tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחולון הוקם יד זיכרון לחללי מחלחמת השחרור בשנת 1957.(בשמיר, הנצחה וזיכרון נרשם 1958;) האנדרטה הוקמה בכיכר המוסדות בחולון (ליד העירייה ומועצת הפועלים) הקמת מצבת הזיכרון לחללי חולון במלחמת העצמאות, הייתה במימון ארגון חברי ההגנה בחולון, עיריית חולון ומשרד הביטחון.
האנדרטה, הבנויה מאבן גיר לבנה, מציגה תבליט של חייל נושא נשק, ועיצובה דומה לאנדרטאות שבנשר ובגן הכובשים.
מדי שנה נערך ברחבה ביום הזיכרון טקס הזיכרון העירוני.
(ב-1992 הורחבה האנדרטה ונוספו לה שמות החללים.)
ישנן עבודות נוספות של קארה המוצגות במרחב הציבורי בישראל, בהן שני תבליטים במנהרה שבכיכר המושבות בתל אביב.
1947 - רישומים ופסלים, גלריה שרמן, תל אביב (תערוכתו הראשונה בארץ)
1957 – תערוכת רישומים ופסלים, מוזיאון תל אביב
1966 - תערוכת זיכרון, בית יד לבנים, פתח תקווה.
1948 – פסל בתערוכה הכללית של אמני ארץ ישראל
1952 – תבליט בתערוכת היובל במוזיאון תל אביב
1957 – בתערוכה של מוזיאון חיפה לאמנות בגן האם בחיפה
1958 – בתערוכת הפיסול בישראל בשנים תש"ח–תשי"ח
2008 – בתערוכה '1948: "אמנות עברית-ארצישראלית המוליכה אל המחר"', אוצר: אליק מישורי, המשכן לאמנות, עין חרוד
מיכאל קוֹסטָא (כ"ה באדר ה'תרפ"ב, 23 במרץ 1922 – י"ב באדר ב' ה'תשנ"ב, 17 במרץ 1992) היה מחנך, סופר, פרזיטולוג, חוקר אקריות ואנטומולוג ישראלי, מרצה בסמינר הקיבוצים אורנים ופרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת חיפה, חבר קיבוץ משמר העמק.
קוסטא נולד בשנת 1922 בעיר המבורג שבצפון גרמניה, בנם של רות וד"ר נתן קוסטא.
למד בבית הספר הריאלי היהודי הוותיק "תלמוד תורה" , שבו נלמדו לימודי יהדות לצד לימודים כלליים, ומשם ידע מעט עברית.
ב-1933, כשהיה בן 11, עלו הנאצים לשלטון, הוריו נפרדו וקוסטא עלה לארץ ישראל עם אמו ואחותו.
בארץ למד תחילה ברמת השרון ובבן שמן, וביוזמתו הצטרף למחזור הראשון של "שומריה" (המוסד החינוכי הראשון של "השומר הצעיר"), קבוצת "עולים", ושם סיים את לימודיו התיכוניים (1934–1938).
היה פעיל במוסד ובקן השומר הצעיר והדריך את קבוצת "אילה".
לאחר סיום לימודיו עברו בוגרי המחזור הכשרה בקיבוצים כגרעין לקראת הקמת קיבוץ להבות הבשן.
קוסטא פעל בהנהגה הראשית של השומר הצעיר, ובהיותו בתל אביב ביקר בגן הזואולוגי של המורה לטבע יהושע מרגולין.
עם סיום פעילותו, נשלח על ידי התנועה ללמוד באוניברסיטה כדי להכשירו כמורה ב"שומריה".
עם סיום לימודיו החל לעבוד כמורה במוסד (המחזור הראשון שלימד היה קבוצת "סנונית").
בהמשך עבר לקיבוץ משמר העמק.
ב-1948 נפצע במלחמת העצמאות בהתקפה על משמר העמק.
קוסטא נישא לצִלָה לבית שלי, והיה אב לבן, עמוס.
כעבור מספר שנים נפרדו בני הזוג.
ב-1956 נישא לירדנה לבית סנדלר, שלה היה נשוי עד מותו, וממנה היה אב לשלושה: רותי, יורי וגידי (עורך דין פלילי).
בשנת 1951, כשנוסד הסמינר למורים של התנועה הקיבוצית, סמינר "אורנים", הצטרף קוסטא לסגל כמורה לזואולוגיה, ויחד עם עמיתיו עמירם שקולניק אביתר (אייבי) נבו הקים את החוג לביולוגיה בסמינר.
קוסטא לימד בסמינר במשך כמעט ארבעים שנה, היה ממתווי דרכו של "בית מרגולין" (המרכז להוראת מדעי החיים באורנים) ושימש כראש החוג לביולוגיה וכאחראי על בית מרגולין.
בשנת תשי"ט-1959 קיבל תואר דוקטור בהצטיינות יתרה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על הדיסרטציה "האֶקטופרזיטים של יונקים ועופות בישראל".
קוסטא היה ממובילי האקדמיזציה של הסמינר, שבשנת 1971 איגד את תחומי המדעים והכשרת המורים לבתי הספר העל-יסודיים תחת החטיבה האוניברסיטאית הכפופה לאוניברסיטת חיפה.
בשנת 1972 התמנה לפרופסור חבר באוניברסיטת חיפה, ובשנת 1976 היה בה לפרופסור מן המניין.
התמחה בחקר הטפילים החיצוניים ובקשרים בין אקריות וחרקים.
בשנת 1978 ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בהשתתפות אוניברסיטת חיפה ספרו הראשון, "חרקים נגד אדם: מבוא לאנטומולוגיה רפואית בהיבט האקולוגיה והאיבולוציה", שזכה ב-1978 בפרס למדן מקרן פרסי מיכאל לנדאו.
בשנים 1981–1983 הופיעו ספרי הקורס "החרקים" שכתב עבור האוניברסיטה הפתוחה (6 יחידות ב-3 כרכים).
קוסטא החזיק בגישה הבין-תחומית בהוראת הביולוגיה עצמה, וכן ביקש להקנות ידע בביולוגיה למי שאינם ביולוגים, באמצעות קורס העשרה מדעי פופולרי שהורה לתלמידי מדעי הרוח ב"אורנים".
הקורס הוליד את ספרו "גשר בין שתי התרבויות: מושגים והישגים בביולוגיה", שראה אור בהוצאת הסמינר ב-1985, ואשר נועד לגשר בין תרבות המדע לתרבות החברה והרוח, ולהפגיש את הקורא הכללי עם מושגי היסוד במדעי הטבע ובביולוגיה, עם התמקדות באבולוציה וגנטיקה.
ב-1987 חלה, אך נאבק במחלה והמשיך בכתיבה בעזרת אשתו.
בדצמבר 1989 הוענקה לו חברות-כבוד בחברה הזואולוגית הישראלית.
בסוף שנת 1990 פרסם את ספרו "חתך הזהב, חותם שלמה ומגן-דוד: נושא בין-תחומי", שראה אור בספריית פועלים בעריכת יצחק כפכפי, ואשר דן בהתבטאויותיו השונות של חתך הזהב במדע ובאמנות.
ספר נוסף שחיבר, על ראייה ותפיסה, נותר בכתב יד.
מיכאל קוסטא נפטר במרץ 1992, שבוע לפני מלאת לו 70.
הותיר את אשתו ירדנה, ארבעת ילדיו ומשפחותיהם.
אוסף החרקים שעליו שקד במשך עשרות שנים שמור בין האוספים הלאומיים בתחום זה שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
אוסף הפרעושים שלו שמור בבית מרגולין שבסמינר אורנים.
חרקים נגד אדם: מבוא לאנטומולוגיה רפואית בהיבט האקולוגיה והאיבולוציה, תל אביב: הקיבוץ המאוחד בהשתתפות אוניברסיטת חיפה, תשל"ח.
החרקים; כותב היחידות: מיכאל קוסטא; עריכה מדעית: ויקטוריה סורוקר, 3 כרכים (6 יחידות), תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשמ"א 1981–תשמ"ג 1983. (מהדורה ב: רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ו 2006)
כרך א: יחידה 1: מפגש ראשון עם עולם מוזר; יחידה 2. קליטת מידע, תשמ"א 1981.
כרך ב: יחידה 3: החרק כמערכת מתנועעת; יחידה 4: חילוף החומרים בגוף החרק, תשמ"ב 1982.
כרך ג: יחידה 5: מערכות: המולימפה, הורמונים, רבייה; יחידה 6: החרקים, הצמחים והאדם.
גשר בין שתי התרבויות: מושגים והישגים בביולוגיה, חיפה: אורנים (סדרת אפיק), תשמ"ו 1985.
חתך הזהב, חותם שלמה ומגן-דוד: נושא בין-תחומי; ערך: יצחק כפכפי, תל אביב: ספריית פועלים, תשנ"א 1990.
מיכאל פרידלנדר היה מזרחן ומנהלו של בית הספר ללימודי יהדות של לונדון (Jews' College).
ידוע במיוחד בשל תרגומו לאנגלית של ספר מורה נבוכים של הרמב"ם.
היה זה התרגום הנפוץ ביותר עד תרגומו החדש יותר של שלמה פינס והוא עדיין מופץ בחנויות.
פרידלנדר נולד ביוטרושין בדוכסות הגדולה של פוזנן.
למד בבית הספר הקתולי המקומי ואת חינוכו היהודי קיבל בחדר ומאביו שהיה ובקי בדקדוק עברי.
אחרי כן למד בגימנסיה ובאותו זמן המשיך את לימודי היהדות שלו אצל הרבנים יעקב יוסף אטינגר ואלחנן רוזנשטיין.
ב-1856 הוא התחיל ללמוד שפות קלסיות ומתמטיקה באוניברסיטאות של ברלין והאלה.
הוא קיבל תואר דוקטור ב-1862. במקביל ללימודיו באוניברסיטה המשיך ללמוד תלמוד.
כשהוא התיישב בברלין הוא מונה להיות מנהל תלמוד תורה והתפטר ב-1865 כדי להיות מנהל בית הספר ללימודי יהדות בלונדון כמחליפו של ברנט אברהמס (Barnett Abrahams).
שם הוא לימד תאולוגיה, פרשנות מקרא ותלמוד, היסטוריה יהודית, מתמטיקה וערבית.
הוא פרש מתפקיד זה ב-1907 ונפטר ב-1910. חתנו הוא משה גסטר (1856–1939) שהיה רב הקהילה הספרדית והפורטוגזית בלונדון ובלשן עברי.
