tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מתחם הטניס הבין-לאומי על שם ח'ליפה הוא מתחם טניס הנמצא בדוחה, בירת קטר.
המתחם שייך לפדרציית הטניס של קטר ומנוהל על ידה.
במתחם נערך טורניר מסבב הגברים (אליפות קטר אקסון מובייל הפתוחה) ובעבר נערך בו גם טורניר ממסבב הנשים (אליפות קטר טוטאל הפתוחה).
בנוסף נערכו במתחם משחקי הטניס והסקווש במסגרת משחקי אסיה בשנת 2006. כמו כן אירח המתחם בין השנים 2008–2010 את אליפות סבב ה-WTA.
המתחם נפתח ב-16 בדצמבר 1992. הוא כולל 27 מגרשי טניס, ואצטדיון מרכזי עם תכולה של 4,106 צופים.
מתחם עולם הספורט של ESPN , אשר בין השנים 1997–2010 היה ידוע בשם מתחם עולם הספורט של דיסני , הוא מתחם אתלטיקה שגודלו 890 דונמים הממוקם באתר הנופש דיסניוורלד.
המתחם מארח אירועי ספורט מרובי משתתפים לחובבנים ומקצוענים כאחד.
חברת וולט דיסני בנתה את המתחם, ששוויו מוערך בכ-100 מיליארד דולר, על קרקע ביצות שהייתה בבעלותה ליד הכביש המהיר מספר 4. המתחם נחנך במרץ 1997 במשחק בייסבול בין קבוצת האטלנטה ברייבס והסינסינטי רדס.
ב-13 במאי 2008 הודיעה חברת וולט דיסני על כוונתה למתג את הקומפלקס תחת המותג ESPN, ועל שינוי שמו של המתקן ל -"מתחם עולם הספורט של ESPN" אולם טרם נקבע תאריך למעבר לשם החדש.
לבסוף, המיתוג מחדש של המתחם תחת השם החדש התבצע ב-25 בפברואר 2010.
מתחם הספורט האולימפי של אתונה ספירוס לואיס הוא מתחם מתקני ספורט במרוסי, אתונה, יוון שהיווה את המוקד של אולימפיאדת 2004.
האצטדיון נחנך ב-8 בספטמבר1982 בנוכחות ראש ממשלת יוון קונסטנטינוס קרמנליס.
האצטדיון המחודש נפתח רשמית ב-30 ביולי 2004 ושימש כאצטדיון המרכזי של האולימפיאדה, בו התקיימו טקסי הפתיחה והנעילה, תחרויות האתלטיקה קלה ומשחק הגמר בטורניר הכדורגל.
באצטדיון יש כ-71,000 מקומות ישיבה.
היכל ספורט רב-תכליתי שנחנך בשנת 1995. מכיל כ-19,000 מקומות ישיבה ומשמש כאולם הביתי של קבוצות הכדורסל פנאתינייקוס ואא"ק אתונה.
ההיכל אירח את שלבי הגמר בכדורסל ואת תחרויות ההתעמלות מכשירים באולימפיאדת 2004.
המרכז שנבנה ב-1991 לכבוד תחרויות הים התיכון כולל שתי בריכות שחייה פתוחות עם יציעים ל-11,500 (ששימשה לתחרויות השחייה ופולו מים) ו-5,300 (שחייה צורנית) צופים בהתאמה ואחת מקורה שביציעים מסביבה יש כ-6,200 מקומות ישיבה, אשר בה התקיימו תחרויות הקפיצה למים.
מרכז הטניס האולימפי מכיל 16 מגרשי טניס-מגרש מרכזי אחד ובו 8,600 מקומות ישיבה (בו התקיימו משחקי הגמר של התחרויות השונות), שני מגרשים עם 4,300 מקומות ישיבה כל אחד (לחצאי הגמר) ושלושה עשר מגרשים עם 200 מקומות ישיבה כל אחד.
המרכז הושלם בתחילת 2004 ונחנך טרם פתיחת התחרויות.
הוולודרום נחנך בשנת 1991 לכבוד תחרויות הים התיכון.
הוא מכיל כ-5,250 מקומות ישיבה.
מתחם וחוות הישועים בקורדובה (ספרדית: Manzana Jesuítica y Estancias de Córdoba) הם מיסיונים וחוות חקלאיות שהוקמו על ידי מיסיונרים מהמסדר הישועי בקורדובה שבארגנטינה, ובשנת 2000 הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
הישועים הגיעו למושבות הספרדיות באמריקה לאחר הפרנציסקנים והדומיניקנים.
גם בשלהי המאה ה-16 החלק הדרומי של אמריקה הדרומית לא היה מוכר במלואו, ולפיכך הייתה לישועים אפשרות להרחיב שם את השפעתם.
הנהגת המסדר החליטה ב-1607 לשלוח את הנזיר דייגו דה טורס על מנת לנהל את פעילות המסדר באזור שבו שוכנת כיום פרגוואי, אך כבר ב-1588 הוקמו באזור ראשוני המיסיונים הניידים.
העיר קורדובה הוקמה ב-1573, ובדומה למסדרים אחרים גם הישועים קיבלו את אחת מ-70 החלקות של העיר המקורית, אך איישו אותה רק ב-1599.
המתחם הישועי כולל את אוניברסיטת קורדובה, בית הספר מונטסראט, כנסייה ובתי מגורים.
על מנת לתחזק את המתחם הקימו הישועים שש חוות חקלאיות.
אחת מהפעולות הראשונות שבוצעו על ידי הישועים הייתה הקמת המתחם הישועי קולחיו מקסימו (Colégio Máximo) ב-1613, שהפך לאוניברסיטה אפיפיורית בעשור שלאחר מכן.
לאחר מכן הקימו הישועים מבנים נוספים, ובהם כנסייה ובתי מגורים לחברי המסדר.
המבנים הללו עברו מספר שינויים מאז הקמתם, הן לפני והן אחרי צו הפסקת הפעילות שנחתם על ידי האפיפיור קלמנס הארבעה עשר ביולי 1773.
האוניברסיטה הלאומית של קורדובה היא האוניברסיטה הוותיקה ביותר בארגנטינה והשנייה מבחינת ותק באמריקה כולה.
המבנים של האוניברסיטה בנויים סביב חלל עגול מרכזי.
בעבר שכן בחלל זה גן בוטני, אך כיום שרדו רק מספר ערוגות עם עצים ושיחים.
המבנים של האוניברסיטה עשויים מאבן ומלבנים, והחצר שלה מוקפת באכסדראות מרווחות.
כנסיית הישועים היא מבנה כיפתי גדול עם שני מגדלים בקצה המערבי.
רוב חלקי הכנסייה עשויים מאבן, כאשר חלק מהאזורים הגבוהים נבנו מלבנים.
הכנסייה היא חד-ספינתית, וצורת גג העץ שלה היא סירה הפוכה.
פנים הכנסייה כולל קישוטים רבים, כאשר הרטאבלו (ציור המורכב מ-24 חלקים) של המזבח הראשי ודוכני הדרשה הקטנים הנמצאים מעל מפלס המתפללים עשויים בסגנון הבארוק.
הכניסה לקולחיו נאסיונל דה נואסטרה סניורה דה מונטסראט , שהיה במקור בניין משני שהשתייך לקולחיו מקסימו, היא דרך שער גדול.
הבניינים השונים מרוכזים סביב שני חללים פתוחים עגולים, והוא נבנה בסגנון דומה לזה של המבנים הישועיים האחרים במתחם.
הקלויסטר מוקף על ידי מספר גלריות, וחזיתות הבניינים מקושטים בפריטים רבים.
לכל אחת מחוות הישועים, המכונה אסטנסיה, הייתה כנסייה עצמאית וקבוצת מבנים, ובמקרים מסוימים (כגון אלטה גרסיה) הוקמו מסביבן ערים).
חוות סן איגנסיו כבר לא קיימת.
החוות עסקו בנוסף לפעילות הרוחנית גם בחקלאות, ייצור טקסטיל, וגידול בקר.
החוות זכו להצלחה כלכלית רבה.
הישועים קיבלו את החזקה על החוות במספר דרכים, כולל רכישה רגילה וקבלה בירושה.
כל החוות נמכרו לאנשים פרטיים כאשר רכושם הישועים נמכר בעקבות החלטותיהם של קלמנס הארבע העשר וקרלוס השלישי, מלך ספרד.
החוות היו בניהול של נזירים פרנציסקנים עד 1853, כאשר הותר לישועים לשוב לאמריקה.
חוות אלטה גרסיה שוכנת במרכז עיר הנושאת את אותו שם.
המבנים המקוריים בחווה היו כנסייה, בית כומר (כיום מוזיאון), מגורי עבדים ופועלים שנחרבו עם הזמן, מכלאות בקר, גני ירקות, טחנת טקסטיל המשמשת כיום כבית ספר, מאגר מים וטחנות נוספות.
שני בנייני המגורים והכנסייה מקיפים שלושה צדדים של פטיו מרובע, ואילו הצד הרביעי חסום על ידי קיר גבוה שבו נמצאת הכניסה הראשית.
המאפיין הבולט של הכנסייה הכיפתית הוא החזית שלה.
טחנת הטקסטיל נבנתה באותו סגנון של בתי המגורים, אך בקנה מידה קטן יותר.
כל המבנים בחווה עשויים מאבן ומלבנים, ויש בהם קלויסטרים קמרוניים, כאשר הקמרון של הכנסייה הוא קמרון חבית.
הבעלים הראשון של החווה היה אלונסו נייטו דה הררה שהחליט להצטרף למסדר, והוא הוריש אותה למסדר בצוואתו.
חוות סנטה קטלינה, שנרכשה ב-1616, הוקמה באזור הנוף הכפרי של סיירה דה קורדובה, והיא כוללת כנסייה, בית כומר, מגורי עובדים, בית לדיירים חדשים שכבר לא קיים, טחנה, ומאגר מים.
בנייני החווה מקיפים שלוש חצרות פטיו, שהמרכזית מביניהם היא גם הראשית.
כל אחת מחצרות הפטיו מוקפת בגלריה קמרונית, ובמרכזה ניצבת מזרקה.
המאפיין הבולט של החווה הוא הכנסייה שצורתה היא צלב לטיני, חזיתה בסגנון הבארוק, והחלק הפנימי שלה ידוע בזכות תמונות הקדושים הנמצאות מאחורי המזבח.
חוות קארויה, שנרכשה גם כן ב-1616, שוכנת באזור יותר יוקרתי.
