tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לחלק מהעלים צורת רומח, עם קצה דוקרני ושוליים חדים.
לפעמים נראה כאילו לצמח אין גבעול מכיוון שהעלים מתחילים לצמוח מגובה האדמה.
הגבעולים עשויים להיות פשוטים או מסועפים וצבעם ירוק בהיר, אפור או מנומר.
פרחי האלוויים הם צינוריים, לרוב צהובים, ורודים או אדומים.
הפרחים צפופים על גבעולים חסרי עלים.
המין אלווי עצי נפוץ בגינות רבות בארץ.
אלווה מאייר היה אצן אמריקאי-יהודי, סגן אלוף אולימפי (סטוקהולם 1912) בריצת 100 מטר.
היה חבר במועדון האתלטיקה האירי-אמריקאי שכלל אתלטים יהודים אלופים אולימפיים נוספים כמו מאיר פרינסטיין ואבל קיוויאט.
מאייר זכה בתואר אליפות ארצות הברית באתלטיקה באולם בשנת 1911 בריצת 60 יארד.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1912 הוא זכה מדליית זהב בריצת 220 יארד בשיא אמריקה חדש של 21.8 שניות.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת סטוקהולם הוא לא רץ היטב ונאלץ לממן את השתתפותו באולימפיאדה בכוחות עצמו ובסיוע הוריו.
למרות זאת, במשחקים עצמם זכה במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.9 שניות, אחרי רלף קרייג (10.8 שניות) ולפני דון ליפינקוט (10.9 שניות) שלושתם השלימו ניצחון אמריקאי, בשלב המוקדמות קבע ליפינקוט שיא עולם חדש של 10.6 שניות, שיא העולם הראשון בריצה זו המוכר על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית.
בשלב חצי הגמר בריצת 200 מטר הוא סיים שני אחרי ליפינקוט (זכה במדליית כסף בריצה זו) ולא עלה לשלב הגמר.
בתחרות שנערכה בפיטסבורג ב-21 בספטמבר אותה שנה הוא קבע בריצת 200 מטר שיא אישי חדש של 21.7 שניוט ודורג במקום שלישי בעולם.
באליפות ארצות הברית שנערכה בסן פרנסיסקו, קליפורניה ב-7 באוגוסט הוא זכה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף בריצת 100 יארד ומדליית ארד בריצת 220 יארד.
באליפות ארצות הברית שנערכה בניוארק, ניו ג'רזי ב-9 בספטמבר הוא זכה במדליית ארד בריצת 100 יארד.
בשנת 1939 נפטר מאייר בטוסון שבאריזונה.
אָלְווָארוֹ קוֹלוֹם קבּלרוֹס (בספרדית: Álvaro Colom Caballeros; 15 ביוני 1951 – 23 בינואר 2023) היה נשיא גואטמלה בשנים 2008–2012, מנהיג מפלגת "איחוד התקווה הלאומי" הסוציאל־דמוקרטית.
קולום נולד בגואטמלה סיטי לאנטוניו קולום ארגואטה ויולנדה קבלרוס פרטה והיה הרביעי מתוך חמשת ילדיהם.
דודו, מנואל קולום, כיהן כראש העיר של גואטמלה סיטי ונהרג על ידי הצבא בשנת 1979, שבוע לאחר שמפלגתו אושרה כחוק.
לאחר שהתאלמן והתגרש, קולום נשוי כעת בשלישית לסנדרה טורס.
לאחר שסיים את חוק לימודיו בהנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת סן קרלוס שבגוואטמלה סיטי, היה לאיש עסקים ולעובד מדינה, הקים וניהל את קרן השלום הלאומית והיה סגן שר האוצר, לפני שנכנס לפוליטיקה.
בבחירות של שנת 2003 הוא התמודד על הנשיאות מטעם מפלגת "איחוד התקווה הלאומי", אך הפסיד לאוסקר ברשה בהפרש של 8% מהקולות בלבד – ההפרש הקטן ביותר אליו הגיע מועמד מן השמאל בגוואטמלה, מאז הדמוקרטיה הושבה על כנה, בשנת 1985.
קולום היה אחד משני המועמדים שהגיעו לשלב השני בבחירות לנשיאות, שהתקיימו ב-9 בספטמבר 2007, יחד עם הגנרל לשעבר אוטו פרז מולינה, המועמד מטעם "המפלגה הפטריוטית".
באותו היום בשעה 22:00 לפי שעון גוואטמלה, התמנה קולום לנשיא החדש של גוואטמלה בהפרש של חמישה אחוזים מהקולות, 52.7% מול 47.3%, והיה לנשיא השמאלני הראשון של גוואטמלה מזה 53 שנים.
קולום הכריז שבכוונתו להפחית את רמות הפשיעה על ידי טיפול בעוני, אולם בנובמבר 2011, אז התקיימו הבחירות בהן נבחר לנשיא אוטו פרז מולינה, העריכו מומחי צבא כי הכנופיות וקרטלי הסמים של מקסיקו שהגבירו מאוד בשנות כהונתו את נוכחותם במדינה, שולטים בכ-40% משטחה של גואטמלה.
שיעור הרציחות במדינה גבוה פי שמונה מזה שבארצות הברית.
רודריגו רוזנברג הוא עורך דין גואטמלי ואב ל-4 שנורה למוות ב-10 במאי 2009. בהקלטת וידאו, שיצר כמה ימים לפני מותו, הוא טען שקולום ובכירים אחרים בממשל אחראיים לרציחתו.
קולום הכחיש את ההאשמות שנשמעו בקלטת בריאיון ל-CNN בספרדית.
בעיתון הגוואטמלי "פרנסה ליברה" (העיתונות החופשית) נכתב שהקלטת "יצרה את המשבר הפוליטי החמור ביותר עבור הדמוקרטיה של גוואטמלה, שכן נשיא שנבחר באופן דמוקרטי מעולם לא הואשם בה ברצח".
ב-12 במאי 2009 נערכה הפגנה של אלפי אנשים מחוץ לביתו של הנשיא בדרישה לצדק.
ב-13 במאי הגישו המפגינים עצומה לקונגרס הגוואטמלי, עליה היו חתומים 35,000 אנשים, בדרישה להסיר את חסינותו של קולום.
ב-12 בינואר 2010 קבע יו"ר הוועדה הבינלאומית לחקירת פשעים חמורים בגוואטמלה (הגוף הבינלאומי שהיה אחראי על חקירת רצח רוזנברג), קרלוס קסטרסנה, שהרצח היה למעשה התאבדות ושרוזנברג שכר מחסלים מקצועיים כדי שירצחו אותו.
לדבריו, רוזנברג הונע במעשיו על ידי האמונה שממשלת קולום הייתה אחראית לרציחתם של לקוחותיו וחבריו האישיים חליל ומרג'ורי מוסא, וחוסר יכולתו להוכיח שקולום עמד מאחורי הרציחות.
ב-13 בינואר 2010 קבע קסטרסנה שרוזנברג תכנן את הרצח של עצמו במשך 20 ימים, לאחר שנוכח שאף אחד לא יישא בתוצאות על רציחתם של חליל ומרג'ורי מוסא ונכנס לדיכאון עקב ניהול כושל של משרד עורכי הדין שלו (שמאוחר יותר שינה את שמו והחליף את המנהלה שלו כדי להימנע מפשיטת רגל).
קרלוס קסטרסנה ניקה מאשמה את הנשיא קולום, את הגברת הראשונה סנדרה טורס ואת מזכירו האישי של הנשיא גוסטבו אלחוס ואמר שהקשר בינם לבין מקרה הרצח לא קיים.
גנרל אלווארו אוברגון סאלידו (בספרדית: Álvaro Obregón Salido; 19 בפברואר 1880 – 17 ביולי 1928) היה גנרל במהפכה המקסיקנית, שהפך לנשיא ה-46 של מקסיקו בין 1920 ל-1924. אלווארו אוברגון היה הגנרל המרכזי שפיקד על כוחות המחנה החוקתי במהלך המהפכה המקסיקנית והנשיא הראשון של המדינה מאז המהפכה.
פעילותו הפוליטית הייתה רבת השפעה על ההיסטוריה של מקסיקו והייתה הבסיס להקמתה של המפלגה המוסדית המהפכנית.
הוא תמך בהחלטתה של סונורה ללכת בעקבות מושל קואווילה ונוסטיאנו קאראנסה כמנהיג מהפכה נגד משטרו הדיקטטורי של ויקטוריאנו ורטה, שהשיב משטר דומה לזה של הרודן פורפיריו דיאס שהודח בשנת 1910 בפרוץ המהפכה המקסיקנית.
קרנזה מינה את אוברגון למפקד הכוחות המהפכניים בצפון מערב מקסיקו ובשנת 1915 מינה אותו לשר המלחמה שלו.
במהלך המאבק איבד אוברגון את ידו הימנית בקרב נגד "הדיוויזיה הצפונית" בפיקודו של פרנסיסקו "פנצ'ו" וייה.
בשנת 1920 פתח אוברגון במרד נגד קאראנסה, בו נרצח קאראנסה.
אוברגון זכה בבחירות שלאחר מכן בתמיכה מוחצת.
נשיאותו של אוברגון הייתה הנשיאות היציבה הראשונה מאז שהחלה המהפכה בשנת 1910. הוא פיקח על רפורמה חינוכית מסיבית, רפורמה מתונה בקרקעות וחוקי עבודה בחסות הקונפדרציה האזורית ההולכת ומתעצמת של עובדי מקסיקו.
באוגוסט 1923 הוא חתם על אמנת בוקראלי שהבהירה את זכויות ממשלת מקסיקו וארצות הברית.
אוברגון תרם לאופי הפדרלי של מקסיקו במהלך תקופת נשיאותו במסגרת הרפורמות.
אינטרסים לנפט והביאו את ארצות הברית הכרה דיפלומטית לממשלתו.
בשנים 1923–1924, שר האוצר של אוברגון, אדולפו דה לה ורטה, פתח במרד, בין השאר כדי למחות על אמנת בוקראלי; אוברגון חזר לשדה הקרב כדי לדכא את המרד.
בניצחונו הוא נעזר בארצות הברית בנשק.
עוד בתקופת שלטונו של קאראנסה, קידם אוברגון את כתיבתה של חוקה מקסיקנית חדשה שהחליפה את חוקת 1857. החוקה החדשה שנכתבה בידי התנועה החוקתית בשנת 1917 עודנה משמשת בתור חוקת מקסיקו.
