tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המערה נתגלתה ב-1903 על ידי הארכאולוג ארמיליו אלקלדה דל ריו (Hermilio Alcalde del Río, 1947–1866).
במהלך החפירות ארכאולוגיות נחשף רצף סטרטיגרפי ארוך שכולל את התקופות של התרבויות המוסטרית, האוריניאקית, הסולוטרנית והמגדלנית.
במהלך מלחמת האזרחים בספרד (1936–1939) שימשה המערה כמקלט, מה שגרם להרס חלקי של תוצאות החפירות הראשונות.
נכון ל-2020, הכניסה אליה חסומה בקיר אבן ודלתות מתכת להגנה על המונומנטים הפלאוליתיים בפנים.
בתקופה הפלאוליתית, המערה הייתה מאוכלסת תחילה על ידי ניאנדרטלים, ולאחר מכן על ידי הומו ספיינס.
בחפירות נחשפו כלי אבן ועצמות בעלי חיים.
קירות המערה מכוסים בגילופי סלע, המתארים סוסים, ביזון, יעל ושור הבר, וכן דמות כלאיים של אדם ובעל חיים עם זנב ארוך ויד מורמת.
על פי החוקרים, נוצרו התחריטים בשני שלבים המתוארכים בין 18 ל-13 אלף שנים.
הציור היחיד שנמצא במערה, עשוי בצבע שחור, מראה סוס.
הייחודיות של המערה הוא במה שאין בה ונפוץ במערות הפלאוליתיות האחרות של קנטבריה, איילים וסימנים מופשטים של קווים ונקודות.
נפוליאון הצליח להביס את הצבא הרוסי-פרוסי המאוחד תחת פיקודו של גבהרד לברכט פון בליכר, אך נאלץ להעביר כוחותיו דרומה עקב מתקפה אוסטרית של קרל פיליפ, נסיך שוורצנברג לעבר פריז.
מערכת ששת הימים נחשבת לאחד המבצעים הצבאיים המוצלחים ביותר בקריירה של נפוליאון והיא נודעת בעיקר עקב העליונות שהפגין הצבא הצרפתי על אויביו בלוגיסטיקה, מהירות תנועת הצבא ואחידות בהנהגה.
לאחר שנסוג מרוסיה בשנת 1812, ונאלץ לוותר על ההגמוניה במרכז אירופה בשנה שלאחר מכן עקב קרב לייפציג, נפוליאון נאבק בתחילת 1814 על שטחי הקיסרות הצרפתית הראשונה נגד כוחות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית (שכללו את האימפריה האוסטרית, ממלכת פרוסיה, האיחוד השוודי-נורווגי, הממלכה המאוחדת ומדינות גרמניות נוספות כגון ממלכת בוואריה).
לאחר שרוב "הצבא החדש" נפל במערכה בגרמניה, עמדו לרשות נפוליאון לא יותר מ-80,000 חיילים כדי להגן על 300 הקילומטר של גבול צרפת עם הקונפדרציה של הריין, לאורך נהר הריין.
בתוך המדינות הגרמניות היו 100,000 חיילים צרפתים, אך הם היו מפוזרים או נצורים, ולא הצליחו להגיע לצרפת ולעבור את אויביהם.
מעבר לריין, מול נפוליאון, עמדו 300,000 חיילי הקואליציה שהיו מוכנים לפלישה, המורכבים מצבאות רוסיה, אוסטריה ופרוסיה.
בגבולות הדרום, הדף ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון את הצרפתים חזרה אל מעבר לגבול הצרפתי-ספרדי, ואילו חייליו של נפוליאון בחצי האי האפניני תמרנו ולא היו מסוגלים לסגת חזרה כדי להגן על המולדת הצרפתית.
גם בעלי ברית לשעבר של צרפת מקרב מדינות גרמניה וארצות השפלה החלו לנטוש את נפוליאון, כגון הולנד שהפכה לנסיכות הריבונית של ארצות השפלה.
נפוליאון הוציא צו קיסרי לגיוס כללי.
הוא זימן 900,000 מתגייסים, המשמר הלאומי הצרפתי ואפילו פקידי יערות שידעו לאחוז בנשקם.
הוא דרש מהפרלמנט הצרפתי למצוא את הנשק והציוד הדרושים לכוח שנוצר בחיפזון.
הוא הגדיל את משמרו הקיסרי המובחר, והציב מחדש את הקצינים המנוסים ביותר מבריגדות ישנות כדי להעניק לעצמו גרעין כוח אמין בין לגיונות המתגייסים החדשים והבלתי מנוסים.
הצבא הצרפתי התמודד כעת עם צבאות גדולים בהרבה ממנו והכוחות היו נואשים לאזן את הסיכויים.
נפוליאון הוציא לפועל מערכת תעמולה להפקת מאמצים גדולים יותר להגנתה של לה פטרי ('המולדת'); הוא קרא לכוחות מאיטליה וספרד וגייס צעירים שנתיים לפני גיל הגיוס הממוצע.
עם זאת, לא עמד נפוליאון ביעדיו.
האוכלוסייה הצרפתית הכללית עייפת מלחמה סירבה לשלם מיסים.
לא היו מספיק רובים או סוסים לפרשים ולתותחנים.
גרוע מכך, ז'ואקים מירא, מרשל צרפת, שהיה באותה עת בממלכת נאפולי, ערק לצדן של בעלות הברית.
עריקה זו שמה לאל את הסיכויים של נפוליאון לפעול מדרום צרפת ולכבוש את צפון איטליה על מנת לנתק את הכוחות האוסטרים מהמלחמה כפי שעשה במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה.
נפוליאון פנה למישור הדיפלומטי והציע להחזיר אל הכס הספרדי את פרננדו השביעי, מלך ספרד, בתקווה שמהלך זה יפצל את אחדותם של בעלות הברית בדיונים קשים, אך התוכנית נכשלה.
למרות חסרונותיו הרבים, המשיך נפוליאון לבצע חישובים אסטרטגיים שנשענו על כושרו הצבאי כמפקד.
הוא דחה את ההכרה בעצמאות ארצות השפלה ופעל להסיג את היד העליונה בדיוני סוף המלחמה כדי שיוכל לשמור על הקיסרות ולפחות על חלק מגבולותיה.
פלישת הקואליציה החלה בינואר 1814, עם שלושה מערכים של הכוחות: צפון ומרכז תחת פיקוד רוסי-פרוסי, ודרום תחת פיקוד אוסטרי, המכוונות לכיבוש פריז.
המפקד האוסטרי, קרל פיליפ, נסיך שוורצנברג, עבר את הריין העליון עם 210,000 חיילים לעבר צרפת, ואילו ז'אן-בטיסט ברנדוט (מרשל צרפתי לשעבר, שפנה נגד נפוליאון כדי להיות מלך שוודיה) העביר 60,000 חיילים דרך ארצות השפלה.
הפרוסים, בפיקוד פון בליכר, צעדו עם 75,000 איש דרך או-דה-פראנס.
בתגובה, שלח נפוליאון חיל של 30,000 חיילים חסרי ניסיון נגד אגף אחד של צבא בליכר ב-29 בינואר 1814. הפרוסים היו חייבים לסגת כאשר אוימו מהאגף, אך בליכר יצא במתקפת נגד בלה רותייר ב-1 בפברואר; המתקפה כללה 116,000 חיילי קואליציה נגד 40,000 חיילים בפיקודו של נפוליאון.
נפוליאון ניסה לחלץ את הצבא אך נאלץ להילחם בשלג הסוחף עד שהחושך אפשר לאנשיו לחמוק.
סופת שלגים הקשתה על שמירת הכיוון ועל הלוגיסטיקה, וחלק מהיחידות נקטו בלחימה פנים אל פנים עם כידונים כאשר הרטיבות הותירה את אבק השריפה לח והנשק החם הפך חסר ערך.
המאבק הקצר אך התוקפני עלה לשני הצדדים ב-6,000 נפגעים, ונפוליאון נפגע קלות בקרב.
לאחר מכן חידשו בעלות הברית את צעידתן לפריז בביטחון מסוים.
החל מ-10 בפברואר החל נפוליאון בסדרת מבצעים נגד כל הכוחות התוקפים.
הוא פגע תחילה בפרוסים, שכוחותיהם נמתחו בקו צעדה מורחב והיכולת הלוגיסטית שלהם נחלשה.
הוא תקף את הגנרל זכר אולסופייב בשמפאובר, מזרחית לפריז, והסב לכוח שכלל 5,000 איש 4,000 נפגעים.
ב-11 בפברואר תקף נפוליאון שני כוחות נוספים של צבא בעלות הברית במונמירייל, תחת פיקודם של הגנרלים לודוויג יורק פון וארטנבורג ודמיטרי סאקן.
בתחילה היו לרשות נפוליאון רק 10,500 איש (שהורכבו מהמשמר הקיסרי עם כמה חיילים) נגד 18,000 בפיקודו של סאקן, אך בעת שהציב כמה חיילים לתצפית לקראת הגעתו של יורק, נפוליאון קרא לכל התגבורת הזמינה עד שגייס 20,000 איש בסך הכל, בעיקר תושבים מהאזור שהתגייסו מיד, ואז פתח במתקפה כוללת.
סאקן תומרן לאחור ונאלץ בהמשך לסגת לעומת הצרפתים הקרבים, אך עם התקדמות הקרב הגיעו תגבורת של כוחות הקואליציה בפיקודו של יורק ותוכניתו של נפוליאון נראתה בסכנה, אך המרשל הצרפתי אדוארט מורטייה, הגיע עם תגבורת כדי להעסיק ולהרחיק את כוחו של יורק.
למחרת, רדף נפוליאון אחרי המערך האחורי של יורק עד לעיר שאטו-תיירי על נהר המארן.
שם תקף מישל ניי, פילח את הקווים של בעלות הברית וכבש גבעות ועיירות ממזרח ומעבר להם.
ההתקפה הייתה כה עזה, עד ששתי בריגדות שלמות של פרשים רוסים נותקו ונאלצו להיכנע, אם כי חיל הרגלים הפרוסי נמלט בזכות אש חיפוי ארטילרית.
בשלושת ימי הלחימה ספגו כוחותיו של נפוליאון רק 3,450 הרוגים, ואילו בעלות הברית ספגו אבדות של למעלה מ-10,000 איש.
