tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החברות השותפות קולטות את הסטודנטים בעבודות סטודנטיאליות ובכך מקנות להם הכשרה מעשית במשך תקופת לימודיהם.
הפעילות האקדמית ותוכניות הלימוד של המרכז מותאמות לצורכי התעשייה על מנת להקנות לסטודנטים הן את הידע האקדמי התאורטי הנדרש והן את ההכשרה המעשית בפועל.
התאמה זו מונחית על ידי ועדה מייעצת מטעם החברות המורכבת ממנהלים, יזמים ואנשי מפתח בחברות אלו.
עם חברות אלו נמנות בין היתר מטריקס, אשר הלוותה את סכום הכסף הראשוני להקמת המרכז, ג'ון ברייס הדרכה (חברה בת של מטריקס), קומברס, 013 נטוויז'ן, IBM ישראל, EMC, סלקום, אינטל, שירותי בריאות כללית ואורקל ישראל.
הפעילות האקדמית של המרכז החלה בשנת הלימודים תשע"ב, באוקטובר 2011, עם שתי תוכניות לימוד לתואר ראשון שקיבלו היתר המל"ג: מדעי המחשב (.B.Sc) ומערכות מידע ניהוליות (.B.A).
בשנה השלישית ללימודים הסטודנטים חויבו לפרויקט מעשי באחת החברות השותפות.
בפרויקט הם מונחים הן על ידי המרכז והן על ידי החברה.
בחודש מרץ 2012 נפתח במרכז מסלול הלימודים במנהל עסקים, בדגש על ניהול משאבי אנוש וניהול השיווק.
מתוכננת גם תוכנית ליזמות בחברות הייטק, ובתקשורת/מולטימדיה, בדגש על לימודי אינטרנט.
שכר הלימוד השנתי במרכז האקדמי דן בשנת התשע"ב היה כ-28,500 ש"ח.
באפריל 2013 הודיעה הנהלת המכללה, ל-400 הסטודנטים שלמדו בה, על כישלון כלכלי ועל מיזוגה עם המרכז ללימודים אקדמיים ומעברה לאור יהודה, שם שוכן המרכז ללימודים אקדמיים.
נשיא המכללה, פרופ' אחיטוב, נימק צעד זה בקשיים כלכליים.
בראש המרכז עמדו חברי סגל אקדמי בכיר באוניברסיטאות בישראל, שעברו למרכז אקדמי דן לאחר שפרשו לגמלאות מהאוניברסיטה שבה קיימו את עיקר הקריירה האקדמית שלהם.
נשיא המרכז האקדמי דן היה פרופ' ניב אחיטוב, שפרש מאוניברסיטת תל אביב.
סגן נשיא המרכז ודקאן התוכנית למערכות מידע ניהוליות היה ד"ר מיכה חנני, שפרש מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
דקאן התוכנית למדעי המחשב היה פרופ' כתריאל בארי, שפרש מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
דקאן התוכנית למנהל עסקים היה פרופ' אמנון כספי, שפרש מאוניברסיטת בר-אילן, וכיהן גם כדקאן הסטודנטים.
מרכז אמיר (ידוע גם בכינוי "בניין השופרסל") הוא בית מגורים בפינת הרחובות המלך ג'ורג' ואגרון בירושלים, מול כיכר צרפת.
את המגרש שעליו הוקם הבניין רכשה חברת הכשרת הישוב בשנת 1944. המגרש היה חלק מהשכונה הערבית-נוצרית אל אמירה (הנסיכה) ושם הבניין מרמז על שמה המקורי של השכונה.
הבניין תוכנן בידי האדריכל דוד רזניק ב-1958, כחלק מקומפלקס של שלושה בניינים בני 9 קומות לאורך רחוב המלך ג'ורג', שמתחתם מרכז מסחרי ואודיטוריום.
הוועדה לתכנון ובנייה לא אישרה את בניית הבניינים לגובה של 9 קומות עקב התנגדות הרבנות הראשית להקמת בניינים גבוהים יותר מהיכל שלמה, שמעברו השני של רחוב המלך ג'ורג', והבניין נבנה עם 7 קומות בלבד.
עם הבניין נבנה המרכז המסחרי שכלל את הסופרמרקט הראשון של ירושלים, שהשתייך לרשת שופרסל, ועל כן הבניין כולו מכונה גם "בניין השופרסל".
הבנייה הושלמה ב-1961. עוד קודם לכן, בספטמבר 1960 נחנך הסופרמרקט.
לאחר בניית הבניין נגנזה התוכנית לבנות שני בניינים נוספים, וחברת אמיר שקלה להקים במקום בית מלון.
רוב שטח המגרש המקורי נמכר לעיריית ירושלים, שבקשה לבנות במקום בניין למשרדי העירייה.
בסופו של דבר הוקם על המגרש מלון פלאזה, כיום מלון לאונרדו פלאזה ירושלים.
הבניין נבנה על ידי "חברת אמיר", שותפות של שיכון עובדים וחברת "פרץ ובן גיאת חברה להנדסה ובניין בע"מ" בהליך מהיר שארך שבעה חודשים בלבד, הודות לשימוש בטכנולוגיה חדישה לאותה תקופה, של שילוב חלקי בניין טרומיים בבנייה רגילה, כך שהיה ניתן להעמיד קומה ביום אחד.
לצורך הבנייה הובא עגורן מיוחד משוודיה.
בשנת 1963 הוענק לקבלנים שיזמו את הקמתו פרס קפלן בשל החידושים הטכנולוגיים שבו.
הדירות בבניין נחשבו אז לדירות פאר.
המרכז המסחרי שמתחת לבית המגורים מנותק ממנו ושונה ממנו באופיו.
המרכז המסחרי פונה לרחוב אגרון, והוא מחופה אבן ירושלמית, ואילו חזית בית המגורים פונה לרחוב המלך ג'ורג'.
רזניק בחר בסגנון מודרני, שלא דומה למבנים אחרים באזור.
כל אחת מקומותיו מוקפת מרפסת פתוחה.
בזמן הבנייה שימשו המרפסות כפיגומים לבניית הקומות שמעליהן.
במרכז הבניין ארבע חצרות פנימיות עבור תשתיות הסקה ואוורור.
הבניין נשען על עמודים בצורת האות V באופן שקומת הקרקע פתוחה כולה לנוף ומאפשרת לעוברים ושבים על רחוב קינג ג'ורג' לראות את הנוף לכיוון העיר העתיקה.
לדברי האוצרת צופיה דקל-כספי, קומת הקרקע המפולשת מזכירה את יחידת המגורים של לה קורבוזיה, ואילו הקונסטרוקציה של הבניין היא מחווה ל"אדריכלות השלדית" של בניין סיגראם בניו יורק בתכנון מיס ון דר רוהה.
הציבור הרחב לא אהד את המבנה, ובמשאלי רחוב שונים נבחר פעם אחר פעם לבניין המכוער ביותר בירושלים.
רזניק עצמו אמר על הבניין: .
לאורך השנים הידרדר מצבו של המבנה, חלק ממרפסותיו נסגרו או הוסבו למחסנים ונוספו בו מזגנים.
על כך אמר רזניק: .
גם בית המשפט לעניינים מקומיים בירושלים מתח ביקורת על סגירת מרפסות בבניין בדיון בבקשה של עיריית ירושלים להוצאת צו הריסה לאחת מהן: .
בשנת 2011 עלתה יוזמה להרוס את המבנה במסגרת תוכנית פינוי בינוי.
היוזמה אושרה בידי ועדת השימור העירונית בשנת 2022. נכון למאי 2022 מתוכנן לקום במקום מגדל מגורים של 30 קומות, כאשר החזית הפונה לכיוון רחוב המלך ג'ורג' תשמש כאזור מסחרי ותכיל חנויות שונות.
מרכז בית יעקב למורות בא"י (המכונה גם הסמינר החדש) הוא סמינר בית יעקב ליטאי לבנות חרדיות השוכן ברחוב מלכי ישראל בירושלים.
בסמינר מתחנכות כ-2160 בנות המשתייכות בעיקר לזרם הליטאי או החרדי-ספרדי והוא נחשב למוסד מבוקש.
הסמינר נוסד בשנת תשמ"ג, 1986 על ידי הרב הלל ליברמן.
בנו הרב ישעיהו ליברמן הוא מנהל הסמינר הנוכחי בצוות המנהלה נמצא גם בנו ישראל ליברמן.
את שמו, "סמינר החדש" קיבל משום שהיה הסמינר הראשון שנפתח לאחר הסמינר הוותיק, סמינר הישן.
על יסודי (כיתות יג-יד) הכולל לימודי קודש ולימודי מקצוע.
לימודי המקצוע בעלי מספר נרחב של מסלולים כגון: הנדסאות מחשבים, אדריכלות ועיצוב פנים, חינוך מיוחד, גרפיקה, ראית חשבון, ייעוץ מס, ייעוץ, מסלולי הוראה שונים ועוד.
מרכז לימודי השתלמות ולימודי המשך נרחבים עבור עובדות הוראה במרכז ניתנות תעודות אקוויוולנטיות לתואר ראשון.
מרכז אקספו של אוקראינה (באוקראינית: Національний експоцентр України) הוא מרכז ירידים ותערוכות בינלאומי בקייב, בירת אוקראינה.
המרכז שוכן בפארק ברובע הולוסייב, שהייתה בעבר כפר סמוך לקייב.
מרכז התערוכות תוכנן לפי החלטה של ממשלת ברית המועצות בשנת 1949 ותוכנן על פי המודל הסובייטי של מרכז התערוכה של כל רוסיה במוסקבה.
המרכז נפתח בשנת 1958 תחת השם תערוכת ההישגים של הכלכלה הלאומית של אוקראינה (Виставка досягнень народного господарства (ВДНГ - УРСР).
לאחר נפילת נפילת מסך הברזל וקבלת העצמאות של אוקראינה קיבל המרכז את שמו הנוכחי והפך למרכז תערוכות וירידים בינלאומי.
מרכז אל-מיזאן לזכויות האדם (ميزان) הוא ארגון חוץ-ממשלתי הפועל בעיקר במחנה ג'באליה שברצועת עזה.
מטרות הארגון הן קידום והגנה על זכויות האדם בשטחים הפלסטיניים ובפרט ברצועת עזה, עם דגש על "כלכליות, חברתיות ותרבותיות" (ESCR); קידום זכותם של הפלסטינים להגדרה עצמית במסלולי המשפט הבינלאומי; שיפור הדמוקרטיה בחברה הפלסטינית; קידום שותפות אזרחית והפעלת לחץ כלפי הממשל על מנת לכבד את זכויות האדם.
