tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מהניסיון הרב שנצבר במהלך שהות צה"ל בלבנון ומלקחי המלחמות החלו לעבוד במחצית השנייה של שנות התשעים לעבוד על טנק המרכבה סימן 4, הטנק המוגן בעולם, אשר עליו החליט עוזר שר הביטחון ישראל טל בשנת 1999, מספר חודשים לפני שחלה, ואשר נכנס לשירות ב-2003.
בעקבות שינויים מבניים בצה"ל הוכפפה בשנת 2006 רפ"ט למנת"ק וכיום זוהי יחידה אחת במשרד הביטחון.
ב-2006, במהלך מבצע גשמי קיץ, הותקן מיגון כלוב על דחפורי D9 משוריינים של חיל ההנדסה הקרבית במספרים גדולים תוך פרק זמן קצר, והצליח למנוע חדירה של הרבה רקטות נ"ט ואף של טילי נ"ט.
לאחר מלחמת לבנון השנייה ומסקנותיה החלה היחידה את העיסוק בפיתוח נגמ"ש המרכבה נמ"ר ובפיתוח מערכת ההגנה האקטיבית "מעיל רוח".
הנמ"ר הוא נגמ"ש הלחימה המוגן ביותר שקיים בעולם ומבטיח לצוות הגנה מקסימלית בשילוב הנדסת אנוש מצוינת.
מערכת ההגנה האקטיבית "מעיל רוח" שזכתה בפרס ביטחון ישראל היא המערכת ההגנה האקטיבית הקשה הטובה בעולם, והיחידה שכבר צברה ניסיון מבצעי.
לאחר מבצע צוק איתן הוחלט על פיתוח נגמ"ש אופני 8X8 מוגן ביותר, האיתן, אשר עתיד להיקלט בצה"ל, וכן על הצטיידות מסיבית במערכת "מעיל רוח".
כמו כן בעקבות המבצע פותח צריחון עם תותח 30 מילימטר אשר יותקן בעתיד על האיתנים ויגביר משמעותית את הקטלניות שלהם בשדה הקרב.
במסגרת זו נבחרה מערכת ההגנה האקטיבית "חץ דורבן" לשמש כלי זה.
מכניסת המרכבות הראשונות לשירות ועד היום מקפידים ביחידה על חקר בשדה של כל תקלה, כשל, היפגעות או אירוע חריג על מנת להמשיך לשפר את הטנקים והנגמ"שים כך שיהיו טובים יותר.
מרכבה סימן 2 – 1983, תותח 105 מ"מ, ממסרת אוטומטית, בשנת 1984 נופק טנק מרכבה סימן 2 ב' שכלל בעיקר שיפורי מיגון.
בשנת 1995 נופק טנק מרכבה סימן 3 ב"ז שכלל מערכת בקרת אש חדישה.
מרכבה סימן 4מ "מעיל רוח" שנופק בשנת 2010, כלל שילוב של מערכת הגנה אקטיבית לטנקים מדגם "מעיל רוח".
מרכבה ברק – נכנס לשירות ב-2023 וערך טבילת אש מבצעית במלחמת חרבות ברזל.
נמ"ר – נגמ"ש הלחימה הממוגן ביותר בעולם, המבוסס על טכנולוגיות המרכבה.
משפחת כלים בתצורות שונות בעל יכולת לחימה במתארים מורכבים (לחימה, הנדסה, פיקוד, אחזקה ועוד).
איתן – נגמ"ש לחימה גלגלי 8X8 הממוגן מסוגו בעולם, הכולל מערכות מתקדמות לרבות צריח עם תותח אוטומטי 30 מ"מ ומערכת הגנה אקטיבית.
הכלי נמצא בשלב השלמת פיתוח והיערכות לייצור סדרתי.
תותח השולף – תותח מתנייע ישראלי שצה"ל לא הצטייד בו בסופו של דבר.
תוכניות הגנה – פיתוח גרסאות מתקדמות של מערכות הגנה אקטיבית, הצטיידות בליין הייצור, רטרופיט (הוספה של רכיבים חדשים) לכלים שיוצרו כמו נמרים ומרכבות.
מחלקת פיתוח הטנק (רפ"ט) – הגוף ההנדסי של מנת"ק האחראי על כלל נושאי התכנון והפיתוח של הפלטפורמות והטמעתם בשדה.
מחלקת התוכניות והפרויקטים (תו"פ) – אחראית על הוצאת התוכניות לפועל באמצעות קבלני משנה בצה"ל ובתעשייה בישראל ומחוצה לה, תכנון ובקרה של תוכניות העבודה, התקציב, הרכש וההתקשרויות.
החטיבה לרק"ם עתידי – אחראית על פרויקטי מו"פ, פיתוח פלטפורמות עתידיות ושיתופי פעולה.
בנוסף, הרכבת הכלים מבוצעת במפעל המרכבה במש"א, האחראי על בניית הטנק והרכבתו הסופית.
מנהלת קל"ע (ראשי תיבות של קליטה לעזה) הייתה תנועה, אשר פעלה למען מניעת תוכנית ההתנתקות באמצעות הסברה ועידוד קליטה של תושבים רבים ככל הניתן ליישובי גוש קטיף.
התנועה הוקמה בסוף שנת 2004 על ידי דתיה יצחקי, דוברת המועצה האזורית חוף עזה לשעבר ובעלה ההיסטוריון אריה יצחקי מתוך מחשבה כי אם יגיעו לגוש קטיף אלפי מתיישבים חדשים תוכנית ההתנתקות לא תוכל לצאת לפועל.
שמה של התנועה נגזר משמה של מנהלת סל"ע (אשר החליפה את שמה עם חלוף השנים ל"מנהלת תנופה").
התנועה פעלה באופן עצמאי ואף במקביל לתנועת המחאה של מועצת יש"ע וזאת בשל המחלוקות על יעילותן של פעולות מחאה כגון השרשרת האנושית.
בשל כך הצטרפו לתנועה ארגונים נוספים כגון נשים בירוק בהובלתן של נדיה מטר ואניטה פינקלשטיין שלא זכו לשיתוף פעולה מצד תנועת המחאה המרכזית.
עיקר פעילותה של התנועה התמקד בשיפוץ מבנים נטושים ברחבי הרצועה והבאת "גרעינים" של מתיישבים שיאכלסו אותם.
במסגרת פעילות זו הביאה התנועה מאות רבות של אנשים (בעיקר משפחות צעירות) למספר יישובים ובמיוחד לנצר חזני ולכפר דרום.
פרויקט הדגל של התנועה בתקופה זו היה שיפוץ מלון חוף הדקלים הנטוש ואכלוסו ב-150 משפחות ומספר רווקים.
במקביל סיפקה התנועה שירותי הסברה ודוברות ובמיוחד לעיתונות הזרה ולכתבים אשר הוחרמו על ידי הדוברות הרשמית של המועצה האזורית חוף עזה.
בחודש יוני 2005 ולאחר שצה"ל החל בהריסת המבנים הנטושים בגוש קטיף והכנסת חומרי בנייה כבר לא התאפשרה, במיוחד לאחר פינוי מלון חוף הדקלים.
החלה התנועה בהקמת מחנות אוהלים שנועדו לאכלס את אלפי האנשים אשר היו צפויים להגיע לאזור לצורך תמיכה במאבק.
המחנות הוקמו בכפר דרום, בנצר חזני, בשירת הים, בכרם עצמונה ומחנה נוסף יועד לנוער.
במקביל רכשה התנועה מזון וציוד רב שנרכשו באמצעות תרומות ושאוכסנו במחסנים באזור ונועדו לשימוש יושבי מחנות האוהלים.
עם תחילת הפינוי בפועל התרכזו חברי התנועה אשר נשארו באזור בעיקר במחנה האוהלים בשירת הים, ביישוב כפר ים ובכפר דרום.
לאחר סיום ביצוע תוכנית ההתנתקות פורקה התנועה וחבריה השתלבו בתנועת נשים בירוק ובפעילות ביהודה שומרון.
שיפוץ מבנים לא מאוכלסים ברחבי גוש קטיף לצורך אכלוסם מחדש.
שינוי כתובתם של אלפי אזרחים לגוש קטיף במרשם משרד הפנים וחלוקת דואר אשר יועד להם מטעם רשויות המדינה.
שיפוץ מלון חוף הדקלים והובלת המאבק כנגד פינויו.
הבאת אלפי מתנדבים לגוש קטיף תוך שיתוף פעולה עם תא כתום ונוער הגבעות.
דברור "המאבק" לתקשורת הבינלאומית והמקומית.
מנהלת מודיעין והסיור (בסרבית: Uprava za obaveštajno-izviđačke poslove / Управа за обавештајно-извиђачке послове) או J-2 של המטה הכללי של צבא סרביה, הוא גוף מודיעין צבאי של כוחות הצבא הסרבים המספק מודיעין מבצעי וטקטי לגדודים בשטח.
עד אימוץ חוק המודיעין והביטחון של סרביה בשנת 2007, מחלקת המודיעין של המטה הכללי הייתה המודיעין הצבאי הראשי של כוחות הצבא הסרביים.
מאז, VOA הוא שירות מודיעין צבאי אסטרטגי ונמצא בסמכות משרד ההגנה של סרביה, ואילו מנהלת מודיעין וסיור אורגנה מחדש כגוף למודיעין אותות ואיסוף מודיעין גאוגרפי.
המכון הצבאי הגאוגרפי ומרכז הלחימה האלקטרונית ה-224 כפופים ישירות למנהלת זו.
הסוכנות יונקת את שורשה מגופים קודמים ופועלת מאז 1884.
מנהרה מס' 1 של מסילת הרכבת דרעא-צמח (מנהרה 105), היא מנהרת רכבת על מסילת הרכבת דרעא-צמח על הגדה הצפון מערבית של הירמוך, קרוב למושב מיצר, היא המנהרה המערבית ביותר בין שמונה המנהרות שנחצבו במסילה הזאת.
המנהרה נחפרה בידי העות'מאנים כחלק ממסילת הרכבת החיג'אזית.
המנהרה, כחלק ממסילת הרכבת דרעא-צמח כולה, אינה פעילה כיום.
אורך המנהרה הוא כ-200 מטר, ורומה הוא 50- מטר.
אורך המנהרה הוא כמאתיים מטר.
המנהרה חוצה את שיפולי דרום רמת הגולן ממזרח למערב.
תוואי המנהרה אינו ישר לחלוטין ומתעקל מעט דרומה.
לאחר שנחצבה בסלע קירטוני, חופו קירותיה הפנימיים של המנהרה באריחים מאבן גיר, וכך נשמרה יציבותה.
