tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טנאקה מבקש מבונד לחסל את הדוקטור.
בונד מבין עד מהרה שהדוקטור הוא לא אחר מאשר אויבו המושבע ארנסט סטאברו בלופלד, אשר רצח את אשתו של בונד.
כעת המשימה הופכת לעניין אישי עבור בונד.
טנאקה מסייע לבונד להתחזות ליפני, ומביא אותו אל אי קטן בשם קורו, שם בונד מתגורר בביתה של שחקנית לשעבר ושולת פנינים בהווה בשם קיסי סוזוקי.
היא עוזרת לו להתקרב אל האי של בלופלד.
בונד נלכד בידי אנשיו של בלופלד, ואירמה בונט, אשתו של בלופלד, מזהה אותו בתור ג'יימס בונד.
בונד ובלופלד נאבקים בדו-קרב ובונד מנצח וחונק למוות את בלופלד.
לאחר מכן הוא מפוצץ את הטירה כולה.
בונד עצמו ניצל מהפיצוץ, אולם סופג מכה חזקה בראשו.
קיסי סוזוקי מוצאת אותו במים, ועד מהרה מבינה שהוא איבד את זכרונו כתוצאה מהמכה.
מכיוון שהיא מאוהבת בבונד, היא מחליטה לנצל את המצב לטובתה.
היא משכנעת את בונד שהוא אכן דייג מקומי והיא אשתו.
בונד נותר עמה ובעולם כולו מאמינים שהוא מת.
הספר מסתיים כאשר בונד מוצא גזיר עיתון ובו נזכרת המילה "ולידסטוק", מילה זו מעוררת בו זיכרונות נשכחים, והוא מחליט לעזוב את קיסי ולנסוע לוולידסטוק כדי להיזכר מחדש בחייו.
"אתה לבד" הוא שיר שכתב, הלחין וביצע הזמר והמוזיקאי הישראלי דני סנדרסון.
הוא יצא כסינגל מאלבומו התשיעי של סנדרסון, "לא יפריד דבר".
השיר יצא כסינגל מהאלבום "לא יפריד דבר", אלבום בעל אופי רציני, שעסק בין היתר בהתמודדותו של סנדרסון עם מותה של רעייתו נעמי כארבע שנים לפני יציאת האלבום.
סנדרסון הקליט את השיר, כמו את כל האלבום, בשיתוף להקת הליווי שלו באותה התקופה.
הוא סיפר על השיר: .
עמוס אורן כתב שהשיר הוא "רוק מסע על גבול הקאנטרי", שהיה "עשוי לרמז על הסטטוס הנוכחי שלו" (לאחר מות אשתו נעמי).
אמיר שוורץ מ־"ידיעות אחרונות" תיאר את השיר כ"יפה".
יוסי חרסונסקי כתב שהשיר מסוגת קאנטרי, "סטייל מוזיקת מערבונים [...] קצב נסיעה", "פולק רוק לא מלנכולי", שכולל גם "טקסט דרמטי".
השיר הוצג ב"פינה לשיפוטכם" של מצעד רשת ג' ב־3 בספטמבר 2009, זכה להצלחה וצעד 10 שבועות, עד 26 בנובמבר 2009. בשיאו הגיע למקום השביעי, ב־29 באוקטובר 2009. במצעד הפזמונים העברי השנתי (תש"ע) של התחנה (בשיתוף ערוץ 24) הוא דורג במקום התשיעי.
במצעד גלגלצ ואתר ynet הוא דורג במקום ה־30.
"אתה המלך" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנה אביטל.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1987 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השנייה באלבום האולפן החמישי של הזמרת, בלי בושה.
הוא נכתב והולחן על ידי חיים קינן ואביטל עצמה – אחת מהרצועות היחידות בכל הדיסקוגרפיה שלה שהולחנה על ידה.
ב-4 ביולי 1987 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים העבריים השבועי של רשת ג'.
בשבוע לאחר מכן נכנס אל המצעד במקום ה-14. מיקום השיא אליו הגיע הוא העשירי.
לבסוף, ב-8 באוגוסט יצא מהדירוג לאחר ארבעה שבועות צעידה רצופה.
אתהלך הוא ספרו האוטוביוגרפי של אהרן מרגלית.
הספר מתאר את התמודדותו בילדותו עם נגיף הפוליו והנכות שבעקבותיו, עם גמגום כבד בנערותו, ובבגרותו עם סרטן מסוג אנגיו-סרקומה בדרגה 5 בראש וסרטן מסוג לימפומה בדרגה 3 ברגל.
הספר נותן עצות, כלים וחיזוקים לחולים במחלות אלו וקרוביהם, לחולים בכלל ולהתמודדויות בכלל.
הספר נכתב בידי משה גוטמן, ונערך על ידי חנוך ריגל.
הוא יצא לאור בכסלו ה'תשע"א בהוצאות 'המודיע' ו'פלדהיים', ונמכר בלמעלה מ-140,000 עותקים.
בתוך שנה מהוצאתו הודפסו תשעה מהדורות, כל אחת גדולה מקודמתה, ונכון לאב ה'תשפ"ג הודפסו למעלה משלושים מהדורות.
הספר תורגם לאנגלית, יידיש, צרפתית ורוסית.
מספר שנים לאחר הוצאת 'אתהלך' יצא ספר בשם 'בעקבות אתהלך', ובו סיפוריהם של אנשים שחייהם השתנו בעקבות קריאת הספר 'אתהלך' או מפגש עם מרגלית.
בהמשך יצא כרך נוסף ('בעקבות אתהלך 2').
שני הכרכים תורגמו לאנגלית ויידיש.
אהר'לה (4 כרכים, הוצאת יפה נוף) – לאחר הוצאת 'אתהלך', עבר הספר עיבוד לילדים בצורת קומיקס.
הכרך הראשון מתאר את ההתמודדות עם הפוליו והנכות, השני את ההתמודדות עם הגמגום, והכרכים השלישי והרביעי מתארים התמודדויות של ילדים שקבלו תמיכה ממרגלית.
הספרים עובדו בידי הדס אירנשטיין וצויר בידי דוד גולד.
ארבעת הכרכים תורגמו לאנגלית ויידיש.
לא מכין קפה למלאך המוות – 'אתהלך' בעיבוד המיועד לקהל יעד חילוני.
יצא בשנת ה'תשע"ז, בעריכת עינת יקיר ובהוצאת עם עובד.
הספר עובד להצגה על ידי תיאטרון 'נקודה טובה'.
קטעים מתוך הספר שולבו בסרט 'מי את'.
"אתה כולם" הוא סינגל שהוציא המוזיקאי הישראלי יוגב גלוסמן ב-15 בינואר 2024 תחת הפצת חברת נענע דיסק.
השיר נכתב על ידי אלון שמריז, שנחטף לעזה במהלך טבח שבעה באוקטובר ונורה בשוגג על ידי כוח צה"ל ב-15 בדצמבר 2023.
לפני ה-7 באוקטובר 2023, אלון לולו שמריז גר בשכונת "דור צעיר" בקיבוץ כפר עזה.
הוא שיחק כדורסל בקבוצה של מועצה אזורית שער הנגב, נהג לעסוק בכתיבה ותכנן להתחיל ללמוד הנדסת מחשבים במכללה האקדמית ספיר.
במהלך הטבח בכפר עזה, הוא שהה בדירתו והיה בקשר טלפוני עם משפחתו - להם סיפר שמחבלים פרצו את הגדר הסמוכה לשכונה.
בסביבות השעה 10:00, הקשר עמו נותק.
כעבור שבוע משפחתו קיבלה תיעוד של התכתבות בין שכנו של שמריז לאחותו - בה נכתב כי שמריז נחטף על ידי המחבלים.
כעבור יומיים, הצבא הודיע למשפחה כי הסטטוס של שמריז עבר מ"נעדר" ל"חטוף".
ב-10 בדצמבר 2023, כוח גולני הרג את חוטפיו של שמריז (וגם של החטופים שהוחזקו עמו - יותם חיים וסאמר אל-טלאלקה) מבלי לדעת שהם מחזיקים חטופים במבנה.
החטופים נמלטו ושהו לבדם בבניין מגורים בשג'אעייה.
הם תלו על הבניין בו שהו שלטים מאולתרים עליהם כתבו באמצעות תבלינים: "SOS" ו"הצילו - 3 חטופים".
ב-15 בדצמבר, שמריז, חיים ואל-טלאלקה יצאו מהבניין, סמוך לכוח צה"ל מגדוד 17, בלי חולצות ועם דגל לבן.
קלע ירה לכיוונם והרג את אל-טלאלקה ושמריז.
אחד המפקדים כרז לחטוף שייצא החוצה, וכשיצא – נורה ונהרג.
לאחר התקרית ובמהלך סריקת הגופות, התעורר חשד כי מדובר בישראלים, ומאוחר יותר התגלתה זהותם.
שמריז כתב את השיר "אתה כולם" כשהיה בן 18, תלמיד בכיתה י"ב, ושלח אותו מאוחר יותר למורה שלו לספרות.
ערב לפני הלוויותו של שמריז, המורה שלח את השיר לאילנית סוויסה, שהייתה אחראית על ארגון ההלוויה.
סוויסה שלחה את הטקסט לראשונה למשפחתו של שמריז וביקשה את רשותם על מנת להקריא את השיר בהלוויותו.
אחיו של אלון, יונתן שמריז, סיפר כי לאחר ה-7 באוקטובר, הם ניסו למצוא את מחברת השירים של אלון בחדרו בכפר עזה - אך לא מצאו דבר.
מאוחר יותר הוא הצליח להיכנס לכונן הגוגל של אלון, ושם נמצאו כל יצירותיו - סיפורים ושירים.
לאחר שנתקל בטקסט, גלוסמן תכנן להלחין את השיר ולשלוח אותו למשפחה באופן פרטי.
גלוסמן, שמופיע באופן תדיר עם הזמר אביתר בנאי, ביצע את השיר לראשונה בהופעה של בנאי במועדון הבארבי.
ההתלהבות של בנאי והקהל דחפו את גלוסמן להוציא את השיר לאור.
השיר יצא באישור משפחתו של שמריז.
אביתר בנאי עושה בשיר קולות רקע.
גלוסמן סיפר כי הוא לא רגיל להלחין שירים שנכתבו על ידי אנשים אחרים, אך כי הוא הצליח להלחין את השיר תוך 10 דקות.
בנוסף, אמר כי הוא השתדל להלחין את השיר במנגינה "חיובית": .
לא פעם צוין כי מילות השיר מתארות באופן דומה את גורלו של שמריז.
