tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק מהסניף היה מאורגן בקבוצות חינוכיות קבועות, כמקובל בתנועות נוער אחרות.
לכל קבוצה היה שם ומדריך, והקבוצות התחלקו לשלוש שכבות :
שכבה צעירה עד גיל 13
שכבה בינונית עד גיל 15
שכבה בוגרת עד גיל 18
לאחר גיל 18 היו הנערים מצטרפים בטקס להסתדרות הכללית או יוצאים להכשרה והתיישבות.
מדריכי השכבה הצעירה היו חברי השכבות הבינונית והבוגרת, שעברו סמינר שהכשיר אותם לכך.
את השכבה הבוגרת הדריכי שליחים מההתיישבות או בוגרי תנועה (אחרי גיל 18) שנשארו פעילים.
בין מפעלי תנועת הנוער היו סמינרים, מחנות, טיולים ומפגנים.
נהוג היה לציין באופן תנועתי את כינוס הנוער של א"י שנערך על ידי ההסתדרות בכ' בתמוז, חנוכה במצעדים ומסדרים, חג יסוד ההסתדרות, האחד במאי (ביום זה הונהג כי בכל עצרת מקומית שהתקיימה יהיה נציג מהנוער העובד ברשימת הנואמים).
בחג הסוכות צוינה הקמת התנועה ב"חג המעלות", ולי"א באדר יוחסה חשיבות רבה בעליה תנועתית לתל חי וקיום טקס אזכרה לטרומפלדור.
גם מועדים מסורתיים כתשעה באב שבועות וראש השנה צוינו לפעמים בסניפים השונים.
לטיולים ולמחנות ניתן יחס מיוחד כחינוך קבוצתי בטבע, הכרת הארץ והקשרות אליה וצופיות.
כמה מאירועים אלה היו בעלי אופי המוני והשתתפו בהם אלפי חניכים, והם היוו חוויה מלכדת תנועתית וחלקם התקיימו באופן סניפי או קבוצתי.
חניכים שקצרה ידם מלשלם היו פטורים מתשלום והשתדלו לאפשר לכל הנערים לחוות חוויות אלו.
לעיתים במחנות אלו נוספה פעילות תרבותית כהצגה שתיאטראות דוגמת "הבימה", "הקאמרי" ו"אהל" הציגו לנוער העובד תמורת תשלום סמלי מצד התנועה.
בין העקרונות המשמעותיים שהושם עליהם דגש היו מוסדות החניכים, והאוטונומיה של בני הנוער.
יסודה של התנועה הייתה בהתארגנות העצמאית.
לכן כל מוסדות התנועה היו נבחרים ולא מתמנים.
הנוער העובד עודד את חבריו ללקיחת חלק בארגון ההגנה ובפלמ"ח, ואכן חניכיו היוו את הרוב בשורות ארגונים אלו, והוא היה לתנועה המגייסת ביותר למפעל ההגנה העברית.
ההצטרפות עצמה הייתה אישית וסודית, אולם במסגרת פעילות התנועה הושם דגש על הכשרה גופנית לעבודה ולהגנה, מחנאות וחלק מהפעילות לבשה דמות של הכשרה קדם צבאית ממש.
בין מייסדי הנוער העובד אף נמנה ישראל גלילי, המזכ"ל הראשון שאף נמנה בהמשך עם מפקדי ההגנה הבכירים.
היה זה גלילי שהציע להעמיד את חדרי העבודה שהוקמו ללימוד מקצועי לפעילות התע"ש בלילות, והנערים העובדים החברים בהגנה היו מסייעים בייצור הנשק והתחמושת בלילות.
בזמן פרעות תרפ"ט (1929) היו צריפי הנוער העובד בתל אביב מקלטים לפליטי שכונות יפו שהותקפו.
משורר התנועה אברהם ברוידס כתב שיר שנגמר במילים "אנו, לעבודה להגנה ולשלום", שהפכו בהמשך לסיסמאת התנועה וממחישים את קשריה לרעיון ההגנה העברית.
אלפים מחברי התנועה היו גם חברי ההגנה, ופעמים אף נוצרו אי הבנות בין התנועה למפקדי ההגנה.
היו מפקדים שהאמינו כי השייכות להגנה לא יכולה להיות השתייכות קבוצתית, ופיזרו את חברי הקבוצות והגרעינים בין היחידות השונות.
בעזרת התערבות חברים בוגרי תנועה שהיו בצמרת הפיקודית של ההגנה הכירה לבסוף ההגנה בחשיבות הפעילות בתנועה, הגרעינים והקבוצות, ובתועלתה לגיוס החברים להגנה, וחברי הקבוצות החלו להשתבץ יחדיו ליחידות.
בעיתון התנועה "במעלה" נכלל מדור "ללמד בני יהודה קשת", אשר עסק בענייני נשק ומגן ונכתב על ידי יצחק שדה בעילום שם.
מדור זה היה הפרסום הפומבי היחידי של ההגנה בעיתון שעבר את הצנזורה הבריטית.
במאבק תנועת המרי העברי שמשה פעילות הנוער העובד כיסוי לכמה וכמה פעולות.
בין המקרים המרכזיים היה מסעו של הנוער העובד לתל חי שהיסב את מסלולו לביריה על מנת להקשות על פינויה.
עם הקמת הפלמ"ח נתקבלה הצעת חברי המטב לגייס את כל קבוצות ההכשרה של הנוער העובד במשקים, ובעקבותיהם הצטרפו גם גרעיני תנועות נוער אחרות.
למרות החשש של המושבים ואף של התנועה עצמה בפגיעה בהכשרה החקלאית של הגרעינים.
מעורבות התנועה בשיח עם מפקדי הפלמ"ח ונוכחותם של רבים מבוגריה בין שורותיהם, סייעה ליצירת המבנה הייחודי להכשרה ולפעילות הפלמ"ח ששילב הכשרה צבאית וחקלאית, ובהמשך עם הקמת המדינה וצה"ל הוביל להקמת הנח"ל.
בין חברי התנועה שהיו מפקדים במטה הפלמ"ח היו יגאל אלון ואורי ברנר ובין מפקדי הגדודים והפלוגות היו נחום שריג, יוסף טבנקין, מולה כהן (בנו של דוד כהן), משה קלמן, יצחק רבין, אסף שמחוני, משה נצר, אורי יפה, דן לרנר, מנחם רוסק ועוד.
הסמל עגול ובתוכו מוצלבים ענף עץ זית וחץ.
ביניהם עובר סרט ועליו הכתובת "לעבודה להגנה ולשלום - נוער עובד" (סיסמה שתבע אברהם ברוידס - משורר הנוער העובד).
אלמנטים מרכזיים מהסמל משמשים בסמל של תנועת הנוער העובד והלומד.
הנוער ההיטלראי או ה"היטלר יוגנד" הייתה תנועת נוער שפעלה בגרמניה עם עליית המפלגה הנאצית ועד לכיבושה של גרמניה בידי בעלות הברית.
באותה תקופה נאסרה בגרמניה פעילות של כל תנועת נוער אחרת ועל ההורים חלה חובה לשלוח את ילדיהם אל התנועה.
התנועה נוסדה ביוזמתו של אדולף היטלר, במטרה להטמיע בדור הצעיר את האידאולוגיה הנאצית ובכלל זה את תורת הגזע ועליונותו של הגזע הארי.
התנועה תרמה לפולחן האישיות סביב דמותו של היטלר והייתה לה השפעה רבה על הלך הרוח בגרמניה ערב מלחמת העולם השנייה.
הילדים גויסו לשורות התנועה מגיל שמונה עד שמונה עשרה.
בנות גויסו לארגון המקביל אגודת הנערות הגרמניות.
תנועת הנוער ההיטלראי הייתה תחת ההנהגה של באלדור פון שיראך בין 1931 ל-1940 ואחריו ארתור אקסמן בין 1940 ל-1945.
בשנת 1919 הצטרף היטלר ל"מפלגת העובדים הגרמנית".
לאחר שהפך לראש המפלגה, שינה את שמה ל"מפלגה הנאציונל-סוציאליסטית".
ב-1926 הוקם הנוער ההיטלראי תחת הנהגתו של קורט גרובר כיורשת של תנועת הנוער הנאצית הקודמת "ליגת הנוער הנאציונל-סוציאליסטית" שהוצאה מחוץ לחוק אחרי כישלון הפוטש במינכן.
הארגון התרחב משמעותית במקביל להתחזקותה של המפלגה הנאצית והתחיל לקיים קשרים עם ארגוני נוער גרמנים בחבל הסודטים ובמזרח.
ב-1930, בעקבות עצרת של הנוער ההיטלראי בברלין, שכללה נאומי הסתה של גבלס וגרובר, החלו הרשויות הגרמניות להצר את צעדי התנועה: הן אסרו על תלמידים להצטרף לתנועה באיומי סילוק מבית הספר וקנסות, ועל התנועה להפיץ תעמולה ולקיים מצעדים.
עם זאת, האיסורים האלו נעקפו על ידי הנוער ההיטלראי בדרך של נתינת שמות חדשים לתאים מקומיים כמו "חברי הטבע".
ב-1931, בעקבות ביקורת עליו, פוטר גרובר מתפקידו כמנהיג הנוער ההיטלראי והוחלף בבאלדור פון שיראך, שקיבל את התואר החדש של "רייכסיוגנדפיהרר" (מנהיג הנוער ברייך).
חברי הנוער ההיטלראי לקחו חלק מרכזי במסעי הבחירות של המפלגה הנאצית.
הנוער ההיטלראי הוצא אל מחוץ לחוק ב-1932, בניסיון לעצור את האלימות הפוליטית, אבל האיסור בוטל אחרי כמה חודשים.
ביום עלייתו של היטלר לשלטון ב-1933 מנה הנוער ההיטלראי 107,000 חברים.
זמן קצר אחרי עליית היטלר לשלטון, נטמעו ארגוני הנוער השמרנים בנוער ההיטלראי, ואילו ארגוני הנוער של השמאל הוצאו מחוץ לחוק.
ב-1939 הפכה החברות בארגון חובה לכל ילד גרמני.
הנוער ההיטלראי לקח גם חלק בליל הבדולח.
בין המשימות שנטל על עצמו הפגנות אלימות ובוטות כנגד היהודים.
