tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסגרת תפקידו, הוא פועל מול עיריית רעננה בדרישה לקבל שירותים בסיסיים המגיעים לחקלאים, כגון טיפול בדרכים חקלאיות, איסוף גזם ושמירה מפני גניבות חקלאיות.
ריינר אף הביע תחושה של חוסר שיתוף פעולה מצד העירייה בנוגע למתן שירותים אלו, על אף שהחקלאים משלמים ארנונה.
עם זאת, עיריית רעננה טענה כי שני שלישים מסכומי הארנונה בגין אדמה חקלאית מוקצים לשירותים למגזר החקלאי וכי כל השירותים ניתנים בפועל.
בנוסף לפעילותו למען החקלאים, ריינר הוא דמות מרכזית במאבק לשימור עצים עתיקים ברעננה.
הוא פעל לשימורם של עצים בעלי ערך היסטורי ונופי, ביניהם:
זוג עצי וושינגטוניה ברחוב עקיבא, שניטעו על ידי הוריו כסמל לזוגיותם.
בשנת 1994 ניהל מאבק מוצלח למניעת כריתתם בעת הרחבת הרחוב.
עצי ברוש הסמוכים לעצי הוושינגטוניה.
עץ השקמה העתיק ברחוב העבודה, שלפי הערכות גילו מעל 150 שנה, וניצל מכריתה בזכות מאבקו.
עץ הדומים העתיק בשמורת "עץ השיזף", שגילו מוערך בכ-200 שנה, ושימורו נעשה בשיתוף עם תושב השכונה ראובן נחושתן.
ריינר פנה בשנת 1976 לאישי החברה להגנת הטבע ולמנהל רשות שמורות הטבע והגנים הלאומיים כדי להתנגד לתוכניות שכללו עקירת עצים עתיקים בעיר.
הוא רואה בהצלת העצים העתיקים חלק חשוב משימור מורשת העיר.
בשנת 2022, במסגרת חגיגות 100 שנה להיווסדה של רעננה, הוענק למלאכי ריינר תואר "יקיר העיר רעננה".
הפרס ניתן לו כאות הוקרה על תרומתו המשמעותית לעיר בפעילות ציבורית, קהילתית והתנדבותית יוצאת דופן, מתמשכת וראויה.
ראש עיריית רעננה, חיים ברוידא, ציין כי יקירי העיר תרמו להתפתחותה ולשגשוגה של רעננה בכל תחומי החיים ומהווים דוגמה אישית לדור הצעיר.
הוועדה שבחרה את יקירי העיר כללה אישי ציבור ומשפט בולטים.
פעילותו של מלאכי ריינר מתארת זיקה עמוקה למורשת החקלאית והטבעית של רעננה, ומציגה מודל למעורבות אזרחית בשימור ערכי העבר ואיכות הסביבה בעיר בתהליך פיתוח.
במסגרת מאמציו, נרשמה הצלחה בשימור עצים עתיקים הנחשבים נכסים טבעיים בעלי חשיבות לרווחת התושבים ולדורות הבאים.
הענקת תואר "יקיר העיר" לריינר משקפת את ההערכה הציבורית לפעילותו רבת השנים.
מלאכת מחשבת הוא שם כולל למספר תְּנָאִים בהם ל"ט אבות מלאכה ותולדותיהם אסורים להיעשות מדאורייתא בשבת ויום טוב.
נוסחו המלא של הכלל הוא "מלאכת מחשבת אסרה תורה", והוא אחד הכללים המרכזיים והבולטים במושגי מלאכות שבת, שממנו נלמדים עקרונות רבים.
בשל סמיכות פרשיות ציווי המשכן ומצוות השבת הנמצאות בסוף ספר שמות למדו התנאים, כי המלאכות האסורות בשבת מן התורה, הן אותן המלאכות שנעשו בבניין המשכן.
מלאכות אלו כונו בתורה "מלאכת מחשבת".
משום כך, לא כל פעולה של הכנת סעודה או סידור הבית, תחשב למלאכה אסורה.
העמדת הערימה נחשבת גמר מלאכה לעניין חיוב תרומות ומעשרות אך לעניין שבת אינה נחשבת מלאכה.
אלא מאי אית לך למימר - אף על גב דלמעשר הויא מלאכה, לשבת - מלאכת מחשבת שהיא מלאכת אומנות, אסרה תורה, שנסמכה פרשת שבת למלאכת המשכן בויקהל, והתם מלאכת מחשבת כתיב".}}.
דבר נוסף שנלמד מהדמיון למלאכת המשכן הוא שכדי להאסר צריכה להיות "מלאכת מחשבת", כלומר מלאכה מתוכננת.
מכאן למדים שרק מלאכות הנעשות במחשבה כשם שנעשו בבניית במשכן, אסורות בשבת מדאורייתא.
לגבי הציווי לא לעשות כל מלאכה בשבת, לומדים מסמיכות הצווי למשכן שתנאי האיסור הם שהמלאכה תהיה "מלאכת מחשבת".
לולי סמיכות זו, היה מובן שכל מה שאפשר לתאר בשם מלאכה היה אסור.
נמצא שהכלל מלאכת מחשבת אסרה תורה, פעמים בא להתיר מה שאינו מלאכה, ופעמים בא לאסור מלאכה שאינה נעשית באופן ישיר, משום שגם פעולות שנעשות על ידי כוחות הטבע כמו מלאכת זורה הן תוצאה של פעולה מושכלת, מלאכת מחשבת.
כדי שהמלאכה תהיה אסורה מן התורה יש כמה תנאים:
כוונה - כדי להתחייב באיסור שבת ישנה חשיבות להתכוון למעשה שעושה, "שהמחשבה חשבה בדעתו ונתכוון לה".
מלאכה הנעשית בכוונה (אם באופן ישיר ואם כאשר המלאכה היא תוצר לוואי הכרחי ורצוי).
למשל, מלאכה שנעשית בטעות בדרך של התעסקות סתמית, מכונה בשם מתעסק ואין חייבים על מלאכה שנעשתה בדרך זו מכיוון שאינה מלאכת מחשבת.
לדוגמה, אדם שהתכוון לחתוך ירק שכבר תלוש ואינו מחובר לאדמה, אך מתוך חוסר שימת לב חתך ירק שמחובר לאדמה.
אף על פי שהפעולה שעשה היא מלאכת קוצר, בכל זאת אינו חייב על פעולה זו, כיוון שאינה מלאכת מחשבת.
היא נעשתה בחוסר כוונה לעשייתה.
יש לשים לב שעשיית דבר שאינו מתכוון אינה מותרת בגלל דין מלאכת מחשבת אלא מטעם אחר, מכיוון שדין זה הוא דין בכל מצוות התורה ולא רק בשבת.
מתקן - מלאכה שיש בה תכלית לאדם, להוציא ממקלקל אשר מלאכתו איננה מלאכת מחשבת מהתורה.
מלאכה הצריכה לגופה - מלאכה הנעשית לשם אותה תכלית שנעשתה המלאכה במשכן.
כדרכה - מלאכה הנעשית בדרך שרגילים לעשותה ולא בשינוי.
עשיית המלאכה באופן שאינו דרך המלאכה נקרא "כלאחר יד" ואינו אסור מהתורה.
מתקיים - מלאכה אשר תוצאותיה צפויות להתקיים פרק זמן סביר.
המלאכה כולה - מלאכה הנעשית בדרך כלל על ידי יחיד אסורה רק אם יחיד ביצעה לבדו, להוציא מקרה של שניים שעשאוה, שפטורים.
הדינים האלו מורכבים וסבוכים, וכוללים המון פרטים.
תקנות חכמים בנוגע למלאכה שאינה מלאכת מחשבת
חכמים תקנו לאסור משום גזירה אופנים נוספים של עשיית מלאכה, אשר מצויים בסטטוס פטור אבל אסור (פטור מן התורה אך נאסר על ידי חז"ל) ואשר מרחיבים את האיסורים בשבת ויום טוב:
מקלקל - מלאכה שאין בה תכלית לאדם.
מלאכה שאינה צריכה לגופה - מלאכה הנעשית שלא לצורך גוף המלאכה אלא לצורך אחר.
כלאחר יד - מלאכה הנעשית בשינוי.
אינו מתקיים - מלאכה שתוצאותיה לא יתקיימו פרק זמן סביר.
חצי מלאכה - מלאכה הנעשית בדרך כלל על ידי יחיד אסורה מדרבנן גם אם שנים ביצעוה.
פסיק רישא דלא ניחא ליה - אדם שעושה מעשה מותר, אך כתוצאה ממנו יווצר בהכרח מעשה האסור בדיני שבת, כגון גורר ספסל כבד שבהכרח יוצר חריצים בקרקע (מלאכת חורש), זה נקרא "פסיק רישא".
במקרה שבו לא נוח לו מתוצאתו של המעשה האסור, כגון שאינו רוצה חריצים בקרקע, גרירת הספסל אינה אסורה מן התורה, אלא מדרבנן, מכיוון שאינה מלאכת מחשבת.
לדעת ספר הערוך מעשה זה לא נאסר מדרבנן והוא מותר לכתחילה.
אדם שעשה מלאכת מחשבת בשבת במזיד, כלומר ידע שהמלאכה אסורה וידע שאותו הזמן הוא שבת - עונשו כרת.
אם המלאכה נעשה לעיניהם של שני עדים אשר התרו בו - חייב סקילה.
אם עשה את המלאכה בשוגג - חייב חטאת.
אם עבר על איסור דרבנן במזיד והתראה - מכים אותו מכת מרדות, ובשוגג - פטור מעונש.
להבחנה בין מלאכות האסורות מדאורייתא לאלו האסורות מדרבנן ישנן כמה נפקא מינוֹת:
בכללי הספקות נאמר כי בספק דאורייתא נוקטים לחומרא ואילו בספק דרבנן לקולא, ועל כן סיווג נכון של האיסור הצפוי הוא בעל משמעות הלכה למעשה.
אמירה לגוי, באיסורים שתוקפם דרבנן בלבד ניתן להקל כך שגוי יעשה את המלאכה עבור היהודי, במקום בו יש חשש להפסד כלכלי מרובה או לצורך קיום מצווה אחרת.
נוסף על הגרעין הפנימי של איסורי מלאכת מחשבת, בכמה מקומות גזרו חכמים איסורים שנועדו להרחיק את האדם מלעבור על איסורים אלה.
גזירות אלו מכונות "שבות" וקיימים ארבעה טיפוסים לאיסורים אלה:
מלאכות בעלות דמיון למלאכה מל"ט אבות מלאכה (למשל: מאחר שמלאכת דש אוסרת רק סחיטת זיתים וענבים מדאורייתא, יצרו חכמים איסור נוסף לסחוט גם פירות שאינם זית וגפן).
