tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לכן, בשמאויות לנכסי מגורים יש להפריש סך מסוים (בין 20 לבין 50 אירוצנט למ"ר לחודש) עבור עלויות אלה.
עלויות ניהול (Verwaltugskosten) - את אלה ניתן להעביר לשוכר בנכסים עסקיים, אך לא בנכסי מגורים.
בדרך-כלל עלויות הניהול נעות בטווח של בין שניים לחמישה אחוזים מההכנסה הגולמית בנכסים עסקיים ובנכסי מגורים בין 15 ל-20 אירו לחודש ליחידת-מגורים.
אם הבניין בבעלות קואופרטיב, עלויות הניהול גבוהות יותר באופן משמעותי.
עלויות אחזקה (Instandhaltungskosten) - בנכסים עסקיים ניתן לגבות את אלה מהשוכר, כל עוד החוזה נערך בהתאם.
אך רוב החוזים מותירים את האחריות עבור אחזקת המעטפת החיצונית בידי המשכיר.
בנכסי מגורים אחזקת המבנה כולו היא באחריות המשכיר.
כדי להעריך את העלות המדויקת, על השמאי להתחשב בשונות ולברר אם הוסכם גם על תיקונים קוסמטיים.
הערכות סטנדרטיות עבור עלויות אחזקה נעות בטווח רחב של בין 4 ל-20 אירו למ"ר לשנה.
הפרשה לחובות מסופקים (Mietausfallwagnis) - כפי שצוין בתחילת ערך זה, כללי השמאות המקובלים בגרמניה מחייבים הפרשה עבור הפסדי גבייה (הכנסה מחוזי שכירות קיימים אשר אינה מתממשת בשל מצב פיננסי רעוע של השוכר).
ייתכן ונוהג זה נראה מוזר בהשוואה למקובל בפרקטיקה הבריטית והאמריקאית, אך טמון בכך יתרון שכן הדבר מאפשר להתחשב בהפסד באופן מדויק למדיי.
ההפרשה בדרך-כלל מחושבת על בסיס נתונים קיימים; בנכסי מגורים המנוהלים היטב עלות זו לא תהא גבוהה משני אחוזים מההכנסה הגולמית, ובנכסים עסקיים - בין שלושה לארבעה אחוזים (תלוי במבנה השכירויות).
לאחר קביעת גורמי השווי, תהליך התחשיב עצמו פשוט יחסית.
שווי הקרקע יחושב על ידי הכפלת השווי למ"ר (לאחר התאמות) בגודל השטח.
קרקע עודפת תילקח בחשבון בדרך נפרדת, שכן זהו מקרה מיוחד.
עלויות טיהור פוטנציאליות או גורמים אחרים המשפיעים על השווי יילקחו בחשבון באמצעות תוספות או הפחתות מתאימות.
"ההכנסה התפעולית (השנתית) הנקייה" (ה- NOI, בגרמנית - Jahresreinertag) תיקבע על ידי החסרת ההוצאות השנתיות מההכנסה הגולמית.
בשלב הבא יחושבו דמי החכירה הרעיוניים (ה- Liegenschaftszins) על ידי הכפלת שווי הקרקע בתשואה (המתואמת); סך זה יוחסר מתוצאת השלב הקודם.
כדי להמיר את ההכנסה התפעולית הנקייה לתוצאת שווי עבור המבנה, המכפיל יחושב (או יילקח מטבלאות המופיעות ב- WertR) לפי יתרת אורך-החיים השימושי של המבנה ולפי התשואה המתואמת.
שווי המבנה יחושב על ידי הכפלת ההכנסה התפעולית הנקייה במכפיל.
ניתן לערוך התאמות נוספות לשווי המבנה על ידי תוספת או החסרה בגין פיגורים בתוכנית התחזוקה של הבניין, חומרים מזיקים, יתרון או חיסרון כלכלי למשכיר וכדומה.
התוצאה שתתקבל היא שווי המבנה (המתואם).
תוצאת חיבור שווי הקרקע ושווי המבנה (המחוברים) מהווה את שווי הנכס.
סעיף 19 ב- WertV מאפשר לבצע התאמות אחרונות עבור גורמים שלא נלקחו בחשבון בשלבים הקודמים - אך על כל התאמה כזו להירשם מפורשות.
על שומה טובה להיות שקופה ומובנת.
בייחוד חשוב כי אופן קביעת גורמי השווי יהיה מתועד היטב באופן שכל קורא מומחה יוכל להעריך במהירות את איכותו של הדוח.
רובן של דוחות השמאות בנויים באופן הבא:
מבוא, המועד הקובע, מזמין השומה ומטרת השומה;
פרטים מפנקס השטרות ומצב משפטי;
ניתוח מצב השוק וחוזי שכירות;
תיעוד וקביעתם של גורמי השווי;
גישת רג'ו אמיליה היא גישה חינוכית המתמקדת בגילאי הגן והחינוך היסודי.
הגישה התפתחה בעיר רג'ו אמיליה שבאיטליה, בשנים שאחרי מלחמת העולם השנייה.
עקרונות הגישה כוללים מעורבות קהילתית, ההתייחסות ליכולות מגוונות של ילדים, תוכנית לימודים מכוונת פרויקטים ותיעוד.
הגישה עוררה עניין רב ברחבי העולם, וגנים ובתי ספר ברוח רג'ו אמיליה הוקמו ברחבי העולם.
הייחודיות שבגישה אינה בהיבט התאורטי העומד בבסיסה, אלא דווקא בהיבט הפרקטי-יישומי.
עם זאת, ניתן למצוא קרבה בין גישת רג'ו אמיליה לבין מספר הוגים, ביניהם ג'ון דיואי, ז'אן פיאז'ה, לב ויגוצקי וג'רום ברונר.
פילוסופיית החינוך של רג'ו אמיליה התפתחה במחוז אמיליה רומאניה אשר בצפון איטליה, לאחר מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1945 הגיעו לעיר משפחות צעירות והחלו לבנות גני ילדים ובתי ספר לילדיהם.
לוריס מאלגוצ'י, מורה מקומי אשר עבד יחד עימם בהקמת המערכת החינוכית לגיל הרך, נחשב למייסד הגישה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, פעלה אגודת מורים בבית הספר היסודי במטרה ליצור חדשנות חינוכית, ודרכי הוראה חדשות עם טון דמוקרטי.
בתקופה זו לקח לוריס מאלגוצ'י פסק זמן מן ההוראה ונסע להתמחות בפסיכולוגיה, במרכז למחקר לאומי ברומא.
הוא הפך למנהיג חינוכי, ותפיסתו לגבי הגישה החינוכית הובילה לחדשנות בתחומים רבים.
הוא הוביל את המאבק למען פתיחת גן הילדים העירוני הראשון ב-1963, ובתחילת שנות ה-70 את העברת החוק להקמת גני ילדים בחינם לילדים בין הגילאים 3-6, פעוטונים לגילאים הרכים יותר, וחופשות לידה בתשלום מלא לנשים.
בסוף שנות ה-70 היו כבר 19 בית ספר בגישה חינוכית של רג'ו אמיליה ומרכז אחד גדול לפעוטות.
החינוך כהתאמה ההתפתחותית לעומת החינוך כהעברה
בתחום הגיל הרך ישנן שתי תפיסות מרכזיות המנוגדות זו לזו ועל הרצף ביניהן נמצאות גישות נוספות מגוונות.
הגישה המסורתית יותר לחינוך אחת רואה את החינוך כהעברה.
לפי גישה זו העברת הידע היא מטרתם העיקרית של סוכני החינוך.
הגישה השנייה רואה את החינוך כהתפתחות, או התאמה התפתחותית.
גישה זו לוקחת בחשבון הן התאמה לנורמות התפתחות, והן התאמה לכל פרט בקבוצה, תוך יצירת איזון ביניהם.
זוהי הגישה שאימצו ברג'ו אמיליה.
בגישה זו הדגש העיקרי אינו על תכנים (העברת גוף ידע מסוים לכל הלומדים, כאשר כל הלומדים חייבים לעבור את כל הדרך בקצב המהיר ביותר האפשרי) או על תוצרים (קביעת התכנון החינוכי על פי המטרות הסופיות שאליהן רוצים להגיע, כאשר התוצר מצדיק את האמצעים).
הדגש הוא על התפתחות של יכולות וכישורים של הפרט והבאתם לידי מימוש, כאשר התוכן הוא רק אמצעי להבאת הילד למימוש יכולותיו ההתפתחותיות בתחומים השונים (קוגניטיבי, רגשי-חברתי, שפה ומוטוריקה), ויש דרכים רבות ומגוונות לרכישת הידע.
ניתן לומר כי ההבדל המרכזי בין 2 התפיסות הוא ב"מיקום הכוח", כאשר כוח משמעותו האפשרות ליזום פעולה ולהיות אקטיבי בתהליך הלמידה.
בגישת ההעברה, מיקוד הכוח נמצא אצל המבוגר, ואילו בגישת ההתאמה ההתפתחותית מיקוד הכוח הוא משותף ונע בין המבוגר והילדים.
בגישת רג'ו אמיליה אין תוכנית לימודים קבועה שהמחנכים מעבירים לכל הילדים.
במקום זה, ישנה תוכנית לימודים מתפתחת המשתנה ומתרחבת לכיוונים חדשים על פי בחירת הילדים ועל פי הקשרים הנוצרים בכיתה.
הדגש בגישה זו אינה תוכנית הלימודים עצמה, כי אם תהליך יצירת הקשר בין הילד לבין התכנים השונים שאליהם הוא נחשף.
התוכן אינו המטרה, אלא אמצעי לחשיפת תהליכי למידה שאותם יחווה הילד.
על פי מודל זה, צרכיו ההתפתחותיים של הפרט מוצבים במקום הראשון.
על פי תפיסת העולם החינוכית של גישת רג'ו אמיליה, מוגדרים הילד והמחנכים כשותפים במעשה החינוכי, יחד עם שותף שלישי, שהוא ההורה, כאשר המסר החינוכי המדריך אותם הוא מסר המשמעות.
תפקיד המחנכת הוא לעזור לילדים להבין את המשמעות של ההתנסויות שלהם.
הדגש אינו על העברת הידע, אלא על המשמעות שהלומד נותן לנלמד.
