tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפיכך, ב-20 באוגוסט, לאחר ההחזר הראשון של הנתח הראשוני של הסכם החילוץ, ציפראס הגיש את התפטרות ממשלתו לפרוקופיס פבלופולוס, נשיא יוון.
ציפראס ביקש מפבלופולוס את תאריך הבחירות המוקדם ביותר האפשרי (20 בספטמבר), וטען בפומבי כי "הפרלמנט הנוכחי אינו יכול להציע ממשלת רוב או ממשלת אחדות לאומית".
בנאום ששודר לעם היווני, ציפראס הכיר בכך שלא השיג את ההסכם לו ציפה לפני הבחירות בינואר.
לאחר התפטרותו של ציפראס, החוקה חייבה את פבלופולוס לבקש מהמפלגה השנייה והשלישית בגודלה בפרלמנט להרכיב ממשלה.
לאחר שהן כשלו בניסיון להקים ממשלה, הוחלט על מועד הבחירות.
ואסיליקי תאנו-כריסטופילו, נשיאת בית המשפט העליון ביוון, מונתה לראש ממשלת מעבר על פי סעיף 37 של חוקת יוון.
כל הבוחרים נדרשים להצביע, כאשר הרישום הוא אוטומטי וההצבעה היא חובה.
עם זאת, אף אחד מהעונשים או הסנקציות הקיימים מבחינה משפטית מעולם לא הופעל.
250 מנדטים מחולקים על בסיס ייצוג יחסי, כאשר אחוז החסימה הוא 3%.
קולות ריקים ופסולים, כמו גם קולות שהתקבלו למפלגות שלא עבור את אחוז החסימה, אינם נספרים בעת הקצאת מושבים.
50 מנדטים נוספים מוענקים כבונוס למפלגה שזוכה במספר הקולות הרב ביותר, כאשר קואליציות בעניין זה אינן נספרות כמפלגה כוללת אלא קולותיהן נספרים בנפרד עבור כל מפלגה בקואליציה, על פי חוק הבחירות.
רוב פרלמנטרי מושג על ידי מפלגה או קואליציה של מפלגות השולטות על לפחות חצי פלוס אחד (151 מתוך 300) מסך המושבים.
מפלגת השלטון סיריזה זכתה במספר המנדטים הגדול ביותר אך לא השיגה מרוב מוחלט.
מפלגת דמוקרטיה חדשה קיבלה את נתח הקולות השני בגודלו, בעוד מפלגת הימין הקיצוני שחר הזהב היה שלישי די רחוק.
האחדות העממית, המפלגה שהוקמה על ידי 26 חברי פרלמנט שערקו מסיריזה במחאה על אישור הסכם החילוץ, לא הצליחה להגיע לרף 3%, ולכן לא קיבלה מנדט.
יממה אחרי הבחירות, הוקמה מחדש קואליציה של סיריזה עם המפלגה השמרנית "היוונים העצמאים".
סיריזה זכתה ב-145 מושבים, שני מנדטים פחות ממה שהיה דרוש לה כדי להקים ממשלה לבדה ויחד עם "היוונים העצמאים" נשענה הממשלה על 155 מושבים.
הניצחון בחירות שנתפס כאישור של העם להמשך תוכנית החילוץ וצעדי הצנע.
הבחירות הפרלמנטריות ביוון נערכו ב-7 ביולי 2019 ובמהלכן נבחרו כל 300 חברי הפרלמנט של יוון בהתאם לחוקה.
הבחירות הוקדמו עקב הפסדה של "מפלגת השמאל הרדיקלי" (סיריזה) בבחירות לפרלמנט האירופי.
סיריזה, מפלגת השלטון, הפסידה גם בבחירות הכלליות והשיגה 86 מנדטים מתוך 300. מפלגת הדמוקרטיה החדשה בראשות קיריאקוס מיצוטאקיס השיגה רוב מוחלט עם 158 מנדטים.
מפלגת הימין הקיצוני השחר הזהוב התרסקה ולא עברה את אחוז החסימה.
מפלגת פאסוק התחזקה מעט והייתה למפלגה השלישית בגודלה עם 22 מנדטים.
קיריאקוס מיצוטאקיס החליף את אלכסיס ציפראס בתפקיד ראש ממשלת יוון.
בבחירות הקודמות, סיריזה ניצחה והקימה קואליציה עם מפלגת היוונים העצמאיים.
אלכסיס ציפראס מונה לתפקיד ראש הממשלה.
הבחירות הוקדמו עקב מחלוקות פנימיות במפלגה על רקע הסכם החילוץ שהוצע ליוון שסבלה ממשבר חוב של המדינה.
הניצחון בבחירות נתפס כאישור של העם להמשך תוכנית החילוץ וצעדי הצנע.
שלוש שנים לאחר מכן, ב-20 באוגוסט 2018, יצאה יוון, כמתוכנן, מחבילת החילוץ.
משמעות היציאה הייתה שלראשונה מאז 2010 עברה המדינה לגיוס הון בשווקים ולא נזקקה לסיוע ממדינות אירופה ומקרן המטבע.
כדי לאפשר את היציאה מתוכנית החילוץ הסכימו מדינות אירופה לפריסה מחודשת של החובות, הארכה של מועדי הפירעון ומתן חבילת סיוע של 15 מיליארד אירו המיועדת למקרה חירום.
מדינות האירו התנו צעדים מקלים אלה בהמשך הרפורמות עליהן הוסכם במסגרת תוכנית החילוץ ובהמשך הפיקוח האירופאי על יישום הרפורמות, בהתאם לחוק משנת 2013 המאפשר פיקוח על מדינות בגוש האירו שמתמודדות עם בעיות פיננסיות חמורות.
ב-12 ביוני 2018, יוון הסכימה להכיר בשכנתה כרפובליקת מקדוניה הצפונית, מהלך שרפובליקת מקדוניה בירכה עליו, וב-17 ביוני 2018 חתמו שני ראשי הממשלה (אלכסיס ציפראס וזוראן זאאב) על הסכם פרספה שסיים את מחלוקת השמות.
מקדוניה (שנקראה באו"ם בשם "הרפובליקה היוגוסלבית לשעבר של מקדוניה" כמעיין פשרה) הכריזה ב-1991 על עצמאותה מיוגוסלביה.
ביוון דרשו ממנה לשנות את שמה כי יש חבל ארץ בצפון יוון שנקרא כך.
לטענתה של יוון השם רמז על תביעות טריטוריאליות כלשהן של המקדונים על אותו חבל ארץ.
זהו גם שמה הנוסף של ממלכת מוקדון שבה שלט אלכסנדר הגדול.
בינואר 2019, ממשלת ציפראס הביאה לאשרור הפרלמנט ההלני את הסכם הסכם פרספה .
כל מפלגות האופוזיציה וחברת הקואליציה היוונים העצמאיים, התנגדו להסכם.
אירוע זה גרם למשבר קואליציוני, שהביא לפרישת היוונים העצמאיים מהממשלה.
עם זאת, ההסכם אושרר בפרלמנט והקואליציה צלחה הצבעת אי-אמון.
ב-26 במאי 2019 נערכו הבחירות לפרלמנט האירופי והסיבוב הראשון של הבחירות לרשויות המקומיות.
בבחירות לפרלמנט האירופי סיריזה הובסה על ידי מפלגת האופוזיציה הראשית, וקיבלה 23.75% מול 33.12% שקיבלה הדמוקרטיה החדשה, מה שגרם לראש ממשלת יוון לשקול שאין לו את הלגיטימציה העממית להמשיך למשול עד תום הקדנציה בת ארבע השנים.
בליל הבחירות לפרלמנט האירופי, לאחר תבוסת מפלגת השלטון, הכריז ראש הממשלה אלכסיס ציפראס על הקדמת הבחירות לפרלמנט ההלני.
היוונים העצמאיים הודיעו מאוחר יותר שהם לא ישתתפו במערכת הבחירות.
ב-10 ביוני, ציפראס פנה לנשיא יוון, פרוקופיס פבלופולוס, כדי לבקש ממנו את פיזור הפרלמנט.
הנשיא קיבל את בקשתו בצו נשיאותי, שהוצא ונחתם למחרת.
ההכרזה על הבחירות התקיימה כ-3.5 חודשים לפני תום כהונתה המיועדת של ממשלת ציפראס.
מועד הבחירות נקבע ל-7 ביולי 2019.
בעקבות הבחירות בספטמבר 2015 הוכנסו מספר שינויים בשיטת הבחירות.
גיל ההצבעה הופחת מ-18 ל-17 ביולי 2016, כאשר אותו חוק ביטל גם את שיטת הבונוס להשגת רוב קואליציוני, שהעניקה בונוס של 50 מושבים למפלגה הגדולה ביותר.
במקום זאת, נקבע כי כל 300 המושבים יוענקו באופן יחסי.
עם זאת, חוק זה לא נכנס לתוקף עבור בחירות 2019, שכן הוא לא אושר ברוב המיוחס הנדרש למרות שהממשלה בראשות סוריזה הביעה תמיכה בהכנסתו לבחירות 2019. כתוצאה מכך, השיטה הקודמת נותרה בתוקף.
מפלגת הדמוקרטיה החדשה זכתה במרב הקולות ורוב מוחלט בפרלמנט.
זאת לאחר 4 שנים של שלטון סיריזה בראשות ציפראס.
סיריזה נחלשה וקיבלה 86 מנדטים.
שש מפלגות עברו את אחוז החסימה, שהוא 3%, אולם מפלגת הימין הקיצוני השחר הזהוב רשמה מפלה ולא נכנסה לפרלמנט.
מפלגת פאסוק הייתה השלישית בגודלה וקיבלה 22 מנדטים.
למחרת, 8 ביולי, נשיא יוון פרוקופיס פבלופולוס נתן ליושב מפלגת הדמוקרטיה החדשה קיריאקוס מיצוטקיס מנדט להרכבת הממשלה.
קיריאקוס מיצוטקיס הושבע לראשות הממשלה באותו יום, בעוד שחברי הממשלה הושבעו ב-9 ביולי.
ב-30 באפריל 2014 נערכו בעיראק בחירות פרלמנטריות על רקע תהליכים פוליטיים ואזוריים משמעותיים, שבראשם עזיבת הכוחות האמריקאיים את עיראק כבר ב-2011 וראשית התגבשותו של ארגון המדינה האסלאמית (דאעש).
בבחירות אלה נבחרו 328 חברי פרלמנט.
אחוז ההצבעה היה גבוה, ועמד על 61%, ובמספר המושבים הגדול ביותר זכה הגוש המפלגתי "מדינת החוק" בראשותו של ראש הממשלה נורי אל-מאלכי.
