tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דובשני סבור כי "הלשון בבית הראשון רכה מאד וברוב המלים מופיעות אותיות הלשון הרכות נ' ול' (6 פעמים נ' ו-10 פעמים ל').
[...] לעומת זאת, בבית השני כבר עומד הילד לפניה והיא קוראת לו בשם.
הל' הרכה עדיין מופיעה 6 פעמים.
אבל לא אותיות הלשון הן השולטות בבית זה, כי אם אותיות הגרון: א' (7 פעמים) וביחוד ר' (11 פעמים).
אין כאן אותו השקט של הבית הראשון".
מבחינה תחבירית, שני הבתים הראשונים בנויים כמשפט תנאי: 'אילו היה לי בן שחור תלתלים ונבון, הייתי רוצה לאחוז בידו ולפסוע לאט בשבילי הגן והייתי קוראת לו אוּרי'.
המילה "לוּ" עשויה להעיד על היותו של התנאי ההיפותטי תנאי בטל, כלומר על הכרתה של המשוררת-הדוברת כי מדובר בדבר-מה שאינו יכול לקרות.
השיר פותח במשאלה מפורשת: "בֵּן לוּ הָיָה לִי!
יֶלֶד קָטָן", וממשיך בתיאור כמו-ריאליסטי: הדוברת מדמיינת דמות ממשית – ילד קטן, נבון, בעל תלתלים שחורים.
דמותו הדמיונית של הילד מציאותית כל כך עד שהדוברת יודעת גם איזה שם הייתה קוראת לו (בבית השני, המוקדש כולו לשמו): "אוּרִי".
בבית הראשון מוצע אימאז' אידילי נינוח ושלו: הדוברת אוחזת בידו של בנה ומטיילת עִמו בניחותא בגן.
הבית מסתיים בחזרה על הביטוי המרכזי בשיר, המופיע בשורה הראשונה – "יֶלֶד קָטָן" – שהפעם נקטע על ידי פסיחה ועל ידי נקודה ("יֶלֶד.
פסיחה זו, כמו זו המצויה במשפט הקודם, המתאר את הטיול בשבילי הגן, עשויה לבטא מטען רגשי הכרוך בתמונה שמעלה הדוברת.
בבית השני הוגה הדוברת את שמו של הילד, "אוּרִי", ובכך מתחזקת ממשותה של התמונה.
כמו ההרגשות שמעורר בה הבן המדומיין, כך מצלצל השם באוזניה כ"רַךְ וְצָלוּל", והיא רואה בו "רְסִיס נְהָרָה" (כלומר 'אור, זוהַר', בהתאם לפירוש השם).
האור שבשם הילד עומד בניגוד לשחור תלתליו; הילד השחרחר יביא לאמו אור.
מוטיב האור – סמל של הטוב והיפה – החוזר בשיר, מעצים את ההרגשה שבבואו של הילד לחייה של הדוברת יהיה רק טוב הדיבור על השם מבטא עירוב חושים (סינֶסתֶזיה) בין צליל ומראה.
הדוברת מדמיינת את עצמה קוראת לבנה בפועל ממש: ""אוּרִי!" – / אֶקְרָא!".
כמו בבית א', גם כאן ישנה חזרה – הפעם על שמו של הילד – המבטאת זיקה: שלוש פעמים חוזר ונשמע קולה של האם ההוגה באהבה את שם בנה.
היא מתייחסת לבן תוך שימוש בכינויי קניין בגוף ראשון: "שֶׁלִּי", "יַלְדִּי", המבטאים שייכות וקרבה – כשם שמבטאות זאת המילים "לי" ו"לו" בשני הבתים האחרים.
שלוש משש שורות הבית מסתיימות בסימני קריאה, המבטאים התרגשות, ושלוש השורות האחרונות הן שוב משפט אחד שבו שתי פסיחות.
בשני הבתים הראשונים שתי השורות האחרונות (שורות 5 ו-6) הן חזרה על המוטיב המופיע בשורה הראשונה: בבית א', שבמרכזו תמונת הילד הקטן, חוזרות המילים "יֶלֶד.
בבית השלישי והאחרון, שהוא הקצר מכולם, שבה הדוברת לקרקע המציאות, מלאת תקווה שניעורה בעקבות התמונה.
אמנם אין לה ילד, אך בדעתה לבקש מאלוהים שיעניק לה בן, ובכוונתה לחכות לו.
היא נסמכת על אֶרְמֵז מקראי מפורש ומדמה את עצמה לשתי דמויות מקראיות של נשים (מוטיב בולט בשירתה): רחל ("רחל הָאֵם" – האם הארכיטיפית, מארבע האמהות, שעליה נאמר "עקרת הבית"), בת-שמה של המשוררת, וחנה.
כל אחת מהן הייתה אישה שנייה, אהובה על בעלה אך חשׂוכת ילדים, בניגוד לאישה האחרת, היולדת; ושתיהן, לאחר שהתחננו בייאושן, זכו שאלוהים ישמע את קולן ויזכור אותן ויזכה אותן בבנים.
רחל האם התמרמרה בפני בעלה יעקב, תבעה ממנו בנים ואמרה שחשובה כמתה אם לא יינתנו לה; וחנה התפללה במשכן שילה חרש לפני אלוהים.
הראשונה ילדה את יוסף, שהיה למשנה למלך מצרים (ולאחר מכן ילדה את בנימין; על פי המקרא, צאצאיהם של השניים היו לשלושה משבטי ישראל); והשנייה ילדה את שמואל, שהיה למנהיג עם ישראל בסוף תקופת השופטים.
שלושת המשפטים שבבית השלישי פותחים באנאפורה "עוד", המבטאת ציפייה, ואף תקווה והחלטיות: "עוֹד אֶתְמַרְמֵר...
המשפט החותם את השיר, "עוֹד אֲחַכֶּה / לוֹ", כולל פסיחה, המנתקת את ההמתנה לבן ממושאהּ ובכך ממחישה את עצם ההמתנה.
המילה האחרונה, "לוֹ", מתייחסת לנושא השיר, המבוטא כבר במילה הראשונה בפתיחה: "בֵּן" ("בן לו היה לי"), וצלילה מתקשר לאליטרציה היוצרת את הצליל המרכזי של בית א', בהטיות העיצור ל': "לוּ", "לי", "לֶ", "לְ".
הסופר וחוקר הספרות ראובן קריץ מציע כי "עקרה", כמו רבים משירי רחל, הוא אינו שיר אמירתי, אלא שיר שבקריאה שנייה מתחוור שאמירתו היא אמירה עקיפה, השונה מעט ממה שנדמה בקריאה ראשונה.
לדבריו, השיר לכאורה אומר במפורש: 'הלוואי שיהיה לי ילד' – החל בהכרזה שבשורה הראשונה, דרך הפירוט וההדגמה שבכל שאר השיר ועד לסיום, שמנסח זאת במילים אחרות: 'אני מוסיפה לרצות שיהיה לי ילד'.
ואולם לאמיתו של דבר, השיר אינו מבטא רצון כללי בילד, אלא רצון בילד מסוים אחד:
השיר אינו מצהיר: אני רוצה ילד, אלא: אני רוצה ילד שחרחר ומתולתל בשם אורי.
על ידי כך מדבר השיר על ילד שאיננו (עדיין) כאילו כבר ישנו, כאילו כבר היה בנמצא מזמן, ומכאן אמירת העקיפין: הרבה זמן חשבתי, חלמתי, ציפיתי, כבר תארתי לי את פרטי הפרטים, תלמדו מכאן בעקיפין כמה עז רצוני.
כך מובנת ההדגשה האנאפורית של המילה "עוד" בסיום השיר (בית ג') כמביעה את האמירה העקיפה: 'עוד אוסיף להתמרמר' – כפי שכבר התמרמרתי; וכמביעה היסק הגיוני של הקבלה בין שרשראות של סיבות ותוצאות: כשם שרחל שהתמרמרה וחנה שהתפללה ילדו לבסוף בנים – כך גם הדוברת, שהתמרמרה והתפללה, תזכה בילד.
ניתוח המשקל מראה שגם הוא מדגיש את ה"עוד" שבבית ג'.
ולבסוף, שתי השורות האחרונות: "עוד אחכה / לו" מזכירות את העיקר השנים עשר של הרמב"ם: "אני מאמין באמונה שלמה בביאת המשיח, ואף על פי שיתמהמה, עם כל זה אחכה לו בכל יום שיבוא".
אוסף הפרטים המובאים בשיר הוא בגדר עוד הנמקה הגיונית, או "שידול", להתגשמותו של הילד: "שמו אורי.
הוא מתולתל, נבון, אנחנו מטיילים בגן – הלא בעצם הוא כבר בנמצא, הוא כבר אתי; אין צורך להתאמץ ולברוא אותו, משום שכבר הוא נברא – צריך רק לתת לי אותו...".
כבשירים אחרים של רחל, יש בשיר זה תפקיד מיוחד למשפטים החסרים (אליפטיים).
לדברי פיינגולד, "המשפטים החסרים [...] מדגישים, דווקא בגלל האיפוק, הצמצום וההימנעות מפירוט, את היחס הרגשי העמוק של הדוברת לילד הנכסף.
כי כל פירוט נוסף היה הופך את האמירה לבנלית ולסנטימנטלית".
המשפט "לֶאֱחֹז בְּיָדוֹ וְלִפְסֹעַ לְאַט / בִּשְׁבִילֵי הַגָּן" בבית א' הוא בעצם משפט חסר נשוא (חסר פועל שיקדים את שם הפועל).
לפי ההקשר ניתן להשלים את המשפט – לדוגמה, 'הייתי רוצה לֶאֱחֹז בְּיָדוֹ'; אולם בהשוואה למשפטים השלמים האפשריים, "המשפט החסר מהימן על הקורא, ואילו המשפטים השלמים אינם מהימנים וטעמם תפל".
הסיבה, לדברי קריץ, היא ש"המשפטים השלמים חד-משמעיים ואמירתיים, נמצא שהשימוש בשם הפועל במשפטים חסרים אף הוא אחד התכסיסים המונע אמירתיות".
שני המשפטים החסרים המסיימים את הבית, "ילד.
קטן.", "חסרים כל כך, שאין אפשרות להשלימם מצד ההגיון, ומכאן שהם נתפסים ע"י הקורא כבאים להביע את אשר אין להביע; כטעונים רגש רב כל כך, שאין צורך לאייך אותם בתארים ואף אי-אפשר לעשות זאת, באשר כל תואר אך יגרע, יצמצם ויפגום; ביצירת ספרות סנטימנטאלית ואמירתית היה נאמר: "ילד!!