הצקות, בצורת דחיפות והפלות, בעיטות ואגרופים, משיכות בזקנים, הגכחה והשפלה, כינויי גנאי וזאת במטרה להשניא את האוכלוסייה היהודית ולעשות אותה ללעג ולקלס.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הנוער ההיטלראי לקח על עצמו לסייע במאמץ המלחמתי.
חברי הארגון חילקו תלושי מזון, עברו מדלת לדלת ואספו גרוטאות מתכת וחומרים נוספים הנחוצים לתעשיית המלחמה.
בשנת 1940 פון שיראך התגייס לצבא והוחלף על ידי ארתור אקסמן כמנהיג הנוער ההיטלראי.
ארתור אקסמן נכנס לתפקיד ראש הנוער ההיטלראי כדי להפוך את הארגון לכוח עזר שימושי בהקשר של מלחמה.
הנוער ההיטלראי מסייע לכבאים ולמאמץ לבנות מחדש ערים במהלך הפצצות בעלות הברית.
הם מבצעים משימות בשירות הדואר, מסילות הברזל, שירות השידורים ומשרתים בצוותי הגנה נגד מטוסים.
חברי הארגון גם איישו עמדות נ"מ וככל שמצבה של גרמניה התדרדר, כך גויסו יותר ויותר חברים לכוחות המזוינים וגיל המגויסים ירד.
ב-1944 הוקמה דיוויזיית וואפן אס אס בשם "היטלריוגנד" שהייתה מורכבת ממתנדבי הנוער ההיטלראי.
יחידות של הנוער ההיטלראי גם מילאו תפקיד חשוב בקרב על ברלין.
בסביבות שנת 1943 הפכו מנהיגי הנאצים את הנוער ההיטלראי למילואים צבאיים שממנו שאבו חיילים בעקבות אבדות המלחמה ההולכות וגדלות.
לפיכך דיוויזיית הפאנצר ה-SS 12 היטלריוגנד בפיקודו של פריץ וויט מורכבת כולה מנערים צעירים בני שש-עשרה עד שמונה-עשרה שגויסו מהנוער ההיטלראי.
דיוויזיה זו נפרסה במהלך קרב נורמנדי נגד כוחות קנדיים ובריטים מצפון לקאן.
במהלך החודשים שלאחר מכן צברה האוגדה מוניטין של אכזריות וקנאות.
כאשר פריץ וויט נהרג על ידי ארטילריה של בעלות הברית, מפקד ה-SS-Brigadeführer קורט מאייר לקח את הפיקוד והפך למפקד הדיוויזיה הצעיר ביותר כשהוא בגיל 33.
במהלך פלישת בעלות הברית לגרמניה, גייס הוורמאכט חברים צעירים יותר ויותר מהנוער ההיטלראי.
בשנת 1945, הפולקסשטורם עוסקים בלחימה קטלנית וחסרת תקווה באמצעות חברי הנוער ההיטלראי בשכבות גיל שתים עשרה ומעלה.
הנוער ההיטלראי היה חלק חשוב מהכוחות הגרמניים במהלך קרב ברלין, ונלחם בקנאות (אלפרד צ'כי אף היה החייל הצעיר ביותר שעוטר על ידי אדולף היטלר).
מפקד העיר, הגנרל הלמוט ויידלינג, פוקד על ארתור אקסמן לפרק את היחידות הלוחמות של הנוער ההיטלראי, פקודה זו לעולם אינה מתבצעת בגלל הבלבול של קרב ברלין.
ב-1945, אחרי הכניעה הגרמנית, הוציאו בעלות הברית את הנוער ההיטלראי מחוץ לחוק.
חשדות נגד חבריו בפשעי מלחמה מעולם לא נבדקו יסודית בשל גילם הצעיר של החברים.
הסגל הבוגר של הנוער ההיטלראי, ובראשם באלדור פון שיראך, הועמד לדין באשמת פשעים נגד השלום.
אחרי המלחמה הושם דגש על חינוכם של הילדים שהיו חברים בנוער ההיטלראי.
כל תנועות הנוער במערב הפכו שוב לחוקיות ובמזרח חברים לשעבר של הנוער ההיטלראי הצטרפו לתנועת הנוער הקומוניסטית הנוער הגרמני החופשי.
הילדים היו "טירונים" עד גיל 10, אז הם עברו בחינות באתלטיקה, בהיסטוריה הגרמנית ובאידאולוגיה הנאצית.
כאשר עבר הילד את הבחינה הוא קיבל תעודת "חבר צעיר".
השלב הבא בהכשרת החניכים התחיל בגיל 14 ונמשך עד לגיל 18 והוא היה רווי אלימות וחינוך קשה.
לאחר השלב הזה עברו החניכים, שהתבגרו בינתיים, לשירות הצבא או המדינה.
ב"נוער ההיטלראי" הושם דגש על חינוך שהועבר על ידי חניכים לחניכים, על חלוקה לדרגות ועל נוהלי כבוד והשפלה.
לנער בעל הדרגה הגבוהה יותר מותר היה להשפיל את חברו בעל הדרגה הנמוכה, וזה בעל הדרגה הנמוכה חייב היה לנהוג בכבוד ולשמור מרחק מחברו בעל הדרגה הגבוהה.
הנערים שמרו על קודי התנהגות אלו גם מחוץ לפעילות התנועה, ותפיסה זו גרמה להם לנזק פסיכולוגי ומוסרי חמור.
הנוער ההיטלראי הוציא לאור עיתון מפורסם שיצא בכל רחבי גרמניה ושמו "עיתון הנוער הגרמני" (Die deutsche Jugendzeitung) שהכיל תכנים גזעניים ואנטישמיים.
תהליך ההשתלטות על הנוער היה מהיר ומחוכם.
דוגמה לסכנה של תנועה מסוג "הנוער ההיטלראי" במציאות של ימינו הודגמה בניסוי חברתי שנעשה בתיכון אמריקאי ועלילת הסרט "הנחשול" (The Wave) מבוססת עליו.
הנוער הגרמני החופשי, הידוע גם כ-FDJ היא תנועת נוער בגרמניה.
בעבר היא הייתה תנועת הנוער הרשמית של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית וחלק ממפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
הארגון נועד עבור אנשים צעירים, גברים ונשים, בגילים 14 עד 25 אשר היוו כ-75% מאוכלוסיית הצעירים ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
לאחר חברות ב"פיונרים של תלמאן" אשר נועדו לגילי 6 עד 14, הילדים המזרח-גרמנים היו בדרך כלל מצטרפים לנוער הגרמני החופשי.
הנוער הגרמני החופשי נועד להיות "עוזר נאמן ורזרבה לוחמת של מפלגת הפועלים", או מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, אשר הייתה חברה ב"חזית הלאומית" ונציגיה היו בפולקסקאמר.
המטרה הפוליטית והאידאולוגית של הנוער הגרמני החופשי הייתה להשפיע על כל אספקט של החיים של הנוער בגרמניה המזרחית, הפצת מרקסיזם-לניניזם וקידום התנהגות קומוניסטית.
חברות בנוער הגרמני החופשי הייתה בדרך כלל התנדבותית.
עם זאת, אלו שבחרו לא להצטרף לארגון הפסידו גישה לטיולים מאורגנים, והיה להם קשה (עד בלתי אפשרי) להתקבל באוניברסיטאות ולהשיג את הקריירות בהם הם חושקים.
רוב הנערים שסירבו להצטרף לנוער עשו זאת מסיבות דתיות.
בעוד שהתנועה הייתה מכוונת לקידום האידאולוגיה המרקסיסטית-לניניסטית בקרב הצעירים של גרמניה המזרחית, היא לא התרכזה על הערכים האידאולוגים עד לכדי ביטול ושינוי פעילויות אחרות.
התנועה ארגנה אלפי חופשים ופעילויות עבור הנוער דרך סוכנות הנסיעות שלה "יוגנדטוריסט" ובבעלותה היו דיסקוטקים וקונצרטי מוזיקת רוק.
הארגון גם היה הספונסר של "פסטיבל השירים הפוליטיים" אשר התקיים בין השנים 1970 ל-1990.
הקמה ב-1946 באזור הכיבוש הסובייטי
הנוער הגרמני החופשי החל את צעדיו הראשונים בחודשים העוקבים לסוף מלחמת העולם השנייה והוקם באופן רשמי ב-7 במארס 1946 בהנהגתו של אריך הונקר.
הנוער הגרמני החופשי פותח בהתחלה על ידי הקומוניסטים כגוף לאומי א-פוליטי אשר יתקיים בכל ארבעת אזורי הכיבוש של גרמניה.
הנוער הגרמני החופשי היה אמור להיות תנועת נוער מאוחדת "חופשית" ו"דמוקרטית" שבה אנטיפשיסטים צעירים ישתפו פעולה כדי לבנות מחדש את המולדת שלהם תחת השם "נוער גרמני חופשי" (Freie Deutsche Jugend).
השם של הארגון לקח השראה מתנועות "נוער גרמני חופשי" שהוקמו על ידי נערים גרמנים אנטיפשיסטים בפראג, פריז ולונדון לפני מלחמת העולם השנייה.
עניין הסוציאליזם או כך שהארגון נבנה על ידי רוב קומוניסטי בכלל לא היה קיים בהקמה הראשונית של הארגון.
תפקידו של הארגון אשר היה פתוח לכולם בין הגילים 14 ו-25, היה מכריע בהכנת צעירים מזרח-גרמנים לחיים בוגרים דרך מסלול מאושר של בית ספר, הכשרה מקצועית, הצטרפות למפלגה, ומציאת עבודה.
הנוער הגרמני החופשי היה אחראי עבור החינוך הסוציאליסטי של הדור החדש של המזרח גרמנים הצעירים.
מחניכי התנועה היה מצופה להשתתף בתוכנית האידאולוגית אשר כיוונה לפתח קבוצה משמעותית של נערים אשר מוכנים לעבודה ומוכנים להיות חלק ממערכת מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
הארגון היה מוכן להעלים עין על נאמנויות קודמות לנאצים והציע מגוון אפשרויות לקריירה והתקדמות חברתית לצעירים בתמורה להתחייבות לנוער הגרמני החופשי ולאידיאלים שלו במישורים הפוליטיים, תעשייתיים, וחינוכיים.
