tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במשך 52 שנות פעילותו, היה נחשב להרכב המוביל בישראל בתחומו.
צמד הפסנתרנים ברכה עדן ואלכסנדר תמיר נפגשו באקדמיה ע"ש רובין בירושלים, שם למדו.
בשנת 1955 הציע להם מוריהם פרופ' אלפרד שרדר, תלמידו של ארתור שנאבל לנגן יחד.
הדואו הוקם בשנת 1952 וביצע את הופעת הבכורה שלו בשנת 1954. ומאז ובמשך 52 שנה ניגנו והופיעו רבות בישראל ומחוצה לה, בנוסף לעיסוקיהם המרובים בתחום המוזיקה הקלאסית עד מותה של ברכה עדן בשנת 2006.
הדואו של תמיר ועדן הותיר חותם בעולם המוזיקה בישראל ומחוצה לה.
הם למדו בארצות הברית אצל הדואו המפורסם ורונסקי ובבין , זכו בתחרות ורצ'לי שבאיטליה לדואו פסנתרנים , הופיעו באולמות רבים ברחבי העולם, וניגנו יצירות לשני פסנתרנים ויצירות לפסנתר ב-4 ידיים של גדולי המלחינים.
הצמד ביצע הקלטות רבות בישראל ומחוצה לה, בעיקר בחברת דקה ובחברת CRD , ובין הקלטותיהם המפורסמות: יצירות של ברהמס, דביסי וראוול, ופרויקט הכולל 8 דיסקים מיצירות לפסנתר ב-4 ידיים של המלחין פרנץ שוברט.
בין התזמורות איתן הופיעו: התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הסימפונית של ה-BBC, התזמורת הסימפונית של לונדון, התזמורת הקאמרית של לוס אנג'לס, התזמורת של רדיו המבורג והתזמורת הפילהרמונית של ורשה.
במהלך שנות ה-60 הם נהפכו לפרופסורים מן המניין באקדמיה ע"ש רובין בירושלים, ואלכסנדר אף כיהן כדקאן.
כזוג הם הקימו בשנת 1968 את מרכז "מקס טארג למוזיקה קאמרית" בעין כרם.
עם השנים שונה שמו למרכז עדן-תמיר למוזיקה.
הם הקימו תחרות לאמנים צעירים, ואת האגודה הישראלית לביצוע יצירותיו של שופן.
במהלך שנות ה-90 הם יצאו את ישראל באופן תכוף לכיתות אמן והופעות בסין, רוסיה, פולין ומדינות אחרות.
ב-1997 הקימו סמינר להרכבים של דואו פסנתר.
כמה מההקלטות המוקדמות יותר של הדואו נכתבו בשם "ברכה עדן ואלכסנדר וולקובסקי".
עדן ותמיר הקליטו את מכלול היצירות לפסנתר 4 ידיים ושני פסנתרים מאת המלחינים ברהמס, פליקס מנדלסון, מוצרט, רחמנינוב, שוברט, שומאן וחלק מיצירותיהם של באך, בלה בארטוק, קלוד דביסי, פולנק, מוריס ראוול ורבים אחרים.
ההרכב זכה בפרס Grand Prix du Disque עבור ההקלטה שלהם של חמישיית הפסנתר מאת ברהמס בפה מינור , בעיבוד המלחין לפסנתר 4 ידיים, OP.34\b.
הדואו ביצע את הבכורה האמריקנית ל"וריאציות פגניני" (1955) מאת המלחין הפולני ויטולד לוטוסלבסקי, ובנוסף הם היו מהמבצעים הראשונים ומהמקליטים הראשונים של הגרסה ל-4 ידיים של פולחן האביב, בהמלצתו של סטרווינסקי בעצמו.
הם גם הקליטו את מכלול הסימפוניות של ברהמס בעיבוד המלחין לפסנתר 4 ידיים, ואף העלו מן האוב יצירות לשני פסנתרים מאת מלחינים מן התקופה הקלאסית - קלמנטי, דוסק והומל.
הדואו גם כתב מספר עיבודים של יצירות לפסנתר ארבע ידיים או שני פסנתרים, ואף כתבו מספר יצירות מקוריות לפסנתר 4 ידיים.
על פי מילון גרוב למוזיקה ומוזיקאים, ישנם שני סוגים של דואט לפסנתר: "דואטים לשני נגנים בכלי אחד, ודואטים שבהם כל אחד משני הפסנתרנים מנגן בכלי שלו (או שלה)." באמריקה, הסוג הראשון מכונה לעיתים קרובות "פסנתר בארבע ידיים".
במילון גרוב מצוין כי מגוון היצירות לדואט בפסנתר אחד גדול יותר, אך הוא נחשב לצורה ביתית וצנועה של נגינה, בהשוואה ל"דואט לשני פסנתרים, הזוהר יותר." האחרון מכונה לעיתים קרובות דואו פסנתר.
הפופולריות של דואט הפסנתר עלתה במחציתה השנייה של המאה ה-18. בילדותו ניגן מוצרט דואטים לפסנתר עם אחותו, ובהמשך כתב סונאטות לארבע ידיים בפסנתר אחד; מלחין נוסף שהלחין בסוגה זו היה שוברט, ובהקשר זה בולטת הפנטזיה בפה מינור שלו (940 ברשימת דויטש).
ג'יין בלינגהאם, במדריך "The Oxford Companion to Music", מפרטת מלחינים אחרים שכתבו דואטים לפסנתר, ובכללם ברהמס, דבוז'אק, גריג, דביסי, סטרווינסקי, ובארטוק.
דואטים צרפתיים לפסנתר ב ובתחילת המאה ה-20, כוללים את Enfants d'Jeux (משחק ילדים) של ביזה, סוויטת דולי של פורה ואמא אווזה של ראוול.
דואזייה היא קומונה במחוז לואר באוברן-רון-אלפ הצרפתי.
היישוב ממוקם כ-30 ק"מ מהעיר סנט אטיין.
דרך העיירה זורם הנהר דורלה.
בעבר היו לאורך הנהר מכרות פחם, אך אלה ננטשו עקב אי-כדאיות להמשך פעילותם.
היישוב ממוקם בלב פארק טבע אזורי.
גם כיום, כ-65% משטחו מכוסים ביער.
בשנים 2008 ו-2014 עבר דרכו מסלול הטור דה פראנס.
היישוב הוזכר לראשונה בשנת 812. במשך תקופה ארוכה היו רוב השטחים באזור בבעלות הכנסייה, שמרכזה בוויין.
בהמשך היו מאבקים על השליטה באזור בין כנסיית ליון לבין שליטי העיר ליון.
בהדרגה הועברה השליטה למשפחות אצילות מליון.
ב התגוררו ביישוב מעל 2000 תושבים, ובמחצית המאה אף כ-2,500 תושבים.
בשנת 1905 הועבר חלק משמעותי מן היישוב לקומונה חדשה שהוקמה באותה שנה.
מאז מתגוררים בדואזייה פחות מאלף תושבים.
הבניין הבולט בעיירה הוא מגדל שנבנה בשנת 1296. בשנת 2004 הוא נכלל ברשימת אתרים היסטוריים לאומיים.
בראש הגבעה שבקרבת היישוב נבנה בשנת 1955 מגדל טלוויזיה בגובה 80 מ'.
בזמן מלחמת העולם השנייה, כומר היישוב אנטואן דיומא פעל להצלת יהודים, וזכה להכרה כחסיד אומות העולם.
"דואט" הוא אלבום הופעה משותף של הזמרים הישראליים שלומית אהרון ויבגני שפובלוב.
את האלבום הוציאה לאור בשנת 2003 חברת התקליטים הד ארצי.
באלבום נכללו ארבע גרסאות כיסוי למספר יצירות מוזיקליות, כמו "Adagio De Albinoni", "Ave Maria", "Santa Lucia Luntana" ו-"Love Child" של הסופרימס.
"שיר העמק", שנכתב והולחן על ידי נתן אלתרמן ודניאל סמבורסקי, נכלל גם כן באלבום.
דואיטמה (בספרדית: Duitama) היא עיר במחוז בויאקה בקולומביה הממוקמת כ-195 קילומטרים צפונית־מזרחית לבוגוטה ו-50 קילומטרים צפון־מזרחית לבירת המחוז טונחה.
גובה העיר הוא כ-2590 מטר מעל פני הים והטמפרטורה הממוצעת היא 16 מעלות צלזיוס.
דואיטמה נקראה טרם הכיבוש הספרדי טונדמה.
בשנת 1536 הקונקיסטאדור הספרדי גונסאלו חימנס דה קסדה עבר בעיר על מנת לחקור ולכבוש את האזור.
דואיטמה המודרנית נוסדה ב-1819, לאחר שסימון בוליבר כבש את האזור מידי הספרדים.
דואיטמה הייתה חקלאית בשנותיה הראשונות, שצמחה לאחר חנוכת תחנת הרכבת ב-1923. משנת 1950 ואילך העיר עברה תהליכי תיעוש.
בשנת 1995, דויטמה הייתה העיר השנייה באמריקה הלטינית שאירחה את אליפות העולם באופני כביש.
דואט לאחת הוא סרט דרמה בריטי משנת 1986 בבימויו של אנדריי קונצ'לובסקי, עם ג'ולי אנדרוז, אלן בייטס, מקס פון סידוב וליאם ניסן בתפקידים הראשיים.
התסריט הוא של טום קמפינסבקי ומבוסס על המחזה שלו "דואט לאחת" משנת 1980. המחזה נכתב לצמד שחקנים ובתסריט נוספו עוד דמויות.
המחזה הועלה בישראל ב-1994 בתיאטרון בית לסין בהשתתפות גילה אלמגור ושלמה בר שביט וב-2002 בתיאטרון הספרייה (מאיה מעוז ודודו ניב).
הסרט והמחזה הם על כנרת שסובלת מטרשת נפוצה.
קמפינסקי הכחיש קשר בין המחזה לפרשת חייה של ז'קלין די פרה.
ג'ולי אנדרוז הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
סטפני אנדרסון (ג'ולי אנדרוז) היא כנרית בריטית בעלת שם עולמי.
היא מתכוננת לקונצרט באלברט הול ביחד עם תלמידה המועדף קונסטנטין (רופרט אוורט) בליווי פסנתרן הליווי הוותיק שלה, לאוניד (זיגפריד שטיינר) בו ינגנו את הקונצ'רטו לשני כינורות של באך.
