tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספטמבר 2016, אלקלה הואשם ברצח כריסטין רות' טורונטון בת ה-28. טורונטון ובן זוגה עזבו את משפחתה של טורונטון ועברו להתגורר בסן אנטוניו, טקסס.
לאחר שהשניים נפרדו ב, מיסיסיפי ביוני 1977, היא נראתה לאחרונה שהיא מטיילת ולאחר מכן לא נשמע ממנה שוב.
ב-2013, תמונה שהופצה על ידי המשטרה ובה נראית אישה בעלת שיער שחור שרוכבת על אופנוע ולבושה בחולצה צהובה זוהתה על ידי אחותה של טורונטון.
גופתה שלך טורונטון נמצאה ב, ויומינג, לאורך כביש 80 ב-1982, אך לא זוהתה לפני 2015, אז אחותה של טורונטון העניקה למשטרה DNA להשוואה וזהותה של הגופה אומתה.
אלקלה הודה שהוא צילם את התמונה, אך לא ברצח טורונטון, שהייתה בחודש השישי להריונה.
טורונטון הייתה הקורבן הראשון שזוהה בעזרת התמונות שהמשטרה פרסמה ב-2010. אלקלה, שהיה בן 73 באותה העת, היה חולה מידי מכדי לעבור את הנסיעה מקליפורניה לויומינג כדי לעמוד למשפט.
בשנת 2010, משטרת סיאטל כינתה את אלקלה "אדם מעורר עניין" וניסתה לקשר אותו למספר מקרי רצח במדינת וושינגטון מכיוון שאלקלה נהג לשכור חלל אחסון בסיאטל, בו החוקרים מצאו תכשיטים ששייכים לשתיים מהקורבנות של אלקלה.
מספר מקרים קרים נפתחו לחקירה מחדש בקליפורניה, ניו יורק, ניו המפשייר ואריזונה.
שרי אן גרינמן בת ה-20 נראתה לאחרונה ב, וושינגטון ב-14 בספטמבר 1976 לאחר שחרורה מבית הכלא במחוז "דאגלס".
תמונה שנמצאה בחלל האחסון של אלקלה הוצגה למשפחת גרינמן, אך הם הכחישו ששרי מופיעה בה.
אנטוינט ג'ין וויטאקר בת ה-13 הייתה תלמידה שהתגוררה בבית אומנה נראתה הולכת בחוץ עם גבר לא מזוהה בערב ה-9 ביולי 1977. גופתה נמצאה שבוע לאחר מכן כשהיא לבושה לחלוטין ונשענת על ידיה ורגליה בבית נטוש ב, סיאטל.
היא נדקרה למוות ולא נמצאו ראיות שמעידות שהיא נאנסה.
ב-17 בפברואר 1978, גופתה של ג'ויס פרנסין גאנט בת ה-17 נמצאה באזור לפיקניקים ב, סיאטל.
היא הייתה עירומה ושכובה על פניה; גולגולותה רוסקה.
בנוסף, היא הוכתה, נחנקה והותקפה מינית.
גאנט, שסבלה ממוגבלות שכלית התפתחותית, התגוררה במשפחתון בקפיטול היל, סיאטל ונראתה לאחרונה כשהיא עוזבת את הבית כדי להיפגש עם גבר לא ידוע ב-16 בפברואר.
אלקלה נפטר מסיבות טבעיות כשהוא בן 77 בעודו ממתין להוצאתו להורג.
אלקלה נפטר ב-24 ביולי 2021 בשעה 1:43 בלילה בבית החולים.
סרט ביוגרפי בשם "" שבוים על ידי שודר בערוץ ב-3 בדצמבר 2017. בנוסף, ב-3 בנובמבר 2022, סרט דוקומנטרי בן שלושה חלקים על אלקלה שודר.
בשנת 2023 הופץ הסרט "אשת השעה" שבוים על ידי אנה קנדריק (שגם מגלמת בו את דמותה של שריל בראדשו) ומספר על הפרק בתוכנית "משחקי הדייטים" בו אלקלה השתתף.
בישראל, שם הסרט שונה ל-"רווק מספר 3" בהתאם למספרו של אלקלה בתוכנית.
רודריגו לופז (בפורטוגזית: Rodrigo Lopes; 1525 – 7 ביוני 1594) היה רופא פורטוגזי יהודי אנוס, אשר שימש כרופאה האישי של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.
בהמשך הואשם בקשירת קשר לרציחתה, והוצא להורג.
לופז הגיע ללונדון בתחילת תקופת שלטונה של אליזבת, בשנת 1559. יש אומרים שגורש מפורטוגל בשל דתו, ולפי אחת הגרסאות נשבה בידי סיר פרנסיס דרייק והובא ללונדון.
מכל מקום בלונדון החל להתבלט כרופא וכבלשן, ורכש לעצמו שם ומוניטין כרופא המצטיין בדורו.
בשנת 1586 מונה לרופאה האישי של המלכה אליזבת, והיה אף לאיש סודה.
בשנת 1580 נקטעה השושלת הישירה של מלכי פורטוגל עם מותו של המלך אנריקה, אשר לא השאיר אחריו בנים, וכך פליפה השני, מלך ספרד, אחיינו של אנריקה, עלה למלכות גם בפורטוגל.
פליפה היה גדול אויביה של ממלכת אנגליה, ומכיוון שכך היה למלכה אליזבת רצון לטפח את יריביו.
אציל בשם אנטוניו, צאצא לא-חוקי של בית המלוכה הפורטוגזי, נמלט לאנגליה והכריז על עצמו כמלך פורטוגל.
אליזבת טיפחה את הטוען לכתר הפורטוגזי, ואנטוניו שקע עד מהרה בחובות, ונאלץ למכור את יהלומי הכתר הפורטוגזי אשר הביא עמו.
הוא שקע בחיים של דלות, ותקוותיו לעורר מרידה עממית בפורטוגל נגוזו.
אל מול כישלונו וצרותיו של הנסיך הפורטוגזי הגולה, עוררו כשרונותיו ועושרו של הרופא היהודי הפורטוגזי, אשר הכיר את אנטוניו מחצרה של המלכה, קינאה שקשה היה לעמוד בה.
ידידו של אנטוניו רוברט דברו הרוזן מאסקס, האשים את לופז כי זמם ביחד עם שליחיו של פליפה להרעיל את המלכה אליזבת.
שניים מעוזריו של אנטוניו, דה גמה וטינוקו, נאסרו בחשד כי שימשו כסוכנים כפולים בשירותו של פליפה.
בחקירתם עלה שמו של לופז כאחד הקושרים.
הרוזן מאסקס, אשר ניהל את החקירה, גילה קשרים רבים בין סוכניו הפורטוגזים של פליפה, שסבבו את הטוען לכתר ובין לופז.
בינואר 1594 נעצר לופז, ומחשש לעינויים הודה בשותפות לקשר.
אליזבת אשר סירבה להאמין כי רופאה האהוב שותף לקשר כנגדה השהתה את הוצאתו להורג מספר חודשים, אך בסופו של דבר הוצא לופז להורג ב-7 ביוני 1594 בפומבי באופן האכזרי שהיה נהוג אז.
הוא נתלה ובותר לחלקים בעודו בחיים, ואיבריו נשרפו לנגד עיניו.
על הגרדום ניסה עוד להביע את חפותו, אך נתקל בקריאות אנטישמיות.
גם לאחר מותו של לופז המשיכה אליזבת לתמוך כספית באלמנתו, ולא הורתה על חילוט רכושה כנהוג לגבי בוגדים במלכות.
רבים סבורים כי דמותו של לופז היוותה השראה לויליאם שייקספיר בכתיבת מחזהו "הסוחר מוונציה".
היהודים גורשו מאנגליה בשנת 1290 על ידי המלך אדוארד הראשון, ויש להניח כי פרט ללופז לא נפגש שייקספיר עם יהודי מימיו.
נראה כי דמותו של שיילוק במחזה מבוססת באופן גס על דמותו של לופז, כאשר הרוזן מאסקס, מאשימו של לופז, היה בין פטרוניו של שייקספיר.
רמז נוסף לפרשה הוא כי קורבנם של תככי שיילוק במחזה "הסוחר מוונציה" נקרא אנטוניו, כשמו של הטוען לכתר הפורטוגזי, אשר היה קורבן תמים, כביכול, למזימותיו של לופז.
"הסוחר מוונציה" הוצג לראשונה ב-23 באוגוסט 1594, כחודש וחצי לאחר תלייתו הפומבית של לופז.
נראה כי עניינו של לופז העיר גל של עניין ביהודים באנגליה האליזבתנית, ומספר מחזות וספרים העוסקים בדמותו של היהודי (לרוב בשלילה מוחלטת) נכתבו באותה תקופה, ביניהם מחזהו האנטישמי הארסי של כריסטופר מרלו "היהודי ממלטה".
רודף העפיפונים הוא הרומן הראשון של הסופר ח'אלד חוסייני, אמריקני ממוצא אפגני, שראה אור בשנת 2003.
אמיר, בן למשפחה פאשטונית מיוחסת נולד בקאבול שבאפגניסטן.
אביו, "באבא", הוא אדם מכובד ועשיר מקומי ואתאיסט המנסה לגדל את בנו להיות כמוהו אך ללא הצלחה.
לבאבא יש משרת בשם עלי המתגורר בבקתה שליד ביתו של אמיר יחס עם בנו חסן.
עלי הוא ממוצא האזארי, נכה כתוצאה ממחלת הפוליו בה חלה בצעירותו.
בנו חסן הוא בן לווייתו של אמיר.
מערכת היחסים ביניהם היא מורכבת: ספק חברים, ספק אדון ומשרת.
כטיפוס ספרותי אמיר נהנה מקריאת אגדות עממיות שהוא מקריא לחסן שאינו יודע קרוא וכתוב, ואף מנסה את כוחו בכתיבה.
הפלת שלטונו של מוחמד זאהיר שאה על ידי גיסו מוחמד דאוד ח'אן בשנת 1973 פותחת עידן של חוסר יציבות באפגניסטן.
חלק מחוסר היציבות היא הגדלת הפער בין המיעוט ההאזארי לבין הפאשטונים.
ביטוי לכך הוא התגרות והתעמרות של שכנו של אמיר, עסאף, באמיר ובחסן בגלל מוצאו האתני של חסן.
הוא מנסה לנצל את היתרון הפיזי שיש לו על שני הילדים אך חסן מאיים להוציא את עינו של עאסף במקלע, וכך מחלץ את אמיר מהאיום של עאסף המקיף אותם עם חבריו ומאיים לפגוע בהם.
