tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נכון לאוגוסט 2007, רשת יקטרינבורג מונטקה מנתה 115. החנות הראשונה של מונטקה במוסקבה נפתחה בספטמבר 2007.
בשנת 2013 הוכרז על מכירת רשת מונטקה, שהסתכמה באותה תקופה בכ-100 חנויות והוערכה בכ-200 מיליון דולר.
בשנת 2008 הצטרף סרגיי לומאקין לדירקטוריון רשת ההנעלה CenterObuv ומונה למנכ"ל ויחד עם חצ'טריאן ניהלו משא ומתן לרכישת מניה ברשת.
בשנת 2008, רשת CenterObuv כללה 315 חנויות עצמאיות וזכייניות, הקמעונאית הוערכה ב-228–380 מיליון דולר, הכנסות שנתיות של 350–400 מיליון דולר.
בשנת 2009 רכשו לומאקין וחצ'טריאן 33% מהמניות תמורת 40 מיליון דולר, העסקה נקראה הגדולה ביותר בקמעונאות הנעליים.
בשנת 2012 הודיעה הרשת על הנפקה, סרגיי לומאקין הודיע על כוונת בעלי המניות לצמצם באופן יחסי את מניותיהם בחברה ולהעמיד למכירה 5%–10% ממניות הקמעונאית תמורת 100–200 מיליון דולר.
החברה באותה עת הוערכה על ידי הבעלים בשני מיליארד דולר.
מאוחר יותר, ההנפקה בוטלה עקב תנאי שוק שליליים וחוסר יציבות בשווקים הפיננסיים העולמיים.
עד 2012 המספר הכולל של חנויות CenterObuv גדל ל-1,168 ובשנת 2014, על פי הערכות שונות, מנתה הרשת בין 1,300 ל-1,500 חנויות.
בשנת 2014, צמיחת שער הדולר החמירה את מצבה הכלכלי של הרשת, התחייבויותיה של CenterObuv במונחים של רובלים הוכפלו, מה שהוביל לכישלון התשלומים והפסקת רכש סחורות ריכוזי.
ההפסד הנקי של החברה לשנת 2014 הסתכם ב-303 מיליון דולר.
RBC הודיעה כי בעלי המניות של CenterObuv, ששולטים על 60% ממניותיה – גורביץ', סבטלוב ונשיא קבוצת נסטרוב, מושכים את נכסי החברה ומנעו חתימה על הסכמים עם נושים.
בשנת 2016 נאמד סך החוב של CenterObuv בכ-30 מיליארד רובל.
החוב לנושה הגדול ביותר – גזפרומבנק – הסתכם בכ-8.6 מיליארד רובל.
במאי 2016, לבקשת גזפרומבנק נפתח תיק פלילי כנגד אנשים לא מזוהים במסגרת חלק 4 לסעיף 159 לחוק הפלילי של הפדרציה הרוסית (הונאה בתחום הפעילות היזמית), סרגיי לומאקין הפך לנאשם והוכנס לרשימת המבוקשים הפדרלית.
כדי להציל את המצב הסכים לומאקין לבנות מחדש ולהחזיר חובות.
בשנת 2016 נפתחו הליכי פשיטת רגל נגד CenterObuv ובשנת 2017, על פי החלטת בית משפט, הוכרזה החברה כפושטת רגל.
בשנת 2017 הצליח גזפרומבנק לשחזר 4.6 מיליארד רובל מהערבים באמצעות בית משפט.
לטענת חלק מבעלי המניות, סכסוך בין הבעלים הוא שהביא לפשיטת רגל של החברה.
בשנת 2018 נדחה התיק הפלילי, ההאשמות נגד סרגיי לומאקין בוטלו והוא המשיך לעשות עסקים ברוסיה .
בשנת 2008 הפך סרגיי לומאקין למייסד משותף של רשת החנויות Fix Price; לניהול הרשת בשנת 2007, הוקמה חברת Best Price LLC.
ארבע חנויות הרשת הראשונות של נפתחו בשנת 2008, אחת במוסקבה ושלוש בדולגופרודני.
בעת השקת הרשת, כל הסחורות נמכרו במחיר של 30 רובל.
בסוף 2008 הרשת כללה 60 חנויות.
בשנת 2014 דיווח RBC כי היו 1,543 חנויות ברשת, והעיתון "וודומוסטי" בדצמבר של אותה השנה דיווח כי הרשת כללה 1,600 חנויות.
בדצמבר 2016 התפטר לומאקין מבעלי המניות של החברה.
בזמן נסיגתו של לומאקין מבעלי המניות של וודומוסטי, Fix Price נקראה הרשת הגדולה ביותר של חנויות במחירים קבועים, שכללה 2,270 חנויות, הכנסות הרשת לשנת 2016 היו 61 מיליארד רובל ללא מע"מ, ועסקיה של Fix Price נאמדו בכ-10–12 מיליארד רובל.
בשנת 2008 רכשו לומאקין וחצ'טריאן 7% מרשת הבגדים מודיס, ש-40% ממניותיה היו בבעלות "טרויקה דיאלוג".
בשנת 2015 הרשת כללה 139 חנויות ב-70 ערים, בשנת 2014 תפסה מודיס את המקום ה-85 ב-100 הקמעונאים הגדולים ביותר ברוסיה ותפסה את המקום העשירי מבחינת הכנסות בדירוג רשתות האופנה.
ההכנסות לשנת 2014 הסתכמו ב-13.2 מיליארד רובל, חלקה של מודיס במכירות הבגדים במוסקבה הסתכם ב-22.4%.
בשנת 2015 עזב סרגיי לומאקין את הפרויקט, בשל היעדר זמן פנוי, נתח קטן ברשת והרצון של בעלי המניות מיעוט להגדיל את חלקם בעסק.
בשנת 2012 השיק סרגיי לומאקין פרויקט חדש – חנויות בגדים זולות משפחתית בשם Fashion Family.
השותפים של איש העסקים היו קמעונאית הבגדים הגרמנית Takko Fashion וקרן קואדרו קפיטל פרטנר.
ההשקעה הראשונית בפרויקט הסתכמה ב-50 מיליון דולר.
בשנת 2015 צמחה רשת החנויות Fashion Family ל-60 חנויות, והמחזור הסתכם בכ-3.6 מיליארד רובל.
עם זאת, עד 2017 הרשת לא הצליחה להגיע לסיפוק עצמי, מספר החנויות ירד מ-60 ל-10, לאחר מכן הוכרז כי הרשת תיסגר.
סרגיי לומאקין עזב את הפרויקט שנה לפני סגירתו.
מאז ילדותו, סרגיי לומאקין משחק כדורגל.
לומאקין הוא הבעלים של מועדון הכדורגל רודינה מוסקבה, מספק תמיכה לאקדמיה בה כמאתיים ספורטאים עוברים אימונים.
קרן ליגת האלופים העתידיים מקצה מדי שנה 30–35 מיליון רובל לאקדמיה.
לומאקין עצמו משחק כחלוץ בקבוצת הוותיקים של מועדון הכדורגל רודינה, שיחק כ-20 משחקים במדי הקבוצה.
משנת 2015 מחזיק במניות בקבוצת הכדורגל ריגה ובשנת 2020 ניהל מגעים לרכישה מידי ממשלת מחוז מוסקבה את מועדון הכדורגל חימקי, אך המגעים כשלו.
סרגיי ולרייביץ' אקסיונוב (נולד ב-26 בנובמבר 1972) הוא ראש הרפובליקה של קרים החל מ-9 באוקטובר 2014, שהוא סובייקט פדרלי שנמצא במחלוקת בינלאומית של רוסיה הממוקם על חצי האי קרים.
הוא חבר בלשכת המועצה העליונה של מפלגת רוסיה המאוחדת.
סרגיי אקסיונוב נולד בבלץ שבמולדובה הסובייטית ב-26 בנובמבר 1972. אביו היה מנהיג קבוצה שנקראה הקהילה הרוסית של צפון מולדובה בבלץ.
בשנת 1989 עבר לקרים ונרשם למכללה למהנדסים צבאיים בסימפרופול; עם זאת, נפילת ברית המועצות התרחשה לפני שסיים את לימודיו באקדמיה כדי להיות קצין בצבא הסובייטי, לאחר מכן הוא סירב להישבע שבועת אמונים לאוקראינה, שלדעתו "נותקה שלא בצדק מרוסיה".
בשנים 1993–1998 הוא היה סגן מנהל של חברה בשם אלאדה, עסק הקשור למוצרי מזון.
מאוקטובר 1998 עד מרץ 2001 הוא היה סגן מנהל חברת אסטריקס ומאז אפריל 2001 הוא שימש כסמנכ"ל חברת אסקדה.☃☃ אקסיונוביהוא גם ראש ארגון ההיאבקות היוונית-רומאית של קרים, מועדון הספורט הוואראנג-דו.
אקסיונוב קיבל את הדרכון האוקראיני שלו ב־12 באוגוסט 1997.
מקורות טענו כי אקסיונוב שימש באמצע שנות התשעים כסגן, או בורר, עם הכינוי "גובלין" בכנופיית הפשע המאורגן "סאלם".
הפוליטיקאי האוקראיני ומפקד המשטרה לשעבר בחצי האי קרים, גנאדי מוסקאל (1997–2000) טען כי לאקסיונוב היה קשר עם עולם הפשע.
בשנת 1995, כמה מחברי סאלם נכנסו לתפקידם כחברי פרלמנט מקומיים וקיבלו חסינות פרלמנטרית.
על פי ה"קייב פוסט", אקסיונוב עבד יחד עם חבר כנופיה אחר, סרגיי וורונקוב, בראשית שנות ה-90. וורונקוב הוא בוס מאפיה ידוע ששוחרר מהכלא בשנת 2008 ועדיין עושה עסקים בחצי האי קרים, לטענת אנדריי יניצקיי, עיתונאי שחקר את אקסיונוב והוא יליד סבסטופול.
אקסיונוב החל את הקריירה הפלילית שלו בכנופיית "היוונים" שנוצרה בחצי האי קרים על ידי האחים סאבופולו ורק אחר כך עבר אקסיונוב לכנופיית "סאלם" הידועה לשמצה.
בשנת 1994 חשדו הרשויות בו ובאלכסיי ז'וק בהריגת אולג פניוק.
אף על פי ש"היוונים" חוסלה, בניגוד לרבים אחרים הצליח אקסיונוב לשרוד במפה הפוליטית.
אותו ז'וק נהרג עשר דקות לאחר שיחת הטלפון שלו עם אקסיונוב, מה שהעלה חשד בקרב "שותפיו" לשעבר.
בינואר 1996 נפצע אקסיונוב לאחר שרכב וולוו בו נסע התהפך על הכביש המהיר סימפרופול–מוסקבה במהלך קרב יריות.
