tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גובה הקצבה השתנה במהלך השנים והיו תקופת שבהן ניתנה קצבה מוגדלת במיוחד למשפחות מרובות ילדים.
תקופה מסוימת ניתן חלק מהקצבה רק ליוצאי צבא - דרך ששימשה לעידוד הילודה בעיקר במשפחות יהודיות.
אגודת אפרת פועלת לעידוד הילודה באמצעות שכנוע נשים יהודיות שלא לבצע הפלה מלאכותית.
לשם כך מפיצה האגודה חומרי הסברה ומציעה עזרה כלכלית לנשים הרות השוקלות הפלה.
מרכזי לילך, מיזם של עמותת "בעד חיים - אגודה למען הגנת האישה והעובר", מציעים ייעוץ ותמיכה לנשים בהריון לא מתוכנן.
על פי ההלכה, יש חשיבות עליונה להבאת ילדים לעולם.
מצוות פרו ורבו - מן התורה חובה על הגבר ומצווה לאישה להעמיד צאצאים.
הפרשנות ההילכתית המקובלת למצווה היא צאצא זכר אחד ונקבה אחת לכל הפחות, ומדברי חכמים חובה להמשיך להעמיד צאצאים כל עוד יש כח.
על פי חז"ל, "אין בן דוד בא עד שיכלו כל הנשמות שבגוף", כלומר,על מנת שהגאולה תבוא לעולם כל הנשמות במקום היווצרותם הנקרא "גוף" - (כלומר שכל הנשמות מחוברות אחת לשנייה באורגניות) צריכות להופיע בעולם בצורתם המתוקנת - גאולה זו תביא ברכה וחיים טובים יותר לעולם ולעם היהודי בפרט.
עידית לוגיסטיקת מזון היא חברת הסעדה מקבוצת רשת מלונות דן.
החברה נוסדה במסגרת מיזם "קשת טעמים", תחום פעילותה העיקרי היה הספקת שירותי מזון ל-26 בסיסים של צה"ל, במסגרת הפרטת מערך ההסעדה בחלק מן הבסיסים.
החברה הוקמה בשנת 2007 והחלה את פעילותה בעקבות זכייתה במכרז של צה"ל להפרטת מערך ההסעדה.
במסגרת פעילות החברה, היא מספקת את שירותי ההסעדה באמצעות ארבעה-עשר מטבחים לכ-100 חדרי אוכל ב-26 בסיסים.
החברה מספקת כ-35,000 ארוחות מלאות מדי יום לבסיסי צה"ל, ללקוחות הייטק, תעשייה ותקשורת.
החברה מעסיקה באתריה השונים כ-600 עובדים.
בנוסף לשירותי ההסעדה לצה"ל, פועלת החברה גם ב ומספקת שירותי הסעדה לחברות וארגונים, וכן לאירועים פרטיים ועסקיים.
בבעלות החברה 90% חברת בת "טיב וטעים", חברת הסעדה בוטיק המספקת שירותי הסעדה בעיקר במגזר העסקי הפרטי.
לחברה מטבח מרכזי בטירת הכרמל המספק ארוחות לכל קבוצת ההסעדה של עידית.
עידית טפרסון (נולדה ב-7 בפברואר 1959) היא שחקנית ישראלית.
טפרסון נולדה בישראל לשושנה ודוד טפרסון.
היא קרויה על שם סבתה, אדית.
למדה בבית ספר משותף לכפר שמריהו ורשפון.
בתיכון למדה ב"אליאנס" ברמת אביב.
בנעוריה למדה בלט קלאסי, הייתה בנבחרת ישראל באתלטיקה וזכתה באליפות ישראל בקפיצה לגובה עד גיל 14. בצה"ל שירתה כקצינת תותחנים במחנה שבטה במשך שלוש שנים.
עם שחרורה החלה ללמוד בבית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי", והייתה בת טיפוחיו של מנהל בית הספר גרי בילו.
באותו מקום למדו איתה משחק גם אודיה קורן, ג'וליאנו מר, ענת וקסמן ויעקב כהן.
בין השאר, שיחקה בתקופת לימודיה באמא קוראז'.
בתום הלימודים הצטרפה לתיאטרון החאן ושיחקה את לאה בהצגת "הדיבוק".
ב-1985 החלה לשחק גם בתיאטרון הבימה, בהצגות: "נמר חברבורות", "המשפט" וכן "הבית ברח' שינקין".
לאחר שנה, לוהקה על ידי ציפי פינס לתיאטרון באר שבע, שם שיחקה בתפקידים רבים, ביניהם אלמה רוזה ב"תזמורת על תנאי", קתרינה ב"אילוף הסוררת", אדריאנה ב"קומדיה של טעויות", וליז ב"טובת המולדת".
בהמשך השתתפה גם ב"חיי נישואים" של דוד פוגל בתפקיד תיאה, בתיאטרון חיפה.
משם עברה לתיאטרון הקאמרי, שם שיחקה בהצגות "אלוהים יודע" ו"אבודים ביונקרס", וכן בתיאטרון בית ליסין בהצגה "פשעי הלב".
בשנת 2005 זכתה טפרסון בפרס מסקין על תפקידה בהצגה "אכזר ורחום", הניתן על ידי תיאטרון הבימה לשחקנים מצטיינים בתפקידים מובילים.
טפרסון הייתה בגרעין המייסד של תיאטרון אנסמבל הרצליה.
בהצגה הראשונה שהציג האנסמבל - "הגברת קליין", שיחקו שלוש תושבות הרצליה: עידית טפרסון, חנה מרון ולאורה ריבלין.
בתיאטרון השעה הישראלי השתתפה בתפקיד הראשי בהצגה "העולם על-פי אלון".
טפרסון, שהיא אם לילד אוטיסט, מגלמת בהצגה את דמותה של ליאורה, אם חד הורית, המגדלת ילד אוטיסט.
על תפקידה בהצגה זו זכתה בפרס השחקנית המצטיינת בפסטיבל חיפה הבינלאומי להצגות ילדים 2010. בדברי ועדת הפרס נכתב:
טפרסון זכתה בפרס הבמה לילדים ונוער לשחקנית המשנה לשנת 2013, על תפקידה בהצגה "האסופית".
תפקידה הראשון של טפרסון בקולנוע היה בסרטו של חיים בוזגלו "נישואים פיקטיביים" (1988).
היא זכתה בפרס האקדמיה לקולנוע לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט זה.
היא שיחקה גם בסרטו של בוזגלו "עונת הדובדבנים" (1991), בו גילמה את דמותה של עיתונאית אמריקאית, לצד גיל פרנק.
בשנת 1994 גילמה את דמותה של גולדה מאיר בדרמה התקופתית "ייפוי כוח" בכיכובו של יורם חטב, שביים אורי ברבש וכתב בני ברבש.
היא שיחקה גם בסרטים "מדורת השבט" (2004) ו"הערת שוליים" (2011) של יוסף סידר.
כמו כן, היא שיחקה בסרטים "סיפורי תל אביב" של איילת מנחמי (1992), "בדרך אל החתולים" של חורחה גורביץ' (2009), "התגנבות יחידים" של דובר קוסאשווילי (2010) ו"שרוכים" של ינקול גולדווסר (2018).
בנוסף לכך שיחקה בסרטי סטודנטים.
טפרסון נישאה פעמיים, בפעם הראשונה - לתקופה קצרה של שנה, בזמן לימודיה; מנישואיה השניים יש לה שני ילדים.
כיום היא גרושה, מתגוררת בהרצליה ולה בן אוטיסט בתפקוד גבוה ובת.
טפרסון הוצבה במקום ה-104 ברשימת מרצ בבחירות לכנסת התשע-עשרה, ב-2013.
הצגת בכורה הצגה תפקיד מחזאי במאי 26 בינואר 2016 הדיירת מונה גדי ענבר אתי רזניק
הצגה תפקיד מחזאי במאי העולם על-פי אלון ליאורה אורלי ישועה שוורצברג יעל טילמן האסופית מרילה לוסי מוד מונטגומרי הבית שאני אוהב איזו לייבוביץ רזי אמיתי
הצגת בכורה הצגה תפקיד מחזאי במאי 8 בנובמבר 2011 קוויאר ועדשים הרוזנת סקארניצ'י ורנלדו טאראבוזי מוני מושונוב 2010 כוכב יאיר רעיה שלומי מושקוביץ דדי ברון 22 באוקטובר 2009 לילה במאי תרצה א.ב.
שנה הצגה תיאטרון מחזאי במאי 1991 שירת הג'ירפה תיאטרון הספרייה עידית טפרסון ועידו ריקלין עידו ריקלין 1996 בדמי ימיה ש"י עגנון יורם פאלק
הצגה מחזאי במאי תפקיד שנה פשעי הלב בט הנלי עמית גזית מג 1991
שנה הצגה תפקיד מחזאי במאי 1991 אלוהים יודע בת-שבע ג'וזף הלר ועודד תאומי איציק ויינגרטן אבודים ביונקרס בלה ניל סיימון מייקל מונטל2017פשוט לאהובאמה של רחלשלמה מושקוביץדדי ברון
שנה הצגה תפקיד מחזאי במאי 1990 כוכבים עם שחר אנה אלכסנדר גאלין עמי דיין 1999 איך אוהבים האחרים פיונה אלן אייקבורן מיטקו בוזקוב
הצגה תפקיד מחזאי במאי גברת קליין פולה ניקולס רייט גדליה בסר
שנים הצגה תפקיד מחזאי 1988–1987 חיי נישואין תיאה על-פי הרומן של דוד פוגל
שנה הצגה מחזאי במאי תפקיד 1984 תהלה על-פי ש"י עגנון יוסי יזרעאלי 1985 הדיבוק ש.
אנ-סקי לאה'לה פעמונים בירושלים דן וולמן דן וולמן
פסטיבל עכו ואחר-כך תיאטרון הספרייה
שנה הצגה מחזאי במאי 1984 שבועת אמונים עיבוד של יורם פאלק לש"י עגנון יורם פאלק
נועה קומדיית מצבים אבי אמבר
עידית נוידרפר (נולדה ב-16 ביולי 1979) היא שחקנית ישראלית, יועצת להעצמת הנוכחות העסקית, ומנחת סדנאות להעצמה נשית.
עידית נוידרפר נולדה ברמת גן, בה גדלה עד גיל 18 ולמדה במגמת תיאטרון בתיכון עירוני א' בתל אביב.
בגיל 19 החלה ללמוד בסטודיו למשחק ניסן נתיב, אותו סיימה בשנת 2001.