– הלא מלה זו כשהיא לעצמה מביעה עולם ומלואו!
הכל, הכל!" כאן יצרו המשפטים החסרים רושם של איפוק ומנעו אמירתיות.
המשוררת וחוקרת הספרות יהודית בן-צבי הלר מציעה לראות במשפטים החסרים סמל לתמת העקרות.
לדבריה, "המשפטים הקצרים בשיר נראים מקוצצים, כאילו הם מבטאים תחביר לא-שלם – כשם שעקרה עשויה להיתפס כאישה לא-שלמה".
חוקרת הלימודים הפמיניסטיים והספרות היהודית המודרנית ונדי זירלר (Zierler) גורסת כי רחל יוצקת בשיר את תמת העקרות לממדים קטנים ואישיים, וכי חרף השימוש באזכורים מקראיים וליטורגיים יהודיים, הכמיהה לילד בשיר היא אישית ולא לאומית.
לגבי ההשוואה לרחל ולחנה, לדעת מנשה דובשני, "ודאי שתפילתה החרישית של חנה תואמת את שירה וניבה של רחל יותר מטענת רחל.
השיר אינו טבוע בחותם של יאוש".
מבקר הספרות אלי הירש עומד על כך שהמשוררת נאלצה לסגת עד סיפורי המקרא העתיקים מאחר שבימיה לא הייתה כמעט מסורת של שירת נשים עברית.
שני המקרים של העקרות המקראית שמביאה רחל הם "מפגש תנ"כי ארכיטיפי בין אישה עקרה, כמהה וחסרת אונים, לאל ממין זכר שיש לו כוח אינסופי לעַבֵּר".
על פי פיינגולד, הדוברת בשיר אינה מתייחסת לשתי הנשים המקראיות באנלוגיה סימטרית (ביחס של אחד לאחד), אלא דמויותיהן של השתיים מסמלות כסמל ארכיטיפלי את הכמיהה והערגה לאימהוּת.
יתר על כן: כשם שהנימה האישית-הסנטימנטלית שעלולה להשתרבב לשיר מעין זה, מרוסנת על ידי הריתמוס והמבנה הסטרופי והתחבירי של השיר, כך גם "ההשוואה לרחל ולחנה המקראיות בולמת ומנטרלת את הטון הסנטימנטלי, הפתטי, המשתמע אולי מעצם הסיטואציה הבנלית כל כך – אשה עקרה המתפללת לילד.
[...] השוואת גורלה של הדוברת לגורלן של רחל וחנה [...] מעניקה לתחושת העקרות של הדוברת בשיר משמעות סמלית, טרגית ועל-זמנית, כביטוי לערגה לאימהות, כחוויית-יסוד".
הוא מציע שאילו היה השיר מסתיים ללא ההשוואה לגורלן של השתיים ('עוד אתפלל לאורי שלי...
עוד אחכה לו'), "השיר הלירי היה נהפך לשיר סנטימנטלי, נעדר עומק ובנלי.
הצירוף אני–רחל–חנה [...] מעניק לשיר משמעות סמלית, על-זמנית.
העקרות חדלה להיות בעיה אישית אלא היא ביטוי ראשוני, על-זמני, לתודעת-תחושת העקרות של אשה-דוברת הנותנת ביטוי לאחת מחוויות היסוד של הקיום האנושי".
לדברי פיינגולד, "השיר מדבר בראש ובראשונה על הכמיהה לאימהות, לילד ולהמשך, מתוך תחושה טרגית של החמצה".
ה"עקרות" שעליה מדבר השיר עשויה להיות עקרות ביולוגית (על פי האנלוגיה הניתנת בשיר לרחל אִמנו), כמו גם עקרות מנטלית או מטאפורית, כלומר אי-יכולת או אי-רצון לתפקד כאם ולהקים משפחה.
למרות זאת, מלבד הכותרת, אין בשיר כל התייחסות לנושא העקרות; ואולם בכל זאת יש חשיבות לעובדה שהשיר לא נקרא "אוּרי" אלא "עקרה".
מבחינת החוויה של היותה חשוכת ילדים, ראוי להשוות את "עקרה" לשיר שכתבה רחל כעבור כשנה (אב תרפ"ט), "תקראי נא בשמי", שגם הוא מבטא את תמת העקרות.
בעוד בשיר הראשון מקווה הדוברת לבן, בשיר השני היא משלימה עם גורלה כחשוכת ילדים.
לעומת הדוברת ה"עקרה" בשיר הראשון, השיר השני הוא "שִׁירִי הַיָּתוֹם".
ההמשך שיינתן לדוברת יהיה רק בשם שיינתן לבת שאינה שלה, לשמר את "חוּטִי שֶׁנִּתַּק".
לדעת חוקרת הספרות דנה אולמרט, בשיר "עקרה" מתגלה צִלהּ של כמיהה למערכת יחסים רומנטית:
[השיר] נדמה כשיר העוסק רק בכמיהה לאימהות, אך הכמיהה לילד מוצגת בו לא רק כעניין לעצמו אלא גם כתחליף לכמיהה לזוגיות.
מתוך תיאורו של אורי, הילד, 'שחור תלתלים ונבון', ששמו כרסיס נהרה, מהדהדת הזיקה לאהוב משיר השירים, שגם הוא שחור תלתלים וקווצותיו כרסיסי לילה שה"ש ה'.
מרחב הגן הארוטי שבו רודפים השולמית ודודה זה אחר זה, מתחלף בשיר 'עקרה' בחיפוש אחר גן שיהיה מרחב נטול קונפליקטים ומתחים ארוטיים, והאימהות נתפסת בשיר זה כמרחב כזה.
על אידאת האימהות אצל רחל היא מעירה כי "גם כשכתבה רחל על המשאלה להיות אם או להמיר את היחסים הארוטיים ביחסים הוריים (כמו ב'עקרה' וב'עדנה'), וגם כאשר חיפשה לעצמה דמות הורים (כמו ב'ניב'), נדמה שהייתה שבויה בתפיסה של אימהות נטולת קונפליקטים, כלומר כאידאה של אינטימיות טוטלית.
מבחינה זו משקפים שיריה של רחל דגם תרבותי מוכר של אימהות".
המשוררת ענת לוין מסכימה ש"עקרה", על תיאור האם–ילד האידילי שלו, נמנה עם שירי משוררים אשר "מתארים את ההורות כקפיצה מקרש הבדידות לתוך מימיה החמימים, הצלולים, המנחמים של האהבה ההורית".
השיר מתייחס לשם פרטי מסוים: אוּרי.
על פי פיינגולד, "שם פרטי המוזכר בשיר אינו מקרי בדרך-כלל, בפרט בהקשר הנידון, כאשר השם המוזכר הוא שמה של דמות נכספת, ולא של דמות ריאלית.
השם יכול לרמוז לדמות מסוימת, מוכרת, חוץ-ספרותית, אמיתית, או שהוא נטען במשמעות סמלית או אסוציאטיבית, בהתאם להקשר ולמיקום של השיר בחברה או בתרבות מסוימת".
השם הוא שם קצר, אינטימי, בן שתי הברות; גם כל שמות העצם והתואר בשיר המתייחסים לילד ולשמו הם בני הברה אחת או שתיים: בן, ילד, קטן, שחרחר וכולי.
השם מרמז על אור – הוא, בלשון הדוברת, "רסיס נהרה".
לדברי הסופרת והמורה לספרות שושנה ויג, השם "מביע תקווה, הילד שלא נולד היה יכול להעיר להאיר את עולמה".
השם "אוּרי" משויך למסורת של שמות ארצישראליים צבריים טיפוסיים.
זהו שם מוּחיֶה: שם מקראי נדיר (אביו של בצלאל בונה המשכן) שלא היה שכיח ביותר כשם פרטי עד העת החדשה המאוחרת (וכבמקרים רבים אחרים, לעומת השם המקראי, הוא נהגה במלעיל).
השם "אוּרי" הוא דוגמה לשמות הלקוחים מהתנ"ך אך קצרים וקלילים יותר משמות תנ"כיים מסורתיים, ואשר מבטאים מגמה של הזדהות ישראלית ילידית.
השם בהקשר לנושא השיר מתכתב עם ההפטרות החמישית והשישית בשבע דנחמתא: "רוֹני עקרה" – "קוּמי אוֹרי".
זירלר מציעה שייתכן שהשם מאזכר את המילה "עוּרִי" מספר ישעיהו, שם דוחק הנביא בציוֹן (ארץ ישראל), המואנשת כאישה: "עוּרִי עוּרִי לִבְשִׁי עֻזֵּךְ צִיּוֹן" (ישעיהו נב, א); במקום אחר בספר (נד, א) מדומה ציון לאישה עקרה.
עוד היא מציעה שהשם מזכיר את השם הרוסי "יורי", ומתקשר לרקע הדו-לשוני (רוסי–עברי) של המשוררת.
מיכל שקט ניתחה את השיקולים הבלשניים שהיו עשויים להניע את המשוררת לבחור בשם זה.
לדבריה, מבחינה סמנטית, השם מעורר קונוטציה של רכות ואסוציאציה של זַכּוּת, בהירות ("צלול") ושל אור ("רסיס נהרה").
מבחינה מורפולוגית, הסיומת 'xי' שבשם – הזהה לסיומת של כינוי קניין חבור של גוף ראשון יחיד – נוצלה בשיר כדי להוסיף לשם תוכן של שייכות.
מבחינה פונטית, השם "אורי" בנוי משתי הברות פתוחות, שהתנועות שבהן הן ו-, שתיהן תנועות גבוהות.
לתנועות מידת הסוֹנוֹריות (צליליות) הגבוהה ביותר בהיררכיה של ההגאים, והימצאותם של שני ההגאים הסונורַנטיים הרצופים יוצר אפקט של זרימה ושטף – שהוא איקוני למושג "אור" שבשם.
במחקר הבלשני נמצא כי בעוד התנועה u נתפסת כעבה, חלולה וחשוכה, עמומה ועצובה, מרירה וחזקה, ל-i מיוחסות תכונות של זריזות, קַטנוּת, ידידותיות ויופי.
בנוסף הוצע ש-i מיוחסת ל"אור" ול"בהירות".
הבלשן רומן יאקובסון מצטט את חוקר תולדות האמנות ארנסט גומבריך במחקרו "אמנות ואשליה", שהציע כי התנועה "i בהירה יותר מ-u [...] הצעד מ-u ל-i הוא יותר כמו צעד כלפי מעלה".
