tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היין התפטר מהסנאט לאחר שנבחר בידי בית המחוקקים כמושל קרוליינה הדרומית ב-1832, וכיהן בתפקיד קדנציה אחת עד 1834. בסנאט החליף אותו ג'ון קלהון, שהתפטר מתפקידו כסגן נשיא ארצות הברית כדי לתפוס את המושב.
מ-1836 עד 1837 הוא כיהן כראש עיריית צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
היין מת באשוויל, קרוליינה הצפונית, ב-24 בספטמבר 1839 ונקבר בבית הקברות של כנסיית סנט מייקל בצ'ארלסטון.
חלומות הרכבת הטרנס-יבשתיים שלו מעולם לא התממשו.
חתנו, קפטן עלם שארפ הבן לחם למען הקונפדרציה נגד האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית ברגימנט הפרשים הראשון של קרוליינה הדרומית, לגיון המפטון, שרד את המלחמה.
עם זאת, הוא ומשפחתו מכרו את המטעים שלהם והשקיעו את ההכנסות באיגרות חוב של הקונפדרציה.
לאחר המלחמה, המצב הפיננסי של המשפחה היה קשה, ושארפ עבר לטנסי, ולאחר מכן לדאלאס, טקסס, שם הפך לכומר פרסביטריאני.
אחיינו של היין, פול המילטון היין, היה משורר וחתן פרס המשורר של קרוליינה הדרומית שעבר לג'ורג'יה לאחר מלחמת האזרחים.
ב-1878 הוא פרסם ביוגרפיה של היין.
רוברט האמפריז היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן לזמן קצר כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קנטקי.
האמפריז נולד ב-20 באוגוסט 1893 במחוז היקמן שבקנטקי.
לאחר שירות בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה עבד האמפריז כפרמקולוג מוסמך בחנויות תרופות קמעונאיות במייפילד שבקנטקי, ולאחר מכן בעיר פרנקפורט.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של קנטקי ב-1920 וכחבר הסנאט של קנטקי בשנים 1932–1936. בשנת 1934 כיהן כנשיא הזמני של הסנאט המדינתי ובין בין השנים 1936 ל־1942 שימש כפקיד בסנאט בשלוש מושבים רצופים.
בנוסף, שימש כממונה על כבישי המדינה של קנטקי בשנים 1936–1940. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת כקפטן בחיל הרפואה בשנים 1943–1945. לאחר מכן שב לשמש כממונה על כבישי המדינה בשנים 1955–1956.
ב-21 ביוני 1956 התפטר ממשרתו כדי לקבל מינוי כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, למלא את המושב שהתפנה עקב מותו של אלבן בארקלי.
הוא כיהן בסנאט מ-21 ביוני 1956 עד 6 בנובמבר 1956. האמפריז לא התמודד בבחירות לסנאט, והעדיף לכהן רק במשך התקופה הקצרה של המינוי שלו.
הוא מת ב-31 בדצמבר 1977 בפרנקפורט שבקנטקי, והוא בן 84 שנים.
הנדריקסון היה בעל ברית קרוב של מושל ניו ג'רזי , שניהל את קמפיין הבחירות שלו למשרת המושל בשנת 1940 ותמך גם בהתמודדותו לסנאט ב-1948. הוא זכה במועמדות לסנאט לאחר שקיבל את תמיכת הנהגת המפלגה הרפובליקנית במחוזות, מה שהוביל את הסנאטור המכהן אלברט הוקס לפרוש מהמרוץ עוד לפני הבחירות המקדימות.
עם זאת, מעורבותו במאבקים פנימיים במפלגה גרמה לו לפרוש מהמרוץ לבחירה מחדש ב-1954. מחליפו בסנאט היה קליפורד קייס.
ראשית חייו, שירות צבאי והשכלה
רוברט קליימר הנדריקסון נולד ב-12 באוגוסט 1898 בעיר וודברי שבניו ג'רזי.
הוא למד בתיכון המקומי, אך עזב את הלימודים כדי להתגייס לצבא ארצות הברית בשנת 1918. מכיוון שיצא למלחמה לפני שהשלים את לימודיו, קיבל את תעודת הבגרות שלו בזמן ששירת בצרפת, שם שימש כנהג אמבולנס וכחייל מן השורה.
לאחר שובו למד משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טמפל, שם השלים את לימודיו ב-1922. באותה שנה הוסמך לעריכת דין בניו ג'רזי והחל לעסוק במקצועו בעיר הולדתו וודברי.
הנדריקסון כיהן כחבר מועצת הנבחרים של מחוז גלוסטר בשנים 1929–1934, ושימש כיועץ המשפטי של העיר וודברי בשנת 1931. ב-1933 נבחר לסנאט של ניו ג'רזי מטעם מחוז גלוסטר, ושירת בשתי כהונות של שלוש שנים (1934–1940).
בשנת 1936 מונה לסגן יו"ר הוועדה לאגן נהר דלאוור, תפקיד שבו החזיק עד 1951. ב-1939 נבחר לנשיא הסנאט המדינתי.
ב-1940 התמודד לתפקיד מושל ניו ג'רזי.
הוא ניצח את המושל לשעבר בפריימריז הרפובליקניים, אך הפסיד בבחירות הכלליות למועמד הדמוקרטי, מזכיר הצי לשעבר צ'ארלס אדיסון, בהפרש של כ-64,000 קולות מתוך 1.9 מיליון.
מנהל הקמפיין שלו היה חבר הסנאט של ניו ג'רזי , שפריצתו בזירה הפוליטית החלה בעקבות הבחירות הללו.
למרות ההפסד, דריסקול מונה לאחר מכן למנהיג הרוב בסנאט ונבחר בעצמו למושל ב-1946.
בשנים 1940–1941 היה הנדריקסון חבר במועצת הניהול של מועצת הממשלות המדינתיות ועמד בראשה.
גזבר המדינה ושירות במלחמת העולם השנייה
בשנת 1942 מינה אותו המושל צ'ארלס אדיסון לתפקיד גזבר המדינה של ניו ג'רזי.
הוא המשיך לכהן בתפקיד זה תחת שני מושלים נוספים – וולטר אוונס אדג' ו – עד 1949.
במקביל, בשנת 1943 חזר לצבא, קיבל דרגת מייג'ור, ושירת כקצין המשפטי הראשי של הארמייה החמישית במהלך פלישת בעלות הברית לאיטליה.
בתפקידו עסק בהחזרת מערכת המשפט והזכויות האזרחיות, ביישום תוכניות דה-נאציפיקציה, ובטיפול בפליטים.
הוא השתחרר בדרגת קולונל בשנת 1946, אך במהלך כהונתו בסנאט נקרא שוב לשירות פעיל במלחמת קוריאה בשנת 1951.
בנוסף, כיהן כחבר בוועדה לתיקון חוקת ניו ג'רזי.
בבחירות לסנאט של 1948 ביקשו המושל ומנהיגים רפובליקנים נוספים להחליף את הסנאטור המכהן אלברט הוקס במועמד מתון ואלקטורלי יותר, במיוחד לאחר שהוקס עורר סערה כשאמר בנאום סגור כי הוא "שנא את הנשיא רוזוולט".
לאחר שמועמדם הראשון, דייוויד ואן אלסטיין, לא הצליח לאחד את תמיכת ההנהגה, הכריז הנדריקסון ב-13 בפברואר 1948 על התמודדותו, וזכה לתמיכת 17 מתוך 21 ראשי מחוזות רפובליקניים.
הוקס פרש מהמרוץ ב-5 במרץ תוך שהוא תוקף את דריסקול, הנדריקסון, ואת "קואליציית דרום ניו ג'רזי" שהביסה אותו.
בפריימריז של אפריל 1948 ניצח הנדריקסון את נציב העבודה המדינתי הארי הארפר, ובבחירות הכלליות של נובמבר גבר על ארצ'יבלד ס.
בכהונתו בסנאט היה הנדריקסון בין הרפובליקנים הבודדים שהתנגדו לסנאטור ג'וזף מקארתי, וחתם על הדו"ח הרשמי שגינה את התנהגותו.
בשנים 1953–1955 עמד בראש ועדת משנה של ועדת המשפטים שחקרה את נושא הפשיעה בקרב נוער.
תוצאות הוועדה פורסמו בשנת 1956 בספר בשם "נוער בסכנה" שכתב יחד עם העיתונאי החוקר פרד ג'.
לאחר שפרש מהסנאט ב-1955, מינה אותו הנשיא דווייט אייזנהאואר לשגריר ארצות הברית בניו זילנד ובסמואה.
הוא התפטר מהתפקיד ב-20 בנובמבר 1956 וחזר לעיסוקו בעריכת דין בעיר וודברי.
בשנת 1919 נישא הנדריקסון לאולגה בונסאי מוודברי.
לזוג נולדו לפחות בן אחד וארבע בנות.
הנדריקסון נפטר בביתו בוודברי ב-7 בדצמבר 1964, זמן קצר לאחר ניתוח גדול.
הוא נקבר בבית העלמין אגְלינגטון שבעיירה קלארקסבורו, ניו ג'רזי.
רוברט האנה הבן נודע בעיקר כאחד מ־43 הצירים לוועידת החוקה של אינדיאנה בשנת 1816, וכסנאטור השלישי של המדינה לאחר שהצטרפה לאיחוד.
רוברט האנה הבן נולד ב־6 באפריל 1786 ליד העיירה פונטייניוס שבמחוז לורנס, קרוליינה הדרומית.
אביו, רוברט האנה האב, נולד במחוז פרינס אדוארד, וירג'יניה.
מיד לאחר נישואיו למרי פארקס, עבר הזוג לקרוליינה הדרומית, שם נולדו תשעת ילדיהם, ביניהם רוברט הבן.
משפחת האנה עברה לטריטוריית אינדיאנה זמן קצר לאחר הקמתה בשנת 1800. בין השנים 1802 ל־1804 הם התיישבו לאורך הנהר מיאמי הגדול, כשלושה קילומטרים צפונית לעיר ברוקוויל.
האנה הבן נישא לשרה מאורי ב־18 במרץ 1813 בברוקוויל.
היא נולדה בווירג'יניה ונפטרה באינדיאנפוליס.
לאחר פטירת שרה, נישא האנה בשנית לאוליב קתרווד.
ויליאם הנרי הריסון, מושל טריטוריית אינדיאנה, מינה את האנה לשריף המחוז המזרחי בשנת 1809. כאשר הוקם מחוז פרנקלין בשנת 1811, האנה היה השריף הראשון שלו.