לאורך תקופת נשיאותו פעל אוברגון לשיפור יחסי ארצות הברית–מקסיקו וקידם רפורמות ליברליות פנימיות שנעשו בידי הרשויות המקומיות ברחבי מקסיקו, בעיקר בדרום המדינה.
בשנת 1924 הוחלף בנשיאות בידי פלוטארקו אליאס קאייס, ממשיכו הפוליטי ואביה של המפלגה המוסדית המהפכנית ששלטה במקסיקו עד שנת 2000. אוברגון נבחר לקדנציה נשיאותית שנייה בשנת 1928 אך נרצח בהתנקשות פוליטית במקסיקו סיטי לפני שהושבע לנשיא מחדש.
אוברגון נולד בסיקוויסיבה, סונורה, בנו של פרנסיסקו אוברגון (אובראיין) וסנוביה סאלידו.
פרנסיסקו אוברגון היה פעם בעל אחוזה משמעותית, אך שותפו העסקי תמך בקיסר מקסימיליאן במהלך ההתערבות הצרפתית במקסיקו (1861–1867), ואחוזת המשפחה הוחרמה על ידי הממשלה הליברלית בשנת 1867. פרנסיסקו אוברגון נפטר בשנת 1880, שנת הולדתו של אלווארו אוברגון.
הילד גדל בעוני על ידי אמו ואחיותיו הגדולות קנוביה, מריה ורוזה.
בילדותו עבד אוברגון בחווה המשפחתית והתוודע לאנשי המאיו שעבדו שם גם הם.
הוא למד בבית ספר שניהל אחיו חוסה בהואטאמבו וקיבל חינוך יסודי.
את שנות ההתבגרות שלו עבד במגוון עבודות, לפני שמצא עבודה קבועה בשנת 1898 כמפעיל מחרטה בטחנת הסוכר שבבעלות דודיו האימהיים בנבולטו, סינלואה.
בשנת 1903 הוא התחתן עם רפוג'יו אוראה ובשנת 1904 הוא עזב את טחנת הסוכר כדי למכור נעליים מדלת לדלת, ואז להפוך לחקלאי דיירים.
ב-1906 הוא היה מסוגל לקנות חווה קטנה משלו, בה גידל חומוס.
השנה שלאחר מכן הייתה טרגית עבור אוברגון כשאשתו ושניים מילדיו מתו, והותירה אותו אלמן עם שני ילדים קטנים, שגדלו מעתה על ידי שלוש אחיותיו הגדולות.
בשנת 1909 המציא אברגון קציר חומוס ובמהרה הקים חברה לייצור קצירנים אלה, עם קו הרכבה מודרני.
שיווק בהצלחה את הקצירנים האלה לחקלאי חומוס ברחבי עמק המאיו.
אוברגון החל בקריירה פוליטית ב-1911, כשנבחר לראש עיריית ואטאבאמפו.
במהלך המהפכה המקסיקנית התנדב לצבא מקסיקו (1912), ותמך בנשיא פרנסיסקו מדרו במאבקו במרד בהנהגתו של פסקואל אורוסקו בצ'יוואווה.
לאחר אירועי עשרת הימים הטראגיים בראשית 1913, שמדרו נרצח במהלכם, הציע את שירותיו כאיש צבא לממשלת סונורה שהתנגדה לשלטונו של הנשיא החדש והדיקטטורי, ויקטוריאנו ורטה.
מנהיג ההתנגדות של קואווילה, ונוסטיאנו קאראנסה, מינה את אוברגון לעמוד בראש כוחותיו בצפון-מערב מקסיקו.
קאראנסה פרסם את 'תוכנית גוואדלופה' שקבעה כי ורטה אינו אלא בוגד וקבעה את קאראנסה בתור מפקד המחנה המהפכני החוקתי שכלל את תומכיו מדרו ויצא למאבק ישיר נגד ורטה והצבא הפדרלי שבפיקודו.
מפקדי כוחות מורדים כגון פנצ'ו וייה שהנהיג את "הדיוויזיה הצפונית", חתמו גם כן על התוכנית.
מכיוון שקאראנסה היה חסר אמון בפנצ'ו וייה, הוא רצה שאוברגון יציב את כוחותיו בין מקסיקו סיטי לוייה, כך שזה האחרון לא יהיה הראשון להגיע אל הבירה.
בסוף יולי 1914, הצבא של אוברגון נפרס מחוץ למקסיקו סיטי, וייה וכוחותיו היו משותקים בצפון ליד טוראון, ואוברגון לא היה בטוח בכוונותיו של קאראנסה ברגע שבו וייה יובס.
לכן, בין 14 באוגוסט לאמצע ספטמבר 1914, אוברגון ערך סדרה של פגישות עם וייה לניהול משא ומתן על הסדר בין המחנה החוקתי לבין מחנה "הדיוויזיה הצפונית".
משא ומתן זה אפשר לאוברגון להגיע להסדר עם וייה, יריבו הפוטנציאלי, ללא שפיכות דמים.
שני הגנרלים הגיעו להסכם טנטטיבי; שניהם דחקו בקאראנסה לקבל על עצמו את תואר הנשיא הזמני כדי לסיים את המצב החוקי המעורער בו לא הייתה לו סמכות סדירה.
הסכם זה כלל גם קביעות שנועדו למנוע משני המפקדים הצבאיים ומקאראנסה להתקוטט אחד בשני על מעמדותיהם.
וייה ואוברגון הסכימו גם לאמץ צעדים לחלוקה מחדש של קרקעות.
קאראנסה לא קיבל תנאים אלה שנקבעו מאחורי גבו וקרא לכינוס ב-1 באוקטובר 1914.
ב-1914 תפס קאראנסה את השלטון, ובמהלך 1915 התפתח מאבק בינו לבין בני בריתו לשעבר פנצ'ו וייה ואמיליאנו ספאטה, מנהיג תנועת ה'ספאטיסטים' בדרום מקסיקו אשר הובילה את המאבק של עובדי האדמות המורעבים נגד האליטה הכלכלית והשלטונית ועבור חלוקת קרקעות ונחלות בצורה פרטית בין אזרחים.
כאשר וייה החל להראות את חוסר שביעות רצונו מקאראנסה, אוברגון הזכיר לו שהוא חתם על תוכנית גוואדלופה.
אולם ב-16 בספטמבר 1914, אוברגון היה בטוח למדי שקאראנסה ווייה עומדים להישאר בעלי ברית במשך זמן רב, והוא ביקר במחנה של וייה פעם נוספת.
כשהגיע לשם, וייה האשים אותו שהוא בוגד והורה להעביר אותו אל מול כיתת יורים.
אוברגון, באירוע שנודע בו בעצבים מברזל, הגן על עצמו בכך שקבע כי מותו רק יעזור לקאראנסה, ובמקביל היו גם גנרלים שפעלו תחת וייה שהתנגדו גם להוצאתו להורג.
על כן הורשה אוברגון לשוב לדרכו.
וייה ניסה מספר פעמים נוספות להתנקש בחייו של אוברגון וזאת ללא הצלחה, ניסיונות אלו הובילו לקרע בין השניים, שעד לפני כן נראו כבעלי אידיאלים מתאימים יותר מאשר אוברגון וקאראנסה.
אוברגון סייע לקאראנסה במהלך המאבק החדש עם וייה וספאטה, ובמהלך קרב סלאיה, באפריל אותה שנה, איבד את זרועו הימנית.
ב-1915 מינה קאראנסה את אוברגון לשר המלחמה.
אוברגון הוביל למודרניזציה של הכוחות המזוינים והפך אותם לכוח לחימה מקצועי.
הוא הקים בית ספר להכשרת קצינים, בית ספר לרפואה צבאית וכן מחלקת תעופה שכללה בית ספר להכשרת טייסים.
אוברגון גם העמיד את בתי חרושת לייצור התחמושת תחת שליטה צבאית.
הצבא החוקתי המיומן החדש קיבל תמיכה צבאית מארצות הברית שהעבירה ארטילריה למאבקו נגד וייה.
בתגובה, וייה ביצע פלישה צבאית לתוך ארצות הברית, פשט ובזז עם כוחותיו ולבסוף שב למקסיקו.
המהלך הצבאי הוביל התערבות אמריקאית ישירה בתוך מקסיקו כאשר הצבא האמריקאי פלש דרך הגבול ונאבק בלוחמת הגרילה של וייה ו"הדיוויזיה הצפונית".
כמזכיר הצבא והצי, אוברגון נאלץ להגיע לתיאום עם ארצות הברית כאשר וייה פלש לקולומבוס, ניו מקסיקו.
אוברגון נפגש עם הגנרל האמריקאי יו לנוקס סקוט ב-28 באפריל 1916 בסיודאד חוארס, מעבר לגבול ארצות הברית–מקסיקו, כדי לדון בנסיגת כוחות ארצות הברית ממקסיקו.
קאראנסה הורה לאוברגון לקבל רק נסיגה מוחלטת של כוחות אמריקאים, לעומת זאת, סקוט לא הורשה לקבל נסיגה מוחלטת עד ללכידתו של וילה לפי ההוראות שניתנו לו מוושינגטון די.
אוברגון וסקוט הגיעו להסכמה ב-3 במאי, ארצות הברית תסיר בהדרגה את כוחותיה וממשלת מקסיקו תיקח על עצמה את הרדיפה אחר וייה.
קאראנסה הכחיש את קיומו של הסכם זה משום שהיה עלול לסייע לאוברגון בבחינה פוליטית.
בסוף 1916 נקרעה הברית בין אוברגון לקאראנסה, אך דבר זה לא התפרסם בפומבי.
אוברגון, שהיה סוציאל-פרוגרסיבי באידיאלים שלו, קרא לקאראנסה לקדם ועידה חוקתית שתכתוב חוקה מקסיקנית פדרלית חדשה.
קאראנסה חשד כי אוברגון שלח מטעמו את הצירים הרדיקליים ביותר לוועידה החוקתית ב-1917. במציאות, הצירים הקיצוניים ביותר בוועידה החוקתית לא היו, באופן מדוקדק, תומכי אוברגון; אוברגון היה יותר בעד אותם מאשר הם בעדו.
חוקת 1917 קבעה מפת דרכים שאחריה יבואו הגורמים המהפכנים, חוקתים, סוציאליסטים ואחרים, ואילצה אותם ללחוץ על הרפורמות החברתיות שנקבעו לפי מסמך, כמו גם על רפורמה בקרקעות, זכויות עבודה והפרדת הדת מהמדינה.
על חלק מנושאים אלו הבליג קאראנסה לאורך תקופת נשיאותו.
