tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הספר פורסם לבסוף ב-1992. אף שהוא לא הצליח לפרסם את "חלום", הוא שימש כמקור להרבה משיריו המוקדמים ולספר השלם הראשון שלו, "More Pricks Than Kicks ", שיצא לאור בשנת 1933. יצירה זו הייתה אוסף של סיפורים קצרים עם כמה דמויות שחוזרות על עצמן.
בקט ביקש לפרסם ספר שירים ב-1934, אך ללא הצלחה.
הוא גם פרסם מספר מאמרים וביקורות בערך באותה תקופה, כולל "שירה אירית מהזמן האחרון" (ב"בוקמן", אוגוסט 1934) ו-Humanistic Quietism (ביקורת של "שירים" של מק'גריבי ב"מגזין דבלין", גם ב-1934).
שתי ביקורות אלה התמקדו ביצירותיהן של מק'גריבי, בריאן קופי, דניס דבלין ובלנייד סלקלד, והשוו אותן לבני זמנם- בני תנועת "התחייה האירית".
כשהוא מתאר את המשוררים האלה כ"גרעין של השירה החיה באירלנד", הוא שרטט את קוויו של קנון השירה האירי המודרני.
במאי אותה השנה בקט כתב למק'גריבי כי הוא קרא על קולנוע, ורצה ללכת למוסקבה ללמוד יחד עם סרגיי אייזנשטיין ב-VGIK.
בקיץ של 1936 הוא כתב לסרגיי אייזנשטיין ווסלובוד פודובקין, והציע את עצמו כעוזר שלהם, אך דבר לא יצא מכך.
הוא סיים את "מרפי" וב-1936 עזב למסע ארוך בסביבות גרמניה, שם מילא כמה מחברות ברשמיו מן האמנות שראה, וציין את חוסר אהדתו לאכזריות הנאצית שבאותו זמן החלה לכבוש את המדינה.
הוא חזר לאירלנד לזמן קצר ב-1937. בזמן ביקור זה פורסם "מרפי", וכעבור שנה תורגם לצרפתית על ידי המחבר.
לאחר ריב עם אמו הוא החליט להישאר באופן קבוע בפריז.
הוא שב לעיר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, כשהוא מעדיף, לדבריו, את "צרפת הלוחמת על פני אירלנד הנייטרלית".
בינואר 1938, כשהוא סירב לבקשותיו של סרסור פריזאי ידוע, דקר אותו הלה וכמעט הרגוֹ.
ג'ויס דאג לבקט לחדר פרטי בבית החולים.
הפרסום שקיבל משך את תשומת הלב של סוזן דשבו-דומניל, שהכירה את בקט מביקורו הראשון בפריז, אך מפגש זה הוביל אותם לחברות לאורך כל חייהם.
כשהתוקף נשאל על ידי בקט לסיבת התקפתו, הוא ענה " Je ne sais pas, Monsieur" – "אני לא יודע, אדוני".
שורה זו תהיה לשורה חשובה בכמה ממחזותיו.
לאחר הכיבוש של צרפת בידי גרמניה ב-1940, הצטרף בקט לתנועת ההתנגדות הצרפתית, וביצע עבורה שליחויות.
הוא כמעט נלכד על ידי הגסטאפו כמה פעמים במהלך השנתיים הבאות.
באוגוסט 1942 היחידה שלו נבגדה על ידי כומר קתולי לשעבר.
בקט וסוזן דשבו-דומניל ברחו דרומה ברגל לכפר הקטן רוסיו, במחוז ווקלוז.
אף שסמואל בקט כמעט לא דיבר על חוויותיו מהמלחמה, ידוע שבשנתיים שבהן נשאר ברוסליו עזר למקווי לחבל בצבא הגרמני בהרי ווקלוז.
בזמן שהיה במסתור, הוא המשיך לעבוד על הרומן "ואט", שהחל בכתיבתו ב-1941, והשלים ב-1945, אך לא פרסם עד ל-1953. על מאמציו בלחימה כנגד הכיבוש הגרמני, קיבל את צלב המלחמה ואת מדליית ההתנגדות מידי הממשלה הצרפתית.
ב-1945 חזר בקט לאירלנד לביקור קצר.
בזמן ביקורו, הייתה לו התגלות בחדר של אמו ובה נגלה לפניו כל עתידו הספרותי.
חוויה זו הומחזה מאוחר יותר במחזהו הטייפ האחרון של קראפ משנת 1958. במחזה זה ההתגלות לקרפ מתרחשת במזח המזרחי בדון לאוחייר בלילה סוער וחשוך.
יש מבקרים שזיהו בין קרפ לבקט עד כדי טענה כי ההתגלות שלו הייתה באותו מקום ובמזג אוויר זהה.
ב-1946 פרסם המגזין של סארטר, "זמנים מודרניים", את החלק הראשון של סיפורו של בקט "Suite", מבלי להבחין כי פורסם רק את החצי הראשון של הסיפור.
סימון דה בובואר סירבה לפרסם את החצי השני.
בקט החל לכתוב את "Mercier et Camier", הרומן הרביעי שלו.
ב-1947 החל לכתוב את המחזה "Eleutheria".
בשנות הארבעים המאוחרות ובתחילת שנות החמישים כתב בקט את הרומנים הידועים ביותר שלו, הסדרה שנכתבה בצרפתית (שבדרך כלל מתייחסים אליה, כנגד רצונו המפורש של בקט, כ"טרילוגיה") ואחר כך תורגמה לאנגלית, בעיקר על ידי המחבר: "Molloy" (הושלם ב-1947, ופורסם ב-1951); "Malone Dies" (הושלם ב-1948, פורסם ב-1951); ו"The Unnamable" (הושלם ופורסם ב-1953).
בשלושת הרומנים האלה הקורא יכול לעקוב אחרי התפתחותו סגנונו ונושאיו הבוגרים של בקט.
ל"Molloy" יש הרבה ממאפייניו של הרומן הרגיל: זמן, מקום, תנועה ועלילה.
למעשה, ברמה מסוימת הוא רומן בלשי.
ב"Malone Dies", בקט נוטש את התנועה והעלילה, אך עדיין יש אינדיקציה של מקום ושל מעבר זמן.
ה"פעולה" בספר היא במונולוג פנימי.
לבסוף, ב-"The Unnamable" כל התחושות של זמן ומקום נעלמו אף הם.
הנושא המכריע הוא כנראה המתח בין רצון הקול להמשיך ולדבר כדי להתקיים, והדחף השווה בעוצמתו לשתוק ולהימוג.
מפתה לראות בזה השתקפות של הבנתו של בקט את מה שהמלחמה עשתה לעולם.
למרות הדעה הרווחת כי יצירתו של בקט היא פסימיסטית, הרצון לחיות כנראה מנצח, שכן הספר נגמר במילים "אני לא יכול להמשיך.
בקט התפרסם ביותר בזכות המחזה "מחכים לגודו" ("Waiting for Godot"), שתואר על ידי המבקר ויויאן מרסייה כמחזה שבו "דבר לא קורה, פעמיים".
כמו רוב יצירותיו לאחר שנת 1947, המחזה נכתב בתחילה בצרפתית בין אוקטובר 1948 וינואר 1949, ופורסם ב-1952. התרגום האנגלי הופיע שנתיים אחר כך.
המחזה היה הצלחה בקרב הביקורת והקהל בפריז, וגם עורר מחלוקת.
הוא הוצג לראשונה בלונדון ב-1955 והתקבל בביקורות גרועות, אך לבסוף קיבל ביקורות חיוביות.
לאחר מכן הוצג בהצלחה בארצות הברית ובגרמניה, ועדיין מוצג במקומות רבים, כולל ישראל.
הצלחתו של המחזה פתחה בפני בקט קריירה בתיאטרון, ובקט המשיך לכתוב מחזות מוצלחים רבים, כולל "Endgame" (1957) ,"Kraps last Tape" שהוזכר לעיל.
באופן כללי, עוסקים המחזות הללו באותם נושאים כמו הסיפורת של בקט, יאוש והרצון לחיים בעולם לא מובן.
בכל היצירה מהתקופה הזו, ניתן לראות גם את התפתחות האמונה אצל בקט שהכתיבה היא תהליך של גילוי עצמי ושל עיסוק בחלל שבין העצמי לעולם האובייקטים.
ברוב היצירות האלה יש גם אלמנט חשוב של קומדיה בטיפול בנושאים.
שנות השישים היו תקופה של שינוי, ברמה האישית וכסופר.
ב-1961 נישא לסוזן באנגליה, בטקס אזרחי סודי בעיקר בגלל סיבות הקשורות לחוק הירושה הצרפתי.
בקט לא היה נאמן לסוזן וקיים כמה רומנים קצרים, בעיקר עם אספנית האמנות והאוצרת הנודעת פגי גוגנהיים, שחקניות כבילי וייטלו, והעיתונאית הישראלית מירה אברך.
הצלחת מחזותיו הובילה לחזרות והפקות מסביב לעולם, והביאה להזמנות להתחיל בקריירה כמנהל תיאטרון.
ב-1959 נתבקש בפעם הראשונה על ידי ה-BBC לכתוב להם מחזה לרדיו, Embers.
הוא החל לכתוב לרדיו וגם לקולנוע, עם היצירה "Film" מ-1964, ומאמצע שנות השבעים, גם לטלוויזיה.
הוא החל לכתוב שוב באנגלית, אף שהמשיך ליצור גם בצרפתית עד לסוף חייו.
פרסומו והיותו חתן פרס נובל גרמו להתעניינות אקדמית ביצירתו ובחייו, וגרמו לסוג של "תעשיית בקט".
סופרים אחרים גם ביקשו את קרבתו, והתוצאה הייתה שזרם בלתי פוסק של תלמידים, משוררים, סופרים ומחזאים שיחרו לפתחו.
ב-1961 פרסם את הספר האחרון שלו באורך מלא, (Comment cest (1964. יצירה זו, שנכתבה כסדרה של פסקאות לא מפוסקות בסגנון הדומה לטלגרף, מספרת את ההרפתקאות של מספר ללא שם הזוחל דרך בוץ עם שק של אוכל משומר, נחשבת כמסמנת את סוף התקופה האמצעית בקריירה של בקט כסופר.
לאחר מכן הגיעו כמה מחזות מינימליסטיים ויצירות סיפורת שחקרו את הנושאים של העצמי כשהוא סגור ונבחן.