אם כך הוא, מבחינה איקונית מַהלַך השם "אורי" מבטא כיוון חיובי.
מלבד התנועות, השם מכיל את העיצור הענבלי השוטף והרוטט ר', המאופיין בסונוריות גבוהה, ובכך תורם אף הוא לאפקט הצלילות של השם.
כאמור, צליל זה חוזר במילים המתארות את השם, ואשר בכך ממקדות את תשומת הלב בשם.
השם מוטעם במלעיל, הנתפסת כהטעמה רכה.
ייתכן שהשם "אוּרי" מתייחס לדמות מציאותית.
לדברי קריץ, "מהלכות בציבור מסורות שונות, המנסות למצוא יסוד ביוגרפי לשם זה.
יש אומרים בביטחה גמורה שהשם רומז לאורי ניסן גנסין, ואחרים אומרים בביטחה רבה שהמדובר באורי צבי גרינברג".
אורי מילשטיין, בן אחייניתה של המשוררת, הביא מסורת משפחתית שלפיה השיר הוקדש לידידה ברל כצנלסון, שאותו כינתה רחל "אורי" ("אורי ערערי" היה אחד משמות העט של כצנלסון).
על פי בן-עמי פיינגולד, "השיר "עקרה" הוא שיר מוכר וידוע, שמרבים לצטטו וללמדו".
לדברי ראובן קריץ, "זהו אחד השירים הפופולריים ביותר של רחל: גם המבקרים מרבים להזכירו – כמעט שאין סקירה על שירתה של רחל שאינה מזכירה שיר זה – וגם "המעבדים הדידקטיים" מציעים לכלול שיר זה בתכניות ההוראה שלהם".
הוא תולה זאת בשתי סיבות עיקריות: "ראשית, הזיהוי בין המדברת-בשיר והמחברת היה כאן מובן מעצמו ושימש נקודת מוצא נוחה לכתיבה.
ושנית, נראה שהכל סברו, שאין שום צורך לחפש איזו משמעות משנית – ש[הרי] הכל גלוי ומפורש בשיר" (סברה העומדת בניגוד לפרשנותו של קריץ המופיעה לעיל).
שירתה של רחל היא שירה אישית מאוד, בגוף ראשון, העוסקת בחוויות היסוד של ה'אני', ובהן בפרט אהבה, ערגה ובדידות.
עם זאת, מוטיב העקרות – התשוקה לילד – מופיע בשירתה באופן ברור רק בשיר "עקרה".
בטיפולוגיה של שירי רחל שמציע קריץ, "ניתן היה למיין את השיר [גם] עם שירי האהבה וביקוש הזיקה לזולת, או עם שירי הגורל וביקוש הזיקה לעולם, ואולם גם באורח פאראדוכסאלי – עם שירת הזיכרונות, באשר השיר 'זוכר' את העתיד המקוּוה".
העורך והמבקר אלי הירש מציע כי
השיר מדגים בדרך מזוקקת את גדולתה של רחל: מי מבני דורה הגברים היה מעז לצרף מלים כה פשוטות וצלולות כדי להפיק מהן כמיהה כה חד-משמעית?
ואולי דווקא משום שהכמיהה חד-משמעית, השיר מתאפיין בשיווי משקל רגשי יוצא דופן, כי למרות שמו, "עקרה", קל לפרש אותו כשיר שאינו עוסק בגורלן המיוחד של עקרות אלא מבטא כמיהה אוניברסלית לילד.
לרחל היה כישרון יוצא דופן להלך על הגבול הדק שבין תקווה ליאוש ובין גורל פרטי ומיוחד לכמיהות כמו-אוניברסליות – הגבול שחוויית העקרות מדגימה באופן כואב כל כך.
לדעת המשורר והעורך יעקב פיכמן, "עקרה", על הרוך שהוא מבטא, הוא "שיר שחִנוֹ לא יבּוֹל לעולם".
והמסאי אברהם אפשטיין, וכן המורה והסופר אהרן בן-אור (אורינובסקי), חוקר תולדות הספרות העברית, והעיתונאי משה אונגרפלד, סבורים שהשיר, המביע געגועים לאימהות, "נוגע עד הלב".
תמר דולז'נסקי, שתרגמה משירי רחל מרוסית לעברית, כתבה שהביטוי שנתנה רחל לרגש בשיר הוא "פשוט וקולע וחזק גם יחד".
חוקרת הספרות רות קרטון-בלום סבורה שהשיר "הפך למעין שיר-פולחן בתרבות הישראלית כטקסט שהציע אופציה (בעייתית) למרטירולוגיה נשית".
לדעת המשוררת נעם פרתום, "עקרה" הוא שיר "מפורסם ונהדר", שבו המשוררת מביעה את כמיהתה לילד "בצמד השורות האלמותיות "בן לו היה לי!
ילד קטן, שחור תלתלים ונבון"", והוא משתייך ל"מסורת ספרותית ענפה [...] מורשת של שירה נשית, ספציפית על הרצף הזה של אובדנם של חיים פוטנציאליים שהיו יכולים לצמוח בקרבך וברחמך".
המחנך וחוקר מחשבת ישראל אלי שביד כתב: "במכאוב חולשתה ובדידותה שרה רחל את הציפייה לאהבה – ושניה לה הייתה הכמיהה לבן.
חסד-האהבה הוא האחיזה בחיי-ההווה, המפלט מאימת-הבדידות; הכמיהה לבן – זה גילומו של יצר-הקיום, מפלט מאימת החדלון".
נפשה המדוכדכת יצאה לקורטוב אושר, לתחושת חדוה אמהית: "בן לו היה לי, ילד קטן".
התשוקה הטבעית הזאת מזעזעת בניבה הדל והעניו.
השיר האישי והאינטימי מאוד, בערגתו הכמוסה לילד, למתת פרי החיים, נעשה איפוא, בכוח אמיתו, לנחלת הרבים.
הסופר והמחנך יעקב ניב (הלפרין) קישר את השיר עם מוטיב הילד בשירים אחרים של המשוררת (כגון "וְלוּ"), והראה כי רחל אהבה ילדים.
לדעתו, "פנינת-אהבה לילד כשיר "עקרה", דומני, אינה מצויה בספרות";
אתה קורא פעם ועוד פעם ולא תיעף מלחזור על צליליו פעם נוספת.
הם אופפים אותך כל כולך וחודרים לעמקי הנפש פנימה, פנימה.
"אורי שלי" – אתה מעביר את מבטך אל פני בנך, בתך, בוחן ומסתכל, בודק ומבין – הייתה לך רחל לפה: כן, אורי שלי – שלי, שלי!
בזכותו הנך קיים, בזכותו הנך מאמץ כוחך לשאת במצוקה, בסבל ויכול תוכל!
ואתה מלא תודה למשוררת על היותה לך לפה, ומתחיל שוב וקורא וחוזר – "שחור תלתלים ונבון...".
יהודית שמחונית, ממנהיגות תנועת העבודה, ששרטטה ביוגרפיה של רחל דרך שיריה, כתבה בהקשר לשיר:
האהבה והרחמים הם אשר יבעירו את הכמיהה לאמהוּת.
בלי הפוגות תכמה לנטע אשר ישא בו את הגרעין של האילן, תערוג לפרי בטנה ותצור את צורתו בדמיונה.
בַּילד ההמשך, בו המפלט מן הבדידות.
שנים תחלופנה בכמיהה – ולא בא.
השיר תורגם למספר שפות: ליידיש על ידי ידידה הקרוב של המשוררת, זלמן שזר (פורסם ב"צוקונפט" ואחר כך בקובץ "רחל'ס לידער", 1932);
לגרמנית בידי דב סדן (שטוק) (1931) ובידי רות אולנדורף (Ollendorff) (1936);
לאנגלית בידי מוריס סמואל (1932), בידי אברהם משה קליין (1937), בידי ליאונרד ויקטור סנומן (Snowman) (1954), בידי רוברט פרינד עם שמעון זנדבנק (1993) ובידי ויויאן אדן (2002);
לסלובקית בידי אריה לָהוֹלָה (ליאופולד פרידמן) (1940);
לצרפתית בידי יוסף מילבואר (Milbauer) (1965);
ולרוסית בידי מרים ילן-שטקליס (1966) (השיר תורגם לרוסית קודם לכן על ידי ידידה הקרוב של המשוררת משה בילינסון, אך תרגום זה ככל הנראה לא פורסם).
השיר הפופולרי זכה בסך הכול לשישה עשר לחנים, מהם עשרה שמחבריהם ידועים (היתר נחשבים "עממיים", ומסתבר שמקורם בהתיישבות העובדת).
בתקופת היישוב חוברו לו שלושה לחנים: הלחן המוקדם ביותר הוא מאת מחבר בלתי ידוע, ושניים נוספים הם מאת יהודה שרת ומרדכי זעירא (לחן שלא נקלט); בין מבצעי הפזמון היו דורית ראובני ושולי נתן.
בהמשך, בשנת 1958 הלחין את השיר יוסף מוסטקי, שביצע אותו ב-1967; בשנת 1968 הולחן השיר בידי דרורה חבקין והושר בפי חוה אלברשטיין; וב-1991 הוא הולחן והושר על ידי אחינועם ניני, בעיבוד שותפהּ גיל דור – ביצוע שהוא המוכר ביותר כיום.
ב-2008 הולחן השיר על ידי אוריאל הרמן והושר בפי סיון טלמור.
על הביצוע של חוה אלברשטיין ללחן של דרורה חבקין כתב יורם ק' כי יש בו דוגמה טובה לאינטרפרטציה רגישה ששמה לב לכל פרט קטן בטקסט, במשיכת המילה הראשונה בשיר, "בן", כמעין אנחה ("ב---ן לו היה לי").
"עקרה" הולחן על ידי דרורה חבקין ומבוצע על ידי חוה אלברשטיין כאשר זו מלווה עצמה בגיטרה גרידא.
אפשר לומר שזה די ברור מדוע נעשה שימוש דווקא בגיטרה ולא בפסנתר, או כל כלי אחר, קשה להפיק ממנה את כאבם של אלו העורגים לדבר מה מעבר להישג ידם.
קשה, אך לא בלתי אפשרי, יש בצלילים ובחיתוכי האוויר החדים מעין התאמה מושלמת ללחן של חבקין.
זו עשתה שימוש בסולם מינורי והלחן עצמו מתאפיין בבדידות, מעין חולשה וחיוורון.
אחר כך, מגיעה ההתלקחות, רקיעה של רגלים קטנות ועקשניות על קרקע נוקשה.
