tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-12 באוקטובר 2022, ג'ונס חויב לשלם פיצויים בסך 965 מיליון דולר למשפחות של קורבנות סנדי הוק
הטבח בחצר מוסך ליֶיטוּקיס בעיר קובנה שבליטא התרחש ב-27 ביוני 1941, ובו נרצחו 57 יהודים על ידי לאומנים ליטאים.
ב-22 ביוני 1941 החל מבצע ברברוסה – פלישתה של גרמניה הנאצית לברית המועצות.
הסובייטים נסוגו מליטא, והמדינה נשטפה בלאומנות אלימה אכזרית וחסרת מעצורים, שחלק ניכר ממנה כוּון כלפי היהודים.
בצהרי היום שלמחרת, 27 ביוני 1941, ב' בתמוז תש"א, עצרו "הפרטיזנים הליטאים" בקובנה כ-60 יהודים ללא הבחנה, והביאו אותם לחצר מוסך כלי רכב חקלאיים של תאגיד המיכון החקלאי הקואופרטיבי הליטאי (נכתב גם: ליטוקיס, ליאטוקיס; בליטאית: Lietūkis; ביידיש: ליעטוקיס) סמוך לשדרות ויטַאוּטַאס שבמרכז העיר.
על פי עדותה המאוחרת של ד"ר גוּטיה פיש, שהייתה אז נערה, בין הקורבנות היה המחנך ואיש הספר העברי הוותיק יעקב דומבליאנסקי, שעד הכיבוש הסובייטי הורה בגימנסיה הריאלית העברית ובסמינר למורים של רשת החינוך הציונית "תרבות" בעיר.
ה"פרטיזנים", שכונו גם על שם לבושם, "סרטי הזרוע הלבנים" (בליטאית: Baltaraisciai), רצחו את היהודים באכזריות אחד אחד – הכו אותם במוטות ברזל או במקלות עץ, ובכמה מקרים הזרימו לקרבם מים מזרנוקים עד מותם.
בתוך כך הכינו הפורעים ששמרו על היהודים השבויים את קבוצת הקורבנות הבאה בתור.
עשרות מעשי הרצח בעינויים נמשכו כמה שעות, לעיני המון גדול של ליטאים, בהם נשים וילדים, שקרא קריאות עידוד.
מפעם לפעם עצרו הפורעים, ואחד מהם ניגן באקורדיון את ההמנון הליטאי.
האירוע התרחש סמוך למפקדת הארמייה ה-16 של הוורמאכט, ואנשי הצבא הגרמנים צפו בו מהצד מבלי להתערב.
האירוע הונצח במספר תצלומים שצילמו חיילים גרמנים.
חייל גרמני בשם וילהלם גונציליוס (Gunzilius), צלם במקצועו, מסר לימים, בתשאול שערכה הלשכה המרכזית של משרד המשפטים של גרמניה המערבית ב-11 בנובמבר 1958, עדות מפורטת על הטבח, וכן את התמונות שצילם.
עורך הדין והמנהיג הציוני הוותיק לייב גרפונקל, שכיהן כסגנו של יו"ר האלטסטנראט בקובנה אלחנן אלקס, תיאר את האירוע כך:
הקצין הגרמני אוֹבּרסט (Oberst; מקביל לאלוף-משנה) לותאר פון בישוֹפסהַאוּזֶן , שהתייצב באותו יום במפקדת הארמייה ה-16, סיפר בתצהיר שמסר ב-19 באפריל 1959:
החייל הגרמני גונציליוס מסר בעדותו על הטבח (1958) כי
הטבח נופל בממדיו בהרבה ממעשי טבח המוניים אחרים ביהודים שאירעו בקובנה בסמוך לו, כמו מעשי הרצח בסלובודקה ובמצודות שסביב העיר (הפורט השביעי והפורט התשיעי), שבהם נרצחו מאות ואלפי בני אדם.
עם זאת, לעומת אלה, הטבח בלייטוקיס התבצע במרכז העיר ממש, בהסכמה-שבשתיקה ובעידוד מצד האוכלוסייה הכללית.
במקום שבו עמד בעבר מוסך לייטוקיס נבנה בניין, ובו פועל כיום בית ספר.
המקום סמוך כיום לרחוב מישקו מספר 3 (בליטאית: 3 Miško gatvė).
בחצר, שנותרה, הוקמה אנדרטת שיש צנועה לזכר הנספים, ועליה כיתוב בליטאית וביידיש.
הטבח ביהודי פאס בשנת 1033 היה מקרה הרג המוני של כ-6,000 יהודים בני העיר פאס לאחר כיבוש העיר על ידי שבט מקומי קנאי לאסלאם.
בעקבות דעיכתה של השושלת האידריסית ששלטה במרוקו בשנים 788–974 התערערה היציבות האזורית בשטח שמהווה את מרוקו המודרנית, והחלו מלחמות במגרב בין שבטים שנלחמו מטעם השושלת הפאטמית ממצרים לבין שבטים שנלחמו מטעם אמירות קורדובה מאל-אנדלוס.
אי היציבות האזורית פגעה בביטחון יהודי פאס, קהילה שהייתה מרכז אינטלקטואלי חשוב של היהדות בתחילת המאה ה-10 והוציאה ממנה מלומדים חשובים כגון ר' דונש בן לברט ור' יהודה חיוג'.
בעת המאבק שהתרחש בעיר בערך בשנת 997 בין האוּמַויים מקורדובה ושבט הברברי של הזנאתה כבר התרחש מאורע של טבח ביהודי פאס בעקבות היציבות המעורערת באזור.
בגניזת קהיר נמצא מכתב שנשלח לקהילת פאס באותן שנים על ידי הגאון שמואל בן חפני, ראש ישיבת סורא מבבל (שמוצאה של משפחתו כנראה בעיר פאס).
המכתב רומז למאורע שבו קהילת פאס נפגעה מרדיפות:
אולם הטבח של שנת 1033 היה קשה מכל שקדם לו, וכלל הטלת חורבן על הקהילה בעיר.
בשנת 1033 נכבשה העיר פאס על ידי כוחות מוסלמיים בני שבט הבנו-איפרן (המשתייכים לשבטי הזנאטה), בהובלת המנהיג אבו כמאל תמים, שהנהיג מדיניות אנטי-יהודית בשם האסלאם ברחבי הטריטוריה של השבט.
זאת לאחר מלחמה ממושכת בינם לבין שליטי העיר הקודמים, בני שבט המע'רווה.
בני שבט הבנו-איפרן, בראשות אבו כמאל תמים, הרגו למעלה מ-6000 יהודים תושבי העיר, הפקיעו את הרכוש היהודי, ולקחו לעצמם נשים יהודיות רבות.
הטבח התרחש בחודש ג'ומאדא אל-ת'אניה של שנת 424 ללוח השנה המוסלמי (במאי-יוני של שנת 1033 לספירה הנוצרית).
הטבח בפאס והאירועים שנלוו לו נחשבים לפוגרום על ידי היסטוריונים בני זמננו.
בתאריך לא ידוע בין השנים 1038–1040 שבט המע'רווה כבש מחדש את העיר פאס ואילץ את תמים להימלט לעיר סלא.
ב-16 בספטמבר 2013, בשעה 8:20 בבוקר לערך (שעון החוף המזרחי), נשמעו יריות בבניין המפקדה (מס' 197) הממוקם בבסיס חיל הים של ארצות הברית, דרומית מזרחית לעיר הבירה וושינגטון.
13 אנשים (ובכללם הרוצח) נהרגו, 14 נוספים נפצעו.
זהו הרצח ההמוני השני בהיקפו שאירע בבסיס צבאי אמריקאי לאחר הטבח שאירע בפורט הוד בנובמבר 2009, והקטלני ביותר באזור וושינגטון מאז פיגועי 11 בספטמבר.
הצי האמריקני מוסר כי לפחות 3 יריות נורו בשעה 8:20 בבוקר (שעון החוף המזרחי).
טוד ברונדג' (Todd Brundidge), עוזר בכיר במפקדה, אמר שהוא ועמיתיו נתקלו ברוצח במסדרון הקומה ה-3 בבניין שלהם, לבוש כחול מכף רגל ועד ראש ו"הוא פשוט הסתובב והתחיל לירות".
לפחות עשרים ושבעה בני אדם - כולל שוטר מהמשטרה המקומית - נורו, שלושה עשר מהם נהרגו ובהם הרוצח.
אהרון אלקסיס (נולד ב-9 במאי 1979), בן 34, זוהה כיורה היחיד ונהרג בחילופי אש עם המשטרה.
אלקסיס נולד בקווינס, ניו יורק, גדל בברוקלין והתגורר בפורט וורת', טקסס.
ב-2007 הצטרף אלקסיס לצי ושירת בפלגת הלוגיסטיקה מס' 46. השתחרר ב-31 בינואר 2011. במהלך השירות נרשמו לאלקסיס 8 הערות על התנהגות שאינה הולמת.
במרץ 2008 התקבל לעבודה כקבלן בחיל הנחתים, וקיבל סיווג ביטחוני בתוקף לעשר שנים, לאחר ששיקר על אודותיו בצי.
לאחר עבודה ביפן, הביע תסכול בפני שותפה לשעבר על כך שלכאורה לא שולם לו כראוי על העבודה שביצע.
שותפה אחרת העידה כי הרגיש מופלה בשל צבע עורו.
לאחר הירי התברר בתקשורת כי היה לו עבר פסיכיאטרי ואף נטל תרופות שניתנו לו במרשם על ידי בית חולים פסיכיאטרי בוושינגטון די.
הגיע לוושינגטון כשלושה שבועות לפני הטבח, ושהה במלונות שונים.
דגלי ארצות הברית במבנים הציבוריים ובמבני הצבא הורדו לחצי התורן בכל רחבי ארצות הברית.
בעקבות הירי, הנשיא ברק אובמה קרא לקונגרס של ארצות הברית ליצור חקיקה המפקחת על סחר בנשק.
ב-22 בספטמבר, הוא השתתף באזכרה לקורבנות.
הטבח עורר דיון על איכות האבטחה במתקנים צבאיים, ויומיים לאחר הטבח שר ההגנה צ'אק הייגל הורה על בחינת נוהלי אבטחה במתקנים צבאיים ברחבי העולם.
הטבח ביהודי פאס של שנת 1465 התרחש במרוקו תחת שלטון השושלת המרינית, ובמסגרתו חוסלה כליל הקהילה היהודית של העיר פאס בפרעות שערך המון מוסלמי מוסת מקרב תושבי העיר.