בקצות המנהרה ישנה תוספת למנהרה על מנת למנוע מפולות עפר וסלעים מההר לעבר פתחי המנהרה.
המנהרה נמצאת בתחום ישראל אך נדרש אישור צבאי על מנת להגיע אליה.
מדרך שנסללה על ידי מקורות מתחיל השביל הרגלי שמגיע למנהרה.
לאורך השביל פזורים סלעים גדולים שהתנתקו מהצוק לאורך השנים.
המנהרה פתוחה למעבר וניתן לעבור בה רגלית.
במנהרה נמצאת מושבה גדולה של עטלפים.
מנהרות הוא רומן גרפי מאת הקומיקסאית הישראלית רותו מודן.
הספר יצא לאור בשנת 2020 בהוצאת כתר.
נילי ברושי היא ארכאולוגית ישראלית, בתו של ארכאולוג עבר מפורסם, ישראל ברושי, שפרש מעיסוקו בארכאולוגיה בעקבות הדמנציה שלקה בה.
כשמתגלה כתובת עתיקה שמתקשרת למחקרו הגנוז של אביה, היא מתחילה חפירה של מנהרה מתחת לגדר ההפרדה כדי לחשוף את ארון הברית שאבד, ושאותו החלה לחפש בילדותה יחד עם אביהּ.
לחפירה היא לוקחת אתה את בנה דוקטור בן השבע.
הנלהב למשחקי מחשב בטלפון סלולרי.
לחפירה מצטרף אחיה, נמרוד ברושי, החולם לקבל תקן במחלקה לארכאולוגיה.
את המיזם מממן אספן העתיקות אמיל אבולוף, ונילי מוסיפה לכך כסף מהחסכונות של אביה.
עם תחילת החפירה מצטרף למיזם שמואל גדנקן, דתי לאומי המצפה לגאולה עם מציאת ארון הברית, ומכין פרה אדומה לטהרה הנדרשת.
גדנקן מצרף לחפירה ארבעה נערי גבעות.
נילי וחבורתה יוצאים למסע נגד הזמן כדי להספיק לגלות את הממצא לפני פרופסור מוטקה שריד, יריבו הוותיק של ישראל ברושי.
במהלך חפירת המנהרה הם נתקלים פוגשים מנהר שחפרו מהדי וזוזו, שהחלו בחפירה בצדה האחר של גדר ההפרדה.
נילי מכירה את מהדי וזוזו מילדותה, שבה חפרו השניים יחד עם אביה.
גם מהדי וזוזו מצטרפים למיזם החפירה.
העלילה ממשיכה מכאן עם דמויות נוספות ועם שלל התפתחויות ותפניות.
מיכל ויואב ברושי, ילדיו של הארכאולוג מגן ברושי, שנפטר ביולי 2020, הגישו תביעת דיבה נגד רותו מודן והוצאת כתר, בנימוק שהספר מכפיש ומבזה אותם ואת זכר אביהם, "פוגע בפרטיותם ורומס את נפשם".
התובעים דורשים פיצוי בסך 750 אלף ש"ח, וצווים שיורו על השמדת כל עותקי הספר שטרם נמכרו ויאסרו פרסום עתידי של הספר.
התביעה הסתיימה בפשרה שבה מודן התנצלה בפני התובעים, התחייבה לשנות את שמות הגיבורים במהדורות עתידיות של הספר, ותשלם לתובעים פיצוי בסך 65,000 ש"ח.
מנהלת תיאום פעולות אכיפה במשטרת ישראל (בראשי תיבות: מתפ"א) מתמקדת בתיאום, בהנחיה ובשילוב בין היחידות הממשלתיות הפועלות לאכיפת החוק כנגד עבירות בניה, פלישות למקרקעי ציבור ושימוש במקרקעי ציבור ללא היתר כדין, כולל ביצוע האכיפה בפועל.
ראש המנהלה שפיקד על היחידה בשתי קדנציות, וכן בטבח שבעה באוקטובר היה נצ"מ אייל ראון (שירת כמפקד ביחידת הגדעונים).
מפקד היחידה הנוכחי הוא נצ"מ דורון ריגל.
על רקע תופעות נרחבות של הפרות דיני מקרקעין, שתוצאתן פגיעה חמורה בשלטון החוק, באיכות הסביבה, בעתודות הקרקע הציבורית ובקופת המדינה, התקבלה בשנת 2004 ההחלטה להקים מנהלה בין-משרדית אשר תפקידה לתאם פעולות אכיפת דיני מקרקעין.
נוכח הניסיון המבצעי וההצלחות שהיחידה צברה, היא הפכה להיות אחת משתי היחידות הארציות במשטרת ישראל אשר כפופות ישירות לאגף המבצעים במטה הארצי.
היחידה מהווה כח עתודה ראשוני לסיוע באירועים חריגים בתחומי פח"ע (פעילות חבלנית עוינת), חירום ולחימה בפשיעה חמורה, ואף מתמחה בטיפול בהפרות סדר בכלל המגזרים.
בנוסף, היחידה מהווה כח סיוע ייעודי שמשתף פעולה עם היחידה הממלכתית לאבטחת אישים (יחידה 730).
היחידה מובילה את מודל התקיפה הכלכלית נגד ארגוני פשיעה בשיתוף פעולה עם משרדי ממשלה וגופים רלוונטיים, וכן מקיימת שיתופי פעולה מקצועיים עם יחידות מקבילות בעולם (צרפת, גרמניה, ארצות הברית ועוד).
בהחלטה נקבע כי תוקם יחידה משטרתית ייעודית אשר תפקידה לסייע באכיפת דיני מקרקעין.
בהתאם לכך, שוטרי היחידה מלווים את פקחי היחידות השותפות במנהלה בעת ביצוע פעולות אכיפה, פעולות לאיתור עבירות, ביצוע צווים מנהליים וצווים שיפוטיים, הדבקת צווים וסיורים, לרבות תיאום מבצעי שוטף עם הגורמים הרלוונטיים במשטרת ישראל.
יחידה ארצית הכפופה לראש אגף המבצעים ומופעלת על ידי חטיבת המבצעים בכל מתארי הפעילות כגון: פח"ע, הפרות סדר (בראשי תיבות: הפס"ד) ופשיעה חמורה בכלל הגזרות.
תיאום, הנחיה ושילוב בין היחידות הממשלתיות הפועלות לאכיפת דיני מקרקעין תחת ארגון וניהול משטרת ישראל.
קביעת סדרי עבודה ונהלים וכן הכנת תוכנית פעולה מערכתית מפורטת הכוללת סדרי עדיפויות, תפוקות ולוחות זמנים, מעקב ובקרה.
פעולות אכיפה בתחום המקרקעין וסיוע לגופי האכיפה מבוצעים בשגרה על פי תוכנית שנתית ותיאום על פי תוכנית שבועית.
בחירום, פעולות האכיפה מבוצעות על פי החלטת ראש אגף המבצעים בהתאם להערכת מצב.
בנוסף, ניתן סיוע בהתמודדות עם כלל משימות משטרת ישראל בהתאם לתוכנית עבודה של מתפ"א ובשילוב כלל יחידות המשטרה תוך מתן עדיפות לטיפול בפשיעה.
בתאריך ה-7 באוקטובר 2023, עם היוודע על חדירת מחבלים בדרום הארץ, לוחמי יחידת מתפ"א הוקפצו מביתם לנקודת כינוס במטה היחידה ומשם להילחם בשטח.
במקביל, מפל"ג בז, סנ"צ מרטין קוזמיצקס, שמע את קולות הירי וירד באופן עצמאי מביתו שבשדרות להילחם במחבלים.
במהלך הלחימה חבר מרטין למפקד מחוז דרום, ניצב אמיר כהן ושוטרים נוספים שנלחמו כתף אל כתף מול המחבלים.
מרטין חיסל 3 מחבלים וחתר למגע עד שנפגע ונפל מירי צלף מחבל.
לוחם נוסף, רס"ב שי משילקאר הגיע עצמאית לעיר שדרות ונלחם יחד עם שוטרי תחנת שדרות עד שנפצע, פונה וטופל בבית חולים ברזילי.
בסיום הטיפול הרפואי, חבר לכוחות היחידה שהגיעו לדרום.
כוח מתפ"א נוסף שהוקפץ לקיבוץ בארי נתקל תוך כדי נסיעה במחבלים על הצירים ובהגיעם לבארי נכנסו שני צוותים בקרקלים, שם ניהלו לחימה עד שנפגעו משני טילי אר.
בתקרית נהרגו 7 לוחמים: סנ"צ ודים בליך, רפ"ק דן גנות, רס"ם אלירן אברג'ל, רס"ב בוריס דנילוב, רס"ל דור מנגדי, רס"ל מולוגוטה גדיף ורס"ל אוראל שלום אלון.
רק לוחם אחד נשאר בחיים, סמ"ר אוריאל אוזן.
במהלך הלחימה כוחות מתפ"א פעלו במספר זירות במקביל: בשדרות, גזרת אשקלון, נתיבות, כביש 232, מושב שובה, קיבוץ בארי ובת הדר.
יחידת מתפ"א חיסלה מעל 22 מחבלים, חילצה עשרות אזרחים תוך מתן מענה רפואי, העניקו טיפול מציל חיים לכ-20 חיילים שנפגעו ואותרו בשטח הלחימה וכן תפסה 6 מחבלים.
היחידה מונה כ־180 תקני כח אדם המחולקים לזרועות מבצעיות (הכוללות לוחמים עם הכשרת יס"מ והשלמת לוחמה ביחידה), זרוע מודיעין וחקירות, זרוע תיאום ופיקוד ומטה.
הזרועות המבצעיות מחולקות לפלגות לוחמים בפריסה ארצית מצפון עד דרום.
אירועי הפרות סדר קשים כגון: אבו ח'דר ו"שומר חומות"
נטרול מחבלים בקרית גת ושער שכם
השתלטות על ספינת המרמרה (המשט לעזה) עם הגעתה לנמל אשדוד
נטרול מחבל אשר ביצע חיסול בטירה
אבטחת נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בביקורו בארץ
אבטחת נשיא ארצות הברית ברק אובמה בביקורו בארץ
אבטחת ראש ממשלת הודו נרנדרה מודי בביקורו בארץ
אירועי סדר ציבורי כגון: הפגנות סטודנטים, הפגנות בלפור והפגנות בני העדה האתיופית
מבצעי אכיפה כלכליים נגד ארגוני הפשע בישראל
סיוע בהקמת תשתיות לאומיות – קו החשמל 161 בקלנסווה
חיסול חוליות מחבלים בקרב על קיבוץ בארי במתקפת הפתע של ארגון הטרור חמאס ביום הראשון למלחמת חרבות ברזל
מנהלת תקומה היא גוף שהוקם על ידי ממשלת ישראל באוקטובר 2023 בעקבות טבח שבעה באוקטובר והפגיעה ביישובי עוטף עזה במהלכה.