עאסף וחבריו נמלטים תוך שעאסף נשבע לנקום באמיר ובחסן.
בקאבול נערכות מדי שנה תחרויות הפרחת עפיפונים והמנצח בהם הוא זה שעפיפונו נותר האחרון בשמים.
אמיר, שיש לו ניסיון בתחרויות מסוג זה, משתתף בתחרות בחורף 1975 ולראשונה מנצח מתוך רצונו הקיצוני כמעט לזכות בחיבתו של אביו.
חסן, כרודף עפיפונים מוכשר, רץ אחרי העפיפון האחרון שהופל.
לפני שנעלם מהעין, צועק לאמיר: "בשבילך, אלף פעמים ויותר!"
חסן אינו חוזר ואמיר המודאג מתחיל לחפש אחריו.
הוא רואה את עסאף וחבריו תופסים ואונסים את חסן בברוטליות מכיוון שהוא אינו מוכן לוותר על העפיפון שהבטיח להביא לאמיר כפרס על ניצחונו בתחרות.
אף על פי שאמיר עֵד לאונס, הוא אינו נוקף אצבע לחלצו בגלל פחדיו מעסאף ובעיקר בגלל העפיפון: הוא רוצה לראות את הגאווה בעיני אביו כאשר יביא לו את העפיפון, ואם יתערב, יאבד את העפיפון וגם את אביו.
כצפוי, אביו, שאינו מודע לאירוע, גאה בו מאוד על ניצחונו.
אמיר, שמתבייש במעשיו, בוחר להתרחק מחסן.
הוא סובל מנדודי שינה ושומר על סודו אפילו מפני רחים חאן, חברו הקרוב של אביו.
הוא אכול רגשות אשמה וחושב שאם לא יראה יותר את חסן, ירגיש יותר טוב.
הוא שותל כסף ושעון שקיבל במסיבת יום ההולדת ה-13 שלו מתחת למזרן של חסן כדי להאשימו בגנבה.
חסן, שמבין כיצד הגיעו החפצים אל מיטתו, אך אינו מבין מדוע, מודה במעשה הגנבה.
באותו רגע מבין אמיר כי חסן יודע שאמיר היה שם וכי יותר מזה, גם עלי יודע.
עלי מחליט לעזוב את קאבול ולעבור להזאראג'את למרות מוכנותו של באבא למחול על המעשה.
חסן ואהבתו אליו מעיקים על אמיר ומעוררים בו ייסורי מצפון למשך כל חייו.
בשנת 1978 משתלטים הסובייטים על אפגניסטן ובאבא ואמיר מצליחים להימלט לארצות הברית.
שם באבא עובד בתחנת דלק ובדוכן שהקים בשוק פשפשים ושולח את אמיר לרכוש השכלה.
אמיר לומד ספרות ולאחר כמה שנים מתחתן עם סוראיה, בתו של גנרל אפגני מכובד שגם לו דוכן בשוק.
זמן קצר לאחר מכן באבא מת מסרטן ריאות.
אמיר מצטיין בלימודיו ומפתח קריירה מוצלחת כסופר.
הוא מאושר מאוד עם סוראיה, אך דבר אחד מעיק על אושרם - ללא כל סיבה נראית לעין הם אינם מצליחים להביא לעולם ילד.
כעבור כמה שנים אמיר מקבל שיחת טלפון מחברו ושותפו של אביו, רחים חאן, שאומר לאמיר לשוב לאפגניסטן: "יש דרך להיות שוב טוב".
רחים חאן מספר לאמיר על חייו של חסן, אשר הוצא להורג עם אשתו על ידי הטליבאן משום שסירב לפנות את הבית של אמיר, שעליו שמר, כי האמין תמיד שאמיר ישוב.
בנו היחיד של חסן, סוהראב, הועבר לבית יתומים באפגניסטן.
אמיר נדהם לגלות שאביו של חסן הוא באבא וחסן הוא בעצם אחיו למחצה וסוהראב הוא אחיינו.
רחים חאן מבקש מאמיר להוציא את סוהראב מאפגניסטן ולמסור אותו לבית יתומים בפקיסטן המנוהל על ידי צוות מהמערב.
אמיר נכנס לקאבול הנשלטת על ידי הטליבאן ומאתר את בית היתומים שבו שוהה סוהראב, אלא שלרוע מזלו סוהראב נלקח על ידי אחד מאנשי הטליבאן, אמיר מאתר את האיש ומזהה אותו כמוציא להורג באצטדיון גאזי שראה בפעולה באותו יום.
אמיר מגלה לחרדתו שזהו עאסף - הנער שאנס את חסן.
עאסף מספר את קורות חייו מהרגע שנפרדו דרכיהם, תולש ממנו את הזקן המלאכותי שלבש ומציג לו את סוהראב, יחף, מאופר ולובש בגד דק עם פעמונים, המעידים על מעשים מגונים מצד עאסף.
עאסף מודיע לאמיר שהוא יכול לקחת אותו אך עליו לעשות זאת בכוח.
אמיר נאבק עם עאסף, לסתו וצלעותיו נשברים, הוא מאבד שיניים רבות.
הוא ניצל בידי סוהראב היורה קליע בעינו של עאסף.
הוא מצליח להימלט מהמקום עם סוהראב ומאושפז בבית החולים בפקיסטן במצב קשה.
הוא מנסה לאתר את בית יתומים המערבי.
אז הוא מגלה שבית היתומים הזה לא היה ולא נברא, שרחים חאן בדה את קיומו כדי שאמיר יאמץ את הילד.
אמיר מציע לסוהראב להצטרף אליו ואל אשתו באמריקה והילד מסכים.
הבירוקרטיה של השגרירות האמריקאית בהליך הבאתו של סוהראב לארצות הברית מביאה את אמיר לברר איתו אפשרות של מסירתו הזמנית לבית יתומים.
כתוצאה מכך סוהראב, אשר החל כבר להיפתח כלפי אמיר, מנסה להתאבד ונשאר פגוע נפשית.
כשנה לאחר שסוהראב מגיע לארצות הברית לוקח אמיר את סוהראב לתחרות הפרחת עפיפונים בראש השנה האפגני.
אמיר רץ אחרי העפיפון בשביל סוהראב, כפי שפעם רץ אביו של סוהראב בשביל אמיר: "בשבילך, אלף פעמים ויותר!" סוהראב מחייך קלות, בפעם הראשונה.
אמיר: בנו של באבא ואחיו למחצה של חסן.
חסן: גם הוא בנו של באבא, אך הסוד לא מתגלה כמעט עד סוף הספר.
חסן בחייו ובמותו היה בנו של המשרת של באבא, עלי, ההאזארי.
באבא: אביו של אמיר וכן אביו של חסן מחוץ לנישואין.
עלי: משרתו של באבא ואביו כביכול של חסן.
רחים חאן: שותפו של באבא לעסקים וידידו של אמיר.
סוראיה: אשתו של אמיר, בתו של הגנרל טאהרי.
גנרל טהארי וחאלה ג'מילה: הוריה של סוראיה.
עאסף: בריון ואנס בעל השקפות נאו-נאציות בילדותו, ובכיר הטליבאן בבגרותו.
ואלי וכאמל: שני חבריו של עאסף שעוזרים לו באונס חסן (אם כי מהססים).
כאמל ואביו בורחים מקאבול ביחד עם באבא ואמיר אך כמאל מת ואביו מתאבד.
אחרי מותו של חסן מאמץ אותו אמיר.
פאריד: הנהג ומורה הדרך של אמיר בחזרה לקאבול.
רודף העפיפונים הוא ספרו הראשון של ח'אלד חוסייני.
חוסייני סיפר כי עם אסון התאומים עצר את כתיבת ספרו לכמה חודשים, היות שהיה המום מעוצמת האירוע הן כאזרח אמריקני והן כאפגני.
הספר תורגם ל-20 שפות ונמכר בכ-50 מדינות.
עלילת הספר נמכרה לאולפני דרימוורקס לצורך הפקת סרט על ידי הבמאי סם מנדס, ובשנת 2007 יצא לאקרנים סרט בשם זהה המבוסס על הספר.
בשנת 2009 עלתה הצגת הבכורה של המחזה שכתב מתיו ספנגלר על פי הספר "רודף העפיפונים".
ב-2014 התקיימה הבכורה הישראלית של המחזה, בבימויו של נועם שמואל בסטודיו לאומנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
ב-2018 הועלה המחזה בתיאטרון גשר ביפו, שוב בבימויו של נועם שמואל.
בהלכה, רודף הוא אדם שמתכוון לבצע מעשה כה חמור, כך שמותר למנוע ממנו לעשות את המעשה גם במחיר הריגתו.
להלכה יש דין רודף רק למי שמסכן את חיי חברו בשוגג או במזיד, ולמי שמנסה לאנוס במקרים שחייבים על הביאה כרת או מיתת בית דין.
על פי ההלכה מותר לכל מי שנוכח בסיטואציה זו להציל את הנרדף אפילו על ידי הריגת הרודף, בהיעדר אפשרות אחרת להצלת הנרדף.
דיני רודף נדונו בתלמוד במסכת סנהדרין וברמב"ם בהלכות רוצח ושמירת הנפש (פרק א') והעיקרון עליו הן מבוססות מקובל גם מחוץ למסגרת ההלכה.
על פי הגמרא, הדין של הריגת הרודף נלמד ממה שכתוב לגבי נערה המאורסה "ואין מושיע לה" הא יש מושיע לה בכל דבר שיכול להושיעה, כלומר, ניתן להציל נערה מאורסה גם על ידי הריגת הרודף.
הלימוד לגבי רודף שמנסה לרצוח נלמד בהיקש מהמשך הפסוקים "כי כאשר יקום איש על רעהו ורצחו נפש כן הדבר הזה".
על פי הספרי, למדים על דין רודף מן הפסוקים:
"במבושיו - מה מבושיו מיוחד שיש בו סכנת נפשות והרי הוא ב'וקצתה', כך כל דבר שיש בו סכנת נפשות הרי הוא ב'וקצותה את כפה'.
וקצותה את כפה - מלמד שאתה חייב להצילו בכפה.
מנין אם אין אתה יכול להצילו בכפה, הצילו בנפשה?
תלמוד לומר: לא תחוס עינך"
כלומר, האישה למעשה ניסתה לפגוע בחייו של הגבר ולכן חל עליה דין רודף.
"לא תחוס עיניך" מדבר על האפשרות שבה לא ניתן לקצוץ את כפה וצריך להמיתה על מנת לשמור על חייו של הגבר.
