tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב שמואל אוירבך (נכתב גם אויערבאך; י' בתשרי ה'תרצ"ב, 21 בספטמבר 1931 – ט' באדר ה'תשע"ח, 24 בפברואר 2018) היה ראש ישיבת מעלות התורה בירושלים וחבר נשיאות ועד הישיבות.
לאחר פטירת הרב אלישיב והפילוג בציבור הליטאי היה המנהיג הרוחני של הפלג הירושלמי בציבור החרדי ליטאי, המיוצג בידי מפלגת בני תורה.
אנשיו ראו בו את ממשיך הקו ההשקפתי של הרב שך.
הרב אוירבך היה חבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה, אולם מאז הפילוג נמנע מהשתתפות בישיבותיה.
נולד בשכונת שערי חסד בירושלים, בנם הבכור של הרב שלמה זלמן אוירבך וחיה רבקה (בת משפחת רוחמקין).
הסנדק בברית המילה שלו היה האדמו"ר רבי מנחם נחום טברסקי מרחמסטריווקה, ובפדיון הבן שלו שימש ככהן הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
למד בישיבת עץ חיים ואצל אביו.
בשנת 1954 היה בין תלמידי ישיבת עץ חיים שהתנגדו להנפת דגל ישראל בשער הישיבה ביום העצמאות.
בצעירותו כיהן כראש ישיבת "שם עולם" של חסידות אמשינוב.
בשנות ה-70 התמנה בידי הרב מרדכי אליפנט לר"מ בישיבת איתרי, שם לימד עד שנת ה'תשל"ז (1977).
לאחר מכן לימד תקופה קצרה בישיבת קול תורה במטרה להקים "קיבוץ" בישיבה.
עמד בראש "כולל שם" של משפחת מוסאיוף בשכונת הבוכרים.
בשנות הנהגתו של הרב אלעזר מנחם מן שך היה הרב אוירבך מקורב אליו.
בראש חודש אייר ה'תשמ"ב (1982) הקים הרב אוירבך את ישיבת מעלות התורה בשכונת שערי חסד בירושלים ועמד בראשה.
הישיבה מתאפיינת בגילם הבוגר של תלמידיה, המצטרפים אליה בדרך כלל לאחר שנות לימוד בישיבות אחרות.
בישיבה גם כולל ובו כמה עשרות אברכים.
הרב אוירבך עסק גם בקבלה, ולמד גם עם הרב מרדכי שרעבי.
הוא ירש מאביו את תפקידו כנשיא ישיבת המקובלים שער השמים.
בבחירות 1996 תמך באופן בלתי רשמי במפלגת תלם אמונה, של הרב יוסף עזרן, בניגוד לדעתם של רוב הרבנים הליטאים.
בשנת ה'תשס"ג צורף למועצת גדולי התורה ובשנת ה'תשס"ח מונה כחבר נשיאות בוועד הישיבות.
הוא שימש כנשיא של מוסדות תורה וחינוך וכן כנשיא קופת "חסדי שלום" שהוקמה בעקבות המחלוקת בציבור הליטאי.
הרב אוירבך היה מקורבו של הרב יוסף שלום אלישיב.
סמוך לפטירת הרב אלישיב חל פיצול במחנה הליטאי, בראש מחנה הרוב ניצב הרב אהרן יהודה לייב שטינמן ובראש מחנה המיעוט עמד הרב שמואל אוירבך.
ביולי 2012 הוקם בחסותו העיתון "הפלס" והוא שימש כסמכות הרוחנית העליונה שלו.
במאי 2014 פרסם מכתב לטובת העיתון, שבו הגדיר אותו כ"יסודה וקיומה של תורה והרבה גופי תורה תלויים בו".
באוגוסט 2012 כונסה מועצת גדולי התורה של דגל התורה בראשות הרב שטינמן כדי להרחיב את שורותיה.
הרב אוירבך דרש לצרף גם את הרב דב צבי קרלנשטיין ורבנים נוספים ממקורביו, אך בקשתו לא נענתה.
מאז הרב אוירבך לא השתתף בכינוסי המועצה (מלבד בכינוס המשותף של מועצות גדולי התורה של אגודת ישראל ודגל התורה ושל מועצת חכמי התורה, ב-24 בפברואר 2014).
בדצמבר 2012 החליטה מועצת גדולי התורה של דגל התורה להציב במקום השלישי בקרב מועמדי המפלגה את יעקב אשר, במקום מנחם כרמל, מקורבו של הרב אוירבך, שהוצב במקום זה בבחירות הקודמות.
בעקבות זאת הקימו אנשים המזוהים עם מחנהו של הרב אוירבך את מפלגת "נצח".
שבוע לפני הבחירות הוא נועד בביתו עם האדמו"ר מגור יעקב אריה אלתר, והשניים סיכמו על תיאום בנושא הגיוס ובנושאים נוספים בין הרב אוירבך ונציג "הסיעה המרכזית" של חסידות גור, יעקב ליצמן.
בעקבות זאת פרסם הרב אוירבך מכתב תמיכה ברשימת "יהדות התורה" והורה לנציגי רשימת "נצח" להסיר את התמודדותם.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות, בשנת 2013 הקימו תומכיו את "מפלגת בני תורה", והיא התמודדה בירושלים, בבני ברק ובמודיעין עילית וזכתה בחמישה מושבים.
בעקבות התמודדותה העצמאית של "בני תורה" בבחירות לרשויות המקומיות התבטא הרב חיים קנייבסקי בחריפות רבה כלפיו וכלפי תומכיו וכינה אותו בשם זקן ממרא.
בבחירות לכנסת העשרים פורסם בעיתון "הפלס" שבחסותו, שאין כל הוראה או המלצה מצדו להצביע עבור אחת המפלגות.
היה נשוי לרחל, בת הרב פנחס אליעזר פקשר מירושלים (נפטרה בי"ד בטבת ה'תש"ן).
על שמה נקראים חלק מספריו, וכן סמינר לבנות "אהל רחל".
גיסו (בעל אחות אשתו) היה חבר הכנסת מנחם פרוש.
תחילה התגוררו ברחוב "גשר החיים", ולאחר פטירת רעייתו התגורר בצמוד לישיבה.
נפטר מדום לב ב-24 בפברואר 2018 ט' אדר ה'תשע"ח ונטמן למחרת בהר המנוחות.
הרב אוירבך נחשב בעיני תלמידיו כממשיך הקו ההשקפתי של הרב שך.
הרב אוירבך החזיק בעמדות שמרניות יחסית לציבור הליטאי.
הוא התנגד להקמת מכללות אקדמיות לחרדים ולהתערבות משרד החינוך בתכני הלימוד במוסדות הלימוד החרדיים.
הוא התנגד לכל צורה של שירות צבאי או שירות אזרחי.
בשנת 2011 הצטרף למכתבם של הרבנים מיכל יהודה ליפקוביץ, חיים קנייבסקי ונסים קרליץ, שפורסם ב"יתד נאמן", בו קבעו שהמצטרף לשירות לאומי אזרחי "מחריב בזה את עצמו ואת צביון ביתו ועתיד חינוך ילדיו".
הרב אוירבך התנגד להקמת הנח"ל החרדי, והיה בין הרבנים שהובילו את ההתנגדות לחוק טל ולכוונות לבצע שינויים בהסדר לגיוס בני הישיבות.
במכתב שפרסם ב"יתד נאמן" בשנת ה'תשע"ב (2012) כתב: "כאשר מקובלנו אנו מרבותינו עיני עדת ישראל אשר מפיהם אנו חיים, אשר זו (=גיוס בני הישיבות) גזירת עקירת הדת, אשר על זה נצטווינו לעמוד על נפשינו בלי שום ויתור חס ושלום לקדש שם שמים".
החל משנת 2012 הורה הרב אוירבך שלא להתייצב בלשכות הגיוס לקבלת דחיית גיוס במסגרת הסדר תורתו אומנותו.
ב-2014 ביקר את ועד הישיבות על שהוא משתף פעולה עם הצבא והורה שאין להתייצב גם כדי לקבל פטור.
בנובמבר 2015 הודיע כי הוא מתנגד לתיקונים בחוק הגיוס לבני הישיבות שדרשו חברי הכנסת החרדים בעידוד מועצות גדולי התורה של מפלגותיהם.
בעת שהמשטרה הצבאית עצרה עריקים שלא התייצבו, כהוראתו, הורה הרב אוירבך לתלמידיו לצאת להפגנות ולחסימות כבישים במקומות רבים בישראל.
בוויכוח שהתגלע בישיבת פוניבז' הוא הצטרף לרב אלישיב בתמיכתו ברב שמואל מרקוביץ.
עם זאת, הרב אוירבך החזיק בעמדות נציות בשאלות מדיניות.
הוא התנגד להסכמי אוסלו ולתוכנית ההתנתקות.
היה נשיא עמותת עטרה ליושנה שפעלה ליישוב יהודים ברובע המוסלמי בירושלים.
הוא סבר שיש חיוב על העם היהודי לבנות את בית המקדש, למרות עמדה רווחת בציבור החרדי (בעקבות דברי רש"י) שהוא עתיד להיבנות באופן ניסי, והתנגד ליציאה מארץ ישראל.
לאחר פטירתו הודפס גם על מסכת שבת וכן כרך נוסף על מסכתות ראש השנה ומגילה.
סדרת אהל רחל - שיחות מוסר (נכתבו על ידי תלמידו הרב יאיר ארלנגר)
שמואל אוסוואלד רופאייזן ("האח דניאל", 29 בינואר 1922 – 30 ביולי 1998) היה יהודי ניצול שואה שהמיר דתו לנצרות והיה לנזיר.
התפרסם לאחר שביקש לעלות לישראל כיהודי על-פי חוק השבות, אך בקשתו נדחתה על ידי רשויות המדינה בגלל התנצרותו, ואף עתירתו לבג"ץ על כך נדחתה.
רופאייזן נולד ב-1922 בזייבוש (ז'יווייץ; Żywiec) שבפולין, למשפחה יהודית מסורתית.
בנערותו היה חבר בתנועת הנוער הציונית עקיבא.
בתקופת השואה הצליח להשיג תעודות של גרמני נוצרי, באמצעותן הגיע לעיירה מיר שבבלארוס ונתקבל לעבודה כמתורגמן מגרמנית לפולנית אצל מפקד הגסטפו בעיר.
רופאייזן ניצל את מעמדו כדי להעביר ליהודים התראות על פעולות חיסול מתוכננות, ואף הבריח כלי נשק למחתרת שקמה בינתיים בגטו, בעיקר נשק שהוצא ממחסני המשטרה.