הרשימה קיבלה 24% מהקולות שהקנו לה 92 מושבים בפרלמנט ועל אל-מאלכי הוטלה מלאכת הרכבת הממשלה.
אף על-פי כן, בעקבות מתקפת המדינה האסלאמית בצפון עיראק ביוני 2014 שאירעה תוך תהליך גיבוש ממשלתו של אל-מאלכי, החלו מוסדות המדינה העיראקית לקרוס, ובראשם הצבא.
המחדל שהוביל לקריסה המהירה יוחס לאל-מאלכי שכיהן כראש ממשלת עיראק כבר מאז 2006 ורבים במערכת הפוליטית דרשו את התפטרותו המידית.
בעקבות זאת, הקימה מפלגת הדעווה האסלאמית, מפלגת האם של גוש "מדינת החוק", גוש מפלגתי חדש בשם "הברית הלאומית" והעמידה בראשו את הפוליטיקאי הוותיק חיידר אל-עבאדי, כמחליפו של אל-מאלכי.
אל-עבאדי צלח בהרכבת ממשלה חדשה ב-8 בספטמבר 2014 והוביל אותה תול לחימה בדאעש עד לבחירות של שנת 2018.
ברקע מערכת הבחירות עמדו מספר התפתחויות חשובות בעיראק: אחד הגורמים הקריטיים ביותר היה נסיגת הכוחות האמריקאיים בסוף 2011, והותירה ואקום ביטחוני וממשלתי שאפשר את התעוררותן של קבוצות מיליטנטיות.
ההתפשטות המהירה של דאעש ב-2014 הובילה לכיבוש ערים ושטחים מרכזיים, מה שהיווה איום ביטחוני גדול על עיראק.
משבר זה הדגיש את האתגרים העומדים בפני ממשלת עיראק במונחים של שמירה על יציבות וביטחון.
יתרה מזאת, ההקשר הרחב יותר כלל מתחים עדתיים עמוקים, כאשר סונים רבים חשו דחויים וחסרי זכויות תחת ממשלתו של נורי אל-מאלכי, הנשלטת על-ידי השיעים, דבר שתרם לאי היציבות הפוליטית והביטחונית במדינה.
בתהליך הבחירות בעיראק, נבחרים 328 נציגים, חברי הפרלמנט העיראקי, המכריעים מי יכהנו כנשיא וכראש ממשלה בעיראק.
נציגי הפרלמנט נבחרים לארבע שנים על סמך מיקומם ברשימת המפלגה שאליה הם משתייכים.
הפוליטיקה העיראקית נשלטת על-ידי בריתות וגושים מפלגתיים משתנים, המורכבים ממפלגות פוליטיות שונות.
גושים אלה נוצרים לעיתים על רקע אתני או דתי ומורכבים ממפלגות פוליטיות שונות המקיימות ביניהן ברית.
הקמפיין היה צפוי להתמקד בתחרות בתוך שלוש הקהילות הדתיות והאתניות העיקריות: ערבים שיעים, ערבים סונים וכורדים.
ההצבעה היא על בסיס ייצוג יחסי, כאשר לאחר מכן לגוש המפלגתי שזכה במספר המושבים הרב ביותר ניתנת ההזדמנות הראשונה להרכיב ממשלה, בתקדים שנקבע בעקבות בחירות 2010. התקדים היה תהליך רשמי של מתן הזדמנות ראשונה לגוש המפלגה שזכה במספר המושבים בפרלמנט להרכיב ממשלה.
גישה זו נועדה למנוע אי ודאויות קודמות ומשברים פוליטיים.
למרות שלא מעוגן בחוק, היא הפכה למוסכמה פוליטית מבוססת ובבחירות הבאות בעיראק פעלה בעקבותיה כפרקטיקה סטנדרטית כדי להבטיח מעבר חלק יותר של כוח.
אם הגוש המנצח לא יצליח להרכיב ממשלה בתוך 30 יום, לגוש עם מספר המושבים השני בגובהו תהיה ההזדמנות להרכיב ממשלה.
כך שבנובמבר 2011 אישרה ועדת הבחירות העליונה העצמאית בעיראק ל-276 ישויות פוליטיות להתמודד בבחירות, כולל מספר גושים טכניים.
היו אלה הבחירות הפרלמנטריות הראשונות מאז יצאו כוחות הצבא האמריקאי מעיראק בשנת 2011. על מערכת הבחירות העיבו מתח ואלימות עדתית, ועיראקים רבים היו צריכים להתגבר על האיומים וההתקפות כדי להצביע בקלפיות.
ראש הממשלה המכהן, נורי אל-מאלכי, התמודד לקדנציה שלישית בתפקיד, אך מבקריו התעקשו שממשלתו, שהייתה בעלת דומיננטיות שיעית מובהקת, הייתה מוטה נגד קבוצות אתניות ודתיות אחרות במדינה.
אל-מאלכי התמודד בבחירות בראשות הגוש שנקרא "מדינת החוק", שזכה בבחירות 2010 בשני מושבים פחות מברית "אל-עיראקיה" של איאד עלאווי, אך הצליח להרכיב ממשלה לנוכח כישלונו של עלאווי לעשות זאת.
בבחירות ב-2014, 22 מיליון עיראקים היו כשירים להצביע והשתתפו 9,000 מתמודדים מ-276 מפלגות שונות על 328 מושבים, מתוכם 25% ממושבי הפרלמנט שמורים לנשים ו-8 מושבים שמורים למיעוטים.
ההצבעה לאומית על בסיס ייצוג יחסי.
קולות השיעים בבחירות נחלקו בין שלושה גושים מפלגתיים עיקריים:
"מדינת החוק" (דוולת אל-קאנון), בראשותו של נורי אל-מאלכי, ששימש כראש הממשלה החל משנת 2006, ועד להתפטרותו בשנת 2014. כהונתו של נורי אל-מאלכי התאפיינה בהתיישבותו עם איראן ובגיבוש ההשפעה השיעית בממשלת עיראק.
תחת הנהגתו, העמיקה עיראק את הקשרים הפוליטיים והצבאיים עם איראן, מה שנתפס כמחזק את הממשלה הנשלטת על-ידי השיעים ומעלה חששות בקרב הקהילות הסוניות והכורדיות לגבי דחיקה לשוליים ומתיחות עדתית.
"האזרח" (אל-מוואטן), המועצה האסלאמית העליונה של עיראק בראשותו של עמאר אל-חכים, בן למשפחת אנשי-דת מפורסמת, שחזר למדינה לאחר גלות באיראן בתקופת שלטון סדאם חוסיין והפך לאחד הפוליטיקאים המובילים בזירה הפוליטית השיעית בעיראק.
"החופשיים" (אל-אחראר), גוש מפלגתי המייצג את הזרם הסדרי, בראשותו של איש הדת מוקתדא א-סדר, שזכה לתמיכת המועצה האסלאמית העליונה של עיראק.
בקרב הגוש העיראקי החילוני והלא עדתי, הגוש "אל-עיראקיה", שהיה הכוח החזק ביותר שנבחר לפרלמנט בבחירות 2010, התפרק לגוש "מותחידון" הסונית בראשות אוסאמה אל-נוג'ייפי, הגוש הלאומי "אל-ווטניה" בראשות איאד עלאווי ולגוש "אל-ערביה" בראשות סאלח אל-מוטלק.
בבחירות התמודדו שתי המפלגות הכורדיות הבולטות, המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית (KDP) בראשות מסעוד ברזאני, והאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן (PUK) בראשות ג'לאל טלבאני, הצטרפה מפלגה כורדית שלישית, גוראן ("התנועה לשינוי") בראשות נאושירוואן מוסטפא.
הבחירות התקיימו כמתוכנן ב-30 באפריל וברחבי עיראק הוקמו כ-50,000 קלפיות.
אחוז ההצבעה בבחירות עמד על 61%, ירידה בולטת בהשוואה לבחירות הקודמות.
ניתן לייחס ירידה זו לגורמים שונים, לרבות האתגרים הביטחוניים הנובעים מעליית דאעש, התפכחות פוליטית ומתיחות עדתית בתוך המדינה.
גוש "מדינת החוק" זכה ב-24% מהקולות וב-92 מושבים בפרלמנט; גוש "אל-מוואטן" זכה ב-7.5% מהקולות וב-29 מושבים; גוש "אל-אחראר" זכה ב-7% מהקולות וב-28 מושבים; מתוך המפלגות הכורדיות, KPD זכתה ב-25 מושבים ו-PUK זכו ב-21.
בעת הצבעתם של אנשי חברי כוחות הביטחון ביום שני, 28 באפריל, שש קלפיות שונות במספר ערים שונות נפגעו על-ידי מחבלים מתאבדים, מה שהוביל לכל הפחות ל-27 הרוגים.
הארגון האסלאמיסטי "המדינה האסלאמית בעיראק וסוריה" איים באלימות נגד מוסלמים סונים שיצביעו בבחירות.
למרות הניצחון של גוש "מדינת החוק" נותר קיפאון פוליטי משמעותי וחוסר הסכמה בין הפלגים הפוליטיים השונים.
ישויות פוליטיות סוניות וכורדיות רבות, כמו גם כמה פלגים שיעיים, לא היו מרוצים מהנהגתו של אל-מאלכי והאשימו אותו בהטייה עדתית בוטה.
דמות בולטת אחת מבין הקבוצות השיעיות המתנגדות הייתה מוקתדא א-סדר, איש דת רב עוצמה ומנהיג פוליטי.
פלגים שיעיים אלה האשימו את אל-מאלכי בגיבוש כוח בתוך הפלג השיעי שלו ובקידום אג'נדה עדתית שדחקה והדירה קבוצות שיעיות, סוניות וכורדיות אחרות מהשתתפות משמעותית בממשלה.
כתוצאה מכך, נעשו מאמצים להקים קואליציה שלטונית חדשה ולמנות מועמד חלופי לתפקיד ראש הממשלה.
בנוסף לכך, ביוני 2014, ניצבה עיראק בפני משבר חמור כאשר דאעש פתח בפלישה וכבש כמה ערים מרכזיות, כולל מוסול.
משבר זה התפתח במהלך המשא ומתן להקמת ממשלה חדשה לאחר בחירות 2014, ונפילתה הדרמטית של מוסול והתקרבות כוחות דאעש לבגדד חשפו את החולשות והמחדלים שיוחסו להנהגתו של נורי אל-מאלכי.
כדי לתת מענה למצב, מפלגת הדעווה האסלאמית, שהיא מפלגת האם של גוש "מדינת החוק" ואל-מאלכי, יצרה גוש פוליטי חדש בשם "הברית הלאומית".
הם בחרו בחיידר אל-עבאדי, פוליטיקאי שיעי בולט וחבר במפלגת הדאווה האסלאמית, כראש הממשלה החדש.
המעבר הזה היה הכרחי כדי להתמודד עם האתגרים הביטחוניים שהציב דאעש ולהקים ממשלה המסוגלת להתמודד עם המשבר.
מינויו של חיידר אל-עבאדי לראש ממשלה זכה לתמיכה רחבה, והוא הפך רשמית לראש ממשלת עיראק ב-8 בספטמבר 2014, המייצג המשכיות של המפלגה בשלטון עם שינוי בהנהגה.
החלטה זו זכתה לתמיכה רחבה מצד גורמים מקומיים ובינלאומיים, כולל פלגים סונים וכורדים.
לאחר מינויו של חיידר אל-עבאדי, הוא הקים ממשלה שתפקידה, מלבד התמודדות עם עליית דאעש, הוא לטפל במחלוקות הפוליטיות ולקדם את הכלכלה.
חיידר אל-עבאדי, כיהן כראש ממשלה החל מ-2014 ועד ל-2018. בזמן זה עשה מאמצים משמעותיים לחיזוק מנגנוני המדינה המרכזית ומוסדותיה בעיראק.
אחד מהישגיו הגדולים היה הקמתו מחדש של הצבא העיראקי, שהתמוטט במהלך הפלישה של דאעש.
בהנהגתו של אל-עבאדי, הצבא העיראקי הביס בהצלחה את דאעש והחזיר את הריבונות על שטחה של עיראק.
הוא גם ביקש להתנגד למעורבות זרה בענייניה הפנימיים של עיראק, במיוחד נגד ניסיונות ההשפעה האיראניים.
הבחירות ב-2014 הגיעו בנקודת זמן קריטית בעיראק, עם הקרב המתמשך מול דאעש והניסיון הכורדי לקבל עצמאות.
בחירות אלו הושפעו עוד יותר מתהליכים פנימיים אחרים, כמו הציפיות לשיפור הכלכלה העיראקית עקב עליית מחירי הנפט הגולמי העולמי.
עם זאת, גברה גם בציבור העיראקי תחושה של התנהלות מושחתת, פילוגים עדתיים והצורך לבנות מחדש ולפייס את המדינה לאחר המלחמה נגד דאעש.
יתרה מכך, מחזורי הבחירות הקודמים הביאו למבוי סתום פוליטי, והעלו חששות לגבי האפקטיביות של התהליך הדמוקרטי עצמו.
במהלך כהונתו, אל-עבאדי התמקד בחיזוק תחושת האזרחות השוויונית בין כל אזרחי עיראק, תוך השמת דגש על חשיבות הזהות העיראקית מעל השתייכות עדתית.
הוא נלחם באופן פעיל נגד תופעת העדתיות בעיראק וכחלק מדרישתו לחזק את מנגנוני המדינה המרכזית ולמלא אותם בתוכן, דרש מכל המיליציות השיעיות המאוגדות תחת אל-חשד א-שעבי למסור את נשקן ולהשתלב בכוחות הביטחון הרשמיים של עיראק.
עמדה זו הייתה מקווי המדיניות הבולטים במצע הבחירות של אל-עבאדי במהלך הבחירות ב-2018.
בתגובה לשאיפות הבדלניות בקרב הכורדים שבאו לידי ביטויי במשאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית בשנת 2017, נקט אל-עבאדי בפעולה נחרצת כדי להחליש את ההנהגה הפוליטית הכורדית.
הוא דחה בתוקף את יוזמת משאל העם, העמיד מחדש את השליטה העיראקית בשטחים שהיו בריבונות כורדית דה-פקטו מאז 2003, והחזיר לריבונות עיראקית את העיר כירכוכ, ממרכזי הפקת הנפט החשובים של עיראק שלה חשיבות כלכלית גדולה.
אל-עבאדי סגר את שדה התעופה בארביל ואת נקודות הגבול בין כורדיסטן למדינות השכנות.
למרות הצעדים התוקפניים הללו, הוא שמר על רטוריקה פייסנית ומכילה כלפי הציבור הכורדי, במקביל לרטוריקה תוקפנית ונחרצת כלפי ההנהגה הכורדית, תוך הבחנה בין בדלנים לבין הקהילה הכורדית הכוללת, תוך הכרה באזרחותם השווה של הכורדים בעיראק ובתפקידם בגיבוש החוקה והצבא.
ככלל, כהונתו של חיידר אל-עבאדי כראש ממשלת עיראק התאפיינה במאמצים לחזק זהות כלל-עיראקית, לנטרל התערבויות חיצוניות, לדכא שאיפות בדלניות ולהילחם בהצלחה בדאעש.
מנהיגותו נועדה לטפח אחדות בקרב האוכלוסייה המגוונת בעיראק תוך התמודדות עם אתגרים שונים העומדים בפני המדינה.
בחירות בזק ל-300 מושבי הפרלמנט ההלני שביוון נערכו ב-25 ביוני 2023. בחירות הבזק נערכו ביוזמת ראש הממשלה קיריאקוס מיצוטאקיס לאחר ששום מפלגה לא הצליחה להשיג רוב בבחירות שנערכו חודש קודם לכן.
זאת למרות שמפלגת הימין-מרכז שלו "דמוקרטיה חדשה" התחזקה משמעותית.
בניגוד לבחירות במאי, ההצבעה ביוני בוצעה בשיטת הבונוס להשגת רוב קואליציוני, מה שאמור להגדיל את הסיכוי להרכבת ממשלת רוב.
ב-25 במאי 2023, כנדרש בחוקת יוון, מינתה הנשיאה קתרינה סקלארופולו את יואניס סארמס לראש ממשלה זמני עד להרכבת הממשלה הבאה לאחר הבחירות.
כ-9.98 מיליון אזרחים היו זכאים להצביע, מתוכם אחוז ההצבעה עמד על כ-52.84%.
בינואר 2020, זמן קצר לאחר שחזרה לשלטון בבחירות הפרלמנטריות ביוון, "דמוקרטיה חדשה" (שתמיד הייתה חסידה של בונוס מושבים מאז 1974), העבירה חוק להחזרת הבונוס למפלגות הגדולות.
לפי החוק, המפלגה הגדולה שקיבלה לפחות 25% מהקולות תקבל 20 מושבים נוספים, עם מושב אחד נוסף לכל חצי אחוז מעל 25%, עד למקסימום של 50 מושבים נוספים ב-40% (או יותר) מהקולות.
לאחר מתן הבונוס, מתחילה החלוקה היחסית עבור המושבים הנותרים, שיכולה לנוע בין 250 אם מפלגה אחת צברה לפחות 40%, ל-300 אם אף מפלגה לא הגיעה ל-25%.
חוק זה נכנס לתוקף לראשונה בבחירות שביוני 2023.
חוק משנת 2019 העניק זכות הצבעה ליוונים מחוץ למדינה שהתגוררו כשנתיים ביוון במהלך 35 השנים הקודמות ושהגישו החזר מס במהלך שנת הבחירות או בשנה הקודמת.
מצביעים מחו"ל בוחרים בקלפי מפלגה, מבלי לבחור את מועמדיה.
ביוון ישנה חובת הצבעה שאינה נאכפת בפועל.
לאחר ניצחון מפלגתו בבחירות, חזר קיריאקוס מיצוטאקיס לתפקיד ראש ממשלת יוון.
ב-7 במרץ 2010 נערכו בעיראק בחירות פרלמנטריות, לאחר עשור של אירועים קשים מאוד שעברה המדינה מאז שנת 2000. אחוז ההצבעה בבחירות היה גבוה ועמד על כ-62.4% ולאחר ספירת כלל קולות המצביעים אף גוש מפלגתי לא הצליח להשיג רוב מוחלט של מושבים בפרלמנט שיאפשר לו להקים ממשלה.
הבחירות נערכו ברקע מתחים עדתיים מתמשכים ואלימות גוברת בעיראק, כאשר המדינה עדיין התמודדה עם תוצאות והשלכות הפלישה האמריקנית ב-2003, נפילת משטרו של סדאם חוסיין וממלחמת האזרחים שהתחוללה שנים לאחר מכן.
על אף שרשימת "אל-עיראקיה" בראשות איאד עלאווי, שקיבלה את מספר המושבים הגדול ביותר (91), ביקשה להביא בשורה של על-עדתיוּת, את הממשלה הקימה לבסוף רשימת "מדינת החוק", שזכתה ב-89 מושבים ובראשותה עמד נורי אל-מאלכי, שהמשיך לכהונה שנייה.
בעקבות כך, ניכרה במערכות הבחירות הבאות במדינה מגמה של אובדן אמון של אזרחי המדינה בהליך הבחירות לפרלמנט שהתבטאה בירידה הדרגתית בשיעורי ההשתתפות בבחירות ובהמשך העמקת השסע העדתי.
לקראת הבחירות, הועבר חוק שהגדיל את מספר המושבים.
בפרלמנט העיראקי מ-275 ל-325, במטרה להשיג ייצוג יחסי טוב יותר לאוכלוסייה העיראקית.
בתהליך הבחירות נבחרו 325 חברי פרלמנט לכהונה של ארבע שנים, שתפקידם להכריע מי מי ימונו לכהונה כנשיא עיראק וכראש ממשלת עיראק.
לצד שינוי טכני זה, התנהלו בחירות אלה על רקע התפתחויות ותהליכים דרמטיים שהתרחשו בעיראק באותה עת.
פלישת כוחות הקואליציה לעיראק בראשות ארצות הברית ב-20 במרץ 2003, הייתה גורם מרכזי למלחמת האזרחים בעיראק שפרצה חודשים ספורים לאחר מכן.
בעוד כיבושה של עיראק, הנחלת התבוסה לצבא עיראק ולכידת סדאם חוסיין לקחו מספר שבועות, מלחמת האזרחים במדינה המשיכה שנים ארוכות לאחר מכן.
עיראק חוותה הידרדרות מהירה: תחילה, גל טרור סוני שפרץ חודשים ספורים לאחר הפלישה ושהוביל להתקוממות שיעית נגדית ובהמשך להעמקת ההתערבות של כוחות הקואליציה הבינלאומית במדינה.
מלחמת האזרחים הייתה בין היתר בין-עדתית (שיעה, סונה וכורדים) וכללה חטיפות אזרחים, פיגועי טרור, לחימות גרילה וגבתה את חייהם של עשרות אלפי אזרחים עיראק לאורך השנים.
בנוסף, האירועים הובילו לעקירה נרחבת של אוכלוסיות.
הצלב האדום העיראקי מעריך כי בשנת 2008 היו כ-2.3 מיליון עקורים.
בנוסף, היו כ-2 מיליון פליטים עיראקיים שעזבו את המדינה.
בהיבט הפוליטי, לאחר הפלישה האמריקאית לעיראק בשנת 2003 והדחת סדאם חוסיין, החלה מדיניות שמטרתה הייתה לתקן את העוול והפער בין הסונים לשיעים במדינה, בתהליך שנקרא דה-בעת'יפיקציה, שעיקרו היה תיקון העליונות הסונית שקידמה מפלגת הבעת' לאורך שנות שלטונה.
אולם צעד זה הוביל לפגיעה חמורה בקהילה הסונית במדינה.
הפגיעה באה לידי ביטוי בפקיעה בפועל מתוקף החוק של הון ונכסים חומריים שהיו בבעלותם של סונים ולכאורה הושגו בשל קרבה לבעת'.
בנוסף, בעקבות העובדה שמפלגת הבעת' היא זו ששלטה במדינה והייתה סונית ביסודה, עצם עקירת שורשי מנגנון המפלגה, למעשה גרמה להפסקת המצב בו הסונים היו בעלי עדיפות פוליטית במדינה.
אלא שבמקום ליצור איזון מחודש במדינה העיראקית החדשה, הסונים הודרו ממנה.
כתוצאה מהוואקום הפוליטי שנוצר וכתוצאה מהפילוג בין הקבוצות האסלאמיות השונות, החלו לצמוח מפלגות פוליטיות שייצגו קבוצות אתניות ועדות שונות בעיראק, ובכלל זאת מפלגות שייצגו את הרוב השיעי.
מדיניות הדה-בעת'יפיקציה, תרמה להעמקת השסע בין הסונים לשיעים בעיראק ואף לעליית קבוצות סוניות רדיקליות בכלל וארגוני טרור.
הבחירות התמקדו במגוון נושאים: ביטחון, שיקום המדינה, רפורמה פוליטית ואחדות לאומית.
הבחירות לפרלמנט ב-2010 היו אבן דרך מכרעת בהתפתחותה הפוליטית של עיראק ויש שקיוו שבחירות אלו יביאו עמן בשורה בדמות ייצוג דמוקרטי ויציבות.
כנגזרת מכך, ועדת הבחירות העליונה העצמאית, פיקחה על תהליך הבחירות במטרה להבטיח תהליך ישר והגון.
בנוסף, משקיפים בינלאומיים, כולל כאלה שמונו מטעם האו"ם, הוצבו כמשקיפים וכמסייעים בקלפיות ובוועדת הבחירות.
כאמור, בעקבות הקיטוב בין העדות ועליית מפלגות המייצגות קבוצות אתנית שונות, הזירה הפוליטית העיראקית התאפיינה במפלגות קטנות המשתפות פעולה כגושים מפלגתיים אד-הוק, המייצגים מגוון אינטרסים עדתיים ואתניים.
בבחירות של שנת 2010 השתתפו 160 מפלגות, בהן כ-10 מרכזיות שזכו לפחות ב-1% מקולות המצביעים.
בנוסף, היו 36 מתמודדים עצמאים ו-10 מפלגות מיעוטים.
בבחירות בעיראק, ההצבעה מתבצעת עבור גושים, משמע גושים מפלגתיים ולא עבור מפלגות בודדות ולכן לחלוקה לרשימות משותפות ישנה חשיבות מכרעת.
בשנת 2010, היו ארבעה גושים מפלגתיים עיקריים:
הברית העיראקית הלאומית ("א-תחאלוף אל-עיראקי אל-וטני"): הייתה ברית של מפלגות שיעיות בעיקר בראשות אבראהים אל-ג'עפרי.
ביניהן: המועצה האסלאמית העליונה של עיראק וארגון בדר, הזרם הסדרי ועוד מספר מפלגות קטנות.
ברית מדינת החוק ("דוולת אל-קאנון"): ראש הממשלה המכהן נורי אל-מאלכי הרכיב גוש מפלגתי המתבסס על קו לאומי עיראקי, שביסודו עמדה מפלגת הדעווה האסלאמית השיעית ושכלל גם מפלגות קטנות סוניות, כורדיות, נוצריות וטורקמניות.
התנועה הלאומית העיראקית ("אל-עיראקיה"): הייתה ברית חילונית ולאומנית, שבראשה עמד ראש הממשלה הזמנית לשעבר, איאד עלאווי.
הברית הורכבה מרוב של מפלגות סוניות ובעלת מאפיינים לאומניים על-עדתיים, נוסף על הדמוקרטים העצמאיים - פוליטיקאים עיראקיים והחזית הטורקמנית, המפלגה הטורקמנית הגדולה במדינה.
הברית הכורדיסטנית ("א-תחאלוף אל-כורדיסטני"): רשימה שהורכבה ממפלגות כורדיות ובראשן המפלגה הדמוקרטית הכורדיסטנית והאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן.
גוש "אל-עיראקיה" זכה במספר הגדול ביותר של מושבים בפרלמנט - 91. אחריו גוש "מדינת החוק", שזכה ב-89 מושבים.
הגוש השלישי בגודלו היה "הברית העיראקית הלאומית" שזכה ב-70 מושבים בפרלמנט והגוש הרביעי בגודלו היה "ברית כורדיסטן", עם 43 מושבים.
לפיכך, אף גוש מפלגתי לא זכה ברוב מוחלט, שכן מספר המקומות בפרלמנט עמד על 325 מושבים.
בחלוקה למחוזות, ניתן לראות כי במחוז אל-אנבאר, שרוב אוכלוסייתו סונית, גוש אל-עיראקיה קיבל 11 מתוך 14 המושבים.
גם במחוזות נוספים שבהם רוב סוני, קיבל גוש "אל-עיראקיה" מספר מושבים גבוה.
כך, למשל, במחוז דיאלא קיבל הגוש 8 מושבים מתוך 13 ובמחוז נינוה (שבירתו היא העיר מוסול) הוא קיבל 20 מושבים מתוך 31. במחוז בצרה, שרוב אוכלוסייתו שיעית, קיבל גוש "מדינת החוק" 14 מושבים מתוך 24 מושבים ואילו "הברית הלאומית העיראקית" קיבלה 7 מושבים.
בשל העובדה כי אף גוש לא זכה ברוב מוחלט של קולות ולכן גם לא ברוב של מושבים בפרלמנט, תהליך הרכבת הממשלה דרש משא ומתן ליצירת קואליציה.
למרות העובדה כי "התנועה הלאומית העיראקית", בראשות ראש הממשלה לשעבר, איאד עלאווי, זכתה במספר הקולות הגבוה ביותר – 91 מושבים, לא עלה בידיו של עלאווי להקים ממשלה, בין היתר כיוון שמלחמת האזרחים בעיראק עדיין התנהלה והשסע העדתי היה עמוק.
ככל הנראה, למרות שקסם לחלק מאזרחי עיראק האג'נדה המתונה, המפויסת והקריאה לאחדות שביקש עלאווי להביא, לבסוף, נורי אל-מאלכי, שעמד בראשות הברית השנייה בגודלה, ברית "מדינת החוק", שזכתה ב-89 מושבים, הצליח להרכיב קואליציה לאחר חודשים של משא ומתן אינטנסיבי.
יש לציין את אחת הסיבות המכריעות לכך, התערבותו האישית של סגן נשיא ארצות הברית (שעוד הייתה בעיראק), ג'ו ביידן שתמך באל-מאלכי כי "הוא מוכר לאמריקאים".
תוצאות והשלכות הבחירות ב-2010 היו דרמטיות עבור עיראק.
אחת ההשלכות המרכזיות מאז בחירות אלה, היא עדות למגמת ירידה באחוזי ההצבעה בעיראק.
יש הטוענים, כי מגמה זו קשורה לתוצאות הסופיות של הבחירות ב-2010, כאשר הרוב הצביע לעלאווי, אך בסיומו של המשא ומתן הקואליציוני התוצאות היו שונות מאלה שהביעו הבוחרים בהצבעתם.
תפיסה זו, הביאה לאובדן אמון של אזרחי המדינה ביכולת לחולל שינוי באמצעות הצבעה בבחירות לפרלמנט.
בעקבות זאת, עלו בעיראק חששות באשר לאפקטיביות התהליך הדמוקרטי במדינה בעתיד.
בסוף שנת 2011, עם יציאתם של רוב הכוחות האמריקאיים מעיראק, שמר אל-מאלכי אמנם על שיתוף הפעולה עם הממשל האמריקאי, אך מנגד התקרב לאיראן וחיזק עוד יותר את הגורמים השיעיים בממשלתו.
בניגוד לשאיפה לנהל מדיניות פטריוטית ועל-עדתית, כפי שהציג לפני הבחירות, אל-מאלכי המשיך במדיניות המפלה נגד המיעוט הסוני ואף העמיק אותה.
בשל כך, חרף התקוות שהתעוררו לפני הבחירות לפיוס בנושא העדתי, השסע בין העדות רק החמיר בזמן כהונתו השנייה של אל-מאלכי, אשר התחילה כאמור לאחר בחירות 2010. אחת הנקודות המכריעות הייתה כאשר ראש הממשלה הורה לעצור ולשפוט את סגן הנשיא טארק אל-האשמי.
אל-האשמי היה הפוליטיקאי הסוני הבכיר בעיראק במשך שנים ארוכות, כיהן כסגן נשיא כ-6 שנים והתנגד בצורה גלויה למדיניות שהנהיג אל-מאלכי עוד מתחילת הקדנציה הראשונה שלו.
בספטמבר 2012, שפט אותו האחרון למוות באישומי מימון התקפות כנגד כוחות הביטחון העיראקיים, אך אל-האשמי קיבל מקלט מדיני בטורקיה ונמלט אליה.
רבים בעיראק ומחוץ לה מעריכים את כהונתו השנייה של אל-מאלכי כראש ממשלה, בעקבות תוצאות הבחירות ב-2010, כשלילית ובעייתית מאוד.
הגורמים העיקריים לכך היו, בין היתר: קריסת סוריה בעקבות האביב הערבי ונסיגת הכוחות האמריקאיים מעיראק, צמיחת ארגון המדינה האסלאמית (דאעש), התקרבות אל-מאלכי לאיראן והמשך חיזוק מעמד השיעה במדינה על חשבון העדות האחרות, הכנסת מיליציות פרטיות לערים גדולות, הגברת החיכוך והתסיסה העדתית במדינה ועוד.
גורמים אלה גררו גם קולות ולחץ בינלאומי על אל-מאלכי להתפטר.
לא ניתן לנבא מה היה קורה אילו עלאווי היה מצליח להקים ממשלה בראשותו לאחר הבחירות לפרלמנט, אך מה שניתן לומר הוא שאל-מאלכי הותיר את עיראק במשבר הנהגתי, העמיק את השסע העדתי במדינה ובאופן כללי קלע את המדינה לסחרור פוליטי.
שנות שלטונו התאפיינו בהתחזקות של העדתיות, בפגיעה בהליך הדמוקרטי, בהסתכסכות עם כוחות בינלאומיים ובזלת-יד מול האסלאם הרדיקלי (תבוסה צבאית מול דאעש ב-2014 וחולשה פוליטית אל מול מפלגות שיעיות קיצוניות).
עיראק לאחר שלטונו של אל-מאלכי ניצבה לקראת בחירות 2014 כשדרכה להשלמת תהליך הדמוקרטיזציה במוסדותיה עוד ארוכה.
הבחירות לפרלמנט הפולני 2023 בסיים ובסנאט של פולין התקיימו ביום ראשון, 15 באוקטובר 2023. בסיומן, נבחר דונלד טוסק לראש ממשלת פולין, לאחר שקיבל את תמיכת הפרלמנט ב-12 בדצמבר 2023. ב-13 בדצמבר הושבעו טוסק וממשלתו החדשה.
הבחירה בו מסמלת את סופו של עידן בפולין, עם סיום שמונה שנות שלטונה של מפלגת "חוק וצדק" הימנית הפופוליסטית, שבמהלכן החלישה את מערכת המשפט והתקשורת, צמצמה את זכויות הנשים וזכויות להט"ב בפולין, והפכה את פולין לדמוקרטיה חלולה.
ראש הממשלה הנבחר התחייב להציל את הדמוקרטיה הפולנית, לבטל חלק מהשינויים שביצעה הממשלה היוצאת, ולתקן את הקו הלאומני והאנטי־ליברלי שאליו הובילה את פולין.
במהלך הבחירות התקיימה התמודדות על מושבים בשני הבתים: הסי'ם והסנאט.
לצד הבחירות נערך גם משאל עם ובו ארבע שאלות הנוגעות למדיניות הכלכלית ולמדיניות ההגירה של הממשלה.
טרם הבחירות, החזיקה מפלגת הימין "חוק וצדק" (PiS) ברוב בסי'ם, כאשר בראשות הממשלה עמד מתאוש מורבייצקי בכהונתו השנייה בתפקיד.
מאידך, מפלגות האופוזיציה, ובכללן מפלגת המצע האזרחי ומפלגות נוספות, החזיקו רוב בסנאט.
לקראת בחירות 2023, הוביל דונלד טוסק את הקואליציה האזרחית כאופוזיציה ל-PiS.
בבחירות זכתה אמנם מפלגת השלטון הימין המאוחד במספר רב של מושבים, אך לא הגיעה לרוב בסי'ם.
לעומתם, האופוזיציה, המורכבת משלושה גופים - הקואליציה האזרחית, הדרך השלישית והשמאל, השיגה בסך הכל 54% מהקולות, וצפויה להקים ממשלה קואליציונית.
גם בסנאט זכתה ברית מפלגות האופוזיציה, ברית הסנאט 2023, בריבוי קולות וברוב מושבים.
אחוז ההצבעה בבחירות עמד על 74.4%, והוא אחוז ההצבעה הגבוה ביותר בפולין מאז נפילת הגוש הקומוניסטי.
על פי תוצאות מדגמיות, אחוז ההצבעה בקרב נשים היה 73.7%, לעומת 72% אצל הגברים, והתפלגות ההצבעה של כל אחת מהקבוצות דומה להתפלגות בציבור הכללי.
מאידך, ניתוח המדגמים הראה מהפך בדפוס ההצבעה של צעירים, אותו כינו בשם "youthquake", כאשר הצבעתם של הצעירים הייתה בעלת השפעה מכרעת ובלתי פרופורציונלית על התוצאות.
בקבוצת הגיל 18–29 נרשם אחוז הצבעה של 68.8%, לעומת 46.4% בבחירות הקודמות בשנת 2019. אחוז התמיכה של הצעירים במפלגת השלטון צנח מ-26.3% בבחירות הקודמות ל-14.9% בבחירות הנוכחיות.
ב-24 באוקטובר קיים נשיא פולין התייעצויות עם ראשי מפלגות האופוזיציה, אשר המליצו פה אחד על דונלד טוסק לתפקיד ראש הממשלה, ואף הפצירו בו לעשות כן ללא שיהוי על מנת לכבד את רצון הבוחר.
ואולם, הצפי היה שבשלב הראשון ינסה הנשיא להטיל את משימת הרכבת הממשלה על ראש המפלגה הגדולה ביותר, מפלגת חוק וצדק, ורק אם מהלך זה ייכשל - יועבר השרביט לראש האופוזיציה, אשר ינסה להרכיב את ממשלת פולין הבאה.
ואכן, ב-6 בנובמבר 2023 הודיע נשיא פולין אנדז'יי דודה כי החליט להטיל את המנדט להרכבת הממשלה על מטאוש מורבייצקי, ראש הממשלה המכהן.
המהלך זכה לביקורת נוקבת, שכן מפלגתו של מורבייצקי, חוק וצדק, הייתה היחידה שתמכה בו כמועמד לראשות הממשלה, ללא רוב.
הנשיא דודה טען כי החליט לתת למורבייצקי את המנדט למרות שלא מחזיק ברוב, מפני שהוא עומד בראש המפלגה הגדולה ביותר.
הנשיא הוסיף ואמר כי במקרה שמורבייצקי בכל זאת לא ישיג את הרוב הנדרש תוך 14 ימים כנדרש בחוק, הוא יטיל את המשימה על "מועמד חלופי".
בכירים באופוזיציה טענו כי ההחלטה של הנשיא הפולני היא ניסיון למשוך זמן, כך שרק במחצית חודש דצמבר תושבע ממשלה.
ב-10 בנובמבר 2023 חתמו שלוש מפלגות האופוזיציה על הסכם קואליציוני טנטטיבי, בראשותו של דונלד טוסק.
הקואליציה הזו הביעה נכונות להרכיב מיד את הממשלה ברגע שתקבל את המנדט הרשמי מהנשיא.
מטרת החתימה בטרם מועד המושב הראשון של בית המחוקקים הייתה להראות את מוכנותם להקים ממשלה באופן מיידי.
תוכניתם היתה, שאם אכן ייכשל מורבייצקי בקבלת אמון הסי'ם עד 27 בנובמבר 2023, יציע בית המחוקקים מועמד מטעמם, אשר יהיה חייב להתמנות על ידי הנשיא לפני ה-11 בדצמבר 2023. ואכן, עד מחצית דצמבר הוסיף הנשיא לעכב את העברת השלטון בפולין.
ב-11 בדצמבר 2023 הפסיד מורבייצקי בהצבעת אי אמון שעברה ברוב של 266 ל-190, ובכך נסללה הדרך לכהונתו של דונלד טוסק.
ממשלתו החדשה של טוסק הושבעה ב-13 בדצמבר 2023.
משמעות תוצאות הבחירות והסנטימנט הציבורי
העיתונאי עופר אדרת מגדיר את תוצאות הבחירות בפולין כמהפך דרמטי, מכונן והיסטורי.
מפלגת חוק וצדק, שהיא מפלגה ימנית שמרנית לאומנית, פעלה בעקביות נגד שלטון החוק, נגד תקשורת חופשית, נגד להט"בים ונגד נשים, והובילה את פולין אל מחוץ להגדרתה כדמוקרטיה, והיא אף הוגדרה כדמוקרטיה חלולה.
בעקבות ניצחון האופוזיציה בבחירות תוכל פולין לחזור להיות מדינה בעלת ערכים ליברליים ודמוקרטיים, ולשוב להיות חלק אינטגרלי מהאיחוד האירופי.
ד"ר אסתר לופטין, מומחית לאירופה מאוניברסיטת תל אביב, מוסיפה כי היחסים בין האיחוד האירופי לפולין נקלעו למשבר חריף מאז 2015 כאשר מפלגת החוק והצדק עלתה לשלטון.
כבר ב-2016 יצא הפרלמנט האירופי בהכרזה המביעה דאגה ממצב זכויות האדם וכרסום הדמוקרטיה בפולין, בעקבות הניסיון להשתלט על בית המשפט ולהדיח שופטים, להפוך את ערוץ הטלוויזיה לערוץ של הממשל, וכן בעקבות פגיעה חמורה בזכויות אדם, זכויות להטב וזכויות נשים, וכן עקב תמיכתה בברקזיט של בריטניה.
האיחוד האירופי הביע אכזבה עמוקה מפולין לאחר שנאבק בעוז, בתקופת ייסודו בשנים 1990–1992, על מנת להכלילה באיחוד, וזאת בניגוד לדעת הקהל האירופי, אשר מלכתחילה התנגדה להכללת פולין, הונגריה ושאר מדינות מזרח אירופה לאיחוד האירופי, בעיקר מסיבות כלכליות וחשש מגלי הגירה.
הפניית העורף של פולין נגד ערכי הדמוקרטיה הליברלית נתפסו איפוא על ידי האיחוד האירופי כבגידה, ועתה הגיעה ההזדמנות לתיקון.
תוצאות הבחירות הפיחו אופטימיות רבה בקרב אזרחי פולין, אשר מתארים את החשש שאחז בהם לאורך השנים האחרונות, כאשר היו ממש על סף אובדן הדמוקרטיה שעליה נאבקו שנים כה ארוכות, לאורך כל שנות השלטון הקומוניסטי בפולין והשלטון הנאצי לפניו.
בשנים האחרונות הם ראו כיצד מגיעה מפלגה פופוליסטית אשר השתלטה על המוסדות הדמוקרטיים ואיימה להפוך את פולין לתואמת הונגריה, טורקיה ואפילו רוסיה של פוטין.
עכשיו - הם מקוווים - אפשר יהיה לחזור לנורמליות.
אבל על אף האופטימיות, עוד הרבה דברים עלולים להשתבש, ולקואליציה החדשה - בהנחה שאכן תוקם על ידי טוסק - כנראה לא יהיה קל.
היא תורכב מתשע מפלגות שהאג'נדות שלהן נעות משמאל רדיקלי ועד למרכז-ימין.
וכראש ממשלה, טוסק יצטרך לצלוח הרבה מכשולים, החל בנשיא אנדריי דודה, בעל ברית של PiS, שיכול להטיל וטו על כל חוק.
בנוסף, בית המשפט החוקתי כבר מלא באנשי PiS שקשה יהיה להיפטר מהם מבלי לשנות את החוקה, כך שטוסק עלול לגלות שחוקיו נפסלים.
לסלק שופטי PiS מבתי המשפט הנמוכים יותר יהיה מסובך, ועלול להביא לביקורת מהסוג שליברלים מתחו על PiS.
טוסק יוכל לסמוך על רצונה הטוב של אירופה, אך עזרתה של זו אינה מובטחת.
סכום של 35 מיליארד יורו בכספי קורונה שהאיחוד האירופי עדיין חייב לפולין, בנוסף לחלק מהתקציב הרגיל, לא הגיע אליה בגלל מחלוקת לגבי שלטון החוק; הנציבות האירופי תשמח להעביר אותו, אבל ראשית פולין תצטרך לעמוד בתנאים לקבלתו.
המכשולים האלה הם בדיוק הסיבה לכך שהאוטוריטריזם הזוחל נוסח PiS ואורבן, מסוכן כל כך.
אבל לפחות אפשר עכשיו להתחיל.
ומפלגות אופוזיציה בכל רחבי אירופה, וכן בשאר העולם, יכולות עכשיו לראות שניתן לנצח את הפופוליסטים.
גם הסופרת הפולניה אולגה טוקרצ'וק, זוכת פרס נובל לספרות, ומי שהייתה שותפה במחאה נגד השלטון הטוטליטרי בארצה, נרגשת מהמהפך המסתמן.
טוקרצ'וק שהתה בישראל במשך כמה חודשים טרם הבחירות בארצה והשתתפה באופן קבוע בהפגנות נגד ההפיכה המשטרית בתל אביב, כמפגינה מן השורה.
"אני הלכתי להפגנות בישראל לא רק בגלל תחושת סולידריות עם הישראלים, אלא גם בגלל שחשבתי שזו אותה הפגנה כמו בפולין.
שאנחנו נלחמים בדיוק על אותו דבר.
אמנם, לא היה לי נעים לשמוע את המפגינים צועקים 'פה זה לא פולין'.
מובן שאני יודעת למה הם התכוונו, אבל נעצבתי שהמדינה שלי נעשתה דוגמה למקום שנשלט על ידי כוח לא דמוקרטי, אוטוריטרי.
אבל לא פולין, לא הונגריה ולא ישראל אשמות.
זו הפוליטיקה הפופוליסטית שחושפת כעת את פניה הגרועות והמסוכנות ביותר במדינות האלו.
למרבה הצער, פניו של הפשיזם המודרני צומחות יותר ויותר מהקשקוש הפופוליסטי הלא־קוהרנטי — אינטרסים לאומיים, בוז לאחר, שנאת זרים, היצמדות למסורת מתוך היעדר רעיונות חדשים ופחד מהעתיד, התעלמות מהסביבה הטבעית, רצון בלתי מסופק לצבור כוח ועושר".
בבחירות לפרלמנט בשנת 2019 נרשם שיעור הצבעה גבוה, עם השתתפות של למעלה מ-60% מהאלקטורים הרשומים.
באותן בחירות גם זכתה נציגות המרכז-שמאל, בהנהגת התנועה לוויצה, להיכנס לסי'ם אחרי ארבע שנים של ניסיונות שלא צלחו.
לעומת זאת, הימין הקיצוני התאחד תחת דגל מפלגת Konfederacja (קון) במטרה להיכנס לאחד משני בתי הפרלמנט לראשונה מאז בחירות 2005.
מפלגות הימין, שהתאחדו סביב השלטון הלאומי-שמרני חוק וצדק (PiS) בתוך ברית הימין המאוחד (ZP), זכו באחוז הקולות הגבוה ביותר שהתקבל מאז חזרתה של פולין למשטר דמוקרטי מלא בשנת 1991, תוך שמירה על רוב בסי'ם, אבל איבדו את הרוב בסנאט.
נשיא מפלגת PiS, ירוסלב קצ'ינסקי, ראה אפוא את מעמדו כאיש החזק ממילא של המדינה הולך ומתחזק עוד, למרות שלא זכה בשום תפקיד ממשלתי.
תוצאה זו הייתה הפעם השנייה בה נבחרה ממשלת רוב מאז נפילת הגוש המזרחי.
בו בזמן, מפלגת האופוזיציה העיקרית, המצע האזרחי הליברלי (PO), שהייתה חלק מן הברית האזרחית (KO), שאמנם לא ניצחה את PiS, הצליחה להתקדם בסנאט, למרות שלא זכתה ברוב המושבים.
האופוזיציה בסך הכל זכתה ברוב המושבים בסנאט, הודות להישגים של לוויצה, הקואליציה הפולנית (PSL) ומועמדים עצמאיים.
חודש לאחר ההצבעה, ראש הממשלה המכהן, מתאוש מורבייצקי, הקים את ממשלתו השנייה.
הרכב הממשלה הציג מראית עין שהימין המכונה "מתון", שמורבייצקי היה חלק ממנו, התחזק, לצד היחלשות של הימין שכונה ה"רדיקלי", בראשותו של שר המשפטים זביגנייב זיוברו.
אסטרטגיה זו כוונה בעיקר במטרה לפנות לקהל הבוחרים המתון יותר לקראת הבחירות לנשיאות פולין ב-2020. ממשלתו של מורבייצקי קיבלה את אמון הסי'ם ב-19 בנובמבר 2019 עם 237 קולות בעד, 214 נגד ושלושה נמנעים.
בבחירות לנשיאות בשנת 2020 נבחרו מחדש הנשיא המכהן אנדז'יי דודה, בעצמו חבר במפלגת "חוק וצדק".
הבחירות תוכננו במקור להיערך בחודש מאי, אך הן הושפעו מאוד ממגפת COVID-19 שהתפשטה באותה תקופה.
הצעת הממשלה לקיים את הבחירות בחודש מאי באמצעות הצבעות בדואר בלבד, עוררה פולמוס עז, כאשר האופוזיציה גינתה את חוסר השוויוניות בניהול הקמפיין של הנשיא המכהן בהשוואה למועמדים אחרים, לאור צעדי הסגר וההסגר.
הבחירות נדחו לבסוף לסוף יוני בעקבות פשרה בתוך הקואליציה השלטת ואישור האופוזיציה, בין היתר הודות לשליטתה של האחרונה בסנאט.
למרות המגפה, בשני סבבי ההצבעה נרשמו אחוזי הצבעה גבוהים, כאשר דודא ניצב מול ראש עיריית ורשה, רפאל טרזסקוסקי, חבר בפלטפורמה האזרחית.
בקלפיות זכה דודה לנצח את טרזסקובסקי, כאשר הראשון זכה ב־51% מהקולות והאחרון זכה ב-49%.
תוצאות אלו היו הצמודות ביותר בקרב הבחירות לנשיאות מאז שובה של הדמוקרטיה לפולין.
ניצחונו של דודה איפשר ל-PiS לממש את זכות הווטו הנשיאותי שלו במקרה של ניצחון של האופוזיציה בבחירות לבית המחוקקים, כאשר האופוזיציה זקוקה הייתה לרוב של שלוש חמישיות, שעומד כיום על 276 מושבים, כדי לנצח.
במאי 2023, נכנס לתוקפו חוק שהתקבל בעבר על ידי הסי'ם, הקובע הקמת ועדה שתוכל, ללא צו בית משפט, להדיר פוליטיקאים מתפקידים ציבוריים לתקופה של עשר שנים, אם לדעת הוועדה הפוליטיקאי הושפעו מאינטרסים רוסיים.
על פי החוק, בסמכות הוועדה לקבוע האם חוק זה יחול רטרואקטיבית על פוליטיקאים מממשלת פולין החל משנת 2007 (לאחר התבוסה של PiS בבחירות 2007).
לטענת המבקרים, החוק נתפר במטרה לשמש מכשיר שיאסור על פוליטיקאים מסומנים מן מהאופוזיציה מלהשתתף בבחירות לפרלמנט.
התקשורת הפולנית כינתה את החוק האמור בכינוי "לקס טוסק" - דהיינו חוק המכוון להכשלת מנהיג האופוזיציה וראש הממשלה לשעבר דונלד טוסק (2007–2014), שהיה מועמד האופוזיציה המבטיח ביותר, והיה עלול להיות מודר מהבחירות לפרלמנט באוקטובר 2023 בעקבות חוק זה.
חוגי מפלגת PiS אף פצחו במקביל בהטחת האשמות חוזרות ונשנות כלפי טוסק, לפיהן במהלך כהונתו כראש ממשלה הפך את פולין לתלויה ביבוא אנרגיה מרוסיה.
החוק זכה לביקורת חריפה מצד ארצות הברית והאיחוד האירופי, שהביעו חשש שהחוק מסכן את החופש וההגינות בבחירות בפולין.
בעקבות לחצים אלה ריכך הנשיא דודה את נוסח החוק ב-2 ביוני 2023, על ידי הכנסת תיקון לסי'ם, אשר שלל מהוועדה שתקום את הזכות שתוכננה בעבר להטיל איסור על פעילות פוליטית.
ב-4 ביוני 2023, שהוא יום השנה לבחירות החופשיות החלקיות הראשונות שהתקיימו בפולין ב-1989, התקיים בוורשה מצעד שכונה "המצעד הגדול לדמוקרטיה", שאורגן על ידי הפלטפורמה האזרחית של טוסק בוורשה, במחאה נגד החוק.
על פי המארגנים, חצי מיליון איש השתתפו בהפגנה.
מספר זה צוטט גם מנתונים שפרסמה ראשות העיר וורשה.
כמו כן, התקיימו הפגנות בנות עשרות אלפי משתתפים בערים אחרות, בהן קרקוב, שצ'צ'ין וצ'נסטוחובה.
להפגנה בוורשה הצטרפו תנועות רבות לזכויות האזרח.
תנועת המצע האזרחי ציינה את ההפגנה כהפגנה הגדולה ביותר בתולדות פולין מאז נפילת הקומוניזם ב-1989. את צעדת המחאה דרך מרכז ורשה הוביל גם נשיא פולין לשעבר לך ולנסה.
נשיא פולין קבע את יום הבחירות ליום ראשון, 15 באוקטובר 2023. תאריך זה תואם את הדרישות המופיעות בפרק 98 סעיף 2 של החוקה הפולנית, לפיה הבחירות יתקיימו ב-30 הימים האחרונים של כהונת הפרלמנט הנוכחית (המסתיימת ב-11 בנובמבר 2023).
ההצבעה צריכה להתקיים ביום שאינו יום עבודה, ויכולה להתקיים גם בימי חג.
תאריכים אפשריים אחרים היו: 22 באוקטובר, 29 באוקטובר, 1 בנובמבר, 5 בנובמבר ו--11 בנובמבר.
ב-22 בנובמבר 2023 התקיימו בהולנד בחירות כלליות מוקדמות לבחירת חברי בית הנבחרים.
הבחירות היו צפויות להתקיים ב-2025, אך בחירות בזק נקראו לאחר נפילת הקבינט הרביעי של ראש ממשלת הולנד מארק רוטה ב-7 ביולי 2023 עקב חילוקי דעות על מדיניות ההגירה.
ראש הממשלה המכהן רוטה, ממפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה, (VVD) הודיע כי לא יוביל את מפלגתו לבחירות וכי הוא יפרוש מהפוליטיקה.
אף שהסקרים המקדימים הצביעו על מרוץ צמוד בין המפלגה למען החירות (PVV) של חרט וילדרס, והרשימה המשותפת של מפלגת העבודה ומפלגת הירוקים, זכתה PVV במקום הראשון בפער ניכר, עם 23.7% מהקולות ו-37 מושבים (לעומת 17 בבחירות הקודמות).
הרשימה של מפלגת העבודה-מפלגת הירוקים היא השנייה בגדולה עם 15.5% מהקולות ו-25 מושבים, ואילו ה-VVD איבדו 10 מושבים ונשארו עם 24 מושבים.
הזוכה הגדול השני בבחירות הוא פיטר אומטזיכט, שמפלגתו החדשה חוזה חברתי חדש זכתה במקום הרביעי עם 20 מושבים.
הבחירות הכלליות של 2021 הביאו להקמת הקבינט הרביעי של רוטה, המורכב ממפלגת העם לחופש ודמוקרטיה (VVD), המפלגה הנוצרית דמוקרטית (CDA), דמוקרטים 66 (D66) והאיחוד הנוצרי (CU).
מארק רוטה המשיך בתפקידו כראש ממשלה.
הממשלה התפטרה ב-7 ביולי 2023 לאחר שארבעת הצדדים לא הצליחו להסכים על הגבלה מוצעת של איחוד משפחות לפליטים שנמלטו מעימות מזוין.
הבחירות הפרלמנטריות נערכו בסוריה ב-15 ביולי 2024. התאריך נקבע בצו שהוציא נשיא סוריה בשאר אל-אסד ב-11 במאי 2024. בבחירות אלו נבחרו כ-250 חברי מועצת העם.
הבחירות לפרלמנט בסוריה מתקיימות כל ארבע שנים, כשהבחירות האחרונות התקיימו ב-2020.
מועצת העם משמשת מעט יותר מחותמת גומי עבור מפלגת הבעת' השלטת מאז עלתה לשלטון בהפיכת הבעת' ב-1963. שני שלישים מהמושבים במועצה שמורים לבני הבעת' ולבעלי בריתם בחזית הפרוגרסיבית הלאומית.
בין הנושאים המשמעותיים שהיו ברקע הבחירות היו הטיפול הכושל לכאורה של הממשלה במגפת הקורונה, ושחיקת מערכת הבריאות במדינה.
בנוסף על כך, הלירה הסורית הגיעה לשפל חדש מול הדולר האמריקאי, מה שהביא לאינפלציה של מזון ודלק.
הממשלה גם ביטלה את הסובסידיות תוך הכפלת השכר במגזר הציבורי והפנסיה.
אסד החליט להתמקד בכך שהפרלמנט ישמש ל"דיאלוג לאומי" לפתרון סוגיות פנים, ובתיקון היחסים עם טורקיה על מנת שהאחרונה תיסוג מהשטחים הכבושים בצפון סוריה.
250 המושבים נבחרים באמצעות טופס כללי ברשימות שונות ב-15 אזורי בחירה.
כל רשימה מורכבת ממינימום של שני שלישים ממועמדי מפלגת הבעת' ומחצית מנציגי הפועלים והאיכרים.
הגשות מועמדים התקבלו בין ה-20 ל-26 במאי.
ב-29 במאי הודיעה הוועדה השיפוטית העליונה לבחירות כי 11,897 אנשים הגישו מועמדות, מתוכם 9,194 מועמדויות אושרו.
המועמדים הורשו להתמודד על מושבים באזורים שבשליטת המורדים, אם כי רק מצביעים המתגוררים באזורים שבשליטת הממשלה הורשו להצביע בפועל.
בסופו של דבר התמודדו כ-1,516 איש ב-8,151 קלפיות לבחירות.
בפועל ההצבעה לא נערכה בצפון מערב סוריה הכבושה על ידי המורדים, לצד כורדיסטן הסורית.
בנוסף על כך, סורים שמחוץ למדינה לא הורשו להשתתף בבחירות.
כמה קלפיות הותקפו על ידי מפגינים שהרסו גם קלפיות תוך קריאת סיסמאות נגד אסד במחוז א-סווידא.
מפגין אחד נפצע לאחר שנורה על ידי כוחות הביטחון.
הבחירות במחוזות חלב, לטקיה, חמה ודרעא בוטלו והתבצעו בשנית עקב הפרות לכאורה של טוהר הבחירות.
התוצאות פורסמו ב-18 ביולי, כאשר אחוז ההצבעה הארצי עמד על כ-38.16%.
החזית הפרוגרסיבית הלאומית קיבלה כ-185 מושבים (מתוכם כ-169 נציגים מטעם מפלגת הבעת' ו-3 נציגים מטעם המפלגה הסורית הסוציאלית-לאומית).
65 הציגים הנוספים הם עצמאיים.
קבוצות אופוזיציה שבגלות תיארו את הבחירות כ"אבסורדיות", ואמרו שהן מייצגות רק את "הרשות השלטת".
המועצה הלאומית הכורדית הצהירה כי היא רואה את הבחירות כבלתי לגיטימיות, ואמרה כי "המשטר הסורי ממשיך להפעיל את סמכותו בכוח באמצעות הבחירות הללו, תוך התעלמות מהחלטות האו"ם שמטרתן לפתור את מלחמת האזרחים והסוגיות הפוליטיות בסוריה".
הבחירות לפרלמנט בליטא נערכו ב-13 וב-27 באוקטובר 2024 לבחירת 141 חברי הסיימאס.
71 חברים נבחרו במחוזות בחירה של חבר יחיד בשיטה של הצבעה בשני סיבובים, ו-70 הנותרים במחוז בחירה ארצי אחד באמצעות ייצוג יחסי.
הסיבוב הראשון נערך ב-13 באוקטובר והסיבוב השני ב-27 באוקטובר.
בבחירות ניצחה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (LSDP) שהשיגה 19.32% מהקולות ו-52 מושבים, עלייה מ-9.58% ו-13 מושבים בבחירות הקודמות ב-2020. איחוד המולדת (TS-LKD), המפלגה הגדולה ביותר בקואליציית המרכז-ימין השלטת בסיימאס הקודם, סיימה במקום השני בהפרש ניכר, עם 28 מושבים, ירידה מ-50 המושבים שהיו לה.
לאחר הסיבוב הראשון של הבחירות, הסוציאל-דמוקרטים נכנסו לשיחות קואליציוניות עם (LVŽS) ועם (DSVL).
לאחר הסיבוב השני, הורחבו השיחות וכללו את (LS), שהייתה חלק מהקואליציה היוצאת בהנהגת השמרנים, ואת , מפלגה לאומנית חדשה שסיימה במקום השלישי הכללי.
ה-LSDP הגיעה בסופו של דבר להסכם עם DSVL ו-PPNA להקמת ממשלת קואליציה.
החלטת הסוציאל-דמוקרטים לכלול את מפלגת , שהמייסד שלה ידוע בהצהרות שנויות במחלוקת, עוררה תגובות חריפות מבית ומחוץ, כולל מכיוונה של מדינת ישראל.
בבחירות 2020 ניצחה מפלגת איחוד המולדת, שהקימה קואליציה עם התנועה הליברלית ומפלגת החירות.
מונתה על ידי הנשיא גיטנאס נאוסדה ב-7 בדצמבר 2020, לאחר שהסיימאס אישר את מינויה של אינגרידה שימוניטה לראשות הממשלה.
ב-11 בדצמבר אושרה התוכנית הממשלתית, וכך נכנסה הממשלה רשמית לתפקידה.
אירועים פנימיים וחיצוניים מרכזיים במהלך הקדנציה היו מגפת הקורונה בליטא, ההפגנות בבלארוס (2020–2021), המשבר בגבול בלארוס–האיחוד האירופי ומלחמת אוקראינה–רוסיה.
במערכת זכתה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, כאשר איחוד המולדת הגיעה למקום השני.
במהלך מועמדת איחוד המולדת אינגרידה שימוניטה הובסה על ידי הנשיא המכהן גיטנאס נאוסדה.
עם זאת, איחוד המולדת סיימה במקום הראשון במערכת .
איגוד החקלאים והירוקים הליטאים, שהיה המפלגה הגדולה ביותר בסיימאס לפני הבחירות לפרלמנט ב-2020, התפצל והעריקים הקימו את איחוד הדמוקרטים למען ליטא.
1,740 מועמדים התמודדו על מושבים בפרלמנט, כולל 8 ראשי ערים, 4 חברי פרלמנט ו-128 חברי סיימאס מכהנים.
בנוסף, 700 פוליטיקאים התחרו על מושבים ב-71 מחוזות בחירה בעלי מנדט אחד.
מחצית מהמושבים בפרלמנט בן 141 המושבים מוקצים לרשימות מפלגתיות גדולות שיעברו את אחוז החסימה.
לאחר העברת תיקון סעיף 56 בחוקת ליטא באפריל 2022, כדי להיות כשירים להיבחר, על המועמדים להיות בני 21 לפחות ביום הבחירות, שאינם בעלי אזרחות או נאמנות זרה ואשר מתגוררים באופן קבוע בליטא, בעוד שבעבר, המועמדים היו צריכים להיות בני 25 לפחות ביום הבחירות.
אנשים המרצים או אמורים לרצות עונש שהוטל על ידי בית המשפט 65 יום לפני הבחירות אינם זכאים להתמודד.
כמו כן, שופטים, אזרחים המשרתים בצבא ואנשי שירות צבאי מקצועי ופקידי מוסדות סטטוטוריים אינם רשאים להתמודד בבחירות.
בנוסף, אדם שהודח מתפקידו יכול להיבחר לאחר תקופה של 10 שנים מההדחה.
תקנון הבחירות אומץ ב-23 ביוני 2022. הוא החליף חוקי בחירות שונים והכניס מספר שינויים בבחירות לפרלמנט.
בין השאר, התאפשר להקים יותר ממחוז בחירה אחד מחוץ למדינה והוסר האיסור על קמפיין של מפלגות פוליטיות בשבתות (למשל יום אחד לפני הבחירות).
התקנון הכניס שינויים לחברים שייבחרו במחוזות בחירה של חבר יחיד.
לפני השינוי, מועמדים מובילים היו צריכים להשיג יותר מ-50 אחוז מכלל הקולות (כולל פתקי הצבעה פסולים) כדי להיבחר בסיבוב הראשון.
לאחר השינוי, המועמדים המובילים היו צריכים להשיג קצת יותר מ-20 אחוז מהקולות מכל המצביעים הרשומים במחוז בחירה מסוים.
בסיימאס יש 141 חברים, שנבחרים לכהונה של ארבע שנים בהצבעה מקבילה, כאשר 71 חברים נבחרים במחוזות בחירה של מושב אחד בשיטה של הצבעה בשני סיבובים ו-70 חברים נבחרים על ידי ייצוג יחסי.
ההצבעה בבחירות פתוחה לכל אזרחי ליטא שגילם לפחות 18.
חברי הפרלמנט ב-71 מחוזות בחירה חד-מושביים נבחרים ברוב קולות; או על פי תקנה חדשה מ-2022, מועמד מוביל במחוז בחירה נבחר ישירות אם הוא מקבל את תמיכתם של חמישית מהמצביעים הרשומים.
במידת בצור, נערך סיבוב שני תוך 15 יום.
70 המושבים הנותרים מוקצים למפלגות הפוליטיות המשתתפות ב.
מפלגות צריכות לקבל לפחות 5% (7% לרשימות רב-מפלגתיות) מהקולות כדי לעבור אחוז חסימה.
המועמדים משובצים במושבים שהוקצו למפלגותיהם על סמך רשימות שהוגשו לפני הבחירות ומותאמות לפי הצבעות העדפה של הבוחרים.
בבחירות 2024, כ-2.4 מיליון אנשים היו זכאים להצביע.
תוצאות הסבב הראשון אושרו ב-20 באוקטובר 2024.
בליל 14 באוקטובר הסכימו וסאוליוס סקוורניאליס, מנהיגי ה-LSDP וה-DSVL בהתאמה, לשתף פעולה בסיבוב השני ולהקים ממשלת קואליציה לאחר מכן.
LVŽS הצטרפו להסכם ב-15 באוקטובר.
למרות שה-LSDP פסלה קואליציה עם ה-PPNA, האחרונים התחייבו לתמוך בבלינקביצ'וטה לראשות הממשלה.
ב-30 באוקטובר אישרה בלינקביצ'וטה כי לא תהיה ראש ממשלה ותמשיך לעבוד כחברת הפרלמנט האירופי, בשל גילה ובריאותה.
גינטאוטס פאלוצקס הוצב במקומה כמועמד לראשות הממשלה.
ב-7 בנובמבר, ה-LSDP הזמינה את ה-DSVL ואת PPNA להקים קואליציה, שתכלול 86 מתוך 141 המושבים בסיימאס.
הצטרפותה של PPNA עוררה מיד תגובות שליליות חזקות הן מבית והן מחוץ.
ב-8 בנובמבר, למעלה מ-30 ארגונים לא ממשלתיים שבסיסם בליטא חתמו על מכתב גלוי נגד ההחלטה, מחשש להשפעה שלילית על זכויות אדם, דמוקרטיה וביטחון לאומי, ויו"ר ועדת החוץ של הסנאט של ארצות הברית, בן קרדין, פרסם הצהרה המגנה את המהלך.
ביקורת הגיעה מחברי הפרלמנט הגרמנים מיכאל רוט (יו"ר ועדת החוץ) ורודריך קיזווטר (נציג האופוזיציה באותה ועדה), הסנאטור הפולני מיכאל קמינסקי ושגרירות ישראל.
ב-9 בנובמבר טען ז'מאיטאיטיס כי יריביו הפוליטיים גרמו לתגובות הזרות, ופאלוצקס ייחס אותן באופן דומה לקשרים הבינלאומיים של פוליטיקאים יריבים.
הוא הצהיר כי לז'מאיטאיטיס עצמו לא יוצע תפקיד בקבינט.
ב-19 בנובמבר מינה נשיא ליטא נאוסדה את פאלוצקס לראשות הממשלה.
מינויו אושר על ידי הסיימאס ב-21 בנובמבר, לאחר שקיבל 84 קולות מול 36 קולות שליליים ושישה נמנעים.
בחירות מוקדמות לפרלמנט נערכו ברפובליקה הסלובקית ב-30 בספטמבר 2023 לבחירת חברי המועצה הלאומית.
הבחירות היו אמורות להתקיים ב-2024. עם זאת, ב-15 בדצמבר 2022 הפסידה הממשלה בהצבעת אי אמון.
לאחר מכן, המועצה הלאומית תיקנה את החוקה כך שניתן יהיה לקיים בחירות מוקדמות ב-30 בספטמבר 2023. אלה היו בחירות הבזק הראשונות במדינה מאז 2012.
מפלגת השמאל הפופוליסטית והסוציאל-שמרנית (Smer-SD), בראשות ראש הממשלה לשעבר רוברט פיצו, הפכה למפלגה הגדולה ביותר, וזכתה ב-42 מושבים.
הסוציאל-ליברלית והפרו-אירופית (PS) הגיעה למקום השני עם 32 מושבים.
מפלגת של ראש הממשלה לשעבר שהתפצל מ-Smer-SD ב-2020, הגיעה למקום השלישי עם 27 מושבים.
המפלגה השמרנית ובעלות בריתה זכו ב-16 מושבים, פחות מרבע מכלל המושבים שקיבלו בבחירות 2020.
(KDH) והמפלגה הלאומית הסלובקית (SNS) הימנית-פופוליסטית נכנסו מחדש למועצה הלאומית לאחר שלא הצליחו לעבור את אחוז החסימה ב-2020, וזכו ב-12 ועשרה מושבים בהתאמה.
מפלגת הליברלית-הקלאסית זכתה ב-11 מושבים, והשוותה את התוצאה שקיבלה ב-2012, הגרועה ביותר מאז הקמת המפלגה.
מכיוון שאף מפלגה לא הגיעה ל-76 המושבים הדרושים לרוב, היה צורך בהקמת ממשלת קואליציה.
Smer-SD, Hlas-SD ו-SNS הצטרפו לקואליציה והקימו ממשלה חדשה בראשות רוברט פיצו, והיא הושבעה ב-25 באוקטובר 2023.
לפני בחירות 2020, סלובקיה חוותה תקופה של סערה פוליטית, שפרצה בעקבות רצח העיתונאי החוקר יאן קוציאק וארוסתו מרטינה קושנירובה ב-2018. התקרית הובילה למחאות נרחבות ולהתפטרותו של ראש הממשלה דאז רוברט פיצו.
בבחירות עצמן ניצחה בראשות איגור מטוביץ' ובעלות בריתה, שזכו ביותר מרבע מהקולות, וכ-53 מושבים במועצה הלאומית בת 150 המושבים.
היא הקימה ממשלת קואליציה עם מספר מפלגות אחרות, ושם קץ לדומיננטיות ארוכת השנים של (SMER-SD).
150 חברי המועצה הלאומית נבחרים על ידי ייצוג יחסי במחוז בחירה ארצי אחד, עם אחוז חסימה של 5% למפלגות בודדות, 7% לקואליציות של שתיים או שלוש מפלגות ו-10% לקואליציות של ארבע מפלגות או יותר.
הבחירות נערכות בשיטת רשימה פתוחה, כאשר המושבים מחולקים ב לפי מכסת האגנבך-בישוף.
המצביעים יכלו לסמן עד ארבעה קולות מועדפים למועמדים של המפלגה הנבחרת.
כל אזרחי סלובקיה הורשו להצביע, למעט אזרחים מתחת לגיל 18, עבריינים שהורשעו בעבירות חמורות ומי שהוכרז כבלתי כשיר לבצע פעולות חוקיות על ידי בית המשפט.
מצביעים מחוץ למדינה הורשו להצביע בדואר ביום הבחירות.
כל האזרחים בני 21 ומעלה ביום הבחירות ותושבי קבע בסלובקיה, הורשו להתמודד כמועמדים, למעט אסירים, עבריינים מורשעים וכאלה שהוכרזו כבלתי כשירים לבצע פעולות משפטיות על ידי בית המשפט.
כל המפלגות המשתתפות חייבות להירשם 90 יום לפני יום הבחירות ולשלם פיקדון של 17,000 אירו שיוחזר לכל המפלגות שיזכו לפחות ב-3% מהקולות.
מצביעים שלא נכחו במחוז הבחירה שלהם בזמן הבחירות הורשו לבקש תעודת הצבעה (voličský preukaz), שאפשרה להם להצביע בכל מחוז ללא קשר למקום מגוריהם.
על פי ועדת הבחירות המרכזית, כ-72,000 אזרחי סלובקיה המתגוררים מחוץ למדינה ביקשו להצביע בדואר.
המועד האחרון להגשת בקשות חלף ב-9 באוגוסט 2023.
ב-17 בדצמבר 2023 נערכו בסרביה בחירות לחברי האספה הלאומית.
על אף שהבחירות היו אמורות להתקיים במקור ב-30 באפריל 2026, אלכסנדר ווצ'יץ', נשיא סרביה, הכריז על בחירות בזק בנובמבר 2023. בנוסף לבחירות לפרלמנט, נערכו הבחירות המחוזיות והבחירות המקומיות ב-65 ערים ורשויות מקומיות, כולל הבירה בלגרד.
המפלגה הפרוגרסיבית הסרבית (SNS) עלתה לשלטון לאחר בחירות 2012 כאשר הקימה ממשלת קואליציה עם המפלגה הסוציאליסטית הסרבית.
בבחירות לפרלמנט ב-2022, SNS איבדה את הרוב הפרלמנטרי שלה, בעוד מפלגות האופוזיציה חזרו לאספה הלאומית.
הברית , שהגיעה למקום השני, פורקה זמן קצר לאחר הבחירות.
אנה ברנאביץ' מכהנת כראש הממשלה מאז 2017, והממשלה השלישית שלה הושבעה באוקטובר 2022.
מפלגות האופוזיציה הקימו את קואליציית באוקטובר.
המועמדים ניהלו קמפיין בנושאים כמו מאבק בפשע ובשחיתות, הפחתת האינפלציה והסכם אוחריד.
אף על פי שלא היה מועמד וכבר לא היה נשיא SNS, ווצ'יץ' ייצג בעיקר את SNS במהלך הקמפיין.
ועדת הבחירות הרפובליקנית הכריזה על 18 רשימות בחירות לפרלמנט.