היא אובחנה לאחרונה כסובלת מטרשת נפוצה הפוגעת בנגינתה וגורמת לה לדיכאון.
הפסיכיאטר שלה, ד"ר לואיס פלדמן (מקס פון סידוב) מבין את מצוקתה אך מתקשה לעזור לה.
סטפני נשואה למנצח והמלחין דייוויד (אלן בייטס).
שניהם עסוקים בקריירות שלהם ואין להם ילדים.
סטפני מתמוטטת בקונצרט באלברט הול והקריירה שלה מסתיימת.
המצב הכללי מידרדר – דייוויד עוזב אותה למסע ניצוח בעולם ביחד עם מזכירתו/פילגשו פני (קתרין הריסון) וקונסטנטין עוזב אותה למען סדרת קונצרטים בלאס וגאס.
היא נשארת בבית עם המשרתת המסורה שלה אניה (משה מריל), מרותקת לכסא גלגלים.
הדיכאון שלה מחמיר והיא מחליטה למכור חפצים מביתה.
היא מזמינה את סוחר האלטע זאכן הארי (ליאם ניסן) שצפתה בו ברחוב.
הוא בחור חסר השכלה אבל צעיר ומושך ושניהם מתקרבים זה לזו ומקיימים יחסים אינטימיים למרות שהוא נשוי ואב לילדה.
סטפני נותנת לו במתנה את כינור הסטרדיוואריוס שלה ששווה 250,000 לירה שטרלינג.
סטפני צופה בהופעה שלה בטלוויזיה והדיכאון שלה גובר.
היא בולעת כדורי שינה במטרת התאבדות אך אניה מגלה זאת ומנסה להציל אותה.
בדמיונה רואה סטפני את כל הנפשות שליוו אותה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'ולי אנדרוזסטפני אנדרסןכנרתאלן בייטסדייוויד קורנוואליסבעלה של סטפנימקס פון סידובד"ר לואיס פלדמןפסיכיאטרליאם ניסןהאריסוחר אלטע זאכןרופרט אוורטקונסטנטין קסאניסכנרשיבון רדמונדאשתו של הארימרגרט קורטניסוניהסוכנת של סטפניקתרין הריסוןפנימזכירה של דייווידזיגפריד שטיינרלאונידפסנתרןמשה מרילאניהעוזרת
דואה ואן דייק (בהולנדית: Douwe Van Dijk) ואשתו טריינטה ואן דייק (בהולנדית: Trijntje Van Dijk) הם זוג מהכפר טרנארד בפריסלנד שבצפון הולנד.
בני הזוג הצילו יהודים בתקופת השואה והוכרו כחסידי אומות העולם.
דואה ון-דייק וטריינטה ון-דייק היו זוג הולנדים שחיו בכפר טרנארד (Ternaard) שבמחוז פריסלנד, הולנד.
דואה שימש כמזכיר המועצה המקומית של מחוז וסטדונגרדיל, ובמהלך מלחמת העולם השנייה היה מעורב גם בפעילות חשאית במסגרת המחתרת ההולנדית.
הם היו נוצרים דתיים אדוקים מהזרם הקלוויניסטי וראו בסיוע ליהודים חובה מוסרית ודתית.
בשנת 1943 הסכימו להסתיר בביתם את פין מרקוס, ילדה יהודייה שנרדפה על ידי השלטון הנאצי.
פין הובאה אליהם בסירה על ידי ליז'ה בייקרסמה, שחצתה איתה את ימת אייסלמיר.
במהלך השהות שלה אצל הזוג ון-דייק קיבלה זהות בדויה בשם פין דקר ואף קיבלה מסמכים מזויפים שאפשרו לה ללמוד בבית הספר המקומי.
התנאים אצל משפחת ואן דייק היו בסיסיים אבל בני הזוג קלטו אותה בחום ודאגו לה, כשהם מודעים לזהותה האמיתית.
כדי לא לעורר חשד, ניהלה פין אורח חיים רגיל.
היא למדה בבית הספר המקומי, שיחקה עם ילדי השכנים והלכה לכנסייה בימי ראשון.
זהותה כיהודייה נותרה סוד, הידוע רק לבני הזוג, להוריה של טריינטה שגרו עמם, ולליז'ה בייקרסמה ששימשה כמקשרת בין מקומות המסתור.
בני הזוג הקפידו להזכיר לפין באופן יומיומי את זהותה הבדויה, מתוך חשש שמילה אחת לא זהירה תוביל לחשיפתה.
הם חזרו כל ערב על המשפט "קוראים לך פין דקר ועזבת את רוטרדם בגלל הרעב".
במהלך תקופת המסתור אצל משפחת ון-דייק, פין שמרה על קשר עם הוריה באמצעות מכתבים קצרים שהועברו בחשאי על ידי ליז'ה.
במהלך שהותה אצל משפחת ון-דייק חשה פין תחושת ביטחון ויציבות יחסית, ואף כינתה את דואה וטריינצ'ה "דוד" ו"דודה".
בקיץ 1944 נחשפה זהותה בעקבות הלשנה.
כאשר נודע לדואה ון-דייק על כוונת ה-אס אס ושומרים מקומיים לערוך חיפוש בביתו, הוא פעל במהירות.
בעזרת רעייתו, אנשי חינוך מקומיים וחברי המחתרת, הוציאו את פין מבית הספר דרך חלון הכיתה והיא הוברחה משם ברגע האחרון.
החיפוש הסתיים בלא כלום והרשויות לא מצאו ראיות לשהותה של פין במקום ולפעילות המחתרת של דואה ון-דייק.
לאחר חילוצה הועברה פין למקום מסתור בכפר מורמרוודה (Murmerwoude), ובהמשך נמצא לה מקום מסתור חדש בביתם של וילם ואלטיה לחסמה נורדוויר בצוואגווסטיינדה (Zwaagwesteinde), שם התאחדה עם אחותה יהודית.
בני הזוג ון-דייק המשיכו להיות מעורבים במאמצי ההצלה ובסיוע למחתרת עד תום המלחמה.
בעקבות עדויות שנמסרו ליד ושם על פעילותם להצלת יהודים בתקופת השואה, החליטה הוועדה הציבורית לציון חסידי אומות העולם להכיר בדואה ון-דייק וטריינצ'ה ון-דייק כחסידי אומות העולם ב-2 בספטמבר 2007. הטקס התקיים בהאג ושמותיהם נחקקו בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם, ירושלים.
דואר זבל אלקטרוני הוא תוכן הנשלח למספר רב של נמענים בניגוד לרצונם ומהווה בכך מטרד.
עיקר השימוש במונח "דואר זבל" מתייחס לתוכן הנשלח באמצעים אלקטרוניים, בעיקר בדואר אלקטרוני אך גם בהודעות באחת מהאפלקציות למסריים מיידים כגון וואטסאפ, במסרונים, בשיחות טלפון אוטמטיות ובפקס.
בישראל ובמדינות נוספות החוק אוסר על שליחת דואר זבל באמצעים אלקטרוניים כדוגמת דואר אלקטרוני או מסרונים.
החוק האוסר זאת בישראל מכונה "חוק הספאם", ובו אף נקבע פיצוי כספי ללא הוכחת נזק לנמען שקיבל "דבר פרסומת" בלא שהסכים לכך.
ספקיות הדואר האלקטרוני וחברות האפלקציות למסרים מיידיים פועלות כל העת על מנת לנטר את דואר הזבל ולמנוע ממנו להטריד את המשתמשים.
בעוד שחברות רבות שומרות על קשר מתמיד ורצוי עם הלקוחות שלהן באמצעות דיוור אלקטרוני, מתפתות חברות רבות לשלוח דיוור פרסומי לאנשים אשר לא נרשמו ביוזמתם לקבלת דיוור זה.
דיוור מסוג זה ידוע בשם דואר זבל, הסיבה לריבוי דואר הזבל נובעת מהסברה שאפילו אם אחוז קטן מאוד ממקבלי דואר הזבל יקנה מוצר או שירות כלשהו, די יהיה בכך כדי לכסות את העלויות למשלוח הודעות למיליוני אנשים.
בגלל העלויות הנמוכות של הדיוור האלקטרוני, והזמינות שלו תופעת דואר הזבל נפוצה מאוד.
ובעיית דואר הזבל האלקטרוני מהווה מטרד משמעותי בשימוש בדיוור האלקטרוני.
דואר הזבל האלקטרוני הראשון נשלח ב-3 במאי 1978 באמצעות Arpanet, כשגארי תוקרט מחברת ייצור המחשבים DEC רצה לפרסם את הדגמים החדשים של משפחת המיני מחשבים מסוג System-20. הוא שלח ל-357 איש מסר שהכיל הזמנה להגיע להשקת הדגמים החדשים.
הודעת הדואר האלקטרוני המסחרית הראשונה הופצה ברשת האינטרנט בתחילת שנת 1994 על ידי בני זוג מפיניקס, אריזונה, עורכי הדין לורנס קנטר ומרתה סיגל, שפרסמו את מומחיותם בנושא מתן שירותים משפטיים למהגרים לארצות הברית ולמבקשי ויזה.
בשנת 2004 הוגשה בישראל תביעת דואר הזבל הראשונה.
במקור, "ספאם" הוא שמו המסחרי של הלוף (בשר קצוץ משומר) הוותיק של חברת Hormel Foods.
השם הוא הלחם בסיסים של Spiced Ham (בשר מתובל), ונעשה בו שימוש בקמפיין השיווקי של החברה מאז 1937. כתוצאה מהקמפיין, הפך המונח שם נרדף לבשר משומר שאינו טעים, מזין ומגרה.
השימוש במילה "ספאם" בהקשר של פרסום בדואר האלקטרוני קיים מתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. הכינוי מבוסס על שיר שהופיע בסדרת הטלוויזיה הבריטית הקרקס המעופף של מונטי פייתון, מתוך מערכון שהקדישה החבורה לספאם.
במהלכו קבוצת ויקינגים שרה במקהלה "ספאם ספאם ספאם", בקצב גובר שמשתיק את כל הקולות מסביב.
דבר זה דומה להתנהגות של דואר הזבל, שכמו במערכון מחריש כל תקשורת אחרת באינטרנט על ידי כך שהוא מציף את תיבות הדואר.
באנגלית נכתב המונח "ספאם" באותיות קטנות ("spam") כאשר הוא מתייחס לדואר זבל, מתוך כוונה שלא להתבלבל עם הבשר המשומר שמיוצר על ידי Hormel Foods, שנכתב באותיות גדולות ("SPAM").
חברת סיסקו מערכות דיווחה כי ב-2009, הסתכם הנפח הכולל של דואר זבל של עשר המדינות המובילות בעולם ב-34.7 טריליון הודעות.
בראש הרשימה הובילו ברזיל עם 7.7 טריליון הודעות, ארצות הברית עם 6.6 טריליון הודעות, והודו עם 3.6, קוריאה הדרומית: 3.1;טורקיה: 2.6; וייטנאם: 2.5; סין: 2.4; פולין: 2.4; רוסיה: 2.3; ארגנטינה: 1.5. טריליון הודעות.
דואר הזבל גורם לנזקים הן למשתמש הקצה והן לספק שירותי אינטרנט.
את המשתמשים הוא מאלץ לקרוא או להתייחס לתוכן פרסומי על חשבון זמנם מבלי שהם בחרו בכך.
הוא גורם לטורח ובזבוז זמן שמוקדש לסינון דואר הזבל, אובדן דברי דואר בשל סינון שגוי, חשיפה לתכנים מפוקפקים, ואף עלול לגרום להקטנת השימוש במערכות אלקטרוניות, כדי להימנע מהטרדה שכרוכה בהם.
הנזק אצל ספקי האינטרנט גדול עוד יותר, מכיוון שהם צריכים להגדיל את כוח המחשוב ואת נפח החיבור בשל ריבוי הודעות דואר זבל (על פי הערכות מעל ל-70 אחוז מהדוא"לים הנשלחים בעולם הם ספאם).
גם בתחומים אחרים של ספאם ישנו נזק למקבלו.
בהודעות פקס דואר הזבל גורם לבזבוז של נייר ודיו אצל מקבלו.
במדינות רבות בעולם ובהן ישראל, ארצות הברית ומדינות האיחוד האירופי החוק אוסר על משלוח דואר זבל ומטיל עונשים על מפירי החוק.
בישראל, לאחר הליכי חקיקה ארוכים אושר במאי 2008 התיקון לחוק התקשורת (בזק ושידורים) סעיף 30א (שיגור דבר פרסומת באמצעות מיתקן בזק).
כמו כן נקבע בחוק שיכול בית המשפט לפסוק פיצוי של עד 1,000 ש"ח, ללא הוכחת נזק, לכל הודעת דואר זבל שנשלחה למנוי.
תובעים רבים זכו בסכומי כסף שונים, במספר בתי משפט, כפיצוי לפי חוק זה.
בתיקון נוסף, שתוקפו מאוגוסט 2016, הוטלה הגבלה זו גם על משלוח בקשת תרומה ותעמולה (למעט תעמולה פוליטית ובקשת תרומה למסע בחירות).
בנוסף, התיקון הוסיף את פרט 12 לתוספת השנייה לחוק תובענות ייצוגיות, תשס"ו-2006, המאפשר להגיש תובענות ייצוגיות בגין הפרת הוראות סעיף 30א לחוק התקשורת.
ביולי 2014 נקבעה הלכה בבית המשפט העליון בעניין גובה הפיצוי על כל הודעת זבל.
בפסק-דין על שני ערעורים בתיקים שהגיעו מבית-המשפט לתביעות קטנות ונדחתה בקשתם לערעור במחוזי.
השופט אליקים רובינשטיין הותיר בידי השופטים את שיקול הדעת להפחית את הפיצוי, כאשר נקודת המוצא היא הסכום המרבי הקבוע בחוק, ממנו יש להפחית במקרים המתאימים.
השופט הזכיר שעל-פי החוק, אם הנמען לא אישר את שליחת ההודעות אליו, אסור למפרסם לשלוח הודעות, ולכן גם מבלי שהנמען יבקש את הסרתו מהרשימה, המפרסם עובר על החוק וחייב בפיצויו של הנמען.
ב-21.6.15 קבע בית המשפט לתביעות קטנות בקריות, פיצוי שיא של 617 אלף ש"ח בגין הפצת דואר זבל, ב-87 תביעות שאוחדו להליך אחד כנגד חברת "אור הקסם".
בפסקי דין אחרים נפסקו פיצויים של עשרות או מאות שקלים להודעה.
בנוסף לפעולות החקיקה מתקיימיים כל העת מאמצים רחבים על ידי מספר גורמים למנוע את שליחת וקבלת דואר הזבל ולהטריד את המשתמשים, פעולות אלה כוללות:
סינון אוטומטי של דואר נכנס כך שדואר זבל יימחק או יועבר לתיקייה נפרדת (ספאם), ולא יפריע לקריאת דואר לגיטימי.
הצורך בהעברת דואר זבל לתיקייה נפרדת (ולא מחיקה מיידית) נובע מן האפשרות של זיהוי שגוי - זיהוי הודעה לגיטימית בתור דואר זבל.
הסוואת כתובת הדואר האלקטרוני, כך שזו לא תיפול לידיהם של שולחי דואר זבל.
מלכודת ספאם - זיהוי שולחים של דואר זבל.
בשיטה הזו משתמשים בכתובות דואר אלקטרוני שלא היו בשימוש זמן רב או שלא היו בשימוש בכלל ומפורסמות באתרי אינטרנט בצורה שבוטים של זבלני דואר אלקטרוני יגלו אותן ויוסיפו אותן לרשימת התפוצה שלהם.
כך, כל הודעת דואר אלקטרוני שמגיעה לאחת מהכתובות האלה ניתן לקבוע בוודאות שמקורה בזבלן דואר אלקטרוני.
תקיפת השולח של דואר זבל, והפיכתו לקורבן של מתקפת דואר זבל.
דיווח לספק שירותי אינטרנט על שולח של דואר זבל המשתמש בשירותיו, לשם חסימתו של שולח זה.
מנגד שולחי דואר זבל (ספאמרים) משתמשים כל העת בתכסיסים שונים כדי לעקוף את מסנני הדואר האלקטרוני.
לעיתים הם מנצלים פרצות אבטחה בשרתים המאפשרים שליחת דואר אלקטרוני, פרצות דוגמת הזרקת דואר אלקטרוני, ואת מתקפת הבוטנט שבה משתלטים על מחשבי קצה באמצעות תכנת סוס טרויאני.
ספאמרים משיגים כתובות דואר אלקטרוני בכמה אמצעים: איסוף כתובות מהודעות של Usenet, רישומי DNS, או סריקת אתרי אינטרנט.
בעקבות השימוש המתגבר בדואר זבל תוך התחזות לגולשים אחרים, שרתי שליחת דואר רבים הפכו לשרתים מאובטחים, שדורשים אימות באמצעות שם וסיסמה של שולח הדואר האלקטרוני.
גם התנהגות לא זהירה של גולשים עלולה לגרום להגברת דואר הזבל, בין ההתנהגות הזו ניתן למנות פרסום של כתובת דואר אלקטרוני באתרי אינטרנט כמו פורומים, שליחת דואר אלקטרוני באמצעות אתרי אינטרנט, או הפניות של דואר אלקטרוני הלאה באופן שכל שרשרת המכותבים יכולה ליפול לידיו של ספאמר.
צורה נוספת של דואר זבל היא שיחות ספאם - שיחת טלפון שבה מושמעת לנמען הודעה מוקלטת ובה תוכן שיווקי בלא שהנמען הסכים לכך.
שיחות הספאם מהוות מטרד למשתמשים בטלפונים שכן הם נדרשים להקדיש מזמנם ותשומת לבם לענות לטלפון במחשבה שמישהו מחפש אותם אך כאשר הם עונים הם מגלים שעשו זאת רק בשביל לשמוע הודעה מוקלטת שיווקית, כמו כן לעיתים שיחות אלו נעשות בשעות לא שגרתיות ומהוות הפרעה כפולה לנמענים.
עם עליית השימוש בתוכנות אוטומציה לשיחות היקף התופעה גדל והפך למטרד של ממש.
שיחות הספאם למטרות שיווקית נאסרו גם הם בישראל כחלק מחוק הספאם, אך תופעה זו עדיין נפוצה בקרב ארגוני צדקה משום שהם אינם עונים להגדרת חוק הספאם כ'דבר פרסומת'.
לעיתים משתמשים המפרסמים בצינתוק כלומר מחייגים לנמען שיחה קצרה ומנתקים, וכאשר הוא חוזר למספר זה מושמעת לו הודעה מוקלטת שיווקית, פעולה זו הוזכרה בחוק הספאם ואסורה על פי חוק.
דואר אלקטרוני (בראשי תיבות: דוֹאֶ"ל; באנגלית: E-mail ובקיצור בעברית מייל או אִימֵיְיל) הוא אמצעי תקשורת אלקטרוני המאפשר העברת מסרים כתובים דרך שרתים ממחשב אחד למחשבים אחרים המחוברים לרשת.
ניתן לשלוח הודעת דואר אלקטרוני בפורמט טקסט פשוט, בפורמט HTML ועוד וניתן לצרף להודעת דואר אלקטרוני גם קבצים.
ניתן לשלוח הודעת דואר אלקטרוני ליותר מנמען אחד במקביל.
בדרך כלל, ההודעה עוברת ברשת דרך מספר שרתים עד לשרת שמאחסן את תיבת הדואר של הנמען, ושם היא מחכה לנמען עד שזה ניגש לתיבת הדואר שלו.
כבר בשנות ה-60 היו מערכות שאפשרו למשתמשים שונים במחשב מרכזי אחד (דרך מסופים שונים שלו), לשלוח הודעות זה לזה על ידי כתיבת טקסט ההודעה לקובץ של מקבל ההודעה המיועד לצורך זה, הטכניקה הנפוצה ליישום זה נקראה SNDMSG.
עם זאת, דואר אלקטרוני במובנו הנפוץ, של תקשורת בין שני מחשבים או יותר, הגיע רק עשור לאחר מכן .
מקובל לראות את התחלת ההיסטוריה של הדואר האלקטרוני ב-1971, כאשר ריי טומלינסון (Ray Tomlinson) הרחיב יכולת זו (של התקשרות טקסטואלית ממוחשבת) למספר מחשבים המחוברים ברשת.
כדי שהמחשב השולח יוכל לנתב את ההודעה למשתמש הנכון של המחשב הנכון הוא צירף את שם המשתמש ושם המחשב (machine name) בעזרת התו "@" (הקרוי בסלנג "שטרודל", בעברית תקינה "כרוכית" ובאנגלית "At") וכך נולדה כתובת הדואר האלקטרוני.
