tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נוסף לכך, באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 26 מתוך 100, בהתבסס על 24 ביקורות.
יחפים היא מיני-סדרת דרמה ישראלית, הסדרה מספרת את סיפורו של קיבוץ עין דרור
דרך שלושה דורות במשפחה אחת – מהקמתו ועד ההווה.
יוצר ותסריטאי הסדרה הוא אורי סיוון, שגם ביים אותה.
בסדרה משחקים אוהד קנולר, מארינה מקסימיליאן, ורד פלדמן, קרן ברגר, יחזקאל לזרוב ושרה אדלר.
הסדרה שודרה בישראל ב-HOT3, בשידור בכורה ב-12 בדצמבר 2011 עד 15 בינואר 2012, והיא כללה שישה פרקים.
הסדרה מגוללת את סיפורה של שלושה דורות בקיבוץ עין דור – מהקמתו ועד ימינו.
העלילה נפתחת בשנת 1939, כאשר צבי, צעיר אידיאליסט שעלה לארץ מאירופה יחד עם חבריו אריה ואווה, מצטרף לקיבוץ צעיר.
השלושה מתמודדים עם קשיי קליטה, מפגש תרבותי עם בני הארץ וניסיון להשתלב ולהפוך ל"חלק מהמקום".
צבי נקרע בין אהבתו הישנה מאלכסנדרה, אהובתו מהגולה, לבין ניר, בת הקיבוץ השורשית.
בנו של צבי, דרור, שגדל כל חייו בלינה משותפת, מייצג את הדור השני – דור שחווה שינוי בתפיסות של קהילה, אהבה ומשפחה.
מערכת יחסיו עם נטע, בת קבוצתו, ממחישה את ההתמודדות של הדור הזה עם גבולות האינדיבידואליות.
חברו הקרוב של דרור, אייל, חווה משבר כאשר דרור מתאהב במתנדבת, מה שמצית שרשרת אירועים טרגית.
הדור השלישי, ובראשו רונן – בנם של דרור ונטע – מתמודד עם זהות מקומית מתערערת, מושגים משתנים של משפחתיות ותחושת ניכור כלפי רעיון הקיבוץ והבית.
ב-6 במאי 2010 פורסם שעוז זהבי לוהק למיני-סדרת דרמה שכותב אורי סיוון, אולם פרש כעבור זמן קצר.
ב-30 במאי פורסם שעפר שכטר לוהק במקומו של זהבי.
ב-2 במרץ 2011 התברר שזהבי ויתר על תפקידו לטובת הסרט הסיפור של יוסי.
ב-27 באפריל 2010 פורסם על ליהוקן של ורד פלמן וקרן ברגר לסדרה, יום למחרת פורסם על ליהוקה של שרה אדלר.
ב-5 במאי של אותה שנה פורסם שמארינה מקסימיליאן לוהקה אף היא.
לילך וולך מוואלה מהללת את הסדרה על סגנונה המרומז, הרגש האנושי שהיא מעוררת והבחירה להציג את סיפור הקיבוץ דרך מבט אישי ולא אידאולוגי.
עם זאת, מצוין כי לעיתים קול המספר והדיאלוגים בני זמננו פוגמים באותנטיות התקופתית ויוצרים תחושת ריחוק.
גם קצב העלילה האיטי והיעדר רגעים דרמטיים חדים עלולים להקשות על חלק מהצופים.
אף על פי כן, המבקרת רואה בסדרה יצירה נדירה ויפהפייה, שמתגמלת את הצופה הסבלני בחוויה עדינה, נוגעת ועמוקה.
איילה פנייבסקי מהארץ מתארת כסדרה נוסטלגית מאוד – גם באסתטיקה וגם בגישתה לטלוויזיה עצמה – ומציינת כי למרות ההשקעה הרבה והיופי החזותי, היא נותרת במידה רבה "לא ממש סדרה", אלא אוסף של אילוסטרציות שמלוות סיפור מסופר.
הווייס־אובר של אלון אבוטבול, שהוא למעשה המספר הראשי, מקבל נוכחות מוגזמת שלעיתים מבטלת את הצורך בדרמה מצולמת: הוא לא רק מספר מה קרה, אלא גם מה הדמויות מרגישות, חושבות, ואיך הצופה אמור לפרש את הסצנה – עד כדי כך שאין לצופה מקום לפרשנות או רגש עצמאי.
הביקורת מתייחסת לכך כאל הפיכת הסדרה למעין "מקהלה יוונית", שבה המספר מחליף את הדמויות והרגש החי.
התוצאה היא סדרה שמרגישה יותר כמו סיפור לפני השינה – נעים, מצולם היטב, אך מונוטוני ומרוחק מבחינה דרמטית.
ניר קיפניס מגלובס מתארת את "יחפים" כיצירה מושקעת ויפה, שמדלגת בין שלושה דורות בתולדות הקיבוץ ומביאה ראייה מורכבת ואנושית על המפעל הקיבוצי – לא כהאדרה ולא כהתחשבנות.
קיפניס מביע מיאוס מיוצרים שבאים "לסגור חשבון" עם הקיבוץ, אך מציין כי הסדרה מצליחה להימנע ממלכודת זו, ומציגה מבט ביקורתי אך הוגן.
הסדרה מצטרפת לז'אנר "השפוי" של יצירות המשלבות בין הערכה לעבר לבין הכרה בכישלונותיו.
במרכזה סיפורים של גברים מכל דור, שבמאבקיהם על נשים משתקפים גם מאבקי הנהגה, זהות וקרקע, אך גם יצר אנושי וכאב.
בסופו של דבר, מדובר בסיפור עצוב של כישלון – לא רק של הקיבוץ אלא של האדם – אך כזה שמובא בחמלה, בעדינות ובתובנה.
יׇטְבָתָה (במלעיל) הוא קיבוץ במחוז הדרום בישראל, בדרום הערבה, כ-45 ק"מ צפונה לאילת.
חלק ניכר מפרנסת הקיבוץ נסמך על מחלבות יטבתה, והוא נחשב לקיבוץ מבוסס כלכלית.
הקיבוץ נקרא על שם יטבתה המקראית, תחנה בנדודי בני ישראל במדבר, שאחד הזיהויים שלו, הגם שלא הזיהוי המקובל ביותר, הוא באתר הארכאולוגי עין ע'דיאן (נהגה "עין רדיאן" ובעברית עין יטבתה) הנמצא בתחומי הקיבוץ.
פרוש שם היישוב - "הארץ הטובה".
באזור בו שוכן הקיבוץ, נתגלו שרידים מהתקופות הנאוליתית והכלקוליתית שהכילו ממצאים לפעילות של הפקת נחושת.
דרומית לאתר הקיבוץ נמצא פארק תמנע המכיל מכרות נחושת עתיקים ותצורות גאולוגיות מעניינות.
כמו כן, נחשפה מצודה מצרית מתקופת הברזל, מתקופת השושלות ה-19 וה-20 (תקופת הממלכה החדשה) שתפקידו היה הגנה על נווה המדבר החשוב.
נלסון גליק מצא במקום סיגי נחושת שהעידו על תעשיית התכת נחושת באתר, שמצדם מעידים על מרבצי נחושת בסביבה.
כן נמצאו חרסים מימי מלכות יהודה.
האתר שימש כמצודה ותחנת דרכים בימי הכיבוש הרומי.
במצד נמצאה כתובת מימי הקיסר דיוקלטיאנוס.
בשנות ה-50 נמצאו באתר 14 שורות ארוכות של בורות מים ששמשו להשקיית שטח נרחב על ידי הנבטים.
בתקופה העות'מאנית ניצבה תחנת משטרה מדברית עשויה לבני בוץ בין הדקלים, ובתקופת המנדט הבריטי נבנתה משטרה מאבן על חורבות המצודה הרומית.
האתר נסקר ותועד על ידי ארכאולוגים; לראשונה על ידי בנו רותנברג ב-1956 ונחפר ב-1976 על ידי משלחת בראשות זאב משל.
ב-2001 נערכו חפירות נוספות באתר על ידי רותנברג, סגל וחליילי.
המקום נקרא בערבית עין רדיאן, שמשמעותו הוא "מעיין שופע".
ההתיישבות ביטבתה החלה כהיאחזות נח"ל ליד עין רדיאן.
טקס העלייה על הקרקע התקיים ב-30 באוקטובר 1951, והיא הייתה היאחזות הנח"ל השלישית.
הסוכנות היהודית ומשרד החקלאות השתתפו במימון ההיאחזות בה התקיימה הרביעית מתחנות הניסיונות של משרד החקלאות בערבה.
ההיאחזות הוקמה סמוך לקידוח שהזרים מים לאילת תוך מטרה לשמור על המתקן והצינור, ולאבטח את הדרך בין באר שבע ואילת בהיותה נקודת היישוב היחידה לאורכה.
בינואר 1955 אישרה מחלקת ההתיישבות של הסוכנות את הפיכת יטבתה ליישוב קבע, תוך הרחבת ענף הצאן והתחלת גידול בקר.
בסוף 1956 לקחה על עצמה איחוד הקבוצות והקיבוצים ליישב את יטבתה.
באוקטובר 1957 עלו למקום רוב חברי הגרעין המיועד להתיישב במקום כדי להכינו לקראת ההתאזרחות והתקיים בתל יוסף טקס של קבלת יטבתה לקיבוץ המאוחד.
ב-23 בדצמבר 1957 התקיים טקס האזרוח של יטבתה.
חבריו הראשונים היו בהיאחזות קודם לכן כחיילים.
באמצע שנת 1958 אותר שטח למבני הקבע והוחלט על תחילת בניית ארבעים יחידת דיור וחדר אוכל.
נכון ל-2022 חיים בקיבוץ 372 חברים, 236 ילדים, כ-60 חיילים ומשוחררים ובנוסף – מתנדבים ותושבים.
הוא משתייך לזרם השיתופי (המאגד כ-45 קיבוצים).
בקיבוץ חדר אוכל בו מוגשות שלוש ארוחות בכל אחד מימי השבוע, ומשמש גם לאירועי תרבות מקומית.
בכל שנתון גדלים יחד בין 10–15 ילדים הלומדים בבית הספר האזורי שנמצא בקיבוץ, ולוקחים חלק פעיל בעשייה הקיבוצית, באירועי התרבות ובהשתלבות בעבודה בענפי המשק.
הקיבוץ מתאמץ לשמר את העיקרון של "עבודה עצמית" המתבטא בתורנות חברים, בגיוסים ועוד.
