tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גורלה של קירקפטריק לא מצוין, אם כי חשיפת פעילותה הפלילית מביאה לסיום הקריירה שלה.
פריידיי ממשיך את שותפותו עם סטריבק ומתחיל לצאת עם קוני, שכעת פריידיי כבר לא קורא לה "הבתולה".
דן אקרויד בתפקיד הבלש סרג'נט ג'ו פריידיי
ג'ק ווב בתפקיד הבלש סרג'נט ג'ו פריידיי המקורי, דודו של פריידיי בגילומו של אקרויד, שמופיע בתמונה על שולחן העבודה הישן שלו במשטרת לוס אנג'לס, אותו פריידיי הנוכחי גם כן משתמש.
טום הנקס בתפקיד הבלש פפ סטריבק
כריסטופר פלאמר בתפקיד הכומר ג'ונתן ווירלי
הארי מורגן בתפקיד הקפטן ביל גנון, אחד השותפים הישנים של פריידיי המקורי
אלכסנדרה פול בתפקיד "הבתולה" קוני סווייל
ג'ק א'האלורן בתפקיד אמיל מוז
אליזבת אשלי בתפקיד הקומישנרית ג'יין קירקפטריק
דבני קולמן בתפקיד ג'רי קיסר
השומר יו"ש הוא עמותה ישראלית המספקת מתנדבים לשמירה במאחזי חוות ביהודה ושומרון.
הארגון הוקם בשנת 2013 על ידי קבוצת פעילים מתוך תפיסה שאין שמירה יעילה ללא נוכחות פעילה בשטח.
מטרת הארגון היא לסייע לחקלאים ובוקרים ביהודה ושומרון להתמודד עם איומים על ביטחונם, רכושם וזכויותיהם.
ב-2022 "הארץ" חשף כי הארגון מעסיק בנות שירות לאומי בהתנדבות במאחזי החוות.
באוגוסט 2024, ארצות הברית הטילה סנקציות על הארגון, וזאת בעקבות סיוע למאחז חוות מיתרים, המצוי תחת סנקציות אמריקאיות, וכן למספר מתנחלים המצויים תחת סנקציות בגלל מעורבותם באלימות וגירוש פלסטינים מאדמותיהם.
העמותה זוכה למימון ממשלתי ונתמכת על ידי הקרן המרכזית לישראל, עמותה אמריקאית שמשמשת צינור לתרומות לארגוני ימין בישראל.
השולחן העגול של פרידריך השני הוא ציור המתאר את מפגשיו של פרידריך השני, מלך פרוסיה בארמון סנסוסי, מפגשים שקיבלו משמעות מיוחדת בעקבות הדימוי שנוצר להם במאה ה־19 בידי אדולף פון מנצל.
הציור מתמקד בסביבתו האינטלקטואלית של המלך בארמון הקיץ שלו, שהושלם בשנת 1748 ושימש מקום שבו שילב בין עיסוקיו המדיניים לבין עיסוק מתמשך באמנויות ובמדעים, הרחק מטקסיות החצר.
הציור מציג את שולחנו העגול של פרידריך השני בארמון סנסוסי, כפי שהתפרסם דרך תיאורו של מנצל.
סביב השולחן נראה המלך בחברת נציגים בולטים של תנועת ההשכלה הצרפתית.
על פי התיאור, משתתפי המפגש ביקשו להעניק לממלכת פרוסיה דחיפה בתחומי האמנות, המוזיקה והרפורמות המושפעות ממחשבת ההשכלה.
דמותו של המלך מוצגת בהקשר של שיח אינטלקטואלי המתקיים בארמונו הקייצי.
לפי התיאור שנמסר, הציור מדגיש את המעמד שזכה לו שולחנו העגול של פרידריך השני ואת הקשר בין מחשבת ההשכלה לבין החלטותיו והסתכלותו של המלך.
המיקוד בדמויות המשתתפות סביב השולחן מציב את השאלה באיזו מידה השפיעו רעיונות ההשכלה על המלך, ומהם הגבולות של חשיבה נאורה במסגרת שלטונו.
משל השועל והעורב (ידוע גם כ"בת-העורב והשועל"), הוא משל מפורסם של איזופוס.
הן המשורר ז'אן דה לה פונטן, והן המשורר הרוסי, איבן אנדרייביץ' קרילוב, עיבדו את המשל על פי דרכם, ופרסמו אותו בספרי המשלים שלהם.
במשל זה, עובר השועל ליד עץ, שעליו יושב עורב ובפיו גבינה.
השועל, שחושק בגבינה, מחמיא לעורב על מראהו ה"מרהיב" ומבקש ממנו גם להשמיע את קולו הערב.
העורב, אשר לא חושד בדבר, פוצח בשיר, והגבינה נופלת מפיו היישר לידי השועל, אשר נמלט עם שללו.
מוסר ההשכל של המשל, הוא שיש להיזהר מדברי חנופה, כדי לא ליפול בפח.
עלילת המשל הידוע מוזכרת כבר בספרות העת העתיקה, למשל בכתבי איזופוס והורטיוס.
הראשון שתרגם את המשל לעברית היה יהודה לייב גורדון (יל"ג) בספרו "משלי יהודה", שיצא בשנת 1859 בווילנה.
הוא קרא למשל: "העורב והשועל" ומוסר ההשכל שלו היה: "דעה קנית מה חסרת / דעה חסרת מה קנית?", היינו, יל"ג הדגיש את טפשותו של המקשיב לדברי חנופה.
המשל פותח את ספרו של חנניה רייכמן, שתרגם את משליו של קרילוב בספרו הידוע: "כל משלי קרילוב", באיוריו של נחום גוטמן.
שמו של המשל בספר הוא: "בת-העורב והשועל".
להלן קטע מתוך תרגומו של רייכמן.
מוסר ההשכל שכתב רייכמן בראש המשל הוא:
חבל השומרון הוא שמו של אזור גאוגרפי במרכז ארץ ישראל, אשר מהווה חלק משדרת ההר המרכזי.
חבל השומרון מורכב מהרי אפרים, הרי הגלבוע ורכס הכרמל, וכולל את העמקים שביניהם: עמק דותן, ואדי עארה, עמק שילה, בקעת תרצה ועמק שכם.
בצפון הוא גובל בשפלת המפרץ ובעמק יזרעאל, במזרח בעמק בית שאן ובבקעת הירדן, בדרום בהרי בנימין ובמערב באזור השרון.
רוב השטח הררי והפסגות הגבוהות שבו הן הר בעל חצור, הר עיבל והר גריזים.
חבל השומרון נקרא על שם העיר שומרון, אחת מערי הבירה של ממלכת ישראל.
כיום מונה העדה השומרונית פחות מ-1,000 נפש.
מחוז השומרון בתקופה הבריטית כלל את חדרה ונתניה ואת המושבות בשרון.
הערים הגדולות באזור השומרון הן הערים הפלסטיניות ג'נין, קלקיליה, טולכרם ושכם,העיר הישראלית אריאל, והיישובים הישראלים קרני שומרון, אורנית ושער שומרון.
מינים רבים של בעלי חיים וצמחים גדלים בשומרון.
בין בעלי החיים נמצאים: צבי ארץ-ישראלי, חזיר בר, גירית מצויה, שועל מצוי ושועל צוקים, קרקל מצוי וחתולי בר, צבועים, תנים ומדי פעם גם זאבים.
ניתן לפגוש במרחבי השומרון והבקעה: חסידות, אנפות, ועופות דורסים רבים כמו חוויאי ואף עיט זהוב.
הצומח כולל אלון מצוי ואלה ארצישראלית.
בדרום רכס הר גריזים ישנו מקבץ של אלות אטלנטיות.
כמו כן מצויים חרוב מצוי ואלת המסטיק השעירה, אשחר ארצישראלי, זלזלת הקנוקנות, אספרג החרש, צמרנית הסלעים ומינים חד-שנתיים רבים וכן צמחים נדירים כמו אירוס הדור, כלך שומרוני, עיריוני קצר, חלוק זוהרי, ואספלניון הגליל.
ישנם איומים רבים על הסביבה, כולל מפחמות לייצור פחם עץ, הגורמות זיהום אוויר רב, אתרים לשריפת פסולת רעילה המכילה פלסטיק, ופסולת אלקטרונית, מחצבות הפוגעות בנוף, שפכים לא מטופלים, מגרשים עם גרוטאות רכב וצייד לא חוקי.
הרשויות לא תמיד טורחות לטפל והתוצאה של הזנחה זו היא פגיעה בערכי טבע ונוף, לעיתים עד כדי גרימת נזק בלתי הפיך.
רבים מתושבי השומרון, אלו שנולדו וגדלו במקום ואלו שהגיעו ממקומות אחרים, בחרו להתגורר בשומרון גם משיקולים של איכות חיים, קרבה לחיי טבע וחיבור לסביבה.
טיפוח גינות נוי הוא תחביב נפוץ עם דגש על צמחים מקומיים.
רבים התקינו קומפוסטרים למיחזור פסולת אורגנית ומערכת ביתית למיחזור מים.
חלק מהתושבים בונים את בתיהם תוך שימוש באבן מקומית.
בבנייה נפוץ השימוש בגגות רעפים, שעמידים לאורך עשרות שנים ללא תחזוקה, ואינם דורשים שימוש בחומרי אטימה מזהמים.
רבים מהתושבים התקינו על הגג פנלים סולריים להפקת חשמל.
שיעור האימוץ של רכב בלתי מזהם גבוה משמעותית לעומת הממוצע הארצי.
לפי נתוני משרד הרישוי היו רשומות בתחילת אפריל 2023 כמעט 3,000 מכוניות חשמליות ביהודה ושומרון, 6 חשמליות לכל 1,000 תושבים ישראלים.
מדובר בשיעור כפול למשל מאשר בירושלים, 33% יותר מאשר בחיפה ובבאר שבע, ודומה לאשקלון, לכנרת ולגולן.
+מספרשם ההרגובהיישוב סמוךבשליטה מנהלית1הר עיבל940שכםשטח C2הר גריזים880קריית לוזהשטח B3הר ברכה870הר ברכהשטח C4מצפה שלושת הימים866הר ינון, איתמרשטח C5מבצר ארומה843ביתאשטח A6חוות סקאלי789אלון מורהשטח C7גבעת אלומות782הר ינון, איתמרשטח C8הר כביר767אלון מורהשטח C9הר בזק713ראבאשטח C10הר גדיר712טובאסשטח C
במערת קבורה בעין סמיה שבשומרון נתגלה גביע כסף מעוטר מתקופת הברונזה הבייניימית שמצביע על קיומם של קשרי מסחר, וייתכן גם של הגירה, בין ארץ ישראל לבין מסופוטמיה באותה התקופה.
בתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל נשלט השומרון, ככל ארץ ישראל, בידי המצרים.
בתקופה זו, אוכלוסיית השומרון הייתה דלילה ביותר; היישוב העירוני הצטמצם בהשוואה לתקופת הברונזה התיכונה.
העיר החזקה באזור הייתה עיר-המדינה שכם.
מכתבי אל-עמארנה מלמדים כי באמצע המאה ה-14 לפנה"ס לבאיה מלך שכם ניסה להשתלט על חבלי ארץ וערי-מדינה שונות בגליל ובעמק בית שאן הסמוכים ואף מערבה מן השומרון.
על-פי אחת ההערכות, סך שבטי ישראל בעת התהוותם מפליטים ונוודים-למחצה כנענים היה כ-45 אלף נפש, שהתפזרו לאורך רצועת שדרת ההר המרכזי של ארץ ישראל בטרם החלו להגר בהדרגה לעבר צפון הנגב ודרום הגליל המזרחי, וכי כ-30 אלף מתוכם חיו באזור שכם.
על פי המסופר בספר יהושע, פרק ח', במרכז השומרון נערך מעמד הר גריזים והר עיבל בראשית תקופת ההתנחלות.
בימי המלכים שאול, דוד ושלמה, השומרון היה חלק מממלכת ישראל המאוחדת.
לאחר פילוג הממלכה בימי רחבעם, חבל השומרון הפך לחלק מממלכת ישראל.
מלכה הראשון, ירבעם בן נבט, קבע את בירתו בעיר שכם, והפך את בית-אל לאתר פולחני מרכזי בממלכה.
בהמשך הפכה העיר שומרון לבירתה של ממלכת ישראל, והעניקה את שמה לחבל שומרון כולו.
המקום נקנה על ידי המלך עמרי, והוא אף זה שהקנה לה את שמה, על שם בעליו הקודמים של המקום:
לאחר חורבן ממלכת ישראל והגליית תושביה האמידים של ממלכת ישראל והגירת רבים מיושביה דרומה אל ממלכת יהודה, ישבו בשומרון בעיקר שרידי ממלכת ישראל ואוכלוסיות זרות שנעקרו מבתיהם והובאו לשומרון במקומם של בני ישראל על-ידי האשורים.
על-פי המחקר הארכאולוגי, בתקופת שיבת ציון הייתה האוכלוסייה השומרונית דלילה יחסית והתגוררה בעיקר באזור הר אפרים תחת הנהגת סנבלט החורוני (שככל הנראה מקורו מהחורן או מאזור הכפר חווארה הסמוך לעיר שכם).
אף על פי שרצו להתאחד עם שבי ציון לעם ישראל אחד, נדחו השומרונים על הסף בידי עזרא הסופר ונחמיה שראו בהם "גויים גמורים" שאינם מ"זרע הקודש".
השומרונים מצדם לא נותרו אדישים ובהנהגת סנבלט גרמו להפסקת בניית בית המקדש השני עם מכתב ששלח מנהיגם לאימפריה האחמנית בטיעון כי עצם הבנייה של חומות המתחם המקודש הם למעשה ביצור כחלק מהכנה למרידה מצד היהודים בפרסים.
הבנייה חודשה לאחר שהיהודים הסבירו את מעשיהם אולם בשל כך החלה על-פי המסורת היהודית יריבות רבת שנים בין השומרונים לבין היהודים ששיאה יגיע בימי התקופה ההלניסטית בארץ ישראל עת החריבו החשמונאים את המקדש השומרוני בהר גריזים ב-107 לפנה"ס כמעשה נקם נגד פולחנות לא-יהודיים בארץ.
בימי יוחנן הורקנוס כבשו החשמונאים את השומרון, תוך כדי החרבת העיר שומרון שעליה צרו במשך שנה שלמה, והשומרון שב לשליטה יהודית לראשונה מאז ימי בית ראשון.
השומרון בתקופת בית שני ובשלהי התקופה הרומית
בתקופה הרומית היה השומרון חלק מפרובינקיית יהודה.
בתקופת המלך הורדוס נבנתה העיר שומרון מחדש כעיר רומית מפוארת בשם סבסטיה על שם הקיסר אוגוסטוס ("סבסטי" Σεβαστη היה כינויו היווני של אוגוסטוס).
היה זה אחד ממפעלי הבנייה הגדולים של הורדוס.
הורדוס, שייחס חשיבות למיקומה של העיר בלב שטחי שלטונו, החליט לפתח אותה ואף יישב בה חיילים משוחררים שהבטיחו את נאמנותה של העיר למלך.
על פי יוסף בן מתתיהו, משיח שקר כינס את השומרונים על הר גריזים, סביב שנת 35, ופונטיוס פילטוס, שחשש ממרד, טבח בהם למרות אי-הערכותם.
טבח נוסף נערך בשומרונים בזמן המרד הגדול בשנת 67 לערך, כאשר נאספו שנית בהר גריזים מתוך מחשבה שהמקום הקדוש יגן עליהם.השומרונים לא השתתפו במרד הגדול ובמרד בר כוכבא, ובעקבות דילול האוכלוסייה היהודית כתוצאה מן המרידות, האוכלוסייה השומרונית התפשטה מחוץ לחבל השומרון והפכה למרכיב העיקרי בפרובינקיה.
על פי הערכה של השומרונים עצמם, מספרם במאה הרביעית והחמישית היה כמיליון ומאתיים אלף נפש.
השומרונים נשארו לחיות ברובם באזור השומרון (חלקם חי בקהילות בגוש דן, באזור השרון ובחבל עזה), אם כי מספרם היה בדעיכה לאורך הדורות.
על-פי המקורות ההיסטוריים והמחקר הארכאולוגי, סוקרי הר מנשה העריכו כי אוכלוסיית השומרון בתקופה הביזנטית הייתה מורכבת משומרונים, נוצרים ומיעוט יהודי.
בדרום-מערב השומרון התהווה ריכוז גדול של מנזרים וכנסיות שנבנו על גבי שרידים של מבצרים מהתקופה הרומית המאוחרת.
מגן העריך כי רבים מאלו נבנו בידי צליינים נוצרים שהתיישבו באזור ומילאו את הואקום שנוצר באזור לאחר הכחדת היישוב היהודי באזור בעקבות מרד בר-כוכבא.
השומרון בימי הביניים ובראשית העת החדשה
לאחר הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, ובמשך כל התקופה המוסלמית המוקדמת, השומרון עבר תהליך הדרגתי של אסלמיזציה.
באותה העת הלכה ונתבססה באזור ההתיישבות המוסלמית, ובמקביל, העדה השומרונית הלכה והדלדלה בגלל פרעות, מגפות, רעב ותהליך מתמשך של התאסלמות.
תחילה, השומרונים נחשבו ל"ד'ימי", או בני חסות, מעמד שניתן לבני הדתות המונותאיסטיות כמו היהודים והנוצרים, והוענק להם חופש דת ופולחן.
השליטים המוסלמים המוקדמים הגנו על זכויות המיעוט שלהם, והם נדרשו לשלם ג'יזיה.
אבל מצב זה לא נמשך זמן רב.
מכרוניקות שומרוניות עולה כי גזירות דתיות, מיסים כבדים, עוני ורעב, אנרכיה שהותירה רבים חסרי הגנה בפני פורעים מוסלמים ואיסלום בכפייה בעידוד מספר שליטים, הובילו שומרונים רבים לעזוב את דתם תחת שלטון בית עבאס ושושלת טולון.
רדיפות דתיות נגד השומרונים אירעו שוב בתקופה העות'מאנית, ומספריהם דעכו בעקבות פרעות, אסלום ואיתני הטבע, כך שבמהלך המאה ה-19 נותרו רק כ-100 שומרונים.
בראשית המאה ה-20 רוב השומרון היה חלק מסנג'ק שכם שנכלל בווילאייט ביירות של האימפריה העות'מאנית.
חלקו הדרומי של השומרון נכלל במוטסריפאט של ירושלים.
בשנת 1918 נכבש האזור כולו על-ידי הבריטים והחלה תקופת המנדט הבריטי.
על פי תוכנית החלוקה שאושרה באו"ם בכ"ט בנובמבר 1947, השומרון הוגדר כחלק מן המדינה הערבית שנועדה לקום על 45% משטחי ארץ ישראל המנדטורית, עם סיום המנדט הבריטי.
בשנת 1948, עם פרוץ מלחמת העצמאות, נכבש אזור השומרון על ידי ממלכת עבר הירדן.
במהלך המלחמה הגיעו לשומרון פליטים ערבים רבים מיישובים שנכבשו על ידי המחתרות העבריות וצה"ל.
הפליטים הגיעו מיישובים באזור מישור החוף, שפלת החוף, הרי ירושלים, השכונות של ירושלים בשליטת ישראל ואזורים אחרים, והם יושבו על ידי הירדנים במחנות פליטים באזור, כדוגמת בלאטה.
בסוף המלחמה, השומרון נשלט כולו בידי ממלכת ירדן יחד עם יהודה, בנימין, בקעת הירדן ומזרח ירושלים כחלק מאזור יהודה ושומרון.
ירדן סיפחה אותו אליה באפריל 1950. קו הגבול בין ישראל לירדן היה חלק מקו הגבול המכונה "הקו הירוק".
במלחמת ששת הימים בשנת 1967 נכבש אזור יהודה ושומרון בידי כוחות צה"ל מידי הירדנים, לאחר שאלו הצטרפו ללחימה כנגד ישראל.
רוב שטחי השומרון, כמו אלו של יהודה, מוחזקים עד היום בתפיסה לוחמתית, חלים עליהם ממשל צבאי וחקיקה צבאית ומעמדם הסופי לא הוכרע.
מאז מלחמת ששת הימים נמצא השומרון תחת שליטה ישראלית, אך נחשב על ידי רוב מדינות העולם כ"שטח שנוי במחלוקת" וב"תפיסה לוחמתית" על-פי אמנת ז'נבה הרביעית.
מאז הודעת המלך חוסיין מ-1988, ובעקבות הסכמי אוסלו, נוקטים ארגון האו"ם והרוב המוחלט של מדינות העולם עמדה שעל-פיה אזור השומרון מיועד להיות חלק אינטגרלי ממדינה פלסטינית עתידית.