טחנת הקמח ומאגר המים כבר לא קיימים, אך הפטיו, הגובל בקלויסטרים ומגורי הקולחיו נאסיונל, ידוע בזכות ממדים ויחסי הגודל שלו.
הקפלה קטנה בהשוואה למבנים האחרים בחווה, ויש בה רק ספינה ללא טרנספט או מגדל כלשהו, והיא המבנה היחיד שעשוי מאבן.
חוות חסוס מריה, שנרכשה ב-1618, זהה מבחינת אופי המבנים לסנטה קטלינה.
קלויסטרים מקיפים שניים מהצדדים של הפטיו המרכזי, ואילו שני הצדדים האחרים מוקפים על ידי מחסן וקיר אבן גבוה.
הכניסה למתחם כולו היא דרך שער המוביל לפטיו קטן, שבו שוכנת הכנסייה.
הכנסייה עשויה מלבנים וכוללת קמרון חבית, מסדרון צדדי (Aisle) אחד, טרנספט קמרוני, וכיפה מרכזית על הגג.
לכנסייה אין מגדל פעמונים, אך בצידה האחורי יש גמלון עם פעמון ששלושה מצדדיו פתוחים.
חוות לה קאנדלאריה, שהוקמה ב-1678, היא המרוחקת ביותר מקורדובה.
בניגוד לחוות האחרות שנכללות בהכרזה של אונסק"ו היא שוכנת בחלק המוגן של אזור גבעות חשוף לרוח, על קרקע שהייתה שייכת לפרנסיסקו דה ורה אי מוחיקה.
קאנדלאריה היא החווה הקטנה ביותר הנכללת בהכרזה, בייחוד בהשוואה לחוות קארויה, ומורכבת מקפלה, בית כומר, מגורי פועלים שנחרבו עם הזמן, ומכלאות בקר.
הכנסייה שלה בנויה מאבן, והגג שלה נתמך על ידי קורות משופעות התומכות במסגרת שלו.
מתחם לוּדְוִויפּוֹל הוא שכונה בדרום תל אביב, בין שכונת שפירא לשכונת התקווה, צפונית לדרך קיבוץ גלויות.
השכונה הוקמה לאחר הקמת מדינת ישראל, בסמוך לגדות נחל איילון, והוקמו בה בתים לעולים חדשים.
היא כוללת שני רחובות היוצרים מעין משולש עם דרך חיל השריון.
הרחובות קרויים על שם אברהם לודוויפול, העורך הראשון של "הצופה" ועל שם יהודה לייב קנטור, מייסד העיתון "היום".
זמן קצר לאחר הקמת השכונה, ב-1958, אושרה תוכנית בניין עיר שאסרה על כל בנייה נוספת במתחם.
ב-1978 הוקם בסמוך לה מחלף קיבוץ גלויות, שחיבר את דרך קיבוץ גלויות עם כביש 1. במהלך הקמת נתיבי איילון בשנות ה-80 וה-90 נהרסו חלק מבתי המתחם לשם הקמתו של גשר חיל השריון, שמהווה את המשכם של נתיבי איילון דרומה, לכיוון חולון.
כתוצאה מהקמת הגשר נכלאה השכונה בין שלושה כבישים ראשיים - מצפון וממזרח כביש 1, ממערב נתיבי איילון ומדרום דרך קיבוץ גלויות.
בשנת 2005 הגישו תושבי השכונה תביעה נגד עיריית תל אביב-יפו, בטענה כי הם סובלים ממפגעי רעש, ריח וזיהום אוויר, וכי רעש המכוניות מרעיד את יסודות בתיהם.
עוד טענו התושבים כי בעבר הסכימו להסיר את התנגדויותיהם להקמת הגשר, לאחר שהובטח להם כי העירייה תפתח את האזור ותפצה אותם באמצעות מתן אפשרות לשינוי ייעוד הקרקע ומתן זכויות בנייה.
לטענתם, הפרה העירייה הבטחה זו.
במחצית השנייה של שנת 2022 החלו דיירי השכונה לקבל הודעות פינוי לקראת פרויקט פינוי-בינוי נרחב במסגרתו ייבנה מתחם מגורים ומסחרי חדש.
מתחם סומה-וזוב הוא מתחם געשי המצוי לחופו המזרחי של מפרץ נאפולי בתחומי מחוז קמפניה, איטליה.
המתחם שייך לקשת הגעשית של קמפניה, המהווה חלק מאזור געשי נרחב בדרום-מזרח הים הטירני.
המתחם מכיל את החרוט הגעשי של הר הגעש וזוב, שנותר ניצב בקלדרה שנוצרה עקב התמוטטותו של הר געש קדום – סומה (Monte Somma).
המתחם נוצר בהתפרצות געשית עזה לפני כ-18,300 שנים.
במהלך התפרצותו של הר הגעש סומה, התרוקן תא המאגמה שלו במידה רבה – שגרמה להתמוטטות תקרת התא ולהיווצרות קלדרה.
גובהו של וזוב מגיע ל-1,281 מטרים ושולי סומה ל-1,149 מטרים.
ביניהם מצוי עמק אטריו די קאבאליו (Atrio di Cavallo), שאורכו כ-5 קילומטרים.
מתחם סומה-וזוב הוא הר געש שכבתי רביעוני בהרכב קאלק-אלקליני, המורכב משולי הקלדרה של סומה ומהחרוט הגעשי של וזוב במרכזה.
גילן של לבות שנדגמו מעומק של 1,345 מטרים מצביע על געשיות בסביבות המתחם הגעשי, שהחלה לפני 400,000 שנים לפחות.
כן קיימים בו שרידים להתפרצות שמקורה בקמפי פלגריי, לפני 39,000 שנים.
ההיסטוריה של המתחם עצמו החלה לפני כ-25,000 שנים, עם צמיחתו של סומה מזרימת לבה במהלך התפרצויות שעוצמתן נמוכה.
שלב זה בפעילות הגעשית נמשך עד לפני כ-19,000 שנים, והוא ניכר בסלעים הגעשיים המרכיבים את חלקו הצפוני של המתחם.
לפני כ-18,300 – לאחר התמוטטותו והיווצרות הקלדרה – חל שינוי מהותי בדפוסי ההתפרצות של סומה.
מאז התרחשו במתחם התפרצויות געשיות בעוצמות שונות, הכוללות לפחות 4 התפרצויות פליניאניות ו-6 תת-פליניאניות.
כל ההתפרצויות מורכבות משלב מגמטי ומשלב פריאטו-מגמטי, הנובע ממפגש של המאגמה במים הכלואים בשכבות של סלעים קרבונטיים מן המזוזואיקון.
התפרצויות רבות של המתחם לוו בזרמים ונחשולים פירוקלסטיים נרחבים, שזרמו בעיקר לדרום ולמערב.
עקבותיהם ניכרות בערים פומפיי והרקולנאום, שנהרסו בהתפרצות העזה של וזוב באוגוסט 79.
מתחם סומה-וזוב עדיין פעיל מאוד.
ההתפרצות המשמעותית האחרונה במתחם התרחשה בשנת 1944, ועל סמך הידע שנצבר מעברו הגעשי, נחשב וזוב לאחד מהרי הגעש המסוכנים בעולם עקב צפיפות האוכלוסייה הגבוהה סביבו.
במצפה הוולקנולוגי שנבנה במתחם נבדקים תנודות הקרקע ושינויים בהרכב הכימי של הגזים הנפלטים באזור המתחם, העשויים להעיד על עליית מאגמה אל פני השטח לקראת התפרצות נוספת.
מתחם הקבר והמרכז הסופי של שייח' ספי א-דין (פרסית: مجموعه آرامگاه و خانقاه شیخ صفی الدین) הוא קברו של השייח' ספי א-דין ארדבילי, שליט האימפריה הספווית, הנמצא בעיר ארדביל שבאיראן.
מאז הקמתו ועד היום משמש האתר כמרכז רוחני וכאתר עלייה לרגל.
בשנת 2010 הוכרז הקבר על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
הסוּפיות, או סוּפיזם, היא זרם מיסטי באסלאם, השם את הדגש על האהבה והכוונה שבעשיה, יותר מאשר על ההלכה עצמה.
הסופיות התגבשה כתנועה רוחנית משמעותית במאה ה-9 ובמאה ה-10, ונחשבת לאחד הגורמים העיקריים להתפשטות האסלאם ברחבי אפריקה ואסיה.
תור הזהב של הסופיות מבחינה דתית ואינטלקטואלית היה בין המאה ה-13 למאה ה-16. המוסלמים הסופיים הותירו אחריהם מפעלי בנייה ידועים, בעיקר במרכז אסיה.
כאשר אירעה הפלישה המוסלמית לפרס הייתה ארדביל העיר הגדולה ביותר באזור שבו שוכן כיום החלק הצפון-מערבי של איראן.
העיר שגשגה עד שהאימפריה המונגולית כבשה והחריבה אותה, והיא נותרה בחורבנה עד לעליית השושלת הספווית הקרויה על שם שייח' ספי א-דין שחי בין 1252 ל-1334.
שייח' ספי א-דין נהג על פי תורתו של השייח' זאהד ג'ילאני, ולאחר מות ג'ילאני פיתח תורה משל עצמו שהושפעה מהסופיות.
לימים ייסד ספי א-דין את הח'אנקאה בארדביל, אשר הפך למקדש לזכרו.
במתחם המקדשים נבנו גם באזארים, בתי מרחץ ובתים רגילים, כיכרות ומשרדים, והוא היה כמעט כמו עיר קטנה.
בתקופת האימפריה הספווית נודעה למתחם חשיבות פוליטית ולאומית כאתר הנצחה למייסד האימפריה.
אסמאעיל הראשון, יורשו של שייח' ספי א-דין, היה לשאה הראשון של האימפריה הספווית ומי שקבע את האסלאם השיעי כדת המדינה.
שליטי האימפריה הקדישו ממון רב לצורך הפיכת המקדש בארדביל למקום מפואר ויוקרתי.
המקדש הפך לאתר עלייה לרגל עבור מוסלמים מכל רחבי העולם, ולמתחם דתי חשוב הידוע ביצירות האמנות ובממצאים הארכאולוגיים השוכנים בו.
על פי המחקרים שנערכו במתחם זוהו ארבעה שלבי בנייה עיקריים:
1300–1349: הנחת התשתית למקדש ובניית הח'אנקאה של שייח' ספי א-דין ארדבילי, אולם דאר אל-חופאז, החצר התיכונה, הצ'ילה חאנה החדשה, חאראם-חאנה, כיפת אללה אללה, סאהאט, ושאהנישין.