אוברגון היה בעד שליטה אזרחית בממשלה, ובמאי 1917 הוא פרש מהצבא לאחר התבוסה הסופית של וייה ונסיגת משלחת העונשים של הגנרל האמריקאי ג'ון פרשינג.
אוברגון חזר לפעילות חקלאית פרטית.
החברה שיצר למכירת גידולים חקלאיים הוכיחה עצמה בתור עסק משתלם מאוד עבור הגנרל לשעבר; רק בשנת 1918 הוא הרוויח 50,000 דולר מייצוא יבול גרעיני חומוס של החברה.
הקרקע הקטנה שהייתה ברשותו בסונורה גדלה מ-180 דונם ל-1,416. במהלך היעדרותו מהממשלה הלאומית טיפח אוברגון גם את תדמיתו הבינלאומית.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה הוא הבהיר כי העדפותיו הדיפלומטיות פנו אל מדינות ההסכמה ולא מעצמות המרכז.
אוברגון התפטר מתפקידו כשר המלחמה ב-1917 כדי לבדל עצמו מקאראנסה ולהדגיש את מחויבותו לשליטה אזרחית בממשלה, אך גם בכדי להכין את הקרקע לקראת התמודדותו על הנשיאות ב-1920. קאראנסה, שחשש מהפופולריות של אוברגון, ניסה להביא למעצרו.
בתגובה פתח אוברגון במרד, שבמהלכו נהרג קאראנסה.
בששת החודשים שנותרו עד הבחירות כיהן אדולפו דה לה ורטה כנשיא.
אוברגון נבחר ברוב גדול, והחל בכהונתו ב-1 בדצמבר אותה שנה.
הצדדים הלוחמים ברחבי מקסיקו הגיעו להפסקת אש לקראת הבחירות ביולי 1920, ובספטמבר הוכרז כי אוברגון זכה עם 1,131,751 קולות, ואילו יריבו, אלפרדו רובלס דומינגז, קיבל 47,442 קולות בלבד.
אוברגון נשא את שבועת הנשיאות בחצות ב-30 בנובמבר 1920. למדינה עדיין לא היו תשתית קבועה, ללא אמצעים כלכליים, וכמעט הייתה על פשיטת רגל.
אוברגון הכחיד תחילה את המרידות שנותרו ברחבי המדינה.
הייתה הערכה שגויה גם בקרב פוליטיקאים שאוברגון ינסה להתנקש בחייו של וייה.
אוברגון גם ידע שעליו לצמצם את מספר אנשי הצבא כדי לחסוך כסף עבור האוצר הלאומי; אחוזו הכולל של הצבא מהתקציב הלאומי ירד מ-61% בשנת 1921 ל-36% בשנת 1923.
אוברגון הקים את משרד החינוך הציבורי לקידום תרבות לאומית, יזם פרויקטים ורפורמות חינוכיות, שמטרתם העיקרית הייתה להעשיר את חיי תושבי מקסיקו.
בשנת 1921, משרד החינוך, תחת השר חוסה וסקונסלוס, פתח 1,000 בתי ספר כפריים ברחבי הארץ.
בתקופת נשיאותו החזיר אוברגון דונם 1,315,228 של קרקעות לידיהם של 400,000 איכרים מהם נלקחו השטחים בידי משטרו הדיקטטורי של פורפיריו דיאס.
אף על פי כן, בעלי אחוזות גדולות, כגון לואיז טרזאס שהיה בבעלות על 1,011,714 דונם, נותרו על כנן.
אוברגון החזיר את המטבע המקסיקני לתקן הזהב והזמין משקיעים וחברות זרות להשקיע בתשתיות מקסיקניות, החיה את הכלכלה והגדיל את יצוא הנפט.
אוברגון שמר על הסכם אוגוסט 1919 עם לואיס נפוליאון מורונס והקונפדרציה האזורית של העובדים המקסיקניים (CROM) ויצר את משרד העבודה, ואת משרד תעשייה ומסחר שנועד להיות ידידותי כלפי פועלים, חוק הסדרי עבודה חדש פורסם גם כן תחת חסותו.
בבחינת יחסו את הכנסייה הקתולית, אוברגון בירך בשנת 1922 את האפיפיור פיוס האחד עשר, בין לבין בכדי לחזק את היחסים עם הקהילה הדתית.
אוברגון עודד אינטלקטואלים אמריקאים ואירופאים להגיע למקסיקו כדי לראות את המהפכה מקרוב.
בשנת 1921 הזמין אוברגון קבוצה של ציורי קיר, כולל דייגו ריברה, לצבוע את קירותיהם של כמה בניינים ריקים כדי לספר את סיפור המהפכה.
אוברגון כיהן כנשיא עד 1924, והבטיח שלא יבקש בחירה מחודשת מכיוון שהוא תומך בסעיף חוקת 1917 האוסר על שלטון במשך יותר מקדנציה אחת ברציפות.
ב-1923 הודיע כי יתמוך בפלוטארקו אליאס קאייס בבחירות של 1924. בתגובה לכך פתח אדולפו דה לה ורטה, שכיהן עד אז כשר האוצר וראה עצמו כמועמד לנשיאות, במרד נגדו במדינות וראקרוס וחליסקו.
אוברגון הפיל במהירות את המרד והוציא להורג רבים מבני בריתו הפוליטיים לשעבר.
כאשר הסתיימה תקופת ממשלתו, עזב אוברגון את השלטון וחזר לסונורה במעבר סמכויות השלטון הסדיר הראשון מאז דיאס אשר סימל את סיום המהפכה.
בבחירות שנערכו בסופו של דבר ניצח קאייס.
אוברגון חזר לסונורה, אך עדיין הייתה לו השפעה רבה על המהלכים במדינה.
ב-1926 תוקנה החוקה, באופן שאפשר לאוברגון להתמודד מחדש על הנשיאות.
במאי 1927 הודיע אוברגון על מועמדותו לנשיאות בבחירות 1928, לאחר שהקונגרס הגדיר מחדש את המשמעות של אי בחירה מחדש במובן של קדנציות רצופות.
אוברגון התמודד ביחד עם שניים מבני חסותו לשעבר: הגנרל פרנסיסקו סראנו, שטיפל בו כשנפצע בזרועו, והגנרל ארנולפו גומז.
אוברגון התמודד לנשיאות כמעט ללא התנגדות וניצח בבחירות עם 1,670,453 קולות.
בטרם הושבע לכהונה שנייה בתפקידו נרצח בידי חוסה דה לאון טוראל, קתולי-דתי, שהתנגד ליחסה השלילי של הממשלה לממסד הדתי, שהגיע לכדי התנגשות במלחמת הקריסטרו ב-1927.
ב-17 ביולי 1928 סעד אוברגון עם מקורביו במסעדה במקסיקו סיטי לכבוד ניצחונו.
אל אוברגון ופמלייתו ניגש קצין צעיר, חואן אסקאפולריו, ששיעשע את הנשיא הנבחר ולאחר סיום הארוחה הציע לצייר אותו.
שלישו של אוברגון הסכים לכך והוא עצמו פנה להתקרב אל חואן כאשר האחרון שלף אקדח וירה חמש יריות לעברו.
אוברגון, בהאחזו בשולחן, נפל מטה מכיסאו.
מקורביו כמעט וביצעו לינץ בחואן לפני שלקחו אותו לתחנת משטרה שם הודיע כי אין לו כל קשר למפלגה פוליטית כל שהיא וכי פעל על מניע אידאולוגי אישי, טענה שהמשטרה המקסיקנית הטילה בה ספק.
אלווד מיד היה פרופסור, פוליטיקאי ומהנדס, ראש לשכת הטיוב של ארצות הברית במחלקת הפנים של ארצות הברית בשנים 1924–1936, בהם הוקמו בין השאר, סכר גרנד קולי וסכר הובר.
מיד נולד בכפר פטריוט שבדרום מזרח אינדיאנה.
הוא קיבל תואר ראשון במדעים בהתמחות בחקלאות מאוניברסיטת פרדו בשנת 1882. הוא לימד מתמטיקה בקולג' החקלאי של קולורדו בשנים 1883-1884 ו-1886–1888 ובין לבין קיבל תואר מוסמך בהנדסה אזרחית.
בשנת 1888 הוא מונה למהנדס של וויומינג ועם הפיכתה למדינה עסק בניסוח חוקי המים שלה.
החוקים שניסח היוו מודל לחוקי מים ברוב מדינות מערב ארצות הברית, כמו גם לאוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה וקנדה.
בשנת 1899 עבר לוושינגטון ונטל על עצמו תפקיד של יועץ לענייני השקיה במשרד הניסיונות של מחלקת החקלאות של ארצות הברית.
בשנת 1901 ידו הימנית נדרסה על ידי קרון טרולי, בעת שהוא ניסה לטפס לתוכה.
בשנת 1904 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת פרדו על תרומתו לתחום ההשקיה, ומאז נודע כד"ר מיד.
בין השנים 1907–1915 הוא כיהן כיו"ר ועדת הנהרות ואספקת מים בוויקטוריה, אוסטרליה.
עם שובו לארצות הברית הוא התמנה לפרופסור באוניברסיטת קליפורניה והיה יו"ר ועדה ציבורית של קליפורניה לניצול יעיל של הקרקע.
בתקופה זאת הוא פעל לביצוע תוכניות להתיישבות כפרית מתוכננת.
על פעלו בתקופה זאת הוא צוין כאחד מגדולי המארגנים של תנועת התיישבות.
בשנת 1924 הוא מונה על ידי נשיא ארצות הברית, קלווין קולידג', לראש לשכת הטיוב של ארצות, חלק ממחלקת הפנים של ארצות הברית.
בשנת 1923 הגיע מיד לארץ ישראל בהזמנת ההסתדרות הציונית כדי לבחון את ההתיישבות החקלאית.
בדו"ח שלו הוא הציע לפתח תעשייה בענפים הקשורים לחקלאות וביקר את התלות המופרזת של היישובים החקלאיים במימון של המוסדות הלאומיים, תלות המביאה לדבריו בזבוז בגלל הידיעה שיש מי שיכסה את הגירעונות.
הוא שב לארץ ישראל ב-1927 כאחד המומחים שנלוו לוועדת הסוכנות, שבאו להמליץ המלצות לגבי כלכלה, בנקאות, תעשייה, התיישבות, עבודה ובריאות בארץ ישראל.
מיד תקף את שיטות ההתיישבות בארץ ישראל וכתב נגד השיוך המפלגתי של היישובים החקלאיים והאפליה נגד המפלגות שאינן שייכות להסתדרות בהקמת יישובים.