הטבח אירע על רקע הסתה אנטי-יהודית של אימאם מקומי וסברת ההמונים בפאס שהסולטאן המריני מאפשר ליהודים לחרוג ממעמדם הנחות כבני מעמד הד'ימי ולהחזיק בכוח וסמכויות שלטוניות.
בעקבות ההסתה פרץ מרד כנגד השלטון המריני, במסגרתו ההמונים המוסלמים פרצו למלאח (הרובע היהודי) בעיר פאס שנבנה זה מכבר, וטבחו בקהילה היהודית הגדולה של העיר.
לפי מטייל ארצות מצרי בן התקופה, מהקהילה היהודית בעיר, שמנתה כנראה מספר אלפי נפשות, שרדו 11 יהודים בלבד (6 נשים ו-5 גברים).
פרעות אנטי-יהודיות דומות התרחשו בהמשך בערים ברחבי מרוקו.
המרד הוביל לנפילת השושלת המרינית ששלטה במרוקו משנת 1244.
אמצע המאה ה-15 הייתה תקופה של דעיכה עבור השושלת המרינית ששלטה בחלקים נרחבים מהמגרב החל מהמאה ה-13. בשיאה, הגיעה השושלת המרינית לשגשוג כלכלי ותרבותי רב שממנו נהנו גם היהודים, ששימשו כמגשרים בין המרינים לבין השושלות השולטות בספרד.
אולם, במאה ה-15 השושלת החלה להיחלש, והמשפחה הווטאסית, משפחה של פקידים שהחזיקו תפקידים בכירים בשושלת המרינית, החלה לצבור כוח על חשבונם של הסולטאנים המרינים עצמם.
גורם נוסף שהתחזק על חשבון המרינים היו משפחות השריפים (שריף - צאצא למשפחת הנביא מוחמד), שזכו באופן מסורתי לכבוד ויוקרה עקב ייחוסן לנביא.
מאבקי הכוח הפנימיים הללו, הובילו לאי יציבות רבה בממלכה המרינית.
באופן היסטורי תקופות של חוסר יציבות במרוקו הביאו להתדרדרות קשה במצבם של היהודים באזור.
היחלשותה של השושלת המרינית הביאה גם היא להתגברות הפגיעות בקהילה היהודית.
בשנת 1437 התגלה בקרבת פאס קברו של אידריס השני , חשוב שליטי השושלת האידריסית ומי שנחשב למייסד העיר פאס.
גילוי הקבר גרם להתפרצות דתית בעיר פאס עקב אגדות סביב דמותו של אידריס השני.
במהלך המאורעות נערכו פרעות בקהילה היהודית שמהלכן מספר קטן של יהודים גם נרצחו.
הפרעות גרמו לשליט המריני להעביר את כל יהודי פאס לרובע מסוגר שבנה באזור "פאס אל-ג'דיד", שלימים קיבל את השם מלאח.
המלאח בפאס היה הראשון מסוגו במרוקו, אך לימים גם בערים אחרות במרוקו נבנו רבעים מסוגרים עבור יהודים שקבלו גם הם את השם מלאח.
כוונתו של השליט המריני בבניית המלאח הייתה כנראה להגן על היהודים, שכן השושלת המרינית הסתמכה עליהם בתפקידי מסחר ודיפלומטיה, אך כתוצאה מהעברתם למלאח, מצבם של היהודים הורע והם היוו מטרה קלה יותר להתקפות.
את אחד התיאורים המפורטים ביותר לטבח מספק סוחר מצרי בן התקופה בשם עבד אל-באסט, על פי ידיעות שהגיעו אליו מפאס.
לדבריו, הטבח התרחש עקב זה שהשליט המריני האחרון, עבד אל-חאק, העניק ליהודים סמכויות ומעמד רב השפעה עד ש"היהודים בפאס השתלטו על המוסלמים".
במיוחד הוא נתן סמכויות לחלפן כספים יהודי בשם הארון אל-בטש אותו הוא מינה לסגן וזיר, לאיש סודו, ולפקיד הבכיר ביותר במקומם של הווטאסים, עקב זה שהוא חשב שיהודי לא מהווה איום על שלטונו.
מעמדם המשופר של היהודים היה פגיעה חמורה באסלאם בעיני המוסלמים בפאס.
בנוסף נטען שיהודי העליב או הכה אישה שריפית (מצאצאי הנביא מוחמד).
כתוצאה מכך כאשר השליט המריני והווזיר היהודי שלו יצאו אל מחוץ לעיר, אימאם מוסלמי שהיה ידוע בהטפותיו נגד היהודים קרא בדרשתו לטבח גדול כנגדם.
ההמון יצא לשאר חכמי ההלכה המוסלמים בעיר ולאחר שלחץ עליהם, אישרו גם הם את הטבח.
אז נחפז ההמון לרובע היהודי, וערך טבח גדול בהמוני יהודים עד שמכל תושבי המלאח נותרו 6 נשים ו-5 גברים בלבד, וגם אלה נעלמו מהעיר במהרה (התאסלמו או ברחו לערים אחרות).
אחד מאנשי פמליית השליט המריני רצח את הווזיר היהודי הארון אל-בטש לאחר ששמע על ההתקוממות בפאס, מתוך כוונה למצוא חן בעיני ההמון.
השליט המריני עצמו נתפס ונרצח עם חזרתו לעיר.
לאחר מאורעות אלה בפאס, פרעות בעלי אופי דומה כנגד יהודים פרצו ברחבי מחוזותיה של הממלכה המרינית.
כתוצאה מהאירועים השושלת המרינית נפלה, ובמקומה עלו לשלטון שליטים שריפים מקומיים ולאחר מכן השושלת הווטאסית.
כותב מוסלמי ממוצא אנדלוסי מוסר גרסה דומה לזאת שמסר עבד אל-באסט, אך עם מספר הבדלים.
לדבריו הסיבה לטבח היא שהווזיר היהודי דרש מאישה שריפית תשלום של מיסים והתחצף אליה, וכתוצאה מכך עלו ההמונים ושרפו אותו, ואז עברו לטבוח בכלל הקהילה היהודית בפאס עד שלא נותר שורד אחד.
לא ידוע כמה יהודים היו בפאס באותן שנים, אך ניתן להעריך שמספרם עמד על מספר אלפים.
עבד אל-באסט מוסיף שבתקופת השגשוג של המרינים, הקהילה היהודית בפאס פרחה מבחינה מספרית וכלכלית.
בטבח דומה ביהודי פאס בשנת 1033 נהרגו כ-6000 יהודים, ובשנת 1276 אירע טבח נוסף ביהודי פאס.
הטבח בטלסה, המכונה גם המהומות הגזעיות בטלסה, התרחש בימים 31 במאי ו-1 ביוני 1921 בעיר טלסה במדינת אוקלהומה שבארצות הברית.
במהומות, שפרצו על רקע מתח בין לבנים ושחורים במדינה ואפליה של האחרונים, נרצחו כ-300 איש, רובם שחורים, כ-800 נפצעו ונפגעו למעלה מאלף מבנים.
המהומות נחשבות לאחת התקריות החמורות ביותר של אלימות גזעית בהיסטוריה של ארצות הברית.
טריטוריית אוקלהומה נתקבלה כמדינה חברה בארצות הברית בשנת 1907. המדינה הייתה נגועה במתח בין גזעי, שכן התגוררו בה מהגרים מאזורים אחרים בארצות הברית וצאצאיהם שחלקם היו בעלי עבדים בעבר.
חוקת המדינה, חוקים שחוקק בית המחוקקים שלה ותקנות עירוניות בערים שונות יצרו אפליה גזעית כנגד האוכלוסייה השחורה במדינה, לרבות הערמת קשיים על יכולתה להשתתף בבחירות.
ב-1916 נחקק חוק שהנהיג הפרדה גזעית ברובעי מגורים; בית המשפט העליון של ארצות הברית ביטל אותו, אך הוא לא נמחק מספר החוקים.
גם מעשי לינץ' היו נפוצים במדינה: בשנים 1907–1921 היו בה 31 מעשי לינץ', מהם 26 לשחורים, רובם גברים ונערים (לאחר המהומות ב-1921 ירד מספר זה כמעט לאפס).
מאז 1915 חלה עלייה בפעילות הקו קלוקס קלאן ביישובים במדינה.
לאחר שובם מהמלחמה של משוחררי הצבא ממלחמת העולם הראשונה ועל רקע התחרות על מקומות עבודה גברו עוד יותר הרגשות נגד שחורים באוקלהומה והמתח בין לבנים לשחורים בה, כמו גם באזורים אחרים בארצות הברית.
על רקע זה התחוללו ב-1919 מאות מהומות גזע בצפון ארצות הברית ובמרכזה, שבהן הותקפו שחורים על ידי לבנים.
גל המהומות זכה לכינוי "הקיץ האדום".
רובע גרינווד בטלסה, שמרבית תושביו היו שחורים, היה אחד מרובעי השחורים המשגשגים ביותר בארצות הברית.
ברובע התקיימו עסקים עצמאיים רבים של תושבים שחורים, לרבות חנויות מכולת, שני עיתונים, בתי קולנוע, מועדוני לילה וכנסיות, ופעלו בו בעלי מקצועות חופשיים - רופאים, רופאי שיניים ועורכי דין.
גם מחוץ לגרינווד נהנו תושבים שחורים מרווחה כלכלית יחסית, שלא אפיינה את אזור צפון מזרח אוקלהומה בכללו, שבו שכנה טלסה.
האירוע שהביא לפרוץ המהומות היה מעצרו של דיק רולנד, מצחצח נעליים שחור בן 19 בחשד שניסה לתקוף מינית את שרה פייג', נערה לבנה בת 17, מפעילת מעלית בבניין מסחרי במרכז טלסה.
רולנד השתמש במעלית כדי להגיע לחדר שירותים לשחורים בקומה העליונה של אותו בניין.
מה שהתרחש במעלית איננו ידוע.
מוכרת בחנות בבניין טענה ששמעה צעקת אישה מהמעלית, ראתה צעיר שחור יוצא במהירות מהבניין, מצאה במעלית את הנערה במצב נסער והזעיקה את המשטרה.
המשטרה ניהלה חקירה ביחס לאירוע ושרה פייג' הודיעה שלא תגיש תלונה רשמית.
גם כך, לרולנד הייתה סיבה לחשש שכן אף שמועה על האשמה בתקיפה מינית הייתה מעמידה אותו בסכנה לתקיפה על ידי לבנים.
הוא מיהר אל בית אמו ברובע גרינווד.
בבוקר 31 במאי הגיעו זוג שוטרים (לבן ושחור) לבית אמו של רולנד והובילו אותו למעצר במרכז העיר.
