tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות המשבר, ארצות הברית ארגנה חבילת סיוע של 50 מיליארד דולר למקסיקו בינואר 1995, בתיאום עם קרן המטבע הבין-לאומית, G7 והבנק להסדרי סליקה בין-לאומיים.
מספר בנקים במקסיקו קרסו, נוכח גל נרחב של חדלות פירעון משכנתאות, והמדינה נכנסה למיתון.
שיעורי העוני והאבטלה עלו באופן משמעותי.
בשנת 1994, השנה האחרונה לכהונתו של קרלוס סלינס, תמך סלינס במועמדותו של לואיס דונלדו קולוסיו מטעם המפלגה המוסדית המהפכנית (PRI).
בדומה לממשלים קודמים בשנות בחירות, ננקטה מדיניות כלכלית מרחיבה.
הגירעון בחשבון השוטף הגיע לכ-7% מהתוצר מקומי גולמי, והחלה הנפקה של איגרות חוב קצרות טווח במטבע מקומי עם החזר מובטח בדולרים, שנקראו "טסובונוס".
לאחר כניסת הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה לתוקף ב-1 בינואר 1994, זרם הון זר משמעותי למקסיקו.
לדוגמה, בנק צ'ייס מנהטן החזיק אז בכ-1.5 מיליארד דולר בניירות ערך מקסיקניים.
עם זאת, פרוץ המרד בצ'יאפס ורצח קולוסיו בטיחואנה, יצרו אי ודאות פוליטית.
כתוצאה מכך, עלתה פרמיית סיכון על נכסים פיננסיים מקסיקניים.
בנק מקסיקו שמר על טווח תנועה צר לשער החליפין מול הדולר, באמצעות התערבות בשוקי המט"ח.
הבנק הנפיק חוב בדולרים כדי לרכוש פסו ולהגביר את ערכו, תוך ניסיון למנוע פיחות שעלול היה להאיץ את האינפלציה.
פעולה זו עודדה יבוא והרחיבה את הגירעון המסחרי.
הבנק המרכזי נמנע מהעלאת ריבית בשנת בחירות, ובמקום זאת רכש חוב כדי לשמור על הבסיס המוניטרי.
תשלומים בדולרים עבור איגרות החוב, יחד עם התערבויות בשוק המט"ח, דלדלו את יתרות המט"ח של המדינה.
בהתאם להשילוש הבלתי אפשרי, התעקשות על שמירת שער חליפין קבוע יחד עם זרימת הון חופשית פגעה ביכולת המדינה לנהל מדיניות מוניטרית עצמאית.
ב-20 בדצמבר 1994 הכריז הנשיא החדש ארנסטו סדייו על פיחות הפסו בשיעור של 13%–15%, שבוצע על ידי הבנק המרכזי של מקסיקו.
הפיחות, שבא לאחר התחייבויות קודמות שלא לבצע מהלך כזה, ערער את אמון המשקיעים ביציבות המאקרו-כלכלית של המדינה.
בתגובה, החלו משקיעים לדרוש פרמיית סיכון גבוהה יותר על נכסים מקומיים, מה שהגביר את הלחץ להעלאת ריבית והוביל להמשך ירידת ערך הפסו.
משקיעים זרים, שציפו להמשך הפיחות, החלו למכור נכסים מקסיקניים ולמשוך הון מהמדינה.
בורסת מקסיקו רשמה ירידות חדות.
עליית הריבית שבוצעה בניסיון לבלום את בריחת ההון הובילה להאטה בצמיחה הכלכלית.
כאשר נדרשה מקסיקו לגלגל את התחייבויות החוב שלה, כמעט ולא נמצאו משקיעים חדשים.
לצורך פדיון איגרות החוב מסוג טסובונוס, נדרש הבנק המרכזי לרכוש דולרים באמצעות פסו שערכו נשחק – מהלך יקר שהוביל למצב של קרבה לחדלות פירעון.
ב-22 בדצמבר אפשרה הממשלה לשער החליפין לצוף באופן חופשי, והפסו נחלש ב-15% נוספים.
שער החליפין ירד מ-3.4 פסו לדולר לכ-7.2 פסו לדולר, והתאושש רק חלקית לרמה של 5.8 פסו לדולר לאחר ארבעה חודשים.
באותה תקופה נרשמה עלייה של 24% במחירים, ושיעור האינפלציה הכולל ב-1995 עמד על 52%.
קרנות נאמנות שהשקיעו כ-45 מיליארד דולר בנכסים מקסיקניים החלו למכור נכסים במקסיקו ובשווקים מתעוררים נוספים.
המשבר גרם להדבקה פיננסית שהתפשטה לאסיה ואמריקה הלטינית.
משקיעים אמריקאים בניירות ערך מקסיקניים סיכנו הפסדים של בין 8 ל-10 מיליארד דולר.
ההשפעות של המשבר על כלכלות כמו צ'ילה וברזיל כונו "אפקט הטקילה".
בינואר 1995 כינס נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, פגישה עם מזכיר האוצר של ארצות הברית החדש רוברט רובין, יושב ראש הפדרל ריזרב אלן גרינספן וסגן מזכיר האוצר לורנס סאמרס, לדון בתגובה למשבר הפסו.
סאמרס הציג את הצורך הדחוף בתמיכה פיננסית רחבת היקף, בסכום של כ-25 מיליארד דולר.
קלינטון פנה לקונגרס האמריקאי בניסיון לגייס את המימון הדרוש, כשהמניע המרכזי היה מניעת גידול אפשרי בהגירה בלתי חוקית ממקסיקו, וכן צמצום הסיכון להדבקה פיננסית במדינות מתעוררות נוספות.
במסגרת התיאום הבינלאומי גובשה חבילת חילוץ בסך 50 מיליארד דולר, בניהול קרן המטבע הבין-לאומית ובתמיכת G7 והבנק להסדרי סליקה בין-לאומיים.
החבילה כללה ערבויות להלוואות של החוב הציבורי המקסיקני, במטרה להפחית את פרמיית הסיכון ולשקם את אמון המשקיעים.
במקביל, הוטלו על מקסיקו תנאים מחמירים שכללו הגבלות בתחומי מדיניות מוניטרית ומדיניות פיסקלית, אך הימנעות מצעדים כמו פרוטקציוניזם או בקרות הון שעלולות היו להפר את התחייבויות המדינה בהסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה.
ערבויות ההלוואות סייעו למקסיקו לבנות מחדש את מבנה החוב הקצר ולהחזיר נזילות לשוק.
מתוך הסכום הכולל, ארצות הברית תרמה 20 מיליארד דולר, ה-IMF תרם 17.8 מיליארד דולר, ה-BIS תרם 10 מיליארד דולר, מדינות אמריקה הלטינית תרמו מיליארד דולר, וקנדה הוסיפה מיליארד דולר קנדי.
תהליך גיבוש החבילה עורר התנגדות בקונגרס ובתקשורת.
מבקרי המהלך, ובהם חברי קונגרס מסוימים, סברו כי על מקסיקו לנהל משא ומתן עם נושיה ללא מעורבות אמריקאית, כדי למנוע סיכון מוסרי.
מנגד, תומכי המהלך, בהם גרינספן, הזהירו כי חדלות פירעון מקסיקנית תביא לתוצאות חמורות יותר לכלכלה הגלובלית.
לאחר שהקונגרס של ארצות הברית דחה את הצעת החוק, החליט ממשל קלינטון להשתמש בקרן ייצוב החליפין של מחלקת האוצר של ארצות הברית לצורך מימון ערבויות ההלוואה.
השימוש בכספים אלו הניב רווח של כ-600 מיליון דולר, והחוב הוחזר במלואו לפני מועד הפירעון.
עם זאת, ההקצאה עוררה ביקורת כלפי רובין, בשל עברו כיו"ר שותף בגולדמן זקס, שהייתה פעילה בהפצת אג"ח ומניות מקסיקניים.
כלכלת מקסיקו נקלעה למיתון חמור בעקבות פיחות הפסו ויציאת ההון.
המגזר הבנקאי נפגע קשות, כאשר מספר בנקים קרסו בעקבות חשיפת נכסים באיכות נמוכה ופרקטיקות אשראי בעייתיות.
אלפי משכנתאות נקלעו לחדלות פירעון, מה שהוביל לעיקולים נרחבים.
השפעת המשבר ניכרה גם ברמת החיים.
שיעור האבטלה זינק מ-3.9% ב-1994 ל-7.4% ב-1995, ולמעלה ממיליון עובדים במגזר הפורמלי איבדו את משרותיהם.
הכנסה ממוצעת למשק בית צנחה בכ-30%.
שיעור העוני הקיצוני עלה ל-37% ב-1996, לעומת 21% בלבד ב-1994, והחזיר את המדינה לרמות עוני שלפני עשור.
רק בשנת 2001 החלה התאוששות ברמות העוני.
השפעת המשבר הייתה חמורה במיוחד באזורים עירוניים, בשל הרגישות הגבוהה יותר לשוק העבודה ולתנאים מאקרו-כלכליים.
משקי בית באזורים כפריים נטו לעבור לחקלאות קיום ולפיכך ספגו פחות את השפעת ההידרדרות הכלכלית.
ב-1995–1996 חלה ירידה של 17% בלבד בהכנסה לנפש בענפי חקלאות, לעומת ירידות של 48% במגזר הפיננסי ו-35% בענפי בנייה ומסחר.
צריכת משקי הבית ירדה ב-15% והוקדשה בעיקר לסחורות חיוניות.
הוצאות על שירותי בריאות הצטמצמו, וחלה ירידה בחיסכון.
העברות כספים ממקסיקנים המתגוררים מחוץ למדינה עלו משמעותית, כפי שמעידה הכפלת סכום ההעברות בין 1994 ל-1996.
הירידה בביקוש לשירותי בריאות בסיסיים הובילה לעלייה של 7% בשיעורי התמותה בקרב תינוקות וילדים בשנת 1996. העלייה החריפה במיוחד באזורים שבהם נשים נאלצו לצאת לעבודה מחוץ לבית בעקבות המשבר הכלכלי.
חוקרים מסוימים ראו במשבר תוצאה של המעבר לגישה הנאו-ליברלית של קונצנזוס וושינגטון.
לפי ניתוח זה, המשבר חשף חולשות מבניות של מערכת בנקאית מופרטת בכלכלה פתוחה שתלויה בהון זר.
