוסים, אל מול נושאת המטוסים האחת שאיבדו האמריקאים.
קרב מידוויי היה נקודת המפנה של המלחמה באוקיינוס השקט, שכן ארצות הברית נטלה את היוזמה והייתה במגמת מתקפה עד לסוף המלחמה.
בעקבות הניצחון המהדהד במידוויי, החלה ארצות הברית לנהל מתקפה מרכזית ביבשה.
בעלות הברית נקטו באסטרטגיה שנודעה בשם "דילוג האיים", או עקיפת האיים שחשיבותם האסטרטגית הייתה מועטה או לא הייתה קיימת כלל, או כאלו שהיפנים הגנו עליהם בחוזקה אך ניתן היה לעוקפם, דוגמת רבאול.
בשל העובדה שהכוח האווירי היה חיוני לכל מבצע, נכבשו רק איים שניתן היה להקים עליהם מסלולי המראה ונחיתה.
הלחימה על כל אי באוקיינוס השקט הייתה עלולה להיות אכזרית, שכן האמריקאים התמודדו עם אויב נחוש וצמא לקרב, שבקרבות היבשה נחל מעט מאוד תבוסות.
לרשותו של הגנרל , מפקד הכוח האווירי הטקטי של מקארתור, לא עמדו מעולם מספיק מטוסים, טייסים ואספקה.
לא ניתנה לו שום סמכות כפי נושאות המטוסים של הצי.
אך היפנים היו תמיד במצב הגרוע ביותר.
הציוד שלהם התקלקל במהירות בשל שדות תעופה שהיו במצב גרוע ותחזוקה לקויה.
ב-1942 עמדו לרשות היפנים מטוסים וטייסים מצוינים, אך מפקדי כוחות היבשה הכתיבו את משימותיהם והתעלמו מהצורך בעליונות אווירית לפני יציאה לכל משימה.
באופן תאורטי, תורת הלחימה היפנית הדגישה את הצורך להשיג עליונות אווירית, אך מפקדי כוחות הרגלים בזבזו שוב ושוב נכסים אוויריים לטובת הישגים שוליים.
כאשר השמיע הנרי ארנולד את עקרונות הקו הרשמי של הצבא, בציינו שזירת האוקיינוס השקט הייתה זירה "הגנתית", השיב קני שהטייס היפני נמצא תמיד במצב של התקפה.
"הוא תוקף כל העת ומתמיד בכך לאורך כל הדרך.
כדי להתגונן מפניו עליך רק לתקוף אותו, אך עליך להכות אותו מכת מחץ".
המפתח לאסטרטגיה של קני הייתה ניטרול המשלטים היפנים שנעקפו, כמו רבאול וטרוק, באמצעות הפצצות חוזרות ונשנות.
הוא אמר שהמחסור העיקרי היה "שהנערים שהגיעו לכאן מארצות הברית היו 'ירוקים' כמו דשא.
הם לא קיבלו מספיק אימוני תותחנות, אווירובטיקה, טיסות מבנה, או טיסות לילה".
לצורך כך הוא הכין תוכניות אימונים מחודשות נרחבות.
הגעתם של מטוסי הקרב העדיפים, במיוחד מטוסי הלוקהיד P-38 לייטנינג, העניקה לאמריקאים יתרון בטווח ובביצועים.
מעת לעת נפלה לידיהם מטרה כפרי בשל, כמו בקרב ים ביסמרק במרץ 1943, בו המפציצים הטביעו שיירה שהובילה כוחות ואספקה לגינאה החדשה.
הצלחה זו לא הייתה מטרה מזדמנת.
מפציצים מגביהי טוס הצליחו לעיתים נדירות לפגוע בספינות בתנועה.
קני פתר את החסרון הזה כאשר לימד את הטייסים את ההשפעה של הטקטיקה החדשה של טיסה בגובה נמוך מעל המים שאחריה באה נסיקה ושחרור הפצצות שדילגו על פני המים ישירות אל המטרה.
מטרתה של אסטרטגיית דילוג האיים הייתה לבנות שדות תעופה קדמיים.
מפקד חילות האוויר של צבא ארצות הברית, הנרי ארנולד, חזה נכונה שיהיה עליו לבנות שדות תעופה כאלו באיים בעלי תנאי שטח בלתי נוחים.
בשיתוף פעולה הדוק עם חיל ההנדסה של הצבא, הוא הקים גדוד הנדסה אווירית, שב-1945 מנה 118,000 איש והיה פעיל בכל זירות המלחמה.
היה צורך לבנות בחופזה מסלולי טיסה, האנגרים, מתקני מכ"ם, גנרטורים חשמליים, קסרקטינים, מכלי אחסון לדלק מטוסים ומאגרי תחמושת על אטולים זעירים, משטחי בוץ, מדבריות, ג'ונגלים עבותים, או מקומות חשופים שעדיין היו בטווח האש הארטילרית של האויב.
ציוד הבנייה הכבד הובא יחד עם המהנדסים, תוכניות הבנייה, מבני האנגרים טרומיים, דלק מטוסים, פצצות ותחמושת וכל צורכי האספקה הנדרשים.
משעה שכל אחד ממיזמי הבנייה הושלם, העמיס גדוד ההנדסה את ציודו והפליג כדי להתמודד עם האתגר הבא, ובמקביל סימנה המפקדה את מיקומיהם של שדות תעופה נוספים.
לעיתים גרמו גשמים כבדים לצמצום הקיבולת של שדות התעופה הקיימים, ובנוסף להם נבנו שדות תעופה חדשים.
לעיתים קרובות היה על המהנדסים להשמיש ולתקן שדות תעופה שנכבשו מידי האויב.
שלא כמו שדות התעופה של הגרמנים באירופה שהיו בנויים היטב, המתקנים שנכבשו מידי היפנים היו רעועים, נבנו במיקומים גרועים, עם ניקוז לקוי, מיגון לקוי ומסלולי טיסה צרים ורצופי מהמורות.
פעילות ההנדסה הייתה במקום נמוך בסדר העדיפות של היפנים שהקדישו תשומת לב בעיקר לפעולות תקיפה, ושבאופן תמידי לא היה ברשותם ציוד מתאים.
צוותי האוויר בדרום-מערב האוקיינוס השקט ביצעו טיסות באופן תדיר יותר בהשוואה לעמיתיהם באירופה, ואף על פי שהם זכו לתקופות מנוחה באוסטרליה, לא היה נוהג שלאחר מספר מסוים של משימות קרביות הם היו מוצבים בתפקיד לא קרבי, כפי שהיה נהוג בזירה האירופאית.
בנוסף לכך, הסביבה המונוטונית, החמה, והבלתי בריאה, גרמו למורל נמוך שהתיש במהירות את הוותיקים ואת החדשים.
לאחר כמה חודשים הפחיתו התגובות ללחץ הפעילות הקרבית את יעילותן של היחידות.
האנשים ששירתו שירות ארוך בשדות התעופה בג'ונגלים, היו על פי דיווחיהם של הצוותים הרפואיים במצב קשה:
קרב גוודלקנל, שהתנהל מאוגוסט 1942 ועד פברואר 1943, היה המתקפה העיקרית הראשונה של בעלות הברית בזירת האוקיינוס השקט.