מלאכות שביצוען מוליד חשש שמא תוביל המלאכה לעשיית מלאכה מל"ט אבות מלאכה (למשל, איסור על שימוש ברפואה בשבת מחשש שיבוא לשחוק סממני רפואה ויעבור בכך על מלאכת טוחן ומלאכות נוספות).
מלאכה אשר איננה מתאימה לאווירת השבת (כגון איסור הכנה משבת לחול, דיבור בענייני חולין).
מלאכות שנאסרו משום מראית עין (תליית כביסה לייבוש שמא יחשבו אנשים שכיבס בשבת).
מְלֶאכֶת הַמְּבַשֵּל (במקורה במשנה נקראת מְלֶאכֶת הָאוֹפֶה) היא אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת וביום הכיפורים על פי ההלכה.
מלאכה זו כוללת הכשרת מזון חי לאכילה באמצעות חימום, כדוגמת בישול, אפייה, צלייה וטיגון.
תולדות מלאכת מבשל הן ריכוך או הקשיית חומרים באמצעות חום גם ללא קשר למזון, כגון המסת שעווה או ריכוך והקשיית מתכת.
מלאכת מבשל הותרה ביום טוב משום שהיא מלאכת אוכל נפש, שהתורה התירה ביום טוב.
יש להבדיל בין מלאכה זו העוסקת בעיקרה בבישול או בחימום מחודש של מזון בשבת, לבין מלאכת מבעיר ולמושגים אחרים בהלכות שבת, כגון שהיה, הטמנה וחזרה.
אף על פי שבבניית המשכן הפעולה הייתה בישול ולא אפייה, נכתבה במשנה המלאכה כאפייה, מכיוון שמלאכה זו צורפה לקבוצת המלאכות העוסקת בהכנת לחם.
ככל ל"ט אבות מלאכה, מלאכה זו נלמדת מהמלאכות ששימשו לבניין המשכן, שם בישלו האומנים את ה ששימשו לצביעת יריעות המשכן ובגדי הכהונה.
מכח זה נאסרה בשבת כל פעולת בישול באוכל.
על פי התלמוד הירושלמי איסור מבשל נלמד מפסוק בפרשת המן: .
איסור בישול כולל בישול בסיר גם לאחר שהורד מהאש כל זמן שהוא רותח , ואף בכלי שני במקרים מוסימים .
כמו כן כולל איסור בישול גם הגסה בסיר באופנים שונים .
כמו כן, התכת מוצק כלשהו לנוזל, חימום מתכת עד שתהפך לגחלת או הקשיית חומר באמצעות חימום הם תולדות המלאכה.
מהתורה, אדם שמבשל בשבת במזיד חייב כרת, ובשוגג חייב קרבן חטאת.
אמנם רק כאשר מתמלאים תנאים מסוימים מתחייב מהתורה:
איכות הבישול - על מנת להתחייב במלאכה זו מהתורה יש צורך שהתבשיל יתבשל לכל הפחות כ'מאכל בן דרוסאי', שהוא שליש בישול או חצי בישול.
לגבי מים שיעור חימום הנחשב לבישול בהם הוא שיעור 'יד סולדת'.
בישול מאכל חי - מהתורה חייב רק בתבשיל שלא בושל כבר לפני כן.
לפיכך, בישול מחודש של תבשיל יבש שכבר בושל לפני שבת - מותר (אך הנחת תבשיל זה על האש אסורה מדרבנן משום שנראה כמבשל).
בישול מחודש של מאכל לח נתון במחלוקת, ראו בהמשך.
כמו כן ישנה מחלוקת האם בישול מחודש של מאכל שבושל רק באופן חלקי ('מאכל בן דרוסאי') אסור מהתורה, או שבישול כזה הוא רק איסור דרבנן.
שיעור - כדי להתחייב, צריך האדם לבשל לכל הפחות מאכל בשיעור כגרוגרת, או מים בשיעור שאפשר לרחוץ בהם אצבע קטנה, או צבע בשיעור שיספיק לבגד קטן.
גם אם לא בישל את כל גוש המזון, די בבישול חלק מגוש המזון, כשהחלק המבושל (או צירוף של כמה חלקים מבושלים) מגיע לגודל של כגרוגרת.
אמנם, בפחות משיעורים אלה, אף שאינו נענש, אך הדבר אסור מהתורה מדין חצי שיעור.
מלאכת מבשל מיוחדת בכך שהיא ביסודה "גרמא", כלומר, אין תוצאה מיידית ממעשהו של האדם ובכל מקרה אסור.
לכן, כל דרך שרגילים לבשל בה בחול אסור, כגון לתת את המאכל לפני היסק התנור (או בזמננו להניח הסיר על הגז טרם הדלקת האש) וכדומה.
כמו כן, זירוז בישול אסור, לדוגמה הגברת עוצמת החום של תבשיל המונח על גבי מקור חום באמצעות כיסוי התבשיל.
דוגמה לכך בזמננו היא סגירת מכסה סיר ובו תבשיל שאינו מבושל כל צרכו המונח על גבי פלטה פועלת.
בבישול שנעשה על ידי כמה אנשים מתחייבים כל העוסקים בבישול שיש צורך בהם בזמן שהם עוסקים בדבר הנתון על אש קיימת, כגון המניח סיר על החצובה, המערבב ('מגיס') תבשיל שנמצא מעל אש או המוסיף עצים לאש.
אך כאשר התבשיל אינו מונח על אש קיימת, כגון הממלא מים לסיר שאינו מתבשל או המערבבו, אף שאחר כך אדם אחר מניחו על אש קבועה - אינם חייבים.
מהתורה חייב הן כאשר הבישול נעשה על האש עצמה, כגון על כיריים, בתוך תנור אפייה או במכשיר חשמלי עם גוף חימום, והן בבישול שנעשה ב"תולדות האור", כגון בכלי ריק שחומם ישירות על האש והורד ממנה.
אמנם בישול במי מעיינות חמים או בתולדות חמה אסור רק מדרבנן, גזירה משום תולדות האור האסורים מהתורה.
בישול בחמה (ישירות מהשמש) מותר - בטעם הדבר כתב רש"י שזהו מפני שאין זה דרך בישול.
הרב עובדיה אומר שהטעם הוא שאין חשש שמבישול בחמה יגיע לבישול באור (באש) או בתולדות האור (תולדות האש) - ולכן לא גזרו.
קיימת מחלוקת האם בישול שאינו מן האש אך הוא דרך בישול אסור מהתורה או מדרבנן.
מחלוקת זאת נוגעת בין השאר לדוד שמש, בישול במיקרוגל (ללא השחמה) או בהשראה מגנטית (אינדוקציה), וכן בעזרת ריאקציה כימית, או באמצעות דחיסה והתפשטות של גז, וכן באמצעות אלקטרודות (כמו במכשיר אדים).
אם הם אסורים מדרבנן ניתן להקל בשימוש במכשירים אלו באופן של גרמא וכדומה לצורך תינוקות או חולים.
הרב עובדיה פסק כי דוד השמש ובישול במיקרוגל מבשלים רק מדרבנן.
בחימום בתולדת תולדת האור יש שכתב שמותר מהתורה ואסור מדרבנן כדין כח כוחו, אך רוב הפוסקים חלקו.
פעולת 'מגיס' היא ערבוב מזון המתבשל באמצעות כלי, דבר המסייע לבישול.
פעולה זו נחשבת גם כן לבישול, ועל כן אסור מהתורה לבצעה ביום שבת כאשר תבשיל עומד על גבי אש.
גם כאשר תבשיל הורד מהאש בשבת ('כלי ראשון') אך בישולו עדיין לא הושלם, אסור לערבבו כל עוד הוא חם בחום שהיד סולדת בו, היות שגם כלי ראשון מבשל.
נחלקו הראשונים האם מותר להוציא אוכל מהתבשיל בשבת:
לדעת רמב"ם, ר"ן ומהר"י וייל אסור להכניס כלי לקדירה כדי להוציא ממנה אוכל, "מפני שמגיס בה, וזה מצרכי הבישול הוא, ונמצא כמבשל בשבת".
לדעת ראב"ד מדובר בחומרא מופרזת, ומותר להכניס כלי לקדירה.
לדעת רמב"ן ורשב"א האיסור הוא דווקא בערבוב הראשון של המאכל, אבל בהגסות נוספות של הקדרה - אין איסור.
מרמב"ם, טור ור"ן שכתבו שיש איסור להוציא מאכלים מקדירה - משמע שאפילו בהגסות שאחר כך יש איסור.
בראשונים נחלקו האם גם במאכל שהתבשל ישנו איסור הגסה:
הר"ן והבית יוסף כתבו שיש חיוב הגסה כל זמן שיש איסור בישול, דין השנוי במחלוקת ראשונים מאיזה שלב אין איסור בישול מדאורייתא: לשיטת רשב"א ור"ן שלאחר שהתבשל כמאכל בן דרוסאי אין יותר איסור בישול - ומותר להגיס, ולשיטת הרמב"ם - לאחר שהתבשל כל צרכו שוב אין איסור הגסה.
עם זאת כתב הר"ן שאף הרמב"ם מודה בהגסה שהיא לצביעה, כיוון שהצבעין נוהגים להגיס תמיד את היורה גם אחר שנקלט הצבע, כדי שלא יחרך הבגד.
הכלבו כתב שכל זמן שהתבשיל נמצא על האש יש בו איסור מגיס גם כשהוא מבושל כבר כל צרכו.
בדרכי משה כתב בשם מהר"י וייל שגם בקדירה יש איסור מגיס כמו ביורה, אפילו לאחר שהתבשלה כל צרכה, וגם כשאינה על האש.
להלכה, פסק בשו"ע שלאחר שהתבשל כל צורכו אין איסור הגסה.
מאידך הרמ"א כתב שיש להיזהר לכתחילה כדעת המהר"י וייל.
מג"א כתב שנהגו להקל להוציא קטניות בכף מכיוון שאי אפשר אחרת.
הט"ז, האליה רבה והחיי אדם פסקו ככלבו.
בדיעבד - כתב ביאור הלכה שבדיעבד אם עבר בשוגג והגיס בקדרה שהגיעה למאכל בן דורסאי, המאכל אינו נאסר, כי יש לסמוך על הרשב"א והר"ן הסוברים שאין איסור בישול במאכל בן דורסאי, וכן יש לסמוך על דעת הסוברים להקל במעשה שבת שנעשה בשוגג.
לדעת הרמב"ם, גם אפייה נחשבת כבישול.
רב האי גאון כתב כי המלאכות שנאסרו הן גם מלאכות המשכן לאחר הקמתו, ולא רק המלאכות שנעשו עד הקמתו.