אתה לא יכול לשאול את זה היא סדרת טלוויזיה אוסטרלית שנוצרה על ידי תאגיד השידור האוסטרלי ועלתה לאוויר לראשונה באוגוסט 2016. נכון ל-2024, לסדרה יש שבע עונות.
הסדרה יצאה לפגרה ב-2023 אך היא צפויה לחזור בעתיד הקרוב.
הסדרה נוצרה על ידי קירק דוקר ואהרון סמית' ב-2015, הפרק הראשון של העונה הראשונה שודר בתאגיד השידור האוסטרלי ב-3 באוגוסט 2016. על פי הדיווחים, הסדרה נכתבה בהשראת שרשורי Ask Me Anything ברשת החברתית רדיט.
הסדרה שואפת להציג את חייהם של קהילות מודרות ולשבור סטריאוטיפים תוך מענה לשאלות שאנשים מפחדים לשאול.
בכל פרק נשאלים המצולמים שאלות שנחשבות לשנויות במחלוקות ונשלחו על ידי הצופים בטרם צילום התוכנית.
בין האוכלוסיות שהוצגו בסדרה ניתן למנות עובדי מין, טרנסג'נדרים, עיוורים, הומלסים, פליטים ועוד.
מספר פרקנושאתאריך שידור מקורי1 גמדות 3 באוגוסט 20162 משתמשי כיסא גלגלים 10 באוגוסט 20163 טרנסג'נדרים 17 באוגוסט 20164 מוסלמים 24 באוגוסט 20165 פוליאמורים 31 באוגוסט 20166 אסירים לשעבר 7 בספטמבר 20167 שמנים 14 בספטמבר 20168 אבוריג'ינים 21 בספטמבר 20169 עובדי מין 27 בספטמבר 201610 חולים סופנים 5 באוקטובר 2016
מספר פרקכותרתתאריך שידור מקורי1אלימות במשפחה3 באפריל 20192אוסטרלים אפריקאים10 באפריל 20193אינטרסקס17 באפריל 20194אנשי קרקס24 באפריל 20195פוליטיקאים לשעבר1 במאי 20196אלכוהוליסטים8 במאי 20197חירשים15 במאי 20198ניצולי אסונות22 במאי 2019
מספר פרק נושא תאריך שידור מקורי1 בוגנים 25 במאי 20222 דיכאון לאחר לידה 1 ביוני 20223 הומוסקסואלים 8 ביוני 20224 דוגמנים 15 ביוני 20225 התמכרות לתרופות מרשם 22 ביוני 20226 שחקני פורנוגרפיה 29 ביוני 20227 דמנציה 6 ביולי 2022
ביולי 2017 החלו בתאגיד השידור הישראלי, כאן 11, לשדר גרסה מקומית של הסדרה, בשם "סליחה על השאלה", עם גרסה רגילה בעברית, גרסת ילדים וגרסה בערבית.
בפברואר 2019, תאגיד השידור ההולנדי BNNVARA החל לשדר גרסה מקומית בתאגיד השידור NPO 3 תחת הכותרת "Ik durf het bijna niet te vragen" (בקושי העזתי לשאול את זה).
ביוני 2019, ערוץ CBC הקנדי החל לשדר גרסה מקומית של הסדרה בשם You Can't Ask That.
אתוניזם, הידועה גם כדת האתון, דת אל-עמארנה, וכפירת עמארנה, הייתה דת במצרים העתיקה.
היא נוסדה על ידי אחנתון, פרעה ששלט בממלכה החדשה תחת השושלת השמונה עשרה.
הדת מתוארת כמונותיאיסטית או מונולטריסטית, אם כי מספר אגיפטולוגים טוענים שהיא הייתה למעשה הנותאיסטית.
האתוניזם התרכז בפולחן אתון, אל המתואר כדיסקת השמש.
אתון היה במקורו היבט של רע, אלוהות השמש המסורתית של מצרים, אם כי מאוחר יותר החשיב אותו אחנתון כנעלה על כל האלוהויות.
במאה ה-14 לפני הספירה, האתוניזם הייתה דת המדינה של מצרים במשך כ-20 שנה, ואחנתון התמודד עם הסגידה לאלים אחרים ברדיפה: הוא סגר מקדשים מסורתיים רבים, ובמקום זאת החל בבנייתם של מקדשים אתוניסטיים, ודיכא אנשי דת.
עם זאת, הפרעונים הבאים הפילו את התנועה לאחר מותו של אחנתון, ובכך החזירו את הדת הפוליתאיסטית המסורתית של הציוויליזציה המצרית.
לאחר מכן נעשו מאמצים רחבי היקף להסיר מהרישומים המצריים כל נוכחות או אזכור של אחנתון, מקדשים אתוניסטיים והצהרות על אל עליון ייחודי.
המילה אתון (במצרית עתיקה: jtn), שפירושה "עיגול", "דיסקה", ומאוחר יותר "דיסקת שמש", נמצאה לראשונה במאה ה-24 לפני הספירה בפפירוסי אבוסיר , שהתגלו במקדש המתים של פרעה השושלת החמישית נפריר כא רע קאקאי.
אתון, אל האתוניזם, מופיע לראשונה כאל בכתבים המתוארכים לשושלת השתים עשרה, בסיפורו של שאנהת.
בתקופת הממלכה התיכונה, אתון "כדיסקת השמש...היה רק היבט אחד של אל השמש רע." היה הוא אל שמש מעורפל יחסית וללא התקופה האתוניסטית, בקושי היה מופיע בהיסטוריה המצרית.
למרות שישנן עדויות לכך שהפך חשוב מעט יותר במהלך השושלת השמונה עשרה, ובמיוחד כינויה של הדוברה המלכותית של אמנחותפ השלישי כרוח האתון, היה זה אמנחותפ הרביעי שהציג את המהפכה האתוניסטית בסדרה של צעדים שהגיעו לשיאם בפרק הרשמי של אתון בתור האל היחיד של מצרים.
אף על פי שכל שורת המלכים לפני שלטונו של אחנתון אימצה בעבר אלוהות אחת כפטרון המלכותי וכאל המדינה העליון, מעולם לא היה ניסיון להדיר אלוהויות אחרות, והמון האלים תמיד כובדו והותרה הסגידה להם.
בתקופת שלטונו של תחותמס הרביעי, הוא זוהה כאל שמש מובהק, ובנו אמנחותפ השלישי הקים וקידם פולחן נפרד לאתון.
עם זאת, אין ראיות לכך שאמנחותפ השלישי הזניח את האלים האחרים או ניסה לקדם את אתון כאל בלעדי.
אמנחותפ הרביעי הציג לראשונה את האתוניזם בשנה החמישית למלכותו (1348/1346 לפנה"ס), והעלה את אתון למעמד של אל עליון, כאשר התיר את המשך הפולחן לאלים המסורתיים.
מאוחר יותר, בתקופת שלטונו של אחנתון, הוא אסר על סגידה לאלים אחרים, סטייה קיצונית ממאות השנים של הנוהג הדתי המצרי.
כדי להדגיש את השינוי, נכתב שמו של אתון בצורת הכרטוש השמורה בדרך כלל לפרעונים, חידוש של האתוניזם.
נראה שהרפורמה הדתית חפפה להכרזה על חג הסד, מעין יובל מלכותי שנועד לחזק את סמכויות המלוכה האלוהיות של פרעה.
באופן מסורתי נערך בשנת השלושים למלכות פרעה, ייתכן שזה היה פסטיבל לכבוד אמנחותפ השלישי.
מספר אגיפטולוגים חושבים שהייתה לו קורגנטיות של 2-12 שנים עם אמנחותפ הרביעי.
השנה החמישית לשלטון אמנחותפ הרביעי מסמלת את תחילת בנייתה של בירה חדשה, אחתאתון (אופק אתון), באתר המכונה היום אל-עמארנה.
עדויות מופיעות על שלוש אַסְטֶלות הגבול ששימשו לסימון גבולות הבירה החדשה.
לאחר מכן, אמנחותפ הרביעי שינה רשמית את שמו לאחנתון (רוח אתון) כחיזוק לפולחן החדש שלו.
על פי ההערכות, התאריך שניתן לאירוע היה בסביבות ה-2 בינואר של אותה שנה.
בשנה השביעית למלכותו (1346/1344 לפנה"ס) הועברה הבירה מתבאי לאחתאתון, אך נראה כי בניית העיר נמשכה עוד שנתיים.
בהעברת החצר שלו מהמרכזים הטקסיים המסורתיים, הוא סימן על שינוי דרמטי במוקד הכוח הדתי והפוליטי.
המהלך הפריד את פרעה וחצרו מהשפעת הכהונה וממרכזי הפולחן המסורתיים, אך לגזירתו הייתה גם משמעות דתית עמוקה יותר.
בהתחשב בשילוב עם שינוי שמו, ייתכן שהמעבר לאל-עמארנה נועד גם כאות למותו והלידה מחדש של אחנתון.
יכול להיות שהדבר התרחש במקביל למותו של אביו ולסיום הקורגנטיות.
בנוסף לבניית בירה חדשה לכבוד אתון, אחנתון גם פיקח על בניית מספר מתחמי המקדשים האדירים ביותר במצרים העתיקה, כולל אחד בכרנכ ואחד בתבאי, קרוב למקדש אמון הישן.
בשנה התשיעית למלכותו (1344/1342 לפנה"ס), הכריז אחנתון על גרסה קיצונית יותר של דתו החדשה, ובה אתון לא רק האל העליון של הפנתיאון המצרי אלא האל היחיד של מצרים, ואחנתון עצמו כמתווך היחיד בין אתון והעם המצרי.
מאפיינים מרכזיים של האתוניזם כללו איסור על אלילים ודימויים אחרים של האתון, למעט דיסקת השמש מקרינה ובה הקרניים (המתוארות בדרך כלל מסתיימות בידיים) נראות כמייצגות את הרוח הבלתי נראית של אתון.
אחנתון פנה לאתון בתפילות, כגון המזמור הגדול לאתון : "הו אלוה יחיד שאין עוד מלבדו" ("O sole God beside whom there is none").
גם שמו של אתון נכתב אחרת לאחר השנה התשיעית לשלטון פרעה כדי להדגיש את הקיצוניות של המשטר החדש.
במקום להיכתב בסמל של דיסקת שמש מקרינה, אתון, הפך כעת למאוית באופן פונטי.
הפרטים של התאולוגיה האתוניסטית עדיין לא ברורים.
