tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסיפור, המסופר כולו דרך דיווחו של דמות הקרימינולוג (בגילומו של גריי), מתחיל בזוג "מרובע", בראד מייג'ורס (בוסטוויק) וג'נט וייס (סרנדון), אשר מודיעים בשירה על אירוסיהם, לאחר שהשתתפו בחתונת חבריהם, בני הזוג בטי וראלף האפשט.
הם מחליטים לבקר את חברם דוקטור אברט ו.
סקוט, המורה לשעבר שלהם והאיש שהכיר ביניהם.
במתכונת סרטי אימה מקובלת, במהלך נסיעתם אירע תקר באחד מגלגלי המכונית שלהם, והם נאלצים לצעוד לטירה מבודדת ביער, בתקווה למצוא שם טלפון.
בטירה הם פוגשים בדוקטור פרנק נ.
פורטר (קארי), מדען טרנסווסטיט מכוכב הלכת "טרנסקסואל" שבגלקסיית "טרנסילבניה", העורך מסיבה לרגל יצירתו של גבר מעשה ידיו, רוקי הורור (הינווד), במשרתיו האחים ריף-ראף (או'בריאן) ומאג'נטה (קווין) ובגרופית של פרנק, קולומביה (קמפבל).
המפגש עם ד"ר פורטר ועם שוכני הטירה הנוספים מוביל את בראד וג'נט לגילויים בלתי צפויים בקשר למיניותם.
ד"ר סקוט הנכה בכיסא הגלגלים (אדמס, בפארודיה על דוקטור סטריינג'לאב של סטנלי קובריק), מגיע בסופו של דבר, בעצמו לטירה, בחיפוש אחר אחיינו, אדי (מיט לוף), נער שליחויות לשעבר, שהיה מאהבם של ד"ר פורטר ושל המזדנבת שלו, קולומביה, עד שנרצח בידי פורטר, ובשרו מוגש כארוחת הערב המוצעת לאורחים.
כתוצאה מהתפתחות העניינים לאחר הסעודה, ד"ר פורטר הופך את אורחיו לאבן, ומעלה באמצעותם מופע במה בורלסקי, שבסופו מודיעים המשרתים על הפיכה בכוח, ועל כוונתם לחזור לכוכב הלכת שלהם.
הם רוצחים את קולומביה, ד"ר פורטר, ורוקי, מעשים הזוכים לאישורו של ד"ר סקוט, המסכים כי הם נעשו בחוסר ברירה אחרת.
המשרתים מניחים לבראד, ג'נט, וד"ר סקוט לעזוב, בעוד הם משגרים עצמם ואת הטירה כולה, בחזרה לכוכב הלכת טרנסקסואל.
הסרט נחשב כפורץ דרך בהתייחסותו הכנה (גם אם קומית) לנושאים כגון: טרנסווסטיזם, ביסקסואליות וקניבליזם.
בנוסף לכך, מדגימים התסריט ועיצובו את הידע העצום של מחבריו בתולדות הקולנוע והאמנות, המוזיקה, האופנה והפוליטיקה, הרבה מעבר לסוגיות הקולנועיות של אימה ומדע בדיוני.
אזכור הסעודה האחרונה מתייחס לאכילה הסמלית של בשרו של ישו אל מול בשר הקורבן האמיתי שנאכל בסצנת הסעודה בסרט.
סרטים נוספים אליהם מתייחס הסרט:
היום שבו הארץ עמדה מלכת – 1951 - בכיכוב מייקל רני היה מראשוני סרטי המדע הבדיוני שהציגו חייזרים נוחתים על פני כדור הארץ.
הוא מוחה כנגד המחקר הגרעיני והמלחמות.
פלאש גורדון – 1936 – בכיכוב באסטר קראב.
סרט עתיר תקציב בו כדור הארץ עומד בסכנת השמדה.
הרואה ואינו נראה – 1933 - קומדיה שחורה ומבריקה בכיכוב קלוד ריינס.
קינג קונג – 1933 – הסרט הידוע עם הסצנה שזכורה לכולם ובה הדמות הראשית, בגילומה של פיי ריי, מוחזקת על ידי הגורילה בראש בניין אמפייר סטייט בניו יורק.
סצנה ספציפית זו צוטטה בהמשך 'מופע הקולנוע של רוקי' כאשר רוקי נושא את פרנק על גבו ומטפס על מגדל הרדיו.
זה הגיע מהחלל החיצון – 1953 – סרט נוסף על חדירת עב"מים לכדור הארץ.
כלתו של פרנקנשטיין - 1935.
בנוסף, מצטט הסרט את נאום ההתפטרות של ניקסון כאזכור של שחיתות שלטונית שבאה לחזק את הביקורת הממסדית בה עוסק הסרט.
בסרט חבויים מספר ציטוטים מהמיתולוגיה היוונית כגון אטלס, דמוקלס והמדוזה.
כמו כן, חבויים מספר אזכורים של הקהילה ההומוסקסואלית כגון טלאי ורוד וכן בושם בשם '4711' שהיה פופולרי באותה תקופה בקהילה ההומולסבית.
למרות זאת, בתחילת עלייתו למסכים לא השיג הסרט הצלחה קופתית, אולי מפני שהמבקרים לא ידעו כיצד להתייחס אליו, ולאיזו סוגה קולנועית יש לשייך אותו.
למרות (או בגלל) הביקורות הפושרות, זכה הסרט למעמד של סרט פולחן והוקרן מדי לילה בחצות בבית הקולנוע וייברלי בניו יורק.
הקהל התחיל לצעוק שורות "השתתפות קהל" (Audience participation lines, או בראשי תיבות AP lines) לדיאלוגים של הדמויות בסרט, שכללו בדיחות מיניות וולגריות, התייחסויות לתרבות הפופ והתבדחויות על חשבון הדמויות והשחקנים.
לפי המסופר, שורת השתתפות הקהל הראשונה שנצעקה אי-פעם הייתה "Buy an umbrella you cheap bitch" ("קני מטרייה, כלבה קמצנית!") כאשר ג'אנט יוצאת מהרכב התקוע אל עבר הטירה בגשם, כשהיא משתמשת בנייר עיתון במקום מטרייה.
מעריצי הסרט התלבשו בלבוש הדמויות והציגו את הסצנות מול האקרן.
השתתפויות נוספות של הקהל היו ריקוד השיר Time Warp.
בבית קולנוע בג'ורג'טאון בוושינגטון (שנסגר בינתיים), נהג מנהל הקולנוע לרכוב על אופנועו במורד האולם בזמן שמיט לוף (אדי) שר את השיר "Hot Patootie - Bless My Soul".
בבית קולנוע ביוסטון בטקסס נהג הקהל לזרוק אורז על-מנת לחגוג את סצנות החתונה בסרט.
מנהגים מאוחרים יותר כללו גם השלכה של חפצים אחרים (כגון צנימים, נייר טואלט או נקניקיות) בסצנות שונות בסרט, בהתאם להקשר.
הצופים נהגו גם לכסות את ראשם בעיתון ולהשתמש באקדחי מים כדי ליצור גשם מלאכותי כאשר יורד גשם בסרט, להדליק מציתים בזמן השיר "There's a Light" (ולכבות אותם כאשר מוזכרת בשיר המילה "darkness"), וכן השתמשו ברעשנים בסצנה בו דמותו של רוקי נחשפת לראשונה, בהתאם להתנהגותן של הדמויות בסרט.
התופעה כולה זכתה לחיזוק בשנת 1980, עם יציאתו לאקרנים של הסרט "תהילה", בו משתתפות הדמויות בהקרנה של מופע הקולנוע של רוקי בקולנוע וייברלי.
אנשים שמעולם לא ראו הקרנה של הסרט בבית קולנוע מכונים "וירג'ינים" (Virgins, כלומר, בתולים) ונהוג לסמן אותם באות V על המצח בהקרנה הראשונה אליה הם מגיעים.
מנהג נוסף הנוגע להם, הוא קיומו של "הקרבת הבתולים" (Virgin sacrifice) בו נבחרים באקראי אחד או יותר מהוירג'נים בקהל, ומועלים לעולה בטקס סמלי, שעשוי לכלול, למשל, מריחתם בדברי מזון.
מה שהתחיל את דרכו כתגובות מאולתרות של הקהל הפך, במקומות מסוימים, לתסריטים מתוזמנים של ממש.
לעיתים זוכים צופים אשר מצטטים את שורות השתתפות הקהל בצורה שגויה לגערות כאילו היו מפריעים בסרט רגיל, אם כי הוספה של שורות מקוריות חדשות לרפטואר המקומי זוכה לרוב לעידוד.
יתר על כן, בערים רבות בארצות הברית ובעולם נוצר צוות קבוע (cast), המתלבש בהתאם לדמויות בסרט ומחקה את עלילת הסרט על במת הקולנוע, לעיתים במדויק ולעיתים תוך שינויים שנועדו להצחיק ולהלהיב את הקהל.
הצוות הקבוע עושה לעיתים קרובות חזרות רבות לפני ההופעה, ורמתם של צוותי שחקנים רבים אינה נופלת מזו של צוות תיאטרון מקצועי.
מופע הקולנוע של רוקי בישראל
הסרט הובא במקור לארץ להפצה בזמן אמת בסוף שנת 75 - תחילת 76 והוחזר פעמיים לידי המפיצים (חברת א.ד.
מטלון) מטעם המועצה לביקורת סרטים ומחזות בטענה כי "טעמו הקלוקל אינו מתאים לקהל הישראלי; ובעצם, הוא מיועד לקהל מצומצם בלבד".
בדצמבר 1978 הוגשה בקשה שלישית עבור המועצה לאישור הסרט, תחת השם "הצגת הקולנוע של רוקי", לצד הצגת פירוט הצלחתו בהקרנות והיותו סרט פולחן, ניתן אישור מטעם המועצה להקרנתו, עם מגבלת כניסה לגילאי 16 ומעלה.
לאחר מכן הוגשה בקשה נוספת לשינוי שם הסרט מ-"הצגת הקולנוע של רוקי" ל-"מופע הקולנוע של רוקי" באפריל 1979.
הסרט הוקרן לראשונה בשעה 22:00 בליל שישי, 2 בנובמבר 1979 בקולנוע פריז בתל אביב ובשלב יותר מאוחר באותה השנה, נוסף עוד עותק פילם לסרט שהוקרן בבית אגרון בירושלים.