לארגון מעמד של יועץ מיוחד בארגון האומות המאוחדות.
שם הארגון נגזר מהמילה "מיזאן" בערבית, שמשמעותה הוא איזון או צדק.
על פי אתר האינטרנט של הארגון, אל-מיזאן "שואף לחברה פלסטינית חופשית וריבונית שבה כל הנשים, הגברים והילדים נהנים באופן שווה מצדק חברתי, זכויות אדם, שלטון החוק וממשל תקין".
המרכז מתעד בעיקר הפרת זכויות אדם הנעשות, לטענתו, על ידי צבא הגנה לישראל.
בין השאר תיעד המרכז מקרים בהם נטען שהותקפו אזורים אזרחיים במהלך מבצעים צבאיים, ומקרים של מאסר ללא משפט, רציחות פוליטיות, אלימות ועינויים.
המרכז מספק סיוע משפטי ושירותי הסברה וחינוך שמטרתם העלאת המודעות בקהילה המקומית לנושאי זכויות האדם, דמוקרטיה וסיוע הומניטרי.
הוא חבר ברשת של ארגונים חוץ-ממשלתיים שונים, בהם הקואליציה להפסקת השימוש הצבאי בילדים חיילים.
בשנת 2009 המרכז, יחד עם אל-חאק ועדאלה, ניסו לגרום להוצאת צו מעצר בבריטניה נגד שר הביטחון הישראלי, אהוד ברק בגין פשעי מלחמה שהתרחשו לכאורה במהלך מבצע עופרת יצוקה.
התורמים העיקריים למרכז אל-מיזאן הם:
הסוכנות השווייצרית לפיתוח ושיתוף פעולה (SDC)
ארגון נוצרי הולנדי בשם Kerkinactie
סניף הארגון "נציבות המשפטנים הבינלאומית" בשוודיה
במספר פרויקטים של הארגון נתרמו כספים על ידי קרן מרץ גילמור, הקונסוליה הצרפתית וקרן פורד.
"מרכז ברסטון לגרפיקה ירושלים" (נקראה לעיתים גם כ-"סדנת ברסטון") הייתה סדנת הדפס שפעלה בירושלים בין השנים 1975–1990.
בשנת 1973 התקבלה תרומה של 100,000 דולר משפחת ברסטון מלונדון, אנגליה, לשם מטרה של הקמת סדנת הדפס בירושלים.
הייתה זו תקופה בה הפך ההדפס למדיום אמנות פופולרי ברחבי העולם.
את התרומה קיבל מוזיאון ישראל שהפך לאחראי על הקמת הסדנה.
הסדנה נועדה לשרת אמנים בינלאומיים ואמנים ישראלים נבחרים.
באותה עת החלו מגעים בין המוזיאון לאגודת האמנים בירושלים, על מנת לצרף לסדנה העתידית סדנה נוספת שתיועד לאמנים ירושלמים.
למרות מגעים אלו, הוקם בפברואר 1975 מרכז ברסטון לגרפיקה כחברה נפרדת לסדנת הדפס שהקים בית האמנים (לימים סדנת ההדפס ירושלים).
עם פתיחת המרכז הוזמן הדפס האמריקאי מייק קניגן (Knign) לנהל את המרכז.
בנוסף, קניגן הכשיר דפסים בטכניקת הדפס האבן, שהפכה לטכניקה העיקרית בסדנה.
על הדפסים שהכשיר נמנתה גם אלימה, שייבאה אחר כך את הטכניקה אל סדנת ההדפס של בית האמנים תל אביב, אותה ניהלה בין השנים 1976–1978. בשנים הראשונות נעזר המרכז גם בדפסים חיצוניים בטכניקה של הדפס רשת.
כך, לדוגמה, הודפסו מהדורות של הדפסי רשת של יצחק דנציגר (1976) בסדנת ההדפס ירושלים, וכן אריק קילמניק ולארי אברמסון, מסדנת ההדפס ירושלים, הדפיסו במרכז הדפס רשת של רוי ליכטנשטיין (1976).
לאחר כשנה, בעקבות בעיות קשות בניהול הכספי של המרכז ופשיטת רגל שלו, עזב קניגן את תפקידו והמוזיאון מינה את נחמה הילמן, מתנדבת של המוזיאון שאף תרמה כספים למרכז, למנהלת הסדנה.
בהמשך נכנסו למרכז טכניקות נוספות על הדפס האבן, ובהן סוגי התחריט והתצריב השונים וכן דפוס רשת.
במשך השנים לא הצליח המרכז להגיע לאיזון תקציבי רציף.
ראשית מכיוון שנוהל בצורה לא תקינה מבחינה כספית, אולם חלק מכך נבע גם מבעיות בשיווק, בעיות שהתעצמו בשל ההחלטה לתת לאמנים קדימות במכירת העותקים שלהם (AP).
למרות זאת, הצליח המרכז להפיק הדפסים באיכות טובה של אמנים רבים.
על האמנים שהרבו לעבוד בסדנה נמנים אמנים כפנחס כהן גן, משה קופפרמן, אביגדור אריכא, אלימה ועוד.
בשנת 1979 הוצגו יצירות של המרכז בתערוכה בגלריה שרה לוי בתל אביב-יפו ובשנת 1981 הוצגה במוזיאון ישראל התערוכה "הדפסים ישראלים מסדנת ברסטון".
על הדפסים בסדנה נמנו, יהודה ציון ודפס ערבי בשם חזאם (דפוס אבן), יצחק שוורץ (הדפס רשת), עמי רוזנברג (תחריט) ומייקל קניגן.
מרכז אינגבורג רנרט ללימודי ירושלים נוסד בשנת 1995 ופועל בחסות המחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה ע"ש מרטין (זוס) בפקולטה למדעי היהדות של אוניברסיטת בר-אילן.
המרכז, שבראשו עומד הארכאולוג פרופ' אהרן מאיר, עוסק בחקר ירושלים מכל היבטיו, מהעת העתיקה ועד לימינו אנו.
הפעילויות השונות של המרכז כוללות כנסים וסדנאות על נושאים שונים הקשורים בתולדות ירושלים, כולל בשיתוף פעולה עם מוסדות שונים בישראל ובחו"ל, ומלגות ופרסים לתלמידי המחלקה שעוסקים בחקר ירושלים.
כן מפרסם המרכז כתב עת, "ירושלים ארץ-ישראל".
מרכז רנרט שותף למחקרים שונים הקשורים לירושלים, בהיבטים ארכאולוגיים והיסטוריים שונים.
המרכז עוסק בפעילות ציבורית הקשורה לירושלים כשגולת הכותרת שלה היא הענקת פרס שומר ציון לאישיות שפעלה למען ירושלים או ישראל והגברת המודעות לחשיבות העיר והזיקה אליה.
מרכז ביכורי העתים הוא מרכז אמנויות בימה עירוני בתל אביב-יפו ומן הגופים המובילים בתחומי המחול והתיאטרון בארץ.
ביכורי העיתים החל את דרכו כמרכז העשרה, חוגים ובילוי לנוער ובהמשך גם למבוגרים מטעם עיריית תל אביב-יפו.
המרכז נקרא על שם הרחוב בו הוא נמצא בעבר, רחוב ביכורי העיתים, שנקרא על שם כתב העת של תנועת ההשכלה היהודית בתקופת פעולתה באוסטריה ובגליציה - ביכורי העתים (בכתיב המקורי: בִּכּוּרֵי הָעִתִּים), שיצא לאור בווינה בשנים 1820–1831.
מרכז ביכורי העיתים שכן במקור ברחוב הפטמן 6 (פינת רחוב ביכורי העיתים - שאחר כך שונה שמו לרחוב שפרינצק), ונחנך בדצמבר 1964. המרכז הכיל 3 קומות וכן מרתף ענק ששימש לפעילויות חברתיות ומסיבות.
גודלו של המבנה הישן עמד על 1200 מ"ר.
הוא שימש למעשה כמרכז פעילות חינוך בלתי פורמלי לנוער מכל רחבי תל אביב-יפו ונחשב בזמנו למתנ"ס המודרני בישראל.
היה בו חוג לשחמט בהדרכתם של צ'רניאק ויאיר קריידמן.
הופעל בו חוג רדיו שכלל תחנת רדיו מתקדמת שבו למדו נערים להפעיל תחנות רדיו שקישרו עם כל העולם, לימודי שפות, גאוגרפיה וכמו כן גם חוגים לתיאטרון, לריקודי עם, לגלגיליות ועוד.
במרכז התקיימה פעילות חברתית חינוכית שלקחו בה חלק מאות חניכים מכיתות ז' עד יב', בהדרכת צוות חינוכי של מדריכים שהיו מטובי המדריכים שעיריית תל אביב-יפו העמידה לטובת הפעילות החינוכית.
בסופי השבוע התנהלו במרכז מסיבות ריקודים שמשכו קהל רב.
בנוסף שימש המקום כאולם חזרות לאמנים שונים ביניהם ידועי שם וללהקות, בין השאר ללהקות צבאיות, ורבים מן היוצרים המובילים בתרבות הישראלית החלו את דרכם האמנותית בביכורי העיתים.
במרכז הייתה גם ספרייה מגוונת לעיון והשאלת ספרים.
בין מנהליו של המרכז באותה התקופה: אלקנה יעקובסון ויואל קב ונקי.
בין המדריכים החברתיים בו היו: איתן גפני, שלמה טובולסקי (שוער קבוצת הפועל תל אביב לשעבר) ומדריכי ריקודי העם יואב אשריאל ואיתן אורן.
במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 החלה להתעצב זהותו של המרכז והתמחותו בתחומי אמנויות הבימה והמסך.
התחומים המובילים בהם עסק ועוסק ביכורי העיתים מאז הם לימודי מחול ותנועה הכוללים שיעורי בלט קלאסי לילדים ולנוער, שיעורי מחול מודרני, ג'אז, היפ הופ, פלמנקו ומחול הודי מסורתי.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נערכו במרכז תחרויות שחמט בינלאומיות.
בין משתתפי חוג השחמט באותן השנים היה רונן הר צבי, שזכה באליפות העולם בשחמט לנוער עד גיל 16 בשנת 1992.
בין 1992 לתחילת שנות ה-2000 פעל במרכז "טEלEנוער", חוג של בני נוער שהפיק תוכניות טלוויזיה עבור הערוץ הקהילתי.