בתום לימודי המשחק עברה נוידרפר סדנת תיאטרון תנועה אצל נאוה צוקרמן בתיאטרון תמונע.
ב-2002 היא יצרה ביחד עם רננה רז את המופע "להכניס להוציא", שעוסק בקשר בין אנשים, רגש ומתוק.
נוידרפר כתבה ורז יצרה את הכוריאוגרפיה.
הן הציגו אותו בפסטיבל "אישה" בחולון ובמקומות נוספים.
נוידרפר טסה לאיטליה, בעקבות בן זוגה.
כעבור שלושה חודשים נסעה לאמסטרדם לתקופה של חצי שנה, שם עברה קורס במחול ובקומפוזיציה ב-"S.N.D.O".
כששבה לישראל למדה פילאטיס ופתחה סטודיו פרטי בשם "לנשום עמוק".
במהלך השנים השתתפה נוידרפר בסדנאות מודעות שונות והחלה להעביר סדנאות מודעות גוף-נפש ומפגשים אישיים שמשלבים בין משחק, שחרור פיסי ומודעות.
ב-2011 העלתה מופע יחיד וסדנה בשם "לקחת נשימה" בו היא משחקת, רוקדת ושרה בליווי גיטריסט.
במופע עידית עוברת בין דמויות שונות של נשים.
באותה שנה התגוררה במשך שלושה חודשים בקומונה אלטרנטיבית בקיסריה, בה התנהלו סדנאות גוף נפש.
ב-2012 פיתחה נוידרפר את ה-"Red Head Technique", טכניקה המשלבת את עולם המשחק עם עולם השיווק והמכירות.
בינואר 2014 נבחרה למנטורית השנה בתחום אומנות הפרזנטציה, ב-"Start Up Boot Camp".
במרץ 2015 יצאה לסיבוב הופעות והרצאות בטורקיה ובארצות הברית והופיעה מול אנשי עסקים אמריקאיים, נורווגיים ורוסים.
נוידרפר גרושה מתגוררת ברמת חן ואם לשני בנים.
נוידרפר למדה שיעורי משחק אצל מאמנת השחקנים איוונה צ'אבק, בלוס אנג'לס.
פיתוח קול אצל יפעת גורן ואביה טרי.
בנוסף היא עברה מספר קורסים בסדנאות הבמה: בהדרכת הבמאים שמי זרחין, ניר ברגמן ועודד דווידוף, וקורסים אצל ציפי פינס ורני בלייר.
כמו כן עברה קורס משחק מול מצלמה עם רות דייכס.
בשנת 2002 שיחקה נוידרפר בטלנובלה לחיי האהבה בתפקיד ענת.
ב־2004 שיחקה נוידרפר בסרט הסטודנטים "בעיניים עצומות", בבימויה של עדי חלפין.
הסרט מספר על תמר (נוידרפר) שסיימה את הקשר הזוגי שלה עם מאיה (מרון) ועומדת לעזוב את הארץ.
מאיה אינה מקבלת את המציאות ועושה כל שביכולתה למנוע מתמר לעזוב את ישראל.
הסרט הוצג בפסטיבלים (בכללם קאן) וזכה במקום הראשון בפסטיבל פוטסדאם ב-2005.
ב־2005 יצרה ושיחקה במופע היחיד "סירנות" - מופע תיאטרון תנועה המבוסס על מסעותיה של נוידרפר שעסק במסע פואטי של בחורה ובתחנות בחייה.
באותה שנה הוא הוצג בפסטיבל האישה בחולון, בבית תמי ובצוותא.
בעקבות המופע, הוציאה לאור נוידרפר ספר שירה שנשא אף הוא את אותו שם.
הספר מכיל טקסטים ותמונות מתוך המופע.
נוידרפר השתתפה לצד רננה רז בטרילוגיית הווידאו-ארט "סינדרום סטוקהולם" שיצר עמית אפשטיין.
הטרילוגיה עוסקת בנטייתם של ישראלים בני הדור השלישי לשואה לרדת מהארץ ולהתגורר בגולה - ובפרט באירופה.
ב־2005 נוידרפר גילמה את דמותה של המשוררת רחל בהצגה "התשמע קולי", שרצה בצוותא בבימויו של ישראל גוריון.
נוידרפר שיחקה בבית ליסין בהצגה "איש הגשם" (2007) לצדם של השחקנים ששון גבאי וליאור אשכנזי, ובהצגה "טניה עולה חדשה" (2009), לצידה של השחקנית זהרירה חריפאי.
בטלוויזיה סנוידרפר הופיעה בתפקיד הראשי של תמר לזר בסדרת הילדים המחודשת "קופיקו" (2009) וב"קופיקו – חוקי הג'ונגל" (2010).
היא שיחקה בסדרות ובדרמות "על אש קטנה", "לחיי האהבה", "היה או לא היה", "המקום", "רמזור", "האמת העירומה", "פולישוק", "מתלהבת", "ישראל", "שנות ה-80".
היא שיחקה בסרטו של חיים בוזגלו "ג'נאם ג'נאם" (2005).
ב־2013 נוידרפר הייתה מועמדת לפרס בתחרות פרסי הטלוויזיה, בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר, בסדרת דרמה/מיני סדרה/סדרת ילדים ונוער.
סרט במאי תפקיד שנה פסטיבלים ופרסים אמא כלכלה (וידאו ארט) מאיה ז"ק 2007 הוצג ב"פסטיבל הסרטים חיפה 2007" בגלריות בברלין ובתל אביב-יפו.
זכה מקום ראשון בפסטיבל ברלין 2008 "Sansouci" ,"Stockholm Syndrome" (וידאו דאנס) עמית אפשטיין הוצגו בפסטיבל הקולנוע ירושלים, טוקיו, ברלין, פריז, וינה, ורשה וסינגפור בעיניים עצומות (סרט סטודנטים) עדי חלפין תמר 2004 השתתף בפסטיבלי קאן, ברלין, מלבורן, הלסינקי וטורינו.
מקום ראשון בפסטיבל פוטסדאם 2005. ג'נאם ג'נאם חיים בוזגלו 2005 היה או לא היה לנה וסלבה צ'פלין נינה שטיין 2003
עידית נוידרפר ורננה רז עידית נוידרפר ורננה רז עידית נוידרפר במופע יחיד 2002 "ג'ה שה פני לה דק", הצגה בג'יבריש הציגה בפסטיבל עכו ובליון, צרפת נעה קנולר והשחקנים נעה קנולר אישה 2002 הלו…?!" תיאטרון מחול בית ציוני אמריקה נתלי שילמן נתלי שילמן ומרינה בלטוב ז'ולי 2001
עידו רוזנברג (נולד ב-24 בפברואר 1984) הוא שחקן תיאטרון וטלוויזיה, מדבב ובמאי ישראלי.
עידו רוזנברג נולד בקריית אונו וגדל בראשון לציון.
למד נגינה בפסנתר, למד בבית ספר לאומנויות ע"ש תלמה ילין בגבעתיים, עד שנת 2002. המשיך את לימודי המשחק בבית צבי ברמת גן וזכה בפרס צבי קליר על הצטיינות בלימודים.
ביים את המופע "ילדים של שמחה- ערב שירי ריטה" בבית צבי.
ב-2011 ביים את מופע המחווה ליוסי בנאי "מרוב אהבה" של הפקת בית צבי בתיאטרון רמת גן.
בתיאטרון הספרייה ברמת גן גילם את ג'יימי ב"משהו יפה", את אנדי ב"אנדורה", את תפקיד המנחה בקברט, את האדון הצעיר ב"הלילה הקצר ביומושנה".
שיחק את ג'ימי ב"היום בו עמדתי מלכת",כמו כן ב"בראבו!
שרים 90 להבימה" וב"הטוב הרע והנערה" והציג מופע יחיד של שאנסונים.
ב-2007 ביצע מספר שירים שהוקלטו במסגרת המופע "ללא מילים" בתיאטרון החאן בירושלים.
בתיאטרון הבימה שיחק את בילי בהצגה "העז או מי זאת סילביה" מאת אדוארד אולבי, את ג'יימס ב"אכזר ורחום", את נפתלי ב"הכבש השישה עשר" וביוסף וכותונת הפסים המשגעת.
בתיאטרון הקאמרי שיחק בהצגה "משפחה חמה".
הופיע כמו כן ב"ע' 17" ,"כנר על הגג", "האריסטוקרטים", "ריצ'רד השלישי" ובתפקיד מקס ב"שגעון באופרה" מאת קן לודוויג הפקה של תיאטרון חיפה עם תיאטרון הקאמרי, בתפקיד כריסטיאן ב"סיראנו" מאת אדמון רוסטאן, בתפקיד הירו ב"דבר מצחיק קרה".
שיחק את היימון בהצגה "אנטיגונה", את אליאב בהצגה "חברון".
בתיאטרון חיפה שיחק ב"שיגעון באופרה".
בנוסף ביים מופע בהשתתפות ענת מגן-שבו בבית ציוני אמריקה.
שיחק במחזות זמר - בבית לסין שיחק את אדי ב-"אחים בדם" (לצידה של מיה דגן ואחרים) ואת מוריץ ב"אביב מתעורר" (לצידה של נינט טייב ואחרים).
ב-2014 כיכב במופע הומאז' לשלישיית "הטוב הרע והנערה" אותו ערך וביים.
בבית לסין הופיע בין השאר, ב"נערי ההיסטוריה" מאת אלן בנט, גילם את אהרון יואל ב"ארץ הצללים", הקוסם מארץ עוץ.
בנוסף ביים את המחזמר נסיך מצרים בהשתתפות מאיה בוסקילה, גיא זו-ארץ ואחרים.
ובחנוכה 2015 ביים את המחזמר המכבים.
שיחק במחזמר "שיער" בתפקיד ווף לצד עוז זהבי, מירב פלדמן, חן אמסלם, דן שפירא ואחרים.
בנוסף, ב-2016, לוהק לתפקיד טוני במחזמר "סיפור הפרברים" בתיאטרון הקאמרי (לצד משי קליינשטיין, גלעד שמואלי, רונה-לי שמעון ואחרים).
ב-2016 הופיע במופע קברט מוזיקלי יחיד בתיאטרון הקוביה ובמקביל, דיבב ב"מגלים עם דורה", ב"וונדר מציל את העולם" וב"דורה וחברים: בעיר הגדולה".
ב-2017 החל לשחק במחזמר "היירספריי" בתפקיד לינק.