סביב הסרט התפתחה סצנת מעריצים, שראו את הסרט עשרות פעמים והפיצו את הבשורה והדביקו בהתלהבות חבורות צעירים חובבי קולנוע ומוזיקה, שהחלו להגיע בקביעות להקרנות חצות של הסרט בתל אביב.
רבים מהצופים אף היו מתחת לגיל 16, והסרט לא פעם קיבל על כך קנסות.
באחד מהרישומים של המועצה לביקורת סרטים נרשם
בשנות ה-80 כבר התגבשה קבוצת שחקנים חובבים, בהם חיים אדם כהן שהעלתה הפקה ישראלית של ההקרנות החיות במועדוני תל אביב: הפינגווין, דן ומועדון התיאטרון.
עניין רב מחודש בסרט התעורר בשנת 1995, כשהוחל מחדש בהקרנתו בקולנוע כוכב ברמת השרון ובסינמטק חיפה, והפעם הצליח לגבש סביבו קהל רחב ביותר של מעריצים קבועים.
באותה שנה הוקמו לראשונה בישראל (בתל אביב ובחיפה) צוותי שחקנים מסודרים המופיעים לאורך כל הסרט, וכן הוקם מועדון המעריצים הישראלי של הסרט, הנקרא "טרנסילבניה".
בשנים 2010-1995 הוקרן הסרט בקולנוע "כוכב" ברמת השרון בכל חודש, בליל שישי האחרון, בחצות וחצי.
החל מ-2016 הסרט מוקרן פעם בחודש בסינמטק תל אביב וכן פעמים אחדות בשנה בסינמטק חיפה, בקולנוע כוכב ובאוניברסיטת בן-גוריון.
בדומה לנהוג ברחבי העולם, מתקיים לפני ההקרנות בארץ מופע מקדים (Pre-show), הכולל קטעי הומור ברוח הקהילה ואת "הקרבת הבתולים" המסורתית, ובמהלך הסרט משתתף הקהל בצעקת שורות ובריקודים, והסרט מומחז בידי צוות השחקנים.
המופע שמעלה הצוות סוטה לעיתים בצורות מקוריות ממסלולו הרגיל של הסרט; בין השאר עשוי הצוות לארגן מחדש את האירוע סביב נושא מסוים, כגון גיבורי על, מחזות זמר, דמויות מסרטי דיסני, או פירטים.
המופעים לעיתים מושקעים מאוד ומהווים יצירה ייחודית בפני עצמה.
כיום פעילים בארץ מספר צוותים קבועים, וצוותים רבים נוספים מתארגנים לעיתים באורח חד-פעמי.
קהל המעריצים של הסרט התגבש לכדי קהילה בעלת צביון מיוחד משלה, המתאפיינת בהוויי והומור פנימיים, ומקיימת פעילות חברתית גם מחוץ להקרנות הסרט.
בשנת 2016 רשת השידור האמריקאית FOX הציגה רימייק טלוויזיוני למופע הקולנוע של רוקי, בשם "The Rocky Horror Picture Show: Let's Do the Time Warp Again".
בסרט מככבים לברן קוקס כדוקטור פרנק אן פורטר, ויקטוריה ג'סטיס כג'נט וייס, וריאן מקארתן כבראד מייג'ורס.
איש דת מוסלמי הבקיא בשריעה ובר-סמכא לפרש את חוקי הדת ולפסוק פתווה.
ב.ראש כהני דת האסלאם, יושב ראש מועצת ה"עולמא" - "המופתי".
השורש "פ-ת-י" מופיע בקוראן נשים (ד), קכ"ז - כשיבקשו ממך עצה (לפסוק),ويستفتونك (ויַסתַפְתוּנַךָּ) - אלוהים הוא זה שיועץ (פוסק) לך يفتيكم (יֻפְתִיכּם).
מופתי הוא "הווה פעול" של הפועל - "פוסק", "נותן עצה".
מי שמתמנה למופתי חייב להיות בוגר, מוסלמי אדוק, בריא, מהימן, ובוגר לימודי משפטים הולמים.
המופתי לא היה מתמנה על ידי אימאם והוא שונה מהקאדי - השופט האסלאמי.
פסק הקאדי נקרא "חוּכּם" והוא מחייב.
תשובת המופתי - הפתווה - אינה מחייבת וכובלת את זה שפנה לעצתו.
הוא אינו נדרש לפסוק בסכסוך בין אנשים או בין אנשים לממלכה, אלא בסוגיות שונות ומשונות, לרבות פירושים של טקסטים משפטיים מסובכים.
תשובתו היא על ידי ניסוח עקרונות כלליים על יסוד מקרים מוחשיים ולא פתרון של מריבות מוחשיות.
פסיקות המופתים החשובים מרחיבות את מאגר חוכמת המשפט כשהם מיישמים את הידע הקיים למקרים חדשים.
על המופתי להשיב גם מקרים שבהם אין עדיין עקרונות קיימים בספרות המשפטית האסלאמית.
כשלקאדי, תלמיד של אסכולה - (מוקאליד) - אין ספרות זמינה (מאסכולות המשפטים הקרויות "מדהב") לעזרה, עליו להתיעץ עם המופתי.
המופתי נקרא גם "מוג'תִהיד", כי הוא מתבסס על שיקול דעת עצמי - אִג'תהיד.
אין מניעה מאישה, עיוור או אילם להיות מופתי, להבדיל למשל מלהיות "עד".
מופתי היכול להיות מוג'תהידון הוא ברמה הגבוהה יותר.
ישנו גם מופתי בדרגה נמוכה העוסק רק בשליפת החומר הדרוש מ"פיקה" וביידוע הפונה על החוקים.
"אדאב אל מופתי" היא הספרות המשפטית המבוססת על פסיקת המופתי.
הספר המוקדם בסוגה הזאת הוא "אדאב אל מופתי ואל מוסתפתי" מאת אבו ל-קאסים עבד אל וחיד אבן אל חוסיין אל סיימארי (מת ב-996): "כללי ההתנהגות של המופתי ושל המבקש פסיקות משפטיות".
החל מן המאה ה-16 - קודם באימפריה העות'מאנית ואחר כך בארצות אחרות, כולל הארצות שקמו על חורבותיה, היה ראש כהני הדת המוסלמים וראש מועצת ה"עולמא" .
שלטונות האימפריה העות'מאנית העניקו לרוב מעמד חוקי רק למופתים מקרב האסכולה החנפית.
באימפריה העות'מאנית, המופתי של איסטנבול נקרא גם שייח' אל-אסלאם, היה המנהיג השלישי בהייררכיה העות'מאנית, אחרי הסולטן שהיה גם ח'ליפה - המנהיג העליון של הדת האסלאמית - ואחר הווזיר הגדול.
המופתי הראשון של איסטנבול היה כמאל פאשה.
התפקיד יוסד על ידי מהמט השני.
אולם בהתחלה הבכורה בתחום המשפט הדתי הייתה נתונה בידי הקאזאסקר (קאדי אל-אסקר) - שופטים דתיים צבאיים - אחד ברומליה, השני באנטוליה (1480) והשלישי - שכיהן רק לזמן קצר - בערב ופרס (1517).
רק במאה ה-16 עלה המופתי של איסטנבול למעמד ראשי.
תחילה ריכז המופתי של איסטנבול, "שייח' אל-אסלאם", בידיו את תחומי הדת, המשפטים והחינוך, כמו שר לתחומים אלה.
מעמדו היה כמו של האפיפיור או של הפטריארך היווני-אורתודוקסי.
אולם בימי הסולטן מורט השלישי התערער מעמדו.
שני מופתים פוטרו והוגלו זה אחרי זה בשנים 1589 ו-1592. אחר כך תפקיד זה קיבל מעמד פקידותי יותר.
עד סוף המאה ה-19, מעמדו היחסי של הקאדי בהירארכיה בעולמאא באימפריה היה גבוה יותר מזה של המופתי העירוני, שהתפרנס מהתשלומים שגבה עבור התשובות (פתאוא) שנתן לפונים אליו.
אולם לאחר הפיכת הקאדי לשופט בענייני אישות בלבד והעברת רוב סמכויותיו בהדרגה לבתי המשפט האזרחיים, חלה תהפוכה במעמד המופתי באימפריה, שבתפקידו עוסק בהדרכה ולא במשפט, עד שבשנת 1913 קבע החוק כי "המופתים עומדים בראש העולמאא המקומיים שלהם".
בסוף המאה ה-18 הוקם מוסד המופתיות גם באימפריה הרוסית בימי הקיסרית יקטרינה הגדולה: קודם המופתיות של אורנבורג (1788) ואחר כך בחצי האי קרים ובאזורים המערביים - "המופתיות של טוורידה" - שייצגו רשמית את ההעדה המוסלמית באימפריה.
תפקיד המופתי הגדול יוסד במצרים על ידי הח'דיו עבאס חלמי השני בשנת 1895. הוא עומד בראש בית הפתווה המצרי ("דאר אל-איפתאה אל-מצרייה").
בימי השלטון העות'מאני, החל משלהי המאה ה-18 התמנו מופתים של ירושלים.
בסוף התקופה העות'מאנית הפך מעמדם לבעל יוקרה רבה.
עם הכיבוש הבריטי של ארץ ישראל, נותק הקשר של משרת המופתי הירושלמי עם אסטנבול והוסר הפיקוח של שיח' אל-אסלאם.
בנוסף על כך, הפכה ירושלים לעיר הראשית של הארץ.
שינוי זה השפיע על מעמדו של מופתי ירושלים.
בתקופת המנדט הבריטי, היו בארץ ישראל בין 5 ל-8 מופתים, כאשר המספר אינו קבוע ומשתנה מדי פעם.
על פי החוק בתקופה זו, סמכותו של מופתי ירושלים לא עלתה על זו של כל מופתי אחר, והתואר "המופתי הגדול" או "מופתי ארץ ישראל", שבו נהגו להכתיר את מופתי ירושלים חג' אמין אל-חוסייני (בשנים 1921–1937), אין לו בסיס במשפט השרעי.
יחד עם זאת, מופתי ירושלים תמיד היה החשוב ביותר, בהיותו יושב בעיר הראשית בארץ, ובמיוחד לאחר שמשרתו נקשרה אל משרת נשיא המועצה המוסלמית העליונה.
משרת המופתי של ירושלים התפנתה באוקטובר 1937, לאחר שאמין אל-חוסייני ברח מן הארץ.
בימינו בארצות רבות ראש הדת האסלאמית נקרא "מופתי" או "מופתי גדול" - בארצות כמו ערב הסעודית, ברוניי, תוניסיה, ברשות הפלסטינית, ירדן, סוריה, ארמניה, דגסטן, צ'צ'ניה, אזרבייג'ן, גאורגיה וכו' הוא ממונה על ידי ראש המדינה.
