tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ה־NICD משמש כמשאב ידע ומומחיות על מחלות מידבקות לממשלת דרום אפריקה, למדינות קהילת הפיתוח של אפריקה הדרומית וליבשת אפריקה.
המוסד מסייע בתכנון מדיניות ותוכניות לתמיכה ולתגובה למחלות מידבקות.
מטה הארגון ביוהנסבורג ומהווה חלק משירות מעבדת הבריאות הלאומי שהוקם ב־2001.
המכון היה הגוף המרכזי לטיפול במגפת הקורונה בדרום אפריקה מאז 2020 והיה הגוף הראשון שחקר את התפתחות וריאנט אומיקרון של נגיף הקורונה במדינה.
המכון הלאומי לגנטיקה ("המכון היפני לגנטיקה" מכונה גם בקיצור NIG) הוא מוסד יפני שנוסד בשנת 1949, ונמצא במחוז שיזואוקה, יפן.
הוא מארח את בנק ה-DNA היפני.
המכון הישראלי לחקר הנדסה ימית הוא מכון מחקר הפועל כחברה בע"מ, ועוסק בחקר הנדסה ימית וחופית ובאוקיינוגרפיה פיזיקלית, בבעלות הטכניון וחברת נמלי ישראל.
ב, מועסקים במכון כ-24 עובדים ולקוחות המכון כוללים גורמים ביטחוניים, חברות רב לאומיות בתחומי הייטק וחברות סטארט אפ העוסקות בתחומי חדשנות בהנדסה ימית.
המכון ממוקם בקמפוס הטכניון בחיפה בחצרי הפקולטה להנדסה אזרחית וסביבתית.
המכון מפעיל מערכי איסוף נתוני אוקיינוגרפיה פיזיקלית במתקנים שונים לאורך חופי הארץ.
מאז 2021, המכון מפעיל שלוחה באילת.
המכון הוקם ב-1976 בקמפוס הטכניון בנווה שאנן, חיפה על ידי הטכניון ורשות הנמלים (לימים: חברת נמלי ישראל) כחלק ממגמה ששלטה באותן השנים במדינות מערביות (כגון דנמרק, הולנד ובריטניה) של הקמת גופי מחקר שיעסקו בחקר יישומי, תחת קורת גג אקדמית.
כבר מראשית ימיו כלל המכון מתקני מחקר נסמך על חברי סגל טכניוני בעיקר שהתמחו במחקר הנדסה ימית במדינות אירופה, בדגש על דנמרק (במכון DHI).
בשנותיו הראשונות הוביל המכון, בין היתר, מחקרים בתכנון שוברי הגלים בתל אביב-יפו במתקן שהבניין שאכלס אותו נקרא על שם יהודי אוסטרליה (בהוקרה לקהילות מלבורן וסידני).
בניין הידראוליקה, שבו ממוקמים חלק ממשרדי החברה ותעלת הגלים של המכון, נכלל ברשימת המבנים לשימור של הטכניון, בהיותו אחד המבנים הראשונים בקמפוס שבנווה שאנן.
מאז 2021, המכון עומד בתקן האיכות ISO9001:2015 על פי בדיקת מכון התקנים הישראלי.
מדידה ועיבוד נתוני אוקיינוגרפיה פיזיקלית
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוביל המכון את קליטתם של מצופים למדידת גלים באשדוד (1992) ובחיפה (1993) והפך עם השנים לגוף המוביל בישראל בתפעול ועיבוד נתונים המתקבלים ממצופי גלים.
חוקרי המכון היו הראשונים לזהות גלי פרא ב-2018 מול חופי אשדוד.
מדובר בתיעוד היחיד עד כה של גלים מסוג זה במזרח הים התיכון.
במרוצת השנים המכון קנה מוניטין של גוף המחקר המוביל בישראל בתכנון, הרצה וניתוח מודלים נומריים (ממוחשבים).
מודלים אלה מתבססים על נתוני אוקיינוגרפיה פיזיקלית (מדודים ומעובדים), ובונה תחזיות ארוכות טווח המתבססות על תשומות (INPUT) אופרטיביות-הנדסיות.
מודלים אלה משמשים בראש ובראשונה לצורכי תכנון מרחבי, תסקירי השפעה על הסביבה ותהליכי קבלת החלטות במרחב הימי והחופי.
המכון מתייחד בשני מתקנים ייחודיים בארץ שמאפשרים ביצוע מודלים פיזיקליים בתחומי הנדסה ימית:
תעלת גלים ׁׂ שהוקמה בשנות ה-50 של המאה ה-20, עוד קודם להקמת המכון - זוהי תעלה באורך 48 מ' והיא מאפשרת ביצוע מודלים פיזיקליים לצורך בחינת יציבות מבנים ימיים (שוברי גלים, למשל); לצורך בחינת התנהגותם של כלי שיט; ומאז 2021 גם לבדיקות בתחום ייצור אנרגיה מגלי ים.
תעלת הגלים כוללת גם קרונית גרירה wagon שמאפשרת לחוקרים ללוות בתנועה את התקדמות הגלים.
בריכת גלים ׁ שהוקמה במקור בשנות ה-70 של המאה ה-20 כשתי בריכות נפרדות (אחת במודל של נמל אשדוד והאחרת במודל של נמל חיפה).
ב־2018 הוקם מודל אחד בקנה מידה של 1:120 הממדל את אזור נמלי חיפה הכולל את נמל הקישון, נמל מספנות ישראל, נמל המפרץ ונמל חיפה.
במסגרת פעילותו בתחום המודלים הפיזיקליים המכון מציע את שירותיו לשורה של חברות הזנק ומאיצי סטארט אפים הפועלים בתחומי החדשנות בתחומי הנדסה ימית וחופית.
לאור זאת, הכריזה חברת נמלי ישראל בשנת 2022 על המכון כ"זרוע החדשנות הרשמית שלה".
הכרזה זו עוגנה בהסכם בין חברת נמלי ישראל, הטכניון והמכון במאי 2023.
המכון הלאומי היהודי להכשרת מורים (בהונגרית: Országos Izraelita Tanítóképző Intézet) נועד להכשיר מורים יהודים בממלכת הונגריה ולאחר מכן באימפריה האוסטרו-הונגרית וביישות המדינית שבאה אחריה, עד מלחמת העולם השנייה עבור מוסדות הלימוד היהודים לרבות בתי ספר יסודיים, חטיבות ביניים ובתי ספר תיכוניים.
הקמת המכון התחילה בשנת 1856, כאשר מועצת המושל הקיסרי של בודה והמושל המלכותי קראה לקהילה היהודית של פשט לספק מקום (אולם, חדרים) מתוך קרן בתי הספר היהודים להקמת בית הספר לתרגול הוראה (בית הספר להכשרה) שייבנה מתוך הכספים שהקהילה התבקשה להפריש ושיחובר לבית הספר לבנות ולבית ספר להכשרת מורים שיקום.
בית הספר המרכזי הזה נפתח ב-8 באוקטובר 1857, ממנו נולד בית הספר להכשרה של אותם הימים.
ב-1859 היה כבר גם בית ספר זמני להכשרת מורים, ב"רחוב דלסינהאז 17" של היום (Dalszínház-utca).
עד 1861, המכון לימד רק בגרמנית, מכאן ואילך, מ-1864 בהונגרית ובגרמנית, המכון הפך קבוע וגם המורים קיבלו את המינוי החדש והקבוע שלהם ב-1867. ב-1869 החליף המכון לצמיתות את שפת ההוראה להונגרית.
בשנת 1872 חדל מלהתקיים בית הספר היסודי היהודי המלכותי לתרגול והוחלף בבית הספר להכשרה, שבו בוצעו הכשרות ותרגולים למורים מתלמדים הן כמורים והן כתלמידים.
אז עבר המכון לרחוב רומבך 9 לבניין בית הכנסת רומבך.
בשנת 1877 נפתח בית המדרש לרבנים בבודפשט והמכון עבר לקומת הקרקע ולקומה הראשונה של הבניין.
ניתן היה להתקבל למכון עם תעודה של שמונה כיתות ומעלה (4 יסודי ו-4 חטיבת ביניים כפי שהיה נהוג אז) ועל ידי הוכחת ידע בסיסי בשפה העברית.
המכון היה בתחילה תלת שנתי (קבלת הסמכה בשלוש שנות לימוד), ומאז 1881 ארבע שנות הכשרה.
בנוסף למקצועות זהים לתוכנית הלימודים הממלכתית, המכון שם דגש רב גם על מקצועות היהדות.
המכון הכשיר 793 סטודנטים בארבעים שנותיו הראשונות (1897-1857).
לאחר מכן הוקמה ליד המכון גם פנימייה.
הסמכות העליונה של בית הספר להכשרת מורים הייתה הוועד המנהל והפיקוח על החינוך המלכותי הממלכתי.
הנריק דויטש 1868-1887 (מורה גם בבית המדרש לרבנים)
יוז'ף באנוצי בתפקיד זמני (לא מינוי קבוע) 1887-1891
לאחר מכן בתפקיד קבוע משנת 1994 עד 1926 שוב יוז'ף באנוצי
מורים למקצועות עברית לאורך זמן היו : מנו שיץ, שלום בר"ש הכהן (סלומון קוהן), הנריק דויטש, יוז'ף קירץ, איגנץ פורדי, מור שטרן, מאתיאש אייזלר (הרב הראשי של קולוז'וואר ומורה באוניברסיטה הפרטית), מרטון שריינר לימים מורה בברלין ב"מכללה למדעי היהדות" (Hochschule für die Wissenschaft des Judentums).
שמואל קראוס (לימים מורה בווינה ב"בית הספר התאולוגי היהודי" (Jüdisch-Theologische Lehranstalt) ומשה ריכטמן.
המכון הישראלי לעיתונות ולתקשורת היא עמותה ישראלית שנוסדה ב-2021 ועוסקת בעיתונות ובחופש העיתונות בישראל.
המכון הוקם ביוזמתה של שופטת בית המשפט העליון בדימוס דליה דורנר ובהשתתפותם של המנכ"ל הראשון גולן יוכפז, הדובר זמיר דחב"ש, עיתונאים, בעלי מקצועות חופשיים ומתנדבים.
ב-7 בפברואר 2021 בירושלים, נחנך המכון במעמד נשיא המדינה, ראובן (רובי) ריבלין.