אולם לפי התלמוד ירושלמי, אופה הוא תולדה של מבשל.
כלי ראשון הוא כינוי לכלי בו התבשל המאכל.
על פי המשנה 'כלי ראשון מבשל'.
בראשונים כתבו שאף לאחר שירד מהאש הוא מבשל משום שדפנותיו חמות מהשהייה על האש.
לדעת הראבי"ה כלי ראשון מבשל רק מיד לאחר שירד מהאש, "אלא בנותן המים לתוכו מיד עם סילוקו מהאש".
אמנם לדעת התוספות ועוד ראשונים כלי ראשון מבשל כל זמן שהוא חם בשיעור שהיד סולדת בו "נתנו בו שיעור דכל זמן שהיד סולדת בו אסור".
דעה מחודשת היא דעת המהרש"ל המובא בש"ך, הסובר שכלי ראשון מבשל כל זמן שהוא חם אפילו אם אין היד סולדת בו.
הש"ך חולק עליו, וכתב להתיר אם אין היד סולדת, וכדבריו פסק במשנה ברורה.
יש שכתבו שאיסור בישול בכלי ראשון הוא איסור תורה בדומה לנתינת דבר חי לתוך תבשיל העומד על האש, אך אחרים סבורים שהדבר אסור רק מדרבנן.
מחמת איסור בישול בכלי ראשון, אסור להכניס מאכל חי כגון תבלינים, למעט מלח, לתוך 'כלי ראשון'.
איסור בישול בכלי ראשון נאמר לעניין נתינת מאכל חי בתוך מאכל מבושל חם, אך לעניין נתינת מאכל מבושל קר בתוך מאכל מבושל חם, נאמר הכלל 'אין בישול אחר בישול'.
כלי שני הוא כינוי לתבשיל שהועבר לאחר הבישול לכלי אחר.
הכנסת תבלין לכלי שני מותרת מחמת שכלי שני אינו מבשל, גם אם המאכל בכלי השני חם בשיעור של למעלה מ'יד סולדת'.
בטעם הדבר כלי שני אינו במשל כתבו הראשונים שהוא מחמת שהדפנות הקרות של הכלי השני מצננות אותו.
באחרונים הובאו מקרים מוסימים בהם יש לחוש לאיסור בישול גם בכלי שני:
יש שכתבו שמאכל מוצק אף כלי שני מבשל, מחמת שדפנות הכלי אינן מקררות דיין את המאכל, והוא עדיין מבשל.
אמנם יש שכתבו שאין לחלק, ואף מאכל מוצק בכלי שני אינו מבשל.
לדעת החיי אדם במקרה של מאכל חם מאד יש לחוש לאיסור בישול גם בכלי שני: "ואם הוא רותח עד שהיד נכוית בו נראה לי דלכולי עלמא מבשל", ובמשנה ברורה הביא את דבריו.
אמנם בחזון איש כתב שנראה מכך שדין זה לא הוזכר בפוסקים, שאין הלכה כן, אך למעשה כתב שקשה להקל באיסור תורה, והוסיף שלפי זה יש להזיהר לעולם בכלי שני, מאחר שקשה לשער מה נחשב רק יד סולדת ומה נחשב יד נכוית.
ישנן דעות לפיהן המצקת בה מעבירים את המאכל מהכלי הראשון בו שהה על האש לכלי אחר נחשבת בעצמה לכלי שני, ולכן הכלי אליו מועבר המאכל יהיה כלי שלישי ולא כלי שני, כלפיו לא חלים איסורים לדעות מסוימות.
כלומר, יש מאכלים שמתבשלים גם בעירוי של מים חמים בלבד.
נחלקו הראשונים באיזה עירוי מדובר - לדעת רשב"ם מדובר בעירוי מכלי ראשון אבל בעירוי מכלי שני מותר.
לדעת רבינו תם עירוי מכלי ראשון בוודאי מבשל ולכן המשנה מדברת על עירוי מכלי שני, שרק מאכלים ספציפיים מתבשלים באופן כזה.
איסור קלי הבישול נוגע גם לכי שני, שעל אף הכלל שכלי שני אינו מבשל יש לחוש שמאכלים רכים מתבשלים גם בכלי שני, ולכן אסור לשים מאכלים חיים רכים גם בכלי שני.
וכן יש הסוברים שפרוסת לחם נחשבת דבר רך ומתבשלת אף בכלי שני (לפי שיטת ר"א ממיץ, ראו בהמשך).
בעקבות חשש זה, יש המחמירים וסוברים שאין לתת כל דבר מאכל חי לתוך כלי שני (להוציא מים, שמן ותבלינים), היות שאין אנו יודעים מהם הדברים המוגדרים כמאכלים רכים המתבשלים גם בכלי שני.
כמו כן אסור לערות אפילו מכלי שני על מאכלים שמוכנים למאכל כתוצאה מעירוי זה, כיוון שפעולה זו מתקנת אותם למאכל.
נחלקו הראשונים בדין עירוי מתוך כלי ראשון (כלי שהוסר מהאש או עדיין על האש):
לדעת הרשב"ם המאכל המעורה מתוך הכלי הראשון נחשב ככלי שני ואינו מבשל.
לדעת ר"י הזקן עירוי דינו ככלי ראשון ומבשל בישול גמור.
לדעת רבנו תם עירוי מאכל או רוטב חם על מאכל אחר, מבשל את המאכל בעובי 'קליפה' בלבד, ולכך אסור יהיה לערות על מאכל חי מתוך כלי ראשון, אך מותר יהיה לערות על מאכל חי מתוך כלי שני (חוץ ממאכלים רכים כדלעיל).
הכלל הוא שאין מלאכת בישול במאכל שכבר התבשל וראוי לאכילה, אך נחלקו האם דין זה אמור רק במאכלים מוצקים, או גם במאכלים נוזליים.
אין איסור בישול בחימום חוזר של מזון מבושל בשבת, ולכן מותר לחמם מזון מבושל מחדש לאחר שהצטנן, אולם מדרבנן אסרו להניח בשבת מאכל שלא היה מנוח קודם לכן ישירות על מקור אש, (איסור חזרה) אלא רק בסמוך למקור אש (לדוגמה מכסה מתכת המונח על גבי פלטת שבת).
יש שהתירו להניח מאכל מבושל יבש סמוך למקור חום אף שבעת חימומו חלק מועט ממנו יהפוך לנוזל (כגון שומן קרוש), היות שמדובר במיעוט מתוך התבשיל, אף שנוצר לאחר החימום דבר חדש שלא היה קיים (נולד), היות שהנוזל נוצר באופן עקיף ואינו ניכר.
אולם הרמ"א מציין כי יש מחמירים.
שערוך השולחן כתב שבמקום הצורך אפשר לסמוך על הדעה המתירה.
לפי שיטת הרמב"ם מותר לחמם מחדש מזון מבושל לאחר שנצטנן ללא הבדל בין אם הוא מאכל יבש או מאכל לח, אולם דעת הטור והשולחן ערוך היא שיש איסור דרבנן לחמם מחדש מאכל לח (כמו מרק) לאחר שהצטנן, גם בסמוך למקור אש, וזאת בהסתמך על שיטת רש"י.
הוספת מים חמים לכלי ראשון
השולחן ערוך והרמ"א נחלקו האם מותר להוסיף לתבשיל העומד על האש זמן רב ויש חשש שישרף עקב חוסר מים (לדוגמה, סיר חמין), מים רותחים מתוך דוד רותח או מכלי העומד על האש.
טעם המתירים הוא שהמים כבר נחשבים מבושלים ואין איסור בהזזתם לכלי חם אחר.
בעקבות דברי השו"ע האוסר דבר זה מחמירים בכך בעיקר יוצאי יהדות ספרד.
שיטת רבי אליעזר ממיץ היא שאומנם אין בישול אחר בישול במאכל יבש, ולכן יהיה מותר לחמם מחדש מאכל מבושל יבש, אולם ישנו איסור לבשל מחדש דבר שלא התבשל אלא חומם בצורות אחרות, כמו אפייה וצלייה.
לדוגמה, יהיה איסור לחמם מחדש פרוסת לחם בדרך בישול, כגון להכניסה לרוטב רותח, אף אם הרוטב נמצא ב'כלי שני', כלומר בכלי אחר מהכלי בו שהה על האש (סיבת האיסור לפי שיטה זו אף בכלי שני היא מפני שהיא סוברת שהפרוסה נחשבת לקלי הבישול, ולכן מתבשלת אף בכלי שני).
שיטה ר"א ממיץ הובאה להלכה בטור.
אולם הוא קיבל מתוכה רק את האיסור לגבי כלי ראשון, והסתייג מהאיסור כלפי כלי שני.
לגבי דעת השולחן ערוך ישנה מחלוקת בהבנת דבריו האם הוא סובר את שיטת ר"א ממיץ בהסתייגות כמו הטור, או שדחה אותה לגמרי.
הרמ"א דחה את שיטת ר"א ממיץ על בסיס שיטת הראבי"ה החולק על חידושו של ר"א ממיץ, והתיר עקרונית בישול אחר אפייה גם בכלי ראשון, לדוגמה נתינת פרוסת לחם בתוך רוטב רותח הנמצא בכלי ראשון או עירוי מכלי ראשון על הפרוסה.
אולם הרמ"א ציין שאף על פי כן ישנו מנהג להחמיר ולהימנע מפעולה זו, בכלי ראשון ואף בכלי שני.
גם לפי שיטת ר"א ממיץ איסור זה הוא רק כלפי פעולות חימום שונות במאכל אחד, כגון בישול אחר אפייה, אולם בדומה לכך שאין איסור בחזרה על פעולת חימום אחת, כגון בישול אחר בישול (במאכל יבש), אין גם איסור באפייה אחר אפייה או בצלייה אחר צלייה.
ישנן פרשנויות הלכתיות בדעת ר"א ממיץ שעל פיהם שיטה זו סוברת שישנו בישול אחר אפייה, ולכן יהיה אסור לתת פרוסת לחם לתוך רוטב רותח, לגבי טיגון ישנה מחלוקת אם נחשב כאפייה או כבישול אולם לכל הדעות אין בישול לאחר טיגון בשמן עמוק גם לפי שיטת ר"א ממיץ.
בישול לאחר קליה (תבלינים, תה וקפה)
לדעת פרי מגדים ומשנה ברורה אם עירו מים רותחים על התה או הקפה בערב שבת, מותר לערות עליהם בשבת גם כן כיוון שהתבשלו כבר.