הוא נבחר מחדש ב־1818 ברוב של 426 מול 118 קולות, ושירת בתפקיד עד 1820. ב־1816 נבחר כאחד מ־43 הצירים לוועידת החוקה הראשונה של אינדיאנה בקוריידון, שם דנו הצירים במעבר ממעמד טריטוריה למדינה וגיבשו את החוקה הראשונה.
האנה ייצג את מחוז פרנקלין יחד עם ג'יימס נובל, שנבחר מאוחר יותר לסנאטור הראשון של המדינה.
בשנת 1817, לאחר הקמת המיליציה המדינתית, מונה האנה לבריגדיר גנרל בבריגדה השישית של הדיוויזיה השלישית.
בשנת 1820 מונה לרשם הראשון של לשכת הקרקעות הפדרלית בברוקוויל.
כאשר לשכת הקרקעות הועברה לאינדיאנפוליס בשנת 1825, עבר לשם והמשיך בתפקידו עד 1830.
האנה היה גם קבלן בפרויקט סלילת "הכביש הלאומי" והשקיע בבניית ספינת הקיטור שנקראה על שמו – "רוברט האנה".
הספינה הזו הייתה הראשונה שהצליחה לשוט מנהר האוהיו אל אינדיאנפוליס דרך נהר הווייט, אך נתקעה בדרכה חזרה – אירוע שסיים את הניסיונות הראשונים לשיט מסחרי בנהר עד שנת 1865.
עם מותו של הסנאטור ג'יימס נובל בשנת 1831, מינה אותו מושל אינדיאנה נח נובל להחליפו בסנאט של ארצות הברית.
האנה היה הסנאטור השלישי של אינדיאנה לאחר קבלת המדינה לאיחוד.
הוא כיהן מעט יותר מארבעה חודשים, מאוגוסט 1831 עד ינואר 1832.
לאחר שחזר לאינדיאנפוליס, נבחר שוב לבית הנבחרים של המדינה מטעם מחוז מריון, ושירת שם בשנים 1832–1833 ו־1836–1839. בהמשך נבחר גם לסנאט המדינתי וכיהן בשנים 1840–1841 ו־1842–1846.
ב־16 בנובמבר 1858 נהרג רוברט האנה מפגיעת קטר בזמן שצעד על פסי מסילת הרכבת פרו–אינדיאנפוליס בעיר אינדיאנפוליס.
הוא נקבר בבית הקברות קרון היל באינדיאנפוליס.
רוברט הנסן היה מראשי הריגול הנגדי של ה-FBI, שמכר סודות לרוסים.
הנסן נולד בשיקגו, בן יחיד במשפחה לותרנית.
אביו היה שוטר במשטרת שיקגו, ועל פי תחקיר של המפקח הכללי במחלקת המשפטים של ארצות הברית, האב "התעלל בו רגשית לאורך כל חייו".
הנסן למד כימיה בנוקס קולג' בגיילסברג שבאילינוי וקיבל תואר ראשון בשנת 1966. לאחר מכן החל במסלול ללימוד רפואת שיניים באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
בתקופה זו פגש את ברנדט "בוני" ווק, התחתן איתה והמיר את דתו לנצרות קתולית בעקבותיה.
לאחר שלוש שנים בלימודי רפואת שיניים החליט לעבור ללימודי מנהל עסקים.
הוא סיים את לימודיו עם תואר שני במנהל עסקים בשנת 1971.
לאחר שעבד תקופה קצרה בשוק הפרטי, עבר הנסן לעבוד במשטרת שיקגו.
בינואר 1976 הוא התקבל לעבודה ב-FBI.
הוא הוצב בתחילה במשרד הבולשת בגרי שבאינדיאנה.
באוגוסט 1978 הוא הועבר למשרד בניו יורק, שם החל לראשונה לעסוק בעניינים הקשורים לריגול נגד ארצות הברית.
תפקידו היה לסייע ביצירת מאגר סודי של שמות מאות נושאי משרה רוסים שפעלו בארצות הברית ממוסדות כגון מטה האו"ם.
ב-1979 נכנס הנסן למשרדי Amtorg בניו יורק – תאגיד מסחר, לכאורה פרטי למחצה, ששימש את ברית המועצות –והציע את שירותיו למינהל המודיעין הראשי של ברית המועצות.
לאחר שנתפס והודה בריגול טען הנסן שהוא עשה זאת כיוון שהיה צריך כסף כדי לתמוך במשפחתו המתרחבת (באותו הזמן היו לו שלושה ילדים, ובסופו של דבר היו לו שישה) ושהוא חשב שירוויח כסף מהקשר ולאחר מכן ינתק את קשריו עם הסובייטים.
לאחר יצירת הקשר הראשוני החל הנסן להעביר לברית המועצות מידע רב ערך, בשלושה מקבצים.
במקבץ הראשון הוא העביר מידע לגבי העובדה שהאמריקאים צותתו לסובייטים בבנייני מגורים.
בהמשך, הוא הסגיר מידע לגבי פעילותו של הגנרל הסובייטי דמיטרי פוליאקוב, שהיה סוכן כפול במנהל המודיעין של ברית המועצות ואחד המקורות החשובים ביותר של המודיעין האמריקאי.
בדוח של ועדה בראשות ויליאם ובסטר, שפורסם ב-2002, נכתב שהנסן הסגיר את זהותו של פוליאקוב משום שחשש כי פוליאקוב עלול לגלות את זהותו שלו ולהסגירה לאמריקאים.
מאוחר יותר גם אולדריץ' איימס הסגיר את פוליאקוב לסובייטים.
פוליאקוב נעצר ב-1986 והוצא להורג ב-1988.
ב-1981, הועבר הנסן למשרד של ה-FBI בוושינגטון הבירה.
במסגרת תפקידו הוא נחשף למידע מודיעיני רב ערך.
לאחר מכן הוא עבר ליחידה שעסקה ישירות בריגול נגדי ובאיתור של סוכנים כפולים שנתפסו והפכו את עורם.
הוא המשיך לעסוק בתחום הריגול הנגדי לאחר שהועבר חזרה לניו יורק ב-1985.
ב-1985, לאחר הפסקה של מספר שנים בפעילות הריגול, הציע הנסן את שירותיו לק.ג.ב.
בתמורה לכסף, במהלך נסיעה מניו יורק לוושינגטון.
במכתב שהוא העביר לק.ג.ב הוא ביקש 100,000 דולר ונקב בשמות של שלושה אישים סובייטים שריגלו עבור האמריקאים.
השמות של שלושתם כבר היו ידועים לסובייטים, בעקבות מידע שמסר איימס.
שלושתם נעצרו ושניים מהם הוצאו להורג.
ב-1987, בעקבות חשיפתם של המרגלים הסובייטים לטובת ארצות הברית, נקרא הנסן חזרה לוושינגטון על מנת לחקור מי הדליף את המידע.
במילים אחרות, ה-FBI הפקיד בידי הנסן חקירה שמטרתה הייתה לחשוף את עצמו.
בדוח שכתב הנסן לא הסגיר את עצמו.
ב-1988 הוא מסר את הדוח הסודי שכתב לק.ג.ב.
שמתנהלת חקירה נגד בכיר במחלקת המדינה של ארצות הברית, פליקס בלוך, דבר שפגע בחקירה.
באותה השנה הוא גם מסר לסובייטים מידע על אמצעים של האמריקאים לאיסוף מודיעין מדידות וחתימות .
בסך הכל, הנסן ריגל עבור הק.ג.ב.
במשך 15 שנה וגרם לנזק ביטחוני כבד ביותר לארצות הברית.
בתחילה פעל הנסן עבור ברית המועצות ומשזו התפרקה המשיך בפעולתו עבור הפדרציה הרוסית.
עבור שירותיו שילמו לו הרוסים במרוצת השנים סכום כולל של כ-1.4 מיליון דולר.
הנסן נחשף על ידי האמריקנים בשלהי שנת 2001. חשיפתו הייתה בעקבות מידע שנצבר עם חשיפתו של איש ה-CIA אולדריץ' איימס, שריגל אף הוא עבור הרוסים.
לאחר מעצרו של אלכסנדר זאפורוז'סקי נטען בכלי תקשורת רוסיים כי המידע שמסר הביא לבסוף לתפיסתו של הנסן.
טענה זו מופיעה גם בספרו של סוכן ה-CIA לשעבר, רוברט בר.
במשך 22 שנות ריגול בגד הנסן ב-50 מקורות לפחות.
ידוע כי לפחות שלושה מתוכם הוצאו להורג על ידי הק.ג.ב..
היקף הנזק שגרם הנסן לארצות הברית ולבעלות בריתה נשאר חסוי.
הנסן הועמד לדין והיה צפוי לעונש מוות, אך עקב שיתוף פעולה עם חוקריו, נגזר עליו מאסר עולם ללא זכות חנינה.
הוא נכלא במתקן בעל אבטחה מקסימלית הסמוך לפלורנס, קולורדו, בו הוא שהה 23 שעות ביממה בבידוד.
ביוני 2023 נמצא מת בתאו.
רוברט ואלזר היה סופר שווייצרי שכתב בשפה הגרמנית, ונחשב אחד הסופרים המודרניים החשובים ביותר של המאה העשרים.
ברשימתו הקצרה משנת 1929 על רוברט ואלזר, כותב ולטר בנימין: "אפשר לקרוא דברים רבים מאת רוברט ואלזר, אבל עליו אי-אפשר לקרוא שום דבר." אמירה זאת של בנימין מעידה על שוליותו של רוברט ואלזר בשדה הספרות בתקופת חייו, אף שסופרים לא מעטים העריצו את כתיבתו.
רוברט מוזיל, למשל, חסיד נוסף של ואלזר בין בני זמנו, כאשר קרא לראשונה את קפקא, תיאר את כתיבתו כ"מקרה פרטי של הטיפוס ואלזר." שכן ואלזר נערץ מראשית פרסומיו על סופרים כגון מוזיל, הרמן הסה, שטפן צווייג ופרנץ קפקא ולמעשה היה ידוע יותר בחייו מאשר קפקא או בנימין בחייהם.
ואלזר עצמו, למרות הערצתם של קומץ סופרים אלה, לא הצליח מעולם לפרנס את עצמו באמצעות הכתיבה ועבד כל חייו בעבודות לעת מצוא כמשרת וכפקיד פשוט.
למרות הצלחה יחסית בראשית הקריירה הספרותית שלו, הפופולריות של יצירותיו הלכה ופחתה במהלך העשורים השני והשלישי של המאה ה-20. בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 סבל מהתמוטטות עצבים ואת שארית ימיו עשה במוסד פסיכיאטרי מבלי לכתוב כמעט דבר.