עם תחילת פעילותו הוקם במכון צוות חשיבה פדגוגי לקידום מטרותיו.
המכון פועל לחיזוק חופש העיתונות וחשיבותו, ולחינוך צעירים לצריכת תקשורת ביקורתית.
המכון משתף פעולה עם גורמים באקדמיה, במחקר ובארגונים מקצועיים וחברתיים.
הפעלת חדר בריחה וירטואלי בתחום האוריינות התקשורתית והאתיקה העיתונאית.
שידור פודקאסט באתר המכון ובאתר וואלה מדי חודש בעברית, עם עיתונאים ואנשי תקשורת בישראל.
הענקת פרס המכון הישראלי לעיתונות למצוינות עיתונאית בשווי של 50,000 ש"ח, מדי שנה.
דליה דורנר - נשיאת המכון - שופטת ביהמ"ש העליון בדימוס
תמי ליטני - מנכ"לית המכון לשעבר - עיתונאית עורכת בדימוס
גולן יוכפז - המנכ"ל הראשון וממקימי המכון
אריק בכר - כתב, עורך ומנכ"ל מועצת העיתונות
אתי ליבר יודקובסקי - אשת הנהלה בעיתונות
טלי ניר - יזמית חברתית, עורכת דין ועיתונאית
פרופ' יחיאל (חיליק) לימור - חוקר תקשורת
ד"ר ענת פלג - מרצה וחוקרת יחסי התקשורת והמשפט
פרופ' מוחמד ותד - פרופסור חבר ודיקאן בית-הספר למשפטים במכללה האקדמית צפת
רחל לוין - עו"ד ומייסדת משרד עוה"ד בתחום הביטוח
מוטי רוזנבלום 1946-2021 - ממקימי המכון
המכון הלאומי לאגירת אנרגיה הוא מכון מחקר ממשלתי ישראלי הפועל באוניברסיטת בר-אילן.
המכון מתמקד במחקר ובפיתוח של טכנולוגיות אגירת אנרגיה, והוא הוקם כשיתוף פעולה אקדמי בין אוניברסיטת בר-אילן והטכניון, בחסות משרד האנרגיה והתשתיות, אליו הוא מסונף.
ב-2 בינואר 2023 פרסם משרד האנרגיה והתשתיות כי אוניברסיטת בר-אילן והטכניון זכו במכרז להקמה מיידית של מכון לאומי לאגירת אנרגיה, שמטרותיו תהיינה חיזוק מעמדה של ישראל בתחום, הכשרת כוח אדם שיתמחה בתחומי ידע הנוגעים לאגירת אנרגיה, וכן תמיכה בהעברת טכנולוגיות בתחום מהאקדמיה לתעשייה.
המכון נועד לעסוק בכל שלבי שרשרת הפיתוח הטכנולוגי, ממחקר דרך פיתוח אבות טיפוס וכן שיתוף פעולה מסחרי.
זאת, כחלק מתוכנית משרד האנרגיה והתשתיות להגעה לנטו אפס פליטות עד שנת 2050, שפורסמה באוגוסט 2024 ושמה דגש על אגירה מבוזרת ועל אנרגיות מתחדשות.
לשם הקמת המכון הוקצה תקציב של 130 מיליון ש"ח ל-5 שנים – 100 מיליון ש"ח במימון משרד האנרגיה והתשתיות, והיתר במימון המוסדות השותפים.
התקציב יועד למחקר, רכישת ציוד ושדרוג מעבדות קיימות.
המכון נחנך ב-3 ביוני 2025, בטקס שנערך במרכז האנרגיה שהוקם באוניברסיטת בר-אילן.
במועד פתיחתו כבר פעלו במתחם שש חברות טכנולוגיה פרטיות.
באותו מעמד הושקו מעבדות אבות הטיפוס במכון שהוקמו בסיוע קרן הלמסלי, והוכרזו 6 הצעות המחקר הראשונות שזכו למימון מטעם המכון.
המכון פועל לקידום מחקרים מדעיים ויישומיים בתחומי המרת ואגירת אנרגיה באמצעות פרסום קולות קוראים ופרסום מאמרים בכתבי עת מדעיים.
סגל המכון משותף לאוניברסיטת בר-אילן והטכניון.
הוועדה המדעית וועדת ההיגוי, המובילה את המכון, כוללות גם חוקרים ממוסדות אקדמיים נוספים, ובהם אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת אריאל בשומרון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אוניברסיטת רייכמן ומכון ויצמן למדע.
מנייןשםתקופת כהונה1פרופ' מלאכי נוקד (אוניברסיטת בר-אילן)2025–פרופ' דריו דקל (הטכניון)
המכון הקוריאני לחקר התעופה והחלל (בקוריאנית: 한국항공우주연구원, באנגלית: The Korea Aerospace Research Institute, בראשי תיבות: KARI) משמש כמכון מחקר של סוכנות החלל של קוריאה הדרומית: מינהל האוויר והחלל הדרום קוריאני (Korea AeroSpace Administration, בראשי תיבות: KASA).
המכון נוסד בשנת 1981 ומתקניו ממוקמים בסמוך לעיר טג'אן.
מספר משגרי לוויינים מפותחים על ידי המכון, ומטרתם לספק לקוריאה כושר שיגור עצמאי של לוויינים קטנים למסלול נמוך סביב כדור הארץ.
המשגר, KSLV-1 ביצע את שיגור הבכורה ב-25 באוגוסט 2009 ממרכז החלל נרו.
השיגור נכשל כי המשגר לא הצליח להגיע למסלול.
ניסיון שני לשגר לוויין באמצעות משגר זה נערך ב-10 ביוני 2010. עקב תקלה התפוצץ הטיל כ-137 שניות לאחר ההמראה, ככל הנראה בגלל כשל במנוע השלב השני.
ניסיון שלישי מוצלח התבצע ב-20 בינואר 2013, ובזכותו הצטרפה קוריאה הדרומית ל"מועדון החלל", קבוצת המדינות בעלות יכולת עצמאית לשיגור לוויינים.
בשנת 2021 החלו שיגורים של משגר נורי שכולו תוכנן ונבנה בקוריאה הדרומית.
קוריאה הדרומית מפעילה מספר לוויינים שפותחו במכון.
לוויין תצפית מתקדם שוגר לחלל בשנת 2006 כשהוא נושא מצלמת חלל מתוצרת החברה הישראלית אל-אופ.
קוריאה הדרומית מפעילה גם לוויין תקשורת מתקדם המספק שירותי תקשורת אזרחיים וביטחוניים כאחד.
בשנת 2022 שוגרה משימה לכיוון הירח - מקפת דאנורי.
המכון עוסק בפיתוח של כלי טיס בלתי מאוישים מסוגים שונים, ספינות אוויר ומסוקים.
קוריאה הכשירה שני אסטרונאוטים, באמצעות סוכנות החלל של רוסיה.
אי סו-יון, אסטרונאוטית קוריאנית, שוגרה לחלל באמצעות חללית סויוז רוסית במשימת סויוז TMA-12 בשנת 2008, והייתה לקוריאנית הראשונה בחלל.
באוגוסט 2014, הכריזה קוריאה כי התוכנית מושהת לאחר פרישתה של אי סו-יון מסיבות אישיות.
המכון המרכזי לדוקומנטציה יהודית בת זמננו (באיטלקית: Centro di Documentazione Ebraico Contemporanea) או בקיצור CDEC, הוא מרכז עצמאי לתיעוד היסטורי הקיים משנת 1955. המכון מקדם את לימוד האירועים, התרבות ואת חיי היום-יום של היהודים, תוך שימת דגש על יהדות איטליה בת זמננו.
מנהל המכון הוא גדי לוצאטו ווגרה , בנו של עמוס לוצאטו.
חוקרת במכון היא ד"ר ליליאנה פיצ'יוטו (Liliana Picciotto), מחברת ספר הזיכרון לשואת יהדות איטליה, המביא פירוט שמי של הנספים, תולדות חייהם ונסיבות גירושם ומותם.
המכון עוסק בתיעוד, חינוך ומאבק באנטישמיות.
המרכז ממוקם במבנה שהיה בזמנו בית הספר העממי והתיכון של יהדות מילאנו ברחוב האופילי (Via Eupili 8).
המכון הוקם בשנת 1955 ביוזמת "הפדרציה של הצעירים היהודיים באיטליה" (Federazione Giovanile Ebraica Italiana) במטרה לחקור ולאסוף מסמכים מכל סוג שהוא הקשורים לגזרות האנטישמיות באיטליה ולתרומה היהודית לתנועת ההתנגדות נגד הכיבוש הגרמני באיטליה בימי מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1957 הוא הוכר כמרכז לימודי.
בשנת 1986 הוא הוכר בתור "אונלוס" (ONLUS) - ארגון הפועל ללא כוונת רווח ומקיים פעילות חברתית, מעמד המאפשר לו לקבל תרומות, אשר חלקן מוכר בתור הוצאה לצורכי מס.
המכון מספק ספרות, אמצעי הסברה וכן מסמכים לפעולות הסברה והדרכה לתלמידים ולחוקרים.
בנוסף, הוא עורך תערוכות ניידות לפי הזמנה.
ארכיב למידע על גזרות קדומות
המכון מקיים שיתוף פעולה עם יד ושם ומכונים דומים בעולם.
המכון לארכיאולוגיה ע"ש זינמן שבאוניברסיטת חיפה ממוקם על הר הכרמל בחיפה.
המכון הוקם בשנת 1988 בתרומת בטי ופיליפ זינמן מארצות הברית.
בהיות המכון ממוקם על רכס הכרמל, הוא שם לו למטרה להתמקד בעיקר במחקר הארכאולוגי של צפון ארץ-ישראל, בד בבד עם חפירות הנערכות גם במרכזה ודרומה של ישראל.
במכון חוקרים, עמיתי מחקר ותלמידי מחקר מהחוג לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה וחוקרים נוספים מישראל ומהעולם שתחום מחקרם נושק למגוון תחומים ותקופות; החל מן התקופות הפרהיסטוריות, דרך המקראיות, הקלאסיות וכלה בימי-הביניים והתקופות המוסלמיות.
בנוסף, במכון מספר מעבדות מחקר ושירות.
במסגרת מחקרי השדה במכון מתקיימות בכל שנה מספר חפירות וסקרים ארכאולוגיים.