נוסף על כך הנוער הגרמני החופשי כיוון להגדיל את הפרודוקטיביות של הפועלים הצעירים של גרמניה המזרחית בעזרת "בריגדות צעירים" מטעם התנועה בשנות הארבעים.
כגוף המייצג הבלעדי של הנוער המזרח-גרמני, המטרה העיקרית של הנוער הגרמני החופשי הייתה לשכנע את הלבבות והמוחות של הנוער המזרח-גרמני לסמוך על אידיאלים סוציאליסטים דרך האידאולוגיה המרקסיסטית-לניניסטית של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
בשנות הארבעים הארגון שם דגש על הצעת "חיים צעירים שמחים" עבור הנוער המזרח-גרמני מה שגרם לארגון להיראות אטרקטיבי לנוער.
פעילויות מאורגנות כמו משחקי ספורט ואירועי ריקוד, "ערבים חברתיים", קונצרטים, טיולים, ביקורים בבתי הקולנוע ועוד פעילויות אחרות שאפו לספק פנאי לנוער המזרח גרמני.
ב-1946 ו-1947 האחריות של ארגון פעילויות פנאי הייתה בידיהים של הקבוצות המקומיות של הנוער הגרמני החופשי בערים ובכפרים הקיימים.
לנוער הגרמני החופשי היה גם בבעלותו בית הוצאה לאור, והוציא לדפוס מספר עיתונים, עיתון יומי (יונגה וולט), מגזין לסגל הנוער הגרמני החופשי, ("יונגה גנרציון") ועיתון לתלמידים, (פורום).
הנוער הגרמני החופשי ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית
כארגון המקושר למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה ולממשלה, הנוער הגרמני החופשי נהיה מטרה למפגינים אשר הובילו את המרד המזרח-גרמני.
בגלל אי נוחות ששררה באותה תקופה בגרמניה המזרחית, גרמה לכך שהרבה חניכים של התנועה ברחו למערב.
ב-1953, הנוער הגרמני החופשי היה על סף מהפכה מכיוון שהרבה מחניכיו הצטרפו לשביתות ולהפגנות.
ב-25 באפריל 1957 באספה ה-16 של הנוער הגרמני החופשי, המועצה המרכזית של הארגון הכריזה על הנוער הגרמני החופשי כתנועת נוער סוציאליסטית רשמית.
הנוער הגרמני החופשי היה ארגון ההמונים השני בחשיבותו ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, לאחר "פדרציית האיגודים המקצועיים החופשיים הגרמניים".
הנוער הגרמני החופשי יצר צו אשר בתיאוריה, הפך את הארגון לכח שנמצא בכל מקום בו זמנית ובכל האספקטים של "חיי צעירים" בגרמניה המזרחית.
ארגוני הנוער הגרמני החופשי נמצאו בכל האזורים של החברה המזרח גרמנית, אם כי במספרים שונים, מבתי ספר ואוניברסיטאות, חוות קולקטיביות, חנויות, ואזורי מגורים עד לצבא ולשטאזי.
כארגון הנוער המאושר היחיד, הנוער הגרמני החופשי התפתח במהירות להיות מאוד בירוקרטי וצרך כמות נכבדת של עזרה פיננסית מהמדינה.
הנוער הגרמני החופשי שימש כגוף מאמן לסגל העתידי של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, הכלכלה, והממשלה.
כמייצד היחידי הרשמי של הנוער המזרח-גרמני, הנוער הגרמני החפשי היה חיוני לטיפוח הנוער לערכים סוציאליסטים.
ננקטו אמצעים רבים כדי לנסות לעודד את תחושת הקהילה של עבודה רחבה לעתיד מבטיח וטוב יותר.
לפי הוראה רשמית המאמצים האלה עירבו גידול הילדים לקבל ערכים סוציאליסטיים, רכישת רמה גבוה של ידע ויכולות מקצועיות, השתתפות בפעילויות כלכליות וחברתיות רשמיות, ולחייב עצמם למטרת השלום, ולהשתתף במכינות צבאיות.
ב-1952 היה ניסיון להפוך את הארגון למיליטריסטי דרך יצירת שירות פרלמנטרי.
ב-17 באוגוסט 1961 הנוער הגרמני החופשי הוציא "קול קורא להצטרפות לכוחות המזוינים" כדי לנסות לעודד נערים צעירים להצטרף לכוחות.
הנוער הגרמני החופשי השפיע המון על תהליך הקבלה לאוניברסיטאות.
חברות בנוער והשתתפות פעילה בתוכו היה תבחין חשוב בתהליך ההקצאה לאוניברסיטאות.
בנוסף לפיונרים של תלמאן, הנוער הגרמני החופשי גם הוא היה מעורב בשליטה וחינוך חניכים מרדנים דרך גינוי וריגול.
לאחר בניית חומת ברלין, הנוער הגרמני החופשי היה מעורב בחסימת זרם התקשורת המערבית לתוך הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
יחידות הנוער הגרמני החופשי הוקמו ליד קהילות מקומיות, אשר אחר כך הלשינו על אנשים שהיה ידוע עליהם שהקשיבו או צפו בתוכניות מערביות או שתלו פוסטרים מערביים.
חברי הנוער הגרמני החופשי דרשו שבעלי טלוויזיה שהיה להם רישיון לכך, לא יפנו את האנטנות שלהם לכיוון מערב, במקרים מסוימים חברי הנוער טיפסו על גגות ופירקו או שינו את כיווניהן של אנטנות אשר פונות מערבה.
במשך הרפורמות של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה על מדיניות הנוער בשנות השישים, אולבריכט תקף את גישת הנוער הגרמני החופשי, חסרת החזון עבור אנשים צעירים, במקום לקדם אמצעי הרגעה לצעירים אשר נמצאים בנוער הגרמני החופשי.
המיקוד על סיפוק פעילויות פנאי עבור הצעירים המזרח גרמנים חזר למטרת תנועת הנוער והארגון האחראי על ארגונים תרבותיים מרכזיים של הנוער הגרמני החופשי, "דויטשנלאנדטרפן" סיפק באופן תדיר אותן, נקודת השיא הייתה ב-1964 בפסטיבל בחג "וויטסונטייד".
אלפי צעירים מזרח ומערב גרמנים כונסו במזרח ברלין באווירה רגועה שם הם רקדו, הקשיבו למוזיקת ג'ז ומוזיקת רוק ודיברו על נושאים פוליטיים ואישיים.
ב-1965 הנוער הגרמני החופשי ארגן תחרות כישרונות צעירים ברחבי גרמניה המזרחית והגמר שלו נערך בברלין.
כבר בשנות ה-70 אורגנו היטב צעדות המוניות והפגנות בחגים ציבוריים כמו האחד במאי שבו חברי הנוער הגרמני החופשי השתתפו באופן פעיל, צעדו בתלבושת האחידה של הנוער ונשאו פוסטרים.
יעד אחר של הנוער הגרמני החופשי היה להבטיח את כך שתלמידים היו חווים את חווית מחנה הקיץ אשר בו התרחשו פעיליות עבור התלמידים.
מחנות קיץ ובמועדים אחרים אורגנו עבור מאות אלפי חניכי הנוער הגרמני החופשי, אשר אורגנו על ידי סוכנות הנסיעות של תנועת הנוער, "יוגנדטוריסט".
בשנת 1983, מיליון מתוך 2.2 מיליון התלמידים בגרמניה המזרחית כבר השתתף במחנות קיץ ומאה ועשרה אלף תלמידים מעל גיל 14 כבר השתתפו ב"פעילות התנדבותית פרודוקסטיבית" כחלק מ"בריגדות התלמידים" של הנוער הגרמני החופשי באזור מגוריהם.
הנוער הגרמני החופשי במערב גרמניה
באוקטובר 1947 "הנוער הגרמני החופשי של ברלין" אושר על ידי בעלות הברית.
למרות זאת הנוער הגרמני החופשי של המערב נהנה מהצלחה מועטה בסביבה הפוליטית העוינת במערב.
הקיום של הנוער הגרמני החופשי לצד שלוש תנועות נוער אחרות באזורי הכיבוש הגרמניים החלישו את ההשפעה של הנוער הגרמני החופשי בברלין בהשוואה לחמשת מחוזות ברלין האחרים שהיו תחת אזור הכיבוש הסובייטי, ששם הנוער הגרמני החופשי נוסד יותר מ-18 חודשים קודם לכך.
בנובמבר 1948, רק שלושה אחוזים מהנוער של ברלין היה חבר בנוער הגרמני החופשי בהשוואה לממוצע של 17 אחוזים מגילאי 14 עד 25 במחזות המזרח גרמנים.
ההשפעה החלשה של הסניף המערבי של הנוער הגרמני החופשי שמה קץ לתקוות מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה במונופול על פוליטיקת הנוער הכלל גרמני.
ב-26 ביוני 1951 הסניף המערבי של הנוער הגרמני החופשי נאסר, למרות שהאיסור לא היה תקף למערב ברלין.
אחרי מאבק משפטי האיסור נכנס לתוקפו ב-1954 לאחר שהנוער הגרמני החופשי נדחה על ידי בית המשפט החוקתי של גרמניה המערבית.
ב-1952, פיליפ מולר, חבר בנוער הגרמני החופשי, נורה על ידי המשטרה בזמן מחאה באסן נגד תהליך החימוש מחדש של מערב גרמניה.
לאחר מכן, מספרים גדולים של חברים לשעבר בנוער הגרמני החופשי נכלאו.
המבנים הארגוניים הבסיסיים של הנוער הגרמני החופשי נוסדו באספה השלישית של הארגון בלייפציג ביוני 1949. כמו מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה וארגונים המוניים אחרים ברפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, הנוער הגרמני החופשי נוסד על עקרונות הצנטרליזם הדמוקרטי, עקרון שהוצג לראשונה על ידי לנין כדי להביא למשמעת וסדר במפלגה הבולשביקית בזמן המהפכה הרוסית.
בהתאם לכך, הנוער הגרמני החופשי התנהל דרך מבנים היררכיים וצנטרליסטים כאלו.