בשנת 2022, הקיבוץ מתפרנס ממחלבת יטבתה, מטעי תמרים (כ-700 דונם), שלחין (כ-4,000 דונם), רפת (כ-620 חולבות), פונדק וכן יזמויות פרטיות.
בשנת 1953 נעשו ביטבתה ניסיונות בגידולי מספוא, גן ירק ומטעים.
ביוני 1955 הושלמה שתילת 5500 שתילים של עצי תמר לצורך שתילתם ביטבתה ובאילת.
באפריל 1957 הגיעו שטחי העיבוד ביטבתה לכ-200 דונם שלחין ומעל 100 דונם מטעים.
השלחין כללו 40 דונם אספסת ו-55 דונם זון.
בגן הירק גודלו עגבניות וקישואים ולצדם גודלו פרחים לייצוא.
בשנת 1958 הורחב שטח התמרים והגיע לכ-150 דונם.
בשנת 1958, הורחב שטח גן הירק פי שלושה, לכמאתיים דונם.
יטבתה ועין גדי היו שני המקומות היחידים בישראל בהם גודלו בעיקר ירקות חורף.
בסוף 1956 סיפקה יטבתה את מחצית תצרוכת הביצים של אילת.
ענף הבקר לבשר על מרעה טבעי, הורחב בשנת 1958 מ-50 לכמאה ראש.
את עדר הבקר הובילו כל בוקר כקילומטר עד לשולי מלחת יטבתה שכונה "הפמפס", שם ניזונו הפרות מהצמחייה הרבה, ואחר הצהריים החזירו את העדר לקיבוץ.
ברפת היו ארבע פרות חולבות.
עם גידול האוכלוסייה באילת הוחלט ב-1958 להרחיב את הלול מ-3,000 ל-9,000 מטילות.
הבשר מיטבתה שימש עבור מאות עובדי מכרות תמנע.
לאחר כמה שנים הוחלט לסגור את ענף הבקר, אך הימצאותן של פרות באזור זה בו שורר אקלים מדבר קיצון, נטעה בלב החברים הצעירים, שזה עתה השתחררו מהנח"ל, רעיון להקים רפת ומחלבה.
מחלבת יטבתה הוקמה בשנת 1962 יחד עם רפת בה כ-30 פרות חולבות מתוך כוונה ולהתפרנס מממכר חלב מפוסטר לאילת.
באותן השנים לא היה בנמצא משאיות קירור, ולאילת הצעירה בה כבר כמה אלפי תושבים וכמה עשרות תינוקות, הגיעה מדי פעם משאית ממרכז הארץ עם מוצרי חלב, כשעל רצפת המשאית שלולית מים גדולה זכר לקוביית הקרח שלא שרדה את 6 שעות הנסיעה ואת החום הלוהט.
מדי בוקר יצא טנדר לאילת למכור חלב מפוסטר וקר.
עם כיבוש סיני במלחמת ששת הימים ב-1967 ועליה במספר כלי הרכב שנסעו דרומה, הוקם פונדק בכניסה לקיבוץ, שהיווה גם חשיפה למחלבת הקיבוץ המדברי הצעיר ולמוצרים הנוספים שהיא ייצרה כדוגמת שוקו ומוקה.
הביקוש הביא לכך שלאחר כעשור, בשנת 1979 החלה המחלבה לשווק מוצרים (על ידי תנובה) גם לבאר שבע והנגב, ובשנת 1981 לתל אביב והמרכז.
בשנת 1992, כשלמחלבה היו כבר כעשרים מוצרים, החל גם השיווק לחיפה ולצפון, ובכך למעשה שווקו המוצרים בפריסה ארצית.
בשנת 1997 רכשה חברת שטראוס 50% ממניות המחלבה, והפכה להיות שותפה בניהול המחלבה יחד עם הקיבוץ המחזיק ב-50% הנותרים.
במחלבה עובדים כ-50 חברי קיבוץ ועוד כ-70 אילתים המעבדים כ- בשנה, כשמידי יום בממוצע יוצאות משערי המחלבה כ-15 משאיות.
בשנת 1958 התקיים משא ומתן בין אנשי יטבתה ומשקיעים להקמת תחנת דלק ופונדק ביטבתה.
בתחילת שנות השישים היה הקיבוץ היישוב היחיד בערבה בין אילת לבאר שבע, מה שהפך אותו לנקודת עצירה לאוטובוסי אגד שחלפו בכביש פעמיים ביום.
למראה אורחים לא קרואים אלו נרכשו מכשירים אוטומטים מארצות הברית אשר הוזנו במטבעות ושהרוו צמאונם של הנוסעים והנהג בשוקו ובמוקה.
מכיוון שמטבעות לא תמיד היו לכל הנוסעים, הגיע אריה הורביץ לעזרת הנוסעים ופרט שטרות למטבעות.
תוך זמן מה נענה לדרישת הנוסעים והחל למכור גם סיגריות ומיץ, וכך נוסד קיוסק קטן על אם הדרך.
לימים התפתח למזנון הגשה שעבר לקרבת הכביש, שבמהלך השנים הפך למסעדה.
מבנה המזנון כולל גם חנות, תחנת דלק ומרכז מידע על האטרקציות באזור.
ליד ובתוך המזנון פזורים פסלים של פרות, ובסמוך אליו הוקם "פרק יטבתה".
כל מוצרי החלב של מחלבת יטבתה נמכרים במזנון מול הקיבוץ.
בשטח קיבוץ יטבתה פועל שדה סולארי בינוני של ערבה פאוור קומפני בשם יטבתה סאן.
השדה בעל כושר ייצור של 6.8 מגוואט, משתרע על שטח של 88 דונם ומורכב מ-23,400 פאנלים פוטו-וולטאיים של חברת JA Solar.
עלות הפרויקט: 96.5 מיליון ש"ח, כולל השקעה של 19.3 מיליון ש"ח הון עצמי על ידי ערבה פאוור, קרן נוי וקק"ל.
במשך 20 שנות הפעילות של השדה 'יטבתה סאן' הוא צפוי לחסוך הפקה של כ-172,000 טון מטרי של פחמן דו-חמצני.
באתר מצויים מי תהום בשפע והם נשאבים לשימוש יישובי הסביבה ולאילת.
בקרבת האתר מצוי אזור אדמת מלחה גם היא רוויה במי תהום, ובו נווה מדבר טבעי של דקלים מניבי פרי, לפי המשוער נבטו וצמחו העצים מחרצני תמרים שהותירו אחריהם בדואים או עוברי אורח מזדמנים.
בסמוך לקיבוץ יטבתה הוקמה שמורת הטבע חי-בר יטבתה.
בשמורה חיים מיני בעלי חיים הנמצאים בסכנת הכחדה וחלקם נעלם מנופה של ארץ ישראל.
בין השאר חיים בו דישון מקראי, ראם לבן, יען וכן מיני זוחלים ושועלי מדבר, וכן הקרקל.
במרכז הטורפים שבחי בר נמצאים שועלי מדבר, תנים, זאבים, צבועים ואף נמרים.
החולות שליד יטבתה עשירים בבעלי חיים, בהם יונקים, זוחלים ופרוקי-רגליים, חלקם אנדמים ליטבתה.
יטורים הם קבוצת שבטים ערבים או ארמים שהחלו לחדור לאזור בקעת הלבנון עוד בתקופה הפרסית.
היטורים הקימו ממלכה בדרום לבנון והתפשטו עד לגולן ולזמן קצר ל, שנכבש וסופח לממלכת החשמונאים בידי יהודה אריסטובולוס הראשון בערך בשנת 103 לפנה"ס ותושביו גוירו.
מוצאם של היטורים באזור הטרכון שבסוריה של היום, אזור בזלתי הקשה למחיה ולשליטה.
משם התפשטו ובשיאה של ממלכתם שלטו על בקעת הלבנון, על חלקים מחופה הצפוני של לבנון וחופה הדרומי של סוריה, ועל חלקים מן הגליל.
ד"ר משה הרטל טוען שגם באירופה ניתן למצוא קברים של לוחמים יטורים.
בימי התפוררות הממלכה הסלאוקית, עת קמו ממלכות עצמאיות כממלכת החשמונאים וממלכת הנבטים, הקימו היטורים ממלכה בחלקיה הצפוניים של ארץ ישראל ולבנון.
הגבול המשותף לממלכה היטורית והממלכה הנבטית עבר במרכז רמת הגולן של היום.
הצבא הרומאי גייס גם הוא את היטורים לשורותיו, משום שנודעו כקשתים מעולים.
שלטונם של היטורים בגליל העליון לא לווה בהתיישבות יטורית.
בממצאים הארכאולוגיים מן הגליל אין עדות לנוכחות או התיישבות אתנית כזאת.
יוסף בן מתתיהו מספר שיהודה אריסטובולוס הראשון שלח את אחיו אנטיגונוס הראשון לכבוש את ממלכתם, בשנת 104 לפנה"ס.
הגליל נכבש מידם, ואלו מהם שרצו להישאר בו חויבו בגיור, כפי שנהגו החשמונאים באדומים.
במחקר המודרני, הטענה שהגיור בוצע בכפייה, הן בהקשר של היטורים והן בהקשר של האדומים, שנויה במחלוקת.
בימיו של מלך היטורים תלמי בן מנאוס, באמצע המאה הראשונה לפני הספירה, הייתה בירת היטורים העיר כלקיס שבלבנון.
צאצאיו של הורדוס, כאגריפס השני קיבלו מן הקיסרים הרומים את כלקיס לממלכה.
יטור נזכר במקרא כאחד מבניו של ישמעאל, וכן כאחד העמים שנלחמו בהם בני ראובן, גד וחצי המנשה בכובשם את נחלתם בעבר הירדן המזרחי.
על הר סנאים בחרמון קיימים שרידי מקדש יטורי ובו כתובת יוונית, חורבות בית בד ובורות מים.
ח'רבת חוורית בגולן, הייתה יישוב יטורי, ובימינו נחשב המקום כקדוש לדרוזים, נבי אליא.
יַ֫טַּא היא עיר בנפת חברון של הרשות הפלסטינית, 13 ק"מ דרומית לחברון.
יטא נמצאת באזור סְפר בין האזור הפורה של חברון וסביבתה לבין המדבר של הרי חברון.
המדבר בא לידי ביטוי באופי החקלאי: שדות בור המתאימים למרעה לצאן והבקעות, אליהן מתנקזים מי גשמים מועטים, גידולי תבואה, בעיקר שעורה.
מספר תושבי העיר לסוף שנת 2006 הוא 42,853. יטא הוכרזה כעיר במרץ 1971. בתחום העיר נכללים 19 כפרים של מסאפר יטא.