המשחק של אֶנְדֶר הוא ספר מסוגת המדע הבדיוני מאת אורסון סקוט קארד, שיצא לאור ב-20 במאי 1985. הספר מבוסס על סיפור קצר שהתפרסם בביטאון "אנלוג" בשנת 1977. נכון ל־2008, הוא אחד הספרים המוכרים ביותר של הסוגה, לאחר שזכה בפרסי הוגו ונבולה היוקרתיים.
נוצרו שלוש סדרות של ספרי המשך, סיפורים קצרים שפורסמו מדי חודש באתר האינטרנט של קארד.
באוקטובר 2013 יצא סרט קולנוע באותו השם המבוסס על הספר.
הספר עוקב אחר שנות שהותו של אנדר (קיצור ל"אנדרו" וגם ender - מסיים, מחסל) וִיגִין בבית הספר ללחימה, המיועד להכשיר מפקדי ספינות וציי חלל במלחמה נגד גזע חייזרים תבוני ועוין לכאורה, המכונה באגים (בשפה המדעית: "פורמיקים").
אנדר נלקח ממשפחתו כשהוא בן שש, ומשוגר לבית הספר, הממוקם בתחנת חלל הנמצאת בחגורת האסטרואידים ושוהה בחברת ילדים אחרים, מגיל שש ועד גיל שתים עשרה בערך, הלומדים ומתאמנים לקראת העברתם לבתי ספר מתקדמים יותר, ובסופו של דבר לשירותם בצי.
במרכז תוכנית הלימודים נמצא משחק המלחמה, שבו קבוצות תלמידים (המכונות "צבאות") נלחמות במשחק לייזר זו נגד זו בתנאי אפס כבידה.
בתחילת לימודיו, אנדר מתאמן לבדו, ככל התלמידים - אולם בשל יכולותיו יוצאות הדופן הוא מועבר לאחד ה"צבאות" מוקדם מהרגיל.
גם כחייל פשוט ב"צבא" הוא מוכיח יכולות יוצאות דופן, אולם אלו גורמות גם לבעיות חברתיות, ולהתנגשות בינו לבין מפקדיו - ילדים גם הם - מה שגורם להעברתו מקבוצה לקבוצה.
במקביל לפעילותו במסגרת הצבאות, הוא משתתף במשחק פסיכולוגי המערב אותו ואת מערכת המחשב של בית הספר, וחושף את בעיותיו הפסיכולוגיות, אחריהן עוקב מנהל בית הספר, הקולונל היראם גראף.
אנדר מקודם עוד ועוד, ומגיע למערך אימונים שבו המורה שלו הוא מאזר רקהאם, המפקד בעל התובנה שסייעה להביס את הבאגים במלחמה הקודמת.
בשלב מסוים במערך האימונים הזה הוא מתרגל פיקוד על צי שבו מפקדי המחלקות הם פקודיו הטובים ביותר וידידיו מ"צבאות" בית הספר ללחימה.
בתום התרגיל האחרון מסתבר לאנדר ולחבריו שהקרבות האחרונים כלל לא היו תרגילים, ושפקודותיהם הועברו לציי מלחמה אמיתיים שהשמידו את גזע הבאגים במלחמה טוטאלית.
הספר מסתיים במעקב אחר אנדר, שמתמוטט עם קבלת הידיעה שהוא השמיד גזע חייזרים תבוני.
לאחר שנים הוא מוצא, בפלנטה שיושבה בעבר על ידי באגים, שריד אחרון מהגזע שנשמר עבורו - גולם שמור של מלכה, ממנה יכול להתפתח שוב הגזע.
באופן טלפתי משדרת אליו המלכה את משימתו - למצוא פלנטה שבה היא תוכל להתקיים ולכונן שוב את תרבותה ואת הגזע שלה.
אנדר יוצא, ביחד עם אחותו, למסע שמטרתו מציאת פלנטה שכזו.
עלילה משנית בספר עוסקת באחיו ואחותו של אנדר, פיטר וולנטיין.
שניהם, כמו אנדר, מבריקים בצורה יוצאת דופן, אלא שבגלל הפרופיל הפסיכולוגי שלהם הם אינם מסוגלים לשרת בצבא - פיטר אכזרי מדי וולנטיין רחומה מדי.
השניים משתפים פעולה, ומנצלים זה את כשרונותיו ותכונותיו של זה כדי לרכוש לעצמם, בשמות עט ("לוק" לפיטר ו"דמוסתנס" לוולנטיין) עמדה פוליטית בפורומים פוליטיים אמריקניים.
את המוניטין שצברו הם מנצלים על מנת למנוע מלחמת עולם כשמסתיימת המלחמה נגד הבאגים.
פיטר ממונה לאחר תום המלחמה להגמון - משרה אותה הוא הופך לשקולה כנגד "נשיא העולם", וולנטיין מצטרפת לאנדר במסעותיו וכותבת ספרי היסטוריה מדויקים ובעלי מסרים הומניסטיים ההופכים את שם העט שלה לאגדה.
עלילותיו של פיטר לאחר תום "המשחק של אנדר" מפורטות בסאגת ההמשך "הצל של ההגמון", בעוד עלילותיהם של אנדר וולנטיין מפורטות בטרילוגיית ההמשך הנפתחת ב"קול למתים".
הספר עוסק בעיקר בחינוך ובמנהיגות אך מציג בצורה חטופה עולם עתידני, שבו חוקי הגבלת ילודה מופעלים בניסיון להתגבר על פיצוץ האוכלוסין.
בעולם זה ממשיכה להתקיים המלחמה הקרה, ועל אף שבני האדם התאחדו לאחרונה בניסיון להגן על הגזע מפני הבאגים, החששות ההדדים לא נעלמו וברית ורשה מתכננת לתקוף את מדינות המערב ברגע בו איום הבאגים יוסר.
מרכזו של הספר הוא הדיון שהוא עורך בדילמות מוסריות, כגון:
האם קיימות מטרות חשובות מספיק, המתירות לנו לעשות כרצוננו בחייהם של פרטים על מנת להשיג אותן?
(וספציפית, האם מותר היה לצבא להשתמש באנדר ככלי בניסיון להפכו לגנרל מבריק, בידיעה שהוא עשוי להרוג אנשים ולרסק את עצמו בתהליך?)
האם טבעם של בני האדם הוא להשמיד דברים שאינם מובנים להם או שהם חוששים מהם?
(הדיון בדילמה זו נמשך בספרים הבאים: "קול למתים", "קסנוסייד" ו"ילדי המחשבה").
הספר נכתב במקור כנובלה (סיפור קצר) באותו השם, אותו ניתן למצוא במקבץ הסיפורים "מפות במראה".
הנובלה המקורית "המשחק של אנדר" הציגה מבט חטוף לחוויותיו של אנדר בבית הספר ללחימה ובית הספר לפיקוד.
עלילת הרומן המלא מקיפה יותר וכוללת את חייו של אנדר לפני, במהלך, ואחרי המלחמה, ומכילה גם כמה פרקים המתארים את המהלכיהם הפוליטיים של אחיו ואחותו הגדולים בכדור הארץ.
הסופר, אורסון סקוט קארד, הצהיר כמה פעמים, בעל פה ובכתב, כי המשחק של אנדר נכתב כדי ליצור את הדמות של אנדר בתפקידו כ"דובר עבור המתים" בספר ההמשך, קול למתים, ולכן עיבד את המשחק של אנדר לרומן.
קארד רצה לכתוב את הספר את "קול למתים" וחשב שדמותו של אנדר תתאים לדמות הראשית בסיפור המתוכנן והתכוון לספק רקע נאות.
קארד אמר כי הוא הופתע כאשר הספר הפך להיות רב-מכר ולאחד מספרי המדע הבדיוני המפורסמים ביותר.
בהקדמה שכתב קארד לרומן שלו ב־1991, דן קארד בהשפעת סדרת המוסד של אייזק אסימוב על הנובלה והרומן.
עיבודו של ההיסטוריון ברוס קאטון על מלחמת האזרחים האמריקנית השפיעה, גם היא, על קארד רבות.
המשחק של אנדר היה רומן המדע־בדיוני הראשון שפורסם לגמרי באינטרנט, כאשר הועלה לשרתי Delphi שנה לפני הדפסת הפרסום.
המשחק של אנדר התקבל בביקורות טובות.
הרומן זכה בפרס נבולה לרומן הטוב ביותר בשנת 1985. ובפרס הוגו לרומן הטוב ביותר 1986, שנחשבים לשני הפרסים היוקרתיים בסוגת המדע הבדיוני.
המשחק של אנדר גם היה מועמד לפרס Locus בשנת 1986, והתמודד וזכה בפרסים רבים לאורך השנים.
מבקרים שונים מחו על האלימות בספר והצלחתו של הספר בקרב ילדים ונוער הגבירה את הביקורות בתחום זה.
בהקדמתו לספר, כותב קארד על מכתבים ובהם תגובות שונות, שקיבל מקוראי הספר.
באחד מהמכתבים כותבת לו מורה לתלמידים מחוננים שהצורה בה הוא מציג את חשיבתם של אנדר וחבריו מעוותת ואינה מציגה את חשיבתם האמיתית של ילדים מחוננים.
לעומת זאת, אחד המכתבים, המגיע מקבוצת נוער מחונן, מציין את הזדהותם המוחלטת עם הספר ועם הפסיכולוגיה העומדת מאחוריו.
אחד המכתבים שמזכיר קארד נכתב על ידי טייס אמריקאי במלחמת המפרץ.
הטייס מציין במכתבו כי הוא וחבריו זוכים לציוד ולמיגון הזולים והפשוטים ביותר, וכי כל גיחה עלולה להיות האחרונה שיעשה בחייו.
את המלחמה משווה הטייס למלחמתו של אנדר, והוא מספר כיצד הוא שואב כוחות מהקריאה בספר, לקראת יציאתו לגיחה נוספת שממנה אולי לא ישוב.
סדרת ספרי המשך אחת מתארת את מסעותיו של אנדר ואחותו בחלל בחיפוש אחר בית למלכת הכוורת וכוללת את הספרים:
קול למתים (1986), (בתרגומים חדשים יותר תורגם לשם "דובר למתים")
הספר "אנדר בגלות" מתאר את קורותיו של אנדר בתקופה שבין סיום עלילת "המשחק של אנדר" לבין תחילת עלילת "קול למתים".
