tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסנאטורים המייצגים את וירג'יניה הם הדמוקרטים מארק וורנר וטים קיין, אשר שניהם כיהנו גם כמושלי המדינה לפני כן.
במקביל, המשלחת של וירג'יניה לבית הנבחרים של ארצות הברית מיוצג על ידי 6 חברי המפלגה הדמוקרטית ו-5 חברי המפלגה הרפובליקנית.
וירג'יניה גם ידועה בשל החוקים שנחקקו בה.
כך למשל, תושבי המדינה יכולים לפי חוק לתבוע את סוחרי הסמים שלהם ולקבל פיצויים על הוצאות הגמילה והשיקום, כמו גם על עוגמת הנפש.
מקור ההכנסה העיקרי של ורג'יניה הוא הממשל הפדרלי של ארצות הברית, אשר רבות מסוכנויותיו ממוקמות בצפון וירג'יניה, בסמוך לוושינגטון די.
ובפרווריה, ומספקות יחד מעל ל-900,000 מקומות עבודה.
בין סוכנויות אלה נמנים סוכנות הביון המרכזית האמריקאית (CIA) שבלאנגלי, מחלקת ההגנה של ארצות הברית (DoD) הממוקמת בפנטגון, משרד הסיור הלאומי (NRO), הקרן הלאומית למדע של ארצות הברית (NSF), הסקר הגאולוגי של ארצות הברית (USGS) ומשרד הפטנטים וסימני המסחר האמריקאי (PTO).
בנוסף, בדרום מזרח המדינה, באזור המפטון רודס ממוקמים מספר רב של בסיסים ומתקנים של הכוחות המזוינים של ארצות הברית המהווים חלק נכבד מהכלכלה של אזור זה.
מקור הכנסה משמעותי נוסף הוא גידול חקלאי של טבק, אגוזים, עגבניות וסויה.
בעשורים האחרונים מתמקדת כלכלת המדינה בפיתוח היי-טק ופיתוח שבבי מחשב.
קבוצת האוכלוסייה הכי גדולה בווירג'יניה היא הגרמנים, המהווים 12.2% מכלל התושבים.
הקבוצה השנייה היא אנגלים, עם 11.2% ממניין האוכלוסייה, ולאחריהם אמריקאים (11.0%), אירים (10%) ואפריקאים סהרים (1.7%).
כשליש מאוכלוסיית המדינה מתגורר בצפון וירג'יניה, בצמוד לוושינגטון די.
– אזור הבירה של ארצות הברית.
שני בגודלו מבחינת אוכלוסייה (כ-1.7 מיליון תושבים) הוא אזור "האמפטון רודס" בדרום מזרח המדינה, בו ממוקמות ערים כגון נורפוק ווירג'יניה ביץ'.
שלישי בגודלו הוא אזור בירת המדינה, ריצ'מונד (כ-1.2 מיליון תושבים).
שאר האוכלוסייה ממוקמת בערים מבודדות קטנות יותר ובאזורים כפריים הפרושים בשטח המדינה.
הערים הגדולות בווירג'יניה (נתוני 2013) דירוג שם העיר אוכלוסייה חלק ממטרופולין 1 וירג'יניה ביץ' 447,021 וירג'יניה ביץ'-ניופורט ניוז 2 נורפוק 245,782 וירג'יניה ביץ'-ניופורט ניוז 3 צ'ספיק 228,417 וירג'יניה ביץ'-ניופורט ניוז 4 ריצ'מונד 210,309 ריצ'מונד 5 ניופורט ניוז 180,726 וירג'יניה ביץ'-ניופורט ניוז 6 אלכסנדריה 146,294 וושינגטון די.
7 המפטון 136,836 וירג'יניה ביץ'-ניופורט ניוז 8 רואנוק 97,469 רואנוק 9 פורטסמות' 96,470 וירג'יניה ביץ'-ניופורט ניוז 10 סאפוק 85,181 11 לינצ'בורג 77,113 לינצ'בורג 12 האריסונבורג 50,981 האריסונבורג המטרופולינים הגדולים בווירג'יניה (נתוני 2014) דירוג שם המטרופולין אוכלוסייה מיקום 1 וושינגטון די.
6,033,737 צפון וירג'יניה 2 וירג'יניה ביץ'-ניופורט ניוז 1,716,624 דרום וירג'יניה 3 ריצ'מונד 1,260,029 מרכז וירג'יניה 4 רואנוק 313,388 דרום וירג'יניה 5 קינגספורט-בריסטול 308,079 דרום וירג'יניה 6 לינצ'בורג 257,835 מרכז וירג'יניה 7 שארלוטוויל 226,968 מרכז וירג'יניה 8 לקסבורג-כריסטיאנבורג 181,605 דרום וירג'יניה 9 האריסונבורג 130,649 צפון וירג'יניה
סמלי מדינת וירג'יניה דגל סמל מוטו כינוי דגל וירג'יניהFlag of Virginia סמל וירג'יניהSeal of Virginia "כך תמיד לרודנים""Sic semper tyrannis" "הדומיניון הישן""The Old Dominion" עץ פרח ציפור חיה קרנית פלורידהCornus florida קרניתAmerican dogwood קרדינל צפוניNorthern cardinal אמריקן פוקהאונדAmerican Foxhound
וירג'יניה המערבית היא מדינה באזורי האפלצ'ים ומזרח ארצות הברית.
המדינה ידועה בכינויה "מדינת ההרים".
בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא צ'ארלסטון.
בתחילה הייתה וירג'יניה המערבית חלק ממדינת וירג'יניה, אך בשל תמיכת וירג'יניה בעבדות והצטרפותה לקונפדרציית המדינות של אמריקה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, החליטו המחוזות המערביים במדינה בוועידת וילינג , שנערכה ב-1861, להיפרד מהמדינה ולהישאר כחלק ממדינות האיחוד.
המדינה החדשה הצטרפה רשמית לאיחוד ב-20 ביוני 1863.
המדינה נחשבת לחלק מדרום ארצות הברית.
מיקומה וצורתה הייחודיים של המדינה גורם לכך שערים רבות הן למעשה חלק ממטרופולינים ממדינות אחרות, בהן אוהיו, פנסילבניה ווושינגטון הבירה.
בנוסף ובעקבות כך, המדינה נחשבת פעמים רבות כחלק מאזורים גאוגרפיים שונים, בהם המרכז אטלנטי, הדרום העליון והמזרח דרומי.
המדינה מפורסמת בזכות ההרים שבה, גיוונה הטופוגרפי והתעשיות ההיסטוריות של חיטוב עצים ופחם.
המדינה היא אחד המקומות הצפופים בעולם של קרסט, דבר שהופך אותה למוקד עבור חוקרי מערות ופעילות מדעית.
בנוסף תורמות אדמות הקרסט למי התהום הקרים במדינה.
ידועה במגוון אתרי בילוי בטבע, שכוללים סקי, ציד, טיפוס הרים ודיג.
בשנת 1671, משלחת מטעם ויליאם ברקלי , מושל קולוניית וירג'יניה, נשלחה לחקור את האזור שהיה מכונה מפלי קנווה (על שם שבט הילידים באזור), סביבות האזור שכיום ידוע כגלן פריס בדרום-מרכז המדינה.
בעשורים שלאחר מכן משלחות חוקרים מטעם קולוניית וירג'יניה הגיעו גם אל האזורים שהם כיום צפון מזרח המדינה.
בנוסף להם, גם חוקרים גרמניים מהאזור שעתיד להיות מדינת פנסילבניה חקר את האזור הצפון מזרחי שקרוב לנהר הפוטומק.
בשנת 1661 הקצה מלך אנגליה צ'ארלס השני את השטח שבין נהר הפוטומק לנהר הרפהנוק להקמת קולוניה חדשה.
ההקצאה הפכה למעשית רק בשנת 1746, עם הגעת אנגלים לאזור שתחמו אותו.
הם גילו כי בסביבות האזור כבר נמצאים מתיישבים גרמנים.
התוכנית ירדה מעל הפרק בשל התנגדות קשה של שבטי הילידים המקומיים והמלחמות הרצופות אליהן נקלע האזור (מלחמת הצרפתים והאינדיאנים ומלחמת העצמאות האמריקנית).
וירג'יניה הייתה מדינה ייחודית בנוף האמריקני, כשהיא מאופיינת בהבדלים רבים בין חלקיה.
אוכלוסיית המדינה הייתה מאוד מגוונת, כשתושבי וירג'יניה הוותיקים יושבים בעיקר בדרום ומזרח המדינה, ובחלקה המערבי יושבים מהגרים גרמנים, סקוטים ואחרים ממדינות צפוניות יותר.
בנוסף לכך, בשל הטופוגרפיה ההררית הייחודית של האזור המערבי לא התאפשרה עבודה חקלאית טיפוסית לשמה נדרשו עבדים, לכן העבדות הייתה פחות משתלמת לתושבי האזור.
גם המעבר בין החלקים היה קשה בשל ההרים.
עוד במהלך המהפכה האמריקנית קמה תנועה להקמת מדינה בשם "וסטסילבניה" במערב המדינה, תוכניות שלא יצאו לפועל.
בריצ'מונד, בירת וירג'יניה, ב-17 באפריל 1861, 49 צירים מהמקומות שעתידים להיכלל בווירג'יניה המערבית, הצביעו על ההחלטה להיפרד מארצות הברית, כחלק מבית הנבחרים של וירג'יניה, כש-30 הצביעו נגד, 17 בעד ו-2 נמנעו.
כמעט מיד לאחר מכן, הוחלט באספה המונית בעיר קלרקסבורג (Clarksburg), על כך שכל מחוז מצפון מערב המדינה ישלח נציגים לוועידה בווילינג (Wheeling) ב-13 במאי אותה שנה.
בוועידה נכחו 425 נציגים מ-25 מחוזות, כשיותר משליש מהם מצפון מערב המדינה.
בוועידה הדעות היו חלוקות בדבר הפיצול מווירג'יניה - היו שגרסו כי עליהם להתפצל מיד מהמדינה, והיו שגרסו כי עליהם לחכות עד שהחלטת היפרדות וירג'יניה מארצות הברית תאושרר, אחרת הדבר ייחשב כמרד כנגד ארצות הברית.
בסופו של דבר הוחלט שאם החלטת ההיפרדות מארצות הברית תאושרר, תכונס ועידה נוספת ביוני.
ב-23 במאי אושררה במשאל עם ההיפרדות מארצות הברית ברוב גדול, כשלעומת המדינה כולה רוב גדול מהתושבים במערב המדינה התנגדו למהלך.