מתוקף תפקידו, נודע לו על המועד שנקבע למשלוח יהודי העיר מיר להשמדה, והוא העביר מידע זה ליהודים.
בעקבות זאת הצליחה קבוצה של כשלוש מאות צעירים להימלט מן העיר ולהסתתר ביערות.
אחד היהודים הלשין עליו לגרמנים, וכשנחשפה פעילותו ברח והצטרף לשורות הפרטיזנים.
מאוחר יותר מצא רופאייזן מקלט במנזר, שבו המשיך לחיות גם לאחר המלחמה.
במנזר המיר את דתו לנצרות, היה לנזיר בשם האח דניאל, והצטרף למסדר הכרמליתים (מסדר נזירים קתולי, שמרכזו במנזר סטלה מאריס על הר הכרמל), מתוך כוונה להגיע בעתיד למנזר הכרמליתים בישראל.
כשהחלה יציאת יהודים מפולין לישראל בשנת 1957 ביקש רופאייזן אשרת יציאה תוך שציין שהוא גדל כציוני ולמרות שטוב לו בפולין הוא רואה את חובתו לעלות למדינת היהודים.
לאחר 11 חודשים סירבו לבקשתו.
הוא הגיע לפגישה עם הרש סמולר, שהיה בעל תפקיד בכיר במפלגה הקומוניסטית בפולין, אותו הכיר מימיו כפרטיזן.
סמולר סייע לו לקבל אשרת יציאה, ואז פנה רופאייזן לכתריאל כ"ץ, ציר ישראל בפולין, בבקשה לקבל אשרת עלייה לישראל.
כ"ץ יעץ לו שלא לוותר על אזרחותו הפולנית, כי לא יוכל להבטיח לו אפשרות לעלות לישראל, אולם לאחר שבביקור מולדת ביקר אצל אחיו של רופאייזן, העניק לו אשרת כניסה לשנה לישראל.
מיד עם הגיעו לישראל בשנת 1958, הגיש בקשה להכיר בו כעולה חדש על-פי חוק השבות, בטענה כי הוא אמנם נוצרי בדתו, אך עודנו בן הלאום היהודי.
בקשתו נדחתה, ועתירה שהגיש לבג"ץ בשנת 1962 (בג"ץ 72/62) נדחתה אף היא ברוב של ארבעה מול אחד, אך הותר לו להתאזרח במסלול חסידי אומות העולם בו יקבל אזרחות ותעודת זהות, אך לא יירשם בה הלאום.
לבסוף, משלא הסכים להסדר, נאלצו שופטי ההרכב לפסוק שלא בדרך פשרה, ואכן בפסק דין תקדימי זה, ניתנה פרשנות לחוק השבות, על-פיו יהודי מוגדר כבן הלאום היהודי, ולא כיהודי על-פי אמות המידה של היהדות האורתודוקסית.
רופאייזן חי מאז במנזר סטלה מאריס שבחיפה, כנזיר במסדר הכרמליתי, היה חבר ב"אגודת הנוצרים העבריים בישראל", המקדמת את שילובם של נוצרים בחיים החברתיים והדתיים בישראל.
לאחר מותו זכה באות המציל היהודי מטעם בני ברית.
סרט על חייו, "האח דניאל – היהודי האחרון", הופק על ידי הבמאי אמיר גרא וזכה לציון לשבח בפסטיבל הבינלאומי בחיפה בשנת 2001.
מייד עם הגעתו לישראל ביקש רופאייזן לקבל אזרחות ישראלית על פי חוק השבות.
בגלל שיוכו לדת אחרת נפסלה בקשתו, והוא עתר לבג"ץ בבקשה להפריד בין המשמעות הלאומית של היהדות לבין המשמעות הדתית: מבחינת דתו הרי הוא באמת נוצרי, אך לאומיותו היא יהודית, ולכן גם ויתר על האזרחות הפולנית שהייתה לו.
ברוב של ארבעה שופטים נגד אחד הוחלט כי האח דניאל לא יוכל להיחשב כיהודי לצורך החוק.
בשנת 1970 נחקק תיקון לחוק השבות אשר הוציא ממנו מפורשות יהודים שהמירו את דתם.
הטיעון המרכזי של השופטים גרס כי למושג "יהודי" אכן יש משמעויות דתיות ולאומיות, אך המשמעות החשובה לעניין קבלת האזרחות היא המשמעות האזרחית, החוקית.
כיוון שמנסחי החוק לא היו אנשי דת, כוונתם הייתה לכך שיהודי, כזה הזכאי להכרה ביהדותו על פי חוק השבות, הוא אדם שנראה כיהודי על פי המשמעות ההיסטורית המקובלת של המושג יהודי.
המבחן אותו קבע בג"ץ ליהדותו של אדם לא היה מבחן סובייקטיבי, כפי שביקש האח דניאל, וכפי שתקופה מסוימת לפני כן נקבע בחוק השבות, כלומר שאי אפשר להסתפק בהכרזתו של אדם בתום לב על כך שהוא מרגיש יהודי.
השופט חיים כהן, שהיה בדעת מיעוט בפסק דין זה, פסק כי יהדותו של אדם היא סובייקטיבית, ואדם יירשם כיהודי על פי הצהרתו.
מצד שני, המבחן שאותו קבע בג"ץ גם לא היה דתי, שכן על פי הדת היהודית, האח דניאל היה יהודי.
בית המשפט יצר, על ידי פסיקה זו, הפרדה בין הפסיקה הדתית והסמכות הדתית לעניין מיהו יהודי לבין החוק.
בפסק הדין הזכירו השופטים את פועלו של האח דניאל להצלתם של יהודים בזמן השואה.
שייכות היסטורית זו ושותפות עם גורלו של העם לא הכריעה את הכף לטובתו של האח דניאל, אולם לאחר מכן עלתה בשיח המשפטי דעה נוספת בעניין מיהו יהודי, דעה שכן מתחשבת בגורמים כגון זה.
בעניין אחר, השופט אהרן ברק כתב כי יהדותו של אדם יכולה להיקבע על ידי השופט בהתאם לשקלול מגוון המרכיבים הכלול בה: יהדותו ההלכתית, הסובייקטיבית, שותפותו לגורל העם היהודי (שירות בצבא, וכו'), שפת הדיבור שלו, ועוד.
שמואל (סם) אהרנסון (18 בנובמבר 1883, י"ח בחשוון ה'תרמ"ד, זכרון יעקב – 5 במאי 1950, י"ח באייר ה'תש"י, חיפה) היה אגרונום יהודי מארץ ישראל, בנם של אפרים-פישל ומלכה אהרנסון, ממייסדי זכרון יעקב, ואחיהם של אהרֹן, צבי, אלכסנדר, שרה ורבקה.
לפי מספר מקורות, שמואל היה בנה הראשון של המושבה זכרון יעקב.
שמואל אהרנסון למד בבית הספר העממי שבמושבה, שנוסד על ידי הברון רוטשילד, ולאחר מכן בבית הספר החקלאי של כל ישראל חברים שבמקווה ישראל (בין השנים 1896–1898 לערך).
עם סיום לימודיו אלו נסע לאלג'יריה הצרפתית על מנת ללמוד בבית הספר הגבוה לחקלאות ברואיבה, שם קיבל תואר אגרונום.
לאחר תום לימודיו חזר לזכרון יעקב ועבד במשק החקלאי של הוריו.
כמו כן, פעל כיזם וכסוחר.
בין השאר ייצא סוסים ערביים אצילים מהאזור לאירופה.
בשנת 1910 נשא לאישה את מרים (מרי) שטרנברג (נולדה בשנת 1888 בזכרון יעקב), ולאחר נישואיו החל לעבוד בתחנת הניסיונות החקלאיים בעתלית (חוות אהרנסון), שהוקמה על ידי אחיו הבכור אהרן באותה שנה.
יחד עם אחיו הצעיר אלכסנדר נמנה עם ראשי אגודת הגדעונים, שהוקמה בשנת 1913 בהשראת אהרן.
כמו אחותו רבקה, הוא לא הצטרף למחתרת ניל"י, ובזמן מלחמת העולם הראשונה נסע לארצות הברית.
עם זאת, הוא תמך בפעולות אחיו הבכור אהרן כמנהיג ניל"י, ובין השאר היה מעורב עמו בהכנה, "מאחורי הקלעים", של הצהרת בלפור.
אחרי כיבוש הארץ על ידי הבריטים חזר עם משפחתו לזכרון יעקב, וניסה לשקם את תחנת הניסיונות בעתלית.
בשנת 1920 נבחר מטעם רשימת התאחדות האיכרים לאספת הנבחרים הראשונה.
בהמשך, הקים מחלבה מתקדמת ופעל כיזם כלכלי בתחומים אחדים.
בשנת 1938 עבר עם משפחתו לחיפה.
נולדו לו שני בנים: ידידיה (יליד 1912) ואהרן (יליד 1925), שאביו שמואל קראו על שם אחיו הבכור הנערץ.
רבי שמואל די אוזידא (1545, ה'ש"ה – 1604, ה'שס"ד) היה ראש ישיבה, מקובל ומחבר ספרים שחי בצפת.
מתלמידיו הראשונים של האר"י, וחברו של רבי משה קורדובירו.
נולד בצפת לרבי יצחק די אוזידא.
למד בבית מדרשו של רבי אלישע גאליקו, ובהשראתו הפך לדרשן נלהב.
בהמשך ייסד ישיבה גדולה שעסקו בה בנגלה ובנסתר.
נודע בחיבורו על פרקי אבות בשם מדרש שמואל.
חיבור זה בחלקו הגדול הוא אנתולוגיה - מעין "שיטה מקובצת" - לפירושים אחרים על המסכת, בתוספת פירושים משלו מדרשות שנשא לקהל שומעיו.
החיבור נדפס לראשונה בחייו בוונציה בשנת של"ט (1579), שלוש פעמים נוספות בחיי המחבר, ובמשך השנים נדפס עשרות פעמים, הספר הוא מקור חשוב, הואיל ורבים מהפירושים אותם מצטט הרב אוזידא אינם בידינו כיום.
כמו תלמיד אחר של האר"י, רבי משה אלשיך, די אוזידא עסק בספריו בעיקר בתחום הדרש ולא התמקד בקבלה.
לאחר פטירת האר"י בשנת של"ב (1572) המשיך ר' שמואל ללמוד קבלה אצל ר' חיים ויטאל, והוא חתום בשנת של"ה (1575) על שטר ההתקשרות של חבורת תלמידי האר"י שהכירו בר' חיים ויטל כיורשו הרוחני.
