tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שטרסמן הביע את דעתו בנוגע לתפקידה של מייטנר באותם ניסויים: "היוזמה שלה הייתה ההתחלה של העבודה המשותפת עם האן" והיא "הייתה קשורה אלינו באופן אינטלקטואלי משוודיה...והייתה המנהיגה האינטלקטואלית של צוותנו".
נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון העניק להאן, מייטנר ושטרסמן את פרס אנריקו פרמי בשנת 1966. האיגוד האסטרונומי הבינלאומי קרא אסטרואיד על שמו: 19136 שטרסמן.
פרידריך (פרדריק) סלומון פרלס (Friedrich (Frederick) Salomon Perls; 8 ביולי 1893 – 14 במרץ 1970), שנודע כפריץ פרלס (Fritz Perls), היה פסיכיאטר ופסיכותרפיסט יהודי-גרמני-אמריקאי.
פרלס טבע את המונח "תרפיית הגשטאלט" לתיאור סוג התרפיה שפיתח בצוותא עם אשתו לורה פרלס החל משנות הארבעים, והוא חבר למכון איסלן בקליפורניה בשנת 1964. גישתו קשורה, אולם אינה זהה, לפסיכולוגיית הגשטאלט ולפסיכותרפיה התאורטית של הגשטאלט מבית מדרשו של האנס-יורגן וולטר.
ליבתה של תרפיית הגשטאלט היא קידום המודעות לאחדות של כל הרגשות וההתנהגויות הנוכחים, והמגע בין האני לסביבה.
פרלס פסע מחוץ לתחומיה של הפסיכותרפיה בשל ציטטה המתוארת לעיתים תכופות כ"תפילת הגשטאלט".
הדבר היה נכון במיוחד בשנות השישים, כשאימרה זו, המעניקה דגש חזק לאינדיבידואליזם, זכתה לתשומת לב רבה.
פריץ פרלס נולד בברלין בירת הקיסרות הגרמנית.
למד בתיכון היוקרתי "אסקנישה גימנזיום" (Askanische Gymnasium), ולאחר בחינות הבגרות ציפו ממנו בסביבתו הקרובה להיהפך לעורך דין כמו דודו הנודע הרמן שטאוב (Hermann Staub; 1856–1904), אולם במקום זאת הוא למד רפואה.
לאחר שהיה תקופה מסוימת בחפירות במלחמת העולם הראשונה, קיבל דוקטורט.
פרלס נמשך לפסיכיאטריה בשל עבודתו של פרויד ומחקריו המוקדמים של וילהלם רייך.
בשנת 1930 נשא לאישה את לורה פרלס (אז לורה פוזנר), ולהם נולדו שני ילדים משותפים, רנט וסטפן.
ב-1933, זמן מועט לאחר עלות היטלר לשלטון בגרמניה, נסו פרלס, רעייתו לורה וביתם הבכורה רנט להולנד, ושנה אחת אחרי כן היגרו לדרום אפריקה, שם כתב פרלס בשנת 1941 את "אגו, רעב ותוקפנות" (Ego, Hunger, and Aggression; ראה אור ב-1942).
אשתו לורה לקחה אף היא חלק בכתיבת ספרו, אם כי לא ניתן לה קרדיט על כך.
ב-1942 התגייס פרלס לצבא דרום אפריקה, שבו ששרת כפסיכיאטר צבאי בדרגת סרן עד לשנת 1946.
הזוג פרלס היגרו לניו יורק ב-1946, שם עבד פריץ פרלס למשך זמן מה ביחד עם קארן הורני, ואז עם וילהלם רייך.
בשנת 1947 לערך ביקש פרלס מהסופר פול גודמן להעלות על הכתב רשימות שרשם בכתב ידו, ושביחד עם תרומות מראלף האפרלין וגודמן פורסמו בתור "תרפיית הגשטאלט" (Gestalt Therapy).
גשטאלט (תרפיית התבנית): מילה במילה / פרדריק ס' פרלס (אסף וערך: ג'ון או' סטיבנס; מאנגלית: אברהם קדימה), תל אביב: זמורה, ביתן, מודן, תשל"ח.
פריץ פישר (גרמנית: Fritz Fischer; 5 באוקטובר 1912 – 2003), היה רופא גרמני שנאשם במשפט הרופאים בגרמניה על ביצוע ניסויים רפואיים בבני-אדם במחנה הריכוז ראוונסבריק.
למד רפואה בבון, בלייפציג ובהמבורג שם הוסמך בשנת 1938. בשנת 1934 הצטרף לאס אס וב-1937 למפלגה הנאצית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, מונה כרופא בואפן אס אס בדרגת לוטננט שני.
ב-1940 מונה לרופא צבאי באוגדה של האס אס.
לאחר שנפצע, עבד במחנה הריכוז ראוונסבריק כעוזר מנתח של קארל גבהרדט והשתתף בניסויים ניתוחיים שבוצעו בגופם של אסירים ממחנה הריכוז.
לאחר מלחמת העולם השנייה נשפט במשפט הרופאים בגרמניה ונידון למאסר עולם.
לאחר שחרורו חזר להתמחותו, והחל בקריירה חדשה בחברת כימיקלים באינגלהיים שם עבד עד פרישתו.
פריץ רימן היה שחמטאי גרמני.
רימן היה תלמידו של אדולף אנדרסן בעיר ורוצלב.
בשנת 1876 ניצח בדו-קרב את ארנולד שוטלנדר 5-0.
בשנת 1879 הגיע רימן למקום החמישי בלייפציג (אליפות גרמניה הראשונה, ניצח: ברטולד אינגליש), והגיע למקום השני בתחרות וסלבורן.
בשנת 1880 הגיע למקום השני, אחרי לואיס פאולסן בתחרות בראונשויג, ובברלין סיים בתיקו דו-קרב עם אמיל שאלופ +2 -2 =2 (+ ניצחונות –הפסדים = תוצאות תיקו).
בשנת 1881 חלק מקום 13-14 בתחרות ברלין (אליפות גרמניה השנייה, ניצח: ג'וזף הנרי בלקברן).
בשנת 1883 חלק מקום 6-7 בתחרות נירנברג (האליפות השלישית, ניצח: שמעון אברמוביץ וינוור).
בשנת 1885 חלק רימן מקום 8-9 בתחרות המבורג (האליפות הרביעית, ניצח: איזידור גונסברג), ובאותה שנה סיים בתיקו דו-קרב עם ארנסט פלשיג +5 -5 =0) בעיר ורוצלב.
בשנת 1888 חלק מקום ראשון עם קורט פון ברדלבן בתחרות לייפציג.
פרידריך אדמונד "פריץ" ריגר היה מנצח גרמני.
באוגוסט 1941 התמנה למנהל האופרה של ברמן, ובאוגוסט 1944 קיבל את משרת המנהל המוזיקלי של התזמורת הפילהרמונית של ברמן.
ריגר היה חבר במפלגה הנאצית.
בשנת 1949 הכריזה עיריית מינכן על מינויו של ריגר למנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית של מינכן, כמחליף להנס רוזבאוד המודרינסט, מינוי של שלטונות הכיבוש של ארצות הברית.
לדברי הסופר דייוויד מונוד, ההחלטה לפטר את רוזבאוד ולהחליפו בריגר "הצעיר ואלמוני יחסית אבל בעל גישה שמרנית מתאימה" נבעה מרצון למשוך קהל מאזינים גדול יותר בתוכניות מסורתיות יותר, אילוץ שמקורו בתיקוני שער המטבע בחלק המערבי של גרמניה.
ב-1952 הודיע ריגר, שהתזמורת תשמיט מתוכניות הקונצרטים כמעט את כל המוזיקה המודרנית.
ריגר המשיך לעמוד בראש הפילהרמונית של מינכן עד 1966.
פריץ ריגר היה מנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של מלבורן בשנים 1971-72. הוא מת בבון שבגרמניה.
פריץ פרנק (אוגוסט 1873, ירושלים - 8 בספטמבר 1968, וייסנברג, גרמניה) היה הרפתקן וחוקר טבע גרמני שפעל בארץ ישראל בשלהי התקופה העות'מאנית ובתקופת המנדט הבריטי, ואשר שמו נקשר למיתוסים שונים הקשורים לריגול במהלך מלחמת העולם הראשונה.
פריץ פרנק נולד בארץ ישראל למשפחה טמפלרית מכובדת.
אביו החורג קארל הפר היה ה'בירגמייסטר' (ראש הכפר) של המושבה הגרמנית וילהלמה, ואמו הייתה בעלת בית מרזח במושבה.
פרנק השתלם בנגרות ובסיתות, ובבגרותו גר במושבה הגרמנית וילהלמה.
הוא הרבה לסייר בארץ, כחוקר טבע וכארכאולוג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, יחד עם גרמנים נוספים בני המושבות הגרמניות בארץ ישראל, נסע פרנק לחלב והתייצב בפני הקונסול הגרמני שם על מנת להתנדב לשרת בצבא הטורקי-גרמני.
בגלל גילו המתקדם, 40, הוא לא גויס לצבא הסדיר, אך הקולונל הגרמני פרידריך קרס פון קרסנשטיין השתמש בידע הנרחב שלו של האזור, ושלח אותו לסייר במדבר סיני ולאסוף מודיעין על תוואי השטח ומקורות המים.
על פי ראיון שנתן פרנק לשבועון הנאצי "Die Fuhrer", הוא אף השתתף במסע ההתקפה הטורקי הראשון על תעלת סואץ.
לאחר כישלון המתקפה נשאר פרנק מוצב במדבר סיני, והמשיך לערוך סיורים, שמטרתם הייתה בין היתר הטרדת הכוחות הבריטיים והנחת מוקשים בתעלת סואץ.
על פי פרנק הוא אף הצליח במקרה אחד להגיע עד התעלה ולהניח בה מוקש שהביא לטיבוע אונייה.
עם תחילת ההתקדמות הבריטית לעבר סיני, ובמיוחד לאחר הניצחון הטורקי הגדול בקרב קטיה, נפוצו בקרב הצבא הבריטי שמועות על מרגל או מרגלים גרמנים נועזים אשר התחזו לקצינים בריטים בכירים ופעלו בעורף הכוחות הבריטים.
כך למשל, לאחר כישלון המתקפה הבריטית השנייה על עזה, סופר על מרגל גרמני שהתחזה לקצין בריטי והוליך חלק מהכוחות הבריטים הנסוגים היישר לכיוון העמדות הטורקיות.