הוא כתב כמה עשרות ערכים לאנציקלופדיה היהודית.
כחבר באגודה לספרות עברית (Society of Hebrew Literature) הוא פרסם תחת חסותה:
הוא גם ערך 'תנ"ך יהודי משפחתי' ('Jewish Family Bible) (1881 באנגלית ועברית.
חיבר ספר שימוש של הדת היהודית, עסק בלוח העברי ותרם מאמרים ל-Jewish Quarterly Review ל- Dictionary of National Biography ולפרסומים נוספים.
מיכאל צורק הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בבורוסיה דורטמונד ובנבחרת גרמניה בעמדת הקשר.
צורק היה קפטן בורוסיה דורטמונד בין השנים 1989 ו-1997.
צורק שיחק בקבוצת הנוער של בורוסיה דורטמונד, ועלה לקבוצה הבוגרת בשנת 1981. צורק שיחק לאורך כל הקריירה שלו בבורוסיה דורטמונד, ונחשב לאחד מגדולי שחקניה בכל הזמנים.
צורק זכה בגרמניה עם בורוסיה דורטמונד בשתי אליפויות הבונדסליגה, גביע מקומי אחד.
בזירה הבינלאומית, צורק הגיע עם דורטמונד לגמר גביע אופ"א 1993, בו הפסידה הקבוצה במפגש כפול ליובנטוס.
בשנת 1997, נפגשו שתי הקבוצות שוב, הפעם בגמר ליגת האלופות, בו דורטמונד ניצחה 3-1, וצורק זכה להניף את גביע האלופות לפני פרישתו, כמו גם את הגביע הביניבשתי באותה שנה, לאחר ניצחון בגמר על קרוזיירו.
בשנת 1998 פרש צורק ממשחק פעיל לאחר 17 שנים בבורוסיה דורטמונד, בהן צבר 463 הופעות בבונדסליגה והבקיע 131 שערים, והוא מדורג במקום השני בטבלת המבקיעים של בורוסיה דורטמונד בכל הזמנים, לאחר מנפרד בורגסמולר.
לצורק שבע הופעות במדי נבחרת גרמניה, אך הוא מעולם לא זומן לטורניר גדול, על אף הצלחתו בבורוסיה דורטמונד.
בשנת 1981 זכה באליפות העולם עד גיל 20 ובאליפות אירופה עד גיל 18 במדי נבחרות גרמניה הצעירות.
צורק המשיך לעבוד בבורוסיה דורטמונד גם לאחר פרישתו ממשחק, ומונה למנהל הספורטיבי של הקבוצה, וזכה עמה בתפקיד זה באליפויות בשנים 2002, 2011 ו-2012.
עם נבחרות גרמניה המערבית הצעירות:
מיכאל פריץ הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בהרטה ברלין בעמדת החלוץ.
פריץ הוא המנהל הספורטיבי בהרטה ברלין.
פריץ החל את קריירת הבוגרים שלו בפורטונה דיסלדורף בעונת 1986/87. בעונה זו ירד ליגה עם דיסלדורף.
בעונת 1988/89 פריץ הבקיע 11 שערים במדי פורטונה דיסלדורף בליגת הבונדסליגה השנייה, והעפיל עם קבוצתו אל הבונדסליגה.
בעונת 1989/90 דיסלדורף סיימה במקום התשיעי בבונדסליגה, אך פריץ לא הבקיע ולו שער אחד, ועזב בסיום העונה את פורטונה דיסלדורף, לאחר שהבקיע 20 שערי ליגה ב-88 הופעות, וחתם בפ.צ.
זארבריקן ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה.
פריץ שיחק בזארבריקן שתי עונות, בהן הבקיע 28 שערים ב-70 הופעות והפך לשחקן התקפה דומיננטי.
בקיץ 1992 חתם פריץ בדיסבורג ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה, ובעונת 1992/93 עלה ליגה עם הקבוצה, כשהוא מבקיע 17 שערים ב-42 הופעות, ומסיים כמלך השערים של המחוז הדרומי של הבונדסליגה השנייה.
בעונת 1993/94 דיסבורג סיימה במקום התשיעי המפתיע בבונדסליגה, אך פריץ לא הצליח לבוא בעונה זו לידי ביטוי והבקיע שני שערים ב-23 הופעות בלבד.
בקיץ 1994 עזב פריץ את דיסבורג וחתם אצל היורדת הטרייה מהבונדסליגה, וטנשייד 09. בווטנשייד פריץ שיחק שתי עונות, והבקיע 17 שערים ב-60 הופעות, אך ירד ליגה בתום עונת 1995/96 עם ווטנשייד, ועזב את הקבוצה.
בקיץ 1996 חתם פריץ בהרטה ברלין, ששיחקה אז בבונדסליגה השנייה.
פריץ הבקיע בעונתו הראשונה בקבוצה תשעה שערים, ועלה עמה לבונדסליגה.
בעונתו השלישית בקבוצה, 1998/99, סיים פריץ כמלך השערים של הבונדסליגה, עם 23 הבקעות, וגם בשלוש העונות הבאות הבקיע במספרים דו ספרתיים.
בשנת 2000 הגיע עם הרטה ברלין לגמר גביע הליגה הגרמנית, שם הובסה קבוצתו בתוצאה 5-1 על ידי באיירן מינכן.
בשנים 2001 ו-2002 זכתה הרטה ברלין בגביע זה, כאשר פעמיים ברציפות הביסה את שאלקה 04 בתוצאה הזהה 4-1. פריץ שיחק בשלושת משחקי הגמר הללו.
בדרך לזכייה בתואר בשנת 2002, עברה הרטה ברלין את באיירן מינכן, לאחר שפריץ העלה את הרטה ברלין ל-1-2 במהלך המשחק, וג'ובאני אלבר השווה לבאיירן מינכן כעבור דקה.
המשחק הגיע לבעיטות הכרעה, בהן הרטה ניצחה 4-3 על אף שפריץ החטיא את הפנדל שלו.
בשנת 2003 פרש פריץ ממשחק פעיל, ונשאר בהרטה ברלין בצוות האימון.
פריץ שיחק בהרטה ברלין במשך שבע שנים, בהן הבקיע 93 שערים ב-227 משחקי ליגה, מתוכם 84 שערים הובקעו בבונדסליגה הראשונה, נתון המציב את פריץ כמלך השערים של הרטה ברלין בכל הזמנים בבונדסליגה.
לפריץ שתי הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית הצעירה בסוף שנות ה-80. בשנת 1999 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה הבוגרת, כאשר כבר היה בן 32, בהפסד 3-0 במשחק ידידות מול נבחרת ארצות הברית.
פריץ השתתף עם נבחרת גרמניה בגביע הקונפדרציות 1999 שנערך במקסיקו, והבקיע בו שער נגד נבחרת ניו זילנד.
נבחרת גרמניה הודחה מטורניר זה בשלב הבתים, לאחר שהפסידה את משחקיה מול נבחרת ברזיל ומול נבחרת ארצות הברית.
הופעתו האחרונה של פריץ במדים הלאומיים הייתה בפברואר 2000, במשחק מול נבחרת שווייץ, וסך הכול לזכותו שבע הופעות ושלושה שערים בנבחרת.
עם פרישתו ממשחק פעיל בשנת 2003, פריץ הצטרף לצוות האימון של הרטה ברלין, תחילה כעוזר מאמן, והחל משנת 2009 החליף את דיטר הנס בתפקיד המנהל הכללי.
מלך השערים של הבונדסליגה: 1998/99
מלך השערים של הבונדסליגה השנייה: 1992/93
מיכאל צור (1 במאי 1923 – 10 במאי 1987) היה מנכ"ל משרד התעשייה והמסחר, יו"ר דירקטוריון צים ומנכ"ל החברה לישראל.
הורשע בעבירות כלכליות ונידון ל-15 שנות מאסר.
זה היה העונש הכבד ביותר בתולדות המדינה על עבירות צווארון לבן, אך לבסוף שוחרר צור לאחר שש שנים וחצי בזכות השבתם של רוב כספי הגנבה.
צור נולד בגרמניה בשם מיכאל ליברמן ובשנת 1940 עלה לארץ ישראל.
בשנת 1941 היה ממקימי נוער מזרחי ובמשך כעשור היה פעיל בנוער המזרחי ובמזרחי בכלל.
בין השאר היה ממקימי מדרשית נעם.
בשנת 1951, בעת שהרמן הולנדר היה מנכ"ל משרד המסחר והתעשייה, שימש צור עוזרו האישי.
הוא התבלט במשרד ובשנת 1953 הושאל למשרד האוצר, תחילה כסגן המפקח על מטבע זר ולאחר מכן כראש המחלקה למימון הייבוא והייצוא באוצר.
לקראת סוף שנת 1955 חזר למשרד התעשייה והמסחר כמתאם הייבוא והייצוא במשרד וכמנהל יחידת סחר חוץ.
בתפקידו זה תמך צור במעבר מרישיונות ייבוא לייבוא חופשי שעליו מוטל מכס.
ביוני 1958 מינה אותו השר פנחס ספיר למנכ"ל משרד המסחר והתעשייה והוא בן 35 בלבד.
בתפקיד זה זכה לכותרות רבות ויחס שונה מאנשים שונים.
היו שהתייחסו אליו כ"הפקיד המבריק ביותר של המנגנון הממשלתי" ואחרים ראו בו "אוהב שררה".
צור היה איש אמונו של ספיר במשרד וזכה בסמכויות נרחבות, במיוחד לאחר שספיר עבר לכהן גם כשר אוצר.
במהלך 1965 כיהן במשך מספר חודשים גם כמנהל מרכז ההשקעות.
לאחר הבחירות לכנסת השישית והתמנותו של חיים צדוק לשר המסחר והתעשייה, ביקש צור לפרוש מתפקידו והוסכם שימונה ליו"ר פעיל בשכר של דירקטוריון צים במקום מנכ"ל משרד האוצר שלא היה פעיל, לאור ההפסדים הכבדים של צים.
נפתלי וידרא, מנכ"ל החברה, ראה במינוי אי אמון בו והתפטר מתפקידו.
צור חילק את זמנו בין תפקידו כיו"ר צים לבין תפקידו כיו"ר דירקטוריון בתי הזיקוק.
באפריל 1969 מונה למנכ"ל החברה לישראל.
