tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוקמה מועצה מדינית בראשות המלך ובהשתתפות 18 סנטורים ו-18 אצילים שנבחרו על ידי הסיים.
המועצה הייתה יכולה להשכיר את אדמות המלך.
בהתאם לחוקים החדשים, מינוי תפקידי מפתח במדינה היה על בסיס מועמדים שהועברו מהסיים למלך.
פרוסיה, שכבשה חלקים צפון-מערביים של פולין, קיבלה שליטה על 80% מסחר החוץ של האיחוד.
הנהגת מיסי מעבר גבוהים הקשה מאוד על פיתוח הכלכלה של האיחוד.
הרפורמות במדינה נמשכו גם לאחר שנת 1775. המועצה המדינית שיפרה באופן מהותי את ניהול הכלכלה והמסחר.
במקביל התחזקה המפלגה הפטריוטית ששאפה לניתוק כל קשר עם האימפריה הרוסית.
בסיים שהחל את הפעילות שלו בשנת 1788, למפלגה הפטריוטית היה רוב משמעותי.
באותה תקופה התנהלה המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792).
פרוסיה ניצלה את השפעתה וגרמה לניתוק הקשר עם הרוסים.
בשנת 1790 נחתם הסכם עם פרוסיה שבהמשך היה התוצאה הישירה של חלוקת האיחוד.
הסיים פעל נמרצות לחיזוק המדינה.
קבלת חוקה חדשה בשנת 1792 גרמה לרוסים לחשוש שהמטרה האמיתית של הסיים היא התרחבות לגבולות 1772. המפלגה הפרו-רוסית הקימה איגוד ובתמיכת אוסטריה ורוסיה החלה במאבק נגד המפלגה הפטריוטית ונגד השינויים בחוקה.
כדי לתמוך במאבק זה, הרוסים נכנסו לתחום פולין.
בניגוד להסכם משנת 1790, פרוסיה לא רק שלא עזרה לכוחות הממשל, היא אף נכנסה לתחום האיחוד במטרה לנגוס ממנו שטחים נוספים.
לאחר קרבות, כוחות המפלגה הפטריוטית הובסו, וראשיה עזבו את המדינה.
ב-23 בינואר 1793 נחתם הסכם חלוקת האיחוד שאושר בסיים בגרודנו.
חלק מהפולנים לא קיבלו את תוצאות החלוקה השנייה.
בשנת 1794 החל מרד חדש - מרד קושצ'ושקו.
המרד לא היה מוצלח ולאחר קרבות עזים, ב-24 באוקטובר 1795 מדינות הברית סכמו על הגבולות החדשים.
החלוקה השלישית ב-1795 חיסלה לחלוטין את ממלכת פולין-ליטא:
האימפריה הרוסית קיבלה לשליטתה שטחים בבלארוס ואוקראינה בשטח כולל של 120 אלף קמ"ר שבו התגוררו 1.2 מיליון תושבים.
שטחים שהיו 62 אחוזים משטח פולין-ליטא ו-45 אחוזים מאוכלוסיית של פולין-ליטא, בשטחים שהועברו לאימפריה הרוסית בוצעה חלוקה לגוברניות כמקובל.
בשלב זה לא שונתה המערכת המשפטית.
לרוסיה הועברו כמעט כל השטחים של ליטא, בלארוס ואוקראינה המזרחית
פרוסיה קיבלה שטחים שאוכלסו על ידי הפולנים כולל ורשה.
השטח שהועבר כלל 55 אלף קמ"ר וכמיליון תושבים שטחים שהיו 20 אחוזים משטח פולין-ליטא ו-22 אחוזים מהאוכלוסייה.
בשטחים שסופחו לפרוסיה הוקמו שלוש פרובינציות - פרוסיה המערבית, פרוסיה הדרומית ופרוסיה המזרחית החדשה.
שפת המסמכים הייתה גרמנית, הוכנסה מערכת משפטית פרוסית, שטחי המלך ושטחי הכנסייה הועברו לאוצר המדינה
אוסטריה קיבלה את קרקוב ושטחים בפולין קטן ומזוביה בשטח כולל של 47 אלף קמ"ר שבו התגוררו 1.2 מיליון תושבים שהיו 18 אחוזים משטח פולין-ליטא ו-33 אחוזים מהאוכלוסייה.
בממלכת הבסבורג הוחלט על חלוקת השטחים ל-12 אזורים תוך הכנסת שפה גרמנית כשפה רשמית ומערכת משפטית אוסטרית
מלך פולין, סטניסלאב פוניאטובסקי, אולץ לעבור מוורשה לגרודנו והתפטר ב-25 בנובמבר 1795. מדינות הברית נפגשו פעם נוספת בשנת 1797 בסנקט פטרבורג לקבלת החלטות על חובות האיחוד וגורל המלך.
סוכם גם שראשי מדינות הברית לא יכללו בתואר שלהם תואר של "מלך פולין".
להלן סיכום תוצאות חלוקת פולין בין מדינות הברית (שטח בקמ"ר):
פולנים רבים עזבו את המדינה.
הם השתתפו בצבא נפוליאון ויזמו מספר מרידות בשטחי פרוסיה, אוסטריה והאימפריה הרוסית.
ב-1807 הקים נפוליאון את דוכסות ורשה על חלק מאדמות פולין, אולם בשנת 1815, לאחר קונגרס וינה, הועברו שטחים נוספים מפרוסיה לאימפריה הרוסית, כולל ורשה והוקמה פולין הקונגרסאית.
לאחר המרד של שנת 1831 נעצרו פולנים רבים, נשלחו לסיביר ורכושם הוחרם.
אוניברסיטאות נסגרו, לאחר המרד של 1863 גם בתי הספר בפולנית, והוכנסה מדיניות נוקשה של רוסיפיקציה.
גם פרוסיה הנהיגה מדיניות גרמניזציה נוקשה.
בשטחי אוסטריה המדיניות כלפי הפולנים הייתה רכה יותר, שכן אוסטריה של אז לא הייתה מדינת לאום ואוכלוסייתה הייתה מורכבת מעמים רבים שלאף אחד מהם לא היה רוב דמוגרפי, כך שלא היה מודל לאומי קשוח שהפולנים נתבעו להשתלב בו, והם יכלו לשמר את תרבותם בלי הפרעה.
לפולנים הייתה נציגות בפרלמנט האוסטרי, וקרקוב ולבוב נהפכו למרכזי התרבות הפולנית.
חלוקות פולין-ליטא שינו באופן מהותי את מעמדה החוקי של הקהילה היהודית הגדולה ביותר באירופה.
האוכלוסייה היהודית שחייתה מאוחדת תחת מסגרת משפטית תאגידית של חברה פיאודלית, נכנסה לעידן המודרני כשהיא מחולקת בין שלוש ישויות שלטוניות שונות, שבכל אחת מהן גישות שונות למעמד המשפטי היהודי ולזכויות האזרח.
מכנה משותף ליחס שלוש השלטונות החדשים ליהודים היה אימוץ דבריו של הרוזן סטניסלס קלרמון-טונר, שתמך בשוויון זכויות, בדבר אי מתן זכויות ליהודים כאומה, כל הזכויות ניתנו ליהודים כיחידים.
לאחר מלחמת העולם השנייה הועתקו גבולות פולין מערבה במידה משמעותית.
הגבול המזרחי הועתק לקו קרזון, והגבול המערבי לקו אודר-נייסה.
אחרי שינויים אלו, קטן שטחה של פולין ב-76,000 קמ"ר, שהיוו 20% משטחה לפני המלחמה.
כמו כן, שינויי הגבולות הביאו להגירה המונית של פולנים אל שטח פולין ושל אוקראינים, בלארוסים, גרמנים אל מחוץ לשטחה של פולין.
עם חלוקה זו הפכה פולין, לראשונה בתולדותיה, למדינה הומוגנית מבחינה אתנית.
חלוקת העולם על פי האסלאם הוצעה לראשונה ב על ידי האימאם העיראקי אבו חניפה.
חלק מן החלוקה מבוסס על הכתוב ב, בעוד שחלוקות נוספות התווספו מסיבות היסטוריות, מסורתיות או גאופוליטיות.
דאר אל-אסלאם , לעיתים גם "דאר א-סִלם" או "דאר א-תווחיד" ("בית השלום" או "בית האיחוד" בהתאמה), הוא מונח הלכתי אסלאמי המתאר ארצות הכפופות לשלטון מוסלמי ולמשפט האסלאמי (שריעה).
רוב ארצות דאר אל-אסלאם מוקפות ארצות מוסלמיות אחרות (רוב העולם המוסלמי נמצא ברצף גאוגרפי).
המושג דאר אל-אסלאם עוצב בידי חכמי ההלכה המוסלמים ב על מנת להגדיר את מהות השטח הטריטוריאלי שאמורים המוסלמים להתיישב בו.
השיח בין חכמי ההלכה על הגדרת מהות השטח של דאר אל-אסלאם נבע משתי תפישות עיקריות, בנושא הביטחון ובנושא השריעה.
חכמי ההלכה המוסלמים, רובם ככולם, הסכימו ביניהם שאין להתיישב באזור בו לא הוענק למוסלמים שטר ביטחון מצד השלטון שמטרתו להבטיח שמירה על ביטחונם האישי ועל רכושם, וכן האפשרות לקיים בפומבי את מצוות היסוד של האסלאם שנקשרו לחמשת עמודי האסלאם.
לפי האסכולה החנפית (תפיסת הביטחון) ארץ תחשב כנכללת בדאר אל-אסלאם בהתקיים שני תנאים:
מוסלמים זוכים לחיות בה בביטחון ובשלום ויכולים לקיים את כל מצוות הדת בפומבי.
הארץ חולקת גבולות עם ארצות מוסלמיות אחרות.
אם התנאי הראשון אינו מתקיים, המאמינים רשאים לנקוט בפעולות כגון ג'יהאד לשינוי המצב.
אם התנאי השני לא מתקיים, הם נדרשים לבצע הג'רה - הגירה לארץ שנמצאת בדאר אל-אסלאם.
לפי האסכולה השאפעית/חנבלית (תפיסת השריעה) ההגדרה של דאר אל-אסלאם היא שטח שמיושמים בו חוקי השריעה.
תפיסה זו נבעה מרצונם של חכמי ההלכה המוסלמית לאכוף את חוקי השריעה בכל אזור שנמצאים בו מוסלמים, והושפעה מהחשש מאיבוד הפיקוח החברתי והדתי על מוסלמים, אשר עשויים שלא לקיים את חוקי השריעה.