יצא לשליחות בקושטא בשנת שנ"ז.
מדרש שמואל, חיבור על פרקי אבות, נדפס בויניציאה בשנת של"ט (ובמהדורה שלישית, בשנת ש"ס, בהגיה של משה אלפלס).
לחם דמעה, פירוש על מגילת איכה נדפס בחייו בשנת ש"ס (1600).
אגרת שמואל, פירוש על מגילת רות בשם "אגרת שמואל", נדפס בקורוג'ישמי בשנת שנ"ז.
פירוש על מגילת אסתר - יצא לראשונה בשנת תשמ"ג על ידי הרב חיים אהרן קאופמן ובשנית במקראות גדולות חמש מגילות, מכון "אבן ישראל" תשס"ד.
מדרש שמואל על התורה, פירוש על התורה מכת"י, הוצאת קדמוניות, ניו יורק תשע"ה.
קובץ הדרושים הגדול - אוסף קטעי דרשות לא מעובדות.
פירוש על ספרי התנ"ך ישעיהו, איוב, דניאל
שמואל אחיטוב (נולד ב-6 בפברואר 1935) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה למקרא והמזרח הקדום באוניברסיטת בן-גוריון.
חתן פרס ישראל לחקר המקרא.
אחיטוב נולד בתל אביב ולמד בתלמוד תורה בראשון לציון.
עשה את לימודיו התיכוניים בבית הספר תיכון עירוני ד' בתל אביב ובמדרשיית נועם בפרדס חנה.
בשנת תשי"ח החל ללמוד היסטוריה של עם ישראל ומקרא באוניברסיטה העברית.
נושא עבודת התזה שלו לתואר המוסמך, אותה עשה תחת הנחייתם של הפרופסורים אברהם מלמט ובנימין מזר, היה "קווים לכלכלת כנען בתקופה הכנענית המאוחרת על-פי תעודות מצריות".
הוא קיבל את תואר הדוקטור בשנת תשל"ט 1979. נושא הדיסרטציה שלו היה "הרשימות הטופוגרפיות המצריות בזיקתן לתולדות ארץ-ישראל בתקופת המקרא".
עוד בזמן לימודי התואר השני החל אחיטוב לעבוד באנציקלופדיה המקראית, תחילה ככותב ערכים, בשנת תשכ"ד התמנה למזכיר המערכת ואחר כך היה העורך המרכז של האנציקלופדיה.
לאחר השלמת מפעל האנציקלופדיה ייסד סדרת ספרים בחקר המקרא בשם "ספריית האנציקלופדיה המקראית".
אחיטוב הוא עורך הסדרה מקרא לישראל, פירוש מדעי למקרא בעברית שנכתב בידי חוקרים שונים (עריכת הסדרה נעשתה בצוותא עם משה גרינברג עד פטירתו).
במסגרת סדרה זו גם כתב פירושים לספרים יהושע (תשנ"ו), הושע (תשפ"ב), חבקוק וצפניה (תשס"ו).
אחיטוב מלמד במחלקה למקרא ולמזרח הקדום באוניברסיטת בן-גוריון החל משנת תשל"ד וכיהן בתפקיד ראש המחלקה.
בשנת תשל"ד הקים את הוצאת הספרים של האוניברסיטה, אותה ניהל עד 1989. אחיטוב הוציא מחדש את סדרת הספרים "באר-שבע", היוצאת מטעם המחלקה למקרא ולמזרח הקדום ובמסגרת זו יצאו עד 2011 תשעה עשר כותרים, שהאחרון מביניהם (כרך י"ט) מתעד דברי כינוס לכבודו לרגל פרישתו.
תשורה לשמואל: מחקרים בעולם המקרא, עורכים: צפורה טלשיר, יונה שמיר, דניאל סיון, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מוסד ביאליק, ירושלים, תשס"א 2001.
קיבל את פרס ישראל לחקר המקרא לשנת ה'תשע"ה (2015).
ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשמ"ז 1987.
לימודי ארץ ישראל: תוכנית בחירה לחטיבה העליונה בבית הספר הכללי/ חברי הוועדה שחיברה את התוכנית שמואל אחיטוב ואחרים.
ירושלים: משרד החינוך והתרבות, תשנ"ג 1993.
אסופת כתובות עבריות: מימי בית-ראשון וראשית בית-שני.
ירושלים: מוסד ביאליק, תשנ"ג 1992, (ספריית האנציקלופדיה המקראית; 007).
הכתב והמכתב: אסופת כתובות מארץ-ישראל וממלכות עבר הירדן מימי בית ראשון.
ירושלים: מוסד ביאליק, 2005, (ספריית האנציקלופדיה המקראית; כא).
יהושע עם מבוא ופירוש מאת שמואל אחיטוב.
נחום עם מבוא ופירוש מאת מרדכי כוגן.
חבקוק עם מבוא ופירוש מאת שמואל אחיטוב.
צפניה עם מבוא ופירוש מאת שמואל אחיטוב.
הושע עם מבוא ופירוש מאת שמואל אחיטוב, תל אביב וירושלים, תשפ"ב.
עם יצחק בית אריה "'חצי רבע גלת' - כתובת מתל מלחתה", ארץ ישראל - ספר אמנון בן תור, כרך ל, הוצאת החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, עמ' 76-73
פירוש על ספר במדבר מאת יעקב שלום ליכט.
ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, תשמ"ה 1985-תשנ"ה 1995.
מחקרים בארכאולוגיה של נוודים בנגב ובסיני, עורך שמואל אחיטוב.
ירושלים: רשות העתיקות והוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, תשנ"ח.
איל נולד כשמואל רובשקין ב-7 בנובמבר 1922 בעיר ויטבסק שבבלארוס הסובייטית, בנו של סוחר טבק אמיד, ובינקותו, בשנת 1924, עלה לארץ ישראל עם משפחתו, שהתיישבה בנחלת יהודה.
למד בבית הספר היסודי "חביב" בראשון לציון ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1937 התגייס ל"הגנה" ועבר קורס מכ"ים בקריית ענבים ב-1939. ב-1940 התגייס למשטרת היישובים העבריים ושימש כנוטר, במהלך השירות עבר קורס מ"מים בג'וערה.
ב-1946 קודם לתפקיד המפקד הכללי של מרחב ראשון לציון וב-1947 – למפקד נפת אפרים.
במלחמת העצמאות שימש כמפקד גדוד חי"ם 152 של חטיבת גבעתי בצה"ל.
השתתף בכיבוש אשקלון, ניצנים ואיסדוד.
השתתף גם במצור על כיס פלוג'ה.
לאחר המלחמה שירת כראש אגף מנהל בחיל האוויר ולאחר לימודי כלכלה והיסטוריה באוניברסיטה העברית מונה ב-1954 לראש מחלקת פרט.
בשנת 1966 מונה לראש אגף כוח אדם (אכ"א).
בשנת 1967 הועלה לדרגת אלוף.
לאחר סיום תפקידו כראש אכ"א בשנת 1970, שימש כנספח צה"ל בבריטניה והשתחרר מצה"ל בשנת 1973.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, שב לשירות והשתתף בשיחות עם המצרים בקילומטר ה-101, שהובילו להסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים.
לאחר שחרורו מצה"ל היה מועמד לראשות עיריית ראשון לציון מטעם המערך (1973).
ב-1974 מונה למשנה למנכ"ל חברת המשביר לצרכן ובשנת 1976 החליף בתפקיד המנהל הכללי את מייסד החברה, רפאל מרינוב.
הוא שימש בתפקיד עד 1989. במקביל שירת במילואים כעוזר ראש אכ"א לטיפול בנעדרי צה"ל ושבוייו.
לאחר פרישתו לגמלאות שימש בתפקידים התנדבותיים רבים, ובהם:
חבר בנשיאות ההנהלה הארצית של ארגון ותיקי "ההגנה"
יושב ראש "צוות - ארגון גמלאי צה"ל"
חבר ההנהלה הארצית של המרכז הישראלי לניהול
יושב ראש ונשיא כבוד של לשכת המסחר ישראל–בריטניה
חבר הנהלת המרכז הלאומי למערכות ישראל בהר איתן
חבר המועצה הציבורית להנצחת החייל
חבר המועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות
חבר הנהלת הקרן ע"ש הליידי והלורד זיו
חבר בהנהלת קרן ראשון לציון
חבר בוועד המנהל של ארגון מלי"ץ
תואר קצין במסדר האימפריה הבריטית (OBE) הוענק לו על ידי מלכת בריטניה אליזבת השנייה "על פעילותו לקידום המסחר בין ישראל ובריטניה"
1998 – יקיר העיר ראשון לציון
איל נפטר בשנת 2008. נטמן בבית העלמין גני אסתר שבמזרח ראשון לציון.
עיריית ראשון לציון קראה רחוב על שמו בעיר, בנחלת יהודה (רחוב מוליק איל).
שמואל אהרון שזורי (ובר) (י"א בסיוון תרמ"ה, 25 במאי 1885 – י"ט בשבט תש"מ, 6 בפברואר 1980) היה המזכיר הראשון של הרבנות הראשית לישראל ועורך כתב העת התורני "קול תורה".
הרב ובר (שזורי) נולד בירושלים להוריו הרב בן ציון ושרה ובר, בן למשפחת רבנים מפורסמת שעל ראשיה נמנים הרב ברוך תאומים-פרנקל, רבי שמואל שמלקה הורוביץ, רבי יואל סירקיש, המגלה עמוקות ועוד.
אבי אביו היה רבי מרדכי אליעזר ובר, תלמידו המובהק של האדמו"ר רבי חיים הלברשטאם מצאנז.
בשנת תרס"ד (1904) נישא לעלקה שרה בת הרב משה ישראל ברנשטיין, מצאצאי אבות החסידות בפולין רבי דוד מלעלוב ובנו רבי משה מלעלוב, רבי יעקב יצחק רבינוביץ ("היהודי הקדוש" מפשיסחה), ומצד אמה מצאצאי רבי אהרן הגדול מקרלין, ובנו רבי אשר מסטולין (הראשון).
את תורתו קנה הרב שזורי בישיבת אור חדש, אשר יסדו תלמידיו של רבי ישראל מסלנט בחצר שטרויס שבשכונת מוסררה.
בראשות הישיבה עמד הרב יונה ראם שממנו קנה את דרך הלימוד הישיבתית שהייתה מקובלת בישיבות שבליטא ואף הספיד אותו לאחר פטירתו.
היה במשך שנים רבות מזכירו האישי ואיש אמונו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
משעמד על דעתו דבק בהתבטלות מוחלטת באדמו"רי לעלוב בירושלים והיה איש אמונם.