המנהלת הוקמה במטרה לשקם את יישובי עוטף עזה שנפגעו במתקפה.
המנהלת אחראית על 45 יישובים במועצות האזוריות אשכול, חוף אשקלון, שדות נגב ושער הנגב, וכן על העיר שדרות.
הדרישה להקמת מנהלת החלה לאחר גילוי אירועי הטבח והצורך בטיפול במאות אזרחים שקרוביהם נרצחו, נחטפו, ובאלפי אזרחים ישראלים שפונו מבתיהם בעקבות המלחמה.
הקמת המנהלת אושרה על ידי הקבינט החברתי כלכלי ב-19 באוקטובר 2023. בראש המנהלת עמד מאז הקמתה ועד אוגוסט 2024 תא"ל (מיל') משה אדרי, ששימש במקביל גם כראש הוועדה לאנרגיה אטומית.
המנהלת פועלת בשיתוף פעולה עם הרשויות המקומיות באזור ועם משרדי הממשלה וגופים נוספים.
מאז פרישתו של אדרי שימש מנכ"ל משרד ראש הממשלה, יוסי שלי, כממלא מקום ראש המנהלת.
המנהלת הוקמה לחמש שנים ותקציבה הראשוני עומד על כמיליארד ש"ח.
מטרתה היא לחזק מחדש את החוסן הלאומי והביטחון של תושבי האזור, ולהפוך את החבל לאזור משגשג ואטרקטיבי מבחינה כלכלית וחברתית.
חלק מתקציבה ותקני כוח האדם שלה מגיעים ממשרד ההסברה, שבוטל בתחילת המלחמה.
ב-17 באפריל 2024, הממשלה אישרה פה אחד 19 מיליארד שקלים נוספים למנהלה.
ב-24 בנובמבר 2024, עברה המנהלת ממשרד ראש הממשלה למשרד האוצר.
המנהלת נמצאת תחת אחריותו של השר הנוסף במשרד האוצר זאב אלקין.
ב-2 במרץ 2025 אישרה הממשלה את מינויו של אביעד פרידמן לראש המנהלת.
תפקידי המנהלת העיקריים, כפי שהוגדרו על ידי הממשלה, הם:
שיקום היישובים שנפגעו בעוטף עזה.
שיקום תשתיות ושירותים שנפגעו, וניסיון לגרום לצמיחה כלכלית.
חיזוק האמון, החוסן ותחושת הביטחון האישית והקהילתית של התושבים.
באפריל 2024 הציגה המנהלת תוכנית חומש אסטרטגית לשיקום, לחידוש ולפיתוח החבל.
התוכנית מתחלקת לכמה נושאים, ובכל אחד מהם מציגה שורה של מיזמים המיועדים לקדם את הנושאים:
אדם וקהילה: חלק זה של התוכנית עוסק בנושאי חינוך, בריאות, רווחה, קהילה, תרבות, ספורט, צעירים ודת.
מיזם לדוגמה: הקמת היכל תרבות ואולם כנסים בשדרות, קונסרבטוריון ואולם תרבות בחוף אשקלון.
סביבת חיים: שיקום תוך שדרוג של האזורים שנהרסו, צמיחה דמוגרפית בחבל, פיתוח תשתיות אזורי, פיתוח התחבורה הציבורית.
מיזם לדוגמה: שדרוג מט"ש חולית בגודלו והעלאת רמת הטיפול לרמה שלישונית.
כלכלה: שיפור התנאים לתעסוקה בחבל, פיתוח כלכלי.
מיזם לדוגמה: הקמת מרכז לקידום, פיתוח וחיזוק האקוסיסטם המדעי-טכנולוגי-מסחרי אשר יתמקד בין היתר בתחומי אג-טק, מימן ואנרגיות מתחדשות, מים ואקלים.
חקלאות: הגדלת כמות המועסקים, הגדלת מספר המשקים, הכשרת שטחים חקלאיים, קידום אגטק, בניית תשתיות תומכות מים, פסולת וקרקע.
מיזם לדוגמה: מענקי השקעות הון לחקלאים חדשים לטובת הקמת חממות ובתי רשת, נטיעת מטעים חדשים, רכש מיכון חקלאי, הקמת בתי אריזה, מערכי מיון ובתי קירור.
תיירות: קידום התיירות בחבל כמנוע צמיחה כלכלי וקידום עסקים קטנים.
מיזם לדוגמה: פיתוח שביל הנגב המערבי כמוקד משיכה למטיילים.
ביטחון: תגבור יכולת משטרת ישראל וכבאות והצלה לישראל לתת מענה לאירועים, הבטחת רציפות תפקודית והגברת זמינותם לאירועים במרחב.
מיזם לדוגמה: הקמת נקודת מג"ב בצוחר בהיקף של 100 לוחמים.
הנצחה: תיעוד והנצחה של אירועי ה-7 באוקטובר תוך אינטגרציה עם יתר הנושאים.
מיזם לדוגמה: הקמת אתר הנצחה לאומי.
באוגוסט 2024 פרסמה מנהלת תקומה הנחיה לפיה על המפונים מיישובי העוטף לפנות בתוך זמן קצר את מקומות הדיור בהם שוכנו.
למפונים ניתנו שתי אופציות: לחזור לבתיהם, על אף שיישובים אלה נמצאים עדיין בסכנת ירי וסמוכים לאזורי לחימה, או לקבל פיצוי כספי, שלטענת התושבים אינו מספק.
תושבי מפלסים, ניר עם וארז הגישו עתירה לבג"ץ בנושא זה.
בפברואר 2025 פורסם כי תקציבי המנהלת שימשו לצרכים אחרים, בהם שהות המפונים במלונות, מיגון גשר בתחנת הרכבת שדרות ומטרות אחרות, וכי לא מונה לה מנכ"ל קבוע.
המנהלת לא החלה כלל בבנייה כלשהי, ושיקום יישובי העוטף עתיד לקחת לפחות שלוש שנים.
המנהלת יישמה בשטח את הסכם המודוס ויוונדי האנגלו-צרפתי 1918 מ-30 בספטמבר 1918. בשל העובדה שהכוחות הבריטיים הם שכבשו ואחזו בשטח איבדו הצרפתים מכוח המיקוח אל מול הבריטים ובהשוואה לחלוקה הקודמת של האימפריה העות'מאנית - הסכם סייקס-פיקו, נשמטה מידיהם האחיזה בארץ ישראל ובמוסול וסביבתה העתירות במרבצי נפט.
ההאשמים קיבלו שליטה משותפת באזור המזרחי, לפי "הפתרון השריפי" של לורנס איש ערב מנובמבר 1918.
ב-23 באוקטובר 1918, לאחר שהביסו הכוחות הבריטיים והערבים את האימפריה העות'מאנית, הכריז פילדמרשל אדמונד אלנבי כי סוריה העות'מאנית תפוצל לשלוש יחידות משנה מנהליות, אשר השתנו מעט מאוד מהחלוקות העות'מאניות הקודמות:
OETA דרום, המורכב מהמוטצאריף של ירושלים והסנג'קים של שכם ועכו.
זו הייתה ההגדרה המנהלית הראשונה של מה שעתיד להפוך לארץ ישראל המנדטורית;
OETA מערב (במקור OETA צפון, שונה חודשיים מאוחר יותר) המורכב מווילאייט ביירות, מוטצאריף הר הלבנון, סנג'ק לטקיה ומספר מחוזות משנה;
OETA מזרח המורכב מווילאייט דמשק והחלק הדרומי של וילאייט חלב.
מושלי חלב היו אמורים מאוחר יותר לתת חסות לכיבוש זור.
אזור מען ועקבה נוהל על ידי OETA מזרח ונתבע על ידי החג'אז.
בדצמבר 1918, בעקבות כיבוש מחוז קיליקיה, הוקמה טריטוריה חדשה.
OETA צפון, המורכב מוילאייט אדנה
המנהלת ספקה את הצרכים המיידיים של התושבים.
יובאו והופצו גרעיני זרעים ובעלי חיים, מימון בתנאים נוחים הועמד באמצעות הבנקאים של הצבא, יוצב המטבע ושירותי הדואר הוחזרו.
אלנבי עמד על כך שכל עוד נדרש ממשל צבאי, זה יישאר באחריותו.
ממשלי OETA פורקו בזמנים שונים בכל אחד מהאזורים בעקבות מינוי רשמי של ממשל אזרחי לפני כניסתו הרשמית לתוקף של משטר המנדטים כפי שהוחלט בוועידת סן רמו באפריל 1920:
ב-OETA מזרח הסתיים הממשל הבריטי בעקבות נסיגת הכוחות הבריטיים מהשטח ב–26 בנובמבר 1919, וההכרזה שלאחר מכן על הממלכה הערבית של סוריה על אותו אזור.
האזור פוצל לשניים לאחר שהצרפתים הביסו את פייסל הראשון, מלך עיראק בקרב מייסלון ביולי 1920; החלק הצפוני של השטח שולב עם OETA מערב בניהול צרפת, והחלק הדרומי הפך לשטח הפקר ולימים הפך לאמירות עבר הירדן.
OETA דרום: 1 ביולי 1920, הרברט סמואל מונה לנציב העליון לארץ ישראל
OETA מערב: 31 באוגוסט 1920, אנרי גורו הכריז על מדינת לבנון הגדולה, מדינת העלווים וסנג'ק אלכסנדרטה מוזגו למדינת חלב
בשל הצלחתה של מלחמת העצמאות הטורקית, הסנג'קים מארש, איינטאב ואורפה של וילאייט חלב לשעבר נשארו כחלק מטורקיה לאחר 1921. כמו כן, מחוזות אנטקיה ואיסכנדרון של סנג'ק חלב הופרדו ממדינת האטיי ב-1938 והמדינה הפכה לחלק מטורקיה ב-1939.
כביש 23 (המוכר יותר בשם מנהרות הכרמל) הוא כביש רוחב ארצי בחיפה, המתחיל בדרום העיר במחלף חיפה דרום, עובר במנהרות כפולות מתחת לרכס הכרמל ומסתיים במחלף מבוא כרמל.
חלק מן הכביש הוא כביש אגרה (במקטעי המנהרות).
פתחה של המנהרה המערבית ממוקם בסמוך למרכז הקונגרסים בחיפה והוא מאפשר גישה מכביש 2 וממישור חוף הכרמל (כביש 4).
המנהרה מסתיימת בנווה שאנן, במחלף רופין.