בעיני הרשות הפלסטינית ובעיני רוב מדינות העולם נחשבי יהודה ושומרון כשטח הכבוש בידי ישראל.
בשנת 2012 הגישה הוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון, אשר בראשה עמד שופט בית המשפט העליון בדימוס השופט אדמונד לוי, חוות דעת משפטית על פיה שטחי יהודה ושומרון אינם נחשבים מבחינת הדין הבינלאומי כשטח כבוש, וזכותה של ישראל לתבוע ריבונות עליהם מכוח הצהרת בלפור וכתב המנדט.
ממשלת ישראל לא אימצה את הדו"ח לאור משמעויותיו הבינלאומיות אך גם לא דחתה אותו.
במסגרת הסכמי אוסלו, שנחתמו בין ישראל לארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) בין 1993–1995, והסכמי ההמשך שלו, הוקמה הרשות הפלסטינית, שקיבלה את סמכויות ניהול החיים האזרחיים של התושבים הפלסטיניים מידי המנהל האזרחי.
אזור יהודה ושומרון חולק לשלוש קטגוריות:
שטח A – שליטה מלאה (ביטחונית ואזרחית) של הרשות הפלסטינית: בעיקר בתחומי הערים הגדולות.
שטח B – שליטה אזרחית פלסטינית ושליטה ביטחונית ישראלית: רוב המרחב הכפרי הפלסטיני.
שטח C – שליטה ישראלית מלאה: כל ההתנחלויות, הכבישים המובילים אליהן, אזורים בלתי מיושבים, שטחי אש, כמעט כל בקעת הירדן ומדבר יהודה.
בעקבות פרוץ האינתיפאדה השנייה בשנת 2000, ובייחוד במבצע חומת מגן בשנת 2002 נכנסו כוחות צה"ל כמעט לכל הערים הפלסטיניות ולכפרים רבים, והשליטה הפלסטינית בהם הוגבלה מאוד, עד שצה"ל נסוג מחלק מהם בהדרגה בשנים הבאות.
רוב מדינות העולם מתנגדות לבנייה ישראלית באזור, ומאז תחילת המשא ומתן המדיני בין ישראל לפלסטינים, ישראל נמנעת מהקמת התנחלויות חדשות ונוהגת ריסון באישורי בנייה.
בשנת 2005, בהתאם לתוכנית ההתנתקות של ממשלת ישראל השלושים, פונו ארבע התנחלויות בצפון השומרון מתושביהן.
בשנת 2023 חתם אלוף פיקוד המרכז על אישור שהיה לישראלים בחומש, ובעקבות כך הוקמה מחדש הישיבה במקום.
בשומרון נפוצים כפרים אשר מיקומם הוא בראשי גבעות.
הם מכונים לעיתים בשם "כפר כיפה".
הגבעות נוצרות בתהליך טקטוני של קימוט שכבות סלע.
הסיבות להקמת הכפרים במיקום זה הן:
ביטחוניות - קשה יותר לטפס אליהם מאשר לכפרים שבמישור.
כלכליות - אדמת המישור נוחה יותר לעיבוד חקלאי וחבל לנצלה להקמת מבנים.
היסטוריות - התיישבות על גבי מקומות יישוב קדומים, ובהם חומרי בנייה משנית מצויים.
כיום האזור מאוכלס בעיקר על ידי ערבים ומוסלמים פלסטינים.
בחבל ארץ זה הערים הערביות הגדולות קלקיליה, ג'נין, שכם וטולכרם.
נוסף עליהן, פזורים ברחבי השומרון מאות עיירות וכפרים ערביים.
לפי משטרת ישראל, האוכלוסייה הערבית בשומרון מונה למעלה מ-1,200,000 נפש, ומרוכזת ב-7 נפות הכוללים ארבע ערים: שכם, ג'נין, טול-כרם וקלקיליה.
ביהודה ושומרון קיימים יישובים יהודיים רבים.
הגדול מביניהם הוא העיר מודיעין עילית, ואחריה העיר אריאל.
השומרון משופע במועצות מקומיות: עמנואל, אלפי מנשה, קרני שומרון, קדומים, אורנית, גבעת זאב, בית אריה-עופרים, בית אל ואלקנה, והחל משנת 2022 גם שער השומרון שמאחד את שערי תקווה ועץ אפרים.
כמו כן ישנם יישובים רבים המאוגדים במועצות אזוריות: מועצה אזורית שומרון עם 35 יישובים ומטה בנימין, המועצה האזורית עם מספר הנפשות הגדול בארץ ואשר מונה 26 יישובים.
סה"כ האוכלוסייה היהודית בשומרון מונה כ-600,000 נפש.
סמוך ליישוב היהודי הר ברכה, על הר גריזים, ישנו כפר קטן של שומרונים בשם קריית לוזה שכולם גם בעלי אזרחות ישראלית בהתאם לחוק השבות.
יישוב קהילתי חברתי "שחרית" יוקם בשומרון בשנים הקרובות כיישוב משלב לאנשים עם מוגבלויות, יישוב ראשון מסוג זה בארץ.
היישוב מתוכנן סביב מוסד לאנשים עם צרכים מיוחדים אשר יוקם במרכזו.
אתרים ארכאולוגיים באזור נסקרו בסקר חסר תקדים בהיקפו ובמשכו, סקר הר מנשה, בהנחיית אדם זרטל ואחרים.
בסקר התגלו מספר אתרים היסטוריים ייחודיים, בהם מזבח הר עיבל המיוחס לדעת מגליו ליהושע בן-נון, מערכת של שישה אתרי פולחן מסוג גלגל, ואתר ח'רבת אל-חמאם, המזוהה עם העיר היהודית נרבתא מימי בית שני.
אתרים ארכאולוגיים חשובים נוספיים באזור השומרון הם שומרון, תל דותן, חורבת בית אל, מקדש השומרונים בהר גריזים, גתות ברקן, דיר סמען, תל בלאטה (מזוהה עם שכם הקדומה) ותל פארעה (מזוהה עם תרצה).
רק חלק מהאתרים הללו נגישים לאזרחים ישראלים.
בשומרון וסביבותיו (בקעת הירדן, השרון והכרמל) נתגלו עשרות פסיפסים מן התקופה הרומית והביזנטית.
מגוון ניכר של גידולים וכלים חקלאיים מתוארים בהם המשקפים את הגידולים והכלים החקלאיים שאפיינו את רצועת הרוחב המרכזית של ארץ ישראל.
ענפי החקלאות המיוצגים בפסיפסי השומרון וסביבותיו: גפן, רימון, תמר, אתרוג, חיטה, משמש, תפוח, אפרסק, אגס, שקד, אורן הצנובר, שקמה, שיזף, דובדבן, שזיף, לופה, ורד, אבטיח ופרג האופיום.
עם הגידולים החקלאיים החדשניים בזמנם, בהם התגאו תושבי השומרון, נמנים אפרסק, אגס מזנים שונים, משמש, שזיף ולופה כספוג לרחצה.
בין פסיפסי השומרון וסביבותיו נמצאו גם פסיפסים פשוטים וגסים שבהם ניכרת מלאכתם של יוצרים מרמה נמוכה אשר יצירתם הושפעה מאתרים קרובים מאוד, וגם פסיפסים איכותיים ברמת ביצוע גבוהה בקנה מידה בינלאומי, אשר הושפעו מיצירות מעבר הירדן המזרחי, אנטיוכיה ומעבר לים התיכון.
בין היצירות המופלאות והאיכותיות ראויים לציון הדגמים החקלאיים המקוריים והייחודיים מן הפסיפסים של קיסריה ושל בית הכנסת השומרוני של ח'רבת סמארה, העשויים להאיר את שוליו המערביים של השומרון כאזור חקלאי משגשג שנהנה מרווחה כלכלית בולטת בתקופה הביזנטית.
השומרון הוא בצומת גאולוגי בארץ ישראל: בצפון – העמקים והגליל, בדרום – בנימין ויהודה, במזרח – בקעת הירדן ומערב – רמות מנשה ושפלת החוף.
הממצא הגאולוגי על השומרון קשור לגאולוגיה של כל אחד מהאזורים שבגבולו.
בשומרון נחשף רצף מלא של יחידה ליתוסטרטיגרפית מגיל יוּרָה מלפני 208 מיליוני שנים עד לפני 145 מיליוני שנים עד הווה.
שבע חבורות סלע נחשפות, בעובי כולל של 2.5 ק"מ.
חבורת ערד - גילה יורה, בנויה בעיקר אבני גיר המכילים בעלי חיים ימיים, עובדה המעידה על הרבדה בים רדוד.
הובחנו בחתך סטרטיגרפי של 200 מטר ליד בורג' אל-מלח - המקום היחידי בארץ מהר החרמון עד מכתש רמון.
חבורת כורנוב - גילה קרטיקון תחתון מלפני 145 מיליוני שנים עד לפני 97 מיליוני שנים.
היא בנויה אבני חול עם שרידי גזעי עץ - דבר המעיד על הרבדה בסביבה יבשתית שהתקבלה לאחר נסיגת הים.
נצפו בחתך סטרטיגרפי של 200 מטר בשיפולי הר כביר והר טמון הפונים לנחל תרצה
בבסיס תצורת כורנוב, סלעים וולקניים המוגדרים בתור תצורת תיאסיר.
ההתפרצות של הסלעים היא בעיקר לאורך ההעתק של רכס בטרג' אל מליח.
הוא כולל שפכי בזלת וכן פצלים וטופים יחד עם שרידי דגים וצפרדעים - תופעה המעידה על הרבדה במים מתוקים.
חבורת יהודה גילה טורון בקרטיקון עליון, מלפני 93 מיליוני שנים עד לפני 89 מיליוני שנים.
הוא מורכבת בעיקר מסלעי אבן גיר ודולומיט.
החבורה הורבדה בים רדוד עם קרקעיים שטוחה, מכאן גם מבני שכבותיה - אופקיות - בטרם יופעלו עליהם מגנגוני קימוט או שבירה.
ניתן לזהות מחשופים של החבורה בשיפולי הר כביר.
המחשופים מכסים חלק ניכר של מבני הקמרים של תרצה (פריעה) ורמאללה.
חבורת הר הצופים גילה סנון בקרטיקון עליון - פלאוקן בפלאוגן, מ-89 מיליון שנה עד 56 מיליון שנה.
החבורה בנויה בעיקר קירטון, ועובייה הכולל הוא 300 מטר.
מחשופי החבורה ניכרים ב"קו התפר" בין הקמרים לבין הקערים בהרי השומרון.
שורת מחשופים נצפים בכביש הבקעה מאזור סרטבה צפונה ליד היישובים בקעות וחמרה.
שפע מאובנים מיקרוסקופיים נמצאו בחבורה, דבר המעיד על הרבדה במים עמוקים.
חבורת עבדת - מגיל אאוקן, מ-56 מיליון שנה עד 35.5 מיליון שנה.
העובי של החבורה 350 מטר.
המחשופים מצויים משני צידי קמר תרצה.
חבורת טבריה וחבורת ים המלח - הורבדו בשומרון בנאוגן, מלפני 23.5 מיליוני שנים ועד לפני 1.75 מיליוני שנים, לפני תהליכי הקימוט וההעתקה ששינו את פני השטח.
מחשופי חבורת טבריה אותרו בשיפוליו המזרחיים של ההר בקרבת בקעת הירדן, בעובי של 150 מטר.
תפוצתם של סלעי חבורת ים המלח, הצעירים, מוגבלת באזור הקרוב לבקעת הירדן.
אל תוך שתי החבורות יש חדירה של דיקים ושפכי בזלת וטוף מאזור הגלבוע על ב"מרמא פיאד" שעל כביש הבקעה.
הר עיבל ומזבח יהושע בן-נון
השועל והכרם הוא משל המופיע בשני מקורות שונים.
המקור הידוע והמפורט ביותר הוא במדרש קהלת רבה שנאמר על .
גרסה מוקדמת יותר, שפרטיה ומוסר ההשכל שלה שונים, נמצאת במשלי אזופוס, שחי בין המאות השביעית לשישית לפני הספירה.
בגרסתו העברית, המלאה יותר מזו היוונית, מספר המשל על שועל, אשר מצא כרם גדוש בענבים בשלים, אך אליה וקוץ בה; הוא מגודר מכל פינותיו ללא אפשרות כניסה.
הקיף השועל את הכרם עד שמצא פתח זעיר בגדר.
ביקש השועל להיכנס דרכו ולא היה מסוגל עקב ממדי גופו.
צם השועל שלוש יממות עד שגופו כחש מאוד והצליח לחדור אל הכרם.
אכל השועל כאוות נפשו וביקש לצאת מהכרם, אך ממדי גופו החדשים שוב לא אפשרו לו לחדור אל הפתח הזעיר.
צם שלושה ימים נוספים והצליח לצאת.
והמשל מסיים בקריאת השועל לעבר הכרם, שכל יתרונותיו לא הועילו לו בחייו.
הלקח שנובע מהמשל בגרסה זו איננו אופטימי בהכרח, על אף הרקע המציאותי של שועל המנסה לחדור לאחד הכרמים המגודרים שבארץ ישראל.
מכיוון שהמדרש מתייחס לפסוק בקהלת, מטרתו לתת מעין סיפור רקע פרשני למצב הידוע, שאדם בא לעולם עירום וחסר כל, ועל אף כל הישגיו החומריים האפשריים בחייו - הוא יצא מהעולם באותו המצב.
המשל של איזופוס מספר על שועל רעב שמצא בתוך גזע חלול של עץ - לחם ובשר שהותירו הרועים מארוחתם.
אכל השועל את המזון הרב, אלא שאז לא הצליח לצאת חזרה מחלל העץ.
גנח השועל ויילל, עד שעבר במקום שועל נוסף שיעץ לו להמתין בעץ ללא מזון מספר ימים, ואז יוכל לצאת מהעץ.
איזופוס מסיים את המשל במוסר השכל, שהזמן פותר את הבעיות הקשות.
זאת אומרת, שהלקח כאן הוא יותר אופטימי מהלקח שבמדרש.
שלמה שפאן מצביע על יתרונותיו של המשל היהודי לעומת זה היווני.
ראשית, הסיפור מציאותי יותר, תואם את מצב הכרמים בארץ ישראל, ויש בו סממני דרמה היוצרים סיפור מרתק.
כמו כן מצביע שפאן על תושייתו של השועל, גיבור המשל: גם בכניסתו וגם ביציאתו הוא מבין שעליו לצום כדי להתאים עצמו לפתח הצר.
השועל היווני פשוט נכנס לגזע עץ, אבל אין לו כל עצה כיצד יצא ממנו, ולולי עצתו של שועל אחר, היה ממשיך ליילל.
איזופוס אפילו לא טורח לסיים את הסיפור, כי הוא פחות מציאותי ונטול סממנים אומנותיים.
המשל היהודי, מסכם שפאן, מתעסק בעניינים רוחניים שבין אדם למקום, ואילו זה היווני מתעסק יותר במשמעויות המעשיות, הטריוויאליות שבין אדם לחברו.
בספרו "משלי יהודה", שיצא בשנת 1859, מופיע המשל הנדון בשם: "השועל היושב בתענית".
יש לזכור שהטקסט המקורי של המשל בקהלת רבה היה בארמית, וביאליק ורבניצקי תרגמו אותו לעברית ב"ספר האגדה".
יהודה ליב גורדון, שחי טרם צאתו של "ספר האגדה" תרגם את המשל בגרסת קהלת רבה על פי דרכו.
כדרכו, מסיים יל"ג את המשל בלקח: הכרם הוא התבל, אנחנו השועלים.
בהלכה נקבע לשומרונים, המכונים בספרות חז"ל בשם כותים, מעמד מיוחד, שכן לפי המקרא וספרות חז"ל הם צאצאי עם שהתגייר אך לא זנח את דתו האלילית, ולאחר דורות הורחק מהיהדות.
בספר מלכים מתוארת הגליית תושבי ממלכת ישראל משומרון, והושבת אוכלוסיות מעמים אחרים במקומם.
על פי המקרא, השומרונים מאותו יום ואילך הם אשורים, אשר סנחריב מלך אשור ישב בתחומי ממלכת ישראל, לאחר שהגלה חלק מתושביה לאשור כמעין "חילופי אוכלוסין".
המקרא ממשיך לספר התושבים החדשים סבלו ממכת אריות שהטילה את חיתתה על התושבים וטבחה בהם, עד אשר הובא אליהם כהן מבני ישראל הגולים באשור ולימד אותם את משפטי ה'.
מאז - "את ה' היו יראים ואת אלהיהם היו עובדים" כלומר, לפי המונח ההלכתי הגיור היה מלכתחילה על דעת "שיתוף שם ה' עם עבודה זרה" ולכן הגירות אינה נחשבת לגירות גמורה.
ואכן, בסיום הקטע נאמר: "ויהיו הגויים האלה יראים את ה' ואת פסיליהם היו עובדים, גם בניהם ובני בניהם, כאשר עשו אבותם עד היום הזה".
בספר עזרא מתוארת התקלות של שבי ציון בפחוות יהודה עם שכניה, תושבי פחוות שומרון, "עבר הנהר" ו"כעת".
מדרש תנחומא לפרשת וישב מתאר את האירועים כך:
על פי חז"ל, בימי עזרא ונחמיה באו השומרונים להילחם עם ישראל ורצו להרוג את נחמיה.
כתוצאה נעצרה הקמת בית המקדש.
זרובבל ועזרא גזרו עליהם חרם חמור:
שלא יאכל אדם מישראל פת כותי, מכאן אמרו האוכל פת כותי כאוכל בשר חזיר.
ואל יהא להם חלק בתחיית המתים.
וכתבו וחתמו ושלחו את החרם לכל ישראל שבבבל והם הוסיפו עליהם חרם על חרם והמלך כורש קבע עליהם חרם עולם.
כמו כן על פי חז"ל ניסו השומרונים לשבש את קביעת ראש החודש על ידי הסנהדרין על ידי הדלקת משואות ביום הלא נכון.
בהמשך השנים, השומרונים מוזכרים כשומרי חלק מהמצוות.
והיו מצוות "שהחזיקו בהם יותר מישראל"
חרם על הכותים על ידי עזרא הסופר וזרובבל
בפרקי דרבי אליעזר - "חורב" פרק לח מובא על חרם שקיבצו את כל עם ישראל בתוך בית המקדש עם שלוש מאות כהנים, ושלוש מאות שופרות, ושלוש מאות ספרי תורה ונידו את הכותים בשם המפורש:
רש"י כתב שהשומרונים לא התכוונו לקבל אמונה ומצוות כיהודים, אלא קיבלו תורה ומצוות לפי הדרכת כהן לעבודה זרה, יהודי מגולת אשור שהוא עצמו עובד עבודה זרה.
מכאן שכאשר הם התגיירו הם קבלו את היהדות בדעה שהוא בשיתוף עם עבודה זרה ואין זו קבלת מצוות גמורה.
אשר לאמור בתוספות ש"כותים גרי אמת הם" - מסתבר כי הם הוצרכו לעבור פעם נוספת גיור מחודש עם קבלת מצוות בלב שלם, ורק מכח הגיור הנוסף הם מוגדרים גרי אמת.
רש"י בקידושין פירש: "גרי אריות - והרי הם כשאר עובדי כוכבים שנשאו בנות ישראל".
וכן פירש במסכת סנהדרין שהם כגויים גמורים.
הסיבה שאין השומרונים נחשבים כגרים לדעת התוספות במסכת יבמות: משום שלא נתגיירו לגמרי.
ומי שסבר כי היו "גרי אמת" נאמר: "התגיירו תחילה ואחר כך הרשיעו.
הרמב"ם הזכיר את הכותים במספר מקומות.
בפירוש המשניות למסכת ברכות, הוא אומר: "בתחילה האמינו שהם מדקדקים במצוות אחדות יותר מישראל.
עד שחקרו חכמים אחריהם ומצאום מקדשים את הר גריזים.
וכחקרו על סיבת הדבר, מצאו להם דמות יונה, ואז הורידום במעלת גויים גמורים לכל דבריהם.
וכל מה שתמצא מהמשנה מענייני הכותים שמראה שהם מעולים מהגויים וגרועים מישראל כגון אמרם מזמנים עם הכותי וכותי המברך וזולתם, כל זה קודם שבדקו אחריהם.
אבל משבדקו אחריהם ומצאו כמו שאמרנו, הרי הם גרועים מן הגויים מאוד .
כלומר, מהרמב"ם משתמע שלא התגיירו מחדש אלא שבהדרגה ובמשך הזמן למדו את התורה, וגם אז לא קיימו הכל כי נשתבשו פירושיהם בה.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק כתב שייתכן שהכותים אמרו בפירוש בשעת קבלת הגירות שהם משתפים שם ה' עם אלוהיהם ועל כן אינם גרי אמת והוצרכו לגיור נוסף.
הרב הראשי לישראל, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, כתב כי ביחיד אין אומרים הוכיח סופו את תחילתו, כי שמא בתחילה כוונתו הייתה לשם שמים ואחר כך חזר בו.
אבל, כשאומה שלמה באה להתגייר, והתברר אחר כך שכולה עובדת עבודה זרה, אין זה מקרה אלא בוודאי הכל תוכנן מלכתחילה.
ויש לפנינו אומדנא דמוכח שכולם מלכתחילה לא התכוונו לשם שמים.
השומרוני הטוב הוא מונח, שמקורו במשל מהברית החדשה בשם זה, המתאר סיוע של אדם אחד לאחר, שניתן מתוך רצון להיטיב לזולת, ללא ציפייה לתמורה.
המשל שימש השראה ליצירות רבות בתחומי הציור, הפיסול, הסאטירה, השירה, הצילום והקולנוע.
משל השומרוני הטוב הוא אחד המשלים המפורסמים בבשורה על-פי לוקס שבברית החדשה:
בדרשה זאת מפרש ישו למאמיניו את הפסוק ואהבת לרעך כמוך.
כתשובה לשאלת בעל התורה "ומי הוא רעי", מספר ישוע על אדם פצוע ששכב בצד הדרך.
לפי הדרשה עבר במקום כהן ולא סייע לו, עבר לוי ולא סייע לו, ואילו דווקא השומרוני, שלפי היהדות היה בדרגה מעמדית נחותה (בין יהודים ושומרונים שררה איבה), עצר במקום, חבש את פצעיו, השקה אותו, הביאו לפונדק, ואף שילם מכספו לבעל הפונדק עבור הלנת הפצוע.
המשל מבטא תפיסה מוסרית אוניברסלית לפיה כל אדם, ללא שום הבדל בשיוך הקבוצתי שלו, יכול שימצא בקרבו אמפתיה ואכפתיות כלפי זולתו ואפילו הם זרים גמורים - או שלא למצוא אותם.
כוונת הפסוק, אומר ישו, היא לצוות עלינו לגלות אמפתיה ואכפתיות כלפי האחר באשר הוא.
לדעתו של שמריהו טלמון המשל אינו נסב סביב דמותו של "שומרוני טוב", כי אם סביב דמותו של "ישראלי טוב", אם כי זה אינו הפירוש המקובל.
בהשאלה, הפך מושג "השומרוני הטוב" בהמשך לביטוי לאדם המסייע לאחר באופן מיידי וללא תמורה.
ביהדות ובתורה מוכר העיקרון "לא תעמוד על דם רעך", המהווה 'מצוות לא תעשה', לפיה אדם חייב לעזור לחברו, בעיקר לנוכח היותו נתון בסכנת חיים.
המשל הנוצרי עצמו, המובא לעיל, מבוסס על חיי יהודים בירושלים, ובפרט קשור לחיי בית המקדש.
השילוש הנרמז בו הוא של כהן, לוי וישראל, אלא שה"ישראל" מוחלף במשל בשומרוני.
מספר על כך שמחצית ממשמרות הכהונה עלו לירושלים מיריחו, כלומר שהדרך מירושלים ליריחו הייתה דרך שהתאפיינה בתנועת כהנים.
קישור אפשרי נוסף למקור יהודי הוא הסיפור המופיע ב בו מוזכר הנביא עודד משומרון, המסייע לצבא יהודה המובס ומוביל אותו ליריחו.
בפסוק טו מסופר על אנשי שומרון המסייעים לחיילי צבא יהודה "וְכָל-מַעֲרֻמֵּיהֶם הִלְבִּישׁוּ מִן-הַשָּׁלָל, וַיַּלְבִּשֻׁם וַיַּנְעִלוּם וַיַּאֲכִלוּם וַיַּשְׁקוּם וַיְסֻכוּם וַיְנַהֲלוּם בַּחֲמֹרִים לְכָל-כּוֹשֵׁל, וַיְבִיאוּם יְרֵחוֹ עִיר-הַתְּמָרִים אֵצֶל אֲחֵיהֶם; וַיָּשׁוּבוּ, שֹׁמְרוֹן." ניתן להבחין הן בגאוגרפיה הזהה למשל (יריחו, שומרון) והן לסדרת הפעלים המופיעה הן בפסוק והן במעשיו של השומרוני, המתארת פעילות דומה ביותר.
ייתכן שיש במשל הד לסוגיית העדר הטמאות כהן בקוברו "מת מצווה".
מת המוטל בדרך ואין איש מופקד על קבורתו מכונה בהלכה "מת מצווה" ואדם הנתקל בו מחויב על-פי ההלכה לקוברו, אף אם הוא כהן, שעליו אסרה ההלכה לגעת במתים מחשש שיטמא.
בישראל, חוקק חוק לא תעמוד על דם רעך, התשנ"ח-1998. החוק הישראלי מחייב הושטת עזרה לכל אדם שהוא בצרה כחלק מהמשפט הפלילי.
במספר מדינות ופרובינציות באירופה, בארצות הברית, ובקנדה קיים "חוק השומרוני הטוב", שנחקק ברוח משל נוצרי זה.
החוק מגן מתביעות על אדם המושיט עזרה לאדם אחר הנמצא בסכנה (למשל בתאונת דרכים), ולא מאפשר לתבוע אדם שמושיט עזרה, אף אם הגישהּ בצורה לא-נכונה.
מטרת החוק להתמודד עם חוסר נכונותם ורצונם של אנשים להגיש עזרה, עקב חששם שמא יתבעו.
הסופר האנגלי רוברט גרייבס שילב את משל השומרוני הטוב ברומן ההיסטורי "קלאודיוס האל", ושם בפיו של בעל המלון הסבר לכך שהכהן והלוי לא עזרו לאיש הפצוע: "אילו מת בידיהם הם היו מיטַמְאים בטומאת המת, והדבר היה מקשה מאוד עליהם ועל משפחותיהם.
הכוהן...ודאי היה בדרכו לעבודת המקדש.
הוא, פחות מכולם, יכול היה להסתכן בטומאה".
פרק הסיום בסדרת הטלוויזיה "סיינפלד" עוסק בחוק זה, כשרביעיית גיבורי הסדרה עומדת לדין בגין אי עזרה לאדם שמן שנשדד לנגד עיניהם בעודם מצלמים את האירוע במצלמת וידאו ומתבדחים על חשבונו.
במציאות לא תיתכן העמדה לדין פלילי בשל חוק זה, כיוון שהוא רק מספק הגנה מפני תביעה אזרחית.
במסצ'וסטס, שם מתרחש הפרק, קיים חוק אחר המחייב דיווח על פשע, אך העונש המרבי הנקבע בו הוא קנס של 2,500 דולר, ולא שנת מאסר כפי שמתואר בפרק.
המוטיב של הסיפור "השומרוני הטוב" מתואר לאורך עלילת הסדרה "דרדוויל".
השועל בלול התרנגולות הוא שמו של רומן סאטירי שכתב אפרים קישון בשנת 1955 ושל סרט שכתב וביים בשנת 1977.
"השועל בלול התרנגולות" היה הרומן הסאטירי הראשון של אפרים קישון.
הרומן יצא לראשונה בשנת 1955 בשם "עין כמונים" וב-1972 יצא בהוצאת עם עובד בשם "השועל בלול התרנגולות."
במוקד הרומן עומד אמיץ דולניקר, עסקן מפא"יניקי-הסתדרותי טיפוסי, הלוקה בבריאותו ונשלח לצורכי החלמה לכפר גלילי נידח בשם עין כמונים - מושב האחראי על כלל תצרוכת הכמון בישראל.
דולניקר מגלה לחרדתו כי לאיש מתושבי הכפר הנידח אין תודעה פוליטית מזערית.
זאת ועוד, בכפר קיימת שוויוניות מושלמת, כך ש"עדיין לא נוצרו בו הפערים החברתיים שיש לבטלם." השוחט, הספר, הסנדלר ושאר יושבי הכפר חיים בעוני מרוד ובשלווה מוחלטת, בלי שתעלה על דעתם המחשבה כי יש צורך בשינוי כלשהו באורחות חייהם או כי משהו חסר להם.
דולניקר פועל בעקביות כדי לשנות מצב זה: בלשון חלקלקות מצופה בקלישאות עסקניות הוא מסית את בני הכפר זה כנגד זה ויוצר במו שהותו בכפר את הפערים החברתיים שיש לבטלם.
מטרתו של דולניקר היא להפוך את הכפר הנידח למערכת שבה הוא ימשול, כמתווך היודע כיצד פני הדברים צריכים להיראות, אך מזימתו זו עולה בתוהו, כאשר מתברר כי בני הכפר התמימים למדו מהר מהצפוי את אמנות התככים הפוליטיים.
בסופו של הסיפור, מוחה שיטפון את הכפר כולו.
קישון עיבד את ספרו לסרט בשנת 1978, בשינויים מועטים בלבד, שהבולט בהם היה הפיכת עלילת הסיפור ממציאות לחלום של דולניקר.
בתפקיד הראשי בסרט כיכב שייקה אופיר, כשלצידו, בתפקיד עוזרו זאב, ספי ריבלין.
שחקנים קבועים אחרים של קישון שימשו בתפקידים נוספים: זהרירה חריפאי כגאולה דולניקר/מלכה הרמנוביץ', ניצה שאול כעלמה גורביץ'/אחות, גדעון זינגר כפרופסור טננבאום/אליפז הרמנוביץ'.
שחקנים בולטים נוספים היו יעקב בודו כזלמן חסידוב ושושיק שני כגברת חסידוב.
הסרט, שיצא לאקרנים בשנת 1978, זכה להצלחה קופתית וביקורתית דלה והיה מן הגורמים שהרתיעו את קישון מיצירת סרטים נוספים.
כישלונו של הסרט "השועל בלול התרנגולות" היה כישלונו המשמעותי הראשון של קישון בזירה הישראלית מאז הופיע בה לראשונה בשנת 1952. בראיון שנערך עמו בערוב ימיו, עשרים וחמש שנה אחרי צאת הסרט, עדיין ביכה קישון את הכישלון.
דווקא כאשר למד היטב את מלאכת עשיית הסרטים והיה בשל מאי–פעם, טען, בא הכישלון הזה וחסם אותו מלהמשיך את קריירת הבימוי הקולנועית שלו.
הסרט היה עשוי היטב, גרס, ולכן לא הוא שנכשל כאן אלא "הקהל נכשל".
חווה חקלאית בקרבת בקעת בית כרם (דרום מערבית לצפת) אימצה לעצמה את השם עין כמונים, בעקבות יצירת קישון ובאישורו, ועקב קרבתה להר כמון.
בישראל, "השוק האפור" הוא כינוי למערכת מימון הפועלת מחוץ למערכת הפיננסית הממוסדת (שעיקרה בנקים, וכן פועלים בה גופים נוספים של שוק ההון כגון חברות ביטוח ונותני שירותים פיננסיים).
מוסדות מימון חוץ בנקאיים עוסקים במגוון פעילויות בתחום זה בדומה לבנקים כגון: קבלת פיקדונות, הענקת הלוואות בריבית, ניכיון צ'קים, המרות ורכישות של מטבע חוץ, העברה וקבלה של מטבע חוץ וכדומה והם נקראים נש"פים (נותני שירותים פיננסיים).
בדרך כלל מתקשר המושג "אפור" עם מתן הלוואות בריבית הנלקחות על ידי לקוחות אשר המערכת הפיננסית הממוסדת מסרבת לבקשתם לקבלת מימון (או מסרבת לתת להם הלוואות נוספות על אלה שכבר קיבלו), משום שעקב מצבם הפיננסי הם נחשבים לסיכון גבוה מדי.
הסיכון הגבוה יותר גורם לכך שהריבית בשוק האפור גבוהה במידה ניכרת מזו שבמערכת הבנקאית, וגם אמצעי הגבייה, במקרה שהלווה אינו עומד בהחזר ההלוואה, נוקשים יותר.
השוק האפור מעולם לא הוסדר אך כדרך להתמודדות בריכוזיות של המערכת הבנקאית והגברת התחרותיות בין הבנקים נחקק חוק הסדרת הלוואות חוץ-בנקאיות, תשנ"ג-1993 שתוקן מספר פעמים במרוצת השנים.
בחוק זה נדרש המלווה לתת מידע מלא על הריבית הנדרשת וכל תוספת אחרת שנדרש הלווה לשלם, ונקבעו בו גבולות לעלותה של ההלוואה - לא יותר מפי 2.25 מהריבית הממוצעת לאשראי לא צמוד בפרסומי בנק ישראל.
חוקים נוספים המשמשים גם למטרה זו הם חוק החוזים האחידים, התשמ"ג-1982, חוק הגנת הצרכן, התשמ"א-1981, וחוק פסיקת ריבית והצמדה, התשכ"א-1961.
לעיתים מזומנות מעורבים גורמי פשע מאורגן בשוק האפור.
מסמך של מרכז המחקר והמידע של הכנסת ציין בנוגע לשוק ההלוואות בריבית החוץ-בנקאיות כי: "לצד הגורמים הלגיטימיים פועלים בו גורמים עברייניים שעוסקים בין השאר במתן הלוואות בתנאים בלתי סבירים, בגבייה באמצעות סחיטה ואיומים ובהלבנת הון".
השומרים הראשונים של פתח תקווה היו ששת השומרים הקבועים הראשונים, שהגנו על העיר פתח תקווה.
תושביה הראשונים של פתח תקווה, שקמה בשנת 1878, היו בעיני הסביבה הערבית נטע זר.
רוב האדמות שרכשו היו בעבר אדמות מרעה, והבדואים שרעו בהן לא מיהרו להיסוג מהשטח, בעיקר כאשר נזרעה בו תבואה על ידי המתיישבים.
גם תושבי הכפרים השכנים, שעסקו בעצמם חקלאות, לא ששו לקבל אל תוכם את שכניהם היהודים.
ב-41 השנים עד להקמת ארגון "ההגנה", בשנת 1920, שימשו בתפקיד שישה שומרים קבועים: יהודה ראב-בן עזר, יעקב בן מימון זרמתי, דאוד אבו יוסף, סנדר חדד, מנחם קופלמן ואברהם שפירא.
השמירה בפתח תקווה יצרה את הדגם ששימש לימים את ארגון "השומר".
המושבה פתח תקווה הייתה יישוב עברי קטן, תופעה חדשה כשלעצמה, בין כפרים ערביים גדולים: בדרום - יהודיה, במערב - פג'ה, בדרום מערב - ח'יריה מדרום לרמת גן של היום וסקיה - ליד אור יהודה של היום, ובצפון - השבט הבדואי אבו כישכ, שחלש על שפלת הירקון עד הים.
השטחים שקנו מקימי פתח תקווה עובדו בעבר על ידי משפחות שישבו בכפרים מסביב, והבדואים היו רגילים לרעות את עדריהם בשטחים שהיו עתה שדות זרועים.
הבהמות שרכשו התושבים החדשים במשותף, פרדות לעבודה ופרות לחלב, והוחזקו באורווה וברפת משותפים, היו קורבן לניסיונות שוד חוזרים ונשנים.
כשנה לאחר קום המושבה, לאחר שהמלריה הכתה בתושביה ונחל הירקון הגואה הרס את בתיהם, הקימו האיכרים יישוב חדש, יהוד, שקם באזור יהודייה הערבית, וכדי להגיע לאדמותיהם, היה עליהם לעבור לא פעם בשטחים המעובדים של שכניהם.
כל אלו גרמו לסכסוכים, להתנכלויות, בנוסף לניסיונות הגניבה והשוד בשטח המושבה החדשה.
בשנותיה הראשונות של המושבה היו אמנם אירועים ביטחוניים רבים בפתח תקווה, או כפי שמתאר השומר הראשון, יהודה ראב, לא עבר יום ללא ניסיונות שוד, ולילה-לילה היו "ביקורי ידידות" בשדה או בחצר, בניסיון לגנוב את הבהמות, אבל אלו היו ניסיונות של יחידים, לא פעולה מאורגנת ומתוכננת.
ב-29 במרץ 1886, התרחשה לראשונה התנפלות מאורגנת של ערביי הכפרים השכנים, בייחוד מהכפר יהודיה, על המושבה.
ימים אחדים קודם לכן, הכינו יותר מעשרה מצעירי פתח תקווה, כשבראשם השומרים יהודה ראב וסנדר חדד, מארב לרועים ששבו מן המרעה בשדות המושבה, הכו בהם, ולקחו בשבי כמה נערים, וגם כמה בהמות.
את השבי הביאו לבניין המשטרה ביפו.
ההתנפלות הייתה אפוא תגובה על המארב, ולא פחות - על התלונה במשטרה.
כמאתיים כפריים תקפו את המושבה, הכו אנשים ברחוב, שברו חלונות, גנבו כלי בית ועקרו עצים.
זרח ברנט, ממייסדי פתח תקווה מתאר ש"האיכרים לא היו מוכנים לקראת ההתנפלות הזאת, וקרובה הייתה המושבה להיחרב חלילה לגמרי על ידי פראי הסביבה.
עוד מעט קט והיו בתיה לבז ובניה להרג ולמשיסה".
לפי אברהם יערי זו הייתה "ההתנפלות המאורגנת הראשונה על מושבה יהודית", תופעה שהתגברה והלכה עם התרחבות ההתיישבות.
בהתנפלות נהרגה רחל חדד הלוי, אמו של השומר סנדר חדד.
יהודה ראב (1948-1858) גדל בחווה בכפר בהונגריה, כך שהכיר את העבודה החקלאית עוד מילדותו.
בהיותו צעיר המתיישבים בפתח תקווה, וידוע בכוחו הפיזי, איש חזק ש"ידיים כשני מטילי ברזל לו", היה הראשון שעליו הוטלה האחריות לשמירה מפני פלישות של בדואים לשדות המושבה בימים, ומפני שודדים מזדמנים בלילות.
ביום היה מסייר על סוסתו לאורך השטחים הזרועים, ובלילה נוספה לשמירה גם החצר המשותפת, האורווה ולימים הרפת, ובנייני הציבור.
בשעת הצורך, היו יוצאים שאר הגברים לעזרתו.
אפילו שעמד לרשותו נשק חם, העדיף יהודה להשתמש בעימותים נגד פולשים ושודדים באלה, בעיקר כי חשש מפני הרג, שהיה עלול לגרום לנקמת דם.
מעשי השוד היו אמנם עניין של יום ביומו, כך מעיד ראב עצמו בספרו, אבל הם מעולם לא צלחו: מעולם לא נגנב מאומה מן המושבה.
יהודה ראב (לימים בן עזר), שבצד תפקידו כשומר עבד כל השנים גם בחקלאות ובהדרכה חקלאית, המשיך לימים בשמירה משותפת עם יעקב מימון, והוא שקיבל את השומר המסתורי דאוד אבן יוסף לתפקידו.
יעקב בן מימון זרמתי, יליד יפו, היה בן למשפחה שעלתה ממרוקו.
הוא היה ידוע באומץ לבו ובחוזקו הפיזי.
לפני שהגיע לפתח תקווה, עסק יעקב בסחר סוסים, ועסקיו התנהלו בכל האזור שבין מצרים לסוריה.
כאשר שמע על ייסוד המושבה הציע יעקב בן מימון את עצמו כשומר שדות, ושימש בתפקיד לצדו של יהודה ראב.
הוא הכיר את השפה הערבית ואת אורח החיים של הערבים, ובשנתיים שבהן שמר במושבה הדריך את תושביה גם בהתנהלות עם שכניהם הערבים.
בתום שנתיים שב לעיסוקיו ביפו.
נולד בשנת 1829 בקירוב וגדל באזור בגדאד.
המידע היחיד על זהותו הגיע דרך של יהודה ראב.
אבו יוסף הצטרף לשני השומרים הראשונים של המושבה, יהודה ראב ויעקב מימון למשך שנה אחת, ולימד אותם את השפה הערבית, את מנהגי הערבים ואורחות המשא ומתן איתם.
דאוד אבו יוסף הגיע לפתח תקווה בחורף 1879, לאחר ששמע מתושבי הכפרים הערביים הסמוכים על המושבה היהודית.
ראב מעריך שהיה אז כבן חמישים.
יהודי המושבה נראו לו אירופאים והוא התקשה לקבל את מוצאם היהודי, בדיוק כשם שהוא נראה להם ערבי בדואי.
משום כך, כאשר התוודע ליהודה ראב, אמר לו: "אנא ישראל" והוסיף "שמע ישראל ה' אלהינו ה' אחד".
הוא הציע לאנשי המושבה את שירותיו כשומר לשנה אחת.
הוא לימד את השומרים כללים בסיסיים בהתנהלות מול סביבה ערבית, גם עוינת וגם ידידותית.
הוא הפליא להשתמש ברומח ובחרב, והורה לשומרים להשתמש כמה שפחות בנשק חם ונזהר מלפצוע פצעי מוות, מחשש מנקמת דם.
הוא לימד אותם לעולם לא לשבת בקרבת המדורה שהבעירו, כי אם תבוא מתקפה – היא תתמקד באזור האש.
מצד שני, הוא יצר קשרי רעות עם השייחים של האזור, קשרים שהחזיקו מעמד גם לאחר זמנו.
בתום שנה נפרד מן המתיישבים ויצא בדרכו צפונה, ואיש לא שמע על אודותיו מאז.
אלכסנדר קרינקר, שנודע בשם סנדר חדד (1899-1859) נולד בעיירה ליד ביאליסטוק, רוסיה הצארית.
השם חדד דבק בו בשל מקצועו - נפח (חדד בערבית).
בנעוריו נדד בטורקיה ובקפריסין, והתפרנס כשומר.
לפתח תקווה הגיע כפועל, אחר כך פתח גם שם נפחייה.
בתחילה נשכר לשמירה רק בימי האביב, כשהשדות המוריקים משכו את הבדואים על עדריהם, בהמשך – הייתה השמירה תעסוקתו העיקרית.
כמו השומרים שקדמו לו, גם סנדר העדיף להשתמש במכות יבשות על פני נשק חם, ושמו התפרסם בקרב הערבים בסביבה כגיבור.
כלי הנשק העדיפים עליו היו ידי הברזל שלו ושוט ארוך, שבו היה מצליף על "אנשי הנבוטים".
תקופת השומרות שלו הסתיימה שבת אחת, כאשר התברר לו תוך תפילה בבית הכנסת שחבורת בדואים פשטה על השדות.
הוא דהר אל מקום הפשיטה, לקח את ראש השודדים בשבי, ואז התנפלה עליו שאר חבורת השודדים ופצעה אותו פצעים שהשאירו אותו נכה.
כאשר החלים מן הפציעה, החל לעבוד כעגלון.
בדרכו למושבות הדרום, ליד מסמיה, התהפכה עליו העגלה שבה נהג וסנדר חדד נהרג.
מנדל קופלמן (1866–1935) נולד בעיר סלונים, ברוסיה הלבנה.
בגיל תשע נשלח לירושלים כדי ללמוד, כיוון שנחשב עילוי, אבל מאס בלימודים והצטרף לאביו, אברהם קופלמן, כשזה רכש אדמות בפתח תקווה עם ייסודה, ב-1879.
הוא הצטרף לשומרים ב-1883, כאשר חזרו מייסדי פתח תקווה לעבד את האדמות לאחר שלוש שנות נטישה.
כמו השומרים שקדמו לו, גם קופלמן היה דובר ערבית רהוטה ועשה לו שם של גיבור בקרב הערבים והבדואים בסביבות המושבה.
בביקורו הראשון של הברון רוטשילד בארץ התלווה אליו קופלמן, כשומר, בדרכו מפתח תקווה לזכרון יעקב.
שנים אחדות אחר כך נפצע קופלמן במאבק עם שודדים ערבים ונזקק לטיפול רפואי בפריז.
שם היה אורחו של הברון, שסיפר למקורביו את סיפורי גבורתו.
לאחר כשלושים שנה, עזב קופלמן את פתח תקווה, עבר ליפו וניצל את קשריו עם בעלי קרקעות ערבים לרכישת הקרקעות של רמת גן, בני ברק, בת ים ועוד.
אברהם שפירא (1965-1870) נולד בדרום אוקראינה, והגיע עם הוריו למושבה כשהיה בן 10. מאז התגורר במושבה עד יומו האחרון.
בן 12 החל להשתתף בתגרות עם הערבים בשדות המושבה, ושמונה שנים אחר כך כבר החליף את מנדל קופלמן והיה לראש השומרים.
בניגוד לקודמיו בתפקיד, לא הסתפק אברהם שפירא בהגנה סבילה, אלא ארב לשודדים בדרכים אל המושבה.
לא פעם רכב בעקבות שודדים ורוצחים גם עד עבר הירדן וסוריה.
כמו קודמיו, טיפח שפירא יחסים טובים עם הערבים והבדואים השכנים, שראו בו איש ישר ונבון והזמינו אותו לא פעם ליישב סכסוכים פנימיים בינם ובין עצמם.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 הקים שפירא ארגון שמירה ראשון בארץ ישראל, שהעסיק שומרים עבריים בצד שומרים ערבים.
שירותיו נדרשו בכל המושבות, מבאר טוביה בדרום ועד חדרה בצפון.
כאשר החלה העלייה השנייה, ועוד יותר עם הקמת ארגון "השומר", שדגל באידאולוגיה של העסקת יהודים בלבד, עלו גם בפתח תקווה קולות, בעיקר מצד הנוער, שהתנגדו לשמירה ערבית.
אברהם שפירא סירב לפטר את השומרים הערבים, גם בטענה שכך הוא שומר על מקורות פנימיים בקרב האוכלוסייה הערבית.
הביטחון ביישוב היהודי כולו התערער סביב מלחמת העולם הראשונה, ארגון השומרים חדל לפעול, ולקראת סוף המלחמה נעצר שפירא עצמו ונלקח לדמשק, בחשד לריגול לטובת הבריטים.
הוא היה אחד מיחידים שזוכו במשפט, ייתכן שלעובדה שגם עם הטורקים, שליטי הארץ, יצר קשרים חמים, היה חלק בכך.
לאחר המלחמה שב אברהם שפירא לתפקידו כראש השומרים של המושבה, וגם את ארגון השומרים המשיך לנהל, עד ייסודו של ארגון "ההגנה".
אברהם שפירא שכונה "זקן השומרים" של ארץ ישראל, הלך לעולמו בביתו, מעט אחרי יום הולדתו ה-95.
השועל והכלבלב הוא סרט ההנפשה ה-24 במספרו בסדרת סרטי ההנפשה של אולפני וולט דיסני.
הסרט הופק על ידי אולפני וולט דיסני ויצא לאקרנים ב-10 ביולי 1981.
העלילה מתארת את סיפור חברותם של קופר הכלבלב וטוד השועל.
חברותם עומדת למבחן כאשר קופר הופך לכלב ציד.
העלילה מבוססת על ספר בעל אותו השם מאת דניאל פ.
לסרט יצא סרט המשך-ביניים בהפקת אולפני דיסניטון בשם "השועל והכלבלב 2" שיצא ישירות לצפייה ביתית בשנת 2006, שעלילתו מתרחשת לפני אירועי המחצית המאוחרת של סרט זה.
הסיפור מתחיל במרדף אחרי שועלה שמחזיקה בפיה את טוד, גור השועלים שלה.
היא בורחת מצייד וכלב שמנסים לצוד אותה והיא שומרת בכל כוחה על הגור ומסתירה אותו בתוך הדשא, מנסה לברוח אבל בסופו של דבר היא נהרגת מירייה.
ביג מאמא הינשופה רואה מה קרה, ובעזרת שתי הציפורים - דינקי ובומר, מוצאת לטוד אישה מבוגרת, אלמנה בשם טוויד, שתטפל בו ותגדל אותו (בדיבוב לשפה העברית שמה איננו נאמר).
בינתיים, איימוס סלייד, צייד מבוגר אשר גר בסמוך לטוויד, מביא לביתו גור כלבים שעתיד להיות כלב ציד, ושמו קופר.
לאיימוס סלייד יש כלב נוסף זקן, ושמו צ'יף.
טוד מחפש אחר חברים למשחק ומסתבך בצרות פעמים רבות.
קופר גילה את טוד ששיחק עם פרפר והשניים מתחילים לשחק יחדיו.
חברותם היא כנגד כל הסיכויים כיוון שקופר אמור לצוד את טוד.
יום אחד, קופר נקשר על ידי אדונו וטוד בא לבקר אותו.
טוד רואה את צ'יף ישן ומתקרב אליו, קופר מנסה להזהיר אותו אך זה לא עוזר.
כאשר צ'יף מתעורר, מתפתח מרדף שבו צ'יף רודף אחרי טוד, בזמן המרדף איימוס סלייד רואה את טוד, מנסה לירות בו אך פוגע בכדי החלב של טוויד.
איימוס והאישה רבים ביניהם, ואיימוס מזהיר אותה שאם טוד יחדור לשטחו שוב - הוא יחוסל.
בבוא החורף, איימוס מחליט לקחת את קופר וצ'יף למסע ציד שבו הוא וצ'יף ילמדו את קופר כיצד לצוד.
הימים חולפים, וטוד וקופר נעשים בוגרים.
כאשר איימוס, צ'יף וקופר, חוזרים לביתו של איימוס, טוד בא לבקר שוב את קופר.
נראה כי בשלב זה קופר אדיש אליו ואינו מעוניין בחברתו, מכיוון שלמד כעת להיות כלב ציד.
צ'יף מתעורר ומגלה את טוד ורודף אחריו, ואיימוס מצטרף שוב.
למרות אדישותו של קופר, הוא בוחר להציל אותו מאיימוס וממשיך הלאה כאשר גילה אותו.
כאשר צ'יף מבחין בו, מתחיל מרדף שהפעם מסתיים בדריסתו ונפילתו של צ'יף ממסילת רכבת.
קופר מבטיח לטוד שינקום בו על כך, גם אם זה יעלה לו בחייו.
טוויד שמעה מאיימוס שטוד ישלם על מה שקרה לצ'יף, ומביאה את טוד לשמורת טבע.
בשמורת הטבע, טוד מתחיל להתרגל לחיים, אם כי בתחילה הוא מרגיש נורא.
ביג-מאמא מביאה את ויקסי השועלה כדי שטוד לא ירגיש בודד, והם מוצאים חן זה בעיני זה.
בינתיים, קופר ואיימוס מגיעים לשמורת הטבע כדי לחפש את טוד ולנקום בו.
הם עולים על עקבותיו ומכינים מלכודות.
טוד הגיע למקום אך לא נפל בפח ושוב מתפתח מרדף.
הפעם, ויקסי גם נמצאת בתוך המרדף וטוד שומר עליה.
המרדף מסתיים כשקופר ואיימוס מגיעים להר ושם נתקלים בדב גדול שתוקף את השניים.
איימוס נופל על המלכודות שלו ולא מצליח לפגוע בדב עם הרובה.
לפני שהדוב מגיע אליו, קופר מגן עליו, אך נפגע על ידי הדוב.
טוד רואה את המתרחש וקופץ להציל את קופר, מה שעולה לו בכך שהדב רודף כעת אחריו.
הדב עולה על גזע עץ שעליו נמצא טוד ושובר אותו, ושניהם נופלים לנהר.
טוד נסחף לחוף וקופר מגיע לשם, אחריו איימוס עם הרובה מכוון אל טוד.
קופר מגן בגופו על טוד.
איימוס מחליט לוותר על פגיעה בטוד וחוזר הביתה, שם מטפלת בו טוויד.
טוד השועל (קית' מיטשל (טוד הצעיר)/מיקי רוני/גיל סגל (טוד הצעיר)/אלון אופיר)
קופר הכלב (קורי פלדמן (קופר הצעיר)/קורט ראסל/דורון בן-עמי (קופר הצעיר)/אורי הוכמן)
דינקי הכנרית (דיק בקליאן/תומר שרון)
בומר הנקר (פול וינצ'ל/אוהד שחר)
ביגמאמא הינשופה (פרל ביילי/רחל אטאס)
האלמנה טוויד (ג'ינט נולן/דבי בסרגליק)
איימוס סלייד (ג'ק אלברטסון/שמוליק טנא)
"שיר 'כלב הציד'" (איימוס סלייד)
"פרידה" (שיר הפרידה ששומעים ברקע, על טוד והקשישה)
השועל והכלבלב 2 הוא סרט הרפתקאות מונפש אמריקאי שיצא ישירות לווידאו בשנת 2006, בהפקת אולפני וולט דיסני ואולפני דיסניטון.
הסרט הוא המשכון ביניים לסרט "השועל והכלבלב" משנת 1981 של אולפני ההנפשה של וולט דיסני, והוא מתרחש בתקופת הילדות של טוד וקופר, לפני אירועי המחצית המאוחרת של הסרט הראשון.
עלילת הסרט כוללת את קופר אשר מתפתה להצטרף ללהקת כלבים משוטטים שרים בשם "המשוטטים המזמרים", ובכך מאיימת על ידידותו עם טוד.
הסרט בוים על ידי ג'ים קמרוד וכולל את קולם של ריבה מקנטייר ופטריק סווייזי (בתפקיד הקול היחיד שלו).
לסרט היה אלבום פסקול רשמי שיצא ב-21 בנובמבר 2006. הסרט יצא ב-12 בדצמבר 2006 וזכה לביקורות שליליות בדרך כלל, כאשר המבקרים כינו אותו חיקוי חיוור של קודמו.
בשנת 2022 הסרט דובב לעברית ועלה לשירות הסטרימינג דיסני+.
הסרט נפתח בטוד וקופר רודפים יחד אחרי צרצר.
הם רואים שורה של משאיות שמביאות את יריד המחוז לעיר, וקופר מהופנט לקולות כלבים ששרים יחד באוטובוס ישן של בית ספר עם שלט מצויר בצד בשם "המשוטטים המזמרים".
שניהם להוטים ללכת לראות את היריד, אבל כאשר המעקב המגושם של קופר מאכזב שוב את אדונו איימוס סלייד, הגור קשור בחצר בזמן שסלייד וצ'יף הולכים ליריד בלעדיו.
טוד מגיע ומוריד את הקולר של קופר, ושניהם הולכים יחד ליריד.
טוד וקופר זוכים לפגוש את להקת "המשוטטים המזמרים".
ללהקה חמישה חברים: דיקסי (סלוקי), קאש (כלב ציד ספרדי), סבתא רוז, והאחים התאומים וויילון ופלויד (כלבי דם).
חשוב שהם יבצעו טוב כי צופי כישרונות מהגרנד אול אופרי יהיה ביריד.
קאש ודיקסי נכנסים לוויכוח, ודיקסי הולכת לפני ההופעה שלהם, ומאלצת אותם לעלות לבמה בלעדיה.
במהלך המופע, קופר שר יחד, וקאש מזמין את הגור לעלות לבמה לשיר איתם.
קאש מזמין את קופר להצטרף ללהקה, והוא עושה זאת לאחר שטוד משקר שקופר הוא משוטט.
קופר מבלה את כל היום עם קאש, ושכח את הבטחתו לצפות בזיקוקים עם טוד.
דיקסי מוצאת את טוד ומזדהה עם רגשות הנטישה שלו.
במהלך השיחה שלהם, טוד מניח להחליק שקופר אינו משוטט.
לאחר מכן רוקמת דיקסי תוכנית להעיף את קופר מהלהקה.
טוד מתגנב לחבית של צ'יף, מפתה אותו ואת סלייד ליריד במרדף פרוע.
המרדף מוביל להומה נרחבת ביריד, וההופעה של המשוטטים המזמרים מחבלת ממש מול סייר הכישרונות מר ביקרסטאף.
קופר פוטר מהלהקה וחוזר הביתה עם סלייד.
סבתא רוז ושאר חברי הלהקה של קאש די מרחמים על קופר, והלהקה מתפרקת, מה שגרם לקאש להכשיל את דיקסי על ההשפעה של מעשיה.
קופר מסיים את החברות שלו עם טוד בגלל שהרס הכל, אבל דיקסי מודה בפניו שלפוצץ את הכיסוי של קופר היה הרעיון שלה ולא של טוד.
טוד מובא הביתה על ידי בעליו, האלמנה טוויד.
בדרך, טוויד נמנעה בקושי להיפגע ממכוניתו של מגלה הכישרונות, והכובע של ביקרסטאף עף לו מראשו ונוחת על טוד.
בתקווה לכפר על מעשיו, טוד נותן את הכובע של ביקרסטף לקופר, שמשתמש בו כדי לאתר את צופי הכישרונות במסעדה מקומית.
טוד מרמה את קאש ודיקסי לחשוב שהאחר בצרות, וכל הלהקה בסופו של דבר נפגשת במסעדה.
קופר משכנע את הלהקה בחשיבותה של הרמוניה, והמשוטטים המזמרים מייללים בחזרה של השיר אנחנו בהרמוניה, מושך את תשומת הלב של צופי הכישרונות ומאחד את הלהקה.
מתרשם מהלהקה, הוא מארגן להופעה של הכלבים בגרנד אול אופרי.
הסרט מסתיים בכך שקופר בחר לעזוב את הלהקה ולשחק שוב עם טוד.
ויקי לורנס בתור סבתא רוז
סטיבן רוט בתפקיד ווינצ'ל פ.
ג'ים קאמינגס בתור ווילון ופלויד
ראסי טיילור בתור האלמנה טוויד
ג'ף בנט בתור עמוס סלייד
קאת' סוסי בתור זלדה החתולה
האנה פאר בתור אוליביה פארמר
The Fox and the Hound 2 הוא אלבום הפסקול של הסרט, המכיל שירים של ריבה מקנטייר, שדיבבה את דיקסי בסרט, כמו גם אמנים ידועים נוספים כמו טרישה יארווד, צ'יפ דייוויס וליטל ביג טאון.
הפסקול כולל שילוב של כותבי קאנטרי ובלוגראס ואמנים שנמצאו בנאשוויל על ידי דיסני על פי המפקחת על המוזיקה קימברלי אוליבר, ומאט ווקר סמנכ"ל בכיר, אולפני דיסניטון.
מלחין מוזיקת רקע ג'ואל מקנילי הלחין מוזיקת בלוגראס לקביעת מצבי הרוח של סצנות, בביצוע של כמה אמני בלוגראס מפורסמים.
השומרים הוא סרט גיבורי על נאו-נואר של הבמאי זאק סניידר אשר יצא לאקרנים ב-6 במרץ 2009. הסרט הוא עיבוד קולנועי לרומן גרפי "Watchmen" מאת אלן מור ודייב גיבונס משנת 1986 בהפצת DC.
מהדורה מורחבת של הסרט נכללה בגרסת ה-DVD של הסרט.
היא כוללת סצנות שנמחקו בעריכה, וכן ראיונות עם צוות ההפקה והשחקנים של הסרט ועשיית הסרט מאחורי הקלעים.
הגרסה המורחבת היא באורך של כ-215 דקות, בעוד הגרסה המקורית של הסרט אורכת 163 דקות.
העלילה מתרחשת בשנת 1985 על רקע המלחמה הקרה שמאיימת להתלקח בין ברית המועצות וארצות הברית לכדי מלחמה גרעינית.
העולם של "השומרים" מתרחש בעולם שבו בחמישים השנים האחרונות גיבורי על היו חלק מהתרבות.
הם לקחו חלק פעיל במלחמת העולם השנייה ונלחמו במלחמת וייטנאם ובפשע.
עם זאת, הם אינם גיבורי על טיפוסיים ואף פגעו בחפים מפשע, או לא מנעו פגיעה בהם.
"הקומיקאי" למשל אחראי לרצח קנדי.
הנשיא ניקסון שנבחר לכהונה שלישית (הודות לניצחון ארצות הברית בווייטנאם בזכות "דוקטור מנהטן") חוקק חוק האוסר על פעילות גיבורי על במסכות.
רבים מהגיבורים פרשו, חלקם הסתבכו בשערוריות, חלקם מצאו את מותם ומעטים חשפו את זהותם האמיתית.
הסרט מתחיל בשנת 1985, כאשר גיבור על לשעבר אדוארד בלייק המוכר בכינויו "הקומיקאי", נרצח בדירתו.
לובש המסכה היחיד שנותר פעיל, "רורשאך", מחליט לחקור את הרצח הלא פתור של הקומיקאי.
הוא מגלה שהקומיקאי עבד עבור ממשלת ארצות הברית בתור מרגל.
רורשאך מאמין שקיימת מזימה כנגד כל גיבורי העל ומחליט להזהיר את חבריו.
ד"ר מנהטן עובד כעת עבור גיבור על נוסף לשעבר שחשף את זהותו, אדריאן וייט, ויחדיו הם מנסים למצוא מקורות אנרגיה חלופיים כדי למנוע את התלקחות המלחמה בין הגושים.
למרות אזהרתו של רורשאך, אף אחד מהגיבורים אינו לוקח אותו ברצינות, כי רורשאך נחשב לפסיכופת ופרנואיד, וכן מאחר שהקומיקאי רכש לו אויבים רבים בדרכו השנויה במחלוקת.
עם זאת, דן מתחיל לחשוד בנעשה.
בהלווייתו של הקומיקאי, הגיבורים נזכרים שבעבר הקומיקאי היה בעל השפעה אדירה עליהם.
הקומיקאי היה סוג של מנהיג ל"שומרים", מאחר שהוא הגיבור הוותיק ביותר, ומאחר והוא היה בעבר חבר בקבוצת גיבורים קודמת ב-1940, "אנשי הדקה", שבה הייתה חברה גם אמא של לורי.