בישראל פועלים מספר גנים בשיטת רג'ו אמיליה, ובהם רשת גני המלחים בתל אביב, גן וונדר (Wonder) בתל אביב, שהוא גם גן דו-לשוני עברית-אנגלית, בית הספר האמריקאי באבן יהודה ורשת גני שקד בראשון לציון.
לאופייה והגדרתה של מדינת ישראל הוצגו מספר הגדרות המבוססות על גישות שונות ולעיתים מנוגדות.
מגילת העצמאות מגדירה את מדינת ישראל כ"מדינה יהודית", ורובה המכריע מביע את הרעיון הזה.
המגילה כוללת מחויבות לשמור על עקרונות מגילת האומות המאוחדות בלי לפרט את אופן השתלבות עקרונות אלו במדינה היהודית.
בשלב מאוחר התפשט השימוש בביטוי "מדינה יהודית ודמוקרטית", כשהתואר דמוקרטית נתפס לא רק כצורת משטר, אלא גם כרומז על מערכת ערכים מסוימת.
מעמד הקמתה של מדינת ישראל היה טקס הכרזת העצמאות ביום שישי, ה' באייר ה'תש"ח, 14 במאי 1948. במעמד זה הקריא דוד בן-גוריון את מגילת העצמאות, אשר נכתבה בקפידה לקראת האירוע ונחשבת עד היום למסמך המכונן של מדינת ישראל.
המגילה עסקה רבות בזכותו של העם היהודי לבית לאומי, והכריזה "על הקמת מדינה יהודית בארץ-ישראל, היא מדינת ישראל".
היה חשש שהגדרתה של מדינת ישראל כמדינת היהודים תוך קריאה לכל יהודי העולם לעלות לישראל תנוצל על ידי אנטישמים לכפות על יהודים באחת מארצות התפוצה להגר לישראל.
חשש נוסף היה מפני הטחת אשמת נאמנות כפולה ביהודי התפוצות.
בהתייחס לחששות אלו, ראש הוועד היהודי האמריקאי, יעקב בלאושטיין, תבע מבן-גוריון לא להכריז על מדינת ישראל כמדינת יהודי העולם.
אחרי פגישה ביניהם הוציא בן-גוריון הודעה בה הכריז כי מדינת ישראל מייצגת את אזרחיה בלבד, מדברת בשמם ואינה מייצגת או דוברת בשמם של יהודים אזרחי מדינות אחרות.
בין עקרונות היסוד המפורטים במגילה, שלאורם תפעל המדינה:
מדינת ישראל תהא פתוחה לעלייה יהודית ולקיבוץ גלויות;
מדינת ישראל תשקוד על פיתוח הארץ לטובת כל תושביה;
מדינת ישראל תהא מושתתת על יסודות החירות, הצדק והשלום לאור חזונם של נביאי ישראל;
מדינת ישראל תקיים שוויון זכויות חברתי ומדיני גמור לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע ומין;
מדינת ישראל תבטיח חופש דת, מצפון, לשון, חינוך ותרבות;
מדינת ישראל תשמור על המקומות הקדושים של כל הדתות;
מדינת ישראל תהיה נאמנה לעקרונותיה של מגילת האומות המאוחדות.
בהמשך נכתב: "אנו קוראים – גם בתוך התקפת-הדמים הנערכת עלינו זה חדשים – לבני העם הערבי תושבי מדינת ישראל לשמור על שלום וליטול חלקם בבנין המדינה על יסוד אזרחות מלאה ושווה ועל יסוד נציגות מתאימה בכל מוסדותיה, הזמניים והקבועים."
ב-1985 נחקק חוק הקובע כי מדינת ישראל היא מדינה יהודית ודמוקרטית, אולם גם הוא השאיר פתוחה את סוגיית האיזון בין הערכים.
מספר גישות הרווחות בשיח הפוליטי בישראל מנסות להגדיר את אופייה של המדינה.
חלקן נכנסות תחת המטריה של מדינה יהודית דמוקרטית וחלקן לא.
ההבדלים בין הגישות נובעים בעיקר מהמשקל היחסי של כל אחד ממרכיבי המשוואה, כלומר דמוקרטיה ויהדות אך נובעים גם מפרשנויות שונות להגדרת מדינה יהודית.
גיבושה של האוכלוסייה היהודית בישראל מקהילות רבות בגולה הובילה להתנגשות בין השקפות שונות של יהודים בנוגע ליהדותם.
פערים אלה הובילו כבר מימיה המוקדמים של ההתיישבות לחיכוכים בנוגע לשמירת שבת וכשרות בפרהסיה, ומאוחר יותר בנושאים רחבים כמו גיוס תלמידי ישיבה לצה"ל והפעלת סמכות בכל הנוגע למוסד הנישואים.
בקרב קבוצות מסוימות בחברה הדתית קיימת כמיהה לממש את זהותה היהודית של מדינת ישראל באמצעות חקיקה ברוח ההלכה, דבר שגורם לזעם גדול בציבור החילוני.
גישת הגדרת המדינה כמדינת היהודים או גישת הגדרת המדינה כמדינה ליהודים יוצאת מנקודת מוצא שארץ ישראל היא הבית הלאומי היחיד לעם היהודי ואין לעם היהודי כברת ארץ אחרת בה יוכל לממש את זהותו הלאומית.
גישה זו מתבססת על עקרונות הציונות.
על פי גישה זו, מדינת ישראל צריכה לשמור על זהותה התרבותית היהודית בעזרת רוב יהודי.
לשם כך יש לאפשר לכל יהודי לעלות לישראל ולכן יש לשמור על חוק השבות.
לפי גישת מדינת העם היהודי ישראל היא מדינת הלאום של העם היהודי ולא רק של התושבים היושבים בארץ ישראל ויש לשמור על אופי יהודי של המדינה.
גישה זו יוצאת מנקודת הנחה שארץ ישראל היא המקום היחיד בו יוכל העם היהודי לממש את זהותו הלאומית, והיא מתבססת על עקרונות הציונות.
דבר זה מתבטא בכך שמדינת ישראל תייצג את העם היהודי, לרבות יהודי ארץ ישראל ויהודי התפוצות, בסמליה ותרבותה, תהווה מקור הזדהות ליהדות התפוצות ותקיים איתם קשרי גומלין – הם יסייעו לה והיא תסייע להם.
אחד העקרונות החשובים של גישה זו הוא שמדינת ישראל תאפשר לכל יהודי לעלות אליה ולהתאזרח בה, וזה בא לידי ביטוי בחקיקת חוק השבות.
יש כאלה הטוענים שעקרונות אלה חשובים גם כדי לשמור על רוב יהודי.
ביטויים נוספים לגישה זו הם הקמת מוסדות שיקשרו בין מדינת ישראל ליהודי התפוצות, כגון הסוכנות היהודית ומשרד התפוצות, יארגנו פעילויות שונות בין ישראל ליהודי התפוצות, בהן סיוע הדדי, למשל: מלחמה באנטישמיות.
בנוסף, שמירת האופי היהודי של המדינה יבוא לביטוי בסמלים, מוסדות וחקיקה מתאימה.
הגדרתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית אינה חופפת להגדרת מדינת העם היהודי ואינה סותרת אותה.
גישת הגדרת המדינה כמדינת לאום יהודית תרבותית מניחה שלכל היהודים יש מכנה משותף לאומי ושכולם מעוניינים בהגדרה עצמית במסגרת של מדינה ריבונית חילונית (כי מדינה לא חילונית היא מדינה דתית לאומית או מדינת הלכה).
צביונה היהודי של מדינה יהודית תרבותית מושפע מהזיקה למורשת ולמסורת היהודית.
זיקה זו באה לידי ביטוי בסמלים, בתכנים חינוכיים ובחקיקה.
כלומר, סמלי המדינה (סמל, דגל, המנון) וכן מעמדם של מוסדות כמו הרבנות הראשית נובעים במדינה זו ממקורותיה היהודים ולכן אינם משותפים לכל תושביה.
כל אחד מאזרחי המדינה יכול לבחור, על פי העדפותיו, ערכים, מנהגים ומסורות שהוא רוצה לקחת מהדת, מהמורשת היהודית, מהספרות וההיסטוריה היהודית או כל דת אחרת.
גישה זו מאפיינת את אנשי הציונות הדתית והדתיים הלאומיים וחלק מקרב הציבורי המסורתי.
מהווה המשך לגישה שהנחתה את אנשי תנועת המזרחי.
רבים מהדוגלים בגישה זו רואים במדינה "אתחלתא דגאולה".
גישה זאת מוצאת ביטוי נחרץ ו"חלומי" בכתבי הרב אברהם יצחק הכהן קוק, מהבולטים שבהגות הציונית דתית בפרט והיהודית בכלל.
הרואה את תפקיד המדינה כגילוי מלכות הא-ל.
ש"כל חפצה הוא שיהא ה' אחד ושמו אחד":
העיקרון המנחה את הגישה הוא שילוב חלק משמעותי מחוקי המשפט העברי הניזון מההלכה וחוקי התורה בתוך החקיקה בישראל, התחשבות רבה יותר במסורת ובמורשת היהודית.
על פי גישה זו נושאים כגון: השבת, הכשרות, נישואים וגירושים יתנהלו על פי ההלכה גם לגבי אלו שלא מרגישים הזדהות עם אותה מורשת ומסורת, ובכך להשפיע על צביונה ואורח חייה של המדינה ותושביה וכל זאת בלי לסטות מהגישה הציונית.
הכנסת חופשייה לחוקק חוקים שאינם סותרים את ההלכה וכן חוקים שאינם נוגעים לה.
במקרי ספק יכריעו פוסקי ההלכה.
לחוקי המדינה יש תוקף הלכתי, בתחומים רבים גם כשהם עוקרים הלכות מקובלות במשפט העברי.
ביטוי לכך מבאר אליאב שוחטמן מומחה למשפט עברי, וכותב שישנם מספר יסודות הלכתיים שבכוחם לתת תוקף והכרה לחוקי מדינת ישראל:
אף כי קיימת זיקה ציבורית בין תומכי גישת ארץ ישראל השלמה לבין תומכי הגישה הנ"ל, הרי שמבחינה פוליטית-ערכית אין זהות מוחלטת בין שתי קבוצות אלה, וקיימים בציבור זה תתי קבוצות והשקפות שונות כגון חרדים לאומיים, ממלכתיות (ציונות דתית) ועוד.