מיד גם המליץ שלא להשקיע בהתיישבות בנגב מדרום לבאר שבע.
אלוהים על דוכן הנאשמים הוא סרט של ה-BBC משנת 2008, שכתב .
הסרט מתרחש במחנה הריכוז אושוויץ במלחמת העולם השנייה.
האסירים היהודים מעמידים את אלוהים לדין על נטישתו את העם היהודי, כאשר השאלה הנידונה במהלך המשפט היא האם אלוהים שבר את הברית עם העם היהודי, בכך שאפשר לנאצים לבצע רצח עם.
הסרט מבוסס על חוויה שתוארה על ידי הסופר ניצול השואה אלי ויזל בספרו "המשפט של אלוהים".
מפיק הסרט מארק רדהד ניסה לעבד את הספר לסרט במשך 20 שנה, לפני שבויס נענה בשנת 2005 לבקשתו לכתוב את התסריט.
סם וולאסטון מהגרדיאן מצא שהסרט מכיל "חומר עוצמתי ומעורר מחשבה, וכולל הופעות מרשימות של שחקנים טובים - אנטוני שר, רופרט גרייבס ודומיניק קופר".
בויס כתב את היצירה מתוך עמדה של אמון אישי, וג'יימס וולטון מהטלגרף טען כי "בכל זאת, כמה מהדמויות הציגו השקפה שונה של השאלה של אלוהים וסבל, היה ברור שהם מוכנים לחקור את אמונותיהם בעוצמה אמיתית.
זו הייתה חתיכת עבודה מורכבת".
בסקירה ארוכה של הטיימס, טים טימן שיבח רבות את השחקנים ואמר כי "ההופעות היו חזקות, עד כדי כך שהרגשתי שזוהי זכות לראות את השחקנים, ביניהם אנטוני שר, רופרט גרייבס, סטיבן דילאן וג'ק שפרד".
הוא גם שיבח את הבמאי אנדי דה אמוני "מבריק, הסצנה...
שבה עורבו האסירים, לצד הסיור בן זמננו בתא הגזים...
אלוהים לא משחק בקוביות או אלוהים לא משחק בקוביות עם העולם היא אמרת כנף מפורסמת המבוססת על דבריו של אלברט איינשטיין על מכניקת הקוונטים.
מקור האמרה בציטוט מתוך מכתב ששלח איינשטיין לעמיתו מקס בורן ב-4 בדצמבר 1926:
הרקע לאמרה הוא פיתוחה של מכניקת הקוונטים, תורה פיזיקלית מהפכנית שזכתה להצלחה רבה בהסברת תופעות חריגות שהטרידו פיזיקאים בראשית המאה ה-20. לזכותו של איינשטיין עצמו נזקפת תרומה מכרעת למכניקת הקוונטים, אך הוא התנגד באופן חריף למסקנות שעלו ממנה.
מהניסוח המתמטי של מכניקת הקוונטים עלה שאקראיות שזורה בחוזקה בטבע.
הפיזיקה שלפני התורה הקוונטית תארה את היקום כעולם דטרמיניסטי – לכל תהליך יש תוצאה אפשרית אחת בלבד שנכפית על ידי חוקי הפיזיקה.
מכניקת הקוונטים ערערה על תפיסה זו מן היסוד, והראתה שלתהליכים בסיסיים בטבע ייתכנו כמה תוצאות אפשריות, ושלכל היותר ניתן לקבוע את ההסתברות שתוצאה כלשהי תתקבל.
איינשטיין לא היה מוכן לקבל רעיון זה.
הוא הקדיש חלק ניכר מעבודתו לניסיון להוכיח כי הגרסה ההסתברותית איננה שלמה.
הוא האמין שמכניקת הקוונטים היא צל לתאוריה בסיסית יותר, והסיבה שיש אלמנט הסתברותי בה היא שטרם חשפנו את המנגנונים היסודיים של התאוריה הבסיסית שהם דטרמיניסטיים בעיקרם.
גישה זו נודעה כ"גישת המשתנים החבויים" ואיינשטיין היה לדובר המוכר ביותר שלה.
מנגד לעמדתו של איינשטיין עמדה פרשנות קופנהגן, בראשותו של נילס בוהר, שטענה כי לעצמים אין בכלל גדלים פיזקליים מוגדרים (מיקום, מהירות, אנרגיה וכו') כל עוד אלו לא נמדדים.
ואילו כאשר הגדלים נמדדים, המדידה כופה על העצם קבלת גדלים פיזיקליים מדויקים שנבחרים באופן אקראי (לפי הסתברויות הניתנות לחישוב) בו במקום (השפעת האקראיות בלתי מורגשת בתנאים השוררים בחיי היום-יום).
איינשטיין לִגְלֵג על השקפת בוהר באומרו: .
האמרה של איינשטיין נועדה לבטא את הסתייגותו מפרשנות קופנהגן ותמיכתו במשתנים חבויים.
הוא האמין שלא ייתכן שבטבע מתרחשת "הטלת קוביות" הקובעת דברים באופן אקראי.
בעקבות האמרה, מיוחסת לנילס בוהר התגובה המבודחת: .
על אף המחלוקת המקצועית החריפה בין איינשטיין לבוהר, שכללה אף מספר עימותים פומביים מאורגנים, בין השניים שררו יחסי ידידות והערכה הדדית.
במכתב ששלח לפיזיקאי ההונגרי קורנל לנצ'וש (Kornél Lánczos) ב-21 במרץ 1942 התבטא איינשטיין באופן דומה:
איינשטיין מתייחס בציטוט למתקפתו הנודעת ביותר נגד מכניקת הקוונטים, הפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן, אותו הציג יחד עם בוריס פודולסקי ונתן רוזן בשנת 1935. בפרדוקס מוצגת סיטואציה שבה נראה כאילו מכניקת הקוונטים סותרת את תורת היחסות הפרטית.
זאת כיוון שהיא חוזה ששני אירועים, הנמצאים אחד מחוץ לקונוס האור של השני, יהיו מתואמים, לכאורה בסתירה לעקרון המקומיות הקובע שאירוע לא יכול להשפיע באפס זמן על אירוע מרוחק ממנו.
ה"טלפתיה" אליה איינשטיין מתכוון, מתייחסת לאפשרות שמשהו ישפיע על דבר מרוחק ממנו בלא שיעבור שום דבר ביניהם.
איינשטיין טען שהפרדוקס מהווה ראיה מכרעת לקיומם של משתנים חבויים מקומיים.
גישתו של איינשטיין זכתה למכה ניצחת בשנת 1964, כאשר ג'ון סטיוארט בל הוכיח את משפט בל, הקובע כי לא ניתן למצוא למכניקת הקוונטים תיאורית משתנים חבויים מקומיים.
בל הראה שבלתי אפשרי ליצור תאוריה כזאת שכל תחזיותיה יתאמו את תחזיות מכניקת הקוונטים לגבי ניסויים מסוימים.
ניסויים שנערכו החל משנת 1976 אישרו את תחזיות מכניקת הקוונטים, ובכך רוקנו את מתקפתו של איינשטיין מתוכן.
איינשטיין נפטר בשנת 1955, קודם לפרסום הממצאים הללו.
הוא מעולם לא הצליח לנסח תאוריית משתנים חבויים שתסביר את הממצאים הקוונטיים.
האמרה של איינשטיין זכתה לתפוצה רחבה שחרגה רבות מההקשר המקורי בו נאמרה, ומצוטטת גם בהקשרים שאינם נוגעים למכניקת הקוונטים או לדטרמיניזם.
בהקשרים מסוימים, מושם הדגש במשפט על ההתייחסות ל"אלוהים" (או "הזקן" כפי שהוא מכונה במקור).
הוא דחה את ההשקפה של אל משגיח כפי שהוא נתפס בדתות המונותאיסטיות.
"אלוהים לא משחק בקוביות" אנלוגי ל"אין אקראיות בטבע".
שיבוש נפוץ נוסף הוא ייחוס האמירה כתגובה לעקרון האי-ודאות של הייזנברג.
אמנם העיקרון מנוגד להשקפותיו של איינשטיין ומחריף את המחלוקת שלו עם מכניקת הקוונטים, אך הוא פורסם בשנת 1927, לאחר שאיינשטיין כבר שלח את מכתבו לבורן.
טענה מוטעית נוספת הנשמעת היא שאיינשטיין אמר את המשפט ישירות לבוהר.
אמירתו הנודעת של איינשטיין זכתה לגרסאות ופרפרזות רבות.
בין הפרפרזות הנודעות ניתן למנות את , המיוחסת למתמטיקאי פאול ארדש בהתייחסו לדפוס הדמוי-אקראי של סדרת המספרים הראשוניים; ואת שנאמרה על ידי הסופר הנודע סטניסלב לם.
בספר "בשורות טובות" מאת טרי פראצ'ט וניל גיימן מופיעה הפרפרזה:
בשנת 2011 הוציא הרב ד"ר מיכאל אברהם את הספר "אלוהים משחק בקוביות", ועוסק בביסוס הטיעון הטלאולוגי לקיומו של אלוהים בעקבות תאוריית האבולוציה.
הספר טוען שאף על פי שהאבולוציה מבוססת מדעית, בלתי סביר בעליל שתהליך מורכב כזה יהיה אקראי, ולכן מוכרח שהוא מכוון על ידי אלוהים, ומכאן שאלוהים קיים, והוא "משחק בקוביות" ומכוון את חוקי הטבע וברירה הטבעית.
אלווד סיטי היא עיירה הנמצאת במדינת פנסילבניה שבארצות הברית.
כיום בעיירה גרים כ-8,700 תושבים (בצפיפות של 1,433.5 לקמ"ר) על פי מפקד האוכלוסין לאומי שנערך בשנת 2000. אומדן האוכלוסייה בשנת 2008 היה 7,966. העיר נמצאת במרחק של 30 מייל (48 ק"מ) מצפון מערבה של פנסילבניה, ובמרחק של 8 מייל (13 ק"מ) ממזרח ניו קאסל.
בעבר, בעיירה הייתה קיימת תעשיית ייצור צינורות פלדה, פחים של מכוניות, מחצבות אבן גיר, בתי יציקה, כריית פחם, ועוד.
העיר מוכרת גם מהסדרה ארתור בתור מגוריהם של רוב הדמויות וכל הדמויות הראשיות.
אלוודאלית (övdalską באנגלית: Elfdalian; בשוודית: älvdalska) היא שפה גרמאנית צפונית.