הדרת-כל פרט לאל אחד ואיסור האלילים היו חריגה קיצונית מהמסורת המצרית, אך חלק מהחוקרים רואים באחנתון כמי שנהג במונולטריזם או בהנותאיזם ולא במונותאיזם, שכן הוא לא הכחיש באופן אקטיבי את קיומם של אלים אחרים.
הוא פשוט נמנע מלסגוד להם.
רפורמות אלו בוטלו מאוחר יותר על ידי יורשו, פרעה תות ענח' אמון.
מספר היסטוריונים טוענים שרק אחנתון ונפרטיטי יכלו לסגוד ישירות לאתון.
אחנתון יישם את תוכניתו הרדיקלית לרפורמה דתית.
במשך כעשרים שנה, הוא דחק במידה רבה את האמונות והמנהגים עתיקי היומין של דת המדינה המצרית, והדיח את ההיררכיה הדתית שלה, ובראשם הכהונה החזקה של אמון בתבאי.
במשך אלף וחמש מאות שנים סגדו המצרים למשפחה מורחבת של אלים ואלות, שלכל אחת מהן הייתה מערכת משוכללת משלה של כוהנים, מקדשים, היכלי קודש וטקסים.
מאפיין מרכזי של הפולחנים היה הערצת דימויים ופסלים של האלים, שסגדו להם בגבולות האפלים של המקדשים.
פסגת ההיררכיה הדתית הייתה פרעה, המלך והאל החי כאחד.
הנהלת הממלכה המצרית הייתה אפוא קשורה באופן בלתי נפרד עם כוחם והשפעתם של הכוהנים והסופרים ונשלטה במידה רבה על ידיהם.
הרפורמות של אחנתון גזרו הן את הבסיסים הפילוסופיים והן הכלכליים של כוח הכוהנים, וביטלו את פולחניהם של כל האלוהויות האחרות, ואיתם את התעשייה הגדולה והמכניסה של קורבנות ומחווה שהכוהנים שלטו בה.
במקביל, חיזק אחנתון את תפקידו של פרעה.
בתחילה, אחנתון הציג את אתון לעם המצרי כגרסה של האלוהות העליונה המוכרת אמון-רע (בעצמה תוצאה של עלייה מוקדמת יותר לגדולה של פולחן אמון, וכתוצאה מכך אמון התמזג עם אל השמש רע), בניסיון לשים את רעיונותיו בהקשר דתי מוכר.
'אתון' הוא השם שניתן לדיסקת השמש, והכותרת המלאה של האל על אסטלות הגבול של הבירה החדשה הייתה "רע-הורוס, שעלז באופק בשמו של האור אשר בדיסקת השמש".
עם זאת, בשנה התשיעית למלכותו, הכריז אחנתון על גרסה קיצונית יותר של דתו החדשה בכך שהכריז על אתון לא רק האל העליון אלא האל היחיד, ואחנתון כבנו של אתון היה המתווך היחיד בין אתון לעמו.
הוא הורה להשחית את מקדשי אמון ברחבי מצרים.
מאפיינים מרכזיים של האתוניזם כללו איסור על אלילים ותמונות אחרות של האתון, למעט דיסקת שמש מקרינה ובה הקרניים, המתוארות בדרך כלל כמסתיימות בידיים, מייצגות את הרוח הבלתי נראית של אתון.
מאוחר יותר, גם זה נאסר.
סגנונות אמנות ששגשגו בתקופה קצרה זו שונים באופן ניכר מאמנות מצרית אחרת.
הם נושאים מגוון של רגשות, מראשים מוארכים ועד בטן בולטת, כיעור מוגזם, והיופי של נפרטיטי.
באופן משמעותי, בפעם היחידה בתולדות האמנות המלכותית המצרית, משפחתו של אחנתון תוארה בצורה נטורליסטית מובהקת.
פעולה זו מציגה חיבה בבירור.
תחריטים של אחנתון ונפרטיטי מתארות בדרך כלל את אתון בצורה בולטת מעל צמד זה, כאשר ידי אתון קרובות לפיותיהם ומציעות ענח'.
באופן יוצא דופן לאמנות הממלכה החדשה, פרעה ואשתו מתוארים כשווים בגודלם, כאשר דמותה של נפרטיטי משמשת לקישוט מקדש אתון הפחות באל-עמארנה.
דבר שעשוי להצביע על כך שהיה לה גם תפקיד רשמי בולט בפולחן אתון.
ייצוגים אמנותיים של אחנתון נותנים לו בדרך כלל מראה יוצא דופן, עם גפיים דקות, בטן בולטת וירכיים רחבות.
דמויות מובילות אחרות מתקופת אל-עמארנה, מלכותיות ואחרות, מוצגות גם הן עם חלק מהמאפיינים הללו, מה שמצביע על משמעות נלווית דתית אפשרית, במיוחד מכיוון שמקורות מסוימים מציעים שייצוגים פרטיים של אחנתון, בניגוד לאמנות רשמית, מציגים אותו כנורמלי למדי.
כמו כן, מוצע על ידי ברייר שהמשפחה סבלה מתסמונת מרפן, הידועה כגורמת לתווי מראה מוארך, מה שעשוי להסביר את הופעתו של אחנתון.
התמוטטות האתוניזם החלה בתקופת שלטונו המאוחרת של אחנתון, כאשר מגפה גדולה התפשטה ברחבי המזרח הקדום .
נראה כי מגפה זו גבתה את חייהם של רבים מבני משפחת המלוכה ופקידים בכירים, ואולי אף תרמה לירידת ממשלתו של אחנתון.
אירועי תקופה זו אינם ידועים היטב בשל מיעוטם ואופיים הפרגמנטלי של המקורות ששרדו.
לפי התרחיש הסביר ביותר, מקרי המוות הנרחבים כתוצאה מהמגפה גרמו לאחנתון למנות שני יורשי עצר ברצף מהיר: סמנח כא רע ונפר נפרו אתון .
מקורם של שניהם אינו מעיד, אם כי הועלתה השערה כי סמנח כא רע היה אחיו הצעיר של אחנתון, בעוד שנפר נפרו אתון הייתה למעשה המלכה נפרטיטי.
סמנח כא רע מת לאחר שלטון קצר, ובסופו של דבר השאיר את נפר נפרו אתון כעוצרת בפועל של מצרים.
אף על פי ששנותיו האחרונות של אחנתון היו אולי בעלות הדיכוי האגרסיבי ביותר של אמון, ופחות של אלים אחרים, מותו הביא במהירות לתחייתם של הפולחנים הישנים.
נראה שנפר נפרו אתון ניסתה להגיע לפשרה מסוימת עם כהונת אמון, תוך כדי שימור צורה פחות בלעדית של אתוניזם.
אולם לאחר מספר שנים נעלמה נפר נפרו אתון, ויורשה תות ענח' אתון (עם הוזיר הזקן של אחנתון, איי, כעוצר) שינה את שמו לתות ענח' אמון בשנה השלישית למלכותו (בערך 1330 לפנה"ס), החזיר את השלטון לכהונת אמון, והעביר את הבירה מאחתאתון, אולי לממפיס, או, פחות סביר, לתבאי.
בשני העשורים הבאים נרשמה הדעיכה הסופית של האתוניזם.
רוב המקדשים שבנה אחנתון מגושי תלאתאת, כולל המקדש בתבאי, פורקו, ונעשה בהם שימוש חוזר כמקור לחומרי בניין ועיטורים למקדשים אחרים, וכתובות לאתון הושחתו.
למרות שהעיר אחתאתון לא ננטשה במלואה, ומקדש אתון המקומי המשיך לתפקד, רוב התושבים עזבו עם הזמן.
לאחר שלטונו הקצר של איי כפרעה בכבודו ובעצמו בעקבות מותו של תות ענח' אמון, עלה לשלטון לא מלכותי הגנרל שלו, חרמחב.
הוא הורה לטהר את שליטי תקופת אל-עמארנה, למחות כל זכר של אחנתון, סמנח כא רע, נפר נפרו אתון, תות ענח' אמון ואיי מהרשימות הרשמיות של הפרעונים, ולהרוס את המונומנטים שלהם, כולל רוב מקדשי אתון שנותרו.
אף על פי כן, מקדש אתון באחתאתון עדיין היה בשימוש במהלך שנותיו הראשונות של חרמחב, מה שמרמז שהטיהור לא היה יסודי, ואולי השאיר כמה כיסי מאמינים קטנים של אתוניזם במצרים.
למרות שזה סימן את הסוף בפועל של האתוניזם, הכת המהפכנית הותירה השפעה מתמשכת על הדת המצרית העתיקה.
לדוגמה, שינויים מסוימים בטקסי הלוויה בתקופת אל-עמארנה נותרו במקומם תחת חרמחב וממשיכיו.
בשל האופי המונולאטרי או המונותאיסטי של האתוניזם, הוצע קישור ליהדות (או דתות מונותאיסטיות אחרות) על ידי סופרים שונים.
לדוגמה, הפסיכואנליסט זיגמונד פרויד הניח שאחנתון הוא חלוץ הדת המונותיאיסטית ואת משה רבנו כחסיד אחנתון בספרו משה ומונותאיזם .
הדרוזים המודרניים רואים את דתם כצאצאה ומושפעת מתנועות מונותאיסטיות ומיסטיות ותיקות יותר, כולל אתוניזם.
בפרט, הם מייחסים את ההצהרה הפומבית הראשונה של התווחיד לאחנתון.
הסופרת הבריטית אגתה כריסטי כתבה את המחזה אחנתון בשנת 1937. בסיפור מעורבים פרעה אחנתון, אשתו נפרטיטי ויורשו תות ענח' אתון (לימים קיבל את השם תות ענח' אמון).
כריסטי נעזרה במחקרה על ידי האגיפטולוג סטיבן גלנוויל.
המלחין האמריקני פיליפ גלאס הלחין אופרה על אחנתון אשר מבוססת על מכתבי אל-עמארנה והמזמור הגדול לאתון .
הסופר הפיני מיקה ולטרי השתמש ברעיון של אתון ואתוניזם ברומן ההיסטורי שלו "המצרי" .
הסרט "המצרי" משנת 1954 מבוסס על הרומן של ולטרי ומתאר מציאות בדיונית של אתוניזם ואחנתון.
במשחק הווידאו "העולם הסודי" , האתון הוא כוח על-טבעי מרושע שרוצה להשמיד את מצרים, ואחנתון הוא קורבן של השליטה המוחית שלו.
הסופר האמריקני ישמעאל ריד מפתח שילוב של היסטוריה אמיתית ומדומיינת הכוללת סדר "אתוניסטי" מונותאיסטי עתיק לאורך הרומן שלו מ-1972, מומבו ג'מבו .