השמועה על המעצר נפוצה בקרב לבנים ושחורים בעיר.
עיתון בבעלות לבנה דיווח על כך אחר הצהריים בכותרת "שחור (Negro) נעצר בגלל תקיפת נערה במעלית".
עד שעת השקיעה התקבץ קהל בן מאות לבנים מול בית המשפט המקומי של טלסה, שבו הוחזק רולנד במעצר.
השריף של מחוז טלסה היה נחוש למנוע לינץ' ברולנד לאחר שחשוד לבן ברצח נרצח בעיר בלינץ' בשנה שלפני כן.
הוא הציב שמירה חמושה כבדה בבניין ועל רולנד אישית.
השריף עצמו יצא וניסה להרגיע ולפזר את המון הלבנים, אך לשווא.
במקביל התקיימה התכנסות של תושבים שחורים בשאלה כיצד להתמודד עם החשש ללינץ' ברולנד.
צעירים וביניהם משוחררי צבא ממלחמת העולם הראשונה, דרשו להתערב ולהגן על רולנד בנשק חם.
תושבים מבוגרים יותר חששו שצעד זה יעלה ביוקר וניסו להניא אותם מכך.
יד הצעירים הייתה על העליונה.
כשלושים מהם הגיעו לבית המשפט ובידיהם רובים על מנת לסייע לשריף ואנשיו להגן על רולנד.
השריף הבטיח להם שרולנד מוגן וביקש מהם להתפזר.
בעקבות הופעת קבוצת השחורים החמושים הצטייד גם חלק מההמון הלבן בנשק (חלקם דרשו ליטול נשק מנשקיית המשמר הלאומי בעיר, אך לא הצליחו בכך).
במקביל מיהרו למקום תושבים שחורים נוספים.
הלבנים טענו כי הולכת ומתארגנת "התקוממות שחורה".
אנשי ציבור מקומיים ניסו להרגיע את שני הצדדים, ללא הצלחה.
בשעה 22:00 לערך נורתה ירייה במקום, במכוון או בשגגה.
זו הציתה קרב יריות קצר בין הצדדים שבו נהרגו עשרה לבנים ושני שחורים.
התושבים השחורים החלו לסגת אל רובע גרינווד.
ההמון הלבן רדף אחריהם והחל לתקוף גם עוברי אורח שחורים שנקלעו בדרכו.
בשעה 23:00 החלו אנשי המשמר הלאומי להתארגן בנשקייה המקומית על מנת לדכא את המהומות.
קבוצות חיילים נפרסו באתרים רגישים ברחבי העיר.
היערכותם כוונה ככל הנראה להגן על הרבעים הלבנים השכנים לרובע גרינווד.
הם החלו לעצור תושבים שחורים שלא שבו לגרינווד ולהוביל אותם למרכז מעצר.
לקראת חצות עשו הלבנים ניסיון לפרוץ לבית המשפט כדי לפגוע ברולנד.
במהלך שעות הלילה התנהלו קרבות אש לאורך הגבול בין גרינווד לרבעים האחרים בין קבוצות חמושות של לבנים ושחורים.
קבוצות קטנות של לבנים ערכו פשיטות במכוניות לתוך גרינווד, ירו וספגו אש נגדית.
שמועה נפוצה כי שחורים נוספים מגיעים ברכבת ממוסקוגי לקראת פלישה לטלסה.
בשעות הלילה החלו הצתות של מבנים בגרינווד על ידי לבנים.
עד לשעה 4:00 הוצתו כבר למעלה מעשרים בתי עסק שחורים.
המציתים מנעו באיומי נשק ממכבי האש של העיר לכבות את השרפות.
תושבי טלסה השחורים החלו להתחמש כדי להגן על קהילתם, וחלקם נמלטו מהעיר.
בשעה 5:00, עם עלות השחר, החל המון לבן לפרוץ לתוך גרינווד ברכב וברגל במה שכנראה היה פעולה מתואמת.
מספרם הרב של הפולשים הכריע את התושבים השחורים המבוהלים, שהחלו לסגת מפניהם ולנוס על נפשם.
ההמון הלבן ירה בתושבים למוות ללא הבחנה.
אחרים נלכדו במבנים בוערים ונספו.
קבוצות קטנות של לבנים פרצו לתוך בניינים ובזזו אותם.
במספר מקרים השיבו תושבים שחורים באש לעבר תוקפיהם.
לפי עדויות שונות מטוסים קלים שהמריאו משדה תעופה ליד העיר, לכאורה למטרות תצפית, הצטרפו לתקיפות, וטייסיהם הטילו מטעני תבערה על בתים וירו מרובים על תושבים שחורים.
במקביל להתקפה על גרינווד תבעו פורעים בחלקים אחרים של העיר ממשפחות לבנות להסגיר למעצר עובדים שחורים שהתגוררו בבתיהן.
רבים צייתו לדרישה ואלו שסירבו היו קורבן להתקפות ולוונדליזם.
בשעה 9:15 בבוקר הגיעה לעיר תגבורת של 109 חיילי המשמר הלאומי בפקודת מושל המדינה.
מפקדם לא מיהר להפעילם משום שמבחינה חוקית היה עליו ליצור קשר תחילה עם ראש העיר, השריף ומפקד המשטרה המקומית.
עד אותה עת כבר נמלטו מהעיר אלפי תושבים שחורים וכ-4,000 תושבים שחורים נעצרו.
לקראת השעה 12:00 הכריז מפקד כוח המשמר הלאומי על משטר צבאי בעיר ובתוך שעות מעטות דיכא את המהומות בה.
דיווח בכתב של אחד מקציני המשמר הלאומי העלה כי על חיילי המשמר נורתה אש על ידי לבנים ושחורים, וכי החיילים עצרו מספר גדול של שחורים.
לאחר דיכוי המהומות שררה אי הסכמה ביחס למספר הנפגעים בהן.
עיתונים שונים באוקלהומה ומחוץ לה ופקידי עירייה פרסמו מספרים שונים של הרוגים, מרביתם מתחת למאה.
מפקד המשטרה דיווח על 75 הרוגים, מרביתם שחורים.
קצין משטרה אחר טען ל-175 הרוגים.
הצלב האדום האמריקני דיווח כי היו 300 הרוגים.
איש האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים שהגיע מניו יורק העריך כי נהרגו 50 לבנים וכ-150 עד 200 שחורים.
חללים רבים נקברו בחפזה ובאי סדר וגם עובדה זו הקשתה על בירור מספרם המדויק של ההרוגים.
כ-800 איש אושפזו בבתי חולים בשל פציעות.
כ-6,000 מתושבי גרינווד השחורים נעצרו והובלו לשלושה מרכזי מעצר בעיר.
בעת מעצרם שם מתו כמה מהם מפציעות שנגרמו להם.
אין נתונים כמה מהעצורים נפצעו, אך סבורים שמספרם עלה על אלף.
המרכז המסחרי של רובע גרינווד חרב במהומות.
נפגעו 191 בתי עסק, בית ספר, כנסיות ובית החולים היחיד ברובע.
הצלב האדום האמריקאי דיווח על 1,256 מבנים שנפגעו בשריפות ועל 215 מבנים שנבזזו ולא נשרפו.
כעשרת אלפים תושבים שחורים נותרו חסרי קורת גג.
הנזק החומרי הוערך ב-1.5 מיליון דולר לנדל"ן ו-750 אלף דולר לרכוש פרטי (כ-30 מיליון דולר במחירי 2017).
מושל אוקלהומה ג'יימס רוברטסון ביקר בעיר לאחר שוך המהומות כדי להבטיח שהסדר שב על כנו וקרא לפתיחת חקירה על המהומות.
פרקליט המדינה פתח בחקירה וכינס חבר מושבעים גדול (שהיה מורכב כולו מלבנים, שכן נאסר על שחורים באוקלהומה לכהן בחבר מושבעים) על מנת לקבוע אם יש להגיש כתבי אישום.
עדויות הובאו בפני חבר המושבעים הגדול במשך 12 ימים.
בסיומם הטיל חבר המושבעים הגדול את האחריות למהומות על הקהילה השחורה, בציינו כי כוחות אכיפת החוק נכשלו במניעתה.
הוגשו על ידו כמה עשרות כתבי אישום, אך בסופו של דבר איש לא הורשע ברצח, בגרימת חבלה גופנית או בגרימת נזק לרכוש במסגרת המהומות.
קבוצה של אנשי עסקים בטלסה, רבים מהם לבנים, גינו בחריפות את הפגיעה בקהילה השחורה, אמרו כי הם מתביישים בה וקראו לגיוס כספים לשיקום רובע גרינווד.
בסופו של דבר לא גויסו הסכומים הדרושים וחלק מאלו שאיבדו את בתיהם התגוררו זמן ממושך באוהלים, ורבים מהם עזבו את העיר.
לבנים אחרים אף ניסו למנוע את שיקום בתי המגורים בגרינווד ולדחוק את השחורים אל שולי העיר על ידי ששכנעו את העירייה להתקין תקנות בטיחות אש, שנתנו עדיפות לשטחי מסחר ותעשייה.
בסופו של דבר ביטל בית המשפט העליון של אוקלהומה את התקנות.
העיר שקעה לתוך שקט לא נוח.
היו שחורים שפעלו לתיעוד אשר אירע ולליקוט שמות ההרוגים, אך המאורעות הושמטו מתיעוד ההיסטוריה המקומית הרשמית של טלסה ואוקלהומה.
שחורים ולבנים רבים שמרו במשך שנים על שתיקה ביחס למהומות.
בני הדורות שנולדו לאחר מכן לא היו מודעים בחלקם לאשר התרחש.
ניסיונות שונים נעשו במשך השנים לפרסם מחדש את אשר אירע, אך הם זכו להצלחה מועטה.
רק ב-1996, במלאת 75 שנים למהומות, חל מפנה: קבוצה בין-מפלגתית של חברי בית המחוקקים המקומי יזמה את הקמתה של ועדת חקירה לבדיקת המהומות, במאמץ להשלים את הפער בידע הציבורי ביחס לאשר ארע.
דו"ח ועדת החקירה פורסם בשנת 2001. הוא הכיל תיאור מפורט של המהומות ושל הנזק שנגרם.
הוועדה גם המליצה על תשלום פיצויים לניצולי המהומות שעודם בחיים וליורשי אלו שנפטרו, על הקמת קרן מלגות ללימודים לצאצאי הניצולים, על פיתוח כלכלי של האזור בו שכן רובע גרינווד, על קבורה מחדש של הרוגי המהומות שנקברו בקברות אחים ועל הקמת אנדרטה לנספים.