1349 - 1544: רוב פעילות הבנייה בתקופה זו נעשתה במאה ה-16, ובמהלכה נבנו מערות קבורה לאישים שונים כגון אסמאעיל הראשון ואמו, ובנוסף לכך גם חצר מערות קרובה דרומית לקברו של שייח' ספי א-דין.
1752 - המאה ה-20: רוב הבנייה בתקופה זו נעשתה במאה ה-20, ובה הוקמו בית ספר, חדר מנוע, חממה ומשאבה.
הח'אנקאה והמקדש של שייח' ספי א-דין נבנו לפי סגנון אדריכלי איראני שנוצל לצורך הגדלת החלל הפנימי, כך שניתן היה להכניס לתוכו אלמנטים רבים כגון בית ספר, בית חולים, מאוזוליאום, מסגד, ספרייה וכדומה).
בנוסף, בתוך החלל נבנה נתיב גישה בן שבעה חלקים המוביל אל קבר השייח', כשכל אחד מהשלבים מסמל שלב במיסטיקה הסופית.
השלבים הללו מופרדים זה מזה על ידי שמונה שערים, שכל אחד מהם מסמל "גישה" בסופיזם.
לקישוט בח'אנקאה ובמקדש נודעה חשיבות כאמצעי מייצג של הסימבוליזם במיסטיקה הסופית.
קישוטים אלו כוללים חזיתות וקירות פנימיים מקושטים, אוסף עתיקות, דלתות כסופות עם כתובות, ומצבות מעוצבות.
מקדש שייח' ספי א-דין נבנה בין 1334 ל-1349. בנו ויורשו של שייח' ספי א-דין הקים על בסיס אבן במקדש מבנה גלילי מאבן, ועליו מופיעה פעמים רבות המילה אללה.
בשל כך ידוע המקום בכינוי כיפת אללה אללה.
צורת המגדל החיצונית היא מעגל, וצורתו הפנימית היא מתומן.
בראש המגדל נבנתה כיפה דו-שכבתית בצורת חצי סהר, ועליה כתובות בקליגרפיה.
בתוך הכיפה נמצאות עבודות אמנות וכתובות קליגרפיות.
מקדש שאה אסמאעיל נבנה בין 1524 ל-1529. מקדש זה הוא מבנה בן חדר אחד המוגן על ידי כיפת לבנים דו-שכבתית.
צדה החיצוני של הכיפה מקושט באריחים צבעוניים, וצדה הפנימי מקושט בכתובות, ציורים בטכניקת טמפרה, ושידת עץ עם פיתוחים פנימיים עדינים וכתובות טיח.
מקדש מוחי א-דין מוחמד נבנה בערך ב-1323, וממדיו גדולים יותר בהשוואה לשני המקדשים שתוארו לעיל.
מקדש זה מורכב משני חדרים ומסדרון.
בראשו של מקדש זה נבנתה כיפה בצורת חצי עיגול.
אולם דאר אל-חופאז הוא מבנה מלבני מקורה שנבנה בין 1339 ל-1349, ובו התכנסו עולי רגל מוסלמים על מנת לשנן פסוקים מהקוראן.
חזית האולם מחולקת לחמישה מקטעים שבכל אחד מהם משובצים שני חלונות עם מסגרות עשויות מחרסינה מצופה בבדיל.
הכניסה לאולם היא מצד שמאל, והיא מורכבת משער שמעליו חצי כיפה עם מבנים דמויי נטיף.
חזית השער מקושטת באפריז שעליו חקוקים פסוקים מהקוראן, ובקרניז שגם עליו מבנים דמויי נטיפים.
לאחר המעבר בשער הגיעו המבקרים על מסדרון שבקצהו גרם מדרגות המוביל לאולם.
לאורך קירות העולם משובצות גומחות עם חלונות שבאמצעותן הואר המקום, ומעבר לכך הם קושטו בכתובות, נטיפים וציורי פרחים.
קומת הקרקע של המבנה בנויה בצורת ריבוע, אך ככל שעולים במעלה המבנה הוא הופך למתומן באמצעות מערכת של קשתות אלכסוניות.
בראש המבנה הוקמה כיפה דו-שכבתית, אך לאחר הקמת המבנה נוספה לה שכבה פנימית שלישית על מנת ליצבו.
פנים המבנה מקושט בפאר רב.
הג'נת-סארא נבנה בין 1524 ל-1576 בקירוב, והוא המבנה הגדול ביותר במקדש.
הכניסה למבנה היא דרך חצר.
בחזית המבנה ניצבת מרפסת גדולה התחומה על ידי שבכה מקושטת.
החצר (סאחת) שנבנתה ב-1349 היא חלל פתוח מלבני שבמרכזו בריכה.
הבריכה מחולקת ל-12 חלקים המייצגים את כל אחד מ-12 האימאם הקדושים לשיעה.
חצר זו היא צומת דרכים שממנה ניתן להגיע אל חלק מהמבנים שהוזכרו לעיל וכן למבנים שיוזכרו להלן.
הדאר אל-חדית' נבנה בין 1502 ל-1541. המבנה מורכב מחלל קמרוני גדול שתחום על ידי שבכת עץ מקושטת, ומשני צדדיו ממוקמים חדרים קטנים יותר שתקרתם מעוצבת אף היא בצורת קמרון.
חזית המבנה מקושטת באלמנטים פרחוניים ובאריחים שעליהם כתובות.
המבנה שימש כחדר לימוד וכאולם קבלת אורחים.
גן החצר (ארסה) הוקם בערך ב-1448. הגן הוא חלל פתוח בצורת טרפז ארוך.
במרכז הגן ניצבת מזרקה ששימשה כמקום טהרה עבור עולי הרגל שהגיעו למתחם.
בצלעות הקצרות של הגן נמצאים שני שערים שדרכם עוברים אל החצר התיכונה ואל המידאן.
המידאן הוא חלל פתוח מרובע, הניצב בצמוד לשער הראשי של המתחם.
במשך השנים בוצעו באזור המתחם עבודות בנייה ששינו את צורתו למלבן.
השער הראשי שממנו נכנסו המאמינים אל המתחם אינו קיים עוד.
בדרום ובמזרח המתחם נמצא בית הקברות, שבו נקברו תלמידיו של שייח' ספי א-דין ואישים בכירים בדת ובפוליטיקה מהתקופה הספווית.
מתחם לביא הוא מתחם מעונות פועלים שהוקם בעיר גבעתיים בין השנים 1935–1937. במתחם שלושה בנייני מעונות טוריים מקבילים שתוכננו על ידי האדריכלים יוסף נויפלד וישראל דיקר.
בשנת 2000 יועד המתחם להריסה במסגרת פרויקט פינוי-בינוי אך בשנת 2012 הוועדה מחוזית לתכנון ולבנייה תל אביב פסקה כי יש לחדש ולשקם את המתחם ולהימנע מהריסתו עקב ערכו ההיסטורי.
מתחם לביא נבנה בשולי רמת יצחק דרומית לרמת גן.
המעונות תוכננו על ידי האדריכלים יוסף נויפלד וישראל דיקר - ממגבשי הסגנון הבינלאומי בארץ ישראל.
המתחם כולל שלושה בניינים טוריים מקבילים בני שתיים עד שלוש קומות.
בין הבניינים ניטעו עצי פיקוס, מדשאות ושיחים שונים.
המתחם אוכלס על ידי חברי תנועת פועלי ציון שמאל.
שלושת הבניינים נקראו "מעונות פועלים", להבדיל מ"מעונות העובדים" בתל אביב.
השם מרמז על ההיבדלות האידאולוגית בין מפלגת פועלי ציון שמאל לבין המפלגה השלטת.
קומות הקרקע של הבניינים שימשו צרכים קהילתיים שונים - צרכנייה, אולם תרבות ובית דפוס יידישאי שהדפיס את הביטאון "ניוואלט" ("העולם החדש").
בתחילת שנות ה-40 סופחו מעונות הפועלים והשטחים הירוקים מסביבם לגבעתיים.
בשנת 1986 ערכו בני המייסדים כנס יובל לבניית המתחם.
בשנת 2000 משרד השיכון ייעד את המתחם לתוכנית פינוי-בינוי.
חברת אפריקה ישראל וחברת נוה גד מקבוצת נכסים ובניין קידמו בניית שני מגדלים בני 29 קומות במקומם של הבניינים הקיימים.
התוכנית כללה גם בניית מבני ציבור והקמת תשתיות חדשות וזכתה לתמיכת עיריית גבעתיים ודיירי המעונות.
התוכנית אושרה בוועדה המקומית לתכנון ולבנייה ב-2005 והופקדה להתנגדויות על ידי הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה ב-2010.
המתנגדים לתוכנית, ובהם תושבי האזור, החברה להגנת הטבע, ואחרים, הציגו נימוקי התנגדות שונים ובהם הטענה כי המתחם בכלל ראוי לשימור, מאחר שבשנותיה הראשונות של המדינה הוא שימש כמעונות פועלים.
דגש מיוחד הושם על גילם של עצי הפיקוס במקום.
הוועדה אישרה את טענת השימור והמתחם הוכרז כמיועד לשימור.
תושבי המתחם, עיריית גבעתיים וחברת נוה גד ערערו על ההחלטה באוגוסט 2011 במועצה הארצית לתכנון ולבנייה.
בערר, שהוגש באמצעות היועצת המשפטית של עיריית גבעתיים, עו"ד תמר לרנר, טענה העירייה כי למתחם אין כל ערך אדריכלי מיוחד.
עיריית גבעתיים הציעה בערר לשמר את מורשת פועלי ציון שמאל והאדריכלים על ידי פיתוח מוזיאון ושימור העצים במתחם..
המחלקה הארצית פסקה כי על הוועדה המחוזית לקבל החלטה סופית בעניין.
הוועדה המחוזית בחנה תוכנית חלופית שהוצגה בערר וכללה שימור אחד הבניינים באתר ותשע חלופות נוספות שכללו דרגות שונות של שימור.
בחודש יוני 2012 פסקה הוועדה המחוזית שהחלופות שנבחנו מציעות פיתוח הכולל רווח ליזמים והטבה לדיירים ולחוכרים באזור.
לפיכך החליטה הוועדה המחוזית להעדיף את שימור המתחם, ללא תוכנית פינוי-בינוי במקום.
מתחם ווטרגייט הוא קבוצה של חמישה בניינים בשכונת פוגי בוטום בוושינגטון הבירה בארצות הברית.
המתחם, בן 40 אלף מטרים רבועים, כולל בניין משרדים, שלושה בנייני דירות, ומבנה של מלון-משרדים.
בניית המבנים במתחם החלה באוגוסט 1963, ולוותה בחילוקי דעות בין האדריכלים, גורמי ממשל וגורמים אחרים, לגבי גובה הבניינים וסגנונם האדריכלי.
הבנייה הסתיימה בינואר 1971. המתחם הפך לאחד הפופולריים בוושינגטון למטרות מגורים ומשרדים, בין השאר עבור חברי הקונגרס ואנשי ממשל אחרים.
המתחם נמכר מספר פעמים במהלך שנות ה-80; החל משנות ה-90 המתחם חולק ובנייניו נמכרו בנפרד לקונים שונים מספר פעמים.
המתחם עלה לכותרות ב-1972, לאחר פריצה שהתגלתה במטה המפלגה הדמוקרטית בקומה השישית בבניין המלון-משרדים.
נמצא כי צולמו מסמכים והותקן ציוד האזנה במקום.
חקירת המשטרה העלתה כי מאחורי הפריצה ומעשים בלתי-חוקיים נוספים, עמדו אנשים בכירים בממשלו של נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון.
הפרשה זכתה לכינוי פרשת ווטרגייט, על שם המתחם, והיא הובילה לבסוף להתפטרותו של ניקסון ב-9 באוגוסט 1974. מילית הסיומת "-גייט" הפכה בהמשך לעיתים קרובות למקושרת עם פרשיות ושערוריות פוליטיות דומות בארצות הברית וברחבי העולם.
מתחם הספורט עלי סמי ין (בטורקית: Ali Sami Yen Spor Kompleksi), המוכר מסיבות מסחריות גם כראמס פארק, הוא אצטדיון כדורגל הנמצא בעיר איסטנבול שבטורקיה.
האצטדיון משמש כאצטדיונה הביתי של קבוצת גלאטסראיי ומכיל 52,652 מקומות ישיבה.
בניית האצטדיון החלה בשנת 2007 והסתיימה בשנת 2011.
האצטדיון בנוי מ-44 טון ברזל שעוטף את האצטדיון, ויש בו מרכז קניות שכולל שתי חנויות אוהדים, חדר VIP ו-198 תאי צפייה אישים.
האצטדיון שימש לאירוח משחקי גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 שנערך ב-2013.
בשנת 2017 שונה שם האצטדיון מ"טורק טלקום ארנה" ל"אצטדיון טורק טלקום", עקב הוראה של נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן, לחדול מהשימוש במילה Arena לתיאור מתקני ספורט, משום אינה קיימת בשפה הטורקית.
מתחם הקפיטול של ארצות הברית (United States Capitol Complex) הוא מתחם של מבנים ושטחים פתוחים במרכזה של וושינגטון די.
סי., בירת ארצות הברית, המשמשים זרועות שונות של הממשל הפדרלי.
המבנה החשוב ביותר במתחם, הניצב במרכזו, הוא הקפיטול, מקום מושבו של הקונגרס של ארצות הברית.
כל המבנים והשטחים בקומפלקס הקפיטול מצויים בהנהלתו ובפיקוחו של אדריכל הקפיטול ומוגנים על ידי משטרת הקפיטול.
בנייני משרדים של בית הנבחרים של ארצות הברית:
בנייני משרדים של הסנאט של ארצות הברית:
בניין הרשות השופטת הפדרלית על שם ת'ורגוד מרשל
פארק הסנאט - החלק העליון
פארק הסנאט - החלק התחתון
בנוסף למבנים ולשטחים הפתוחים הכלולים בקומפלקס הקפיטול נמצאים בתחומיו אנדרטאות, פסלים ויצירות אמנות שונים.
הקמת בניין הקפיטול החלה בשנת 1793 ובמשך למעלה ממאה שנים הוא היה המבנה היחיד בשימוש הממשלה הפדרלית בשטח הקומפלקס דהיום.
בעת שהוקם הוא יועד לשימוש הקונגרס כמו גם בית המשפט העליון, ספריית הקונגרס וגורמים נוספים.
בשנת 1892 הגיע הבניין בקירוב לצורתו דהיום (למעט תוספות מסוימות שנעשו בסוף שנות החמישים ובראשית שנות התשעים).
הקונגרס גדל ובשלהי המאה ה-19 התבהר הצורך בשטח נוסף לשימושו.
קומפלקס הקפיטול בא לעולם החל ב-1897, כאשר ספריית הקונגרס עברה לבניין ג'פרסון שהוקם עבורה.
מבני משרדים עבור שני בתי הקונגרס - המוכרים כיום כבניין קנון ובניין ראסל - הושלמו ב-1908 וב-1909, בהתאמה.
ב-1910 הושלמה תחנת הכוח של הקפיטול.
בשנות השלושים התרחש גל בנייה בקומפלקס: ב-1933 הוקמו הגן הבוטני הלאומי של ארצות הברית ופארק ברתולדי וכן בניין המשרדים לונגוורת' עבור בית הנבחרים.
ב-1935 הושלם בניין בית המשפט העליון, וב-1939 הושלם המבנה השני של ספריית הקונגרס, בניין אדמס.
הבנייה נמשכה עשרים שנים לאחר מכן: ב-1958 הושלם בניין המשרדים השני (בניין דירקסן) עבור הסנאט וב-1965 נפתח בניין רייברן, השלישי במספר לשימוש חברי בית הנבחרים.
בשנות השבעים הוקם בניין משרדים רביעי לשימוש בית הנבחרים - בניין אוניל, שנהרס ב-2002, וכן הוקם מבנה שנועד במקור לשימוש לשכת החקירות הפדרלית והוא כיום בניין המשרדים פורד, המשמש את חברי בית הנבחרים.
ב-1980 נפתח הבניין לזכר ג'יימס מדיסון, המבנה השלישי של ספריית הקונגרס, וב-1982 הושלם בניין הארט, בניין המשרדים השלישי עבור הסנאט.
בניין הרשות השופטת על שם מרשל נפתח ב-1992.
התוספת האחרונה לקומפלקס הקפיטול הייתה מרכז המבקרים שלו, מבנה תת-קרקעי בן שלושה מפלסים שנבנה מול החזית הדרום-מזרחית של בניין הקפיטול והושלם ב-2007, בעלות של כ-600 מיליון דולר.
שטחי הקפיטול (Capitol Grounds) הם השטחים הפתוחים - רחובות, כבישים ושטחי צמחייה - שבין המבנים השונים בקומפלקס, בשטח כולל של כ-1.11 קילומטר רבוע.
מרינה ביי הוא מתחם ענק הנמצא באזור מרכז סינגפור.
אזור מרינה ביי מכיל כיום כמה מן האטרקציות התיירותיות המפורסמות ביותר באזור המטרופולין של סינגפור:
סינגפור פלייר (Singapore Flyer) - גלגל ענק עם 28 גונדולות ממנו נשקף נוף של סינגפור.
גשר הליקס (Helix Bridge) - גשר להולכי רגל באורך 280 מרים מחבר בין האזורים Marina Centre ו- Marina South.
הגשר בנוי בצורת מולקולת DNA.
הגשר נחנך באופן רשמי ב-24 באפריל 2010.
מרינה ביי סנדס (Marina Bay Sands) - מתחם נופש הכולל מלון עם 2,561 חדרים, מרכז קונגרסים המשתרע על פני 120,000 מ"ר, 74,000 מ"ר הכולל קניון, מוזיאון, שני תיאטראות גדולים, שבע מסעדות שף, מרכז החלקה על הקרח, שני פביליון צפים מקריסטל וקזינו האטריום הגדול בעולם עם 500 שולחנות ו-1,600 מכונות הימורים.
מעל הקומפלקס מתנשא פארק אווירי (SkyPark) בעל קיבולת של 3,900 איש ובריכת שחיה באורך 150 מטר, המאפשרת נוף פנורמי של כל סינגפור.
הפארק כולל גם 18 עצי ענק מלאכותיים עתידניים עשויים מפלדה אשר מכוסים בצמחייה.
הפלטפורמה הצפה של מרינה ביי (Marina Bay Floating Platform) - הבמה הצפה הגדולה בעולם בה נערכים אירועי ספורט, מופעים מוזקליים, תערוכות אמנות ומופעי תרבות שונים.
מוזיאון ArtScience (ArtScience Museum) - מוזיאון הבנוי בצורת פרח לוטוס פתוח אשר כולל 3 קומות עם תערוכות מתחלפות.
גרנד פרי סינגפור - מרוץ שנתי, המתקיים במסגרת תחרות הפורמולה 1.
מתחם חסן ערפה הוא אזור תעסוקה במרכז העיר תל אביב הכלוא בין הרחובות דרך בגין ממערב, יצחק שדה מצפון, המסגר ממזרח ודוד חכמי בדרום, שעובר החל משנת 2011 תהליך של התחדשות עירונית הכולל פינוי, הריסה, איחוד וחלוקה מחדש של מגרשים.
המתחם היה במקור פרדס בבעלותו של חסן סלים ערפה, מעשירי יפו (מכאן שם המתחם) שמכר מספר מגרשים בפרדס.
בחודש מאי 1940 אושרה תוכנית בניין עיר למתחם לשם פיתוח אדמת הפרדס לאזור תעשייה ומסחר.
לאחר שנת 1948, התמקמו בשטח הפרדס הנטוש יהודים אשר הקימו במקום מוסכים ובתי מלאכה באופן לא מאורגן.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 התאגדו 140 בעלי שטחים במתחם (שכל אחד מהם היה בעלים של בין עשרות ספורות של מטרים רבועים ועד כדונם) כוועד פעולה לשם פיתוח ובנייה במתחם.
אולם רק בשנת 2000, לאחר שהמתחם הוכרז כמתחם להתחדשות עירונית וזכויות הבניה בו הוגדלו, הם הצליחו לקדם את התוכנית.
בשנת 2009 מכרו את 28 הדונם שבבעלותם לאיש העסקים יצחק נזריאן וחברת באוהאוס.
כמו כן, המגדל הראשון במתחם, מגדל אקרו (שנקרא בתחילה "מגדל שבת משה") קיבל היתר בניה.
בשנת 2011, רכשה קבוצת רובינשטיין קרקע בשטח 8.5 דונמים, הגובלת ברחוב יצחק שדה במרחק קצר ממגדל רובינשטיין שבבעלותה, מאיש העסקים יצחק נזריאן.
על קרקע זו נבנו שני מגדלי משרדים בשם "תאומי רובינשטיין".
בשנת 2014, החל שיווק הדירות במגדל "אלפא" במתחם, מגדל בן 32 קומות שיכלול מלון עסקים של 180 חדרים שיוקם ב-14 הקומות הראשונות ו-120 דירות מגורים בקומות 15–32.
ב-1 באפריל 2016, נפתח רחוב חדש (רחוב 1185 ששונה ב-2022 לישראל טל) בגבולו הדרומי של המתחם.
כמו כן, נחסמה דרך בגין בגבולו המערבי של המתחם בין הרחובות המלאכה ומזא"ה לצורך העבודות על תחנת קרליבך כחלק מהקו האדום והקו הירוק של המערכת להסעת המונים במטרופולין תל אביב.
באפריל 2017, שכרה חברת מלאנוקס 18 קומות במגדל תאומי רובינשטיין שבבנייה במתחם.
באוקטובר 2018, נמכרה חטיבת קרקע הכוללת 10.5 דונם בחלק הדרום מערבי של המתחם, לפי שווי של 353 מיליון שקל.
זאת במסגרת הליך פירוק שיתוף שהמתנהל בין בעלי הקרקע.
הקרקע כוללת שלוש חלקות עם זכויות בנייה להקמת שלושה מגדלים, שניים למשרדים ואחד למגורים.
בשנת 2015, במסגרת חפירת הצלה שנערכה לפני הקמת מגדלי תאומי רובינשטיין, נמצאו עדויות ארכאולוגיות לייצור בירה ולנוכחות אוכלוסייה מצרית קדומה במקום מהאלף ה-3 לפנה"ס (תקופת הברונזה הקדומה).
המתחם המשתרע על שטח של כ-81 דונם, היווה מובלעת שהתאפיינה בבניה ישנה, נמוכה וצפופה לשימושי תעשייה, מלאכה ואחסנה הקשורים לתעשיית הרכב ובהם מוסכים, חנויות חלקי חילוף ואולמות תצוגה.
הרחובות במתחם היו צרים, חלקם לא סלולים וללא שמות (ממוספרים רחוב 1274 עד רחוב 1278).
ביולי 2015, אושרה תוכנית מתאר חדשה למתחם (תא/3319) והוא עתיד לכלול טבעת של 14 מגדלים וחניונים פרטיים הממוקמים על ארבעת דפנות המתחם שתקיף שטח פתוח וירוק במרכזו.
במסגרת התוכנית מתוכננת דרך תת-קרקעית אשר תשמש דרך שירות פנימית במפלס החניון העליון שמובילה לחניוני המגדלים ולחניון המרכזי במתחם.
משרד האדריכלים יסקי מור סיון אחראי לתוכנית העיצוב של המתחם.
תוואי הקו האדום של הרכבת הקלה עובר ממערב למתחם, בדרך מנחם בגין, כאשר מוקמת תחנת קרליבך בצד המערבי של המתחם על רחוב מנחם בגין.
מתחם לביאה (ח'רבת לַוִיֶה במקור) הוא אתר ארכאולוגי רחב ממדים, שעיקרו מתקופת הברונזה הקדומה, השוכן בשיפוליה המערביים של רמת הגולן.
האתר ממוקם בקצה שלוחה צרה בין נחל סמך בדרום ובין נחל כנף בצפון, ולמרגלותיו ממערב נמצא מושב רמות.
מהאתר תצפית מרשימה על הכנרת.
ראשון חוקרי האתר היה סיר לורנס אוליפנט, אשר ביקר בו בשנת 1885, והבחין בו, בין היתר, בשרידי מבנה ציבורי עם עמודים, אותו זיהה כבית כנסת מתקופת התלמוד.
בחפירות שנערכו במקום בידי משלחת "ארץ גשור" בראשות פרופסור משה כוכבי מטעם אוניברסיטת תל אביב, בין השנים 1987 ו- 1997, נמצא כי באתר התקיים במהלך תקופת הברונזה הקדומה יישוב עירוני מבוצר ומפותח, שחרב ככל הנראה במהלך מלחמתי.
ראשית ההתיישבות במקום הייתה בערך בשנת 3300 לפני הספירה, בשלב הראשון של תקופת הברונזה הקדומה.
הממצאים באתר אשר העידו על ביצוריו וחשיבותו בתקופה זו, בשנים 3,300 עד 2,300 לפני הספירה, הם מערך חומות מפותח, שכלל חומות לאורך מצוקי השלוחה מעל הנחלים, חומה פנימית, וכן חומה חיצונית אדירה, שרוחבה כשישה עשר מטרים וגובהה כעשרה מטרים.
כן נמצאו באתר, באופן המעיד על סדר והיררכיה, שרידי מבני ציבור, מבני מגורים, בית קברות ומבנים תעשייתיים להפקת שמן ושמירתו.
במדרון הדרומי של השלוחה נמצא בית קברות ובו מבני קבורה מעוגלים, שקושרים את האתר לאתר גלגל רפאים הסמוך ולדולמנים הרבים שבאזור.
שרידי שער העיר מעידים על שני מגדלים שעמדו בצדו ועל פריצתו במהלך מלחמתי, לנוכח סימני שרפה וריכוז מאות אבני קלע לצדו.
המבנה שתיעד אוליפנט באתר בסוף המאה ה-19 לא אותר בחפירות שנערכו במקום כמאה שנים לאחר מכן, אולם ברחבי האתר נמצאו חרסים מן התקופה הביזנטית, אבני גזית, חוליות עמודים, פריטים ארכיטקטוניים, וכן פסל של אריה, הדומה לפסל האריה מבית הכנסת של עין נשוט הסמוכה.
כל אלו, בצירוף עדותו של אולפינט, מעידים על אפשרות קיומו של בית כנסת במקום במהלך התקופה הביזנטית.
מתחם ירקונים הוא אזור השוכן בין פתח תקווה וכביש 5, שהפך לאזור חקלאי מאזור מסחרי ללא אישור וללא שינוי תוכנית המתאר המקומית לאזור.
המתחם משתרע על שטח של כ-2,000 דונם בין הוד השרון, פתח תקווה ונחל הירקון.
על השטח חלות תוכניות שמייעדות אותו לשימושים חקלאיים ולגן לאומי ירקון שאמור להשתרע לאורך הנחל.
גם תחנת הרכבת במתחם נבנתה ללא תוכנית מתאר מאושרת ומבלי להסדיר את הגישה אליה להולכי רגל מאזור התעשייה סגולה, אותו היא אמורה לשרת.
קרקעות המתחם הוכרזו כקרקע חקלאית בשנת 1968.
רוב המבנים שבמתחם הוקמו במחצית השנייה של שנות ה-90 של המאה ה-20, רובם ללא היתר בנייה, וחלקם על-פי היתרים לבנייה של מבנים חקלאיים.
המבנים שימשו למסחר, וזאת ללא היתרים לשימוש חורג, ובלא אישורים של הוועדה לשמירה על קרקע חקלאית ושטחים פתוחים והוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה.
בסך הכל הוקמו כ-40 מבנים ו-30 מחסנים, וסככות בשטח כולל של 50 אלף מ"ר.
במתחם פעלו כ-50 עסקים, ביניהם מרכולים, חנויות כל בו ואולמות אירועים.
גם הדרכים למתחם נסללו ללא היתר בנייה.
התמרורים הוצבו במקום שלא בסמכות רשות התמרור.
במתחם לא היו תשתיות ביוב.
בשנת 1998 אישרה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה פתח תקווה להקים או להלבין עשרות מבני עסק שהוקמו או תוכננו לקום במתחם.
המבנים הוקמו ללא היתר בנייה ושימשו למסחר ללא היתרים לשימוש חורג וללא אישור ועדות התכנון והבנייה השונות.
חלקם אף פועלו ללא רישיונות עסק וחלקם החזיקו ברישיונות לא חוקיים.
באוגוסט 1999 סירבה הוועדה לשמירה על שטחים חקלאיים ופתוחים להכשיר את היתר בנייה שקיבל היזם עמוס לוזון לפאוור סנטר בצומת ירקונים, על סמך תוכנית שאושרה עקרונית קודם אך חרגה באופן נרחב מההיתר לשימוש מסחרי בקרקע חקלאית.
עיריית פתח תקווה לא המתינה לאישורה הסופי של התוכנית וחילקה אישורים לבנייה מסחרית רחבת היקף על שטחים מסחריים במתחם.
בנובמבר 1999 נעצרו אבי לביא, לשעבר המשנה למנכ"ל עיריית פתח תקווה, והיזם עמוס לוזון, בחשד לשוחד.
לביא, שהיה יד ימינו של ראש העירייה, גיורא לב, היה חשוד בכך שקיבל מלוזון שוחד עבור סיוע בקבלת עבודות בעבור עיריית פתח תקווה ובקבלת היתרי בנייה עבור מתחם יקונים.
היחידה הארצית לחקירות הונאה ניהלה במשך תקופה ארוכה חקירה סמויה, ולאחר שנאספו ראיות לכאורה, הוחלט לעצור את החשודים.
באוגוסט 2000 המליצה המשטרה להעמיד את עמוס לוזון, אבי לביא ומהנדסת העיר מדלן אונגיל.
באפריל 2002 קבע בית המשפט המחוז כי אין לתת אורכה נוספת לסגירת החנויות שנבנו בלי אישור בשטח.
ביוני 2002 כתב מבקר המדינה כי הקמת העסקים נעשתה תוך הפרה בוטה של הוראות החוק, וכי הוועדה המקומית ועיריית פתח תקווה לא מילאו את חובתן למנוע את הקמת המבנים.
חקירת המשטרה שהתנהלה לאורך השנים העלתה בין היתר חשד לפיו בכירים בעירייה אישרו את הקמת הפאואר סנטר במתחם ביודעם כי יש בכך משום הפרת חוק.
מאוחר יותר אף נפתחו הליכים פליליים נגד היזמים בגין הפעלתו במתחם ללא היתר.
ביוני 2005 ביקשה עיריית פתח-תקווה והוועדה המקומית לתכנון ובנייה בעיר לבטל את ההחלטה של המועצה הארצית לתכנון ובנייה, אשר אסרה מתן היתר לשימוש חורג בשטח מתחם ירקונים.
באוגוסט 2006 הגשו כתבי אישום נגד בכירי העירייה, בחשד להפרת אמונים ולמתן היתרים שלא כדין.
פרקליטות מחוז תל אביב הגישה כתבי אישום נגד ראש עיריית פתח-תקווה לשעבר גיורא לב, ונגד מהנדסת העיר מדלן אונגיל בחשד להפרת אמונים ולמתן היתרי בנייה שלא כדין.
השניים הואשמו בכך שהעניקו היתר בנייה בלתי חוקי להקמת הפאואר סנטר בשטח המיועד להקמת גן לאומי.
ב-2012 לא הורשעו לב ואונגיל בעבירות, על אף שנקבע כי ביצעו את העבירות שיוחסו להם, וחויבו כל אחד ל-120 שעות עבודות לתועלת הציבור.
המתחם כולל את פאוור סנטר ירקונים ועסקים רבים נוספים, ביניהם סניף של רשת המזון חצי חינם.
כמו כן ממוקמת במתחם תחנת הרכבת פתח תקווה – סגולה.
יזמי המרכז היו אנשי העסקים עמוס לוזון, לוי שטרית, ואפרים מאיר על חטיבת קרקע חקלאית בבעלותם, ובחלקה על קרקע שהושכרה מצדדים שלישיים לתקופה של 15 שנה החל מחודש ספטמבר 1998. באפריל 1999, מכרו 51% מהפרויקט לחברת בת של חברת הכשרת היישוב בשם "הכשרת היישוב קניונים ומרכזי מסחר בע"מ".
בניית הפאואר סנטר הושלמה בספטמבר 1998 והוא נפתח לקהל הרחב באוגוסט 1999. השוכר הגדול ביותר הייתה רשת "אייס קנה ובנה", ששכרה כ-4,200 מ"ר.
השוכר השני בגודלו הייתה רשת אופיס דיפו, ששכרה 2,000. כמו כן שכרו חנויות רשת H&O, רשת איי.די.דיזיין, ורשת צומת ספרים.
ההכנסות השנתיות מדמי שכירות במתחם היו כ-8.5 מיליון שקל בשנים 2003–2005.
הקמת הפאוור סנטר אושרה באוגוסט 1998, על בסיס ההיתר לשימוש חורג בשטח חקלאי, שניתן לתקופה של חמש שנים.
לקראת תום תקופת השימוש החורג הגישו ארבע החברות שיזמו את הקמתו: ל.א שטרית נכסים, הילת השרון השקעות, ע.
לוזון נכסים והכשרת היישוב קניונים, בקשה להאריך את ההיתר.
הבקשה אושרה על ידי הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה, אך נדחתה על ידי הוועדה המחוזית בנובמבר 2004. על החלטה זו הוגשה עתירה מינהלית לבית משפט לעניינים מינהליים בתל אביב.
בנובמבר 2005 עתרו נגד ההחלטה לבית המשפט העליון, שגם דחה את עתירתם.
במקביל המליצה המשטרה להעמיד לדין את עמוס לוזון בחשד למתן שוחד למשנה למנכ"ל עיריית פתח תקווה, עבור אישור השימוש החורג בשטח.
ב-2006 הוגש כתב האישום נגד היזמים, ובחודש יולי 2012 הרשיע בית משפט השלום בכפר-סבא אותם, במסגרת הסדרי טיעון, שבמסגרתם הודו הנאשמים באישומים שיוחסו להם.
בית המשפט קבע כי היזמים התעלמו מצו הפסקת עבודה שהוציאה להם הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה, והמשיכו לפעול במבנה שהקימו, על אף שמ-2003 לא ניתן להם כל היתר לפעול בו.
בינואר 2014 הטיל בית משפט קנסות מצטברים בסך 15 מיליון שקל כנגד הנאשמים.
ב-2017 נדחתה עתירה נוספת להיתר שימוש חורג בפאוור סנטר ירקונים.
בינואר 2019 נסגר הפאוור סנטר.
היזמים החליטו לא להרוס את המבנה, אך הוא נהרס כתוצאה מביזה של חומרי בניין וציוד במהלך שנת 2020.
תחנת הרכבת פתח תקווה – סגולה
תחנת הרכבת נפתחה בשנת 2000 כחלק מקו הרכבת תל אביב – ראש העין.
בעלי קרקע חקלאית באזור התחנה הגישו עתירה לבג"ץ נגד הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה מחוז מרכז, הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה בפתח תקווה ורשות הנמלים והרכבות, בטענה שנבנתה ללא תוכנית מתאר מאושרת, ללא הסדרה תחבורתית, ותוך הפרת זכויותיהם של בעלי הקרקע במקום.
כביש הגישה והחניון של פאוור סנטר ירקונים משמשים גם את התחנה.
באוגוסט 2017 הודיע עמוס לוזון, כי ביום שבו ייסגר הפאוור סנטר, בכוונתו לחסום את דרכי הגישה לתחנה העוברים בשטחו.
ביוני 2019 אכן נחסם החניון לנוסעי הרכבת.
עיריית פתח תקווה מימנה, בשיתוף פעולה מועט ממשרד התחבורה, עבודות לסלילת כביש שיעקוף את המרכז המסחרי ויאפשר גישה מנועית לתחנת הרכבת והקמת חניון קרוב, ואלו הסתיימו רק בחלוף ארבע שנים, ב-2022. עד אז, הגישה לתחנת הרכבת הייתה אך ורק רגלית, באמצעות חיבור שהעירייה מיהרה להקים לתחנות האוטובוס שעל כביש 40.
חברת "פוליגון נדל"ן בע"מ", הנמצאת בבעלות איש העסקים קובי מימון, החזיקה בקרקע חקלאית במתחם, בשותפות עם איש העסקים לי נתנאל.
על קרקע זו הוקמו חנויות של הרשתות הום סנטר, היפרטוי וביתילי.
באוגוסט 2000, המליצה המשטרה להעמיד לדין את מימון בחשד למתן שוחד למשנה למנכ"ל עיריית פתח תקווה, עבור אישור השימוש החורג בשטח.
במאי 2002 קבע בית המשפט העליון שהעסקים שהוקמו בקרקעות אלו יסגרו.
בניגוד ליזמי "פאוור סנטר ירקונים" מימון ונתנאל ביצעו את ההחלטה, בתגובה הגישה הום סנטר תביעה נגדם, בסכום של חמישה מיליון שקל, בגין סיום השכירות וכפיצוי על ההשקעה שלה בהקמת החנות.
בספטמבר 2008, קבע בית המשפט כי הום סנטר תקבל מיליון שקל פיצוי בשל השקעותיה בסניף מלי נתנאל בלבד.
זאת מכיוון שקבלת ההיתר לשימוש חורג הוטלה על משכירת הנכס חברת לי נתנאל בהסכם השכירות מ-1996. פוליגון רכשה את חלקה בקרקע רק בדצמבר 1997, גם בהסכמה כי נתנאל אחראי לקבלת ההיתר.
בצידו המזרחי של המתחם פעל במשך שנים רבות סניף של רשת המזון חצי חינם.
הסניף היה חנות שהוקמה ללא היתר במקור על ידי רשת פיקנטי עוד בתחילת שנות ה-90, ולאחר שהרשת פשטה את הרגל בשנת 1997 הוא נרכש על ידי חצי חינם.
בשנת 2000 הוגשו ארבעה כתבי אישום בגין פעילותו הבלתי חוקית של הסניף.
ב-2004 ניתן פסק דין שלפיו הורשעו בעלי הרשת והושתו עליהם קנסות.
במסגרת גזר הדין ניתנו להם צווים לסגירת החנות, להפסקת השימוש האסור בו ולהריסת הבנייה הבלתי חוקית.
אולם בעלי הרשת הגישו בקשות חוזרות ונשנות לעיכוב ביצוע הצווים.
בספטמבר 2010, קבע בית המשפט המחוזי בפתח-תקווה כי הסניף ייסגר וייהרס, בפסק דין שהתקבל בערעור שהגישה המחלקה לאכיפת דיני מקרקעין בפרקליטות המדינה והוועדה המקומית לתכנון ולבנייה פתח-תקווה.
העונות השנייה והשלישית של קומדיית המצבים "קופה ראשית" צולמו בסניף.
בחלקו הדרומי של המתחם פעל סניף של רשת יינות ביתן.
הסניף היה במקור חנות שהוקמה על ידי רשת "סופר חביב", הוא נמכר לרשת "מחסני כמעט חינם" באוקטובר 2009 תמורת כ-14.2 מיליון שקל, על אף שלא היה לו היתר לשימוש חורג ורישיון עסק.
יינות ביתן רכשה את רשת "מחסני כמעט חינם" ב-2012 ולבסוף סגרה את הסניף ב-2018.
במאי 1997, שכרה רשת שופרסל 40 דונם של קרקע חקלאית במתחם וביקשה לבנות במקום חנות בת 8,000 מ"ר, ולידה מגרש חניה גדול.
הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה לא התירה לרשת לעשות שימוש חורג למסחר בקרקע, היא עתרה לבית המשפט העליון, העתירה נדחתה והפרויקט לא הוקם.
אולם האירועים ה"רויאל גארדן", הצמוד לסניף חצי חינם מדרום, הוא המבנה היחיד שבית המשפט התיר את המשך הפעלתו בשנת 2016. לאחר שפעל מ-1996 ברציפות על בסיס היתר בנייה שנית, על אף שנבנה על קרקע חקלאית.
סצנה מתוך הסרט "גיבור בעננים" משנת 2018 עם יובל שם טוב והצמד שי ורועי צולמה במתחם לאחר שהוא כבר נסגר.
מתחם החינוך והמדע של פטרודבורץ הוא שטח בנפת פטרודבורץ בסנקט פטרבורג (פטרהוף הישנה), בו שוכנים בניינים של אוניברסיטת סנקט פטרבורג, המהווה לקמפוס אוניברסיטאי בפרברי העיר סנקט פטרבורג המשמש את הסטודנטים של האוניברסיטה ובו ריכוז של מכוני מחקר מדעיים, בעיקר בתחום הכימיה והפיזיקה.
הפקולטה לתהליכי מתמטיקה והליכים שימושיים
המכון האסטרונומי למחקר מדעי על שם סובולב
מכון מחקר לתהליכי מתמטיקה ובקרה חישוביים על שם זובוב
מכון המחקר המדעי למתמטיקה ומכניקה על שם סמירנוב
מכון המחקר המדעי לפיזיקה על שם פפק
קמפוס של עשר אכסניות לסטודנטים
אל המתחם ניתן להגיע ברכבת מתחנת הרכבת בלטייסקי - תחנת האוניברסיטה, בקו אוטובוס 210 ובקווי מוניות שירות, 424, 424 א מתחנת אווטובו.
מתחם הניסויים המרכזי הממלכתי של הצי הרוסי בניונוקסה הוא אתר שיגור רקטות של הצי הסובייטי ומאוחר יותר הרוסי.
האתר ממוקם מזרחית ליישוב סופקה ו- צפונית לניונוקסה.
ב-15 בדצמבר 2015, תאונה במהלך ניסוי שיגור טילים גרמה לכך שגוש דירות בכפר נפגע מרסיס רקטה.
ב-8 באוגוסט 2019 פיצוץ גרם לתאונת הקרינה של ניונוקסה עם מספר מדענים שנהרגו.
התקרית כנראה קשורה לפיתוחו של טיל שיוט המופעל באמצעות גרעין מדגם 9M730 בורווסטניק, הידוע גם בקוד הדיווח של נאט"ו בשם SSC-X-9 Skyfall.
מתחם המפרץ הפרסי הוא קניון הממוקם בשיראז שבאיראן.
זהו הקניון ה-12 בגודלו בעולם, כמו כן זהו הקניון השני בגודלו באיראן מבחינת מספר החנויות אחרי קניון איראן.
הקניון נפתח בספטמבר 2011, מספר שנים לפני פתיחת קניון איראן.
מלבד החנויות יש במתחם את בית המלון הבינלאומי "מלון פארס" שבסיום בנייתו יכיל כ-262 חדרים ויגיע לגובה של כ-150 מטר.
בקניון יש גם מגרש טניס, מרכז כנסים ואף מנחת מסוקים.
בנוסף לכל אלו ישנם שני פארקי שעשועים בקניון, פארק שעשועים חיצוני בשם איראן לנד שנחנך ביוני 2013 ומשתרע על שטח של כ-37,000 מ"ר וכן גם פארק שעשועים קטן יותר המשתרע על שטח של כ-280,00 מ"ר.
פארקי השעשועים מכילים מכונות בהם ניתן לשחק משחקי וידאו, אולם באולינג ואולם עם שולחנות ביליארד של כ-3 קומות.
בקניון יש גם שישה בתי קולנוע עם כ-240 מושבים.
המתחם כולל כ-4 קומות של חניון שיכול להכיל בסך הכל 5,500 כלי רכב.
מתחם התיאטראות של מנהטן , היא שכונה במרכז מנהטן בה נמצאים מרבית תיאטראות ברודוויי, בתי קולנוע, מסעדות, בתי מלון ומקומות בילוי נוספים.
השכונה נתחמת ברחוב 40 ממערב, ברחוב 54 מצפון, בשדרה השישית ממזרח ובשדרה השמינית ממערב.
אתרים בולטים במתחם התיאטראות של מנהטן
תיאטראות במתחם התיאטראות של מנהטן
מתחם וומרה , הוא מתחם לצרכים צבאיים וחקר חלל שנמצא באוסטרליה הדרומית כ-450 ק"מ מאדלייד.
האתר מנוהל על ידי חיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
שטח המתחם הוא כ-122 אלף קמ"ר (בדומה לשטח פנסילבניה).
המרחב האווירי מעל המתחם אסור לטיסה.
לצורכי עובדי המתחם הוקמה עיירה וומרה שבשיא אוכלסה על ידי כ-6 אלף תושבים.
כיום מתגוררים בה כאלף תושבים.
השימוש הצבאי במתחם החל בשנת 1947 תוך שיתוף פעולה בין אוסטרליה לבין בריטניה.
במתחם בוצעו בדיקות של טילים שפותחו עבור חיל האוויר המלכותי ומערכות נשק נוספות לרבות ניסויים גרעיניים.
הפרויקט המשותף היה פעיל עד לשנת 1980.
החל מתחילת שנות ה-50 החלו שיגורים לטיסות תת-מסלוליות.
בסך הכול בוצעו מעל ל-500 שיגורים.
בשנת 1967 החלו שיגורים לחלל.
השיגור הראשון כלל חללית בריטית תוך שימוש במשגר מתוצרת ארצות הברית.
בסך הכול בוצעו 24 שיגורים אך רק 2 מהם היו מוצלחים.
כן שיגור LA-5B היה מותאם למשגר מתוצרת בריטניה Black Arrow.
מכן זה בוצעו ארבע שיגורים ש-2 מהם היו מוצלחים.
זה היה משגר יחיד שפותח בבריטניה.
בשנת 1976 כל כני שיגור במתחם עברו לשימור.
בתחילת שנות ה-60 במתחם נבנו תחנות תקשורת ומעקב לצורכי תוכנית מרקורי ותוכנית ג'מיני.
בהמשך ארצות הברית בנתה מתקנים נוספים באתר.
החל משנות ה-90 המתחם עבר לשימוש בלעדי של חיל האוויר האוסטרלי.
בשנת 2016 בוצע שדרוג משמעותי של מתקני המתחם לצורכי בדיקות של מטוס מדגם לוקהיד מרטין F-35 לייטנינג II.
בשטחי המתחם נמצאו מרבצים של מתכות שונות והממשל האוסטרלי שוקל אפשרות לפתיחת מכרות במתחם.
בשנת 2020 בשטח המתחם נחתה קפסולה עם דגימות קרקע של אסטרואיד ריוגו שנלקחו על ידי גשושית יפנית היאבוסה 2.
מתחם היריד הבין-לאומי על שם רשיד כראמי הוא מתחם בעיר טריפולי שבמחוז צפון לבנון במדינת לבנון, שהיה אמור לארח יריד בין-לאומי שנתי, אך בנייתו מעולם לא הושלמה עקב מלחמת האזרחים בלבנון.
המתחם האליפטי, שתוכנן על ידי האדריכל הברזילאי אוסקר נימאייר, ממוקם בין המרכז ההיסטורי של העיר ובין אזור הנמל "אל-מינא" ושטחו כ-70 הקטאר.
על-אף שבנייתו לא הושלמה לחלוטין והעובדה שמעולם לא שימש את מטרתו המקורית, המבנים בו עדיין נחשבים לאחת הדוגמאות הבולטות והמרשימות ביותר לאדריכלות מודרנית בארצות ערב והמזרח התיכון, ועל כן ב-2023 הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, בתקופת נשיאותו של פואד שהאב, קודמה בלבנון מדיניות כללית של מודרניזציה והפחתת הפערים בין הפריפריה הלבנונית לבין הבירה ביירות.
עיקרון חשוב במדיניות היה הפיכתה של העיר הצפונית טריפולי למרכז כלכלי משמעותי יותר.
בשל פתיחת מספר ירידים בין-לאומיים בארצות ערב, בדמשק שבסוריה ובבגדאד שבעיראק, הוחלט ליזום יריד כזה בטריפולי.
היוזמה קודמה על ידי ראש הממשלה רשיד כראמי, שהגיע מאזור טריפולי, ואושרה בהחלטת ממשלה ב-1959.
ממשלת לבנון החלה לחפש אחר אדריכל ידוע-שם שיתכנן את הפרויקט.
בסיוע השגריר הברזילאי בלבנון, שהיה אמון יחד עם הדיפלומט הלבנוני בברזיל על היחסים החמים בין שתי המדינות, יצרה הממשלה קשר עם נימאייר, שבאותו זמן כבר צבר לעצמו מוניטין בזכות פרויקטים בהם היה מעורב, כגוון תכנון הבירה ברזיליה.
נימאייר הגיע לטריפולי ביולי 1962, הסתובב בעיר, למד על המבנה שלה וגיבש תוכנית ראשונית שהוצגה במסיבת עיתונאים יחד עם כראמי בספטמבר באותה שנה.
כשנימאייר פרסם את תוכניתו בכתבי עת לאדריכלות ציין שלא אהב את בחירת המגרש הייעודי, שכן נבחר ללא מחקר מקדים של התוואי העירוני הקיים.
נימאייר סבר כי מגרש אדמה בסמוך לחוף הים התיכון היה עדיף בהרבה.
נימאייר תכנן את הפרויקט כך שייקשר בין המרכז ההיסטורי ובין הנמל, ועל כן תכנן גם שכונות מסביב לפרויקט ליצירת מוקד עירוני שלישי שישלים את הרצף בכל העיר.
באופן כללי תפס נימאייר את הפרויקט כאפשרות לשיפור המרחב העירוני בטריפולי בכללותו.
הוא שם דגש על שטחים פתוחים נרחבים ואטרקציות, שלא קשורות במישרין ליריד.
שטחים אלה ישרתו את כלל אוכלוסיית העיר לאורך זמן, יעודדו התכנסויות ציבוריות ללא הקשר דתי ויביאו ל"מודרניזציה חברתית" בנוסף לאדריכלית.
כמו כן, בניגוד לתכנוני ירידים דומים עד אז שכללו ריבוי ביתנים קטנים ונפרדים (עיצוב שנימאייר תפס כ"אדריכלות רעה" ו"מבלבלת"), תכנן נימאייר מבנה מרכזי גדול מאוד לתצוגות של המדינות שיתארחו ביריד במעין צורת בומרנג שייצור רצף והרמוניה לאורך כל הפרויקט – עיצוב שנעשה בהשראת תוכנית הפיילוט של ברזיליה.
לאחר שתוכנית נימאייר התקבלה, למעשה נגמרה המעורבות הישירה שלו כמעט לחלוטין, ובניית הפרויקט, שהיה אחד מהמורכבים והגדולים שנעשו בלבנון, נעשתה על ידי מספר חברות הנדסה ובנייה מקומיות.
טקס הנחת אבן הפינה התרחש ב-1 באוקטובר 1963, אך העבודות המשמעותיות החלו רק ב-1967, לאחר שנים של התאמות בתכנון, משא ומתן עם הקבלנים ובירוקרטיה.
ב-1975, לאחר שהעבודות התקדמו באיטיות יחסית בשל קשיים תקציביים אך היו לקראת שלבי סיום, פרצה מלחמת האזרחים בלבנון והפרויקט נעצר לחלוטין.
בשל מיקום המתחם קרוב לכניסה של טריפולי ולנתיבי התחבורה הראשיים, הוא הפך למעוז אסטרטגי שהחליף ידיים פעמים רבות.
במשך תקופה קצרה הוא היה מפקדה של הכוחות המזוינים של סוריה לאחר שנסוגו לצפון לבנון במהלך מלחמת לבנון הראשונה עם ישראל.
הכוחות השונים ששלטו על המתחם בזזו כמעט את כל הציוד שהיה בו למעט שלדי הבניינים, והוא נפגע במקומות שונים בצורה קלה מנזקי לחימה.
ב-1990, לאחר סיום הלחימה, החל המתחם להיקרא על שם רשיד כראמי, שנרצח בהתנקשות ב-1987 במהלך המלחמה.
בשנים שלאחר מכן היו שני ניסיונות שיפוץ של המתחם, אחד ב-1993 ואחד מסיבי יותר ב-1997, שנעשו ללא התייעצות עם נימאייר וששינו את המטרות והמאפיינים של מספר מבנים.
במהלך השיפוץ, מתחם מגורים אחד הפך למלון, ששינה לחלוטין את מאפייניו האדריכליים.
בהמשך העשור תכנן משרד הנוער והספורט של לבנון בניית אצטדיון כדורגל בחלק הדרומי של המתחם לרגל גביע אסיה בכדורגל 2000 שלבנון אירחה, אך בעקבות לחץ ציבורי התוכנית הוסטה לחלק אחר של העיר.
ב-2001 עלתה תוכנית להפוך את המתחם לפארק שעשועים, מעין "דיסנילנד מזרח-תיכוני"; גם הפעם נעשה קמפיין ציבורי נגד התוכנית.
ב-2006 האתר הוסף לרשימת המעקב של אתרים בסיכון של קרן המונומנטים העולמית , וגם הפעם התוכנית נזנחה.
ב-2006 עלתה תוכנית להפוך אותו ליריד של סחורות מיובאות-סיניות, אך אישור התוכנית נעצר בעקבות מלחמת לבנון השנייה שפרצה באותה שנה והעימות בין צבא לבנון והארגון האסלאמיסטי פתח אל-אסלאם.
תחילת מלחמת האזרחים בסוריה ב-2011 והשפעותיה על לבנון קברו את התוכנית לחלוטין.
על-אף שתוכניות שיקום כלליות של המיזם לא אושרו, השיפוצים החלקיים הביאו לכך שחלקים מהמתחם החלו להיות בשימוש, כמו התיאטרון הפתוח שאירח הופעות עד 2016 ותערוכות שמתקיימות בחלק הדרומי המשופץ של הביתן המרכזי.
ב-2019 יזמה ממשלת לבנון הקמה של "מרכז ידע וחדשנות", שאמור לעזור ליצירת תעשיית היי-טק בעיר ולשפר את מצבה הכלכלי, בחלק המערבי והשומם יחסית של המתחם.
הממשלה פתחה במכרז בינלאומי לתכנון המרכז, בשיתוף גופים לאומיים ובין-לאומיים לאדריכלות ולשימור, תוך דרישה שהמרכז החדש יתחשב במבנים הקיימים ויסייע בשימור שלהם ושל התכנון המקורי של נימאייר.
המכרז הושלם אך הפרויקט נתקע לאור המשבר הכלכלי החמור שהחל בלבנון בסוף 2019.
ב-2018 לבנון הוסיפה את האתר לרשימת המועמדים שלה להכרזה על אתר מורשת עולמית, ובנוסף קרן גטי נתנה מענק בשביל תכנון תוכנית שיקום כוללנית לאתר בשיתוף אונסק"ו, במסגרת תוכנית כוללת של הקרן לשימור מבני אדריכלות מודרנית.
במרץ 2022 הפרלמנט הלבנוני אימץ חוק שאמור לאפשר את שימור האתר בהתאם לסטנדרטים של אונסק"ו.
בינואר 2023, בכינוס מיוחד של ועדת המורשת העולמית, המתחם הוכרז כאתר מורשת עולמית בהליך חירום מזורז יחסית.
זאת, לנוכח המשבר הכלכלי בלבנון ומצבו המידרדר של המתחם, והוא הוגדר בהתאם כאתר מורשת עולמית בסיכון.
בנימוקים להחלטת הוועדה הוזכרו הייחודיות של האתר כדוגמה בולטת לאדריכלות מודרנית בעולם הערבי.
המתחם משתרע על אליפסה ששטחה 72 הקטאר, שבמרכזה מבנה התערוכות הגדול ומסביב לו נמצאים 14 מבנים משמעותיים (רובם בצד הקעור של המבנה המרכזי), בריכות השתקפות, שטחים ירוקים פתוחים ומגרש חניה.
הכניסה הראשית למתחם נמצאת קרוב לקצה הדרומי של המבנה המרכזי.
היא כוללת עלייה שבסופה נמצאים רחבה גדולה עם תרנים שיועדו לדגלי המדינות המתארחות, מבנה שיועד לקבלת פני הבאים ולפנאי ולצדו פורטיקו, שעוצב בהשראה "מסורתית-ערבית", ממנו ניתן לצפות על כל המתחם.
המבנה שופץ בשנות ה-90 של המאה ה-20 כדי לשכן בו את משרדי ניהול המתחם והוא השתמר במצב טוב יחסית.
המבנה המרכזי שלפי התוכנית של נימאייר כל הפרויקט סובב סביבו ובו המדינות המתארחות ביריד היו יכולות להקים את הדוכנים שלהן.
למעשה מדובר בתקרת בטון, שבמרכזה היא קשתית ובקצותיה יש חלקים ישרים שמייצרים צורת בומרנג, כאשר מוחזקת על ידי שתי שורות של עמודי בטון לאורך הבומרנג ומחוזקת על ידי קורות חיצוניות (inverted beams) מעל הגג.
אורך הבומרנג 640 מטר (כאשר אורך החלק הקשתי 300 מטר ואורך כל אחד מהחלקים הישרים 170 מטר), רוחבה 70 מטרים והגובה תחתיה הוא שישה מטרים.
בין החלק הקשתי לחלקים הישרים תוכננו פתחים בתקרה בצורה עין.
בשנות ה-90 החלק הדרומי של המבנה שופץ ונוצרו כמה חללים סגורים על ידי הוספת קירות זכוכית בין עמודי הבטון, והם משמשים לתערוכות וכנסים בהיקפים קטנים.
לעומתו החלק הצפוני הוזנח ומצבו הידרדר ברמה שהוא דורש שיפוץ משמעותי כדי לשמור על שלמותו.
בית ההארחה היה אמור להכיל 14 חדרים עבור אורחים חשובים מאוד.
הוא בן קומה אחת, ובמרכזו יש אטריום לא-מקורה שאמור לדמות חוש - סוג של חצר פנימית שאופיינית בחלקים מהעולם הערבי ובפרט בטריפולי העתיקה.
התקרה שלו מורכבת מקורות בטון שיוצרות מעין מבנה של פרגולה.
ב-2022 פרויקט השיפוץ של בית ההארחה זכה בפרס אגא חאן לאדריכלות.
מבנה ריבועי בקרבת הקצה הדרומי של המבנה המרכזי, אשר מוקף כולו על ידי בריכת השתקפות ומקושר לשאר המתחם על ידי גשר מבטון.
לפי חלק מהמקורות הוא נועד לשמש כ"מוזיאון לבנון".
במרכזו חלל סגור על ידי מעטפת זכוכית עם עמודי פלדה, שמוקפים בארקדה מבטון.
המבנה דומה מאוד למבנה אחר שנימאייר תכנן באותה תקופה - ארמון איטמרטי בברזיליה, משכנו של משרד החוץ הברזילאי ; אך בניגוד לארמון איטמרטי בו נימאייר תכנן מעטפת שמורכבת מקשתות חצי עגולות, בביתן הלבנוני הוא השתמש בקשתות מחודדות, מאפיין בולט באדריכלות האסלאמית.
בניית המבנה כמעט הושלמה לחלוטין לפני הפסקת הבנייה ב-1975, אך מאז הוא לא תוחזק, הפלדה החלידה והרבה מהאובייקטים בתוך המבנה למעט השלד נגנבו.
מבנה של כיפת בטון בגובה 60 מטרים שהייתה אמורה להכיל תיאטרון עם 1,000 מושבים, עם במה עגולה במרכזו.
נימאייר ייעד אותו להיות "תיאטרון ניסיוני" שיציג מגוון רחב של סגנונות.
המבנה מזכיר כיפות אחרות שנימאייר תכנן, כמו היכל הישיבות במטה של המפלגה הקומוניסטית של צרפת בפריז שהושלם ב-1970 והמוזיאון הלאומי אונסטינו גימראיס בברזיליה שהושלם ב-2006.
עם הפסקת הבנייה ב-1975 המעטפת החיצונית הושלמה אך החלק הפנימי עדיין לא היה בשלב מתקדם.
בשל חוסר תחזוקה מצב הבטון המזוין הידרדר והפלדה שבו החלידה, ובנוסף קומת הכניסה הוצפה במים כך שלא ניתן להגיע מהכניסה הראשית לקומה העליונה של המבנה.
מול מרכז המבנה המרכזי בצד מזרח מצויה כניסה משנית שלידה עומד ביתן קטן יחסית במעין צורת פירמידה עם בסיס בצורת כוכב עם שמונה קודקודים.
מטרתו המדויקת לא ידועה, אך הוא ככל הנראה היה מיועד עבור הפעלות לילדים ולידו שכן מגרש משחקים.
המגרש נהרס לחלוטין, והפירמידה נמצאת בסכנת קריסה חלקית.
יחסית במרכז המתחם ניצב מבנה תת-קרקעי שיועד להיות מוזיאון חלל.
נימאייר, בדומה לכמה אדריכלים ואמנים אחרים בעולם, הושפע מהמרוץ לחלל שהתקיים באותה תקופה, ורצה ליצור חלל שיוקדש לחלל בפרויקט שלו.
על תקרת המבנה ניצב מנחת מסוקים בצורת דסקה, שמוחזק על ידי עמוד בטון מרכזי שמתפשט כלפי מעלה.
קומת המוזיאון הוצפה ונבזזה מהאובייקטים שהיו בה, ובעוד המנחת מחזיק מעמד מצב הבטון ממנו הוא בנוי מידרדר.
בחלק הצפוני של המתחם, בקרבת התיאטרון הפתוח, נמצא מגדל מים בצורה גלילית כשבראשו עולה מעין מעטפת בצורה שמזכירה פטרייה ובחלקו העליון יש חריצים המאפשרים תצפית.