tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך כהונתו הקצרה כמושל, המתיק אלתון את עונשי מאסר העולם של 17 נידונים, ובכך השלים הליך שהחל בו ברידסלי.
הוא גם נשא את "נאום מצב המדינה", שבו הוא קרא להרחבת הסיוע המדינתי לבתי הספר, האצת תוכנית סלילת הכבישים, עדכון של חוקי הארגון מחדש של בתי הספר, שיפור הבטיחות בדרכים, והרחבת ביטוח האבטלה והפיצויים לעובדים.
עם סיום כהונתו כסגן המושל בינואר 1957, שב אלתון לפרטייל ונבחר כראש העיר שלה.
בתפקיד זה הוא כיהן עד 1962, כאשר הוא נבחר שוב לסנאט המדינתי מטעם מחוז הבחירה ה-45 (מחוזות האוורד, מיטשל וורת').
בשל התקף לב שלקה בו ב-1964 הוא נעדר מכמה מהמושבים של 1965.
ליאו אלתון נפטר ב-16 באפריל 1967. הוא נטמן בעיירת הולדתו.
לאה קתרין ויליאמסון (נולדה ב-29 במרץ 1997) היא כדורגלנית אנגליה שמשחקת מאז 2014 בקבוצת ארסנל של הסופרליג האנגלית לנשים וקפטנית נבחרת אנגליה בכדורגל נשים.
היא שיחקה בתפקידים שונים והחלה כקשרית לפני שעברה לעמדת מגן.
בגיל 6 הצטרפה ויליאמסון למרכז המצוינות של מועדון הכדורגל Rushden & Diamonds, ולאחר שהמאמנת שלה עברה לארסנל ניסתה גם היא להתקבל לקבוצה.
לאחר מספר ניסיונות הצטרפה למועדון בשנת 2006, בגיל 9, ומשחקת שם עד היום.
בשנת 2010 החלה לייצג את אנגליה בליגות הנוער.
היא הייתה קפטנית נבחרת הנוער של אנגליה בגביע אירופה בכדורגל נשים עד גיל 17 בשנת 2014, והובילה את הנבחרת למקום הרביעי לאחר הפסד בפנדלים מול נבחרת איטליה.
לאחר מכן השתתפה בסגל נבחרת אנגליה בגביע העולם בכדורגל נשים עד גיל 20 באליפות שנערכה בקנדה באוגוסט 2014. ויליאמסון הייתה חלק מההרכב הפותח בכל המשחקים של אנגליה בטורניר, אך הנבחרת לא הצליחה להעפיל לרבע הגמר, וסיימה עם שתי תוצאות תיקו מול קוריאה הדרומית ומקסיקו בהתאמה, ותבוסה לניגריה.
ויליאמסון ערכה את הופעת הבכורה שלה בקבוצה הבוגרת כאשר ב-2014 נכנסה כחילוף בדקה ה-81 עבור רייצ'ל יאנקי במשחק של ארסנל מול ברמינגהאם סיטי ברבע גמר ליגת האלופות לנשים של אופ"א.
הופעת הבכורה שלה בסופרליג לנשים הייתה ב-16 באפריל אותה שנה נגד נוטס קאונטי.
בתואר הראשון שלה, גביע ה-FA לנשים לשנת 2014 זכתה לאחר הניצחון על אברטון בגמר שנערך ב-1 ביוני, לאחר שנכנסה כמחליפה בדקה ה-76 של ג'ייד ביילי.
חודש לאחר מכן, ב-13 ביולי, כבשה ויליאמסון את שערה הראשון במדי ארסנל בניצחון 0–4 בחוץ מול לביאות מילוול בגביע הליגה, וב-4 בספטמבר הבקיעה את שער הליגה הראשון שלה נגד צ'לסי.
לאחר 12 הופעות בליגה באותה שנה היא נבחרה לשחקנית השנה בגביע הליגה.
ב-2015 זכתה בפרס כדורגלנית השנה, וחתמה על החוזה המקצועי הראשון שלה עם ארסנל.
ב-2016 ויליאמסון עזרה לקבוצתה להגיע לגמר הגביע האנגלי בכדורגל נשים, שבו ניצחה ארסנל את צ'לסי בתוצאה.
בעונת 2017 הובילה ויליאמסון את ארסנל לאליפות נוספת לאחר ניצחון על האלופה מאן סיטי.
היא התחילה את העונה בעמדת קישור, אבל עברה להגנה עם הגעתו של המנג'ר החדש, ג'ו מונטמורו בדצמבר 2017. בנובמבר 2017 זומנה לסגל הנבחרת הבוגרת של אנגליה.
היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת כשנותרו שש דקות במוקדמות גביע העולם לנשים ב-2019 מול רוסיה בניצחון 3:1 של הנבחרת.
ויליאמסון הייתה חלק מהנבחרת שניצחה את דנמרק 2:0 באחד ממשחקי ההכנה הידידות האחרונים שלהם למונדיאל.
ב-2019 שיחקה ויליאמסון במשחקה האחרון של נבחרת אנגליה בגביע SheBelieves בארצות הברית, שהסתיים בניצחון 3:0 על נבחרת יפן.
במאי 2019, איאן רייט הודיע ברשתות החברתיות כי ויליאמסון נבחרה לסגל גביע העולם לנשים של פיפ"א 2019 .
אף על פי שהייתה אוהדת ארסנל מאז ומעולם, אחיה ואביה אוהדים של קבוצת טוטנהאם הוטספר.
במהלך המשחקים האולימפיים של 2012 שקלה להחליף את התחום המקצועי שלה לאתלטיקה קלה אחרי שצפתה בהישגיו של הקופץ לרוחק גרג רתרפורד.
ויליאמסון היא חברה קרובה של שחקנית מנצ'סטר סיטי קירה וולש.
שתיהן החלו את דרכן בליגות הצעירות, ושתיהן נקראו לליגות הבכירות באותו יום ב-2017.
ויליאמסון הייתה בעבר בזוגיות עם שחקנית הכדורגל ג'ורדן נובס, ובספטמבר 2025 פרסמה כי היא נמצאת במערכת יחסים עם מיס ארצות הברית לשעבר אל סמית'.
אליפות הסופר ליג האנגלית לנשים: 2018/2019
שחקנית הנוער של השנה באנגליה: 2014
השחקנית הצעירה של השנה בליגה האנגלית של ארגון השחקנים: 2015
ליאה אדדי (נולדה ב-14 בנובמבר 1950) היא כימאית ישראלית ופרופסור אמריטה בפקולטה לכימיה במכון ויצמן למדע, לשעבר דקאנית הפקולטה ודקאנית מדרשת פיינברג.
נודעת כמומחית בעלת שם עולמי לביומינרליזציה.
כלת פרס אמינוף של האקדמיה המלכותית השוודית למדעים בתחום הקריסטלוגרפיה לשנת 2011 ומדליית הזהב של החברה הישראלית לכימיה לשנת 2021, חברת חוץ באקדמיה הלאומית האמריקאית למדעים.
ליאה אדדי נולדה וגדלה בפדובה שבאיטליה בשם ליאה רומנין יקור, בתם של סילבנה (לבית ויילר) ולאו רומנין יקור, נצר למשפחה יהודית שישבה באיטליה עשרות דורות.
סבא רבא שלה, ג'ורג'ו כהן, תרם את אוסף הצדפות שלו לאוניברסיטה העברית בירושלים.
עם סיום לימודיה התיכוניים ב-1968 החלה את לימודיה לתואר ראשון ושני בכימיה אורגנית, באוניברסיטת פדובה.
עבודת המאסטר שלה עסקה בטיטרציה פוטנציומטרית של פולי-ליזין ובוצעה בהנחיית פרופ' א' קוזאני ופרופ' א' פגיון.
ב-1973 עלתה לישראל והחלה את לימודיה לתואר שלישי בכימיה מבנית במכון ויצמן למדע.
עבודת הדוקטורט שלה נשאה את הכותרת "תכנון וביצוע סינתזה א-סימטרית 'אבסולוטית' במצב המוצק לקבלת דימרים ופולימרים בניצולת אננטיומרית כמותית".
העבודה בוצעה בהנחיית פרופ' מאיר להב והוגשה ב-1979.
עם סיום עבודת הדוקטורט ביצעה שני מחקרי בתר-דוקטורט: האחד בהנחיית פרופ' להב במכון ויצמן והשני במחלקה לכימיה באוניברסיטת הרווארד, בהנחיית פרופ' ג'רמי נואלס.
ב-1983 מונתה למדענית בכירה במחלקה לכימיה מבנית במכון ויצמן.
ב-1988 מונתה לפרופסור חבר במחלקה זו, שבהמשך הפכה למחלקה לביולוגיה מבנית.
ב-1993 מונתה לפרופסור מן המניין וב-2020 יצאה לגמלאות אך ממשיכה לעסוק במחקר פעיל.
ב-1994 מונתה אדדי לראש המחלקה לביולוגיה מבנית וכיהנה בתפקיד זה עד 2000. בשנה שלאחר מכן מונתה לדקאנית הפקולטה לכימיה במכון ויצמן, ובכך הייתה לאישה הראשונה שכיהנה במשרה זו.
היא כיהנה בתפקיד עד 2004. ב-2008–2013 כיהנה כדקאנית מדרשת פיינברג וגם בתפקיד זה הייתה לאישה הראשונה.
ב-2018 מונתה ליועצת נשיא המכון לקידום נשים במדע, ושימשה בתפקיד עד 2021.
אדדי חיברה למעלה מ-300 מאמרים ומדד הירש שלה עומד על 108. עם תלמידיה לאורך השנים נמנים פרופ' חן לוקסנבורג מאוניברסיטת תל אביב, ד"ר נטע וידבסקי מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ד"ר אסף גל וד"ר דביר גור ממכון ויצמן.
ביומינרליזציה היא תחום החוקר כיצד אורגניזמים יוצרים רקמות מינרליות קשיחות ומשתמשים בהן.
המחקר משלב תחומים רבים כמו מינרלוגיה, קריסטלוגרפיה, ביולוגיה של התא, ביולוגיה מבנית והובלת יונים, ותובנות ממנו משפיעות על מדעי החומרים, ארכאולוגיה, אוקיינוגרפיה, רפואת שיניים, פלאונטולוגיה ואורתופדיה.
במחקרה של אדדי, בשיתוף פעולה עם פרופ' סטיב ויינר, מנצלים את המגוון הרחב של תהליכי הביומינרליזציה בטבע כדי להבין מנגנוני יצירת מינרלים.
התצפיות מהטבע נבדקות בהמשך גם בניסויי in vitro.
במעבדתה חוקרים אורגניזמים מגוונים כגון חלזונות ימיים, קיפודי ים, חוריריות, דגי זברה עובריים וקשקשי דגים.
גילוי מרכזי של אדדי וויינר הוא שכמעט כל המינרלים הביולוגיים נוצרים תחילה באמצעות שקיעה של פאזה מינרלית בלתי-מסודרת מאוד, שלאחר מכן מתגבשת לרקמה מינרלית קשה.
בנוסף, אדדי וויינר בוחנים כיצד אורגניזמים שונים משתמשים במינרלים כדי לשלוט באור.
הדבר החל בשנות ה-90 במחקר על נחשוני ים שבזרועותיהם עדשות רבות, והמשיך במחקרים על תפקיד גבישי גואנין ביצירת צבעים בדגים ובעיניים של חסרי חוליות.
גיבוש בממברנה התאית ואינטראקציות נוגדן-גביש
גבישים מעורבים במחלות פתולוגיות רבות, כגון סוגים מסוימים של דלקת מפרקים, אוסטאופורוזיס, טרשת עורקים ואבני כליה.
כאשר הגוף נחשף לגבישים, הוא מפעיל את מערכת החיסון ומייצר נוגדנים ייחודיים המזהים את פני השטח של הגבישים, למשל של גבישי כולסטרול.
נוגדנים אלה נקשרים גם למבנים מסודרים של כולסטרול בשכבות חד-מולקולריות ובקרומי תאים.
ההכרה המולקולרית מבוססת על התאמה בין אתר הקשירה של הנוגדן לבין מאפיינים מוגדרים של פני השטח של הגביש.
מחקרה של אדדי, שבוצע בשיתוף עם פרופ' לסלי ליזרוביץ, מתמקד בשאלה כיצד נוצרים גבישי כולסטרול בתהליך של טרשת עורקים, המאופיינת בהצטברות כולסטרול בדופן העורק.
הוצע כי היווצרות הגבישים מתחילה מרמות גבוהות של כולסטרול בקרום התא, שגורמות להפרדה של כולסטרול לאזורים מבודדים העלולים להוות גרעין לצמיחת גבישים גדולים יותר.
באמצעות שילוב מדידות חדשני אדדי וקבוצתה הצליחו לזהות גבישים תלת-ממדיים בקרום התא לצד מיפוי מדויק של אזורי הכולסטרול הדו-ממדיים.
אם ההשערה תאומת, הדבר יוביל להבנה טובה יותר של מנגנון התפתחות המחלה ויהיה ניתן יהיה לפתח דרכים למניעתה.
אוסטאוקלסטים הם תאים גדולים ורב-גרעיניים שמקורם במונוציטים-מקרופאגים, ותפקידם לפרק עצם.
פירוק העצם על ידם הוא השלב הראשון בתהליך חידוש העצם, האחראי על שמירת חוזק ושלמות העצמות.
במחקרה של אדדי, שבוצע בשיתוף עם פרופ' בני גיגר, נבדקים האותות האפשריים בעצם שמפעילים ומייצבים את "טבעת האיטום" (sealing zone), מבנה חיוני לפירוק העצם.
לשם כך, מתבצעת הדמיה חיה במיקרוסקופיה אופטית רחבת-שדה ומיקרוסקופיה אלקטרונית של תאי אוסטאוקלסטים המכילים חלבון אקטין מסומן (Actin-GFP) שגדלים על פני עצם טבעיים.
השוואת פני העצם לפני ואחרי פעולת התאים מאפשרת לאדדי ולקבוצתה להבין את הקשר בין יציבות טבעת האיטום לבין תהליך פירוק העצם.
פרס קנדי לתלמידי דוקטורט (1978)
פרס גרהרד שמידט לתזת דוקטורט (1981)
הפרס השנתי של החברה הישראלית לכימיה למדענים צעירים (1989)
פרס NIDR למחקר בסיסי במינרליזציה ביולוגית (1996)
מדליית פרלוג לסטריאוכימיה, המכון הטכנולוגי של ציריך (1998)
נשיאת ועידת בורגנשטוק לסטריאוכימיה (2002)
מדליית ספירס של החברה המלכותית לכימיה (2007)
פרס אוניברסיטת פדובה לבוגרים מעוררי השראה (2007)
חברת מסדר ההצטיינות של איטליה (2009)
פרס ההצטיינות של החברה הישראלית לכימיה (2009)
יו"ר ועידת גורדון לביומינרליזציה (2010)
פרס גרגורי אמינוף לקריסטלוגרפיה, מטעם האקדמיה המלכותית השוודית למדעים (2011)
חברת היכל התהילה של ועידות גורדון (2011)
חברת חוץ באקדמיה הלאומית האמריקאית למדעים (2017)
דוקטור לשם כבוד, המכון הטכנולוגי של ציריך (2018)
חברת חוץ באגודה האמריקאית לפילוסופיה (2019)
מדליית הזהב של החברה הישראלית לכימיה (2021)
אדדי נשואה לראובן ואם ליעל וספי, סבתא לשבעה נכדים.
לִיאה גָארֶט (נולדה ב-1966) היא פרופסור, ראשת המרכז למדעי היהדות, בהאנטר קולג', המשויך לאוניברסיטת העיר ניו יורק, וראשת התכנית ללימודי מדעי העברית והיהדות שם.
גארט סיימה תואר ראשון בהצטיינות באוניברסיטת מרילהארסט שבמדינת אורגון ארצות הברית בשנת 1991. בשנה שלאחר מכן השלימה לימודי תואר שני במרכז אוקספורד ללימודי עברית ויהדות באוניברסיטת אוקספורד, אנגליה.
את לימודי הדוקטוראט סיימה גארט בשנת 1999 בסמינר התאולוגי היהודי של אמריקה בניו יורק.
באותה שנה, התקבלה כמרצה בכירה במרכז ללימודי היהדות באוניברסיטת דנוור, קולורדו, ושימשה שם במשרה זו עד שנת 2008. באותה שנה, ולאחר קבלת הקביעות, התקבלה ל-אוניברסיטת מונאש, מלבורן אוסטרליה, כפרופסור מחקר לתרבות יהודית בת זמננו, ובשנת 2013 התמנתה לסגנית ראש המרכז האוסטרלי לציוויליציה יהודית ב-אוניברסיטת מונאש.
החל משנה זו, שימשה במקביל גם כפרופסור כבוד להיסטוריה באוניברסיטת וורוויק, אנגליה.
מאז שנת 2018 היא בעלת שני התפקידים, המוזכרים לעיל, בתחום מדעי היהדות בהאנטר קולג' שבניו יורק.
גארט פרסמה יותר מעשרים פרסומים מסוגים שונים.
הבולטים שבהם, ואשר מייצגים את עבודתה המחקרית, הם חמשת ספריה וכדלקמן:
מסעות מעבר לחיוורון זה ספרה הראשון אשר פורסם בתחילת שנת 2003, ואשר בוחן כיצד סופרי יידיש, ממנדלי מוכר ספרים ועד שלום עליכם, השתמשו במוטיבים של מסעות כדי לבטא את יחסיהם הסבוכים עם המודרניזציה.
החיבור מקיף את רוסיה, אוקראינה, בלארוס ופולין של ימינו.
הצלב וסיפורים יהודיים אחרים - סדרת ספריית יידיש חדשה זה סיפרה השני שיצא לאור בתחילת שנת 2007 ושאותו ערכה על פי סיפורים קצרים, נובלות ומאמרים מאת הסופר היהודי בן המאה ה-19 והמאה ה-20 לֵאמְד שאפירו.
אביר באופרה: היינה, וגנר, הרצל, פרץ ומורשת טנהויזר (מוספי שופר במדעי היהדות) בספר זה אשר יצא לאור באוקטובר 2011, בוחנת גארט את התפקיד שמילאה אגדת ימי הביניים ואופרת ואגנר טנהויזר בחיי התרבות היהודיים במאה התשע-עשרה ובתחילת המאה העשרים.
אריות צעירים: כיצד סופרים יהודים המציאו מחדש את רומן המלחמה האמריקאי - ביטויים תרבותיים ) בספר זה שפורסם בספטמבר 2017, גארט מראה כיצד סופרים יהודים השתמשו בנושא של מלחמת העולם השנייה כדי לעצב מחדש את רעיונות הציבור האמריקאי אודות המלחמה, השואה ותפקידם של היהודים בחיים שלאחר המלחמה.
יחידה X - הקומנדו היהודי הסודי של מלחמת העולם השנייה זה הספר (יצא לאור במאי 2021) שהביא לגארט את הפרסום הרב ביותר בארצות הברית, אנגליה אירופה וישראל, אחרי שתורגם גם לעברית.
הספר זכה לשבחים רבים בעיתונים: The New York Review of Books, בדיילי טלגרף, בקירקוס ריוויוז, בפבלישרס ויקלי, והוול סטריט ז'ורנל הכתיר אותו עם צאתו לאור כספר החודש.
המוזיאון הלאומי של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, בניו אורלינס, הזמין אותה לשיחה אינטרנטית עם קהל שוחרי המוזיאון אודות הספר.
כתבה נרחבת פורסמה על הספר גם בידיעות אחרונות.
ליאב אורגד הוא יושב ראש (משותף) של מכון רובינשטיין לאתגרים חוקתיים בבית ספר הארי רדזינר למשפטים של אוניברסיטת רייכמן, פרופסור חבר בבית הספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה באוניברסיטת רייכמן ופרשן משפטי לשעבר בערוץ הטלוויזיה "רלוונט".
הוא מנהל קבוצת המחקר "אזרחות ומשפט בינלאומי" במכון למדעי החברה בברלין (WZB Berlin), ראש התכנית ל"אזרחות גלובלית" באוניברסיטה האירופית (EUI) בפירנצה, ופרופסור בבית הספר למשפט רב-לאומי של אוניברסיטת פקין בשנג'ן.
אורגד גדל בשכונת שיכון המזרח בראשון לציון.
בתום השירות הצבאי החל ללמוד במחזור הראשון של מסלול "משפט וממשל" במרכז הבינתחומי הרצליה, כמלגאי של קרן אייסף.
הוא סיים לימודי תואר שני במשפטים ומדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית, תואר שני במשפטים באוניברסיטת קולומביה ודוקטורט במשפטים באוניברסיטה העברית בנושא "קריטריונים לגיטימיים ובלתי-לגיטימיים להגבלת הגירה" (בהנחיית פרופ' ברק מדינה).
את התמחותו עשה באגף ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים.
בשנים 2006–2009 ו-2012–2022 שהה כחוקר במוסדות אקדמיים בניו-יורק, בוסטון, ברלין ופירנצה.
חזר לישראל ב-2023 להוביל את מכון רובינשטיין לאתגרים חוקתיים באוניברסיטת רייכמן (יחד עם ד"ר אביגדור קלגסבלד ופרופ' יניב רוזנאי).
כיהן כיושב ראש הוועדה למשפט בינלאומי בלשכת עורכי הדין בישראל, יועץ חיצוני במועצה לביטחון לאומי, מזכיר הוועדה המייעצת לעיצוב מדיניות הגירה לישראל במשרד הפנים ועמית מחקר במכון לתכנון מדיניות העם היהודי.
מלמד קורסים בנושא אתגרים חוקתיים, טכנולוגיה וממשל, הגירה ואזרחות, נאמנות ובגידה, זכויות רוב ומיעוט, צדק וזכויות אדם.
בעבר לימד קורסים במשפט ציבורי עם פרופ' אמנון רובינשטיין והשופט מישאל חשין.
כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת קולומביה בניו יורק ובאוניברסיטת FGV בריו דה ז'ניירו, כעמית מחקר במרכז אדמונד ספרא לאתיקה באוניברסיטת הרווארד, כעמית מארי קירי באוניברסיטה החופשית בברלין, וכחוקר אורח באוניברסיטאות ניו-יורק (NYU), לוצרן ואוטרכט.
חבר לשעבר באקדמיה הגלובלית הצעירה למדע (Global Young Academy) ובאקדמיה האירופית הצעירה (Young Academy of Europe).
מלגת דן דוד לחוקר צעיר מבטיח, קרן דן דוד ואוניברסיטת תל אביב
פרס גורני לחוקר צעיר, העמותה למשפט ציבורי
פרס זילברג לעבודת דוקטורט מצטיינת, האוניברסיטה העברית
אורגד זכה במספר מלגות, בהן מלגת רוטשילד, מלגת פולברייט, מלגת Jean-Monnet, מלגת פישמן ומלגת תקווה.
בשנת 2012 נבחר לרשימת "40 המבטיחים מתחת ל-40" של עיתון גלובס.
בשנת 2016 נבחר לאחד מתוך 12 המרצים "מעוררי ההשראה" בישראל מטעם התאחדות הסטודנטים.
תחומי מחקריו העיקריים הם משפט חוקתי ותיאוריה דמוקרטית, הגירה ואזרחות, דת ורב-תרבותיות, זכויות אדם ומשפט וטכנולוגיה.
מחקריו זכו בפרסים ומענקי מחקר בינלאומיים, בהם מענק של מועצת המחקר האירופית (ERC Starting Grant) בסך 1.5 מיליון יורו, מענק הקרן הלאומית למדעים בגרמניה (DFG Emmy Noether Grant) בסך 1.2 מיליון יורו, ומענק של הקרן הלאומית למדעים בישראל.
כן זכה במלגת Marie Curie מטעם מועצת המחקר האירופית למחקר באוניברסיטה החופשית ברלין.
ליאב אורגד ושי נ' לביא, "הנחיה שיפוטית: הערות לתיקוני חקיקה בפסיקת בית המשפט העליון" עיוני משפט לד 434 (2011)
ליאב אורגד, "חידת הנאמנות: מי חב מה למי ומדוע?" משפט ועסקים יד 723 (2012)
ליאב אורגד, "הגירה, טרור וזכויות אדם" מחקרי משפט כה 485 (2009)
ליאב אורגד, "חוקה של מי ובעבור מי?
על היקף תחולתם של חוקי היסוד" משפט וממשל יב 145 (2009)
שלמה אבינרי, ליאב אורגד ואמנון רובינשטיין, מתווה למדיניות הגירה לישראל (עורכת רות גביזון, ירושלים, 2009)
אמנון רובינשטיין וליאב אורגד, "זכויות אדם, ביטחון המדינה ורוב יהודי" הפרקליט מח 315 (2006)
ליאב אורגד, יורם רבין ורועי פלד, "העברת ריבונות בשטחים מאוכלסים מישראל למדינה פלסטינית: נקודת מבטו של המשפט הבינלאומי" משפט וממשל י 187 (2006)
אמנון רובינשטיין וליאב אורגד, "המבוא לחוקה ומעמדו המשפטי" המשפט יא (2005)
ליאב אורגד, "המיעוט הערבי בישראל וחובת שירות ביטחון" המשפט יא (תשס"ז)
ליאו הוא סרט הנפשה קומי מוזיקלי אמריקאי משנת 2023 בבימויו של רוברט מריאנטי, רוברט סמיג'ל ודייוויד ווכטנהיים, שכתבו רוברט סמיגל, אדם סנדלר ופול סאדו, והופק על ידי סנדלר ומיריאל סוריה.
הפיצ'ר המצויר הוא השני של חברת ההפקות של סנדלר האפי מדיסון, והוא מככב בו בתפקיד דיבוב, לצד ביל בר, ססילי סטרונג, ג'ייסון אלכסנדר, סיידי סנדלר, סאני סנדלר, רוב שניידר, ג'ו קוי, אליסון סטרונג, ג'קי סנדלר, היידי גרדנר, רוברט סמיגל וניק סוורדסון.
הסרט מספר את סיפורו של ספנודון הדואג ממותו המתקרב ורוצה לצאת לטבע.
הוא נלקח הביתה על ידי תלמידים שונים בהוראת מורה מחליפה מרושעת.
הסרט עלה לשידור בנטפליקס ב-21 בנובמבר 2023 וזכה לביקורות חיוביות.
חיות המחמד הוותיקות ליאו הספנודון (אדם סנדלר) וסקווירטל הצב (ביל בר) שייכות לכיתה ה' בבית ספר יסודי בפורט מאיירס.
במהלך אספת הורים מודיעה המחנכת של הכיתה, גב' סלינס, על כך שהיא יוצאת לשמירת הריון.
ליאו שומע את אחד ההורים אומר שטואטארים חיים עד גיל 75 ומתייאש כשהוא מבין שהוא בן 74 ולא הגשים את כל חלומותיו.
למחרת מגיעה המחליפה המרשעת גב' מלקין אשר מתעבת את התלמידים.
ליאו נלקח הביתה לסוף השבוע על ידי סאמר (סאני סנדלר), נערה שמדברת יותר מדי.
בזמן שהוא מנסה לברוח, ליאו מגלה בטעות לסאמר שהוא יכול לדבר, ומציע לה דרך לשפר את כישוריה החברתיים באמצעות שאילת שאלות.
כתוצאה מכך, היא הופכת להיות פופולרית יותר.
כל אחד מהתלמידים בסופו של דבר לוקח את ליאו הביתה וסומך עליו בהתייעצות לגבי בעיותיו; הוא מספק חוכמה ותמיכה שמשפרת את חייו של כל אחד מהתלמידים.
עם זאת, ליאו מבקש מכל תלמיד לשמור את העובדה שהוא מדבר בסוד מהאחרים.
מקנא בתשומת הלב שליאו מקבל, סקווירטל הצב מחליט לחשוף אותו.
הכיתה מרגישה נבגדת ומתעלמת מליאו.
גב' מלקין לוקחת את ליאו הביתה כשהיא מגלה שהוא מדבר ועזר לתלמידיה.
ליאו לומד שהיא מעולם לא הגשימה את חלומה להיות מורה אמיתית ומנסה לתת לה עצות.
למחרת, התלמידים זוכים ביריד ההיסטוריה, לאחר שהצטיינו כל השנה; הפרס שלהם הוא טיול כיף לפארק ארץ הקסם מג'יק לאנד.
גברת מלקין רוצה לקחת את כל הקרדיט, ונוטשת את ליאו בשמורת הטבע אוורגליידס.
כשהתלמידים מחליטים להתנצל בפני ליאו, הם מגלים שהוא נעלם; גב' מלקין משקרת בכך שהיא מספרת לכיתה שליאו עזב אותם.
כשהתלמידים נוסעים לפארק, סוורטל מוכה רגשות אשם משתמש במל"ט של אחד התלמידים כדי למצוא אותם ומגלה שגב' מלקין שיקרה, ועל כך היא מתוודה.
התלמידים וגב' מלקין חוטפים את האוטובוס כדי למצוא את ליאו.
בינתיים, ליאו לומד מטואטארות פראיות שהוא יכול לחיות עד גיל 100, מה שממריץ אותו מחדש.
ליאו מאוים על ידי קהילה של תנינים, אך הוא נחלץ על ידי אוטובוס התלמידים.
ביום האחרון של שנת הלימודים, ליאו אומר לכיתה לשמור אחד על השני כשהם נכנסים לחטיבת הביניים.
גב' מלקין מקבלת עבודה במשרה מלאה כמורה והיא משובצת לכיתת הגן עם ליאו וסקווירטל כחיות המחמד של הכיתה.
אדם סנדלר - ליאו, ספנודון בן 74
ביל בר - סקווירטל, צב החבר הכי טוב של ליאו
ססילי סטרונג - גברת מלקין המורה המחליפה
ג'ייסון אלכסנדר - אביה של ג'יידה, רופא עור מצליח
רוב שניידר - המנהל של בית הספר
אליסון סטרונג - גברת סלינס, מורת הכיתה
ג'ו קוי - המאמן קומורה, המורה לספורט
סיידי סנדלר - ג'יידה, ילדה עשירה ופופולרית
סאני סנדלר - סאמר - ילדה שמדברת המון וממש ממש מהר
בריאנט טרייד וקורי ג'יי - קול, נער שמתחלף לו הקול במהלך הסרט
איתן סמיגל - אנטוני - הבריון הכיתתי
טינה ספקו - סקיילר, אחת החברות של ג'יידה
גלוריה מנינג - לוגאן - אחת החברות של ג'יידה
קארסון מיניאר - קול השני
רועי סמיגל - אלי - ילד שהוריו מגוננים עליו ועוקב אחריו מל"ט
ריס לורס - מיה, ילדה שאוהבת לחבק והוריה גרושים
אלדן ליאם פיליפסון - טי ג'יי, נער שצמחה לו שערה על הגב
ג'קי סנדלר - אמה של ג'יידה
היידי גרנדר - אמו המגוננת של אלי
רוברט סמיגל: סוס פוני, מל"ט שעוקב אחרי אלי ומטפל בו, ספנודון #1, ספנודון #3
ניק סוורדסון - סינבון, הארנב של כיתה ב'
ליליאן ג'וי - אוגר #1 אוגר #3 וקולות נוספים
אליגג'ה קים - קולות נוספים
סטפני הסו - אמו של סקיילר
במאי 2016 דווח שאדם סנדלר יפיק (תחת האפי מדיסון), יכתוב ויככב בסרט הנפשה.
ליאו הונפש על ידי Animal Logic של נטפליקס אנימציה.
את המוזיקה של הסרט הלחין ג'וף זנלי.
ליאו הוצג בפסטיבל סרטי האנימציה הבין-לאומי אנסי ב-14 ביוני 2023, לפני שידורו בנטפליקס ב-21 בנובמבר 2023.
שנהפרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקור2024פרס אנניהעריכה הטובה ביותר בסרט אנימציהפטריק וויטברג, ג'וזף טיטון, דריאן מ.
ג'יימס, דני מילר ובריאן רובינסוןפרס בחירת הילדים של ניקלודיאוןמדבב אהוב מסרט אנימציהאדם סנדלר
ליאה ניל היא שחיינית אוסטרלית, סגנית אלופה אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) זוכת מדליית ארד אולימפית (טוקיו 2020), אלופת עולם בבריכת 25 מטר (מלבורן 2022) ושיאנית עולם במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו היא זכתה במדליית כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם אמה מקיאן, ברונטה באראט וטסמין קוק בתוצאה של 7:44.87 דקות, אחרי ארצות הברית (7:43.03 דקות) ולפני קנדה (7:45.39 דקות), כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 1:57.95 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 היא זכתה במדליית במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי לאחר שהשתתפה בשלב המוקדמות.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 היא זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי לאחר שהשתתפה בשלב המוקדמות.
באולימפיאדת טוקיו היא זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם אריארן טיטמוס, אמה מקיאן ומדיסון וילסון בתוצאה של 7:41.29 דקות, אחרי הרפובליקה העממית של סין שקבעה שיא עולם חדש של 7:40.33 דקות וארצות הברית (7:40.73 דקות), כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:55.85 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט בסוף יוני 2022 היא זכתה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחים משולב 4x100 מטר חופשי לאחר ששחתה בשניהם בשלב המוקדמות.
מדליית כסף במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי ביחד עם מדיסון וילסון, קיה מלוורטון ומולי אוקלהן בתוצאה של 7:43.86 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא אליפות חדש של 7:41.45 דקות ולפני קנדה (7:44.76 דקות), כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:55.27 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:52.84 דקות.
לי ס' שולמן היה חוקר חינוך יהודי-אמריקאי שנחשב להוגה והחוקר החשוב ביותר בתחום של ידע מורים.
כיהן כנשיא קרן קרנגי לקידום ההוראה וכפרופסור לחינוך באוניברסיטת סטנפורד.
כמו כן, היה פרופסור לפסיכולוגיה חינוכית וחינוך רפואי באוניברסיטת המדינה של מישיגן, והיה המנהל-השותף המייסד של המכון לחקר ההוראה באוניברסיטה זו.
מילא מגוון תפקידי ייעוץ וניהול במוסדות לקידום החינוך בישראל.
לי שולמן נולד בשיקגו, בנם היחיד של הורים שהיו בעלים של מעדנייה.
בשנים 1955–1959 למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטת שיקגו.
לאחר מכן המשיך ללימודי תואר שני ושלישי בפסיכולוגיה חינוכית במוסד זה.
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה ב-1963 (ופורסמה רק מאוחר יותר), בוצעה בהנחיית ג'וזף שוואב ובנג'מין בלום ונשאה את הכותרת "חיפוש סגנונות והבדלים אינדיבידואליים בתבניות חקר".
עם השלמת הדוקטורט הצטרף שולמן כחבר סגל לאוניברסיטת מישיגן, שבה עסק בחקר חינוך רפואי וייסד את המכון לחקר ההוראה.
המכון היה הראשון לחקור הוראה ומיומנויות הוראה מנקודת מבט קוגניטיבית, תוך התמקדות בדרך החשיבה של המורה, בתהליכי קבלת החלטות וביכולתו הלמידה של המורה.
ב-1970 עשה שולמן שנת שבתון בישראל והתגורר בירושלים בסמיכות לסבו, הרב יעקב שולמן.
ב-1982 עבר שולמן לבית הספר לחינוך של אוניברסיטת סטנפורד.
במהלך שנותיו בסטנפורד הוא כיהן כנשיא האגודה האמריקאית לחקר החינוך (1985–1984) וכנשיא האקדמיה הלאומית האמריקאית לחינוך (1993–1989).
ב-1996 מונה שולמן לנשיא קרן קרנגי להוראה מתקדמת, וב-1997 החל לכהן כנשיא בפועל של הקרן, ושימש בתפקידו זה עד 2008. עם סיום תפקידו חזר לאוניברסיטת סטנפורד.
שולמן שימש עשרות שנים כיועץ קרוב של קרן מנדל-ישראל וכיועץ לקרן יד הנדיב.
בנוסף, הוא עמד בראש הוועדה הבינלאומית המייעצת של קרן טראמפ בישראל, עמד בראש מיזם משותף של קרן ג'ים ג'וזף וקרן אבי חי, ובמהלך השנים הוא היה חבר בוועדות שונות של המועצה להשכלה גבוהה.
שולמן היה דוקטור לשם כבוד מכ-20 אוניברסיטאות בצפון אמריקה ובאירופה.
תרומתו האקדמית העיקרית והחשובה של שולמן מתבטאת בניסוחי הגדרות בחקר החינוך ובהבניה של מושגים רבים שהבולט שבהם הוא "ידע תוכן פדגוגי" (Pedagogical Content Knowledge, בראשי תיבות PCK).
למושגים אלה תרומה משמעותית לשיח החינוכי, בעיקר בתחום הידע המובהק של מורים ובתחום הידע החיוני להוראה מקצועית.
לאחר פרישתו מקרן קרנגי התמקד בעבודתו בפיתוח מחקר יישומי בתחום החינוך היהודי, תוך שיתוף פעולה עם אנשי חינוך ואקדמיה מארצות הברית ומישראל.
שולמן זיהה את בסיס הידע של ההוראה, הכולל ידע תוכן, ידע פדגוגי, ידע תוכניות לימודים, וידע על תלמידים, הקשרים ומטרות חינוכיות.
מסגרת זו הדגישה את המורכבות של ההוראה ואת המומחיות המגוונת הנדרשת להוראה אפקטיבית.
תרומה מרכזית נוספת שלו היא הגיית מושג "פדגוגיות החתימה" (Signature Pedagogies), שיטות הוראה ייחודיות המשמשות בחינוך מקצועי (למשל, סבבים קליניים ברפואה).
שולמן טען כי פדגוגיות אלו מעצבות את האופן שבו אנשי מקצוע חושבים ופועלים בתחומם.
בנוסף, שולמן קרא להתייחס להוראה כפעילות אקדמית, הכוללת מחקר שיטתי ורפלקציה לשיפור הפרקטיקה.
עבודתו של שולמן השפיעה עמוקות על הכשרת מורים, תוך הדגשת הצורך לשלב בין תיאוריה לפרקטיקה, והיא ממשיכה לעצב את המחקר והמדיניות החינוכית ברחבי העולם.
עמית האגודה האמריקאית לפסיכולוגיה (1968)
פרס חבר סגל מצטיין, אוניברסיטת המדינה של מישיגן (1977)
פרס הכתיבה המצטיינת, האגודה האמריקאית להכשרת מורים (1986)
פרס המנהיגות, האגודה האמריקאית למורים מחנכים (1987)
פרס אגודת המחקר האמריקאית לחינוך (1989)
פרס תפוח הבדולח, מועצת קליפורניה להכשרת מורים (1994)
פרס ת'ורנדייק על תרומות לפסיכולוגיה חינוכית (1995)
חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים (2002)
חבר האגודה האמריקאית לפיתוח המדע (2003)
מדליית נשיא אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון (2004)
פרס גרומאייר לחינוך, אוניברסיטת לואיוויל (2006)
מדליית קולג' המורים, אוניברסיטת קולומביה (2007)
פרס מפעל חיים, האגודה האמריקאית להכשרת מורים (2008)
מ-1960 עד לפטירתה ב-2021, שולמן היה נשוי לג'ודי (לבית הורוביץ), חוקרת חינוך שהייתה שותפתו במספר עבודות.
ליאדאגמיס פובאה רודריגס (בספרדית: Liadagmis Povea Rodríguez; נולדה ב-6 בפברואר 1996) היא אתלטית קובנית, סגנית אלופת עולם באולם (נאנג'ינג 2025) ומקום רביעי במשחקים האולימפיים (פריז 2024) בקפיצה משולשת.
באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, זכתה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.07 מטר.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בטורונטו שבקנדה ביולי סיימה במקום שישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.97 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה באוגוסט סיימה במקום 25 בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.63 מטר.
באליפות העולם שנערכה בלונדון שבהממלכה המאוחדת באוגוסט סיימה במקום 22 בקפיצה משולשת בתוצאה של 13.55 מטר.
מדליית ארד במשחקי אמריקה הצפונית והקריביים
במשחקי אמריקה הצפונית והקריביים שנערכו בברנקייה שבקולומביה באוגוסט זכתה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.44 מטר.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בלימה שבפרו באוגוסט זכתה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.60 מטר.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר באוקטובר סיימה במקום 15 בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.08 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה ביולי-אוגוסט סיימה במקום חמישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.70 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד שבסרביה במרץ סיימה במקום חמישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.45 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין ביולי סיימה במקום 17 בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.01 מטר.
במשחקי אמריקה הצפונית והקריביים שנערכו בסן סלוודור שבאל סלוודור ביולי זכתה במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.85 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיימה במקום שישי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.87 מטר.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסנטיאגו דה צ'ילה שבצ'ילה בנובמבר זכתה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.41 מטר.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט סיימה במקום רביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.64 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בנאנג'ינג שברפובליקה העממית של סין במרץ זכתה במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 14.57 מטר, אחרי בת ארצה ליאניס פרז (14.93 מטר) ולפני אנה פלטיירו מספרד (14.29 מטר).
ליאה בר נוי (נולדה ב-19 בנובמבר 2009) היא מתעמלת אקרובטית ישראלית.
סגנית אלופת אירופה (לוקסמבורג 2025) בתחרות לשלישיית נשים בתרגיל הדינמי.
בר נוי מתאמנת באגודת הפועל "בגין" חולון תחת המאמנת שירן וקנין.
באליפות העולם שנערכה בגימארייש שבפורטוגל בספטמבר סיימה בתחרות לשלישיית נשים במקום רביעי במוקדמות תרגיל שיווי המשקל בתוצאה של 28.390 נקודות, ובמקום 22 במוקדמות התרגיל הדינמי בתוצאה של 23.510 נקודות, יחד עם מיכל סטרטייבסקי וירדן גרינברג.
השלישייה לא העפילה לגמר הקרב רב לאחר שסיימה את המוקדמות במקום 14 בציון משוקלל של 51.900 נקודות.
בנוסף, השלישייה לא העפילה לגמר תרגיל שיווי המשקל בשל הגבלה של צוות אחד למדינה בגמר.
באליפות אירופה שנערכה בלוקסמבורג שבלוקסמבורג זכתה בתחרות לשלישיים נשים במדליית כסף בתרגיל הדינמי בתוצאה של 27.740 נקודות, יחד עם מיכל סטרטייבסקי וניקול אלייניק.
בנוסף, סיימה השלישייה במקום חמישי במוקדמות תרגיל שיווי המשקל בתוצאה של 28.570 נקודות, ולא העפילה לגמר התרגיל בשל הגבלה של צוות אחד למדינה בגמר.
השלישייה לא העפילה לגמר הקרב רב לאחר שסיימה את המוקדמות במקום רביעי בציון משוקלל של 55.660 נקודות, בשל הגבלה של צוות אחד למדינה בגמר.
ליאו אלווד אלן היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת אילינוי.
אלן נולד ב-5 באוקטובר 1898 בעיר אליזבת שבאילינוי.
סביו מצד אמו היו מהגרים מגרמניה, וסבו מצד אביו היה מאנגליה.
בשנת 1932 נבחר אלן כחבר המפלגה הרפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית, ונבחר מחדש שלוש־עשרה פעמים נוספות.
הוא כיהן בתפקיד מ־4 במרץ 1933 ועד 3 בינואר 1961. הוא שימש פעמיים כיו"ר ועדת הכללים של בית הנבחרים, בשני הקונגרסים שבהם החזיקו הרפובליקנים ברוב: הקונגרס ה־80 (1947–1949) והקונגרס ה־83 (1953–1955).
אלן הצביע בעד חוקי זכויות האזרח של השנים 1957 ו־1960.
בשנת 1960 בחר אלן שלא להתמודד לכהונה נוספת, פרש מהחיים הפוליטיים והתיישב בגאלינה, שם נפטר ב־19 בינואר 1973. הוא נקבר בבית הקברות גרינווד.
הרב ד"ר אריה ליפמן (ליאו) בק היה רב ומלומד יהודי־גרמני, מראשי הקהילות הליברליות (רפורמיות) ומנהיג יהדות גרמניה בימי המשטר הנאצי והשואה.
בק נולד בשנת 1873 בעיר ליסה שבפרוסיה (כיום לשנו בפולין).
משפחתו הייתה אורתודוקסית, אביו, הרב ד"ר שמואל בק כתב ספרים על ההיסטוריה היהודית.
בשנת 1891 החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו שהשתייך לאסכולה פוזיטיבית־היסטורית מיסודו של זכריה פרנקל, וב־1894 המשיך את לימודיו בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות מיסודו של אברהם גייגר, שלא השתייך באופן רשמי לאף זרם אך היה מזוהה על התנועה הרפורמית.
במקביל למד באוניברסיטת ברלין שפות עתיקות, תאולוגיה והיסטוריה וקיבל תואר דוקטור.
בגיל 24 קיבל את מינויו הראשון כרב בעיר אופלן ואחר כך כיהן כרב בדיסלדורף עד 1912, משם עבר לברלין.
בק שירת כרב צבאי בצבא הגרמני בזמן מלחמת העולם הראשונה ועוטר בצלב הברזל דרגה ראשונה.
בק כתב מאמרים ומחקרים רבים בנושאי יהדות, ושימש בהמשך כמנהיגה הרוחני של היהדות הליברלית בגרמניה.
לימד בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות.
הרב בק שרד את השואה, ולאחר המלחמה עבר ללונדון ואף לימד בהיברו יוניון קולג' בניו יורק.
בשנת 1955 הוקם בניו יורק בהתערבותם של מרטין בובר וחנה ארנדט מכון ליאו בק לחקר ההיסטוריה והתרבות של היהודים דוברי הגרמנית, ובק הפך לנשיאו הראשון.
ב־29 באוקטובר 1956 חתם הרב ד"ר ליאו בק על הגהת ספרו השני "זה העם".
בשעות אחר הצהריים לקה בשבץ וכעבור שלושה ימים נפטר, בגיל 83.
לאחר עליית הנאצים לשלטון שימש בק כמנהיג הנציגות הארצית של היהודים הגרמנים (Reichsvertretung der Deutschen Juden) והיה מקובל על כל הזרמים ביהדות גרמניה.
הוא המשיך להכשיר, בסתר, רבנים לקהילה היהודית הגוועת גם כאשר נאסר הדבר על ידי שלטונות גרמניה הנאצית.
בימי מלחמת העולם השנייה היו לליאו בק הזדמנויות רבות לעזוב את גרמניה, אך הוא האמין שמנהיג צריך לעמוד לצד קהילתו, ולכן לא ניצל את ההזדמנויות.
בשנת 1939 בוטלו כל הארגונים הנבחרים של המוסדות היהודיים, ביניהם "מועצת הזקנים", ובמקומם מינו הגרמנים נציגות מטעמם.
מרגע זה עלתה דילמת שיתוף הפעולה בין הנאצים לבין קורבנותיהם היהודים.
בתחילה בק קבע לעצמו עיקרון שלא לקבל שום מינוי מהנאצים ולא לעשות דבר שיוכל לסייע להם.
אך כשעלתה שאלת איסוף יהודים לגירוש בידי יהודים, בק בחר לקבל את המינוי כדי לנהוג בעדינות כלפי המגורשים ולסייע להם.
יש שמתחו ביקורת על פועלו זה, ביניהם חנה ארנדט שטענה כי הרב בק דאג להרגיע את שומעי לקחו תוך הטעייתם והסתרת האמת המרה המצפה להם.
בינואר 1943 נשלח בק לגטו טרזיינשטט, שם היה מספרו הסידורי ברשומות 187894. בתחילה קיבל עבודות פיזיות אך לאחר יום הולדתו השבעים התאפשר לו לספק עזרה רוחנית לחולים ולגוססים.
יחד עם מלומדים גדולים מארצות אירופה, ליאו בק העביר הרצאות בנושאים שונים כגון ספרות, היסטוריה, כלכלה, אסטרונומיה, משפטים ופילוסופיה.
אסירים רבים בגטו היו נדחקים לחדרון קטן כדי לשמוע את הרצאותיו ודמותו של בק היוותה להם את התגלמות דמות הרב והאדם שבידו הכוח לנחם.
בתוך מצוקת חיי הגטו ליאו בק היווה את הסמכות המוסרית.
בק הוביל את התפילות בגטו בכל מקום ובכל שעה על פי בקשת המתפללים.
בנוסף, בק היה חבר ב"מועצת הזקנים" של הגטו.
ה' ג' אדלר, אחד מהמעטים ששרדו, סיפר על פועלו: "האישיות הראויה ביותר להיזכר מתוך מועצת הזקנים היה הרב ד"ר ליאו באק מברלין.
הוא היה מכובד על כולם.
מעולם לא התחמק מעול המחנה, אולם בקרבתו נדמה שהמחנה אינו קיים...".
ליאו בק היה אחד מהמיועדים להשמדה אך ניצל – בעת הגיעו לגטו, מת רב אורתודוקסי זקן מצ'כוסלובקיה בשם באק.
לשלטונות הנאצים נמסר בטעות שהרב ליאו באק נפטר ומאז לא נכלל ברשימות המוות.
בק שוחרר יחד עם שאר 9,000 השורדים האחרים מגטו טרזינשטט ב־1945.
לבק היה יחס חיובי לציונות.
בשנת 1897, כשהאורתודוקסים והליברלים איחדו כוחות והצליחו לסלק את הקונגרס הציוני הראשון ממינכן, סירב להשתתף במחאה כנגדו.
בשנת 1917 הצטרף לירחון הציוני שהקים מרטין בובר, במאמר שכתב שם הגדיר את מטרת הציונות ככזו שצריכה "להביא ליום גדול בו יקום בית ישראל חופשי בארץ האבות".
ב־1921 סייע להחלטת רבני גרמניה שהגדירו כמצווה את הפעילות לבניין ארץ ישראל.
משנות ה־20 בק היה פעיל ב'קרן היסוד' ובסוכנות היהודית ואף היה חבר בהנהלתה.
בסוף 1926 היה ממייסדי וחבר הנשיאות של הוועד למען ארץ ישראל בגרמניה.
בק קיבל בהתלהבות את הקמתה של מדינת ישראל ולמרות שלא עלה אליה שהה בה פרקי זמן ארוכים.
דוגמה ליחסו ניתן לראות בנאום מ־1953 שם אמר ביחס למדינה "גדול הסיכוי, אבל גם הסיכון עלול להיות גדול.
בארצו העתיקה תיכפה עליו סכנה חדשה־ישנה: לאומנות, האללת המדינה, ואתן בעל בריתן מאז ומתמיד: הקלריקליזם.
אבל גדול מהסיכון הוא הסיכוי...
לבניין ארץ ישראל, בשם הצו האלוהי ועתיד האנושות".
ספרו הידוע ביותר של בק 'מהות היהדות' נכתב בשנת 1905, כתגובת־נגד לספרו של אדולף פון הרנאק 'מהות הנצרות' בו מתח ביקורת על היהדות הקדומה.
לדעתו של בק, היהדות היא הדוגמה הקלאסית לדת המושתתת על עקרונות מוסר אך גם מחוברת למציאות חיי היום־יום.
הספר תורגם לעברית בידי לאה זגגי ויצא לאור בשנת 1968 בהוצאת מוסד ביאליק.
בספרים מאוחרים יותר ניסה בק להראות את הקשר שבין היהדות לנצרות ואת השפעת היהדות על הברית החדשה.
בק הטיף לסובלנות, הערכה הדדית ודיאלוג בין היהדות לנצרות.
על שמו של הרב קרויים מכון ליאו בק שנוסד בירושלים, בית ליאו בק בברלין ומרכז חינוך ליאו בק בחיפה, אשר מהווה גם מרכז של היהדות הרפורמית.
ליאו קלמנט פיליברט דליב (שם מלא בצרפתית: Léo Clement Philibert Delibes; 21 בפברואר 1836 – 16 בינואר 1891), היה מלחין צרפתי, תלמיד של אדולף אדם.
בתחילת דרכו כתב כמה אופרות ואופרטות.
ב-1863 נתמנה נגן-ליווי באופרה של פריז וכעבור זמן היה למנצח על מקהלת האופרה.
יצירותיו הנודעות ביותר הן הבלטים "קופליה" וסילביה (בלט) והאופרה "לאקמה".
הוא לימד בקונסרבטואר של פריז.
קמיל ארלנגר היה בין תלמידיו.
ליאו אריה מאיר (Leo Ary Mayer; על פי רוב ל"א מאיר, L.
Mayer; ט"ז בטבת תרנ"ה, 12 בינואר 1895 – כ"ז באדר ב' תשי"ט, 6 באפריל 1959) היה מזרחן וחוקר תולדות האמנות האסלאמית, פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים ורקטור האוניברסיטה בשנים 1943–1945.
מאיר נולד בסטניסלב שבמזרח גליציה, באימפריה האוסטרו-הונגרית, לשושלת רבנים חסידיים, צאצא לרבי מאיר מפרמישלאן.
בשנת 1913 החל ללמוד באוניברסיטת וינה לימודי אמנות המזרח (עם התמחות במזרח המוסלמי ותולדות תרבותו), וקיבל תואר דוקטור ב-1917. במקביל הוכשר גם בבית המדרש לרבנים בווינה, והחל לפעול במסגרת תנועת "השומר" (לימים "השומר הצעיר").
בשנת 1917 סיים מאיר את לימודיו והחל לעבוד כעוזר הוראה וספרן במכון למדעי המזרח באוניברסיטה.
בשנת 1919 שב לעיר הולדתו ולימד בבית הספר התיכון, אך על רקע מלחמת פולין-אוקראינה עבר לברלין והועסק במחלקה המזרחנית של הספרייה הממלכתית בעיר.
מאיר עלה לארץ ישראל בשנת 1921 והחל לעבוד במחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי: כמפקח (1921–1929) וכמנהל הארכיון (1929–1933).
לאחר פרישתו מהמחלקה מונה מאיר במינוי של כבוד לממונה על הכתובות הערביות והמוסלמיות ואוסף המטבעות האסלאמיים במוזיאון הממשלתי בירושלים.
במקביל, צורף מאיר בשנת 1925 לסגל המרצים הראשון של המכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית.
בשנת 1932 הוא קודם לדרג פרופסור מן המניין, ובשנים 1943–1945 כיהן כרקטור האוניברסיטה.
תחום עיסוקו האקדמי התמקד באמנות וארכאולוגיה של המזרח התיכון.
הוא ניהל במשותף עם אלעזר ליפא סוקניק את חפירות החומה השלישית בירושלים.
בשנת 1944 הוא הועמד בראש ועדת "אוצרות הגולה".
מאיר זכה להוקרה ויוקרה מקצועית, ובין היתר כיהן כנשיא החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה (1940–1950) וכנשיא כבוד של החברה המזרחית הישראלית.
כמו כן הוא נבחר לחבר המועצה הארכאולוגית הממשלתית, חבר ועד החברה הארצישראלית לפולקלור, חבר אגודת הארכאולוגים בלונדון וחבר כבוד בחברה האמריקנית להרלדיקה.
בינואר 1948 הוענק לו תואר קצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE), ובשנת תשי"ט (1959), זמן קצר לאחר מותו, זכה בפרס ישראל למדעי הרוח.
נפטר בשנת 1959 בירושלים, ערירי.
המוזיאון לאמנות האסלאם בירושלים נקרא על שמו.
חפירות החומה השלישית של ירושלים העתיקה, 1930 (במשותף עם אלעזר ליפא סוקניק)
ראשיתה ועלייתה של הארכאולוגיה המוסלמית, 1935
בניינים דתיים של המוסלמים בארץ ישראל, 1950 (במשותף עם יעקב פינקרפלד)
ליאו ויסמן (15 בנובמבר 1905 – 6 בפברואר 1989) היה תעשיין ישראלי, מחלוצי הנגרים בירושלים בעת החדשה.
ויסמן נולד בקונצלסאו (Künzelsau) בגרמניה, שם למד בבית ספר ריאלי.
בגיל 14, כשהחלה האנטישמיות באירופה, החליט ללמוד מלאכה ולעלות לארץ ישראל.
תחילה למד נגרות בנגריית וינקלר שליד כנסיית יוהנס.
בהמשך למד בבתי מלאכה שונים בפרנקפורט, גיסן, ברלין ופירט, וב-1927 עבר לנירנברג.
ב-1931 עבר בנירנברג מבחן הכשרה כנגר מוסמך.
שם הכיר את יהודית, לה נישא ב-1932, אז עלו בני הזוג לארץ ישראל.
תחילה עבד בירושלים העתיקה בקושי רב במקצוע הנגרות.
במלחמת העצמאות התנדב לצה"ל ונפל בשבי הירדני.
כשהוחזר לישראל עבד עשרות שנים בנגרות ובניית ריהוט עבור בתי חולים, בתי כנסת, האוניברסיטה העברית, ספריות ומלונות יוקרה.
בנוסף ריהט בתים פרטיים בהתאם לשרטוטים שהכין בעצמו.
מפעל תעשיות העץ שהקים, רכש בהמשך את רשת הרהיטים ועיצוב הבית "שמרת הזורע" מהקיבוצים שמרת והזורע.
ויסמן עסק גם בהכשרת עובדים בנגרות, שחלקם פתחו בתי מלאכה משלהם.
כאיש ציבור השקיע ויסמן בפעילות במסגרת התאחדות המלאכה והתעשייה בישראל וכן בהקמת הבנק למלאכה עבור בעלי מלאכה ועולים חדשים ממרכז אירופה.
בעבור תרומתו לירושלים וחלקו בהקמת התעשייה בעיר, קיבל לאו ויסמן בשנת 1976 את אות "יקיר ירושלים".
רחוב הנושא את שמו בשכונת בית וגן בירושלים מנציח את זכרו.
בשנת 1962 נסע ויסמן לנסיעה ראשונה מני רבות לגרמניה.
בנסיעותיו עסק בשימור זיכרון היהודים שנרצחו בשואה, ופעל להקמת אתר הנצחה גם בעיר הולדתו קונצלסאו, שנחנך ב-1986. הוא גם תרם ארון קודש לזכר הקהילה היהודית הגרמנית, לבית כנסת בירושלים.
ליאו בירגר היה רופא יהודי, שימש כפתולוג וככירורג בבית החולים הר סיני בניו יורק, ומשנת 1930 היה פרופסור לכירורגיית דרכי השתן באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
על שמו נקראת מחלת בירגר.
כמו כן שמו קשור גם במבחן בירגר שנקרא על שמו.
בירגר נולד בווינה שבאוסטריה, ובהיותו כבן שנה היגרה משפחתו לארצות הברית.
את לימודיו היסודיים, למדד בבתי ספר שונים בניו יורק, שיקגו ופילדלפיה, ועד לתואר שני למד במכללה של אוניברסיטת קולומביה לרופאים ומנתחים שבניו יורק.
את לימודי הדוקטורט ברפואה סיים באוניברסיטת קולומביה עצמה.
בתחילה עבד כרופא במשך כ-3 שנים, בבית החולים לנקס היל, שבניו יורק, ולאחר מכן, במשך שנתיים נוספות, בבית החולים הר סיני, גם הוא בניו יורק.
בין השנים 1905–1907 חזר לאירופה והתנדב במרפאה הכירורגית בורוצלב (אז ברסלאו - בגרמניה) שבמערב פולין, כשהוא מגיח מפעם לפעם לסיורים לימודיים בפריז ובווינה.
בשנת 1907 חזר לניו יורק, ועבד בבית החולים הר סיני, כמנתח וכפתולוג.
במסגרת עבודתו בהר סיני, תיאר את המאפיינים הפתולוגיים של המחלה Thromboangiitis obliterans, שקיבלה את שמו מחלת בירגר.
ליאו ג'ון גן היה שחקן קולנוע ותיאטרון אנגלי שהיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1951 על תפקידו בתור פטרוניוס בסרט "קוו ואדיס".
גן נולד בשכונת סטמפורד היל שבצפון לונדון לרייצ'ל, פרקליטה ולוולף גן, מוכר תכשיטים.
למד משפטים ב"בית ספר העיר לונדון" שם הוסמך בשנת 1928 כפרקליט.
גן עסק לראשונה במשחק על במה בתחילת שנות ה-30 בתור תחביב, מאחר שבתור עורך דין מוסמך שאף לעבוד בתחום.
בתקופת מלחמת העולם ה-2 שירת גן בצבא הבריטי תחת יחידת הארטילריה "רגימנט הארטילריה המלכותי", שם הגיע עד לדרגת לוטננט קולונל.
על שירותו הצבאי בתקופת המלחמה קיבל גן את אות צלב המלחמה.
גן היה חלק מהיחידה שחקרה את פשעי הזוועה שהתרחשו במחנה ברגן-בלזן והיה גם חלק מהתביעה שלקחה חלק במשפט שנערך בעיר לינבורג.
בשנת 1950 שיחק בדרמת המלחמה "סוס העץ" בתפקיד שבוי המלחמה הבריטי לוטננט פיטר הווארד.
בשנת 1951 היה גן מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בתפקיד פטרוניוס במלודרמה התקופתית של מרווין לרוי "קוו ואדיס".
גן הופיע בנוסף גם בסרטו של קלרנס בראון "הרפתקאת פליימות'" (לצדם של ספנסר טרייסי וג'ין טירני) בתור ויליאם ברדפורד מושל מושבת פלימות.
ב-1956 שיחק גן בסרט מובי דיק לרומן "מובי דיק" בתפקיד החובל סטארבק.
בשלב מאוחר יותר בקריירה שלו הופיע גן בפרויקט המלחמה הגרנדיוזי "היום הארוך ביותר" בתפקיד הבריגדיר הבריטי אדווין פארקר ובדרמה ההיסטורית "55 יום בפקינג" בתפקיד הגנרל הסיני ג'ונג – לו.
הופעות אלו היו הקולנועיות המוערכות האחרונות בקריירה של גן.
גן היה נשוי משנת 1933 עד מותו למלהקת מרגריט ואן פראג אותה הכיר ב"אולפני אילינג", לזוג לא היו ילדים.
גן נפטר ב-26 בינואר 1978 מהתקף לב בגיל 72 בביתו שבלונדון,
מאהבה של ליידי צ'טרלי (1953)
הבנות של אי התענוגות (1953)
ליאו וינר היה היסטוריון, בלשן ומתרגם יהודי רוסי-אמריקאי.
וינר נולד ברוסיה להורים יהודים פולנים.
הוא היגר לארצות הברית לבדו ב-1880 במטרה להקים מושבה של צמחונים בבליז.
אחרי שנסע ועבד שם הוא עבר לקנזס סיטי, מיזורי והתחיל לעבוד כמורה ללטינית ויוונית עתיקה שם הוא התחתן וקיבל דרגת פרופסור באוניברסיטה המקומית, אך אחרי כמה שנים פוטר.
וינר היה פוליגלוט וידע יותר משלושים שפות.
לפני שעסק בפילולוגיה למד רפואה והנדסה.
בנוסף לכך רכש לו ידע נרחב בתחומים רבים נוספים.
פרופסור קולידג' מאוניברסיטת הרווארד, באותו זמן, והתעניין מאוד ברוסיה ביקש מוינר להעביר קורס בתחילת 1896 על תרבות סלאבית והיה בכך לפרופסור האמריקאי הראשון לספרות ושפות סלאביות.
עם זאת, הפרויקט המחקרי הראשון של וינר היה בנושא יידיש.
הוא מצא בספריית הרווארד כמה מאות ספרים ביידיש אבל לא חומר ביבליוגרפי ולא מדריך לספרות זאת.
לשם כך הוא החליט לצאת למסע במזרח אירופה כדי להתוודע לשפה.
בתחילה נסע לאנגליה ושם עבר על הספרים ביידיש בספרייה הבודליינית אך גילה שאין שם ספרות מודרנית.
משם נסע לאמסטרדם וברלין אבל לא מצא ספרים ביידיש.
בוורשה נפגש עם י"ל פרץ, יעקב דינזון, מרדכי ספקטור.
בהיותו בסנקט פטרבורג קיבל מאברהם אליהו הרכבי מתנה של כ-1000 ספרים ביידיש מאוספו הפרטי.
בביאליסטוק נפגש עם אברהם בר גוטלובר שהיה כבר קרוב ל-90. בקייב נפגש עם שלום עליכם ובאודסה קיבל מידע רב על ספרות יידיש ממנדלי מוכר ספרים, יצחק יואל לינצקי.
כמו כן הוא נסע לרומניה וגליציה.
הוא התחיל לכתוב את תולדות ספרות יידיש מיד עם חזרתו לארצות הברית.
לדעתו של וינר, שהושפעה ככל הנראה משיחותיו עם שלום עליכם לא הייתה ספרות יידיש מתפתחת אחרי הפריחה הראשונית אלמלא הסופות בנגב 1881–1882 ששינו את דעתם של הסופרים הצעירים ושכנעו אותם שאם הם רוצים להתקרב להמון העם הם צריכים לעבור ולכתוב ביידיש – שפת העם.
וינר סבר שספרות היידיש תעבור מהמרכז במזרח אירופה לאמריקה, בייחוד בשל ההגירה הגדולה באותן שנים.
המשורר שאותו הוא העריך יותר מכל היה מוריס רוזנפלד והוא הציג אותו לעולם בכך שתרגם את שיריו ומאמריו לאנגלית.
וינר עסק גם בתרגום של ספרות רוסית לאנגלית.
הוא תרגם 24 ספרים של טולסטוי לאנגלית.
הוא גם כתב היסטוריה של הספרות הרוסית עד ימיו.
הוא כתב על נושאים שונים בפילולוגיה: "ההיסטוריה הפילולוגית של טבק באמריקה, ספר על פילולוגיה רומאנית וגרמאנית.
וכן על נושאים שונים כמו על המאיה במקסיקו וכדומה.
בנו הוא נורברט וינר המתמטיקאי מייסד הקיברנטיקה.
ליאו מרטין ביל הוא שחקן אנגלי, הידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד ג'יימס ברוקלבנק בסרט "The Living and the Dead" מ-2006.
ביל נולד במחוז ווריקשייר שבאנגליה.
הוא בנם של השחקנים שילה קלי וסטיבן ביל.
בקולנוע שיחק ביל בסרטים "פארק גוספורד", 28 יום אחרי", "וירה דרייק", "קינקי בוטס", "להיות ג'יין", "אליס בארץ הפלאות", "מר טרנר" וב"אליס מבעד למראה".
ב-2010 שיחק ביל בפרק "A Christmas Carol" בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
ב-2017 הופיע בסדרת הטלוויזיה "טאבו" בתפקיד וילטון, קצין בחברת הודו המזרחית הבריטית.
ב-2010 הופיע ביל בתפקיד אליסטר רייל במחזה "Posh" מאת לורה וייד בתיאטרון רויאל קורט.
ב-2011 שיחק בתפקיד צ'ארלס סרפייס במחזה "בית ספר לשערוריות" מאת ריצ'רד שרידן במרכז האמנויות ברביקן בבימויה של דבורה וורנר.
ב-2015 הופיע בתפקיד הוריישו בהפקה של "המלט" לצדו של בנדיקט קמברבאץ' ששיחק בתפקיד הראשי.
שנה פרס קטגוריה עבור תוצאה 2006 Fantastic Fest השחקן הטוב ביותר The Living and the Dead
לִיאוֹ אֶרִיק וָרַדְקָר הוא פוליטיקאי ורופא אירי אשר כיהן כראש ממשלת אירלנד (טישך).
ורדקר הוא חבר הדאל אירן (הבית התחתון האירי) מאז 2007.
ורדקר נולד בדבלין ולמד רפואה בטריניטי קולג'.
הוא עבד כמה שנים כרופא מתמחה בבית חולים ובסופו של דבר הוסמך ב-2010 כרופא כללי.
ב-2004 הוא הצטרף לפינה גייל והיה לחבר במועצת מחוז פינגל ובהמשך שימש כסגן ראש המחוז.
ב-2007 הוא נבחר בפעם הראשונה לדאל אירן.
בהמשך הוא שירת בממשלתו של אנדה קני כשר התחבורה, התיירות והספורט בשנים 2011–2014, כשר הבריאות בשנים 2014–2016 וכשר להגנה חברתית בשנים 2016–2017. במהלך משאל העם על נישואים חד-מיניים שנערך באירלנד ב-2015, ורדקר יצא מהארון כהומוסקסואל והיה הטישך הראשון שעשה כך.
במאי 2017 הודיע אנדה קני על התפטרותו כטישך וכמנהיג מפלגת פינה גייל.
ורדקר התמודד בבחירות למנהיג המפלגה כדי להחליפו.
אף על פי שיותר חברי המפלגה הצביעו עבור יריבו, סיימון קובני, הוא ניצח בהפרש משמעותי בהצבעתם של חברי האירכטס וב-2 ביוני הוא נבחר.
כעבור 12 ימים הוא מונה כטישך ובגיל 38 הוא היה לצעיר ביותר מקרב כל האישים שכיהנו בתפקיד זה.
הוא הראשון מבין ראשי ממשלת אירלנד, ראש הממשלה הרביעי בעולם שהוא הומוסקסואל מוצהר והטישך הראשון ממוצא הודי.
ב-2020 הכריז ורדקר על עריכת בחירות כלליות בפברואר.
בעוד שסקרי דעת הקהל של 2019 ניבאו הצלחה לפינה גייל, וודרקר התמקד בטיפול במשא ומתן על הברקסיט עם הממלכה המאוחדת, הפכה פינה גייל בסופו של דבר למפלגה השלישית בכוחה לאחר פיאנה פול ושין פיין עם 35 מושבים בדאל אירן, ירידה של 15 מושבים בהשוואה לתוצאות הבחירות הקודמות.
לאחר הבחירות התפטר ורדקר מתפקידו כטישך והוחלף במיהאל מרטין.
הוא מונה כטנשטה (סגן ראש הממשלה) וכשר המיזמים, הסחר והתעסוקה, כחלק מקואליציה תלת-מפלגתית שכוללת את פיאנה פול, פינה גייל והמפלגה הירוקה.
הוא הילד השלישי והבן היחיד של אשוק ומרים (לבית האוול) ורדקר.
אביו נולד בבומביי (כיום מומבאי) שבהודו והיגר אל הממלכה המאוחדת בשנות ה-60 כדי לעבוד שם כרופא.
אמו נולדה בדנגוורן שבמחוז ווטרפורד, אירלנד, והכירה את בן זוגה לעתיד כאשר עבדה כאחות בסלאו שבאנגליה.
השניים נישאו בבריטניה ב-1971, ולאחר מכן התגוררו בלסטר, שם נולדה הבכורה מבין שלושת ילדיהם, סופי.
המשפחה עברה להודו וב-1973 השתקעה בדבלין, שם נולדה בתם השנייה סוניה.
אף על פי שליאו ורדקר נולד לאב שהוא בן לדת ההינדו ולאם קתולית, החליטו הוריו לגדלו על פי האמונה הקתולית.
הוא התחנך בבית הספר הלאומי סנט פרנסיס קסוויר שבבלשנדרסטאון, פרבר של דבלין.
את השכלתו התיכונית הוא רכש בקינגס הוספיטל, פנימייה שמנוהלת בפלמרסטאון על ידי הכנסייה של אירלנד.
במהלך לימודיו בתיכון הצטרף ורדקר לאגף הצעירים של פינה גייל.
הוא החל את לימודיו בטריניטי קולג', שם הוא למד משפטים, אך לאחר זמן קצר עבר ללמוד רפואה.
בטריניטי קולג' הוא היה פעיל בסניף של אגף הצעירים של פינה גייל ושימש כסגן הנשיא של ארגון הצעירים של מפלגת העם האירופית, שפינה גייל היא חברה בה.
ורדקר נבחר ל"תוכנית וושינגטון אירלנד" לשירות ומנהיגות, תוכנית אישית ומקצועית יוקרתית חצי-שנתית שמתקיימת בוושינגטון די.
ב-2003 סיים ורדקר את לימודי הרפואה לאחר שהשלים את תקופת ההתמחות שלו בבית חולים במומבאי.
הוא עבד כמה שנים כרופא זוטר בביתי החולים סנט ג'יימס וקונלי שבדבלין וב-2010 הוא הוסמך כרופא כללי.
ורדקר היה בן 20 וסטודנט לרפואה בשנה השנייה ללימודיו כאשר התמודד ב-1999 ללא הצלחה בבחירות המקומית במולהדרט.
ב-2003 הוא נבחר למועצת מחוז פינגל מטעם מחוז הבחירה של קסטלנוק במקומה של שילה טרי.
בבחירות המקומית של 2004 הוא היה המועמד שקיבל את מרב הקולות במדינה ונבחר כבר בסיבוב הראשון.
בבחירות הכלליות של 2007 נבחר ורדקר כחבר הדאל אירן.
לאחר מכן הוא מונה על ידי מנהיג האופוזיציה, אנדה קני לתפקיד במסגרת הספסלים הקדמיים של המפלגה כדובר לענייני מיזמים, סחר ותעסוקה, תפקיד בו הוא שימש עד 2010, אז היה לדובר לענייני תקשורת, אנרגיה ומשאבים טבעיים.
בבחירות הכלליות של 2011 נבחר ורדקר מחדש לדאל אירן.
ב-9 במרץ 2011, כאשר הקימה פינה גייל ממשלת קואליציה עם מפלגת הלייבור, מונה ורדקר כשר התחבורה, התיירות והספורט.
מינוי זה נחשב למפתיע, שכן ורדקר לא נודע כחובב ספורט.
הוא אמר שבעוד שהוא יודע "עובדות רבות...
במאי אותה שנה טען ורדקר ש"בהחלט לא סביר" שאירלנד תחדש ב-2012 את לקיחת ההלוואות והיא תזדקק לסיוע פיננסי פעם נוספת, וכך ייגרם חוסר יציבות בשווקים הבינלאומיים בנוגע לאמינותה של אירלנד.
רבים מעמיתיו לקבינט לא היו שבעי רצון מישירותו של ורדקר, כפי שהיו חוגים בבנק המרכזי האירופי.
הטישך אנדה קני חזר על הקו של ממשלת אירלנד, שהמדינה צריכה לא להזדקק לסיוע פיננסיו נוסף מהאיחוד האירופי או מקרן המטבע הבין-לאומית, ואמר שהוא הזהיר את השרים שלא יקלו ראש בפומבי בעניין הכלכלי.
ורדקר אמר שהתגובה לדבריו הייתה משולהבת, אך שהציטוט של דבריו היה מדויק.
העיתון The Herald תיאר את ורדקר מספר פעמים כמי שמועד לפליטות פה.
בחילופי גברי שהתקיימו בממשלה ביולי 2014 החליף ורדקר את ג'יימס ריילי בתפקיד שר הבריאות.
בבחירות הכלליות של 2016 הוא נבחר מחדש לדאל אירן והחזיק בתיק הבריאות כשר בפועל עד לאישור מינויה של הממשלה במאי אותה שנה.
באחד מצעדיו האחרונים כשר הבריאות קיצץ ורדקר 12 מיליון אירו מתוך התקציב של 35 מיליון אירו שיועדו באותה שנה לשירותי רפואת הנפש, בציינו בפני הדאל אירן שהקיצוצים "נחוצים לטובת תקצוב שנחוץ במקומות אחרים".
ב-6 במאי 2016, לאחר הרכבת הממשלה החדשה, מינה קני את ורדקר לתפקיד השר להגנה חברתית.
במהלך כהונתו בתפקיד זה הוא פתח במערכה כנגד הונאת מערכות הרווחה.
ב-7 ביוני 2017 נבחר ורדקר כמנהיג מפלג פינה גייל, לאחר שהביס את סיימון קובני.
אף על פי שלקובני הייתה יותר תמיכה בקרב חברי המפלגה בהשוואה לוורדקר, מערכת הגוף הבוחר נתנה יותר משקל לקולותיהם של חברי הפרלמנט מטעם המפלגה, ואלו נתנו לוורדקר גיבוי רחב.
כמו אנדה קני, הסתמך ורדקר על תמיכתם חברי הדאל אירן העצמאיים ועל הימנעותם של חברי מפלגת פיאנה פול כדי שיעלה בידו להיבחר כטישך.
ב-14 ביוני, הוא נבחר כטישך ברוב של 57 תומכים, 50 מתנגדים ו-47 נמנעים.
בגיל 38 הוא היה לטישך הראשון באירלנד שהיה הומוסקסואל מוצהר והצעיר ביותר מכל קודמיו.
הוא גם הטישך הראשון באירלנד ממוצא הודי.
הייתה זו גם הפעם הראשונה בה הוחלף ראש ממשלת מטעם פינה גייל על ידי חבר מפלגה אחר ולא על ידי נציג מפלגה יריבה.
אחד מצעדיו הראשונים של ורדקר כטישך היה להכריז על משאל עם על ביטול האיסור על הפלות מלאכותיות.
הוא אמר שהממשלה תתווה מפת דרכים לגרום לכך שהכלכלה האירית תעשה שימוש מופחת בפחמן.
ממשלתו של ורדקר כמעט וקרסה כתוצאה משערוריית חושפי השחיתויות בגארדה שיכנה (משטרת אירלנד) וחלקה של הטנשטה (סגנית ראש ממשלת אירלנד) פרנסס פיצג'רלד בה.
פיאנה פול, מפלגת האופוזיציה הראשית, שהייתה בהסכם תמיכה (confidence-and-supply) עם פינה גייל, איימה להגיש הצעת אי-אמון בפיצג'רלד.
מהלך כזה עלול היה למוטט את הממשלה ולהוביל לעריכת בחירות כלליות.
אף על פי שהיו אלו ימים של מבוי סתום, נמנע המשבר לאחר שפיצג'רלד התפטרה כדי למנוע בחירות, שרוב המדינה לא הייתה מעוניינת בהם בשל האפשרות של סיכון עמדתה של אירלנד בדיונים על הברקסיט.
זמן קצר לאחר מכן מינה ורדקר את מנהיג פינה גייל לשעבר ויריבו, שר החוץ סיימון קובני כטנשטה החדש.
הוא גם מינה את הת'ר המפריז כשרת העסקים, המייזמים והיוזמה ואת ג'וזפה מגידן כשרת התרבות המורשת והגיילטאכט בחילופי גברי בזעיר אנפין.
זמן קצר לאחר משבר פיצג'רלד, הגיעו השיחות על הברקסיט למבוי סתום, כאשר מנהיגת המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית אלרין פוסטר, התנגדה לעסקה שהושגה בין ורדקר, ראשת ממשלת הממלכה המאוחדת תרזה מיי ונשיא הנציבות האירופית ז'אן-קלוד יונקר.
מצב זה מנע את השגת ההסכם ככול שהתקרב המועד האחרון.
ורדקר הודיע שהוא "מופתע" ו"מאוכזב" מכך שבריטניה לא תוכל להגיע להסכם.
עם זאת, מאוחר יותר באותו שבוע הושגה הסכמה כללית על העסקה.
ורדקר הודיע שהוא קיבל ערבויות מבריטניה שלא יוקם גבול קשיח בין אירלנד לבין צפון אירלנד.
מאוחר יותר הוא אמר שממשלתו "השיגה את כל היעדים שהיא התוותה לעצמה" במהלך השיחות, לפני שהוא ציטט את ראש ממשלת בריטניה לשעבר וינסטון צ'רצ'יל באומרו, "זהו לא הסוף.
זהו אפילו לא תחילתו של הסוף.
אבל, זהו, ייתכן, הסוף של ההתחלה".