tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנהר, באורך 40.4 קילומטרים, כולו בתוך מחוז דל נורטה, מנקז כ-1,860 קילומטרים רבועים וזורם דרך היער הלאומי הנהר רוג – סיסקיו, היער הלאומי שישה נהרות, ו.
הנהר סמית נוצר על ידי מפגש בין היובל האמצעי של הנהר סמית (Middle Fork Smith River) והיובל הצפוני של הנהר סמית (North Fork Smith River), ליד היישוב .
המוצא של היובל האמצעי של הנהר סמית, באורך 44.7 קילומטרים, הוא במחוז דל נורטה, כ-100 קילומטרים צפונית-מזרחית לקרסנט סיטי, וזורם מערבה.
המוצא של היובל הצפוני של הנהר סמית, באורך 45.2 קילומטרים באורגון במדרון הצפון-מזרחי של .
היובל הדרומי של הנהר סמית (South Fork Smith River) נשפך לנהר סמית ליד היישוב .
מוצאו של היובל הדרומי, באורך 69.7 קילומטרים בקצה המזרחי של , כ-48 קילומטרים מזרח-צפון-מזרח לקרסנט סיטי, והוא זורם לדרום-מערב ולאחר מכן לצפון-מערב.
מהמפגש עם היובל הדרומי, הנהר סמית זורם בדרך כלל לצפון-מערב, ונשפך לאוקיינוס השקט סמוך ליישוב , כ-16 קילומטרים צפונית לקרסנט סיטי.
שפך נהר סמית מוכר להגנה על ידי מדיניות המפרץ ושפכי הנהרות של קליפורניה.
שטחו של אגן הניקוז של הנהר הוא 1,860 קילומטרים רבועים.
הוא מנקז אזור טרשי של מערב הרי קלאמת וצפון רכסי החוף של קליפורניה, ממערב להרי סיסקיו, ממש דרומית לגבול אורגון, ומצפון לקו פרשת המים של הנהר קלאמת.
לפי ספיקה ממוצעת, הסמית הוא מערכת הנהרות הגדולה ביותר בקליפורניה שזורמת בחופשיות לאורך כל מסלולה.
הספיקה השנתית המשתנה ביותר היא כ-106.1 מטרים מעוקבים בשנייה, עם שיא חודשי ממוצע של 238.8 מטרים מעוקבים בשנייה בינואר, ושפל ממוצע של 9.5 מטרים מעוקבים בשנייה בספטמבר.
הספיקה הגבוהה ביותר בכל הזמנים הייתה 6,500 מטרים מעוקבים בשנייה ב-22 בדצמבר 1964 במהלך שיטפון חג המולד של 1964.
הנהר נקרא על שמו של חוקר הארצות ג'דדיה סמית.
העובדה שאין אף סכר על הנהר לכל אורכו הופך אותו ליוקרתי במיוחד בקרב תומכי שימור הסביבה והוא נחשב לאחד מגולות הכותרת של תוכנית המערכת הלאומית של נהרות פראיים ונופיים.
גשר הנהר סמית משנת 1929, הידוע גם בשם גשר היוצ'י (Hiouchi Bridge), היה דוגמה נדירה של גשר שלוחות ומסבכים של כביש מהיר בתוך קליפורניה, עד שנהרס ב-1989. של ארצות הברית חצה את הנהר סמית על גבי גשר כביש זה שהיה דו-נתיבי.
רכיבי הפלדה המבניים יוצרו על ידי חברת Virginia Bridge & Iron Co ברואנוק, ונשלחו דרך תעלת פנמה לסן פרנסיסקו, ולאחר מכן הוטענו מחדש על ספינת חוף קטנה יותר ונשלחו לקרסנט סיטי.
החלק המרכזי התלוי היה מסוג מסבך פרקר (Parker truss).
עיצובו הושפע מ (בקצה של מפרץ סן פרנסיסקו) הראשון, שתוכנן על ידי דייוויד ב.
מחקרים להחלפת גשר נהר סמית החלו בשנת 1987. כביש מדינתי 199 מספק קישור בין כביש 101 בקרסנט סיטי בצפון חוף קליפורניה, לבין הכביש הבין-מדינתי 5 בפנים הארץ בגרנטס פאס (Grants Pass) באורגון.
ההצעה להחליף את הגשר התבססה על מצבו המבני המיושן מבחינה תפקודית.
בגלל האחוז הגבוה של תנועת משאיות כבדות בנתיב, לגשר נגרם נזק מעומסים גבוהים לאורך השנים, מה שגרם לחשש שהגשר עלול להתמוטט.
מאחר שנקבע כמותאם להכללה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, הוא נדרש להיות מתועד לפי התקנים של תיעוד הנדסי היסטורי אמריקאי (Historic American Engineering Record−HAER) לפני פירוקו ב-1989.
סמכותנות של הימין היא מונח בפסיכולוגיה המתאר טיפוס אישיות של אדם הכפוף מאוד לדמויות הסמכות שלו, פועל באגרסיביות בשם הדמויות האמורות, ושמרן במחשבה והתנהגות.
המונח נטבע לראשונה על ידי הפסיכולוג בוב אלטמאייר בשנת 1981. השכיחות של טיפוס אישיות זה באוכלוסייה משתנה מתרבות לתרבות.
מחקרים מלמדים כי לחינוך והשכלה תפקיד מכריע בהתפתחותה של האישיות.
תאודור אדורנו היה הראשון שהציע את קיומה של אישיות סמכותנית כחלק מניסיון להסביר את עליית הפשיזם והשואה, אך התאוריה שלו ספגה ביקורת משום שהתבססה על פסאודו-מדע.
אלטמאייר בכל זאת הרגיש שאדורנו עלה על משהו, ולכן פיתח תאוריה קפדנית יותר מבחינה מדעית, תוך שכלול הרעיונות המוקדמים של אדורנו.
שאלון הסמכותנות הימנית של אלטמאייר פותח במשך שנים, והוא מהווה מדד חד-ממדי של 30 פריטים שמקובצים לשלושה אשכולות:
ציות סמכותני – רמה גבוהה של ציות לסמכויות הנתפסות כממוסדות ולגיטימיות בחברה.
תוקפנות סמכותנית – תוקפנות כללית, המכוונת כלפי אנשים שונים, הנתפסת כראויה לעונש על ידי הסמכויות הממוסדות.
שמרנות – רמה גבוהה של דבקות במוסכמות החברתיות הזוכות לאישור של החברה ומוסדותיה.
אלטמאייר (1988) לא דן בשאלה אם סמכותנות היא תכונה המאפיינת גם את אנשי השמאל, אלא התיימר למדוד באמצעות הסולם שפיתח רק את הסמכותנות של הימין.
הוא תיאר כמה ניסויים שעשה בעזרת טכניקת העימות הערכי של רוקיץ' (1973).
הניסויים הללו הראו שאנשים המחזיקים בדעות קדומות מעניקים משקל נמוך ביותר לערך השוויון.
מאוחר יותר שינה אלטמאייר את דעתו, וטען בספרו בשנת 1996 כי קיימת גם סמכותנות של השמאל.
סולם RWA הועמד במבחנים אמפיריים רבים ושונים בידי אלטמאייר עצמו בקנדה ובידי חוקרים אחרים בארצות הברית, אוסטרליה, בדרום אפריקה, ובגרמניה המערבית.
במחקר שבוצע בישראל נמצא השאלון כבעל תוקף בקרב שני עמים: החברה היהודית והחברה הפלסטינית המוסלמית בשטחים המוחזקים בידי ישראל משנת 1967.
ריי (1985) שהוא ממתנגדיה החריפים ביותר של האישיות הסמכותנית, ביקר את התאוריה של אלטמאייר בטוענו שאין היא כלל מדד לסמכותנות, אלא מדד נוסף של שמרנות.
סמל אג'ריה הוא סמלה של רפובליקה אוטונומית בדרום-מערב גאורגיה.
הוא מורכב ממגן המחולק לשניים על ידי קו גלי.
במרכז מגן אדום קטן יותר ובו סמלה של גאורגיה ללא הכתר, הנושא הוא פרש כסף (גאורגיוס הקדוש) עם הילה מוזהבת רכוב על סוס כסוף מכה בדרקון כסוף בעזרת חנית מוזהבת.
בחלק העליון של המגן הראשי מבצר מוזהב על רקע ירוק ובחלק התחתון יש שלוש מטבעות זהב על רקע כחול.
הסמל הנוכחי מבוסס על הסמל של מחוז בתומי משנת 1881 של מגן חצוי בגלי ארגמן וכסף עם שלושה מטבעות זהב ביזנטיים.
את הסמל הקודם אישרה המועצה העליונה של הרפובליקה האוטונומית של אג'ריה ב-26 ביוני 2000. הסמל מורכב מעיגול כחול ובו עיט בעל כנפיים פרושות, שביניהם, בחלק העליון של המעגל, שבעה כוכבי זהב.
על הטבעת הכחולה החיצונית למעלה מופיע כיתוב באותיות זהב בגיאורגית "הרפובליקה האוטונומית האג'רית של גאורגיה", בחלקן התחתון של הסמל יש שני ענפי זית זהובים.
העיט הוא סמל לחופש, שכל, כוח ודריכות מתמדת.
שומר אמין של המדינה, מתבונן בגאווה אל המרחב חסר הגבולות במבט בטוח וחד, עם כנפיים אדירות פרושות – סמל לנצח ולידה מחדש אוניברסלית – הוא אוחז בשמש נותנת החיים, וענפי הזית הם סמל לשלום.
בשנת 2008 אומץ הסמל הנוכחי על ידי המועצה העליונה של אג'ריה.
השימוש בו מוסדר על ידי חוקת אג'ריה והחוק המיוחד של הרפובליקה.
'אקדח סמית' אנד וסון מודל 1 (Smith & Wesson Model 1) היה האקדח הראשון של חברת סמית' אנד וסון, הוצג לראשונה בשנת 1857 ל-1882. זה היה האקדח הראשון שהשתמש בתחמושת רימפייר במקום אבק שרפה שהוכנס בנפרד לקנה ולאחריו כדור מוסקט.
מודל 1 הוא אקדח תופי קטן ממדים וקל משקל, עם קנה באורך של כ-3.25 אינץ' בקליבר 0.22 אינץ' וכדורים מסוג 0.22 קצר מלאים באבק שריפה שחור.