לאחר פטירת האדמו"ר רבי שמעון נתן נטע בידרמן, דבק הרב שזורי בבנו רבי משה מרדכי מלעלוב.
מעמדו של הרב ובר (שזורי) בין החסידים ביסס את מעמדו של רבי משה מרדכי כממשיך השושלת, לאחר שהרב שזורי הטיל את כל כובד משקלו ויוקרתו האישית ועמד לצדו בקיבוץ העדה והנהגתה.
בשנת 2019 הוציאו לאור נכדי הרב שזורי את הביוגרפיה "אשישות: מאת הגאון החסיד רבי שמואל אהרן וועבר זצ"ל", אולם השמיטו בה כל זכר לקשריו עם הרב קוק, שמו העברי ופעילותו ברבנות הראשית לישראל.
הופעתו-האריסטוקרטית, פיקחותו והשפות הרבות ששלט בהן, הביאו אותו לשמש בתקופה המנדטורית בתפקידים קונסולריים בנציגויות הזרות בארץ.
את מעמדו זה ניצל לטובת בני היישוב היהודי בארץ.
בין השנים תרע"ה-תרע"ט (1915–1919) שימש כמזכיר ומנהל כולל גליציה בירושלים.
השתתף בפעילות צבורית בין מייסדי הסתדרות "ירושלים", ונבחר כציר לאספת-הנבחרים הראשונה.
בשנות תרע"ט-תרפ"א (1919-1921) היה מזכיר הרבנות המקומית בירושלים.
בעת יסודה של הרבנות הראשית לישראל על ידי הרב אברהם יצחק הכהן קוק, בשנת תרפ"א (1921), עמד שזורי לימינו והיה לאחד ממעצבי דמותה של הרבנות.
הוא שימש כמזכירה הראשון במשך שנים ארוכות, מאז יסודה ועד שנת תש"ה (1945).
כחלק מתפקידו ברבנות, הופקדה בידו גם ההחלטה למי תמליץ הרבנות הראשית להעניק בקשה לסרטיפיקט לארץ.
משנת תש"ה ואילך שימש כמזכיר ראשי של בית הדין הרבני הגדול.
בשנים תרע"א-תרע"ה (1911–1915) הוציא את העיתון "מוריה" והשתתף בו כחבר המערכת.
פרסם מאמרים בעיתונים בעברית ובגרמנית בשאלות דתיות-ציבוריות, חידושי תורה בכתבי עת תורניים.
בשנים תר"ץ-תרצ"ה (1930–1935) ערך והוציא את הירחון התורני "קול תורה", שנודע בתקופתו כבימה מרכזית לפרסום חידושיהם של חכמי התורה.
במפעלו זה כלל גם את יצירתו שלו – חיבורו "אשישות" על סוגיות התלמוד.
היה גם העורך של עיתון הרבנות הראשית 'קול יעקב'.
בשנת תש"פ (2019) יצא לאור ספרו "אשישות" העוסק בחידושים על הש"ס, יישוב קושיות הגרע"א בגיליון הש"ס, תשובות גדולי הדורות שנמענו עבורו, עובדות אודותיו ועוד.
הספר נערך על ידי נכדו הרב אברהם מרדכי רוטבלט.
לאחר קום המדינה בתשרי תש"ט החליף את שמו לשם עברי - שזורי.
זכה לאות יקיר ירושלים לשנת תשל"ד - 1974.
בתו פרידא גיטל נישאה בשנת תרפ"ט ליהודה זונדל הגר, מי שכיהן אחר כך כאדמו"ר מסאווראן.
נכדו (חתן חתנו) הוא הרב שמואל אלעזר היילפרין.
פרידה גיטל - נישאה לרב יהודה זונדל הגר, האדמו"ר מסאווראן.
בנו הרב ישכר דב הגר היה אדמו"ר מסאווראן ואב"ד ירושלים.
בין חתניו: הרב אברהם שלמה בידרמן – האדמו"ר מלעלוב, הרב שמואל אלעזר היילפרין, הרב משה יוסף מילצקי אב"ד ירושלים והרב נתן וולף בן הרב אפרים וולף.
הרב בן-ציון, מרבני ישיבת חיי עולם.
חתנו של הרב חיים אלישע קלירס, בנו של הרב משה קלירס.
נכדו הוא המלחין פינקי ובר.
ברכה עלקא - נישאה לרב שלמה רוטבלט
חיה - נישאה לרב יצחק גרוביס.
נכדם הוא ישראל אלתר גרובייס.
שמואל אֶטינגֶר (כ"ו בסיוון תרע"ט, 24 ביוני 1919 – ליל י"ב בתשרי תשמ"ט, 22 בספטמבר 1988) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
שמואל אטינגר נולד בקייב למשפחה מחסידי קרלין.
הוא היה נינו של ר' ברוך מרדכי אטינגר - מראשוני החסידים של חסידות חב"ד, ורב העיר בוברויסק.
אטינגר ידע מינקות יידיש ועברית.
הוא גדל בלנינגרד, ובה רכש את ידיעותיו ברוסית, במקביל למד בבית ספר יהודי כל יום.
הוא נרשם ללימודים באוניברסיטה העברית; תחילה למד פילוסופיה, כלכלה והיסטוריה כללית.
במקביל היה תלמיד בישיבת חברון.
בשנות הארבעים ייסד את "איגוד הקומוניסטים העבריים" ועמד בראשו.
לאחר ביקור בפולין בשנת 1946 פנה עורף לקומוניזם.
לאחר מלחמת העצמאות חזר לאוניברסיטה העברית ובחר להתמקד בהיסטוריה של עם ישראל כתחום התמחותו העיקרי.
מלבד עבודתו במחקר והוראה באוניברסיטה העברית ומחוצה לה, המשיך אטינגר את מעורבותו בענייני ציבור.
משהו מייסרני גם על שאיני עוסק במידה מספקת בהיסטוריה.
אני חושב שאחד האסונות של החברה שלנו הוא בכך שאנשים בעלי רצון טוב מקדישים פחות מדי זמן לחובתם האזרחית, ויוצאים ידי חובתם בהתמסרות לעיסוקם המקצועי".
כחלק מעיסוקיו בענייני ציבור, אטינגר גילה עניין מיוחד ביהודי ברית המועצות.
הוא ראה שליחות עילאית בהקניית התרבות היהודית תחת השלטון הסובייטי אשר עשה כמעט כל שביכולתו להכחידה, והשקיע מאמצים רבים גם בקליטת האינטליגנציה היהודית מבין עולי ברית המועצות.
אטינגר נפטר בפתאומיות בלילה שבין חמישי לשישי (22–23 בספטמבר 1988) בביתו של ידידו שמעון אברמסקי בלונדון, שעתיים לאחר ששב מפגישה עם ישעיה ברלין.
הוא נקבר ביום ראשון, 25 בספטמבר 1988 בהר המנוחות בירושלים.
אטינגר למד לתואר שני בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית.
מוריו היו ישראל היילפרין, יצחק בער ובן-ציון דינור, מייסדי האסכולה הירושלמית בחקר תולדות ישראל.
הוא השתלם במכון ללימודים סלביים באוניברסיטת לונדון בשנים 1951–1952; ורכש שליטה בשפה ובתרבות הפולנית.
בשנת 1952 חזר והשתלב בהוראה באוניברסיטה העברית, ב-1956 הוענק לו תואר דוקטור וב-1965 התמנה בה לפרופסור.
אטינגר היה עורך כתב העת "ציון", ושימש יושב ראש "החברה ההיסטורית הישראלית".
הוא היה ממייסדי מרכז שזר, חבר הנהלת מוסד ביאליק.
הוא חבר ספרי לימוד לבתי ספר תיכון, והיה חבר הוועדה לתוכניות לימודים בהיסטוריה במשרד החינוך ואף עמד בראשה.
כמו כן, עמד בראש האגודה לחקר תפוצות ישראל אשר הוציאה אנציקלופדיה יהודית בשפה הרוסית, כאשר אטינגר היה יושב ראש מועצת המערכת והיועץ המדעי שלה מיום היווסדה ועד יומו האחרון.
מחקריו הראשונים עסקו בתולדות היהודים במזרח אירופה: התיישבות היהודים באוקראינה לאחר סיפוחה לממלכת פולין ב-1569 ועד ל"גזירות ת"ח-ת"ט (1648–1649); היחס ליהודים בממלכת מוסקבה; התפתחות שנאת ישראל בדעת הקהל הרוסית בעת החדשה.
לאחר מכן, פנה לתיאור האינטגרטיבי של התהליכים ההיסטוריים הגדולים; למשל בספרו תולדות עם ישראל בעת החדשה (1969).
נושאי חתך הדנים בתופעה מהותית לאורך תולדות עם ישראל, כמו "כהונה" ו"הזיקה לארץ ישראל", היו במרכז תשומת לבו בשנותיו האחרונות.
ידידו ישעיה ברלין אמר עליו: "הוא היה גדול ההיסטוריונים היהודיים של ימינו ותמיד ראיתי לעצמי זכות גדולה להיפגש איתו".
עמיתו פרופ' מנחם שטרן תיאר אותו: "מורה שההוראה הייתה חשובה לו, ושיקע את עצמו בה בכל ההתלהבות.
גדול היה בכל שלבי ההוראה האקדמית.
חשובים היו שיעוריו, והסמינרים שלו היו מפרים ומעניינים.
הרבה זמן הקדיש להדרכה אישית, תוך משא ומתן עם התלמיד, והדו-שיח אתו היה לשם דבר.
רבים מאוד היו תלמידי המחקר שהודרכו על ידו במשך השנים, והוא אחד מאלה שמחזיקים במספר השיא של תלמידים דוקטורים בכל הפקולטה למדעי הרוח".
שטרן ראה בו "אחת הדמויות הגדולות והמשפיעות ביותר בהיסטוריוגראפיה הישראלית, במחקר ההיסטורי היהודי של התקופה החדשה ובהוראת תולדות ישראל באוניברסיטה העברית ומעבר לה.
מלומד ואדם שרושם אישיותו ודעותיו חרגו בהדרגה גם מחוץ לחיים ולפעילות האקדמיים המצומצמים".
תלמידו פרופ' אוטו דב קולקה כתב: "שמואל אטינגר היה אחת מאותן דמויות מופלאות בהיסטוריוגראפיה היהודית, שבראייתן הרחבה היה בכוחן להקיף את תולדות ישראל על כל תקופותיהן.
בו בזמן הוא ניחן ביכולת נדירה של בחינה ביקורתית ושחזור מדוקדק של פרטי מציאות היסטורית, בהקשרים שונים של עמי אירופה, במזרחה ובמערבה".
