tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספרו העברי הראשון של חנן אילתי, "במחילות", רומן מחיי החלוצים, יצא בשנת תרצ"ד 1934. הספר עורר בשעתו עניין, כיוון שנידונו בו, בגילוי לב, יחסי המין בין צעירי החלוצים.
חנן אילתי פרסם גם סיפורים עבריים קצרים בירחון "מולד".
יצירותיו נתפרסמו בכל רחבי התפוצות, במונטוידאו ובבואנוס איירס, בפריז ובטורונטו, במונטריאול ובמקסיקו, בווילנה ובוורשה.
ספריו תורגמו לספרדית ולאנגלית, ומהן שוב לאחר שנים, לעברית.
חנן אילתי נפטר בניו יורק בשנת 1988, וזכה להיכנס לאחד הרומנים של יוסל בירשטיין, בספרו "פנים בענן", בדמותו של סופר יידיש מזדקן.
לאחר מותו נדפס בשנת 1997 קובץ סיפוריו האחרונים באנגלית, על ידי בנו וכלתו.
הספר נדפס במונטגומרי, במדינת אלבמה שבארצות הברית.
הספר אינו מצוי בקטלוג של בית הספרים הלאומי.
ספרו ביידיש בום און קייטן (הוצאת קלעצקין, 1936), שמעולם לא התפרסם בעברית, תורגם לאנגלית בשנת 2025.
עם העלאת היומון "דבר" לרשת, נמצא שחנן אילתי ניסה לחזור אל העיתונות העברית, בראשית שנות החמישים.
הוא פרסם ב"דבר" כמה רשימות מסע מאירופה ההרוסה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
בעיקר מגרמניה, מולדתה של אשתו.
במחילות, סיפור מחיי החלוצים בארץ, שטיבל, 1934.
כי תמול אנחנו, רומן, תרגם א"ד שפיר, ספרי גדיש, 1955.
אין מנוס מברוקלין, רומן, תורגם מיידיש, אות, 1960.
נדפס בארץ ספרו ביידיש : דער מאן פון לע מיל, און אנדערע דערציילונגען, חנן איאלטי, תל אביב, הוצאת י"ל פרץ, תשל"ד, 1974.
הצ'ק והנצח, קובץ סיפורים, עקד, 1986. - הכותרת ביידיש: דער טשעק און די אייביקייט, נאוועלן, ח' איאלטי, קלענבארט, מאנטעווידעא, ב' רעזניקאוויטש, 1950.
חֲנִיתָה הוא קיבוץ בגליל המערבי, על גבול לבנון, מצפון-מזרח לשלומי.
זהו היישוב ה-18 בין יישובי חומה ומגדל.
השם חניתה משמר שם יישוב עברי קדום בנחלת שבט אשר, שנשתמר בשם הערבי חִ'רבת חאנותא.
חניתא (או חנותה) הייתה יישוב עברי מוכר בתקופת התלמוד (שרידי יישוב קיימים במקום גם מתקופות קדומות יותר).
היישוב העברי נזכר בתקופת התלמוד בתוספתא, בתלמוד הירושלמי, במסכת שביעית (ד, ט; "ברייתא דתחומין") ובפסיפס כתובת רחוב, כעיירה יהודית בתחום צור המחויבת בקיום המצוות התלויות בארץ.
לאמיתו של דבר נזכרים במקורות אלו שתי עיירות סמוכות בשם זה: חניתא עיליתא וחניתא ארעיתא – היינו העליונה והתחתונה או העילית והתחתית.
יישוב הקבע בימינו נמצא במקומה של חניתה עילית.
אפשר שהשם מרמז על היותן מקום חניה באזור הסְפר שבין הגליל ללבנון ולסוריה, שכן היישוב שלט על המעבר מרכס סולם צור לעמק הפורה שמתחתיו.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום עם העלייה לקרקע בשנת 1938 נמצאו:
ממצאים מהתקופה הכלכוליתית (4000 לפנה"ס)
חורבות כנסייה עתיקה מהתקופה הביזנטית, כולל רצפת פסיפס ששוחזרה
מערות קבורה מאוירות, שרידי בניינים, בארות ומטבעות
חלק ניכר מממצאים אלו מוצג כיום במוזיאון שבקיבוץ.
בשנות המרד הערבי הגדול ובהתאם לספר הלבן ממשלת המנדט הבריטי אסרה על רכישת קרקע על ידי יהודים באזורים מסוימים, בהם האזור שבו ממוקם כיום קיבוץ חניתה.
יוסף סיניגליה, איש הקרן קיימת לישראל, יחד עם חברו אליעזר וינשל, יזמו את קניית האדמות בגליל הצפוני עבור הקמת יישוב עברי.
בעל האדמות, ג'מיל אבו אביאד, עורך דין, חבר מועצת העיר חיפה וסרסור קרקעות סבר כי סיניגליה, בעל חזות איטלקית טיפוסית, הוא נציג הכנסייה, המבקשת לרכוש קרקעות על מנת להקים עליהן מנזר.
באמצעות מתווך ערבי מלבנון, הקרקעות הועברו ונרשמו בסופו של דבר על שם קק"ל במשרדי הטאבו בעכו.
באתר חניתה תחתית יש לוח הנצחה לזכרו של יוסף סיניגליה.
המרד הערבי הגדול שפרץ בשנת 1936 סיכן את היישובים החדשים והבלתי מוגנים.
לכן הוחלט להקים מודל חדש להתיישבות: מודל "חומה ומגדל" הקמת יישוב מוגן המוקף חומה ובו מגדל שמירה, ביום עבודה אחד.
תוכנית החלוקה של ועדת פיל ב-1937 כללה את האזור בשטחה של המדינה היהודית המוצעת.
בתחילת פברואר 1938 רכשה קק"ל 14,000 דונם בסביבות חניתה.
קבוצת המתנדבים שתכננה להתיישב בחניתה הציעה תוכנית: להקים מחנה במרחק קילומטר מהכביש, ולאחסן בו מזון, מים, תחמושת, ביגוד וכלי עבודה, כהכנה לעלייה לנקודת ההתיישבות הנמצאת בלב אזור של יישובים ערבים.
לאחר שהושגה הסכמת הבריטים להקמת היישוב, שוגר מכתב לממשלת לבנון, המודיע על הכוונה להקים "יישוב קטן" סמוך לגבול.
תוך זמן קצר נתקבלה תשובה במכתב מאת ראש ממשלת לבנון, בו נאמר: "ממשלת לבנון, נאמנה למדיניותה, תשתדל לשמור על הסדר, להבטיח תנאי ביטחון ראויים...ותעשה ככל יכולתה...
[על מנת לשמור] על יחסי שכנות טובים עם המתיישבים מן הצד השני של הגבול".
בבוקר 21 במרץ 1938 הגיעו 400 איש, וביניהם 100 אנשי פלוגות השדה בפיקודו של יצחק שדה.
יוסף פיין מדגניה ודוידקה נמרי מאשדות יעקב ניהלו את מבצע העלייה על הקרקע, שבו השתתפו כ־50 משאיות אל האתר מזרחית לכפר הערבי אל-באסה.
הם פצחו בפריצת דרך למחנה וסחבו על גבם ועל חמורים וגמלים ל"חניתה תחתית" את כל הציוד הדרוש.
לעת ערב עזבו רוב האנשים את המחנה, ורק קבוצת כיבוש בת כ־100 איש בפיקודו של צבי בן יעקב נשארה.
העלייה לחניתה הייתה מגדולי מבצעי ההתיישבות של חומה ומגדל, להתיישבות באזור חדש, הררי, עוין וקשה להגנה.
העלייה לקרקע זכתה לסיקור עיתונאי נרחב בעיתוני התקופה.
מפורסמת התמונה, שצולמה במהלכה, שבה נראה יצחק שדה, חובק משני צדדיו את יגאל אלון ומשה דיין, על גבה כתב חיים ויצמן את המילים הנבואיות "המטה הכללי" (בצרפתית).
בו בלילה הותקפו המתיישבים על ידי ערביי האזור ושניים מהם, יהודה ברנר ויעקב ברגר נהרגו.
אחר כך, המשיכו ועבדו, ובתוך חמישה ימים פרצו דרך אל חניתה תחתית.
בסך הכול נפלו עשרה אנשים על הגנת המחנה.
העבודות נמשכו עד שבתאריך 8 באפריל נפרצה הדרך לבית האבן – משכנה של משפחת אריסים ערבית – במקום שכונה "חניתה עילית", אז עברה הקבוצה לשם והשאירה את חניתה תחתית להיות מחנה אימונים לקורס מ"כים עבור ההגנה.
כיום נמצא באזור חניתה תחתית חניון גדול של הקרן הקיימת ובו שחזור של חומה ומגדל וסלע הנצחה לעשרת הנופלים בחניתה תחתית.
לאחר שישה חודשים במקום הוחלפו פורצי הדרך בקבוצת "שימרון", שתפקידה היה ליצור תשתית ליישוב חקלאי, ומאוחר יותר הצטרפה אליה קבוצת "שגב".
כלכלת היישוב התבססה על גידול מטעים וגידולי ירקות, אך בהצלחה מועטה עקב הפיצול הרב של החלקות והמחסור במי השקיה.
כמו כן היו ביישוב דיר עיזים, רפת ולול.
כדי להרחיב את מקורות ההכנסה ייסדו בקיבוץ יוזמות שונות, שמהן הצליחו שתיים: בית מרגוע ומפעל לייצור כלים לחיתוך מתכת.
בתחילת מלחמת העצמאות נותקו שבעת יישובי הגליל המערבי מהשטח שנועד להיות מדינת ישראל ונמצאו בשטח שיועד למדינה ערבית.
ביום הכרזת המדינה פרצו הכוחות הלוחמים את המצור והגליל המערבי אוחד עם שאר המדינה (מבצע בן עמי).
יומיים לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל, פונה הקיבוץ ורוב חבריו עברו לקיבוץ עין חרוד.
באפריל נפל בקיבוץ כטב"ם שפצע באורח קשה חייל מילואים, חבר כיתת הכוננות בקיבוץ.
בעקבות המלחמה, הועבר מפעל "עדשות חניתה" לכרמיאל, אך נקלע לקשיים כספיים עקב הנזקים והשיבושים שגרמה המלחמה.
חברי הקיבוץ מתפרנסים מחקלאות ותעשייה.
לקיבוץ מטעי בננות, אבוקדו, גידולי שדה וגם רפת משותפת עם קיבוץ סער.