האקדח היה בעל תוף עם שבעה כדורים, והיה קל לנשיאה ולהסתרה, תכונות אלו הביאו לפופולריות מיידית והאקדח שימש בדרך כלל לצורכי הגנה עצמית בשוק האזרחי.
במקביל לתפוגת הפטנט של סמואל קולט על אקדח התופי בשנת 1856, חברו שני יזמים הוראס סמית' ודניאל וסון פיתחו אב טיפוס של אקדח תופי המשתמש בכדורים אחודים בהם התרמיל עשוי מתכת ויוצר כיחידה אחת עם הקליע.
על מנת להשלים את הפיתוח הם יצרו קשר עם עובד לשעבר של חברת קולט בשם רולין וויט שרשם פטנט על צילינדר שהקדחים היו חרוטים לכל אורכו, רכיב הדרוש להמצאה חדשה זו, שני השותפים פנו לווייט כדי לייצר שילוב חדש של אקדח ותחמושת.
במקום להפוך את ווייט לשותף בחברה שלהם, סמית' ווסון שילמו לו תמלוגים של $0.25 על כל אקדח "דגם 1" שהם יצרו.
אקדח הסמית' אנד וסון מודל 1 היה מבוקש עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, כאשר חיילים מכל הדרגות משני הצדדים של הסכסוך ביצעו רכישות פרטיות של האקדח להגנה עצמית, עד כדי כך שההזמנות עבור האקדח דגם 1 עלו על יכולת הייצור של המפעל.
סמית' אנד וסון נאלצו להתרחב למתקן חדש והחלו להתנסות ב-1860 בעיצוב תחמושת חדשה יעילה יותר.
הפופולריות הזו הובילה למספר רב של חיקויים והפרות פטנטים על ידי יצרני נשק אחרים.
במקרים מסוימים, סמית' אנד ווסון קנו בחזרה את האקדחים מיצרנים אחרים ומכרו אותם חזרה עם סימונים חדשים.
אקדחים אלה מסומנים "APRIL 3 1855" כתאריך פטנט.
בספרו תנאים קשים מספר מארק טוויין על השימוש באקדח :
האקדח על שלל הגרסאות השונות שלו היו פופולריים מכיוון שהם היו קטנים.
ונועדו מתחילה לשימוש על ידי הבעלים של חנויות, תושבים של ערים שרצו לשאת נשק קטן כדי להגן על עצמם בערי התקופה.
שתי הגרסאות הראשונות של הדגם 1 היו מאוד דומות.
היו להם קתות מרובעות, מסגרת פליז, צילינדר לא מחורר ומנגנון טעינה על ידי "שבירת המסגרת" המשמעות היא שכדי לטעון או לפרוק, היה המשתמש צריך ללחוץ על תופסן בתחתית המסגרת מול הצילינדר ולסובב את הקנה 180 מעלות כלפי מעלה.
לאחר מכן, היה צורך להסיר את הצילינדר על מנת לטעון בו את הכדורים או לפרוק אותו.
זה התהליך מייגע ואיטי ביחס לאקדחי תופי מאוחרים אבל זה עדיין היה מהיר יותר מאשר לעשות את אותו הדבר עם אקדח הדורש טעינת אבק שריפה דרך הקנה ולאחר מכן הכנסת הקליע או אקדח טעינת לוע עם ירייה אחת.
מוט החליצה המחודד שרוכב מתחת לקנה, שימש לדחוף החוצה את התרמיל הריק והיה צורך להפעיל אותו 7 פעמים כדי לפנות את הצילינדר, תרמיל אחרי תרמיל.
לאקדח סמית אנד וסון מודל 1 היו שלוש גרסאות עיקריות, כאשר כל דגם שלאחר מכן מיישם שינויים טכניים משמעותיים.
הדגם הראשון היה סדרת הייצור העיקרית הראשונה (והפחות נפוצה), עם כ-12,000 יחידות שיוצרו על פני תקופה של שלוש שנים.
התכונות שמבדילות את הדגם הראשון על שלל הווריאציות שלו הן ידית האחיזה המתרחבת בעם פינות מרובעות, לוחית הצד הקטנה העגולה, הפרופיל העגול של המסגרת בין גב הצילינדר לידית אחיזה והמבנה של הפטיש.
ישנן שש וריאציות ידועות לדגם הראשון שעיקרן שינויים במגן הרתיעה תפס הקנה - שני הסוגים הראשונים השתמשו בתפס קפיץ שטוח בעוד שסוגים מאוחרים מאוחרות יותר השתמשו בתפס שהוחזק על ידי נעילת ביונט.
הדגם השני של האקדח היה בעל מספר כמה הבדלים בולטים.
לוחית הצד הייתה גדולה יותר מהדגם הראשון.
פרופיל המסגרת שטוח יותר, ככל הנראה על מנת לפשט את הייצור והפטיש הוא מקשה אחת.
ישנן מספר וריאציות של האקדחים מהדגם השני כוללים את צורת לוחית הצד, עיצוב קפיץ ההדק שהשתנה בין קפיץ שטוח, קפיץ בצורת V או קפיץ סליל.
הדגם השלישי היה שינוי מהותי לדגם 1, עם תוף מחורץ, קנה עגול וידית אחיזה מעוגלת בסגנון "ראש ציפור".
הגימורים כללו ציפוי ניקל מלא, פלדה כחולה מלאה ושילוב של ניקל/כחול, והיו שני אורכי קנה שהציע המפעל.
הגרסאות כוללות את עיצוב הרצועה העליונה ה"מרובעת" וה"משולשת" שהשתנה סביב המספר הסידורי 9,500. האקדחים מהדגם השלישי יוצרו מ-1868 עד 1882.
אקדח סמית' אנד וסון דגם 3 הוא אקדח פעולה בודדת, בעל מנגנון שבירה עליון שיוצר על ידי חברת סמית' אנד וסון החל משנת 1870 עד 1915, ולאחרונה הוצע שוב לקהל אספנים כרפרודוקציה מודרנית על ידי חברת סמית' אנד וסון.
העיצוב השפיע על תכנון וייצור אקדח הסמית' אנד וסון.38 Single Action הקטן יותר, והמכונה רטרואקטיבית דגם 2.
האקדח עמד תמיד בצל של אקדח הקולט סינגל אקשן ארמי אך היה אקדח שהביא מספר חידושים ששינו מהותית את השימוש באקדחי תופי והפכו לסטנדרט המקובל עד היום.
השינויים כללו מערכת טעינה וחילוץ מהירים של התחמושת, תחמושת אחודה עם תרמילי מתכת, כל אלו אפשרו תפעול מהיר יעיל ואמין של האקדח.
אחת מתופעות הלוואי של ארבע שנות הקרבות במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הייתה ביקוש גדל והולך לכלי נשק ובמיוחד לאקדחים, ביקוש זה הביא למקצה שיפורים שסימן את התקדמות הטכנולוגית הגדולה ביותר בכלי ירייה מזה 200 שנה.
שניים מהחלוצים בתחום זה היו הוראס סמית' ודניאל וסון, הם קנו את זכויות הפטנטים של יצרן הנשק רולין ווייט, והחזיקו בזכויות בלעדיות בארצות הברית לייצור אקדחי תופי המשתמשים בתחמושת מודרנית עם תופים בעלי קדח מקצה-לקצה דבר המאפשר לטעון את הכדור מאחור.
המנגנון של אקדח סמית' אנד וסון דגם 3 היה ייחודי בכך שהקנה והחולץ שלו היו נעו על גבי ציר כלפי מטה בחלק הקדמי התחתון של המסגרת, כאשר בריח הקנה מתחבר לחלק האחורי העליון של המסגרת.
סמית' אנד וסון דגם 3 הציג חידוש משמעותי נוסף של חולץ לתרמילים הריקים בצורת כוכב בחלק האחורי של הצילינדר שפלט את כל ששת התרמילים הריקים בבת אחת כאשר היורה פתח את האקדח.
הגימור הסטנדרטי היה כחול עם קת עץ.
זמין גם היה ציפוי ניקל, כסף או זהב, חריטה ובמקרים מיוחדים הוצאו קת שנהב רגיל או מגולף.
לפני סיום ייצור האקדח בשנת 1874, סמית' אנד וסון יצרו כ-54,000 אקדחים מדגם 3, כאשר כ-20,000 מהם יצאו לשוק הרוסי.
העלות הסיטונאית שלהם הייתה כ-14 דולר, המחיר הקמעונאי בדרך כלל 17–18 דולר.
בתחילת 1873 הציעו סמית' אנד וסון קת מתקפלת עץ שאיפשרה ירי מהכתף ידוע כי ויליאם פרדריק "באפלו ביל" קודי הזמין אחד.
סמית' אנד וסון ייצרו מספר רב של אקדחים מדגם 3, בשלושה דגמים נפרדים, עבור האימפריה הרוסית בהזמנה מיוחדת.
הדגם הרוסי הראשון ששונה כאשר מפקח הנשק הרוסי דרש מספר שיפורים בעיצוב, שהביא לייצור הדגם השני הרוסי, כאשר עדכון אחרון לעיצוב הרוסי היה ידוע בשם הדגם הרוסי השלישי.
הדגם המעוטר ביותר של ה סמית' אנד וסון דגם 3 היה כנראה האקדח החרוט בקפידה שנארז בארגז עץ מיוחד בשווי של 400 דולר שהמפעל העניק לדוכס הגדול אלכסיס מרוסיה כאשר יצא לציד התאו המפורסמים שלו בנברסקה וקולורדו עם קסטר ובאפלו ביל.
ב-18 במאי 1872, קפטן בחיל הפרשים רוברט ה.
יאנג כתב למפעל: "השתמשתי בקליבר.44 של דגם חדש עם קנה בגודל 8 אינץ'.
...[אבל] על האוכף הקנה מעט ארוך, שכן נרתיק החגורה פוגע בגב הסוס ובאוכף כאשר אדם רכוב ....אני רוצה רק אקדח לשימוש לטווחים קצרים מאוד, לא יותר מ-10יארד.
במכתב אחר, הוא הוסיף, : "אף תלבושת של צייד באפלו לא נחשבת שלמה עד שיש לו רובה שארפס ושני סמית' אנד וסון.
לכל הנואשים הידועים לשמצה יש את ה[אקדח] שלך.
להוריקן ביל הידוע לשמצה יש זוג אקדחים שלך.
הוא הורג מדי שנה 25 עד 30 אינדיאנים".