מעשיות אלו נקשרו לשמו של פרנק, ויצרו לו תדמית של מרגל גרמני נועז, 'הלורנס של הטורקים'.
בין היתר מספר ריצ'רד מיינרצהגן בזכרונותיו שעם מינויו לקצין מודיעין באזור הגיעו אליו שמועות ספורות על מרגל בשם פרנק, והוא באופן מכוון העצים את השמועות והפיץ מזכרים שקריים על פעולותיו ומעלליו של מרגל זה.
מטרת תרגיל הדיסאינפורמציה הזה הייתה להגביר את הערנות של החיילים הבריטיים להסתננויות של מרגלים, ושמטרה זאת הושגה במלואה.
יגאל שפי, במאמרו "המרגל שלא היה", מציין שלמרות שמיינרצהגן כותב במפורש שהמעשיות על פרנק היו מפוברקות, מיינרצהגן מוסיף בהמשך ספרו לתאר את מעלליו של פרנק, ואף מספר שפרנק ניסה כביכול להתנקש בחייו גם לאחר שהמלחמה הסתיימה.
ככל הנראה אין בסיפורים אלו ממש, מכיוון שעל פי הגנרל הגרמני קרס פון קרסנשטיין, פרנק לא היה דובר אנגלית.
בקיץ 1915, בעיצומה של המלחמה, הותקפה ארץ ישראל על ידי ארבה.
תושבי המושבה הגרמנית, בעזרתו של פריץ פרנק, רכשו כמויות גדולות של חיטה בירדן.
החיטה אוחסנה במרתף בבית שמידט ובטחנת הקמח שבבית פרנק, וממנה הוכן לחם שחולק בהקצבה לתושבי המושבה.
לאחר נסיגת הכוחות הטורקיים מארץ ישראל עזב פרנק לגרמניה, ורק בשנת 1927 הוא הורשה על ידי הבריטים לחזור לארץ ישראל.
בין השנים 1929-1932 התגורר פרנק בעין גדי, ועסק בגידולים חקלאיים שכללו עגבניות, חצילים ומלפפונים.
לפי פרנק, בתקופה זו הוא היה האדם היחיד שהתגורר באזור.
הוא מתואר כאדם בעל לחיים אדומות וזקן לבן אשר היה מתהלך בלווית כלב וחמוש בשני אקדחים.
בבעלותו הייתה סירת מנוע קטנה שבה נהג לסייר בים המלח.
זאב וילנאי מתאר את פרנק כשונא יהודים, ואולם הוא לא היה חבר במפלגה הנאצית בארץ ישראל.
בשנת 1936, בגיל 62, התחתן פרנק, וגר עם אשתו על הר הזיתים עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, עת נעצרו הוא ומשפחתו, יחד עם כל התושבים הגרמנים בארץ ישראל.
לאחר המלחמה, בשנת 1948, הוגלו לגרמניה.
דמותו של פרנק וסיפור התיישבותו בעין גדי מתואר בספרו של אהוד בן עזר "אנשי סדום".
פריץ פישר היה היסטוריון גרמני.
מחקריו המרכזיים עסקו בסיבות לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
פישר תואר על ידי אחדים כהיסטוריון החשוב ביותר בגרמניה במאה ה-20.
פישר נולד בעיירה לודוויגשדט בבוואריה.
אביו היה מפקח על מסילות ברזל.
הוא למד באוניברסיטת נירנברג ארלנגן ובאוניברסיטת ברלין היסטוריה, פדגוגיה, תאולוגיה ופילולוגיה.
במקור היה מומחה בפרוטסטנטיות הגרמנית מהמאה ה-19.
בשנת 1939 הצטרף למפלגה הנאצית ופרש ממנה בשנת 1942. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בוורמאכט.
הוא נשבה על ידי כוחות הברית ושוחרר ממחנה מעצר בשנת 1947.
בשנת 1948 היה לפרופסור מלא באוניברסיטת המבורג, שם לימד עד שנת 1978. בשנות החמישים קיבל גישה לארכיוני מזרח גרמניה בפוטסדאם, שם נתקל במערך של קבצים הנוגעים למטרות מלחמה ותוכניות סיפוח שממשלת הרייך ערכה במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1961 פרסם את מחקרו פורץ הדרך אודות הסיבות שהובילו לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
לא היה זה רק היקף השאיפות הטריטוריאליות של גרמניה שהניעו אותו לפתח את השערותיו הפרובוקטיביות, אלא גם החשד שממשלת גרמניה עשויה היה להתחיל את המלחמה מלכתחילה כדי לממש את תוכנית ההרחבה שלה ביבשת אירופה.
פישר הציג את ממצאי הארכיון הבאים שלו בנוגע למדיניות החוץ האגרסיבית של גרמניה ומקורותיה של מלחמת העולם הראשונה בספר שכותרתו Krieg der Illusionen (מלחמת האשליות).
בספר זה הוא קידם את התיאוריה לפיה בדצמבר 1912, ב"מועצת המלחמה העליונה", קיבלו וילהלם השני ויועציו הצבאיים החלטה לפתוח במלחמה גדולה עד קיץ 1914.
פריץ קולבה (גרמנית: Fritz Kolbe; 25 בספטמבר 1900 - 16 בפברואר 1971) היה דיפלומט גרמני אשר הפך למרגל החשוב ביותר לטובת ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
קולבה הועסק כדיפלומט זוטר על ידי משרד החוץ הגרמני לפני מלחמת העולם השנייה ושובץ במדריד ובקייפטאון, שם סייע לנרדפי הנאצים בהכנת דרכונים מזויפים.
סירובו להצטרף למפלגה הנאצית הביא להצבתו בתפקיד פקידותי זוטר בברלין החל מ-1939. בסביבות נובמבר 1941 הוא הפך נחוש לסייע באופן פעיל בהבסת הנאצים.
אולם היה זה לא לפני 1943 כשהתעוררה הזדמנות, כאשר עמית אנטי נאצי העביר אותו למשרה רמה יותר, של בלדר דיפלומטי.
ב-19 באוגוסט 1943 הופקד בידו שק דיפלומטי אותו הוא היה אמור לשאת לברן, שווייץ.
בשהותו שם, הוא ניסה להציע מסמך סטנסיל סודי לשגרירות הבריטית.
הבריטים סירבו לו, אז הוא ניסה את מזלו אצל האמריקאים, בתיווך של חבר יהודי, איש משרד החוץ הגרמני בעבר.
האמריקאים החליטו לתת סיכוי לעניין.
ב-1944 הם הבינו שיש להם ביד סוכן מהמעלה הגבוהה ביותר.
הוא קיבל את שם הקוד "ג'ורג' ווד".
מפעילו ב-OSS (המשרד לשירותים אסטרטגיים, הגוף שקדם ל-CIA) היה אלן דאלס.
בסך הכל, עד סוף המלחמה, הוא העביר 2,600 מסמכים, בין היתר על הפשעים שביצעו הכוחות הגרמניים ועל רצח יהדות אירופה.
מאוחר יותר הוא תואר על ידי ה-CIA כ"מרגל החשוב ביותר במלחמה".
ציפיות הגרמנים באשר למקום הנחיתה המיועד של בעלות הברית בפלישתן לצרפת.
מטוס הקרב הסילוני מסרשמיט Me-262
דיווחיו של קולבה אודות מצב הרוח בברלין וניתוחיו האישיותיים זכו להוקרה מיוחדת מצד האמריקאים.
ב-1949 ניסה קולבה להתיישב בארצות הברית אך לא הצליח למצוא עבודה הולמת.
ב-1951 ניסה להתקבל שוב למשרד החוץ גרמני, אך נדחה, על ידי דיפלומטים בעלי עבר נאצי.
בסופו של דבר מצא קולבה עבודה כנציג של חברה אמריקנית למסורים חשמליים.
קולבה נפטר מסרטן בברן, ב-1971.
פְרִיץ פַיְיגֶל (גרמנית: Fritz Feigl; 15 במאי 1875 – 23 בינואר 1971) היה כימאי יהודי, יליד אוסטריה שחי משנת 1940 בברזיל.
לימודיו הגבוהים הופרעו על ידי שירותו הצבאי במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1918 חזר ללמוד, וב-1920 סיים את לימודי הדוקטורט, שאותם עשה בהנחיית וילהלם שלנק (Schlenk).
בשנת 1928 התמנה לפרופסור באוניברסיטת וינה, אך בשנת 1938 נכפה עליו לפרוש מעבודתו בשל עליית הנאצים לשלטון.
עד 1940 שהה בבלגיה והיה מנהל המוסד למחקר התעשייה הכימית.
לאחר שנכלא תקופה קצרה במחנה ריכוז הצליח להבריח גבולות לפורטוגל ועבר לברזיל, שם קיבל אזרחות בשנת 1944 ובהמשך שנות חייו עבד באוניברסיטת ריו דה ז'ניירו.
נבחר לנשיא הקהילות היהודיות במדינה.
פייגל נודע בתרומותיו לפיתוח תחום הכימיה אנליטית.
בשנת 1952 זכה בפרס ויצמן, ובשנת 1962 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
פייגל נפטר בשנת 1971 בריו דה ז'ניירו.
פריץ (פרץ) קורנברג היה אדריכל יהודי ממוצא גרמני שפעל בארץ ישראל בימי המנדט הבריטי.
פריץ קורנברג נולד בכפר הולצהאוזן (Holzhausen) שליד עיירת המרפא באד זלצאופלן (Bad Salzuflen), במערב ממלכת פרוסיה של הקיסרות הגרמנית (כיום במדינת סקסוניה תחתית בגרמניה).
אחרי סיום לימודיו בתיכון מקצועי במגמת טכנולוגיית הבניה ב-1910, החל ללמוד הנדסת בניין במכללה הטכנית בשרלוטנבורג שבברלין.
מלחמת העולם הראשונה קטעה את לימודיו, שאותם השלים בין השנים 1918 ל-1919 אחרי שירות בצבא הגרמני.
עם הסמכתו כאדריכל החל לעבוד במשרדו של אלכסנדר ברוולד והצטרף ל"אגודת בוני ארץ ישראל" בברלין (Palästina-Baugesellschaft) מיסודו של אלכסנדר לוי, עד שבספטמבר 1920 עלה לארץ ישראל.