יטא מזוהה עם העיר המקראית יוטה, המוזכרת פעמיים בספר יהושע כאחת הערים שניתנו ללויים.
יאטה מזוהה עם העיר המקראית יוטה.
אוסביוס תיאר במאה ה-4 לספירה את יטא כ"כפר גדול מאוד של יהודים במרחק שמונה עשר מייל דרומית לבית גוברין".
במספר סקרים ארכאולוגיים וחפירות הצלה התגלו ביטא לאורך השנים ממצאים רבים המצביעים על היסטוריה יהודית ארוכת שנים במקום, ובהם בית כנסת גדול עם תבליט של מנורה.
בבתי הגרעין הישן של הכפר משולבים אלמנטים ארכיטקטוניים מהתקופה הרומית ומהתקופה הביזנטית, שנלקחו ככל הנראה ממבנים קדומים שחרבו זה מכבר או מחורבות קרובות כדוגמת חורבת כרמל.
פריטים רבים נושאים אופי נוצרי, ומציגים צלבים.
(פרטים נוספים לגבי ארכאולוגיה בכפר ושרידי בית הכנסת בהמשך הערך).
יטא וחברון יושבים על הדרך המזרחית העתיקה המוליכה לחצי האי ערב.
קטעים ממנה נותרו עד היום הזה.
במפקד אוכלוסין עות'מאני שנערך בשנת 1596 נמנו ביטא 127 משפחות, כולן מוסלמיות, ושילמו מיסים על חיטה, שעורה, זיתים, עיזים וכוורות דבורים, בערך כולל של 9,872 אקצ'ה.
חמש שישיות מתוכם הוקצו לווקף.
בשנת 1838, ביקר אדוארד רובינסון ביטא ותיאר אותה ככפר מוסלמי, הממוקם דרומית מערבית לאל-ח'ליל.
הוא ציין כי יש לה "מראה של עיירה מודרנית מוסלמית גדולה, עם בולטות נמוכה, המוקפת עצים".
30 שנה לאחר מכן, ביולי 1863, הגיע החוקר הצרפתי ויקטור גרן לכפר.
לדבריו, גרו בכפר באותה העת 2,000 תושבים, אך לפחות מחציתם התגוררו באוהלים המפוזרים ברחבי האזור – בחלק מהמקרים כדי לסיים את הקציר, ובחלק מהמקרים כדי להסתתר מגיוס צבאי.
על-פי מסמך עות'מאני משנת 1870, אוכלוסיית יאטא כללה באותה העת 226 תושבים, ב-66 בתים, אם כי ספירת האוכלוסייה כללה רק גברים.
בשנת 1883, הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל תיארה את יטא כ"כפר גדול הניצב גבוה על רכס.
בדרום יש גתות וקברים חצובים בסלע.
בתי בד מצויים בכל רחבי הכפר...
מדרום לכפר פזורים עצי זית...
במערב, מעט נמוך מתחת למצוק, ישנו כרם זיתים קטן בו חנתה משלחת הקרן ב-1874; מדרום-מערב למחנה היו כמה עצי תאנה.
התושבים עשירים בצאן: נאמר כי ברשות הכפר 17,000 כבשים, לצד עיזים, פרות, גמלים, סוסים וחמורים.
על-פי מפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל שנערך על ידי רשויות המנדט הבריטי, התגוררו ביטא 3,179 איש, כולם מוסלמים.
מפקד אוכלוסין שבוצע על ידי שלטונות ירדן מנה ביאטא 6,326 תושבים.
במפקד אוכלוסין שנערך במקום על-ידי ישראל ב-1967, נמנו ביטא 7,281 תושבים.
מאז החתימה על הסכמי אוסלו יטא נכללת בשטח A שנמצא בשליטה אזרחית וביטחונית של הרשות הפלסטינית.
ב-17 בספטמבר 2001, ארגון טרור יהודי, מחתרת בת עין, הטמין בחצר בית הספר ביטא שני מטענים שהיו אמורים לפגוע במספר רב של תלמידים ומורים.
עקב תקלה, אחד המטענים התפוצץ מוקדם מן המתוכנן, ומספר תלמידים נפצעו.
המטען השני נוטרל על ידי חבלנים ישראלים.
ביוני 2016, שני מחבלים פלסטינים תושבי יטא ביצעו פיגוע ירי במתחם שרונה בתל אביב.
במהלך האירוע נרצחו ארבעה בני אדם ובהם אישה אחת שמתה מדום לב.
שני המחבלים נתפסו לאחר מרדף.
חלק גדול מתושבי יאטא משתייכים לחמולת מח'אמרה, המחזיקה במסורת לפיה מוצאה בשבטים יהודיים מח'ייבר שגורשו מחצי האי ערב.
יצחק בן-צבי, לימים הנשיא השני של מדינת ישראל, ביקר במקום וניסה לעמוד בין השאר על שורשי מסורת זו.
זקני החמולה שמרו על עוד כמה מנהגים יהודים.
מחקר של בן-צבי שפורסם ב-1928 העלה ששלוש מתוך שש המשפחות המרכזיות ביטא השתייכו לחמולה זו.
פירוש השם מח'אמרה הוא "עושי היין", פעולה האסורה לפי האסלאם.
שמם של חלק מבני החמולה נקשר לפעילויות טרור כדוגמת פיגוע הירי במתחם שרונה.
ד"ר יובל ברוך מרשות העתיקות סקר את המבנים בכפר, וכמו בכפרים אחרים בדרום הר חברון הוא מצא כי במבנים, במערות ובמתקני חקלאות נעשה "שימוש משני" באבנים ממבנים קדומים.
הוא הבחין בפריטים אדריכליים, המשולבים בקירות הבתים או המוטלים בחצרות.
בין השאר, ניכר בחלק ניכר מבורות המים, המתוחזקים ומספקים מים לאוכלוסיית הכפר, שהיו בשימוש בעת העתיקה.
בשנת 1895 פורסמה כתובת יוונית, החקוקה על גבי משקוף, שהתגלה באחד הבתים בכפר.
הכתובת היא בת ארבע שורות ומשמאלה חלק מצלב מלטה הנתון במדליון.
הכתובת הייתה כנראה במבנה נוצרי, והופיע בה הפסוק: "זה-השער לה', צדיקים יבואו בו" (ספר תהילים קי"ח).
כאשר תשאלו את התושבים מצאו כי המשקוף, כמו אבנים ופריטים אחרים, מקורו בחורבת אל-כרמיל, כרמל המקראית הסמוכה ליטא.
בסקרים הארכאולוגיים שנערכו לאחר מלחמת ששת הימים נמצא בדרומו של הכפר קיר אבני גזית.
הסוקרים סברו כי מדובר בקיר המזרחי של מבנה ציבורי גדול, ששימש בית כנסת או כנסייה.
בסקר נוסף שנערך בכפר על ידי צבי אילן ודוד עמית הם גילו בכניסה לבית ישן, משקוף ועליו חרותות שתי מנורות של שבעה קנים משני צדיה של ורדה (שושנה חרותה באבן), וחריתה של מנורת שבעה קנים על גבי אבן באזור סמוך לקיר הגזית.
אילן סבר, שהממצאים הארכאולוגיים שהתגלו בסקרים
בצירוף האזכור באונומסטיקון (רשימת שמות של מקומות) לאוסביוס מקיסריה מעידים על קיומו של בית-כנסת ביטא לצד קיומה של כנסייה נוצרית.
בקיץ 1994 ערך יובל ברוך חפירת הצלה מוגבלת במרכז הכפר (שכונת שעבין).
בחפירה נחשף חלק של מבנה גדול בנוי גזית, שהשתמר לגובה של כשישה מטרים.
במפולת האבנים שכסתה את המבנה נמצאה אבן גזית גדולה מעוטרת במנורה של שבעה קנים.
המבנה זוהה על ידו כבית כנסת.
מתחת לקיר הבניין נמצאה מערה, שהייתה חלק ממכלול המבנה, אשר אומנת גזית תומכת בתקרתה.
לפי ממצאי הקרמיקה, שכלל שברים רבים, ניתן ללמוד כי היישוב היה קיים מהתקופה הכלקוליתית עד התקופה הביזנטית ואז נחרב.
נמצאו באתר שרידי מטבעות מהתקופה הרומית ומהתקופה הביזנטית.
כאמור בחפירות נמצאה אבן מעוטרת בתבליט של מנורת שבעה קנים.
מעל קו הקנים מצויה רצועה ובה עיטור מטושטש, אולי תיאור של נרות חרס, שהועמדו על כני המנורה כמקובל בחלק ממנורות בתי-הכנסת.
קני המנורה קשותים והמרחק בין כל קשת הוא כחמישה סנטימטרים.
בסיס המנורה מטושטש וקשה לקבוע את צורתו המקורית.
מציאתה של המנורה משתלבת בתיאוריו של אוסביוס, שסיפר שיוטה היה כפר גדול של יהודים.
כאמור לפי ברוך ממצאים אלה מצביעים על האפשרות שהמבנה שנחשף הוא שריד של בית-הכנסת שנבנה ביוטה.
יטברק היה קיסר אתיופיה וחבר בשושלת זאגווה.
על פי טאדסה טמרת הוא היה בנו של הקיסר לליבלה.
על פי מספר מסורות יטברק הוכתר לקיסר אתיופיה לאחר אביו הקיסר לליבלה למרות שבן דודו נאקוטו לאב היה יורש העצר.
ההיסטוריון האתיופי טאדסה טמרת גורס שהמסורת הזאת מבוססת על מספר אירועים, ומספרת שיטברק נלחם על הכתר כנגד נאקוטו לאב ולאחר מאבק מתמשך מונה לקיסר אתיופיה.
טאדסה טמרת טוען גם שיטברק הוא הקיסר אשר מוזכר במסורת האתיופית בשם זא-ילמאקנאן ("הלא ידוע, האחד המוסתר") הקיסר שאותו הרג הקיסר יקונו אמלאק.
טאדסה טמרת כותב עוד שהמסורת לא רצתה שידעו שהרגו את אותו הקיסר ולכן ניתן לו שם הסתר.
יטי (או איש השלג הנורא/המתועב) הוא יצור מיתולוגי דמוי קוף או דוב, שנאמר עליו כי חי באזור הרי ההימלאיה בנפאל ובטיבט.
השמות "יטי" ו"מה-טה" שגורים בפיהם של המקומיים ומהווים חלק מההיסטוריה ומהמיתולוגיה של האזור.
סיפורים אודות יטי הופיעו לראשונה כהיבטים של התרבות המערבית הפופולרית במאה ה-19.