וכך גם פסק הרמב"ם: "וקצותה את כפה – לא תחוס עינך": "שכל החושב להכות חבירו הכייה הממיתה אותו, מצילין את הנרדף בכפו של רודף, ואם אינן יכולין מצילין אותו אף בנפשו שנאמר 'לא תחוס עינך'".
דינו של הרודף הוא, כדברי חז"ל, ש"ניתן להצילו בנפשו".
כלומר, מותר, ואף מצווה, להרוג את הרודף כדי להציל את הנרדף.
כל היכול להציל נרדף ולא עשה זאת ביטל מצוות עשה שהיא "וקצותה את כפה", ועבר על שני לאוין שהם "לא תחוס עינך" ו"לא תעמוד על דם רעך".
ההיתר להרוג את הרודף אינו חל במקרה ש"ניתן להצילו באחד מאבריו" – כלומר, במקרה שכדי להציל את הנרדף אין צורך להרוג את הרודף, אלא ניתן להסתפק בקטיעת איבר וכדומה.
במקרה כזה, אם בכל זאת אדם הרג את הרודף, פסק הרמב"ם, שאף שההורג עבר על איסור רציחה, הרי אין בית דין ממיתים אותו, וזאת בניגוד לרוצח רגיל, שדינו מיתה בסיף.
בתלמוד מובאת מחלוקת בין תנאים האם דין רודף תלוי בכוונת הרודף לרצוח, ואין לפגוע בו אלא אם כן היתרו בו.
הכרעת האמורא רב הונא היא שגם בהיעדר כוונת זדון, כגון בילד קטן העושה פעולה שמסכנת אחרים, ניתן לפגוע ברודף בהיעדר ברירה אחרת.
במקרה של עובר שמסכן את חיי האם מותר להרוג את העובר רק כל עוד לא הוציא את ראשו.
אם הוציא את ראשו אסור להרוג אותו כי אין דוחין נפש מפני נפש, וטבע העובר הוא לסכן את אמו.
הרמב"ם פסק בעקבות הכרעת רב הונא.
יישום מעשי אחר של שאלה זו נוצר בתקופת השואה, כשלעיתים בכיו של תינוק היה עלול להסגיר את אלו שהסתתרו עמו.
בגמרא ישנה מחלוקת לגבי מי שעומד לחלל שבת או לעבוד עבודה זרה האם ניתן להורגו על מנת למנוע ממנו לעבור את העבירה.
אף שמותר להציל את הנרדף בכל דרך אפשרית, "אין אדם מציל עצמו בממון חבירו", ולכן המציל עצמו על ידי גרימת נזק, חייב לשלם לניזוק, אך אם גרם נזק לרכוש הרודף פטור מצד "שלא יהא ממונו של רודף חביב עליו מגופו".
לעומת זאת, רודף ששבר כלים פטור מתשלום, מפני שחושף עצמו למוות בעצם הרדיפה וממילא חל עליו הכלל "קם ליה בדרבה מיניה".
לעומתם הרודף אחר הרודף פטור מנזק של כל רכוש, לא מעיקר הדין אלא משום תקנה, שלא יתמהמה מלעזור לנרדף.
על פי הרמב"ם, דין רודף עשוי להיות מיושם גם כלפי חפצים "רודפים".
כך למשל הוא פסק שאם ספינה עומדת לטבוע מכובד משאה, ומישהו זורק את המשא לים – הוא פטור מתשלומים, מפני "שהמשא שבה כמו רודף אחריהם להרגם, ומצוה רבה עשה שהשליך והושיעם".
רצח רבין ופסק דין רודף
לאחר רצח ראש ממשלת ישראל יצחק רבין, בידי יגאל עמיר, טען עמיר שעל רבין חל דין רודף, בעקבות חתימתו על הסכמי אוסלו, וטענה זו נתפסה כהוכחה לכוונות הזדון של יגאל עמיר ברצח רבין.
רודריגו אלחנדרו גולדברג מיירסחבסקי (בספרדית: Rodrigo Alejandro Goldberg Mierzejewski; נולד ב-9 באוגוסט 1971) הוא כדורגלן עבר צ'יליאני ששיחק בעמדת החלוץ.
גולדברג גדל באוניברסידד דה צ'ילה, קבוצת צ'יליאנית מובילה מעיר הבירה, סנטיאגו דה צ'ילה.
בשנת 1989 עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון ושיחק במדיה עד לשנת 1997, למעט בשנים 1992–1993 שבהן נדד ליריבה העירונית, סנטיאגו וונדררס.
בשנת 1997 הגיע לישראל וחתם בקבוצת מכבי תל אביב תחת המאמן אברהם גרנט.
גולדברג כבש חמישה שערים בחצי עונה אך אכזב, הושאל לאוניברסידד קתוליקה ונפצע במהרה.
בשנת 2000, עם תום חוזהו הקודם ולאחר שחזר מהפציעה הקשה, שב גולדברג לקדנציה שנייה במכבי תל אביב, והפך לאחד השחקנים המובילים בקבוצה לאחר שהחליף בהרכב את פרנץ הורבאט שנפצע.
גולדברג ציין את החזרה המחודשת שלו למדים הצהובים עם שער בדרבי נגד הפועל תל אביב שהחל חצי עונה מוצלחת בה כבש שמונה שערים.
בין השאר הוא כבש צמד בניצחון 0–7 על בית"ר ירושלים בליגה, אך השער החשוב הגיע בגמר גביע המדינה נגד מכבי פתח תקווה.
גולדברג כבש את השער הראשון בניצחון 0–3 וחגג תואר ראשון במדי הקבוצה.
בעונת 2001/2002 כבש גולדברג 19 שערים ב-46 משחקים בכל המסגרות, מתוכם 12 בליגה, 5 בגביע המדינה ו-2 בגביע אופ"א.
מכבי תל אביב סיימה את העונה עם גביע שני ברציפות כאשר לגולדברג היה חלק משמעותי בזכייה, עם שלושער בניצחון 0–6 ברבע הגמר נגד עירוני קריית שמונה, וצמד בניצחון 1–5 בחצי הגמר נגד הפועל פתח תקווה.
בעונת 2002/2003 כבש גולדברג תשעה שערי ליגה, כאשר החשוב מכולם הגיע מול כ-38 אלף צופים באצטדיון רמת גן שהגיעו לחזות בדרבי התל אביבי בתחילת חודש מרץ.
שער בודד של גולדברג בדקה ה-22 הכריע את המאבק בין שתיים מהמתחרות העיקריות לתואר האליפות.
השער הזה התברר כאחד השערים החשובים ביותר באותה עונה, שכן בסיומה חגגו הצהובים אליפות דרמטית שהוכרעה במחזור הסיום על הפרש שערים.
באוגוסט 2003 הודיע גולדברג על פרישה זמנית מכדורגל מקצועני לאחר שנכשל בניסיונות ההתאוששות מפציעותיו הרבות.
בשנת 2005 הצטרף לסנטיאגו מורנינג, הקבוצה הרביעית שבמדיה שיחק מעיר הבירה של מולדתו, לאחר שזו עלתה לליגה הבכירה, ופרש כשנה לאחר מכן.
גולדברג רשם 13 הופעות במדי נבחרת צ'ילה בשנים 1995–1997, שבהן כבש ארבעה שערים.
רודריגו פרנטה טאדיי (נולד ב-6 במרץ 1980 בסאו פאולו) הוא כדורגלן עבר ברזילאי-איטלקי ששיחק בעיקר בעמדת הקשר הימני.
הוא נודע בכישורי הכדרור שלו, בייחוד על תרגיל ה"אורליו" שביצע ב-18 באוקטובר 2006 במשחק מול קבוצת אולימיפיאקוס.
הוא החל את הקריירה שלו בברזיל עם הקבוצה פאלמירס.
הוא עזב לאיטליה בספטמבר 2002, שם חתם בסיינה, שהייתה אז קבוצה מהליגה השנייה.
הוא היה אחד השחקנים הבולטים בקבוצה ועזר לקבוצה להגיע לליגה הראשונה.
בשלהי שנת 2003, נאבק טאדיי על חייו, לאחר שנפצע בתאונת רכב קטלנית.
אחיו הצעיר, לאונרדו, נהרג וחברו לקבוצה נפצע גם הוא.
לאחר השתקמותו, חזר לשחק בעבור הקבוצה סיינה, ועזר לקבוצתו להימנע מירידת ליגה.
לאחר עונה נוספת בסיינה, שאופיינה בעימותים עם הנשיא בגלל סירובו להארכת חוזהו, טאדיי עזב בהעברה חופשית לרומא ב-2005. צעד זה נעשה על אף חיזורים מקבוצות גדולות כמו יובנטוס, לאציו ואינטר מילאנו.
הצטרפותו לרומא הביאה בפניו את ההזדמנות לשחק ברמה האירופית.
הוא תרם ליכולת הטובה של רומא רבות, על ידי הענקת כישרון, קצב וטכניקה בצדי המגרש.
טאדיי הבקיע שער חשוב ברבע גמר ליגת האלופות מול מנצ'סטר יונייטד בניצחון רומא 2-1. בחימום במשחק הגומלין נפצע טאדיי, ורומא ספגה תבוסה 7-1 באולד טראפורד.
טאדיי פורסם בזכות תרגיל הכדורגל שביצע בשלב הבתים של ליגת האלופות ב-18 באוקטובר 2006, שלאחר מכן העניק לו את הכינוי "האורליו" על שם עוזר המאמן של הקבוצה.
רודפתסערה הוא הספר השני בסאגת טוויג, בסדרה "קורות קצעולם".
טוויג יוצא עם אביו למרדפסופה כדי להביא סופראקס שייצב את האבן עליה בנויה סנקטפראקס.
סופראקס הוא למעשה ברק מוצק, הנוצר במהלך סופת ברקים כאשר ברק פוגע באדמה ביערות הדמדומים.
ככל שעובר הזמן נעשה הברק כבד, ושוקע באדמה - לכן חייבים לקחת אותו לפני שישקע באדמה.
דבר זה הופך את רדיפתסופה לדבר קשה מאוד, שהרבה פיראטי רקיע לא שבו ממנו, מכיוון שבנוסף לקושי לקחת את הסופראקס לפני שישקע, קיימת סכנה נוספת - מי שנכנס ליערות הדמדומים מתחיל לדמיין דברים ועלול לא לצאת משם לעולם.