מאז התפתח הנושא, והרשת גדלה.
השימוש הנפוץ והתכוף של עובדים בהחלפת מסרים בדואר אלקטרוני במהלך יום העבודה, מהווה חלק מהותי בתקשורת במקומות העבודה.
שימוש זה יכול גם לגרום להפרעה בעבודה השוטפת של העובדים.
בנוסף, כמות גדולה של מסרים בדואר אלקטרוני עשויה ליצור לחץ על העובד.
בישראל הופיע הדואר האלקטרוני לראשונה בשנת 1980 כאשר יוסף רגב, בעזרתה של סימה וינדזברג, בנה מערכת דואר אלקטרוני באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
המערכת שימשה רק את אנשי האוניברסיטה.
בשנת 1983 חיברה חברת IBM את רשת מחב"א, רשת האוניברסיטאות, בקו אל רשת BITNET שפעלה אז בארצות הברית.
דבר זה גרם לכך שבכל האוניברסיטאות הוקמו מערכות דואר אלקטרוני וחברי סגל רבים התחברו אליהן.
מבנה ותפקיד כתובת הדואר האלקטרוני
כתובת דואר אלקטרוני היא למעשה הוראה לשרת דואר.
כתובת כזאת מורכבת משני חלקים מופרדים בסימן "@": מימין שם מתחם (domain) המשמש אך ורק לזיהוי המחשב (השרת) המטפל בקבלת דואר אלקטרוני עבור כל הכתובות באותו שם מתחם, ומשמאל מחרוזת המשמשת להודיע לאותו שרת מה יעשה כאשר הוא מתבקש לקבל דואר המכותב לאותה כתובת (ה"חלק המקומי" - localpart).
בדרך כלל החלק המקומי יתפרש כשם משתמש שיש להעביר את תוכן ההודעה לתיבת הדואר שלו.
לעיתים הכתובת המקומית תתפרש אחרת: למשל כהוראה לתייק את ההודעה בתיקיה מסוימת, או למשל כהוראה לשרת לחסום את המחשב שניסה לשלוח את ההודעה לכתובת "אסורה".
כמה וכמה כלים להגנה על תיבות דואר אלקטרוני ועל שרתי דואר אלקטרוני מתבססים על שימוש מתוחכם בכתובות הדואר.
עבור רוב משתמשי הדואר האלקטרוני הפרטיים-ביתיים, שם המתחם הוא שם מתחם ששייך לספק השירות שנותן את שירות הדואר, והחלק המקומי הוא כינוי המשתמש הרשום אצל הספק.
עבור רוב המשתמשים הארגוניים-עסקיים, שם המתחם הוא שם מתחם הארגוני-עסקי, והחלק המקומי הוא כינויו של אותו משתמש בארגון או עסק (שעשוי להחזיק שרת דואר משלו, או להישען על שרת דואר של ספק האינטרנט תוך רכישת "אירוח" (hosting) של שם המתחם הארגוני-עסקי אצל הספק).
גם אם צורות רבות של העברת טקסט ממחשב למחשב יכולות להיחשב "דואר אלקטרוני", מקובל לקרוא בשם זה רק לאותן הודעות הנכתבות ומועברות בהתאם לכמה תקנים מקובלים (פחות או יותר).
התקן המקובל למשלוח דואר אלקטרוני הוא פרוטוקול SMTP (ר"ת של Simple Mail Transfer Protocol).
זה הפרוטוקול בו משתמשת תוכנת דואר אלקטרוני להעברת הדואר לשרת שישלח אותו לנמען/נמענים.
תקן זה מסוגל להעביר הודעות טקסט אנגלי בלבד, מכל סוג שהוא.
אבל הודעות הדואר המועברות כתובות תמיד לפי תקן נוסף שהוחלף על ידי המפריד את הודעת הדואר האלקטרוני לשני חלקים: כותרת (header) וגוף (body), כאשר הכותרת חייבת להכתב בצורה המוגדרת במדויק בתקן כדי לאפשר עיבוד של תוכן הכותרת על ידי המחשב המקבל.
הכותרת מכילה פרטים כגון שמות וכתובות השולח והמקבל, נושא ההודעה, פרטים על הדרך שעברה ההודעה בין השולח והמקבל, ועוד.
כך יכולה תוכנת הדואר האלקטרוני של מקבל ההודעה להפריד פרטים אלה מגוף ההודעה ולהציגם בנפרד.
כדי לאפשר העברת הודעות הכתובות באותיות שאינן כלולות באלף בית האנגלי, נוצר תקן MIME, שמאפשר לקודד מידע לתוך הודעת דואר אלקטרוני הכתובה באותיות אנגליות בלבד.
שימוש נכון בתקן זה מאפשר משלוח דואר בעברית או ערבית, למשל, וגם מאפשר צירוף קבצים כלשהם להודעת דואר אלקטרוני (attachment, או בעברית: צרופה).
המידע מקודד באותיות אנגליות בלבד, יחד עם מידע על אופן הקידוד ומהות המידע המקודד, ותוכנת הדואר האלקטרוני של המקבל משתמשת במידע זה כדי לשחזר את המידע המקודד במחשב הנמען, לקרוא את הטקסט בשפת המקור שבו הוא נכתב, או לשמור את הקבצים במחשב.
כאשר המחשב האישי הפך לנפוץ והגישה ממחשבים אישיים לרשת נעשתה בעיקר באמצעות מודם וקו חיוג, לא התאפשר למחשבים בהם השתמשו חלק ניכר מהאנשים לקבל דואר אלקטרוני ישירות, מאחר שלשם כך על המחשב להיות מחובר כמעט כל הזמן לרשת, ולהמתין לקבלת דואר אלקטרוני.
הפתרון היה לשמור את הדואר האלקטרוני עבור המשתמש על שרת - מחשב המחובר באופן קבוע לרשת, ולאפשר למשתמש להתחבר מדי פעם לשרת ולבקש העברת הדואר האלקטרוני למחשבו האישי.
לשם כך נוצרו שני תקנים: פרוטוקול POP (ר"ת של Post Office Protocol), שהוא פרוטוקול פשוט המאפשר העתקת הדואר מהשרת ומחיקתו מהשרת (הגרסה הנוכחית היא POP3), ופרוטוקול IMAP (ר"ת של Internet Message Access Protocol), המאפשר סינכרון הדואר האלקטרוני בין השרת והמחשב האישי, כך שבשניהם יהיה עותק של כל הודעה.
דרך נוספת המקובלת היום לקריאת דואר אלקטרוני היא דואר מבוסס רשת (WebMail): קריאת הדואר האלקטרוני בדפדפן אינטרנט באמצעות תוכנת דואר אלקטרוני המותקנת על שרת ומשמשת ממשק המציג את הודעות הדואר האלקטרוני בדף אינטרנט בדפדפן, כגון Outlook.com.
אחת הבעיות בדואר אלקטרוני היא דואר זבל, סוג של פרסום מקוון הגורם לעומס על שרתים ומטריד אנשים רבים.
היכולת של הדואר האלקטרוני לאפשר הפצת הודעות למספר רב של נמענים כמעט ללא עלות, זוהתה במהרה כבעלת פוטנציאל פרסומי עצום.
עם הזמן, ככל שהפרסום דרך הדואר האלקטרוני גבר, הוא החל לגרום לעגמת נפש רבה למשתמשים, שהוצפו בהודעות לא רצויות, בלתי רלוונטיות ולעיתים אף מזיקות.
תופעה זו הפכה לאתגר משמעותי עבור ספקי שירותי דואר אלקטרוני, שנאלצים לפתח מנגנונים מתוחכמים לסינון וחסמת דואר זבל, ועבור המשתמשים עצמם, שנאלצים להתמודד עם הצפה של תוכן לא רצוי בתיבות הדואר שלהם.
תולעי דואר אלקטרוני (E-Mail Worms) הן סוג של וירוס מחשב המשתמש בתשתית הדואר האלקטרוני להפצה עצמית ולהתרבות.
בעקבות תפוצתם הרבה של דואר הזבל והתולעים, פותחו תוכנות שמטרתן לסנן את הדואר לפני שהוא מגיע למשתמש הקצה.
יעילותן של התוכנות משתנה בין תוכנה לתוכנה, והן אינן מספקות הגנה מלאה: לעיתים הן מסננות הודעות "כשרות" ולא מסננות כאלו המזיקות.
עם התרחבות התופעה נחקקו חוקים על מנת לצמצמה.
בארצות הברית נחקק חוק המנסה לצמצם פגיעות אלה למינימום; בישראל נוצרו כמה פסיקות משפטיות בעניין, והחל מ-27 במאי 2008 נאסר משלוח דואר זבל.
ישנן מאות תוכנות דואר אלקטרוני המסוגלות לספק ממשק קריאה, כתיבה, שליחה, קבלה ושמירת ממסרי דואר אלקטרוני.
ההבדל בין יעדי התכונות העיקרי הוא מטרת השימוש: השוק הפרטי או השוק העסקי-מסחרי.
תוכנות הדואר הנפוצות כיום הן:
המכנה המשותף בין תוכנות אלה הוא התאימות שלהם לפרוטוקולים (התקנים) שנכתבו להתקשרות דואר אלקטרוני (SMTP, POP3..), היציבות של הקוד בו הן נכתבו ובכך מספקים ממשק אמין לחברות ומשתמשים לעבודה והאמינות שלהם כתוכנה שנכתבה על בסיס קוד יציב (no bugs) ואמין אשר ישמור את דברי הדואר ללא פגם.
השוני והבידול של תוכנות אלה אחת מהשנייה הוא הכלים המוספים, מעבר לתאימות לפרוטוקול, אשר תוכנות אלא מספקות על מנת להרחיב את השימוש בתוכנות אלו.
יישומים מוספים אלו יכולים להיות: מאגר מידע אנשי קשר (Contact list), יומן פגישות (Calendar), קריאת News Groups (NNTP), גיבוי ושחזור המידע לקובץ חיצוני (Import & Export), יומן מעקב פעילות (Journal), פתיחת תיקיות פרטיות וציבוריות (Public & Private Folders), חיבור ליישומים אחרים במחשב או באינטרנט כגון מנועי חיפוש ומוצרי צד שלישי.
תוכנות למשלוח דואר אלקטרוני מבחינות בין שלושה סוגים של נמענים:
נמענים ראשיים: נמענים שהודעת הדואר מיועדת לטיפולם.