בקרב השתתפו כוחות האוויר, הים והיבשה של ארצות הברית, שתוגברו בהמשך על ידי כוחותיהן של אוסטרליה וניו זילנד, כנגד התנגדות נחושה של היפנים.
קרב גוודלקנל היה המפתח לשליטה באיי שלמה, ששני הצדדים ראו בו כחיוני מבחינה אסטרטגית.
שני הצדדים ניצחו בכמה קרבות, אך שניהם גם היו מרוחקים ממרכזי האספקה שלהם.
כשלים לוגיסטים בסביבה העוינת הקשו על כולם.
כפי שקרה שוב ושוב בזירת האוקיינוס השקט, מערכת התמיכה הלוגיסטית של היפנים כשלה, כאשר רק 20% מהאספקה שהועברה מרבאול לגוודלקנל הגיעה ליעדה.
כתוצאה מכך, 30,000 חיילים יפנים סבלו ממחסור כבד בציוד, תחמושת ומזון.
10,000 מתוכם נהרגו, 10,000 גוועו ברעב ו-10,000 הנותרים פונו בפברואר 1943. בסופו של דבר קרב גוודלקנל היה ניצחון חשוב של האמריקאים בשל חוסר יכולתם של היפנים לעמוד בקצב של התגבורות האמריקאיות.
הקרב היה לפרק איקוני בהיסטוריה הצבאית של ארצות הברית, שהדגיש את האומץ ההרואי של האנשים שסבלו מחוסר בציוד תוך כדי לחימה עזה מול אויב נחוש.
ב-7 באוגוסט 1942 נחתו בגוודלקנל אנשי דיוויזיית הנחתים הראשונה, שתוגברו ובסופו של דבר הוחלפו בחיילי הקורפוס ה-14 של הצבא בסוף נובמבר אותה שנה.
עד מהרה הם כבשו את שדה הנדרסון והחלו להכין את הגנתו.
בקרב רכס אדסון הדפו האמריקאים גל אחר גל של מתקפות נגד יפניות לפני שתקפו את שרידי כוחותיו של האויב.
לאחר יותר משישה חודשי לחימה הושגה השליטה המוחלטת על האי ב-8 בפברואר 1943.
בינתיים, נלחמו הציים של שני הצדדים היריבים בשבעה קרבות ימיים.
בעקבות הניצחון היפני בקרב האי סאבו, הורה האדמירל פרנק ג'ק פלטצ'ר לספינות סביב לגוודלקנל לסגת.
כוח ימי יפני שני הפליג דרומה והעסיק את הצי האמריקאי בקרב איי שלמה המזרחיים ב-24 - 25 באוגוסט, שהסתיים בתיקו אך הכוח הימי היפני נסוג.
ב-11 - 12 באוקטובר, כדי לשבש את ניסיונות היפנים לתגבר ולהעביר אספקה לכוחותיהם בגוודלקנל, תקף כוח קטן של צי ארצות הברית בהצלחה את שיירת האספקה בקרב כף אספרנס.
כסיוע למתקפה הקרקעית היפנית באוקטובר, פעלו כוחות של הצי היפני וקיוו להביס את כל כוחות צי ארצות הברית באזור בו התנהל קרב איי סנטה קרוז ב-25 - 27 באוקטובר, אך היפנים כשלו בהנחלת תבוסה לצי ארצות הברית.
ב-12 - 15 בנובמבר התנהל הקרב הימי על גוודלקנל.
בלומדם שהיפנים ניסו לתגבר את כוחותיהם שתקפו את שדה הנדרסון, שיגרו כוחות ארצות הברית מטוסים ואוניות מערכה כדי למנוע מכוחות הקרקע היפנים מלהגיע לגוודלקנל, וכך הצליחו האמריקאים לבלום את הניסיון היפני העיקרי האחרון לגרום לאמריקאים לסגת מגוודלקנל.
כוח צי קטן של האמריקאים ניסה להפתיע ולהשמיד את כוח הצי היפני, שניסה להעביר אספקה לכוחותיהם בגוודלקנל בקרב טספרונגה, אך ללא הצלחה.
הקרב הימי האחרון התנהל ב-29 - 30 בינואר 1943, ונקרא קרב האי רנל.
בקרב זה ניסו כוחות צי ארצות הברית לעצור את פינוי כוחות הקרקע היפנים מגוודלקנל על ידי אוניות הצי היפני.
בכל אופן, היפנים אילצו את צי ארצות הברית לסגת והצליחו להגן על פינוי הכוחות.
לאחר קרב גוודלקנל היה ברור לאמריקאים שהיפנים ילחמו עד הסוף המר.
לאחר לחימה קשה שבה נפלו שבויים מעטים בידי כל אחד מהצדדים, תקפו ארצות הברית ובעלות בריתה בחוזקה.
הנחיתות האמריקאיות בטאראווה החלו ב-20 בנובמבר 1943, והן נתקעו כאשר השריונים שניסו לפרוץ קווי ההגנה היפנים שקעו או הושבתו.
בסופו של דבר הצליחו האמריקאים לנחות עם כמויות טנקים קטנות ולהתקדם לתוך היבשה.
לאחר ימים של לחימה עלה בידם להשתלט על טאראווה ב-23 בנובמבר.
מתוך 2,600 החיילים היפנים שהיו על האי, רק 17 נותרו בחיים.
כהכנה לכיבוש מחדש של הפיליפינים, פתחו בעלות הברית בקיץ 1943 במערכה באיי גילברט ומרשל לכיבוש מחדש של האיים מהיפנים.
בהתקרבו ליפן, ניצח צי ארצות הברית בנחישות בקרב ים הפיליפינים, והנחית כוחות במערכה על איי מריאנה ופלאו ששוחררו בקיץ 1944. מטרת הקרבות הללו הייתה להקים בסיסים אוויריים שמהם יוכלו להמריא מפציצי בואינג B-29 סופרפורטרס ולהפציץ את הערים התעשייתיות של יפן.
קרב מפרץ לייטה, שהתנהל מ-23 ועד 26 באוקטובר 1944, היה ניצחון מוחץ של האמריקאים שבו הוטבעה למעשה שארית הכוח של הצי היפני והוא נחשב לאחד הקרבות הימיים הגדולים ביותר בהיסטוריה.
אף על פי שהיפנים כמעט והפתיעו את האמריקאים והנחילו להם תבוסה קשה, הם איבדו ברגע האחרון את עשתונותיהם והובסו.
הקרב היה סדרה מורכבת של התנגשויות חופפות שהתנהלה מול האי לייטה שבפיליפינים, שבאותה עת פלשה אליו ארצות הברית.
כוחות הצבא היו פגיעים מאוד למתקפה ימית, ומטרת היפנים הייתה להמיט עליהם השמדה מסיבית.
בקרב היו מעורבים שני ציים של ארצות הברית, הצי השביעי והצי השלישי, אך הם היו עצמאיים ולא תקשרו היטב זה עם זה, כך שהיפנים הצליחו לבצע תמרוני התחמקות בין שני הציים וכמעט והגיעו לחופים.
בכל אופן, מערכת התקשורת היפנית הייתה גרועה אף יותר, והצבא והצי היפני לא שיתפו פעולה זה עם זה.
בסופו של דבר שלושת הציים היפנים שהשתתפו בקרב הושמדו.