כל יחידה ארגונית הייתה מושפעת באופן ישיר על ידי היחידה ההיררכית שמעליה ופקודה תחת ההנהגה המרכזית של הנוער הגרמני החופשי שתחתיו היו כל שאר היחידות הארגוניות.
היחידה הארגונית הכי גבוהה של הנוער הגרמני החופשי הייתה הפרלמנט, אשר נאסף אחת לכל שלוש או ארבע שנים בשנות החמישים והשישים.
רק בזמן איסוף הפרלמנט היו יכולות להתבצע שינויים משמעותיים בארגון.
בזמן בין אסיפות הפרלמנט, המועצה המרכזית (מ"מ) ניהלה את ענייני הארגון, באופן דומה למועצה המרכזית של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
חברי המ"מ נבחרו על ידי הפרלמנט ונפגשו באסיפות אשר התרחשו שלוש או ארבע פעמים בשנה.
מטלות המ"מ היו פרסום החלטות בנוגע לתחומים שונים בעבודת הנוער הגרמני החופשי, אישור מועמדים אשר נועדו לשבת במקומות הנוער הגרמני החופשי בפרלמנט המזרח גרמני, הפולקסקאמר ופיקוח על עניינים פיננסיים של מוסדות הארגון.
הכח להוצאה לפועל האמיתי, למרות זאת, היה בידי מזכירות המועצה המרכזית, גוף הארגון אשר היה כנראה הכי קרוב בתפקודו לפוליטביורו של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
מזכירות המ"מ נבחרה על ידי המ"מ, והשפיעה על רוב הכיוונים הפוליטיים והארגוניים של הנוער הגרמני החופשי.
המזכירות הייתה אחראית עבור בחירת הסגל עבור יחידות הארגון הנמוכות יותר, ובחרה באופן ישיר את מנהיגי יחידות הארגון המקומיות.
פגישות מזכירות המ"מ התקיימו פעם בשבוע, כאשר בראשן עמד המזכיר הכללי של המ"מ, ומזכירים אחרים אשר היו אחראיים כל אחד לתחום אחר של הארגון (למשל השכלה גבוהה או יחסים בין-לאומיים).
לשכת המועצה המרכזית הייתה, בתיאוריה, היחידה הארגונית הרבעית בחשיבות של הנוער הגרמני החופשי.
היא נוסדה באספה השלישית ב-1949. היא כללה בתוכה מגוון רחב יותר של נציגי הנוער, כולל המנהיג מטעם הממשלה של מחלקת הנוער ונציגים של מפלגות הקואליציה כמו המפלגה הנוצרית דמוקרטית והמפלגה הליברל דמוקרטית.
למרות זאת ללשכה לא היה כח אמיתי והייתה תוספת קטנה עבור היחידיה הארגונית החשובה הרבה יותר, מזכירות המועצה המרכזית.
ברוב המקרים, היחידות הבסיסיות של הארגון היו מחולקות ליחידה הבסיסית ביותר, ה"קבוצה" (אשר כללה בתוכה לדוגמה את חניכי תנועת הנוער משכבה מסוימת בבית ספר או יחידה מסוימת במפעל).
לאחר איחוד גרמניה מחדש באוקטובר 1990, הנוער הגרמני החופשי איבד מהר מאוד את כמעט כל החניכים שנשארו, באמצע 1991, 7,000 חברים בלבד וב-1994 לא יותר מ-300 חברים וב-2003, 150 חברים בלבד.
כל עובדי הארגון במשרה מלאה פוטרו בסוף שנת 1991 והעובדים שנשארו ניהלו את המבנים והשירותים האחרים של הארגון.
הנכסים של הנוער הגרמני החופשי הועברו לבעלותה של סוכנות ההפרטה של גרמניה המזרחית, ה"טרויהאנדסטאלט".
מועדוני הנוער והאכסניות של הארגון נסגרו או נמכרו.
מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה, שעברה רפורמה והפכה להיות מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי, יסדה את תנועת הנוער החדשה שלה, ולא הכירה יותר בנוער הגרמני החופשי.
למרות הכל, הנוער הגרמני החופשי ממשיך להתקיים באופן שולי עד היום.
הוא חזר לקו הפוליטי המרקסיסטי לניניסטי התקיף, ובכך מתנגד להכרה ברפובליקה הפדרלית הגרמנית והסיפוח אליה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
הנוער הגרמני החופשי נשאר עצמאי, אך הוא משתף פעולה עם קבוצות פוליטיות אחרות כמו המפלגה הקומוניסטית של גרמניה, ואיגוד העובדים של המפלגה.
כיום, משרדי הארגון נמצאים באזור המשרדי של בית קארל ליבקנכט.
העיתון של הנוער הגרמני החופשי, יונגה וולט, גם קיים היום כעיתון מרקסיסטי קטן, אך עצמאי מהארגון.
הסתדרות הנוער הדתי העובד והלומד היא תנועת נוער בעלת 65 סניפים ברחבי ישראל, התנועה הוקמה בשנת 1952.
הסתדרות הנוער הדתי העובד והלומד נוסדה בתחילת שנות החמישים, בעקבות התעוררות של בעיות אצל נוער דתי עובד והרצון לטפל בצרכים אלו שלא במסגרת הנוער העובד והלומד הכללי, במהלך השנים הועברה הפעילות לנוער עובד ולומד ואחר כך התמקדה בנוער לומד.
החטיבה החינוכית - מורכבת מהתנועה החינוכית ומחטיבת המוסדות והמקצועות הדתיים.
לתנועה גוון פוליטי של הפועל המזרחי.
סיסמת התנועה בדומה לתנועת הנוער בני עקיבא – "תורה ועבודה" ומשמעותה שילוב בין חיי תורה לחיי העבודה.
התנועה מחנכת לנאמנות לתורה, לעם ישראל ולארץ ישראל תוך הגשמה עצמית של כל חניך וצפייה בטובת הכלל.
מדי שנה יוצאים כשניים שלושה גרעיני נוער למסגרות חינוכיות במשקי הקיבוץ הדתי, מפעליה החינוכיים הם במסגרות סניפים הפרוסים בארץ, ישיבות מקצועיות (תיכון דתי - מקצועי), מחנות קיץ ושבתות עיון לנוער.
תנועת הנוער הערבי החלוצי הייתה תנועת נוער שפעלה בקרב ציבור ערביי ישראל בעיקר בנצרת, חיפה וואדי עארה בשנות החמישים.
התנועה הוקמה על ידי השומר הצעיר ומפ"ם בראשית שנות החמישים במטרה לשיתוף פעולה ערבי-יהודי בבניית הארץ על בסיס מעמדי של מעמד הפועלים, שבכוחו, כך סברו, לגשר על פערי הלאום.
במסגרתה גם יצאו מאות צעירים ערבים להכשרה בקיבוצי השומר הצעיר.
בשיא פעילותה של התנועה, בשנת 1960, היו בה 45 קינים בכפרי הערבים בישראל וכ-1,800 חניכים.
לבוש התנועה היה חולצה כחולה עם שרוך לבן ("חולצה שוֹמֵרית") וכאפייה.
היה לה סמל משלה וסיסמתה הייתה "חזק ונאמן" (שינוי מסיסמת השומר הצעיר "חזק ואמץ").
אף על פי שהכוונה המקורית הייתה הקמת קיבוץ ערבי או משותף, התוכנית הייתה למעשה אוטופית ולא צלחה.
היא נתקלה בהתנגדות בשל כוונת המדינה להקצות קרקע להתיישבות יהודית והתנגדותה לאפשר זאת למען התיישבות ערבית.
לבסוף הקימו בוגרי התנועה קואופרטיבים אחדים ביישוביהם בתמיכת מרכז הקואופרציה של ההסתדרות הכללית.
עם תום תקופת הממשל הצבאי היא נחלשה משמעותית, גם בשל התגברות התודעה הלאומית בקרב הצעירים הערבים על רקע עליית הנאצריזם בעולם הערבי.
עד שנות השמונים התקיימה התנועה במתכונת מצומצמת כ"תנועת הנוער הערבית".
בשנת 2004 התפרקה תנועת הנוער הערבית, ובשנת 2006 התקבלה החלטה משותפת לקיים את התנועה כחטיבה אוטונומית בתוך תנועת השומר הצעיר בשם אג'יאל.
במסגרת התנועה, החל מ-1951, יצאו מאות צעירים ערבים ישראלים בקיבוצי השומר הצעיר לתקופות ממושכות על מנת לקבל שם הכשרה חקלאית ואידאולוגית.
היה זה יישום של סיסמת השומר הצעיר "ציונות, סוציאליזם ואחוות עמים".
בין מובילי היוזמה בשומר הצעיר היו המזרחן אהרן כהן ומדריך הנוער אברהם בן צור.
הצעירים הערבים גרו בקיבוצים, למדו עברית, עבדו והשתתפו בפעילות החברתית והפוליטית.
בפועל היה הדבר בניגוד למגבלות שהטיל הממשל הצבאי על ערביי ישראל, שאסרו עליהם לצאת את כפריהם ללא היתר.
לפחות במקרה אחד, בקיבוץ יקום, גירשו חברי הקיבוץ שוטרים צבאיים שהגיעו כדי ללכוד את החניכים הערבים.
מעטים התחתנו עם נשים יהודיות.
לחניכים שיצאו לקיבוצים היו מניעים שונים: בעוד שחלקם קיוו לבסס שיויון ושיתוף, היה המניעים של אחרים כלכלי - להתפרנס ולצאת מהמציאות הכלכלית הקשה ששררה באותו זמן בכפריהם עקב אילוצי הממשל הצבאי.
המפגש של חלקם עם החברה היהודית - שאותה הכירו עד אז דרך מנגנון הממשל הצבאי - היה לא קל.
גם חלק מבני משפחותיהם של החניכים התנגדו ליציאתם אל הקיבוצים היהודים.
חברי הקיבוצים מצדם התמודדו עם דעות קדומות אודות החברה הערבית כאשר קלטו את החניכים הערבים.
חלק מהחניכים הערבים טענו שלמרות השאיפה לשיויון, בפועל הם לא זכו תמיד בקיבוצים ליחס שוויוני, וגם הופלו לרעה לעומת ילדי חוץ יהודים שנקלטו בקיבוצים.
לתוכנית ההכשרה הייתה השפעה של ממש על עתידם של החניכים ושל בני משפחותיהם.