בית המחוקקים של מדינת אוקלהומה לא קיבל את ההמלצה לשלם פיצויים לניצולים וליורשיהם.
הוא חוקק ב-2001 חוק אשר העניק 300 מלגות לצאצאי ניצולי המהומות, עודד פיתוח כלכלי של רובע גרינווד והביא להקמת פארק זיכרון לקורבנות הטבח.
פארק זה נחנך בשנת 2010. ב-2001 גם הוענקו מדליות זיכרון מטעם מדינת אוקלהומה ל-118 ניצולי הטבח שהיו אז בחיים.
באותה שנה התנצלה ראש עיריית טלסה קאתי טיילור (Kathy Taylor) בפני הניצולים.
ב-2003 הגישו חמישה מניצולי המהומות תביעה לפיצויים לבית משפט פדרלי.
בית המשפט דחה את התביעה מטעמי התיישנות ובית המשפט הפדרלי לערעורים אישר את פסיקתו.
ניסיונות של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ג'ון קוניירס (John Conyers) ממישיגן ב-2009 וב-2012 להעביר בקונגרס חוק להארכת תקופת ההתיישנות ביחס לנזקי המהומות לא צלחו.
תשעה ספרים אודות המהומות בטלסה ראו אור מאז שנת 1972. לאחר שנת 2001 הופקו בארצות הברית מספר סרטי תעודה אודות המהומות.
הטבח בטלסה מתואר בהרחבה בפרק הפיילוט ובפרק השישי של סדרת הטלוויזיה השומרים משנת 2019. מפיק הסדרה, דיימון לינדלוף, קיבל השראה לפתוח את הסדרה בתיאורי המהומות ולבסס את הסדרה על מתחים גזעיים לאחר שקרא את מאמרו של קואטס עליהם.
היבטים רבים של עלילת הסדרה מתבססים על המאורעות בטלסה.
כמו כן תואר הטבח באופן דרמטי בפרק התשיעי של סדרת הטלוויזיה ארץ לאבקראפט משנת 2020.
הטבח בבית הספר למלאכה היה פיגוע ירי שהתרחש בבית הכנסת שב"בית הספר למלאכה" ביישוב כפר חב"ד, בא' באייר ה'תשט"ז, 11 באפריל 1956. בפיגוע נרצחו מדריך וארבעה תלמידים, תלמיד נוסף נפטר מפצעיו, וארבעה נוספים נפצעו קשה, מתוך עשרות פצועים.
תמונות של סידורים מוכתמים בדם הופצו וגרמו זעזוע.
על שם התלמידים שנרצחו הוקם דפוס בשם "יד החמישה", כתוצאה מכך מוכר הפיגוע גם בשם רצח יד החמישה.
ההיסטוריון בני מוריס הגדיר את הטבח בבית הכנסת כשיאו של "מסע פדאיון" שהחל ב-7 באפריל והסתיים ב-11 באפריל.
אור לא' באייר ה'תשט"ז בשעה 8 בערב, עת היו התלמידים באמצע תפילת שמונה עשרה של ערבית בבית הכנסת שבתוך "בית הספר למלאכה", חדרו למתחם שלושה מחבלי פדאיון.
האחד המתין ברכב, השני כיבה את החשמל והשלישי פתח ביריות.
כמה מהנוכחים החלו להבריח את הילדים דרך החלונות.
לאחר התקרית נמלטו שלושת המחבלים ולא נמצאו.
כשנדלק האור נמצאו מדריך וארבעה תלמידים שעמדו בסמוך לדלת, שוכבים הרוגים מתבוססים בשלוליות דם, וחמישה פצועים קשה.
רק כעבור שעה באו כוחות ההצלה ופינו את הפצועים למרכז הרפואי בצריפין.
הנרצחים שמחה זילברשטרום (המדריך), ניסים עסיס ושלמה מזרחי נקברו בהר המנוחות, משה פרץ נקבר בבית העלמין שבעיר חיפה ואלברט אדרי בטירת הכרמל.
כעבור זמן נפטר אחד הפצועים שנפצע קשה, תלמיד נוסף בשם עמוס אוזן, ונקבר בתל אביב.
על־פי דוח מודיעין של צה"ל מ-12 באפריל (וכן גם יומנו של הרמטכ"ל משה דיין ב-13–14 באפריל), מנתה חוליית הטרור שביצעה את הטבח 6 אנשים והובלה על ידי יונס מובארק, ובסוף פעולת הטרור היא הגיעה לרנתיס שבגדה המערבית, ושם "נתקבלה על ידי אנשי הלגיון".
בעקבות הטבח, ב-12 באפריל שלח שגריר בריטניה בישראל, ניקולס, איגרת אישית לראש ממשלת ישראל, משה שרת, בה הוקיע את "הרצח הברוטלי הראוי לגנאי חמור מכרגיל".
בעקבות הטבח, ב-12 באפריל כתב שרת ביומנו על "אווירת ערב מלחמה".
הצנחנים הועמדו בכוננות, גויסו מספר חטיבות מילואים וחטיבת גולני נפרסה מול רפיח.
ב-12 באפריל נפגש בן-גוריון עם דיין, ראש אמ"ן ומפקד חיל האוויר, ודן עמם בתוכניות מלחמה.
למחרת הציע בן-גוריון בישיבת הממשלה לבצע פעולת תגמול נגד בסיס פדאיון ברצועת עזה, צעד שעלול היה לגרום למלחמה.
השרים הסמיכו אותו להורות על פעולת תגמול לפי שיקולו במידה ויתחדשו התקפות הפדאיון.
אולם בעקבות לחץ מצד מדינות המערב והאו"ם על נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר וחששות מצרים מפני מלחמה עם ישראל לפני שצבאה יהיה מוכן לקראתה, גרמו לשלטון במצרים להפסיק את פשיטות הפדאיון.
שלושה ימים לאחר הפיגוע הגיעו לביקור בכפר חב"ד הרבנים הראשיים הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב יצחק נסים לחזק את ידי התושבים.
תחילה היו שנרתעו וחשבו לעזוב את היישוב, בסיום השבעה קבע הרבי מלובביץ' "תענית שעות" ואמר כי "במקום שהתגלתה מידת הדין, תתגלה מידת הרחמים", ועודד את התושבים לפתח ולהגדיל את היישוב.
במלאת שלושים לטבח, הונחה אבן פינה לבית דפוס והוצאת ספרים על שם הנרצחים, בשם "יד החמישה".
תקופה קצרה לאחר הפיגוע שלח הרבי מלובביץ' קבוצה של שלוחים, בהם הרב יהודא קרינסקי, לכפר חב"ד, כדי לחזק את התושבים אחרי האירוע הקשה.
שלושה ילדים, מניצולי הטבח, רואיינו בסרטו של הבמאי אילן אלדד "אנא ענה למכתבי".
בחבל באצ'קה התקיימו 26 קהילות יהודיות מאורגנות שנוסדו במהלך המאה ה-18. בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנו יהודי החבל כ-16,000 נפשות, שהיו 20 אחוזים מכלל יהודי יוגוסלביה.
ב-6 באפריל 1941 תקפה גרמניה הנאצית את יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך מספר ימים.
הממלכה חולקה לאזורי שליטה, ואזור באצ'קה נמסר לחזקת הונגריה.
ביולי 1941 הצטרפו יחידות צבא הונגריות למבצע ברברוסה והיו שותפות לטבח בקמניץ-פודולסקי, ובמקביל הקצין השלטון את רדיפות היהודים.
באזור החלה פעילות של הפרטיזנים של טיטו, והתחוללו התנגשויות צבאיות עם הכוחות ההונגריים.
ב-11 בדצמבר 1941 נהרגו מספר ז'נדרמים הונגרים בהיתקלות עם יחידת פרטיזנים.
הפיקוד הצבאי ההונגרי החליט לבצע פעולת עונשין נגד האוכלוסייה האזרחית באמתלה של "ראצייה" (תרגום מילולי מסרבית ומהונגרית: "פשיטה משטרתית") שמשמעה סריקה מקיפה וחיפוש מבוקשים בפעילות מחתרתית.
הגדרת המבצע הייתה "טיהור האזור מיסודות זרים ובלתי מהימנים".
מטרות המבצע היו, בין השאר, לבצע שינוי דמוגרפי בחבל תוך הגדלת שיעורם היחסי של התושבים ממוצא הונגרי, ולחזק את האחיזה ההונגרית בחבל, תוך הבהרה לגרמנים שנדרשים כוחות רבים להשלטת סדר במקום ולא ניתן לשלוח אותם לקרבות החזית המזרחית.
ממשלת הונגריה השהתה את האישור לפעולה.
עם זאת, ב-4 בינואר 1942 שוב אירעה היתקלות של כוחות ז'נדרמריה עם יחידת פרטיזנים ליד ז'אבאלי.
הפרטיזנים הניסו את הכוחות ההונגריים תוך גרימת נפגעים רבים ליחידת הז'נדרמריה.
לאחר היתקלות זו אישרה הממשלה ההונגרית לכוחות הצבא לצאת לפעולה.
ב-6 בינואר 1942 הגיעו כוחות הונגריים לכפר צ'ורוג וריכזו את תושביו באסמים ומחסנים.
כ-900 בני אדם ובכללם כל 50 בני הקהילה היהודית במקום הוצאו להורג ביריות וגופותיהם הושלכו אל נהר הטיסה.
לז'אבאלי, לגוספוג'ינצי ולטמרין הגיעו ההונגרים ב-7 בינואר, לטיטל ולג'ורג'בו הגיעו ההונגרים ב-10 בינואר ובמשך יומיים עצרו את בני הקהילה.
הם הובלו למחסנים ריקים, הוכו קשות ונשים נאנסו.
ההונגרים רצחו לפחות 29 מבני קהילת ז'אבאלי, 10 מגוספוג'ינצי, 42 מקהילת טמרין, 36 יהודים מקהילת טיטל ו-22 מקהילת ג'ורג'בו.
הגופות הועמסו על משאיות והושלכו לנהר טיסה.
מעשי הטבח לוו במעשי שוד וסחיטה.
בסך הכול נרצחו באזורים הכפריים לפחות 195 יהודים.
לאחר ביצוע הטבח באזורים הכפריים התכנסה ממשלת הונגריה לדון בדיווחים על נסיגת כוחות צ'טניקים לנובי סאד והצורך להרחיב את הראצייה לכל דרום באצ'קה.
דיווחים אלו היו כוזבים משום שלא נכחו כלל כוחות צ'טניקים באזור.