כדי להבטיח ניצחון מכריע על הפרוסים, ביצע נפוליאון התקפה אחרונה נגד בליכר בכוונה לנטרל את המערך הפרוסי, והתכוון לאחר מכן לצעוד נגד שוורצנברג מדרום (שוורצנברג והכוחות האוסטרים נעו דרך בורגון-פראנש-קונטה).
נפוליאון יצא לאתר את בליכר ב-14 בפברואר בשעה 03:00, עם המשמר הקיסרי והחיל הפרשים בקדמת צבאו.
החיל הפרוסי המוביל, בפיקודו של גנרל-אוברסט פרידריך פון קלייסט, מנה 20,000 איש והתעמת עם מאחזים צרפתיים בוואושאן בזמן שחיפש את מיקום גרעין ההנהגה של נפוליאון.
הפרשים הפרוסים היו חייבים לסגת, אך הם לקחו אסיר צרפתי שהודיע לפון קליסט ולבליכר כי הכוח העיקרי של נפוליאון אכן נמצא באזור.
בזמן שבעלות הברית התלבטו, נפוליאון כבר אסף במהירות את כוחותיו ברחבי או-דה-פראנס כדי לרכז 25,000 איש לעוד קרב מכריע נוסף.
כשהתברר לבליכר כי לפרוסים אין עליונות מקומית במספרים, הוא החל לסגת.
המרשל הצרפתי עמנואל דה גראוצ'י, שהוביל את עיקר פרשי נפוליאון, ניסה לרדוף אחרי הפרוסים הנסוגים כדי לנתק את קו הנסיגה שלהם, אך טקטיקת האדמה חרוכה שהונהגה בידי שני הצדדים האטה את התמרון כך שהפרוסים הצליחו להילחם בדרכם חזרה ולבסוף להימלט מהגעתם של כוחות צרפתים נוספים.
עם זאת, הנסיגה המבולבלת עלתה לבעלות הברית בעוד 7,000 נפגעים ו-16 תותחים, ואילו אבדות הצרפתים מנו 6,000 איש סך הכל.
+קרבות המערכההקרב ותאריךהנהגה צרפתית (צד ראשון)הנהגת הקואליציה (צד שני)כוחות צד ראשוןכוחות צד שניאבדות צד ראשוןאבדות צד שניקרב שאמפובר (10 בפברואר) נפוליאון בונפרטה
גבהרד לברכט פון בליכר20,00027,0002,0003,700קרב שאטו-תיירי (12 בפברואר) נפוליאון בונפרטה גוטליב פון אוסטן-סאקן
עמנואל דה גרוצ'י גבהרד לברכט פון בליכר
למרות הניצחונות הטקטיים הללו, פריז עדיין הייתה מאוימת על ידי כוח אוסטרי עצום, ונפוליאון נאלץ לצעוד בכוח למשך יומיים כדי להדביק את בעלות הברית בסן.
אנשיו המותשים עברו 95 ק"מ בתנאי אמצע החורף, ובהגיעם נעו היישר לקרב.
ב-17 בפברואר בנאנגיס, חיל הפרשים של הקואליציה תחת הגנרל הרוסי לודוויג אדולף-פטר, נסיך ויטגנשטיין הופתע והונע לנסיגה עקב ההתקדמות הצרפתית האדירה, הכוחות הבווארים בחיל הפרשים איבדו סדרם.
האוסטרים ניסו לבצע נסיגה, למרות מספרם הרב יותר, והשאירו כוח מכסה תחת הנסיך וירטמברג במונטרה.
כל תקווה לנסיגה מאורגנת סוכלה, עם זאת, כאשר הצרפתים פתחו בתקיפה עם סוללת תותחים, ואז פתחו בפשיטה של חי"ר לעיירה מונטרה, שנפלה לאחר מאבק חריף.
2,500 צרפתים נוספים נהרגו או גססו בקרב על מונטרה, אך שוורצנברג שוכנע להחזיק את כוחו העיקרי 65 ק"מ אחורה, ונפוליאון קנה לעצמו קצת יותר זמן.
אף על פי כן, לנפוליאון נודע במהרה כי בליכר וכוחותיו התאוששו וכי הפרוסים שוב בתנועה, כלומר הצרפתים יצטרכו להחליף את צירם בפעם השלישית.
נפוליאון ניתק חלק מכוחו כדי לעכב את שוורצנברג, ואז מיהר אחרי בליכר שהיה בטווח של 40 ק"מ מהבירה.
אבל שוורצנברג הבין את ההיגיון הבלתי פוסק של זמן, מספרים ועמדה: ברגע שנפוליאון עזב להתמודד עם הפרוסים, הוא חזר להתקדם לפריז.
כוח הכיסוי של נפוליאון הובס בבר-סור-אובה ב-27 בפברואר והכוחות של בעלות הברית המשיכו להתקדם במערכה לעבר הבירה הצרפתית עד לקרב על פריז.
מערכת תה (או סט תה, או סרוויס תה) מאגדת פריטים תואמים המשמשים להכנת ולשתיית תה.
מערכת התה עשויה לכלול מספר פריטים שונים, בהתאם להחלטת היצרן או למחירה, והדבר אף עשוי להיות תלוי-תרבות.
תקופת שושלת האן בסין (220–206 לפני הספירה) מקובלת כראשיתן של מערכות התה.
מערכות התה אז היו עשויות חרסינה, וכללו קערות שבהן תבלינים ועלי תה, עליהן שפכו מים חמים להכנת התה.
קערות אלו שימשו גם לצרכים נוספים, כמו בישול.
בתקופה זו שימש התה בעיקר למטרות רפואיות ולא לצריכה יומיומית.
במאה ה-17 החל התה להיות נפוץ ברחבי אירופה, וחברת הודו המזרחית ההולנדית החלה לייבא מסין מערכות תה מחרסינה.
ניתן היה להזמין אז מערכות תה מיצרנים בסין וביפן, ולקשטן בסמל המשפחתי עם הגעתן לאנגליה, תהליך שהיה עשוי להימשך עד שנתיים.
באותה תקופה המרקיזה מאדאם דה סבינייה מצרפת הכניסה לתודעה את השימוש בקנקני חלב , ועד המאה ה-18 נכנסו לשימוש גם קעריות סוכר (נקראו באנגלית גם "סלי סוכר" - sugar baskets).
רק בשלהי המאה, עם הירידה במחירי התה והעלייה בפופולריות שלו בציבור הרחב, הפכו נפוצות מערכות תה הכוללות קנקן, קעריות סוכר וקנקן חלב.
בתקופה זו חלק ממערכות התה הכילו אף 40 פריטים ויותר (לרבות ספלים, תחתיות, קנקן עם כיסוי ומעמד, קופסת תה, קנקן חלב ומגש).
להלן מספר כלי תה העשויים לשמש במערכת התה:
+ כלי תה , או קומקום תה משמש לחליטת העלים במים חמים.
ספל ממנו שותים את התה החם שממנו סוננו העלים.
קנקן קטן המיועד למזיגת חלב או שמנת.
מסננת המשמשת להוצאת העלים מהחליטה.
מגש תה מגש, המשמש כדי למנוע מנוזל רותח להישפך על השולחן.
משמש להחזקת העלים והשרייתם במים הרותחים ולהוצאתם בקלות.
, או קופסת תה קופסה/צנצנת לאחסון עלי התה בעת אי-שימוש.
מטמן כיסוי לקנקן תה שנועד לשמור על חומו.
מערת אוריניאק היא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי בנפת אוריניאק, שבמחוז גארון עילית בדרום-מערב צרפת.
באתר זה הוגדרה לראשונה התרבות האוריניאקית (ראשית התקופה הפלאוליתית העליונה) שנחשבת כהופעה הראשונה של האדם המודרני באירופה.
חפירות במערה מאז 1860 חשפו ממצאים עשירים מתרבות זאת בהקשר לשרידי השלד האנושיים, ובכך הראו את הגעתם ונוכחותם הקבועה של בני אדם מודרניים קדומים שכונו אנשי קרו-מניון בתקופה הפלאוליתית העליונה..
התרבות האוריניאקית היא התרבות המוקדמת ביותר המיוחסת לבני האדם המודרניים במערב אירואסיה ומוגדרת לפי מסורת ייצור כלים ייחודים.
תרבות זו נמצאה בשכבות של אתרים רבים באירופה ובמזרח התיכון המתוארכים לתקופה של 45,000 עד 26,000 שנים לפני זמננו.
מתוך הכרה במשמעותה עבור תולדות המחקר הפרהיסטורי ועבודתו החלוצית של אדואר לארטה במאה ה-19, הוכרזה רשמית מערת אוריניאק כמונומנט היסטורי לאומי של צרפת בצו שהוצא ב-26 במאי 1921.
מערת אוריניאק ממוקמת כ-1.5 קילומטרים צפונית מערבית לנפת אוריניאק בצד הדרומי של עמק הנחל רודס, יובל של הנהר לוז' במורדות הצפוניים של הפירנאים.
בשנת 1852, כמה שנים לפני הופעתו של ענף הפלאואנתרופולוגיה במובנו המדעי, סקר עובד מקומי העונה לשם ז'אן בפטיסט בונמייסון את החלק הקדמי של המערה מתוך סקרנות, שם מצא כמה כלים פרהיסטוריים ו-17 שלדים אנושיים שקבריהם נאטמו באמצעות לוחות אבן חול.
אלה נקברו במהירות בבית העלמין המקומי על פי בקשתו של ד"ר עמיאל, ראש העיר.
גילם ומוצאם לא ידוע מכיוון שמעולם לא עברו בדיקה מדעית וכעת הם נחשבים אבודים.
הפלאונטולוג החלוצי אדואר לארטה הוביל את החפירה הראשונה בין השנים 1860–1863 ומצא כלים מתקדמים מאבני צור, עצם וקרן מהתקופה הפלאוליתית, כמו גם מספר רב של עצמות אנושיות וחרסים מתקופה מאוחרת יותר, התקופה הכלקוליתית.
לארטה החל לחפש באזור שהכיל את 17 השלדים וגילה עצמות מאובנות של בעלי חיים נכחדים מתקופת הקרח האחרונה: כמה מיני טורפים, כמו צבוע מערות, דוב מערות ושועל, ומינים רבים של אוכלי עשב כמו ממותה, קרנף צמרי, סוס רמכי, ביזון ואייל צפון, השמורים באוספי מוזיאון האדם.
בבסיס שכבה שחורה ועבה, שהכילה כמויות גדולות של אפר ופחם, הוא גילה מצבור של כלי צור, עצם וקרן פלאוליתיים.