החברה הייתה חייבת לגייס השקעות בגובה של 30 מיליון דולר עד אמצע שנת 1972 על מנת לזכות בהטבות שאושרו לה בחוק החברה לישראל.
צור פעל לגייס את הכסף בארצות הברית אך נכשל.
בהמשך סייע לו טיבור רוזנבאום לגייס את הסכום ממשקיעים גרמניים, שהתברר שקיבלו את הכסף בהלוואה מרוזנבאום.
בתחילת אוקטובר 1974 נודע ברבים כי הבנק בז'נבה של ד"ר טיבור רוזנבאום, שבו הפקידה החברה לישראל כספים רבים, פשט את הרגל.
בעקבות זאת יצא אריה דיסנצ'יק במעריב בדרישה לחקור את התנהלותו של צור, בהעלותו סימני שאלה מדוע הושקעו כספים של החברה לישראל בחוץ לארץ, בריבית נמוכה ממה שניתן להשיג במקומות אחרים ובסיכון גבוה.
בעקבות הפרסומים התפטר צור מתפקידו, הודה ששגה בכך שהפקיד כספים רבים אצל רוזנבאום אך דחה האשמות למעשים פליליים.
ההנהלה החדשה של החברה לישראל לא קיבלה את דבריו והגישה נגדו תלונה במשטרה.
בנימין זיגל נקרא לבחון אם יש חשד למעשים פליליים במעשיו של צור.
זיגל עמל כדי לפצח את החשוד בשני ערוצי פעולה שונים: מחד גיסא אנשי צוותו שעמלו על כל פיסת נייר ומסמך חשבונאי שעליו הצליחו לשים את ידם, ומאידך גיסא גישתו של זיגל עצמו כי יש לשבור את האיש שיושב מולו בחקירה.
אוסף של טכניקות חקירה ייחודיות וידע חשבונאי של צוותו הובילו לשבירתו של החשוד הקשה לפיצוח.
מיכאל צור הורשע במאי 1975 בקבלת שוחד ונידון ל-15 שנות מאסר.
בערעורו פסק בית המשפט העליון כי בדרכי תחבולות, הסוואת פעולות, טשטוש עקבות, חוזים פיקטיביים ורישומים כוזבים, העביר צור מיליונים רבים של דולרים לחשבונותיו הבינלאומיים של ד"ר טיבור רוזנבאום, בעליו של אינטרנשיונל קרדיט בנק בז'נבה, שהיה אחד ממשקיעיה העיקריים של החברה לישראל.
האשמה הכבדה ביותר הייתה קבלת שוחד ממשקיעים גרמניים, והעברת כספי בעלי מניות אל כיסו שלו.
הפרשה הובילה לקריסתו של הבנק בשנת 1974. מעורבותו של צור בפרשה זכתה להתייחסות במערכון של תוכנית הסאטירה "ניקוי ראש" ששודר בשנת 1974.
בכלא היה שותף לתא של דן ורד ב"הילטון" של בית סוהר איילון, שימש ספרן בבית הסוהר והתנדב בסיוע בשיקום אסירים.
לאחר שחרורו של ורד נותר בתאו לבדו וסירב להצעות לעבור לבית סוהר מעשיהו, ובסוף 1980 הועבר למעשיהו בניגוד לרצונו.
בשנת 1978 עלתה הצעה לקצר את עונשו של צור בחנינה, אולם היא לא קודמה.
הצעה נוספת עלתה בינואר 1980. ההצעה נתקבלה ועונשו קוצר ל-11 שנים.
בין השאר נומקה ההחלטה בכך שצור החזיר כל חובותיו הכספיים לחברה והתנהגותו בכלא הייתה למופת.
ביוני 1981 קוצר עונשו שוב ועם ניכוי שליש הוא שוחרר באוגוסט 1981. לאחר צאתו מהכלא היה יועץ בהתנדבות לשירות בתי הסוהר לגבי שיקום אסירים.
צור הציע לאפשר לאסירים בכלא לעבוד, לרכוש מקצוע ולחסוך, וכך יוכלו בצאתם מהכלא להיות גורם יצרני ויעיל.
כן הציע להתיר שימוש בחשיש, שלטענתו מהווה את השורש של הפשע המאורגן ואינו מזיק יותר מסיגריות.
צור נפטר ב-10 במאי 1987. הותיר אחריו אישה ושני ילדים.
מיכאל פרוֹנְטְצֶק הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת המגן השמאלי ומאמן קייזרסלאוטרן מהליגה הגרמנית השלישית בהווה.
פרונטצק שיחק בעיקר בבורוסיה מנשנגלדבך ובשטוטגרט, וערך 19 הופעות במדי נבחרות גרמניה המערבית וגרמניה.
פרונטצק, יליד מנשנגלאדבך, אז בגרמניה המערבית, שיחק כנער בבורוסיה מנשנגלדבאך, ובשנת 1982 עלה לקבוצה הבוגרת.
רק בעונת 1983/84 ערך פרונטצק את הבכורה שלו בקבוצה, ובעונה זו כבר הפך לשחקן הרכב קבוע, כאשר ערך 33 הופעות והבקיע חמישה שערי ליגה, ושיתף פעולה בהגנה עם לותר מתאוס, וילפריד האנס, אולי בורובקה וברנד קראוס.
בתום עונה זו סיימה גלדבאך במקום השלישי, עם מספר נקודות זהה לאלופה שטוטגרט, אך עם הפרש שערים נחות.
בעונת 1984/85 סיים פרונטצק עם גלדבאך במקום הרביעי בבונדסליגה, ובגביע אופ"א הודחה הקבוצה בסיבוב השני על ידי וידזב לודז' הפולנית.
גם את עונת 1985/86 סיימו פרונטצק וגלדבאך במקום הרביעי.
בגביע אופ"א נחלו פרונטצק וגלדבאך אכזבה לאחר שהביסו בשמינית הגמר את ריאל מדריד בתוצאה 5-1, אך הודחו בגומלין בשערי חוץ לאחר תבוסה בתוצאה 4-0. בעונת 1986/87 גלדבאך ופרונטצק סיימו במקום השלישי בבונדסליגה, כשפרונטצק מבקיע חמישה שערים.
בגביע אופ"א הגיעו גלדבאך ופרונטצק לחצי הגמר, בו הודחו על ידי דאנדי יונייטד הסקוטית.
את עונת 1987/88 סיימו פרונטצק וגלדבאך רק במקום השביעי בבונדסליגה, ונשארו מחוץ למפעלים האירופיים לעונה העוקבת.
גם בגביע אופ"א נחלה הקבוצה מפח נפש, כשהודחה כבר בסיבוב הראשון על ידי אספניול.
בעונתו האחרונה של פרונטצק בקדנציה הראשונה בבורוסיה מנשנגלדבך, 1988/89, סיימה הקבוצה במקום השישי ושוב מחוץ לאירופה.
בסיום עונה זו עזב פרונטצק את גלדבאך וחתם בשטוטגרט.
בעונתו הראשונה בשטוטגרט, 1989/90, פרונטצק הבקיע ארבעה שערי ליגה, וסיים עם קבוצתו במקום השישי.
בגביע אופ"א הודחו שטוטגרט ופרונטצק על ידי אנטוורפן הבלגית בסיבוב השלישי.
בעונת 1990/91 סיימו פרונטצק ושטוטגרט במקום השישי בבונדסליגה, כשפרונטצק מבקיע חמישה שערים.
בעונת 1991/92 פרונטצק היה חלק חשוב מאוד בזכייתה של שטוטגרט באליפות הבונדסליגה, כשהוא משתף פעולה בהגנה עם גידו בוכוואלד, סלובודן דובאייץ', אובה שניידר, אלכסנדר שטרהמל וגינטר שפר.
בגביע אופ"א כשלה שטוטגרט באותה עונה, והודחה כבר בסיבוב השני על ידי אוסאסונה.
בעונת 1992/93 הבקיע פרונטצק שער ליגה אחד, וקבוצתו סיימה רק במקום השביעי בבונדסליגה.
בגביע אירופה לאלופות באותה עונה, הודחה שטוטגרט בסיבוב השני על ידי לידס יונייטד.
גם בעונת 1993/94 סיימו פרונטצק ושטוטגרט במקום השביעי בליגה.
עונה זו הייתה החמישית והאחרונה של פרונטצק בשטוטגרט.
פרונטצק שיחק עונה אחת בבוכום, 1994/95, בה שיתף פעולה בהגנה עם תומאש ולדוך, אובה שטובר, מקס אברל וכריסטיאן הרמן.
הגנה זו ספגה 67 שערים בעונה זו, והייתה השנייה בטור הספיגות בליגה.
בוכום ירדה ליגה באותה עונה, ופרונטצק עזב את המועדון לאחר עונה אחת, וחזר למועדון נעוריו בורוסיה מנשנגלדבך.
פרונטצק פתח את עונת 1995/96 במועדון, אך ערך שמונה הופעות בלבד, ובפגרת החורף של העונה חתם במנצ'סטר סיטי, ולראשונה שיחק מחוץ לגרמניה.
פרונטצק ערך 12 הופעות בסיטי עד לתום העונה, שבסיומה נשרה הקבוצה מהפרמייר ליג.
את עונת 1996/97 החל פרונטצק עם סיטי בליגת המשנה באנגליה, אך שוב עזב במחצית העונה, וחתם בפרייבורג מהבונדסליגה.
פרונטצק ערך 15 הופעות בפרייבורג בעונה זו, אך לא הצליח למנוע את נשירתה לבונדסליגה השנייה, ולמעשה ירד ליגה שלוש שנים ברצף עם שלוש קבוצות שונות.
פרונטצק נשאר בפרייבורג בעונת 1997/98 בבונדסליגה השנייה, וסייע לקבוצה להעפיל בחזרה לבונדסליגה בתוך עונה אחת.
את עונת 1998/99 החל פרונטצק בפרייבורג בבונדסליגה, אך חזר לבורוסיה מנשנגלדבך במחצית העונה, כשזו התמודדה בתחתית.
פרונטצק לא הצליח למנוע את ירידת הליגה של גלדבאך, שסיימה במקום האחרון עם 21 נקודות בלבד, מרחק 16 נקודות מהקו האדום.
בעונת 1999/00 פרונטצק וגלדבאך סיימו במקום החמישי בבונדסליגה השנייה, ולא הצליחו להעפיל בחזרה לבונדסליגה.
בתום עונה זו, פרש פרונטצק ממשחק פעיל.