בשלהי המאה ה-20 שב והתעורר עניין ביצירותיו, כאשר פוענחו טקסטים שכתב בכתב זעיר ובעיפרון על ניירות משומשים בתקופת יצירתו האחרונה.
טקסטים אלה כונו על ידי חוקריו "מיקרוגרמות" ולאחר פענוחן, הן פורסמו ותורגמו לשפות רבות.
רוברט אוטו ואלזר היה השביעי משמונת ילדיו של כורך הספרים ובעל החנות למכשירי כתיבה אדולף ואלזר (1914-1833) ושל רעייתו אליזבת (אליזה) ואלזר (1894-1839).
ואלזר נולד וגדל בעיר בִּיל השוכנת על הגבול שבין החלק הדובר גרמנית לבין החלק הדובר צרפתית בשווייץ וקיבל חינוך דו-לשוני.
עקב התדרדרות במצבה הכלכלי של משפחת ואלזר, שהובילה בין היתר למעברי דירות תכופים, נאלץ רוברט ואלזר להפסיק את לימודיו בגיל 14 ולעבוד כמתמחה בבנק כדי לעזור בכלכלת המשפחה.
בשנת 1894, בהיותו בן 16, נפטרה אמו של ואלזר, שסבלה שנים רבות מדיכאון ומהתקפי זעם.
לדעת חוקר הספרות השווייצרי פטר פון מט הייתה מערכת היחסים הסימביוטית של רוברט ואלזר עם אמו מכוננת עבור יצירתו.
עדות לכך אפשר למצוא בין השאר במחזה קצר שכתב בצעירותו, "האגם", שבו מתאר ואלזר נער המביים ניסיון התאבדות כדי לזכות באהבת אמו.
בשנת 1895, בהיותו בן 17, עזב ואלזר את ביל ועבר לבזל.
לאחר זמן קצר עבר לשטוטגרט שבגרמניה, עיר מגוריו של אחיו קרל, המבוגר ממנו בשנה, שלימים יתפרסם כצייר וכמעצב תפאורות לתיאטרון.
בשטוטגרט עבד כלבלר במחלקת המודעות של בית ההוצאה לאור "אוּניוֹן".
במקביל ניסה רוברט ואלזר – שהיה חובב תיאטרון נלהב עוד מנעוריו – להיעשות לשחקן, אך ללא הצלחה.
מן הימים הללו נותר אקוורל שצייר אחיו קרל ובו מופיע רוברט בדמות השודד קרל מור מן המחזה השודדים מאת פרידריך שילר.
בסתיו 1896 חזר רוברט ואלזר לשווייץ ונרשם כתושב בציריך.
בשנים שלאחר מכן עבד ואלזר כפקיד וכלבלר במשרדים רבים ושונים – אם כי לעולם לא לאורך זמן.
ואלזר הוא אחד הסופרים הראשונים בשפה הגרמנית שתיארו את חיי המשרד ביצירותיהם.
בשנת 1898 פורסמו שישה שירים של ואלזר במהדורת יום ראשון של העיתון היומי של ברן, דֶר בּוּנד (Der Bund).
בעקבות פרסומם התוודע ואלזר לחוג הסופרים של כתב העת הספרותי די אינזל (Die Insel), המושפע מסגנון היוגנדשטיל (שכונה באוסטריה "הזצסיון הווינאי").
כתב העת פרסם שירים, דרמוֹלֶטוֹת (קטעי דרמה קצרים) וקטעי פרוזה של ואלזר.
עד 1905 התגורר ואלזר בעיקר בציריך, אך החליף תדיר את מקום מגוריו ועבודתו בעיר (בעשר שנותיו בציריך התגורר בשבעה עשר חדרים ודירות, עבד בכתשע משרות, והתפרנס מעבודות לבלרות זמניות בלשכת הכתיבה למחוסרי עבודה).
בשנים האלה שהה תקופות קצרות גם בערים השווייצריות טוּן (עליה כתב את קטע הפרוזה "קלייסט בטון", המתאר את שהייתו של הסופר והמחזאי היינריך פון קלייסט בעיר כמאה שנים לפני כן) וזוֹלוֹתוּרן ובערים הגרמניות וינטֶרטוּר ומינכן.
כמו כן התגורר זמן מה אצל אחותו הבכורה ליזה בכפר טויפלן (Täuffelen) הסמוך לביל.
תקופה זו מתוארת ברומן הראשון שכתב, האחים טאנר (Geschwister Tanner, 1907), הנושא אופי אוטוביוגרפי מובהק.
ב-1903 התקבל לעבודה כעוזר למהנדס והממציא קרל דוּבּלֶר בוֵדֵנסוִיל שליד ציריך.
פרק זה בחייו שימש בסיס לרומן השני שכתב – עוזר לכל עת (Der Gehülfe, 1908).
בשהותו בווילה של המהנדס דובלר כתב את ספרו הראשון, שיצא לאור בהוצאת אינזֶל שנה לאחר מכן – החיבורים של פריץ קוכר (Fritz Kochers Aufsätze, 1904).
בשלהי קיץ 1905 השתלם ואלזר בבית ספר למשרתים בברלין ולאחר מכן עבד חודשים אחדים כמשרת בארמון דמבראו שבשלזיה עילית (כיום בפולין).
נושא השירות יופיע בעתיד ברבות מיצירותיו – בייחוד ברומן השלישי שלו, יאקוב פון גונטן (Jakob von Gunten, 1909).
בתחילת 1906 חזר רוברט ואלזר לברלין, שבה חי עד שנת 1913. בתחילה התגורר אצל אחיו קרל, שכבר עשה לו שם כצייר, גרפיקאי ומעצב תפאורות והכניס את רוברט לחוגי הספרות והתיאטרון בברלין.
בזמן הזה הכיר את המוציאים לאור סמואל פישר וברונו קסירר, שלימים הוציאו לאור רבים מספריו.
פרט לרומנים כתב ואלזר באותה התקופה קטעי פרוזה שבהם שרטט תמונות מחיי היומיום של משוטט דל אמצעים.
הרומנים וקטעי הפרוזה – שפורסמו בעיתונים חשובים במרחב הדובר גרמנית – התקבלו באהדה.
ואלזר רכש לו מקום מבוסס בתחום הספרות, אולם למרות הביקורות הנלהבות, בין השאר מהרמן הסה בן ארצו, ממקס ברוד, מפרנץ קפקא, מרוברט מוסיל ומקורט טוכולסקי, לא נחלו ספריו הצלחה מסחרית.
לאחר ניסיונות ראשונים להשתלב בחוגי האינטליגנציה, ביניהם גם כמזכיר האגודה לתנועת הזצסיון הברלינאית בראשות הצייר מקס ליברמן, משרה שנטל בשל מצוקתו הכלכלית, הלך ואלזר והתרחק מן האנשים, שסלדו ממוזרותו, ממגושמותו החברתית וממרדנותו בבורגנות, ושב לשיטוטיו בבתי המרזח ובמסעדות הפועלים.
בתקופת ברלין התפרסמו קטעי פרוזה רבים מאת ואלזר בעיתונים ובכתבי עת.
"הצורה הקטנה" הזאת תהפוך לסימן ההיכר שלו.
לאחר האכזבה הספרותית והכלכלית שנחל ואלזר בברלין, חזר בשנת 1913 אל שווייץ.
שם התגורר בתחילה אצל אחותו ליזה, שעבדה כמורה במוסד לחולי נפש במנזר בֶּלֶלֶה (Bellelay).
בתקופה זו הכיר את הכובסת פרידה מֶרמֶט וקשר עמה קשרי ידידות עזים שהתבטאו בהתכתבות אינטימית וממושכת.
באותה שנה פרסם ואלזר את הכרך חיבורים (Aufsätze, 1913).
אחרי שהות קצרה אצל אביו בביל עבר ביולי 1913 לגור בחדר בעליית הגג של מלון "הצלב הכחול" בעיר, ששם התגורר עד 1920. בשנת 1914 נפטר אביו של ואלזר.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס ואלזר לצבא שווייץ ושירת שבועות מספר בארלאך ובסנט מוריץ כטוראי בחיל הרגלים.
בסוף 1916 מת אחיו של ואלזר, ארנסט, שהיה מאושפז זה כמה שנים בשל מחלת נפש במוסד הפסיכיאטרי ולדאו.
בשנת 1919 התאבד אחיו של ואלזר, הרמן, פרופסור לגאוגרפיה בברן.
בביל כתב רוברט ואלזר מספר רב של קטעי פרוזה קצרים שהתפרסמו בעיתונים ובכתבי עת בגרמניה ובשווייץ וכן בכרכים הבאים: סיפורים (1914 ,Geschichten), שירים קטנים (Kleine Dichtungen, 1915), קטעי פרוזה (1917, Prosastücke), פרוזה קטנה (1917, Kleine Prosa), חיי משוררים (1917, Poetenleben) וזֶלַנד (Seeland, 1920).
עבור הספר Kleine Dichtungen זכה ואלזר בפרס של איגוד הנשים לציון משוררים מחבל הריין ומהדורתו הראשונה יצאה לאור בשנת 1914 עבור איגוד הנשים.
קטע הפרוזה "הטיול" (Der Spaziergang) הופיע לראשונה בכרך נפרד.
באוסף זלנד פורסם הטקסט שנית לאחר עריכה קפדנית של ואלזר עצמו.
ואלזר, שמאז ומעולם חבב הליכות ברגל, החל בזמן הזה לצאת לטיולים רגליים ארוכים, שנמשכו לא פעם לילה שלם.
רבים מקטעי הפרוזה שלו מהתקופה הזאת נכתבו מנקודת המבט של המטייל במרחב המוכר אך זר.
כמו כן כתב קטעים רבים העוסקים באמנים ובסופרים.
בתקופת ביל (1921-1913) אפשר להבחין גם בתפנית תמאטית בכתיבתו לתצפיות טבע ולאידיליות.
למרות הפרסומים הרבים, התקשה ואלזר להתקיים כסופר עצמאי.
בתחילת 1921 עבר ואלזר לברן, ששם עבד חודשים אחדים כעוזר בארכיון הממשלתי בברן.
בזמן הזה כתב את הרומן תיאודור, שכתב היד שלו לא נמצא מעולם.
בברן חי בפרישות גדולה בחדרים שכורים שאותם החליף לעיתים קרובות – ב-12 שנים התגורר ב-16 חדרים שונים.
