tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחת פיקודו של ברימו, שהוביל רגלית את לוחמי ההנדסה הקרבית, הכוח שינה גישה וניצל את התוואי הקיים כדי להגיע לכוחות, תוך שהם מנקים את הדרך מממטעני חבלה ומוקשים, ואף מחלצים דחפור אחד שהתדרדר לתוך שדה מוקשים ליד רב א-תלתין.
הכוח יצא ב-20:00 וחבר לכוח הנצור ב-04:00 והביא לו מים, מזון וציוד.
המחבלים ראו זאת ופתחו במטח טילי סאגר על הכוחות.
ברימו איתר את כיוון הירי והכווין טנק לכיוונו: הטנק ירה, פגע במחבלים והירי נפסק.
בתום הקרב שב ברגל לתוך ישראל כאשר הוא מחלץ חייל שלקה בהלם קרב.
בערב ה-8 באוגוסט 2006 הוביל ברימו, ביחד עם סא"ל אושרי לוגסי, מפקד גדוד 605, כוח הנדסי גדול על מנת לפרוץ ציר בנחל סלוקי.
הפריצה עברה בשלום, כמעט ללא ירי על הכוחות, וכאשר הם נתקלו ב"שמורת טבע" (שם קוד למערכת ביצורים, בונקרים ומנהרות תת-קרקעיות של חזבאללה) המחבלים ברחו והשאירו מאחוריהם חומר מודיעיני רב ועשרות רקטות ארטילריות.
בשעה 19:00 הגיעו לפתח הסלוקי, אך הורו על ידי הפיקוד העליון לסגת ולחזור אחורנית, דבר שהרגיז מאוד את ברימו, שאף אמר לרמטכ"ל דן חלוץ ש"השארנו מאחור שטח הפקר".
ב-11 באוגוסט 2006 קיבל ברימו שוב פקודה לפרוץ דרך אל תוך הסלוקי, ביחד עם גדוד 605, חטיבת הנח"ל וכוח טנקי מרכבה סימן 4 של חטיבה 401. כאשר הגיעו לפתח הערוץ החל הקרב על הסלוקי: כוחות צה"ל נקלעו למארב של חזבאללה וספגו אש כבדה של טילי נ"ט, פצצות מרגמה ונק"ל.
מהירי נפגעו חיילים רבים וכלים רבים, בהם טנקים ודחפורים, ניזוקו מהירי הכבד.
הכוח בפיקודו של ברימו עסק בחילוץ החיילים ההרוגים והפצועים, ובחילוץ של הכלים הפגועים.
למרות האבדות הכבדות, המשימה הושלמה (אמנם באיחור) ורוב מחבלי חזבאללה שהשתתפו בקרב נהרגו.
ברימו סיכם: "הקרב הוכרע לטובתנו, אבל המטרה הסופית לא הושגה.
לא השמדנו את כל תשתיות המחבלים".
על רוח ההתנדבות שגילה, על אומץ לבו, נחישותו ועמידתו במשימות תחת אש הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל.
בתום המלחמה מונה ברימו לקצין הנדסה במילואים של הגיס הצפוני וקודם לדרגת אלוף-משנה.
ב-2014, עם פרוץ מבצע צוק איתן, התנדב לגדוד ציוד מכני הנדסי פיקוד מרכז ("גדוד מבקיעי המרכז") וסייע לוותיקים ללמד את לוחמי ההנדסה כיצד להפעיל את מקדחי-הבורות.
הוא נטל חלק גם בלחימה בשטח וסייע לכוחות באיתור וחישוף מנהרות הלחימה של רצועת עזה.
על פעולתו במבצע צוק איתן זכה הגדוד לצל"ש הרמטכ"ל.
ברימו נשוי ואב לשני ילדים.
מעריב סופהשבוע, המוסף: טל אריאל אמיר, הצל"שניק מהסלוקי, עמ' 30–34.
אברהם לוי (4 באפריל 1944 - 19 באפריל 2022) היה ספורטאי פאראלימפי, נכה צה"ל שנקטעו ידו ושתי רגליו.
לוי נולד באיסטנבול ועלה עם משפחתו בשנת 1949. גדל ביפו ובשנים 1964-1961 שירת כנהג טנק בחיל השריון.
במלחמת ששת הימים לחם בחאן יונס והטנק שבו היה עלה על מוקש ועלה באש.
הוא נפצע באורח אנוש ואושפז במשך שנה לטיפול בכוויות ולשיקום, לאחר שעבר קטיעה של שתי רגליו ושל אחת מידיו.
ב התחרה באתלטיקה ובשחייה: במשחה 50 מטר בסגנון חזה דורג במקום השישי עם הישג של 1:15.74 דקות, ובתחרויות הטלת כידון והטלת כידון למטרה זכה בשתי מדליות זהב.
בתחרות הטלת הכידון קבע הישג של 17.60 מטר.
לוי היה האתלט הישראלי הראשון והיחיד לזכות במדליה בתחרות הטלת כידון למטרה במשחקים הפאראלימפיים.
לפני פציעתו עבד במפעל לייצור מזרנים ולאחר פציעתו היה בעלים של תחנת דלק בצומת הכפר הירוק.
לוי נפטר ב-2022 והוכר כחלל צה"ל בהיותו נכה צה"ל שנפטר לאחר השירות.
היה נשוי פעמיים ואב לחמישה ילדים.
אברהם לאופר (11 בנובמבר 1904 – 6 באוגוסט 1960) היה רופא ישראלי, כירורג, כירורג ילדים, מרופאי הרובע היהודי במלחמת העצמאות, פרופסור לכירורגיה, בשנת 1955 ייסד וניהל את המחלקה הראשונה בישראל לכירורגיית ילדים בבית החולים הדסה.
לאופר נולד ברוהטין, פולין (כיום אוקראינה).
המשפחה עברה ללבוב, עמד בבחינות בגרות אקסטרניות.
סיים את לימודי הרפואה בשנת 1932.
בשנת 1935 עלה לארץ-ישראל מלווה ברעייתו, הילדה לבית רוהטין.
עבד בהתנדבות כ-4 שנים בבית החולים מאיר רוטשילד במחלקת רפואת ילדים.
ב-1 בינואר 1940 התגייס לצבא הבריטי.
הוא שירת במצרים וסיים קורס קציני רפואה בח'רטום (בסודאן של היום).
עסק בכירורגיה ביחידתו של אורד צ'ארלס וינגייט באתיופיה.
בין השאר עבד בבית החולים "מגליק הראשון" באדיס אבבה.
בתום שירותו הצבאי חזר לאופר לירושלים, והחל לעבוד ככירורג בבית החולים הדסה בירושלים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות התנדב לשרת בעיר העתיקה.
יחד עם עלי פייזר ואגון ריס עבד בבית החולים משגב לדך ברובע היהודי.
שלושת הרופאים טיפלו בפצועים ממגיני הרובע היהודי, ולעיתים אף ניתחו תחת אש.
הרופאים נעזרו באחות ואח מוסמכים, באחות סוציאלית,ב אחות מעשית ובמתנדבות.
כאשר נפלה העיר העתיקה בידי הלגיון הערבי, לאופר היה בין אחרוני היהודים שעזבו את העיר העתיקה.
בשנת 1953 יצא לארצות הברית להשתלמות בת שנתיים בכירורגיה כללית ובכירורגיית ילדים.
בשנת 1955 ייסד וניהל את המחלקה לכירורגית ילדים בבית החולים הדסה.
המחלקה הייתה הראשונה בארץ שעסקה בנושא של ניתוחי ילדים.
בשנת 1956 במבצע קדש ריכז את הטיפול בפצועים בבאר שבע.
לאופר נפטר ב-6 באוגוסט 1960 ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
השאיר אישה, ושני בנים, אורי, כלכלן, ודן, פרופסור לספרות באוניברסיטת תל אביב.
אברהם רובומוביץ' לובנוב (ה'תרמ"ח, 1888 - אב ה'תשל"ג 1973) היה רבה של לנינגרד בירת רוסיה, אסיר ציון חסיד קאפוסט.
קודם לכן היה גם רב העיר לפל.
נולד בסברז'ין שליד רוגצ'וב בבלארוס.
כיהן כרב בלפל עד שנות ה-30 שאז עבר ללנינגרד.
בה'תש"ג (1943) נתמנה לרב העיר אחר הרב מנחם מנדל גלוסקין.
בה'תשי"א (1950) נאסר והוגלה, וכעבור שנים שוחרר ונתמנה ליושב ראש הקהילה היהודית.
הרב לובנוב היה חסיד חב"ד-קאפוסט ושמר על קשרים טובים גם עם חסידות חב"ד-לובביץ'.
בסוף ימיו חלה והיה מרותק, וב-1973 נפטר.
בצוואתו ביקש להיקבר בבית הקברות היהודי הישן בעיר, בתחילה השלטונות לא אפשרו את הדבר ורצו לקברו בבית הקברות החדש המשותף ליהודים ונוצרים, רק לאחר השתדלות רב מארצות הברית הדבר התאפשר.
אברהם לוין תיעד ביומנו את אירועי המלחמה במהלך השואה.
נרצח על ידי הנאצים במחנה ההשמדה טרבלינקה בשנת 1943.
אברהם לוין נולד בוורשה למשפחה דתית ולמד בחדר ובישיבה.
עם הזמן הוא החל להתרחק מהדת ובגיל עשרים התנתק ממנה לגמרי.
לוין היה ממייסדי תנועת "חלוצי ציון" וכן השתתף והרצה בוועידת ה"חלוץ" שנערכה בוורשה.
ועידה זו הייתה כחלק מההתארגנות למטרות עליית היהודים לארץ ישראל.
בשנת 1917 התחיל ללמד תנ"ך, עברית והיסטוריה יהודית בבית ספר לבנות שנקרא "יהודיה" בוורשה.
בית ספר זה אופיין בלימודי הציונות והיהדות.
עם השנים לוין הפך לסגן המנהל בבית הספר.
משנת 1925 ועד הכניסה לגטאות לוין הספיק לבקר בארץ ישראל והוסמך להוראה.
לאחר כמה שנים חזר לביקור נוסף בארץ והתארח אצל אחת מתלמידותיו.
עיקר פועלו של אברהם היה תיעוד של חיי היהודים בגטו ורשה בארכיון המחתרתי של רינגלבלום שכונה גם "עונג שבת".
בזמן המלחמה אברהם לוין כתב יומן על אירועי המלחמה, יומן זה נמנה בקטגוריה של יומן איש ציבור.