כמו כן יש בקיבוץ שני מפעלים:
"אייברי דניסון חניתה" (בעבר "קוטלב חניתה)" מייצר ציפוים מתכתיים על יריעות פלסטיק לתעשיות שונות.
במפעל למעלה מ-220 עובדים, שעשירית מהם הם חברי הקיבוץ.
בשנת 2016 נמכר המפעל לחברת אייברי דניסון האמריקאית תמורת 75 מיליון דולר.
"עדשות חניתה" מייצר עדשות מגע ועדשות להשתלה.
המפעל הוקם סביב שנת 1982. בשנת 2024 העסיק המפעל 150 עובדים.
מוזיאון חניתה נמצא בבית האבן שהיה בחניתה העילית ביום העלייה לשם.
שמו הרשמי של המוזיאון הוא "מוזיאון לחומה ומגדל להנצחת הנוטר והשוטר העברי מתקופת המנדט הבריטי".
במוזיאון תצוגה של אביזרים ומסמכים מתקופת חומה ומגדל, הנוטרות העברית ותצוגה של ממצאים ארכאולוגיים שנתגלו במקום, בעיקר רצפות פסיפס.
בעיקר מפורסם "הפסיפס הגאומטרי" שהוא ייחודי בארץ.
במקום מוקרן סרט על העלייה לחניתה.
חנן אשל (ח' באב תשי"ח 25 ביולי 1958 – כ"ד בניסן ה'תש"ע 8 באפריל 2010) היה היסטוריון וארכאולוג בעל שם עולמי בתחום כת ים המלח, המגילות הגנוזות, מצדה ומרד בר כוכבא.
אשל שימש כפרופסור מן המניין באוניברסיטת בר-אילן ובין השנים ה'תשס"ב–ה'תשס"ד, 2002–2004, כיהן כראש המחלקה ללימודי ארץ ישראל והמכון לארכאולוגיה.
אשל נולד ברחובות לשולמית, בת למשפחת ריבלין הירושלמית, ופרופ' יעקב אשל, נכדו של אברהם-חיים שאג ולימים מראשי המרכז האוניברסיטאי אריאל בשומרון באריאל והמרכז למחקר ופיתוח בתחום החקלאות.
למד בישיבה התיכונית אור עציון, ואת שירותו הצבאי עשה במסגרת הנח"ל, בגרעין מושב קשת שברמת הגולן, שם גם הכיר את אשתו אסתר אשל.
לאחר השירות הצבאי היו השניים ממייסדי ההתנחלות עפרה שבהרי בנימין.
חנן אשל נפטר מסרטן בירושלים והובא למנוחות בקיבוץ מעלה החמישה.
תחילת עיסוקו של אשל בלימודי ארץ ישראל הייתה כשהדריך בבית ספר שדה עפרה שם הדריך עד ה'תשמ"ח 1988. בשנת ה'תשמ"ב 1982 פנה ללימודי ארכאולוגיה של תקופת בית ראשון ותולדות עם ישראל ב.
עבודת המוסמך שלו באוניברסיטה העברית עסקה בהקמתם המשוערת של המקדשים לאלוהי ישראל בבית אל ובשומרון לאחר חורבן בית ראשון.
בשנת ה'תשמ"ו, 1986 ניהל חפירה ארכאולוגית, ששינתה את המיקוד המדעי אותו בחר: החפירה התקיימה במערות כתף יריחו - שבצוק מול יריחו, ובמהלכה התגלו במערת אביאור תעודות ומכתבים משלהי התקופה הפרסית ומימי בר כוכבא.
התגלית המפתיעה לימדה כי הידוע על ימי בר כוכבא אינו מספק תמונה שלמה, וכי יש עוד מה למצוא ולחקור.
בעקבות כך החליט להתמחות בתקופת בית שני, וכתב את עבודת הדוקטורט שלו על השומרונים בתקופה הפרסית ובתקופה ההלניסטית.
במחקרים שפרסם טען שירושלים כלל לא נשלטה בידי מורדי בר כוכבא בעת המרד.
בראשית שנות האלפיים ניהל כמה חפירות בקומראן ובמערות אחרות במדבר יהודה, אליהן נמלטו פליטים יהודים בסוף מרד בר כוכבא.
בספרו "מערות המפלט מתקופת מרד בר כוכבא" טבע את המונח מערות מפלט, שנועד להבדיל ממערכות המסתור של בר כוכבא, שבשפלת יהודה.
אשל היה מרצה ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת בר-אילן.
בין השנים ה'תשס"ב-ה'תשס"ד, השנים 2002–2004, כיהן כראש המחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה, סמוך למותו קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנת ה'תשס"ה 2005 סיפר תלמידו של אשל, כי הוצגה בפניו מגילה, שכללה קטע מספר ויקרא מימי בר כוכבא.
המגילה נמצאה כמה חודשים קודם לכן על ידי בדואים בנחל ערוגות, במערה בה נמצאו גם חרסים ואריגים מתקופת המרד.
אשל פעל לרכישתה של המגילה במחיר 3,000 דולר, הנמוך בהרבה משוויה האמיתי, במימון אוניברסיטת בר-אילן.
כשהדבר נודע, טענה רשות העתיקות כי אשל עבר על חוק העתיקות, כאשר לא דיווח על רכישת המגילה בתוך שבועיים.
כן נטען כי סייע בידי שודדי עתיקות, ושיקר כאשר פרסם מאמר על המגילה בו טען שהמגילה אינה נמצאת ברשותו, בעוד שלמעשה כבר החזיק בה.
אשל בתגובה טען כי לולא קנה את המגילה היא הייתה אובדת, ולבסוף העביר את המגילה לרשות העתיקות ללא תמורה.
למרות זאת איימה הרשות להגיש תלונה במשטרה, אך הפרשה הסתיימה ללא כתב אישום.
אפרים שטרן וחנן אשל, ספר השומרונים, יד בן צבי, תשס"ב,
חנן אשל, מגילות קומראן והמדינה החשמונאית, יד בן צבי, תשס"ד.
חנן אשל ודוד עמית, מערות המפלט מתקופת מרד בר כוכבא, תל אביב, אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ט 1998,
חנן אשל ורועי פורת, מערות המפלט מתקופת מרד בר כוכבא: קובץ ב, ירושלים, החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה : מרכז יסלזון לחקר תולדות ישראל לאור האפיגרפיה, תש"ע 2009, .
מצדה: עלילת גבורה, ירושלים, תשס"ט,
עין גדי: נווה-מדבר ומסתור, ירושלים, תשס"ט,
בנוסף פרסם כמאתיים מאמרים בכתבי עת וקבצים שונים, בהם:
חנן (הנס) אופנהיימר (Chanan (Heinz) Oppenheimer; 22 במאי 1905, ברלין – 4 בנובמבר 1978, רחובות) היה אגרונום וחוקר חקלאות ישראלי, מומחה לגידול עצי פרי טרופיים, מכליא זנים חדשים, מנהל במרכז וולקני ופרופסור בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית.
חתן פרס ישראל לחקלאות לשנת תשכ"ח (1968).
אופנהיימר נולד בשם היינץ אופנהיימר בברלין בירת גרמניה.
אביו היה הביוכימאי קרל אופנהיימר.
הוא סיים לימודיו בגימנסיה ריאלית במינכן ב-1923. בשנת 1928 עלה לארץ ישראל בפעם הראשונה.
הוא עשה תקופת הכשרה בקיבוץ גן שמואל, וחזר לברלין.
בשנים 1929–1932 למד בבית הספר הגבוה לחקלאות בברלין (Landwirtschaftliche Hochschule; מ-1934 חלק מאוניברסיטת ברלין).
נושא התמחותו היה הורטיקולטורה – בוסתנאות, עם סיום לימודיו קיבל תואר דוקטור.
עם קבלת התואר עלה אופנהיימר ארצה בשנית ב-1932, להזמנתו של אוטו ורבורג.
הוא מצא עבודה במחלקה לבוטניקה באוניברסיטה העברית, ובשנת 1933 התקבל לתחנה לחקר החקלאות ברחובות.
בראשית דרכו שם עבד כעוזר ראשי במחלקה לאקלום מטעים, אחר-כך עבר למחלקה לפיזיולוגיה וגנטיקה של מטעים.
ובשנת 1941 הקים את המעבדה להשבחת צמחי מטע וגן.
בשנת 1951 עברה התחנה ברחובות מרשות הסוכנות היהודית אל משרד החקלאות (ואחרי שנים למכון הלאומי והאוניברסיטאי לחקלאות, ובהמשך, למינהל המחקר החקלאי – מרכז וולקני).
בשנת 1956 מונה כמנהל המחלקה למטעים סובטרופיים, ובה עבד עד לפרישתו.
משנת 1953 החל בעבודת הוראה בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות.
לימד גידול עצי פרי טרופיים.
ב-1955 מונה כמרצה, בשנת 1962 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1969 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
אופנהיימר נטע וניהל החל מתחילת שנות ה-30 גני אקלום ברחובות ובדגניה א', שאותם הקים לכבוד יום הולדתו השישים של ד"ר ארתור רופין.
הוא קיים קשרים מיוחדים עם אנשי ועדת הניסיונות החקלאיים של עמק הירדן ועם נוטעים רבים ברחבי הארץ.
עסק במחקרים רבים ומגוונים, ובין השאר חיפש ויצר זנים חדשים בענף ההדרים.
הוא נקט הן בשיטת ההכלאה והן בשיטת הבירור.
נתן מכוחו גם לענף עצי הפרי הנשירים בארץ, והשתתף ביצירת זנים חדשים.
גם בעזרת הכלאות בין זני חוץ משובחים לבין טיפוסים מקומיים.
הצלחתו הגדולה בתחום זה הייתה הכלאת זן תפוח בכיר, הזקוק למנות קור מעטות.
הוא קרא לזן זה "ורד", על שם בתו.
ייסד ופיתח את ענף עצי הפרי הסובטרופיים בארץ; בין השאר תרם לאקלום עץ האבוקדו, האנונה, האפרסמון, הגויאבה והמנגו.
כל אלה תוך שיתוף פעולה פורה עם חוקרים מקומיים באזורים השונים, עם שתלנים סטודנטים, ועובדי ענפי המטע ביישובים החקלאיים.
תרם רבות לאקלום רביית והתפשטות ענף גידול הבננות, וכן בענף התמרים.
הוא גם עסק בהשבחת סוגי ירקות שונים, ובעיקר בהתאמת עגבניות באזורים החמים של הארץ ובערבה.