בין אלה ניתן לציין את החפירות באתר המורשת העולמית נחל מערות, תל צף, תל אסור, סקר הר מנשה, אתרים בני התקופה הכלקוליתית והברונזה הקדומה בבקעת הירדן (שייח' דיאב 2, פצאל 2 ועוד), ירושלים, סוסיתא, המונפור, אתר המורשת העולמית בית שערים, מחצבות נשר-רמלה, ואתרים נוספים בגולן, בגליל התחתון והעליון, ובבקעת הירדן.
בשנים האחרונות מעורב המכון בפעילות ארכאולוגית, שימורית וציבורית בגן לאומי שקמונה (פורפיראון) שלחופה של חיפה, עם הפיכתו לגן קולט קהל.
המכון מעניק ייעוץ ועורך חפירות הצלה מגוונות בכל רחבי הארץ עבור גופים ממשלתיים, ציבוריים ופרטיים.
עם סיום חפירות ההצלה משוחרר בדרך כלל השטח בידי רשות העתיקות להמשך פיתוחו בידי היזם.
במכון פועלות מספר מעבדות מחקר ושירות.
המעבדה לחקר כלי אבן ועיבוד קדום של מזון – המעבדה חוקרת את השימוש בכלי אבן החל מן התקופות הפרהיסטוריות וכלה בהיסטוריות.
במעבדה מנסים להתחקות אחר אופן השימוש בכלים, מקור החומר הגולמי ואופן עיבוד המזון בעת העתיקה.
המעבדה לחקר סימני שימוש – המעבדה מתמחה באיתור סימני שימוש מיקרוסקופיים על גבי כלי אבן וכלי צור.
סימני השימוש השונים מאפשרים את זיהוי הפעולה שהביאה יצירת סימני השימוש ועל ידי כך גם לשחזר את הכלי ואופן השימוש בו.
לדוגמה השימוש בלהבי צור לחיתוך דגניים, בשר או בתעשיית הקדרות.
המעבדה לשימור – המעבדה מתמחה בשימור של מגוון ומרים וממצאים עתיקים, ובעיקר שימור מתכות קדומות הכולל גם ניקוי ושימור מטבעות, שמקרום בחפירות חוקרי המכון וגם כשירות עבור מחקרי שדה חיצוניים.
המעבדה לפטרוגרפיה – המעבדה מתמחה בהכנת שקפים פטרוגרפיים מגוונים של ממצאים עתיקים ודגימות גאולוגיות לשם ניתוחם.
המכון לארכאולוגיה על שם סוניה ומרקו נדלר פועל תחת בית הספר למדעי היהדות וארכאולוגיה ע"ש חיים רוזנברג, בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
המכון הוקם בשנת 1968 על ידי פרופסור יוחנן אהרוני ומורכב מחוקרים, עמיתי המחקר ותלמידי מחקר מהחוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום באוניברסיטת תל אביב.
עבודת המכון מתמקדת במחקרים בינתחומיים ובינלאומיים על הארכאולוגיה של ארץ ישראל, המזרח הקדום ואזור הים התיכון.
עבודת השטח של חברות וחברי המכון כוללת חפירות וסקרים ארכאולוגיים בכל רחבי ישראל, במגוון גדול של תקופות החל מהתקופות הפרהיסטוריות, ועד לעת המודרנית.
ראש המכון הנוכחי הוא יובל גדות (2024).
המכון מפעיל ספרייה מדעית ומספר מעבדות וסדנאות לתיעוד, רפאות ושימור ממצאים ארכאולוגיים, יחד עם מעבדות המתמחות בנושאים מיוחדים כגון ארכאוזואולוגיה, ארכאומטלורגיה, ארכאומגניטיזם, ארכאובוטניקה, הסובב הקדום, פטרוגרפיה וארכאולוגיה חישובית.
מחלקת הפרסום של המכון מספקת מסגרת מודפסת ואינטרנטית לפרסום דו"חות חפירה ומחקר, בארבע סדרות ספרים ודרך כתב העת של המכון: Tel Aviv: The Journal of the Institute of Archaeology of Tel Aviv University.
שמואל ייבין הקים את החוג לתרבויות המזרח הקדום ב-1962. יוחנן אהרוני שהגיע מהאוניברסיטה העברית בירושלים החליף את ייבין כראש החוג בשנת 1968. באותה שנה הוא הקים את המכון כזרוע מעשית לעבודת שטח ומחקר ארכאולוגי וכל סגל החוג נכללו בו.
המכון משתף פעולה עם מכון ישראלי לארכאולוגיה במיזמי חפירות הצלה ברחבי מדינת ישראל.
המכון לארכאולוגיה מפעיל מספר מעבדות, סדנאות ומתקנים אחרים:
המעבדה לארכאוזואולוגיה בראשות לידר ספיר-חן נמצאת במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט.
המעבדה חוקרת שרידי בעלי חיים קדומים שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות.
המעבדה לארכאומטלורגיה ומחקר ארכאומגטני בראשות ארז בן-יוסף עוסקת בניתוח פריטי מתכת מחפירות ארכאולוגיות וטכנולוגיות נפחות וכריית מתכת קדומות, כמו גם תיארוכים ארכאומגניטיים.
המעבדה לארכאובוטניקה וחקר הסובב הקדום בראשות דפנה לנגוט נמצאת גם היא במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט.
המעבדה מתמקדת בשחזור הצומח והאקלים הקדומים ויחסי הגומלין בינם לבין בני אדם על סמך ממצאי צמחים וטפילים מחפירות ארכאולוגיות.
המעבדה לשימור פריטי מתכת מתמחה בטיפולי שימור לפריטים כגון מטבעות, תכשיטים, כלי נשק ועוד, על מנת לאפשר מחקר ושימור מורשת תרבותית.
המעבדה לפטרוגרפיה בראשות פאולה ויימן ברק מתמחה בניתוח ההרכב הכימי של פריטי חרס על מנת להאיר על טכנולוגית הייצור כמו גם המוצא הגאוגרפי של החומר ממנו הם עשויים.
המעבדה לארכאולוגיה ממוחשבת (CompArchTAU) מתמחה במידול בתלת מימד של פריטים ארכאולוגיים, וניתוח מבוסס מחשב של מידע אריכולוגי.
הספרייה של המכון לארכאולוגיה הוקמה בשנת 1968 על ידי גבריאלה בקי וכיום מאחסנת אלפי ספרים מודפסים ומספקת גישה אינטרנטית לחומרים בפורמט אלקטרוני, בנושאים של ארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום.
הסטודיו לציור ושרטוט מתמחה ברישום ממצאים ושרידי אדריכלות לצורכי מחקר ופרסום, כמו גם שירותי עיצוב אחרים לטובת המכון.
המעבדה לרפאות מתמחה בשחזור כלים שבורים העשויים מחרס, שיש, זכוכית וחומרים אחרים.
אפולוניה-ארסוף נמצאת בחוף הים התיכון, בתוך תחום העיר הרצליה.
עבודת השטח באתר החלה ב-1976 כחפירת הצלה והפכה למיזם אקדמי של המכון ב-1982. באתר יש שרידים של התיישבות אנושית רצופה החל בסוף המאה ה-6 ועד המאה ה-5 לפנה"ס ועד המאה ה-13 לספירה.
המחקר באתר כולל סקרים וחפירות בתוך ומחוץ לחומות העיר מימי הביניים, המייצגים את ליבת האתר וסביבתו, כמו גם סקרים וחפירות תת-ימיים.
עונות החפירה המאוחרות התמקדו בעיקר בתולדות האתר בתקופות הביזנטית והצלבנית, בפרט במצודה הצלבנית שנחרבה במרץ-אפריל 1265 ולא נבנתה מחדש לעולם.
הפרויקט פעל בראשות ישראל רול עד 2006, ובראשות אורן טל מאז.
אשדוד ים נמצא בחוף הים התיכון, בתחומה של אשדוד המודרנית ובקרבת תל אשדוד.
האתר יושב בעיקר החל בתקופת הברונזה המאוחרת (המאות ה-12-15 לפנה"ס), ומזוהה עם "אשדודימו" שנכבשה על ידי האימפריה האשורית החדשה בשלהי המאה ה-8 לפנה"ס.
בתקופה הביזנטית היה ידוע האתר בשם "אזוֹטוֹס פאראליוֹס" ("אשדוד שעל החוף").
עבודת השטח באתר החלה ב-2013 ומתמקדת במתחם מתקופת הברזל הקשור לאימפריה האשורית, בכנסייה ביזנטית עם עדות לנוכחות גאורגית מוקדמת בארץ הקודש.
בראש הפרויקט עומד אלכסנדר פנטלקין.
תל עזקה נמצא בשפלת יהודה ובו שכבות יישוב מתקופת הברונזה הקדומה ועד התקופה הרומית.
באתר נחשפו שרידי בנייה מונומנטליים מתקופת הברונזה התיכונה (סביב 2000–1500 לפנה"ס) ושכבות חורבן חשובים מסוף תקופת הברונזה המאוחרת, המאה ה-12 לפנה"ס.
האתר מאיר על נוכחותה ועל תולדות ממלכת יהודה באזור במאות ה-6-10 לפנה"ס, כמו גם שרידי יישוב מהתקופות ההפרסית, ההלניסטית והרומית.
המשלחת התחילה את דרכה בשנת 2010 ועומדים בראשה עודד ליפשיץ (פרופסור), מנפרד אומינג (מאוניברסיטת היידלברג) וסבינה קליימן.
תל חדיד נמצא ממזרח ללוד.
השרידים המוקדמים באתר מתוארכים לשלהי האלף ה-3 לפנה"ס, אך עיקר הממצאים קשורים בתקופת שלטון האימפריה האשורית בארץ (המאות ה-8-7 לפנה"ס), התקופה ההלניסטית (המאות ה-1-4 לפנה"ס) והתקופה הביזנטית (המאות ה-7-4 לספירה), התקופה העות'מאנית והעת המודרנית (המאות ה-20-15 לספירה).
עובדת השטח שהתחילה ב-2018 וכוללת סקר וחפירה באתר, ועומדים בראשה עידו קוך מאוניברסת תל אביב וג'יימס פרקר מהסמינר התאולוגי הבפטיסטי בניו אורלינס.