רבים מהחניכים הערבים בקיבוצים המשיכו בפעילות פוליטית לאחר ששבו ליישובי המוצא שלהם.
כמה מהם הגיעו לתפקידים בכירים בשלטון המקומי.
כמה מהחניכים זכו בזכות ההכשרה בקיבוצים ולימוד השפה העברית לקרש זינוק ללימודים גבוהים ולהתקדמות חברתית וכלכלית.
ביניהם היו עטאללה מנצור, לימים עיתונאי בעיתון הארץ וחבר הכנסת מסיעת מרצ וליד צאדק.
הנוף התרבותי של קונסו הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו המשתרע על-פני שטח של 230 קמ"ר ברמת קונסו במדינת מדינת האומות, הלאומים ועמי הדרום שבדרום-מערב אתיופיה.
קונסו הוא רמה הררית ותלולה, השוכנת בגובה של כ-2,000 מטרים מעל פני הים, שבה נבנו טרסות תחומות בחומות אבן, יישובים מבוצרים ומערכות שיתופיות לאספקת מים.
נופה של קונסו הוא דוגמה ייחודית למסורת חיה המתקיימת מזה 21 דורות, או כ-400 שנים, תוך התאמתה לסביבה ולתנאי המחיה.
בזכות אלה, הוכרזה כעשירית משטחה של קונסו, ובה כעשרים כפרים מפוזרים ומספר כפרים פרוזים, כאתר מורשת עולמית בשנת 2011.
רמת קונסו מתרוממת בזרוע האתיופית של הבקע הסורי-אפריקני, והיא משמשת כביתם של דוברי הקונסו, המונים בסך הכל, כ-250,000 איש.
הקונסו מתגוררים ביישובים מוקפים חומות שהוקמו בראשי הגבעות, ובמורדותיהן נבנו טרסות המאפשרות גידול גידולים שונים בחבל ארץ הסובל ממשטר משקעים בלתי יציב.
לשם כך ננקטו אמצעים לשימור הקרקע ולאיסוף מי הגשמים, שחלקם הגדול מופעלים על בסיס שיתופי.
המשקעים בקונסו יורדים באופן בלתי סדיר, ובדרך-כלל ניתך אל הקרקע פרץ של גשם רב בפרק זמן קצר ובלתי צפוי.
הטרסות מסוגלות לאגור את מי הגשם ולהפטר מהמים העודפים.
בנוסף, הטרסות מונעות את שחיקת הקרקע וסחיפתה.
המקומיים עוסקים בחקלאות משך כל השנה, ומגדלים לחלופין גידולים שונים, דוגמת קפה, כותנה וקאת המיועדים למכירה, וכן 24 זנים שונים של דוחן, חיטה, שעורה, דורה, תירס, תפוח אדמה, בננה ושעועית.
גובהן של הטרסות מגיע עד שמונה מטרים, ורוחבן נקבע בהתאם לשיפוע המדרון.
הן נתמכות על ידי חומות אבן אנכיות, ונבנות ומתוחזקות על ידי גברים ונשים כאחד - הגברים עוסקים בחיתוך האבנים והנשים מובילות את העפר בדליים.
עיקולים בחומות האבן מחוזקים באמצעות צריחים שגובהם אינו חורג דרך כלל משני מטרים מעל השדות, ותמיכה נוספת מושגת על ידי הקמת קירות תמך החוצים את הטרסות לרוחבן, במרחקים של כ-50 מטרים זה מזה.
קירות התמך מגיעים לגובה של עד מטר ומחצה מעל פני השדה ומשמשים גם כשבילים.
כ-50 עד 80 אחוזים ממורדות ההרים באזור המוכרז מכוסים בטרסות.
עשרים היישובים המבוצרים בקונסו מכונים בשם "פלטה" (Paleta).
הם שוכנים בשטחו ההיקפי של האזור המוכרז, על השטח המישורי שבפסגות ההרים.
החומות עשויות מאבני בזלת, הן בנויות בתוואי קונצנטרי ומונות בין חומה בודדת לשש חומות בכל יישוב.
נראה שהחומות ההיקפיות נוספו עם הגידול באוכלוסייה, ובדרך כלל ככל שביישוב חומות רבות יותר, כך הוא עתיק יותר.
החומה הפנימית בכל יישוב היא המוקדמת ביותר, וברוב המקרים גם הגבוהה שבהן.
גובהן המרבי של החומות מגיע לארבעה מטרים ועוביין עשוי להגיע כדי 2.5 מטרים.
כל אחד מהיישובים נשלט על ידי מועצת זקנים אוטונומית, והיישוב נחלק לרבעים המכונים קנטה (Kanta).
בכל יישוב מפוזרות מספר רחבות קהילתיות וטקסיות המכונות מורה (Mora), ולעיתים יש ליישוב מורה אחת או יותר מחוץ לתחומי חומתו החיצונית.
לעיתים ניצב במורה מבנה נושא גג מחודד המכונה פאפטה (Pafta), והוא נבדל מיתר המבנים ביישוב בכך שהוא גדול ומעוטר מהם.
בפאפטה מפוזרים פיסות אבן המשמשות כמושבים, וגגו נתמך בעמודים עשויים מעץ הערער.
המורה משמשת כמרכז מפגש קהילתי, לעריכת טקסים ולמגורי רווקים.
המורה משקפת את גאוות הקהילה ומוצגים בה או סביבה "עצי הדורות" שגובהם מגיע עד 13 מטרים ואשר מובאים מהחורשים הקדושים, אסטלות אבן מונוליתיות המשקפות את הצלחת לוחמי היישוב, אבנים שלידן נמסרות שבועות ואבנים להשחזת חניתות.
המתחמים המשפחתיים תחומים בגדרות עץ או אבן, וכל מתחם נחלק לשניים - חציו מיועד למגורים וחציו לחיות המשק ולאחסנה.
במתחם המשפחתי שוכנים חמישה או שישה מבנים עגולים הנושאים גגות משופעים, ולכל אחד מהם ייעוד מוגדר (בית מגורים, אסם, טחנה ומכלאת צאן).
חלק מבתי המגורים החדשים יותר נבנו בצורת מלבן והם נושאים גגות פח.
בחומה החיצונית של היישובים נקבעו שני שערים או יותר, שבעבר הופקדה עליהם שמירה, אך כיום שוב אין הדבר נחוץ.
המצב הביטחוני המשופר הביא לכך שיש משפחות אשר הקימו את בתיהן מחוץ לחומה ההיקפית של היישוב.
במערב האזור המוכרז שוכנים מספר יישובים פזורים ופרוזים קטנים.
באזור המוכרז שלושה חורשים קדושים עיקריים, המכונים פוקולה (Poqolla), ושטחם נע בין 45 ל-196 דונם.
כוהני הדת מתגוררים בסמוך לחורשים אלה עם בני משפחותיהם.
עם מות כוהן הדת הוא נקבר בתחום החורש, ועל קברו מוקם פסל עץ אנתרופומורפי המכונה וואקה (Waka) ואשר מנציח את זכרו.
בחורשים מספר אזורים טקסיים, המשמשים לעריכת טקסי בגרות בטרם נישואין, טקסי אבל, הקרבת קורבנות להצלחת היבול או עריכת ריקודי קרב טקסיים.
ליד חלק גדול מהיישובים שוכנות חורשות חלבלוב וצמחי קקטוס המכונות דינה (Dina).
חורשות אלה שימשו לקבורת תושבי היישובים אשר לא הייתה ברשותם קרקע.
לעומתם נקברו חקלאים בשדותיהם, ואבנים מיוחדות המכונות דאגה דירומה (Daga Diruma) מסמנות את המקום.
פסלי וואקה מייצגים גם את זכרם של אנשי הקונסו שאינם כוהני דת, אך אלה מקובצים בקבוצות בתוך היישובים, ליד המורות או ליד שערי היישוב.
כיום נהוג לפזר את הפסלים גם לצד השבילים המרכזיים ביישוב.
מאגרי המים (הרדה - Harda) שוכנים בתוך החורשים או לידם, וכן ליד כל אחד מהיישובים המבוצרים וברחבי השדות.
מאגרים אלה אוגרים את מי הגשמים עבור הצאן, וחלקם מגיעים לאורך של 60 מטרים ולעומק של עד 13 מטרים.
הנוסע השמיני 3 (במקור: Alien 3) הוא סרט אימה מדע בדיוני אמריקאי משנת 1992 בבימויו של דייוויד פינצ'ר ובכיכובם של סיגורני ויבר, צ'ארלס ס.
דוטון, צ'ארלס דאנס, בריאן גלובר, ראלף בראון, פול מקגאן, דני וב, פיט פוסלתווייט, לאנס הנריקסן, ליאון הרברט ופיטר גינס.
סרט זה הוא השלישי בסדרת סרטי "הנוסע השמיני", וסרט הקולנוע הראשון באורך מלא שביים דייוויד פינצ'ר.
לאחר הצלחת שתי הסרטים הקודמים בסדרה, דרשה סיגורני ויבר וקיבלה 5 מיליון דולר עבור השתתפותה בסרט (זאת לעומת 40 אלף דולר שקיבלה בסרט הראשון בסדרה).
בשנת 2179, לאחר אירועי שובו של הנוסע השמיני, אלן ריפלי (סיגורני ויבר) שטה בספינת החלל סולאקו עם הניצולים היחידים הילדה ניוט, לוחם הנחתים היקס ושרידיו של האנדרואיד בישופ (לאנס הנריקסן).
אש שפורצת בחללית גורמת למחשב לשלח את תא המילוט כשעליו נמצאים הניצולים בתאי שינה, כמו גם מחבק פנים שהצליח לעלות על תא המילוט.
התא מתרסק בכוכב הלכת פיורינה 161, המשמש כבית יציקה ומושבת עונשין עבור אסירים גברים בעלי כרומוזום Y כפול- כלומר, במאה ה-22 הדבר נחשב למוטציה של הכרומוזומים שהופכת את הגברים הלוקים בה לאלימים ומסוכנים ולהיות בעלי נטייה למעשי אונס ורצח.
כאשר האסירים מוציאים החוצה את הניצולים מתא המילוט, מחבק הפנים נצמד לספייק, כלבו של אחד האסירים העונה לשם מרפי.