למרות שבאופן רשמי אין לה מעמד כשפה מוכרת, מספר רב של בלשנים, כמו גם הדוברים עצמם, מחשיבים אותה לשפה.
הדוברים נמצאים בקשר עם ממשלת שוודיה על-מנת להשיג מעמד שפת מיעוטים רשמית בשוודיה, בדומה לסאמית (לאפית), יידיש, פינית וכו'.
אלוודאלית מדוברת באלװדאלן, מחוז שלפנים הווה ישות מנהלית נפרדת עם מספר כפרים וכפר ראשי עם כנסייה.
היום כוללת הרשות המקומית של אלװדאלן שני מחוזות נוספים כאלה.
מספר הדוברים הוא לערך 2500 איש.
בנוסף לכך, לרבים מ-2500 התושבים הנותרים במחוז אלװדאלן המסורתי ידע פאסיבי של השפה.
תושבי המחוזות השכנים כמעט אינם מבינים את השפה, ולא כל שכן דוברי שוודית או ניבים סקנדינבײם אחרים.
אלוודאלית היא ניב אחד מקבוצת הניבים הדארלקאלײם, שהתפתחו מהסקנדינבית העתיקה.
בעוד ששאר הניבים הושפעו רבות במרוצת השנים מהשוודית הסטנדרטית וכמעט נעלמו, אלוודאלית נשמרה הרבה יותר טוב ודובריה נחושים לשמרה אף לעתיד.
מצד אחד, השפה שמרה הרבה תופעות לשוניות מן הסקנדינבית העתיקה, שבחלקן נעלמו אף מאיסלנדית (כמו האפיות).
מצד שני, הרבה תופעות חדשות התפתחו באלוודאלית.
התוצאה הכללית של שילוב זה היא שפה עם ייחודים רבים שאינה נגישה לרוב דוברי השפות והניבים הסקנדינבײם.
אלוהים ואלווירה הוא רומן מכתבים פרי עטה של לימור שריר-שרייבמן שראה אור בהוצאת כרמל בשנת 2005. הספר תורגם לאיטלקית וראה אור באיטליה ב-2012.
מסגרת הרומן היא חליפת מכתבים בין שני גברים ילידי סיציליה – וינצ'נצו, כומר קתולי וג'וזפה, סטודנט לרפואה, בן למשפחת דייגים, שלקה בצעירותו בשיתוק ילדים.
וינצ'נצו הטביל את ג'וזפה ומאז משמש כפטרונו הרוחני, לו הוא מספר את חיבוטי נפשו, את הקורות אותו ועמו הוא מתייעץ לגבי דרכו הרוחנית.
ג'וזפה משיב לו, אבל בתגובה מספר לוינצ'נצ'ו על חייו ומעלה תהיות דומות על מסלול חייו.
ג'וזפה מספר על רגשי הנחיתות שמלווים אותו מילדות בשל נכותו הפיזית, רצונו לזכות באהבה לאישה, חששו מכך שנשים לא ירצו בו בשל נכותו, הגשמת האהבה הזוגית והפרידה.
וינצ'נצו מספר על החיבוטים בין הבחירה לאהבת האל שמחייבת פרישות, לבין האהבה לאישה - הוא מנהל רומן עם אישה, שממנה נולדה לו ילדה ולבסוף מחליט לבחור בנתיב הכמורה והנזירות.
מתברר שיש הרבה מן המשותף בין הסטודנט האתאיסט לכומר המאמין.
סיפור משני המתרחש בספר הוא פגישתו באקראי של הכומר ברב יהודי והתחברותם, ושיחותיהם בענייני אמונה ואהבה.
הספר עוסק בנושאים שונים - היחס שבין הנצרות ליהדות והפיוס ביניהן, אמונה ואפיקורסות, מצפון, התנזרות מינית, אהבה רוחנית מול אהבה גשמית, אהבה רומנטית לאישה לעומת אהבה לאל, שאלת קיומו של האל, שכר ועונש ועוד.
ג'וזפה, גיבור הספר, הוא דמות אמיתית ששריר הכירה בעת שלמדה רפואה באוניברסיטת רומא.
הוא הגיע מכפר נידח בסיציליה ללמוד רפואה באוניברסיטת רומא והיה נכה ממחלת שיתוק ילדים.
שריר התגוררה באיטליה במשך חמש שנים, רובן ברומא, היא גם ביקרה בסיציליה בכל המקומות שכתבה עליהם בספר.
במהלך הביקור בסיציליה ביקרה במספר רב מאוד של כנסיות, ובהיותה דוברת איטלקית, הקשיבה למיסות שנערכו במסגרת טקסי דת וחתונות.
עניין אותה לדעת כיצד "מחנכים" כוהני הדת הקתוליים את צאן מרעיתם.
היא ביקרה בכנסיות ובקתדרלות שונות.
קראה ספרים אודות סיציליה, מנקודות מבט שונות: היסטורית, גאוגרפית וארכאולוגית.
קראה סופרים סיציליאנים המפורסמים, בהם פירנדלו, וורגה; ספרים העוסקים במיתוסים (בהקשר לכך כתבה בספר על אי הציקלופים) ואגדות עם סיציליאניות, המאפיה וכו'.
בנוסף קראה ספרים המתעסקים בנצרות, ביהדות ובהבדלים שבין שתי הדתות.
העטיפה היא ציורו המפורסם של טיציאן הקרוי "פלורה".
אלוהים יודע הוא ספר בסגנון הטרגדיה הקומית, שנכתב על ידי ג'וזף הלר, מחבר הספר הידוע "מלכוד 22", ופורסם בשנת 1984. הספר תורגם לעברית על ידי מאיר ויזלטיר ויצא לאור בעברית ב-1987.
"אלוהים יודע" מסופר ישירות, כביכול, מפיו של דוד מלך ישראל, הגיבור המספר.
דוד הבדיוני של הלר סוקר את תולדותיו תוך כדי שהוא נעזר באנכרוניזם ספרותי שמאפשר לו לדבר מתוך פרספקטיבה מאוחרת בת ימינו.
הסקירה משלבת את הטקסט התנכ"י עם נקודת המבט של גיבור בן המאה העשרים, שמכיר את מיכלאנג'לו, שייקספיר ופרויד, בין השאר.
השילוב הזה יוצר מבט שבחלקו הוא היסטורי-סיפורי, בחלקו פסיכולוגי-אנליטי, וברובו הומוריסטי.
דמותו של דוד מופיעה בספרי שמואל, מלכים ודברי הימים, אלא שבדברי הימים, בניגוד למסופר ב"שמואל" זוהי דמות מופת חיובית לחלוטין שלא דבק בה רבב.
אין לה פגמים מוסריים ואין לה בעיות במשפחה.
לדעת ג'וזף הלר ולדעת גיבורו, זוהי דמות שטוחה, לא אנושית.
בספרו משתדל הלר "להאניש" את דמותו המורכבת של דוד, כפי שהיא משתקפת במעלותיו ובחסרונותיו בספרי שמואל ומלכים ולמלא את הפערים שהתנ"ך לא מספק לקורא.
"יצירה ספרותית עשויה קרעים קרעים, שיש לקשרם ולאחותם במהלכה, והיא בונה מערכת פערים שיש למלאם" אומרים החוקרים פרי ושטרנברג במאמרם הידוע שמנתח את סיפור דוד ובת-שבע.
הלר אינו מנסה לעמעם את גדולתו של דוד המלך, אלא להפוך אותו למלך בשר ודם, דמות אנושית, שהקורא בן המאה העשרים יוכל להזדהות איתה.
נקודת המוצא שלו שונה מזו של הפרשנים המסורתיים; הטקסט איננו מקודש בעיניו (ועל כך הוא זכה לגינויים ממספר מבקרים) הטקסט המקראי מספק להלר סיפור נהדר והיסטוריה מרתקת, לא רק על דוד, אלא גם על אברהם ושרה, משה ואהרן, יוסף ואחיו ושאר דמויות המופת שממלאות את דפי המקרא.
דוד של הלר מקדיש לא מעט שורות לכל אחת מהדמויות הללו, ומציג אותן לפנינו בלבוש אנושי, מודרני והומוריסטי.
גיבורת הספר "אלוהים יודע" המככבת לצדו של המספר דוד המלך, היא בת-שבע, ובכך כאילו מפצה אותה הלר על התפקיד הסביל שאותו היא מגלמת בסיפור המקראי.
בתנ"ך מסופר שהמלך ראה אותה, חקר אודותיה, הביא אותה לארמונו, שכב עמה, וכו'.
אין לדעת אם שיתפה פעולה במעשה האהבה, בתכנון הרצח של בעלה, ואפילו באפשרות הפיתוי של המלך.
בכך, היא הופכת במקרא לדמות שמשחקת רק תפקיד משני בכל האירוע המשמעותי הזה שמתרחש בחייו של דוד המלך, השוכב עם אשת אוריה החתי, ושולח אותו אל מותו לאחר מכן כדי להעלים את התוצאות של מעשיו.
גם במשל של נתן הנביא היא מגלמת את הכבשה התמימה.
דוד של ג'וזף הלר מקדיש לבת-שבע עשרות עמודים ב"אוטוביוגרפיה" שלו, והוא מאוהב בה עד כלות גם לעת זקנתו, גם אם הוא מציג אותה באור תחמני ואינטרסנטי.
הלר מתרשם ש"שיר השירים" נכתב על ידי דוד, המלך הרומנטי והייצרי שהיה גם נעים זמירות ישראל, מחבר שירי קינה ומזמורי תהילים, ולא על ידי שלמה בעל אלף הנשים.
ניתן לשער שלא רק על שיר השירים מסתמך הלר ברשמי אהבת דוד המתמשכת לבת-שבע, אלא גם על המדרש.
התלמוד מספר על ניסיונה הכושל של אבישג להינשא לדוד, לעומת תיאור פלסטי של מעשה האהבה שלו עם בת-שבע באותו המעמד.
במילים אחרות, אהבתו ותאוותו המתמשכות של דוד אל בת-שבע אינן רק מרכיבי אגדה שנרקמה במוחו הקודח של סופר יהודי אמריקני – היא הייתה נוכחת גם בקרב חכמי התלמוד.
דוד היה מלך בעת העתיקה, מסביר הלר.
התנהגותו במעשה אוריה תאמה את המנהגים של התקופה.
התנ"ך עצמו מזהיר את עם ישראל בהתנהגותם השרירותית של מלכים.
אך דוד לא תכנן מלכתחילה לרצוח את אוריה.