סדרת ספרי המשך נוספת, "סדרת הצל" שנקראת גם הסדרה של בין, מעניקה נקודות מבט שונות על הסיפור המקורי ומתארת את השנים לאחר תום המלחמה ב"פורמיקים" ותחילת המאבקים הפנימיים בין מעצמות כדור הארץ ואת הילדים מבית הספר ללחימה, מנקודת המבט של בין.
הספר האחרון בסדרה: "הצל האחרון" נועד לחבר את "סדרת הצל" והסדרה המקורית של אנדר להביא לסיומן.
הספר יצא לאור בשנת 2021 ותורגם לעברית על ידי הוצאת אופוס ב-1 במאי 2023.
סדרה נוספת שיוצאת היא "מלחמת הפורמיקים הראשונה".
בה מתואר המפגש הראשון בין בני האנוש ל"פורמיקים".
זהו הרקע לספר הראשון "המשחק של אנדר".
סדרה נוספת שיוצאת היא "מלחמת הפורמיקים השנייה".
The Swarm - (אוגוסט 2016, לא תורגם לעברית)
The Hive - (יוני 2019, לא תורגם לעברית)
ספר נוסף, שלא תורגם לעברית, נקרא "First Meetings", והוא אוסף של סיפורים קצרים על דמויות מהסאגה.
כל ספרי ההמשך זכו להצלחה.
הספר זכה למספר עיבודים, ביניהם סרט (2013), משחקי מחשב ווידאו, קומיקס ותסכית.
המשחק של אנדר תורגם ל־34 שפות.
ביניהן: אלבנית, בולגרית, עברית, גרמנית, יוונית, יפנית, סרבית ועוד.
המשחקים האולימפיים הם אירוע עולמי של תחרויות ספורט רב-ענפיות הנערך אחת לשנתיים – פעם משחקי קיץ ופעם משחקי חורף.
לאחר המשחקים האולימפיים מתקיימים המשחקים הפאראלימפיים (מהמילה היוונית "Para", ליד) בהשתתפות ספורטאים בעלי מוגבלויות.
במשחקים האולימפיים משתתפים טובי הספורטאים מכל העולם, והם נחשבים במרבית הענפים האולימפיים לאירוע השיא העולמי של אותו ספורט.
כיום נערכים המשחקים האולימפיים העיקריים בקיץ מדי ארבע שנים, ומשחקי החורף המצומצמים יחסית נערכים שנתיים לאחר מכן.
משחקי הקיץ הם האירוע הספורטיבי הגדול ביותר בעולם מבחינת היקף ההשתתפות.
היקף הצפייה במשחקים בכלי התקשורת נחשב השני בגודלו לאחר היקף הצפייה במשחקי גביע העולם בכדורגל (המונדיאל).
המונח "אולימפיאדה" התייחס בעבר לתקופה בת 4 השנים שבין המשחקים האולימפיים, אך כיום הוא משמש בקרב דוברי עברית לתיאור האירוע עצמו, ובהשאלה כדי לציין אירועים תחרותיים כלל-עולמיים נוספים.
באנגלית נפוץ המונח "The Olympics" ("האולימפיים") כהתייחסות לאירוע ולמשחקים.
לשלושת המתחרים המובילים בתחרויות השונות מוענקות מדליות כשהמדליה החשובה ביותר היא זהב ואחריה, בסדר יורד, המדליות כסף וארד.
קבלת מדליה כשלעצמה נחשבת להישג יוקרתי, אולי החשוב ביותר בעולם הספורט, והיא מזכה את המקבל גם בתואר "אלוף אולימפי".
בענפי הלחימה כמו ג'ודו, אגרוף, טאקוונדו והיאבקות מחולקות שתי מדליות ארד.
במקור, נערכו המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה בעיר אולימפיה.
המשחקים האולימפיים הראשונים שתועדו התקיימו בשנת 776 לפנה"ס והיו אירוע יווני פנימי בלבד, אך החל מהמאה ה-3 לפנה"ס שותפו גם ספורטאים ממדינות אחרות במשחקים, והאירוע, שהיה אירוע של תהילה אישית, הפך לאירוע של תהילה מדינית.
האירוע היה חשוב עד כדי כך שהמלחמות הופסקו עד לסיום התחרויות.
לאירוע היה מימד דתי והוקרבו בו קורבנות.
ענפי הספורט שכללו המשחקים האולימפיים ביוון העתיקה היו זריקת דיסקוס, היאבקות, אגרוף, פאנקרטיון (שילוב בין היאבקות לאגרוף), ריצה, קפיצה לרוחק, הטלת כידון ומרוץ מרכבות.
המנצחים זכו לזרי עלי עץ זית, המדליות של אותם זמנים, להערצה, פסלים, ולשירים שהנציחו אותם.
המפסידים לא קיבלו דבר, כיוון שביוון העתיקה המושג של השתתפות למען ההשתתפות לא היה קיים.
במשחקים, הוענקו רק מקומות ראשונים למנצחים.
השתתפו בהם גברים בלבד, שהתחרו בעירום מלא.
לא רק שנשים נשואות לא הורשו להשתתף, גם נאסר עליהן לצפות במשחקים.
נשים שנתפסו מציצות הוצאו להורג.
תחרויות מיוחדות לבתולות נערכו זמן קצר לאחר קיום המשחקים האולימפיים.
התחרות נקראה בשם "הראיה", על שם הרה, אשתו של זאוס, שהיא גם מגוננת הבתולות.
המשחקים האולימפיים התקיימו בעת העתיקה במשך 1,168 שנים, ופער ארבע השנים בין המשחקים נשמר באדיקות רבה, מה שיצר מחזוריות מקודשת ו"סגורה".
מסיבה זו – קיום סדיר של המשחקים, ולעיתים גם כאלה שלא נערכו, אך נספרו כאילו נערכו, וזאת על מנת שלא לפגוע במחזוריות המקודשת – נהגו היסטוריונים להשתמש במניין האולימפיאדות לציון אירועים חשובים.
בשנת 394 לספירה גרמה התערבות הקיסר תאודוסיוס הראשון לביטול המשחקים כחלק מהתקפותיו על הפגניות.
המסורת האולימפית חודשה בשנת 1894: בוועידה בין-לאומית, בהשתתפות נציגים מ-13 ארצות שהתקיימה בסורבון שבפריז, הוחלט פה אחד על חידוש המשחקים האולימפיים.
מי שהוביל את הרעיון היה הברון פייר דה קוברטן.
דה קוברטן הוא אשר טבע את הסיסמה "לא הניצחון חשוב אלא ההשתתפות", אך גם את הסיסמה שהפכה לסיסמת הספורט בכללותו: "מהר יותר, גבוה יותר, חזק יותר!".
כמתבקש, המשחקים המחודשים הראשונים, שנערכו ב-6 באפריל 1896, התקיימו באתונה.
במשחקים אלו השתתפו 241 מתחרים מ-14 מדינות ב-43 תחרויות, למעלה מ-200 מהם היו יוונים.
לפני כן לא אורגנו תחרויות בין-לאומיות בסדר גודל כזה.
תביעתה של יוון שכל המשחקים יתקיימו בשטחה לא התקבלה, והוחלט על סבב במדינות העולם השונות.
בהתאם להחלטה זו, ארבע שנים מאוחר יותר במשחקים שהתקיימו בפריז השתתפו למעלה מפי 4 יותר ספורטאים, כולל 22 נשים, שהורשו להשתתף לראשונה, בגולף, בטניס, בקרוקט וברכיבה על סוסים.
מאז הפכו המשחקים למסורת, מדי ארבע שנים, פרט לתקופת מלחמות העולם שמנעו קיום שלוש אולימפיאדות (השישית, השתים עשרה והשלוש עשרה).
בניגוד למצב ביוון העתיקה, הרוח הספורטיבית המודרנית לא עמדה כנגד יצר המלחמה המודרני.
לאור מגפת הקורונה נדחתה אולימפיאדת טוקיו על ידי הוועדה המארגנת של המשחקים והוועד האולימפי הבין-לאומי בשנה, לקיץ 2021. עם זאת, הוחלט כי לא יהיה שינוי בשם המשחקים.
מאז האולימפיאדה הראשונה צמחו מספר המשתתפים ומספר התחרויות והגיעו למספר של 11,090 משתתפים ב-339 תחרויות בטוקיו 2020.
מאז חידוש המשחקים האולימפיים בשנת 1896 ועד היום היו 33 אולימפיאדות.
המשחקים האולימפיים של שלוש מהן (השישית, השתים עשרה והשלוש עשרה) לא התקיימו בשל מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.
שנה אולימפיאדהמיקום הערות1896האולימפיאדה הראשונהאתונה, יווןנשים לא השתתפו1900האולימפיאדה השנייהפריז, צרפת נשים השתתפו לראשונה באולימפיאדה1904האולימפיאדה השלישיתסנט לואיס, מיזורי, ארצות הברית1906"האולימפיאדה הרביעית"אתונה, יווןאולימפיאדה שנחשבה באותו הזמן, כאולימפיאדה הרביעית לכל דבר והשנייה שנערכה באתונה.
הוועד האולימפי הבין-לאומי הכיר בה, אך אינו מחשיב אותה כיום במניין האולימפיאדות.1908האולימפיאדה הרביעיתלונדון, הממלכה המאוחדתבה נקבע אורך ריצת המרתון הרשמי והקבוע1912האולימפיאדה החמישיתסטוקהולם, שוודיה מאולימפיאדה זו, ועד אולימפיאדת לונדון 1948 הוענקו מדליות גם בענפי אמנויות שונים.1916האולימפיאדה השישיתברלין, הקיסרות הגרמניתלא נערכה בשל מלחמת העולם הראשונה.
לבסוף בוטלו בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה.1944האולימפיאדה השלוש עשרהלונדון, הממלכה המאוחדתלא נערכה בשל מלחמת העולם השנייה.1948האולימפיאדה הארבע עשרהלונדון, הממלכה המאוחדת1952האולימפיאדה החמש עשרההלסינקי, פינלנד האולימפיאדה הראשונה שישראל השתתפה בה.
הופעת בכורה גם לברית המועצות.1956האולימפיאדה השש עשרהמלבורן, ויקטוריה, אוסטרליהסטוקהולם, שוודיה האולימפיאדה הראשונה בחצי הכדור הדרומי.