עוד בשנת 1917 אימץ רוברט ואלזר, לדבריו שלו, שיטת כתיבה בת שני שלבים – את הטיוטה כתב בעיפרון, את הנוסח הסופי בדיו.
בברן התחדד והקצין סגנונו זה, שכונה לימים על ידי חוקריו בשם "מיקרוגרמות" – בשל כתב היד הזעיר והקשה לפענוח והשימוש בעיפרון.
מ-1924 לכל המאוחר קיימות עדויות לכתיבת ה"מיקרוגרמות" – טיוטות לשירים, לקטעי פרוזה, לסצנות ולרומן שלם (השודד).
רק חלק מהכתבים הועתק לנוסח נקי כדי להגישם לדפוס.
בטקסטים האלה התגבש סגנונו הסובייקטיבי והמשתעשע והפך מופשט אף יותר.
רבים מהטקסטים שנכתבו בזמן הזה הם מרובי רבדים ויכולים להיקרא באופנים שונים – כרשימות עיתונאיות נאיביות-מבדרות אבל גם כמונטאז'ים מורכבים וגדושים ברמיזות.
כתיבתו של ואלזר הושפעה הן מספרות גבוהה והן מספרות זולה: לא פעם כתב מחדש את עלילותיהם של רומנים זולים ושינה אותן בתוך כך.
חלק גדול מיצירתו של ואלזר נוצר בשנים הפרודוקטיביות האלה בברן, אולם הוא הצליח להוציא לאור רק ספר אחד דקיק: אוסף קטעי הפרוזה הוורד (Die Rose, 1925) – זהו הספר האחרון שוואלזר עצמו היה מעורב בהוצאתו לאור.
חלק מן הטקסטים שכתב התפרסמו במפוזר בעיתונים ובכתבי עת, וחלק – אם לא אבדו – נשארו בגדר טיוטות.
בעזרת העיפרון שוב יכולתי לשחק, לכתוב טוב יותר; נדמה היה לי שחדוות הכתיבה קמה כך לתחייה.
האמן לי שחוויתי משבר אמיתי בגלל הקולמוס (שהתחיל עוד בברלין), מין עווית שמלפיתתה השתחררתי ביגיעה ובאיטיות בדרך העיפרון.
חולשה, עוויתות, קהות חושים הם תמיד דבר מה גופני ובה בעת נפשי.
עבורי אלה היו אפוא ימים של עצבים מרוטים שכמו השתקפו בכתב היד, בהתמוססותו, וכשהעתקתי מתרגיל העיפרון שוב למדתי – כמו נער קטן – לכתוב." 526 מיקרוגרמות כאלה השאיר אחריו ואלזר, שלאחר פענוחן הן מונות 6000 דפי דפוס.
את מקצתן העתיק לכתב מסודר ונקי ואף פרסם על במה זו או אחרת אך רובן שורבטו על גבם של ניירות משומשים.
הטקסטים הלא ידועים שנשמרו בטיוטות העיפרון המיקרוגרפיות פוענחו בשנים 1985–2000 על ידי החוקרים וֶרנֶר מוֹרלַנג (Morlang) ובֶּרנהַרד אֶכטֶה (Echte) ופורסמו בשישה כרכים תחת השם Aus dem Bleistiftgebiet (מתחום העיפרון).
לפני כן, בשנת 1972, פענחו יוכן גרֶבֶן (Greven) ומרטין יוּרגֶנס (Jürgens) מתוך הכתבים האלה את הרומן הגנוז השודד (Der Räuber) ואת סצנות-פליקס (Felix-Szenen) והוציאו אותם לאור.
בתחילת 1929, לאחר שסבל זמן מה מהתקפי חרדה ומהזיות שהובילו להתמוטטות נפשית, נענה ואלזר לעצתו של פסיכיאטר ולהפצרותיה של אחותו ליזה והתאשפז במוסד הפסיכיאטרי ולדאו (Waldau) שליד ברן.
בפרוטוקול רפואי של המוסד נכתב: "המטופל מודה שהוא שומע קולות." במוסד התייצב מצבו של ואלזר לאחר כמה שבועות והוא הוסיף לחבר ולפרסם טקסטים, אולם הרבה פחות מאשר בשנים הקודמות.
הוא כתב שירים וקטעי פרוזה בשיטה שכינה "שיטת העיפרון", בכתב זעיר, שגודל אותיותיו הלך וקטן עד שלא עלה על מילימטר, ואת חלקם ערך והעתיק לנוסח נקי בדיו.
מתקופה זאת לא נותרו טיוטות רבות, אלא בעיקר נוסחים נקיים וטקסטים שפורסמו.
רק כשהועבר ואלזר בניגוד לרצונו בשנת 1933 אל המוסד הפסיכיאטרי הריזאו שבקנטון מולדתו אפנצל חדל לכתוב, "אף שמנהל המוסד, ד"ר אוטו הינריכסן", משורר בעצמו, "העמיד לרשותו חדר לפעילות ספרותית".
כמו חוסי המוסד האחרים הועסק ואלזר בייצור של שקיות נייר וכן בעבודות סידור ומיון.
בזמנו הפנוי קרא ספרות בידור.
החל משנת 1936 ביקר אותו במוסד הפסיכיאטרי הריזאו הסופר והמצנט השווייצרי קרל זליג (Seelig), שהיה מחסידי הכתיבה של ואלזר.
את השיחות שערך זליג עם ואלזר במהלך טיולים רגליים ארוכים בסביבת המוסד, העלה על הכתב בספר טיולים עם רוברט ואלזר (1957 ,Wanderungen mit Robert Walser).
קרל זליג פעל רבות למען פרסום מהדורות חדשות של יצירותיו של ואלזר, שהיה בינתיים לסופר נשכח.
אחרי מותו של אחיו קרל (1943) ואחותו ליזה (1944) קיבל עליו זליג את האפוטרופסות על ואלזר.
זליג הציע לוואלזר לעזוב את המוסד, אך זה, שאמנם היה עוף מוזר, אבל זה זמן רב לא הראה סימנים של מחלת נפש, סירב.
רוברט ואלזר אהב טיולים ארוכים ובודדים.
בחג המולד 1956 מת מהתקפת לב בעת טיול כזה בשדה שלג.
זמן קצר לאחר מכן נמצא בידי נער ששוטט בסביבה.
התצלומים של המטייל המת בשלג מזכירים באופן מצמרר תיאור של מציאת המשורר המת סבסטיאן מתוך הרומן הראשון של רוברט ואלזר האחים טאנר.
הטקסטים של ואלזר מתאפיינים בטון עליז ומשועשע המכסה לעיתים קרובות על רגשות קודרים ופחדים קיומיים.
בייחוד יצירותיו המוקדמות נדמות בקריאה ראשונה נאיביות וקלילות, אך מאחורי הפשטות הזאת מסתתרות תובנות מדויקות ומודרניות על חיי היומיום, המנוסחות לא פעם בשפה מורכבת ורבת רבדים.
כיום נמנים הטקסטים של ואלזר, שפענוחן המלא החל בשנות ה-60, עם היצירות החשובות של תקופת המודרנה.
בכתיבתו ואלזר השתעשע לעיתים קרובות בשימוש מודע בניב השווייצרי.
נושאי הכתיבה נעים בין הגיגים אישיים ובין כתיבה על טקסטים ספרותיים אחרים.
קשה להקיף את יצירתו של רוברט ואלזר במלואה.
סיבה אחת לכך שמרבית קטעי הפרוזה הקצרים שלו פורסמו בנפרד בעיתונים ובכתבי עת.
סיבה נוספת היא שיצירתו גדלה ומתרחבת עד היום באמצעות גילויים של טקסטים לא מוכרים –ב-2016, למשל, נמצאו מכתבים של רוברט ואלזר אל אמיל וידמר, עורך כתב העת Die Ähre בספרייה המרכזית בעיר זולותורן שבשווייץ.
נדמה שאמירתו של ואלזר עצמו הולמת כאן: "הרומן שאיני חדל לכותבו הוא רומן אחד ויחיד ואפשר היה לכנותו רומן-אני שסוע ומבותר בדרכים רבות מספור" (Sämtliche Werke, 20, p.
אחרי 1933, בעת שהייתו במוסד הפסיכיאטרי הריזאו, יבשה עטו של המחבר כמעט לגמרי במישור הספרותי.
מזמן לזמן כתב עדיין מכתבים אולם ב-1949 נפסקה גם כתיבתם.
משנת 1898 פורסמו במהדורת יום ראשון של היומון דר בונד שירים מאת ואלזר.
ממארס 1902 עד אוגוסט 1903 נערך והודפס הספר החיבורים של פריץ קוכר בהוצאת אינזל.
יוזף ויקטור וידמן, עורך מהדורת יום ראשון של הבונד, כתב במילות ההקדמה שלו שביצירותיו של ואלזר בא לידי ביטוי "דבר מה פראי, קדום ואמיתי, ועם זאת מעודן מאוד".
בשנת 1899 פרסם גם כתב העת די אינזל שירים, פרוזה ודרמולטות מוקדמות של ואלזר.
אף על פי שאין זה נדמה כך, היה ואלזר פורה מאוד בשנים הראשונות; כ-80 שירים נכתבו בשנים האלה, נוספו עליהם טקסטים דרמטיים וקטעי פרוזה.
במקבצים, שהחלו להתפרסם רק בתקופת ברלין, מצויים גם שירים רבים מראשית כתיבתו: מרבית מארבעים השירים שקובצו באסופה שירים (Gedichte, 1909; בתוספת 16 איורים פרי עטו של אחיו קרל ואלזר) פורסמו עוד בשנים 1898–1900 בכתבי עת.
גם הקטעים הדרמטיים הכלולים בספר קומדיה (Komödie, 1919) נכתבו בסביבות 1900. מתכתובות של ואלזר עם ההוצאה לאור עולה כי ב-1903 נעשו תוכניות לפרסום הדרמות.
הספר החיבורים של פריץ קוכר נועד להיות כרך ראשון מתוך שלושה; בכרכים 2 ו-3 היו אמורים להתפרסם הדרמולטות והשירים.
אולם למרות הסקירות האוהדות על הספר, הכרכים הנוספים לא יצאו לאור מעולם – כנראה עקב שיעור המכירות הנמוך.
באותה תקופה פורייה מוקדמת של ואלזר נוצר גם רצף הסצנות שנכתב בעגה השווייצרית האגם (Der Teich), שקטעים ממנו פורסמו לראשונה בשנת 1966 בביוגרפיה שכתב רוברט מכלר (Mächler).
הטקסט פורסם במלואו לראשונה ב-1972 בכרך 12.1 של כל כתביו של ואלזר, שנערכו על ידי יוכן גרבן.