בקט התמקד באופן יותר ברור בהתנגדותו ארוכת השנים לשלטון הריאליזם באמנות, ובמה שראה כדיקטטורה של הנורמות והציפיות החברתיות.
במחזה "קטסטרופה" (1982), הפנה את תשומת לבו לדיקטטורות קשות יותר.
בעשר השנים האחרונות של חייו, הסגנון המינימליסטי הזה הביא לכתיבת שלוש מהיצירות החשובות ביותר שלו, שלוש הנובלות, "Company" מ-1979, "Ill Seen Ill Said" מ-1982 ו"Westward Ho" מ-1984. היצירה האחרונה שלו, "What is the Word", מ-1989 נכתבה במיטה בבית אבות שם חי בתקופה האחרונה בחייו, כשהוא סובל מנפחת וכנראה גם מפרקינסון.
סוזן מתה ב-17 ביולי 1989. בקט מת ב-22 בדצמבר של אותה שנה ונקבר בבית הקברות מונפרנאס בפריז.
המצבה על קברו היא גוש מסיבי של גרניט שחור מלוטש.
לרגלי קברו ניצב עץ יחיד, מזכרת לסידור הבמה במחזהו המפורסם ביותר, מחכים לגודו.
מכל המודרניסטים בשפה האנגלית, יצירתו של בקט מייצגת את ההתקפה הארוכה ביותר על המסורת הריאליסטית.
הוא, יותר מכל אחד אחר, פתח את האפשרות של דרמה ובדיון שנוטש את העלילה המסורתית, והדמויות והאחדויות של מקום וזמן על מנת להתמקד במרכיבים החשובים של המצב האנושי.
כותבים כמו הבל, איידן היגינס והרולד פינטר הצהירו על החוב שלהם לדוגמה של בקט, אך הייתה לו השפעה רחבה מאוד על הכתיבה הנסיונית מאז שנות החמישים.
בהקשר האירי, הוא פעל כמודל חשוב והשפיע על כותבים כטרבור ג'ויס וקתרין וולש, שכתבו באופנים שרואים את המסורת המודרניסטית כאלטרנטיבה לזרם המרכזי הריאליסטי הדומיננטי.
לחקר מורשתו הוקם ארגון בינלאומי ולינדה בן צבי הייתה נשיאת הארגון במשך מספר שנים.
סמואל בקט, כל יצירותיו בדרמה, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, תל אביב, 2007 (תרגום: שמעון לוי)
"צפייה לגודו", האוניברסיטה של תל אביב - חוג לאמנות התיאטרון, תל אביב, 1950 (תרגום: עדנה שביט)
"מחכים לגודו", ספרי תרשיש, ירושלים, 1968 (תרגום: משה שמיר)
"מחכים לגודו", הוצאת המרכז ישראלי לדרמה, תל אביב, 1970 (תרגום: משה שמיר)
"מחכים לגודו", הוצאת אדם, תל אביב, 1985 (תרגום: מולי מלצר)
תרגום בכתובים - "מחכים לגודו", תיאטרון עירוני חיפה, חיפה (תרגום: אנטון שמאס)
תרגום בכתובים - "מחכים לגודו", תיאטרון הבימה, תל אביב, 2002 (תרגום: יוסף אל-דרור)
הטייפ האחרון של קראפ (Krapp's Last Tape; 1958)
אח, הימים היפים (Happy Days; 1960)
"ימים טובים", ספרי תרשיש, ירושלים, 1967 (תרגום: מתי מגד)
ספרי תרשיש, ירושלים, 1968 (תרגום: משה שמיר)
"אח, הימים היפים", הוצאת אדם, תל אביב, 1985 (תרגום: מולי מלצר)
3 מחזות, הוצאת אור עם, תל אביב, 1983 (תרגום: שמעון לוי)
תסכיתים, הוצאת כתר, ירושלים, 1985 (תרגום: שמעון לוי)
הטרילוגיה, הספרייה החדשה, הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, תל אביב, 1997 (תרגום: הילית ישורון)
מרפי, הספריה החדשה, ספרי סימן קריאה / הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2020 (תרגום: עמרי אשר)
מולוי (Molloy; 1951), ספרי סימן קריאה / מפעלים אוניברסיטאיים להוצאה לאור, תל אביב, 1976 (תרגום: הילית ישורון)
מות מאלון (Malone Dies; 1951), ספרי סימן קריאה / הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תש"ם (תרגום: הילית ישורון)
אלושם (The Unnamable; 1953), ספרי סימן קריאה, תל אביב, 1983 (תרגום: הילית ישורון)
אינאיך הלאה (קובץ סיפורים, 1980-1986), הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1997 (תרגום: שמעון לוי)
מכיל את הסיפורים: אדמה ישנה (Old Earth; 1984); דומם; זיעות; חברה; רע נראה רע נאמר {Ill Seen Ill Said; 1981); הו רעתה
מרסיה וקאמיה (Mercier and Camier; 1946; פורסם בשנת 1974), הוצאת אדם, ירושלים, 1974 (תרגום: מולי מלצר)
אהבה ראשונה: סיפורים, הוצאת אדם, ירושלים, 1982 (תרגום: מולי מלצר)
ארבע יצירות, הוצאת כרמל, ירושלים, תשנ"א (תרגום: אורה סגל)
מכיל את היצירות: דמו בנפשכם שהדמיון מת; האבודים; פינג; ללא.
שלושה דיאלוגים (תרגמה מאנגלית והקדימה מבוא: עינת אדר), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ג', 2013.
- מבחר קטעים (מאנגלית: שמעון לוי), דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך ה, 2015
סמואל ג'ונסון היה אחד מאנשי הספרות הבולטים באנגליה.
היה מבקר, משורר, מסאי, ביוגרף ומילונאי.
ג'ונסון נולד בליצ'פילד שבסטפורדשייר, מחוז במרכז אנגליה, בן למוכר ספרים עני.
הוא למד בבית-הספר בלישפילד, ובין השנים 1728 ל-1731 למד בפמברוק קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד.
על אף העובדה שנחשב לסטודנט מעולה, ג'ונסון נאלץ לפרוש מלימודיו בלא תואר, בשל קשיים כלכליים.
הוא ניסה לעבוד כמורה וכמנהל בית ספר, אך נכשל בניסיונות אלה.
בגיל 25 נשא לאישה את אליזבת ("טתי") פוטר, אלמנה שהייתה מבוגרת ממנו ב-21 שנים.
ב-1737 עזב את לונדון כשהוא חסר כול, בלווית תלמידו לשעבר דייוויד גאריק.
הוא מצא עבודה אצל המוציא לאור אדוארד קייב ככתב לכתב-העת "The Gentleman's Magazine", שהיה ראשון מסוגו.
במהלך שלושים השנים הבאות כתב ביוגרפיות, שירה, מאמרים, מסות, דו"חות על המתרחש בפרלמנט, ואף קטלוג למכירתה של ספרייה.
מרבית תקופה זו חי בעוני.
יצירותיו החשובות מתקופה זו הן הפואמה "לונדון" (1738), והספר "חיי סאווג'" (1745), ביוגרפיה של ידידו ועמיתו לכתיבה ריצ'רד סאווג', שסבל אף הוא מעוני ומת ב-1744.
ב-1747 החל ג'ונסון במה שתחשב עבודתו החשובה ביותר, "מילון השפה האנגלית" ("A Dictionary of the English Language").
ג'ונסון השלים את כתיבת המילון לאחר שמונה שנים, ב-1755. המילון זכה לתשבחות רבות על היקפו (כ-43,000 ערכים) וסגנונו, ונחשב למילון רב-ההשפעה ביותר במשך כ-150 שנים (עד הופעת מילון אוקספורד ב-1928).
עם זאת ג'ונסון לא הרוויח כסף רב מהמילון, בשל ההוצאות הרבות בתקופת הכתיבה הארוכה.
בזמן שעבד על המילון עבד גם על סדרה של מאמרים דו-שבועיים תחת הכותרת "המשוטט".
מאמרים אלה, שעסקו לעיתים קרובות בנושאי מוסר ודת, נטו להיות חמורי-סבר למרות הכותרת הקלילה.
טורי "המשוטט" נכתבו עד 1752 וגם אם לא היו פופולריים במקור, הם זכו לקהל קוראים גדול לאחר שנאגדו לספר.
אשתו של ג'ונסון נפטרה זמן קצר לאחר הופעת הטור האחרון.
ג'ונסון החל בסדרת מאמרים אחרת, תחת הכותרת "הבטלן", ב-1758. הטור פורסם מדי שבוע במשך שנתיים.
בניגוד ל"המשוטט", סדרת "הבטלן" פורסמה בשבועון חדשות, ולא כפרסום עצמאי.
המאמרים היו קצרים וקלילים יותר.
ב-1759 פרסם ג'ונסון את הנובלה הסטירית "רסלאס", שנאמר כי נכתבה בתוך שבועיים כדי לכסות את הוצאות קבורת אמו.
ב-1762 זכה ג'ונסון בפנסיה ממשלתית של שלוש-מאות לירות בשנה, בעיקר בשל מאמציו של ג'ון סטיוארט, הרוזן מביוט.
ג'ונסון פגש את ג'יימס בוסוול, כותב הביוגרפיה שלו לעתיד, ב-1763. בערך באותו זמן הקים ג'ונסון את "המועדון", קבוצת חברים שכללה את ידידיו ג'ושוע ריינולדס, אדמונד בורק, דייוויד גאריק ואוליבר גולדסמית'.
בשלב זה כבר היה ג'ונסון דמות ידועה.
הוא זכה לתואר דוקטור של כבוד מטריניטי קולג' בדבלין בשנת 1765, ומאוניברסיטת אוקספורד כעבור עשר שנים.
ב-1765 פגש ג'ונסון בהנרי ת'רייל, אדם אמיד, בעל מבשלת שיכר וחבר פרלמנט, ובאשתו הסטר ת'רייל.
הם התחברו במהרה, וג'ונסון הפך לבן-בית.
הוא חי עם משפחת ת'רייל במשך 15 שנה, עד מותו של הנרי ב-1781. זיכרונותיה של הסטר מג'ונסון, יחד עם יומניה ומכתביה, הם מקור המידע השני בחשיבותו באשר לחייו של ג'ונסון (לאחר הביוגרפיה של בוסוול).