פרסם מאמרים רבים בנושאי חקלאות בכתבי העת המקצועיים, ופרסם גם כמה ספרים, והביא בהם את סיכומי מחקריו ועבודתו.
בשנת 1949 זכה בפרס ע"ש יוסף אליהו שלוש של קק"ל עבור פיתוח זן חדש של תפוח (פרס ראשון).
זכה בפרס ההסתדרות למחקר חקלאי.
בשנת תשכ"ח (1968) זכה בפרס ישראל לחקלאות על מפעל חייו, הישגיו ותרומתו לחקלאות ישראל.
פיתח את זן המנגו מיה, המיה טופח מזריע מקומי של הדן ונקרא על שם אשתו.
היה נשוי למיה לבית קְלוֹס (Kloss) ואב לשתיים.
נפטר בנובמבר 1978, בתום מחלה ממושכת ונקבר בקיבוץ להב.
היה אחיינו של הכלכלן פוליטי והסוציולוג פרנץ אופנהיימר, ודודנו של הלל אופנהיימר, פרופסור לבוטניקה, ממייסדי הפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים וחתן פרס ישראל לחקר החקלאות לשנת תשי"ט.
על שמו ועל שם דודנו נקרא רחוב ברחובות.
גִדול עצי פרי טרופיים וסובטרופיים חדשים בארץ-ישראל; ערוך על ידי ש[למה] צמח, תל אביב: ספרית השדה, תש"ב.
סדרי ההפריה בזני תפוחים ואגסים, תל אביב: ספרית-השדה (הסוכנות היהודית לארץ ישראל – תחנה לחקר החקלאות – מחלקת ההדרכה), תש"ג.
גידול עצי פרי סובטרופיים חדשים; בעריכת ש[מעון] ד[וד] יפה, תל אביב: ספרית-השדה, תשט"ו.
אסף גור, פ[נחס] שפיגל, ח[נן] אופנהימר, י' פת, ש[מואל] סטולר, גידול פירות; ערך: י"מ מרגלית, תל אביב: ספרית השדה, תשכ"ב 1961. (מדריך אנציקלופדי)
גידולי מטע טרופיים, 2 כרכים, רחובות: המרכז לידע ארצות-חוץ (חקלאות ופיתוח כפרי) – המכון הלאומי והאוניברסיטאי לחקלאות ('חקלאות טרופית: לקט מאמרים'), 1963. (התוכן: חוברת א: תה, קפה, קקאו; חוברת ב: דקל הקוקוס, דקל השמן, קאוצ'וק)
הבננה, רחובות: המרכז לידע ארצות-חוץ (חקלאות ופיתוח כפרי) – המכון הלאומי והאוניברסיטאי לחקלאות ('חקלאות טרופית: לקט מאמרים'), 1963. (חוברת)
גידול עצי פרי סובטרופיים, תל אביב: עם עובד; ספרית השדה, תשל"ח.
חנן (הנס) בּיטינסקי-זַלץ (24 ביוני 1903 – 25 באוקטובר 1986) היה ביולוג וזואולוג ישראלי, פרופסור לאנטומולוגיה במחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב (1954–1974), מראשוני הזואולוגים העבריים.
נולד בעיר קארלסרוהה שבבאדן, הקיסרות הגרמנית.
למד זואולוגיה באוניברסיטאות של ברלין ופרייבורג.
את תואר הדוקטורט קיבל ב-1929, והמשיך לפוסט-דוקטורט במכון הגרמני-איטלקי למחקר ימי (Deutsch-Italienisches Institut für Meeresbiologie) שברוביני, באוניברסיטת ייל בארצות הברית ובמכון ג'ון אינס להורטיקולטורה בלונדון.
עוד בהיותו תלמיד היה ציוני נלהב וחבר תנועת "בלאו וייס".
בשנת 1931 נישא לפאולה ליפשוץ, ובשנת 1939 עלה עמה לארץ ישראל.
שנותיו הראשונות בארץ ישראל היו קשות מבחינה כלכלית.
באוניברסיטה היחידה באותו הזמן, האוניברסיטה העברית בירושלים, לא היו משרות פנויות מתאימות, והוא נאלץ לעבוד באופן זמני בתחנת ניסוי חקלאית ברחובות ובסמינר הקיבוצים.
לאחר קום המדינה ב-1948, קיבל לבסוף משרה בכירה כראש המחלקה האנטימולוגית במשרד החקלאות והקים את השירות להסגר צמחים.
בתקופה זו ערך מספר מחקרים פרטיים בפאוניסטיקה ובטקסונומיה של ארץ ישראל.
ב-1954 החל ללמד אנטומולוגיה במכון האוניברסיטאי למדעי הטבע שהוקם באותם ימים ואשר הפך מאוחר יותר לאוניברסיטת תל אביב, שם המשיך את מחקריו והחינוך הדור הצעיר.
ביטינסקי היה הראשון לקבל תואר פרופסור במחלקה הזואולוגית ולימד בתחומים רבים ומגוונים כגון היסטולוגיה, אמבריולוגיה, פלאונטולוגיה ואבולוציה.
בנוסף, תחביביו כללו היסטוריה, ארכאולוגיה ואומנות.
ידיעותיו הרבות בתחום רחב כל כך הקנו לו את השם "אנציקלופדיה מהלכת" בקרב הסטודנטים.
הוא היה אחד המדענים הראשונים שכתבו על הקשר בין הורמונים להתפתחות איברי החרקים.
ב-1934 פרסם מאמר מפורסם שבו תיאר את סינכרון צמיחת האיברים בפרפראים על ידי הורמונים.
מ-1934 החל לפרסם רשימות פאוניסטיות של אסיה הקטנה ואיראן.
כשעלה לישראל הגדיל בצורה ניכרת את הידע לגבי משפחות החרקים באזור, בעיקר של יקרוניתיים ודבוראים.
בהיותו אספן נלהב החזיק בכמה מהאוספים הגדולים והמקיפים ביותר שהיו בישראל, שכללו חרקים, מאובנים, ספרים, ממצאים ארכאולוגיים, עבודות אומנות, בולים וכתבי יד.
ב-1983 תרם לאוניברסיטת תל אביב את שלושת האוספים הגדולים שלו: חרקים, מאובנים וכתבים המדעיים.
ב-1962 היה אחד ממייסדיה המרכזיים של החברה האנטומולוגית בישראל.
ביטינסקי פרסם 88 מאמרים, רובם בתחום האנטומולוגיה.
וחקר ותיאר 168 מינים חדשים מקבוצות טקסונומיות שונות, כגון פרפראים, דבוראים, חיפושיות ואחידי כנף.
בסתיו 1983 התאלמן מאשתו פאולה.
פרופ' ביטינסקי-זלץ עצמו נפטר כעבור כשנתיים וחצי, בתל אביב ביוני 1986, בגיל 83. הותיר בת, רות שדה, ושלושה נכדים.
חניקה או אחיזת חנק היא סוג טכניקת גראפלינג שמטרתה לגרום לחנק באמצעות הפעלת לחץ על קנה הנשימה או על העורקים התרדמניים.
יש להבדיל בין חניקת דם, המפעילה לחץ על העורקים, מונעת את אספקת הדם למוח, וחניקה גרונית חוסמת את קנה הנשימה.
שתיהן מובילות בירידה בכמות החמצן שמגיעה למוח, חסך שיכול להוביל לכניעה, להתעלפות, ואם משמרים את האחיזה לפרק זמן ארוך, לנזק מוחי ולמוות.
חסימת קנה הנשימה עלולה להסב נזק ארוך טווח לנחנק ודורשת זמן רב יותר לעידוד התעלפות, לכן חניקה גרונית לרוב אינה משמשת על ידי אמני לחימה או גורמי אכיפת חוק.
חניקה היא טכניקה נפוצה באמנויות לחימה שונות, בין אם בשיטות הגנה עצמית, ענפי ספורט לחימה, או אמנויות לחימה צבאיות.
בשיטות הספורטיביות, מטרתה היא לעודד כניעה.
בשיטות הצבאיות, מטרתה היא לנטרל, לעלף ואף להרוג.
חניקה גרונית היא חניקה המונעת מעבר אוויר בגרון באמצעות הפעלת לחץ על קנה הנשימה.
חניקה זו מתבצעת על ידי ליפוף אמת החונק סביב צווארו של הנחנק ומשיכה אחורנית של היד החופשית.
חניקה זו פחות יעילה בעידוד אובדן הכרה מחניקה דמית, אך היא גורמת לכאב חזק ותחושת קוצר נשימה.
באמנויות הלחימה המכוונות לספורט, חניקה זו לרוב אסורה, ואינה נהוגה גם בחוגי ההגנה העצמית ואכיפת החוק בגלל יעילותה הפחותה.
המתמודד הנחנק לרוב ייכנע בהפעלת החניקה.
חניקת גרון נחשבת פחות בטוחה מכיוון שהיא עלולה להזיק לעצם הלשון, ולכן היא אינה חוקית בתחרויות ספורט כמו גם בשימוש משטרתי.
חניקת דם, המכונה גם אחיזת שינה, היא טכניקה המפעילה לחץ על העורקים התרדמניים, ובכך מונעת או מאטה את זרימת הדם למוח מבלי להפעיל לחץ על קנה הנשימה.
חניקת דם המונחת היטב יכולה להוביל לאובדן הכרה בתוך מספר שניות, ואינה צורכת הפעלת כוח רב.
הטכניקה הבסיסית ביותר להפעיל חניקת דם היא החניקה האחורית, בה מתמודד אחד אוחז בצוואר יריבו מאחור כך שאמתו וכתפו לוחצות על העורקים התרדמניים, וידו השנייה נועלת את האחיזה מאחור.
טכניקה זו נחשבת בטוחה ואינה יוצרת נזק לטווח ארוך, לכן היא הטכניקה המותרת בשימוש בענפים ספורטיבים כמו ג'ו ג'יטסו ברזילאי, אמנויות לחימה משולבות וג'ודו.
רוב החניקות בעולם הספורט הן חניקות דם, אם כי חניקות גרוניות ומעורבות נמצאות בשימוש.
החניקה האחורית והחניקה המשולשת נחשבות בין הטכניקות היעילות ביותר בענף אמנויות הלחימה המשולבות.
בענפי הספורט ואמנויות הלחימה ג'ו ג'יטסו, ג'ו ג'יטסו ברזילאי וג'ודו נהוגות גם חניקות בהן משתמשים בג'קט הקייקוגי כדי להפעיל לחץ על הגרון, ולכן חניקות שאינן משתמשות בגי מכונות "חניקות ערומות".