במחקר שפרסם בשנת 1861, לארטה הגיע למסקנה, המהפכנית לזמנה, כי עושי הכלים היו בני דורם של בעלי החיים הנכחדים שמאובניהם התגלו.
משנת 1938 עד 1939 חידשו הארכאולוגים פרננד לקור ואשתו את החפירות וחשפו כמויות גדולות יותר של עצמות מאובנות של למעלה מ-30 מיני בעלי חיים.
בשנת 1961 חפר לואי מרוק באתר שנמצא 30 מטרים מהמערה הראשונה שנחקרה על ידי לארטה.
האתר החדש "אוריניאק 2", מאופיין בנוכחות בלוקים גדולים שקרסו.
כלים שנמצאו הם בעיקר מגרדים ולהבים.
לואי מרוק כתב בשנת 1963: "האתר של "אוריניאק 2" היה מיושב לפני קריסת המערה הראשונה, שהייתה בוודאי רק תוספת קטנה למערך מחסות גדול בהרבה.
בהתבסס על הממצאים, אנו מניחים כי מערות אוריניאק, לא היו ידועות לאוכלוסיות פלאוליתיות מאוחרות יותר".
פריטים שנמצאו במערת אוריניאק, שנשמרו בעבר במוזיאון הלאומי לארכאולוגיה ובמוזיאון טולוז, מוצגים כעת בפורום "המוזיאונים של אוריניאק", שפתח את שעריו לציבור באוקטובר 2014.
במחקר סטרטיגרפי שבוצע במערה נקבע רצף של שלוש שכבות ברורות:
השכבה הנמוכה והעתיקה ביותר עם משקעים כהים וחפצי אמנות המיוחסים להתיישבות האנושית המוקדמת (עד 35,000 שנה לפני זמננו), במהלכה שימש האתר כמחסה ומחנה קבע.
הגדרת התרבות האוריניאקית התבססה על הממצאים בשכבה זו.
שכבה מרכזית, שהכילה מספר רב של עצמות מאובנות של בעלי חיים (לאחר 35,000 שנה לפני זמננו).
שכבה עליונה בה התגלו שרידי קבורה משותפים, ששימשו בתקופה הכלקוליתית, שנאטמו על ידי לוח אבן חול וייתכן שכללו את 17 האנשים שהתגלו בשנת 1852.
מערת אברקור היא מערה פראית במישור נולרבור באוסטרליה המערבית.
היא ממוקמת כ-48 קילומטרים (30 מיל) צפונית־מערבית ליוקלה.
המערה נחשבת לבעלת האולם, השייך למערה בודדת, הגדול ביותר בחצי הכדור הדרומי, ושהאיורים של אמנות האבוריג'ינים במערה זו מצויים עמוק יותר מאשר בכל מערכת מערות באוסטרליה.
הביקורים במערה התרחשו כבר בשנות השמונים של המאה ה-19.
המערה נחקרה על ידי משלחת בראשות קפטן ג'יי.
אם תומפסון בשנת 1935. החוקרים תיארו מערה שאורכה , רוחבה ועומקה .
לאחר התקדמות נוספת של כ-, הקבוצה מצאה שהמעבר מתפצל לשני מעברים, כאשר אחד מהם ממשיך עוד כ-, ומוביל למערה ענקית.
צילומי המערה פורסמו לאחר המשלחת של 1935.
המערה תועדה היטב כבר בשנות ה-60.
מערכת תרועה היא מערכת התראה ישראלית מפני רעידת אדמה.
לפי פרופ' זוהר גבירצמן מהמכון הגיאולוגי לישראל, המערכת עובדת בפרק הזמן שבו גלי ההרס מתפשטים ממוקד הרעידה לכיוון ריכוזי האוכלוסייה ומתריעה מפני סכנת חיים ממשית.
היא מבוססת על כ-120 תחנות עם חיישנים סייסמיים בעיקר סביב הבקע הסורי-אפריקני ובקע יגור.
החל משנת 2017 הוצבו מערכות התרעה מקומיות (שאינן מחוברות למערכת התרעה ארצית) במוסדות החינוך בישראל.
נכון לשנת 2021 המערכת מותקנת ב-60% מבתי הספר.
יישום המערכת הארצית נמשך זמן רב ודו"ח מבקר המדינה שפורסם בשנת 2018 ציין כי טרם הושלמה המערכת.
עלויות הפריסה, ההתקנה ותפעול המערכת הארצית עד לסוף שנת 2021 הסתכמו בכ-45 מיליון ש"ח.
בינואר 2022, לאחר שני אירועי רעידות אדמה שפקדו את ישראל באותו החודש, הכריז פיקוד העורף כי מערכת "תרועה" תשמש כמערכת ההתרעה הלאומית לרעידות אדמה ותופעל בזמן הקרוב וכך היה.
מערכת תרועה חוברה למערכת ההתרעה של פיקוד העורף כדי לספק לציבור התרעה על התרחשותה של רעידת אדמה.
ההתרעה מועברת לציבור באמצעות מערכת הצופרים הארצית, אזעקה בשילוב כריזה "רעידת אדמה", וכן באמצעות ישומון פיקוד העורף ואמצעי המדיה השונים כפי שקיים באזעקות מלחמה.
ההתראה מסונכרנת גם בישומון פיקוד העורף.
בסופו של דבר, המערכת הושקה בפברואר 2023.
ב-26 באוקטובר 2024, בשעה 7:02, מערכת תרועה הופעלה בפעם הראשונה באזורים נרחבים בצפון הארץ, והשמיעה אזעקה הדומה לאזעקת צבע אדום, אך עם קריאות "רעידת אדמה" במקום "צבע אדום".
לבסוף התברר שההפעלה נעשתה בטעות כתוצאה מהדף שנגרם מפיצוץ של מנהרת חזבאללה ובסופו של דבר לא התרחשה רעידת אדמה.
במקרה של רעידה בצפון ים המלח, ההתרעה לתושבי ירושלים תהיה כ-3 שניות, לתושבי תל אביב-יפו כ-18 שניות, ולתושבי חיפה כ-30 שניות.
לעומת זאת, אם תתרחש רעידה בעמק בית שאן, זמן ההתרעה לירושלים יהיה 20 שניות, לתל אביב 19 שניות ולחיפה 12 שניות.
במקרה של רעידה בדרגה של 4.2-6 בסולם מגניטודה, תישלח התרעה רק לאזורים שבהם תורגש הרעידה.
לעומת זאת, ברעידות אדמה חזקות מדרגה 6 ומעלה, התרעה תישלח לכל הארץ.
מערכת שינוי הגבלה (מערכת RM, restriction modification) מצויה בחיידקים ובאורגניזמים פרוקריוטיים אחרים, ומספקת הגנה מפני DNA זר, כמו זה שנושאים בקטריופאגים.
לחיידקים יש אנזימי הגבלה, הנקראים גם אנדונוקלאזים של הגבלה, שמבקעים DNA דו-גדילי בנקודות ספציפיות למקטעים.
את המקטעים האלה מפוררים לאחר מכן אנדונוקלאזים אחרים.
גורם זיהומי כגון בקטריופאג מכניס לעיתים DNA זר, והמערכת הזו מונעת זיהום על ידי הרס ה-DNA הזר הזה.
לרבע מהחיידקים המוכרים יש מערכות שינוי הגבלה ומתוכם לכמחצית יש יותר מסוג אחד של מערכת.
הרצפים שאנזימי ההגבלה מכירים הם קצרים מאוד, ולכן החיידק עצמו יכיל כמעט בוודאות חלק מהם בגנום שלו.
על מנת למנוע הרס של ה-DNA שלו-עצמו על ידי אנזימי ההגבלה, מתווספות קבוצות מתיל.
אסור ששינויים אלה יפריעו לזיווג בסיסי ה-DNA, ולכן, בדרך כלל רק כמה בסיסים ספציפיים משתנים בכל גדיל.
אנדונוקלאזים מבקעים קשרים פוספודיאסטרים פנימיים/לא קיצוניים.
הם עושים זאת רק לאחר זיהוי רצפים ספציפיים ב-DNA שהם בדרך כלל באורך 4–6 זוגות בסיסים, ולעיתים קרובות פלינדרומיים.
מערכת שינוי ההגבלה התגלתה לראשונה על ידי סלבדור לוריא ומרי הומאן (Human) ב-1952 וב-1953. הם מצאו שניתן לשנות בקטריופאג הגדל בתוך חיידק נגוע, כך שעם שחרורם והדבקה מחדש של חיידק קשור, הגדילה של הבקטריופאג מוגבלת (מעוכבת).
בשנת 1953, ז'אן וייגל (Weigle) וג'וזפה ברטאני (Bertani) דיווחו על דוגמאות דומות של שינוי המבוקר על ידי המארח באמצעות מערכת בקטריופאגים שונה.
מחקרים של דייזי רולן-דוסואה (Roulland-Dussoix) וורנר ארבר ב-1962 וחוקרים נוספים לאחר מכן, הביאו להבנה שההגבלה נובעת מהתקפה ופירוק של ה-DNA של הבקטריופאג המשתנה על ידי אנזימים ספציפיים של החיידקים המקבלים.
עבודה נוספת של המילטון או.
סמית' בודדה את HinDII, הראשון מקבוצת האנזימים הידועים כיום כאנזימי הגבלה, בעוד דניאל נתנס הראה שניתן להשתמש בו למיפוי הגבלה.
כאשר אנזימים אלו בודדו במעבדה הם יכלו לשמש למניפולציה מבוקרת של DNA, ובכך לספק את הבסיס לפיתוח הנדסה גנטית.
ורנר ארבר, דניאל נתנס והמילטון סמית' זכו בפרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה בשנת 1978 על עבודתם בנושא הגבלה.
יש ארבע קטגוריות של מערכות לשינוי הגבלה: סוג I, סוג II, סוג III וסוג IV, כולן עם פעילות אנזים הגבלה ופעילות מתילאז (אנזימי מתילציה, פרט לסוג IV שאין לו פעילות מתילאז).
הם נקראו לפי סדר הגילוי, אם כי המערכת מסוג II היא הנפוצה ביותר.
מערכות מסוג I הן המורכבות ביותר, והן מורכבות משלושה פוליפפטידים: R (הגבלה), M (שינוי) ו-S (ספציפיות).
הקומפלקס המתקבל יכול גם לבקע את ה-DNA ולעשות לו מתילציה.
שתי התגובות מצריכות ATP, ולעיתים קרובות מתרחש ביקוע במרחק ניכר מאתר הזיהוי.