חלקו הראשון של היומן נכתב לפני מלחמת העולם השנייה ביידיש בשנת 1934, וחלקו השני של היומן נכתב בעברית מיולי 1942 ופותח באקציה הגדולה.
הכתיבה אינה אחידה, וייתכן ואבדו קטעים מסוימים במהלך השנים שעברו.
היומן מכיל סיפורים ושמועות המסתובבות בגטו ורשה.
לוין הוסיף תיאורים ועובדות ביומנו על הנעשה בפולין, מעשי הרג שעוללו הגרמנים ביהודים, התעללות אכזרית וריכוז יהודים בעל כורחם על ידי הגרמנים בגטו ורשה.
הוא כתב ביומנו: "כמעט ואין יום חולף בלי שישפך דם יהודים על אבני המרצפות של הגטו בוורשה ועל המדרכות".
(מקור 8) לוין היה מהיחידים שהצליחו לתעד למרות התנאים הקשים את האקציה הגדולה שכונתה גם "הגירוש הגדול" בה הובלו כ-265,000 יהודים למחנה ההשמדה בטרבלינקה.
ביומנו לא מצוינות רק עובדות, אלא גם הסקת מסקנות והפקת לקחים.
הוא אינו כותב ביומנו רק על האירועים אשר התרחשו בוורשה, אלא גם את מה ששמעו אזניו מפי עדים על קהילות אחרות.
כתביו התגלו בגניזות של ארכיון "רינגלבלום" אשר נמצאו מתחת להריסות של גטו ורשה לאחר המלחמה.
ככל הנראה לוין נרצח במחנה בטרבלינקה באקציה בחודש ינואר 1943.
אברהם לב (נולד ב-24 באוגוסט 1948) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הבלם.
לב הצטרף להפועל רמת גן ב-1965 בגיל 16 וחצי, וב-1973 עזב את הקבוצה והצטרף לבית"ר תל אביב.
בהמשך שיחק בבית"ר ירושלים, בני יהודה ומכבי יפו.
ב-1982 חזר להפועל רמת גן ועזר להעלות את הקבוצה חזרה לליגה הראשונה.
ב-1983 עזב להפועל לוד ובהמשך שיחק בהפועל כפר סבא, לפני שפרש ממשחק ב-1985.
ללב 16 הופעות במדי נבחרת ישראל.
הופעתו הראשונה הייתה ב-19 במאי 1973 במשחק במסגרת מוקדמות מונדיאל 1974 נגד נבחרת מלזיה.
כמו כן ב-1974 שותף בארבעה משחקים במסגרת משחקי אסיה, וב-1976 שותף בשני משחקים במסגרת אולימפיאדת מונטריאול.
החל מאוגוסט 2022 הוא מאמן את קבוצת כדורגל הליכה "המכתש" של יוצאי הפועל רמת גן.
אברהם (חולי) לוי (1933 – ?) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק כחלוץ וכקיצוני שמאלי במספר קבוצות, אך מזוהה יותר מכולן עם קבוצת בית"ר תל אביב שם שיחק רוב הקריירה שלו.
את דרכו החל אברהם "חולי" לוי (כך כונה בתקשורת המקומית) בקבוצת בית"ר תל אביב ההיסטורית.
אחיו שלמה לוי היה חלוץ גם הוא, עם קריירה עשירה במכבי תל אביב.
בעונת המשחקים 1955/1956, שהייתה העונה הראשונה של הליגה הבכירה בתור "הליגה הלאומית", הבקיע חולי לוי 16 שערים במדי בית"ר תל אביב וזכה בתואר מלך השערים במשותף עם מיכאל מיכאלוב מהפועל תל אביב.
קרוב לפרישתו שיחק לוי גם בבית"ר ירושלים לאחר מכן חזר לעונת פרישה בבית"ר תל אביב.
בהמשך ירד לאמן בליגות נמוכות בבית"ר קריית אונו, שם שימש בהתחלה כמאמן-שחקן ולאחר מכן אימן את הקבוצה בליגות הנמוכות, לאחר שפרש מכדורגל.
ב-1965 עזב את ישראל יחד עם אחיו שלמה (שאף הוא המשיך לשחק כדורגל מחוץ לישראל) לקנדה שם השתקע ובילה את שארית חייו.
אברהם לדרר (בהונגרית: Lederer Ábrahám; ליבוכוביצה, 9 בינואר 1827 – בודפשט, 17 בספטמבר 1916) היה מורה, פדגוג, מחנך, סופר מקצועי, המכון הלאומי היהודי להכשרת מורים יהודי-הונגרי מבוהמיה.
אברהם לדרר נולד במשפחה יהודית כבנם של יוז'ף לדרר ושל יוזפה גונדלפינגר.
הוא איבד את אביו בכולרה המשתוללת ב-1831. גידל אותו אחיו הבכור והוא למד בבית ספר בארץ הולדתו.
ב-1840 נשלח לפראג כדי לסיים כיתות ז' וח'.
ב-1843 הועסק כעוזר מנהל חשבונות אצל סיטונאי בטפליץ, אך מקצוע זה לא התאים לנטיותיו והוא עבד כמחנך עד 1846. אחר כך נסע שוב לפראג ולמד באוניברסיטת פראג במשך שלוש שנים.
בשנים 1849–1950, היה שוב מחנך בבית הברון האברון.
בשנים 1850–1851 למד במכון להכשרת מורים בפראג.
ב-1852 עבד כמורה ב-Mährisch-Neustadt ולמד בנוסף מדעי הטבע.
ב-1854 הוזמן לעיר טאטה (מחוז קומארום) כמנהל-מורה.
במהלך שהותו שם, בית הספר זכה בתואר מכללה.
שם פרסם את עלון בית הספר העממי הראשון והקים את אגודת הנשים לצורך פיקוח על הוראת עבודת הריקמה של הבנות ולמטרת סיוע לתלמידות עניות.
שם התחיל ללמוד את השפה ההונגרית.
בשנת 1857, לפי הצעת מועצת המושלים ההונגרית, העסיק אותו הרוזן לאו תון, השר לחינוך הציבורי, כמורה בבית הספר היהודי להכשרת מורים בפשט, שהוקם באותה תקופה (המכון הלאומי היהודי להכשרת מורים), ובשנת 1858 כמנהל בית הספר להכשרת מורים.
מ-1860 עד 1864 הוא למד חינוך באוניברסיטת פשט כמורה וכמנהל.
הוא ארגן את המכון הלאומי היהודי להכשרת מורים יחד עם ועד המורים והקים את אגודת המורים היהודים ההונגרית הלאומית יחד עם חבריו המורים.
בתחילה האגודה נוהלה על ידו.
הוא הקים קרן סיוע לסטודנטים להכשרת מורים וייסד את הקרן להקמת המוזיאון הפדגוגי הלאומי.
עם אלדאר מולנאר ומיקשה מאייר תרם להקמת אגודת הנשים הלאומית לענף התעשייה.
בשנת 1869 הפקידה עליו ממשלת הונגריה את התיקון של ספרי הקריאה והלימוד ההונגריים של בתי הספר העממיים לשפה הגרמנית ומינתה אותו למנהל המוסדות הממלכתיים להכשרת מורים וחבר במועצה הלאומית לחינוך ציבורי.
ב-1882 חגגו המורים ההונגרים את יום השנה ה-25 לפעילותו בבודפשט והעניקו לו עט זהב.
כשפרש ב-1889 העניקה לו גם מועצת המנהלים של המכון להכשרת מורים עט זהב כהוקרה על זכויותיו והישגיו.
בשנת 1897 חגגה אגודת המורים היהודים הלאומית 70 שנה להולדתה בנוכחות נציגי הממשלה, בתי הכנסת ועמותות רבות.
הוא היה חבר כבוד במספר אגודות מורים ארציות ומחוזיות ובאגודות צדקה אחרות.
מאמריו הופיעו בעיתונים/כתבי עת הבאים:
"כתב עת לאנשי חינוך" (1869 לימודי מוסר בבית הספר העממי, 1875. הפיזיקה של הפסיכולוגיה של הנפש, 1881. מבט היסטורי לאחור על החינוך להיסטוריה של הטבע בהונגריה לפני 200 שנה, 1882. המערכת הפדגוגית שלי)
אגודת המורים הלאומית של בתי ספר תיכוניים (1873–1874 השפעת מדעי הטבע על החינוך המוסרי של אדם)
כתב עת פופולרי למורים (1875 קופות חיסכון בבית הספר, 1876. נתונים למחקר בשם "כעס".
חינוך ואנתרופולוגיה, 1877. השוואה, 1885. מה על המורה לקחת בחשבון בכל שיעור)
סקירה פדגוגית הונגרית (1880 גברים מפורסמים של הונגריה ובית הספר, 1885. איך להציג בתערוכה ארצית?
תולדות הפסיכולוגיה, 1886. נאום זיכרון למיקשה מאייר)
חינוך לאומי לנשים (1883 על האושר, החלום, 1884. דבר ומעשה, שיטת הוראת הלשון, 1885. ירושה, הוצאה לאור ומוטיבציה א-חברתית, 1885. פתגמים בבית הספר)
עלון החינוך היהודי (1886 בריאות הציבור בבית הספר העממי, 1889. היווצרות דמות, 1891. כאב כמחנך, 1892. אהבה לילדים, חינוך הנפש, הבה נחנך להכרת תודה, חינוך לרצינות החיים, יאנוש עמוס קומניוס, 1894. העלבון, 1895. לגבי קריאות.
ארגון החיים הפנימיים בבית הספר, ב.
נושא שנדון בכל הישיבות של קונגרס החינוך הלאומי והאוניברסלי)
הוא עבד גם עבור כתבי העת "החינוך ההונגרי", "תורת העם" בפץ', הסקירה יהודית-הונגרית ו"עלון אגודת המורים הלאומית".
לדרר ערך את שלושת העלונים הראשונים של בית הספר היהודי לדהכשרה ושל המכון הלאומי להכשרת מורים (מ-1857 עד 1867).
אברהם כהן (נקרא גם אברהם בן שבתאי הכהן, באנגלית: Abraham ben Shabbetai ha-Kohen; 1670 – 1729) היה רופא, רב, פילוסוף דתי ומשורר יהודי מזנטה (זקינתוס), אי יוני ומושבה מעבר לים של הרפובליקה של ונציה.
משפחתו של כהן הייתה משפחה ממעמד הביניים והתגוררה בכרתים בה נולד.
למרות שרוב חייו הבוגרים חי בעיירה זנטה בה עסק ברפואה, הוא היה מלומד וסיים את לימודיו כרופא באוניברסיטת פדובה.
בשנת 1700 פרסם כהן בוונציה את "דרשות על התורה".