בספטמבר 1984 ערך פרונטצק את הופעת הבכורה שלו במדינבחרת גרמניה המערבית, בהפסד 3-1 לנבחרת ארגנטינה במשחק ידידות.
במהלך שנות ה-80 ערך פרונטצק עוד מספר הופעות במסגרת מוקדמות מונדיאל 1986 ובמשחקי ידידות, אך לא זומן לטורנירים גדולים.
בשנת 1992, לאחר ארבע שנים בהן לא לבש את המדים הלאומיים, פרונטצק ערך שלוש הופעות במדי נבחרת גרמניה המאוחדת, אחת מהן ביורו 1992, הטורניר הגדול הראשון אליו זומן פרונטצק.
הופעה זו נערכה בהפסד 3-1 לנבחרת הולנד במסגרת שלב הבתים, שבגינו גרמניה לא זכתה בראשות הבית.
פרונטצק שיחק 90 דקות במשחק זה.
גרמניה הגיעה בטורניר זה עד הגמר, בו הפסידה במפתיע 2-0 לנבחרת דנמרק, אך פרונטצק לא ערך הופעות נוספות בטורניר זה.
לאחר יורו 1992 פרונטצק ערך את הופעתו ה-19 והאחרונה במדים הלאומיים, בניצחון 2-1 על נבחרת דנמרק במשחק ידידות.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל בשנת 2000, פרונטצק עבד בבורוסיה מנשנגלדבך כעוזר מאמן, תפקיד אותו ביצע עד לשנת 2003. בין השנים 2004 ו-2005 שימש פרונטצק עוזר מאמן בהנובר 96.
בספטמבר 2006 מונה פרונטצק כמאמנה של אלמניה אאכן, שחזרה לבונדסליגה לעונת 2006/07 לאחר שנים רבות.
פרונטצק נשאר בקבוצה עד לסוף העונה, אותה התחיל היטב, אך סיים עם נקודה אחת בשמונת המחזורים האחרונים של העונה, ואלמניה אאכן נשרה בחזרה לבונדסליגה השנייה כעבור עונה אחת.
פרונטצק התפטר מאימון הקבוצה לאחר ירידת הליגה.
בינואר 2008 מונה פרונטצק כמאמנה של ארמיניה בילפלד, וחתם על חוזה עד לתום עונת 2009/10, אך פוטר במאי 2009.
ביוני 2009 מונה פרונטצק כמאמנה הראשי של בורוסיה מנשנגלדבך מהבונדסליגה, וחתם על חוזה לשתי עונות.
בפברואר 2011, לאחר הפסד ליגה לפ.צ.
סנט פאולי ששיחקה אז בבונדסליגה, פוטר פרונטצק מאימון הקבוצה, לאחר שהשיג 16 ניצחונות, 14 תוצאות תיקו ו-31 הפסדים.
באוקטובר 2012 מונה פרונטצק כמאמנה של פ.צ.
סנט פאולי מהבונדסליגה השנייה, במקומו של אנדרה שוברט.
בנובמבר 2013 פוטר פרונטצק מתפקידו, על אף מאזן של 15 ניצחונות, 10 תוצאות תיקו וחמישה הפסדים.
באפריל 2015 מונה פרונטצק כמאמן זמני להנובר 96, שפתחה היטב את עונת 2014/15, אך נקלעה לרצף של 13 משחקים ללא ניצחון, שבגינם פוטר המאמן טייפון קורקוט, ופרונצטק מונה במקומו.
במשחקו הראשון של פרונטצק עם הקבוצה, הפסידה הנובר 2-1 להופנהיים, ורצף המשחקים ללא ניצחון התארך ל-16 עם עוד שתי תוצאות תיקו.
בשני המחזורים האחרונים של העונה, ניצחה הנובר בתוצאה 2-1 את אאוגסבורג ואת פרייבורג, ונשארה לבסוף בליגה.
בזכות סיום זה, ניתן לפרונטצק חוזה קבוע במועדון לשנתיים.
בדצמבר 2015 התפטר פרונטצק בגין פתיחת עונה חלשה, כשבמאזנו שבעה ניצחונות, ארבע תוצאות תיקו ו-13 הפסדים עם הנובר 96.
בפברואר 2018 מונה פרונטצק כמאמנה של קייזרסלאוטרן מהבונדסליגה השנייה שהייתה באותו זמן במקום האחרון, במקומו של ג'ף שטרסר שנאלץ לעזוב את תפקידו עקב בעיות בריאותיות.
במשחקו הראשון כמאמן קייזרסלאוטרן, השיג פרונטצק ניצחון 2-1 על איינטרכט בראונשווייג.
עם זאת, על אף שהשיג מספר ניצחונות, לא הצליח פרונטצק למנוע את נשירתה של קייזרסלאוטרן אל הליגה הגרמנית השלישית.
"מיכאל קולהאס" (1953) היא סדרה של הדפסים שיצר הצייר הישראלי יעקב פינס על פי הנובלה "מיכאל קולהאס" מאת היינריך פון קלייסט.
פינס יצר את הדפסים בטכניקה של חיתוך עץ, על לוחות עשויים עץ אדר.
בנוסף, מספר עיטורים קטנים, המשמשים כעיטור לראש פרק או כוינייטה, נעשו בטכניקה של תחריט עץ על לוחות מעץ אשור (בוק).
את אחד מן ההדפסים - "הפגישה עם מגדת-העתידות הזקנה" - יצר פינס בשתי גרסאות שונות, כשרק אחת מהן שובצה בספר.
פינס בחר ביצירות להתרכז בתיאור מצבו הנפשי של קולהאס על חשבון תיאור האלימות, על ידי יצירה תיאורים מאופקים.
גדעון עפרת תיאר בחירה זו כביטוי "להצנעת הרשע החזותי".
אריאל הירשפלד מצא בהדפסיו של פינס ביטוי של "מודוס סימבולי", המהווה שילוב שבין ביטוי עממי-סמלי לבין השפעות האקספרסיוניזם.
בשנת 1953 יצאו העיטורים כספר בשם "מיכאל קולהאס, עם חיתוכי עץ מאת יעקב פינס" בהוצאת תרשיש ובמהדורה של 1200 עותקים.
הספר הודפס בדפוס בלט בבית הדפוס "דפוס גולדברג", כשהוא מלווים את התרגום מגרמנית של מאיר חרטינר.
משה שפיצר, מעצב הספר, בחר להשתמש בגופן מסוג "פרנק-ריהל" ועימד את הטקסט בגושים מיושרים ("בלוקים").
עיצוב חמור סבר זה שיקף את רוח הנובלה.
בנוסף, שפיצר דאג לא להדפיס בעמודים מאחורי האיורים טקסט, על מנת לא להפריע לצפייה בהם.
בספר זה הודפסו האיורים שיצר פינס מרפרודוקציות הקטנות מגודלם המקורי.
זאת, פרט לשתי הוינייטות שבשער ובסיום הספר (הסוס הבריא והסוס הכחוש), שהודפסו מלוחות העץ המקוריים.
בנוסף לספר יצאה מהדורת אלבום ממספרת של חיתוכי-העץ, שהודפסה על ידי פינס באופן ידני, ואוגדה בתיקייה.
ממהדורה זו הודפסו 25 עותקים.
בשנת 2003 הוציאה סדנת ההדפס ירושלים מהדורה מחודשת של הספר בפורמט של ספר אמן ובמהדורה של 60 עותקים.
חיתוכי העץ הודפסו על ידי סידון רוטנברג מלוחות ההדפסה המקוריים במכבש ובגודלן המלא על גיליונות נייר בגובה 38 ס"מ, וברוחב 28 ס"מ.
הטקסט, הכולל את התרגום העברי ואת הטקסט המקורי בגרמנית, הודפס בטכניקה של דפוס רשת על ידי איתן הורוביץ.
ב-7 ביולי 2004 נפתחה בסדנת ההדפס ירושלים תערוכה שהציגה את ספר האמן, את לוחות ההדפסה ואת הרישומים המקדימים שיצר פינס לעבודות.
עותק של מהדורת "תרשיש" הוצג במוזיאון ישראל בתערוכה "דפוסים משתנים: מלאכת העיצוב של משה שפיצר, פרנציסקה ברוך והנרי פרידלנדר" (2015).
מספר דפים מן הספר הוצגו בתערוכה "בגוף העץ: זוכי פרס פינס לגרפיקה ישראלית" (2017) בסדנת ההדפס ירושלים, במסגרת סדרת תערוכות מחווה לפינס.
מיכאל קונסל (; נולד ב-6 במרץ 1962 בווינה) הוא כדורגלן עבר אוסטרי ששיחק בעמדת השוער.
קונסל החל את הקריירה בקבוצת פירסט וינה, ממנה עבר ליריבתה העירונית ראפיד וינה.
קונסל עמד בשערה של ראפיד במשך למעלה מעשור, זכה עמה בשלוש אליפויות ובשלושה גביעים, והעפיל עמה פעמיים לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע.
בשלהי הקריירה עבר לסרייה א' האיטלקית, שם שיחק במדיהן של רומא ושל ונציה.
לזכותו של קונסל 43 הופעות במדי , אותה ייצג בין היתר בשני טורנירי מונדיאל.
קונסל החל את הקריירה במדיה של פירסט וינה מהבונדסליגה האוסטרית בעונת , לאחר שעבר אליה מקבוצת הנוער של קריצנדורף.
הוא הגיע למועדון בתחילה כשוער שלישי, בנוסף להיותו שוער הנוער של המועדון, אך תוך זמן קצר מצא את דרכו להרכב הפותח וערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הבכירה.
בינואר 1985, במהלכה של עונת ולאחר שתי עונות וחצי במדי פירסט וינה, עבר קונסל ליריבה העירונית ראפיד וינה.
כבר באותה העונה עמד בשער הקבוצה בגמר הגביע האוסטרי, וסייע לה לזכות בתואר לאחר ניצחון 6-5 בדו-קרב בעיטות עונשין מול אוסטריה וינה (3-3 בתום הארכה).
בנוסף, עלה קונסל בהרכב של המאמן אוטו באריץ' לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע כבר באותה העונה, בו נוצחה הקבוצה 3-1 על ידי אברטון.
לאחר שתי עונות כסגנית האלופה, הצליחה ראפיד, עם קונסל כשוער הראשון, להשלים זכייה בדאבל המקומי לעונת , ועונה אחר כך שמרה על תואר האליפות בפעם השנייה ברציפות.
קונסל שמר על מקומו כשוער הראשון של הקבוצה במשך למעלה מעשור, ובעונת זכה עמה בפעם השלישית בגביע האוסטרי.