במשחק הווידאו Assassin's Creed Origins; 'קללת הפרעונים' מציגה את ממלכת אתון, עם דיסקת שמש בסגנון התיאור המסורתי.
"אתה זוכר" הוא שיר בסוגת המוזיקה בחסידית בביצוע הזמרים ישי ריבו ומרדכי בן דוד, שיצא ב-14 בספטמבר 2023.
השיר יצא לאור ב-14 בספטמבר 2023, כ"ח באלול ה'תשפ"ג, ערב ראש השנה.
מילות השיר לקוחות מהפתיחה לברכת זכרונות בתפילת העמידה של תפילת מוסף בראש השנה.
השיר הולחן על ידי הרשי ויינברגר והופק על ידי מאור שושן ודוד איכלביץ'.
מלבד הביצוע המקורי של בן-דוד וריבו, השיר בוצע בגרסאות כיסוי רבות, בהם שיצאו כסינגלים ובהם כביצוע בהופעות.
השיר זכה בתואר "שיר השנה" במצעד המוזיקה השנתי של רדיו קול חי מיוזיק, במקום השני בקטגוריה זו במצעדים של אתר המחדש ורדיו קול פליי, ובמקום השלישי במצעדים של אתר כיכר השבת ורדיו קול ברמה.
נכון לספטמבר 2025, מונה הצפיות של השיר באתר יוטיוב עומד על 2.1 מיליון.
האַתְהַרְוָה ודה (בסנסקריט: अथर्वणवेद או अथर्वणवेद, בתעתיק לאנגלית: Atharvaveda או Atharva Veda) היא הוודה הרביעית והאחרונה בכתבי הקודש של ההינדואיזם.
היא מהווה תוספת מאוחרת לשלוש הוודות האחרות, והיא בעלת חשיבות פחותה מהן, משום שהיא מייצגת דת עממית וטקסי רפואה עממיים ולכן מכונה לפעמים "ודה של לחשים וכשפים", תיאור שלא כל החוקרים מקבלים.
בהתאמה לכך, הכוהנים שתרגלו את האתהרוה ודה נחשבו לדרג הנמוך ביותר של הברהמינים, בהשוואה לאלה שעסקו בריג ודה, היָאג'וּר ודה, והסָאמָה ודה.
השפה שבה כתובה האתהרוה ודה שונה מסנסקריט ריג ודית, ומשמרת צורות הודו-אירופיות פרה-ודיות.
המסורת ההודית העתיקה הכירה בתחילה רק בשלוש ודות.
הריג ודה וטקסטים אחרים מהתקופה הוודית כמו הטקסטים הבודהיסטים המוקדמים של הניקאיה, מתייחסים לשלוש ודות בלבד.
הקבלה של מזמורי האתהרוה ושל מנהגים עממיים הייתה איטית, והיא קבלה מעמד של ודה הרבה יותר מאוחר משלוש הודות הראשונות, הן על ידי המסורות האורתודוקסיות והן ההטרודוקסיות של הפילוסופיות ההודיות.
פלוד (Flood) מתארך את הטקסט לשנת 900 לפני הספירה, בעוד מייקל ויצל (Michael Witzel) ממקם אותו מעט לאחר מכן, סביב 1000–1200 לפני הספירה.
אולסון מתארך את ההתקבלות של האתהרוה ודה בתור הוודה הרביעית למחצית השנייה של האלף הראשון לפני הספירה.
עם זאת, מקס מילר מציין כי המזמורים של אתהרוה ודה היו קיימים בזמן שצ'אנדוגיה אופנישאדה הושלמה (~700 לפני הספירה).
שתי גרסאות שונות של הטקסט שרדו בעידן המודרני: ה-Paippalāda וה-Śaunakīya.
אזור פאנקאלאס תרם צורות של כישוף רפואי, בסגנון שונה מהקומפוזיציה הריג ודית.
האתהרוה ודה היא אוסף של 730 מזמורים המכילים 5987 מנטרות, המחולקות ל-20 ספרים.
בניגוד לשלוש הוודות האחרות, רוב הטקסט כתוב בצורה שירית, ומכיל תפילות ולחשים של רפואה, ולכן נקראת לפעמים "ודה של לחשים וכשפים", משום שהיא נבדלת משלוש הודות הראשונות בתוכן ובצורה.
אולם שניים מהספרים כתובים בפרוזה, ועוסקים בפילוסופיה ומחשבה מטפיזית מוקדמת המאפשרת הבנה של התפתחות המחשבה הפילוסופית ההינדית.
החוקר מקס מילר מצטט את העיקרון הוודי: "כפי שמרכבה לא תנוע עם פחות מארבעה גלגלים, וחיה לא תלך ללא ארבע רגליים, כך הקורבן לא יהיה מושלם ללא ארבעת הוודות", אולם הוא ממשיך וטוען כי למרות העיקרון הזה, תהיה זו טעות לראות בהן יחידה אחת.
שכבת הסמהיטה של הטקסט מייצגת ככל הנראה מסורת של האלף השני לפני הספירה של טקסי קסם-דתיים לטיפול בחרדה, לחשים להסרת מחלות שלדעת השבטים ההודים הקדומים נגרמות מפעולתם של שדים, ושיקויים מצמחי מרפא.
יש הרואים באתהרוה ודה את הצורה הקדומה ביותר של הרפואה ההודית, האיור ודה.
המזמורים עוסקים במגוון נושאים כמו לחשי חיים ארוכים של אדם אהוב או החלמה ממחלה.
במקרים אלה, יינתנו לנפגע רפואות וקמיעות מצמחים.
ישנם מזמורים שנועדו לחזק חיילים היוצאים למלחמה ולהבטיח שיצליחו להביס את האויב, אחרים לאוהבים המבקשים למשוך את המאהב שפחות מתעניין, חלקם להצלחה באירוע ספורט, או להגביר את השפע או או להרחיק מזיקים במשק בית.
מזמורים רבים של האתהרוה ודה הם תפילות ולחשים לילד או לאדם אהוב להתגבר על מחלה ולהבריא.
רוב הטקסים נועדו להתבצע על ידי כוהן ומיעוטם על ידי האדם עצמו.
תהיות על טבע האדם, החיים, הטוב והרע
חוקרים רבים חולקים על התפיסה של האתהרוה ודה כ"ודה של לחשים וכשפים" משום שספרים רבים מתוכה לא עוסקים בקסמים וברפואות עממיות כלל, אלא מוקדשים לתפילה, תיאוסופיה, ופילוסופיה.
האתהרוה ודה כמו טקסטים ודיים אחרים, קובע ויליאם נורמן בראון, חורגת מהדואליות של שמיים ושאול, "סאט" ו"אסט" (אמת ושקר) ושאר ניגודים.
במקום זאת, הטקסט מתעלה מעל תפיסה דואליסטית פשטנית: סדר קם מתוך כאוס, אמת מתבססת מתוך חוסר אמת, על ידי תהליך ועקרונות אוניברסליים שמתעלים מעל הטוב והרע.
היא תוכנית טלוויזיה ישראלית שבמסגרתה פאנל של שלושה מפורסמים פוגשים אורח שמחפש מה לקרוא, כאשר כל אחד מהם מנסה לשכנע אותו לבחור בהמלצה שלהם לספר.
ביולי 2025, התוכנית חודשה לעונה שנייה.
בכל פרק, שני פאנלים של שלושה מפורסמים פוגשים כל אחד אורח שונה.
כל אורח הוא בעל סיפור חיים מיוחד שמחפש לקרוא ספר מסיבה מסוימת.
הפנאל מקשיב לסיפור האורח, שואל שאלות ואוסף מידע.
לאחר מכן כל אחד מחברי הפנאל ממליץ לאורח על ספר על פי המידע שאסף.
מטרתם היא לשכנע אותו לבחור בהמלצה שלהם.
האורח/תהממליץ/ההמלצה 1תמרצייטליןאלי חביב"כל החיים לפניו"מאת אמיל אז'ארדנה מודן"העיר והבית" מאת נטליה גינצבורגגורי אלפי "סטונר"מאת ג'ון ויליאמסזוהרהולצמןאלונה סער"האביב מתעורר" מאת פרנק ודקינדרביטל ויטלזון-יעקבס"מיי פירסט סוני"מאת בני ברבשאיתי רייכר מאת מתן חלק 2תמיחג'ג'אלונה סער"תשוקתה של מלכה"מאת רבקה בי.
גילי איזיקוביץ מעיתון "הארץ" כתבה על התוכנית שהיא .
אתה המוצר הוא מושג ביקורתי המתאר מודל כלכלי רווח בשירותים דיגיטליים חינמיים, ובפרט ברשתות חברתיות ובפלטפורמות מקוונות, שבו המשתמשים אינם הלקוחות העיקריים של השירות, אלא מהווים בעצמם את המוצר.
במודל זה, הנתונים האישיים של המשתמשים, דפוסי ההתנהגות שלהם ותשומת הלב שהם מקדישים לפלטפורמה נאספים ומנוצלים לצרכים מסחריים, בעוד שהלקוחות בפועל הם מפרסמים וגורמים מסחריים אחרים.
המושג משמש לניתוח ביקורתי של כלכלת הפרסום הדיגיטלי ושל מערכות מבוססות איסוף נתונים, והוא נפוץ בשיח הציבורי, האקדמי והעיתונאי העוסק בטכנולוגיה, פרטיות באינטרנט וקפיטליזם דיגיטלי.
הרעיון העומד בבסיס המושג קדם לעידן האינטרנט, והוא קשור למודלים של תקשורת מסחרית כגון טלוויזיה ורדיו, שבהם הקהל נמדד ומפולח לצורך מכירתו למפרסמים באמצעות נתוני רייטינג.
אחד המקורות המוקדמים והמתועדים לרעיון בניסוח דומה מופיע בסרט הווידאו הביקורתי "Television Delivers People" משנת 1973, מאת האמן האמריקאי ריצ'רד סרה והמפיקה קרלוטה פיי סקולס, שבו נטען כי בטלוויזיה המסחרית הקהל עצמו הוא המוצר הנמסר למפרסמים.
בעידן הדיגיטלי, המושג מתייחס בעיקר לפלטפורמות מקוונות המציעות שירותים ללא תשלום ישיר, כגון מנועי חיפוש, רשתות חברתיות, אפליקציות חינמיות ואתרי תוכן מבוססי פרסום.