ב-20 באוקטובר 1944 קיים הגנרל מקארתור את הבטחתו לשוב לפיליפינים.
השחרור המתיש של הפיליפינים התנהל בשנים 1944–1945 וכלל את קרב לייטה, ו.
האמריקאים לא פסחו על האי הקטן איוו ג'ימה, שכן הם רצו בו כבסיס למטוסי הקרב שליוו את המפציצים.
למעשה הוא שימש בסופו של דבר כבסיס לנחיתות חירום של מפציצי ה-B-29. היפנים ידעו שלא יעלה בידם לנצח בקרב, אך הם נקטו באסטרטגיה לגרימת אבדות רבות ככל האפשר לאמריקאים.
כלקח מהקרב על סאיפאן הם הכינו עמדות מבוצרות רבות על האי, כולל בונקרים ותעלות קשר.
חיל הנחתים תקף את האי החל מ-19 בפברואר 1945. בתחילה לא גילו היפנים כל התנגדות, ואפשרו לכוחות גדולים של האמריקאים לנחות, ובכך יצרו מטרות רבות יותר לפני שהאמריקאים ספגו באש עזה מהר סוריבאצ'י ולחמו במשך כל הלילה עד שכל ההר הוקף.
במשך 36 הימים הבאים, נלכדו היפנים בכיס שהלך והצטמצם, אך הם בחרו להילחם עד הסוף, כך שבתום הקרב שרדו רק 1,000 לוחמים יפנים מתוך 21,000 שאיישו את האי בתחילתו.
הנחתים האמריקאים ספגו 25,000 אבדות.
קרב איוו ג'ימה היה לסמל איקוני בתולדותיה של ארצות הברית כדוגמה לגבורה בקרב פנים אל פנים נואש.
קרב אוקינאווה היה לאחד הקרבות המרכזיים האחרונים בזירת האוקיינוס השקט בפרט ובמלחמת העולם השנייה בכלל.
האי אוקינאווה היה נקודת הזינוק לפלישה המתוכננת ליפן (מבצע נפילה) בשל היותו במרחק של 560 ק"מ מהאיים היפנים.
ב-1 באפריל 1945 נחתו על חופי אוקינאווה כוחות של חיל הנחתים והצבא, בתחילה ללא התנגדות, והחלו מערכה של 82 יום שהפכה לקרב יבשה-ים-אוויר הגדול בהיסטוריה ונודע בשל הלחימה האכזרית שלו ומחיר הדמים הגבוהה בקרב האוכלוסייה האזרחית של האי שהגיע ל-150,000 הרוגים.
טייסי הקמיקזה גרמו לאבדות הכבדות ביותר בספינות בהיסטוריה של צי ארצות הברית כאשר הטביעו 38 ספינות וגרמו נזק ל-368 נוספות.
הקרב הקשה ושיעור האבדות הגבוה הוביל את פיקוד הצבא והצי להתנגד לפלישה לאיי המולדת היפניים.
תחת זאת נבחרה אסטרטגיה חלופית, שימוש בנשק אטומי להשגת כניעת היפנים.
האיים סאיפאן וטיניאן, שנכבשו על ידי האמריקאים ביוני 1944, היו בסיסים בטוחים לפעילות המפציצים ארוכי הטווח.
מפציצי ה-בואינג B-29 סופרפורטרס, הונעו במנועי R-3350 בעלי 2,200 כוחות סוס שהיו מסוגלים לשאת מטען של ארבע טונות של פצצות לגובה של 33,000 רגל (מעבר לגובה המרבי של מטוסי הקרב היפנים), ולעבור מרחק של 5,600 ק"מ הלוך ושוב.
אף על פי כן, הפשיטות השיטתיות שהחלו ביוני 1944 לא היו משביעות רצון, שכן חילות האוויר של צבא ארצות הברית, שעברו את טבילת האש הראשונית שלהם באירופה, לא העריכו נכונה את יכולת ההגנה של היפנים.
הנרי ארנולד, שהיה אחראי באופן אישי על המערכה, תוך עקיפת מפקדי הזירה, מינה לתפקיד את גנרל קרטיס לה מיי.
בראשית 1945 הורה לה מיי על שינוי משמעותי בטקטיקה: הסרת המקלעים וביצוע ההפצצות בלילה.
דלק רב שימש להגעה לגובה של 30,000 רגל, וכעת, בעקבות צעדו זה של ארנולד, ניתן היה לנצל את החלל שהתפנה להעמסת פצצות נוספות.
מערכות המכ"ם של היפנים, מטוסי הקרב שלהם ומערכת ההגנה האנטי-אווירית שלהם היו כה חסרי השפעה כך שהם לא היו מסוגלים לפגוע במפציצים.
הדלקות פשטו ברחבי הערים ומיליוני אזרחים נמלטו אל ההרים.
טוקיו נפגעה שוב ושוב, ובמהלך הפצצת התבערה המסיבית שנערכה ב-9 - 10 במרץ 1945, התחוללה בה דלקה בשטח של 41 קמ"ר, שבה איבדו את חייהם לפחות 83,000 איש.
ב-5 ביוני הועלו באש 51,000 מבנים בשטח של כ-10 קמ"ר של העיר קובה על ידי 247 מפציצי B-29. על פי דיווחי הרשויות היפניות סערת האש השתוללה בשטח של 21 קמ"ר, בו עלו באש 135,000 בתים ו-4,000 איש איבדו את חייהם:
הצבא היפני, שלא החזיק בבסיסים בערים, לא ניזוק באופן כללי מההפצצות.
הצבא סבל ממחסור במזון ובדלקים, אך כפי שהוכח בקרבות באיוו ג'ימה ובאוקינאווה, הוא היה מסוגל לנהל התנגדות עיקשת.
ליפנים הייתה גם טקטיקה חדשה שהם קיוו שהיא תוכל להשיג עבורם עמדת מיקוח עדיפה כדי להשיג תנאי שלום משביעי רצון, טייסי הקמיקזה.
בסוף 1944 המציאו היפנים טקטיקה חדשה בלתי צפויה ואפקטיבית ברמה גבוהה, מטוסי המתאבדים של הקמיקזה ששוגרו כטילים מונחים אל עבר הספינות האמריקאיות.
התקיפות החלו באוקטובר אותה שנה ונמשכו עד לסוף המלחמה.
נעשה שימוש בטייסים מנוסים כדי להוביל את משימות התקיפה בשל יכולתם לנווט, אך הם לא היו קמיקזות בעצמם, הם שבו לבסיסיהם כדי להוביל משימות נוספות.
טייסי הקמיקזה עצמם היו טייסים בלתי מנוסים עם הכשרה בסיסית, אך רובם היו בחורים בעלי השכלה ובעלי מחויבות כלפי הקיסר.
מתקפות הקמיקזה היו בעלי השפעה גבוהה על קרב אוקינאווה, בו 4,000 יעפי קמיקזה גרמו להטבעתן של 38 ספינות של צי ארצות הברית, לנזק ל-368 ספינות נוספות ולאובדן חייהם של 4,900 אנשי הצי.
האמריקאים החליטו שהדרך הטובה ביותר להתגונן בפני הקמיקזות הייתה להכות בהם כשהם היו עוד על הקרקע, או בעת טיסתם, הרבה לפני שהם התקרבו אל הספינות.