אשתו הייתה פרופ' רינה אטינגר (פאני דולז'נסקי), בתו של ד"ר ליאוניד דולז'נסקי, מחללי שיירת הדסה.
פרופ' רינה אטינגר הייתה חוקרת בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית (נפטרה בדצמבר 2011).
בנם לוני אטינגר נפטר בחייו, הוא היה נשוי לברכה ליכטנברג אטינגר, בתם היא לנה אטינגר.
בן אחר הוא האנרכיסט ולימים עיתונאי 'מעריב' ואיש יחסי הציבור עמי אטינגר.
לדברי ברכה ליכטנברג אטינגר, התאבד לוני אטינגר ב-1988 (כשכבר לא היה נשוי לה) בעקבות פרסום פסיכונאליזה שעבר אצל כריסטופר בולאס ופורסמה כתיאור מקרה בצורה גלויה בספרו של האחרון "צילו של האובייקט".
לדברי אבשלום אליצור מסרה לו ליכטנברג-אטינגר כי אביו של לוני, שמואל, שנפטר בפתאומיות בנסיעה ללונדון ב-1988 זמן מה לאחר התאבדות בנו, נפגש עם בולאס במטרה לקבל הסברים לפרסום האנליזה, ערב לפני מותו הפתאומי.
האנטישמיות בעת-החדשה: פרקי מחקר ועיון, תל אביב: הוצאת מורשת, 1979.
האנטישמיות הסובייטית לאחר מלחמת ששת הימים, הוצאת מרכז שזר, תשמ"ה-1985.
בין פולין לרוסיה: מחקרים בתולדות יהודי מזרח אירופה (עורכים: ישראל ברטל, יונתן פרנקל), הוצאת מרכז שזר, תשנ"ה-1994.
היסטוריה והיסטוריונים (עורכים: שמואל אלמוג, אוטו דב קולקה), ירושלים: הוצאת מרכז שזר, תשנ"ג.
תולדות עם ישראל, כרך ג (עורך: חיים הלל בן-ששון), תל אביב: דביר, תשכ"ט.
ההתעוררות היהודית בברית המועצות, הוצאת מרכז שזר, ירושלים תשמ"ג 1982.
הקיים והמשתנה באנטישמיות בדורנו, המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית, תש"ל 1970.
תולדות עם ישראל ממהפכות 1848 עד להקמת מדינת ישראל, הוצאת אקדמון, ירושלים תשכ"ו.
תולדות עם ישראל מימי האבסולוטיזם עד להקמת מדינת ישראל, הוצאת אקדמון, ירושלים תשכ"ט.
ישן מול חדש: פעולותיהם של ארגונים יהודיים עולמיים בארץ-ישראל, במאה הי"ט ובימי המנדט, ספריית שז"ר, ירושלים תש"ן.
אנטישמיות בברית המועצות: מבחר מאמרים ומסות, הקיבוץ המאוחד, תל אביב תשמ"ו.
המאבק הצבורי על שיווי זכויות של יהודי אירופה בראשית המאה הי"ט, הוצאת אקדמון, ירושלים תשכ"ז.
שמואל אוֹסְטָשִינְסקי (תרכ"ד, 1864 – י"ח באדר ב' ת"ש, מרץ 1940) היה איש העלייה הראשונה, מראשי הציבור בראשון לציון וראש ועד המועצה במושבה.
נולד בשנת תרכ"ד (1864) בכפר אוסטשין שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי, ברוסיה הלבנה) לאליקים גצל, שהיה מנהל אחוזות ובעל אחוזה משלו.
בשנת תרמ"ו (1886) עלה לארץ ישראל והתיישב בראשון לציון.
קנה אדמה בראשון לציון, ובשל מעמדו הכלכלי לא היה זקוק לתמיכת הברון רוטשילד.
היה בין מייסדי אגודת הפועלים הראשונה בארץ ישראל, וכן ממייסדי אגודת הכורמים.
היה ממקימי המושבות חדרה וכפר סבא.
רכש אדמה לצורך הקמת שכונת התימנים "שיבת ציון" בראשון לציון.
בשל מעמדו בקרב בני המושבות החדשות – ראשון לציון, עקרון, פתח תקווה, רחובות, נס ציונה וזכרון יעקב – שימש בורר ומתווך בסכסוכים שפרצו בין התושבים.
נבחר כראש הוועד החקלאי בראשון לציון.
בשנים תרפ"ו–תרפ"ז (1926–1927) כיהן כראש ועד המועצה בראשון לציון.
בתקופת כהונתו כראש הוועד יובשו ביצות, נסלל רחוב מרכזי במושבה ונחפרו בארות חדשות.
נפטר בשנת ת"ש (1940) ונקבר בראשון לציון.
לאחד מבניו קרא הרצל, על שם תאודור הרצל.
נכדו, בן בנו ירוחם, הוא עו"ד דניאל אוסטין.
על שמו ועל שם אחיו אליהו נקרא רחוב האחים אוסטשינסקי בראשון לציון.
שמואל אדמון (רפופורט) (9 באפריל 1914 – 19 בדצמבר 1972) היה קצין בדרגת אלוף-משנה, ממייסדי חיל התותחנים בצה"ל ומפקדו הראשון.
אדמון נולד ב-1914 ברוסיה, בנם של אסתר ושלמה רפופורט.
ב-1922 עלה לארץ ישראל עם משפחתו ולמד בגימנסיה העברית "הרצליה".
היה חבר הכשרה חקלאית והתיישב בקיבוץ אלונים, בו שימש בתפקידי ניהול וביטחון וכחבר אגודת השומרים.
היה חבר ב"הגנה" ובנוטרות, עבר קורס מפקדי כיתות, סמלים, מפקדי מחלקות (קורס ז') ומפקדי פלוגות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי והיה חלק מסוללת תותחי נ"מ שהוקמה בארץ ישראל, הגיע עד דרגת רב-סמל יחד עם עמיתו אברהם יפה.
עם הקמת הבריגדה היהודית הצטרף לשורותיה ולחם עמה במערכה על נהר סניו באיטליה.
השתחרר מהצבא הבריטי ב-1946 בדרגת לפטננט (המקבילה לדרגת סגן בצה"ל).
לאחר שחרורו מונה למפקד גדוד חי"ש ובהמשך למפקד גדוד 31 של חטיבת אלכסנדרוני.
במלחמת העצמאות מונה למפקדו הראשון של חיל התותחנים, הקים את מערך ההדרכה של החיל והיה מהתורמים לארגונו ועיצובו.
ב-1949 מונה לראש מטה פיקוד הצפון ושימש כממלא מקום מפקד הפיקוד.
לאחר שחרורו חזר לעבודה במשק באלונים, היה ממייסדי מפעל "אלום" לייצור אביזרי פירזול מאלומיניום ומנהלו הכללי.
ב-1965 מונה למנכ"ל חברת "קריית הפלדה" של כור, חברה בלתי יעילה שסבלה מיחסים עכורים עם העובדים ומהמיתון.
במאי 1967 הוא הגיש את התפטרותו להנהלת כור, אך ההנהלה דחתה את ההתפטרות.
בתחילת 1968 לאחר שיחה עם הנהלת כור בה לא קיבל גיבוי לרפורמות מיידיות בחברה הוא הודיע על התפטרותו ועזב את המפעל.
אדמון היה בעל אוסף של קופסאות גפרורים.
ביולי 1972 נפטרה אשתו רבקה לבית כהן צדק, כבת 55 במותה, והוא עצמו נפטר בדצמבר אותה שנה, בגיל 58. נקבר בבית העלמין שבקיבוצו אלונים.
במותו הותיר בת - שלומית, ושני בנים - חגי ואיתי.
הרב שמואל אהרן יודלביץ (תרס"ז, 21 באוקטובר 1906 – י"ד בטבת תשל"ט, 13 בינואר 1979) היה מרבני ישיבת עץ חיים וישיבת בית יוסף-נובהרדוק בירושלים.
אביו, שבתי יודלביץ, התאלמן בגיל צעיר ושכל את שני בניו מאשתו הראשונה.
הוא נישא בשנית, ושכל גם את שני בניו מאשתו השנייה.
השניים עמדו להתגרש, אך בעקבות ברכה מצדיק נסתר המשיכו את נישואיהם, שמהם נולד בנם שמואל אהרן וכן הבת בתיה.
הסנדק בברית המילה שלו היה הרב שמואל סלנט.
שבתי יודלביץ נפטר בשנת תרע"ח (1918) בדמשק, שאליה הוגלה על ידי השלטון העות'מאני.
האם נישאה בשנית ועזבה את ירושלים עם בתה, והוא נותר לבדו בירושלים.
לאחר מכן למד בישיבת עץ חיים.
תקופה מסוימת נדד בין משפחות שונות, עד שהמשגיח בישיבת עץ חיים, הרב אריה לוין, אימצו כבן.
לאחר ארבע שנים שבהן גדל בבית משפחת לוין הציע לו הרב לוין לשאת את בתו הבכורה רשא.
הוא הסכים להצעה, אך ביקש לראותה לפני כן, כדי לקיים את הכלל ההלכתי הקובע שאסור לאדם לשאת אישה בלי לראותה.
כך התברר לרב לוין כי במשך ארבע שנות מגוריו בביתו לא הביט מעולם בבתו.
היה מתלמידיהם של הרב מטבריג והרב איסר זלמן מלצר.
כמו כן היה מקורב לרב שלמה אלישוב.
בשנת תרפ"ט (1929), כשביקר הרב קוק אצל האדמו"ר מליובאוויטש יוסף יצחק שניאורסון במהלך ביקורו של האדמו"ר בארץ ישראל, נלווה אליו הרב יודלביץ יחד עם חותנו הרב אריה לוין.
במשך חייו גר בשכונת כרם, ליפתא, בתי ברוידא, העיר העתיקה ועוד.
במשך שנים שימש כר"מ בישיבת עץ חיים וכן בישיבת בית יוסף-נובהרדוק בירושלים.
נהג ללמוד במשך כל שעות היום כשהוא עטור בתפילין.
היה מחלוצי הרבנים שעסקו בחשמל לאור ההלכה, ובשנת תשי"ד (1954) פרסם את ספרו "החשמל לאור ההלכה".
בשנת תשל"ז (1977) זכה בפרס הרב קוק על ספרו "מעיל שמואל" על מסכת פסחים.
לאחר פטירתו הוציאה משפחתו את הספר "מעיל שמואל" על מסכתות הש"ס, שתוכנו נלקט מתוך מאמרי תורה רבים שפרסם בכתבי עת תורניים שונים.