בשנת 1875 העניק צבא ארצות הברית לסמית' אנד וסון חוזה לצייד את הצבא באקדחים מדגם 3 המשלבים את שיפורי העיצוב של מייג'ור ג'ורג' וו.
שופילד בתנאי שהם יסבו את האקדחים לתחמושת 45 Colt שהייתה כבר בשימוש על ידי הצבא האמריקאי.
אקדחי שופילד רבים נרכשו כעודפים על ידי המפיצים, הקנים קוצרו ל-5 אינץ' ועברו ליטוש מחדש בניקל.
לאחר מלחמת ארצות הברית-ספרד צבא ארצות הברית מכר את כל אקדחי השופילד העודפים שלהם, ששופצו על ידי סיטונאים.
מהרוכשים הבולטים ביותר של אקדחי דגם 3 שופילד המחודשים הללו הייתה חברת ולס פרגו אשר רכשה את האקדחים לשימוש סוכני החברה גם במקרה זה קוצרו הקנים לאורך של 5 אינץ' על מנת שניתן יהיה להסתיר אותם טוב יותר.
אקדחים אלו סומנו באותיות WF או שם המלא של החברה.
האקדחים של וולס פארגו שופילד הפכו פופולריים בקרב אספנים משנות השבעים ואילך, עד שסימוני וולס פארגו הייחודיים "זויפו" או "זייפו" על ידי מוכרים ובשלב מסוים היו קיימים יותר אקדחי שופילד "מזויפים" עם סימני וולס פארגו מאשר מקוריים.
לדגם הראשון של שופילד היה תפס למסגרת ה"נשברת" בצורה מחודדת בחלק העליון ויש לו עיגול סביב ראש הבורג בחלק התחתון.
לתפס הדגם השני יש עיגול מוגבה גדול בחלק העליון.
אחד מהתיקונים והשיפורים של מייג'ור שופילד לאקדחים הקודמים מדגם 3 כללו הרכבה של תפס הקנה הקפיצי כך שישב על המסגרת, בניגוד לדגם 3 הסטנדרטי, שבו התפס מותקן על הקנה בדרך שמנעה שחיקה מוגברת של החלק שעמד בעומסים משמעותיים בעת השימוש.
השיפור של שופילד דרש רכיבים מטופלים בחום וניתנים להחלפה בחלקי האקדח הרגישים לבלאי מואץ של התפס והנעילה אליה הוא השתלב.
סמית' וסון מספר 3 "מודל חדש"
הייצור של הדגם הרוסי והדגם בצבאי של סמית' אנד וסון דגם 3 הסתיים ב-1874, אבל הוא חנך שורה ארוכה של אקדחים במידות גדולות.
בשנת 1880, משטרת דרום אוסטרליה נכנסה לתהליך של מודרניזציה של כלי הנשק שבשימוש המשטרה ולאחר שקניינים ראו את האקדח בתערוכה במלבורן, בוצעה הזמנה דרך סוכן של סמית' אנד וסון בניו יורק שלל-250 אקדחים עם קנים של 7 אינץ' האקדח והקתות סומנו בסימן ממשלתי ונקראו אקדחים-קרבינים.
הם הונפקו למשטרה רכובה, הן משטרת דרום אוסטרליה והן משטרת אוסטרליה המערבית ביצעו רכישות קטנות נוספות במהלך השנים 1886–1888, חלק מאקדחים אלו נמכרו כעודפים ב-1953 לתאגיד הנשק המערבי של לוס אנג'לס.
האקדח דגם 3 זכה לדרישה משמעותית מצד לקוחות רבים ברחבי העולם והועתק במדינות רבות.
ייצור מורשה עבור ההזמנה הרוסית בוצע תחילה על ידי Ludwig Loewe & Company מגרמניה, ומאז 1886, על ידי ארסנל טולה ברוסיה, ואילו עותקים מזויפים נעשו בספרד, מקסיקו ובלגיה.
עותקים נמצאו גם בטורקיה ובפקיסטן, שנעשו על ידי יצרנים מקומיים.
רפרודוקציות מודרניות של אקדח דגם 3 נעשות על ידי מספר חברות, כולל סמית' אנד וסון עצמם, כמו גם יצרניות הנשק האיטלקיות אוברטי וארמי סן מרקו.
סמית' אנד וסון ייצרה רפרודוקציה מודרנית של אקדחי דגם 3 המקוריים משנת 2000 עד 2003. למרות היותה רפרודוקציה של האקדח המקורי, קיימים הבדלים משמעותיים בין הגרסה המודרנית למקור.
דגם הרפליקה המודרני של הסמית' אנד וסון דגם 3 הוא בעל נוקר המורכב על המסגרת ולא על הפטיש, בנוסף לכך האקדח המודרני כולל התקן בטיחות מודרני - עם מוט העברה המשמש כסוג של נצרת ביטחון, כדי למנוע ירי מקרי במקרה של נפילת הנשק מידי המשתמש.
התקן זה חוסם את תנועת הפטיש, על מנת למנוע ירי מקרי בעת הפעלת האקדח.
תוף כבד יותר הותקן במסגרת החזקה יותר.
סמית' וילדמן ברוקהארט היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, אשר נבחר פעמיים לייצג את איווה כחבר הסנאט של ארצות הברית.
הוא נחשב ל"מורד" בתוך המפלגה הרפובליקנית.
הביקורת שלו על ממשלי הרדינג וקולידג' ועל האינטרסים העסקיים הרחיקו ממנו אחרים בסיעה הרפובליקנית, והובילו להדחתו מהסנאט בעקבות ערעור על הבחירות.
היעדרותו של ברוקהארט מהסנאט הייתה קצרה, שכן הוא ניצל את ההזדמנות הראשונה לחזור על ידי התמודדות בבחירות כנגד הסנאטור הרפובליקני הוותיק במדינה.
הוא גם תמך באופן נלהב בחוק היובש ואכיפתו, ולכן ככל שהתמיכה הציבורית ביובש דעכה – כך דעכה גם הקריירה הפוליטית שלו.
ברוקהארט נולד ב-2 בפברואר 1869 בבקתה בחווה במחוז סקוטלנד, מיזורי, והיה בנם של אברם וסינתיה וילדמן ברוקהארט.
הוא התחנך בבתי ספר כפריים, בתחילה למד בבית הספר התיכון בלומפילד, ולאחר מכן למד בבית הספר הציבורי של סאות'רן איווה, שניהם בבלומפילד, איווה, שם השלים את לימודיו ב-1889 עם דגש על קורסים מדעיים.
במשך חמש שנים, לימד בבתי ספר כפריים ובתיכון בזמן שלמד משפטים במשרדים בבלומפילד ובקיוסוקואה, איווה.
ב-1892 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע בוושינגטון, איווה.
ארבע שנים מאוחר יותר, אחיו, ג'.
הוא כיהן במשך שש שנים כתובע המחוזי של מחוז וושינגטון.
נולדו להם ארבעה בנים ושתי בנות: צ'ארלס אדוארד ברוקהארט, ג'ון רוברטס ברוקהארט, סמואל קולר ברוקהארט, סמית' וו.
ברוקהארט הבן, פלורנס הרן ברוקהארט יונט, ואדית א.
הוא שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד ומלחמת העולם הראשונה שבה הגיע לדרגת לוטננט קולונל.
הוא נודע ביכולותיו המצוינות בירי ברובה.
בין השנים 1921–1925 כיהן כנשיא איגוד הרובאים הלאומי (NRA).
בתחילת 1920 הכריז ברוקהארט על התמודדותו על המועמדות הרפובליקנית לסנאט, במקומו של הסנאטור הרפובליקני אלברט קאמינס, שכיהן בתפקיד מאז 1908. קאמינס היה אמנם סנאטור פרוגרסיבי, אך השתייך לדור קודם ולא נתן אמון הן באינטרסים עסקיים והן באיגודי עובדים.
ברוקהארט ביסס את מסע הבחירות שלו על ביקורת חריפה על חוק הרגולציה על מסילות הברזל, חוק אש–קאמינס, שקאמינס היה שותף לניסוחו, וטען כי החוק אינו עושה די כדי לנתק את השליטה במסילות הברזל מידי וול סטריט.
ברוקהארט ניסה למשוך עובדים פשוטים ממעמד הפועלים להירשם כרפובליקנים כדי שיוכלו להצביע עבורו בפריימריז, מה שגרם לקאמינס לקשר אותו לתנועות עובדים רדיקליות כמו "הסוציאליסטים, האדומים ואיגוד פועלי התעשייה של העולם".
קאמינס נאלץ להיעדר בשל מחלה בשבועות שלפני הפריימריז, אך הצליח להביס את ברוקהארט.
בניסיון השני שלו נבחר ברוקהארט לסנאט ב־1922. הבחירות התקיימו באופן מיוחד לאחר התפטרותו של הסנאטור מטעם איווה ויליאם קניון שקיבל מינוי לשופט פדרלי.
לאחר שזכה ביותר מ־41 אחוזים מהקולות בפריימריז רפובליקניים מרובי־מועמדים, זכה לתמיכת המפלגה הרפובליקנית הארצית והביס את קלייד הרינג, לימים מושל איווה וסנאטור.
ברוקהארט התפרסם במהרה בעיתונות הארצית בשל סירובו להתלבש כראוי לסנאטור.
במאמר בגיליון הבכורה של מגזין Time מ־3 במרץ 1923 צוטט אומר:
שנתיים מאוחר יותר, בבחירות של 1924, ניסה לראשונה להיבחר לכהונה מלאה.
כמועמד המפלגה הרפובליקנית, נראה כי הביס את המועמד הדמוקרטי דניאל סטק בפער קטן מאוד: 447,594 קולות מול 446,840. ברוקהארט נכנס לתפקידו ב־4 במרץ 1925, אך סטק הגיש ערעור לוועדת הבחירות והזכויות של הסנאט.
במהלך הדיונים תמכה מפלגת איווה הרפובליקנית דווקא בסטק הדמוקרטי, והאשימה את ברוקהארט בחוסר נאמנות למועמד הרפובליקני לנשיאות בבחירות 1924, בשל תמיכתו במועמד המפלגה הפרוגרסיבית רוברט לה פולט מוויסקונסין.
ב־12 באפריל 1926, לאחר הצבעה צמודה של 41–45, הסנאט הדיח את ברוקהארט והושיב במקומו את סטק.