הקהילה המדעית ברובה רואה ביטי אגדה, בעיקר לאור מחסור בעדויות, אולם הוא עדיין נותר אחד היצורים המפורסמים ביותר של הקריפטוזואולוגיה (חקר יצורים מיתולוגיים).
ניתן לראות ביטי את המקבילה לאגדות ביג פוט מצפון אמריקה.
השם "יטי" מקורו בשפה הטיבטית, והוא נגזר ככל הנראה משילוב של מילים שפירושן "אזור הררי" ו"דוב".
שמות נוספים המשמשים את תושבי ההימלאיה לא מתורגמים בדיוק באותה דרך, לטבע ולאגדות המקומיות:
"דזו-טה", שמשמעותו המלאה היא "דוב הבקר" והוא דוב ההימלאיה החום.
"מירקה" – שם נוסף לאדם הפראי, או, כפי שהאגדה המקומית מספרת, "כל מי שרואה אותו מת או נהרג", וזאת על-פי עדות כתובה של פרנק סמית שרפאס מ-1937.
לנפאלים יש מגוון שמות ליטי, ובהם "באן-מאנץ'", שפירושו "איש היער הפראי", או "קאנגצ'נג'ונגה-ראצ'יאס", שפירושו "השד מקאנגצ'נג'ה".
המונח "איש השלג הנורא" לא נטבע עד 1921, השנה בה לוטננט-קולונל צ'ארלס הווארד-בארי הוביל את החברה הגאוגרפית המלכותית ב"משלחת חקירת האוורסט" ותיעד את מסעה בספר.
בספר כולל הווארד-בארי תיעוד של חציית "לאקפה- לה" בגובה 6,400 מ', שם גילה עקבות שהוא האמין כי ככל הנראה נוצרו על ידי זאב אפור גדול, אשר יצרו בשלג הרך עקבות זוגיות הדומות לאלו של אדם יחף.
הוא מוסיף כי המדריכים משבט השרפה שלו ציינו מיד כי העקבות חייבים להיות של "איש הפרא המושלג" לו הם קראו "מהטו-קאגמי" - "מהטו" פירושו "אדם דוב" ו-"קאגמי" פירושו "איש השלג".
טעות בזיהוי של חיי הבר בהימלאיה הוצעה כהסבר אפשרי לתצפיות של יטי, כולל צ'ו-טה (סוג של קוף החי בגבהים הנמוכים יותר), הדוב הכחול הטיבטי או דזו-טה, הידוע גם כדוב האדום מההימלאיה.
היו גם שהציעו כי יטי הוא למעשה נזיר מתבודד.
מעריצים מעלים אפשרות כי היצורים המדווחים יכולים להיות צאצאים של ימינו של הגיגנטופיתקוס.
עם זאת, בעוד שיטי מתואר בדרך כלל כהולך על שתיים, רוב המדענים סבורים שהגיגנטופיתקוס הלך על ארבע והיה כה מאסיבי עד שאילו לא התפתח ליצור הולך על שתיים (כמו קופי אדם), הליכה זקופה הייתה קשה יותר עבורו מאשר לקרובו ההולך על ארבע - האורנג אוטן.
יטי הפך לאייקון תרבותי ומוזכר בסרטים, ספרים ומשחקי מחשב.
היצור מתואר כ"איש השלג הנורא", אבל בדרך כלל מוסבר כי מדובר בטעות בזיהוי והוא משמש בעיקר כאתנחתא קומית.
סדרת הקומיקס הקלאסית "הרפתקאותיו של טינטין", למשל, מקדישה כרך אחד להרפתקה בהרי ההימלאיה, שבמהלכה הקורא פוגש את היטי האמיתי, וגיבורי הספר לא מגלים את קיומו לציבור כדי להגן עליו מסקרנים.
בסדרת המדע הבדיוני דוקטור הו, אחד מאויביו של הדוקטור הוא יצור עתיק שמנסה להשתלט על מוחות של בני אדם בעזרת רובוטים שמוסווים בצורת יטי.
גם שם אחד מהפרקים בהם הרובוטים האלו מופיעים בסדרה, הפרק אנשי השלג המתועבים (The Abominable Snowmen), מבוסס על אחד מכינויי היטי.
יטרו וילמס (בהולנדית: Jetro Willems; נולד ב-30 במרץ 1994) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת המגן בקבוצת ניימכן.
וילמס החל את דרכו בקבוצת הנוער, ספרטאן 20'.
מאוחר יותר, הצטרף וילמס לקבוצת הנוער של ספרטה רוטרדם.
ב-2010, עלה וילמס לקבוצה הבוגרת של ספרטה רוטרדם כבר בגיל 16. את הופעתו הראשונה המקצועית במועדון ערך ב-16 בינואר 2011.
ב-31 באוגוסט 2011, חתם וילמס לשלוש עונות בפ.ס.וו.
ב-23 באוקטובר 2011, ערך הופעת בכורה נגד ויטסה ארנהם.
וילמס הפך לכדורגלן ההולנדי הצעיר ביותר ששיחק במסגרת תחרויות אופ"א, לאחר ששיחק ב-3 בנובמבר 2011 במסגרת הליגה האירופית נגד הפועל תל אביב.
ב-3 באפריל 2012 הוארך חוזהו במועדון ההולנדי עד לסיום עונת .
בקיץ 2017 חתם וילמס באיינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה.
בעונת הבכורה שלו במועדון הגרמני היה וילמס שותף לזכייה ההיסטורית של איינטרכט פרנקפורט בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 1–3 בגמר על באיירן מינכן.
וילמס שיחק 90 דקות במשחק הגמר.
ב-2 באוגוסט 2019 הושאל וילמס לניוקאסל יונייטד מהפרמייר ליג לעונה אחת.
לוילמס 16 הופעות במדי נבחרת הולנד עד גיל 17 בכדורגל, ו-3 הופעות במדי נבחרת הולנד עד גיל 19.
עם נבחרת הולנד עד גיל 17 בכדורגל, זכה וילמס ב-2011, באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19. ב-26 במאי 2012 ערך וילמס את הופעת הבכורה בנבחרת הולנד הבוגגרת במשחק ידידות, נגד בולגריה.
וילמס נטל חלק עם נבחרת הולנד ביורו 2012, ושיחק בכל משחקיה של הנבחרת בטורניר.
וילמס הפך לכדורגלן הצעיר ביותר ששיחק ביורו אי פעם כשעשה זאת בגיל 18 ו-71 יום.
נבחרת הולנד עד גיל 17 בכדורגל:
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 17: 2011.
הכדורגלן הצעיר ביותר ששיחק ביורו אי פעם.
הכדורגלן ההולנדי הצעיר ביותר ששיחק במסגרת אופ"א אי פעם.
יטון קלמנדי הוא סופר, משורר ועיתונאי אלבני.
קלמנדי הוא בוגר תקשורת מאוניברסיטת פרישטינה.
בוגר תואר שני בלימודי ביטחון בינלאומי ודיפלומטיה באוניברסיטה החופשית של בריסל (ULB) שבבלגיה.
כיום הוא מועמד לדוקטורט בתקשורת.
הוא כותב שירה, סיפורת ומאמרים, והוא גם כתב בעיתונות אלבנית.
מוקדי הכתיבה העיתונאית של קלמנדי הם סוגיות תרבות ואקטואליה.
קלמנדי התפרסם בקוסובו לאחר פרסום ספרו הראשון, (Shekulli i Premtimeve 1999).
שירתו של קלמנדי תורגמה ל-22 שפות ופורסמה באנתולוגיות רבות.
הוא נחשב היום כנציג הבולט של השירה האלבנית החדשה.
שמו הולך לפניו בעיקר בפרסומים באנגלית, צרפתית ורומנית.
תרומתו בשדה הספרות מתאפיינת על ידי הביטוי הלירי, בחינת הטקסט והמסר המעמיק.
קלמנדי הוא מוותיקי מלחמת שחרור קוסובו (1998–1999).
כיום הוא עובד ומתגורר בבריסל, בלגיה.
ב-2022 יצא הספר "אהבה מוצאת עצמה בכל מקום" מבחריו משיריו שתורגמו לעברית על-ידי שושנה ויג.
חבר איגוד העיתונאים באירופה, בריסל, בלגיה.
חבר האקדמיה למדעים ואמנויות אירופה, פריס, צרפת.
חבר האקדמיה למדעים ואמנויות באוקראינה, קייב, אוקראינה.
SOLENZARA פרס בינלאומי יוקרתי, פריס, צרפת.
פרס לאומי על ספר MITIGU בגיאקובה, קוסובו, 2011.
"The Century Promises" ("מאה שנים של הבטחות"), 1999 (שירה)
"Fatherland pardon me" ("מולדת קצת יותר סלחני"), 2005,( שירה)
"Play and anti-play" (משחק ומשחק נגד) 2011 (דרמה)
האיחוד האירופי ב למשימה קוסובו
נאט"ו והאיחוד האירופי, אגודה שיתופית או היתרון התחרותי
"אהבה מוצאת עצמה בכל מקום", הוצאת פיוטית, 2022
יטאלנד (בשוודית: Götaland, תרגום מילולי: ארץ יטה) הוא אחד מארבעת חלקיה של שוודיה, מהווה ארץ היסטורית והוא מכיל 7 מחוזות (מדרום לצפון: קרונוברי, ינשפין (סמולנד), קאלמאר, אלנד, גוטלנד, וסטרה ייטלנד ואסטרייטלנד).
מבחינה גאוגרפית, יטאלנד ממוקמת בדרום שוודיה, והיא גובלת מצפון בסביאלנד (Svealand).
את הגבול מסמנים מבחינה היסטורית "שלושת היערות" (Tiveden, Tylöskog, Kolmården), שלושה יערות שממוקמים בצפונה של אסטרייטלנד ובין אגם וטרן לאגם ונרן שבשטחה של יטאלנד המערבית.
מדרום, גובלת יטאלנד בסקונהלנד (Skåneland).
לארץ יטאלנד, בדומה לארצות סביאלנד, סקונהלנד ונורלנד, אין כיום ערך רשמי או מנהלי, וערכם הוא מסורתי וסנטימנטלי בלבד, כמו גם תיירותי, ספורטיבי (סידור הליגות-הנמוכות המקצועניות, בדומה לליגות הכדורגל בישראל), וכיוצא באלו.
כמו כן, בארץ זו עוברת תעלת יטאלנד (בשוודית: Göta Kanal), שנחצבה בין השנים 1810-1832, שאפשרה מעבר של ספינות ובכללן סחר ימי מהיר בין אנגליה ודנמרק במערב, דרך שוודיה ועד לפינלנד ולארצות הבלטיות.