בדרך כלל זוהה דאר אל-אסלאם עם השלטון המוסלמי, שטען שהוא מיישם את חוקי השריעה.
אולם עוד ב, עם כיבוש שטחים של מוסלמים בידי לא מוסלמים, הכירו חכמי הלכה במציאות קיימת שדאר אל-אסלאם יכול להיות מזוהה עם שלטון לא אסלאמי.
בכך התירו חכמי הלכה אלה למוסלמים לחיות באזורים אלה גם אם השריעה עצמה לא נאכפת על ידי השלטון הלא אסלאמי.
במקור הקיף הדאר אל-אסלאם את כל האימפריה המוסלמית, שנשלטה בתחילה בידי מוחמד, ואחרי כן בידי מחליפיו, הח'ליפים.
במהלך שלטונו של בית עבאס קמו שושלות מוסלמיות מקומיות באסיה, באפריקה ובאירופה, אשר גם הן זכו להיכלל בדאר אל-אסלאם.
לאחר נפילתה הסופית של הח'ליפות העבאסית, הייתה האימפריה העות'מאנית המעוז העיקרי של דאר אל-אסלאם, אך גם ממלכות מוסלמיות אחרות דוגמת אלו של הממלוכים במצרים והמוגולים בהודו, נכללו תחת הגדרה זו.
האימפריה הספווית הקימה באיראן ממלכה מוסלמית שיעית, אשר החשיבה עצמה למעוז האמיתי של דאר אל-אסלאם.
בעת החדשה, מנצלות תנועות דתיות רדיקליות בעולם המוסלמי (דוגמת והאביה, סלפיה וחומייניזם) את היות מרבית המדינות המוסלמיות בעלות מערכת חוק חילונית והיעדר אכיפת חוקי השריעה, כדי להצדיק את המאבק והג'יהאד כנגד משטריהן, במטרה להפוך את המדינות האסלאמיות לדאר אל-אסלאם, אשר לפי פרשנותן, משמעותו מדינת הלכה אסלאמית.
במובן האסלאמי של המילה מתארת ה"אומה" את כלל קהילת המאמינים.
שימושים מודרניים במילה מכוונים לכלל מדינות ערב או לכל המדינות בהן המוסלמים הם הרוב במדינה .
המילה "אומה" בערבית משמשת גם במשמעות מודרנית של אומה (Nation).
אמנת אל-מדינה , מסמך משנת 622 שנחתם בין הנביא מוחמד לבין השבטים הגדולים באל־מדינה, מגדירה את היהודים כ־"אומה עם המאמינים" (أمة مع المؤمنين) – קהילה פוליטית משותפת עם המוסלמים, תוך שמירה על דתות נפרדות: "ליהודים דתם ולמוסלמים דתם".
דאר אל-חרב מתאר ארצות הגובלות בארצות דאר אל-אסלאם, בהן מוסלמים אינם מוגנים בחוק על כל מנהגיהם או אין הסכם שלום או אי-לוחמה עם ארצות דאר אל-אסלאם.
המצב במדינות של דאר אל חרב, הוא מצב תמידי של מלחמה.
ייתכנו הפוגות זמניות אבל ההפוגה הארוכה ביותר לא יכולה לעלות על עשר שנים.
במונח דאר אל-כופר השתמש מוחמד לתאר את קהילת מכה שנשלטה על ידי שבט קורייש בזמן שבין ההג'רה ממכה לאל-מדינה לבין חזרתו.
לאורך ההיסטוריה של ארצות האסלאם מאז תקופתו של מוחמד הועדף השימוש במונח דאר אל-חרב על פני דאר אל-כופר כדי לתאר ארצות לא-מוסלמיות, כיוון שטרמינולוגיה כזו התאימה לשאיפתן של אימפריות ומדינות מוסלמיות לכבוש ארצות לא-מוסלמיות הסמוכות להן.
פתגם ערבי המיוחס למוחמד גורס כי "אי-האמונה היא קהילה אחת", או במילים אחרות, "הכופרים הם בני אומה אחת".
פרשנות אחת היא שהוא נועד להבדיל בין מוסלמים ללא-מוסלמים, ומתייחס אל האחרונים כאל מקשה אחת - משניים ההבדלים בין קבוצות שונות של לא-מוסלמים לעומת ההבדלה הכללית בינם לבין המוסלמים.
הפרשנות השנייה והמקובלת יותר היא שהוא נועד להבדיל בין בני הדתות המונותאיסטיות (מוסלמים, יהודים ונוצרים) לבין בני הדתות הפוליתאיסטיות (עובדי אלילים).
הבחנה זו הייתה משמעותית כאשר הוחלט כיצד לנהוג בלא-מוסלמים לאורך ההיסטוריה.
דאר אל-הודנה היא ארץ לא מוסלמית שעימה יש הסכם אי-לוחמה או הפוגה בין מלחמות - בעברית התפרסם הסכם ההודנה בהקשר הפסקות אש שהיו עם ארגון החמאס.
הפסקת אש מתקבלת לאחר מחווה כלשהי מה"חרבים" (יושבי דאר אל-חרב).
אם האחרונים מסרבים לשלם מס תמורת ההסכם, הלחימה תימשך.
יתר על כן, רק החוזים העונים על כללי האסלאם תקפים - אם תנאים אלו לא מתקיימים, החוזה בטל.
הסכם חודיבייה: "יאסר ערפאת השווה את הסכמי אוסלו להסכם חודיבייה מספר פעמים בנאומים פומביים".
דאר אל-עהד ) הוא מונח שהומצא כדי לתאר את מערכת היחסים של האימפריה העות'מאנית עם מדינות החסות הנוצריות שלה.
המצאת מונח זה הייתה הכרחית, כיוון שהשקפת העולם הרווחת באותם ימים לא אפשרה שלום מתמשך עם מדינות שאינן מוסלמיות, אפילו אם היו הן תחת שלטון מוסלמי.
כיום המונח מתאר ארצות לא-מוסלמיות, עצמאיות או בנות-חסות, אשר להן הסכמי שביתת נשק או שלום עם מדינות מוסלמיות.
דאר א-דעווה הוא מונח המשמש לתאר אזור אליו הגיעה דת האסלאם רק לאחרונה.
מאחר שהאוכלוסייה לא נחשפה לאסלאם ולמוסלמים קודם, הוא עשוי שלא ליפול תחת ההגדרה המסורתית של דאר אל-חרב.
מצד שני, כיוון שרק מיעוט מהאוכלוסייה מוסלמי, אין הוא יכול אף להחשב כדאר אל-אסלאם.
השימוש הנפוץ ביותר של המונח דאר א-דעווה נעשה כדי לתאר את חצי האי ערב לפני ובמהלך חייו של מוחמד, עד לקבלת הקוראן (תקופה הידועה בשם ג'אהליה או קדם-אסלאם) - עידן של בורות בלא הכוונה אלוהית.
המונח דאר א-דעווה עשוי להיות בשימוש בשילוב עם, או כנגד, המונחים הקדומים לו, דאר אל-אסלאם ודאר אל-חרב, או להחשב כסיווג משנה של דאר אל-חרב.
החל מסוף המאה ה-20, המונח דאר א-דעווה הוצע על ידי מספר פילוסופים מוסלמים מערביים כדי לתאר את מצבם של המוסלמים במדינות המערב.
דאר אל-אמן הוא מונח שהוצע על ידי מספר פילוסופים מוסלמים מערביים כדי לתאר את מצבם של המוסלמים החיים בקרב קהילות לא-מוסלמיות במערב.
חָלוּת (לעיתים מבוטא כחַלוֹת, בעגה חרדית אשכנזית: חַלוֹיס או חַלֵייס) הוא ביטוי תלמודי המקובל בעולם הישיבות, המתאר את היווצרותו ותחילת תחולתו של דין או סטטוס, משפטי או הלכתי.
לעיתים נעשה שימוש גם במושג חלות שם.
בעברית עכשווית נפוץ יותר השימוש בהטיה "תחולה".
בקרב האחרונים נידונה השאלה אם חלות היא מציאות רוחנית כלשהי, אולי אידיאה, או שמא רק הגדרה הלכתית.
כך למשל מסבירים האחרונים את חיוב שביתת עבדיו ובהמתו בשבת, ואת חיובו לשלם את תשלומיהם מדין "ממונו", על פי הנימוק שהבעלות על הבהמה אינה רק צרור דינים אקראיים, אלא חלות של בעלות שגורמת שייכות עם הבעלים עד שמצריכה אותו להשבית אותה.
באופן דומה מוסברת העובדה שגם עבד שיש עליו רק "קנין איסור" ולא קנין ממוני, מזכה תשלומי קנס המגיעים לו – לאדונו, למרות שחלק מהם הם דינים ממוניים ששייכים במהותם לעבד, ולמרות שמדובר בעבד שמעוכב גט שחרור וכבר פקעו ממנו דיני ממון.
האחרונים מסבירים כי הבעלות על עבד אינה צרור התחייבות אקראיות מצד העבד, אלא דין וחלות עבדות החל על העבד לגבי רבו, וזהו הנקרא קנין איסור המשפיע על היחס בין האדון לעבד בהיבטים רבים.
זה הוא גם הסבר בדברי הגמרא במסכת סנהדריןהמציעה את הדעה כי לפסול את האדם להעיד על שורו מפני פסול גופו.
פולמוס נוסף בעניין הוא האם חלות הוא דבר שיכול להימשך על פני זמן מרובה, או שהוא דבר שמתרחש באופן מיידי וקצר.
השאלה מתעוררת לפי דעה של כמה מהאחרונים, כי המקדש אישה מעכשיו ולאחר ל' יום, או המוכר חפץ לחברו מעכשיו ולאחר ל' יום – כלומר, מבצע פעולה עכשיו במטרה שהשפעותיו יחולו בעוד זמן – משך חלות הדבר מתמשך על פני שלושים הימים.
יש מהאחרונים שתוקפים בחריפות דעה זו, וסבורים כי כל זמן שלא חל דין משמעותי והלכתי כלשהו, אין כל תוקף לזמן החלות.
יש המסבירים את המחלוקת בשאלה האם חלות היא דין מציאותי או דין הלכתי, ואם חלות היא דין מציאותי שייך שמתמשך למשך זמן מרובה, אך אם הוא רק דין הלכתי, אין לו כל מציאות וכל משמעות כל זמן שלא החל דינים הלכתיים.