רוב אלו שתומכים בגישה זו תומכים בדמוקרטיה, אם כי יש בקרבם כאלו השוללים את זכותם של לא-יהודים להצביע ולהשפיע בעניינים הנוגעים ללאום היהודי.
מדינת הלכה היא כינוי למדינה תאוקרטית שמתנהלת ומתנהגת על פי ההלכה היהודית, כלומר מקור עיקרי ועליון לספר החוקים שלה הוא היהדות.
בדיונים על חוקה למדינת ישראל, סוברים גורמים דתיים וחרדיים כי התורה צריכה להיות חוקת המדינה.
המושג "מדינת הלכה" משמש בחוגי הימין הדתי הרדיקלי, דוגמת תנועת כך ותומכי הסנהדרין החדשה כאידיאל אליו יש לשאוף.
שאר הציבור הדתי כמעט ואינו משתמש במושג "מדינת הלכה" כדבר שיש לשאוף אליו, אף על פי שישנה רטוריקה המדברת על מדינה הפועלת לפי הדת היהודית, למשל הסיסמה "ארץ ישראל לעם ישראל על פי תורת ישראל", מופיעה רבות אצל הציבור הדתי לאומי.
פרופסור ישעיהו ליבמן מאוניברסיטת בר-אילן טען שרטוריקה זאת היא מס שפתיים לאידיאה אוטופית אשר רוב הדתיים אינם מתכוונים באמת לממשו.
לעומת זאת, ישנם בציבור הדתי לאומי המבחינים בין "מדינת הלכה" שהיא, לשיטתם, ישות בלתי מוגדרת או פיקציה, לבין "מדינת התורה" או "מדינה יהודית אמיתית" שהיא זאת אשר אליה הם שואפים .
רוב הציבור הדתי מתעלם משאלת דמות המדינה הרצויה מבחינה דתית.
התעלמות זאת מתורצת בכך שכל עוד יש רוב חילוני השאלה אינה רלוונטית.
אצל חלקים מהציבור הדתי ההתעלמות נובעת מהמתח בין ההרגשה שהם אמורים לתמוך במדינת ההלכה לרתיעה ממדינת הלכה כפי שהיא מצטיירת בעיניהם.
ישנם בחוגי הדתיים המתונים השוללים את מדינת ההלכה ומדינת התורה גם יחד.
הגדרתה של מדינת ישראל כמדינה יהודית גורמת לתחושת ניכור קשה אצל ערביי ישראל, ולתוקפנות רבה מצד העולם הערבי בכלל.
סמליה היהודיים של המדינה וחוקים המתייחסים לציבור היהודי בלבד, כמו חוק השבות, נתפסים בציבור הערבי כניסיון לשלול את מעמדם כאזרחים שווים.
ישראלים, הן בציבור הערבי והן בציבור היהודי, טענו כי נדרש שינוי מהותי ביחסה של המדינה כלפי אזרחיה הלא-יהודיים על מנת לשמור על מעמדה כמדינה דמוקרטית.
גישת מדינה אחת מורכבת ממגוון עמדות ביחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
המשותף לכולן הוא הרעיון כי במקום הפרדת האזור שהיה בשלטון המנדט הבריטי על ארץ ישראל לשתי מדינות (או מדינה ואוטונומיה), יש להקים מדינה אחת.
בדרך כלל, תומכי "פתרון מדינה אחת" שואפים ליצירת מדינה אחת אשר תכלול את שטחי ישראל, יהודה והשומרון וחבל עזה, תכיל את כל תושביהם הערבים ותושביהם היהודים ותעניק לכולם אזרחות זהה ושוויון זכויות לכולם תחת ישות משולבת, אם כי קיימים גם הבניות אחרות לקונספט זה.
מדינת כל אזרחיה היא מדינה דמוקרטית המזוהה עם כלל האזרחים במדינה ועם המכנה המשותף האזרחי שלהם.
מדינת כל אזרחיה, אינה מזוהה עם קבוצת לאום אחת בלבד ומאפשרת שוויון מוחלט בין כל קבוצות הלאום החיות בה.
שוויון זה בא לידי ביטוי בסמליה, מוסדותיה וחוקיה של המדינה המדגישים את הזהות האזרחית המשותפת לכולם.
קבוצה זאת לא תתמוך בהגדרת הרואה בישראל מדינת לאום יהודית.
על פי הדוגלים בגישת "מדינת כל אזרחיה" מדינת ישראל צריכה להיות מדינה דמוקרטית, השייכת באופן שווה לכל אזרחיה בלי קשר למוצאם או לדתם.
זו אמורה להיות מדינה דמוקרטית בעלת זהות ישראלית ולא זהות יהודית.
מכאן משתמע כי יש לבטל את סממניה היהודיים הייחודיים של המדינה, סמליה, חוקי ההגירה (חוק השבות), והאזרחות (חוק האזרחות והכניסה לישראל), המעניקים זכויות עודפות לרוב היהודי.
אחד מעקרונות היסוד שינחו את מדיניות החקיקה בישראל על פי "מדינת כל אזרחיה" יהיה שהמדינה שייכת לכלל אזרחי המדינה, כלומר שהזהות הלאומית תהיה פוליטית ולא לאומית אתנית, וערכי המדינה יהיו דמוקרטיים בלבד.
בין דוגלי הגישה יש שני זרמים.
זרם הדוגל בגישה שהזהות התרבותית תיקבע על פי הרוב, וזרם שבישראל מייצגת אותו מפלגת בל"ד, על פי עקרונות שהתווה עזמי בשארה הדוגל בגישה שלמיעוטים יהיה מעמד שווה בפני חוקי המדינה, אוטונומיה תרבותית והערבים במדינה יוכרו כמיעוט לאומי.
גישה זו מזוהה עם חלק מהשמאל הפוליטי.
מדינה דו-לאומית היא מדינה שאוכלוסייתה כוללת שני לאומים משמעותיים בגודלם להם יש נציגות במוסדות השלטון על פי חוק ובאופן יחסי לגודלם (כגון בלגיה).
זאת בניגוד למדינת לאום, שאוכלוסייתה המזוהה עם לאום אחד בלבד ויש זיקה בין השלטון לבין לאום זה, או מדינה רב-לאומית בה יש שלושה לאומים או יותר (כגון שווייץ).
תנועת ברית שלום דגלה בהקמת אוטונומיה דו-לאומית תחת המשטר של המנדט הבריטי, שבו יהנו הערבים והיהודים משוויון זכויות מלא, פוליטי ואזרחי.
הרעיון נדחק מהשיח הציבורי אחרי קבלת תוכנית החלוקה ועולה מאז מלחמת ששת הימים כפתרון אלטרנטיבי לשאר הגישות.
מתנגדי הגישה טוענים כי הפתרון לא הצליח בצ'כוסלובקיה, קפריסין ולבנון ואף בבלגיה יש מתחים לאומיים.
"פתרון שתי מדינות לשני עמים" הוא שם כולל למגוון עמדות ביחס לסכסוך הישראלי-פלסטיני הבאות להציע פתרון לסיום הסכסוך על ידי חלוקת ארץ ישראל, והקמתה של מדינה פלסטינית לצד המדינה היהודית, מדינת ישראל, בשטח שבין הים התיכון לנהר הירדן.
פתרון זה לא נותן מענה לשאלה מה יהיה אופייה של מדינת ישראל והאם תהיה יהודית-דמוקרטית או לאו – ואיך ישראל תוכל להבטיח את ביטחונם של אזרחיה ומפני סנקציות באו"ם של מדינה פלסטינית רשמית באופן זה, אם בכלל.
גישת הכוחות בעבודה סוציאלית (the strengths perspective in social work) היא השקפת עולם מתוך תחום העבודה הסוציאלית.
הגישה התגבשה בתחילת שנות האלפיים והיא מבוססת על חלק מהעקרונות הקלאסיים של העבודה הסוציאלית, כאשר במרכזה עומדת ההתמקדות בכוחותיו של המטופל ובנקודות החוזק שלו, במקום ההתמקדות בבעיות, חולשות ובפתולוגיות שהייתה חלק מהמאפיינים של תחום העבודה הסוציאלית, ושל תחומים טיפוליים נוספים, בעבר.
שורשי גישת הכוחות מצויים עמוק בהיסטוריה של העבודה הסוציאלית.
בשנת 1922 נאם רוברט קלסו בנאום בפני הוועידה הלאומית לעבודה סוציאלית בארצות הברית והדגיש כי קיימת בפני מקצוע העבודה הסוציאלית מחויבות לקיום העצמאי של בני אדם, ששיתופו של הקליינט חיוני להשגת תוצאות, ושבבסיס המקצוע מונחת פילוסופיה של אחריות אינדיבידואלית וחברתית.
בדבריו אלו ניתן להבחין בגרעין הרעיון של גישת הכוחות, ובו יש לעבוד עם הקליינט לקראת מימוש הפוטנציאל שבו.
כשמונה שנים מאוחר יותר נאמה מרים ואן ווטרס בפני אותו ארגון, ואמרה כי עובדים סוציאליים מקצועיים אמורים להדגיש בעבודתם את הכישורים ואת היכולות של הקליינטים.
בנוסף, מחקרים רבים מצביעים על ברטה ריינולדס, אחת הדמויות המרכזיות בעיצוב המקצוע במחצית הראשונה של המאה העשרים, כקרובה מאוד לגישת הכוחות בדעותיה ובפועלה.
ריינולדס ציינה כאחת המטרות של העבודה הסוציאלית הפרטנית לעזור לאנשים לגייס את המשאבים בתוך תוכם ובסביבתם על מנת להתמודד עם המציאות".
דמות היסטורית נוספת שראתה בעזרה העצמית טכניקה בסיסית של העבודה הסוציאלית והדגישה כי הטיפול הפרטני שואף לשחרר מתוך האדם יכולות להכוונה עצמית ותפקוד חברתי ולגלות משאבים בסביבתו היה גורדון המילטון.
נדבך נוסף בפיתוח המוקדם של ההתייחסות לכוחות היה הדגש, שניתן בראשית שנות השמונים של המאה ה-20, להתמודדות וקומפטנטיות של קליינטים, על ידי מלוצ'יו ומחברים אחרים, שהזדהו עם הגישה האקולוגית.
ניכר עם כן, כי לאורך ההיסטוריה של מקצוע העבודה הסוציאלית, קיימת אמונה ביכולתם של בני אדם להשתנות ולהתפתח, כדי לממש את מלוא הפוטנציאל האנושי שלהם.