תת-יחידת ה-S קובעת את הספציפיות של ההגבלה וגם של המתילציה.
החישוף מתרחש במרחקים משתנים מרצף הזיהוי, כך שרצועות נפרדות אינן ניתנות לצפייה בקלות על ידי אלקטרופורזה של ג'ל.
מערכות מסוג II הן הפשוטות והנפוצות ביותר.
במקום לעבוד כקומפלקס, המתילטרנספראז והאנדונוקלאז מקודדים כשני חלבונים נפרדים ופועלים באופן עצמאי (אין חלבון ספציפי).
שני החלבונים מזהים את אותו אתר זיהוי, ולכן מתחרים על פעילות.
המתילטרנספראז פועל כמונומר, ועושה מתילציה לדופלקס לגדיל אחד בכל פעם.
האנדונוקלאז פועל כהומודימר (צורה של מבנה רביעוני), מה שמקל על ביקוע שני הגדילים.
ביקוע מתרחש במיקום מוגדר קרוב לרצף הזיהוי או בתוכו, וכך מייצר שברים נפרדים במהלך אלקטרופורזה של ג'ל.
מסיבה זו, מערכות מסוג II משמשות במעבדות לניתוח DNA ושיבוט גנים.
למערכות מסוג III יש חלבונים מסוג R (res) ו-M (mod) שיוצרים קומפלקס של שינוי ופירוק.
חלבון M, עם זאת, יכול לעשות מתילציה בעצמו.
מתילציה מתרחשת רק על גדיל אחד של ה-DNA, בניגוד לרוב המנגנונים הידועים האחרים.
ההטרודימר (צורה של מבנה רביעוני) שנוצר על ידי חלבוני R ו-M מתחרה בעצמו על ידי שינוי והגבלת אותה תגובה.
זה גורם לעיכול לא שלם.
מערכות מסוג IV אינן מערכות שינוי הגבלה אמיתיות מכיוון שהן מכילות רק אנזים הגבלה ולא מתילאז.
בניגוד לסוגים האחרים, אנזימי הגבלה מסוג IV מזהים וחותכים רק DNA שונה.
למנינגוקוקוס (Neisseria meningitidis) יש מספר מערכות אנדונוקלאזות הגבלה מסוג II המועסקות בטרנספורמציה גנטית טבעית.
טרנספורמציה גנטית טבעית היא תהליך שבו תא חיידקי מקבל יכול לקלוט DNA מתא חיידקי תורם שכן ולשלב את ה-DNA הזה בגנום שלו על ידי רקומבינציה.
מחקר מוקדם על מערכות שינוי הגבלה התמקד בתועלת לחיידקים בהגנה על עצמם מפני DNA פולש של בקטריופאג או DNA זר אחר, אך כיום ידוע שניתן להשתמש במערכות אלו גם כדי להגביל את ה-DNA המוכנס על ידי טרנספורמציה טבעית מחברים אחרים של אותו מין, או ממינים קשורים.
במנינגוקוקוס, יכולת התמרה היא תהליך מפותח ומורכב שבו חלבונים מרובים על פני החיידק, בממברנות ובציטופלזמה, מקיימים אינטראקציה עם ה-DNA המתמיר הנכנס.
מערכות לשינוי הגבלה נמצאות בשפע בחיידק זה.
יש לו מספר מערכות אנדונוקלאזות הגבלה מסוג II.
מערכות שינוי ההגבלה שבו משתנות בספציפיות בין קלאדים שונים.
הספציפיות הזו מספקת מחסום יעיל נגד חילופי DNA בין הקלאדים.
לוריא התייחס להתנהגות מגבלה כזו כ"מקרה קיצוני של חוסר ידידותיות".
הגבלה-שינוי נראית כמניע עיקרי של בידוד מיני ויצירת מין במנינגוקוקוס.
קוגנט ומיידן (Caugant and Maiden) הציעו כי מערכות הגבלה-שינוי במנינגוקוקוס עשויות לפעול כדי לאפשר החלפה גנטית בקרב קרובי משפחה תוך הפחתה (אך ללא מניעה מוחלטת) של החלפה גנטית בין מנינגוקוקים השייכים לקומפלקסים שונים של שיבוטים שונים, ולמינים קשורים.
מערכות שינוי הגבלה יכולות לפעול גם כאלמנטים גנטיים אנוכיים, ולכפות על התא את תחזוקתן באמצעות הרג תאים לאחר הפרדה.
כמה נגיפים פיתחו דרכים לחתור תחת מערכת שינוי ההגבלה, בדרך כלל על ידי שינוי ה-DNA שלהם, על ידי הוספת קבוצות מתיל או גליקוזיל אליו, וכך חסימת אנזימי ההגבלה.
נגיפים אחרים, כמו בקטריופאג'ים T3 ו-T7, מקודדים חלבונים המעכבים את אנזימי ההגבלה.
כדי לנטרל את הונגיפים הללו, חלק מהחיידקים פיתחו מערכות הגבלה אשר מזהות ומנתקות רק DNA שונה, אך אינן פועלות על ה-DNA הבלתי שונה של המארח.
חלק מהפרוקריוטים פיתחו סוגים רבים של מערכות לשינוי הגבלה.
מערכות שינוי הגבלה נמצאות בשפע יותר במינים "מופקרים", שבהם הן מבססות נתיבים מועדפים של חילוף גנטי בתוך ובין שושלות עם מערכות שינוי הגבלה קשורות.
מכיוון שהרפרטואר או הספציפיות של מערכות שינוי הגבלה בשושלות חיידקים משתנים במהירות, השטפים המועדפים של העברה גנטית בתוך מינים צפויים להשתנות ללא הרף, וליצור רשתות תלויות זמן של העברת גנים.
(א) שיבוט: ניתן לשבט מערכות שינוי הגבלה לתוך פלסמידים ולבצע בהם ברירה מלאכותית עקב העמידות שמספק אנזים המתילציה.
ברגע שהפלסמיד יתחיל להשתכפל, אנזים המתילציה יתחיל להיות מיוצר ויעשה מתילציה של ה-DNA של הפלסמיד, וכך יגן עליו מפני אנזים הגבלה ספציפי.
(ב) פולימורפיזמים של אורך מקטע הגבלה: אנזימי הגבלה משמשים גם לניתוח ההרכב של ה-DNA בהתייחס לנוכחות או היעדר מוטציות המשפיעות על הספציפיות של ביקוע אנזימי הגבלה.
כשגני פרא ומוטנטים מנותחים על ידי עיכול עם אנזימי הגבלה שונים, תוצרי אלקטרופורזת הג'ל משתנים באורכם, בעיקר כי גנים מוטנטים לא מתפצלים בדפוס דומה כמו גנים פראיים בנוכחות מוטציות שהופכות את אנזימי ההגבלה ללא ספציפיים לרצף המוטנטי.
נראה שהסיבה לכך היא שאנזימי ההגבלה התפתחו באבולוציה בהתאמה לגנים, וכאשר גנים עוברים מוטציה בלי שלאבולוציה יש מספיק זמן להתאים את אנזימי ההגבלה לגנים המוטנטיים, אנזימי ההגבלה לא יכולים לעבוד על המוטנטים.
מערכת שינוי ההגבלה אצל החיידקים הוצעה כמודל להמצאת חיסונים וטיפולים של גנים אנטי-ויראליים אנושיים או גנומיים מאחר שמערכת זו מגינה מגינה על חיידקים על ידי הגבלת הטרופיזם של בקטריופאגים.
המחקר הוא על אנזימי הגבלה ו-ZFN (חלבוני אבץ) שיכולים לפצל את ה-DNA של נגיפים אנושיים שונים, כולל HSV-2, פפילומה בסיכון גבוה ונגיף האיידס HIV-1, במטרה לגרום למוטגנזה של מטרה ולסטיות של נגיפים שמדביקים בני אדם.
הגנום האנושי מכיל שרידים של גנומים רטרו-ויראליים שהושבתו ונרתמו למען רווח עצמי.
המנגנונים להשתקת רטרו-אלמנטים גנומיים פעילים L1 על ידי שלושת מנגנוני התיקון prime repair exonuclease 1 (TREX1) ו-Excision Repair Cross Complementing 1 (ERCC) מחקים את פעולתן של מערכות שינוי ההגבלה בחיידקים, ואת חיבור הקצה הלא הומולוגי (NHEJ) העוקב אחר השימוש ב-ZFN ללא תבנית תיקון.
התקדמות גדולה היא יצירת אנזימי הגבלה מלאכותיים על ידי קישור תחום המחשוף של הדנ"א של אנזים ההגבלה FokI עם מערך של חלבונים קושרים ל-DNA, או מערכי אצבעות אבץ (zinc finger), המכונים נוקלאזות אצבעות אבץ (ZFN).
אלה הם כלים רבי עוצמה לעריכת הגנום המארח בשל סגוליות הרצף המשופרת שלהם.
הם עובדים בזוגות, הדימריזציה שלהם מתווכת במקום, באתר, באמצעות תחום אנזים ההגבלה FoKI.
כל מערך אצבעות האבץ מסוגל לזהות 9–12 זוגות בסיסים, מה שמייצר 18–24 עבור הזוג.
מרווח של 5–7 זוגות בסיסים (bp) בין אתרי המחשוף משפר עוד יותר את הספציפיות של ZFN, מה שהופך אותם לכלי בטוח ומדויק יותר שניתן ליישם על בני אדם.
נערך ניסוי קליני שלב I של אצבעות אבץ לביטול ממוקד של הקולטן המשותף CCR5 ל-HIV-1.
הקשר של מערכת שינוי הגבלה עם אלמנטים גנטיים ניידים (MGE)
מערכות שינוי הגבלה הן שחקנים מרכזיים באינטראקציה הקו-אבולוציונית בין אלמנטים גנטיים ניידים (MGEs) והמארחים שלהם.
גנים שמקודדים מערכות שינוי הגבלה נעים בין גנומים פרוקריוטיים בתוך אלמנטים גנטיים ניידים כגון פלסמידים, פרופגים (גנום של בקטריופאג), רצפי החדרה/טרנספוזונים, אלמנטים מצומדים אינטגרטיביים (ICEs) ואינטגרונים.
עם זאת, לאחרונה נמצא כי ישנן מעט מערכות שינוי הגבלה בפלסמידים, חלקן בפרופאגים ואף אחת בפאגים.