בארץ הצטרף לחברת "קדם", שהייתה המשך לאגודה הברלינאית, אשר בעת המעבר לארץ ישראל נוהלה כבר על ידי המהנדס יוסף לוי.
ב-1924 עבר להתגורר בשכונת תלפיות בירושלים ופתח בה משרד עצמאי.
ב-1928 נבחר לעמוד בראש אגודת המהנדסים והאדריכלים בירושלים.
אחד מתכנוניו החשובים של קורנברג היה תכנון גימנסיה רחביה; על פי תכנונו, היה הבניין אמור להיות בצורת אווירון, ולכלול אגף מרכזי שבו ישכנו הספרייה וחדרי ההנהלה, ושני אגפים בצדדים שיקושרו ביניהם במעברים מקורים.
בתכנון תוכננו גם מגרש משחקים ופינה עם בריכת נוי בה שוחים דגים.
בשל בעיות תקציב הושלמה רק הקומה הראשונה של הבניין, ואחרי מותו של קורנברג הושלמה הבנייה עם תכנונם של האדריכלים ברוצקוס ורצ'קובסקי.
קורנברג תכנן גם את בית עגנון ב-1931 בתלפיות.
בדומה לאדריכלים אחרים בתקופה עיצב קורנברג גם את הריהוט לבית החדש.
את מראה הבית הוא תכנן כמבצרי וסגור, חלונות הברזל מסורגים וחלקם נראים כחרכי ירי.
כנראה נצטרך חצי שנה להתבייש בפנינו ובפני האורחים מחמת צבע הבית.".
אשתו זינה ניהלה במשך שנים את "פנסיון קוֹרנברג" בביתם שברח' קלאוזנר 15 בתלפיות שבו צולם סרט הטלוויזיה "מי ורדים מפורט סעיד".
בתם היא הפסלת נעמי ביטר.
בנם, , בוגר מחזור י"א כדורי, נפל ב-9 ביוני 1948 בקרב לוביה בגליל התחתון.
1921-2 בית אלפרד זלצמן, בקעה ירושלים
1922 בית-הופיין, רח' אידלסון/הס תל אביב
1923 גימנסיה רחביה, ירושלים (מקום ראשון)
1923 מרכז מסחרי בחיפה (מקום שני אך תוכניתו היא זאת שהתקבלה לבסוף)
1923-25 בניין המעבדה לכימיה, הפקולטה למכונות, בית החי והתיאטרון הפתוח ב בהר הצופים
1924 שיפוץ בית טיכו (כולל תכנון חלק מן הריהוט)
1925 תוכנית בינוי חדשה לאוניברסיטה העברית (לא נתקבלה)
1931 בית עגנון בשכונת תלפיות בירושלים
בנייני כפר הנוער בן שמן
פריץ שרוויץ היה שוטר יהודי אשר שימש בתקופת מלחמת העולם השנייה כמנהל מחנה עבודות הכפייה "לנטה" של היהודים בריגה, בדרגת קצין זוטר בס"ס.
שרוויץ נולד בשנת 1903 בשיאולאי שבליטא.
בשנת 1919 הצטרף לפרייקורפס הגרמנים שפעלו בליטא ובמזרח פרוסיה.
בשנת 1925 עבר לברלין שם הסתובב ביחד עם רבים אחרים מחוסר עבודה או כפועל יומי.
עם פרוץ המלחמה בשנת 1939 הוצב כשוטר בריגה.
בשנת 1942 שימש כמנהל מחנה עבודות כפייה ליהודים מטעם הס"ד.
מחנה העבודה לנטה שניהל, היה מפעל טקסטיל שייצר מוצרי יוקרה כפרוות, והועסקו בו כ-1000 יהודים שהתגוררו במתחם המפעל מחוץ לגיטו ריגה.
שרוויץ נחשב כמי שפועליו היהודים זכו מלבד לחייהם גם ליחס הוגן ותנאי מחיה סבירים, תוך שהוא מפיק ככל הנראה מעבודתם גם טובות הנאה עבור עצמו.
בשנת 1943 הועלה לדרגת אונטרשטורמפיהרר (סגן) בס"ס.
מחליפו בתפקיד מפקד המפעל היה אדוארד רושמן.
בשנת 1944 עם פירוק מחנה העבודה נמלט שרוויץ מערבה ומשנשבה בידי הכוחות האמריקנים הושם במעצר שם הציג את עצמו כיהודי נרדף, וסייע לאמריקנים בחשיפת אנשי ס"ס לשעבר.
בשנת 1946 מונה כאחראי מטעם אחד ממחוזות בוואריה לשמש כנאמן עבור רכוש יהודי שנבזז, לאתר את בעליו החוקיים מקרב הניצולים או קרוביהם ולהשיבו להם.
בשנת 1948 נעצר שרוויץ והואשם כי בעת ששימש כאיש ס"ס עסק ברצח יהודים.
בשנת 1949 הורשע ברצח של שלושה מאסיריו היהודים, ונידון לשש שנות מאסר.
בשנת 1954 שוחרר ממאסרו והמשיך לטעון לחפותו, אך כל מאמציו לזכות ב וב ("רהביליטציה") נכשלו.
שרוויץ נפטר בשנת 1962 במינכן.
פריץ צוויקי היה אסטרו-פיזיקאי אמריקאי ממוצא שווייצרי.
במשך מרבית הקריירה שלו עבד במכון הטכנולוגי של קליפורניה (קלטק) בפסדינה.
אביו היה תעשיין שתכנן ובנה את בית המשפחה ב-ורנה.
אביו גם כיהן כשגריר נורווגיה בבולגריה.
בילדותו נשלח לבית סבו וסבתו בשווייץ כדי ללמוד מסחר, אך הוא החליט לעבור למכון הטכנולוגי של ציריך, כדי ללמוד מתמטיקה ופיזיקה ניסויית.
הוא למד במכון בעת שאלברט איינשטיין שימש שם כמרצה, אך אין עדות לכך שהיה תלמידו הישיר.
בשנת 1925 היגר לארצות הברית.
הוא נקרא על ידי רוברט מיליקן לעסוק בחזית המחקר בקלטק.
על עימותיו עם מיליקן פטרונו נפוצו סיפורים ואנקדוטות רבות.
ב-1942 התמנה לפרופסור באסטרונומיה, ובמקביל עבד כיועץ בחברה להנעה סילונית, וכן שימש כאיש סגל במצפה הכוכבים בהר וילסון ובמצפה הכוכבים פאלומר, המופעלים על ידי קלטק.
צוויקי רשם למעלה מ-50 פטנטים, בעיקר בתחום של מנועי סילון; בין היתר, המציא את מנוע הסילון התת-ימי, שהוא סוג של מנוע מגח סילון.
כשווייצרי שגדל בנוף הרים מושלגים, צוויקי היה חובב נלהב של טיפוס הרים וגלישת סקי.
הוא סיפר שאחת הסיבות שקיבל את הזמנתו של מיליקן לעבוד בקלטק הייתה הקרבה להרי הסיירה נבדה המושלגים של קליפורניה, בהם שוכן הר וילסון והמצפה של המכון, כמו גם אתרי סקי רבים.
בשנת 1932 נשא צוויקי לאשה את דורותיאה גייטס, בתו של סנאטור מקומי עשיר.
כספה של אשתו סייע במימון הפעילות במצפה פאלומר, בזמן השפל הגדול בארצות הברית.
בשנת 1941 התגרש הזוג, וצוויקי נשא לאישה את אנה זורשר משווייץ.
צוויקי נפטר ב-1974 בפסאדינה, ונקבר בשווייץ.
כתבי היד המקוריים של מאמריו שמורים כיום במוזיאון פריץ צוויקי בעיר גלארוס שבשווייץ.
צוויקי היה פורה מאוד בפיתוח תאוריות בתחום הקוסמולוגיה.
צוויקי ועמיתו ואלטר באדה היו החלוצים בשימוש בטלסקופ שמידט.
צוויקי הביא בעצמו את העדשות מהיצרן ברנרד שמידט בגרמניה למצפה הכוכבים בארצות הברית.
במשך אלפי שנים, כמעט מאז ראשית התרבות האנושית, נצפו התפוצצויות כוכבים שהיו ידועות בשם הכללי נובה.
צוויקי ובאדה חקרו את התופעה, וב-1931 הציעו את ההסבר, שהגורם לפיצוץ הוא קריסה של כוכב זקן תחת כוחות הכבידה שלו.
כדי להסביר את האנרגיה העצומה שמשתחררת, הגורמת לכוכב להיות זוהר יותר ממספר רב של גלקסיות ביחד, היה צורך לשער שהכוכב נדחס כל כך עד שחלקיקיו הופכים לחסרי מטען חשמלי.
במקרה, באותה תקופה נוצרה ההשערה בדבר קיומם של נייטרונים.
צוויקי ובאדה העניקו לעצם הדחוס החדש שנוצר את השם כוכב נייטרונים.
השערתם נותרה מקובלת עד היום הזה.
שניהם גם טבעו את השם המקובל כיום לתופעה, סופרנובה.
צמד המדענים גם שיער שסופרנובה הוא גם מקורה של הקרינה הקוסמית.
כדי לתמוך בהשערה, השקיע צוויקי 52 שנה בחיפוש סופרנובות, ומצא 120 מהן – שיא הקיים עד היום (2006).
בשנת 1938 הציע באדה להשתמש בסופרנובות מטיפוס Ia כנרות סטנדרטיים, מונח מפתח במדידת המרחקים לגלקסיות מרוחקות.
בשנת 1937 צוויקי פרסם את השערתו, שגופים קוסמיים מסיביים, כצבירי גלקסיות, יכולים לשמש כעדשות באמצעות כוח הכבידה שלהם.
נדרשו 42 שנה, עד שהתופעה אושרה בתצפיות בצמד הקוואזרים Q0957+561.
בשנת 1933 ביצע צוויקי שורה של מדידות על צביר הגלקסיות קומה, שבו יותר מ-1000 גלקסיות.
תוך שימוש במשפט הוויראליות, הוא חישב את המאסה הכוללת של הצביר, והתברר שהיא גדולה פי 400 מהמאסה הנצפית באמצעות הבהירות.
היה זה רעיון אופייני לאורח החשיבה השונה מהמקובל של המדען; אולם ההשערה קיבלה תוקף של תאוריה מקובלת, בעקבות תצפיות וחישובים מאוחרים.