הצי גייס יותר מטוסי קרב ונקט בצעדי זהירות, כלומר, סיורים של מטוסי קרב הקיפו את הספינות הגדולות, ספינות מכ"ם נוספות (שבעצמם הפכו למטרות מרכזיות), ויותר התקפות על הבסיסים האוויריים ומאגרי הדלק של היפנים.
במאי 1945 השעו היפנים את תקיפות הקמיקזה בשל הצורך לאגור דלק ולהחביא את המטוסים כהכנה למתקפת התאבדות חדשה שתתנהל אם בעלות הברית יפלשו לאיי המולדת של יפן.
אסטרטגיית הקמיקזה אפשר את השימוש בטייסים בלתי מאומנים ובמטוסים מיושנים, ומאחר שתמרוני ההתחמקות לא בוצעו ולא הייתה טיסה בחזרה לבסיסים, עתודות הדלק יקרות המציאות נוצלו בצורה טובה יותר.
בשל העובדה שטייסי הקמיקזה נהגו במטוסיהם כמו בטיל מונחה כל הדרך אל המטרה, החלק היחסי של הפגיעות היה גבוה יותר בהשוואה להפצצות רגילות.
התעשייה היפנית ייצרה 1,500 מטוסים מדי חודש ב-1945. בכל אופן, איכות הייצור הייתה נמוכה מאוד, ורבים מהמטוסים התרסקו במהלך האימונים או לפני שהגיעו למטרותיהם.
מתוך ציפייה להתנגדות הולכת וגוברת, כולל הרבה יותר מתקפות קמיקזה, כאשר תתקיים הפלישה ליפן, שקל הפיקוד העליון של ארצות הברית את האסטרטגיה שלו ועשה שימוש בפצצות הגרעיניות כדי להביא את המלחמה לידי סיום, בתקווה לחסוך את האבדות הכבדות שהיו כרוכות בפלישה המתוכננת.
הצוללות של ארצות הברית השתתפו ברוב הקרבות הימיים בזירת האוקיינוס השקט, אך תפקידם היה מרכזי יותר בהטלת הסגר הימי על יפן, שכן יפן הייתה תלויה בים להעברת המשאבים לטובת המאמץ המלחמתי שלה.
בשעות אחר הצהרים של 7 בדצמבר 1941, שש שעות לאחר המתקפה על פרל הארבור, קיבלו מפקדי צי ארצות הברית באוקיינוס השקט פקודה מראש המבצעים הימיים "לבצע לוחמה אווירית ולוחמת צוללות בלתי מוגבלת נגד יפן".
פקודה זו הסמיכה את כל מפקדי הצוללת של צי ארצות הברית בזירת האוקיינוס השקט לתקוף ולהטביע כל אוניית מלחמה, כל אוניית סוחר, או כל אוניית נוסעים המניפות את דגל יפן, ללא התראה.
כוח הצוללות של צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית ושל צי אסיה של ארצות הברית נכנס מיד לפעולה כדי להתמודד עם התוקפנות היפנית בכל רחבי האוקיינוס, כמו בפיליפינים, בהודו-סין, באיי הודו המזרחיים ההולנדים ובמלאיה.
כוח הצוללות של צי ארצות הברית היה קטן, פחות מ-2% מכלל כלי השיט של הצי.
עם הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה, פעלו בסדר הכוחות של צי ארצות הברית 55 צוללות גדולות ו-18 בינוניות בזירת האוקיינוס השקט.
זאת בנוסף ל-38 צוללות שפעלו בזירות אחרות ו-73 שהיו בתהליכי בנייה.
עד סוף המלחמה השלימה ארצות הברית את בנייתן של 228 צוללות נוספות.
בדרך כלל נעשה שימוש בצוללות למשימות סיור ותצפית.
אלה כללו גם משימות הנחתת אספקה לכוחות הגרילה בשטחים הכבושים על ידי יפן והעברת לוחמי קומנדו למשימות כמו הפשיטה על מקין.
הם גם עסקו בחילוצם של צוותי אוויר שביצעו נחיתות חירום במימי האוקיינוס.
כתוצאה מכמה שיפורים חשובים באסטרטגיות ובטקטיקות, החל מ-1943, השתתפו צוללות בעלות הברית באופן יותר פעיל במערכה נגד צי הסוחר של יפן ונגד הצי היפני, וכך מנעו מיפן גישה למשאבים חשובים.
בסוף המלחמה טיבעו הצוללות האמריקאיות כ-1,300 אוניות סוחר יפניות, בנוסף לכ-200 אוניות מלחמה.
רק 42 צוללות אמריקאיות הוטבעו בזירת האוקיינוס השקט, אך 3,500 אנשי צוללות נהרגו (22% מכלל אנשי הכוח), שיעור האבדות הגבוה בכל כוחותיה של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
כוח הצוללות השמיד יותר ממחצית אוניות הסוחר היפניות, שהיה שווה ערך לחמישה מיליון טונות של הדחק.
הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי
עם התקרבותו האיטית של הניצחון האמריקאי, התרבו האבדות.
החשש בפיקוד העליון של ארצות הברית היה שפלישה לאיי המולדת היפנים תגרום למספר עצום של אבדות לבעלות הברית במבצע נפילה, הפלישה ליפן שלא יצאה אל הפועל.
בשל העובדה שיפן הייתה מסוגלת לעמוד בפני מתקפות פצצות תבערה הרסניות ומצור ימי, על אף אבדות של מאות אלפי אזרחים, הורה הנשיא הארי טרומן להטיל את שתי פצצות האטום היחידות שהיו זמניות, מתוך תקווה שכוח הרס מוחלט זה על עיר ישבור את הנחישות היפנית ויביא לסיום המלחמה.
הפצצה הראשונה הוטלה על העיר התעשייתית הירושימה ב-6 באוגוסט 1945, והיא גרמה למותם של כ-70,000 איש.
הפצצה השנייה הוטלה ב-9 באוגוסט על עיר תעשייתית נוספת, נגסאקי, לאחר שנראה שהפיקוד העליון היפני לא מתכונן להיכנעה, והיא גרמה למותם של כ-35,000 איש.
מתוך חשש להטלתן של פצצות אטום נוספות, ב-15 באוגוסט 1945 נכנעה יפן.
יום הניצחון על יפן (V-J Day) סימל את סיום מצב המלחמה בין ארצות הברית לבין יפן.
בשל העובדה שיפן הייתה אחרונת מדינות הציר שנכנעו, סימל יום זה גם את סיומה של מלחמת העולם השנייה.
כוחות של ארצות הברית השתתפו בזירת סין בורמה הודו.
אחת מיחידות אלו הייתה יחידת הפשיטה 5307, שכונתה "השודדים של מריל" (Merrill's Marauders), על שמו של מפקדה פרנק מריל.
הייתה זו יחידה מיוחדת ללוחמה בג'ונגלים של צבא ארצות הברית לפשיטות לטווח ארוך, שאורגנה כיחידת רגלים קלה.
במשך חמישה חודשי פעילות ב-1944, התקדמו אנשי היחידה 1,200 ק"מ דרך אחד הג'ונגלים שתוואי השטח שלו היו בין הקשים ביותר בעולם, לחמו בחמישה קרבות מרכזיים, רובם מאחורי קווי האויב, בשיתוף פעולה ובסיוע לכוחות בריטניה וסין במערכה על בורמה, וספגו לא מעט אבדות.