ריפלי מתעוררת במרפאה ומקבלת דיווח מרופא הכלא, קלמנס (צ'ארלס דאנס) לפיו היא הניצולה היחידה.
כמו כן, היא מקבלת אזהרה ממנהל בית הכלא, הרולד אנדרוז (בריאן גלובר) שנוכחותה עלולה לערער את יציבות הכלא מכיוון שהגברים לא ראו אישה זמן רב ונשבעו להתנזר בשל חזרתם בתשובה.
ריפלי מתעקשת על ביצוע נתיחה שלאחר המוות לניוט מכיוון שהיא חוששת שניוט נושאת בקרבה עובר של החייזרים, אך מסרבת לגלות מדוע היא מתעקשת.
הנתיחה מגלה שאין כל עובר כזה ושניוט מתה מטביעה בתוך תא ההקפאה שלה.
לאחר מכן נשרפות גופותיהם של היק וניוט בבית היציקה והאסירים עורכים הלוויה.
במקביל ללוויה, החייזר פורץ מגופו של ספייק ומתגלה כחייזר שהולך על ארבע בשל הייחודיות של המארח שלו.
הוא צומח לגודל מלא תוך זמן קצר והורג את האסירים מרפי, ולאחר מכן אורב לאסירים בוגס, רייס וגוליק והורג את השניים הראשונים, וגוליק המבועת נמלט ומאבד את שפיותו ומתעקש לקרוא לחייזר "דרקון".
ריפלי מוציאה את שרידיו של בישופ מתא המילוט, אך ארבעה אסירים מתקיפים אותה וכמעט אונסים אותה עד שהאסיר דילון (צ'ארלס ס.
דוטון), המשמש כמנהיג הרוחני של האסירים, מציל אותה.
ריפלי מפעילה את בישופ שחושף בפניה כי מחבק הפנים אכן זוהה על ידי המחשב והגיע עימם על תא המילוט.
ריפלי מיידעת את אנדרוז לגבי החייזר אך הוא מבטל את טענותיה בחוסר אמון ומרתק אותה למרפאה, ואף אומר בפניה כי גם אם הם היו מחליטים לצוד את החייזר בעצמם, אין כל נשק בבית הכלא ולכן האפשרות היחידה היא לחכות למשלחת החילוץ של תאגיד ויילנד-יוטני.
החייזר פורץ למרפאת הכלא והורג את קלמנס, ומאיים על ריפלי אך באופן מסתורי חס על חייה ובורח לתעלות האוורור.
כשריפלי קוראת לאנדרוז, הלה מורה לסגנו, ארון (ראלף בראון) להחזיר אותה למרפאה, אך באותו רגע נחטף על ידי החייזר לתעלות האוורור ונרצח.
ריפלי וארון מגייסים את כל האסירים ומנסים לשרוף את החייזר מתעלות האוורור באמצעות פסולת רעילה שנמצאת בתחום הכלא.
אבל החייזר תוקף את אחד האסירים וגורם לכך שהפסולת נדלקת מוקדם מדי ומתפוצצת, והפיצוץ מביא למותם של מספר אסירים נוספים.
בעזרת ארון, סורקת ריפלי את גופה במערכות תא המילוט ומגלה לחרדתה בתוך גופה עובר של חייזר מלכה.
כאשר ארון מבקש להזעיק את צוות החילוץ של התאגיד, היא טוענת כי התאגיד רק מעוניין בחייזר לתוכנית הנשק הביולוגי שלו ושאנשיו יהרגו את האסירים ואת ארון לאחר מכן כדי למנוע מהסוד לדלוף החוצה.
מתוך הנחה שהחייזר לא יהרוג אותה בגלל שהיא נושאת בקרבה מלכה, היא מתחננת בפני דילון להרוג אותה.
דילון מסכים רק אם היא תעזור לשאר האסירים להרוג את החייזר.
הם מגבשים תוכנית ללכידת החייזר בבית היציקה והריגתו באמצעות עופרת חמה.
במרדף המתמשך של האסירים אחר החייזר כמעט כל האסירים נהרגים מלבד דילון ומורס (דני וב).
דילון נשאר בתבנית העופרת כדי למשוך את תשומת לבו של החייזר ולתת לריפלי ומורס מספיק זמן כדי להפעיל את העופרת ונהרג על ידי החייזר.
למרות שהחייזר מתכסה בעופרת חמה, הוא עדיין חי ומנסה לברוח מהתבנית, אך ריפלי ומורס מפעילים את ברזי הכיבוי וגורמים לכך שהמים הקרים יבואו במגע עם העופרת שעל גופו ויפוצצו אותו.
צוות החילוץ של התאגיד מגיע, וביחד עימם מגיע אדם שנראה כמו בישופ ומזדהה בפני ריפלי כאיש שיצר אותו.
הוא מנסה לשכנע אותה לבוא עימו לחללית כדי להסיר את עובר המלכה בעזרת ניתוח, ומשקר ואומר לה שבכוונתו להשמיד אותו, בעוד ריפלי יודעת כי בפועל הוא מתכוון להפוך את החייזר לנשק ביולוגי.
ריפלי מסרבת ובעזרת מורס עולה על המשטח הנע שמוביל אותה למעל כור בית היציקה.
אנשי התאגיד יורים למורס ברגל בניסיון לעצור אותו וכשארון מנסה להכות ביוצר של בישופ עם מפתח שוודי, הם יורים בו למוות.
מול עיניהם של אנשי צוות החילוץ ויוצרו של בישופ, ריפלי זורקת את עצמה לתוך כור בית היציקה בדיוק כשהמלכה פורצת מגופה.
ריפלי מחבקת אותה בכוח כדי למנוע ממנה לברוח והשתיים נשרפות למוות בכור.
הכלא נסגר ומורס- כעת האסיר האחרון שנותר בחיים- נלקח משם.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותסיגורני ויבראלן ריפליגיבורת הסרטצ'ארלס דאנסג'ונתן קלמנסרופא בית הכלא, אסיר לשעברצ'ארלס ס.
דאטוןדילוןאסירפול מקגאןגוליקאסיר, רוצח סדרתיבריאן גלוברהארולד אנדרוזמנהל בית הכלאראלף בראוןאהרוןמפקח, סגנו של אנדרוזדני ובמורסאסיר, השורד היחידכריסטופר ג'ון פילדסריינזאסירהולט מק'קנאליג'וניוראסירלאנס הנריקסןמייקל בישופרובוט דמוי אדם
הסרט קיבל ביקורות שליליות ולציון 44% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 45 ביקורות.
הנוסע השמיני 4: התחייה הוא סרט אימה מדע בדיוני אמריקאי משנת 1997 בבימויו של ז'אן-פייר ז'נה ובכיכובם של סיגורני ויבר, וינונה ריידר, רון פרלמן, דומיניק פינון, גארי דוארדן, מייקל ווינקוט, בראד דוריף, לילאנד אורסר, דן הדייה, ג'יי.
פרימן, קים פלאורז, ריימונד קרוז.
בסרט המשך זה, אשר מתרחש כ-200 שנים לאחר התאבדותה של אלן ריפלי, על סיפון חללית מחקר בו צוות של מדענים מצליח לשבט בהצלחה את ריפלי מן ה-DNA שלה ולהסיר מגופה את החייזר.
מטרתם של המדענים והממונים עליהם היא להשיב את גזע החייזרים לחיים על מנת לאלף אותם כך שיוכלו לשמש בתעשייה צבאית ולשימושים אחרים.
השיבוט של ריפלי מכיל חלק מן התכונות של הייצור כגון דם חומצי וכוחות פיזיים חזקים פי כמה משל בן אדם רגיל.
בנוסף, מתגלה פן רגשי לכאורה בין ריפלי לבין יצור דמוי אדם שהנקבה החייזרית שהוצאה מריפלי המליטה (ולא הטילה), וזה לאחר שקיבלה מריפלי את מערכת הרבייה האנושית.
החייזרים מצליחים לחמוק מהמעבדה והורגים את כל אנשי הצוות של החללית.
משום שהחללית נמצאת בדרכה לעבר כדור הארץ, ריפלי חייבת לעשות כל שביכולתה על למנוע ממהחיזרים להגיע לכדור הארץ ולהשמיד את המין האנושי.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותסיגורני ויבראלן ריפליוינונה ריידר קולרון פרלמן ג'והאנרדומיניק פינון וראייסגארי דוארדן קריסטימייקל ווינקוט אלג'יןבראד דוריף גדימאןלילאנד אורסר פארוויסדן הדייה גנרל פרזג'יי.
פרימן דוקטור וורןקים פלאורז היגלארדריימונד קרוז דיסטפאנו
הסרט קיבל ביקורות מעורבות ולציון 55% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 66 ביקורות.
תנועת הנוער הדרוזי היא תנועת נוער שנוסדה בשנת 2001 ומוכרת על ידי משרד החינוך החל משנת 2005. לתנועה פעילות בכל היישובים הדרוזים בישראל.
מייסדה ויושב ראש התנועה הוא חבר הכנסת חמד עמאר.
מטרות התנועה הן לטפח ולשמר את התרבות והמורשת הדרוזית, תוך טיפוח תודעה ישראלית וחינוך לדמוקרטיה ולדו-קיום.
התנועה הקימה מרכזי הכשרה ומועדונים לילדים ובני נוער מכיתות ד' - יב', בכל הכפרים הדרוזים.
פועלת לקליטת נוער מעוט יכולת ותומכת בנערים יתומי צה"ל וכאלה שעזבו את בתי הספר, כמו גם משלבת ילדים בעלי מוגבלויות שונות בפעילותה.
סמלה של התנועה מורכב מסמל כוכב הצבעים הדרוזי וממגן דוד המייצג את השילוב בין החוויה הדרוזית לישראלית.
התנועה מתמקדת בחשיבות השירות בצה"ל, תוך טיפוח הזהות הדרוזית.
מעודדת את חניכיה לפעילות התנדבותית ולחינוך לסובלנות ולפלורליזם חברתי.
"הנוער" הוא סרט קולנוע מאת תום שובל אשר יצא לאקרנים בשנת 2013. הסרט הוא קופרודוקציה ישראלית-גרמנית שבכורתו נערכה במסגרת הפנורמה, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין מספר 63, ב-10 בפברואר 2013.