חלוקת עבודה היא הפרדה של מערכת כלכלית למספר משימות, שיבוצעו על ידי אנשים נפרדים, כך שכל אדם במערכת הכלכלית יתמחה בביצוע משימתו.
המניע העיקרי לסידור עבודה שכזה הוא הגדלת פריון העבודה של אותה המערכת.
שורשיה של חלוקת העבודה בחברה מצויים במיומנותם הייחודית של בני אדם לתקשר ולנהל משא ומתן אחד עם השני.
נטייה זו לסחר וליצירת הסכמים בין בני אדם, היא שהובילה לידי חלוקת העבודה בחברה בראשיתה.
חלוקת העבודה בחברה היא למעשה החלוקה של פעילויות יצרניות שונות בין יחידים בחברה, ולאחר מכן סחר בתוצרי הפעילויות.
מרקס היטיב לתאר זאת כ"ייחודם-צמצומם של היחידים [בחברה] לתחומים מקצועיים מיוחדים".
דוגמה שעשויה להמחיש היטב עיקרון זה: בשבט ציידים מסוים ישנו צייד שמיומן יותר מיתר הציידים בהכנת קשתות הציד.
הציידים מעוניינים בקשתותיו כדי לשפר את יכולות הציד שלהם.
בעבור הקשתות שהוא מייצר עבורם, הוא מבקש תמורה, ואלו מספקים לו בשר (שני הצדדים מרגישים שהרוויחו כתוצאה מעסקה זו).
כך, בתהליך איטי, הפך הצייד את יצירת הקשתות לעיסוקו העיקרי, ולאחר מכן - גם הבלעדי, עד שהפך ליצרן הנשק של השבט.
בתהליכים דומים התפתחו אט אט מקצועות שונים בחברה, כשכל יחיד מתמחה במקצועו.
חלוקה זו יצרה לבסוף את האומנויות השונות שבחברה (נגרות, קדרות, צורפות, רפואה וכדומה).
אחד המפתחים החשובים של עקרון חלוקת העבודה בעידן המודרני היה אבי הכלכלה המודרנית, הכלכלן הסקוטי אדם סמית'.
סמית', שעיקר פועלו חפף לתחילת המהפכה התעשייתית, טען בספרו עושר העמים, שיישום עקרון חלוקת העבודה בענפי התעשייה והמלאכה יובילו להגדלת פריון העבודה.
כלומר, תהליך עבודה בו ישנה התמחות של העובדים בשלבים שונים של הייצור הוא יעיל יותר.
בספרו, סמית' מביא דוגמה של תהליך ייצור סיכות, שעשויה להקל את ההבנה של העיקרון.
סמית' משווה בין ייצור סיכה על ידי פועל פשוט שעובד לבדו לבין ייצור סיכה בבית חרושת שבו מתממש עקרון חלוקת העבודה.
בבית החרושת תהליך הייצור של סיכה נחלק למספר פעולות נפרדות, שמבוצעות כל אחת בידיים אחרות - פועל אחד מותח את התיל, פועל שני מיישרו, פועל שלישי חותכו, פועל רביעי מחדדו, פועל חמישי משחיז את קצהו וכן הלאה.
בעוד שכושר הייצור של פועל שעובד לבדו הוא בקושי סיכה אחת ביום, בשרשרת ייצור של כעשרה עובדים שכל אחד מהם מתמחה בפעולה מסוימת, יכולות להיווצר עשרות אלפי סיכות ביום.
תפוקת הסיכות לאדם בשרשרת ייצור בה יושם עקרון חלוקת העבודה גדולה משמעותית ביחס לתפוקת הסיכות של אדם שלבדו ינסה לעשות את כל הפעולות הללו.
גם במקרה זה, חלוקת העבודה מגדילה את פריון העבודה.
סמית' מציין מספר גורמים לגידול הרב בתפוקת הייצור במימוש עקרון חלוקת העבודה.
ראשית, חלוקת העבודה מצמצמת את תפקידו של הפועל לכדי פעולה פשוטה אחת שרק אותה הוא מבצע, דבר שמשפר מאוד את מיומנותו בביצוע הפעולה, וכך גם את תפוקתו.
שנית, זמן רב מתבזבז לפועל שעובר בין פעולה לפעולה אחרת - זמן זה נחסך עם יישום עקרון חלוקת העבודה, כאשר הפועל מבצע פעולה אחת במקום אחד.
סיבה שלישית היא, לטענת סמית', שפועל שכל תשומת לבו נתונה למטרה אחת ויחידה, עשוי למצוא שיטות קלות, נוחות ומהירות יותר להשגת מטרתו ואף ליצור מכונות שיקלו ויקצרו את עבודתו.
כיום, עקרון חלוקת העבודה הוא אחד מעקרונות המפתח של הכלכלה העולמית.
המחשה טובה למימוש העיקרון ניתן למצוא במאמרו של לאונרד ריד , "אני, עיפרון", שנכתב מנקודת מבטו של עיפרון.
במאמר, העיפרון מתאר את המורכבות הרבה שביצירתו והפקת מרכיביו (עץ, גומי, לקה, שעווה, פומיס, דבק), תוך הדגשת מספרם העצום של האנשים המעורבים בתהליך הפקתו.
כך לדוגמה, מתאר העיפרון את החלק של הפקת הגרפיט, שמהווה חלק אחד מני רבים בשלבי ייצור העיפרון:
כך, ריד ממשיך לתאר את שלבי ייצורו הרבים של העיפרון ונגזרותיהם, על אינספור האנשים המעורבים בתהליך, תוך הדגשת עקרון חלוקת העבודה ורעיון היד הנעלמה.
דוגמה זו נהייתה לאחת הדוגמאות המפורסמות להמחשת עקרון חלוקת העבודה, ואף הוזכרה רבות על ידי חתן פרס נובל, הכלכלן מילטון פרידמן.
בניגוד לדעה הרווחת, אדם סמית' אכן היה ער למגרעתה המשמעותית של חלוקת העבודה - ניוון הפועל, מבחינות רבות, עקב צמצום פעולתיו למספר פעולות פשוטות.
באחד הפרקים האחרונים של עושר העמים, סמית' טוען -
סמית' מדגיש את ההשלכות החמורות של מצב זה, כשלטענתו העובד "נהיה בור ונבער, עד כמה שיצור אנושי מסוגל להיות".
אחד המבקרים המרכזיים של יישום העיקרון היה קרל מרקס.
מרקס הפריד את המושג "חלוקת עבודה" לשני המושגים "חלוקת עבודה בחברה" ו-"חלוקת עבודה בתעשייה", כשלטענתו ההבדל המרכזי הוא שבחלוקת העבודה בחברה הפועל הוא עצמאי ותוצרו הוא מוצר מוגמר, בעוד שבחלוקת העבודה בתעשייה הפועל כפוף למרותו של בעל הון, ותוצרו הוא מוצר בלתי מוגמר, חלק משלב ייצור ארוך יותר.
קרל מרקס טען שהתמחות יתר תצנן את להט העובדים לבצע עבודתם.
הוא תיאר זאת כתהליך של ניכור: צמצום עבודת הפועל לכדי פעולה ממוקדת וחוזרת תנכר אותו מתהליך הייצור הכולל.
הפועל, אפוא, נעשה "מדוכא נפשית וגופנית".
בנוסף, מרקס טען שככל שהעבודה נעשית ממוקדת ומצומצמת יותר, כך ההכשרה הנדרשת לכל עובד פוחתת, דבר שמוביל לכח עבודה מיומן פחות (אל מול מצב בו עובד אחד נדרש לעשות עבודה מקיפה יותר).
חלוקת התנ"ך לסדרים היא שיטת חלוקה של התנ"ך למקטעים קצרים ששימשה בעם היהודי קודם לחלוקה לפרקים ומספור הפסוקים והיום נמצאת בשימוש מועט.
למעשה קיימות מספר שיטות חלוקה לסדרים אשר בכולן יש כמה מאות סדרים (קרוב ל־450 סדרים בכל שיטה).
חלוקת התנ"ך לסדרים משמרת את חלוקת התנ"ך לכד' ספרים כפי שמוזכר בספרות חז"ל.
כמה שיטות שונות התפתחו לחלוקת התורה לסדרים.
חלוקה אחת היא של 157 סדרים כפי שנמצא בגניזה הקהירית.
חלוקה שנייה היא של 167 סדרים כמו בכתב יד לנינגרד, והחוקרים סבורים שזו גם הרשימה שהייתה בכתר ארם צובא, מפאת הדמיון בין כתבי היד.
בהוצאת קורן השתמשו בחלוקה ל-154 סדרים.
בתוך כל אחת מחלוקות אלו יש הבדלים במיקום ראשי הסדרים, שקבעו את מנהג הקריאה בתורה בשבת בארץ ישראל, והיו דעות ומנהגים שונים.
אולם, על רוב ראשי הסדרים יש הסכמה וההבדלים הם מועטים יחסית.
התלמוד והרמב"ם מציינים שקריאת הסדרים בשבתות ארכה שלוש שנים, ויש מקור ספר החילוקים המדבר על שלוש שנים וחצי.
המספר 154 הוא יותר ממה שנדרש לשלוש שנים רגילות והמספר 167 הוא פחות ממה שנדרש לשלוש שנים וחצי.
כנראה שהזמן שהתלמוד מציין שלקח לסיים את כל התורה הוא בקירוב.
זאת אומרת שבארץ ישראל קראו את התורה בתקופה שבין 3 ל-3.5 שנים, בניגוד למנהג הרווח כיום לסיים את התורה פעם בשנה באותו תאריך (שמחת תורה).
כמות הסדרים שבספרי הנ"ך היא 293 (196 בנביאים ו-97 בכתובים).
יש המשערים כי המספר נקבע כמספר ימי החול בשנה (ללא תשעה באב בו לא לומדים בתנ"ך), כך שאם לומדים סדר אחד בכל יום חול מסיימים לקרוא את כל הנ"ך בשנה.
במנהג ארץ ישראל הקדום היו קוראים בתורה בשבתות על פי חלוקת הסדרים, במחזור שאורכו כשלוש שנים וחצי: "לבני מערבא דמסקי לדאורייתא בתלת שנין".
רש"י פירש: לבני ארץ ישראל שמסיימים חמשה חומשים פעם אחת לשלש שנים.
"ויש מקומות שמשלימין את התורה בשלוש שנים ומחלקין את התורה למאה וחמישים וארבעה פרשיות והן הנקראים סדרים כדי שיקראו בכל שבת סדר ונמצאו משלימין את התורה בסוף שלוש שנים".