האגם הוא הטקסט היחיד של ואלזר שנכתב בעגה השווייצרית.
החוקר ברנהרד אכטה העריך כי נכתב בשנת 1902.
תחילתו הספרותית של ואלזר מונה אפוא הן יצירות ליריות והן פרוזה.
ואלזר כתב פרוזה בכל תקופות היצירה שלו – קטעים קצרים, רומנים ורשימות למדורי התרבות בעיתון.
והאנשים אפילו לא צוחקים, גם אני לא.
מאז הגעתי לברלין, הפסקתי לחשוב שהאנושי הוא מגוחך."
בתקופה הזה רווח הסגנון הריאליסטי בטקסטים של ואלזר, ובייחוד ברומן עוזר לכל עת.
אולם בטקסטים אחרים, בראש ובראשונה ביאקוב פון גונטן, הופך העולם הריאליסטי הזה – מבלי להיות לרומנטי או לאגדי – למרחב מפלצתי ולא מובן, לעיתים סתום לחלוטין.
בשנת 1913 שב רוברט ואלזר לשווייץ ברגל.
הנסיגה למולדת היא גם נסיגה מן החברה ומן החוג הספרותי אל המרחב הפרטי.
את ההשראה לכתיבתו מוצא ואלזר בהליכות ארוכות בטבע.
שינוי המקום משתקף גם בהתקות התוכניות והסגנוניות בכתיבתו: הרחק מן הנושאים המעסיקים את אנשי העיר הגדולה.
בכתיבתו הוא פונה לסוגת האידיליה, אולם גם זו קורסת שוב ושוב ואינה מנותקת מן המשבר העולמי.
כזר שהוא גם בן-בית במולדתו שלו, ואלזר מתמקד בשנים הראשונות של חזרתו בשלווה ובחוסר החשיבות של ערים קטנות בניגוד לכרך הסואנת והראוותנית ברלין.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 הולכים וגדלים הסדקים באידיליה זו: לנימתם האירונית של הטקסטים מיתוספים גם החששות וחוסר היציבות המאפיינים עתות מלחמה.
פה ושם נזכרת המלחמה במפורש: "לנגד עיניי עמד ביתי הרך, היקר והנעים, רעייתי היפה והילדים המתוקים שאהבתי יותר מכול.
אבל לנגד עיניי עמד גם הפגיון שהשלכתי מידי והקרב שממנו ברחתי."
מרבית ספריו של ואלזר יצאו לאור בזמן מגוריו בביל.
אמנם רק טקסט ארוך אחד נכתב אז – הטיול (1917) – אולם כמה אסופות של קטעי פרוזה יצאו לאור.
הטיול הוא טקסט פרוזה שפורסם לראשונה באופן עצמאי בהוצאת הובר (Huber) ככותר התשיעי בסדרה "מסַפְּרים שווייצרים".
ב-1919 פורסם אותו סיפור בגרסה ערוכה (על ידי ואלזר עצמו) באסופה Seeland.
האסופות חיבורים (1913), סיפורים (1914) ושירים קטנים (1915) הודפסו בהוצאת קורט וולף (Wolff) בלייפציג.
קטעי פרוזה (1917) יצא לאור בהוצאת ראשר (Rascher) בציריך, פרוזה קטנה (1917), חיי משורר (1917) וזלנד (1920) יצאו לאור בהוצאת אלכסנדר פרנקה (Francke) בברן, הקובץ קומדיה (1919) יצא לאור בהוצאת ברונו קסירר (Cassirer) בברלין, אף שהיה מיצירותיו המוקדמות.
בשנת 1921 עבר רוברט ואלזר לברן.
משנת 1929 ואילך התגורר במוסד הפסיכיאטרי ולדאו שליד ברן ושם המשיך בכתיבה הספרותית עד 1933.
ואלזר, שחוץ מהשתתפותו בחוג הסופרים של כתב העת די אינזל בתקופת יצירתו המוקדמת לא השתייך מעולם לאסכולה ספרותית, לקבוצה או לזרם, היה לפני מלחמת העולם הראשונה וגם בשנות ה-20 של המאה ה-20 סופר מוערך, אם כי בסוף התקופה הזו נודע בעיקר בזכות רשימותיו בעיתון.
עם זאת, בשנות ה-30 הלך ונשכח ואלזר בגרמניה וגם המהדורות החוזרות שהוציא קרל זליג בשווייץ לא שינו זאת.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 חזר ונתגלה רוברט ואלזר לקהל הרחב, אף שבין מעריציו בימי חייו נמנו כריסטיאן מורגנשטרן, רוברט מוסיל, קורט טוכולסקי, פרנץ קפקא, ולטר בנימין והרמן הסה.
מאז פורסמו כמעט כל כתביו במהדורות מוערות ומקיפות ופוענחו ונערכו הטיוטות המאוחרות שהשאיר אחריו.
בין השאר השפיע ואלזר על מחברים מודרניים שונים, כגון: מרטין ואלזר, פטר ביקסל, פטר הנדקה, ו.ג.
בשנת 1967 העבירה אחותו של רוברט ואלזר, פאני הגי-ואלזר, את עיזבונה לקרן קרל זליג, שהוקמה ב-1966 על ידי ד"ר אליו פרליך (Fröhlich), בתנאי שכל המסמכים יישמרו, יעובדו ויונגשו בארכיון שיוקם על שמו של רוברט ואלזר.
בשנת 1973 ייסדה הקרן את הארכיון.
בשנת 1996 הקימה קרן קרל זליג את אגודת רוברט ואלזר וב-2004 שינתה את שמה לקרן רוברט ואלזר בציריך.
בשל קשיים כספיים עברה הקרן לברן ב-2009 ופתחה שם את מרכז רוברט ואלזר.
מטרת המרכז היא לשמר, לקטלג ולחקור את כתביו של רוברט ואלזר ושל ידידו והמצנט שלו קרל זליג ולהנגישם לקהל הרחב.
פרט לארכיון רוברט ואלזר, המרכז מחזיק ספרייה עם כל כתביו של רוברט ואלזר ומציג תערוכות נושאיות מתחלפות הנוגעות לרוברט ואלזר.
ב-1978 הוקמה בעיר מולדתו ביל קרן רוברט ואלזר בביל/ביין, המעניקה את פרס רוברט ואלזר לספרי ביכורים שווייצריים בגרמנית ובצרפתית.
על שמו של רוברט ואלזר נקראת רכבת-רוכנת של שירות הרכבות השווייצרי.
עוזר לכל עת, (עם עובד, תרגמה והוסיפה אחרית דבר: אילנה המרמן).
יאקוב פון גונטן, (עם עובד, תרגמה והוסיפה אחרית דבר: אילנה המרמן).
איש שלא הבחין בשום דבר, (ספרית פועלים - סיפורת, מגרמנית: רן הכהן, ליקטה והוסיפה אחרית דבר: נגה אלבלך).
אפר, מחט, עיפרון וגפרור (עם עובד, תרגמה טלי קונס- ליקטה: אילנה המרמן).
האחים טאנר (עם עובד, תרגם ארז וולק.
הוסיפה אחרית דבר: טלי קונס).
ולטר בנימין, "רוברט ואלזר", 1929, בתוך: ביקורת ומראית-עין; מבחר כתבים על ספרות ותיאטרון, רסלינג 2015, תרגמה מגרמנית: טלי קונס.
רוברט פרשינג וודלו היה האדם הגבוה ביותר שתועד מאז ומעולם, שלגבי גובהו (2.72 מטרים) קיימות ראיות מתועדות היטב.
וודלו נולד בעיר אלטון שבמדינת אילינוי בארצות הברית.
כבר בגיל שישה חודשים החלה גדילתו המואצת, בשל גידול ששיבש והגביר את פעילות בלוטת יותרת המוח שלו.
בגיל שמונה התנשא לגובה 188 סנטימטרים, ובגיל 13 הוכרז עליו בתור "הצופה הגבוה ביותר בעולם".
גובהו אז היה 2.32 מטרים.
כפות הידיים שלו הן הגדולות ביותר שתועדו מעולם.
וודלו מעולם לא הפסיק לגדול, ובסופו של דבר הגיע לגובה 2.72 מטרים ולמשקל של 199 ק"ג.
גובהו הקשה עליו את ההליכה, והוא נעזר בקביים מיוחדים לשם כך.
הוא נפטר בגיל 22 כתוצאה מזיהום ברגלו, והמשיך לגדול על ערש דווי.
הוא נקבר בעיר הולדתו אלטון.
בהלווייתו של וודלו, שהיה סלבריטאי אמריקאי בחייו הקצרים והופיע במסגרת קרקס האחים רינגלינג, נכחו כ-40,000 איש.
תריסר אנשים נדרשו כדי לשאת את ארונו, שאורכו היה 3.28 מטרים.
שיאו הוא מן הפופולריים ביותר בספר השיאים של גינס.
רוברט הניג (נולד ב-17 בספטמבר 1945) הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע ישראלי.
הניג נולד ברומניה ועלה לישראל בשנות ה-60 של המאה ה-20 והתגורר בחיפה עם הוריו.
הוא סיים ב-1971 את לימודיו בבית הספר למשחק בית צבי ושיחק בשורה ארוכה של הצגות וסרטים.
הניג השתתף בהצגות התיאטרון הבאות:
תיאטרון הבימה: "רומנטיקה", "טרטיף", "משרתם של שני אדונים", "זעקי ארץ אהובה", "חלון בלהות", "החייל האמיץ שווייק", "יוליוס קיסר", "לב טוב", "שלוש אחיות", "ביקור הגברת הזקנה", "מראה מעל הגשר", "המכשפה", "הקוקוריקו", "נודניק", "הזוג המוזר", "הקמצן", "אבא גוריו", "סיפור פשוט", "פילומנה", "ספינינג" (בהשראת "הקומה הראשונה" מתוך "שלוש קומות" של אשכול נבו).
תיאטרון בית ליסין: "טנזי", "קומדיה שחורה", "משפחה חמה","בבצ'יק".
התיאטרון הקאמרי: "ברנשים וחתיכות", "שירה".
התיאטרון לילדים ולנוער: "הלילה השנים עשר", "הקמצן", "מעלה קרחות".
הניג השתתף בסרטי הקולנוע "הכלה הסורית", "צעד קטן", "תהילים", "עבדי השם", ובסדרות הטלוויזיה "קרובים קרובים", "מסיבת גן", "שמש", "המשאית", "החיים זה לא הכל", "פרודים", "מגן דוד דרום", "ילדים ביער" ועוד.