יָטְבָתָה הוא שמו של אזור הנזכר במקרא כאחת מתחנותיהם של בני ישראל במהלך נדודיהם במדבר.
על פי המקורות פירוש שמה - "הארץ הטובה".
יטבתה נזכרת פעמיים בתנ"ך, שתיהן בהקשר של תחנות בני ישראל במדבר.
הפעם הראשונה היא בספר במדבר:
בספר דברים ישנו תיאור מפורט מעט יותר:
על פי המסופר בספר דברים, "בעת ההיא" (כנראה בזמן החניה ביטבתה), הפריד אלוהים בין בני שבט לוי לשאר השבטים.
התיאור של יטבתה כ"ארץ נחלי מים", מקשה על החוקרים המנסים לאתר את מיקומו המודרני של האתר.
הלא בכל דרכם של בני ישראל במדבר לא נמצאו נחלי מים מרובים.
עם זאת, בספר במדבר נאמר שלאחר שנסעו מיטבתה המשיכו לעברונה, ולאחר מכן לעציון גבר.
עציון גבר זוהתה בידי חלק מהחוקרים עם תל אל ח'ליפה, בין אילת לעקבה בתחומי ירדן.
אם הטענה נכונה, הרי שהיא מצמצמת את טווח החיפושים אחרי יטבתה.
לדעת חלק מהחוקרים, הנסמכים על הטענה הנזכרת לעיל, יטבתה מזוהה עם "סבח'ת א-טאבה", הנמצאת כ-35 ק"מ מהמיקום המשוער של עציון גבר ושבה ישנו מעיין בשם "עין א-טאבה", המתאים לתיאור של "ארץ נחלי מים".
חפירות שנערכו באזור אכן חשפו שרידים של יישוב.
סברה נוספת מזהה את יטבתה עם "עין ע'צ'יאן" (עין רדיאן) הסמוכה לקיבוץ יטבתה, וסברה אחרת עם "ואדי א-טאבה", גם כן מקומות עשירים במים יחסית.
עם זאת, חפירות שנערכו בשני האתרים לא חשפו שרידים המתאימים לתקופה.
יטרופה (שם מדעי: Jatropha) הוא סוג שיח ממשפחת החלבלוביים.
לצמח כ-170 מינים, ובהם סוּקוּלנטים, שיחים ועצים (חלקם נשירים).
מקורם של רוב המינים הוא באמריקה, מיעוטם (כ-65) מקורם באפריקה, אסיה ואירופה.
כמו צמחים רבים במשפחת החלבלוביים, היטרופה מכיל תרכובות רעילות ביותר.
צמחי יטרופה שימשו באופן מסורתי לייצור סלים ולייצור צבע.
אחד המינים Jatropha curcas, עורר עניין רב, כצמח גידול אפשרי לייצור ביו דיזל.
גבעולי המין Jatropha cuneata, משמשים לייצור סלים בקרב יְלִידִי סונורה שבמקסיקו.
מין אחר של הצמח Krameria grayi משמש לייצור דיו אדום.
שמן היטרופה משמש בעיקר לייצור ביו דיזל, המשמש כדלק תחליף למנועי דיזל.
Jatropha integerrima מטופח כצמח נוי באזור הטרופי, בזכות פריחתו האדומה שנמשכת במשך כל השנה.
בדומה לרבים מהמינים במשפחת החלבלוביים, חלק מסוגי היטרופה, מכילים תרכובות רעילות.
למרות זאת, הזרעים לעיתים נאכלים לאחר צלייה שמפחיתה את רעילותם.
יטי איירליינס (בנפאלית: यति एयरलाईन्स) היא חברת תעופה נפאלית המתפעלת טיסות פנים ארציות בין מגוון ערים וכפרים בנפאל.
החברה נוסדה בשנת 1998 ומשרדיה הראשיים ממוקמים בעיר הבירה קטמנדו.
כלי טיס בצי בהזמנה נוסעים הערות Y סה"כבריטיש אירוספייס ג'טסטרים 416—2929ATR 72-500517272סה"כ111
ב-8 באוקטובר 2008 התרסק מטוס טווין אוטר בטיסה 103 כשניסה לנחות בנמל התעופה לוקלה בערפל.
כל 18 הנוסעים ואנשי הצוות, מלבד הטייס, נהרגו.
ב-15 בינואר 2023 התרסק מטוס ATR 72-500 בטיסה 691 כשניסה לנחות בפוקהרה.
כל 72 האנשים במטוס נהרגו.
הנרייט נאנט "יטי" פרל (בהולנדית: Henriette Nanette "Jetty" Paerl; 27 במאי 1921 – 22 באוגוסט 2013) הייתה זמרת הולנדית ממוצא יהודי וחברת המחתרת ההולנדית במלחמת העולם השנייה.
פרל ייצגה את הולנד באירוויזיון 1956 עם השיר "De vogels van Holland" (בעברית: הציפורים של הולנד).
היות שהיא שובצה ראשונה בסדר ההופעות של התחרות, היא נחשבת לזמרת הראשונה שעלתה על בימת האירוויזיון.
פרל נולדה וגדלה באמסטרדם, בירת הולנד.
במאי 1940, היא, משפחתה והשחיינית ההולנדית וילי דן אודן, היגרו ללונדון, בירת הממלכה המאוחדת, בעקבות פלישת גרמניה הנאצית להולנד.
פרל עבדה בלונדון כמעצבת בגדי ילדים בחנות ברחוב "ניו בונד".
בנוסף, פרל הופיעה בתוכנית הרדיו ההולנדית "Radio Oranje" וביצעה שירים שלעגו בגלוי לנאצים.
בשלהי המלחמה, פרל התגייסה לחיל העזר לנשים במחתרת ההולנדית.
לאחר שחרור הולנד מידי גרמניה הנאצית במאי 1945, היא חזרה להולנד והוצבה על ידי צבא הולנד ברוטרדם.
בשנת 1951, פרל התחתנה עם הצייר ההולנדי, סיז בנצינגר.
בשנת 1956 היא זכתה במקום השני בקדם ההולנדי לאירוויזיון 1956, וזכתה לייצג את ארצה ביחד עם קורי ברוקן באירוויזיון 1956. עד היום לא נודע לאיזה מקום פרל הגיעה בתחרות היות שבאירוויזיון 1956 הכריזו על הזוכה בלבד.
בשנת 1985, פרל התגרשה מבעלה משום שגילתה כי הוא היה חבר במפלגת הנאצים ההולנדית (N.S.B) במלחמת העולם השנייה.
שבוע לאחר מכן בעלה התאבד בטביעה.
יטור הוא דמות מקראית, בנו של ישמעאל.
ליטור היו 11 אחים: נביות, קדר, אדבאל, מבשם, משמע, דומה, משא, תימא, חדד, נפיש, קדמה, בשמת.
בדברי הימים מסופר שבני ראובן, גד וחצי המנשה נלחמו בהגריאים, יטור, נפיש ונודב ותשעה פסוקים לפני כן נאמר שהמלחמה עם ההגריאים התקיימה בזמן שאול.
ככל הנראה, יטור ונפיש באותה המלחמה הם שבטים שנוסדו על ידי שני האחים בני ישמעאל יטור ונפיש.
היטורים מוזכרים בדבריו של יוסף בן מתתיהו, בברית החדשה ובעוד ספרים ואנשים מפורסמים.
לפי רוב החוקרים, היטורים כנראה התגוררו בחרמון, מול הלבנון והבקעה.על פי החוקר לירן שלוש, הדרוזים של היום הם צאצאי היטורים .
יטרופה קורקס (שם מדעי: Jatropha curcas) היא מין של צמח היטרופה שמקורו באזור הנאוטרופי והפך לנפוץ ברחבי העולם באזורים טרופיים וסובטרופיים.
העץ מגיע לגובה של 6 מטר ויותר, והוא עמיד גם ביובש קיצוני כך שביכולתו לצמוח גם במדבריות.
זרעי המין מכילים 27–40% שמן (34.4% בממוצע) שניתן לעבד לייצור ביו דיזל איכותי שניתן לשימוש גם במנוע דיזל סטנדרטי.
עלים - העלים בצבע ירוק עד ירוק בהיר ולהם שלוש עד חמש אונות.
פרחים - פרחים זכריים ונקביים מיוצרים על אותה תפרחת, הפרחים הזכריים רבים יותר ביחס של בין 10 ל-20 פרחים זכריים לפרח נקבי.
פירות - הפרי מתחיל לצמוח בחורף, ועונת הקטיף היא החל מאמצע הקיץ ועד סוף הסתיו.
חלק מהעצים מניבים שניים או שלושה יבולים במהלך העונה, וחלקם מניבים פירות לאורך כל העונה.
זרעים - כשהזרעים מבשילים, צבעם משתנה מירוק לצהוב.
הזרעים מכילים כ-20% חומצות שומן רוויות ו-80% חומצות שומן בלתי רוויות וניתן להפיק מהם 25-40% ממשקלם.
יטה אלבינוס (בדנית: Jette Albinus; נולדה ב-8 באפריל 1966) היא בריגדה גנרל בצבא המלכותי הדני, המשמשת כראש מטה משמר המולדת הדני.
האישה השנייה בתולדות דנמרק שהגיעה לדרגת גנרל.
אלבינוס נולדה ב-8 באפריל 1966 וב-1988 התגייסה לצבא המלכותי הדני והוכשרה כקצינת מילואים.
ב-1995 למדה באקדמיה הצבאית המלכותית.
ב-1996 הועלתה לדרגת האופטמן והחלה להדריך בבית הספר המיוחד של משמר המולדת.
ב-1999 נשלחה לבוסניה והרצגובינה כחלק מכוח הייצוב.
ב-2000 חזרה לדנמרק ומונתה לקצינת מבצעים בבריגדת יוטלנד ה-1. בין 2001–2003 המשיכה את לימודיה בקולג' הצבאי המלכותי והועלתה לדרגת מאיור, ולאחר מכן הצטרפה למכון למבצעים צבאיים במכללה להגנה כמורה.
ב-2008 מונתה למפקדת כוחות משמר המולדת במערב יוטלנד.
ב-2009 קיבלה תואר שני בספורט ורווחה מאוניברסיטת קופנהגן ובמקביל הועלתה לדרגת אוברסט-לויטננט.
ב-2012 החלה החלה בהכשרת קצינים בבית הספר לקצינים.
ב-2014 מונתה לראש המרכז לחיילים משוחררים ולאחר מכן נשלחה להילחם באפגניסטן.