בג'ודו ישנן איסורים מסוימים על חניקות שונות בהתאם לרמה ולגיל המתחרים, ולאחרונה אף חניקת ג'רבי, הנקראת על שם הג'ודוקא הישראלית המפורסמת ירדן ג'רבי, הוצאה מהחוק בתחרויות ג'ודו רשמיות.
שימוש בידי גורמי אכיפת חוק
גורמי אכיפת חוק משתמשים באחיזת חנק במטרה לנטרל חשוד שאינו משתף פעולה, מבלי לגרום לפציעה או למוות.
גורמים אלו חייבים לעבור הכשרה מתאימה כדי למנוע מעבר דם אך לאפשר מעבר אוויר.
באחיזת חנק תקנית, גורם אכיפת החוק אוחז בקורבן ביד שמאל ולוחץ על צידי הצוואר ביד ימין כאשר המרפק מכופף, בלי להפעיל לחץ על דרכי הנשימה.
באחיזה זו הקורבן מאבד את ההכרה בתוך מספר שניות, ואז יש לשחרר את האחיזה ולאפשר לו לחזור להכרה באופן הדרגתי.
בשנות השבעים השימוש באחיזת חנק היה נפוץ במשטרת לוס אנג'לס.
באפריל 1982 ניסתה המשטרה לעצור את רכבו של ג'יימס מינסי ג'וניור, בן 20, בטענה שהיה סדק בשמשת הרכב שלו.
הוא נמלט, נתפס לאחר מרדף, ומת כתוצאה מאחיזת חנק ממושכת.
בעקבות המקרה נאסר על שוטרי משטרת לוס אנג'לס להשתמש באחיזה זו, למעט מצב בו הם נתונים בסכנת חיים.
ועדת חקירה של המשטרה מצאה כי 16 בני אדם מתו באותה תקופה כתוצאה מאחיזת חנק.
בעקבות האיסור של משטרת לוס אנג'לס נאסר על רוב כוחות המשטרה בארצות הברית להשתמש באחיזה זו.
על אף שאחיזת החנק הוצאה מחוץ לחוק, במאה ה-21 היו כמה מקרים בולטים של ריסון צווארי עם הברך, טכניקה שמטרתה אינה לחנוק אך עלולה להפוך לחניקה גרונית אם לא מבוצעת נכון.
אחד המקרים הידועים הוא בשנת 2014 בידי משטרת ניו יורק.
גארנר נשם בכבדות ואמר "אני לא יכול לנשום" 11 פעמים בזמן שהיה נתון באחיזת חנק.
ועדת חקירה קבעה שאחיזה זו הייתה בניגוד להנחיות.
אירוע ידוע נוסף היה רצח ג'ורג' פלויד בשנת 2020. לאחר מקרה זה התעורר שוב הדיון אודות השימוש באחיזת חנק בידי גורמי אכיפת החוק.
בסרטון בו רואים את מעצרו של ג'ורג' פלויד, קצין משטרה אוחז בו באחיזת חנק כאשר ברכו לחוצה על העורף של פלויד במשך כשמונה דקות, עד שהוא מפסיק לדבר או לזוז.
על אף האיסור, נמצא שמשטרת מיניאפוליס השתמשה באחיזת חנק לפחות 237 פעמים בשנים 2015 עד 2020, ובמהלך פרק זמן זה 44 אנשים איבדו את הכרתם.
לאחר מותו של פלויד נאסרו במפורש אחיזת חנק וריסון צוואר במשטרת מיניאפוליס ובמדינות נוספות בארצות הברית.
בעקבות פרסום התמונות והסרטונים ממעצרו של ג'ורג' פלויד, פורסמו מחדש מאות תמונות וסרטונים בהם רואים חיילים ישראלים עוצרים פלסטינים תוך שימוש באחיזת חנק.
פאדי ח'ורי, ראש המחלקה לזכויות אזרחיות פוליטיות בארגון עדאלה, אמר: "קיים תיעוד נרחב של מעצרים אלימים שכרוכים בלחיצה על ראשם או צווארם של העצורים.
רואים את זה לא רק בשטחים הכבושים, כאשר חיילים מבצעים מעצרים, אלא גם במעצרים של משטרת ישראל." קיים שיתוף פעולה רב בין ארגוני משטרה בארצות הברית למשטרת ישראל, במהלכו מתבצעות הדרכות בנושאים כמו מלחמה בטרור, דיכוי הפגנות ודרכי מעצר.
הועלתה אפשרות לפיה שוטרי מיניאפוליס למדו טכניקות של אחיזת חנק ממשטרת ישראל, אך דובר המשטרה, מיקי רוזנפלד, שלל אפשרות זו.
חנן אלשטיין (נולד ב-1971) הוא עורך ספרות, מתרגם מגרמנית לעברית, מבקר תיאטרון והיה מרצה בבצלאל.
רבים מתרגומיו ועריכותיו עוסקים במלחמת העולם השנייה ובשואה.
אלשטיין הוא יליד ירושלים, התגורר בתל אביב, שנתיים בפרייבורג וכשבע שנים בניו יורק.
בשנת 2017 יזם והפיק בניו יורק פסטיבל ספרות ישראלית ראשון מסוגו, ובו חמישה אירועים באתרי ספרות מרכזיים במנהטן ובברוקלין.
101 דברים שאבא טוב יודע, וולטר בראודר וסו אלין בראודר, תרגום מאנגלית: דנה ג.
בנגאזי-ברגן-בלזן, יוסי סוכרי, 2013, תל אביב: עם עובד
דברים שהשתיקה (לא) יפה להם, יצחק לאור, 2002, תל אביב: בבל
דיבור לריק, למרות הכול: מבחר מאמרים, אדולף לוס, תרגום מגרמנית: אריה אוריאל, עריכה מדעית: יהודה ספרן, עריכת תרגום והוספת הערות: חנן אלשטיין וטלי קונס, תשס"ח 2008, תל אביב: בבל
הבן האובד, הנס-אולריך טרייכל, תרגום מגרמנית: רחל בר-חיים, עריכת תרגום ואחרית דבר: חנן אלשטיין, תשס"ז 2007, תל אביב: אחוזת בית
הגבעה, אסף גברון, 2013, תל אביב: ספרי עליית הגג
ילדי המלחמה 1944–1948: ילדים מספרים על השואה - פרוטוקולים של ראיונות שערכה הוועדה ההיסטורית היהודית המרכזית בפולין, עריכה ופתח דבר: חנן אלשטיין, תרגום: ענת זיידמן (פולנית), בני מר (יידיש), חנן אלשטיין (גרמנית), פטר קריקסונוב (רוסית), 2014, תל אביב: ספרי עלית הגג
מכירת החיסול של הכאב: טקסטים נבחרים, היינריך בל, תרגום מגרמנית: טלי קונס, עורכים: חנן אלשטיין ועדינה שטרן, פתח דבר ומבואות: חנן אלשטיין, 2010, בני ברק: הקיבוץ המאוחד
משני עבריה של מחלוקת בינלאומית: מאמרים לקראת דיאלוג טורקי-ארמני, טנר אקצ'ם, תרגום מאנגלית - ערגה הלר, תשס"ב 2002, תל אביב: בבל
מתכוני חלומות, אלכס אפשטיין, עורך משנה: חנן אלשטיין, תשס"ב 2002, תל אביב: בבל
על שפת נהר כבר, ליאת קפלן, 2006, ירושלים: כרמל
קרל מרקס, פרנסיס ווין; תרגום מאנגלית: דבי אילון, 2005, תל אביב: ספרי עליית הגג
שמונה-עשרה מלקות, אסף גברון, 2017, תל אביב: ספרי עליית הגג
תעתועי האקראיות: הופעתו של הברבור השחור בשוקי ההון (ובחיים), נאסים ניקולס טאלב, תרגום מאנגלית - מיכל אילן, 2008, תל אביב: ספרי עליית הגג
אצל העיר פריז, פטר ביקסל, תרגום מגרמנית: חנן אלשטיין ויפתח הלרמן-כרמל, 2002, תל אביב: בבל
מיכאל קולהאס: מתוך כרוניקה עתיקה, היינריך פון קלייסט, תרגום מגרמנית: מרים די-נור וחנן אלשטיין, 2002, תל אביב: בבל
היסטוריה קטנה של הצילום, ולטר בנימין; תרגום מגרמנית: חנן אלשטיין; עריכת תרגום: אדם טננבאום, עריכה מדעית: אריאלה אזולאי, 2004, תל אביב: בבל
בתוך הבונקר של היטלר: 14 הימים האחרונים, יואכים פסט, תרגום מגרמנית והוספת הערות ואחרית דבר: חנן אלשטיין, 2006, תל אביב: אחוזת בית
ארץ פרומה, כריסטיאן קראכט, תרגום מגרמנית והוספת הערות ואחרית דבר: חנן אלשטיין, 2009, תל אביב: אחוזת בית
הנחת יסוד למטפיזיקה של המידות, עמנואל קאנט, תרגום מגרמנית והוספת הערות ודבר המתרגם: חנן אלשטיין, 2010, תל אביב: ספרי עליית הגג
קרוב לידנב, קווין פנמן, תרגום מגרמנית: חנן אלשטיין, 2011, תל אביב: ספרי עליית הגג
נערת המשי המלאכותי, אירמגרד קוין, תרגום מגרמנית והוספת הערות ואחרית דבר: חנן אלשטיין, 2013, תל אביב: אחוזת בית
יריד השעשועים, ורנר ברויניג, תרגום מגרמנית והוספת אחרית דבר: חנן אלשטיין, 2016, הוצאת קרן וליברוס
אימפריום, כריסטיאן קראכט, תרגום מגרמנית: חנן אלשטיין, 2018, תל אביב: עם עובד
זיכרונות של אנטישמי, גרגור פון רצורי, תרגום מגרמנית והוספת אחרית דבר: חנן אלשטיין, 2021, תל אביב: אחוזת בית
תמציות, אנה מריה יוקל, תרגום מגרמנית: חנן אלשטיין, 2021, תל אביב: אפרסמון
עיר בלי יהודים, הוגו בֶּטָאוּאֶר, תרגום מגרמנית והוספת הערות ואחרית דבר: חנן אלשטיין, 2023, תל אביב: אפרסמון
יורוטראש, כריסטיאן קראכט, תרגום מגרמנית: חנן אלשטיין, 2024, תל אביב: אחוזת בית
בדרך המלך מאת אלפרידה ילינק, בימוי: אריאל וולף, תיאטרון תמונע
אנטיגונה של סופוקלס: בעיבוד לבמה בעקבות תרגומו של הלדרלין מאת ברטולט ברכט, בימוי: עירא אבנרי, המחלקה לתיאטרון, אוניברסיטת חיפה, ומוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרט, תל אביב
המלט מאת ויליאם שייקספיר (גרסת מריוס פון מאיינבורג), בימוי: תומאס אוסטרהיימר, תיאטרון השאובינה, ברלין, ופסטיבל ישראל, ירושלים
זוז, אתה מסתיר לי את השמש, בימוי: אופירה הניג, התיאטרון הקאמרי, תל אביב
מפגש באינסוף, בימוי: דורון תבורי, אנסמבל הרצליה, הרצליה
רכניץ מאת אלפרידה ילינק, בימוי: יוסי וילר, תיאטרון הקאמרשפילה, מינכן, והתיאטרון הקאמרי, תל אביב
חניתה בן ז'נו (נולדה ב-1 באוגוסט 1938) היא אמנית ישראלית.