כיכב בתפקיד בכמה סרטים של טומי לנג, בסרט "טייארה" שהיה מועמד לפרס אופיר לשנת 2012 בקטגוריית הפרינג', בסרט ההמשך "זוג או פרד (2012), ב"פטר השלישי" ו"הולכת שבעה" (2016) וב"גזוז" (2023).
הניג היה הקול מאחורי "שבי השבלול" בפרק אחד בסדרה "פרפר נחמד" והיה בין המדבבים של הסדרות "עולם סחרחר" ששודרה בערוץ 2, "אבירי האור הקסום", ששודרה בערוץ הראשון ו"המיליונרים הצעירים", בתפקיד וורן באפט.
כמו כן דיבב בסרט "פיטר פן" בתפקיד קפטן הוק, ב"יו יו האקושו", "ספיידרמן המדהים", "רובוטס", "גארפילד 2" ועוד.
חבר בוועד התיאטרון הארצי לילדים ונוער על שם סמי לוי.
רוברט הרמן (29 באוגוסט 1914 – 13 בפברואר 1997) היה פיזיקאי יהודי אמריקאי, אשר נודע בעיקר בזכות עבודתו עם רלף אלפר בשנים 1948–1950 על הערכת הטמפרטורה של קרינת הרקע הקוסמית מהמפץ הגדול.
נולד בניו יורק וסיים תואר ראשון סיים בהצטיינות במכללה העירונית של ניו יורק (CCNY) בשנת 1935. בשנת 1940, קיבל תואר דוקטור לפיזיקה מאוניברסיטת פרינסטון בתחום ספקטרוסקופיה מולקולרית.
בזמן לימודיו התעניין בתחומים רבים ומגוונים של פיזיקה, ביניהם גם פיזיקת מצב מוצק.
בין השנים ,1940-1941 עבד על ה-Bush Differential Analyzer באוניברסיטת פנסילבניה ולאחר מכן לימד במכללה העירונית ניו יורק.
בשנת 1942, הצטרף למחלקת "מגנטיות של כדור הארץ" של מכון קרנגי בוושינגטון הבירה ולמעבדה לפיזיקה יישומית באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
בין השאר עבד על מרעום קרבה עבור נ"מ לצי האמריקני.
תוך כדי עבודתו שם, החל להתעניין בפתרון בעיות מורכבות ומסובכות.
הוא עבר מעבודה עיונית מעבדתית לבדיקות אפליקציה המרעום ופתרון הבעיות המעשיות שהתעוררו בשטח.
בשנת 1945, הצי העניק לו מדליית פיתוח אמצעי לחימה עבור עבודתו.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עבד במשך עשר שנים במעבדה לפיזיקה יישומית במחקר על ספקטרוסקופיה ופיזיקת מצב מוצק.
בתקופה זו ביצע יחד עם רלף אלפר את העבודה החלוצית בתחום הקוסמולוגיה.
בשנת 1948, כתוצאה מעבודתם על נוקליאוסינתזה בעקבות המפץ הגדול, הזג חזה כי צריכה להישאר עדיין בכל היקום קרינת רקע קוסמית, הומוגנית ואיזוטרופית, שריד למפץ הגדול.
המחקר קיבל תשומת לב גדולה מיד לאחר פרסומו אבל לאחר מכן ירד מהכותרות ונשכח.
בשנות ה-60, מבלי לדעת על עבודתם של אלפר והרמן, הפיזיקאים רוברט דיקי ויעקב זלדוביץ' חזו אף הם את קיומה של קרינה שכזאת.
קרינת הרקע הקוסמית נתגלתה ונמדדה באקראי בשנת 1964 על ידי זוג פיזיקאים ממעבדות בל, ארנו פנזיאס ורוברט וילסון, שקבלו על הגילוי פרס נובל לפיזיקה בשנת 1978. בהתייחס לסדרת האירועים הללו אמר הרמן: "אין להוקיר את האיש אלא את העבודה".
למרות זאת, הצמד אלפר והרמן קבלו פרסים רבים על עבודתם המשותפת.
בהקדשה של פרס דרפר שקיבל מהאקדמיה הלאומית למדעים בשנת 1993 נאמר: "עבור התובנה והכישרון בפיתוח מודל פיזיקלי להתפתחות היקום ועל תחזית קיומה של קרינת מיקרוגל ברקע שנים לפני שהתגלתה במקרה; דרך עבודה זו הם השתתפו באחד מההישגים האינטלקטואלים הגדולים של המאה ה-20".
הם קבלו גם את פרס מג'לן של החברה הפילוסופית האמריקאית, מדליית זהב של מכון פרנקלין, ופרס מן המכון הבלגי לאסטרונומיה.
הרמן ואלפר כתבו יחד ספר על עבודתם בקוסמולוגיה בשם "בראשית המפץ הגדול".
בשנת 1965, הצטרף למעבדת המחקר של ג'נרל מוטורס בתפקיד ראש קבוצת מדע בסיסי (לימים הפך למחלקת הפיזיקה העיונית).
שם המציא תחום חדש במדע – מדע של תנועת כלי רכב (traffic science).
הוא השתמש ברקע שלו בפיזיקה כדי לחקור את ההתנהגות המיקרוסקופית של תנועת כלי רכב וחקר בפירוט רב איך נהגים מונעים התנגשויות זה עם זה.
בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 הוא פיתח, יחד עם אליוט מונרטול, את תאוריית "המכונית העוקבת" (car following theory), שעמדה במבחן הזמן ונמצאת בשימוש עד היום.
זמן מה לאחר מכן, פיתח תאוריה לתנועת כלי רכב רב-מסלולית יחד עם איליה פריגוז'ין.
במשך 35 שנים עבד על מגוון תחומים במדע של תנועת כלי רכב, ובכל תחום השאיר את חותמו.
לקראת סוף חייו פיתח, יחד עם תלמידיו, מודל של תנועה עירונית "דו-נוזלית", הרחבה של העבודה הקודמת עם פריגוז'ין.
תאוריה זו הייתה חשובה מאוד בפיתוח מערכות תנועה אינטליגנטיות.
בשנת 1979, הצטרף לאוניברסיטת טקסס באוסטין, במינוי בשתי פקולטות, פיזיקה והנדסה אזרחית.
כתחביב, הרמן התעניין מאוד בפיזיקה של כלי נגינה, כמו המכניקה של קשת הצ'לו ואקוסטיקה של חליל אנגלי.
ניגן ואסף צ'לים עתיקים, נהג לפסל בעץ מגולף ומתכת ויצירותיו הוצגו באקדמיה הלאומית להנדסה בוושינגטון, במכללה להנדסה של אוניברסיטת טקסס ובאוניברסיטת בלמונט בטנסי.
נפטר באוסטין, טקסס, ב-13 בפברואר 1997.
רוברט השני (בסקוטית: Robert II; 2 במרץ 1316 – 19 באפריל 1390) היה מלך סקוטלנד משנת 1371 ועד מותו בשנת 1390. כמו כן רוברט היה הסוכן העליון של סקוטלנד.
רוברט היה הראשון ממלכי בית סטיוארט.
ג'ון סטיוארט (John Stewart) היה בנו היחיד של וולטר סטיוארט, הסוכן העליון השישי של סקוטלנד ושל מרג'ורי ברוס, בתו של רוברט הראשון, מלך סקוטלנד ורעייתו הראשונה איזבלה ממאר.
רוברט נולד בניתוח קיסרי במנזר פייסלי, בעקבות נפילת אמו מהסוס עליו רכבה.
אמו מתה זמן קצר לאחר מכן.
בשנת 1318 קבע הפרלמנט הסקוטי בצו כי אם המלך רוברט הראשון ימות בלי בנים, יעבור הכתר לידי בנה של מרג'ורי, אולם בשנת 1324 נולד למלך בן – לימים המלך דייוויד השני.
דייוויד השני הומלך בשנת 1329 בגיל חמש, ורוברט, בתפקיד העוצר והסוכן העליון של סקוטלנד יחד עם ג'ון רנדולף, רוזן מוריי שלטו בפועל במדינה בעת שהמלך הועבר לצרפת על מנת להגן על חייו.
רוברט עמד בראש הצבא הסקוטי בקרב גבעת הלידון ביולי 1333, ונלחם כנגד אדוארד באליול, הטוען לכתר, במערב סקוטלנד.
במהרה היחסים בין שני העוצרים הורעו, וכאשר רנדולף נשבה על ידי האנגלים, נותר רוברט העוצר היחיד.
רוברט הצליח להביס את באליול, והמלך שב לסקוטלנד בשנת 1341. עם שובו של דייוויד השני, השיב רוברט את כל סמכויותיו למלך, אולם לאחר קרב צלב נוויל בשנת 1346 בו נשבה המלך דייוויד השני על ידי האנגלים, שב רוברט להיות העוצר (רוברט הצליח להימלט משדה הקרב, ובכך נמנעה נפילתו בשבי).
בעקבות הקרב הורעו היחסים בין רוברט למשפחת המלוכה, ורוברט הואשם כי ברח בפחדנות משדה הקרב.
רוברט, בהיותו עוצר, התנגד לנישואי דייוויד השני למרגרט לוג'י, ולהצעתו להפוך את אדוארד השלישי, מלך אנגליה או אחד מבניו, למלך סקוטלנד, וכתוצאה מכך מרד בדודו ב-1363. המרד כשל ורוברט נאסר עם ארבעת בניו, אך שוחרר מכלאו זמן קצר לפני מות דודו בפברואר 1371.
לאחר מותו של דייוויד השני, על פי החוק משנת 1318, הומלך רוברט כמלך סקוטלנד במרץ 1371. טקס ההכתרה נערך על אבן הגורל במנזר סקון שבפרת'שייר.
בשנת 1378 פרצה מלחמה נוספת עם אנגליה, אולם רוברט עצמו נמנע מלקחת בה חלק, ולא מנע את שריפת אדינבורו.
כמו כן, לא לקח רוברט בשנת 1388 חלק בקרב אוטרבורן, בו ניצח הצבא הסקוטי.
בשל גילו המתקדם ומצב בריאותו, מינה הפרלמנט הסקוטי את בנו השני, רוברט סטיוארט, דוכס אולבני ורוזן פייף, לתפקיד הסוכן העליון של סקוטלנד.
רוברט נפטר בדנדונלד בשנת 1390 ונקבר במנזר סקון.
מאשתו הראשונה אליזבת מיור, היו לרוברט לפחות עשרה צאצאים:
רוברט השלישי, מלך סקוטלנד (נפטר בשנת 1406) – נולד בשם ג'ון, ושינה שמו לאחר הכתרתו.