בשנת 1994, הוקמה במרכז להקת המחול "מוזע" על ידי המחלקה לאמנויות הבמה של עיריית תל אביב.
בתחילת 2008, בעקבות חילוקי דעות מול הנהלת המרכז, פורקה הלהקה.
בעיריית תל אביב החליטו להעמיד את הנהלת המרכז למחול למכרז, ובחרו בבני הזוג יערה דולב ועמית גולדנברג, מייסדי להקת המחול "דה דה דאנס".
בני הזוג היו אומרים להקים במקום להקה חדשה בשם "להקת המחול תל אביב", בחסות עיריית תל אביב.
אך הם עזבו לאחר שנה, מאחר שלא קיבלו את החופש האמנותי שרצו.
בין השנים 2005 עד 2008 נערך במרכז האירוע "ניסוי כלים", בניהול אמנותי של אמיתי יעיש בן אוזיליו.
האירוע התקיים אחת לחצי שנה וביקש להעניק חשיפה ליוצרים עצמאים, במופעים של אמנות בין-תחומית, המשלבים מחול, תיאטרון, אמנות פלסטית, וידאו ארט, ועוד.
בשנת 2011, יזמו השחקן והבמאי יחזקאל לזרוב וסיגל פרץ, מנהלת המרכז, את פסטיבל "בוידעם".
שמסגרתו הוצגו יצירות ביכורים של אמנים מובילים מסוגי מדיה שונים: צילומים, מיצבים, סרטי קולנוע, וידאו ארט, קטעי מחול, ספרות ועוד.
בשנת 2017, הוקמה בביכורי העיתים להקת המצוינות 'אנסמבל רקדנים' שמושכת אליה בני נוער רוקד מכל הארץ.
במסגרת אנסמבל הרקדנים מחזקים הרקדנים הצעירים את יכולותיהם בבלט קלאסי ונחשפים ליצירותיהם של כוריאוגרפים מובילים.
עד לעזיבת המבנה בהפטמן 6 פעל במרכז ביכורי העיתים המסלול להכשרת רקדנים בהנחיית נעמי פרלוב ואופיר פטר דגן והוא עתיד לשוב לביכורי העיתים לאחר המעבר למבנה החדש.
בין המורים המלמדים: מרים קופמן, נינה גרשמן, אייל דדון, ברק מרשל ועוד.
תחום מרכזי נוסף הוא לימודי התיאטרון ובהם לימודי דרמה ומשחקי תיאטרון לילדים ולנוער מכיתה א' ועד יב' וכן, לימודי תיאטרון למבוגרים.
במרכז ביכורי העיתים פועלות שתי קבוצות ייצוגיות: אנסמבל תיאטרון הנוער ואנסמבל תיאטרון המבוגרים.
שתי הקבוצות מייצגות את ביכורי העיתים בפסטיבל סתיו תיאטרוני וכן מופיעות על בימות עירוניות ואחרות.
פעילויות נוספות המתקיימות במרכז ביכורי העיתים: השתלמויות מורים למחול בשיתוף משרד החינוך, לימודי יוגה ויניאסה, קורס קיץ בתיאטרון לילדים ונוער, קורס הקיץ הבינלאומי במחול, פעילויות קהילתיות, פעילויות לכל המשפחה ועוד.
כמו כן פעל במקום בערבי חמישי ליין הדרכה ומסיבות סלסה משנת 1998 עד הריסת המבנה בשנת 2017, שהפך לליין הוותיק בישראל.
בנוסף התקיימו במבנה ברחוב הפטמן פסטיבלים ואירועים גדולים בתחומי הבימה והאמנות החזותית, מפגשי יוצרים לכוריאוגרפים ולבמאים, מרכז תקשורת, מדיה דיגיטלית וטלוויזיה קהילתית.
בשנת 2015 החליטה עיריית תל אביב להעביר את המרכז למבנה חדש במגרש ציבורי שהוקצה במתחם "השוק הסיטונאי", במסגרת פרויקט הפיתוח שלו.
זאת במקום תיאטרון גשר שקיבל את המגרש עובר מבנה חדש, אך עקב קשיי תקציב ויתר עליו.
את המבנה ברחוב הפטמן 6 החליטה העירייה להרוס, לטובת הקמת בית ספר יסודי חדש.
אולם בספטמבר 2016 בוטל הפרויקט לבניית מבנה ציבורי לתרבות במתחם "השוק הסיטונאי".
בדצמבר 2016, הוחלט כי הפעילות של המרכז תועתק "זמנית" למבנה ברחוב לינקולן 16, עד שמשכנו הקבוע במיקום חדש, במגדל שיקום ברחוב הארבעה פינת לאונרדו דה וינצ'י (תוכנית "דרום הקריה- מתחם רשות השידור", בצדו המערבי של מתחם שרונה), יהיה מוכן.
המבנה ברחוב לינקולן שימש בעבר כמרכזייה של חברת "בזק", והוקצו בו כ-1,000 מטרים רבועים, שאותם שכרה העירייה לחמש שנים.
במרץ 2017, נהרס הבניין ברחוב הפטמן 6, ופעילות המרכז הועתקה באופן זמני לקמפוס אריסון לאמנויות, עד למעבר בקיץ 2018, למבנה ששופץ והותאם לכך ברחוב לינקולן 16.
בית הספר היסודי שנבנה במקום המרכז נפתח בספטמבר 2018, אך נסגר לאחר חודש, עקב ליקוי בנייה, ונפתח שוב רק כעבור מספר חודשים.
במרץ 2021, נמכר מתחם "בזק" בו פועל המרכז, לטובת הקמת מגדל מגורים, אך היזמים התחיבו להתיר למרכז לפעול במקום עד גמר חוזה השכירות.
בפרויקט "דרום הקריה - מתחם רשות השידור" (המשווק תחת השם "מגדלי לנדמרק") מוקמים שני מגדלים בני 50 קומות.
היזמים התחיבו לבנות מבנה ציבור בן 7,000 מ"ר, בתמורה להגדלת זכויות הבנייה.
מבנה זה עתיד לשמש את "מרכז ביכורי העתים", עם השלמתו ב-2024.
מרכז בקרת הטיסה של רוסקוסמוס (Центр управления полётами) הוא מרכז הבקרה של רוסקוסמוס והוא יחידת המחקר הגדולה ביותר של מכון המחקר המרכזי להנדסת מכונות ופועל כמרכז הבקרה של תאגיד החלל הרוסי.
ממוקם בעיר קורוליוב, פרברי מוסקבה ברחוב פיונרסקאיה.
המרכז משמש כבסיס הבית של הקוסמונאוטים ואחראי על אימונם ועל אימונים של אסטרונאוטים ממדינות שותפות של הפדרציה הרוסית.
המרכז מכונה לעיתים רבות, על שם תפקידו המרכזי, "Mission Control" (מרכז הבקרה).
החל מספטמבר 2016, המרכז מספק בקרת טיסה מעשית עד 20 חלליות בו זמנית ומנטר שיגורי תחנות חלל מאוישות, חלליות, גשושיות ולוויינים מלאכותיים למטרות סוציו-כלכליות ומדעיות.
תוכניות המודרניזציה מצביעות על מספר מתוכנן חדש של חלליות מבוקרות בו זמנית - 45. במקביל, המרכז מבצע מחקר ופיתוח מדעי ועיצוב של שיטות, אלגוריתמים ואמצעים לפתרון בעיות בקרה, בליסטיקה וניווט, ובודק גם פרויקטים בחלל בכיוון עבודתו.
1960–1964: הקמת מרכז מחשוב במכון למחקר האיחוד הממלכתי מספר 88 (NII-88, כיום המכון המרכזי למחקר מדעי להנדסת מכונות של סוכנות החלל).
לחטיבה הבליסטית של NII-88 מוקצים תפקידי בקרה על טיסות של חלליות החל משנת 1963.
1965–1972: הפיכת מרכז מחשבים למרכז תיאום ומחשוב עם הקצאת המשימות למסירת מידע, עיבוד והצגת מידע במהלך בדיקות תכנון טיסה של חלליות מאוישות ותחנות חלל, לוויינים מדעיים ויישומים.
המרכז מנטר יישום תוכניות מאוישות (חלליות סויוז, תחנת סליוט).
1973–1976: הקמת המרכז לבקרת המשימה על בסיס מרכז התערוכות עם מערך חדש של אמצעים טכניים להבטחת יישום הפרויקט המשותף של סויוז-אפולו עם ארצות הברית.
מומחים סובייטים ואמריקאים עושים עבודה רבה בתיאום בין הצדדים.
המרכז החל לנטר טיסות סויוז מודרניות בגרסאות בלתי מאוישות ומאוישות והמרכז הופך להיות המוביל בתוכניות מאוישות.
1977: המרכז הפך למרכז בקרת טיסה של כלל החלליות הסובייטיות, תחנות בינלאומיות מאוישות תוך מודרניזציה של אמצעים טכניים להבטיח עבודה ארוכת טווח עם תחנות חלל מאוישות.
1977–1982: בקרת טיסת סאליוט 6. בתחנה ביקרו 27 אנשים, בהם 8 אסטרונאוטים זרים.
בתחנה עגנו 31 חלליות, כולל 16 מאוישות.
1982–1991: בקרת טיסה בתחנת סאליוט 7. בתחנה ביקרו 21 אנשים, כולל 2 אסטרונאוטים זרים.
24 חלליות ביצעו טיסות לתחנה ועגנו בה, כולל 9 מאוישות.
בתחנה ביקרו 104 אנשים, בהם 62 אסטרונאוטים זרים.
109 חלליות ביצעו טיסות לתחנה ועגנו בה, כולל 39 מאוישות (9 מהן אמריקאיות).
1987–1988: יצירת מתודולוגיה, תוכנה וחומרה לתמיכה בניהול מערכת הובלת החלל האוניברסלית אנרגיה-בוראן (URKTS).
השיגור הראשון התרחש בשנת 1987, טיסת מעבורת החלל בוראן בשנת 1988.
1991: המרכז פיתח תחום עבודה חדש להדמיה של מערכות מורכבות לפתרון בעיות החלל ושאר ענפי תעשיית החלל.
מאז 1998: השלמת הכנת המרכז לבקרת טיסות לתחנת החלל הבינלאומית (ISS).
מאז נובמבר 2000, תחנת החלל מאוכלסת בקביעות.
מאז 1999: הקמת תחום ניהול החלליות למטרות סוציו-אקונומיות ומדעיות.
לראשונה הוקמה קבוצת ניהול תפעולי על בסיס אנשי המרכז.