ברומניה ראש הדת המוסלמית הוא המופתי של קונסטנצה.
כן מכהנים מופתים בסרביה כולל סנג'אק, בוסניה, סלובניה, בארצות מרכז אסיה וכו'.
באוסטרליה מכהן מופתי נבחר על ידי חכמי הדת.
בסרי לנקה נבחר מופתי המייצג את כל זרמי האסלאם, במלזיה בכל סולטנות מאלו המרכיבות אותה מכהן מופתי משלה.
קיימים טילים בליסטיים המשחררים במהלך מעופם מספר ראשי קרב עצמאיים, מספר רב של אמצעי הטעיה ומוץ על-מנת להקשות על יירוטם.
מוץ יכול לשמש גם למטרת איתות מצוקה על ידי כלי טיס כאשר ישנה תקלה בתקשורת.
האיתות נעשה על ידי שחרור מוץ כל 2 דקות.
האיתות נקלט במכ"ם ומזוהה כקריאת מצוקה בדומה ל-SOS.
המונח "מוץ" שאול מעולם החקלאות, שמשמעותו המקורית היא העטיפה או הקשקשים העוטפים את פרחי הדגן.
ג'ונס הציע שפיסת מתכת המשוחררת באוויר יכולה ליצור הדי מכ"ם.
בתחילת 1942, חוקרת במכון מחקר לענייני מכ"מים של חיל האוויר המלכותי (ה-TRE), בשם ג'ואן קוראן, האישה היחידה מבין המדענים, חקרה את הרעיון ופיתחה סכמה להטלת רצועות אלומיניום ממטוס כדי לייצר ענן של הדי שווא.
כל המערכות היו מבוססות על אותו רעיון: רצועות אלומיניום קטנות שאורכן מחצית אורך הגל של מכ"ם המטרה.
כאשר הוטלו, הרצועות היו מחזירות הד חזק ומופיעות כמפציץ גדול על צגי המכ"ם, דבר אשר היקשה על האויב להפריד בין המפציץ לבין הדי השווא של המוץ.
על-אף הגילוי, נמנעו הכוחות היריבים, שלא ידעו כי גם הצד היריב פיתח את המוץ, משימוש במוץ, מפני שסברו שנזקו יעלה על תועלתו, כיוון שלאחר השימוש בו ילמד היריב על ההמצאה ויפתח מוץ משלו בקלות.
בשל חשש זה נדחה השימוש של הבריטים במוץ עד ליולי 1943.
בחינה של ציוד מכ"ם הוירצבורג (Würzburg) שהובא לבריטניה במבצע בייטינג (הפשיטה על ברונוואל), וסיורים נוספים חשפו לבריטים שכל המכ"מים הגרמניים פעלו בלא יותר משלושה תדרים עיקריים; על כן היה ניתן להפעיל כנגדם חסימת לוחמה אלקטרונית.
פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי קיבל לבסוף היתר להשתמש במוץ במבצע גומורה, ההפצצות על המבורג.
המוץ זכה להצלחה רבה בהטעיה של מערכי ההגנה הגרמניים: תותחי הנ"מ ירו לכל עבר ללא אבחנה, מטוסי היירוט לא הצליחו לאתר את המפציצים.
אזורים נרחבים בהמבורג הוחרבו ורק 12 מפציצים בריטיים הופלו.
רצועות המתכת זרעו, בתחילה, בהלה בקרב האזרחים הגרמנים, שרבים מהם חשבו שהם רדיואקטיביים, או נושאים את נגיף הגחלת או מחלה אחרת.
אולם המדענים הגרמניים ידעו היטב מה הם היו, כיוון שגם הם פיתחו אמצעי דומה.
הגרמנים הסתגלו במהירות למוץ, ויש הסוברים כי השימוש במוץ הוביל לשיפור במערכי ההגנה, אשר גרם בסופו של דבר לאבדות רבות יותר למפציצי בעלות הברית מאשר אילולא השתמשו בו.
שישה שבועות לאחר הפצצת הבריטים בהמבורג עשה גם הלופטוואפה הגרמני שימוש במוץ בסדרת הפצצות ב-1943, ובסדרת פשיטות גדולה יותר בין פברואר ומאי 1944, הידועה בשם 'מבצע סטיינבוק'.
אולם מטוסי היירוט הרבים יחסית של הבריטים הצליחו לאתר לרוב את המפציצים הגרמניים המעטים, חרף השימוש במוץ.
פעילות זו הוכיחה עצמה בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים, שבה נורו 8 טילים לעבר ספינות חיל הים, וכולם החטיאו.
הצוות שעסק בפיתוח זה, חרות צמח מחיל הים וד"ר דוד הלמן ויעקב מגד מרפא"ל, זכה בפרס ביטחון ישראל לשנת 1974.
מוצ"ש היא תוכנית טלוויזיה קומית-סאטירית ישראלית, בהנחייתו של אבי אתגר, ששודרה בערוץ 1 בין השנים 1989–1993, אחת לשבועיים במוצאי שבת בעשר בלילה.
התוכנית שילבה בין ראיונות קלילים באולפן שהיה דמוי פאב, לבין קטעי הומור וסאטירה שצולמו בתפאורות שונות באולפן.
התוכנית הכילה פורמט חדש לאותה תקופה בטלוויזיה הישראלית - תוכנית בידורית, קלילה מאוד, המשתמשת בסוגי הומור רבים, לרבות סאטירה, זאת על מנת להגיע לקהל צופים רחב.
הפורמט הזה, המשלב בין קטעי נונסנס קומיים וסאטירה, חזר בגרסאות שונות בתוכניות ערוץ 2 בשנים מאוחרות יותר, לדוגמה: "רק בישראל", "איפה אתה חי?" ו"ארץ נהדרת".
מוצ"ש הייתה בעצם לתוכנית הסאטירה הראשונה ששודרה בטלוויזיה מאז ניקוי ראש, ספי ריבלין שהיה אחד ממשתתפי מוצ"ש השתתף גם בניקוי ראש.
התוכנית זכתה לפופולריות רבה בזמן שידורה, בהתבסס על סקרי רייטינג שבוצעו בין החודשים אפריל-יוני 1992 זכתה התוכנית ל-58% רייטינג, שנייה רק למבט בהפרש של 1%.
בתוכנית כיכבו ספי ריבלין, אילה אשרוב, יעל עמית, דב רייזר, דפנה ארמוני, אלי יצפאן, גני תמיר, אלברט אילוז, רמי ברוך, עידית טפרסון, יאיר ניצני, עדי טופול, דורין כספי, ג'וליאן שגראן ושרית סרי בשתי העונות הראשונות.
בעונה האחרונה חלק מצוות השחקנים המקורי עזב ונוספו במקומם לסגל התוכנית השחקנים: שרון חזיז, גדי פור, שי זורניצר, דור צויגנבום, אורי גוטליב, חיים צינוביץ, יסמין גמליאל, מיקי קם, עירית ענבי ועוד.
נהלי פתיחה באש - אורי גוטליב מתודרך על ידי דור צויגנבום בכניסה לעזה.
יוסההההף - ספי ריבלין בתפקיד בעל אומלל שאשתו (יעל עמית) עושה בו כרצונה ובסוף המערכון הוא נוקם בה בדרכים יצירתיות.
במערכונים נוהגת האישה לדבר בעוד הבעל שותק, באחד הפרקים נאמר כי הסיבה לשתיקתו היא עקב טראומה שנגרמה לו כשחלם שהוא נשוי לשולמית אלוני.
אם כי, בקטע שנעשה באחד הספיישלים של חג הפורים, יוסף דיבר.
המלצר עמנואל הארגנטינאי (חיקוי לדמותו של המלצר מנואל בסדרה "המלון של פולטי") בגילומו של ספי ריבלין, מוצג כטיפש ועילג אך בעל כוונות טובות.
באחד הפרקים נאמר שהוא אחיו האובד של סמי ינקו.
בפרק אחר הוצגו בני משפחתו, שלהם גם מראה דומה לשלו, כולל השפם, אך נאמר שהוא שונה מהם במראה.
המשפחה הישראלית המופרעת (ספי ריבלין, יעל עמית, דב רייזר, דפנה ארמוני ואלי יצפאן) - משפחה ישראלית מוקצנת לצדדיה המכוערים ביותר כמו: גנבת ציוד מבתי מלון, אלימות, חוסר סבלנות, חינוך לקוי לילדים וחוסר כבוד לקשישים.
בתוכנית "יצפאן" ששודרה בהוט 3 נעשה מערכון איחוד של המשפחה שבו הילדים שבו לבית ההורים לאחר שהאב חשב שלו ולאשתו יהיה שקט מהם, והסבתא שבה מבית האבות לגור עמם.
כמו כן, הוצגה באחד הפרקים של פורים קרובת משפחה שלהם שגרה באנגליה (עדי טופול) שהיא בעלת אותו אופי כמו שלהם ואף נראית זנותית.
בתחילה הסבתא והבת גולמו על ידי שחקניות אחרות.
צמד הקשישים - בסגנון צמד הזקנים סטטלר וולדורף בתוכנית "החבובות".
מגולמים על ידי ספי ריבלין ודב רייזר.
בפורים 1992 הסבתא מהמשפחה המופרעת החליפה את הזקן שגילם דב רייזר, שהוא אף מגלם את הדמות הזאת.
סמי ינקו - טיפוס "רומני גנב" שממציא פטנטים ומתחמן את כל העולם, בגילומו של ספי ריבלין.
נשוי לאשתו סבינה (יעל עמית), שלעיתים בוגד בה מן הצד.
הוטי (מיקי קם) - אישה בעלת מבטא הונגרי כבד שמספרת על חוויות והתנסויות שונות מחייה והמסקנות המשעשעות שהסיקה מהן.
לכל אורך שנותיה זכתה התוכנית לביקורות מעורבות.
הביקורת השלילית הייתה על כך שהתוכנית משתמשת בהומור "נמוך" כמו סלפסטיק ודמויות מבוססת על עדות וסטיגמות כמו: "רומני גנב", "פרסי קמצן" וכו'.
בנוסף, הועלתה ביקורת על כך שהתוכנית לא הרבתה לעסוק בסאטירה פוליטית ופחדה לנקוט "עמדה".
מאידך נטען כי ביקורת זו אינה מוצדקת, היות שהתוכנית עסקה אף בסאטירה חברתית ותרבותית.