ב-10 באוגוסט 1944 התמזגה היחידה עם רגימנט הרגלים ה-47 של ארצות הברית.
כוחות נוספים של ארצות הברית ששירתו בזירה זו היו חיל האוויר העשירי של ארצות הברית, חיל האוויר ה-14 של ארצות הברית וחיל האוויר העשרים של ארצות הברית, כולל הנמרים המעופפים שפעלו בזירה זו עוד טרם הצטרפותה של ארצות הברית למלחמה.
התקפות על שטחה של ארצות הברית
אף על פי שמדינות הציר מעולם לא ביצעו פלישה בהיקף מלא לשטחה של ארצות הברית, בוצעו על אדמתה מתקפות בודדות ופעולות חבלה.
ינואר - יוני 1942 - מבצע הקשה - צוללות גרמניות תקפו אוניות סוחר מול החוף המזרחי של ארצות הברית.
23 בפברואר 1942 - - התקפת צוללת יפנית בקליפורניה.
4 במרץ 1942 - - סיור של היפנים בפרל הארבור לאחר המתקפה ב-7 בדצמבר.
21 - 22 ביוני 1942 - - המתקפה השנייה על בסיס צבאי אמריקאי בחלק היבשתי של ארצות הברית.
9 בספטמבר ו-29 בספטמבר 1942 - - שתי מתקפות אוויריות על לוקאוט, אורגון.
נובמבר 1944 - אפריל 1945 - פצצות פו גו - כדורים פורחים ממולאים במימן שנשאו מטעני נפץ ושוגרו על ידי היפנים לחוף המערבי של ארצות הברית.
ב-9 במאי 1945 נהרגו באורגון שישה אזרחים אמריקאים כתוצאה מהתפוצצות אחד המטענים הללו.
הם היו האמריקאים היחידים שנהרגו במהלך מלחמת העולם השנייה על אדמת ארצות הברית כתוצאה מתקיפת אויב.
ארצות הברית הייתה מדינה נייטרלית עד שנכנסה למלחמת העולם השנייה לצד בעלות הברית לאחר המתקפה על פרל הארבור והכרזת המלחמה של ארצות הברית נגד האימפריה היפנית.
הממשלה האמריקאית התוודעה לראשונה לשואה ב-1942. בעקבות כישלונות לסייע לפליטים יהודים על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית הוקם ב-1944 הוועד לענייני פליטים, שמטרתו הייתה סיוע לפליטים שברחו מגרמניה הנאצית ומדינות שכבשה.
כאחת מהמדינות החזקות ביותר בעולם באותה תקופה, מילאה ארצות הברית תפקיד מרכזי בתבוסה הצבאית של גרמניה הנאצית ולאחר מכן בניהול משפטי נירנברג שהיו כנגד בכירי המשטר הנאצי.
עם זאת, עד היום זוכה ארצות הברית לביקורת, על כך שלא פעלה באופן מספק במהלך משבר הפליטים היהודים בשנות ה-30 של המאה ה-20.
ב-1924 אושר חוק ההגירה של 1924 אשר הגביל את תנאי ויכולת ההגירה לארצות הברית.
ביולי 1938 יזמה ארצות הברית את ועידת אוויאן אשר דנה במשבר הפליטים שנוצר לאחר עליית הנאצים לשלטון.
מדינות רבות השתתפו בוועידה אך בסופה לא הגיעו להסכמה או להחלטה.
לאחר ליל הבדולח בנובמבר 1938 מצא מכון המחקר גאלופ כי 94% מהאמריקאים לא ראו בעין יפה את היחס ליהודים בגרמניה הנאצית, אך רק 21% מהאמריקאים תמכו בעידוד העלייה היהודית לארצות הברית.
באותם ימים, מרבית האמריקאים (וכך גם הממשל) תמכו בגישת ההתבדלות שכללה אי-התערבות ביחסי חוץ באירופה והגבלות מחמירות על הגירה.
לאחר ליל הבדולח, הציע מזכיר הפנים של ארצות הברית, הרולד איקס להעביר את יהודי אירופה לאלסקה כחלק מתוכנית אלסקה.
הממשלה חיפשה פתרונות לפיתוח האלסקה ולשיפור מעמדה על מנת לאפשר לעקוף את מכסות ההגירה ולהקים מדינת מקלט יהודית בשטחי ארצות הברית.
לתוכנית התנגדו יהודים ולא-יהודים רבים בארצות הברית ולכן מעולם לא יצאה לפועל.
ב-1939 עלו אזרחים יהודים-גרמנים רבים על אוניית סנט לואיס במטרה להימלט מרדיפות הנאצים ולהגיע לקובה.
למרות העובדה שברשותם הייתה הניירת שאפשרה להם להיכנס לקובה, רק כ-29 אכן קיבלו את האישור לצאת מהספינה כאשר עגנה בחופי קובה.
ארצות הברית החליטה להתערב למען הפליטים וניהלה מול ממשלת קובה משא ומתן על מנת לאפשר להם להיכנס לקובה אך הממשלה הקובנית סירבה.
הן ארצות הברית והן קנדה סירבו להתיר לנוסעים להיכנס למדינה ולא אפשרו להחריג אותם מחוקי ההגירה הנוקשים.
בעקבות כך, נאלצה הספינה לחזור לאירופה (שם הנוסעים ירדו בבריטניה, הולנד, בלגיה וצרפת).
מתוך 907 כ-254 נספו בשואה ו-1 נהרג בהתקפה אווירית בקרבות המלחמה.
עד הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, היא קלטה יותר פליטים מגרמניה הנאצית מכל מדינה אחרת בעולם.
כ-1,000 ילדים יהודים קיבלו אישור כניסה לארצות הברית בין 1934 ל-1936.
שכיחות האנטישמיות בקרב החברה הגרמנית בשנות ה-30 הייתה ידועה ברוב העולם.
עם זאת, מרבית אזרחי ארצות הברית לא היו מודעים לקיום השואה במהלך שנתה הראשונה.
מספר אנשים ניסו ליצור קשר עם ממשלת ארצות הברית כדי ליידע אותם על השואה לאחר ההחלטה על הפתרון הסופי ב-1941. באוגוסט 1942 שלח נציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ, גרהארט ריגנר את מברק ריגנר לארצות הברית ובריטניה.
במברק תיאר ריגנר כיצד התעשיין הגרמני האנטי-נאצי, אדוארד שולטה סיפר לו על תכנונים של הגרמנים להשמיד את יהודי אירופה כחלק מהפתרון הסופי).
החשדות לזוועות הנאצים זכו לחיזוק לאחר שבדצמבר 1942 פורסם דו"ח פילצקי בו תיאר קצין פולני וסוכן המחתרת הפולנית, ויטולד פילצי את השמדת היהודים במהלך השואה ומלחמת העולם השנייה שהגיע לידי בעלות הברית.
עם זאת, היקף השואה לא נודע לאמריקאים עד לאחר סיום מלחמת העולם השנייה.
באפריל 1943 כונסה ועידת ברמודה הבריטית-אמריקנית, על-מנת לחפש פתרונות לבעיית יהודי אירופה המושמדים בשואה.