לדעת מהר"ם שיק והרב עובדיה יוסף אסור לערות מים רותחים על עלי התה, כיוון שעלי התה לא ראויים לאכילה אף פעם, ולכן עבורם 'התבשלו כל צרכם' פירושו שהם סיימו לתת את כל הטעם שיש בהם.
חתם סופר ויחוה דעת כתבו שאין בקפה קלוי משום בישול לדעת הראבי"ה, כיוון שהוא ראוי לאכילה כבר לאחר קלייתו.
וכמו שבמלח אין בישול לאחר בישול - כך גם בקפה.
מהר"א הלוי בגינת ורדים כתב שלמרות שהקפה נאכל כמו שהוא - יש בו בישול לאחר קלייתו, מפני שהעיקר בו הוא בישול הטעם היוצא ממנו, וכל זמן שלא התבשל ומוצה טעמו יש בו משום בישול.
על אף שחימום ישיר של מים על גבי מקור חום אסור מהתורה.
אך מותר להכניס כמות גדולה של מים לתוך כלי שחומם ואינו על גבי מקור חום ('כלי ראשון') על מנת שהמים יתחממו מעט ויהפכו לפושרים, אולם אסור להכניס כמות מעטה של מים על מנת שתתחמם באופן משמעותי, מאחר שמדובר בבישול בכלי ראשון.
כן נאסר להוסיף מעט מים קרים לכלי ראשון מלא מים חמים (אף שאינו על האש) על מנת שיתחממו, או להוסיף מים חמים למעט מים קרים כדי לקרר מעט את המים החמים, וזאת מכיוון שהמים הקרים עצמם מתחממים בפעולה זו.
ישנה דעת המתירה הוספת מים חמים למעט מים קרים, לדוגמה מילוי כוס ובה תמצית תה במים חמים מדוד, וזאת על בסיס הסברא ש'תתאה גבר' כלומר שהמים הקבועים קולטים כל טיפת מים חמים היורדת אליהם ומקררים אותה, ואינם מתחממים מכח המים המוספים.
יש המחמירים וסוברים שיש לנגב כוס היטב מטיפות מים קרים טרם מילואה במים חמים, היות שטיפות המים הקרים שבה יתבשלו מכח המים החמים.
שימוש במים מתוך דוד שמש נתון במחלוקת, שכן אומנם מים קרים נכנסים באופן מתמיד לדוד לאחר שימוש במים מתוכו, אולם ישנה מחלוקת האם חימום מים בתוכו נחשב מבחינה הלכתית לחימום בתולדות חמה האסור מדרבנן, או שמדובר בחימום ישירות בחמה.
יש שטענו שגם אם זה נחשב כבישול בחמה ממש יש להחמיר בדודי השמש שבימינו, שבכולם מותקנת גם אופציית חימום חשמלית (גוף חימום), קיים חשש שמא אנשים יטעו ויבואו להתיר גם חימום חשמלי (כשם שאסרו חכמים תולדות חמה שמא יחליפו בינם ובין תולדות האור).
וכן יש הסוברים שבאופן שהדרך לבשל בחמה - כדוד שמש - הוא אסור מהתורה.
כיום מקובל להשאיר מלפני כניסת שבת דוד מים חמים המיוחד לשימוש בשבת, ובו תרמוסטט לשמירת טמפרטורת גבוהה קבועה של המים (כך שימנע מצב בו המים התקררו (ירדו ממידת החום של 'יד סולדת'), וחוממו מחדש באופן אוטומטי לרתיחה בשבת, דבר האסור מדרבנן).
הגדרת החום הנצרך כדי שיתקיים בישול מוגדרת בגמרא: "כל שהיד סולדת בו", דהיינו שמחמת החום היד נרתעת ממגע.
שיעור חום נמוך מכך אינו נחשב עוד לבישול האסור בשבת.
בהיעדר מכשירי מדידה בעבר (בנוסף ישנו איסור על מדידה מדויקת בשבת) שיעור זה הוא אומדן, ואינו מוגדר בפירוט.
הגמרא מביאה דוגמה לשיעור חום זה: "כל שכרסו של תינוק נכווית ממנו".
השיטות המחמירות מציבות, בהתאמה, רצועה רחבה יותר: בין 40 ל־79.4 מעלות.
מְלֶאכֶת הַטּוֹחֵן היא אחת מל"ט המלאכות האסורות על פי ההלכה בשבת.
המלמדת על איסור הפרדה וחלוקה של חומר גלם אחיד לחלקים קטנים, בין היתר האיסור כולל טחינת תבואה ושחיקת תבלינים בעלי ומכתש, חיתוך עצים או ירקות ויצירת נסורת מעץ וברזל.
מלאכה זו היא גם המקור לגזירת חז"ל בכל הנוגע לרפואה בשבת.
ככל ל"ט מלאכות שבת, גם מלאכה זו כלולה בציווי המקראי שבעשרת הדיברות שלא לעשות מלאכה בשבת, מכיוון שלפי חז"ל 'מלאכה' מוגדרת אחת מהפעולות ששימשו למעשה בהכנת המשכן, בו נזקקו לפעולת טחינה או שחיקה כדי להפיק מסממנים (תבלינים) של צבע ליריעות המשכן, כפי שהיה נהוג בעת העתיקה.
מלאכה זו מובאת במשנה ובתלמוד במסכת שבת.
בתלמוד ובפוסקים נאמר כי הטוחן או השוחק כמות נפח בגודל גרוגרת (כ-18 גרם) מתחייב מן התורה באיסור טוחן, אולם בכל הנוגע לייצור נסורת, השיעור הוא שיעור מינימלי (כל שהוא) כדי להתחייב באיסור תורה.
לגבי החותך עצים השיעור הוא כמות עצים כדי לבשל כגרוגרת מביצה (שני שלישים בערך).
בהגדרת המלאכה נכתבו דעות שונות בראשונים
איסור טוחן קיים גם בטחינת וחיתוך דק פירות וירקות.
לדעת הרמב"ם מדובר דווקא בפירות וירקות שאינם ראויים לאכילה ללא בישול, אך רבים סבורים שיש איסור טוחן בכל הפירות והירקות, לכן אסור לעשות בשבת סלט פירות או ירקות באופן שקוצצם לחלקים קטנים, דבר המהווה טחינה (וראה להלן היתרו של הרשב"א כאשר חותך לצורך אכילה מידית).
חיתוך פירות וירקות לחתיכות גדולות מותר.
לדעת החזון איש גם מעיכה נחשבת כ'טוחן' ואין צורך דווקא חלוקה לחלקים קטנים, לדבריו יש איסור טוחן במעיכת בננה לצורך תינוק (זולת על ידי שינוי וראה להלן).
מנגד הרב משה פיינשטיין סבור כי אין במעיכת בננה איסור טוחן.
בתלמוד מובא דעת האמורא רבא המתיר לטחון תבלינים בשבת בשינוי, כשהוא משתמש בקת הסכין ולא ב'עלי' המיועד לכך.
כמו כן מובא בתוספתא היתר זהה, בנוסף לכך שאין להשתמש גם ב'מכתש' המיועד לטחינה.
הדעה הרווחת היא שהיתר זה נאמר בשבת ולא רק ביום טוב, וכך פסקו כל הפוסקים, שמותר בשבת לשחוק תבלין, מלח, או כל מאכל הצריך ריסוק על ידי כלים שאינם מיועדים לכך.
ישנה מחלוקת בין הפוסקים אם היתר זה מצריך דווקא שני שינויים כפי שמשתמע מדברי הרמב"ם, כך ההלכה לדעת אחרונים רבים, או שמספיק רק שינוי אחד, כך לפי הרב אברהם אבלי הלוי גומבינר ועוד.
הרשב"א התיר חיתוך ירקות בשבת כאשר מדובר בצורך אכילה מידית.
היתר זה נלקח ממלאכת בורר שם נאמר ההיתר של בורר ב"דרך אכילה", שאינו נחשב למלאכה האסורה.
הרב יהושע בועז בספרו שלטי הגיבורים חולק עליו דימוי זה, ולדבריו אין היתר חיתוך לאלתר.
בספר הפסיקה שולחן ערוך לא הביא את היתרו של הרשב"א, על אף שהוזכר בספרו בית יוסף, מה שהביא את הפוסקים האחרונים לוויכוח בנוגע לעמדתו של הרב יוסף קארו,
מנגד הרמ"א קיבל את היתרו של הרשב"א וכתב "וכל זה לא מירי אלא בחותך ומניח (להרבה זמן), אבל אם לאוכלו מיד הכל שרי (מותר), מידי דהווי אבורר לאכול מיד דשרי (=שמותר)".
הרב עובדיה הוסיף טעם נוסף, והוא כי דרך אכילה רגילה היא לטחון האוכל בלעיסה בשיניים, לפיכך גם הקוצץ ירקות דק דק לאלתר בסמוך לאכילה מותר, שגם זה דרך אכילה רגילה.
לדעת רבי ישראל איסרלן אין איסור טוחן נאמר בבשר ביצה וגבינה דברים שעל פי ההלכה נחשבים כאינם "גידולי קרקע".
היתר זה נפסק להלכה, אלא אם כן מדובר שטוחן בכלי המיוחד לכך (למשל בפומפיה) שאז נאסר מצד דמיון ל"עובדין דחול".
לדעת הסמ"ג מותר לטחון או לפורר בשבת חומר גלם שנטחן בעבר על ידי אדם, אולם גוש בוץ או גוש מלח על אף שעבר תהליך טחינה יש בו שוב משום טוחן.
כדבריו נפסק ברמ"א, מנגד ישנם ראשונים שחולקים על היתר זה.
הרב עובדיה פסק כי אין טוחן אחר טוחן, כלומר שהדבר מותר.
כך לדוגמה, מותר לפורר ובכך לנקות בוץ שנתייבש על הבגד (על ידי שפשוף מהצד הפנימי של הבגד), שהרי הבוץ כבר היה עפר מפורר וטחון, ונתגבש לאחר מכן, ואין טוחן אחר טוחן.
מלאכת החיים הוא מחזה מאת חנוך לוין.
מיכאל הנדלזלץ ראה במחזה זה חזרה אל הנושאים הבסיסיים בהם לוין עסק בעבר ב"יעקובי ולידנטל", בהציגו את הגיבורים והגיבורות הלויניים הטיפוסיים ואת האלמנטים המרכיבים את המצוקה האנושית הקטנה שלהם:
המחזה עוסק ביונה פופוך אשר מתעורר ליד אשתו לביבה לילה אחד ומחליט שמאס בחייו.
הוא הופך את אשתו ממיטתה, מתעמר בה ומאיים לעזוב אותה, מתוך מחשבה שישנם חיים יפים יותר במקום אחר, אך גם הבנה שחיים אלה אינם מיועדים לו.