בעונת היה קונסל לקפטן ראפיד.
הייתה זו עונה מוצלחת עבור קונסל ברמה האישית והקבוצתית, כשראפיד זכתה בתואר האליפות לראשונה לאחר שמונה שנים, וקונסל אף זכה בתואר כדורגלן השנה באוסטריה.
גם במסגרת האירופית רשמה הקבוצה הצלחה, כאשר הצליחה להעפיל לגמר גביע אירופה למחזיקות.
בפעם השנייה פתח קונסל בשער הקבוצה למשחק הגמר, הפעם כקפטן, אך ראפיד שוב החמיצה הזדמנות לזכות בתואר אירופי לאחר שנוצחה 1-0 על ידי פריס סן-ז'רמן.
קונסל הוסיף לעמוד בשער הקבוצה עונה נוספת, וסיים את דרכו במועדון בתום עונת .
בסך הכול ב-12 וחצי עונות במדי ראפיד ערך קונסל 395 הופעות ליגה, והוא השני בטבלת מלכי ההופעות של המועדון בליגה בכל הזמנים.
לקראת עונת , עזב קונסל בן ה-35 לראשונה את הליגה האוסטרית והצטרף לרומא האיטלקית של המאמן זדנק זמאן.
רומא סיימה את העונה במקום הרביעי, לאחר שקונסל הוותיק שותף ב-29 מתוך 34 משחקי הליגה.
יכולתו הגבוהה בשער הקבוצה זיכתה אותו בתוארי שוער העונה והכדורגלן הזר של העונה באיטליה.
בתום עונה אחת במועדון, ולאחר טורניר מונדיאל 1998, נאלץ קונסל לעבור ניתוח בגיד אכילס ברגלו השמאלית, שהשבית אותו מפעילות בחצי העונה הראשונה.
לאחר שהוגבל ל-11 הופעות ליגה בלבד, עזב קונסל את הקבוצה לאחר שתי עונות ועבר לקבוצת ונציה.
לאחר עונה אחת במועדון פרש קונסל ממשחק פעיל בגיל 38.
קונסל ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אוסטריה ב-16 באוקטובר 1985, תחת המאמן ברנקו אלסנר, במשחק ידידות ביתי מול .
קונסל בן ה-23 ספג שלושה שערים במשחק, שהסתיים בניצחון האורחת 3-0.
תחת המאמן הרברט פרוהסקה היה קונסל לשוער הבכיר של אוסטריה.
הוא ניצב בשער הנבחרת בתשעה מתוך עשרת משחקי מוקדמות מונדיאל 1998, אותו סיימה הנבחרת בהצלחה מרובה ובמקום הראשון עם שמונה ניצחונות והפסד בודד.
פרוהסקה זימן את קונסל לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 1998 בצרפת, וקונסל פתח ושיחק לאורך כל שלושת משחקיה של אוסטריה בנבחרת.
האוסטרים סיימו את הבית במקום השלישי, לאחר שוויון 1-1 עם ועם , והפסד במשחק הנעילה ל בתוצאה 2-1.
קונסל ערך את הופעתו האחרונה במדי אוסטריה כחודשיים לאחר תום המונדיאל, ושיחק 21 דקות במשחק הידידות מול שהסתיים בשוויון 2-2. בסך הכול לזכותו 43 הופעות במדי אוסטריה.
עונהקבוצהליגהבליגההופעותשעריםראפיד וינההבונדסליגה האוסטרית70250230340320340360270360340360360350רומאסרייה א'290110ונציהסרייה א'150סך הכול בקריירה4500
מיכאל קובנר (נולד ב-25 במאי 1948) הוא צייר ישראלי, מבעלי גלריה מאיה.
מיכאל קובנר, יליד עין החורש, הוא בנם של אבא קובנר, שהיה משורר, הוגה דעות ופרטיזן במלחמת העולם השנייה וויטקה קובנר, שהייתה פרטיזנית ופסיכולוגית.
מיכאל נקרא על שם דודו מצד אביו, שנפל בעת לחימתו בנאצים עם הפרטיזנים הסובייטים.
כנער למד ציור אצל יוחנן סימון בקיבוץ גן שמואל, ולפני גיוסו לצה"ל במכון אבני בתל אביב.
שירת בסיירת מטכ"ל תחת פיקודו של עמירם לוין, ביחד עם בנימין נתניהו.
לאחר שירותו הצבאי נסע לניו יורק, שם למד ציור בין השנים 1972 ל-1975. כשחזר לישראל בשנת 1976, הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו בבית האמנים בירושלים.
בתקופה זאת גם לימד ב"בצלאל" ושימש כחבר בוועדות שיפוט למתן מלגות בקרן התרבות אמריקה-ישראל.
בשנת 1978 התחיל לעבוד עם גלריית בינט בתל אביב, בה הציג את חלק גדול מתערוכות היחיד שלו (כ-15 במספר).
כמו כן הציג תערוכות יחיד במוזיאון לאמנות ישראלית ברמת גן, במשכן לאמנות, עין חרוד ובגלריית האוניברסיטה בבאר שבע.
ציוריו הוצגו בתערוכות קבוצתיות במוזיאון תל אביב לאמנות, מוזיאון ישראל, מוזיאון חיפה לאמנות ובמוזיאון היהודי של ניו יורק.
בשנת 1981 השתתף בתערוכה רוח אחרת, שאצרה שרה ברייטברג-סמל במוזיאון תל אביב.
בתחילת שנות ה-2000 הוזמן על ידי הצייר יאן ראוכוורגר לחלוק איתו ועם הציירים עופר ללוש וצביקה לחמן סטודיו בניו יורק ועבד במשך מספר שנים לסירוגין בין ירושלים לניו יורק.
בשנת 2010 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית שלו בבית האומנים בירושלים – "תצפיות: 30 שנה של התבוננות וציור בנוף"– שהתמקדה בתקופת היצירה המוקדמת שלו (סוף שנות ה-70 וראשית שנות ה-80) לצד ציורים חדשים שיצר.
בשנת 2015 הוציא לאור רומן גרפי "Ezekiel's world" ("עולמו של יחזקאל"), שהגיבור שלו הוא אביו, אבא קובנר.
הרומן עובד למחזה שעלה בתיאטרון החאן בבימויו של רוני ניניו.
בעקבות העלאת המחזה דרש חבר מועצת העיר ירושלים אריה קינג להפסיק את תקצוב החאן, לאחר שלטענתו ההצגה "מתבססת בין השאר על השוואה בין הנאצים לחיילי צה"ל".
ב-2018 פתח קובנר בשותפות עם הפסל אבנר לוינסון את גלריית "מאיה" בדרום תל אביב.
בשנת 2020 זכה קובנר בפרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש שלום.
בינואר 2022 פרסם מאמר בעיתון "הארץ", בו הגן על דברים שכתב אביו בדף הקרבי בעקבות הכישלון ב ומעשי מפקד החטיבה שמעון אבידן.
המאמר נכתב בתגובה לדברים שאמר ההיסטריון יצחק נוי בתוכניתו "שבת עולמית" ברשת ב'.
המאמר גרר שורה של מאמרי תגובה ביקורתיים.
בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים הציג קובנר מספר תערוכות בגלריית בינט, בהן תערוכת "רישומי נופים ממבט הציפור" ותערוכת "בתים בעזה" שהציגה את בתי העיר עזה, עוד כשהייתה בשליטת ישראל, בסגנון דקורטיבי המזכיר את ציוריו של מאטיס: בגווני החזיתות, בקישוטי השערים והגדרות, במרקם הניגודים של הלב̤נים הצבעוניות .
במהלך שנות השמונים פיתח מספר סדרות ציורים ששאבו השראה מחיי היומיום בהן סדרת ציורי הלגו שנוצרה בהשראת שעות המשחק שלו עם ילדיו, סדרת פורטרטים של אשתו וסדרת ציורים גדולי ממדים שיצר בהשראת לוחות המודעות של הוליווד.
לקראת המחצית השנייה של שנות השמונים החל לצאת אל הטבע ולצייר אותו.
נופי ירושלים היו לו מקור ליצירה.
בשנות האלפיים עסק בנופי ילדותו בקיבוץ עין החורש ובנופי הר גלבוע והר תבור.
בשנת 2007 הוציא את הטרילוגיה "הים העמק וההר" שסיפרה את מסעו האישי על רקע בניית הארץ.
בתערוכה "גלבועתבור" שנערכה במשכן לאמנות עין חרוד בשנת 2007 באוצרותו של יניב שפירא הציג את ציוריו שנוצרו בהשראת האימפרסיוניזם.
לקראת סוף העשור הראשון של שנות אלפיים משקפת יצירתו את נופי מדבר יהודה והנגב וכן את נופיה האורבניים של ניו־יורק.
לאחר שנמנע במהלך השנים מלטפל בנושא השואה ובדמותו של אביו, אבא קובנר, במהלך השנים 2008 – 2013 עבד קובנר על הרומן הגרפי שלו "עולמו של יחזקאל".
לאורך הספר, לצד דמותו של האב וזיכרונותיו מהשואה, מופיעים גם שירים וטקסטים שכתב אבא קובנר.
הספר יצא לאור בעזרת גיוס המונים (הדסטארט) בשנת 2015, ועובד להצגת תיאטרון.
דימויים מהרומן הוצגו ב-2020 בתערוכה "מיכאל קובנר - מראות כפולי אפיק" במשכן לאמנות עין חרוד באוצרותה של ד"ר גליה בר אור, שהציגה את תהליך העבודה על הספר וכן עבודות גדולות ממדים שצייר קובנר במהלך חמש שנים בשבעה קיבוצים שונים.
התערוכה תוכננה להיות פתוחה לקהל הרחב למשך ארבעה חודשים אך עקב מגפת הקורונה נסגרה לאחר שלושה שבועות.
למרות הזמן הקצר שהוצגה, ביקרו בה כ-15 אלף איש.
עבודותיו האחרונות עוסקות בעולם המחול.
בסדרת ציורי הרקדנים (2021) עוסק קובנר בחיים ובמוות ובמקומה של האהבה.
משנת 1975 מתגורר בשכונת בקעה בירושלים.
בנו נפצע בפיגוע בשכונת בקעה בירושלים באוקטובר 1990.