בערך באותו זמן הוא ערך מהדורה של כל כתבי ויליאם שייקספיר, ובה פרסם את ההקדמה החשובה הידועה כהקדמה לשייקספיר.
ב-1773, כעשר שנים לאחר שהכיר את בוסוול, יצאו השניים ל"מסע אל איי סקוטלנד המערביים", וכעבור שנתיים פורסמו רשמיו של ג'ונסון מהמסע תחת שם זה.
(ספרו של בוסוול "יומן טיול באיי ההברידים" - הם איי סקוטלנד המערביים - פורסם ב-1786).
טיולם בהיילנדס ובהברידים התרחש בעת שפעולות ההשקטה לאחר המרד היעקוביטי של 1745 רמסו את מערכת השבטים של סקוטלנד ואת התרבות הגאלית, שזכו לרומנטיזציה גוברת.
ג'ונסון הפריך את הטענות כי שירי אוסיאן שפרסם ג'יימס מקפירסון הם תרגומים של שירה קלטית עתיקה, כפי שטען מקפירסון.
יצירתו הגדולה האחרונה של ג'ונסון הייתה "חיי המשוררים האנגליים", מיזם שהוזמן בידי איחוד של מוכרי ספרים בלונדון.
פרקי הספר, שהיוו ביקורת על יצירתו של כל משורר וגם ביוגרפיה על חייו, הופיעו כהקדמות למבחר מיצירתו של כל משורר.
ג'ונסון הלך לעולמו ב-1784 ונקבר בכנסיית וסטמינסטר.
פרסומו של ג'ונסון נובע בחלקו מהצלחת "חיי ג'ונסון", הביוגרפיה שכתב בוסוול.
עם זאת, בוסוול פגש בג'ונסון רק לאחר שזה כבר זכה ליציבות כלכלית ולמידה מסוימת של פרסום; הביוגרפיה שמה דגש לא-פרופרציוני על השנים האחרונות בחייו של ג'ונסון.
לפיכך ג'ונסון נדמה כאיש חברה מחוספס וחביב ופחות ככותב עני, מצב בו היה במרבית חייו.
ג'ונסון היה אדם בעל מבנה-גוף גדול ומוצק, אולם הוא סבל מראייה ירודה וקשיי שמיעה.
פניו היו מצולקות מאוד, משום שבילדותו חלה בחזירית, היא Scrofula בלועזית.
הוא סבל ממספר טיקים (התכווצויות שרירים לא-רצוניות בפנים) ומתנועות לא-רצוניות גדולות יותר; התסמינים, כפי שתוארו בידי בני-זמנו, מעידים כי סבל כנראה מתסמונת טורט, ואולי גם מטורדנות כפייתית.
בנוסף, הייתה לו נטייה למלנכוליה.
ג'ונסון היה איש רחום, ותמך במספר חברים דלים תחת קורת גגו.
הוא היה מאמין אדוק, ונמנה עם הכנסייה האנגליקנית.
במישור הפוליטי, הוא תמך במפלגה הטורית.
סמואל גולדווין היה מפיק סרטי קולנוע יהודי-אמריקאי ששיחק תפקיד משמעותי בהתהוותם של שניים מגדולי אולפני הסרטים בהוליווד: סרטי פרמאונט ומטרו גולדווין מאייר.
גולדווין נולד בוורשה בשם שמואל געלבפיש, והיה הבכור מבין שישה ילדים במשפחה יהודית מפולין.
בגיל 16 הוא עזב את ורשה ללא כסף, והחל לצעוד לכיוון ברמינגהאם, אנגליה, שם התגורר עם קרובי משפחה במשך מספר שנים ושינה את שמו לשם שהיגויו באנגלית קל יותר: סמואל גולדפיש.
בשנת 1898 הוא היגר לנובה סקוטיה, קנדה, אך לא הצליח לצבור הון.
אז עבר ארצות הברית, כדי לנסות שם את מזלו.
לבסוף הגיע לעיר ניו יורק, ואחר כך עבר לגלוברסוויל שבצפון מדינת ניו יורק, שם עבד בעסקי הביגוד.
הוא הפגין כישורי שיווק והפך לאיש מכירות מצליח, וכעבור ארבע שנים התמנה לסגן נשיא החברה בה עבד, והוא עבר לעיר ניו יורק.
סמואל גולדפיש הפך לאזרח ארצות הברית מן המניין בשנת 1902. באותו זמן, תעשיית סרטי הקולנוע הצעירה החלה להתרחב במהירות, ובזמנו הפנוי גולדפיש צפה בסרטים לעיתים קרובות.
עם הזמן הוא נכנס לעסקי הסרטים יחד עם אמן ההופעות ג'סי לאסקי ועם בעל התיאטרון אדולף צוקור.
יחדיו הפיקו השלושה את סרטם הראשון, אותו ביים במאי הסרטים הצעיר ססיל ב.
לאחר מספר שנים התפתחו ויכוחים וריבים בין השותפים, שגרמו לעזיבתו של גולפיש את החברה שהפכה מאוחר יותר לחברת ההפקות הגדולה "סרטי פרמאונט".
בשנת 1916 חבר סמואל גולפיש למפיקי ברודוויי, אדגר סאלווין וארצ'יבלד סאלווין.
הם קראו לחברת הסרטים החדשה שהקימו בשם המהווה צירוף של שמותיהם, "סרטי גולדווין".
בהזדמנות זו שינה סמואל גולדפיש את שם משפחתו לגולדווין.
לחברת גולדווין הייתה הצלחה מתונה יחסית, אך היא הייתה מפורסמת בעיקר בגלל סמלה המסחרי, "האריה השואג".
בסופו של דבר, החברה נרכשה על ידי מרקוס לואו וחברת "סרטי מטרו" שלו, אולם עוד קודם לכן, אולץ סמואל גולדווין על ידי שותפיו לעזוב את החברה, ולפיכך לא לקח חלק בחברת הסרטים החדשה, חברת "מטרו גולדווין מאייר".
בשנת 1925 נישא גולדווין לשחקנית פרנסס הווארד, נישואין שנמשכו עד מותו.
בנם, סמואל גולדווין הבן, הצטרף בבגרותו אל אביו בתעשיית הסרטים.
לאחר עזיבתו את חברת "סרטי גולדווין", הקים את חברת "סמואל גולדווין בע"מ", ופתח את אולפני סמואל גולדווין בשדרת סנטה מוניקה שבמערב הוליווד.
במשך 35 שנה, גולדווין בנה לעצמו שם של מומחה לעשיית סרטים ובעל חוש למציאת כישרונות בתחום.
הוא גילה את השחקן גרי קופר, עבד לצד הבמאי ויליאם ויילר, ושכר תסריטאים כמו בן הכט, סידני הווארד וג'יימס רוזוולט.
ב-1944 הפיק את הסרט "אל הנשק" בכיכובו של דני קיי וב-1945 הפיק את "עושה הנפלאות" עם דני קיי בתפקיד כפול.
בשנת 1946 זכה בפרס על שם ארווין ת'אלברג מהאקדמיה האמריקאית לקולנוע.
בשנה זו זכה סרטו "שנות חיינו היפות ביותר" בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
בשנה זו גם הפיק את הסרט "הנער מברוקלין" בכיכובו של דני קיי.
בשנות ה-50 הפיק סמואל גולדווין מספר סרטים מוזיקליים, כולל "הנס כריסטיאן אנדרסן", "שיר נולד", ו"ברנשים וחתיכות" בכיכובו של מרלון ברנדו, שהיה להיט בשנת 1955. שנתיים אחר-כך הוא זכה בפרס ז'אן הרשולט לפעילות הומניטרית עבור תרומתו למען מטרות הומניטריות.
ב-1983 הפיק את "שנותי היפות בקרוס קריס".
בסרטו האחרון שהופק בשנת 1959, הפיק סמואל גולדווין, יחד עם השחקנים סידני פואטייה, דורות'י דאנדריג', סמי דייוויס ג'וניור והזמרת פרל ביילי, את הסרט "פורגי ובס", על פי האופרה בשם זה מאת ג'ורג' גרשווין.
הסרט היה זכה בפרס אוסקר (היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר).
סמואל גולווין נפטר בביתו שבלוס אנג'לס בשנת 1974 בגיל 94. בשנות ה-80 נמכרו אולפני סמואל גולדווין לחברת "האחים וורנר".
הוא הונצח בתיאטרון שנקרא על שמו בבוורלי הילס, וכמו כן יש לו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
גולדווין נתפס כאיש עסקים חסר רחמים, שהיה ללא חינוך פורמלי, ונימוסיו הקלוקלים לעיתים יחד עם מזגו הסוער הותירו אותו עם מעט מאוד חברים קרובים.
כך למשל, עם מותו של שותפו לשעבר ויריבו הגדול לואי ב.
מאייר, צוטט גולדווין באומרו: "הסיבה לכך שכל כך הרבה אנשים הופיעו להלווייתו היא, שהם רצו לוודא שהוא אכן מת".
אף על פי כן, גולדווין נחשב לגאון קולנוע, שהאמין באיכות ושגשג בעולם התחרותי של עסקי הקולנוע.
סמואל גומפרס היה מנהיג פועלים יהודי אמריקאי.
גומפרס נולד למשפחה יהודית ממוצא הולנדי שהיגרה ללונדון באמצע המאה התשע עשרה.
אביו של גומפרס עבד במפעל סיגריות ומשפחתו השתייכה למעמד הפועלים.
גומפרס למד רק כארבע שנים בבית ספר שכן מגיל צעיר סייע לאביו בעבודתו.
בגיל שלוש עשרה היגר עם משפחתו לארצות הברית ועבד במפעל סיגריות.
הוא נשא לאישה את סופיה יוליאן ובשנת 1872 קבל אזרחות אמריקאית.
לאחר המשבר הכלכלי בשנת 1873 הקים גומפרס את איגוד העובדים של פועלי הסיגריות.
בשנת 1881 הקים את הפדרציה של האיגודים המקצועיים בארצות הברית.
בשנת 1886 אורגן האיגוד מחדש בשם "פדרציית העבודה האמריקאית".
הייתה זו פדרציה של איגודי עובדים בענפים שונים.
גומפרס עמד בראש ארגון זה עד סוף ימיו, למעט שנה אחת ב-1895. לימים, בשנת 1904, תאגד פדרציה זאת של איגודים מקצועיים למעלה ממיליון וחצי פועלים וב-1914 אף יגיע מספר הפועלים בפדרציה לכשני מיליון עובדים.