ישראל הייתה בין המדינות המשתתפות בחרם.1984האולימפיאדה העשרים ושלושלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית המדינה הראשונה שאירחה את המשחקים בפעם השלישית.
ברית המועצות ומדינות נוספות מהגוש המזרחי החרימו את האולימפיאדה כתגובה לחרם האמריקאי באולימפיאדה הקודמת.
השתתפות ראשונה של סין העממית באולימפיאדה.1988האולימפיאדה העשרים וארבעסיאול, קוריאה הדרומית השתתפות ראשונה של ספורטאים מקצוענים.1992האולימפיאדה העשרים וחמשברצלונה, קטלוניה, ספרדהאולימפיאדה הראשונה בה הורשו להשתתף שחקני NBA.
מדינת ישראל זוכה לראשונה במדליה אולימפית: יעל ארד שזכתה במדליית כסף ואורן סמדג'ה במדליית ארד – שניהם בענף הג'ודו.1996האולימפיאדה העשרים וששאטלנטה, ג'ורג'יה, ארצות הברית המדינה הראשונה שאירחה את המשחקים בפעם הרביעית.
100 שנים למשחקים האולימפיים.2000האולימפיאדה העשרים ושבעסידני, ניו סאות' ויילס, אוסטרליההאולימפיאדה השנייה בחצי הכדור הדרומי ובאוסטרליה.2004האולימפיאדה העשרים ושמונהאתונה, יוון ישראל זוכה במדליית הזהב הראשונה שלה במשחקים האולימפיים: גל פרידמן מוכתר לאלוף אולימפי בענף גלישת הרוח בדגם "מיסטרל".2008האולימפיאדה העשרים ותשעבייג'ינג, סיןסין המארחת זכתה לראשונה במקום הראשון בצבירת המדליות, עם 51 מדליות זהב.
האולימפיאדה נדחתה בשנה לשנת 2021 בשל מגפת הקורונה, אך נקראה טוקיו 2020. בשל המגפה, המשחקים התקיימו ללא קהל.2024האולימפיאדה השלושים ושלושפריז, צרפת האולימפיאדה השלישית בעיר, 100 שנה אחרי אולימפיאדת 1924משחקים עתידיים2028האולימפיאדה השלושים וארבעלוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית האולימפיאדה השלישית בעיר והחמישית בארצות הברית2032האולימפיאדה השלושים וחמשבריזבן, קווינסלנד, אוסטרליה האולימפיאדה השלישית באוסטרליה
משחקי החורף האולימפיים או בקיצור אולימפיאדת החורף הם המקבילה החורפית למשחקים האולימפיים.
משחקים אלה כוללים ענפי ספורט חורף – ענפי ספורט הנערכים על שלג או על קרח – כגון הוקי קרח, החלקה על הקרח או סקי.
בדומה למשחקי הקיץ האולימפיים, משחקי החורף נערכים גם אחת לארבע שנים.
מעט לאחר המשחקים האולימפיים "הרגילים", ובאותם מתקנים, נערכים המשחקים הפאראלימפיים, בהם מתחרים נכים במקצועות הזהים או דומים מאוד למקצועות באולימפיאדה הרגילה והספיישל אולימפיקס לבעלי מוגבלויות שכליות.
בשנת 1982 נוסדו "המשחקים הגאים" שמיועדים לאתלטים להט"בים.
בשנת 2010 הוחל בקיום טורניר נוסף בשם המשחקים האולימפיים לנוער.
משנת 2012 החלו להתקיים גם אולימפיאדות חורף לנוער.
אולימפיאדת החירשים היא אירוע הנערך מדי ארבע בשיתוף של הוועד האולימפי הבין-לאומי והוועד הבין-לאומי לספורט לקויי שמיעה.
ברוב ענפי הספורט האולימפי, המשחקים האולימפיים נחשבים ליוקרתיים ביותר בענף והזוכה במדליית זהב נחשב לאלוף העולם.
עם זאת, ישנם כמה ענפים שבהם המשחקים האולימפיים אינם נחשבים להישג האולטימטיבי ויש תחרויות יוקרתיות ופופולריות יותר מהם.
בין ענפים אלה: כדורגל (גביע העולם בכדורגל), טניס (טורנירי גרנד סלאם) אופניים (טור דה פראנס) וגולף (טורניר המאסטרס).
+ענפים שהוספו/הוחזרו בשנים האחרונותענף ספורטשנת התחלה לגבריםשנת התחלה לנשיםרוגבי20162016גולף20162016טיפוס20202020גלישת גלים20202020קראטה20202020סקייטבורדינג20202020ברייקינג20242024
בענף הרכיבה כל התחרויות משותפות לגברים ונשים.
בענפי השייט והקליעה הונהגו תחרויות נפרדות לנשים בשנה המצוינת.
לפני כן כל התחרויות היו פתוחות לשני המינים.
בייסבול וסופטבול הופסקו ב-2008 והוחזרו ב-2020.
כיום המשחקים האולימפיים מתאפיינים בשבועיים אינטנסיביים בהם יש תחרויות לאורך כל יום מהבוקר ועד הלילה, והן נחשבות לרגע השיא בענפים רבים.
האולימפיאדה נפתחת בטקס פתיחה מרשים, שבו המדינה המארחת מציגה את תרבותה, ובו צועדים הספורטאים וחברי המשלחות על פי משלחותיהם.
באופן מסורתי פותחת את מצעד המשלחות יוון ומסיימת אותו המשלחת של המדינה המארחת, כאשר ביניהן שאר המשלחות מסודרות לפי סדר הא"ב על פי שפת המדינה המארחת.
בשיאו של הטקס מגיע לאצטדיון הלפיד האולימפי, אשר הוצת באולימפיה ביוון והועבר מיד ליד במרוץ שליחים שכלל אלפי רצים ונמשך שבועות או חודשים (מרוץ מסוג זה נערך לראשונה באולימפיאדת ברלין (1936)), והספורטאי שזכה בכבוד להיות הרץ האחרון מדליק את האש האולימפית אשר תבער במשך 17 ימים עד סיום המשחקים.
ראש המדינה המארחת מכריז רשמית על פתיחת המשחקים, ונציגי המדינה המארחת משביעים את הספורטאים, השופטים והמאמנים.
בטקס נעילת האולימפיאדה מונפים (בסדר זה) דגל המדינה המארחת, הדגל האולימפי, דגל יוון כשבמקביל מושמע המנונה (הנפת הדגל היווני והשמעת ההמנון הם כהוקרה ליוונים שנתנו את ההשראה לתחרות זו) ולבסוף דגל המדינה שעתידה לארח.
הספורטאים המצטיינים נכנסים לאצטדיון כאשר הם נושאים את דגלי מדינותיהם, ובעקבותיהם נכנסים שאר הספורטאים במעורבב, כסמל לאחדות שיוצרת האולימפיאדה בין העמים.
לאחר מכן מתכנסים גם המתנדבים שסייעו לקיום האולימפיאדה.
בשלב הנאומים נואמים ראש העיר המארחת ויושב ראש הוועד האולימפי ומובעת תודה למארגנים.
דגל המשחקים האולימפיים מורד ומועבר לראש העיר המארחת את המשחקים הבאים.
בסיום הטקס מכובה האש האולימפית, שדלקה בכל זמן קיום המשחקים.
במשך כ-90 שנים הספורטאים שהתחרו במשחקים האולימפיים היו אמורים להיות חובבים ואסור היה להם להתפרנס ואף לא לקבל שום טובת הנאה בהקשר הספורטיבי.
ספורטאים שהתברר שקיבלו כספים בעבור כישוריהם הספורטיביים, נשללו המדליות שזכו בהן והם התבקשו להחזירן.
רק באולימפיאדת סיאול נפתחו המשחקים האולימפיים להשתתפות של ספורטאים מקצועניים וכיום אין הבחנה בין חובב ומקצוען.
מבחינת הספורטאים המשתתפים, אין ספק שהם זוכים ליוקרה ולתהילה ובמיוחד הזוכים במדליות.
ספורטאים שזוכים במדליות יכולים לאחר מכן לתרגם את המוניטין לכסף, בקמפיינים פרסומיים, במענקים מהמדינה (למשל בישראל מוענק פרס של מיליון שקל לזוכה במדליית זהב), ואף במציאת נותני חסות.
רק מי שהוא אזרח המדינה או התאזרח בה יכול לייצג מדינה ולהשתתף בתחרויות.
לעיתים ספורטאים שאינם נכנסים לפי כללי מדינתם לאולימפיאדה, מחפשים חסות של מדינה אחרת ומתאזרחים בה כדי שיוכלו להשתתף (כך למשל נבחרת ישראל בבייסבול באולימפיאדת טוקיו (2020), הורכבה ברובה מילידי ארצות הברית).
במקצועות האולימפיים אין גיל מינימום גורף לכל המקצועות.
יש מקצועות שיש בהם גיל מינימום ויש מקצועות שאין בהם גיל מינימום.
כך למשל בעוד שבהתעמלות גיל המינימום עומד על גיל 16, בקפיצות למים גיל המינימום עומד על גיל 13. רק בענף אחד מותר לעשות שימוש בבעלי חיים – ענף הרכיבה בו מתבצעת רכיבה על סוסים.
לכל ענף ומקצוע יש חוקים והגבלות שונות הנגזרים בדרך כלל מהמטלה שנדרשת מהמתחרה.
יש ענפים שיש בהם הגבלת זמן, שבתוכה חייב האתלט לבצע את המטלה, בעוד שבענפים אחרים לא קיימת כלל הגבלת זמן.
השימוש בסמים מכל סוג שהוא אסור בהחלט ונערכות בדיקות שגרתיות לגילוי שימוש אסור שכזה.
בשנת 2016 הוחלט לא להשעות ספורטאי שיימצא בדמו שאריות של מריחואנה אך ההחלטה נכנסה לתוקף רק מתום אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016. בהחלטה שהתקבלה בשנת 2019 רוסיה הושהתה מהמשחקים האולימפיים לשנתיים, בשל השימוש הנרחב של ספורטאיה בחומרים אסורים.
ערים רבות שאפו לארח את האולימפיאדה, היות שמעבר לכך שבאירוח האולימפיאדה יוקרה רבה, המשחקים נחשבו למנוף להתפתחות של תרבות הספורט והכלכלה בעיר שבה הן מתקיימות.
לקראת כל תחרות כזו נבנים מתקנים אולימפיים ברמה גבוהה, שלאחר מכן משרתים את אותה עיר.
