tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2002 שווי הסחר הדו -צדדי של המדינות היה 1.294 מיליון יורו, מתוכם קצת יותר ממיליון אירו שיובאו על ידי ונואטו מסין, ויותר מ-200 אלף אירו שיובאו על ידי סין מוונואטו.
ונואטו מייבאת בגדים, נעליים, טקסטיל, תרופות, מזון ומוצרים תעשייתיים קלים, ואילו סין מייבאת צמחים, כפתורים ומוצרים חקלאיים.
נכון לשנת 2018, ונואטו חייבת לסין כ-220 מיליון דולר.
על פי דיווחים של "פיירפקס מדיה", ונואטו וסין מנהלות משא ומתן על מנת לאפשר לסין לפתוח בסיס צבאי קבוע בשטח ונואטו.
משרד החוץ הסיני ושר החוץ של ונואטו ראלף רגנוונו, דחו את הדיווח.
בשנת 2017 תרמה סין לוונואטו 14 כלי רכב צבאיים.
ביולי 2002 הופיעה להקת האקרובטיקה של מחוז חביי בוונואטו.
להקת התזמורת האקרובטית והעממית הסינית הופיעה במדינה ביוני 2007. הטלוויזיה המרכזית של סין משדרת בוונואטו מאז 2005. הרדיו הבינלאומי של סין זמין בוונואטו מאז 2007. מאז 1995 סיפקה סין מלגות לסטודנטים ונואטים ללימודים בסין.
בשנת 2008 תשעה סטודנטים ונואטים קיבלו מלגות.
החל מאותה השנה היו בוונואטו שני מורים לסינית שנשלחו על ידי סין.
בשנים 1982–2004 הכירה ונואטו ברפובליקה העממית של סין.
בנובמבר 2004 כוננה ממשלת ונואטו בראשותו של סרז' ווהור יחסים דיפלומטיים עם הרפובליקה הסינית (טאיוואן).
ממשלה זו נפלה בהצבעת אי אמון בחודש שלאחר מכן.
לאחר מכן היחסים עם הרפובליקה העממית הסינית חזרו למוטב.
ביולי 2019 גורשו שישה אזרחים סינים (חלקם עם דרכונים ונואטים) לסין באשמת הונאה באינטרנט.
האירוע עורר גינוי בינלאומי מכיוון שלא ניתנה לאנשים אפשרות להופיע בפני בית משפט והוחזקו ימים ללא במעצר.
בנובמבר 2019 העיתונאי דן מקגארי שהתגורר מחוץ לוונואטו (מן העיתון הוונואטי "דיילי פוסט"), לא הורשה לחזור למדינה לאחר שהואשם על ידי ראש הממשלה שרלוט סלוואי בדיווח שלילי על קשרי ונואטו עם סין.
יחסי ונצואלה–טורקיה הם היחסים הדיפלומטיים בין טורקיה לוונצואלה, אשר כוננו ב-1950.
בשל המרחק הגאוגרפי והעובדה ששתי המדינות התמקדו יותר בגאוגרפיה משלהן, היחסים נותרו מוגבלים עד 2016. לאחר מותו של הוגו צ'אווס במרץ 2013, סגן ראש הממשלה הטורקי, בשיר אטליי, השתתף בהלוויה ואמר כי מותו של נשיא ונצואלה המנוח רעד ברחבי אמריקה הלטינית.
הביקור בוונצואלה של סגן ראש הממשלה אטליי סומן כחשוב ביותר ליחסיה העתידיים עם ונצואלה.
בעקבות השותפות הכלכלית הגוברת בין ונצואלה וטורקיה באוקטובר 2016, טורקיש איירליינס החלה להציע טיסות ישירות מדצמבר 2016 המקשרות בין קראקס לאיסטנבול (דרך הוואנה, קובה) במאמץ "לקשר ולהרחיב את המגעים" בין שתי המדינות.
היחסים החלו להתפתח עם ההתפתחויות האחרונות וביקורים הדדיים ברמה גבוהה.
הביקור הרשמי הראשון בין שתי המדינות ברמה הנשיאותית היה באוקטובר 2017 כאשר נשיא ונצואלה ניקולאס מדורו ביקר בטורקיה.
בדצמבר 2018, נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן ביקר בוונצואלה ולא תמך בטענתו של חואן גואידו חודש לאחר מכן.
רויטרס דיווחה כי בשנת 2018, 23 טונות של זהב כרוי נלקחו מוונצואלה לאיסטנבול.
בתשעת החודשים הראשונים של 2018, יצוא הזהב של ונצואלה לטורקיה עלה מאפס בשנה הקודמת ל-900 מיליון דולר.
בעקבות ניסיון ההתקוממות בוונצואלה ב-2019, ארדואן גינה את מעשיו של גואידו, וצייץ בטוויטר "מי שמנסה למנות מושל קולוניאלי פוסט-מודרני בוונצואלה, שם הנשיא ממונה בבחירות ובמקום שבו העם שולט, צריכים לדעת שרק בחירות דמוקרטיות יכול לקבוע כיצד מדינה מנוהלת".
טורקיה וונצואלה פיתחו יחסים טובים בשנים האחרונות.
למרות ההבדלים האידאולוגיים ביניהם, שני המנהיגים האוטוריטריים פיתחו קשרים אישיים חזקים".
טורקיה מחזיקה בוונצואלה שגרירות בקראקס וקונסוליית כבוד במרקאיבו.
ונצואלה מחזיקה בטורקיה שגרירות באנקרה וקונסוליה באיסטנבול.
יחסי ונצואלה–ניו זילנד הם יחסי החוץ בין ונצואלה וניו זילנד.
ניו זילנד לא הכירה בתוצאות הבחירות לנשיאות בוונצואלה 2018, שבהן הוכרז ניקולאס מדורו כמנצח.
בשנת 2019, במהלך המשבר הנשיאותי של ונצואלה, שר החוץ של ניו זילנד, וינסטון פיטרס, הביע כי המדינה צריכה "להחליט על עתידה באמצעות בחירות חופשיות והוגנות", וסירב לקחת צד בסכסוך או להציע הכרה רשמית למדורו או לחואן גואידו.
ניו זילנד מיוצגת בוונצואלה באמצעות שגרירותה במקסיקו סיטי, מקסיקו.
ונצואלה מיוצגת בניו זילנד באמצעות שגרירותה בקנברה, אוסטרליה.
יחסי ונצואלה–ערב הסעודית הם יחסי החוץ בין ונצואלה וערב הסעודית.
ב-20 באפריל 1977, נשיא ונצואלה קרלוס אנדרס פרס החל בסיור רשמי ב, כולל ערב הסעודית.
בינואר 2015, במהלך המשבר הכלכלי בוונצואלה והצניחה במחירי הנפט הבינלאומיים, הנשיא ניקולאס מדורו סייר בשבע מדינות בחיפוש אחר משאבים ותמיכה למימון הוצאות הממשלה, כולל ערב הסעודית.
ב-2016 חזר מדורו לעשות סיור נוסף במטרה לקדם את עליית מחירי הנפט, ושוב ביקר בסעודיה.
לפי אאולוחיו דל פינו (Eulogio del Pino), שר הנפט של ונצואלה, ערב הסעודית הצטרפה להצעתו של מדורו להשיג את התאוששות המחירים.
ערב הסעודית מחזיקה בוונצואלה שגרירות בקראקס.
ונצואלה מחזיקה בערב הסעודית שגרירות בריאד.
יחסי ונואטו–לוב הם היחסים הדיפלומטיים בין ונואטו ללוב.
המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים ב־1986. מטרותיה של ונואטו בכך היו להשיג גישה ליחסים כלכליים נוחים עם מדינה מרכזית מייצרת נפט, ולחזק את יחסיה עם המדינות הבלתי המזדהות ביצירת יחסים עם מדינה בולטת שאין לה קשרים חזקים עם הגוש המערבי.
מדיניות החוץ של ונואטו בשנות ה-80, תחת ראש הממשלה וולטר ליני , התבססה על סירוב להתקשרות עם כל אחד מהגושים בהקשר של המלחמה הקרה, והבדיל אותו מכל מדינה אחרת באוקיאניה, המקושרות עם המערב.
מגזין "טיים" תיאר את הסיבות של לוב לכינון היחסים עם ונואטו כ"לא ברורות", והציע שהיא רצתה פשוט "להרגיז את ארצות הברית וצרפת".
יחסיה של ונואטו עם צרפת וגם עם ארצות הברית היו מתוחים באותה תקופה.
ונואטו גינתה את הפצצת לוב על ידי ארצות הברית ב־1986. ליני כתב לשליט לוב מועמר קדאפי כדי להביע את תנחומיו, בעיקר על מותה לכאורה של בתו של קדאפי, ועל חרדתו מכך ש"חייהם של חפים מפשע נלקחו על ידי פצצות של מעצמה".
הפוליטיקאי ומזכ"ל מפלגתו של ליני, ברק סופה הוסיף: "האמריקאים טעו, הם התנהגו כטרוריסטים ותוקפנים".
הוא הוסיף כי "ה־CIA מעורב בכל מיני פעילויות דומות.
למשל, בניקרגואה, האמריקאים תומכים בטרוריסטים (כוונתו לכוחות הקונטראס)."
ב־1987, כמה מבני "ני־ונואטו" קיבלו "אימונים ביטחוניים" בלוב לבקשת ממשלתם, מה שעורר דאגה מצד ממשלתו של בוב הוק באוסטרליה.
אוסטרליה גם הביעה אי־נוחות על פתיחתה האפשרית של שגרירות לוב בוונואטו.
בעוד ראש הממשלה וולטר ליני ומזכ"ל המפלגה שלו ברק סופה הגנו על החלטתם לתקשר עם לוב, שר החוץ סלה מוליסה התנגד לכך בתוקף.
התנגדותם של כמה בכירים בממשלה גרמה להחלטה הסופית של ליני "לדחות ללא הגבלת זמן" את הפתיחה הצפויה של שגרירות לוב בפורט וילה, בירת ונואטו.
ליני איבד את תפקידו כראש הממשלה ב־1991, וממשיכי דרכו לא פעלו כדי לשמור על היחסים עם לוב, שלאחר מכן כמעט ופסקו.
בספטמבר 2011, ונואטו הייתה אחת מ־114 מדינות שהצביעו בעד הענקת מושב לוב באו"ם למועצת המעבר הלאומית לאחר הדחתו של מועמר קדאפי מהשלטון במלחמת האזרחים ב־2011. עם זאת, ונואטו לא מכירה בכך שהמועצה היא הגוף המייצג של לוב.
יחסי ונצואלה–טרינידד וטובגו הם היחסים הבילטרליים בין ונצואלה לטרינידד וטובגו.
לוונצואלה יש שגרירות בפורט אוף ספיין, ולטרינידד וטובגו יש שגרירות בקראקס.
נשיא ונצואלה הראשון שביקר בטרינידד וטובגו היה , שביקר בה ב-1986. במהלך ביקורו נחתם הסכם על זכויות טכניות, ייצור ודיג.
כמה מחברי משמר החופים של טרינידד וטובגו לימדו ספרדית כדי להתמודד עם מצבים עתידיים עם ונצואלה.
למרות החתימה על הסכמי דיג, היו כמה ספינות מטרינידד וטובגו שנתפסו על ידי תושבי ונצואלה בעקבות הביקור.
בשנים האחרונות, טרינידד וטובגו עדה להגירה מוגברת מוונצואלה, כאשר לפי הערכות 40,000 ונצואלנים היגרו למדינה עד 2018. היחסים נותרו מתוחים בשנים האחרונות בשל הלחץ שההגירה הגדולה של תושבי ונצואלה מפעילה על שירותי הבריאות והשירותים הציבוריים בטרינידד וטובגו.
16,500 פליטים ונצואלנים קיבלו אשרות עבודה זמניות ותעודות זהות עם תמונה למשך 6 חודשים עד שנה.
ההסכם בין ונצואלה לקהילייה הקריבית על סחר והשקעות מבטל מכסים על סחורות מסוימות בין טרינידד ומדינות אחרות בקריביים לוונצואלה.
ההסכם כולל פטור ממכס על מוצרים ספציפיים וביטול מכסים עבור ייצוא מסוים לוונצואלה.
יחסי ונצואלה–מזרח טימור הם היחסים הבילטרליים בין ונצואלה למזרח טימור.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-2005. בסוף אוגוסט 2019 ביקר רובן דריו מולינה, סגן שר החוץ של ונצואלה בבירת מזרח טימור דילי לרגל 20 שנה למשאל העם לעצמאות מזרח טימור והתקבל על ידי שר החוץ של מזרח טימור דיוניסיו באבו.
בתחילת דצמבר אותה שנה, מזכ"ל משרד החוץ של מזרח טימור חורחה קמס, קיבל את מולינה בפעם השנייה על מנת לדון ביחסים.
בשנת 2022 נפגשו שרי החוץ של שתי המדינות, קרלוס רפאל פאריה טורטוסה ו, במטה האו"ם שבניו יורק.
נכון ל-2018 לא נחתמו הסכמי סחר בין שתי המדינות.
לוונצואלה אין שגרירות במזרח טימור, ושגרירות ונצואלה בקנברה אמונה על היחסים עם מזרח טימור.
למזרח טימור אין שגרירות בוונצואלה.
יחסי ונצואלה–לוב הם היחסים הבילטרליים שבין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה לבין מדינת לוב.
ביקורו הראשון של נשיא ונצואלה בלוב היה ב-2001 כשהוגו צ'אווס ביקר במדינה אחרי שהוזמן על ידי מועמר קדאפי ב-1999. במהלך הביקור הקצר, השניים דנו במצב העולמי, בירידה במחירי הנפט וכן ברמות הייצור של אופ"ק.
מנהיג האופוזיציה בוונצואלה באותה עת תקף את צ'אווס על כך שלא דיווח בזמן על ביקורו ללוב, ושהסתיר אותו כחלק מנסיעתו לאירופה ואפריקה.
ב-2004 העניק קדאפי לצ'אווס בטריפולי את "פרס מועמר קדאפי לזכויות אדם".
צ'אווס הגדיר את קדאפי כ"חבר ואח" וציין שהם "חולקים תפיסה סוציאלית זהה".
בשנת 2006, במהלך ביקורו השלישי של צ'אווס במדינה, חתמו מנהיגי שתי המדינות על הסכם כללי לשיתוף פעולה כלכלי ותרבותי, ובמהלך הביקור קרא צ'אווס להקים ברית משותפת נגד ה"הגמוניה האמריקאית".
השגריר לשעבר של ונצואלה ללוב אמר ב-2003 כי צ'אווס "איחד בין אסטרטגיה אנטי–אמריקאית ומדינות טרור", אחרי ביקורו בלוב.
עם זאת, במקביל למיצובו של צ'אווס כמנהיג נגד ההובלה האמריקאית, קדאפי חתר לשפר את היחסים עם ארצות הברית.
אחרי פרוץ מלחמת האזרחים במדינה ב-2011, תמך צ'אווס בפומבי בקדאפי והציע לתווך בינו לבין האופוזיציה.
אחרי הריגתו של קדאפי, הצהיר צ'אווס כי "נזכור את קדאפי כל חיינו כלוחם גדול, מהפכן וקדוש.
במהלך המלחמה, גינה צ'אווס את המוסר הכפול של הקהילה הבינלאומית, התנגד להתערבות חיצונית במדינה וטען שאף אחד לא יכול לגנות את קדאפי על מעשיו.
ראש הממשלה שלו, ניקולס מדורו, הביע ביקורת על היחס הבינלאומי ללוב, טען שהתקשורת "תמכה ביריביו של קדאפי" וכן ב"אינטרסים של המערב".
טרם נפילת קדאפי, צ'אווס הציע להקים נציבות בינלאומית כדי שתגבש פתרון בדרכי שלום לסכסוך המתמשך במדינה, ללא סילוקו.
יחסי ונצואלה–טונגה הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה לממלכת טונגה.
עד 2021, טונגה הייתה אחת מ-9 המדינות באוקיינוס השקט שקיימו יחסים דיפלומטיים עם ונצואלה.
ונצואלה אינה מיוצגת בטונגה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
ונצואלה האמינה את שגרירותה שבקנברה, בירת אוסטרליה הסמוכה, על טונגה.
טונגה אינה מיוצגת בוונצואלה, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
יחסי ונצואלה-סרביה הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה לבין הרפובליקה של סרביה.
בשנת 2010, שר החוץ הסרבי ווק ירמיץ' חתם עם שר החוץ של ונצואלה ניקולאס מדורו על שני הסכמי שיתוף פעולה בתחומים פוליטיים וחינוכיים, ופרויקטים של חקלאות ואנרגיה.
ב-1993, במהלך מלחמת בוסניה, ונצואלה הייתה חברה במועצת הביטחון של האו"ם, והצביעה להטיל סנקציות על סרביה ומונטנגרו.
לאחר הכרזת העצמאות של קוסובו ב-2008, הודיע נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס כי ונצואלה לא מכירה בעצמאותה של קוסובו, בטענה כי הושגה בלחץ אמריקאי.
צ'אווס אמר: "זה לא מקובל, זה תקדים מאוד מסוכן בעולם".
ב-24 במרץ 2008, האשים צ'אווס את ארצות הברית בניסיון "להחליש את רוסיה" באמצעות תמיכתה בעצמאות קוסובו.
בנוסף לכך, כינה צ'אווס את ראש ממשלת קוסובו האשים טאצ'י "טרוריסט" אשר נשלט על ידי ארצות הברית.
צ'אווס התנגד בתוקף להתערבות נאט"ו בקוסובו ב-1999, עם כניסתו לתפקיד, ובשנת 2010 הציע לסרביה את תמיכת ונצואלה כחלק ממאבקם "נגד הבדלנות".
משרד הפנים של סרביה נתן חסות ליחסים תרבותיים כגון משחקי כדורעף, בין סרביה לוונצואלה.
סרביה מיוצגת בוונצואלה דרך שגרירותה בברזיליה שבברזיל.
מאידך, ונצואלה מחזיקה בשגרירות בבלגרד.
יחסי ונצואלה–קניה הם היחסים שבין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה לרפובליקת קניה.
ונצואלה וקניה החלו ביחסים דיפלומטיים רשמיים בשנת 1970.
למרות שקניה בדרך כלל משתפת פעולה עם מדינות המערב, במהלך המלחמה הקרה היא הייתה חלק מהמדינות הבלתי-מזדהות.
שתי המדינות חתמו על הסכמים בתחום הפוליטי, הטכני, התרבותי והאנרגטי.
בשנת 2012 נרצחה אולגה פונסקה, שגרירה ממלאת מקום של ונצואלה בקניה.
המזכיר הראשון של השגרירות, דווייט סגראיי הואשם ברצח.
ההנחה היא שהשניים נלחמו על הנהגת השגרירות.
במהלך המשפט התגלה כי בין היתר הוברחו סמים לקניה דרך השגרירות בוונצואלה.
נכון לשנת 2014 הרצח נותר בלתי פתור.
יחסי ונצואלה–רוסיה הם היחסים הפוליטיים, המדיניים ושיתופי הפעולה בין הפדרציה הרוסית והרפובליקה הפדרלית של ונצואלה.
רוסיה מיוצגת בוונצואלה באמצעות השגרירות שממוקמת בקראקס, וונצואלה מיוצגת ברוסיה באמצעות השגרירות שממוקמת במוסקבה.
היחסים בין המדינות מורכבים מכיוון שרוסיה מכירה כיום (2019) בנשיא ונצואלה ניקולאס מדורו שאינו מוכר בידי מדינות רבות ככזה.
ונצואלה היא אחת מבעלות הברית ושותפות המסחר החשובות ביותר בעבור רוסיה באמריקה הלטינית.
ברית המועצות הקימה שגרירות בוונצואלה ב-3 במרץ 1945 ופתחה ביחסים דיפלומטיים.
יחסי ונצואלה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה לבין הקונפדרציה השווייצרית.
בין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה לבין הקונפדרציה השווייצרית מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים ומלאים.
על פי משרד החוץ של שווייץ, היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה לבין הקונפדרציה השווייצרית הם יחסים דיפלומטיים מתוחים.
שווייץ והאיחוד האירופי מטילים סנקציות על ונצואלה עקב הפרת זכויות האדם הבוטה שמתקיימת בה מטעם המשטר הסוציאליסטי.
שווייץ פתחה קונסוליית כבוד בקראקס בשנת 1909. בשנת 1939 פתחה שווייץ צירות בקראקס, ששודרגה למעמד של שגרירות בשנת 1961. הוועידה הקבועה השווייצרית-ונצואלנית הוקמה בשנת 1979.
מאז 5 באפריל 2019 מהווה שווייץ מעצמה מעניקת חסות עבור ארצות הברית בוונצואלה.
בין שווייץ לוונצואלה מתקיימים יחסים כלכליים זניחים, עקב הסנקציות שקיימות על המדינה.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו בוונצואלה כאלף מאה אזרחים שווייצרים.
ונצואלה מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בברן, בירת המדינה.
שווייץ מיוצגת בוונצואלה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בקראקס, בירת המדינה.
שווייץ מיוצגת בוונצואלה גם בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה במרקאיבו.
יחסי ונצואלה–צרפת הם יחסי החוץ בין צרפת לוונצואלה.
במהלך ניסיונות ההפיכה של ונצואלה ב-1992, ממשלת צרפת "סימנה מיד את סירובה לקבל פירוט בלגיטימציה מוסדית." מאז החל משבר הנשיאות, צרפת תמכה בחואן גואידו.
הנשיא הוגו צ'אווס נפגש עם נשיא צרפת ז'אק שיראק בשלוש הזדמנויות באוקטובר 2002, במרץ 2005 ובאוקטובר 2005.
בשנת 2007 ביקר צ'אווס את נשיא צרפת ניקולא סרקוזי כדי לדון במצבו של בן הערובה אינגריד בטנקור שנעצר בקולומביה.
בספטמבר 2008 צ'אווס ביקר שוב את סרקוזי וצ'אווס אמר כי הוא מבקש סיוע ממדינות "ידידותיות" כמו צרפת, בתמורה ל"אנרגיה ונצואלית".
באוקטובר 2008 חתמו שרי החוץ של ונצואלה וצרפת על 10 הסכמים על שיתופי פעולה הכוללים שיתופי פעולה דו-צדדיים בנושא אנרגיה, צבא, טלקומוניקציה, תיירות ומלחמה בסחר בסמים ועוד.
בשנת 2000, חברת הצרפתית לפצ'יני חתמה על הסכם עם ממשלת ונצואלה להשקיע 260 מיליון דולר על פני שלוש שנים כדי להרחיב את מכרות הבוקסיט והאלומינה בבעלות המדינה.
החל משנת 2005 הייתה חברת הנפט הצרפתית טוטאל המשקיעה הזרה הגדולה ביותר בוונצואלה.
בשנת 2005 החלה טוטאל במשא ומתן עם ממשלת ונצואלה על פרויקט אפשרי של 5 מיליארד דולר לפיתוח נפט כבד במזרח ונצואלה.
באפריל 2006, ממשלת ונצואלה הלאימה את השליטה בשדות נפט בבעלות זרה כולל אלה המופעלים על ידי טוטאל.
מערכת יחסים עם קרלוס התן
ידוע כי הנשיא הוגו צ'אווס ניהל התכתבויות ספורדיות עם המחבל המורשע קרלוס התן מתא הכלא של האחרון בצרפת.
צ'אווס ענה, במכתב בו הוא פונה לקרלוס כ"בן ארצו המכובד".
ב-1 ביוני 2006 התייחס אליו צ'אווס כאל "חברו הטוב" במהלך ישיבה של מדינות OPEC שהתקיימה בקראקס.
ב-20 בנובמבר 2009, צ'אווס הגן באופן פומבי על קרלוס באומרו כי "הוא נחשב בטעות כבחור רע ויש לשבח אותו כלוחם מהפכני ואיש מפתח, במקום זאת."
צרפת זימנה את שגריר ונצואלה ודרשה הסבר.
עם זאת, צ'אווס סירב לחזור בו מהערותיו.
התגובה הצרפתית למשבר ונצואלה בשנת 2019
נשיא צרפת עמנואל מקרון שלח ציוץ בו נאמר כי אם לא תתקיים בחירות תוך 8 ימים, צרפת תהיה מוכנה להכיר בחואן גואידו כ"נשיא האחראי".
מקרון כינה גם את הבחירות לנשיאות בוונצואלה 2018 "לא לגיטימיות".
הוא הצטרף לאיחוד האירופי בקריאה לדמוקרטיה של ונצואלה, ואמר כי לא ניתן להתעלם מקולות העם.
מקרון הטיל גם סנקציות על ונצואלה והחרים את ההשבעה של ניקולאס מדורו כנשיא ונצואלה, כמו שאר מדינות האיחוד.
חברת הנפט הצרפתית טוטאל פינתה את כל עובדיה בוונצואלה לאחר שהטילה ארצות הברית סנקציות, זמן קצר לאחר שמדינות האיחוד האירופי הטילו סנקציות והכירו בגואידו כנשיא ביניים.
צרפת מחזיקה בוונצואלה שגרירות בקראקס ו-8 קונסוליות בברקיסימטו, סיודד גואיאנה, מרקאיבו, מרידה, פורלאמר, פוארטו קאבלו, פוארטו לה קרוס וולנסיה.
ונצואלה מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז.
יחסי ונצואלה–צ'ילה הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של צ'ילה לרפובליקה הבוליברית של ונצואלה.
שתי המדינות חברות ב, G77, אגודת האינטגרציה של אמריקה הלטינית, ארגון מדינות אמריקה, ארגון מדינות אמריקה, ארגון מדינות איברו-אמריקה והאומות המאוחדות.
גם צ'ילה וגם ונצואלה חולקות היסטוריה משותפת בכך ששתי המדינות היו בעבר חלק מהאימפריה הספרדית.
במהלך התקופה הקולוניאלית הספרדית, צ'ילה הייתה חלק ממלכות המשנה של פרו בלימה ואילו ונצואלה נשלטה ממלכות המשנה של גרנדה החדשה בבוגוטה.
בשנת 1810, גם צ'ילה וגם ונצואלה הכריזו על עצמאותן מספרד כאשר כל מדינה קיבלה עצמאות ב-1818 וב-1830 בהתאמה.
המשחרר הצ'יליאני, ברנרדו או'היגינס, בעודו בגלות בפרו עודד על ידי המשחרר הוונצואלי סימון בוליבר להצטרף למאמץ הלאומני שם לשחרור פרו מספרד.
בשנת 1858, צ'ילה וונצואלה כוננו רשמית יחסים דיפלומטיים.
בשנת 1913 הקימה צ'ילה נציגות דיפלומטית בקראקס ואילו ונצואלה הלכה בעקבותיה בשנת 1923 על ידי הקמת נציגות דיפלומטית בסנטיאגו דה צ'ילה.
בשנת 1829, הומניסט ודיפלומט ונצואלי, אנדרס בלו, עבר לצ'ילה שם קיבל תפקיד במשרד החוץ הצ'יליאני בסנטיאגו דה צ'ילה.
בצ'ילה הפך בלו לסנטור והקים את אוניברסיטת צ'ילה.
שתי המדינות מנכסות את בלו אליהן והציגו אותו על השטר הישן של 2,000 בוליבר ונצואלי ו-20,000 פסו צ'יליאני.
בשנת 1973 חוותה צ'ילה הפיכה נגד ממשלתו של הנשיא סלבדור איינדה בידי הגנרל אוגוסטו פינושה.
כתוצאה מכך, כ-24,000 צ'יליאנים ביקשו מקלט בוונצואלה.
פליטים צ'יליאנים רבים חזרו לצ'ילה בשנות ה-90 לאחר שיקום הדמוקרטיה במדינה.
בתחילת המאה ה-21 היחסים בין שני העמים היו קרובים כאשר שני העמים עבדו מקרוב לשילוב עמוק יותר באמריקה הדרומית.
בשנת 1999 הפך הוגו צ'אווס לנשיא ונצואלה.
בשנת 2006 נבחרה מישל בצ'לט לנשיאת צ'ילה.
שני המנהיגים שמרו על קשר פוליטי הדוק שכן שני המנהיגים היו חלק מממשלות השמאל "הגאות הוורודה" בדמוקרטיות של אמריקה הלטינית.
שתי המדינות היו חברות מייסדות באיחוד הלאומי של דרום אמריקה.
בשנת 2013 הפך ניקולאס מדורו לנשיא ונצואלה לאחר מותו של הנשיא צ'אבס.
מאז כהונתו של הנשיא מדורו, המשבר בוונצואלה הגיע לרמות דרסטיות ותרם למשבר הפליטים בוונצואלה עם למעלה מ-200,000 ונצואלים שהיגרו ומבקשים מקלט בצ'ילה.
כתוצאה מכך, ביוני 2019 הציבה צ'ילה מגבלות אשרה על כניסת ונצואלים למדינה.
בתגובה הטילה ונצואלה הגבלות אשרה על אזרחים צ'יליאנים המבקרים במדינה.
בינואר 2019, כתוצאה ממשבר הנשיאות בוונצואלה, הכירה ממשלת צ'ילה בחואן גואידו כנשיא בפועל של ונצואלה.
ב-29 ביולי 2024 ונצואלה גירשה דיפלומטים צ'ילאנים בעקבות אי הכרתה של צ'ילה בניצחונו של ניקולאס מאדורו בבחירות.
מאז, השגרירויות של שתי המדינות סגורות.
קיימות טיסות ישירות בין שתי המדינות עם Estelar Latinoamerica.
בשנת 2018 הסתכם המסחר בין שתי המדינות ב-109 מיליון דולר.
הייצוא העיקרי של צ'ילה לוונצואלה כולל: עדשים, אבקת חלב, טונה, מיצים ונחושת.
הייצוא העיקרי של ונצואלה לצ'ילה כולל: אוריאה, צינורות פלדה וברזל, כבלים וחוטי פלדה או ברזל.
צ'ילה מחזיקה בוונצואלה שגרירות בקראקס וקונסוליה בסיודד גואיאנה.
ונצואלה מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה.
יחסי ונצואלה–ספרד הם היחסים הבילטרליים בין ממלכת ספרד לבין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה.
שתי המדינות חברות באיגוד האקדמיות לשפה ספרדית ובארגון המדינות האיברו-אמריקניות.
משלחת ספרדית בראשות אלונסו דה אוג'דה, בזמן ששטה לאורך החוף הצפוני של אמריקה הדרומית בשנת 1499, העניקה את השם "ונצואלה" ("ונציה הקטנה" בספרדית) למפרץ ונצואלה, בגלל הדמיון המדומה שלה לוונציה.
ההתיישבות של ספרד בוונצואלה היבשתית החלה בשנת 1522. ספרד הקימה את היישוב הקבוע בדרום אמריקה הראשונה בעיר הנוכחית קומאמנה.
כשהחלו להגיע מתיישבים ספרדים, הילידים חיו בעיקר בקבוצות כחקלאים וציידים: לאורך החוף, ברכס הרי האנדים ולאורך נהר אורינוקו.
בשנת 1527 הוקמה סנטה אנה דה קורו על ידי חואן דה אמפיס, המושל הראשון של מחוז ונצואלה של האימפריה הספרדית.
קורו הייתה בירת המחוז עד שנת 1546 ואחריה אל טוקויו (1546–1577), עד שהבירה הועברה לקראקס בשנת 1577 על ידי חואן דה פימנטל.
קליין-ונדיג ("ונציה הקטנה") היה החלק המשמעותי ביותר בקולוניזציה הגרמנית של אמריקה, בין השנים 1528 עד 1546, בה קיבלה משפחת הבנקאים מאאוגסבורג - ולסר, זכויות קולוניאליות במחוז ונצואלה בתמורה לחובות שהיה חייב קרלוס הראשון מספרד.
המניע העיקרי היה החיפוש אחר עיר הזהב האגדית "אל דוראדו".
המיזם הובל בתחילה על ידי אמברוסיוס איינג'ר, שהקים את מרקאיבו בשנת 1529. לאחר מותו של איינג'ר הראשון (1533) ולאחר מכן יורשיו ניקולאוס פדרמן וגאורג פון שפייר (1540), המשיך פיליפ פון האטן בחקר הפנים, ובהיעדרו מבירת המחוז עטרה כתר ספרד את הזכות למנות את המושל.
עם שובו של האטן לבירה, סנטה אנה דה קורו, בשנת 1546, הוציא להורג המושל הספרדי חואן דה קרבחאל את הוטן ואת ברתולומאוס השישי ולסר, ובעקבות זאת ביטל קרלוס את האמנה של ולסר.
הידיעות על מפלות ספרדיות במלחמות נפוליאון בשנת 1808 הגיעו עד מהרה לאמריקה הלטינית, אך רק ב-19 באפריל 1810 החליט ה"קבילדו" (מועצת העיר) של קראקס ללכת בעקבות הדוגמה שהעניקו המחוזות הספרדיים שנתיים קודם לכן.
ב-5 ביולי 1811, שבעה מתוך עשרת המחוזות של הקפטן הכללי של ונצואלה הכריזו על עצמאותם בהכרזת העצמאות של ונצואלה.
הרפובליקה הראשונה של ונצואלה נפלה בשנת 1812 בעקבות רעידת האדמה בקראקס ב-1812 וקרב לה ויקטוריה (1812).
סימון בוליבר הוביל "קמפיין ראוי להערצה" לכבוש מחדש את ונצואלה, והקים את הרפובליקה השנייה של ונצואלה בשנת 1813, אך גם היא לא נמשכה זמן רב, ונפלה בעקבות שילוב של מרד מקומי וכיבוש מחדש של המלוכנים הספרדים.
בדצמבר 1819 הכריז סיודד בוליבר על גראן קולומביה כמדינה עצמאית.
לאחר שנתיים נוספות של מלחמה, שהביאה למותם של מחצית מהאוכלוסייה הלבנה של ונצואלה, השיגה המדינה עצמאות מספרד בשנת 1821 בהנהגתו של סימון בוליבר.
מסעו של בוליבאר לשחרור גרנדה החדשה בין השנים 1819 עד 1820 איפשר לוונצואלה להשיג עצמאות מתמשכת מספרד.
ונצואלה, יחד עם קולומביה של ימינו, פנמה ואקוודור, היו חלק מרפובליקת קולומביה הגדולה עד שנת 1830, אז נפרדה ונצואלה והפכה למדינה ריבונית נפרדת.
ספרד וונצואלה כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1846 לאחר חתימת "חוזה שלום וידידות".
במהלך מלחמת האזרחים בספרד (1936–1939), ונצואלה, תחת הנשיא אלעזר לופז קונטראס, קיימה יחסים דיפלומטיים עם הגנרל פרנסיסקו פרנקו.
בין השנים 1946–1958, ונצואלה הייתה מקום היעד השני בגודלו של מהגרים ספרדים (אחרי ארגנטינה) עם למעלה מ-45,000 מהגרים ספרדים שהגיעו לארץ.
באוקטובר 1976 ביקר מלך ספרד חואן קרלוס הראשון בוונצואלה (ביקורו הראשון מתוך ארבעה).
בפברואר 1999 הפך הוגו צ'אווס לנשיא ונצואלה.
היחסים בין ספרד לוונצואלה הגיעו לשפל בתקופת כהונתו של הנשיא צ'אווס.
במרץ 2010 האשים ראש ממשלת ספרד, חוסה מריה אסנאר, את ממשלת ונצואלה בתמיכה, סיוע ושמירה על חברי קבוצת הטרור הספרדית ETA (" Ta Askatasuna").
בנובמבר 2007, במהלך הפסגה האיברית-אמריקאית בסנטיאגו, צ'ילה, בעוד הנשיא צ'אווס האשים את ראש ממשלת ספרד אסנאר בהיותו "פשיסט", נאם המלך הספרדי חואן קרלוס הראשון בפני הנשיא צ'אווס ובספרדית אמר "Por qué no te callas?" ("למה אתה לא תשתוק?").
היחסים בין שתי המדינות השתפרו מעט תחת ממשלתו של מריאנו רחוי.
במרץ 2013 נפטר צ'אווס ונסיך הכתר הספרדי פליפה השתתף בהלווייתו מטעם ממשלת ספרד.
בראשותו של ניקולאס מדורו, היחסים בין ספרד לוונצואלה הדרדרו שוב בנקודת שפל.
בפברואר 2017 זימן ראש הממשלה ראחוי את שגריר ונצואלה במדריד לאחר שהנשיא מדורו העליב את ראש הממשלה לאחר שביקש מוונצואלה לשחרר את מנהיג האופוזיציה לאופולדו לופס.
בינואר 2018 גירשה ממשלת ונצואלה את שגריר ספרד והאשימה אותו בהתערבות בענייניה הפנימיים של ונצואלה.
ב-26 בינואר 2019, בהקשר למשבר הנשיאות בוונצואלה, ביקש ראש הממשלה הספרדי פדרו סנצ'ס מניקולאס מאדורו להכיר בתוצאות הבחירות תוך 8 ימים, ולאחר מכן ממשלת ספרד תכיר בחואן גואידו כנשיא ונצואלה.
במהלך השנים נחתמו מספר הסכמים ואמנות על ידי שתי המדינות כגון אמנת מסחר וניווט (1882); הסכם תחבורה אווירית (1972); הסכם שיתוף פעולה טכני (1974); הסכם שיתוף פעולה תרבותי (1976); אמנת ההסגרה (1990); הסכם לדיכוי ויזה (1995) והסכם למניעת מיסוי כפול (2008).
קיימות טיסות ישירות בין ספרד לוונצואלה דרך חברות התעופה הבאות: אייר אירופה ואיבריה.
בשנת 2015 הסתכם המסחר בין ספרד לוונצואלה ב-1.1 מיליארד אירו.
הייצוא הספרדי לוונצואלה כולל: מזון, חלקי רכב וציוד אלקטרוני.
הייצוא מוונצואלה לספרד כולל: נפט, דגים, אלומיניום, מוצרים מבוססי כימיקלים, ברזל וקקאו.
חברות רב לאומיות ספרדיות כמו בנקו בילבאו ויזקאיה ארגנטריה, מפפר וזארה פועלות בוונצואלה.
ספרד מחזיקה בוונצואלה שגרירות בקראקס.
ונצואלה מחזיקה בספרד שגרירות במדריד וקונסוליות כלליות בברצלונה, בילבאו, סנטה קרוס דה טנריפה, וויגו.
יחסי ונצואלה–קובה הם היחסים הדיפלומטיים שבין ונצואלה וקובה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 1902. היחסים הידרדרו בשנות השישים וונצואלה ניתקה את היחסים בסוף שנת 1961 בעקבות מדיניות דוקטרינת בטנקור של הנשיא רומולו בטנקור שלא שמרה על יחסים עם ממשלות שעלו לשלטון באמצעים שאינם אלקטורליים.
גורם מערער את היציבות היה התמיכה הקובנית בכוח הגרילה נגד הממשלה שפעל באזורים כפריים מרוחקים.
בשנת 1999 היחסים הדו-צדדיים השתפרו משמעותית עם תחילת ימי נשיאותו של הוגו צ'אבס.
צ'אבס הקים ברית גדולה עם נשיא קובה פידל קסטרו ויחסי סחר משמעותיים נוצרו עם קובה מאז בחירתו.
היחסים החמים בין שתי המדינות המשיכו להתעצם.
לאחר עשרות שנים של קשרים הדוקים באיים הקריביים, כמה ממשלות באזור החלו להתרחק מארצות הברית.
הוגו צ'אבס תיאר את קסטרו כמנטורו וכינה את קובה "דמוקרטיה מהפכנית".
הקשר הדו-צדדי כולל סיוע בפיתוח, מיזמים עסקיים משותפים, עסקאות פיננסיות גדולות, חילופי משאבי אנרגיה וטכנולוגיית מידע ושיתוף פעולה בתחומי שירות המודיעין והצבא.
מאפיין של קשרי ונצואלה-קובה הוא ששתי המדינות מחליפות ביניהן נכסים שאינם יקרים למדינה השולחת אך בעלי משמעות גבוהה עבור המדינה המקבלת.
קשרי ונצואלה וקובה החלו בתקופה בה קובה הייתה עדיין תחת שלטון ספרד, כאשר בין החותמים על חוק העצמאות של ונצואלה בשנת 1811 היה פרנסיסקו חבייר יאנס יליד פוארטו פרינסיפה (קמגואיי המודרנית) בקובה.
בקרב קרבובו (1821) נלחם חוסה רפאל דה לאס אראס מהוואנה בעוז לצד כוחות תומכי העצמאות.
הוא הועלה לדרגת קולונל על ידי הגנרל סימון בוליבאר עצמו, ולפניו הבטיח בוליבאר לא להניח את חרבו עד שקובה תהיה חופשייה.
בשנת 1823 ה"מזימה של ראיוס אי סולס דה בוליבר" הונהגה על ידי קרלוס אפונטה הוונצואלי, אשר יחד עם קבוצה של ונצואלים וקובנים הגיעו לקובה במסע שהתגלה בהוואנה והם הוצאו להורג על ידי כוחות קולוניאליים ספרדיים.
כאשר צבא ספרד נסוג בעקבות תבוסה לקובה לאחר הקרב המכריע על אגם מארקיבו (1823), הוגלו מלוכנים ונצואלים רבים ביניהם קולונל נרסיסו לופס, מרקוס מסאו, שהיה אביו של אנטוניו מסאו המהפכן, וקליקסטו גרסיה דה לונה, שהיה סבו של גנרל קליקסטו גרסיה שלחם לעצמאות קובה.
הם המשיכו לשרת את ממשלת ספרד בכמה תפקידים צבאיים ומנהלתיים בקובה ובספרד.
לאחר שהם פנו נגד השלטון הספרדי הם הפכו לתומכים של הפלג העצמאי בקובה.
בשנת 1848, במהלך מעצרם של מהפכנים קובנים, לופס ברח לארצות הברית, שם ניסה לשחרר את האי ולהקים קובה עצמאית שתצטרף בסופו של דבר לארצות הברית כמדינת עבדים.
דגל קובה המודרני מקורו במסע הראשון שלו שנחת בקארדנס, תוכנן על ידי לופס, יחד עם קובני מקומי בשם מיגל טאורבה טולון.
בשנת 1851 אמריקאים רבים המשלחת השנייה של לופס אשר נכשלה, הוצאו להורג בטירת סלוודור דה לה פונטה של הוואנה.
במהלך מלחמת עשר השנים (1868–1878), מוונצואלה הגיעו, בין היתר, חוסה מיגל בארטו פרס, מנואל מריה גארידו פאס, כריסטובל מנדוסה, סלומה ארנאנדס ארנאנדס, כריסטובל אקוסטה, חוסה מריה אאורקואצ'אה איריגוין ואמדאו מנואיט.
כולם לחמו למען עצמאות קובה בכמה קרבות שבלטו בגבורתם.
סלומה ארנאנדס נפטר בקובה בגלל מחלה, ואילו אקוסטה, אאורקואצ'אה ומנואיט נהרגו במהלך הקרבות, ועזרו להניח את היסודות לחברות הגוברת והסולידריות בין קובה לוונצואלה.
ב-12 באפריל 1869, קרלוס מנואל דה סספדס, נשיא הרפובליקה המוכרזת של קובה, ייעד את הוונצואלי כריסטובל מנדוסה, לתפקיד שר החוץ, שהיה הצעיר הראשון בקרב הקמגואנים היה הראשון שאחז בנשק, והיה בנו של כריסטובל מנדוסה, נשיא ונצואלה הראשון וידידו של בוליבאר.
כריסטובל מנדוסה הגיע לדרגת קולונל ומת לפני כיתת יורים ספרדית ב-30 בדצמבר 1870, יומיים לאחר שנפל בשבי בנחסה, קמגואי.
בשנת 1871 תמך הנשיא אנטוניו גוסמאן בלנקו במה שמכונה "משלחת הוונגארד" בוונצואלה, שנחתה במזרח קובה ב-17 ביוני בפיקודו של הבריגדיר הקובני רפאל דה קסדה.
בניסיון זה לשחרר את קובה היו 200 איש, בעיקר ונצואלים, עם 600 כלי נשק, תחמושת ו-40 פרדות.
בקמגואי הם נלחמו בקרב מוצלח בפיקודו של סבאנאס דל סייגו, והשמידו את הכוחות הספרדים.
צאצאי בוליבר וקרובי משפחתו של אנטוניו חוסה דה סוקרה נלחמו במלחמת העצמאות של קובה ב-1895.
בשנת 1902 תחת הנשיא סיפריאנו קסטרו, ונצואלה וקובה כוננו יחסים דיפלומטיים זמן לא רב לאחר שהאחרונה הפכה עצמאית בעקבות מלחמת ארצות הברית–ספרד.
ב-1913 חתמו קובה וונצואלה על אמנת הסגרה.
במהלך שנות הגרילה של פידל קסטרו שנלחמו בסיירה מאסטרה להפלת הדיקטטור פולחנסיו בטיסטה היו מחוות ופעולות רבות של סולידריות בוונצואלה עם תנועת 26 ביולי.
למעשה, לאחר נפילתו של הדיקטטור מרקוס פרס חימנס בוונצואלה ב-23 בינואר 1958, נאספו בקמפיין רחוב בשם "צעדת בוליבר לסיירה מאסטרה" 220,000 דולר, כמו גם הרבה נשק ותחמושת שנלקחו על ידי קפטן הקטור עבדלנור מוסא על סיפון מטוס C-46, שנרכש למטרה זו, ונמסר לגרילה קובנית.
כלי הנשק שיובאו מארצות הברית, הגיע מהארסנלים של צבא ונצואלה.
כל זה נוהל על ידי רנה אסטבס בידיעתו ובאישורו של הנשיא, וולפגנג לרסאבל, בתמיכת אחיו קרלוס וקצינים אחרים כמו הוגו טרחו.
בתורם, לשדרני ונצואלה הייתה יוזמה להעביר מחדש את חלקי המלחמה של תחנת רדיו רבלדה הקובנית באמצעות תחנות רדיו רומבוס ורדיו קונטיננט, שאפשרו לדעת את התקדמותם של אנשי הגרילה של קסטרו ואת נסיגותיו של הדיקטטור בטיסטה.
עם ניצחון המהפכה הקובנית, ב-1 בינואר 1959, נפתחה תקופה חדשה ביחסים הבילטרליים של הוואנה-קראקס.
ב-3 בינואר 1959 ביקש שר מדינת קובה ממשרד החוץ בוונצואלה להכיר בממשלת קובה החדשה, שהתהוותה לאחר נפילת בטיסטה.
ב-5 בינואר 1959, ממשלת ונצואלה הכירה בממשלת קובה שהוקמה לאחרונה בהוואנה.
ב-23 בינואר 1959 ביקר קסטרו בוונצואלה.
זו הייתה נסיעתו הראשונה לשאר מדינות העולם לאחר כניסת הניצחון בהוואנה ב-6 בינואר 1959. במהלך חמישה ימים בקראקס נחגג קסטרו כגיבור של יבשת אמריקה על ידי העם בוונצואלה.
לטיול הייתה סיבה עיקרית אחת: להביע הערכה לעם הוונצואלי על תרומתם המוסרית והחומרית היקרה למען מטרת שחרור קובה.
קסטרו זכה לטקס קבלת פנים שהציע הקונגרס, וגם באוניברסיטה המרכזית של ונצואלה, במועצה העירונית של קראקס ובמפגש בכיכר אל סילנסיו.
קסטרו נפגש גם עם הנשיא הנבחר רומולו בטנקור, מבקש ללא הצלחה הלוואה ועסקה חדשה לנפט בוונצואלה.
לאחר נאום הפתיחה של רומולו בטנקורט בשנת 1959 היחסים התדרדרו במהירות לאחר שנשיא רומולו בטנקורט עלה לשלטון בפברואר 1959 כשקסטרו ביקש להכניס את עושר הנפט של ונצואלה למהפכה שלו.
בשנות ה-60 סיפק קסטרו אימונים קרביים וזרועות גרילה בוונצואלה.
בנובמבר 1961 ניתק הנשיא בטנקורט את היחסים עם קובה בעקבות מדיניות, המכונה "דוקטרינת בטנקורט", של לא לקיים קשרים עם ממשלות שעלו לשלטון באמצעים שאינם אלקטורליים.
בינואר 1962, ונצואלה הצביעה לסלק את קובה מארגון מדינות אמריקה (OAS) וביולי 1964 עתרה בהצלחה להטיל על קובה סנקציות של ה-OAS לאחר גילוי מטמון הנשק בחוף ונצואלה בנובמבר הקודם.
על ידי קובנים לשימוש הגרילה Fuerzas Armadas de Liberación Nacional (FALN) המבקשים להקים ממשלה מרקסיסטית.
קסטרו נתן השראה לגרילה שאיימה על ממשלת בטנקורט ועל הבחירות שנקבעו לשנת 1963.
בשנת 1966, ארנאלדו אוצ'ואה עם מפקד הגרילה הוונצואלי לובן פיטקוף, לקח סירה מקובה לחופי פלקון שבוונצואלה, במסע חשאי.
יחד עם 15 חיילים קובניים אחרים נשלח על ידי קסטרו כדי לחזק את הגרילה שנלחמה לצד המיליטנטי הוונצואלי, דאגלס בראבו, הם ניסו לתקוף את ממשלתו של ראול לאוני שהסתיימה באובדן אסטרטגי גדול ובעלות חיי אדם גדולה.
רק שנה לאחר מכן, נחתו במאי 1967 סמוך לחופי מכורוקוטו תריסר אנשי גרילה קובניים וונצואלים שהוכשרו על ידי קובה ויורטו על ידי צבא ונצואלה.
זמן קצר לאחר מכן קיימה ממשלת ונצואלה מסיבת עיתונאים בה הכחיש את התוקפנות הקובנית נגד ונצואלה והראתה את שני הקובנים שנתפסו, מנואל גיל קסטלנוס ופדרו קבררה טורס.
קובה הוקעה על ידי ונצואלה ל-OAS.
קובה לא הכירה בפעולה גם כאשר חקירת AK47 שנמצאה ברשות הגרילה אותרה כנשק שנמכר על ידי צ'כוסלובקיה לקובה.
ממשלת ונצואלה ניתקה את כל היחסים עם קובה לאחר תקרית זו ואז חידשה אותם בשנת 1974.
ברגע שבטנקורט ויורשו הדומה לא פחות ראול לאוני עזבו את תפקידם, ונצואלה הזדהתה יותר ויותר עם העולם השלישי ופעילות הגרילה דעכה, כאשר קסטרו ויתר על ייצוא המהפכה שלו, ואפשר התקרבות זמנית.
היחסים הדיפלומטיים הוחזרו בשנת 1974 על ידי ממשלתו של קרלוס אנדרס פרז, משלוחי הנפט חודשו, וונצואלה תמכה בקבלה חוזרת של קובה ל-OAS.
המתיחות צצה מדי פעם מחדש, במיוחד בגלל הטיפול בוונצואלה באלה שתקפו את טיסת קובנה 455 בשנת 1977 והקובנים שחיפשו מקלט בשגרירות קובה בוונצואלה בשנת 1980.
בשנת 1992, גינה קסטרו בתחילה את ניסיונות ההפיכה בוונצואלה ב-1992 שביצע הוגו צ'אבז.
עם זאת, לאחר חנינתו של צ'אבז בשנת 1994, קסטרו הזמין אותו להוואנה וביקש סיוע בינלאומי נוסף בעקבות קריסת ברית המועצות שפגעה בכלכלת קובה.
ב-14 בדצמבר 2004 חתמו צ'אבס וקסטרו על הצהרה משותפת לפיה הנאו-ליברליזם פועל כ"מנגנון להגברת התלות והשליטה הזרה".
שני המנהיגים תיארו את אזור הסחר החופשי האמריקאי הנתמך על ידי ארצות הברית (FTAA) כ"ביטוי לרעב לשלוט באזור" ואמרו כי אזור הסחר החופשי יביא לעלייה בעוני ובכפיפות באמריקה הלטינית.
על פי ההצהרה המשותפת, שילוב כלכלי נחוץ למדינות אמריקה הלטינית כדי לזכות במעמד מכובד בכלכלה העולמית, אך שילוב זה יתבסס על שיתוף פעולה הדדי.
ב-25 בינואר 2007 חתמו צ'אבס וסגן נשיא קובה קרלוס לאג'וודילה על הסכם לפיתוח מגוון פרויקטים של ייצור שכללו ניקל, חשמל ואורז.
עסקה זו כללה גם בניית כבל סיבים אופטיים תת-ימיים לעקיפת אמברגו אמריקני שנועד לבנות בתוך 2009. משנת 2008 עד 2011, ממשלת הוגו צ'אבס בוונצואלה העניקה לקובה 18 מיליארד דולר בהלוואות, השקעות ומענקים.
במהלך המשבר בוונצואלה, האטה הסחר בין שתי המדינות.
יצוא ונצואלה לקובה צנח מ-5.1 מיליארד דולר בשנת 2014 ל-1.6 מיליארד דולר ב-2016, בעוד שהיצוא הקובני לוונצואלה ירד מ-2 מיליארד דולר ל-642,000 דולר באותה תקופה.
סחר הסחורות עם ונצואלה צנח ל-2.2 מיליארד דולר ב-2016, בהשוואה ל-4.2 מיליארד דולר אשתקד ו-7.3 מיליארד דולר ב-2014, לפי אתר האינטרנט של משרד הסטטיסטיקה הלאומי בקובה.
לוונצואלה יש שגרירות בהוואנה, בירת קובה.
לקובה יש שגרירות בקראקס, בירת ונצואלה.
היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה הבוליברית של ונצואלה לרפובליקה של איחוד מיאנמר כוננו ב-20 בנובמבר 1990.
שגריר ונצואלה בווייטנאם מוסמך לתפקיד גם למיאנמר.
ב-29 ביולי 2019, במהלך המשבר הנשיאותי בוונצואלה, הצטרפה נציגות מיאנמר באו"ם להצהרה משותפת, שהופנתה למזכיר הכללי אנטוניו גוטרש, המביעה תמיכה בממשלתו של ניקולס מדורו.
יחסי ונצואלה–סין הם היחסים הבינלאומיים בין הרפובליקה העממית של סין לרפובליקה הבוליברית של ונצואלה.
יחסים דיפלומטיים רשמיים בין שתי המדינות כוננו באוגוסט 1944 וב-1974 הועברה תמיכת ונצואלה מטאיוואן לרפובליקה העממית של סין.
לפני 1999 רק נשיא מכהן אחד, לואיס הררה קמפינס, ביקר בסין.
שיתוף הפעולה החל לגדול באופן משמעותי בתקופת נשיאותו של הוגו צ'אווס מוונצואלה ותקופת כהונתם של ג'יאנג דזה-מין וחו ג'ינטאו כמנהיג הרפובליקה העממית של סין.
הסחר בין סין לוונצואלה היה פחות מ-500 מיליון דולר בשנה לפני 1999, והגיע ל-7.5 מיליארד דולר ב-2009, מה שהפך את ונצואלה לשותפת הסחר השנייה בגודלה של סין, ונצואלה היא יעד ההשקעות הגדול ביותר של סין באמריקה הלטינית.
עסקאות דו-צדדיות שונות הביאו להשקעה של סין במיליארדים בוונצואלה, וונצואלה הגדילה את היצוא של נפט ומשאבים אחרים לסין.
בשנת 2016, הסחר בין סין לוונצואלה הסתכם ב-7.42 מיליארד דולר, כאשר 4.9 מיליארד דולר הגיעו מיצוא ונצואלה ו-2.52 מיליארד דולר מיצוא סיני.
יחסים דיפלומטיים רשמיים בין ממשלות סין לוונצואלה כוננו באוגוסט 1944, עם משרדים שנפתחו בקראקס ובנאנג'ינג, בירת הרפובליקה של סין.
לאחר השתלטות הקומוניסטים ב-1949, המשרד בוונצואלה הועבר מנאנקינג לטאיפיי, בירת טאיוואן.
בשנת 1966 שודרג המשרד לשגרירות.
ב-1974 סיימה ונצואלה את ההכרה בטאיוואן ועברה להכיר במקום זאת ברפובליקה העממית של סין.
לפני 1999, רק נשיא ונצואלה אחד ביקר ב-PRC: לואיס הררה קמפינס, ב-1981. כתוצאה מכך, עד 1999 היו רק 19 הסכמים רשמיים בין סין לוונצואלה, ורק שניים מהם אושרו על ידי שני הצדדים.
טבען של יחסי סין–ונצואלה השתנה לחלוטין ברגע שהוגו צ'אווס ניצח בבחירות לנשיאות ונצואלה ב-1998.
מתחילת כהונתו, הוגו צ'אווס ביקש להתרחק מארצות הברית ולחזר אחר בעלי ברית אחרים שיוכלו לסייע לו למצוא מקורות חלופיים ליחסים מסחריים, דיפלומטיים וצבאיים.
במהלך השנה הראשונה לנשיאותו, הוא ביקר בסין וצבר את המספר הגדול ביותר של ביקורים בסין מכל מנהיג אחר של אמריקה הלטינית במהלך אותה תקופה (1999–2012).
בזמן שנשא נאום באוניברסיטת בייג'ינג, דווח כי צ'אווס הצהיר כי "המהפכה הבוליברית מושרשת באידאולוגיה של מייסד סין הקומוניסטית, מאו דזה-דונג".
במהלך אותו ביקור, צ'אווס גם הכריז שסימון בוליבר הוא "הנפש התאומה של מאו דזה-דונג".
בעוד יחסי סין–ונצואלה לא היו חזקים בזמן בחירתו של הוגו צ'אווס ב-1999, בקדנציה השלישית שלו ב-2012 הברית בין המשטרים הסוציאליסטים הללו הייתה חזקה מאי פעם.
מבחינת קשריה הדיפלומטיים, ונצואלה הפכה לתומכת של סין בנושאים הקשורים לאיראן ולקוריאה הצפונית; והם גם תמכו בפומבי ביצירת מטבע בינלאומי, שזו עמדה שסין העדיפה.
צ'אווס כונה 'מנהיג חזק ותוסס' ו'חבר טוב של העם הסיני'.
במרץ 2013 הוגו צ'אווס מת.
באפריל נערכו בחירות מיוחדות לנשיאות, וסגן הנשיא של צ'אווס, ניקולאס מדורו ניצח.
בשנת 2017, בית הדין העליון של ונצואלה הסיר את השלטון מהאסיפה הלאומית הנבחרת, מה שהביא למשבר חוקתי ולמחאות באותה שנה.
מדורו קרא לשכתב את החוקה, והאסיפה המכוננת של ונצואלה נבחרה ב-2017, תחת כמה מהם – כולל התובעת הראשית של ונצואלה, לואיזה אורטגה ו-Smartmatic, החברה שניהלה את מכונות ההצבעה – ראו בתנאי הצבעה לא סדירים; רוב חבריה היו פרו-מדורו.
ב-20 במאי 2018, הבחירות לנשיאות הוכרזו בטרם עת; מנהיגי האופוזיציה נכלאו, הוגלו או נאסר עליהם לרוץ, לא היו משקיפים בינלאומיים, והשתמשו בטקטיקות כדי להציע שהבוחרים עלולים לאבד את עבודתם או את הרווחה החברתית שלהם אם לא יצביעו עבור מדורו.
בעוד שרוב המדינות בעולם המערבי לא הכירו בבחירות לאספה המכוננת או בתוקף הבחירה מחדש של מדורו ב-2018, וממשלות ארצות הברית, קנדה ופנמה הטילו סנקציות על מדורו, סין, רוסיה ובעלות ברית אחרות הכירו בבחירות ובירכו את מדורו על הזכייה.
בינואר 2019, האספה הלאומית של רוב האופוזיציה הכריזה כי בחירתו מחדש של מדורו אינה חוקית והכריזה על נשיאה, חואן גואידו, כנשיא בפועל של ונצואלה.
ארצות הברית, קנדה ומרבית מערב אירופה ואמריקה הלטינית (כולל ברזיל, קולומביה, ארגנטינה) הכירו בגואידו כנשיא זמני.
עם זאת, סין ורוסיה המשיכו להביע תמיכה במדורו והאשימו את ארצות הברית בהתערבות בענייני הפנים של ונצואלה על רקע המהומה המתמשכת.
איראן גינתה גם את איומי ארצות הברית, בעוד שכמה מדינות באמריקה הלטינית כמו קובה ובוליביה ממשיכות גם הן לתמוך בממשל מדורו.
מצד שני, טאיוואן הייתה בין המדינות שתמכו בחואן גואידו ובאסיפה הלאומית בראשות האופוזיציה בקריאותיה להחזיר את הדמוקרטיה.
באמצעות חשבון הטוויטר שלו, משרד החוץ ציטט כי "טאיוואן עומדת עם כוחות החופש" תוך שהוא קורא ל"השבת הסדר הדמוקרטי" בוונצואלה.
בפברואר 2019, סין לצד רוסיה הטילה וטו על החלטת מועצת הביטחון של האו"ם הקוראת לבחירות לנשיאות חדשות בוונצואלה.
במהלך המשבר בוונצואלה, סין סיפקה ציוד לבקרת מהומות לרשויות בוונצואלה שנלחמות בהפגנות בוונצואלה.
לפי המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים, סין סייעה כלכלית גם לוונצואלה דרך המשבר הכלכלי שלה.
בשנת 2001, ונצואלה הייתה המדינה ההיספנית הראשונה שנכנסה ל'שותפות פיתוח אסטרטגי' עם סין.
מ-2003 עד 2012, הקשרים הכלכליים של סין–ונצואלה התחזקו באופן אקספוננציאלי.
כמות הסחר הדו-צדדי בין סין לוונצואלה התרחבה פי 24 מ-742,417,000 דולר ב-2003 ל-20 מיליארד דולר ב-2012. יתרה מכך, במהלך אותה תקופה, ונצואלה הפכה לספקית הנפט הרביעית בגודלה בסין.
באפריל 2010 הסכימה סין להעניק הלוואות של 20 מיליארד דולר לוונצואלה.
ונצואלה תיארה את תפקידו של המיזם ככזה שיקשר בין אזורי הפקת הנפט של ונצואלה ואזורי חקלאות חקלאיים.
בספטמבר 2009 הודיעה ונצואלה על עסקה חדשה של 16 מיליארד דולר עם סין לקדוח נפט במיזם משותף עם PDVSA לייצור של נפט גולמי כבד במיוחד.
הוגו צ'אווס הצהיר כי "בנוסף, יהיה מבול של טכנולוגיה למדינה, כאשר סין תבנה פלטפורמות קידוח, אסדות נפט, מסילות ברזל, בתים".
אף על פי שלוונצואלה יש את הכמות הגדולה ביותר של עתודות נפט מחוץ למזרח התיכון, סוג הנפט שהיא מפיקה, מיקומה הגאוגרפי ויחסיה עם ארצות הברית עצרו את יכולתו של ממשל צ'אווס להגדיל את יצוא הנפט לסין.
המכשול הגדול ביותר שעמד בפני צ'אווס בייצוא נפט ונצואלה לסין היה בשל העובדה שבתחילת שנות ה-2000, לסין לא היו מכונות בבתי הזיקוק שלה המסוגלים לעבד את הנפט הוונצואלי הגופרתי.
המשמעות היא שהנפט היחיד שסין הייתה מעוניינת לייבא היה סוג ספציפי של נפט בדרגה נמוכה בשם "אורימולציה" ששימש בעיקר לייצור אספלט.
גורם נוסף שהגביל את יכולתה של ונצואלה לייצא את הנפט שלה לסין היה גודלן של מכליות משלוחי הנפט של ונצואלה.
המכליות היו פשוט גדולות מכדי להיכנס לתעלת פנמה והיה עליהן לעבור מסלול ארוך יותר שחצה את כף התקווה הטובה, דרום אפריקה.
המכשול האחרון לייצוא הנפט היה דיפלומטי.
מכיוון שכ-60% מיצוא הנפט של ונצואלה הולך לארצות הברית, גורמים רשמיים בסין חששו שברכישת נפט נוספים הם יהיו מעורבים במחלוקות בין המשטר האנטי-אמריקאי של צ'אווס לבין ממשל בוש.
בגלל גורמים אלה, בשנת 2005, ונצואלה ייצאה רק 140,000 חביות של אורמולציה גולמית ביום.
בנוסף, ונצואלה היוותה רק 2 אחוזים מהיבוא והיצוא של סין בשנת 2003.
בספטמבר 2008 חתמה ונצואלה על שורה של עסקאות שיתוף פעולה בתחום האנרגיה עם סין עם הוגו צ'אווס, לפיה ייצוא הנפט עשוי לעלות פי 3 עד 2012, .
עם זאת, עד 2012, תת-השקעה במגזר הנפט גרמה לכך שרק 640,000 חביות נפט ביום יוצאו לסין ו-200,000 מהן פשוט נמסרו לכסות את החובות העצומים של ונצואלה לסין.
במהלך הרבעון הראשון של 2018 יצאו רק 381,300 חביות נפט.
בפברואר 2009 הסכימו ונצואלה וסין להכפיל את קרן ההשקעות המשותפת שלהן ל-12 מיליארד דולר וחתמו על הסכמים להגברת שיתוף הפעולה הכוללים הגדלת יצוא הנפט מוונצואלה, ספקית הנפט הרביעית בגודלה בסין.
בסין מתוכנן להקים בית זיקוק לנפט שיטפל בנפט כבד ונצואלי מאגן אורינוקו.
"זהו חלק מברית אסטרטגית", אמר נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס, לאחר שפגש את סגן נשיא סין המבקר שי ג'ינפינג שהצהיר כי "שיתוף הפעולה שלנו מועיל ביותר".
ב-19 באוקטובר 2018, מדורו הבטיח להעלות את יצוא הנפט לסין ולרוסיה למיליון חביות ביום, 'גשם או ברק'.
הסכמי סחר נוספים בשווי 12 מיליארד דולר נחתמו בפברואר 2009, ומפעל הטלפונים הסלולריים הראשון בוונצואלה, שנבנה בתמיכה סינית, נחנך.
בשנת 2009, סין נכנסה לשותפות עם ונצואלה להשיק חברת רכבות בוונצואלה אשר תהיה בשליטת 40% על ידי תאגיד ההנדסה לרכבות של סין (CREC) והשאר על ידי ונצואלה.
בשנת 2012, צ'אנג ז'נמינג, נשיא קבוצת CITIC, חתם על מספר חוזי כרייה, למחקר וחיפושים של עתודות ברזל, זהב, בוקסיט, טוריו (פוטנציאל כדלק גרעיני) וכו' בוונצואלה.
בספטמבר 2013 החליטה סין להלוות 50 מיליארד דולר במשך 5 שנים למימון 201 פרויקטי דיור בוונצואלה.
בשנת 2016, במהלך כהונתו של ניקולאס מדורו והחמרה במשבר בוונצואלה, השיקה הממשלה את תוכנית הוועדות המקומיות לאספקה וייצור (CLAP) להפצת חבילות מזון מסובסדות ושכרה את Soltein SA de CV, חברה שבסיסה במקסיקו, לעצב פלטפורמה מקוונת כדי לעקוב אחריהם.
ברצונה ללמוד עוד על המוטבים, הממשלה ביקשה מ-ZTE עזרה בפיתוח קודי QR עבור "כרטיסי המולדת".
ZTE פיתחה את הקודים בעלות של פחות מ-3 דולר לחשבון, והממשלה הדפיסה את הכרטיסים, וקישרה אותם למסד הנתונים של Soltein.
בשנת 2017 סין גם שיגרה לוויין תקשורת Venesat-1 עבור ונצואלה.
הם גם חתמו על עסקה עם Orinico לעדכון מפת הכרייה של ונצואלה.
סין תכננה לבנות מפעל תוריום עד 2020.
ביוני 2020, ונצואלה הייתה אחת מ-53 מדינות שתמכו בחוק הביטחון הלאומי של הונג קונג באו"ם.
ונצואלה הביעה תמיכה פומבית ביוזמת החגורה והדרך של סין.
בספטמבר 2018 נסע מדורו לסין כדי לחזק את היחסים הבילטרליים באמצעות ה-BRI.
הפרטים המדויקים של עסקאות כלשהן טרם נחשפו.
מתוך 150 מיליארד הדולר שהלווה הבנק לפיתוח הסיני לאמריקה הלטינית ב-12 השנים האחרונות, שליש הלך לוונצואלה.
גם יחסיהם הצבאיים השתפרו תחת צ'אווס.
בתקופת הממשל של צ'אווס, סין החלה למכור מוצרים צבאיים שונים, כגון מכ"מים וכלי טיס, וכן החלה לבצע פעילות אימונים צבאיים דו-צדדיים בוונצואלה.
על פי דיווח משנת 2019 סין מכרה 615 מיליון דולר בנשק בעשר השנים האחרונות.
נכון לשנת 2017, מדורו העריך שיש 500,000 מהגרים סינים החיים בוונצואלה, עלייה של כמעט פי עשרה מאז 2000.
סין מחזיקה בוונצואלה שגרירות בקראקס.
ונצואלה מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג וקונסוליות כלליות בהונג קונג ושאנגחאי.
יחסי ונצואלה–מקסיקו הם יחסי החוץ בין ונצואלה למקסיקו.
שתי המדינות חברות באיגוד המדינות הקריביות, הקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות, איגוד האינטגרציה של אמריקה הלטינית, ארגון מדינות אמריקה, ארגון המדינות האיברו-אמריקניות והאו"ם.
יחסים מהקולוניזציה הספרדית ועד שנות ה-90
גם מקסיקו וגם ונצואלה חולקות היסטוריה משותפת בעובדה ששתי המדינות היו פעם חלק מהאימפריה הספרדית.
במהלך התקופה הקולוניאלית הספרדית, מקסיקו נודעה אז כמלכות המשנה של ספרד החדשה והבירה הייתה מקסיקו סיטי, בעוד שמה שהפך בימינו לוונצואלה נודע אז כקפטן הכללי של ונצואלה, וקראקס הייתה בירתה.
בשנת 1810, הן מקסיקו והן ונצואלה החלו בתהליכי העצמאות שלהן מספרד כאשר כל אומה קיבלה לבסוף עצמאות ב-1821 וב-1830, בהתאמה.
זמן קצר לאחר קבלת העצמאות, אגוסטין הראשון, קיסר מקסיקו יצר קשר עם הנשיא סימון בוליבר בכך שהודיע לו על עלייתו לכס המלכות המקסיקני וסיפר לו על הערצתו האישית לבוליבר לאחר שלמד על גבורתו ההרואית ומסעות הצבא המוצלחים שלו.
בשנת 1842, שתי המדינות הסמיכו שגרירים זו אצל זו.
שגריר מקסיקו בוונצואלה הוצב בבוגוטה, קולומביה ואילו שגריר ונצואלה במקסיקו הוצב בוושינגטון די.
ב-1916, שלחה מקסיקו את השגריר הראשון בקראקס; עם זאת, היחסים הדיפלומטיים נעשו מתוחים ב-1922, מאחר שנצואלה לא הקימה בשלב זה שגרירות תושבת במקסיקו.
בשנת 1922, מקסיקו, במחאה, סגרה את שגרירותה בקראקס.
בספטמבר 1923 ניתקה מקסיקו את היחסים הדיפלומטיים עם ונצואלה לאחר שהמדינה דחתה את כניסתם של אזרחים מקסיקנים שהגיעו למדינה כדי להשתתף בפעילויות תרבות המתקיימות בוונצואלה.
היחסים הדיפלומטיים יכווננו מחדש עשר שנים מאוחר יותר ביוני 1933.
במהלך שנות ה-40, היחסים הדיפלומטיים נורמלו בין שתי המדינות ושגרירים תושבים מונו לבירות כל אחת מהמדינות, בהתאמה.
בשנת 1946, הנשיא רומולו בטנקור היה ראש המדינה הראשון של ונצואלה שערך ביקור רשמי במקסיקו.
במהלך שנות ה-50, לאחר ההפיכה בוונצואלה ב-1948, ונצואלה הייתה תחת שלטונו בפועל של מרקוס פרס חימנס וחברי הממשלה המודחים יצאו לגלות במקסיקו כולל הנשיא והסופר לשעבר, רומולו גאלגוס; מזכיר החוץ והמשורר, אנדרס אלוי בלנקו; והמייסד לעתיד של אופ"ק, חואן פבלו פרס אלפונסו.
לאחר נפילתו של פרז חימנס, בינואר 1960, הנשיא אדולפו לופס מטאוס היה ראש המדינה המקסיקני הראשון שביקר בוונצואלה בזמן סיור בדרום אמריקה.
מאז הביקורים הראשוניים, נערכו כמה ביקורים רמי דרג בין שני העמים.
ב-1995, מקסיקו וונצואלה, יחד עם קולומביה; חתמו על הסכם סחר חופשי; עם זאת, ונצואלה פרשה מההסכם ב-2006. המעורבות של האחרונה בתעשיית הנפט של שתי המדינות, כמו גם הצטרפותה של מקסיקו להסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה ב-1994, הובילה למחלוקות שונות בין שתי המדינות.
במהלך כהונתו של נשיא מקסיקו ויסנטה פוקס מ-2000 עד 2006; הקשרים בין שתי המדינות נעשו מתוחים מאוד.
בנובמבר 2005, שיתוף הפעולה והמעורבות בין הנשיא פוקס לארצות הברית על הצעת אזור הסחר החופשי של אמריקה התקוע בפסגה הרביעית של אמריקה הביאו את היחסים לשפל בין מקסיקו לוונצואלה.
נשיא ונצואלה הוגו צ'אווס, הצהיר בנאום ב-10 בנובמבר 2005 בפני תומכיו בקראקס כי הוא עצוב ש"נשיא עם כמו המקסיקנים מרשה לעצמו להפוך לגור הכלב של האימפריה", וכן הופיע על שלו.
תוכנית אירוח שבועית "אלו פרזידנטה" שלושה ימים לאחר מכן, שבה הצהיר שהנשיא המקסיקני "מדמם מפצעיו" והזהיר את הנשיא פוקס לא "להתעסק" איתו, שמא פוקס "יעקוץ".
דרישתה של מקסיקו להתנצל לא נענתה על ידי ממשלת ונצואלה, ושתי המדינות משכו את השגרירים שלהן תוך יומיים מהצהרת השידור, מה שהחל את המשבר הדיפלומטי במקסיקו ובוונצואלה ב-2005.
ביולי 2006, הנשיא צ'אווס האשים את הנשיא הנבחר החדש פליפה קלדרון בגניבת הנשיאות מאנדרס מנואל לופס אוברדור בבחירות צמודות.
באוגוסט 2007, לאחר שנתיים של היעדרות דיפלומטית בשתי המדינות, היחסים הנורמליים נוסדו מחדש עם מינויו של שר החוץ לשעבר רוי צ'דרטון לשליח ונצואלה במקסיקו סיטי והעברתו של חסוס מריו צ'אקון קאריו, לשעבר שגריר מקסיקו בקולומביה, לקראקס.
היחסים בין שתי המדינות לא השתפרו בהרבה בהנהגתו של הנשיא קלדרון.
בשנת 2011, הנשיא קלדרון ביקר בוונצואלה כדי להשתתף בפסגת הקהילה של אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות המתקיימת בקראקס.
היחסים בין מקסיקו לוונצואלה תחת נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו נותרו ללא שינוי.
בשנת 2013, הנשיא פניה נייטו השתתף בהלווייתו של הנשיא הוגו צ'אווס.
לאחר בחירתו של הנשיא ניקולאס מדורו באפריל 2013, ממשלת מקסיקו הדגישה עוד יותר את הקשרים ההדוקים בין שתי המדינות ואת הנכונות להתגבר על ההבדלים במונחים של מבנים פוליטיים ויחסים עם ארצות הברית.
בינואר 2015, הנשיא מדורו האשים את הנשיא לשעבר פליפה קלדרון במזימה עם האופוזיציה בוונצואלה להרוג אותו ולהפיל את ממשלתו.
הנשיא מאדורו האשים גם את הנשיא לשעבר קלדרון בקשרים עם קרטלים.
ביוני 2017, במהלך פסגת OAS בקנקון; ממשלות מקסיקו, פרו וארצות הברית דחפו להחלטה שתגן על הדמוקרטיה הייצוגית בוונצואלה.
לאחר הפסגה האשימה שרת החוץ של ונצואלה דלסי רודריגס את מקסיקו ומדינות אחרות באמריקה הלטינית שהם "כלבים סימפתיים לאימפריה".
החלטה לגנות את ונצואלה הובסה במהלך הפסגה.
ביולי 2017 במהלך פסגת ה-G-20 בהמבורג, מקסיקו הצטרפה למנהיגי ארגנטינה, ברזיל וספרד וקראה ל"שחרור כל האסירים הפוליטיים ולארגון בחירות חופשיות ודמוקרטיות" בוונצואלה.
ההצהרה נאמרה לאחר שחרורו מהכלא של הפוליטיקאי לאופולדו לופס.
באותו חודש הודיעה מזכירות החוץ של מקסיקו כי בעקבות הודעת ארצות הברית, מקסיקו תטיל סנקציות גם על "בכירים שונים ובכירים לשעבר בממשלת ונצואלה בגין ערעור הדמוקרטיה וזכויות האדם באותה מדינה, כמו גם על השתתפות במעשי אלימות, דיכוי ושחיתות".
ביולי 2018 נבחר אנדרס מנואל לופס אוברדור לנשיא מקסיקו.
בדצמבר 2018, הנשיא מדורו הגיע למקסיקו כדי להשתתף בטקס השבעתו של הנשיא לופס אוברדור.
בינואר 2019, ארצות הברית וכמה מדינות באמריקה הלטינית ואירופה הכירו במנהיג האופוזיציה חואן גואידו שהכריז על עצמו כנשיא ונצואלה.
ב-23 בינואר 2019, הנשיא לופס אוברדור חזר על עמדתה המסורתית של מקסיקו של אי-התערבות בענייני מדינות אחרות וסירב להכיר בחואן גואידו כנשיא.
הנשיא לואיס אצ'ווריה אלווארס (1974)
הנשיא לואיס אררה קמפינס (אפריל ואוקטובר 1981)
קיימות טיסות ישירות מקראקס לקנקון וטולוקה עם חברת התעופה קונביאסה.
ונצואלה הייתה נתיב לארצות הברית לסמים לא חוקיים שמקורם בקולומביה, דרך מרכז אמריקה ומקסיקו והמדינות הקריביות.
היו מספר מקרים של מטוסים רשומים במקסיקו הנושאים קוקאין שהופלו על ידי ממשלת ונצואלה.
באפריל 2015, נתפס מטוס הרוס שנשא כמעט טון קוקאין והיה רשום בצי הרשמי של משרד התובע הכללי של מקסיקו.
בשנת 2018, הסחר הדו-כיווני בין שתי המדינות הסתכם במיליארד דולר.
היצוא העיקרי של מקסיקו לוונצואלה כולל: תירס, תרופות, מזון לתינוקות, שמפו, חיתולים ומכונות.
היצוא העיקרי של ונצואלה למקסיקו כולל: נפט, גז, אלומיניום ושומשום.
בשנת 2015, ההשקעה הזרה הזרה של מקסיקו בוונצואלה הסתכמה ב-1.4 מיליארד דולר.
ונצואלה היא היעד ה-11 בגודלו של השקעות מקסיקניות באמריקה הלטינית והמקבל השביעי של הון מקסיקני באמריקה הדרומית.
חברות רב לאומיות מקסיקניות כמו FEMSA, Grupo Bimbo, Mabe ומקסיכם פועלות בוונצואלה.
מקסיקו מחזיקה בוונצואלה שגרירות בקראקס.
ונצואלה מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי.
יחסי ונצואלה–קנדה הם יחסים החוץ בין ונצואלה וקנדה.
היחסים היו טובים מאז כינון היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות בשנות ה-50. עם זאת, היחסים הללו החלו להתערער תחת ראשי הממשלה סטיבן הרפר וג'סטין טרודו, במיוחד ביחס למדיניותם של הנשיאים הוגו צ'אווס וניקולאס מדורו.
קנדה הטילה סנקציות ממוקדות נגד 70 פקידי ממשל בממשלת ונצואלה.
בפברואר 1948 נפתחה קונסוליה כללית קנדית בקראקס וקונסוליה כללית של ונצואלה במונטריאול.
מתוך האינטרס של הגנה על הסחר הקנדי עם ונצואלה ובהתחשב בקשיים לעסקים בהיותם ללא נציגות קנדית בקראקס, קנדה נדחפה לקבל את הצעת ונצואלה להחליף משלחות דיפלומטיות.
לבסוף, קנדה שדרגה את המשרד הקודם של הקונסוליה הכללית הקנדית בקראקס למעמד שגרירות ב-1953.
מנגד, ונצואלה הקימה שגרירות בקנדה בשנת 1952. מאז התקיימו יחסים מסחריים טובים בין שתי המדינות, בעיקר בתחום הטכנולוגיה, תעשיית הנפט והגז, טלקומוניקציה ואחרות.
בדצמבר 2006, הוגו צ'אווס נבחר מחדש לנשיא ונצואלה עם 61% מהקולות, לאחר שנבחר לראשונה ב-1998. מספר משקיפים לאומיים ובינלאומיים נכחו בבחירות, כולל משלחת תצפית בחירות של OAS (EOM), לה קנדה תרמה 110,000 דולר.
חמישה קנדים היו חברים ב-EOM.
כמה אי-סדרים צוינו על ידי הוועדה, במיוחד בנוגע לזמני סגירת הקלפיות, אך הוועדה הגדירה את התנהלות הבחירות כמספקת בדרך כלל.
קנדה ממשיכה לתמוך ברפורמה דמוקרטית ובזכויות אדם בוונצואלה תוך שמירה על יחסים בילטרליים טובים.