עם זאת הפדרציה לא ניסתה לאגד בתוכה פועלים בלתי מיומנים.
גומפרס התנגד למעורבות של איגודי הפועלים בפוליטיקה האמריקאית ולכן התנגד נחרצות למפלגה הסוציאליסטית האמריקאית של יוג'ין דבס.
הוא האמין שעל הפועלים להאבק להשגת זכויותיהם במסגרת החברה הקפיטליסטית ולא לערער על יסודות קיומה.
גומפרס גם האמין שאת זכויות העובדים יש להשיג במסגרת משא ומתן קיבוצי ולא במסגרת חקיקה שתכפה מלמעלה על המעסיקים.
עם זאת בפרספקטיבה היסטורית יש הזוקפים לזכותו את מרבית החקיקה לטובת העובדים בארצות הברית.
בשנת 1899 היה גומפרס מאישי הציבור האמריקניים שיצאו נגד המלחמה של ארצות הברית בפיליפינים וגינו את אמצעי הדיכוי שבהם נעשה שימוש ואת מה שכונה "הרוח האימפריאליסטית" שאחזה בארצות הברית.
גומפרס תמך בהגבלות על ההגירה לארצות הברית, מכיוון שלטענתו גרמה ההגירה להורדת שכר העובדים.
פועלים יהודים טענו נגדו שהוא מתנכר לעמו, בין השאר בגלל התנגדותו להגירה חופשית.
את הפרעות שביצעו לבנים בשחורים באיסט סנט לואיס תירץ בכך שבעלי ההון הביאו פועלים שחורים מהדרום שדחקו את רגליהם של הפועלים הלבנים ושברו שביתות.
גומפרס היה ממתנגדי הקומוניסטים והתנגד לכל משא ומתן עם ברית המועצות.
בזמן מלחמת העולם הראשונה סייע גומפרס לנשיא וודרו וילסון לרתום את האיגודם המקצועיים האמריקאים למאמץ המלחמתי.
לשם כך מונה כחבר במועצה להגנה לאומית שרכזה את מאמצי המלחמה האמריקאיים.
לא היה זה דבר של מה בכך שכן אגודי עובדים ומנהיגי עובדים אמריקאים אחרים כגון יוג'ין דבס התנגדו למעורבות אמריקאית במלחמה.
הוא השתתף בוועידת השלום בורסאי לאחר מלחמת העולם הראשונה כיועץ לענייני עבודה.
ב-6 בדצמבר 1924, בעת כנס פועלים במקסיקו סיטי, התמוטט גומפרס ולאחר מספר ימים נפטר.
גומפרס כתב מספר ספרים ובהם האוטוביוגרפיה, "Seventy Years of Life and Labour", שיצאה לאור בשנת 1925.
בספרה "המגדל הגאה" (עמוד 484), כותבת ההיסטוריונית ברברה טוכמן שעל אף שהתנגד לרעיון של מלחמת המעמדות עדיין היה בעל תודעה מעמדית מובהקת.
היא מצטטת את גומפרס שהעיד על עצמו:
הבישוף סמואל גובאט היה כומר ומיסיונר פרוטסטנטי שווייצרי, אשר שימש כבישוף הפרוטסטנטי השני של ירושלים.
סמואל גובאט נולד בעיר ברן שבשווייץ.
בין השנים 1823–1826 שמש גובאט במסיון בעיר בזל.
לאחר תקופה זאת נסע ללונדון ופריז ורכש ידע בשפה הערבית ובשפת הגעז.
מצויד בידיעותיו שפת הגעז יצא בשליחות מיסיונרית לאתיופיה.
בין השנים 1830–1835 ערך שני מסעות לאתיופיה.
הראשון בין השנים 1830–1832 והשני בין השנים 1835–1836. בסך הכול שהה כשלוש שנים באתיופיה.
גובאט נאלץ לעזוב את אתיופיה בגלל מחלות קשות שתקפו אותו בארץ זאת.
את שנותיו אלו הנציח בספר המתאר את הקורות אותו בשליחותו שם.
לאחר חזרתו מאתיופיה שהה מספר שנים באי מלטה, שם הוא השתתף בהכנת תרגום של התנ"ך לשפה הערבית.
בשנת 1846 מונה גובאט לבישוף הפרוטסטנטי של ירושלים.
מינוי זה היה פרי פשרה בין גרמניה לאנגליה בדבר זהותו של הבישוף הפרוטסטנטי של ירושלים.
הממשלות של אנגליה וגרמניה אמנם החליטו על הקמת כנסייה פרוטסטנטית משותפת לאנגליקנים וללותרנים בירושלים הייתה מחלוקת בדבר זהותו של מי שיעמוד בראשות כנסייה זאת.
הגרמנים היו מעוניינים בבישוף גרמני והאנגלים היו מעוניינים בבישוף אנגלי.
כפשרה הוחלט על מינוי של גובאט שמוצאו השווייצרי הפך אותו למועמד מוסכם על שני הצדדים.
גובאט שמש כבישוף הפרוטסטנטי של ירושלים במשך למעלה משלושים שנה.
במשך תקופה זאת הוא פעל לביסוסה של הכנסייה הפרוטסטנטית בארץ ישראל ואף בעבר הירדן, לשם ערך מסעות להפצת האמונה הנוצרית הפרוטסטנטית.
בשונה מקודמו בתפקיד, הבישוף מיכאל שלמה אלכסנדר, פעילותו המיסיונרית של גובאט התמקדה במאמיני הכנסיות המזרחיות והקתוליות בארץ ישראל.
קודמו, הבישוף אלכסנדר, שהיה יהודי מומר התמקד בהפצת הנצרות הפרוטסטנטית בקרב היהודים.
גובאט לא התנגד לקבלת יהודים מומרים לכנסייה אך השתדל לקבל רק מומרים 'לשם שמיים' ולא כאלו שפנו לנצרות מסיבות חומריות וכדומה.
כחלק מפועלו המיסיונרי, גובאט גם הקים בארץ ישראל בתי ספר רבים שלימדו קרוא וכתוב בקרב תושבי הארץ, נוצרים ואף מוסלמים.
בין המוסדות הללו היה בית ספר תיכון לנערים על הר ציון.
מוסד זה כונה על שמו - בית הספר גובאט ופעל במשך שנים ארוכות לאחר מותו.
גובאט נקבר בבית הקברות הצמוד למוסד החינוכי שהקים בהר ציון.
בשנת 1884 יצא לאור בבזל ספר הסוקר את תולדות חייו.
בספר זה נעשה שימוש ניכר בחומרים אוטוביוגרפים.
הספר תורגם גם לשפה האנגלית.
סמואל דה שַׁמְפְּלַן היה חוקר וקרטוגרף, אבי צרפת החדשה ומייסדה, וכן אביה-מייסדה של קוויבק, הפרובינציה דוברת הצרפתית של קנדה.
נולד בעיירה יֶר-בְּרוּאָז' שבחוף המערבי של צרפת.
אמו הייתה כפי הנראה הוגנוטית.
הגיע לראשונה לחופי צפון אמריקה במאי 1603, כחבר במשלחת שעסקה בסחר פרוות.
באביב 1604, בעידודו של המלך אנרי הרביעי, חזר לאזור ופתח בניסיונות התיישבות שלא עלו יפה.
מיעוט המתיישבים הקשה על הקמת יישובים מבוססים, שיחזיקו מעמד בחורף הקנדי הקשה.
ב-3 ביולי 1608 הגיע שמפלן ל"נקודת קוויבק" שעל גדת נהר סנט לורנס, והקים שם אתר מבוצר בשם קוויבק, לימים העיר קוויבק סיטי.
הקבוצה שבאה עם שמפלן מנתה עשרים ושמונה, שמהם שרדו רק שמונה את החורף.
(רוב הנפטרים מתו מצפדינה, מיעוטם מאבעבועות שחורות ומקור).
בשנים שלאחר מכן יצר דה שמפלן קשרים עם האלגונקווינים ועם שבטים אחרים שחיו באזור הנהר.
הוא ניצל את ידידותו איתם כדי לחקור את מרחבי השטח, ובין היתר גילה את אגם שמפליין (Lake Champlain), אגם הנמצא כיום בתחומי ארצות הברית (במדינות ורמונט וניו יורק), אך נקרא על שם מגלהו.
תוך כדי מסעותיו נכנס לעימות עם שבטים אינדיאנים יריבים מבני המקום הנמנים עם האירוקוי .
ב-1612, לבקשתו של שמפלן, מינה המלך לואי ה-13 מושל צבאי בדרגת לויטננט-גנרל לאזור קוויבק.
לאחר מותו של זה, מונה שמפלן עצמו למושל, וכיהן בתפקיד זה עד 1627. הוא המשיך במסעות החקר וגילה את נהר אוטווה ואת אגם אָטִיגְווֹטוֹ (כיום ימת יורון).
שמפלן מת ערירי ב-25 בדצמבר 1635. מקום קבורתו לא נודע.
סמואל ג'ורג' פרדריק ברנדון היה חוקר בריטי של חקר הדתות.
החל משנת 1951 היה פרופסור לחקר הדתות באוניברסיטת מנצ'סטר.
דעותיו לגבי הברית החדשה מובאות בחיבורו "נפילתה של ירושלים והכנסייה הנוצרית" (1951).
הוא דגל בעמדה השנויה במחלוקת שישו היה דמות פוליטית מרדנית שהייתה נפוצה בדמותם של הקנאים בתקופה זו, דעה זו גם מובאת בספרו משנת 1967 "ישו והקנאים: מחקר על הגורם הפוליטי בהתהוות הכנסייה הקדומה".
חיבורו "משפטו של ישו מנצרת" (1968) מעלה, בנוסף לשאלות אחרות, את השאלה כיצד עיצב אירוע חורבן בית המקדש השני בשנת 70 לספירת הנוצרים את התהוות דמותה של הדת הנוצרית ובעיקר את הבשורה על-פי מרקוס.
הברון סמואל פון ברוקנטל (26 ביולי 1721, לשקירך – 1803, סיביו) היה משפטן ואיש מנהל גרמני, בן לקהילת הסקסונים הטרנסילבנים, שכיהן כמושל טרנסילבניה מטעם בית המלוכה הבסבורג, מ- 6 ביולי 1774 ועד 9 בינואר 1787. ברוקנטל החזיק בתואר ברון של האימפריה הרומית הקדושה והיה יועצה האישי של הקיסרית מריה תרזה.