1979 ציור קיר - בית הספר התיכון ע"ש דנמרק, ירושלים, שמן על עץ, 3.4x5 מ'
1997 קיר אמנותי - חברת החשמל, ירושלים, ציור על אריחי קרמיקה, 4x6 מ'
1998 קיר אמנותי - בית העובד, חיפה, ציור על אריחי קרמיקה, 20x2.5 מ'
2020 - פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש-שלום
מיכאל פרייליך (Michael Freilich; נולד ב-17 באפריל 1980) הוא פוליטיקאי יהודי-בלגי, חבר במפלגת הברית הפלמית החדשה (N-VA).
בעבר היה עורך ראשי של הירחון היהודי בשפה הפלמית 'Joods Actueel' .
פרייליך, יליד אנטוורפן, הוא בן לאב בריטי ולאם בלגית, טרי דווידס, עורכת אחראית של העיתון Joods Actueel.
פרייליך סיים את התיכון באנטוורפן, למד בישיבה בלונדון.
אחר כך למד במכון לב בירושלים וקיבל תואר בשיווק.
אחר כך למד במכללת תומאס אדיסון בניו ג'רזי וקיבל תואר בניהול עסקים.
בין השנים 2000-2001 שימש כדובר 'הוועדה העולמית לצדק ושלום'.
בשנים 2002–2004 ניהל פרויקטים בחברת הטלפונים הבלגית Tellink.
בשנים 2004–2005 שימש כמנהל פיתוח עסקי בחברת הטכנולוגיה NDL.net.
בין 2008 ל-2010 היה מנהל פיתוח עסקי בחברת הטכנולוגיה Europesales ובין 2009 ל-2011 מנהל תקשורת בחברת השיווק Infinity Belgium.
ב-2012 הקים חברת חלונות, החברה נסגרה ב-2016. בין 2007 ל-2019 פרייליך היה העורך הראשי של Joods Actueel.
בתפקיד זה הוצג לא פעם כדובר הקהילה היהודית.
בבחירות הפדרליות בבלגיה של 2019, פרייליך הוצב במקום החמישי ברשימת הבית עבור מפלגת N-VA, בשביל כך הוא התפטר מתפקידו כעורך הראשי של Joods Actueel.
הוא נבחר עם 12,829 קולות העדפה וה-N-VA זכתה ב-24 מושבים, מה שהפך אותה לקבוצה הפוליטית הגדולה ביותר.
בכך היה פרייליך ליהודי הדתי הראשון בלשכת הנבחרים.
הסכסוך הישראלי-פלסטיני: פרייליך הצהיר כי הוא אומנם איננו ישראלי, אך יש לו קשר רגשי ורוחני עם ישראל.
פרייליך ציין שהוא פרו-ישראלי וגם פרו-פלסטיני.
הוא גם מאמין שלפלסטינים יש זכות לשלום ולהגדרה עצמית, ולכן הוא בעד פתרון שתי המדינות.
איראן: פרייליך ידוע כמתנגד חריף לאיראן, וארגן הפגנות נגד משא ומתן של ממשלת בלגיה עם איראן על שחרור מחבל איראני.
נשוי לאישה בריטית, ואב לארבעה.
מיכאל קוֹלִישֶר ; 7 ביולי 1847 – 29 בנובמבר 1919) היה היסטוריון, פובליציסט, אתנוגרף ואיש ציבור יהודי רוסי שפעל בשלהי המאה-19 ותחילת המאה ה-20.
קולישר נולד בסופיביקה (Софиевка) ליד לוצק (כיום בווהלין באוקראינה) למשפחה יהודית.
הוא למד בבית המדרש לרבנות בז'יטומיר (כיום באוקראינה), בגימנסיה בקמניץ-פודולסקי, בפקולטה למשפטים של אוניברסיטאות קייב, אודסה וסנקט פטרבורג שבה סיים את חוק לימודיו והתחיל לעבוד כעורך דין.
ב-1875 הוא שהה בגרמניה ובאוסטריה, והשתתף בקורסים שעניינו אותו באוניברסיטאות שם.
למסע זה הייתה השפעה עצומה על גורלו המדעי של קולישר.
הוא נשאר חסיד נאמן של הפוזיטיביזם לאורך חייו.
ב-1877 התחתן קולישר עם שרה אוסיפובנה (Сара Осиповна).
הזוג היה נשוי 40 שנה, והביא לעולם שלושה בנים שהתפרסמו בזכות עצמם.
באותה שנה שהה שוב במערב אירופה.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19 הוא החל את הקריירה שלו כעיתונאי בעיתון היהודי-רוסי "דְייֵן" (День, "יום") באודסה ובוודומוסטי סנקט פטרבורג, בעריכת ולנטין קורש (Валенти́н Фёдорович Корш).
מאוחר יותר הוא פרסם בעיתונים "נובם ורמיני" (Новом времени, "זמן חדש"), "רוסקייה פרבדה" (Русская правда, "אמת רוסית"), "נובוסטי" (Новостях, "חדשות"), העיתון היהודי ("זריחה") ו ("זריחה חדשה").
בשנת 1879, יחד עם אחרים, הוא יסד את כתב העת של יהודי רוסיה "ראזסווייט" בסנקט פטרבורג, במשך זמן מה שימש למעשה עורכו.
מאז 1876 הוא פרסם מאמרים מדעיים ב"סלובה" (Слове, מילה), "רוסקוי מיסלי" (Русской мысли, "מחשבה רוסית), "וסטניקי יברופה" (Вестнике Европы, "מבשר אירופאי"), (הספרייה היהודית), "Zeitschrift für Ethnographie" (בגרמנית כתב עת לאתנוגרפיה), "Archiv für Anthropologie" (בגרמנית "ארכיון האנתרופולוגיה"), "Zeitschrift für Sprachwissenschaft u.
Völkerpsychologie" (בגרמנית, "כתב עת לבלשנות ופסיכולוגיה עממית"), "קוסמוס" (Kosmos) ו"גלובוס" (Globus).
רובם מוקדשים להיסטוריה של המשפחה, המערכת הפוליטית ורכוש.
הם משכו את תשומת לבם של אדוארד טיילור וסטודנטים אחרים לתולדות התרבות.
מאמרים מדעיים התפרסמו בספר "מסות על אתנוגרפיה ותרבות השוואתית".
בספר "חיי ישו הם אגדה" (Das Leben Jesu – Eine Sage לייפציג, 1876; גרמנית), הוא טען שסיפורי הברית החדשה אינם אלא בדיה.
ב-1880 ערך את העיתון "פרבדה" באודסה.
בשנים 1880–1886 פרסם בקייב את אחד מהעיתונים המחוזיים הטובים ביותר, "זריה" (Зарю, "שחר"), שהפסיק לצאת לאור כתוצאה מהתנגשותו עם עורך נומינלי.
בשנת 1908, באספת היסוד של "החברה ההיסטורית-האתנוגרפית היהודית", הוא נבחר לסגן יו"ר ארגון זה.
שברבעונה הרוסי פרסם כמה מחקרים ("תולדות החוקה הרוסית לגבי היהודים", "פולניה עם יהודים ורוסי בלי יהודים, על גבול המאות ה-17 וה-18:..
היהודים בקייב"), שבהם קשר בין גורל היהודים לענייניהן הכלכליים של המדינות שבהן ישבו.
כמו-כן היה ממייסדי "הקבוצה היהודית העממית" (Еврейскую народную группу) שקמה ב-1906 וראתה את עתידם של היהודים קשור בתקומתה של רוסיה ליברלית.
עם זאת, היה לו יחס שלילי לרעיונות הציונות, מתוך אמונה שהם סותרים את הרוח האוניברסלית של היהדות.
מיכאל קולישר היה צאצא למשפחת , משפחה של יהודים מלומדים ואנשי ציבור, שכללה מלבדו את:
דודו: ראובן קולישר (1828–1896) – שהיה רופא רוסי, דוקטור לרפואה ופובליציסט.
אחותו: נאדז'דה איזריילבנה קולישר-בונצלמן (Надежда Израилевна Кулишер-Бунцельман), מורה, מחברת של מספר חוברות פדגוגיות פופולריות של שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. אשתו של הצייר עמנואל בונצלמן.
יוסף קולישר (1878–1933/1934) – כלכלן, דוקטור לכלכלה, פרופסור באוניברסיטת פטרוגרד.
מיכאל פריאנטה (Mickael Pariente; נולד ב-6 ביוני 1947) הוא סופר, ביבליוגרף ומו"ל ישראלי-צרפתי.
כתב ספרי פרוזה ועיון בעברית ובצרפתית ומפרסם מאמרי דעה באופן קבוע בישראל ובצרפת.
פריאנטה הוא חבר אגודת העיתונאים בתל אביב ובעל ערך ביבליוגרפי בלקסיקון הקשרים לסופרים ישראלים.
נולד במקנס, מרוקו, בתקופת השלטון הצרפתי.
התגורר עד גיל חמש עשרה במלאח הישן, הרובע היהודי בעיר.
גדל בסביבה רב לשונית: דיבר מילדותו בערבית מרוקאית, למד עברית בתלמוד תורה ובאמצעות תפילות וקריאת תהילים, ועשה את לימודיו העיקריים בצרפתית בבית הספר "אליאנס".
אמו, סטי, היא נצר למשפחת עמר, שושלת של רבנים מהקהילה היהודית של מקנס.
היא נפטרה בגיל 25, והותירה את בעלה, יעקב פריאנטה, גם הוא בן 25, וארבעה ילדים בגילי שישה חודשים עד שמונה שנים.
מיכאל פריאנטה עלה לישראל ב-1962. הוא בוגר כפר הנוער ניצנים במסגרת עליית הנוער.
בתקופת שירותו הצבאי למד אלקטרוניקה בחיל האוויר והיה טכנאי מכ"ם.
בשנים 1970–1971 למד בציריך ובז'נבה הנדסת תקשורת.
עם שובו לישראל עבד בתדיראן כמנהל התקנת מרכזיות טלפון ציבוריות, ובו בזמן עסק בהוראה ובכתיבה טכנית.
פרסם שני ספרים בתחום התקשורת הציבורית אשר שימשו להוראה בבית ספר בזק בארץ.
במסגרת זו פיתח שיטת המחשה ייחודית לתיאור ולהפשט של מערכות מורכבות.
בשנת 1976 הקים חברה לדוקומנטציה טכנית ועסק בכתיבה ובעריכה של ספרות מקצועית עבור תעשיית האלקטרוניקה, משרד הביטחון ועוד.