הנחות היסוד של גישת הכוחות גורסות שבכל אדם יש כוחות, המהווים גורם עיקרי המתווה את אופי המפגש המקצועי.
כוחות אלה הם שאפשרו לשרוד, להתמודד ולבנות את החיים.
הגישה מאמינה כי האדם מפעיל את כוחותיו בעבר ובהווה.
עם זאת, ייתכן שהוא אינו ממצה את כוחותיו ויכולותיו עד תום, או שלא כל הפעולות משיגות את המטרה, וכן ייתכן שבמצבו כיום קשה לו ולנו להבחין כיצד כוחותיו יעמדו לו מול האתגרים והלחצים של מחר.
הגישה מדגישה כי עצם היותו פונה אינה יכולה ואסור לה לשלול ממנו את כוחותיו הקיימים אלא להעצימם.
לפיכך ההתערבות תהיה בנויה על הכוחות, ואיש המקצוע אשר מלווה את הפונה בחייו יכול ליטול חלק בהתמודדות על ידי התייחסויות אל כוחותיו, ולאו דווקא דרך בעיותיו.
גישת הכוחות מלמדת שככל שנמקד את המאמץ בחלקים הבריאים ונסייע להם לגדול, לשגשג ולגבור על החלקים האחרים, כן תהיינה התערבויותינו מועילות יותר.
גישת הכוחות ישימה לכל קליינט, כי מבחינה בסיסית היא אינה קושרת בין מצב אובייקטיבי (התמכרות, מחלת נפש וכו') לבין אישור או הוכחה שיש לאדם כוחות.
ואף יתרה על כך, עובדת היות האדם במצב קשה מעידה על הצורך ועל ההכרח להשיג וליצור כוחות.
גישת הכוחות ממסגרת את כלל מצבי חיים כחלק מתהליך הסתגלות והתפתחות של יכולות ומסוגלות גם בהקשר של מצוקות חיים.
בכל מצב נדרש הקליינט להתמודד באופנים ובתחומי חיים שונים, והעובד צריך להתבונן לעומק כדי למצוא כוחות, פנימיים וחיצוניים, באחד האופנים והתחומים הללו.
החפיפה בין העקרונות של גישת הכוחות וערכי העבודה הסוציאלית היא תופעה ייחודית שאין לה אח במקצועות המטפלים האחרים.
הגישה מחדדת את ערכי מקצוע העבודה הסוציאלית הבאים להתחיל במקום שנמצא הפונה, ומכוונת להתחיל בכוחות ולא בפתולוגיה.
הספרות המקצועית מכילה פרסומים רבים וכן מחקרים אמפיריים, של יישומי גישת הכוחות על אוכלוסיות מגוונות.
ביניהן עבריינים, פגועי נפש, נשים נפגעות אלימות, ועוד.
יישום הגישה על אוכלוסיות שאינן בהכרח קלות לטיפול מעיד על התרומה הפוטנציאלית של גישת הכוחות למקצוע כולו.
גישת הכוחות יוצאת כנגד העיסוק המופרז בבעיות ובפתולוגיות.
הגישה מדגישה כי עיסוק זה מביא לכך שהעובד הסוציאלי כלוא תחת אבחנות ומצוקה סטיגמתית.
ויתרה על כך, הגישה טוענת כי אבחון ובניית קטגוריות ביחס לאנשים שבטיפול העובדים הסוציאליים הוא בעיקרו תהליך פוליטי של עיצוב חברתי.
הקשר בגישה זו בנוי על שותפות של המטפל והפונה ובדיקה משותפת של המשאבים הפנימיים והחיצוניים המצויים בפונה.
הגישה מתייחסת לפונה כ"מומחה לענייניו" ומדגישה כי יכולתו של הפונה להשתנות תלויה בעיקר ביכולתו לגייס את כוחותיו, ולא בהיקף הבעיות או באופיין.
הערכת הפונה על פי גישת הכוחות: ההערכה מתבססת קודם כל בתפיסה כי כל פונה הוא יותר מאשר הסימפטומים שלו, ואין אפשרות לתאר אותו כתוצאה סופית ומוגמרת של הכוחות שעיצבו את חייו, וגם הסיבתיות תלויה בהבנות מתפתחות ומשתנות.
מלאכת ההערכה על-פי גישת הכוחות אינה כוללת צורה של סיווג, ההערכה מתארת את הכוחות ואת המשאבים האינדיבידואליים של הפונה.
הערכה זו היא הבסיס לתוכנית התערבות.
ההערכה מתחילה מתוך סיפור חייו של האדם הבא לטיפול.
היצמדות מרבית לסיפור הפונה מפתחת יחסי שיתוף פעולה ותמונה בהירה של מטרות הפונה.
ידיעת סיפור החיים חשובה במיוחד לא כבסיס להבנה סיבתית, או גילוי מייאש, כואב וחסר תקווה בחיים, אלא כדי להעריך את הקוטב השני שהמצוקה מעוררת, והוא הכוחות שנדרשו מהאדם כדי לחפש, ליצור, ולייצב התמודדויות, כוחות ולמידה.
המטרה העיקרית היא לעודד הגדרה עצמית (self-determination), שמשמעה הוא קבלת החלטות המבוססת על הכרת כוחותיו של הפרט.
לכוון את האדם לבחון את עצמו ואת מצבו, כמו גם את ההיסטוריה של חייו כיותר מהסך הכולל של המצוקות והפגיעות שנגרמו לו, גם אם התחילו בגיל צעיר.
הפונה כמומחה והזרקור מופנה פנימה, כדי להאיר את כוחות ההתמודדות ולא את סיבות המצוקה.
חיפוש דרכים לאפשר לקליינט להפעיל כוחות ומשאבים לשיפור איכות חייו האינדיבידואליים והחברתיים.
העובד הסוציאלי מוותר על עמדת המומחה יודע האמת, ומאמץ עמדה של אי ידיעה אבחונית, גם במחיר של אובדן ביטחון ואף חרדה מסוימת.
אבל הוא אינו מוותר על תפקידו, ומטרת הקשר היא דיאלוג, משא ומתן משותף לגבי משמעויות הסיטואציה של האדם, כשלב בהגדרה מעצימה יותר ביחס לחיים.
גישת הכוחות שומעת לעיתים קרובות נראטיב אשר מופנם לתוכו אפליה, קיפוח ופיתוח אמונה של כישלון אישי.
באמצעות התהליך הטיפולי מסייעת בבנית נראטיב הרואה בתוכו גם את החלקים החזקים הגלויים והסמויים.
גישת הכוחות יושמה עם אוכלוסיות רבות ומגוונות: עבריינים, מתמכרים, נפגעי נפש, בעלי מוגבלויות התפתחותיות, משפחות אומנה, אימהות חסרות בית וילדיהן, אימהות לילדים בפנימיות, נשים חולות איידס, אנשים עם כאב כרוני, סבים המגדלים את נכדיהם ועוד.
גישת הכוחות מספקת ראייה חדשה לעולם הטיפול המשפחתי, ובכך מובילה להערכה ולעריכה מחדש של התהליך הטיפולי.
במקום לטעון כי ליקוי בסיסי במשפחה קובע את התנהגות בני המשפחה ואת יחסי הגומלין בניהם, כפי שהגישה הפתולוגית טוענת, גישת הכוחות טוענת כי המשמעות שבני המשפחה מייחסים לאירועים היא שקובעת את התנהגותם.
כלומר, הטיפול מתמקד בחיפוש המשאבים החבויים בתוך המשפחה, בסיוע לה לגלותם ובהעצמתם, מתוך אמונה שהפתרונות נמצאים בתוך המשפחה עצמה.
מיקוד זה מעביר את מרכז הכובד מבעיות לפתרונות, מאבחון למיצוי יכולות, ומגישה פטרונית לגישה משתפת ושוויונית.
גירושין מזוהים בספרות המקצועית ובפרקטיקה של החיים כמצב משברי.
עם זאת, בכל משבר טמונה גם ההזדמנות לשינוי שעשוי לחזק את האדם ואת אמונתו בכוחותיו.
גישת הכוחות טוענת, בהסתמך על מחקר בנושא חוסן נפשי שלילדים ומתבגרים יש יכולות להתמודד, ואף לצאת מחוזקים ממצוקות וממשברי חיים.
כך שגישת הכוחות מציעה התערבות תוך זיהוי והשענות על הכוחות, המשאבים והיכולות המצויים בכל ילד ומתבגר והימנעות מהתמקדות דומיננטית בחלקים הפגועים ובמצוקות שבחייהם.
עיקר ההתערבות בגישת הכוחות עם ילדים ומתבגרים הוא טיפוח יכולתם להפקת "המיטב" מהקשיים.
מוקד הטיפול בגישת הכוחות הוא התבוססות על "הבריאות" הקיימת בפרט ובמערכות סביבו, במימוש בקידום ובפיתוח משאבים וכוחות המעצבים חוסן.
העובד הסוציאלי אינו בתפקיד "המציל" את הילדים מקשיי חייהם הנתפסים בגישות פתולוגיות כמחסום פוגע ופתולוגי לאישיות, אלא העובד הסוציאלי משתמש בחוויות אלה כאבני יסוד למבנה אישיות של יכולות וכוחות התבגרות על קשיים ומצוקות.
גישת הכוחות ממוקדת בהתערבות בילד ובמתבגר מתוך ראיית השלם- ההוליסטי שבו ושבסיפור חייו.
גישת הכוחות שמה לה כמטרת ההתערבות פיתוח החוסן הנפשי ופיתוח חזון עתידי אליו אפשר לשאוף הנותן כוחות ותקווה למטופל.
ישנה הלימה בין התפיסה השיקומית- החלמה לבין גישת הכוחות: בכך שההתערבות הטיפולית באמצעות גישת הכוחות רואה בקליינט שותף פעיל בתהליך הטיפולי שלו, תוך הדגשת ההצלחות והמשאבים של האדם.
הלימה נוספת בין 2 הגישות לעיל היא ההימנעות מתיוג והימנעות מהסתכלות דרך המחלה והקושי על הקליינט ושימת דגש על חיזוק יכולותיו ותפקודו תוך השקעת פיתוח והזנה של גורם התקווה של הקליינט לגבי חייו ובהעצמת הקליינט.