מחלף זה הוא גם הפתח המערבי של המנהרה המזרחית, שממשיכה עד לצ'ק פוסט, ביציאה לכביש 4 וכביש 75.
מהירות הנסיעה המרבית המותרת במנהרות הכרמל היא 80 קילומטר לשעה.
סך אורך מקטע המנהרות מנקודת הכניסה אל נקודת היציאה הוא 5.2 קילומטרים.
המנהרה המערבית, שאורכה 3,200 מטרים, היא הארוכה ביותר בישראל כיום לנסיעת כלי רכב.
אורכה של המנהרה המזרחית הוא 1,643 מטרים.
כל אחת משתי המנהרות היא בגובה של 6.5 מטרים וברוחב 10 מטרים, מספיק כדי לאפשר לשתי משאיות "פול-טריילר" לנסוע זו לצד זו.
המנהרות אינן מיועדות לכניסת הולכי רגל.
המחלף שהוקם בנווה שאנן הוא המחלף הגדול בישראל, עם שבעה גשרים בארבעה מפלסים.
המנהרות נבנו בידי שותפות "כרמלטון", אשר הוקמה במיוחד לצורך הקמת המיזם.
הפעלת המנהרות נעשית עבור "כרמלטון" בידי חברת נתיבי הכרמל מערכות ותפעול, שהיא חברה-אחות של "דרך ארץ", מפעילת כביש 6. חברת כביש חוצה ישראל היא המפקחת על פעילותו של הזכיין במנהרות הכרמל, גביית האגרות (כולל ועדות ערר על גובה החיוב), התפעול והתחזוקה.
הפרויקט בוצע בשיטת בנה-הפעל-העבר שבה חברת "כרמלטון" מתכננת ובונה את הפרויקט, מפעילה ומתחזקת אותו במשך כ-30 שנה ככביש אגרה, ולאחר מכן הפרויקט עובר לידי מדינת ישראל.
הצעה ראשונה לכריית מנהרות מתחת לכרמל עלתה כבר בתקופת המנדט הבריטי, וכן הועלה באמצע שנות ה־60, כפתרון לבעיות התחבורה הקשות בעיר התחתית ובדרכים לנמל חיפה.
בסוף שנות ה-80 הוצע הרעיון לראש עיריית חיפה, אריה גוראל, אך לא התממש.
בתחילת שנות ה-90 קידם את הרעיון ראש עיריית חיפה, עמרם מצנע, והוביל צעדים שהביאו למימושו.
לכל אורך תכנונו וביצועו היה המיזם שנוי במחלוקת.
מתנגדיו טענו כי הוא יעודד את מגמת הפירוור כתוצאה מעקיפת מרכז העיר ויעודד את השימוש ברכב פרטי (המביא לפגיעה רבה יותר באיכות הסביבה על פני תחבורה ציבורית).
לטענתם הוא יביא ל"ייבוש" של מרכז העיר הישן, ועצם תכנונו שם לאל כל מאמץ מקביל של התחדשות תוך-עירונית.
נגד הפרויקט הוגשו 223 התנגדויות והוא התעכב בוועדות התכנון ובתי המשפט שנים רבות.
בספטמבר 2002, קבוצת תושבים אף הגישה עתירה מינהלית לבטל את התוכנית שלפיה הוחלט לאשר את הפרויקט.
לטענתם, בהליך האישור נפלו פגמים מהותיים.
בנובמבר 1991, החליטו שר האוצר יצחק מודעי ושר התחבורה משה קצב למסור את הפרויקט, ללא מכרז, לחברת בייטמן הדרום אפריקאית המתמחה בהקמת מכרות.
אך סכסוך בין משרדי הממשלה עיכב אתה המשך קידומו, משרד האוצר ביקש שמע"צ תנהל את הפרויקט ומשרד התחבורה העדיף את חברת נתיבי איילון (באמצעות חברת הבת "נתיבי כרמל") בתחילת 1993 הוחלט שנתיבי איילון תנהל את הפרויקט והמכרז.
באוקטובר 1992 שר האוצר, אברהם בייגה שוחט, אישר הכנת תיק למכרז בין-לאומי שיוצא לצורך חפירת המנהרות והפעלתן.
במקביל החל הליך החקיקה לגביית אגרה בכביש.
הכנת המכרז, קביעת תנאי הזיכיון תכנון ואישור הפרויקט נמשך עוד שלוש שנים.
המכרז לפרויקט פורסם לבסוף בדצמבר 1996., וזאת לאחר שביולי 1995 נחקק חוק כבישי אגרה (מנהרות הכרמל) שקבע את תנאי הזיכיון, תנאי המכרז לבחירת הזכיין, ותנאי הפעלת המנהרות על ידי הזכיין וגביית האגרה.
קבוצת כרמלטון הייתה מורכבת מחברת דרגדוס (Dragados) – חברת תשתיות ספרדית, אשטרום, פ.י.ב.י.
אחזקות, ו"נכסים ובניין" מקבוצת דיסקונט השקעות.
במסגרת המכרז, התחייבה כרמלטון לשלם למדינה תמלוגים בסך 266 מיליון שקלים.
הקבוצה התכוונה להתחיל את העבודות, אולם עיכובים באישורים החוקיים של התוכנית לא אפשרו את התחלת העבודות עד שנת 2002. בין היתר התנהל הליך הפקעה סבוך להפקעת שטח הקרקע שבו נחפרו המנהרות מבעלי המקרקעין שמעל לפני השטח, שהסתיים בפסק דינו של בית המשפט העליון בעניין אקונס נגד מדינת ישראל.
אז התעוררה בעיה חדשה, כאשר בנק דיסקונט נסוג מהסכמתו לספק אשראי למימון פעולות הבנייה.
הפרויקט הותנע מחדש לאחר התדיינות משפטית ארוכה בה נפסק כי על בנק דיסקונט לעמוד בהתחייבויותיו.
במהלך 2005 הבעלות על הזכיינית כרמלטון שונתה כאשר קבוצת אשטרום וחברת "שיכון ובינוי" רכשו אותה במשותף באופן מלא ובחלקים שווים.
שינוי זה דרש אישור מיוחד של הממונה על ההגבלים העסקיים מאחר ששתי החברות פועלות באותו התחום.
לאחר שהוקמה גם קבוצת מימון חדשה, ביולי 2005 נחתם חוזה מחודש עם הממשלה.
בהסכם המחודש התחייבה הממשלה להעניק לזכיינית "רשת ביטחון" במקרה שיסעו בכביש פחות כלי רכב מהתכנון, בדומה להסכם עם זכיינית כביש חוצה ישראל.
כרמלטון תשתף את המדינה ברווחיה אם התנועה במנהרות תהיה גבוהה מהצפוי.
ב-2006 עלות ביצוע הפרויקט הוערכה בכמיליארד ורבע שקל במימון פרטי וכרבע מיליארד שקל נוספים לסלילת דרכי גישה שבוצעה על ידי חברת "יפה נוף".
שנתיים לאחר מכן, בינואר 2009, הסתיימה חפירתה של המנהרה הראשונה באורך 1,643 מטרים, מהצ'ק פוסט למחלף רופין בנווה שאנן.
זו אחת מזוג מנהרות מקבילות המוליכות במסלול זה, כל מנהרה חד-סטרית בכיוון אחר.
את המנהרה חפרו משני הכיוונים: מצד אחד חברת "CCECC" הסינית, בייצוגו של איש העסקים שאול ביטרמן ומהצד השני חברת "י.
כאשר הגיעו שני הצוותים האחד מול משנהו, בוצע פיצוץ מבוקר שהסיר את המכשול האחרון.
חפירת המנהרה המקבילה הסתיימה ב-25 בפברואר 2009. חפירת המנהרה השלישית הסתיימה ב-5 במאי 2009 וב-21 ביולי 2009 הסתיימה חפירת המנהרה הרביעית.
טקס חנוכת המנהרות התקיים במעמד ראש הממשלה ב-30 בנובמבר 2010, ובבוקר המחרת נפתחו המנהרות לתנועת כלי רכב.
במרץ 2014 נחנך הקטע האחרון המקשר את הכביש עם נתיבי המפרץ באמצעות מחלף מבוא כרמל.
טונות העפר הרבות שהוצאו מההר בעת חציבת המנהרות, הועברו לכמה אתרים, בהם שימוש לצורך ייבוש ים במסגרת הקמת רציפי "מסוף הכרמל" בנמל חיפה וסלילת כביש 772 מצומת "דשנים" לצומת יגור.
לצורך הוצאת העפר מהמחלף המרכזי, נסלל כביש במרכזו של נחל גיבורים, שחסך את נסיעת המשאיות עמוסות העפר בכבישי חיפה.
בתמורה, התחייבה "כרמלטון" להקמת פארק ציבורי רחב-ידיים בנחל הגיבורים.
שנתיים וחצי לאחר חנוכת המנהרות, הפרויקט לא עמד ביעדי ההכנסות.
נפח התעבורה היה קטן בשליש ממה שציפו, ובשל כך נאלצה המדינה לפצות את המפעילים בסכום של 50 מיליון שקל.
הנסיעה במנהרות כרוכה בתשלום אגרה שאת גובההּ קבעה ועדת הכלכלה של הכנסת.
המחיר לנוסעים שאינם מנויים, נכון לחודש יולי 2019 הוא 10.9 שקלים לנסיעה ברכב פרטי של מחצית הדרך ותשלום של 20.18 שקלים עבור נסיעה למלוא אורכן של המנהרות.
בעלי רכב דו-גלגלי מחויבים במחיר הזהה למחיר מכונית פרטית.
התשלום מתבצע בשני מסלולים: מסלול מהיר למנויים ומסלול ובו קופות ללקוחות מזדמנים.
במסלול המהיר למנויים השער פתוח בכל עת והרכב מזוהה על ידי צילום לוחית הרישוי הקדמית, או באמצעות התקן אלקטרוני ייעודי לכלי רכב דו-גלגליים שבהם מותקנת לוחית אחורית בלבד.
תעריפי הנסיעה לרכב ציבורי ולמשאית גבוהים יותר: מחיר הנסיעה למשאיות עומד על פי חמישה ממחיר הנסיעה לרכב פרטי (בכביש 6, לשם השוואה, דמי הנסיעה למשאית הם פי 2.5 בממוצע מרכב פרטי, בהתאם לסוג המנוי).
דבר זה נועד להרתיע משאיות מלהשתמש במנהרות, וכך להשאיר את המנהרות פנויות.
דמי הנסיעה לרכב ציבורי (אוטובוס), הם פי 3 מהמחיר לרכב פרטי.