נמענים לידיעה (cc): נמענים שהודעת הדואר מועברת לידיעתם, אך אינה מחייבת תגובה שלהם.
נמענים סמויים (bcc): נמענים שהודעת הדואר מועברת לידיעתם בצורה סמויה, כלומר מבלי שנמען אחר כלשהו ידע על כך (להבדיל משני סוגי הנמענים הקודמים, שכתובת הדואר האלקטרוני שלהם מוצגת לכל הנמענים של המכתב).
כפתור "השב" שבתוכנת הדואר האלקטרוני ישלח את התשובה רק לשולח הודעת הדואר.
כפתור "השב לכל" ישלח את התשובה לשולח ההודעה, לנמענים הראשיים ולנמענים לידיעה (אך לא לנמענים הסמויים).
סנכרון הדוא"ל עם הטלפון הנייד
כיום, ניתן לסנכרן את הדוא"ל עם טלפון חכם.
מדובר בפעולה בה נעשית התאמה בין מספר מקורות שונים, כך שבסיום הפעולה, כל המקורות יהיו זהים.
הפעולה מתאפשרת באמצעות ממשק פשוט הקיים ברוב הטלפונים הניידים החכמים.
סנכרון הדוא"ל עם הטלפון הנייד הוא פונקציה המאפשרת חיבור דרך תקשורת הנתונים אל שרת הדואר האלקטרוני (לאחר ההגדרה של חשבון הדואר של המשתמש), וקבלה או שליחה של דואר אלקטרוני באופן מתוזמן או ידני.
בחלק מהטלפונים הסלולריים החכמים קיימת תמיכה בצירוף וקבלת קבצים בדואר האלקטרוני.
דוא"ל בדחיפה (Push) היא פונקציה מתקדמת יותר, הקיימת בעיקר בניידים חכמים עסקיים.
פונקציה זו מאפשרת קבלה של דואר למכשיר בזמן אמת וסנכרונו באופן אוטומטי עם השרת.
באופן זה, מגיע הדוא"ל ישירות לטלפון הנייד והמשתמש מקבל התרעה מידית על כל דבר דואר שנכנס לתיבת הדואר האלקטרוני.
בטלפונים חכמים בהם אף אחד מהממשקים אינו קיים, ניתן להוריד אפליקציה שתפקידה לסנכרן את הדוא"ל עם הטלפון הנייד.
לרוב האתרים בהם קיימת האופציה של דוא"ל ישנה אפליקציה התומכת בקבלת ושליחת הדואר (למשל, אפליקציה לדואר "וואלה", "ג'ימייל" וכדומה).
ניתן להגדיר מספר סוגי חיבורים למכשיר הנייד בהתאם ליכולותיו ולמערכת ההפעלה שלו.
החיבורים הרווחים הם Exchange, POP3 ו-Imap4.
חיבור Exchange ActiveSync: חיבור זה מיועד לסנכרון דואר אלקטרוני, לוח שנה, אנשי קשר ומשימות, וכן להודעות דואר קולי.
אם הוגדר חיבור Exchange ActiveSync, הטלפון הנייד יישאר מעודכן מול תיבת הדוא"ל באמצעות תהליך הסנכרון.
חיבור מסוג זה מוגדר בעיקר כחיבור ארגוני, והוא רווח בקרב חשבונות דוא"לים של חברות שונות ועובדי החברה.
בחיבור זה, רווחת אופציית ה"דואר אלקטרוני בדחיפה" (push).
חיבור POP3 או IMAP4: חיבורי POP3 ו-IMAP4 מתוכננים לשלוח ולקבל הודעות דואר אלקטרוני.
אם הוגדר חיבור מסוג זה, הטלפון הנייד ישלח ויקבל הודעות דואר אלקטרוני בתזמון שייבחר על ידי המשתמש.
בנוסף, קיימת אפשרות לשלוח הודעת דואר אלקטרוני ממחשב לטלפון הנייד, בצורת מסרון.
דֹּואַר יִשְׂרָאֵל בע"מ (לשעבר רשות הדואר) היא חברה המספקת שירותי דואר ושירותי בנקאות.
הסמל המוכר של חברת הדואר ושל רשות הדואר, שקדמה לה, הוא אייל הכרמל שלוח.
החברה פעלה כחברה ממשלתית עד להפרטתה בשנת 2024 עם מכירתה לקבוצה בראשות חברת מילגם.
שירותי הדואר בישראל מעבירים מכתבים, חבילות, מברקים ודברי דואר נוספים בתוך הארץ, מחוצה לה ואליה.
הדואר הוא שירות ממשלתי מונופולי, וככזה הוענק על ידי שלטונות הארץ בתקופות השונות מאז המאה ה-19. החל משנת 2006 פועל שירות הדואר כחברה ממשלתית בערבון מוגבל, ונעזר בתשתית שנבנתה לאורך למעלה ממאה שנה.
הטורקים העניקו זיכיון למתן שירותי דואר למעצמות אירופיות אחדות, לצד שירותי הדואר הטורקי.
בשנים אלה פעלו הדואר הצרפתי, הרוסי, האיטלקי, הגרמני, האוסטרי ועוד.
עם כניסת הבריטים רוכזו שירותי הדואר בידי הממשלה ובוטלו שירותי הדואר הזרים.
דואר ישראל החליף את הדואר המנדטורי בשנת 1948, והתקיים כיחידת סמך ממשלתית במשרד הדואר, שלימים שינה את שמו למשרד התקשורת.
בהפעלת שירותי הדואר כיחידת סמך ממשלתית במשרד התקשורת הייתה הפרדה בין ההכנסות להוצאות.
הכסף שנגבה על ידי הדואר עבור שירותיו הועבר ישירות למשרד האוצר, אך כל הוצאה דרשה אישור ממשלתי.
מצב זה הגביל מאוד את כוח האדם והלוגיסטיקה וגרם לחוסר יעילות רב, אשר התבטא בין השאר בהעברת מכתבים איטית במיוחד ובתורים ארוכים בסניפים.
כל שינוי בשירותי הדואר הצריך בירוקרטיה במתן אישורים, ולכן שירותי הדואר לא יכלו להתאים עצמם בצורה דינמית לשינויי הסביבה.
לפתרון בעיות אלה הוצע כבר בשנת 1970 לארגן את הדואר כחברה עסקית, אולם הדבר לא יצא אל הפועל.
בשנים 1979–1980 ניסה השר יצחק מודעי לקדם את הקמת רשות הדואר אך גם הוא לא הצליח בכך, לטענתו בגלל התנגדות לא עניינית של משרד האוצר.
רשות הדואר הוקמה כרשות ממשלתית בישראל בשנת 1986 כחלק ממגמה להעברת הפעילות העסקית של משרדי הממשלה לרשות ממלכתית או לחברה.
באותה השנה נחקק חוק הדואר להסדרת פעילות רשות הדואר.
להקמת רשות הדואר קדמה הקמתה של חברת בזק, שאליה הועברו שירותי הטלפון ממשרד התקשורת.
בשנת 1995 הוקם בניין הנהלת דואר ישראל בשכונת עץ חיים בכניסה אל ירושלים.
ב-1 במרץ 2006 הפכה רשות הדואר לחברה ממשלתית בשם "דואר ישראל בע"מ".
לקראת הפיכתה לחברה, ביקשה דואר ישראל לשנות את החוזים שחתמה עם סוכנויות הדואר ולהקטין את העמלות שהן מקבלות.
בעקבות זאת פתחו סוכנויות הדואר בעיצומים ובסוף פברואר 2006 פתחו בשביתה.
בעקבות זאת הודיעה דואר ישראל לסוכנים השובתים שהיא מסיימת את ההתקשרות עימם ובאישור בית המשפט המחוזי נטלה מידי חלק מהסוכנויות ציוד שלה שהיה ברשותן.
צעד זה עורר ביקורת מצד בית המשפט העליון, אולם בינתיים הסכימו רוב הסוכנים לחתום על חוזים חדשים עם דואר ישראל בהתאם לתנאים שהחברה הציגה.
בינואר 2008 הגיש ארגון הסוכנויות ביחד עם 44 סוכנים לשעבר תביעה כנגד דואר ישראל על הנזקים שנגרמו להם בגלל סיום ההתקשרות עם דואר ישראל, שלטענתם נעשה באופן לא חוקי.
ב-1 ביולי 2007 נפתח לתחרות שוק הדואר הכמותי (חשבונות, פרסומים ודואר עסקי).
בדואר ישראל מתחרות בעיקר החברות מסר ודירקטליין.
על מנת להחליש את המונופול שבו מחזיקה חברת דואר ישראל בשוק הדואר הכמותי, החברות המתחרות מוכרת את השירות (העברת הדואר) במחיר זול משמעותית (כמחצית המחיר של דואר ישראל), בעוד שאסור לדואר ישראל להוריד תעריפים.
האיסור הנ"ל עומד לפקוע רק לאחר חדירת החברות המתחרות למחצית נתח השוק הכמותי בישראל.
משרדי התקשורת והאוצר העניקו התחייבות למתן רשת ביטחון כספית, לכיסוי הפסדי חברת דואר ישראל.
ב-2 ביולי 2018 קיבלה ועדת שרים לענייני הפרטה החלטה מספר מח/7 בדבר הפרטת דואר ישראל בע"מ, אשר תוקנה בהחלטת ועדת השרים לענייני הפרטה מח/10 מ-21 בינואר 2020 (להלן: "החלטת ההפרטה").
לפי החלטת ההפרטה הוחלט, בין היתר, למכור עד ל-40% ממניות החברה בשני שלבים, כדלהלן.
שלב ראשון – מכירה פרטית
מכירה פרטית של מניות מדינת ישראל בחברה או של מניות נוספות שיוקצו לצורך המכירה הפרטית על ידי החברה או בשילוב שלהן, כמקשה אחת, שלאחריהם 20% מכלל הון המניות המונפק והנפרע של החברה יוחזקו על ידי משקיע פרטי.
שלב שני – הצעה לציבור
לאחר המכירה הפרטית תפעל הרשות למכירה של מניות נוספות בחברה בדרך של הצעה לציבור על פי תשקיף, שתכלול הצעת מכר או גיוס הון לחברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ובלבד ששיעור אחזקותיה של המדינה בחברה, לאחר ביצוע המכירה הפרטית וההצעה לציבור לא יפחת מ-60%.
בשנת 2021 הפסידה החברה 175 מיליון ש"ח, ונרשמה לה הערת עסק חי.