מרגרט סטיוארט, נישאה לג'ון מאיסלי, אדון האיים
וולטר סטיוארט (נפטר בשנת 1362), נישא לאיזבלה, רוזנת פיף
מרג'ורי סטיוארט, נישאלה לג'ון דנבאר, רוזן מוריי
ג'ואנה סטיוארט, נישאה בשנת 1373 לסר ג'ון קית'
איזבלה סטיוארט, נישאה לג'יימס דאגלס, רוזן דאגלס השני, ולאחר מותו נישאה לדייוויד אדמונסטון.
קתרין סטיוארט, נישאה לסר רוברט לוגן מגרוגר.
אליזבת סטיוארט, נישאה לסר תומאס היי.
מאשתו השנייה, יופמיה דה רוס, בתו של אאוד, רוזן רוס נולדו לרוברט חמישה ילדים:
דייוויד סטיוארט, רוזן קיית'נס (נפטר בשנת 1389 לערך)
וולטר סטיוארט, רוזן את'ול (נפטר בשנת 1437)
אליזבת סטיוארט, נישאה בשנת 1380 לדייוויד לינדסיי, רוזן קרופורד
אגילדה סטיוארט, נישאה בשנת 1387 לסר ויליאם דאגלס מנית'סדייל.
כמו כן היו לרוברט שמונה ילדים מחוץ לנישואים.
מפילגשו מוירה לייטץ' נולד לו ג'ון סטיוארט מברוט ("הסטיוארט השחור"), ומפילגשו מריון קארדני נולדו לו:
ג'ון סטיוארט מדנדונלד ("הסטיוארט האדום")
תומאס סטיוארט, בישוף סנט אנדרוז
רוברט השלישי, מלך סקוטלנד (Robert III of Scotland; 1340 לערך - 4 באפריל 1406) כיהן כמלך סקוטלנד בין השנים 1390 ועד מותו ב-1406.
ג'ון סטיוארט (John Stewart) היה בנו הבכור של מלך סקוטלנד רוברט השני ואליזבת מיור.
רוברט נולד מחוץ לנישואים כשמיור הייתה פילגש, אולם הפך לבן הזכאי לרשת את אביו לאחר נישואיה החוקיים לרוברט השני בשנת 1349 (רוברט ואליזבת נישאו קודם לכן בשנת 1336, אולם נישואים אלה נערכו שלא על פי חוקי הכנסייה, ולכן רוברט ואליזבת נישאו בשנית).
בשנת 1367 נשא רוברט השלישי את אנבלה דראמונד ונולדו להם שבעה ילדים:
הנסיכה מרגרט, שנישאה לארצ'יבולד דאגלס, רוזן דאגלס
הנסיכה אליזבת, שנישאה לסר ג'יימס דאגלס, לורד דאלקיית'
הנסיכה מרי, שנשיאה בתחילה לג'ורג' דאגלס, רוזן אנגוס, לאחר מותו לסר ג'יימס קנדי מדונור, לאחר מותו לסר ויליאם גרהאם, ולבסוף לסר ויליאם אדמונסטון מקולודן.
כמו כן היו למלך שני בנים מחוץ לנישואים:
בשנת 1368 קיבל מדודו הגדול, המלך דייוויד השני את התואר רוזן קאריק, וסייע למלך בשלטון במדינה עד שנת 1387 עת נפגע מבעיטת סוס והפך נכה.
בעקבות תאונה זו הפך אחיו, רוברט סטיוארט, דוכס אולבני ורוזן פיף ליורש העצר, ולנאמן סקוטלנד בשנת 1389, אולם עם מות אביו הוכתר כרוברט השלישי.
בעת המלכתו בחר ג'ון להיקרא בשם "רוברט השלישי" ולא "ג'ון השני" על מנת שלא להזכיר את שמו של ג'ון הראשון - מלך לא פופולרי מבית באליול.
רוברט הוכתר באוגוסט 1390 במנזר סקון.
המלך נכח במספר פרלמנטים, אולם בשל נכותו, בפועל - שלט בסקוטלנד אחיו.
בשנת 1399 בשל נכותו של המלך נבחר בנו הבכור, דייוויד סטיוארט, דוכס רות'סיי כנאמן הגדול של סקוטלנד.
רות'סיי ודודו חלקו בדעותיהם בדבר דרכי ההגנה מפני הפלישה האנגלית לסקוטלנד, ולבסוף רות'סיי נפטר במרץ 1402 בנסיבות שאינן ברורות, בארמון פוקלנד.
רוברט השלישי חשש לחייו של בנו הצעיר, ג'יימס, שהיה אז בן 11, ובפברואר 1406 הביא אותו בהחבא לטירת דירלטון במטרה להבריחו לצרפת.
כוח צבאי ששלח רוברט סטיוארט, דוכס אולבני לחם בחיילי המלך, אולם יורש העצר ומלויו נמלטו לאבן באס בלשון הים של פורת'.
יורש העצר ומלויו המתינו חודש על האי הקטן עד שהגיעה ספינה מצרפת.
דוכס רות'סיי יידע את מלך אנגליה על ההברחה, ויורש העצר נתפס, ונאסר על ידי המלך האנגלי.
רוברט השלישי נפטר זמן קצר לאחר נפילת בנו בשבי.
ספרי ההיסטוריה מתארים את מותו כמוות מצער, אולם ישנם סברות שהורעל.
רוברט ביקש להיקבר תחת ערימת אשפה ועל מצבתו ביקש שתופיע הכתובת "כאן קבור הגרוע במלכים, והאומלל באדם" אולם הוא נקבר בפיילזלי (ולא במנזר סקון, מקום הקבורה המסורתי של מלכי סקוטלנד).
רוברט ואייט הוא מוזיקאי ורב נגן בריטי וממייסדי להקת סופט מאשין, מהחשובות בסצנת קנטרברי.
אימו של רוברט ואייט הייתה עיתונאית אשר עבדה בשביל ה-BBC, ואביו היה פסיכולוג ארגוני, אשר הצטרף למשפחה רק כשרוברט היה בן 6. כנער מתבגר, ואייט חי עם הוריו בעיירה לידן, שם נגן הג'אז האמריקאי ג'ורג' ניידורף לימד אותו לתופף.
בשנת 1962, עברו ואייט וניידורף למאיורקה שם הם חיו ליד המשורר רוברט גרייבס.
בשנה שלאחר מכן, ואייט חזר לאנגליה והצטרף ל"Daevid Allen Trio" עם דייוויד אלן ויו הופר.
אחרי שאלן עבר לצרפת, ייסדו ואייט והופר את להקת "The Wilde Flowers" עם קווין איירס, ריצ'רד סינקלייר ובריאן הופר.
בתחילה היה ואייט המתופף בלבד, אך עם עזיבתו של איירס הוא הפך גם לזמר.
ואייט ומייק רטלייג' ייסדו את להקת סופט מאשין עם קווין איירס ודייוויד אלן.
ואייט היה הזמר והמתופף, צירוף בלתי רגיל ללהקת רוק.
ב-1970, לאחר סיבוב הופעות, שלושה אלבומים ועימותים פנימיים הולכים וגוברים בלהקה, ואייט הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו "The End of an Ear".
שנה לאחר מכן עזב רוברט ואייט את סופט מאשין, והקים להקה חדשה, "מאצ'ינג מול" (משחק מילים על השם סופט מאשין בצרפתית).
לאחר שני אלבומים ועל סף תחילת העבודה על השלישי, ב-1 ביוני 1973, כשהוא שיכור כלוט במהלך מסיבה לכבוד גילי סמית' וג'ון קמפבל קרמר (הידוע גם כ- Lady June) מלהקת גונג, נפל ואייט מחלון הקומה הרביעית.
הוא נותר משותק בפלג גופו התחתון ורותק לכסא גלגלים.
ב-4 בנובמבר באותה השנה, פינק פלויד נתנו שתי הופעות באותו היום שהכנסותיהן נועדו לעזור לוואייט, ב-Rainbow Theatre בלונדון, בתמיכה של סופט מאשין ובהנחייתו של ג'ון פיל.
ההופעות גייסו סכום של 10,000 ליש"ט עבור ואייט.
הפציעה גרמה לוואייט לנטוש את פרויקט מאצ'ינג מול ואת התיפוף.
הוא החליט להתמקד בקריירת הסולו, ובעזרת חברים מוזיקאים (כולל מייק אולדפילד, המשורר איבור קולטר וגיטריסט להקת Henry Cow, פרד פירת') הוא הוציא את האלבום Rock Bottom אשר זכה לשבחים רבים.
מאוחר יותר באותה השנה הוציא ואייט סינגל, גרסת כיסוי לשיר "I'm a Believer" .
שניהם בהפקתו של מתופף להקת פינק פלויד, ניק מייסון, לאחר מכן ואייט הקליט את הקולות המרכזיים באלבום הסולו הראשון של מייסון "Fictitious Sports" בשנת 1981. לקראת הופעתו של וייאט בתוכנית "Top of the Pops" התגלע ויכוח בין וייאט לבין מפיקי התוכנית לגבי כיסאו.
מפיקי התוכנית חשבו שאין זה מן הראוי להראות אדם מרותק לכיסא גלגלים בתוכנית המיועדת לכל המשפחה ורצו שווייאט יישב בכיסא רגיל, בסופו של דבר ניצח וייאט והופיע בכיסא הגלגלים שלו, אך הופעתו אכזבה.
אלבום הסולו הבא שלו "Ruth Is Stranger Than Richard" היה מעט יותר בסגנון ג'אזי עם השפעות של ג'אז חופשי ומוזיקה אפריקאית.
מוזיקאים אורחים אשר השתתפו בהקלטות האלבום כללו את בריאן אינו על גיטרה, וסינטיסייזר.
בהמשך שנות ה-70 הופיע וייאט עם אמנים מגוונים, כולל Henry Cow, Hattfield and the north, גיטריסט רוקסי מיוזיק, פיל מנזנרה ועוד.
בשנות ה-80 המאוחרות לאחר שיתופי פעולה עם אמנים רבים נוספים יצא וייאט עם אשתו אלפרדה בנג' לשבתון בספרד.
בשנת 1991 חזר וייאט עם האלבום Dondestan, אשר נחשב בעיני רבים כאלבומו הטוב ביותר שלו מאז Rock Bottom.
שבחים רבים הורעפו גם על האלבום Shleep משנת 1997.
בשנת 1999 שיתף וייאט פעולה עם הזמרת האיטלקית כריסטינה דונה באלבומה השני Nido.
