tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לרוורדי ומרי ג'ונסון נולדו 15 ילדים, שמתוכם הגיעו לבגרות חמש בנות ושלושה בנים.
לאחר מותו נטמן ג'ונסון בבית הקברות גרינמוט שבמזרח בולטימור.
הוא היה אחרון חברי הקבינט של זאכרי טיילור שנותר בחיים.
בסרט הקנוניה משנת 2011 המתאר את סיפורה של מרי סוראט, מגולמת דמותו של ג'ונסון על ידי טום וילקינסון.
רווקוּת, מבחינה משפטית, מתייחסת לאדם שאינו רשום במרשם האוכלוסין כנשוי ואינו מוכר כ"ידוע בציבור".
המונח "רווק" יכול לשמש לתיאור כל אדם אשר אינו נמצא במערכת יחסים זוגית רומנטית, בין אם מבחירה ובלי קשר לאם הוא מגדיר עצמו כשייך לקטגוריית "פנויים ופנויות".
בתרבות המערבית, קטגוריית הרווקוּת לרוב מוצגת כמצב של היעדר זוגיות ולא כתולדה של בחירה אישית.
נכון ל-2018, אחוז הגברים הרווקים בגילאי 35–44 בישראל עמד על כ־16.9%, כאשר אחוז הרווקות עמד על 13.5%.
רווקות כסטטוס נתפסת כמקובלת יותר בארצות אירופה (מרכז ובעיקר מערב וצפון), מצב המתקשר בין השאר ליחס כלפי אל-הוריים בארצות אלו וכן לשוק הדיור והיבט מדיני-כלכלי.
בהיבט הזה ישראל נחשבת למדינה שמרנית.
בארצות הברית לעומת זאת המצב מורכב יותר ותלוי אזור מגורים, מתקשר גם למצב סוציואקונומי, מוצא וחינוך.
מבחינה חברתית ניתן להבחין בתוך קטגוריית הרווקוּת בין ארבע תתי קבוצות שונות: רווקים צעירים, רווקים מבוגרים שלא נישאו, גרושים ואלמנים.
על אף הנטייה של חוקרים רבים להתייחס לתתי הקבוצות הללו כמקשה אחת, קיימת שונות בין תתי קבוצות הרווקים המתבטאת ביחס חברתי אחר כלפיהן.
במובנים רבים החברה המערבית מעניקה עליונות ערכית לזוגיות ולנישואים ואף רואה בהם כהישג חברתי ותנאי להשתייכות חברתית.
מחקרים מצביעים על תפיסה חברתית חיובית יותר כלפי מבוגרים גרושים ואלמנים בהשוואה למבוגרים רווקים.
בהתאם לתפיסה זו, נמצא כי גרושים נתפסים כמושכים וחברתיים יותר מאשר רווקים.
מחקרים פסיכולוגיים מצאו כי זוגיות נתפסת בעיני רבים כמקור לאושר, חיים מספקים ותחושות של מימוש והגשמה.
לעומת זאת, לפי התפיסה החברתית הרווחת, חייהם של רווקים נתפסים בעיקר כבעלי אופי קר ועצוב.
מחקרים העלו כי אנשים המוגדרים כרווקים מבחינה משפטית ושאינם בזוגיות סובלים מיחס חברתי שלילי בהשוואה לרווקים שמצויים במערכת זוגית.
רווקים שבחרו שלא לקיים מערכת יחסים זוגית נתפסים כבודדים, אומללים יותר ופחות חברותיים בהשוואה לאלו הנמצאים בזוגיות.
עם זאת, נתפסים כמוצלחים יותר בהשוואה לרווקים שמעוניינים בקשר זוגי.
יתרה מכך, רווקים שלא היו בקשר זוגי מעודם, נתפסים באופן שלילי יותר מאשר רווקים שבעברם היו בזוגיות.
גישות פמיניסטיות טוענות כי בניגוד לגברים רווקים, נשים רווקות סובלות מיחס שלילי מצד הציבור בשל תכתיבים חברתיים השוללים את הלגיטימציה בבחירה ברווקות.
לפי גישות אלה, הסטיגמה החברתית כלפי נשים רווקות נובעת מתפיסת סטטוס זוגי זה כסטייה חברתית ממסלול החיים הנורמטיבי והרצוי ובכך מתייגת נשים אלו כבעלות פגימות אישיותית.
התפיסה המקובלת בישראל היא שנישואים מהווים תנאי הכרחי להורות.
עם זאת, בעשורים האחרונים נחלש התיוג השלילי של אימהות רווקות ושל ילדיהן בהשוואה לרווקות ללא ילדים.
בעוד שלאימהות רווקות ניתנת הכרה חברתית חיובית יותר, רווקות ללא ילדים לא נהנות מלגיטימציה זו לאורך חייהן, זאת בשל ההנחה החברתית הרווחת שהורות מהווה הישג חשוב בחייהן של נשים.
על פי גישות ביקורתיות, קיימת כיום בחברה הסתכלות על רווקות כסטטוס זמני בשל תפיסות חברתיות המעניקות חשיבות רבה לזוגיות ולנישואים.
כך נוצר מצב שאין מספיק התייחסות ומבנים חברתיים שבאים לשרת אוכלוסייה זו.
בחברה היוצאת מנקודת הנחה שרווקות היא סטטוס זמני שבהכרח ישתנה אין טעם לרווקים ורווקות להתאגד כדי לייצר קבוצות לחץ ולקבל זכויות.
על כן רווקוּת לא הפכה לסוגיה פוליטית בקרב תנועות לשינוי חברתי.
גורם נוסף המקשה על התאגדות פוליטית נעוץ בעובדה שנשים וגברים נרתעים מהזדהות עם קטגוריית זהות זו אשר לה משויכות סטיגמות רבות.
יתרה מזאת, קיימת תפיסה כי הרווקות מהווה בעיה חברתית שיש למצוא לה פתרון.
רווקים ורווקות מתארים כי הלחץ החברתי המופעל עליהם להינשא מתבטא באופנים מגוונים בחיי היומיום ומשפיע על רווחתם האישית.
יחס חברתי זה עשוי לבוא לידי ביטוי בהערות ומיקרו-אגרסיות, מצד הסביבה המשפחתית והקרובה ואף מזרים, אשר מגלמות בתוכן את ההנחה הרווחת כי על האדם להתחתן ולהביא ילדים.
היבטים אלו באים לידי ביטוי באמצעים בלתי פורמליים כמו מבצעים המיועדים לזוגות, מבנים והן במדיה הפופולרית.
בתרבות הפופולרית מופיעים ייצוגים רבים של חיי הרווקות, דרכם ניתן ללמוד על התפיסות החברתיות הרווחות אודות סטטוס זוגי זה.
גם בספרות יש נטייה להציג רווקים ורווקות באור שלילי ולשייך להם תחושות כמו בדידות ואומללות.
הסטיגמות הספרותיות כלפי נשים מתוחזקות באמצעות הדימוי של מכשפות.
גם בשוק העבודה ובצרכנות ישנם מנגנונים חברתיים שאינם מוסדרים בחקיקה או במדיניות, ועלולים לגרום לאפליה של רווקים ורווקות, כגון דרישה מצד מעסיקים כלפי עובדים רווקים להתגייס יותר לטובת העסק, בעוד שכאשר מדובר בעובדות נשואות בעובדים נשואים, יש יותר הבנה למחויבויות המשפחתיות שלהם.
בנוסף, ישנם עסקים המשווקים שירותים לזוגות נשואים במבצעים והנחות, שאינם מוצעים לרווקים ולרווקות, ואף בעלי דירות המסרבים להשכיר אותן לרווקים, ומוכנים להשכיר רק לזוגות ולמשפחות.
בסדרת מחקרים נבדקו תפיסות של רווקים ורווקות לעומת נשים וגברים בזוגיות, כמו גם מאפיינים של רווקים ורווקות לעומת גברים ונשים בזוגיות, כפי שדורגו על ידי הנבדקים עצמם, ושופטים עיוורים לתנאי מערך המחקר.
במחקר אחד התבקשו הנבדקים להעריך פרופילים של אנשים לגבי חוויות חייהם ומאפייני אישיותם.
נמצא שאנשים נוטים לדרג באופן חיובי יותר אנשים בזוגיות לעומת רווקים בכל הממדים, למעט פתיחות לחוויות.
כלומר, רווקים ורווקות נתפסים כפחות בטוחים בעצמם, שבעי רצון מהחיים, מושכים פיזית, מצפוניים, מוחצנים, נעימי הליכות, וכיותר נוירוטיים.
עם זאת, כאשר הנבדקים, שהיו בעצמם אנשים רווקים או בזוגיות, דירגו את עצמם על אותם מדדים, לא לא נמצאו הבדלים בין הדירוגים.
מכאן עולה, שבעוד שרווקים נתפסים כבעלי מאפיינים פחות חיוביים, הבדלים כאלו לא עולים בדיווח עצמי.
באותו מחקר נבדקו גם מדדים של שביעות רצון מהמצב הזוגי, עבור רווקים, נשואים, ואנשים בזוגיות.
נמצא שרווקים ורווקות נתפסו כפחות שבעי רצון מהמצב הזוגי, וכיותר בודדים.
בנוסף, נמצא שנבדקים רווקים אכן דרגו את עצמם כפחות שבעי רצון ממצבם הזוגי וכיותר בודדים, מאשר נבדקים נשואים או בזוגיות, זאת, בהלימה עם התפיסה הרווחת אודות חוויתם של רווקים.
בשני מערכים נוספים הוערכו מדדים של יכולות חברתיות, שביעות רצון מהחיים, ביטחון עצמי, ומידת היותם מושכים פיזית, על ידי שופטים, בנוסף לכך הנבדקים נשאלו על מדדים אלו בשאלוני דיווח עצמי, והתבקשו להעריך אחד את השני.
לא נמצאו הבדלים משמעותיים בין הדירוגים עבור נבדקים רווקים ונשואים.
גם בניתוח נתונים של יוזמת סקרים אירופאית (European Social Survey) משנת 2006 נשים וגברים רווקים ונשואים דירגו את עצמם על מדדים של שביעות רצון מהחיים וביטחון עצמי, ולא נמצאו הבדלים משמעותיים.
מחקרים אלו מעידים כי אנשים נוטים לתפוס רווקים ורווקות כבעלי מאפיינים שליליים ביחס לגברים ונשים נשואים או בזוגיות, אך כאשר מעריכים מאפיינים אלו בפועל אצל רווקים ביחס לנשואים או אנשים בזוגיות, לא נמצאים הבדלים משמעותיים.