ועידת וילינג כונסה פעם נוספת ב-11 ביוני, ונפתחה בהכרזה שמאחר והאסיפה בה נקבעה ההיפרדות כונסה ללא הסכמת העם, כל פעולותיה "חלולות", ושכל תומכיה היו צריכים לעזוב את משרדיהם.
עם זאת, ועידת וילינג עצמה, והנציגים שלקחו בה חלק, לא קיבלו את הסכמת הציבור לפעולותיהם.
ב-19 ביוני קבעה חוקקה הוועדה את הארגון מחדש של הממשלה.
הרשות המחוקקת של המדינה כללה כ-103 אנשים, כ-33 מתוכם נבחרו לפני כן לאספה הכללית של וירג'יניה.
שאר האנשים נבחרו בדרכים לא-דרכים החל מפגישות המוניות למינויים עצמאיים.
פיירפונט הוסמך למושל המדינה, והוועידה ננעלה.
בשל כך נוצר מצב שהמדינה וירג'יניה נשלטה על ידי שתי ממשלות ושני מושלים, כשממשלה אחת נאמנה לארצות הברית, והאחרת לקונפדרציית המדינות של אמריקה.
ב-20 באוגוסט התכנסה ועידת וילינג מחדש וקראה לעריכת משאל עם בעניין ההתפצלות והקמת וירג'יניה המערבית.
ב-24 באוקטובר התקיים המשאל, בו כ-18 אלף איש הצביעו בעד הפיצול ורק 780 נגד.
ב-13 במאי הממשלה החדשה אישרה סופית את הפיצול.
המדינה החדשה ביקשה מהקונגרס להצטרף לאיחוד, וב-31 בדצמבר 1862 אישר נשיא ארצות הברית, אברהם לינקולן, את הצטרפות המדינה בחקיקה, בתנאי שהיא תוציא בהדרגתיות את העבדות מחוקתה.
בזמן שרבים הרגישו שצירופה של וירג'יניה המערבית כמדינה אינו חוקי ואינו חוקתי.
בתגובה טען לינקולן ש"הגוף שהסכים לצירופה של וירג'יניה המערבית הוא הרשות המחוקקת של וירג'יניה", ושצירופה היה הולם וחוקתי.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית עצמה המדינה סבלה מעט באופן יחסי למדינות אחרות.
לאחר שבתחילת המלחמה, בקיץ 1861, פסגת המדינה נכבשה על ידי צבא האיחוד, שליטתו לא התערערה לכל אורכה, למעט ניסיון פריצה באותה שנה על ידי הגנרל רוברט א.
עם זאת, המחוזות במזרח המדינה סבלו יותר, כשהשליטה בהם מתחלפת בין צבאות האיחוד והקונפדרציה מספר פעמים.
במהלך תקופת השיקום ומספר עשורים אחריה, וירג'יניה ווירג'יניה המערבית התווכחו בעניין חלוקת החובות של וירג'יניה המאוחדת, ששימשו בעיקר לבניית תשתיות מהן נהנו שתי המדינות, בהן כבישים ותעלות.
לאחר שווירג'יניה שילמה כשני שלישים מהחובות, הדבר הובא בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית בשנת 1915, שם נקבע הסכום הסופי שעל וירג'יניה המערבית לשלם, סכום אותו היא שילמה סופית בשנת 1939.
לאחר תקופת השיקום, וירג'יניה המערבית הייתה המדינה שהרוויחה הכי הרבה ממשאביה, בהם סוגי מינרלים שונים שאת חלקם מכרה לשימוש הממשל הפדרלי של ארצות הברית.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 רווחי המדינה אף גדלו עם מציאת האספלט ששימש את תעשיית ארצות הברית כולה ואת ציי העולם.
בנוסף לכך, וירג'יניה המערבית הפכה לספקית פחם מרכזית.
וירג'יניה המערבית ממוקמת באזור הרי האפלצ'ים, במזרח ארצות הברית וגובלת בפנסילבניה בצפון, במרילנד בצפון–מזרח, בווירג'יניה במזרח ובדרום, בקנטקי במערב ובאוהיו בצפון מערב.
בית המחוקקים של וירג'יניה המערבית מורכב משני בתים:
סנאט – 34 מושבים – 2 נציגים מכל מחוז בחירה לקדנציה של 4 שנים כל אחד, לא חופפים.
בית נבחרים – 100 מושבים – נציג מכל מחוז בחירה, כאשר מחוז בחירה עבור בית נבחרים זה חולק כך שבכל מחוז שמאית מאוכלוסיית המדינה, כ-17,500 איש בערך.
נכון לשנת 2021, למפלגה הרפובליקנית יש רוב בשני הבתים.
המושל, הוא המושל וראש הרשות המבצעת של המדינה.
עליו מוטלת החובה לאכוף את חוקי המדינה והסמכות לאשר או להטיל וטו על הצעות חוק שהועברו בבית המחוקקים של וירג'יניה המערבית, לכנס את בית המחוקקים בכל עת.
הוא נבחר אחת לארבע שנים ביום הבחירות לנשיאות ארצות הברית, הוא מושבע במהלך ינואר שלאחר מכן.
על המושל יש הגבלה של 2 קדנציות רצופות, אך יכול לשוב להיבחר כמה פעמים שרוצה, כל עוד חלה הגבלה זו.
עד בחירות 2022, המדינה שלחה 3 נציגים לבית הנבחרים של ארצות הברית.
נכון ל-2019 שלושת נציגים אלו הם מהמפלגה הרפובליקנית.
החל מבחירות 2022, בעקבות מפקד האוכלוסין של ארצות הברית ושינוי גבולות המחוזות, פחת מספר מחוזות הבחירה הפדרליים במדינה מ-3 ל-2 והמדינה, מבחירות אלה ועד 2030, לכל הפחות, תשלח 2 נציגים לבית הנבחרים של ארצות הברית.
שני הסנאטורים מהמדינה הם הרפובליקנים ג'ים ג'אסטיס ושלי מור קפיטו.
וירג'יניה המערבית נחשבת למדינה הענייה ביותר בארצות הברית, עם שיעור עוני של 19%, בהשוואה לשיעור העוני הלאומי של ארצות הברית העומד על כ-13%.
תעשיית הפחם, שעליה הסתמכה כלכלת המדינה בעבר, חוותה ירידה של כ-40% בייצוא בשנת 2013 לבדה.
שיעור צמיחת השכר לאזרח ממוצע במערב וירג'יניה הוא הנמוך ביותר בארצות הברית ועומד על כ-1.5%.
בחלוקה על פי מוצא אתני, קבוצת האוכלוסייה הגדולה ביותר בווירג'יניה המערבית היא צאצאי הגרמנים, המהווים 18.1% מכלל התושבים.
סמלי מדינת וירג'יניה המערבית דגל סמל מוטו כינוי דגל וירג'יניה המערביתFlag of West Virginia סמל וירג'יניה המערביתSeal of West Virginia "אנשי ההרים תמיד חופשיים""Mountaineers" "מדינת ההר; כמעט גן עדן""Mountain State; Almost Heaven" עץ פרח ציפור חיה אדר הסוכרSugar Maple רודודנדרוןRhododendron קרדינל צפוניNorthern cardinal דוב שחור אמריקניAmerican black bear
אדליין וירג'יניה וולף הייתה סופרת,
נחשבת לאחת הסופרות המודרניות החשובות של המאה ה-20, ולחלוצת זרם התודעה בספרות.
נולדה בשם אדליין וירג'יניה סטיבן (Adeline Virginia Stephen) בלונדון.
אמה הייתה ג'וליה ג'קסון דקוורת', בת למשפחת ג'קסון, שבבעלותה הוצאת ספרים מכובדת.
אביה, לזלי סטיבן , היה מבקר ספרות, מייסד "המילון של הביוגרפיה הלאומית" (Dictionary of National Biography), ועורך כתב העת הספרותי (Cornhill Magazine).
שני הוריה היו נשואים בשנית, ובבית בשכונת דרום קנזינגטון שבלונדון גדלו ילדים משלוש מערכות נישואים, אלו הקודמות של שני הוריה ועוד שלושה אחים מאותם הורים.
עד גיל שלוש לא הצליחה לדבר כהלכה.
במשך שבע עשרה שנות נישואי הוריה הייתה אמה עסוקה בעיקר במילוי צרכיו של בעלה.
וירג'יניה האמינה כי היא ואחיה הצעיר "נרמסו עוד ברחם אמם תחת משקל הכרכים של המילון החשוב".
אביה השפיע על עיצוב דמותה הרוחנית, עודד אותה לקרוא והעמיד לרשותה את ספרייתו, אך גם סבל מהתקפי חרדה, והיה מוטרד בענייני פרנסת המשפחה.
האם ג'וליה קרסה תחת העול, ונפטרה בשנת 1895. מות האם היה כדברי וולף "האסון הגרוע ביותר שיכול לקרות", אך האסון המתמשך יותר היה הקדרות הכאוטית שירדה על הבית.
שני אחיה למחצה, ג'ורג' דאקוורת (המבוגר ממנה ב-13 שנה) וג'רלד דאקוורת (המבוגר ממנה ב-11 שנה) התעללו מינית בה ובאחותה ואנסה בל.
ההתעללות המינית החלה כשוולף הייתה בת שש ונמשכה עד שהייתה בת 24.
ב-1894 סבלה וולף מהתמוטטות עצבים בפעם הראשונה.
יש הסבורים שסבלה לאורך חייה מהפרעה דו־קוטבית.
סטלה דקוורת', אחותה למחצה, לקחה את מקומה של האם, אך מתה שנתיים לאחר מכן.
אביה מת מסרטן ב-1904. לאחר מות אביה עברה וולף לגור יחד עם שני אחיה בבית אחותה ואנסה בל בבלומסברי.
בשנת 1907 הצטרפה אל קבוצת בלומסברי שפעלה עד שנות ה-30 של המאה ה-20 והשפיעה רבות על האומנות והספרות באירופה.
אחיה הצעיר והאהוב טובי מת בשנת 1906.
לאחר לידת בנה הראשון של אחותה ונסה, פלירטטה וירג'יניה עם קלייב בל, בעלה.
היא לא הייתה מאוהבת בקלייב כלל.
אם אמנם הייתה מאוהבת באדם, הרי בוונסה הייתה מאוהבת".
בשנת 1905 החלה לכתוב למוסף הספרותי של "הטיימס", The Times Literary Supplement.