מצד שני, כל האלמנטים הגנטיים הניידים הללו מקודדים מספר רב של גנים בודדים של מערכות שינוי הגבלה, בעיקר MTases (DNA methyltransferase, דנ"א של אנזימים שעושים מתילציה).
לאור זאת, סביר להניח שניידות מערכת שינוי הגבלה עשויה להיות פחות תלויה באלמנטים גנטיים ניידים ויותר תלויה, למשל, בקיומן של נקודות חמות קטנות של אינטגרציה גנומית.
ייתכן גם שמערכות שינוי הגבלה מנצלות לעיתים קרובות מנגנונים אחרים כגון טרנספורמציה טבעית, שלפוחיות, ננו-צינוריות, סוכני העברת גנים או התמרה כללית על מנת לעבור בין גנומים.
מערת המכפלה (מכונה בערבית: , בתעתיק מדויק: אלחרם אלאבראהימי, תרגום: "המקום הקדוש של אברהם") היא מבנה במזרח העיר חברון.
על פי המסורת היהודית והכתובים, המערה היא מקום קבורתם של אדם וחווה; אבות האומה אברהם, יצחק ויעקב; ואמהות האומה שרה, רבקה ולאה (חוץ מרחל, שנקברה בקבר רחל בבית לחם).
מערת המכפלה היא מהמקומות המקודשים ביותר ליהדות ולאסלאם.
פשר שמה של מערת המכפלה אינו מפורש במקרא.
מספר פירושים ניתנו לשם זה במסורת היהודית:
לדעת רב: כיוון שבנויה משתי מערות, זו על גב זו.
לדעת שמואל: על שם הזוגות הקבורים שם (אדם וחוה, אברהם ושרה, יצחק ורבקה, יעקב ולאה).
על פי רבי אבהו: "שכפל הקב"ה קומתו של אדם הראשון וקברו בתוכה".
לדעת רשב"ם, רמב"ן ורד"ק: המערה נמצאה בשדה ששמו מכפלה, "ואין צורך לבקש טעם לשם המקומות".
בספר בראשית מוזכרת קניית מערת המכפלה על ידי אברהם אבינו מידי עפרון החתי כדי לקבור בה את שרה אשתו:
חז"ל כתבו על התיאור המפורט של רכישת מערת המכפלה "בכסף מלא" המופיע במקרא:
בפרקי דרבי אליעזר מסופר שאף ראשו של עשיו טמון במערת המכפלה.
על פי המסורת, מערת המכפלה סמוכה ל"פתח גן עדן".
בספר הזוהר כתוב כי האדם הראשון חצב את המערה וטמן בה את עצמו ואת אשתו: "מהיכן ידע האדם הראשון היכן המערה?
אלא ראה אור אחד דקיק עולה באותו מקום, שיוצא מגן עדן, ורצה אותו לקברו.
ושם הוא המקום, סמוך לשער גן עדן" (בראשית נז).
הזוהר חדש מוסיף: "רבי קסמא אומר: מערת המכפלה סמוך לפתח גן עדן.
בשעה שמתה חוה – בא אדם לקברה שם, ושם הריח מריחות גן עדן, באותו הריח שהיה שם.
רצה לחצוב יותר, יצתה בת קול ואמרה – "דייך".
באותה שעה עמד ולא חצב יותר, ושם נקבר.
שת בנו, שהוא היה בדמותו ובצלמו.
אמר ר' רחומאי: הקב"ה נתעסק בו כשנוצר, ונתעסק בו כשמת.
ולא היה מי שיודע בו (כל כך), עד שבא אברהם אבינו עליו השלום, ונכנס לשם, וראה אותו (את האדם הראשון)..." (רות, ע"ט, ד').
בפרקי דרבי אליעזר מתואר כיצד אברהם אבינו גילה את המערה.
כאשר עשה סעודה למלאכים ורצה ליקח בן בקר, כפי שכתוב: "ואל הבקר רץ אברהם" () – ברח מלפניו (הבן בקר) ונכנס למערת המכפלה.
רץ אברהם אחריו שם ומצא שם אדם וחווה שוכבים על המיטות וישנים, ונרות דולקים עליהם וריח טוב עליהם כריח ניחוח.
לפיכך חמד את המערה לאחוזת קבר." (פרק לו).
עוד מובא בפרקי דרבי אליעזר, כאשר אברהם בקש מהיבוסים, בני חת, לקנות מהם את המערה תמורת זהב לאחוזת קבר הם לא הסכימו.
אמרו לו כי יכרות עימם ברית שבני ישראל לא ייכבשו את עירם, ירושלים.
אברהם הסכים וכרת עמהם ברית ושבועה.
על מנת להבטיח את קיום השבועה, היבוסי עשו צלמי נחושת והעמידו אותן בירושלים וכתבו עליהם את ברית שבועת אברהם.
רק אחרי שדוד הסיר את העיוורים והפסחים הוא כבש את ירושלים.
במסכת סוטה בתלמוד הבבלי כפרשנות לפסוק "ויבוא עד חברון" בספר במדבר, מסופר על כלב בן יפונה ש"פירש מעצת מרגלים והלך ונשתטח על קברי אבות".
הנוסע המוסלמי אבן בטוטה עבר בחברון במאה ה-14. הוא נסע לארץ ישראל לאורך חוף הים התיכון והגיע לעיר עזה.
משם חצה לרוחב את הארץ והגיע לחברון.
בחברון הוא ביקר במערת המכפלה ושאל את האימאם: אם אבות האומה אכן קבורים פה?
האימאם השיב שכל המלומדים שפגש מעידים על אמיתות המסורת, אשר עברה בעל פה מדור לדור: "זו מסורת עתיקה ואין ספק בה".
האימאם הוסיף גם שלפי מסורת בעל פה, ציווה שלמה המלך על ה"ג'ינים" – השדים שפועלים לפי פקודתו – לבנות את המבנה המפואר שמעל למערת המכפלה.
באזור הר חברון נמצאו מערות קבורה רבות המאופיינות במערכת דומה למערת הקבורה הנמצאת תחת המבנה של מערת המכפלה, ומתוארכות לאלף השני לפנה"ס, ולא ידוע מתי החלה המסורת שמזהה את מערת המכפלה המקראית דווקא עם המתחם הנקרא כך בימינו.
עם זאת, לאור ממצאים ארכאולוגיים מהאתר ניתן לשער שהוא היה מקודש כבר בתקופת הברזל, וייתכן שאף בתקופה הכנענית.
במאה הראשונה לספירה כתב ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו כי בעיר חברון ניתן לראות את מצבותיהם של האבות והאמהות, ושהן מעוצבות משיש מהודר, אך הוא אינו מציין את המיקום המדויק של המצבות, וגם לא מזכיר את הבניין המפואר שנמצא מעל המערה, ומיוחס לרוב למלך הורדוס.
בניין זה הוא אחד המונומנטים הנאים ביותר שהשתמרו מתקופת בית שני.
יש הסוברים שהבניין נבנה על ידי המלך הורדוס, מכיוון שהסגנון האדריכלי שלו דומה לסגנון הבנייה ההרודיאני, לדוגמה בהוספת האומנות בחלקו העליון של המבנה, עיצוב המהווה מאפיין הרודיאני מובהק.
מנגד יש הסוברים שבימיו של הורדוס כבר עמד הבניין על תלו, ונבנה קודם לכן על ידי האדומים.
לדעת אחרים הוא נבנה מאוחר יותר, בימי אדריאנוס.
ארכאולוגים שחקרו את המקום הצביעו על הזיקה האדריכלית המובהקת בין המבנה של מערת המכפלה למתחם הר הבית.
מבנה נוסף מאותו טיפוס הוא זה שבאלוני ממרא מצפון לחברון.
בשלושתם בולטים מאפיינים אדריכליים כגון שימוש באבני ענק, סיתות שוליים, אומנות אחוזות ועוד.
הארכאולוג ד"ר יובל ברוך הציע כי המבנה נוסד על ידי הורדוס כמתחם אדומי (של האוכלוסייה האדומית המגוירת), לצד בנייתו של הר הבית בירושלים.
ב חילקו הביזנטים את המבנה שמעל המערה לשניים, ואסרו כניסת יהודים לכנסייה שהוקמה בצד המזרחי שבמבנה.
הנוסע אנטונינוס מפלקנטיה (570-560), שביקר במתחם בימי השלטון הביזנטי, מספר שבנויה שם בזיליקה "בת ארבע שדרות עמודים...
מהצד האחד נכנסים הנוצרים ומהצד האחר - היהודים, המקטירים הרבה לבונה...
וכך מתאסף המון לאין מספר מכל הארץ של היהודים".
ב, לאחר הכיבוש הערבי המבנה הוסב למסגד.
בימי השלטון המוסלמי הפכה הבזיליקה למסגד המכונה "מסגד אברהם".
בשנת 1100 – לאחר מסע הצלב הראשון – הסבו הצלבנים את המסגד חזרה לכנסייה.
הנוסע רבי בנימין מטודלה ביקר במערה במאה ה-12, וכתב:
ב הממלוכים שוב הסבו את הכנסייה למסגד.
האולם עצמו קיים עד היום והוא האולם הגדול והמפואר שבאולמות התפילה שבמבנה, ומכונה "אולם יצחק", על־שם מצבת קברו של יצחק הנמצאת במרכזו.
כמו כן בנו הממלוכים במתחם המבנה מספר אולמות קטנים נוספים – על מצבות קבריהם של אברהם, שרה, יעקב ולאה.
כמו כן מצדו הדרומי של המבנה בנו הממלוכים את אולם יוסופיה (ב כונה "קבר יוסף") ומצדו הצפוני את מסגד אל-ג'וואלי.
המבנה נבדק ותועד בתקופת המנדט הבריטי על ידי ואנסאן ומקיי שפרסמו את המחקר המקיף ביותר על המקום בספר בצרפתית בשם: "לה חרם אל-חליל".
ב-7 ביולי 2017 הכריזה אונסק"ו על העיר העתיקה של חברון, הכוללת את מתחם מערת המכפלה, כאתר מורשת עולמי פלסטיני.
את ההחלטה תקף נשיא המדינה דאז, ראובן ריבלין ואמר: וראש הממשלה בנימין נתניהו הודיע כי בעקבות ההחלטה יקצץ מיליון דולר מכספי החברות שישראל מעבירה לאו"ם ויעבירם לפרויקטים בתחום המורשת הקשורים לחברון.
קיימת עדות מהתקופה הצלבנית, לפיה מתחת למצבות הקבורה קיים פתח לחלל תת-קרקעי גדול שהוא מערת המכפלה הקדומה.