עם זאת, רווקים ורווקות מעריכים את עצמם כמי חשים יותר בדידות, ורצון להיות בקשר זוגי, אך כאשר משווים דירוגי דיווח עצמי (ללא הקשר לסטאטוס זוגי) לא עולים הבדלים גם בממדים אלו.
גישות פמיניסטיות טוענות כי מצבן של נשים רווקות שונה ממצבם של גברים רווקים, וכי נשים מראש מגיעות מנקודת פתיחה אחרת בגלל מעמדן וכוחן בחברה.
ערכן הנתפס של נשים נמצא ביחס הפוך לגיל שלהן מכיוון שהחברה מודדת אותן על סמך מראה חיצוני והפוריות שלהן.
על כן קיימת צפייה חברתית מנשים בגיל הפוריות לחפש זוגיות.
חוסר עניין בזוגיות נתפס כהתנהלות שאינה נורמטיבית.
וההנחה לגבי נשים רווקות מעל גיל מסוים, היא שאם הן לא נמצאות בזוגיות, זה מאחר שהן לא מוצלחות, שיש דבר מה חסר בחייהן, ושאין להן אפילו את המסוגלות להכיל פשרות בנוגע לבן זוג אפשרי.
לעומת זאת, נראה כי גברים רווקים נתפסים כמסתוריים או נהנתנים ויחוו את האפליה בעיקר בקושי להביא ילדים.
גם לנשים רווקות יהיה קושי בהיבט זה אך בעוד נשים במצב סוציואקונומי מסוים יכולות לאפשר לעצמן להביא ילדים באופן עצמי המצב מבחינת גברים מוגבל יותר.
ב-1948 הקונגרס חוקק נחקק חוק "החזר מס הכנסה משותף", וזאת על מנת ליצור אחידות בין מדינות שבהן רכוש שצבר אדם נשוי נחשב כשייך לו בלבד, לבין מדינות שבהן הרכוש נחשב כשייך לשני בני הזוג.
ב-1951 החוק עודכן, כך שאנשים שאינם נשואים אך עומדים בראש משק בית עם בני משפחה תלויים, מקבלים החזרי מס, אם כי בסכומים נמוכים מאלו של אנשים נשואים.
במצב זה, רווקים שלמו מיסים בסכומים שנעו בין הגבוהים ב-20%-40% יותר מאשר זוגות נשואים עם הכנסה מקבילה.
לכן, ב-1969 חוקק נחקק חוק לפיו הפער במיסוי בין רווק לבין זוג נשוי עם אותה הכנסה לא יעלה על 20%.
המצב כיום הוא שבכל מדרגות המס רווקים משלמים יותר מיסים מזוגות נשואים.
בנוסף, מתנות שערכן עולה על 12,000 דולר מחויבות במס המושת על מקבל המתנה, אלא אם כן הוא נשוי לנותן המתנה.
נישואין לנותן המתנה היא ההחרגה היחידה למס המתנות.
שירות פדרלי צבאי או אזרחי
בני זוג נשואים של חיילים ויוצאי צבא, או עובדים בשירות פדרלי אזרחי, זכאים למגוון הטבות כלכליות ורפואיות.
תוכניות רבות של ביטוחי בריאות פרטיים לעובדים כוללות ביטוח לבני זוג נשואים.
בנוסף, כאשר אדם נשוי נפטר, אלמנתו זכאית להטבות, בעוד שכשאדם רווק נפטר, סכום זה חוזר לקופת המדינה.
בסין, קיימת מדיניות המקנה לממשלה סמכות להתערבות בתא המשפחתי וכי לפי החוק בסין, ההורות מותרת אך ורק במסגרת הנישואין.
היתר להעמדת צאצאים ניתן אך ורק במסגרת הנישואין.
בסין מופעלת מערכת לרישום אוכלוסין והקצאת מגורים בשם Hukou.
רק צאצאים להורים נשואים זכאים לירושה לפי שיטה זו, וילדים שנולדים מחוץ לנישואים אינם נכללים במערכת זו.
כמו כן, מגורים משותפים למי שאינם זוג נשוי אסורים על פי חוק.
תוצאה של התוכנית לצמצום ילודה, בשילוב עם העדפת ילודים זכרים מצד ההורים, הביאה לפער גדול במספר הגברים ביחס לנשים במדינה.
כתוצאה מכך, אחוז הגברים מהווה 89.4% ממספר הרווקים בגילאי 35-39.
מדיניות הממשלה בסינגפור מקנה הטבות דיור לזוגות נשואים.
בנוסף, מופעלת תוכנית ממשלתית ל"פיתוח חברתי" הכוללת שירותי שדכנות עבור רווקים
בישראל, ישנן הטבות להן זכאים זוגות נשואים, ושאינן חלות על רווקים או מי שאינו רשום במרשם האוכלוסין כנשוי.
הטבות אלו כוללות סיוע בדיור, הטבות מיסים, וזכויות עובדים.
זוגות נשואים זכאים לקבל משכנתה ממשרד השיכון והבינוי לטובת רכישת בית או דירה.
ההלוואות הניתנות תלויות במשך הנישואין ובאזור המגורים.
זוגות ידועים בציבור זכאים להטבה, בכפוף לאישור ועדת חריגים.
עבור ידועים בציבור וזוגות להט"בים לא יחושב משך הזוגיות, ולרוב גובה ההלוואה יהיה נמוך יותר.
זוגות המקיימים משק בית משותף (נשואים וידועים בציבור) זכאים להשתתף בתוכנית "מחיר למשתכן" של משרד הבינוי והשיכון ללא הגבלת גיל.
זאת, בניגוד לרווקים, הרשאים להצטרף רק מעל גיל 35. (רווקים בגילאים 26–35 רשאים להשתתף במסלול אחר "משתכן צעיר").
זוגות נשואים או ידועים בציבור העונים על קריטריונים כלכליים, זכאים לסיוע בשכר דירה מטעם משרד השיכון והבינוי.
קיים סיוע בשכר דירה גם להורים יחידניים ולמשפחות עם ילדים.
בשונה מהמקרים שתוארי לעיל, רווקים ורווקות לא זכאים לסיוע בשכר דירה על בסיס מצב משפחתי.
נשים נשואות פטורות משירות חובה בצה"ל בהתאם לסעיף (ב)39 לחוק שירות ביטחון.
נשים רווקות וגברים רווקים או נשואים חייבים בשירות, ככל שאינם פטורים ממנו בשל סיבות שאינן קשורות למצבם האישי.
בנוסף, חיילים נשואים בשירות חובה זכאים למימון הוצאות דיור.
בנוסף, כמו כן, אם חיילים נשואים זכאים לקבל תשלומי משפחה עבור בת זוגם אם הם עונים על קריטריונים כלכליים.
לעומתם, חיילים רווקים ונשואים זכאים רק לקבלת תשלומי משפחה על פי קריטריונים כלכליים עבור אחים, הורים וילדים
תקנות בריאות העם בנק הזרע, תשל"ט 1979, מתייחסת באופן אחר לנשים נשואות ושאינן נשואות.
לדוגמה, נשים נשואות, המעוניינות בתרומת זרע, נדרשות לקבל את אישור והסכמת בן הזוג לתהליך, בעוד שנשים שאינן נשואות אינן נדרשות לכך.
בעבר, נשים רווקות נדרשו לעבור בדיקה פסיכיאטרית והערכת עובד סוציאלי כתנאי לקבלת תרומת זרע.
ב-1996 אישה, שחיה עם בת זוג, עתרה לבג"ץ כדי שלא תחויב בדרישה זו, ובג"ץ קבע שיש לבטל את הדרישה .
כיום, רווקים ורווקות רשאים להעמיד צאצאים בסיוע תהליך רפואי של תרומת זרע של הרווק לרווקה, אם שני הצדדים עושים זאת מרצונם החופשי, ומתוך הסכמה להיות הורים במסגרת הורות משותפת.
גברים רווקים יכולים לתרום זרע לעומת גברים נשואים, גרושים ואלמנים שאינם מורשים לעשות זאת.
נשים נשואות לגברים, שנמצאות בתהליך פונדקאות אינן זכאיות לתרומת זרע כלל, והן מחויבות בשימוש בזרע של בן זוגן, בתהליך הפונדקאות.
בעבר, העמדת צאצאים בתהליך פונדקאות הותרה בישראל רק לגבר ואישה שהם זוג נשוי.
ב-2018 החוק תוקן, וקהל היעד הורחב גם לנשים רווקות.
בתהליך פונדקאות עבור זוג נשוי, חייב להיעשות שימוש בזרע של הבעל, אך ניתן להשתמש בתרומת ביצית.
לעומת זאת, בתהליך פונדקאות של אישה רווקה, חייב להיעשות שימוש בביצית שלה.
גבר רווק או זוג גברים אינם מורשים להעמיד צאצאים בתהליך פונדקאות בישראל.
אישה יכולה לשמש כאם נושאת להריון בתהליך פונדקאות אם היא אינה נשואה ואילו, אישה נשואה יכולה לשמש כאם נושאת (פונדקאית) רק באישור ועדה, ורק לאחר שנתנה לבן הזוג הזדמנות להישמע בפני הוועדה חוק ההסכמים לנשיאת עוברים.
זכאות מופחתת ל"עקרות בית" לקצבאות ביטוח לאומי
חוק ביטוח לאומי (1995) מתייחס באופן אחר לנשים נשואות ולנשים רווקות וגברים (נשואים או רווקים).
גבר או אישה רווקה חייבים לשלם דמי ביטוח לאומי מגיל 18 ועד גיל הפרישה (נשים 62 וגברים 67), ללא תלות באם הם עובדים או לא.
בתמורה לכך הם מבוטחים וצוברים זכויות.
לעומתם, נשים נשואות שאינן עובדות מוגדרות כ"עקרות בית", אינן משלמות דמי ביטוח, ואינן צוברות זכויות.
כתוצאה מכך, נשים נשואות שאינן עובדות זכאיות לקצבת אזרח ותיק מופחתת, וקיים פער ביטוחי בין גיל הפרישה לבין גיל הזכאות לקצבת האזרח הוותיק, שבו הן אינן מבוטחות כלל.
בנוסף, אישה נשואה מוגדרת כ"עקרת בית" גם אם עבדה בעבר, בתנאי שלא עבדה שנה ברציפות או שעבדה פחות משנתיים בארבע שנים האחרונות.
זאת, בניגוד לנשים רווקות או גברים (נשואים או רווקים).
כתוצאה מכך, אישה נשואה, שהפסיקה לעבוד, ופונה לקבלת קצבת נכות נבחנת על סמך יכולתה לבצע מטלות משק בית, ולא על סמך יכולתה להשתכר בעבודתה, מבחן שהוא מחמיר יותר.
עקב כך, מדיניות זו מפלה לרעה דווקא נשים נשואות.
זוגות נשואים, אשר מקורות הכנסתם תלויים זה בזה, יחשבו את מס ההכנסה ביחד.
זוגות נשואים, שמקורות הכנסתם אינם תלויים זה בזה, כמו גם ידועים בציבור, וזוגות להט"בים מחשבים את מס ההכנסה בנפרד.
לרוב, כאשר חישוב המס נעשה על ההכנסת הזוגות במשותף, הוא יהיה גבוה יותר, בשל מדרגות המס.
אדם שירש דירה מבן זוגו ומוכר אותה יהיה פטור ממס שבח מקרקעין.
היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז הנחה את הפרקליטות להכיר בזוגות להט"ביים, לצורך הטבות במיסוי מקרקעין.
רוז'אי (בהונגרית: Rozsály) הוא כפר קטן במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בדומה ליישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית רוז'אי קטנה בעשרות השנים האחרונות, מ-713 תושבים בשנת 1990 עד 702 תושבים בשנת 2020.
יהודים חיו ברוז'אי בתקופות זמן שונות.
ליד בית העלמין הרפורמי של הכפר קיימות כ-15 מצבות רעועות שמעידות על קיום של בית קברות יהודי בכפר.
נפת רוונה היא נפה במחוז אמיליה-רומאניה שבצפון איטליה.
בירת הנפה היא העיר רוונה.
נכון לשנת 2015, אוכלוסיית הנפה מונה 391,997 תושבים על פני שטח של 1860 קמ"ר, המקנה לו צפיפות אוכלוסין של 210.81 תושבים לקמ"ר.
נפת רוונה אוכלסה לראשונה על ידי שבטים איטליים מצפון איטליה, ונכבשה בשנת 191 לפנה"ס על ידי הרפובליקה הרומית.
ליד קלאסה נבנה נמל, והצי האדריאטי התבסס ברוונה.
בשנת 402 לספירה הפכה רוונה לבירת האימפריה הרומית המערבית, והתקיימה עד להתמוטטות האימפריה ונפילת רומא ב-476. בעקבות כך שלטו ברוונה המלכים הברברים אודואקר ולאחר מכן תיאודוריק עד שנכבשה על ידי האימפריה הביזנטית בשנת 540, הביזנטים הכריזו שזה יהיה שטח טריטוריאלי (האקסרקט) שלהם.
הנפה המשיכה להיות תחת שלטון ביזנטי עד פלישת הלומברדים בשנת 751, ולאחר מכן סופחה על ידי מלך הפרנקים פיפן הגוץ.
הנפה נשארה תחת שלטונו של הכס הקדוש עד שהפכה לחלק מממלכת איטליה.
בשנת 1921, התקוממויות ברוונה גרמו להתקדמות מהירה של התנועה הפשיסטית באזור.
מבנים השייכים לרפובליקנים ולסוציאליסטים נתפסו או נשרפו על ידי איטלו באלבו, וב-29 ביולי, הוא ואנשיו עברו ברחבי נפות רוונה ופורלי, ושרפו כל מטה של ארגון סוציאליסטי בליל מעשי טרור.
נפת רוונה היא אחת מתשע הנפות במחוז אמיליה-רומאניה בצפון מזרח איטליה.
לנפה יש גישה אל הים האדריאטי .
בצפון הנפה שוכנת נפת פרארה ונפת בולוניה במערב.
העיר המטרופוליטנית של פירנצה שבמחוז טוסקנה שוכנת בדרום מערב, ומחוז פורלי-צ'זנה בדרום.
בירת המחוז היא העיר רוונה (Ravenna), המחוברת לים האדריאטי באמצעות תעלת קנדיאנו.
נפת רוונה מרושת במסילות הרכבת בולוניה-אנקונה, רוסי -פאנסה, פאאנצה-פירנצה, פאאנצה-לבצולה וקסטל בולונז-רוונה.
השירותים מופעלים על ידי חברת הרכבות טרנאיטליה (Trenitalia).
בנפת רוונה קיים שדה תעופה קטן בבירת הנפה רוונה, המשמש לטיסות פרטיות וממוקמים בו בתי ספר לטיסה.
רווק פלוס ילד היא סדרת טלוויזיה אמריקאית שצלומה בשיטת מצלמה יחידה.
הסדרה שודרה ברשת NBC מ-22 בפברואר 2014 ועד 20 ביולי 2015. התוכנית פותחה על ידי ג'ייסון קטימס והחלה את שידוריה לראשונה בארצות הברית, לאחר שהחליפה את שידורי אולימפיאדת החורף 2014 שהסתיימו.
הסדרה היא העיבוד השני, אחרי הסרט רווק פלוס ילד שיצא בשנת 2002, המבוסס על הרומן מ-1998 באותו שם מאת ניק הורנבי.
בסדרה כיכבו דייוויד וולטון, מיני דרייבר ובנג'מין סטוקהאם, והשתמשה ב-"Comeback Kid (That's My Dog)" של ברט דנן כשיר הנושא שלה.
ב-9 במאי 2014, NBC חידשה את הסדרה לעונה שנייה.
עונה 2 עלתה לראשונה ב-16 באוקטובר 2014, וכללה 20 פרקים.
לאחר שידור הפרק הארבעה עשר של עונה 2 ב-17 בפברואר 2015, התוכנית יצאה להפסקה כדי את לוח השידורים שלה לחזרתה של תוכנית הריאלטי "The Voice".
ב-8 במאי 2015, NBC הודיעה כי הסדרה לא תחזור מפגרה ותבוטל לאחר 2 עונות.
ולמעשה הרשת לא תשדר את 6 פרקיה האחרונים שכבר צולמו.
ב-20 ביולי 2015, ששת הפרקים הנותרים שוחררו דרך iTunes, אמזון ו-Google Play.
כותב השירים הרווק וויל פרימן חי חיים חסרי דאגות בסן פרנסיסקו בתור "הגבר-ילד האולטימטיבי" בזמן שמתפרנס מתמלוגים של שיר חג מולד.
עולמו המושלם מתהפך כאשר האם החד הורית פיונה ובנה מרקוס בן ה-11 עוברים לגור בסמוך.
וויל מספק למרקוס מפלט מאמו הטבעונית, ההיפית, הלא מגניבה והמדוכאת.
דייוויד וולטון מגלם את וויל פרימן, רווק המתפרנס מכתיבת שירים.
לאחר שכתב להיט חג מולד הוא זוכה לעודף זמן פנוי, הערצה וחופש מצרות כלכליות.
הוא נהנה מהיותו רווק ומובטל.
כשפיונה ומרקוס עוברים לגור בסמוך, הוא מתחיל להתחבר אליהם.
מיני דרייבר מגלמת את פיונה בווה, היפית טבעונית ואם חד הורית שתלטנית לילדה היחיד, מרקוס, אותו היא מגדלת בעצמה.
פיונה אוהבת לעשות מדיטציה, לטפל בפרחים, ולא אוהבת את השכן החדש שלה, וויל.
בנג'מין סטוקהאם מגלם את מרקוס בווה, ילד בן 11. הוא כנראה קרוב מדי לאמו, מכיוון שגידלה אותו בעצמה.
הוא לא מאוד פופולרי בבית הספר, ולעיתים חווה הצקות על ידי בני גילו.
כשהוא ואמו עוברים לבית חדש, הוא פוגש את שכנו החדש וויל, ומוצא בו חבר טוב חדש.
אל מדריגל מגלם את אנדי.
הוא החבר הכי טוב של וויל.
הוא נשוי ללורי ולהם ארבעה ילדים.
הוא חושב שגידול ילד הוא הכבוד הגדול ביותר שיכול להיות לאדם.
הוא בוגר יותר מוויל, מכיוון שיש לו ילדים שהוא צריך לטפל בהם.
פעם הוא היה די ג'יי.
אנני מומולו מגלמת את לורי (עונה 2, אורחת בעונה 1).
אשתו של אנדי, ויחד איתו הם מגדלים ארבעה ילדים.
לורי לא מסתדרת עם וויל, למרות נסיונותיו הרבים של אנדי לגשר בניהם.
אדריאן פאליצקי מגלמת את ד"ר סמנתה לייק, מושא האהבה של וויל בעונות 1 ו-2.
כריס דיאמנטופולוס מגלם את מר כריס, המורה של מרקוס.
איזבלה וידוביץ' מגלמת את שיי גרסיה-מילר, חברתו ומושא האהבה של מרקוס בעונה 2. היא מבוססת באופן רופף על הדמות אלי מהספר ומהסרט.
אנדראה אנדרס מגלמת את ג'ואן.
קריקט וומפלר מגלמת את האנה ביקלמן.
דאקס שפרד מגלם את קרוסבי ברוורמן (יחד עם בתו התינוקת של קרוסבי אאידה ברוורמן)
דושאן בראון מגלם את ג'קסון.
קית' פאוול מגלם את ריצ'רד.
לסלי ביבב מגלמת את דקוטה.
רייצ'ל ברייטג מגלמת את שאסטה.
זאק קרגר מגלם את טי ג'יי.
כריסטין וודס מגלמת את ליז.
ב-11 במאי 2015, NBC ביטלה רשמית לאחר שתי עונות.
בסך הכל הופקו 33 פרקים על פני שתי עונות.
רווק פלוס ילד שודרה ברשת הטלוויזיה הקנדית Global TV, זמן קצר לאחר השידור המקורי.
בבריטניה ובאירלנד, הסדרה עלתה לראשונה ב-Sky 1 ב-31 במרץ 2014. העונה השנייה עלתה לראשונה ב-22 בפברואר 2015. בדרום אפריקה הסדרה משודרת ב-M-net.
בברזיל הסדרה משודרת ב-HBO Family ובגרמניה, אוסטריה ושווייץ משודרת ב-Comedy Central Germany.
העונה השנייה עלתה לראשונה ב-16 באוקטובר 2014. הסדרה שודרה בהודו כל יום מיום שני עד שישי בשעה 21:30 ב־Comedy Central India.
הסדרה שודרה לראשונה באוסטרליה ב-1 ביוני 2015, ב-FOX8.
עונהזמן שידור (ET)פרקיםשודר לראשונההסתייםדירוגצופים (במיליונים)תאריךהקרנת בכורהצופים(במיליונים)תאריךפרק סיוםצופים(במיליונים)1138.265.68#488.1225.832.41#1174.63
רוולו היא עיר קטנה באיטליה, במחוז קמפניה, בנפת סלרנו, השייכת לאזור החוף האמאלפיטאני, שבשנת 1997 אונסק"ו הכיר בו כאתר מורשת עולמית.
מספר התושבים כ-2,500. העיר מכונה "עיר המוזיקה", כיוון שמתקיימים בה פסטיבלי מוזיקה שנתיים, ומוזיקאים פעלו ויצרו בה, ביקרו וקיבלו בה השראה ליצירתם.
הנופים והאווירה בעיר משכו אליה אמנים, יוצרים וידוענים רבים.
ממצאים ראשונים המעידים על קיומו של יישוב במקום מתוארכים למאה התשיעית.
יש הסבורים כי היישוב התקיים עוד הרבה קודם, אך לדבר אין ביסוס.
במשך תקופה ארוכה הייתה רוולו חלק מהאימפריה הימית של אמאלפי, ועקב מיקומה, גובהה ותנאי השטח סביבה, שימשה גם לחיזוק ביצורי ההגנה של אמאלפי.
ב-1086, רוולו הפכה חלק מממלכת האפיפיור.
בשנת 1135 דוכסות פיזה ניסתה בלא הצלחה לכבוש את העיר, אך שנתיים מאוחר יותר, ב-1137, פתחה פיזה במתקפה נמרצת נוספת והעיר נכבשה.
פריחה כלכלית, מסחר ער וצבירת ממון נמשכו גם אחרי הכיבוש הפיזאני.
ב-1583 נמכרה העיר תמורת 216 דוקטים זהובים, והחלה תקופה של דעיכה ודשדוש.
רוולו עברה מיד ליד בין דוכסי ומלכי אירופה, והייתה בין היתר גם חלק מממלכת נאפולי.
העיירה התגלתה מחדש במאה התשע עשרה, על ידי אמנים, אצילים, ואנשים מפורסמים, בעיקר ממדינות אירופה השונות, במסגרת סיורי הטיול הגדול שלהם.
ב-4 ביוני 1944, עם שחרור איטליה על-ידי צבא ארצות הברית ובעלות הברית, מידי גרמניה הנאצית, קיים המלך ויטוריו אמנואלה השלישי שהתגורר במקום בווילה אפיסקופיו שברוולו את טקס העברת סמכויותיו לבנו אומברטו, לפי המסורת שהייתה קיימת באותם ימים.
רוולו ממוקמת על שטח סלעי בגובה של כ-350 מטר מעל גובה פני הים, בין עמק נהר דרגונה לעמק רג'ינה (Valle del Reginna).
נמצאת סמוך לעיירה סקאלה, במרחק נסיעה של פחות מ-6 קילומטר מ"החוף האמאלפיטאני".
בעיר קיימות מספר נקודות תצפית, המאפשרות מבט לכיוון חלק מערי החוף האמאלפיטני, לעבר הים הטירני ולעבר מפרץ סלרנו .
בקו אווירי המרחק מרוולו לחוף הים הוא כ-700–800 מטרים בלבד.
האקלים ים-תיכוני, אך הודות לשילוב מיקומה במרחק קצר מהים התיכון אל מול מפרץ סלרנו, בגובה של 350 מטרים מעל פני הים, נהנית רוולו ממשבי רוח קרירים, יחסית, גם בקיץ החם של דרום איטליה.
בהתבסס על הממוצע בשלושים השנים שבין 1961 עד 1990, הטמפרטורה הממוצעת של החודש הקר ביותר ברוולו, חודש ינואר, עומדת על +7.3 מעלות צלזיוס.
בחודש החם ביותר, חודש אוגוסט, הטמפרטורה היא +23.4 מעלות צלזיוס
הודות לתנאי מזג האוויר המיוחדים, הייתה רוולו בימי איטליה הפשיסטית, לפני ובעת מלחמת העולם השנייה, ליעד תיירותי חביב על אנשי השלטון, משפחותיהם ומקורביהם.
ברכב ניתן להגיע לרוולו בדרך משנית מספר ss373. הדרך הררית, מתפתלת ומתחברת בקצה הצפוני שלה לדרך Strada Provinciale1 - SP1. בקצה הדרומי ss373 מתחברת לכביש-ss163 על שפת הים הטירני, המכונה "דרך אמאלפי".
קו אוטובוס ציבורי המופעל על-ידי חברת SITA מגיע מאמאלפי לרוולו, דרך העיירה השכנה סקאלה ובחזרה.
הדואומו של רוולו הנמצא בכיכר הדואומו, נבנה במאה ה-11 ושופץ ב-1786. הדואומו על שם פנטלאון הקדוש, הנחשב לפטרון העיירה ולמגינה.
דלתות הכניסה עשויות מברונזה, ומעוטרות בתבליטים מהפסיון - דרך הייסורים של ישו (ויה דולורוזה).
את דוכן ההטפה המעוטר הקים האומן ניקולה די ברטולומאו דה פוג'ה ב-1272. הדוכן נתמך על ידי שישה עמודים ספירליים מעוטרים בצבעי זהב.
העמודים עצמם נסמכים על גבם של אריות.
בדוכן הטפה אחר בכנסייה מתואר יונה הנביא.
בקריפטה של כנסייה מצוי מוזיאון צנוע, ובו ניתן לראות יצירות אומנות, ומוצגים דתיים שונים.
וילה רופולו , על שם משפחת רופולו (Rufolo), שהייתה בעלת עוצמה ונכסים רבים באזור.
הווילה נבנתה במהלך המאה ה-13, נמצאת לא הרחק מכיכר הדואומו, וממוקמת על גבי מצוק הפונה לכיוון מפרץ סלרנו.
היא נבנתה בהשפעות של סגנון ערבי, ובמיוחד שני המגדלים הנמוכים בחצר, המזכירים מינרטים של מסגד.
במאה ה־19 שופצה הווילה על-ידי אציל סקוטי שרכש אותה.
הנוף הנשקף מהווילה, ובמיוחד מהמרפסת הענקית, משך אליה במשך השנים אומנים ויוצרים רבים, והיווה השראה לריכרד וגנר לכתיבת קטעים מהאופרה שלו "פרסיפל".
הווילה מוזכרת בספרו של ג'ובאני בוקאצ'ו ,"דקאמרון".
עקב הקשר של ריכרד וגנר לווילה, על מרפסת הגדולה נערכים מדי שנה קונצרטים של מוזיקה קלאסית תחת כיפת השמים.
התזמורת והאמנים יושבים עם גבם לים והקהל עם הפנים לים, לכוון מפרץ סלרנו.
וילה צ'ימברונה , נבנתה במהלך המאה ה-11, על נקודת תצפית גבוהה לכיוון הים הטירני.
גני הווילה חודשו ושונו בראשית המאה ה-20, על ידיי הלורד האנגלי ארנסט בקט, ברון גרימת'ורפ השני .
לווילה מרפסת רחבת ידיים, ממנה נשקף נוף ולכן, היא נקראת "מרפסת האינסוף" (Terrazza dell'Infinito).
על מעקה המרפסת מוצבים פסלי פרוטומה.
גני הווילה רחבי ידיים, ויצירות אומנות שונות פזורות בו.
בין היצירות בגן נמצא גם העתק פסל דוד של דונטלו.
הווילה מהווה מוקד משיכה תיירותי, ומתפקדת גם כבית מלון.
אודיטוריום אוסקר נימאייר - כיוון שרוולו היא "עיר המוזיקה", כבר בשנת 2000 הוחלט על הקמת אודיטוריום, אך בנייתו הסתיימה רק ב-2009. האודיטוריום ממוקם במרחק הליכה קצר מחוץ לעיר, תוכנן בידי האדריכל הברזילאי אוסקר נימאייר, והוא מבנה בתכנון מודרניסטי מיוחד מאד, השונה לגמרי משאר המבנים באזור החוף האמאלפיטאני כולו.
באודיטוריום יש כ-400 מקומות ישיבה, והוא משמש כאחד מאתרי ההופעות בפסטיבלי המוזיקה הנערכים בעיר.
על נימאייר נמתחה ביקורת, כיוון שלא ביקר באתר במהלך תכנון האודיטוריום ובנייתו.
העיר הייתה תמיד יעד לביקורים של אנשי תרבות, אומנים, מוזיקאים, שחקנים, ציירים, ומפורסמים אחרים, כולם מן הבכירים ביותר בעולם.
בין המבקרים ניתן למנות את ג'ובאני בוקאצ'ו, ריכרד וגנר, אדוורד גריג, ליאונרד ברנשטיין, ג'ינה לולובריג'ידה, טנסי ויליאמס, ז'ואן מירו, גרטה גרבו, וג'קלין קנדי-אונאסיס.
האמן גור וידאל התגורר בעיר בווילה "לה רונדנינה", הבנויה על שפת צוק גבוה.
חלקים גדולים מסרטו של הבמאי ג'ון יוסטון "הכה את השטן", שיצא לאקרנים ב-1953, הוסרטו ברוולו בהשתתפותם של ג'ינה לולובריג'ידה, המפרי בוגארט, רוברט מורלי, ג'ניפר ג'ונס, פיטר לורה, אייבור ברנרד, ברנארד לי, ושחקנים אחרים .
בחודשי הקיץ נערך בעיר פסטיבל מוזיקה קלאסית, בעיקר בווילה רופולו ובשנים האחרונות גם באודיטוריום אוסקר נימאייר, לכבודו ולזכרו של וגנר, שהתגורר ויצר במקום.
רווק מספר 3 הוא סרט דרמת פשע אמריקאי משנת 2023. הסרט בוים על ידי השחקנית אנה קנדריק, שזהו הפרויקט הראשון אותו היא מביימת ותסריט הסרט נכתב על ידי איאן מקדונלד.
עלילת הסרט מבוססת על הרוצח הסדרתי רודני אלקלה, שהשתתף בפרק בתוכנית השידוכים "" בשנת 1978 בעוד מסע הרציחות שלו התנהל במקביל.
הסרט עוקב אחרי האירועים בתוכנית ומתמקד ברווקה המתמודדת שריל בראדשו שמגולמת על ידי קנדריק.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ב-8 בספטמבר 2023, והוא עלה לשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-18 באוקטובר 2024.
בישראל, הסרט קיבל את השם "רווק מספר 3" על שם מספרו של אלקלה בתוכנית.
בשנת 1978, רוצח סדרתי בשם רודני אלקלה מופיע כמשתתף בתוכנית הטלוויזיה הפופולרית "The Dating Game" וזוכה בדייט רומנטי עם הרווקה שריל בראדשו.
באותו הזמן, אלקלה כבר רצח חמש נשים והתנהגותו המוזרה במהלך התכנית מזכה אותו בכינוי "רוצח משחק הדייטים" (The Dating Game Killer).
בשנת 1977 בויומינג, הרוצח הסדרתי רודני אלקלה מצלם אישה בשטח פתוח.
לאחר שרודני גורם לאישה להיפתח כלפיו ולספר לו על הפרידה הכואבת מבן זוגה לשעבר, רודני חונק אותה, מחזיר אותה להכרה ולאחר מכן חונק אותה למוות.
בשנת 1979 בעיר , איימי היא חסרת בית צעירה שמתפרנסת מגניבות קטנות.
רודני רואה את איימי יושבת במוטל ומציע לצלם אותה ובכך היא תתפרנס כדוגמנית.
איימי מסכימה להצטרף לרודני והוא מסיע את השניים למקום מבודד.
במדבר בזמן השקיעה, רודני מצלם את איימי ולאחר מכן תוקף אותה.
בשנת 1971 בעיר ניו יורק, צ'ארלי היא דיילת אוויר שעוברת להתגורר בדירה חדשה.
לאחר שראתה את רודני מצלם את תמונותיה, היא מבקשת ממנו עזרה בהעברת הציוד שלה.
לאחר שעזר לה, רודני תוקף והורג את צ'ארלי.
בשנת 1978 בלוס אנג'לס, שריל בראדשו היא שחקנית מתחילה שהולכת בקביעות לאודישנים.
הסוכנת שלה, הלן, משכנעת אותה להשתתף בצילומי תוכנית מציאות בשם "" כמתמודדת ובכך היא מקווה שהחשיפה המיוחלת של שריל תגיע.
שריל מסתייגת מההרשמה לתוכנית, אך חברה, טרי משכנע אותה שזאת הזדמנות בשבילה למצוא גבר שיפרנס אותה.
שריל נוסעת לאולפנים כדי להקליט את הפרק ומתכוננת להופעתה.
התכנית עולה לאוויר ושלושה רווקים, שנסתרים מעיניה של שריל בעזרת מחיצה, מוצגים לקהל.
רווק מספר 3 מתברר להיות רודני אלקלה עצמו.
משתתפת בקהל בשם לורה מזהה את רודני כגבר שהיה במחיצת חברתה, אליסון, שלאחר מכן נמצאה מתה בחוף הים.
לורה מרגישה לא בנוח, הולכת לרכבה ומשתפת את בן זוגה, קן על חשדותיה לגביי רווק מספר 3. קן מרגיע את לורה ואומר לה שייתכן שהיא מתבלבלת ושהוא בטוח שצוות ההפקה ביצע סינון קפדני טרם קבלת רודני לתוכנית.
לורה הולכת למאבטח באולפנים ומבקשת לדבר עם המפיק, אך המאבטח מפנה אותה בזלזול אל השרת.
במהלך התכנית, שריל מחליטה לסטות מהתסריט שניתן לה מכיוון שהשאלות שהיא אמורה לשאול את הרווקים הן שאלות סקסיסטיות ופוגעניות.
רודני מצליח להשאיר רושם חיובי על שריל ולבסוף הוא זוכה ב-"דייט" ובכרטיסי נסיעה לביקור בעיירה "" בקליפורניה לביקור עם שריל.
לאחר שהצילומים הסתיימו, רודני ושריל יוצאים ביחד לפאב.
רודני מנסה להתחבר לשריל בעזרת היכרות מוקדמת עם המקומות עליה שריל מדברת, אך כשהיא מתחילה להתגרות בו בהומור, מצב רוחו של רודני משתנה במהרה והוא נעשה מאיים.
כששריל חוזרת בחזרה לרכבה באולפנים, רודני מתעקש ללוות אותה.
רודני מבקש משריל את מספר הטלפון שלה, אך מתברר שהוא מזויף.
כשרודני לוחש איומים באוזניה של שריל, שריל המפוחדת בורחת לרכבה וכמעט מותקפת על ידי רודני בחניון נטוש.
למרבה מזלה של שריל, קבוצת אנשים יוצאת מהאולפנים.
רודני עוזב את המקום ושריל מצליחה לברוח.
למחרת, לורה מדווחת למשטרה על הופעתו של רודני בתוכנית, אך הם מבטלים את טענותיה מכיוון שהיא לא יודעת את שמו.
מאוחר יותר, בשנת 1979 בסן גבריאל, איימי הפצועה והעירומה מתעוררת במדבר לצדו של רודני הבוכה.
איימי מתנהגת כאילו הכל כשורה ורק מבקשת שלא יספר לאנשים מה קרה, ואפילו מבקשה שייקח אותה לביתו, ולכן הוא מגלה חמלה ומתיר את קשירותיה.
בדרך, השניים עוצרים בתחנת דלק ואיימי מצליחה לברוח מרודני ולהתקשר למשטרה שמגיעה לעצור את רודני.
בכתוביות על המסך מוסבר שלאחר מעצרו של רודני, הוא שוחרר בערבות ואז רצח אישה וילדה קטנה.
רודני נעצר בשנית בשנת 1979. בשנת 2010, רודני זכה בערעור שהגיש, אך איימי, שהתבגרה, מעידה בבית המשפט נגדו.
הכתוביות מציינות שייתכן ומספר הקורבנות האמיתי של רודני הוא קרוב ל-130. זמן מה לאחר צילומי התכנית, שריל עזבה את לוס אנג'לס כדי לחיות בפרטיות ולהקים משפחה בעוד רודני נפטר בבית הסוהר.
אנה קנדריק - שריל בראדשו, דמות הפרוטגוניסט בסרט.
רווקה שמשתתפת בתוכנית שידוכים בטלוויזיה במסגרתה שלושה רווקים צריכים להילחם על לבה.
- רודני אלקלה, דמות האנטגוניסט בסרט.
רוצח סדרתי שמשתתף בתוכנית השידוכים בתור מתמודד.
בדצמבר 2017, התסריט "רודני ושריל" ("Rodeny and Cheryl") מאת איאן מק'אליסטר מקדונלד הגיע לרשימה השחורה (רשימת תסריטים פופולריים שטרם הופקו).
במאי 2021, נטפליקס הכריזה שהיא רכשה את זכויות הפקת התסריט של מקדונלד.
נמסר ש תביים וקנדריק תגלם את הדמות הראשית.
באפריל 2022, לאחר שזכויות ההפקה של נטפליקס פגו, הזכות להפקת הסרט נמכרה בפסטיבל הקולנוע בקאן.
הוכרז שקנדריק תשמש כבמאית הסרט ובמקביל תגלם את דמותה של שריל בראדשו, וששם הסרט יהיה "אשת השעה" .
בדצמבר 2022, מפיק תבע מפיק אחר באשמת גניבת זכויות יוצרים, כאשר הסרט היה אחד מהסרטים שהוזכרו בתביעה המשפטית.
שלב הצילומים התקיים בוונקובר והצלם הראשי היה .
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 90% על סמך 49 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 75/100 על סמך 14 ביקורות.
רווקים לשבוע הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 2011, בבימוי של פיטר פארלי ובובי פארלי (האחים פארלי), על פי תסריט מאת פיטר ג'ונס, קווין בראדלי ופיטר פארלי.
הסרט מככבים בו אוון וילסון, ג'ייסון סודייקיס, ג'נה פישר וכריסטינה אפלגייט.
העלילה סובבת סביב שני גברים נשואים שמקבלים 'אישור שבועי' מנשותיהם לעשות כרצונם.
הסרט הופק בתקציב של כ-36 מיליון דולר והכניס כ-83.2 מיליון דולר ברחבי העולם.
ריק פריק (אוון וילסון) ופרד סרינג (ג'ייסון סודייקיס) הם חברים טובים אשר נשואים כבר שנים לנשותיהם, מגי וגרייס.
כשהם מתחילים להרגיש תקועים בנישואיהם, נשותיהם נותנות להם 'רווקות לשבוע': אישור שבועי של חירות אותה יכולים לנצל לכל מה שיחפצו בו.
בתחילה, השניים מתקשים להחליט איך לנצל את הזכות החדשה שלהם, ושיתוף הפעולה עם חבריהם רק מסתבך יותר ויותר.
כשבעליהם גילו את ה'רווקות לשבוע' שלהם אינם כמו שחשבו, שני הזוגות מתחילים להבין מה באמת חשוב להם ואיזו השקעה נדרשת כדי שהנישואים יצליחו.
אוון וילסון בתפקיד ריק פריק - נשוי למגי, מקבל רווקות לשבוע
ג'ייסון סודייקיס בתפקיד פרד סרינג - נשוי לגרייס, מקבל רווקות לשבוע
ג'נה פישר בתפקיד מגי פריק - אשתו של ריק
כריסטינה אפלגייט בתפקיד גרייס סרינג - אשתו של פרד
אליסה מילאנו בתפקיד מנדי בוהק - אשתו של לארי
טיילר הקלין בתפקיד ג'רי - צעיר
ריצ'רד ג'נקינס בתפקיד קוקלי - ידיד
בו ברנהם בתפקיד ברמן - ברמן
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 34% בהתבסס על 161 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "הסרט מציע צחוקים אך לרוב מתפתה להומור בינוני ולא מספיק מתוחכם.".
יתר על כן, באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 45 מתוך 100, בהתבסס על 32 ביקורות.
בעוד שחלק מהמבקרים עם הדגש על המשחק האותנטי של וילסון, אחרים ציינו שהעלילה לא מצליחה להתרומם מעל הקומדיות הרגילות.
אלבר רוז'ה מילה הוא כדורגלן עבר מקמרון.
מילה הוא אחד השחקנים האפריקאים הראשונים שהתפרסמו בקנה מידה בינלאומי.
בניגוד לרוב הכדורגלנים שזוכים לפרסום בשנות ה-20 לחייהם ופורשים בשנות ה-30 לחייהם, הוא התפרסם רק בגיל 38, גיל שעבור רוב שחקני הכדורגל הוא מספר שנים לאחר הפרישה.
מילה נולד בבירת קמרון, יאונדה, וגדל בעיר דאולה.
הוא הצטרף לקבוצת כדורגל בפעם הראשונה בגיל 13, ובגיל 18 זכה באליפות קמרון הראשונה.
ב-1976 קיבל את פרס כדורגלן השנה באפריקה.
ב-1977 הגיע לאירופה והצטרף למועדון הצרפתי ולנסיאן, אך שם תפקד כשחקן מחליף בלבד במשך שנתיים.
ב-1979 הצטרף למונקו, שם דילג בין רשימת המחליפים לרשימת הפצועים.
לבסוף הצטרף לאיי אס סנט אטיין ב-1984 ומשם עבר למונפלייה מ-1986 עד 1989.
בזמן ששיחק בצרפת הופיע מילה לראשונה בנבחרת קמרון ב-1978. מילה שיחק בנבחרת במונדיאל 1982, ופרש לראשונה מכדורגל בינלאומי ב-1987.
ב-1990 הוא קיבל שיחת טלפון מנשיא קמרון, שביקש ממנו לחזור מפרישתו ולהצטרף לנבחרת הקמרונית.
הוא הסכים, ונסע לאיטליה להשתתף במונדיאל 1990.
מילה היה אחד מהכוכבים הגדולים של הטורניר.
הוא כבש ארבעה שערים, שאותם חגג בריקוד מסביב לדגלי הקרן, ריקוד שהפך לפופולרי במגרשי הכדורגל מאז.
שניים משערים היו בהארכה נגד קולומביה, מה שהביא את קמרון לרבע הגמר, המקום הגבוה ביותר שאליו הגיע נבחרת אפריקאית, עד להעפלתה של לחצי הגמר במונדיאל 2022.
מילה חזר למונדיאל 1994 בגיל 42. בארצות הברית, אך קמרון הודחה כבר בשלב הבתים.
מילה כבש שער נגד רוסיה, ובכך שבר את השיא של עצמו, ככובש המבוגר ביותר בגביע העולם.
במרץ 2004, הוא נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 שחקני הכדורגל החיים הטובים בעולם.
כיום (2019) משמש מילה יושב הראש של "קרן רוז'ה מילה" לקידום הבריאות, החינוך והרווחה בקמרון.
כמו כן הוא נוסע בעולם בשליחויות בלתי רשמיות, כשגריר נודד של ארצו.
באוגוסט 2017 ביקר מילה בישראל, שם נפגש עם לירן ג'רסי, מייסד עמותת "שער שוויון", המסייעת לילדים בסיכון דרך משחק הכדורגל.
מילה התלהב מהרעיון, והקים מפעל דומה בקמרון.
כיום (2019) משחקים בפרויקט בקמרון 200 ילדים בעשר קבוצות.
רוז'ה מרטן די גאר , סופר צרפתי זוכה פרס נובל לספרות.
די גאר נולד בנוי שעל הסן למשפחת משפטנים, בשנת 1898 התחיל את לימודיו באוניברסיטת סורבון בפקולטה למדעי הרוח וסיימם באוניברסיטת "שארט" בצרפת, שם עסק במספר נושאים בארכאולוגיה ופלאוגרפיה.
בשנת 1902 די גאר התגייס לצבא ושירת בחיל הרגלים, ב-1905 הוא קיבל תואר אקדמי על סמך עבודה בשטל בתחום הארכאולוגיה.
שנה מאוחר יותר התחתן ויצא לסייר בצפון אפריקה ובשנת 1907 נולדה בתו כריסטינה.
בשנת 1908 פורסם ספרו להיות.
די גאר גויס לצבא למלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 והשתחרר רק בפברואר 1919. לאחר המלחמה די גאר השתקע בפריז והמשיך בפעילותו הספרותית.
בשנת 1937, בעת ששקד על האפילוג של בית טיבו, הוענק לו פרס נובל לספרות "על החיות האומנותית והנאמנות בהן צייר את הניגודים בחיי האנשים כמו כן את האספקטים היסודיים של חיי תקופתנו".
במהלך מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1939 - 1945, הוא שהה בניס ועבד על זכרונותיו של סגן-אלוף מאמור.
די גאר מת ב-22 באוגוסט 1958 באחוזתו ונקבר בפאתי העיר ניס בצרפת.
הספר הראשון של די גאר שפורסם היה להיות.
היצירה הגדולה הראשונה שכתב היא הרומן ז'אן בארוא, ספר המבוסס על פרשת דרייפוס, כאשר המוטיב בו הוא שאלת האמונה.
מוטיב דומה נמצא בספרו צוואת אבא לולו.
די גאר החל בכתיבת רומן בהמשכים בשם בית טיבו בשנת 1922. הספרים בסדרה תורגמו לשפות רבות וסדרת טלוויזיה הוסרטה עליהם.
היצירה זכתה לשבחים רבים והוגדרה על ידי הביקורת כ"רומן נוסח המאה ה-19" די גאר תיאר את הסכסוכים שערערו את יסודות החברה הצרפתית ובעיקר את פרשת דרייפוס ואת מלחמת העולם הראשונה.
בסוף חייו התרכז די גאר בכתיבת זכרונותיו של סגן-אלוף מאמור, שחלקו הראשון זכה לתשומת לבו של אנדרה ז'יד André Gide.
ז'אן בארוא (Jean Barois), שנת 1913.
בית טיבו Les Thibault תורגם לעברית על ידי מנשה לוין והופיע בהוצאת ספרית פועלים.
התכתבות עם אנדרה ז'יד (1968) (Correspondance avec) - פורסם לאחר מותו.
זכרונותיו של סגן-אלוף מאמור (1983) (Le Lieutenant-colonel de Maumort) - פורסם לאחר מותו.
רוז'ה דה ראביטן היה סופר צרפתי.
דה ראביטן היה בנו של סגן מושל מחוז ניברנה (כיום מחוז נייבר בחבל בורגון) בצרפת.
בהיותו בן 16 הלך בעקבות אביו והתגייס לצבא.
הוא העיד על עצמו כי בחייו היו שתי מטרות: להצטיין בקריירה צבאית ולהיות אדם ישר.
על אף שאיפתו זו, היה עצור בבסטיליה ב-1641 למשך מספר חודשים בפקודת הקרדינל רישלייה, באשמת התרשלות באימונים ובמילוי תפקידיו הצבאיים.
ב-1643 נשא לאישה את בת דודו, ופרש מן הצבא לזמן מה.
ב-1645 ירש את משרת אביו בניברנה.
אשתו נפטרה ב-1646 והוא ניסה לחטוף אלמנה עשירה, מאורע שבעטיו נאלץ לשלם פיצויים ניכרים.
ב-1647 לחם תחת פיקוד לואי השני דה בורבון, נסיך דה קונדה, בקטלוניה שבספרד.
ב-1652, במרד הפרונד השני, לחם תחילה לצד המורדים ואחר כך לצד הצבא המלכותי.
ב-1655 קנה לעצמו דרגת מיטר דה קאמפ (קניית דרגות צבאיות הייתה אז מקובלת) ולחם תחת פיקוד המרשל טורן במערכה נגד ספרד בפלנדריה.
הוא הצטיין בקרב דנקירק (14 ביוני 1658) שבו הביסו צבאות צרפת ואנגליה את צבא ספרד.
ב-1659 סר חינו בעיני המלך לואי הארבעה עשר בגלל השתתפותו באורגיה בפריז בשבוע הקדוש, והוא הצטווה לפרוש לאחוזותיו בחבל בורגון.
כדי לשעשע את מאהבתו, חיבר שם את יצירתו "סיפורי אהבה", שבה תיאר את תככי נשות חצר המלכות.
חיבור זה מצא את דרכו אל אנשי החברה הגבוהה של פריז, שכינו את המחבר "פטרוניוס הצרפתי".
ב-17 באפריל 1665 נשלח למעצר בבסטיליה והשתחרר כעבור שנה, בתנאי שלא יישוב עוד לפריז.
הוא התגורר באחוזותיו במשך שש עשרה שנים לפני שהורשה לבקר שוב בחצר המלוכה, ב-1682. באותה שנה נבחר לאקדמיה הצרפתית, אך העדיף לשוב ולהתגורר באחוזותיו, עקב יחסם העוין של אנשי בית המלוכה.
דה ראביטן נפטר בעיר אוטן בחבל בורגון ב-1693. אחרי מותו התפרסם בפריז ספרו "זיכרונות" (1696) שבו תיאר את הרפתקאותיו.
ב-1720 פורסמה חליפת מכתבים ענפה שלו, ובה מכתביו אל בת דודו, מאדאם דה סבינייה, מחברת המכתבים הנודעת.
ספרו "עיונים בנושא המלחמה" ראה אור בדרזדן ב-1746.
רוז'ה דזורמיה היה מנצח צרפתי.
הוא נודע בניצוח על ההקלטה הראשונה השלמה, ויש אומרים הטובה ביותר, של האופרה "פליאס ומליסנד" של דביסי, אשר הוקלטה בפריז בתקופת הכיבוש הנאצי.
הקלטת האופרה של דביסי נעשתה בשנת 1941, ודזורמיה היה אז אחד מאמני הניצוח המהוללים ביותר של צרפת, במידה רבה הודות לעבודתו עם להקת הבלט Suédois ועם ה"באלט רוס" של סרגיי דיאגילב.
הוא ניצח על ביצוע הבכורה של Relâche בשנת 1924, מצג ראינוע ומוזיקה של פרנסיס פיקאביה ואריק סאטי, עם קטע מוסרט, "משחק ביניים", בבימוי רנה קלייר.
דזורמיה עשה לו גם שם בלתי מבוטל גם כחלילן; כתומך נלהב ברפרטואר של המאה ה-20 (מסייאן, סאטי, בולז, אנרי דיטייה ומוריס דורופלה יצאו כולם נשכרים מתמיכתו ביצירותיהם); ובקצה הכרונולוגי השני, בעריכה וביצוע של מוזיקה עתיקה (הוא השיב לחיים יצירות נשכחות ברובן של קופרן, ראמו, מישל רישאר דלאלנד ובני זמנם).
דזורמיה מונה למנהל האופרה של פריז בשנת 1945, אחרי שהחזיק קודם במשרה המקבילה באופרה קומיק של פריז.
בשעת נסיעה ברומא בשנת 1950, סבל אירוע מוחי קשה.
השיתוק שנגרם לו כתוצאה מכך קטע את כל פעילויותיו המוזיקליות.
הוא איבד את כושר הדיבור ונשאר נטול דיבר ופרוש עד סוף ימיו.
רוֹזִ'ינוֹי (בבלארוסית: Ружаны, "רוּזַ'אנִי"; בפולנית: Różana, "רוּזַ'נַה"; ביידיש: ראָזשינאָי; מקובלים גם השמות Ражана, "רַזַ'נַה", וכן Ражаная, "רַזַ'נַיַה") היא עיירה קטנה השוכנת לגדות הנהר רוז'נקה, בנפת פרוז'ני שבמחוז ברסט שבמערב בלארוס.
העיירה מרוחקת כ-140 ק"מ מברסט ליטובסק, ונמצאת כ-45 ק"מ מצפון-מזרח לעיירה פרוז'ני, בנקודת המפגש של הדרך המחברת בין פרוז'ני וסלונים עם זו המחברת בין וולקוביסק וקוסוב פולסקי.
האזכור הראשון של העיר הוא משנת 1552. בעיירה שרידיו של ארמון מרשים; שתי כנסיות – כנסיית השילוש הקתולית (נבנתה ב-1617) וכנסיית פטרוס ופאולוס האורתודוקסית (נבנתה בין השנים 1762–1788); קפלה קטנה בבית הקברות המקומי; בית קברות גרמני; וכן בית קברות יהודי עתיק וחורבותיו של בית כנסת.
בין רבניה של העיר היה הרב מרדכי גימפל יפה.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מראשית המאה ה-17. בשנת 1659 (ראש השנה ה'ת"ך) הופצה בעיירה עלילת דם, שבעקבותיה הוצאו להורג מספר יהודים בה.
על מאורע זה נכתבה סליחה שנאמרה מאז בבית המדרש בעיירה מדי יום כיפור, ונדפסה בספר "דעת קדושים".
קבוצת איכרים יהודים מהכפר נובופבלובקה הסמוך לרוז'ינוי עלתה ארצה ב-1883 והייתה לגרעין המייסד של המושבה עקרון (מזכרת בתיה).
בשנת 1919 ערכו חיילים פולנים פוגרום ביהודי העיירה, בו נרצחו 6 יהודים ונשדדו רבים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,400 יהודים, כשני שלישים מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות, תוך פעילות של תלמוד תורה ובית ספר עברי.
פעילות זו נאסרה עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939, תוך הלאמת המסחר הפרטי בעיירה.
בתחילת מבצע ברברוסה, סוף יוני 1941, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו עד מהרה גזירות שונות על יהודיה, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב וחובת ביצוע עבודות כפייה.
ביולי 1941 רצחו הגרמנים 15 יהודים מהעיירה, והטילו על הקהילה לשלם סכום כופר גבוה, תוך החרמת רכוש היהודים.
בד בבד ערכו הגרמנים מספר מעשי התעללות והשפלה המוניים ביהודי העיירה.
באוגוסט 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה.
ב-2 בנובמבר 1942 הוצעדו כל יושבי הגטו למחנה הריכוז שכונה "מחנה הבונקרים" בוולקוביסק, תוך ירי בכ-500 יהודים בדרך, בהם ילדים רבים.
מהמחנה שולחו יתר היהודים עד סוף החודש, לאחר שהוחזקו בו בתנאי צפיפות ורעב קשים, יחד עם כ-20,000 היהודים הנוספים במקום, בקרונות משא למחנה ההשמדה טרבלינקה.
מכ-2,400 יהודי רוז'ינוי, שרדו את השואה שלושה אנשים.
נולדה כבת הבכורה לגדליה והינדה בעיירה ביילסק (Bielska), הסמוכה לעיר פלוצק, על גדת נהר הוויסלה.
היא גדלה במשפחה מסורתית, עם שתי אחיות.
האב היה סוחר בקר בעיסוקו ובעל נטיות ציוניות.
בילדותה למדה ב"חדר" ובבית ספר פולני, כיוון שבעיירה התגוררו רק כ-40 משפחות יהודיות ולא היה בה בית ספר יהודי.
עקב מצוקה כלכלית עברה המשפחה לפלוצק בשנת 1934, והיא החלה לעבוד במכירה וחלוקה של לחמניות על מנת לסייע בכלכלת המשפחה.
במקביל השלימה השכלתה בלימודי ערב וקראה ספרים, בהם "אוטואמנציפציה!" של פינסקר, שבעקבותיו הצטרפה לשומר הצעיר.
בתנועה שימשה כמדריכה והתקדמה לתפקיד חברת ההנהגה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פלוצק בידי הנאצים הייתה קורצ'אק עדה למעשי השפלה ואלימות נגד יהודים, ולכן הודיעה לאביה שבכוונתה להצטרף לחברי תנועתה בוורשה.
אביה הסכים לכך בתנאי שדודה ישגיח עליה ויתלווה אליה.
בנובמבר 1939 פגשה קורצ'אק בוורשה את טוסיה אלטמן, וזו סיפרה לה על התארגנות חברי השומר הצעיר בווילנה, שנכבשה לא מכבר בידי הסובייטים ונמסרה לליטא.
קורצ'אק גנבה את הגבול, מוסתרת בעגלה עם שני חברי תנועה נוספים, והצטרפה לקן השומר הצעיר בווילנה, שבו הכירה את ויטקה קמפנר, עמה גם עבדה במפעל לייצור מברשות.
מאוחר יותר הכירה קורצ'אק גם את אבא קובנר.
שם הגיעו אליה הבשורות המרות שאביה מת ושאר משפחתה הועברה לגטו בפיוטרקוב טריבונלסקי.
עם כיבוש ליטא וסיפוחה לברית המועצות ביוני 1940 נאלצה תנועת השומר הצעיר לרדת למחתרת.
בווילנה למדה קורצ'אק יידיש ותרבות יהודית בקורסי ערב.
ב-24 ביוני 1941 נפלה וילנה בידי הנאצים, וחברי השומר הצעיר החליטו לנסות לברוח מזרחה במטרה לחבור ל הנסוג, אולם הם נפלו בידי הגרמנים והועברו יחד עם שאר יהודי וילנה לגטו.
בגטו מצאו קורצ'אק וקמפנר חדר קטן להתגורר בו.
קורצ'אק נטלה חלק בישיבה ההיסטורית בגטו ב-31 בדצמבר 1941, בה החליטו 150 חברי תנועות הנוער בגטו להתאחד למסגרת אחת.
בישיבה קרא אבא קובנר לתושבי הגטו "אל נלך כצאן לטבח!" וביום המחרת נמנתה קורצ'אק על מייסדי ארגון הפרטיזנים המאוחד (פפא"ו; FPO), שקם על מנת ללחום בנאצים.
במקביל אימצה וטיפלה בשתי יתומות ועבדה במכון יהודי, שהוקם עוד לפני המלחמה ופעל בגטו לצורך תיעוד קורות יהדות ליטא.
בערב ה-15 ביולי 1943 השתתפה עם ויטקה קמפנר ואחרים במבצע לחילוץ יצחק ויטנברג, מפקד הפפא"ו, מידי משטרת הגטו היהודית.
בעקבות האיום של הגרמנים לחסל את הגטו אם ויטנברג לא יוסגר לידיהם, הוא הסגיר עצמו לידיהם ואת מקומו תפס קובנר.
לאחר שאפסו הסיכויים להנהיג מרד כללי בתוך הגטו החליטו חלק מחברי הפפא"ו להימלט מהגטו ולהצטרף לפרטיזנים ביערות רודניקי (Rudninkai), כ-60 קילומטרים מחוץ לעיר.
בספטמבר נמנתה קורצ'אק על אחרוני הלוחמים, שברחו מן הגטו דרך תעלות הביוב.
היא לקחה עמה את ארכיון מסמכי פפא"ו.
היא הצטרפה ליחידת פרטיזנים יהודית בראשותו של קובנר.
תפקידה ביחידה היה לרכוש ולהשיג מזון ולדאוג לחלוקתו, לטפל בכביסה ובעניינים אחרים ובמקביל ללחום על זכותה וזכותן של נשים אחרות לקחת חלק פעיל בלחימה נגד הנאצים.
וילנה שוחררה מידי הנאצים ב-13 ביולי 1944 ועם הצבא האדום שבו לעיר גם קורצ'אק, קמפנר ואבא קובנר, יחד עם כמה מאות ניצולים.
השלושה גילו שהגטו חוסל והחלו לארגן את הניצולים לקראת עלייה לארץ.
לשם כך יצאה קורצ'אק לקובנה, שם חיפשה גם אחר חברי השומר הצעיר וגם אחר פרטיזנים, על מנת שיסייעו לה במשימתה.
בדצמבר 1944 שלח קובנר את קורצ'אק לרומניה על מנת להכין את נתיב הבריחה של הניצולים אל נמלי הים השחור.
בבוקרשט פגשה קורצ'אק בחברי "החלוץ", שדיברו על ליבה להגיע לארץ ישראל על מנת לספר ליישוב את האמת על השואה.
אמה של קורצ'אק ושתי אחיותיה הצעירות נספו בפולין ב-1942.
עם הגיעה ארצה, בדצמבר 1944, הצטרפה לקיבוץ אילון, שעל חבריו נמנו כבר חברי השומר הצעיר מפולין.
בתוך זמן קצר היא ערכה הרצאות ופגישות בכל הארץ, שבהם העלתה את סיפור הפרטיזנים מיערות רודניקי.
היא הייתה השליחה הראשונה של ארגון הפרטיזנים שנשלחה במיוחד ארצה להביא את דבר הלוחמים וסיפור ההשמדה.
בעת ועידת ההסתדרות הכללית השישית בתל אביב 1944/45, הביאה רוז'קה קורצ'אק דו"ח טראגי ודראמטי, ובו סיפור השמדת יהדות ליטא ומזרח אירופה לאוזני הקהל הנדהם והמזועזע.
היא נשאה את דבריה ביידיש.
בתום דבריה עלה לדוכן דוד בן-גוריון, ופתח את דבריו במשפט: "זה עתה דיברה פה חברה בשפה זרה וצורמת על הצרות שפקדו את..." באולם קמה סערה, והקהל השמיע צעקות וקריאות: "זאת השפה בה מדברים שני שלישים מן העם היהודי בדורות האחרונים..".
אך בן-גוריון לא נכנע, הוא תפס את המיקרופון וצעק לתוכו: "זרה וצורמת, זרה וצורמת...".
לימים הפכה שאלה זו לשאלה היסטורית נכבדה שזכתה למחקרים רבים.
את ספר העדות שלה "להבות באפר", ששמו שאול מכותרת הרצאה של אבא קובנר בפני חיילי הבריגדה היהודית הלוחמת בצפון איטליה, כתבה ביידיש.
המשורר והמספר בנימין טנא (טננבוים), שהיה גם הוא חבר בקיבוץ אילון אז, תרגם מדי יום את כתיבתה לעברית.
הספר היה אחד מספרי העדות הראשונים מהשואה.
אברהם שלונסקי תרגם את המנון הפ.פ.או.
לעברית כפי ששמע אותו מרוז'קה קורצ'אק, והוא ידוע כשיר הפרטיזנים.
גם השיר שכתבה לאה גולדברג "את תלכי בשדה" נקשר לרוז'קה קורצ'אק, על אף שבראשונה נכתב ופורסם כשנתיים לפני שפגשה המשוררת בלוחמת גטו ופרטיזנית זו.לאה גולדברג פגשה את רוז'קה והתרשמה מאישיותה ואמרה שבלי להכירה כתבה את השיר עליה.
בעת מגוריה בקיבוץ אילון ארגן אבא קובנר את קבוצת "הנוקמים" והחל בהכנת תוכניות פעולה בעבורה.
קורצ'אק הביעה את התנגדותה לפעילותו זו וסברה שהשיקום ובניית חיים חדשים בארץ הם הנקמה הטובה ביותר בנאצים.
עם שחרורו של קובנר ממאסרו בירושלים היא הצטרפה אליו בהכנת קבלתם של חברי גרעין הנוקמים מפריס שבצרפת.
גרעין הנוקמים שמנה כמה עשרות חברים הופנה בקיץ 1946 לקיבוץ עין החורש.
קורצ'אק עברה לשם ונשארה בעין החורש כל חייה.
בעין החורש הכירה את אבי מרלא, יליד אוסטריה, שעלה לארץ ישראל במסגרת "עליית הנוער" ב-1939. לשניים נולדו שלושה ילדים.
בשנת 1963 הקימו אבא קובנר וחבריו בסיוע הקיבוץ הארצי את "מכון מורשת" כדי להנציח את גבורתם של פעילי המחתרות והמורדים בגטאות.
קורצ'אק הייתה גם היא פעילה במכון ויזמה החל משנת 1983, לרגל 40 שנה למרד גטו ורשה, יציאה של משלחות נוער לפולין.
משלחות אלה עברו הכנה במכון מורשת לקראת יציאתם.
רוז'קה קורצ'אק נפטרה ב-1988 ונטמנה בבית העלמין של קיבוץ עין החורש, ליד קברם של אבא קובנר וויטקה קמפנר.
שני בניה הם היסטוריונים ובתה פעילה כרכזת פדגוגית במכון מורשת משנת 1991.
רייזל קורצ'אק (רוז'קה), להבות באפר; תרגם מכתב-היד הפולני: בנימין טננבוים, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר (ספרית פועלים: גזירות ת"ש-תש"ה), 1946.
מהדורה ג מורחבת: "את המהדורה הנוכחית ערכה מחדש המחברת והוסיפה חלק שני ובו פרשת היער וכן נספחות"; המהדיר: מרדכי אמיתי, מרחביה: מורשת וספרית פועלים, 1965.
רוז'קה קורצ'ק, יהודה טובין, יוסף רב (עורכים), הפרטיזאנית זלדה: זלדה טרגר-ניסנילביץ' 16 ביוני 1920-17 במרץ 1987, תל אביב: מורשת, תש"ן 1989. (משלה ועליה)
יהודה טובין, לוי דרור, יוסף רב (עורכים), רוז'קה: לחימתה, הגותה, דמותה: רוז'קה קורצ'ק-מרלא י"ט ניסן תרפ"א – ט"ז אדר תשמ"ח 28 באפריל 1921-5 במרץ 1988, תל אביב: מורשת, 1988.
רוז'ה ואדים היה שחקן, תסריטאי, במאי ומפיק קולנוע צרפתי.
ידוע בין השאר על כך שהשיק את הקריירה של בריז'יט בארדו בסרטו "ואלוהים ברא את האישה".
ואדים נולד כרוז'ה ולדימיר פלמיאניקוב (Roger Vladimir Plemiannikov) בפריז.
אביו, איגור פלמיאניקוב, היה ממוצא ביילרוסי, היגר לצרפת דרך אוקראינה, נעשה אזרח צרפתי ושירת כסגן הקונסול של צרפת במצרים.
ואדים שיחק בתיאטרון מגיל 16.
ואדים החל את דרכו כתסריטאי משנה לצד במאי הסרטים מרק אלגרה (Marc Allégret) בשנת 1947. סרטיו של ואדים נתפסו, בדרך כלל, כקולנוע קליל, אוורירי, עם דגש יתר על סגנון וקישוטיות.
ואדים היה הראשון שגילה ועיבד לקולנוע את הרומן המזהיר "יחסים מסוכנים" של שארלו דה-לאקלו, ובסרטו "בארבארלה" (1968) עיצב למעשה מגמה של פופ בקולנוע העולמי.
מבין סרטיו המאוחרים רק "סוף המשחק" (על פי נובלה של אמיל זולא) השאיר רושם כלשהו.
ואדים נודע ברומנים שלו עם שחקניות ידועות.
ואדים חי עם בריגיט ברדו, עם קתרין דנב, (נולד להם ילד, כריסטיאן ואדים).
לאחר מכן נישא לג'ין פונדה, וקיים קשר במהלך חייו עם נשים נוספות.
בתקופה האמריקאית שלו בלטו שני סרטים : "ברבארלה" (אחד הראשונים לשילוב אמנות הפופ והקומיקס) ו"נערות יפות כולן בשורה" (עם רוק הדסון).
לאחר מכן התדרדרה הקריירה שלו במהירות.
הוא כתב על כך ספר שיצא לאור ב-1986, "Bardot, Deneuve & Fonda".
קנדי דרלינג, אשת חברה שהייתה קרובה לאנדי וורהול, כתבה על רומן לכאורה שהיה לה עם ואדים ביומנה My Face for the World to See.
בנוסף לקריירת התיאטרון והקולנוע של ואדים, הוא גם כתב מספר ספרים, בכללם האוטוביוגרפיה "D'une étoile à l'autre" (מכוכב אחד למשנהו).
אנט סטרויברג (Annette Strøyberg), 1958–1960 (התגרשו), נולדה להם ילדה אחת (נטלי)
קתרין שניידר, 1975–1977 (התגרשו), נולד להם ילד אחד (ואניה)
מארי-כריסטין בארו, 1990 עד למותו.
ואדים נפטר מלימפומה בגיל 72, והוא קבור בבית הקברות של סן טרופז, צרפת.
רוז'ה ורז'ה היה שף ומסעדן צרפתי.
ורז'ה נולד בשנת 1930 בקומנטרי שבמרכז צרפת, אמו ודודתו היו בשלניות, בהשפעת דודתו החליט להיות טבח, והחל לעבוד כשוליה במסעדה מקומית.
בגיל 20 התלמד במשך חצי שנה במסעדת "לה טור ד'ארז'אן" בפריז, אחריה עבר למלון פלזה אתנה, שהיה באותה עת המלון המוביל בפריז, שם עבד במשך שלוש שנים.
שם עבד במטבח של 60 טבחים בכל המחלקות: צליית בשרים, ירקות ודגים והעפיל לתפקיד עושה רטבים, הבישול במטבח היה לפי מתכוניו של אוגוסט אסקופייה.
אז תקף אותו יצר הנדודים שלא עזב אותו מאז.
הוא עבר למלון מאנסורה בקזבלנקה ונהפך עד מהרה לשף הממונה על צליית הבשר.
משם עבר עם צוות המלון לויטל שבמרכז צרפת, משם למלון אואזיס באלג'יר בשנת 1954. עבר לניירובי, בה נשאר עד 1961 והתמחה בהכנת קייטרינג למטוסים.
שב לצרפת ועבד כעושה רטבים באוטל דה פארי.
בשמונה השנים הבאות עבד בקיץ כשף במסעדה בריביירה ובחורף עבד כשף בג'מייקה.
ב-1968 מונה לשף הראשי של משחקי החורף האולימפיים בגרנובל.
ב-1969 רכש ורז'ה אוברז' קטן בטחנת קמח מהמאה ה-16, בסמוך לכפר מוז'ן, זו הפכה למסעדת "מולן דה מוז'ן" (Moulin de Mougins) המפורסמת, המוסד הגסטרונומי הידוע ביותר בריביירה.
שנים רבות היה מפעיל את מסעדתו רוב השנה ובחורף היה סוגר אותה ובכל פעם היה עובד בארץ אחרת בעולם.
המסעדה נהפכה לאתר בילוי לאנשי קולנוע ואמנים ידועים והיא מעוטרת בחפצי אמנות של רבים מהם כמו סזאר, ארמאן, תיאו טוביאס, שגם מעצבים את התפריטים.
שמו של ורז'ה ממתג אביזרי מטבח שונים שנמכרים בחנות במולן.
בשיא הצלחתו היו לו חמישה כוכבי מישלן: שלושה ל"מולן דה מוז'ן" ושניים למסעדתו השנייה, "לז אמאנדיה" (Les Amandiers), שבינתיים הפך אותה לביסטרו עממי.
בשלהי שנות התשעים הורדה לה מולן דה מוז'ן לכוכב אחד במישלן ו"לז אמאנדיה" הושר מכוכביו.
בבעלותו של ורז'ה מסעדה באפקוט סנטר שבדיסניוורלד המערבי, באורלנדו פלורידה, בשיתוף עם פול בוקיז וגסטון לנוטר.
ב-2003 פרש ורז'ה מהמסעדה, החליף אותו אלן לורקה וב-2009 סבאסטיין שאמברו.
בשנת 2011 הייתה המסעדה מנוקדת בשני כוכבים במדריך המישלן.
ורז'ה נפטר בשנת 2015, בגיל 85, עקב סיבוכים של סוכרת.
הוא היה נשוי פעמיים:מנישואיו הראשונים נולדו לו שתי בנות ומנישואיו השניים לדניז רניו נולדה לו בת נוספת.
בזמנו הפנוי אסף יצירות של אמנים צרפתים בני זמנו.
במטבחו של ורז'ה השתלמו גדולי השפים של פרובאנס כמו: אלן דיקאס, ז'אק שיבואה, ז'יל גוז'ון וז'אק מקסימן.
השתלמו בה כמה מגדולי השפים של ארצות הברית: דניאל בולו, דייוויד בולה ויוברט קלר.