הוא ניסה בכל מאודו לפתות את החייל שחזר משדה הקרב ללכת לביתו ולשכב עם אשתו, כדי להימנע מהאשמות הניאוף, אך אוריה סירב.
לא נותרה לדוד ברירה, אלא לשלוח אותו אל מותו, מסביר דוד של הלר, ומוסיף: "הסכנה האורבת לך כמלך היא שכעבור זמן מה אתה מתחיל להאמין שאכן מלך אתה."
ג'וזף הלר מעלה על נס את מסירותו הטוטאלית של דוד לבניו, והיא משרתת את מטרתו להציג בפני הקורא את הפן האנושי של דמות מופת.
אב המסור למשפחתו, מפנק את בניו, אוהב אותם בהתמכרות עזה ומתעלם מפשעיהם - הוא דמות נוגעת ללב, אהודה, במיוחד כשהוא מכהן כאחד המלכים בעת העתיקה, שנהגו לא פעם באכזריות כלפי הבנים שסיכנו את מלכותם.
מסירותו של דוד מובלטת יותר לנוכח האנלוגיה ההפוכה להתנהגותו של שאול, שניסה פעמיים להרוג את בנו יהונתן, עצמו ובשרו, ולזכר ההיענות המהירה של אברהם להקריב את בנו יחידו אשר אהב, ועם שניהם מתעמת הלר בספרו.
דוד התווכח עם אלוהים והתחנן אליו לחוס על חיי התינוק החף מפשע, אולם אלוהים לא שעה לתפילתו.
כך קורא דוד של הלר בלב שבור.
עם כל זאת, הוא מכיר באחריותו להשתלשלות האירועים והידרדרותם; אהבתו היתירה של דוד לבניו הייתה בעוכריו – הימנעותו מלהעניש את אמנון גררה אחריה את תגובתו הקשה של אבשלום, אחיה של תמר ואת שנאתו.
דוד ידע מה העונש המתבקש לאונס אחותו והחליט להתעלם מהפשע הנורא, כדי לא לאבד את אמנון.
"האם עלי לנקום את נקמת בתי או להציל את חיי בני [אמנון]?
אמור לי אתה, אם נדמה לך שזה כל כך קל," מטיח דוד של הלר באבשלום.
אבשלום דרש עונש ודוד התחמק.
"בסופו של דבר לא עשיתי מאומה", מתוודה דוד, "לעיתים זה הרבה יותר קל להפנות מבט הצידה מאשר לפעול, והוא לא סלח לי מעולם".
במילים אלה חושף דוד בספר את הסיבה האמיתית לדעתו להתנהגותו האכזרית של בנו האהוב עליו.
קינתו של דוד על מותו של אבשלום היא מהקינות החזקות והזועקות שכתובות בתנ"ך או בספר כלשהו.
במילים הפשוטות, שעליהן חזר המלך המשורר בצורות שונות, הוא ביטא את כאבו העצום שהשכיח ממנו את תוצאות הקרב:
את החשבון הנוקב ביותר מנהל דוד, הגיבור המספר של ב"אלוהים יודע", עם אלוהיו.
מערכת היחסים המורכבת בין דוד ואלוהים תופסת מקום נכבד בספרו של הלר ומהווה לדעתו את המקור לתחושות הדיכאון, הקור והאדישות שהולכים ומשתלטים על המלך הזקן.
וזאת בניגוד מוחלט להתרשמות מהסיפור המקראי, שם יחסיו של דוד עם אלוהים הם מושלמים; אלוהים בחר בדוד ליורשו של שאול, דוד מצליח בכל דרכיו, לא מעט תודות לעצותיו המועילות של ה' שמתרכזות אפילו באסטרטגיה צבאית, ואלוהים אף סלח לו על חטאו עם בת שבע.
אלא שאצל הלר, דוד הוא זה שלא סלח לאלוהיו.
במשך שבעה ימים התחנן דוד על נפשו של הרך הילוד החף מפשע, על בנו העולל, שאלוהים העביר אליו את עונשו, אך לא הצליח לעורר את רחמי האל.
הילד התענה בייסוריו ואני לא יכולתי להתבונן, מתלונן דוד, בדיוק כשם שהגר לא יכלה לצפות ביסורי בנה.
ואילו אלי ואל תחינותיי הוא לא שעה.
"שבעה ימים שכבתי ארצה כל הלילה וביקשתי על נפש הילד מאת אלוהים, אף כי ידעתי בלבי כי לשווא תפילותי וכי עם כל רגע עובר אני הולך ומאבד את תינוקי ואת אלוהי כאחד.
וביום השביעי מת הילד." וכך למדים על תסכולו הגדול של דוד ביחסיו אל ה': מחד כעס גדול על הרג בנו ועל מותם של שני בניו האחרים, ומאידך, געגועיו העזים אל אלוהים.
אכן, מאז שיחת דוד עם נתן הנביא אין כל עדות בתנ"ך לתקשורת נוספת בין דוד ואלוהים, והרי האירועים הגדולים הלכו ותכפו; אך דוד, שרגיל היה להתייעץ עם אלוהים לפני כל צעד חשוב, לא מבקש את עזרתו בעניינים הקשים של אמנון ומרד אבשלום למשל.
לג'וזף הלר תשובה ברורה לתעלומה זו: דוד "ברוגז" עם אלוהיו.
החיים של נבחרי ה' מעולם לא היו גן של ורדים, מסביר דוד.
ראו אדם וחוה, משה, שאול, איוב.
דוד מאמין שהיה שיתוף פעולה פורה בינו ובין אלוהיו.
הוא לא קיבל שום דבר על מגש של כסף, אלא עבד קשה כדי להשיג את הכל.
זו הייתה מעין מערכת יחסים דו סטרית.
משמע, יש פה מעין ערבות הדדית, ולא רק תלות מוחלטת של האחד בשני.
רק במערכת יחסים שכזו, יש אפשרות לאדם לדרוש את עלבונו, את התנצלותו של האל ולהביע את כעסו ואכזבתו.
שלושה אבות היו לדוד של הלר ושלושתם אכזבו אותו: ישי - אביו הביולוגי, מלכו שאול ואלוהיו.
מזה שנים, הוא מעיד על עצמו, שהוא חי בלעדיהם וקרוב לוודאי, הוא צופה, שהוא גם ימות בלעדיהם, ובייחוד ללא אלוהיו.
לא פלא, אם כך, שהקור לופת אותו ואין מרפא.
אבל אין מחילה בלבו לחוסר הרחמים של אלוהים על הריגת תינוק חף מפשע.
אין מחילה לאב שאינו מרחם על בניו, מאשים דוד, והוא חש שאפילו איוב זכה להתייחסות יותר גדולה מצדו של האל, כי אלוהים התייחס לזעקותיו והאשמותיו.
ועובדה זו פוגעת בו מאוד.
ניתן להתרשם שעל אף אכזבתו והטחותיו הקשות באלוהים – מילה אחת מצדו הייתה מרצה את המלך הפגוע והמיוסר, הייתה מסלקת את הקור הגדול שהתנחל בקרבו.
זהו קור פנימי ולא כזה שנערה יפהפייה ובתולה יכולה לרפא.
"אני רוצה שישיבו לי את אלוהי, והם שולחים לי נערה" מסיים דוד בתסכול את האוטוביוגרפיה שלו בספרו "אלוהים יודע".
"אלוהים יודע" זכה אמנם להצלחה בקרב הקוראים, אך לא התקרב להצלחתו יוצאת הדופן של ספרו הראשון של הלר: "מלכוד 22" שתופס מקום מכובד ברשימת הספרים המצליחים של המאה העשרים.
בישראל, הספר היה לרב מכר, ונמכר ב-20 אלף עותקים עד ספטמבר 1987. בשנת 1988, הוא הוסיף למכור עוד 9,000 עותקים.
הביקורות היו בדרך כלל משבחות, אך היו גם כאלו שהסתייגו מדרך ההתייחסות של הלר לטקסט המקודש, כאילו הוא טקסט ספרותי לכל דבר.
ארל רוביט כתב על הלר, שהוא ניצל לרעה את הטקסט של ספרי שמואל והשתמש בו בטעם רע וקלוקל.
גאלן סטראוסון טען שהספר אורג עלילה קלוקלת על נושא תנ"כי מרתק.
לעומתם, טענו ג'והן פרידמן ויהודית רודרמן שהלר יצר מדרש משלו, שבאמצעותו הוא מעלה את דמויות התנ"ך השונות, שדווקא החשיפה של תכונותיהם האנושיות מאדירה את דמותם.
מרדכי ריצ'לר מגדיל לעשות ומכנה את הלר הרש"י המודרני של סיפורי דוד, משום שהוא משתדל לחשוף את הדמות האנושית שמסתתרת מאחורי דורות של אצטלה פרשנית תאולוגית, יהודית ונוצרית כאחת, ולהעלות על הבמה את האיש דוד המלך.
עיבוד תיאטרוני של הספר על ידי השחקן עודד תאומי והבמאי איציק ויינגרטן, הופק על ידי התיאטרון הקאמרי בשנת 1991 בתרגומו של מאיר ויזלטיר.
אַלְוַי עצי (שם מדעי: Aloe arborescens) הוא מין בסוג אלווי.
אלוי עצי, הוא צמח גינות פופולרי שנחקר לשימושים רפואיים אפשריים בדומה למין אלוורה באותו הסוג.
פרוש השם arborescens הוא "דמויי עץ".
אלווי עצי הוא צמח גדול בעל מספר ראשי תפרחות.
כפי ששמו מרמז הוא עשוי לצמוח לגובה עץ נמוך של כ-2–3 מטרים.
העלים ירוקים עם גוון מעט כחלחל ובעלי קוצים לאורך השפה.
הפרחים מסודרים באשכול בעלי צבע אדום-כתום (בניגוד לפרחים הצהובים של אלוורה).
המין אנדמי לדרום אפריקה שם צומח באופן טבעי באזורים סלעיים ולאורך מצוקים.
פרחיו פורחים בחורף ומושכים ציפורים ופרפרים.
אלוהים מחכה בתחנה הוא מחזה פרי עטה של מאיה ערד יסעור שעלה בהצגת בכורה בתיאטרון הבימה בשנת 2014.
גיבורת המחזה היא אמל, צעירה פלסטינית.
מכיוון שפארס אחיה היה מעורב בפעולות טרור, נשללים מכל בני המשפחה אישורי המעבר לשטח ישראל.
אביה של אמל חולה, נהג המונית ג'מאל חושש להסיעו לבית החולים ללא אישור מעבר והאב נפטר.