פרויקט החפירה הישראלי-גרמני בתל אצטבה
תל אצטבה נמצא בתחום העיר המודרנית בית שאן, מצפון לעיר העתיקה.
זהו אתר רב-שכבתי עם ממצאים החל בתקופת הברונזה הקדומה ועד להתקופה המוסלמית המוקדמת.
הפרויקט מתמקד בחקר תקופת שלטון בית סלאוקוס, אז שמו של האתר היה "ניסיה", וקשרה לעיר מהתקופה הרומית שהיוותה חלק מהדקאפוליס.
בראש הפרויקט עומדים אורן טל מאוניברסיטת תל אביב ואכים ליכטנברגר מאוניברסיטת מינסטר מאז 2019. המחקר מתמקד בתוכנית העירונית, התשתיות, ניהול המים והיבטים נוספים של האתר.
בין הנושאים הנלמדים הם האדריכלות הפרטית, כמו גם מנהגי אכילה בתקופה ההלניסטית וזאת דרך מחקר ארכאובוטני, ארכאוזואולוגי וניתוח שארים כימיים.
מצדה היא מצודת-הר במדבר יהודה, בה שכן ארמונו של הורדוס משלהי המאה ה-1 לספירה והמעוז האחרון של המורדים היהודים במרד הגדול.
בראש החפירות המחודשות עומד גיא שטיבל מאז 2017, ומטרתן להאיר תולדות האתר לפני הורדוס, כמו גם תקופות מאוחרות יותר שקודם לא היו ידועות, כמו התקופה המוסלמית המוקדמת.
תל מגידו נמצא בעמק יזרעאל והוא אד האתרים החשובים ביותר בלבנט.
השרידים המוקדמים ביותר באתר הם מהאלף ה-8 לפנה"ס והשכבות שלו מכל תקופות הברונזה והברזל (המאות ה-37-6 לפנה"ס) חשובות לכרונולוגיה בכל האזור.
ראשי משלחת מגידו הם ישראל פינקלשטיין מאז 1994, בשיתוף פעולה עם מתיו ג' אדמס ומריו א"ס.
מרטין מאז 2018. מטרת החפירות החדשות לבחון מחדש את הסטרטיגרפיה והכרונולוגיה של האתר, כמו גם להשתמש בו כאתר ניסוי לשיטות מחקר חדשות כמו חקר DNA קדום, גאוארכאיולוגיה, תיארוך מדעי.
תל שדוד נמצא בעמק יזרעאל, כ-10 ק"מ צפון-מזרח למגידו.
הוא מזוהה עם עיירה כנענית המכונה "שרת" במקורות ממצרים העתיקה, מימי תחותמס השלישי, ועם העיר המקראית "שריד", בתחום שבט זבולון, המוזכרת גם בשירת דבורה.
הפרויקט החל ב-2022 וראשו עומדים עומר סרגי, קרן קובלו פארן (רשות העתיקות), הנאס בצל (אוניברסיטת ינה) ויואכים קראוזה (אוניברסיטת רוהר בוכום).
קדס היה כפר פלסטיני שהתרוקן מיושביו ב-1948, ונמצא בסמוך לגבול ישראל–לבנון.
הוא נמצא בתחום תל קדש ובראש הפרויקט שהחל ב-2021 עומדים רפאל גרינברג וגדעון סולמיני, בשיתוף פעולה עם פרויקט החפירות של האוניברסיטה העברית שם.
הפרויקט עוסק בארכאולוגיה של ההווה ועוסק בחישוף שרידי הכפר שנהרס ב-1966, כמו גם שרידיו של בסיס צבאי של צבא ההצלה ושרידי פעילות אנושית של תיירים, יחידות צה"ל, אמנים, וצליינים לקבר צדיקים שזוהה באתר.
מערת קסם היא אתר פרהיסטורי שנמצא ליד ראש העין.
באתר התגלו שרידים של התרבות האשלו-יברודית ומתוארך בין 420-200 אלף שנים לפני זמננו.
החפירות החלו ב-2001 ובראשו עמדו אבי גופר ורן ברקאי עד 2016, והחל מ-2023 על ידי אלה אסף-שפייר.
באתר התגלו שרידי שיניים של מין אדם קדום שעוד לא מוכר, שחי לאחר ההומו ארקטוס, וקרוב אנטומית להומו ספיינס מודרני.
הפרויקט כולל מחקרים גאוארכאולוגיים, מחקרי סביבה קדומה, תיארוך וטכנולוגיית כלי אבן.
בקעת תמנע נמצא באזור הערבה.
העמק כולל עשרות אתרים הקשורים במכרות נחושת קדומים המתוארכים בין תקופת הברונזה המאוחרת ועד ראשית תקופת הברזל (המאות ה-9-13 לפנה"ס).
בראש הפרויקט הבינתחומי, עומד ארז בן-יוסף מאז 2012. הפרויקט שואף להאיר על התפקיד הגאופוליטי של המכרות הללו והקשר שלהן להממלכה החדשה במצרים, וממלכות ישראל, יהודה ואדום.
המחקר עוסק בארכאומגנטיזם, ארכאוזואולוגיה, ארכאובוטניקה וחקר סביבה קדומה.
המכון מפעיל את מערכת ההוצאה לאור על שם אמרי וקלייר יאס המפיקה סדרות של פרסומים קבועים בארכאולוגיה ובהם חמש סדרת ספרים וכתב העת המדעי Tel Aviv.
עד 2021 פורסמו 40 ספרים בפלטפורמה הזאת.
העורכים הראשיים נכון ל-2025 הם עודד ליפשיץ ואורן טל.
דו"חות חפירה לחפירות הצלה מפורסמים בסדרת Salvage Excavation Reports, שפרסמה 12 דו"חות בין 2004-2024. העורך הראשי נכון ל-2025 הוא אורן טל.
סדרת Occasional Publications פרסמה חמישה כרכים בין 1993-2021.
סדרת Mosaics: Studies on Ancient Israel מתמקדת במחקרים נושאיים ואוספי מאמרים.
העורך הראשי הוא עודד ליפשיץ ופורסמו בסדרה שלושה כרכים מאז 2021.
סדרת "במרכז" (In Centro) היא שיתוף פעולה עם מחוז מרכז ברשות העתיקות והמחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
כל כרך בסדרה הוא אוסף מאמרים המתמקדים בנושא מרכזי שנחקר מנקודות מבט רבות.
כתב העת Tel Aviv: The Journal of the Institute of Archaeology of Tel Aviv University הוא כתב-עת שפיט המתפרסם פעמיים בשנה עם מאמרים על הארכאולוגיה וההיסטוריה של דרום הלבנט.
כתב העת הוקם על ידי יוחנן אהרוני ב-1974, והעורך הראשי שלו מאז 2023 הוא עידו קוך.
בעוד כתב העת עוסק בכל התקופות החל מהתקופות הפרהיסטוריות, הוא מתמקד בתקופות הברונזה והברזל.
החוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום ע"ש יעקב אלקוב
החוג לארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום על שם יעקב מ.
אלקוב הוא חלק מהפקולטה למדעי הרוח ע"ש לסטר וסאלי אנטין באוניברסיטת תל אביב.
החוג מלמד סטודנטים לתואר ראשון בארכאולוגיה של ארץ ישראל ותרבויות המזרח הקדום, תואר שני במסלולים ארכאולוגיה ותרבויות המזרח הקדום, ארכאולוגיה וחומרים ארכאולוגים ולימודי ישראל הקדום (המשלב לימודי ארכאולוגיה עם מחקרים היסטוריים ומקראיים).
מאז 2011, החוג מפעיל גם תוכנית בינלאומית לסטודנטים זרים.
לימודים לתואר דוקטור בארכאולוגיה נערכים תחת בית הספר למדעי היהדות וארכאולוגיה על שם חיים רוזנברג.
ראשת החוג הנוכחית היא לידר ספיר-חן, ויש בו 17 אנשי סגל (נכון ל-2025), כולל פרופסורים ומרצים בכירים לארכאולוגיה, אגיפטולוגיה, חתיתולוגיה ואשורולוגיה.
המכון הפלסטיני לחקר מדיניות כלכלית הוא מכון חשיבה פלסטיני אשר הוקם במאי 1994 בירושלים ומנהל הראשון היה הכלכלן הפלסטיני רדוואן שבן.
מטרת המכון היא לקיים מחקר כלכלי יישומי ולספק ייעוץ מקצועי וניתוח של מדיניות כדי לקדם את הפיתוח הכלכלי ברשות הפלסטינית.
המכון מפרסם מסמכי עמדה בנושאים שונים הקשורים לכלכלה, מדיניות ולחברה.
כמו כן מקיים המכון מדי שנה כנס מרכזי.
המכון הקולינרי הצרפתי , הידוע גם כמכון הקולינרי הבין-לאומי (International Culinary Center; בראשי תיבות: ICC), יש לו בתי ספר בסוהו, בעיר ניו יורק ובאזור מפרץ סן פרנסיסקו בקליפורניה, ארצות הברית.
הוא נוסד ב-1984 בידי דורותי קאן המילטון, קמפוס המכון בניו יורק מציע קורסים במשרה מלאה באמנויות הקולינריה, אמנויות המגדנאות, עיצוב עוגות ואפיית לחמים.
בית הספר מציע גם שיעורים מיוחדים בניהול מסעדות, קורסי יין, וטכנולוגיית מזון, ובנוסף לכך מגוון שיעורי בישול ויין לחובבנים.
המכון מדורג בקביעות בין עשרת בתי הספר הטובים ביותר בארצות הברית וקנדה.
בשנים 2006 ו-2010 המכון הקולינרי הצרפתי זכה ב"פרס המצוינות לבית הספר למקצועות הבישול מהאיגוד הבין-לאומי של מקצועני הקולינריה" (International Association of Culinary Professionals) (IACP).
דיקן לתוכניות מיוחדות: ז'אק פפין
סגן נשיא, דיקן אמריטוס: אלן סאייאק
דיקן ללימודים קלאסיים: אנדרה סולטנר
דיקן לאמנויות המגדנאות: ז'אק טורס
דיקן המכון הקולינרי הצרפתי: אמילי לוצ'טי
דיקן המכון הקולינרי הצרפתי: דייוויד קינץ'
דיקן ללימודים איטלקיים: צזרה קסלה
דיקן אמנויות האירוח: כריס אלי
דיקן עיתונאות האוכל: אלן ריצ'מן
שף מגדנאות אורח: רון בן-ישראל
בבניין בסוהו, ניו יורק, שבו פועל המכון פועל גם מסעדת "ל'אקול" (L'Ecole) הפתוחה לציבור הרחב.