ב-11 בספטמבר 2017 הועלו במקביל יטה אלבינוס ולון טרייהולט לדרגת בריגדה גנרל.
בכך הפכו שתיהן לשתי הנשים הראשונות בדנמרק שהגיעו לדרגת גנרל.
במקביל להעלאתה בדרגה, מונתה אלבינוס לראש מטה משמר המולדת.
יטי צהוב ובלתי ניתן לעצירה היא סדרת טלוויזיה מונפשת שנוצרה על ידי אנטטו הארלין וג'ונאס אוטי, והוצגה לראשונה בערוץ דיסני בצרפת ב-14 במאי 2022 עד ל-18 בדצמבר באותה השנה.
הסדרה הופצה מאוחר יותר בפינלנד ב-Yle Areena ביולי 2022.
זאת הסדרה האחרונה שנכתבה עם הכותב ריד הריסון לפני פטירתו ב-15 בינואר 2024.
בפרק הראשון, אוסמו בן ה-12 נאלץ לעזוב את חייו הישנים מאחור כשהוא עובר עם אביו לווינטרטון, כפר בדיוני מצפון לחוג הארקטי, שמושלג בו כל השנה.
אוסמו ובת דודתו ריטה פוגשים יטי צהוב בשם גוסטב, ומתחילים לחוות איתו הרפתקאות.
בכפר יש שפע של כללים נוקשים, כולל איסור על מפלצות.
אביה של ריטה, רומן כרום, שהוא ראש הכפר, שונא מפלצות.
כדי להסתתר ממנו, גוסטב מתלבש בתחפושות שונות.
הסדרה מאזכרת מסורות פיניות רבות כמו שחיית קרח, חגיגות האחד במאי ומסיבות סרטנים ומזון מהיר מלאפנראנטה.
אנטטו הארלין וג'ונאס אוטי הקימו חברה בשם Gigglebug Entertainment בשנת 2013, והחלו להציג רעיונות לדמות הראשית של הסדרה כבר במהלך השנה הראשונה להקמת החברה.
בשנה שלאחר מכן הם סיפרו על הרעיון שלהם לעובד דיסני שפגשו בצרפת.
הרעיון מצא חן בעיני דיסני, והם ביקשו מהארלין ואוטי ליצור איתם קשר כשהוא יגיע לשלבי ההבשלה הסופיים שלו.
מאוחר יותר Gigglebug Entertainment שיתפה פעולה עם דיסני בפיתוח "רחוב 101 דלמטים" בשנת 2016.
הפקת הסדרה עצמה החלה בקיץ 2020, עם אוטי כבמאי ראשי והרלין כמפיק בפועל לצד מנכ"ל אולפני זודיאק קידס, בנואה די סבטינו.
זודיאק קידס קיבלה את זכויות ההפצה הבינלאומיות של הסדרה.
התוכנית הוכרזה רשמית באוקטובר 2020. זו הייתה הפעם הראשונה שדיסני הזמינה תוכנית מקורית מפינלנד.
הסדרה הופקה במהלך שנתיים בפינלנד, קנדה, צרפת ובריטניה.
הדמות הראשית בסדרה קיבלה השראה מחברת הילדות של אוטי, קיקה.
קיקה היה תלמיד קוסטה ריקני שהגיע לחילופי תלמידים בפינלנד וגר בביתו של אוטי בלאפנראנטה ועשה רושם גדול על אוטי בן ה-14, שמחשיב את עצמו מופנם.
קיקה שבר את קודי ההתנהגות הפיניים ולימד את אוטי לראות את העולם מנקודת מבט חדשה.
במהלך שלב סיעור המוחות, היטי גוסטב הפך לבובת לבד ואוטי והארלין התבדחו על שלג צהוב.
העונה הראשונה מורכבת מ-50 פרקים בני 11 דקות.
הפרקים משודרים בזוגות כדי להתאים למרווחי הזמן של חצי השעה כשהם משודרים בערוץ דיסני.
20 הפרקים הראשונים בני 11 הדקות יצאו ב-Yle Areena ב-1 ביולי 2022, וכל העונה שוחררה מאוחר יותר ב-Disney+.
זו גם התוכנית הפינית הראשונה של דיסני, אם כי היוצרים פיתחו את "רחוב 101 דלמטים" שיצא בשנת 2019.
בבריטניה, הסדרה יצאה ביוטיוב על ידי ZeeToons.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתגוסטבטרבור דיון ניקולסערן מוראוסמורסמוס הרדיקריהונתן מגוןריטהאיימי-לי היקמןשיר כהןנדפול טיילקאוהד שחרלידיהכריסטופר רגלנדמאיה בר שלוםראש העיר כרוםהרייט קרמייקלדן קיזלראנדרסלא ידועדור סרוגולא ידועגדי לויטליה ברקאינדב הנדלראליעזר וייסספיר דרמוןכנרת צורףדמויות שונותקובי ליקורמןלא ידועמייה קדושהדר שחף-מעיין
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקוריתתקופת שידור בפינלנדתקופת שידור בישראלשידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרון12514 במאי 202218 בדצמבר 20221 ביולי 20226 בינואר 202311 בספטמבר 202230 בנובמבר 2023
יטה צוורלינג סילברמן הייתה כוכבת קולנוע יידישית בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20.
ייטה צוורלינג נולדה בעיירה קלייבו, סמוך ללבוב שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אביה ניהל עסק לפירות והיה גם קלייזמר.
אחיותיה, בסי ומיימי, שרו במקהלת התיאטרון היידי והכניסו גם אותה למקהלה.
היא היגרה עם משפחתה לארצות הברית, שם סיימה את לימודיה בתיכון והחלה לשחק בתפקידי נוער בתיאטרוני וודוויל בשפה האנגלית.
בתקופה זו היא גם שרה שירים יידיים כגון וביי מיר ביסטו שיין.
תפקידה הראשון של יטה צ'וורלינג בתיאטרון יידיש היה בתור "הנלה" בDer Yeshiva Bokher (תלמיד ישיבה) של איזידור זולוטארבסקי.
לאחר מכן שיחקה בתיאטרון הלאומי ב-Student Prince וביחד עם ברטה קאליך ב-Di neshomeh fun a froy (הנשמה של אשה).
היא שיחקה לצד יצחק פלד, יוליוס נתנזון, אלי מינטץ, איזידור מלצר, אדף פניגשטין, אירווינג ג'ייקובסון, ולצידה שיחקו מאוחר יותר מנשה סקולניק ולאון פוקס בסרטים יידיים כמו Motl der opereytor וIkh vil zayn a mame.
מעבר לתפקידים הקומיים שלה, היא שרה כסולנית ובדואטים עם פרטנרים שלה.
היא גם הייתה ידועה בזכות תלבושותיה הייחודיות והתכשיטים שלה.
בשנת 1982, יטה סילברמן נפטרה בבית החולים סידר-סיני בלוס אנג'לס.
היא הותירה אחריה את שני בניה, סידני וארתור סילברמן.
היא נקברה בפארק הזיכרון הר סיני בלוס אנג'לס.
ייבוש מזון היא אחת השיטות העתיקות לשימור מזון לתקופה ארוכה.
הייבוש מונע מהמזון להוות מצע להתרבוּת של פטריות וחיידקים, ובכך מעכב את קלקול המזון.
מזונות פחמימתיים - בעיקר עמילניים - ומזונות חלבוניים.
כך למשל, מקובל לייבש ירקות, פירות וגרעינים (כגון קטניות או תירס).
מקובל גם לייבש בשר, דגים ומאכלי ים, אף שהם על פי רוב מיובשים באופן תעשייתי עם חומרים נוספים השומרים על טעמם.
שומן מתעפש בייבוש ולכן לא מייבשים נתחי בשר שמנים או פירות עם תכולת שומן גבוהה.
בתקופות עתיקות הייבוש נעשה בחום השמש ובאקלים יבש.
באקלים לח היה נהוג עישון, שהוא ייבוש מזורז בחום שמפיצה אש.
כיום מקובל לייבש בתנור או על ידי מכשירי ייבוש ייעודיים המזרימים אוויר חם על המזון.
ייבוש בעזרת מקור חום ובאמצעות אש לא-ישירה נקרא קלייה.
למרות אמצעי השימור המתקדמים הנהוגים היום, מקובל לייבש ולעשן מזון כדי להקנות לו טעם מסוים וכך לעשות בו שימוש אופייני.
למשל נקניקים מיובשים, או עגבניות מיובשות.
מצוות ייבום היא מצווה מהתורה על אדם שאחיו מת ללא צאצאים - לשאת את אשת אחיו.
לחלופין, הוא מצווה לבצע חליצה לניתוק הזיקה ביניהם, כשרק לאחר מכן האלמנה מותרת להינשא לגבר אחר.
ייבום הוא המקרה היחיד בו מתירה התורה לגבר לקיים יחסי מין עם אשת אחיו.
השם "יבם" בא בתנ"ך לציין 'גיס' והושאל גם לפעולת ייבום שמשמעותה נישואין עם גיסה.
השורש קיים בשירת אוגרית ככינויים לבעל ולענת – "יבם לאִלם" ו"יבמת לאמם", כלומר "מוליד אלים" ו"מולידת לאומים".
מקורה של המצווה בספר דברים: .
יש כמה מקרים כדוגמה לקיום המצווה בתנ"ך:
מעשה ער ואונן בני יהודה:
לפי פירוש המלבי"ם, בספר דברי הימים ייבם פדיה את אשת אחיו שאלתיאל, וכן ייבם מחת את אשת אחיו עמשי והוליד את אלקנה.
במגילת רות מופיע סיפור של מעין ייבום באריכות: .
אולם, בעז, ה'יבם', לא היה יבם במובן ההלכתי של המילה – אחי הבעל המת – אלא קרוב משפחה רחוק.
מהמגילה ניתן ללמוד שהנוהג באותה תקופה היה, במקרה שרעיה נותרה אלמנה ללא צאצאים וללא אחים לבעלה - קרובי משפחתו, לפי רמת קרבתם, היו צריכים לשאתה לאשה.
בפן המשפטי קרוב המשפחה "גואל" את נחלת המת, ורעייתו "נגאלת" אגב השדה – ומדיני גאולת קרקע, כחלק מדיני צדקה; סדר הגאולה נקבע לפי הקרבה למת.
רות ביקשה מבועז גאולה אישית, באמרה: .
ובעז הבטיח לה גאולה אישית, אך בפן המשפטי, קרוב המשפחה הראשון בסדר הגאולה הסכים לגאול את הקרקע (תמורת ממון – ואז לנעמי, מוכרת הקרקע יהיה ממה להתפרנס כמובן), אך לשאת את רות לאשה לא הסכים; רק אז גאל בועז, שהיה השני בסדר הגאולה, את השדה ונשא את רות לאשה.