"בני ארץ ישראל אין עושים שמחת תורה אלא לשלוש שנים ומחצה".
חלוקת התורה לסדרים לוותה גם בהפטרות המתאימות לחלוקה.
כמה פייטנים ארץ-ישראלים קדומים, כר' יניי (קרי: ינאי) ור' יוסף ברבי ניסן כתבו פיוטים לשבתות על פי קריאת התורה, בהתאם לחלוקה הזו, בעוד פייטנים ארץ-ישראליים מאוחרים יותר, כרבי שמואל בן הושענא, כתבו פיוטים בהתאם לחלוקה השנתית.
לעומת זאת, בקהילת ארץ ישראל בקהיר נמשכה הקריאה על פי חלוקה זו עד תקופה מאוחרת יותר, והנוסע בנימין מטודלה שחי לפני כ-850 שנה מתאר בספר מסעותיו, שקהילה זו עדיין השתמשה בחלוקה לסדרים.
אין ספק שהחלוקה לסדרים שימשה ללימוד סדיר ורצוף של התנ"ך, וכך תיאר רבי יַנַּיי את לימוד התורה: "חֲכַם לֵב הֱשִׁיבָם בַּיִת מָלֵא סְפָרִים // חַיָּיב בִּמְזוּזָה כְּשִׁינּוּן סְדָרִים".
לפי רבי יניי מצוות "וְשִׁנַּנְתָּם לְבָנֶיךָ" שהיא מצוות לימוד התורה מתקיימת באמצעות החלוקה לסדרים.
במהלך הדורות חלוקה זו הוזכרה פעמים רבות וחלק מספרות המדרש, כמו מדרש תנחומא ודברים רבה, מחולקת על פיה.
כמו כן, היא מוזכרת גם במהדורות של פרשנות לתנ"ך.
כיום מתקיימת תוכנית לימוד התנ"ך "תנ"ך יומי" ע"פ חלוקת הסדרים, אשר בה מסיימים את התנ"ך מאות אנשים כל שנה.
רוב הסדרים בתורה, 141 מתוך 154 (מעל 90%) מתחילים או מסתיימים בנושא חדש, בפרשה פתוחה או סגורה חדשה.
11 ראשי סדרים מתוך ה-13 שמתחילים באמצע פרשיה, מחלקים פרשיה ארוכה לכמה סדרים.
מתוכם נקבעו 8 כצפוי, בתחילת עניין שבאותה פרשה ארוכה.
בשמונת ספרי הנביאים, מתוך 196 ראשי הסדרים 21% נקבעו בראש פרשה, 36% נקבעו בפסוק האחרון של פרשה, ועוד 43% נקבעו באמצע פרשה.
באחד עשר ספרי הכתובים, מתוך 78 ראשי הסדרים רק 9% נקבעו בראש פרשה, 59% בפסוק האחרון שבפרשה ו-32% באמצע פרשה.
בספר דברי הימים, שמספר סדריו הוא כמעט שליש מכל סדרי הכתובים, 19 ראשי סדרים [79%] נקבעו בפסוק האחרון של פרשה.
ההבדל בין החלוקה לסדרים לעומת החלוקה לפרקים מבחינת תחילת הסדר והפרק מלמדת אותנו לגבי ההבדלים בין השקפת העולם היהודית להשקפת העולם הנוצרית עליה התבססה החלוקה לפרקים או שהיא נובעת מחוסר הבנה של הטקסט.
מתוך 154 הסדרים שבתורה, רק 68 מהם מתחילים באותו הפסוק כמו בחלוקה לפרקים, כלומר 42 אחוזים מהסדרים (בהשמטת ראשי הספרים).
מתוך 224 הסדרים שבנביאים, רק 23 מהם מתחילים באותו הפסוק כמו הפרקים, כלומר 7 אחוזים.
מתוך 70 הסדרים שבכתובים, רק 14 מתחילים באותו הפסוק כמו בחלוקה לפרקים, כלומר 20 אחוזים.
יש הטוענים כי השיקול לחלוקה לפרשיות קצרות יותר מפרשות התורה בבבל נבע מרצונם של אנשי ארץ ישראל למצוא חלוקה שתאפשר להתעמק יותר בפרשיות הנקראות.
יש שכתבו כי יש לחלוקה זו רמז בדברי חז"ל ויש טוענים שהשיקול לחלוקה זו היה שיקול של נוחות, לשם זכירת המקום בו הפסיקו בשבת הקודמת (החלוקה לפרקים עוד לא הייתה קיימת).
העובדה שרוב התחלות סדרי הנביאים והכתובים נקבעו שלא בתחילת פרשה ושלא בתחילת נושא, "ומפליא שהסימן הזה לא תמיד רשום בתחילתו של עניין חדש", מוכיחה שמטרת קביעת פתיחת יחידת הלימוד לא הייתה ארגון טכני של רצף הסיפורים או הנבואות.
להלן הצעות הסבר לקביעת מיקום ראשי הסדרים.
החלוקה לסדרים היא טכנית בלבד, ומטרתה לחלק ליחידות לימוד דומות באורכן.
"ומסתבר שחלוקה זו הייתה בעיקרה כמותית־טכנית כדי להקל על הקוראים בספר כסדרו...
וכבר נתבאר במבוא 'דעת מקרא' לאיוב, שחלוקת הסדרים לא נתכוונה לחלוקה לפי העניין, אלא לחלוקה טכנית בלבד".
יש החולקים על דעה זו מכיוון שאין כל קושי לשלב בין חלוקה "כמותית-טכנית" ובין חלוקה לנושאים.
בהזזת מיקום פתיחת הסדר בפסוק אחד היה ניתן ל"תקן" 36% מסדרי הנביאים ו-59% מסדרי הכתובים.
החלוקה לסדרים מסמנת 'פסוקי טובה וברכה'.
לפעמים הסדר מתחיל מספר פסקים לפני הנושא החדש על מנת להתחיל בתוכן של טובה או נחמה למשל בספר יחזקאל טז' ס' או עובדיה א' כא'.
"התעמקות בתוכן הכתובים מגלה, שהפסוקים ה'נוספים' האלה [ראשי הסדרים] לפני התחלת העניין או אחריו ואפילו לפני ספר חדש, הם פסוקים בעלי תוכן של טובה ונחמה.
והייתה כוונה להתחיל או לסיים קריאת סדר בתנ"ך בפסוק מבשר טובות – כפי שאנו נוהגים היום בקריאה להפסיק בטוב, ונמנעים מסיומים של פורענות".
הביקורת על הצעה זו היא שהיא מתארת רק מאפיין אחד של פתיחות הסדרים, ומתעלמת מאחרים, כגון: קביעת ראש הסדר שלא בראש הפרשה גם בתוך פרשיות קצרות במיוחד בנות 2-3 פסוקים ושכל פסוקיהן הם 'פסוקי טובה וברכה'.
וכגון הקשר הנרחב בין פסוקי ראשי הסדרים שנקבעו גם כפסוקי יסוד בסידור התפילה.
ובעיקר הצעה זו מתעלמת מתוכנם של הפסוקים ומסתפקת באמירה כללית.
החלוקה לסדרים קובעת את יחידות הלימוד בתנ"ך ומציבה בראשן סולם ערכים חינוכי.
"בספרנו (דברי הימים) סומנו כ"ה סדרים, והסתייענו בהם, ובייחוד בפרשיות של המסורה, כדי לחלק את הספר לעניינותיו".
"חלוקה אחרת ומאוחרת יותר היא חלוקת הספר על ידי חכמי המסורה ל'סדרים'.
אלו הן סוגיות גדולות, הכוללות בדרך כלל כמה פרשיות ('סתומות' ו'פתוחות').
מסתבר שגם חלוקה זו נעשתה מתוך 'בינה עמוקה' במקראות, אף כי לא תמיד יכולנו לרדת לסוף דעתם של מחלקי הסדרים".
בתנ"ך שיבה לבצרון מובאת הצעה לרשימת ערכי היהדות המתקבלים בעקבות החלוקה לסדרים.
יש מי שכתב שסיבה אפשרית נוספת להתחלת סדר שלא באותו פסוק של התחלת נושא היא לגרום למתח אצל הקורא ורצון לקרוא את הסדר הבא.
מספר הפסוקים בכל סדר אינו קבוע.
בממוצע בכל התנ"ך כל סדר מכיל כ-52 פסוקים, אולם המספר הממוצע של הפסוקים בסדר בתורה הוא כ-38 פסוקים, בנביאים כ-44 פסוקים ואילו בכתובים כ-66 פסוקים.
מספר המילים הממוצע בכל סדר בתורה הוא כ-712 מילים, בנביאים הוא 673 מילים ובכתובים הוא 693 מילים.
הסדר הקצר ביותר בתורה הוא סדר י' בספר במדבר והוא מכיל 7 פסוקים והוא גם הסדר הכי קצר בתנ"ך כולו, הסדר הקצר ביותר בנביאים הוא סדר ל"א בספר מלכים והוא מכיל 26 פסוקים, והסדרים הכי קצרים בכתובים הם סדרים א' וב' במגילת אסתר עם 26 פסוקים כל אחד.
הסדר הכי ארוך בתורה הוא סדר כ"ו בספר שמות והוא מכיל 82 פסוקים, הסדר הכי ארוך בנביאים הוא סדר ב' בתרי עשר עם 83 פסוקים והסדר הכי ארוך בכתובים הוא סדר ט"ז בתהילים והוא מכיל 167 פסוקים והוא גם הסדר הכי ארוך בתנ"ך כולו.
באלגברה, חלוקת פולינומים או חלוקת פולינומים עם שארית או חלוקה אוקלידית, היא אלגוריתם לחלוקת פולינום בפולינום אחר שדרגתו קטנה מזו של המחולק או שווה לשלו.
למעשה, אלגוריתם זה מהווה הכללה לאלגוריתם החילוק הארוך באריתמטיקה.
בדומה לחילוק האריתמטי, גם חילוק פולינומים מפרק בעיה מתמטית, העשויה להיות מסובכת, לתת-בעיות פשוטות יותר, ולכן הוא פשוט ונוח לשימוש באופן יחסי.
זאת ועוד, קיימות גם שיטות המקצרות את תהליך חלוקה זה, כדוגמת חלוקה סינתטית.
האלגוריתם מיישם הלכה למעשה את תכונת הפולינומים הבאה:
כאשר , ניתן לכתוב עבור פולינום שיקרא המנה ועבור פולינום שיקרא שארית החלוקה, כאשר .
התוצאה תופיע אם ורק אם הוא גורם של , כלומר ניתן לרשום .