בשנת 1922 מיפה הארכאולוג לואי-איג ונסאן את המערה וכן תיאר מערה שמצא מתחת למבנים, ובה מצבות ופתחים שונים למערות נוספות.
עדות נוספת על ירידה למערות הקבורה הגיעה מג'ק סקלן, יהודי שנכנס למערה בשנות ה-30 בעזרתו של קצין בריטי בעת ביקורו בארץ, באותה תקופה.
בראיון שנערך עמו שבוע לפני מותו, תיאר סקלן את הקברים הנמצאים בתוך המערה לדובר היישוב היהודי בחברון, נעם ארנון.
לאחר מלחמת ששת הימים הוריד בכיר השב"כ יהודה ארבל אל החלל הפנימי את בתו מיכל בת ה-13, שסיירה בחלל והביאה תצלומים ושרטוטים שלו.
בעקבות סיור זה פרסם משה דיין מאמר ראשוני ובו תיאור של המערכת התת-קרקעית.
בשנת 1981 ירדה אל החלל התחתון קבוצה של מדריכים ממדרשת חברון בקרית ארבע, בראשות אהרן דומב (דומפה) ונעם ארנון.
הם תיארו קומה נוספת ובה מערה כפולה המזכירה מערת קבורה כנענית.
במערה הפנימית התגלו כלי חרס שתוארכו לתקופת בית המקדש הראשון (מאות 8–9 לפנה"ס).
לאחר מכן ירדה למערה משלחת נוספת ובה נציגי צה"ל והארכאולוג זאב ייבין.
ייבין הראה שהמערה דומה למערות קבורה רבות בהר חברון, האופייניות ל, שפיר אנכי מוביל אליהן ובתחתיתן מצוי חדר קבורה.
מתוך חיבור לטיני שנכתב בחברון ככל הנראה בסוף המאה ה-10, מתברר כי לאחר הכיבוש הערבי בשנת 638 הייתה בחברון קהילה יהודית קטנה שבנתה בית כנסת ליד המערה.
בית הכנסת הזה נזכר גם בעדותו של בנימין מטודלה.
מתוך מקור יהודי מתקופת שלטון הפאטימים, מתברר כי הקהילה היהודית בחברון החליטה להרוס אותו ולבנות אותו מחדש.
הרמב"ם ביקר בשנת ד'תתקכ"ו (1165) במערת המכפלה, וקבע את יום הביקור בה כיום טוב לדורו ולזרעו אחריו, כדבריו: "ובאחד בשבת, תשעה לחודש (מרחשון)...
עמדתי במערה והתפללתי, שבח לאל יתברך על הכל ..
נדרתי שיהיו לי כמו יום טוב ותפילה ושמחה בהם אכילה ושתייה.
אלהים יעזרני על כל ויקים לי נדרי לה' אשלם – אמן".
עוד מידע מסר ר' שמואל ב"ר שמשון שהיה במערה בשנת 1210 כי "ירד כ"ד מדרגות למערה, בדרך צר מאד, עד כי יכול לנגוע בסלע מכל צד".
למן התקופה הממלוכית נאסר על יהודים להיכנס למתחם, והותר להם להגיע רק עד המדרגה השביעית סמוך לשער הדרום-מזרחי.
במגילת פירנצה, המתוארכת לעשור השני של המאה ה-14, מתעדת את הנוהג היהודי להתפלל סמוך למדרגה השביעית בגרם המדרגות הסמוך למערה.
רבי עובדיה מברטנורא ביקר במערה במאה ה-15 וכתב: "כי הלכתי לחברון וגרתי בה ימים רבים, עד אשר הייתה ישיבתה חביבה עלי כמעט יותר מירושלים, להיות היהודים בה מעט וטובים ואינם כאנשי ירושלים לרוע.
והם כעשרים בעלי בתים מכונסים במבוי אחד הסגור עליהם, ולא יעבור ביניהם ישמעאל וטמא.
וגם מסורת ביד כל אנשי הארץ, כי הקבורה בחברון טובה מבירושלים.
ופה חברון על קבורת האבות בנין ישן נושן מאד מאבנים גדולות, לא יאומן כי יסופר, על הבניין הנושן בנין חדש מהישמעאלים".
רבי משולם מוולטרה כתב במסע משולם מוולטרה בארץ-ישראל (1481) כי הוא הגיע לחברון בשיירה עם "שר מערת המכפלה".
הוא מגיע לחברון, מבקר במערת המכפלה ועורך תרשים של המערה.
בכתביו הוא מספר על חברון, שכמו בעזה, אין לה חומות והיא "עיר טובה".
הם רשאיים להתפלל רק דרך "חלון קטן" ולשם "זורקים מעות ומיני בֹשם".
הוא מספר על מנהג מעניין של הערבים.
היו נותנים לציבור כל יום מזון הדומה לזה שנתנו "האבות":
לחם, לשונות בחרדל ועגל רך וטוב – כמו שאברהם אבינו נתן למלאכים.
ציד ומטעמים – כמו שעשיו הכין ליצחק אבינו.
לחם ונזיד עדשים – כמו שיעקב אבינו הכין לעשיו.
המשפחות מספרות לו כי הנשים מצליחות להיכנס למסגד, שכן לא מזהים שהן יהודיות בשל הרעלה על פניהן.
הנשים מספרות כי על קברי אברהם ושרה בתוך המסגד יש "מנורת זהב עם אבנים טובות" ועל שאר הקברים יש מנורת כסף עם אבנים טובות.
משולם מוולטרה, שהיה "שולחני" במקצוע, מוצא לנכון לספר לנו כי למערה יש הכנסות גדולות מכרמים, זיתים ובתים.
נוסעים נוצרים במאות ה-15–16 מספרים שהכניסה למערה אסורה על היהודים והנוצרים, אולם מותר להם להתפלל מול חלון אחד, שדרכו ניתן לראות את פנים המבנה.
גם נוסעים במאה ה-19 מספרים על חור בקיר שממנו יכולים היהודים להביט פנימה.
אדוארד רובינסון ועלי סמית מצאו בביקורם ב-1838 את החור בקיר "סתום במכסה מבפנים".
הנרי בייקר טריסטראם ביקר במקום בפברואר 1864 וכמעט הצליח להציץ מהחלון הידוע, אך גורש כמיטב המסורת המקומית על ידי "כמה יושבי קרנות וצעקות של פרחחים".
טריסטראם חזר בספרו על הדעה כי הבניין המרשים על אבניו האדירות, "שמקצתן מגיעות לגודל מדהים של 11.5 מטר על מטר", הוא שריד "ממפעלי הבניה של המלך שלמה", וכי לא סביר שהוא נבנה "ביוזמת הורדוס".
הסופר הצרפתי פייר לוטי תיאר את שראה ב-1894:
מרגרט תומאס, אנגליה שהתגוררה בארץ ישראל בשנים 1895–1897, ציינה כי הנוצרים והיהודים "רשאים רק לצעוד צעדים מספר לתוך אחת הדלתות, מקום שם רואים חור בכותל, בו שמים היהודים מכתבים כתובים אל אברהם", וכי ישנו סימון מדויק על אבן שמאחוריה אין רגלם של היהודים רשאית לדרוך.
אתר מערת המכפלה מספר על ביקור שערך במקום האמרי אמת בשנת 1935: האדמו"ר התרעם על האיסור ליהודים להיכנס למערה.
בתמוז תרפ"ט ביקר ביישוב היהודי בחברון האדמו"ר הריי"צ מליובאוויטש.
האדמו"ר ביקר בנכסים שהופקעו מידי חב"ד בהם בית רומנו בהשתדלות לייזר-דן סלונים, קיבל האדמו"ר אישור מיוחד להתפלל בתוך מערת המכפלה.
יחד איתם נכנסו חתנו שמריהו גוראריה הרב יעקב יוסף סלונים רב העיר, לייזר-דן סלונים, ישראל זיסל דבורץ, ואחיו יצחק – תלמידי ישיבת חברון.
בעקבות פרעות תרפ"ט גורשו יהודי חברון ומאז ליהודים לא הייתה כל גישה למערה.
לאחר מלחמת ששת הימים וחידוש היישוב היהודי בחברון שבו היהודים להתפלל במערת המכפלה, לאחר יותר מ-700 שנה שהכניסה למערת המכפלה הייתה אסורה עליהם.
במהלך קיץ 1967 החליט הרב שלמה גורן לקבוע במערת המכפלה ארון קודש ובו ספר תורה, מחשש ששר הביטחון משה דיין יורה להחזיר את המקום לניהול מוסלמי, בדומה להסדר שנקבע בהר הבית.
כעבור מספר ימים הודיע דיין לרב גורן כי עליו להסיר את דגל ישראל שנתלה על המבנה, להוציא את ארון הקודש, וכי כל יהודי הנכנס למבנה מחויב לחלוץ נעליו, כמקובל בכניסה למסגד.
הרב גורן נאבק בהחלטה זו, ובעקבות מאמציו הושהתה הפקודה.
זמן-מה אחרי מלחמת ששת הימים התקיימה בר־המצווה הראשונה במערה.
הייתה חגיגה רבתי, ואף ראש עיריית חברון הירדני מוחמד עלי אל-ג'עברי (שנשאר בתפקיד בתום המלחמה), שיגר מכתב ברכה.
באוגוסט של שנת 1967 אסר מושל חברון על זוג צעיר ממתנחלי חברון (בני ובינה קצובר) להינשא במערת המכפלה, והם נאלצו לקיים את חגיגת הנישואין בחצר הממשל הצבאי.
לכבוד האורחים שהגיעו לבקר ולהתפלל במערה, הקימו קיוסק בסמוך לה, בעגלה רתומה לחמור, ובו נמכרה שתייה קלה.
הדבר עורר את זעמו של מושל חברון, שהוציא צו הרחקה מחברון לשלושת מפעילי הקיוסק.
בעקבות זאת התעוררה סערה פוליטית, מנחם בגין העלה את הסוגיה בדיון בכנסת, ומשה דיין נאלץ לבטל את צו ההרחקה.
ביום העצמאות השני לאחר שחרור חברון, ב-1968, נאסר על יהודים להניף דגל ישראל ברחבי מערת המכפלה.
מתנחלי חברון החביאו דגל ישראל בטלית של אחד המתפללים, ובעת תפילת הלל שלפו את הדגל והניפו אותו.
נוצר עימות עם החיילים במקום, ובעקבותיו ערך משה דיין שימוע למתפללים ושקל להוציא להם צו הרחקה.