במודל זה, הפלטפורמות אוספות נתונים על משתמשים – לרבות העדפות, הרגלי גלישה, מיקום, אינטראקציות ותוכן נצרך – ומשתמשות בהם לצורך פרסום ממוקד, ניתוח התנהגותי ואופטימיזציה של מעורבות המשתמשים.
היבט זה של המרחב הדיגיטלי נדון בהרחבה גם בעיתונות הביקורתית, בין היתר במאמרו של יבגני מורוזוב בעיתון "The Guardian", שבו תואר האופן שבו פלטפורמות מקוונות ממסחרות את המשתמשים עצמם ואת פעילותם.
הביטוי "אתה המוצר" משמש לתיאור כללי של יחסי הגומלין הכלכליים בין משתמשים לפלטפורמות דיגיטליות, אך במחקר ובשיח הביקורתי נהוג להבחין בין מספר מודלים שונים של מסחור הקהל והמשתמשים.
במודלים מוקדמים של תקשורת מסחרית, כגון טלוויזיה ורדיו, עיקר הערך הכלכלי נבע מחשיפת הקהל לפרסומות, כאשר המידע על הצופים היה מוגבל יחסית והתבסס בעיקר על מדידות רייטינג כלליות.
בעידן האינטרנט המוקדם, המסחור התמקד בנתוני שימוש בסיסיים כגון מספר צפיות וקליקים.
לעומת זאת, בפלטפורמות דיגיטליות מודרניות, ובפרט ברשתות חברתיות, המודל מתבסס על איסוף שיטתי של נתונים התנהגותיים מפורטים, המאפשרים יצירת פרופילים אישיים, חיזוי התנהגות עתידית והתאמה מדויקת של תוכן ופרסום.
במודלים אלו, תשומת הלב של המשתמשים אינה המשאב היחיד, אלא גם המידע הנגזר מפעילותם המתמשכת.
התפתחויות נוספות, כגון שימוש בבינה מלאכותית ולמידת מכונה, העמיקו את המודל הכלכלי בכך שנתוני משתמשים משמשים גם לאימון מערכות אוטומטיות ולשיפור אלגוריתמים, מעבר לשימוש ישיר בפרסום.
הקשר לכלכלת הקשב ולמעקב קפיטליסטי
המושג "אתה המוצר" קשור קשר הדוק למונחים ביקורתיים נוספים, בהם כלכלת הקשב או כלכלת תשומת הלב ומעקב קפיטליסטי.
החוקרת שושנה זובוף תיארה את המודל הכלכלי של פלטפורמות דיגיטליות ככזה הנשען על הפיכת התנהגות אנושית לנתונים הניתנים לחיזוי ולמסחור בקנה מידה רחב.
הוגים וחוקרים נוספים, בהם טים וו וג'רון לניר, עסקו בהשפעת מודל זה על דמוקרטיה, פרטיות, חופש הבחירה ורווחת המשתמשים, תוך ביקורת על התמריצים הכלכליים שמעצבים את עיצוב הפלטפורמות הדיגיטליות.
עליית המודלים הכלכליים המתוארים באמצעות המושג "אתה המוצר" הובילה לדיון ציבורי ומוסדי גובר בנוגע לאיסוף נתונים, פרטיות ושקיפות בפלטפורמות דיגיטליות.
דיון זה בא לידי ביטוי ביוזמות רגולטוריות שונות, בעיקר באירופה ובצפון אמריקה.
בין היתר, רגולציות בתחום הגנת הפרטיות, כגון תקנות הגנת המידע הכלליות של האיחוד האירופי (GDPR), נועדו להגביל את היקף איסוף הנתונים, לחזק את זכויות המשתמשים ולהגביר את חובת השקיפות של חברות טכנולוגיה בנוגע לשימוש במידע אישי.
יוזמות נוספות עוסקות בהגבלת פרסום ממוקד, חובת גילוי של מנגנונים אלגוריתמיים ומתן אפשרות למשתמשים לשלוט במידע הנאסף עליהם.
הדיון הרגולטורי אינו מבטל את המודל הכלכלי של פלטפורמות מבוססות פרסום, אך משקף ניסיון מוסדי לאזן בין אינטרסים מסחריים לבין זכויות משתמשים והגנה על פרטיות.
לצד השימוש הנרחב בביטוי "אתה המוצר", הושמעה גם ביקורת על עצם המושג ועל מידת דיוקו כמסגרת אנליטית.
חוקרים ופרשנים הצביעו על כך שהביטוי משמש לעיתים כמטאפורה ביקורתית, אך אינו מתאר במדויק את המעמד המשפטי או הכלכלי של משתמשים במערכות דיגיטליות.
נטען כי המושג מפשט יתר על המידה מערכות כלכליות מורכבות, ומציג יחסי גומלין דיגיטליים כדיכוטומיה חדה בין משתמשים כמוצרים לבין מפרסמים כלקוחות, בעוד שבפועל מתקיימים מודלים מגוונים של יצירת ערך, תמחור והשתתפות.
בנוסף, צוין כי השימוש בביטוי עשוי להתעלם מהעובדה שמשתמשים מקבלים תמורה ממשית בדמות שירותים, פונקציונליות ונגישות למידע, וכי השתתפותם בפלטפורמות נעשית לרוב מרצון.
ביקורת נוספת מתייחסת לכך שהביטוי נאמר לעיתים כהכללה רחבה, מבלי להבחין בין סוגים שונים של פלטפורמות, רגולציות אזוריות ומודלים עסקיים, דבר שעלול לטשטש הבדלים מהותיים בין שירותים דיגיטליים שונים.
המושג משמש לעיתים קרובות כביטוי ביקורתי בשיח הציבורי כלפי פגיעה בפרטיות, חוסר שקיפות באיסוף ובשימוש בנתונים, ומנגנונים המעודדים תלות והתמכרות לפלטפורמות דיגיטליות.
נטען כי מודל זה יוצר יחסי כוח לא סימטריים בין משתמשים לחברות טכנולוגיה, וכי למשתמשים שליטה מוגבלת על אופן השימוש בנתוניהם.
מנגד, יש המציינים כי המודל מאפשר נגישות רחבה לשירותים דיגיטליים ללא תשלום כספי, וכי משתמשים בוחרים להשתתף בו מרצונם, תוך קבלת תמורה בדמות שירותים חינמיים ופונקציונליות מתקדמת.
"אתה פה חסר לי" הוא שיר מאת הזמרת הישראלית נורית גלרון, אשר נכתב על ידי האחים אביב ושירה גפן, והולחן על ידי הראשון.
השיר יצא לאור כסינגל הראשון מתוך אלבום האולפן השביעי של גלרון, בתוך הסערות.
לאחר כישלון אלבומה הקודם אחרינו המבול מ-1989, אשר שיר הנושא שלו היה לשיר מחאה פרובוקטיבי נגד האינתיפאדה הראשונה שצונזר על ידי גלי צה"ל, קצב העבודה של גלרון על חומרים חדשים נעשה לאיטי יותר.
בשנת 1992, בניסיון לשקם את הקריירה שלה, הוציאה לאור את האלבום בתוך הסערות, בו השתתפו מגוון מוזיקאים צעירים שבלטו בסצנת הרוק הישראלי של שנות התשעים, בהם המפיק עופר מאירי, קלידן להקות היהודים והתעויוט לעתיד ערן מיטלמן, סולן להקת החברים של נטאשה ארקדי דוכין והזמר בן ארצי.
מוזיקאי נוסף שנטל חלק בעשיית האלבום היה הזמר-יוצר אביב גפן, אשר באותה שנה חווה כישלון מסחרי לאחר שהוציא את אלבום הבכורה שלו זה רק אור הירח, לצד להקת התעויוט.
גלרון נפגשה עם גפן בבית אמו נורית, שם חשף בפניה שיר שכתב אודות יחסי המשפחה עם אביו יהונתן.
כאשר התלוננה גלרון על כך שהשיר קצר מדי לדעתה, הוסיפה אחותו שירה בית נוסף לשיר.
השורות המטרימות לסולו הגיטרה שבוצע על ידי שמוליק בודגוב, נכתבו בעת הקלטות האלבום.
בעקבות הצלחת השיר במצעדים, פנתה אל גפן הזמרת קרן הכט, במטרה שיעזור לה לפתח את הקריירה שלה ולהקליט אלבום.
אלבום הבכורה שלה היה לאלבום הראשון שהפיק גפן.
בשנת 2007 יצא לאור אלבום האוסף השני של גפן רק שירי אהבה.
באלבום זה נכללה גרסת הופעה חיה של השיר שהוקלטה בפסטיבל הפסנתר לשנת 1999.
אתי הילֶסוּם (Etty Hillesum; 15 בינואר 1914, מידלבורך, הולנד – 30 בנובמבר 1943, אושוויץ) הייתה יהודייה-הולנדית אשר נספתה בשואה.
נודעה כמחברת יומנים שראו אור בעברית תחת הכותרת "חיים כרותים", ובשם אחר "השמיים שבתוכי", אשר ראו אור לראשונה בהולנדית ב-1982, ואשר לא רק מתארים את אימי השואה, אלא בעיקר מגוללים מסע נפשי ורוחני של אישה צעירה לעבר ייעודה והתעלותה הרוחנית.
הילסום נולדה במידלבורך לאב ממוצא הולנדי ולאם יהודייה ממוצא רוסי, והתגוררה שם בשנותיה המוקדמות עם הוריה ושני אחיה.
ב-1924 עקרה המשפחה לדבנטר, לרגל עבודתו של האב, שהיה מרצה לספרות קלאסית ואף ניהל בית ספר בשלב מאוחר יותר.
ב-1932 עברה לאמסטרדם, שם למדה באוניברסיטת אמסטרדם ושם שהתה בזמן הכיבוש הנאצי, עד אשר גורשה למחנה המעבר וסטרבורק, ולאחר מכן נספתה במחנה אושוויץ.
הילסום קיבלה הסמכה במשפטים, ובנוסף למדה פסיכולוגיה וכן שפות סלאביות, אליהן נמשכה על רקע מוצאה של אמה.
במשפחתה הייתה מסורת של הערצת ידע והשכלה, והיא מעידה על עצמה כי חסכה אוכל מפיה במטרה לקנות ספרים.
הילסום הייתה מטופלת, תלמידה ואף חברה אינטימית של הפסיכו-כירולוג היהודי הגרמני יוליוס שפיר, שלמד אצל קרל יונג.
היא פנתה אליו תחילה לקבלת טיפול פסיכולוגי, אך הסתבכה ברגשות עזים כלפיו, בשעה שאף הוא לא היה חף משדרים ארוטיים כלפיה, אף על פי שהיה מאורס לאישה אחרת בלונדון.
