tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים אלה, שבהן התרחשה עלייה גדולה ממדינות ברית המועצות לשעבר, כ־37% מהיורדים (כ־215 אלף נפש) היו עולים ממדינות חבר העמים; 55 אלף מהם חזרו לישראל בשנים שלאחר מכן, וכ־160 אלף נשארו מחוץ לישראל.
בשנות ה-90 עזבו את הארץ בממוצע 20-27 אלף ישראלים מדי שנה.
המספר ירד עד סוף המילניום ואז שוב עלה באופן מתון ומשנת 2023 באופן דרסטי.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה שפורסמו ב-2012 מאז 2001 הייתה ירידה בשיעור הירידה ובשנת 2012 היא הגיעה לרמה הנמוכה ביותר מזה 40 שנה.
מספר היורדים נטו, בניכוי חוזרים, היה כ-5,400 איש ב-2010 לעומת כ-8,500 ב-2008. מספר היורדים הכולל מאז קום המדינה נאמד אז ב-684 אלף איש, שמהם נפטרו כ-120 אלף.
לפי אומדן של הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) משנת 2005 שיעור היורדים מישראל עומד על כ-2.9 איש על כל 1000. נתון זה שם את ישראל בשיעור נמוך יחסית לעומת 175 המדינות האחרות אותם בחן הארגון.
על פי מאזני ההגירה המצטברים והגדרות הלמ"ס, מאז קום המדינה ועד סוף שנת 2017 כ-732 אלף ישראלים יצאו ולא חזרו לאחר שהייה ממושכת מחוץ לישראל.
בהתחשב בשיעורי התמותה, מספר הישראלים החיים מחוץ לישראל בסוף 2017 הוערך בין 561 ל־599 אלף.
אומדן זה אינו כולל ילדים שנולדו מחוץ לישראל להורים ישראלים.
ב-2019 פרסמה הלשכה כי שיעור היורדים ממשיך לרדת.
על פי דו"ח של מרכז המחקר של הכנסת, מ-2020 ועד 2024 מספר התושבים החוזרים היה במגמת ירידה של 53% במספר התושבים החוזרים לישראל בעוד שמשנת 2014 עד 2020 לא הייתה כל ירידה.
עיקר הירידה התרחש בשנת 2023. בדוח מצוין כי תושבים חוזרים נתקלים בקשיים משמעותיים, בהם של תקופת המתנה של עד חצי שנה לקבלת שירותי בריאות.
על פי דו"ח של מרכז המחקר והמידע של הכנסת, בשנים 2023-2022 חל זינוק במספר הישראלים היוצאים לטווח ארוך: בשנת 2022 הוא היה 59,400, גידול של 44% מהשנה הקודמת, ובשנת 2023 הוא היה 82,800, גידול של 39% מהשנה הקודמת.
הגידול במספר היוצאים נשמר גם ב-2024, כאשר בין חודשים ינואר ועד אוגוסט מספר העוזבים היה דומה למספרם בחודשים המקבילים ב-2023. במקביל לעליה משמעותי זו הייתה בין 2022 ל-2024 ירידה מספר הישראלים החוזרים לאחר שהות ארוכה בחו"ל.בחצי השנה הראשונה של 2024 ביקשו כ-4,800 ישראלים לנתק תושבות.
מספר הגבוה פי כ-2.5 לעומת התקופה המקבילה ב-2022. לפי ד"ר יוסי הרפז, חוקר דפוסי הגירה מאוניברסיטת תל אביב, נתון זה מעיד על עלייה חדה בישראלים שהיגרו מהמדינה.
בשנת 2024 חל זינוק במספר העוזבים את ישראל אשר הגיע ל-82.7 אלף ישראלים.
מאז 2022 הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה שינתה את המתודולוגיה של מי שעוזב, ומגדירה אותו כמי שלא היה בישראל לפחות תשעה חודשים במצטבר במשך שנה.
במקום הגדרה של שנה שלמה שהייתה לפני כן.
כתוצאה מכך נתוני ההגירה משקפים של השנה הקודמת.
הנתונים על פי שיטת המדידה החדשה מראים כי בסוף שנת 2022 מאזן הישראלים היהודים שעזבו את הארץ לעומת אלו שחזרו עמד על 15.9 אלף, בסוף שנת 2023 28.6 אלף ובסוף שנת 2024 על 56.8 אלף.
גם מספר העולים לישראל בשנים אלו נמצא במגמת ירידה.
על פי נתוני הביטוח הלאומי, בשנתיים שבין מרץ 2023 למרץ 2025 מספר הישראלים שחיים בחו"ל לפחות שנתיים עלה מ־48 אלף לכמעט 60 אלף, עליה של 24%.
על פי מחקר של פרופסור ניתאי ברגמן ודורון זמיר מאוניברסיטת תל אביב מינואר 2023 ועד ספטמבר 2024 עזבו את ישראל כ-90 אלף תושבים, לאחר שנות יציבות יחסית במאזן ההגירה.
על פי המחקר, קופת המדינה איבדה כתוצאה מגל הגירה זה, הכנסות ממסים בסך 1.5 מיליארד שקל.
מדינת ישראל היא מדינה קולטת עלייה, ובמשך עשרות שנים, מספר העולים היה רב ממספר היורדים.
ב-1974 מספר היורדים מהארץ היה כמעט שווה למספר העולים.
בין השנים 2013 עד 2023 מאזן ההגירה בישראל היה שלילי ועמד על ממוצע של מינוס 14.3 אלף נפש בשנה.
משנת 2022 נרשמה מגמת עלייה חדה בהגירה השלילית.
בשנת 2023 חל זינוק חד של 46.4% באחוז הישראלים שהוגדרו כיוצאים לטווח ארוך ביחס ל-2022. בשנת 2023 55,300 אנשים הוגדרו כך.
המהגרים מישראל בעשורים הראשונים שלאחר הקמת המדינה היו ברובם עולים חדשים שהתקשו להתאקלם.
עם השנים שיעור ילידי הארץ בקרב המהגרים מישראל הפך למשמעותי יותר.
בשנת 2017 כ-72% מהיוצאים לתקופה ארוכה היו יהודים, 23% נוצרים לא ערבים וחסרי סיווג דת ו-5% ערבים.
53% מהיורדים לא נולדו בישראל, בעיקר יוצאי ברית המועצות לשעבר.
בשנת 2022 61% מהיוצאים היו יהודים, 32% היו נוצרים לא ערבים וחסרי סיווג דת ו-6% היו ערבים.
בשנת 2023 חל גידול במספר היורדים שלא נולדו בישראל והוא הגיע ל-59% מכלל היורדים.
31% מהיורדים, כ-17 אלף איש, עלו לישראל בשנה הקודמת (2022), רובם יוצאי רוסיה שהיגרו לישראל בעקבות המלחמה באוקראינה.
54% מהיוצאים בשנת 2022 התגוררו במחוזות המרכז ות"א טרם עזיבתם ושיעורם גדול משיעור האוכלוסייה במחוזות אלה.
לפי אומדן של הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) משנת 2005 כמות היורדים המשכילים אשר יורדים מישראל הוערכה על 5.3 מהגרים משכילים על כל אלף ישראלים משכילים.
הערכה זו ממקמת את ישראל בשליש התחתון מתוך השוואה של 103 מדינות אותם השווה ארגון ה-OECD בהם הממוצע היה 14 מהגרים משכילים על כל אלף איש משכילים.
בישראל שבה קיימת תשתית חינוכית וטכנולוגית מפותחת ובסיס איתן של אזרחים משכילים, המדינה מצליחה לשמור בתוכה כמות גדולה יחסית של משכילים לעומת מדינות כמו בלגיה, הולנד, פינלנד, דנמרק, ניו זילנד ואוסטרליה.
במחקר שפרסם דן בן-דוד בשנת 2019 עולה שככל שישראלי משכיל כך עולה ההסתברות שהוא יהגר.
כרבע מאנשי הסגל האקדמי הישראלים נמצאים באוניברסיטאות המובילות בארצות הברית.
כך למשל ב-2023 אוכלוסיית היוצאים התאפיינה ברמת השכלה גבוהה יותר מזו של כלל האוכלוסייה בישראל והגיל החציוני היה 30-33 שנים.
פרופסור סרג'ו דלה-פרגולה, כתב בשנת 2000 כי בעת עלייה המונית אחוז החוזרים לארץ הולדתם הוא נמוך לעומת אומות הגירה אחרות בעולם החדש.
וזאת בשל אופי ההגירה - מרבית העולים לישראל עלו יחד עם משפחתם הרחבה, כולל הנשים, הילדים והסבים.
אך גם לכך שלחלק גדול מהעולים אין אפשרות לחזור לארצות המוצא בהם הייתה הפליה נגדם ורדיפות ממשיות אשר היו הגורמים העיקריים אשר הובילו לעזיבתם של המהגרים מלכתחילה.
עד 2018 מספר היוצאים והנכנסים לישראל בקרב נשואים היה כמעט זהה.
בשנים 2023-2024 הייתה עליה במספר היוצאים הנשואים וירידה במספר החוזרים הנשואים כך שכמעט מחצית מהיוצאים נשואים ורק שליש מהחוזרים נשואים.
כלומר מגמת עליה במספר המשפחות העוזבות.
על פי מחקר של פרופסור ניתאי ברגמן ודורון זמיר מאוניברסיטת תל אביב מינואר 2023 ועד ספטמבר 2024 מבין העוזבים היה זינוק מספר הצעירים, בעלי ההכנסות הגבוהות, הרופאים, המהנדסים, בעלי התארים המדעיים.
ממצאי המחקר מעידים על מגמה של יציאת כוח אדם אקדמי ומדעי איכותי.
במפקד האוכלוסין הקנדי לשנת 2006 דיווחו 26,215 נפשות כי הם אזרחים ישראלים ושני שלישים מתוכם (67 אחוז) חיו באזור אונטריו.
במפקד האוכלוסין הקנדי של 2021 כ-35 אלף איש דיווחו שהם ממוצא ישראלי.
במחקר שערכו פרופ' עוזי רבהון ופרופ' דני קרנץ ב-2015 הם הגיעו למסקנה שמספר הישראלים בגרמניה הוא כ-20 אלף, כאשר כ-60% מביניהם מתגוררים בברלין לבדה.
על פי מפקד אוכלוסין שנערך בבריטניה נמצא שגרים בה כ-25,000 ישראלים.