לטענת דיין שהמקום הוא בית קברות ולא בית כנסת ענו המתפללים כי למעט התקופה ששלטון זר לא נתן לגשת למערה, בכל שנות ההיסטוריה היה במקום בית כנסת.
לאחר השימוע הסיר דיין את ההגבלות מהמתפללים.
ב-9 באוקטובר 1968 נזרקו רימונים על יהודים ששהו בסמוך ל"מדרגה השביעית" ו-43 יהודים נפצעו.
בעקבות כך הורה דיין להכשיר דרך גישה חדשה ליהודים ולהקים סביבה עמדות אבטחה.
ב-10 באוקטובר 1968, הפקיעה ישראל מידי הקאדי של חברון את החזקה שלו על מערת המכפלה.
במקביל הוחל בעבודות להקמת בית כנסת לצד המבנה במטרה למנוע חיכוכים, אך הבניין נעצר בלחץ ערביי חברון שחששו שיערכו חפירות מתחת למבנה המערה.
ב-1969 הורה אלוף פיקוד מרכז רחבעם זאבי להרוס את המדרגות שסימלו את האיסור על כניסת יהודים למערת המכפלה במשך מאות שנים, אותן ראה כסמל להשפלה.
באוקטובר 1972 נקבעו סדרי תפילה חדשים באתר, ונקבע כי תותר תפילת יהודים באולמות אברהם ויעקב בכל השנה וכי יוכנסו אליהם ארון קודש, בימה ושולחן.
באוגוסט 1975, לאחר שערבים פגעו בפרוכת וקרעו סידורי תפילה שונו הנהלים פעם נוספת ונקבע כי באולם יצחק, הג'וואליה והיוספיה יתפללו המוסלמים וכי בין יסגרו הדלתות בין מתחמי התפילה בשעה התפילות.
לצד כך בוטלה הגבלת השעות שהותרו לתפילת היהודים במערה.
בראש השנה תשל"ז (25 בספטמבר 1976), שחל במקביל לעיד אל-פיטר, נפגעה פרוכת באתר בידי ערבים.
בעקבות כך קיימו היהודים תפילה גדולה בבית הכנסת אברהם אבינו שטרם נפתח באופן מסודר, ופוזרו בידי כוחות הביטחון, דבר שהביא למהומה.
במהלך המהומה נכנס יהודי לאוהל יצחק כדי לגלות את הפתח המוביל למערה תחתונה.
לטענתו, הוא נתקל בקוראנים עתיקים המפוזרים על הרצפה, ומתוך חשש שהדבר יתפרש כאי כבוד אספם בשקית והלך.
היעלמות הקוראנים העתיקים הביאה להארכת העוצר שהוטל בחברון, עד להשבתם לידי הרב גורן.
הפגיעה בקוראנים עוררה סערה גדולה ברחוב הפלסטיני, וב-3 באוקטובר, ערב יום הכיפורים, פרץ המון למערה וחילל את תשמישי הקדושה היהודים שבה, בהם שבעה ספרי תורה.
לאחר האירוע נותרה המערה סגורה עד ל-1 בינואר 1977.
בפורים תשנ"ד (25 בפברואר 1994) אירע במערה טבח, שבו רצח ברוך גולדשטיין 29 מוסלמים שהתפללו במקום.
לאחר הרצח נסגרה המערה לכניסת יהודים עד 1996. בעקבות מסקנות ועדת שמגר חולק המתחם בין המתפללים היהודים לאלו המוסלמים.
האולם המרכזי, אולם יצחק ורבקה, פתוח למתפללים מוסלמים בלבד רוב ימות השנה.
לאחר טבח מערת המכפלה, ובעקבות המלצת ועדת שמגר, מתחם המערה חולק לשניים, והשערים שבין החלקים נעולים.
כניסת יהודים מתאפשרת מרחבת מערת המכפלה בלבד דרך אולם יוסופיה.
האולמות הפתוחים לכניסת יהודים הם אוהל אברהם ושרה, אוהל יעקב ולאה והחצר המרכזית.
כניסת מוסלמים למבנה מתאפשרת משביל גישה העובר מצדו המערבי של המבנה, דרך מסגד אל-ג'וואלי ומשם לאולם יצחק.
כניסת נוצרים מותרת לשני המתחמים.
בשנת 2013 התלכדו מועדי לילת אל-קדר וראש חודש אלול, והמנהל האזרחי הורה לפתוח את האתר ליהודים בלבד.
ב-2018 החל מאבק למען הנגשת המערה למבקרים בעלי מוגבלות, אשר מתקשים לעלות מדרגות רבות ולהגיע לפתח המערה.
במאי 2020 הודיעה היחידה לתיאום פעולות הממשלה בשטחים על פרסום צו ההפקעה לטובת פרויקט ההנגשה, וביוני 2021 אישר שר הביטחון, בני גנץ את ביצוע הפרויקט.
התנגדויות ועתירות של תושבים פלסטינים, ארגון "עמק שווה" ועיריית חברון נגד הפרויקט נדחו.
ביוני 2023 הסתיימו והמעלית נפתחה לשימוש הציבור.
במרץ 2025 הסתיים השלב השני בהנגשתו הפנימית של מערת המכפלה לציבור, בהתקנת מעבר לעגלות במקביל למדרגות.
עקב התנגדות עיריית חברון הערבית לא ניתן היה לפתוח תאי שירותים במתחם של מערת מכפלה, להתקין מערכות כיבוי אש מתקדמות ולבצע קירוי של חצר מערת המכפלה בכדי להגן על המתפללים בפני שמש וגשם.
ב-2025 הוחלט על העברת סמכויות מעיריית חברון למועצה הדתית קריית ארבע והישוב היהודי בחברון.
העברת הסמכויות אפשרה פתיחת שירותים במתחם, וקירוי של חצר מערת המכפלה לרווחת המתפללים.
המבנה נתון לשליטת ישראל והוא נמצא בחלק H2 של חברון, הנמצא בשליטה ביטחונית ישראלית.
את המבנה מאבטחים שוטרי מג"ב, ובמקרים רבים ניסו פלסטינים לדקור שוטרים בשער הכניסה למוסלמים.
האתר נמצא במוקד הסכסוך הישראלי-פלסטיני בחברון.
את מערת המכפלה פוקדים מדי יום מאמינים רבים, יהודים ומוסלמים.
מתקיימות בו שמחות רבות – חגיגות ברית מילה, בר מצווה ובת מצווה, חתונות ועוד.
על פי נתוני הסיכום השנתי של משמר הגבול במערת המכפלה, בשנת 2019 נכנסו למערת המכפלה כמיליון וחצי מבקרים ומתפללים, מתוכם כ-700,000 יהודים, כ-600,000 מוסלמים, וכ-100,000 תיירים בני לאומים שונים.
כיום פועלים במקום "מוסדות מערת המכפלה" הכוללים: כוללי אברכים, תלמוד תורה, הכנסת אורחים חברון ועוד, ומתקיימים בו עשרות מנייני תפילה בכל יום.
ביוזמת הראשון לציון הרב מרדכי אליהו, מתקיימות במערה עצרות סליחות המוניות בכל שנה בימי הסליחות, ומשתתפים בהן עשרות אלפי איש.
בתקופת מלחמת חרבות ברזל הוטלו מגבלות רבות על המתפללים המוסלמים במערת המכפלה.
במשך שנת 2024 נמנעה מהם האד'אן, קריאת התפילה המוסלמית, במשך 674 פעמים, ונמנע מהם לציין את חגיגות מוולד א-נבי במסגד.
בתקופה זו נכנסו כוחות צבא למרחב המסגד לעיתים קרובות.
במהלך שנת 2024 פקדו 236,530 מתפללים מוסלמים את המסגד במערת המכפלה.
מערת הדובים (ברומנית: Peștera Urșilor) היא מערה גדולה במועצה פיאטרואסה (Pietroasa), במחוז ביחור שבהרי הקרפטים המערביים ברומניה.
המערה נמצאת בקרבת היישוב קישקאו (Chişcău), בגובה 482 מטר מעל פני הים.
המערה התגלתה בעקבות פיצוצי דינמיט שנערכו במכרה שיש ב-17 בספטמבר 1975. אורך המנהרה כ-1,500 מטר ולאחר כניסה משותפת מתחלקת המנהרה לשני מפלסים: מפלס עליון באורך 488 מטר, שהועמד לרשות התיירים, ומפלס תחתון באורך 521 מטר, השמור למחקרים מדעיים.
שם המערה נקבע על פי הכמויות הגדולות של עצמות דובי מערות שנמצאו בתוכה.
על פי הממצאים מניחים שהמנהרה נחסמה לפני כ-150,000 שנים וכלאה בתוכה כ-140 דובים.
לאחר חמש שנות הכנה נפתחה המערה לציבור הרחב בשנת 1980. במקום מבקרים כ-200,000 תיירים בשנה.
מסלול התיירים מחולק לשלוש גלריות ושלושה אולמות:
"גלריית הדובים" המכונה גם "גלריית העצמות"
"גלריית אמיל רקוביצה", על שמו של אמיל רקוביצה, ביולוג וחוקר מערות רומני שהיה גם נשיא האקדמיה הרומנית
מערת אליהו היא מערה בצלע הר הכרמל בחיפה.
שבה, לפי המסורת העממית, הסתתר אליהו הנביא בברחו מפני אחאב מלך ישראל, בימי נדודיו בהר הכרמל.
על פי המחקר הארכאולוגי, המערה שימשה בעת העתיקה כמקום פולחן מצרי בתקופה הרומית.
מערת אליהו קדושה ליהודים, לנוצרים, למוסלמים ולדרוזים ומהווה אתר ביקור מקובל.
בייחוד רבים המבקרים מבין תושבי חיפה, טבריה וצפת בחודש אב, ביום ראשון שאחרי שבת נחמו.
יהודים נהגו לתלות פרוכות על הקיר הדרומי, שבו קיים שקע, בדומה למיקום ארון הקודש.
בקירות המערה נוהגים להטמין פתקאות.
מחוץ למערה נוהגים להדליק נרות ולהתפלל לשלום חולים, לזיווגים ולפרי בטן, כמקובל במקומות קדושים.
ייתכן כי כבר בראשית התקופה הביזנטית התקדשה מערת אליהו בהר הכרמל.
המערה נמצאת בין שכונת בת גלים לסטלה מאריס.
ניתן להגיע אליה משדרות ההגנה ומרחוב אלנבי, בשביל נוח שכולל מדרגות.
המערה חצובה בסלע, בדמות חדר גדול עם גומחה לכיוון דרום.
מידות המערה: 14.40 מטר אורך, המחולק כיום לשני חלקים: החלק האחד לתפילת גברים וחלקו השני לתפילת נשים.
רוחב המערה 8 מטרים וגובהה 5 מטרים.
חדר גדול חצוב בקיר המערבי - אורכו 3.60 מטר, רוחבו 2.80 מטר וגובהו 2.30 מטר.
הערבים קוראים למקום בשם "אלח'צ'ר" (קרי: אל־ח'דר) זהו כינויו של אליהו הנביא ופירושו בערבית: ירוק, כי "אליהו חי וירוק תמיד במסורת העממית".
עד 1948 הייתה המערה הקדש מוסלמי־סוּפִי, שאפשרו גם לבני דתות אחרות להתפלל בה.
הנוצרים הערבים קוראים לו בשם מאר אליאס ולהר הכרמל "ג'בל מאר אליאס" – הר הקדוש אליהו.
הנוצרים האירופיים קוראים למערת אליהו "מדרש הנביאים" (School of the Prophets).
המקור לכך היא ההנחה כי המערה הגדולה שימשה כבית המדרש לתלמידיו של אליהו הנביא כאשר ברח מאחאב מלך ישראל.
בראשית המאה ה-17 ניסו נזירים כרמליתיים, באישור השלטונות העות'מאנים, להתיישב באזור המערה.
בשנת 1631 נשלח לארץ האב פרוספר, ראש מנזר הכרמליתים בחלב, סוריה כדי לטפל בשיבת הכרמליתים לכרמל.
הוא קיבל התר מהאמיר טורבאי, שליט ההר באותה העת, להתבסס בראש ההר ובמערת אליהו, והפך אותה למקום פולחן נוצרי.
בשנת 1635 הוא גורש מהמקום על ידי המוסלמים.
וכך, בשל התנגדות המוסלמים המקומיים התיישבו הנזירים במעלה ההר, וקידשו מערה המצויה כיום בשטח מנזר סטלה מאריס אחת לשנה, ב-14 ביוני - יומו של אלישע, עורכים נזירי המסדר הכרמליתי מיסה במערת אליהו.
בשנת 1954, בעקבות הכנסת ארון קודש למערה, פרץ סכסוך כאשר הגיעו הנזירים לערוך את המיסה, ורק כעבור כשלושה שבועות נמצא פתרון שאפשר את עריכתה.
גם שנה לאחר מכן נדרשה התערבות של נציגי משרד הדתות כדי לאפשר את עריכת המיסה.
לפי אמונה עממית, השהות במערת אליהו יכולה לרפא "חולי רוח".
נהגו להביא למערה אנשים שנחשדו כחולי רוח ממקומות רחוקים, ולהשאירם במערה ימים אחדים בתקווה שה"שטן" יצא מהם והם יוכלו להתרפא בזכות אליהו הנביא.
הביקור במערה כונה בשם "הזיארה של חיפה".
הנביא מלאכי מנבא כי אליהו הנביא יבוא לפני "יום ה' הגדול והנורא", נהוג לפרש כי אליהו יכריז על הגעת אחרית הימים ובוא המשיח.
האגדה מספרת שעל הר הכרמל התגלה המלאך מיכאל לאליהו הנביא: "מיכאל השר הגדול של ישראל, גלה לאליהו הנביא על הר הכרמל (בארמית: טורא דכרמל) את הקץ והזמן של אחרית הימים.
הסודות האלה מובאים במדרש אליהו הנביא".
הנוסע היהודי רבי בנימין מטודלה, שביקר בחיפה ובכרמל בשנת 1175, כתב: "ובתחתית ההר שם מקברי ישראל רבים.
ושם בהר מערת אליהו, עליו השלום.
ועשו שם בני אדום הצלבנים במה וקראו לה שאן אליש (סנט לואיס)"
בימי הביניים נהגו עולי רגל יהודים לבקר במערת אליהו.
בשנת 1742 כתב אחד המבקרים: "וכשנכנסנו לשם (למערה) נחה עלינו רוח אלוהים וראינו בנפשנו הארה גדולה עד מאד...
וכל מי שנכנס לזאת המערה טמא, מיד יוצאים קלוחים של מים נובעים מארבע פינות המערה ורוחצת עצמה, ובזאת יודעים שטמא היה שם".
מבקר אחר סיפר על ביקור במערה בשנת 1835: "ומצאנו שם הרבה יהודים.
ויהי כאשר התחלנו להתפלל אז התפילה הייתה נובעת בפה ועינינו זולגות דמעות אשר מעולם לא התפללתי כן, אז הבנתי כי אדמת קודש היא וגם כתבנו שמינו על הכותל".
לפי דיווח מהמאה ה-19, התקיימה במערה הילולה בל"ג בעומר.
בהילולה זו היו מגיעים הספרדים, עם מיעוט אשכנזי, ממרחק על מנת לשהות ולרקוד יומיים או שלושה.
על קירות המערה יש חריטות של מנורת שבעת הקנים.
כן נמצאה במערה כתובת עברית "יצחק בן כומה".
בשנות השישים של המאה העשרים תיעד אשר עובדיה 150 כתובות חרותות במערה, רובן המוחלט ביוונית.
על פי מחקר מודרני, ראשית הכתובות הפולחניות מהאתר במאה הראשונה או השנייה לספירה, בהסתמך על הפלאוגרפיה של כתובות הקיר החקוקות בה (הגרפיטי) מתקופה זו.
בראשית שנות העשרים של המאה ה־21 ביצעה רשות העתיקות פרויקט שימור באתר, במסגרתו התגלו חמש-עשרה כתובות חדשות ביוונית.
בנוסף, במסגרת הפרויקט המערה נוקתה ושופצה.
אלטאמירה (ספרדית: Altamira) היא מערת אבן גיר המפורסמת בשל ציורי המערות המתוארכים לתקופה הפלאוליתית העליונה, הכוללים שרטוטים וציורי סלע מרובי צבעים של יונקי בר וידי אדם.
המערה שוכנת ליד העיר סאנטילאנה דל מר בקנטבריה, ספרד, במרחק 30 ק"מ מערבית לעיר סנטנדר.
בשנת 1985 העניק אונסק"ו למערה מעמד של אתר מורשת עולמית.
אורכה של המערה הוא 296 מטרים, והיא מורכבת מסדרה של מעברים וחדרים מפותלים.
גובהו של המעבר הראשי הוא בין שניים לשישה מטרים.
המערה נוצרה באמצעות קריסות שהתרחשו בגלל המאפיינים הקרסטיים של הסביבה הסלעית בהר ויספיירס.
בחפירות הארכאולוגיות שנערכו במערה התגלו מרבצים עשירים משני שלבים של התקופה הפלאוליתית העליונה: שלהי התרבות הסולוטרנית (שיטה לסיתות כלי אבן שהייתה נפוצה לפני כ-18,500 שנים) ותחילת התרבות המגדלנית (לפני כ-16,500 ל-14,000 שנים).
המערה הייתה מאוכלסת רק על ידי חיות בר בין שני שלבי ההתיישבות.
למיקומו של האתר יש יתרון כך שתושבי המערה יכלו לנצל את המשאבים הטבעיים בעמקים המקיפים את ההרים ובאזורי החוף הסמוכים.
פתח המערה נאטם לאחר מפולת סלעים שהתרחשה לפני כ-13,000 שנים.
המערה התגלתה מחדש רק לאחר שעץ סמוך התמוטט וגרם לתזוזת הסלעים שכיסו את פתח המערה.
בני האדם התיישבו רק באזור הסמוך לפתח המערה, אם כי נמצאו ציורים לאורך כל המערה.
האמנים השתמשו בפחם עץ ואוכרה או המטיט על מנת ליצור את התמונות, ולעיתים קרובות הם דיללו את הצבעים על מנת ליצור גוונים שונים ורושם של הדפס בשחור ולבן.
כמו כן, האמנים ניצלו את קווי המתאר הטבעיים של קירות המערה על מנת לשוות ליצירותיהם מראה תלת-ממדי.
התקרה הרב-צבעית היא המאפיין המרשים ביותר, ועליה מצויר עדר ביזונים בתנוחות שונות, שני סוסים, איילה גדולה וככל הנראה חזיר בר.
היצירות הללו מתוארכות לתקופת ההתיישבות המגדלנית כאשר ציורי בעלי החיים כללו גם צורות מופשטות.
בציורים הסולוטרנים מתוארים סוסים, עזים וטביעות של כפות הידיים שנוצרו כאשר האמן הניח את ידו על קיר המערה וריסס צבע מעליה, כך שלאחר הורדת היד נותר על הקיר מעין תשליל.
בצפון ספרד יש מערות נוספות המכילות יצירות אמנות פלאוליתיות, אך אף אחת מהן לא דומה לאלטאמירה מבחינת עושר הציורים ואיכותם.
בשנת 1879 גרמה בתו בת השמונה של הארכאולוג החובב לגילוי הציורים במערה.
סאוטואולה והארכאולוג חואן וילאנובה אי פיירה מאוניברסיטת מדריד ערכו חפירות במערה, והן גרמו לעניין רב כאשר פורסמו במאמר מ-1880 שבו פורשו הציורים כשייכים לתקופה הפלאוליתית.
קבוצת מומחים צרפתים, בראשותו של גבריאל דה מורטיל ואמיל קרטיילה, דחתה בתוקף את ההיפותזה של סאוטואולה ופיירה, והממצאים שלהם זכו לביקורת נוקבת בכנס הקונגרס הפרהיסטורי בליסבון בשנת 1880. יתר על כן, סאוטואולה הואשם בזיוף כיוון שהציורים היו באיכות גבוהה ובמצב שימור מעולה.
אחד מהאנשים שהתגוררו באזור הסמוך למערה אף טען שסאוטואולה הזמין את הציורים אצל אמן מקומי.
כאשר התגלו ציורים פרהיסטוריים נוספים ב-1902, הם היוו אישור נוסף לגיל של ציורי אלטאמירה, כך שהקהילה המדעית נאלצה לחזור בה מהתנגדותה לעמדה הספרדית.
באותה שנה, אמיל קרטיילה הודה בטעותו במאמר מפורסם שכותרתו "Mea culpa d'une sceptique" ("אשמתו של הפקפקן"), שהתפרסם במגזין L'Anthropologie.