החל מ-19 בדצמבר 2010 מפעילה "אגד" מספר קווי אוטובוס עירוניים שמסלולם עובר במנהרות הכרמל, לרבות קו 101 שנסע במנהרות במסלולן המלא ונע בין תחנת מרכזית המפרץ לתחנת מרכזית חוף הכרמל.
החל מ-13 במאי 2022 הוחלף קו 101 בקו 4 של המטרונית שנוסע במסלול דומה.
פועלים גם מספר קווים בינעירוניים העוברים במנהרות.
בראשית 2015, בעקבות עלייה בעלות הנסיעה במנהרות, ייקור שישי בארבע שנים, הוקמה תנועת מחאת מנהרות הכרמל ופתחה את דף הפייסבוק תחת שם זה
המחאה היא כנגד תעריפי הנסיעה הגבוהים.
המחאה, שבין המצטרפים אליה היה גם ראש עיריית חיפה, יונה יהב, כוללת עצומה עליה חתמו למעלה מ-30 אלף איש.
החל מינואר 2018, הוחל תעריף מוזל למנויים בחלק מקטגוריות כלי הרכב, וכן נוספה ללוח התעריפים הקטגוריה "משאית קלה" למשאיות שמשקלן עד 12 טון.
התעריף המוזל למנויים, התאפשר בזכות הסכם עם משרד האוצר, לסבסוד המנהרות.
במהלך 2023 עלו תעריפי הנסיעה פעמיים, בהתאם להצמדה למדד המחירים לצרכן לפי הסכם הזיכיון.
בעקבות עליית המחירים החדה בינואר 2021, פרצה מחאת תושבים וראש עיריית חיפה שיגרה מכתב הדורש להקפיא את עליית המחירים.
בינואר 2025 עיריית חיפה פתחה במחאה נוספת, בה דרשה לבטל לחלוטין את תשלום האגרה בשימוש במנהרות הכרמל, ולאפשר נסיעה חופשית.
כחלק מהמחאה רכבי העירייה שיבשו את התנועה במנהרות.
במנהרות מופעלות מספר שיטות לשמירה על בטיחות הנהגים על פי תקנים בין-לאומיים מחמירים:
מרכז בקרה המאויש 24 שעות ביממה, 7 ימים בשבוע, אשר מפקח גם בעזרת מצלמות, על כל שטח המנהרות בכל רגע נתון.
מערכת מעברים ומחסומים להכוונת התנועה ולשינוי נתיבי ומסלולי התנועה בשעת הצורך.
טלפוני חירום ישירים לחדר הבקרה.
שלטי הכוונה אלקטרוניים להכוונה ולהעברת אינפורמציה לנהגים.
מפרצים לעצירה בעת תקלה כל 250 מטר
מעברי חרום להולכי רגל כל 250 מטר
מערכות לניטור גזים, גילוי אש, אוורור וכריזה
מנהרת התעלה היא מנהרת רכבת תת-ימית המקשרת בין בריטניה לצרפת מתחת למימי תעלת למאנש באזור מצר דובר.
אורך המנהרה 50.5 ק"מ, מתוכם כ-39 ק"מ משתרעים מתחת לקרקעית הים.
זו מנהרת הרכבת הפעילה השלישית באורכה בעולם (לאחר מנהרת סֵייקַן ביפן ומנהרת בסיס הגוטהארד).
חפירת המנהרה החלה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 לאחר עשרות שנים של כוונות, תכנונים וניסיונות חפירה שונים שנכנסו לפעולה והופסקו לסירוגין.
לאחר נתק של כמה אלפי שנים בין האי הבריטי ליבשת אירופה, נוצר המעבר היבש הראשון ב-1 בדצמבר 1990 כאשר שני צוותי החופרים (מהצד הצרפתי ומהצד הבריטי) נפגשו.
בניית המנהרה הושלמה בשנת 1994 ובאותה שנה נפתחה לשימוש הציבור באמצעות שני שירותי רכבות: יורוסטאר, שירות רכבות מהירות בין לונדון לבין פריז ובריסל, ויורוטאנל, שירות רכבות נושאות רכב להעברת כלי רכב בין שני פתחי המנהרה, אחד סמוך לקאלה שבצרפת ושני בקרבת פולקסטון ודובר בבריטניה.
ההצעה הראשונה לבניית מנהרה הייתה בשנת 1802 מאת מהנדס צרפתי בשם אלבר מתייה-פאבייה.
לפי הצעתו, נוסעים יעברו מצד לצד על גבי כרכרות רתומות לסוסים.
הדרך הייתה אמורה להיות מוארת באמצעות מנורות נפט ואיי התעלה ישמשו לפתחי אוורור.
העלות של מיזם זה, כפי שחישב מתייה-פאבייה, הייתה מיליון פאונד.
הצעה לא יישומית נוספת העלה בשנת 1875 פיטר ברלאו, בונה הרכבת התחתית של לונדון, שהציע להניח צינור מתכת שיצוף במי התעלה.
בסוף המאה ה-19, עם התפתחות הרכבות, הפכו היוזמות לבניית המנהרה למעשיות יותר.
בשנת 1875 הוציאו הפרלמנטים של בריטניה ושל צרפת זיכיון ליזמים פרטיים לבנות את המנהרה.
היזמים לא הצליחו לגייס כסף והזיכיון פקע כעבור שנה.
במקביל, נערך בשנת 1876 סקר גאולוגי מקיף על האזור.
בשנת 1880 התחדשו הניסיונות לבנות את המנהרה על ידי מספר חברות רכבת בריטיות.
הן ביצעו חפירות ניסיון וניסו לחפור לאורך מספר קילומטרים אבל לא הצליחו לגייס את הכסף.
המיזמים טורפדו לבסוף מסיבות צבאיות.
הממשל הבריטי חשש כי המנהרה תעודד פלישה של צבאות מהיבשת.
כ-40 שנה מאוחר יותר הצליחו בנאים בריטיים לחפור 128 מטר מהתעלה עד שעלתה שנית אותה התנגדות צבאית.
עם התחזקות המגמה של איחוד אירופה חזר ועלה הרעיון של חיבור בריטניה ליבשת.
בשנת 1957 הוקמה קבוצת מחקר בנושא שפרסמה את ממצאיה לאחר שלוש שנים.
הקבוצה הציעה את המתווה שבוצע לבסוף, של שתי מנהרות רכבת שביניהן מנהרת שירות קטנה יותר לצורכי תחזוקה וחירום.
בשנת 1973 ניסו להתחיל את המיזם אולם הוא נעצר שנתיים מאוחר יותר לאחר חפירה של 250 מטרים בלבד.
בשנת 1984 פרסמו ממשלות בריטניה וצרפת מכרז לבניית המנהרה במימון פרטי.
מתוך ארבע הצעות נבחרה ההצעה שדמתה ביותר לתוכנית משנת 1973. הזוכה במכרז, קונסורציום של חברות בניה בריטיות וצרפתיות בשם "Anglo-French Transmanche Link", הוכרז ב-20 בינואר 1986. באותה שנה נחתמה גם האמנה בין בריטניה וצרפת שהסדירה את פעולת המנהרה.
הנתיב שנבחר למנהרה הוא לא הקצר ביותר.
המנהרה נחפרה בנתיב שלאורכו שכבת סלע גירי, שאינו חדיר למים (ולכן הסלע שעוטף את המנהרה מגן עליה מפני מי האוקיינוס האטלנטי).
מסיבה זו התעלה גם עמוקה יותר מניסיונות החפירה הקודמים ועומקה הממוצע הוא כ-40 מטרים מתחת לקרקעית הים.
חפירת המנהרות ארכה שבע שנים, בהן עבדו 15,000 פועלים שחפרו בו זמנית משני צדי התעלה.
החפירה התבצעה באמצעות מכונות חפירה מיוחדות אשר במקביל למנגנון חפירה כללו גם מנגנונים לסילוק חומרי הכריה וליציקת שכבת בטון על קירות המנהרה, כדי להפוך אותה לתעלה ועל מנת למנוע ממנה לקרוס.
ב-1 בדצמבר 1990 נפגשו לראשונה מכונות החפירה מהצד הצרפתי והבריטי, 40 מטר מתחת לקרקעית תעלת למאנש.
זה היה החיבור היבשתי הראשון בין בריטניה לאירופה מאז עידן הקרח האחרון לפני כ-13,000 שנים.
חפירת התעלה הייתה כה מדויקת שכאשר נפגשו החופרים מן הצד הצרפתי עם החופרים מהצד הבריטי הייתה סטייה של שני סנטימטרים בלבד בין שני חלקי התעלה.
אתר המפגש הפך להיות אחד מהאולמות שמאפשר מעבר בין שתי המנהרות.
לאחר המפגש פורקה מכונת החפירה הצרפתית ואילו מכונת החפירה הבריטית הוסטה כך שנקברה בשולי המנהרה.
במהלך החפירה הוצאו מהצד הבריטי ארבעה מיליון מטר מעוקב של סלע.
פסולת זו הוטמנה בחוף הבריטי כך שנוצר שטח חדש של 360 דונם שנכבש מהים.
המנהרה נחנכה בטקס רשמי על ידי מלכת בריטניה אליזבת השנייה ונשיא צרפת דאז פרנסואה מיטראן ב-6 במאי 1994 ובסוף שנה זו החלה לפעול באופן סדיר.
מנהרת הולנד , שנקראה בעת הקמתה "מנהרת כלי הרכב של נהר ההדסון" (Hudson River Vehicular Tunnel) או מנהרת רחוב קנאל (Canal Street Tunnel) היא מנהרה שעוברת מתחת לנהר הדסון ומחברת בין האי מנהטן שבעיר ניו יורק לבין מדינת ניו ג'רזי.
עבודות הקמת המנהרה החלו ב-1920 והסתיימו ב-1927. המנהרה נקראה על שמו של קליפורד מילבורן הולנד (1883–1924), המהנדס הראשי של הפרויקט, שנפטר טרם השלמתו.
המנהרה הייתה המנהרה הראשונה המאווררת שנבנתה.
מאווררים שקוטרם 24 מטרים דוחסים אוויר לתוך המנהרה דרך שרשרת צינורות, כדי למנוע הצטברות של פחמן חד-חמצני שנפלט מכלי הרכב שבמנהרה.
הקמת המנהרה הייתה יוזמה של ועדה משותפת של מדינות ניו ג'רזי וניו יורק משנת 1906. משיקולי עלות שקלה הוועדה בתחילה בניית גשר מעל הנהר, אולם לאחר בדיקה התברר כי גובה התמוכות של הגשר צריך להיות לפחות 60 מטרים על מנת למנוע הפרעה למעבר אוניות בנהר, ועל כן הוחלט לבנות מנהרה.
במהלך השנים שלאחר החלטת הוועדה הוכנו מספר תוכניות להקמת המנהרה.