הקרבה הרעיונית לייבום באה לידי ביטוי במספר אופנים:
מכלול הפעולות מוגדר כ"הקמת שם המת על נחלתו"
שחררו של הקרוב הראשון מחובת גאולה נעשה באמצעות טקס חליצה
המעשה מורכב משני אלמנטים: גאולת הקרקע – קנייתה על ידי הגואל, וכמובן נישואים לאלמנה; זאת, בניגוד לגאולת קרקע של אדם שהעני על ידי קרוב משפחתו, שבמקרה זה הקרקע עוברת לרוכש וחוזרת ביובל לבעליה.
לכאורה הנחלה עברה לרשות בועז ונספחה על נחלותיו ולא תחזור לרשות רות (או יורשיה) ביובל - ללא מקור
ייבום יוצר מקרה יחיד שבו לא רק שמותר לאדם לקיים יחסי מין עם אשת אחיו, אלא הוא מצווה לקיימם, וזאת חרף האיסור המפורש הכלול בחוקי העריות: .
בספרות חז"ל מובאות כמה דוגמאות לקיום מצוות ייבום בפועל.
במשנה מוזכרת עדותו של רבי יהושע בן בתירא על בן מגוסת שעל אף שהיה סריס (ומת כך, וממילא לא היה מסוגל להקים זרע), אחיו החי ייבם את אשתו כשמת.
בתוספתא, העיד רבי יהושע על שתי משפחות של כהנים (עובדים בבית המקדש) שהיו מצאצאי יבום.
עדויות נוספות הן מימי התנא רבי שמעון וכן בתלמוד בבלי.
מובא כי בנו של הרב יוסף קארו, שלמה, ייבם את אשת אחיו יצחק אחר מותו, בהסכמתם של הרב משה אלשיך והרב יהושע בן נון.
מדין התורה, היבמה (אשת האח המת) נישאת לאחי בעלה על ידי קיום יחסי אישות, שלאחריהם הופכים היבם (אחי הנפטר) והיבמה לבעל ואישה.
חכמים תיקנו שלא יישא היבם אלא לאחר מאמר (לקדשה, בדומה לנישואים רגילים ולא ישאנה רק בבעילה).
מצוות הייבום היא מצוות עשה הדוחה איסור ('לאו') המתקיים בדרך כלל, שכן אסור לאדם לשאת את אשת אחיו, אף לאחר מות אחיו, ורק במקרה שבו נפטר האח ללא צאצאים, ואין סיבות המונעות את הייבום, מצווה אדם לשאת את אשת אחיו.
בתלמוד ישנו אף דיון על הקשר בין מצוות הייבום לבין הכלל 'עשה דוחה לא תעשה'.
בכל מקרה שבו האישה לא התייבמה, היא לא תתייבם יותר לעולם, שכן חזר לחול עליה איסור 'אשת אח', במשנה הובא כי על האח לייבם את האשה אחר חלוף זמן של תשעים יום ממיתת האח, כדי להיות בטוחים שהאשה לא בהריון מבעלה הראשון.
(דין זה הוא בכל הנשים ולאו דווקא ביבום).
החיוב בייבום הוא רק כאשר הבעל מת ללא כל צאצאים (בנים, בנות או נכדים) חיים בעת מותו.
אם לבעל לא היו אחים, קרובי המת פטורים מלייבם את אשתו.
במקרה שבו ישנם כמה אחים, והאישה אסורה להתייבם רק לאחד מהם, חייב אחד משאר האחים לייבם או לחלוץ אותה.
מי שהיה נשוי לכמה נשים (פוליגמיה) - אסור לאחיו לייבם יותר מאישה אחת, וכן אין צורך לחלוץ אלא אחת מהן כדי להתיר את כולן להינשא לזרים.
הלכה זו, שנקראת 'צרת ערווה', הייתה נתונה במחלוקת בין בית הלל לבית שמאי, שכן לדעת בית שמאי מותר לייבם את צרת הערווה, ואף צריך לחלוץ את צרת הערווה כדי להתירה להינשא לזר.
לפי הגמרא, הטעם שלא נמנעו הוא מאחר שהיו מודיעים האחד לשני אלו נשים אסורות להם, והיו פורשים מהם.
חלות המצווה גם בלי כוונה
אם היבם בא על היבמה שלא לשם קיום מצוות ייבום אלא לשם זנות (כלומר כל יחסי אישות מחוץ לנישואים), בשוגג (שהיה סבור שהיא אשה אחרת) או באונס - הייבום חל, אף שנעשה ללא כוונתם או ידיעתם, והם נחשבים לזוג נשוי.
דין זה הוא בין אם רק צד אחד לא התכוון לייבום או לא הכיר בצד השני, ובין אם שני הצדדים לא התכוונו לייבום ולא הכירו אחד בשני.
במקרה שאחד מן השניים, האח או האלמנה, אינו מעוניין בקיום הייבום, מתבצע טקס חליצה בו יורקת האישה בפניו (על הרצפה שלפניו) לביישו בפני בית דין על סירובו להקים שם לאחיו המת, וקוראת לפניו "ככה ייעשה לאיש אשר לא יבנה את בית אחיו".
אם האח מעוניין בקיום הייבום והאישה לא, קיימת מחלוקת בפוסקים אם במקרה זה בית הדין יכול לכפות את האח לחלוץ לה.
כל עוד לא התקיים יבום או חליצה, האישה מכונה 'זקוקה' ליבם, או "שומרת (=ממתינה ל)יבם", ויש איסור מהתורה על נישואיה או קיום יחסי מין בינה ובין אדם אחר, "לא תהיה אשת המת החוצה לאיש זר".
איסור זה הוא מצוות לא תעשה, ועונשו מלקות.
ביהדות ארצות האסלאם היה מקובל לעיתים לייבם, שכן ייחסו חשיבות רבה לדברי המשנה האומרת שמצות ייבום קודמת למצוות חליצה ואולי גם בגלל דברי הקבלה לפיהם היבום מסייע בענייני גלגול נשמות (נשמת המת מתגלגלת בבן שיוולד לאחיו).
יבמה שנאסרה ליבום בשעת נפילתה ליבום, אסורה לעולם להתייבם לאותו יבם שנאסרה עליו.
לפי טעם זה, ניתן להבין מדוע יבמה שהותרה, נאסרה וחזרה והותרה, מותרת ליבום לכל הדעות, גם לפי מי שסובר שאין מצוות יבום באופן כזה מכיוון שכבר הייתה נפילה ליבום המתירה את איסור אשת אח, ולכן גם אם מצוות יבום התבטלה, לא חזר איסור אשת אח.
אחד מהאופנים בהם אסורה היבמה להתייבם, הוא כאשר היא אשת אחיו שלא היה בעולמו, כלומר שהיבם עדיין לא נולד בשעת פטירתו של המת בעלה של היבמה.
שטח אגם החולה היה חלק מרכושו הפרטי של הסולטן עבדול חמיד השני.
פוטנציאל הקרקעות הפוריות של עמק החולה עורר כבר בסוף המאה ה-19 יוזמות לייבוש הביצה והרחבת השטחים המעובדים.
ב-1914, לאחר כמה ניסיונות כושלים מטעם הממשלה העות'מאנית, מסרה הממשלה את הזיכיון לייבוש לחברה פרטית בבעלות אנשי העסקים סורסוק ובייהום מביירות.
לאחר מכן נמכר הזיכיון לאחים סלים מביירות.
אלא שלאחר מלחמת העולם הראשונה לא יכול היה הזיכיון לצאת לפועל, משום שהשטח שהיה כלול בו נחלק עתה בין המנדט הבריטי בארץ ישראל והמנדט הצרפתי בסוריה.
לאחר מכן קיבלו החוכרים זיכיון מחודש מידי ממשלת המנדט הבריטי והשטח הועבר לידיהם בתחילת 1929. בשנת 1933 בנו החוכרים את גשר בנות יעקב מחדש ובשנת 1934 בנו סכר על הירדן מצפון לגשר והחלו בהעמקת והרחבת תוואי נהר הירדן.
פעולת הייבוש החלה בשנת 1951 והושלמה ב-1958. התכנון ההנדסי של המבצע נעשה על ידי מדור מיוחד שהוקם באגף המים שבמשרד החקלאות בראשות המהנדס א.
קובלנוב, הביצוע הופקד על ידי הקרן הקיימת בידי חברה הנדסית אמריקאית ("זנזיבר-דקר"), והוא מומן בכספי המדינה, הקרן הקיימת וקרן היסוד.
תוכנית הייבוש כללה שלושה שלבים עיקריים:
הרחבת אפיק הירדן והעמקתו כדי להגדיל את יכולת העברת המים של הנהר.
ניקוז הביצה והימה על ידי חפירת תעלות מים.
חילוץ הפקק: כדי לחפור את התעלות בתנאי הצפה במים נבנה סכר מלאכותי באזור מחסום הבזלת, שנקרא "פקק".
עם סיום המפעל ב-1957, נפתח הסכר באירוע חגיגי.
סוריה התנגדה למבצע וייבוש החולה לווה בהפגזות יומיות כבדות על העובדים והמהנדסים שעסקו במלאכת הייבוש.
בהפגזות הסוריות נהרגו קרוב ל-40 ישראלים וכ-100 נפצעו.
הערך הסמלי של ייבוש הביצות ותודעה סביבתית בחיתוליה באותה עת, הביאו לכך שלא הייתה התנגדות ציבורית רבה לתוכנית ייבוש החולה.
ההתנגדות שכן הייתה באה מצד מומחים שטענו שקרקע הכבול שתיחשף תשקע ולא תתאים לחקלאות, אלא אם יושקע עמל רב ולא כדאי בהכנת הקרקע.
כנגד טענה זו נפוצה האמרה "כבול ציוני לא שוקע", שיוחסה בטעות לדוד בן-גוריון.
עם זאת, עורר ייבוש החולה התארגנות חוץ ממסדית של חוקרים וחובבי טבע ממתנגדי הייבוש, שהביאה בסופו של דבר לייסוד החברה להגנת הטבע.
היה זה מאבקה הראשון של החברה, שאמנם לא הצליח למנוע את הייבוש, אך העלה את המודעות לנושא שמירת הטבע בציבור הרחב, והבהיר כי בכל התערבות אנושית בתהליכים טבעיים ראוי לעשות הערכה מדויקת של כל הנזקים האפשריים ולהציבם אל מול תועלת המיזם.