בוועידת ברמודה הוחלט שיש לקיים ועידה בינלאומית (בדומה לוועידת אוויאן) לדון בענייני הפליטים ולהקים בצפון אפריקה מחנה לפליטים שברחו מאירופה.
מצד שני, נקבע כי אין באפשרותן של מעצמות המערב לעזור ליהודים, משום שהעזרה צריכה להינתן לכל הפליטים ולא רק ליהודים, ומעצמות המערב חסרות אמצעים להגשת עזרה בהיקף כזה.
נטען כי מתן עזרה, כמו משלוח ספינות להוצאת הפליטים מאירופה, עלול לפגוע במאמץ המלחמתי ולהאריך את המלחמה.
בסופו של דבר, הוועדה לא קיבלה שום החלטה או פתרון.
בינואר 1944, עוזר מזכיר האוצר של ארצות הברית יאשיהו א.
דובוי הבן חיבר דו"ח המפרט כיצד פקידים במחלק ת המדינה פעלו למנוע סיוע לפליטים יהודים, בתגובה הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט החליט להקים את הוועד לענייני פליטים שיהווה סוכנות עצמאית לסיוע לפליטים יהודים.
מאוגוסט 1944 עד פברואר 1946 שכנו כ-982 פליטים מ-18 מדינות במקלט החירום לפליטים בפורט אונטריו.
מאמצי החילוץ האמריקאים בשנה האחרונה של המלחמה גרמו להצלת אלפי יהודים.
ארגון הג'וינט היהודי, שפעל למען יהודי התפוצות, סייע רבות ליהודים בתקופת השואה: בשנות ה-30 תמך הארגון במאות אלפי יהודים בגרמניה שנושלו מפרנסתם על ידי הנאצים.
בשנות המלחמה נשלחו עשרות מיליוני דולרים לצורכי סעד, כמו בתי-תמחוי, בתי חולים, בתי-מחסה לילדים ובתי-ספר.
חבילות מזון ובגדים נשלחו לגטאות (בעיקר לגטו ורשה) ולמחנות הריכוז.
יתרה מזאת, ה"ג'וינט" סייע ל-80 אלף יהודים באירופה הכבושה להגר ליבשות אחרות.
ב-1942, בהשפעת הלחץ הפוליטי מצד יהודי ארצות הברית, התפרסמה ההצהרה הראשונה של חבר הלאומים לגינוי ההשמדה.
חבר הלאומים הזהיר את גרמניה ודרש את הפסקת הרצח ההמוני.
במהלך המלחמה, ארצות הברית ובעלות הברית הפציצו רבות את גרמניה.
בעקבות כך, מספר מנהיגים יהודים פעלו להפצצת מחנה ההשמדה הגדול ביותר, אושוויץ.
ארצות הברית ובריטניה פיתחו מטוסים ומפיצים עם יכולות טכניות להגיע עד אושוויץ כבר ביולי 1944 אך ארצות הברית סירבה להפציץ את המקום ונימקה זאת בדיוק הבלתי מספק של הפצצה זו ובסיכון של הארכת המלחמה על ידי הפניית משאבים ממטרות צבאיות למטרות שכאלו.
במקרים נדירים, שבויי מלחמה אמריקאים נשלחו למחנות ריכוז.
כ-9,000 אמריקאים יהודים נתפסו כשבויי מלחמה, ובעוד רובם נשלחו למחנות שבויים, אלו שזוהו כיהודים נשלחו למחנות ריכוז.
תגי על המדים האמריקאים כללו את האמונות הדתיות של כל חייל וחייל ולכן אמריקאים יהודים רבים נאלצו או לשקר על דתם במהלך השירות הצבאי.
גם חיילים אפרו-אמריקאים הועברו למחנות ריכוז ולא למחנות שבויים.
צבא ארצות הברית שחרר את מרבית מחנות הריכוז בחזית המערבית ב-1945, כולל מחנות הריכוז בוכנוואלד, דורה-מיטלבאו, דכאו, מאוטהאוזן ופלוסנבירג.
מחנה הריכוז אוהרדרוף היה מחנה הריכוז הראשון אותו שחררו האמריקאים, עם שחרורו פעלו החיילים להאכיל את האסירים ולטפל במחלותיהם.
הגנרלים הבכירים דווייט אייזנהאואר, עומר בראדלי וג'ורג' פטון הגיעו לבדוק את המחנה ב-12 באפריל והצבא החל לתעד ממצאים שמצאו בו אודות ההשמדה של היהודים.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, דנו מעצמות הברית כיצד להעניש את פושעי המלחמה הנאצים.
ברית המועצות דגלה במשפט ראווה והוצאת להורג ללא משפט, הממלכה המאוחדת תמכה בהוצאה להורג בהליך משפטי מקוצר אך האמריקאים דגלו במשפט הוגן על בסיס המשפט המקובל.
משפטי נירנברג בו שפטו את הבכירים הנאצים ב-1945 וב-1946. שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית, רוברט ה.
ג'קסון להיות התובע הראשי מטעם האמריקאים במשפטי נירנברג נגד פושעי המלחמה הנאצים לאחר מלחמת העולם השנייה.
בעקבות חוסר ההסכמות, במרבית המקרים ארצות הברית ערכה את משפטי נירנברג הנוספים בסוף שנות ה-40 באופן חד-צדדי.
במשפטים האלו, העמידה ארצות הברית לדין רופאים נאצים, שופטים נאצים, שגרירים נאצים, תעשיינים וקציני צבא.
עשרות אנדרטאות ומוזיאונים לשואה קיימים בארצות הברית.
על פי דו"ח של מרכז המחקר פיו מ-2020, כ-84% מהמבוגרים האמריקאים מסוגלים לתאר במדויק מה הייתה השואה, כ-69% הצליחו לזהות באיזה חלק של המאה ה-20 התרחשה השואה וכ-45% הצליחו לזהות נכון כמה יהודים נהרגו בשואה.
ארצ'יבלד רוברטסון היה צייר יליד סקוטלנד שהפעיל את האקדמיה לציור בניו יורק עם אחיו אלכסנדר.
הוא ידוע בציורי הפורטרט המיניאטוריים שלו, הוא התבקש לצייר את ג'ורג' ומרתה וושינגטון זמן קצר לאחר שהגיע לארצות הברית מסקוטלנד.
הוא גם עשה ציורי נוף ותחריטים בצבעי מים.
רוברטסון נולד ליד אברדין ב-8 במאי 1765. אמו הייתה ז'אן רוס ואביו, ויליאם רוברטסון, שהיה שרטט ואדריכל.
הוא היה הבכור מבין שלושה אחים אמנים, שכללו את אלכסנדר ואנדרו.
רוברטסון למד אמנות ב-Marischal College באברדין מ-1782 עד 1786. לאחר מכן למד אמנות באדינבורו.
בשנת 1786 החל את לימודיו אצל ג'ושוע ריינולדס ובנג'מין וסט בלונדון.
הוא גם למד אמנות באקדמיה המלכותית לאמנויות אצל צ'ארלס שירף.
רוברטסון פתח בית ספר לאמנות וסטודיו באברדין, סקוטלנד בעקבות הכשרתו בלונדון.