המסעדה פתוחה לארוחות צהרים וערב, וכן לבוהריים בימי שבת וראשון.
התלמידים רוכשים ניסיון בעבודה במטבח המסעדה.
2009 ו-2001 – מדריך מישלן האדום זכתה ב"ביב גורמאן" (אוכל טוב בתמורה כספית טובה)
ויין ספקטייטור – פרס המצוינות
המגזין ויין אנתוסיאסט – פרס הייחודיות
דן ברבר – זוכה פרס השף הטוב באמריקה לשנת 2009 מקרן ג'יימס בירד, נבחר טיים מגזין כאחד מ-100 האנשים המשפיעים ביותר ב-2009.
בובי פליי – בעל תוכניות אוכל בטלוויזיה, שף ובעליהן של רשתות המסעדות "מסה גריל" ו"בובי'ס בורגר פאלאס".
וילי דופרסן – שף ובעלים של מסעדת "wd~50", ניו יורק.
דייוויד צ'אנג – נבחר לשף העולה הכוכב ב-2007 ולשף הטוב ביותר בעיר ניו יורק ב-2008 בידי קרן ג'יימס בירד ונבחר בידי טיים מגזין לאחד מ-100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם ב-2010.
ג'ושוע סקנס – נבחר לשף החדש הטוב ביותר ב-2011 בידי המגזין Food & Wine.
לי אנה וונג – הגיעה למקום ה-4 בעונה הראשונה של תוכנית המציאות Top Chef.
דונטלה ארפאיה – מסעדנית ניו יורקית; שופטת בתוכנית המציאות של ערוץ האוכל The Next Iron Chef.
דייזי מרטינז – מחברת ספרי בישול ומארחת התוכנית "ויוה דייזי" בערוץ האוכל.
מליסה מרפי – שפית מגדנאות והבעלים של "סוויט מליסה'ס פטיסרי", ברוקלין, ניו יורק.
קלייר רובינסון – שפית פרטית ומנחה התוכנית "5 Ingredient Fix" בערוץ האוכל.
שרון לבוול – שפית יהודייה אמריקאית
המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן הוא מכון מחקר ולימודים מתקדמים במסגרת הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
המכון הוקם בשנת 1983 על ידי יהודה אלקנה ועמוס פונקנשטיין.
זהו המכון הגדול והפעיל ביותר בתחומי ההיסטוריה והסוציולוגיה של המדעים והרעיונות בישראל ואחד מששת המכונים המובילים בעולם בתחומו.
מדי שנה מקיים המכון בשיתוף עם מרכז אדלשטיין באוניברסיטה העברית ומכון ון ליר סדרת מפגשים שמוקדשים לנושאים שונים מתחומי ההיסטוריה והפילוסופיה של המדעים.
הקולוקוויום הוא על שם פילוסוף המדע יהושע בר-הלל.
בשנת 1999 ייסד המכון, בשיתוף עם בית הספר להיסטוריה, את הענקת "פרס פונקנשטיין" לזכרו של עמוס פונקנשטיין, ממייסדי המכון.
מדי שנה מוענק הפרס, בסך 10,000 שקלים, לעבודת מחקר מצטיינת (תזה או דוקטורט) שהוגשה לשיפוט במהלך השנה האקדמית שחלפה.
הפרס ניתן לעבודות העוסקות בתחומים המשיקים לתחומי מחקרו של פרופ' פונקנשטיין.
המכון לארכיאולוגיה גלילית בשיתוף פעולה עם מכון מילר לחקר יהדות זמננו באוניברסיטת מיאמי, הוא מכון לארכאולוגיה שנוסד כדי לקדם את המחקר הארכאולוגי בגליל והוא פועל במסגרת המכללה האקדמית כנרת בעמק הירדן.
המכון לארכאולוגיה גלילית הוקם בשנת 2005 על ידי הארכאולוג ד"ר מרדכי אביעם ופעל שלוש שנים תחת המחלקה לדתות ולימודים קלאסיים באוניברסיטת רוצ'סטר ניו יורק.
בשנת 2008 החל המכון לפעול באוניברסיטת מיאמי ובשנת 2009 הציעה המכללה האקדמית כנרת לקלוט את המכון אליה, מתוך הנחה שפעילות ארכאולוגית גלילית תשתלב בפעילותה המחקרית של המכללה וזאת בשיתוף פעולה עם מכון מילר לחקר יהדות זמננו שבאוניברסיטת מיאמי בארצות הברית.
במכון חברים ד"ר מוטי אביעם המשמש כמנהל, פרופ' חיים בן דוד ראש המחלקה ללימודי ארץ ישראל במכללה האקדמית כנרת, פרופ' יעקב אשכנזי, ד"ר דינה שלם, ד"ר צבי גל ומר אהרוני אמיתי.
הגליל הוא אזור בעל מספר ייחודים בתחום ההיסטורי-ארכאולוגי, בגליל צמחה תנועת ישו, בו החל המרד הראשון נגד הרומאים ופעילותו של יוסף בן מתתיהו, נערכו המשנה והתלמוד הירושלמי ופעלו בו חכמים.
בגליל נמצא הריכוז הגדול ביותר של בתי כנסת עתיקים, נמצאים בו אתרי קודש נוצריים ועוד.
המטרות העיקריות של המכון הן לקדם את המחקר הארכאולוגי בגליל, לעסוק בחפירות ובסקרים, להתמקד בפרסומים מדעיים של תוצאות החפירות והסקרים כמו גם מאמרים תאורטיים ולקיים מפגשי חוקרים.
בנוסף לכך רואה המכון את מטרתו בהבאת תוצאות המחקרים אל הציבור הרחב כולל גם בני נוער.
לקידום מטרה זו החל המכון בסוף שנת 2012 בהרצאות וכנסים פתוחים לציבור.
הכנס הראשון התקיים בדצמבר 2012 "מצודות ומבצרים בצפון הארץ – מהכנענים ועד צה"ל".
טרם צירופו של המכון למכללת כנרת, התבצעו שתי חפירות ארכאולוגיות במסגרת המכון.
האחת בשנת 2005 בחורבת זגג בה קיימים שרידי מנזר מהתקופה הביזנטית בכרמיאל שנחפר על ידי תלמידי תיכון מכרמיאל ומהכפר עראבה במסגרת פעילות נוער משותפת יהודית-ערבית.
החפירה השנייה נערכה בשנת 2007 בחורבת בזע שבגוש שגב ובה נחשפו שרידים של כפר יהודי מתקופת המשנה שתי החפירות היו בחסות אקדמית של המכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה.
בקיץ 2010 השתלב המכון בחפירה של אוניברסיטאות יפניות בתל רכש החופרות את השכבות המקראיות שבתל.
המכון לקח על עצמו את חפירת מכלול המבנים מהתקופה הרומית שבראש התל.
בקיץ 2011 נחפרו, ביחד עם סטודנטים של אוניברסיטת מיאמי, שרידי מנזר עם רצפת פסיפס בשבי ציון ושם התגלה גם רליקואריום (תיבת שרידים קדושים) קטן, נייד, עשוי אבן ומעוטר בצלבים.
בקיץ 2012 ובהמשך בקיץ 2013 החל המכון בחפירה משולבת עם אוניברסיטת סמפורד באלבמה והאוניברסיטה הנוצרית בקנטקי, בחפירת הכפר היהודי הקדום בשיחין שליד ציפורי.
המכון מפעיל את "סדנת חוקרים לארכאולוגיה גלילית".
במסגרת סדנה זו נפגשים פעם בחודש לערך, כעשרים חוקרי הגליל ממכללות, אוניברסיטאות ורשות העתיקות, ודנים לעומק בכל פעם בנושא אחר.
במסגרת פעילות עריכת סקרים, נכון לשנת 2013 ביצע המכון ארבעה סקרים בבתי קברות יהודיים עתיקים בגליל: ציפורי, באר שבע הגלילית (קרוב לצומת שבע, מזרחית לראמה), כפר חנניה וחוקוק.
המכון הפולני בישראל (בפולנית Instytut Polski w Izraelu) הוא סניף המכון הפולני הפועל לקידום התרבות הפולנית בארץ.
המכון שוכן בבית פסגות בשדרות רוטשילד 3 בתל אביב.
המכון הפולני בישראל נוסד בחודש יוני 2000, והיה לסניף המכון הפולני הראשון שקם מחוץ לאירופה.
הוא שכן בבית אסיה ובחודש ספטמבר 2012 עבר למשכנו הנוכחי בשדרות רוטשילד.
מטרתו של המכון היא להפיץ את תרבות פולין בארץ, ולקדם את יחסי התרבות, המדע והאמנות בין שתי המדינות.
אגב כך מבקש המכון להתגבר על דעות קדומות ולהילחם בסטריאוטיפים הדדיים בשתי המדינות.
המכון מקיים פעילויות ואירועים שונים המכוונים בראש וראשונה עבור ילידי הארץ, ובין היתר קורסים ללימוד השפה הפולנית, השתלמויות מורים ומדריכים המלווים את מסעות בני הנוער לפולין, כנסים, סמינרים וסיורים מקצועיים בפולין, קורסים והשתלמויות אודות תולדות פולין ותרבותה, יחסי פולנים ויהודים, תולדות יהדות פולין ועוד.
בספריית המכון כ-6,000 כותרים, רובם המכריע בפולנית, ומיעוטם כולל ספרות פולנית מתורגמת לעברית ולאנגלית.
עם המיזמים הבולטים שארגן המכון נמנים "שנת פולין בישראל" בשנים 2008–2009 ושבוע האוכל הפולני שהתקיים בחודש נובמבר 2013 ואשר במסגרתו התקיימו מעל 40 אירועים בתל אביב, ירושלים וחיפה.
המכון תומך בהוצאת ספרים של סופרים ישראלים בהקשר לפולין (למשל ספר ילדים "היה שם ארמון" על השואה בפולין).
המכון הצרפתי לעירוניות (IFU) הוא מכון מחקר ולימוד אקדמי המתמחה בתכנון עירוני ומכשיר גם תלמידים בתחום של "תכנון אזורי" לתואר שני.