כשחברו גונקל ההיפוכונדר בא לבקר יונה נוכח לדעת שיש אנשים שמצבם גרוע משלו אך ממשיך להתלונן על גורלו המר, תוך היאחזות בזכרונות ילדות נוסטלגיים.
בסוף המחזה יונה מת, וקם לתחייה רק על מנת לשיר שיר בו הוא מוותר סופית על חלומותיו הבלתי ניתנים להשגה.
המחזה הועלה לראשונה בתיאטרון "הבימה" ביוני 1989 בבימויו של מיכאל גורביץ', עם תפאורה ותלבושות של רות דר ומוזיקה מאת יוני רכטר, ובהשתתפות נסים עזיקרי/מוסקו אלקלעי (יונה), ליא קניג (לביבה) ואליעזר יונג/שמעון לב-ארי (גונקל).
הפקה זו זכתה להצלחה גדולה, ורצה לפחות 240 פעמים עד סוף 1990 , למרות פטירתו של עזיקרי במהלך ההצגות, בפברואר 1990.
1998 בתיאטרון בית ליסין בבימוי עודד קוטלר, עם תפאורה ותלבושות של רות דר ומוזיקה מאת שם טוב לוי, ובהשתתפות יוסי בנאי (יונה), תיקי דיין (לביבה), והוגו ירדן (גונקל).
2012 בתיאטרון בית ליסין בבימוי רוני פינקוביץ' עם תפאורה ותלבושות של רות דר ומוזיקה מאת יוסי בן-נון, ובהשתתפות ששון גבאי (יונה), לאורה ריבלין (לביבה) ויצחק חזקיה/שמעון מימרן (גונקל).
2022 בתיאטרון הבימה בבימויו של משה קפטן, עם תפאורה של ערן עצמון תלבושות של אורנה סמורגונסקי ומוזיקה של ליאור רונן, ובהשתתפות יגאל נאור (יונה), חנה לסלאו/מיקי קם (לביבה) ודב רייזר (גונקל).
מְלֶאכֶת הַמְּעַמֵּר היא אחת מל"ט המלאכות האסורות בשבת, ומשמעותה היא איסוף וקיבוץ צומח, לערמה מרוכזת לצורך אכילה או הסקה.
תולדת המעמר היא עשיית תאנים מיובשות, או דיבוק פירות זה לזה.
חז"ל אסרו בשבת איסוף מלח מבורות איסוף ואידוי, ואיסוף פירות שהתפזרו; לפי השולחן ערוך, הסיבה לכך היא חשש מעובדין דחול.
שיעור המעמר קטן מאוד, לדברי הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, רבים אינם שמים לב לפרט זה.
שכן שיעורו לצורך מאכל אדם הוא כגרוגרת (תאנה מיובשת);
המעמר לצורך מאכל בהמה שיעור חיובו הוא כמלוא פי גדי; והמעמר לצורך הסקה שיעור חיובו הוא כמות חומר הסקה כדי לבשל ביצת תרנגולת.
בתלמוד הבבלי מובאת דעתו של רבא (או רבה) שאיסוף מלח מבורות איסוף ואידוי נחשב לעימור מן התורה.
אביי חלק עליו, וסבר שעימור שייך רק בגידולי קרקע.
במשנה תורה לרמב"ם, בטור ובשולחן ערוך נפסק שהלכה כאביי, ולכן איסוף מלח אינו נחשב למלאכה מדאורייתא, והוא אסור רק מדרבנן.
לדעת בעלי התוספות, אין איסור מעמר אלא רק ממקום גידולו, אבל אם הפירות אינם במקום גידולם אין איסור, על פי סברה זו התירו הפוסקים איסוף של פירות בתוך הבית או איסוף שקדים ואגוזים שנוהגים לזורקם בבית הכנסת בעת שמחת חתן וכלה.
לדעת הרב שלמה זלמן אוירבך, מותר לאסוף ביצים (שאינם מוקצה.) מלול תרנגולים, מפני שלדעתו אין לול הנעשה בידי אדם מקום גידולם של הביצים ישנם שחלקו על קביעה זו.
כמו כן על פי היתר זה התיר הרב עובדיה יוסף לאגוד בשבת פרחי נוי בבית, משום שאין זה מקום גידולם.
פירות שנתפזרו בבית, אסור לאוספם לסל אף על פי שאינם במקום גידולם, ואף על פי שאין בכך עבירה על מלאכת מעמר, אסור הדבר.
בגמרא נאמר שטעם האיסור הוא "שלא יעשה כדרך שהוא עושה בחול", ונאמרו על כך כמה הסברים בראשונים: לדעת רבנו יונה הדבר אסור משום טרחה בשבת, והדבר אסור רק כאשר הפירות מפוזרים.
לדעת הרמב"ן איסור זה הוא רק כאשר הפירות התערבו בעפר ומשום שנראה כבורר.
הרמב"ם מבאר שהחשש הוא שמא יקבץ את הפירות ויהפוך אותם לגוש אחד (כמו המדבק תאנים לעיגול דבלה).
מחלוקת נוספת קיימת בין התוספות והרא"ש לבין הרי"ף והרמב"ם, והיא יש היתר לאסוף את הפירות שלא לסל, או שהדבר אסור בכל אופן.
השולחן ערוך החמיר כשתי הדעות, של רבנו יונה והרמב"ן, וכן החמיר כדעת הרי"ף והרמב"ם ושלא כתוספות.
לכן לשיטתו יש היתר לאסוף את הפירות רק כשאוכלם מיד (לא כתוספות שהקלו גם כשאוספם לבגדו וכדומה), ורק אם נשפכו במרוכז (שלא כרמב"ן שהתיר כשהתפזרו בבית) במקום שאין בו עפר (שלא כרבנו יונה שלא חילק, והתיר לאסוף את הפירות שנשפכו במרוכז).
גם האוסף פירות ועושה מהם גוף אחד, למשל הנוקב חוט בשורה של תאנים כך שהוא הופך אותם לשורה של תאנים מחוברים זה לזה באמצעות החוט, הרי הוא חייב מהתורה כתולדות מעמר, שכן הוא אוסף ומלקט את הפירות זה לזה, דוגמת מלאכת מעמר שהיא קיבוץ ואספת הפירות ממקום גדילתם.
בנוגע לכך ישנה מחלוקת בין יוסף חיים מבגדאד והרב עבדאללה סומך בנוגע למאכל מסורתי המכונה "מדגוגה", שנעשה על ידי מעיכת תמרים ואגוזים, האם יש חשש לאיסור תולדת מעמר.
בספרות ההלכה נאמרו הגדרות נוספות באשר לאופי המלאכה:
עימור אחר עימור: לדעת התוספות רי"ד אין עימור אחר עימור.
קשירה: לדעת המאירי והאור זרוע, אין איסור מעמר רק כאשר העימור נעשה על ידי קשירה באופן שלא יתפזר ברוח.
השתנו מברייתם: הפוסקים מבארים כי האיסור שייך רק בדברים שלא נשתנו מאופן ברייתם..
בתנ"ך יש תיאורים של המלאכה, לאו דווקא בהקשר של המלאכה בשבת.
רות פרק ב: "ותאמר רות המואביה אל נעמי אלכה נא השדה ואלקטה בשבלים אחר אשר אמצא חן בעיניו ותאמר לה לכי בתי.
ותלך ותבוא ותלקט בשדה אחרי הקצרים ויקר מקרה חלקת השדה לבעז אשר ממשפחת אלימלך...
ותאמר אלקטה נא ואספתי בעמרים אחרי הקוצרים ותבוא ותעמוד מאז הבקר ועד עתה זה שבתה הבית מעט...
ותקם ללקט ויצו בעז את נעריו לאמר גם בין העמרים תלקט ולא תכלימוה ...ותלקט בשדה עד הערב ותחבט את אשר לקטה ויהי כאיפה שערים"
מְלֶאכֶת הַשּׁוֹחֵט היא אחת מל"ט מלאכות האסורות בשבת.
מלאכה זו נוגעת בכל מקרה של הרג בעל חיים לשם שימוש בו.
איסור מלאכת שוחט הוא משום נטילת נשמה של הבעל חי.
איסור מלאכת שוחט הוא משום 'נטילת נשמה'.
מלאכה זו נעשתה במשכן בהריגתם של החלזון, האילים המאדמים והתחש, ששימשו לצביעת בדים.
נחלקו הראשונים בגדר המלאכה של נטילת נשמה, שעשויה גם בכל נטילת דם מבעל חיים.
התוספות פוסלים את האפשרות שהמלאכה היא מחמת שהחליש את כוחו, מכיוון שלפי הגמרא מי שמל תינוק בשבת שלא בזמנו, חייב משום שוחט, ומכיוון שאין שום מטרה להחליש את התינוק בשעת המילה, לו הייתה מלאכת נטילת נשמה החלשת התינוק, הייתה זו מלאכה שאינה צריכה לגופה והיה פטור.
אשר על כן מציע תוספות, כי חיוב השוחט הוא משום שנוטל את מקצת נפשו של האדם השרויה בדמו, וכאמור בספר בראשית
חניקת בעל חיים, היא תולדה של שוחט, לכן אם העלה דג מספל של מים והניחו עד שמת חייב משום חונק.
חז"ל שיערו, שכאשר כיון שיבש בו כסלע בין סנפיריו חייב מי שהעלהו, שאז אינו יכול לחיות עוד.
החובל בשבת ומוציא דם מבעל חיים - לפי רש"י בשם הלוי"ה, תוספות, ורוב הראשונים - זהו תולדה של שוחט.
לפי רש"י בהוצאת דם יש גם מלאכת צובע ולפי הרמב"ם במלאכת חובל יש איסור מפרק שהיא תולדה של דש
מְלֶאכֶת הַקּוֹרֵעַ היא אחת מהל"ט אבות מלאכה האסורות בשבת.
ככל מלאכות שבת, מקור איסור מלאכה זו הוא העבודות שנעשו להקמת המשכן, כאשר הייתה נוצר קרע באחד מהאריגים ששימשו ליריעות המשכן, היו קורעים את מקום החור, על מנת לתפור אותו מחדש.
במשנה מוגדרת המלאכה האסורה מהתורה כ, אך מן הרמב"ם עולה שקריעה אינה בהכרח "על מנת לתפור", אלא כל קריעה שמטרתה לתקן דבר, אסורה מהתורה.
לשיטתו, התנאי "על מנת לתפור" נכלל בהגדרת המלאכה כדי להוציאה מהכלל ש"מקלקל".
כך גם פסק רבי ישראל מאיר הכהן בביאור הלכה.