בראשיתם מתארים יומניה של הילסום נפש רגישה המיטלטלת בין מצבי רוח קיצוניים.
היא חשה כלפי שפיר משיכה פיזית רגשית עוצמתית, וחוותה קונפליקט עז לגבי מימוש רגשותיה כלפיו.
היא קינאה בנשים שבחייו, וסבלה מרגשות סותרים כלפי עצמה ואופן קיומה: "אתמול חשבתי שלא אוכל להמשיך עוד, שאני זקוקה לעזרה.
לחיים ולסבל לא הייתה עוד משמעות בעיני, הרגשתי שאני עומדת להתמוטט תחת איזה עומס אדיר" ("חיים כרותים", עמ' 25).
ובמקום אחר: "לפעמים, כשאני רואה ברחוב אישה יפה, מטופחת, נשית מאד וקצת טיפשה, שיווי המשקל הנפשי שלי מתערער לחלוטין" (שם, עמ' 28).
"לפעמים אני מרגישה שאני טפיל, וזה גם מסביר את הדיכאון העמוק ואת השאלה אם יש תועלת בחיים שלי" (שם, עמ' 29).
כל עוד התנהלו חייה ללא התערבות ההיסטוריה, היא עסקה גם באותם נושאים שהעסיקו צעירות בנות גילה: "אמא היא טיפוס שמסוגל להוציא אדם מכליו.
אני מנסה להתייחס אליה באובייקטיביות וגם לאהוב אותה קצת, אבל ברגע מסוים אומרת לעצמי בכנות: כמה את מגוחכת ומצחיקה" ("חיים כרותים", עמ' 31).
"דבריו גורמים לי כאבי תופת.
אני מצפה שהוא יהיה אכול קנאה למחשבה שיום אחד תהיה לי אהבה גדולה.
הוא חייב לאהוב אותי, ורק אותי, לנצח".
חומרי היומן מרתקים בכנותם הפנימית ובטלטלות הרגשיות של הילסום, במשיכה שחשה העלמה בת ה-27 כלפי הגבר המבוגר והמנוסה בן ה-55, שנוכחותו הפיזית מחשמלת אותה.
היא מנסה לממש את יכולת הכתיבה שלה, משוחחת עם האנשים שבסביבתה על אמנות, אהבה, ספרות, מין, ולא מפסיקה לחפש את הקול הייחודי שלה.
ככל שמצב היהודים מחמיר, וגזירות הנאצים משתקות את החופש שלהם, דווקא אז מצטללת רוחה הסוערת והיא מוצאת בתוך עצמה שמחה קיומית, ויכולת למצות את היום-יום על מגבלותיו.
בשנות הכיבוש והגזרות שניחתו על היהודים, הצליחה אתי לפתח השקפת עולם אופטימית חרף העובדה שגופה נחלש, בריאותה רופפת למדי והיא צורכת כמויות אדירות של אספירין להרגעת כאבי הראש שלה:
באחרית ימיה גילתה נטיות אלטרואיסטיות נעלות:
עם תחילת מבצעי תפיסת יהודים ושליחתם למחנה המעבר וסטרבורק שבגבול הולנד, התנדבה ללכת איתם.
כאשר ניסו חבריה לשחררה – התנגדה.
לאחר שנתפסו יהודים ביולי 1942, אתי לקחה על עצמה תפקידים מינהליים ב"ועד היהודי", ועברה מרצונה למחלקת "רווחה סוציאלית לאנשים בתנועה", במחנה המעבר וסטרבורק.
היא עבדה שם כחודש אך חזרה ביוני 1943, כאשר אז כבר סירבה להצעות להסתתר, למורת רוחם של חבריה הלא-יהודים.
במספר מקומות ביומן מספרת אתי על האופן שבו היא מתארגנת למשלוח, וכותבת כי אחד הדברים החשובים שעליה לקחת איתה הוא התנ"ך.
לצד הקרבתה וההשקפות הנעלות אליהן הגיעה, נותרת אתי אנושית, ומבקשת מחבריה שישלחו לה כרית למחנה וסטרבורק, מכיוון שקשה לה לישון על דרגשי העץ.
ביומן ניכר כישרונה הספרותי וההגותי, ומעל לכל משתקפת נפש יפה ואצילה שמוראות השואה רק הבליטו והעצימו.
בעקבות תרגום קטעים נרחבים מיומנה וכן כמה ממכתביה לעברית, הולך רישומה וניכר במקומות שונים בהוויה הישראלית, כמו בקרב קהילת המקום, ואצל מטפלים שונים.
אתי הילסום נרצחה באושוויץ ב-30 בנובמבר, 1943.
ב-2011 עלה בתיאטרון תמונע המחזה "הנערה שלא ידעה לכרוע ברך", המבוסס על יומניה של אתי הילסום.
ב-2014 החל היוצר והתסריטאי הישראלי חגי לוי לעשות סרט על בסיס קורות חייה.
הכוריאוגרף האמריקאי פול סנסרדו יצר ריקוד בשם "ילדים בערפל" (Children in the Mist), השואב השראה מיצירתה של הילסום.
ב-2025 הוקרנה לראשונה סדרת הטלוויזיה "אתי" שיצר חגי לוי, העוסקת בחייה של הילסום.
חיים כרותים: יומנה של אתי הילסום 1941–1943 (מהולנדית: שולמית במברגר), ירושלים: כתר, 1985.
בתחום המחשוב, אִתחוּל הוא תהליך המתחיל את הרצתן של מערכות הפעלה כאשר המשתמש מדליק מערכת מחשב.
תהליך אתחול הוא סדרת הפעולות שהמחשב מבצע כשהוא מועבר למצב "ON", אשר טוענות את מערכת ההפעלה.
רוב מערכות המחשב יכולות לבצע אך ורק קוד שנמצא בזיכרון RAM או ROM; מערכות הפעלה מודרניות מאוחסנות בדרך כלל על דיסקים קשיחים, LiveCD וכונני הבזק.
מיד לאחר שמחשב הודלק, אין לו מערכת הפעלה בזיכרון.
חומרת המחשב בלבד איננה מסוגלת לבצע פעולות מסובכות של מערכת הפעלה הראשית, כמו טעינת תוכנית מהכונן בעצמה; כביכול נראה שנוצר פרדוקס בלתי פתיר: כדי לטעון מערכת הפעלה אל הזיכרון, נראה שכבר צריך שתהיה בזיכרון מערכת הפעלה.
הפתרון הוא ליצור מערכת הפעלה מנוונת שתהיה פשוטה דיה לכתיבה.
מערכת ההפעלה הזו תריץ תוכנית שמטרתה היא טעינת מערכת ההפעלה הראשית של המחשב.
מערכת הפעלה פשוטה זו נקראת "מנהל אתחול" .
לעיתים קרובות מתבצע שימוש במספר שלבים של מנהלי אתחול שכל אחד ואחד מהם טוען את זה שאחריו, עד שהאחרון טוען את מערכת ההפעלה.
למחשבים ברי התכנות הראשונים היו מפסקי 0 ו־1 על הלוח הקדמי כדי לאפשר למפעיל לשים את מנהל האתחול במאגר התוכנה לפני הפעלת המעבד.
לאחר מכן, קרא המעבד את מערכת ההפעלה מתוך התקן אחסון חיצוני, כמו כרטיסי ניקוב.
קוד אסמבלר, עבור מנהל האתחול, יכול להיות פשוט כמו 8 ההוראות הבאות:
1: בדוק שקורא כרטיסי הניקוב מוכן
2: אם הוא אינו מוכן, קפוץ ל־1
3: קרא בייט מקורא כרטיסי הניקוב לצובר
4: אם הגיע סוף טייפ הכרטיסים, קפוץ ל־8
5: שמור מידע מהצובר לכתובת באוגר P
במחשבים מודרניים, תהליך האתחול מתחיל כשיחידת העיבוד המרכזית (CPU) מבצעת תוכנה אשר נמצאת בתוך ROM, דוגמת ה־BIOS של מחשב IBM PC בכתובת מוגדרת מראש (המעבד מתוכנת לבצע תוכנה זו אחרי פעולת reset, ללא עזרה חיצונית).
תוכנה זו מכילה פונקציונליות מספיקה כדי לחפש התקנים המתאימים שישתתפו בתהליך האתחול, וטוענת תוכנה קטנה מחלק מיוחד (שנקרא לרוב סקטור אתחול ) של ההתקן המבטיח ביותר.
מנהלי אתחול עלולים להיתקל בהגבלות רבות.
למשל, ב־IBM PC ותואמיהם, השלב הראשון של מנהל האתחול יהיה לעולם באורך של 512 בייטים, ויסתיים בערך AA55h (אשר אותו בוחן ה־BIOS על מנת לוודא שמנהל האתחול תקין).
התוכנה הקטנה עצמה אינה מערכת הפעלה לכשלעצמה בדרך כלל, אלא רק מנהל אתחול מסוג "שלב־שני", כמו NTLDR, LILO או GRUB.
השלב השני יוכל לטעון את מערכת ההפעלה כראוי, ואז יורה למעבד להריץ אותה.
המערכת תאתחל את עצמה, וייתכן שהיא תטען מנהלי התקן ותוכנות אחרות הדרושות לפעולה רגילה של מערכת ההפעלה.
תהליך האתחול נשלם כאשר המחשב מוכן לדו־שיח עם המשתמש או שהיא מסוגלת להריץ יישומים רגילים.
במחשבים אישיים מודרניים, התהליך נמשך כדקה (שמתוכה כ־15 שניות נלקחות על ידי מנהלי האתחול למיניהם, והשאר – טעינת מערכת ההפעלה עצמה).
בשרתים גדולים ייתכן שייקח מספר דקות לאתחל ולהפעיל את כל השירותים.
כדי להבטיח זמינות גבוהה, הם יעלו שירותים מסוימים לפני אחרים ולא במקביל.
מערכות משובצות מחשב חייבות לאתחל את עצמן באופן כמעט מיידי.
לדוגמה, המתנה של כדקה כדי שטלוויזיה "תעלה", היא דבר בלתי מתקבל.
לכן הן חייבות שכל מערכת ההפעלה שלהן תהיה ב־ROM או בזיכרון הבזק, כדי שאפשר יהיה להריץ אותה באופן ישיר ומיידי.
התקן אתחול הוא כל התקן שחייב להיות מאותחל לפני טעינת מערכת ההפעלה.
זה כולל את התקן הקלט הראשי – המקלדת, התקן הפלט הראשי – המסך, והתקן טעינת התוכניות (כונן תקליטונים, דיסק קשיח, CD-ROM, זיכרון הבזק וכולי).