נולדה בשם חניתה בירנפלד בתל אביב לזהבה לבית רובינשטיין ולאהרון בירנפלד אשר עלה לבדו מפולין בסוף שנות העשרים של המאה העשרים.
חניתה כתבה בצעירותה סיפורים וניגנה בכינור.
הוריה עודדו את כישרונותיה המוזיקליים, ואף על פי שהוצעו לה מלגות ללימודי שירה אופראית, היא ויתרה על כך בשל אופייה הביישני כילדה.
בגיל 15 החלה את לימודיה בסמינר ע"ש דוד ילין בבית הכרם בירושלים.
המורה לציור שלה שם היה הצייר יונה מך, שגילה בה כישרון והדריך אותה באופן אישי.
אחרי שירותה הצבאי למדה בבית הספר לציור בבת ים, שם פגשה במורה לציור אריה רגושילסקי שעודד אותה להמשיך את לימודיה אצלו גם בבית הספר הגבוה לציור בתל אביב.
לאחר שלוש שנות לימוד שם, עברה ללמוד במכון אבני וסיימה את לימודיה ב-1969. עם מוריה נמנו יחזקאל שטרייכמן, אביגדור סטימצקי, אבשלום עוקשי, יעקב וכסלר וטוביה בארי.
במהלך לימודיה במכון אבני זכתה למלגת לימודים מקרן התרבות אמריקה-ישראל.
בשנת 1975 הקימה חניתה יחד עם בעלה את המרכז לאמנות חזותית בבאר שבע, ובשנת 1986 את "הסטודיו" - מכללה ללימודי אמנות ברעננה, שם העמידו אמנים ויוצרים רב תחומיים רבים.
הגלריה שהקימו ב"הסטודיו" הייתה בשנותיה הראשונות היחידה באזור השרון שהייתה פעילה.
בצד עבודות של מורי "הסטודיו" ותערוכות ובהן יצירות של התלמידים בוגרי הסטודיו, הוצגו בגלריה גם אמנים מובילים כמו מיכאל גרובמן, יגאל תומרקין, יחיאל שמי, משה קופפרמן, לאה ניקל, נעמי סמילנסקי, בועז טל, ז'אק ז'אנו ואברהם אילת.
התפתחותה של חניתה כאמנית בזכות עצמה אינה ניתנת להפרדה מעיסוקיה בהוראת האמנות במסגרות השונות.
ניתן לעמוד על שתי מגמות עיקריות שהעסיקו אותה במהלך הקריירה שלה.
באחת הפגינה אמירות פמיניסטיות בדרכים חתרניות ולא מקובלות, ובאחרת חשפה שוב ושוב עיסוק אובססיבי בזיכרונות ילדותה בסטודיו של אביה, שבא לביטוי בשילוב תצלומיו הדוקומנטריים בציוריה שלה.
בעבודותיה אלה היא משלבת ביטויים, מילים ומשפטים שניתן לפרשם באופנים שונים: החל בזיכרונותיה שלה או בתקוותיה לעתיד, וכלה בנאומים, קלישאות ואמירות ריקות של אנשי ציבור.
את פריצת הדרך בקריירה שלה כאמנית עשתה בשלהי שנות השבעים של המאה ה-20, כשפנתה לעסוק בתכנים פמיניסטיים ובחרה להשתמש במבחר אמצעים וחומרים - שבחלקם מזוהים עם עמלנות נשית סיזיפית.
ניתן לעמוד על גישתה זו בחטיבת עבודותיה משנות השמונים, לה העניקה את השם: "סמרטוט מחפש משמעות".
לצורך כך בחרה בסמרטוט הרצפה כמצע ייחודי, אותו הציגה בדרכים שונות כשהוא מייצג ומסמל את יחסה של החברה אל נשים ואל "תפקידיהן".
חניתה עשתה שימוש דקורטיבי בסמרטוטי הרצפה, שאותם מסגרה במסגרת זכוכית ותלתה על הקיר.
היא לא ציירה ולא צבעה אותם, אלא השתמשה בסמרטוטים שקנתה כפי שהם, בדרכים מגוונות.
הוציאה חוטים מהסמרטוטים באופן יצירתי; לקחה תמונות דיוקן (פספורט) של שכנותיה, הדפיסה אותן על סמרטוטי רצפה וכתבה בצד התמונה את המקצוע שלהן.
היא בחרה בחומר ה"נמוך" ביותר, והרימה אותו מעלה כיצירת אמנות, כדי שכולם יתבוננו ויקדישו זמן לסוגיות כמו הדרת נשים וסטיגמות חברתיות.
בעקבות ביקורו בתערוכתה של חניתה בשנת 1980 בבית אריאלה בתל אביב, כתב רוני סומק: "בתערוכת סמרטוטי הרצפה שלה תולה חניתה בן ז'נו רצף סמרטוטי רצפה על קירות הגלריה, ובכך משנה, בבת אחת, את כל הפרופורציות הסמרטוטיות שלנו.
הסמרטוט הופך ליצירה אמנותית שהגוון הדומיננטי שלה הוא אפור בהיר, ושיש בה מטחים של צבע וצורה, ליצירה אמנותית עם קומפוזיציות סימטריות ומשטחי צבע רחבים וסינתטיים.
הוא ממשיך ואומר, שניתן לראות בבחירה זו ניסיון להכניס את סמרטוט הרצפה למחזור הדם של מיתוס מוצרי הצריכה של החברה בה אנו חיים.
והמעשה של חניתה דומה מעט לעבודתו של אנדי וורהול שתיעד בקבוקי קוקה קולה, או לעבודתו של ג'ספר ג'ונס שתיעד 'שתי פחיות בירה'.
ובאותה מידה שהמעשה דומה, הוא שונה בכך שחניתה בחרה במוצרי צריכה הרבה פחות הרואיים מאלה של וורהול או ג'ונס.
בבחירת סמרטוטי הרצפה הדגש הוא על קסם האמנות הענייה; קסם האמנות הנמצאת בטווח קצות האצבעות מבלי שאנו נותנים דעתנו לכך.
ובכלל, בתערוכה מעניינת זו הצליחה חניתה בן ז'נו לנטרל את הסמרטוט מסביבתו הטבעית ולהציג בפרופורציות נכונות את מה שנראה בתחילה כעיוות פרופורציות".
בצד השפעת אמנות הפופ על אמנים רבים שפעלו בארץ בשנות השמונים, נראתה באמנות הישראלית גם נטייה לעסוק ב"אמנות ענייה", על היבטיה השונים, בהשפעת והשראת האמנות האיטלקית המכונה "ארטה פוברה".
את המגמה הזו הובילו אמנים דוגמת רפי לביא, שעמד אז במרכז העשייה האמנותית במדרשה למורים לאמנות, ועודד לכך דור שלם של אמנים צעירים, ביניהם כלת פרס ישראל מיכל נאמן.
בחירתה של חניתה בחומרים לא שגרתיים השפיעה על אמנים ואמניות בני הדור הבא.
הגלריסטית והאוצרת טובה אוסמן מתייחסת גם היא לתערוכה "סמרטוט רצפה" של חניתה בן ז'נו, בצד התייחסותה לסדרות שעוסקות בשילוב צילומיו של אביה בציוריה - שאותם אצרה והציגה בגלריה שלה בתל אביב בשתי תערוכות נפרדות.
היא מספרת שאת חניתה בן ז'נו הכירה לראשונה דרך התערוכה "סמרטוט רצפה" בשנת 1980, תערוכה שהקדימה את תפיסת לימודי המגדר ותופעת האמנות הפמיניסטית.
לדבריה, סמרטוטי רצפה היוו חומר חריג ואחר, והשימוש בהם כמצע בוטה וישיר במקום הקנבס הקלאסי עורר טלטלה בחוגי האמנות - שבזכותה היא נכנסה להיכל האוונגרד הישראלי.
תערוכת "סמרטוט רצפה" הייתה תחילתן של תערוכות מאתגרות, טעונות, ומתריסות על מצבן של נשים.
סדרה נרחבת אחרת שלה נקראת "פה בארץ חמדת אבות", בה היא מתדיינת בדרכים שונות עם תצלומים של אישים מפורסמים מימי קום המדינה – שצילם אביה, ועם מותו עמדו בארכיונו עשרות ארגזים עמוסים בצילומים שחור-לבן.
מרביתם הושלכו לפח, ורק כמות מעטה מהם החליטה חניתה לשמור.
לאחר שנים חזרה אליהם והשתמשה בהם כחומר גלם בעבודותיה.
הדמויות המצולמות, מרביתן בתנוחות מלאכותיות שהוקפאו במצלמתו של אביה, ניבטות מתוך עבודותיה של חניתה.
חלק קטן מהן מוכרות: זאב ז'בוטינסקי, לוי אשכול, משה שרת, פנחס לבון, יגאל אלון, גולדה מאיר, יצחק בן אהרון, משה דיין ומנחם בגין, אך רובן – אנונימיות לחלוטין.
אורנה פיכמן – מנהלת הגלריות בבית "יד לבנים" ברעננה, ואוצרת התערוכה "פה בארץ חמדת אבות", כתבה בדף התערוכה שחניתה "משחקת בתצלומים במשחק אישי בו היא מרשה לעצמה לחבל בהם, לחתוך אותם, או להדביקם על פי רצונה על גבי מצעי דיקט או נייר.
יש והיא תשאיר את פני המצולמים גלויות, יש ותמחק אותן בברוטליות בקווים גליים, תחסום אותן בסורגים בעזרת קווי שתי וערב, תדמה אותן לצלליות, תעלה על תווי פניהן בשלל צבעים, ותערוך בהם פעולות של פציעה או שריטה [...].