גישת הכוחות דורשת הסתכלות שונה על היחיד, על משפחתו ועל קהילתו, וכאמור מתנגדת לראיית האדם דרך עדשת החסכים והפגמים.
גישת הכוחות רואה כל אדם באשר הוא, כבעל כוחות וחוזק, מכאן, שגם לנפגעי נפש, למרות המחלה יש כוחות, ללא קשר לאבחנה הפסיכיאטרית.
עקרון חשוב של הגישה השיקומית אשר עולה בקנה אחד עם גישת הכוחות הוא האדרת כוחותיהם של הקליינטים וקידום החלמתם תוך שילובם בקהילה.
יישום גישת הכוחות בעבודה עם מתמכרים תורמת רבות וזאת משום שמשתקמים מכורים סובלים מסטיגמה שלילית וסטיגמה עצמית שלילית אשר משפיעים מאוד על הדימוי העצמי הכללי שלהם.
כך, שבאמצעות גישת הכוחות אשר רואה את האדם כמכלול הוליסטי ומתמקדת בכוחותיו, גישה זו עשויה לתרום להפחתת הסטיגמה העצמית השלילית ולהעצמת המשתקמים.
עקרון בהתערבות בגישת הכוחות הוא כי איש המקצוע לא מביט על המשתקם כמטפל בנרקומן, מכור או מסומם- כי אז "הבעיה" הופכת לזהותו המרכזית.
לכן בגישת הכוחות העובד הסוציאלי מביט על המשתקם דרך הכוחות, הכישרונות והיכולות וכי הבעיות קיימות אך העיקר הוא ללמוד כיצד האדם התמודד עימן בעבר, ומהן אפשרויות ההתמודדות בהווה.
בגישת הכוחות העובד הסוציאלי שואף לקשר של שותפות ולקשר שוויוני עד כמה שאפשר להגיע בינו לבין הקליינט.
מטרת ההתערבות באמצעות גישת הכוחות היא גיוס הכוחות הדרוש להגברת החוסן הנפשי על מנת להגיע להחלמה, כלומר שינוי באורח החיים ומשמעותם כבסיס השינוי, ולא ראיית הפסקת השימוש בסמים כיעד מרכזי ובלעדי.
כך שהתערבות בגישת הכוחות מחייבת את העובד הסוציאלי להתחבר עם המשתקמים דרך החלקים הבריאים, המתפקדים, ולא דרך הפתולוגיות והמצוקות, כפי שרווח בגישות הפתולוגיות, וניתן לראות זאת כחידוש בתחום הטיפולי.
גישת הכוחות טרם הגיעה למעמד של תאוריה - היא אומנם מציעה לעובדים הסוציאליים כיוון מחשבתי ביחס לדברים שהם עושים ולאנשים עימם הם עובדים- מעין עדשה שדרכה ניתן להביט על העולם של הפרקטיקה.
אולם, אינה מסבירה תופעות אימפריות, כפי שתאוריה מדעית אמורה לעשות, ואף איננה מציעה טכניקות טיפוליות ספציפיות, כפי שעושים המודלים התאורטיים- פרקטיים בעבודה סוציאלית.
גישת הכוחות טרם נחקרה דיו, כדי שניתן יהיה לבסס את יעילותה ואת היכולת ליישמה בשטח.
גישת הכוחות כגישה של חשיבה חיובית בהסוואה-בניגוד לחשיבה חיובית, גישת הכוחות אינה בנויה על מנטרות – על חזרה על מילים מסוימות או על הרעיון ששינוי זה עניין של כמה דקות ביום.
גישת הכוחות שונה מכיוון שהעובד הסוציאלי משתמש בכלים טיפוליים ובמומחיותו על מנת לזהות את המשאבים של הקליינט, כישרונותיו, וכוחותיו.
אחת הביקורת הקשות המופנות לגישת הכוחות היא שגישת הכוחות מתעלמת מטיפול בבעיות אמיתיות - שהגישה לא מייחסת חשיבות רבה לבעיות האדם.
מצדדי הגישה משיבים על ביקורת זו כי גישת הכוחות מבקשת לא להפוך את הדיאגנוזה של הבעיה לאבן היסוד של האדם.
אלא שמה במרכז את הצורך לראות איך אנשים התמודדו בעבר עם בעיותיהם ולהבחין איך צמחו ממשבר שהיה בעבר.
רוב האנשים לא מסתכלים כך על בעיותיהם, אך עם אימוץ נקודת מבט זו אנשים יוכלו להפיק מניסיון חייהם רבות עבור התמודדויותיהם העכשוויות.
לכן מטרת המטפלים זה לא רק לתת "תרופה לבעיה" אלא ליצור קשר ושיתוף פעולה מתוך דאגה לשיפור איכות חיי היום יום של המטופל בשיתוף עם המטפל.
ביקורת הטוענת כי הגישה לא יכולה לראות עד כמה אנשים עלולים להיות מזיקים.
טיעון זה סובר שיש אנשים שאי אפשר לתקן אותם כלומר מבצעים מעשים שהם מעבר ליכולת האנושית שלנו להבין ולקבל אותם ואת מעשיהם.
מצדדי גישת הכוחות טוענים כי המטפלים צריכים לשאול איזה יכולת, יש לאנשים אלה, איזה שאיפות, חלומות ואיך אפשר להשתמש בהם לשינוי ולצמיחה חיובית.
לדעת מצדדי גישת הכוחות מטפלים אינם יכולים לשפוט אנשים באופן אוטומטי, ולראות בבעיה שלהם את אישיותם, אלא לראות את מכלול האישיות - על צדדיה הטובים והפחות טובים.
גיתית כבירי (נולדה ב-1969) היא תסריטאית, במאית קולנוע וסופרת ישראלית.
נולדה בירושלים לציפורה, מורה, וליעקב ארד, כלכלן בכיר ומנהל באגף המכס והמע"מ במשרד האוצר.
לאחר שירותה הצבאי כמדריכת חי"ר וכצלמת צבאית, השתלבה בתעשיית הטלוויזיה כעורכת סרטים תיעודיים.
ערכה וביימה סרטים תיעודיים וכתבות ל"יומן" בערוץ הראשון, ל"אולפן שישי" ול"מוצ"ש" בערוץ 2, לערוץ 8 ועוד.
כבירי מתגוררת במודיעין, אם לארבעה ילדים.
סרטה התיעודי "ציפורה ויעקב", אשר אותו גם צילמה, הופק בשנת 2011 במסגרת הסדרה "ההורים שלי", שודר בערוץ Yes-דוקו והשתתף בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ובפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות.
הסרט צולם במשך שנה וחצי ומתאר איך אחרי 50 שנות נישואין נאלצים הוריה להתמודד עם פחדים ותסכולים מודחקים, כאשר יעקב עובר אירוע מוחי ולאחר חודשים ארוכים של שיקום חוזר הביתה בכיסא גלגלים ועם מטפל פיליפיני צמוד.
את סרטה העלילתי גרגירי חול, אשר יצא לאקרנים בשנת 2023, ביימה יחד עם בנה יהל כבירי.
הסרט, בכיכובם של שני כהן, יוסי מרשק, אורי פפר, לוסי אהריש ויונתן להב, מספר את סיפורו של דוד, ילד רגיש ויצירתי המתגורר בדימונה עם אמו, החולה בטרשת נפוצה, ואביו, שעובד במפעלי ים המלח.
כשהוא נתקל באינטרנט בפורום כתיבה של ילדים מכל הארץ, הוא מזייף את זהותו ובשם בדוי מפרסם את סיפוריו הקצרים.
בשנת 2013 יצא לאור ספרה הראשון "כביש מספר 1" בהוצאת מודן.
ערכה את ספריהן של טל כץ "באגאדובא" ושל אסנת חדד-עמירם "אחר כך הייתי אני", אשר יצאו לאור בהוצאת שתיים.
גישת הקונפיגורציה היא גישה מתחום מדעי הניהול ובפרט חקר ארגונים והתנהגות ארגונית.
על אף שקשה לייחס לאדם מסוים את הגיית הגישה, אשר התפתחה במקביל לאורך השנים גם בתחום האנתרופולוגיה, ניתן לומר שדני מילר והנרי מינצברג, חברי סגל באוניברסיטת מקגיל שבקנדה, הם ממובילי הגישה.
גישה זו החלה להיות מוזכרת במחקרים שונים החל משנות ה-70.
גישת הקונפיגורציה מגדירה ארגון כאוסף מקבצים של מגוון תכונות סביבתיות, ארגוניות ואסטרטגיות, הנבחנות בו-זמנית ובהקשר מסוים.
אוסף תכונות אלה מגדיר את תצורת (או: קונפיגורציית) הארגון.
על פי גישה זו, על ניתוח ארגונים להתבצע דרך בחינת החוקיות שלפיה מרכיבי הארגון השונים מתקשרים ומשלימים זה את זה.
ניתוח זה צפוי להאיר קונפיגורציות ארגוניות נפוצות, שדרכן יאותרו דפוסים נפוצים, המכונים גשטלט .
אפיון עשיר ומורכב של ארגונים לכדי תצורות ודפוסים משמש לרוב להפקת תחזיות וניבוי ביצועים עתידיים.
יסודות גישת הקונפיגורציה נעוצים בתפיסה ההוליסטית, שעל פיה הטבע מייצר ישויות "שלמות", אשר הן יותר מסכום חלקיהן הנפרדים.
תפיסה זו רומזת שלא ניתן להבין את תפקודן של מערכות באמצעות בחינת חלקיהן, כי אם יש להתבונן על מכלול הגורמים והקשרים ביניהם.
התפיסה ההוליסטית נוגדת את התפיסה הרדוקציונית, אשר מפשטת תופעות מורכבות באמצעות פירוקן לגורמים בודדים ובחינתם.
גישת הקונפיגורציה, בדומה לגישה ההוליסטית, מכתיבה הסתכלות מעמיקה על שלל גורמים והקשרים ביניהם ושוללת את נקודת המבט, שעל פיה ארגון הוא תערובת של תכונות אשר משתנות באופן עצמאי ובלתי תלוי.
גישת הקונפיגורציה היא, במובן מסוים, אבולוציה של תאוריית התלות, הגורסת כי ניהול ארגון יעיל תלוי בהתאמה רציפה למאפייני המצב הפנימיים והחיצוניים (המכונים "תלויות"), דוגמת שיקולי טכנולוגיה, מבנה וגודל הארגון, ארגונים מתחרים ועוד.