המכון ממוקם בקמפוס אוניברסיטת מארן לה ואלה - מזרח פריז על יד פריז, צרפת.
בנוסף המכון מכשיר תלמידים גם לתואר שלישי.
המכון הוקם בשנת 1969 תחת המחלקה לתכנון במרכז הניסויים של אוניברסיטת ואנסן וכמה עשורים לאחר הקמתו של המכון לתכנון עירוני של פריז שהוקם בשנת ה1919 על ידי המרצים "מישל שואי, פרנסואה קוקרי, ופייר מרלן" בעקבות תביעתם של 431 סטודנטים באוניברסיטה שלמדו תכנון ערים להקים מחלקה עצמאית ללמוד הנושא.
בשנת 1985 קיבל המכון מעמד רשמי ולאחר שבשנת 1980 עבר מבניין האוניברסיטה השמינית של פריז בסן דני אל הקמפוס הנוכחי במטרה לפתח את העיר החדשה מארן לה ואלה שהוקמה ממזרח לפריז.
במהלך שנת 2014 מתוכנן לעבור המכון לתכנון עירוני של פריז אל המתחם ולהיות מחלקה תחתיו ותחת המשרד לאיכות הסביבה הצרפתי.
מכון אבא אבן לדיפלומטיה ויחסי חוץ (לשעבר מכון אבא אבן לדיפלומטיה בינלאומית) פועל במסגרת בית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה, באוניברסיטת רייכמן.
המכון נוסד על ידי השגריר רון פרושאור, שהיה יושב הראש הראשון שלו.
כיום עומד בראשו השגריר לשעבר מארק רגב.
המכון פועל לשינוי מדיניות החוץ הישראלית שתחזק את תדמיתה של ישראל בעולם.
עבודתו של המכון מתבצעת בשלושה דסקים מבצעיים המובילים גישות פרו-אקטיביות להתמודדות עם האיומים והאתגרים שישראל מתמודדת איתם - מבחוץ ומבפנים.
דסק לוט"ר מדיני: מוביל את המאבק בלוחמה בטרור המדיני המופעל נגד מדינת ישראל.
בין אם מדובר בלעודד את האו"ם לשנות את מנדט UNIFIL, לחשוף את תקציב UNRWA המפלה פליטים לא-פלסטינים או לפעול נגד ההטיה האנטי-ישראלית בגופים הבינלאומיים.
דסק דיפלומטיה 2030: מוביל את המאמצים לחדש את שירות החוץ הישראלי, מפתח כלים חדשניים ומעניק ייעוץ להתמודדות עם האתגרים העולים מן החדשנות המתפתחת בתחום הדיפלומטיה.
הדסק האקדמי: רותם את היתרונות, הניסיון, הכלים וההישגים הגלובליים של ביתו האקדמי, המרכז הבינתחומי הרצליה, על מנת להשיג את מטרות הארגון - הן ברמה הבינ"ל והן ברמה המקומית.
המכון דיפלומטיה בינלאומית על שם אבא אבן יוזם ומנהל מחקרים רבים, בהתמקדות לסוגיות הדיפלומטיות עימן מדינת ישראל מתמודדת בזירה הבינלאומית.
המכון מפרסם את תוצאות מחקריו בספרים, במאמרים וכתבות.
כמו כן המכון מקיים כנסים העוסקים בתחום הדיפלומטיה.
פרויקט UNaccountable - קמפיין מבוסס מחקר אשר יושק בקרוב וימשיך לחשוף את פניו האמיתיים של האו"ם ונתיבי הכסף מאחורי הארגונים שלו.
המציאות הגלובלית והגאו-פוליטית הנוכחית, לרבות עמדותיו של הממשל הנוכחי בארצות הברית, מציעים הזדמנות ייחודית לסיים את הזרמת הכספים האין-סופית של כספי משלמי המיסים האמריקניים לחלקים הבלתי-נראים של האו"ם ולהחזירם לערכי הליבה שעליהם הוקם לפני 72 שנה.
בשנת 2016 מימון ארצות הברית לאו"ם עמד על כ-9.2 מיליארד דולר.
למשלמי המיסים האמריקניים ישנה הזכות לדעת היכן הכסף שלהם מושקע ולוודא שהוא על פי הערכים האמריקאים.
כחלק מקמפיין בינלאומי זה, המכון שואף להביא לתיקון חוסר הצדק ההיסטורי של יחסה המפלה כלפי מדינת ישראל.
פרויקט UNIFIL - קמפיין מבוסס מחקר המדגיש את האיום הנשקף לישראל בעקבות חולשתו של UNIFIL אל מול חזבאללה המתחמש לקראת המערכה הצבאית הבאה מול ישראל.
לקמפיין זה מיוחסת הצלחה רבה שכן כשלושה חודשים לאחר השקתו האו"ם שינה את המנדט של UNIFIL בלבנון.
פרויקט UNESCO - קמפיין ממוקד כנגד החלטת אונסק"ו הקובעת כי למדינת ישראל אין ריבונות על בירתה ירושלים.
הקמפיין כולל פעילות תקשורתית ענפה, קידום כלי תקשורת מגוונים ופעילות בשטח.
המכון לדיפלומטיה בינלאומית על שם אבא אבן היה הראשון לזהות את ההטיה האנטי ישראלית בהנהגת אונסק"ו ובמדיניותה ופועל במישורים רבים כדי לתקן מגמתיות זו.
פרויקט UNRWA - לאחר שמכון המחקר עסק בעריכת מחקר בינלאומי, במטרה למזג את UNRWA, הסוכנות שנוצרה במיוחד עבור פליטים פלסטינים, עם UNHCR, סוכנות הפליטים של האו"ם.
חוקרי המכון מאמינים כי מיזוג שני הגופים יסייע לטפל באופן יעיל יותר במשבר הפליטים העולמי.
השקת האקסלרטור הדיפלומטי הראשון - מכון המחקר שוקד על השקת אקסלרטור דיפלומטי ראשון מסוגו במטרה להעצים את יוזמות החברה האזרחית בתחום הדיפלומטיה - מהדיפלומטיה הציבורית ועד לדיפלומטיה בתחום בעולמו השכלה הגבוהה בשאיפה שיוזמות אלו יהיו בעלות השפעה ממשית על שירות החוץ הישראלי.
כנסים אקדמאים בתחום הדיפלומטיה הבינלאומית - מכון אבא אבן לדיפלומטיה בינלאומית בבינתחומי בשיתוף מכון גולדה מאיר למנהיגות וחברה קיימו כנס לציון 120 שנים להולדתה ופועלה של גולדה מאיר – "הדיפלומטית העברית הראשונה" בסימן יום האישה הבינלאומי.
מי יהיה בחוץ - קמפיין שפורסם לקראת בחירות 2019, וקורא לכל ראשי המפלגות להתחייב על מינוי שר חוץ במשרה מלאה עם הקמת הממשלה הבאה, אשר יוביל שינוי תפיסה לשירות החוץ על בסיס מודל אבא אבן.
The Janus Initiative - מחקר החושף את פעולות הפשע של חזבאללה באירופה כחלק ממערכה להגדרת הארגון כולו כארגון טרור באיחוד האירופי.
המחקר פורסם באתר אינטרנט ובסרט תיעודי הפונים לקהל האירופאי.
פרס אינודיפ לדיפלומטיה חדשנית - הפרס הוענק לראשונה בשנת 2019 ומטרתו להסיט את הזרקור ליוזמות פורצות דרך בתחום הדיפלומטיה החדשנית, בהקשר הרחב שלה.
המכון הצרפתי הוא ארגון צרפתי שנוסד בשנת 1907 על ידי משרד החוץ הצרפתי, לשם קידום התרבות הצרפתית, הפרנקופונית והתרבות המקומית ברחבי העולם.
בשנת 2011 הוא החליף את פרויקט CulturesFrance כמטרייה לכל הפרויקטים של תרבות צרפתית.
המכון הצרפתי פועל בשיתוף פעולה הדוק עם רשת התרבות הצרפתית מחוץ לצרפת, המורכבת מיותר מ-150 סניפים וכמעט 1,000 סניפים של ארגון "אליאנס פראנסז" ברחבי העולם.
תהליך שילוב רשתות התרבות של מספר משלחות דיפלומטיות נערך בינואר 2011 עד 2014 כניסוי: קמבודיה, צ'ילה, דנמרק, איחוד האמירויות הערביות, גאורגיה, גאנה, הודו, כווית, בריטניה, סנגל, סרביה, סינגפור וסוריה.
הממשלה הפקידה את המכון לחקר התרבות הצרפתית לקידום התרבות הצרפתית, הכוללת: אמנויות הבמה, אמנות חזותית, אדריכלות, הפצה עולמית של ספרים צרפתיים, סרטים, טכנולוגיה ורעיונות.
בהתאם לכך, המכון פיתח תוכנית מדעית חדשה להפצת התרבות.
המכון הצרפתי מזמין משלחות תרבות זרות באמצעות ארגון "עונות השנה" או פסטיבלים ושיתוף פעולה עם מדינות שונות, כולל ניהול הקרן "Fonds Sud Cinema" בשיתוף עם National Center of Cinematography and the moving image.
המכון גם מספק הכשרה עבור משלחות חדשות והדרכות מקצועית לצוותים של רשת התרבות הצרפתית הבינלאומית.
המכון הצרפתי הראשון נוסד בפירנצה, איטליה בשנת 1907 על ידי ז'וליין לוצ'יר ובסיוע הפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת גרנובל מבחינה היסטורית, המוסדות הצרפתיים שהוקמו במחצית הראשונה של המאה העשרים היו קשורים למוסדות אקדמיים, ואילו מרכזי התרבות הצרפתיים, שנוצרו במחצית השנייה של המאה ה-20 ובתחילת המאה ה-21, נוצרו על ידי ממשלת צרפת.
הבדל זה אינו קיים עוד והמרכזים התרבותיים מאמצים כיום את שמו של Institut Français.
המוסדות הצרפתים ומרכזי התרבות הצרפתית הם מוסדות הממוקמים מחוץ לצרפת תחת משרד החוץ, ומטרתם לקדם שיתוף פעולה אינטלקטואלי ותרבותי בין אנשי מקצוע, להציג את האמנות המסורתית והעכשווית המקומית לכל הקהלים, לקדם את ההשכלה הגבוהה הצרפתית לסטודנטים ומורים זרים ולהציע מגוון רחב של קורסים ובחינות בינלאומיות עבור השפה הצרפתית.