משנה זו החלה לפרסם מאמרים, שהצטברו לאורך חייה לכ-500.
את שם המשפחה וולף קיבלה ב-1912 כשנישאה לסופר הבריטי ממוצא יהודי לאונרד וולף.
חייהם החברתיים של הזוג וולף היו עשירים מאוד.
יומניה מלאים בתיאורים מפורטים וצבעוניים של מפגשים מגוונים, נסיעות, התארחויות, נופים ויחסים אנושיים מורכבים עם סביבתם הסוערת.
עם זאת חלתה וולף לעיתים קרובות, פיזית ונפשית.
היא סבלה מכאבי ראש, מחלות עונתיות וחום גבוה במשך ימים, ובתקופות רבות הייתה מושבתת לגמרי מפעילות.
ב-1912 ניסתה להתאבד, ובמאי 1936 לא הרשה לה רופאה לכתוב יותר מארבעים וחמש דקות ביום.
בינואר 1938 ביקרו בני הזוג וולף אצל זיגמונד פרויד בהמפסטד.
בספטמבר 1939 ניזוק ביתם של הזוג וולף בהפצצות הגרמניות על לונדון, והם לא יכלו להגיע אליו.
וולף המשיכה להיאבק בדיכאון, ובני הזוג נסעו לברייטון כדי להיוועץ ברופא נוסף בדבר מצבה.
ב-28 במרץ 1941 התאבדה וירג'יניה וולף כאשר מילאה כיסיה באבנים והטביעה עצמה בנהר אוס ליד ביתה בסאסקס.
וולף נחשבת לאחת מהסופרות החשובות של המאה ה-20, ולאחת מחלוצות השימוש ב"זרם התודעה" ככלי נרטיבי בכתיבת רומן.
ב-1915 פרסמה את ספרה הראשון, "המסע אל החוץ".
בשנת 1919 פורסם "לילה ויום", רומן ריאליסטי המתרחש בלונדון, שמנגיד את חייהן של שתי חברות, קתרין ומרי.
ב-1922 פרסמה את "חדרו של יעקב" המבוסס על מותו של אחיה טובי.
עם פרסומם של "אל המגדלור" ב-1927 ו"הגלים" ב-1931, ביססה וולף את מעמדה כאחת הסופרות המודרניות המובילות.
בעבודות אלה פיתחה טכניקה החושפת את ההווי הנשי ומציאת חלופות לתפיסת המציאות הגברית השלטת באותה תקופה.
בשנת 1925 פרסמה את הרומן "גברת דאלוויי", המתאר בצורה סטירית יום בחייה של גיבורת הספר (קלאריסה דאלווי) ודרך יום זה את מחשבותיהם של קבוצת אנשים במהלך יום בחייהם.
וולף עסקה רבות בסוגיות פמיניסטיות, ובמסגרת זאת פרסמה את הספר "אורלנדו" (Orlando, 1928), רומן פנטזיה העוקב אחרי קריירה של גיבורה ביסקסואלית וטרנסג'נדרית בחצרה של המלכה אליזבת הראשונה.
ייתכן שכתיבת ספר זה התבססה, באופן חלקי לפחות, על ידידותה הקרובה של וירג'יניה עם ויטה סקויל וסט, אשת הדיפלומט הרולד ניקולסון.
היחסים ביניהן אמנם לא הגיעו לידי קשר מיני, אך היו רוויים בארוטיקה עדינה.
"נוכחותה מוצאת חן בעיני, ויופייה.
היא "מאוהבת" בי , וזה מרגש, מחניף, מעניין".
ספר פמיניסטי נוסף שכתבה היה "חדר משלך" (A Room of One's Own, 1929) בו עסקה במכשולים ובדעות הקדומות המופנות כלפי נשים סופרות, ובצורך של נשים בהון עצמי כדי שתוכלנה לעסוק באמנות.
הפרק האחרון בספר דן באפשרות של חשיבה ביסקסואלית.
בשנת 1938, עם עליית הפשיזם באירופה, כתבה את המסה "שלוש גיניאות" (Three Guineas), שדנה בקשר שבין הזכות לחינוך ולתעסוקה לנשים לבין קידום השלום, החירות והצדק.
ב-1962 עלה לראשונה על במות ברודוויי מחזהו עטור התהילה של אדוארד אלבי, "מי מפחד מווירג'יניה וולף?".
המחזה משתמש בשמה של הסופרת כאלוזיה לתכניה האינטלקטואליים-מיניים החתרניים, שמקבלים ביטוי טעון ביחסים בין הדמויות במחזה.
בשנת 1966, זיכה סרט קולנוע בשם זה את אליזבת טיילור בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 1992 החלה הקרנתו של הסרט "אורלנדו", בבימויה של סאלי פוטר, המבוסס על יצירתה של וולף בשם זה מ-1928. בתפקיד האציל הבריטי האנדרוגני, גיבור הסרט, מככבת השחקנית טילדה סווינטון, ובתור המלכה אליזבת הראשונה מופיע השחקן קוונטין קריספ.
ב-2002 יצא לאקרנים הסרט "השעות", המבוסס על חייה של וולף ועל ספרה "גברת דאלוויי".
הסרט עצמו היה מועמד לפרס אוסקר, וניקול קידמן קיבלה את הפרס על תפקידה בסרט כווירג'יניה וולף.
הסרט נעשה על פי ספרו זוכה פרס פוליצר של מייקל קנינגהם מ-1998. הוא ספג ביקורת בקרב שוחרי וירג'יניה וולף על כך שלא תיאר במדויק את חיי וולף ופועלה.
ב-2018 יצא לאקרנים הסרט ויטה וירג'יניה , המתאר את הקשר בין וולף לבין ויטה סאקוויל־וסט , בכיכובן של ג'מה ארטרטון ואליזבת דביקי.
תרגום צבי ארד, מחברות לספרות, תשכ"ד; זמורה, ביתן, מודן, 1974
תרגום שרון פרמינגר, ידיעות ספרים, 2007
תרגום מאיר ויזלטיר, מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור, תשל"ו 1975
תרגום ליה נירגד, ידיעות ספרים, 2009
תרגום אהרן אמיר, זמורה, ביתן, מודן, תשמ"א 1981
תרגום שרון פרמינגר, ידיעות ספרים, 2011
תרגום מאיר ויזלטיר, זמורה-ביתן, תשמ"ב 1982
תרגום ליה נירגד, ידיעות ספרים, 2008
תרגום אהרן אמיר, שוקן, תשמ"א 1981
תרגום יעל רנן (הבאה לדפוס - ריקי אופיר), ידיעות ספרים, 2004
חדרו של ג'ייקוב (1922, Jacob's Room) - תרגום ניצה בן-ארי, זמורה-ביתן, תשמ"ו 1986
חירות של רגע: פרקי יומן, מקוצר וערוך על ידי אן אוליביה בל, תרגמה אלינוער ברגר, כתר, 2011
לילה ויום (1919, Night and Day) - תרגום אביבה ברושי, זמורה-ביתן, תשנ"ה 1995
מות העש: מסות, רשימות ומאמרים, תרגמה כרמית גיא, כתר, 2008
מכלול סיפורים קצרים - תרגום ברוריה בן ברוך בעריכת סוזן דיק, כתר, תשנ"א
המסע אל החוץ (1915, The Voyage Out) - תרגום אביבה ברושי, זמורה-ביתן, תשנ"ג 1993
תרגום רנה ליטוין, זמורה, ביתן, מודן, תשל"ה 1974
תרגום שרון פרמינגר, ידיעות ספרים, 2008
תרגם חנוך קלעי, דביר, תשל"ג
תרגמה ליה נירגד, ידיעות ספרים, 2010
פרשווטר (1923, Freshwater) - מחזה.
תרגום יהודה ויזן, דחק לספרות טובה, עמדה, תש"ע 2010
שלוש גיניאות (1938, Three Guineas) - תרגום אהרן אמיר, שוקן, תשמ"ה 1985
השנים (1937, The Years) - תרגום אדם זרטל (ערך יחיעם פדן), זמורה, ביתן, מודן, תש"ם 1979
רישום של העבר (1976, Moments of being) - מאנגלית אנה הרמן, זמורה, ביתן, מודן, 2011
איך לקרוא ספר (How should one read a book 1925), תרגום סמדר גונן, נהר ספרים, 2022
הוילון של גברת לוגטון (1965, Nurse Lugton's Curtain) - ספר ילדים.
תרגום יהודה ויזן, איורים טליה דריגס, קרן, 2024.
מחשבות על שלום בשעת תקיפה אווירית, הוצאת פרדס 2024, תרגמה אולגה סונקין.
על הרומאנים 'המנהרה' ו'אורות מסתובבים' מאת דורות'י ריצ'רדסון (מאנגלית: אביעד שטיר), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ח', 2017.
יהודים – מקטע, יומן, מכתב.
(מאנגלית: אריאל קריל, יהודה ויזן), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ד', 2014.
וירג'ין גורדה הוא האי השלישי בגודלו באיי הבתולה הבריטיים שבים הקריבי ושטחו כ-21 קמ"ר.
על פי הפולקלור המקומי, שמו של האי "הבתולה השמנה" - ניתן לו על ידי כריסטופר קולומבוס אשר גילה את האי במסעו השני לאמריקה, בשל צורת האי - הדומה לאישה שמנה השוכבת על גבה.
עיקר כלכלת האי מתבססת על התיירות, המגיעה לאי בשל התצורות הגאולוגיות הייחודיות שבו, הנקראות "המרחצאות" ("The Baths").
המרחצאות הם חופי רחצה בהם נראים שרידים של פעילות געשית שתוצאותיה הם גושי גרניט ענקיים המכסים את החופים ויוצרים חופים פרטיים קטנים ביותר בהם יכולים התיירים לשחות במים רדודים המוגנים מגלי האוקיינוס.
וירג'ין אטלנטיק היא חברת תעופה בריטית, השייכת לחברת הענק וירג'ין של ריצ'רד ברנסון.
בסיסה הראשי נמצא בנמלי התעופה של לונדון.
החברה נוסדה בשנת 1982 על ידי רנדולף פילדס, במטרה לקיים קו טיסה בין לונדון לאיי פוקלנד, זמן קצר לאחר סיום המלחמה באיים.
בשל מסלול הנחיתה הקצר באיים ובעיות אחרות נגנז רעיון זה במהרה והוחלט לנסות לבצע טיסות בין נמל התעופה הית'רו בלונדון לנמל התעופה לנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ.