הספר ידוע גם בשם "כבוד חכמים".
בשנת 1719 פרסם בוונציה את "כהנת אברהם", ספר שירים דתיים בעברית שנכתבו בהשראת תהילים.
"כהנת אברהם" זכתה להצלחה רבה בקהילה היהודית של הרפובליקה הוונציאנית ובחלקים אחרים של איטליה.
יוסף פיאמיטה פרסם שיר בשבחו, וכך גם יצחק ויטה קנטריני ושבתאי מריני, שניהם בצורת סונטה.
אברהם לגסה (נולד ב-1995) הוא מוזיקאי וראפר ישראלי.
לגסה נולד וגדל בנצרת עילית, בן להורים שעלו מאתיופיה בשנת 1991. הוא כתב וצייר מאז שהיה ילד.
בשנות נעוריו, אחרי שמשפחתו עברה מנצרת עילית לעפולה, התחיל להתנסות בכתיבת שירי היפ הופ.
מאוחר יותר יזם פתיחה של סדנת ראפ במרכז מוזיקה לנוער בעירו.
לגסה שירת בחיל האוויר, ואחרי השירות הצבאי התחיל לעבוד עם המוזיקאים דוד מעיין ויפתח נאור.
בשנת 2018 הוציא את אלבום הבכורה שלו, "מה זה בכלל?".
בשנת 2022 החל ללמוד יפנית באופן מסודר, זאת לאחר שבילדותו התחבר מאוד לסדרות אנימה יפניות, במיוחד לסדרה "אינויאשה", והחל לצפות בהן בשפת המקור.
בשנת 2023 היה אמור להופיע בפסטיבל אינדינגב, אך הפסטיבל התבטל בשל מלחמת חרבות ברזל.
בשנת 2024 הוציא אלבום שני בשם "קונו", והוא כולל שיר אחד ביפנית.
לגסה שיתף פעולה עם אמנים שונים, ביניהם עם להקת שאזאמאט (בשיר "אקווריום"), עם טדי נגוסה (בשירים "כלום לא יעצור אותי", "יותר מדי נחמד איתם" ו"לנוע לנוח"), עם רביד פלוטניק (בשיר "תודה רבה"), עם אקו (בשיר "לילה ויום") ועם ג'ימבו ג'יי (בשיר "במקום בו אני גר").
השתתף בסרטו הקצר של תמיר בר, "עלייתו ונפילתו של שם טוב האבי".
אברהם כרם הוא ישראלי-אמריקאי, מהנדס ומעצב של כלי טיס בלתי מאוישים בעלי כנפיים קבועות וסיבוביות.
נחשב לאבי טכנולוגיית המל"ט (רחפנים).
כרם נולד בבגדאד שבעיראק, להורים יהודים.
בשנת 1951 משפחתו עשתה עליה לישראל, שם גדל.
מגיל צעיר גילה עניין רב בתעופה, ובגיל 14 החל לבנות דגמי מטוסים.
הוא סיים לימודי הנדסה אווירונאוטית בטכניון.
במהלך מלחמת יום הכיפורים בנה את המל"ט הראשון שלו, ששימש כפיתיון מעופף עבור חיל האוויר הישראלי.
בשנות ה־70 היגר לארצות הברית.
בשנת 1979 ייסד כרם את חברת Leading Systems Inc.
במוסך ביתו שבקליפורניה, יחד עם המהנדס ג'ק הרטנשטיין, שעבד איתו קודם לכן בחברת Developmental Sciences, ועם הסטודנט לגילוי-מוקדם ג'ים מאצ'ין.
השלושה פיתחו את המל"ט הראשון שלהם, "אלבטרוס", ששקל כ־90 ק"ג, יכול היה לשהות באוויר 56 שעות, ונשא מצלמת טלוויזיה בחרטומו.
האלבטרוס זכה למימון ניסויים מצד DARPA, והביצועים המרשימים שלו הובילו את החברה לשתף פעולה עם DARPA בפיתוח דגם מתקדם יותר בשם אמבר.שני הדגמים היו נשלטים ברדיו וניתן היה לשגרם כמטוס רגיל או מתוך משגר דמוי רקטה.
כרם ייחס את הצלחתו לכך ש"מרבית קבלני (משרד) ההגנה הגדולים היו ממוקדים בפרויקטים אחרים – תוכנית אפולו, ה־B-2, ה־F-22 ופרויקטים מסחריים".
אף על פי כן, הצבא האמריקאי והצי דחו את הצעותיו, וב־1987 קיצץ הקונגרס את תקציבי הפיתוח של כלי טיס בלתי מאוישים, והפרויקט בוטל.
בשנת 1990 רכשה חברת General Atomics את נכסי Leading Systems לאחר פשיטת רגל, והעסיקה את כרם ואת צוותו.
יחד הם פיתחו את ה־פרדטור, שנכנס לשירות ב־1995 ויצא ממנו ב־2018.
The Economist תיאר את כרם כאדם ש"יצר את המטוס הרובוטי ששינה את דרך ניהול המלחמות המודרניות וממשיך להוביל חידושים נוספים בתחום האווירונאוטיקה".
הוא נחשב לאבי טכנולוגיית המל"טים המודרניים.
בשנת 2010 נבחר כרם לחבר בהאקדמיה הלאומית להנדסה של ארצות הברית, על תרומתו לפיתוח כלי טיס בלתי מאוישים ארוכי-טווח ומערכות המראה ונחיתה אנכיות (VTOL) מתקדמות.
אברהם לינקולן היה הנשיא ה-16 של ארצות הברית, ממרץ 1861 ועד הירצחו באפריל 1865. נחשב לאחד הנשיאים החשובים והמשפיעים ביותר בתולדות ארצות הברית.
ביטל את העבדות בארצות הברית וחיזק את אחדותה במלחמת האזרחים האמריקאית.
לינקולן נולד בעוני בקנטקי וגדל במערב הישן.
הוא התמחה בעצמו והפך לעורך דין, חבר פרלמנט של מדינת אילינוי ונציג בסנאט.
לאחר שהתרעם על חוק קנזס-נברסקה משנת 1854, שאישר את העבדות, הפך למנהיג המפלגה הרפובליקנית.
הוא הגיע לקהל ארצי בעימותים בסנאט בשנת 1858 נגד נציג המפלגה הדמוקרטית סטיבן דאגלס לינקולן ניצח בבחירות לנשיאות בשנת 1860, והפך לנשיא הרפובליקני הראשון.
ניצחונו הניע את רוב מדינות העבדות להתחיל להתנתק ולהקים את מדינות הקונפדרציה.
חודש לאחר שלינקולן נכנס לנשיאות, כוחות הקונפדרציה תקפו את פורט סאמטר ופתחו את מלחמת האזרחים האמריקאית.
כרפובליקני מתון, לינקולן נאלץ להתמודד עם דעות פוליטיות סותרות מצד סיעות שנויות במחלוקת במהלך מאמץ המלחמה.
לינקולן פיקח מקרוב על האסטרטגיה והטקטיקות במאמץ המלחמתי, כולל בחירת גנרלים, ויישם מצור ימי על נמלי הדרום.
ב-19 בנובמבר 1863, הוא נשא את נאום גטיסברג, שהפך לאחד הנאומים המפורסמים ביותר בהיסטוריה האמריקאית.
הוא קידם את התיקון השלושה עשר לחוקת ארצות הברית, אשר ביטל בשנת 1865 את העבדות.
לאחר שנבחר מחדש בשנת 1864, הוא ביקש לרפא את האומה מוכת המלחמה באמצעות שיקום.
ב-14 באפריל 1865, חמישה ימים לאחר כניעת הקונפדרציה, לינקולן השתתף בהצגה בתיאטרון פורד בוושינגטון הבירה, כאשר נורה למוות על ידי שחקן התיאטרון ג'ון וילקס בות', אוהד הקונפדרציה.
לינקולן זכור כגיבור לאומי בזכות מנהיגותו בתקופת המלחמה ובזכות מאמציו לשמר את האיחוד ולבטל את העבדות.
הוא נחשב לעיתים קרובות כאחד כנשיאים הגדולים ביותר בהיסטוריה האמריקאית, אם לא הגדול ביותר.
לינקולן נולד בחווה במדינת קנטקי למשפחת איכרים נוצרית-בפטיסטית אמידה שהתרוששה.
הוא צאצא של סמואל לינקולן, שהיגר מהינגהאם במחוז נורפוק שבאנגליה בשנת 1638 למסצ'וסטס.
נכדו ונינו של סמואל החלו את המעבר מערבה של המשפחה, דרך ניו ג'רזי, פנסילבניה ווירג'יניה.
כאשר היה בן שבע עברה משפחתו לאינדיאנה.
בגיל תשע התייתם מאמו, וחי עם אביו בחווה, שם עסק בכל המלאכות הקשות והתחשל.
בגיל תשע נחבל בראשו מבעיטה של סוס ואיבד את ההכרה למספר שעות עקב זעזוע מוחי.
בתקופה זו לא היה חינוך כללי מטעם המדינה, ולינקולן, שלמד פחות משנה אחת בבית הספר, היה צמא לקריאה ולקניית ידע, ורכש השכלה בכוחות עצמו.
לאחר שהגיע לאילינוי בשנות העשרים המוקדמות של חייו, לא היה לו עניין להיות חקלאי ובמקום זאת התחיל לעבוד בבניית מסילות ברזל.
באותה תקופה חי בכפר ניו סיילם שבאילינוי.
עקב ההידרדרות ביחסים שבין הלבנים לאינדיאנים באזור, קרא המושל לגיוס צבאי.
לינקולן התגייס, בעודו בן 23, ונבחר על ידי אנשי פלוגתו לשמש להם כסרן וכמפקד הפלוגה.
פלוגתו שימשה כעתודה ולא השתתפה בקרבות במסגרת מלחמת "נץ שחור" בעוד שירתה תחת פיקודו של זאכרי טיילור.
הפלוגה נעה לעבר הקרב על סטילמאל ראן אך הגיעה כאשר כל כוחות הצבא האמריקאי כבר נפלו ותוצאת הקרב הוכרעה.
לאחר שלושים יום, כשסיים את חובתו לשירות צבאי, גויס ל-50 ימי צבא נוספים.
בשנת 1842 נישא למרי טוד, בתם של רוברט ואליזבת טוד מקנטקי.
בשונה מלינקולן שהיה בן איכרים, אשתו הייתה בת למשפחה אמידה, אביה היה איש עסקים מהחברה הגבוהה.
מרי חונכה בבית ספר פרטי ולמדה צרפתית, נגינה, ריקוד ונימוסים חברתיים.