הברון נודע באותה עת, כאחד מאספני האומנות והמטבעות הגדולים ביותר באותה התקופה.
על שמו נקראת כיום גימנסיה, בסמיכות לארמונו בסיביו, והיא בית הספר הגרמני הוותיק ביותר בשטחי רומניה של היום.
הארמון שלו משמש בית למוזיאון הלאומי ברוקנטל הקרוא על שמו, המכיל את אוספיו והוא המוזיאון לאמנות הוותיק ביותר במרחב רומניה (משנת 1817).
סמואל ג'ורג' מורטון היה רופא ומדען אמריקאי, שנודע במחקריו בנוגע להבדלים בנפח הגולגולת בין בני אדם בני גזעים שונים.
המחקרים, שהתבססו על אוסף גדול של גולגולות אנשים בני גזעים שונים, שימשו לעיתים כבסיס מדעי להצדקת העבדות בארצות הברית.
מורטון נולד בעיר פילדלפיה, בפנסילבניה.
הוא נולד למשפחה קוויקרית אבל מאוחר יותר הצטרף לזרם האפיסקופלי.
הוא למד רפואה באוניברסיטת פנסילבניה ואחרי כן באוניברסיטת אדינבורו בסקוטלנד.
הוא עסק ברפואה משנת 1824, ובשנים 1839-1843 היה פרופסור לאנטומיה באוניברסיטת פנסילבניה.
מורטון נחשב לאבי "האסכולה האמריקאית" באתנוגרפיה.
קבוצה זו האמינה שגזעים שונים של בני אדם משתייכים למינים ביולוגיים שונים.
חלק מתלמידיו של מורטון האמינו בפוליגניזם, כלומר בבריאה נפרדת של הגזעים השונים של בני האדם, בניגוד להבנה המילולית של סיפור הבריאה בספר בראשית.
מורטון עצמו, שהיה נוצרי אדוק, מעולם לא התבטא מפורשות בעניין.
מורטון האמין שמנפח הגולגולת של אדם אפשר להסיק על היכולת החשיבתית שלו: גולגולת גדולה יותר, משמעה מוח גדול יותר ולפיכך יכולת אינטלקטואלית גבוהה יותר.
באמצעות אוסף של מאות גולגולות מחלקים שונים של העולם, כולל כ-100 גולגולות עתיקות ממצרים, הוא חקר את ההבדלים בנפח הגולגולת של בני גזעים שונים, ומצא שנפח הגולגולת של הלבנים גדול מזה של האמריקאים הילידים (האינדיאנים), וששניהם גם יחד גדולים מנפח הגולגולת של השחורים.
הוא פרסם את תוצאות מחקריו בשני ספרים מרכזיים בשנים 1839 ו-1844.
כיום מדענים מאמינים שנפח המוח של בני אדם קשור בעיקר לממדי הגוף, ולא ליכולות אינטלקטואליות.
בשנת 1981 פרסם המדען סטיבן ג'יי גולד את ספרו "אין מידה לאדם".
הספר כלל עיבוד מחודש לתוצאות מחקרו של מורטון על נפח הגולגולת, וטען כי התוצאות המקוריות היו מבוססות על נטאי ומניפולציה, הן בבחירת המידע והן בהטייה של התוצאות עצמן.
גולד טען כי משנלקחות בחשבון הטיות אלו, אין כל בסיס לדירוג שערך מורטון לנפח הגולגולת של הגזעים השונים.
במחקר מדוקדק יותר שהתפרסם בשנת 2011 נמצאו הטיות דווקא בניתוח של גולד, בעוד שלא נמצאה הטיה במדידותיו של מורטון, או בצורה בה בחר לעבד את הנתונים שעמדו לרשותו.
החוקרים שללו מכל וכל את הנחות המוצא הגזעניות של מורטון, והציעו כי ההבדלים בנפח הגולגולת קשורים דווקא להבדלים באקלים ולא בהבדלים ביכולת החשיבה, אולם לא מצאו פגם בשיטות החקר של מורטון.
סמואל דלמברט הוא כדורסלן קנדי יליד האיטי המשחק בעמדת הסנטר.
דלמברט נולד בעיר פורט או פרינס שבהאיטי וכשהיה בן 14 עבר להתגורר במונטריאול שבקנדה.
במונטריאול, הוא החל לשחק כדורסל ולאחר מכן שיחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת סיטון הול בניו ג'רזי.
בשנת 2001 נרשם לדראפט ה-NBA ונבחר במקום ה-26 על ידי פילדלפיה 76'.
דלמברט שיחק בפילדלפיה עד לשנת 2010 ובשנה זו הועבר בטרייד לסקרמנטו קינגס תמורת אנדרס נוצ'יוני וספנסר האווס.
בשנת 2007 דלמברט קיבל אזרחות קנדית ומאז הוא יכול לשחק במדי נבחרת קנדה בכדורסל.
דלמברט הקים קרן על שמו בשנת 2007 והיא פועלת בשיתוף יוניצ"ף כדי לתרום מזון לילדים בהאיטי ולהקים בית ספר ומתקן אימונים בהאיטי שייקראו "אקדמיית דלמברט".
לאחר רעידת האדמה שהתרחשה בהאיטי ב-2010, תרם דלמברט מאה אלף דולר למולדתו.
הוא גם נסע להאיטי על מנת לסייע במאמצי השיקום והמשיך להיות מעורב בגיוס תרומות למען נפגעי האסון.
בזכות פעילות זו, זכה דלמברט בפרס האזרחות על שם וולטר קנדי לשנת 2010.
סמואל ג'ונס היה מייג'ור גנרל בצבא הקונפדרציה בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית.
ג'ונס נולד ב-17 בדצמבר 1819 באחוזת המטעים המשפחתית Woodfield במחוז פוואטאן שבוירג'יניה.
אביו, סמואל ג'ונס, היה אחינו של המושל וירג'יניה ויליאם גילס.
ג'ונס נשלח לווסט פויינט כצוער מטעם מדינת וירג'יניה בשנת 1837 וסיים את לימודיו בשנת 1841. הוא קיבל דרגת כבוד של לויטננט מדרגה שנייה, הוצב ברגימנט הארטילריה השני ונשלח לגבול מיין בעקבות סכסוך הגבול עם קנדה.
הוא הוצב בווסט פוינט בין השנים 1846 – 1851 כעוזר הוראה למתמטיקה, ארטילריה וטקטיקות רגלים.
לאחר מכן הוצב כעוזר הפרקליט הצבאי בוושינגטון די.
ונשאר בתפקידו עד להתפטרותו מהצבא בעקבות פרישת וירג'יניה מהברית ב-27 באפריל 1861.
ב-1 במאי 1861 הצטרף ג'ונס לצבא מדינת וירג'יניה בדרגת מייג'ור והוצב בכוחות הארטילריה, ובהמשך הצטרף לצבא הזמני כאחראי על תחום הארטילריה וקודם לדרגת קולונל.
ב-2 ביולי 1861 מונה ג'ונס למפקד כוחות ארטילריה של ארמיית צפון וירג'יניה.
ג'ונס שירת במטהו של בריגדיר גנרל בורגארד בקרב בול ראן הראשון, קודם לדרגת בריגדיר גנרל ב-22 ביולי 1861 וקיבל תחת פיקודו את הבריגדה של גנרל בארטו אשר נהרג בשדות הקרב במנאסס.
כמפקד בריגדה היו תחת פיקודו הרגימנטים ה-7, ה-8, ה-9 וה-11 מג'ורג'יה, ה-4 מקנטקי וכוחות ארטילריה.
ב-22 בינואר 1862 מונה ג'ונס לתפקיד מפקד מחלקת קרוליינה הדרומית, ג'ורג'יה ופלורידה של הצבא, קודם לדרגת מייג'ור גנרל ב-10 במאי 1862 ונשלח לסייע למפקד מחלקת טנסי.
בין אפריל לאוקטובר 1864 חזר גונס למחלקת קרוליינה הדרומית, ג'ורג'יה ופלורידה כמפקדה, ומינואר עד מאי 1865 עת חולקה המלקה פיקד ג'ונס על מרחב פלורידה ודרום ג'ורג'יה.
הוא החזיק בפיקוד על מרחבו עד הכניעה באפומטוקס.
סמואל בראנן היה מתיישב, איש עסקים, ועיתונאי אמריקני, שיסד את העיתון "California Star" בסן פרנסיסקו בקליפורניה.
הוא נחשב כמי שפרסם לראשונה את הבהלה לזהב בקליפורניה והיה הראשון שהפך למיליונר ממנה.
בראנן היה דמות אנרגטית וססגונית בהיסטוריה של קליפורניה של אמצע המאה ה-19 ובייחוד של סן פרנסיסקו:
סמואל בראנן נולד בעיר סאקו (Saco) שבמיין כבנם הצעיר של תומאס בראנן, מהגר אירי ושרה שהייתה נכדתו של שר המלחמה בממשלתו של ג'ורג' וושינגטון.
בהיותו בן 14 הוא עקר לאוהיו והתגורר בביתם של אלכסנדר ומרי אן בדלם שהייתה אחותו.
שם למד בראנן את מקצוע הדפוס.
שנתיים לאחר בואו לאוהיו הוא הצטרף לכנסייה המורמונית.
בראנן עקר לניו יורק ב-1844 והחל שם להדפיס את העיתון The Prophet ("הנביא"), אחד מעיתוני התנועה המורמונית.
הוא עסק במרץ בהטפות למען הכנסייה המורמונית ברחבי החוף המזרחי של ארצות הברית ומונה לנשיא הסניף של הכנסייה בניו יורק.
ב-1845 גורש בראנן מהכנסייה לזמן קצר בעקבות מכתב שקיבלו ראשיה מווילפורד וודרף (Wilford Woodruff; 1898-1807), חבר במועצת העליונה של הכנסייה (Quorum of the Twelve), שביקר בניו יורק.
וודרף כתב כי בראנן וחברים נוספים בכנסייה מטיפים בגלוי על דוקטרינה שטרם התקבלה רשמית על ידי הכנסייה, פוליגמיה.
לא ידוע האם בראנן הטיף בלבד לפוליגמיה או שגם יישם אותה.
בהיותו בניו יורק נשא בראנן לאישה את אנה אלייזה קורווין (Anna Eliza Corwin; 1916-1823), וקיימת טענה כי כשעזב את אוהיו לניו יורק הוא הותיר אחריו את אשתו, האטי האטץ' (Hattie Hatch).