נינו הרב בנימין גינזבורג הקים במודיעין עילית את מכון "מעיל שמואל" להפצת תורתו.
נפטר בליל שבת י"ד בטבת תשל"ט ונקבר במוצאי השבת בבית הקברות בהר הזיתים, בצמוד לקבר רבו הגאון מטבריג.
שלום מאיר ולך פרסם עליו את הביוגרפיה "מעילו של שמואל", שזכתה לתפוצה רבה.
הרב שבתי - מגיד ירושלמי.
אברהם יצחק - חתנו של אהרן פישר, וגיסם של הרבנים ישראל יעקב פישר ושלמה פישר.
מרדכי דב - חתנו של הרב צבי קופשיץ.
אסתר גיטל (נפטרה בשנת 1992) - אשת הרב אריה פינקל, ראש ישיבת מיר-ברכפלד וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
שרה עשקא - אשת הרב אליעזר קוגל, ראש ישיבת שבות עמי בירושלים.
הרב דוד נחום - איש חינוך בבני ברק.
הרב חיים עוזר - מרבני קהילת פרושים בביתר עילית.
הרב משה צבי - חתנו של הרב שרגא מלך קפלן, רבו של שיכון חב"ד לוד.
החשמל לאור ההלכה, ירושלים, תשי"ד באתר היברו בוקס
מעיל שמואל על סדר זרעים, מועד, נשים, קדשים
מעיל שמואל - על מסכת פסחים
מעיל שמואל - על התורה והנ"ך
שמואל (שמוליק) אוּמָני (שמו המקורי: שמואל אוּמַנְסקי; 7 בספטמבר 1934 – 9 ביוני 2022) היה שחקן קולנוע ותיאטרון, במאי, מפיק, אמרגן ומסעדן ישראלי.
שמואל אומני נולד וגדל בקיבוץ עין חרוד, בנם של טוביה ומרים אומני.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד כמכונאי רכב ואחר כך היה מנופאי בנמל חיפה.
בסוף שנות ה-50 למד משחק בחוג לדרמה שייסד פיטר פריי בחיפה, אך כשנפסקה פעולת הסטודיו, זנח את התחום.
ב-1963 התקבל לתפקיד ראשי, ביטניק אמריקאי בשם ג'רי, בסרטו של פריי "אשת הגיבור".
בין השנים 1968–1971 למד תיאטרון באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1970 שיחק בלינקולן סנטר בניו יורק בהצגה "קמינו ריאל", כשבתפקיד הראשי השחקן אל פצ'ינו.
לאחר שובו ארצה היה בעל מסעדה.
ב-1972 שיחק בסרט "עזית הכלבה הצנחנית" בתפקיד אבו חסאן.
בשנת 1984 נישא בפעם הרביעית לזמרת מירי אלוני ונולדו להם שני בנים.
לאחר נישואיו לאלוני, הסב את עיסוקו והיה למנהלה האישי.
בין השאר, הפיק עבורה את המופע "נשים על פי ברכט", שזכה להצלחה בשנות ה-80.
אומני נפטר ב-9 ביוני 2022 בגיל 87, בבית החולים תל השומר, אחרי שנים של מאבק בבעיות בריאותיות.
אומני הורשע מספר פעמים בעבירות אלימות שונות בהן אונס, תקיפה, איומים, העלבת עובד ציבור וגרימת נזק לרכוש.
ב-1965 הוא נעצר בחשד להכאת אשתו והוריה.
בשנת 1978 הורשע באונס מלצרית שעבדה בפאב שבבעלותו.
הוא נידון למאסר שנה בפועל ושנתיים על תנאי, אך בית המשפט העליון המתיק את עונשו והמיר את המאסר בחודשים ספורים ושנה על תנאי.
בשנת 2005 הורשע ב-12 אישומים של איומים על עובדי ציבור, העלבת עובד ציבור וזילות בית המשפט, ונגזרו עליו ארבעה חודשי עבודות שירות, חצי שנת מאסר על תנאי וקנס של 4,000 שקל.
עזית הכלבה הצנחנית (1972) - בתפקיד אבו חסן
סבבה (1983) - בתפקיד רס"ר גת בפלוגת עציוני
גנבים בלילה (1988) - בתפקיד מוקטר
מלאכים ברוח (1992) - בתפקיד מוריס
שמואל אולנסקי (נולד ב-17 במרץ 1970) הוא קצין צה"ל במילואים, השתחרר בדרגת תת-אלוף, בתפקידו האחרון שירת כקצין שריון ראשי בזרוע היבשה.
אולנסקי נולד בפתח תקווה, בן לאב שעלה מליטא ואם שעלתה ממרוקו.
עם גיוסו לצה"ל ב-1988 הוצב אולנסקי בחיל השריון, ועבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים.
בהמשך השלים קורס קצינים ושימש כמפקד מחלקת טנקים בגדוד 53 של חטיבה 188. בהמשך שימש כמ"פ, סגן מפקד גדוד 71 ומג"ד 53 בחטיבה 188 במהלך מבצע חומת מגן.
לאחר שהועלה לדרגת אל"ם מונה למפקד חטיבת אגרוף הברזל.
בשנים 2013–2011 שימש כמפקד חטיבה 188. ביולי 2013 מונה לתפקיד קצין שריון ראשי.
במסגרת תפקיד זה היה אמון אולנסקי על שינוי מבני בחיל השריון על פיו בכל גדוד שריון סדיר, הוקמה פלוגת חיל רגלים, שמשמשת כפלוגה מסייעת.
בשירות המילואים משמש כסמאו"ג ב' של אוגדה 162.
לאחר שחרורו מונה למנהל המרכז לחדשנות ברפאל - מערכות לחימה מתקדמות.
אולנסקי הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי.
שמואל אדם (נולד ב-1945) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה וקצין משטרת ישראל בדימוס בדרגת ניצב משנה, כיהן כמפקד מג"ב ירושלים ומפקד מג"ב איו"ש.
אדם התגייס לצה"ל ב-1963, שירת כקצין בחטיבת הצנחנים, במלחמת יום הכיפורים שימש מפקד פלוגת מפקדה בחטיבה.
בהמשך שירותו שימש מפקד אגד שליטה בעוצבת האש.
התגייס למשטרת ישראל ב-1977 ומונה לסגן מפקד הימ"מ, הוא נפצע במהלך פעולות ההשתלטות בפיגוע כביש החוף.
ב-1981 מונה למפקד מג"ב ירושלים, במאי 1983 מונה למפקד מג"ב איו"ש וב-1985 מונה לקצין מתקנים ויישובים ארצי במשמר הגבול.
לאחר פרישתו מונה ב-1987 לקצין ביטחון ארצי בחברת החשמל.
ב-1996 מונה למנהל מחוז דן בחברה, ב-1998 מונה לסמנכ"ל משאבי אנוש ובמאי 2002 מונה לסמנכ"ל לוגיסטיקה ונכסים וכיהן בתפקיד עד פברואר 2006. בתקופת הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה ב-1999, כיהן כראש מטהו של יצחק מרדכי.
אדם נשוי ואב לשלושה, מתגורר במשמר השבעה, בעל תואר ראשון במדעי ההתנהגות.
אחיו, אבשלום אדם, הוא בעל עיטור העוז.
בנו, יניב, שירת כסגן מפקד יחידת שלדג וסמג"ד 202 בצנחנים.
נכדיו הם הזמרים עומר אדם, רואי אדם וגל אדם.
שמואל אופנהיימר (כונה גם: שמואל היידלברג; י"א בתמוז ה'ש"ץ, 21 ביוני 1630, היידלברג – ט"ז באייר ה'תס"ג, 3 במאי 1703, וינה) היה בנקאי יהודי, דיפלומט חצר קיסרי באימפריה הרומית הקדושה, שדלן ופילנתרופ.
אופנהיימר נולד למשפחה מיוחסת, דור 18 לרש"י.
אופנהיימר נהנה מקרבה מיוחדת לקיסר האימפריה הרומית הקדושה לאופולד הראשון, בשל סיועו במימון מסע המלחמה הטורקית הגדולה, ותרומתו לתמיכה רפואית בכוחות הלוחמים.
סיוע זה ניתן למרות שהקיסר הצר מאוד ליהודי ממלכתו ובעוד יהודים אחרים פעלו דווקא לסייע לעות'מאנים שנחשבו ידידותיים ליהודים.
אופנהיימר ניהל את כספיו של לאופולד וזכה לאמון בלתי מסויג.
לאחר המלחמה הביא לו ראש מועצת המלחמה האוסטרית, הנסיך אויגן מסבויה, מספר רב של כתבי יד בעברית מטורקיה, כתבים אלו היוו את הבסיס לספרייתו המפורסמת של רבי דוד אופנהיים, השוכנת כיום בספרייה הבודליאנית באוניברסיטת אוקספורד.
אף על פי שישיבת יהודים בווינה נאסרה עם גירוש ווינה ב-1670, התיר הקיסר לאופנהיימר להתיישב בה, והוא היה ליהודי הראשון שקיבל אשרת מגורים בווינה לאחר הגירוש.
יחד עמו הותר לו להביא קהילה קטנה של מספר משפחות יהודיות, והוענק לו רישיון לבניית אחוזתו במרכז וינה.
עסקיו בווינה נוהלו בידי "רב מדינת הונגריה" השתדלן ויהודי החצר, שמשון ורטהיימר.
אופנהיימר סייע לאנשי עליית רבי יהודה החסיד בהעמידו לרשותם שתי אוניות וכסף למסע לארץ ישראל.
אופנהיימר נשלח בידי הקיסר למשימות דיפלומטיות ופוליטיות בעלות אופי רגיש, וניצל את מעמדו להצרת צעדי גורמים אנטישמיים.
לאחר שהשקיע כספים רבים בייצוג משפטי, הצליח להשיג צו קיסרי לעיכוב הדפסת המסה האנטישמית "Entdecktes Judenthum" (היהדות החשופה) של המזרחן הגרמני ומבקר היהדות יוהאן אנדריאס אייזנמנגר, הנחשב לאחד ממבשרי האנטישמיות בעת החדשה.
אופנהיימר נפטר בווינה בט"ז באייר ה'תס"ז, ונקבר למחרת בבית הקברות היהודי ברוסאו, אחד מבתי הקברות היהודים העתיקים ביותר בווינה (ברחוב Seegasse 9).
בנו מנדל אופנהיימר היה גם הוא שתדלן ופילנתרופ (נפטר בכ"א באלול ה'תפ"א).