לחברה לא אושר לבצע טיסות אלו והפתרון שהוצע היה הפעלת טיסות בין שדה התעופה גטוויק בלונדון לניוארק.
מיד לאחר מכן פגש פילדס את ריצ'רד ברנסון במסיבה במרכז לונדון שבה סוכם כי ברנסון ייקח לידיו את רוב מניות החברה ופילדס ימשיך להחזיק ברבע ממנה ויהיה מנהלה הראשון.
כמו כן שונה שם החברה לווירג'ין אטלנטיק.
ב-22 ביוני 1984 ביצעה החברה את טיסתה הראשונה בין גטוויק לניוארק במטוס בואינג 747-200 חכור מחברת אארולינאס ארחנטינס.
בשנת 1986 הוסיפה החברה מטוס בואינג 747 נוסף והחלה לטוס גם בקו גטוויק - מיאמי.
בשנים הבאות נוספו לחברה מטוסים נוספים ויעדים נוספים.
החברה גם החלה להפעיל טיסות מנמל התעופה לונדון-לוטון לאירלנד, בתחילה במטוסי טורבו פרופ ולאחר מכן במטוסי בואינג 727.
בשנת 2000 מכרה החברה 49% ממניותיה לחברת סינגפור איירליינס.
בשנת 2002 הייתה "וירג'ין איירליינס" החברה לראשונה שהטיסה את מטוס האיירבוס A340-600 בשירות סדיר.
החברה עוזרת בניסויים למציאת דלק חלופי "ירוק" לתעופה ובפברואר 2008 ביצעה החברה טיסה מיוחדת במטוס בואינג 747 ללא נוסעים בה הונע אחד ממנועי המטוס בדלק אורגני.
כמו כן החברה הודיעה כי היא מעוניינת לתדלק בעתיד את מטוסיה בדלק המופק מאצות.
החל משנת 2010 סבלה החברה מהפסדים גדולים שנאמדו בשנת 2013 בכ־233 מיליון ליש"ט, אלו הובילו לקיצוץ חד בקווי הטיסות המופעלות על ידי החברה ובכמות העובדים.
כחלק מההתמודדות עם הבעיה, בשנת 2012 רכשה חברת התעופה האמריקאית דלתא איירליינס את כל מניותיה של סינגפור איירליינס בחברה וזו נדרשה לעזור בייצוב החברה.
ביולי 2017 הודיעה החברה כי תיכנס לשותפות עם תאגיד התעופה אייר פראנס-KLM, כאשר אלו יירכשו 31% ממניותיה של חברת וירג'ין בחברה.
תהליך הרכישה צפוי להסתיים בתחילת שנת 2019 ובסיומו יישמר המותג וצורת ההפעלה הנוכחית שלו מבריטניה לצד שיתוף פעולה בין החברות בתאגיד.
במהלך שנת 2018 ניסתה החברה לרכוש את קובלט אייר, אך בסוף תהליך זה לא הסתיים.
ב-4 באוגוסט 2020, בעקבות משבר הקורונה, הגישה החברה בארצות הברית בקשה להגנה מפשיטת רגל צ'פטר 15.
בראשית שנת 2019 מונה למנכ"ל החברה שי וייס, הישראלי הראשון העומד בראש חברת תעופה בינלאומית לא ישראלית.
בשני למרץ 2023 החברה הצטרפה לברית התעופה skytaem.
לוירג'ין אטלנטיק הסכמי שותפות קוד עם החברות הבאות:
רשימת היעדים הפעילים של החברה נכון ליוני 2023:
הערביותדובאינמל התעופה הבינלאומי דובאיקו עונתיאיי בהאמהנסאונמל התעופה הבינלאומי לינדן פינדלינגאיי טרקס וקייקוספרובידנסיאלסנמל התעופה הבינלאומי פרובידנסיאלסאנטיגואה וברבודהסנט ג'ונסנמל התעופה הבינלאומי וי.סי בירדארצות הבריתאורלנדונמל התעופה הבינלאומי אורלנדואטלנטהנמל התעופה הבינלאומי
הרטספילד-ג'קסון אטלנטהבוסטוןנמל התעופה הבינלאומי לוגןוושינגטוןנמל התעופה הבינלאומי
וושינגטון דאלסטמפהנמל התעופה הבינלאומי טמפהלאס וגאסנמל התעופה הבינלאומי הארי רידלוס אנג'לסנמל התעופה הבינלאומי לוס אנגל'סמיאמינמל התעופה הבינלאומי מיאמיניו יורקנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ.
תקומהסן פרנסיסקונמל התעופה הבנלאומי סן פרנסיסקוברבדוסכרייסט צ'רץ'נמל התעופה הבינלאומי גרנטלי אדמסג'מייקהמונטיגו ביינמל התעופה הבינלאומי סנגסטרגרנדהסנט ג'ורג'נמל התעופה הבינלאומי מוריס בישופדרום אפריקהיוהנסבורגנמל התעופה הבינלאומי
טמבוקייפ טאוןנמל התעופה הבינלאומי קייפטאוןקו עונתיהאיים המלדיביםמאלהנמל התעופה הבינלאומי ולנהקו עונתיהודובנגלורנמל התעופה הבינלאומי קמפגוודהניו דלהינמל התעופה הבינלאומי אינדירה גנדימומבאינמל התעופה הבינלאומי
המאוחדתבלפסטנמל התעופה הבינלאומי בלפסטקו עונתילונדוןנמל התעופה הית'רובסיס מבצעימנצ'סטרנמל התעופה מנצ'סטרבסיס מבצעיישראלתל אביב יפונמל התעופה בן-גוריוןצפוי לחזור לשירות באוקטובר 2025ניגריהלאגוסנמל התעופה הבינלאומי
והגרנידיניםקינגסטאוןנמל התעופה הבינלאומי ארגיילסנט לוסיהפורט וייהנמל התעופה הבינלאומי היוונורהקו עונתי
צי המטוסים של החברה נכון יוני 2023:
כלי טיס בצי בהזמנה נוסעים הערות J W Y סה"כאיירבוס A330-30010—3148185264יוחלף על ידי איירבוס
ב-25 בספטמבר 2019 החלה החברה להפעיל טיסה סדירה באופן יום-יומי בין שדה התעופה הית'רו שבלונדון לנמל התעופה בן-גוריון שבתל אביב.
החברה מפעילה משרד של Virgin Atlantic Cargo שנמצא באזור המטענים בנמל התעופה.
עד למלחמת חרבות ברזל החברה הפעילה טיסה יומיות בין לונדון לתל אביב.
הטיסות בוצעו במטוסי בואינג B787-9 ואירבוס A330-300.
המכון הפוליטכני של וירג'ינה ואוניברסיטת המדינה הוא מוסד אקדמי ציבורי ללימודים פוליטכניים בעיר שבווירג'יניה, ארצות הברית.
אף שווירג'יניה טק היא אוניברסיטה רב-תחומית, תוכניות הלימוד בחקלאות, בהנדסה, באדריכלות, ביערנות וברפואה וטרינרית, הן התוכניות הבולטות ונחשבות לטובות במוסד.
וירג'יניה טק היא אחת ממספר קטן של אוניברסיטאות ציבוריות בארצות הברית שבהן מסלול הכשרה לקצונה צבאית.
פרסומה של וירג'יניה טק בא לה, לא רק בזכות תוכניות הלימוד הקיימות בה, אלא גם בזכות מיקומה בעמק ניו ריבר, בפינה הדרום מערבית של וירג'יניה, בהרי הבלו רידג' שהם חלק מהרי האפלצ'ים.
בשנים האחרונות זכתה האוניברסיטה להכרה בארצות הברית בזכות נבחרת הפוטבול המוצלחת שלה.
בשנת 1872 רכשה האספה הכללית של מדינת וירג'יניה את המבנים של בית ספר מתודיסטי קטן במחוז מונטגומרי, ובמימון של המדינה הוקמה במקום "מכללת וירג'יניה לחקלאות ולימודים מכניים".
בשנים 1891–1907 עברה המכללה ארגון מחדש והפכה למכללה מסורתית עם מסלול לימודים בן 4 שנים (אף שנותרו בה המחלקות למכניקה ולהנדסה).
בעקבות השינוי שונה שמה של המכללה ונקרא "המכללה לחקלאות וללימודים מכניים והמוסד הפוליטכני של וירג'יניה" ובשנת 1944 שונה שמו של המוסד פעם נוספת והוא נקרא: "המוסד הפוליטכני של וירג'יניה", שם שהיה שגור בפי רבים זמן רב קודם לכן.
בשנת 1923 קיבלה המכללה הכרה מלאה כמוסד אקדמי ובאותה עת הופחתה הדרישה על התלמידים להשתתפות בקורסי הכנה טרום-צבאיים לשנתיים בלבד (במקום ארבע לפני כן).
בשנת 1966 הופסקה הדרישה להשתתפות במסלול ההכשרה הצבאי והפך למסלול בחירה.
בשנת 1970 שונה שמה של המכללה פעם נוספת ונוספו לו המילים "ואוניברסיטת המדינה" כדי לציין את היותו מוסד ציבורי מרכזי ללימודים אקדמיים רב תחומיים (ולא רק פוליטכניים) במדינת וירג'יניה.
בשנת 1973 הותרה לראשונה השתתפות נשים במסלול ההכשרה הצבאי.
בתחילת שנות ה-90, מבלי שנעשתה הכרזה רשמית על כך, החלה האוניברסיטה להתיר את הצגתה בשם המקוצר "וירג'יניה טק".
נכון לתחילת המאה ה-21 מופיע השם המקוצר על רבים מן המסמכים הרשמיים של המוסד, אף שעל התעודות המוענקות לבוגרים מופיע עדיין השם המלא.
המוסד אף ידוע בראשי התיבות VT, המופיע אף בשם אתר האינטרנט של המוסד: vt.edu.
כיום המוסד נחשב לאחת משלוש אוניברסיטאות הדגל במערכת המוסדות הציבוריים להשכלה גבוהה של מדינת וירג'יניה (ביחד עם אוניברסיטת וירג'יניה ומכללת ויליאם ומרי).
ב-16 באפריל 2007 התרחש בתחומי קמפוס האוניברסיטה אירוע ירי שבמהלכו נרצחו 27 סטודנטים וחמישה אנשי צוות.
כמו כן נפצעו בני אדם נוספים.
היה זה אירוע ירי לשם רצח המוני החמור ביותר, בידי מתנקש בודד, בתולדות ארצות הברית.
בסתיו 2006 קיבל המוסד 19,046 בקשות להתקבל ללימודי תואר ראשון ומתוכן התקבלו ללימודים 67% (כ-12,700).39% מכלל המתקבלים (כ-5,000 סטודנטים) בחרו ללמוד במוסד.
בווירג'יניה טק כ-60 תוכניות לימוד שונות לקבלת תואר ראשון וכ-140 תוכניות לימוד לקבלת תואר שני ושלישי.
תוכניות הלימוד נלמדות בבית הספר לחקלאות ולמדעי החיים, בית הספר לאדריכלות וללימודים אורבניים, בית הספר לאמנות ולמדעי הרוח, בית הספר לעסקים, בית הספר להנדסה, בית הספר למשאבי טבע, בית הספר למדע, ובית הספר לרפואה וטרינרית.
בבית הספר לחקלאות ומדעי החיים מתקיימת התוכנית היחידה במוסד שאורכה שנתיים בלבד, להכשרת טכנאי חקלאות.
וירג'יניה טק מדורגת במקום ה-34 מבין האוניברסיטאות הציבוריות בארצות הברית, ובמקום ה-77 מבין כל האוניברסיטאות בארצות הברית.
התוכנית ללימודי תואר ראשון בבית הספר להנדסה דורגה במקום ה-9 בארצות הברית מבין המוסדות הציבורים ובמקום ה-17 מבין כל מוסדות הלימוד המוכרים להנדסה המציעים מסלול לתואר דוקטור.
הקמפוס של וירג'יניה טק ממוקם בעיר בלקסבורג בווירג'יניה.
שטח הקמפוס למעלה מעשרת אלפים דונם.
רוב הבניינים בקמפוס המרכזי בנויים מאבן גיר מקומית.
לקמפוס של וירג'יניה טק יש כוח משטרה מקומי בן כארבעים שוטרים.
וירג'יל תומסון היה מלחין אמריקאי ממיזורי, שהרקע הכפרי שלו בא לידי ביטוי ביצירותיו.
תומסון למד בפריז אצל המלחינה נדיה בולאנז'ה ואחר התיישב בניו יורק לצד אהרן קופלנד.
בין השנים 1940–1954 שימש כמבקר המוזיקה של ההראלד טריביון.
כתיבתו בנושאי מוזיקה מצטיינת בשנינות ובשיפוט עצמאי.
בשנות ה-30 של המאה העשרים עבד תומסון כמלחין תיאטרון וקולנוע.
ההזמנה הראשונה שלו לקולנוע הייתה לסרט "המחרשה שהבקיעה את המרחבים", בתמיכת מנהל ההתיישבות של ארצות הברית.
תומסון הלחין את המוזיקה גם לסרט "הנהר", עוד הפקה במימון מנהל ההתיישבות.
בשנת 1949 קיבל את פרס פוליצר למוזיקה על המוזיקה שהלחין לסרט "סיפור לואיזיאנה".
תומסון עבד עם גרטרוד שטיין על האופרות "ארבעה קדושים בשלוש מערכות" ו"האם של כולנו".
וירג'ין גלקטיק היא חברה שיסד סר ריצ'רד ברנסון, ותכליתה הטסת תיירים לחלל בטיסות תת-מסלוליות, ובעתיד אף למסלול סביב כדור הארץ.
בסיסה של החברה ממוקם בניו מקסיקו 72 קילומטר צפונית ללאס קרוסס ו-48 קילומטר מזרחית לעיר טרות' אור קונסקוונסז, שם מוקם בסיס פעילות לטיסות חלל מסחריות המכונה Spaceport America.
זכיית מטוס החלל ספייס שיפ 1 (Spaceship One) בפרס לאחר שעמדה במשימה בשנת 2004, היווה את ירית הפתיחה להקמת חברת וירג'ין גלקטיק שהתכוונה לבנות מטוס חלל דומה לספייס שיפ 1 ולשגר באמצעותה תיירים לטיסה קצרה אל גבול החלל וחזור.
בשלב זה הודיע ברנסון כי שירות הנוסעים לחלל יחל ב-2007.
בשנת 2005 הוקמה החברה "The Spaceship Company" במטרה למסחר את הטיסות לחלל, בשותפות עם ברט רוטאן שהחזיק ב-30% מהמניות.
בשלב זה 40 אלף איש כבר נרשמו כלקוחות פוטנציאלים.
בנייתו של מטוס החלל הראשון
דגם מטוס החלל שנבנה על ידי החברה ושאמור להוות את הכלי העיקרי של חברת וירג'ין גלקטיק נקרא Spaceship Two.
מטוס החלל דמה חיצונית למטוס חלל שזכתה בפרס ה-X, ה-Spaceship One, אך הייתה גדולה ממנה ושונה במובנים רבים.
מטוס החלל יועד להטיס שישה נוסעים, בעזרת שני אנשי צוות.
ברנסון עמד על כך שלתיירי החלל תינתן האפשרות להתנתק מכיסאותיהם ולרחף בתא מטוס החלל, דבר שהכתיב שינויי תכנון מרובים במבנה מטוס החלל.
מטוס החלל נישא מתחת לגחון מטוס בואינג 747 ששופץ ויועד למשימה זו (האביר הלבן שמו).
הוא היה אמור לשאת אותה לגובה של כ-12 קילומטר ומשם מטוס החלל נפרד ממנו.
במקביל החברה פיתחה מטוס נושא חדש בשם וויט נייט 2 שבנוי כדי לשאת את מטוס החלל Spaceship Two ממנו הוא נפרד בגובה של 45 אלף רגל, ומפעיל את מנועיו הרקטיים, ונוסק לגובה החלל.
בפברואר 2008 החלה "וירג'ין גלקטיק" למכור כרטיסים לפרויקט תמורת 200 אלף דולר, תמורת שהייה של חמש דקות בחלל עם המטוס.
ביולי 2009 השקיעה חברת אבאר, שבבעלות ממשלת אבו דאבי, 280 מיליון דולר תמורת 32% בחברת "ווירג'ין גלקטיק", לפי שווי שוק של כ-900 מיליון דולר.
בנוסף דווח כי "וירג'ין גלקטיק" תפעיל טיסות גם משדה תעופה באבו דאבי, כחלק מתוכנית ממשלתית להפוך את האמירות למרכז תיירות בינלאומי.
בעקבות ההשקעה פתחה ארצות הברית בחקירה, בשל חשש ששיתוף טכנולוגיית חלל מארצות הברית עם מדינה ערבית היא סיכון ביטחוני.
החקירה נסגרה תוך זמן קצר.
ב-7 בדצמבר 2009 הוצגו לראשונה בקליפורניה מטוס החלל Spaceship Two (שמו של מטוס החלל הספציפי הזו היה VSS Enterprise) וכלי השיגור שלו, "האביר הלבן 2".
מטוס החלל היה אמור להתחיל לשאת תיירים לחלל כבר בשנת 2009 אך בפועל מטוס החלל שונה ושופץ במשך עוד שלוש שנים בטרם נכנס לניסויי טיסה.
גם אחר כך החברה התקשתה לעמוד בהבטחותיה ודחתה את מועד הטיסה המסחרית הראשונה שוב ושוב.
בין 2011 ל-2014 ביצע מטוס החלל VSS Enterprise בסביבות 15 ניסויי דאייה ללא הפעלת המנוע לאחר ששוחר מהמטוס הנושא בגובה רב, וכן ארבעה ניסויי טיסה בהם הופעל המנוע הרקטי שלה, אך בשלוש הטיסות הראשונות הופעל המנוע לכעשרים שניות בלבד.
מהירות מטוס החלל הגיעה לכ-1.4 מאך וגובה הטיסה לא עלה על 22 קילומטר.
במאי 2014 קיבלה החברה אישור להטיס נוסעים.
ב-31 באוקטובר 2014 בוצעה טיסת ניסוי רביעית במספר, במהלכה התרסק מטוס החלל.
אחד הטייסים נהרג והאחר נפצע.
בנייתו של מטוס החלל שני
בכך הצליחה החברה לראשונה לשגר כלי טיס ובו שני אנשים אל גובה החלל (לפחות לפי חלק מההגדרות).
זוהי נקודת ציון בולטת במיוחד לאור העובדה שהיא התעכבה במשך כמעט עשור.
באוקטובר 2018 הודיעה ברנסון כי הוא יטוס עם VSS Unity בתחילת 2019.
בשנת 2019 החברה העבירה את הפעילות שלה לנמל החלל אמריקה.
בפברואר 2019 טסה שוב VSS Unity ועל סיפונה שלושה אנשים, זוג טייסים ועובדת החברה, הפעם הגיע כלי הטיס לגובה 89.9 ק"מ וקבע בכך שיא גובה חדש.
אולם הטיסה המסחרית הראשונה התעכבה שוב.
באוקטובר 2019 הונפקה חברת "וירג'ין גלקטיק" ב.
ב-22 במאי 2021, הצליחה החברה לבצע את הטיסה הראשונה המאוישת לחלל מניו מקסיקו עם מטוס החלל VSS Unity 21
ב-11 ביולי 2021 המריאו ברנסון, שלושה מעובדי וירג'ין גלקטיק ושני טייסים בטיסת ניסוי של מטוס החלל VSS Unity לגובה של 85.3 ק"מ, ובכך היו לתיירים הראשונים שמגיעים לחלל בטיסה מסחרית.
מטוס החלל נישא בידי המטוס הנושא Space Ship Two לגובה של כ-14 ק"מ, משם נסק עצמאית, ונחת בשלום.
ברנסון הצהיר שבכך הגשים את חלומו מאז ייסוד וירג'ין גלקטיק 17 שנה קודם לכן.
עם זאת, מדובר בטיסה לגובה המוגדר כגבול החלל רק על פי רשות התעופה הפדרלית בארצות הברית, ולא על פי ההגדרה העולמית הרווחת של הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה לגבול החלל כקו קרמן, הנמצא בגובה 100 קילומטר.
חודש לאחר שטס לחלל מכר ברנסון מניות של חברת "וירג'ין גלקטיק" בשווי 300 מיליון דולר.
החברה תכננה להפעיל טיסות מסחריות אל גבול החלל החל מ-2022, אך כל כלי הטיס שלה קורקעו במסגרת חקירת טיסת הניסוי על ידי רשות התעופה הפדרלית.
החקירה נפתחה בשל חריגה מהשטח שהוקצה לטיסה, בניגוד לנוהלי הבטיחות וללא דיווח בזמן אמת.
בפברואר 2022 החלה מכירת מקומות לציבור בעלות של 450,000 $.
הטיסה המסחרית הראשונה בוצע ביוני 2023. טיסה זו באורך כ-14 דקות הגיע לגובה של 85.1 ק"מ ועל הסיפון היו 6 אנשים, רובם אנשי חיל האוויר האיטלקי.
טיסה מסחרית ראשונה עם תיירי חלל בוצע ב-10 באוגוסט.
היא כללה 3 עובדי החברה ו-3 תיירים:ספורטאי בריטי ואם ובייתה מאנטיגואה וברבודה.
טיסה נוספת עם 3 תיירים על הסיפון נערכה ב-8 בספטמבר 2023.
נכון לאוגוסט 2023 נמכרו כ-800 כרטיסים וטיסות מתוכננות בתדירות של טיסה בחודש.
תחום הליבה של חברת וירג'ין גלקטיק הוא תיירות חלל מסחרית.
עיצובים ראשוניים של חלליות המסוגלות להגיע למסלול הוצגו על ידי ברט רוטאן, מתכנן מטוס החלל של וירג'ין גלקטיק.
תיירות חלל מסלולית תוכל להתבסס בין היתר על תחנות חלל מיוחדות פרי תכנון של חברת ביגאלו אירוספייס.
בנוסף לטיסות חלל תת-מסלוליות, שוקלים בחברת וירג'ין גלקטיק לפתח מטוס חלל עם יכולת הגעה למסלול, וכמו כן להשתמש במטוס האם המיועד לנשיאת מטוס החלל, כמטוס נושא למשגר לוויינים אווירי שהחברה עוסקת בפיתוחו.
באפריל 2006 הכריז על פרויקט להקמת מלונות בחלל.
חברת וירג'ין גלקטיק מפעילה מספר נציגויות בעולם, לשיווק טיסות החלל המסחריות שלה.
נציגויות החברה פועלות באירופה, איחוד האמירויות במפרץ הפרסי, יפן, הודו, אוסטרליה וניו זילנד.
ב-4 בנובמבר 2007, הכריזה וירג'ין גלקטיק על תחילת הפעילות שלה בישראל.
וירג'יניה ביץ היא עיר בדרום-מזרח מדינת וירג'יניה שבארצות הברית.
מבחינת אוכלוסייה היא העיר הגדולה ביותר במדינה זו ומכילה כ-440 אלף תושבים.
העיר היא חלק מאזור מטרופוליטני גדול המכונה האמפטון רודס שבו כ-1.7 מיליון תושבים.
שטחה המוניציפלי של העיר 1,288 קמ"ר.
לעיר אזור תיירות מפותח המשתרע על רצועת חוף שאורכה כ-60 ק"מ (החוף התיירותי הארוך ביותר בעולם על-פי ספר השיאים של גינס), הכולל במרכזו טיילת רחבה באורך של כ-5 ק"מ.
בעיר נמצא גם בסיס אוויר צבאי גדול של חיל הים של ארצות הברית שבו מתאמנים צוותים של נושאות המטוסים של ארצות הברית, וכן שני בסיסים קטנים יותר.
בקצה הצפון-מערבי של העיר נמצא צידה האחד של מנהרת מפרץ צ'ספיק, מערכת הגשר-מנהרה הארוכה ביותר בעולם (כ-37 ק"מ) המגשרת מעל ומתחת
הצ'ספיים היו הילידים ההיסטוריים של האזור הידוע כיום כ-Tiewater בווירג'יניה בזמן המפגש האירופי.
מעט ידוע עליהם אך עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שהם היו קשורים לאנשי קרולינה אלגונקוויאן, או פמליקו.
הם היו מדברים באחת מהשפות האלגונקוויאניות, אשר היו נפוצות בקרב השבטים הרבים של אזור החוף, שהרכיבו את הקונפדרציה הרופפת של Powhatan, שהייתה מונה עשרות אלפים באוכלוסייה.
הצ'ספיאן כבשו אזור שמוגדר כיום כערים העצמאיות נורפוק, פורטסמות', צ'ספיק ווירג'יניה ביץ'.
בשנת 1607, לאחר הפלגה של 144 ימים, שלוש ספינות בראשות קפטן כריסטופר ניופורט, ובהן 105 גברים ונערים, הגיעו ליבשה הראשונה שלהם בעולם החדש ביבשת, היכן שהפה הדרומי של מפרץ צ'ספיק פוגש את האוקיינוס האטלנטי.
הם קראו לו כף הנרי, על שם הנרי פרדריק, נסיך ויילס, בנו הבכור של מלך אנגליה ג'יימס הראשון.
המתיישבים האנגלים הללו של חברת וירג'יניה מלונדון המשיכו הלאה מאזור זה, מכיוון שהם קיבלו פקודות לחפש אתר רחוק יותר פנימה, שיהיה מוגן יותר מספינות של מדינות אירופה המתחרות.
הם יצרו את יישוב הקבע הראשון שלהם בצד הצפוני של נהר ג'יימס בג'יימסטאון.
אדם ת'ורוגוד (1604–1640) מקינגס לין, נורפוק, אנגליה הוא אחד האנגלים המוקדמים ביותר שהתיישבו באזור זה, שפותח בתור וירג'יניה ביץ'.
בגיל 18, הוא התחייב כמשרת חוזי לשלם עבור המעבר לקולוניית וירג'יניה בתקווה לשפר את חייו.
הוא הרוויח את חירותו לאחר מספר שנים והפך לאזרח מוביל באזור.
בשנת 1629, הוא נבחר לבית בורגס עבור אליזבת סיטי, אחת מארבע "ערים" (או התאגדויות) שהיו אזורים מחולקים שהוקמו בשנת 1619.
במאות הראשונות אזור זה היה כפרי ומפותח לחקלאות מטעים.
בסוף המאה ה-19, אזור הנופש הקטן של וירג'יניה ביץ' התפתח במחוז הנסיכה אן לאחר הגעת שירות הרכבות לחוף ב-1883. מלון וירג'יניה ביץ' נפתח ומופעל על ידי חברת הרכבות והשיפורים של נורפוק ווירג'יניה ביץ' על שפת האוקיינוס, ליד הקהילה הקטנטנה של סיאטאק.
המלון עוקל והרכבת התארגנה מחדש ב-1887. המלון שודרג ונפתח מחדש בשנת 1888 כמלון הנסיכה אן.
בשנת 1891, האורחים במלון החדש צפו בהריסות ובמאמצי ההצלה של שירות הצלת החיים של ארצות הברית עבור דיקטטור הנביחות הנורווגי.
דמותה של הספינה, שנשטפה על החוף מספר ימים לאחר מכן, הוקמה כאנדרטה לזכר הקורבנות והמחלצים.
הוא עמד לאורך חוף האוקיינוס במשך יותר מ-50 שנה.
במאה ה-21, הוא שימש השראה לצמד אנדרטאות הגברת הנורווגית התואמות, שפוסלו על ידי Ørnulf Bast והותקנו בווירג'יניה ביץ' ובמוס, נורווגיה.
אתר הנופש היה תלוי בתחילה בשירותי רכבת ועגלות חשמליות.
השלמת שדרת וירג'יניה ביץ' ב-1922, שהשתרעה מנורפוק לחוף האוקיינוס, פתחה את המסלול למכוניות, אוטובוסים ומשאיות.
שירות רכבות הנוסעים לחוף האוקיינוס הופסק בסופו של דבר עם עלייה בתנועת כלי רכב.
אתר הנופש ההולך וגדל וירג'יניה ביץ' הפך לעיירה מאוגדת ב-1906. במהלך 45 השנים הבאות, וירג'יניה ביץ' המשיכה לצמוח בפופולריות כמקום נופש עונתי.
בתי הקזינו הוחלפו בפארקי שעשועים ואטרקציות משפחתיות.
בשנת 1927 נפתח מלון קאבלייר והפך למקום נופש פופולרי.
וירג'יניה ביץ' קיבלה מעמד כעיר עצמאית ב-1952, אם כי נותרו קשרים בינה לבין מחוז הנסיכה אן.
בשנת 1963, לאחר שהמצביעים בשני תחומי השיפוט העבירו משאל עם תומך, ובאישור האספה הכללית של וירג'יניה, אוחדו שתי חלוקות המשנה הפוליטיות כעיר עצמאית חדשה וגדולה בהרבה, תוך שמירה על השם הידוע יותר של אתר הנופש וירג'יניה ביץ'.
המרכז האזרחי של אלן ב.
שפרד ("הכיפה"), מבנה משמעותי בתולדות העיר, נבנה בשנת 1958, והוקדש לקריירה של תושב וירג'יניה ביץ' לשעבר והאסטרונאוט אלן שפרד.
ככל שהאזור השתנה, הכיפה שימשה לעיתים קרובות כאולם בינגו.
הבניין נהרס ב-1994 כדי לפנות מקום לחניון עירוני ולפיתוח עתידי אפשרי.
נדל"ן, ביטחון ותיירות הם סקטורים מרכזיים בכלכלת וירג'יניה ביץ'.
קבוצות ציבוריות ופרטיות מקומיות שמרו על אינטרס בפיתוח מחדש של נדל"ן, וכתוצאה מכך נוצרו מספר פרויקטים ציבוריים-פרטיים משותפים, כגון פארקים מסחריים.
דוגמאות לפיתוח ציבורי-פרטי כוללות את מרכז הכנסים של וירג'יניה ביץ', מלון הילטון אושן פרונט ומרכז העיר וירג'יניה ביץ'.
העירייה סייעה במימון הפרויקט באמצעות מימון תוספת מס: יצירת אזורי מס מיוחדים והקמת רחובות ותשתיות נלוות לתמיכה בפיתוחים.
מרכז העיר נפתח בשנת 2003, עם המשך הבנייה הקשורה.
מרכז הכנסים נפתח בשנת 2005.
השטחים הפנויים בעיר החלו להיגמר לבנייה חדשה מצפון לקו הירוק, גבול צמיחה עירוני המפריד בין החלקים הצפוניים והכפריים העירוניים של העיר.
מילוי ופיתוח של שכונות מגורים הציב מספר מגבלות תפעול על Naval Air Station Oceana, בסיס מטוסי קרב מרכזי של הצי האמריקני.
בעוד הבסיס האווירי נהנה מתמיכה רחבה מווירג'יניה ביץ' בכללותו, ועדת ההתאמה והסגירה של בסיס הפנטגון הציעה לסגור את אוקיאנה במהלך העשור הבא.
בשנת 2012 מטוס חיל הים שהמריא מאוקיאנה חווה כשל במנוע והתרסק לתוך מתחם דירות.
מחנק הקרקע הזה הוביל לפיתוח מישור שיטפונות.
במהלך הוריקן מתיו, המשקעים הרבים הציפו למעלה מ-2000 בתים והותירו כמה שכונות עם מים עומדים במשך ימים.
לאור הסיכונים הגוברים להצפות עקב שינויי האקלים והדחף של נזקי ההוריקן, העיר דחתה מספר הצעות פיתוח נוספות.
הדחייה הזו הייתה משמעותית משתי נקודות מבט.
ראשית, ערים דוחות בנייה לעיתים רחוקות מאוד, מה שממחיש את השינוי בתפיסה הציבורית.
שנית, דחיות אלו הובילו לתביעות של היזמים.
דחיית התביעות הללו בבתי המשפט מהווה תקדים לסוגים אחרים של מאמצי הסתגלות לשינויי אקלים מקומיים בעתיד.
ראש העיר דייר, שדן בעניין, ציין, "זה עימות עם המציאות.
ב-31 במאי 2019, התרחש ירי המוני בבניין ממשלתי עירוני בווירג'יניה ביץ'.
עובד לשעבר נכנס לבניין וירה ללא הבחנה, הרג 12 בני אדם ופצע ארבעה אחרים לפני שמת מפצע ירי שנורה על ידי השוטרים.
על פי הלשכה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, לעיר שטח כולל של , מתוכם הוא קרקע ו 49.9%) הוא מים.
זוהי העיר הגדולה ביותר בווירג'יניה בשטח כולל והעיר השלישית בגודלה לפי שטח יבשתי.
הגובה הממוצע הוא מעל פני הים.
חלק עיקרי מהעיר מתנקז אל מפרץ צ'ספיק דרך נהר ה-Lynnhaven ויובליו.
העיר ממוקמת בפינה הדרום-מזרחית של וירג'יניה באזור המפטון רודס הגובל באוקיינוס האטלנטי.
בעוד וירג'יניה ביץ' היא העיר המאוכלסת ביותר ב-MSA, היא למעשה מתפקדת כיום יותר כפרבר.
העיר נורפוק מוכרת כמחוז העסקים המרכזי, בעוד שמחוז הנופש על שפת הים וירג'יניה ביץ' וויליאמבורג הם בעיקר מרכזי תיירות.
כאשר העיר המודרנית וירג'יניה ביץ' נוצרה בשנת 1963, על ידי איחוד של מחוז הנסיכה אן עם העיר וירג'יניה ביץ', העיר הגדולה שזה עתה הייתה מחולקת לשבעה רבעים: בייסייד, בלקווטר, קמפסוויל, ליןהייבן, הנסיכה אן, פונגו ווירג'יניה ביץ'.
הערה: מפקד האוכלוסין של ארצות הברית מתייחס להיספנים/לטינו כאל קטגוריה אתנית.
טבלה זו אינה כוללת לטינים מקטגוריות הגזע ומשייכת אותם לקטגוריה נפרדת.
34.4% מאוכלוסיית העיר מזוהה עם קהילות דתיות, לעומת 50.2% בכל הארץ.
בעיר יש 146,402 חסידים ו-184 קהילות דתיות שונות.
וירג'יניה ביץ' מורכבת ממגוון תעשיות, כולל מטה תאגידי לאומי ובינלאומי, יצרנים מתקדמים, קבלני ביטחון ועסקים בבעלות מקומית.
מיקומה והאקלים העסקי של העיר הפכו אותה למרכז של מסחר בינלאומי, מכיוון שכמעט 200 חברות זרות הקימו נוכחות, מיקום משרדים או המטה שלהן בצפון אמריקה בהמפטון רואדס.
ל-20 חברות בינלאומיות יש את המטה שלהן בארצות הברית או בצפון אמריקה בווירג'יניה ביץ', כולל חברות כמו Stihl, Busch Vacuum Solutions, IMS Gear ו-Sanjo Corte Fino.
חברות גדולות אחרות שבסיסן בווירג'יניה ביץ' כוללות את Amerigroup, רשת השידור הנוצרית ו-Operation Blessing International.
בנוסף, וירג'יניה ביץ' היא ביתם של מספר חברות קטנות וחדשניות, כמו Morphix Technologies, העוסקות בתעשייה צבאית.
וירג'יניה ביץ' דורגה במקום ה-45 ברשימת פורבס של המקומות הטובים ביותר לעסקים ולקריירה.
התיירות מייצרת נתח גדול מהכלכלה של וירג'יניה ביץ'.
עם הערכה של $857 מיליון שהושקעו בתעשיות הקשורות לתיירות, 14,900 משרות מספקות 2.75 מיליון מבקרים.
קופת העיר נהנית מכיוון שהמבקרים מספקים 73 מיליון דולר בהכנסות.
וירג'יניה ביץ' פתחה מרכז כנסים בשנת 2005 המספק מפגשים ואירועים של קבוצות גדולות.
מלונות לא רק על שפת האוקיינוס, אלא גם מתקבצים סביב מרכז העיר וירג'יניה ביץ' וחלקים אחרים של העיר.
גם מסעדות ותעשיות בידור נהנות ישירות מהתיירות של וירג'יניה ביץ'.
לווירג'יניה ביץ' יש מגזר חקלאי גדול שמייצר 80 מיליון דולר עבור כלכלת העיר.
מאה שבעים ושתיים חוות קיימות בווירג'יניה ביץ', בעיקר מתחת לקו הירוק בחלק הדרומי של העיר.
חקלאים יכולים למכור את הסחורה והמוצרים שלהם בשוק האיכרים של העיר.
וירג'יניה ביץ' היא ביתם של כמה בסיסים צבאיים של ארצות הברית.
אלה כוללים את NAS Oceana ומרכז האימון של הצי האמריקני Hampton Roads, ואת בסיס המשלוח המשותף מזרח הממוקם בקייפ הנרי.
בנוסף, NAB ליטל קריק ממוקם ברובו בתוך העיר וירג'יניה ביץ' אך נושאת כתובת נורפוק.
NAS Oceana הוא המעסיק הגדול ביותר בווירג'יניה ביץ'; ועדת BRAC ב-2005 קבעה ש-NAS Oceana חייבת לסגור אלא אם העיר וירג'יניה ביץ' תגנה בתים באזורים המוגדרים כ"אזורים פוטנציאליים לתאונות".
פעולה זו מעולם לא הייתה עמדתו של הצי של ארצות הברית; אכן, חיל הים לא המליץ על NAS Oceana לוועדת BRAC לסגירה אפשרית.
סוגיית הסגירה של NAS Oceana נותרה בלתי פתורה החל ממאי 2008
יתר על כן, ממוקם בנורפוק הסמוכה הוא המרכז המרכזי של הצי האטלנטי של הצי של ארצות הברית, בסיס הצי נורפוק.
54% מ-171,000 האנשים העובדים בווירג'יניה ביץ' גרים בעיר, 12% גרים בצ'ספיק ו-10% גרים בנורפוק.
99,600 אנשים נוספים נוסעים מווירג'יניה ביץ', כאשר 35% נוסעים לנורפוק ו-23% נוסעים לצ'ספיק.
האבטלה נחתכה כמעט בחצי בשנתיים האחרונות, משיא של 4.2% בינואר 2017 ל-2.8% ביוני 2019.
המונופול כאן ועכשיו: המהדורה האמריקאית (2015) של המשחק, שיצאה לכבוד יום הולדתו ה-80 של המשחק, כללה את וירג'יניה ביץ' כנכס שניתן לקנות, למכור ולסחור.
העיר נכללה לאחר שהסברו ערכה הצבעה מקוונת על מנת לקבוע אילו ערים יהפכו אותה לגרסה מעודכנת של המשחק.
וירג'יניה ביץ' קיבלה את מספר ההצבעות הרביעי בגובהו בתחרות המקוונת, מה שזיכה אותה במקום ירוק בלוח.
המקום העליון בטיילת הגיע לפייר, דרום דקוטה.
בסדרת הטלוויזיה, The Man in the High Castle (2015–2019), המתרחשת בשנות ה-60 חלופיות, מוזכרת וירג'יניה ביץ' כמקום של פלישה בסגנון D-Day של גרמניה הנאצית, שהובילה לתבוסה של ארצות הברית והכיבוש שלה.
וירג'ין (Virgin Group) הוא קונצרן שייסד איש העסקים הבריטי ריצ'רד ברנסון, ששייך לחברת קבוצת וירג'ין.
הקונצרן מאחד חברות בנות שכל אחת משתמשת בשם וירג'ין, הקונצרן מתמקד בעסקי תעופה, תיירות, בידור ופנאי.
ב-1972 ריצ'רד ברנסון, בעל חנות תקליטים שהיה בשלבי הקמתה של חברת התקליטים וירג'ין רקורדס ואולפן הקלטות, שהושכר לאמנים.
ברנסון שם את אמונו במייק אולדפילד, ואלבומו Tubular Bells היה האלבום הראשון שהפיקה החברה.
וירג'ין רקורדס החתימה מספר רב של אמנים בלתי שגרתיים ואף מעוררי שערוריות, שחברות התקליטים הגדולות חששו לעבוד עימן, דוגמת הסקס פיסטולס.
היא התמחתה בתחילה ברוק מתקדם, ובין היתר ייבאה להקות מאירופה (בעיקר מגרמניה), ובהמשך בפאנק ומה שכונה "גל חדש".
מבחינה עסקית חידשה החברה בתמחור נמוך.
כך למשל נמכר אלבום רוק מתקדם בשם "The Faust tapes" במחיר של תקליטון, והצליח להתברג בצמרת רשימת האלבומים רבי המכר על אף הסגנון הייחודי והאלמוניות היחסית של הלהקה.
בסוף שנות השבעים וראשית שנות השמונים של המאה ה-20 שגשגו עסקיו של ברנסון בתחומי המוזיקה ותחומים קרובים, ואף התרחבו.
הוא רכש מועדון לילה והקים חברה בת לוירג'ין רקורדס בארצות הברית.
פריצתו הגדולה, עם זאת, הייתה בתחום התעופה, בחברת וירג'ין אטלנטיק איירווייז (נתיבי אוויר אטלנטיים) שהוקמה ב-1984 על בסיס חברה קטנטנה קיימת, בשם "בריטיש אטלנטיק איירווייז", שהחזיקה זיכיון לקו טרנס-אטלנטי.
החברות פועלות במגוון רב של תחומים, ובאופן עצמאי למדי.