בשנת 1979 ייסד את "היופי", מגזין יופי ואסתטיקה, אשר פנה תחילה לקוסמטיקאיות ולמעצבי שיער, ולאחר מכן הופץ גם לציבור הרחב.
מיכאל פריאנטה ייסד ב-1980 את הוצאת "סתוית", שבה פרסם יצירות ספרותיות ואתנוגרפיות בעברית ובצרפתית.
כמו כן הוציא לאור שני ספרים של האוצר גדעון עפרת וספר על האמן גדעון גכטמן.
בנוסף לפעילותו המו"לית עסק פריאנטה בעיצוב גרפי ושימש מנהל אמנותי של כמה כתבי עת, ביניהם "מאזנים" של אגודת הסופרים, "פוליטיקה" של מפלגת מרצ ו"מפגש", כתב עת ספרותי עברי-ערבי שפורסם ביוזמת ההסתדרות.
כמו כן עיצב והפיק ספרים וקטלוגים של ציירים רבים.
בשנת 1988 עבר להתגורר בפריז, והוא ממשיך את פעילותה של הוצאת "סתוית" שם.
מפרסם בעיקר תרגומים של סופרים ישראלים לצרפתית.
כמו כן הפיק וניהל אמנותית במשך שלוש שנים את הירחון Famille & Eduction, המופץ במיליון עותקים למשפחות תלמידי החינוך הפרטי-קתולי בצרפת.
פריאנטה פרסם בשנת 1996 מחקר תמטי ביבליוגרפי, המציג תיאור מלא של 2000 ספרים בנושאים יהודיים וביוגרפיות של 1,420 סופרים.
המחקר פורסם עם הקדמה של עמנואל לה רואה לדורי, שהיה אז נשיא הספרייה הלאומית של צרפת.
כעבור שנה התקבל לאוניברסיטת סורבון Paris 8 Vincennes-Saint-Denis בפריז ללימודי התואר השני, שהשלים בהצטיינות.
מיד לאחר מכן התקבל כדוקטורנט והחל במחקר בסוציולוגיה של הספרות.
פריאנטה פרסם כביבליוגרף בשנת 2003 את Littératures d'Israël - ביבליוגרפיה וביוגרפיות של 115 הסופרים הישראלים שיצירותיהם פורסמו בצרפתית, מקום המדינה ועד 2002. פרסום זה נעשה במהלך מחקר שערך בעבודת תואר הדוקטור בשנת 2006, שקיבל "בהצטיינות יתרה".
נושא הדוקטורט: "ספרות ישראל ותרגומה בעולם מאז קום המדינה ועד היום – מחקר השוואתי חברתי-פוליטי".
מאשתו הראשונה, מרים כהן, יש למיכאל פריאנטה בת, סתוית, ושלושה נכדים.
ב-1990 נישא לאדריאנה מסל, ילידת בואנוס איירס.
כל הספרים יצאו לאור בהוצאת סתוית.
על שלוש חביות אבק שריפה יושבים אנו
בועה יהודית חדשה ומסוכנת בפוליטיקה הצרפתית
המוצא היחידי - חוק משילות חדש
איזנקוט, אל תיכנע לשד העדתי
היורדים מעניקים שירות חינם למדינה
אבי גבאי, פנה את מקומך לאהוד ברק
ברכה לסופרים ולקוראים, סוף לאַדְנוּת של המו"לים.
הרצון להחליף את נתניהו הוא ברור, אך לא בכל מחיר
על דרעי להתפטר מכל פעילות פוליטית ולשים את טובת המדינה בראש מעייניו.
למען יראו וייראו: יש לתעד את האמירות של כל פוליטיקאי ללא מעצורים
מיכאל רומנוביץ' פרלמן היה מתעמל סובייטי-יהודי.
אלוף אולימפי (הלסינקי 1952) בתחרות הקבוצתית ומקום רביעי בתרגיל סוס סמוכות.
בשנת 1949 הוא קיבל את התואר מאסטר ספורט.
הוא סיים במקום רביעי בתרגיל סוס סמוכות בתוצאה של 19.30 נק'.
בשנת 1954 סיים את לימודיו בהוראה במכון הצבאי לתרבות גופנית וספורט.
באולימפיאדת טוקיו (1964) שימש כמאמן של נבחרת ברית המועצות בכדורעף שזכתה במדליית הזהב.
באולימפיאדת מוסקבה (1980) היה סגן המנהל הראשי של טקסי הפתיחה והסיום של המשחקים.
ניהל את חגיגות 1500 שנה לקייב ו-2000 שנה לטשקנט ואחרים.
נקבר במוסקבה בבית העלמין ווסטריאקובסקויה.
ב-1997 זכה באות הכבוד "עבור שירותים לפיתוח התנועה האולימפית ברוסיה".
מיכאל קבסה (נולד ב-19 בדצמבר 1978) הוא ראש המועצה המקומית חצור הגלילית.
קבסה נולד וגדל בחצור הגלילית, הבכור מבין שני אחים.
ביסודי למד בבית ספר חוני המעגל ולאחר מכן בישיבה תיכונית חיספין.
שירת בעורב גולני והגיע לדרגת סרן, כשבהמשך עלה במילואים לדרגת רב-סרן.
בתקופת לימודיו שירת במערך האבטחה בשב"כ והוא יוצא היחידה לאבטחת אישים במשרד ראש הממשלה.
שימש כראש מטה במשרד לפיתוח הנגב והגליל.
ייסד וניהל את "הקרן לפיתוח חצור".
בבחירות 2013 התמודד ונבחר לראשונה למועצת חצור הגלילית.
בבחירות 2018 התמודד לראשונה לראשות המועצה אך פרש לפני הבחירות.
כיהן כסגן ראש מועצה הממונה על החינוך והספורט.
במאי 2023 הודיע על כוונתו להתמודד בבחירות לראשות מועצת חצור הגלילית שנועדו להתקיים באוקטובר 2023. עקב פריצת מלחמת חרבות ברזל נדחו הבחירות לפברואר 2024, קבסה גויס למילואים למעלה משלושה חודשים בהם לחם בקרב לשחרור בארי והיה עם הכוחות שנכנסו לרצועת עזה.
במהלך המלחמה הודיע ראש מועצת חצור לשעבר שאול כמיסה על הסרת מועמדותו, ותמיכתו בקבסה לראשות מועצת חצור.
קבסה ניצח בבחירות את ראש המועצה שמעון סויסה ברוב של כ-51.1% מקולות הבוחרים.
משמש כמנהל מחלקת הרגולציה והמשכיות עסקית בקבוצת תנובה.
כיהן בעבר כחבר הדירקטוריון של החברה הכלכלית המקומית.
בעל תואר ראשון במדעי החברה ותעודת הוראה מטעם המכללה האקדמית צפת ותואר שני במנהל עסקים מהמרכז האקדמי רופין.
נשוי למירית אלוש קבסה, עורכת דין, ואב לשלושה.
מיכאל פרוינד הוא מייסד ויו"ר עמותת "שבי ישראל" ובעל טור בעיתון הג'רוזלם פוסט.
מכהן גם כנשיא אגודת הידידות ישראל-סרביה.
נולד בשנת 1970 בניו יורק, בוגר ביה"ס ע"ש וודרו וילסון (אוניברסיטת פרינסטון) ביחסי ציבור ויחסים בין לאומיים.
בשנת 1995 עלה לישראל מניו יורק, והחל כעבור שנה לשמש כסגן יו"ר אגף ההסברה במשרד ראש הממשלה תחת ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
שם נחשף לסיפורם של קהילת בני המנשה ועזר להם בעלייתם ארצה.
בשנת 1999 כשהתחלף ראש הממשלה, עזב פרוינד את תפקידו והחל להתעניין בקהילות ברחבי העולם בעלות זיקה ליהדות.
עד שנת 2002 עבד בסניף הישראלי של חברת היחצ"נות הבינלאומית רודר-פין.
במסגרת פעילות הארגון פעל פרוינד על מנת למנוע חסמים מעלייתם ארצה של קהילת בני המנשה וקהילת הסובוטניקים.
והוא מלווה את קליטתם בארץ.
בשנת 1992 נישא לשרה גרין ביתו של המילארדר פינקוס גרין.
בשנת 2016 החלו הזוג בהליך גירושין ופרוינד נתבע על ידי גרין כי העביר 50 מיליון שקל מכספים שהעביר לה אביה אל עמותת "שבי ישראל" וב-2022 קבע ביהמ"ש כי פרוינד זייף את חתימות גרושתו על המסמכים ועליו להחזיר לה את הכספים שלקח בלא ידיעתה.
בזמן מלחמת חרבות ברזל הוביל לסגירת חשבון רשת X של החזבאללה.
בשנת 2014 זכה בפרס מוסקוביץ' לציונות
בשנת 2021 קיבל את מדליית הכבוד הנשיאותית של סרביה.
מיכאל לבוביץ' צ'רניאבסקי היה גנרל יהודי-סובייטי בחיל השריון של הצבא האדום.
נולד בעיר קייב באימפריה הרוסית (כיום באוקראינה) במשפחה יהודית מסורתית.
ב-1917 התנדב לשירות בהמשמרת האדומה בקייב.
בפברואר 1919 התנדב לצבא האדום, הוצב לשרת ביחידת השריוניות של הדיוויזיה האוקראינית הראשונה בפיקודו של ניקולאי שצ'ורס.
השתתף בלחימה נגד צבאו של סמיון פטליורה.
בסוף 1919 נשלח לקורס קציני הנדסה.
בהמשך לחם נגד הצבא הלבן במזרח רוסיה.
בשנים 1924–1928 למד באקדמיה צבאית על שם פרונזה במוסקבה.
לאחר סיום הלימודים שירת בתפקידי פיקוד שונים ביחידות טנקים.
ב־1934–1937 שירת במפקדת חיל השריון של הצבא האדום במוסקבה.
בשנים 1937–1940 פיקד על בית הספר לקציני שריון.
בתחילת 1941 מונה למפקד קורפוס (גיס) הממוכן ה-1. במעמד המינוי הועלה לדרגת גנרל-מיור.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941 – לחם עם הגיס שלו באזור פסקוב ולנינגרד.
הקורפוס שלו ספג אבדות רבות ובאוגוסט 1941 פורק.
צ'רניאבסקי עבר למפקדת חיל השריון הסובייטי, בה מונה לאחראי על הכשרות של קציני ומפקדי שריון.
ביוני 1943 הועלה לדרגת גנרל-לייטננט ומונה לאחראי על ניהול הקמת יחידות שריון חשות והכשרת לוחמי שריון בצבא האדום.