סנקטפראקס זקוקה נואשות לספראקס, משום שכל הסופראקס נגנב, ונשגב בחירי האקדמיה הפך חלק ממנו לאבפראקס - חומר ההופך כל נוזל למים צלולים.
זאב העננים מורה לטוויג להישאר בעירתחתונה, אך טוויג לא שומע לעצת אביו, ומתגנב לספינה ללא ידיעתו.
רודפתסערה נעה לכיוון יערות הדמדומים.
כשהם כמעט מגיעים, מאיים סילבו ספלית' על זאב העננים שיהרוג את טוויג אם לא ייתן לו את הסופראקס שישיג.
זאב העננים נלחם עם ספלית', ובגלל חוסר תשומת הלב רודפתסערה מושלכת לתוך הסופה, למקום בו נוצר הברק.
חברי הצוות קופצים מהספינה ונוחתים על הקרקע, אך זאב העננים לא נוטש את רודפתסערה.
כשהם הולכים ביערות הדמדומים, הם מאבדים חברי צוות שהולכים אחרי דמיונותיהם.
כשהם יוצאים מיערות הדמדומים, הם פוגשים יצור המכונה סקריד - או בכינויו המלא - סקריד נוטל הבהונות.
סקריד אומר שיהיה מורה הדרך שלהם בביצה, אך הוא רוצח חלק מהצוות ולוקח את בהונותיהם.
רק טוויג, נווט האבן והפרופסור לאור נשארים, ולאחר שטוויג מבין מה סקריד עשה, הוא נלחם איתו והורג אותו.
לאחר שסקריד מת, הם מגלים שסקריד היה האביר הקודם שנשלח להביא סופראקס, ומכיוון שספינתו התרסקה הוא המשיך לגור בביצה וכל מי שטעה ביערות הדמדומים היה הורג אותו, לוקח את בהונותיו, והיה מוציא מהם גרגרי סופראקס שנתקעו בציפורניים, כדי שיוכל לאסוף את הסופראקס שנשבע להביא כאביר.
הם מגלים קופסה מלאה גרגירי סופראקס, ומתחילים לתקן את הספינה.
הפרופסור לאור מת, אך הם לא מתייאשים ומצליחים לתקן את הספינה.
הם חוזרים לסנקטפראקס, ושמים את הסופראקס בבית האוצר.
הספר נגמר בכך שטוויג מגייס צוות חדש, ויוצא לחפש אחרי אביו, שנודע לו שנסחף מעבר לקצה.
רודריגו גרסיה ברקה (בספרדית: Rodrigo García Barcha; נולד 24 באוגוסט 1959) הוא תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע וטלוויזיה קולומביאני-אמריקאי, בנו של הסופר גבריאל גרסיה מרקס.
גרסיה נולד בבוגוטה, קולומביה, בנם של הסופר גבריאל גארסיה מארקס ושל מרסדס ברקה פרדו (Mercedes Barcha Pardo) וגדל בקולומביה, במקסיקו ובארצות הברית.
גרסיה היה צלם קולנוע (צילם את ההפקה מ-1998 של "תקוות גדולות" בבימויו של אלפונסו קוארון) וביים מספר פרקים בסדרות טלוויזיה של חברת HBO, בהם "עמוק באדמה", "הסופרנוס" ואת שתי העונות האמריקאיות של "בטיפול".
בנוסף ביים את סרטי הקולנוע "דברים שאפשר לדעת עליה" (משנת 2000), את "עשרה סיפורי אהבה זעירים" (2001) ואת "אמהות וילדים" עבורם כתב גם את התסריט, וכן, כתב וביים את הסרט "נוסעים" משנת 2008, בכיכובה של אן האת'וויי.
בשנת 2021 ביים וכתב את הסרט "ארבעה ימים טובים"; סרט דרמה אותו גם הפיק וכיכבו בו גלן קלוז ומילה קוניס.
בשנת 2022 יצא לאקרנים סרטו "ריימונד וריי" אותו ביים וכתב בהפקה של אלפונסו קוארון.
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס הטלוויזיה של ג'ותהם2025סדרת דרמה פורצת דרךמאה שנים של בדידות
רודריג בובואה הוא כדורסלן צרפתי המשחק בעמדת הרכז בקבוצת אנאדולו אפס מליגת העל הטורקית והיורוליג.
בובואה נולד בעיר פואנט-א-פיטר שבגוואדלופ, שם גם התגלה על ידי השחקן מיקאל פיאטרוס.
בשנת 2006 החל לשחק במדי קבוצת שולה באסקט בליגת העל הצרפתית.
בעונת 2008/9, עונתו השלישית במדי שולה, הוא קלע 10 נקודות, קלט 2.5 ריבאונדים ומסר 2.3 אסיסטים ב-22 דקות למשחק.
בעקבות יכולתו הטובה, נבחר בדראפט ה-NBA לשנת 2009 במקום ה-25 על ידי אוקלהומה סיטי ת'אנדר.
מיד לאחר היבחרו, הועבר בטרייד לקבוצת דאלאס מאבריקס.
ב-27 במרץ 2010, בובואה קלע 40 נקודות במשחק נגד גולדן סטייט ווריורס.
משחק זה היה משחק השיא שלו בעונת 2009/10. בעונתו הראשונה ב-NBA, הוא שותף ב-56 משחקים וקלע 7.1 נקודות ב-12.5 דקות למשחק.
בעונת 2010/2011 הוא זכה באליפות ה-NBA ביחד עם המאבריקס בגמר נגד מיאמי היט.
רודריגו דה לה סרנה (ספרדית: Rodrigo de la Serna; נולד ב-18 באפריל 1976) הוא שחקן ארגנטינאי.
דה לה סרנה נולד וגדל בבואנוס איירס, והחל להתעניין במשחק מגיל צעיר.
ב-1995 השתתף לראשונה בסדרת טלוויזיה, "Cybersix", של רשת Telefe.
בשנת 1997 שיחק בתפקיד משני בטלנובלה "Naranja y media" שם גילם את חואן סנסטו.
בהמשך השתתף במספר סדרות טלוויזיה ארגנטינאיות נוספות, ונהנה מפופולריות בארצו לאחר השתתפותו בסדרה "Okupas" (2000).
מאז 1999 גילם תפקידים שונים גם בקולנוע, ותפקידו הראשי הראשון היה בסרט "Gallito Ciego" (2001), שהקנה לו את פרס קונדור הכסף (המוענק על ידי התאחדות מבקרי הקולנוע הארגנטינאים) בקטגוריית תגלית אותה שנה.
כן היה מועמד לפרס באפט"א בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנים הבאות המשיך דה לה סרנה והשתתף בסרטים ובסדרות טלוויזיה שונות, בהן סדרת הטלוויזיה Hermanos y Detectives (2006) וסרט הטלוויזיה Revolución: El cruce de los Andes, העוסק בחציית האנדים בידי צבא האנדים, בו גילם את דמותו של מפקד הצבא, חוסה דה סן מרטין.
בשנת 2018 כיכב במיני-סדרת הטלוויזיה "El Lobista" של ערוץ 13, בתור מתיאס פרנקו, לוביסט, הנחשב לטוב ביותר בתחומו.
ביולי 2019 עלתה לאוויר העונה השנייה של הסדרה המצליחה "בית הנייר" בנטפליקס, בו הצטרף לחבורת השודדים בתור פאלרמו האחראי על השוד בתוך הבנק המרכזי בספרד.
בשנת 2025 שיחק בסדרת המותחן הספרדית "Los sin nombre" בתור סלאזר.
בהמשף שיחק בסרט הקומדיה הספרדי "Mi amiga Eva" בתור אלכס.
רודקי (באוקראינית: Рудки; בפולנית: Rudki; בפי היהודים נקראה רידיק) היא עיירה קטנה במחוז לבוב באוקראינה, בין הערים לבוב וסאמבור.
רודקי שוכנת בחבל גליציה שמצפון להרי הקרפטים.
נוסדה לפני 1667. כבר בסוף תקופתה של פולין העצמאית שימשה רודקי כמרכז נפת רודקי.
לאחר חלוקת פולין ב-1772 ועד לשנת 1918 הייתה תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בתקופה זו היו רודקי וקומרנו שני היישובים המרכזיים בנפה שהשתייכה למחוז לבוב, ובהם היו המוסדות השלטוניים ששירתו את תושבי הנפה.
ב-1860, בעקבות התפתחותה של רודקי ושיפור המצב הכלכלי, היא הפכה לעיר המחוז, אליה השתייכו קומרנו וכ-70 כפרים נוספים.
החל מ-1880 נוהלה העיר על ידי ראש עיר ומועצה נבחרת.
החל משנה זו נערך ברודקי כל עשר שנים מפקד אוכלוסין.
ב-1903 נחנך קו הרכבת ללבוב שעבר דרך רודקי.
תושבי הנפה התפרנסו מחקלאות, שהתבססה על משקים קטנים ובינוניים ועל חוות חקלאיות של בעלי האחוזות הגדולות.
בין שתי מלחמות העולם הייתה גליציה חלק מהרפובליקה הפולנית השנייה ("פולין קטן") להוציא מספר חודשים בראשית התקופה בהם הייתה נתונה תחת שלטון הרפובליקה העממית של אוקראינה.
ב-12 בספטמבר 1939 פלשו חיילי הורמאכט לרודקי והחלו לפגוע ברכוש של יהודים ולהפחידם, אולם כעבור שבועיים, בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, עברה רודקי לשליטת ברית המועצות.
ב-3 ביולי 1941, במסגרת מבצע ברברוסה, נכנסו שוב הגרמנים לעיירה לאחר שהצבא האדום נסוג ממנה.
בין השנים 1945–1991 הייתה רודקי חלק מברית המועצות, וכיום היא משתייכת לאוקראינה.
קודם השואה הורכבה אוכלוסיית העיר מרוב של יהודים ופולנים ומיעוט של אוקראינים.
יהודים גרו בעיר במשך דורות רבים.
את השירותים הדתיים והקהילתיים הם קיבלו מקהילות קומארנו ולבוב הוותיקות והמבוססות.
נראה שבראשית המאה ה-19 כבר הייתה קיימת ברודקי קהילה יהודית עצמאית ולה היו מסונפים כמה יישובים יהודיים וכפרים קטנים הסמוכים לה.
ב-1772, שנת סיפוח גליציה לאוסטריה, מנו יהודי העיר כ-614 נפשות בנוסף ל-184 יהודים שהתגוררו בכפרים הסמוכים.
בעקבות הסיפוח לאוסטריה הוטלו על היהודים מיסים גבוהים וגזירות שונות שבוטלו רק בשנת 1848.