היא הייתה שונה ממנו בהיבט נוסף, בניגוד לטבעו האיטי והמיושב, הייתה מרי פזיזה והפכפכה.
היה לה מזג קשה, ולינקולן היה מתנצל בפני אנשים שכעסה עליהם.
זמן מה עבד לינקולן כחנווני, ואחר כך כמודד קרקעות.
לינקולן עבד על סירת נהר, ניהל חנות וחשב להיות נפח.
במקום זאת הוא החליט ללמוד משפטים והתחיל קריירה מוצלחת משלו לאחר קבלת תואר עורך דין.
הפך לעורך דין מצליח של אליטת ההון הוויגית של ניו אינגלנד ושל שיקגו, ובמיוחד נחשב לעורך דינם של בעלי העניין בסלילת מסילות רכבת בארצות הברית.
כעורך דין הצטיין בכושר הסברה ובכושר שכנוע בדיונים בפני בית המשפט.
לינקולן עם זאת לא הצליח בכל המקרים המשפטיים בהם היה מעורב והפסיד בחלקם.
ב-1 במרץ 1841 התחילו סטיבן לוגן ואברהם לינקולן בשותפות, "לוגן ולינקולן".
לוגן היה עורך דין מוביל במחוז סנגמון, הוא היה מבוגר ב-9 שנים מלינקולן.
לינקולן למד מלוגן על ידי התבוננות בו ולמד נהלים ותקדימים.
שליטתו במשפט התבררה בהופעותיו התכופות בפני בית המשפט העליון באילינוי בלפחות 300 מקרים.
במסגרת השותפות בילה לינקולן את מרבית זמנו בטיפול במקרים משפטיים של פשיטות רגל כאשר חוק פשיטת הרגל החדש נכנס לתוקף בשנת 1842. החוק נועד להגן על עסקים שנפגעו מהשפל הכלכלי בכך שהוא אפשר להם להכריז על פשיטת רגל אם חובותיהם גדולים מנכסיהם.
החוק בוטל בשנת 1843. העסקים פרחו והשותפות של "לוגן ולינקולן" התרחבה על ידי מעבר לקומה השנייה של בית המשפט המחוזי באילינוי שם הייתה להם גישה לקהל לקוחות רב יותר ובעיקר לספריית המשפטים שלהם.
בשנת 1844 פיזרו לינקולן ולוגן את השותפות שלהם כיוון שלוגן רצה להתחיל בשותפות עם בנו.
אברהם התקרב למשפטן ויליאם הרנדון ובסתיו 1844 החל בשותפות חדשה, "לינקולן והרנדון".
הפעם הוא היה השותף הבכיר והרנדון הצעיר; אולם כל ההכנסות חולקו באותה מידה שווה ביניהם.
הם עבדו קשה ונעו במעגל השיפוט כשמונה חודשים בשנה.
במהלך המעגל פגש תומכים פוליטיים רבים ובעלי ברית לימים, הוא הכיר אלפי מצביעי ממרכז אילינוי אשר נתנו לו את קולם לקראת קריירה פוליטית עתידית.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19, במסגרת השותפות עם הרנדון, החל לינקולן לעסוק בתיקים משפטיים שעסקו ברכבות ובאמצע העשור הוא נחשב לאחד העוסקים המצליחים ביותר באילינוי בתחום דיני הרכבות.
המקרה המשמעותי הראשון שלו היה בשנת 1851 שייצג את חברת הרכבות אלטון וסנגמון.
בארט סירב לשלם את ערבותו עבור 30 המניות שלו ברכבת אלטון וסנגמון.
החברה שינתה את התוואי המתוכנן שהשפיע על ערך הקרקעות בהן אחז בארט שעליה הייתה אמורה להיבנות הרכבת.
מסילת הברזל שמרה על שירותיו של לינקולן ותבעה את ג'יימס בארט.
חשיבותו של מקרה זה טמונה בעובדה שגופים פרטיים היו עשויים לעצור את התשלומים בהתחייבויותיהם, ולשלול מחברת הכספים והציבור את היתרון של קווי רכבת חדשים.
אברהם לינקולן בנה את תיקו המוכיח כי בארט היה בעל מניות בחברה וכי לרכבת אלטון וסנגמון יש את הזכות לתבוע בגין תשלום עבר.
בית המשפט העליון באילינוי קיבל את טענת עורך הדין לינקולן אשר סייעה לקבוע את העיקרון לפיו ניתן לתקן את אמנויות התאגידים לנוכח האינטרס הציבורי הכולל.
מקרה ראשון זה הסדיר את לינקולן כאחד מעורכי הדין העוסקים הבולטים ביותר של חקיקת הרכבות במדינת אילינוי.
במקרים שבהם מדובר ברכבות, לינקולן פעל בשם מי שעסק בשירותיו.
לעיתים הוא ייצג מסילות ברזל, פעמים אחרות את מתנגדיהם.
עוד בשנת 1832 פרסם לינקולן את נאומו הראשון אשר הופנה לתושבי מחוז סנגאמו ובמהלכו הציג לינקולן את מחויבותו לשירות תושבי המחוז לפי הערכים הרפובליקנים של ארצות הברית.
במהלך הנאום התייחס לחינוך, תחבורה ועוד במחוז.
ב-6 באוגוסט אותה השנה הפסיד בבחירות לבית הנבחרים של אילינוי מטעם המחוז אך ניצח בבחירות שנתיים אחר כך.
בין השנים 1834–1842 כיהן כחבר בית הנבחרים של מדינת אילינוי.
בשנת 1837 לינקולן נאם לראשונה נגד מוסד העבדות אך במהלך הנאום הדגיש כי למרות ההתנגדות הרבה שלו למדיניות הממשלתית, אין לבטל את העבדות במחוז קולומביה (הבירה) ללא רצון תושביה.
ב-1846 נבחר לינקולן מטעם המחוז ה-7 של מדינת אילינוי לבית הנבחרים של ארצות הברית ועבר לפעול בוושינגטון די.
לינקולן היה חבר בוועדת הדואר ובוועדת ההוצאות של משרד ההגנה האמריקאי.
הוא כמעט שלא החסיר ישיבות, והיה נמרץ ופעיל.
כחבר קונגרס תקף לינקולן את רעיון "הייעוד הגלוי" לפיו על ארצות הברית להתפשט ולהפיץ את ערכיה מערבה, משום שלדעתו עדיף היה לשפר את המצב הכלכלי בגבולות הנוכחיים ולא לפזרה על עוד שטחים.
בשל כך התנגד למדיניות הנשיא המכהן ג'יימס פולק ולהכרזת מלחמה על מקסיקו, והצביע יחד עם חבריו למפלגה הוויגית נגד ההכרזה שהמלחמה נחוצה וצודקת, אך כשעלו לסדר היום הצעות תקציב למימון המלחמה, הוויגים, ולינקולן בתוכם, תמכו בהן.
את פריצתה של המלחמה תירץ הממשל במקור כי נעשתה עקב זאת ש המלחמה זמן רב נקראה בעיקר בידי קולות הדרום, שם הייתה התמיכה בעבדות שקראה לכיבוש מקסיקו ולהעבדת כל תושביה הלא-לבנים.
בסופה של המלחמה, גבול ארצות הברית–מקסיקו נקבע בתור פשרה בין הצפון לדרום הפוליטיים בארצות הברית במטרה למנוע את פריצתה של מלחמת אזרחים על בסיס המאבק סובב העבדות.
היו 6 "החלטות" נוספות שדרשו הבהרה מצד ממשל פולק ונועדו להדגיש כי המלחמה נעשתה בזדון נגד מקסיקו בידי ממשל פולק.
מאז תחילת פעילותו המדינית קיווה לינקולן לראות את הסנאטור ויושב ראש בית הנבחרים לשעבר, הנרי קליי כנשיא, אך בערב הבחירות לנשיאות של שנת 1848 הבין שאין לקליי סיכוי להיבחר למועמדות המפלגה.
הוויגים היו נחושים לתמוך בזאכרי טיילור כמועמדם לנשיאות, משום שפרסומו כגנרל מוכשר וכושרו למשוך קולות קסמו להם.
לינקולן תמך בו כברירת מחדל ועזר לו להיבחר, ובמידה רבה הודות להשפעתו תמכו הוויגים באילינוי במועמדותו של טיילור.
במסע בחירות שקיים למען מועמדות טיילור במסצ'וסטס הופיע לינקולן בבוסטון יחד עם ויליאם סיוארד מושל מדינת ניו יורק לשעבר.
הערותיו של סיוארד נגד העבדות השפיעו רבות על לינקולן, במיוחד לאור ניסיונו בתקופת מאבק הבחירות לקונגרס ולנשיאות.
במושב השני של הקונגרס ה-30, הודיע לינקולן כי בכוונתו ליזום חוק לשחרור ילדי שפחות שייוולדו בעתיד במחוז קולומביה, והתנה זאת בהסכמת תושבי המחוז, אך משראה שאין סיכוי שהצעתו תתקבל הסיר אותה.
הוא תמך בהצעה שהתכוונה לאסור סחר בעבדים במחוז, אם כי אף זו נפלה.
לאחר שעבד קשה להביא את זאכרי טיילור לנשיאות, באופן טבעי ציפה לינקולן לקבל עמדה מנהלית בעת הפצת המשרות הממשלתיות - אשר, על פי המערכת הפוליטית הקיימת, ניתנו לרוב ללחברי מפלגה נאמנים.
הציפייה הגדולה ביותר של לינקולן הייתה מינויו הנשיאותי לנציב משרד הקרקעות בוושינגטון.
עמדה זו פיקחה על סקרי קרקעות, מכירת קרקעות פדרליות לגופים פרטיים, מענקי ביצות ואישור בניית מסילות ברזל, ואף קבעה את גבולות הטריטוריות החדשות שסופחו בהסכם גואדלופה אידלגו.
זה היה תפקיד בעל השפעה שעמד בראש סדר ענייניו של לינקולן.
עם זאת, הוא לא היה הפוליטיקאי היחיד מטעם המפלגה הוויגית שחשק בתפקיד ואפשרות המינוי זלגה מידיו בתוך מספר שבועות.
אל מול זאת, ללא תוצאות מיטיבות, החל לינקולן לחפש תמיכה בקרב חברי מפלגה שונים.
חבר הקונגרס מוזס המפטון מפנסילבניה, שאיתו כיהן לינקולן בקונגרס השלושים, היה מבין חברי המפלגה אליו פנה.