בשנת 2022, הוחלט שעד סוף מרץ 2023 ימכרו 100% ממניות החברה, במקום 40% כפי שנקבע בהחלטה הקודמת.
בפברואר 2023 עודכן הרישיון הכללי לפיו פועל דואר ישראל.
כתוצאה מכך הציגה החברה רווח של 29 מיליון ש"ח, לעומת הפסד של 176 מיליון ש"ח בתקופה המקבילה בשנה שקדמה לה.
במאי 2024 הסתיים המכרז להפרטת החברה והיא נרכשה תמורת 468 מיליון ש"ח על ידי קבוצה שכללה את החברות מילגם (51.7%), הפניקס חברה לביטוח (21.1%), הפניקס פנסיה וגמל (13.2%) וליימן שליסל (15%).
רשות התחרות אישרה את הרכישה בתנאי שמילגם לא תעשה שימוש במידע על רב קו שבידי דואר ישראל, ולא תפתח בית דפוס ללא אישור הרשות.
העסקה הושלמה ב-14 בנובמבר 2024. לאחר השלמת ההפרטה, הודיע מישאל וקנין על פרישתו מתפקיד יו"ר דירקטוריון דואר ישראל.
בשנת 1998 נפתח לראשונה בארץ מוזיאון הדואר והבולאות במתחם של מוזיאון ארץ ישראל בתל אביב.
בשנת 1980 נפתח בתל אביב מרכז מיון הדואר הארצי בכתובת דרך ההגנה 137 בשכונת יד אליהו.
בשנת 2017 עבר מרכז המיון הארצי של הדואר מתל אביב אל "הפארק הטכנולוגי" במודיעין וגם שינה את שמו אל: מרכז הסחר המקוון.
בחודש מרץ 2021 סיימה חברת דואר ישראל להעביר את משרדי ההנהלה שלה מתל אביב ומירושלים אל קריית הדואר שבשדרות הרכס 21, הפארק הטכנולוגי, מודיעין-מכבים-רעות.
סמל הדואר הישראלי, איילה דוהרת, המסמלת מהירות, לקוח מצירוף המילים "איילה שלוחה", המופיע בברכת יעקב לבניו.
סמל הדואר הראשון עוצב על ידי האחים שמיר בשנת 1948 במסגרת זכייה בתחרות של ועדת הסמלים של המדינה.
לאורך השנים עבר הסמל שינויים בהתאם לשינויים שעברו על הארגון ואף אימץ את הצבע האדום, אך "סמל הצבי" המזוהה בישראל עם הדואר עודנו נותר.
סמל החברה הקודם עוצב בידי סטודיו ברוך נאה בשנת 2006 כחלק ממיתוג שערך הארגון עם המעבר לחברה.
האחים שמיר גם עיצבו את "נס הדואר", שהשימוש בו עם השנים נעלם.
בסניפי "רשות הדואר" נעשה שימוש בדגל ייחודי בצבע אדום למחצה.
כרשות ממשלתית, הייתה רשות הדואר כר נרחב למינויים פוליטיים ולפי דברי השופט אליקים רובינשטיין הייתה הרשות "ככל הנראה 'רבת שכבות גאולוגיות' ממפלגות שונות לפי השר המכהן".
השופט רביבי כתב על כך: "ממסכת הדברים עולה תמונה עגומה של רשות, אשר תופעת המינויים הפוליטיים פשתה בה תחת משטרו של כל שר".
בתחילת שנת 2001, עם כניסתו של ראובן ריבלין לתפקיד שר התקשורת, הכין פעיל ליכוד שעבד ברשות מסמך ובו רשימה של 74 עובדי רשות בכירים בהם צוינה לגבי כל אחד השתייכותו הפוליטית והמלצות לגבי המשך עבודתם בהתאם לכך.
בעקבות חשיפת המסמך, שכונה "מסמך איקי כהן" פוטר אותו פעיל מהרשות והשר טען שלא התייחס להמלצות ולא פעל על פיהן.
תלונות כנגד תפקוד לקוי של הדואר
כנגד דואר ישראל התרבו תלונות הציבור על תפקוד לקוי.
ביולי 2015 פרסם מבקר המדינה יוסף שפירא דו"ח, ממנו עולה כי אחוז התלונות המוצדקות הכי גבוה היה נגד דואר ישראל.
70 אחוז מהתלונות נמצאו מוצדקות.
בדו"ח מבקר המדינה לשנת 2013 זוהו מספר כשלים בביצוע תהליך פתיחת שוק הדואר לתחרות ואי-ביצוע ההפרטה שהייתה אמורה להביא לתמריצים לייעול השירות.
בדו"ח נקבע כי עיכוב קידומה של התחרות בשוק הדואר פגע בתמריץ ההתייעלות ושיפור איכות השירות ללקוחות.
בנוסף, הסיקו שההנהלה והדירקטוריון לא פיתחו כל תוכנית אסטרטגית לטווח ארוך ובינוני במטרה למצוא מקורת הכנסה חדשים לארגון, הם קיבלו החלטות בעיתיות ביחס להגדלת עלויות השכר ומספר התקנים בתקופה של הידרדרות כלכלית.
מהותם של ליקויים אלה היא שחברה המעסיקה כ-6,500 עובדים נמצאת במשבר כספי מתמשך, וזאת אם לא יינקטו צעדי התיקון הנדרשים בפיתוח העסקי של החברה.
דו"ח מבקר המדינה (2019) הציג מספר ליקויים נוספים.
כגון: שיבושים ואי-סדירות בחלוקת דברי דואר לציבור, התעכבות דברי דואר בעת העברתם בין יחידות החברה; עיכוב במיון דברי הדואר ביחידות החברה ובמסירתם לנמענים; חלק מדברי הדואר אבדו כשהיו בחזקת החברה; והטיפול בדברי דואר רשום ובמשלוח הודעות לנמענים היה לקוי.
בחלק מהרשויות המקומיות לא פעל מחלק דואר קבוע, דבר שגרם לשיבושים מתמשכים בחלוקת דברי הדואר בכמה אזורי חלוקה.
בנוסף, ישנם ליקויים בעבודת דוורי החברה בחלוקת דברי הדואר לציבור, בין השאר דברי דואר ניזוקו או שמעטפות הגיעו ריקות לנמענים; דברי דואר נמסרו לאדם אחר ולא לנמען עצמו; דברי דואר הונחו ליד תיבות הדואר ובסביבתן.
נרשמו פערים בין היקף חלוקת דברי הדואר בפועל ובין הדיווחים במערכות הבקרה בחברה, בין היתר גם בטיפול בדברי דואר רשום.
נמצאו ליקויים גם בדואר הרשום המשמש להעברת מסמכים חשובים ומסמכים רשמיים של המדינה.
כגון רישום שגוי של קבלת הדואר על ידי הנמען, נתונים שצוינו באישורי המסירה שאינם עולים בקנה אחד עם הנתונים שהוזנו למערכת הממוחשבת ומצבים בהם הדוור סימן כי דבר הדואר נמסר לנמען, אך באישור המסירה לא צוינו פרטי הנמען.
ביקורת נוספת העולה בדוח מצביעה על המתנה ארוכה לקבלת שירות בסניפים, רמת שירות הנמוכה משמעותית ממה שדואר ישראל מחויב ברישיון, ודרדור פיננסי מתמשך על אף תוכנית התייעלות.
בראש דואר ישראל עומד המנכ"ל שאליו כפופים ישירות אגפי מטה, מרכזי שירות ומרכזי רווח.
על פי בקשת חופש מידע משנת 2018, ברשות דואר ישראל 886 מבנים ברחבי הארץ.
"יחידות המטה" הן יחידות ניהול ברמה ארצית, שתפקידן קביעת מדיניות ופיקוח פנימי:
אגף שיווק, חדשנות ופיתוח עסקי
יחידות אלו עוסקות במתן שירותים ללקוחות פנים וחוץ.
שה"ם – שירות העברת מסרים
דּוּאָלִיזְם (מלטינית: duo, "שניים"), או בעברית שְׁנִיּוּת, הוא מושג המשמש לתיאור כל מערכת אמונה או שיטה פילוסופית, מדעית או תאולוגית, הרואה את הישויות בעולם, ואת העולם כולו, כמורכבים משתי קטגוריות או יסודות, אשר גוזרת את הכול מתוך שני עקרונות בסיסיים, לעיתים מנוגדים.
המילונאי ראובן אלקלעי הציע במילוניו את חידושיו שְׁנִיּוּתָן (בהוראת "הדוגל בשניות") ושְׁנִיּוּתָני (דואליסטי).
דואליזם הוא קבוצת השקפות על היחס בין נפש לחומר או גוף.
הטענה היא שחוויות נפשיות הן לא-פיזיקליות.
בפילוסופיה המערבית, אפלטון ואריסטו היו הראשונים לעסוק בכך.
כל אחד מהם טען, מנימוקיו הוא, ש"חכמה" (כושר של הנפש או הנשמה) לא יכולה להיות מזוהה או מוסברת במונחים של גוף פיזי.
הניסוח המודרני לדואליזם הוא של רנה דקארט (1641) שטען שנפש היא חומר לא-פיזיקלי אשר מהווה "דבר חושב" (res-cogitans).
דקארט הוא הראשון שזיהה את הנפש עם תודעה והבחין אותה מהמוח (מקום החכמה), זהו האופן בו אנו רואים עד היום את בעיית גוף-נפש.
הטיעונים הנפוצים בעד דואליזם מתבססים על אינטואיציה של השכל הישר לפיה חוויות מודעות נפרדות מחומר דומם.
אדם מן היישוב מזהה את הנפש עם העצמי, אישיות או נשמה; ודוחה את הרעיון שהנפש היא מוח; או להפך, הוא מוצא את הרעיון של ערך אונטולוגי יחיד כמכניסטי מדי או לא מובן.
פילוסופים מודרניים של הנפש סבורים שאינטואיציות הן מבלבלות ולכן עלינו להשתמש בכישורים ביקורתיים יחד עם עדויות אמפיריות מדעיות כדי לבחון את הנחותינו ולקבוע האם יש להן בסיס אמיתי.
טיעון נוסף הוא שלנפשי ולפיזיקלי יש תכונות שונות אשר בלתי מתיישבות זו עם זו.
לאירועים נפשיים יש איכות סובייקטיבית שאין לאירועים פיזיקליים.