על פי מפקדי האוכלוסין שנערכו בין השנים 1900-1880, יהודי העיר מנו כמחצית מהתושבים.
יהודי העיר עסקו בעיקר במסחר בתבואות, בבקר ובעורות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויסו מרבית הגברים בעיירה.
שאר יהודי העיירה נאלצו לעזוב את ביתם ולברוח, ובהמשך, לאחר חזרתם סבלו ממחסור במזון ומוצרים בסיסיים.
בין שתי מלחמות העולם פעלו ברודקי אגודות ציוניות שונות, נפתחו סניפים של תנועות נוער ואף הוקם בית ספר עברי.
לצידם התקיימו ארבעה בתי כנסת ושאר מוסדות הקהילה, אגודות עזרה הדדית, תלמודי תורה, סניף של אגודת ישראל ובית ספר לבנות של רשת "בית יעקב".
רבים מיהודי העיירה השתייכו לחסידות בעלז ולחסידויות משושלת רוז'ין.
בעיירה התגורר האדמו"ר פנחס נתן ספרין משושלת קומרנו (נפטר תרצ"ב, 1932), בנו של רבי אליעזר צבי ספרין.
רבה האחרון של הקהילה היה הרב יצחק אייכנשטיין שמילא את מקום אביו הרב משה אייכנשטיין שנפטר ב-1912.
ערב מלחמת העולם השנייה גרו ברודקי לפי אומדן משוער כ-500 משפחות יהודיות, בהם כ-2500 נפשות, בעוד שמספר הפולנים היה כ-1300 נפשות ומספר האוקראינים כ-200 נפשות.
ב-3 ביולי 1941 נכנסו הגרמנים לרודקי והחלו בהשפלת היהודים ובהטלת גזירות שכללו ענידת טלאי וסימון הרכוש היהודי.
ביום שבת, 13 ביולי 1941 כונסו יהודי העיר בכיכר המרכזית ומתוכם נלקחו כ-40 מנכבדי הקהילה, בהם הרב אייכנשטיין, והוצאו להורג ביער בז'זינה על ידי אנשי הגסטפו והמילציה האוקראינית.
באותו יום נשרפו גם בתי הכנסת של העיירה.
בסוף 1941 הוקם גטו ברודקי בו רוכזו יהודי רודקי וקומרנו והוקמה מועצת "יודנראט".
תושבי הגטו סבלו מצפיפות רבה ומתנאים סניטריים קשים והוכרחו לעבוד עבור הגרמנים.
במרץ 1942 נערכה ה"אקציה" הראשונה בגטו במהלכה נלקחו רבים מתושבי הגטו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
האקציה השנייה נערכה ב-11 בנובמבר 1942, בה נלקחו כ-800 מיהודי הגטו גם כן למחנה בלז'ץ.
הגטו חוסל סופית ב-4 באפריל 1943, אז נלקחו כ-300 יהודים ליער בז'ז'ינה, שם נורו ונקברו בקבר אחים גדול שהוכן מראש.
רודפי הבצע (צרפתית: Les Morfalous) הוא סרט פעולה-הרפתקאות צרפתי מ-1984, אשר בוים על ידי אנרי ורניי ומככב בו ז'אן-פול בלמונדו.
בתוניס הצרפתית, בזמן מלחמת העולם השנייה, פלוגה של לגיון הזרים הצרפתי נשלחת לעיר אל קשור בשביל לחלץ מטען זהב בשווי שישה מיליון פרנק שנימצא בכספת בבנק בלב העיר ולהביא אותו למקום בטוח, הרחק מן הכוחות הגרמניים.
ב-4 באפריל 1943, הפלוגה מגיע לעיר בשיירה רכובה וחונה בכיכר העיר לפני הבנק הצפון אפריקני המאוחד, שם הזהב נמצא.
פלוגה גרמנית, שהתבצרה במבצר של העיר, מציבה מארב לשיירה ומצליחה להרוג את כל הפלוגה מלבד ארבעה לגיונרים.
ארבעת הלגיונרים שמצליחים להינצל מסתתרים במלון נטוש בכיכר העיר.
במלון הם מוצאים את ברל חייל מגושם ופחדן (מגולם על ידי ז'אק וילרט) מגדוד הארטילריה הקולוניאלי הצרפתי, אשר הסתתר בשירותים של המלון בזמן שהגדוד שלו נשחט על ידי הגרמנים.
רב-סמל אדוארד מאוזרד (מישל קונסטנטין), הלגיונר הבכיר מבין השורדים, מודיע לשאר שהם ממשיך במשימה.
כשהוא ועוד אחד מן הלגיונרים מנסים להתגנב למשאיות הנטושות של הפלוגה ולפרוק את חומרי הנפץ, הגרמנים מזהים אותם ופותחים באש.
אדוארד מצליח להימלט לתוך הבנק בזמן שהלגיונר השני נהרג בהתפוצצות המשאית.
סמל פייר גניור (ז'אן-פול בלמונדו) וברל יוצאים מן המלון מחופשים לחיילים גרמנים ומצליחים להשמיד את המבצר, בו מבוצרים הגרמנים, בעזרת התותחים הנטושים של הגדוד של ברל.
בבוקר פרנסואה דה לה רוש פריאון (פרנסואה פרו) מנהל הסניף הבנק מגיע עם אשתו ומציע לעזור ללגיונרים לחלץ את הזהב.
אבל ריב מתפתח בין אדוארד, הרוצה להשלים את המשימה, לבין גניור, הרוצה לחלק את הזהב בין ארבעת החיילים.
גניור מצליח לאחר קרב מכות לנעול את אדוארד במשרד המנהל ויוצא עם אשת המנהל לביתם בשביל להביא את המפתחות לכספת.
בבית המנהל הוא מצליח לשבות את סרן אולריך דיטרל (פייר סמלר) קצין שריון גרמני, אשר מתברר שהוא המאהב של אשת המנהל.
כשגניור חוזר לבנק הוא מגלה שברל, שהופקד לשמור על אדוארד, שחרר אותו מפחד של משפט צבאי והוצא להורג, שאדוארד איים בהם עליו.
אדוארד כולא במרתף הבנק את גניור, הקצין הגרמני ואת הלגיונר הנוסף, ששרד את המארב, מפני שהוא מצדד בגניור.
אשת המנהל שמואסת בבעלה מחליטה לשחרר את הכלואים במחשבה שהם ייקחו אותה איתם.
בזמן שאדוארד, ברל ומנהל מעמיסים את הזהב שלושת הכלואים נמלטים בעזרת מפתח, שאשת המנהל הגניבה להם, וחוזרים לבית המנהל בשביל להביא את הטנק של אולריך.
לאחר שאדוארד מסיים את העמסת הזהב, גניור ושני הנמלטים מגיעים עם הטנק.
בקרב שפורץ אדוארד, ברל ואחד הנמלטים נהרגים ומשאית הזהב מתפוצצת.
גניור ואולריך מעמיסים את הזהב על הטנק אבל משאירים מספר מטילים לאשתו של פרנסואה, שאותה הם משאירים מאחור ויוצאים מהעיר דרומה במטרה לחמוק מהכוחות הלוחמים.
בדרך אולריך מנסה לנטוש את גניור במדבר ולברוח עם הזהב.
אבל גניור מצליח להתגבר עליו ומפקיר אותו בצד הדרך בזמן שהוא מנסה למצאו את דרכו בין הכוחות הלוחמים.
גניור מצליח להתחמק מן הכוחות הלוחמים ופוגש אדם אשר מוכן לקנות ממנו את הזהב.
לאחר שהם מסכמים על מחיר גניור נועל את עצמו בטנק ומחכה שהקונה ישוב עם הכסף.
כשהוא מתעורר שהוא נדהם לגלות שהוא מוקף בצבא הצרפתי.
גניור מצליח לשכנע את מפקד הצבא שהוא ניסה למצוא את דרכו חזרה לקווים הצרפתיים.
הגנרל ומנהל הבנק הצפון אפריקני המאוחד מודים לגניור אישית על כך שחילץ את הזהב.
הסרט מסתיים בציטוט מאת המשורר בלז סנדראד (לגיונר בעברו):
אני הייתי האיש העשיר בעולם,
ז'אן-פול בלמונדו (סמל פייר גניור)
מישל קונסטנטין (רב-סמל אדוארד מאוזרד)
פרנסואה פרו (פרנסואה דה לה רוש פריאון, מנהל סניף הבנק)
פייר סמלר (סרן אולריך דיטרל)
רודריגו גונזלס (נולד ב-16 בינואר 1981) הוא יוצר ומפיק תוכן דוקומנטרי ישראלי.
התגלה לראשונה ב"קחי אותי שרון".
השתתף במספר סדרות טלוויזיה וסרטים, ובעונה השלישית של "רוקדים עם כוכבים" בה זכה במקום הראשון.
גונזלס נולד בצ'ילה ב-1981 לאם יהודייה טניסאית מקצועית ואב נוצרי שהיה סטודנט לארכיטקטורה באותה עת.
כשהיה בן שנה עברו הוריו לוונצואלה, ולאחר מכן לקולומביה, עקב התנגדות משפחתה של האם לבן זוגה הנוצרי.
לדבריו בשנים אלה סבלה המשפחה ממצב כלכלי קשה.
בשנת 1992, כשהיה בן 11, עלתה משפחתו לישראל.
תחילה התגוררו בקיבוץ יד מרדכי משם נדדו בין מספר מקומות עד שהשתקעו בשלומי.
שירת בצה"ל כלוחם בסיירת גולני וב-2006, השתתף במילואים במלחמת לבנון השנייה, בעקבותיה סבל מהפרעת דחק פוסט-טראומטית.
גונזלס הוא בוגר הדרך - בית הספר לביטוי בימתי.
בעל תואר ראשון בתקשורת מהמכללה למנהל.
מתמחה ביצירת תוכן וידאו לרשתות חברתיות, קולנוע דוקומנטרי ותקשורת שכנועית.
פרסומו הראשון היה כאשר השתתף בתוכנית המציאות "קחי אותי שרון" (2003), שבה התחרה על לבה של שרון איילון.
גונזלס הודח במהלך התוכנית, אך הוחזר על ידי קהל הצופים במסגרת "גלגל הצלה", ובסופו של דבר הגיע למקום השלישי.
לאחר התוכנית הצטרף גונזלס לצוות המנחים בערוץ הילדים, והנחה את התוכנית "אולפן ערוץ הילדים".
בשנת 2003 השתתף בסדרה הקומית "ברוכים הבאים לבית ספר חגבים", ששודרה בערוץ הילדים.
במהלך אותה שנה השתתף ב"פסטיגל סובב עולם".
ב-2004 הופיע במחזמר "רובין הוד" לצד דנה דבורין והשתתף בסרט של פרויקט "ילדים יוצרים סרטים".
ב-2005 הנחה את טקס פתיחת משחקיי המכבייה שנערך בבריכת הסולטן.
באותה השנה שיחק בסדרה "הצלצול הוא בשבילי" בערוץ הילדים אצל HOT.
באותה השנה גם השתתף בתפקיד אורח בסדרת הנוער "השמיניה" בעונה הראשונה בתור אורלנדו מרטין.
ב-2006 הוקרנה בערוץ לוגי הסדרה "מתחת לאף" בה השתתף גונזלס.
בשנת 2007 חזר לתודעה הציבורית כשזכה במקום הראשון בעונה השלישית של תוכנית המציאות "רוקדים עם כוכבים" בערוץ 2 של רשת, יחד עם הרקדנית נעמה תבורי.
בהמשך, כיכב בסדרת פרסומות לטלפונים סלולריים שנקראה "Encandilados" (מסנוורים), לצידה של השחקנית הארגנטינאית לואיסנה לופילטו - סדרה בת 50 פרקים, כשאורכו של כל פרק הוא כ-5 דקות.
ב-2008 יצר גונזלס, יחד עם גילי גולן וסער ברודסקי, את הפורמט "המשדרגים" לשעשועון טלוויזיה ששודר מאז במעל ל-25 מדינות בעולם.
בשנת 2009 השתתף גונזלס בתוכנית הדוקו-ריאליטי "שדרג את הסלב", בערוץ הוט בידור ישראלי.
בשנת 2011 השתתף בסרט הקולנוע "סלסה תל אביב".
במהלך אותה שנה שיחק בסרט הגמר של רוני בארי ממכללת ספיר, "מלח הארץ" לצדן של עדי בילסקי ויעל טל.
ב-2014 זכה גונזלס עם הסרט "תחנת החלומות" בתחרות דוקוצ'אלנג' במסגרת דוקאביב 2014. באותה שנה זכה גם גונזלס במענק לסרט הדוקומנטרי "180 מעלות" מטעם קרן גשר לקולנוע רב תרבותי בתחרות פיצ'ינג לסרטי דוקו-סטודנטים.
בהמשך השנה זכה גונזלס בפרס חביב הקהל בתחרות פורמטים "פורמג'יניישן" בוועידת MAD 2014 עם השעשועון "הקיץ של חיי".
לפני כן, זכה גונזלס בחביב השופטים בתחרות פורמטים של קשת עם הפורמט "העיר".
בקיץ 2014, במהלך מבצע צוק איתן, יצר גונזלס את סדרת הרשת "12 רגשות" על רגשות הלוחמים בשדה הקרב.
במהלך שנת 2015 החל גונזלס לצלם ולהפיק את סרטו "הקרב שאינו נגמר" יחד עם איתי רזיאל כבמאי ושנהר הפקות.
הסרט עוסק בתקופה בה היה לוחם מילואים במלחמת לבנון השנייה ובפוסט טראומה אותה חווה גונזלס בעקבות כך.
הסרט שודר בספטמבר 2018 בערוץ 10 וזכה לביקורות חיוביות.
בשנת 2019 השתתף בנינג'ה ישראל V.I.P עונה 2 אך לא נחל הצלחה.
החל מ-2015 משמש כשותף ומנכ"ל בחברת תוכן וידאו Veo שמייצרת סרטונים במדיה חברתית.
לאחר טבח שבעה באוקטובר החל גונזלס לעסוק בהסברה בשפה הספרדית, ויצר תוכני וידאו אשר הגיעו למיליוני צפיות, תוך שימוש בכלי בינה מלאכותית.
גונזלס טוען כי כדי לייצר הסברה נכונה יש להגחיך את מסרי חמאס ולא לחתור לתמונת ניצחון.
פסטיגל סובב עולם – הילדים על המפה (2003)
בשנים 2005־2006 ניהל מערכת יחסים עם השחקנית עדי הימלבלוי.
גונזלס נשוי לאפרת ואב לשני בנים.
רודף העפיפונים (במקור: The Kite Runner) הוא סרט קולנוע אמריקאי מז'אנר דרמה שיצא אל מסכי הקולנוע בשנת 2007 ומבוסס על רומן הנקרא "רודף העפיפונים" שם שכתב חאלד חוסייני.
הסרט שבויים על ידי מארק פורסטר מספר את סיפורו של אמיר, ילד אפגני המתגורר בקאבול ומערכת היחסים שלו עם חסן, בנו של המשרת של אביו ואחיו למחצה, אותו הוא נוטש אחרי אירוע אלים ומתייסר על כך שנים רבות.
הסיפור מתרחש על רקע מאורעות מסעירים, מנפילת המלוכה באפגניסטן באמצעות הפלישה הסובייטית, העזיבה ההמונית של פליטים אפגניים לפקיסטן וארצות הברית, ואת החיים תחת משטר הטליבאן ונע בין תקופת ילדותו של אמיר באפגניסטן לחייו הבוגרים בארצות הברית.
הסרט נפתח בשנת 2000 כשסופר אפגני אמריקאי, אמיר קאדירי (בגילומו של חאליד עבדאללה) ורעייתו מביטים בילדים המעיפים עפיפונים.
כשהם חוזרים הביתה מחכה לאמיר חבילה עם הרומן החדש שלו והזוג מתייחס לספר כאל "התינוק" שלהם, פרט המרמז על חוסר היכולת של השניים להביא ילד משלהם.
עולמם משתנה כשאמיר מקבל שיחת טלפון לא צפויה מידיד ותיק של אביו, רחים חאן, שחי בפקיסטן.
הסרט חוזר אחורה לסוף שנות ה-70 כשאמיר וחברו הטוב ביותר, חסן, בנו של המשרת מעיפים עפיפונים בתחרות ילדים.
השניים מסתבכים עם עסאף, ביריון השכונה, וחסן מגן בגופו על אמיר.
מאוחר יותר חוזרים בריוני השכונה לנקום ואונסים את חסן.
אמיר, שנמצא במקום רואה את המתרחש אך מעדיף לברוח מהמקום.
הוא מתייסר על הבריחה ועל אי מתן עזרה לחברו הטוב, מתעלם ממנו ובסופו של דבר מבקש מאביו לפטר את משרתו ובנו הגרים איתם.
האב מסרב ואמיר מביים גנבה של חסן כדי לגרום לאביו להיפטר מהשניים.
ושוב בשנת 2000: רחים חאן משכנע את אמיר לבקרו בפקיסטן בטענה שהוא חולה.
מאוחר יותר מבין אמיר כי לא זו הסיבה היחידה לבקשתו של רחים ומציג לו מכתב שכתב חסן ובו הוא מספר לו כי הוא בעצם אחיו למחצה.
רחים מספר לאמיר כי חסן הוצא להורג על ידי הטליבן, אך בנו מוחזק בבית יתומים באפגניסטן.
אמיר יוצא למסע מסוכן בעיר הולדתו כדי לאתר את אחיינו ולהביאו לארצות הברית.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותחאליד עבדאללהאמיר קאדיריזכרייה אברהימיאמיר קאדיריבצעירותואחד קאן מחמיזדהחסן הצעיראמיון ערשדיבאבאאביו של אמירשון טוברחים חאן
למרות שרוב הסרט מתרחש באפגניסטן, חלקים אלה צולמו בעיקר בעיר קאשגאר שבסין, בשל הסכנות הרבות של צילומים באפגניסטן באותה התקופה.
רוב הדיאלוגים בסרט הם בשפה הדארית (השפה הרשמית השנייה באפגניסטן), והיתר באנגלית.
הילדים המשחקים בסרט דוברים דארי, אולם כמה מהשחקנים הבוגרים למדו את השפה לצורך הצילומים.
הסרט היה אמור להשתחרר ב-2 בנובמבר 2007, אך עם זאת לאחר דאגה לשלומם של השחקנים הצעירים בשל החשש מפעולות תגמול אלימות לאור סצנות בעלות אופי מיני אלים בהן מופיעים, תאריך השקתו נדחה בשישה שבועות ויצא רק ב-14 בדצמבר 2007.
המלחין אלברטו איגלסיאס היה מועמד לפרס האוסקר בקטגוריית המוזיקה המקורית
אילסיאס היה מועמד, יחד עם הסרט, גם לפרס גלובוס הזהב אולם בסופו של דבר נותר ללא פרסים.
הסרט זכה לביקורות חיוביות בסך הכל הן בקופות והן מבחינת המבקרים.
באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes קיבל ציון של 65% מתוך 171 ביקורות.
בשבוע הראשון להקרנתו גרף הסרט רק $1,604,411 בארצות הברית אך בהמשך הוסיף $15,800,078 נוספים.
בהקרנתו ברחבי העולם הצליח הסרט קצת יותר כשגרף $57,475,969 שהיוו כ-80% מהכנסותיו הכלליות.
רודריגו ליאאו (בפורטוגזית: Rodrigo Leão; נולד ב-1964 בליסבון), הוא מוזיקאי ומלחין פורטוגזי.
בשנת 1982 החל לנגן בלהקה בשם Sétima Legião, ואחר כך בשנת 1985 הצטרף כנגן קלידים ללהקת מדרדאוש, אחת מהלהקות המצליחות בפורטוגל, אשר זכתה גם להכרה עולמית.
בשנת 1993 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו, Ave Mundi Luminar ושנה לאחר מכן פרש ממדרדאוש כדי להתמקד בקריירת הסולו.
רודרי אפ מרווין (בוולשית: Rhodri ap Merfyn; ) המוכר יותר בכינויו רודרי הגדול (בוולשית: Rhodri Mawr) היה מלך וולשי אשר מלך על ממלכת גוויניד' בשנים 878–844 ובמהלך שלטונו ירש את כס השלטון של ממלכת פוויס וסיסלווג.
בספר דברי ימי אלסטר, כונה רודרי "מלך הבריטונים", על שאיחד את רוב ויילס (מלבד החלקים הדרומיים) בתקופה בה האזורים שנחשבו בריטונים היו רק סקוטלנד, ויילס וחלק מדרום-מערב אנגליה.
בתקופות מאוחרות יותר כונה לעיתים "מלך הוולשים", למרות שכאמור לא שלט בפועל בכל ויילס ורק כארבע מאות שנים מאוחר יותר תתאחד ויילס באופן מלא.