הוא היה צייר מצליח של פורטרטים ודיוקנאות מיניאטוריים.
הוא גם היה חרט, כולל תחריטים טופוגרפיים.
ארצ'יבלד ואלכסנדר שיתפו פעולה בעבודות, כמו בתחריטים.
ארצ'יבלד הגיע לארצות הברית ב-1791 בהזמנתם של כמה אנשים עשירים ללמד אמנות.
הוא התבקש לצייר את דיוקנם של ג'ורג' ומרתה וושינגטון.
אלכסנדר הצטרף לאחיו בארצות הברית בסתיו 1792. הם הקימו את האקדמיה הקולומביאנית לציור בניו יורק ברחוב ויליאם.
זה היה אחד מבתי הספר הראשונים לאמנות במדינה.
האקדמיה הקולומביאנית לאמנות שונה לשם האקדמיה לציור, שהמשיכה להיות מנוהלת על ידי ארצ'יבלד.
אלכסנדר פתח בית ספר לאמנות משלו ב-1802.שני האחים רוברטסון היו מציגים פעילים ומעורבים בניהול האקדמיה האמריקאית לאמנויות יפות (AAFA) בניו יורק.
ארצ'יבלד הצטרף ב-1817 והיה בדירקטוריון במשך 15 שנים.
בניו יורק, ארצ'יבלד יצר ציורי נוף בצבעי מים של עמק נהר ההדסון וניו יורק.
ב-1802 פרסם את הספר "אלמנטים של רישום", על גישתו השיטתית לרישום עבור אמנים חובבים.
גישתו נוצרה בהשראת ויליאם סוורי גילפין.
רוברטסון הכיר את אלייזה אברמזה בארצות הברית והתחתן איתה בדצמבר 1794 וצייר כמה דיוקנאות שלה.
הוא לימד אותה לצייר בצבעי מים ועבודותיה הוצגו באקדמיה האמריקאית לאמנויות יפות.
היה להם בן, אנתוני ליספנרד רוברטסון, שהיה עורך דין והפך לשופט העליון.
הוא היה הבן הרביעי מבין ילדים רבים שהיו לזוג.
רוברסון נפטר ב-6 בדצמבר 1835. הוא נקבר בבית הקברות גרין-ווד בברוקלין, ניו יורק.
ארצ'יבלד ת'ורבורן היה אמן סקוטי שהתמחה בחיות בר, וצייר בעיקר בצבעי מים.
הוא ביקר בקביעות בסקוטלנד כדי לשרטט ציפורים בטבע, המקום האהוב עליו היה יער גאיק ליד קינגוסי באינברנשייר.
תמונותיו של חיות הבר הודפסו באופן נרחב, עם הרקע הדרמטי שלהן, זוכות להערכה בהווה כפי שהיה על ידי חוקרי טבע לפני מאה שנה.
ארצ'יבלד נולד ב-Midlothian, כבנו החמישי של רוברט ת'ורבורן, מיניאטוריסט של המלכה ויקטוריה.
השכלתו הראשונה הייתה בדלקייט ובאדינבורו, ולאחר מכן נשלח לבית הספר לאמנות סנט ג'ון ווד שנוסד באותו הזמן בלונדון.
שהותו שם הייתה קצרה בלבד, שכן עם מות אביו ביקש את הדרכתו של יוזף וולף.
המשימה שלו ב-1887 להמחיש את הדמויות הצבעוניות של הציפורים של האי הבריטי עבור לורד לילפורד, שעבורו צייר כ-268 צבעי מים.
יצירות אלה ביססו את המוניטין שלו.
הוא אייר מספר רב של ספרי ספורט והיסטוריה של הטבע, כולל ספריו שלו.
הוא לימד את אוטו מורי דיקסון ופיליפ ריקמן, ועודד את לוחם שמירת הטבע דונלד ווטסון הצעיר כשבא לבקר אותו בדאמפריס וגאלווי.
ת'ורבורן היה חברם של מאיירי ציפורים בולטים אחרים, כולל ג'ורג' אדוארד לודג' וג'ון גיל מיליי, שאיתם שיתף פעולה במספר יצירות כולל ברווזי צלילה בריטיים וציפורי צייד בריטיות.
ציוריו הוצגו בקביעות באקדמיה המלכותית והוא עיצב את כרטיס חג המולד הראשון שלהם עבור החברה המלכותית להגנה על ציפורים ב-1899, נוהג שהמשיך עד 1935. הוא היה סגן נשיא החברה המלכותית להגנה על ציפורים.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 ת'ורבורן התאכזב מהמוסד הבריטי ועבודתו הוצגה במרכז לציפורים.
עם נישואיו לקונסטנס מודי, עבר ת'ורברן לאשקומבי ב-1902, שם היה אמור לבלות את שארית חייו.
בשנות ה-30 סירב לעשות שימוש בתאורה חשמלית, העדיף אור טבעי לציור שלו, ועשה שימוש בנרות.
קברו נמצא בכנסיית סנט ג'ון המטביל בבוסברידג', גודלמינג.
ארצות הברית נוטלת חלק במלחמת חרבות ברזל לצד ישראל על ידי סיוע כספי ודיפלומטי ותקיפות צבאיות, ומשמשת כמתווכת לשחרור חטופים ולסיום המלחמה.
ארצות הברית הציבה נושאות מטוסים ומשחתות לשם הרתעת איראן וחזבאללה מהפיכת המלחמה למערכה רב זירתית, יירוט טילים שנורו לעבר ישראל על ידי החות'ים מתימן, ושמירה על מרחב הים האדום באזור באב אל מנדב מניסיונות של החות'ים לפגוע בספינות סוחר הנוסעות לנמלי ישראל.
על פי מחקר של מכון ווטסון האמריקאי, ממשלת ארצות הברית הוציאה לפחות 22.76 מיליארד דולר על סיוע צבאי לישראל מ־7 באוקטובר 2023 עד 30 בספטמבר 2024. לפי המחקר, ארצות הברית מממנת כ־70% מהמאמץ המלחמתי של ישראל.
בערבו של יום שלישי (שעון ישראל), 10 באוקטובר 2023, 4 ימים מאז פרוץ המלחמה, נשא נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן נאום בבית הלבן בו הביע זעזוע מהטבח שביצעו מחבלי חמאס.
הוא הדגיש שהם היו "צמאי דם" והשווה אותם לדאעש.
הנשיא אף ציין כי המחבלים לקחו בשבי ניצול שואה, ורצחו תינוקות, וכמו כן "נשים נאנסו, הותקפו והוצעדו לראווה".
הנשיא הצהיר שארצות הברית תעמוד לצד ישראל בהזרמת תחמושת, אמצעי לחימה וכדומה, ובהבאת נושאת המטוסים ג'רלד פורד לחופי ישראל והזהיר "כל מדינה, כל ארגון, כל מישהו שחושב לנצל את המצב לרעה, יש לי מילה אחת לומר: ".
על פי קבוצת מומחים אמריקאים שעוקבים אחר הפגנות פוליטיות בארצות הברית, נכון ל-5 בדצמבר, יותר ממיליון אמריקאים השתתפו בהפגנות על המלחמה.
בעשרת הימים הראשונים של המלחמה, היו הפגנות תמיכה רבות יחסית בישראל בארצות הברית והן היו הנפוצות ביותר.