במכתבו, ביקש לינקולן מהמפטון לפנות לנשיא עצמו בדבר שקילת המינוי שלו לנציב משרד הקרקעות.
הנשיא טיילור הציע ללינקולן את מושלות טריטוריית אורגון שחולקה בידי ממשל פולק בין ארצות הברית והאימפריה הבריטית (קולומביה הבריטית).
עקב הריחוק של אורגון ממרכזי האוכלוסין של ארצות הברית וההשפעה המינורית שלה על הפוליטיקה הלאומית, לינקולן סירב להצעת המינוי.
לאחר שהמליץ על מועמדים שונים למשרות בממשלה והמלצותיו לא התקבלו, הוא נוכח בהשפעתו המעטה.
בעקבות כך חזר לעבודתו המשפטית בספרינגפילד שבאילינוי.
בהמשך, השטחים שסופחו מידי מקסיקו גררו מאבקים פנימיים בתוך הקונגרס כאשר עלו מצד הדרישות להפוך אותם למדינות חופשיות מחד והטענות להפוך אותם למדינות עבדים מאידך.
מצב פוליטי מעורער זה גרר אחריו את פשרת 1850, שקבעה את גבולותיה של טקסס ואת היותה מדינת עבדים וקבע את גבולותיה של קליפורניה ואת היותה מדינה חופשית.
בעקבות הסערה הגדולה שהתעוררה לאחר שהתקבל חוק קנזס נברסקה, שביטל את פשרת מיזורי והתאים לעניינם של תומכי העבדות, החלו המפלגות הגדולות להתפורר.
אלפי דמוקרטים עזבו את מפלגתם באכזבה, והמפלגה הוויגית חדלה כמעט להתקיים כגוף כל ארצי.
באופן טבעי החלו מתנגדי העבדות להתאחד, ובפברואר 1854 התכנסה קבוצת וויגים, דמוקרטים, ואנשי שחרור בוויסקונסין שהכריזו על הקמת מפלגה חדשה שתתנגד להתפשטות העבדות אם החוק החדש יקבל תוקף.
ביולי התקבל השם "המפלגה הרפובליקנית" על ידי אספת המונים במישיגן.
מצעה התבסס על עקרונותיו של תומאס ג'פרסון ושמה של המפלגה נבע משם מפלגתו של ג'פרסון; "המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית".
אחרי שהתקבל החוק ובתקופת המאבקים על החוקה בקנזס הרבה לינקולן לחשוב ולעסוק בסוגיית העבדות, הוא קרא ביסודיות את הוויכוחים בקונגרס, בדק בספרים, ורשם רשימות שנועדו לשימוש מאוחר יותר.
הוא חזר לפוליטיקה במטרה לעודד ולחזק את כוחות הוויגים והעמיד את עצמו כמועמד לבחירות הקונגרס.
עתה משכו נאומיו תשומת לב יותר מאי פעם, והוא נעשה נואם מבוקש.
הסנאטור סטיבן דאגלס, שתמך בעבדות, חזר לאילינוי על מנת לחזק את עמדתו ולהגדיל את תומכיו, אך הוא נתקל בהתנגדות ובהאשמות.
הוא יצא לנאום בספרינגפילד כדי להסביר את עמדתו, ולינקולן, שהתנגד לחוק, נאם שם למחרת בתשובה לנאומו, דאגלס עצמו השתתף בנאום התשובה.
אחר כך נאם לינקולן עוד נאום בפאוריה ובמקומות נוספים.
נימוקיו, יושרו ויישוב דעתו גרמו לו להיעשות בעיני בני אילינוי מועמד טבעי להחליף את הסנאטור ג'יימס שילדס בוושינגטון הבירה.
במערכת הבחירות לסנאט בשנת 1855 היו סיכוייו להיבחר מצוינים אך הוא נכשל, והוא שב לעבודתו המשפטית.
ב-1856 סייע לינקולן לארגון כנס של כל מתנגדי חוק קנזס נברסקה.
חששו שמא יבואו רק מעטים מקרב המתונים שבמתנגדי העבדות – עליהם נמנה, התבדה, והתברר שכל הזרמים המתנגדים לעבדות יוצגו שם כראוי – וויגים, דמוקרטים, אנשי שחרור, ואחרים.
הוא נאם שם את אחד הגדולים בנאומיו בדבר חשיבותה של אחדות הסיעות השונות למפלגה חזקה.
דבריו היוו יסוד למצע המפלגה.
כך נוסדה המפלגה הרפובליקנית באילינוי, כאשר לינקולן הוא מראשיה.
זמן מה אחר כך בחרו הרפובליקנים בג'ון פרימונט כמועמדם לנשיאות, אך לינקולן, שניסה להתמודד על משרת סגנו של פרימונט, לא נבחר, ולמועמד נבחר ויליאם דייטון.
בבחירות נבחר יריבם הדמוקרטי ג'יימס ביוקנן.
מאז 1854 הלך ונתפרסם שמו של לינקולן, והוא נעשה הפוליטיקאי הבכיר באילינוי, ועם התמודדותו למועמדות המפלגה לסגן הנשיאות נתפרסם שמו יותר ויותר.
במערכת הבחירות לסנאט יצא לשורת ויכוחים בסוגיית העבדות עם הסנאטור סטיבן דאגלס שהתמודד מולו, כשזה האחרון תומך בה ולינקולן מתנגד לה.
ויכוחים אלו, שכונו עימותי לינקולן-דאגלס, פרסמו אותו ועשו אותו לפוליטיקאי ידוע ברמה הארצית, כס הנשיאות נעשה עתה בר השגה.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1860
לקראת הבחירות לנשיאות בשנת 1860 הייתה המפלגה הדמוקרטית מפולגת.
נציגי התנועה הרדיקלית בתוך המפלגה שאיימו בבדלנות אילולא תבוצע פשרה בנוגע לעבדות הקימו את "המפלגה הדמוקרטית הדרומית" בראשות ג'ון ברקינרידג', סגן הנשיא תחת ג'יימס ביוקנן.
הדמוקרטים הנותרים, רובם מטעם הצפון, מינו את סטיבן דאגלס למועמד מטעמם לנשיאות.
דאגלס תמך בעבדות אך הציע פשרה כדי להרגיע את הרוחות בין הצפון לדרום.
תחת ברקינרידג' תחילה מונה בנג'מין פיצ'פטריק, סנאטור מאלבמה, למועמד המפלגה הדמוקרטית לסגן הנשיא.
לאחר שפיצ'פטריק סירב לקבל על עצמו את המועמדות הוא הוחלף בהרשל ג'ונסון, לשעבר מושל ג'ורג'יה.
ג'ונסון ודאגלס עמדו בראש "המפלגה הדמוקרטית הצפונית".
מצדה של המפלגה הרפובליקנית היו ארבעה מועמדים מטעם המפלגה לנשיאות.
ויליאם סיוארד, סנאטור מטעם מדינת ניו יורק, סלמון צ'ייס, סנאטור מטעם אוהיו, אדוארד בייטס, לשעבר מייצב מיזורי בבית הנבחרים ולינקולן.
לינקולן ייצג את העמדה המתונה אך הישירה בפנייתה נגד העבדות אשר הקנתה לו את רוב התמיכה האזרחית והביאה אותו להיות המועמד לנשיאות.
לצדו של לינקולן נבחר האניבל המלין, סנאטור מטעם מיין, למועמד לסגן הנשיאות.
במקביל, תומכים לשעבר של המפלגה הוויגית בראשות ג'ון קריטנדן הקימו את "מפלגת האחדות החוקתית" שנועדה לשמור על אחדות לאומית ומינו מטעמם את ג'ון בל, סנאטור מטעם מסצ'וסטס.
במצע הבחירות הרפובליקני, לינקולן הבטיח כי אילולא ינצח לא יבטל לגמרי את מוסד העבדות.
רבים בדרום לא האמינו לדבריו ולהבטחותיו וחששו מה יעשה להם אילולא אכן ינצח לינקולן.
בעשר מתוך חמש עשרה מדינות העבדות אי אפשר היה להצביע עבורו, ובכל הדרום הוא זכה רק בשני מחוזות מתוך 996. הבחירות הללו כללו נאומים נרחבים של מועמדים כלפי קהלים ציבוריים כמו גם תמונות שצולמו בעיתונים של המועמדים לנשיאות בפעם הראשונה בתולדות ארצות הברית.
הבחירות התקיימו ב-6 בנובמבר 1860. במסגרת ההצבעה העממית קיבל לינקולן 1,865,908 קולות אשר היוו 39.8 אחוזים מכלל קולות הבוחרים.
רוב מדינות הצפון היו מאוחדות בהצבעתן בעד לינקולן והמפלגה הרפובליקנית.
אף על פי זאת, יריביו הפוליטיים של לינקולן היו מפולגים בהרבה ופיזרו ביניהם את ההצבעות של מדינות העבדות.
אחוז ההצבעה היה 82.2%, כשלינקולן ניצח במדינות הצפון, וגם בקליפורניה ובאורגון.
דאגלס ניצח במיזורי, וחלק את האלקטורים של ניו ג'רזי עם לינקולן.
בל ניצח בווירג'יניה, בטנסי ובקנטקי, וברקנרידג' זכה בשאר מדינות הדרום.
לינקולן זכה ברוב של 180 אלקטורים ואף על פי שדאגלס היה במקום השני בהתחשב בהצבעה העממית, היה זה ברקינרידג' בעל כמות האלקטורים השנייה בגודלה; 72.
לאחר שניצח לינקולן בבחירות לנשיאות בשנת 1860, הוא היה לנשיא הראשון מטעם המפלגה הרפובליקנית.
ניצחונו התרחש בזכות כוחו בצפון ובמערב המדינה - בעשר מתוך חמש עשרה מדינות העבדות אי אפשר היה להצביע עבורו, ובכל הדרום הוא זכה רק בשני מחוזות מתוך 996.
לאחר שהתברר כי לינקולן ניצח, הבהירו מדינות הדרום שיפרשו מהאיחוד לפני שיכנס לתפקיד.
ב-20 בדצמבר, בתקופה שבין בחירתו של לינקולן לכניסתו לתפקיד, הכריזה קרוליינה הדרומית על פרישתה מארצות הברית.
מיסיסיפי, פלורידה, אלבמה, ג'ורג'יה ולואיזיאנה פרשו בעקבותיה.
ב-1 בפברואר הצטרפה אליהם טקסס.
שש מדינות אימצו חוקה והכריזו שהן מדינה ריבונית: קונפדרציית המדינות של אמריקה.