אלמנטים פרו-נאציים בצבא ובפרלמנט ההונגרי יצרו לחץ דעת קהל מבוים לצורך הרחבת הפעולה ובכלל זה זימון של משלחות תושבים אשר ביקשו "לנקות" את העיר מיסודות חתרניים.
ב-15 בינואר 1942 הורה ראש המטה הכללי ההונגרי הגנרל פרנץ סומבטהיי על הרחבת הראצייה לכיוון נובי סאד.
הפיקוד על מבצע הטיהור בנובי סאד הוטל על פרנץ פקטהלמי-ציידנר.
ב-21 בינואר הוטל עוצר בנובי סאד, וחיילי צבא הונגריה הטילו סגר על העיר.
בהמשך, ב-23 בינואר, ביימו הכוחות ההונגריים תקרית אש, וכפועל יוצא ממנה, 500 סרבים וכ-800 מיהודי העיר הוצעדו אל חוף הרחצה העירוני "שטראנד" אשר לגדת הדנובה בקור של C° 20-, סודרו בשורות, נורו למוות, וגופותיהם הושלכו אל הדנובה.
בסך הכול נרצחו בנובי סאד 1,120 מבני הקהילה היהודית, 800 סרבים ו-60 אזרחים בני לאומים שונים.
ב-23 בינואר 1942 ניתנה הוראה של הממשל ההונגרי להפסיק את הטבח, וזאת לאחר התערבותם של חברי פרלמנט הונגריים ובכללם אנדרה בייצ'י-ז'ילינסקי, נציג מפלגת החוואים ועובדי האדמה של הונגריה בפרלמנט.
עם זאת, ב-27 בינואר טבחו ההונגרים ביהודי בצ'יי ורצחו 110 יהודים.
קיימת מחלוקת בין היסטוריונים באשר למספר הקרבנות בראצייה.
חלקם מציינים כי מספר ההרוגים היה 5,000, ומחציתם יהודים.
חלקם, המתבססים על דיווחי ההונגרים עצמם, מציינים שנרצחו 12,763, כולל הנטבחים בבצ'יי.
אומדן הנרצחים המקובל על מרבית ההיסטוריונים הוא המזערי.
במרץ 1942 התמנה מיקלוש קאלאי לראש ממשלת הונגריה.
בעקבות מחאה בין-לאומית ממדינות שונות ובכללן שווייץ, שוודיה וטורקיה נאלץ קאלאי לפתוח בהליכים פליליים נגד האחראים לטבח.
הם הועמדו לדין, אך הצליחו להימלט מהונגריה, הגיעו לגרמניה הנאצית וביקשו וקיבלו בה מקלט מדיני.
בהמשך, בראשית 1944, לאחר השתלטות הגרמנים על הונגריה, שבו למדינה, השתלבו שוב בשורות הצבא ונטלו חלק פעיל בגירוש יהודי הונגריה למחנות ההשמדה.
עם סיום המלחמה וכינון הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה דרשו היוגוסלבים להעמיד לדין את מבצעי הטבח.
הונגריה הסגירה ליוגוסלביה 14 קצינים, חיילים ושוטרים שנטלו חלק בטבח והם הועמדו לדין.
חלקם הורשעו בפשעי מלחמה ונידונו למוות.
ב-4 וב-5 בנובמבר 1946 הוצאו להורג פרנץ סומבטהיי, פרנץ פקטהלמי-ציידנר, יוז'ף גראשי, מארטון זלדי ולאסלו דיאק.
עוד הוצא להורג פרנץ באיור (בהונגרית: Bajor Ferenc) מפקד המינהל הצבאי של נובי סאד אשר סחט ושדד כספים מתושבים סרבים ויהודים בטרם הוצאו להורג.
כן הוצאו להורג קצינים זוטרים ושוטרים.
בנוסף, הוצאו להורג גם מספר אזרחים ובכללם מיקלוש נאגי (בהונגרית: Nagy Miklós) ראש העירייה הממונה של נובי סאד במהלך האירועים.
קצין הז'נדרמריה שאנדור קפירו, שנטל חלק בטבח, נידון לעונש קל יחסית.
לאחר תום משפטו בהונגריה הגיעו עדויות חדשות על חלקו בטבח, והוא נמלט לארגנטינה.
ב-1996 חזר להונגריה והתיישב בבודפשט.
ב-2006 הוא זוהה על ידי צייד הנאצים אפרים זורוף.
ב-2011 הועמד קפירו לדין על ידי שלטונות הונגריה בעוון פשעי מלחמה, וזוכה מאשמה.
האירוע זכה להדים בתרבות היוגוסלבית שלאחר המלחמה.
הטבח מאוזכר בספרו של דנילו קיש "שעון החול" וכן בספרו של אלכסנדר טישמה "ספר על בלאם".
הספרים תורגמו לעברית על ידי דינה קטן בן-ציון.
כן מתואר האירוע בסרט "ימים קרים" מ-1966 שביים במאי הקולנוע ההונגרי אנדראש קובאץ' ובספרו של הסופר ההונגרי טיבור צרש "Vérbosszú Bácskában" – "סכסוך דמים בבאצ'קה".
אנדרטאות הנצחה לנספים הוקמו בצ'ורוג, בז'אבאלי ובנובי סאד.
הטבח בבית הכנסת בפיטסבורג היה פיגוע ירי רב-נפגעים ופשע שנאה על רקע אנטישמי ב-27 באוקטובר 2018, שהתרחש בבית הכנסת "קהילת עץ חיים – אור לשמחה" ("Tree of Life – Or L'Simcha") הקונסרבטיבי בשכונת סקווירל היל שבעיר פיטסבורג שבפנסילבניה, ארצות הברית.
באוורס, בן 48, מפנסילבניה, היה חבר באתרי ימין רדיקלי, והרבה להפיץ מסרים אנטישמיים.
כשעתיים לפני הפיגוע פרסם הודעה ב-Gab (רשת חברתית פופולרית בקרב לאומנים לבנים ונאו-נאצים), שבה תקף את הארגון היהודי-אמריקאי היאס על סיועו למהגרים.
מצבו הבריאותי של באוורס היה מעורער, והוא היה בטיפול פסיכיאטרי בעבר, בנוסף הועלו טענות לגבי שפיותו לאחר שאביו התאבד.
לאחר שרצח שלושה מתפללים באולם המרכזי של בית הכנסת ירד למרתף ורצח ארבעה מתפללים נוספים.
הוא עלה לקומה השלישית של בית הכנסת, שם רצח מתפללים נוספים.
בקומה זו התנהל קרב יריות בין שוטרים לתוקף, עד לפציעתו ולכידתו.
ארבעה שוטרים נפצעו בקרב יריות זה.
בסך הכל נרצחו בפיגוע 11 מתפללים, ונפצעו שניים.
בנוסף נפצעו ארבעה שוטרים וכן הרוצח.
הפצועים פונו לבתי החולים של אוניברסיטת פיטסבורג.
נגד באוורס הוגש כתב אישום ובו 44 סעיפי אשמה, בהם רצח וניסיון לרצח, שימוש בנשק חם, פשעי שנאה, והפרת חוקי זכויות אדם פדרליים, אך הוא כפר באישומים.
כלי הנשק שהיו ברשותו של באוורס, רובה AR-15 ושלושה אקדחים, נרכשו באופן חוקי.
ההליך המשפטי נגד באוורס עודנו מתקיים כאשר התובעים הפדרליים מבקשים לדון אותו למוות ובאוקטובר 2020 הוא ביקש הסדר טיעון.
ב-16 ביוני 2023 הוא נמצא אשם בכל הסעיפים הפדרליים, וב-3 באוגוסט 2023 הוא נידון למוות בזריקה קטלנית.
בעקבות הפיגוע, הורה הנשיא דונלד טראמפ על הורדת הדגל לחצי התורן לאות אבל.
הוא קרא לגזור על הרוצח עונש מוות.
כשנשאל האם הטבח קשור לחוקי הנשק בארצות הברית, השיב שייתכן שהטבח היה נמנע אילו היה שומר חמוש בבית הכנסת.
בקהילה היהודית נשמעו קולות שונים של תמיכה.
בארצות הברית ובישראל גינו את הפיגוע בחריפות והביעו תמיכה בקהילה היהודית בארצות הברית.
בפרק 3 עונה 2 של הסדרה הפיט ד"ר רובינוביץ' (בגילומו של נואה ויילי) מטפל בשורדת הטבח, הסובלת מפוסט טראומה.
הטבח בבית הספר קלן היה אירוע רצח המוני שהתרחש בבית הספר היסודי הקתולי בקלן, גרמניה המערבית, ב-11 ביוני 1964. מבצע הטבח, וולטר סיפרט, הידוע גם כ"שטן האש מוולקהובן", תקף את הנוכחים בעזרת להביור מתוצרת ביתית, אלה, וחנית, ורצח שמונה תלמידים ושני מורים תוך פציעתם של עשרים ושניים אחרים.
כאשר המשטרה הגיעה לשטח בית הספר נמלט וולטר מהמקום והרעיל את עצמו.
הוא נלקח לבית החולים ומת באותו הערב.
ווילי וולטר סיפרט (19 ביוני 1921 - 11 ביוני 1964) נולד בביקנדורף, קלן, גרמניה.
בנו הבכור של נפח זכוכית, סיים סיפרט את חינוך החובה שלו בהרנפלד והחל לעבוד כשוליה אצל חרש מתכת במפעל למכונות, התלמדות אותה סיים בהצלחה ב-1939. ב-1941 גויס ללופטוואפה והוצב בבית הספר לטכנולוגיית לחימה של חיל האוויר.
קודם במהרה לדרגה סמל והוצב בסוללת נ"מ, ועם תבוסתה של גרמניה הנאצית נפל בשבי כאסיר מלחמה למשך מספר חודשים.
בתום המלחמה עבד במפעל לייצור כלי רכב לפני שהצטרף למשטרה ב-14 בנובמבר 1945. ב-23 באוגוסט 1946, קיבל טיפול רפואי עבור בעיות שיעול כרוניות, ולאחר שנבדק בידי רופא מומחה אובחן כחולה שחפת בריאתו הימנית ושוחרר מעבודתו במשטרה.
מאותו יום והלאה ניסה סיפרט לקבל סיוע מגורמי הרווחה, אשר לטענתו התייחסו אליו באופן לא הוגן ורימו אותו מפנסיית המלחמה שלו.
ב-1953 מחלת השחפת שלו התגלתה כרדומה וסיפרט טען כי יכולתו לקיים את עצמו צנחה בכ-30%, על אף שכל קשר בין מחלתו ובין מאסרו במהלך המלחמה נשלל.
סיפרט התנגד לכך בתוקף והאשים את רופאיו בכתיבת מסמכים רפואיים כוזבים, ושלח מכתבים ארוכים לשלל גורמים ורשויות שונים בנוגע לבעיותיו.
ב-1954 נבדק סיפרט בידי קצין בריאות ציבורי אשר סבר כי אין לו צורך בקבלת מרשם או טיפול מיוחד, אך הציע לשלוח אותו לסנטוריום לתקופת אבחנה.
כמו כן רשם הרופא בדו"ח הרפואי שהתרשם כי סיפרט הוא אדם ערמומי מאוד ושאינו רוצה להבריא.
סיפרט התנגד בתוקף לממצאי הרופא וכתב מכתב ארוך בשם "פוליטיקה חברתית - רופאים חברתיים - רצח חברתי".
לאחר מכן נבדק סיפרט בידי רופא מומחה לנוירולוגיה ופסיכיאטריה, אשר ציין בחוות דעתו את התנהגותו המשונה של סיפרט, את חוט המחשבה המפוזר שלו, ואת חיוכו התמידי שהופיע לעיתים במצבים לא מתאימים.
כמו כן הבחין כי סיפרט הביע מחשבות פרנואידיות בנוגע לרופאיו והתנהג בצורה פנאטית, ממצאים שרומזים כי ייתכן והוא סובל מסכיזופרניה, אך מאחר שלא הציג סימני מסוכנות או אלימות לא ראה הרופא צורך באשפוזו במוסד פסיכיאטרי.
באותה תקופה חשף סיפרט בפניו אחיו הצעיר שברצונו לחטוף ילדות צעירות ולהשתמש בהן ככל שירצה.
לפי עדותו של אחיו, תכנן סיפרט לארוב לילדות בסמוך לכבישים כפריים, להמם אותן ולהביאן לביתו שם ישמור אותן במרתף, שאת בנייתו כבר החל לתכנן.
ב-7 באוקטובר 1955, התחתן סיפרט עם רנטה אורסולה, שנפטרה כעבור שש שנים ב-11 בפברואר 1961, כתוצאה מתסחיף במהלך לידה מוקדמת.
משפחתו דיווחה כי סיפרט "התפרק" לחלוטין בשל מותה של אשתו, וראה את הרופאים כאשמים העיקריים וכאחראיים לכך באופן אישי.
הוא כתב מכתב באורך מאה ועשרים עמודים בשם "הריגת אם - גורל אינדיבידואלי וניתוח מערכתי", אותו שלח לסוכנויות שונות, לרופאים, וליצרני תרופות, ובו ניסה להוכיח שהטיפול שאשתו קיבלה היה שגוי, האשים את החברה בפשעים שונים והשווה את צוות הרופאים לרוצחים.
הרופא הוא הרוצח ההמוני הגדול ביותר של חסרי הישע בכל תולדות האנושות..
מעשה חסר טעם, שהרי כל מי שעושה דבר כזה הוא חסר מצפון.
האם המדע שלו נתון תחת סמכותו של בית משפט כלשהו?
לא, ולכן כאן מתחילה דרכו של הויג'ילנטי (לוקח החוק לידיים) בפני הטרור של איגוד הרופאים בכאוס הפלורליסטי שבעולם הפשע.
אך טרור ניתן להביס רק עם טרור-נגדי, וכל מי שמונע ממני את הגנתו של החוק שם את האלה בידיי.
סיפרט הכין את כל כלי הנשק שלו כחודשיים לפני ההתקפה על בית הספר.
החנית הוכנה משילוב של מקל מטאטא וסקרייפר, האלה מצינור של משאבה, והלהביור מתרסיס קוטל חרקים אותו מילא בשמן מנוע ישן ומדלל צבע.
ב-11 ביוני 1964, מעט אחרי השעה 09:00 בבוקר, התקרב סיפרט לשטחי בית הספר כשהוא חמוש בלהביור מתוצרת ביתית, בחנית ובאלה.
בית הספר היה מורכב מבניין מרכזי אחד וארבעה צריפי עץ המכילים כל אחד כשני חדרי כיתות, וסך הכל היה מאויש ב-8 מורים ו-380 תלמידים.
כשנכנס לבית הספר דרך השער הקטן יותר נצפה סיפרט בידי שלושה שומרים אשר חשבו אותו לאיש אחזקה אשר הגיע לתקן את המנעול השבור של השער, ושאלו אותו לפשר מעשיו.
הוא התעלם מהם וחסם את השער עם בלוק עץ, מתקדם לעברה של אנה לנגוהר, מורה אשר שהתה באותה העת בחצר יחד עם קבוצת תלמידות.
כשלנהוגר, אשר הכירה את סיפרט, שאלה אותו אם היא יכולה לעזור לו, הוא הצית את הלהביור ותקף אותה ואת הילדות.
משם המשיך לכיוון הצריפים והחל לנפץ את החלונות עם אלתו, מכוון את הלהביור לעבר התלמידים ומצית אותם.
הוא המשיך לתקוף את התלמידים אשר התרוצצו וקפצו בכל רחבי המבנה הבוער עד שאזל הדלק של הלהביור, אותו השליך על הרצפה.
כשאחת המורות, גרטרוד בולנראת', יצאה אל חצר בית הספר, דקר אותה סיפרט בחזה עם חניתו והלך לכיוונן של אורסולה קוהר ומורה נוספת, אשר סגרו בפניו את הדלתות.
סיפרט הצליח לפתוח אחת מהן בכוח, גורם לקוהר לאבד את שיווי משקלה וליפול.
לאחר שהיא התגלגלה במורד גרם המדרגות ונחתה על הרצפה סמוך לבניין, דקר אותה סיפרט בשתי הרגליים ובכתף.
לאחר מכן נמלט סיפרט מבית הספר ובלע קוטל חרקים רעיל בשם פראת'יון או E605 בניסיון להתאבד, אך מאחר שהחומר היה מדולל הוא לא מת באופן מידי.
שלושים אנשים שונים מצוות בית הספר רדפו אחריו לכיוון תעלת פסי רכבת, שם עצר וניסה להרחיק אותם עם חניתו.
כאשר המשטרה הגיעה לזירה בשעה 09:38 ניסה סיפרט לדקור את אחד השוטרים, אך נורה ברגלו ונוטרל.
הוא נעצר ונלקח למחלקה הרפואית של האוניברסיטה בלינדנת'הל שם תוחקר מספר פעמים לפני שמת בשעה 20:35.
ההתקפה נמשכה בערך כרבע שעה.
אורסולה קוהר מתה במקום, בעוד שגרטרוד בולנראת' מתה בבית החולים בשעה 13:00. יחד עם המורות אנה לנגוהר וווילטרוד שווידן, עשרים ושמונה תלמידים נלקחו לבית החולים כאשר חלקם סובלים מכוויות ב-90% מגופם.
שמונה תלמידות מתו בשבועות שלאחר מכן.
גרטרוד בולנראת', בת 62, מתה ב-11 ביוני
אורסולה קוהר, בת 24, מתה ב-11 ביוני
דורות'י בינר, בת 9, מתה ב-15 ביוני
רנטה פוהלן, בת 9, מתה ב-19 ביוני
אינגברג האן, בת 9, מתה ב-30 ביוני
קלרה קרוגר, בת 9, מתה ב-16 ביוני
סטפן לישקה, בת 9, מתה ב-16 ביוני
קארין ריינהולד, בת 11, מתה ב-20 ביוני
רוזל רוהריג, בת 12, מתה ב-18 ביוני
הטבח בבית המשפט אויסקירכן היה אירוע רצח המוני שהתרחש בבית המשפט המחוזי באויסקירכן, גרמניה, ב-9 במרץ 1994. מבצע הטבח, ארווין מיקולזסיק, התפרץ לבית המשפט חמוש באקדח ובפצצה לאחר שערעורו נדחה והחל לירות לכל עבר, רוצח שישה אנשים ופוצע שמונה אחרים.
ארווין מיקולזסיק נולד ב-1954 בגרמניה ועבד כטכנאי מערכות הסקה וחימום.
מעט מאוד ידוע על מאורעות חייו לפני הטבח; היה אספן נעלי נשים, ציוד צבאי וכלי נשק.
ב-1991 פוטר מעבודתו כנהג אוטובוס בשל "מצבי רוח בלתי נשלטים" ובמרץ 1993 דיווח אחיו למשטרה כי ארווין מהווה סכנה לעצמו ולסובבים אותו וכי יש לנקוט בצעדים חמורים כדי לשלול ממנו את רישיון הנשק שלו.
הוא אף שהה במוסדות פסיכיאטרים שונים פעמים רבות.
מספר ניסיונות נעשו כדי לקחת ממנו את אוסף נשקיו, אולם עורך דינו הצליח לדחותם.
התובע דיטר אירספילד אמר על מיקולזסיק כי "הוא סבל מבעיות פסיכולוגיות קשות, וישנן אפילו ראיות לסטיות מיניות", אולם סירב להרחיב מעבר לכך.
ב-9 במרץ 1994, הגיע מיקולזסיק לבית המשפט באויסקירכן לדיון בערעורו.
מספר חודשים קודם לכן נשפט בגין תקיפת בת זוגו, ורה למסיק, לאחר שהתלוננה כי הכה אותה משסירבה לשכב איתו, והוטל עליו קנס בסך 7,000 מארקים.
לאחר שהופיע בבית המשפט לבוש במעיל עור ובנעלי גומי כשהוא עוטה מחרוזת שיני שום לצווארו, גילה שערעורו נדחה ויצא החוצה בסערה.
כעבור מספר דקות שב מיקולזסיק פנימה כשהוא אוחז באקדח מסוג קולט M1911 ונושא בתיק הגב שלו פצצה מאולתרת מתוצרת ביתית.
במסדרון בית המשפט ירה למוות בבת זוגו לשעבר, למסיק, ובשתי חברותיה, ובעוד שני עוברי אורח.
לאחר מכן נכנס לחדר בית המשפט וירה למוות באלכסנדר שפר, השופט שדחה את ערעורו.
כשאזלה התחמושת התאבד מיקולזסיק באמצעות הפעלת הפצצה שבתיקו, אשר קרעה את גופו לחתיכות והעיפה אותו מהחלון.
סך הכל נהרגו כשישה אנשים בהתקפה מלבד מיקולזסיק ונפצעו שמונה נוספים.
סרט דוקומנטרי בשם "יום הדין - הרוצח מאויסקירכן" אשר בוים בידי פיטר קגלביק ופורסם ב-1994 מבוסס על המקרה.
בסרט מככב כריסטוף ואלץ כמיקולזסיק.
בטבח בוורמס נרצחו לפחות 800 יהודים מהקהילה היהודית בוורמייזא, כחלק מגזירות תתנ"ו בימי מסע הצלב הראשון.
הטבח נערך בעיר וורמס שב (כיום בגרמניה), בידי צלבנים בהנהגת רוזן פלונהיים אמיכו מליינינגן בכ"ג באייר ושוב בא' בסיוון (18 ו-25 במאי 1096).
הטבח בוורמס היה אחד ממספר התקפות נגד קהילות יהודיות שנערכו במהלך מסע הצלב הראשון.
חסידיו של הרוזן אמיכו הגיעו לוורמס ב-18 במאי 1096. כלל הפרעות כנגד יהודים באירופה בימי מסע הצלב הראשון זכו בהיסטוריוגרפיה היהודית לכינוי "גזירות תתנ"ו", על שם השנה העברית שבה התרחשו.
בוועידת קלרמון בשנת 1095, קרא האפיפיור אורבנוס השני לשחרר את ירושלים וארץ ישראל מהשלטון המוסלמי.
בתגובה, התארגן בראשית 1096 מסע הצלב הראשון, שיצא מארצות אירופה לכיוון ארץ ישראל על מנת לכבוש את ארץ ישראל מהשלטון הסלג'וקי.
המסע היה מורכב ממסע צלב מאורגן, שהורכב בעיקר מבני אצולה ואבירים מאזורי צרפת ופרובאנס, ולצדו מסע צלב עממי שהורכב מאיכרים שהחלו לנוע מזרחה באופן בלתי מאורגן.
בדרכם מזרחה, עברו הצלבנים דרך הקהילות היהודיות בעמק הריינוס.
ההתלהבות מן היציאה למלחמה בכופרים המוסלמים, הובילה לקריאה לתקוף גם את הכופרים הנמצאים באזור, דהיינו היהודים.
במהלך חודשי האביב של 1096 (ד'תתנ"ו) הותקפו קהילות יהודיות רבות בידי הצלבנים.
הצלבנים לרוב דרשו מן היהודים להתנצר או למות, ורבים מהם בחרו למות על קידוש השם.
בכ"ג באייר ד'תתנ"ו (18 במאי 1096) הגיעו צלבנים, בהנהגת אמיכו מליינינגן לוורמס.
בסמוך להגעתם, התפשטה שמועה כי היהודים הרתיחו נוצרי בחיים, והשתמשו בגופתו כדי לזהם ולהרעיל את בארות העיר.
האוכלוסייה המקומית שילבה כוחות עם אמיכו ופתחה במתקפה נגד יהודי העיר.
רבים מיהודי העיר קיבלו מקלט בארמונו של הבישוף אדלברט, וכך ניצלו.
אלה שלא הסתתרו בחצר ההגמון הועמדו בפני הברירה להתנצר או למות.
רבים מהם סירבו להתנצר ונהרגו בידי הצלבנים, ואחרים הסכימו לקבל על עצמם את הנצרות למראית עין.
בנוסף, בזזו הצלבנים גם את בתי היהודים, וחיללו ספרי תורה ותשמישי קדושה.
לאחר שבוע, פרץ צבאו של אמיכו בסיוע תושבי העיר, את חומות הארמון, ושחט את מבקשי המקלט שם, שסירבו להתנצר.
ידוע גם על מקרה אחד של תגובה יהודית, שבו אחד היהודים הרג שלושה מהצלבנים שניסו לנצר אותו.
כמו בקהילות אחרות, רבים מן היהודים בחרו להתאבד ואף להרוג את בני משפחתם, כאשר ראו שהצלבנים מתקרבים.
זאת, מתוך הבנה שהם נהרגים על קידוש השם.
בסך הכל נהרגו כ-800, בנוסף למספר יהודים שהוטבלו לנצרות בכוח.
בין הקורבנות הייתה מינה מוורמס.
בשוך הפרעות, התיר היינריך הרביעי למתנצרים לשוב ליהדות.
ככלל, המידע על הטבח בוורמס מועט, כיוון שהכרוניקות היהודיות על הגזירות מפרטות בעיקר על תיאור הפרעות במגנצא ובקלן, ומקצרות בתיאור הפרעות בוורמס ובשפיירא.
ככלל, גזירות תתנ"ו נצרבו בתודעה היהודית, ובפרט בזו האשכנזית, כאסון לאומי.
בעשרות השנים הבאות נכתבו מספר כרוניקות עבריות המתארות את האירועים, הידועות בהן הן של שלמה בן שמעון, רבי אליעזר בן נתן והאנונימי ממיינץ.
כמו כן, נכתבו לזכרם מספר רב של קינות ופיוטים, ונתחברה לזכרם תפילת אב הרחמים.
יש הסבורים שגם מנהגי האבלות בימי ספירת העומר מושפעים מאירועים אלה.
מרבית הדברים הללו אינם עוסקים בטבח בוורמס כשלעצמו, אלא בגזירות תתנ"ו ככלל.
בקינה "מי יתן ראשי מים" מאת קלונימוס בן יהודה הנאמרת בתשעה באב בנוסח אשכנז, מפורטים תאריכי הפרעות בקהילות השונות, ונזכר בפירוש הטבח בוורמס:
ביהדות וורמייזא עצמה נשמר זכר הטבח, ובממורבוך של הקהילה ישנה רשימה שמית של הנרצחים.
שני ימי הטבח, כ"ג באייר וא' בסיוון, נקבעו בקהילה כתעניות ציבור מקומיות ונשמרו במשך מאות שנים, אף על פי שהיום השני הוא ראש חודש.
בתעניות אלה אמרו סליחות, קראו מתוך הממורבוך את שמות הנרצחים ואמרו אב הרחמים.
השבת שבין שתי התעניות נקראה "שבת שבין שתי גזירות" ונהגו בה בדומה לשבת חזון.
הטבח בחברון אירע בעיר חברון בשנת 1517 לקראת סוף המלחמה העות'מאנית-ממלוכית (1516–1517), כאשר העות'מאנים הטורקים הביסו את הממלוכים וכבשו את סוריה העות'מאנית.
הטבח פגע באנשי היישוב היהודי בחברון, והיווה למעשה פוגרום, מהסוג שכוון נגד יהודים בארצות רבות אחרות.
תיאור של האירוע, שפורסם על ידי יפת בן מנשה, יהודי שגר ביוון בשנת 1518, מציין שאת המתקפה יזמו כוחות טורקים בראשות מוראד ביי, סגנו של הסולטן מירושלים.
יהודים הותקפו והוכו ורבים נהרגו כאשר בתיהם ועסקיהם נבזזו ונשדדו.
נטען כי מצבם הכלכלי היציב של יהודי חברון באותה תקופה הוא שמשך את החיילים הטורקים לעסוק בביזה ההמונית.
אחרים מייחסים את הפוגרום להתקוממות של הממלוכים נגד השליטים העות'מאנים החדשים, שהיהודים היו מזוהים איתם.
אלו ששרדו את האסון נמלטו לביירות ויהודים חזרו לחברון רק 16 שנים מאוחר יותר ב-1533. זאב ארליך מעריך שהטבח הביא לקצו את הקיום של קראים בחברון.
הטבח בחלבג'ה היה טבח המוני באמצעות נשק כימי שערכו הכוחות המזוינים של עיראק באוכלוסייה הכורדית של העיר חלבג'ה בצפון עיראק ב-16 במרץ 1988, לאחר שנכבשה על ידי צבא איראן במהלך החודשים האחרונים של מלחמת איראן–עיראק.
אזור צפון עיראק ידע אי שקט בשלבים המוקדמים של מלחמת איראן-עיראק.
שתי מיליציות כורדיות - של המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית ושל האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן - שילבו בו כוחות בתמיכה איראנית בשנים 1982 ו-1983. ב-1985 החלה ממשלת הבעת' העיראקית בהנהגת סדאם חוסיין לפעול באזור במטרה לחסל כיסי מרידה של הכורדים בכל האמצעים הזמינים, לרבות פגיעה באזרחים והתקפות בנשק כימי.
ההתקפה הכימית בחלבג'ה הייתה גם חלק מהמאמץ העיראקי לבלום את ההתקפה האיראנית-כורדית בשלבים המאוחרים של מבצע זפאר 7 .
קודם להתקפה על חלבג'ה תועדו לפחות 21 התקפות בנשק כימי בקנה מידה קטן יותר, שלא זכו לתגובה ממשית מצד הקהילה הבינלאומית.
עיראק השיגה את הידע והאמצעים הדרושים לצורך הפעלת נשק כימי ממקורות חיצוניים.
חומרי המוצא סופקו לה על ידי חברות מסינגפור, הולנד, מצרים, הודו וגרמניה המערבית.
גם חברות אמריקאיות סיפקו לעיראק חומרים דו-שימושיים שונים שניתן היה להשתמש בהם לייצור נשק כימי.
הדבר התאפשר בין השאר לאחר שממשלו של הנשיא רייגן הסיר את עיראק מרשימת המדינות התומכות במעשי טרור.
ההתקפה בנשק כימי שנמשכה חמש שעות התרחשה בשעות הערב של 16 במרץ, לאחר תקיפות אוויריות עיראקיות על העיר ברקטות ובנפאלם.
מטוסי מיג ומיראז' החלו להטיל פצצות גז על אזורי המגורים בחלבג'ה, בריחוק מהבסיס הצבאי העיראקי בפאתי העיר שהיה נתון במצור.
לטענת מפקדי הכורדים נערכה ההפצצה בהכוונה של מסוקים ונערכו 14 גיחות הפצצה שבכל אחת מהן נטלו חלק 7–8 מטוסים.
עדי ראייה מסרו כי ראו ענני עשן בצבע לבן, שחור ובהמשך צהוב מתנשאים מעל העיר עד לגובה של 50 מטר.
ניצולים מן ההתקפה העידו כי לגז היה בתחילה ריח של תפוחים מתוקים, וכי הקרבנות מתו בקצב שונה ותוך הפגנת סימפטומים שונים, דבר שהעיד על שימוש בסוגים שונים של גז.
רבים נפצעו ונהרגו בפאניקה שהתחוללה בעקבות ההתקפה, בפרט אלו שאיבדו את כושר הראייה עקב החשיפה לגזים.
הראיות הצביעו על שימוש בגז חרדל ועל הרעלת ציאניד.