באותה השנה החל לנהל את הלוויין לחישה מרחוק Ocean-O Earth (פרויקט משותף של רוסיה ואוקראינה) וניהל את החללית Meteor-3M ו-Resource-DK1.
מאז 2011 מנורת את פעילות Electro-L1.
החל משנת 2016, מנטרת טיסות חלל ושיגור רכיבי חלל לא רק דרך נמל החלל בייקונור כי אם גם מנמל החלל ווסטוצ'ני.
אור שלום הוא מרכז לשימור מורשת יהדות לוב ולהנחלתה הממוקם בבת ים.
במסגרת המרכז יוצאים לאור ספרים, תקליטורים וכתב עת ("עאדא"), והוא כולל גם מוזיאון ותמיכה בחוקרי יהדות לוב.
נוסף על כך, במסגרתו מתקיימים אירועים תרבותיים והרצאות בנושאים הקשורים ליהדות לוב.
מרכז אור שלום נוסד בשנת 1995 בידי פדהצור בנעטיה.
המרכז קרוי על שם הרב שלום טייאר, רב העיר אל־ח'ומס שבלוב, ועל שם נכדו, המחנך והמשורר שלום בנעטיה – אביו של מייסד המרכז.
בעשור הראשון לפעילותו פעל המרכז מבית המייסד, ועלון הדגל שלו, "עאדא" היה מופץ בחינם לבתי-הכנסת של העדה.
עם השנים התמסדה הפעילות והעלון החל להישלח למנויים.
לאחר שנתו העשירית, זכה המרכז למבנה מעיריית בת-ים, בו נפתחו חדר הרצאות, ספרייה, ארכיון ומוזיאון.
במסגרת המרכז פועלים מוזיאון וארכיון למורשת לוב, בהם תשמישי קדושה וכלי כסף יהודיים, ביגוד מסורתי, כלי בית ואביזרי יום־יום, וכן שירים, קובצי שמע, תצלומים, מסמכים ועיתונים עבריים, וסיפורי עם.
כמו כן, המרכז מעניק מלגות לחוקרי הקהילה בתחילת דרכם.
המרכז מקיים הרצאות וימי עיון, בהם משתתפים חוקרים דוגמת הרווי גולדברג, אפרים חזן ושמעון אוחיון, פוליטיקאים בני העדה דוגמת יצחק כהן, ומשה ארבל, פייטנים (בהם זיו יחזקאל) ועוד.
בנוסף, במרכז מתקיימים לימודים בנושאי חזנות, פיוטים ושירים, טריפוליטאית יהודית, וכן לימודי איטלקית בשיתוף המכון לתרבות של שגרירות איטליה בישראל.
כתשעים אחוזים מיהודי לוב עזבו את לוב בתקופת העלייה ההמונית (1948 והלאה) וכמעט כל היתר עלו לישראל בעשרים השנים הבאות.
העולים, ובפרט צאצאיהם, מתערבים בעדות אחרות, ואף (מחוץ לישראל) בבני עמים אחרים, וכך המסורת הלובית הולכת ונשכחת.
מסיבה זו המרכז מעוניין לשמר את המסורת שבעל־פה כל עוד ניתן.
לשם כך, קיים המרכז מפגשי תיעוד לקהילות עיירות וכפרי לוב, הקליט והוציא לאור עדויות של עולים מבוגרים, "תמונות" ו"שואת"), ומקיים סקרי רשת בהם מתבקשים הצעירים לתשאל את זקניהם.
רבים מהמבנים ההיסטוריים בתולדות הקהילה נהרסו או הוסבו לשימוש שונה במהלך השנים, בייחוד תחת שלטון מועמר קדאפי (1969–2011).
כך למשל, היו בלוב יותר מארבעים בתי-כנסת, אך כמעט כולם הוסבו למבני דת מוסלמיים או נוצריים, או נהרסו כליל.
גם בתי-קברות רבים נהרסו, מאחר שעל־פי דת האסלם לאחר שעברו שלושים שנה מהקבורה מותר הדבר.
כך גם בתי ספר ומוסדות נוספים.
המרכז מנסה לתעד אתרים אלו כל עוד הדבר אפשרי.
בשל כך שלח המרכז מספר שליחים מטעמו ללוב, לרוב יהודים שהחזיקו באזרחות זרה.
הדבר היה כרוך בסיכון, עקב העוינות בין לוב לישראל, ולכן, עם התפתחות רשת האינטרנט, המרכז מאתר דרכה מקומיים שיצלמו עבורו.
בשנת 2002 נשלח ללוב דניאל גרינברג, צעיר בלגי שאביו יהודי, אז דוקטורנט למתמטיקה.
הוא לא הודיע למדינה שבכוונתו לצלם בה, כנדרש אז, ועל־כן נעצר והוחרמו ממנו כארבע מאות תמונות ושתים עשרה קלטות וידאו.
ביום העשירי למעצרו, לאחר ששבת רעב ושגרירות צרפת התערבה לטובתו, שוחרר.
עם שחרורו היה עליו להמתין יממה לטיסה שתצא להולנד, והוא ניצל יממה זו למאות צילומים נוספים ולשתי קלטות נוספות, אותם הצליח להוציא מן המדינה.
בשנת 2004 נשלח ללוב שליח נוסף – נפתלי הילגר, יהודי ישראלי ובעל אזרחות גרמנית, צלם במקצועו.
הוא שהה בלוב כשלושה שבועות, צילם את רוב המקומות שהתבקש ויצא בשלום.
בשנת 2005 אושר ביקורה של קסניה סבטלובה – אז כתבת ערוץ 9 והג'רוזלם פוסט – בלוב, לרגל "כנס הספר הלבן של קדאפי".
בטרם הביקור ביקשו ממנה מרכז אור שלום ומרכז מורשת יהדות לוב לתעד אתרים יהודיים, בפרט בתי-קברות.
במרכז בו התקיים הכנס שכנה ספרייה גדולה, ובה למדה קסניה על אודות קבר הקדוש המוסלמי עבד א-סלאם אל-אסמר (השזוף) בזליתן , ובתואנה זו היא ביקשה לבקר בעיר.
לביקור זה ליווה שלושה אנשי המודיעין הלובי, אשר התירו לה להמשיך ולחפש את שרידי בית העלמין ובית-הכנסת העתיק בושאייף, שנפלו קורבן לתהליך עיור.
סבטלובה צילמה גם באל-ח'ומס ובטריפולי הבירה.
בשנת 2006 צילם עבור המרכז פטר ברטלי – צרפתי שעבד באל־ח'ומס מטעם חברת קטרפילר – את בית העלמין המקומי מספר פעמים.
הוא נעצר, ולאחר התערבות מנכ"ל החברה הועבר לערב הסעודית.
המרכז פיצהו בכמה אלפי דולרים.
במרץ 2010 נשלח ללוב רפרם חדד, יהודי ישראלי ממוצא תוניסאי (ג'רבה), צלם ואומן.
טרם כניסתו למדינה קיבל אישור לצלם בה, ואכן צילם אתרים רבים, בפרט בטריפוליטניה.
כבר בימים הראשונים לביקורו הוצמד לו סוכן המודיעין הלובי, ובשהותו בדרנה שבקירנאיקה נעצר ונחקר, אך שוחרר כעבור זמן קצר.
ביום העשירי למסעו – בו תכנן לצאת מן המדינה – נעצר שנית בחשד לריגול מטעם המוסד, או למצער סחר בנשק או הלבנת הון, ובמהלך שהותו בכלא סבל עינויים.
בהמשך העריך פדהצור בנעטיה, מייסד המרכז, שהמודיעין המקומי היה דרוך במיוחד בשל המושב השנתי ה־22 של הליגה הערבית שהתקיים בעיר סירת כשבוע לאחר מכן, ושהאזרחות הישראלית שנחשפה הוסיפה לחשש המודיעין הלובי.
לאחר כחמישה חודשים הושגה עסקה בין לוב, מצרים וישראל, על פיה תמורת שחרורו של רפרם חדד, מצרים אפשרה למשט לובי לעגון באל עריש ולתוכנו לעבור לרצועת עזה, וישראל אפשרה ללוב לבנות כעשרים מבנים טרומיים ברצועה, ושחררה מספר אסירים פלסטיניים.
על הפרשה כתב רפרם את הספר "מדריך רפרם לכלא הלובי", שיצא ב־2012 בהוצאת עם עובד.
בשנת 2011, במהלך מלחמת האזרחים בלוב, נשלח ללוב הצלם והסופר צור שיזף מטעם ידיעות אחרונות, ואף הוא ביצע שליחות עבור אור שלום.
המרכז מקיים חגיגות בסיסה, נופשים, ערבי בידור וראיונות פתוחים.
באלו משתתפים שלל ידוענים (בעיקר בני העדה), בהם הג'ודוקא ירדן ג'רבי, הזמר גיא זו-ארץ, הבלשן אבשלום קור, חבר-הכנסת לשעבר והשדרן יגאל גואטה ועוד.
חלק מהאירועים יצאו גם בתקליטור DVD.
המרכז העלה את המחזמר "באשמורת הבוקר", שהציג את אווירת הסליחות בלוב – מאז 2006 (יצא גם בתקליטור DVD), ומקיים מדי שנה אירועי סליחות ומופעי סליחות בהשתתפות דוד ד'אור, גיא ורועי זו־ארץ, אלי לוזון ועוד.
כמו כן קיים המרכז תפילות חגיגיות ביום העצמאות מאז שנת ה'תשע"ח (2018), בה הוא הוציא את הסידור "שאו ציונה".
המרכז מוציא לאור כתב עת, לוח שנה וספרים, בהם ספרים חדשים ומהדורות חדשות לספרים עתיקים:
יצחק חיון מארח את ברי סחרוף, שי גבסו, ארז לב ארי, רביד כחלני ועוד, נדודים: מסע אל הפיוט הלובי, בשיתוף נענע דיסק, 2013
יצחק חיון, שמחו אהובים: שירים לכבוד שמחת התורה, 2014
רפאל וחגית זוארץ, בנתיב חיים חדשים, משירי ח"כ הרב פריג'א זוארץ, 2018 (בעיבוד יניב רבה ויענקל'ה סגל)
דביר יהודה כחלון, הסכתים המסכמים את הלכות ומנהגי העדה למועדים השונים, 2020
פרוטקטורט מרכז אפריקה הבריטי הייתה מדינת חסות בריטית באפריקה, באזור של מלאווי של ימינו, אשר הוקמה בשנת 1893 ובשנת 1907 שונה שמה לניאסלנד.