ביוני 2001, וייאט היה אוצר של פסטיבל מלטדאון, ושר עם דייוויד גילמור את השיר Comfortably Numb, הביצוע תועד ב-DVD של גילמור David Gilmour in Concert.
וייאט גם הזמין את אביתר בנאי להופיע בפסטיבל.
בינואר 2003, ערוץ 4 של ה-BBC שידר תוכנית תחת הכותרת Free Will and Testament המתעדת הופעות של ואייט עם מוזיקאים שונים כמו איאן מיידמן וליאם גרוצקי ביחד עם ראיונות עם ג'ון פיל, בריאן אינו, אנני וויטהד, אלפי ורוברט ואייט עצמו.
לקראת סוף שנת 2003 הוציא ואייט את האלבום Cuckooland שהיה מועמד לפרס אלבום השנה הבריטי.
באוקטובר 2007 הוציא את האלבום Comicopera.
בנובמבר 2010 הוציא ביחד עם רוס סטפן וגלעד עצמון את האלבום For the Ghosts Within.
השיר "I Believe" של להקת Tears for Fears (מתוך האלבום Songs from the Big Chair מ-1985) הוקדש לרוברט וייאט, בקטע הווידאו, נראה רונלד אורזבל כשהוא ישוב בכורסה, כחיקוי לשיתוקו של ואייט.
בחלקו השני של הסינגל אורזבל מבצע גרסת כיסוי לשיר Sea Song.
גם ברי סחרוף ביצע גרסת כיסוי לשיר זה באלבום ההופעה שלו.
רוברט וברטרם (גרמנית: Robert und Bertram) הוא סרט תעמולה נאצי אנטישמי שהופק כקומדיה קלילה בשנת 1939.
הסרט מבוסס על מחזה שנכתב על ידי גוסטב רדלר והוצג בתיאטראות גרמניה משנת 1865. הייתה זו קומדיה וולגארית שהייתה מאוד פופולרית בארצות גרמניה במאות ה-18 וה-19, ובה הוצגו יהודים בצורה מעוותת, אך מצחיקה.
לבימוי הסרט בחר גבלס את הבמאי היינץ צרלט, במאי מחזות מוזיקליים וסרטי פעולה.
בסרט זה כיכבו רודי גורן (רוברט), קורט זייפרט (ברטאם), הרברט הוכנר (היהודי איפלמאייר) ואיגנה ו.
סטראטן (אשתו של היהודי איפלמאייר).
הסיפור מתרחש בשנת 1893. רוברט וברטם הם צמד נוודים שנמלטו מן הכלא ומצליחים להסתדר ללא פרוטה בכיסם.
יום אחד הם נתקלים בבתו של פונדקאי מקומי, המספרת להם בדמעות שהיא חייבת להתחתן עם היהודי בידרמאייר זה, ידידו של יהודי אחר, איפלמאייר, שאביה חייב לו סכום כסף גבוה.
כאשר הנוודים שומעים את הסיפור הם מחליטים לגנוב את כספו של איפלמאייר, ובעת מסיבת האירוסין הם מגיעים אל הפונדק ומציעים את עצמם כשוטפי-כלים.
הפונדק משמש להם נקודת תצפית מצוינת אל ביתו של איפלמאייר, המצוי בקרבת מקום.
יום אחד בעת שאיפלמאייר עורך נשף מסיכות, משעשע ברטרם את האורחים בשיר ורוברט גונב את תכשיטיהם של האורחים ואף מחזר אחרי גברת איפלמאייר עבת הבשר והגרוטסקית.
השניים מביאים את התכשיטים לבת הפונדקאי כחולת העיניים.
אביה משלם את חובו והבת מתחתנת עם בחיר ליבה, חייל נאמן בצבאו של נסיך מקומי.
בסופו הסרט זוכים רוברטו וברטם להגיע לגן עדן ושם הם יכולים להמשיך ולהתעלל בבידרמאיירים עגולי הפנים.
השנה הייתה 1939 וליתר ביטחון צולם סוף נוסף בו השניים מתגייסים לצבא הנסיך המקומי ומפקדם הוא אותו בחיר ליבה של בת הפונדקאי.
הסרט הוצג משנת 1942 ואילך, בשעה שהבורגנות הגרמנית כבר החלה להראות סימני עייפות מהמלחמה.
לסרט לא הייתה השפעה של ממש בחברה הגרמנית.
היטלר לא ראה בעין יפה את הגרמנים מוצגים כצמד נוכלים.
יותר מכך היטלר חפץ בהצגת היהודים כמסוכנים ולא כגרוטסקים.
גם הסרט הבא לבנים מאירלנד לא זכה להצלחה, אך שני סרטים כושלים אלה הכשירו את הקרקע לסרטים: היהודי הנצחי, היהודי זיס והרוטשילדים.
רוברט הראשון , מוכר גם בכינוי רוברט דה ברוס (בגאלית סקוטית: Raibeart am Brusach), היה מלך סקוטלנד בין השנים 1306–1329.
רוברט היה בנם הראשון של אדון רוברט דה ברוס, האדון השישי של אננדייל ומרג'ורי רוזנת קריק.
רוברט נשא את אשתו הראשונה, איזבלה ממאר, ב-1295. ב-1296 נשבעו רוברט ואביו פידליטס לאדוארד הראשון מלך אנגליה אך שנה מאוחר יותר תמך רוברט הבן במרד סקוטי נגד האנגלים.
בספטמבר 1298 העביר ויליאם וולאס את התואר "מגן סקוטלנד" לרוברט דה ברוס, שאז לא היה מלך אלא הרוזן מקריק, ולגיסו של ג'ון באליול, ג'ון קומין מבאדנוך.
ברוס התפייס עם אדוארד הראשון מלך אנגליה בשנת 1302 בעוד שוולאס התנגד למגעי השלום.
אדוארד הראשון מלך אנגליה מת בשנת 1307 ואת מקומו ירש בנו, אדוארד השני.
בן זה הובס על ידי כוח סקוטי בראשותו של רוברט דה ברוס בקרב באנוקברן בקיץ 1314, ודה ברוס השיב על כנה את הממלכה הסקוטית העצמאית.
אדוארד נהרג באירלנד בקרב ב-1318.
רוברט דה ברוס נפטר בשנת 1329, ככל הנראה, כתוצאה ממחלת הצרעת.
לבו של רוברט דה ברוס נמסר עם מותו לאביר ג'יימס דאגלס "השחור" (משבט דאגלס).
דאגלס לא שרד את הקרב.
שנים רבות לאחר מכן הוחזרו לבותיהם של דאגלס ושל רוברט דה ברוס לסקוטלנד על ידי סר ויליאם קית'.
בשנת 1921 התגלה מכל קטן עליו נכתב כי הוא מכיל את לבו של רוברט דה ברוס במנזר מלרוז דרומית לאדינבורו.
הלב טמון כיום במנזר מלרוז (Melrose Abbey), ושלט מכריז על מקומו.
בראשית המאה ה-19 התגלה תא קבורתו של ברוס במנזר דנפרמליין (Dunfermline) שבחצרו נקברו כמה משליטי סקוטלנד בימי הביניים.
השלד נעטף בבד מוזהב ועצם החזה הייתה מנוסרת לאורכה.
רוברט ווֹלְפּוֹל, הרוזן הראשון מאורפורד היה מדינאי בריטי הנחשב בדרך כלל כראש ממשלת בריטניה הראשון.
אף שתפקיד המוגדר בשם "ראש הממשלה" לא היה מוכר בחוק ולא היה עדיין בשימוש רשמי באותה עת, וולפול ידוע כמי שהחזיק במשרה דה פקטו (בפועל) בשל השפעתו הניכרת בקבינט.
את הקריירה הפוליטית החל בתור ויג (חבר המפלגה הוויגית, אחת משתי המפלגות העיקריות באותה תקופה), אשר בשנת 1701 זכה בבחירות בנורפוק לנציג בבית הנבחרים, ונבחר לחבר הפרלמנט.
ב-1715 נבחר לשר האוצר וכיהן במשך יותר מ-22 שנים, במקביל לחלק משנות כהונתו כראש ממשלה.
וולפול כיהן כראש ממשלה בתקופת שלטונם של המלכים ג'ורג' הראשון וג'ורג' השני.
על פי רוב מייחסים את תחילת כהונתו לשנת 1721, כאשר קיבל את תפקיד "הלורד הראשון של האוצר", כינוי שדבק עד היום בכל ראשי ממשלת בריטניה שבאו לאחריו; עם זאת, אחרים נוקבים בשנת 1730, שנת פרישתו של לורד טאונסנד, בה הפך למנהיג הבלתי מעורער והבלעדי של הקבינט.
הגרסה הראשונה וה"ארוכה" יותר מקובלת יותר ונתמכת בדרך כלל על ידי העיתונות.
וולפול המשיך לכהן עד פרישתו בשנת 1742 כתוצאה מאסון קרב קרטחנה.
הוא קיבל תואר אצולה, ועבר לשרת בבית הלורדים.
תקופת כהונתו כראש ממשלה, 21 שנים, נחשבת לארוכה ביותר בהיסטוריה הבריטית.
בנו, הוראס וולפול, היה מדינאי וסופר.
בנו הבכור רוברט וולפול, הרוזן השני של אורפורד ירש את תוארו.
רוברט וולפול נולד באחוזת משפחתו שבמחוז נורפוק ב-1676. הוא היה ילדם החמישי ובנם השלישי מבין 19 ילדיהם של רוברט וולפול, פוליטיקאי וויגי שייצג את מחוז הבחירה של קאסל רייזינג (Castle Rising) בבית הנבחרים, ושל אשתו מרי, שהייתה בתו והיורשת של סיר ג'פרי ברוול (Burwell).
כילד למד וולפול בבית ספר פרטי במסינגהאם (Massingham) שבנורפוק, ונכנס לאיטון קולג' ב-1690, שם נחשב לתלמיד מצטיין.
הוא סיים את לימודיו באיטון ב-1696 והמשיך את לימודיו בקינגס קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1698 הפסיק את לימודיו בעקבות מותו של אחיו הבוגר כדי לסייע לאביו לנהל את האחוזה המשפחתית שהוא הפך להיות היורש שלה.
וולפול תכנן להיות איש דת, אך עתה, בהיותו הבן הבכור ששרד ממשפחתו, ויתר על שאיפתו זו.
בנובמבר 1700 מת אביו, והוא ירש את אחוזתו.
הקריירה הפוליטית של וולפול החלה בינואר 1701, כאשר הוא נבחר לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של קאסל רייזינג.