לאחר כמה ימי לחימה, החלו הפגנות פרו-פלסטיניות נגד המלחמה בדרישה להפסקת אש ונסיגת כוחות ישראליים מהשטחים הפלסטיניים.
לתפוס אחיזה ולהתגבר על הפגנות התמיכה בישראל מפגינים פרו-פלסטינים מבקרים את ארצות הברית על תמיכתה בישראל, מוחים על התמרון הקרקעי ברצועת עזה, כשחלקם טוענים שישראל מבצעת רצח עם ברצועת עזה.
כמה קבוצות שמאל יהודיות וכמה מעובדי ממשלת ארצות הברית הצטרפו גם הם להפגנות הפרו-פלסטיניות.
ב-21 באוקטובר 2023 פרצו הפגנות פרו-פלסטיניות בניו יורק, שגרמו לשיבושי תנועה ב-Bay Ridge למשך מספר שעות ולפחות 19 אנשים נעצרו.
החל מאפריל 2024, שני אנשים הציתו את עצמם במחאה על המלחמה בעזה.
ב-1 בדצמבר 2023, אישה לא מזוהה שענדה דגל פלסטין הציתה את עצמה באטלנטה, איש חיל האוויר האמריקני בן 25 אהרון בושנל הצית את עצמו בוושינגטון הבירה.
ב-18 באפריל 2024, פרצו הפגנות פרו-פלסטיניות באוניברסיטת קולומביה, ומשטרת ניו יורק עצרה 108 מפגינים.
בתו של נציג ארצות הברית הדמוקרטי אילהאן עומר נעצרה גם היא במהלך ההפגנות.
עם זאת, מחאות פרו-פלסטיניות באוניברסיטת קולומביה לא פסקו מאז.
במקביל, ההפגנות התפשטו לקמפוסים נוספים בארצות הברית כמו אוניברסיטת ייל ואוניברסיטת ניו יורק, והמשטרה עצרה יותר מ-500 איש.
הקורסים של אוניברסיטת קולומביה הועברו לתערובת של שיעורים מקוונים ולא מקוונים, וקמפוס קולומביה סגור למבקרים.
אוניברסיטת דרום קליפורניה ביטלה את טקס הסיום המתוכנן ל-10 במאי.
באוניברסיטת קליפורניה, לוס אנג'לס פרצו עימותים בין אנשים פרו-ישראלים ופרו-פלסטינים.
ב-30 באפריל, משטרת ניו יורק נכנסה לקמפוס אוניברסיטת קולומביה ועצרה ופיזרה מפגינים פרו-פלסטינים שכבשו בנייני קמפוס וחנו בקמפוס.
נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן וראש עיריית ניו יורק אריק אדמס ראו שהמחאות בקמפוס הן אנטישמיות וגינו אותן.
דובר המועצה לביטחון לאומי של הבית הלבן, ג'ון קירבי, אמר כי הוא מכבד את הזכות למחאה שלווה אך גינה את הרטוריקה האנטישמית, מייק ג'ונסון, יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, הגיע לאוניברסיטת קולומביה וביקש מהסטודנטים לסיים את ההפגנות נגד המלחמה ואיים לשלוח את המשמר הלאומי כדי לדכא את ההפגנות.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו האשים את מחאת הסטודנטים כ"גל אנטישמי", עם זאת, חלק מהסטודנטים המפגינים היו יהודים, וקבוצת המחאה סירבה לראות בהם מחאה אנטישמית.
עד ל־6 בדצמבר נחתו בישראל 200 מטוסי תובלה עם מטען של אמצעי לחימה במשקל של כ־10,000 טונות, בהם ג'יפים ממוגנים, ציוד מיגון אישי, תחמושת, ציוד רפואי ועוד.
ב-7 במרץ 2024 הכריז נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן על הקמה עתידית של מזח צף לחופי העיר עזה, במטרה לספק סיוע הומניטרי לתושבי רצועת עזה בעקבות המשבר ההומניטרי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל.
התכנון האמריקאי הוא לספק לרצועת עזה דרך המזח כ-2 מיליון מנות מזון יומיות, לכ-2.3 מיליון תושבי הרצועה.
ב-20 באפריל 2024 העביר בית הנבחרים האמריקאי שורה של הצעות חוק שיעניקו סיוע צבאי של 95 מיליארד דולר למדינות, ביניהן ישראל.
בינואר 2025 הקפיא הממשל האמריקאי את כל הסיוע הכספי למדינות אחרות, למעט ישראל ומצרים.
באותו ערב בו נשא נשיא ארצות הברית ביידן את נאומו, ב-10 באוקטובר 2023, הגיעה נושאת המטוסים ג'רלד פורד, שהיא ספינת המלחמה הגדולה בעולם, למזרח הים התיכון, על מנת להרתיע את משמרות המהפכה באיראן ואת ארגון הטרור חזבאללה מלהצטרף ללחימה בישראל.
על סיפונה של נושאת המטוסים הוצבו 4,539 חיילים אמריקאים, ויחד עימה הגיעו חמש ספינות מלחמה המלוות אותה.
ב-15 באוקטובר פורסם כי ארצות הברית שולחת גם את נושאת המטוסים דווייט אייזנהאואר למזרח הים התיכון, סמוך לישראל.
ב-31 בדצמבר 2023 פרסמה רשת ABC כי נושאת המטוסים פורד תעזוב את אזור מזרח הים התיכון ותשוב לבסיסה בווירג'יניה.
ב-19 באוקטובר 2023 שיגרו החות'ים מתימן טילי שיוט וכטב"מים לעבר ישראל.
ספינת המלחמה האמריקנית USS Carney שהונחתה לשהות בצפון הים האדום יירטה 4 טילי שיוט ו-15 כטב"מים.
במהלך החודשים שלאחר מכן המשיכו החות'ים לשגר טילים וכטב"מים לעבר ישראל, שרבים מהם יורטו על ידי ספינות המלחמה האמריקאיות.
במתקפה האיראנית על ישראל שבוצעה על ידי איראן בלילה שבין 13 ל-14 באפריל 2024 יירטה ארצות הברית חלק מהמתקפה.
ב-14 בנובמבר 2023 הודיעו החות'ים כי הם מחפשים אוניות ישראליות בים האדום על מנת לתקוף אותן.
הם הכריזו על הטלת מצור ימי על ישראל והחלו לתקוף אוניות סוחר בבאב אל-מנדב שהם טענו שהיו בבעלות ישראלית או מיועדות לעגון בישראל.
בפועל, גם ספינות שלא קשורות לישראל הותקפו.
החל מ-19 בנובמבר 2023 החלו החות'ים לתקוף אוניות סוחר אשר להן בעלות ישראלית (חלקית), ובהמשך תקפו גם ספינות ללא בעלות ישראלית שעשו דרכן לחופי ישראל.
בתגובה ארצות הברית הקימה את הכוח הימי הרב לאומי ויצאה למבצע שומר השגשוג לשם הגנה על מרחב השיט באזור באב אל מנדב הסמוך לתימן, מקום מושבם של החות'ים.
ב-10 בינואר 2024 סיכל הכוח, בהובלת ארצות הברית, מתקפה משולבת גדולה של החות'ים לעבר דרום הים האדום.