דוגמה מובהקת לכך היא "המשפחה הישראלית המופרעת".
עובדה נוספת היא שמערכון מהתוכנית שיצא כנגד "חוק החזיר" (בו נראתה השחקנית יעל עמית מלטפת חזיר ושרה לו שיר ערש) נפסל לשידור על ידי מנהל הטלוויזיה כתוצאה מלחצים פוליטיים.
כך, שלא ניתן לטעון שלא הייתה כוונה לעסוק בסאטירה מצד היוצרים של התוכנית.
התוכנית הייתה מושקעת יחסית לזמנה, הן מבחינת התפאורה והן מבחינת צוות השחקנים והכותבים.
מופעי צדקה ידועים מן העבר, למשל ב-28 בדצמבר 1791 נערך קונצרט לגיוס כסף עבור משפחתו של וולפגנג אמדאוס מוצארט שנפטר ב-5 באותו חודש והותיר את משפחתו בחוסר-כל.
בעת החדשה מאופיינים מופעי צדקה בהופעת כוכבי רוק מול קהל עשרות-אלפים, כאשר הגדולים שבמופעים משתרעים על פני מספר ערים ברחבי העולם, בעת ובעונה אחת.
האירוע הראשון מסוג זה, שתפקידו הבלעדי הוא גיוס כספים, היה הקונצרט למען בנגלדש מאוגוסט 1971, שאורגן על ידי יוצא הביטלס ג'ורג' האריסון והמוזיקאי ההודי ראווי שנקר.
אמנם קדם לו פסטיבל מונטריי בקיץ 1967, אך תפקידו העיקרי לא היה גיוס כספים.
מופעי צדקה מפורסמים נוספים הם:
נשף השוטר החשאי, 1979 ונשף השוטר החשאי האחר, 1981 שנערכו בלונדון לטובת אמנסטי אינטרנשיונל וכללו השתתפות אמנים כחבורת מונטי פייתון ופיט טאונסנד (במופע הראשון) וסטינג, פיל קולינס, דונובן, אריק קלפטון, ג'ף בק ובוב גלדוף (במופע ה"אחר"), החלו סדרת מופעים המשלבים קומדיה ומוזיקה.
לייב אייד היה מופע צדקה שנערך ב-13 ביולי 1985 ואורגן על ידי בוב גלדוף ומידג' יור.
האירוע, שהיה הגדול מסוגו עד אז, התרחש במספר מקומות בעולם: אצטדיון ומבלי בלונדון ואצטדיון JFK בפילדלפיה, במוסקבה ובסידני.
האירוע הועבר באמצעות שידור לוויין ל־1.5 מיליארד צופים ברחבי העולם בשידור חי.
ההכנסות הוקדשו לנפגעי רעב באפריקה.
היה סדרת מופעים עולמית בהשתתפות ברוס ספרינגסטין, סטינג, פיטר גבריאל, טרייסי צ'אפמן, יוסו אנ'דו (Youssou N'Dour) ואמנים אחרים בסתיו 1988 על מנת לעורר סוגיות של זכויות אדם ולגייס כספים לארגון אמנסטי אינטרנשיונל.
המופע נערך בפני אצטדיונים מלאים ושיאו היה ב-15 באוקטובר בבואנוס איירס.
אל המשתתפים הקבועים הצטרפו בערים שונות אמנים להופעות חד-פעמיות כג'ואן באאז, ראווי שנקר, יורגוס דאלארס, רוי אורביסון ואחרים.
לייב 8 היה מופע צדקה שנערך ב-2 ביולי 2005, 20 שנה לאחר "לייב אייד", במטרה ללחוץ על חברות ה-G8 להשקיע יותר כספים במדינות אפריקה ומדינות מתפתחות אחרות.
המופע התקיים בו זמנית בלונדון, בפריז, בברלין, ברומא, בפילדלפיה, בבארי (בקנדה), בטוקיו, ביוהנסבורג ובמוסקבה, ופרויקט עדן (ליד קורנוול, בריטניה).
גם בראש ארגון מופע זה עמד בוב גלדוף, יחד עם בונו, סולן להקת U2. במופע זה אוחדה להקת פינק פלויד וכן השתתפו להקת המי, פול מקרטני, דף לפרד, סטיבי וונדר, בון ג'ובי, הפט שופ בויז, אר.אי.אם., מדונה, סלין דיון, סטינג, רובי ויליאמס ורבים אחרים.
מזכ"ל האו"ם דאז, קופי ענאן, נאם באירוע, וכן מנהיג דרום אפריקה דאז, נלסון מנדלה.
היה זה מופע הצדקה הגדול ביותר עד עתה.
לייב ארת' שנערך ב-7 ביולי 2007 (תאריך שנכתב 07/07/07) היה מופע שאורגן על ידי אל גור במטרה להעלות מודעות לנושא ההתחממות העולמית.
בסדרת המופעים, שהתקיימו במוקדים רבים מרחבי העולם הופיעו יותר מ-150 אמנים.
מִינְסְטְרֵל (Minstrel show) היה סוג של מופע בידור אשר כלל קטעי ריקוד, שירה ומערכונים סביב הווי חיי האפרו-אמריקאים, תוך שילוב מוזיקה וריקודים "אותנטיים" עבור קהל לבן.
המינסטרלים היו פופולריים בארצות הברית מראשית המאה ה-19 ועד ראשית המאה ה-20. שחקניהם היו בדרך כלל לבנים שצבעו את פניהם בשחור (מכאן הכינוי "Blackface" – השחרת פנים) ולאחר מלחמת האזרחים בארצות הברית גם שחקנים אפרו-אמריקאים.
בדומה למופעי וודוויל אחרים הועלה המופע על ידי להקות נודדות אשר הופיעו באולם ייעודי, שהיה קיים כמעט בכל עיירה בארצות הברית.
מופעים מסוימים הועלו על במות קבועות בערים הגדולות.
הצגת המינסטרל התבססה על מספר דגמים, שכללו דמויות סטראוטיפיות של שחורים.
דמות סטריאוטיפית נוספת הייתה זו של "הדוד הזקן" (Old Uncle), שהיה אוהב, רחום ומגונן, אם כי גם תמים ביותר.
מותו, שהיה מרכיב קבוע בעלילה, גרם לאדונו הלבן לכאב ולעצב.
שיר נודע בסוגת "האדון המבכה את עבדו הזקן והאהוב" היה Old Uncle Ned.
ה"פרימדונה", האישה היפה, יוצגה על ידי דמות בשם Miss Lucy Long (לפי שיר בשם זה) והייתה בהירת-עור יחסית, על הבמה שיחק בתפקיד זה נער.
דמות מורכבת במידה מסוימת הייתה דמותו של החייל השחור במלחמת האזרחים.
בנוסף להוקרה לגבי פועלו נמתחה עליו ביקורת בשל סברתו המגוחכת כביכול שמדיו הופכים אותו לשווה בין שווים.
דמויות סטראוטיפיות נוספות היו אלה של האינדיאנים ושל הפועלים הסינים שהופיעו בארצות הברית בעת הבהלה לזהב, הם הוצגו כמדברים בשפה לא ברורה (צ'נג צ'אנג צ'ונג) ונוהגים לאכול בשר חתול.
בנוסף הופיעו גם לבנים, בעל העבדים הטוב, בעל העבדים האכזר, פועלים אירים-קתולים ועירוניים ממוצא גרמני, שאופיינו על ידי מבטא.
בחלק הראשון של ההצגה נכנסו כל חברי הלהקה במחול ובשירת שירים פופולריים, לאחר מכן הגיע תור קטע סאטירי של טאמבו ובונס ושיר מאת כוכב הלהקה.
בחלק השני (הקרוי olio), שנוצר כקטע מעבר והתפתח עם הזמן, הופיעו קטעים שונים ומגוונים של שירים, ריקודים, פעלולים ובדיחות.
אחד הקטעים המרכזיים בחלק זה של המופע היה נאום קצבי בחרוזים (stump speech), ולרוב מאולתר בחלקו או ברובו, על נושאים שונים.
החלק האחרון (ה-afterpiece) היה ההצגה עצמה, שמוקמה במטע בדרום ארצות הברית.
ההצגה כללה שירים וריקודים, מופע סלפסטיק בכיכובם של "סמבו" ו"מאמא" ועלילה לפי דגם (חיזור אחר הפרימדונה, בגידה שלה, התעללות של בעל עבדים אכזר, מותו של הזקן הטוב, חזרתו של החייל וכדומה).
העבדים הוצגו כטפשים, שמחים ונופלים כל העת למניפולציות של הכושי הגנדרן (שנקרא זיפ קון - Zip Coon או ג'אספר ג'אק Jasper Jack).
לעיתים הוצגו דמויות חדשות שהפכו לפופולריות (כגון ג'ים קרואו ו-Gumbo Chaff ב-1830).
לעיתים הוצגו קטעי דרמה ואפילו שייקספיר, כאשר ההומור היה נעוץ בעצם העובדה ששחורים מנסים לשחק במחזה אירופאי רציני.
במהלך מלחמת האזרחים הוכנסו תכנים עצובים, שדיברו על האלמנה המחכה לבעלה ועל החייל היוצא אל הלא נודע.
השיר Weeping, Sad, and Lonely, שמקורו בהצגת מינסטרל הפך ללהיט.
השפה הייתה עירוב של אנגלית במשלב נמוך עם שיבושים אופייניים יחד עם סלנג של חיי העבדים, שנוצר לפחות בחלקו על ידי המינסטרלים עצמם.
למוזיקה היה תפקיד מרכזי במופע.
עד לאחר מלחמת האזרחים לא בוצעה מוזיקה שחורה אלא מוזיקה שנשמעה על ידי לבנים כמייצגת את המזמורים שנשמעו ממגורי העבדים, אף על פי שלעבדים לא הורשה באופן רשמי לשיר ולנגן מוזיקה אפריקאית.
למעשה הייתה השפעת מוזיקת עם אירית על השירים והריקודים גדולה יותר מזו של אפריקה.
ב-1830 בווירג'יניה החלו מינסטרלים להשתמש בבנג'ו ככלי אותנטי והשירים קיבלו תפנית קצבית מקורית.
להיט מתקופה זו הוא Old Dan Tucker, שסימן מעבר ליצירת להיטים לשירה, שהתווים שלהם שווקו בהצלחה בחוברות.
הקהל הלבן האמין שהמוזיקה היא "מוזיקה שחורה", דבר שגרר גם החרמה שלה כשטנית וגסה.