הלחן הזה הוא ילד קטן שרוצה מאוד לגדל כלב והוריו לא מרשים לו.
על הגרסה של אחינועם ניני וגיל דור כתב לימים מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי כי כמו מילות השיר, זהו "ביצוע רך, צלול ואחד המרגשים לשיר הזה".
על הגרסה של אוריאל הרמן בביצועה של סיון טלמור כתב כי זהו "לחן שמצטרף בלי רגשי נחיתות לקלאסיקות המוסיקליות של השיר הזה.
לחן מינורי צנוע, שחודר אל בין השורות, וסיוון טלמור – שרה מדויק.
עיבוד אקוסטי מלודי יפהפה – חלק מהקונטקסט.
נוסף על לחנים פופולריים, חוברו לשיר לפני קום המדינה ארבעה שירים אמנותיים לקול ופסנתר: מאת פאול בן-חיים, שהוא המפורסם שבהם; יהודה ברנשטיין; מייצ'יסלב (משה) פלידרבוים (פלידרבאום); ורבקה לוינסון (מנגינה בלבד, בליווי פסנתר של אלחריזי).
כל הארבעה ראו אור בחוברת "משירי רחל" (1948) שבעריכת מרים לוית.
לדברי המוזיקאי וחוקר המוזיקה מנשה רבינא, כל ארבעת המלחינים בחרו במשקל המצטרף מיחידות בנות 3/8 – המשקל של שירי הערש.
על פי המוזיקולוג יהואש הירשברג, בשלושת השירים האמנותיים האחרונים (כולם למעט זה של בן חיים) בולטת נימה יהודית מזרח-אירופית.
גם רבינא מעיר כי "אחדים מכותבי המלודיות חיקו את שירי הערש של הגולה בלי לשים לב לעובדה שבנין המלים אינו נוטה לכך.
כי המלים בשיר [...] אינן שוטפות במשקל קצוב".
השיר "עקרה" הוא הראשונה משתי יצירותיו של בן חיים לשירי רחל.
היא הוקדשה לזמרת מרים סגל, שעמה הִרבה להופיע באותה תקופה והיא שעוררה את התעניינותו בשירת רחל.
על פי הירשברג, זהו משיריו היפים והנוגעים ביותר ללב.
הוא מהווה המשך ישיר ליצירותיו המוקדמות בתחום השיר האמנותי הלירי.
הוא בנוי על בסיס הרמוני, בסגנון שאפיין את הכתיבה הבארוקית, ואף כי נכתב במודוס איאולי , בן חיים לא נמנע מכרומטיקה לשם הדגשת מילים מסוימות, כגון "לאחוז בידו" בבית הראשון, או המשפט החוזר "עוד אחכה" בסיום השיר.
ההרמוניה אומנם מסורתית – אקורדים משולשים מז'וריים ומינוריים וסֶקסט-אקורדים – אך היחסים ביניהם מודאליים ולא טונאליים.
בן חיים שם דגש מיוחד על הטקסט, והדבר בא לביטוי בהוראה "פַּרלַנדוֹ" (parlando), המציינת את הקו הקולי ומצביעה על אופיו הדקלומי, רצ'יטטיבי.
קריאת הטקסט בהטעמת הטבעית דורשת משקל של תשע שמיניות והימנעות מקַּדמה במרבית השורות, בייחוד באלה הפותחות כל בית.
על פי רבינא, בשיר של בן חיים מובלטת המילה הקוסמת "בן" – היא מושרת בצליל הגבוה ביותר שבתיבה, וחשיבותה של ההברה ברורה לאוזן הואיל והצליל הגבוה מופיע בראשית המלודיה של החלק הכבד של התיבה.
המילה "אוּרי" שבסוף הבית השני מושרת בעוז.
בבית השלישי נשמעים טעמי מקרא בליווי של הרמוניות מעמיקות, כבתפילה.
הפסוק "עוד אחכה לו" מושר בצלילים יורדים, "הנעלמים בפיאניסימו כתוחלת נכזבת".
לדברי רבינא, יהודה ברנשטיין בחר בדרך של חזרות על המילים העיקריות לשם הבלטתן.
את המילה "אוּרי" האיר במיוחד במודולציה, המקדימה את הופעת השם, החוזר שלוש פעמים, וכמוהו גם המילה "שלי", המצטיינת בכרומטיות של צליליה.
לעומת זאת, מומנט התפילה מובלט לא בחזרה על המילים, אלא על המוטיב המוזיקלי, העולה עם כל חזרה בטֶרצה בסֶקוֶונצה גוברת והולכת משורה לשורה עד למילה "אחכה".
בסיום השיר חוזר ברנשטיין על המילים הפותחות את השיר, בצלילי פיאניסימו גבוהים, המשרים תחושת חלום מתפוגג.
המילים מובלטות על רקע הליווי.
בבית השני בא לביטוי האופי של שיר הערש, בתנועה המלודית של חלקי 1/16, סביב השם "אוּרי, אוּרי שלי".
בעשורים שלאחר פרסום השיר "עקרה" עלתה באופן ניכר הפופולריות של השם "אוּרי" וילודים רבים ביישוב העברי בארץ ישראל נקראו בשם זה (בהם בן אחייניתה של המשוררת, אורי מילשטיין, ששמו נבחר בהשראת הבן שבשיר), כמו גם עולים שעִברתו את שמם.
על פי הסוציולוג של החברה הישראלית עוז אלמוג, השם "אוּרי", ולצדו השמות "דני" ו"עוזי", היו "השמות הפופולריים ביותר, וגם המזוהים ביותר עם דמות הצבר (ובעיקר עם דמות המפקד והמדריך) [...] ממציא הכינוי "צבר", אורי קיסרי, החליף את שמו ה"גלותי" שמואל בשם זה".
השם "אוּרי" היה השם הנפוץ ביותר בישראל בשנות ה-50 וה-60, וגם בסוף שנות ה-70 עדיין נקראו ילדים בשם זה בעקבות השיר.
השם "אורי" מוסיף להיות מהשמות הפופולריים לילודים בישראל גם בעשור השני של המאה ה-21.
השפעת השם הגיעה גם אל מחוץ לארץ ישראל: אבא קובנר, ממייסדי ארגון הפרטיזנים המאוחד (פֿ–פּ–או) בגטו וילנה ב-1942, בחר לעצמו את הכינוי המחתרתי "אוּרי" גם בעקבות שירה של רחל.
שמה של הוצאת הספרים רסיס נהרה רומז על שם מייסדה, אורי מאיר.
השם "אוּרי" זכה בשעתו בהשפעת השיר לתפוצה גדולה בין גיבורי ספרי ילדים בארץ, והיה שכיח בסיפורים ובשירים בעיתוני הילדים בשנות ה-30 וה-40. כך לדוגמה בשבועון "דבר לילדים" התפרסמו עלילותיהם של "אוּרי מוּרי" ו"אוּרי כדורי", רצועות קומיקס שחיברו הצייר אריה נבון והסופרת והמשוררת לאה גולדברג.
דמויות ילדים נוספות ביצירתה של גולדברג נקראו בשם זה, בהן אוּרי מהבית הכחול בקובץ "ידידי מרחוב ארנון" (1943).
"אוּרי" הוא שמן של הדמויות הראשיות ברומן "הוא הלך בשדות" למשה שמיר (1947) וברומן לבני הנעורים "אוּרי" מאת אסתר שטרייט-וורצל (1969), המתארים שניהם צברים צעירים בתקופת היישוב.
השם אורי נזכר גם בשירים: "אוּרי" ("עוֹד אֶזְכֹּרָה, אוּרִי, תְּכֵלֶת הַשָּׁמַיִם"), שיר הזיכרון של מלחמת העצמאות (דור תש"ח) שחיבר רפאל קלצ'קין והלחין יששכר מירון, ושיר הילדים "אני סביבון" של לוין קיפניס בלחנו של נחום נרדי ("אֲנִי – סְבִיבוֹן!
יצירות עבריות נוספות כוללות התכתבויות עם השיר "עקרה".
עם אלה נמנים הן שירים (לפי סדר הופעתם):
שלום (תרצ"ד), שהשיר "עקרה" מהדהד בטור הפתיחה של התשיעית מחמש-עשרה הסונטות שלו, שבו מתמצה הנושא המרכזי: "בֵּן לוּ הָיָה לִי, תִּינוֹק, שֶׁמַּבָּט לוֹ קוֹרֵן וְשָׁלֵו";
"בן לוּ היה" לאורי סטריזובר ("רחל, בנך משחק בחבל / בצוואר ובראש נשמט בין קורות העץ / מי הגבר השועט מולו, אורי הוא קורא");
ולאחרונה "שירת הפּוֹסְטִינוֹר" של נעם פרתום ("אני בונה את אפשרויות הרגשתי – / מה אם יהיה לנו ילד קטן, שחור תלתלים ונבון / עם עיני אינסוף שלך ואף כפתור שלי");
"מסע אל תום האלף" לא"ב יהושע;
ו"מחר יקרה לנו משהו טוב" מאת אסתי ג.
בנוסף, ישנן יצירות פרוזאיות המאזכרות את השיר במפורש.
ולבסוף, השיר נזכר בשירו של נתן אלתרמן "הֵאִיר השחר", שהתפרסם במסגרת "הטור השביעי" לרגל יובל החמישים לעלייה השנייה, ובו הביא המשורר תיאור דיוקן מיתי של רחל, שבו משולבות מובאות משיריה ("וְעַלְמָה עַל לִבָּהּ כַּפּוֹתֶיהָ חוֹבֶקֶת / כְּעַל בֵּן לּו הָיָה לָהּ, עַל יֶלֶד קָטָן...").
עקרבישאים (שם מדעי: Amblypygi) היא סדרה של בעלי חיים ממחלקת העכבישנים הדומה לעכבישים אך בעלי רגל-מחוש פדיפלפי ורגלי מחוש ארוכות.
ידועים בעולם כ-100 מינים לערך.
העקרבישאים הם בעלי חיים נסתרים החבויים בסדקים ופעילים בעיקר בלילה.
עקרבישים אינם בעלי חיים ארסיים והם לוכדים את טרפם באמצעות רגלי בחנין (פדיפלפי) שהם מעין "צבתות".
בסדרת העקרבישאים זוהו חמש משפחות:
אין לבלבל עם עכשובאים (עקרבוטים) השייכים לסדרה אחרת במחלקת העכבישנים.
יש להם ארבעה זוגות רגליים והראשונות הן רגלי מחוש (מין שרוכים ארוכים דקיקים) רגישות ביותר.