קיימת גם טענה כי הרחקתו של בראנן מהכנסייה קשורה למאבקי כוח פנימיים בכנסייה.
לאחר הירצחו של ג'וזף סמית, מייסד דת המורמונים ביוני 1844 תמך בראנן בוויליאם סמית, אחיו הצעיר של מייסד הדת, כנגד בריגהם יאנג שנבחר על ידי ראשי הכנסייה כמנהיגה החדש.
בראנן נסע למרכז של המורמונים ב"נאוו" (Nauvoo) שבאילינוי והצליח לשכנע להחזירו לכנסייה.
באותה שנה (1845) הורו שלטונות אילינוי למורמונים להתפנות מהמדינה.
חברי הכנסייה בחנו יעדים אפשריים, כולל הטריטוריה המקסיקנית "קליפורניה עילית" (Alta California).
באישורם של מנהיגי הכנסייה חכר בראנן את ספינת המפרשים "ברוקלין" (Brooklyn נבנתה ב-1834) עבורו ועבור 240 מורמונים במטרה להפליג ל"קליפורניה עילית".
בנוסף לציודו האישי העמיס בראנן על הספינה מכבש דפוס ישן וטחנת קמח שלמה.
קבוצת המורמונים שירדה מהספינה הכפילה כמעט את האוכלוסייה בכפר.
בראנן מונה לנשיא הראשון של המיסיון המורמוני בקליפורניה.
בינתיים הגיעו הידיעות כי בריגהם יאנג וקבוצת המורמונים העיקרית נמצאים בדרכם מערבה ובראנן החליט להכין עבורם אתר התיישבות שאותו כינה "תקווה חדשה" (New Hope).
בנוסף, יסד בראנן את בית הספר הראשון בסן פרנסיסקו.
ביוני 1847 נסע בראנן בדרך היבשה לגרין ריוור (Green River) בוויומינג על מנת לפגוש את בריגהם יאנג, ראש הכנסייה המורמונית, שהוביל את הקבוצה הראשונה של חלוצים מורמונים על פני המישורים הגדולים לאזור האגן הגדול (Great Basin).
בראנן המליץ ליאנג שיביא את החלוצים המורמונים לקליפורניה, אבל יאנג דחה את ההצעה בהעדיפו התיישבות בחבל הארץ שהוא כיום מדינת יוטה.
בספטמבר 1847 בדרכו חזרה לסן פרנסיסקו מפגישתו עם יאנג עבר בראנן בסאטרס פורט (Sutter's Fort), מושבה חקלאית ומסחרית בעמק המרכזי של קליפורניה בקרבת סקרמנטו (עיר הבירה של קליפורניה) של ימינו אותה הקים ג'ון סאטר (John Augustus Sutter; 1880-1803) ב-1841. מכיוון שהמושבה הייתה על דרך השיירות הוא החליט להקים במקום חנות.
הוא חזר לסן פרנסיסקו ומכר את כל רכושו (כולל רכוש שיועד במקור לכנסייה המורמונית) על מנת לממן את רכישת המוצרים לחנות.
בתחילת 1848 החלו עובדיו של מייסד המושבה סאטרס פורט, לשלם בזהב עבור מוצרים שקנו בחנות של בראנן.
את הזהב גילה ג'יימס מרשל (James Marshall), אחד מעובדיו של סאטר, על גדות ערוץ הנהר אמריקן (American River) בקולומה (Coloma) הקרובה לסאטרס פורט, בעת בניית מנסרה (Sutter's Mill) שהקים ג'ון סאטר במקום.
בראנן ביקר במנסרה, וכנציג הכנסייה המורמונית קיבל מעשר מהזהב שמצאו העובדים המורמונים שבמקום בזמנם החופשי.
בראנן רכש בסן פרנסיסקו את כל האתים שיכול היה לשים את ידו עליהם, והוא רץ ברחובות כשהוא צווח "זהב!
עיתונו "California Star" לא היה יכול להדפיס חדשות אלו מכיוון שכל הצוות עזב בדרכו לשדות הזהב.
בתוך שבוע התרוקנה סן פרנסיסקו מיושביה.
בראנן פתח חנויות נוספות על מנת למכור מוצרים לכורים (ב-1849 היה הפדיון החודשי בחנות שלו בסאטרס פורט כ-150,000 דולר), והוא החל לרכוש קרקעות בסן פרנסיסקו.
בתקופה זו הואשם בראנן כי תיעל כספים של הכנסייה המורמונית, כולל מעשרות שקיבל על מנת לממן את עסקיו הפרטיים.
לשליחי הכנסייה שהגיעו עליו בנושא זה השיב "חיזרו לבריגהם יאנג ואמרו לו שאני אחזיר את כספו של אלוהים ברגע שישלח לי קבלה חתומה בידי אלוהים", אם כי חוקרים, דוגמת ויל בייגלי (Will Bagley), טוענים כי מדובר באגדה.
בראנן נבחר למועצת העיר הראשונה של סן פרנסיסקו בטריטוריה האמריקנית החדשה.
לאחר סדרה של פשעים סנסציוניים באזור הוא סייע בארגון ועדת המשמר האזרחי של סן פרנסיסקו (San Francisco Committee of Vigilance), שפעלה דה פקטו ככוח משטרתי.
המשמר נהג לפעול באלימות, ובאחד המקרים נרצח אדם שפלש לבית ריק על ידי אחד מאנשי המשמר האזרחי.
אף שבראנן לא היה זה שלחץ על ההדק, הוא נחשב כמי שהסית למעשה.
עקב מעשי האלימות של המשמר האזרחי החליטה מועצת הכנסייה המורמונית לגרש את ברנאן מהכנסייה.
ב-1851 ביקר בראנן בהוואי ורכש חלקות קרקע גדולות בהונולולו.
ב-1853 נבחר סמואל בראנן כסנטור בסנאט של מדינת קליפורניה בסקרמנטו, הבירה של המדינה החדשה.
הוא היה שותף בפיתוח הסחר עם סין והסכמים כספיים עם מקסיקו, בהקמת "החברה של חלוצי קליפורניה" (Society of California Pioneers), ובפיתוח חברות הבנקאות, הרכבות והטלגרף בקליפורניה.
בראנן הקים לראשונה את בית הצוק (Cliff House), אחד מהאתרים הידועים ביותר של העיר סן פרנסיסקו כיום, על צוק מעל האוקיינוס השקט בחלקה המערבי הבלתי מפותח של סן פרנסיסקו.
לאחר שבראנן ביקר במעיינות החמים שבמעלה עמק נאפה ב-1859, הוא תכנן לבנות אתר נופש חדש שם.
הוא רכש את האדמה הכוללת את המעיינות בחלקה הצפוני של החווה "רנצ'ו קרנה הומנה" ויסד את העיר קליסטוגה, הלחם של המילים "קליפורניה" ו"סרטוגה".
סרטוגה שבמדינת ניו יורק הייתה אז אתר מעיינות חמים אופנתי.
על מנת לאפשר לנופשים דרך נוחה להגיע לאתר הנופש יסד בראנן את חברת הרכבת של עמק נאפה ב-1864. הנופשים נהגו להגיע באמצעות מעבורות שיצאו מסן פרנסיסקו, חצו את מפרץ סן פרנסיסקו והגיעו עד לנמל של ואלג'ו (Vallejo) בחלק התחתון של עמק נאפה.
קו הרכבת השלים את הקטע שבין ואלג'ו לקליסטוגה.
בנוסף ייבא בראנן גפנים ליין מצרפת והקים חווה של כבשי מרינו.
בניגוד למיזמים אחרים שלו כשל מיזם קליסטוגה, ולאחר שמרבית המבנים באתר הנופש עלו באש נאלץ בראנן למכור את האתר ואת חברת הרכבת בהפסד.
ב-1868 היה בראנן לאחד המשקיעים העיקריים בקרן רובינזון (Robinson Trust) של איש העסקים אלפרד רובינזון (Alfred Robinson; 1895-1806).
הקרן רכשה קרקעות באזור החוף של מחוז לוס אנג'לס, סמוך למפרץ סן פדרו (San Pedro Bay) בדרום קליפורניה, שהיו שייכים לאבל סטרנס (Abel Stearns; 1871-1798) ויזמה את פיתוחם.
ב-1872 התגרשה אנה אלייזה קורווין מבראנן.
הוא איבד את מרבית הונו האישי לאחר הגירושים, כיוון שבמשפט הגירושים נקבע כי לאשתו הזכות למחצית מרכושם המשותף, שישולם במזומן.
מכיוון שמרבית הונו של בראנן הושקע בנדל"ן, הוא היה חייב למכור את מרבית רכושו על מנת לשלם את כל עלות הסדר הגירושים.
לאחר הגירושים הוא הפך לבעל מבשלה, ואז הפך לאלכוהוליסט.
הוא נטש את סן פרנסיסקו, העיר שעזר להקים, והתמקם בסופו של דבר בסן דייגו, התחתן מחדש והקים חווה קטנה בסמוך לגבול עם מקסיקו, ועסק גם בספקולציה בקרקעות יחד עם הממשלה המקסיקנית של מדינת סונורה.
ב-1888, בהיותו בן שישים ותשע, הוא קיבל תשלום בסך ארבעים ותשעה אלף דולרים כריבית ממשלת מקסיקו.
הוא הפסיק לשתות לשוכרה, שילם את כל חובותיו ומת חסר כול.
סכום הכסף שהוריש אפילו לא אפשר לכסות את הוצאות ההלוויה שלו עצמו.
סמואל בראנן מת בגיל 70 באסקונדידו שבקליפורניה, ב-14 במאי 1889. הוא נקבר בבית הקברות "הר התקווה" (Mount Hope Cemetery) שבסן דייגו.
אתרים רבים בקליפורניה נושאים את שמן של סמואל בראנן והם כוללים את רחוב בראנן בסן פרנסיסקו, אתר הנופש המדינתי האי בראנן (Brannan Island State Recreation), צוק בראנן (Brannan Bluff), ערוץ בראנן (Brannan Creek), הר בראנן (Brannan Mountain) ומעיינות בראנן (Brannan Springs).
כמו כן קרויה על שמו חטיבת ביניים בסקרמנטו.
סמואל בראנן מוכר כמייסדם של שני יישובים בקליפורניה: העיירה קליסטוגה (Calistoga) והעיר יובה סיטי (Yuba City).