הרי השייר מדרום לאגם ניאסה (אגם מלאווי של ימינו) והאדמות שממערב לאגם נחקרו על ידי דייוויד ליווינגסטון בין השנים 1858–1864 במסגרת משלחות זמבזי.
ליווינגסטון הציע שמה שלטענתו היו האקלים והאדמות הפוריות של האזור יהפכו אותו לאידיאלי לקידום הנצרות והמסחר.
כתוצאה מכתבי ליווינגסטון, הוקמו באזור כמה משלחות אנגליקניות ופרסביטריות בשנות ה-60 וה-70. בשנת 1878 הוקמה בגלאזגו חברת האגמים האפריקאית בע"מ, שקדמה לתאגיד האגמים האפריקאים בע"מ, על ידי קבוצה של אנשי עסקים מקומיים עם קישורים למשלחות הפרסביטריאניות.
מטרתם הייתה להקים קונצרן סחר ותחבורה שיפעל בשיתוף פעולה הדוק עם המשימות למאבק בסחר העבדים על ידי הנהגת סחר לגיטימי, השגת רווח מסחרי ופיתוח השפעה אירופית באזור.
משלחת והסדר מסחר קטן הוקמה בבלנטייר בשנת 1876 וקונסול בריטי התמקם שם בשנת 1883.
זכיינים שהחזיקו אחוזות פראזו מהכתר הפורטוגלי היו פעילים בעמק התחתון של נהר שייר משנות ה-30 של המאה ה-19 וממשלת פורטוגל טענה לריבונות על חלק גדול ממרכז אפריקה, מבלי לשמור על כיבוש יעיל על יותר מחלק קטן ממנה.
בשנת 1879, ממשלת פורטוגל תבעה רשמית את האזור מדרום וממזרח לנהר רואו (המהווה בימינו את הגבול הדרום-מזרחי של מלאווי), ובשנת 1882 כבשה את עמק נהר השייר התחתון עד צפונה לנהר רואו.
אז ניסו הפורטוגלים לנהל משא ומתן על הסכמת הבריטים לטענותיהם הטריטוריאליות, אך כינוס ועידת ברלין (1884) סיים את הדיונים הדו-צדדיים הללו.
בינתיים חברת אגמי אפריקה ניסתה להשיג מעמד של חברת שכר מממשלת בריטניה, אך היא לא הצליחה לעשות זאת בשנת 1886. בשנים 1885–1886 אלכסנדר דה סרפה פינטו התחיל במסע פורטוגלי שהגיע עד Shire Highlands, אך היא נכשלה בכריתת הסכמי הגנה עם ראשי יאו בשטחים ממערב לאגם מלאווי.
בשלהי שנת 1888 סירב משרד החוץ הבריטי לקבל אחריות על הגנת ההתנחלויות הבריטיות הבסיסיות ברמות השייר, למרות טענות לא מבוססות של חברת אגמי אפריקה על התערבות פורטוגזית בפעילות המסחר שלהן.
עם זאת, היא גם סירבה לנהל משא ומתן עם ממשלת פורטוגל על טענתם כי יש לראות את הרמות שייר כחלק ממזרח אפריקה הפורטוגזית, מכיוון שזה לא נחשב על ידי משרד החוץ תחת כיבוש פורטוגלי יעיל.
על מנת למנוע את הכיבוש הפורטוגלי, שלחה ממשלת בריטניה את הנרי המילטון ג'ונסטון כקונסול הבריטי למוזמביק ולפנים הארץ, עם הוראות לדווח על היקף השלטון הפורטוגלי בעמקי זמבזי ושייר והסביבה, וכריתת חוזים מותנים עם שליטים מקומיים שמעבר לתחום הפורטוגלי.
חוזי ידידות מותנים אלה לא הסתכמו בהקמת פרוטקטורט בריטי אלא מנעו מאותם שליטים לקבל הגנה ממדינה אחרת.
בדרכו לקבל את מינויו, בילה ג'ונסטון שישה שבועות בליסבון בתחילת 1889 בניסיון לנהל משא ומתן להסכם מקובל על תחומי ההשפעה הפורטוגזים והבריטיים במרכז אפריקה.
טיוטת ההסכם שהושגה במרץ 1889 הייתה יוצרת שטח חסות בריטי הכולל את כל האזור שממערב לאגם ניאסה וגם את משונאלנד אך לא כולל את הרי השייר ועמק הירד התחתון, שהיה אמור להיות חלק מהתחום הפורטוגזי.
זה חרג ממה שמשרד החוץ היה מוכן לקבל, ובהמשך נדחתה ההצעה.
בשנת 1888 הנחתה ממשלת פורטוגל את נציגיה במזרח אפריקה הפורטוגזית לנסות לערוך אמנות הגנה עם ראשי יאו מדרום-מזרח לאגם מלאווי וברמות השייר, ומשלחת שאורגנה בידי אנטוניו קרדוסו, מושל קווילימן לשעבר, יצאה לדרך בנובמבר 1888 לאגם.
מאוחר יותר, בתחילת 1889, משלחת שנייה בראשות אלכסנדר דה סרפה פינטו עברה במעלה עמק השייר.
שתי משלחות אלו ערכו למעלה מעשרים אמנות עם ראשים במלאווי.
סרפה פינטו פגש את ג'ונסטון באוגוסט 1889 ממזרח לנהר רואו, כאשר ג'ונסטון יעץ לו שלא לחצות את הנהר אל הרי השייר.
סרפה פינטו פעל בזהירות, אך בספטמבר, בעקבות עימותים קלים בין הכוח המתקדם של סרפה פינטו לבין שבט הקולולו שהותיר אחריו ליווינגסטון בתום משלחת זמבזי שלו בשנת 1864, הוא חצה את הרואו, בימינו במלאווי.
בתגובה לפלישה זו, הכריז סגנו של ג'ונסטון ג'ון ביוקנן על פרוטקטורט שייר היילנדס בהיעדרו של ג'ונסטון, למרות ההוראות המנוגדות של משרד החוץ.
נראה סביר כי פעולתו של ביוקנן, שנעשתה ללא התייחסות למשרד החוץ, אך בעקבות הוראות שהשאיר ג'ונסטון לפני צאתו צפונה, הייתה למנוע התקדמות נוספת של סרפה פינטו במקום לכונן את השלטון הבריטי באזור.
עם זאת, באוקטובר 1889 תקפו חיילי סרפה פינטו את אחד מראשי הקולולו, הרגו כ-70 מתומכיו ועם שתי סירות נהר חמושות דחפו במעלה נהר השייר דרך האזור שעליו הקים ביוקנן פרוטקטורט.
לאחר עזיבתו של סרפה פינטו עקב מחלה קשה בנובמבר 1889, המפקד השני שלו, ז'ואאו קוטיניו, המשיך עד קטונגה, נמל הנהר הקרוב ביותר לבלנטייר, וכמה מפקדי קולולו ברחו לבלנטייר למען ביטחונם.
הכרזתו של ג'ונסטון על פרוטקטורט נוסף, פרוטקטורט מחוזות ניאסלנד, מערבית לאגם מלאווי, הייתה מנוגדת להוראות משרד החוץ.
עם זאת, הוא אושר על ידי משרד החוץ במאי 1891. הסיבה לכך היא גילוי ערוץ צ'ינדה בדלתה של הזמבזי, שהיה עמוק מספיק כדי לאפשר לספינות ימיות להיכנס לזמבזי, שהיה נתיב מים בינלאומי, מבלי שהיה צורך להיכנס לשטח פורטוגל, ואילו בעבר ספינות כאלה נאלצו להשתמש בנמל קווילימן.
סולסברי הושפע גם מההצעה של חברת דרום אפריקה הבריטית לממן את ממשל הפרוטקטורט.
לאחר מכן הגיע משבר אנגלו-פורטוגלי שבו סירוב בריטי לבוררות היה ואחריו האולטימטום הבריטי ב-11 בינואר 1890. זה דרש מהפורטוגלים לוותר על כל התביעות לשטחים שמעבר לנהר הרואו וממערב לאגם מלאווי.
ממשלת פורטוגל נאלצה לוותר והורתה לחייליה בעמק שייר לסגת לגדה הדרומית של הרואו.
פקודה זו התקבלה על ידי המפקד בקטונגה ב-8 במרץ 1890 וכל הכוחות הפורטוגזים פינו את קטונגה וצ'ירומו עד 12 במרץ.
אמנת 1891 האנגלו-פורטוגזית תקנה את גבולותיה הדרומיים של פרוטקטורט מרכז אפריקה הבריטי.
אף על פי שנהר הרואו היה הגבול הזמני בין תחומי ההשפעה הפורטוגזיים והבריטים מאז 1879, כחלק מהסכם 1891 ובלחץ בריטי חזק, אזור שממערב לשייר ומדרום למפגש עם רואו שנשלט על ידי משפחה אפרו-פורטוגזית, הוקצה לבריטניה ובימינו מהווה את מחוז נסנג'ה.
האמנה העניקה לבריטניה גם חוזה שכירות למשך 99 שנים על צ'ינדה, נמל באחד מתעלות הדלתאה של זמבזי, שם יכולות ספינות ימיות להעביר סחורות ונוסעים לסירות נהר.
הגבול הצפוני של הפרוטקטורט הוסכם בנהר סונגווה כחלק מהוועידה האנגלו-גרמנית בשנת 1890. גבולו המערבי עם צפון רודזיה נקבע בשנת 1891 במפלג הניקוז בין אגם מלאווי לנהר לואנגווה בהסכם עם חברת דרום אפריקה הבריטית, ששלטה בזמביה של ימינו תחת אמנת המלוכה עד 1924.
בשנת 1891 שלט ג'ונסטון רק בשבריר מרמות השייר, כשלעצמו חלק קטן מכלל הפרוטקטורט, ובתחילה היה כוח של 70 כוחות הודים בלבד לכפות את השלטון הבריטי.
כוחות אלו, שהוחלפו מאוחר יותר על ידי מתגייסים הודים ואפריקאים, שימשו עד 1895 למלחמה בכמה מלחמות קטנות נגד אלו שלא היו מוכנים לוותר על עצמאותם.
לאחר מכן, עד 1898, שימשו כוחות לסייע למשטרה המגויסת במקום לדכא את סחר העבדים.
שלוש הקבוצות העיקריות שהתנגדו לכיבוש הבריטי היו ראשי יאו בדרום הפרוטקטורט וקבוצות סוואהיליות סביב מרכז וצפון אגם ניאסה, שניהם מעורבים בסחר העבדים, ואנשי נגוני שהקימו שתי ממלכות התרחבות אגרסיבית במערב ובצפון.