65% מהישראלים בבריטניה מגדירים את עצמם כיהודים, 8% מגדירים את עצמם כנוצרים, 23% מגדירים את עצמם כחסרי דת או כלא משתייכים לדת כלשהי.
כ-15% מהישראלים מגדירים את עצמם כחרדים..
הספרות המקצועית מתייחסת למספר גורמים שדרבנו הגירה של ישראלים ממדינתם:
גלובליזציה: הגלובליזציה הביאה להרחבת והעמקת הקשרים הפוליטיים, התרבותיים והכלכליים בין המדינות, ויצרה תנועה ערה של מהגרי עבודה בעלי מגוון רחב של מאפיינים אישיים ומיומנויות מקצועיות.
הסרת החרם הערבי, שפתחה את המשק הישראלי לעולם הרחב ואפשרה לחברות ישראליות ורב לאומיות לנוע אל ישראל וממנה, מה שהביא לניידות גם של עובדים ישראלים.
ההקשר הגאופוליטי-ביטחוני של ישראל: עומר מואב ויואב גולד סברו במחקר שפרסמו בשנת 2007 כי הגירת ישראלים למדינות המערב נובעת מהעובדה שמדינת ישראל קטנה בממדיה, וגובלת במדינות מתפתחות שהיחסים עמן לא מאפשרים ניידות תעסוקתית ומיצוי פוטנציאל תעסוקתי של ישראלים משכילים בסביבתם הגאוגרפית הקרובה, מצב המאפשר ניידות תעסוקתית קצרת מועד.
עובדה זו, גם ללא קשר למצב הגאופוליטי-ביטחוני השורר בה, מהווה גורם דחיפה משמעותי להגירה של ישראלים משכילים, בעיקר לארצות המערב.
שינוי בין-דורי: הדור הצעיר במדינת ישראל אימץ תפיסות וערכים לצד רכישת כישורים המקלים על הגירתו בין היתר: נכונות לניידות גבוהה, ראיית העצמי על חשבון לכידות חברתית ואימוץ תפיסות של חיפוש אחרי טובת האינדיבידואל וכישורים טכנולוגיים מפותחים.
שינויים אלו, המלווים בהבנה הולכת וגוברת מצד הוריהם, מכשירים את הקרקע להגירתם של צעירים אלו מישראל.
תנאים למשפחות צעירות - על פי המדד למדיניות משפחה של קרן ברל כצנלסון, יחסית לישראל, מדינות אחרות מציגות מדיניּות טובה יותר עבור משפחות צעירות, בזמן משותף, חינוך וטיפול, ורווחה כלכלית
הפגיעה המתמשכת בשירותים האזרחיים וביכולת של הישראלים לקיים חיים ברמה נאותה.
על פי פורום ארלוזורוב השירותים האזרחיים בישראל צומצמו, נשחקו והופרטו במהלך 40 השנים האחרונות, ובפרט מאז שנת 2003. ישראל נמצאת בפער עצום בהשוואה למדינות ה-OECD בהוצאות הציבוריות האזרחיות.
מגמה זו אינה מאפשרת למדינת ישראל לספק שירותים בסיסיים באיכות ובזמינות מספקות בימי שגרה ועל אחת כמה וכמה בעיתות מלחמה.
במאה ה-21 רבים מן היורדים הם חילונים, אקדמאים בסביבות שנות השלושים לחייהם, שהחליטו לעזוב את ישראל לטובת שיפור איכות החיים הכלכלית שלהם ומימוש הזדמנויות מקצועיות שלא מתאפשרות להם בישראל.
על אף המציאות הביטחונית וקשיים נוספים בישראל, שיקולים אלה הם בעלי משמעות מינורית בהחלטה לעזוב.
למעשה, המהגרים מישראל דומים באופן כללי למהגרים רבים ברחבי העולם המחפשים הזדמנויות כלכליות ומקצועיות במדינות עשירות ומפותחות, תוך שמירה על קשר עם המשפחה והחברה בארץ המוצא, משימה שנעשתה לפשוטה עם השימוש הנרחב באינטרנט והוזלת כרטיסי הטיסה.
כך הירידה אינה מובנת כהפניית עורף לעבר אלא כהתקדמות טבעית לעתיד כלכלי ומקצועי טוב יותר.
החל מהעשור השני של המאה ה-21 ניתן לראות הגירה למדינות בהן המשכורת הממוצעת נמוכה מישראל, אך ישראלים בוחרים לגור בהם בשל יוקר המחיה הנמוך בהן.
כאשר לרוב אותם ישראלים מפרנסים מעבודה מרחוק.
המדינות הבולטות בכך הן יוון, קפריסין פורטוגל ותאילנד.
כאשר הראשונות מושכות גם בשל הקרבה שלהן לישראל מאפשרות לחיות "על הקו".
הגורם המניע אשר מביא לבסוף את התושבים להגר לעיתים קרובות קשור ישירות לאיכות החיים של התושבים.
לפי הסקר אשר נערך בשנת 2007 הציון הממוצע בו דירגו הישראלים את איכות חייהם בסולם מאפס עד עשר, עמד על 6.84, תוצאה אשר גבוהה בהרבה מהממוצע העולמי וקרובה יחסית לדנמרק אשר נמצאת בראש הטבלה עם ציון ממוצע של 8.
העיתונאי מתן חודורוב טען בשנת 2013 כי ישראלים רבים, שלא היו מרוצים מתוצאותיה של המחאה החברתית נגד יוקר המחיה ומשבר הדיור, החליטו להגר מישראל.
בנוסף להצלחה של מהגרים ישראלים להשתלב במדינות המארחות ולחיות ברמת חיים והכנסה גבוהים יחסית הוא גורם מרכזי להגירה.
סקרים רבים אשר התבצעו לאורך השנים הראו שמרבית הישראלים אשר שוקלים ברצינות לרדת מישראל או שמעוניינים שילדיהם יעזבו את ישראל לחיות במדינה אחרת, בעיקר מעוניינים להגר לארצות הברית ולקנדה.
אף על פי כן, מספר הישראלים המעוניינים להגר גדול באופן רב מהמספר הממשי של הישראלים אשר מצליחים להוציא את תוכניותיהם אל הפועל בהצלחה.
במחקר איכותני שנעשה על ידי מוסד שמואל נאמן על הגירת ישראלים לברלין נמצא שאצל חלק גדול מהמהגרים הישראלים לברלין ישנו ניכור למדינת ישראל ולתרבות הישראלית, ציון יוקר המחיה כסיבה מרכזית להגירה, ותקרת זכוכית נמוכה בישראל לאומנים בתחומים שונים כמו במוזיקה קלאסית.
בהתייחס לעלייה במספר היורדים משנת 2023 נטען שהיא נובעת בעיקר עקב, טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל ומהפגיעה בתחושת הביטחון, האמון במדינה וחוסר היציבות הפוליטית עקב הרפורמה המשפטית.
דן בן דוד ממוסד שורש ערך מחקר המתבסס על נתוני הלמ"ס ומצא כי בחודשי הרפורמה המשפטית שקדמו למלחמה ב-2023 היה זינוק במספר העוזבים את המדינה.
הפער בין העוזבים לחוזרים (כלומר, העזיבה נטו) היה בתקופה זו פי 2.6 מהפער הממוצע בחודשים המקבילים מ-2009 עד 2022. נתונים אלה מעידים על היותה של המהפכה המשפטית גורם מרכזי בירידה.
דפוסי החיים ותפיסת זהות של המהגרים מישראל
במחקר שבחן את הנושא בארצות הברית, נמצא כי המהגרים הישראלים מאמצים את אורח החיים היהודי, המתבטא בשמירת כשרות וציון השבת וחגי ישראל.
עם זאת, ממצאי המחקר מצביע כי הזהות הלאומית-תרבותית נחלשת במקצת בקרב הדור הצעיר המחפש להשתלב בחברה האמריקאית.
מחקר נוסף שנערך בקנדה, מלמד כי רוב המהגרים הישראלים מצליחים להשתלב בשוק העבודה המקומי אך מצליחים פחות להתערות בחברה הקנדית, מה שהביא להתחזקות הקשר עם הקהילה היהודית.
נמצא כי זהותם הישראלית של המהגרים נותרה חזקה, אך תחושת האשם על עזיבת הארץ, תחושה שאפיינה בעבר מהגרים רבים מישראל, הולכת ונעלמת וההגירה מישראל הולכת ונתפסת כתופעה לגיטימית בקרב המהגרים ממנה.
במחקר שנעשה על זהות לאומית של מהגרים ישראלים באירופה, בערים לונדון ופריז.
המחקר מצא כי המהגרים הישראלים שומרים על זהות טרנס-לאומית ואף מנסים לשמר זהות זו בקרב צאצאיהם.
עם זאת גם באירופה נמצא כי מהגרים צעירים שומרים פחות על זהותם הישראלית.
היחס ליורדים מצד החברה הישראלית
בימי העליות הראשונות הייתה הירידה גורם לפסימיות לגבי הצלחת המפעל הציוני.
על הירידה כתב המשורר העברי נח שפירא את השיר "עת לבכות", בשנת 1902. בריאיון עיתונאי ב-1976 כינה רה"מ יצחק רבין את היורדים "נפולת של נמושות".
מנחם בגין חישב את חומרת הבעיה בהקשר הצבאי וטען שמאז קום המדינה, ישראל איבדה כתוצאה מהירידה "ארבע אוגדות ושתים עשרה חטיבות".
יותר מכל, הפריעה אז להנהגה הציונית במדינת ישראל העובדה שילידי הארץ שנולדו בה, הפנו עורף לחלום הציוני וירדו מישראל.
זאת לעומת עולים חדשים שלא נקלטו וירדו, תופעה שתמיד הייתה קיימת באחוזים ניכרים.
בריאיון עיתונאי אשר נערך עם שר הביטחון, אהוד ברק, בשנת 2008, הוא ציין כי "היהודים יודעים שהם יכולים להסתדר בכל פינה בעולם.
המבחן האמיתי בשבילנו הוא להפוך את מדינת ישראל למקום כל כך אטרקטיבי בתחומי המדע, החינוך, התרבות ואיכות החיים שאפילו בני הנוער היהודיים האמריקנים ירצו להגר לישראל.
אם אנחנו לא נצליח לעשות זאת, אפילו מי שנולד כאן יחליט לבסוף להגר למקומות אחרים, זוהי בעיה אמיתית".