השירים נקראו "סרנדות אתיופיות" או Coon Songs ("שירי כושונים").
רק ב-1870 שולבו במינסטרלים שירי ה"ספיריטואלז" (jubilee, or spirituals), שהיו ממקור אותנטי של חיי העבדים.
היה בהם שילוב של גוספל עם קריאה ותגובה ובלוז של "שירי העבודה" (Work Songs).
השילוב של שירים אלה עם הרגטיים של מופעי הוודוויל הלבנים, יצר את הבסיס הן לג'אז והן לרית'ם אנד בלוז שממנו צמח לבסוף הרוקנרול.
עם עליית הפופולריות של הוודוויל שלא היו בו תכנים גזעיים ובמיוחד עם עליית הראינוע והקולנוע
גם ההיכרות עם מוזיקה שחורה לא-מתווכת בעקבות המוזיקאים של ניו אורלינס העמידה בצל את החיקוי שניסו ליצור המינסטרלים.
אחד הייצוגים הידועים של גיבור הצגת מינסטרל הוא בסרט המדבר הראשון, זמר הג'אז, שגיבורו הוא יהודי צבוע-פנים בהצגת מינסטרל.
הדמות המצוירת של וולט דיסני, מיקי מאוס, עוצבה בסרט המלודרמר של מיקי כגיבור מופע מינסטרל בהשחרת פנים, משחק את הדוד תום.
אחת מתוכניות הרדיו הראשונות ששודרו בארצות הברית הייתה תוכנית מערכונים בכיכובם של "עמוס ואנדי" (Amos and Andy).
עמוס ואנדי הוצגו כשני שחורים שנונים.
הפתעת האומה הייתה רבה כאשר התגלה שהשניים היו בעצם לבנים.
האופרה פורגי ובס מאת ג'ורג' גרשווין בנויה בעצם על בסיס תבנית של מופע מינסטרל ובהשתתפות כמה מהדמויות הסטריאוטיפיות שלו, אלא שגרשווין השתמש בתבנית על מנת ליצור תוכן אמנותי והפך את הדמויות, שהיו מוכרות לכל, לאנשים בשר ודם.
חוקי ג'ים קרואו המפלים נקראו על שם הדמות "ג'ים קרואו" כפי שהצטיירה במופעי המינסטרל.
השוואות בין הראפ וההיפ-הופ לבין מינסטרל
בשנות האלפיים החלו נשמעים קולות הטוענים שראפ והיפ הופ (בעיקר אלו שלאחר שנות ה-90) אינם אלא מופע מינסטרל חדש.
לדברי טענה זו אמני הראפ, הממומנים בכספם של מפיקים לבנים ומופיעים בעבור קהל לבן, נופלים בדיוק לאותם הסטריאוטיפים של המינסטרל.
הם מוצגים כחד־ממדיים, טיפשים, בורים, עצלים, לבושים כליצנים ועוסקים בהבלים.
אלפי סרטוני הראפ המשודרים בערוצים כמו MTV מציגים, בדומה למופע המינסטרל, מציאות מדומה שבה חיים השחורים בגן עדן מוזיקלי, שאין לו דבר וחצי דבר עם מציאות החיים הריאליים.
ביקורת זו מוצאת ביטוי גם בסרטו של ספייק לי משנת 2000, "רייטינג לנצח" (Bamboozled).
מופשט לירי הוא סגנון באמנות המופשטת, המבקש להביע הלך רוח נפשי אישי ופרטי של צייר בעוצמה רגשית גבוהה.
שם הסגנון מתייחס לכך שהחוויה האמנותית הנוצרת מהתבוננות ביצירות דומה להאזנה לשירה, והמכחול משמש בהקבלה לכלי נגינה.
הסגנון מזוהה עם אמנים אירופאים מתחילת המאה ה-20 ובראשם וסילי קנדינסקי, ארשיל גורקי ואחרים.
באמנות הישראלית מזוהה סגנון זה עם ציירי קבוצת "אופקים חדשים", כגון יוסף זריצקי, יחזקאל שטרייכמן, אביגדור סטימצקי ואחרים.
בעיני מבקרי אמנות רבים נתפש סגנון המופשט הלירי כרמה הגבוהה ביותר של סובייקטיביות בציור, וכגישה שבין השאר נמנעה מיצירת אשליה של דימוי או חלל.
המונח "מופשט לירי" מתייחס לשתי מגמות קשורות אך מובחנות בציור המודרניסטי שלאחר מלחמת העולם השנייה: האחת היא המופשט הלירי האירופי, שנולד בפריז.
מבקר האמנות הצרפתי, ז'אן ז'וזה מרצ'נד, נחשב כמי שטבע את המונח בשנת 1947, כחלק מהזרם האמנותי הראשי יותר, הטאשיזם.
המונח טאשיזם הוגדר בשנת 1951 על ידי פייר גוגן, צ'ארלס אסתיין ומישל טאפיה.
השנייה היא המופשט הלירי האמריקאי.
תנועה זו תוארה בשנת 1969 על ידי לארי אלדריך , מייסד מוזיאון אלדריך לאמנות עכשווית ברידג'פילד, קונטיקט.
ניתן להשתמש במונח "מופשט לירי" גם כמונח תיאורי, עבור סוג של ציור מופשט הקשור לאקספרסיוניזם המופשט; המונח נמצא בשימוש מאז שנות הארבעים.
ציירי אקספרסיוניזם מופשט מפורסים רבים, כמו ארשיל גורקי, זוהו בהקשרים מסוימים ככאלה שיצירתם מתויגת תחת ההפשטה הלירית.
השימוש המקורי המקובל במונח מתייחס לנטייה שיוחסה לציורים באירופה בתקופה שלאחר 1945 והוא שימש לתיאור כמה אמנים (בעיקר בצרפת) שעבודותיהם מתקשרות למאפייני האקספרסיוניזם המופשט האמריקאי, כגון וולס , ז'ראר שניידר , הנס הארטונג וז'ורז 'מתיו.
באותה עת (סוף שנות הארבעים) חיו ופעלו בפריז ובערים אירופאיות אחרות כמה אמנים אמריקאים כגון פול ג'נקינס, נורמן בולם , סם פרנסיס, ז'ול אוליצקי, ג'ואן מיטשל ואלסוורת' קלי.
למעט קלי, כל האמנים הללו פיתחו גרסאות אישיות להפשטה בציור, שתויגו בזמנו תחת הכותרות "הפשטה לירית", "טאשיזם", "ציור שדות הצבע", "נואג'יזם" ו"אקספרסיוניזם מופשט".
תנועת האמנות של המופשט הלירי נולדה בפריז לאחר מלחמת העולם השנייה, בתקופה בה חיי האמנות בעיר התחדשו לאחר שנקטעו בימי המלחמה.
אמנים רבים הציגו שוב מיד עם שחרור פריז, באמצע שנת 1944. לאור צורות ההפשטה החדשות שנראו בעבודותיהם של כמה אמנים, נטבע בשנת 1947 שמה של התנועה החדשה על ידי מבקר האמנות, ז'אן חוזה מרצ'נד, והצייר, ז'ורז' מתיו.
כמה מבקרי אמנות ראו בתנועה זו ניסיון לשחזר את הדימוי של פריז כבירת האמנויות, שפי שנתפסה עד המלחמה.
ההפשטה הלירית שיקפה גם את התחרות בין אסכולת פריז לבין אסכולת ניו-יורק שלהאקספרסיוניזם המופשט, שמאז 1946 מייצגיה הטובים ביותר הם ג'קסון פולוק, וילם דה קונינג ומארק רותקו, שזכו גם לתמיכת השלטונות האמריקאים מתחילת שנות החמישים.
ההפשטה הלירית התנגדה לא רק לקוביזם ולסוריאליזם שקדמו לה, אלא גם להפשטה הגאומטרית.
ההפשטה הלירית הייתה, במובנים מסוימים, הראשונה ליישם את לקחיו של ואסילי קנדינסקי, הנחשב לאחד מאבות ההפשטה.
בתוך כך, עבור האמנים, ההפשטה הלירית ייצגה פתח לביטוי אישי.
בשנות השישים המאוחרות (באופן חלקי בתגובה לאמנות מינימלית), ציירים רבים הכניסו מחדש אפשרויות ציוריות לאמנות שלהם ומוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, יחד עם מספר מוזיאונים ומוסדות, זיהה באופן רשמי את התנועה ואת חזרתה להפשטה ציורית כזרם מובחן תחת השם "מופשט לירי".
האמנים הללו ורבים אחרים היו באותה תקופה חלק מתנועת ההפשטה הלירית, יחד עם האמנים הצרפתים: פייר סולאז', ז'אן-מישל קולון, ז'אן רנה בזיין, ז'אן לה מואל, גוסטב סינג'יר, אלפרד מנסייר, רוג'ר ביסייר, פייר טל-קואט, ז'אן מסאג'יר, ז'אן מיוטה ואחרים.
ההפשטה הלירית שהתפתחה בצרפת התנגדה לא רק לשרידי אסכולת פריז אלא גם לתנועות קוביסטיות וסוריאליסטיות שקדמו לה, כמו גם להפשטה הגאומטרית.
עבור האמנים בצרפת, הפשטה לירית ייצוג פתח לביטוי אישי.
בבלגיה, לואי ואן לינט מייצג דוגמה יוצאת דופן לאמן שאחרי תקופה קצרה של הפשטה גאומטרית עבר להפשטה לירית, שבה הצטיין.
בפריז התקיימו תערוכות רבות שהציגו את יצירותיהם של האמנים בזרם, בין היתר בגלריות ארנו (Arnaud), דרויין (Drouin), ז'אן בוקר (Jeanne Bucher), לואיס קארה (Louis Carré) וגלרי דה פראנס (Galerie de France).
בנוסף, הוצגה תערוכה שנתית ב"סלון דה ריאליטה נובל (Salon des Réalités Nouvelles) ובסלון מאי, בו ניתן היה לצפות בציורי כל האמנים הללו.
גלריה דרויין ניתן היה לראות את ציוריו של ז'אן לה מואל, גוסטב סינג'יר, אלפרד מנסיאר, רוג'ר ביסייר, וולס ואחרים.
אירוע חשוב התרחש כאשר ז'ורז' מתיו החליט לקיים שתי תערוכות: L'Imaginaire בשנת 1947 בארמון לוקסמבורג (תערוכה שהוא העדיף לקרוא לה "מופשט לירי" על מנת לקבע את השם); ו-HWPSMTB בשנת 1948, בהשתתפות האמנים האנס הארטונג, וולס, פרנסיס פיקאביה, פרנסואה סטאהלי, ז'ורז' מתייה, מישל טאפיה וקמיל בריאן.