תחזיות ארגוניות המבוססות על נתונים, אשר מנותחים בגישת תאוריית התלות, כוללים בעיקרם התבוננות על אינטראקציות בין משתנים ותכונות.
גישת הקונפיגורציה טוענת, שקונפיגורציות ארגוניות הן מורכבות, דינאמיות ונתונות לשינויים לאורך זמן.
לפיכך, חקר קונפיגורציות ארגוניות צריך לכלול יותר מאשר "צילום" של ערכי משתנים בודדים; עליו לכלול מעקב לאורך זמן לגבי מספר רב של משתנים.
מחקר שכזה, על פי הגישה, עשוי לשפוך אור על רצפי מצבים והשתנות, כמו גם על הכוחות אשר מעניקים יציבות לקונפיגורציות ארגוניות מסוימות.
גישת הקונפיגורציה טוענת שקיים מספר מצומצם של קונפיגורציות ארגוניות שניתן לתארן באופן עשיר ועשויות לייצג דפוסים בעלי ערך ניבוי לאחוז ניכר מהארגונים.
מחקרים מסוימים הציגו ראיות אמפיריות לכך שקיימים 10 גשטאלט של התווית אסטרטגיה, אשר באים לידי ביטוי בכ- 30 משתנים אשר מתארים אסטרטגיה, סביבה ומבנה של ארגונים.
על אף שההסתברות התאורטית להתרחשות דפוסים שכאלה היא נמוכה, הם תיארו כ- 85% ממדגם החברות שנבדקו.
עקרון נוסף המתואר במסגרת גישת הקונפיגורציה, הוא אקוויפינליות , עקרון שלפיו תיתכן יותר מדרך אחת להשיג הצלחה ארגונית באותם תנאים ארגוניים.
כלומר, אל מול מספר אפשרויות יוכל כל ארגון לבחור את זו המתאימה לצרכיו באופן המיטבי.
על אף הרקע ההוליסטי המשותף שחולקות תאוריית התלות וגישת הקונפיגורציה, הוגי גישת הקונפיגורציה מבקרים מספר הנחות יסוד העומדות בבסיס תאוריית התלות.
ביקורת זו מופנית גם כלפי הכלים הסטטיסטיים שבהם נעשה שימוש במטרה לנתח נתוני ארגונים.
להלן מספר טענות המועלות כבעייתיות במחקרי העבר, בפרט כלפי אלה שעוצבו בהשראת תאוריית התלות:
תאוריית התלות בפועל נוטה להתמקד בקשרים זוגיים בין משתנים, דבר המפיק תוצאות "עיוורות" להשפעות של גורמים שלא נבדקים.
כך, מיוצר תיאור דל של מציאות מורכבת יותר.
ניתוחי ארגונים מבוצעים תחת הנחה סמויה, שלפיה קשר בין מאפיינים שונים קיים ורלוונטי באותה מידה בכל ההקשרים.
לא נעשה מאמץ להבדיל בין מצבים שונים, דבר אשר יכול להניב מסקנות מטעות.
מודלים רבים מניחים שהקשרים בין משתנים הם ליניאריים, בעוד שייתכן שהקשרים בעלי צורות מורכבות יותר.
מחקרים רבים שופעים בהנחות דטרמיניסטיות, פשטניות וחד-כיווניות, כלומר, הנחות לפיהן כל תוצאה בהכרח נקבעת על פי מאורע קודם, ושבהכרח גורם א' הוא זה המשפיע על גורם ב'.
דוגמה לכך היא שפעמים רבות ההנחה היא שארגון מתאים עצמו לסביבתו, אך לא מן הנמנע שהדבר קורה בכיוון ההפוך.
גישת הקונפיגורציה מעודדת ניתוח מעמיק וכולל, אשר מתבטא בהסתכלות על אינטראקציות מורכבות ועל קשרים דו-כיווניים מורכבים.
זאת, לעומת גישה רדוקציוניסטית אשר לרוב נוטה להתמקד בקשרים ליניאריים חד-כיווניים.
גישת הקונפיגורציה סבורה שדרך טובה להתמודד עם חולשות מחקרי העבר ולאתר דפוסים נפוצים היא סיווג ארגונים.
גישה זו נטועה בפרקטיקה ולפיכך מציעה גישות נפוצות לסיווג:
טיפולוגיה - גישת סיווג המבוססת על התאמת ארגונים לטיפוסים שנצפה, על פי התאוריה, למצוא.
במאמרו, מציין מילר שטיפולוגיות נוטות להיות פעמים רבות מבוססות על מספר מצומצם מידי של רכיבים, דבר הנוגד את גישת הקונפיגורציה.
טקסונומיה - סיווג ארגונים לטיפוסים, אשר נסיק שקיימים בהתבסס על נתונים שנמדדו.
מילר גורס כי טקסונומיות המבוססות על נתונים רבים עשויות לחשוף דפוסים משמעותיים.
שיטות סטטיסטיות נפוצות ליצירת סיווגים: ניתוח אשכולות, טקסונומיה נומרית .
להלן דוגמה הממחישה את ההבדלים העיקריים בין ניתוח באמצעות תאוריית התלות לבין ניתוח דרך גישת הקונפיגורציה.
דוגמה זו מבוססת על הדוגמה שמציג מילר במאמרו.
מדינה המבקשת לחקור את מבנה ויעילות האסטרטגיות הצבאיות יכולה לעשות זאת בכמה דרכים.
דרך אחת, התואמת לתאוריית התלות, תבחן את הקשר בין חיל האוויר וכוחות הקרקע במדגם רחב של סיטואציות.
דרך שנייה, העולה בקנה אחד עם זו של גישת הקונפיגורציה, תבחן את היחסים בין כוחות הצבא באופן רחב ותלוי הקשר.
גישה זו תשקלל גורמים נוספים אשר יכולים להשפיע על היחסים בין הכוחות השונים: אקלים, תנאי השטח, אימון החיילים, המפקדים, מאפייני כלי הנשק ועוד.
גישת הקונפיגורציה גורסת כי רק למידת שילוב הגורמים תאפשר לגבש הבנה אסטרטגית עמוקה.
ניתוח בגישה זו יכלול איסוף מגוון רחב של סיטואציות, אפיונן וסיווגן לקבוצות.
מתוך קבוצות אלה ייעשה ניסיון לאתר דפוסים (גשטלטים) נפוצים בעלי ערך בחיזוי.
הביקורת כלפי גישת הקונפיגורציה נוגעת למספר היבטים:
מספר לא מבוטל של מחקרים מראה ששיוך ארגונים לדפוסים "מוצלחים" אינו מבטיח ביצועים טובים יותר.
אין כל ערובה לכך שכלל קיימים דפוסים רלוונטיים, ויתר על כן דפוסים שמאותרים דרך הנתונים עשויים להיות חסרי ערך.
השיטות לסיווג שמציעה הגישה אינן מבטיחות חלוקה אופטימאלית, ולעיתים יוצרות יותר או מעט מידי קבוצות.
קיים מתח בין מספר הפריטים בקבוצה ליכולת ההכללה של הממצאים, דהיינו התוקף החיצוני כלל אינו מובטח.
ישנה סכנה שארגון החותר להתאמת עצמו לקונפיגורציה מסוימת, במטרה להשיג מטרות מסוימות, יהא כה חדור מטרה כך שינוון את חשיבתו הארגונית ויכולת התאמתו לשינויים.
על אף שהגישה מטיפה לניתוח קשרים רב-ממדיים, רב-כיווניים וכאלה שאינם בהכרח ליניאריים, הכלים שעליהם היא ממליצה נוטים להשתמש בהנחות יסוד מקלות ופוגעים במימוש הגישה.
כפי שתואר לעיל, מקורה של גישת הקונפיגורציה בחקר ארגונים ושיטות ניהול אסטרטגי, ומשום כך השימוש הניכר ביותר בה הוא בתחום זה.
אולם, בשל העובדה שגישת הקונפיגורציה היא כללית במהותה ואינה תוחמת את תרומתה לתחומים ספציפיים, דהיינו היא מהווה מסגרת למחקרים מעולמות שונים, וניתן למצוא מחקרים ממגוון סוגים ודיסציפלינות אשר עשו בה שימוש.
בתחומי ניהול ארגונים וכוח אדם נעשה השימוש הניכר ביותר.
בתחום מערכות המידע, נעשה שימוש בגישה בתחומים הנושקים לניהול ארגונים: בין היתר לצורך איתור סיבות לכישלון פרויקטי הטמעת מערכת מידע, זיהוי השפעת גורמים ארגוניים על הערך העסקי של מערכות המידע וכן מיקור חוץ בתחום טכנולוגיות המידע.
בתחום האנתרופולוגיה, משמשת הגישה לזיהוי וסיווג על סמך מאפיינים היסטוריים ותרבותיים.
בתחום הביולוגיה, ניתן לבצע סיווג של מינים ומחלות.
בתחום הפסיכולוגיה, הגישה מסייעת באפיון התנהגויות במצבים שונים.
דוגמה מעניינת לכך היא ניתוח קונפיגורציית חלומות.
גישת הדקדוק-תרגום היא אחת הגישות ללימוד שפות זרות בהוראת השפות.
גישה זו היא במקור מאירופה במאה ה-19. הגישה שימשה מורים ללימוד שפות כבר לפני מאות שנים ללימוד שפות לא דבורות כגון לטינית.
לגישה זו ישנה מאפיינים רבים אבל העיקר זה לפתח היכולת בקריאה וכתיבה.
עם זאת, החסרון בגישה הזו זה שהיא שמה דגש רק על הכתיבה והקריאה ומזניחה באותו זמן החשיבות של מיומנות הדיבור והשמיעה.
ומכאן, היכולת לקיים תקשורת בסיסית דרך הקריאה והכתיבה.
הסיבה לכך נעוצה בכך שהטקסטים הנלמדים בשיטה זו מנותקים מן החיים, הם לומדים טקסטים קלאסיים.
אוצר המילים, אמנם, רחב, אך לא שימושי.
בשיטה זו לא מושם דגש על התגברות הפחד לדבר ומכאן הדובר מתקשה לדבר עם האנשים בשפה היומיומית, והתהליך של הלמידה הוא כך: בשיעורי דקדוק - תרגום התלמידים לומדים את כללי הדקדוק ולאחר מכן הם מיישמים את כללים אלו על ידי תרגום משפטים בין שפת היעד ושפת האם שלהם.