נהג המונית, הרדוף רגשי אשמה על מותו של האב, מסיע את אמל לישראל.
אמל מתחזה לאישה בהיריון, בעוד שלמעשה גופה עטוף בחגורת נפץ.
במחסום היא פוגשת את יעל, חיילת שמתעמתת עם החיילים כדי לאפשר לאמל לעבור בשל הריונה.
אמל מגיעה לזירת הפיגוע ומתפוצצת.
אילן רונן, שהיה המנהל האמנותי של הבימה ונשיא איגוד תיאטרוני אירופה (U.T.E.), הזמין את ערד לכתוב את המחזה במסגרת הפרויקט "טרוריזם", שבו כל מדינה החברה באיגוד העלתה הצגה העוסקת בטרור מזווית מקומית.
בפרויקט השתתפו תיאטרונים מגרמניה, בריטניה, נורווגיה, סרביה, ישראל וצרפת.
ערד כתבה את המחזה והוא הוצג בידי קבוצת צעירי הבימה בניהולו של הבמאי שי פיטובסקי.
ההצגה הציגה במקומות שונים באירופה ביניהם בפסטיבלים בשטוטגרט וריימס.
בחלקם חיכתה להם קבוצה של BDS וקראה להחרים אותה.
באוסלו נערך דיון תקשורתי ער בשאלה האם נורווגיה, החברה באיגוד תיאטרוני אירופה, צריכה לפרוש מהפרויקט בשל השתתפות הבימה.
המחזה מבוסס באופן חופשי על הפיגוע במסעדת מקסים בחיפה, 2003.
המחזה מסופר בידי הדמויות השונות ששרדו את הפיגוע, ישראליות ופלסטיניות, כשכל אחת הייתה עדה לחלק אחר של המאורעות שהובילו אליו.
לאורך המחזה מקהלת קורבנות משחקת את משחק הילדים שבע בום.
'זהו הישגה החשוב ביותר כמחזאית שמציבה בפנינו מראה מלוטשת, לא מעוותת וגם לא מחמיאה.
"אלוהים לא מחכה בתחנה" בנוי ומתפקד כטרגדיה יוונית על פי כל הכללים: אחדות הזמן, המקום והעלילה והשימוש במקהלה לצד מחוללי הדרמה והעדים, ואפילו השפה, אשר ככל שהיא מדוברת ועכשווית מצלצלת כבנויה לתלפיות של פיוט וגורל.'
בגרמנית במגזין הגרמני לתיאטרון Theater Der Zeit, תורגם בידי מתיאס נוימן (2016)
ובמגזין הפולני Dialog, תורגם בידי אגניישקה אולק (2017)
הפקה ראשונה: הבימה, הצגת בכורה: 14 בנובמבר 2014
יוצרים - מאת : מאיה ערד יסעור, בימוי: שי פיטובסקי, תפאורה : ניב מנור, תלבושות : נטשה טוכמן פוליאק, מוזיקה : אלברטו שוורץ, דרמטורגיה : עינת ברנובסקי, וידאו : נמרוד צין, תנועה : שרון גל, תאורה : זיו וולושין.
שחקנים - ג'מאל : עודד אהרליך, אמל : אושרת אינגדשט, נבילה/סאריה/אשה פלסטינית : נעמה ארמון, יעל : לאה גלפנשטיין, פארס/צחי/חמי : הראל מוראד, נאסרין/אשה פלסטינית : אלינור פלקסמן, דר' אבו חאלד/סגן יניב : שחר רז, תייסר/פלסטיני : יובל שלומוביץ.
הפקה שנייה: פולקסתיאטר (Volkstheater), וינה, במאי: חנן ישי (2015)
קריאה מבוימת באקדמיה לאמנויות של ברלין במסגרת תוכנית מחזאים גרמניה-ישראל, במאי: Friederike Heller (2015)
הפקה שלישית: שטאטסשאושפיל (Staatsschauspiel), דרזדן, גרמניה, במאית: פינאר קרבולוט (2016)
הפקה רביעית: התיאטרון העירוני של פדרבורן, גרמניה (2017)
הפקה חמישית: תיאטרון קיל, גרמניה (2023)
הפקה שישית:תיאטרון היילברון, גרמניה (2024)
1. פרס הבימה ע"ש אלה דן ליוצר בתחילת דרכו למאיה ערד ולשחקנית אשרת אינגדשט 2015
2. ארבע מועמדויות לפרס התיאטרון הישראלי 2014
שחקנית מבטיחה – אשרת אינגדשט
אלוואן קלום גילם, הבן היה קצין בכיר בצבא ארצות הברית, שבא ממשפחה בעלת מסורת צבאית ארוכה.
גילם נולד בנאשוויל ב-8 באוגוסט 1888, והתגייס לצבא הסדיר ב-1910 ושירת כטוראי וכרב"ט ברגימנט הרגלים ה-17 בפורט מקפרסון.
ב-11 בפברואר 1911, בעת שעדיין היה בפורט מקפרסון, הועלה גילם לדרגת לוטננט שני.
הוא שירת בפיליפינים ולאחר מכן שירת תחת גנרל ג'ון פרשינג על הגבול המקסיקני בשנת 1916.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת גילם עם כוחות המשלוח האמריקאים בסיביר במשך שמונה חודשים משנת 1918 עד 1919, נטל חלק במלחמת האזרחים ברוסיה.
ב- 1923 השתתף קפטן גילם בפיקוד הצבא האמריקני ובמטכ"ל, ובעקבות זאת הוא הועלה לדרגת מייג'ור.
גלים הועלה לדרגת לוטננט קולונל, ופיקד על גדוד חי"ר במשך שנתיים.
לאחר מכן הוא פיקד על רגימנט הרגלים ה-66 (טנקים קלים) במשך 10 חודשים, שהיה הרגימנט המשוריין היחיד בצבא ארצות הברית באותה עת.
הוא הועלה לדרגת בריגדיר גנרל בינואר 1941, ולאחר מכן מונה למפקד חטיבת השריון ה-2. באפריל 1941 הוא הפך למפקד הראשון של הדיוויזיה המשוריינת ה-3, עליה פיקד עד ינואר 1942, וכינה אותה "חוד החנית", ובדצמבר 1941 הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, הגנרל גילם היה מוצב בעיקר.
הוא קיבל את הפיקוד על קורפוס השריון ה-2, ולאחר מכן את השריון בפורט נוקס, קנטקי.
ב-7 בדצמבר 1943 מונה גילם למפקד הקורפוס ה-13, ובנובמבר 1944 נשלח הקורפוס לחזית המערבית כחלק מהארמייה התשיעית.
הקורפוס פרץ את קו זיגפריד, והתקדם לנהר הרור.
ב-23 בפברואר 1945 לחם הקורפוס באזור קלן, וב-31 במרץ חצה את נהר הריין והמשיך בהתקדמותו לתוככי גרמניה.
הקורפוס כבש את הערים כגון וירזן, קרפלד, מרז, הומבורג, מינסטר, והנובר, ולבסוף נעצר בעיר טאנגרמינדה שעל נהר האלבה במרחק 50 ק"מ מברלין.
ביוני 1945 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
הוא נבחר לפקד על כוח המשימה המשוריין שהיה אמור לפלוש ליפן, אך יפן נכנעה לפני שתוכנית הפלישה בוצעה.
מספר החוגרים השחורים צריך לעמוד במכסה של לפחות 10% מגודלו של הצבא.
בכך זה יהיה פרופורציונלי לאוכלוסייה הלאומית.
חיילים שחורים ישרתו במחלקות הכוללות רק שחורות או פלוגות שישולבו בגדודים לבנים.
זה ייעשה כדי לחלוק ניסיון וידע, אשר ישפר את איכות היחידה.
חוגרים שחורים שהיו מוסמכים להשתתף בתי ספר מיוחדים וטכניים.
קצינים שחורים שהוזמנו יקודמו לפי אותם סטנדרטים כמו עמיתיהם הלבנים.
ב-17 במרץ 1949 העידו גנרל גילם וג'ון ג' מקלוי (עוזר שר המלחמה לשעבר במלחמת העולם השנייה) בפני ועדת הנשיא על שוויון ההזדמנויות בשירותים המזוינים.
גילם קיבל את הפיקוד על הארמייה השלישית ביוני 1947. כשמפקדת הארמייה השלישית הועברה מאטלנטה, ג'ורג'יה לפורט מקפרסון ב-1947, פיקד גילם על ההעברה.
בשנת 1947 שימש גילם כעוזרו של הגנרל ג'ורג' מרשל בעת שליחותו הנשיאותית לסין.
לאחר מכן שימש עוזר מיוחד למפקד כוחות ארצות הברית בננקינג, מפקד פיקוד השירות בסין בשאנחאי, ולאחר מכן נציב אמריקאי בפקינג.
גנרל גילם פרש מהצבא באוגוסט 1950 בדרגת לוטננט גנרל.
עם סיום הקריירה הצבאית שלו, שימש גילם ארבע שנים כמנכ"ל הקרן הלאומית March of Dimes, במהלך שנות ה-60.
גים מת ב-13 בפברואר 1973, בבית החולים באטלנטה בגיל 85. הוא ואשתו וירג'יניה (הריסון) גילם נקברו בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
הסבא של גילם, אלוואן קלום גילם, בוגר וסט פוינט בשנת 1851. הוא שירת במלחמת האזרחים האמריקנית עם צבא האיחוד, שסיים את המלחמה כמייג'ור גנרל של מתנדבים אמריקאים.
הוא קבור בבית הקברות הר אוליב, נאשוויל, טנסי.
הוריו של גילם היו קולונל אלוואן קולם גילם, קצין פרשים בצבא ארצות הברית ובסי קוייקנדאל.
שניהם נקברו בבית בית הקברות הלאומי ארלינגטון.
בנו הראשון של גילם, אלוואן קולם גילם השני, סיים את האקדמיה הצבאית של ארצות הברית בשנת 1940, לאחר מכן הוא הפך ללוטננט גנרל בחיל האוויר האמריקני.
בנו השני של גילם, ריצ'רד ד'ילם, הגיע לדרגת לוטננט קולונל.
בנו, נכדו של אלוואן, ריצ'רד ד.
גילם הבן, סיים את האקדמיה הצבאית של ארצות הברית ופרש בדרגת לוטננט קולונל.
אַלְוַואן הוא ארגון זכויות אדם חוץ-ממשלתי, הממוקם בהמבורג שבגרמניה.