ראשי יאו היו הכי קרובים להתנחלויות אירופה ברמות השייר וכבר באוגוסט 1891 השתמש ג'ונסטון בכוחו הקטן נגד שלושה ראשי שבטים קטנים לפני שתקף את ראש יאו החשוב ביותר, שהתבסס על החוף המזרחי של אגם ניאסה.
לאחר הצלחה ראשונית, כוחותיו של ג'ונסטון הותקפו ממארב ונאלצו לסגת ובמהלך 1892 לא נקטו כל פעולה נוספת נגד כמה מפקדי יאו שדחו את השליטה הבריטית.
עם זאת, בשנת 1893 העניק ססיל רודס מענק מיוחד כדי לאפשר לג'ונסטון לגייס 200 כוחות הודים נוספים וגם שכירי חרב אפריקאים לנקוט בפעולה למניעת התנגדות מזוינת, ובסוף 1895 ההתנגדות היחידה של יאו הייתה מלהקות חמושות קטנות ללא בסיסים קבועים שהצליחו לעבור למוזמביק בעת תיגר עליהם.
לאחר מכן, ג'ונסטון התכונן לתקוף את מלוזי בן קזבדמה, מנהיג מה שמכונה "הערבים בצפון הקצה", אם כי רוב אלו שתוארו על ידי האירופים במזרח אפריקה כערבים היו סוואהילים מוסלמים מהחוף המזרחי של אפריקה או אנשי ניאמווזי, שחיקו לבוש ומנהגים ערבים אך לעיתים רחוקות היו מוסלמים.
מלוזי ניצח שני ניסיונות שעשתה חברת האגמים האפריקאיים בע"מ במלחמת קארונגה בין השנים 1887–1889, בתמיכת ממשל בריטית לא רשמית, לעקור אותו ואת תומכיו ולסיים את סחר העבדים.
ג'ונסטון חתם עמו על שביתת נשק באוקטובר 1889 והשאיר אותו בשלום עד סוף 1895, אף על פי שמלוזי לעיתים קרובות לא קיים את תנאי ההפוגה ההיא.
ג'ונסטון הבטיח לראשונה את נייטרליותו של שליט סוואהילי של נקוטקוטה על ידי תשלום סבסוד, ובנובמבר 1895 הוא העלה כוח של למעלה מ-400 רובאים סיקים ואפריקאים עם ארטילריה ומקלעים על ספינת קיטור בפורט ג'ונסטון ויצא לקארונגה.
ללא כל התרעה מוקדמת, תקף ג'ונסטון שניים מהמאגרים הקטנים יותר של מלוזי ב-2 בדצמבר ובאותו יום הקיף את העיר המבוצרת הגדולה והמגודרת של מלוזי, והפציץ אותה במשך יומיים ולבסוף תקף אותה ב-4 בדצמבר, מול התנגדות נוקשה.
מלוזי נלכד, הועמד למשפט מהיר ונתלה ב-5 בדצמבר: בין 200 ל-300 מלוחמיו נהרגו, רבים בזמן שניסו להיכנע, כמו גם כמה מאות לא לוחמים שנהרגו בהפצצה.
שאר השליטים הסוואהילים לא התנגדו והושמדו לאחר כניעתם.
ממלכת מסקו נגוני במערב פרוטקטורט הייתה המדינה החזקה ביותר באזור בשנות ה-80 של המאה ה-19 אך נחלשה בגלל סכסוכים פנימיים ומלחמת אזרחים.
בתחילה, גומאני, המנצח במלחמת האזרחים שהסתיימה בשנת 1891, היה ביחסים טובים עם פקידים ומסיונרים בריטיים, אך הוא דאג ממספר הצעירים שהלכו לעבוד באחוזות בבעלות אירופית בהרי השייר ועל תגובתו העוצמתית של ג'ונסטון להתנגדות יאו.
בנובמבר 1895 הוא אסר על נתיניו לשלם מיסים לבריטים או לעבוד עבורם, והואשם גם בהטרדת מסיונים סמוכים אשר אמרו לחבריהם שלא להישמע להוראותיו של גומאני.
סגנו של ג'ונסטון, אלפרד שארפ, תקף והביס את כוחותיו של גומני ב-23 באוקטובר 1896. גומאני נידון למוות במשפט מהיר ונורה ב-27 באוקטובר.
בתוך שנה, 5,000 מנתיניו לשעבר עבדו באזור בלנטייר.
מכיוון שממלכת נגוני הצפונית לא איימה על אינטרסים מסחריים אירופיים, מכיוון שהיא הייתה רחוקה מאחוזות בבעלות אירופאית, וכיוון שהמשלחת הסקוטית בליווינגסטוניה הייתה בעלת השפעה בממלכה, ג'ונסטון לא הפעיל נגדה כוח.
היא קיבלה את השלטון הבריטי בשנת 1904 בתנאי שתוכל לשמור על המסורות שלה.
המלך שלו הוכר כצ'יף ראשי, היחיד בפרוטקטורט באותה תקופה, וקיבל משכורת ממשלתית, ואילו בנו של גומאני זכה להכרה דומה רק בשנות השלושים.
בשנת 1907 שונה שם הפרוטקטורט לניאסלנד, ובשנת 1964 קיבלה המושבה עצמאות ושמה שונה למלאווי.
לאורך כל תקופת הפרוטקטורט, מרבית אנשיה היו חקלאים שגידלו תירס, דוחן וגידולי מזון אחרים לצריכה עצמית.
מכיוון שלפרוטקטורט לא היו מקורות מינרליים כלכליים, כלכלתה הקולוניאלית הייתה צריכה להיות מבוססת על חקלאות, אך לפני 1907 זה כמעט ולא החל להתפתח.
בתקופה הקדם-קולוניאלית המסחר היה מוגבל לייצוא של מוצרי שנהב ויער כגון גומי טבעי בתמורה לבדים ומתכות, ובשנים הראשונות לפרוטקטורט היו שנהב וגומי שנאספו מנחלות מקומיות היסודות העיקריים של סחר יצוא זעיר.
היבול המסחרי הראשון היה קפה שגדל בכמויות מסחריות סביב 1895, אך התחרות מברזיל, שהציפה את שוקי העולם בקפה בשנת 1905, ובצורת הביאה לירידתו לטובת טבק וכותנה.
שני הגידולים הללו גודלו בעבר בכמויות קטנות, אך דעיכת הקפה גרמה לחקלאים ברמות השייר לפנות לטבק ובעמק השייר לפנות לכותנה.
תה ניטע לראשונה באופן מסחרי גם בשנת 1905 ברמות השייר, אך התפתחות משמעותית של גידול טבק ותה התרחשה רק לאחר פתיחת מסילת הברזל של שייר בשנת 1908.
לפני פתיחת הרכבת, המים היו אמצעי התחבורה היעיל ביותר.
מימי משלחת ליווינגסטון ב-1859, ספינות קיטור קטנות ניווטו במערכת הנהר זמבזי-שייר תחתון, והם הוצגו מאוחר יותר על השיירה העליונה ואגם מלאווי.
ספינות קיטור רדודות שנשאו 100 טון או פחות נאלצו לפלס את דרכם בביצות שייר תחתונות ומפגעי מים נמוכים בזמבזי ובדלתא שלו כדי להגיע לנמל החוף הקטן והמצויד גרוע של צ'ינדה שבמוזמביק.
מפלסי מים נמוכים באגם ניאסה צמצמו את זרימת נהר השייר מ-1896 ל-1934, ולכן נמל הנהר הראשי הועבר, תחילה לצ'ירומו, בהמשך ליישובים העיקריים שמתחת למדרגה תלולה ומשנת 1908 לפורט הראלד (בימינו נסנג'ה).
כבר בשנת 1895 הציע ג'ונסטון קו מהעיירה המסחרית הראשית של החסות, בלנטייר, לעבר Quelimane במוזמביק.
עם זאת, רוב נתיבו המוצע היה בשטח פורטוגל וקווילימן היה מתאים רק לספינות קטנות.
כמו כן בשנת 1895, הציע יוג'ין שרר לבנות מסילת ברזל מבלנטייר לכירומו, והוא הקים את חברת הרכבות Shire Highlands Limited בדצמבר 1895 כדי להשיג זאת.
אף על פי שג'ונסטון דחק במשרד החוץ לממן רכבת זו, הוא סירב לעשות זאת, אך בשנת 1901 הסכים המשרד באופן עקרוני לחברת בניית הרכבת המוצעת, והעניקה לחברה 361,600 דונם אדמה הסמוכה לתוואי הרכבת.
בגלל עיכובים בגיוס הכספים הדרושים לבנייה, ומחלוקות על תוואיו, רק בתחילת 1903 החלה הבנייה.
הקו נפתח מבלנטייר לצ'ירומו בשנת 1907.
תקשורת מודרנית החלה להתבסס בשנת 1891, עם פתיחת סניף הדואר הראשון בשטח בצ'ירומו.
זה נותר משרד המיון הראשי עד לאחר פתיחת הרכבת, כאשר לימבה הפכה למוקד הדואר.
קו טלגרף בין בלנטייר לקייפטאון דרך Umtali הוקם באפריל 1898.
מרכז בקרת הטיסה של בייג'ינג (בסינית: 北京航天飞行控制中心), הידועה בעבר בשם מרכז הפיקוח והבקרה של בייג'ינג, הוא מרכז פיקוד לתוכנית החלל הסינית הכולל את משימות שנג'ואו וממוקם בפרבר צפונית מערבית לבייג'ינג.
הכניסה הראשית של מרכז החלל ממוקמת בצומת כביש בייקינג וכביש יו יי.
שמו של המרכז שונה ל-北京 航天 飞行 控制 (מילולית: מרכז בקרת הטיסה בבייג'ינג) בשנת 2006. החל ממרץ 2009, לא פורסמה הודעה רשמית לשינוי שמו הרשמי באנגלית בהתאם לשמה הסיני החדש ושמו באנגלית הוא Beijing Aerospace Command and Control Center, מרכז הבקרה והפיקוד לאוויר וחלל בבייג'ינג.
מרכז החלל מפוקח ומנוהל על ידי ממשלת הרפובליקה העממית של סין.
המרכז מנהל משימות פיקוח, טלמטריה, מעקב ופיקוד על חלליות.
הבניין נמצא בתוך מתחם שזכה לכינוי "עיר התעופה והחלל".
המתחם נוצר בתחילה למשימות החלל המאוישות של סין, הידוע כ"פרויקט 921".