רורדי נולד ככל הנראה בשנת 820, בנו של מלך גוויניד' 'מרווין "המנומש" אפ גוריאד'.
מרווין לקח לעצמו את שלטון הממלכה לאחר שהמלך האחרון של בית קונד'ה; הוול, נפטר ללא בן יורש.
כך הקים מרווין את שושלת אברפראו (על שם מרכז השלטון באנגלסי), שבתקופתו נקראה שושלת מנאו ממנה הוא בא.
אימו של רורדי, נסט וורך קאדל, הייתה ביתו של מלך פוויס קאד'ל (מלך: 808–773) ואחותו של המלך סינגאן אפ קאד'ל (מלך: 854–808).
כאשר נפטר אביו מרווין, ירש רורדי את כס ממלכת גוויניד' בשנת 844. מספר שנים לאחר מכן ב-855, נפטר מלך פוויס ללא בן יורש ורודרי ניצל את ההזדמנות ומשום שאימו הייתה שייכת לבית המלוכה בפוויס, לקח לעצמו את השלטון בממלכה.
רורדי נשא לאשה את אנגהארד וורך מוריג מממלכת סייסל'וג, כך שכאשר אחיה גוואגון מלך סייסל'ו נפטר אף הוא ללא בן יורש, ניצל רורדי גם הזדמנות זו ולקח לעצמו את הכתר של סייסל'ו בשנת 872.
בתקופת שלטונו, התמודד רורדי הן בלחץ שהופעל מכיוון מזרח באנגליה והן מחופי ויילס במערב אם התגברות התקפות הוויקינגים.
בשנת 854 ישנו אף תיעוד לכך שהוויקינגים תקפו ובזזו התיישבויות ברחבי האי אנגלסי, שנתיים לאחר מכן רורדי ניהל מערכה מוצלחת נגד הפולשים הוויקינגים ואף הרג את מנהיגם 'גורם'.
בשנת 878 נהרג רורדי במהלך מערכה כנגד פלישה של ממלכת מרסיה לפוויס, במותו השאיר רורדי לפחות ארבעה בנים לחלק ביניהם את הממלכה המאוחדת שיצר אביהם.
מבין בניו של רורדי, אנרוואד הבכור ירש את ממלכת גוויניד', מרווין ירש את ממלכת פוויס וקאד'ל ירש את ממלכת סייסל'וג.
הבן הרביעי תוד'וואל "העלוב", היה ככל הנראה צעיר מכדי לרשת תואר כל שהוא, לקח חלק במערכה כנגד מרסיה בשנת 881 שם הוא נפצע וקיבל את כינויו.
משום שבניו עמדו כעת בראש שלוש ממלכות כשהם מקימים בהם שושלות חדשות, נוצר בסיס לחיזוק קשר השלטון בין ממלכות ויילס והטענה לקרבת דם בין מלכיה, מה שיהווה בסיס בהמשך לשיח האחדות של ממלכות ויילס ולבסוף ליצירת נסיכות ויילס במאה ה-13.
רודריגו מרטין מוניוס סלומון (בספרדית: Rodrigo Martín Muñoz Salomón; נולד ב-22 בינואר 1982) הוא כדורגלן עבר אורוגוואי ששיחק בעמדת השוער.
בשנת 2000 מוניוס התחיל לשחק בקבוצת סרו, מהעיר מונטווידאו בה נולד.
בשנת 2002 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל האורוגוואית.
בשנת 2005 הוא הושאל לפרובינסיאל אוסורו הצ'יליאנית.
עם חזרתו לסרו, הוא הפך לשוער הראשון של הקבוצה, אך לא הגיע להישגים גבוהים עם הקבוצה.
ב-2006 ירד מוניוס עם סרו לליגה האורוגוואית השנייה, אך כעבור שנה אחת בלבד חזרה הקבוצה לליגה הראשונה.
ב-10 בנובמבר 2007 מוניוס כבש את שערו הראשון בקריירה, במשחק נגד דאנוביו, מבעיטה חופשית.
ב-6 בדצמבר 2008 מוניוס כבש שני שערים במשחק נגד נסיונל, שער אחד מפנדל ושער שני מבעיטה חופשית.
בשנת 2009 מוניוס עבר לנסיונל.
ב-12 בפברואר אותה שנה הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 1-2 על דפורטיבו אוניברסידד דה סן מרטין דה פורס הפרואנית, במסגרת גביע ליברטדורס.
בתקופה בה שיחק מוניוס בנסיונל זכה המועדון פעמיים באליפות אורוגוואי, בעונת ובעונת .
בינואר 2012 מוניוס עבר לליברטד מליגת העל הפרגוואית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-5 בפברואר אותה שנה, נגד נסיונל במסגרת הליגה הפרגוואית.
באותה שנה זכה מוניוס עם ליברטד באליפות פרגוואי קלאוסורה.
מוניוס זומן לסגל נבחרת אורוגוואי לראשונה לקראת משחק ידידות נגד שהתקיים ב-18 במאי 2011. הוא נכלל בסגל נבחרת אורוגוואי למונדיאל 2014.
אף על פי שנכלל מספר פעמים בסגל נבחרת אורוגוואי למשחקים וטורנירים שונים, מוניוס מעולם לא זכה להופיע במדי אורוגוואי.
רודניק (בפולנית: Rudnik nad Sanem) היא עיירה במחוז ניסקו שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, על גדת נהר סן, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
רודניק הייתה מיושבת מהמאה ה-14, ובאמצע המאה ה-16 הוענקו לה זכויות עיר.
בשנת 1656 התקיים בסביבת העיירה קרב בין גייסות האימפריה השוודית ובין כוחותיו הפולניים של ההטמאן צ'ארניצקי, אשר הסתיים בניצחון פולני.
באופן מסורתי התבססה כלכלת העיירה על השטת סחורות דרך נהר סן לעבר נמל דנציג, אך במהלך המאה ה-19 קיבל היישוב צביון תעשייתי.
יהודים ישבו בעיירה עוד קודם למאה ה-17, אך באמצע מאה זו נטבחו בידי הגייסות הפולנים שלחמו נגד השוודים.
במהלך המאה ה-18 שב היישוב היהודי בעיירה להתפתח, ובמהלך המאה ה-19 השתקעו בעיירה מספר אדמו"רים.
בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה כ-1,200 יהודים.
במהלך ולאחר מלחמת העולם הראשונה עזבו את העיירה רבים מיהודיה, בין היתר בשל הפגיעה בהם בידי החיילים הרוסים והקוזקים.
בשנת 1920 נערכו מהומות אנטישמיות נגד יהודי העיירה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 805 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות.
טרם כיבוש העיירה בספטמבר 1939 בידי הגרמנים, הספיקו יהודים רבים להימלט ממנה מזרחה, אל מעבר לנהר סן.
עם כניסת הגרמנים ליישוב, גירשו את רוב יהודיו ממנו, אך לאחר מספר שבועות שבו אלו לבתיהם.
בהמשך, הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ביצוע עבודות כפייה, הגבלות תנועה וחובת תשלום סכומי כופר.
בשנת 1942 הועברו היהודים שנותרו בעיירה למספר גטאות בסביבתה, מהם שולחו לאחר מכן למחנה ההשמדה בלז'ץ.
רודריג הוא אי ששטחו כ-108 קמ"ר, השוכן במערב האוקיינוס ההודי, כ-560 קילומטרים צפונית-מזרחית לאי מאוריציוס.
האי הוא חלק מארכיפלג איי מאסקרן הכולל גם את האיים מאוריציוס וראוניון.
רודריג הוא אי גבוה שמקורו געשי, מוקף שונית אלמוגים, ולחופיו מספר איים לא מיושבים זעירים.
האי שייך לרפובליקת מאוריציוס, ומבחינה מנהלית הוא חבל אוטונומי הנשלט על ידי "האספה האזורית של רודריג" שבירתו העיר פורט מתהורין .
בשנת 2014 התגוררו באי 41,669 תושבים, רובם ממוצא אפריקני וצרפתי.
כלכלת האי מבוססת בעיקר על דיג, חקלאות, אמנות, וכן על ענף התיירות המתפתח.
האי רודריג, יחד עם האיים אגלגה וסנט ברנדון, מנוהלים על ידי משרד השלטון המקומי של האיים החיצוניים.
אל רודריג ניתן להגיע במעבורת ובטיסות היוצאות מהאי הראשי ומהאי ראוניון.
האי נקרא על שמו של מגלה הארצות הפורטוגזי דום דיוגו רודריגש (Diogo Rodrigues) בשנת 1528.
האי התאפיין במגוון רב של מיני צמחים ובעלי חיים אנדמיים, מאז המאה השבע עשרה נכחדו רבים ממינים אלו.
סוליטר רודריג היה עוף שאיבד את יכולתו לעוף שנכחד בסוף המאה ה-18. המין שועל-מעופף רודריג, מין אנדמי של עטלף פירות מצוי בסכנת הכחדה.
כחלק ממאמצי הרשויות לשמר את היערות שבּוֹרְאוּ, הוכרזו בשנות השמונים של המאה העשרים האיונים הסמוכים – איל קוקו (Île aux Cocos), ואיל סאבלה (Île aux Sables) – כשמורות טבע.
הפך את דבאו סיטי מ"בירת הרצח של הפיליפינים", למה שארגוני תיירות מכנים "העיר השלווה ביותר בדרום-מזרח אסיה", ומה שאתר numbeo.com מדרג כ"המקום הרביעי הבטוח ביותר בעולם".
עם זאת, מדיניותו נקשרה לקבוצות אלימות, הנחשבות אחראיות על הוצאה להורג ללא משפט ורצח של סוחרי סמים, פושעים וחברי כנופיות אחרים.
עוד לפני שהתמודד לנשיאות מדינתו הועלה שמו פעמים רבות כמועמד אפשרי, אולם הוא דחה את כל הבקשות בתואנה ש"שיטת הממשל פגומה" וכן בשל התנגדות המשפחה.
ב-21 בנובמבר 2015 נעתר לבסוף, הודיע על מועמדותו לבחירות שהתקיימו בחודש מאי 2016 וזכה בתפקיד.
את לימודי התיכון עשה דוטרטה ב"אקדמיה של הצלב הקדוש" בדיגוס (כיום דיגוס היא מחוז בתוך דבאו), לאחר שנפלט פעמיים מבתי ספר קודמים עקב "מעשים לא ראויים".
הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה מהאוניברסיטה של הפיליפינים במנילה (UP Manila או UPM) ובמשפטים ממכללת סאן-בדה, שאותה סיים בשנת 1972. דוטרטה הודה באופן פומבי כי ירה בסטודנט שלעג לו במהלך הלימודים, ואף שלא הותר לו להשתתף במצעד הסיום, קיבל את התואר.
שנה לאחר סיום לימודיו נישא לאליזבת צימרמן, יהודייה.
במהלך נישואיהם הביאו לעולם שלושה ילדים, וביניהם שרה דוטרטה קארפיו, סגנית נשיא הפיליפינים כיום ופאולו דוטרטה.
דוטרטה הוא עורך דין במקצועו.
עבד כיועץ מיוחד במחלקת התביעות העירונית בדבאו סיטי בשנים 1977–1979, כעוזר שלישי לתובע הראשי בשנים 1981–1983 ועוזר שני בשנים 1983–1986.
אחרי המהפכה הפיליפינית ב-1986, דוטרטה מונה לסגן ראש עיריית בפועל.
בשנת 1988 התמודד בבחירות לראשות העיר וזכה.
לאחר הזכייה שירת כראש עיריית כעשר שנים וקבע תקדימים בכך שמינה סגנים המייצגים את המיעוטים דוגמת בני הלוּמאד (נוצרים קתוליים, פרוטסטנטים) והמורו (מוסלמים סונים).
המהלך של דוטרטה – מינוי סגנים מייצגים לקבוצות אתניות – הפך מודל לחיקוי בערים אחרות בפיליפינים.
בשנת 1995, לאחר שפלור קונטמפלסיון, פיליפינית, הוצאה להורג בסינגפור באשמת שני מקרי רצח, דוטרטה כראש עיריית של דבאו סיטי, שרף את דגל סינגפור והוביל צעדת מחאה קולנית של כ-1,000 מעובדי העירייה.
בשנת 1998, לאחר שלא יכול להתמודד שוב על תפקיד ראש עיריית בשל מגבלות החקיקה הפיליפינית, התמודד על תפקיד לבית הנציגים וזכה בתפקיד חבר קונגרס של המחוז הראשון של דבאו סיטי.
הוא רץ שוב לראשות העיר בשנת 2001 וזכה בכהונה הרביעית שלו.
דבאו סיטי, תחת דוטרטה, זכתה בתואר "National Literacy Hall of Fame Award" על כך שהייתה שלוש פעמים מקום ראשון במדד "Outstanding Local Government Unit" (תרגום: יחידה ממשלתית מקומית מצטיינת), עבור הקטגוריה "ערים אורבניות ביותר".
בשנת 2013, דבאי סיטי שלחה משלחות סיוע רפואי וחילוץ לנפגעי טייפון יולנדה.
סיוע כספי ניתן גם לנפגע רעידת האדמה בבוהול וסבו.
למרות הצהרותיו בפומבי בעד יד קשה ואלימה, כולל רצח מחוץ לחוק של סוחרי סמים, דוטרטה השתמש בכספי עירייה כדי להקים מכון גמילה וטיפול למכורים לסמים הנותן שירותים 24 שעות ביממה.
בשנת 2003 הצהיר כי הוא ייתן קצבה חודשית של ₱2,000 למכורים שיפנו אליו אישית ויתחייבו להיפטר מהרגלי צריכת הסמים שלהם.
במהלך כהונתו היה פעיל רבות בביקור במחנות צבאיים של צבא העם החדש ובנסיונותיו לקדם פתרונות בדרך של הידברות ודיפלומטיה.
בשנת 2010 נבחר לתפקיד סגן ראש עיריית, ובכך החליף את בתו, שרה דוטרטה-קפריו, שמונתה בעצמה לראשת העיר במקומו.
ארבע פעמים קיבל הצעה להיות שר הפנים – מהנשיאים פידל ראמוס, ג'וזף אסטראדה, גלוריה מקפגל ארויו ובניגנו אקינו, אולם הוא דחה את כל ההצעות.
באפריל 2014 דחה מינוי לפרס "ראש עיריית העולמי" שניתן על ידי גוף בין-לאומי לראשי עיר מצטיינים באומרו כי "פשוט עשיתי את עבודתי".
בין הפרסים הנוספים שדחה דוטרטה נמצאים פרס מהארגון "American Cancer Society" ופרס על פעילות נגד עישון, מסינגפור.
בבחירות לנשיאות הפיליפינים גבר על המועמדים מרים דפנסור-סנטיגו, גרייס פו , ג'ג'ומר ביניי ומאר רוקסאס .
אחד החוקים שהעביר בתחילת נשיאותו התיר לכוחות הביטחון להרוג סוחרי סמים ומשתמשים.
בית הדין הפלילי הבין-לאומי פתח בחקירה ראשונית על מלחמת הסמים של דוטרטה ב-2018, ובתגובה דוטרטה הביא לפרישת הפיליפינים מבית הדין.
ב-23 במאי 2017 נקבע כי האי הדרומי של המדינה, מינדנאו, יהיה תחת משטר צבאי שאושר על ידי הפרלמנט במסגרת המאמצים לדכא קבוצה איסלאמית בדלנית, שלטענת הממשלה פעלה בתיאום עם גורמי דאעש.
בהמשך הוקם באי המחוז האוטונומי בנגסמורו בניסיון לסיים את הסכסוך בדרום הפיליפינים.
נטען שהוא פוגע בחופש העיתונות.
ערוץ ABS-CBN סירב לשדר ב-2016 את תשדירי הקמפיין של הנשיא, ואחרי איומים רבים לא חודש הרישיון שלו על ידי הפרלמנט.
דוטרטה יצא נגד "פיליפין דיילי אינקוויירר", אחד העיתונים המובילים במדינה, בין היתר משום שהוא פרסם רשימות של קורבנות מלחמת הסמים.
המשפחה שהעיתון היה בבעלותה הכריזה ביולי 2017 כי היא מוכרת אותו לאיש עסקים עשיר – וחבר של דוטרטה.
ב-2019 נאסר על כתבי האתר "ראפלר" לסקר את בית הנשיא למשך שנה שלמה.
כלכלת הפיליפינים צמחה עד 2019. מגפת הקורונה בפיליפינים השפיעה על בריאות התושבים וכלכלת המדינה.
בתקופת כהונתו הייתה ישראל ספקית אמצעי לחימה מרכזית של הפיליפינים.
לפי חוקת הפיליפינים, דוטרטה לא יכול היה להתמודד לכהונה נוספת בבחירות 2022 לנשיאות, ובספטמבר 2021 הוא הודיע שהוא לא ירוץ גם לתפקיד סגן הנשיא ובכך הוא בעצם פרש מהחיים הפוליטיים.
במרץ 2025 נעצר דוטרטה בעקבות צו שהוציא נגדו בית הדין הפלילי הבין-לאומי והוסגר להאג.
בספטמבר 2016, עקב השוואות שעשו מבקריו בינו לבין קנצלר גרמניה לשעבר, אדולף היטלר, אמר דוטרטה כי היה שמח לחסל שלושה מיליון צרכני סמים, כשם שעשה היטלר ליהודים.
פרסום התגובה של דוטרטה (ללא ההשוואות הקודמות) גרר גינויים רבים בעולם.
לאחר מכן התנצל דוטרטה על אמירתו ואמר שלא הייתה לו שום כוונה להשוות עצמו להיטלר, אלא שעקב ההשוואה רצה להשיב למבקריו.
ב-2015, שנה לפני שנבחר לנשיא, אמר שגם הומואים נבראו על ידי אלוהים ולכן הדת צריכה להכיר בהומוסקסואליות, כי "נישואים חד-מיניים זה טוב.
לכולם מגיע להיות מאושרים", אך לאחר שהפך לנשיא, ב-2016, קרא לשגריר ארצות הברית בפיליפינים: "הומו בן זונה", וב-2017 אמר כי "אנחנו קתולים.
בשנת 2019 טען שהמתמודד בבחירות נגדו הוא הומו, וסיפר שאף הוא היה הומו אך הוא "נרפא בזכות נשים יפיפיות".
דוטרטה הודה בעבר בשימוש באלימות.
במקרה אחד אמר שהשליך ממטוס אדם שנחשד בסמים.
במקרה אחר, אמר שכנער דקר אדם כי "הסתכל עליו באופן שלא מצא חן בעיניו".
הוא סיפר גם שכראש עיר נהג להסתובב עם אופנוע ברחובות והרג חשודים בשביל להוות דוגמה למשטרה המקומית לגישתו.
רודריגו לארה בונייה (בספרדית: Rodrigo Lara Bonilla; 11 באוגוסט 1946 – 30 באפריל 1984) היה עורך דין ופוליטיקאי קולומביאני, ששימש כשר המשפטים תחת הנשיא בליסריו בטנקור.
לארה נרצח על ידי אנשיו של ברון הסמים פבלו אסקובר בגלל פעילותו הנמרצת ברדיפת סוחרי הקוקאין, בעיקר אלו השייכים לקרטל מדיין.
מותו של לארה הוביל לכתב אישום נגד אסקובר בשל מעורבותו ברצח ולפולמוס ממושך בקולומביה על הסכמי הסגרה עם ארצות הברית, מה שעלה בסופו של דבר בחייהם של אלפי אנשים.
לארה, יליד העיר נייבה (Neiva) בירת מחוז וילה בקולומביה, למד משפטים באוניברסיטת קולומביה.
שנים לאחר מכן הצטרף למפלגה הליברלית, שעמדה תחת הנהגתו של הנשיא הליברלי לשעבר אלפונסו לופס מיקלסן.
ב-1969, בעודו רק בן 23, מונה לארה לראש עיריית הולדתו נייבה.
באוגוסט 1983, לארה, שהשתייך למפלגה הליברלית החדשה שהקים יחד עם המועמד לנשיאות לואיס קרלוס גלאן, מונה על ידי הנשיא בליסאריו בטאנקור לתפקיד שר המשפטים, במקום ברנרדו גייטאן מהצ'ה.
לארה, יחד עם גלאן, גינה בפומבי את קרטלי הסמים בקולומביה, ובמיוחד הקרטלים בעיר מדיין, שהובלו על ידי אסקובר.
כאשר נבחר אסקובר לקונגרס, הוקיע אותו לארה בפומבי והזכיר את קשריו עם קרטלי הסמים.
לארה חשף הן את שחיתותו של אסקובר עצמו והן את ההשפעה שיש לברוני הסמים על הפוליטיקה וקבוצות הספורט בארצו באמצעים פסולים.