בנוסף, על פי המשפט הקטן של בזו, אם הוא שורש של , דהיינו , אזי הוא גורם של .
לכן, נעשה שימוש נרחב בחלוקת פולינומים הן על מנת לפרק את הפולינום לגורמים והן על מנת לפשט את הליך מציאת השורשים הנוספים שלו, אם אחד מהם כבר ידוע.
נמצא את מנת החלוקה ואת השארית שלה עבור חלוקת הפולינום (המחולק) בפולינום (המחלק).
תחילה נכתוב מחדש את המחולק באופן הבא:
כעת נבצע את התהליך דלהלן:
נחלק את המונום המוביל (האיבר בעל החזקה המרבית) של במונום המוביל של , במקרה זה, מדובר ב-.
את התוצאה נכתוב מעל לקו האופקי:
נכפול את כל איברי המחלק בתוצאה שקיבלנו זה עתה, ונקבל .
נכתוב את התוצאה תחת האיברים הראשונים של המחולק:
נחסר את התוצאה שרשמנו מהאיברים שמעליה ומיד לאחר מכן, נעתיק מטה את האיבר הראשון מימין לאיברי המחלק שביצענו עליהן כעת פעולה.
נבצע כעת שוב את אותה סדרת פעולות עבור הפולינום החדש שהתקבל מההפרש ומהוספת האיבר הנוסף.
כעת, לא ניתן להעתיק מטה אף איבר.
הפולינום שהתקבל מעל לקו האופקי הוא המנה והפולינום, במקרה זה ממעלה 0, שנותר אחרי הפעולה האחרונה, הוא השארית .
בהינתן פולינום, לעיתים, שורש אחד או יותר שלו כבר ידועים אך ייתכן כי קיימים לו כאלו נוספים.
אם ידוע כי הוא שורש של פולינום - פולינום ממעלה , כלומר מתקיים כי , ניתן לחלק את ב- ומהמשפט הקטן של בזו נובע כי שארית החלוקה היא 0. לכן, נקבל במקרה זה כי עבור , כלומר דרגת המנה היא .
בחלק מהמקרים, הפולינום הוא כזה שקל יותר למצוא את שורשיו.
מאחר שכל שורש שלו הוא גם שורש של , הרי שבכך יועל תהליך מציאת השורשים של הפולינום המקורי.
באופן דומה, אם ידועים יותר משורש אחד של הפולינום, לדוגמה, ידוע כי שורשים שלו, ניתן לחלק את הפולינום ב- ולקבל .
כעת, ניתן לחלק את ב- ולקבל כי כך שדרגתו של קטנה מהדרגה של .
כעת, ניתן להמשיך את התהליך, עד שבסופו של דבר יתקבל כי כך שדרגת קטנה מ-.
מציאת ישר משיק לנקודה על גרף של פונקציה פולינומית
ניתן להשתמש בחלוקת פולינומים גם למציאת משוואת הישר המשיק לנקודה הנמצאת על גרף של פונקציה פולינומית.
בהינתן פונקציה ונקודה , משוואת המשיק לגרף בנקודה תהיה שארית החלוקה של ב-.
נמצא את משוואת הישר המשיק לפונקציה בנקודה .
לכן, משוואת המשיק המבוקשת היא .
בבדיקת יתירות מחזורית משתמשים בשארית החלוקה של פולינומים עבור ניטור שגיאות בהעברת מסרים.
הקונצרן העצום של טריטוריות ועמים שהיוו בעבר את האימפריה העות'מאנית חולק לכמה מדינות חדשות.
האימפריה העות'מאנית הייתה המדינה האסלאמית המובילה מבחינות גאופוליטיות, תרבותיות ואידאולוגיות.
חלוקת האימפריה העות'מאנית לאחר המלחמה הובילה לשליטה של מדינות מערביות, כגון בריטניה וצרפת, במזרח התיכון, ולהיווצרות העולם הערבי המודרני וטורקיה.
ההתנגדות להשפעת המעצמות הללו הגיעה בעיקר מהתנועה הלאומית הטורקית, אך לא התפשטה בשאר המדינות הפוסט-עות'מאניות עד לתקופת הדה-קולוניזציה המהירה לאחר מלחמת העולם השנייה.
ההקמה של מדינות חסות בעיראק ובארץ ישראל, והצעת החלוקה של סוריה לאורך קווים קומונליים, נחשבת כחלק מהאסטרטגיה הגדולה יותר של הבטחת המתיחות במזרח התיכון, ובכך הצריכה את תפקידן של מעצמות קולוניאליות מערביות (באותה תקופה בריטניה, צרפת ואיטליה) כמתווכות לשלום וספקות נשק.
מנדט חבר הלאומים העניק את המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון, המנדט הבריטי על מסופוטמיה (כיום עיראק), וכתב המנדט שהתפצל מאוחר יותר למנדט הבריטי על ארץ ישראל ולאמירות עבר הירדן (1921–1946).
שטחיה של האימפריה העות'מאנית בחצי האי ערב הפכו לממלכת חג'אז, שניתנה לסולטנות נג'ד (כיום ערב הסעודית), ולממלכה המותוואכלית של תימן.
שטחיה של האימפריה בחופיו המערביים של המפרץ הפרסי סופחו על ידי ערב הסעודית (אל-אחסה וקטיף), או נותרו מדינות חסות בריטיות (כווית, בחריין וקטר).
לאחר שהממשלה העות'מאנית התמוטטה לחלוטין, ב-1920, חתמו נציגיה על הסכם סוור, שהיה מחלק חלק ניכר משטחה של טורקיה של ימינו בין צרפת, בריטניה, יוון ואיטליה.
מלחמת העצמאות של טורקיה אילצה את מעצמות מערב אירופה לחזור לשולחן המשא ומתן בטרם ניתן יהיה לאשרר את ההסכם.
מערב אירופה והאספה הלאומית הגדולה של טורקיה חתמו ואשררו את הסכם לוזאן החדש ב-1923, שהחליף את חוזה סוור מבחינת הנושאים הטריטוריאליים.
נושא אחד לא פתור עסק במחלוקת בין ממלכת עיראק לרפובליקה של טורקיה על השליטה בווילאייט מוסול, והוא נוהל מאוחר יותר בחסות חבר הלאומים ב-1926. הבריטים והצרפתים חילקו ביניהם את סוריה הגדולה בהסכם סייקס-פיקו.
הסכמים סודיים אחרים נחתמו עם איטליה ורוסיה.
הצהרת בלפור עודדה את התנועה הציונית הבינלאומית לפעול למען בית לאומי לעם היהודי.
בעוד שהייתה חלק מההסכמה המשולשת, רוסיה חתמה גם על הסכמים שמנעו ממנה להשתתף בחלוקת האימפריה העות'מאנית לאחר המהפכה הרוסית.
הסכם סוור הכיר רשמית במנדטים החדשים של חבר הלאומים באזור, בעצמאותה של תימן ובריבונות הבריטית על קפריסין.
המעצמות המערביות האמינו זה מכבר שהן יהפכו בסופו של דבר לדומיננטיות באזור שנתבע על ידי האימפריה העות'מאנית.
בריטניה צפתה צורך לאבטח את האזור בגלל מיקומו האסטרטגי על הנתיב להודו הקולוניאלית ומצאה את עצמה כלואה במאבק עם רוסיה על השפעה אימפריאלית שכונה "המשחק הגדול".
סוריה ולבנון הפכו למדינות חסות צרפתיות.
השליטה הצרפתית נתקלה מיד בהתנגדות מזוינת, וכדי להילחם בלאומיות הערבית, צרפת חילקה את אזור המנדט ללבנון ולארבע מדינות משנה.
בהשוואה למנדט של לבנון, המצב בסוריה היה כאוטי יותר.
הישויות להלן הן אלו שהתאחדו לכדי סוריה:
הפדרציה הסורית: כללה את מדינת דמשק, מדינת העלווים ומדינת חלב (כולל סנג'ק אלכסנדרטה), שהיו המרכיבים הטריטוריאליים לשעבר של הממלכה הערבית של סוריה.
מדינת סוריה: יורשת הפדרציה הסורית (לא כולל מדינת העלווים).
הרפובליקה הסורית הראשונה: מדינת סוריה כולל השטחים של מדינת ג'בל א-דרוז ומדינת העלווים (מדינת האטיי התאחדה מאוחר יותר עם טורקיה).
לבנון הגדולה היה שמה של טריטוריה שנוצרה על ידי צרפת.
זו הייתה הישות שהקדימה את לבנון המודרנית.
היא התקיימה בין 1 בספטמבר 1920 ל-23 במאי 1926. צרפת יצרה את שטח הטריטוריה מהשטח הלבנטיני (במנדט חבר הלאומים) כדי ליצור "מקלט" לאוכלוסייה הנוצרית המרונית.
המרונים זכו לשלטון עצמי והבטיחו את מעמדם בלבנון העצמאית ב-1943.
התערבות צרפתית למען המרונים החלה עם הכניעות של האימפריה העות'מאנית, הסכמים שנעשו בין המאות ה-16 וה-19. ב-1866, כשיוסף ביי כראם הוביל מרד מרוני בהר הלבנון, הגיע כוח ימי בראשות צרפת לעזור.
הכוח הצרפתי איים על המושל, דאוד פאשה, בנמל הסולטן ומאוחר יותר סילק את כראם למקום מבטחים.
הבריטים זכו לשלושה שטחי מנדט, כאשר אחד מבניו של חוסיין בן עלי, פייסל, שהוכרז כמלך עיראק ועבר הירדן, סיפק כיסא לבנו אחר של חוסיין, עבדאללה.
המנדט הבריטי הוצב תחת ממשל בריטי ישיר, והאוכלוסייה היהודית הורשתה לגדול ככל רצונה, בתחילה תחת ההגנה הבריטית.
רוב חצי האי ערב נפל בידי בעל ברית בריטי אחר, אבן סעוד, שיצר את ממלכת ערב הסעודית ב-1932.
ועדה של חבר הלאומים יצאה לאזור ב-1924 כדי ללמוד את המקרה וב-1925 המליצה שהאזור יישאר מחובר לעיראק, ושבריטניה תחזיק במנדט עוד 25 שנה, כדי להבטיח את הזכויות האוטונומיות של האוכלוסייה הכורדית.
אף על פי כן, בריטניה, עיראק וטורקיה כרתו הסכם ב-5 ביוני 1926, שרובו בא בעקבות החלטת מועצת החבר.