שתי התוכניות הראשונות הציעו הקמת מנהרה אחת ובה תנועת כלי רכב בשני מפלסים.
האדריכל ג'ורג' וושינגטון גואת'לס הציע שכל מפלס ישמש לכיוון תנועה אחר ואילו חברת האדריכלים "ג'ייקוס ודייוויס" הציעה שהמפלס התחתון ישמש לתנועה איטית יותר, והעליון לתנועה מהירה.
המהנדס קליפורד מילבורן הולנד הציע להקים שתי מנהרות (שני צינורות) נפרדות, שבכל אחד שני נתיבים הנוסעים באותו כיוון, ותוכניתו היא שהתקבלה לבסוף.
העבודות החלו באוקטובר 1920, אולם הולנד לא זכה לראות בהשלמת תוכניתו, והוא נפטר בשנת 1924 בעת ניתוח הוצאת שקדים.
פרידמן החליף את הולנד בניהול הפרויקט, אולם גם הוא מת מספר חודשים מאוחר יותר, והוחלף על ידי אולה סינגסטאד.
עלות הקמת המנהרה הייתה 48 מיליון דולר אמריקאי.
הבנייה נעשתה על ידי כריית מנהרה בלחץ גבוה על מנת למנוע ממי הנהר לחדור למנהרה שנכרתה בקרקע הבוצית.
מסיבה זו יכלו העמלים על הקמת המנהרה לשהות במנהרה זמן קצר ביותר.
בצאת העובדים מן המנהרה נאלצו לשהות בתאי לחץ בהם הורד הלחץ בהדרגה, על מנת למנוע שכרון מעמקים וחנק מבועות חנקן בדם.
בשל נוהלי העבודה הזהירים לא נהרג אף עובד מסיבה זו, אם כי 13 עובדים נהרגו בתאונות עבודה שונות.
המנהרה נפתחה לקהל ב-13 בנובמבר 1927, וביומה הראשון עברו בה 51,694 כלי רכב ששילמו 50 סנט כל אחד.
בשנת 1931 עבר ניהול ואחזקת המנהרה ל-רשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי.
מאז הקמת המנהרה, ומעבר לעלות הקמתה, הושקעו בה $378,057,000.
החל ממועד פתיחתה נאסרה הנסיעה במנהרה על מרכבות רתומות לסוסים, ונמנע מהולכי רגל לחצות אותה (אף שהדבר לא נאסר מפורשות).
בשנת 1949, פרצה שרפה במשאית נושאת כימיקלים שנסעה במנהרה, ונגרם נזק למנהרה הדרומית.
באירוע שנקרא שריפת מנהרת הולנד, איש לא נהרג, אולם 66 איש נפצעו והמנהרה ניזוקה בצורה קשה, ונדרשו $600,000 על מנת לשקמה.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר נסגרה המנהרה למשך חודש והותר רק לרכב חירום לעבור בה.
לאחר פתיחתה מחדש נאסר על כלי רכב שבהם נוהג נהג אחד לעבור במנהרה מחשש לפיגועי טרור.
איסור זה בוטל ב-17 בנובמבר 2003. כמו כן נאסר על משאיות לעבור במנהרה והותקנו בה מתקנים המונעים שימוש במכשירי טלפון סלולריים.
מנהרת הולנד הייתה המנהרה המאווררת הראשונה בעולם.
המנהרה מורכבת מזוג מנהרות, שבכל אחת שני מסלולים.
אורכה של המנהרה הצפונית 2.61 ק"מ ואורכה של המנהרה הדרומית 2.55 ק"מ.
שתי המנהרות עוברות בקרקע הבוצית שמתחת לנהר ההדסון, בעומק מקסימלי של 28 מטרים מתחת לפני הנהר.
סרטו של סילבסטר סטאלון משנת 1996 "לכודים" מתרחש במנהרת הולנד - אף ששמה של המנהרה לא מוזכר בסרט במפורש.
סלינג'ר משנת 1951 התפסן בשדה השיפון מנהרת הולנד מתוזכרת על ידי הגיבור קולפילד, הסובל ממניה דיפרסיה ורוצה לברוח בטרמפים ממנהטן מערבה "חשבתי לגשת ל"מנהרת הולנד" ולתפוס טרמפ"
הופיע בסדרה FBI עונה 7 פרק 10
מנהרת ברוקלין בטרי היא מנהרה החוצה את האיסט ריבר ומחברת בין רובע ברוקלין לרובע מנהטן בעיר ניו יורק.
המנהרה עוברת מתחת לגברנרז איילנד אך לא מאפשרת יציאה אל האי.
המנהרה מורכבת משתי מנהרות צמודות, שאורך כל אחת מהן הוא 2,779 מטרים, ובכל אחת שני נתיבים לכלי רכב.
המנהרה היא הארוכה במנהרות כלי הרכב שבצפון אמריקה.
לאחר שרוברט מוזס, ראש רשות גשר טריבורו איחד את הרשות עם רשות המנהרות והפך אותן לרשות אחת, הציע להקים קישור באמצעות גשר בין ברוקלין ומנהטן והתנגד להקמת מנהרה.
לחץ ציבור רב הופעל נגד הקמת הגשר מחשש לפגיעה בקו הרקיע של מנהטן, אולם לבסוף הכריע את הכף הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט שאסר על הקמת גשר מחשש שהדבר יפריע למבדוקי צי ארצות הברית הסמוכים.
המנהרה הוקמה בשנת 1950, לאחר עיכוב ממושך לאורך כל תקופת מלחמת העולם השנייה.
המנהרה בבעלות העיר ניו יורק ומנוהלת על ידי רשות המנהרות וגשר טריבורו.
שם המנהרה מתייחס לרובע אליו היא מתחברת, ולפארק בטרי המצוי בקצה הדרומי של האי מנהטן.
המנהרה מאוזכרת בסרט "גברים בשחור" משנת 1997 - בו משמש המאוורר של המנהרה ככניסה למפקדת הגברים בשחור.
במשחק Call of Duty: Modern Warfare 3 התעלה קורסת בשל ההתקפה הרוסית על ניו יורק.
מנהרת הזמן הייתה סדרת טלוויזיה בת 30 פרקים מסוגת המדע הבדיוני והוראת ההיסטוריה, אשר שודרה בארצות הברית במשך עונה אחת, ברשת ABC בין השנים 1966–1967 והפכה ללהיט בין-לאומי.
את הסדרה הפיק אירווין אלן , שהפיק בין השאר את הסדרה אבודים בחלל.
אהבתו של אלן למדע בדיוני גרמה לכך שבשלושה מהפרקים סטתה הסדרה מהמתווה של אירועים היסטוריים והתמקדה במלחמה בחייזרים בעלי כוונות עוינות.
את המוזיקה לסדרה הלחין ג'ון ויליאמס, לימים אחד ממלחיני פסקולי הקולנוע הגדולים בהיסטוריה, שהיה אז בתחילת דרכו.
בישראל שודרה הסדרה בטלוויזיה הישראלית לראשונה באוגוסט 1973, ושודרה שוב ושוב בשנים שלאחר מכן.
בהמשך השתלבה "מנהרת הזמן" ברצועת השידורים של "רואים 6/6" ששודרה בטלוויזיה החינוכית בחופשים הגדולים, בשנים 1987–1992.
עלילת הסדרה עוסקת במיזם צבאי סודי ביותר, עתיר תקציב ונסיוני שמטרתו שיגור בני אדם בזמן.
במהלך המחקר ובניית המיזם נודע לצוות המיזם במהלך ביקורו של סנטור כי יש בכוונתו לקצץ בתקציב המיזם ובכך מעמיד אותו בסכנת סגירה.
המדען ד"ר טוני ניומן שנחרד לשמע תוכנית הקיצוץ החליט לשגר עצמו בזמן כדי להוכיח את יכולותיה של מכונת הזמן וזאת על אף שהמחקר טרם הסתיים.
חברו המדען ד"ר דאגלס פיליפס (דאג) נשלח בעקבותיו כדי לסייע לו.
עלילת הסדרה מורכבת מחוויותיהם במסעם בזמן.
כמעט בכל פרק שלובים אירועים היסטוריים חשובים ודמויות ידועות מהעבר.
שהותם של טוני ודאגלס בזמן מלווה בקשיים טכניים הנובעים מהיותה של מכונת הזמן נסיונית ומהקושי להחזירם להווה.
פרק הבכורה ששודר בארצות הברית בספטמבר 1966 נקרא "פגישה עם האתמול" ("Rendezvous with Yesterday"), שבו טוני נוחת ממנהרת הזמן אל סיפון הטיטאניק ומנסה להציל אותה מהטביעה הצפויה.
זו הייתה סדרת הטלוויזיה בין הראשונות בסוגה, שעסקה בתחום המסע בזמן, ובכך הייתה לפורצת דרך ויצירתית.
למרות זאת, כששודרה לראשונה בסוף שנות ה-60 לא זכתה להצלחה והורדה מהמסכים לאחר 30 פרקים.
רק בשנים מאוחרות יותר הפך "המסע בזמן" לנושא מדובר בתחום המדע הבדיוני, שהצליח גם במימד הקולנועי והטלוויזיוני.
ג'יימס דארן (ד"ר טוני ניומן)
רוברט קולברט (ד"ר דאגלס פיליפס)
ויט ביסל (גנרל הייוורד קירק)
ג'ון זארמבה (ד"ר ריימונד סווין)
לי מריווד'ר (ד"ר אן מקרגור)
מספר שחקנים ששיחקו כשחקנים אורחים אלמונים בסדרה התפרסמו לאחר מכן בתפקידים אחרים.
קרול או'קונור בתפקיד כפול של קולונל במלחמת האזרחים האמריקנית וצאצאו הקצין בן ההווה.
או'קונור התפרסם שלוש שנים לאחר מכן בתפקיד ארצ'י באנקר בסדרה "הכל נשאר במשפחה".
רוברט דובאל, שהפך לכוכב הוליוודי נודע, גילם באחד הפרקים טכנאי המטמין מטען נפץ בחדר הפיקוד של המנהרה ובורח דרכה לזמן אחר, כאשר ניומן ופיליפס רודפים אחריו בזמנים שונים.
אלן בורסטין הופיעה בסדרה בתפקיד וולקנולוגית בפרק על ההתפרצות הגעשית בקרקטואה.
סוזן המפשייר הופיעה בתפקיד נוסעת על הטיטניק בפרק הפתיחה של הסדרה.
סוזן פלאנרי, ששיחקה בתפקיד אם שבנה הוא ידידו של טוני ניומן כילד בפרל הארבור, התפרסמה בתפקיד חייה כסטפני פורסטר בסדרה "היפים והאמיצים", תפקיד אותו גילמה בהתמדה על פני למעלה מ-5,000 פרקים, מתחילת הסדרה ב-1987 ועד 2012.