באופן דומה ובציניות מזוקקת, היא נותנת דרור לעצמה גם לשנות את הדמויות עד כדי גיחוך.
כך למשל היא מאפרת בשפתון אדום עז את שפתותיו של גבר אנונימי מצולם, שמחייך, לדעתה, חיוך אווילי".
עבודותיה של חניתה הוצגו ומוצגות בתערוכות רבות בארץ ובעולם, וזכו להדים נרחבים.
1961 – בוגרת סמינר בית הכרם, ירושלים.
1963 – בוגרת בית הספר הגבוה לציור, תל אביב.
1975-1987 – יסדה עם הצייר גבי בן זנו את המרכז לאמנות חזותית באר שבע.
1978-1979 – רכזה והקימה מגמת אמנות בתיכון מקיף ו' בבאר שבע.
1986-2011 – יסדה עם גבי בן זנו את "הסטודיו", מכללה ללימודי אמנות ברעננה, שימשה בו כמורה מרכזית והכשירה בוגרים רבים, שפעילים כיום באופן עצמאי.
1968 – מוזיאון יד לבנים פתח תקווה - תערוכה זוגית עם גבי בן זנו.
1970 – גלריה צ'מרינסקי תל אביב.
1977 – בית האמנים ירושלים.
1981 – הגלריה החדשה, בית אבא חושי, אוצרת – שולי.
1991 – הגלריה בקיבוץ אילון - ציור על צילום, אוצרת - רות פרנק.
1992 – הגלריה לצילום, המדרשה, רמת השרון.
מוזיאון בית אורי ורמי, קיבוץ אשדוד יעקב איחוד, אוצרת - רות שדמון.
1993 – הגלריה של המחלקה לצילום בצלאל, בצלאל.
אוצר - יגאל שם טוב.
1994 – הסטודיו רעננה, ארט פוקוס, תערוכה זוגית עם בועז טל.
2004 – גלריה הוראס ריכטר, יפו, אוי ארצי מולדתי.
2005 – הגלריה העירונית, רעננה, פה בארץ חמדת אבות, אוצרת - אורנה פיכמן.
2010 – גלריה לשלום גבעת חביבה, "לתפארת מדינת", אוצרות - אתי עמרם ואסנת בן שלום.
2012 – גלריה עירונית רעננה, "סיפור מסגרת".
2015 – גלריה טובה אוסמן, תל אביב, "עבודות".
2023 בית האמנים ע"ש זריצקי תל אביב, פנים וחשכה, אוצרת רותי חינסקי אמיתי
1973 – גלרי אוחנה, לונדון, אמנים ישראלים.
1974 – בית האמנים, וינה, אמנים ישראלים.
1977 – המרכז לאמנות חזותית, באר שבע, אמנים מורי המרכז.
1978 – הביאנלה לאמנים צעירים, מוזיאון לאמנות חדישה, חיפה.
1978 – מוזיאון ישראל, מתקשרים עם קדישמן.
1979 – אגודת הציירים תל אביב, אלבום הדפס בנק דיסקונט.
1982 – דמות האישה באמנות ישראלית, אמנות לעם.
גלריה הקיבוץ, תל אביב, תערוכה פוליטית.
1983 – מוזיאון לאמנות חדישה, חיפה, הטריאנלה לגרפיקה.
1983 – גלריה רדיוס, תל אביב, תערוכה פוליטית.
1985 – אמנות לעם, נשים באמנות.
1991 – בית אריאלה, תל אביב, תערוכת הדפס, בנק דיסקונט.
2003 – מוזיאון לאמנות מודרנית, ורונה, איטליה.
2004 – מוזיאון מונארט אשדוד, פתיחת המוזיאון, אוסף בר גרא.
2008 – הגלריה על האגם, רעננה, "תבנית נוף מולדתי".
2012 – גלריה עירונית רעננה, סיפור מסגרת, ,אוצרת - אורנה פיכמן.
חניתה נישאה בשנת 1966 לגבי בן זנו, אמן ישראלי יליד מקנס שבמרוקו.
חנן איסרוביץ' הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
שירת כראש מחלקת הגנה בסייבר באגף התקשוב וכמפקד ממר"ם, וקודם לכן היה מג"ד בחטיבת הנח"ל.
איסרוביץ' התגייס לצה"ל בפברואר 1992 והחל את שירותו בקורס טיס, אך נשר ממנו והתנדב ליחידת שמשון.
עם סיום הקורס שב ליחידת שמשון ומונה למפקד צוות, והשתתף במבצעים מיוחדים ובלחימה בטרור הפלסטיני ברצועת עזה.
בהמשך שימש כמפקד מחלקה ופלוגה בגדוד 932 בחטיבת הנח"ל.
לאחר מכן מונה למפקד פלס"ר נח"ל בין השנים 2000–2002, והוביל אותה בלחימה נגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
בשנת 2005 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 50, והוביל אותו במהלך מלחמת לבנון השנייה, את תפקידו סיים בשנת 2006. בשנת 2013 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד ממר"ם, ושימש בתפקיד עד שנת 2015. בשנת 2015 מונה לראש מחלקת הגנה בסייבר באגף התקשוב.
חנן אזולאי (נולד ב-23 במרץ 1958 בירושלים) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעיקר בעמדת הבלם, ולאורך כל הקריירה (15 עונות) שיחק בבית"ר ירושלים.
אזולאי היה קפטן הקבוצה וזכה עמה בחמישה גביעים ובאליפות הראשונה בתולדותיה.
אזולאי החל הקריירה התחיל במחלקת הנוער של בית"ר ירושלים ועלה לקבוצת הבוגרים בשנת 1975 בגיל 16 בלבד בעידודו של המאמן מישל פורטל.
אזולאי שיחק בעיקר בעמדת הבלם, אך שיחק גם כמגן וכקשר.
בעונת היה שותף לתואר הראשון של הקבוצה, גביע המדינה, ולאחר מכן זכה להניף כקפטן הקבוצה שלושה גביעים נוספים בין השנים 1982–1989. אזולאי שימש קפטן הקבוצה במשך כשבע עונות.
לזכותו של אזולאי 5 הופעות במדי נבחת ישראל, כולן במסגרת משחקי ידידות בין השנים 1984–1986.
בתום עונת 1989/1990 נפצע אזולאי בברכו וקרע את הרצועה הצולבת, והוא פרש ממשחק פעיל בגיל 32.
לאזולאי 41 שערי ליגה ב-396 הופעות במדי בית"ר ירושלים, והוא מדורג במקום השני אחרי אורי מלמיליאן בטבלת שיאני ההופעות של המועדון בכל הזמנים.
לאחר פרישתו עבר אזולאי להתגורר במושב תומר שבבקעת הירדן, ופתח ביישוב בית ספר לכדורגל שניהל.
במקביל הקים גם מטע תמרים במושב.
בין השנים 1997–2000 אימן חנן את קבוצת הנוער של הפועל בית שאן ובסיום הקדנציה חזר לבית"ר ירושלים שם אימן את קבוצת הנוער בעונת 2000/2001.
בקיץ 2001 מונה לעוזרו של יוסי מזרחי בקבוצה הבוגרת ובאמצע העונה עזבו שניהם את המועדון.
בעונת 2002/2003 כיהן כמנהל מחלקת הנוער של בית"ר ובמהלך אותה עונה מונה למאמנה הזמני של הקבוצה הבוגרת לאחר פיטוריו של אלי כהן.
בסיום העונה שב אזולאי לנהל את מחלקת הנוער עד יוני 2006, עת מונה למאמן נבחרת נערים ב' של ישראל.
לאחר כהונה של שנתיים עזב את הנבחרת והצטרף להפועל באר שבע כעוזרו של המאמן גיא לוי ומנהל מחלקת הנוער של המועדון.
לאחר פיטוריו של גיא לוי עבר אזולאי לתפקיד עוזר המאמן של יוסי מזרחי במועדון ספורט אשדוד, ובקיץ 2010 המשיך כעוזרו במכבי תל אביב, אך לאחר שמזרחי פוטר במהלך העונה מונה אזולאי למנהל מחלקת הנוער של מועדון ספורט אשדוד.
בקיץ 2011 חזר לבית"ר ירושלים, אימן במחלקת הנוער בתפקידים שונים, וכן היה עוזר המאמן של יובל נעים ולאחר שפוטר היה ממלא מקומו משחקים ספורים.
בקיץ 2014 חזר למועדון ספורט אשדוד ושימש כמנהל המקצועי של מחלקת הנוער לעונה נוספת.
בקיץ 2016 מונה למנהל מחלקת הנוער של מכבי שעריים, ושנה לאחר מכן מונה למאמן הפועל בקעת הירדן מליגה א' דרום.
ב-2018 חזר אזולאי לנהל את מחלקת הנוער של בית"ר ירושלים, וב-22 בספטמבר 2019 סיים את תפקידו במועדון.
אזולאי נולד למשפחה בת 9 ילדים, והוא אחיהם של הכדורגלנים חיים, מאיר, עודד ושלמה אזולאי, היה בעל הקריירה הארוכה והמוצלחת במשפחה.
לפי ספר ירמיהו, חנמאל בן שלום היה בן-דודו של הנביא ירמיהו.
שנה לפני חורבן ירושלים וגלות בבל נצטווה ירמיהו על ידי אלוהים לגאול את שדהו של חנמאל, כאות לכך שעם ישראל ישוב לארץ ישראל: .
לפי התלמוד הבבלי חנמאל היה נביא, כהן (כירמיהו), ומצאצאי רחב: "שמונה נביאים והם כהנים יצאו מרחב הזונה ואלו הן: נריה, ברוך ושריה, מחסיה, ירמיה, חלקיה, חנמאל ושלום.
רבי יהודה אומר אף חולדה הנביאה מבני בניה של רחב הזונה היתה".
אברהם שליט מציג השערה אפשרית, שעל חנמאל בן שלום התייחס חנמאל המצרי, הכהן הגדול בתקופת המלך הורדוס, הנזכר אצל יוסף בן מתתיהו בשם "חננאל הבבלי".
בעקבות המסורת הכפולה על מוצאו, מציג שליט את האפשרות שחנמאל בן שלום הוגלה לבבל אחרי כיבוש ירושלים, או שירד למצרים עם יוחנן בן קרח ואנשיו.
חניתאים (שם מדעי: Beloniformes) הם סדרה של דגים קטנים עד בינוניים בגודלם, מקבוצת הכליל גרמיים.
דגים אלה חיים ברובם הגדול בים הפתוח, למרות שכמה מינים חיים במים מתוקים.