מבחינת ההיבט הכלכלי, זכויות השידור שנמכרות לרשתות השידור השונות וחסויות כמו גם מכירת כרטיסי כניסה לצופים המקומיים ולאלו שמגיעים מרחבי העולם, מכניסות כסף רב לקופת הוועדה המארגנת של המשחקים.
אולימפיאדת ברצלונה ואולימפיאדת בייג'ינג נחשבות לאולימפיאדות מוצלחות שהזניקו את הערים והמדינות אותן אירחו.
אך לקראת שנות העשרים של המאה ה-21, האולימפיאדות החלו להיחשב יותר כנטל על המדינה המארחת מאשר כנכס.
בשל העלויות הכלכליות הגבוהות הנדרשות לשבועיים בלבד הדורשות הכנות של שבע שנים, בהרבה מקומות שאירחו משחקים אולימפיים, קיימים אצטדיונים והיכלי ספורט שאין בהם צורך מחוץ לאירוח המשחקים ונהפכו לפילים לבנים.
העלויות האדירות נמדדות בכך שאולימפיאדת בייג'ינג למשל, הוצאו על הכנת האולימפיאדה 43 מיליארדי דולר.
בשל כך בחירת הערים המארחות לאולימפיאדות של 2024 (פריז), ו-2028 (לוס אנג'לס) נבחרו ללא מכרז, מפני שהן היו הערים היחידות שהסכימו לארח את המשחקים.
לאחר שהן אירחו כבר פעמיים ויש להן מתקנים קיימים.
במספר ענפים מתקיימות התחרויות מחוץ לערים המארחות: בערים שאינן ערי חוף, תחרויות השיט מתקיימות בערים הנמצאות לעיתים מאות קילומטרים מהעיר המארחת, ומשחקי הכדורגל מפוזרים באצטדיונים ברחבי המדינה.
הגוף העליון של התנועה האולימפית, אשר בחסותו מתקיימים המשחקים האולימפיים המודרניים הוא הוועד האולימפי הבין-לאומי.
הוועד נוסד בפריז ב-23 ביוני 1894, בכינוס שבו הוחלט על חידוש המשחקים האולימפיים וקיום האולימפיאדה הראשונה באתונה ב-1896.
הוועד האולימפי הבין-לאומי מורכב מ-115 חברים, 70 מתוכם נבחרים על בסיס אישי והאחרים הם נציגי פדרציות ספורט בין-לאומיות, נציגי ועדים אולימפיים לאומיים ונציגי הספורטאים האולימפיים.
הוועד האולימפי הבין-לאומי אחראי על כל ההיבטים הקשורים בארגון האולימפיאדות, כולל בחירת הערים שבהן יתקיימו המשחקים ותוכנית התחרויות במשחקים.
הסמל האולימפי, בצורת חמש טבעות שלובות, תוכנן לראשונה ב-1913 על ידי הברון פייר דה קוברטן, ככל הנראה בהשראת ממצא ארכאולוגי מתקופת האולימפיאדה הקדומה שביוון העתיקה.
משמעות הסמל הקדום אינה ברורה, אולם בעת המודרנית מסמלות הטבעות את האיחוד של חמשת "חלקי העולם" (יבשות).
הצבעים: אדום, כחול, ירוק, צהוב, שחור והרקע הלבן, נבחרו מכיוון שבעת הנהגת הסמל לכל מדינה היה לפחות אחד מהצבעים הללו על דגלה הלאומי.
יש המפרשים את הצבעים כמיצגים את חמש היבשות, אף על פי שהצבעים לא נבחרו בשל כך.
האדום מייצג את יבשת אמריקה, השחור – אפריקה, הכחול – אוקיאניה, הירוק – אירופה, הצהוב – אסיה.
הטבעות הוצגו לראשונה במשחקים באנטוורפן, 1920. חמש הטבעות על רקע לבן מופיעות בדגל האולימפי, שמונף בכל חגיגה של המשחקים האולימפיים.
בראש רשימת המדינות בעלות מספר המדליות הגדול ביותר באולימפיאדות (קיץ) עומדות המדינות הבאות (נכון לשנת 2024): ארצות הברית – 2,755 מדליות, ברית המועצות– 1,010 מדליות, בריטניה – 981 מדליות, צרפת – 815 מדליות וסין – 726 מדליות.
בעוד שארצות הברית וצרפת הגיעו לכמויות המדליות לאחר 29 משחקים ובריטניה לאחר 30, ברית המועצות עשתה זאת עם 9 משחקים בלבד, וסין העממית עם 11 משחקים.
על פי לוצ'יאנו בארה, חבר בוועד האולימפי האיטלקי, המדינות המצטיינות מבחינה ספורטיבית הן אלו שיחס המדליות שזכו בהן גבוה יחסית למספר תושבים.
באופן כללי ניתן לציין שמדינות עם "תרבות ספורט" מאופיינות בהישגים גבוהים הן ביחס לאוכלוסייה והן ביחס לגודל כלכלתן.
כך למשל ניתן לציין את מדינות סקנדינביה כמדינות בעלות הישגים רבים ביחס לגודלן, גם אם מונים את משחקי הקיץ בלבד, וכן את אוסטרליה וניו זילנד.
בולטות בהישגים ביחס לגודל הכלכלות ניתן למנות את רוב המדינות שהיו תחת שלטון קומוניסטי.
שמלבד ההסללה של ילדים בהן לספורט, בעידן החובבני האתלטים במדינות אלו ניהלו אורח מקצועני לכל דבר, למרות שהיו רשומים כחובבנים, וכן היה במדינות אלו שימוש נרחב בסימום ספורטאים.
בין המדינות להן הישגים דלים יחסית בהשוואה לאוכלוסייתן וכלכלתן ניתן למנות באופן כללי את מדינות אמריקה הלטינית, מדינות דרום אסיה ודרום מזרח אסיה.
ישראל השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים בהלסינקי 1952 ומאז היא משתתפת בקביעות, למעט במשחקי מוסקבה 1980 שהחרימה בעקבות החלטתה של ארצות הברית להחרים את המשחקים בתגובה לפלישת ברית המועצות לאפגניסטן.
רק במשחקים שנערכו בברצלונה ב-1992 הצליחה ישראל לזכות במדליה ראשונה, מדליית כסף בה זכתה הג'ודוקא יעל ארד.
באותה אולימפיאדה זכה גם הג'ודוקא אורן סמדג'ה במדליה – מדליית ארד.
באתונה ב-2004 היה גל פרידמן לישראלי הראשון שזכה במדליית זהב, ארטיום דולגופיאט זכה במדליית הזהב השנייה של ישראל בטוקיו 2020, בשלישית זכתה המתעמלת לינוי אשרם בטוקיו 2020 וברביעית זכה גולש הרוח תום ראובני.
המאזן של ישראל לאחר אולימפיאדת פריז הוא 20 מדליות – 4 זהב, 6 כסף ו-10 ארד.
בתור אירוע הספורט הגדול בתבל צברה האולימפיאדה ביקורות שונות:
באולימפיאדות הראשונות בזמן המודרני, נשים היו רק 2% מהמשתתפות, ולכן אורגנה בפריז בשנת 1922 אולימפיאדה בלתי רשמית לנשים, משחקי העולם לנשים.
מאז אירוע זה הוגדלה בהדרגה נוכחות הנשים באירועים, עד להגעה למצב בו משנות העשרים של המאה ה-21 מספר הספורטאיות המתחרות שווה בקירוב למספר הספורטאים.
העלות של ארגון האולימפיאדה היא אדירה, ומספר פעמים האולימפיאדה הסתיימה בהפסד כספי של המארגנים (כפי שקרה במונטריאול ואתונה).
ולעיתים קרובות העלויות חורגות מהיעד המקורי שלהן, דבר זה גורם לכך שרק מספר מצומצם של מדינות יכולות כיום לארח אולימפיאדות.
קיימת טענה שעריכת אולימפיאדה במדינה טוטליטרית, כמו במקרים של אולימפיאדת ברלין (1936) תחת גרמניה הנאצית או אולימפיאדת בייג'ינג (2008), ואולימפיאדת סוצ'י (2014) משמשת להגברת חוזקו של המשטר ולשיפור תדמיתו הבין-לאומית.
לעיתים לשם הקמת מתקנים למשחקים האולימפיים, מתבצע פינוי של שכונות שלמות, שלעיתים נעשה ללא פיצוי הולם למפונים.
המשחק העמדתי בשחמט או האסכולה המודרנית היא אסטרטגיית משחק שלמה וראיית משחק כוללת הנקוטה על ידי שחקני שחמט רבים שתכליתה היא השגת יתרון עמדתי (כלומר: עמדה טובה יותר).
בשחמט, "עמדה" (או "פוזיציה") היא מונח המתאר את מצבם הכולל של הכלים על הלוח.
עמדה טובה היא עמדה שבה:
המלך ושאר הכלים מוגנים היטב.
קיימת אפשרות לרכז התקפה של מספר כלים על מספר נקודות בלוח.
שחקנים השואפים להשגת יתרון עמדתי מכריע מכלכלים את צעדיהם לפי שאיפה זו.
לפי אסטרטגיה זו, הם אינם מרבים לבצע התקפות על המלך היריב על מנת להכריע את המשחק באופן מיידי, בייחוד אם התקפות אלו הן בעלות מרכיב סיכון שאותו מתקשה השחקן לחשב באופן מדויק ולראות את סוף המתקפה באופן בהיר וודאי.
למרות זאת הם משחקים משחק מדויק ומחושב ביותר אשר מקנה להם יתרון פוזיציוני (עמדתי) הולך וגדל, עד ליצירת עמדת סיום שבה יתרונם הוא מכריע.
המשחקים המשוחקים לפי אסכולה זו הם לרוב לא מרתקים ואפילו משעממים לצפייה.
והתקפות נועזות ומרובות כלים על המלך היריב.
השתלטות צריחים על טורים פתוחים (בהם אין רגלים), וטורים חצי פתוחים (בהם עומד רגלי יריב בלבד)
שליטת רצים באלכסונים ארוכים, בייחוד באלכסון הראשי העובר מפינה לפינה.
הימנעות מהכפלת רגלים על אותו טור, וניסיון לגרום ליריב להכפיל רגלים במחנהו.
ניצול קיומם של רגלים כפולים, רגלים מבודדים ורגלים מפגרים (שאינם נתמכים על ידי רגלי אחר) במחנה היריב.