תגליתו הידועה של אדווין האבל בדבר ההסחה לאדום של האור המגיע מגלקסיות רחוקות, הובילה למסקנה שהגלקסיות מתרחקות זו מזו במהירות הולכת וגדלה ככל שהמרחק ביניהן גדול יותר.
מסקנה זו היא הבסיס העיקרי לתיאורית המפץ הגדול, המקובלת כיום כהסבר להיווצרות היקום.
צוויקי התנגד לתיאורית התפשטות היקום, מפני שהחישובים אז הראו מהירות התפשטות שהייתה גדולה מדי ביחס לתצפיות.
מיד עם פרסום התגלית ב-1929, צוויקי סיפק השערה חלופית במקום התאוריה החדשה.
הוא טען, שהאור מאבד אנרגיה במהלך מסעו בחלל, כתוצאה מפעולה הדדית כבידתית בין חלקיקי האור לבין גופים מסיביים בחלל.
הרעיון הזה זכה לכינוי המלגלג האור המתעייף.
רק בשנת 1956 תיקן ידידו ואלטר באדה את התצפיות, בהתבססו על משתנים קפאידיים, באופן שתאם את החישובים.
צוויקי הקדיש שנים רבות למיון של גלקסיות וצבירי גלקסיות.
בין השנים 1961 ל-1968 פרסמו הוא ועמיתיו בהוצאת קלטק קטלוג מקיף בשישה כרכים של כל הגלקסיות הידועות, החל מעוצמת הארה מוגדרת.
כמו כן, פרסם צוויקי ביחד עם רעייתו מרגריטה, קטלוג של גלקסיות ננסיות.
לצוויקי היה מוח פורה מאוד והוא ניחן בחשיבה "מחוץ לקופסה".
רבים מרעיונותיו השונים מהמקובל דווקא הבשילו לכלל תאוריות מקובלות.
אולם לעומתם, רעיונות אחרים נשארו בגדר קוריוזים שנשמעים היום מגוחכים.
הוא הגה את הרעיון של מטאורים מלאכותיים, ואף ניסה ליצור כאלה בשנת 1957. ניסיונו הראשון היה לשגר רקטה מדגם V-2 חמושה בראש נפץ מיוחד, שיופעל מחוץ לאטמוספירה, וקליעים שיועדו לחדור את האטמוספירה.
הניסיון נכשל, ובקשותיו של צוויקי להמשך הניסויים נדחו.
אולם אחרי שברית המועצות הדהימה את העולם בשיגור הספוטניק, הלוויין הראשון, שיגר צוויקי בהצלחה את הקליעים שלו על גבי רקטה אחרת.
את הקליעים החוזרים לאטמוספירה ניתן היה לראות ממצפה הכוכבים פאלומר.
ייתכן שקליע אחד לפחות צבר את מהירות המילוט הדרושה כדי לעזוב את שדה הכבידה של כדור הארץ.
אם הדבר נכון, כי אז מדובר בחפץ הראשון אי פעם ששוגר בידי אדם למסלול סביב השמש.
בהרצאה בשנת 1948 הוא טען שאפשר יהיה בעתיד לשנות את מסלולם של כוכבי-לכת, ובשנות השישים אף העלה רעיון לשגר את מערכת השמש כולה למסע בין כוכבים.
הוא הגה רעיון להנעת חללית באמצעות ירי של קליעים לעבר השמש, כדי ליצור מה שכינה "פיצוצי היתוך א-סימטריים".
מקור הינע זה אמור להקנות למערכת מהירות מספיקה, כדי להגיע אל הכוכב הקרוב ביותר מחוץ למערכת, אלפא קנטאורי, בתוך 2500 שנה בלבד.
צוויקי פיתח שיטה כללית לאנליזה מורפולוגית, המשמשת למציאת כל הפתרונות של בעיות מרובות ממדים.
בעיקרה, השיטה בודקת את כל הפתרונות האפשריים, כולל כאלה שנראים אבסורדיים על פניהם.
לטענתו, הוא השתמש בשיטה פעמים רבות למציאת פתרונות לא שגרתיים.
כפי הנראה, זהו גם מקורם של רעיונותיו על הזזת פלנטות ממסלולן או הזזת מערכת השמש.
אני מתחיל במקום שם האחרים נעצרים.
המלומדים מבלים את זמנם כדי להוכיח קיומם של דברים שנחשבו לבלתי-אפשריים יום לפני כן, בתשובה לתאורטיקנים שטענו, כי אין כוכב יכול להגדיל את זוהרו מיליוני מונים.
כך רמז למאות סופרנובות שגילה בתצפיותיו ובסריקותיו של מאות אלפי צילומים של תצפיות קודמיו.
כאשר יודעים מה מחפשים – אז מוצאים.
כך רמז לתצפיותיו ותצפיות שהזמין מאחרים שגילו גשרים בין גלקסות.
צוויקי נודע כאדם קשה ביחסיו עם בני אדם רבים; הוא נודע בקרב עמיתיו כ"בעל פה גדול," והתפרסם כאדם דעתן, האומר את דעתו מבלי ליפות אותה.
"צניעות היא שקר," נהג לומר.
עקשנותו התבטאה, למשל, בכך ששמר כל ימיו על אזרחותו השווייצרית, על אף שבילה את ארבעים שנות חייו האחרונות בארצות הברית.
מסופר, שצוויקי נהג לנהל ויכוחי מסדרון בין כותלי קלטק.
כשבן שיחו לא היה מוכר לו, נהג לפנות אליו: "ומי לעזאזל אתה?"
בעת שנכח בהרצאה של עמית, לא היה זה נדיר לראות אותו קם, ניגש אל המרצה, וטוען בפניו שהבעיה אותה הציג כבר נפתרה, על ידי צוויקי עצמו.
בוועידות או פגישות מדעיות, בהן נהגו האסטרונומים להרצות או להתווכח על תגליותיהם, נהג בסוף הוועידות לשאול בקול רם: "אבל מה חדש?", מרמז שכל מה שהוצג בוועידה כתגליות חדשות, אלו תגליות ישנות שלו שהתעלמו מהן.
התעלמות הייתה (ועדיין) מקובלת בארצות הברית, והמתעלמים במקום להתנצל נטפלו לתגובות של צוויקי, שלרוב צדק.
בלילות הארוכים של תצפיות בהר וילסון, לעיתים גרמו מערבולות אוויר באטמוספירה להפרעות לתצפיות; זוהי מגבלה ידועה של טלסקופים יבשתיים, מגבלה המוצאת את פתרונה בטלסקופ חלל.
הפתרון שהגה צוויקי היה לירות ברובה דרך החריץ בכיפת המצפה המשמש לתצפית.
לפקודתו, ירו עוזריו באוויר הלילה, בתקווה שהדף הקליעים ירגיע את המערבולות.
ככל שידוע, השיטה לא פעלה היטב.
בוויכוח שניהל על ראשית היקום, טען בן שיחו שהיה כומר, שהיקום נברא כשאמר אלוהים "יהי אור".
צוויקי ניסה לשכנעו, שמה שאלוהים באמת אמר היה: "יהי אלקטרו-מגנטיות."
הוא נהג לכנות את עמיתיו למצפה בהר וילסון "ממזרים כדוריים," והסביר שהם נראים ממזרים מכל זווית שצופים בהם.
לעיתים, כשסטודנטים הגיעו לבקרו בביתו, קראה לו רעייתו דורותיאה: "פריץ, הממזרים הגיעו!"
למרות אופיו המחוספס, סברו רבים מעמיתיו ששמו ראוי להיחרת בהיסטוריה של המדע וההנדסה.
ידידו המדען תאודור פון-קארמן התבדח: "אנחנו חייבים להמציא שם למידת החספוס של כנפי המטוס או הטיל.
נמדוד את זה ביחידות של צוויקי; אבל בעצם, צוויקי שלם הוא חספוס גדול מדי, כזה יש רק אחד בעולם.
באופן מעשי, חספוס הכנף יימדד במיקרו-צוויקים."
עמיתו למחקר הסופרנובות, ואלטר באדה, ניחן באופי נוח לבריות, והיווה את ההפך הגמור מצוויקי.
אף על פי כן, מצאו שני המדענים המבריקים שפה משותפת, ותכונותיהם הנוגדות השלימו זו את זו לכדי שיתוף פעולה פורה.
שיגור לוויין הספוטניק על ידי הסובייטים, העניק דחיפה חזקה לפיתוח מנועי סילון שנועדו לפעול ללא אוויר.
צוויקי היה בין התורמים למאמץ, אולם למרות זאת, הוא הורחק מהשתתפות במאמץ האמריקאי בתחום טיסות החלל.
כתוצאה מכך, כנראה, האירוע הדרמטי של נחיתת האדם הראשון על הירח לא נזכר כלל ביומניו.
בצד אופיו הקשה והבלתי מתפשר, היה בו צד אחר, הומני מאוד, שהתבטא בפעילות נדבנית וביוזמות לטובת הציבור.
בעקבות מלחמת העולם השנייה, הוא אסף אלפי ספרים בנושאים מדעיים ושיגר אותם לספריות ברחבי אירופה, שנפגעו במלחמה.
כמו כן, תמך בקרן סיוע ליתומים באירופה, וקיבל ב-1955 את מדליית הכבוד של הארגון.
צוויקי היה מבקר חריף של ארגוני דת ממוסדים, על אף שלא התנגד לאמונה דתית אינדיבידואלית.
הוא היה ידוע כמתנגד ללאומנות, לגינוני טקס צבאיים, וכן לשימוש בנשק גרעיני.
בשנות לימודיו בציריך, גר צוויקי כפי הנראה בדירה שכנה לולדימיר לנין.
נטען, שהאווירה החופשית בשווייץ של העשרים השפיעה לטובה על שורה של הוגים מקוריים מכל התחומים, ובהם לנין, איינשטיין, קרל יונג, וכנראה גם צוויקי.
בעקבות תרומתו המדעית בעת המלחמה העולמית, קיבל מהנשיא טרומן את מדליית החירות (1945), אחד משני אותות הכבוד האזרחיים הגבוהים ביותר.
בשנת 1972 קיבל מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה.
על שמו קרויים גלקסיה I Zwicky 18, אסטרואיד 1803 Zwicky, ומכתש על פני הירח Zwicky (crater).