מוסול נשארה תחת המנדט הבריטי על מסופוטמיה עד שעיראק קיבלה עצמאות ב-1932 על פי דרישת המלך פייסל הראשון, אם כי הבריטים שמרו על בסיסים צבאיים וזכויות מעבר לכוחותיהם במדינה.
במהלך המלחמה הגדולה, בריטניה הוציאה שלוש הצהרות מנוגדות באשר לשאיפותיה בארץ ישראל.
בריטניה תמכה, באמצעות קצין המודיעין הבריטי תומאס אדוארד לורנס (הידוע גם בשם לורנס איש ערב), בהקמת מדינה ערבית מאוחדת המשתרעת על שטח נרחב מהמזרח התיכון הערבי בתמורה לתמיכה ערבית בבריטים במהלך המלחמה.
הצהרת בלפור משנת 1917 עודדה שאיפות יהודיות לבית לאומי.
לבסוף, הבריטים הבטיחו באמצעות מכתבי חוסיין-מקמהון שלמשפחה ההאשמית תהיה ריבונות על רוב הקרקעות באזור בתמורה לתמיכתה במרד הערבי.
המרד הערבי, שתוכנן בחלקו על ידי לורנס, הביא לכך שכוחות בריטיים בפיקודו של גנרל אדמונד אלנבי הביסו את הכוחות העות'מאניים ב-1917 במערכה על סיני וארץ ישראל וכבשו את ארץ ישראל וסוריה.
האדמה נוהלה על ידי הבריטים למשך שארית המלחמה.
הממלכה המאוחדת קיבלה את השליטה בארץ ישראל בוועידת השלום בפריז שהקימה את חבר הלאומים ב-1919. הרברט סמואל, לשעבר הממונה על שירותי הדואר בקבינט הממשלה הבריטית, שסייע בניסוח הצהרת בלפור, מונה לנציב העליון לפלשתינה הראשון.
בשנת 1920 בוועידת סן רמו שבאיטליה, הוטל מנדט חבר הלאומים על ארץ ישראל לבריטניה.
ב-1923 העבירה בריטניה חלק מרמת הגולן למנדט הצרפתי של סוריה, בתמורה לאזור מטולה.
כאשר העות'מאנים עזבו, הכריזו הערבים על מדינה עצמאית בדמשק, אך היו חלשים מדי, הן צבאית והן כלכלית, כדי להתנגד למעצמות האירופאיות לאורך זמן, ובריטניה וצרפת שלטו מחדש באזור לאחר זמן קצר.
במהלך שנות ה-20 וה-30, עיראק, סוריה ומצרים נעו לקראת עצמאות, אף על פי שהבריטים והצרפתים לא עזבו רשמית את האזור עד לאחר מלחמת העולם השנייה.
אולם בארץ ישראל, הכוחות הסותרים של הציונות והלאומיות הערבית יצרו מצב שאותו הבריטים לא יכלו לפתור.
עלייתה לכוח של המפלגה הנאצית בגרמניה יצרה דחיפות חדשה להקים מדינה יהודית בארץ ישראל, דבר שהוביל לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בחצי האי ערב הצליחו הערבים להקים כמה מדינות עצמאיות.
בשנת 1916 חוסיין בן עלי, שריף מכה, הקים את ממלכת חג'אז, בעוד אמירות ריאד הפכה לסולטנות נג'ד.
בשנת 1926 הוקמה ממלכת נג'ד וחג'אז, אשר בשנת 1932 הפכה לממלכת ערב הסעודית.
ממלכת תימן קיבלה עצמאות ב-1918, בעוד שהמדינות הערביות במפרץ הפרסי הפכו למדינות חסות בריטיות דה פקטו, בעלות אוטונומיה פנימית מסוימת.
הרוסים, הבריטים, האיטלקים, הצרפתים, היוונים, האשורים והארמנים תבעו ריבונות על אנטוליה, בהתבסס על אוסף של הבטחות בזמן מלחמה, פעולות צבאיות, הסכמים סודיים ובריתות.
על פי הסכם סוור, כל העמים הנ"ל פרט לאשורים קיבלו חלק מאנטוליה.
לעומת זאת, הסכם לוזאן, שנחתם ב-1923, ביטל את כל ההסדרים והסיפוחים הטריטוריאליים שנקבעו בהסכם סוור.
הסכם קונסטנטינופול נחשף בנובמבר 1917 על ידי העיתון הרוסי איזבסטיה, כדי להשיג את תמיכת הציבור הארמני במהפכה הרוסית.
עם זאת, המהפכה הנ"ל למעשה סיימה את התוכניות הרוסיות.
חיפוש השליטה של הבריטים על ים מרמרה הוביל לכיבוש איסטנבול, בסיוע צרפתי, בין 13 בנובמבר 1918 ל-23 בספטמבר 1923. לאחר מלחמת העצמאות של טורקיה וחתימת הסכם לוזאן, עזבו הכוחות את העיר.
על פי הסכם סנט ז'אן-דה-מורין, שנחתם ב-1917 בין צרפת, איטליה ובריטניה, איטליה הייתה אמורה לקבל את כל דרום-מערב אנטוליה מלבד אזור אדנה, כולל איזמיר.
עם זאת, בשנת 1919 השיג ראש ממשלת יוון, אלפתריוס וניזלוס, את אישור ועידת השלום בפריז לכבוש את איזמיר, תוך ביטול הוראות ההסכם.
במסגרת הסכם סייקס-פיקו הסודי משנת 1916, הצרפתים השיגו את האטיי, לבנון וסוריה, והביעו רצון לשלוט על דרום-מזרח אנטוליה.
בסופו של דבר, הסכם סנט ז'אן-דה-מורין הקצה לצרפת את אזור אדנה.
הצבא הצרפתי, יחד עם הבריטים, כבש חלקים מאנטוליה בין השנים 1919 ו-1921 מלחמת טורקיה-צרפת, כולל מכרות פחם, מסילות ברזל, נמלי הים השחור של זונגולדאק, קאראדניז ארגלי וקונסטנטינופול, אוזונקופרו במזרח תראקיה ואזור קיליקיה.
צרפת נסוגה בסופו של דבר מכל האזורים הללו, לאחר שביתת הנשק של מודניה, הסכם אנקרה וחוזה לוזאן.
מדינות ההסכמה המערביות, במיוחד ראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג', הבטיחו ליוון הישגים טריטוריאליים על חשבון האימפריה העות'מאנית אם יוון תיכנס למלחמה בצד בעלות הברית.
השטחים המובטחים כללו את מזרח תראקיה, האיים גקצ'אדה ובוזג'אאדה, וחלקים ממערב אנטוליה, סביב העיר איזמיר.
במאי 1917, לאחר הגלייתו של קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון, חזר ראש ממשלת יוון, אלפתריוס וניזלוס, לאתונה, והצטרף להסכמה.
כוחות צבא יווניים (אם כי היו מחולקים בין תומכי המלוכה לתומכי וניזלוס) החלו לקחת חלק במבצעים צבאיים נגד הצבא הבולגרי על הגבול.
באותה שנה הובטחה איזמיר לאיטליה במסגרת הסכם סנט ז'אן-דה-מורין.
בוועידת השלום בפריז בשנת 1918, בהתבסס על ההבטחות בזמן המלחמה, לחץ וניזלוס קשות בעד הרחבת הלאס (רעיון יוון הגדולה) שיכלול את הקהילה הקטנה דוברת היוונית בדרום אלבניה, הקהילה האורתודוקסית דוברת היוונית בתראקיה (כולל קונסטנטינופול) והקהילה האורתודוקסית באסיה הקטנה.
ב-1919, למרות ההתנגדות האיטלקית, הוא השיג את אישור ועידת השלום בפריז ב-1919 ליוון לכבוש את איזמיר.
הממשלה הלאומית הזמנית של דרום הקווקז
הממשלה הלאומית הזמנית של דרום הקווקז הייתה ישות שהוקמה בשטח הרוסי בשנת 1918, לאחר נסיגת הכוחות העות'מאניים לגבול שלפני מלחמת העולם הראשונה, כתוצאה מהפסקת האש של מודרוס.
הישות הייתה ממשלת מעבר עצמאית, היא הונהגה על ידי פאחר אל-דין פיריאוגלו ומרכזה הייתה בעיר קארס.
לאחר שפרצו קרבות בינה לבין גאורגיה וארמניה, כבש הנציב העליון לקונסטנטינופול, אדמירל סאמרסט גוף-קלתורפ את קארס ב-19 באפריל 1919, ביטל את הפרלמנט שלה ועצר 30 מחברי ממשלתה.
הוא הציב את מחוז קארס תחת שלטון ארמני.
בשלהי מלחמת העולם הראשונה הקימו הארמנים ברוסיה ממשלה זמנית בדרום-מערב האימפריה הרוסית.
סכסוכים צבאיים בין הטורקים והארמנים במהלך המלחמה ולאחריה הובילו, בסופו של דבר, לקביעת גבולות ארמניה.
באפריל 1915 הביעה רוסיה תמיכה בהקמת הממשלה הארמנית הזמנית תחת המושל הרוסי-ארמני אראם מאנוקיאן, מנהיג ההתנגדות במצור על ואן.
התנועה הארמנית לשחרור לאומי קיוותה שניתן יהיה לשחרר את ארמניה מהמשטר העות'מאני בתמורה לסיוע לצבא הרוסי הקיסרי.
עם זאת, למשטר הצארי היה הסכם סודי עם שאר חברי ההסכמה המשולשת בנוגע לגורל מספר שטחים באנטוליה.
תוכניות אלו פורסמו על ידי המהפכנים הארמנים ב-1917 כדי לזכות בתמיכת הציבור הארמני.
בינתיים, הממשלה הזמנית הפכה יציבה יותר ככל שנכנסו יותר ארמנים לשטחה.
רק בשנת 1917, כ-150,000 ארמנים עברו למחוזות ארזורום, ביטליס, מוש וואן.
ארמן גארו ומנהיגים ארמנים נוספים ביקשו להעביר את החיילים הסדירים הארמנים בחזית האירופאית לחזית בקווקז.
המהפכה הרוסית הותירה את החזית במזרח טורקיה במצב של תנופה.
בדצמבר 1917 נחתם הסכם שביתת נשק בין נציגי האימפריה העות'מאנית והקומיסריאט של עבר הקווקז.
עם זאת, האימפריה העות'מאנית החלה לתגבר את הארמייה השלישית שלה בחזית המזרחית.