זה היה מקרה יוצא דופן – לא ביטול תוצאות לפני כניסת הסנאטור לתפקיד, אלא הפעם היחידה שבה התוצאה נהפכה לאחר שהסנאטור כבר כיהן בתפקידו.
הביוגרף ג'ורג' ויליאם מקדניאל סיכם כי בין השנים 1924–1926 התאחד הממסד הפוליטי כדי להדיח את ברוקהארט – חלקם מחשש שתוכניותיו יובילו לסוציאליזם, חלקם מחשש שינסה לעצב מחדש את המפלגה הרפובליקנית בדמותו, וחלקם פשוט מפני שהצליח לנצח בלעדיהם.
נאום חריף שנשא בעיר אמטסבורג נתן ליריביו את ההזדמנות להוקיע אותו מהמפלגה.
מיד לאחר הדחתו באפריל 1926, התמודד ברוקהארט על מושב הסנאט השני של איווה, שהיה עדיין בידי קאמינס.
בפריימריז הרפובליקניים הדהים את חבריו לשעבר בממסד וניצח את קאמינס בהפרש גדול.
בבוקר שאחרי אמר הסנאטור הרפובליקני מאיידהו, ויליאם בורה:
בבחירות הכלליות הביס ברוקהארט את הדמוקרט השמרן קלוד ר.
פורטר, לשעבר התובע הפדרלי בתקופת וודרו וילסון.
הוא היה מבקר חריף של הבנק הפדרלי:
הוא שירת כהונה מלאה של שש שנים, אך בפריימריז הרפובליקניים של 1932 הפסיד להנרי פילד, איש משתלה משפנדואה, איווה, שתקף את היעדרויותיו של ברוקהארט מהסנאט בשל מסעות נאומים, כמו גם את מספר קרוביו שמונו לתפקידים פדרליים.
ברוקהארט התמודד בבחירות הכלליות כ"מועמד פרוגרסיבי", אך קיבל פחות מ־33,000 קולות מתוך יותר מ־890,000.
בניסיון עקר לעצור את מגמת התמיכה הגוברת בביטול חוק היובש, ערך מסע נאומים ארצי והתעמת עם יריבים בולטים כמו חברי בית הנבחרים של ארצות הברית פיורלו לה גוארדיה, קלרנס דרו ואחרים.
הוא תמך בהגדלה דרמטית של תקציבי האכיפה ב־240 מיליון דולר – עמדה שהייתה בלתי פופולרית במיוחד בתקופת השפל הגדול, לנוכח האבטלה הנרחבת.
תומכי ביטול היובש טענו כי לגליזציה של משקאות חריפים תמריץ את הכלכלה ותספק הכנסות מס נדרשות.
מקורביו סיפרו כי דעותיו על אלכוהול נבעו מניסיונו כמדריך ירי במשמר הלאומי של איווה, שם קבע כי אלכוהול וכלי ירי אינם מתיישבים יחד.
הוא אף טען שבירה קלה מפחיתה את הדיוק ב־7%, ושכנע את מושל איווה להכריז על מטווח הירי כ"אזור יבש לחלוטין".
לאחר תבוסתו ב-1932 כיהן ברוקהארט כיועץ מיוחד לממשל הפדרלי לענייני סחר עם ברית המועצות, עד שהתפטר ב-1935 וחזר לאיווה.
במסגרת זו היה אחד התומכים הראשונים בהכרה דיפלומטית של ארצות הברית בברית המועצות.
עם שובו לאיווה ניסה בפעם האחרונה לחזור לסנאט.
הוא הצטרף למרוץ עמוס מועמדים על המועמדות הרפובליקנית ב־1936, אך הגיע למקום שני רחוק אחרי הסנאטור המכהן, לסטר דיקינסון.
בהמשך סירב להצעה להתמודד מטעם מפלגת "העובדים–חקלאים", ותמך בנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט בבחירתו מחדש.
לאחר הבחירות של 1936 פתח ברוקהארט משרד עורכי דין בוושינגטון די.
סי., ונשאר שם עד 1943, אז עבר לאריזונה בשל בריאותו.
הוא מת בפרסקוט, אריזונה, ב-15 בנובמבר 1944.
אחד מבניו, לוטננט קולונל בצבא ארצות הברית סמית' וו.
ברוקהארט הבן, כיהן כתובע מסייע במשפטי נירנברג.
סמית' ויגלסוורת' (10 ביוני 1859 – 12 במרץ 1947) היה אוונגליסט בריטי שהשפיע על התנועה הפנטקוסטלית בראשית דרכה.
התפרסם בעיקר בזכות ניסי הריפוי הרבים שחולל.
בילדותו, סייע לאמו בעבודות שדה בקטיף סלק, ובהמשך, בגיל שבע בלבד, החל לעבוד 12 שעות ביום במפעל לעיבוד צמר, כדי לסייע בפרנסת משפחתו.
עקב הצורך לעבוד, ויגלסוורת' לא זכה לחינוך פורמלי ולא ידע קרוא וכתוב.
סבתו הייתה מתודיסטית אדוקה, שלקחה אותו עימה להתכנסויות מתודיסטיות באופן קבוע.
בגיל שמונה הוא חווה באחת ההתכנסויות חוויה של "לידה מחדש".
הוא עבר טקס אישור על ידי בישוף בכנסיית אנגליה, נטבל בכנסייה בפטיסטית, וקיבל בסיס בהוראת התנ"ך במסגרת "האחים של פלימות'", בעת שלמד את מקצוע האינסטלציה כשוליה אצל אדם מתנועת האחים.
ויגלסוורת' התחתן עם מרי ג'יין "פולי" פטרסטון ב-4 בדצמבר 1882 בכנסיית סנט פיטר, ברדפורד.
באותה תקופה היא הייתה מטיפה בצבא הישע.
נולדו להם בת אחת, אליס, וארבעה בנים, סת', הרולד, ארנסט וג'ורג.
ויגלסוורת' למד קרוא וכתוב רק לאחר נישואיו, כאשר אשתו פולי לימדה אותו לקרוא בתנ"ך.
הוא נהג לציין כי התנ"ך היה הספר היחיד שקרא בחייו, ואיפשר אך ורק קריאה בו בביתו, תוך שלילת עיתונים, ספרים ופרסומים אחרים.
ויגלסוורת' עבד כשרברב, אך עם התגברות פעילותו כדרשן, נטש את עבודתו.
בשנת 1907, במהלך ביקורו אצל אלכסנדר בודי בתחיית סנדרלנד, חווה ויגלסוורת' את טבילת רוח הקודש ודיבר בלשונות, לאחר שאשתו של אלכסנדר, מרי בודי, התפללה עליו בסמיכת ידיים.
הוא הטיף באירועים שונים של אסיפות האל בבריטניה הגדולה.
בנוסף, קיבל אישורי כהונה מאסיפות האל בארצות הברית, שם פעל כמטיף בין השנים 1924 ל-1929.
ויגלסוורת' האמין שהריפוי באמצעות אמונה.
כאשר נאסר עליו לסמוך ידיים על חולים על ידי השלטונות בשוודיה, הוא הטיף ל"ריפוי ארגוני", שבאמצעותו אנשים סמכו ידיים על עצמם.
ויגלסוורת' ייחס לפעמים בריאות לקויה לשדים.
ויגלסוורת' האמין במידה רבה שהצלחתו נבעה מטבילתו ברוח הקודש.
ויגלסוורת' טען כי דיבור בלשונות משמש ככלי לחינוך עצמי ולבנייה רוחנית.
לדבריו, על המאמינים לבנות את עצמם רוחנית לפני שיוכלו לבנות את הכנסייה.
הוא הדגיש את חשיבות החינוך הרוחני על ידי רוח הקודש, וציין כי אינו יכול להעריך את השפעתו על חייו, וטען כי באופן טבעי, לא היה מסוגל לעמוד על במה ולהטיף את הבשורה.
הוא ייחס את יכולתו זו לפעולת רוח הקודש, אשר העניקה לו "בנייה נפלאה של הרוח".
ויגלסוורת' טען כי קריאה בלתי פוסקת של כתבי הקודש, בשילוב עם פעולת רוח הקודש, היא המפתח להבנתם.
ויגלסוורת' הטיף בכנסיות רבות ברחבי יורקשייר, לעיתים קרובות בכנסיית Bethesda ב־Swallownest (בפאתי שפילד).
הוא הוזמן להטיף גם בארצות הברית, אוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה, שוודיה, איי האוקיינוס השקט, הודו, ציילון ומספר מדינות באירופה.
כמה מדרשותיו תומללו עבור כתבי עת פנטקוסטלים, ורוכזו בשני ספרים.
הוא המשיך להטיף עד יום מותו.
היו דיווחים רבים על ריפוי בדרך נס במהלך השירות של ויגלסוורת'.
אלה כוללים אישה שנרפאה מגידול, אישה שנרפאה משחפת, אישה מרותקת לכיסא גלגלים שהחלה ללכת ורבים נוספים.היו דיווחים על אנשים שקמו מהמתים, כולל אשתו פולי.
אנשים רבים טענו שהם נרפאו מסרטן באמצעותו על ידי ישו המשיח.
ויגלסוורת' תיאר את הסרטן כ"רוח רעה חיה", והחזיק בדעה שמחלות רבות הן "שטניות במקורן".
שיטותיו כללו לעיתים קרובות מכה, סטירה או אגרוף בחלק הפגוע של הגוף.
במספר הזדמנויות גישתו לאנשים הסובלים מתלונות קיבה הייתה להכות אותם בבטן, לפעמים בעוצמה רבה.
כששאלו על כך, תגובתו הייתה "אני לא מכה אותם, אני מכה את השטן".
בתגובה לביקורת על שיטת התפילה שלו לחולים, אמר ויגלסוורת': "כשאתם מבקרים את דרך התפילה שלי לחולים, וחושבים שאני גס או קשוח, אינכם מבינים את מה שאני רואה מעבר למחלה, ואת הסובל האמיתי.
אינני נלחם בחולה, אלא בכוח השטני שמאחורי המחלה."
ויגלסוורת' נפטר בהלוויה של חברו הקרוב, וילף ריצ'רדסון, ב-12 במרץ 1947, בגיל 87.
עיצוב העיט שמופיע בסמל אוסטריה הנוכחי (ללא שלשלאות) הוכנס לשימוש בשנת 1919 לאחר התפרקות האימפריה האוסטרו-הונגרית, בתום מלחמת העולם הראשונה.