בשנת 2013 שר האוצר ודור שני לשואה, יאיר לפיד, יצא בחריפות נגד היורדים: "מילה לכל אלה שנמאס להם והם עוזבים לאירופה.
אתם תופסים אותי במקרה בבודפשט.
באתי לכאן לנאום בפרלמנט נגד האנטישמיות ולהזכיר להם איך ניסו לרצוח כאן את אבא שלי רק מפני שליהודים לא הייתה מדינה משלהם, איך הרגו את סבא שלי במחנה הריכוז, איך הרעיבו את הדודים, איך ניצלה סבתא ברגע האחרון מצעדת המוות.
אז תסלחו אם אני קצת חסר סבלנות לאנשים שמוכנים לזרוק לפח את הארץ היחידה שיש ליהודים כי בברלין נוח יותר".
נושא הירידה עולה לעיתים רבות במהלך הקמפיינים הפוליטיים בישראל.
מפלגות שונות מציעים צעדים שיחלישו את הירידה מישראל.
לעיתים רבות הצעות חוק רבות אשר עולות בכנסת גורמות לחילוקי דעות רבים על הבסיס האם הם יצליחו למנוע או שמא יגרמו להגירה מישראל.
במאה ה-21 השתנה היחס כלפי היורדים.
הירידה החלה להיות מקושרת לשכבות מובילות בחברה הישראלית, וחלק מהישראלים מקשרים בין משברים כלכלים ופוליטיים בישראל ובין הגירה.
לעיתים כוללת הירידה אמירה פוליטית, המאשימה את המדינה ב"בגידה" באזרחיה.
עם זאת, יש הרואים באופן חיובי שהייה זמנית מחוץ לישראל, בנימוק שהדבר מאפשר לצבור ידע וניסיון המשמש את האדם לאחר חזרתו לישראל.
משרד הקליטה משקיע משאבים במטרה לעודד חזרת יורדים לישראל.
בשנת 2008 בשל המשברים האידאולוגיים בחברה הישראלית ובשל הכמות הקטנה והמצטמצמת של העולים המגיעים לישראל, משרד הקליטה הישראלי החל במשימה חדשה אשר מכוונת לאוכלוסיית היורדים הישראליים בנוסף לקהילות היהודיות הלא-ישראליות תחת הכותרת "חוזרים הביתה ב-60 לישראל".
אנטי-ציונים טוענים כי תופעת הירידה מישראל מדגישה את החסרונות בקיומה של מדינה ריבונית-לאומית יהודית בארץ ישראל.
כמו כן היא מעלה שאלות לגבי יכולת הקיום של מדינת ישראל במזרח התיכון.
מספרם של הישראלים אשר ירדו לארצות הברית עד היום עומד על 1.2 מיליון – נתון אשר אנטי-ציוניים עושים בו שימוש על מנת לחזק את טענותיהם.
ברם, לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה הערכות אלה מוגזמות בהרבה.
ארגוני יורדים ותרבות יורדים ישראליים מחוץ לישראל
העובדה שבארצות היעד העיקריות של המהגרים הישראלים קיימות קהילות יהודיות גדולות מקלה על תהליך ההגירה ומסייעת על שימור זהותם היהודית של היורדים.
יורדים רבים חיים במעין קהילה ישראלית מעבר לים, שבה הם יכולים להמשיך לדבר עברית ולשמור על קשר לישראל.
לעיתים נוצר שם מודל חדש של ישראליות.
חלק מן הישראלים היורדים משתתפים בארגונים פורמליים ולא פורמליים, משתתפים במוסדות הדתיים של הקהילות היהודיות ושולחים את ילדיהם למוסדות החינוך היהודיים בשיעור רב יותר מהאוכלוסיות היהודיות המקומיות.
בשנת 2002 הוקמה בלוס אנג'לס "מועצת הקהילה הישראלית" (CIC).
המועצה הוקמה במטרה לחזק את הסולידריות עם מדינת ישראל שהייתה בעיצומה של האינתיפאדה השנייה.
גוף המתנדבים ארגן עצרות תמיכה בישראל, פסטיבל בימי העצמאות הישראליים וכן ארגן כתיבה ותגובות במדיה הכתובה והדיגיטלית.
הערוץ הישראלי ביחד עם שני ערוצים נוספים דוברי עברית ניתנים לצפייה ברחבי ארצות הברית באמצעות שידורי לוויין.
לפני כניסת הלוויין לשוק נהגו תחנות טלוויזיה מקומיות שונות בניו יורק ולוס-אנג'לס לשדר תכנים בעברית במהלך שנות התשעים.
לעיתים רבות מתקיימות הופעות אשר מבוצעות על ידי אומנים ישראליים מובילים במרכזי היורדים הישראליים הגדולים בארצות הברית וקנדה.
פסטיבל יום העצמאות הישראלי מתקיים בלוס אנג'לס מדי שנה מאז שנת 1990 בו נוכחים אלפי יורדים ישראליים ויהודים אמריקנים.
דמותו של היורד הישראלי בתרבות הפופולרית הישראלית לעיתים שלילית.
הישראלי היורד מתואר כמי שבא לחפש חלומות בארץ ניכר (בייחוד בארצות הברית) וסופו להתאכזב ולהבין שאת האושר האמיתי ימצא בישראל.
כך בסרטו של דודו טופז "תל אביב – לוס אנג'לס", שבו כוכבן טלוויזיה בשיא עלייתו לגדולה בישראל המחליט לנסות את מזלו בהוליווד ולאחר אכזבות מרות הוא מגיע להכרה שעליו לחזור לישראל.
גם השיר "ציפי פרימו" של להקת גזוז מספר על בחורה פשוטה מחולון שעברה לקליפורניה, נותרה בחוסר כל ונאלצה לחזור לישראל ולעסוק בזנות.
התסריטאי רוברט סמיגל הגה ב-1990 את המערכון "Sabra Shopping Network" אשר שודר בתוכנית הטלוויזיה האמריקנית הקומית Saturday Night Live.
שנתיים לאחר מכן, סמייגל יצר מערכון נוסף אשר בשם "Sabra Price is Right" בו כיכב טום הנקס בתפקיד סוחר האלקטרוניקה הישראלי הרמאי והאגרסיבי "אורי שולמסון".
במערכון השתתפו גם אדם סנדלר ורוב שניידר בתפקידי משנה.
בסופו של סרט הקולנוע האמריקני "מינכן" משנת 2005, אשר עלילתו התמקדה בסוכן המוסד הישראלי, אבנר (מגולם על ידי אריק באנה), אבנר מחליט להגר מישראל לברוקלין שבניו יורק על מנת לחיות שם יחד עם אשתו ובנם המשותף.
ירידי שמפאן (Champagne) היו ירידים מסחריים שהתקיימו מתחילת המאה השתים עשרה עד תחילת המאה הארבע עשרה באזורי סמכותה של רוזנות שמפאן (כיום בחבל שמפאן-ארדן בצרפת).
ירידים אלה התקיימו פעמיים בשנה בערים טרואה ופרובן, ופעם בשנה בערים באר-סור-אוב ולאני.
כל אחת מערים אלה הייתה ממוקמת על הצטלבות דרכים רומאית עתיקה.
דרכים אלה עברו מאיטליה ופרובאנס אל חופי פלנדריה.
טרואה ופרובן היו מרכזים אדמיניסטרטיביים כבר בתקופת האימפריה הקרולינגית והתפתחו למרכזים עירוניים של רוזנות שמפאן.
יריד לאני נערך על אדמת מנזר של הבנדיקטינים, ויריד באר-סור-אוב סביב הטירה של רוזן שמפאן.
הירידים חיברו את מרכזי תעשיית הטקסטיל של ארצות השפלה עם מרכזי הייצוא האיטלקיים (בעיקר נמל ג'נובה).
הצרכנים העיקריים של האריגים נמצאו בארצות המזרח התיכון וההיצע, שהתבסס בעיקר על עיבוד צמר אנגלי, בא מארצות הצפון.
הסוחרים האיטלקים שימשו כמתווכים בין היצרנים הפלמים לבין הקונים בארצות המזרח התיכון.
בחודש ינואר התקיים היריד של לאני ואחריו זה של באר-סור-אוב.
בחודש מאי התקיים היריד הראשון של פרובן וביוני - היריד הראשון של טרואה, בספטמבר - היריד השני של פרובן, ובנובמבר היריד השני של טרואה.
אם כי התקיימו ירידים גם בערים אחרות, הם לא זכו לאותה מידה של הצלחה.
הגורם החשוב להצלחתם של ירידי שמפאן הייתה התועלת הכלכלית והמדינית שרוזני שמפאן הפיקו מירידים אלה.
רוזני שמפאן, שהיו עצמאים ובלתי תלויים במלך צרפת, ערבו לביטחונם האישי של הסוחרים ולהבטחת סחורותיהם והבטיחו שהחוזים המסחריים שנחתמו בירידים אלה יכובדו בכל ארצות אירופה הנוצרית.
ב-1209 פיליפ השני, מלך צרפת ערב לביטחונם של הסוחרים שעברו דרך אדמת צרפת אל ערי הירידים ומהם.
רוזני שמפאן סיפקו גם כוח אכיפה בשם "שומרי הירידים" שאנשיו שמעו תלונות, אכפו חוזים, שמרו על מידות ומשקלות תקינים והרחיקו את הסוחרים שלא עמדו בהתחייבויותיהם מהשתתפות בירידים.
האירועים בלטו בארגון מעולה של אולמות תצוגה ושל מקומות משכן לסוחרים.
הערים סיפקו מחסנים ענקיים, דוגמאות ניתן לראות גם כיום בעיר פרובן.
הירידים נמשכו כל אחד כשישה שבועות, בשמונת הימים הראשונים הסוחרים התארגנו.
אחר כך הוקצו ימים למסחר באריגים, ואחרי כן למסחר בעורות, בתבלינים ובכל הסחורות שנמכרו במשקל.
ארבעת הימים האחרונים הוקצו לסליקת חשבונות.
האריגים הפלמים, שתפסו מקום עיקרי במסחר זה, נמכרו שם ונשלחו לנמל ג'נובה ומשם לארצות המזרח התיכון.
בתמורה קנו הפלמים בגדי משי, זהב, כסף ובמיוחד תבלינים.
עורות ופרוות נסחרו בשני הכיוונים.
הפלמים הציגו את האריגים בביתנים מיוחדים לפי שמות הערים שבהן יוצרו כמו: ברוז', איפר וליל.
בירידים של טרואה היו בין היתר ביתנים מיוחדים לסוחרים מגרמניה, לומברדיה, אנגליה, ברצלונה, ולנסיה, מונפלייה, בורגונדיה, ז'נבה, פיקרדי ודואה.
המסע מג'נובה אל ערי הירידים של שמפאן נמשך יותר מחודש ימים.
שיירות של פרדות עמוסות בסחורה עברו את הרי האלפים דרך מעבר מון סני.
הסוחרים הגדולים לא נסעו בעצמם אל ערי הירידים, אלא עשו שימוש בסוכנים שייצגו אותם שהיה בסמכותם לקבל תשלומים ולחתום על חוזים מסחריים.
הם התמצאו גם בשימוש נרחב במתן אשראי.
אחרי המכירות באו התשלומים ופרעון החובות מן הירידים הקודמים.
כאן התפתח שטר החליפין שהיווה הוראה של החייב לצד שלישי לשלם סכום מסוים בזמן ובמקום מסוימים לנותן האשראי.
החל ב-1147 נעשה שימוש במרק של טרואה שהתקבל כאמצעי תשלום גם בפריז.
גם הדינר של פרובן נכנס למחזור הכספים והגיע עד לאיטליה.
קשרים מסחריים אלה הגיעו לשיאם במחצית השנייה של המאה השלוש עשרה.
בתחילת המאה הארבע עשרה חלה ירידה בפעילותם של הירידים בגלל התפתחות דרכי מסחר ימי מנמלי איטליה לאלה של פלנדריה ושל אנגליה, וכמו כן בגלל מלחמות בין מלכי צרפת לבין הפלמים (1302–1320).
מאוחר יותר, מלחמת מאה השנים והמגפה השחורה גרמו לביטולם.
כל סוחרי אירופה הטביעו את חותמם על מרכזי מסחר אלה שהתקיימו במשך כמאתיים שנה.
אולם, הכלים המסחריים והכספיים שנוסדו שם פתחו את הדרך לחייה הכלכליים של אירופה שבהם לקחו חלק חשוב שטרי חליפין ומתן אשראי.
את מקומם של ירידי שמפאן תפסו ירידי ברוז', קלן (שהייתה חברה בברית ערי הנזה), פרנקפורט על המיין, ז'נבה וליון.
בשנת 2001 הוכרזה "פרובן, עיר ירידי ימי הביניים" כאתר מורשת עולמית, בגלל תפקידה המסחרי המרכזי והירידים שהתקיימו בה בימי הביניים.
ירידת מים או פקיעת מי שפיר הם מונחים דומים המתייחסים לתהליך בלידה, שבמסגרתו נפקעים קרומי מי השפיר (האמניון והכוריון) ונוזל מי השפיר יוצא דרך הנרתיק.
בכ-10% מן ההריונות מתרחשת ירידת מים לפני תחילת תהליך לידת העובר; במרבית המקרים הללו נולד העובר במועד ובתוך עשרים וארבע שעות ממועד ירידת המים.
כ-5% מן המקרים, עם זאת, מתרחשים בשבועות הריון מוקדמים יותר (מתחת לשבוע 37), לעיתים כאשר העובר אינו בשל עדיין.
מצב זה מחייב התייחסות נפרדת ומעקב שונה אשר יתוארו להלן.
זיהום אימהי (למשל, דלקת בדרכי השתן, דלקת באיברי המין ומחלות מין).
אי ספיקה של צוואר הרחם
חולשה של קרומי מי השפיר
היסטוריה קודמת של ירידת מים מוקדמת.
באופן כללי, ירידת מים מהווה כשלעצמה סיבה ללידה מוקדמת, צניחה של חבל הטבור, היפרדות שליה וזיהום תוך רחמי (כוריואמניוניטיס).
אם ירידת המים מתרחשת מאוד מוקדם בהריון (טרם שבוע 26) הדבר עלול להביא לבעיות שונות אצל העובר, לרבות היפופלזיה ריאתית (מי השפיר נדרשים לצורך בשלות והתפתחות הריאות).
מבחינה קלינית, המטופלת מדווחת על תחושה של נוזל או דלף של נוזל מהנרתיק.
קיימת חשיבות לבדיקת הנרתיק באמצעות ספקולום סטרילי ולהימנע ככל האפשר מבדיקה ידנית ווגינלית כדי להמעיט בסיכון של זיהום מי השפיר.
קיימים שלושה סימנים קלאסיים המהווים אבחנה לירידת מים:
מציאת נוזל מי שפיר באזור צוואר הרחם האחורי (posterior fornix).
מבחן ניטרזין - מבחן זה מתבצע על ידי הכנסת מטוש לצוואר הרחם ולאחר מכן הכנסתו לנייר ניטרזין.
אם אכן דלפו מי שפיר, הנייר יצבע בכחול (מי השפיר בסיסיים יותר, דבר אשר יצביע על אלקליזציה).
מבחן פרנינג - דגימת נוזל מצוואר הרחם והנחה על סלייד לייבוש.
אם חלה דליפה של מי שפיר, הם יראו תחת המיקרוסקופ כמבנה של "עץ אשוח" או frenlike pattern.
כיום קיימות ערכות חדישות כגון: Amnisure אשר בוחן הימצאות של חלבונים הקיימים במי השפיר.
למבחן זה רגישות וספציפיות גבוהים, אולם חסרונו בעלותו הגבוהה יחסית בהשוואה למבחנים המתוארים לעיל.
לעיתים התוצאה המתקבלת במבחנים השונים יכולה להיות חיובית (כלומר, מצביעה על ירידת מים) אולם ללא ירידת מים מוקדמת בפועל (false positive) - כך למשל, מבחן ניטרזין יכול להיות חיובי בהינתן שיש דם, זרע או זיהום באזור צוואר הרחם.
במהלך הבדיקה עצמה יש צורך להעריך את רמת הפתיחה והמחיקה של צוואר הרחם והמידה של צניחת חבל הטבור, אם קיימת.
במקרה ויש כמות גדולה של מי שפיר באזור, הם נאספים ונשלחים לצורך הערכה האם קיימת בשלות ריאתית של העובר (אם שבוע ההריון הוא שבוע צעיר).
כמו כן יש נשלחים גם תרביות כדי לשלול זיהומים.
אם לא נמצא נוזל בנרתיק, מתבצעת בחינה האם קיים דלף באמצעות הנחת פד סופג באזור, או באמצעות שיעול של המטופלת.
לעיתים לא ניתן להוכיח כי אכן הייתה ירידת מי שפיר מוקדמת, אולם הסיפור הקליני מעלה חשדות לכך לירידת מים.
במקרים כאלו ניתן לבצע דיקור של מי השפיר (אמניוצנטזיס) ולהזריק תמצית אינדיגו כרמין כחולה.
אם הפד נצבע בכחול, זוהי אינדיקציה לכך שיש דליפה של מי שפיר.
בדיקה פיזית: כאשר יש הוכחה לכך שהייתה ירידת מים מוקדמת, נבחנים סימנים לזיהום.
בכל מקרה, הבדיקה נעשית באמצעות ספקולום סטרילי בלבד.
אם יש חשד לזיהום מי השפיר (כוריואמניוניטיס) ישנה חשיבות ראשונה ליילוד העובר,מבלי התחשבות בגיל ההריון.
במקרים אלו, יילוד העובר עדיף על פני השארתו ברחם.
המזהמים העיקריים הם E קולי, GBS, סטרפטוקוקים ואנארובים נוספים.
סימנים לזיהום מי השפיר כוללים חום אימהי, לויקוציטוזיס, רגישות רחמית, ריח רע של מי השפיר וטכיקרדיה אימהית (קצב לב מעל ל-100 פעימות בדקה) או עוברית (מעל ל-160 פעימות בדקה).
בדיקות מעבדה כוללות ספירת דם מלאה, בדיקת שתן, תרבית, בדיקת אולטראסאונד ומידת בשלות מי השפיר.
ראשית, אם מתגלה כי קיים זיהום מי שפיר, יש צורך ליילד את העובר כאמור לעיל, ללא קשר לגיל ההריון.
בנוסף, ניתנת אנטיביוטיקה רחבת טווח.
אם אין עדות לזיהום, יש לבחון מהו שבוע ההריון:
שבוע 37 ומעלה: (נקרא גם term pregnancy) - הטיפול יכול להיות מעקב עד להגעת האישה לשלב הלידה הספונטני, או לחלופין התערבות מיילדותית ומתן אוקסיטוצין (פיטוצין).
מתן פיטוצין מותווה במקרים של ירידת מים הנמשכת במשך שש עד שתים עשרה שעות ללא התקדמות בלידה עצמה, וזאת כדי למנוע סיבוכים הקשורים בזיהום.
מעל שבוע 34: יינתן ניהול הטיפול הדומה להריון שלאחר שבוע 37, היות שלא הוכח שמתן אנטיביוטיקה, סטרואידים או תרופות לעיכוב צירים (טוקוליטיקה) משפר את התוצאה הרפואית במצבים אלו.
בין השבוע 32 לשבוע 34: קיימת מחלוקת בחלק מן המקרים.
מצד אחד, לעיתים קיימת חוסר בשלות ריאתית, מצד שני- סיכויי ההישרדות של העובר מחוץ לרחם הם גבוהים.
חלק מהמחקרים מצאו תועלת בטיפול שמרני והארכת ההריון, וחלק מצאו כי טיפול בהארכת ההריון הביא לעליה בשכיחות זיהומים.
על כן, כיום מקובל להעריך את מידת הבשלות הריאתית, ואם קיימת בשלות יש לצפות ללידה ללא הארכת ההריון.
אם אין בשלות ריאתית עדיין, יש לתת טיפול אנטיביוטי וטיפול סטרואידי.
בין השבוע 24 לשבוע 32: קיימת חשיבות בהארכת משך ההריון על מנת לאפשר לעובר להשיג בשלות ריאתית ופיזיולוגית.
במצבים אלו, לאחר שנשלל זיהום רחמי, שני הטיפולים העיקריים הם מתן אנטיביוטיקה, טוקוליטיקה ומתן סטרואידים.
הטיפול האנטיביוטי הוכח כטיפול משמעותי אשר מאריך את הזמן מפקיעת הקרומים ועד ללידה עצמה (בניגוד למצבים של לידה מוקדמת ללא פקיעת קרומים, בהם אנטיביוטיקה לא הוכחה כיעילה).