תלמידים מתקדמים עשויים להידרש לתרגם טקסטים שלמים מילה במילה.
וזה אומר שהדגש הוא לא על תוכן, אלא על למידת מילים.
התוצאה: אדם יכול לקרוא ולתרגם את שייקספיר אך יתקשה להזמין אוכל במסעדה.
העקרונות הבסיסיים לגישה זו, הן:
הלימוד יתבצע רק בשפת האם ולא בשפת היעד.
הדגש הוא על חוקי הדקדוק ומבנים לשוניים בשפת היעד.
קריאה מוקדמת של טקסטים קלאסיים קשים.
תרגיל טיפוסי הוא תרגום משפטים משפת היעד לשפת האם.
שימת דגש על פיתוח יכולות קריאה וכתיבה וכתוצאה מכך חוסר יכולת תקשורתית.
המורה אינה חייבת לדעת לדבר את שפת היעד.
ע"פ גישה זו, המורה הוא עדיין מסורתי, המורה הוא האוטוריטה בעלת הסמכות והידע בכיתה.
מטרת המורה היא לפתח בקרב התלמידים יכולות קריאה וכתיבה בשפת היעד.
ישנה עדיפות לשפה הכתובה על פני השפה הדבורה, ע"פ שיטה זו תרבות השפה היא בעיקר בספרות ובאומנות.
על מנת לפתח יכולות קריאה וכתיבה יש צורך בלימוד אינטנסיבי של חוקי הדקדוק.
תומכי השיטה סבורים כי לימוד השפה בדרך זו מספק תרגול מחשבתי טוב.
מיומנויות השפה הראשונות והחשובות הן קריאה וכתיבה, מעט מאוד תשומת לב ניתנת לשמיעה דיבור והגייה.
תפקיד התלמידים הוא לציית למורה על מנת ללמוד ממנה את מה שהיא יודעת.
דרך ההוראה המרכזית על פי גישה זו היא תרגום משפת האם לשפת היעד ולהפך, תלמידים המפתחים יכולת זו נחשבים למוצלחים.
נושאי הדקדוק נלמדים באופן דדוקטיבי, כלומר ראשית ניתנים החוקים, דוגמאות ולאחר מכן תרגול באמצעות משפטים שנבנו עבור הנושאים הדקדוקיים.
מרבית האינטראקציות הן של מורה – תלמיד, אין כמעט אינטראקציות בין התלמידים עצמם.
בגישת הדקדוק תרגום אין התייחסות לרגשות התלמיד ולדרכי ההתמודדות שלו, צרכים מיוחדים וכדומה.
השפה העיקרית בה נעשה שימוש בזמן השיעורים היא שפת האם של התלמידים.
דרכי ההערכה הנפוצות הן באמצעות מבחנים כתובים השמים דגש על תרגום משפטים ועל יישום חוקי הדקדוק.
חשוב מאוד שהתלמידים יגיעו לתשובות הנכונות, במידה ותלמיד טועה המורה מתקנת אותו.
טכניקות הלימוד הנפוצות הן: תרגום של קטעים ספרותיים, שאלות הבנת הנקרא, מציאת מילים נרדפות או הפכים מתוך קטע קריאה, מציאת מילים מקבילות וגזרות דומות בין שתי השפות בהנחה שמדובר בשפות דומות כמו עברית וערבית, השלמת מילים חסרות בתוך קטע, בדגש על מילים חדשות ונושאי דקדוק.
שינון מילים, בניית משפטים באמצעות אוצר מילים חדש וכתיבת חיבור בשפת היעד.
גישת הדקדוק תרגום בהוראת הערבית בישראל -
ד"ר אלון פרגמן מתייחס במאמרו "שיטת התרגום-דקדוק בהוראת השפה הערבית" (2006) לגישת התרגום - דקדוק בהוראת הערבית בבתי ספר עבריים.
מאמרו מבקר את שיטת הוראה זו הנהוגה באוניברסיטאות.
פרגמן מציין כי לאחרונה מתאפשרת בחירה יותר חופשית של מורים בבתי הספר בספרי הלימוד או הספרים בהם ילמדו או ישתמשו, החל מבתי ספר יסודיים מסוימים בהם מתחילים כבר ללמד ערבית מדוברת וכלה בבתי ספר תיכוניים.
האוניברסיטאות וחיל המודיעין של הצבא הם כמעט המקומות היחידים בארץ, בהן הוראת השפה הערבית נלמדת בסגנון שהיה נהוג עד שנות השמונים, הכוונה לסגנון הוראה וולגארי בו השתמשו במילים כמו "הפצצות", "חטיפות" וכדומה.
סדרת הספרים הרלוונטית להוראה זו היא "אַבְּוַאבּ" (שערים) שבבסיסן לימוד התופעות הדקדוקיות ואוצר מילים עיתונאי-צבאי מאומץ במיוחד.
סדרת ספרים זו וכן סדרת ספרים נוספת בשם "יסודות הערבית הספרותית" משמשות מרצים רבים בעיקר בחוגים ללימודי המזרח התיכון באוניברסיטאות.
בקורס הקיץ לדוגמה באחת האוניברסיטאות תפקיד הסטודנט ללמוד את השפה הערבית באמצעות לימוד שיטתי של הדקדוק הערבי ללא קריאת טקסטים רלוונטית.
תפקיד המורה לכתוב משפט ארוך בשפה העברית, אותו מנתחים תחבירית ולאחר מכן מתרגמים אותו לערבית וכך למעשה לומדים הסטודנטים תופעה דקדוקית מסוימת.
לאחר מכן מתבצע תרגול של התופעה באמצעות תרגום משפטים מעברית לשפת היעד וההפך.
מבחינת המרצים המלמדים בשיטת הוראה זו, התרגום מאפשר להם לבחון את רמת התמודדות הסטודנט עם הטקסט ומאחר ומדובר בשיטה הדרגתית, לדעתם הדבר מקנה ביטחון ללומד.
כמו כן, המרצה מאמין כי הלומד מתמודד עם בעיות שונות בשיטה זו ויש הרואים בכך גם נושא חינוכי.
כפי שצוין, גישת התרגום-דקדוק היא גישה שהופעלה לפני מאות שנים.
בנוסף לכך, מערכת זו נתפסה כמערכת שלמה של למידה ולשם כך חוברו תרגילים שונים כאמצעי שליטה בסוגיות דקדוקיות שונות.
בעיקר מדובר בשיטת תרגום משפטים משפת האם לשפת היעד וההפך.
התרגום נתפס כטכניקה שנועדה לסייע ללומד בהבנת הנקרא מחד גיסא ולשקף את כלל ידיעותיו הלשוניות בתחומי המורפולוגיה, התחביר ואוצר המילים מאידך גיסא.
בדרך כלל, בתהליך התרגום, המשמעות שנותנים לטקסט היא פשטנית וללא הקשר רחב או עמוק יותר.
התלמיד קורא את הטקסט מילה אחר מילה ומשתמש בפעולת התרגום על ידי הקבלה בין השפות של מילים ומבנים שונים משפת היעד לשפת האם בדרך שבה לעיתים קשה להבין את הניסוח או את מידת הבנת התלמיד את הטקסט.
קריאה בדרך זו, איננה טבעית ואף יכולה להוות גורם מעכב בקריאה אקסטנסיבית (מקיפה יותר).
לומדים רבים בקרב אותם נערים דיווחו שבאמצעות ביצוע מטלת סיכום ההתייחסות שלהם אל הטקסט, כמו גם עמדותיהם כלפי השפה, השתנו לחלוטין.
היו גם שהוסיפו כי הקריאה הראשונית המרפרפת ואסטרטגיות הקריאה מסייעות בעיקר בשלבי הקריאה הראשוניים של הטקסט אך לאחר מכן יש לתרגם את הטקסט כולו, ברם אז התרגום מדויק יותר ובעל הקשר ברור יותר וכך למעשה הלומד פחות מתוסכל ממטלת הסיכום.
גישת התרגום דקדוק הופכת את השפה הנלמדת לשפה מתה או רדודה, שהעיסוק בה מתמקד בניתוח מילים.
גיתה תורקלסדוטיר (באנגלית עתיקה: Gȳða Þorkelsdōttir; 997–1069 לערך) הייתה אשתו של גודווין, רוזן וסקס, אחד מן המנהיגים האנגלו-סקסים החשובים, נינתו של האראלד הראשון, מלך דנמרק "כחול השן", גיסתו של קאנוט הגדול וקרובתו של סוון הראשון, מלך דנמרק.
אמם של הרולד השני, מלך אנגליה, טוסטיג גודווינסון ואדית מווסקס, שנישאה לאדוארד המודה.
שניים מבניה, הרולד (לימים מלך אנגליה) וטוסטיג, רוזן נורת'מבריה הובילו את שני הצדדים הניצים ונלחמו זה בזה משני צידי המתרס בקרב גשר סטמפורד, בו נהרג טוסטיג.
בקרב הייסטינגס, פחות מחודש לאחר מכן, נלחמו זה לצד זה ומצאו את מותם שלושה מבניה, הרולד, גירת' ולאופוויין.
לאחר הכיבוש הנורמני של בריטניה על ידי ויליאם הכובש ב-1066 עברה גיתה להתגורר באקסטר והנהיגה שם את התנגדות העיר לוויליאם ב-1067, שסופה היה במצור וכניעה של העיר.
לאחר שלא הצליחה לקבל מידי ויליאם את גופת בנה המלך הרולד, עזבה את אנגליה לסקנדינביה ואדמותיה הוחרמו על ידי הכתר.
אדית מווסקס (1025–1075), מלכה רעיה של אדוארד המודה.
קיימות שתי גישות משפטיות אשר מגדירות מה היא ההכנסה החייבת במס.
גישה בריטית אשר גורסת שלהכנסה חייב להיות מקור, וגישה אמריקנית שהיא אומרת שזה כל דבר שהוא תוספת לעושר.
מדינת ישראל ירשה הגדרת המקור הבריטית (המנדטורית), מגדיר את הכנסה החייב למס כ"הכנסה ממקור", לפיכך בישראל אין הכנסה בהיעדר מקור ואין גם הכנסה במכירת המקור עצמו, כלומר רווח הון אינו חייב לכאורה במס.
בשיטה הבריטית שממנו שאפנו את הגישה זו אין אפשרות להגדיר באופן ממצה את המונח הכנסה, מן הפירוט הרחב של מקורות ההכנסה התפתח, בין היתר, הכלל שלפיו תקבול שאינו נובע מאחד המקורות המפורשים אינו מהווה הכנסה חייבת למס.
כך לדוגמה, מוטלים אצלינו מאז שנות השישים מיסים על רווחי הון, סעיף 2(10) - סעיף העוללות המאפשר להוסיף מקורות נוספים לגבות מהם מס ולא רק כאלו שנמצאים מפורש בפקודת מס הכנסה.
סעיף זה הופך את רשימת הקורות לרשימה פתוחה, והוא מונע קביעה חד-משמעית כאילו המונח הכנסה כולל רק הכנסות שנקבעו בהוראה מפורשת וברורה בפקודה.
לפיכך, בהבדל משיטה האנגלית הקלאסית בישראל ההגדרה של ההכנסה יותר רחבה.
כיוצא מכך, לא רק ההכנסה שיש לה מקור בפקודה חייבת במס.
באקדמיה ישנן המלצות להכיר בכך ואף לשנות את הגישה שאומצה פעם.
המלומד פרופ' אדרעי סבור שניתן בכלל לוותר על תורת המקור על ידי הגדרת הכנסה ככלל תוספת ממומשת לעושר (גישה אמריקנית).
פרופ' יורן אף מקצין יותר מאדרעי וממליץ בדיונו על גישת המקור להגדיר הכנסה ככלל תקבול שמומש ולקבוע שבמקרה של רווח ממכירת נכס, ימוס רק הרווח הריאלי, ושהרווח יחולק על פני תקופת ההחזקה בנכס.
אך לפי הדעות שונות באקדמיה נראה שאם נעשה כן, נבטל את תורת המקור לגמרי.
גישת האליטות (נקראת גם: תורת האליטות, תורת העילית, תורת העיליתָנוּת או תאוריית האליטות; באנגלית: Elite theory) היא תאוריה מדינית במדע המדינה ובסוציולוגיה השואפת לתאר ולהסביר את יחסי הכוח בחברה המודרנית.
הנחת הגישה היא שמיעוט קטן, המורכב מחברים באליטה הכלכלית וברשתות תכנון מדיניות, מחזיקה ברוב הכוח בחברה, ושעוצמה זו אינה תלויה בתהליכי הבחירות הדמוקרטיים של המדינה.
באמצעות תפיסת עמדות בתאגידים או במועצות מנהלים של תאגידים, ובאמצעות השפעה על רשתות תכנון מדיניות באמצעות תמיכה פיננסית או החזקת עמדות בצוותי חשיבה או בקבוצות אינטרס, חברים ב"אליטה" מסוגלים להשיג השפעה ניכרת על החלטות מדיניות של תאגידים וממשלות.
גם כאשר מקבוצה שלמה נשללת כליל הגישה לרשתות הכוח המסורתיות של המדינה (היסטורית, על בסיס קריטריונים שרירותיים דוגמת אצולה, גזע, מגדר או דת), גישת האליטות מזהה ש"אליטות-נגד" מתפתחות באורח תדיר בקרב קבוצות מודרות אלו.
ניתן לנתח משא ומתן בין קבוצות מקופחות אלו לבין המדינה, כמשא ומתן בין אליטות ואליטות-נגד.
בעיה מרכזית שנוצרת כתוצאה מכך, היא היכולת של אליטות לחבור לאליטות-נגד.
ככלל, גישת האליטות מתנגדת לפלורליזם, מסורת המניחה שכלל בני האדם או לפחות רוב הקבוצות החברתיות, הן בעלות כוח שווה, ומאזנות זו את זו, כשבכך הן תורמות לתוצאות פוליטיות דמוקרטיות המייצגות את הרצון המצרפי המצטבר של החברה.
גישת האליטות טוענת שדמוקרטיה היא הבל אוטופי, כפי שנתפסה באופן מסורתי על ידי המסורת השמרנית האיטלקית, או שהדמוקרטיה אינה ניתנת למימוש במסגרת הקפיטליזם, תפיסה בה אוחזת גם גישת האליטות העכשווית, תואמת המרקסיזם.
הגרסה האריסטוקרטית של תאוריה זו, היא גישת האליטות הקלאסית המבוססת על שני רעיונות:
הכוח שוכן בעמדות סמכות, במוסדות מפתח כלכליים ופוליטיים.
לפי גישה זו, צורת השלטון היחידה שקיימת בפועל בחברה אנושית היא סוג של אוליגרכיה, וזאת בכל סוג משטר רשמי הקיים במדינה.
מנסחי הגישה הקלאסית היו וילפְרֵדו פָּארֵטוֹ, גאֶטנוֹ מוֹסקה ורוברט מיכֶלס, אשר כונו "האסכולה האיטלקית".
פארטו מדגיש את עליונותן האינטלקטואלית והפסיכולוגית של האליטות, מתוך האמונה שהן בעלות ההישגים הגבוהים ביותר בכל תחום.
הוא דן בקיום שני סוגים של אליטות:
פארטו אף מרחיב את הרעיון לפיו אליטה שלמה עשויה להיות מוחלפת בידי אליטה חדשה, וכיצד יכול מצבה של אליטה מסוימת להתהפך, ומאליטה היא תהפוך ל"לא-אליטה".
מוסקה מדגיש את המאפיינים האישיותיים והפסיכולוגיים של האליטות.
לטענתו, אליטות הן מיעוט מאורגן, ואילו ההמונים הם רוב שאינו מאורגן.
המעמד השולט מורכב מהאליטות השולטות, ומתת-האליטות.
מוסקה מחלק את העולם לשתי קבוצות:
מוסקה טוען שהאליטות נהנות מעליונות חומרית, מוסרית ואינטלקטואלית, אשר זוכות להשפעה ולהערכה רבה.
מיכלס הסוציולוג, פיתח את חוק הברזל של האוליגרכיה, על פיו, ארגונים חברתיים ופוליטיים מנוהלים על ידי מספר מצומצם של אנשים, כשחלוקת העבודה וארגון חברתי הם המפתח.
מיכלס האמין שכל הארגונים היו אליטיסטיים, ושלאליטות ישנם שלושה עקרונות בסיסיים שמסייעים במבנה הביורוקרטי של ארגון פוליטי:
הצורך במנהיגים, צוות מומחה ובאמצעים.
ניצול האמצעים שעומדים לרשות המנהיגים בארגון.
חשיבות התכונות הפסיכולוגיות של המנהיגים.
בספרו "The Semisovereign People" טען שאטשניידר כי מרחבהּ של מערכת הלחצים הוא למעשה מצומצם למדי: "הטווח של הקבוצות הידועות, המזוהות והמאורגנות, צר להדהים; אין בהן שום דבר שמתקרב לאוניברסליות", ו"ההטיה של מערכת הלחצים לטובת העסקים ולטובת המעמדות העליונים, ניכרת לעין בכל מקום".
לטענתו של שאטשניידר, "הרעיון שמערכת הלחצים מייצגת באופן אוטומטי את הקהילה כולה, הוא מיתוס", ובמקום זאת, "המערכת מוטה, טעונה ולא מאוזנת, לטובת שבריר של המיעוט".
מילס פִרסם את ספרו "The Power Elite" ב-1956 וביסס פרספקטיבה סוציולוגית חדשה אודות מערכות כוח בארצות הברית.
הוא זיהה טריומווירט של קבוצות השפעה – פוליטיות, כלכליות וצבאיות – שמהוות גוף מובחן, אם כי לא מאוחד, בעל כוח בארצות הברית.
מילס העלה את האפשרות שקבוצה זו הונעה באמצעות התהליך של הרציונליזציה בעבודה בכל החברות המתועשות המתקדמות, בהן מנגנוני הכוח נעשו מרוכזים ותיעלו את השליטה הכוללת לידיהן של קבוצות מצומצמות, מושחתות במידה מסוימת.
תהליך זה שיקף ירידה במעמדה של הפוליטיקה כזירה לדיונים והורדתה בדרגה לכדי רמה פורמלית בלבד של שיח.
ניתוח זה ברמת המאקרו, ביקש להצביע על הורדה בדרגה של הדמוקרטיה בחברות ה"מתקדמות", כמו גם על העובדה שהכוח, באופן כללי, שוכן מחוץ לטווח השגתם של נבחרי הציבור.
מחקרו של מילס הושפע בעיקר מספרו של פרנץ לאופולד נוימן, "", שחקר את דרך עלייתם של הנאצים לשלטון ברפובליקת ויימאר הדמוקרטית של אותם הימים.
ספר זה סיפק את הכלים לניתוח מערכת פוליטית, ושימש כאזהרה באשר למה שעלול לקרות בדמוקרטיה קפיטליסטית מודרנית.
ניתוח הכוח על פי גישת האליטות יושם גם ברמת המיקרו, למשל במחקרי כוח שבוצעו ברמת הקהילה על ידי פלויד האנטר (1953).
האנטר בחן בפירוט את כוחן של מערכות יחסים ב"עיר המחוז" שלו, שם העדיף לחפש אחר בעלי הכוח ה"אמיתיים", במקום לבחון את בעלי התפקידים הרשמיים, שבדיקתם הייתה בבחינת המובן מאליו.
האנטר הניח גישה מבנית-תפקודית, אשר מיפתה את ההיררכיות ואת הקורים של חיבורי גומלין, אשר פועלים בתוך העיר – מיפוי יחסי הכוחות בין אנשים עסקים, פוליטיקאים, אנשי דת וכו'.
המחקר בוצע על מנת להפריך את התפיסות הנוכחיות שקיימת מידה כלשהי של "דמוקרטיה" בפוליטיקה העירונית, ועל מנת לאשר מחדש את הטיעונים בזכות דמוקרטיה ייצוגית אמיתית.
בסוג זה של ניתוח נעשה שימוש גם במחקרים מאוחרים יותר, בקנה מידה גדול יותר, דוגמת זה שבוצע על ידי מ' שוורץ, אשר נועד לבחון את יחסי הכוח בתחום האליטה התאגידית בארצות הברית.
בספרו השנוי במחלוקת, "", חקר ג' ויליאם דומהוף תהליכי קבלת ההחלטות ברמה המקומית והארצית, על מנת להמחיש את מבנה הכוח בארצות הברית.