יקי ושאול הם שני אחים, נערים מתבגרים, שחולקים ביניהם קשר עמוק, כמעט טלפתי.
לאחר שאביהם איבד את עבודתו, משפחתם נקלעת לקשיים כלכליים וחובות כבדים.
יקי ושאול מרגישים שאינם יכולים לעמוד מן הצד ולראות את משפחתם מתפרקת.
העובדה שיקי התגייס לאחרונה לצבא ומחזיק בידיו נשק, מאפשרת להם לקחת את גורלם בידם.
שם השחקנ/ית שם הדמות אודות הדמות דוד קוניו יקי קופר האח הבכור שמשרת בצבא.
שובל החל לעבוד על הסרט בתום לימודיו, בשנת 2008. גל גרינשפן, חברו לספסל הלימודים, שהפיק את "פתח תקווה", סרט הגמר שלו, היה לאחד ממפיקי הסרט עם חברת ההפקות שלו, גרין פרודקשנס.
שובל וגרינשפן סיירו ברחבי אירופה עם טיוטה של התסריט והציגו אותו בפרזנטציות של פיצ'ינג והוא אף זכה בפרסים שונים.
קרן רבינוביץ - פרויקט קולנוע, החליטה לתמוך בסרט וכן סרטי יונייטד קינג, משה ולאון אדרי נכנסו כמפיקים שותפים ומפיצים.
להפקה הצטרפה חברת one two הגרמנית.
ערוץ הטלוויזיה ARTE', רשת מדיה, קרן מדיינבורד הגרמנית וחברת המכירות הגרמנית MATCH FACTORY שותפים גם כן.
לתפקידים הראשיים שובל חיפש שני אחים צעירים, בעלי קשר הדוק ביניהם, שגם יהיו דומים פיזית וגם בעלי יכולת משחק.
הליהוק ארך כשנה, בעזרת המלהקת אורית אזולאי.
הם בחרו בדוד ואיתן קוניו, שני אחים תאומים, שזהו תפקידם הראשון על המסך, ואלה התמסרו לתהליך ארוך של סדנאות, חזרות ואימונים כדי להתכונן לתפקידים המאתגרים.
לתפקיד הנערה דפנה נבחרה גיטה אמלי, שחקנית בתחילת דרכה.
בנוסף להם לוהקו לסרט שחקנים ידועים כמו משה איבגי, שירילי דשא, אורי הוכמן, גלעד קלטר, אלכס פלג, נועה קולר ועוד.
הסרט צולם על ידי ירון שרף ("הערת שוליים", "שבעה") ונערך על ידי ז'ואל אלכסיס ("שתיקת הארכיון", "פלסטלינה").
הסרט כולל מוזיקה של עילם וולמן ורועי חן וכן מוזיקה נוספת של לירן רייטר, השיר "Tu Te Reconnaitras" של אן-מארי דוד ו-"insomnicide" של להקת these immortal souls.
פרס חג'ג' לסרט הישראלי העלילתי הטוב ביותר (הפרס הגדול)
וכן פרס המשחק לאיתן ודוד קוניו ופרס העריכה לז'ואל אלכסיס
"הנוער" זכה בפרס הראשון בפסטיבל טאיפיי.
הסרט זכה בפרסים ראשונים בפורום פיצ'ינג סלוניקי וסופיה וכן בפסטיבל ברלין, שוק הקופרודוקציה.
במרץ 2013 השתתף בפסטיבל CPH: PIX 2013 בקופנהגן.
ביוני 2013 השתתף בפסטיבל קרלובי וארי, צ'כיה.
כמו כן השתתף בפסטיבלים בדרבן (דרום אפריקה), בפריז סינמה ובפסטיבל קולנוע דרום בשדרות.
איתן ודוד קוניו זכו בפרס המשחק בפסטיבל דרבן בדרום אפריקה 2013.
הנוקם הוא ספר מתח מאת פרדריק פורסיית'.
את הספר הקדיש המחבר, לאנשי יחידת "עכברושי מנהרות" במלחמת וייטנאם.
בשנת 2006 עובד הספר לסרט קולנוע בבימויו של רוברט מרקוויץ ובכיכובם של סם אליוט, טימותי האטון וג'יימס קרומוול.
במהלך מלחמת בוסניה נרצח ריקי קולנסו, מתנדב אמריקני בידי אנשי המיליציה הסרבית של גוראן זיליץ'.
סבו, המיליארדר הקנדי סטיבן אדמונדס, טייס קרב בחיל האוויר אשר לחם במלחמת העולם השנייה, שואף נקם.
אדמונדס מפעיל את כל קשריו על מנת להביא לדין את רוצחו, אולם מגלה כי פושע המלחמה הסרבי נחשב ל"נכס מוגן" בידי ה-CIA.
בייאושו פונה אדמונדס לקלווין "קאל" דקסטר, אשר שירת בצבא ארצות הברית באוגדת חיל הרגלים הראשונה.
הוא שירת כלוחם ביחידה מובחרת של "עכברושי מנהרות" ולחם במלחמת וייטנאם.
שם התמחה בפריצה לבונקרים התת-קרקעיים של הווייטקונג, בלחימה מטווחים קרובים ובלוחמה זעירה.
לאחר שחרורו מן הצבא למד דקסטר משפטים והיה לעורך דין.
כאשר נרצחה בתו בידי כנופיית סוחרי סמים הפך לנוקם והפנה את הכישורים שרכש בצבא לתחום זה.
דקסטר המתמחה בחדירה למקומות מבוצרים, באיתור רוצחים נמלטים אשר החוק אינו יכול להגיע עדיהם ובהבאתם לדין.
מנגד, ה-CIA מגן על פושע המלחמה הסרבי משום שהלה הוא חלק מהותי ממבצע עוקץ מורכב ללכידת מנהיג ארגון טרור הפועל מאפגניסטן, ואחראי למתקפת הטרור על שגרירויות ארצות הברית בשנת 1998. שם האיש אוסאמה בן לאדן.
הנוק גויטום (בתיגרינית: ሄኖከ ጎይትኦም, בשוודית: Henok Goitom; נולד ב-22 בספטמבר 1984 בסולנה שבשוודיה) הוא כדורגלן עבר אריתריאי-שוודי, ששיחק בעמדת החלוץ.
גויטום נולד בסולנה שבשוודיה להורים ממוצא אריתריאי.
בצעירותו שיחק בקבוצות הנוער של IK אסיניה, אינטר אורהוי ו-IF ואסלונדס.
אודינזה וההשאלה לסיודד דה מורסיה
בשנת 2003 חתם גויטום באודינזה.
ב-19 בפברואר 2005, בהופעתו היחידה בסרייה א', במשחק נגד אינטר, נכנס גויטום כמחליף בדקה ה-83 והבקיע שער מאוחר שהשווה את התוצאה ל-1-1. בעונות ו- הושאל לסיודד דה מורסיה מהליגה הספרדית השנייה, והבקיע 21 שערים ב-61 הופעות.
ריאל מורסיה וההשאלה לריאל ואיאדוליד
לקראת עונת שוחרר גויטום מאודינזה וחתם בריאל מורסיה, ששיחקה בליגת העל הספרדית.
אף על פי כן, בעת הצגתו של איטור לופס בתקשורת, אלפונסו גרסיה, נשיאה של אלמריה, הציג מסמכים המוכיחים כי כבר נחתמה עסקה בין אודינזה לאלמריה בנוגע להעברתו של גויטום והודיע כי העניין יגיע לבית משפט.
בסופו של דבר, גויטום נשאר בריאל מורסיה.
ב-25 באוגוסט 2007 ערך גויטום את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-64 בניצחון 1–2 על ריאל סרגוסה במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-16 בדצמבר 2007 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, כשהבקיע בדקה ה-56 בניצחון 1–2 על ראסינג סנטנדר במסגרת המחזור ה-16. בסך הכל הבקיע גויטום שני שערים ב-31 הופעות.
בעונת , לאחר ירידתה של ריאל מורסיה לליגה הספרדית השנייה, הושאל גויטום לריאל ואיאדוליד ששיחקה בליגת העל הספרדית.
ב-30 באוגוסט 2008 ערך גויטום את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כששיחק במחצית הראשונה בהפסד 0–1 לאספניול במסגרת המחזור הראשון בליגה.
ב-30 בנובמבר 2008 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה במדי ריאל ואיאדוליד, כשהבקיע בדקה ה-67 בניצחון 0–3 על מיורקה במסגרת המחזור ה-13. גויטום סיים את העונה כמלך השערים של הקבוצה, עם 10 שערים ב-29 הופעות.
לקראת עונת שוחרר גויטום מריאל מורסיה וחתם באלמריה, קבוצה נוספת מליגת העל הספרדית כמחליף מיועד לאלברו נגרדו, שעזב לסביליה.
ב-29 באוגוסט 2009 ערך גויטום את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כששיחק במחצית השנייה בהפסד 1–4 לאתלטיק בילבאו במסגרת המחזור ה-12 בליגה.
ב-17 בינואר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה במדי אלמריה, כשהבקיע בדקה ה-61 בתיקו 1-1 נגד טנריף במסגרת המחזור ה-18. שער זה היה השער היחיד של גויטום בעונת .
בסך הכל הבקיע גויטום שמונה שערים ב-78 הופעות במועדון.
ב-16 באוגוסט 2012, לאחר שסיים את חוזהו באלמריה, חתם גויטום בא.י.ק סולנה מליגת העל השוודית.
ב-2 בספטמבר 2012 ערך גויטום את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-73 בניצחון 1–2 על הלסינגבורג במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
ב-28 באוקטובר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, כשהבקיע בדקה ה-60 בתיקו 1-1 נגד סיריאנסקה במסגרת המחזור ה-28. בחודש נובמבר 2015 נודע כי גויטום יעזוב את הקבוצה בתום חוזהו, וב-31 בדצמבר 2015 שוחרר גויטום מהקבוצה, לאחר שהבקיע 39 שערים ב-93 הופעות.
בצעירותו שיחק גויטום בנבחרת שוודיה עד גיל 21.
בחודש ספטמבר 2015, כשהוא בן 30, הגיש גויטום בקשה רשמית לפיפ"א על-מנת שתאשר לו לשחק בנבחרת אריתריאה, ובקשתו אושרה.