מתן סטרואידים (צלסטון) הוא טיפול מקובל לצורך השגת בשלות ריאתית טרם שבוע 32. סטרואידים הראו הפחתת שיעור מצוקה נשימתית אצל הילוד, דלקת מעי נמקית ודימום תוך מוחי.
טיפול טוקוליטי על ידי תרופות לעיכוב צירים שנוי במחלוקת, אם הוא ניתן, אזי רק למשך 48 שעות ולצורך פתיחת חלון הזמן למתן צלסטון.
שבוע ההריון צעיר מאוד: הסיכוי של עובר לחיות נע בין 15% ל-50% כתלות בשבוע עצמו.
על האישה להיות מודעת לכך שאם תחליט לשמור את ההריון הסיכון בזיהום מי השפיר גבוה יחסית (30%).
החל מהמחצית השנייה של המאה העשרים נרשמת ירידה מתמשכת במפלס ים המלח, שהצטברה לאורך התקופה לכדי קרוב לחמישים מטרים.
ירידת המפלס גרמה לייבוש האגן הדרומי של הים וגורמת לתופעות כמו נסיגת חופים, בולענים ופגיעה בתשתיות ובסביבה.
הירידה נבעה בעבר בעיקר מהקטנת זרימת המים לים המלח, בעיקר בנהר הירדן, עקב שימוש מוגבר במים אלה לצריכה שוטפת ולהשקיה במדינות הנמצאות באגן הניקוז של ים המלח.
לאחר התייבשות האגן הדרומי הרחיבו מפעלי ים המלח שלחוף ים המלח את כריית האשלג, ובנו באגן המיובש בריכות אידוי למי הים.
את המים הם שואבים מהים באגן הצפוני.
שאיבת המים ואיוד המים בבריכות תורמים היום תרומה משמעותית לירידת מפלס הים.
מפלס מי ים המלח היה נתון לתנודות גדולות בהיסטוריה.
עדויות לכך הם קווי חופים קדומים המופיעים בצוקים בצדדי הים.
מאז 1930 יש מדידות תקופתיות של מפלס מי הים.
במחצית הראשונה של המאה העשרים היה המפלס יציב, סביב 390 מטרים מתחת לפני הים.
יציבות זו נבעה מאיזון בין כניסת מים אל הים מאגן הניקוז שלו, ובעיקר מנהר הירדן, לבין ההתאדות הטבעית של מים.
שעורי ההתאיידות הגבוהים בים המלח נובעים ממיקומו של הים באזור של אקלים מדברי צחיח, חם ויבש.
באותה תקופה היה נפח המים הנכנסים לים 1,500-2,000 מיליוני מ"ק דומה לנפח המים שהתאדו ממנו מדי שנה.
(מספרים אלה הם בגדר הערכה, הואיל וחלק גדול מהנתונים לא נמדדו באופן סדיר באותה תקופה).
החל מהמחצית השנייה של המאה העשרים נמצא מפלסו של האגם בירידה מתמדת בשל חוסר איזון בין כמויות המים הנכנסות והיוצאות.
נקודת מפנה עיקרית התרחשה במהלך שנות השישים של המאה העשרים עם הפעלת המוביל הארצי בישראל ותעלת עבדאללה בירדן.
מתחילת המדידות ועד שנת 1997 ירד המפלס ביותר מ-21 מטרים.
בשנות השמונים של המאה העשרים הגיעה הירידה השנתית לכ-70 סנטימטר בממוצע.
בעשור הראשון של המאה ה-21 גדל קצב הירידה השנתי עד כדי מעט יותר ממטר לשנה, ובשנים מסוימות אף התקרב לכ-1.5 מטר לשנה.
אורכו של הים הצטמצם מ-85 ק"מ בשנת 1930 ל-51 ק"מ בשנת 2010. רוחבו עומד כיום על כ-18 ק"מ (הנתונים מתייחסים לאגן הצפוני, אחר שהאגף הדרומי התייבש).
הקמת מפעלי מים גדולים כמו מפעל המוביל הארצי בישראל, תעלת עבדאללה בירדן וסכרים על הירמוך בסוריה והקטנת כמות המשקעים באגן גרמו להקטנת זרימת המים בנהר הירדן בכ- 90%.
הקטנת הזרימות בירדן גרעה למעלה ממיליארד מטרים מעוקבים של מים לשנה ממאזן המים של הים.
האקלים מדברי החם והיבש באזור ים המלח גורם לאידוי רב באגן הים.
כמויות האידוי באגן תלוי במספר גורמים שהעיקריים שבהם: שטח הים, שטח בריכות האידוי של המפעלים הכימיים, התנאים האקלימיים ובמיוחד אחוזי הלחות באוויר, ורמת המליחות של המים.
הירידה בשטח הים, העלייה בשטח בריכות האידוי של המפעלים, ירידת אחוזי הלחות באוויר ועליית רמת המליחות של הים הביאו במשך השנים, בסיכומו של דבר, ליציבות בהיקף ההתאיידות באגן בהיקף של למעלה ממיליארד מטרים מעוקבים בשנה.
הירידה בכניסת המים לים, הגדלת שאיבת המים לאידוי בבריכות, והעלייה בהיקף האידוי בבריכות ובים, הביאו לירידה מתמשכת במפלס הים ושטחו.
הגרעון השנתי במאזן המים של ים המלח הוא ההפרש בין נפח המים הנכנסים לימה (ללא התמלחת של המפעלים הכימיים) של כ-350 מיליון מטר מעוקב בשנה, לנפח מי הים היוצאים מהים על ידי התאדות בים ובבריכות של כ-1,050 מיליון מ"ק בשנה, כלומר הגירעון הנגרם כתוצאה מההתאידות הוא כ-700 מיליון מ"ק בשנה.
הגירעון החריף עם הזמן בגלל הקטנת כמות המשקעים באגן, עצירת שאריות המים הנכנסים לים והגברת השאיבה נטו של מי ים לאידוי בבריכות המפעלים.
באגן ים המלח שני אגנים מחוברים: האגן הדרומי ובו בריכות המפעלים, שהוא שטוח ברום כ-402 מטר מתחת לפני הים, והצפוני, שבו גוף המים של הים שעומק המים המרבי בו עמוד על כ-380 מטר ושקרקעיתו נמצאת ברום ממוצע של כ-730 מטרים מתחת לפני הים, והרום המקסימלי כ-810 מתחת לפני הים.
עד שנת 1976 היו שני האגנים מחוברים ביניהם.
בשל הירידה המתמשכת במפלס התייבש האגן הדרומי שהיה רדוד, ונבנו בו בריכות המפעלים וכתוצאה מכך פחת שטחו של הים במידה ניכרת.
כאמור, רוחבו של הים באגן הצפוני של ים המלח בנקודה המקסימלית הוא 18 קילומטר ואורכו 51 קילומטרים (2010).
כיום, מדידות מפלס ים המלח מתבצעות תחת אחריות השירות ההידרולוגי ברשות המים והביוב.
הסיבה המרכזית לירידת המפלס בעבר הייתה ירידה חדה בכמות המים הנכנסים אליו, בעיקר מנהר הירדן, לאחר שסכר דגניה שמווסת את זרימת המים מהכנרת אליו נסגר, ולאחר שנהר הירמוך שמזרים אליו מים הוטה לצורך הספקת מים לירדן.
סיבה נוספת לירידת היקף זרימות המים הנכנסים לים המלח היא הירידה בהיקף המשקעים באגן ההיקוות של הים.
על פי ההערכות, בנהר הירדן זרמו בעבר כ-1100-1300 מלמ"ק מדי שנה, בעוד שכיום זורמים בו בשנה לא גשומה כ-40-100 מלמ"ק בלבד.
המדינות הגובלות משתמשות כמעט בכל הזרימה השנתית בנהרות האחרים, וכתוצאה מכך כמויות המים המגיעות לים המלח הן נמוכות ביותר (כ-350 מיליון מטרים מעוקבים לשנה).
בנוסף, אקלים מדברי חם ויבש באזור ים המלח, שגורם לאידוי רב של מי הים, יחד עם שאיבת מי הים על ידי מפעלי האשלג השוכנים לחופיו, בצד הישראלי והירדני, יצרו מצב שבו חסרים מים לייצוב מפלסו של ים המלח.
מערכת של מפעלי שאיבה ותעלות מספקת מים מהאגן הצפוני לבריכות.
היקף השאיבה השנתי של המפעלים הישראלי והירדני יחד מוערך ב-600 מיליוני מטרים מעוקבים בשנה.
בסיום תהליך הייצור בברכות מוחזרים לים כ-270 מיליוני מטרים מעוקבים של תמלחת.
ההפרש בין נפח השאיבה של מי הים ובין התמלחת המוחזרת מיצגת את נפח ההתאיידות של המים בבריכות המפעלים, שקיעת המלח בבריכות האידוי והעברת מלחים לעיבוד במפעלים.
סך התאיידות המים באגן ים המלח מוערכת ב-1,050 מיליוני מטרים מעוקבים בשנה.
ההתאיידות בבריכות שבאגן הדרומי היא 33% מסך ההתאיידות באגן.
ירידת מפלס הים נובעת ממאזן שלילי של הכניסות והיציאות של מים מהאגן.
המאזן השלילי בין היציאות והכניסות של מים מהאגן ואליו הוא כ-730 מיליוני מטרים מעוקבים בשנה.
יש המשווים את גריעת המים הנובעת מפעילות המפעלים הכימיים לגרעון במאזן המים באגן (45%).
ירידת המפלס המצטברת גורמת לשינויים גדולים באגן הים ביניהם: שינויים ניכרים בגוף המים של האגם הצפוני, יצירת בולענים, נסיגת חופים, פגיעה בתשתיות (כבישים וגשרים) ובשמורות טבע.
השינויים הבלתי הפיכים בגוף המים של האגם הצפוני נגרמים מעליית המליחות של הים עקב ירידת המפלס, מהשקעה גוברת של מלח בקרקעית הים, מהזרמת כמויות גדולות של תמלחת בעלת הרכב כימי שונה על ידי המפעלים, מהזרמה בעתיד של המלח מקציר המלח בבריכה 5 ומזרימת ביוב ומים מליחים מהירדן ומקורות נוספים.
יצירת הבולענים נגרמת עקב ירידת מפלס מי התהום הגורמת להמסה של שכבות מלח תת-קרקעיות ויצירת חללים.
החללים התת-קרקעיים גורמים להתמוטטות הקרקע מעליהם.