רשימת הפרסומים המדעיים של צוויקי כוללת מאות מאמרים, מהם מרכזיים, והם מכסים טווח נרחב מאוד של תחומים מדעיים, וביניהם: קוסמולוגיה, אסטרונומיה, אסטרופיזיקה, ספקטרוסקופיה, טלסקופים, הנעה סילונית, מכניקה קוונטית, החומר האפל, ועוד.
פריץ פון אוהדה היה צייר גרמני שהתמחה בציורים בנושאי דת.
סגנונו נע בין ריאליזם לאימפרסיוניזם.
פון אוהדה נולד בווקנברג, בסקסוניה שבגרמניה, ונקרא בשם פרידריך הרמן קרל אוהדה (Friedrich Hermann Carl Uhde).
בשנת 1866 התקבל ללימודים באקדמיה לאמנות יפה בדרזדן, אולם לא השתלב באקדמיה, ובאותה שנה עזב את לימודיו והצטרף לצבא.
בין השנים 1867–1877 לימד רכיבה על סוסים בחיל הפרשים.
בשנת 1877 עבר למינכן והחל ללמוד באקדמיה לאמנות יפה של מינכן.
בתקופה זו הושפע בעיקר מיצירות אמנים פלמים.
בשנת 1879 עבר לפריז בה למד תחת מיהאי מונקאצ'י.
בשנת 1882 נסע להולנד, ובה נטש את סגנון הציור האפלולי אותו למד במינכן, והחל לצייר בצבעוניות הרבה האופיינית לאימפרסיוניזם הצרפתי.
ציוריו זכו לרוב לביקורת שלילית בשל הריאליזם הרב שלהם (מבקריו אמרו כי הילדים בציוריו נראים מכוערים).
בשנת 1890 החל פון אוהדה ללמד באקדמיה לאמנות יפה במינכן.
יצירותיו של אוהדה תיארו לרוב נושאים דתיים, ואירועים מן התנ"ך, כשהם מצוירים בסגנון מודרני - כך לדוגמה ארוחתו של ישו בבית חקלאים צוירה כאילו היא נערכה בבית חווה גרמני (היצירה מוצגת בגלריה הלאומית הישנה בברלין), ודרשת ישו על ההר נערכת בפני איכרים בלבוש גרמני של שלהי המאה ה-19.
יצירותיו מוצגות כיום במוזיאון ליפציג, גלריית דרזדן, הפינקוטק של מינכן, המוזיאון הלאומי של דנמרק ומוזיאון אורסיי.
פריץ קצמן היה קצין בכיר באס אס ופושע מלחמה נאצי, אחראי להשמדתם של יהודי גליציה במלחמת העולם השנייה.
פריץ קצמן הצטרף למפלגה הנאצית ב-1928, וב-1930 התגייס לאס אס ועלה בשלבי הדרגות.
בנובמבר 1939 התמנה למפקד האס אס והמשטרה בראדום.
הקים את היודנראט והגטו בעיר וארגן מספר אקציות.
עם מבצע ברברוסה וכיבוש חלק גדול מברית המועצות, הוקם מחוז גליציה וסופח לגנרל גוברנמן.
קצמן הועלה לדרגת בריגדפיהרר וב-8 באוגוסט 1941 מונה לתפקיד מפקד האס אס והמשטרה (SS - und Polizeiführer) במחוז גליציה, ומפקדתו הייתה בלבוב.
הוא היה תחת פיקודו של מפקד האס אס והמשטרה בגנרל גוברנמן פרידריך וילהלם קריגר, שמפקדתו הייתה בקרקוב.
בשלב ראשון ארגן קצמן את סלילת הכביש המהיר D-4 מלבוב לחזית רוסטוב.
לשם כך הקים מחנות עבודה-כפייה של יהודים שכונו "יולאגים", שבהם תנאי המחיה היו קשים, ודאג לספק אסירים יהודים נוספים במקום אלה שמתו מאפיסת כוחות ומהוצאות להורג.
הוא הספיק לסלול 160 ק"מ וקיבל תשבחות ממפקדיו.
באתו זמן אורגנו הגיטאות במחוז והוחל בהשמדת היהודים וגזילת רכושם במסגרת מבצע ריינהרד.
ב-30 ביוני 1943 שלח קצמן דו"ח למפקדו קריגר עם הכותרת: "פתרון שאלת היהודים במחוז גליציה" ("Lösung der Judenfrage im Distrikt Galizien").
בדו"ח הוא מתאר במילים "מכובסות" איך הצליח "לפנות" 437,329 מיהודי גליציה, וכי מלבד יהודים הנמצאים כעת במחנות בפיקוח האס אס, מחוז גליציה "נקי מיהודים" (Judenfrei).
הדו"ח מכיל רשימה מפורטת של הרכוש שנשדד מהיהודים.
זהו אחד המסמכים החשובים ביותר בחקר שואת יהודי פולין.
בפברואר 1943 שלח היינריך הימלר את יירגן שטרופ לקצמן "לתקופת התנסות".
באותה תקופה כבר חוסלו הגיטאות והאס אס היה עסוק אחרי הבורחים והמסתתרים.
לפי שטרופ: "השלב הראשון של סילוק היהודים אינו קשה.
אתה טוען אותם לתוך שק כמו אפרוחים.
השלב השני של הטיפול בבורחים הוא קשה כי הם אנשים אמיצי לב, חזקים ובעלי תושייה המוכנים לכל....".
שטרופ התנסה בגילוי וחיסול בונקרים.
בתום תקופת ההתנסות צלצל אליו הימלר ואמר כי הוא מייעד אותו למפקד ה"האקציה הגדולה" בגטו ורשה.
ב-20 באפריל 1943 מונה קצמן למפקד האס אס והמשטרה במחוז דנציג.
לאחר המלחמה הצליח להסתתר תחת השם ברונו אלברכט.
זהותו נתגלתה רק לאחר מותו בבית חולים בדרמשטאדט.
פריץ פון בֶּלוֹ , היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוס ועל ארמיות במלחמת העולם הראשונה.
פון בלו נולד בדנציג למשפחה עם רקע צבאי.
בשנת 1873 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, ושירת בחיל המשמר.
פון בלו מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1908 מונה למפקד דיוויזיית המשמר ה-1, ובשנת 1912 מונה למפקד הקורפוס ה-21.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון בלו מפקד הקורפוס ה-21 שהיה חלק מהארמייה השישית ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרב לורן.
ב-4 באפריל 1915 מונה פון בלו למפקד הארמייה השנייה.
ב-19 ביולי במהלך הקרב, עקב ריבוי הכוחות בגזרה, שהייתה בפיקוד הארמייה, הוחלט לפצל את הכוחות ולתת את הפיקוד בגזרה הצפונית לארמייה הראשונה שהוקמה מחדש בפיקוד פון בלו, ואילו הארמייה השנייה הועמדה תחת פיקוד גנרל מקס פון גלוויץ.
על הצלחתו בבלימת הכוחות הבריטיים, קיבל פון בלו תוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט.
ב-9 ביוני 1918 מונה פון בלו למפקד הארמייה התשיעית, אך עקב דלקת ריאות חריפה פרש מהפיקוד על הארמייה ב-6 באוגוסט 1918. פון בלו נפטר בויימאר ב-23 בנובמבר 1918 זמן קצר לאחר סיום המלחמה.
פריץ פון בלו היה בן דודו של הגנרל אוטו פון בלו, שלחם אף הוא בצבא הגרמני, עניין שגרם לבלבול רב בקרב גורמי המודיעין של מדינות ההסכמה ונטע תחושה שפון בלו מצוי במספר חזיתות בו זמנית.
פריץ אלברט אוטו שליפר היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה
שליפר נולד בשנת 1892, בעיר פוזן שבקיסרות הגרמנית (כיום האזור נמצא בתחומי פולין).
היה לו אח צעיר בשם פרנץ שליפר ששרת גם הוא בוורמאכט בדרגת גנרל מיור.
בשנת 1911 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, ולחם במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה המשיך שליפר לשרת בצבא הגרמני החדש הרייכסווהר.
לאחר שהרייכסווהר פורק, הצטרף לוורמאכט.
בין השנים 1935-1938 פיקד על רגימנט הארטילריה ה-17.
בשנת 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור, ולקח חלק במערכה בפולין.
עד שנת 1940 שימש כראש מחלקת האפסנאות בארמייה ה-18, בתחילת מבצע ברברוסה פיקד על הדיוויזיה ה-45. הוא הצטווה לכבוש את מבצר ברסט, שחיל המצב שבו מנה כ-9,000 חיילים סובייטים תחת פיקודו של פיוטר גבריולי.
ב-22 ביוני 1941 דקות מספר לאחר תחילת מבצע ברברוסה, פקד שליפר להפגיז את המבצר.
ההתקפה תפסה את הסובייטים לא מוכנים, החיילים נסוגו במהירות לתוך המבצר ולא ניסו כלל להגן על העמדות שמסביבו.
חצי שעה לאחר מכן פקד שליפר על אנשיו לתקוף את המבצר רגלית, כאן התגוננו הסובייטים באומץ, ו-281 גרמנים נהרגו כבר ביום הראשון של ההתקפה.
בדו"ח שלו למפקדיו טען שליפר שבשל אש המקלעים הסובייטית, לא ניתן יהיה לקחת את המבצר בהתקפה רגלית, והציע להרעיב את חייליו למוות.
הפיקוד העליון לא קיבל את ההצעה, הלופטוואפה הפציץ את המבצר, וכשהחומות התחילו להתפורר המגנים נסוגו.
על תפקודו בקרב קיבל שליפר את אות צלב הברזל.
לאחר מכן נשלח לסלובקיה ושימש כחלק מכוח הכיבוש הגרמני שם.
הוא כיהן בתפקיד זה עד אוגוסט 1944, לאחר מכן הועבר חזרה לחזית.
הוא נפל בשבי בעלות הברית בתחילת מאי 1945, ושוחרר ממעצרו בדצמבר 1947.
לאחר שחרורו חי בנירנברג, עד מותו בשנת 1977 והוא בן 84.
בריגדפיהרר פריץ קרמר היה מפקד בוואפן אס אס שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קרמר נולד ב-12 בדצמבר 1900 בעיר שטטין שהשתייכה אז לקיסרות הגרמנית.
כיום נקראת העיר שצ'צ'ין והיא נמצאת בתחומי פולין המודרנית.
בשנת 1918 התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית והוצב ברגימנט הרגלים ה-111 (באדן ה-3 - מרקיז לודוויג וילהלם).
הוא הגיע לדרגת לוטננט, ועזב את הצבא עם סיום מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1921 הוא הצטרף למשטרה ושימש כמפקד מחלקה.
ב-1931 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט, ב-1933 עבר למשטרה הלאומית, וב-1934 לרייכסווהר.
הוא למד באקדמיה הצבאית בברלין, וב-1 במאי 1935 הועלה לדרגת האופטמן והוצב ברגימנט הרגלים ה-55. ב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד פלוגה במסגרת הרגימנט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939 היה קרמר מפקד פלוגה במסגרת רגימנט הרגלים ה-55 אשר היה חלק מהדיוויזיה ה-13. הוא לחם במערכה בפולין, ועל חלקו במערכה קיבל את צלב הברזל דרגה שנייה.
ב-1940 הוא לחם במסגרת המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה וקיבל את צלב הברזל דרגה ראשונה.
לאחר המערכה סווגה הדיוויזיה מחדש ושמה שונה לדיוויזיית הפאנצר ה-13. קרמר נותר קצין בה.
זמן קצר לאחר מכן הועלה לדרגת מיור, וב-29 בינואר 1942 הוענק לו הצלב הגרמני בזהב.
ב-1 באפריל של אותה שנה הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, וב-17 בדצמבר הוענק לו צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בינואר 1943 הועלה לדרגת אוברסט והוצב במטה ארמיית הפאנצר הראשונה.
ביוני של אותה שנה מונה לראש מטה קורפוס הפאנצר אס אס הראשון.
לבקשתו של מפקד הקורפוס, יוזף דיטריך, אשר התרשם ממנו מאוד, הוא עבר לוואפן אס אס, וב-1 בספטמבר הוענקה לו דרגה של אוברפיהרר.
ב-1 באוגוסט 1944 הוענקו לו במקביל דרגת גנרל מיור בוורמאכט ובריגדפיהרר באס אס.
ב-9 באוגוסט של אותה שנה הוא מונה כמפקד זמני של קורפוס הפאנצר אס אס הראשון, לפני שהוחלף בגאורג קפלר.
הוא נותר בתפקיד ראש מטה הקורפוס.
ב-24 באוקטובר 1944 מונה למפקד דיוויזיית האס אס ה-12 "היטלריוגנד", פיקד עליה במהלך הקרב על הבליטה והיה מעורב בטבח מלמדי.
ב-13 בנובמבר של אותה שנה הוא מונה לראש מטה ארמיית הפאנצר אס אס השישית בפיקודו של דיטריך.
ב-6 במאי 1945 הוספו עלי אלון לצלב האבירים שלו, ועם סיום המלחמה הא נכנע לבעלות הברית.
ב-16 ביולי 1946 קרמר נשפט בפני בית דין אמריקאי על חלקו בטבח מלמדי ופשעי מלחמה נוספים.
הוא נמצא אשם, ונידון ל-10 שנות מאסר.
לאחר שחרורו התגורר בהמבורג עד מותו ב-23 ביוני 1959 בגיל 58.
פרדריק ז'אק "פריץ" פיליפס (בהולנדית: Frederik Jacques (Frits) Philips; 16 באפריל 1905 – 5 בדצמבר 2005) היה איש עסקים הולנדי ממוצא יהודי, יושב הראש הרביעי של מועצת המנהלים של חברת האלקטרוניקה ההולנדית "פיליפס", שנוסדה על ידי דודו ואביו.
בשנת 1996 הוכרז כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם בזכות מעשיו, שהביאו להצלת 382 יהודים בתקופת הכיבוש הנאצי של הולנד במהלך מלחמת העולם השנייה.
פריץ פיליפס נולד בעיר איינדהובן שבדרום הולנד, כבנו היחיד של היזם היהודי-הולנדי, אנטון פיליפס, ואשתו הנרייטֶה אנה פיליפס.
אביו היה אחד המייסדים של חברת פיליפס ב-1912 והם שולבו בעסק המשפחתי.
לפריץ הייתה אחות גדולה בשם אנֶטְיֶה ואחות צעירה בשם יֶטי.
סבו פרדריק פיליפס היה בן דוד של קרל מרקס.
בשנת 1923 החל פיליפס את לימודיו באוניברסיטת דלפט למדעי הטכנולוגיה; הוא קיבל תואר מהנדס בהנדסת מכונות בשנת 1929. הוא נכנס לקבוצת אוקספורד בשנת 1934, קבוצה נוצרית שהייתה המבשרת של המוסר מחדש של החימוש (MRA) ויוזמות השינוי (IofC).
קבוצת אוקספורד הייתה מקור השראה לכל ימי חייו לו ולאשתו.
ב-18 באוקטובר 1935 מונה לסגן מנהל וחבר מועצת המנהלים של פיליפס.
אביו, אנטון פיליפס, אחיינו הצעיר פרנס אוטן, ואנשים נוספים ממשפחת פיליפס ברחו מהולנד לארצות הברית ב-1940, וזאת בעקבות הידיעות על הפלישה הנאצית הצפויה כחלק ממלחמת העולם השנייה תוך שהם לוקחים את הונה של החברה.
פריץ פיליפס נשאר בהולנד, ויחד אתם הצליח לשמור על החברה כעסק חי בזמן המלחמה.
הגרמנים דרשו מהחברה לשתף פעולה בייצור מלחמתי, וסירובו של פריץ עלה לו בהלאמתה על ידי שלטון הכיבוש, אולם הוא נשאר מנהלה.
לאחר שגילה כי יוכל להציל חלק מעובדיו היהודיים, פתח פריץ שתי מחלקות מיוחדות (בהילברסום ובאיינדהובן) עבורם שמנו בסך הכול 120 איש והוצגו כלפי הגרמני כחלק מהותי מהמאמץ המלחמתי שלהם.
ב-1942, בעקבות חששותיו מהעברת היהודים למחנות ריכוז, ריכז פיליפס את העובדים היהודים באיינדהובן, גייס סכום כסף ניכר ממשפחתו עבור אשרות יציאה לדרום אמריקה אולם לא הצליח להשיגן.
נוסף על עובדיו סייע פריץ גם למשפחותיהם במציאת מחסה על ידי המחתרת ההולנדית.
המפעל באיינדהובן הופצץ על ידי בעלות הברית בדצמבר 1942, וחודש לאחר מכן הוקם מחנה הריכוז פיכט צפונית לה.
פריץ הצליח להקים במחנה מפעל בשם "פיליפס קומנדו", שבו הועסקו 3000 עובדים, שליש מהם יהודים מהמחנה.
מ-30 במאי ועד ה-20 בספטמבר 1943, פיליפס הוחזק במחנה הריכוז פיכט בשל שביתה במפעל פיליפס שהוקם שם כנגד גירוש חיילים הולנדיים לגרמניה.
לאחר השחרור, גילה כי חלק מהעובדים הועברו למחנות בגרמניה והורה לעובדים הנותרים לחבל בתוצרת המפעל.
פריץ המשיך לתמוך בעובדים שנותרו ובבני משפחותיהם וכן הצליח להקל על מצבם של חלק מהמגורשים ולהצילם מהשמדה באושוויץ.
באמצעות העסקתם בחברת 'טלפונקן' שהיו לה מפעלים באושוויץ, והעברתם למחנה רייכנבך.
ביולי 1944 נאלץ פריץ לברוח על מנת להימנע ממעצר על ידי הגרמנים שבתגובה עצרו את אשתו למשך שישה ימים.
הוא הצליח להסתתר בעזרת המחתרת ההולנדית עד לשחרור איינדהובן בספטמבר.
לאחר השחרור, חזרו כמחצית מהעובדים היהודיים שהעסיק והוא שילם את שכרם ברציפות גם על התקופה בה נאלצו להסתתר או לשהות באושוויץ.
בסך הכול הציל פיליפס את חייהם של 382 יהודים וב-1996 הוא הוכר על ידי יד ושם כאחד מחסידי אומות העולם על מעשיו.
בין הניצולים היה הפרופסור ראובן ויסקופר.
התעופה העסקית האירופית התפתחה עם בנייתה מחדש של היבשת לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
כשהיא מסתייעת, בין השאר, בהוכחה ליכולות התעופה במלחמה ובזמינותם של מטוסים, צוותים ושדות תעופה צבאיים לשעבר.
המנהלים של החברה ראו את הפוטנציאל באמצעי תחבורה אלה, העשויים להקל על ביקורים במרכזי הייצור והניהול של החברה, מה שהביא להקמת מחלקות הטיסה של החברה.
כיו"ר של אחד התאגידים המתפתחים באירופה, פיליפס היה בין הראשונים להקים מחלקת טיסות עם רכישת Beechcraft Super G18 (תחת השם PH-LPS) והקמת Philips Vliegdienst.
בשנת 1961 החליף את פרנס אוטן כנשיא החברה.
הוא כיהן בתפקיד זה במשך עשר שנים; בשנת 1971 הוא הוחלף על ידי הנק ון רימסדייק.
כתוצאה מהערכת החשיבות הגוברת והפוטנציאל של התעופה הארגונית הקים פריץ פיליפס את ארגון התעופה הבינלאומי העסקית (אירופה) בשנת 1977. שנוסד באיינדהובן, על ידי 12 חברים מייסדים, הארגון גדל במהלך השנים ל-EBAA (ארגון התעופה העסקית האירופי) המארגן את כנס התעופה העסקית האירופי השני (EBACE) בז'נבה.
בנוסף תרם פריץ להקמת בניין הטרמינל האזרחי ונמל התעופה באיינדהובן.
בשנת 1966, כאשר חגגה החברה את יום הולדתה ה-75, תרם פיליפס מרכז חינוכי למדע ולטכנולוגיה בשם אוולון לעיריית איינדהובן.
ב-1989 סגרה העירייה את המקום לציבור הרחב והפכה אותו למרכז כנסים, דבר שפריץ התחרט עליו, ובשנים האחרונות לחייו הוא ניסה לעורר עניין בהחזרת האוולון לשימוש ציבורי.
ב-1986 השיק פריץ פיליפס את קבוצת המנהלים האירופאיים, היפנים והאמריקאים (CRT).
כתוצאה מחרדתו מהחדירה היפנית לשווקים המערביים וחששו הגובר ממלחמת סחר, הוא ראה את הצורך בבניית אמון בין המנהלים הבינלאומיים ובאחריות עסקית כלפי החברה.