ב-2018 עלתה בתיאטרון בית ליסין ההצגה "מר גרין" בכיכובו, לצידו של גדי יגיל.
ב-2019 ביים את ההצגה "אפס ביחסי אנוש" בתיאטרון בית לסין ובנוסף, החל לשחק במחזה "דברים שאני יודעת" בתיאטרון בית ליסין (בשיתוף עם תיאטרון חיפה).
ב-2021 ביים את המחזמר "עד קצה הקשת" בתיאטרון הקאמרי.
נוסף לעיסוקיו על הבמות, מלמד בבית הספר הגבוה לאומנויות הבמה, "בית צבי".
ב-2021 ביים את המחזה "משחקים בחצר האחורית" בתיאטרון בית ליסין.
ב-2022 ביים את המחזה "בואו נפתח את זה" בתיאטרון הקאמרי.
ב-2023 ביים בתיאטרון הקאמרי את המחזמר "מלצרית".
שיחק בתפקיד ראשי במיני-הסדרה של איתן פוקס "תמיד אותו חלום" בתפקיד מאיר (שודרה ב-2009), בסדרה "בילי" בתפקיד אהרון, וכמו כן ב"חקירה פנימית" (2008), "חטופים" (2009) וב"מעורב ירושלמי" (2006).
במרץ 2025 צפוי לעלות בהבימה המחזמר "פריסילה מלכת המדבר" (המבוסס על סרט הקאלט האוסטרלי "הרפתקאותיה של פריסילה מלכת המדבר") בבימויו של משה קפטן.
רוזנברג צפוי לגלם את התפקיד הראשי במחזמר ביחד עם לי בירן.
ב 2025 ביים את המחזה דתילונים בתיאטרון בית לסין.
עידית אברהמי (נולדה ב-30 בספטמבר 1968) היא פרופסור מן המניין וסגנית דיקן בפקולטה להנדסה באוניברסיטת אריאל בשומרון, ולשעבר ראש המחלקה להנדסת מכונות ומכטרוניקה.
נוסף על כך, היא ראש המעבדה לביוזרימה ואנרגיה במחלקה להנדסת מכונות ומכטרוניקה באוניברסיטת אריאל.
מחקריה עוסקים בעיקר בנושאי זרימה במערכות ביולוגיות, מודלים ניסויים ונומריים של מערכות זרימת דם וצימוד בין זרימה ומבנה.
עוסקת בפיתוח מארזי אנרגיה קלי משקל המבוססים על הפקת מימן מריאקציה של מים ואבקות של מלחים הידרידיים, העתידים להחליף את הסוללות בהן אנו משתמשים היום.
אברהמי גדלה בגבעתיים, הוריה הם עזרא כהן ז"ל (עבד ב-IBM) ודבורה כהן לבית מלאך (עבדה בגטר).
את לימודיה התיכוניים עשתה בבית הספר להנדסאים ליד אוניברסיטת תל אביב.
שירתה בצה"ל כקצינה בחיל הקשר, האלקטרוניקה והמחשבים.
סיימה בהצטיינות לימודי הנדסה בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון, וסיימה בהצטיינות לימודי תואר שני במחלקה להנדסה ביורפואית באוניברסיטת תל אביב.
עבודת התזה שלה עסקה במודלים נומריים של מסתם לב מלאכותי.
בשנת 2004 סיימה דוקטורט בהנדסה ביורפואית באוניברסיטת תל אביב.
עבודת הדוקטורט עסקה במודלים נומריים וניסויים להערכת הזרימה ותנועת הדופן במשאבת עזר ללב.
בשנים 2004–2006 השתלמה בפוסט-דוקטורט במכון הטכנולוגי של קליפורניה (Caltech), שם חקרה את דינמיקת הגלים במשאבת תהודת גלים ואת היישומים שלה במחקר הביורפואי.
כמו כן עסקה בסכנת הקריעה של היצרויות לא הומוגניות בעורקים.
בשנת 2006 הצטרפה להקמת המחלקה להנדסה רפואית במכללת אפקה בתל אביב, שם הקימה מעבדות הוראה ומחקר ושמשה בתפקידים שונים, בהם יו"ר ועדת המחקר.
בשנת 2011 הצטרפה לסגל המחלקה להנדסת מכונות ומכטרוניקה באוניברסיטת אריאל בשומרון, והקימה את המעבדה לביוזרימה ואנרגיה באריאל.
בשנים 2013 עד 2017 שימשה כראש המחלקה ומשנת 2019 משמשת כסגנית הדיקן בפקולטה להנדסה.
אברהמי היא תושבת ראש העין, נשואה ואם לשלושה.
כאמנית חובבת, עוסקת בציור, בפיסול ובאומנויות שונות
בשנת 2022 נבחרה לפרויקט "מאה שנים, מאה נשים" בגבעתיים .
במסגרת מחקריה, אברהמי עוסקת בנושאים הקשורים בהערכה של זרימה ותנועת מבנים במערכות ביולוגיות, בסיוע לטיפול במחלות לב וכלי דם, בפיתוח מכשור רפואי, בפיתוח של מודלים לצורך אנליזה של פתולוגיות ובסיוע למחקר הרפואי.
מחקריה עוסקים במעבר הדם דרך מסתמי הלב ודרך התקנים המשמשים לסיוע בזרימה, כגון: תומכנים (סטנטים), משאבות לב מלאכותיות, סטנט-גרפטים, קנולות למכונת לב-ריאה, חיבורי וריד-עורק, מסתמים מלאכותיים וכדומה.
בנוסף היא חוקרת את פעולת הגומלין שבין זרימת הדם לשינויים בדפנות כלי הדם והשפעה של תנאי זרימה פתולוגיים על היווצרות מחלות.
עוסקת בפיתוח של שיטות זעיר-פולשניות להערכה פונקציונלית של זרימת דם בהסתעפויות ולהערכה של נזקים לדם ולכלי הדם.
בתחום האנרגיה, אברהמי מפתחת מארזי אנרגיה קלי משקל המבוססים על הפקת מימן מריאקציה בין מים ואבקות של מלחים הידרידיים.
אברהמי רשמה מספר פטנטים ועבודותיה התפרסמו בספרים וכתבי עת מדעיים, זכו בפרסים ובקרנות מימון, הוצגו בכנסים רבים ונבחרו לייצג את אוניברסיטת אריאל באירועים שונים, כגון הוועידה המרכזית של איפא"ק 2014.
אברהמי היא חברת הנהלה של האיגוד הישראלי להנדסה רפואית וביולוגית, מכהנת בפורומים של עמותות, איגודים מקצועיים, ועדות ממשלתיות ודירקטוריונים של חברות.
במאי 2020 זכתה באות המרצה מעוררת השראה לשנת 2020 על ידי התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות הארצית.
ב 2022 הייתה שותפה להקמת חברת הזנק, ביחד עם שותפה למחקר, פרופ' אלכס שכטר.
חברת Nugen המפתחת מטענים לרכבים חשמליים המבוססים על הפקת מימן ממלחים הידרידיים.
עידית חכמוביץ' (10 ביוני 1955 – 20 בינואר 2015) הייתה משוררת, פזמונאית ומלחינה ישראלית, חברת קיבוץ יגור.
עידית חכמוביץ' נולדה וגדלה ביגור, בת שלישית לאהובה ויעקב חכמוביץ'.
אביה, יליד בסרביה שברומניה, הצטרף לקיבוץ יגור בשנת 1940. היא למדה בבית הספר היסודי ביגור.
בכיתה ט' הפסיקה לימודיה ועברה לעבוד בבית ילדים בקיבוצה.
בהיותה בת 16 כתבה את "שיר שבת" שבוצע לראשונה על ידי מקהלת הקיבוץ המאוחד בכנס בבית השיטה.
את שירותה הצבאי עשתה כמורה-חיילת בכפר הנוער שפיה.
שירה הראשון שהתפרסם ברדיו היה "אישה", שהולחן על ידי מתי כספי בביצוע חני ליבנה.
בהמשך כתבה את השיר "הייתי אומרת" שגם אותו הלחין מתי כספי בביצוע גלי עטרי.
שני השירים בוצעו גם על ידי מתי כספי עצמו.
שיריה הרבים זכו ללחנים וביצועים מגוונים.
בן הזמרים שהקליטו שיריה: מתי כספי, גלי עטרי, חני ליבנה, הגבעטרון, הפרברים, אורנה ומשה דץ, דורית ראובני, רוחמה רז, גיתית שובל, יואב יצחק, דני בסן ואחרים.
בין המלחינים שהלחינו את שיריה: סשה ארגוב, מתי כספי, נחום היימן, מוני אמריליו, אורי הרפז, אורי קריב ואחרים.
חלק משירים שכתבה (מילים) הלחינה היא בעצמה.
בשנת 1993 השתתף שיר שכתבה (מילים) "בית בקצה הקשת" בתחרות קדם-אירוויזיון (לחן - אורי הרפז, זמרת - דורית ראובני) וזכה במקום השני בנקודת השיפוט האחרונה, בתל אביב, ובמקום השישי הכללי.
את השיר "ארץ השירים שלי", שכתבה והלחינה, הקדישה לזכרה של נעמי שמר ושיריה, את השיר עיבד צבי שרף ומבצעת להקת "דומיננטה".
שירים נוספים של חכמוביץ שהתפרסמו הם: "נעורי זהב" שמבצעת מקהלת הגבעטרון, "קסם כלנית לעד" שנכתב לפי הזמנה לחג ה-25 של כרמיאל.
בביצוע חני ליבנה, "ערב שבת" בביצוע אורנה ומשה דץ, "ונאהב לתמיד" בביצוע הפרברים ועוד.
הרבתה לכתוב ולהלחין שירים לאירועי תרבות שונים ביגור.
השיר "מראה מקום" שכתבה (מילים ולחן) ב-1982 לחג שנת ה-60 של יגור (יָגוּר נוֹתֶנֶת לִי מָקוֹם לָנוּחַ), כמעט הפך להמנון מקומי של יגור.
עידית שימשה במשך כמה שנים בתפקיד עורכת ביטאון הקיבוץ, "דפי יגור", ושנים שימשה ספרנית בספריית בית הספר האזורי "כרמל זבולון" ובספריית יגור.
ב-2010 כתבה עידית חכמוביץ ביחד עם אפרים סידון את קטעי הקריינות לסרט הטבע ארץ בראשית.
בשנת 2012 יצאו לאור דיסק וספר שיריה הראשון "הייתי אומרת" ובו מיטב שיריה.
הספר מעוטר בצילומיה של הצלמת מיכל מלכין, אף היא בת קיבוץ יגור.
חכמוביץ נפטרה ב-20 בינואר 2015 ממחלת הסרטן בגיל 59. היא הובאה למנוחות בבית העלמין בקיבוצה יגור.
עידו דוד שמי (נולד ב-18 באוקטובר 1963) הוא אמן רב-תחומי ישראלי.
עוסק בפיסול, מיצבים, מוזאיקות, איור, הולוגרמות, קומיקס, וידאו-ארט וצילום.
סבו מצד אמו של שמי, יעקב גבאי, נולד באיזמיר למשפחת דפסים מפורסמת, שהקימו את בית הדפוס הראשון באיזמיר במאה ה-17, על ידי אברהם בן ידידיה גבאי שהגיע מליוורנו, איטליה.
בשנת 1657 הספר הראשון שיצא לאור באיזמיר היה "ראש יוסף" מאת הרב אסקאפה.
בנוסף לספרים עבריים, הדפיס גבאי גם מהדורה שנייה של "מקוה ישראל" מאת הרב מנשה בן ישראל (בספרדית), רבה של העיר אמסטרדם, ואת Apologia por la noble nacion de los Judios מאת אדוארדו ניקולס, שתורגם מאנגלית לספרדית בידי מנשה בן ישראל.
הדפסה זו השפיעה מאוד על שבתאי צבי שהיה חבר הקהילה.
בסתיו 1665, הפכה העיר למרכז של התעוררות משיחית.
יעקב גבאי היגר לקהיר בתחילת המאה ה-20, ופתח שם חנות לספרים נדירים.
ב-1945 גבאי ובת דודתו יולנדה הארמר גבאי, גויסו עבור המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית על ידי משה שרתוק וריגלו עבור מדינת ישראל.
בשנים 1945–1951, יולנדה זכתה לכינוי "מאטה הארי הישראלית".
נכדה, הוא הסופר והפילוסוף אלן דה בוטון.
שמי נולד בקיבוץ ראש הנקרה.
בתחילת שנות ה-80, החל להשתלב בתרבות הפאנק החדשה, ואף היה חבר בלהקת "מועקה", ושיתף פעולה עם ה"דד בגינס" והשפן הנכון.
ב-1988 צילם את העטיפה לאלבום הראשון של נושאי המגבעת, וב-1990 לאלבום הראשון של פלסטיק ונוס.
ב-1985, לאחר שירותו הצבאי, נסע לניו יורק ושם נחשף לתרבות המחתרתית הפסיכדלית.
ב-1987 חזר לארץ והחל לעבוד על סדרה של פוטו-קולאז'ים גוטיים שהוצגו ב-1991 בתערוכתו הראשונה.
התערוכה גררה ביקורות קשות ושמי החליט לפרוש, מתוך גישה ש"לא רוצים - לא צריך".
שמי פעיל בזירת הקומיקס האלטרנטיבית ובמה שמכונה "התרבות המחתרתית".
הסגנון אותו הוא פיתח במקוריות נקרא "פופ ארט סוריאליסטי" ומושפע מתנועת ה-(Lowbrow (art movement האמריקאית המחתרתית שהוקמה בתחילת שנות ה-70, על ידי האמן Robert L.
בשנת 1995, הקים וניהל אמנותית את המועדון התל אביבי "דינמו דבש", שהפך לסמל ולמרכז של תרבות ואמנות צעירה, חוץ ממסדית.
המועדון איגד תחתיו אמנים פלסטיים, מעצבים ומוזיקאים מישראל ואירופה והפגיש אותם עם קהל שחיפש ומצא ב"דינמו דבש" אלטרנטיבה לתרבות המיינסטרימית והמסחרית של תל אביב.
בשנת 2007, הקים את "ישראבילי" – תנועה פוזיטיבית, נאו-פטריוטית, עצמאית ובלתי-תלויה, הפועלת באופן התנדבותי במטרה ליצור הבנה חדשה של ישראליות מודעת, חיובית ואתית.
במסגרת התנועה הוביל שמי את הקמפיין לכיסוי כל לוחות המודעות בתל אביב, בבוקר ראש השנה תשס"ח, בברכת "שנה טובה לכולם".
ב 2011–2012, השתתפה תנועת "ישראבילי" באופן אקטיבי בקמפיין "דיבוק צא" במאבק לגרש את אלי טביב מקבוצת הכדורגל של הפועל תל אביב.
ב 2008, יחד עם יובל כספי, הוביל את המהלך להצבת פסל הברווז של דודו גבע על גג עיריית תל אביב.
ב 2012 הציב שמי ברחבת מוזיאון תל אביב תא צילום בשם "פוטו-רצח- גם אני ישראבילי!", ובו קרא לשלוח את ישראבילי כקמע של המשלחת הישראלית למשחקים האולימפיים בלונדון 2012.
למרות חתימותיהם של 4,000 איש לתמיכה במהלך, הוועד האולימפי הודיע שלא יכבד את רצון הבוחר.
שמי, אשר הצליח להגיע לחזית הבמה של האמנות הצעירה העכשווית, הציג מיצבי ענק ב-2002 במוזיאון תל אביב לאמנות, ב-2004, במוזיאון ישראל ובמוזיאון לאמנות עכשווית בשאנגחאי ב-2006. כמו כן השתתף בתערוכות רבות בארץ ובעולם.
בשנת 2008, המיצב "משחקים אולימפיים" הוזמן למוזיאון הקבע של הוועד האולימפי הבינלאומי והוצג במהלך אולימפיאדת בייג'ינג.
2017-2001 - "באנגסקי בן כלאיים" - באנגסקי, כינוי הרחוב של עידו שמי, פועל ברחוב ובמרחבים האורבניים החל מ-2001 ומאז, אחת לכמה שנים, הגיחו לעולם עבודות שלו במיקומים ותזמונים רנדומליים.
עבודותיו מכסות קירות, אצטדיוני-כדורגל ברחבי העולם ועל שלטים ותמרורים ממטולה ועד אילת ובהן הוא מעביר את מסריו הפוליטיים, החברתיים והרגשיים.
בעבודותיו המדויקות להפליא יש ביקורת נוקבת על הסצנה אליה הוא משתייך וההפרדה בין דמיון למציאות מטשטשת עד נעלמת.
במהלך 15 השנים האחרונות תרם עשרות עבודות למכירות צדקה ועמותות שונות שנמכרו בלמעלה ממיליון שקלים.
2016 - " אנלגיות אנלוגיות" - מוזיאון חיפה לאמנות
2014 - "תעתועים דמוגרפיים" – סינמטק ירושלים במסגרת פסטיבל הקולנוע היהודי
2011 – "תעתועים דמוגרפיים" – פרויקט תלת מימד מיוחד עבור יריד צבע טרי 4, תל אביב
2007 – "שומרי ישראל (הגולם נהיה בוס)" - גלריה רו ארט, תל אביב.
2006 – "פלירט של לילה אחד" - (השקת פרויקט art in a box) – סלונה, יפו
2005 – "הרפתקאות בארץ המובטחת" – הגלריה בראש הנקרה
2004 – "הנה בא הסאונד-סיסטם של המשיח" – גלריה אלון שגב, תל אביב
2012 – "גם אני ישראבילי" – רחבת מוזיאון תל אביב לאמנות, במסגרת פתיחת שנת האמנות של תל אביב
2008 – "משחקים אולימפיים" – (מוזיאון המשחקים האולימפיים) במסגרת האולימפיאדה ה-29 - בייג'ינג, סין
2004 – "משחקים אולימפיים"יח" – גלריה אלון שגב, תל אביב.
2004 – "ספורט" – המיצב האם אנחנו תומכים פוזיטיביים?
2002 – "ברוכים הבאים לאונה הימנית במוח של הפנטזיסט" – מוזיאון תל אביב לאמנות
2002 – "יאללה לגביע של הטרנד" - גלריית אסכולה, תל אביב
2002 – "וכך נהייתי הבעלים של הלב הקדוש"''' – מוזיאון מגדל דוד, ירושלים
עידו בריאן ריבלין (נולד ב-3 בינואר 1988) הוא מלחין, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי.
הוא הלחין, בין היתר, את המוזיקה לסרט "גאליס - המסע לאסטרה", ולסדרות "הקלמרים" ו"גאליס".
כיום עובד עידו על פרויקטים כגון הלחנת פסקולים לסרטים וסדרות, והפקת שירים עבור אמנים שונים.
עידו ריבלין נולד בשנת 1988. הוא למד והתחנך בבית הספר רימון.
הוא החל לנגן על פסנתר החל מגיל 6, ומאז הלך והתמקצע ולמד אצל מורים למוזיקה, ביניהם שמוליק נויפלד.
ריבלין היה חבר בלהקת התחתונים ושימש בה כקלידן עד שהפסיקה את פעילותה.
ריבלין הלחין מוזיקה לפרסומות ואף הלחין פסקולים למספר סדרות מצליחות, ביניהן "גאליס".
לריבלין שותף לעבודותיו בשם דניאל מרקוביץ', אשר הלחין גם הוא פסקול עבור הסרט "גאליס - המסע לאסטרה" ולפרויקטים נוספים.
בשנת 2013, ריבלין הצטרף ללהקת לולה מארש, ויצא איתה לסיבובי הופעות ברחבי הארץ והעולם, עד 2017.
ב-2018, עבר עידו לקנדה, ומתגורר בטורונטו.
סגנונו המוזיקלי של עידו ריבלין בולט במיוחד במוזיקת פסקול.
ניתן בנקל להבחין שהוא משלב בין מוזיקה קלאסית, מוזיקה אלקטרונית, וכלים מודרניים כמו גיטרה חשמלית ואקוסטית.
דוקטור ליבי - הלחנת פסקול לסדרה
גאליס - הלחנת פסקול לסדרה
גאליס - המסע לאסטרה - הלחנת פסקול מקורי לסרט
הקלמרים - הלחנת פסקול מקורי לסדרה
היחידה - הלחנת פסקול מקורי
נויורק - הלחנת פסקול לסדרה
רויאל שף - הלחנת פסקול מקורי לסדרה
חצויה - הלחנת פסקול מקורי לסדרה
חצויה - הדבר האמיתי - הלחנת פסקול לסדרה
פצועים בראש - הלחנת פסקול לסדרה
נעלמים - הלחנת פסקול לסדרה
חנוך דאום מחשב מסלול מחדש - הלחנת מוזיקה מקורית לסדרה
נינג'גו - הלחנת מוזיקה לעונה העתידית של הסדרה
ריבלין מלחין גם מוזיקה לפרסומות, והלחין, בין השאר, את מוזיקת הרקע ללוגו של גלובוס גרופ.
הפקת שיר הנושא של "גאליס"
הפקת שיר נושא ל"רויאל שף"
הפקת שיר הנושא של "הרווק - עם דודו אהרון"
הפקת שיר הנושא של "מועדון החנונים"
הפקת שיר הנושא של "היחידה"
עיבוד והפקת השיר "לא כאן" של מנור שבת
הפקת השיר "נולדתי להופיע" של עודד פז ועדי הימלבלוי
הפקת השיר "פסגות חייך" של עוזיה צדוק
הפקת השיר "הכל זמני" של פן חזות
הרבנית עידית איצקוביץ היא דמות תורנית בולטת במדרשות תורניות לבנות.
מזוהה אידאולוגית עם ישיבות הקו.
שמעה ולמדה שיעורים של הרצי"ה קוק וכן של הרבנית חנה טאו ובעלה הרב צבי ישראל טאו.
הרבנית איצקוביץ מלמדת במדרשת הרובע וכן במכון אורה, ובמדרשות שיל"ת, בבינת, שירת חברון, אוריה, תהלליה, ראשית, ממעמקים, דניאלי ועוד.
כמו כן מלמדת במכללה ירושלים ומעבירה שיעורים בכנסי בניין שלם, בכנסי ימי העיון בתנ"ך, בכנסים של מכון פוע"ה ועוד.
בפברואר 2023 במסגרת פעילות של ארגון "דרישת ירושלים" שהקים בעלה הרב שמואל, דרשה להסיר מהגן הארכאולוגי ירושלים שברובע היהודי ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הביזנטית והצלבנית בטענה כי מציביהם היו "שופכי דמינו, שונאנו וכובשי ארצנו".
היא אחייניתו של הרב ישראל מאיר לאו (אביה והרב לאו אחים מן האב אך לא מן האם), ונינתו של רבי ישראל הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ (ה"אהבת ישראל").
אחיה הוא הרב משה הגר-לאו ראש המכינה הקדם-צבאית יתיר.
נשואה לרב שמואל, ר"מ בישיבה קטנה מורשה שבגבעת שאול.
בחסדך בטחתי – עיון בנושא מידת הביטחון בד'.
גלה כבוד מלכותך – ביאור עניינו של ראש השנה על פי תפילות היום.
בחגוי הסלע – פירוש על מזמורי תהילים במעגל השנה, תשפ"ג.
תפארתך עמי – ספר על מידת הצניעות.
עידית דורון (9 באפריל 1951 – 27 במרץ 2019) הייתה בלשנית ישראלית, פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים, כלת פרס ישראל בתחום חקר הבלשנות העברית והכללית (תשע"ו).
עידית דורון נולדה בירושלים לרחל, ילידת ארץ ישראל, ולחסדאי דורון, שעלה לארץ ישראל ב-1935, בגיל 11, מגליפולי שבטורקיה, ממשפחה של מגורשי ספרד.
בביתה דיברו עברית, לדינו ויידיש.
בילדותה התגוררה במרוקו ובצרפת, לשם הגיעה עם הוריה במסגרת עבודתם בשירות החוץ של ישראל.
בתקופה זו למדה ספרדית וצרפתית.
עם השנים למדה גם אנגלית, פורטוגזית, ערבית, ארמית, אכדית ומלאיאלאם.
סיימה לימודיה בתיכון ליד האוניברסיטה בירושלים, ושירתה בצה"ל כפקידה בלשכת מפקד אוגדה 252 בבסיס רפידים.
למדה לתואר ראשון (1973-1970) ושני (1976-1973) במתמטיקה, באוניברסיטה העברית בירושלים.
בעקבות הקורס "תחשיבים לוגיים ושפות תכנות" שלמדה אצל פרופ' מיכאל רבין פנתה בשנת 1978 ללימודי בלשנות, ויצאה ללימודי דוקטורט במחלקה לבלשנות באוניברסיטת טקסס באוסטין, שנודעה בממד המתמטי של חקר הבלשנות בה.
המשיכה לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה, והתמקדה בחוקים הקובעים את סדר המילים האפשרי במשפט העברי, ובאילו תנאים אפשר להשמיט חלקים מן המשפט, למשל את הנושא.
בשנת 1987 הצטרפה במלגת אלון לסגל החוג לאנגלית באוניברסיטה העברית, שלימים התמזג עם החוג לבלשנות.
ב-1991 עלתה לדרגת מרצה בכירה, ב-1999 מונתה לפרופסור חבר ובשנת 2008 מונתה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1994 הייתה מרצה אורחת בבית ספר הקיץ של האגודה הבלשנית האמריקאית (LSA) באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
בשנים 1998–1999 הייתה מרצה אורחת במחלקה לבלשנות באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז.
באוניברסיטה העברית עמדה בראש התוכנית ללימודי קוגניציה ובראש החוג לאנגלית.
בשנת 1997 עמדה בראש קבוצת המחקר לסמנטיקה במכון ללימודים מתקדמים.
נמנתה עם מקימי המרכז לשפה לוגיקה וקוגניציה (LLCC), ועם מקימי תוכנית הלימודים המשותפת ללימודי דוקטורט של האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת תל אביב והייתה המנהלת הראשונה שלה.
אהבתה העזה של עידית לעברית הביאה אותה לייסד ולהוביל במסגרת האוניברסיטה שתי קבוצות מחקר שעסקו בהתהוותה של העברית החדשה.
הקבוצה הראשונה פעלה בשנים תשע"ד-תשע"ו במסגרת מרכז מנדל-סכוליון.
הקבוצה השנייה, פרויקט EMODHEBREW, החלה את פעילותה בשנת תשע"ח במימון הEuropean Research Council.
הקבוצה עוסקת בתיאור שיטתי של התאוריות הבלשניות החשובות של אי-רציפות לשונית הקיימות כיום אל מול המאפיינים הצורניים, התחביריים והסמנטיים של העברית החדשה.
הייתה חברה בשתי ועדות לחידושי מילים של האקדמיה ללשון העברית: הוועדה למונחי הלוגיקה (2007-2005), והוועדה למונחי הבלשנות (2015-2011).
בשנת תשע"ו הוענק לה פרס ישראל בתחום חקר הבלשנות העברית והכללית.
בפתח נימוקי ועדת הפרס נאמר:
הייתה חברה בקבוצת הטריאתלון של אס"א בירושלים.
נפטרה ב-27 במרץ 2019. הותירה אחריה בן, יוני.
עידית אברהמי (נולדה ב-7 בדצמבר 1977) היא במאית קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
בתו של שחקן התיאטרון אורי אברהמי והמחזאית סמדר אמיתי, צאצאיתו של זלמן שניאור ובת למשפחת סלונים, אשר כמה מבניה, בהם אליעזר דן סלונים, נרצחו במאורעות תרפ"ט.
אברהמי עבדה בין השנים 2000–2006 ככתבת ועורכת בעיתון "העיר" ובעיתון "הארץ".
בוגרת בית הספר לקולנוע וטלוויזיה סם שפיגל בירושלים.
את לימודיה סיימה ב-2005. סרט הגמר שלה, "חילמי שושא מת מעצמו", השתתף בתחרות הסרטים התיעודיים בפסטיבל חיפה (2006) ונרכש לשידור על ידי ערוץ "יס דוקו" וכן השתתף בפסטיבלים ברחבי העולם.
הסרט, הפקה משותפת של יעל שביט ובי"ס סם שפיגל, הביא את סיפור מותו של הילד הפלסטיני חילמי שושא על ידי רכז הביטחון של ההתנחלות ביתר עלית, נחום קורמן.
בשנת 2008 שודר סרטה הדוקומנטרי השני "השחקנים נגד הקהל" (יס דוקו).
בשנת 2009 שודרה בערוץ 24 הסדרה "רוק רימון" בבימויה, שעקבה אחרי הלימודים ברימון בית ספר למוסיקה.
בשנת 2011 שודרה הסדרה אותה יצרה וביימה, "העיתונאים" (יס דוקו).
סדרה בת 6 פרקים שתיעדה בזמן אמת את קריסת העיתונות המודפסת בישראל.
הסדרה עקבה אחרי מספר עיתונאים ישראלים בולטים - גידי וייץ, רן רזניק, אלון עידן, גידי מרון, עודד שלום ואחרים - והציגה את עבודתם במקביל להידרדרות במעמדם של עיתונאי הדפוס, וכן הביאה את סיפור סגירתו של המקומון "העיר" ואת סיפור הקמתו של "ישראל היום".
בשנת 2012 ביימה את העונה הראשונה של "חלומות מפלסטיק" (הוט), סדרה תיעודית בת 10 פרקים שתיעדה את תעשיית הניתוחים הפלסטיים ואת המחיר שנשים וגברים מוכנים לשלם עבור פולחן היופי.
בשנת 2014 ביימה את "סלפיז" (הוט), סדרה תיעודית בת 10 פרקים שתיעדה את השנה האחרונה של תלמידי תיכון והציגה תמונת מצב של הנוער בישראל.
הסדרה תיעדה את ההכנות של התלמידים לנשף הסיום וכן את הפערים הכלכליים והסוציו אקונומיים בין התלמידים השונים.
בשנת 2016 יצרה וביימה את "סיפורי בדים" (יס דוקו) - סדרה תיעודית בת 6 פרקים, שמציגה את אחורי הקלעים של תעשיית האופנה הישראלית, ומציגה את הפער שבין היום יום ההישרדותי של מעצבי אופנה בישראל לבין ההכנות לשבוע אופנה נוצץ בתל אביב.
בשנת 2018 הייתה שותפה ליצירת סדרת הדוקו "מי ירה בילדי הבר נוער", על תקרית הרצח בברנוער.
בשנת 2019 יצרה את הסרט Institutional Abduction, העוסק בחטיפת ילדי תימן, עבור המיצג שיצרה האמנית איה בן רון בביתן הישראלי ב.
בשנת 2022 יצרה, עם נועם שיזף, את הסרט "H2: מעבדת השליטה (סרט)", סרט תיעודי העוסק בשלטון הישראלי בחברון.
בשנת 2023 החל השידור של סדרת טלוויזיה "מנתחים" שבוימה על ידה.
באותה שנה היא ביימה את הסרט הקצר "חמ"ל נעמה" שנוצר עבור הפרויקט התיעודי "באין מדינה יש אזרחים" ששודר בכאן 11.
עידית מטות (נולדה ב-27 באוקטובר 1960) היא רופאה מרדימה, פרופסור בחוג להרדמה וטיפול נמרץ בבית הספר לרפואה אוניברסיטת תל אביב, מנהלת מערך הרדמה, כאב, וטיפול נמרץ במרכז הרפואי ע"ש סוראסקי משנת 2008 ומנהלת האגף הכירורגי (2020).
תחומי עניין ועיסוק מרכזים של מטות הקשורים להיבט ההרדמתי הם השתלות כבד, השתלות ריאה, ניתוחי כבד, ושט, ולבלב.
בנוסף, עוסקת מטות בהכנת חולים מורכבים לפרוצדורות כירורגיות.
ממרץ 2020 חברת מטה הנהלת קורונה באיכילוב.
מטות היא ילידת שכונת בת גלים בחיפה, בתם של פרופ' אירנה מוניס-חס, רופאה מרדימה, פרופסור להרדמה בבית החולים רמב"ם בחיפה, שהייתה בין 63 בוגרי המחזור הראשון של הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית (2018-1925), ויהושע חס, מהנדס (נפטר במאי 2011).
מטות בוגרת בית הספר הריאלי במחזור נ"ט (1978).
במסגרת העתודה האקדמאית סיימה לימודים לתואר דוקטור ברפואה מבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר סיום שנת סטאז' בהדסה עין כרם, שירתה כרופאה צבאית בצה"ל.
בסיום השירות הצבאי יצאה לארצות הברית עם משפחתה שם ביצעה מחקר בנושא ריאות במשך 3 שנים.
בין השנים 1993–1998 התמחתה מטות בהרדמה בבית החולים הדסה עין כרם.
בין השנים 1999–2008 עבדה מטות כמרדימה בכירה, וניהלה את היחידה להרדמת השתלות כבד, בבית החולים הדסה עין כרם.
בין השנים 2002–2005 כיהנה מטות כמזכירת איגוד המרדימים.
בין השנים 2005–2008 מונתה מטות ליושב ראש ועדת הקבלה לבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
באותן שנים מונתה לחברה בוועדה לקביעת קריטריונים למינויים אקדמיים בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית ירושלים.
ביולי 2020 מונתה לחברה בכירה במטה הרפואי של הממונה על המאבק בנגיף הקורונה בישראל פרופ' רוני גמזו.
בפברואר 2022 עלתה לשידור העונה השמינית של תוכנית הטלוויזיה "רוקדים עם כוכבים" בערוץ קשת 12, בה התחרתה מטות יחד עם הרקדן המקצועי דני יוחטמן והודחה רביעית.
במאי 2024 נבחרה מטות לנשיאת האיגוד האירופאי להרדמה וטיפול נמרץ, ואמורה להיכנס לתפקיד בינואר 2025.
1990–1993 מחקר בפיזיולוגיה ריאתית ותפקיד רצפטורים לאדנוזין בוויסות לחץ דם ב-ריאה.
המחקר נערך מטעם אוניברסיטת פנסילבניה פילדלפיה.
2002 - מחקר על מנגנונים של איסכמיה - רה פרפוזיה, של הריאה.
המחקר נערך מטעם אוניברסיטת סטנפורד, קליפורניה.
פרופסור חבר בהרדמה - 2005, בית הספר לרפואה, האוניברסיטה העברית בירושלים, (65 עבודות מחקר)
מטות נשואה לד"ר ישראל מטות, נוירולוג ילדים בבית החולים הדסה עין כרם.
עידו קינן הוא עיתונאי ובלוגר ישראלי הכותב בנושאי טכנולוגיה, מחשבים, אינטרנט ותרבות דיגיטלית.
בשנת 2003 ייסד קינן את הבלוג חדר 404 העוסק בתחום התרבות הדיגיטלית.
שם הבלוג מורכב מהמושגים חדר 101 מהספר 1984, ומשגיאה 404. בשנת 2013 שולב הבלוג באתר האינטרנט של עיתון הארץ.
במשך הקריירה העיתונאית שלו כתב קינן בעיתון הארץ, היה לכתב אינטרנט ותרבות דיגיטלית בעיתון כלכליסט, וכן כתב במגזין פירמה של גלובס, אתר mako, אתר ynet, מגזין ליברל, nrg ובאתר העין השביעית, בו הוא כותב טורי דעה וכתבות וכן עורך את מוסף "התיקונים" אודות טעויות המתפרסמות בתקשורת.
כמו כן כתב קינן בפלטפורמת הבלוגים של חברת פרטנר, אוראנג' טיים, יחד עם בלוגרים ישראלים אחרים.
ב-2013 כתב פוסט בפייסבוק כנגד חוויית השירות שקיבל במסעדת "בהדונס" ברמת החייל.
פוסט זה זכה לתהודה רבה בעקבות תגובת הבעלים.
הפוסט על תגובותיו הרבות כונה "שרשור בהדונס".
קינן החל להגיש את תוכנית הרדיו השבועית רבע ל-דיגיטל בגלי צה"ל, וב-2016 החל להגיש במקביל את הפינה "האחראי על האינטרנט" אודות תופעות רשת, במסגרת התוכנית "שישבת" בהגשת עידן קוולר.
קינן הוא אחיו של העיתונאי אהוד קינן.
עידית אלנתן (נולדה ב-2 במרץ 1970) היא סופרת ועורכת ספרותית ישראלית.
עורכת כתב העת נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל ב-2022-2019
עידית אלנתן נולדה בפתח תקווה, והחל משנת 2008 היא מתגוררת ביפו, שהפכה לגיבורת שני ספריה.
אלנתן היא בוגרת תואר ראשון בלשון עברית ובלשנות אנגלית מאוניברסיטת בן-גוריון ותואר שני בלימודים קוגניטיביים של השפה באוניברסיטת תל אביב.
את דרכה המקצועית החלה כעורכת בכתב-העת טבע הדברים.
ב-1998 מונתה לצוות ההקמה של כתב-העת של "נשיונל ג'יאוגרפיק" בישראל, ובשנים 2006-2002 עמדה בראש "טרוולר", מוסף הנסיעות של כתב העת.
בהמשך שימשה עורכת ספרי העשרה לילדים בהוצאת כנרת וכעורכת וכתבת באתרי המרשתת בתחום התיירות והנסיעות, בהם ערוץ החופש של מאקו.
בפברואר 2019 מונתה לעורכת הראשית של נשיונל ג'יאוגרפיק ישראל ושימשה בתפקיד זה עד אוקטובר 2022.
כיום עוסקת אלנתן בכתיבה על אתרי תיירות וטיולים בישראל ומחוצה לה לצד כתיבתה הספרותית ועבודתה כעורכת ספרות עצמאית.
בשנת 2011 ראה אור ספרה הראשון, "בניגוד להוראות היצרן.
הספר, העוסק בחיפוש אחר האהבה של ליאנה רוט, עורכת לשונית מיזנתרופית המתגוררת ביפו, זכה לשבחי הביקורת על עיצוב הדמויות והעלילה, תיאור צבעוני של ההווי ביפו ומשלב סגנוני ייחודי שנוצר משילוב של עברית תקנית משובחת ושפה מדוברת טבעית שמרבה להפיק משחקי מילים.
לצד שעשועי המילים של אלנתן ציינה הביקורת גם את חוש ההומור החריף שמרבה להופיע בספרה.
ועל כך הגיבה אלנתן בראיון: "אותי פשוט משעמם לכתוב אם אני לא משעשעת לפחות את עצמי".
ספרה השני, "מותו של אהרון אלקלעי", יצא בפברואר 2018. הספר הוא "רומן לא שגרתי, נוקב וחד הבחנה", שחושף את סיפורה של משפחת אלקלעי, המתגוררת ביפו, שהולכת ומשתנה לנגד עיניהם.
אב המשפחה, אהרון אלקלעי, הוא בולגרי שורשי ודומיננטי, שהטיל את צלו והשפעתו על קורותיהם של שלושת ילדיו: עופר המובטל וה"מתחזק", דניאלה הסוערת והייצרית שנישאת לערבי ובת הזקונים סנהדרין הנשית והמוכשרת, בת טיפוחיו של אהרון אלקלעי, שמפרסמת טור קבוע בעיתון פופולרי.
נושאים כמו הסכסוך היהודי-ערבי, הג'נטריפיקציה, המיסיונריות החרדית, הדמויות הבודדות שהולכות בשולי החיים, לצד אלו שמשתלטים על החיים, ומבלי משים גם על הסובבים אותם, כמו אהרון אלקלעי עצמו - כל אלו ועוד מקבלים מקום מרכזי בספר.
חוקרת הספרות, גתית שמעון, כתבה ניתוח מעמיק על הספר, ותוהה, בעקבות אלנתן, ובייחוד בעקבות הקטע המצוטט שלהלן, עד כמה השפיעו חייו ומותו של אהרון אלקלעי על חיי שלושת ילדיו.
"שואה טייק 2" - סיפור קצר, פורסם באנתולוגיה "לא נשכח, נצא לרקוד" (הוצאת אפיק, 2015).
עידית לבבי-גבאי (נולדה ב-1953) היא אמנית ישראלית.
היא למדה אמנות והוראה במכללת אורנים.
בשנת 1980 החלה לעסוק בפעילות אמנותית, בחינוך ובהוראה.
היא הקימה את מגמת האמנות בבית הספר התיכון האזורי העמק המערבי, שבקיבוץ יפעת ולימדה בו.
משנת 1986 מלמדת לבבי-גבאי במכללה האקדמית לחינוך אורנים, בשנים 1987–1989 שמשה לראשונה כראש מסלול האמנות במכון, וכן גם בשנים 2000–2005. בין השנים 2001–2010 ניהלה את הגלריה לאמנות ישראלית במכללת אורנים לצידו של האוצר דוד וקשטיין.
בשנים 2003–2005 ניהלה את ההפקה של סדרת הסרטים 'שנות השמונים באמנות הישראלית' של הגלריה באורנים.
משנת 2000 מייסדת ועורכת עמיתה של כתב העת קו נטוי, כתב עת לספרות ואמנות המשותף למורים ולסטודנטים במכללה.
לבבי חוקרת את הביוגרפיה שלה אל מול רצף היסטורי אישי-משפחתי ולאומי ואת זהותה כציונית וכיהודייה.
חוויית הילדות בקיבוץ, אצורה בזיכרונה ובגופה והיא מטפלת בשאלות העוסקות בשייכות וזרות בפרטי וקולקטיבי, בהורים והמשפחה אל מול משפחת הקיבוץ, ובדיכוטומיה שבין העולם הפנים-קיבוצי לזה שמחוצה לו.
לבבי מנהלת מסע נוקב לתוך עצמה ועברה, הנוגע במקומות סמויים ושכוחים ומציג את חוויותיה ואת המורכבות של החברה הקיבוצית.
בתערוכה "עיניים של חלוצה" מנהלת לבבי שיח אישי ומשפחתי עם סביה, מקימי קיבוץ מרחביה ועם העולם שאותו הקימו וייצגו, ובתוכו גדלה: הקיבוץ והחברה הקיבוצית.
הסבים, אחריהם מתחקה לבבי, אינם רק מבחינת פתיחת צוהר אל השורשים אלא חיפוש אחר נרטיב, אישי, משפחתי וקיבוצי.
הדיאלוג בין הנכדה לסבתה, סוניה שטוק-סדן, ממייסדות קיבוץ מרחביה, עוסק
בין השאר במטבח, כמוקד נשי-קיבוצי.
לבבי מבקשת לשחזר בתוך ההוויה החלוצית הסגפנית, את הממד האירוטי- גופני השייך לנשיות הסמויה של סבתה.
דרך מגבות המטבח המשובצות, נסללת דרך אל מיניות שונה, אל גוף נשי שהוסווה על ידי בגדי עבודה וסינרים מסורבלים וחסרי-חן.
לבבי מחפשת אחר קווי הגוף של אותה חלוצה, מנסה להעלות באוב תחושה גופנית ערה וארוטי.
בתערוכה זו משולבים גם עבודות של הסב, מאיר לבבי, שעבד כחצרנו של בוריס שץ, ואמנותו נבלעה בעשייה החלוצית-קיבוצית, והוא התאבד בערוב ימיו.
ציוריו המהווים כעין פרולוג למיצב של נכדתו, מתגלים כביקורתיים ואמיצים בהם התעקש על תיאור אמת קשה ולא מקובלת ומתאר את חיי החלוצים כהליכה לאבדון
עבודותיה של לבבי גבאי מביאות לקדמת הבמה באומץ את מחוז ילדותה ("מקור החיים" לדבריה של לבבי): קיבוץ מרחביה ועוסקות בסיפורה האישי והמשפחתי כבת קיבוץ.
עבודותיה הביקורתיות על הקולקטיב הקיבוצי, אשר הוצגו בין השאר בתערוכות "עיניים של חלוצה" ו"לינה משותפת", מציגות את המחיר של היחיד בחברה הקולקטיבית המגויסת של הקיבוץ, ומביא גם זוויות נשיות ואינטימיות "נדידת המוקד האינטימי בין המקומות כולם, היא מוקד החוויה, אולי- המוקד הפרובלמטי ביותר שלה" - כך לבבי
בתערוכה הקבוצתית "לינה משותפת" בבית הלנה רובינשטיין (2005) נבנה "בית ילדים" - אייקון המכיל פרוזדור ארוך, שורת דלתות אחידה וחללים שוויוניים, בתוכם הציגו חמישה אמנים את זיכרונם הפרטי מילדותם בקיבוץ.
במיצב של לבבי גבאי 'חדר הפוך', 2005, מתואר המבנה הפיזי של חדר בבית הילדים, אשר מלבד המיטה היה כולו ציבורי, מחולק בשוויון מוקפד ("כמו גם האוויר בחדר").
חוסר השקט ואי הנוחות ניכרים בעבודתה, בה היא הופכת את החדר מן הפנים אל החוץ (כמו כיס במכנסיים) כדי לשחרר ולהשתחרר מהסוד, לערבב פנים וחוץבעבודותיה עושה לבבי שימוש רב משמעי בסמלים, חפצים ומבנים: מגבות המטבח מבית הילדים הקיבוצי, בגדי העבודה ואסם התבואות מזכירים חפצי קודש, טליתות ותפילין.
כפי שכתבה נעה מלמד " בבחירת החפצים הפשוטים ואופן עיצובם מהפכת לבבי גבאי בין הקולקטיבי לפרטי,
רשות היחיד ורשות הרבים, בין הלאומי והאישי, ומניפה דגל הקורא ליום יום אפשרי ושפוי."
בתערוכה "אור התכלת העזה" (בית אבי חי, 2012) מציפות העבודות שאלות יסוד אִתן התמודדו החלוצים בעמק יזרעאל, ומבטאות נקודות השבר של ראשית הציונות בארץ.
נחשפים הקשרים והניתוקים, הגלויים והסמויים, בין החצר הקיבוצית הסוציאליסטית, על טקסיה ומנהגיה, ובין החצר היהודית.
ההוויה החלוצית ודת העבודה מתכתבת עם הדת היהודית ונטישתה על ידי חלוצי העמק.
גבאי מציגה את המאבק בין יעקב והמלאך בחצר מרחביה החלוצית, כך שהיהודי והחופשי, הישן והחדש, המסורתי הגלותי, החלוצי והקיבוצי ארוגים באותה נשימה
גליה בר אור מתארת את תהליכי יצירתה ככאלו שהחלו ב"מארג רגיש בין אלמנטים אשר ביקש לעורר עולמות זיכרון רדומים, להצית שברי תמונה, רסיסי חיים, צביטה של כאב, מועקת החמצה, הרהורי פליאה ורגישות ליופי" כל אלה יצרו מערכת סימנים אופיינית ומהלך אשר צבר משמעות כשפה אישית.
אהבתה למילה, לספרות ולשירה העברית ניכרת בכתיבתה, בשימוש חזותי במילה הכתובה וכן בשמות עבודותיה והתערוכות שהציגה, כפי שתיאר יניב שפירא בקטלוג התערוכה "שעת התבהרות".
לבבי-גבאי מתגוררת בקריית טבעון נשואה לישעיהו גבאי, אם לאודיאה.
1997 - ענני במרחביה, בית שטורמן עין חרוד, אצירה והפקת קטלוג התערוכה
1997 - נדבך, יונית קדוש, בית האמנים בירושלים
2000/2001 - הפקה ואוצרות תערוכת בוגרי המכון לאמנות במכללה האקדמית אורנים
2001 - "שיך אברייק" מבט באמנות על מיתוס אלכסנדר זייד והתקופה, הגלריה במרכז ההנצחה בקריית טבעון, עזרה במחקר ושותפות באצירה עם אסתי רשף
2001-2011/13 - מנהלת הגלריה לאמנות ישראלית, המכללה האקדמית אורנים, אוצר: דוד וקשטיין.
2002 - תערוכת בוגרי המכון לאמנות אורנים, גלריית הקיבוץ, תל אביב.
2003 - האחר, סטודיו אמן חדרה, תערוכת סטודנטים מהמכון לאמנות אצירה משותפת עם פריד אבו שקרה.
2004 - תערוכת בוגרי המכון לאמנות במכללה האקדמית אורנים, הפקה ואוצרות.
2015 - אוצרת אמנות בחנות הספרים קרון הספרים בקרית טבעון.
2016 - מוזה 42 - גלריה חדשה, אצירה משותפת עם פריד אבו שקרה במכללת אורנים.
2018 - פאטמה, תערוכת פרס אוסקר הנדלר, גלריה קיבוץ לוחמי הגטאות, אוצרות משותפת עם מיכל הורביץ.
2000-2016 - עורכת עמיתה וממייסדות כתב העת 'קו נטוי' – כתב עת לספרות ואמנות במכללה האקדמית אורנים.
2003-2005 - מנהלת הפקה של סדרת הסרטים, 'שנות השמונים באמנות הישראלית' גלריה באורנים.
2005 - השתתפות בסרט הדוקומנטרי 'בית הילדים' – תסריט ובימוי: תמי פיינגולד בעקבות התערוכה 'לינה משותפת - קבוצה וקיבוץ בתודעה הישראלית'.
2010 - פרס עידוד יצירה - מנהל התרבות והספורט, המחלקה לאמנות פלסטית.
עידית יולזרי (נולדה ב-1 בנובמבר 1956) היא סופרת, משוררת ואמנית פלסטית ישראלית.
עידית יולזרי נולדה וגדלה בתל אביב, האמצעית בין שלושה ילדים.
אביה, חיים ברקוביץ, יליד גרמניה, היה בעל בית קפה; אמה, בת שבע לבית דאי ילידת ישראל, בת למשפחה ממוצא פרסי.
עידית יולזרי למדה בבית ספר יסודי בלפור מכיתה א' עד ח', ואחר כך בתיכון עירוני א'.
שירתה בצה"ל שירות מלא, ביחידת ממר"ם.
למדה פילוסופיה ותולדות האומנות באוניברסיטת תל אביב.
למדה בקורס אצל רפי לביא במדרשה לאמנות.
למדה שירה אצל מאיר ויזלטיר, אהרן שבתאי ומאיה בז'ראנו בבית אריאלה.
בשנים 1993–2004 יצרה והציגה תערוכות אמנות פלסטית, בעיקר בתחומי פיסול וצילום.
נעמי שלו, דברי האוצרת, גלריה גרוס: "בצילומיה של יולזרי מונכחת הזהות העצמית בגבולות שבין הפרטי לציבורי, כפועל יוצא של התמודדות עם מצבים קיומיים – חיצוניים קשים מוצגת אופציה חלופית נרקיסיסטית באופייה – "ברירת מצב".
אופציה זו מאפשרת את הנגיעה העצמית, הטוהר והניקיון."
יולזרי כתבה עד כה (2018) שישה ספרים: שני ספרי שירה למבוגרים וארבעה ספרי ילדים.
חברת אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל ואקו"ם.
במשך שלוש שנים הפיקה והנחתה ערבי שירה שבועיים בקפה מישל, נווה צדק.
2013 – "אהובי ישמעאל" – הוצאת נשמה, עורך: דורון קורן.
רומן בין ישראלית לעובד זר מאפריקה, מסופר בשירה ובקטעי פרוזה.
2017 – "שטויות מהאייפון" – ספרי עתון 77, עריכה: יובל גלעד.
"שטויות מהאייפון הנו ספר שירה אמיץ וכן, ששיריו הם קפסולות אמת קטנות ומרוכזות.
השירים נכתבו בטלפון הסלולרי, באופן המתאים לעידן מופרע הקשב והריכוז של ימינו.
אלה מעין פתקים ליריים ובוטים גם יחד, שנכתבו מתוך התבוננות קיומית בעולם המשתנה במהירות.
הנושאים בספר מגוונים: הזדקנות, עולם השירה ושטחיותו, מחנק אורבני, קנאה בין חברות, מיניות בוטה, מנוצלת ומנצלת, ועוד.
אבל על כולם שורה רוח חתרנית שמנסה לחשוף את פרצופם האמיתי של העולם ושל המין האנושי."
2014 – "יונתן התמנון המתמהמה" – הוצאת נשמה, איור: אילונה גבעון.
יונתן התמנון נצמד לאימו וחושש להיות עצמאי, עד שיום אחד הוא יוצא לשחות בים לבדו, מתיידד עם יצורים מעניינים ונעשה עצמאי, לשמחתו ולשמחת אימו.
2014 – "מה שחשוב לי הוא לא הדבר החשוב בעולם" – הוצאת נשמה, איור: שרונה גונן.
הילד אמן מלידה ולא חשוב לו תערוכות או פרסום, כפי שאימו רוצה עבורו.
הוא רק רוצה להיות הוא עצמו: מה שחשוב לו הם "הגשמה עצמית", מילים, ציורים ועולמו הדמיוני.
2014 – "סוסנת הים הורודה והירקים" – הוצאת נשמה, איור: אמיר פולק.
ספר שמלמד על זיהום מי הים, על ידי מפעלי בני האדם, כיצד לעשות הפגנות, "לנקוט עמדה", וכיצד יצורי הים מצאו פתרון על ידי נתינת תמורה ליצורים האמפיביים, אשר פתרו להם את הבעיה.
2015 – "נעה הארנבת הנעלבת" – הוצאת נשמה, איור: הילי דולב.
נעה הפכה מארנבת נעלבת למאושרת כאשר שינתה ממינהגיה, בעקבות תובנות האני שלה.
1996 – "צילומים אווה", תיאטרון הבמה, ירושלים.
1998 – "אין מציל", גלריה גרוס, דיזנגוף סנטר, צילום, אוצרת: נעמי שלו.
2000 – "ביטוח לאומי לאהבה", בית העם, תל אביב.
2008 – "אהובי ישמעאל", תערוכת חלון, פלורנטין 10, מיצב שכלל צילום אובייקט ושיר.
עידוד טרור על ידי הרשות הפלסטינית נעשה באמצעות שימוש בגופים רשמיים העומדים לרשותה, או לרשות באי כוחה, כחלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הקמפיין כולל הנצחת מחבלים פלסטינים שביצעו פיגועי התאבדות או שנהרגו על ידי ישראלים במהלך ביצוע פיגוע או ניסיון פיגוע, תשלומי משכורות למחבלים ולאסירים ביטחוניים שנאסרו על ידי מדינת ישראל בעקבות ביצוע פיגועים, או לבני משפחותיהם של מחבלים שנהרגו והכנסת חומרי הסתה לתוכנית הלימודים בבתי הספר ברשות.
הרשות מנציחה מחבלים שביצעו פיגועים על מנת להאדיר את שמם.
טורנירי ספורט וקבוצות ספורט נקראים על שם מחבלים שונים, כדוגמת טורניר על שם זיאד דעאס שביצע את פיגוע התאבדות בחדרה ב-2005 שנרצחו בו שישה ונפצעו שלושים.
מחנות קיץ, בתי ספר, טקסי סיום ואירועי ספורט, נקראו על שמה של דלאל מוגרבי, שהובילה את הפיגוע בכביש החוף בשנת 1978 בו נרצחו 35 ישראלים.
טהאר חאמד, צלף שביצע את הפיגוע בוואדי חרמיה (2002) והרג 10 ישראלים במחסום צה"ל, זכה בעיתון הרשמי של הרשות לכינוי "גיבור האינתיפאדה".
בדו"ח שפרסם ב-2015 ארגון מבט לתקשורת פלסטינית (PMW), כתב כי עשרות בתי ספר ברשות נקראו על שם מחבלים ושימשו להאדרתם, אם בשמות בתי הספר ואם בשילוב תמונות המחבלים בסמלים, יצירות והנצחה בפעילויות שונות.
בנאום שנשא יו"ר הרש"פ אבו מאזן ב-2008, ששודר בטלוויזיה הפלסטינית, שיבח את המחבלים היושבים בכלא הישראלי בעקבות ביצוע פיגועים קטלניים.
ב-2015 נאם אבו מאזן בערוץ הטלוויזיה של הרשות הפלסטינית ונשא דברי ברכה לפעולות המוראביטון ולפעולות הג'יהאד שנעשו על מנת להגן על הר הבית מיהודים:
באוגוסט 2018 הוציא מכון ממרי דו"ח בנושא "תנועת הפת"ח והרשות הפלסטינית בראשות מחמוד עבאס: שבחים למחבלים ולבני משפחותיהם ותמיכה בדיור למשפחות שהידים" שמציג דוגמאות לתמיכה המוסדית והמוראלית של הרש"פ ותנועת פת"ח במחבלים ובמאבק המזוין נגד ישראל.
באוקטובר 2022 שרת הבריאות הפלסטינית שיבחה בישיבת הממשלה של הרשות הפלסטינית את חוליית הטרור גוב האריות, שביצעה סדרה ארוכה של פיגועי ירי ומטענים, ואמרה: "ברכות לגוב האריות, לשהידים, לאסירים ולכל התושבים בשכם".
בינואר 2023 שר הדתות הפלסטיני הוציא מכתב לאנשי הדת במסגדים המשבח את השאהידים והאסירים והגדיר את הנאמנות לשהידים ולאסירים כ"כנשק החזק ביותר בעימות עם ישראל".
ב-2019 העניק עבאס זכי בשבתו כחבר הוועד המרכזי של פתח, אות הוקרה למשפחתו של עמר אבו לילא, מחבל שביצע פיגוע דקירה וירי באזור אריאל.
ב-2023 זכי הביע תמיכה לטבח שביצעו מחבלי חמאס בישובי עוטף עזה, ואמר שהוא מודה להם על "המוכנות לפעולת ה-7 באוקטובר".
שר ברשות הפלסטינית מטעם פת"ח, מועיד שעבאן, קרא בלוויתם של מחבלים שנהרגו בקרבות עם צה"ל בטול כרם במהלך מלחמת חרבות ברזל, חלקם קצינים במנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית, לאחדות כוללת בין כל הכוחות הפלסטינים במאבק המזוין נגד הכיבוש, והבהיר שהרשות הפלסטינית מחויבת למאבק זה.
בהמשך מסמך רשמי של משרד ההקדשים של הרשות יצא בהוראה למטיפים והדרשנים במסגדים לקרוא לרצוח אזרחים יהודים ולהצטרף ללחימה לצד החמאס.
ב-19 בנובמבר הוציא משרד החוץ הפלסטיני הודעה שבה הוא מכחיש את הטבח של החמאס וטוען כי הרג האזרחים בוצע על ידי חיל האוויר הישראלי.
במרץ 2024 פרסמה סוכנות הידיעות של הרשות הפלסטינית וופא כתבה לציון 46 שנים למותה של המחבלת דלאל מוגרבי, שהנהיגה את חוליית המחבלים שביצעה את פיגוע כביש החוף בו נרצחו 35 ישראלים.
כמו כן, בין השנים 2000 ל-2010 שידרה הטלוויזיה הפלסטינית מאות פעמים סרטון תעמולה על 72 הבתולות להן יזכו השהידים שייהרגו במסגרת עימות עם ישראל.
בשנת 2004 חוקקה הרשות חוק (19) לפיו כל פלסטיני או ערבי ישראלי שנאסר בישראל בגין פעולת טרור כנגד יהודים במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני, זכאי למענק חודשי שנע בין 1,400 ש"ח לחודש, ל-12,000 ש"ח לחודש.
גובה התשלום נגזר בהתאמה למספר שנות המאסר.
בנאום שנשא יו"ר הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, בפני הטלוויזיה הפלסטינית הרשמית בפברואר 2018, אמר כי תשלומים אלו הם "חובתנו הלאומית, האנושית והמוסרית, וחובת המאבק.
זה נתמך מההנהגה ומהממשלה הפלסטינית".
הסתה לטרור במדיה ובאמצעים נוספים
דו"ח שפרסם המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה על "אינתיפאדת היחידים" שהחלה שנת 2015, הציג את הרשתות החברתית כגורם שהצמיח את גל הטרור.
על פי הדו"ח, הרשתות החברתיות סייעו בהפצת שמועות ושקרים, רטוריקה שמטרתה לעורר זעם המוני, הדרכות מעשיות לביצוע מעשי טרור יעילים, מודלים לחיקוי ותמריצים חברתיים לביצוע פעולות הטרור.
גם החמאס וגם הפת"ח קידמו באופן רשמי מחאות ופעילויות המוניות, אולם הפת"ח - על אף שבמקרים מעטים קידמו חשבונותיו מסרים המעודדים שימוש באלימות, דוגמת יידוי אבנים - היה מתון משמעותית לעומת החמאס וגורמים אחרים שריכזו את השיח הקיצוני והאלים ביותר.
סרטוני תעמולה רבים הופצו ברשתות החברתיות בספטמבר 2015, כאשר חלקם שמו דגש על קריאות לצופים לנקוט בפעולה דוגמת "קבלו את ההחלטה בעצמכם, לא לחכות למנהיגים" או "מתי תביע את זעמך?".
בתקופת המהומות בישראל ב-2021 נכנס הקשר בין הטרור לרשתות החברתיות למרכז השיח התקשורתי, והתופעה קיבלה את הכינוי העיתונאי "אינתיפאדת הטיקטוק" או "טרור הטיקטוק" - זאת על אף שטיקטוק לא הייתה הפלטפורמה העיקרית ששימשה לקידום מעשי טרור, אלא ככל הנראה טלגרם.
בכלי התקשורת הוצגו סרטונים בעלי אופי אלים שהפכו ויראלים ברשת הטיקטוק ובפלטפורמות רשת אחרות, בהם מספר ערבים ישראלים הצטלמו כשהם נוקטים באלימות והשפלה כלפי יהודים בישראל, בעיקר בעלי חזות חרדית.
בסוף אפריל 2022, עם סיום חודש הרמאדן, פרסמה מחלקת הסייבר בפרקליטות המדינה כי נבחנו למעלה מ-14,000 פרסומים ברשתות החברתיות אשר אותרו על ידי צה"ל ושב"כ.