לשיטה זו הובאה ראיה חזקה מן הברייתא המובאת בתלמוד הבבלי, המחייבת את "הקורע בחמתו ועל מתו" אם קורע לצורך תיקון, על אף שאינו קורע על מנת לתפור.
אמנם, רבי עקיבא איגר הוכיח מדברי התוספות שקורע חייב דווקא כשמטרתו היא לתפור, ואם אין מטרתו לתפור – אינו חייב על אף שאינו מוגדר כמקלקל.
ב"ביאור הלכה" הוסברו דברי התוספות באופן שונה.
הגמרא מביאה מקרה בו מותר לקרוע ובפוסקים דנו את סיבת ההיתר.
המקרה הוא בסל שעשוי מענפי דקל לאחסון תמרים שלא הבשילו לגמרי, שמותר לקרוע את הסל בשביל להוציא את התמרים.
בכל-בו כתב שזה נחשב כמו שבירת אגוז לאכול את תוכו שמותרת.
החזון איש הסביר את הסברא, כשאדם עוסק בחילוץ חפץ מתוך עטיפה אין קריעת העטיפה נחשבת קריעה, ורק כשאדם עוסק בקריעה לשם קריעה נחשבת המלאכה כמלאכת קורע.
יש שהסבירו את הכוונה שהעטיפה טפֵלה לתכולה ולכן אין עיסוק בה נחשב כמלאכה.
רבי שניאור זלמן מלאדי הסביר דין זה שקריעה היא רק קריעת שני גופים דבוקים ולא גוף אחד .
דין דומה מובא בתוספתא שמותר לקרוע עור שמכסה חבית אם כי יש המפרשים את הדין באופנים אחרים.
מי שקורע נייר לקרעים כדי לקנח משהו, חייב משום קורע, אם כי נחלקו הפוסקים אם הנייר נחשב לגוף אחד או לשני גופים (שהרי הוא מורכב מכמה גופים), ולכן ייתכן שאיסור זה תלוי במחלוקת האם קריעה של גוף אחד לשנים נחשבת לקריעה.
יש שהתירו במקום הדחק לקרוע כלאחר יד זאת מלבד איסור מחתך.
כך גם, מי שקורע מעטפה גם הוא עובר משום קורע.
לדוגמה, ישנם הקורעים את הנייר לפני כניסת השבת כדי שיוכלו להשתמש בו בשבת מבלי לעבור על איסור עשיית המלאכה.
קריעת עטיפה או מכסה כגון עטיפת במבה או כיסוי של גביע לבן, מתירים רוב הפוסקים על פי הדין של סל של תמרים שעטיפת חפץ מותרת בקריעה, ויש מיעוט האוסרים אך מסיבות שונות.
אם כי כאשר פותחים דבר שבפתיחתו הוא נהיה כלי, עוברים על איסור אחר שהוא מלאכת מכה בפטיש או מלאכת בונה אם הקריעה לא הייתה דרך קלקול, וכן לפעמים יש גם איסור של מלאכת מחתך וכן מלאכת מוחק כשיש על העטיפה אותיות או ציורים.
אדם הקורע מחמת כעסו, לא עובר על האיסור, .
רבי שניאור זלמן מלאדי מחדש שמלאכת קורע כוללת רק הפרדת שני גופים דבוקים בלא מחשבת קלקול, שכן מלאכה זו היא בניגוד למלאכת תופר שבה מחברים שני גופים לגוף אחד.
רבי ישראל מאיר מראדין חולק וטוען שגם קריעת גוף אחד לשנים, כמו נייר, נחשבת לקריעה ומוכיח כדבריו מהתלמוד ירושלמי.
עם זאת ברמב"ם ובשולחן ערוך מובא איסור קריעת נייר בנימוק "אין קורעין הנייר, מפני שהוא כמתקן כלי", ומכאן ראיה לכאורה, כדברי רבי שניאור זלמן מלאדי.
מְלֶאכֶת הַמְּעַבֵּד היא אחת מהל"ט מלאכות, שנעשו במשכן לצורך הכנת כיסויי עורות האילים המאודמים ועורות התחשים, ומוזכרת במשנה במסכת שבת .
מלאכה זו, היא ביצוע כל הפעולות הקשורות בעור לשם הכשרתו לשימוש האדם, כגון מליחת העור, דריסת העור ברגלים עד שיתקשה, או ריכוך העור ביד ומשיכתו ויישורו כדרך הרצענין,, מכיוון שכל אלו הם פעולות של עיבוד העור.
מסיבה זו, אסור למשוח נעל בשמן, אם השמן משפר את טיב עור הנעל, וכל שכן אם כוונתו במשיחת השמן שיהיה שחור חכמים גזרו גם שאסור לצחצח את הנעלים על ידי שמן גם אם אין בו משום עיבוד.
עוד הוסיפו חכמים ואמרו, שאם כוונתו היא לצחצח את העור, אסור לבצע פעולה זו בכל כלי שהוא גם בלא שמן, ולמשל בבגד או במברשת והגאון רבי אברהם ישעיה קרליץ בעל החזון איש, היה אוסר לבצע פעולות צחצוח בנעל, גם ביד, אבל להסיר את האבק בנחת מותר.
הראשונים נחלקו באיסור זה, לפי רש"י גזירה זו היא אכן משום שפעולות אלו דומות לעיבוד, אבל לפי שיטת רמב"ם הסיבה היא מכיוון שכבישת ירקות היא פעולה הדומה לבישול.
ההיתר היחיד לאכול צנון במלח, הוא אם טובל כל חתיכה במלח ואוכל תיכף.
וכן אם שופך לפני או לאחר מליחתן שמן או חומץ, שמבטל את כוח המלח מותר.
אפילו דברים שאין המלח מועיל להם לשנות טבעם, כגון ביצים ובשר מבושל מותר למלוח רק סמוך לסעודה לאותה סעודה, אבל לסעודה אחרת אסור, ובעת הדוחק יש להקל לסעודה אחרת, כשחושש שיסריחו.
מלאכת ממחק היא אחת מל"ט מלאכות האסורות בשבת, עיקרה העברת שער וצמר מעל גבי העור, ומהותה כל החלקת פני חפץ או עור הגוף.
מלאכה זו הייתה במשכן, כאשר עיבדו את עורות האילים לצורך יריעות המשכן.
מלאכה זו, עיקרה החלקת פני חפץ, כך למשל מריטת שער מנוצות כנף עוף כדי לשימם בכסת, וסיתות אבן כדי להחליק את פניה.
האיסור הוא גם כאשר מבצע חלק מההחלקה, למרות שלא השלים אותה לחלוטין.
אין מגרדין בסכין ובצפורן נעל מפני שעל ידי הגירוד הוא קולף את עור הנעל, אבל מותר לקנחו ללא גירוד הנעל בחרס המותר בטלטול, בנייר, או בכל דבר שאינו ממחק.
בכלל המלאכה, מריחת משחה על רטייה כדי לתת על מכה או פצע, ולכן אסרו חכמים, שאפילו אם נתמרח מערב שבת, או שכבר היה על המכה ונפלה לגמרי על הארץ, שאסור להחזירה.
באופן מיוחד התירו חכמים לכוהן שעובד בבית המקדש להחזיר רטייה על הפצע למרות החשש שמא יבוא למרח את הרטייה.
הסיבה לכך היא, מכיוון שחכמים חששו שכוהן שיפצע, ולא תהיה בידו האפשרות להחזיר את הרטייה, הוא לא יוריד את הרטייה מהפצע, ומכיוון שאסור לעבוד בצורה כזו בבית המקדש שכן הרטייה חוצצת בין ידו לעבודה, הוא ימנע ממצוות העבודה בבית המקדש, ולכן התירו לו באופן חריג להניח רטייה בשבת.
כשם שאין עיבוד באוכלין כך אין ממחק באוכלין, והמחמיר תבוא עליו ברכה.
אם כי, דווקא במאכל שדרכו להחליק כדי ליפות ולהחליק יש להחמיר, אבל למרח תפוחים מבושלים על הלחם או שומן וחמאה שאין כוונתו לעצם המירוח רק למלא מקום הריקן מותר.
אך דבר שאי אפשר לאכול בלי מירוח, אסור מדרבנן.
עיקר התולדה הוא ממריחת שעווה שנאסר בגמרא וניגזר גם על שמן עב שאסור למורחו גזירה שמא יבוא למרוח שעווה.
יש האוסרים לרחוץ ידים או כלים בסבון קשיח, אבל בסבון נוזלי כמים מותר, אם צריך את הכלים לשבת.
אם כי רבי משה פיינשטיין אוסר אפילו בסבון נוזלי.
לפי שיטת רבינו תם בתוספות איסור מפרק הוא תולדה של מלאכת ממחק.
רבינו תם מסביר שהחולב, ממחק את הדד ומחליקו.
מלאכת מחתך היא אחת מל"ט מלאכות האסורות בשבת, והוא חיתוך עץ או מתכות או אריגים לפי מידה והגודל הדרוש לו.
עם זאת, חכמים תיקנו, שדבר שדרך להקפיד על מידתו, אין לחתכו גם בדרך הפסד, מתעסק או שחוק.
הכלל הוא, שאין מלאכת מחתך באוכלים, אך זה דווקא בדבר שהוא מאכל גמור לאדם או בהמה, כגון עשבים ותבן.
אבל חיתוך ענף, שאינו משמש למאכל אדם ואינו מאכל בהמה, הוא בכלל המלאכה.
לעומת זאת, תיקון כלי באמצעות אוכל, למשל אם יש חור בכלי ונוטל חתיכת לחם, חותכה לפי מידת החור ומניחה בחור כדי לסותמה, עובר על מלאכת מחתך.
גם בחגים ומועדים, שהעישון מותר לפי רבים מהפוסקים למי שמורגל בו משום מלאכת אוכל נפש, החותך את קצה הסיגריה עובר על איסור זה.
כך גם כאשר לאחר האכילה נוטל קיסם שיניים קטן לצחצח את השיניים משיירי אכילה, יש להקפיד שלא לעבור על האיסור בכך שחותך את קצה הקיסם כדי לחדדו.
לדעת חלק מהרבנים חיתוך הנייר בבית שימוש אסור גם בגלל איסור מחתך (ולא רק משום קורע ומתקן), ולמרות שהנייר כבר חתוך ונקוב במידה מסוימת ויש רק להשלים את החיתוך.
מְלֶאכֶת הַכּוֹתֵב היא אחת מהמלאכות האסורות בשבת וביום טוב, כשם שהיו נעשים במשכן.
כאשר היו מתאימים את הקרשים זה לזה, היו כותבים אות אחת על קרש זה ואות אחת על הקרש השני וכך ידעו להתאימם זה לזה.