ב־BIOS מודרני, המשתמש יכול לבחור באחד ממספר התקנים שממנו הוא רוצה לבצע את האתחול, לדוגמה הדיסק הקשיח, דיסקט, SCSI, CD-ROM, כונן ZIP, LS-120 או USB (דיסקט-ZIP-USB ,USB, תקליטור-USB וכונן קשיח-USB).
לדוגמה, ניתן להתקין Windows על הכונן הראשון, ולינוקס על השני.
על ידי שינוי ההגדרות ב־BIOS, המשתמש יכול לבחור איזו ממערכות ההפעלה ברצונו לטעון.
ישנן תוכנות מיוחדות המאפשרות לבחור את מערכת ההפעלה שתעלה במחשב כגון GRUB.
תהליך האתחול במחשב PC סטנדרטי
בהתחלה, המעבד של המחשב האישי מריץ את ההוראות הממוקמות באוגר בכתובת FFFF0h בזיכרון של ה־BIOS.
אוגר זיכרון זה ממוקם קרוב לסוף זיכרון המערכת.
הוא מכיל פקודת קפיצה (jump) שמעבירה את הביצוע למיקום של תוכנת ההתחלה של ה־BIOS.
התוכנה מריצה בדיקה עצמית שנקראת Power-On Self Test (או בקיצור POST) – שתפקידה לוודא שההתקנים עליהם המחשב הולך להתבסס הם תקינים, ואז היא מאתחלת אותם.
לאחר מכן, ה־BIOS עובר על רשימה מוגדרת מראש של התקנים עד שהוא מוצא אחד שניתן לבצע ממנו את הליך האתחול.
אם לא נמצא אף התקן כזה, ניתנת הודעת שגיאה, ותהליך האתחול מופסק.
אם ה־BIOS מוצא התקן שניתן לבצע ממנו אתחול, הוא טוען ומבצע את תוכן סקטור האתחול שלו, אשר בכוננים קשיחים הוא נקרא Master boot record (או בקיצור MBR), ואינו ספציפי למערכת הפעלה מסוימת.
ברוב המקרים, ה־MBR בודק את טבלת המחיצות (Partition Table) עבור מחיצה פעילה.
אם נמצאת מחיצה פעילה כזו, ה־MBR טוען את סקטור האתחול ומריץ אותו.
סקטור האתחול הזה הוא ספציפי לכל מערכת הפעלה, אך ברוב מערכות ההפעלה, תפקידו העיקרי הוא לטעון ולהריץ את הגרעין, אשר ממשיך את האתחול, וטוען את מערכת ההפעלה באופן מלא עד לסיום תהליך האתחול.
סוגים שונים של סדרי אתחול
לסוגי מעבדים שונים יש סוגים שונים של מצבי אתחול, רוב מעבדי האותות הדיגיטליים מכילים:
אתחול "חם" או אתחול "רך" (בניגוד לאתחול "קשה") – פעולה אשר קוראת לרוטינת האתחול ללא צורך בניתוק וחידוש הזרם, למשל במערכת ההפעלה חלונות על ידי לחיצה על Restart.
ניתן לאתחל את המחשב גם שלא מכונן פנימי, למשל להעלות מערכת הפעלה דרך דיסק און קי או כונן חיצוני המחובר למחשב.
תהליך האתחול בשרתים ובמסופים הוא בדרך כלל כמתואר לעיל.
עבור מסופים – בחירה באתחול לאיזה שרת להתחבר.
עבור שרתים – אתחול אוטומטי בתור חלק מגיבוי.
מקור שם התהליך באנגלית (booting) הוא מאגדה שקשורה לברון מינכהאוזן.
אתחלתא דגאולה (מארמית: התחלת הגאולה) הוא מושג המופיע בתלמוד הבבלי ומתאר את התקופה המקדימה את הגאולה ומכינה את ביאת המשיח.
משמעותה של התקופה, תחולתה בימינו והדרכים להגעה אליה הם נושאים מרכזיים במשנת תלמידי הגאון מווילנה ובמשנתה של הציונות הדתית.
כלומר, הגאולה תבוא בשלבים, ולא בבת אחת.
על פי המדרש נכתב בספר קול התור בשם הגר"א: "אתחלתא דגאולה באה קמעא קמעא, מעט מעט, על פי חז"ל."
המהר"ל כתב שיציאת מצרים הייתה ניסית ולכן הייתה בחיפזון, אך הגאולה האחרונה תתנהל בדרך הטבע ולכן היא לאט לאט.
במקום אחר הוא מבאר: .
הבני יששכר כתב שגאולת מצרים הייתה בחפזון מפני שבני ישראל היו במ"ט שערי טומאה ובוצעה על ידי אלוהים בלבד, אך הגאולה האחרונה תהיה בידי אדם, ולכן תהיה יותר איטית ובשלבים.
במקורות היהודיים, החל מן הגמרא, מופיעים מאפיינים של שלבים שונים בגאולה.
כאשר ארץ ישראל "נותנת פירותיה בעין יפה" (בגמרא נאמר על כך – ).
שלטון יהודי בארץ ישראל, כדברי האמורא שמואל: , שנפסקו להלכה במשנה תורה לרמב"ם.
חזרת היכולת של עם ישראל להילחם, כלשון הגמרא: .
קיבוץ גלויות - כדברי חז"ל: "מה יציאתם ממצרים בששים רבוא וכניסתן לארץ בששים רבוא – כן לימות המשיח בששים רבוא".
בתלמוד ובמקורות מאוחרים יותר מצוינים מאפיינים נוספים של אתחלתא דגאולה ועקבתא דמשיחא, בהם התמעטות ידיעת התורה, יוקר שערים והתנהגות בין-דורית המאופיינת בחוצפה.
בספרים מאוחרים יותר היו שראו סימני גאולה בהתעוררות לעסוק בתכלת בציצית וביישוב הארץ.
קיימות כמה דעות מתי תחילת תהליך הגאולה:
הגאון מווילנה ותלמידיו ראו בפסוק משיר השירים "קול התֹר נשמע בארצנו" (ב', י"ב) רמז לגאולה, ומתוך כך קבעו כי החל משנת ה'ת"ר (1840) זו תקופת אתחלתא דגאולה ועלו לארץ ישראל, הדברים מובאים בספר קול התור.
כמו כן, תלמידי הגר"א בירושלים כתבו כבר בשנת ה'תקצ"ז, כאשר הצליחו להתחיל לבנות קצת את ירושלים (כ-5,000 נפש) שהם נמצאים באתחלתא דגאולה.
הרב אלקלעי כתב שהחל משנת ת"ר החל תהליך הגאולה.
הרב יהושע מקוטנא כתב: "ואין ספק שהיא (מצות ישוב ארץ ישראל) מצווה גדולה כי הקיבוץ (חזרת עם ישראל לא"י) הוא אתחלתא דגאולה".
המלבי"ם סבר שכאשר יתנו אומות העולם רשות לעם ישראל לעלות לארץ ויהיה ישוב יהודי גדול בארץ ישראל, אז מתחילה אתחלתא דגאולה.
יש שראו בקום המדינה בשנת תש"ח ראשית צמיחת גאולתנו.
לדעת הרבי מסאטמר לפני ביאת המשיח אין אתחלתא כלל.
לפי חלק מהדעות, לאתחלתא דגאולה יש השלכה על אחת משלוש השבועות שהשביע הקב"ה את עם ישראל הייתה שלא יעלו בחומה, כלומר שלא יעלו כל העם יחד ביד חזקה.
רבים מהפוסקים סוברים, שאיסור זה פוקע בעת הגיע 'אתחלתא דגאולה'.
מכיוון שהאיסור הוא "אם תעירו ואם תעוררו את האהבה עד שתחפץ".
כאשר יש סימנים של תחילת הגאולה, הרי זה סימן שה' חפץ בחזרה של עם ישראל לארץ ישראל.
אולם דעת רוב הפוסקים היא שמדובר בדברי אגדה ואין פוסקים הלכה מדברי אגדה.
התלמוד שולל את העיסוק בחישוב עת הגאולה: .
עם זאת, חישובי קץ מסוגים מגוונים נפוצו גם בקרב רבנים לאורך הדורות.
אחד הבולטים שבהם היה הגר"א, שסבר כי רצוי לקבוע את העת שממנה מתחילה להתעורר הגאולה.
כך, תלמידי הגר"א הצביעו על שנת ה'ת"ר כתחילת הגאולה.
תלמידי הגר"א השתמשו במושג "אתחלתא דגאולה" ככינוי לתקופה הכוללת חלק מהמאפיינים האמורים, וסברו כי תקופתם אכן כזו.
מנהיגים חסידיים רבים שקדמו לעליית תלמידי הגר"א, עלו אף הם לארץ מתוך אמונה בייחודה של התקופה מבחינה משיחית, אף שלא השתמשו במושג "אתחלתא דגאולה".
בנו של החפץ חיים הביא משמו: בשנת תר"ן כשהחלו לגרש את בני ישראל ממוסקבה, נתעוררה אז תנועה גדולה לארצנו הקדושה.
באותו פרק קיבלתי מכתב מאבי ז"ל ובו הוא מעירני על ההתעוררות הגדולה בכל פינות עמנו לעלות לארצנו, ומשער כי הימים ימי עקבתא דמשיחא, וכי פקד ה' את עמו, ואפשר שהוא אתחלתא דקיבוץ גלויות, שהוא קודם ביאת המשיח (מכתבי החפץ חיים עמ' 44).
הרב יוסף חיים זוננפלד חתום על מכתב האומר:
גם רבים מתלמידי הגר"א כתבו כך בזמנם בשנת תקצ"ז, במכתב שכתבו לאחר שבנו את בית הכנסת מנחם ציון.
כך גם כתב האדמו"ר ממודז'יץ, הגאון רבי יהושע מקוטנא.
הרב יהודה אלקלעי כתב שמשנת ה'תר"ף מתחילה האתחלתא דגאולה, כמו שאמרו בגמרא "ימות המשיח...
ארבע מאות שנה", לפני האלף השביעי.
המשך חכמה ועוד מגדולי ישראל ראו בהצהרת בלפור אתחלתא דגאולה או פקידה, כשם שבזמן בית שני הייתה הכרזת כורש נחשבת פקידה, לעומת זאת, המנחת אלעזר קבע כי אין זו תחילת הגאולה, שכן איננה הצהרה של כל האומות, ובכלל הגאולה תיעשה על ידי הקב"ה בלבד.
הוא אף כינה את הצהרת בלפור "צרת בעל פעור".