העקרונות של CRT לעסקים פורסמו ב-1994, תוך שילוב מושגים מערביים (כבוד האדם ...) ויפנים (kyosei, המתפרשים כ"חיים ועובדים יחד למען הכלל").
קוד בינלאומי של פרקטיקות טובות שנכתב על ידי תעשיינים בכירים מרקע כה מגוון נשאר עד היום כיוצא דופן.
הוא הוצג לפסגה החברתית של האו"ם בקופנהגן ב-1994. מאז ועד היום הוא הפך למסמך סטנדרטי, שתורגם ל-12 שפות, ומשמש בסיס להערכות אתיות פנימיות של חברות בינלאומיות כמו ניסאן מוטורס.
יום ההולדת המאה שלו בשנת 2005 נחגג בקנה מידה גדול בעיר מגוריו איינדהובן, אשר שמה היה Frits Philips Stad (עיר פריץ פיליפס) לרגל האירוע.
העיר טבעה מטבע מיוחד הנושא את הכינוי "Fritske".
האירוע השנתי ליכיאסרוטה כיבד אותו באותה שנה על ידי הצבת תמונה מוארת שלו לאורך המסלול.
גם בגיל 100 ביקר פיליפס לעיתים קרובות במשחקי כדורגל ביתיים של פ.ס.וו.
הוא לא השתמש בתא הכבוד של האצטדיון אלא ישב כחלק מהקהל - ביציע 4, שורה 22, מושב 43. הנהלת פ.ס.וו.
הודיעה כי המושב הזה יישאר ריק כאנדרטה לתומך הנאמן שלה.
בלילה שבו מת, אוהדי הקבוצה עשו מחווה של דקה של שתיקה עבור "מר פריץ" שלהם לפני המשחק מול פנרבחצ'ה.
ב-5 בדצמבר 2005, בגיל 100, מת פיליפס מסיבוכים כתוצאה מנפילה שעבר בנובמבר.
פריץ פיליפס קיבל תוארי כבוד רבים ופרסים רבים במהלך חייו:
בשנת 1930 הקים את התזמורת הסימפונית פיליפס.
בשנת 1948 הקים את המקהלה הפילהרמונית פיליפס.
1965, הוא קיבל אזרחות כבוד של העיר איינדהובן על "תרומה יוצאת דופן לרווחתם של אזרחי איינדהובן".
1965, הוא מונה לקצין בכיר במסדר האבירים של בית המלוכה ההולנדי אוראניה-נאסאו.
1970, הוא מונה לאביר במסדר האבירים "האריה ההולנדי".
1992, נפתח באיינדהובן בניין מוזיקה, הקרוי על שמו והמסעדה הממוקמת בבניין נקראת "אדון פריץ".
1996, הוא הוכתר כחסידי אומות העולם על ידי יד ושם, לזכר הצלת חייהם של 382 העובדים היהודים של פיליפס במלחמת העולם השנייה.
1999, הוא הוכתר כ"היזם ההולנדי של המאה".
2005, ב-5 באפריל לציון יום ההולדת ה-100 שלו, איינדהובן שונתה רשמית ל-"העיר של פריץ פיליפס" למשך היום.
בנוסף קיבל גם תוארי כבוד במדינות רבות, כולל יפן, ספרד, דנמרק וסין.
חלק גדול של אוסף האמנות הגדול המפורסם שנאסף על ידי מר וגברת פיליפס נמכר במכירה פומבית ב-5-4 בדצמבר 2006 על ידי סותבי'ס באוולון בעיר איינדהובן.
קטלוג המכרזים כלל הקדמה בשם "זכרונות של אבי" מאת דיכנה הינטזן-פיליפס, בתו הבכורה של פריץ פיליפס.
האוסף הוא תוצר של איסוף יצירות האמנות ושל הידידות האישית שפריץ שמר עם הציירים ההולנדים סיירק שרדר, קייס בול והנרי בול.
המכירה גייסה בסופו של דבר 5.7 מיליון יורו.
כתב עת המיועד לאינדהובן נקרא "פריץ" לכבודו.
פריץ פון שולץ , היה מפקד בכיר בוואפן אס אס שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
תחת פיקודו ביצעו חייליו פשעי מלחמה בקרואטיה אלא ששולץ לא נתן את הדין על מעשיו היות שנהרג קודם לסיום המלחמה.
פון שולץ נולד ב-9 בדצמבר 1896 בפילזן, שהשתייכה לאימפריה האוסטרו-הונגרית, ובשנת 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס פון שולץ לצבא האוסטרו-הונגרי, ולחם בשורותיו במהלך המלחמה.
לאחר המלחמה הצטרף פון שולץ בשנת 1921 לפרייקור ולחם עמו בשלזיה, ובשנת 1932 הצטרף לסניף האוסטרי של המפלגה הנאצית.
בשנת 1933 ברח פון שולץ לגרמניה, לאחר שהיה מעורב בקטטה אלימה, ובשנת 1937 הצטרף לאס אס.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פיקד פון שולץ על רגימנט האס אס "דר פיהרר", ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת.
לאחר מכן מונה פון שולץ למפקד הרגימנט "נורדלנד", אשר בשנת 1941 צורף לדיוויזיית פאנצר אס אס החמישית.
במהלך מבצע ברברוסה לחם פון שולץ עם הרגימנט שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-14, ואף פיקד עליו בכיבוש טרנופול.
על פעולותיו בקרבות קיבל פון שולץ ב-22 בנובמבר 1941 את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-18 בינואר 1942 קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
פון שולץ לחם עם הדיוויזיה בקרב נארווה, וב-12 במרץ 1944 קיבל על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
בסוף יולי 1944 נסוגה הדיוויזיה אל מעבר נהר נארווה, כתוצאה מהתמוטטות קבוצת ארמיות מרכז במבצע בגרטיון, וב-27 ביולי נפצע פון שולץ אנושות מפגיעת מטח ארטילרי.
פון שולץ לא שרד את הפציעה ומת למחרת, ולאחר מותו הוענק לו ב-8 באוגוסט 1944 תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
פריץ פאול שמנקל היה גרמני קומוניסט, חבר בתנועת ההתנגדות לנאציזם, שלחם עם הפרטיזנים הסובייטים בבלארוס במהלך המלחמה הפטריוטית הגדולה.
פריץ שמנקל נולד בשטטין (כיום שצ'צ'ין, פולין) בשנת 1916. אביו, פאול קראוס, היה פועל בניין בעל השקפות קומוניסטיות, שנרצח על ידי אנשי SA ב-1932. זה גרם לפריץ להצטרף לליגה הקומוניסטית הצעירה של גרמניה.
הוא עבד בכמה עבודות לפני שגויס לוורמאכט בדצמבר 1938. שם, הוכשר להיות חייל בחיל הארטילריה.
עם זאת, בשל חוסר המשמעת והתנגדותו לנאציזם נשלח לכלא מספר פעמים.
לאחר שערק מהצבא שוב ושוב, הוא לבסוף נידון ל-18 חודשי מאסר על ידי בית משפט צבאי, אותם ריצה בכלא צבאי בטורגו.
עם זאת, בחודש יולי 1941, לאחר תחילת מבצע ברברוסה, גרמניה הנאצית תקפה את ברית המועצות והוא התנדב להצטרף ללחימה הגרמנית בחזית המזרחית והוא שוחרר מהכלא.
בנובמבר 1941 למרות זאת, הוא ערק מהצבא והסתתר ליד הכפר פודמושה, שבמחוז המשנה יארצב, במחוז סמולנסק.
משם, הוא התקרב אל יחידת הפרטיזנים הסובייטים "מוות לפשיזם", הסביר את רצונו להצטרף לפרטיזנים.
לאחר ההכרות הראשונית ואחרי חשדות וחקירות, הוא זכה סוף סוף באמון הפרטיזנים כשהרג חייל גרמני שניסה להצית את מטה הפרטיזנים.
הוא הורשה להצטרף לפרטיזנים, שהעניקו לו את הכינויים "איוואן איוואנוביץ" ו"וניה".
עד מהרה שמנקל הוכיח את עצמו כבעל ערך עבור הפרטיזנים; לבוש מדים גרמניים כשהוא מתחזה לגנרל בוורמאכט, שמנקל הוביל גדודים של הצבא הגרמני אל מארבי הפרטיזנים.
מה שעזר לפרטיזנים ללכוד בשבי יחידות שלצוות של חיילי הוורמאכט, כמו גם תחמושת ומזון.
מהר מאוד הוא התקדם בדרגות בשורות הפרטיזנים.
במרץ 1943, הוא הובא למוסקבה על ידי הצבא האדום, שם הוענק לו עיטור הדגל האדום וקיבל הכשרה צבאית.
הוא מונה לסגן מפקד יחידת החבלה המודיעינית "שדה" והקצה לבצע משימות מיוחדות באזור הצפוני של העיר אורשה.
בדצמבר 1943, עם זאת, שמנקל נפל למארב הגרמנים והוסגר לידי רשויות הכיבוש הנאצי.
הוא הובא מינסק ונידון למוות על ידי בית משפט צבאי גרמני ב-15 בפברואר 1944 והוצא להורג על ידי כיתת יורים, שבוע מאוחר יותר.
לפריץ שמנקל הוענק לאחר מותו תואר גיבור ברית המועצות ועיטור לנין ב-1964.
רחוב בעיר נלידובו, שבמחוז קלינין (כיום מחוז טבר), נקרא על שם פריץ שמנקל בשנת 1965. ב-1976, רחוב קרלהורסט בברלין שונה ל-Ftirz-Schmenkel-Straße; עם זאת, שם הרחוב שונה אחר כך ל-Rheinsteinstraße ב-1992. רחובות על שמו עדיין קיימים בלייפציג ובטורגו.
לוח הנצחה הושם על בית בכיכר הניצחון במינסק, שבו הוא נידון למוות על ידי הגרמנים ב-1944.
סרט עלילתי אודותיו בשם "אני רוצה לראות אותך (Ich will euch sehen"), הופק ב-1978.
שמנקל היה נשוי לאירמה שיפר.
ביחד, היו להם שלושה ילדים: בן האנס, ושתי בנות, אורסולה וכריסטה.
פרד "פריץ" קליין היה חוקר מין, פסיכיאטר ופעיל זכויות ביסקסואליות אוסטרי-אמריקאי יהודי.
קליין נולד בווינה שבאוסטריה ב-27 בדצמבר 1932 להורים אורתודוקסים.