את טרפם הם תופסים באמצעות "ידיים", הבנויות משני פרקים, וכל "יד" (רגלבחנין) מצוידת לכל אורכה בחודים קטנים וזיפים שנועדו לתפיסת הטרף.
יש להם ראש-חזה (צפאלוטוראקס) בצורת חצי עיגול, שבחזיתו ישנן שתי עיניים ובכל צד יש עוד שלוש עיניים קטנות (כמו אצל העקרבים).
הבטן אליפטית ומחולקת לשבעה פרקים.
העקרבישים נושמים דרך שני זוגות של ריאות בעלות שכבות (ריאות ספר) שממוקמות בתוך בטנם.
צבע העקרבישים בישראל נע בין חום כהה לצהבהב.
רוב המינים נעים בין חום לאפור ואדום, אך יש גם מינים שצבעם ירוק.
גוף העקרביש הוא דק מאוד ומאפשר לו לחיות בסדקים, תנועתו איטית והוא מסוגל לנוע גם לצדדים.
העקרבישים חיים באזורים טרופיים וסוב טרופיים, הם שוכנים תחת אבנים וסדקים, במערות לחות ואפילו בבתים.
רוב העקרבישים שוכנים בקרבת מקור מים.
הם חיות ליליות ואין כמעט סיכוי לפגוש אותם ביום.
הזדווגות העקרבישים דומה לזו של עכבישים ועקרבים: כאשר זכר ונקבה נפגשים הם בוחנים זה את זה עם רגלי המחוש, ולאחר מכן הזכר מסתובב ומפריש נרתיק זרע (ספרמטופור) שנצמד לאדמה.
לאחר מכן הזכר מסתובב, פוער בעזרת הקליצרות שלו פתח בנרתיק הזרע ואז מוביל את הנקבה עם רגלי המחוש אל הנרתיק והיא מכניסה את הזרע לגופה.
העקרבישות מטילות את ביציהן לכיס צמוד לגחונן.
לאחר כחודשיים-שלושה בוקעים כ-20–40 צאצאים, ועולים על גב האם.
בשלב זה הם עדיין לא מסוגלים לאכול, ורק לאחר ההתנשלות הם עוזבים את האם ומתפזרים ומתחילים באורח חיים עצמאי.
עקרבישות יכולות להטיל פעמיים בשנה ולעיתים נדירות אפילו שלוש.
כמו העקרבים והעכבישים, העקרבישים נולדים עם שכבת עור לבנבנה עבה.
תוך כשבוע-שבועיים העקרבישים הצעירים מתנשלים.
עקרביש מתנשל בבין שש לשמונה פעמים בשנה עד לבגרותו ופעם-פעמיים בשנה בבגרותו.
בזמן ההתנשלות נזהר העקרביש מאוד בהוצאת רגלי המחוש כי הן מתנתקות בקלות.
מוכרת אצלם תופעת ניתוק הרגליים (אוטוטומיה) והתחדשותן (רגנרציה).
עקרבישים חיים שנים אחדות בשבי אך מינים מסוימים יכולים לחיות למעלה משבע שנים (לדוגמה הטנזני הענק).
על אף שמם, עקרבי המים אינם נחשבים כקרובים לעקרבים של ימינו.
יצורים אלה לא דמו לעקרב והם קרוביהם הרחוקים של סרטני פרסה החיים בחופים שונים בימינו.
לעומת היצורים של היום היו העקרבים בעלי סנפירים גדולים וזנבות ארוכים שהסתיימו באיבר דמוי סכין ארוכה ששימש להריגת טרפם.
כמו כן הם הצטיידו במספר זרועות ארוכות בעלות "טפרים" כמו לעקרבים המודרניים ובלסתות גדולות.
ככל הנראה היו עקרבי המים טורפי העל של זמנם, אשר חיו בימים רדודים או באגמים חמימים.
ייתכן שבני המשפחה Mycteroptidae יכלו לטפס על עצים וכך דמו לעכבישים ענקיים.
הגדול שבעקרבי מים אלה היה המגארכנה.
כל העקרבים הימיים נכחדו עד ההכחדה הגדולה של הפרם מלפני 252 מיליון שנה.
משפחה Hibbertopteridae - בה ההיברטופטרוס
משפחה Carcinosomatidae - בו הקרסיונוסומה
כמו כן היו סוגים נוספים חסרי מקור.
עקרבי שוט (שם מדעי: Thelyphonida) היא סדרה של פרוקי-רגליים במחלקת העכבישנים הדומה לעקרבים.
בסדרה זו ישנם מעל 100 מינים בתוך 15 סוגים ו-4 משפחות.
הם חיים באזורים הטרופיים והסובטרופיים באסיה, באמריקה הצפונית ובאמריקה הדרומית, והמין Etienneus africanus מצוי באפריקה.
עקרבי השוט קיבלו את שמם ממראם דמוי העקרב המכיל "זנב" ארוך ודק הנוטה ממעל לגופם כמו שוט.
גודלם מגיע לאורך 25 עד 85 מ"מ (אצל בני הסוג Mastigoproctus) ומשקלם עד ל-12 גרם.
עקרבי השוט נעים על 8 רגליים, גופם מכוסה בשריון קשיח וחלל בטן מוארך המסתיים בזנב דק ושעיר הפונה מעלה.
בניגוד לעקרבים אמיתיים, הם אינם ארסיים, אך לחלק מהמינים יכולת לירות חומצה אצטית מקצה בטנם לצורך הגנה.
לבעל חיים זה זוג גפי פה גדולים (המכונים פדיפלפי) וזוג צבתות חזקות ומשוננות, שאיתן הוא תופס את טרפו, הכולל בעיקר חרקים ופרוקי-רגליים קטנים וכן תולעים ורכיכות.
המינים הגדולים יטרפו גם חולייתנים קטנים.
למעשה יצורים אלה לא קרובים במיוחד לעקרבים אלא לסדרות עקרבישאים ו-Schizomida.
לכולם זנבות גדולים, רגליים ארוכות וטפרים גדולות ומשוננות.
עקרב הודי אדום (שם מדעי: Hottentotta tamulus) הוא מין עקרב ממשפחת העקצניים החי בטבע בהודו, מזרח פקיסטן, השפלה של מזרח נפאל וגם בסרי לנקה ונחשב לעקרב המסוכן ביותר בעולם.
שם המין ניתן עקב הימצאותו בסביבת הטמילים, עם הינדי.
בעבר סוג זה שויך לסוגים Buthus ו-Mesobuthus.
ב-1914 הוא הופרד מהם לסוג Hottentotta.
לעקרב יש ישנם מופעים שונים, אשר בעבר גרמו לחוקרים לחשוב שמדובר בתת-מינים נפרדים.
אורכו של העקרב 50–90 מ"מ וצבעו כתום כהה עד לאדום-חום בהיר עם "שריון" גוף אפור מתכתי.
הרגליים של העקרב מוגבהות וצבעם צהוב והזנב צהוב עם 5 כפלים.
המצבטים של העקרב קטנים יחסית ואצל הזכרים הם יותר גדולים משל הנקבות.
מין זה משוטט בינות לצמחייה טרופית וסובטרופית ובקרקעות לחות ועד לאזורים יבשים ובינות למרבצי סלעים שונים.
הוא מצוי גם ביישובים ואתרים חקלאיים, שם הוא בסיכוי גבוה להיתקלות עם אנשים.
העקרב הוא פעיל לילה, אז הוא יוצא לשוטט ולחפש חרקים ופרוקי-רגליים נוספים ואף לחולייתנים קטנים כמו לטאות.
העקרב יכול להיתקל באנשים ישנים או ליפול מתקרות.
עקרב זה הוא אחד מהקטלניים שבעקרבים והוא גורם לתמותה של 8-40% מהנעקצים ממנו.
הארס פועל לקרישת דם מהירה, גורם להזעה, נפיחות, כאבים מקומיים, בחילות והקאות, כיחלון, הלם, נשימה איטית, עילפון וללחץ דם גבוה מהרגיל.
הוא יכול לגרום לקצב לב גבוה או איטי מדי ואם הוא מגיע לריאות הוא גורם לבצקת ריאות, מה שיכול להסתיים במוות.
נוגדן לארס לא תמיד יהיה יעיל אך התרופה מסוג פרזוסין (prazosin) יכולה להוריד את הסיכוי למוות ל-4%.
במקרים נדירים, הנוגדן עלול לחולל אנפילקסיס.
עקרב צהוב אריזוני (שם מדעי: Centruroides sculpturatus) הוא מין של עקרב ארסי ממשפחת העקצניים החי במדבריות של דרום-מערב ארצות הברית ומקסיקו, והוא העקרב הקטלני ביותר באמריקה הצפונית, אולי לצד קרובו Centruroides exilicauda, שמתבלבלים ביניהם לעיתים קרובות.
העקרב נפוץ בדרום קליפורניה, אריזונה וניו מקסיקו, וכן במקסיקו בבאחה קליפורניה, סונורה וצ'יוואווה.
לעקרב צהוב אריזוני צבע צהוב עד חום בהיר בייחוד בשריון הבטן ושמונה רגליים פרוקות.
העקרב קטן יחסית - אורך הנקבות עד 7 סנטימטרים והזכרים עד 8 סנטימטרים.
צבתותיו קטנות צהובות וזנבו מכיל עוקץ בעל ארס רב, המשמש לקטילת טרפו.
העקרב יוצא לציד בשעות הלילה הקרירות יחסית, והוא משתמש בחיישנים מחודדים על רגליו כדי לזהות רעידות של טרף מהלך.
הטרף מורכב מחרקים ושאר פרוקי-רגליים, אך הוא לא יהסס לטרוף גם לטאות או עכברים קטנים והוא קניבל הטורף עקרבים אחרים, לרבות את בני מינו.
הארס החזק משמש לשתק את הטרף והעקרב משתמש בבחניני הפה שלו כדי "לשתות" את נוזלי הטרף.
העקרב לרוב מצוי במדבר סונורה ומדבריות ואזורים צחיחים נוספים באזור, אולם הוא מתקרב לאזורים מיושבים בהם ישנם תעלות השקיה ומים קבועים, מה שגם מושך חרקים שהוא צד.
בשל כך ישנם מפגשים קבועים של העקרב עם האדם.
ארס העקרב גורם לכאבים עזים, רעידות, בחילות והקאות וגם לירידת לחץ הדם, קהות חושים ולעיתים אובדן נשימה לטווח קצר.
אדם בוגר יכול לספוג את העקיצה שמתפוגגת תוך 70 שעות בערך, אך ילדים או קשישים נמצאים בסכנת חיים אם לא יקבלו נסיוב בזמן.
עם זאת מספר ההרוגים נמוך.
מאז 1968 עקץ העקרב באריזונה כמה אלפים בשנה, אך הרג רק 2 אנשים.
במקסיקו ישנן יותר ממאה אלף עקיצות ובמשך שנות ה-80 של המאה ה-20 נהרגו מהן למעלה מ-800 בני אדם.
לעקרב ישנם מספר טורפים בטבע שאינם מושפעים מארסו, ביניהם: טרנטולות, עקרבים אחרים, נמלי אש, זוחלים שונים, פקאריים, עטלף פאליד, ינשופיים וקוקיה רצנית.
אויב נוסף שלו הוא עכבר החגבים החסין לארס והורג את העקרב בנשיכה בראשו.
עקרב הראשון היה שליט מצרי במצרים העליונה בתקופה הקדם-שושלתית (נקאדה III), בסביבות שנת 3200 לפנה"ס.
שמו מכיל את סימן העקרב בלבד.
ייתכן שהגיית השם היא "סרק" או "סלק", אך אין לכך כל עדות ממשית, ולכן נעשה שימוש זמני בשם "עקרב".
ייתכן כי השם עקרב מתייחס לאלת העקרב סרקת, אם כי הממצאים מראים שהאלה סרקת זכתה לפופולריות רק בתקופת הממלכה הקדומה, ולא בהכרח הייתה ראויה להתייחסות בתקופתו של עקרב הראשון.
בבית הקברות U באום אל געב באבידוס, נמצאו מספר סימני סרך, כולם ללא שם מלבד אחד, שניתן על פי חלק מהפרשנויות לזהות אותו כשמו של המלך עקרב.
הקבר המיוחס למלך עקרב, שקיבל את השם U-j, מתוארך לסביבות 3200 לפנה"ס ונתגלה על ידי משלחת גרמנית ב-1988. הקבר אמנם נשדד כבר בעת העתיקה, אולם עדיין נמצאו בו, מלבד רהיטים, גם מאה וחמישים תויות מחוררות שלפי ההשערה היו מחוברות לחבילות בדים יקרות שהושארו שם.
על התוויות הופיעו ציורים בסגנון הירוגליפי, אשר משערים כי סימלו את שמות היישובים מהן הגיעו המנחות.
הכיתוב על שתיים מן הלוחיות מתפרש כציון לערים הצפוניות פי-בסת (בובאסתיס) ופר ווג'ת (בוטו), ומעיד כי צבאו של עקרב הראשון הגיע אל הדלתא של הנילוס.
בנוסף נמצאו בקבר גם שבע מאות כדים שמקורם באזור ארץ ישראל, אלף כדי יין ובירה, ושבר של מטה הקא, סמל השלטון במצרים.
בספר מ-2016 טענו האגיפטולוגים אגו ומורנו-גרסיה כי על אחד מכדי החרס היה מצויר בדיו עקרב, אולם הם לא הכריעו בשאלה למה הציור מתייחס, ובפרט האם הוא מתייחס לבעל הקבר, או לאזור בו ייצרו את תוכנו של הכד.
מסקנה ברורה מן הממצאים בקבר היא כי הכתב המצרי היה בשימוש עוד לפני איחוד הממלכה, משמע, לפני 3150 לפנה"ס, וייתכן אף שכיבושיו של עקרב הראשון הם שיצרו צורך בפיתוח כתב מצרי על מנת לנהל רישומים בהקשר של הכיבושים.
בכל מקרה, עושר הממצאים האפיגרפיים על לוחיות השנהב, העצם וההובנה, ונוכחותם בקברי אצילים לא השאירו ספק באשר לקיומה של מערכת כתב מורכבת כבר בתקופה זו.
קברו של עקרב הראשון נודע בעדות האפשרית שהוא מספק לצריכת יין במצרים העתיקה.
עשרות מהכדים שנמצאו בקבר הכילו משקע צהוב אופייני ליין, שתוארך לסביבות 3150 לפנה"ס.
ניתוח כימי של המשקע העלה שיירים של עשבים, שרף עצים וחומרים טבעיים אחרים.
כמו כן נמצאו בקבר גרעיני ענבים, קליפות ענבים ועיסה יבשה.
ב-2015 העלתה האגיפטולוגית גוונולה גראף טענה כי המדובר למעשה בקברו של המלך עקרב השלישי.
ב-1995, במסגרת סקר כביש מדבר תבי גילו האגיפטולוגים ג'ון קולמן דארנל ודבורה דארנל תחריט סלע בגבל ג'אוטי המתאר ניצחון של המלך עקרב על שליט אחר, לידו הופיע סימן של ראש פר, בדומה לסימנים מקבר U-j.
ייתכן כי מדובר במלך פר, מלך נקאדה.
התחריטים פורסמו ב-2002. בכל מקרה, הניצחון של עקרב על מלך נקאדה איחד את מצרים העליונה.
עקרב הראשון חי לפי הערכות בתיניס, מאה או מאתיים שנה לפני המלך עקרב השני מנחן, והוא כנראה המלך הראשון שממש שלט על מצרים העליונה.
על ראשו של המלך עקרב הראשון נמצא כבר הכתר הלבן של מצריים העליונה.
יש גם המחשיבים אותו למלך הראשון של מצרים המאוחדת, עוד לפני נערמר, בטענה כי המנהיגים המקומיים היו נאמנים לו.
בממצא מנחן נראה העקרב, צמוד לסימן הורוס המלכותי, חופר תעלה לצד הנילוס.
עקרב הראשון הכניע בדרום את הנובים ואת ממלכת תא סתי שהחזיקה בנקרופוליס בקוסטול, ושימשה מאוחר יותר כמחוז באזור הגבול הדרומי של מצרים.
בצפון הפגין שליטה פעילה בארץ ישראל באמצעות הקמת מוצבים צבאיים ומסחריים.
הנס וולפגנג הלק מאמין שאחריו עלה לשלטון ירי-חור.
תאוריה אחרת מציבה אחריו את נערמר, אם כי גינטר דרייר מציב את נערמר אחרי חור אחע מהשושלת הראשונה, ולא אחרי עקרב.
עקרב השני נודע גם כן כ"מלך עקרב" ושלט במצרים העליונה בתקופה הקדם שושלתית, ככל הנראה בסביבות 3200–3000 לפנה"ס.
בתבליט על ראש אלה מאבן המיוחס לו בו מופיע עקרב השני יחד עם סמל העקרב והשושנה המייצגים את שמו.
יש הקושרים בינו לבין האלה המצרית סרקת לה מיוחסים כוחות ריפוי מעקיצות עקרבים ונחשים.
בתבליט על גבי האלה מופיע עקרב השני כשלראשו כתר לבן המיוחס לפרעוני מצרים העליונה, כמו כן הוא מחזיק בידו מכוש מעץ שמסמל באופן טקסי את קצירתו של הקציר הראשון וחפירת תעלות השקיה לחקלאות.
האלה נתגלתה בהיירקונפוליס, נחן המצרית שבמצרים העליונה - עיר בעלת חשיבות דתית ופוליטית רבה באותה תקופה ששימשה ככל הנראה כבירתו של עקרב השני.
ממצאים רבים שנתגלו, המעוטרים בתבליטים וכלי חרס מצוירים בדיו שחור, מצביעים על מסחר וכלכלה משגשגת בתקופתו של עקרב השני.
מערכות ההשקיה המפותחות שנוסדו תחת שלטונו אפשרו גידול אינטנסיבי של ירקות ורעיית בקר סביב התעלות ולצמיחתם של יישובים רבים סמוך אליהן.
הנובים מזוהים על פי נוצות היען בשערם שכך תיארום המצרים.
העקרב ניצב מול דמות אדם עם זקן מלאכותי (המאפיין את הפרעונים) המחזיק פגיון טקסי בחגורתו, כמו כן הוא מחזיק חבל ארוך אליו קשורים הנובים השבויים.
סצנה זו מתארת את ניצחונו של עקרב השני על הנובים העוינים.
יש חוקרים הסבורים כי פרעה זה הוא אביו של נערמר (מנס) מאחד מצרים.
מקום קבורתו המדויק של עקרב השני אינו ידוע בוודאות.
ישנם שני מבני קבר משוערים - האחד נתגלה באום אל-געאב (סמוך לאבידוס), מדובר במבנה מרובע המחולק לארבעה חדרים המופרדים על ידי קירות בוץ פשוטים.
במקום נמצאו מספר פריטי שנהב עם דמויות של עקרבים.
זהו חדר מלבני שמידותיו הם 3.5-6.5 מטרים, עומקו 2.5 מטרים והוא מחוזק על ידי לבני בוץ.
גם באתר זה נמצאו מספר פריטי שנהב עם דמויות של עקרבים.
הרומן אל העקרב (The Scorpion God, 1971), מבוסס באופן רופף על תקופה זו בהיסטוריה המצרית.
שמו של המלך כמלך העקרבים מאוזכר בסרט משנת 2001, "המומיה חוזרת", ובספינאופים שלה, "מלך העקרבים" (2002), "מלך העקרבים 2: עלייתו של לוחם" (2008), "מלך העקרבים 3: הקרב על הגאולה" (2012) ו"מלך העקרבים 4: המסע אחר הכוח" (2015).
משחק מחשב "מלך העקרבים: עלייתו של האכדי" הופץ למכירה ב-2002.
הרומן "פרעה", ספר לילדים מ-2007 מאת ג'קי פראנץ', עוסקת במאורעות בחצר מלך עקרב והיריבות בין בניו נערמר והנסיך הוק.
עקרה הוא סרט קולנוע ישראלי שכתב וביים הרב מרדכי ורדי.
צילומי הסרט הסתיימו בשנת 2020, והקרנת הבכורה שלו נעשתה בפסטיבל ירושלים לקולנוע בשנת 2022, שם הוא התחרה במשבצת הסרטים העלילתיים הישראליים.
זהו סרטו העלילתי הראשון של ורדי, שכבר יצר כמה סרטים תיעודיים.
בסרט מככבים מילי עשת ויואב רוטמן.
פייגי (מילי עשת) ונפתלי (יואב רוטמן), זוג חסידי ברסלב, חיים עם הוריו של נפתלי (אילנית בן יעקב ונבו קמחי) בצפת, הספוגה במיסטיקה יהודית.
הם לא מצליחים להביא ילדים.
בערב ראש השנה, נפתלי טס לאומן באוקראינה על מנת להתפלל להיריון על קברו של רבי נחמן.
בהיעדרו, אב המשפחה מזמין לביתם את רבי אליהו (גיל פרנק), נווד שמציע לפייגי ריפוי באמצעות קול השופר.
הוא מנצל את פגיעותה ואונס אותה, תוך שהיא קופאת במקום.
בעקבות האונס מתעורר ויכוח הלכתי בשאלה האם אישה חייבת להתנגד פיזית לפגיעה המינית על מנת שתוגדר כנאנסת ולא כבוגדת.
היחסים בין בני הזוג מידרדרים, והמשפחה נכנסת לסחרור.
הסרט עוקב אחרי בני הזוג שמנסים לשקם את יחסיהם, אחרי מערכות היחסים המשפחתיות הרחבות יותר ואחרי האופן בו מתמודדת הקהילה עם שאלות הקשורות לאונס, קדושה, טומאה וטהרה.
ורדי כתב את התסריט המבוסס על מעשה שאירע במאה התשע עשרה בכפר בהונגריה.
המעשה מתואר בשאלה שהופנתה אל הרב יעקב עטלינגר.
גם שם בעל עזב את ביתו לרגל עסקיו ואשתו התמימה הכניסה לביתה אדם שהתחזה כאיש קדוש ופרוש מהבלי העולם הזה.
לאחר מספר ימים הוא הסביר לאישה שהוא אליהו הנביא והיא, האישה, אמורה ללדת את המשיח אלא שיש "מניעה" בגלל בעלה.
כך הוא בא על האישה מספר פעמים והבטיח לה שאם היא לא תפתח קופסה מסוימת בימים הקרובים, היא תראה שם מטמון גדול.
משבעלה חזר והיא סיפרה לו על המטמון שבו זכו הוא פתח את הקופסה, אך זו הייתה ריקה.
האישה המבוהלת סיפרה לבעלה מה קרה והוא שאל את הרבנים מה לעשות.
על פי ההלכה נשואה שנבעלה לזר אסורה על בעלה, אלא אם מדובר באונס בניגוד לרצונה.
בפסק דין מורכב התיר הרב עטלינגר את האישה לבעלה.
פסק הדין היווה את הבסיס להתיר את הנשים לבעליהן בפרשת עזרא שיינברג.
אילנית בן יעקב – האימא
גולן אזולאי – בעל החנות
גיל פרנק – רבי אליהו
מיכאל וייגל - רב ודיין
בארץ ישראל תועדו כ-25 מיני עקרבאים (אחד מהם נכחד לאחרונה), מגוון גדול יחסית לשטחה הקטן.
25 מינים אלו שייכים לארבע משפחות שונות, והם נפוצים בכל בתי הגידול היבשתיים, מהר חרמון ועד אילת, כשמחצית מהם חיים במדבר.
ב-2018 יצא לאור מדריך שדה לעקרבי ישראל הראשון.
היחס לעקרבים בישראל מצד האדם הוא מורכב והיה נתון לשינויים לאורך השנים.
בכל שנה, כמאות אנשים נעקצים מעקרבים, חלקם מגיעים למצב קשה, ובשל כך העקרבים זוכים ליחס ציבורי גרוע.
פנחס אמתי היה אנטומולוג (חוקר פרוקי-רגליים) שהתמחה בחקר העכבישנים, ותרם רבות אודות חקר העקרבים בישראל.
ב-1955 התפרסם מאמרו הראשון על עקרבים כפולי עוקץ, וב-1959 התפרסם מאמרו על תגלית דרכי הרבייה אצל עקרבים בפעם הראשונה במחלקה לזואולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עקב הצורך בפיתוח חיסון פסיבי נגד עקיצות עקרבים, פיתח אמיתי מכשיר חשמלי שכונה "מחלבת העקרבים" ואִפשר הפקת ארס עקרב לשם פיתוח תרכיב החיסון.
עקרבים שונים נקראים בעברית בשמות שהעניק להם אמיתי, בניהם: עב-יד כושי, נבו יריחו, קטלן דו-גוני.
אמיתי אף זכה לעקרב הקרוי על שמו - עקרבחול אמִתַּי.
כיום, ישנם גורמים שונים המאיימים על העקרבים בישראל כשהעיקריים בהם הם הרס בית הגידול, הרעלות ואיסופים מהטבע לצורכי מסחר בלתי חוקי.
נבו יריחו לדוגמה, בגלל גודלו המרשים ומזגו הנוח, הוא מין בולט שנאסף לצורך מסחר בלתי חוקי, דבר הפוגע באוכלוסייה המקומית.
כמו כן, העקרבים בישראל אינם מוגדרים כ"ערך טבע מוגן", ועל כן אינם זוכים להגנות הנלוות.
מתוך 25 מיני העקרבים בארץ ישראל, מתוכם כ-3 נחשבים למסוכנים לאדם: עקצן צהוב, קטלן דו-גוני וקטלן עב-צבתות.
בדומה לכל פגיעה מבעל חיים ארסי, גופם של ילדים ובעלי רגישויות (אלרגיות לארס או לארס מסוג מסוים) עלול להגיב באופן חמור יותר עד קיצוני.
עקב כך, כל שנה מגיעים כ-270 ילדים לבתי החולים עקב עקיצת עקרב.
עם זאת, עם השנים הפכו העקרבים למוקדי עניין, וכיום גם נערכים סיורים סביבם לקהל הרחב.
בנוסף, ב-2018 נערך קמפיין לבחירת העקרב הלאומי של ישראל, במסגרתו נבחר העקרב נבו יריחו.
ממשפחה זו 19 מינים ב-9 סוגים המופיעים בישראל:
נפוץ בכל הארץ, למעט בכרמל, בחולות שפלת החוף והעמקיםצרבן (Buthus) -צרבן ישראליButhus israelisנפוץ מאזור נתניה ודרומה לאורך שפלת החוף, ועד מרכז הנגב ודרום מדבר יהודה -צרבן מגווןButhus amriאזור הערבה והנגבעקרבון (Orthochirus)עקרבון נגביOrthochirus negebensisנפוץ בערבה, נגב ודרום מדבר יהודה.עקרב-נמלים (Birulatus)עקרב-נמלים הירדןBirulatus israelensisאורכו כשני ס"מ והוא הקטן בעקרבי ישראל.
במסגרת מחקר ישראלי, התגלה כי הוא חי בקיני נמלת הקציר השחורה ומקיים עימה ועם מין של דמויי-עקרב יחסי גומלין.
נפוץ בחולות מישור ימין ומכתש ירוחםעקרב-חול לויButhacus levyiאזור מצומצם בחולות באר-מילכה
ממשפחה זו ארבעה מינים מסוג אחד בישראל:
+סוגתמונהשם עברישם מדעיהערות ותפוצהעב-יד (Buthacus)עב-יד שחוםScorpio fuscusנפוץ בבחבל הים תיכוני של ישראל, ובבקעת הירדןעב-יד צהובScorpio palmatusנפוץ בערבה, נגב ודרום מדבר יהודהעב-יד עוגScorpio propinquusצפון רמת הגולןעב-יד הבשןScorpio krugloviדרום רמת הגולן
ממשפחה זו מין יחיד בישראל:
+סוגתמונהשם עברישם מדעיהערות ותפוצהנבו (Nebo)נבו יריחוNebo hierichonticusהעקרב הלאומי של ישראל והגדול בעקרבי ישראל.
נפוץ בכל הארץ למעט שפלת החוף
במשפחה זו מין אחד בלבד (נכחד):
סוגתמונהשם עברישם מדעיהערות ותפוצהעקרב-סומא (Akrav)†עקרב-סומא איילון †מין ייחודי, תואר כמין יחיד בסוג יחיד במשפחה חדשה למדע מפרטים מתים שנמצאו במערת איילון.
ככל הנראה נכחד מהעולם בתחילת שנות ה-90
עקרבון הוא סוג של עקרב ממשפחת העקצניים, שתואר לראשונה על ידי פרדיננד קארש בשנת 1891.
העקרבון מכיל את חמישים ושבעה המינים הבאים:
עקרב-נמלים הירדן (שם מדעי: Birulatus israelensis) הוא מין יחיד בסוגו של עקרב ממשפחת העקצניים.
אזור תפוצתו לאורך בקעת הירדן, והוא חי בצוותאות בתוך קיניה של נמלת הקציר, ומכאן שמו.
הוא תואר לראשונה על ידי וילסון ר.
לורנסו בשנת 2002. עקיצת עקרב זה אינה נחשבת למסכנת חיים.
עקרב זה הוא הקטן בעקרבי ארץ ישראל.
עקרב-חול (שם מדעי: Buthacus) הוא סוג של עקרב ממשפחת העקצניים.
מינים מהסוג נפוצים בצפון ובמערב אפריקה, בישראל, בירדן, בסוריה, בחצי האי ערב, בעיראק, באיראן, באפגניסטן ובפקיסטן.
הסוג תואר לראשונה בשנת 1908 על ידי AA Birula, במקור כתת-סוג של הסוג צרבן.
הוא הועלה לדרגת סוג על ידי M.
עקרבי-חול הם עקרבים קטנים עד בינוניים (40–75 מ"מ).
רוב המינים צהובים, חלקם בצבע חום, צהוב-אפרפר או צהוב-ירקרק.
יש להם רגלי הליכה ארוכות ובטן אחורית דקה; הצבתות ברגליבחנין עדינות ומוארכות מאוד.
הראשחזה חלק או עם מעט מאוד רכסים.
כמו אצל עקצניים אחרים, הארס אצל לפחות חלק מהמינים של עקרב החול חזק יחסית, ויכול להיות בעל חשיבות רפואית לבני אדם.
+רעילות יחסית במינים של עקרב-חול מין מינון קטלני חציוני (LD50 [מ"ג/ק"ג] עכברים) Buthacus arenicola 0.99 – 3.50 Buthacus leptochelys 0.77 – 5.62
רוב המינים חיים בבתי גידול מדבריים צחיחים, סלעיים וחוליים (ומכאן שם העקרב), חלקם בסביבות ערבה צחיחה למחצה.
כמו רוב העקרבים האחרים, הם מסתתרים מאור יום בסדקים או במחילות סלע.
המינים השונים של עקרבי-חול דומים מאוד זה לזה ותוארו לעיתים כתת-מינים.
לפחות 22 מינים ידועים, חלקם זקוקים לעדכון טקסונומי:
עַקְרָב-סוּמָא אַיָּלוֹן (שם מדעי: Akrav israchanani) הוא מין של עקרב שנכחד ככל הנראה בין השנים 1960 ו-1991, והוא המין היחיד הידוע ממשפחת העקרב-סומאיים (Akravidae).