הלחימה החלה באמצע פברואר 1918. הארמנים, שהיו תחת לחץ כבד מצד הצבא העות'מאני והצבא הכורדי הבלתי-סדיר, נאלצו לסגת מארזינג'אן לארזורום ולאחר מכן לקארס, ובסופו של דבר נסו אפילו מקארס ב-25 באפריל.
כתגובה להתקדמות העות'מאנית, הקומיסריאט של עבר הקווקז הפך לפדרציה של עבר הקווקז; התפוררות הפדרציה הביאה להקמת הרפובליקה הראשונה של ארמניה ב-30 במאי 1918. חוזה בתומי, שנחתם ב-4 ביוני של אותה שנה, צמצם את שטח הרפובליקה הארמנית לכ-11,000 קמ"ר בלבד.
בוועידת השלום בפריז, בשנת 1919, הארמנים בתפוצות והפדרציה המהפכנית הארמנית טענו כי ארמניה ההיסטורית, האזור שנותר מחוץ לשליטת האימפריה העות'מאנית מ-1915 עד 1918, צריך להיות חלק מהרפובליקה הראשונה של ארמניה.
הארמנים בתפוצות טענו כי לארמניה "היכולת לשלוט באזור", ונימקו זאת על פי העקרונות בנאום "ארבע עשרה הנקודות" של וודרו וילסון, בהתבסס על השליטה הארמנית שהוקמה לאחר המהפכה הרוסית.
הארמנים גם טענו כי האוכלוסייה הדומיננטית של האזור הופכת לארמנית יותר ככל שהתושבים הטורקים עוברים למחוזות המערביים.
בוגוס נובאר, נשיא המשלחת הלאומית הארמנית, הוסיף כי "בקווקז, שם, מבלי להזכיר את 150,000 הארמנים בצבא הרוסי הקיסרי, יותר מ-40,000 מהמתנדבים שלהם תרמו לשחרור חלק מהווילאייטים הארמנים, וכן שם, בפיקודו של מנהיגיהם, אנטרניק ונזרבקוף, הם, לבדם מבין עמי הקווקז, התנגדו לצבאות הטורקים, מתחילת הנסיגה הבולשביסטית ועד לחתימת שביתת הנשק".
הנשיא וילסון קיבל את הטיעונים הארמנים לשרטוט הגבול וכתב: "העולם מצפה מהם (הארמנים), שהם יתנו כל עידוד ועזרה שביכולתם לאותם פליטים טורקים שעשויים לרצות לחזור לבתיהם הקודמים במחוזות טרבזון, ארזרום, ואן וביטליס, לזכור שגם העמים האלה סבלו מאוד".
הוועדה הסכימה להצעתו, שהרפובליקה הראשונהשל ארמניה תתרחב למזרח טורקיה של ימינו.
לאחר נפילת האימפריה הרוסית הפכה גאורגיה לרפובליקה עצמאית וביקשה לשמור על השליטה בבתומי וכן בארדהאן, Artvin ו-Oltu, אזורים עם אלמנטים גאורגים מוסלמים, שנרכשו על ידי רוסיה מהעות'מאנים ב-1878. הכוחות העות'מאניים כבשו את השטחים השנויים במחלוקת עד יוני 1918, ואילצו את גאורגיה לחתום על חוזה בתומי.
לאחר נפילת המעצמה העות'מאנית, גאורגיה השיגה את ארדהאן וארטווין ממיליציות מוסלמיות מקומיות ב-1919, ואת בתומי מהממשל הבריטי של העיר ב-1920. היא גם טענה ריבונות על אולטו אך מעולם לא ניסתה לשלוט שם.
רוסיה הסובייטית וטורקיה פתחו במתקפה כמעט בו-זמנית על גאורגיה בפברואר–מרץ 1921, מה שהוביל לסידורים טריטוריאליים חדשים שהושלמו בהסכם קארס, שבאמצעותו נותרה בתומי בגבולות גאורגיה הסובייטית כיום, בעוד ארדהאן וארטווין הוכרו כחלקים של טורקיה.
בין 1918 ל-1923, תנועות התנגדות טורקיות בראשות מוסטפא כמאל אטאטורק אילצו את היוונים והארמנים לצאת מאנטוליה.
המהפכנים הטורקים גם דיכאו את ניסיונות הכורדים להשיג ריבונות בשנות ה-20. לאחר שההתנגדות הטורקית השיגה שליטה על אנטוליה, לא הייתה תקווה לעמידה בתנאי הסכם סוור.
לפני ההצטרפות לברית המועצות, ב-3 בדצמבר 1920, חתמה הרפובליקה הראשונה של ארמניה על הסכם אלכסנדרופול, ובו הסכימה לגבול הנוכחי בין שתי המדינות.
לאחר מכן הפכה ארמניה לחלק בלתי נפרד מברית המועצות.
גבול זה אושרר שוב עם הסכם מוסקבה משנת 1921, שבו ויתרו הבולשביקים על המחוזות קארס, Iğdır, ארדהאן וארטווין לטורקיה, תמורת אזור אג'ריה, כולל עיר הבירה בתומי.
ב-11 בספטמבר 1922, אשררו טורקיה וברית המועצות, יחד עם הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הגאורגית, את הסכם קארס, שקבע את הגבול הצפון-מזרחי של טורקיה.
לבסוף, הסכם לוזאן, שנחתם ב-1923, סיים רשמית את כל מעשי האיבה והוביל להקמת הרפובליקה הטורקית המודרנית.
חלוקת העושר היא בדיקה השוואתית של העושר של חברים או של קבוצות שונות בחברה.
השוואה כזו מבליטה היבט אחד של אי שוויון כלכלי או .
בשונה מבדיקת , חלוקת העושר אינה בוחנת את ההכנסה של הנבדקים, אלא את ההתפלגות הכלכלית של הבעלות על הנכסים בחברה.
על פי האגודה הבינלאומית לחקר הכנסה ועושר, "חלוקת העושר העולמית הרבה יותר לא שוויונית מזו של ההכנסה".
שאלת משנה היא האם על המדינה לנסות לחלק את העושר מחדש באופן שוויוני יותר.
קיימים טיעונים לכאן ולכאן, מחד, צמצום אי השוויון נתפס כסוגיה מוצדקת, בפרט כשמדובר בעושר שהגיע לידי בעליו בירושה.
טענות כאלה תומכות בצדק חלוקתי.
מאידך, הטלת מיסוי גבוה עשויה לפגוע בזכות הקניין וגם לייצר נסיגה בכלכלה כולה ולהבריח יזמים ומשקיעים.
עושר של יחיד מוגדר כשווי כלכלי נקי של רכושו, והוא מבוטא כך: נכסים - התחייבויות = עושר.
הגדרה רחבה יותר של עושר, המשמשת לעיתים רחוקות למדידת אי שוויון, כוללת גם הון אנושי.
לדוגמה, הגדרת האו"ם ל היא מדד כספי הכולל את סכום הנכסים הטבעיים, האנושיים והפיזיים.
הקשר בין עושר, הכנסות והוצאות הוא: הכנסה - צריכה (הוצאות) = שינוי העושר = חיסכון.
אם לאדם יש הכנסה גדולה אך גם הוצאות גדולות, ההשפעה נטו של הכנסה זו על עושרו יכולה להיות קטנה או אפילו שלילית, אם ההוצאות עולות על ההכנסות.
ישנן דרכים רבות בהן ניתן לנתח את חלוקת העושר.
דוגמה נפוצה אחת היא השוואת כמות העושר של פרט באחוזון 99 ביחס לעושר של פרט באחוזון החציוני (או ה-50).
זהו P99/P50 והוא אחד מעקומות קוזנץ הפוטנציאליות, שהוא צורת U הפוכה המציינת את הקשר בין אי השוויון להכנסה לנפש.
מדד נפוץ נוסף הוא היחס בין סכום העושר הכולל ביד של נניח 1% מהתפלגות העושר, על פני סך העושר בכלכלה.
בחברות רבות, עשרת האחוזים העשירים ביותר שולטים ביותר ממחצית העושר הכולל.
התפלגות פארטו שימשה לעיתים קרובות כדי לכמת מתמטית את חלוקת העושר בזנב הימני (עושרם של העשירים מאוד), תוך קביעה כי 20% העליונים מחזיקים ב-80% מהעושר, 4% העליונים מחזיקים ב-64%, 0.8% העליונים מחזיקים ב-51.2% וכן הלאה.
למעשה, הזנב של חלוקת העושר, בדומה לזה של חלוקת ההכנסות, מתנהג כמו התפלגות פארטו, אך עם 'זנב' עבה יותר.
קומוניסט מושלם מול עריץ מושלם
עקומות עושר על אנשים (WOP) הן דרך משכנעת מבחינה ויזואלית כדי להמחיש את חלוקת העושר במדינה.
עקומות WOP הן התפלגות שונה של עקומות עושר.
הסולמות האנכיים והאופקיים מציגים כל אחד אחוזים מאפס עד מאה.
אנחנו מדמיינים את כל משקי הבית במדינה כשהם ממוינים מהעשירים ביותר ועד לעניים ביותר.
לאחר מכן הם מכווצים ומסודרים (כשהעשירים ביותר משמאל) לאורך הסולם האופקי.
עבור כל משק בית מסוים, הנקודה שלו על העקומה מייצגת את ההשוואה בין העושר שלו (כפרופורציה) לעושר הממוצע של האחוזון העשיר ביותר.
בעולם האמיתי שתי נקודות על עקומת ה-WOP תמיד ידועות, עוד לפני שנאספים נתונים סטטיסטיים.
אלה הן הנקודה העליונה ביותר (1, 100) בהגדרה, והנקודה הימנית ביותר (האנשים העניים ביותר, העושר הנמוך ביותר) או (p=100, w=0) או (100, 0).
הנקודה הימנית המצערת הזו קבועה מכיוון שתמיד יש לפחות אחוז אחד ממשקי הבית (חולים, אסירים וכדומה) ללא עושר כלל.
בהתחשב בכך שהנקודות העליונות והימניות ביותר קבועות תמיד, המבט שלנו מתמקד בצורת עקומת ה-WOP ביניהם.
ישנן שתי צורות אפשריות קיצוניות של העקומה.
הראשון הוא WOP 'קומוניסטי מושלם'.
זהו קו ישר מהנקודה השמאלית ביותר (העושר המקסימלי) אופקית על פני סולם האנשים ל-p=99. ואז הוא יורד אנכית לנקודת האפס של האחוזון החלש (p=100, w=0).
הקיצוניות השנייה היא צורת 'העריצות המושלמת'.