במלחמת העולם השנייה נעשה שימוש במצבות בית הקברות לצרכים שונים.
במהלך שחזור בית הקברות בשנת 1980 לא שוחזרה מצבת קברו של אופנהיימר, מצבתו נתגלתה בשנת 2008 והוחזרה למקומה.
הרב שמואל אהרון גולדשטיין (12 ביוני 1852 — 29 במאי 1935) היה רב ומורה ממוצא אנגלי, ממנהיגי הקהילות היהודיות בניו זילנד.
ב-6 במאי 1935, מספר שבועות לפני מותו, קיבל את מדליית הכסף של המלך ג'ורג החמישי.
נולד בלונדון שבאנגליה לשרה ולוולף, תכשיטן.
למד במכללת יהודים שבלונדון, והוסמך לרבנות בגיל 22. לימד עברית בבית ספר ביורקשייר, ולאחר מכן במערב הארטלפול.
ב-14 ביוני 1876 נישא לאווה פיליפס באלדרשוט, סאות'המפטון.
לבני הזוג היו 2 ילדים.
גולדשטיין התמנה כרב בקהילה דוברת עברית בטוומבה, קווינסלנד, אוסטרליה.
לאחר מכן מונה לרב במערב מייטלנד, ניו סאות' ויילס.
בשנת 1880 מונה לרב בקהילה היהודית באוקלנד, ניו זילנד.
הוא החזיק בתפקיד זה 54 שנים עד פטירתו.
גולדשטיין שהגיע לאוקלנד בגיל 26, עמד בפני משימה מורכבת של כהונת רבנות בקהילה יהודית מתפתחת; הקהילה גדלה במהלך שנות כהונתו מ-373 יהודים ל-950 יהודים.
הוא זכה לשבחים מאנשי הקהילה על מנהיגותו, לימודו, ותרומותיו ליהדות באזור מגוריו.
מלבד פעילותו בקהילה היה גולדשטיין פעיל גם בעניינים אזרחיים.
הוא היה חבר באגודה להגנת נשים וילדים, ובאגודת צער בעלי חיים בניו זילנד.
במהלך מלחמת הבורים (1899–1902) ואחריה, היה מזכיר האגודה הפטריוטית.
הוא היה חבר בוועדת הספרייה של מועצת העיר אוקלנד, בונה חופשי ומייסד של האגודה הספרותית הצרפתית.
גולדשטיין היה גם פעיל באגודה הציונית של אוקלנד במשך 22 שנים.
אשתו, אווה, נפטרה באפריל 1935; גולדשטיין נפטר חמישה שבועות אחריה, ב-29 במאי 1935.
שמואל יאיר אדמון (נולד ב-1944) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעמדות הקיצוני והחלוץ.
אדמון נולד ב-1944 בתימן בשם שמואל אחמר כבן הבכור לזכריה יחיא ולשרה אחמר, עלה לארץ ישראל בגיל חמש, וגדל בשכונה א' בבאר שבע.
בעונת 1960/1961 החל לשחק במדי הקבוצה הבוגרת של הפועל באר שבע תחת המאמן-שחקן יחיאל מור, עת שיחקה הקבוצה בליגת המשנה.
בעונה שלאחר מכן, הגיע עם הקבוצה למעמד חצי גמר גביע המדינה לראשונה בהיסטוריה שלה, שם הודחה הקבוצה לאחר הפסד 0–3 למכבי תל אביב.
אדמון ובאר שבע נאבקו עם בית"ר תל אביב על העלייה לליגה הלאומית במחוז דרום, אולם לבסוף נוצחו בשל הפרש שערים נחות.
בנוסף שיחק אדמון ברבע גמר גביע המדינה, כשבאר שבע מנצחת בשמינית הגמר לאחר הארכה את הפיינליסטית וסגנית מחזיקת הגביע של העונה הקודמת הפועל חיפה מהליגה הלאומית בתוצאה 1–2 משער ראשון של אדמון,
במסגרת המחזור השביעי של עונת 1965/1966 הבקיע אדמון את שער הבכורה שלו בליגה הבכירה בתיקו 1-1 מול הפועל תל אביב.
הוא סיים את העונה עם חמישה שערים.
עונת 1966/1968 נפתחה בצורה מצוינת עבור אדמון וקבוצתו, שהתמקמה במקום הראשון לאחר 12 מחזורים.
אדמון סיים את החלק הראשון של העונה הכפולה עם שמונה שערים לזכותו, והיה לאחד מ-45 הכדורגלנים המצטיינים של חלק זה של העונה.
בחלק השני של העונה אדמון הבקיע עוד שבעה שערים, וסיים את העונה הכפולה עם 15 שערים לצד 12 בישולים.
בעונת 1968/1969 אדמון מסיים עם ארבעה שערים ועשרה בישולים.
בנוסף, הגיעו אדמון ובאר שבע למעמד רבע גמר גביע המדינה לאחר ניצחון 1–2 על מחזיקת הגביע של העונה הקודמת בני יהודה תל אביב בשמינית הגמר.
ברבע הגמר ניצחה מכבי שעריים בתוצאה 2–3, לאחר שהפכה שער יתרון מוקדם של אדמון.
בשמונת מחזורים הראשונים של עונת 1969/1970 סבל אדמון מפציעות שמנעו ממנו לשחק, ומששב לא הרשים ולא הבקיע שערים.
בעונה זו הקבוצה סיימה במקום ה-16 והאחרון, וירדה לליגת המשנה אחרי חמש שנים בליגה הבכירה.
בעונה שלאחר מכן, הפך אדמון לשחקן ספסל, מיעט לשחק ולא הבקיע.
בו בזמן, עלתה קבוצתו שוב לליגה הבכירה מהמקום הראשון בליגה א' מחוז דרום, בפער של 14 נקודות מהשנייה הפועל יהוד.
בסוף העונה נפגשו באר שבע, אלופת ליגה א' דרום, עם אלופת ליגה א' צפון, מכבי יפו, למשחק גמר במסגרת אלוף האלופים לליגה השנייה, בו שיחק אדמון ואף בישל את אחד השערים.
המשחק נמשך מעבר להארכה והסתיים בניצחון של באר שבע בבעיטות עונשין.
בעונת 1971/1972 המשיך אדמון לשמש כשחקן ספסל, ושוב מיעט לשחק ולא הבקיע.
בסיומה של העונה, שוחרר מהקבוצה, ועבר לשחק בשורות הפועל רמת גן מליגה א' צפון.
בעונת 1972/1973 שיחק יותר וסיים את העונה עם שישה שערים.
קבוצתו רמת גן סיימה במקום השלישי בטבלה, במרחק של 10 נקודות מהמקום הראשון, ממנו עלו לליגה הבכירה.
אדמון שיחק עונה נוספת בהפועל רמת גן, ולאחר מכן עבר לשחק במכבי רמת השקמה מליגה ב' דרום א', איתה עלה לליגה א' בעונתו הראשונה בה, ושיחק בה שתי עונות נוספות.
אדמון נשוי לעדנה לבית נוריאל, בת לאחד מעסקני הפועל מחנה יהודה לשעבר, ולהם ארבעה ילדים.
בנו, עידו אדמון, שיחק גם כן בהפועל באר שבע.
הרב שמואל אהרן שצדרוביצקי (כ"ה בתשרי תרס"ח, 3 באוקטובר 1907 – ה' בניסן ה'תשל"ח, 12 באפריל 1978), היה מראשי אגודת ישראל בארץ, וסגן יו"ר המועצה הדתית בתל אביב.
נולד בשנת תרס"ח לרבי מאיר שלום, האדמו"ר מקוברין-ביאליסטוק, שהיה חתנו של רבי מנחם נחום עפשטיין מייסד החסידות.
רבי שמואל אהרן נשא את שיפרה, בתו של רבי פינחס יששכר פינקלר, האדמו"ר מפינטשוב סוסנוביץ.
כאברך צעיר התמנה למזכיר אגודת ישראל בווילנה, והיה מקורב לרבי חיים עוזר גרודז'נסקי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, הצליח להימלט והגיע ארצה בשנת 1943. לאחר הגיעו השתלב בפעילות אגודת ישראל בארץ ישראל, ובתחילת דרכו היה מראשי צעירי אגודת ישראל.
לאחר מכן כיהן סגן יו"ר הוועד הפועל של אגודת ישראל בארץ ישראל, ויו"ר סניף אגודת ישראל בתל אביב.
בנו הרב חיים דוד (ה'תרפ"ט-ח' בטבת ה'תשס"ו), חתן הרב נחום דוד משה ברנדווין מסטרטין.
בתו רחל בילה (ה'תרצ"ג-כ"ו באב ה'תשפ"ד), נישאה לרב ישראל דן טאוב ממודז'יץ.
בתו טובה (כ"ג בסיון ה'תרצ"ה-ב' באדר ה'תש"ך), נישאה לרב דוד מתתיהו רבינוביץ מביאלה בני ברק.
בנו הרב אליעזר (יליד ה'תרצ"ז), מרבני אגודת ישראל בקווינס.
הרב מאיר שלום גור אריה (ה'תש"ג-כ"א בתשרי ה'תשפ"ב), ממעלה לבונה.
הרב שמואל איינשטיין (כ"ג בחשון תרפ"ט נובמבר 1928 - כ"ג בניסן תשע"ז 19 באפריל 2017) היה ראש ישיבת פוניבז' לצעירים.
בערב ראש השנה תש"ו עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער והתגורר במחנה בעתלית, אחרי יום כיפור עבר למחנה של אגודת ישראל, בחשון תש"ו הלך ללמוד תורה בישיבת פוניבז' בבני ברק, ולמד ביחד עם הרב יעקב אדלשטיין.
בשבט תשי"ד התחתן עם מרים בתו של הרב משה הכהן אילוביצקי, שהיה ממקורבי ותלמידי החזון איש.
בשנת תשי"ט התמנה על ידי הרב מפוניבז' לכהן כר"מ לשיעור ב' בישיבת פוניבז' לצעירים, והחשיב את עצמו כתלמידו של ראש הישיבה הרב שטיינמן.
לאחר פטירתו של הרב ליפקוביץ בשנת תשע"ב התמנה לראש הישיבה, מאז התחיל באמירת שיחות ובקביעת מסכתות וסדרי הישיבה.
בחורף תשע"ו חדל ממסירת שיעורים יומיים בישיבה, בשל חולשה, אך המשיך להגיע לישיבה מדי יום לתפילות ולאמירת שיחות.
בשנת תש"כ התחיל להתעסק עם תורתו של רבי עקיבא איגר, ודלה מכתבי ידו לההדירם ולהוציאם לאור עולם בהדרם, בהתחלה זה יצא כחוברות, ובשנת תשכ"ט הוציא את המהדורה הראשונה של הספר 'כתב וחותם' לרבי עקיבא איגר, בסופו צירף חידושים מרבו הרב שטינמן בשם אגלי צפון.
נחשב כמומחה בתחום הדפסת כתבי היד של רבי עקיבא איגר.
בשבת שירה תשע"ז עבר אירוע מוחי וגופו נחלש לפני חג הפסח התאשפז עד לפטירתו בכ"ג בניסן תשע"ז.
שמואל אייזנשטדט (י"א באדר ב' תרמ"ו, 18 במרץ 1886 - ל' בתשרי ה'תשל"א, 1 בנובמבר 1970) היה משפטן והיסטוריון של המשפט, בלשן, מו"ל ואיש אשכולות ישראלי, יליד רוסיה.
נולד בבוריסוב ליוסף אייזנשטדט שהיה מזקני חובבי ציון וממייסדי פועלי ציון.
למד בחדר מסורתי ובישיבה, בשנים 1906–1910 למד באוניברסיטת ברן.
היה עורך של כתב העת "שחרית" של צעירי ציון.
בשנת 1924 ייסד את המחלקה העברית היהודית של הספרייה הממלכתית של רוסיה.
בשנים 1926–1953 ניהל את הלשכה המרכזית של ועד הלשון העברית.
היה בין המייסדים של בית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, שבו הרצה על המשפט הרומי ודיני משפחה במשפט העברי ושל מכון לבון.
במשך שנים רבות היה מאוהדי המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
לאחר מלחמת ששת הימים הוא הצדיק את מדינת ישראל וגינה את התעמולה נגד ישראל.
אייזנשטדט נפטר ב-1970 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
עין משפט, ביבליוגרפיה למשפט עברי, ירושלים: המשפט, ה'תרצ"א.
פרקים בתולדות תנועת הפועלים היהודית, מרחביה: ספרית פועלים, 1944.
יצחק ליב גולדברג: חייו ופעולותיו, תל אביב, תש"ה-1945.
המשפט הרומאי, תולדותיו ותורתו, תל אביב: המשפט, 1953.
ספרי החוקים של יוסטיניאנוס קיסר – האינסטיטוציות.
מתורגמות מרומאית לעברית בצירוף מבוא, הערות, טבלאות ומפתחות מאת ד"ר שמואל איזנשטדט.
ירושלים, הוצאת המשפט, תרפ"ט (1929).
שפתנו העברית החיה, הוצאת "תקומה", תל אביב: התשכ"ו.
שמואל און (נולד ב־1960) הוא מתמטיקאי וחוקר ביצועים ישראלי, פרופסור מן המניין ונושא הקתדרה על שם דרזנר בטכניון, ידוע בתרומותיו לתכנות בשלמים ואופטימיזציה קומבינטורית לא ליניארית.
און עשה את לימודיו היסודיים בכדורי.
הוא סיים תואר ראשון (בהצטיינות) בשנת 1980 בהנדסת חשמל בטכניון, ולאחר שירות חובה בחיל הים, סיים תואר שני בטכניון בשנת 1987. את הדוקטורט בחקר ביצועים, עם מינורים במתמטיקה שימושית ומדעי המחשב, קיבל און מאוניברסיטת קורנל בשנת 1992.
בשנת 1994 הצטרף און לפקולטה למדעי הנתונים וההחלטות של הטכניון, בה הוא פרופסור מן המניין ונושא הקתדרה על שם דרזנר.
מחקריו של און עוסקים בתכנות בשלמים ואופטימיזציה קומבינטורית לא ליניארית.
בפרט הוא פיתח תיאוריה אלגוריתמית של תכנות בשלמים ליניארי ולא ליניארי במימד משתנה באמצעות בסיסי גרייבר.
עבודה זו יצרה את התיאוריה של תכנות בשלמים במבנה בלוקים ואת התיאוריה הרחבה יותר של תכנות בשלמים דליל.
תיאוריות אלו פותחו הלאה על ידי מחברים נוספים, ויש להן יישומים במגוון תחומים.
תרומות נוספות של און כוללות מסגרת עבודה המשתמשת בכיווני קשתות לפתרון בעיות אופטימיזציה קומבינטוריות קמורות מרובות קריטריונים ויישומיה, משפט אוניברסליות המראה שכל בעיית תכנות בשלמים שקולה לבעיית טבלאות תלת־ממדיות דקיקות, פתרון בעיית הסיבוכיות החישובית של סדרת הדרגות של היפרגרפים, ויצירת התאוריה של תכנות ליניארי צבעוני.
2009, Nachdiplom Lecturer, המכון למחקר מתמטי של ETH בציריך.
יש להם שני ילדים, עמוס ונעמי, והם מתגוררים בחיפה.
הרב שמואל אזימוב (היה מכונה ר' מולע; א' באלול ה'תש"ה, 1945 – י"ב בחשוון ה'תשע"ה, 2014) היה שליח חב"ד הראשי בפריז, מגדולי המחזירים בתשובה בצרפת וחבר באגודת חסידי חב"ד העולמית.
נולד בסמרקנד לרישא ולחיים הלל אזימוב שניהל בהמשך את רשת תלמוד תורה חב"ד בצרפת.
בהיותו בן שלוש ברחה משפחתו ועברה לפריז, צרפת, שם גדל בתלמוד תורה שהקים אביו ולמד בישיבת תומכי תמימים בברינוא, ובישיבת תומכי תמימים 770. בהמשך חזר לשמש כשליח בישיבה בברינוא.
בי"ח באדר תשכ"ח נישא לבתיה בת של ר' בן ציון שם טוב, האחרון ביקש מהרבי מלובביץ' שיהיה מסדר קידושין בחתונה, אך הרבי סירב ובמקום זה הוציא מאמר מוגה לכבוד המאורע.
בב' באייר תשכ"ח הגיע בשליחות הרבי מלובביץ' לפריז, לשמש כשליח חב"ד ומנהל סניף צעירי אגודת חב"ד בצרפת.
במשך השנים הקים רשת של מוסדות חינוך והחזיר בתשובה אלפים ליהדות ולחסידות, רבים מהם נהפכו לחסידי חב"ד ואף הפכו לשלוחי חב"ד הפזורים בכל רחבי פריז וסביבותיה.
בין המוסדות שהקים נמנים "חדר ליובאוויטש - פריז", תלמוד תורה ללימודי קודש בלבד ו"בית ליובאוויטש - פריז", בתי חב"ד המרכזי בפריז.
שניהם נמצאים ברובע 19 שבפריז ומוסדות 'בית חיה מושקא' שם עמדה אשתו עד לפטירתה בראש מוסדות.
כמו כן הוציא לאור עלון שבועי ביהדות ופרשת שבוע בשם 'לַא סידרה' ("הפרשה") ולקראת החגים המופץ בעשרות אלפי עותקים ברחבי צרפת.
נפטר בי"ב בחשוון תשע"ה, הלווייתו התחילה בצרפת עם אלפי משתפפים והמשיכה בירושלים בהשתתפות מאות מקורבים שלו שהגיעו במיוחד מצרפת ונקבר בהר הזיתים.
אלבום משה לאופר מנגן חב"ד - 3 הוקדשה לזכרו.
שמואל נתן אורבך (נולד בי"ט בסיון תש"כ, 14 ביוני 1960) הוא סופר ופובליציסט חרדי ישראלי.
נולד במנהטן לאהרן יהושע ולאדל, ניצולי שואה, ב-1971 עלה לירושלים.
למד בישיבות עטרת ישראל ומיר, ונחשב מקורב לראש ישיבת עטרת ישראל רבי ברוך מרדכי אזרחי, בבגרותו התקרב למוהרא"ש מיבניאל, משמש כיום כ'משיב' בישיבת מיר מודיעין עילית.
אורבך משמש כמדריך במחנה בני תורה ומדי שנה מנהל את רבי-השיח במחנה.
אורבך כתב מספר ספרים ובהם 'חבורות' שמסר בַּישיבה, כמו כן כתב ספרי השקפה וסיפורת.
מאמרים שכתב נגד חסידות ברסלב עוררו הד תקשורתי והוא נאלץ לחזור בו מהם לאחר שקיבל איומים על חייו.
שערי יבמות, ירושלים, אדר ב' תשס"ה
שערי בבא קמא, אדר ב', תשס"ה
מדרש כתובה (על מסכת כתובות), מודיעין עילית, אייר תשע"ט
קונטרס והצדיקו את הצדיק (על מסכת מכות), מודיעין עילית, אלול תשע"ט
נוי סוכה (על מסכת סוכה), מודיעין עילית, תשרי תש"פ
הכשר נזיקין (על מסכת בבא קמא), יד לקידושין (על מסכת קידושין), והצדיקו את הצדיק (על מסכת מכות), מודיעין עילית, ניסן תשפ"א
אבן הטוען (על מסכת בבא מציעא), השבתת השאור (על מסכת פסחים), מודיעין עילית, חשוון תשפ"א.
קול קורא במדבר, השקפת עולם ישיבתית עכשווית, מודיעין עילית, ניסן תשע"ד
לכתך אחרי במדבר, השקפת עולם ישיבתית עכשווית, מודיעין עילית, כסליו תשע"ח
גבול אדום, סיפורים שהיו והינם, הוצאת יפה נוף, ירושלים, כסליו תשע"ט
קמט בעלילה, סיפורים שהיו והינם, הוצאת יפה נוף, ירושלים, כסליו תשפ"א
מדון, הוצאת יפה נוף, ירושלים, ניסן תשפ"ב
מדון 2, הוצאת יפה נוף, ירושלים, כסלו תשפ"ד
מדון 3, הוצאת יפה נוף, ירושלים, שבט תשפ"ה
אזי בימי חשמנים, מערכה לחנוכה בשמונה נרות, הוצאת יפה נוף, ירושלים, כסלו תשפ"ו
שמואל אהרוני היה פרופסור חבר, מהנדס אזרחי ומדען בתחום מדעי החומרים, התכנון העירוני וטכנולוגיית הבנייה.
שמואל אהרוני נולד בשם שמואל צ'רבינסקי בקישינב, רומניה למשפחה יהודית, דוברת רוסית.
שמואל היה נכד, מצד האם, של לייב אפותקר, איש עסקים עשיר בקישינב.
הוא דיבר גם רומנית ויידיש.
ב-1940, לאחר שברית המועצות השתלטה על חבל בסרביה, נשלח הסב העשיר לסיביר, ומת שם.