הם בעלי גופים דקים ומוארכים ולחלקם לסתות ארוכות עם שיניים חדות.
הם ניזונים מאצות, פלנקטון או יצורי ים כמו סרטנים ודגים אחרים.
לחניתאים לסתות מוארכות בחלקם ואצל חלקם ישנה לסת מוארכת תחתונה כשהרגילה באורך רגיל.
הקשקשים שלהם קנים ואפורים או שקופים, מה שעוזר בהסוואה.
כמו כן הדגים המרחפים שייכים לסדרה זו ובעלי כנפיים העוזרות להם לעופף במהירות כדי להימלט מטורפיהם.
חניתן תניני או שפודני תניני.
(שם מדעי: Tylosurus crocodilus) הוא מין של דג ממשפחת השפודניים והוא הדג הגדול ביותר במשפחתו וגם בסדרתו.
לחניתן התניני גוף קטן וחסר עמוד שדרה, ולמרות זאת בסנפיר הגב שלו קיימים 25-21 קרניים ובסנפיר האנאלי 22-19 קרניים.
ההבדל העיקרי בין החניתן התניני לבין מיני חניתאים אחרים הוא בהבדל בשיניהם.
שיני החניתן התניני נוטות קדימה בזמן שהוא צעיר, לעומת זאת שיני כל המינים האחרים ישרות בכל הגילאים.
לחניתן התניני יש גוף עבה, גלילי יותר וראשו קצר יותר מאשר שפודניים אחרים.
גבו כחול כהה, צדדיו כסופים-לבנים ואזור בטנו לבן.
גודלו של החניתן התניני הארוך ביותר הרשום הוא כ-150 סנטימטרים, והמשקל הרשום הגבוה ביותר הוא 6.35 קילוגרם.
מינים שונים של חניתן תניני נמצאים באוקיינוס ההודי, האוקיינוס השקט, הים האדום, מהחוף של אפריקה הדרומית עד לפולינזיה הצרפתית, בצפון יפן ובצפון
באוקיינוס האטלנטי, בדרום- החניתן התניני ידוע מניו ג'רזי ועד לברזיל, ובצפון הוא ידוע מביוקו, קמרון, וליבריה לאסנשן.
החניתן התניני יכול להימצא גם בקרבה לגינאה, סנגל וכף ורדה.
מפני שהחניתן התניני הוא חיה שחיה בים הפתוח, הוא יכול להימצא גם מעל לגונות ושוניות אלמוגים, גם כבודדים וגם בקבוצות קטנות.
החניתן התניני מטיל ביצים הנצמדות לעצמים במים בכוחות עצמן באמצעות קנוקנות הממוקמות על פני השטח של כל ביצה.
דגים את החניתן לצורך ציד פנאי.
ניתן לתפוס אותו באמצעות אורות מלאכותיים, בדומה לשפודניים אחרים.
על אף שהוא נחשב דג למאכל, בני האדם לא מרבים לצוד אותו מכיוון שתפיסתו נחשבת למסוכנת בגלל גודלו ובגלל נטייתו לזנק מהמים ולגרום לפצעי נקב בעזרת המקור שלו, כאשר הוא מבוהל או נמשך לאורות המשמשים לתפיסתו.
חנמאל המצרי היה כהן גדול בתקופת בית שני הנזכר במשנה כמי שעשה פרה אדומה.
על פי רוב דעות החוקרים, חנמאל המצרי הוא חננאל הבבלי המופיע בכתבי יוסף בן מתתיהו.
חנמאל המצרי נזכר במשנה פעם אחת, ברשימת הכהנים הגדולים ששרפו פרה אדומה: .
יקותיאל יהודה גרינוולד טען שיש לתארך את חנמאל המצרי על פי סדר הכהנים במשנה אחרי אליהועיני בן הקוף.
אם מזהים את אליהועיני בן הקוף עם אליהועיני בן קנתירא שמונה על פי יוסף בן מתתיהו בסוף ימי אגריפס הראשון, כלומר בשנת 44 לספירה, אזי חנמאל המצרי צריך להיות מאוחר יותר.
אולם היו שזיהו את אליהועיני עם תקופות מוקדמות יותר, בימי אלכסנדר ינאי או אחריו.
כמו כן, היו שטענו שהמשנה לא בהכרח מסודרת לפי הסדר.
כנגד הטענה שחנמאל המצרי היה אחרי זמן אגריפס הראשון נטען שאין הגיון לעשות שלוש פרות אדומות בתקופה כה קצרה.
חננאל הבבלי בכתבי יוסף בן מתתיהו
בקרב החוקרים מקובל לזהות את חנמאל המצרי עם "חננאל הבבלי", הנזכר בחיבורו של יוסף בן מתתיהו, "קדמוניות היהודים", כמי שמונה על ידי המלך הורדוס לכהן גדול במקום מתתיהו אנטיגונוס השני החשמונאי.
יוסף מספר שהורדוס נזהר "מלמנות איש מן הנכבדים לכוהן גדול", ולכן בחר את חננאל, יהודי התפוצות, "כוהן מן הפחותים".
אולם יוסף מספר דברים סותרים על מעמדה החברתי של משפחתו של חננאל, שכן בעוד שבאזכור הראשון נאמר שייחוסו היה נחות, בהמשך יוסף מביא מסורת כי חננאל היה צאצא למשפחת כהנים גדולים בימי בית המקדש הראשון.
את הסתירה בין הכינוי "הבבלי" אצל יוסף בן מתתיהו ל"המצרי" במשנה, מיישבים יצחק אייזיק הלוי ופרופ' יוסף קלוזנר בכך שחנמאל היה ממשפחה בבלית שגרה במצרים.
הרב יצחק אייזיק הלוי מעלה את הסברה שחנמאל המצרי סייע להורדוס בעת שהיה זקוק לכסף כדי לקבל מינוי ברומא.
בכך הוא מסביר מצד אחד את העובדה שהורדוס שנזקק לכסף ולא קבלו ממלך הערביים השיג את הכסף הנדרש לו לאחר הגיעו לאלכסנדריה ומצד שני את אהבתו לחננאל הבבלי ומחויבותו אליו למנותו לכהן גדול.
לפי חישובו של אברהם שליט, מינויו של חננאל לכהן גדול חל לפני חודש אוקטובר או בתחילתו, בשנת 37 לפנה"ס.
לפי יוסף בן מתתיהו, חננאל הבבלי הודח ממשרתו לזמן קצר על ידי הורדוס, בלחץ אשתו מרים החשמונאית, וחמותו אלכסנדרה אשר לא ראו בעין יפה את הדחת השושלת החשמונאית מהכהונה הגדולה, ואריסטובולוס השלישי מונה לתפקיד.
לפי חישובו של שליט, החלטה זו של הורדוס חלה בסוף שנת 37 לפנה"ס או בתחילת שנת 36 לפנה"ס.
יוסף בן מתתיהו כותב שנטילת מישרת הכבוד של הכהן הגדול מאדם שקיבל אותה, התרחשה רק פעמיים קודם לכן, כאשר אנטיוכוס הרביעי נטל אותה מיאסון, וכאשר אריסטובולוס השני נטל אותה מאחיו הורקנוס השני.
לאחר שאריסטובולוס השלישי נרצח על ידי אנשי הורדוס, השיב הורדוס את חננאל למשרת הכהונה הגדולה.
חנית שוורץ (נולדה ב-23 באוקטובר 1987) היא כדורגלנית עבר ישראלית ששיחקה בתפקיד השוערת בקבוצת מ.כ רמת השרון בליגת העל ובנבחרת ישראל.
שוורץ נולדה בבאר שבע, למדה בבית ספר היסודי 'מענית' ובתיכון מקיף א' בעיר.
החלה לשחק כדורגל בגיל 9 עם הבנים בבית הספר ובגיל 12 הצטרפה לקבוצת הנערות של הפועל באר שבע.
בגיל 15 עברה לקבוצה הבוגרת ושיחקה בה עד גיוסה לצבא.
שירתה ביחידת קישור במשטרה צבאית.
שוורץ בעלת תואר ראשון בפיזיולוגיה ובעלת תעודת מקצוע בספורטתרפיה.
כמו כן מחזיקה בתעודת מאמנת כדורגל C.
משנת 2013 עובדת במשמר בתי המשפט כאחראית משמרת.
במהלך שנים אלו במכללת מרטין מתודיסט קולג' (Martin Methodist College) זכתה עם הקבוצה ב-4 אליפויות מחוז בנוסף לתארים אישיים רבים.
עם סיום הקולג' במאי 2012 שיחקה בקבוצת Maryland Capitols בעונת קיץ בליגה החצי מקצוענית Women's Premier Soccer League (WPSL).
עוד במהלך שנתה האחרונה בקולג' שיחקה במכבי חולון את עונת 2012/2013. עם חזרתה ארצה הצטרפה למכבי באר שבע לעונה אחת ומאז משחקת במ.כ רמת השרון שם זכתה באליפות הראשונה של הקבוצה בעונת 2015/2016 ואחר כך גם בגביע היסטורי בעונת 2017/2018. בעונת 2019/2020 הוסיפה לרשימה אליפות נוספת.
במהלך התקופה ברמת השרון הושאלה לאס"א תל אביב ולמ.ס קריית גת לתקופות קצרות לטובת השתתפות במוקדמות ליגת האלופות.
החל מגיל 16 שיחקה בנבחרת ישראל בכדורגל נשים עד גיל 19 ורשמה 12 הופעות בשלושה קמפיינים במסגרת מוקדמות אליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 19.
כבר בגיל 18, באוגוסט 2005, רשמה את משחק הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת מול נבחרת אסטוניה.
מאז רשמה 28 הופעות במדי הנבחרת הלאומית.
שחקנית הנבחרת השנייה של NAIA All-American (הכדורגלניות הטובות בליגת המכללות): 2008
חניתה צנטנר היא דוגמנית עבר ואשת עסקים ישראלית.
נולדה ב-1944 בשם חניתה עמיר ברמת גן, למשפחה ממוצא בולגרי ונקראה על שם הקיבוץ.
בגיל 18 נישאה לאבנר צנטנר ויצאה עמו ללונדון, שם החל בלימודים.
בגיל 20 נולדה לה הבת לורי.
לאחר שובם לישראל, התמנה בעלה כמנהל המכירות במפעל הסריגים "אלד", שאמו, מרתה, נמנתה על מייסדיו והיא הפכה לדוגמנית הבית של "אלד".
בהמשך דגמנה גם לחברת "בגד-עור" (המפעל והרשת נמכרו בשנות ה-90 לפולגת).
השניים התגוררו ברמת גן ובהמשך ברמת השרון.
בשנת 1980 עבדה כדוגמנית בחנות הדיוטי פרי בנמל התעופה בן-גוריון.
בסוף שנות ה-70, כשהיה בן 37, אובחן בעלה, אבנר, כחולה במחלת טרשת נפוצה.
ב-1981 פתחה את בוטיק "מנגו" ברחוב ארלוזורוב בתל אביב.
בתחילת שנות ה-80 החלה יחד עם הדוגמנית בתיה דיסנצ'יק לארגן ולהפיק תצוגות אופנה ברחבי הארץ, למשל בשנת 1985 ארגנה תצוגת אופנה בבית החולים אסף הרופא בה הוצגו דגמים של מגוון בתי אופנה ישראלים.
בשנת 1981 גם לקחה בערב התרמה במלון הילטון תל אביב ביחד עם דוגמניות נוספות.
ב-1982 זכתה באיטליה בתחרות בתואר "דונה אידיאלה".
הייתה פעילה באגודה לטרשת נפוצה ושימשה שם כחברת הוועד המנהל.
היא ארגנה תצוגות אופנה רבות והייתה מדריכת דוגמניות בהליכה והופעה על המסלול.
בין הדוגמניות אותן הכשירה נמנות פזית כהן, ספיר קופמן, דנה וקסלר וואלרי אלפימוב (עלתה מרוסיה ב-1990 והצליחה בארץ, אולם שבה לרוסיה ב-1992).
בתחרות מיס הוואין טרופיק הישראלית הדריכה וליוותה דומניות.
שימשה כמנהלת מחלקת דוגמניות בסוכנות אימאז' (של בטי רוקוואי) עד מרץ 1991.
בשנת 1997 הקימה את חברת "הישג", סוכנות כוח אדם לדיילות אירועים.
החברה צברה הפסדים וב-20031 פנתה לבית הדין בבקשה להוציא צו לכינוס נכסיה ולהכריז עליה כעל פושטת רגל, בשל חובות של 2.3 מיליון שקלים, אותם לא יכלה לשלם.
היא שימשה ככתבת אופנה בעיתון מעריב ובהעולם הזה".
חנן-יה ישראל בוהדנה (נולד ב-11 ביוני 1985) הוא זמר-יוצר, מוזיקאי וסופר ישראלי.
בוהדנה נולד בבאר שבע בשם חנן ישראל בוהדנה.
בילדותו גילה כישורי שירה, כתיבה ונגינה.
בוהדנה הוא אוטודידקט, שלמד מוזיקה לבדו.
את הקריירה המוזיקלית שלו החל לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-21 עם אלבומו הראשון, אותו הפיק בין היתר מחסכונותיו מעבודות סיזיפיות וכמורה פרטי לגיטרה, פסנתר ותיאוריה מוזיקלית.
בשנת 2010 הוציא לאור את אלבומו הראשון "מקבל בהבנה" בהפקתו, עיבוד וניצוח של ד"ר זיו קוז'וקרו.
בוהדנה כתב והלחין את שירי האלבום.
האלבום היה הראשון שהופץ ב"פלטפורמת פטיפון".
מאלבום זה יצא סינגל ראשון בשם "התבודדות" שזיכה את האלבום בשבחים בעיתונות הכתובה ונוגן בסדרה "סרוגים" בפרק השמיני של העונה השנייה.
השיר "אדם אחר ממנו" מתוך האלבום זכה בינואר 2011 בחמשת הסינגלים הטובים ביותר לצד שיריהם של אייל גולן ואריק סיני באתר ערוץ הטלוויזיה רשת 13 על ידי מבקר המוזיקה רע כהן: "אם הקול הגבוה והדק שלו יתפוס, בוהדנה עוד עשוי להפוך לחלק ממנטרת ההצטדקות הקבועה של אליטיסטים לגבי מוזיקה מזרחית".
השירים "לכי על שידוך" ו"בשבילו" היו שיר השבוע ברדיו ירושלים יממה לאחר פרסומם.
עם יציאת האלבום פרסם בחינם לקהל מאזיניו ספר שכתב בזמן שירותו הצבאי בשם "דבר איתי בשקט".
בשנת 2011 הוציא סינגל בודד בשם "מישל".
בשנת 2017 יצא "לבושה בחסד ערוך".
ספר שירה שהכיל שירה פרי עטו.
בשנת 2018 יצא ספר הילדים "אבא בוא, אבא פה" שכתב בוהדנה בהשראת השיר "אבא פה" שחיבר יחד עם בתו.
זהו ספר הילדים הראשון שחיבר בוהדנה וספרו השלישי במספר.
הספר נכלל בעשרת הספרים המומלצים של העמותה לקידום אחריות הורית.
בשנת 2019 הוציא סינגל בשם "מתעוררים".
בשנת 2017, לאחר היכרות של מספר שנים, חבר בוהדנה למוזיקאי מיכה ביטון והשניים הקליטו דואט בהפקתו המוזיקלית של ביטון לשיר "בושה בחסד" שכתב והלחין בוהדנה.
שיר זה שימש כשיר נושא לספר השירה שהוציא בוהדנה לאור.
מאוקטובר 2019 למשך כשנה ניהל אמנותית את הזמר ישראל בר-און.
השניים הם חברים קרובים, ובעקבות התמודדותו של בר און עם הפרעה דו-קוטבית והגירושין שעבר באותה תקופה, החליט חנן יה לסיע לו.
ב-27 בינואר 2021, הוציא בוהדנה את שירו "שובי" אותו הפיק מוזיקלית צחי אלוש סולן להקת המרפסות לשעבר וכיום מפיק מוזיקלי.
השיר "שובי" נוגן בגלגלצ על ידי מספר עורכים בתחנה ואף נכנס לרשימת המלצות העורכים לשנת 2021 של התחנה.
בעקבות כך השיר הושמע בתחנות נוספות.
עם כניסתו למצעד השירים המובילים של אתר muzic הגיע "שובי" למקום השני מתוך 40 השירים הישראלים המובילים לשנת 2021, נכון ליוני 2021. מאוחר יותר, האתר סיכם את המצעד השנתי לשנת תשפ"א ו"שובי" נכלל בין 100 השירים הגדולים של השנה.
כשבועיים מיציאתו של "שובי" השיר נכנס ללהיטים החמים לשנת 2021 של ספוטיפיי.
בעקבות כך החליטו בוהדנה ומפיקו המוזיקלי צחי אלוש להמשיך לעבוד על אלבום שני.
ב-18 באפריל 2021 יצא הסינגל השני מתוך האלבום השני "רוקדים והולכים לישון".
השיר לא הצליח כמו קודמו.
ב-23 ביוני 2021 הוציא את שירו "אלוהים שישמור".
זהו הסינגל השלישי שיצא מתוך האלבום השני של בוהדנה.
בשיר זה נוצר שיתוף פעולה עם הזמרת ליטל גבאי שביצעה בו תוספת מוזיקלית קולית בשפה הפרסית.
בביקורת על "אלוהים שישמור" כתב מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי על חנן יה: "שבה את ליבי" והוסיף כי קולו של בוהדנה "אקזוטי במיוחד".
הביקורת זכתה לארבעה וחצי כוכבים מתוך חמישה.
ב-20 בפברואר 2022 הוציא את הסינגל הרביעי מתוך אלבומו השני "אותך ואת הפסנתר".
ב-19 במאי 2022 הוציא את שירו "אור לחופתי" – הסינגל החמישי מתוך אלבומו השני "שובי".
בשיר זה אירח בוהדנה את ישראל בר און חברו הקרוב.
ב-16 ביולי 2023 יצא השיר "רוצה לבד" שיר אותו כתב, הלחין וביצע ביחד עם צחי אלוש ויובל דה לוי.
אלבום המונה שמונה שירים שאת כולם כתב והלחין חנן יה.
ביולי 2025 הוציא את ספרו החמישי "הייתה אהבה רצח" בהוצאת "דרך המילים" שבבעלותה של הסופרת והתסריטאית גלי צבי-ויס.
חנן יה גרוש ולו בת אחת, הוא מתגורר בעיר אופקים.
הזמר עמיר בניון הוא בן דודתו.
"בוטו לא שלי ולא שלך." ספר ילדים, עצמאי (2023)
"הייתה אהבה רצח" פרוזה, (הוצאת "דרך המילים" 2025)
"שובי" (2024) הליקון ארומה מיוזיק
"בושה בחסד" עם מיכה ביטון (2017) עצמאי
"אבא פה"- (2018) עצמאי | שיר נושא לספר הילדים "אבא בוא, אבא פה"
אור לחופתי עם ישראל בר-און (2022) הליקון
"רוצה לבד" עם אלוש ודה לוי (2023) הליקון
חניתה רודני (נולדה ב-1929) היא מייסדת עמותת אנוש, כלת פרס רפפורט לעשייה נשית פורצת דרך ופעילה ציבורית.
מקבלת אות הנשיא להתנדבות ותואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
נולדה בשם אנליזה שרלוטה, לגרטרוד וריצ'רד לואוי (Lowi) בקיץ 1929 בברלין, גרמניה.
בקיץ 1939, בעקבות אירועי ליל הבדולח, היא נשלחה עם קבוצת ילדים לאנגליה באחד ממשלוחי ההצלה, במסגרת הקינדר-טרנספורט.
לאחר מספר שנים בהן שהתה אצל משפחה אומנת באנגליה, עלתה לארץ ישראל יחד עם חבריה לגרעין תנועת הבונים.
בארץ הוחלף שמה לחניתה והיא הגיעה לקיבוץ כפר הנשיא, בעקבות בוב רודני, בן זוגה, בעוד חברי הגרעין שלה עברו לבית העמק.
התנאים בכפר הנשיא היו קשים: הקיבוץ היה עדיין בשוחות ואוהלים, האדמה הייתה קשה לעיבוד, הקור היה עז ולא היו מים זורמים וחשמל.
ב-1953 עזבה משפחת רודני את כפר הנשיא ועברה לאשקלון שם הפעילה גן ילדים של ויצו.
בשנת 1957 הצטרפה חניתה לפעילות בארגון ויצו.
פעילותה נעשתה בקרב נשים וילדים ביישובי העולים החדשים מצפון אפריקה: קלחים, שדה צבי, בית קמה ושדרות.
במושבים התקבלה בזעם על ידי גברים, שלא אהבו את רעיון קידום הנשים.
בסבלנות רבה רכשה חניתה את אמון הגברים ואת ברכת הנשים.