בעקבות המאבק הוחלט על הקמת שמורת החולה בחלק הדרומי של האגם שיובש, לצורך שימור מעט מהסביבה הטבעית של הביצות והאגם למטרות מחקר ותיירות.
עקב הייבוש אבד מאגר מים מתוקים חשוב והצטמצמו מאוד בתי הגידול הייחודיים לאגם ולביצות.
אוכלוסיות צמחים ובעלי חיים נדירים התמעטו וכמה מינים שזה היה מקום תפוצתם היחיד בארץ ישראל נכחדו מהארץ לחלוטין, כדוגמת העיטם לבן-הזנב שנכחד מהארץ ופרטים ממנו שוחררו שוב בשנות ה-70 במטרה להקים מחדש את אוכלוסיית הזן באזור, וכן נחשון אפריקאי.
בנוסף נכחדו מן העולם מיני הדגים האנדמיים לארץ ישראל לבנון החולה וככל הנראה גם בינון החולה.
כן פגע ייבוש החולה בפרנסתו של קיבוץ חולתה שאחד מענפי המשק בו היה דיג באגם החולה.
במרוצת השנים התברר כי לייבוש האגם והביצות יש השלכות סביבתיות חמורות מעבר לאובדן צמחים ובעלי חיים.
הכבול היבש החל מתכווץ וגרם לשקיעת פני הקרקע, הרוחות המזרחיות הסיעו כמויות גדולות של כבול והשקיעו אותן במקומות מרוחקים, קרקעות הכבול נדלקו לא אחת ובערו במשך שבועות, ועיבודן הציב קשיים רבים בפני החקלאים.
כבר בראשית שנות ה-70 מצאו מחקרים שהאגם שימש אגן השהייה ("סינק"), שבו שקעו חומרים אורגניים רבים שנישאו במי הנגר של הירדן העליון.
משיובש אגן זה, השתחררו תרכובות חנקן מהקרקע ונסחפו לכנרת, שם גרמו לגידול מוגבר של אצות ולפגיעה בדגה ובאיכות מי השתייה.
בפועל לא התממשו הציפיות החקלאיות מהייבוש ונזקו המצטבר עלה על תועלתו.
במחקר שעשה פרופ' משה גופן והתפרסם בכתב העת Journal Of Modern Hydrology, הסתבר שמאז תום הייבוש ירדה הטמפרטורה הממוצעת באזור ב-1.3 מעלות.
כאשר הוחל בהצפה החוזרת, עלתה הטמפרטורה הממוצעת.
מלאכת השיקום של החולה החלה רק בשנות ה-90, לאחר ההכרה בנזק הבלתי-הפיך שנוצר מייבוש האגם והביצות.
קק"ל יצרה אגמון מלאכותי הנפרד משמורת החולה המקורית ונוצר אגמון חולה.
קק"ל מבצעת במקום עבודות לניתוב המים והסברה על בעלי החיים במקום.
נוסף על כך, בשמורת החולה הוצפו שטחים נוספים על ידי רשות הטבע והגנים כדי להרחיב ולנסות לשקם את השמורה ואת אגם החולה ההיסטורי.
ייאוש הוא רגש של אובדן תקווה בעניין שחשוב לאדם.
בעקבותיו ייתכנו תחושות של עצב, אכזבה או דיכאון.
הייאוש הוא תחושה של חוסר אפשרות לשנות את המצבים החשובים במציאות שמהווים עיקר בחייו של המיואש.
ייאוש יכול להתרחש בעקבות כישלון או אכזבה חוזרים ונשנים בהגשמת החלומות והשאיפות, ותחושתו של האדם שאין באפשרותו לשנות דברים חשובים בחייו, או בעקבות סבל מתמשך שהאדם אינו מוצא דרך לצאת ממנו.
הרגש ההפכי לייאוש הוא תקווה.
מבחינה תועלתנית, הייאוש מונע בזבוז אנרגיה לריק כשהמצב אבוד.
הייאוש בלשון העם אינו אלא דיכאון שמשרה חוסר אונים.
המיואש נוטה להימנע מהפעילויות החברתיות שנבעו מתוקף תפקידיו החברתיים השגרתיים, ובכך הוא נחשף לחלופות חברתיות או שהוא מאותת לחברה על מצוקתו.
לפי חז"ל, חזקיהו אומר לישעיהו: "בן אמוץ, כלה נבואתך וצא.
ר' נחמן מברסלב ראה בייאוש רגש שלילי, וידועה מימרתו "אין ייאוש בעולם כלל".
אמרה דומה מפורסמת בשם ר' ישראל מסלנט, "כל זמן שהנר דולק - ניתן לתקן".
על פי הפילוסופיה האקזיסטנציאלית, האדם נדרש לנהל את חייו תוך בחירה מתמדת של הדרך, בעוד הוא חסר ידע מספק על מנת לבחור ועל כן הוא אפוף ייאוש ובהלה.
סרן קירקגור, מאבות האקזיסטנציאליזם, טוען שהאדם נמצא במתח מתמיד בין הסופי (גוף, ידע) לאינסופי (פרדוקסים, יכולת האמונה).
כאשר האדם אינו מודע למתח הזה הוא מגיע למצב של ייאוש, שהיא אובדן העצמיות.
לשיטתו, הרדיפה אחרי הנאות העולם היא חסרת תוחלת, ועל כן סופה להביא לידי ייאוש.
גם דרך החיים המוסרית, אינה פונה אל מה שמעבר לסופי, ועל כן סופה להביא לייאוש.
לדבריו, רק האמונה יכולה לשחרר את האדם, במידת מה, מן הייאוש.
בפסיכולוגיה מצב של יאוש הוא אחד הגורמים לאטיולוגיה של דיכאון.
על פי אהרון בק, לבני אדם דיכאוניים ישנם שלושה מערכים קוגניטיביים שליליים - השילוש הקוגניטיבי.
קוגניציות שליליות בנוגע לעצמו, להתנסויותיו בהווה ולהתנסויות עתידיות.
על כן האדם מפתח שיתוק הרצון מכיוון שמצפה כי העתיד צופן לו סבל.
חלוץ נוסף מגישת סגנון ההסבר, מרטין זליגמן, טוען כי בני אדם מאמינים, בצדק או שלא בצדק, כי אין בידיהם לשלוט על תוצאות עתידיות הנתפסות כבעלות משמעות עבורם ומצפים כי כל דבר שיעשו יהיה חסר משמעות ועל כן מפתחים חוסר אונים נרכש.
לחוסר אונים נרכש יש שלושה חסרים: חסר מוטיבציה - איטיות בפעולות ונוקשות, חסר רגשי - כהות רגשית, פחד, ועצב, חסר קוגניטיבי - יכולת למידה דלה במצבים חדשים.
ייאסו החמישי (בגעז: ኢያሱ, ידוע גם בשם ליג' ייאסו; 4 בפברואר 1895 או 1896 – 25 בנובמבר 1935) היה נכדו ויורשו של מנליק, וקיסרה הלא מוכתר של אתיופיה בשנים 1913–1916.
פירוש שמו הוא הגרסה האמהרית של השם העברי "יהושע".
שם הטבלתו היה קיפלה יעקב.
בשנת 1907 מנליק השני, קיסר אתיופיה נתקף בשיתוק וחדל לתפקד כשליט בפועל של המדינה.
בשארית כוחותיו הוא הכריז על איאסו, נכדו, כיורשו.
מעט לפני החלטתו של סבו מנליק, ייאסו התחתן עם רומן-וורק מנגשה, נכדתו של הקיסר יוהנס ואחייניתה של הקיסרית טאיטו (אשת מנליק) אולם הנישואין לא צלחו ולאחר מספר שנים הוא נשא את סבלה-וונגל חיילו, נכדתו של מלך גוג'אם לשעבר הנגוס תקלה היימנות.
ייאסו עמד בפני דילמה, להיות המייצג של הממסד שבנה מנליק, כמייצג של האליטה בממסד הקיים, או לבנות מערכת פוליטית חדשה משל עצמו עם מינויים משלו ולהיות שליט אבסולוטי.
תקופת שלטונו התאפיינה במאבק בין הריכוזיות לבין ביזור הסמכויות.
ייאסו נמנע מלהכתיר את עצמו, אך בהעניקו לאביו הראס מיכאל את התואר נגוס ("מלך") ב-1914, הכריז להלכה על היותו קיסר.
ייאסו ניסה לבנות בעצמו ממסד פוליטי ורשת נאמנויות אישיות שתבטיח לו כוח – הוא סירב לשמוע להנחיות מועצת השרים שמונתה לו, עזב את אדיס אבבה וניסה לארגן מהפכה פוליטית בקרן אפריקה.
ייאסו ניסה להחליף את נאמני סבו בקואליציה המורכבת מבני שבטים אחרים.
מכיוון שמערכת הנאמנויות של מנליק הייתה של שוואה, המרכז, הוא פנה לפריפריות.
הוא ניסה לבנות מחדש את מערך הכוחות ולהשתית אות על נאמנויות חדשות (קצת מתיגראי בצפון, אך בעיקר מאזורי הדרום).
תוך כדי בניית הקואליציה הפריפריאלית הזו, ייאסו התקרב למקורות המוסלמים של אביו.
אביו האימאם מוחמד עלי קיבל את הנצרות בפקודת הקיסר יוהנס ב-1878 וזכה בתואר ובשם ראס מיכאל.
ייאסו היה בקשר עם הקונסול העות'מאני ודרכו עם ממשלת הטורקים הצעירים באיסטנבול.
משפרצה מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, הימר על ניצחון העות'מאנים כבעלי בריתם של מעצמות המרכז וקיבל מהם הבטחה כי לאחר ניצחונם יהיה שליטה של כל קרן אפריקה.
הוא גם שיתף פעולה עם המולא הסומלי מוחמד עבדאללה חסן, העביר את מטהו להרר, בירת האסלאם בקרן אפריקה, ואף התאסלם בטקס פומבי באוגוסט 1916, כדי לחזק את קשריו עם האורומו הסומלים, העפר, והעות'מאנים.
ניסיונו של אייאסו להשיג כח של ממש על ידי בניית מימסד פוליטי חדש נכשל.
האליטה השוואנית הייתה חזקה ואילו השכנים האירופאים הבריטים האיטלקים והצרפתים - חששו מכוונותיו להתחבר עם האסלאם ועם האימפריה העות'מאנית.
בספטמבר 1916 הדיח את אייאסו ראש הכנסייה האתיופית, האבונא, בתמיכת הקבוצה השואנית בתואנה כי בגד בדת ובמדינה.
במקומו הוכתרה הקיסרית זאודיטו, בתו של מנליק.