תופעת הבולענים גורמת לנזקים תשתיתיים ותיירותיים בפגיעתה במטעים, במבנים, בשטחי חניה ובכבישים, צינורות ובתי מלון.
המכון הגאולוגי הכין מיפוי של האזורים עם סיכון גבוה של היווצרות בולענים.
ירידת המפלס גורמת לנסיגת החופים וחשיפת משטחי בוץ גדולים בעיקר בצפון ומערב הים.
בצד המזרחי קו המצוקים הוא קרוב יותר לים ולכן ירידת המפלס היא יותר אנכית.
נסיגת החופים גורמת לקשיים בנגישות לים והפעלת חופי רחצה.
הפגיעה בתשתיות נגרמת עקב התחפרות הנחלים.
ההתחפרות נובעת משינוי זווית הזרימה של הנחלים עקב ירידת המפלס.
ההתחפרות גרמה להתמוטטות גשרים ליד עין גדי.
נזק גדול נגרם לשמורות הטבע שהיו ליד חופי הים הקודמים.
ירידת מפלס מי התהום, התרחקות קו החוף ושינוי זווית הזרימה של הנחלים גרמו לשינוי לא הפיך בצורה ובתפקוד השמורות.
נגרמת פגיעה בחי והצומח של השמורות.
בנוסף לנזקים המוחשיים שנגרמים באזור יש פגיעה גם בערכים הבלתי מוחשיים של הנוף וההופעה הכללית של אגן ים המלח.
הירידה במפלס הביאה להתייבשותו של האגן הדרומי של ים המלח.
ב-1976 התנתקו שני האגנים, שהיו מחוברים ברצועת ים ("מצר לינץ'") זה מזה.
עם ייבושו של האגן הדרומי הקימו בשטחו מפעלי האשלג של ישראל וירדן בריכות אידוי לצורך הפקת האשלג, והחלו לשאוב מי ים מהאגן הצפוני לצורך אידויים בבריכות שבאגן הדרומי והפקת מלחים.
לאחר השקעת המלחים המשמשים בתהליכי הייצור במפעלים מועברת התמלחת מהבריכות בחזרה לאגן הצפוני.
ההפרש בין הכמויות הנשאבות מהים והתמלחת המוחזרת הוא האידוי, שקיעת מלחים בבריכות והפקת מלחים לעיבוד בהיקף של כ-300-250 מלמ"ק לשנה בבריכות.
בניגוד למפלס הים עצמו, מפלס הבריכות באגנו הדרומי של ים המלח דווקא הולך ועולה, בעשרים סנטימטרים מדי שנה.
הסיבה לעליית מפלס ברכות האידוי הוא שקיעת מלח (בעיקרו מלח בישול) על קרקעיתן בתהליך האידוי.
הגבהת קרקעית הבריכה חייבה הגבהת הסוללות המקיפות את הבריכות.
במשך השנים הסוללות הלכו וגבהו והחלו להתעורר בעיות של חדירת מי תהום ליסודות המלונות וחשש מפני פריצת הסוללות במקרה של רעידות אדמה.
לאחר מחקרים רבים על ידי החברה הממשלתית להגנות ים המלח ודיונים ארוכים הוחלט שמפעלי ים המלח יבצעו קציר מלח מהבריכות.
ביולי 2012 נחתם הסכם, במסגרתו סוכם כי המפעלים הם שיבצעו את קציר המלח ויממנו אותו.
קציר המלח יתבצע על ידי שלוש דוברות ענק שיגרדו את המלח מקרקעית הבריכה, והמלח עצמו יועבר באמצעות מסוע באורך של 36 קילומטרים לשיקוע בעומק האגן הצפוני באמצעות ספינות.
המלצת הצוות לקביעת פעולות הממשלה הנדרשות לקראת תום תקופת זיכיון ים המלח
הצוות לקביעת פעולות הממשלה הנדרשות לקראת תום תקופת זיכיון ים המלח ממליץ במסגרת הסדרת התנאים לפעילות עתידית של זכיין, ובהתאם לדיני המים, תקבע תקרה לסך השאיבה השנתית נטו.
ירייה לא מכוונת הוא רומן מאת רוברט ב.
פארקר, שיצא בעברית בשנת 2002 בהוצאת זמורה ביתן.
זהו הספר ה-28 בסדרת הספרים שכתב פארקר אודותיו.
עלילת הספר נפתחת כאשר הבלש הפרטי ספנסר, גיבורו הראשי של פארקר, נשכר על ידי מרי לו בקמן, תושבת העיירה הקטנה פוטשוט שבמדבר הקליפורני, המשוכנעת שבעלה סטיב, מאמן פוטבול אשר שירת בשעתו בחיל הנחתים, נרצח משום שסירב לשלם דמי חסות לכומר, ראש כנופיית העמק, אשר סוחטת דמי חסות מתושבי העיירה.
לרצח לא היו עדים, והמשטרה המקומית לא שיתפה פעולה בחקירה.
ספנסר נדרש להתמודד עם הכומר וכנופייתו ומגייס לשם כך את חבריו הטובים ובהם הוק, שותפו וחברו הטוב.
יַרִים־לִאְם הראשון ( מוכר גם כ"ירימלים" ו"ירים־לים"; מלך בין השנים 1780–1764 לפנה"ס לערך, על פי הכרונולוגיה התיכונה) היה המלך השני בממלכת ימחד האמורית, שמרכזה שכן בעיר חלב שבסוריה.
אשתו, המלכה גַשֵרַה, הייתה אמם של בתו שיבתו ובנו ויורשו עמורפיא הראשון.
ירים־ליאם היה בנו ויורשו של שֻמו־יפוע, המלך הראשון של ימחד, ואשתו המלכה שֻמו־נה־אבי.
ממלכת ימחד הייתה מאוימת על ידי המלך האשורי שמשי-אדד הראשון, שכרת בריתות עם ממלכות שסבבו את ימחד, ובהן כרכמיש, חשום ואורשום מצפון, וממלכת קטנה מדרום.
הוא כבש את ממלכת מרי במזרח ומינה את בנו ישמע־הדו להיות מלך מָרי.
ירים־ליאם עלה לשלטון בשנת 1780 לפנה"ס, לאחר מות אביו במהלך מסע המלחמה כנגד שמשי-אדד הראשון.
הוא נקט בדיפלומטיה של כריתת בריתות עם עמורפיא (חמורבי) מלך בבל ואובל-פי-אל השני, מלך אשנונה.
בריתות אלה אפשרו לו להתייצב מול כוחו של שמשי-אדד הראשון וגם לסייע לעמורפיא (חמורבי) בהצלת בבל.
בשנת 1777 לפנה"ס כבש ירים־ליאם את העיר תותול, ששכנה במפגש הנהרות הבליח והפרת.
הוא מינה את זמרי־ליאם, שהיה היורש המודח של מרי וקיבל את הגנת ימחד, למושל תותול.
שנה לאחר מכן, כששמשי-אדד הראשון מת, הוא סייע לזמרי־ליאם להשיג את כס המלוכה של מרי ולגרש את ישמע־הדו.
הברית בין ירים־ליאם וזמרי־ליאם חוזקה באמצעות נישואיו של זמרי־ליאם לשִיבּתוּ, בתו של ירים־ליאם הראשון, תוך שהוא מבטיח שנכדו יהיה היורש של מרי.
יומיים לאחר טקס הנישואים, מתה שומו־נה-אבי, אמו של ירים־ליאם הראשון.
אובל-פי-אל, מלך אשנונה, ניצל את מותו של שמשי-אדד הראשון להרחבת ממלכתו על השטחים שנשלטו לפני כן על ידי אשור.
מדיניות זו גרמה ללחץ על הברית המשותפת בין ימחד, אשנונה ובבל.
בהמשך כרת אובל-פי-אל ברית עם עילם, שהייתה האויבת של עמורפיא (חמורבי), בן בריתו של ירים־ליאם הראשון.
ירים־ליאם הראשון כונה בכתובות "המלך הגדול", כינוי המצביע על מעמדה של ימחד בתקופתו.
מערכת היחסים של זמרי־ליאם וירים־ליאם הראשון הושפעה מעזרתו של ירים־ליאם בהשגת השלטון במרי.
הוא קרא לירים־ליאם "אבי", שנחשב תואר כבוד של פניית מלך וסאל למלך בכיר ממנו, ופעל תחת הדרכתו של הדד, האל הראשי של חלב, כשירים־ליאם משמש כמתווך.
מרי פעלה כמדינה וסאלית של ימחד.
הלוחות בכתב יתדות שנמצאו במרי, מתעדים מקרים רבים שבהם זמרי־ליאם פעל בכפיפות לירים־ליאם.
באחד המקרים המתועדים, פנה זמרי־ליאם לירים־ליאם בבקשה להסגיר אליו מלך וסאל שלו, שפנה אליו בתואר "אחי" במקום לפנות אליו בתואר "אבי".
ירים־ליאם הסכים שהפנייה לא הייתה מכובדת, אבל לא הסכים להסגירו, אלא אמר רק שהעיר לאותו מלך ואסל לגבי צורת הפנייה הראויה למלך מרי.
במקרה נוסף, ביקש זימרלים באמצעות דריס-ליבור, השגריר שלו בחלב, להסגיר לידיו מספר נמלטים.
ירים־ליאם סירב לכך וטען שאין זה מתפקידו להחליט על כך, וכי על פי האל הדד, אין להסגיר נמלטים לידי הרודפים.
רק לאחר הפניה השלישית, הסכים ירים־ליאם להסגירם.
במקרה נוסף, פנה אובל-פי-אל מלך אשנונה לזמרי־ליאם בהצעה לכרות ברית בין שתי המדינות, תוך ביצוע תיקון של הגבולות.
זמרילים פנה עם ההצעה לירים־ליאם לקבל את הסכמתו.
ההצעה ניתנה שלוש פעמים, וזמרי־ליאם כתב לו שהוא לא יכול לכרות ברית בלי הסכמתו של ירים־ליאם.
הדחייה של ירים־ליאם לוותה בהסבר שאם זמרי־ליאם זקוק לסיוע צבאי כדי להילחם באויביו, הוא יקבל את העזרה מימחד.
את השנים הבאות של שלטונו, הקדיש ירים־ליאם להרחבת שלטונו לאזור עמק החבור במזרח, וגם בצפון מסופוטמיה.