השתלטות על השורה 7 אצל השחור, או השורה 2 אצל הלבן.
הצבת כלים באזורים שולטים, לאו דווקא לשם יצירת התקפה או איום מיידיים.
מגדולי השחמטאים ששיחקו באסכולה זו נמנים אנטולי קרפוב, טיגראן פטרוסיאן, מקס אויבה ווסילי סמיסלוב, ארבעתם אלופי עולם בעבר.
המשחק הגדול הוא מונח שטביעתו מיוחסת לארתור קונולי, קצין בריטי שפעל בתחילת המאה ה-19 מטעם חברת הודו המזרחית הבריטית.
המונח מתאר את התחרות ואת היריבות האסטרטגית בין האימפריה הבריטית ובין האימפריה הרוסית.
מונח זה זכה לאחר מכן לתהודה נרחבת כאשר הופיע בספרו של רודיארד קיפלינג, קים.
ברוסיה, זכתה אותה יריבות בשם "תחרות הצללים".
התקופה הקלאסית של "המשחק הגדול" נחשבת על-פי רוב כתקופה שבין פרוץ הסכסוך בשנת 1813 (או לפי מקורות אחרים, 1818) לבין ההסכם האנגלוֹ-רוּסִי של שנת 1907. לאחר המהפכה הבולשביקית של שנת 1917, פרץ סיבוב נוסף של "המשחק הגדול", אך בעוצמה נמוכה יותר.
בתחילת המאה ה-19 הפרידו רק פחות מ-3500 קילומטר בין הודו הבריטית ובין חלקיה הקיצוניים של האימפריה הצארית הרוסית.
מרבית השטח הזה, באזור מרכז אסיה, היה לא מוכר ולא ממופה על ידי אף אחת מן המעצמות.
ערי המדינה (ח'אנויות, Khanates) הגדולות של האזור – בוכרה, ח'יווא, מרב וטשקנט – היו כמעט בלתי-מוכרות לזרים.
התפשטותה של האימפריה הרוסית החלה לאיים על האינטרסים הבריטיים ועל הדומיננטיות הבריטית בתת-היבשת ההודית.
שתי המעצמות נכנסו למסלול התנגשות בלתי נמנע שהתבטא בתחרות על אזורי מרכז אסיה, ריגול הדדי ומהלכים דיפלומטיים-אימפריאליים בניסיון להשתלט על האזור.
מוקד הסכסוך בין המעצמות ואדמת המריבה העיקרית הייתה אפגניסטן.
הסכסוך הבין-מעצמתי איים להוביל לפריצת מלחמה כוללת בין המעצמות לא פעם, אך מעולם לא הביא לסכסוך מזוין ביניהן באזור זה בפועל.
בראייה הבריטית, ההתפשטות הרוסית איימה לפגוע בהודו הבריטית, אשר כונתה "היהלום שבכתר" של האימפריה הבריטית.
כיבוש הח'אנויות הגדולות של מרכז אסיה על ידי חילות הצאר הדאיג את הבריטים, אשר חששו כי אפגניסטן עלולה להיות "קרש הקפיצה" הרוסי לתוככי הודו.
חששות אלו דחפו את הבריטים לצאת אל המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה בשנת 1838, בניסיון לכפות את שלטונה של ממשלת בובות הכפופה לשלטון הבריטי במדינה, בראשותו של שאה שוּג'ה.
ממשלה זו הוכיחה את עצמה כחלשה, קצרת ימים וככזו שלא יכולה לפעול ללא גיבוי צבאי בריטי קבוע מאחריה.
בשנת 1842 החל גל התקפות גדול על מטרות בריטיות בבירת אפגניסטן, קאבּוּל, וחיל-המצב הבריטי בעיר הסכים לסגת ממנה בהסכמה ודרך ציר יציאה מאובטח.
איתרע מזלם של הבריטים וההסכמה אליה הגיעו עם המקומיים הופרה, ואותו "ציר מאובטח" הותקף על ידי מקומיים והפך למלכודת מוות בעבור חיל המצב הבריטי שנסוג בחזרה להודו באחד האסונות הצבאיים הגדולים בהיסטוריה האנושית.
לאחר המלחמה היו המלחמה האנגלו-סיקית הראשונה של 1845–1846, המלחמה האנגלו-סיקית השנייה של 1848, המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה בשנת 1878 וסיפוח ח'אנות קוקנד על ידי רוסיה .
בשנת 1843 סיפחה בריטניה את סינד.
מלחמת האנגלו-סיקים הראשונה נערכה בין הסיקים לבין פלוגת הודו המזרחית בשנים 1845–1846, וכתוצאה מכך הכניעה החלקית של הממלכה הסיקית.
מלחמת האנגלו-סיקים השנייה נערכה בשנים 1848–1849, וכתוצאה מכך הכניעה את שאר הממלכה הסיקית, וסיפחה את מחוז פונג'אב.
מלחמת קרים הסתיימה בשנת 1856 עם תבוסתה של רוסיה על ידי ברית של בריטניה, צרפת, והאימפריה העות'מאנית.
הצאר אלכסנדר השני המתין כמה שנים כדי לא לעורר את הבריטים, ואז התרחבה רוסיה למרכז אסיה בשנת מערכות.
במערכה הראשונה, רוסיה כבשה את צ'ימקנט בשנת 1864, טשקנט בשנת 1865, ח'וכאנד ובוכרה בשנת 1866 וסמרקנד בשנת 1868. השפעתה של רוסיה נמשכה כעת לאזורים מרוחקים של טורקסטן האפגנית.
המערכה השנייה התחילה מהים הכספי והייתה לכיוון חרט, סמוך לגבול עם פרס.
בעקבות המלחמה האנגלו-פרסית בשנים 1856–1857 העבירו הבריטים את העיר הראת, שהייתה תחת השפעה פרסית, לשלטון אפגניסטן.
הבריטים יעדו את אפגניסטן לחצוץ בין הטריטוריות של רוסיה במרכז אסיה לטריטוריות של בריטניה בהודו.
העיר עברה מיד ליד ולעיתים הייתה בעיר השפעה רוסית.
בריטניה הרחיבה את השפעתה גם לאזור המפרץ הפרסי והחלה לבחוש יותר ויותר בענייניה הפנימיים של פרס.
מצב דומה היה עם רוסיה בעקבות מלחמות רוסיה–פרס.
במקביל למערכה הראשית באפגניסטן פעלה בריטניה לחזק את גבולה הצפוני גם בפקיסטן .
במהלך המשחק הגדול היו מספר הסכמים לקביעת הגבולות, האחרון בהם היו ההסכם האנגלוֹ-רוּסִי של שנת 1907. בעקבות ההסכם, בריטניה ורוסיה הפכו לבעלות ברית צבאיות (עם צרפת).
הם כרתו שלושה הסכמים אנגלו-רוסיים שעסקו בתחומי עניין בין הודו הבריטית למרכז אסיה הרוסית באזורי הגבול של פרס, אפגניסטן וטיבט.
זאת על אף שגרמניה ניסתה לעודד רגשות אנטי-בריטיים בקרב האפגנים, בפרט בקרבת הגבול בין אפגניסטן להודו.
בהתאם, בריטניה חתמה ב-19 באוגוסט 1919 על ההסכם האנגלו-אפגני שכלל הבטחה להפסיק את ההתערבות הבריטית במדיניות החוץ האפגנית ולאפשר את עצמאות אפגניסטן.
החל משנת 1928 המדינה נפלה לתקופות של אי שקט סכסוך פנימי והתערבות מבחוץ.
האימפריה הרוסית המשיכה לשלוט על חלק ממרכז אסיה.
לאחר הקמת ברית המועצות, אזורים אלה היו חלק מרפובליקות ברית המועצות.
הרפובליקות הכריזו על עצמאות לאחר התפרקות ברית המועצות בסוף המאה ה-20.
המשחק המשוגע (שיגעון של משחק) הוא משחק לוח שהופץ בישראל בשנות השמונים.
הוא מבוסס על משחק אמריקני משנת 1979, שפיתחה חברת הצעצועים "האחים פארקר" בהשראת המגזין הפופולרי "מד".
המשחק הוא משחק דמוי מונופול, אך מטרתו הפוכה - להפסיד את כל כספך.
המשחק כולל גם משימות איגיון, ובהן לחקות התנהגות של קוף, לעמוד בלי לזוז ועוד.
כמו כן, המשחק משלב הוראות שבהן לשחקן הוותיק יש יתרון, כגון: "אם מישהו משעין מרפק על השולחן הפסדת 4,000, אם לא הפסדת 2,000".
בהוראה זו, שחקן שכבר מכיר את המשחק ימהר להשעין את ידיו על השולחן (כדי להפסיד כמה שיותר כסף, בהתאם למטרת המשחק), ואילו שחקן הפוגש את המשחק בפעם הראשונה יפסיד, ככל הנראה, רק 2,000.
המשחקים האולימפיים היו חגיגה אתלטית ודתית, שנערכה בעיר היוונית אולימפיה בעת העתיקה.
המשחקים נשאו אופי פאן-הלני (כלל יווני) והיוו גורם מאחד לעמי יוון ושבטיה.
הם נערכו לפחות 293 פעמים, החל משנת 776 לפנה"ס ועד לשנת 393, שאחריה בוטלו בידי הקיסר תאודוסיוס הראשון אשר אסר על כל דת מלבד הנצרות, ואילו האולימפיאדה נועדו לשבח את האל זאוס (אבי האלים).
המקורות ההיסטוריים של המשחקים האולימפיים ביוון אינם ידועים, אך ישנם מספר אגדות ומיתוסים הנוגעים לנושא.
אחת מהם היא האגדה על פלופס, מלך אליס והפלופונסוס, אליו הופנו הצעות בזמן המשחקים.
במיתוס מסופר כיצד גבר פלופס על המלך אוינומאוס וזכה בידה של בתו היפודאמיה בעזרת פוסידון ותחבולת רמיה שבה היה שותף הרכב של אוינמאוס, מירטילוס.
מיתוס אחר מדבר על הגיבור הרקלס, שזכה במרוץ באולימפיה ופסק כי צריך לערוך את המרוץ מחדש כל ארבע שנים.
מיתוס נוסף טוען כי זאוס קבע את החג לאחר שהביס את הטיטאן קרונוס.
אגדה אחרת מספרת על המלך איפיטוס מאליס שנועץ בפיתיה, האורקל מדלפי, כיצד להציל את אנשיו ממלחמה במאה התשיעית לפנה"ס.
הנביאה ייעצה לו לארגן משחקים לכבוד האלים.
האויב הספרטני של איפיטוס החליט לעצור את המלחמה בזמן המשחקים, שנקראו אולימפיים על שם העיר אולימפיה בה נערכו.
אגדה אחרת מספרת כי יום אחד שחרר זאוס שני נשרים אשר הקיפו את העולם ונחתו באולימפיה.
סיפור נוסף גורס כי הרקולס ערך את המשחקים כחלק מטקסי ההשכבה של המלך אוגיאס שאותו הרג לאחר שסירב לשלם לו את שכרו לאחר שניקה את רפתותיו.
אגוניסטיקה הוא השם שנתנו היוונים לתחום תחרויות הספורט.
מקור השם – "אגון" – משמעו סבל ויגון, מה שמבטא את מאמצי הספורטאי להגיע לשלמות, הן באימונים, הן בתחרויות והן בתקופה שלאחר המשחקים, לביטוי זה יש לא רק משמעות פיזית אלא גם נפשית, ורק זה המצליח להתמודד כראוי מול מגבלה כפולה זו הוא האתלט האמיתי.
התחרותיות כערך הובלטה בגימנסיונים ובאפביונים והשתקפה גם בתחומי חיים שונים: הן בהישגים מדעיים, והן בדרמה ובתיאטרון.
הטרגדיה היוונית, למשל, שדוגמתה לא נמצא ביצירות ספרותיות מחוץ ליוון, מתבססת על מאבק טרגי (כזה שתוצאותיו ידועות מראש) בין הגיבור לבין גורלו.
תחרויות הספורט היוו חלק בלתי נפרד מהתרבות היוונית, הניצחון, ולא ההנאה, היו הגורם המניע להן, ומשמעותן הייתה רבה מעבר לניצחון הפיזי.
המשחקים נערכו באולימפיה שביוון, מקום קדוש לאלים היווניים.
במקדשו של זאוס, מלך האלים, בעיר עמד פסל בדמותו בגובה 12 מטרים.
הפסל הוא אחד משבעת פלאי העולם העתיק.
פסלו הגדול של זאוס היה במצב של ישיבה, ועליו היה מונח גג ההיכל המרכזי שבאולימפיה.
מול פסלו של זאוס היו מקיימים את טקס שבועת הספורטאים, ועל פי אחד המיתוסים פחדו הספורטאים להישבע שבועת שקר, שכן אז היה זאוס קם ממקום מושבו וגורם בכך לקריסת הגג על המשתתפים והצופים.
המשחקים הוקדשו לזאוס, אבי משפחת האלים, והיו דתיים ופולחניים, מה שהתבטא במבנים, בטקסים ובאמונות.
המשחקים האולימפיים נערכו במחזור של ארבע שנים, אך המשחקים כונו בשם "משחקי שנת החמש", זאת מכיוון שאת שנת עריכת המשחקים היו סופרים פעמיים – פעם כשנה הפותחת את המשחקים ופעם כשנה הנועלת את המחזור הקודם.
מאוחר יותר, נבעה השיטה היוונית לספירת שנים ממחזור זה, כשהמושג אולימפיאס משמעותו התקופה בין שני משחקים.
המחזור היווה בסיס לקביעת תאריכים בקרב היסטוריונים קדומים.
ההיסטוריון אפורוס שחי במאה הרביעית לפנה"ס נחשב לראשון שהשתמש באולימפיאדות לספירת שנים, בדומה לאופן שבו משתמשים בספירת הנוצרים.
קודם לשיטה זו, קבעה כל מדינה יוונית את מערכת התאריכים שלה, מה שהוביל לבלבול בקביעת אירועים בין-מדיניים.
דיודורוס כתב שליקוי חמה התרחש בשנה השלישית לאחר האולימפיאדה ה-117, ואירוע זה מזוהה עם ליקוי החמה של 310 לפנה"ס.
על פי זיהוי זה, נערכה האולימפיאדה הראשונה בשנת 776 לפנה"ס.
למרות חישוב זה, ישנו ויכוח בין היסטוריונים האם המשחקים אכן התחילו בזמן זה.
משחקי 776 לפנה"ס היו המשחקים הראשונים המתועדים, אם כי לפי העדויות הארכאולוגיות התקיימו המשחקים הרבה קודם לכן, אולי אף במהלך האלף השני לפנה"ס.
התחרות היחידה שנערכה אז, על פי הגאוגרף היווני פאוסניאס, הייתה מרוץ הסטדיון, תחרות ריצה לאורך כ-190 מטרים.
המילה האנגלית "סטאדיום" (stadium) נגזרת משם זה.
המשחקים האולימפיים היו גם המקום בו החלה המסורת היוונית של תחרויות בעירום מלא.
מספר קבוצות נלחמו על השליטה באירוע, שמשמעה היה יוקרה ורווח פוליטי.
פאוסניאס כותב כי בשנת 668 לפנה"ס שלחה העיר פיסה את פיידון מארגוס לתפוס את השליטה על המשחקים מידי העיר אליס, הוא הצליח, ובאותה שנה פיקח אישית על המשחקים.
בשנה שלאחר מכן תפסה אליס את השליטה בחזרה.
הסופר האתונאי קסנופון תיעד את תקיפת האלנים (בני העיר אליס) בשנת 364 לפנה"ס בגמר הפנטאתלון של המשחקים, בזמן שהפיסאנים שלטו.
האלנים דחפו את המגינים כמעט עד למזבח, אך נסוגו עקב חצים שנורו עליהם ממבואות המזבח.
באותו הלילה הקימו המגינים גדר סביב האזור, ובבוקר המחרת ראו האלנים את עוצמתם של הכוחות המגנים ונסוגו סופית.
בשנת 12 לפנה"ס נתן הורדוס תמיכה כספית למשחקים כדי לאפשר את המשך קיומם.
מהלך זה, מעבר לעובדה שהורדוס היה חובב ספורט מושבע, אהב מפעלי בנייה והיה בעל נטיות מגלומאניות, שיקף את נטיותיו הפוליטיות הפרו-רומיות, בעיקר בתקופתו של אוגוסטוס, הקיסר הרומי שהיה להוט אחר חידוש התחרויות היווניות הקלאסיות.
בזכות תרומותיו להמשך קיומם של המשחקים האולימפיים, זכה הורדוס בתואר, אם כי יוקרתי בלבד, של "אגונוטטס" (עורך משחקים קבוע, בבחינת "נשיא כבוד" של המשחקים).
המשחקים האולימפיים היו חלק מהמשחקים הפאן-הלניים, ארבע תחרויות שנערכו פעם בשנתיים או בארבע שנים כך שלפחות תחרות אחת תיערך כל שנה.
המשחקים האולימפיים היו החשובים והיוקרתיים ביותר מבין הארבע.
פסגת עולמו של כל ספורטאי מצטיין באותם ימים הייתה לזכות בכל ארבע התחרויות, שכונו "פריודוס" (מחזור/סיבוב).
מאז תחילתם נרשמו מספר תחנות חשובות בציר ההיסטורי של המשחקים: עד 468 לפנה"ס עמדו המשחקים בסימן העליונות הספרטנית, ובשל השלכות תנועת ההגירה חלו שינויים בחוקי המשחקים, כשאף תושבים יווניים מחוץ לחצי האי הבלקני הורשו ליטול חלק בתחרויות.
עד שנת 400 לפנה"ס היו המשחקים ביטוי להשפעה האתונאית ומספר ימי המשחקים גדל לחמישה.
עד שנת 338 לפנה"ס, שיקפו המשחקים את עליית קרנם של היוונים בני המושבות והזדקרות פעילותם הספורטיבית, בבחינת פועל יוצא להתמודדות היוקרתית בינם לבין ה"ברברים" (מי שלא נחשב יווני).
להבת התחרויות החלה דועכת בעקבות כיבושה של יוון על ידי רומא (146 לפנה"ס), כשהמקצוענות החליפה את הערך הקלאסי של המשחקים.
לבסוף, בוטלו המשחקים האולימפיים על ידי תאודוסיוס הראשון בשנת 393 בצו קיסרי מיוחד, כזה שאסר על כל קיום פולחן אלילי, או על ידי נכדו תאודוסיוס השני בשנת 435, כחלק מהפכת הנצרות לדת המדינה.
בנוסף, נשרף כליל המקדש של זאוס באש שהוצתה ברחבתו הקדושה בפקודת הקיסר תאודוסיוס השני ופסלו של זאוס, שהועבר לקונסטנטינופול, מרכזה של האימפריה הרומית המזרחית, נשרף באש שפרצה בארמון המקומי.
העמים הנודדים ששטפו את אירופה המרכזית והדרומית תרו באזור אולימפיה בחיפוש אחר שרידי אוצרות קדומים והפליאו במעשי ביזה.
נהר סמוך פרץ את הסכר הקדום ומחק שרידים שנותרו בעמק אלפאיוס.
נהר אלפיאוס שינה את מסלולו וכיסה את אתר המשחקים בבוץ שלבסוף נהרס בידי רעידת אדמה במאה השישית.
בשלהי המאה ה-19 הגיעה לאולימפיה משלחת ארכאולוגית גרמנית אשר חשפה שרידים מהמשחקים העתיקים.
במרוצת ימי הביניים נערכו מספר ניסיונות לחידוש המשחקים, אך כל עוד הנצרות הקתולית שלטה בכיפה, נידונו אלה לכישלון חרוץ, עד ליוזמתו של פייר דה קוברטן הצרפתי בשנות השבעים של המאה ה-19, מה שהוביל לחידוש המשחקים האולימפיים באולימפיאדת אתונה ב-1896.
המשחקים האולימפיים היוו ביטוי רב-ערך לתנופה הגימנסיונית היוונית, נשאו אופי פאן-הלני (כלל יווני) והפכו, מתוך כך, לגורם חשוב שאיחד את עמי יוון ושבטיה, ולו לפרק זמן קצר בלבד.
יוון שעמדה בסימן ביזוריות וידעה מלחמות פנימיות ומאבקים מתישים, שקדה לשמור על שקט ביטחוני וצבאי במהלך חודש אוגוסט בו התקיימו המשחקים, הוא "חודש השלום" שקודש בעבודות הדת.