במקרה כזה, הקו מתחיל משמאל בעושר המקסימלי של הרודן של 100%, ולאחר מכן הוא יורד מיד לאפס, כבר ב-p=2, וממשיך בקו אופקי על פני שאר האנשים.
כלומר, הרודן וחבריו (האחוזון העליון) הם הבעלים של כל העושר של האומה, ואילו כל שאר האזרחים הם צמיתים או עבדים חסרי כל.
צורת ביניים ברורה היא קו ישר המחבר את הנקודה השמאלית/העליונה לנקודה הימנית/התחתונה.
בחברה 'אלכסונית' כזו, משק בית באחוזון העשיר ביותר יהיה בעל עושר כפול ממשפחה באחוזון החציוני (50).
למעשה, השוואה לחברה אלכסונית היא הבסיס לערכי ג'יני המשמשים כמדד לאי השוויון במקרים רבים.
כדי למדל היבטים של חלוקת העושר ואחזקותיו, נעשה שימוש בסוגים רבים ושונים של תיאוריות.
לפני שנות ה-60 של המאה ה-20, הנתונים נאספו בעיקר מרישומי מס עושר ומס עיזבון, עם תוספת מידע שנאסף מבדיקות קטנות ולא מייצגות וממגוון מקורות אחרים.
התוצאות ממקורות אלה נטו להראות שחלוקת העושר הייתה מאוד לא שוויונית, וכי לירושה היה תפקיד גדול ביצירת הבדלי עושר ובהעברת מעמד העושר מדור לדור.
הייתה גם סיבה להאמין שאי השוויון בעושר הצטמצם עם הזמן, וגם צורת ההתפלגות הדגימה סדירות סטטיסטית מסוימת שלא יכלה להיגרם על ידי צירוף מקרים.
לפיכך, עבודה תאורטית מוקדמת על חלוקת העושר ניסתה להסביר את החוקיות הסטטיסטית, וגם להבין את היחס בין הכוחות הבסיסיים שיכולים להוות הסבר לריכוז העושר הגבוה ולמגמת הירידה באי השוויון לאורך זמן.
לאחרונה, המחקר על חלוקת העושר מתמקד יותר בהבדלים אינדיבידואליים באחזקת העושר.
שינוי זה נגרם בין היתר משום שחשיבות החיסכון לפנסיה עלתה, והוא בא לידי ביטוי בתפקיד החיוני שניתן כיום למודל החיסכון במחזור החיים.
התקדמות חשובה נוספת היא הגידול בזמינות ובדיוק של מערכי מיקרו-נתונים, המציעים לא רק הערכות של אחזקות הנכסים והחסכונות של אנשים, אלא גם מגוון מאפיינים של גודל משק בית ונתונים אישיים אחרים שיכולים לסייע להסביר את ההבדלים בעושר.
אי שוויון בעושר מתייחס לחלוקה לא שוויונית של העושר בין יחידים וישויות.
למרות שרוב המחקר מסתמך על מקורות כתובים, ארכאולוגים ואנתרופולוגים מתייחסים לעיתים קרובות לבתים גדולים כמאוכלסים על ידי משקי בית עשירים יותר, כשהם מנתחים אי שוויון בחברות קדומות.
גישה זו נמצאת בשימוש לפחות מאז 2014 והראתה, למשל, כי פערי העושר הקדומים באירואסיה היו גדולים יותר מאלה שהיו בצפון אמריקה ובמסו-אמריקה לאחר התקופה הנאוליתית המוקדמת ביותר.
סטטיסטיקות של אי שוויון גלובלי
מחקר של טוען כי האחוז העשיר ביותר לבדו החזיק ב-40% מהנכסים הגלובליים בשנת 2000. לעומתם, המחצית התחתונה של האוכלוסייה הבוגרת בעולם החזיקה רק ב-1% מהעושר העולמי.
מחקר מ-2006 מצא ש-2% העשירים ביותר מחזיקים ביותר ממחצית מנכסי משקי הבית בעולם.
התפלגות פארטו נותנת תוצאה קרובה של 52.8% מהעושר בבעלות ה-1% העשירים ביותר.
על פי ה-OECD, ב-2012 ה-0.6% העליון של אוכלוסיית העולם (המורכב ממבוגרים עם נכסים של יותר ממיליון דולר) או 42 מיליון האנשים העשירים בעולם החזיקו ב-39.3% מהעושר העולמי.
95% התחתונים החזיקו ב-28.4% מהעושר העולמי.
הפערים הגדולים של הדו"ח מגיעים לפי מדד ג'יני ל-0.893, והם גדולים יותר מהפערים באי השוויון בהכנסות הגלובליות, שנמדדו ב-2009 ב-0.38. לדוגמה, ב-2012, 60% הפחות עשירים של אוכלוסיית העולם, החזיקו באותו עושר כמו חברי רשימת עשירי פורבס המורכבת מ-1,226 המיליארדרים העשירים בעולם.
דו"ח של אוקספם מ-2021 מצא כי ביחד, עשרת האנשים העשירים בעולם החזיקו יותר מהעושר המשולב של 3.1 מיליארד האנשים בתחתית הסולם, כמעט מחצית מאוכלוסיית העולם כולה.
העושר המשותף שלהם הוכפל במהלך מגפת הקורונה.
דו"ח העושר העולמי 2021, שפורסם על ידי קרדיט סוויס, מראה עלייה עולמית משמעותית באי השוויון בעושר במהלך 2020. לפי קרדיט סוויס, פירמידת חלוקת העושר בשנת 2020 מראה כי הקבוצה העשירה ביותר של האוכלוסייה הבוגרת (1.1%) מחזיקה ב-45.8% מכלל העושר.
בהשוואה לפירמידת חלוקת העושר של 2013, ניתן לראות עלייה כוללת של 4.8%.
המחצית התחתונה של האוכלוסייה הבוגרת בעולם, הרבעון התחתון בפירמידה, מחזיקה רק ב-1.3% מכלל העושר.
שוב, בהשוואה לפירמידת חלוקת העושר של 2013, ניתן לראות ירידה של 1.7%.
לסיכום, השוואה זו מראה גידול עולמי משמעותי באי השוויון בעושר בשנים אלה.
אחד ההסברים העיקריים לעלייה המתמשכת באי השוויון בעושר הם ההשלכות של מגפת הקורונה.
קרדיט סוויס טוען כי ההשפעה הכלכלית של המגפה על התעסוקה וההכנסה ב-2020 עשויה להשפיע לרעה על הקבוצות הנמוכות ביותר, ולאלץ אותן להוציא יותר מחסכונותיהן או לצבור חובות גבוהים יותר.
מצד שני, נראה שקבוצות העושר לא הושפעו באופן שלילי.
יתר על כן, נראה שהם נהנו מההשפעה של שיעורי ריבית נמוכים יותר על מחירי המניות והבתים.
על פי דו"ח העושר העולמי 2021 שפורסם על ידי קרדיט סוויס, היו 56 מיליון מיליונרים (בדולרים) בעולם בשנת 2020, עלייה של 5.2 מיליון משנה קודמת.
המספר הגדול ביותר של מיליונרים מדווח בארצות הברית, עם 22 מיליון מיליונרים (כ-39% מכלל המיליונרים בעולם).
הרבה לפני סין, שמחזיקה במקום השני, עם 9.4% מכלל המיליונרים העולמיים.
את המקום השלישי תופסת כיום יפן, עם 6.6% מכלל המיליונרים העולמיים.
נתונים מ-2022 של הכלכלן הסוציאליסט תומא פיקטי מצביעים על כך שהעשירון העליון מחזיק ב-76% מהעושר העולמי, לעומת מחצית מאוכלוסיית העולם שמסתפקת ב-2%.
בשנת 2013, קרדיט סוויס הכין אינפוגרפיקה של פירמידת עושר.
נכסים אישיים חושבו לפי , כלומר העושר מקוזז על ידי חובות.
ב-2013 העריך קרדיט-סוויס כי ל-3.2 מיליארד אנשים - יותר משני שלישים מהמבוגרים בעולם - יש הון בשווי של מתחת ל-10,000 דולר.
מיליארד נוספים (אוכלוסייה בוגרת) נמצאים בטווח של 10,000–100,000 דולר.
מחצית מהעושר הנקי בעולם שייך ל-1% העליון.
10% העליונים של המבוגרים מחזיקים ב-85%, בעוד ש-90% התחתונים מחזיקים ב-15% הנותרים מכלל העושר העולמי.
30% העליונים של המבוגרים מחזיקים ב-97% מכלל העושר.
בשנת 2020, קרדיט סוויס יצר אינפוגרפיקה מעודכנת של פירמידת עושר.
האינפוגרפיקה נבנתה בדומה לפירמידה בשנת 2013, ולכן נכסים אישיים חושבו בשווי נקי.
בשנת 2020, קרדיט סוויס העריך כי לכ-2.88 מיליארד אנשים (55% מהאוכלוסייה הבוגרת) יש עושר בשווי של מתחת ל-10,000 דולר.
השוואה בין הפירמידות של 2013 ו-2020
ניתן להבחין בהבדלים עצומים בין האינפוגרפיקה של 2013 ל-2020. ניתן לראות את ההבדל הגדול ביותר בטווח של 10,000-100,000 דולר ארצות הברית.
מאז 2013 חלה עלייה של כמעט 10% מכלל האוכלוסייה הבוגרת.
לפי קרדיט סוויס, מספר המבוגרים בפלח זה שילש את עצמו מאז שנת 2000. קרדיט סוויס מסביר עובדה זו בכך שהעלייה נבעה משגשוג גובר של כלכלות מתעוררות, במיוחד סין, והתרחבות של מעמד הביניים בעולם המתפתח.
קרדיט סוויס קובע בדו"ח כי מעמד הביניים במדינות המפותחות שייך בדרך כלל לקבוצה זו.
מדד ג'יני הוא אינדיקטור המשמש לעיתים קרובות לקביעת אי שוויון בעושר.
מקדם ג'יני של 0 משקף שוויון מושלם, כאשר כל ערכי ההכנסה או העושר זהים, בעוד שמקדם ג'יני של 1 (או 100%) משקף אי שוויון מקסימלי בין ערכים, מצב שבו לאדם יחיד יש את כל ההכנסה ולכל האחרים אין.
על פי דו"ח העושר העולמי 2021 של קרדיט סוויס, לברוניי היה מקדם הג'יני הגבוה ביותר בשנת 2021 (91.6%), ולכן חלוקת העושר בברוניי אינה שוויונית בעליל.