במרץ 1951 התקיימה התערוכה הגדולה יותר, Véhémences confrontees, בגלריה נינה דאוס (Nina Dausset), שם הוצגו לראשונה זה לצז זה אמני מופשט צרפתיים ואמריקאים.
התערוכה אורגנה על ידי מבקר האמנות מישל טאפיה, שמילא תפקיד חשוב בעידוד התנועה.
ביחס לאירוע זה הוא הצהיר כי "ההפשטה הלירית נולדת».
עם זאת, התנועה שלטה בשדה האמנות לתקופה קצרה למדי (עד סוף 1957), והוחלפה במהירות על ידי הריאליזם החדש של פייר רסטני ואיב קליין.
החל משנת 1970, התנועה קמה לתחייה על ידי דור חדש של אמנים שנולדו במהלך מלחמת העולם השנייה או מיד אחריה.
כמה מאנשי המפתח של התנועה כוללים את פול קאלוס, ז'ורז' רומאתייה, מישל דסטרק ותיבוט דה ריימפרה.
תערוכה בשם "הטיסה הלירית, פריז 1945–1956" (L'Envolée Lyrique, paris 1945–1956), המאגדת את יצירותיהם של 60 ציירים, הוצגה בפריז במוזיאון לוקסמבורג מאפריל עד אוגוסט 2006 וכללה את ציירי התנועה הבולטים ביותר: ז'ורז' מתייה, פייר סולאז', ז'ראר שניידר, זאו וו-קי, אלברט ביטראן, וסרג 'פוליאקוף.
מופשט לירי אמריקאי הוא מונח המתייחס לתנועת אמנות שהופיעה בערים ניו יורק, לוס אנג'לס, וושינגטון הבירה ולאחר מכן טורונטו ולונדון במהלך שנות השישים והשבעים.
התנועה מתאפיינת בטיפול אינטואטיבי ומשוחרר בצבע, בביטוי ספונטאני, במרחבים אילוזיוניסטים, בהכתמה בצבעי אקריל, בתהליך יצירתי, בשימוש בדימויים לעיתים ובטכניקות ציוריות טכנולוגיות חדשות אחרות.
ההפשטה לירית הובילה את האמנות המודרנית הרחק מהמינימליזם ולכיוון אקספרסיוניזם חדש יותר.
הפשטה לירית אמריקאית קשורה ברוחה לאקספרסיוניזם המופשט, לציור שדות הצבע ולטאשיזם האירופי של שנות הארבעים והחמישים.
באוגוסט 1993 ערך מוזיאון שלדון לאמנות תערוכה בשם "הפשטה לירית: צבע ומצב רוח".
בין המשתתפים ניתן למצוא את: דן כריסטנסן, וולטר דארבי באנארד, רונלד דייוויס, הלן פרנקנטלר, סם פרנסיס, קליב גריי, רוני לנדפילד, מוריס לואיס, ז'ול אוליצקי, רוברט נטקין, וויליאם פבט, מארק רותקו, לורנס סטאפורד, פיטר יאנג ועוד כמה ציירים.
המוזיאון פרסם הצהרה ובה נכתב:
"כתנועה, ההפשטה הלירית הרחיבה את האסתטיקה המודרניסטית שלאחר המלחמה וסיפקה ממד חדש בתוך המסורת המופשטת, שבבירור חבה את חובה ל"ציור הטפטוף" של ג'קסון פולוק ולצורות הצבעוניות המוכתמות של מארק רותקו.
תנועה זו נולדה מתוך רצון לייצר חוויה ישירה, פיזית וחושית, של ציור באמצעות מונומנטליות ודגש על צבע - מה שמאלץ את הצופה "לקרוא" ציורים".
במהלך שנת 2009 אירח מוזיאון בוקה רטון לאמנות בפלורידה תערוכה שכותרתה "הרחבת הגבולות: יצירות נבחרות מהמופשט הלירי ומתוך האוסף הקבוע".
בהצהרה שפרסם המוזיאון נכתב: ההפשטה הלירית התעוררה בשנות השישים והשבעים, בעקבות האתגר של המינימליזם והאמנות הקונספטואלית.
אמנים רבים החלו להתרחק מסגנונות גאומטריים, קשיחים ומינימליים, לעבר הפשטות ליריות, חושיות ורומנטיות יותר.
האמנים הללו ביקשו להרחיב את גבולות הציור המופשט, להחיות ולהמריץ מחדש "מסורת" ציורית באמנות האמריקאית.
במקביל, אמנים אלה ביקשו להחזיר לקדמת הבמה את עדיפות הקו והצבע כאלמנטים פורמליים ביצירות המורכבות על פי עקרונות אסתטיים, ולא כיצוג חזותי של מציאות סוציו-פוליטית או של תיאוריות פילוסופיות.
היצירות המופשטות הכלולות בתערוכה זו שרות בצבע נוזלי עשיר ובאנרגיה שקטה.
יופיעו בתערוכה יצירות של האמנים הבאים, הקשורים למופשט הלירי: נטבר בהבסאר, סטנלי בוקסר, למאר בריגס, דן כריסטנסן, דייוויד דיאו, פרידל דזובאס, סם פרנסיס, דורותי גילספי, קליב גריי, פול ג'נקינס, רוני לנדפילד, פט ליפסקי, ג'ואן מיטשל, רוברט נטקין, ז'ול אוליצקי, לארי פונס, גארי ריץ', ג'ון סיירי, ג'ף ויי ולארי זוקס.
"הפשטה לירית" הייתה כותרתה של תערוכה שנעה בין כמה מקומות בארצות הברית.
היא הופיעה לראשונה במוזיאון אולדריך לאמנות עכשווית, בין אפריל ליוני 1970, והופעתה האחרונה נערכה במוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית בין מאי ליולי 1971. אולדריך, מעצב מצליח ואספן אמנות, הגדיר את מגמת ההפשטה הלירית והסביר כיצד הגיע לרכוש את היצירות.
במסגרת התערוכה הוא כתב כך:
בתחילת העונה שעברה התברר שבציור ישנה תנועה שמתמקמת הרחק מהגאומטרי, ציור הקצה והמופשט המינימליסטי, לכיוון הפשטה יותר לירית, חושית ורומנטית, בצבעים רכים ומלאי חיים יותר...
מגע האמן תמיד נראה לעין בציור מסוג זה, גם כאשר הציורים נעשים באמצעות ריסוס, ספוג או אובייקטים אחרים...
כאשר חקרתי את המגמה הלירית הזו, מצאתי אמנים צעירים רבים שציוריהם משכו אותי כל כך עד שנאלצתי לרכוש רבים מהם.
מרבית הציורים בתערוכת ההפשטה הלירית נוצרו בשנת 1969 וכולם הם חלק מהאוסף שלי כעת.
במשך שנים רבות המונח "הפשטה לירית" נאמר באופן מזלזל, מה שהשפיע לרעה על האמנים שנקשרו בזרם זה.
בשנת 1989 דניאל רובינס, פרופסור לתולדות האמנות ביוניון קולג', ציין כי הפשטה לירית הוא המונח המשמש בסוף שנות השישים לתיאור החזרה לאקספרסיביות ציורית של ציירים בכל רחבי הארץ וכי כתוצאה מכך "המונח צריך לשמש כיום מפני שהוא בעל אמינות היסטורית".
האמנים הבאים השתתפו בתערוכה האמריקאית, "הפשטה לירית":
להלן רשימת האמנים שיצירתם, תקופת הפעילות שלהם או היבטים משמעותיים ביצירתם נתפסים כקשורים במופשט הלירי; כולל אמנים שפעלו לפני טביעת המונח:
מופע רחוב או "מופע חוצות" הוא מופע המוצג במקום ציבורי, בדרך כלל בתמורה לתשרים מעוברי האורח.
ברוב הארצות התשרים יהיו כסף, אך ישנם מקומות בהם נהוג לתת אוכל, שתייה או אפילו מתנות.
מופעים כאלה מתקיימים בכל רחבי העולם כבר מאז העת העתיקה.
אנשים העוסקים במופעי רחוב נקראים אמני רחוב.
כבר מימי קדם, מופעים במקומות ציבוריים בעד כסף היו קיימים בכל תרבות עיקרית בעולם.
עבור מוזיקאים רבים, מופעי הרחוב היו אמצעי התעסוקה הנפוץ ביותר כיוון שהם לא יכלו לשווק ולהקליט את עצמם.
מופעי הרחוב היו נפוצים במיוחד אצל הצוענים.
האזכור של מופעי רחוב צועניים (כמו מוזיקאים צועניים, רקדנים ומגלי עתידות) נמצא בסוגים שונים של שירה וספרות.
ניתן למצוא אמני רחוב בכל תרבות מרכזית, ולכן התפתח בכל תרבות שם שונה לאמני הרחוב ולעיתים גם צורה מסורתית לאמנות זו:
בצרפת של ימי הביניים – אמני רחוב היו ידועים בשמות "טרובדורים" או "ג'ונגלרים".
ברוסיה – אמני רחוב נקראו "סקומורוקה" ומתועדים היסטורית כבר מסביבות המאה ה-11.
במקסיקו – היו להקות מריאצ'י, שניגנו ז'אנר מוזיקלי שנקרא גם הוא מריאצ'י.
לעיתים קרובות להקות אלה היו מבצעות מופעי רחוב בעת נסיעה ברחובות ובכיכרות, כמו גם במסעדות ובברים.
בנוסף, קיימות גם ה"להקות של איש-אחד" אשר הופיעו כאמני רחוב המנגנים במספר כלים בו-זמנית.
להקות אלו נפוצו באזורים עירוניים במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, ועדיין מופיעות כיום.
האמנים בדרך כלל בוחרים כלים שמשתלבים יחד בהרמוניה, והשילוב הנפוץ ביותר הוא גיטרה, מפוחית ותוף מרים.
לעיתים כוללים המופעים גם שירה.
רבות מהלהקות הללו עדיין מופיעות ברחוב, ומעטות מהן מוזמנות לנגן בפסטיבלים ובאירועים אחרים.
במאה ה-21, החלה להיווצר צורה חדשה של מופעי רחוב, שנקראת "מופע רחוב ברשת" (תרגום חופשי מ-cyber busking).
בסוג הופעה זה אמני הרחוב מעלים את עבודותיהם או הופעותיהם לרשת כדי שאנשים אחרים יצפו בהן או יורידו אותן, ואם יאהבו אותן – הם יוכלו לתרום להם דרך PayPal.