חקירה של האו"ם שנערכה לאחר ההתקפה קבעה כי היא שילבה שימוש בגז חרדל בשילוב עם סוג בלתי מזוהה של גז עצבים - כנראה טאבון, סרין או VX.
ניצולים בסיוע של אנשי הפשמרגה ואיראנים קברו בחיפזון חלק מקרבנות ההתקפה בקברי אחים.
בהמשך נכבשה העיר על ידי כוחות עיראקים מידי האיראנים והכורדים.
חיילים עיראקים בחליפות אב"כ נכנסו לעיר כדי ללמוד על אפקטיביות ההתקפה וכלי הנשק שבהם נעשה שימוש.
העיר עוד הייתה זרועה בגופות.
לאחר מכן היא נהרסה בשיטתיות תוך שימוש בדחפורים וחומרי נפץ.
דבר ההתקפה וצילומים מהעיר פורסמו לראשונה על ידי כלי התקשורת של איראן.
ממשלת עיראק נמנעה מלהתייחס להתקפה עד 23 במרץ, ואז הטילה את האחריות עליה על איראן.
בפרסומים עיראקים מאוחרים יותר נזכר השימוש בנשק כימי, ונטען שהוא הופעל נגד הכוחות האיראנים ומשתפי פעולה כורדים עמם.
בשנים הראשונות של אחר ההתקפה סברו סוכנות הביון המרכזית וסוכנות הביון של משרד ההגנה האמריקני כי איראן הייתה אחרית להתקפה הכימית בחלבג'ה.
מזכיר המדינה של ארצות הברית ג'ורג' שולץ גינה בהמשך את עיראק את ההתקפה, אך ארצו לא הטילה סנקציות על עיראק בעקבותיה (למרות ניסיונות של סנאטורים להביא לכך), וכך גם בריטניה.
מחקר בן שנתיים של ההתקפה שניהל חוקר מטעם הארגון Human Rights Watch בשנים 1992 עד 1994 הגיע למסקנה ברורה כי עיראק הייתה האחראית להתקפה וכי ארצות הברית האשימה בה את איראן למרות שידעה שעיראק היא זו שערכה את ההתקפה.
ב-2001 קבע גם חוקר מטעם המכון המכון הבין-לאומי לחקר השלום בסטוקהולם בשוודיה כי איראן לא הייתה אחראית להתקפה.
ב-1998, עשר שנים לאחר ההתקפה, טופלו עדיין לפחות 700 איש בשל בעיות רפואיות שנגרמו על ידה, ו-500 מהם היו חולים במצב אנוש.
כמו כן ייתכן שהחשיפה לכימיקלים במהלך ההתקפה גרמה למקרים של נזק גנטי לטווח ארוך, שכן זוהתה עלייה במספר המומים המולדים בתינוקות שנולדו בשנים שלאחר ההתקפה.
זוהו גם מחלות נוירולוגיות שאפשר שנגרמו עקב ההתקפה.
לאחר פרוץ מלחמת עיראק בשנת 2003 ונפילת משטרו של סדאם חוסיין הוא נתפס, נשפט, נדון למוות והוצא להורג ב-2006. הוא לא הואשם ולא הורשע בפשעים בנוגע להתקפה על חלבג'ה, למרות שנמצאו ראיות לכאורה לכך שהוא אישר את ההתקפה.
קרוב משפחתו, עלי חסן אל-מג'יד, הוצא להורג בשנת 2010 לאחר שהורשע באחריות להתקפה ובארגונה כאשר היה מפקד הכוחות העיראקיים בצפון המדינה וכן בפשעים דומים באתרים אחרים.
בשל מעורבותו בהתקפה על חלבג'ה הודבק לו הכינוי "עלי הכימי".
בשנת 2003 הוקמה בחלבג'ה אנדרטה לזכר קורבנות ההתקפה.
היא הועלתה באש במהלך מהומות שהתרחשו שם ב-2006. לאחר מכן שוקמה האנדרטה והוקם בה גם מוזיאון.
הטבח בבית הספר במפונדווה אירע ב-16 ביוני 2023 בשעה שמחבלים מברית הכוחות הדמוקרטיים (ADF), (קבוצה ג'יהאדיסטית המקושרת למדינה האסלאמית - דאעש), תקפו בית ספר תיכון בעיירה מפונדווה , עיירה במחוז קאסה שבמערב אוגנדה, על הגבול עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
42 בני אדם נהרגו, בהם 38 תלמידים; 8 נפצעו.
בית הספר התיכון Mpondwe Lhubiriha הוא פנימייה הנמצאת במפונדווה.
בזמן הפיגוע ביוני 2023, גרו בפנימייה 63 תלמידים.
על פי הצהרות הגברת הראשונה ושרת החינוך ג'נט מוסווני , הבעלות והשליטה בבית הספר אינם ברורים
בשנת 1987 החלה קבוצת המורדים הנוצרים, צבא ההתנגדות של האל (LRA) במרד כנגד ממשלת אוגנדה.
החטיפה ההמונית הגדולה ביותר שלהם הייתה מבית ספר תיכון בשנת 1996 באבוקה, שבמחוז אפאק, באזור הצפון.
קבוצות מורדים איסלאמיסטיות ביצעו פיגועי התאבדות ב-2010 בקמפלה, כמו גם ב-2021 בקמפלה ובמחוזות מפיג'י ונאקאסקי באזור המרכז.
המתקפה על בית הספר התיכון Mpondwe Lhubiriha סימנה את המתקפה הראשונה של ברית הכוחות הדמוקרטיים הג'יהאדיסטים (ADF) (המקושרים ל-LRA) על בית ספר אוגנדי מזה 25 שנים.
ביוני 1998, הטבח בקיצ'וואמבה התרחש על ידי ADF במכללה הטכנית של אוגנדה, Kichwamba, ליד הגבול עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, באותה מתקפה נהרגו 80 סטודנטים, שנשרפו חיים במעונותיהם ונחטפו למעלה מ-100 אחרים.
התקפת המחבלים על בית הספר התרחשה בשעה 23:30 EAT, בערך.
קבוצה של חמישה מחבלים הציתה את מעונות הבנים ובזזו חנות מזון במהלך התקיפה.
42 בני אדם נהרגו בהתקפה, בהם 38 תלמידים, שומר בית הספר ושלושה תושבים מקומיים; משטרת אוגנדה מסרה, שגילם של הנרצחים נע בין 12 ל-95, מבין התלמידים שנהרגו, 20 היו בנות ועוד 18 היו נערים שמתו במהלך ההצתה.
שמונה בני אדם נפצעו באורח קשה ואושפזו במצב אנוש.
דיווחים ראשוניים הצביעו על כך ששישה אחרים נחטפו, כמעט כולן תלמידות.
חלק מהגופות סבלו מכוויות נרחבות, דבר שהצריך בדיקות DNA לצורכי זיהוי.
התוקפים התעמתו גם עם אשתו של מנהל בית הספר בביתה שבמתחם, אך מכיוון שהיא מניקה, הם אפשרו לה ולילדיה להימלט לפני שהציתו את הבית.
לדברי האלוף דיק אולום מכוח ההגנה העממית של אוגנדה, כוחות הביטחון קיבלו מידע מודיעיני המצביע על נוכחותם של המורדים באזור הגבול בצד של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו (DRC), לפחות יומיים לפני המתקפה.
המשטרה הלאומית שלאוגנדה קבעה שהמפגעים הם מברית הכוחות הדמוקרטיים (ADF) והם האחראים למתקפה.
פרד אנגה, דובר המשטרה הלאומית, הצהיר כי הגופות הועברו לבית החולים בוורה.
הרשויות הצהירו כי חיילי אוגנדה רדפו אחרי המפגעים, שנמלטו לכיוון הפארק הלאומי וירונגה שבקונגו.
בנוסף, צבא אוגנדה גייס כלי טיס כדי לסייע באיתור קבוצת המורדים.
בהצהרה ב-19 ביוני, הודיע דובר משטרת אוגנדה על מעצרם של 20 אנשים החשודים בשיתוף פעולה עם ברית הכוחות הדמוקרטים (ADF), בין החשודים גם מנהלי בית הספר.
כמוכן נאמר שמספר התלמידים החטופים נותר לא ברור, אך הוא לא יותר משישה.
ב-21 ביוני חילצו כוחות אוגנדה שלושה מהתלמידים החטופים בתוך הפארק הלאומי וירונגה שבקונגו.
דובר הצבא פליקס קולאייג'ה אמר שבחילוץ נהרגו שני מחבלים ונתפסו שני אקדחים.
אישה אם לשני ילדים שנחטפו, מחוץ לבית הספר חולצה אף היא.
משרד החינוך והספורט של אוגנדה, פיצה כל אחת מהמשפחות השכולות ב-5 מיליון שילינג (בערך 1,350 דולר ארצות הברית) כדי לסייע להן בהוצאות הלוויות.
התלמידים הפצועים קיבלו 2 מיליון שילינג כדי לסייע להם בכיסוי הטיפולים הרפואיים שלהם.
האיחוד האפריקאי, האו"ם, צרפת וארצות הברית גינו בחריפות את הפיגוע והביעו תנחומים למשפחות הקורבנות.
מזכ"ל האו"ם, אנטוניו גוטרש, אמר בנאומו כי "יש להעמיד לדין את האחראים למעשה הנורא הזה".
הטבח בדרקון הזהב היה ירי המוני שהתרחש במסעדת דרקון הזהב ברחוב וושינגטון שבצ'יינטאון בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
הטבח התרחש ב-4 בספטמבר 1977, כשחמישה חברי כנופיה אחת ניסו להרוג את מנהיגיה של כנופיה יריבה.
הטבח גבה את חייהם של חמישה בני אדם, והותיר עוד אחד עשר פצועים.
אף אחד מהנפגעים לא היה חבר כנופיה.
הטבח היה חלק מסכסוך בין כנופיית "צ'ונג צ'ינג אי" לביו כנופיית "ווא צ'ינג", שהיו מסוכסכות במשך שנים.
ב-4 ביולי 1977 פרץ קרב יריות בין שתי הכנופיות, שבמהלכו נהרג אחד מחברי כנופיית הצ'ונג צ'ינג אי, בעוד חבר נוסף בכנופיה נפצע קשה.
בעקבות המקרה הזה החליטו חברי הצ'ונג צ'ינג אי לנסות לרצוח את מנהיגיה של הווא צ'ינג.
הם החליטו לבצע את ניסיון ההתנקשות במסעדת דרקון הזהב, מפני שלפי מידע מודיעיני שהם אספו, הייתה המסעדה הזאת מקום המפגש המועדף על מנהיגיה של הווא צ'ינג.