המיקום היחיד הידוע של שרידיו הוא מערת איילון בישראל, שהתגלתה באפריל 2006.
באפריל 2006 התגלתה מערת איילון במחצבת אבן גיר של מפעל נשר באזור רמלה.
בבדיקה מדוקדקת יותר של המערה, בנוסף לחסרי חוליות שוכני מערות ממינים שונים, נמצאו שלדים חיצוניים חלולים של עקרבים.
הם היו מחוברים לסלעים על שפת אגם מערה קטן, ומיקומם תאם את מפלסי המים המשוערים הקודמים של האגם.
העקרבים צולמו במיקומם והוצאו בזהירות מהסלעים.
השלדים החיצוניים וחלקי הגוף, שחלקם התפוררו כאשר נותקו מסלעי המערה או שכבר התפרקו לחתיכות מוקדם יותר, הגיעו מלפחות 20 עקרבים שונים.
ישראל נעמן, שגילה ואסף את העקרבים במערה במהלך עבודת התזה שלו לתואר שני, ציין את מספר העקרבים שנמצאו כ-32. למרות דרך איסופם, השלדים החיצוניים של העקרבים היו במצב טוב, ושמרו במידה רבה על תכונותיהם האבחוניות.
הדבר יוחס לתנאי האקלים במערה, אשר, בגובה של כ-100 אחוזי לחות וטמפרטורות גבוהות ויציבות שהביאו לריכוז גבוה של מימן גופרתי באטמוספירה.
השלדים החיצוניים שנמצאו היו שרידי עקרבים חומים, בגודל בינוני ומוארכים, ללא כל רקמה רכה, שאורך גופם היה כ-50 מ"מ.
ללוחית הראשחזה (Carapace) קצוות מעט מורמים, לוחית גחון (Sternum) מחומשת וארוכה יותר מהרוחב שלה.
מקטעי הבטן האחורית (Metasoma) ארוכים יותר מרוחבם ומחורצים בצידם התחתון.
לעקרבים אלו אין עיניים כלל וגם לא כל התפתחות ניכרת שלהן.
צבתות הרגליבחנין שלהם ארוכות, דקות ובעלות קצוות מעוקלים באופן בולט.
התיאור המדעי של העקרבים שנמצאו בוצע בשנת 2007 על ידי הארכנולוג הישראלי גרשם לוי.
בהתבסס על המורפולוגיה שלהם, לוי שייך אותם לסוג ומין חדשים, Akrav israchanani.
שם הסוג Akrav הוא תעתוק לטיני של המילה "עקרב", שמקורה בתנ"ך.
שם המין הספציפי israchanani הוא שילוב של שמותיהם הפרטיים של ישראל נעמן, מגלה העקרבים, וחנן דימנטמן, זואולוג ישראלי שחקר באופן אינטנסיבי את המערכת האקולוגית של המערה מאז גילויה.
שרידי כל העקרבים שנמצאו נשמרים באוספי האוניברסיטה העברית בירושלים.
להולוטייפ יש את מספר המלאי "HUJsc.
2673", ושישה פאראטייפים ממוספרים 2674 עד 2679. מיקום הטיפוס הוא מערת איילון, וישראל נעמן רשום כאספן באפריל 2006.
מיני העקרבים המצויים בישראל והיו ידועים עד לשנת 2006 שייכים למשפחות עקצניים, עב-ידיים, ונבואיים.
לא ניתן היה לסווג את העקרבים שנמצאו במערת איילון למשפחות עקרבים אלו או לכל משפחת עקרבים אחרת שתוארה בעבר עקב הבדלים מורפולוגיים משמעותיים.
לכן, לוי שייך אותם למשפחה החדשה Akravidae, בתוך משפחת העל Chactoidea.
בשנים 2010 ו-2011, מספר ארכנולוגים בחנו מחדש את החומר באוסף האוניברסיטה העברית.
בנוגע למאפייני המשפחה, הם ציינו כי לסוג Akrava israchannanani, בניגוד לתיאור המקורי, יש ברגל רק קוץ קדמי (prolateral tarsal spur).
בהתבסס על פער זה, המידע השגוי של לוי לגבי סידור השיניים על הצבתות, ודמיון למשפחת העקרבים הטרופיים Superstitioniidae מהעולם החדש, הועמד בספק מעמדה של משפחת ה-Akravidae כמשפחה עצמאית.
עם זאת, המחברים נמנעו לעת עתה ממתן מעמד של שם נרדף טקסונומי רשמי ומתכוונים לערוך ניתוח פילוגנטי מקיף של ה-Akravidae והטקסונים הקשורים.
למרות הסיווג השונה של Akrav למשפחות קיימות, מספר שינויים במאפיינים חשובים מבחינה טקסונומית ומידע מדויק יותר בנוגע למידות גוף ופרטים אנטומיים, התיאור המקורי של לוי אושר למעשה.
בתיאורו הראשוני, לוי הזכיר את גילויה של "אקרית" באחד השלדים החיצוניים ושקל את האפשרות שהרקמות הרכות של העקרבים נאכלו על ידי אקריות.
בחינה מדוקדקת של בעל החיים שזוהה בתחילה "אקרית" גילתה כי ללא ספק מדובר בעובר מפותח היטב של עקרב, שאורכו 3.6 מילימטרים.
נמצאו הצטברויות קטנות וכהות רבות על שלדי העקרבים, במיוחד בחלקם הפנימי.
אלו אינן קשורות בשום צורה לאנטומיה של העקרבים, אך ניתן בקלות להתייחס אליהן כצואתם של אוכלי נבלות קטנים.
סימני האכילה נמצאו על החלקים הרכים יותר של השלד החיצוני בחלק מהשלדים החיצוניים.
האשמים האפשריים היחידים מעולם החי של מערת איילון הם קפזנבאים מהסוג Troglopedetes, שאורכם כמילימטר אחד.
עקרבים שוכני מערות הם נדירים ברחבי העולם.
לאחרונה בשנת 1964, הזואולוג אלברט ונדל קבע בספרוBiospéologie, la biologie des animaux cavernicoles כי אין בנמצא עקרבים החיים במערות בלבד.
רק בסוף שנות ה-60 התגלו עקרבי המערות הראשונים, Typhlochactas rhodesi ו-Typhlochactas reddelli, במערות מקסיקניות.
עד 1985 היו ידועים 13 מינים, ומספר המינים המתוארים גדל בהתמדה מאז.
תפוצת עקרבי המערות מוגבלת במידה רבה לאזורים הטרופיים, עם תיעודים ממקסיקו, ברזיל, אקוודור, אינדונזיה, מלזיה ואי חג המולד..
גילוי מין של עקרבים השוכנים במערות בישראל, מחוץ לאזורים הטרופיים, היה מפתיע בשל כך.
יחד עם סרטנאי המערה, הם פורשו כפאונה שרידית מתקופת ים טתיס הטרופי.
הסברים אחרים רואים בהם חלק ממערכת אקולוגית תת-קרקעית שהתפתחה באופן עצמאי.
לבסוף, נשקלת האפשרות שהעקרבים לא התפתחו יחד עם הסרטנאים, אלא התיישבו ונלכדו במערה במועד מאוחר יותר.
עד לחשיפתה, מערת איילון יצרה מערכת אקולוגית מבודדת לחלוטין מהעולם החיצון, שאליה לא יכלו לחדור מים וחומר אורגני מפני השטח עקב שכבת הגיר שמעליה שהייתה בעובי עשרות מטרים.
מלבד מספר מעברים, המערה מורכבת מחדר גדול המכיל אגם מלא במי תהום מלוחים עם ריכוז גבוה של מימן גופרי.
מערת איילון ממוקמת באזור אנומליית המלח איילון (Ayalon Saline Anomaly), ומי אגם המערה נובעים כולם או חלקם ממעיינות חמים.
המערכת האקולוגית של מערת איילון מבוססת על ביומסה המיוצרת על ידי כמויות גדולות של חיידקים מחמצני גופרית.
אוכלוסיות חיות של סרטנאים, זוט-עקרבאים, דגים וקפזנבאים נמצאו בין עולם החי של המערה.
ניתוח איזוטופים של העקרבים גילה ערך PDB של כ-0.36‰-.
תזונה של אורגניזמים בקרקע מאטמוספירה רגילה תביא לערך של 0.25‰- עד 0.18‰-, והערכים השונים מצביעים על תזונה של חומר אורגני מהמערה.
מאפיין אנטומי בולט של העקרב-סומא הוא קצות הכליצרות שלו דמויות הקרס, במיוחד אלו של החלק הקבוע.
כאשר הצבתות סגורות, הקצוות חופפים, והקצוות המשוננים של הצבתות יוצרים מרווח.
צורת צבתות ייחודית זו לעקרבים הוצעה כהתאמה אפשרית ללכידת סרטנאים מימיים.
הסרטנאים סומית איילון (Typhlocaris ayyaloni), המאכלסים את אגם המערה, נראים כטרף מתאים.
ידוע שכמה עקרבים צדים שווה-רגלאים באזור הגאות והשפל או שהם חיים באופן אמפיבי, ושרידי העקרב נמצאו אך ורק בסביבה הקרובה של אגם המערות.
בהקשר זה, מאפיינים דומים של צבתות נצפו בעקרבים מהסוג Dysdera, הניזונים מאיזופודים.
במינים מסוימים, ניתן לראות התרחבות ספציפית של צבתות בהשוואה לחברים אחרים בסוג, הקשורה להתמחות בטרף מסוים ולאסטרטגיית ציד טרף מסוימת.
בדיקת השרידים שנמצאו הובילה למסקנה כי לא מדובר במאובנים, אלא בשרידי עקרבים שמתו והתייבשו בתקופה האחרונה.
לא נמצאו שרידי איברים פנימיים.
למרות חיפושים אינטנסיביים, לא נמצאו פרטים חיים או מתים לאחרונה של העקרב במערת איילון.
עם זאת, לא נשללה האפשרות שישנן מערות מבודדות נוספות באזור בהן אוכלוסייה מבודדת יכלה לשרוד.
מצבם הטוב של העקרבים המתים, ובמיוחד היעדר פירוק כיטין על ידי חיידקים או פטריות עקב תנאי האקלים במערה, הקשה על קביעת זמן המוות של הפרטים.
רבים מהשרידים שנמצאו היו מכוסים בקרום מלח, שייתכן שנגרם הן מהלחות הגבוהה והן מהאפשרות שהם הוצפו על ידי תנודות במפלס המים של אגם המערה.
לא נמצאו עדויות להתאבנות ראשונית.