tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1858 הועברו רוב פרטי האוסף לבניין טירת הסמית'סוניאן, ויתרת האוסף הועבר למבנה בשנת 1862. בעקבות שרפה במבנה בשנת 1865 החליט המכון לא לבנות מבנה ייעודי לאוסף, שאוחסן בחלקו בספריית הקונגרס.
בשנת 1903 נפטרה הארייט ליין, שהייתה בעבר הגברת הראשונה של ארצות הברית, והורישה לסמית'סוניאן את אוספיה (שנקראו "אוספי הגברת הראשונה") בתנאי שיוקם מוזיאון לאמנות.
צו בית משפט פדרלי משנת 1906 הכריח את הסמית'סוניאן להקים מוזיאון זה, אם ברצונו לקבל את האוסף.
כאשר גדל האוסף הוא הוצג בחלקים במבנים נוספים של מכון הסמית'סוניאן במול.
בשנות ה-20, בשל חוסר במקום תצוגה התברר שאוספים בשווי מיליוני דולרים היו באחסון בהיעדר מקום תצוגה, ותפסו את מקומם של מוצגים במוזיאונים אחרים (בהם הם הוצגו) ובהם: במוזיאון הלאומי להיסטוריה של הטבע, ובבניין האמנות והתעשייה.
בשנת 1924 התבקש האדריכל צ'ארלס א.
פלאט, אשר תכנן בשנת 1918 את גלריית פריר, להכין תוכנית ראשונית למוזיאון לאמנות אמריקאית, אשר תוכנן להיבנות לצד המוזיאון להיסטוריה של הטבע.
המבנה שתוכנן על ידי פלאט לא נבנה.
המוזיאון נפתח במיקומו הנוכחי בשנת 1968 לאחר שהסמית'סוניאן לקח על עצמו לשפץ את בניין משרד הפטנטים הישן (אתר מורשת היסטורי שלא היה בשימוש באותה עת, הבנוי בסגנון התחייה היוונית, ומהווה דוגמה לסגנון זה) ולהפכו למוזיאון לאמנות.
באותה עת המבנה היה במצב רעוע, והייתה הצעה להרסו, ולבנות במקומו מגרש חנייה.
מחאה ציבורית הביאה לכך שקונגרס ארצות הברית העניק את המבנה למכון הסמית'סוניאן על מנת להפכו למוזיאון.
המבנה שוחזר ושופץ בשנות ה-90, ושוב בין השנים 2000–2006 (במסגרת שיפוץ זה נבנו מרכז כנסים, אודיטוריום, וחצר מקורה גדולה – חצר ארלין קוגוד).
גוגנהיים הוא מוזיאון לאמנות מודרנית המצוי בחלקה המזרחי העליון (אפר איסט סייד) של מנהטן, בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
המוזיאון הוא אחד מקבוצה של מוזיאונים שנוסדה על ידי קרן סלומון ר.
גוגנהיים , והידוע שבהם, וכן אחד המוזיאונים הידועים בעיר ניו יורק.
המוזיאון נוסד בשנת 1937 ומכונה לרוב בשם "הגוגנהיים".
מלבד האמנות שבתוכו, המבנה עצמו הוא יצירת אדריכלות מודרנית מרשימה, שהוכרה כאתר מורשת עולמית בתחום האמנות והתרבות על ידי אונסק"ו.
בעת הקמתו נקרא המוזיאון "המוזיאון של אמנות ללא אובייקטים" - "The Museum of Non-Objective Painting".
מוזיאון זה נוסד על מנת להציג לציבור אמנות מודרנית מופשטת כגון ציוריהם של פרנץ מארק, וסילי קנדינסקי ופיט מונדריאן.
בשנת 1959 עבר המוזיאון למשכנו הנוכחי המצוי בפינת רחוב 89 והשדרה החמישית.
המבנה של המוזיאון תוכנן על ידי האדריכל פרנק לויד רייט.
גוגנהיים עצמו לא ידע באיזה אדריכל לבחור לתכנון המוזיאון, ועל כן פנה לידידתו, הברונית הילה פון ריביי אשר בחרה ברייט היות שהוא היה הידוע באדריכלי התקופה.
במקור רצה רייט לבנות במקום מבנה מרובע, הצבוע כולו באדום.
הברונית רביי התעקשה שהמבנה יהיה מעוגל וצבוע בלבן.
בשל צורתו הייחודית של המבנה, נחשב מבנה המוזיאון כיצירת אמנות בפני עצמה.
צורתו האסימטרית הייחודית - העובדה שחלקו העליון רחב מחלקו התחתון וצורתו המעוגלת הבלתי סדירה היא מרשימה ביותר.
ייחוד נוסף של המבנה הוא שכולו מכיל גלריה אחת המתעקלת במורד המבנה בשיפוע מתון.
ב-2019 המבנה הוכרז, ביחד עם שבעה מבנים נוספים של רייט, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בשנת 1992 נוסף למבנה מגדל ריבועי הגבוה ממבנה הספירלה המקורי.
מבקרי אמנות רבים התנגדו למבנה שתכנן רייט בטענה שהמבנה "גונב את ההצגה" מיצירות האמנות שבתוכו, וכן בשל העובדה שהיעדר החלונות מחייב שכל יצירות האמנות יוארו בתאורה מלאכותית ולא באמצעות אור חיצוני.
במרץ 2020 סגר המוזיאון את שעריו באופן זמני בשל התפרצות נגיף קורונה
מוזיאון סר ג'ון סואן או בקיצור מוזיאון סואן הוא מוזיאון לאוספיו של האדריכל הבריטי סר ג'ון סואן, בשכונת הולבורן במרכז לונדון שבאנגליה, בסמוך ללינקולנ'ז אין .
במוזיאון השוכן בביתו של סואן מוצגים בין היתר דגמים של מבנים שתכנן, ציורים של אמנים נודעים ובעיקר אוספיו הארכאולוגיים.
סואן, אדריכל בריטי ידוע, החליט להקים את ביתו בצידו הצפוני של אזור לינקולנ'ז אין.
לשם כך רכש סואן במהלך השנים שלושה בתים סמוכים, הרס אותם ובנה אותם מחדש.
את בית מס' 12 ברחוב בנה בין השנים 1792–1794. מבנה זה הוא מבנה לבנים סטנדרטי המאפיינת את מבני התקופה.
לאחר שמונה לפרופסור לארכיטקטורה באקדמיה המלכותית בשנת 1806, רכש סואן את השטח של בית מס' 13 הסמוך (בו נמצא כיום המוזיאון) ובנה אותו בשני שלבים, השלב הראשון בין השנים 1808–1809 והשני בשנת 1812. המבנה נועד להיות משרדו האישי ומשכן
גם לאחר סיום הבנייה שב סואן שוב ושוב ושיפץ את תוכו של המבנה.
בשנת 1823, בגיל 70, רכש סואן את המבנה מס' 14 ברחוב, הרסו ובנה במקום תוספת למוזיאון בין השנים 1823–1824 הכוללת גלריית תמונות.
המוזיאון נוסד עוד בחייו של סואן, כהצעת חוק פרטית של הפרלמנט הבריטי.
החוק, על פי האמור בו, נכנס לתוקפו לאחר מותו של סואן בשנת 1837. בהתאם לחוק, בית מספר 13 יישאר כפי שהיה בחייו של סואן.
בסוף המאה ה-19 הורחב המוזיאון לכיוון בית מס' 12 המשמש היום את משרדי המוזיאון, ומכיל את ספריית המוזיאון, ומאז שנת 1995 גם גלריה לתערוכות מתחלפות.
כיום משמש המוזיאון מרכז לאומי של בריטניה ללימודי ארכיטקטורה.
בשנת 1997 רכש המוזיאון, באמצעות מענק של קרן הלוטו למען מורשת בריטניה , את בית מס' 14. שיפוץ המבנה החל בשנת 2006, ועם סיום השיפוץ ישמש המבנה מרכז לימודי של המוזיאון.
ייחודם של חדרי התצוגה המצויים בחלקו האחורי של המבנה הוא השימוש בתאורה עילית – רעיון שעלה בדעתו של סואן בעת שבה תכנן את חדרי בנק אנגליה.
קירות חדרי התצוגה ניתנים להזזה ובכך מתאפשרת הצגת מספר רב של תמונות בו-זמנית, כאשר בכל פעם מועתק חלק מהתצוגה ממקומו.
חדר ארוחת הבוקר בעל התקרה הקעורה ומרובת המראות השפיע רבות על מעצבי פנים מאותה תקופה בכל העולם.
הספרייה בנויה בסגנון גותי ומעצבת בסגנון "פומפי".
האוספים כוללים כ-30,000 איורים אדריכליים, יצירות אמנות, דגמים אדריכליים, פסלים נאו-קלאסיים מעשי ידי ג'ון פלקסמן, יצירות של ויליאם הוגארת', ובהן שמונה ציורים מסדרת "התקדמותה של יצאנית" , ציורים של ויליאם טרנר וג'ושוע ריינולדס וכן שלוש יצירות של קאנאלטו.
במרתף המוזיאון מוצג הסרקופג של פרעה סתי הראשון שנתגלה על ידי ג'ובאני בלזוני.
מוזיאון יוסיף סטלין (בגאורגית: იოსებ სტალინის სახელმწიფო მუზეუმი) בגורי שבגאורגיה מוקדש לבנה המפורסם ביותר של העיר, יוסיף סטלין, שהיה מנהיג ברית המועצות.
המוזיאון מחולק לשלושה חלקים הממוקמים בכיכר המרכזית של העיר.
החלק המרכזי של המוזיאון הוא מבנה מפואר בסגנון קלסיציזם סטליניסטי שנוסד בשנת 1951, לכאורה כמוזיאון מקומי להיסטוריה, אולם היה ברור כי הוא מיועד להפוך למוזיאון הנצחה לסטלין.
המבנה תוכנן בידיי האדריכל הגיאורגי ארצ'יל קורדאיני (Archil Kurdiani).
סטלין נפטר בשנת 1953 וב-1957 הפכה ההנצחה רשמית, אם כי חלק מהמוזיאון פעל עוד בימיי חייו.
המוזיאון עצמו מכיל בתוכו חפצים רבים שהשתייכו לסטלין בפועל או לכאורה.
בכלל זה, חלק מרהיטיו במשרד, חפציו האישיים ומתנות שניתנו לו במשך השנים.
המוזיאון כולל גם המחשות רבות לחייו המתבטאת בתיעוד, תמונות ומאמרים מעיתונים.