מדינות הגבול והדרום העליון (דלאוור, מרילנד, וירג'יניה, קרוליינה הצפונית, טנסי, קנטקי, מיזורי וארקנסו) אמנם הזדהו עם הדרום אולם סירבו לפרוש בתחילה.
הנשיא ביוקנן והנשיא הנבחר לינקולן סירבו להכיר בקונפדרציה והכריזו שהפרישה היא בלתי חוקית.
הקונפדרציה בחרה בג'פרסון דייוויס כנשיאה ב-9 בפברואר 1861.
סנאטורים וחברי קונגרס ניסו למצוא נוסחה להסדר.
נעשו ניסיונות פיוס, ואף כונסה ועידת שלום בוושינגטון אליה הגיעו כל מדינות הדרום, אך כל זה לא הביא לכדי תוצאה ממשית.
עוד לפני כניסתו לתפקיד, ניסו מתנקשים לרצוח את לינקולן בבולטימור.
הוא הגיע לוושינגטון בתחפושת, והיה תחת משמר צבאי כבד.
בנאום השבעתו בוושינגטון לפני בניין הקפיטול (הבלתי גמור, כשמנוף גדול נישא מעל כיפתו) ביקש לינקולן להרגיע את חששותיו של הדרום ואמר: "אין לי כל כוונה, ישירה או בלתי ישירה, לפגוע במעמדה של העבדות במדינות בהן היא קיימת.
דומני כי אין לי כל זכות חוקית לכך ואף אין בדעתי לעשות משהו בכיוון זה".
עוד אמר, כי הפרישה של המדינות איננה חוקית, ועם זאת הוא לא ישתמש בכוח בשום מקום נגד שום איש, אלא רק כדי להחזיק ברכוש ובמקומות ששייכים לממשלה לשמור עליהם ולהשתמש בהם, וכן לגביית מיסים.
הוא טען שאסור למדינות הדרום להפוך לאויבות של ארצות הברית.
אולם הדרום לא היה מוכן לבטל את הפרישה.
(ציטוט מורחב יותר של הנאום מובא בסוף הערך).
המורדים תפסו מבצרים ומחסני נשק, הורידו את דגל ארצות הברית מעל בנייני הממשלה, והניפו את דגלי מדינותיהם במקומו.
תוך כדי הרכבת הממשלה הועלתה הצעה להציע משרת שר אחת למנהיג דרומי מוכר כאות לרצון טוב, ועל אף שלינקולן תהה אם יוכל בן דרום שמכבד את עצמו לעשות זאת ולהכתים בכך את מצפונו הוא הסכים לנסות, אולם פניותיו לכמה מועמדים בזה אחר זה לא הועילו.
אנשי הדרום ראו באדוארד בייטס שנתמנה לתפקיד התובע כללי, ובמונטגומרי בלייר שנתמנה לשר הדואר, בוגדים.
השניים האלו היו נציגי נאמני האיחוד במדינות הגבול.
בהוראתו של לינקולן לשגר אספקה לפורט סאמטר שבקרוליינה הדרומית ראו מדינות הדרום איום, והן לא היו יכולות לסבול עוד את פירוש הדבר: המשך נוכחות כוחות הצפון על אדמתן.
מפקד כוחות הדרום במקום הגנרל בורגרד נצטווה לדרוש את כניעת כוחות הצפון שהחזיקו במצודה, ולאחר שלא הסתפקו בתשובתו של מפקד הכוח במקום רב-סרן רוברט אנדרסן, פתחו כוחות הדרום באש על המצודה.
אנדרסן וחייליו ענו באש, אך לא היו יכולים להחזיק מעמד, והם קיבלו את תנאי הכניעה שהציע הדרום.
ב-14 באפריל יצא אנדרסן בראש פלוגה בת 90 איש לעבר הרציף שם עלו על אונייה שהפליגה לניו יורק.
ב-15 באפריל, לינקולן קרא לכל המדינות לשלוח חיילים כדי להילחם במלחמה.
הוא סירב להכיר בפרישת הדרום.
המדינות נאלצו לבחור צדדים: וירג'יניה פרשה והפכה לבירת הקונפדרציה, אף על פי שריצ'מונד הייתה קרובה לאזור האיחוד.
קרוליינה הצפונית, טנסי וארקנסו פרשו גם הן בחודשיים הבאים.
מיזורי ומרילנד עמדו בלחצים ולא פרשו.
ההתקפה על פורט סאמטר הובילה לעוינות מצד הצפון.
המדינות שלחו את חייליהן דרומה בפקודת לינקולן.
ב-19 באפריל, ההמון בבולטימור תקף את חיילי האיחוד באמצע החלפת רכבות, ושרפו גשרים אל הבירה.
הצבא עצר את המנהיגים המקומיים.
לינקולן התיר משפט צבאי במקום כדי לאפשר לצבא להגיע לוושינגטון במהירות.
לאחר קרב פורט סאמטר, הבין לינקולן שעליו להשתלט על המלחמה ולתכנן אסטרטגיה לסיומה.
המשבר היה ראשון מסוגו, ולינקולן נאלץ להשתמש בכוחותיו כנשיא באופן חסר תקדים.
הוא הטיל סגר על כל נמלי הקונפדרציה, החרים רכוש לפני קבלת אישור מהקונגרס, ועצר אלפי תומכי קונפדרציה.
בנוסף, לינקולן נאלץ למנוע ממדינות הגבול שתמכו בעבדות להצטרף לקונפדרציה ולמנוע מכוחות זרים להתערב במלחמה.
המאמץ המלחמתי גזל מלינקולן את כל זמנו.
הוא התאמץ להשיג תמיכה מכל רחבי הקשת הפוליטית, אולם ניסיונות הפשרה שלו פגעו בשני הצדדים.
הדמוקרטים ביקרו את לינקולן על כך שסירב להתפשר בנושא העבדות, והרפובליקנים הרדיקלים טענו שהיה איטי מדי בביטול העבדות.
ב-6 באוגוסט, חתם לינקולן על חוק שאישר שחרור עבדים ששירתו בשורות הקונפדרציה.
החוק אמנם לא השפיע באופן ממשי, אולם סימן את תמיכתו בביטול העבדות.
בסוף אוגוסט הכריז ג'ון פרימונט, בלי להתייעץ עם הממונים עליו, עונש מוות במיזורי.
הוא הכריז שכל אזרח שיישא נשק יסתכן בירייה, ושעבדים של אדם שעזר למרידה ישוחררו.
לינקולן ביטל את ההכרזה של פרימונט, כיוון שהאמין שהייתה פוליטית בעיקרה.
לאחר מכן, המגויסים למען האיחוד ממרילנד, קנטקי ומיזורי התרבו.
לינקולן הותיר את העניינים הדיפלומטיים למזכיר המדינה של ארצות הברית, ויליאם סיוארד.
סיוארד היה קיצוני ביחסו לדרום, ולכן לינקולן נאלץ לעבוד קרוב לצ'ארלס סאמנר, יו"ר ועדת יחסי החוץ של הסנאט.
פרשת טרנט, שהתרחשה בסוף 1861 כאשר ספינת צי ארצות הברית עלתה על ספינת דואר בריטית כדי ללכוד שני דיפלומטים של הקונפדרציה, גרמה למשבר בינלאומי מול בריטניה.
לאור המחאות הבריטיות, לינקולן שחרר את שני הדיפלומטים.
ב-16 בדצמבר נשלח ללינקולן מכתב מידי הנשיא לשעבר מילרד פילמור שהתגורר בבאפלו בניו יורק.
פילמור הציע ללינקולן את שירותו למען האיחוד כדי להביא לסיום "המרד" של הדרום.
במסגרת המכתב הציע פילמור ייעוץ בענייני מנהל ללינקולן ובמהלך המלחמה פיקד על מיליציה מקומית בבאפלו שנועדה להגן על העיר מפני הקונפדרציה.
במהלך המלחמה, בחן לינקולן בדקדקנות את דיווחי הטלגרף שהגיעו אל מחלקת המלחמה, התייעץ עם מושלים, ובחר גנרלים בהתבסס על הצלחתם.
בינואר 1862, לינקולן מינה את אדווין סטנטון לתפקיד מזכיר המלחמה.
סטנטון היה דמוקרט שמרני, תומך בעסקים ובאיחוד, שהפך לרפובליקני רדיקלי.
הוא עבד קרוב מאוד ללינקולן.
בנוגע לאסטרטגיה מלחמתית, לינקולן קבע שני יעדים: הגנה על וושינגטון וניצחון החלטי על הדרום.
העיתונות הצפונית חזתה ניצחונות בתוך תשעים ימים.
לינקולן נפגש עם הקבינט שלו פעמיים בשבוע, ואשתו מרי הכריחה אותו לטייל בכרכרה בטענה שהוא עובד קשה מדי.
לינקולן למד תורות צבאיות מספרים, והתחיל להעריך את הצורך בשליטה בנקודות אסטרטגיות, כמו נהר מיסיסיפי.
החזית המזרחית תחת הגנרלים המוקדמים
לאחר שהאיחוד הובס בקרב בול ראן הראשון, ולאחר שוינפילד סקוט פרש מהצבא, מינה לינקולן את גנרל ג'ורג' מקללן למפקד כוחות הצפון.
מקללן ניצל כמה חודשים כדי לתכנן את מערכת חצי האי.
מטרתו הייתה ללכוד את ריצ'מונד.
הימנעותו של מקללן מלצאת לקרבות, אף על פי שכוחותיו היו גדולים פי כמה וכמה מכוחות הדרום, הכעיסה את לינקולן ואת הקונגרס.
בנוסף, מקללן טען שלא היה צורך בצבא שיגן על וושינגטון.
לינקולן התעקש שחלק מהצבא יישאר וישמור על הבירה.
מקללן, שהעריך יותר מדי את כוחות הקונפדרציה, טען שמהסיבה הזאת מערכת חצי האי נכשלה.
לאחר שניסיונות שכנוע ופקודות מצד הנשיא לא הועילו מספיק פיטר לינקולן את מקללן.
הרפובליקנים הצליחו להביא למינויו של ג'ון פופ לתפקיד הגנרל, והוא תמך בכיבוש ריצ'מונד מהצפון.
אולם ללא תגבורת מצד מקללן, פופ נוצח בקרב בול ראן השני בקיץ, והצבא נאלץ להגן על וושינגטון.
לינקולן נאלץ למנות את מקללן שוב לתפקיד הגנרל.
במהלך המלחמה מת ויליאם, בנו של לינקולן, ממחלת השחפת.
הייתה זו מכה קשה לו ולאשתו (אשר נפלה לדיכאון), והיא השפיעה עליהם עד סוף ימיהם.
נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס רצה להעביר תחמושת וכוח אדם אל הזירה המערבית בשביל למנוע מצבא האיחוד את כיבוש ויקסבורג אך הגנרל רוברט אדוארד לי העריך שכל עוד המלחמה תתארך יקטנו סיכויי ההצלחה של הקונפדרציה.
על כן פעל לי במטרה לאיים ישירות על וושינגטון הבירה כדי להכריח את לינקולן להיכנס למשא ומתן להסדר.
כעבור יומיים, כוחותיו של הגנרל רוברט לי חצו אל מרילנד, וקרב אנטיאטם התחיל.
ניצחונו של האיחוד היה במחיר כבד, ולינקולן הכריז שיתן זכויות אזרח לשחורים בינואר.
הוא חיכה לניצחון צבאי לפני שיכריז על כך, כדי שצעד זה לא ייתפס כצעד נואש.
מקללן התנגד לדרישות הנשיא לרדוף אחרי צבאו של לי, ואחרים גם סירבו להקשיב ללינקולן.
לינקולן פיטר אותם והחליף אותם ברפובליקנים מתונים שתמכו בו.
בין המפוטרים היה מקללן עצמו, שהוחלף בהנהגת ארמיית הפוטומק בידי הגנרל אמברוז ברנסייד.
לי ניצח בקלות בקרב פרדריקסברג בדצמבר אשר היה חלק בתוכניתו של הגנרל אמברוז ברנסייד לנוע לעבר וירג'יניה ופעם נוספת לאיים על ריצ'מונד.
הרפובליקנים הפסידו בבחירות אמצע הקדנציה של 1862 בגלל חוסר יכולתם לסיים את המלחמה, בנוסף לאינפלציה, מיסים גבוהים, שמועות על שחיתות, המשפטים הצבאיים, הגיוס והחשש מפני שחרור העבדים.
ההכרזה על שחרור העבדים השיגה קולות בצפון, אולם איבדה לרפובליקנים קולות רבים בשאר המדינות.
הדמוקרטים, לעומת זאת, הצליחו במדינות רבות.
באביב 1863, סבר לינקולן שהמלחמה קרובה לסיום אם יוכל להשיג רצף ניצחונות.
בשנת 1863 ניצח הצפון בקרב גטיסברג, ניצחון שהיווה נקודת מפנה במלחמה.
לאחר הניצחון, הגיע לינקולן לעיר גטיסברג לחנוך בית הקברות לחללי הקרב, ונשא את נאום גטיסברג.
במיוחד זכור המשפט בו סיים את הנאום: .
נאום זה נלמד בבתי ספר בארצות הברית הן בשל חשיבותו ההיסטורית והערכית, והן בשל ערכו הרטורי.
מורל החיילים בצד האיחוד היה במצב רעוע.
המורל בקרב חיילי האיחוד נחלש בשלב מוקדם בלחימה, עוד קודם למערכת חצי האי כאשר התנפצה האפשרות שהמלחמה תסתיים במהרה.
בתחילת המלחמה האיחוד שילם שכר, ואף העביר שכר נוסף על גיוסם של מתנדבים חדשים, לעיתים קרובות סכום של עד 300 דולר על גיוס.
רבים התגייסו, אספו את כספם ואז ערקו.
בעוד שעריקת חיילים מהאיחוד נמשכה במהלך כל המלחמה, היו תקופות שזינקה במספר, בעיקר בין החורף והאביב של 1863 בעקבות התבוסה ההרסנית של צבא האיחוד בקרב פרדריקסברג ונסיגתו בעקבות קרב צ'נסלרוויל.
עריקות מהאיחוד הוכיחו גם את מידת ההתמודדות של הצפון עם התנועה אנטי-מלחמתית ואת ההשפעה שהייתה לתנועה על מורל החיילים.
מזכיר המלחמה אדווין מק'מסטרס סטנטון קרא להוצאות להורג של עריקים במאמץ להרתיע עריקות עתידיות.
לינקולן נאבק ברעיון שהצבא יורה באדם על עריקתו, ובכל זאת הממשלה נותרה חסרת אונים להעניש את אלה בבית שדגלו בגלוי בעריקה ובנטישת מאמץ המלחמה.
ההתכתבויות בין לינקולן לבין סטנטון מראים כי לינקולן דרש ובדק באופן אישי קבצים רבים של עריקים מורשעים שנידונו למוות.
לינקולן סירב לאפשר עינויי בעריקים מתחת לגיל 18, וברוב המקרים האחרים הוא העניק חנינות לחיילים עריקים שנתפסו.
במהלך מלחמת האזרחים 20,000 אינדיאנים היו מעורבים בצבאות האיחוד והקונפדרציה וזאת בעיקר במטרה להשיג תמיכה מצד הממשלה שלמענה הם נלחמו.
רוב האינדיאנים יושבי השמורות של אוקלהומה צידדו עם הקונפדרציה ולאורך כהונתו של לינקולן היה ממשל האיחוד הפדרלי ביחסים קרים עם רוב קהילות האינדיאנים.
חוק הומסטד וחוק הרכבות לאוקיינוס השקט משנת 1862 סייעו לזרז את בניית מסילת הברזל החוצה יבשתית מהאוקיינוס האטלנטי ועד לשקט, מה שהוביל לאובדן משמעותי של אדמות ומשאבי טבע אשר פגעו בעיקר באינדיאנים מקומיים.
בנוסף, השחיתות המשתוללת במשרד האינדיאנים, (המשרד שקדם ללשכה לענייני אינדיאנים), נמשכה ללא הפסקה לאורך תקופת כהונתו של לינקולן והרבה מעבר לה.
במקרים רבים, סוכנים ממשלתיים שמונו בידי ממשל לינקולן גנבו על הסף משאבים שהיו אמורים להגיע לשבטים.
בינואר 1862 ביקש ויליאם דול, מזכיר הממשל הפדרלי של האיחוד לענייני האינדיאנים, להתחיל בגיוס של אינדיאנים מאזורי השמורות.
היחסים של לינקולן עם האינדיאנים קדמו לתקופת נשיאותו בשנים רבות.
סבו נהרג על ידי אינדיאנים בשנת 1784, מה שהותיר את אביו תומאס לינקולן ללא אב בגיל 6 ותרם לקשיי המשפחה.
לינקולן כאמור התנדב למלחמת ה"נץ שחור" בשנת 1832. בשנות נשיאותו פיתח לינקולן גישה לאינדיאנים שהונהגה משיקולים פוליטיים.
בשנתו הראשונה בנשיאות התעמת לינקולן נגד המאמצים הנמרצים של הקונפדרציה לכרות בריתות עם האינדיאנים מהשמורות באוקלוהומה ומהדרום.
הקונפדרציה אף העניקה ייצוג פדרלי לאומת הצ'רוקי בתמורה לברית אשר נוסדה באוקטובר 1861. עד דצמבר באותה שנה נאלץ לינקולן להודות בקונגרס בכך שיחסי הממשלה עם השבטים האינדיאנים הופרעו קשות עקב מלחמת האזרחים.
בתגובה הציע ללינקולן הסנאטור מקנזס, ג'יימס ליין, להתחיל בגיוס של אינדיאנים לצבא האיחוד.
בשנת 1862 פרצה בדקוטה מלחמה בין האיחוד ושבטי סוּ.
את המאבק באיחוד הנהיגו בעיקר אנשי שבטי מדווקנטון ווהפקוט (תת-שבטים של הסוּ).
מתוך כ-6,500 אנשי דקוטה שחיו על אדמות השמורה של מינסוטה בשנת 1862, ההיסטוריונים חושבים שלא יותר מ-1,000 לחמו בפועל, כולל כאלה שנאלצו להכריח את הקרבות.
לפני שפרץ המאבק, קבוצת בני שבט מדווקנטון הקימו קבוצת ציידים.
עם הזמן הצטרפו אליה אינדיאנים שהתנגדו להתבוללות עם "האומה האמריקאית" ונאסר על חקלאים לבנים מלהצטרף.
המצב הסלים וגרר מאבק בין האינדיאנים והחקלאים הלבנים תושבי המקום.
ב-17 באוגוסט ארבעה אינדיאנים בני שבט הסו נעו על גדות נהר מינסוטה דרומה והרגו חמישה מיישבים לבנים בעיירת אקטון, מערבית למחוז מיקר.
התקרית הובילה לפריצתה של המלחמה.
בתוך הממשל הרדוף על ידי תבוסה צבאית ומתוסכל על ידי מחסור בכוח אדם, חדשות אלו על פריצתה של מלחמה חדשה הובילו לדאגה ממושכת.
ממשל לינקולן בשלב זה שקל ברצינות את האפשרות למזימה של הקונפדרציה בצפון מערב, אף שהנשיא היה זהיר יותר בעניין זה מרוב כפופיו החשדנים.
לינקולן עצמו פנה אל הקונגרס בנושא: "התקבל מידע על כך שבוצעה התקפה מתוזמנת על מתיישבים לבנים בידי יישובים של כל השבטים בין נהר המיסיסיפי והרי הרוקי.
לקחו חודשיים עד שכוחות צבא האיחוד - רובם הופנו מהמערכה נגד הקונפדרציה - הפילו את אחרון המורדים האינדיאנים והביאו לסיומה של המלחמה באוקטובר 1862.
לינקולן הבין שכוח הממשל הפדרלי לביטול העבדות הוגבל בידי החוקה, שלפני 1865, סברה שמדובר בעניין למדינות.
הוא טען שבעזרת מניעת התפשטות העבדות לטריטוריות תיכחד העבדות, וניסה להציע פיצויים למדינות שיאשרו אמנציפציה.
הנשיא דחה כל ניסיון של גנרלים מקומיים לבצע שחרור עבדים.
ב-19 ביוני 1862, העביר הקונגרס חוק שאסר על העבדות.
ביולי, נקבע חוק שאפשר לממשלה לשחרר עבדים של כל אדם שעזר למרד.
לינקולן לא סבר שהיה זה עניינו של הקונגרס להחליט על כך, אולם אישר את החוק.
הוא הרגיש שרק לו יש היכולת לבטל את העבדות, והחליט לבצע זאת.
הוא ניסח טיוטה של ההצהרה, וטען שב-1 בינואר 1863, העבדים ישוחררו.
לינקולן הניח שיש לחסל את בסיס העבדים של הקונפדרציה, אולם אחרים טענו שדבר זה יהווה מכשול לשלום ולאיחוד.
ההצהרה הוגשה ב-22 בספטמבר 1862, ואושרה בינואר, כשהעבדים בעשר המדינות שלא היו תחת שליטת האיחוד שוחררו.