ג'ים דייוויס הופיע בסדרה בתפקיד קולונל ג'יימס בואי, ממפקדי כוחות רפובליקת טקסס במהלך קרב אלמו.
דייוויס התפרסם בתפקידו האחרון לפני מותו כג'וק יואינג, אב המשפחה בסדרת הטלוויזיה "דאלאס".
ג'ון סקסון בתפקיד מרקו פולו.
נחמיה פרסוף בתפקיד מדען רוסי שבנה מנהרת זמן.
מאקו בתפקיד טייס יפני במלחמת העולם השנייה.
ריצ'רד ג'אקל בתפקיד קצין בצבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 2002 נעשה ניסיון ליצור גרסה חדשה לסדרה, אך זו לא צלחה את שלב הפקת הפיילוט.
למעשה גם הפיילוט עצמו לא שודר מעולם בטלוויזיה, והוא קיים רק ברשת האינטרנט וכפרק בונוס ב-DVD של הסדרה המקורית, שיצא ב-2006.
כנקודת חיכוך רגישה מבחינה דתית בין אוכלוסייה מוסלמית ויהודית, הביא האתר לא פעם לתסיסה, שהגדולה בהן הייתה מהומות מנהרת הכותל בשנת 1996. מיזם חשיפת הכותל המערבי לכל אורכו לאחר מלחמת ששת הימים, במטרה לאפשר לכל יהודי לגשת אל הכותל ללא הפרעה וללא מכשול, היה יוזמה של משרד הדתות.
האתר מנוהל כיום על ידי הקרן למורשת הכותל המערבי.
הכניסה למנהרות הכותל היא מן הקצה הצפוני של רחבת הכותל המערבי, ממנה עוברים דרך שורת חללים ממערב למזרח, עד לנקודת החיבור עם הכותל המערבי.
מנקודה זו המשך ההליכה במנהרות הוא בקו ישר צפונה, עד לפינה הצפונית-מערבית של הר הבית.
לכל אורך הדרך אין מעבר למתחם הר הבית.
החללים כוללים מסדרון וכנסייה מימי הביניים, גשר וחדרי פאר מתקופת בית שני, בתי מגורים, בורות מים, מחצבה, תעלה מן התקופה החשמונאית ועוד.
החללים האלו חוברו על מנת לאפשר מעבר רציף של מבקרים לאורכו של המערך.
את העיר העתיקה חוצה גיא עמוק (הגיא המרכזי), המתחיל בצפון בשער שכם, ומסתיים סמוך לשער האשפות בדרום.
הר הבית שוכן מצידו המזרחי של הגיא, בעוד שרוב בתי המגורים בעיר העתיקה שוכנים מצידו המערבי, כך שהגיא היה למעשה מכשול טבעי עבור המבקשים לעלות להר הבית.
בתקופת בית שני נבנה בשל כך גשר גדול, שחצה את הגיא ממערב למזרח, וכן נבנה מחלף (הוא קשת רובינסון), שאפשר לעלות ממפלס הגיא הנמוך לרום רחבת הר הבית.
עם חורבן המקדש בשנת 70 לספירה נחרבו הגשר והמחלף, אולם בתקופה הרומית או בראשית התקופה המוסלמית הראשונה נבנה גשר חדש במקום הגשר הקדום.
במהלך הדורות נבנו בתוך הגיא מבני ציבור ובתי מגורים, וסביבותיו התמלאו.
במחצית המאה ה-13 נכבשה ארץ ישראל על ידי הממלוכים, וכמאה שנה לאחר מכן הם חוללו בירושלים שינוי טופוגרפי יוצא דופן: הממלוכים החליטו להגביה את מפלס הגיא, כדי לאפשר למאמינים המוסלמים גישה ישירה להר הבית מבלי להידחק לגשר אחד, או לחצות את הגיא.
לשם כך בנו קמרונות ועמודים ועליהם יצרו משטח מוגבה, שהביא לחיבור הגבעה המזרחית עם הגבעה המערבית.
מבני ציבור ממלוכיים גדולים, שנבנו עתה בתחומי הגיא, הוגבהו על ידי יסודות תמך ענקיים, שפתחם היה בגובה מפלס החיים החדש.
עם "קבורת" הגיא מתחת למפלס העיר נקברו עמו גם המבנים הרבים ששכנו בו עד אז, וחלק מהם הפכו לבורות מים או למחסנים.
לאחר פילוס פני השטח, יצרו הממלוכים פתחים רבים בכתלים המערבי והצפוני של הר הבית, שאפשרו גישה מהירה ונוחה אליו.
פתחים אלה קיימים עד היום כשערי הר הבית, בהם שער השלשלת, שער מוכרי הכותנה, שער הברזל ושער המשגיח.
חלק זה של ירושלים הפך אפוא לבעל שני מפלסים: זה הנראה לעין וזה התת-קרקעי.
מנהרות הכותל נמצאות במפלס התת-קרקעי, ועוברות מתחת לקמרונות הממלוכיים ודרך המבנים שנקברו עם הגבהת העיר.
החללים המהווים את מנהרות הכותל החלו להיחקר כבר במאה ה-19 על ידי ארכאולוגים בריטיים, דוגמת צ'ארלס וורן וצ'ארלס וילסון.
הם חשפו פריטי מבנים, בעיקר מתקופת בית שני, שנקראו על שמם ושולבו בהמשך במנהרות, כמו 'קשת וילסון' ו'שער וורן'.
למרות הצלחותיהם, התקשו חוקרי המאה ה-19 להתמיד בחפירה מסודרת וסטרטיגרפית, עקב קשיים רבים שהערים עליהם השלטון העות'מאני המוסלמי, כמתואר בספרו של צ'ארלס וורן, Underground Jerusalem.
פעילות המחקר בחללי מנהרות הכותל פסקה כליל עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ולא חודשה לכל אורך תקופת המנדט הבריטי.
גם ב-19 השנים שבהן שלטה ירדן על העיר העתיקה, בין 1948–1967, לא חודשה פעילות המחקר; הפעילות התחדשה לאחר מלחמת ששת הימים, כשהעיר העתיקה עברה לידי מדינת ישראל.
ממשלת ישראל הורתה על חידוש החפירות בעיר העתיקה כולה, ובין היתר הוחלט על חידוש החפירות בחללים התת-קרקעיים הצמודים להר הבית ממערב, במטרה לחשוף את הכותל המערבי לכל אורכו.
משרד הדתות ניהל את החפירה בשיתוף עם רשות העתיקות במשך כמעט שני עשורים, שבמהלכם נוקו החללים ופונו מעפר ואשפה שמילאו אותם במשך דורות.
החפירות בשנות ה-60 עד שנות ה-90 נעשו בפיקוח חלקי של רשות העתיקות, אולם לא היו חפירה ארכאולוגית מקצועית.
בחפירות נתגלו פרטים חדשים או בלתי ידועים על ההיסטוריה ועל הגאוגרפיה של מתחם הר הבית לדורותיו, נתבררו עובדות לא ידועות על תהליכי הבנייה ונחשפו אתרים עלומים וממצאים ארכאולוגיים חשובים.
כמה בורות מים, ששימשו את בתי הרובע המוסלמי שמעל, הולאמו לטובת פיתוח האתר, אולם בחלק העיקרי שבו בתי הרובע המוסלמי נושקים ממש לכותל, נחצבה רק מנהרה צרה לאורך הכותל, כדי למנוע ככל האפשר פגיעה ברווחת יושבי המקום.
בשנות ה-80 הוסדר האתר לביקורי קהל, ומאז ועד ימינו הוא מנוהל על ידי "הקרן למורשת הכותל".
מדי שנה נערכות באתר חפירות נוספות, המוכיחות כי עדיין רב הנסתר על הגלוי.
עד שנת 2007 נערכו החפירות בניהולו של דן בהט.
בשנת 2007 עבר הניהול לידי אלכסנדר און ומשנת 2012 מנוהלות החפירות בידי חיים ברבה.
מנהרות הכותל מורכבות, כאמור, מחללים רבים מתקופות שונות.
הרשימה שלהלן מסודרת באופן כרונולוגי, מהממצא הקדום ביותר ועד לחדש ביותר.
בקצה הצפוני של מנהרות הכותל עוברת תעלת מים, המתוארכת לימי שלטון החשמונאים לפני כאלפיים שנה.
אורך התעלה הוא כ-80 מטרים; רוחבה הוא כ-1.2 מטרים, ושיא גובהה הוא 12 מטר.
התעלה מחופה בלוחות אבן מקוריים, שאפשרו את תחזוקתה ופתיחתה לצורך ניקוי ופתיחת סתימות.
ההשערה היא כי התעלה נוצרה לניקוז מי גשם והובלתם להר הבית ולמצודת ה'בירה' (באריס) החשמונאית.
בתקופה החשמונאית היה מתחם הר הבית קטן למדי, והוא הורחב על ידי המלך הורדוס.
ההרחבה הוציאה את התעלה החשמונאית מכלל שימוש, כאשר הכותל המערבי החדש חתך אותה.
כדי שהמים הגואים לא יציפו את הולכי הרגל ברחוב שמחוץ לכותל המערבי, יצר הורדוס בריכה עמוקה בחלקה הצפוני של התעלה (להלן) וכן בנה סכר קטן בהמשכה, למקרה בו בכל זאת יזלגו המים הלאה.
הבריכה שימשה את חיילי המשמר, ששהו במצודת האנטוניה, שבנה הורדוס בפינה הצפונית-מערבית של הר הבית.
התעלה החשמונאית נחקרה לראשונה בידי החוקר הבריטי צ'ארלס וילסון בשנת 1864, ואחריו בידי צ'ארלס וורן ואחרים.
וורן תיאר את המסע הלילי שעשה באישון לילה על דלת עץ ישנה על גבי השפכים והביוב שמילאו בימיו את התעלה.
התעלה נחקרה שוב ונוקתה בחפירות משרד הדתות בשנת 1985. למרות זאת היא לא נפתחה לביקורי קהל, מאחר שלמבקרים לא הייתה דרך לצאת החוצה מצידה השני, דבר שעלול היה ליצור "פקק".
רק ב-1996, עם פריצת היציאה בקצה הצפוני של מנהרות הכותל, הפכה התעלה לחלק אינטגרלי מהביקור במקום.
הבריכה שהקים הורדוס במטרה למנוע את הצפת הרחוב במי התעלה החשמונאית, נקראת בשם 'סטרותיון', שפירושה 'עפרוני'.