הארגון נוסד על מנת לבטא את הסבל והחששות של להט"בים במזרח התיכון ובצפון אפריקה.
אלוואן הוקם בנובמבר 2014 בעיראק.
מטרת הארגון היא לתעד עבירות נגד להט"בים במזרח התיכון ובצפון אפריקה (MENA), ולאחר מכן לכתוב דו"חות ומחקרים, ולחקור אותם באופן שיטתי ובאובייקטיביות על מנת להבטיח את זכויותיהם של הקורבנות.
ארגוני זכויות אדם רבים, מקומיים ובין-לאומיים, ממשלתיים וחוץ-ממשלתיים, וכן מגוון רחב של סוכנויות ידיעות, בין-לאומיות, מקומיות וערביות, מכירים בדיווחי הארגון כמהימנים ועושים בהם שימוש.
+כותרתתאריךיוםמיקוםדו"ח על מצב הלהט"בים באזורי ה-MENA4 באוגוסט 2018שבתהמבורג, גרמניהדו"ח על מעמד הלהט"בים במאוריטניה6 ביולי 2018שישינואקשוט, מאוריטניהדו"ח על מצב הלהט"בים בעיראק6 ביולי 2018שישיבגדאד, עיראק
+שם האירועתאריךמיקום (הפגנת "מאוחדים נגד הגזענות")29 בספטמבר 2018המבורג, גרמניהWe Will Not Forget You (לא נשכח אותך)6 ביולי 2018 – 4 באוגוסט 2018המבורג, גרמניה
אלווה טריל היא שחקנית קולנוע ומוזיקאית אירית.
אלווה נולדה בינואר 1994 בסלייגו שבצפון-מערב אירלנד וגדלה בבאלימוט (Ballymote).
החלה מגיל 12 לנסוע להצגות רחוב ב"בית הספר לאומנות גאייטי" (Gaiety School of Acting) בטמפל בר בדבלין.
לאחר התחלת משחקה היא עברה להתגורר בבריטניה.
היא החלה לשחק החל מ-2010 בתפקיד קטן (גאלי מיטשל) בסדרת הדרמה "Jack Taylor", ברחוב ריפר ב-2013 בתפקיד סטלה וב-2015 ב-"Red Rock" בתור שרלין ווטרס ובסרט הקצר "Cherry Tree" בתקפיד ראשי בתור אמי.
שנה לאחר מכן שיחקה בתור טרישה וניס בסרט הפשע "The Brother".
ב-2017 קיבלה תפקיד בסדרת הפעולה "שחיתות" בתור ג'מה ובדרמה המשטרתית האירית חוקים משלה בתור גילן.
שנה לאחר מכן שיחקה בסרט הטלוויזיה של רשת הולמרק "Royal Matchmaker" בתור פטרה פטרוביץ'.
ב-2019 שיחקה בסרט הדרמה הקומית "Animals" את קירסטן ובסרט הקצר "Brute" בתור רות.
שנה לאחר מכן שיחקה בסרט האימה הקצר "Sins of a Werewolf" את מארי.
ב-2021 שיחקה בסרט הדרמה הקצר "Another Happy Ever After" בתור ג'ין דו ובסדרת הקומדיה מטורפת "אבק כוכבים" בתור מישל.
ב-2022 שיחקה בסרט המדע הבדיוני "עולם היורה: עולם חדש" בתור שרלוט לוקווד, אמה של מייזי לוקווד (איזבלה סרמון), המופיעה רק בסרטונים לאחר מותה.
בנוסף להיותה שחקנית היא גם מוזיקאית והסולנית של להקת "The City and Us" והפיקה שירים החל מ-2017.
אלוהים לא מרשה הוא ספר אוטוביוגרפיה של הקומיקאי והפובליציסט חנוך דאום.
הספר, בעריכתו של יאיר לפיד, יצא לאור ב-31 באוגוסט 2007 על ידי הוצאת ידיעות אחרונות.
אורכו של הספר הוא 213 עמודים מודפסים ועם פרסומו גרר ביקורת נוקבת כלפי המחבר בחלקים מהחברה הדתית-לאומית.
הספר בנוי מארבעה מכתבים לנמענים שונים - לאביו, לציונות הדתית, לאלוהים ולרעייתו.
דאום יוצא בספרו נגד המשטר הישיבתי הקפדני המטיף נגד מעשי אוננות, ומביע את תמיכתו בשימוש בתרופות פסיכיאטריות, שעזרו לו מאוד בהתמודדות האישית שלו עם המועקות וסערות הנפש המגבילות.
התייחסותו כלפי הציונות הדתית ביקורתית ועם זאת אוהבת "אני אוהב אתכם, רעים אהובים, וחש אליכם חיבה עמוקה והכרת הטוב, אף שלעיתים אני כנטע זר בתוככם".
את יאיר לפיד הכיר דאום במהלך עבודתם בערוץ 2. עד מרץ 2008 נמכרו למעלה מעשרים אלף עותקים ודאום בטורו האישי חשף כי על כל עותק שנמכר קיבל רווח של 2.5 שקל.
פרסום הספר גרר ביקורת נוקבת בחלקים מהחברה הדתית-לאומית אליה משתייך הסופר, ביניהם רבנים ופוליטיקאים.
ואף היו שקראו לו לעזוב את ההתנחלות הדתית אלון שבות בה הוא מתגורר.
עם זאת, בטור באתר ynet הזכיר דתל"ש בשם אורי אורבך את ספרו של דאום באמרו "מהספר של ידידי אני מבין שללמוד בפנימיות של הציבור הדתי-לאומי זה סיוט עלי אדמות".
אך גם הוא לא חסך בביקורת על עצותיו של דאום למגזר.
דרור אידר מעיתון הארץ כינה את ביקורות הציונות הדתית כילדותיות ופבלוביות של מגזר בתודעתו בהתגוננות מתמדת.
על הספר הוא כתב: "הספר הזה ראוי היה שייגנז, ולא בגלל החשיפה הכמו-מרעישה שבו, או תכניו הסמי-פרובוקטיביים, אלא בשל בוסריותו.
מי שכן עשוי למצוא בו עניין הם סוציולוגים של התרבות, לאו דווקא בשל תכניו כמו בגלל ההתייחסות הרצינית אליו בבמות ספרותיות שונות, כמו בישר בשורה או פרץ דרך." ואף ביקר את צורת הכתיבה של הספר אותה תיאר כ"דלה ומלאה שגיאות".
עינת ברזילאי ממעריב אונליין תארה את דאום כ"גולה מתגעגע שרוצה להגמיש את הקווים כך שיאפשרו לעוד ועוד אנשים להסתופף בתוכם.
גם למי שלא עומדים בתו התקן".
חגית מהלא מגלובס פרסמה טור תחת הכותרת "תסמונת דאום" בו ביקרה את הצורה הילדותית של הספר.
אלוהים מת היא הצהרה המזוהה עם הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה, ומבטאת נדבך עקרי בהגותו הפילוסופית.
האמירה מופיעה לראשונה בכתבי ניטשה בספרו המדע העליז (1882; 1887) ולאחר מכן גם בספרו כה אמר זרתוסטרה (1883–1885).
בניגוד לסברה רווחת, האמירה של ניטשה אינה מצומצמת להצהרה אתאיסטית בדבר אי אמונה דתית באל, אלא מכוונת לעורר דיון בהשלכות חסרות התקדים של חיים בעולם חסר אלוהים בהקשר הרחב.
כלומר, ניטשה קורא לבחון מחדש את ההשלכות של אובדן מכנה משותף אוניברסלי, אמות מידה מוסריות ומוסכמות, את עליית הניהיליזם ותחושת היעדר משמעות לחיים.
כנגד מות האלוהים והניהיליזם, ניטשה קורא ליחידי הסגולה להעריך מחדש את הערכים, ולחייב את החיים (מתוך אהבת הגורל).
אף שהאמירה מזוהה בראש ובראשונה עם ניטשה, מספר פילוסופים הטרימו את דיונו של ניטשה במות האלוהים וחלקם השפיעו עליו ישירות, בהם גאורג וילהלם פרידריך הגל, היינריך היינה ופיליפ מיילנדר.
בתרבות הגרמנית מופיעות התייחסויות למות האלוהים כבר במאה ה-17, לרוב בהקשר של צליבתו של ישו ותיאוריות לותרניות של גאולה.
הביטוי "אלוהים מת" מופיע בגרמנית במזמור "Ein Trauriger Grabgesang" ("שיר-קבר נוגה") מאת יוהאן פון ריסט , שאף הולחן על ידי באך ועובד על ידי ברהמס.
בשנת 1797 פרסם הרומנטיקן הגרמני ז'אן פול את הרומן Siebenkäs, ובו קטע בשם "הכרזתו של המשיח המת מבניין-העולם, שאין אלוהים" ( Rede des toten Christus vom Weltgebäude herab, daß kein Gott sei).
בקטע זה מתואר חזיון בלהות בכנסייה נטושה ונאום של ישו, אחרי שירד מהצלב והלך למצוא את אלוהים, תוהה מדוע לא עזר לו האב בייסוריו.
ישו שב אל בני האדם עם המסר המחריד ש"אין אלוהים" (es ist kein Gott).
בשנת 1854 המשורר הצרפתית ז'ראר דה נרוואל עיבד בחופשיות מוטיביים מרכזיים המופיעים בקטע זה של ז'אן-פול, בשירו "Le Christ aux oliviers" ("ישו על עצי הזית") הכתוב ברובו בגוף ראשון מפי ישו לאחר צליבתו.
ויקטור הוגו מתייחס לשירו של דה נרוואל בקטע מתוך החלק החמישי של עלובי החיים משנת 1862:
חוקר הספרות ג'ורג' שטיינר טען בנאום שנשא ב-1987 לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, שהצהרתו של ניטשה "אלוהים מת" הושפעה מספרו של ז'אן-פול שהוזכר לעיל, וזאת כאשר ידוע כי ניטשה קרא בכתביו של ז'אן-פול בנערותו.
היסטוריונים של הפילוסופיה קושרים את השפעת הוגי האידיאליזם הגרמני, ובייחוד את הגדותו של גיאורג וילהלם פרידריך הגל, כאחראים להסרת הנופך הנוצרי הספציפי של הביטוי "אלוהים מת" מהתייסחות לצליבת ישו, ולשייכו לתיאוריות פילוסופיות וסוציולוגיות חילוניות.
הגל דן במות האלוהים בפנומנולוגיה של הרוח (1806), כמומנט דתי בעל משמעות פילוסופית גדולה יותר.