על פי מסמכים רשמיים, היעד המיועד היה סמהאן מזאהיר-אוגלו אגייב (שכונה "סאני").
לצד אגייב ואקסיונוב, היו ברכב גם אלכסנדר בוגומול ופאהרוטדין אליאב.
הרצח בוצע בנשק אוטומטי על ידי חמושים של "היוונים", רוסלן ורוסל מיבפטוריה שנסעו ברכב שחור מדגם סמארה.
כשהרצח הוזמן על ידי איוואן סבופולו.
הן רוסלן והן רוסל נעצרו ב-24 בינואר 1996, אך שוחררו מחוסר ראיות.
בשנת 1997 טען מפקד יחידת הסיור בבחצ'יסאראי, ברז'נוי, כי אקסיונוב, הרג יחד עם רס"ן המשטרה לשעבר, ולדימיר ברנשטיין ("בן"), את ראש רשת קרים של חברת קוזין לאספקת אנרגיה ומנהל מפעל אלכוהולי.
פעיל המינהל למאבק בפשע המאורגן של משטרת אוקראינה הצהיר כי אקסיונוב שמר על קשר הדוק עם סרגיי וורונקוב ("וורונוק") ו"סנדקו" של סאלם, ויאצ'סלב שבייב (מנהיג מפלגת התחייה הכלכלית).
בצירוף מקרים, חברי מפלגת התחייה הכלכלית היו מעורבים בהקמת הארגון הבדלני האזרי "רפובליקת נגורנו-קרבאך".
בערך באותה תקופה החל אקסיונוב לקנות ולאגור נשק.
עלה חשד כי המשרד האזורי של התובע הכללי באוקראינה קיבל שוחד בסך 60,000 דולר כדי להפסיק את חקירת הרצח של וולודימיר טיכונצ'וק.
אקסיונוב קיבל גם את כל הנכסים של אגייב שנהרג באביב 1997. בשנת 1998 הן סאלם והן בשמאקי הפכו לכנופיות החזקות ביותר בחצי האי קרים ונשיא אוקראינה נאלץ לשלוח יחידות מבצעיות מיוחדות של המשטרה האוקראינית ושירות הביטחון של אוקראינה כדי להחזיר את הסדר באזור.
אקסיונוב תבע את מיכאיל בכרב, סגן יושב ראש הפרלמנט של קרים בשנת 2010, בגין טענות לליקויים כאלה.
על אף שבית המשפט בסמכות המקורית פסק לטובת אקסיונוב ודרש מבכרב לפרסם ביטול, ההחלטה בוטלה על ידי ערכאת ערעור שקבעה כי אין שום הוכחה שתצדיק את הפרכת הטענות.
אנדריי סנצ'נקו, חבר פרלמנט מטעם קרים במועצה העליונה ממפלגת בטקיבשצ'ינה טען שאקסיונוב היה מעורב בפעילות זו יחד עם ראש המועצה העליונה של קרים, ולדימיר קונסטנטינוב.
סנצ'נקו טען כי "היו דיווחים על כך שהוא השתתף ברצח (וולודימיר) טיכונצ'וק [בשנת 2004], אז ראש הוועדה לניירות ערך של קרים, ולפני כן בהריגתו של ראש קרן נכסי המדינה (אולכסיי) גולוביזין [ב-1997]." אקסיונוב נחקר על ידי המשטרה בגין שני מעשי הרצח, אך מעולם לא הועמד לדין.
סנצ'נקו מאמין שאקסיונוב הצליח לחמוק מאחריות פלילית בשל קשריו בחצי האי.
במהלך הכיבוש המזוין של הפרלמנט של קרים על ידי כוחות רוסיים בפיקודו, נבחר אקסיונוב לתפקיד ראש הרפובליקה בעקבות הצבעת אי אמון בממשלת אוקראינה החדשה.
מאחר שהיה לו קשרים מתועדים היטב לפשע מאורגן, מאז 5 במרץ 2014, הוא מבוקש על ידי שירות הביטחון האוקראיני לאחר שהואשם בחלק 1 של סעיף 109 לחוק הפלילי של אוקראינה.
לאקסיונוב הוענקה אזרחות רוסית כתושב מולדובה, ב-10 בינואר 2003. בשנת 2008 הוא היה חבר ב"קהילה הרוסית של חצי האי קרים "(" Русская община Крыма ") וחבר בארגון הציבורי "הנכס האזרחי של קרים"("Гражданский актив Крыма ").
בשנים 2008–2009 לווה אקסיונוב כמעט 5 מיליון דולר ממיקולה קירילצ'וק, לשעבר שר התעשייה בקרים, לפיתוח מפלגת האחדות הרוסית.
קירילצ'וק ברח מאז מחצי האי קרים וניסה להחזיר את כספו באמצעות מערכת המשפט.
מאז 2009 אקסיונוב חבר במועצת המנהלים ב"נכס האזרחי של קרים", נשיא משותף של המועצה המתאמת "למען האחדות הרוסית בחצי האי קרים!" (За русское единство в Крыму!) ומנהיג התנועה הפוליטית הציבורית הכל-קרים אחדות רוסית ("Русское единство").
מאז 2010 שימש כסגן המועצה העליונה של חצי האי קרים, כאשר מפלגתו "אחדות רוסית", זכתה ב-4% מהקולות (מה שהעניק לה 3 מושבים מתוך 100 המושבים בפרלמנט של קרים) במהלך הבחירות למועצה העליונה של קרים, באותה שנה.
במהלך תוכנית בערוץ הטלוויזיה ATR ב-3 במרץ 2012, הגיב אקסיונוב על סיפוחה האפשרי של קרים לרוסיה: "אני חושב שהזמן לתהליך זה כבר עבר.
יש לי דרכון אוקראיני, אזרחות אוקראינית ולכן יש לדון בכל הבעיות רק ביחסים ידידותיים בין מדינותינו".
בעקבות מהפכת יברומאידאן, ב-27 בפברואר התקיים מושב חירום בבית המחוקקים בקרים בזמן כיבושו על ידי אנשי כוחות ההגנה העצמית של קרים.
לאחר איטום הדלתות והחרמת כל הטלפונים הניידים, חברי הפרלמנט שהוזמנו על ידי אקסיונוב להיכנס לבניין, העבירו את התנועה בנוכחות אנשים חמושים ברובי סער קלצ'ניקוב ומשגרי רקטות.
התוצאה הייתה ש-55 מתוך 64 קולות בחרו באקסיונוב לראש ממשלת קרים.
חשבונות תקשורת שונים חלקו על השאלה האם הצליח לאסוף מניין של 50 מעמיתיו לפני שהתכנס המושב באותו יום, וכמה מחוקקים של קרים שנרשמו כנוכחים טענו כי כלל לא התקרבו לבניין.
אחרים הכחישו שהיו בעיר וטענו כי נעשה שימוש בשמם בכרטיסי הצבעה כפולים שנגנבו מהכספת של הפרלמנט.
צירי האופוזיציה נמנעו מלדבר בפומבי מחשש לנקמה בגלל איומים שקיבלו.
על ראש ממשלת קרים, אנטולי מוהילוב, נאסר מלהשתתף במושב.
על פי החוקה האוקראינית, ראש ממשלת קרים מתמנה על ידי הפרלמנט של הרפובליקה האוטונומית אחרי התייעצויות עם נשיא אוקראינה.
אולגה סולניקובה, ממזכירות הפרלמנט, הצהירה כי קיים הסכם עם הנשיא המודח ויקטור ינוקוביץ'.
עם זאת, נשיא אוקראינה הזמני, אולכסנדר טורצ'ינוב, קבע שמינויו של אקסיונוב לראש ממשלת קרים אינו חוקתי.
ב-5 במרץ 2014 הוציא בית המשפט המחוזי שבצ'נקו בקייב צו למעצרם של אקסיונוב ולדימיר קונסטנטינוב, ועל שירות הביטחון של אוקראינה הוטל על הבאתם לבית המשפט.
בשל משבר קרים, ב-17 במרץ 2014, הוא הוכנס לרשימות הסנקציות הקנדיות, האיחוד האירופי וארצות הברית; נכסיו במדינות אלה הוקפאו, ועל אקסיונוב נאסר על כניסה למדינות אלה.
בבחירות לפרלמנט בקרים בשנת 2014 התמודד אקסיונוב כמועמד מטעם רוסיה המאוחדת משום שלטענתו, "החזית העממית" שלחה אותו כמועמד מטעם רוסיה המאוחדת.
סרגיי אקסיונוב נבחר מחדש לאחר הבחירות לפרלמנט בקרים בשנת 2019. אך במהלך כהונתו השנייה הוא סירב למזג בין תפקידי ראש הרפובליקה וראש הממשלה.
לראש הממשלה החדש מונה יורי גוצניוק.
אקסיונוב הבטיח כי אוקראינית תחדל להיות שפה רשמית אם קרים תצטרף לרוסיה.
"אנו משתמשים בשתי שפות על בסיס יומי - רוסית וטטרית של קרים", אמר אקסיונוב.
"בטוח שלרפובליקה [של קרים] יהיו שתי שפות." המטרות העיקריות של אקסיונוב לעתידה המיידי של חצי האי קרים היא "להשתמש בכספים המוקצים להקמת תשתיות לבריאות, אנרגיה וכן הלאה." אקסיונוב דחף גם להשלמת גשר קרים עד 2018.
סרגיי אקסיונוב הוביל את המאמצים לסלק את חילוקי הדעות בקרב הטטרים האתניים בקרים בשל הסיפוח, באומרו: "כל הפעילויות שמטרתן אי הכרה בהצטרפות קרים לרוסיה ואי הכרה בהנהגת המדינה תעמוד בפני העמדה לדין על פי החוק ואנחנו נהיה קשוחים מאוד בנושא זה."
אקסיונוב מאמין כי להומוסקסואלים "אין סיכוי" בחצי האי קרים, וכי "אנחנו בקרים לא זקוקים לאנשים כאלה".
הוא גם הבטיח כי אם הומוסקסואלים ינסו לקיים כינוסים ציבוריים, "כוחות המשטרה וההגנה העצמית שלנו יגיבו מיד ותוך שלוש דקות יסבירו להם באיזה נטייה מינית עליהם לדבוק."
סרגיי אלכסנדרוביץ' בורונוב הוא שחקן תיאטרון, קולנוע ומדובב רוסי.
ידוע בהשתתפותו בתוכנית הטלוויזיה הרוסית "ההבדל הגדול" בערוץ הראשון.
התוכנית הייתה פרודיה פופולרית בערוץ.
השחקן משתף בסרטים ובפרסומות, בדיבוב סרטי קולנוע זרים, ודובב בעבר סדרות טלוויזיה ומשחקי מחשב.