לינקולן הכין את הצבא ואת האומה לשחרור העבדים, והדמוקרטים הציגו את הסכנה ללבנים הצפוניים בשחרורם.
לאחר ששחרור העבדים הפך למטרה צבאית, הצבא התקדם דרומה, ויותר ויותר עבדים שוחררו.
באביב 1863, לינקולן התחיל לגייס חיילים שחורים.
קודם למלחמת האזרחים המוניטין של ארצות הברית בעיני המעצמות האירופאיות לא היה של מעצמה ולכן מבחינה פוליטית רוב המעצמות האירופאיות לא מצאו את מלחמת האזרחים כאירוע בעל חשיבות פוליטית מרכזית.
המצור הימי של האיחוד על הקונפדרציה תחת פיקודו של דייוויד פראגות' מנע מייצוא תוצרת הקונפדרציה מלהגיע לאירופה.
הקונפדרציה הייתה מייצאת הכותנה הגדולה ביותר לאירופה, ועל כן היה על המעצמות האירופאיות לפנות למצרים והאימפריה העות'מאנית כתחליף כלכלי.
ארצות הברית הייתה ביחסים חמים עם האימפריה הרוסית ואלכסנדר השני, קיסר רוסיה היה ידיד קרוב של לינקולן.
למעשה, לינקולן הושפע מרפורמת 1861 שהנהיג הקיסר הרוסי שהובילו לביטול מוסד הצמיתות באימפריה הרוסית.
במהלך מלחמת האזרחים נשלחו אוניות בריטיות תחת חסות ממשלתית במטרה ליצור קשרים דיפלומטיים עם הקונפדרציה.
צי האיחוד מנע מאוניות בריטיות אלו להגיע לחופי הקונפדרציה מה שגרר תקריות צבאיות בין בריטניה לאיחוד ומשבר ביחסי ארצות הברית–הממלכה המאוחדת.
אחד הגורמים הבעייתיים ביותר בנושא מדיניות החוץ במהלך מלחמת האזרחים היה כאשר הקיסרות הצרפתית השנייה, בתמיכת רוב המעצמות האירופאיות, פלשה למקסיקו לאחר שממשלתה של האחרונה סירבה לשלם הלוואות ובכך החלה במלחמה הפרנקו-מקסיקנית.
בפועל, הצרפתים נעצרו מהתקדמותם לנוכח מלחמת גרילה.
הממשל האמריקאי של האיחוד זעם על דריסת הרגל הצרפתית, לינקולן אף שקל להכריז מלחמה על צרפת אילולא ידיו היו קשורות במלחמת האזרחים.
לבסוף החליט לינקולן שלא לצאת בפעולה ישירה נגד צרפת מחשש שזאת האחרונה תתמוך בקונפדרציה.
אף על פי זאת, הדבר לא מנע מממשלו לתמוך במיליציות פרטיות של אזרחים אמריקאים שחצו את הגבול להילחם לצד המקסיקנים נגד הפולשים הצרפתים.
למעשה, נפוליאון השלישי, קיסר הצרפתים, פלש למקסיקו במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית מכיוון שראה זאת כהזדמנות פז שבמהלכה ידיה של ארצות הברית קשורות ואין היא תוכל לאכוף את דוקטרינת מונרו כמשקל נגד לדריסת הרגל האירופאית.
פיקוד צבא האיחוד בידי הגנרל גרנט
במרץ 1864 מינה לינקולן למפקד כוחות הפדרציה את יוליסס ס.
גרנט, לאחר שזה הרשים אותו בהצלחותיו בקרבות שכללו בין היתר את כיבוש העיר ג'קסון בירת מדינת מיסיסיפי, וכיבוש ויקסבורג, שם לקח גרנט 38 אלף שבויים וכמאה תותחים.
לינקולן העריך את גרנט בשל יוזמתו לצאת לקרבות, שלא כקודמיו לפיקוד שנמנעו לצאת לקרבות.
הוא נלחם למרות קשיים רבים עד השמדתו המוחלטת של האויב.
מעלה נוספת ראה הנשיא בגרנט בכך שהכיר בכפיפותו של הצבא לשלטון האזרחי, הכרה זו ראה הנשיא כחיונית למפקד צבאי.
גרנט החל לנסות להתיש את וירג'יניה, ולמרות אבדות כבדות לצבא האיחוד, גם הקונפדרציה ספגה קורבנות רבים.
גרנט איבד כבר שליש מהצבא שלו.
צבאו של גרנט התקדם דרומה, והטיל מצור על פיטרסבורג, וירג'יניה.
לאחר מכן אישר לינקולן לגרנט לפגוע בתשתיות הקונפדרציה כדי להחליש את יכולתה הכלכלית.
הדרום החל בתקיפה על הצפון כדי לאיים על הבירה, והם אף הגיעו למרחק קטן מהבית הלבן לפני שנהדפו.
גרנט המשיך להתיש את כוחותיו של לי, ושיחות שלום החלו.
לינקולן סירב להכיר במדינות הקונפדרציה כשוות אליו- מטרתו הייתה לסיים את הקרבות.
ב-1 באפריל 1865, כוחותיו של גרנט ניצחו באופן סופי את כוחותיו של לי, וממשלת הקונפדרציה נטשה את ריצ'מונד.
כעבור כמה ימים, ביקר לינקולן בעיר.
הלבנים הביטו עליו בזעם, אולם העבדים המשוחררים קיבלו אותו כגיבור.
ב-9 באפריל, לי נכנע בפני גרנט.
לינקולן הושבע לנשיאות בידי נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני אשר היה תומך העבדות מטעם המפלגה הדמוקרטית.
לאורך נשיאותו של לינקולן התנגד טוני למדיניותו במסגרת מלחמת האזרחים ולהרחבת הסמכויות הנשיאותיות בידיו.
אף על פי כן, טוני נשאר נאמן לאיחוד לאורכה של המלחמה והמשיך לכהן בתפקיד נשיא בית המשפט העליון עד למותו בשנת 1864. לאחר פטירתו של טוני מינה לינקולן את סלמון צ'ייס מהמחנה הרדיקלי במפלגה הרפובליקנית לנשיא בית המשפט העליון החדש.
צ'ייס שינה לגמרי את מדיניות בית המשפט העליון והחל לפעול לביטול החקיקה שמנעה זכויות אזרח מאפרו-אמריקאים.
אחת מההחלטות המוקדמות שלו הייתה לאפשר למשפטנים אפרו-אמריקאים להופיע בפני בית המשפט העליון.
צ'ייס היה נשיא בית המשפט העליון הראשון מטעם המפלגה הרפובליקנית.
במהלך נשיאותו מינה לינקולן את נוח סוויין, סמואל מילר, דייוויד דייוויס וסטיבן פילד לשופטים בבית המשפט העליון.
הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1864
בעת המלחמה, נאלץ לינקולן לנסות להיבחר שוב.
לינקולן שלט במפלגה הרפובליקנית, והחליט לצרף דמוקרטים שתמכו במלחמה, כאנדרו ג'ונסון, אליה.
הוא השיג תמיכה במדיניותו ומנע ניסיון של הרפובליקנים הרדיקלים להדיחו.
המפלגה בחרה בג'ונסון כסגנו של לינקולן, והמפלגה קראה לעצמה "מפלגת האיחוד הלאומי".
המצע של המפלגה קרא להמשך המלחמה עד לכניעת הקונפדרציה בכניעה ללא תנאי, תיקון חוקתי לביטול העבדות, תמיכה ממשלתית בחיילי האיחוד שנפצעו במלחמה, המשך קידום דוקטרינת מונרו למניעת דריסת רגל אירופאית ביבשות אמריקה, טיפוח של הגירה לארצות הברית ובניית תשתיות ובהם מסילת רכבת בין-יבשתית מהאוקיינוס האטלנטי ועד לאוקיינוס השקט.
במטרה להדגיש את האחדות הלאומית, אנדרו ג'ונסון מונה למועמד לסגן הנשיא תחת לינקולן.
במהלך הקרבות הקשים של גרנט, רבים פקפקו ביכולתו של לינקולן לנצח בבחירות, מכיוון שאזרחים רבים באיחוד מאסו במלחמה הממושכת.
אף על פי שהצפון היה בסדרת ניצחונות צבאיים באותה העת, הנהגת הקונפדרציה סירבה להעלות על הפרק אפשרות של כניעה ולכן עלתה הטענה האזרחית בצפון כי המלחמה הופכת להקזת דמים אין-סופית.
הוא עצמו נשבע שינצח את הקונפדרציה לפני שיעזוב את הבית הלבן.
קולות מתוך המפלגה הרפובליקנית, כגון הוראס גרילי וסלמון צ'ייס התפרקו מתוך המפלגה והקימו את "המפלגה הרדיקלית של הדמוקרטיה" שנקטה בקו חריף נגד הקונפדרציה והתנגדו לשיקום של הדרום בסיומה של המלחמה.
חברי המפלגה החדשה כונו "רפובליקנית רדיקלים".
הרדיקלים מינו את ג'ון פרימונט למועמד הנשיאות מטעמם ואת הגנרל ג'ון קוקרן (אנ') למועמד סגן הנשיאות.
תנועת "הרפובליקנים הרדיקלים" נוסדה בתגובה ל"מפלגת האיחוד הלאומי" אך במהלך הבחירות ג'ון פרימונט העניק תמיכה פוליטית ללינקולן מחשש שהקרע בתוך הרפובליקנים יוביל לניצחון הדמוקרטים.
המצע הדמוקרטי, שתמך בסיום המלחמה וראה בה כישלון, לא קסם למועמד המפלגה, ג'ורג' מקללן.
לצד מקללן תומך המלחמה מונה ג'ורג' פנדלטון מתנגד המלחמה למועמד לסגן הנשיאות.
המטרה במינוי תומך ומתנגד למלחמה נועדה כדי למנוע קרע בתוך שורות המפלגה הדמוקרטית.
לינקולן סיפק לגרנט עוד חיילים והתמיכה בגרנט גברה.
לאחר שאטלנטה נפלה לידי כוחות האיחוד בפיקודו של ויליאם שרמן, התמיכה במלחמה גברה.
דמוקרטים רבים תמכו בלינקולן, וגם רוב החיילים תמכו בו.
כשהתבררו התוצאות כמה ימים לאחר 8 בנובמבר, נתברר כי לינקולן קיבל את מרב הקולות – שני מיליון ו-200 אלף.
ב-4 במרץ 1865 הושבע לינקולן לנשיאות בשנית.
את נאומו הוא פתח במילים אלו: "בני ארצי!