כשהיה ילד, משפחתו היגרה לניו יורק שבארצות הברית כדי לחמוק מאנטישמיות.
קליין בעל תואר ראשון באמנות מישיבה יוניברסיטי (1953), תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת קולומביה (1955), תואר שלישי ברפואה מאוניברסיטת ברן (1961).
ב-1974, יצא מהארון כביסקסואל, ומצא להפתעתו כי אין כמעט דבר על ביסקסואליות בספרות כאשר חיפש בספריית העיר ניו יורק.
באותה שנה, הוא ייסד את הפורום הביסקסואלי, קבוצת התמיכה הראשונה בעולם שקהל המטרה שלה היה ביסקסואלים בלבד.
ב-1978, הוא כתב את המהדורה הראשונה של הספר האופציה הביסקסואלית.
המהדורה השנייה של הספר יצאה ב-1993.
ב-23 ביולי 1998, הוא ייסד את המכון האמריקאי לביסקסואליות שמטרתו לקדם מחקר וחינוך בנושא ביסקסואליות.
ב-2006, קליין אובחן כחולה בסרטן ועבר ניתוח בעקבות כך.
למרות שהוא היה צפוי למות מסרטן תוך חודשים ספורים, פריץ קליין נפטר מדום לב בביתו שבסן דייגו שבקליפורניה בגיל 73. קליין הותיר אחריו שני אחים ובן זוגו לחיים, טום רייס.
קליין תרם את גופתו למדע.
פריץ שיף היה מייסד המוזיאון לאמנות חדשה בחיפה ומנהלו ואוצר מוזיאון "בצלאל" בירושלים.
שיף נולד בברלין בשנת 1891 לבנם של סוחר הפנינים ברתולד שיף, ואנה לבית בשווייץ, למשפחה בת שני ילדים.
אחותו היא אליס המרשטיין לבית שיף.
למד בגימנסיה הומניסטית ונאלץ להפסיק לימודיו בשנת 1908 ולעבור הכשרה מקצועית בתעשייה.
בין השנים 1912 עד 1914 עבד כמתלמד בחנות לספרים עתיקים (אנטיקווריאט) ברומא.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הגרמני, עבר מסלול קצונה והוצב בפולין.
על שירותו זכה בעיטור צלב הברזל.
בתום המלחמה התחיל לעבוד בכתב העת הציוני "יידישה רונדשאו".
לאחר שזכה במלגת לימודים החל בלימודי תולדות האמנות, ארכאולוגיה ופילוסופיה בברלין, במינכן ובאוניברסיטת האלה.
הם נישאו ב-1923. לשניים נולדה בת יחידה, מריאנה.
שיף סיים לימודיו בהאלה אצל פאול פראנקל (יהודי מומר) בשנת 1922 בדוקטורט על הצייר פייטרו קווליני.
הוא עבד במקביל כמורה וכמרצה לתולדות האמנות בבית הספר ריימן, באקדמיה בהומבולדט, במרכז היהודי לחינוך מבוגרים, בפולקסבינה ובבית הספר המרקסיסטי לעובדים (MASCH).
כמו כן, כתב ביקורות אמנות כעצמאי עבור כתבי עת שונים.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון, הוגבלה עבודתו.
כיוון שהיה ידוע בעמדותיו השמאליות הלשין אחד ממתחריו עליו שהוא פעיל קומוניסטי.
בזכות מישהו שדאג להזהירו מבעוד מועד, הצליח להימלט עם משפחתו ב-1933 לצרפת.
ליד פריז התגוררו בני דודים אמידים שלו, שתמכו בהם כלכלית.
המשפחה התגוררה בעיירה סמוכה ושיף עבד כמדריך תיירים.
בזכות ד"ר נחום גולדמן, איש הסוכנות היהודית, זכה שיף בסרטיפיקט (רישיון עלייה) עבור המשפחה ואף זכה למשרת אוצר במוזיאון "בצלאל" בירושלים, לאחר שעלה לארץ עם משפחתו ב-1937. במקביל שימש כמרצה לתולדות האמנות בבצלאל החדש.
מרדכי נרקיס שימש כמנהל, שיף היה סגנו ולצוות הצטרף גם הרברט קרמר, סוחר אמנות שעלה מגרמניה.
שיף הכשיר בבניין אולמות לתערוכות, ערך תערוכות ניידות ביישובים מרוחקים, קיים סיורים מודרכים במוזיאון וערך גם קונצרטים קאמריים שם.
בשנת 1953 פנה לשיף ראש עיריית חיפה אבא חושי, בעקבות המלצת ראובן הכט, בהצעה לנהל את ה"מוזיאון לאומנות חדישה" שעמד להקים לצד המוזיאון לאמנות עתיקה בעיר.
לאחר שהסכים, עבר להתגורר בדירה שכורה בשכונת רוממה בעיר.
שיף גייס תרומות להקמת אוספים ורכישת יצירות, ערך קונצרטים במקום והקים את "אגודת ידידי המוזיאון".
בנוסף, היה הראשון להקים בגן האם את תערוכת "פסל בגן".
שיף ניהל את המוזיאון עד פטירתו.
במקביל אף כתב ערכים ל.
עבודת המחקר האחרונה שלו הוקדשה לפסל אתנה פרתנוס.
הוא לא הצליח לסיים את העבודה לפני מותו.
רעייתו עסקה במשך ארבע שנים בפענוח ועריכת העבודה, שהתפרסמה לבסוף בירחון שווייצרי לאמנות ותורגמה מאוחר יותר לעברית.
פריץ שיף נפטר ב-1964 בחיפה.
הותיר את רעייתו, הילדה, ובתו מריאנה.
פריץ שוורץ-ואלדג, במקור פרידריך שוורץ (1 במרץ 1889, וינה – 4 בספטמבר 1942, מאלי טרוסטינץ) היה צייר שצייר בסגנון אקספרסיוניסטי וקוביסטי יהודי-אוסטרי.
הוא גילה עניין מוקדם באמנות והוריו תמכו בו.
בגיל שבע עשרה החל ללמוד בבית הספר הפרטי לאמנות של דייוויד קון (1861–1922), צייר דיוקנאות וז'אנר.
הוא קיבל הכשרה נוספת באקדמיה לאמנויות של כריסטיאן גריפנקרל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא התנדב ושירת בחיל הרגלים באיטליה, שם צייר סצנות קרב.
במהלך שירותו, בשנת 1916, המיר את דתו לקתוליות, באישור משפחתו.
לאחר שסיים את שירותו הצבאי, סייר ברחבי אירופה ושהה זמן קצר בקופנהגן, רומא ופריז.
כשחזר לווינה הוא הכיר את אגון שילה ואוסקר קוקושקה.
כתוצאה מכך הוא הצטרף להאגנבונד, אגודת אמנים ליברלית.
מאוחר יותר הוא נסע לספרד ובוסניה עם בת זוגו, סוחרת האמנות לאה ג'ראי-בונדי (1880–1968).
לאחר האנשלוס, על אף גיורו ועברו הצבאי, נאסר עליו להציג את יצירותיו או לקבל עמלות.
שבעה חודשים לאחר מכן אולץ לפנות את הסטודיו שלו ורבים מיצירותיו אבדו.
הוא התגורר עם אחותו מלאני עד אוגוסט 1942, אז נעצר על ידי הגסטפו.
הוא הועבר למחנה ההשמדה מאלי טרוסטינץ ונרצח זמן קצר לאחר הגעתו.
עבודותיו ששרדו את המלחמה נותרו באחריות אחותו, שהצליחה להתחמק מגירוש בזכות היותה נשואה ל"ארי".
מאז הציורים היו מפוזרים באופן נרחב.
בשנת 2009 אסף המוזיאון היהודי בווינה 25 ציורי שמן ו-70 ציורי צבעי מים עבור רטרוספקטיבה שהוצגה במוזיאון.
פריץ רובר היה מאייר גרמני, ליתוגרף וצייר היסטוריה.
אביו היה הסופר פרידריך רובר , ששימש גם כפרוקורטור של אלברפלד.
לאחר שסיים את לימודיו היסודיים, למד ציור בבית ספר פרטי שהופעל על ידי אדוארד בנדמן.
לימודיו הופסקו בזמן שירותו הצבאי במלחמת צרפת–פרוסיה.
באמצע שנות ה-70, הציג כמה ליטוגרפיות גדולות על נושאים תנ"כיים.
הוא קיבל משימה גדולה ממחוז ריין לעיצוב קישוטים פיגורטיביים לגביע זהב, שיועבר לנסיך וילהלם (לימים קייזר) לרגל חתונתו.
מאוחר יותר הוא הפך למייסד משותף של "איגוד הסחר המרכזי" (Central-Gewerbe-Vereins) וסייע בפיתוח תעשיית האומנות והמלאכה המקומית.
משנת 1893 היה מדריך באקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
בראשית המאה העשרים הוא היה מעורב בארגון כמה תערוכות בינלאומיות גדולות.
בשנים 1908 עד 1924 שימש כמנהל האקדמיה לאמנות.
טעמו וגישתו בניהול נחשבו לשמרניים למדי באותה תקופה.
למרות זאת, הוא העשיר את תוכניות הלימודים – כולל סדנאות לאמנות הכנסייה וויטראז'ים.
בשנת 1919, לאחר מיזוג חלקי עם בית הספר לאמנות ומלאכה, הוא שכר שבעה מדריכים שילמדו את הנושאים החדשים שהתווספו, כמו גרפיקאי, ושלושה אדריכלים – וילהלם קרייז, אמיל פרנקאמפ ופריץ בקר.
הוא גם פיקח על בניית בנייני סטודיו חדשים עבור האקדמיה לאמנות, לאורך הריין, שנועדו להיות "עיר אמנות על פי המודל האנגלי".
אלה נהרסו בשנת 1937 כדי לפנות מקום לנורדפארק לאורך הריין בדיסלדורף.
רחוב העובר לצד האקדמיה לאמנות נקרא על שמו.
גם אחיו הבכור, ארנסט, היה גם מדריך באותה אקדמיה.
פריץ שטולטנברג היה צייר נוף וים גרמני.
נולד בשנת 1855 כבן של קפטן ים בעיירה קיל בצפון גרמניה, בגיל 17 כבר הראה שטולטנברג את כישרונותיו האמנותיים באמצעות סקיצות של עיר הולדתו וסביבתה.