סרגיי נולד ב-6 במרץ 1977 במוסקבה.
אביו - אלכסנדר אנטולייביץ' בורונוב, מהנדס חשמל.
אמו הייתה טטיאנה ויקטורובנה בורונובה (נפטרה בשנת 2010), אחות במקצועה.
אחיו הבכור הוא אולג אלכסנדרוביץ' בורונוב, מתרגם.
משפחת בורונוב התגוררה ליד נמל התעופה הבינלאומי דומודדובו.
האב לקח לא פעם את בניו לשדה התעופה טושינסקי ולבסיס האוויר בקובינקה למופעי אוויר של הטייסים ולכן סרגיי מילדותו הוקסם מהשמיים ומהמטוסים.
בבית הספר עסק באמנויות לחימה במשך ארבע שנים, שלימים נודעו כהכשרה מועילה כשנכנס לבית ספר צבאי.
בשיעורים הבוגרים בבית הספר התיכון למד כטייס חובב במועדון הטייס השני במוסקבה על שם ויקטור טלאליחין, שם בשנת 1993, בגיל שש עשרה, סיים את קורס כטייס על מטוס ההדרכה Yak-52.
בשנים 1994–1996 למד בבית הספר לטייסים צבאיים בקצ'ין על שם מיאסניקוב כ"טייס-מהנדס".
בשנים 1997–1998 היה תלמיד בית הספר הממלכתי לקרקס על שם מ.נ.
בשנת 2002 סיים את לימודי המחלקה למשחק בבית הספר הגבוה לתיאטרון על שם שצ'וקין.
בשנים 2002–2006 שיחן בתיאטרון האקדמי הסאטירי במוסקבה.
מאז 2003 הוא לוקח חלק בדיבוב סרטים זרים, תפקידו הראשון היה לדובב לרוסית את תפקידו של מתיו מקונוהיי בסרט "איך להיפטר מבחור ב-10 ימים".
בשנים 2006–2008 הוא היה הקריין של ערוץ Mir, כמו גם הקריין של תחנת הרדיו רדיו רוסיה.
הוא שיתף פעולה עם Teatrom.doc ומ-3 בנובמבר 2013 עד 26 בינואר 2014 הוא היה המנטור של צוות הפרודיסטים במופע החיקויים "חזור!" בערוץ הראשון.
בשנים 2014–2015 הוא השתתף בתוכנית הפרודיה על גיבורי על בערוץ הטלוויזיה שישי.
בשנת 2019, יחד עם דמיטרי נאגייב, כיכב בפרסומת לחברת MTC וזכה בפרס TEFI לשחקן הטוב ביותר בסדרת הטלוויזיה "מילודרמה".
במרץ 2024 ניצל מהפיגוע בקרוקוס סיטי הול, כאשר איחר להופעה שהייתה אמורה להתקיים במקום ולבסוף הוא לא הגיע למתחם.
שנהשםדמותהערות ופרסים1998שיר ליום הניצחוןנוסע במטוס2002קוד של כבודסדרת טלוויזיה2003מוסקבה.
מחוז מרכזהסבא רפייניקוב בילדותו2004קוד של כבוד-22004אדם והתמורה של חווהשוטר2005תייריםאלכסיי טרופימוב (דיבוב)2005אשלוןטרושין, קפטן הצבא האדום2005האומנת הנפלאה שלי2006סיפורי נשיםיאקוב, רופא2006אי2006—2008מי הבעלים בבית?2006סטלין.
Liveוסילי קוקורין2006אוגון2006ארבעה נהגי מונית וכלב-22007מומחיםקירין2007במרדף אחר מלאך2007מוקד2007חיילים-132008גלינה2008בני ירמולובסוכן2008זנאחראסיר2008בלש הסתיוקפטן קאלינין2008S.
סרגיי מיכאילוביץ' איגנאטייב (נולד ב-10 בינואר 1948, לנינגרד) הוא מדינאי רוסי, נגיד הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית בשנים 2002—2013.
סרגיי נולד ב-10 בינואר 1948 בעיר לנינגרד.
בשנת 1967 סיים את לימודיו במכללה להנדסת חשמל בעיר.
בשנים 1967—1969 שירת בצבא ברית המועצות.
בשנים 1969—1970 עבד בחברת הידרואלקטרומונטאז' (בעיר לנינגרד).
הוא בוגר הפקולטה לכלכלה מאוניברסיטת מוסקבה (1975).
בשנים 1978—1988 שימש כעוזר הוראה במכון הסחר הסובייטי בלנינגרד.
בשנים 1988—1991 שימש כמרצה בכיר במכון לכלכלה על שם ווזנסנסקי (כיום האוניברסיטה הכלכלית).
בשנים 1991—1992 היה סגן שר הכלכלה והאוצר של רוסיה והיה חבר בצוות העבודה של ראש הממשלה, יגור גאידר.
בשנת 1992 מונה לסגן שר האוצר ובמשך שנה שימש גם כסגן נגיד הבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית.
בשנים 1993—1996 היה סגן שר הכלכלה ולאחר מכן שימש כעוזר נשיא רוסיה לענייני כלכלה.
בשנים 1997—2002 מונה לסגן שר האוצר של רוסיה וב-20 במרץ 2002 מונה לנגיד בנק רוסיה וליו"ר הוועד המפקח על סברבנק.
ב-16 בנובמבר 2005 מונה לקדנציה שנייה כנגיד הבנק.
ב-24 ביוני 2009 אושר לקדנציה שלישית (לראשונה בתולדות רוסיה המודרנית).
בתקופתו רוסיה ידעה שגשוג כלכלי משמעותי.
ב-24 ביוני 2013 עזב את תפקידו כנגיד בנק רוסיה ובמקומו מונתה אלווירה נביאולינה.
בסוף יוני 2013 הוא מונה ליועץ לנגידת בנק רוסיה.
באוקטובר אותה שנה הוא הפך גם לחבר בוועד המנהל של בנק רוסיה.
באוגוסט 2016 הצטרף למועצת הפיקוח של חברת ביטוח המשנה הלאומית (RNPK).
באוקטובר 2016 נשיא רוסיה ולדימיר פוטין וראש VTB, אנדריי קוסטין, מתחו ביקורת על הנהגת בנק רוסיה בפיקודו של איגנאטייב.
פוטין ציין כי יש צורך להוציא במהירות בנקים לא יעילים מהשוק, להיפטר ממגזר הבנקאות ממוסדות פיננסיים לא אמינים ולא יעילים.
קוסטין ציין כי בנק רוסיה יצר מערכת ערבות פיקדונות ברוסיה, המאפשרת כמעט לכל ארגוני האשראי לפנות אליה, מה שהתברר כטעות, מכיוון שבנקים לעיתים קרובות מזייפים את הצהרות המס שלהם.
סרגיי ויטאלייביץ' בזרוקוב (נולד ב־18 באוקטובר 1973) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון רוסי, אמן העם של רוסיה, חתן פרס הפדרציה הרוסית.
כיום הוא עובד בסטודיו טבקוב (התיאטרון של אולג טבקוב).
הוא חבר במועצה העליונה של מפלגת רוסיה המאוחדת.
סרגיי בזרוקוב עובד גם כבמאי תיאטרון, מפיק, תסריטאי ומוזיקאי.
הוא אחד משחקני הקולנוע הרוסיים הפופולריים ביותר בקולנוע הרוסי.
ידוע כמי שכיכב והשתתף בהפקות קולנוע טלוויזיה כמו "הבריגדה", "יסנין", "האמן ומרגריטה", "צחוק הגורל 2", "וויסוצקי.
תודה שאתה חי", "טרוצקי", "גודונוב" ורבים אחרים.
סרגיי בזרוקוב נולד ב-18 באוקטובר 1973 במוסקבה.
אביו ויטאלי בזרוקוב, היה שחקן ובמאי שעבד בתיאטרון סאטיריקון במוסקבה.
אמו של סרגיי, נטליה בזרוקובה (לבית סורובה), סיימה את לימודיה במכללת גורקי לסחר סובייטי ועבדה כמנהלת חנויות.
סרגיי בזרוקוב נקרא על שם המשורר החביב על אביו, סרגיי יסנין.
לאחר שסיים את לימודי התיכון בבית הספר מספר 402 ברובע פרובסק במוסקבה בשנת 1990, הוא נכנס לבית הספר לאמנות בעיר.
בשנת 1994 סיים את לימודיו במחלקה למשחק בבית הספר לאמנות במוסקבה, כשההתמחות הייתה כשחקן תיאטרון דרמה וקולנוע (בסדנתו של אולג טבקוב), והתקבל מיד ללהקת הסטודיו לתיאטרון מוסקבה בהדרכתו של אולג טבקוב.
סרגיי בזרוקוב ערך את הופעת הבכורה הקולנועית שלו בסרט "נוקטורן עבור תופים ואופנועים".
משנת 1995 ועד שנת 2000 עבד בתוכנית הסאטירית "בובות" ששודרה בערוץ NTV.
בובות שימשו בתערוכה לייצוג אנשים מפורסמים, בעיקר פוליטיקאים.
הוא דיבב בתוכנית שתים עשרה דמויות, ביניהן אישים מפורסמים כמו בוריס ילצין וולדימיר ז'ירינובסקי.
בזרוקוב זכה לחשיפה רבה יותר כשחקן בתוכנית זו.
בשנת 2002 זכה בזרוקוב בפריצה הגדולה שלו; הוא לוהק לתפקיד של מנהיג הכנופיה סשה בלוב בסדרת הפשע הפופולרית הבריגדה.
לאחר שידור הסדרה סרגיי בזרוקוב הפך לשם דבר ברוסיה.
באותה שנה גילם בזרוקוב את איוואן ברילינג במיני סדרה הבלשית ההיסטורית עזאזל, על ספר באותו שם מאת בוריס אקונין.
תפקידים אחרים הגיעו בעקבותיהם, כמו אירקלי בסרט צחוק הגורל 2, קצין באדמירל, סומרוקוב בסרט "חופשה באבטחה גבוהה" ורז'בסקי בסרט הבלדה של אולאן.
בשנת 2005 הגשים בזרוקוב את חלום ילדותו, כאשר גילם את המשורר סרגיי יסנין, שעל שמו הוא נקרא, במיני סדרה יסנין.
הסדרה התבססה על הרומן "יסנין.
סיפורו של רצח" שכתב אביו, ויטאלי, שגם גילם את יסנין בסרט משנת 1969 בשם "אנה סנגינה".
תפקיד בולט נוסף היה ישו בסדרה "האמן ומרגריטה" משנת 2005 והוא גם דיבב את האמן.