כשם שבמשכן הייתה המלאכה על ידי כתיבת שתי אותיות, כך גם מלאכת שבת היא רק על ידי כתיבת שתי אותיות.
לפי שיטתו של רבי מרדכי בנט במלאכה זו, כמו גם במלאכות אורג, עושה שתי בתי נירין, שם המלאכה הוא רק כאשר האדם עושה את המלאכה בשלמותה; ולכם גם לפי הדעה שחצי שיעור אסור מהתורה, העושה מלאכות אלו בחצי משיעורם אינו חייב.
לעומת זאת, רבי שניאור זלמן מליאדי ורבי אברהם מסוכטושוב חולקים וסוברים שגם במלאכת כתיבה יש איסור על חצי שיעור, כמו כל חצי שיעור שאסור מהתורה.
המלאכה היא, כתיבה בכל כתב או שפה, ציור אותיות, מספרים, תמונות או סמלים בעלי משמעות.
גם כלי הכתיבה אינו משנה אם כותב בדיו או כלי כתיבה אחר, גם אין כל הבדל באיסור מלאכה זו, אם כותב על נייר, קלף או עץ וכיוצא בו, או חותם בחותם על נייר או שעווה.
כתיבה בדם ובחלב נקרש אסורה מדרבנן, גם כתיבה בדבר שאינו מתקיים על גב דבר שאינו מתקיים, לכן יש ליזהר שלא יטבול אצבעו באיזה משקה ויכתוב על השולחן על נייר ועל קלף, ואפילו על דבר שאינו מתקיים, כגון על עלה של ירקות ובמים מותר, שכן אין זו נחשבת לכתיבה כלל.
הקלדה במחשב, נחשב לכתיבה, למרות שהכתיבה עצמה מתבצעת על ידי המחשב.
יש אומרים שהאיסור מהתורה וזאת מכיוון שכך היא דרך המלאכה, ולמרות שהיא מתבצעת בסיוע דבר נוסף, אסרה זאת התורה, ואין להחשיב את הכתיבה כדבר שאינו מתקיים, מכיוון שהוא מתקיים מצד עצמו והמחיקה היא בעקבות פעולה חדשה.
אולם יש אומרים שהאיסור מדרבנן משום שהכתב אינו ממש מתקיים, והאותיות שבמסך עומדות להיעלם בהמשך הפעלתו.
כן אסור לשרוט באצבעו כמין אותיות באפר ובחול אפילו יבש, וכל שכן לח, וכן אסור לרשום כמין אותיות על האדים שמתהווים על חלונות זכוכית בימי הקור.
חכמים גזרו ואסרו דברים רבים, גזירה שמא יכתוב, והם: ממכר וקניה בין בפה ובין במסירה, וכן לשכור או להשכיר אף על פי שאינו מסכם את סכום ההשכרה או הקניה, וגם אם אינו מזכיר כלל את התשלום.
גם אסור ליתן מתנה לחברו מפני שדומה למקח וממכר - שיוצא מרשותו, אך לצורך מאכלי ומשקה היום מותר לתת מתנה.
השואל דבר מחברו, לא יאמר לו "הלויני", מפני שמשמע לזמן מרובה שהדרך היא לכתוב, אלא יאמר לו "השאילני".
בשפה בה אין חילוק בין הלוואה להשאלה, יאמר בלשון שלישית כגון "תן לי" ומותר לסים ג"כ "ואחזור ואתן לך".
עט שבת הוא עט שנועד לכתיבת דברים דחופים שקיימת מניעה שייעלמו, כדוגמת לצורכי כתיבת מידע רפואי של חולה או מידע ביטחוני.
ייחודו של עט זה הוא בכך שהדיו בו הוא משתמש מתנדף באופן טבעי לאחר ימים ספורים.
במוצאי שבת מצלמים את המידע, או שחוזרים לכתוב את המידע בעט רגיל.
למעשה גם כתיבה בעט שבת היא פעולה האסורה בשבת, אולם היא אסורה רק מתקנת חכמים ולא מן התורה, כך שבמקרים בהם יש צורך גדול מותר להשתמש בו.
מְלֶאכֶת הַמּוֹחֵק (מוחק על מנת לכתוב) היא אחת מהמלאכות האסורות בשבת ויום טוב.
המלאכה נעשתה במשכן בזמן שהותאמו הקרשים זה לזה, היו כותבים אות אחת על קרש זה ואות אחת על הקרש השני וכך ידעו להתאימם זה לזה.
כאשר כתבו על אחד מהקרשים בטעות אות לא נכונה, היו מוחקים אותה, כדי שיוכלו לכתוב במקומה אות אחרת.
עם זאת, מדרבנן אסור למחוק בכל אופן, גם באופן שאינו מכשיר מקום לכתיבה.
ולכן כאשר פותחים בשבת למשל עטיפות במבה או ביסלי, יש להזהר שלא לפתוח את העטיפה על מקום האותיות, שכן קריעת מקום האותיות נחשבת כמחיקתם.
בכלל המלאכה, אם נפל דיו או שעווה וחלב על אותיות שלא למחוק הטשטוש, כי על ידי מחיקתו ניכרים האותיות ונחשב למוחק על מנת לכתוב.
נפל דיו או שאר דבר לח על ספר, אל ילחכנו בלשונו ואל ירחצנו במים, מפני שמוחק.
אותיות המרוחות על העוגה לתפארת, ועשויות מחומר אחר שלא ממנו עשויה העוגה, כנהוג לכתוב מזל טוב על עוגה חגיגית המיועדת לחתן בר מצווה או לחתן יום הולדת, אסור לשברן לפני האכילה, ויש מהפוסקים המקילים לשברם בדרך אכילה.
וכן מותר ליתנו לתינוק או ילד שיאכלו, אבל אם הכתיבה היא מאותו חומר שהעוגה עשויה, וכן אם כתב האותיות בדבש המעורב במים או שאר מי פירות אין להחמיר, ומותר לשברו אף בידיים.
החזון איש בדעת יחיד מצדד לאסור את כל הנ"ל.
קינוח עצמי בבית שימוש, בנייר שיש עליו אותיות הוא בכלל חשש מוחק.
כך גם ספר שכתוב על ראשי דפיו אותיות או תיבות, יש האוסרים לפתוח, ויש מתירין, ובמשנה ברורה נפסק להחמיר כשאין לו ספר אחר.
אמנם בשולחן ערוך הרב כתב שנוהגים להתיר דף של ספר הקרוע באמצעו לחצאין, יש ליזהר מלקרב חציו אחד לשני - מלאכת כותב או מלרחק חציו אחד מהשני - שהוא בכלל מלאכת מוחק, ודבר זה אסור לכל הפוסקים.
זהירות מיוחדת נדרשת מחתיכת החלות או הלחם במקום הפתקה המדובקת.
אסור לשבור את הביצים בשבת כשכתוב עליהם מבחוץ אותיות לסימן, בצורה ששובר את האותיות.
אם התחממה ידו בשבת משחרות הסיר, לא ינגב ידו לאחר הנטילה במגבת או במפיון, משום שהוא נחשב למוחק את השחרורית שעל ידו, ולכן טוב שיטול ברביעית, שאז אין צריך לנגב את ידיו.
מסיבה זו יש גם יש להזהר מערב שבת שלא יהיו על ידיו שום צבע.
בהלכה, מְלֶאכֶת הַלָּש היא אחת מל"ט אבות מלאכה האסורות בשבת.
המלמדת על איסור לישת חומרי גלם (בדרך כלל מים וחומר אבקתי) עד לעשיית עיסה.
בין היתר האיסור כולל עשיית בצק, מלט, בוץ, ועוד.
יש הסבורים כי האיסור נאמר נאמר אף לפני הלישה, בנתינת הנוזל לתערובת.
מלאכה זו היא חלק ממספר המלאכות המכונות "סידורא דפת", דהיינו הפעולות המובילות לעשיית הלחם, שכל אחת מהן אסורה בשבת.
ככל ל"ט מלאכות שבת, גם מלאכה זו נלמדה מהציווי המקראי שבעשרת הדיברות שלא לעשות מלאכה בשבת, שלפי חז"ל 'מלאכה' מוגדרת אחת מהפעולות ששימשו למעשה בהכנת המשכן, בו נזקקו לפעולת הלישה כדי להפיק צבע ליריעות המשכן, כפי שהיה נהוג בעת העתיקה.
מלאכה זו נרמזה לראשונה במשנה במסכת שבת, שם משתמע שאסור בשבת לשרות דיו בתוך מים בשבת.
ממשנה נוספת המדברת על האכלת בעלי חיים בשבת משתמע שמותר לשרות מורסן בשבת, ורק אסור לגבל אותו.
בתלמוד מובאת ברייתא שבה מחלוקת תנאים בשאלה מתי אדם חייב מהתורה במלאכת לש:
אם כן, דעת רבי יהודה הנשיא היא שהאיסור הוא הנחת שני החומרים בכלי אחד.
לעומת זאת, דעת רבי יוסי ברבי יהודה היא שעוברים על האיסור רק כשהאדם מגבל (=לש) את שני החומרים.
להלכה, פסקו הרמב"ם, הרא"ש ורוב הראשונים לקולא כרבי יוסי ברבי יהודה, וכך פסק גם השולחן ערוך.
אולם הרב ישראל איסרלן בספרו "תרומת הדשן" ועוד ראשונים מאשכנז פסקו לחומרה כרבי יהודה, וכך נראה שפסק הרמ"א.
הגמרא מסבירה שמחלוקתם של רבי ורבי יוסי ברבי יהודה בהגדרת האיסור מהתורה היא רק בדבר שהוא "בר גיבול", כלומר דבר שניתן ללוש אותו לעיסה אחידה.
אולם בדבר ש"אינו בר גיבול" – כלומר שאינו הופך לעיסה אחידה (כגון "מורסן", שהוא תערובת של קליפות התבואה ומים) – הדין שונה.
מצד אחד לא מתחייבים בו באיסור מהתורה, שהרי לא לשים אותו לעיסה אחידה, אולם כבר בנתינת המים לתוך התערובת עוברים על איסור מדרבנן, שהרי זה דרך הערבוב שלו.
תוספות רי"ד פסק שעל כל תרכובת עוברים באיסור מהתורה, לדוגמה כבר בהכנת דיו עובר באיסור לש מהתורה.
לדעתו כבר בנתינת המים לתוך חומר הדיו מתחייב באיסור אף אם לא ערבב.
אולם רוב הפוסקים פסקו שכל בלילה רכה היא רק איסור של חכמים.
מכאן נובע גם האפשרות להכין כזו תערובת בשינוי, דהיינו שלא כדרך הרגילה - צורת עשייה שבה מותרים איסורי חכמים רבים.