המתחרים שהגיעו לאולימפיה מכל רחבי יוון נחשבו למקודשים ובעלי חסינות מפגיעה.
על רקע זה נתנה הוראה האוסרת על הכנסת נשק לאולימפיה.
שלושה חודשים קודם לטקס פתיחת המשחקים עברו כרוזים, כשמעל ראשם עטרות זית, בכל חלקי יוון על מנת להודיע על קיום האירוע החשוב ועל "חודש השלום" הנלווה.
תשעה חודשים לפני כן נבחר חבר אנשים, שמנה תחילה שניים ואחר-כך עשרה חברים בני העיר אליס הסמוכה (שהייתה מופקדת על עריכת המשחקים).
הללו נבחרו על-פי גורל ונאלצו לנטוש את עסקיהם ולהעתיק את מקום מגוריהם לאולימפיה על מנת להתמסר ללימוד חוקי המשחקים ותקנוניהם, תחת עיניהם הבוחנות של פקידים מיוחדים ("שומרי החוקה").
חבר זה נרתם בחודש האחרון קודם הפתיחה לפקח על מהלך אימוני המתחרים.
בחודש זה נבחנו האתלטים ורק המצטיינים הורשו להשתתף.
סמכות אנשי החבר הייתה רחבה עד כדי כך שיכלו להעניש עבריינים במלקות או בהטלת קנסות.
אתלט שנעדר מן האימונים בחודש זה נפסל והודח.
מי שרצה להשתתף בתחרויות היה צריך לעבור את המוקדמות ולכתוב את שמו ברשימות.
ככל הנראה רק צעירים הורשו להשתתף, ההיסטוריון פלוטרכוס מתאר מקרה בו אדם צעיר נדחה מהשתתפות מכיוון שנראה בוגר מדי.
רק לאחר שמאהבו דיבר עם מלך ספרטה וכפי הנראה העיד על צעירותו, הורשה להתחרות.
כל אתלט שרצה להתחרות היה צריך להישבע מול פסלו של זאוס שהוא התאמן במשך 10 חודשים.
בניגוד למשחקים האולימפיים המודרניים, רק גברים ממוצא יווני מכל פוליס ביוון הגדולה הורשו להשתתף במשחקים.
הללו חויבו להישבע כי הם בני-חורין, ושלא הואשמו ברצח, בהפרת שלום ובפגיעה בדת.
עם כיבוש יוון על ידי רומא הורשו גם הרומאים להשתתף מכיוון שהם כביכול בעלי מוצא יווני, במשך השנים עם התרחבותה של הענקת האזרחות הרומאית יכלו לייצג את עירם אנשים שלא היו יוונים מבחינה אתנית.
בבסיס אחד מפסלי זאוס (388 לפנה"ס) נחקק המשפט "לא בכוח הכסף, אלא במהירות הרגליים ועוצמת הגוף מנצחים באולימפיה".
כתובת זו ביקשה להנציח את האידיאל הקלאסי המשוקע במשחקים, שיש בו משום ביטוי הולם לרוח הדמוקרטיה שנשבה במספר ערי יוון, כלומר – אצילים ואיכרים התחרו יחדיו בתנאים שווים.
עם זאת מרמזת הכתובת על ניסיונות לשחד שופטים ומשגיחי תחרויות.
כל מי שנתפס מבצע עבירה ספורטיבית ומוסרית, נדרש, מעבר להרחקתו מן המשחקים, לתרום פסל מוזהב של זאוס (שנקרא "זאנאס") ולמרגלותיו נחקקה כתובת בגוף ראשון המספרת על העבריין ומהות עבירתו.
במשך השנים נוספו תחרויות למשחקים: אגרוף, היאבקות, פאנקרטיון, מרוץ מרכבות, פנטאתלון, קפיצה לרוחק, הטלת כידון, זריקת דיסקוס ומקצי ריצה שונים לרבות דוליכוס.
היו מקצים רבים של ריצה שנמדדו על פי "סטאד".
אורכו של מרוץ 1 סטאד היה 192 מטרים, כך שאורכו של מרוץ 2 סטאד היה כפול, 384 מטרים.
מספר הסטאדים נע בין 7 ל-24. מרוץ קשה במיוחד היה הופליטודרומוס שאורכו היה 2–4 סטאד (348–768 מטרים) ובו המתחרים לבשו שריון כבד ששקל כ-25 קילוגרמים בזמן הריצה.
מטרת המרוץ הייתה לבנות כוח, מהירות וכושר סיבולת אצל המתחרים.
האגרוף הפך יותר ויותר ברוטלי במשך השנים.
בתחילה כיסתה את אצבעות המתאגרפים רצועת עור רכה, אך לבסוף השתמשו בעור קשה בצירוף מתכת.
במרוץ המרכבות, בעל המרכבה והקבוצה שאליה הוא שייך נחשבו למתחרים, ולא נהגי המרכבות.
הוספת התחרות הגדילה את משך המשחקים מיום אחד לחמישה ימים, שלושה ימים לתחרויות ועוד יומיים לטקסים דתיים נלווים.
ביום האחרון נערך משתה לכל המשתתפים, בו הוגשו כ-100 שוורים שהוקרבו לזאוס ביום הראשון.
מנצח תחרות במשחקים היה מקבל ענף של זית או דפנה ובדרך כלל זכה גם לכבוד גדול ברחבי יוון, בעיקר בעיר ממנה בא, שם קיבל סכומים גדולים של כסף (באתונה היה הסכום 500 דרכמות, כהון קטן).
פסלים היו מפסלים פסלים בדמות המנצחים ומשוררים היו כותבים שירים בשבחם.
המנצח הולבש בגלימת ארגמן (לבוש המלכים).
לעיתים קרובות נאמר כי מלחמות הופסקו בזמן המשחקים, אך אין זה נכון.
מצד שני, חיילים שהיו גם אתלטים הורשו לעזוב את הצבא ולהשתתף במשחקים, ולשם כך הובטח להם מעבר בטוח בשטח האויב.
בדרך כלל התחרו האתלטים בעירום.
הסיבות לכך הן מזג האוויר המתאים ועצם כך שמטרת המשחקים הייתה לחגוג את הישגיו של גוף האדם.
המשתתפים משחו עצמם בשמן זית כדי להשאיר את עורם חלק ואת מראהם מושך ומלבב ולהקשות, בעיקר בקרב ההיאבקות ובפאנקרטיון, על לפיתת היריב, תוך כדי אילוץ של פיתוח מיומנויות גבוהות יותר כדי להתמודד עם קושי מאולץ ממין זה.
השתתפות נשים בתחרויות ספורט ובמשחקים האולימפיים ביוון העתיקה
במשחקים האולימפיים של יוון העתיקה הותרה ההשתתפות רק לגברים יוונים בני המעמדות העליונים.
השתתפות נשים בתחרויות האולימפיות הייתה אסורה בתקופה המוקדמת של המשחקים, פרט לאלה דמטר, שלה נשמר מקום כבוד באצטדיון.
מקור האיסור לא ברור, אך ככל הנראה הוא היה בעל אופי דתי.
על הנשים נאסר גם להיכנס לאזורי המשחק ולצפות במשחקים.
אישה שניסתה להתגנב אל האצטדיון, צפויה הייתה לעונש מוות.
מקרה יוצא דופן, בו יכלו נשים לזכות במשחקים מבלי להתחרות בהם ישירות ומבלי להימצא פיזית באתר התחרות, היה השתתפותן של נשים בתחרות מרוץ מרכבות, זאת בשל העובדה שהזוכה בתחרות היה בעליהם של הסוסים, ולא הרַכּב שהשתתף בה.
ב-396 וב-392 לפנה"ס זכו סוסיה של הנסיכה הספרטנית קיניסקה במרוץ ארבעת הסוסים.
משחקים ייחודיים לנשים, שנולדו מתוך טקסי הפוריות היוונים, התקיימו זמן קצר לאחר המשחקים האולימפיים במקום אחר שהוקדש לאלה הרה, ונועדו לפאר את שמה.
במרכזם של משחקים אלה התקיים מרוץ לאורך 160 מטר.
נשים בודדות ממשפחות עשירות השתתפו באופן קבוע במשחקים אלה, אך הן לא הרבו להתחרות, והישגיהן לא זכו לפרסום.
תפיסת הנשיות היוונית לא עלתה בקנה אחד עם יכולות פיזיות, עד כדי כך שהוטל ספק בנטייתן המינית של אלות מיתולוגיות, שהיו בעלות כוח וכישורים פיזיים.
הנשים הספרטניות, שלא כמו נשים במדינות יוון האחרות, עסקו באימון גופני ובענפי ספורט כמו היאבקות, הטלת דיסקוס, זריקת כידון וריצה.
לריצה היה מקום מרכזי וחשוב.
גידולן וחינוכן של הילדות הספרטניות נבע מדאגה לאישה היולדת צאצאים לעם הספרטני.
חשוב היה שהילדים שיוולדו לספרטה יהיו חזקים ובריאים, ועל כן הושם דגש על חוזקה ובריאותה של האישה ועל מצבה הגופני.
תחרויות שנועדו לנשים בלבד, נערכו בספרטה כבר בתקופת ליקורגוס.
ליקורגוס הורה לנשים לחזק את גופן באמצעות אימונים גופניים, על מנת שגברים יטעו את זרעם בגוף אישה בריאה וחסונה.
כך יתפתח הזרע טוב יותר, וכך גם תוכל האישה לשאת בקלות את ההריון ולהתמודד טוב יותר עם כאבי הלידה.
ייתכן כי המסורת של משחקי הנשים ביוון העתיקה, קדמה לזו של המשחקים האולימפיים, והייתה ביטוי של תקופה מוקדמת יותר שהתאפיינה במטריארכליות.
האפליה של נשים בספורט בתרבות היוונית הייתה טמונה עמוק במסורת ובחוקים הקשורים למבנה המשפחה הפטריארכלי, שבו נשים היו חסרות זכויות חוקיות, ובפניהן עמדו מעט מאוד הזדמנויות לחוות חוויות מחוץ לביתן.
המשחקים האולימפיים נמשכו עד סוף המאה ה-4, אך קרנם הלכה וירדה עם התפשטותה של הנצרות.
במקביל, אולימפיה נפגעה מרעידות אדמה והצפות במהלך המאה ה-3, וכן מפלישות חוזרות ונשנות.