המרכז התפתח להיות אחראית למשימת צ'אנג-אה 1 ולמשימת החלל הבין-כוכבית הסינית-רוסית, פובוס גרונט.
מרכז מפקח גם על משימות שנג'ואו בעזרת ארבע ספינות מעקב מסוג יואן ונג.
למרכז מספר חברות בנות ייעודיות באמצעות לווייני התקשורת מדגם סינו ואינמרסט.
המרכז לחקר מדיניות המזרח התיכון ע"ש נחום בדין הוא מכון מחקר אשר יושב בבית אגרון בירושלים ועוסק במחקר ופרסום מידע מתועד על סוגיות הליבה של הסכסוך הישראלי-ערבי.
המרכז הוקם בארצות הברית בשנת 1952 על ידי ד"ר ארנוֹלד סוֹלוֹווי (Dr.
Soloway), תחת השם 'המרכז לחקר מדיניות המזרח התיכון' (באנגלית).
בשנת 2005 הועתקה פעילותו של המרכז לישראל לאחר שד"ר סוֹלוֹווי העביר את ניהול המרכז לידיו של העיתונאי-חוקר דוד בדין המכהן מאז כמנכ"ל המרכז.
המרכז הוקם במטרה לפרסם תובנות לגבי המציאות המורכבת בישראל ובמזרח התיכון לשימושם של קובעי מדיניות, עיתונאים והקהל הרחב.
בעזרתם של אנשי אקדמיה, חוקרים, עיתונאים ויוצרי סרטים פרסם המרכז עשרות דו"חות מחקר וסרטים דוקומנטריים בנושאים שונים ובהם: יחסי ישראל והפלסטינים; הרשות הפלסטינית ואש"ף; מערכת החינוך ברשות הפלסטינית; כלי התקשורת ברשות פלסטינית; מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית; תהליך השלום; וכן קשרי טרור ואונר"א (UNRWA).
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 נוכח ד"ר ארנוֹלד מיכאל סוֹלוֹווי, פרופ' לכלכלה באוניברסיטת הרווארד ומומחה לענייני המזרח התיכון, כי אקדמאים, דיפלומטים, אנשי עסקים וראשי הארגונים היהודיים בארצות הברית חסרים ידע עדכני ומהימן על הנעשה במזרח התיכון בכלל ועל הנעשה במדינת ישראל הצעירה בפרט.
ההיסטוריה המסועפת של השליטה באזור, המורכבות הדתית והלאומית המשפיעה על היחסים שבין יהודים וערבים וקצב האירועים המהיר באותן שנים היו כולם גורמים שהובילו לדידו של ד"ר סוֹלוֹווי לשיח חסר ולא מבוסס בקרב מקבלי ההחלטות ומובילי הדעה בארצות הברית.
לפיכך בשנת 1952 החליט ד"ר סוֹלוֹווי להקים מכון מחקר אשר יתמקד בכתיבת מחקרים השפה האנגלית שיפורסמו בכתבי עת העוסקים במזרח התיכון ובמדיניות חוץ בארצות הברית.
מכון מחקר זה, שנקרא באותם הימים Center for Near East Policy Research, יזם ועודד את כתיבתם של מחקרים, ניירות עמדה, ספרי עיון וסקירות מפורטות שמטרתם הגברת המודעות והנגשת ידע למובילי דעה אמריקנים באשר לענייני המזרח התיכון.
ד"ר סוֹלוֹווי עמד בראש המרכז עד לפרישתו מכהונה כמנהל המרכז בשנת 2005 עת הגיע לגיל 84 שנים.
העתקת מקום פעולתו של המרכז לישראל
ב-1 בדצמבר 1987 הקים דוד בדין סוכנות ידיעות ומחקר בשם "מקור ישראלי" וקבע את מקום מושבה בבית אגרון בירושלים.
עיקר עיסוקה של הסוכנות באותם ימים היה סיקור הנעשה בקרב ערביי ישראל במהלך האינתיפאדה הראשונה והאינתיפאדה השנייה.
בשנת 2005 הציע ד"ר סוֹלוֹווי לדוד בדין לעמוד בראש ה-Center for Near East Policy Research, ומשהסכים בדין להצעה זו השתלבה פעילותה של סוכנות "מקור ישראלי" עם פעילות המרכז ועיקר העשייה המחקרית עבר לישראל.
למן שנת 2005 המשיך המרכז בפעילתו המחקרית ובתוך כך פרסם עשרות דו"חות חקירה וניירות עמדה.
כמו כן לראשונה החלו מתפרסמים גם סרטים דוקומנטריים תחת שם המרכז במגוון נושאים: יחסי ישראל והפלסטינים; הרש"פ ואש"ף; חינוך ותקשורת ברש"פ; כוחות הביטחון של הרש"פ; תהליך השלום; טרור; ואונר"א (UNRWA).
בשנת 2011 נפטר נחום בדין, אחיו של מנהל המרכז דוד בדין, ובעקבות כך שונה שם המרכז לשמו הנוכחי: "מרכז בדין לחקר מדיניות המזרח התיכון ע"ש נחום בדין".
המרכז יוזם ומנהל מחקרים במגוון של תחומים, תוך התמקדות בסוגיות הקשורות ביחסי ישראל והרשות הפלסטינית על היבטיהם השונים בכלל ועל פועלה של סוכנות אונר"א לפליטים הפלסטיניים בפרט.
המכון מפרסם את מחקריו בספרים, במאמרים ובסרטים דוקומנטריים, וכן בדו"חות מיוחדים ובתזכירים – כאשר רוב הפרסומים רואים אור בשפה האנגלית והגרמנית (ובשבע שפות אירופיות אחרות), וחלקם רואים אור גם בשפה העברית.
לשם עריכת מחקרים אלו מעסיק המרכז חוקרים, עיתונאים וצלמים, חלקם עמיתי המרכז, הבוחנים ומסקרים את הנעשה בשטחי הרשות הפלסטינית וברצועת עזה בהווה ובעבר.
כך לדוגמה אחד מנושאי המחקר הייחודיים למרכז הוא בחינת הנעשה במחנות הפליטים שאותם מנהלת אונר"א, וזאת על מנת לשקף את המציאות במחנות בפני המדינות התורמות לאונר"א.
באמצעות מחקרים אלו פועל המרכז מול גופים חברה וממשל בישראל ובעולם במטרה למצוא פתרונות הומניים למצבם הקשה ולבעיות הפליטים הנמצאים במחנות אונר"א על פי מתווה הנציב העליון באו"ם לענייני פליטים.
את מחקריו השונים מציג המרכז, בין היתר, במסיבות עיתונאים ותדריכים שאותם הוא עורך במוקדי השפעה וכוח שונים ובהם: הקונגרס האמריקאי; הפרלמנט הקנדי; הכנסת; איגוד כתבי האו"ם בניו יורק; מועדון העיתונות הלאומי בוושינגטון ובמקומות מרכזיים נוספים.
כמו כן, בשל מרכזיותם של הממשלה הגרמנית וארגוני החברה האזרחית בגרמניה במימון פעילותה של אונר"א המרכז משקיע ממאמצים רבים בפרסום מחקריו בשפה הגרמנית ובהפצתם בקרב נבחרי הציבור ומקבלי ההחלטות במדינה.
פעילות המחקר במרכז כוללת מחקרים עתיים ארוכי טווח שממצאיהם מתפרסמים אחת לשנה, כמו גם מחקרים הנערכים אד הוק או לבקשת גוף שלטוני המעוניין בקבלת הצעות לקביעת מדיניות עבור מקבלי ההחלטות:
סקירת תוכן ספרי הלימוד המחולקים לילדי הפליטים בבתי הספר של אונר"א
בכל שנה פרסם המרכז מחקר מקיף שעורך ד"ר ארנון גרוס בנושא תוכנם של ספרי הלימוד שבשימוש אונר"א בבתי הספר שאותם היא מפעילה במחנות הפליטים שבסמכותה.
במסגרת מחקר מתמשך זה בחן ד"ר גרוס לאורך השנים מעל לאלף ספרי לימוד במקצועות הלימוד השונים הנלמדים בבתי הספר (כאשר מרביתם של הספרים המופיעים במחקר נכתבו הלכה למעשה על ידי הרשות הפלסטינית).
מבין הפרסומים הבולטים בענף מחקרי זה ניתן למנות את המחקרים הבאים:
"סיכום תוכני ספרי הלימוד ומדריכי המורים של הרשות הפלסטינית, העוסקים בסכסוך עם ישראל (2013–2020)" – מחקר שפורסם ב-8 ביוני 2020.
"ישראל, היהודים והשלום בספרי הלימוד שבשימוש אונר"א ביהודה ושומרון, מזרח ירושלים ועזה רצועת עזה" – מחקר שפורסם באפריל 2021.
"אנטישמיות בחינוך של אונר"א" – מחקר שפורסם בספטמבר 2020.
"דלאל אל מוגרבי – טרוריסטית רצחנית כדמות מופת בספרי הלימוד של הרש"פ שבשימוש אונר"א" – מחקר שפורסם בדצמבר 2019.
למן שנת 2004 הפיק מרכז בדין סרטים דוקמנטריים רבים המתעדים את הנעשה בבתי הספר של אונר"א.
לשם הפקת סרטים דוקומנטריים אלו שולח המרכז צוותי טלוויזיה מקומיים, צלמים ועיתונאים-חוקרים המסקרים ומתעדים היבטים שונים בפעילותם של בתי הספר של אונר"א במחנות הפליטים שירושלים, יהודה ושומרון, ורצועת עזה.
סרטים אלו משמשים את המרכז ככלי תיעודי בלתי אמצעי להמחשת המציאות בתוך בתי הספר של אונר"א בפני המדינות התורמות לסוכנות.
נכון לעשור השני של המאה ה-21 פרסם המרכז למעלה מעשרים וחמישה סרטים בשלוש שפות: עברית, אנגלית וגרמנית.
מבין הפרסומים הבולטים בענף תיעודי זה ניתן למנות את הסרטים הבאים:
"Incitement to Return" – סרט תיעודי שפורסם בשנת 2020.
"UNRWA Goes to War" – סרט תיעודי שפורסם בשנת 2014.
"Camp Jihad" – סרט תיעודי שפורסם בשנת 2013.