אפשר למשל לשאול מישהו כיצד מרגישה אצבע חרוכה, כמו מה נראים שמיים כחולים וכיצד נשמעת מוזיקה נחמדה.
אולם יהיה זה חסר משמעות, או לפחות מוזר, לשאול מה מרגיש גלוטומט בהיפוקמפוס?
פילוסופים של הנפש מכנים את ההיבט הנפשי של אירועים קווליה (qualia) או "תחושה גולמית".
קווליה לוקחת חלק באירועים נפשיים אשר נראים קשים לרדוקציה לפיזיקלי, להרגיש כאב, לראות צל מוכר או לראות כחול.
אם התודעה (הנפש) יכולה להתקיים באופן בלתי תלוי במציאות הפיזיקלית (המוח), צריך להסביר כיצד זיכרונות פיזיקליים נוצרים ביחס לתודעה.
דואליזם צריך להסביר כיצד התודעה משפיעה על המציאות הפיזיקלית.
אפשרות אחת היא שמדובר בנס.
כך למשל טוענים Arnold Geulincx and Nicolas Malebranche כי היחס גוף-נפש דורש מעורבות ישירה של האל.
טיעון הזומבי מבוסס על ניסוי מחשבתי של טוד מודי אשר דייוויד צ'אלמרס פיתח בספרו The Conscious Mind.
הרעיון הוא שלדמיין גוף של מישהו מאפשר להגות בקיומו ללא מצבי תודעה.
צ'למרס טוען שסביר שיצור כזה קיים מכיוון שכל הנדרש הוא שהמדעים הפיזיקליים יצדקו בתיאורם את הזומבים.
מדעים אלה לא משתמשים בתודעה או בחוויות נפשיות ולכן המעבר מסבירות לאפשרות יהיה קטן.
דנט טוען בתגובה כי המובן של זומבי פילוסופי הוא לא קוהרנטי או שהוא מושג לא סביר.
זאת מכיוון שעל פי הפיזיקליזם ישנן שתי אפשרויות בלבד, או שאפשר להאמין שכולם הם זומבים או שאף אחד לא יכול להיות זומבי.
ההרהור בקיום או בחוסר קיום של זומבי היא תוצר העולם הפיזיקלי ולכן אין הבדל במי מהרהר בה.
דואליזם אינטראקציוניסטי (interactionism) אומץ על ידי רנה דקארט בספרו "הגיונות", ונתמך במאה ה-20 על ידי קרל פופר וג'ון אקלס.
על פי השקפה זו מצב נפשיים, כמו האמנות ורציות, נמצאים באינטראקציה עם מצבים פיזיקליים.
לדוגמה, ענבל תופסת באופן בהיר וברור את הנפש שלה כחושבת על דבר מה שאינו מדיד.
יש לה גם תפיסה בהירה של הגוף שלה כמשהו מדיד אשר אינו מסוגל לחשוב.
מכאן כי הנפש והגוף אינם זהים מכיוון שיש להן תכונות שונות רדיקלית.
עם זאת, באותו זמן המצבים הנפשיים של ענבל משפיעים על גופה ולהפך; ילד נוגע בכיריים חמים (אירוע פיזיקלי) שגורם כאב (אירוע נפשי) וגורם לה לזעוק (אירוע פיזיקלי); זה גורם לתחושה של פחד ולרצון להגן ולטפל (אירוע נפשי).
טיעונו של דקארט תלוי בהנחה שמה שענבל תופסת בנפשה באופן בהיר וברור הוא נכון.
פילוסופים עכשוויים חולקים על כך.
יוסף אגסי סבור, למשל, שמספר גילויים מדעיים מקעקעים את הרעיון של נגישות לנפש; פרויד הראה שאדם בעל הכשרה פסיכולוגית יכול להבין את המוטיבציות הלא-מודעות של אדם אחר טוב יותר ממנו.
פייר דוהם הראה שפילוסוף של המדע יכול להבין את מתודת הגילוי של מישהו טוב יותר ממנו; וברוניסלב מלינובסקי הראה דבר דומה לגבי אנתרופולוגיה.
מלינובסקי טען שהעובדה שניסויים מודרניים בפסיכולוגיה גורמים לאנשים לראות דברים שלא שם מקעקעת את טיעונו של דקארט מכיוון שמדען יכול לתאר תפיסות של אדם טוב יותר ממנו.
החולשה של טיעונים אלה היא שהם מטילים ספק באינטרוספקציה.
אנו יודעים שאנשים טועים לגבי העולם, כולל מצבים פנימיים של אחרים, אולם אין זה כך תמיד.
לכן יהיה זה אבסורד להניח שאנשים טועים תמיד ביחס למצביהם הנפשיים ולשיפוטיהם על הנפש עצמה.
דתות המבוססות על דואליזם נחלקות לשניים:
דתות שמאמינות שהטוב בעולם הוא פרי בריאתה של ישות עליונה טובה, בעוד הרע נברא על ידי ישות עליונה רעה.
דת המציגה תפיסה ממין זו היא הדת הפרסית הזורואסטרית מיסודו של זרתוסתרא.
בדת הזורואסטרית האל הטוב נקרא אהורה-מזדה, והוא נמצא במלחמה מתמדת עם האל הרע הנקרא אהרימן.
דתות שבהן יש הבחנה חדה בין רוח או נשמה לבין חומר או גוף.
בדתות אלה העולם נתפס כמורכב מרוח ומחומר, כשהאל נתפס כרוחני בלבד, בעוד העולם נתפס כחומרי.
בדרך-כלל האדם נתפס כישות המכילה רוח וחומר יחדיו, כשהוא מצווה לחזק את ההיבט הרוחני שבו על חשבון ההיבט הגופני.
בתחום הדת קימים עוד מושגים דואליסטיים: האור והחושך, האל והשטן, האל והעולם, האמונה והדעת.
בנצרות בולט מאוד הניגוד הדואליסטי אלוהים-שטן.
אמנם אין הנצרות מכירה בקיום שתי רשויות הנלחמות ביניהן אך למעשה, היא מוסרת לשטן כוח שלטוני בעולם.
הכתות הגנוסטיות ראו ביקום כהיותו מורכב משני יסודות - יסוד הרוח המזוהה עם הטוב ויסוד החומר המזוהה עם הרע והחטא.
אחד מהניסוחים הקדומים הידועים לדואליזם הם של סמקיה והמורים היוגים בפילוסופיה ההודית (650 לפנה"ס).
סמקיה חילק את העולם לפורושה (נפש/רוח) ופרקריטי (חומר) והיוגה סוטרות של פטנג'אלי הציגה גישה אנליטית למהות הנפש.
היהדות של ימי הנביאים האחרונים, בתקופה שבה היו קשרים הדוקים בין יהודים לפרסים, התנגדה לתפיסה הדואליסטית הזורואסטרית מתוך האמונה שישנו אל אחד בלבד הממונה גם על הטוב וגם על הרע.
בספר איוב מתואר השטן ככפוף לאל, וכמי שחייב בקבלת רשות ממנו לפעולותיו, וכן בספר מלכים רוח השקר הגורמת לאחאב מלך ישראל לצאת למלחמה שבה הוא מפסיד מקבלת רשות לעשות זאת מידי האל.
בתלמוד הבבלי מצוינים ויכוחים רבים של רבנים יהודים עם אנשי דת פרסיים בנושא זה.
אחד הפירושים המקובלים לסיפור התפקרותו של אלישע בן אבויה (שנקרא "אחר" לאחר שכפר בתורה) בסיפור ארבעה שנכנסו לפרדס הוא שבן-אבויה התחיל להאמין ב"שתי רשויות" כלומר בדואליזם הדתי.
התפיסה הדואליסטית העיקרית המצויה כיום ביהדות, ואשר ראשיתה בימי חז"ל היא האמונה בהישארות הנפש.
לדוגמה, במסכת אבות: "רבי יעקב אומר העולם הזה דומה לפרוזדור בפני העולם הבא התקן עצמך בפרוזדור כדי שתיכנס לטרקלין".
האמונה בהישארות הנפש נובעת מן ההבחנה בין גוף לנפש או בין חומר לרוח.
לשיטה זו האדם מורכב מנפש ומגוף: הגוף מתכלה בעוד הנפש נפרדת מן הגוף בעת המוות וממשיכה להתקיים לנצח.
יש פרשנות הגורסת שקיימת תקווה להיגאל מהדואליזם הקיומי.
המצוות, שנעשות על ידי ה"גוף" בהנחיית ה"נפש", אמורות להתגבר על הדואליזם וליצור אחדות המכונה "קידוש החומר", וכך מתפרש הציווי לעבודת האל "בכל לבבך"- "בשני יצריך, ביצר הטוב וביצר הרע".
כך, לפי שיטות בקבלה ובהגות היהודית, אף בעולם הבא יוותר הגוף יחד עם הנפש, מתוך שיבוא לידי זיכוכו.
התנ"ך כמעט שאינו עוסק בהבחנה בין גוף לנפש או בהישארות הנפש.
זאת, למעט עיסוק עקיף בעניין בסיפור שאול ובעלת האוב בספר שמואל ואזכור מעורפל בספר קהלת.
תחום דואליסטי אחר ביהדות הוא המאבק בין היצר הרע והיצר הטוב (הקיימים שניהם בכל אדם), מאבק המוזכר במקורות רבים.
ועם זאת, במקורות רבים אף מובא כי עבודת האדם מביאה לאחדות שניהם אל הטוב.
בקבלה ניתן משקל רב לשטן כניגוד לכוחות הטוב ולעולם; אך היא מדגישה כי אין "שתי רשויות", ואף השטן הוא חלק מן ההכוונה האלוהית של המציאות אל הטוב.
וכך, רעיון הייחוד - כלומר תפיסת ההוויה כולה כאחדות אלוהית, מהווה יסוד מרכזי בעולם הקבלי.
הנצרות הושפעה מתפיסות דואליסטיות שמקורן בין היתר בכת מדבר יהודה, כתות גנוסטיות שונות, ובתפיסות אפלטוניות.
התאולוגיה הנוצרית מדברת על החלוקה הבסיסית בין ה"גוף" המייצג את הרע לבין ה"רוח", המייצגת את הטוב.
דבר זה נקשר בין היתר לחטא הקדמון.
אחד מעיקרי הדת הנוצרית הוא האמונה בהישארות הנפש.
דואליות גל-חלקיק (ובעברית: שניוּת גל-חלקיק), היא מושג בפיזיקה הגורס כי אנרגיה וחומר יכולים להציג הן תכונות של גל והן תכונות של חלקיק.