את רוב הידע שלנו בנוגע להיסטוריה של מופעי הרחוב אנו למדים מהחוקים שאסרו עליהם.
ישנם 4 סוגים של מופעי רחוב:
מופעי זירה: מופעים בהם הקהל מתאסף סביב המופע.
בדרך כלל יש להם התחלה וסוף ברורים וקבועים והם נעשים, לרוב, בשיתוף עם תיאטרון רחוב, בובנאיים, קוסמים, קומיקאיים, לוליינים, להטוטנים ולעיתים מוזיקאים.
מופעי זירה הם לרוב הכי רווחיים.
לעיתים, כמות הקהל שמתאסף יכולה להיות עצומה ואמן רחוב טוב יצטרך לדעת כיצד לנתב את הקהל כך שלא יפריע לתנועת הולכי הרגל.
מופעי walk-by: מופעים בהם אמן הרחוב עושה פעולה שלא דורשת התחלה או סוף מוגדר והקהל צופה בו לזמן קצר בדרך כלל או רק חולף על ידו.
מופע walk-by יכול להפוך למופע זירה אם ההופעה מיוחדת ולא רגילה או מאוד פופולרית.
מופעי "רמזור": מופעים בהם האמנים מציגים את ההופעה שלהם על הכביש, לרוב בפני נוסעים ונוסעות במכוניות, בזמן שהרמזור אדום.
האמנים הולכים בין המכוניות ואוספים את הכסף מהנהגים ו/או מהולכי הרגל.
המופעים חייבים להיות קצרים ומרוכזים מאוד, ולכן ישנם תחומים מסוימים שבדרך כלל ישתמשו בסוג מופע זה כמו: ברייקדאנס, להטוטנות ולעיתים קסמים.
סוג המופעים הזה נפוץ בעיקר במרכז ודרום אמריקה.
מופעי "קפה": מופעים המתבצעים במסעדות, פאבים, ברים ובתי קפה ופופולריים בעיקר בקרב מוזיקאים.
ג'וני מיטשל, בוב דילן וג'ואן באאז התחילו את הקריירה שלהם במופעים מסוג זה.
אחד האמנים המוכרים ביותר שנהיה מפורסם בזכות מופע ה"קפה" שלו הוא בילי ג'ואל.
הלהיט שלו "Piano Man", נכתב על ששת החודשים שבהם עבד בבר "Executive Room" בלוס אנג'לס בשנת 1972.
אמני רחוב משתכרים מאיסוף תרומות ותשרים מהעוברים והשבים במגוון כלים ודרכים, בהתאם לסוג המופע שהם בוחרים להעלות (זירה, walk-by, "רמזור" או "קפה").
במופעי walk-by, הנרתיק של הכלי בו האמן מנגן, כובע או צנצנת/קופסה מיוחדת ישמשו לרוב כמקום איסוף הכסף.
במופעי זירה, האמן בדרך כלל יאסוף את הכסף בסוף המופע, למרות שישנם אמנים שאוספים את הכסף גם במהלכו כדי להבטיח שלכל קהל הצופים תהיה הזדמנות להביע את הערכתם לכישרונם.
לפעמים, האמן יעסיק אדם שיאסוף למענו את הכסף מהקהל.
שמו של אדם זה באנגלית הוא bottler.
שם זה הוא מונח בריטי שמקורו הוא במתודת איסוף הכסף של האספן, שהשתמש בחלקו העליון של בקבוק זכוכית המחובר מצווארו ומטה לנרתיק עור אליו נפלו המטבעות.
היתרון של כלי זה על כל כלי אחר הוא שהכסף נכנס פנימה בקלות, ובו בזמן מקשה על הוצאתו, שתשמיע רעש רב.
איסוף הכסף (bottling) בעצמו יכול להיחשב כאמנות, וההבדל בין אספן כסף טוב לרע יכול להיות המכריע בכמות הכסף שתתקבל בסוף המופע.
אספן כסף טוב ידע לעודד את הקהל לתת כסף.
האספן בדרך כלל מקבל חלק מסוים מהכסף שנאסף באותו מופע.
לפני המאה ה-20, שימוש בקופים מאומנים כאספני כסף היה נפוץ בקרב אמני רחוב.
נוהג זה פחת או חדל לגמרי במדינות רבות עקב שינויים בעמדות החברתיות ובחוקי הפיקוח בנוגע לבעלי-חיים.
בימינו, אמני רחוב רבים משתמשים במכשיר שנקרא "Monkey stick" – שהוא מקל ארוך עם מצילות קטנות או פקקי בקבוקים המחוברים אליו, איתו האמן מרעיש לפני ההופעה.
למיקום המופע משמעות רבה עבור אמני הרחוב.
מופע מסוים יכול לעבוד במקום אחד ולאו דווקא לעבוד באחר.
ישנם מקומות פופולריים למופעי רחוב והם בדרך כלל מתאפיינים בתנועת הולכי רגל גבוהה, מעט רעשי רקע או רעשי רקע חלשים, ראות טובה, חשיפה מרבית לציבור ההולכים וכן כמה שפחות אלמנטים שיכולים להפריע למופע.
דוגמות למקומות כאלה יכולות להיות אתרי תיירות, פארקים מרכזיים, מתחמי בילוי הכוללים שפע של מסעדות, בתי קפה, פאבים ותיאטראות, תחנות אוטובוס/רכבת, כניסות לאירועים כמו קונצרטים גדולים או משחקי ספורט וכמעט כל כיכר מרכזית.
מקומות נוספים יכולים להיות גם קניונים או כניסות למתחמי קניות, אך אלה ידרשו לרוב אישור מהנהלת המקום.
השפעת מופעי הרחוב על סביבתם
טננבאום, מסבירה בספרה "הרמוניה תת-קרקעית: מוזיקה ופוליטיקה ברכבת התחתית של ניו יורק" כיצד הפתגם "מוזיקה בכוחה להרגיע בקסמיה את החיה הפראית" (תרגום חופשי – "Music hath charms to soothe the savage beast") מתאים לאומנות הרחוב.
המחקרים הסוציולוגיים שביצעה הראו שבמקומות בהם הופיעו בקביעות אמני רחוב, אחוז הפשיעה ירד.
ישנן ערים רבות שמעודדות מופעי רחוב במקומות מסוימים בעירן ולעיתים הן אף מפרסמות לו"ז הופעות.
אמני הרחוב מתערבים בחיי היומיום של המקום בו הם מופעים – כמו שהאריסון פפר כתבה בספרה, אמני רחוב מתערבים בארגון הזמן-מרחב של החלל, כאשר "המופע הוא אירוע דינמי, מתנועע ונושם", המשפיע על המקום במונחים של "צפיפות, צבירה, משכורות, פיזור וזרימה".
מופע שוליים (Sideshow) הוא מופע משני בקרקס, קרנבל או יריד.
ישנם ארבעה סוגים עיקריים של מופעי שוליים:
מופע "עשר באחד" ("Ten-in-One") - מציע עשר הופעות רצופות תחת אוהל אחד במחיר אותו כרטיס.
אולם, לשם הגיוון, מופעים אלו כוללים גם הופעות נוספות, כגון מופעי קסם או להטוטנות.
כמו כן, האמנים החריגים לעיתים מבצעים להטוטים או הופעות ראווה שונות, ופעמים רבות מציע המופע גם מזכרות כמו "טבעות לענקים" או קלפים עם תמונות החריגים וסיפור חייהם.
בסוף המופע לעיתים נוסף קטע שלא פורסם בתוכנייה, ובו ניתן לצפות עבור תשלום נוסף.
מופע זה יוצג כפרובוקטיבי, שלא נועד לבעלי לב חלש, למשל עוברים בתוך צנצנת (pickled punks, שהיו אלמנט נפוץ במופעי שוליים).
"מופע מוזיאון" ("Museum Show"), שלעיתים משווק תחת כותרת מטעה כמו "הפריקים הנהדרים ביותר בעולם, בעבר ובהווה", הוא תצוגה של מוצגים שאינם בחיים בדרך כלל.
לעיתים התצוגה תכלול דגי פיראנה או כלובים ובהם חיות מוזרות, פוחלצי חיות מעוותות או חפצים מעניינים אחרים כמו כלי נשק או מכוניות שלפי המסופר שימשו רוצחים ידועים.
לעיתים במקום האטרקציה שפורסמה, יופיעו בובה או תצלום של אותו אובייקט.
לעיתים המוצגים ילוו בכיתוב בנוסח "פרס של 1,000$ אם המוצגים אינם אמיתיים לאשורם — נא לא לגעת או להאכיל את החיות שבתצוגה".
"מופע בחורות" ("Girl Show"), שבו האטרקציה המרכזית הוא מופע של נשים: החל במופעי רוויו שבהם מופיעות נשים בלבוש מלא, וכלה במופעי "קוץ'" ("kootch") או "הוצ'י-קוצ'י" ("hootchie-kootchie"), שהיו למעשה מופעי חשפנות, ובהן הופיעו הנשים בלבוש חלקי או בעירום מלא (עירום מלא נקרא בעגת מופעי השוליים "חזק" - "strong").
מופעי השוליים כללו לרוב פעלולים שונים שנועדו למשוך קהל וליצור פליאה והתלהבות אצל הצופים.
פעלולים אלו כללו בליעת אש, בליעת חרבות, השלכת סכינים, שכיבה על מיטת מסמרים, טיפוס על סולם של חרבות, וכדומה.
מופעי שוליים החלו כבר באנגליה במאה ה-17 והיו פופולריים במיוחד בבריטניה בתקופה הוויקטוריאנית.
הרפואה לא הייתה מפותחת, ובתקופות אלו "חריגי האנוש" נתפסו כתעלומות מוזרות, מדהימות ומאיימות.
טום נורמן, שניהל מופעי שוליים באנגליה מאז שנות ה-70 של המאה ה-19, כתב באוטוביוגרפיה שלו כי "יכולתָ להציג כל דבר באותם ימים.
כל דבר, החל ממחט ועד לעוגן, מפשפש ועד פיל, יכולת להציג דג מלוח כלווייתן.
העניין לא היה מה שהצגת; אלא הסיפור שסיפרת".
בארצות הברית היו מופעי השוליים אלמנט מקובל ביותר במופעי קרקס, כמו קרקס האחים רינגלינג וברנום את ביילי.
מופעי השוליים, ובהם מופעי המוזרויות, היו אלמנט מקובל בקרנבלים ובירידים באמריקה, והמשיכו להציג בבריטניה לאורך המאה ה-20.
קרנם של מופעי השוליים ירד עם חדירת הטלוויזיה, שהציגה את מוזרויות הטבע והעולם באופן זמין וזול.
כיום מופעי מוזרויות, שמציגים אנשים בעלי עיוותים גופניים, אסורים לפי החוק במרבית המדינות המתוקנות, על אף מחאתם של חלק מהחריגים גופנית, שעבורם היו מופעים אלו הזדמנות לפרנסה.
כיום מופעי שוליים ומופעי מוזרויות מעטים בלבד ממשיכים להציג.
דוגמה בולטת לאמן ידוע שהוצג במופעי שוליים כ"פריק" הוא ג'וזף מריק (1862–1890), שידוע בכינויו "איש הפיל", אשר סבל מעיוות גופני קשה.
גם ילדים בעלי חריגויות גופניות הוצגו במופעי שוליים.
מירטל קורבין (1928-1868), שהייתה אישה מרובת רגליים, הוצגה באמצע המאה ה-19 כ"ילדה בעלת ארבע הרגליים מטקסס", אף שהייתה בת 13 בלבד.
בשנת 1932 ביים טוד בראונינג את סרט הפולחן "פריקס", על קורותיהם של "פריקים" במופע שוליים בקרקס, שנחשב היום לאחד מסרטי האימה החשובים בכל הזמנים.
אחת ההתייחסות המודרניות המפורסמות ביותר ל"פריק שואו" במאה ה-21 הייתה הסדרה אימה אמריקאית: פריק שואו.
מופע הפלאים של דוקטור פַּרְנַסוּס הוא סרט פנטזיה משנת 2009 בבימויו של טרי גיליאם.
הסרט עוקב אחר צוות תיאטרון נודד אשר מנהלו עשה עסקה עם השטן, אשר לוקח אנשים דרך מראה מכושפת למקום שחושף את עולם הדמיון שלהם, ומציב בפניהם בחירה בין הארה והגשמה עצמית לבין חיי בורות.
הית' לדג'ר, כריסטופר פלאמר, אנדרו גארפילד, טום וייטס ולילי קול כיכבו בסרט זה, אך בתחילת הצילומים נפטר הית' לדג'ר, דבר שגרם לעיכוב בצילומים.
את הדמות שהית' גילם השלימו ג'וני דפ, ג'וד לאו וקולין פארל.
התיאטרון העתיק של דוקטור פרנסוס, בכיכובם של אנטון המהולל, איש הסוד פרסי ובתו של פרנסוס ולנטינה, מופיע ברחבי לונדון ועובר כל ערב למקום אחר.
בתחילת הסרט, מחוץ לפאב לונדוני אפל, ניגש השטן, העונה לשם "מר ניק", לדוקטור פרנסוס ומזכיר לו שבעוד שלושה ימים נשמתה של בתו, שתהיה בת 16, תהיה שייכת לו.
פרנסוס, שלא יודע איך להתמודד עם הבאות, שותה לשוכרה ומנסה לגולל את סיפור חייו הארוך בפני בתו.
לאט לאט מתברר שהוא חי כבר למעלה מאלף שנים ועבר רבות בחייו, החל בימיו כנזיר מתבודד המספר סיפורים במנזר מיוחד וכלה בימי עוני ורעב בחוסר כל.
ד"ר פרנסוס הזקן פגש באמה הצעירה של ולנטינה והתאהב בה עמוקות.
מכיוון שידע שהיא לא תשוש לחיות לצד אדם זקן, השיב לו השטן את נעוריו בתמורה לבתו.
אמה של ולנטינה נפטרה בלידתה.
השטן יודע כי פרנסוס חלש אופי ומצליח להגדיל את ההימור בכל פעם על ידי התערבות חדשה.
יום אחד פוגשים חברי המופע הקטן באדם תלוי מגשר ומצילים אותו.
האדם טוען כי לקה באמנזיה.
פרנסוס פותח בקלפי טארוט ושולף את קלף "האדם התלוי" - דבר הגורם לו להאמין כי האדם אותו הצילו נשלח לעזור לו.
טוני, דמות זרה ומסתורית שהצטרפה לקבוצה, גולמה כאמור על ידי 4 שחקנים עקב מותו של לדג'ר.
ההסבר לשינוי חזותה של הדמות הוא שיקופים שונים, בהתאם לעולמם הפנימי של הלקוחות השונים שנכנסו למופע.
ד"ר פרנסוס - כריסטופר פלאמר
"מר ניק", השטן - טום וייטס
הסרט קיבל מראש תקציב של 25 מיליון דולר, אך לבסוף הסכום עלה ל-30 מיליון.
הצילומים התרחשו במקומות רבים, בלונדון אפשר לראות בסרט את גשר בלקפריירס, שוק לדנהול ואת קתדרלת סנט פול, וחלק מהצילומים היו בוונקובר שבקנדה.
מופע השמיים (ביפנית: 天体ショー טנטיי שוו) היא סוג של חידת היגיון שפורסמה לראשונה על ידי ההוצאה לאור ניקולי.
המשחק מתבצע על גבי טבלה מרובעת ללא גודל מוגדר.
בתוך חלק מהתאים, על חלק מצלעות התאים ועל חלק מההצטלבויות בקווי הטבלה מופעים עיגולים קטנים.
המטרה היא לחלק את הטבלה לאזורים, כך שבכל אזור יהיה עיגול אחד, וכל עיגול יהווה נקודת סימטריה לאזור שבו הוא נמצא.
וריאציה על החידה היא כאשר לכל עיגול יש צבע.
החוקים זהים, אך כל אזור נצבע בצבע של העיגול במרכזו, ואז מתגלה תמונה.
הכלל החשוב ביותר הוא: בכל ריבוע שבהכרח שייך לאזור של עיגול מפורסם, אם סומנו מסביבו קירות - אפשר להעתיק אותם במהופך לריבוע הסימטרי לו.
את הקירות ההתחלתיים אפשר לסמן בין עיגולים סמוכים, או להיעזר בגבולות הטבלה.
הכלל מיושם תוך בדיקה לריבועים רחוקים לאיזה אזור הם יכולים להיות שייכים.
ביפנית לשם טנטיי שוו יש כפל משמעות: סימטריית נקודות ו מופע עצמים שמימיים.
במובן הראשון, טן פירושו נקודה ו טיי-שוו פירושו סימטריה, במובן השני טן פירושו שמיים, טיי הוא עצם או גוף ושו - הוא show מאנגלית.
הכתיבה ביפנית תואמת את המשמעות השנייה.
מופע חימום או הופעת פתיחה היא הופעה בידורית, למשל מוזיקלית או קומית, המוצגת לפני תחילת המופע המרכזי, שלשמו הגיע הקהל.
לעיתים נדירות, מופע החימום יוצג שוב בסוף האירוע, לבדו או בשילוב עם המופע המרכזי.
הופעת הפתיחה משמשת ל"חימום" הקהל, והיא מעוררת ומלהיבה אותו לקראת המופע המרכזי.
בהופעות רוק מופע הפתיחה יבוצע לרוב על ידי להקה חדשה בעלת קהל יעד דומה לזה של האומן הראשי.
למשל הלהקה קרח תשע שימשה כלהקת חימום בהופעות של להקת מוניקה סקס ושל אביב גפן והתעויוט.
בסיבובי הופעות ייתכן שייערכו מופעי חימום שונים בחלקים שונים של המסע.
האי מוצ'ה (בספרדית: Isla Mocha) הוא אי קטן באוקיינוס השקט השייך לצ'ילה וממוקם מערבית לחופי פרובינציית אראוקו במחוז ביוביו הצ'יליאני.
גודלו של האי הוא 48 קמ"ר, ויש בו שרשרת הרים קטנה החוצה את האי מצפון לדרום שניתן להבחין בה מחופה של צ'ילה; ברכס מספר נקודות גבוהות שהגדולה שבהם בגובה 390 מטרים.
הרכס מכוסה ביערות גשם ממוזגים ולאורכו מספר שקעים שבהם אגמים קטנים של מים מתוקים.
את האי מוצ'ה מקיפים כ-20 איים קטנטנים.
על פי המיתולוגיה של המפוצ'ה - ילידים אינדיאנים דרום-אמריקנים החיים בצ'ילה היבשתית, נשמות המתים נוסעות מערבה לבקר באי הזה.
כיום, האי ברובו הגדול הוא חלק מהפארק הלאומי האי מוצ'ה - שמורת טבע שמכסה כ-45% מפני השטח של האי.
האי מוצ'ה ידוע כמקום משכנן של ספינות טרופות רבות, והחופים שלו מהווים מקום פופולרי לדיג פנאי.
חופי האי מוצ'ה צוינו כמקום משכנו של ראשתן גדול-ראש מפורסם מהמאה ה-19 - "מוצ'ה דיק" אשר אודותיו נכתב ספר הרפתקאות אמריקני והוא קיבל את שמו מהאי, ועליו גם התבסס הרמן מלוויל בכתיבת ספרו מובי דיק.
נקודת היישוב הקרובה ביותר לאי היא העיר טירואה בפרובינציית אראוקו המרוחקת מן האי כ-34 ק"מ.
האי שייך מבחינה מנהלית לקומונה של לבו, ודרים בו כ-800 תושבים חלקם מתיישבים צ'יליאנים וחלקם צאצאי הילידים המקוריים.
האי מהווה אתר תיירות פופולרי, וידוע באיכות הדגים ופירות הים שלו.
האי המוצ'ה היה מיושב במשך אלפי שנים על ידי ילידי המפוצ'ה מקבוצת "לאפקנצ'ס" ("אנשי ים") המאכלסים את חופי צ'ילה.
האי התגלה על ידי חואן באוטיסטה בספטמבר 1544 אשר כינה אותו "סאן ניקולס דה טולנטינו".
תיאור ראשון של האי מוצ'ה מגיע במהלך פלישה של צי שודדי ים הולנדים בשנת 1616 על ידי הקפטן ההולנדי יוריס ואן פירט ספילברגן.
לדברי החוקר הצ'יליאני חואן איגנסיו מולינה, הקפטן ההולנדי ציין את השימוש של ילידי המפוצ'ה בגמלים דרום-אמריקנים (למה מצויה ואלפקה) בתור חיות מחרשה.
באי מוצ'ה ביקרו באופן קבוע ספינות שודדי ים מהולנד ואנגליה, וזוהי אחת הסיבות לנוכחות ספינות טרופות רבות בחופיו.