התלמוד מביא ברייתא שבה מחלוקת תנאים האם מותר לגבול קלי, דהיינו גרעינים קלויים, שאינם ניתנים להגעה לעיסה אחידה, והוא מביא את דברי רב חסדא שלדבריו המתיר במחלוקת זו הוא רבי יוסי ברבי יהודה.
התלמוד מגביל את ההיתר רק למקרה שבו הגיבול נעשה בשינוי, ורב חסדא מסביר שהשינוי הוא "על יד על יד", דהיינו מעט מעט.
לאחר מכן ממשיכה הברייתא ואומרת שהצדדים החולקים מסכימים שמותר לבחוש "שתית", שהוא מאכל העשוי מקמח קליות (על פי המשך האמור בתלמוד, הבחישה היא בחומץ).
התלמוד מסביר שההיתר הוא בבלילה רכה בלבד, וגם במקרה זה מעמיד את ההיתר בשינוי, שאותו מסביר רב יוסף שהוא שינוי סדר מתן החומרים (נתינת החומץ לתוך השתית במקום להפך).
לאחר מכן מובא היתר גיבול מורסן, וגם הוא מוגבל בכך שנעשה בשינוי.
באשר לשינוי זה מובאים דברי רב יימר בר שלמיא בשם אביי, שהשינוי הוא גיבול של "שתי וערב", דהיינו בצורה מוצלבת ולא סיבובית.
מדברי התלמוד עולים אם כן כמה סוגי שינויים: "על יד על יד" (מעט מעט); שינוי סדר נתינת החומרים; ו"שתי וערב".
ישנן פעולות מצויות שיש בהן חשש לישה: הוספת מיונז או שמן לביצים מרוסקות, ו(לחלק מהפוסקים) הכנת מטבל טחינה.
מְלֶאכֶת הַמְּלַבֵּן היא אחת מל"ט מלאכות האסורות בשבת, ביום טוב וביום כיפור, שעיקרה ניקוי הצמר לאחר גזיזתו והפיכתו ללבן על מנת שיוכל לשמש כחומר גלם לבגדים.
במלאכת המשכן היה שימוש במלאכה זו כשלב בהכנת יריעות המשכן, הפרוכת ובגדי הכהונה.
פעולת הליבון נעשית על ידי שטיפה מסיבית להסרת הלכלוך הדבוק בצמר, ושימוש במלבין לחיזוק הגוון הלבן.
תולדה של מלאכה זו היא מלאכת מכבס.
להבדיל ממלבן שהוא תיקון והלבנת חומר הגלם עצמו, מכבס הוא הסרת לכלוך חיצוני שדבק בבגד תוך החזרת את צבעו האמיתי.
ההבדל בין האב לתולדה הוא שמלאכת מלבן שייכת רק בהלבנת הבגד ונעשית בכל אמצעי שרגילים להלבין בעזרתו, ואילו כיבוס שייך בין בהחזרת הבגד לצבע לבן ובין לשאר צבעים.
איסור מלאכת מלבן, הוא בכל דבר שקלקל את מראית הבגד והיה דבוק ומובלע בבגד, ואפילו במים, אם הם נחשבות ללכלוך לגבי בגד זה, כך למשל בגד שנפלו עליו טיפות מים באופן שהם מקלקלות את מראית הבגד, דבר שמצוי בעיקר בבגד חדש, המנערו חייב משום מלאכת מכבס.
מלאכת מכבס שייכת כאשר ישנו לכלוך שבלוע בבגד.
ישנם חומרי גלם רכים כדוגמת צמר הסופחים לכלוך לתוכם בקלות ולגביהם גם הרטבת הבגד בלא שפשוף אסורה, משום שהיא מועילה להוציא לכלוכים שבלועים בבגד.
אך בבגד עור הרטבה מותרת, משום שמוציאה רק לכלוך שעל גבי הבגד, אך אינו בלוע בתוכו.
כאשר הבגד נקי נחלקו הראשונים האם יש איסור בשטיפתו.
לדעת ספר התרומה והרמב"ם כאשר הבגד נקי - אין איסור להשרותו במים.
אולם, לדעת רבנו תם גם כאשר אין על הבגד לכלוך מסוים, יש ניקוי מסוים בשרייתו במים, והעושה כן עובר על מלאכת מכבס.
אם הוא מרטיב את הבגד בעזרת מים שאינם נקיים, הדבר מותר, משום שהבגד רק מתלכלך בכך, ולא מתנקה.
ועל כן מותר לנגב את הידיים במגבת.
דרך הכיבוס היא דווקא בלכלוך שדבוק ומובלע בבגד, אבל אדם המסיר נוצה מבגדו אינו עובר על כיבוס אלא על איסור מוקצה אם הוא מסירם בידו ולא בנפיחה בפיו.
מסיבה זו, לכלוך גס ועבה שנדבק לבגד ומסירו בידו או בשפשוף שני צידי הבגד כשהוא אוחז בצד החיצוני של הבגד בצורה שאינה בדרך כיבוס, מותר.
מְלֶאכֶת הַקּוֹצֵר (ידועה גם בשם מְלֶאכֶת תּוֹלֵש) היא אחת מל"ט אבות מלאכות האסורות בשבת.
מהות המלאכה היא תלישת דבר צומח ממקום צמיחתו.
מלאכה זו אינה דווקא בצומח, אלא כל המנתק ותולש דבר ממקום חיותו עובר על מלאכת קוצר.
במלאכת המשכן ביצעו מלאכה זו בעת שקצרו את הזרעים המיועדים לעשיית הסממנים.
שיעורה, תלוי במטרת הקצירה; לצורך מאכל אדם – כגרוגרת; לצורך מאכל בהמה – כמלוא פי גדי; לצורך הסקה – כדי לבשל שיעור כגרוגרת מתוך ביצת תרנגולת.
מתולדותיה כל פעולה של איסוף פירות (קציר;בציר;קטיף), והפרדת דבר ממקום גידולו (כגון הרמת רגב עפר שצומחים בו עשבים והפרדתו מהקרקע).
איסור שימוש בדבר המחובר לקרקע, כגון הנחת חפץ על עץ.
תלישת דבר ממקום שאיננו מקום גידולו (הרגיל) (עציץ שאין לו נקב המחברו לקרקע).
רכיבה על סוס שמא יתלוש ענף לזרז בו את הסוס בהליכתו.
הרחת פירות מחוברים לאילן בשבת אסורה גזירה שמא יתלוש.
נחלקו התלמודים האם מלאכת קוצר היא רק בגידולי קרקע או לא.
בתלמוד הירושלמי נאמר שגם הדייג נחשב ל"קוצר", מכיוון שכל הפרשת דבר ממקום גידולו נחשב ל"קוצר", והפרשת הדג מהמים גם היא כזו.
לעומת זאת, כותבים הראשונים שהתלמוד הבבלי אינו סבור כך, ולכן המושיט ידו למעי בהמה ודלדלה את העובר במעיה (הפרידו ממקור חיותו) אינו חייב משום קוצר אלא משום נטילת נשמה.
תלישה של דבר שאינה ממקום חיותו, כגון הוצאת פרח תלוש מהמים, ענבים תלושים מאשכול ענבים, אינם נחשבים לתולש.
איסור קצירה כולל איסור לתלוש עלים מעציץ שנקוב בתחתיתו, אם הוא נקוב כדי שורש קטן, שכן עציץ כזה יונק מהקרקע.
רדיית דבש מכוורת, שנויה במחלוקת.
לפי דעתו של רבי אליעזר היא כרוכה באיסור מהתורה של מלאכת תולש.
רבי אליעזר מביא ראיה לדבריו מפסוק בספר שמואל: .
את המילים "ביערת הדבש", מפרש רבי אליעזר: "מה יער התולש ממנו בשבת חייב חטאת, אף דבש התולש ממנו בשבת חייב חטאת".
כלומר, כשם שהתולש בשוגג מעצי היער, שהם מחוברים לקרקע, חייב קרבן חטאת, כך גם התולש בשוגג דבש מהכוורת, חייב חטאת, שכן נחשב הדבר לתולש דבר ממקום חיבורו.
שאר החכמים חלוקים על רבי אליעזר והם סבורים שאין בדבר איסור מהתורה, למרות זאת אסרו חז"ל לתלוש מכוורת, שכן הדבר דומה לתולש, שתולש דבר ממקום חיבורו, כי מקום גידול הדבש הוא בכוורת, והחשיבוהו חז"ל כמחובר.
ברדיית הדבש מהכוורת, ישנם שני שלבים: האחד הוא רדיית חלות הדבש מהכוורת, השלב השני הוא הפרדת הדבש מהשעווה, ושלב זה כלול באיסור מפרק.
ב משמשת המלאכה כדוגמה למתעסק.
רבא מחדש, שלא רק אדם שאינו מתכוון למלאכה כלל נחשב מתעסק, אלא אדם שמתכוון למלאכה מסוימת המותרת בשבת, אך בטעות יצאה לו מלאכה אחרת האסורה בשבת, גם הוא נחשב על פי ההלכה למתעסק.
דוגמה המובאת בגמרא הוא אדם שהתכוון לחתוך חלק מפרי מסוים שכבר היה תלוש מהעץ ובטעות חתך פרי אחר שהיה מחובר לארץ, אינו חייב קרבן חטאת על מלאכת קוצר, מכיוון שאין זו מלאכת מחשבת.
למרות שהותרה חילול שבת במקום פיקוח נפש, אין לגרום חילול שבת מיותר, ולמשל אם יש לתלוש מהעץ פרי לצורך רפואת חולה, עדיף לתלוש ענף שיש בו פירות מעטים יותר.
אודות כך הובאה שאלה מעניינת בהלכה: אם נדרשו שני פירות בלבד לרפואת החולה, ומצאו שלושה ענפים: על שנים מהם יש רק פרי אחד, ועל השלישי יש פירות מרובים.
האם עדיף לתלוש ענף שיש בו פירות מרובים - כך שמלאכת התלישה נעשית רק בפעם אחת, או שמא עדיף לתלוש את שני הענפים, מכיוון שעל ידם נתלשים פחות פירות מהעץ.
ההלכה מכריעה כי עדיף לתלוש את הענף הבודד שעליו פירות מרובים, כי עיקר מלאכת תולש היא תלישת הענף ולא תלישת הפירות מהעץ, שהיא רק תוצאה עקיפה.
המלאכה היא תלישה לצורך מה שנתלש, ולכן תלישה כאשר לא זקוקים לו אלא לתלישה עצמה, זוהי מלאכה שאינה צריכה לגופה.
כך לדוגמה, אם עוקרים שן, העקירה אינה לצורך השן עצמה, ועל כן זוהי מלאכה שאינה צריכה לגופה.