זהו מושג מפתח במכניקה קוונטית המביע את חוסר היכולת לתאר באמצעות מושגים קלאסיים כמו "חלקיק" או "גל" את התופעות הנצפות על עצמים בקנה מידה קטן.
הרעיון של דואליות מקורו בוויכוח עתיק יומין על טיבם של האור והחומר ועל הרכיבים הבסיסיים של עולמנו.
מעבר למושגים של חלקיק וגל, נשאלת השאלה: האם העולם הוא רציף ביסודו או שהוא בנוי מרכיבים בדידים, שתי גישות שנדמו כבלתי ניתנות לגישור.
במשך השנים נצפו תופעות שונות שהצביעו למסקנות סותרות.
דוגמה לכך היא ניסוי שני הסדקים שבו ניתן לראות תופעות גם חלקיקיות וגם גליות.
עם התפתחות מכניקת הקוונטים, וביתר שאת לאחר ניסוח תורת השדות הקוונטים, התגבשה הבנה המשלבת, באמצעות מבנה מתמטי לא אינטואיטיבי, את שתי הגישות לתפיסה אחת.
הבנה זאת מאתגרת את תפישת המציאות הנפוצה והיא מקור לדיונים פילוסופים החורגים משאלות פיזיקליות.
לגבי סדרי גודל קטנים, מכניקת הקוונטים מקובלת בקרב הקהילה המדעית וכמעט שאין לגביה ויכוח.
תופעות גליות נצפו גם עבור חלקיקים גדולים יותר ומורכבים כמו אטומים ואפילו מולקולות ונגיפים.
בנוגע לשאלה האם ישנו סדר גודל מסוים בו הדואליות כבר לא מתקיימת והמציאות כפי שאנו חווים אותה משתקפת בחוקי הפיזיקה, אין עדיין קונצנזוס.
מהות האור – מקרניים לגלים
אריסטו, שהיה מהראשונים להביע השערות על טבעו של האור באופן פומבי, הציע כי האור הוא הפרעה באלמנט האוויר (כלומר, תופעה דמוית גל).
מצד שני, דמוקריטוס, האטומיסט המקורי, טען כי כל הדברים ביקום, כולל אור, מורכבים מתת רכיבים אשר אינם ניתנים לחלוקה (לכן אור עשוי מצורה כלשהי של אטום השמש).
בתחילת המאה ה-11 המדען הערבי איבן אל-היית'ם כתב את החיבור המקיף הראשון על אופטיקה, המתאר שבירה, השתקפות, ואת פעולתה של עדשת נקב באמצעות קרני אור, וטען כי קרניים אלו מורכבות מחלקיקים של אור.
בשנת 1630, רנה דקארט הביא למערב את התיאור הנגדי, הגלי, בחיבורו על האור, המראה כי התנהגות האור יכול להיות מוסברת על ידי מידול הפרעות גליות בתווך אוניברסלי.
החל משנת 1670 ובמשך שלושה עשורים, אייזק ניוטון פיתח את ההשערה החלקיקית שלו, בטענה כי הקווים הישרים לחלוטין של השתקפות מפגינים את אופיו החלקיקי של האור מכיוון שרק חלקיקים יכולים לנוע בקווים ישרים כאלה.
כדי להסביר שבירה הוא הניח שחלקיקי אור מואצים רוחבית בכניסה לתווך צפוף.
בערך באותו הזמן, בני דורו של ניוטון, רוברט הוק, כריסטיאן הויגנס ואוגוסטן ז'אן פרנל, עידנו מתמטית את נקודת המבט של גל, והראו כי אם אור נע במהירויות שונות בתווך שונה (כגון מים ואוויר), השבירה יכולה להיות מוסברת בקלות על ידי התפשטות תלוית-תווך של גלי האור.
עקרון הויגנס-פרנל, שהתהווה מכך ושנתמך לאחר מכן על ידי גילוי התאבכות הסדק הכפול על ידי תומאס יאנג, פירק למעשה את המחנה החלקיקי.
המסמר האחרון בארון של התאוריה החלקיקית הגיע כאשר ג'יימס קלרק מקסוול גילה שהוא יכול באמצעות ארבע משוואות פשוטות, אשר התגלו בעבר, יחד עם שינוי קל, לתאר את התנודות העצמיות של השדה החשמלי והמגנטי, כגלים.
כאשר המהירות של גלים אלקטרומגנטיים אלו חושבה, מהירות האור צצה.
עד מהרה התברר כי האור הנראה, האור האולטרה סגול והאור האינפרא אדום (תופעות שנחשבו בעבר להיות לא קשורות) הם למעשה גלים אלקטרומגנטיים בתדרים שונים.
תיאורית הגלים ניצחה - או לפחות כך זה היה נראה.
מהות החומר – עליית התאוריה האטומית
בראשית המאה ה-19 פיתח ג'ון דלטון את התאוריה האטומית שלו, שבה טען כי כל יסוד כימי מורכב מאטומים מסוג אחד, אשר אינם ניתנים לשינוי או להשמדה, אך עשויים להתאחד וליצור מבנים מורכבים יותר.
תאוריה זו אפשרה להסביר מגוון של תגליות חדשות בכימיה: התגלית הראשונה הייתה חוק שימור החומר, אשר ניסח אנטואן לבואזיה ב-1789, וקובע כי סך המסה בתגובה כימית נשאר קבוע.
התגלית השנייה הייתה חוק היחסים הקבועים שהכימאי הצרפתי ז'וזף לואי פרוסט ניסח ב-1799. לפי חוק זה, אם תרכובת מתפרקת למרכיביה היסודיים, אזי המסות של המרכיבים יהיו תמיד באותו יחס, ללא קשר לכמות או למקור של התרכובת המקורית.
ב-1803 הציג דלטון בעל-פה רשימה ראשונה של משקלים אטומיים והסבר מלא הופיע בספר הלימוד שלו, "שיטה חדשה של פילוסופיה כימית", בשנים 1808 ו-1810. המשקלים האטומיים הוערכו באמצעות יחסי המסות שבהם הם התרכבו, כאשר המימן היווה את היחידה הבסיסית.
השיטה לא לקחה בחשבון שביסודות מסוימים, האטומים קיימים בצורה טבעית כמולקולות והניחה, בטעות שהתרכובת הפשוטה ביותר של שני יסודות תמיד מכילה אטום אחד מכל סוג.
טעויות אלה, נוסף על דיוק מוגבל של הציוד, גרמו לשגיאות רבות בטבלה.
את הפגמים בתאוריה של דלטון תיקן אמדאו אבוגדרו ב-1811. אבוגדרו טען כי נפחים שווים של כל שני גזים, בטמפרטורה ולחץ שווים, מכילים מספר שווה של מולקולות - במילים אחרות, המסה של חלקיקי הגז אינה משפיעה על נפחו.
חוק אבוגדרו אפשר לו להסיק את טבעם הדו-אטומי של גזים רבים על ידי מדידת הנפחים שבהם הם יצרו תגובות ולבסס את ההבחנה בין מולקולות ואטומים.
התורה התקבעה כשב-1869 דמיטרי מנדלייב סידר את היסודות הידועים בטבלה מחזורית.
בעת שהטבלה נכתבה היו בה מספר מקומות ריקים ו"חורים" אלו היוו בסיס לביקורת.
כשהתגלו יסודות חדשים שהתאימו בדיוק לאותם מקומות הביקורת השתתקה והתורה האטומית התקבלה כתיאור הבסיסי של החומר.
סוף המאה ה-19: הפרדיגמות מתנגשות
במשך שנים רבות, האלקטרודינמיקה הקלאסית טיפלה בהצלחה בחשמל כמו נוזל והובילה בין היתר להמצאה של סוללות, מנועים חשמליים, דינמו ומנורות קשת.
בשלהי המאה ה-19 התורה האטומית החלה להתקדם אל תוך האטום עצמו ולקבוע, באמצעות הפיזיקה, את אופיו הפנימי של האטום ואת דרך הפעולה של תגובות כימיות.
החשמל הובן כעת כמורכב מחלקיקים הקרויים אלקטרונים.
עובדה זו הודגמה לראשונה ב-1897 על ידי ג'יי ג'יי תומסון, כאשר באמצעות שפופרת קרן קתודית, הוא מצא כי מטען חשמלי יכול לחצות ריק (אשר היה בעל התנגדות אינסופית בתאוריה הקלאסית).
מכיוון שהריק לא הציע שום תווך לנוזל חשמלי לנוע, הדרך היחידה להסביר תופעה זו, היא באמצעות חלקיק הנושא מטען שלילי ואשר יכול לנוע בריק.
האלקטרון התריס מול האלקטרודינמיקה הקלאסית בגלל היחס ההדוק בין אלקטרומגנטיות ומטען חשמלי שהיה מתועד היטב בעקבות התגליות של מייקל פאראדיי ומקסוול.
התיאור הגלי של האלקטרומגנטיות והתיאור האטומי / החלקיקי של החשמל היוו סתירה לוגית.
אך לא רק האלקטרודינמיקה הקלאסית נפגעה.
הופעת מכניקת הקוונטים - פוטונים וחלקיקים שהם גלים
בעיה נוספת צצה בהסבר לספקטרום של קרינת גוף שחור.
חוק ריילי-ג'ינס תיאר את התופעה היטב באורכי גל ארוכים (אינפרה אדום) אך חישוב סה"כ הקרינה הנפלטת נתן ערך אינסופי באורכי גל קצרים (אולטרה סגול).
קושי זה, שנקרא "האסון האולטרה סגול" נפתר ב-1901 על ידי מקס פלאנק שכתב באמצעות קבוע פלנק נוסחה האומרת שבתדרים הקצרים יחסית לקבוע החדש ולטמפרטורה עוצמת הקרינה תהיה נמוכה.
כדי להגיע לנוסחה נדרשה הנחה שבתדרים קצרים הקרינה באה במנות קבועות – ה"אטומים" של הקרינה.
ב-1905 אלברט איינשטיין השתמש גם הוא במושג של מנות אור, אשר כיום מכונות פוטונים כדי להסביר את האפקט הפוטואלקטרי וב-1922 גילה ארתור קומפטון את אפקט קומפטון, בו אור מתפזר מחומר תוך כדי שאורך הגל גדל, והראה שכדי להסביר אותו צריך ליחס לאור אופי חלקיקי.