תצוגת הראווה כוללת את אחת משתים עשרה מסיכות המוות (תבליט פני המת) של סטלין שנלקחה זמן קצר לאחר מותו.
מוצגות גם מתנות שקיבל סטלין, לרבות מעיל פרווה יקר ערך, שהוא מעולם לא לבש.
במוזיאון נמצאים גם שני קירות הנצחה ותיעוד, כשעל אחד מהם יש תמונות מהמלחמה באוגוסט 2008, כשהצבא הרוסי השתלט על חלקים מגאורגיה וביניהם העיר גורי.
ועל הקיר שמולו תמונות מהמהפכה הבולשביקית.
בחזית המבנה הראשי נמצא בית הולדתו של סטלין, בו התגורר עד גיל ארבע.
חלק זה של המוזיאון שוחזר בהרחבה ונמצא תחת חופת אבנים.
בית הולדתו של סטלין בקומה הראשונה שמעל לקומת הקרקע, הייתה ממוקמת דירת המשפחה עצמה.
בקומת המרתף הייתה ממוקמת הסנדלריה של האבא של סטלין, בסריון ג'ורג'אשווילי.
בצידו האחד של המוזיאון נמצא קרון הרכבת האישי של סטלין.
הקרון, שמצופה שריון ושוקל 83 טון, היה בבעלותו ובשימושו של סטלין משנת 1941, וסטלין הופיע איתו בוועידת יאלטה וועידת טהראן.
הקרון נשלח למוזיאון לאחר ששוחזר, בשנת 1985, במגרש הקרונות של רוסטוב על הדון.
בתקופת המלחמה בדרום אוסטיה, באוגוסט 2008, כשהצבא הרוסי השתלט על העיר גורי החליט צוות המוזיאון להעביר את פריטי המוזיאון לבירה טביליסי.
כשהכוחות הרוסיים עזבו את העיר ב-22 באוגוסט, תוצאות הלחימה פגעו במבנים רבים ורבים נהרסו והופצצו, אך המוזיאון לא נפגע.
רבים סבורים, כי התצוגה וההסברים הרשמיים הכתובים שמוצבים לפני המוצגים במוזיאון סטלין מחניפים, ומציגים את סטלין באור חיובי מדי, ואינם מזכירים ולו ברמז את הצדדים השליליים במעשיו ובאופיו.
מוזיאון נחום גוטמן לאמנות על שם נחום גוטמן שוכן בבנין "בית הסופרים" ההיסטורי, אשר נבנה בשנת 1887 על ידי משפחת שולמן והיה לאחד הבניינים הראשונים של שכונת נווה צדק בתל אביב-יפו.
בין השנים 1907 ל-1914 שימש המבנה את מערכת העיתון "הפועל הצעיר", בעריכת יוסף חיים ברנר.
את שמו - "בית הסופרים" קיבל כיוון שהמבנה שימש גם כבית מגורים לסופרים כגון דבורה בארון, יוסף אהרונוביץ, אשר ברש, יהודה בורלא ואחרים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הפסיק הבניין לשמש למטרה זו.
הוא הפך לבית מגורים רגיל עד שננטש לחלוטין בשנות ה-60 של המאה ה-20.
בשנת 1992, לאחר הכללתו של הבניין בתוכנית שימור המבנים של תל אביב, החל בו שיפוץ מקיף על ידי האדריכל רוני זייברט.
המוזיאון נפתח בחודש מאי 1998 ואת האוסף תרמה משפחתו של האמן נחום גוטמן, שביקשה להנציח את פועלו האמנותי.
בנוסף, הועברו אל מבנה המוזיאון פריטים מן הסטודיו של גוטמן, אשר שוחזר מחדש באחד מחדרי המוזיאון.
בספטמבר 2009 נפתח אגף חדש במוזיאון על שם מורי ואיירין פרגמנט ובו גלריה נוספת לתצוגת תערוכות, אולם אירועים לכ-70 איש וכן חנות מוזיאון חדשה.
המנהל הראשון של המוזיאון היה האוצר יואב דגון.
בין השנים 2005 עד 2010 האוצרת הראשית של המוזיאון הייתה טלי תמיר.
מנהל המוזיאון עד 2014 היה מר רוני דיסנצ'יק.
החל משנת 2011 האוצרת הראשית של המוזיאון היא מוניקה לביא ומשנת 2014 לביא מונתה גם לתפקיד מנהלת המוזיאון.
בראש הוועד המנהל של המוזיאון עומדת מאז 2011 ד"ר ציפי לנדאו.
ב-2013 התפטר חבר הנהלת המוזיאון יצחק שוויגר משום שהמוסד הפך לדבריו ל.
מוזיאון עתיקות הגולן בקצרין הוקם במטרה לרכז במבנהו את העתיקות שנמצאו בגולן, את אלו שהתגלו בחפירות הארכאולוגיות וללוות את הממצאים בהסברים ובמופעים אור-קוליים.
חלק ניכר מהממצאים התגלו ביישובים סוריים נטושים ברמת הגולן.
התקופה הפלאוליתית מוצגת באמצעות איורים ותמונות של גולגולת פיל ישר-חט שנמצאה באתר האשלי גשר בנות יעקב וכן מצבור של עצמות בעלי חיים שנחשף באתר המוסטרי קוניטרה בהן עצמות: מין נכחד של קרנף, שור הבר, סוס הבר, אריה, צב, אייל אציל, צבי מצוי וזאב.
התקופה הכלכוליתית מיוצגת במוזיאון בבית טיפוסי משוחזר ובממצאים כגון פסלוני בזלת וכלים.
על יסוד חפירה וחקירה של 25 אתרים בגולן הגיעו למסקנה כי הבתים היו בנויים מאבני הבזלת המקומיות, ללא עיבוד.
המבנים היו גדולים: רוחבם כ-6 מטרים ואורכם כ-15 מטרים.
הקירות התנשאו מעל לקומת אדם והגג עשוי מקורות עץ מכוסות בבוץ וקש.
גלגל רפאים - אתר מגליתי של שלוש חומות אבן בנויות במעגלים חד-מרכזיים אשר שימש ככל הנראה למטרות פולחניות.
במוזיאון ישנו דגם של האתר עם הסבר אור-קולי מלווה בהולוגרמות.
הדולמן - "שולחן אבן" - העשוי מאבנים ענקיות, ששימש כקבר לפני כ-4500 שנים.
מאות דולמנים פזורים בגולן, ודולמן מטיפוס בינוני הובא אל גן המוזיאון ונבנה מחדש במדויק.
גמלא - גמלא הייתה עיר יהודית פעילה החל בשנות השמונים שלפני הספירה ועד לשנת 67. במוזיאון מוקרן חיזיון אור-קולי המתאר את שלבי המרד, המצור והקרבות עד הסוף המר.
בין הממצאים שנתגלו בגמלא ומוצגים במוזיאון, קנקנים לשמן ולמים, נרות שמן רבים, תכשיטים, ראשי חצים, אבני בליסטראות, ומטבעות רבים ביניהם המטבע החשוב 'לגאולת ירושלים'.
מטבע זה נטבע בגמלא כנראה בעיצומו של המרד הגדול, בשנת 66 לספירה.
ימי המשנה והתלמוד - תקופה זו היא העשירה בממצאים חלקם מוצגים במוזיאון ובגן שמחוצה לו.
ביניהם פריטי בנייה מבתי הכנסת ועליהם תבליטים של מנורת המקדש, שופר, מחתה וארבעת המינים.
החשובה שבהן היא כתובת עברית על גבי משקוף מעוטר מהכפר דבורה המזכירה את רבי אלעזר הקפר: "זה בית מדרשו של רבי אליעזר הקפר".
בתצוגה דגם 1:50 של בית הכנסת העתיק בקצרין ולידו ממצאים שנתגלו באתר: מטמון מטבעות, אבני פסיפס, כלי חרס ורעפי גג.
המוזיאון סוקר את העתיקות המתייחסות לנוצרים שהתגוררו בגולן, בדרך כלל ליד ים כנרת.
בעשרות כפרים נוצריים שנסקרו בגולן נמצאו אבנים מעוטרות רבות.
כן נמצאו כתובות יווניות רבות על גבי משקופים, או על מצבות קבורה.
מוזיאון גאורגיה על שם סימון ג'נשיה (בגאורגית: სიმონ ჯანაშიას სახელობის საქართველოს მუზეუმი) או בשמו הקודם המוזיאון הממלכתי להיסטוריה של גאורגיה הוא ממוזיאוני ההיסטוריה העיקריים של גאורגיה בטביליסי.
המוזיאון מציג את הממצאים הארכאולוגיים החשובים ביותר של גאורגיה.
המוזיאון נוסד ב-10 במאי 1852 כמוזיאון המחלקה הקווקזית של האגודה הגאוגרפית של האימפריה הרוסית.
בשנת 1856 הומר שמו למוזיאון הקווקזי ביוזמתו של החוקר הגרמני, גוסטב רדה.
בשנת 1868 צורפה למוזיאון הספרייה הצבאית של טפיליסי ושמו שונה ל-המוזיאון הקווקזי והספרייה הציבורית של טביליסי.
בשנת 1911, נסגרו המוזיאון והספרייה לציבור עקב עבודות בנייה על המוזיאון.
לאחר הקמת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה שונה שם המוזיאון, בשנת 1919, למוזיאון של גאורגיה.
בשנת 1921 פונה חלק הארי של אוסף המוצגים במוזיאון בעקבות פלישת הצבא האדום לגאורגיה והוחזר לגאורגיה הסובייטית בשנת 1945 בעקבות מאמציו של ההיסטוריון והגולה הגאורגי, אכוותימה תאקאישווילי.
בשנת 1947 שונה שם המוזיאון ונקרא על שם ההיסטוריון הגיאורגי המאוחר, סימון ג'נשיה.
המוזיאון נפגע משמעותית בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 בגאורגיה.
בתחילה נפגע במוזיאון בתקופת מלחמת האזרחים הגאורגית בשנים 1991-1992, ולאחר מכן נשרפו חלק מהמוצגים בשריפה.
בשנת 2004 מוזג המוזיאון במסגרת שיטת ניהול משותפת במסגרת המוזיאון הלאומי הגאורגי.
המוזיאון משתרע על מספר מבנים במרכז טביליסי.
תצוגות המוזיאון מוצגות כרונולוגית כאשר התצוגה הראשית ממוקמת בשדרות רוסתוולי.
מבנה זה עוצב בשנת 1910 על ידי הארכיטקט ניקולאי סוורורב, במקום מבנה ישן יותר שעוצב בידי א.
זלצמן, אשר היה מעוצב באלמנטים קישוטיים בסגנון הגאורגי של ימי הביניים.
המוזיאון כולל מאות אלפי פריטים ארכאולוגיים ואתנוגרפיים של גאורגיה והקווקז.
מוזיאון ג'נשיה במוזיאון הלאומי הגאורגי,
מוזיאון ג'נשיה באתר המוזיאונים של גאורגיה (www.georgianmuseums.ge),
מוזיאון על התפר הוא מוזיאון חברתי לאמנות עכשווית, הממוקם על התפר הפיזי-גאוגרפי בין מזרח למערב ירושלים.
באמצעות תערוכותיו מעלה המוזיאון לדיון סוגיות חברתיות שנויות במחלוקת העומדות במרכז השיח הציבורי.
אל מול מציאות רווית קונפליקטים וברוח זכויות האדם, מבקש המוזיאון להביא לשינוי ערכי וחברתי במטרה לקדם דיאלוג.
במוקד התערוכות המתחלפות במוזיאון עומדים תפרים לאומיים, מעמדיים, אתניים ודתיים בהקשריהם המקומיים והאוניברסליים.
המוזיאון נוסד ביוזמתו של רפי אתגר, הודות לתרומתה הנדיבה ותמיכתה המתמשכת של משפחת גאורג פון-הולצברינק מגרמניה, באמצעותה של הקרן לירושלים, ונבחר על ידי "הניו יורק טיימס" כאחד מ-29 המוסדות המובילים בעולם בתחום האמנות.
המוזיאון שוכן בבניין נאו-קלאסי, שבנה האדריכל הערבי-נוצרי אנדון ברמכי בשנת 1932. בתקופה שבה הייתה ירושלים מחולקת (1948-1967) הופקע הבית ושימש עמדה צבאית ישראלית- אשר ניצבה על קו התפר בין ישראל לירדן מול מעבר מנדלבאום - המעבר היחיד בין שני חלקי העיר.
במהלך הקרבות במלחמת ששת הימים, נפגע המבנה מפגזים וכדורים וסימני הפגיעות ניכרים בו עד היום.
בשנת 1981 שופץ המבנה והפך למוזיאון היסטורי, המתעד את איחודה של ירושלים.
בשנת 1999 שונה ייעודו של הבניין והוצגה בו תערוכת קבע אינטראקטיבית שקראה לסובלנות, הבנה ודו-קיום בין העמים.
מאז 2005 משמש הבניין משכנו של מוזיאון על התפר- מוזיאון חברתי לאמנות עכשווית.
ההיסטוריה רבת התהפוכות של הבניין היא עדות לשינויים הפוליטיים שעברו ירושלים והארץ כולה.
מהיותו בית פרטי של משפחה פלסטינית, דרך השימוש שנעשה בו כעמדת קרב צבאית ישראלית, ועד להפיכתו למוזיאון חברתי המנסה, דווקא במקום זה, לייצר שיח ולהניח גשרים בין בני האדם.
2005 - "סוף הדרך" (אוצר: רפי אתגר) על האלימות בחברה הישראלית עם תום האינתיפאדה.
2006 - " שווים ושווים פחות" (אוצר: רפי אתגר) שעסקה בסוגיות של אפליה, ניצול והשפלה, במטרה לעורר את המודעות והרגישות החברתית.
2007 - "חיים חשופים" (אוצר: רפי אתגר) על ההשלכות האישיות והציבוריות של מקרים בהם מצב חירום זמני הופך ללגיטימי ומתמשך.
2008 - "רעידת אדם" (אוצר: רפי אתגר) עמדה על מרכזיותה של החרדה ביחסי הגומלין של האדם עם עולמו ועל ידי כך בחנה את הדינמיקה של היחסים החברתיים והפוליטיים.
2009 - "אדם אדמה" (אוצר: רפי אתגר) עסקה במפגש המורכב בין אדם לסביבה ובין אדם לטבע.
2010 - "בית בלי בית" (אוצר: רפי אתגר) בחנה את תהליך הפוליטיזציה של הבית והיחס בין הבית הפרטי למדינה.
2010 - "זכות המחאה" (אוצר: רפי אתגר) עמדה לא רק על הזכות למחות אלא גם על החובה הנדרשת בעקבותיה.
2011 - "סוף מערב" (אוצר: רפי אתגר) על ההתנגשות בין האסלאם למערב ותוצאותיה האפשריות.
2012 - "מעבר לזיכרון" (אוצר: רפי אתגר) עסקה במסע אל העתיד באמצעות הזיכרון ובהדחקה וההכחשה של הפחדים והחרדות שחווה האנושות, מתוך ניסיון לבדוק באמצעותם תרחישים עתידיים הצפויים לנו ולעולמנו.
2013 - "בשר ודם" (אוצר: רפי אתגר) קוראת לנו להביט בבשר ובדם כמרקם המחבר את כל משפחת החי ואנו בתוכה, ולעורר אותנו להתנהג כלפיה בכבוד ובחמלה.
2013 - "כל אדם נושא חדר בתוכו" (אוצר: רפי אתגר) עוסקת במשמעות הבדידות כתופעה המשפיעה יותר ויותר על בני האדם בעידן העכשווי.
2014 - "הלוך הלכו העצים למשוח עליהם מלך" (אוצר: רפי אתגר) שבוחנת במבט ביקורתי את היחסים המורכבים בין המנהיגים למונהגים.
2015 - "מרחב לא מוגן" (אוצר: רפי אתגר) על שאלת אחריותו ומידת יכולתו של הפרט לשנות ולהשפיע על גורלו וגורל סביבתו, ועד כמה מתערבת החברה והממסד בהגבלת היחיד ועיצוב דמותו.
2016 - "אפגניסטן אהובתי" (אוצרת: גיזלה קייזר) התערוכה מציגה את צילומיה האחרונים של זוכת פרס הפוליצר אניה נידרינגהאוס, קודם הירצחה באפגניסטן, המראים תיעוד נדיר של חיי הנשים בתקופת שלטון הטאליבן ואחריו.
2017 - "לא תעשה לך" (אוצר: רפי אתגר) שהתייחסה ליחסי הגומלין בין עולם האמונה ועולם האמנות, ושימשה ראי לתקופה ולשינויים המתקיימים בה.
2018 - "כלואות" (אוצר: רפי אתגר) על עולמן הפנימי של נשים, תוך זיהוי מקרים של פגיעה והחלשה המתרחשים הן במרחב הפרטי והן במרחב הציבורי.
2019 - "השאלה של הירושימה" (אוצר: רפי אתגר) על ההשלכות של השמדה מוחלטת שהאנושות מפתחת, ודיון בשאלות של זהות וריבונות.
2019 - "אפילו העצים מדממים" (אוצר: רפי אתגר) על המשמעויות האסתטיות, התרבותיות, הלאומיות והפוליטיות שבין עצים ואנשים, וכן על יצריהם ותלותם ההדדית זה בזה.
2019 - "ירושלים - דיוקן עצמי" (אוצר: רפי אתגר) סיפורה של עיר המפגישה אנשים כה שונים החולקים זה עם זה וחלוקים זה על זה.
2019 - "דמוקרטיה עכשיו" (אוצר: רפי אתגר) האם הדמוקרטיה הפכה למילה נרדפת לשחיתות?
2019 - "יורים ובוכים" (אוצר: רפי אתגר) על ההתעלמות מן הזוועות המתרחשות על סף ביתנו.
2019 - "המאויים" (אוצר: רפי אתגר) על הטראומה שבמוות שממנה אנו חרדים ואליה אנו נמשכים.
2020 - "להיוולד מחדש" (אוצר: רפי אתגר) על התבוננות באיתני הטבע ובנבכי אישיותם ומעניקים לנו חוויה מחודשת של תהליך הבריאה.
2020 - "פנחס כהן גן" (אוצר: רפי אתגר) וידוי אישי ממקומו של היחיד המביע את מחאתו כנביא בשער ומעביר אלינו חוויות של משמעות קיומית, של חברה הנאבקת בקשייה התרבותיים והערכיים.
2020 - "מטרופוליס" (אוצר: רפי אתגר) על מרוץ האדם להגיע רחוק יותר וגבוה יותר.
2020 - "הגולם" (אוצר: רפי אתגר) האם האנושות נמצאת בדרך למאבק על השליטה אל מול מכונות יציר כפיה המתחילות לחשוב בעצמן?
2020 - "חיים בזבל" (אוצר: רפי אתגר) על תופעות הטבע המדאיגות המתרחשות בשנים האחרונות ומאיימות על קיומו של כדור הארץ.
2020 - "לא על הבגד לבדו" (אוצר: רפי אתגר) האם עושה האדם את הבגד או שמא עושה הבגד את האדם?
2021 - "חי/דומם/ארץ" (אוצר: רפי אתגר) תמונת מצב רוויית מתחים של החברה הישראלית הכוחנית והמפולגת.
2021 - "דוגמאות לחיקוי" (אוצרת: אדריאן גולר) התערוכה עוסקת ברבדים שונים של משבר האקלים, מעודדת חזון של חיי קיימות, ומדגישה את הרעיון שכל אדם יכול להיות חלק מהמהפכה הירוקה.
2022 - "נגע" (אוצר: אלון רזגור) לוכדת את הלך הרוח האמנותי בעתות מגפה ומשבר, ומתארת כיצד העולם מתעצב על ידי המציאות החדשה.
2022 - "מאז ולעולם" (אוצרת: דביר שקד) שמבקשת לספר את הסיפור הלהטב"קי המקומי הרחב והמגוון יותר דרך צירי הזמן והמרחב.
2022 - "אלפא" (אוצרת: שחר שלו) פורסת מנעד רחב של מבטים על גבריות ישראלית, אשר מבטאים את השיח המשתנה בנושא.
2022 - "מלכי הגבעה" (אוצרת: שחר שלו) חוקרת טקסי חניכה ואזרוח, באמצעות סמלים וריטואלים הקשורים קשר הדוק למערכת הערכים של החברה והתרבות הישראלית המודרנית.
2022 - "קרובות" (אוצרת: אביטל וכסלר) מציעה מרחב שיש בו מן הפראי והגולמי לצד איפוק אסתטי וסדר.
תוך שהיא מתייחסת במרומז או בישירות, לגוף נשי.
2023 - "סינדרום ירושלים" (אוצר: אנדריי וייס) מאגדת ארכיון עשיר של ראיונות שערכה האמנית קתרזינה קוזירה בביקוריה בירושלים, עם אנשים יוצאי דופן המזהים עצמם עם דמות המשיח.
2023 - "ההסכם" (אוצרת: ד"ר שיר אלוני יערי) מציבה את הניסיון האנושי במרכז, בעודה חוקרת באמצעים חזותיים את המסגרות, ההקשרים והמגבלות החברתיות שמכוננים אותו.
2023 - "דמוקרטיה אומרת" (אוצר: חן שפירא) סוקרת מופעי מחאה לאורך ההיסטוריה בישראל, ומעלה שאלות על גבולות הדמוקרטיה וחופש הביטוי בישראל.
2023 - "המשכיות" (אוצרת: ד"ר שיר אלוני יערי) בוחנת חוויות של אובדן, זיכרון וטראומות אינדיבידואליות וקולקטיביות.
2023 - "תעלת עזה" (אוצר: חן שפירא) מתאר את סיפור חפירתה הבדוי של תעלה המפרידה את רצועת עזה מישראל, ופורש לעינינו חלום וחזון אוטופי מצד אחד אך גם סיפור של הכחשה והתעלמות ממציאות דיסטופית מצד שני.
2024 - "Welcome Home / Come Home" (אוצרת: ד"ר שיר אלוני יערי) עבודת ניאון שמהבהבת באופן קבוע, כך שהאותיות 'Wel' נעלמות ושבות, ונותרת האמרה "Come Home" כקריאה נואשת להחזרת החטופים/ים.
2024 - "תֹּפֶת" (אוצרת: ד"ר שיר אלוני יערי) מציעה מרחב התבוננות ומחשבה המבוסס על סתירה, חקירה וספק.
2024 - "מורדות" (אוצרת: ד"ר שיר אלוני יערי) מתעדת נשים חזקות בתנ"ך המהוות אנטיתזה לנשים ה"נחמדות", הטובות והצייתניות שהסדר הגברי ציפה מהן להיות.
2024 - "הרי אומיי" (אוצרת: ליזה אחמדי) שואבת השראה מציורי נוף ומפילוסופיה דאואיסטית עתיקה ומאמצת פרספקטיבה שאינה ממוקדת באדם כדי לתעל את היצירה של הטבע.
2024 - "אוֹרָיְתָא: כחומר ביד היוצר" (אוצר: ד"ר דוד שפרבר) מבקשת להציג מגמה אמנותית חדשה, של עבודות אשר מסמנות את ערכו של הטקסט המקודש דווקא דרך חומריותו.
2024 - "אני, שתיים." (אוצרת: שחר שלו) בוחנת את מרווח התנועה, חופש היצירה וגבולות העצמי בתוך המרחב האמנותי והחברתי-פוליטי.
2024 - "הכל" (אוצרת: מריה כריסטינה דידרו) מגלמת גישה הוליסטית לחיים בשילוב ובהרמוניה עם הסביבה, ומציעה עמדה אלטרנטיבית לקשר ההדדי בין עולם העיצוב, האנושות ומגוון צורות החיים.
בשנת 2000 – מפיק המוזיאון, ביוזמתו של רפי אתגר, את תערוכת COEXISTENCE, מיזם בינלאומי ענק בו משתתפים מעצבי כרזות ידועים מרחבי העולם.
המיזם הוצג ב-35 ערים ביבשות שונות והוא קורא לכבוד הדדי בין העמים והדתות.
במסעו זה תומכים מנהיגי מדינות ואנשי רוח רבים מכל קצוות תבל.
מוזיאון סטֵדלֶק אמסטרדם (בהולנדית: Stedelijk Museum Amsterdam; "המוזיאון העירוני אמסטרדם") הוא מוזיאון לאמנות מודרנית הנמצא באמסטרדם שבהולנד.
מבנה המוזיאון העיקרי ממוקם בכיכר המוזיאונים בסמוך לרייקסמוזיאום ולמוזיאון ואן גוך.
המוזיאון הוקם בשנת 1895 במטרה לשמש כמוזיאון לאמנות מודרנית ולהציג את האמנות המתקדמת ביותר לשועי העיר.
בעת הקמתו הציג המוזיאון חדרים תקופתיים, ריהוט, מטבעות, תכשיטים, שעונים ואמנות שימושית.
במוזיאון הוצגו חדרים תקופתיים מבתי שנהרסו בעת מילוי התעלות לצורך הקמת דרכי תחבורה.
בשנת 1895 הפסיק ה"איגוד לגיבוש אוסף ציבורי של אמנות מודרנית" (Vereeniging tot het Vormen van een Openbare Verzameling van Hedendaagsche Kunst) את העברת היצירות לרייקסמוזיאום והחל להעבירן למוזיאון סטדליק.
במהרה החל להיצבר במוזיאון אוסף גדול של יצירות שונות - החל מכרזות ושלטי חנויות וכלה באמנות שימושית כגון כלים המשמשים ברפואה וברוקחות.
בשנת 1910 קיבל המוזיאון מספר אוספים מאספנים פרטיים אשר הרחיבו את האוסף באופן משמעותי.
בין יצירות אלה היו מספר יצירות של וינסנט ואן גוך אשר הועברו למוזיאון ואן גוך בשנת 1972.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בשנת 1945 החל המוזיאון, שבראשו עמד אז האוצר והמעצב וילם סנדברג להציג יצירות של תנועת קוברה (CoBrA) וכן גדלו היצירות בסגנון האקספרסיוניזם הגרמני וההולנדי.
בשנת 1958 רכש המוזיאון אוסף של עבודות האמן קאזימיר מלביץ'.
רק בראשית שנות ה-70 החל המוזיאון להתמקד באמנות מודרנית פר סה (ולא באמנות שימושית).
בין השנים 1963-1985 כיהן אדי דה וילדה (Edy de Wilde) כאוצר המוזיאון.
בתקופה זו שם המוזיאון דגש על הגדלת האוספים, ונרכשו יצירות שונות, בין היתר של אמני פופ ארט אמריקאים.
מאז שנות ה-80 החל המוזיאון לרכוש יצירות אמנות וידאו, ולהציג תערוכות של אמנות וידאו.
בשל שיפוצים במבנה המוזיאון עבר המוזיאון באופן זמני לבניין הדואר המרכזי בסמוך לתחנת הרכבת המרכזית.
ב-23 בספטמבר 2012 שב המוזיאון למשכנו שהורחב ונוסף לו אגף חדש.
2010 ואילך: אן גולדשטיין (Ann Goldstein)
מוזיאון נסים דה קמונדו הוא מוזיאון לאמנות הממוקם בארמון קמונדו ברחוב מונסו למול פארק מונסו, ברובע השמיני של העיר פריז, בירת צרפת.
בית האחוזה נבנה בשנת 1911 עבור הבנקאי, הרוזן מואיז דה קמונדו, בן למשפחת קמונדו היהודית.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל רנה סרז'ן (René Sergent) מתוך מטרה להכיל את אוספי הרהיטים והאמנות הגדולים של דה קומנדו.
בתכנון המבנה הסתמך סרז'ן על מבנה הטריאנון הקטן שבארמון ורסיי.
לאחר מותו של ניסים דה קמונדו במלחמת העולם הראשונה, הוריש, מואיז דה קמונדו את הבית והאוספים למוזיאון לאמנות דקורטיבית לזכר בנו.
המוזיאון פתח את שעריו לציבור בשנת 1936.
במוזיאון מוצגים חלקיו הפרטיים של הבית: מטבחי הקומה הראשונה, החדרים הרשמיים בקומת הקרקע, ומגורי המשפחה בקומה הראשונה.
בחדרים מוצגים אוסף הרהיטים מהמאה ה-18, השטיחים שנארגו בשנת 1678 עבור הגלריה הגדולה של הלובר, ושטיחי הקיר.
בין כלי האוכל המוצגים, מוצגת מערכת אורלוף (Orloff) - כלי האוכל העשויים כסף שהוזמנו עבור יקטרינה הגדולה מהצורף ז'ק-ניקולה רוטייר בשנת 1770.
מוזיאון עוקשי לאומנות הוא מוזיאון לאמנות בעכו העתיקה.
המוזיאון שוכן במבנה מהתקופה העות'מאנית, המאופיין בתקרה בעלת קמרונות צולבים, בסמוך לכלא עכו ומול מסגד אל-ג'זאר.
במבנה שכנה בעבר הסדנה של האמן אבשלום עוקשי, ממייסדי קבוצת אופקים חדשים.
לאחר מותו ב-1980 הוסבה הסדנה למוזיאון, שנפתח בפסטיבל עכו באוקטובר 1983. המוזיאון מכיל תצוגת קבע מיצירותיו, המתמקדות בסצנות מן המקרא ובנופי ארץ ישראל.
כן מוצגות במוזיאון תערוכות מתחלפות.
המוזיאון מנוהל מאז 1997 בידי עמותת מוזיאון פרטי עוקשי לאמנות - עכו.
מוזיאון עמק המומינים (בפינית: Muumilaakso; בשוודית: Mumindalen) הוא מוזיאון בעיר טמפרה שבפינלנד המוקדש כולו לספרי המומינים של המחברת טובה ינסון.
במוזיאון מוצגים האיורים המקוריים של ספרי המומינים ומיניאטוריה של בית המומינים בגובה של 2.5 מטר.
הבית המיניאטורי שנבנה על ידי פנטית איסטולה וטולקיקי פיאטילה צריך היה להיות במקור עגול, כפי שטובה ינסון ציירה את בית המומינים.
אולם, עקב אילוצים המיניאטורה נבנתה בצורת מרובע משום שהוצגה בביאנלה בברטיסלאבה, סלובקיה בפינת האולם.
כאשר הוא הועבר לטמפרה הוא הושאר ככזה.
מוזיאון פגי נוטברט לטבע – המוזיאון של האקדמיה של שיקגו למדע הוא מוזיאון מדע, טכנולוגיה וטבע הערוך כמוזיאון ילדים בשיקגו.
המוזיאון נוסד בשנת 1857 ונמצא במשכנו הנוכחי, מצפון לפארק לינקולן ולגן החיות שבו, מאז שנת 1999.
חלק מתערוכותיו של המוזיאון מתחלפות וחלקן קבועות.
רבות מהתערוכות שבו, ממחישות עקרונות מתחום איכות הסביבה ומתחום האקולוגיה, בהיותן מעוצבות כגן שעשועים לילדים.
אולם, המיצג המפורסם ביותר של המוזיאון, למעשה, אינו מוצג מוזיאוני, אלא כזה שמתאים לגן חיות; מיצג זה הוא חממה לגידול פרפרים.
חממה זו מטפחת מעל למאתיים מינים של פרפרים ומשמשת מקום מחקר על אודותיהם ובסיס לשיקום אוכלוסיות פרפרים מקומיות.
המוזיאון היה מוזיאון הטבע הראשון בשיקגו וחלק גדול מאוסף המיצגים המקורי שלו נשרף בשרפה הגדולה של שיקגו, בשנת 1871. המוזיאון נבנה מחדש אך עוקל במשבר הכלכלי של שנות השמונים, של המאה התשע עשרה.
הוא נבנה השלישית ונפתח בשנת 1898, במבנה שמשמש כיום את הנהלת גן החיות של פארק לינקולן.
מוזיאון סומאיה (בספרדית: Museo Soumaya) הוא מוזיאון לאמנות במקסיקו.
המוזיאון שוכן באזור נואבו פולנקו שבמקסיקו סיטי.
המוזיאון מחזיק עבודות רבות של אמנים אירופיים מפורסמים, לרבות אוסף גדול של פסלים של אוגוסט רודן.
במוזיאון יש אוסף של מעל 66,000 יצירות אמנות.
המוזיאון נוסד על ידי איש העסקים המקסיקני קרלוס סלים והוא נקרא על שם אשתו סומאיה דומיט שנפטרה ב-1999.
מוזיאון סילקבורג (בדנית: Silkeborg Museum), הוא מוזיאון היסטורי שנמצא בעיר סילקבורג בדנמרק.
הוא ממוקם במבנה העתיק ביותר בעיר, בית אחוזה משנת 1770.
המוזיאון נוסד בשנת 1904, ועד שנת 1951 היה ממוקם באחוזת סילקבורג.
במוזיאון נמצאת המומיה של האיש מטולאנד, אחת מגופות הכבול השמורות ביותר שנמצאו בדנמרק מתקופת הברזל הקדם רומאית.
מוזיאון סטרומה הוא מרכז לחקר ההעפלה בבאר שבע ומוזיאון הנצחה היסטורי אשר הוקם לזכרם של 769 המעפילים של אוניית "סטרומה" שטבעו בשנת 1942 בדרכם לארץ ישראל.
המוזיאון מוקדש לסיפור טביעתן של אוניות המעפילים: "סטרומה" ש-769 המעפילים על סיפונה נספו, "מפקורה" עם 380 נספים, שנרצחו על ידי הנאצים, "פאטריה" עם 200 נספים, "אגוז" עם 44 נספים וכן סירות קטנות נוספות של מעפילים שנספו בדרכם לארץ.
המוזיאון נמצא בקומה השנייה בבית הכנסת הוותיק לזכר קדושי "סטרומה" של יוצאי רומניה, בשכונה א' בבאר שבע.
במוזיאון מסמכים נדירים, הנוגעים לסיפורה של אוניית המעפילים "סטרומה", תמונות, מיצג מהעדות האנושית כפי שמובאת בסרט התעודה ומוסברת על ידי אנשי המקום.
נוסף על כך, במקום ספרייה אשר משאילה את ספריה לכל המעוניינים, וחדר זיכרון לזכר הנספים.
ב-5 במרץ 2006, הוקם המוזיאון ובטקס חנוכת המוזיאון השתתפו שר הבינוי והשיכון זאב בוים, ראש עיריית באר שבע יעקב טרנר, מפקד חיל הים דוד בן בעש"ט, שגרירת רומניה בישראל מריאנה סטוקה, הרב הראשי של באר שבע יהודה דרעי, הרב הראשי של חיפה שאר-ישוב הכהן, נציגי המשפחות השכולות וקהל רב.
הפעילויות העיקריות במוזיאון הן הדרכת תלמידי בתי ספר וחיילים בצה"ל, וארגון עצרת שנתית לזכר הרוגי אסון סטרומה.
בית הכנסת (בית אברהם לזכר קדושי "סטרומה") הוקם בערך בשנת 1961 בבאר שבע על ידי מספר משפחות עולים מרומניה, ביניהם משפחות הנספים באוניית סטרומה.
הרעיון היה להקים את בית הכנסת המרכזי הראשון בבאר שבע ובעולם לזכר קדושי סטרומה.
לדברי יו"ר מוזיאון סטרומה, אריה רייטר: "אלו מצבות חיות שבאות להנציח ולחנך את הנוער היום ובדורות הבאים בלימוד ההיסטוריה של עם ישראל על ההעפלה וקרבנותיה".
בשנת תשפ"ג שופצה רצפת בית הכנסת והוחלפה בחדשה.
סטרומה היא אוניית מעפילים שנשאה על סיפונה כ- 760 מעפילים אשר ניסו להימלט מרומניה הפשיסטית ולהעפיל לארץ ישראל, והוטבעה בים השחור בידי צוללת סובייטית.
טביעת כל מעפיליה ואנשי ציוותה למעט אחד, נחשבת לאסון הגדול בתולדות ההעפלה לארץ ישראל ולאסון הגדול ביותר בהיקפו של טביעת אונייה אזרחית בזמן מלחמת העולם השנייה.
במהלך מסעה של הספינה מרומניה אל עבר ישראל, התקלקל מנוע האונייה והיא נגררה לטורקיה.
לאחר תקופה של משא ומתן מול הטורקים והבריטים שסירבו לקלוט את הפליטים היהודים, גררו הטורקים באישון לילה את הספינה אל מחוץ למים הטריטוריאליים של טורקיה והותירו אותה שם.
צוללת רוסית ששמרה על גבולות הים השחור, זיהתה את הספינה הלא מזוהה וירתה לעברה טורפדו.
בעקבות הפגיעה האוניה טובעה ואתה כל נוסעיה.
רק שניים שרדו פגיעה זו.
בעקבות אירוע הטביעה, נעשה מאמץ הנצחה הן ברומניה, שם הוקמה מצבה לזכר נספי האסון בבית הקברות בבוקרשט והן בישראל.
המוזיאון הוקם כמרכז חינוכי לתלמידים ולתושבים על אסון סטרומה ועל אוניות נוספות של מעפילים שלא הצליחו להגיע לארץ.
מטרת המוזיאון לחנך ולהעביר חוויית זיכרון מוחשי למבקרים בו, באמצעות עזרי המחשה ועיצובו הייחודי של המוזיאון.
המוזיאון הוא ארגון ללא מטרות רווח והוא מתקיים בעיקר מתרומות.
הנהלת המוזיאון מתכננת להרחיב את המוזיאון כדי שיוכל לקבל קהל גדול יותר, אולם תוכניות אלו טרם יצאו לפועל.
בית הכנסת בנוי בצורה של ספינה, על תקרת המבנה ישנם כוכבים בצורת מגן דוד שכן לא נהוג לצייר כוכבים רגילים.
הכוכבים על התקרה באים לסמל את השמיים מלאי הכוכבים שהיו מעל לאונייה.
בסמל ישנה יד המטביעה אונייה, היא אוניית סטרומה, והיד המטביעה היא כל אותם צדדים אשר פעלו ישירות או בעקיפין להטבעת האונייה.
מוזיאון ניטרוי לאמנות עכשווית (בפורטוגזית: Museu de Arte Contemporânea de Niterói) שוכן בניטרוי, במדינת ריו דה ז'ניירו שבברזיל ומהווה את אחד מסמלי העיר.
הוא תוכנן בידי האדריכל המודרניסטי אוסקר נימאייר והמהנדס ברונו קונטריני (Bruno Contarini), בצורה מעוגלת המזכירה צלחת.
בניין המוזיאון נבנה בשנת 1996, הוא צבוע לבן וגובהו 16 מטרים.
קוטר ה"צלחת" 50 מטרים ובה שלוש קומות.
מהמוזיאון נראים מפרץ גואנברה והר הסוכר.
מוזיאון סולימאניה (בכורדית: مۆزهخانهی سلێمانی; בערבית: متحف السليمانية, בתעתיק מדויק: מתחף אלסלימאניה) הוא מוזיאון לארכאולוגיה השוכן בעיר סולימאניה בכורדיסטן העיראקית.
המוזיאון הוא השני בגודלו בעיראק מבחינת תכולה, לאחר המוזיאון הלאומי של עיראק השוכן בבגדאד.
אוסף המוזיאון כולל ממצאים מהתקופה הפרהיסטורית ועד לתקופה העות'מאנית.
המוזיאון נפתח ב-14 ביולי 1961. במקור הוא שכן במבנה קטן במקום אחר.
לאחר מספר שנים שטח המוזיאון לא הספיק לגודל התצוגה, ובשנת 1979 נרכש מבנה גדול יותר ברחוב סלים.
המבנה הוא בעל קומה אחת ושטחו הכולל הוא 6,000 מטר מרובע.
שני אולמות גדולים המחוברים ביניהם באולם הרצאות מרובע פתוח.
בנוסף, קיים אולם קטן אשר שופץ על ידי אונסק"ו.
בתקופת מלחמת איראן–עיראק, בשנים 1980–1988, המוזיאון נסגר לקהל הרחב.
הוא נפתח מחדש לתקופה קצרה בשנת 1990. לאחר הפלישה העיראקית לכווית באוגוסט 1990, נסגר המוזיאון שוב.
המוזיאון נפתח רשמית מחדש על ידי ג'לאל טאלבאני ב-20 באוגוסט 2000. באותה עת היה טאלבאני המזכיר הכללי של "האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן".
לאחר פלישת ארצות הברית במסגרת מלחמת עיראק בשנת 2003, נבזז המוזיאון הלאומי של עיראק.
מוזיאון סולימאניה סייע בהחזרת ממצאים שנבזזו על ידי רכישתם מהמבריחים.
החל משנת 2011, המוזיאון מקיים שיתוף פעולה עם ארגון אונסק"ו של האו"ם במטרה לפתח ולשקם את המוזיאון ולהרחיב את המבנה.
האולם שעבר שיפוץ נפתח בטקס במרץ 2013.
הממצאים במוזיאון מוצגים לפי סדר כרונולוגי והם כוללים ממצאים מהתקופות הפרהיסטוריות, תקופת חסונה (Hassuna; ), תרבות חלף תקופת עובייד, ארך, תקופת אור 3 ותקופות מאוחרות יותר כולל התקופה ההלניסטית, האימפריה הפרתית, האימפריה הסאסאנית, כולל התקופה המוסלמית עד שושלת באבאן (Baban).
אחד הממצאים החדשים במוזיאון הוא לוח 5 של עלילות גילגמש.
פריט זה היה אחד מתוך 80 פריטים שנרכשו בשנת 2011 ממבריחים שמקורם לא היה ידוע.
הלוח נרכש במחיר של 800 דולר.
פרופ' אל-ראווי (Al-Rawi) שאיתר את הפריט ניקה אותו בזהירות רבה.
שלושת החלקים התאימו אחד לשני.
הוא זיהה שמדובר בלוח הכולל את עלילות גילגמש.
מוזיאון פארס (בפרסית: موزه پارس) הוא מוזיאון לתרבות ואמנות השוכן בגן נַזַר (בפרסית: باغ نظر, בּאע'-י נַטַ'ר) בשיראז שבאיראן, המציג מוצגים מהתקופה הטרום-אסלאמית ואחריה.
המבנה בו שוכן המוזיאון הוקם בתקופתו של כרים ח'אן זנד (1751–1779), מייסד שושלת זנד, ובו נמצא גם מתחם הקבר שלו.
בשנת 1936 הוסב המבנה למוזיאון.
המוזיאון נמצא ברחוב זנד בסמוך למצודת כרים ח'אן.
הוא מוכרז כאחד מאתרי המורשת הלאומית של איראן.
כרים ח'אן זנד בנה מבנה מתומן מרהיב למראה במרכז גן נזר, בו קיבל אורחים ושגרירים; כמו כן שימש המבנה לטקסים רשמיים ולחגיגות, לכן שם נוסף בו ידוע הגן הוא "גן הממשל".
חלקו החיצוני של המבנה המתומן מקושט באריחים מצוירים בפרחים ובציפורים.
חלקו העליון מעוטר באנטבלטורות ועיטורי אריחים.
בחצר מוזיאון פארס יש תבליטים המתארים את הגיבורים שהשתתפו בקרבות נגד האימפריה העות'מאנית ובמיוחד את מוסא ח'מיס, הגיבור האיראני הראשון במעלה מתקופת שושלת זנד ועד אמצע התקופה הקאג'ארית.
הוא היה מפקד צבא איראן בקרב נגד האימפריה העות'מאנית, ומייחסים לו מוצא מצאצאי המלך המיתולוגי ג'משיד או מהסולטאן מלכשאה הראשון.
מוזיאון פארס נחשב למוזיאון העתיק ביותר במחוז פארס, והוא מציג מגוון מוצגים מחומרים שונים (מתכות, חימר, מטבעות, חותמות ועוד) מן האלף הרביעי לפנה"ס ועד לתקופה המודרנית.
במוזיאון יש אוסף של 30 כרכי קוראן בכתב ידו של יחיא אל-ג'מאלי א-צופי שחי במאה ה-14 בתקופתו של שאה אבו אסחאק אינג'ו, לצד אוסף של ציורים בצבעי מים של לוטפ עלי צורתגר שיראזי.
הציור המפורסם "כרים ח'אן מעשן נרגילה" (מיוחס למוחמד צאדק, 1779) מוצג גם הוא במוזיאון.
בציור זה מצוירים גם אנשי החצר הזנדית, ביניהם שייח' עלי ח'אן, צאדק ח'אן, זכי ח'אן ולוטף-עלי ח'אן זנד.
יצירות של ציירים מפורסמים מתקופת שושלת זנד, כמו אקא צאדק, מירזא באבא נקאשבאשי וג'עפר, מוצגות לצד עבודות של ציירים עכשוויים כמו צדר א-דין שאיסתה ומיר מצור (תלמידיו של כמאל אל-מולכ).
חרבו של כרים ח'אן זנד מוצגת גם היא במוזיאון.
באגף המערבי של המתחם יש אבן עגולה גלילית, המכונה "לוח ההיסטוריה" (בפרסית: لوح تاریخ, לוח-י תאריח').
על האבן הזו חקוקות שלוש כתובות בפהלווי (איראנית אמצעית) ובנסתעליק (כתב ערבי), העוסקות בתקופות היסטוריות שונות באיראן: התקופה הסלג'וקית, התקופה הצפאווית והתקופה הקאג'ארית.
הקוראן הזה נכתב בתחילת המאה התשיעית להג'רה בידי סולטאן אבראהים בן שאהרוח' תימורי.
הקוראן, שבתחילה נשמר ב"שער הקוראן" בשיראז, הועבר מאוחר יותר למוזיאון פארס.
משקל הקוראן 40 ק"ג (בשני כרכים)
כל דף מכיל 11 שורות
בשולי הדפים יש חותמות וחתימות של האנשים ששמרו על הקוראן לאורך התקופות
הקוראן הזה נכתב בקולמוס שלוש-שישיות
קברו של מוחמד כרים ח'אן זנד
כרים ח'אן זנד מת בשנת 1779. על פי צוואתו קברו אותו בחלק המערבי של המתחם.
13 שנים מאוחר יותר, אקא מוחמד ח'אן קאג'אר, בגלל שנאתו לשושלת זנד, הוציא את עצמותיו של כרים ח'אן מהקבר והעביר אותן לארמון גולסתאן.
יש דיווחים סותרים לגבי מקום משכנן הסופי של עצמותיו של כרים ח'אן זנד.
מוזיאון פול גטי הוא מוזיאון אמנות בקליפורניה השוכן בשני קמפוסים: מרכז גטי ווילה גטי.
מרכז גטי נמצא בשכונת שבלוס אנג'לס ומהווה את משכנו העיקרי של המוזיאון.
האוסף מכיל אמנות מערבית החל מתקופת ימי הביניים ועד להווה.
פוקדים אותו כ-1.3 מיליון בני אדם מדי שנה, והוא אחד המוזיאונים הפופולריים ביותר בארצות הברית.
מבנהו השני של המוזיאון, וילה גטי, נמצא בשכונת שבלוס אנג'לס.
הוא מציג אמנות מיוון העתיקה, רומא העתיקה ואטרוריה.
התעשיין האמריקאי ז'אן פול גטי ייסד את המוזיאון ב-1974 בניסיון לשחזר את באחוזתו השוכנת בפסיפיק פליסאדס, לוס אנג'לס.
ב-1982 המוזיאון הפך לעשיר בעולם אחרי שירש 1.2 מיליארד דולר.
ב-1983, אחרי המשבר הכלכלי בגרמניה המערבית, מוזיאון גטי רכש 144 מימי הביניים מאוסף באאכן, שנקלע לקשיים כלכליים; כתב בניו יורק טיימס על האוסף: "אחד מהאוספים המשובחים ביותר מסוגו, ובוודאי החשוב ביותר מאלה שהיו בבעלות פרטית."
ב-1997 המוזיאון עבר למשכנו הנוכחי בשכונת ברנטווד בלוס אנג'לס; מוזיאון הפסיפיק פליסאדס, שינה את שמו ל"וילה גטי", הוא שופץ ונפתח מחדש ב-2006.
מוזיאון פברז'ה הוא מוזיאון פרטי בסנקט פטרבורג הממוקם בארמון נרישקין-שובאלוב, המכיל אוסף ייחודי של תכשיטים דקורטיביים.
האוסף החשוב והמפורסם במוזיאון הם תשעת ביצי פברז'ה קיסריים, שנוצרו על ידי פטר קארל פברז'ה.
באוסף המוזיאון, נמצאים הביצים הראשונות והאחרונות שנעשו.
המוזיאון נפתח ב-19 בנובמבר 2013. את שעריו לציבור המוזיאון פתח באפריל 2014. המוזיאון פתוח מדי יום למעט ביום שישי, מ-9:30 עד 20:45.
הארגון המייסד של המוזיאון הוא קרן "קשר הזמנים" שנוסדה בשנת 2004 על ידי היזם ויקטור וקסלברג.
אוצר המוזיאון הוא ולדימיר וורונצ'נקו.
המוזיאון נוצר לצורך איסוף, הצגה ופופולריזציה של יצירות מופת ואמנות רוסית.
מטרת המוזיאון היא לא למטרת רווח, אלא השבת יצירות מופת של אמנות רוסית אבודה.
המוזיאון גם מפעיל אירועי תרבות ומדע, מארח בקביעות אירועים שמטרתם לחנך וללמד את ההיסטוריה של האמנות שיצר קרל גוסטב פברז'ה.
מה-3 בפברואר עד ה-2 במאי 2016 במוזיאון הוצגה התערוכה הראשונה ברוסיה של האמנית המקסיקנית פרידה קאלו.
המוזיאון מורכב מ-11 חדרים: חדר האבירים, חדר האירוח האדום, חדר האירוח הכחול, חדר האירוח המוזהב, חדר התצוגה, חדר האירוח הלבן, האולם הגותי, המזנון העליון, אולם הבז'.
מייסד המוזיאון, ויקטור וקסלברג, צבר כארבעת אלפים פריטים מהמאה ה-19 ותחילת המאה העשרים והחליט להקים את המוזיאון בעיר הולדתו, פטרבורג.
בשנת 2004, אוסף של 200 פריטים מתוצרת פברז'ה, שהיו שייכים לאיש העסקים האמריקאי מלקולם פורבס ובתוכם תשע ביצים, עמדו למכירה פומבית בסוכנות סותבי'ס בניו יורק.
וקסלברג הקדים, שילם כ-120 מיליון דולר ורכש את הפריטים במטרה להחזירם לרוסיה.
מוזיאון פברז'ה בבאדן-באדן הוא המוזיאון הראשון בעולם המוקדש ליצירותיו של הצורף פטר קארל פברז'ה.
הוקם בשנת 2009 על ידי האספן אלכסנדר איוואנוב, בעיר הנופש הגרמנית באדן-באדן.
אוסף המוזיאון מכיל למעלה מ-1,500 פריטים שיצר פטר פברז'ה, לרבות אוספים של ביצת פברז'ה כדוגמת התרזה הקארליאנית וצביר הכוכבים.
הביצים מוצגות במוזיאון שנבנה על ידי אלכסנדר איוואנוב בעלות של 17 מיליון יורו.
לטענת איוואנוב הוא בחר לפתוח את המוזיאון בעיר הנופש באדן-באדן בשל מיקומה הנוח וכי לא היה יכול לפתוח את המוזיאון ברוסיה בשל מחסומים ביורוקרטיים
באפריל 2009 חברה בשם פברז'ה בע"מ הרשומה באיי קיימן תבעה בעלות על מותג פברז'ה ובשל כך בשנתו הראשונה נאסר על המוזיאון לפרסם תחת השם פברז'ה.
במאי 2012, נפתחה תערוכת Gold of the World'' המכילה יותר ממאה פריטי זהב טהור מתקופות שונות.
עד 2014, הפריט החשוב ביותר במוזיאון היה ביצת הפברז'ה רוטשילד, שהייתה מתנתה של ביאטריס רוטשילד לכלת אחיה.
איוואנוב רכש את הביצה תמורת 18.5 מיליון דולר במכירה פומבית שנערכה בבית כריסטי'ס ב-28 בנובמבר 2007. בשנת 2014 תרם איוואנוב את הביצה לממשלת רוסיה ובדצמבר 2014, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין העניק את הביצה כמתנה למוזיאון ארמיטאז' שבסנקט פטרבורג, רוסיה במלאת 250 שנה למוזיאון.
ימים לפני הענקת המתנה, אנשי מכס בריטים וגרמניים פשטו על מוזיאון הפברז'ה בחיפוש אחר הביצה.
המוזיאון הצהיר במחאה כי פעולת אנשי המכס הייתה מוטת פוליטית, בעקבות המתיחות בין רוסיה למדינות המערב על רקע משבר אוקראינה.
מוזיאון פאונדלינג ממוקם בכיכר ברונסוויק, לונדון, מספר את סיפורו של "פאונדלינג הוספיטל", המוסד הראשון בבריטניה לילדים יתומים וילדים בסיכון של נטישה.
המוזיאון מכיל את המבנה החשוב ביותר של בית החולים וכן את אוסף של המלחין גאורג פרידריך הנדל - אוסף בינלאומי חשוב של חומר הנוגע להנדל ולזמנו.
לאחר שיפוץ המבנה הגדול נפתח המוזיאון לציבור ביוני 2004.
המוזיאון מציג את ההיסטוריה של בית החולים "פאונדלינג", הממשיכה כיום כ"עמותת צדקה לילדים על שם קוראם" children's charity Coram אמנים כגון וויליאם הוגארת והמלחין ג'ורג הנדל הם דמויות מרכזיות בסיפור בית החולים.
המוזיאון מציין את הדרכים שבהן אנשים יצירתיים סייעו בשיפור חייהם של ילדים עזובים ויתומים במשך יותר מ-275 שנים.
בית החולים "פאונדלינג" הוקם על ידי הפילנתרופ תומאס קוראם בשנת 1739. לאחר 17 שנות מאבק בלתי נלאה, קיבל את הצ'רטר המלכותי
מהמלך ג'ורג' השני, שאפשרה לו להקים את קרן הצדקה הראשונה לילדים בבריטניה, בבלומסברי, לונדון.
בשנות ה-20 המוקדמות בית החולים היה בתוך מרכז העיר וסבל מזיהום האוויר.
חבר הנאמנים של בית החולים החליט להעביר את הפעילות למתקן מודרני שנועד למטרה זו בבירקהמסטד.
ב-1926 נמכרה הקרקע של בית החולים לשעבר בבלומסברי, והבניין חולק.
בין השנים 1935–1937 הוקמה קרן תומאס קוראם לילדים (כיום קוראם) במטה החדש בכיכר ברונסוויק 40. הבניין החדש שימר מאפיינים של אדריכלות הרוקוקו מבית החולים המקורי.
המוזיאון הוקם בשנת 1998 כארגון צדקה נפרד.
כדי להגן על האוסף ולהציג אותו, הוסכם ב-2002, שבמסגרתו השאילה קרן הצדקה קוראם את התמונות למוזיאון, ואיפשר למוזיאון לגייס כסף לרכישתן במשך 25 שנה.
המטה שופץ בין 2003 ל-2004 על ידי משרד האדריכלים ג'סטיקו + ויילס.
המוזיאון אחראי על טיפול ותחזוקה של שני אוספים - אוסף בית החולים המקורי ואוסף המוזיאון, הכולל את אוסף המלחין הנדל.
אוספים אלה משתרעים בין המאות השמונה עשרה למאה העשרים ומאפשרות למבקרים ליצור קשר בין העבר להווה.
אוסף בית החולים "פאונדלינג" כולל יצירות אמנות של כמה מהיוצרים הבולטים של המאה השמונה-עשרה: ויליאם הוגארת, תומאס גיינסבורו, ג'ושוע ריינולדס, לואי-פרנסואה רוביליאק ועוד רבים אחרים.
ציורים ופסלים אלה, שנתרמו על ידי האומנים עצמם, ניתנו על מנת לתמוך בבית החולים "פאונדלינג" והקימו את הגלריה הציבורית הראשונה לאמנות בבריטניה.
אוספי המוזיאון כוללים גם חפצים יומיומיים ששימשו את המוסד וחומרי ארכיון; ספרים, מסמכים ורשומות, תווים מוזיקליים, תצלומים והקלטות היסטוריות.
כמו כן כולל האוסף: שעונים, רהיטים ועיצוב פנים, שרבים מהם נוצרו במיוחד עבור בית החולים ונתרמו על ידי יוצריהם.
חלק מהחפצים המרגשים ביותר הם אסימוני בית החולים המקוריים - כולל מטבעות, לחצנים, תכשיטים ושירים - שנותרו על ידי אמהות עם תינוקותיהן בזמן שנטשו אותן, ואיפשרו לבית החולים להתאים מאוחר יותר את האם עם ילדה אם תחזור ותבקש זאת.
הרוב המכריע של הילדים מעולם לא ראו את אמותיהם שוב, והאסימונים נמצאים במוזיאון.
הוא שחזור של אחד מחללי הפנים המקוריים של בית החולים.
הוא אחד החדרים שבהם אמהות שהתכוונו לעזוב את תינוקותיהן רואיינו על מנת שיקבלו את תינוקן.
הוא מציג כעת ציורים, פיסול ורהיטים, כולל ציורו הסאטירי והפוליטי של הוגארת, "מצעד המשמר לפינצ'לי" (1750) וסדרת ציורים של האמנית אמה בראונלו מהמאה התשע-עשרה, המתארת סצנות מחיי הילדים בפאונדלינג הוספיטל.
היא שחזור של גלריית התמונות המקורית באגף המערבי של בית החולים.
על הקירות ציורים של מושלים וראשי בית החולים לאורך הדורות.
דיוקנאות אלה כוללים את ציוריו המפוארים של ויליאם הוגארת, את תומאס קוראם (מייסד בית החולים) דיוקן של ריצ'רד מיד, דיוקן של ויליאם לג מאת רונלדס, ותמונתו של תומאס הדסון, אדריכל בית החולים, תיאודור ג'ייקובסן.
הוא המקום שבו ניהלו הנאמנים של בית החולים את ישיבותיהם ואירחו אורחים חשובים.
חדר זה הוא אחד מהחדרים היפים ביותר ששרדו מתקופת הרוקוקו בלונדון, עם תקרת טיח מפוארת שניתנה במתנה לבית החולים על ידי הטייח ויליאם וילטון.
הציורים כוללים את "משה לפני בת פרעה" של הוגרת ואת תמונה של גיינסבורו.
של מוזיאון מאחסנת את אוסף המלחין הנדל.
המבקרים יכולים ללמוד על הקשר של הנדל לבית החולים "פאונדלינג" ולראות את צוואתו, לצד כתבי יד ותווים מודפסים, ספרים, יצירות אמנות, תוכניות.
העתק מקורי של "המשיח" של הנדל, שנשאר לבית החולים עם מותו, מוצג גם הוא.
מוזיאון מחנה ההשמדה סוביבור, הוא מוזיאון ממלכתי פולני, המוקדש לזכר הקורבנות והזוועות שבוצעו במחנה ההשמדה סוביבור, שנמצא בפאתי הכפר סוביבור ליד העיר לובלין.
מחנה ההשמדה הוקם בפולין הכבושה על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה, כחלק מתוכנית הפתרון הסופי, שסימנה את השלב הקטלני ביותר בשואת יהודי פולין.
המחנה נוהל על ידי האס אס, ומפקדו הראשון היה פרנץ שטנגל.
מספר היהודים מפולין וממקומות אחרים שנרצחו בתאי הגזים בין אפריל 1942 ל-14 באוקטובר 1943 נאמד בכ-250,000; ייתכן ויותר ומספרים אלה כוללים אסירים שהועברו ממדינות אחרות שנכבשו ברייך.
מאז ה-1 במאי 2012 מנוהל מוזיאון סוביבור כסניף של המוזיאון הממלכתי במיידנק, המוקדש להיסטוריה ולהנצחה של השואה ומחנות המשנה של מיידנק.
במקור, המוזיאון שימש כשלוחה של המוזיאון המחוזי בעיירה ולודבה הסמוכה, שנוסד בשנת 1981.
המוזיאון נסגר לציבור באופן זמני מאפריל 2011 עד מאי 2013 בגלל מחסור בכספים.
מכיוון שהנאצים סגרו והרסו את המחנה בסוף 1943, ושתלו מחדש צמחייה שכיסתה את האתר, כדי להסתיר את הראיות לזוועות שהתרחשו, מעט היה ידוע על המחנה במשך שנים.
משפט סוביבור בהאגן, גרמניה, ומשפטי מתנדבי טרווניקי בקרסנודאר שבברית המועצות לשעבר, הביאו לפרסום על המעשים הנפשעים שנעשו על ידי הנאצים ועוזריהם במחנה.
משפטים אלה היו בהשראת עבודת תחקיר מקיפה של שמעון ויזנטל, וחטיפתו המתוקשרת של אדולף אייכמן בשנת 1960 מארגנטינה על ידי המוסד הישראלי, כדי שיעמוד לדין בירושלים.
רוב ניצולי השואה עזבו את פולין הרבה לפני אירועים אלה, ומעטים מהמחנה ידועים ששרדו את המלחמה.
האנדרטה הראשונה לזכר קורבנות מחנה סוביבור הוקמה בשנת 1965 באתר ההיסטורי.
מוזיאון ולודבה, שהזמין את האנדרטה, הקים סניף בסוביבור ב-14 באוקטובר 1993, במלאת 50 שנה למרד המזוין של האסירים היהודים שם.
לאחר שכ-300 אסירים שנמלטו בשנת 1943, הנאצים סגרו והרסו את המחנה כדי לנסות להסתיר את הראיות לרצח ההמוני.
ידוע שרק 58 מאותם מאסירי המחנה שרדו את השואה.
המוזיאון הקטן אמור היה להיות מוחלף במרכז מבקרים מודרני, עם עיצוב שנבחר בתחרות עיצוב בינלאומית בשנת 2013, בחסות הקרן הפולנית-גרמנית "פוג'דני".
ב־24 ביוני 2014 הציג שר המדינה ממשרד התרבות הפולני והמורשת הלאומית את העיצוב הזוכה בטקס בוורשה.
בטקס השתתפו מלך הולנד וילם-אלכסנדר, מלך הולנד ואשתו המלכה מקסימה, שהיו שותפים לפרויקט יחד עם ממשלות ישראל, פולין וסלובקיה.
מתחם המוזיאון כולל בניין, ארכיונים ומונומנטים.
בניין המוזיאון ממוקם ליד תחנת הרכבת לשעבר; אלה מחוברים באמצעות שביל זיכרון סלול.
אנדרטאות הזיכרון כוללות פסל מברזל יצוק של אישה עם ילד, מפוסל על ידי מיצ'יסלב וולטר.
הוא מותקן ב"דרך לגן עדן "לשעבר ("הימלפאהרשטראסה").
בנוסף, במתחם עגול גדול יש תלולית של אפר ועצמות כתושות של הקורבנות, שנאספו במקום ונוצרו לפירמידה רחבה לצד בורות המוות המקוריים באוויר הפתוח.
ארכיון מקומי של פקסימיליות של עדויות ומסמכים רלוונטיים זמין במוזיאון.
המחנה אמור לעבור מחקרים גיאופיזיים מתקדמים וחפירות ארכאולוגיות נוספות כדי לחקור את האתר.
כמעט ולא נמצאו עצמים קבועים מכל סוג שהוא באתר, מכיוון שהאס אס הסיר בקפדנות עדויות רבות ככל האפשר.
כל עבודת מחקר סביב הקברים וסביבם מתבצעת בפיקוח קפדני של הרב הראשי בפולין, מיכאל שודריך.
פרויקט החפירה הראשון הסתיים באוקטובר 2007. יותר מאלף פריטים השייכים לקורבנות נחשפו.
באוקטובר 2009 נערך שלב החפירה השני, שקבע את מיקומם המדויק של עמדות גידור תיל כפולות סביב המחנה.
העבודה חשפה גם ממצאים חדשים רבים, כולל שיניים מלאכותיות, מזכרות ממריאנבד ומפתחות מזוודה רבים.
בסתיו 2012 נחפר החלק הצפוני-מערבי סביב קברי אחים 1 ו-2. נמצאו עדויות גיאופיזיות למתחם התיל שהפריד בין קברי אחים ובורות שרפה לאזור המגורים של מחנה III, וזה סימן את היקף אזור ההרג.
את פרויקט החפירה הוביל הארכאולוג יורם חימי מאוניברסיטת בן-גוריון.
במאי 2013, ארכאולוגים ישראלים ופולנים שערכו חפירות ליד מחנה III, חשפו מנהרת מילוט אורך ו-1.6-מטר עומק במקומות מסוימים, מתחילים מתחת לצריף הזונדרקומנדו היהודי, ומובילים לעבר גדר תיל בשורה כפולה.
ייתכן שהמנהרה קרסה עם אנשים בתוכה; ידוע כי היקף המחנה נכרה.
ברשומות המחנה אין אזכור לאירוע הקשור לבריחת מנהרה.
ממצאים אחרים שנתגלו ב-2013 כללו תגי זיהוי של ילדים מהולנד, ושבעה שרידי שלד אנושיים.
אלה עשויים להיות שרידי הזונדרקומנדו, שנורו לאחר השלמת הסרת הראיות לרצח העם.
בשנת 2020 דסקיות עם מספרים אישיים, שנמצאו בחפירות במחנה, גילו כי כמה מאות מנרצחיו היו יהודים יוצאי צפון אפריקה.
מוזיאון סורויה (בספרדית: Museo Sorolla) הוא מוזיאון שמתעד את חייו ואת עבודתו של הצייר הספרדי חואקין סורויה.
המוזיאון ממוקם במדריד, ספרד, והוא הוקם בבית שהיה שייך למשפחת סורויה ושימש גם כסטודיו של חואקין סורויה משנת 1909 ועד לשנת 1923.
סורויה נולד בוולנסיה וחי שם עד 1890, לבד מתקופות לימודיו, במדריד, ברומא ובפריז.
בשנת 1890 הוא עבר עם משפחתו למדריד.
באותה התקופה כבר זכה סורויה להכרה נרחבת.
על אף שלא היה זה תחום העניין העיקרי שלו, הוא הפך לצייר פורטרטים מבוקש עבור אישים ידועי שם מתחומי הכלכלה, האומנות והפוליטיקה.
עיסוק זה הכניס לו רווחים נאים שאפשרו לו לבנות את ביתו במדריד.
מקור כספי נוסף להון שנדרש עבור בנית הבית נבע מתערוכה שהתקיימה בניו יורק באותן השנים, וזכתה להצלחה גדולה.
בכספים אלה, ב-1909, סורויה רכש חלקת אדמה בחלק הגבוה של מדריד.
שם, האדריכל אנריקה מריה רפולס תכנן עבורו את בית חלומותיו.
בתוך הבית שולב גם הסטודיו של סורויה, מה שאפשר לו להימצא תדיר קרוב למשפחתו.
בשנת 1908 סורויה ביקר בארמון אלהמברה, בגרנדה, ספרד, ואת רשמיו הלא מחמיאים ניתן למצוא במכתב שכתב לרעייתו: "כל כך הרבה שיש, כל כך הרבה חצרות".
הוא אף סיכם את התיאור בניסוח "חצרות קטנות, משרות עצב".
אולם, תוך זמן קצר, הוא נשבה בקסם השליו של הגנים.
הוא ניסה לבטא ביצירותיו את אפקט הצל והשמש היוקדת, העוברים כמו במסננת דרך עלי הצמחים.
כמו כן, הוא התמקד בצללים ובהשתקפויות על קירות, בבריכות, במזרקות ובקשתות.
כאשר בנה את ביתו, עיצב בעצמו גן, כמעשיהם של מונה, רנואר וסזאן.
הגן מעוצב בסגנון ולנסיה וסביליה ומשולבים בו פסלים בסגנון אר נובו, עמודים קלאסיים, ו.
בכך יצר מרחב אשר היה עכשווי, אירופאי וים תיכוני כאחד, והיווה בעבורו מקום מרגוע והשראה.
המספר הרב של ציוריו שבהם מוצג הגן, בעונות שונות ובשעות שונות של היום, מעיד על החשיבות שסורויה יחס לגן.
הגן היווה אלמנט מרכזי ביצירתו של סורויה בשנים 1916-1920.
ביוני 1920, תוך כדי ישיבה מול כן הציור בגן, לקה בשבץ מוחי חריף, שממנו לא התאושש עד מותו, ב-1923.
בשנת 1925, קלוטילד גרסיה דה קסטיליו, אלמנתו של חואקין סורויה, ציוותה את הבית ואת תכולתו לממשלת ספרד, בתנאי שהוא יהפוך למוזיאון לזכרו של בעלה.
המוזיאון הוא אחד הבתים השמורים ביותר של צייר אירופאי, ומוצג בו אוסף גדול מיצירותיו של סורויה.
בבית נמצאים גם רוב החפצים שרכש האומן במהלך חייו, כגון פסלים, עבודות קרמיקה, תלבושות מסורתיות, תכשיטים, מכתבים וצילומים.
מוזיאון ניקולה טסלה (בסרבית: Музеј Николе Тесле, בליטון: Muzej Nikole Tesle) הוא מוזיאון מדע הממוקם במרכז בלגרד, בירת סרביה.
הוא מוקדש לכבוד ולהצגה של חייו ופועלו של ניקולה טסלה, וזהו גם מקום קבורתו.
המוזיאון מכיל למעלה מ-160,000 מסמכים מקוריים, 2,000 ספרים וכתבי עת, 1,200 תערוכות טכניות היסטוריות, 1,500 תצלומים של חפצים מקוריים ומכשירים, ויותר מ-1,000 תוכניות ושרטוטים.
ארכיון ניקולה טסלה צורף לתוכנית זיכרון עולם של אונסק"ו בשנת 2003 בשל תפקידו המשמעותי של טסלה בהיסטוריה של חשמול העולם ובהתקדמות הטכנולוגית בתחום זה.
מוזיאון ניקולה טסלה שוכן בוילת מגורים שנבנתה בשנת 1927 על פי העיצובים של האדריכל הסרבי דראגישה בראשובאן (Dragiša Brašovan).
הבניין שימש למטרות שונות עד 5 בדצמבר 1952, אז נוסד המוזיאון, בהתאם להחלטת ממשלת הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה.
פריטים מסוימים למוזיאון נשלחו ב-7 בספטמבר 1951 מניו יורק לבלגרד, שהייתה אז בתחומי יוגוסלביה, בעקבות מאמציהם של סאווה קוסנוביץ' (Sava Kosanović), אחיינו וקרוב משפחתו הקרוב ביותר של טסלה, ועורך דינו, פיליפ ויטנברג.
תערוכת הקבע נפתחה לקהל לראשונה ב-1955. מעת לעת חלו בה כמה שינויים, אבל במשך שנים רבות הרעיון הבסיסי נשאר זהה.
חלקה הראשון הוא בעיקר תערוכת זיכרון, בעוד חלקה השני הוא אינטראקטיבי, עם מודלים תלת-ממדיים של המצאותיו של טסלה.
מעת לעת, המוזיאון מארגן תערוכות נושאיות של מסמכים, תצלומים וחומר נוסף על מנת להציג תקופות שונות מחיי ההמצאה של טסלה.
מוזיאון סוּרסוֹק (נקרא גם: מוזיאון ניקולס סורסוק) הוא מוזיאון לאמנות בעיר ביירות שבלבנון.
המבנה הוקם בתחילת המאה ה-20 ושימש למגוריו של ניקולאס איברהים סורסוק (ממשפחת סורסוק) שהיה אספן אמנות.
עם מותו תרם את ביתו לעיר ביירות כדי שישמש מוזיאון.
משפחת סוּרסוֹק היא משפחה יוונית אורתודוקסית שמרכז פעילותה בביירות.
המשפחה הגיעה במאה ה-15 מקונסטנטינופול, התיישבה בעיירה ג'ובייל (ביבלוס) כ-40 ק"מ מצפון לביירות, וב-1714 עברה לביירות.
המשפחה נמנית עם המשפחות המכובדות של ביירות.