המוסדות ממומנים באופן מלא או חלקי על ידי ההכנסות שלהם שגויסו על ידי לימוד צרפתית כשפה רשמית או כשפה זרה (בהתאם למדינות) וחסויות.
כיום, מוסדות צרפתיים ומרכזים תרבותיים צרפתיים (RTCs) הם מנופים חיוניים לפיתוח שיתוף פעולה בין אנשי מקצוע בתחום התרבות והחינוך, וכן לקידום המגוון התרבותי והלשוני וישנם 98 מכונים הפרוסים ברחבי העולם.
למכון יש מספר שלוחות בישראל, בתל אביב, חיפה, ירושלים, באר שבע ונצרת, והם מקיימים אירועים תרבותיים וקורסים על צרפת והשפה הצרפתית.
המכון בירושלים הוקם בשנת 1952 ביוזמת המרכז הלאומי למחקר מדעי והיה בראשיתו מכון למחקר ארכאולוגי אשר תחת שרביטו נערכו חפירות רבות והתפתחה האסכולה הצרפתית לארכאולוגיה בלבנט הדרומי.
בשנות השמונים הוחלט להרחיב את המשימה לכלל תחומי מדעי הרוח והחברה ולהעניק לו את שמו: המרכז הצרפתי למחקר בירושלים.
המכון בתל אביב מפעיל מערך של קורסים ללימוד צרפתית וספריית מדיה המצוידת בכותרים האחרונים שיוצאים בצרפת, בתרגומים האחרונים לעברית שהופיעו בארץ, בסרטי DVD ובדיסקים עדכניים.
בנוסף המכון מקיים הרצאות, שיעורי היסטוריה, רבי שיח, סדנאות לפילוסופיה, קונצרטים ועוד.
המכון המרכזי לקטלוג אחיד (ICCU באיטלקית: Istituto Centrale per il Catalogo Unico) הוא מכון הפועל כרשות ממשלתית של ממשלת איטליה שמטרתו ליצור ולתחזק קטלוג ביבליוגרפי אחיד ומאוחד לכל הספריות באיטליה.
הקטלוג המרכזי (Centro nazionale per il catalogo unico) החל להיות מיושם בכל הספריות במדינה בשנת 1951. המכון קם ב-1975 תחת המשרד למורשת ופעילות תרבותית (Ministero per i Beni e le Attività Culturali - MiBAC) וממוקם פיזית בספרייה הלאומית המרכזית של רומא.
המכון מציע מערך שירותים ביבליוגרפים לבאי הספרייה ולמשתמשים חיצוניים - Servizio bibliotecario nazionale, SBN.
המכון לביטחון לאומי של הרפובליקה של בלארוס (בבלארוסית: Інстытут нацыянальнай бяспекі Рэспублікі Беларусь) הוא מוסד להשכלה גבוהה במינסק.
מעניק הכשרה למומחים ברמה הראשונה והשנייה של ההשכלה הגבוהה בתחום הביטחון הלאומי מבין אנשי שירות המשרתים במסגרת חוזה במנגנוני הביטחון של בלארוס.
נוסד ב-27 בדצמבר 1946 בלבוב בהוראת השר לביטחון המדינה של ברית המועצות כבית ספר מיוחד להכשרת צוות מבצעי עבור סוכנויות ביטחון המדינה.
בדצמבר 1954, על פי החלטת הממשלה, הועבר בית הספר למוהילב, שם החל בשנת 1956 להכשיר פעילים באופן בלעדי על בסיס השכלה גבוהה.
בשנים 1957–1960 בית הספר מעניק הכשרה בשפות זרות, וכן הכשרת צוותי גופי הביטחון.
במשך זמן רב בית הספר היה אחד משני מוסדות חינוך, יחד עם בית הספר הגבוה של הק.ג.ב של ברית המועצות על שם דזרז'ינסקי, שהכשיר כוח אדם עבור גופי ביטחון המדינה.
באוגוסט 1961 בית הספר הועבר למינסק.
בינואר 1992 הועבר לתחום שיפוטה של הוועדה לביטחון המדינה של בלארוס.
באפריל 1994, הפך למכון לביטחון לאומי של הרפובליקה של בלארוס.
המכון לאמנויות במכללה האקדמית תל-חי הוא מרכז ותיק ללימודי אמנות ועיצוב.
המכון (שכונה בראשיתו "אולפן לאמנויות") נפתח בנובמבר 1961 ולמדו בו מוזיקה, ציור, ריתמיקה ומחול.
המרכז האמנותי שימש מקום מפגש של אמנים ויוצרים מהגליל העליון, שהיו חלק ממפעל ההתיישבות החלוצי ולימים הפך למרכז אמנות אזורי ששירת את אזור הגליל ואף היווה את הבסיס ממנו צמחה המכללה האקדמית תל-חי.
המכון לאמנויות הוקם ביוזמתם של שני יוצרים צעירים: המוזיקאים ירי סביר משדה נחמיה, ואריאלה פלד מקיבוץ משגב עם, ובתמיכתו של אברהם בנאי, ראש המועצה השני של גליל עליון, ויעקב אשכולי, ראש המועצה השלישי.
סביר ופלד הכירו בשנת 1957 כשנעתרו לבקשת קיבוץ דפנה, וארגנו שם את חגיגות המים, ובאותו הערב חבר אליהם בנאי, אז כבר לא בתפקיד ראש המועצה במסיבה בביתו.
בנאי סיים את תפקידו במועצה בשנת 1956, ומחליפו, אשכולי, שתמך ברעיון הקמת המרכז היה זה שדאג לממש את הרעיון בפועל.
בראשית הדרך, שנת 1961, השיעורים הראשונים שהתקיימו כללו לימודי מחול.
אחרי שלוש שנות פעילות, ירי החליט לפתח את האמנויות ונוספו לימודי ציור, מוזיקה וריתמיקה.
בין השאר, הוא פנה לדליה ויסיק, שפתחה מחלקה לקרמיקה בבית המלאכה שלה בקריית שמונה, לפני שעברה לתל-חי.
שנה לאחר מכן הוא פנה ליהודה וולמן, שלמד בבצלאל ופתח כיתה לבאטיק, ולאחר מכן נפתחו גם כיתות לצורפות, דרמה, פיסול, אריגה, רקמה והדפס.
באמצע שנות ה-60 למדו באולפן כ־400–500 תלמידים, רובם בני קיבוצים מהסביבה, אך משנתו הראשונה למדו בו גם חובבי אמנות מקריית שמונה, מטולה, חצור וממושבי העובדים באזור, מילדים ועד פנסיונרים.
בעול אחזקתו של האולפן לאמנויות נשאה מועצה אזורית גליל עליון, בסיוע תמיכתו של משרד החינוך.
חלק מהמבנים משמשים כסדנאות המכון לאמנויות עד היום.
על הצלחת האולפן תעיד העובדה ששבעה קיבוצים בגליל הכירו בצורך להקים בתחומיהם בתי מלאכה לקרמיקה בשביל לומדי האולפן ובקיבוצים אחרים נבנו גלריות לציירים החובבים.
האולפן בתל-חי שימש מנוף לקידום האמנות בקיבוצי האזור.
מאז הפעלת האולפן הועמקה תודעת האמנות בקיבוצים, דבר המתבטא בריבוי החוגים לאמנות.
כמו כן, פתר האולפן בעיות שהעסיקו את הקיבוצים בערבי חגים ומועדים, כגון קישוט חדרי האוכל והכנת תוכניות אמנותיות.
המכון לאמנויות שימש גם קרקע פורייה לצמיחה של פרויקטים רבים בתחומי האמנות השונים:
•משנת 1980 ועד לסוף שנות ה-90 קיים המכון לאמנויות תל-חי סדרת אירועים רבי תוכן ומשתתפים, שכונו "אירועי תל חי לאמנות בת זמננו", והעמידו את תל חי בראש אירועי האמנות הסביבתית בארץ.
אירועים אלו, פרי יוזמתם של אילנה באומן, מנהלת המכון לאמנויות בין השנים 1979–1986, והאמן טולי באומן, נחשבו ראשונים מסוגם.
עשרות פסלים מהארץ ומהעולם, כגון בצלאל שץ, יעקב דורצ'ין, מיכאל גרוס, מיכה אולמן, מנשה קדישמן, דני קרוון ונוספים, יצרו במהלך המפגשים פסלים אשר הטביעו חותמם בנוף הקסום של הגליל, בבקשם לחקור את מושגי הקשר שבין אמנות- חברה- טבע, פיסול סביבתי ו"אמנות אדמה".
באירועים שולבו גם יצירות מוזיקליות, מיצגים, מופעי מחול ואמנות וידאו - כל היצירות נעשו בזיקה למקום בהקשריו השונים ובמטרה להסב את השטח למוזיאון חי ופתוח, היושב באתר לאומי ומוכר על ידי רשות המוזיאונים ומשרד החינוך.
כיום מהווה האזור נקודת מוצא למקטע 2 בשביל ישראל.
•במשך כעשרים שנה (עד 2017) קיים המכון לאמנויות את הסימפוזיון הבין-לאומי לקדרות – מדי שנה הגיעו מספר קדרים אומנים מארצות הברית ובריטניה לסדרת סדנאות שנמשכה שלושה ימים, ומשכה אליה מאות קדרים מרחבי הארץ.
המכון לאמנויות נמצא בקצה אצבע הגליל, בין קריית שמונה למטולה.
הוא ממוקדם בליבו של הקמפוס המערבי במכללה האקדמית תל-חי.
מלבד הצע גדול של קורסים שנתיים באמנות ועיצוב שהמכון ממשיך להציע לתושבי האזור, הפך המכון לאמנויות בית לשלוש מחלקות שמציעות מסלול תלת-שנתי ללימודים גבוהים בתחומים: אמנות, צורפות וקרמיקה, עם אפשרות לשלב לימודי תואר ראשון בלימודים רב-תחומיים, בחינוך, בפסיכולוגיה או בכלכלה וניהול, בשיתוף עם המכללה האקדמית תל-חי (מסלול ארבע- שנתי).