הוא דיבב את דמות הנסיך בסרט האנימציה "הנסיך ולדימיר" וידוע גם בתפקיד התיאטרון שלו צ'יצ'יקוב בהצגה "נשמות מתות" (שזיכה אותו בפרס הקומסומולץ המוסקבאי).
בשנת 2006 הוא גילם את אלכסנדר פושקין, הידטע כמשורר הגדול ביותר בשפה הרוסית, בסרט "פושקין: הדו-קרב האחרון".
סרגיי גילם את הזמר הסובייטי הפופולרי ולדימיר ויסוצקי בסרט "ויסוצקי.
תודה שאני חי" משנת 2011. CGI ואיפור כבד שימשו כדי לגרום לשחקן להיראות כמו ויסוצקי.
בזרוקוב לא הופיע בקרדיטים לסרט ורק מאוחר יותר התגלה שהוא השחקן.
בשנת 2013 ייסד בזרוקוב את תיאטרון הדרמה המחוזי של מוסקבה.
תיאטרון זה היה הראשון ברוסיה שהציג מופעים לאנשים עם לקות ראייה.
התיאטרון המחוזי יחד סרגיי בזרוקוב, זכו בפרס אלנה מוחינה במועמדות פריצת הדרך לחדשנות בשנת 2013.
בשנת 2017, סרגיי שיחק בסרט "אחרי שהלכת", בבימוי אשתו אנה מאטיסון.
הדרמה הקומית סיפרה את סיפורו של רקדן בלט שסבל מפציעה בעמוד השדרה ומחליט להעלות הופעת בלט מקורית.
על פי הסקר של ROMIR Monitoring, ברוסיה הוא כונה השחקן הפופולרי ביותר לשנת 2005.
במרץ 2014 חתם על מכתב תמיכה בעמדתו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין בנושא ההתערבות הצבאית של רוסיה באוקראינה.
בשנת 2018 שודרה סדרת הדרמה ההיסטורית גודונוב, בבימויו של אלכסיי אנדריאנוב של רשת רוסיה-1. סרגיי בזרוקוב גילם את הדמות הראשית - בוריס גודונוב.
בשנת 2020, הוא דגל בתיקוני 2020 לחוקת רוסיה, שמגדירים במיוחד את הנישואין כקשר בין גבר אחד לאישה אחת.
הוא הסביר את עמדתו באומרו כי אין לאפשר למונחים 'הורה 1 והורה 2' להתקיים ברוסיה.
"אני מפיץ אהבה בין גבר לאישה, ומעדיף שלא להתמודד עם שוויון מגדרי", אמר גם.
משנת 2000 עד 2015, הוא היה נשוי לשחקנית אירינה בזרוקובה (כדי להתחתן עם בזרוקוב היא נפרדה מהשחקן איגור ליוואנוב, הם התחתנו רשמית כאשר סרגיי שיחק בסדרת הטלוויזיה הבריגדה).
לאחר גירושיו מבזרוקובה, סרגיי התחתן עם הבמאית והתסריטאית אנה מאטיסון ב־11 במרץ 2016. ב -4 ביולי 2016 נולדה להם בת, מריה.
בסוף 2013, התקשורת, שציטטה את אביו של בזרוקוב, דיווחה כי לסרגיי ילדים צעירים: הבת אלכסנדרה והבן איוואן; אמם זוהתה כשחקנית פטרבורגית בשם כריסטינה סמירנובה (ילידת 1983 בלטביה).
+קולנוע שנה סרט דמות הערות 1990 הלווייתו של סטלין 2003 חיים אחד2006 נשיקת פרפר ניקולאי אורלנוב הנסיך ולדימיר הנסיך ולדימיר דיבוב, סרט אנימציה 2007 צחוק הגורל 2 איראקלי איזמאילוב 2008 אדמירל גנרל קאפל2009 טאראס בולבה דמות המספר דיבוב חופשה באבטחה גבוהה ויקטור סומרוקוב 'סומרק'2011 ויסוצקי.
סרגיי אורסטוביץ' בסדה הוא איש שירות הביטחון הפדרלי הרוסי, שימש ראש השירות החמישי (שירות המודיעין מבצעי ויחסים בינלאומיים) של שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה בשנים 2009—2024. השירות בראשו עמד עוסק באיסוף מודיעין על מדינות ברית המועצות לשעבר.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה נלקח למעצר בית עם סגנו, על כישלונו המודיעיני בניהול מבצעי ביון לקראת המבצע.
ושירות הביטחון הפדרלי מונה ב-2003 לסגן ראש המנהלת לתיאום מודיעין מבצעי של המחלקה לניתוח, תחזית ותכנון אסטרטגי בשירות הביטחון הפדרלי.
המנהלת מהווה שירות הביון של הארגון.
ב-2004 שמה של המנהלת שונה לשירות החמישי, ששמו הרשמי היה שירות המודיעין המבצעי והיחסים הבינלאומיים ועוסק ביחסי הארגון עם שותפים זרים.
בשירות פועלת המחלקה למודיעין מבצעי (Департамент Оперативной Информации СОИМС ФСБ), המבצעת את תפקידי המודיעין החיצוני של הארגון ואחראית על פעולות ביון בשטחי ברית המועצות לשעבר.
ב-2009, סרגיי קודם לעמוד בראש שירות המודיעין המבצעי והיחסים הבינלאומיים.
ב-20 וב-21 בפברואר 2014, הוא היה בקייב במסגרת משימת תיאום עם שירות הביטחון האוקראיני (СБУ), כדי לקבוע את רמת האבטחה הדרושה של שגרירות הפדרציה הרוסית באוקראינה ושל מוסדות רוסיים אחרים בקייב.
ב-4 באפריל 2014, במסגרת חקירת רציחות רבות של אזרחים אוקראינים שבוצעו במהלך המהומות בקייב ב-18–22 בפברואר, ביקש משרד החוץ האוקראיני מרוסיה להבהיר את נסיבות שהותו באוקראינה מה-20 עד 21 בפברואר 2014 של סרגיי ברדה.
ב-26 ביולי 2014 נכלל ברשימת הסנקציות של האיחוד האירופי.
ב-16 באוקטובר 2014 הוא חתם על הסכם להגנה הדדית על מידע מסווג עם מנהל המשרד של המועצה לביטחון לאומי והגנת מידע מסווג של ממשלת סרביה, גוראן מאטיץ'.
בפברואר 2022, על פי כמה דיווחים, הוא נעצר על ידי הרשויות ברוסיה בגין מתן מידע מודיעיני כוזב ערב פלישת רוסיה לאוקראינה.
באפריל 2022 הועבר עם סגנו לכלא לפורטובו.
סרגיי אלכסייביץ' בורודין הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת טורפדו מוסקבה.
בורודין גדל במחלקת הנוער של קרסנודאר, ובשנת 2016 החל לשחק בקבוצות המילואים של המועדון, קרסנודאר-2 וקרסנודאר-3, במסגרת הליגה הרוסית הראשונה והליגה הרוסית השנייה.
ב-28 באוגוסט 2020 הושאל לאופה מליגת העל הרוסית.
ב-17 בדצמבר ערך את הופעתו היחידה במדי המועדון, בהפסד 1-0 לקרסנודאר במסגרת המחזור ה-19 בליגה לעונת 2020/2021. ב-19 בפברואר 2021 הסתיימה השאלתו.
בעונת 2021/2022 החל לשחק בקבוצה הראשונה של קרסנודאר.
ב-12 בינואר 2023 הושאל לבית"ר ירושלים לעונה וחצי תמורת כ-200 אלף יורו, עם אפשרות רכישה בתום ההשאלה.
ב-24 ביוני 2023 חתם בטורפדו מוסקבה.
ב-24 בספטמבר 2022 ערך בורודין את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רוסיה, בניצחון 2-1 על נבחרת קירגיזסטן במשחק ידידות.
סרגיי אטלקין (באוקראינית: Сергій Ателькін; 8 בינואר 1974 – 1 באוקטובר 2020) היה כדורגלן אוקראיני ששיחק בעמדת החלוץ.
כישרונו של אטלקין התגלה במהלך טורניר כדורגל לילדים ולנוער.
שם התגלה על ידי קבוצת כדורגל מקומית-חובבנית ובגיל 15 הבחין בו מאמן שחטאר דונצק דאז ולרי ירמצ'נקו שצירף אותו לקבוצה.
אטלקין שיחק 8 שנים בקבוצה למעט שנת בה הושאל לקרמין קרמנצ'וג ואף שיחק בקבוצת המילואים של המועדון.
בקיץ חתם לשלוש שנים בלצ'ה מהסרייה א'.
ב-7 בדצמבר 1997 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 לוויצ'נצה.
במהלך העונה נפצע ברגלו ואיבד את מקומו בהרכב הקבוצה.
בקיץ שלאחר מכן הושאל לבואבישטה מליגת העל הפורטוגלית עד לסיום העונה.
ב-15 באפריל 1999 כבש צמד בניצחון 1-3 נדג אקדמיקה דה קוימברה.
בשנת חזר לאוקראינה וחתם בשחטאר דונצק, במדיה שיחק שנתיים.
בשנת חתם במטאלורג דונצק, אך כעבור זמן קצר חזר לשחטאר.
לזכותו של אטלקין 2 הופעות בנבחרת אוקראינה.
הוא גם בלט בהצטרפות לעולה מטווייב כאחת משותפות הפורוורד הטובות יותר בשנות ה-90 בליגת העל האוקראינית.
יחד עם אנדריי שבצ'נקו הוא מחזיק בשיא של הכי הרבה שערים שהובקעו (4) בגמר הגביע האוקראיני.
ב-2002, הוא סוף סוף הפך לאלוף אוקראינה עם שחטאר דונייצק.
אטלקין היה גם מחזיק ארבע פעמים בגביע האוקראיני.
בראיון שהעניק ל-"Sport-Ekspress" בשנת אטלקין סיפר כי הוא לומד להיות כורה פחם.
בדצמבר דווח באתר הרשמי של שחטאר כי הוא סבל התקף לב.
ב-1 באוקטובר 2020 קיבל התקף לב שני אותו לא שרד והוא הלך לעולמו בגיל 48.
סרגיי פיודורוביץ' אחרומייב היה איש צבא סובייטי; מרשל ברית המועצות, ראש המטה הכללי בשנים 1984 - 1988. ב-1991 נטל חלק פעיל בניסיון הפיכה בברית המועצות.
אחרומייב נולד בכפר וינרדאי שבמורדוביה.
מגיל 14 למד בפנימיה צבאית.
בשנת 1940 התנדב לצבא האדום ונשלח ללימודים בבית הספר לקציני חיל הים בלנינגרד.
ביולי 1941, בעקבות התקרבות הצבא הגרמני אל העיר, הופסקו הלימודים, הוקמו יחידה לוחמת מהצוערים.
אחרומייב לחם במסגרת היחידה בחזית לנינגרד עד דצמבר 1941, אז נפצע קשה באחד הקרבות.
לאחר שהחלים מפציעתו, עבר קורס קצינים חיל רגלים מזורז בעיר אסטראחן.
לאחר סיום הקורס לחם כמפקד מחלקה בקרב סטלינגרד ובהמשך לחם בחזית הדרומית.
בקיץ 1943 מונה לקצין מבצעים בגדוד חי"ר.
ביולי 1944 הועבר לשרת כסגן מפקד גדוד רובאי בחטיבת תותחים מתנעים.
לאחר המלחמה שירת כסגן מפקד ולאחר מכן מפקד גדוד תותחי סער.
בשנת 1952 סיים אקדמיה צבאית של חיל שריון במוסקבה ולאחר מכן מונה למפקד רגימנט שריון.
בשנת 1962 מונה למפקד דיוויזיה משוריינת.
בשנת 1964 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
בשנים 1965 - 1967 למד באקדמיה צבאית של המטה הכללי.
בתום הלימודים - מונה לראש מטה של ארמיית הטנקים השמינית.
בשנים 1968 - 1972 פיקד על ארמיית הטנקים השביעית.
ב-1972 - 1974 היה סגן מפקד הכוחות הצבאיים בהמזרח הרחוק.
בשנים 1974–1979 היה ראש אגף המבצאים במטה הכללי של ברית המועצות.
בשנת 1979 מונה לסגן ראש המטה הכללי ובשנת 1984 מונה לראש המטה הכללי.
אחרומייב היה בין התומכים הגדולים של פלישת ברית המועצות לאפגניסטן.
בתור מפקד אגף המבצעים תכנן את הפלישה ובהמשך ביקר כמה וכמה פעמים באפגניסטן וניהל את המבצעים בשטח.
החלטת הדרג המדיני ב-1988 על הוצאת הכוחות הסובייטים מאפגניסטן היה אחד הגורמים העיקריים בהחלטתו של אחרומייב לפרוש מהשירות בדצמבר 1988.
לאחר פרישתו מהצבא שימש כיועצו הצבאי של נשיא ברית המועצות מיכאיל גורבאצ'וב.
ב-19 באוגוסט 1991, בעת תחילת ניסיון הפיכה של החוגים השמרנים בשלטון הקומוניסטי, נפש אחרומייב עם משפחתו בסוצ'י.
הוא לא ההיה בין הקושרים שתכננו את ההפיכה, אך כששמע עליה, החליט לחזור למוסקבה ולהצטרף אליהם.
ניסיון ההפיכה לא צלח ואחרומייב העדיף להתאבד, כדי לא לעמוד למשפט.
הוא שם קץ לחייו ב-23 באוגוסט במשרדו במוסקבה.
יאן סרגיי אינגר (בצ'כית: Jan Sergěj Ingr; 2 בספטמבר 1894 - 17 ביוני 1956) היה גנרל ארמייה צ'כוסלובקי, אשר שימש כשר ההגנה של הממשלה הצ'כוסלובקית הגולה במהלך מלחמת העולם השנייה.
אינגר נולד בעיירה ולקוש ב-2 בספטמבר 1894. אביו היה ראש העיר.
ב-1913 הוא התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא נשלח להילחם בחזית המזרחית.
בסתיו 1915 הוא נפל בשבי הרוסי, והתגייס מרצונו לדיוויזיה הסרבית ה-1 שלחמה לצד הרוסים.
הוא לחם בחזית המקדונית, וב-1916 התגייס ללגיונות הצ'כוסלובקיים שלחמו למען עצמאות ארצם.
ב-1917 הוא נשלח לחזית המערבית והשתתף בקרבות נגד הגרמנים בצרפת ובארדנים.
בדצמבר 1918 חזר אינגר לצ'כוסלובקיה שזכתה בינתיים בעצמאותה, והתגייס לצבא הצ'כוסלובקי החדש.
הוא השתתף במערכה נגד הונגריה (חלק מהמלחמה ההונגרית-הרומנית), ולאחר מכן טיפס במהירות בסולם הדרגות.
ב-1938 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-3. במרץ 1939, בעקבות כיבוש צ'כוסלובקיה בידי הגרמנים, נמלט אינגר מהארץ ומצא מקלט בצרפת.
בהוראתו האישית של הנשיא אדווארד בנש, הוא החל להקים צבא צ'כוסלובקי גולה שהיה נאמן לממשלה הצ'כוסלובקית הגולה.
במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, לחם אינגר לצד הצבא הצ'כוסלובקי הגולה כנגד הגרמנים.
לאחר נפילת צרפת, נמלט אינגר יחד עם הממשלה הגולה לבריטניה, וב-21 ביולי 1940 מונה לשר ההגנה שלה.
ב-19 בספטמבר 1944 הוא הודח מהתפקיד בעקבות דרישת ברית המועצות, אולם מונה במקום זאת למפקד הצבא הצ'כוסלובקי הגולה.
ב-5 באפריל 1945 הוא הודח גם מתפקיד זה.
ב-6 ביולי 1945 אינגר עזב את הצבא בדרגת גנרל ארמייה, ומונה לשגריר צ'כוסלובקיה בהאג.
בהיעדרו, בפברואר 1948, השתלטו הקומוניסטים על צ'כוסלובקיה, ואינגר ניתק את קשריו עם הממשל החדש.
הוא עבר לפריז, וב-1949 הקים את "מועצת צ'כוסלובקיה החופשית" גוף שנועד להוות אלטרנטיבה לממשל הקומוניסטי.
הוא נפטר ב-17 ביוני 1956 מאי ספיקת לב.
הנסיך סרגיי סמיונוביץ' אורוסוב היה שחמטאי ומתמטיקאי רוסי.
ידידו של הסופר לב טולסטוי.
על שמו גמביט אורסוב, בפתיחת רץ המלך.
היה בן למשפחת האצולה הרוסית בית אורוסוב, בעל תואר קניאז וקצין בצבא הצאר.
בשנים 1854–1855 נלחם במלחמת קרים ועוטר בצלב מסדר ג'ורג' הקדוש על גילוי אומץ בקרב בעת המצור על סבסטופול.
במהלך המלחמה הכיר את מי שיהפוך לידידו הקרוב - הסופר לב טולסטוי.
השניים דנו בנושאי תאולוגיה ומתמטיקה.
ב-1853 שיחק נגד אלכסנדר פטרוב, כאשר זה ביקר בסנקט פטרבורג.
לפי רוב התיעוד, פטרוב ניתח בתוצאה 3:1. ב-1854 סיים בתיקו 2:2 מול קארל יאניש.
לאחר מלחמת קרים החליט להקדיש את חייו לשחמט.
ב-1862 היה אחד משחקני השחמט הטובים בעולם, הוא סיים בתקו מול איגנץ קוליש וניצח את פיליפ הירשפלד .
באותה עת לא נוהלו טורנירים מסודרים.
ב-1878 פרש משחמט והוריש את אוסף ספרי השחמט שלו לאיליה טולסטוי, בנו של הסופר.
סרגיי טימופייביץ' אקסקוב - 30 באפריל 1859לפי לוח השנה היוליאני (12 במאי 1859) לפי לוח השנה הגרגוריאני) היה סופר, מסאי
מבקר ספרות ותיאטרון, כותב זיכרונות והוגה דעות רוסי.
אקסקוב היה חבר בהתכתבות באקדמיה של סנקט פטרבורג.
בהתאם לספר הקטיפה (ברחטנאיה קניגה) של אילנות היוחסין הרוסיים, האב הקדום של בני אקסקוב היה דמות ורנגית, שימון, אחיין של יאקון העיוור שגורש על ידי דודו והתיישב בנובגורוד ב-1027. בן המשפחה הראשון שתועד היה במאה ה-15 אדם בשם איוואן פיודורוביץ' ונימינוב, המכונה "אוקסק".
סמל המשפחה נראה כנגזר מזה של בני פשיאצ'ל הפולניים הידועים גם כ"אקסק" שנחשבו בפולין כבעלי שורשים טטריים.
משמעות המילה "אוקסק" בשפות הטורקיות היא "פיסח".
מכאן מחקרים אחדים הסיקו שמשפחת אקסקוב הייתה ממוצא טטרי, על אף חוסר הקשר שלה לבית האצולה הפולני המוזכר.
סרגיי אקסקוב נולד ב-1791 באופה (כיום בירת רפובליקת בשקורטוסטן, ברוסיה, אז באימפריה הרוסית, באחוזה משפחתית עם גן ענק הידועה כ"גולובינאיה סלובודה".
אזור הולדתו יושב במהלך הזמן על ידי רוסים אולם אקסקוב התוודע מילדותו גם לבני העמים הוותיקים יותר בסביבה, בייחוד בשקירים ומורדווינים.
הוריו היו בני אצולה בעלי אדמות, אולם נחשפו לקשיים כלכליים.
אביו טימופיי אקסקוב, היה פקיד וחינך את בנו באהבה לטבע.
אמו, מריה ניקולאיבנה לבית זובוב, הייתה אישה משכילה מאוד שטיפחה בילד את העיניין בתרבות ובספרות.
אקסקוב למד קרוא וכתוב בגיל ארבע ובגיל 5 ידע לדקלם מה"רוסיאדה" של מיכאיל חרסטקוב ומהטרגדיות של אלכסנדר סומרוקוב ולספר מסיפורי אלף לילה ולילה.
כשהוריו עזבו את אופה, גודל הילד כמה שנים על ידי סבו.
מאז שהיה בן 4 התגוררה המשפחה באחוזותיה בסרגייבקה, בפלך אופה, ובנובו-אקסקובקה בפלך אורנבורג, שנהנה להביט בערבות ובטבע הבתולי.
הסופר סבל בילדותו מבעיות בריאות.
בשנת 1799 התקבל סרגיי אקסקוב לגימנסיה של קאזאן, אך אמו, שלא יכלה לשאת את הפרידה מבנה, לקחה אותו במהרה הביתה; הדבר התאפשר גם בשל העובדה שהנער סבל באותם ימים מסוג של התקפי אפילפסיה.
הוא חזר לגימנסיה רק בשנת 1801. בשנת 1804, המחזורים הבוגרים של הגימנסיה הפכו לשנה א' של אוניברסיטת קאזאן ואקסקוב היה לאחד מתלמידיה והמשיך את לימודיו שם עד 1807.
לא הרגיש נוח עם החינוך באוניברסיטה, שבה חלק מהשיעורים ניתנו בשפות זרות.
באותה תקופה נמשך באופן אובסיסבי להצגות התיאטרון.
במשך שנות לימודיו, תרם אקסקוב לכתבי העת של הסטודנטים שנפוצו בכתב יד "רועי ארקדיה" (בעריכתו של אלכסנדר פאנייב) ו"עיתון פעילותנו" (שאקסקוב עצמו השתתף בעריכתו).
כתבי עת אלה פרסמו את ניסיונותיו הפואטיים הראשונים, שנכתבו בנימה סנטימנטלית.
עד מהרה, לאחר שמאס בסנטימנטליזם, התוודע אקסקוב לכתבו של שישקוב "שיח על הסגנונות הישנים והחדשים של השפה הרוסית" והפך לחסיד של התיאוריה הספרותית-לשונית שלו (במאמר "אנציקלופדיה ספרותית" קרא לה אקסקוב " ספרות האמונה העתיקה") עם זאת, היא כמעט ולא השפיעה על סגנונו הספרותי.
משנת 1806, אקסקוב היה חבר ב"חברת חובבי הספרות הרוסית" באוניברסיטה; וביאטרון הסטודנטים שארגן הועלה מחזה שהוא היה אחד מחבריו המשותפים.
ב-1807 סיים את לימודיו באוניברסיטה בגיל 15 וחצי .
עבר אחר כך למוסקבה ומשם, בשנה הבאה לסנקט פטרסבורג כדי לחפש משרה בשירות הממשלתי.
עבד כמתרגם בוועדה לניסוח חוקים ומאוחר יותר הועבר למחלקה להכנסות המדינה.
אקסקוב שילב את עבודתו הרשמית עם לימודי ספרות ודקלום
בניסיון לשכלל את כישורי הדקלום שלו, הוא התקרב לשחקן הטרגי יעקב שושרין וגם הכיר את דרז'בין ואת האדמירל, הסופר והפוליטיקאי אלכסנדר שישקוב.
מאוחר יותר הוא הקדיש לשלושתם מאמרים ביוגרפיים.
בילה עדיין זמן רב בהצגות תיאטרון.
בתחום הספרות גיבש דעות נחרצות נגד חסידי הסופר ניקולאי קרמזין שגישתם בספרות נראתה לו מיושנת.לעומת זאת הושפע מאוד מהיכרותו עם שישקוב שהעריץ את שפת שירת העם הרוסית והתנגד למנייריזם של קרמזין, .
באותן השנים היה מקורב לחוג "אוהבי המילה הרוסית".
ב-1811 התפטר אקסקוב מהשירות הציבורי ועבר לגור במוסקבה.
שם נעשה פעיל בחוגים של חובבי ספרות והתיאטרון.
במוסקבה הכיר לו שושרין אישים נוספים בתחום הספרות כמו ס.
מאוחר יותר, חוג מכריו של אקסקוב במוסקבה כלל את הסופרים שחובסקוי, זגוסקין ופיסארב.
ב-1812 פרסם בעילום שם את שירו הראשון.
בשנת 1812 השתתף בהמלחמה להגנת המולדת נגד פלישתו של נפוליאון.
הוא עזב את מוסקבה ועבר למחוז אורנבורג.
במשך חמש עשרה השנים הבאות, בילה את רוב זמנו בנובו-אקסקובו, ומאוחר יותר בכפר נדז'דינו (המוזכרת בטרילוגיה האוטוביוגרפית שלו תחת השם פראשינו), שהוקצה לו על ידי אביו, וביקר בבירה רק מדי פעם.
במהלך תקופה זו, הוא התעניין בתרגום ספרות קלאסית.
בפרט, על בסיס התרגום הצרפתי של לה ארפ ב-1812 תרגם אקסקוב לרוסית את הטרגדיה של סופוקלס "פילוקטטס" ומאוחר יותר, גם את הקומדיה של מולייר "בית הספר לבעלים", שהועלתה בסנט פטרסבורג בשנת 1819, וכן את הסאטירה העשירית של ניקולא בואלו (שפורסמה בשנת 1821, וזיכתה את הסופר בחברת חובבי הספרות הרוסית) .
מורשתו של אקסקוב כמתרגם כוללת גם תרגומים של "הקמצן" של מולייר (1828) והרומן "Peveril of the Peak" מאת וולטר סקוט.
ב-1812 פרשם לראשונה בכתב העת הספרותי "רוסקי וסטניק" שיר בשם "שלוש הקנריות".
מאוחר יותר בשנת 1821 פרסם את שירו "קוזק אורלי", אותו תיאר המחבר עצמו מאוחר יותר כ"חיקוי חלש וחיוור של 'הצעיף השחור' של פושקין
בשנת 1816, במוסקבה, נשא אקסקוב לאישה את אולגה סמיונובנה זפלטינה (1793–1878), בתו של גנרל ששירת בעבר תחת אלכסנדר סובורוב.
עם אחד עשר הילדים שנולדו מנישואים אלה נמנו הבנים קונסטנטין (1817), גריגורי (1820) ואיוון (1823), והבת ורה (1819).
המשפחה התגוררה בנדז'דין במשך חמש שנים משנת 1821, אך הניסיונות לנהל משק חקלאי עצמאי לא צלחו ובשנת 1826 עברה המשפחה לבסוף למוסקבה, בה נכנס אקסקוב שוב לשירות הממשלה.
במוסקבה פרסם אקסקוב את כתביו על הטבע, על הדיג והציד שזכו להצלחה רבה בקרב הקוראים בני תקופתו.
ב-1827 לפי המלצת שישקוב, התקבל כחבר בוועדת הצנזורה של מוסקבה.
משם פוטר ב-1832 בשל התרת פרסום חוברת על שוטרים שיכורים.
בשנת 1833 התמנה למפקח בבית הספר למדידות קרקע על שם הדוכס הגדול קונסטנטין.
הוא פרש משירות המדינה ב-1838
בשנת 1832 פגש אקסקוב את ניקולאי גוגול "וזיהה בו את מה שלא ראה בפושקין או בכל אדם אחר - גאון רוסי טהור".
כדברי מירסקי, "ביתו של אקסקוב, מעוז של התרבות הרוסית הטהורה בחברה המוסקבאית, הפך למקדש פולחן של גוגול, כשאקסקוב הוא הכהן הגדול שלו." גוגול השפיע על אקסקוב לכיוון כתיבה המבוססת ישירות על החיים, מבלי לכפות אותה עליה תבניות של צורות קלאסיות.
בשנת 1834 פרסם אקסקוב את סיפורו הריאליסטי הראשון, "סופת שלגים".
בסביבות 1840, בעידודו של גוגול, החל לכתוב את הספר שיהפוך אותו למפורסם, "כרוניקה משפחתית".
ספר שתיאר את חיי האצולה בפרובינציה ויחסיה עם הטבע.
בנוסף פרסם אקסקוב ספרים על שניים מתחביביו הראשיים מאז נעוריו, רשימות על דיג (1847) ועל הצייד במחוז אורנבורג (1852).
"סגנונם הצלול ותוכנם הקונקרטי", שהיו "כמעט ייחודיים בספרות הרוסית", זכו להערכה מצד בני דורם; איוואן טורגנייב סקר אותם בהתלהבות, וגוגול עצמו כתב לאקסקוב, "הציפורים והדגים שלך חיים יותר מהגברים והנשים שלי"
בשנת 1843 התיישב אקסקוב בכפר אברמצבו (במחוז סרגייבו-פוסדסקי, באזור מוסקבה) ליד מוסקבה, שם אירח סופרים ובהם גוגול, טורגנייב, ולב טולסטוי ואת בניו קונסטנטין ו-איוואן שהיו פעילים בתנועה הסלאבופילית.
בסוף שנות ה-1850 פרסם אקסקוב את יצירותיו "כרוניקת המשפחה" (" 1856) ו"שנות ילדותו של נכדו של בגרוב", 1858. זיכרונות אלה מילדות בחיק משפחה פטריארכלית רוסית הביאו לאקסקוב הכרה כאמן ספרותי מהשורה הראשונה אין דומה לסיפוריו האוטוביוגרפיים למחצה של אקסקוב בתיאורם הקפדני והמפורט של חיי היומיום של האצולה הרוסית.
עם יצירותיו האחרות של אקסקוב נמנות "סיפור היכרותי עם גוגול" שפורסם בשנת 1890 [נכתב בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19]); "זיכרונות" 1856 ו"איסוף פרפרים" (1858).
אגדתו "פרח הארגמן" עובדה לסרט אנימציה בברית המועצות בשנת 1952.
בהמלצת שישקוב, אז שר החינוך, בקיץ 1827, מונה אקסקוב לחבר בוועדת הצנזורה של מוסקבה.
בשנת 1828, אישר הקיסר ניקולאי הראשון אמנת צנזורה חדשה, שדרשה תהליך מיון מחמיר יותר של חברי הוועדה.
על אף מחאתם של אנשי ספרות ממוסקבה, ידידים של אקסקוב, הוא פוטר.
בשנת 1830, בגיליון הראשון של "מוסקובסקי וסטניק" פורסם פיילטון אנונימי, "המלצת השר", אשר עורר את מורת רוחו של הקיסר.
אחרי מעצרו של הצנזור שאיפשר הופעת הפיילטון, ונוכח הסכנה שריחפה על עורך המגזין, חבר הפרלמנט פ.
פוגודין, שסירב לחשוף את שמו של המחבר האנונימי, הסגיר אקסקוב את עצמו למשטרה וטען שהוא המחבר.
נפתח תיק נגדו ב"מחלקה השלישית", ורק הודות להתערבותו האישית של חברו לשעבר, הנסיך שחובסקי, אצל אלכסנדר בנקנדורף, ראש המחלקה השלישית, נמנע גירושו של אקסקוב ממוסקבה.
בעקבות קשיים כלכליים, המשיך אקסקוב לחפש את החזרתו לשירות, ובקיץ 1830, למרות התקרית עם הפיילטון "המלצת השר", הוחזר לעבודתו כצנזור.
תחומי אחריותו כללו סקירת חומרים מודפסים עדכניים, החל מעלוני פרסום ועד יצירות ספרותיות, וכן מעקב אחרי המגזינים "אתנאום", "גלאטאה", "רוסקי זריטל" ("צופה רוסי") ו"טלסקופ".
העבודה בצנזורה הציבה בפני אקסקוב אתגר רציני, למשל במעקב אחרי הפרסומים בעיתון "מוסקוסקי טלגרף".
פולבוי, היה במובנים רבים יריבו האידאולוגי של אקסקוב, וכמובן, חשד בו בהטיה.
בתקופתו הראשונית כצנזור, התעוררו חיכוכים ביניהם באופן קבוע, וכאשר, בשנת 1830, ההנהגה הטילה שוב על אקסקוב את האחריות על סקירת המגזין, אקסקוב סירב, פן יטילו ספק באובייקטיביותו.
קשיים מסוימים נוצרו גם בשל העובדה שאקסקוב נאלץ לצנזר את אותם העיתונים (מוסקובסקי וסטניק, טלסקופ, מולווה) עבורם עבד כעיתונאי וסופר; דבר זה אילץ אותו לפרסם בהם תחת שמות בדויים רבים (מילון השמות הבדויים משנת 1948 מפרט 22 שמות בדויים תחתם פרסם אקסקוב, ורבים מפרסומיו לא היו חתומים כלל).
כצנזור, אקסקוב הקדיש תשומת לב לא רק לתוכן אלא גם לאיכות האמנותית של הטקסטים.
הוא לא היה קפדן במיוחד, אך גם לא מתירן.
לדוגמה, הוא השעה את פרסום "מרפה פוסאדניצה" של חבר הפרלמנט פ.
פוגודין, אותו אישר מוקדם יותר, עקב "המצב הפוליטי הלא נוח", וביצע קיצוצים משמעותיים ב"שירים" של אלכסנדר פולז'ייב.
לדברי דמיטרי מירסקי, אקסקוב "נשאר צנזור במשך יותר מעשר שנים, מבלי להתבלט בתפקיד זה, לטוב או לרע".
אף על פי כן, אפילו גישה זהירה שכזו לא הייתה שמרנית מספיק מנקודת מבטו של הממונה על אקסקוב בקו הצנזורה, הנסיך משצ'רסקי.
בשנת 1831 פורסם הגיליון הראשון של כתב העת "טלסקופ", ובו מאמרו של נ.
נדז'דין "הכיוון המודרני של החינוך", שעורר את זעמם של השלטונות.
בתגובה, הוא כתב מכתבי הסבר נוקבים לראש מחלקת הז'נדרמריה במוסקבה ולבנקנדורף עצמו.
אקסקוב ספג נזיפה חמורה נוספת על כך שאפשר את פרסום מאמרו של איוון קירייבסקי "המאה התשע עשרה" בגיליון הראשון של כתב העת "אברופייץ".
דעת השלטונות על פעילותו של אקסקוב הפכה שלילית יותר ויותר.
הקש ששבר את גב הגמל היה פרסום בלדה סאטירית שאותה אישר, "שנים עשר השומרים הרדומים" מאת א.
פיטולקין (שם עט של ו.
פרוטשינסקי), שעוררה שוב את זעמו של הקיסר.
בפברואר 1832, אקסקוב פוטר מוועדת הצנזורה.
עקב מחסור מתמיד בכסף, אקסקוב לא יכול היה לקנות בית משלו במוסקבה.
בחורף נאלץ לשכור בתים בעיר עבור משפחתו הגדולה בעוד שבקיץ התגוררה המשפחה באחוזת אברמצבו, אותה רכש בשנת 1843. אקסקוב מעולם לא נסע לחו"ל.
מצבה הכלכלי של משפחתו היה כה קשה עד שבתו ורה שקלה לעבוד כאומנת בבתי עשירים כדי להרוויח כסף אבל אחיה התנגדו לכך בתוקף.
בסביבות שנת 1847בריאותו של אקסקוב הידרדרה .
מחלת עיניים אילצה אותו להסתגר בחדר חשוך למשך תקופות ארוכות.
במהלך הזמן איבד עין אחת.
באביב 1858, מחלתו של אקסקוב החמירה והפכה למכאיבה מאוד, אך הוא התמודד איתה בגבורה ובסבלנות.
הוא בילה את הקיץ האחרון שלו בדאצ'ה שלו ליד מוסקבה, ועל אף המחלה קשה, ברגעי ההקלה הנדירים שלו הצליח להכתיב כמה יצירות חדשות .אלו כללו את "איסוף פרפרים", שהופיע אחרי מותו ב"ברצ'ינה", קובץ שפורסם על ידי סטודנטים לשעבר של אוניברסיטת קאזאן בעריכתו של פ.
מלניקוב בסוף 1859. בסתיו 1858 עבר אקסקוב למוסקבה ועבר כל החורף בסבל קשה, ומת באביב 1859.
הוא נקבר בבית הקברות של מנזר סימונוב ומאוחר יותר גופתו הועברה לבית הקברות נובודוויצ'יה על יד בנו קונסטנטין.
אקסקוב היה נשוי מ-1816 לאולגה סמיונובנה זפלאטינה שהייתה בתם של הגנרל סמיון גריגורייביץ' זפלאטין ושל שבויה טורקייה.
לזוג נולדו אחד עשר ילדים, מתוכם שלושה - קונסטנטין, איוואן וורה - הפכו לסופרים, חברים בתנועה הסלבופילית
בעיר הולדתו, אופה, נבנה בית העם על שם אקסקוב.
בית סבו, ניקולאי סטפנוביץ' זובוב באופה הפך לבית-מוזיאון אקסקוב.
נחנך מוזיאון אקסקוב גם בביתו במוסקבה.
אחד הפארקים של העיר, עם אגמון, נקרא על שמו
בית הבראה ורחובות בעריה ויישוביה של בשקיריה - אופה, סטרליטמק, בלורצק, קומרטאו, מלאיה ברסט, אוקטיאברסקי נקראים על שמו.
פסלים לכבודו הוצבו באופה ובכפר נדז'דינו, באזור בלבאי בבשקיריה.
הוקם פרס וקרן על שמו.
1991 אונסק"ו הצהיר של שנת אקסקוב.
החל מ-1991 בכל שנה נחגג יום בינאלומי לזיכרונו.
מכתש על כוכב חמה נקרא על שמו
סרגיי איוואנוביץ' אובצ'יניקוב הוא כדורגלן עבר סובייטי-רוסי ששיחק בעמדת השוער.
אובצ'יניקוב גדל במחלקת הנוער של מועדון דינמו מוסקבה.
בגיל 19, כשהבין שלא ימצא מקום בהרכב הפותח של דינמו מוסקבה, עבר לקבוצת דינמו סוחומי שעלתה לליגת המשנה הסובייטית.
במהלך העונה הראשונה שלו בסוחומי, נצפה על ידי ציידי הכישרונות של קבוצת לוקומוטיב מוסקבה ועבר אליה.
בעונת 1992/1993 הפך לשוער הראשון של לוקומוטיב.
הוא שיחק בקבוצה עד לקיץ 1997. זכה עם לוקומוטיב בשני גביעי רוסיה, כמו כן זכה פעמיים בתואר שוער השנה ברוסיה.
אובצ'יניקוב עבר לקבוצת בנפיקה ליסבון, בה היה לשוער מחליף של השוער הראשון מישל פרודום.
בשנת 1999 פרש פרודום מהקבוצה, אך המאמן לא הציב את אובצ'יניקוב בעמדת השוער הראשון של הקבוצה, אלא ביקש מהנהלת הקבוצה למכור את כרטיס השחקן שלו.
אובצ'יניקוב עבר לקבוצת אלוורקה תמורת סכום של 2.5 מיליון דולר.
לאחר עונה אחת באלוורקה עבר אובצ'יניקוב לפורטו.
בפורטו, כמו באלוורקה, היה אובצ'יניקוב לשוער הראשון של הקבוצה.
הוא זכה עם הקבוצה בשני גביעי פורטוגל.
בתחילת עונת 2001/2002 נפצע אובצ'יניקוב בברך והושב על הספסל.
הקבוצה החליטה, בשל פציעתו, לסיים את החוזה אתו ולמכור את כרטיס השחקן שלו.
בסופו של דבר נמכר הכרטיס ללוקומוטיב מוסקבה ואובצ'ינקוב חזר לרוסיה.
חזרתו של אובצ'יניקוב ללוקומוטיב הייתה מאוד מוצלחת.
הוא עזר לקבוצתו לזכות באליפות רוסיה ב־2002 וזכה בתואר שוער השנה באותה השנה.
כעבור שנתיים זכה עם לוקומוטיב באליפות נוספת.
בתום עונת 2004/2005 החליט לעזוב את לוקומוטיב.
הוא חתם על חוזה של שנתיים (הפעם כסוכן חופשי) עם קבוצת נעוריו, דינמו מוסקבה.
בדינמו הוא קיבל את תפקיד קפטן.
אובצ'יניקוב שיחק בדינמו עונה אחת.
בתום העונה החליט לפרוש ממשחק פעיל.
אובצ'יניקוב זומן לנבחרת רוסיה, עם היוסדה בשנת 1992. הוא לא זומן למונדיאל 1994. זומן לסגל הנבחרת ליורו 1996, אך לא שותף באף אחד ממשחקי הנבחרת בטורניר.
הוא היה בסגל הנבחרת ביורו 2004. השתתף בשני משחקי הנבחרת בטורניר- במהלך המשחק השני ספג שני כרטיסים צהובים והורחק מהמגרש.
לאחר פרישה ממשחק פעיל סיים קורס מאמנים.
אימן את קובאן קרסנודאר, דינמו בריאנסק ודינמו מינסק.
החל משנת 2023 ממלא תפקיד בכיר באקדמיה למאמנים של התאחדות הכדורגל הרוסית.
גביע חבר המדינות - 2005
הסופר קאפ הפורטוגלי - 2001
סרגיי דמיטרייביץ' אוסלנדר הוא עיתונאי ישראלי (רוסי לשעבר), כתב צבאי ויוטיובר, המתמחה בסיקור מלחמות.
אוסלנדר נולד בשנת 1972 בעיר חברובסק שבברית המועצות.
הוא סיים לימודי עיתונאות באוניברסיטת המזרח הרחוק.
במהלך הקריירה סיקר אזורי סכסוך שונים, בהם צ'צ'ניה, אוסטיה, אבחזיה וטרנסניסטריה.
שימש נציג הערוץ ברוסיה ובישראל ואף סיקר את השתלטות החמאס על רצועת עזה מטעם הערוץ.
מאז מלחמת לבנון השנייה הוא פועל בישראל, ומשמש ככתב בערוצים ישראליים ובערוץ 9. הוא מרבה להרצות בנושאים ביטחוניים בפני קהל דוברי רוסית.
אוסלנדר חיבר את הספרים "חולה מעניין" – על מאבקו בסרטן, ו"כתב מיוחד".
מאז הרחיב את פעילותו התקשורתית גם לטלגרם, בערוץ "מלחמה עם ההורדה", בו הוא מסקר את האירועים במזרח התיכון ואת הפלישה הרוסית לאוקראינה.
ב־14 בפברואר 2025 משרד המשפטים הרוסי הכריז על אוסלנדר כ"סוכן זר", בעקבות עמדותיו הביקורתיות כלפי השלטון הרוסי והתנגדותו לפלישה לאוקראינה.
אוסלנדר נשוי ואב לשני ילדים.
תעודת הוקרה נשיאותית של הפדרציה הרוסית (23 באפריל 2008) – על תרומתו למידע ציבורי ולחיזוק החברה האזרחית.
סרגיי איזגיאייב (ברוסית :Сергей Давидович Изгияев; 22 בנובמבר 1922 – 27 ביולי 1972) היה חבר באיגוד הסופרים הסובייטי, מחבר של תשעה ספרי שירה וחמישה מחזות, וכן מתרגם של למעלה מ-30 שירים — תשעה מהם הופקו על ידי חברת התקליטים מלודיה ממוסקבה ויצאו על גבי תקליטים.
הוא תרם לחיים התרבותיים של ברית המועצות במהלך אמצע המאה ה-20. הוא היה ממוצא יהודי ההרים (יהודים הרריים).
סרגיי איזגיאייב נולד בכפר מיושקיור, בדרום־מזרח דרבנט שבדגסטן, על גדות נהר גיול'גריצ'אי.
שמו המודרני של הכפר הוא ניוגדי.
הוריו, דויד־חיים ולאה, היו הורים לשבעה ילדים – שלושה בנים וארבע בנות.
מבין הבנים, סרגיי היה היחיד שזכה להגיע לבגרות; אחיו חיזגי מת בילדותו לאחר שנפל בטעות אל תוך תנור טנדור בוער, ואחיו גדמיל נפטר ממחלת טיפוס הבטן בגיל ההתבגרות.
אחיותיו – שרה, מאזאלטו, תירסו ושושן – שרדו.
סרגיי איזגיאייב החל לכתוב שירים כבר בילדותו.
בשנת 1939 פרסם העיתון המחוזי "הכוכב האדום" (בשפת הג'והורי) מבחר משיריו.
באותה שנה נישא שרה שמאילוב (1923–1978), שתוארה על ידי בני דורם כאישה יפה מאוד.
רבים משיריו הליריים של איזגיאייב הוקדשו לה.
בבשנים 1940–1946 שירת סרגיי איזגיאייב בצבא, ובמהלך שירותו המשיך לכתוב ולפרסם בעיתונות הצבאית.
לאחר שחרורו סיים את לימודיו במכללה פדגוגית, במקביל לעבודתו ברדיו המקומי.
בשנת 1947 השתתף בקונגרס הראשון של סופרים צעירים בדגסטן.
בתחילת שנות ה־60 השלים תואר שני בחינוך.
משנת 1961 כיהן כיו"ר קולחוז וכראש מחלקת התרבות של הוועדה המבצעת במחוז דרבנט, לצד תפקידים נוספים.
בשנת 1963 התקבל כחבר באיגוד הסופרים הסובייטיים.
בנוסף לכתיבת שירה, כתב סרגיי איזגיאייב מחזות עבור תיאטרון ג'והורי.
הוא תרגם שירים ומחזות מרוסית, אווארית, אזרית ושפות נוספות אל ג'והורי, שפת האם שלו.
בין יצירותיו המתורגמות נמנים הליברית של האופרה לילא ומג'נון מאת אוזייר חאג'יביוב, וכן שירים של מיכאיל לרמונטוב, סוליימן סטלסקי, גמזט צאדאסה, רסול גמזטוב ומשוררים נוספים.
בנו של איזגיאייב, דוד, ציין במאמרו:
איזגיאייב הקדיש שירים רבים לרעייתו שרה, ובכללם "אל האהובה".
הוא גם הקדיש את השיר "בת סווטה" לבתו הצעירה ביותר.
איזגיאייב נפטר ב-27 ביולי 1972 ונקבר בבית העלמין היהודי בדרבנט.
הילדים – לאה (ליזה) ודוד וילדהם מתגוררים בארצות הברית.
רוספו (רוזה), סבטלנה וילדהן – חיים בישראל.
במהלך חייו של סרגיי איזגיאייב פורסמו תשעה ספרי שירה ומחזות פרי עטו.
(בג'והורי: Иму гъэлхэнд шолуминим) – אנחנו מגני העולם (1952)
(בג'והורי: МэгIнигьой жовони) – שירי נעורים (1959)
בשנת 1959, יחד עם משוררים רבים נוספים, פרסם סרגיי איזגיאייב את שיריו באנתולוגיה ספרותית (בג'והורי: Сесгьой жовонгьо) – קולות הצעירים.
(בג'והורי: Фикиргьой шогьир) – מחשבותיו של משורר (1966)
עבודת התרגום המשמעותית השנייה שלו הייתה תרגום פואמה באווארית בשם (בג'והורי:«Буьлуьнде астарегьо») – "כוכבים גבוהים" (1968), מאת המשורר הלאומי של דאגסטן רסול גמזטוב.
(בג'והורי: Муьгьбет ве гьисмет) – הגורל והאהבה (1972)
(בג'והורי: Э иму ижире гIэдоти) – זהו המנהג שלנו (1977)
(בג'והורי: Стихигьо ве поэма) – שירה ופואמה (1981)
סרגיי וולודימירוביץ' טרטיאק (באוקראינית: Сергій Володимирович Трет`як; נולד ב-7 בספטמבר 1963) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעיקר בעמדת הבלם האחורי.
טרטיאק מזוהה בעיקר עם קבוצת בית"ר ירושלים בה שיחק זמן רב, וכונה בפי אוהדיה "טיק-טאק".
לאחר פרישתו קיבל אזרחות ישראלית והמשיך לאמן במחלקות הנוער של בית"ר ירושלים.
טרטיאק החל את הקריירה שלו כמגן במועדון הסובייטי צ'רנומורץ אודסה.
בשנת 1992 חתם בקבוצת בית"ר ירושלים.
כבר בעונתו הראשונה בקבוצה זכה עמה בתואר האליפות.
טרטיאק זכה בעוד שתי אליפויות עם הקבוצה, בעונות ו-.
בעונת עבר לקבוצת הכח רמת גן בה סיים את הקריירה שלו כשחקן פעיל.
בשנת 2001 ניסה טרטיאק לקבל אזרחות מספר פעמים אך כל בקשותיו באותה השנה נדחו.
לאחר מכן, בשנת 2003, התאזרח והפך לעוזר מאמן הנוער של בית"ר ירושלים.
לאחר מכן שימש טרטיאק כמאמן במחלקות הנוער של בית"ר ירושלים.
בעונת , בה זכתה בית"ר בדאבל, היה טרטיאק עוזרו של המאמן יצחק שום.
לאחר מכן מונה טרטיאק לתפקיד מאמן קבוצת הנוער של בית"ר ירושלים.
ב-22 ביולי 2014 מונה למאמנה של בית"ר נורדיה ירושלים כששיחקה בליגה ג'..
בנו, ארטיום טרטיאק, גם כן שיחק באותה עונה בקבוצה בעמדת הבלם.
סרגיי מיכאילוביץ' ברין הוא איש מחשבים ויזם יהודי-אמריקאי, יליד ברית המועצות.
ברין ייסד יחד עם לארי פייג' את חברת גוגל, ושימש כנשיא חברת האם אלפאבית עד 3 בדצמבר 2019. הונו הוערך בדצבר 2025 בכ-240 מיליארד דולר, ובכך עקף את ג'ף בזוס שעד אז היה במקום הרביעי ברשימת עשירי העולם.
ברין היגר עם הוריו לארצות הברית מברית המועצות בגיל שש.
כמו אביו וסבו, בחר ברין ללמוד מתמטיקה ומדעי המחשב.
את תוארו הראשון השלים באוניברסיטת מרילנד בספטמבר 1993, ולאחר מכן עבר ברין לאוניברסיטת סטנפורד לצורך לימודי דוקטורט במדעי המחשב.
שם פגש בלארי פייג', מי שהפך מהר מאוד להיות בן שיחו לשיחות נפש אינטלקטואליות וחברו הקרוב.
הם מילאו את חדרם במעונות במחשבים זולים ויישמו בעזרתם את תוכנית כריית המידע של ברין ליצירת מנוע חיפוש אינטרנטי.
התוכנה נהייתה פופולרית בסטנפורד והצמד השהה את לימודי הדוקטורט, לטובת הקמת גוגל במוסך של סוזן וויצ'יצקי במנלו פארק.
ברין נולד במוסקבה שברוסיה הסובייטית, למיכאיל וליבגניה.
בשנת 1979 בגיל שש עבר עם משפחתו לארצות הברית.
בארצות הברית החל אביו לעבוד כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת מרילנד, ואמו עבדה כחוקרת בנאס"א.
ברין נחשף למחשבים ולעולם מדעי המחשב עוד בגיל צעיר.
בעת שניסו לצאת מברית המועצות החל אביו ללמוד תכנות, ובעת ילדותו של ברין החלה תעשיית המעבדים והמחשבים האישיים לצמוח.
הוא קיבל את מחשבו הראשון, קומודור 64, כמתנה מאביו לרגל יום-הולדתו התשיעי.
הכישורים הטבעיים של ברין למתמטיקה ומחשוב ניכרו עוד בשנותיו הראשונות בבית הספר.
עם סיום לימודיו בתיכון נרשם ברין לאוניברסיטת מרילנד, שם למד וקיבל תואר ראשון במדעי המחשב ומתמטיקה.
הישגיו הקנו לו מלגה מטעם הקרן הלאומית למדע האמריקאית ללימודי מוסמך באוניברסיטת סטנפורד, אותם סיים ב-1995. על אף ההתקדמות ברין לא סיים את לימודי הדוקטורט שלו.
במהלך שנים אלו התלמד ברין כמתמחה בחברת המחקר של סטיבן וולפרם.
קיבל תואר שני לאות כבוד במנהל עסקים מבית ספר בינלאומי לעסקים במדריד בשם "Instituto de Empresa".
ברין פגש בשותפו לעתיד להקמת גוגל לארי פייג' בשנתו הראשונה בסטנפורד.
ברין התמקד באותה העת במערכות כריית מידע בעוד שפייג' עסק בפיתוח העיקרון לפיו ניתן למדוד חשיבותו של נייר מחקר על פי ציטוטו במחקרים אחרים.
השניים שילבו את ידיעותיהם לידי מסקנות בדבר מבנה החיפוש באינטרנט.
מאמרם "האנטומיה של מנוע חיפוש קישורי ברשת" ("The Anatomy of a Large-Scale Hypertextual Web Search Engine") היווה הבסיס לעבודתם בהמשך.
השניים פיתחו את מנוע החיפוש שלהם והשתמשו בתשתית המחשבים של האוניברסיטה כדי לבחון אותו.
עד מהרה הגיעו למסקנה כי בידיהם מנוע חיפוש בעל יכולות טובות יותר מהקיים באותה העת.