חלוקת הבעלות משתנה - חלקן בבעלות מלאה של ברנסון, חלקן בשליטתו, בחלקן יש לו מניות מיעוט, ובמקרים אחדים מוענק הזיכיון לשם "וירג'ין" לעסקים שאין לו כל חלק בהם.
שם המותג "וירג'ין" נכלל ברוב שמות החברות.
מטה הקבוצה נמצא בלונדון ומוקד הפעילות העסקית נמצא בבריטניה, אך חלק גדול מן העסקים פועלים או רשומים בארצות הברית, מרכזם של אחרים באוסטרליה או במקומות אחרים בעולם - למשל חברת תעופה ניגרית.
הקבוצה כוללת גם רשתות בינלאומיות כמו "וירג'ין מגהסטורס".
כמה מתחומי העיסוק העיקריים של חברות בקבוצה:
תעופה - נוסף על וירג'ין אטלנטיק קיימות בקבוצה חברות נוספות, בהן חברות התעופה הזולות וירג'ין אוסטרליה שבסיסה באוסטרליה, ווירג'ין אמריקה שבסיסה בסן פרנסיסקו.
תיירות ונסיעות - סוכנויות נסיעות, מלונות ייחודיים, שירותי הזמנת כרטיסים
רכבות - חברת "וירג'ין רייל" הבריטית, יוזמה שאפתנית ורבת סיכון של ברנסון, נוסדה ב-1997. וירג'ין מחזיקה כיום ב-49% מן החברה.
מוזיקה - חברת התקליטים V2, רדיו, פסטיבלי המוזיקה V
תקשורת - טלפונים ניידים, שירותי אינטרנט, טלוויזיה בכבלים וטלפוניה ביתית
שירותים פיננסיים - כרטיסי אשראי
משקאות - "וירג'ין קולה" המשווקת כיום בבריטניה בלבד, "וירג'ין וודקה"
הוצאה לאור של ספרים (עם התמחות בספרות ארוטית) וקומיקס
קמעונאות - בעיקר בתחומי המוזיקה (דרך "וירג'ין מגהסטורס") והאלקטרוניקה הביתית
פעילות פנאי - רשת מכוני כושר, חברה לארגון ימי כיף
הקבוצה כשלה בהתמודדות על הפעלת הלוטו בבריטניה (המופעל על ידי זכיין פרטי) ב-1997.
וירג'ין רדיו - היום שייך לחברת SMC
וירג'ין אטלנטיק - חברת תעופה מתחרה לבריטיש איירווייז
וירג'ין אמריקה - חברת תעופה שבסיסה בסן פרנסיסקו
וירג'ין רקורדס - חברת הקלטות בין הגדולות בעולם היום.
היום המותג שייך לחברת EMI
וירג'ין דרינקס - חברת משקאות משווקת וירג'ין קולה ווירג'ין וודקה
וירג'ין גלקטיק - מתעתדת לעסוק בתיירות חלל
בתחילת שנות האלפיים ניסתה חברת וירג'ין להיכנס לשוק הישראלי והשיקה משקאות תוססים בבקבוקים משפחתיים תחת המותג "וירג'ין קולה".
תשדיר הפרסומת שודר בטלוויזיה ועורר תרעומת.
בתשדיר נראו שני בקבוקי משקה מתנועעים ומתחככים זה בזה, באופן ששידר רמיזות מיניות.
בעקבות מחאות ציבוריות, קבעה ועדת ערר כי התשדיר פוגע ברגשות הציבור ועומדות בניגוד לכללי האתיקה בפרסום.
הדבר התבלט במיוחד לאור העובדה שהתשדיר שודר בחופש הגדול, עת צופים ילדים ובני נוער רבים בטלוויזיה בשעות הלילה.
לבסוף הוחלט להגביל את שידור התשדיר לשעה 21:00 ואילך, אך הותר לשדר טיזרים במהלך היום המפנים את הצופה לגרסה המלאה.
בסופו של דבר, נכשל הניסיון להחדיר את המוצר לשוק הישראלי, והמשקאות התוססים של וירג'ין ירדו מהמדפים.
בדיעבד, התברר כי אחת הסיבות לכישלון הייתה אי-התאמה בין קהל היעד (סיסמת הפרסום הייתה: "צעירים תוססים הנהנים מהעולם") לבין אופן השיווק (בקבוקים משפחתיים).
וירג'יניה סקוויירס הייתה קבוצת כדורסל אמריקאית ששיחקה במסגרת ליגת ה-ABA בין השנים 1967–1976. הקבוצה נוסדה ב-1967 בעיר אוקלנד תחת השם אוקלנד אוקס, ומשם עברה לוושינגטון די.
תחת השם וושינגטון קאפס ולווירג'יניה תחת השם וירג'יניה סקוויירס.
בשנת 1976 הקבוצה התפרקה לאחר שנקלעה לקשיים כלכליים.
הקבוצה מחזיקה בשני שיאי ABA: שיאנית הנקודות למשחק אחד ושיאנית הנקודות לרבע.
וירג'ינה סקוויירס נוסדה בשנת 1967 בעיר אוקלנד, קליפורניה, תחת השם אוקלנד אוקס והייתה אחת החברות המייסדות של ליגת ה-ABA.
האוקס היו בבעלות חלקית של הזמר פאט בון ואף זכו באליפות הליגה בעונת 1968/9. מדי הקבוצה היו בצבעים ירוק וזהב.
הקבוצה נודעה בשל סכסוך חריף שהיה לה עם קבוצת סן פרנסיסקו ווריורס מליגת ה-NBA בעניין החוזה עם השחקן ריק בארי.
בארי, אשר זכה בתואר רוקי השנה, הוביל את הווריורס לגמר ה-NBA בעונת 1966/7, אך בעונה שלאחר מכן ישב על הספסל עקב כעסו על ההנהלה על כך שלא שילמו לו תמריצים שלדבריו הגיעו לו.
בעונת 1968/9 עבר בארי ל"אוקס" והוביל אותם לאליפות.
למרות האליפות שבה זכתה, ההשקעה בקבוצה התבררה כלא רווחית עבור בון ושותפיו.
האוקס מכרו כרטיסים מעטים למשחקיהם, בעיקר בשל הקרבה הגאוגרפית לווריורס.
באחד המשחקים הם אף מכרו רק 2,500 כרטיסים.
כשהקבוצה עמדה בפני סגירה, מכר אותה בון לעורך הדין ארל פורמן מוושינגטון.
פורמן העביר את הקבוצה לוושינגטון בעונת 1969/70 ושינה את שמה לוושינגטון קאפס.
הקאפס שמרו על צבעי מדיהם, אך צבעי הסמליל שלהם שונו לאדום, לבן וכחול – צבעי ארצות הברית.
משום מה, המשיכה הקבוצה לשחק בבית המערבי של הליגה, דבר שאילץ אותם לנסוע מרחקים ארוכים יותר מכל קבוצה אחרת.
כמו כן, מצב מכירת הכרטיסים לא השתפר, ככל הנראה בגלל מיקומו של האצטדיון שבו שיחקה הקבוצה בשכונת ניר נורת'איסט שהפכה מוזנחת בסוף שנות ה-60'.
הקבוצה שיחקה בוושינגטון עונה אחת בלבד.
הבעלים של קבוצת בולטימור בולטס, אייב פולין, רצה להעביר את קבוצתו שלו לוושינגטון, אך הוא לא רצה שהקאפס יהיו גם בעיר.
כתוצאה מכך, שכנעו בעלי הקבוצות האחרים בליגה את פורמן להעביר את הקבוצה בשנית.
פורמן החליט להפוך את הקבוצה לאזורית ולהעביר אותה לווירג'יניה, וכך שונה שמה של הקבוצה לווירג'יניה סקוויירס.
הסקוויירס קבעו את מרכזם בנורפוק, שם שיחקו את משחקיהם הביתיים במגרשה של אוניברסיטת אולד דומיניון, ובנוסף, הם שיחקו חלק משחקיהם הביתיים גם בהמפטון ובריצ'מונד ובעונתם הראשונה גם ברואנוק.
צבעי המדים של הסקוויירס שונו לאדום, לבן וכחול, בהתאם לסמליל הקבוצה.
ב-24 באוגוסט 1970 צוטט ריק בארי במגזין ספורטס אילוסטרייטד בהעירו הערות כנגד מדינת וירג'יניה ותושביה.
הערות אלה, יחד עם רצונו של פורמן לשפר את מצבה הכספי של הקבוצה, הובילו למכירתו לניו יורק נטס.
למרות מכירתו, סיימו הסקוויירס את עונתם הראשונה בווירג'יניה במקום הראשון בבית המזרחי.
בפלייאוף של אותה עונה הם הפסידו בסיבוב השני לקנטקי קולונלס.
בשנת 1971 ביצעו הסקוויירס את הבחירה מוצלחת ביותר שלהם בדראפט אי פעם, בבחרם את ג'וליוס אירווינג מאוניברסיטת מסצ'וסטס.
אירווינג היה להצלחה מסחררת כבר בעונת 1971/2 עם יכולת הקליעה המרשימה שלו והאקרובטיקה שלו על המגרש.
גם בעונה זו הגיעו הסקוויירס לסיבוב השני של הפלייאוף.
עונת 1972/3 סימנה את תחילת שקיעתה של הקבוצה.
שני הכישרונות שהיו לה, ג'וליוס אירווינג וג'ורג' גרווין, שיחקו יחד רק בשלב מאוחר של העונה, ובסוף העונה הקבוצה הגיעה רק לסיבוב הראשון של הפלייאוף.
בקיץ 1973 אירווינג אף נמכר לניו יורק נטס.
במהלך סוף השבוע של משחק אולסטאר בשנת 1974, נפוצו שמועות כי גרווין היה על סף מכירה לסן אנטוניו ספרס.
שמועות אלו הפכו לעובדה מוגמרת ב-30 בינואר של אותה שנה, וזאת על אף ניסיונותיו של נציב הליגה, מייק סטורן לסכל את המכירה בטענה כי מכירתו של הכוכב היחיד של הקבוצה אינה לטובת הליגה.
מכירתו של גרווין הכעיסה אוהדים רבים של הקבוצה ומכירות הכרטיסים צנחו.
בעונות 1974/5 ו-1975/6 הפסידה הקבוצה משחקים רבים, ומאמנה, אל ביאנקי פוטר.
בעונות אלו היה יחס הניצחונות וההפסדים 15–69, היחס הגרוע ביותר בתולדות ה-ABA.