הוא הרחיב את השפעתו על מספר ערי מדינה חשובות ונקט במדיניות של יצירת בריתות, שהפכו את הערים הללו לערים וסאליות של ימחד, ובהן אורשום ואוגרית.
בתקופתו חל שיפור ביחסים בין ימחד וקטנה.
קטנה נשארה ממלכה עצמאית, אבל לאחר שאיבדה את בעל בריתה שמשי-אדד הראשון, נאלצה להפסיק את כיבושיה ולעמוד יחידה מול כוחה של ימחד.
אמות-פי-אל, מלכה של קטנה, כרת ברית עם ימחד בתיווכו של זמרי־ליאם.
לוח שנמצא במרי מדגים את המדיניות הפוליטית והמלחמתית של ירים־ליאם.
הלוח נשלח למלך העיר דיר בדרום מסופוטמיה, והוא כולל הכרזת מלחמה על דיר ושכנתה דיניכתום, ששכנה על נהר החידקל.
עד מותו של ירים־ליאם הראשון, היו לו יותר מ-20 מדינות בנות ברית ווסאליות.
על פי ההיסטוריון ויליאם המבלין (William J.
Hamblin), הוא היה בזמנו השליט החזק ביותר במזרח הקרוב מחוץ למצרים.
ירים־ליאם הראשון מת בשנת 1764 וירש אותו בנו עמורפיא הראשון.
כוחו של ירים־ליאם הראשון ושליטתו במלכים רבים, באה לידי ביטוי באיגרת שנמצאה במרי, בה נכתב:
ירים-ליאְם השני (, נכתב גם לפי הכתיב האכדי ירים־לים או ירימלים; מלך בין השנים 1720–1700 לפנה"ס לערך, על פי הכרונולוגיה התיכונה) היה המלך החמישי בממלכת ימחֿד האמורית, שמרכזה שכן בעיר חלב.
הוא ירש את אביו, המלך אבה־אל הראשון.
המידע על ממלכת ימחֿד מקורו בלוחות בכתב יתדות שנמצאו בחפירות הארכאולוגיות במרי ואללחֿ.
העיר חלב כמעט ולא נחפרה.
בתקופת מלוכתו של ירים־ליאם השני, ממלכת מרי הייתה כבר הרוסה.
מעט מאוד ידוע על ירים־ליאם השני.
חותמת על גבי חותם שהתגלתה באללחֿ אישרה את קיומו.
בכתובת הוא מציין שהוא בנו של אבה־אל הראשון.
הכתובת מציינת שהוא היה אהוב על ידי האל הדד.
על פי הכתובת אחד משמות שריו היה איני-כובבה.
ירים־ליאם השני מת בשנת 1700 לפנה"ס, ויורשו היה בנו נקמי־יפוע.
ירים־ליאְם (, נכתב גם לפי הכתיב האכדי ירים־לים; מלך בין 1735 לפנה"ס לערך ועד אחרי 1700 לפנה"ס, על פי הכרונולוגיה התיכונה) היה מלך אללח' ובנו של חמורבי הראשון מלך ימחד.
המלוכה על אללח' ניתנה לו על ידי אחיו, המלך אבה־אל הראשון מימחד.
ירים־ליאם הקים באללח' ענף משני לשושלת בית ימחד, שהתקיימה עד לכיבושה של אללח' על ידי המלך החתי חתושילי הראשון בשנת מלכותו השנייה, במחצית השנייה של המאה ה-17 לפנה"ס.
חמורבי הראשון, אביו של ירים־ליאם, מינה אותו להיות המושל של אזור בצפון סוריה, שהעיר המרכזית בה הייתה אירידו, עיר ששכנה בין חרן וכרכמיש.
הוא המשיך להיות המושל של האזור גם בתקופת מלכותו של אחיו, אבה־אל הראשון, שעלה למלוכה בימחד ב־1750 לפנה"ס.
זיתרדו, המושל של העיר אירידו, מרד כנגד ימחד והמריד ערי מדינה נוספות במסופוטמיה העליונה.
בעקבות כך נלחם אבה־אל הראשון, בסיועו של ירים־ליאם, במורדים.
דיכוי המרד בכוח הביא להריסת העיר.
כפיצוי על איבוד תפקידו וגם על עזרתו בדיכוי המרד, הוא נתן לו את המלוכה על אללח'.
אבה־אל הראשון חתם על הסכם עם אחיו שבו הוא קיבל את המלוכה על אללח' תחת הריבונות של ימחד.
מאורע זה אירע 15 שנים לאחר שאבה־אל הראשון עלה לשלטון בימחד.
המלוכה באללח' הותנתה בכך שירים־ליאם ויורשיו לא יבגדו בימחד.
הוא נשבע שבועת נאמנות לאחיו, תוך שהוא מציין שאם הוא או מישהו מיורשיו יחתור תחת ימחד, או יגלה את סודותיו של אבה־אל הראשון למלך אחר, השלטון על אללח' יופקע מידיהם.
במקביל, נשבע אבה־אל הראשון שהוא לא יפקיע את המלוכה באללח' מידי אחיו, ואם יעשה זאת הוא יהיה מקולל.
המשמעות של ברכיו הוא אברי מינו, והכוונה היא אולי שאשתר תהפוך את מפר הברית לאישה ממש, כלומר סריס.
ירים־ליאם המשיך לשלוט על אללח' בכל יתרת תקופת מלוכתו של אחינו, ירים־ליאם השני (1720–1700 לפנה"ס), וכן בשנים הראשונות של נכד אחיו, נקמי־יפוע (1700–1675 לפנה"ס).
את ירים־ליאם ירש בנו אמיתכום.
הארכאולוג האנגלי לנרד וולי גילה את ארמונו של ירים־ליאם בחפירות הארכאולוגיות שהחלו בשנת 1936. חלק מהחדרים היו מעוטרים בפרסקאות שהזכירו בסגנונן את הארמון בקנוסוס, שנבנה 100 שנים מאוחר יותר.
הוא גילה חדר הקבורה, שכלל בור בעומק של 15 מטר.
במרכז הבור היה פיר בעומק 9 מטר, שבתוכו נמצא כד קבורה.
הפיר היה ממולא באבנים, ומעליו כוסה הבור בשכבות של מבנים טקסיים.
כל המבנה נשרף, ומעליו הונחה שכבה נוספת.
מעל הבור היה חדר מלכותי שהכיל את פסלו של ירים־ליאם.
וולי חשב בטעות שהוא גילה את פסלו של ירים־ליאם הראשון מלך ימחד, אביו של חמורבי הראשון, אולם קריאת הלוחות שנמצאו באללח' הביאה להבנה שמדובר בירים־ליאם אחר שמלך באללח' והיה נכדו של ירים־ליאם הראשון.
ירים-ליאְם השלישי (, נכתב גם לפי הכתיב האכדי ירים־לים או ירימלים; מלך בין השנים 1650–1625 לפנה"ס לערך, על פי הכרונולוגיה התיכונה) היה המלך השמיני בממלכת ימחֿד האמורית, שמרכזה שכן בעיר חלב.
הוא ירש את המלך ירכבתום.
הוא עלה לשלטון בתקופה של התנגדות פנימית בממלכת ימחֿד.
בתקופת שלטונו חלה עלייה בכוחה של הממלכה החתית הקדומה שהחלה במסעות כיבוש לכיוון סוריה והשפיעה בכך על ימחֿד.
בתחילת תקופת שלטונו, נלחם בממלכת קטנה, שכנתה של ימחֿד מדרום, מלחמה שתוצאותיה אינן ידועות.
הירידה בכוחה של ימחֿד באה לידי ביטוי בתקופת שלטונו של אמיתכום מלך אללחֿ, שהייתה ממלכה וסאלית.
הוא לקח לעצמו סמכויות שלא היו קיימות לפני כן.
הוא הכריז על בנו חמורבי כיורש בנוכחות ירים־ליאם השלישי, כשהוא מכריז שהוא משרתו של המלך הגדול של ימחֿד, בזמן שירים־ליאם לא היה שותף לבחירת היורש.
המלך החתי חתושילי הראשון תקף את אללחֿ בשנת מלכותו השנייה, הוא כבש אותה ובכך קטע את הגישה של ממלכת ימחֿד לים התיכון.
ירים־ליאם השלישי לא שלח כוחות צבא לסייע לאללחֿ והעיר נהרסה.
לאחר מכן תקף חתושילי הראשון את העיר אורשו, שהייתה עיר מדינה בתחום השפעתה של ימחֿד.
ירים־ליאם השלישי וכרכמיש העיר השכנה, שלחו כוחות לסייע לה, אבל הסיוע לא עזר והעיר נכבשה, נשרפה ונהרסה.
החורים, בתמיכת ירים־ליאם השלישי, תקפו את השטחים בצפון סוריה שנכבשו על ידי חתושילי, בזמן שהוא היה עסוק במסע מלחמה כנגד ארזווה, ממלכה במערב אנטוליה.
בעקבות כך חזר חתושילי הראשון בשנת מלכותו החמישית לצפון סוריה, הפעם כדי להילחם ישירות בעיר חלב.
בשנת מלכותו השישית תקף חתושילי את חשום, עיר מדינה בתחום השפעתה של ימחֿד.
ירים־ליאם השלישי שלח צבא בהנהגתו של המצביא זוקרסי, ואליו הצטרף המצביא זלודיס שפיקד על כוחות נוספים.
הכוח המשותף כלל כ-100 מרכבות ו-100 חיילים.
הקרב התנהל בהר אָטָלוּר (הרי אטלור שוכנים מצפון לחלב, לא רחוק מהרי נור, כנראה הרי כּוּרד בצפון מערב סוריה על גבול טורקיה), חתושילי ניצח בקרב ופנה לעיר כדי לבזוז ולהרוס אותה.
לאחר מכן פנה לכבוש שורה של ערי מדינה חוריות נוספות, שהיו בנות ברית של ימחֿד כמו זיפסנה וחחום.
לאחר מכן חצה את נהר הפרת, כשהוא משווה את עצמו עם סרגון מאכד, וחזר לחתושה.
ממלכת ימחֿד כמעט ולא מוזכרת בדיווחיו של חתושילי הראשון.
כל זה יכול להביא לכישלון במצור ולפגוע בהצלחת מסע המלחמה של חתושילי.
שנות עלייתו לשלטון ומותו של ירים־ליאם השלישי הן משוערות.
לאחר מותו ירש אותו בנו (אולי בו דודו) עמורפיא השני.
מותו התרחש לפני התקפה נוספת של חתושילי הראשון על חלב, שהסתיימה בתבוסתו.
נפת יריחו () היא אחת מ-16 נפות הרשות הפלסטינית.
הנפה ממוקמת במזרח יהודה ושומרון.
בירת הנפה היא העיר יריחו.
על פי מרשם האוכלוסין של הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה לשנת 2007, בנפה התגוררו כ-42,320 נפשות, שחיו ב-7,615 משקי בית.
על פי מרשם האוכלוסין לשנת 1997, בנפה התגוררו כ-32,713 נפשות.
ירידת אברהם למצרים הוא סיפור מקראי, המופיע ב - פרק י"ג, פסוק ד'.
סיפור זה ממוקם באמצע הסיפור על פעולותיו הראשונות של אברם בארץ כנען, לאחר סיפור מסע אברהם לארץ כנען ולפני סיפור פרידת אברהם ולוט.
לאחר שאברם הלך לארץ כנען בציווי ה', הוא ירד למצרים יחד עם שרי אשתו ולוט בן אחיו, בעקבות הרעב הכבד שפקד את כנען.
במצרים נלקחה שרה לבית פרעה, שהשיב אותה לאברם לאחר שביתו לקה בנגעים גדולים, ושילח אותם בחזרה לארץ כנען.
הערכת דרכו של אברם בסיפור זה שנויה במחלוקת.
לאחר שה' ציווה על אברם ללכת מארץ מולדתו, הוא קבע את מושבו בכנען.
לאחר זמן מה שאברם שהה בכנען, נהיה רעב כבד בכנען, שבעקבותיו אברם, שרי אשתו, ולוט בן אחיו, ירדו למצרים.
אברם, שהכיר ביופייה של שרי אשתו, חשש שמא כשהמצרים יראו אותה, הם ירצו לקחת אותה לאישה ויהרגו אותו, ולכן הוא ביקש ממנה לומר שהיא אחותו, כדי שהוא ינצל.
כהשגיע למצרים, המצרים אכן שמו לב ליופייה של שרי, והיא נלקחה לבית פרעה.
לאחר שפרעה לוקח את שרי, גורם אלוהים לפרעה ולביתו לסבול מנגעים גדולים, "עַל דְּבַר שָׂרַי אֵשֶׁת אַבְרָם." פרעה מיהר לקרוא לאברם ושואל אותו מדוע הסתיר ממנו את העובדה כי שרי היא אשתו ולא אחותו.
לבסוף, פרעה מסר את שרי לאברם וציווה על עבדיו לשלוח אותו ואת שרי ממצרים עם כל אשר ניתן להם.
אברם, יחד עם שרי ולוט, חוזר לארץ כנען, עד המקום בו קבע את אהלו בתחילה ובנה בו מזבח, בין בית אל ובין העי, "וַיִּקְרָא שָׁם אַבְרָם בְּשֵׁם ה'".
יחס הפרשנים לירידתו של אברם למצרים מורכבת.
המדרש בבראשית רבה מתייחס אל אברם כדוגמה ומופת לאדם אשר מילא אחר מצוות ה' על אף הייסורים:
בדומה לזה מציין הרמב"ם בפירושו על מסכת אבות כי אברהם עמד בכל ניסיונותיו, וירידתו של אברהם למצרים נכללה בניסיונות אלו.
כעין זה כתבו פרשנים נוספים כדוגמת המלבי"ם והנצי"ב מוולוזין.
אך לעומתם, הרמב"ן פירש בעקבות ספר הזוהר כי ירידת אברהם למצרים לא הייתה ראויה, והיא הובילה לכל המאורעות שקרו אחר כך לבני ישראל במצרים.
חוקר המקרא יאיר זקוביץ טוען כי הסופר המקראי כבר ביקר את אברם על ירידתו למצרים ומעשיו שם.
זקוביץ מסביר כי בסיפור בבראשית פרק כ"ו, בו מסופר על יצחק ורעייתו רבקה מגיעים לאבימלך מלך פלשתים גררה, האל מתגלה ליצחק ומבהיר לו "אל תירד מצרימה".
לשיטתו של זקוביץ, אמירה זו מעבירה ביקורת כלפי אביו בירידתו למצרים.
בנוסף, לפי זקוביץ, סיפור המילדות העבריות שפרה ופועה מספר שמות הוא למעשה סיפור בבואה לסיפור זה, במסגרתו מעביר המחבר המקראי ביקורת על אברם.
בסיפור המילדות, אמר מלך מצרים למילדות העבריות שפרה ופועה, כי בילדן את העבריות, ימיתו את הבנים ולא את הבנות, אך המילדות יראו את האלוהים והשאירו את הילדים בחיים.
משנקראו לבירור אצל פרעה, השיבו המילדות לדבריו, ונאמר כי האל הטיב עימן.
זקוביץ מונה את מאפייני הדמיון בין הסיפורים, וטוען כי הסופר המקראי מבקש כי נעמוד על ההבדלים ביניהם, ונדון את אברם לכף חובה.
כך, בשני הסיפורים סכנה על הגבר ולא על האישה (ובספר שמות - גזירה על הבנים ולא על הבנות), בשני המקרים נקראים לבירור אצל פרעה, וכן נעשה שימוש בלשון "ויטב": "ולאברהם היטיב בעבורה" בסיפור אברם ושרי, ואילו "ויטב" לתיאור הגמול למילדות.
ואולם, ניכרים בהשוואה ההבדלים: בעוד המילדות משקרות כדי להציל את ילדי ישראל, אברם משקר על-מנת להציל את נפשו שלו.
בנוסף, בעוד פרעה הוא זה שמטיב עם אברם, הרי שאת שכרן של המילדות הן מקבלות מידי האל.
זקוביץ מוסיף כי ככל הנראה, בגרסתו המקורית של הסיפור, המילדות עצמן לא היו עבריות - ואז ההשוואה דנה את אברם לכף חובה באופן מובהק אף יותר, משהמילדות היו מוכנות לסכן את נפשן שלהן כדי להציל את ילדי ישראל.
סברתו של זקוביץ כי בסיפור המקורי דובר על מילדות שאינן עבריות נשענות על דברי יוספוס והגרסה המופיעה בתרגום השבעים, וכן על דבריהן של המילדות, אשר משוות בין הנשים העבריות לנשים המצריות.
עוד מוסיף זקוביץ כי פרשת ירידת אברם למצרים היא אחת מדרכיו של המקרא להצדיק את שעבוד מצרים.
ראשית, בברית בין הבתרים נאמר כי ייקח זמן עד שזרע אברם ירש את הארץ "כי לא שלם עוון האמורי עד הנה".
אולם זקוביץ מסביר כי תשובה זו חלקית בלבד, משהיא לא מסבירה מדוע את פרק הזמן שנדרש לחכות יעבור עם ישראל בשעבוד.
את התשובה לשאלה הנוספת תולה המקרא אפוא בסיפור ירידתו של אברם למצרים, ובעניינים נוספים, דוגמת יחסה של שרה אל הגר.
בפסוק, אומר אברם לשרי אשתו כי הוא מודע ליופיה: .
חלק מהמפרשים מסבירים כי הביטוי "אישה יפת מראה את" בא להסביר מדוע המצרים יחשקו בשרי, אך אין הכוונה שרק עכשיו נודע לאברם על יופייה של אשתו.
אחרים תולים זאת בשינוי האוכלוסייה, תוך הנחת יסוד כי יופי הוא דבר יחסי או תולים זאת בכך שיופייה לא נפגם על אף התלאות שעברה במסע למצרים.
לעומתם כותב התרגום הירושלמי כי אברם אכן לא הכיר ביופייה של שרי עד לאותו זמן, כיוון שלא ראה את שרי מעולם.
כעין זה מופיע בילקוט שמעוני המדגיש את גודל חסידותו של אברם על כך שלא הסתכל על אשתו.
במגילות מדבר יהודה, נתגלה ספר מהמאה השנייה לפני הספירה, המספר את התנ"ך מחדש מנקודת מבטן של הדמויות.
הספר ככל הנראה נחשב לחלק מהזרם המרכזי באותה תקופה.
בין פרקי הספר, מופיע תיאור יופיה של שרי בפי שרי פרעה, לפרטי פרטים.
"יפה לה מראה פניה ומה ...
מה נאוות הן לה עיניה ומה נחמד הוא אפה.
מה נאווה לה חזה ומה יפה לה כל לבנתה.
זרועותיה מה יפות, וידיה מה קלילות.
מה נאוות כפיה ומה דקות וארוכות כל אצבעות ידיה.
רגליה מה יפות ומה שלמות לה שוקיה.
וכל בתולות וכלות הנכנסות לחופה, לא שפעו ממנה.
ועל כל נשים יפ-יופיה, ועליון יופיה למעלה מכולן.
ועם כל יופיה זה - חכמה רבה עימה.
ודל ידיה (מעשי ידיה) נאה."
הפער האידאולוגי בהתנהגותו של אברהם
התנגדותו של אברם להצהרה על המעמד המשפחתי בינו לבן שרי נוגד הנחת יסוד עמה באים רבים מהפרשנים, והיא כי אברהם הוא אדם מוסרי.
את הבעיתיות שבהתנהגותו של אברהם מנסח רבי יצחק דון אברבנאל כך:
לפי הרמב"ן אברהם אכן עבר על הציווי המוסרי ועל כן נענש הוא וצאצאיו.
לפי המשך פירושו של אברבנאל, לאברהם היו שתי אפשרויות או שהוא ימות וגם לא יציל את שרי, או שהוא רק לא יציל את שרי אך הוא יחיה.
אי לכך אין בעיה לבחור באפשרות השנייה, כיוון שהחלופה הראשונה לא עדיפה עליה כלל.
הר"ן מפרש כי בימי אברהם היו אחי האישה ואביה אחראים על נישואיה.
לכן, כאשר אברהם אמר למצרים שהוא אחיה, הוא קיווה כי הם יפנו אליו בבקשה לשאת אותה, ויתחילו לדון איתו על ענייני ממון ומוהר.
אברהם חשב כי רבים יבואו לבקש את ידה וממילא הוא יוכל לדחות את כולם לאורך זמן ובינתיים לחיות במצרים בשלווה.
אמנם, לבסוף פרעה, שכמלך המקום היה מעל החוק, החליט לקחת את שרה לעצמו ולכן גם לא שאל כלל את אברהם ותוכניתו נכשלה.