ברוח דרכו של האולפן לאמנויות, המכון לאמנויות ייחודי בגישתו לשימור טכניקות מסורתיות ושילובן עם תפיסות עכשוויות בעיצוב ואמנות.
בנוסף, מקיים המכון שיתופי פעולה עם עמותות ומוסדות באזור במטרה לקדם את מקומה של האמנות בקהילה.
גלריית "הצד השני" לאמנות ועיצוב
הגלריה, שנפתחה באופן רשמי באוקטובר 2019, מציגה עבודות אמנות, קרמיקה וצורפות של סטודנטים, בוגרים ומרצים מהמכון לאמנויות, והיא ממוקמת בקמפוס המזרחי של המכללה האקדמית תל חי.
עוד מוצגים בגלריה באופן קבוע נול אריגה ומכבש הדפס - ששימשו את המכון לאמנויות בראשית דרכו.
המחלקה לאריגת בדים במכון לאמנויות, שהוקמה על ידי הגב' לנה רוזליס, הייתה הגדולה והחשובה מבין מחלקות המכון.
נול האריגה שמוצג בגלריה מייצג את ראשית המהלך האמנותי הציוני בארץ ישראל, שכן יצירה אמנותית לשמה לא עמדה נגד עיני ההנהגה הציונית, שביקשה להבטיח תעסוקה לאנשי היישוב הישן על מנת לגאול אותם מהתלות בתרומות.
את המחלקה להדפס במכון הקים האמן טולי באומן.
מכון המחקר הרוסי לפיתוח רשתות ציבוריות (Российский научно-исследовательский институт развития общественных сетей, בראשי תיבות: РосНИИРОС) הוא מוסד רוסי הפועל בשני תחומים עיקריים:
פיתוח רשתות מחשבים לארגוני מדע וחינוך;
פיתוח אלמנטים בסיסיים בתשתית האינטרנט הרוסי.
המוסד הוקם על ידי הוועדה הממלכתית למדע והשכלה גבוהה, המכון לאנרגיה אטומית ובשיתוף פעולה עם מרכז המידע והמחשוב של מכון קורצ'טוב בשנת 1992 ונרשם כעמותה.
עד 2001 הוא היה הרשם היחיד של שמות תחום הדומיין .ru.
בשנת 2000, לאחר תחילת הפצת .ru של מערכת רישום שם הדומיין, הקים המכון את הרשם RU-NIC (RU-CENTER) ומשנת 2001 חדל לחתום על חוזי רישום תחומי דומיין חדשים.
הסכמים שנחתמו מוקדם יותר על רישום ותמיכה של דומיינים שהופעלו עד 1 בינואר 2005, אפשרו לו להמשיך בתחזוקת הדומיינים, אך הבעלים נאלצו להעבירם לאחד מרשמי שמות הדומיינים המאושרים.
בשנת 2004 הפכה העמותה לארגון אוטונומי, לאחר שהפכה מהמוסד "מכון המחקר הרוסי לפיתוח רשתות ציבוריות" לארגון אוטונומי ללא מטרות רווח בשם "מכון המחקר הרוסי לפיתוח רשתות ציבוריות" והחל לפעול עצמאית ממכון קורצ'טוב.
המכון מפעיל רשת אינטראנט רוסית בין-מחלקתית (Network Backbone Network, RBNet), המספקת חיבור לאינטרנט של רשתות מדעיות וחינוכיות אזוריות.
רשתות אזוריות מחוברות דרך צמתי רשת RBNet הממוקמים בכל המחוזות הפדרליים ברוסיה (בדרך כלל 1–2 צמתים למחוז).
המרכיבים העיקריים של רשת RBNet הונחו במהלך יישום התוכנית הבין-מחלקתית "יצירת רשת ארצית של טלקומוניקציה ממוחשבת למדעים והשכלה גבוהה" בשנים 1995–2001.
המכון מפתח ותומך במרכז הטכני של תחום הדומיין הרוסי .ru, כולל רישום דומיינים ברמה השנייה בתחום .ru, מערכות רישום ו-DNS.
בסך הכל כ-2.5 מיליון דומיינים ברמה השנייה נרשמו בתחום .ru (נכון לנובמבר 2009).
המכון הפך למייסד נקודות חילופי תנועה באינטרנט במוסקבה (MSK-IX), סנקט פטרבורג, רוסטוב על הדון, סמארה, יקטרינבורג, נובוסיבירסק ובעיר ולדיווסטוק.
מאז 2013, ניהול נקודות MSK-IX ונקודות חילופי תנועה אזוריות אוחדו תחת "המרכז לאינטראקציה בין רשתות מחשבים" של MSK-IX.
המכון משתף פעולה באופן פעיל עם איגוד הארגונים המדעיים והחינוכיים – המשתמש ברשתות נתונים אלקטרוניות – RELARN והוא מספק לאיגוד רשת מדעית וחינוכית ללא מטרות רווח, RELARN-IP, המכסה בעיקר את ארגוני מוסקבה ופרבריה.
עד 27 בדצמבר 2010 המכון ניהל מספר תחומים ציבוריים וגאוגרפיים המיועדים לרישום תת-דומיינים ברמה השלישית.
.com.ru - הומלץ לפרויקטים בעלי אופי מסחרי (מאוגוסט 2005 ועד אוקטובר 2011 הרישום לא בוצע);
.net.ru - הומלץ לפרויקטים הקשורים להתפתחות האינטרנט;
.org.ru - הומלץ לפרויקטים שאינם מסחריים;
- הומלץ לפרויקטים הקשורים גאוגרפית למוסקבה וסנקט פטרבורג.
תת-דומיינים ("דומיינים ברמה השלישית", כלומר, name.domain.ru ) נרשמו ללא עלות בהתאם לכללי השימוש.
דומיינים נרשמו באמצעות טופס אינטרנט לרישום דומיין.
המכון העביר את כל הדומיינים המנוהלים ברמה השלישית לתמיכת RU-CENTER.
דומיינים נרשמים דרך ממשק האינטרנט RU-CENTER, אך כבר על בסיס תשלום.
מאז 2015, דומיינים אלה מוגשים על ידי רישום יחיד, שהתשתית שלו נוצרה על ידי המכון.
רישום זה מספק גישה לרשמים לשירות שמות דומיינים.
כך, ניתן היה לרשום דומיינים ברמה השלישית לא רק דרך RU-CENTER, אלא גם באמצעות רשמים אחרים.
המכון הפדרלי לקניין תעשייתי הוא ארגון כפוף לשירות הפדרלי לקניין רוחני.
מטרת המכון היא לבצע עבודות הכנה ליישום של השירות הפדרלי לקניין רוחני (רוספטנט) האחראית לרישום פטנטים והמכון מבצע פעולות הגנה המשפטית והגנה על המצאות, מדגמי תועלת, מדגמים רשומים, סימני מסחר, סימני שירות, כינויי מקור לסחורות, תוכנות מחשבים ומאגרי מידע.
המכון לארכאולוגיה הוא אחד המוסדות הארכאולוגיים המובילים ברוסיה והמוסד הארכאולוגי הגדול ביותר באקדמיה הרוסית למדעים, המתמחה בחקר תרבויות עתיקות מימי הביניים של אירואסיה.
עבודתם של כמה דורות מעובדיה הניחה את היסודות לידע המדעי אודות רבות מהתופעות החשובות בתולדות האנושות מרגע היווצרותה ועד ראשית עידן התיעוש.
הצוות כולל מומחים בתחומים שונים של ארכאולוגיה והיסטוריה, כמו גם תחומי מדעי הטבע.
מאז 1995, במסגרת מדיניות שילוב המדע והחינוך על בסיס המכון לארכאולוגיה של האקדמיה הרוסית למדעים, פועלת המחלקה להיסטוריה של האוניברסיטה האקדמית המדעית למדעי הרוח.
המכון עובד בצמוד למשרד התרבות של רוסיה בהגנה על עתיקות רוסיות ובארגון חפירות ארכאולוגיות במדינה והיא הגוף העיקרי ברוסיה הפועל בתחום.
המכון יונק את שורשו מהוועדה הארכאולוגית הקיסרית הרוסית, שהוקמה בשנת 1859.
ב-18 באפריל 1919, על פי צו מועצת הקומיסרים העממיים בפטרוגרד, הוקמה האקדמיה הרוסית להיסטוריה של תרבות חומרית, תפקידיה של הוועדה הארכאולוגית הקיסרית הרוסית הועברו לידי אותה אקדמיה.
בשנת 1926 אורגנה האקדמיה מחדש כאקדמיה ממלכתית להיסטוריה של תרבות חומרית.
הפעילות שלה פותחה בפטרוגרד - לנינגרד ובמוסקבה, שם הוקם אגף מוסקבה והיה למוסד מחקר שעסק בחקר תרבות חומרית מכל הסוגים והצורות.
בשנת 1937 הפכה האקדמיה למכון לתולדות התרבות החומרית כחלק מהאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
המכון הראשי היה ממוקם בלנינגרד, והסניף שלו, פעל במוסקבה.
בשנת 1943 הועבר המכון למוסקבה, והסניף שלו נותר בלנינגרד.
על פי צו של נשיאות האקדמיה למדעים של ברית המועצות מ-4 בספטמבר 1957, שונה שמה ל"מכון לארכאולוגיה של האקדמיה למדעים של ברית המועצות".
בשנת 1991 שונה שמו ל"מכון לארכאולוגיה של האקדמיה הרוסית למדעים" ועל בסיס סניף לנינגרד נוצר מכון נפרד להיסטוריה של התרבות החומרית של האקדמיה הרוסית למדעים.
מאז 2018 המכון נוטל חלק בשיקום ושיפוץ אתרי העתיקות בתדמור, סוריה.
המכון להיסטוריה של תרבות חומרית של האקדמיה הרוסית למדעים הוא מוסד מחקר ממלכתי במסגרת האקדמיה הרוסית למדעים, הנחשב למכון העתיק ביותר ברוסיה שעוסק במחקר ארכאולוגי, יורשו של הוועדה הארכאולוגית הקיסרית הפטרבורגית.
במתכונתו הנוכחית המכון הוקם בשנת 1937.
המכון הוקם מתוך הוועדה הארכאולוגית הקיסרית, שנוצרה בשנת 1859 ולאחר המהפכה הפכה לוועדה הארכאולוגית הרוסית בשנת 1918.