ב-10 באוקטובר 2015 ערך גויטום את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אריתריאה, כששיחק 90 דקות בהפסד 0–2 לנבחרת בוטסואנה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. במשחק הגומלין, שנערך 3 ימים לאחר מכן, הבקיע גויטום את שער הבכורה שלו, ההשער היחיד בהפסד 1–3.
הנוסעים הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת המדע בדיוני בבימויו של מורטן טילדום.
בסרט מככבים כריס פראט וג'ניפר לורנס ויצא לאקרנים ב-21 בדצמבר 2016.
הסרט מתרחש בחללית המובילה נוסעים מכדור הארץ למושבה מרוחקת בשם Homestead II.
הנוסעים שוהים בתאי שינה במהלך הנסיעה הארוכה המתוכננת לכ-120 שנים ומחשבי הספינה מתוכנתים להעיר אותם חודשים ספורים לפני ההגעה ליעד.
מהנדס המכונות ג'ים פרסטון הוא אחד מהנוסעים, הוא מתעורר כתוצאה מתקלה, אחרי שהחללית נפגעה מאסטרואיד קטן, 90 שנים לפני המועד הרצוי, במרחק 19 שנות אור מכדור הארץ, ללא כל אפשרות לתקשר עם בן אנוש אחר.
על פרסטון להתמודד עם הבדידות הממושכת, ולאחר התלבטויות רבות, הוא מחליט להעיר נוסעת נוספת, אורורה ליין, עובדה אותה הוא מסתיר ממנה.
אורורה וג'ים מתאהבים ולומדים להפיק את המיטב ממצבם.
ארתור, האנדרואיד המשרת את בר המשקאות של החללית, מגלה לאורורה את האמת והיא מנתקת כל קשר עם ג'ים.
בחללית יש עוד ועוד תקלות, ועוד נוסע מתעורר, הפעם, גאס, אחד מאנשי הצוות.
באמצעות ההרשאות של גאס השלושה מצליחים להיכנס לאזורי הספינה השולטים בה.
גאס מת תוך זמן קצר, לאחר שמערכת תא השינה שלו, פגעה בו אנושות במהלך תהליך ההתעוררות.
ג'ים ואורורה נאלצים להבין מה התקלקל בספינה בכוחות עצמם, זאת בזמן שהתקלות הולכות ומתרבות, עד כדי סכנת חיים.
כאשר הם מגלים מה היא התקלה, ג'ים נאלץ לצאת מהספינה כדי לפתוח את אחת הדלתות.
אורורה פוחדת לאבד אותו, ולהישאר לבדה.
ג'ים מצליח לשרוד את תיקון הספינה, אבל החבל שקשר אותו לתחנה נקרע.
אורורה יוצאת מהספינה גם היא, ומצליחה להחזיר אותו פנימה.
אורורה מצליחה להכניס אותו לתא הרפואי שם היא מתבשרת שהוא לא שרד.
היא משתמשת בהרשאות של גאס להפעיל את כל תהליכי ההחיאה של התא, ומחזירה אותו לחיים.
ג'ים מגלה כי אחת האפשרויות של התא הרפואי תאפשר לו להחזיר את אורורה למצב של תרדמת, ובכך לאפשר לה לשרוד את הטיסה למושבה.
הוא מסביר לה כי הוא מוכן להישאר לבדו, וכי הוא רוצה לתת לה את חייה חזרה.
אורורה מבינה כי היא אוהבת את ג'ים ולא רוצה לחיות בלעדיו.
הסרט מסתיים כאשר החללית מגיעה למושבה והנוסעים מגלים שהשניים חיו חיים מלאים ומאושרים.
כריס פראט - ג'ים פרסטון
ג'ניפר לורנס - אורורה ליין
מייקל שין - ארתור, רובוט הספינה
לורנס פישבורן - גאס מנקוסו, קצין ראשון בספינה
הזכויות להפקת סרט על בסיס התסריט של ג'ון ספייטס נרכשו על ידי סרטי סוני בדצמבר 2014. צילומי הסרט החלו במהלך ספטמבר 2015 באטלנטה והסרט יצא לאקרנים בדצמבר 2016.
הנופלים בשירות החוץ הם מי שנהרגו או נרצחו בעת מילוי תפקידם בשירות החוץ הישראלי.
ביניהם כלולים גם מי שנהרגו בפיגועי טרור או על ידי מרצחים, או בהקשר ביטחוני אחר במהלך שירותם.
שמותיהם חקוקים על קיר הזיכרון לנופלים בשירות החוץ, הנמצא ברחבת הטקסים במשרד החוץ בירושלים.
לאורך השנים, וביתר שאת מאז שנות ה-70 של המאה ה-20, החלו הדיפלומטים הישראלים להיות חשופים לאיומים גוברים והולכים על חייהם.
ארגוני טרור שונים -שזכו לעיתים לתמיכה וסיוע מצד מדינות עוינות לישראל - שמו לעצמם מטרה לפגוע בנציגים הישראלים ברחבי העולם, המסמלים את הריבונות הישראלית ואת הלגיטימציה הבינ"ל שלה.
פיגועים שבוצעו כנגד נציגויות ישראליות ברחבי העולם וכן התנקשויות ומעשי רצח שונים, גבו משירות החוץ קורבנות בנפש.
הנופלים בשירות החוץ נקברים בבתי הקברות הצבאיים, ובני משפחותיהם זכאים לאותן זכויות של אלמנות צה"ל, יתומי צה"ל והורים שכולים לחיילי צה"ל.
טקס הזיכרון לנופלים בשירות החוץ
טקס הזיכרון לנופלים בשירות החוץ מתקיים בכל שנה בערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל במשרד החוץ בירושלים.
הטקס מתקיים במעמד שר החוץ, משפחות הנופלים, עובדי משרד החוץ ונציגי הסגל הדיפלומטי המוצבים בישראל.
שמונה עשר מאנשי שירות החוץ הישראלי נפלו מאז קום המדינה:
עדנה פאר - נרצחה בפיגוע בשגרירות ישראל בפרגוואי ב-4 במאי 1970
אפרים אלרום - הקונסול הכללי באיסטנבול, נחטף ונרצח באיסטנבול ב-23 במאי 1971
עמי שחורי - נרצח בלונדון ממעטפת נפץ ב-19 בספטמבר 1972
גיורא רביב - נרצח ביוהנסבורג ב-29 באפריל 1975
אטי טל-אור - נרצח בפיגוע בקהיר ב-19 במרץ 1986
אהוד סדן - קצין הביטחון של שגרירות ישראל באנקרה, נרצח בפיגוע באנקרה ב-7 במרץ 1992
דוד בן-רפאל - נרצח בפיגוע בשגרירות ישראל בבואנוס איירס ב-17 במרץ 1992
עלי בן זאב - נרצח בפיגוע בשגרירות ישראל בבואנוס איירס ב-17 במרץ 1992
אליאורה כרמון - נרצחה בפיגוע בשגרירות ישראל בבואנוס איירס ב-17 במרץ 1992
שירה טרופר-ארנון - נרצחה בלאגוס ב-2 בינואר 1995
אביב כהן - נרצח בסאנטו-דומינגו ב-26 בספטמבר 1996
שורק גפן - קצין ביטחון בשגרירות ישראל בעמאן, נפצע בתאונת אימונים ונפטר לאחר כשבוע ב-2 במרץ 1999
עזי אלעזר ברוש - נרצח בבישקק ב-3 באוגוסט 2000
אורית אוזרוב - נרצחה בפיגוע ב"קפה מומנט" בירושלים ב-9 במרץ 2002
דוד דיאגו לדובסקי - נרצח בפיגוע באוניברסיטה העברית בירושלים ב-30 ביולי 2002
שלמה ארגוב - שגריר ישראל בבריטניה, נפצע מירי מחבלים בלונדון ב-3 ביוני 1982 ונפטר ב-23 בפברואר 2003
ירון לישינסקי - עובד שגרירות ישראל בוושינגטון, נרצח בפיגוע מחוץ למוזיאון היהודי של וושינגטון הבירה ב-21 במאי 2025
שרה מילגרם - אזרחית אמריקאית, עובדת שגרירות ישראל בוושינגטון, נרצחה בפיגוע מחוץ למוזיאון היהודי של וושינגטון הבירה ב-21 במאי 2025
הנועזים הוא סרט פשע אמריקאי משנת 1958 בבימויו ובהפקתו של סטנלי קריימר עם טוני קרטיס וסידני פואטייה בתפקידים הראשיים.
הסרט מתאר בריחה של שני אסירים, לבן ושחור, הקשורים אחד לשני בשלשלת ברזל וחייבים לעזור אחד לשני כדי לשרוד למרות המתיחות הקשה ביניהם שרובה על רקע גזעי.
הסרט זכה בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר, שחור-לבן ופרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
סידני פואטייה זכה בפרס דוב הכסף לשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ובפרס באפט"א לשחקן הזר הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (טוני קרטיס וסידני פואטייה), פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר (תאודור ביקל), פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (קארה ויליאמס), פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ופרס אוסקר על הבימוי והעריכה.
מכונית מסיעה אסירים בלילה בגשם שוטף.
באחד העיקולים היא מחליקה ומתהפכת.
רוב האסירים נפגעים והמחלצים מגלים ששני אסירים נעדרים וכנראה ברחו.
הבורחים הם ג'ון ג'קסון (טוני קרטיס) ונח קולן (סידני פואטייה).
הם קשורים זה לזה בשלשלת ברזל.
השריף המחוזי, מקס מילר (תיאודור ביקל), מוזעק למקום ומתחיל בארגון מבצע רדיפה בהשתתפות כלבי דם.
הוא בטוח שתוך זמן קצר יתגלע ריב בין שני הבורחים והם יהרגו זה את זה.
שני האסירים הבורחים ממשיכים במנוסתם תוך שהם עוברים נהר גועש ומסוכן ונחלצים מתוך בור טיט עמוק.
כל פעם אחד מהם ניגש להצלת השני ובעת מנוחה הם מתחילים לריב ומכנים אחד את השני בשמות כמו "ג'וקר" ו"כושי".
לבסוף הם מגיעים לאתר של בית חרושת לטרפנטין.