במרץ 1944 מונה לקצין שריון ראשי של החזית הבלטית השנייה.
בינואר 1945 מונה לקצין שריון ראשי של החזית הבלארוסית השנייה.
ניהל את הפעלת כוחות שריון של החזית במבצע פרוסיה המזרחית ובמתקפת פומרניה המזרחית.
לאחר סיום המלחמה שירת בקבוצת הכוחות הצפונית.
ב־1946 שב למוסקבה, שם מונה לאחראי על כל בתי הספר לקצינים של חיל השריון הסובייטי.
בשנת 1950 סיים את שירותו הצבאי.
התגורר בעיר מוסקבה, שם נפטר ב-7 ביוני 1983.
מיכאל קוהן-אבר היה פעיל סוציאליסט וציוני יהודי אוסטרי, הידוע בעיקר בהנהגתו של סיעת השמאל "פועלי ציון" באוסטריה בתחילת המאה ה-20.
מיכאל קוהן-אבר נולד בשנת 1885 בגליציה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בפולין של ימינו), לדון קוהן וחנה אבר.
לאחר מות אביו בסביבות שנת 1887, עברה אמו עם מיכאל ואחותו גיזלה לווינה.
שם נישאה לראובן אשר בראודס, סופר עברי ידוע ופעיל ציוני בולט, איתו נולדו לה שלושה ילדים: מרי, יוסף ואלכס.
קוהן-אבר, שגדל בבית המגויס כולו לתנועה הציונית הצעירה, הושפע רבות מקשריו ההדוקים של אביו החורג עם תאודור הרצל ופעילים ציונים מוקדמים אחרים.
בהמשך הוא נרשם לאוניברסיטת וינה כדי ללמוד משפטים, אולם את מרבית זמנו הקדיש לפעילות פוליטית.
קוהן-אבר מילא תפקיד מפתח במפלגת פועלי ציון, תנועה סוציאליסטית יהודית אשר שילבה אידאולוגיה מרקסיסטית עם לאומיות ציונית.
הוא הוביל את הפלג השמאלי של פועלי ציון באוסטריה, שהתנגד להצטרפות מחדש להסתדרות הציונית העולמית בשל אופייה הבורגני.
תחת הנהגתו של קוהן-אבר, פועלי ציון שמאל הפכה לפעילה בתנועת העבודה של וינה, ארגנה שביתות ועסקה באקטיביזם פוליטי נרחב.
קוהן-אבר היה אחד מיוזמי השביתה הכללית בינואר 1918 נגד מלחמת העולם הראשונה.
הוא ועמיתיו זוהו כ"בולשביקים יהודים"; הם ראו בהגירה המונית יהודית לארץ ישראל ובהקמת מדינה יהודית סוציאליסטית חלק מהמאבק הפרולטרי הבינלאומי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, קוהן-אבר סירב לשירות צבאי מסיבות פוליטיות ולכן אושפז במוסד לחולי נפש למשך שלוש שנים.
הוא שוחרר לאחר מותו של הקיסר פרנץ יוזף ועלייתו לשלטון של הקיסר קרל.
ב-12 בנובמבר 1918, קוהן-אבר ותומכיו הכריזו על הקמת הרפובליקה הסובייטית של אוסטריה על מדרגות הפרלמנט של וינה.
מעשה זה דוכא במהירות על ידי חיילים של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
מאוחר יותר באותו יום, הרפובליקה האוסטרית הוכרזה רשמית על ידי אותה מפלגה, ובכך סיימה מאות שנים של שלטון בית הבסבורג .
קוהן-אבר הוביל את המאמצים ליצור קשר עם הקומינטרן הסובייטי, ארגון פוליטי בינלאומי שפעל בין השנים 1919 ל-1943 ודגל בקומוניזם עולמי.
הקומינטרן מתח ביקורת על התפיסה הציונית לפיה פלסטין היא מדינה ריקה הממתינה רק להגירה יהודית, וצפה סכסוכים עקובים מדם עם הערבים.
הציונות אופיינה ככלי של הקולוניאליזם הבריטי ופועלי ציון כתנועה פוליטית אנטי-קומוניסטית במסווה סוציאליסטי.
קוהן-אבר, לעומת זאת, ראה בגישתו השלילית של הקומינטרן כלפי הציונות הסוציאליסטית טעות זמנית שניתן לתקן אם פועלים סוציאליסטים-ציונים יצטרפו לשורות הצבא הקומוניסטי הבינלאומי במזרח אירופה ובמזרח התיכון.
באוגוסט 1921 הבהיר הקומינטרן במפורש את דרישתו שפועלי ציון תנטוש את הקולוניאליזם הציוני כתנאי להמשך היחסים.
מכיוון שרוב הפעילים בפועלי ציון דחו את הדרישה, הקומינטרן ניתק את כל היחסים .
מלחמת האזרחים האוסטרית נגד ממשלת וינה הפשיסטית, הידועה גם בשם מרד פברואר, החלה בפברואר 1934. זו הייתה סדרה של עימותים בין כוחות ממשלת הימין לבין ליגת ההגנה הרפובליקנית של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ה־Schutzbund (ברית ההגנה).
לאחר תבוסת המרד, רבים מחברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית נתלו או נכלאו.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הוצאה מחוץ לחוק והחוקה הדמוקרטית הוחלפה בחוקה קורפורטיסטית שעוצבה בדומה לאיטליה הפשיסטית של בניטו מוסוליני, שעבורה טבעו הסוציאליסטים את המונח "אוסטרופאשיזם" .
קוהן-אבר היה בין הראשונים שנעצרו ונכלאו.
הוא נותר במעצר במשך מספר שנים ללא משפט.
לאחר סיפוח אוסטריה על ידי הנאצים בשנת 1938, הוא נעצר שוב זמן קצר לאחר שחרורו וגורש למחנה הריכוז דכאו, ולאחר מכן לבוכנוואלד, למרות שסבל ממחלת לב ובריאות לקויה.
במחנות אלה, היה נהוג להודיע למשפחות של אסירים שנפטרו כי קרוביהם "נורו בעת שניסו להימלט" (auf der Flucht erschossen), ולשלוח קופסת שימורים המכילה את אפר יקיריהם יחד עם ההודעה המפוברקת - הטעיה בירוקרטית שנועדה להסתיר מקרי מוות כתוצאה מיחס לקוי, רעב או הוצאה להורג.
באופן מדהים, קוהן-אבר שוחרר מבוכנוולד באמצעות קשרים שיצר עם מנהיג נאצי עמו חלק את אותו התא בכלא.
קשר זה אפשר את שחרורו בתנאי שעליו לעזוב את גרמניה תוך 48 שעות.
בסיוע אנשי קשר בתוך המפלגה הקומוניסטית, קוהן-אבר ואשתו, אסתר, הוברחו דרך שווייץ לצרפת, שם שרדו את שארית מלחמת העולם השנייה באמצעות מסמכים מזויפים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, חזר מיכאל קוהן-אבר לווינה וגילה שרוב בני משפחתו לא שרדו.
אחותו גיזלה, יחד עם בעלה משה ויינרייך, נרצחו באושוויץ בשנת 1943. בתו הצעירה, לאה, נרצחה בשנת 1941, בגיל 18, ביוגוסלביה, במהלך מסעה לישראל (פלסטין) .
הניצולים היחידים ממשפחתו היו בתו הבכורה, רות, שהסתתרה בשנגחאי במהלך המלחמה, ואחיינו, דן ויינרייך (כרמל), שהצליח לעלות לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער.
ילדיה האחרים של חנה, מרי, יוזף ואלכס, נמלטו מאוסטריה לפני המלחמה ובנו את חייהם בארצות הברית.
קוהן-אבר חידש את מעורבותו הפוליטית, והצטרף למפלגה הקומוניסטית האוסטרית בשנת 1945, למרות התנגדותה לציונות.
המפלגה קיבלה אישור חוקי לאחר המלחמה, אך מעולם לא הפכה לכוח פוליטי מרכזי בדמוקרטיה האוסטרית שלאחר המלחמה.
מיכאל קוהן-אבר נפטר בווינה בשנת 1956.
מיכאל קובובי (14 ביוני 1940 – 21 באוגוסט 2025) היה פסיכולוג ישראלי-אמריקאי.
כתביו ומחקריו על ארגון תפיסתי חזותי ושמיעתי סייעו לעורר מחדש את העניין בפסיכולוגיית הגשטלט בסוף המאה ה-20.
ספרו "הפסיכולוגיה של הפרספקטיבה ואמנות הרנסאנס" (1986) הציג את מושג "חוסן הפרספקטיבה" וסייע לגשר בין תחומי הפסיכולוגיה התפיסתית, תולדות האמנות וביקורת האמנות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-14 במאי 1940, ברחו הוריו, אריה קובובי ומרים קובובי מבלגיה בה התגוררו והסתתרו במנזר בבורדו.
חודש ימים לאחר מכן, ביום שבו נכנסו הנאצים לפריז, הוא נולד במנזר.
חמישה ימים לאחר שנולד נאלצו לברוח לדרום צרפת.
הם נמלטו מאירופה דרך פורטוגל לארצות הברית בעזרת הקונסול ארישטידש דה סוזה מנדש, אשר הציל אלפי יהודים על ידי מתן ויזות ודרכונים.
באוקטובר 1940 הם הגיעו לארצות הברית.
עם קום המדינה עלתה המשפחה לארץ ישראל.
ב-1951 עבר עם משפחתו, בעקבות אביו הדיפלומט להתגורר בצ'כוסלובקיה, בשנים 1953–1958 חיו בארגנטינה שם היה אביו שגריר.
עם תום התקופה חזרו להתגורר בישראל.
אמו מרים קובובי לבית גולדשטיין הייתה משוררת, סופרת, עיתונאית ועסקנית ציבור.
קובובי שירת בצה"ל ובשנת 1967, עם פרוץ מלחמת ששת הימים, בעודו סטודנט לתואר שני, לחם ב"חטיבת ירושלים".
בבית תורג'מן במעבר הגבול בין ישראל לירדן המכונה "שער מנדלבאום".
הוא קיבל את התואר השני שלו בהנחיית דניאל כהנמן (1968) ואת התואר השלישי שלו בהנחיית עמוס טברסקי (1972), שניהם בפסיכולוגיה ושניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
עבודת הדוקטורט שלו נקראה "היבטים נורמטיביים ואינפורמטיביים של השפעה חברתית" (1971).