אישים בציונות הדתית הרואים בימינו אתחלתא דגאולה
במספר מקומות קורא הרב אברהם יצחק הכהן קוק לתקופתנו "אתחלתא דגאולה".
במכתב משנת תרע"ח (1918) הוא כותב:
הרב צבי יהודה הכהן קוק, בעקבות המהר"ל מפראג, רואה בספרו לנתיבות ישראל חיזוק לטענת "אתחלתא דגאולה" את ההצלחה החקלאית, ככתוב בגמרא:
בספרו לנתיבות ישראל, הקדיש לנושא מאמר בשם "המדינה כהתקימות חזון הגאולה", ובו מקורות החל מפרשיות התורה, דרך הנביאים וחז"ל, וכלה בראשונים ואחרונים, שבהם מתוארת התרקמות הגאולה בתהליך מדורג.
בחתימת המאמר הוא מתייחס לאפשרות של סיבוכים ונסיגות בתהליך זה.
בספר שיחות הרב צבי יהודה (א"י 238) כתב: מדברים על אתחלתא דגאולה, אך אנו כבר באמצע הגאולה.
הספר הבולט ביותר בנושא זה הוא הספר אורות של הראי"ה קוק.
כן עוסקים בכך הספרים התקופה הגדולה של הרב מנחם כשר, אתחלתא היא של הרב יצחק דדון בו ציטט את רוב גדולי חכמי יהדות המזרח לצד חלק מחכמי אשכנז, והמדינה היהודית – האם מדינת ישראל יכולה להיות אתחלתא דגאולה של הרב יעקב משה ברגמן.
הנושא נידון בעיקר בספרי רבנים מהציבור החרדי לאומי.
התנגדות להחלת המושג על המציאות בימינו
השקפה החרדית המתנגדת להשקפה הדתית-לאומית, מבחינה בין שני המושגים, "אתחלתא דגאולה" ועקבתא דמשיחא.
הרב אלחנן וסרמן, תלמידו המובהק של החפץ חיים, כתב בספרו "קובץ מאמרים" מאמר בשם "עקבתא דמשיחא", בו הוא דן במושג זה ובהשלכותיו.
בין היתר, תוקף הרב וסרמן בספרו זה את שיטת המזרחי בהסברת מושג זה וההשלכות לגביו, וכותב כי עקבתא דמשיחא מורה על זמן שפלות רוחנית גדולה.
המושג עקבתא דמשיחא מבוסס על הנאמר בסוף מסכת סוטה.
הרב מנחם מנדל שניאורסון (הרבי מליובאוויטש) התנגד להגדרת מדינת ישראל כאתחלתא דגאולה וראה בכך משיחיות שקר המביאה לאסונות.
במקומות רבים הוא שולל את רעיון ראיית המדינה כאתחלתא דגאולה.
במכתב שכתב לרב שלמה יוסף זוין, הוא כותב שהדבר גורם להתרופפות בקיום תורה ומצוות ולדחיית הקץ "הביאור היחידי שנופלים קורבנות בארץ ישראל הוא בגלל ההכרזה של אתחלתא דגאולה.
פרופ' ישראל אלדד כתב במאמר ב"ידיעות אחרונות" על ביקורו בחצר הרבי מליובאוויטש: "כאשר ניסיתי להעלות את הנוסחה המקובלת בציונות הדתית שהציונות היא אתחלתא דגאולה...
חל מפנה מפתיע בטון דיבורו, אף הלם באגרופו על השולחן והפטיר: הרב קוק טעה".
אחד מרבני חב"ד, הרב שלום דב וולפא, כתב בנושא זה את הספר בין אור לחושך.
הרב אלעזר מנחם שך כתב כי "עם ישראל עדיין בגולה עד ביאת הגואל אף בזמן שהוא בא"י, ואין זו גאולה ולא אתחלתא דגאולה".
ישעיהו ליבוביץ מתח ביקורת, בשנת 1967, על גישת "אתחלתא דגאולה":
"מדינת ישראל קמה ב-1948 במאבקם המשותף של יהודים מאמינים ושומרי-תורה ויהודים כופרים-בעיקר ומחללי-שבת, שכולם כאחד ביצעו משימה לאומית.
ביקורת דומה אך חריפה פחות נשמעת גם מפי חלק מהיונקים ממשנת הרב יוסף דב סולובייצ'יק, כגון הרב חיים נבון:
"הציונות אינה צריכה נימוקים תאולוגיים מסובכים.
מה יותר טוב ליהודים וליהדות - מדינה יהודית בארץ ישראל, או כל אופציה אחרת...
אני מצפה לבשורת גאולה, גם אם מפי מצורע היא תבוא; וגם אם איננה ממש גאולה, אלא רק טובה גדולה".
הרב נבון מעדיף לתאר את מדינת ישראל כיום כ"אתחלתא דתקווה".
אנשי תנועת ציונות דתית ריאלית מביעים עמדה דומה:
"אנו מכריעים להיות ציונים כלומר להיות שותפים מלאים במפעל הציוני ולהמשיך ולתרום לו מתוך ההכרה בנחיצותו הריאלית, ולא המטאפיזית, במקביל לקיום חיי תורה ומצוות".
הרב אהרון ליכטנשטיין, חתנו של הרב סולובייצ'יק וראש ישיבת הר עציון נימק מדוע אינו תומך בקביעה שמדובר באתחלתא דגאולה:
"הקב"ה יכול ליצור יש מאין מתי שהוא רוצה, אבל אני מדבר במונחים של הרמב"ם על תהליכים היסטוריים חברתיים והתפתחותיים ועד כמה שאני יכול לראות אנחנו די רחוקים מזה".
בגישה דומה החזיק מאז סוף שנות השבעים גם הרב יהודה עמיטל, ששימש גם הוא כראש ישיבת הר עציון.
הוא טען שלאור כל ההתרחשויות במאה העשרים, ובייחוד השואה, לא ניתן לקבוע חד משמעית מה משמעותו של התהליך שעובר על עם ישראל.
גרסה חדשה של גישה זו מבטא הרב מיכאל אברהם במאמר בכתב העת צהר.
לדבריו, רבני הציונות הדתית ניסו לכונן מדינה יהודית, אך נכשלו בכך, שלא באשמתם.
כיום, לשיטתו, נובעות הבעיות ביחס למדינה מהציפייה שזו תקדם את ערכי היהדות אף על פי שאינה עושה זאת.
היא איננה מבטאת את "כלל ישראל" אלא מכשיר חברתי בלבד, הדרוש לקיומנו.
עדיין ייתכן יחס של פטריוטיות למדינה ואפילו "ציונות" במובנה החילוני.
לדעת נדב שנרב מדינת הלאום היא גוף ביורוקרטי-טכני שנולד במאה השמונה עשרה, ואינו יכול להיות בעל מהות דתית.
בניגוד לאחרים הוא טוען שלמדינה אין משמעות דתית גם כאשר היא מתנהלת לפי חוקי הדת.
דעתו דומה לזו שהביע ישעיהו ליבוביץ, ומנוגדת לחלוטין לטענתם המרכזית של הרב קוק ובית מדרשו - שהתורה והמצוות אינן יכולות להתממש במלואן אלא במסגרת לאומית.
ישנם בציונות הדתית (או בקו התפר בינה ובין הציבור החרדי) גם אישים הרואים בעיה מהותית בעצם קיומה של מדינת ישראל.
פרופ' הלל וייס כתב: "זו, המדינה בפועל, היא מהות פגומה מיסודה שקמה כגולם על יוצרה...
המדינה, מדינת ישראל הנוכחית ולא רק השלטון, חשפה את מהות קיומה.
שנאת ישראל הנובעת אמנם גם מפחד ההשמדה, אך בעיקר מתאווה להיות ככל הגויים".
הרב שמואל טל, ראש ישיבת תורת החיים, כתב: "לא היה בכל תולדות ישראל אף צורר שהצליח לגרום למאות אלפי יהודים לעזוב את דתם כמו שהצליחו ראש הממשלה הראשון וחבר מרעיו.
לא היו אף פעם אימפריות של כפירה וטומאה בישראל כדמותן של האוניברסיטאות והתקשורת הממלכתית בישראל שמפיצות כל כך הרבה כפירה וטומאה בחסות ומכוח המדינה...
המלכות החילונית הנוכחית שונה במהותה ממלכות ה' ובתחומים רבים היא אף אויבת לה, ולכן היא אינה יכולה לשמש בשותפות עם מלכות ה'.
אי אפשר לראות בה ביטוי להשבת מלכות ה' על עמו ישראל, ולכן אין לחגוג על הקמתה".
ספרים על אודות אתחלתא דגאולה
יצחק גייגר, היציאה מהשטעטל, הוצאת תבונות - מכללת הרצוג, 2016 - יחסם של רבני הציונות הדתית למדינת ישראל בעשורים הראשונים לקיומה.
רבי הלל משקלוב (בשם רבו הגר"א), קול התור
הרב צבי הירש קלישר, דרישת ציון
הרב יצחק יעקב ריינס, אור חדש על ציון
הרב יוסף דב הלוי סולובייצ'יק, קול דודי דופק וחמש דרשות.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק, אורות ועוד
הרב יעקב משה חרל"פ, מעייני הישועה, מתוך סדרת "מי מרום"
הרב צבי יהודה הכהן קוק, לנתיבות ישראל
הרב יששכר טייכטל, אם הבנים שמחה
הרב מנחם מנדל כשר, התקופה הגדולה
הרב משה אביגדור עמיאל, לנבוכי התקופה
הרב יעקב פילבר, איילת השחר
הרב חיים צימרמן, מספר מאמרים בספרו תורה לישראל ובספריו באנגלית Torah and reason ו-Torah and existence
הרב יצחק שלמה זילברמן, בשם קדשו בטחנו
הרב ראובן פרידמן, כי עת לחננה
הרב יעקב זיסברג, נחלת יעקב
הרב אריה יונה, לכו נרננה
הרב אריה שפירא, אחרית כראשית, מגדיל ישועות מלכו
הרב חיים דרוקמן, קמעא קמעא
הרב אלחנן וסרמן, 'עקבתא דמשיחא', קובץ מאמרים
הרב יואל טייטלבוים, ויואל משה
הרב שלום דב וולפא בין אור לחושך – על שיטת הרבי מלובביץ' בנושא אתחלתא דגאולה
אתחול (או פרמוט, מלשון format) הוא תהליך הכנת אמצעי לאחסון נתונים מסוים (כגון דיסקט, דיסק קשיח או זיכרון הבזק) או מחיצה לשימוש.