בשיתוף פעולה עם ג'ון אוגוסטוס סאטר (John Augustus Sutter, Jr.
1897-1826), ועם המודדים ויליאם שרמן ואדוארד אורד (Edward Otho Cresap Ord; 1883-1818) הם תכננו את החלוקה הבלתי רשמית של העיר העתידה להיקרא סקרמנטו.
סמואל ג'ונסון היה מחנך, פילוסוף וכומר שחי בקולוניה הבריטית של צפון אמריקה.
היה הנשיא הראשון של אנגליקן קינג'ס, מכללה שהפכה לאוניברסיטת קולומביה - אחת משמונה האוניברסיטאות החברות בליגת הקיסוס.
בנו ויליאם סמואל ג'ונסון שהיה סנאטור אמריקאי אף הוא היה נשיא אוניברסיטת קולומביה.
ג'ונסון נולד ב-14 באוקטובר 1696 בגילפורד, קונטיקט.
הוא היה חבר קרוב של הפילוסוף האירי ג'ורג' ברקלי, והתכתב עמו לעיתים תכופות.
נפטר ב-6 בינואר 1771 בסטרטפורד, קונטיקט.
הלימודים בקולג' החלו בתאריך 17 ביולי 1754 כאשר ג'ונסון היה המרצה היחיד.
הקולג' הוכר רשמית ב-31 באוקטובר 1754 והפך לאוניברסיטת קולומביה ב-1 במאי 1784.
סמואל קניון דו היה שליטה ה-21 של ליבריה.
שירת בתפקיד זה משנת 1980, עת הוביל הפיכה צבאית ורצח את קודמו בתפקיד, ועד רציחתו בשנת 1990 על ידי מהפכנים.
דו היה ידוע בכך שפתח במסחר עם מדינות מערביות והיה המנהיג הראשון בליבריה לעשות זאת.
בשנת 1989 החלה מהפכה אזרחית בליבריה שבמהלכה השתלטו המורדים על מחוזו של סמואל דו, התעללו בו, כרתו את איבר מינו ואת אוזניו, גררו אותו ברחובות מונרוביה והוציאו אותו להורג.
גריבס הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית.
בתפקידו האחרון כיהן כראש הסוכנות להגנה מפני טילים.
לאחר שחרורו מונה לסגן נשיא בחברת בואינג.
גריבס סיים ב-1982 תואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה מאוניברסיטת קורנל והתגייס לחיל האוויר.
התחיל את דרכו כמהנדס אוויוניקה בתוכנית מעבורות החלל.
בשנים 1986–1990 שירת בלהק ניסויי החלל 6595 והיה אחראי על מערכות שיגור טילי הטיטן.
לאחר מכן שירת במשרדי מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית כאחראי מבצעי ניסוי ושיגור של מעבורות חלל ולוויינים וכעוזרו של ראש מחלקת פרויקטים מיוחדים.
בשנים 1995–1996 שירת כמנהל יישומי מערכות חלל לאומיות במפקדת פיקוד הקרב של חיל האוויר.
לאחר לימודים במכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר מונה לראש ענף ריגול וסיור במחלקת החלל והסיור של חיל האוויר.
ביוני 2001 מונה למפקד מתקן התמיכה בתקשורת של חיל האוויר, באתר שיגור הטילים וייט סאנדס בניו מקסיקו.
באוגוסט 2002 עבר לשרת במרכז מערכות החלל והטילים.
ביוני 2004 מונה למפקד להק השיגור ה-45 בנמל החלל קייפ קנוורל.
באוגוסט 2006 מונה למפקד כנף מערכות השיגור בבסיס חיל האוויר לוס אנג'לס.
ביוני 2008 מונה למפקד כנף מערכות תקשורת לוויינים צבאיים.
באוגוסט 2009 מונה לסגן מפקד מרכז מערכות החלל והטילים של חיל האוויר.
בפברואר 2011 מונה לראש תחום תכנון בפיקוד החלל.
באוגוסט 2012 מונה לסגן ראש סוכנות ההגנה מפני טילים של ארצות הברית בדרגת מייג'ור גנרל.
ביוני 2014 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד המרכז למערכות חלל וטילים של חיל האוויר.
ביוני 2017 מונה לראש הסוכנות להגנה מפני טילים במחלקת ההגנה של ארצות הברית.
הוא כיהן בתפקיד עד יוני 2019.
במהלך הקריירה הצבאית שלו היה גריבס שותף לשיגורם של 11 משימות מעבורות החלל ולמעלה מ-30 שיגורי טילים למשימות לא מאוישות.
לאחר שחרורו מונה לסגן נשיא בחברת בואינג, בה משמש כמתכנן הראשי של תחום החלל והשיגורים.
גריבס בעל תואר שני במדעי המחשב מאוניברסיטת החוף המערבי בלוס אנג'לס ובעל תואר שני בלימודי אסטרטגיה ממכללת המלחמה של חיל האוויר.
סמואל ברנט הוא שחקן בריטי ממוצא יהודי.
הופיע בתיאטרון, קולנוע, טלוויזיה ורדיו, וזכה להכרה בהופעתו על הבמה ובסרט הקולנוע של המחזה "נערי ההיסטוריה" מאת אלן בנט.
בטלוויזיה שיחק ברנט בסדרה הקומית "2012" ובסדרת הדרמה של שואוטיים "פני דרדפול".
ב-2016 לוהק ברנט לתפקיד דירק ג'נטלי בעיבוד של BBC America לסדרת הספרים "סוכנות הבילוש של דירק ג'נטלי" מאת דאגלס אדמס.
ברנט נולד בוויטבי, צפון יורקשייר שבאנגליה לאב יהודי ולאם נוצרית-קווייקרית.
הוא החל להופיע בגיל צעיר עד לפני שעבר ללונדון ללמוד משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA).
ברנט השתתף בהפקה המקורית בלונדון של המחזה "נערי ההיסטוריה" מאת אלן בנט, כמו גם בהצגות שהועלו בתיאטראות ברודוויי בניו יורק, סידני, ולינגטון והונג קונג.
הוא גם גילם את אותה דמות בגרסה הקולנועית של המחזה ובתסכית הרדיופוני.
הוא היה מעורב בהפקה של "נערי ההיסטוריה" החל מהקריאה הראשונה של המחזה.
ב-2009 גילם ברנט את דמותו של ג'ון אוורט מיליי בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "רומנטיקנים נואשים", ושיחק בתפקיד ג'וזף סוורן בסרט "כוכב בהיר".
ב-2010 שיחק ברנט במחזה "Women Beware Women" מאת תומאס מידלטון שהוצג בתיאטרון המלכותי הלאומי.
מיולי 2012 הופיע בדמות אליזבת וודוויל במחזה "ריצ'רד השלישי" מאת שייקספיר שהוצג עם צוות שחקנים הכולל גברים בלבד בתיאטרון הגלוב בלונדון לצדו של מארק ריילנס בתפקיד הראשי.
כמו כן גילם ברנט את סבסטיאן במחזה "הלילה השנים עשר".
המחזה הועבר לתיאטרון אפולו בווסט אנד החל מ-2 בנובמבר 2012. שני המחזות "הלילה השנים עשר" ו"ריצ'רד השלישי" הועלו בברודוויי ב-2013 בתיאטרון בלסקו והוצגו על פברואר 2014. בהפקה בברודוויי שיחק ברנט שוב בתפקיד אליזבת וודוויל, אולם במחזה "הלילה השנים עשר" הופיע בתפקיד ויולה.
בשנת 2015 שיחק בסרט הקולנוע "הליידי בקרוואן" (The Lady in the Van) לצדה של השחקנית זוכת פרס אוסקר מגי סמית'.
ב-2017 החל לשחק בעיבוד הטלוויזיוני החדש לסדרה "דירק ג'נטלי" בה הוא מככב.
ב-2002 היה ברנט מועמד לפרס איבנינג סטנדרד לשחקן החדש המבטיח ביותר על תפקידו במחזה "נישואי פיגארו".
הוא זכה בפרס בחירת הקהל לשחקן החדש הטוב ביותר ולשחקן המשנה הטוב ביותר של Whatsonstage.com על הופעתו במחזה "נערי ההיסטוריה".
הוא היה מועמד לפרס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה.
ב-2006 זכה בפרס דרמה דסק והיה מועמד לפרס טוני על הופעתו בהפקה בברודוויי.
ברנט היה מועמד לפרס הקולנוע הבריטי העצמאי לשנת 2006 לשחקן החדש המבטיח ביותר (על המסך) על הופעתו בגרסה הקולנועית של "נערי ההיסטוריה".
ב-2014 היה ברנט מועמד לפרס טוני לשחקן הטוב ביותר על תפקידו במחזה "הלילה השנים עשר".
בן זוגו הוא במאי התיאטרון אדם פנפורד.
שנה סרט תפקידהערות 2005 גברת הנדרסון גאה להציג פול 2006 נערי ההיסטוריה פוזנר 2009 כוכב בהיר ג'וזף סוורן 2012Love Tomorrow קאל 2015 עלייתה של ג'ופיטר הסניגור בוב הליידי בקרוואן שחקן מובטל 2023 Lee ססיל ביטון (אנ')2024And Mrsאלן
סמואל "סם" ברגר היה מתאגרף יהודי-אמריקאי, האלוף האולימפי הראשון באגרוף במשקל כבד (סנט לואיס 1904).
ברגר נולד וגדל בשיקגו, אילינוי למשפחה יהודית.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) זכה ברגר במדליית זהב לאחר שניצח את צ'ארלס מאייר מארצות הברית בהחלטת שופטים.
בשלב חצי הגמר הוא ניצח את ויליאם מייקלס אף הוא מארצות הברית בנוקאאוט בסיבוב השלישי.
לאחר המשחקים האולימפיים החל להתאגרף באופן מקצועני.
בשנת 1985 הונצח ברגר ביד לאיש הספורט היהודי שבמכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שהגיעו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
סמואל דיקשטיין היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי מניו יורק שכיהן בקונגרס של ארצות הברית במשך 22 שנים.
דיקשטיין נולד בעיירה ליד וילנה, אז באימפריה הרוסית, כיום בליטא, במשפחה יהודית.
בשנת 1887 משפחתו עברה לארצות הברית והתיישבה בניו יורק, בלואר איסט סייד.