העיט דו-ראשי, שסימל את האימפריה האוסטרו-הונגרית, הוחלף בעיט חד ראשי (עיט הרייך).
על חזהו של העיט נמצא המגן הוותיק של דוכסות אוסטריה, ועיצוב בסיסי דומה היווה את הבסיס לדגל אוסטריה.
העיט מחזיק בציפורניו מגל מוזהב (המסמל חקלאות) ופטיש מוזהב (המסמל תעשייה), ובעוד שבמבט ראשון הדבר מעלה אסוציאציות של קומוניזם, הכתר על ראשו מבהיר ששלושתם ביחד מסמלים את האחדות של המעמדות (העובדים, האיכרים והבורגנים).
לאחר מלחמת האזרחים באוסטריה והפיכתה של אוסטריה לרפובליקה פשיסטית, הוחלף העיט החד־ראשי בעיט דו־ראשי, זאת לצד שינוי דגלה של אוסטריה.
שרשראות הברזל הקרועות שעל רגלי העיט מסמלות את שחרור אוסטריה מהאיחוד עם גרמניה הנאצית (האנשלוס) (1938–1945) והם התווספו לסמל אחרי מלחמת העולם השנייה.
שלט אצולה/סמלתיאור הסמל והשלטתאריך בשימושסמל אוסטריה הגרמנית: לאחר פירוק האימפריה האוסטרו־הונגרית, חלקים מציסלייטניה הפכו לרפובליקה דוברת גרמנית.
ברוח זאת, נעשה בסמל שימוש בצבעים הלאומיים של גרמניה כאזכור לצבעי דגל הקונפדרציה הגרמנית.אוסטריה הגרמנית
(12 בנובמבר 1918 עד 21 באוקטובר 1919).סמל הרפובליקה האוסטרית הראשונה: עיט חד־ראשי שעל חזהו נמצא המגן הוותיק של דוכסות אוסטריה (עיצוב בסיסי דומה היווה את הבסיס לדגל אוסטריה).
העיט מחזיק בציפורניו מגל מוזהב (המסמל חקלאות) ופטיש מוזהב (המסמל תעשייה), ובעוד שבמבט ראשון הדבר מעלה אסוציאציות של קומוניזם, הכתר על ראשו מבהיר ששלושתם ביחד מסמלים את האחדות של המעמדות (העובדים, האיכרים והבורגנים).הרפובליקה האוסטרית הראשונה: 1919–1934.סמל אוסטריה הפדרלית (הפשיסטית): עיט דו־ראשי עם הילה.
סמל איי בהאמה מורכב ממגן אשר נתמך על ידי פלמינגו מימינו ודג חרב משמאלו.
בראש הסמל ישנה קונכייה המסמלת את מגוון החיים הימי הרב שיש בשרשרת האיים של בהאמה.
הקונכייה נמצאת על קסדה ותחתיה המגן עצמו אשר במרכזו הסמלים של המדינה – השמש והאוניה.
האוניה היא הסמל הראשי שעל המגן והיא מסמלת את הסנטה מריה של כריסטופר קולומבוס, והיא מפליגה תחת השמש שנמצאת תמיד מעל המדינה.
החיות שתומכות במגן מצדדיו הן החיות הלאומיות של מדינת האיים.
אספקט מעניין של הסמל הוא שהפלמינגו עומד על אדמה ואילו הדג חרב עומד על מים, מה שצביע על הגאוגרפיה של האיים.
תחת המגן ובעלי החיים ישנה כרזה ועליה רשום המוטו הלאומי של המדינה – "קדימה למעלה הלאה יחדיו".
הצבעים המגוונים של הסמל התכוונו ליצור את תחושת העתיד הבהיר לאיים, והם לא שונו לצבעים פחות בהירים בגלל המשיכה של התיירים אליהם.
סמל אוזבקיסטן הנוכחי אומץ ב-2 ביולי 1992. הסמל דומה לסמל של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית, ומורכב ממספר מאפיינים שהתבססו על הסמל הישן יחד עם שינויים שאפיינו את המדינה.
הסמל מוקף בחיטה מצד ימין וכותנה מצד שמאל, המבליטים את היבולים הפופולריים ביותר במדינה.
והם עטופים ברצועה בעלת שלושה צבעים: כחול, לבן וירוק - צבעי דגל אוזבקיסטן.
במרכז הסמל - הציפור הלאומית של המדינה ה"הומא" (באוזבקית: Humo, בפרסית: هما) - ציפור מהמיתולוגיה הפרסית, אשר מסמלת שמחה, אהבה וחופש.
מאחורי הציפור נמצאת השמש הנצחית שמאירה תמיד את המדינה, ההרים הגדולים של המדינה והשדות הגדולים המסמלים את החקלאות הענפה.
בראש הסמל ישנו הכוכב המתומן הכחול בעל שמונה צלעות, ובתוכו חצי סהר וכוכב, המסמלים את האסלאם - הדת השולטת במדינה.
הכוכב המתומן הכחול החליף את הכוכב הסובייטי האדום בעל חמש הצלעות.
בתחתית ישנה כרזה ועליה רשום שמה של המדינה בשפה האוזבקית.
בגרסאות מוקדמות יותר של הסמל על הכרזה כתוב שם המדינה בכתב קירילי - Ўзбекистон, אך בגרסאות מאוחרות יותר של הסמל על הכרזה כתוב שם המדינה בכתב לטיני - O'zbekiston.
סמל איי פארו הופיע לראשונה על כיסא המצוי בצִ'ירְצ'וּבֶּבוּר במאה ה-15. בסמל מתואר אָיִל.
מאוחר יותר השתמשו בסמל זה בחותם ה"לגרטומן" (løgrættumenn)- חברי בתי המשפט הפארואזי העתיק - ה"לוגטינג".
השימוש בסמל הופסק עם ביטולו של הלוגטינג בשנת 1816. והסמל לא שב לשימוש לאחר הקמתו מחדש בשנת 1852, ואף לא לאחר קבלת העצמאות של האיים עם תום מלחמת העולם השנייה.
לאחר קבלת האוטונומיה של האיים בשנת 1948, חודש השימוש בסמל האיים.
ב-1 באפריל 2004 הודיע ראש ממשלת האיים כי סמל האיים ישונה לסמל חדש, המבוסס על הסמל המסורתי של האיים כפי שהופיע על הכיסאות מצ'ירצ'ובבור.
הצבעים הושפעו מדגל מרקיו להם נוסף צבע הזהב.
הסמל החדש מתאר איל המוכן להתגונן, על רקע מגן כחול.
סמל אוסטרליה (או בשמו הרשמי: סמל חבר העמים של אוסטרליה) הוא סמלה הרשמי של אוסטרליה מאז שנת 1912. הסמל הראשוני הוענק לאוסטרליה ב-7 במאי 1908 על ידי המלך אדוארד השביעי.
הסמל הנוכחי הוענק ב-19 בספטמבר 1912 על ידי המלך ג'ורג' החמישי.
על אף החלפת הסמל, המשיכו להשתמש גם בסמל המקורי - כך לדוגמה עד שנת 1966, בה הופיע הסמל על מטבע שישה פני.
לאחר איחודה של אוסטרליה סמל האצולה הראשון שלה נתן לה מידי המלך אדוארד השביעי ב-7 במאי 1908. עיצובו של הסמל הראשוני התבסס כנראה על עיצובו של דגל באומן אשר כלל שלט אצולה של שושנה, דרדר ותלתן אשר נתמכו בידי קנגורו ואמו.
השלט הורכב ממגן במרכז, כוכב בעל שבעה קודקודים בציצה מעל וקנגורו ואמו אשר תמכו במגן כולם מעל מצע של דשא ירוק שעליו אשר הכיל את המוטו "אוסטרליה התקדמי" .
בחירתם של הקנגורו, האמו והמוטו קשורות בסמליותם, כיוון שגם הקנגורו וגם האמו אינם מסוגלים ללכת אחורנית, אלא רק "להתקדם".
המגן הורכב מצלב אדום (צלב ג'ורג' הקדוש) על רקע לבן עם פסים כחולם סביב הצלב, גבול כחול משובץ בשישה מגינים קטנים המכילים שברון אדום על רקע לבן לייצוגן של שש המדינות.
האגודה הפטריוטית הסקוטית הביעה התנגדות לסמל כיוון ולטענתם הוא היה צריך להציג את דגל הממלכה המאוחדת לציון המתיישבים הבריטים והאירים.
שלט זה היה בשימוש הממשל והופיע על מטבע שישה פני בין השנים 1910 ל-1963 ועל מטבעות שלושה פני, שילינג ופלורין בין 1910 ל-1936.
השלט עוצב מחדש בשנת 1911 והוענק רשמית מידי המלך ג'ורג' החמישי ב-19 בספטמבר 1912. עיצובו מחדש של הסמל עורר ויכוחים ומחלוקות בפרלמנט, ויליאם קלי צוטט:
למרות ההתנגדויות, הקנגורו והאמו נותרו תומכי המגן ושונו על מנת להראות יותר מציאותיים.
הסיבה העיקרית לעיצובו מחדש של הסמל הייתה על מנת לענות על החשש כי המדינות האוסטרליות לא מיוצגות כהלכה על הסמל.
חשש זה התפוגג לאחר עיצובו החדש של המגן באופן שהציג את סמלי המדינות.
מהסמל של שנת 1912 הוסר מצע הדשא אשר עליו ניצבו המגן והתומכים והמוטו שונה לכיתוב הפשוט "אוסטרליה".
צבעי העטרה גם הם שונו מכחול ולבן לכחול וזהב.
לסמל נוסף גם רקע של שני ענפי שיטה זהובה אך רקע זה אינו חלק מתיאור שלט האצולה.
המגן הוא מוקד שלט האצולה, במרכזו מצויים סמלי מדינות אוסטרליה: בחלקו העליון של השלט, משמאל לימין מיוצגות ניו סאות' ויילס, ויקטוריה וקווינסלנד, ובחלקו הדרומי, משמאל לימין: דרום אוסטרליה, אוסטרליה המערבית וטסמניה.
סביב המגן ישנו גבול לבן עם תבנית פרוות סמור.
על בסיס מגן זה עוצב הנס המלכותי האוסטרלי, של אליזבת השנייה.
סמל ניו סאות' ויילס - צלב ג'ורג' הקדוש משובץ באריה וכוכבים בזהב.
סמל ויקטוריה - צלב הדרום ומעליו כתר אדוארד הקדוש.
סמל קווינסלנד - צלב מלטזי כחול ובמרכזו כתר אדוארד הקדוש.
סמל אוסטרליה הדרומית - העקעק המציץ האוסטרלי.
סמל אוסטרליה המערבית - הברבור השחור.
סמל טסמניה - אריה אדום הולך.
מעל המגן מצוי "כוכב חבר העמים" בעל שבעה הקצוות (הקרוי גם "כוכב הפדרציה") מעל עטרה של זהב וכחול.
ששת קצוות הכוכב מסמלים את שש מדינות אוסטרליה והקצה השביעי מסמל את הטריטוריות השונות של אוסטרליה וכל מדינה עתידית.
הקנגורו האדום והאמו אשר תומכים במגן הם בעלי החיים המסמלים את אוסטרליה (באופן לא רשמי), בשל היותם ילידי אוסטרליה וייחודיים ליבשת.
שני בעלי חיים אלה אינם מסוגלים ללכת אחורנית, ועל כן הם מסמלים את הקידמה של אוסטרליה.
ברקע הסמל מצוי צמח השיטה הזהובה - הפרח המסמל את אוסטרליה, אף על פי שתיאורו של הצמח אינו התיאור הבוטני המדויק.
בתחתית הסמל מצוי קלף ועליו שם המדינה אוסטרליה.
השימוש בסמל אוסטרליה נועד על מנת לזהות את סמכותו של הממשל האוסטרלי ואת נכסיו, בהתאם לכך, אין לעשות כל שימוש בסמל כאשר הוא עשוי לרמוז על הסכמה, מימון או אימוץ מטעם חבר העמים.
השימוש בסמל בידי אזרחים או חברות פרטיות נדיר ואינו מאושר בקלות, אולם ישנו אישור למספר גופי ספורט לעשות שימוש בסמל כמו גם בפרסומים חינוכיים.
יבוא מוצרים הנושאים את הסמל הוא הפרה של תקנות המכס (יבוא אסור).
בנוסף לגרסת הצבע המלא (המופיעה למעלה) קיימות עוד תשע גרסאות בשחור-לבן לשימוש רשמי.
סמל אוסטרליה הוא הבסיס לדגל האישי של מלכת אוסטרליה ומאז 1973 גרסה מעט שונה היוותה את הבסיס לחותם הגדול של אוסטרליה.
סמל אוסטרליה משמש גם כסמל הדרגה של מספר דרגות נגדים בכוחות המזוינים של אוסטרליה.
סמל מדינת אוהיו או החותם הגדול של מדינת אוהיו הוא סמלה של מדינת אוהיו שבארצות הברית.
הסמל מציג אלומת חיטה המסמלת חקלאות ושפע, מקבץ של שבעה עשר חצים, המסמלים את היותה המדינה השבע עשרה שהצטרפה לארצות הברית.
ברקע מופיע הר לוגאן כפי שהוא נראה מאחוזת אדנה שהיא אתר חשוב בהיסטוריה של אוהיו.
השמש ושלוש עשרה הקרניים מסמלות את שלוש עשרה המדינות הראשונות של ארצות הברית הזורחות מעל המדינה הראשונה מהטריטוריה הצפון מערבית שהצטרפה לאיחוד.
בסמל מופיעים גם נהר סקיוטו ושדות מעובדים.
לסמל היו כמה גרסאות שונות במהלך ההיסטוריה של אוהיו.
הסמל הראשון אושר ב-28 במרץ 1803 ונעשה לפי שרטוט של מזכיר המדינה של אוהיו באותה העת.
ב-1805, החקיקה בנושא בוטלה, מה שהביא למגוון רחב של עיצובים.
ב-6 באפריל 1866 האספה הכללית של אוהיו שהיה בה רוב רפובליקני אישרה סמל חדש שהיה בצורת מגן ודמויות של חוואי ונפח התומכות בו, לאלמנטים שכבר הופיעו בו נוספו רכבת וספינה ונוסף גם מוטו בלטינית: "Imperium in Imperio", שמשמעותו מדינה בתוך מדינה.
העיצוב החדש לא היה פופולרי, והוא שונה שנתיים לאחר מכן כשהשלטון עבר לדמוקרטים, ב-9 במאי 1868.
הסמל הנוכחי אושר ב-1967, והשינוי האחרון בו בוצע ב-1996, כשמספר קרני השמש נקבעו על 13. ב-1999 וב-2003 הוצע להוסיף לסמל את מטוס האחים רייט, אולם ללא הצלחה.
הסמל מוגדר בחוק מדינת אוהיו - פרק 5, סעיפים 4 ו-10.
בסמל אוקראינה מופיעים שני הצבעים המופיעים בדגל אוקראינה - מגן כחול וקלשון צהוב, סמל לשבטים הסלאביים העתיקים שחיו באוקראינה, מאוחר יותר שושלת רוריק של קייב-רוס אימצה אותו.
בסמל הגדול, הלא רשמי, המגן נתמך על ידי אריה מוזהב עם כתר משמאל (סמל לבוב - סמל ללאומיות האוקראינית שמייצגת העיר), ובחור קוזאקי בלבוש מסורתי, אשר מחזיק ברובה מוסקט מימין.
מעל המגן מופיע כתרו של ולדימיר הראשון, לייצוג ריבונות אוקראינה.
בחלקה מוצגים שיבולי חיטה ופירות אדומים, לייצוג עושר.
סמל איטליה עוצב על ידי פאולו פּאסְקֶטּו, לאחר שנבחר בתחרות בינואר 1948.
הכוכב הלבן במרכז מייצג את הרפובליקה האיטלקית, וגלגל השיניים מאחוריו מסמל עבודה וקידמה.
ענף הזית בצד שמאל מסמל את הרצון לשלום פנימי וחיצוני.
ענף עץ האלון בצד ימין מסמל את הכוח והכבוד של בני העם האיטלקי, כמו כן עץ הזית ועץ האלון הם אחדים מהעצים המאפיינים את איטליה.
בין הענפים משולב סרט אדום, ועליו הכיתוב באותיות מרובעות רומיות "REPVBBLICA ITALIANA" (הרפובליקה האיטלקית).
סמל אורוגוואי נקבע רשמית בחוק ב-19 במרץ 1829.
צורתו של הסמל אליפטית והוא מחולק לארבעה רבעים, ומעליו מצוירת שמש מאי זהובה זורחת.
משני צידי הסמל שני ענפי עץ זית המחוברים בתחתית הסמל בסרט כחול.
ברביע השמאלי העליון של הסמל מצוירים מאזניים צהובים על רקע כחול.
ברביע הימני העליון מצוירת גבעת מונטווידאו (Cerro de Montevideo) והמצודה שבראשה על רקע כסוף.
ברביע השמאלי התחתון מצויר סוס דוהר על רקע כסוף.
ברביע הימני התחתון מצויר שור המסמל שפע, על רקע כחול.
סמל אוגנדה מורכב ממגן ושתי חניתות על רקע של שדה ירוק.
המגן והחניתות מייצגים את רצון תושבי אוגנדה להגן על ארצם.
על המגן יש 3 איורים - גלי מים, המייצגים את אגם ויקטוריה; שמש, המייצגת ימים רבים של שמש יוקדת הפוקדת את אוגנדה, ותוף מסורתי, המייצג ריקודים ושמחות.
מימין למגן מופיע עגור כתר לבן-לחיים, הציפור הלאומית של אוגנדה.
משמאל מופיע קובוס שחור-רגל סוג של אנטילופה, המייצג חיי פרא ושפע.
השדה מייצג את הקרקע הפורייה של אוגנדה.
במרכז השדה עובר הנילוס, ולגדותיו - שיחי כותנה וקפה.
בתחתית מופיעה הסיסמה "For God and My Country" (באנגלית - לאלוהים ולארצי).
סמל אזרבייג'ן משלב אלמנטים עתיקים ומודרניים.
מוקד הסמל הוא סימן הלהבה האדומה במרכז.
הלהבה מזוהה עם האומה האזרית עוד מימי קדם, והיא מקור השם "אזרבייג'ן".
צבעי הכחול והירוק לקוחים מהדגל הלאומי.
הכוכב בן שמונה הפינות מייצג את שמונת הזרמים המרכיבים את האומות הטורקיות, מקור הלאום האזרי.
בין כל שתי פינות נמצא כוכב מתומן אחר.
אלומת החיטה בתחתית מייצגת את הענף החקלאי המרכזי באזרבייג'ן.
הצמח השני המופיע בתחתית הסמל הוא האלון, הגדל אף הוא בשפע באזרבייג'ן.
סמל העיר אוטווה מורכב משלט אצולה המוחזק משני צדדיו על ידי כורת עצים הנושא בידו גרזן וכן רובאי קנדי.
הן החייל והן כורת העצים עומדים על גבעת דשא.
על גבי שלט האצולה עצמו מצויר צלב כחול על רקע לבן.
ברביע הימני התחתון שיוצר הצלב מצוי עלה עץ אדר - סמל קנדה, וברביע השמאלי העליון כתר מלכות אדום.
מעל מגן האבירים מצוירים על רקע אדום שני חצים מוצלבים מצד שמאל, אצטרובל ושני כלי עבודה מוצלבים.
מעל מגן האבירים מצויר עץ אורן העומד על ענפי עץ אלון.
בתחתית הסמל, על גבי קלף רשום מוטו העיר:
סמל איי קיימן הוא שלט אצולה שעליו כתר ותחתיו מוטו האי.
בחלקו התחתון של השלט מצוירים שלושה כוכבים ירוקים המייצגים את האיים.
הכוכבים הירוקים מצוירים על רצועות גליות בצבעי לבן וכחול המייצגים את הים.
השליש העליון של השלט מצויר "אריה שומר" (passant guardant) - אריה העומד על שתי כפותיו האחוריות שכפותיו הקדמיות מורמות והגוף מצויר בפרופיל.
האריה צבוע זהוב על רקע אדום והוא מייצג את הממלכה המאוחדת.
מעל המגן מצויר צב ירוק על סליל של חבל, ומאחוריו אננס מוזהב.
הצב מייצג את ההיסטוריה הימית של תושבי האיים, החבל את תעשיית ייצור החבלים באי, והאננס את קשרי האי עם ג'מייקה.
מוטו האי: "הוא על ימים יסדה" רשום בתחתית הסמל.
פסוק זה מקורו בפרק כ"ד בספר תהילים מקשר את הסמל להיסטוריה הנוצרית של האי.
ההחלטה לקבוע סמל לאי אושר על ידי האספה המחוקקת של האי בשנת 1957 והוכרז על תחרות ציבורית לעיצוב הסמל.
הסמל אושר על ידי מלכת בריטניה בצו מלכותי ב-14 במאי 1958.
סמל איי הבתולה הבריטיים הוענק לאיים בשנת 1960.
על המגן מוצגת גברת לבושה לבן, האוחזת במנורת שמן מוזהבת, וסביבה 11 מנורות שמן נוספות על רקע של שדה ירוק.
הגברת היא אורסולה הקדושה, עליה מסופר שיצאה במסע עלייה לרגל עם 11,000 בתולות נוספות.
כאשר גילה כריסטופר קולומבוס את האיים בשנת 1493, האיים הזכירו לו את סיפור הבתולה, ולכן קרא להם על שמה.
הסמל מנציח את סיפור הבתולה.
סמל איי פוקלנד הוענק לאיים ב-29 בספטמבר 1948.
הסמל מתאר את הספינה "תשוקה" (Desire), שרב החובל שלה, ג'ון דייוויס גילה את האיים ב-1592.
מוטו האיים, המזכיר את שם הספינה "התשוקה לזכות" (Desire the Right) מופיע בתחתית הסמל.
בראש הסמל ניצב כבש המסמל את תעשיית גידול הצאן שהיוותה עד לאחרונה מרכיב מרכזי בכלכלת האיים, ואת העשב האופייני לאיים.
סמל איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים הוענק לאיים בשנת 1985 עם ההכרזה על מעמדם כטריטוריה בריטית שמעבר לים.
בין השנים 1962-1985 היו האיים שטח חסות של איי פוקלנד, והשתמשו בסמל איי פוקלנד.
לפני שנת 1962 היו האיים חלק מהטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה והשתמשו בסמל הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה.
הסמל הוא שלט אצולה המורכב ממגן שעליו אריה מוזהב זקוף המחזיק בידו לפיד - האריה מייצג את בריטניה והלפיד את גילוי האיים.
הרקע של הסמל - מעוינים בכחול ולבן לקוח ממגן האבירים של ג'יימס קוק, מגלה האיים.
התומכים הם כלב ים ופינגווין - בעלי החיים הילידיים באיים.
כלב הים עומד על האי, בעוד שהפינגווין עומד על הקרח.
בראש המגן מצוי אייל הצפון, המסמל את עדרי האיילים שהובאו לאיי ג'ורג'יה הדרומית על ידי ציידי לווייתנים נורווגים בתחילת המאה ה-20.
מתחת המגן מופיע מוטו האיים, בלטינית: LEO TERRAM PROPRIAM PROTEGAT - "יגן האריה על אדמתו".
בסמל נעשה שימוש בדגל איי ג'ורג'יה הדרומית ואיי סנדוויץ' הדרומיים וכן בדגל נציב האיים.
סמל איי טרקס וקייקוס הוענק לאיים בשנת 1965.
הסמל הוא מגן צהוב המוטען בקונכייה, סרטן וקקטוס.
הסמל מופיע על דגל איי טרקס וקייקוס (שהוא נס כחול שעליו הסמל) ועל סמל מושל האיים.
סמל אוסטרליה הדרומית הנוכחי החליף בשנת 1984 את סמל מדינת אוסטרליה הדרומית שבאוסטרליה משנת 1936.
סמל המקורי של אוסטרליה הדרומית הוענק למדינה על ידי מלך בריטניה, אדוארד השמיני, ביום השנה המאה לייסוד אוסטרליה הדרומית ב-20 בנובמבר 1936. סמל זה כלל שלט אצולה שבמרכזו שמש זהובה זורחת על רקע כחול.
מעל שלט האצולה היו שלוש ערמות חיטה.
מעל המגן היה אריה ניצב על רקע כחול.
על הרקע הכחול הופיע גם הצלב הדרומי.
תומכי המגן היו אישה המחזיקה בידה את קרן השפע וגבר המחזיק בידו מספריים וצמר.
בתחתית הסמל היו ענפים מוזהבים, ומוטו המדינה: "אמונה ואומץ" (Faith and Courage").
במהלך השנים הועלתה ביקורת על הסמל משנת 1936. רבים רצו שעל הסמל יופיע החנקן המציץ (Piping Shrike) סמל המדינה המופיע על דגלה.
ממשלת המדינה פנתה למלכה בריטניה וב-19 באפריל 1984 אישרה מלכת בריטניה אליזבת השנייה את החלפת הסמל.
בסמל הנוכחי מופיע העקעק על מגן האבירים בתוך עיגול מוזהב המייצג את השמש הזורחת, על רקע כחול.
מעל המגן מופיע אפונת סטורטס - סמל המדינה (Sturt's desert pea).
לסמל החדש אין תומכים והוא ניצב על בסיס של עשב שעליו סמלי החקלאות והתעשייה.
מוטו המדינה אינו מופיע על הסמל, ובמקומו מופיע שם המדינה - "אוסטרליה הדרומית" - "South Australia".
סמל אונטריו , או, בשמו הרשמי שלט האצולה של הוד מלכותה בעבור אונטריו הוענק כסמל רשמי לפרובינציית אונטריו שבקנדה בצו מלכותי של מלכת בריטניה, המלכה ויקטוריה בשנת 1868.
הסמל המקורי כלל מגן בלבד.
הציצה והתומכים הוענקו לאונטריו בצו מלכותי של מלך בריטניה אדוארד השביעי בשנת 1909.
מגן האבירים, המופיע אף על דגל הפרובינציה כולל שלושה עלי עץ אדר מוזהבים, המייצגים את קנדה, על רקע ירוק, המסמל את יערות המדינה.
בחלקו העליון של המגן מופיע צלב ג'ורג' הקדוש המסמל את אנגליה.
הציצה כוללת דוב שחור אמריקאי העומד על עטרה בצבעי ירוק וזהב.
לסמל שני תומכים: אייל קנדי ואייל קורא.
מתחת מגן האבירים מופיע מוטו הפרובינציה: Ut incepit Fidelis sic permanet (מלטינית: "נאמנה ראשיתה, נאמנה נשארה") - מוטו המתאר את נאמנותם של תושבי הפרובינציה לבריטניה, תושבים שהגיעו אליה לאחר שנמלטו משטחי שלוש עשרה המושבות במהפכה האמריקנית.
סמל אי הנסיך אדוארד או, בשמו הרשמי שלט האצולה של הוד מלכותה בעבור פרובינציית אי הנסיך אדוארד הוא הסמל הרשמי של פרובינציית אי הנסיך אדוארד שבקנדה.
הסמל הוענק באופן רשמי לפרובינציה בשנת 1905 בצו מלכותי של מלך בריטניה אדוארד השביעי.
במרכז המגן מצויר אריה פוסע, המסמל את אנגליה.
בתחתית המגן שלושה נצרי עץ אלון, המייצגים את שלושת מחוזות האי, ולידם עץ אלון בוגר המסמל את בריטניה.
ב-26 באפריל 2002 הוצע להוסיף סמלים למגן, על מנת לסמל 150 שנה של שלטון עצמי של האי, הצעה שקבלתה הסתיימה בטקס חגיגי ב-13 בדצמבר 2002 בו הציגה אדריאן קלארקסון, המושלת הכללית של קנדה את הסמל.
הציצה מציגה עורבני כחול המחזיק במקורו ענף של אלון אדום - שניהם סמלי האי.
הכתר מסמל את הריבונות של המלכה, והשימוש בכתר, בסמל הפרובינציה, הותר במפורש על ידי מלכת קנדה.
התומכים הם שני שועלי כסף - בעלי חיים נדירים המצויים באי.
פרוותיהם בפרט ופרוות בכלל שמשו מרכיב עיקרי בכלכלת המדינה.
כמו כן השועל מסמל חוכמה ויכולת הישרדות.
סביב אחד השועלים מצויים פרחי תפוח אדמה המסמלים את החקלאות באי, והשועל האחר מכוסה בחלקו ברשת דייג המסמלת את ענף הדייג.
במרכז החלקה הירוקה מצוי כוכב מיקמאקי כחול בן שמונה פינות המסמל את השמש.
סביבו שושנים המסמלים את אנגליה, חבצלות המסמלות את צרפת, דרדרים המסמלים את סקוטלנד, תלתן המסמל את אירלנד, ולוע הארי המסמל את האי.
מתחת הסמל רשום מוטו האי: , הלקוח מספרו של ורגיליוס "גאורגיקה" (מוטו האי מאז שנת 1769).
סמל אינדונזיה נקרא גם "גארודא פאנצ'אסילא".
החלק המרכזי של הסמל הוא הגארודה, ציפור מהמיתולוגיה ההינדואית והבודהיסטית, ומגן עם חמישה סמלים.
הסמל עוצב על ידי הסולטאן חאמיד השני, והתקבל כסמל הלאומי ב-11 בפברואר 1950.
הגארודה מחזיקה בטלפיה מגילה, ועליה כתוב המוטו הלאומי של אינדונזיה – "Bhinneka Tunggal lka", ביאוונית עתיקה – בחלקים, אך עדיין אחד.
הגארודה היא עיט מיתולוגי מוזהב, המשותף למיתולוגיה ההינדית והבודהיסטית.
במקור, הגארודה היא כימרה, בעלת כנפיים, מקור ורגליים עיט מוזהבות, אך ללא ידי האדם וזנב הדרקון.
היא משמשת כסמל באומות דרום ודרום-מזרח אסיה.
השימוש בגארודה מייצג את השלטון ההינדי שהיה באינדונזיה בתקופת הממלכות הקדומות.
לנוצות סידור מיוחד, המייצג את תאריך עצמאותה של אינדונזיה – 17 באוגוסט 1945. ישנן 17 נוצות על כל כנף, 8 על הזנב, 19 בבסיסו של הזנב (מתחת למגן) ו-45 על הצוואר.
המגן הוא סמל צבאי, המייצג את ההגנה על המולדת.
הוא מחולק לחמישה אגפים, הצבועים באדום ולבן לפי "דוגמת שחמט", כאשר במרכז נמצא מגן שחור.
הקווים השחורים במרכז מסמלים את קו המשווה, החוצה את הארכיפלג.
במרכז – כוכב צהוב על רקע שחור.
הצבע השחור מזוהה עם מוחמד, נביא האסלאם, הדת השולטת באינדונזיה.
הכוכב גם הוא מזוהה עם האסלאם וגם עם סוציאליזם.
הצורה המחומשת מיצגת את ה"פאנצ'א סילא", חמשת העקרונות שהגה הנשיא סוקרנו ומהווים מעין בסיס פילוסופי וחוקתי של אינדונזיה.
בצד ימין למטה – שרשרת על רקע אדום.
היא מייצגת את המשכיות דורות האדם, והחוליות מייצגות את הגברים והנשים, כמו גם את האמונה בקשר שבין האנשים.
בצד ימין למעלה – עץ על רקע לבן.
זהו עץ פיקוס, המסמל את אחדות אינדונזיה.
לפיקוס שורשים רבים מעל האדמה, וכך גם לאומה האינדונזית – שורשים תרבותיים ארוכים ועמוקים הנשלחים רחוק.
בצד שמאל למעלה – שור על רקע אדום.
הבנטנג (שור הגדל בדרום אסיה) הוא חיה חברתית, וכך גם האדם, החייב לקבל החלטות תוך שיתוף אחרים.
השור הפך גם לסמלן של מפלגות שונות באינדונזיה.
בצד שמאל למטה – אורז וכותנה על רקע לבן.
הם מסמלים צדק חברתי, פרנסה ומחייה.
סמל איחוד האמירויות הערביות אומץ רשמית על ידי המדינה בשנת 2008. הוא מהווה חלק של הסמלים הלאומיים של איחוד האמירויות הערביות.
לפני הסמל הנוכחי, משנת 1973, שימש סמל דומה שבמרכזו עיגול אדום ועליו ספינת סוחר ערבית.
הספינה סימלה את קרבת איחוד האמירויות למפרץ הפרסי ואת חשיבות המסחר בהיסטוריה של המדינה.
סביב העיגול הייתה מצויה שרשרת.
סמל איי מרשל מורכב מציפור המצוירת בצורה מסורתית, שמאחוריה שני איים, קאנו ועץ דקל על רקע כחול.
הרקע הכחול מסמל את האוקיינוס השקט והאיים הקאנו והדקל את איי מרשל, ואת תושבי האיים ותרבותם.
בפינה השמאלית העליונה של הסמל, ופינה הימנית העליונה פסים אדומים ולבנים.
סביב הסמל מופיעה הכתובת: "ממשלת איי מרשל" באנגלית ("Government of the Marshall Island") ומתחת לסמל אותה כתובת במרשלית: "Jepilpin ke Ejukaan."
סמל איי שלמה הוא שלט אצולה שבמרכזו מגן הכולל את הסמלים המסורתיים של האי.
למגן שני תומכים - תנין וכריש.
תחת המגן רשום מוטו המדינה: "להוביל זה לשרת" .
בראש ציצת הסמל קסדה שעליה קישוטים ומעליה שמש.
סמל איי מריאנה הצפוניים מתבסס על דגל האומות המאוחדות, וזאת מאחר שאיי מריאנה הצפוניים היו בעבר טריטוריה שבפיקוח קרן הנאמנות של האומות המאוחדות.
במרכז הסמל מופיעים כוכב לבן ואבן המסמל את היסוד של בית מסורתי באיים.
סביב היסוד מופיע זר פרחים מסורתי שהוסף בשנת 1981 היסוד של המבנה מסמל את המסורות וההיסטוריה של האיים, והזר מסמל את הקשר של תושבי האיים והכבוד שהם רוכשים למסורות אלה.
סמל איי קוק כולל במרכזו מגן שעליו 15 כוכבים (בדומה לדגל איי קוק) המסמלים את האיים.
למגן שני תומכים: דג מעופף ושחפית הפיה.
השחפית אוחזת בצלב המסמל את הנצרות – דתם של תושבי האיים, והדג תומך ברארוטונגה (חנית מסורתית המשמשת את תושבי האיים באסיפות שבט – רק לאוחז בחנית ניתנת זכות הדיבור באספה) – המסמלת את המסורת של תושבי האיים.
מעל המגן מצויה קסדת "פארה קורה" – קסדת צ'יף מסורתית העשויה נוצות אדומות.
הקסדה מסמלת את מערכת המעמדות המסורתית שבאיים.
שם המדינה רשום מתחת על קלף מתחת למגן.
הסמל עוצב על ידי פאפא מוטו קורה, צ'יף מהכפר מאטאברה באי רארוטונגה.
מוטו קורה שימש כמזכיר בית אריקי – אספת הצ'יפים של האיים, במשך שנים רבות.
החותם הגדול של מדינת אוקלהומה או סמל מדינת אוקלהומה משמש כסמלה הרשמי של מדינת אוקלהומה שבארצות הברית.
בנוסף, מופיע הסמל על דגלו של מושל המדינה.
הסמל נבחר בשנת 1905 במהלך האספה החוקתית של מדינת סקוייה - מדינה שהוצע להקים בשטחי הטריטוריה האינדיאנית שבמזרח אוקלהומה של ימינו.
הסמל מורכב מכוכב מחומש שבמרכזו סמלה המקורי של טריטוריית אוקלהומה, המכיל את המוטו "Labor Omnia Vincit" .
הדמות המרכזית בסמל הטריטוריה היא קולומביה, המסמלת את מעמדה של אוקלהומה כמדינה חברה באיחוד ואת הצדק, מוקפת בדמותם של חקלאי חלוץ אמריקאי מימינה ואינדיאני משמאלה הלוחצים יד אחד עם השני מתחת למאזני הצדק.
שניהם מסמלים יחד את הצדק הקיים בין הגזעים האנגלו-סקסים והאינדיאניים באוקלהומה וגם מצידו של הממשל הפדרלי.
מתחת לשלישייה מופיעה קרן השפע וענף זית המסמל שלום, ומאחוריהם זורחת שמש המסמלת את התרבות והקידמה.
על כל אחד מקצוות הכוכב סמל של אחד מחמשת השבטים האינדיאנים שהתגוררו באזור אוקלהומה, המכונים גם "חמשת השבטים המתורבתים": צ'רוקי, צ'יקאסו, צ'וקטאוו, קריק וסמינול.
משמעות הסמלים לפי סדר השעון:
מיקום בכוכבאומה מיוצגתתיאור ומשמעות קרן עליונה בכוכב סמל אומת הצ'יקאסו כולל לוחם אינדיאני העומד בעמדת קרב קדומה, אוחז שני חצים בידו הימנית, קשת ארוכה בידו השמאלית ומגן על כתף שמאל.
שני החצים מסמלים את שמירתו של הלוחם על שני החלקים של האומה.
הקשת והמגן מסמלים את מורשתה של אומת הצ'יקאסו כצאצאיה של "משפחת הלוחמים" הקדומה.
קרן ימנית-עליונה בכוכב סמל אומת הצ'וקטאוו כולל קשת שאינה דרוכה, שלושה חצים ומקטרת טקסית מוצלבים אחד בשני.
הקשת, שאינה דרוכה, מסמלת את השלום וחוסר הנכונות למלחמה אך המוכנות התמידית להגנה עצמית, בזמן ששלושת החצים מסמלים את שלושת הצ'יפים הגדולים של אומת הצ'וקטאוו.
המקטרת הטקסית הייתה מועברת בין חברי מועצת האומה בזמן דיונים על החלטות בדבר נושאי שבטיים.
קרן תחתונה-ימנית בכוכב סמל אומת הסמינול כולל סצנה של אינדיאני החותר בקנו באגם אשר לשפתו כפר עם תחנת מסחר.
סצנה זו מסמלת את המנהגים הקדומים שכללו את העיסוק באיסוף, שימור וסחר בצמחים הנחשבו קדושים על ידי האומה, דבר המסמל שלום ושפע.
קרן תחתונה-שמאלית בכוכב סמל אומת הקריק כולל אלומת חיטה ומחרשה, שנבחרו כסמלים מודרניים של תעשיית החקלאות, בה היו ידועים הקריק בזמנים העתיקים.
הסמלים מתזכרים את השגשוג והשפע שהביאה החקלאות לאומת הקריק.
קרן עליונה שמאלית בכוכב סמל אומת הצ'רוקי כולל כוכב גדול בעל שבע קרניים המוקף בזר עלי עץ אלון.
הכוכב מסמל את שבעת השבטים העתיקים של אומת הצ'רוקי.
עלי עץ האלון מסמלים את העץ המהווה מקור העצים ששימשו להזנת אש התמיד הקדושה בארץ הקדומה של האומה, בהקשר זה עץ האלון סימל חוזק וחיי נצח.
סביב הכוכב 45 כוכבים קטנים לבנים על רקע כחול.
כוכבים אלה מסמלים את 45 מדינות ארצות הברית אשר קדמו להצטרפותה של אוקלהומה כמדינה.
הכוכב המחומש המרכזי בסמל מהווה למעשה הכוכב ה-46 בסמל, ובכך מסמל את מעמדה של אוקלהומה כמדינה ה-46 באיחוד.
סמל מדינת אורגון , או החותם של מדינת אורגון הוא הסמל הרשמי של מדינת אורגון בארצות הברית.
הוא עוצב על ידי הארווי גורדון ב-1857, שנתיים לפני הצטרפותה של אורגון לארצות הברית ב-1859. הסמל מופיע על צידו הקדמי של דגל מדינת אורגון.
הסמל עגול, בטבעת החיצונית רשום שמה של המדינה באנגלית: "State of Oregon" ושנת הצטרפותה לארצות הברית, 1859. במעגל הפנימי מופיע עיטם לבן-ראש, הציפור הלאומית של ארצות הברית, הניצב על גבי מגן המציג תמונת נוף של הרים והאוקיינוס השקט ובה מרכיבים רבים:
אייל קנדי, שמייצג את עדרי האיילים הגדולים שנמצאו בשטחה.
עגלה הנמשכת על ידי שני שוורים, המזכירה את הקמת המדינה במסגרת התפשטות ארצות הברית מערבה בהתאם לאמונת הייעוד הגלוי.
באוקיינוס השקט מפליגות שתי אוניות: אוניית מלחמה של הצי המלכותי הבריטי שמתרחקת מהחוף ואוניית קיטור אמריקאית שמתקרבת לחוף.
החלפת הספינות מסמל את סיום השלטון הבריטי באורגון.
ההרים והאוקיינוס השקט שמופיעים ברקע הסמל, מייצגים את הגאוגרפיה ההררית של המדינה הסמוכה לחוף.