שם זה ניתן לה בשל מידותיה הקטנות יחסית (15X53 מטרים), בהשוואה לבריכות המים הגדולות בעיר.
הבריכה שולבה בתוך החפיר שהקיף את מצודת האנטוניה, ושימשה, כאמור, את החיילים שבמצודה.
בשנת 135 קירה אדריאנוס את החפיר, במטרה להקים במקום פורום ושער ניצחון.
בריכת הסטרותיון קורתה בשני קמרונות ארוכים ומקבילים והפכה למאגר תת-קרקעי.
ברבות השנים השתנו פניה של ירושלים: קשת הניצחון ההרוסה למחצה שולבה במאה ה-19 במנזר האחיות ציון, ובריכת הסטרותיון שולבה במרתפו.
כאשר חקר צ'ארלס וורן את החללים שליד הר הבית, הוא גילה שניתן להגיע למרתף המנזר דרך התעלה החשמונאית ובריכת הסטרותיון.
הנזירות, שחששו מפולשים לא רצויים, הקימו קיר אבנים לחסימת המעבר.
בעקבות כך נראים היום רק שלושה רבעים מן הבריכה במרתף המנזר, ואילו הרבע הנוסף נראה מהצד השני, כחלק ממנהרות הכותל.
במסגרת תוכנית פיתוח של המנהרות, נוקתה הבריכה עד קרקעיתה, ושביל עץ נבנה מעליה.
שער וורן שוכן בהמשך הכותל, כשלושים מטרים צפונית לקשת וילסון.
שער זה היה הקרוב ביותר לקודש הקודשים, והוא נחשף על ידי צ'ארלס וורן כבר במאה ה-19. על פי השערתם של אלחנן ריינר ושל ארכאולוג המנהרות, דן בהט, השער שימש בתקופה המוסלמית הראשונה כבית כנסת עבור הקהילה היהודית הקטנה שחיה אז בירושלים.
הם מזהים אותו עם 'בית כנסת המערה', המופיע במכתבים מן הגניזה הקהירית.
בימי ממלכת ירושלים גורשו היהודים מירושלים, וחלל שער וורן הפך לבור מים, לאחר שהצלבנים הטמפלרים ששכנו בהר הבית תחמו אותו בקירות עבים ומטויחים משני צידיו.
עם הגבהת מפלס הגיא בידי הממלוכים נעלם השער לגמרי ונותר חסום.
במהלך חפירות משרד הדתות, בשנת 1981, נפרץ חלקו העליון של הקיר הצלבני, במטרה לחקור את חלל הבור.
פריצת השער חוללה מהומה פוליטית, כאשר הווקף טען כי ישראל מנסה לחדור להר הבית מתחת לאדמה.
במשך חודש אחד בלבד היה שער וורן פתוח, עד שהוחלט ליצור הפרדה ברורה בין מנהרות הכותל להר הבית, והקיר נסתם מחדש.
הקיר החוסם היום את השער מורכב אפוא משתי תקופות: מחציתו התחתונה בת 900 שנה, ואילו מחציתו העליונה רק בת כמה עשורים.
לזכר 'בית כנסת המערה' הקים הרב מאיר יהודה גץ, ששימש אז כרב הכותל, בית כנסת ארוך וצר השוכן על מרפסת מוגבהת מול שער וורן.
בית כנסת זה נקרא על שמו של הרב גץ, והכניסה אליו אפשרית רק דרך מנהרות הכותל.
באחד המפלסים העמוקים ביותר במנהרות הכותל, מתחת לשרידי הגשר הגדול, נתגלה אולם רחב ממדים, שתוארך לשלהי תקופת הבית השני.
צורתו של האולם אינה רגולרית והוא כלל מספר אגפים.
הכניסה לאולם עוברת דרך שער מרובע כפול, הדומה להפליא לחלק משערי הר הבית.
האולם מוקף בחלקו בכרכוב היקפי בגובה של כמטר מהרצפה, וקירותיו עשויים אבני גזית.
סביב האולם נראות כמה אומנות דבוקות, ובפינה הצפונית-מזרחית נתגלתה כותרת קורינתית, שרק חלקה התחתון שרד.
במהלך החפירות נתגלו באולם אבני בליסטראות, שחלקן מוצג בוויטרינות שקועות בקירות האולם.
אבנים אלו מעידות על הקרבות שהתחוללו במקום בימי המרד הגדול.
את האולם חשף לראשונה הארכאולוג צ'ארלס וורן במאה ה-19, ותיארך אותו בתחילה לתקופה החשמונאית.
רק בהמשך תיקן וורן את הזיהוי, בשל סגנון האבנים הגדולות והמסותתות, עם סגנון הבנייה האופייני למלך הורדוס.
במיוחד בולטת לעין הפינה חיצונית של האולם (מימין לכניסה אליו), הבנויה באופן זהה כמעט לכותלי הר הבית, למערת המכפלה בחברון ולמבצר באלוני ממרא שליד חברון.
סיתות האבנים, הכולל "בטן" מוחלקת וסיתות שוליים כפול, מזוהה אצל רוב החוקרים כסיתות הרודיאני מובהק.
היו שאף הציעו לזהות את האולם כמקום שמכונה "חנויות", שבו ישבה הסנהדרין לאחר שגלתה מלשכת הגזית שעל הר הבית.
מיקומו של האולם בלב ירושלים, בתחתית הטירופיאון, הביא לשימוש רציף בו גם לאחר חורבן המקדש, עד ימי הביניים.
הוא שופץ בידי הביזנטים, ונראה כי העמוד הניצב היום במרכזו הועמד שם בתקופה זו, על מנת לתמוך בתקרתו המקומרת.
האולם יצא מכלל שימוש לאחר כיסוי הטירופיאון בידי הממלוכים, והוא כוסה בתקרה מקומרת ששימשה לתמיכת הבתים החדשים במפלס העליון.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו סביב האולם בשנים האחרונות התגלו שני אגפים נוספים של המבנה.
הסתבר כי קירו הצפוני של האולם בנוי בצורת מיאנדר ומאחוריו התגלה בור מים.
באגף המרכזי נתגלו שלוש כותרות קורינתיות באתרן, ובמרכזן חור, המלמד ככל הנראה על שימושו של האולם כנימפאיום.
בחלק הצפוני של מנהרות הכותל, קרוב מאוד לחיבור עם התעלה החשמונאית, נתגלו שרידיה של מחצבת אבן מימי בית שני.
המגרעות שנותרו בסלע האם מלמדות כי האבנים שנחצבו במקום היו גדולות ומלבניות, ושימשו לבניית הכותל המערבי הסמוך.
גילוי המחצבה עורר עניין רב, שכן עד גילויה סברו כי אבני הר הבית נחצבו אך ורק במערת צדקיהו, המרוחקת כמה מאות מטרים מהמקום.
קיומה של המחצבה בתוך תוואי הרחוב המרוצף מלמד כי הכשרת השטח לכדי רחוב רציף בימי בית שני לא הושלמה מעולם.
הכותל המערבי הוא אחד מארבעת קירות התמך המקיפים את הר הבית זה כאלפיים שנה, משלהי תקופת בית שני ועד ימינו.
על אף שמדובר בקיר נטול ייחוד ארכיטקטוני על פני האחרים, מיוחסת לכותל המערבי קדושה יתרה, כנראה בשל העובדה שפסגת הר המוריה (כיפת הסלע), שעליה עמד קודש הקודשים, קרובה אליו יותר מלשאר הקירות.
נראה גם כי התפתחות העיר אל הגבעה המערבית ופילוס עמק הטירופיאון, הפכו את הגישה אליו לנוחה ביותר ולהתפתחות מסורת פולחן יהודית דווקא אליו.
הכותל המערבי הוסתר כמעט לגמרי עם כיסוי עמק הטירופיאון על ידי הממלוכים, והצמדת הבתים שבמפלס הגבוה אליו.
כל שנותר מעל פני השטח הוא כמה נדבכים בחלקו העליון של הכותל, שתחמו סמטאות צרות וקצרות, דוגמת זו בה עובר היום הכותל הקטן או 'סמטת אל בוראק' שהורחבה לימים לרחבת הכותל.
לאורך המנהרות נחשף הכותל המערבי כמעט לכל אורכו במפלס קבוע, דבר המאפשר הצצה לחלקים ארכיטקטוניים שונים ומגוונים בו.
אחד מהם הוא 'נדבך רבא' – נדבך עצום ממדים, שאבניו מתנשאות לגובה כארבעה מטרים, והגדולה בהם מתפרסת על פני כמעט 14 מטרים.
ההערכה היא שמשקל אבן זו הוא כ-600 טון, וכי מטרת 'נדבך רבא' כולו הייתה לשמש "חגורת חיזוק" לקירות הר הבית, שנבנו בבנייה יבשה ללא מלט.
חלק זה בכותל מנוקב בחורים מלבניים במרווחים שווים, שנעשו כמה מאות שנים לאחר חורבן הבית.
ההערכה היא שבקטע זה בעמק הטירופיאון התקינו יושבי ירושלים הביזנטית בריכת אגירה, והשתמשו בכותל כאחד מקירותיה.
עקב פניו החלקות מאוד של הכותל, נשר הטיח האטים למים, ומי הבריכה חלחלו בין האבנים.
בשל כך חוררו הבונים את הכותל ותקעו בו אבני-קיבוע לשכבת טיח עבה במיוחד (כ-30 סנטימטרים).
שרידים משכבת טיח זו, וכן לא מעט מאבני-הקיבוע נתגלו באתרם כשהם דבוקים לכותל.
חופרי משרד הדתות הסירו את רוב שכבת הטיח וכן את רוב האבנים, כדי לחשוף את הכותל המערבי בקטע זה לעיני המבקרים במנהרות.
קטע ארכיטקטוני נוסף הראוי לציון מצוי בחלקו הצפוני של הכותל, ומלמד כי בקטע זה הכותל המערבי לא נבנה אלא נחצב: הרחבת הר הבית צפונה הביאה "לגלישתו" אל מעבר לתחום הר המוריה, אל 'הגבעה הצפונית' הגבוהה יותר.
בקטע זה נאלצו, אפוא, בוני הכותל המערבי ש"נתקעו" בגבעה הצפונית, לסלק כמות גדולה של סלע אם ולשוות לכותל מראה אחיד.
הם חתכו את 'הגבעה הצפונית' והותירו חזית ישרה לאורך תוואי הכותל, וסיתתו אותה כחיקוי מושלם לאבני הכותל הבנוי.
בצמוד לכותל המערבי, כמעט לכל אורכו, עבר רחוב מרוצף שנסלל בשלהי תקופת בית שני, לאחר הרחבת הר הבית בידי הורדוס.