סמואל דיקשטיין סיים לימודי משפטים והחל לעבוד בתחום.
בשנת 1908 הוא התחיל פעילות במפלגה הדמוקרטית של ארצות הברית.
בשנת 1922 הוא נבחר לקונגרס של ארצות הברית, תוך ניצחון על מאייר לונדון, גם הוא יהודי יליד ליטא.
בהמשך הוא ניצח ב-11 מערכות בחירות.
בשנת 1931 סמואל דיקשטיין היה יושב ראש ועדה לאימיגרציה.
הוא שם לב שבמקביל לזרם מהגרים לא חוקיים נכנסים לתחומי ארצות הברית כמויות גדולות של ספרות אנטישמית בשנת 1932 הוא היה בין יוזמי הוצאה מחוץ לחוק של המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
בשנת 1934 הוא יזם הקמת ועדה לפעילות אנטי אמריקנית.
הוא פעל נמרצות נגד תומכי נאציזם בארצות הברית.
בשנת 1938 הוא פעל להגדלת מכסת מהגרים מאוסטריה לטובת יהודים שרוצים לעזוב אותה.
בשנת 1939 הוא ניסה להגדיל מכסת מהגרים עבור ילדים פליטי גרמניה.
בשנת 1945 הוא עזב פוליטיקה וחזר לפעילות משפטית.
לפי ספר של אלן ויינשטיין בהתאם למסמכים שפורסמו לאחר התפרקות ברית המועצות בתקופת 1937–1940 סמואל דיקשטיין קיבל תשלום חודשי מנ.ק.וו.ד.
מהמסמכים לא ברור האם סופק חומר סודי כלשהו תמורת תשלום זה.
סמואל דקסטר היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן הן כחבר הקונגרס והן כחבר הקבינט של ארצות הברית תחת הנשיאים ג'ון אדמס ותומאס ג'פרסון.
אביו היה סמואל דקסטר, פוליטיקאי ממסצ'וסטס וסבו, שגם הוא נקרא סמואל דקסטר, היה כומר.
ב-1781 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ואז למד משפטים בווסטר אצל לוי לינקולן האב, לימים התובע הכללי של ארצות הברית.
לאחר שהוסמך כעורך דין, הוא החל לעבוד בלוננבורג שבמסצ'וסטס.
דקסטר נבחר לבית הנבחרים של מסצ'וסטס וכיהן שם בין השנים 1788 – 1790. לאחר מכן הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הפדרליסטית וכיהן בקונגרס השלישי מ-4 במרץ 1793 עד 3 במרץ 1795. בהמשך הוא נבחר לסנאט וכיהן מ-4 במרץ 1799 עד 30 במאי 1800 בקונגרס השישי.
במהלך דיון בקונגרס על חוק ההתאזרחות, הציע חבר בית הנבחרים ויליאם ברנץ' גילס מווירג'יניה הצעה שנויה במחלוקת שכל המהגרים לארצות הברית יוכרחו לשאת שבועה לפיה הם מתנערים מכל תוארי האצולה שהם החזיקו בהם בעבר.
בתגובה שאל דקסטר מדוע לא נדרשים קתולים להתכחש לכפיפותם לאפיפיור, שכן מעמד הכמורה יצר יותר בעיות במהלך ההיסטוריה בהשוואה לאריסטוקרטיה.
הנקודות שהעלה דקסטר הרתיחו את ג'יימס מדיסון שהגן על הקתולים האמריקאים, שרבים מהם, כמו צ'ארל קארול מקרולטון, היו אזרחים טובים במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, וכדי להדגיש את העובדה שתאריי אצולה נאסרו בחוקת ארצות הברית.
בדצמבר 1799 כתב דקסטר את דברי ההספד מטעם הסנאט לג'ורג' וושינגטון.
דקסטר כיהן בסנאט פחות משנה והתפטר כדי שיוכל לקבל על עצמו את תפקיד מזכיר המלחמה בממשלו של הנשיא ג'ון אדמס, והיה הסנאטור הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית שהתפטר לצורך קבלת תפקיד בקבינט.
במכתב לרעייתו מה-5 במרץ 1801 אמר גלטין שדקסטר התנהג "באדיבות רבה".
דקסטר שב לבוסטון ב-1805 וחידש את פעילותו כעורך דין.
הוא עזב את המפלגה הפדרליסטית והיה לחבר במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בשל תמיכתו במלחמת 1812. ב-1814, 1815 ו-1816 הוא התמודד בחוסר הצלחה על משרת מושל מסצ'וסטס.
דקסטר היה תומך נלהב של תנועת ההתנזרות ממשקאות חריפים והוא היה יושב הראש של ההתארגנות הפורמלית הראשונה שלה במסצ'וסטס.
ב-1800 הוא נבחר כחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
סמואל דקסטר מת ב-4 במאי 1816, זמן קצר לפני יום הולדתו ה-55 ונקבר בבית הקברות מאונט אוברן שבקיימברידג', מסצ'וסטס.
על שמו נקראו העיירה דקסטר שבמיין, וספינות של שירות ספינות המכס של ארצות הברית ושל משמר החופים של ארצות הברית.
קפטן סמואל בלאמי , לימים כונה "סם השחור" בלאמי, היה פיראט אנגלי, שפעל בראשית המאה ה-18. הוא ידוע בעיקר כפיראט העשיר ביותר בהיסטוריה המתועדת, ואחד המוכרים בתור הזהב של הפיראטיות.
אף על פי שהקריירה הידועה שלו כקברניט פיראטי נמשכה מעט יותר משנה, הוא וצוותו תפסו לפחות 53 אוניות.
כונה "סאם שחור" בפולקלור של קייפ קוד.
בלאמי התפרסם בחסדיו ובנדיבותו כלפי אלה שתפס בפשיטותיו.
מוניטין זה זיכה אותו בכינוי נוסף, "נסיך הפיראטים".
הוא דימה את עצמו לרובין הוד, כאשר אנשי צוותו קראו לעצמם "אנשי רובין הוד".
בלאמי נולד באנגליה בשנת 1689, והחל להפליג בצי המלכותי הבריטי כנער.
לאחר שנסע לקייפ קוד בשנת 1715, הוא נסע דרומה לחוף פלורידה במאמץ לאתר אוצרות שטבעו בים.
משם עשה את דרכו לבהאמה, ושט תחת פיקודם של בנג'מין הורניגולד ואדוארד טיץ'.
הוא לכד ספינת סחר עבדים בשם "ווידה גאלי" בתחילת האביב של 1717. מספר חודשים מאוחר יותר הספינה נקלעה לסערה מול חופי מסצ'וסטס ושקעה עם בלאמי ורוב אנשי הצוות שלו.
שרידי "הווידה" התגלו בשנת 1984, מה שהפך אותה לספינת הפיראטים המאומתת הראשונה שהתגלתה אי פעם בצפון אמריקה.
בלאמי היה הצעיר מבין שישה ילדים שנולדו לסטיבן ואליזבת בלאמי בקהילה של היטסליי בדבונשייר, אנגליה, ב-1689. אליזבת נפטרה זמן קצר לאחר, ונקברה ב-23 בפברואר 1689, שלושה שבועות לפני הטבלתו של סמואל ב-18 במרץ.
הפיראט העתידי הפך למלח בגיל צעיר.
בשנות העשרה המאוחרות שלו הצטרף לחיל הים המלכותי ונלחם בכמה קרבות.
אף כי משערים כי ייתכן שהייתה לו אשה וילד, אין הוכחה מוגדרת לכך.
בלאמי נסע לקייפ קוד בסביבות 1715, לכאורה כדי לחפש כמה מקרובי משפחתו שם.
ההערכה היא שהוא ניהל רומן עם אשה מקומית בשם גודי האלט.
פרופסור אליזבת ריינארד, בספרה "הארץ הצרה" משנת 1934, העניקה לה את השם "מריה", ואף על פי שאין שום עדות לכך שהיא נשאה את השם הזה, הוא בכל זאת הפך לשם פופולרי עבורה.
מחברים מודרניים אחרים כינו אותה "מריה" ו"מרי".
גילה ומצבה המשפחתי נותרו נושא לוויכוחים רבים.
יש סיפורים המתארים אותה כגברת צעירה בין גיל 16 ל-25, ואילו אחרים מתארים אותה כאישה מבוגרת.
בכמה סיפורים, הוריה חיבבו אותו, אך לא חשבו שמלח עני בעל ביטחון עצמי מתאים להיות בעלה.
ראיות נסיבתיות מצביעות על כך שהיא אולי הייתה כבר נשואה, ומאשרות כמה סיפורים כי בכוונתו של בלאמי הייתה לצבור את הונו ולחזור ולקחת אותה משם.
בלאמי עזב את קייפ קוד בתחילת 1716 עם קבוצת גברים כדי לחפש את האוצרות העצומים בחוף פלורידה בהריסות הצי הספרדי מ־1715. התכשיטן העשיר פאלגראבס ויליאמס, בנו של התובע הכללי של רוד איילנד ג'ון ויליאמס, הצטרף לבלאמי ומימן את משלחתו.
לאחר שבלאמי עזב את הכף, התגלה כי גודי הלט נמצאת בהריון מבלאמי.
סופר שהיא ילדה בן והסתירה את הילד באסם בזמן שהיא יצאה להצטייד במזון, וכאשר חזרה גילתה שהילד נחנק למוות בתוך הקש.
אגדות מסוימות אומרות כי האסם היה של משפחת נואלס המכובדת, אחרות טוענות שזהו האסם של השופט ג'וזף דויין שגירש אותה.
בשני המקרים, היא נעצרה בגין רצח הילדה ונכלאה בכלא העתיק של ברנסטבל, מסצ'וסטס (בית הכלא הבנוי מעץ העתיק ביותר בארצות הברית).
גזר הדין שלה היה יחסית קצר, אך היא הוגלתה מהעיירה.
ציידי האוצרות ככל הנראה לא זכו בהצלחה גדולה, מכיוון שהם פנו עד מהרה לעסוק בפיראטיות בצוות של קברניט הפיראטים, בנג'מין הורניגולד, שפיקד על "מריאן" עם הקצין הראשון, שהפך במהרה למפורסם - אדוארד טיץ' "שחור הזקן".
בקיץ 1716 התמרד הצוות בגלל חוסר הנכונות של הורניגולד לתקוף ספינות אנגליות - ארץ מולדתו.