הצעת מדיניות שחוברה לבקשת משרד ראש הממשלה ביחס לפעילות אונר"א בירושלים, יו"ש ורצועת עזה
בשלהי שנת 2021 התבקש ראש המרכז, מר דוד בדין, מגורמי ייעוץ במשרד ראש הממשלה לחבר מסמך ובו הצעה לטיוב מדיניות של ממשלת ישראל (ובפרט טיוב מדיניתו של המנהל האזרחי) בנושא מחנות הפליטים של אונר"א – וזאת על סמך ניסיונו ועל סמך מחקרי המרכז בסוגיה.
בדצמבר 2021 הגיש המרכז את מסקנותיו באשר לשינויים אותם נדרשת הממשלה לערוך כדי לשפר את מדיניותה כלפי הסוכנות וכלפי המדינות התורמות לה.
לאורך השנים הוציאו חוקרי המרכז ספרי מחקר בנושאי ישראל ויחסיה עם מדינות ערב במזרח התיכון.
בין ספרים אלו ניתן למנות את הספרים הבאים:
מרכז איטליה (באיטלקית: Italia centrale) הוא אחד מחמשת האזורים הסטטיסטיים הרשמיים של איטליה המשמשים את המכון הלאומי האיטלקי לסטטיסטיקה.
אזור מרכז איטליה כולל ארבעה מתוך 20 מחוזות איטליה:
העיר המאוכלסת ביותר באזור מרכז איטליה היא בירת איטליה רומא.
מסיבות תרבותיות והיסטוריות החלקים הדרומיים והמזרחיים ביותר של מחוז לאציו נכללים לעיתים רבות באזור דרום איטליה (אזור המכונה מצוג'ורנו), משום שבעבר הם היו חלק מממלכת שתי הסיציליות, ולכן הדיאלקטים של דרום איטליה נפוצים יותר באזורים הללו.
התוצר המקומי הגולמי של אזור מרכז איטליה עמד על 380.9 מיליארד יורו נכון לשנת 2018, המהווים כ-21.6% מהתפוקה הכלכלית של איטליה כולו.
מרכז בית שלום לשואה , הנקרא גם המרכז והמוזיאון הלאומי לשואה, הוא מוזיאון שואה ליד לקסטון שבנוטינגהמשייר, אנגליה.
המוזיאון נפתח בשנת 1995, זהו מוזיאון השואה הייעודי היחיד באנגליה (אין מוזיאוון שואה נוסף בממלכה אך יש תערוכה קבועה במוזיאון המלחמה האימפריאלי העוסקת בשואה).
המרכז הוקם על ידי האחים ג'יימס וסטיבן סמית' בעקבות ביקור שערכו השניים בישראל ב-1991, שבמהלכו טיול ביד ושם שינתה לדבריהם את הדרך שבה הם הסתכלו על ההיסטוריה והשואה .המוזיאון עוסק בעיקר לחנך ולהסביר לילדים על השואה באמצעות התערוכה הראשית שלו על חוויות ילדים שנרצחו או ניצלו מהשואה.
ב-2006 ביקר הנסיך הארי במוזיאון, זאת לאחר שנודיע כי הארי הגיע למסיבת תחפושות מחופש לחייל נאצי מקורפוס אפריקה.
ב-21 ביולי 2010, כמעט עשרים שנה לאחר הקמת מרכז השואה של בית שלום, זכו ג'יימס וסטיבן סמית' ואמם מרינה כל אחד בתוארי כבוד של דוקטור לאותות (DLitt) מאוניברסיטת נוטינגהאם טרנט.
המרכז האקדמי ללימודי המשך ברפואה הוא אחד מבתי הספר בפקולטה למדעי הרפואה והבריאות ע"ש גריי באוניברסיטת תל אביב.
המרכז האקדמי ללימודי המשך הוקם בשנת 1962 במתכונת בית ספר.
המרכז האקדמי ללימודי המשך ברפואה מספק ידע, מיומנויות ומשאבים לבעלי מקצוע קיימים בתחום הבריאות, שתורמים להתפתחות ההתנהלות המקצועית והכישורים הקליניים.
במרכז האקדמי ללימודי המשך ברפואה מתקיימים כ־60 קורסים שונים, הנחלקים ל-4 קטגוריות: לימודים פרה-קליניים וקליניים, לימודים מתקדמים, לימודים בין-תחומיים ולימודים אינטרנטיים וסדנאות.
בנוסף, מתקיימת תוכנית דיפלומה למתמחים ברפואת המשפחה כחלק מתוכנית התמחות, וכן מתקיימת תוכנית לימודים ענפה בפסיכותרפיה.
עם פתיחת הפקולטה לרפואה בשנת 1964, פעלו במקביל שתי פקולטות: הפקולטה לרפואה והפקולטה ללימודי המשך ברפואה.
בשנת 1972 אוחדו שתי הפקולטות למסגרת אחת, כשבית הספר ללימודי המשך הפך לחלק מהפקולטה לרפואה.
פרופ' רוני מימון – מכהן
מרכז אנה פרנק , הממוקם בברלין, הוא מוזיאון היסטורי המוקדש לאנה פרנק וליומנה.
המרכז כולל תערוכות מגוונות ותוכניות חינוכיות, והוא מחויב לפעול נגד אנטישמיות, דעות קדומות וכל סוג של אפליה.
מרכז אנה פרנק בברלין נוסד בשנת 1994 בתגובה לתערוכה הבין-לאומית הנודדת "עולמה של אנה פרנק, 1929–1945".
תערוכה זו הוצגה בשישה רבעים של העיר לציון 50 שנה לשחרור מהנאציזם.
על מנת לתאם את התערוכה ואת התוכנית החינוכית הנלווית אליה, הוקם אגודת הידידים של הפרויקט.
מתוך ארגון זה נוסד מרכז אנה פרנק בברלין, בתמיכתם של מרכזי אנה פרנק הקיימים בבריטניה, ששימשו כמדריכים וכמקורות השראה.
בהסכם שיתוף פעולה עם בית אנה פרנק באמסטרדם, נפתח המרכז ב-12 ביוני 1998. מאז ספטמבר 2002, שוכן המרכז ברחוב רוזנטהלר 39, בסמוך להאקשה הפה שבברלין.
ב-4 בנובמבר 2006 נפתחה התערוכה הקבועה החדשה "אנה פרנק.
כאן ועכשיו", המתארת את סיפור חייה האישי של אנה פרנק וכיצד הוא מתקשר לעולם שבו חיה.
התערוכה כוללת גם נקודות מבט עכשוויות של צעירים מברלין.
מרכז אנה פרנק משקיע גם ביצירת תערוכות נודדות, שמעודדות עיסוק בהיסטוריה וכן בנושאים כגון דמוקרטיה וזכויות אדם ברמה הלאומית והגלובלית.
בנוסף, המרכז ממלא תפקיד פעיל במאבק נגד קיצוניות ימנית בגרמניה.
מרכז אעלאם שפירושו מרכז תקשורת, הוא מרכז הפועל לחזק את החברה הערבית בישראל באמצעות פיתוח תקשורת מקצועית ופלורליסטית.
המרכז פועל בפריסה ארצית, מטה המרכז ממוקם בנצרת ופעילויותיו מתקיימות גם בערים מרכזיות ובכפרים בצפון ובדרום הארץ.
בשנת 2023 דווח כי במרכז מועסקים 11 עובדים וכ-40 חברי עמותה רשומים.
מרכז אעלאם הוקם בשנת 2000 בנצרת, עם פרוץ אינתיפאדת אל-אקצא ולאחר אירועי אוקטובר שבהם נהרגו 13 צעירים ערבים.
את היוזמה להקמתו הובילו קבוצת עיתונאים ואנשי אקדמיה מקרב החברה הערבית בישראל, שראו צורך בהכשרת אנשי תקשורת ובהגברת המודעות הציבורית לחשיבות השיח התקשורתי.
חנין זועבי, ששימשה מנכ"לית הראשונה של המרכז, תיארה את הקמתו כניסיון לנצל את המרחב הקיים בתקשורת הישראלית כדי להשפיע על דעת הקהל.
על בסיס תפיסה זו התגבשו מטרות המרכז, ובהן שיפור המיומנויות של אנשי תקשורת ערביים, קידום ייצוג הולם של החברה הערבית באמצעי התקשורת בישראל, ועידוד סיקור הוגן ומבוסס הקשר.
נוסף לכך, המרכז פועל להגנה על חופש הביטוי, לחיזוק ערכי זכויות האדם והשוויון החברתי, וכן לפיתוח אוריינות תקשורתית בקרב הקהילה הערבית.
נכון לעשור השני של המאה ה-21 המבנה הארגוני של מרכז אעלאם נשען על אספה כללית המונה למעלה מחמישים חברים, ביניהם אנשי תקשורת, אקדמיה ופעילים חברתיים.
האספה מתכנסת אחת לשנה ובוחרת את הוועד המנהל ואת ועדת הפיקוח, האחראים על ניהול תקין ושקוף.
את העבודה השוטפת מובילים צוות עובדים מקצועי המפתח ומיישם פרויקטים חינוכיים, מחקריים והפקתיים, המרחיבים את השפעתו של המרכז בזירה התקשורתית בישראל.
מנכ"לית המרכז היא חולוד מסאלחה, עיתונאית המתמקדת בתחומי תקשורת וחברה ערבית־ישראלית.
מאז שנת 2017 היא עומדת בראש המרכז, מובילה צוות פעולה מגוון ותחומי פעילות הכוללים הכשרה עיתונאית, הפקה דוקומנטרית וניטור תקשורת.
מימון פעילותו של המרכז מבוסס בעיקר על תרומות מקרנות בינלאומיות, ובהן הקרן לחברה פתוחה, קרן פורד, האיחוד האירופי, קרן הנס זיידל, Welfare Association וקרן הברט קוונדט.
לאורך השנים התקיימו גם שיתופי פעולה עם גופים בינלאומיים ומקומיים בתחומי חופש הביטוי, זכויות אדם ופיתוח תקשורת.
מרכז אעלאם מפעיל מגוון של פרויקטים לקידום תחום התקשורת בחברה הערבית בישראל, תוך שילוב בין מעקב תקשורתי, הכשרה מקצועית, הפקה עצמאית ופעילות סינגור מול מוסדות ציבוריים ותקשורתיים<.
המרכז עורך ניטור יומיומי של אמצעי תקשורת בעברית ובערבית כגון עיתונות מודפסת, אתרי חדשות, רדיו וטלוויזיה במטרה לאתר תכנים מפלים או מסיתים ולהפיק דוחות מחקריים.
המעקב כולל גופי תקשורת כלליים, דתיים וצבאיים, ומשמש בסיס לפעילות סינגור מול מוסדות המדינה.
שני פרויקטים מרכזיים פועלים במסגרת זו: