tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2016: רונלד דריוור (הממלכה המאוחדת), קיפ תורן (ארצות הברית) וריינר וייס (ארצות הברית) – על הגיית והנהגת פרויקט LIGO שבו התגלו לראשונה גלי כבידה.
2017: סיימון וייט (גרמניה) – על תרומותיו להבנת יצירת מבנים ביקום.
2018: ז'אן לופ פוגט (צרפת) – על תרומותיו לאסטרונומיה בטווח הספקטרלי האינפרא אדום לתת-מילימטרים.
2019: אדוארד סטון (ארצות הברית) – למנהיגותו בפרויקט וויאג'ר.
2020: רוג'ר דייוויד בלנדפורד (ארצות הברית) – על תרומותיו היסודיות לאסטרופיזיקה תאורטית.
2021: ויקטוריה כספי (קנדה) וחריסה קובליוטו (ארצות הברית) – על תרומותיהן להבנת המגנטרים.
2022: לנארט לינדגרן (שוודיה) ומייקל פרימן (אירלנד) – על תרומתם לאסטרומטריית החלל, ובמיוחד על תפקידם בתפיסה ובעיצוב של משימות היפרכוס וגאיה של סוכנות החלל האירופית.
2023: מתיו ביילס (אוסטרליה), דאנקן לורימר (ארצות הברית) ומורה מקלוקלין - לגילוי פרצי קרינת רדיו מהירים (FRB).
2024: סריניבס קולקרני (ארצות הברית).
2025: דיק בונד (קנדה) וג'ורג' אפסטתיו (הממלכה המאוחדת) - על מחקרם החלוצי בקוסמולוגיה, ובפרט על תנודות בקרינת הרקע הקוסמית.
2004 I: סטנלי נורמן כהן והרברט בויאר (ארצות הברית) – על תגליותיהם בתחום הDNA בשיבוט והנדסה גנטית; יואט ואי קאן (ארצות הברית) – על תגליותיו על פולימורפיזם בביולוגיה.
2004 II: ריצ'רד דול (הממלכה המאוחדת) – על תרומותיו לאפידמיולוגיה של מחלת הסרטן.
2005: מייקל ברידג' (הממלכה המאוחדת) – על עבודתו בתחום תקשורת סידנית המווסתת את הפעילות התאית.
2006: שיאודונג ואנג (ארצות הברית) – על עבודותיו בתחום מוות תאי מתוכנת.
2007: רוברט לפקוביץ' (ארצות הברית) – על עבודתו בנושא קולטן המצומד לחלבון G.
2008: קית' קמפבל (הממלכה המאוחדת), איאן וילמוט (הממלכה המאוחדת) ושיניה יאמאנקה (יפן) – על עבודתם בחקר התמיינות תאים בקרב יונקים.
2009: דגלאס קולמן וג'פרי פרידמן (ארצות הברית) – על גילוי ההורמון לפטין.
2010: דייוויד ג'וליוס (ארצות הברית) – על גילוי מנגנונים מולקולריים שעל ידם העור חש בגירויי כאב ובטמפרטורה.
2011: ז'ול הופמן (צרפת), רוסלן מדז'יטוב (ארצות הברית) וברוס בויטלר (ארצות הברית) – על גילוים של מנגנונים מולקולריים בתחום מערכת החיסון המולדת.
2012: פרנץ-אולריך הרטל (גרמניה) וארתור הורוויץ' (ארצות הברית) – על תרומתם להבנת המנגנון המולקולרי של קיפול חלבונים.
הול, מייקל רוסבאש ומייקל יאנג (ארצות הברית) – על גילוי מנגנונים מולקולריים העומדים בבסיסו של המקצב הצירקדי.
2014: קזוטושי מורי (יפן) ופטר וולטר (ארצות הברית) – על גילוי התגובה לחלבונים לא מקופלים (UPR) ברשתית התוך-פלזמית.
2015: בוני בסלר ואוורט פיטר גרינברג (ארצות הברית) – על מחקר המנגנון המולקולרי של חישת צפיפות.
2016: אדריאן בירד (הממלכה המאוחדת) והודא זוע'בי (ארצות הברית) – על גילוי גנים האחראים לתסמונת רט.
2017: איאן גיבונס ורונלד וייל (ארצות הברית) – על גילוי חלבוני MAPs מוטוריים, האחראים להנעת התנועה התאית והבין-תאית.
2018: מרי-קלייר קינג (ארצות הברית) – עבור מיפוי הגן הראשון לסרטן השד.
2019: מריה ג'סין (ארצות הברית) – על עבודתה מראה כי שבירות גדולות כפולות מקומיות ב-DNA מעוררות קומבינציה בתאי יונקים.
2020: ג'רו מיסנבק (הממלכה המאוחדת), פיטר הגמן (גרמניה) וג'ורג' נגל (גרמניה) – על פיתוח אופטוגנטיקה, טכנולוגיה שחוללה מהפכה במדעי המוח.
2021: סקוט אמר (ארצות הברית) – על גילוי מנגנון ESCRT שנחוץ להבנת תהליכים ביולוגיים רבים.
2022: פול נגולסקו (ארצות הברית) ומייקל ולש (ארצות הברית) – לגילויים בולטים של פגמים מולקולריים, ביוכימיים ותפקודיים שבבסיס סיסטיק פיברוזיס וזיהוי ופיתוח של תרופות המבטלות את הפגמים הללו ויכולות לטפל ברוב האנשים שנפגעו מהפרעה זו.
יחד, התגליות והתרופות הללו מקלות את הסבל האנושי ומצילות חיים.
2023: פטריק קראמר (גרמניה) ואווה נוגאלס (ארצות הברית) - עבור ביולוגיה מבנית חלוצית שאפשרה הדמיה, ברמה של אטומים בודדים, של מכונות החלבון האחראיות על שעתוק גנים, אחד התהליכים הבסיסיים של החיים.
הם חשפו את המנגנון העומד בבסיס כל שלב בתעתוק גנים, כיצד שעתוק גנים נכון מקדם בריאות וכיצד חוסר ויסות גורם למחלה.
2024: סטיוארט אורקין (ארצות הברית), סווי ליי טאין (ארצות הברית).
2025: וולפגנג באומייסטר (גרמניה) - על פיתוחו החלוצי ושימושו בטומוגרפיה קריוגנית-אלקטרונית (cryo-ET).
2004: שינג-שן צ'רן (הרפובליקה העממית של סין) (ארצות הברית) – על תרומתו החלוצית לגאומטריה הדיפרנציאלית הגלובלית.
2005: אנדרו ויילס (הממלכה המאוחדת) – על הוכחת המשפט האחרון של פרמה.
2006: דייוויד ממפורד (ארצות הברית) – על תרומותיו לחקר תורת התבניות והראייה; ו-וו ונג'ון (הרפובליקה העממית של סין) – על תרומותיו בתחום מיכון המתמטיקה.
2007: רוברט לנגלנדס (ארצות הברית) וריצ'רד טיילור (הממלכה המאוחדת) – על פיתוח תוכנית לנגלנדס.
2008: ולדימיר ארנולד (רוסיה) ולודוויג פאדייב (רוסיה) – על תרומותיהם בתחום הפיזיקה המתמטית.
2009: סיימון דונלדסון (הממלכה המאוחדת) וקליפורד טאובס (ארצות הברית) – על תרומותיהם לגאומטריה התלת-ממדית והארבע-ממדית.
2010: ז'אן בורגן (ארצות הברית) – על עבודתו בתחום האנליזה המתמטית והיישומים שלה במגוון תחומים, החל ממשוואה דיפרנציאלית חלקית וכלה במדעי המחשב התאורטיים.
2011: דמטריוס כריסטודולו (שווייץ) וריצ'רד המילטון (ארצות הברית) – על עבודתם החדשנים במשוואות דיפרנציאליות חלקיות לא ליניאריות בגאומטריה רימנית ולורנצית, ויישומיהן ביחסות הכללית ובטופולוגיה.
2012: מקסים קונטסביץ' (צרפת) – על עבודתו פורצת הדרך באלגברה, גאומטריה ופיזיקה מתמטית, ובמיוחד בדפורמציה קוונטית, אינטגרציה מוטיבית וסימטריית מראה.
2013: דייוויד דונוהו (ארצות הברית) – על תרומותיו הגדולות לסטטיסטיקה המתמטית המודרנית, ובפרט על פיתוח אלגוריתמים אופטימליים לאמידה סטטיסטית בנוכחות רעש ועל טכניקות יעילות לייצוג דליל ושחזור של נתוני עתק.
2014: ג'ורג' לוסטיג (ארצות הברית, הונגריה) – על תרומותיו היסודיות לאלגברה, לגאומטריה האלגברית ולתורת ההצגות, ועל שזירת התחומים האלו יחדיו לצרכים שונים.
2015: גרד פאלטינגס (גרמניה) והנריק איוואנייץ (ארצות הברית) – על פיתוח והצגת כלים יסודיים בתורת המספרים.
2016: נייג'ל היצ'ין (הממלכה המאוחדת) – על תרומותיו מרחיקות הלכת לגאומטריה, לתורת ההצגות ולפיזיקה התאורטית.
2017: יאנוש קולאר (ארצות הברית, הונגריה) וקלייר וואזן (צרפת) – על תוצאותיהם יוצאות הדופן במחקר של מספר תחומים מרכזיים בגאומטריה האלגברית.
2018: לואיס קפרלי (ארצות הברית) – על עבודתו פורצת הדרך על משוואות דיפרנציאליות חלקיות.
2019: מישל טלגרן (צרפת) – על עבודתו על אי שוויון ריכוז, על סופרמה של תהליכים סטוכסטיים ועל תוצאות ריגורוזיות למודל של זכוכית ספין.
2020: אלכסנדר בילינסון (ארצות הברית) ודוד קשדן (ישראל) – בגלל השפעתם העצומה על תרומותיהם המעמיקות לתורת ההצגות, כמו גם תחומים רבים אחרים במתמטיקה.
2021: ז'אן-מישל ביסמוט (צרפת) וג'ף צ'יג'ר (ארצות הברית) – על התובנות שלהם ששינו וממשיכות לשנות את הגאומטריה המודרנית.
2022: נגה אלון (ישראל, ארצות הברית) ואהוד הרושובסקי (ישראל) – על תרומה משמעותית למתמטיקה דיסקרטית ותורת המודלים אשר השפיעה גם על גאומטריה אלגברית, טופולוגיה ומדעי המחשב.
2023: ולדימיר דרינפלד (ארצות הברית) ושינג-טונג יאו (הרפובליקה העממית של סין) – על תרומותיהם הקשורות לפיזיקה מתמטית, לגאומטריה אריתמטית, לגאומטריה דיפרנציאלית ולגאומטריה של קאהלר.
2024: פיטר סרנק (ארצות הברית).
2025: קנג'י פוקאיה (יפן) - על עבודתו החלוצית בתחום הגיאומטריה הסימפלקטית.
פרס שזר לחקר תולדות ישראל הוא פרס המוענק מדי שנה, מאז תשמ"ו (1985), במסגרת האזכרה השנתית לנשיא זלמן שזר.
הפרס מוענק על כתב-יד או ספר בעברית, שעניינו תולדות עם ישראל, ואשר פורסם עד שנתיים לפני מועד נתינת הפרס או שלושה חודשים לאחר מועד זה.
את הזוכה בוחרת ועדת שופטים המורכבת מאקדמאים בנושא תולדות ישראל.
שאנון או בקיצור פרס שאנון, הוא פרס בין-לאומי המוענק על ידי IEEE Information Theory Society "על תרומה עקבית ומשמעותית בתחום תורת האינפורמציה".
הפרס נקרא על שם אבי תורת האינפורמציה קלוד שאנון, ונחשב הפרס החשוב ביותר בתחום.
שאנון עצמו היה חתן הפרס הראשון, בשנת 1972.
בין הזוכים: רוברט פאנו, אירווינג ריד, אנדרו ויטרבי, אלווין ברלקמפ ורוברט גריי.
בין הזוכים גם מספר מדענים ישראלים, בהם: יעקב זיו ושלמה שמאי.
פרס רפפורט הוא פרס על-שם רות וברוך רפפורט, המוענק על ידי "קרן ברוך ורות רפפורט" (The Bruce and Ruth Rappaport Foundation).
פרסי רפפורט מוענקים מדי שנה בשלוש קטגוריות:
פרס רפפורט לאמן ישראלי צעיר / בכיר בשיתוף עם מוזיאון תל אביב לאמנות: הפרס מוענק מאז שנת 2006 אחת לשנה לאמן בכיר ולאמן צעיר, המתגוררים ופועלים בישראל.
הזוכים בפרס מציגים כעבור כשנה מזכייתם תערוכה במוזיאון, המלווה בקטלוג.
מטרת הפרס היא לעודד הכנסת זרמים עכשוויים לעשייה האמנותית ולחשוף את הציבור לכוחות היצירתיים הרעננים בארץ.
'אסיף' התערוכה הקבוצתית של 20 זוכי הפרס בעשור הראשון הוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות.
פרס רפפורט לחוקר צעיר / בכיר העוסק במחקר ביו-רפואי, בשיתוף עם מכון רפפורט למחקר: הפרסים מוענקים מדי שנה לחוקרים בגין מחקר רפואי או ביו-רפואי אשר יש בו מצוינות, פריצת דרך או חידוש ואשר יש בהם לתרום לקידום בריאות האדם ולטובת הכלל ובעלי השלכות טיפוליות ממשיות ויישומיות לטובת האנושות.
פרס רפפורט לעשייה נשית פורצת דרך ומחוללת שינוי בחברה הישראלית: הפרס מוענק לנשים אשר עשייתן במרחב הציבורי, החברתי, הקהילתי או הכלכלי בישראל יוצאת דופן וראויה לציון.
הפרסים - לזוכה בכירה, בגין עשייה מחוללת שינוי ופורצת דרך רבת שנים ולזוכה המצויה בתחילת דרכה, בגין יוזמה פורצת דרך.
בשנת 2016 נוסף פרס הוועדה - אות לאישה מעוררת השראה עבור מפעל חיים.
בין השנים 2013–2017 הוענק הפרס בשיתוף עם מגזין לאשה.
בשנים 2019 ו-2020 הוענק הפרס בשיתוף עם גלובס והחל משנת 2021 מוענק הפרס בשיתוף עם קשת 12.
פרסאוס היה מלך ממלכת מוקדון האחרון מהשושלת האנטיגונית.
ירש את המלכות מאביו, פיליפוס החמישי.
הוכרע על ידי רומא בקרב פידנה.
לאחר תבוסתו נפל בשבי ונפטר לאחר מספר שנים בבית-סוהר רומאי באיטליה.
פרס שיף הוא פרס המוענק לאמן ישראלי העוסק באמנות ריאליסטית ופיגורטיבית.
את הענקת הפרס יזם דובי שיף, והוא מוענק לזכר אביו חיים שיף, מלונאי ואספן אמנות מאז 2008.
הפרס כולל מענק של 10,000 דולר ותערוכה במוזיאון תל אביב לאמנות.
עבודת אמנות של הזוכה בפרס נתרמת לאוסף המוזיאון.
ב-2019 נערכה במוזיאון תל אביב תערוכת העשור לציון פרס שיף, שכללה 120 ציורים של האמנים הישראלים זוכי הפרס ב-10 השנים הראשונות להווסדו.
2012 - אלדר פרבר וסיגל צברי
פרס רמת גן לספרות הוא פרס ספרותי המוענק מטעם עיריית רמת גן, בשש קטגוריות, במהלך שבוע הספר העברי.
החל משנות ה-50 של המאה ה-20 הוענקו פרס רמת גן לספרות יפה, ופרס למדן לספרות ילדים, על שם יצחק למדן.
בהמשך צורפו אליהם פרס למחשבת ישראל ופרס ליצירה בתחום הפולקלור על שם ש.
הענקת הפרסים פסקה בשנות ה-80 של המאה ה-20.
הפרס חודש במתכונתו הנוכחית בשנת 2010. בשנת 2014 עמד סכום הפרס בכל קטגוריה על 25,000 ש"ח.
בשנת 2019 הוחלט על הקפאת הפרס, בגלל גירעון תקציבי.
במחצית הראשונה של שנות ה-40 של המאה ה-20 יזמה המועצה המקומית של רמת גן הענקת פרס ספרותי לסיפור ארץ-ישראלי שפורסם בכתב עת.
הפרס הוענק במשך שנתיים בלבד.
במאי 1951 הודיעה עיריית רמת גן על החלטתה להעניק פרסים ספרותיים מדי שנה.
הפרס הראשון הוענק אז למשורר יצחק למדן.
1957 - אברהם קריב, עטרה ליושנה; ד"ר יעקב הורוביץ, כי האדם אינו כזב.
פרופ' דב סדן, שזכה באותה שנה בפרס רמת גן לחוכמת ישראל, ויתר על הפרס כי סירב להשתתף בטקס לצדו של בר יוסף.
בר יוסף עצמו נעדר מן הטקס.
1961 - אברהם ברוידס, אל השחר הגנוז; ישראל אלדד, הגיונות מקרא.
1962 - ישורון קשת, רוחות המערב.
1969 - אליעזר שטיינמן, המלך עייף, עין לא ראתה, לקול החליל.
1970 - דליה רביקוביץ, הספר השלישי.
1975 - משה אונגרפלד, ביאליק וסופרי דורו.
אחרי חידוש הפרס זכה לוז, ב-2011, בפרס על מפעל חיים.
1977 - יצחק בן נר, שקיעה כפרית; מאיר בוסאק, בהימוט גשרים.
ב-1954, אחרי פטירתו של יצחק למדן, החליטה עיריית רמת גן לקבוע פרס על שמו, ש"יינתן ליצירה מעולה בספרות ילדים שנכתבה או נתפרסמה בשנתיים האחרונות".
החל משנת 1958 חולקו שני הפרסים בטקס אחד.
החל משנת 1959 הוענק גם פרס רמת גן לחוכמת ישראל.
הפרס הראשון נמסר בטקס של שנת 1960.
ב-1961 הוענק באותה מסגרת פרס רמת גן לספרות תורנית על שם הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
החל משנת 1966 הוענק באותה מסגרת פרס לפולקלור על שם אנסקי.
פרופ' זיוה שמיר היא יו"ר ועדת הפרס, ופרופ' ניצה בן-דב נמנית עם חבריה.
העירייה הכריזה: "פרס זה הוא הרחבתו של פרס רמת–גן על שם יצחק למדן, שהיה בעיקרו פרס ליוצר בשטח ספרות ילדים ונוער שנדחק לשולי העשייה העירונית ולא חולק מאז".
תש"ע 2010 - יהודית רותם, על משכבם בלילות.
תשע"א 2011 - סמי ברדוגו, זה הדברים.
תשע"ב 2012 - אורלי קסטל-בלום, חיי חורף; יואל הופמן, מצבי רוח.
תשע"ג 2013 - חיים באר, אל מקום שהרוח הולך.
תשע"ד 2014 - אילת שמיר, המיטה שאתה מציע בעצמך.
תשע"ה 2015 - אמיר גוטפרוינד, אגדת ברונו ואדלה.
תשע"ז 2016 - יניב איצקוביץ', תיקון אחר חצות.
תשע"ט 2018 - תמר לזר מצילות; דן זמל בלוק.
תש"ע 2010 - לילך נתנאל, המצב העברי.
שע"א 2011 - רוני גלבפיש, סיפור קטן ומלוכלך; גונן נשר, לעוף כמו בוב בימון.
תשע"ב 2012 - איריס אליה כהן, מכתוב; בלה שייר, מט ילדים.
תשע"ג 2013 - שי אספריל, עוד מעט החורף מתחיל; הגר דורון, הכלה היהודיה.
תשע"ד 2014 - אביבית משמרי, הזקן השתגע; דליה ביטאולין שרמן, איך שהעולם נהיה לבן.
תשע"ה 2015 - צדוק צמח, הציור האחרון של ג'אקופו מאסיני.
תשע"א 2011 - חדוה הרכבי, ציפור שבפנים עומדת בחוץ; אשר רייך, השחיין המהיר של הרגש.
תשע"ב 2012 - חמוטל בר-יוסף, השתוות.
תשע"ג 2013 - חוה פנחס-כהן, אחי, הצימאון; רפי וייכרט, בקווים דקים.
תשע"ד 2014 - שולמית אפפל, פחות מאמת אין טעם לכתוב.
תשע"ה 2015 - ישראל בר-כוכב, מחברת השמש; לאה פילובסקי, מקשיב גם לי דווקא עכשיו.
תש"ע 2010 - אלחנן ניר, תחינה על האינטימיות.
תשע"א 2011 - אלמוג בהר, צמאון בארות; גיורא פישר, אחרי זה.
תשע"ג 2013 - דוד אדלר, סקיצות לתמונה בלתי שלמה; סיגל בן יאיר, לא מעודן.
תשע"ד 2014 - נעם פרתום, להבעיר את המים באש.
תשע"ה 2015 - שרה כוי, מלכת הזמנים העצובים.
תש"ע 2010 - נורית זרחי, מי מכיר את תנינה?
תשע"א 2011 - שלומית כהן-אסיף, ציפור לאן את נוסעת?
תשע"ב 2012 - רוביק רוזנטל, המסע המופלא לארץ המלים; מאיר שלו, קרמר החתול ישן כל הזמן.
תשע"ג 2013 - תמר הוכשטטר, כרובינה; אמנון ורנר, ניר נגד סאלים.
תשע"ד 2014 - רימונה די-נור, אלונה לא לבד.
תשע"ה 2015 - דניאלה כרמי, לאן עפים הסבאים?.
תשע"ז 2016 - רונית רוקאס, לא קל להיות גיבור-על.
תש"ע 2010 - פרופ' נורית גוברין; פרופ' מנחם פרי.
לוז זכה גם בפרס רמת גן לספרות יפה, במתכונת הקודמת של הפרס, ב-1976.
תשע"ב 2012 - חיים גורי; פרופ' עוזי שביט.
תשע"ג 2013 - פרופ' יהודה פרידלנדר; פרופ' עליזה שנהר.
תשע"ה 2015 - פרופ' אמנון רובינשטיין; עו"ד צבי מיתר
תשע"ז 2016 - דנה כספי (מנורווגית) "רומן 11, ספר 18"; אלון אלטרס (מאיטלקית) "החברה הגאונה"
תשע"ז 2016 - מאיה שלייפר, "לא קל להיות גיבור על"
פרס תור הזהב (מכונה גם פרס ישראל המזרחי) הוא הפרס הגבוה ביותר של העיר אשדוד אותו יסד המרכז לתרבות האנדלוסית ולפיוט בישראל.
הפרס מוענק לאדם שתרם באופן יוצא דופן לקידום המורשת והתרבות היהודית.
הפרס מוענק מדי שנה במעמד פסטיבל "תור הזהב", ונועד לקדם ולכבד אישים אשר ביססו את המורשת והתרבות היהודית בישראל כעמודי תמך מרכזיים של החוויה הישראלית.
פרס תור הזהב נועד לתרום לקידומה של רב-תרבותיות ישראלית חיונית ומתחדשת הנותנת ביטוי למגוון הקבוצות והקהילות בישראל.
הפרס יביא בחשבון את התרבות המיוחדת שהעיר אשדוד טיפחה, ולכל לראש את השילוב בין מזרח למערב, האמנות בכל התחומים והאדריכלות בזיקה ברורה לתולדות קהילות ישראל בתפוצות מאז ועד היום ולתרבותן הענפה, וכן לתרבות הים-תיכונית, המוזיקה האנדלוסית, תוכני פסטיבל מֶדיטֶרָנֶה, פסטיבל אשדודשירה ופסטיבל תור הזהב.
פרס תור הזהב יוענק מדי שנה, בחול המועד פסח, לשלושה אזרחי ישראל יחידים, שהצטיינו מאוד וקידמו את התחום באחד המקצועות והתחומים המפורטים לעיל, ושנבחרו על ידי ועדת שיפוט ציבורית.
שני פרסים יינתנו על הישגים מקצועיים ופרס אחד על מפעל חיים – כל אחד בגובה 75,000 ₪.
חנה אזולאי-הספרי בקטגוריית הטלוויזיה והקולנוע
עוזיאל חזן בקטגוריית הספרות (פרוזה עברית)
אבי סבג על מפעל חיים
פרופ' משה בר-אשר בתחום המחקר
ד"ר אברהם עילם-אמזלג בתחום המוזיקה
הגב' ריימונד אבקסיס על מפעל חיים
הזמר והיוצר הצרפתי-אלג'יראי אנריקו מסיאס
ועדת פרס "תור הזהב" היא ועדה מקצועית עצמאית.
בין חבריה: פרופ' חביבה פדיה, ד"ר מירב אלוש-לברון, פרופ' אהרון ממן וד"ר אהרון כהן.
פרס תרבות יהודית ע"ש אורי אורבך מוענק ליוצרים בתחומי התרבות היהודית על ידי האגף לתרבות יהודית במשרד החינוך.
הפרס הוענק לראשונה בשנת ה'תש"ס (1999) בתקופת שר החינוך יצחק לוי.
הוא הוענק ברציפות עד שנת 2008.
בשנת 2016 חודשה הענקת הפרס על ידי נפתלי בנט, לזכרו של אורי אורבך.
מאז חידושו עומד גובה הפרס על 150,000 ש"ח לכל תחום.
תיאטרון – מחזאי, במאי, שחקן
קולנוע – מפיק, תסריטאי, במאי, שחקן
ספרות ושירה – סופר, משורר
מחול – כוריאוגרף רקדן, להקת מחול
מוזיקה – מלחין, תמלילן, מבצע
בעבר נקרא הפרס פרס שר החינוך ליצירה בתחום התרבות היהודית, פרס שרת ההתיישבות והמשימות הלאומיות, פרס שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה לתרבות יהודית, ופרס שר החינוך לתרבות יהודית, בהתאם למשרדים שחילקו אותו.
הרב ד"ר יצחק דב פריז
הרב יאיר יהודה בן מנחם
תיאטרון - רחל קשת, ברוך ברנר
קולנוע - דינה פרלשטיין, יאיר קדר
ספרות ושירה - שרה פרידלנד בן-ארזה, חיים סבתו
מחול - אנסמבל כע"ת, תמרה מיאלניק
מוזיקה - נעמי חשמונאי, אביהו מדינה
מפעל חיים - שולי רנד
תיאטרון - גלעד אלפסי, נועה אריאל
קולנוע - אביגיל שפרבר, אמיל בן שמעון
ספרות ושירה - יונדב קפלון, מירה קדר
מחול - שלמה ממן, להקת נגה
מוזיקה - קובי אוז, אודהליה ברלין
מפעל חיים - שלמה גרוניך
תיאטרון - רחלי מושקוביץ, גיא בירן
ספרות ושירה - אמונה אלון, יורם טהרלב
אמנות חזותית - אבנר בר חמא, ציפי מזרחי
מוזיקה - נאור כרמי, ליאור אלמליח
מפעל חיים - אביתר בנאי
תיאטרון - שמואל עצמון, נתנאלה אסתר תירוש
קולנוע - יוסי מדמוני, נעם דמסקי
ספרות ושירה - אלחנן ניר, עמותת זלדה
מחול - רבקה וולקר ואלישבע רזווג (להקת המחול פעמים), ציפי ניר
מוזיקה - אתי אנקרי, ישי ריבו
מפעל חיים - הרב ד"ר יואל בן נון, שלמה בר
תיאטרון - סוניה סודרי, אביחי שילה
קולנוע - אורי אלון, זיו נווה
ספרות ושירה - שלומית נעים-נאור, הרצל ובלפור חקק
מוזיקה - אהרן רזאל, אבטה בריהון
אמנות פלסטית - חני כהן זדה, אשר דהן
מפעל חיים - אהרון עמרם, שמחה רז
תיאטרון - צביה מרגליות, עופר גורן
קולנוע - יהודה גרובייס, משה אלפי, מחלקת ההפקה של עמותת "סולמות" (בראשות הרב יוסף צבי רימון)
ספרות ושירה - דורית אורגד, יורם ניסינוביץ'
מוזיקה - עמיר בניון, מורין נהדר
אמנות פלסטית - פורת סלומון, מאיה ז"ק
מפעל חיים - ג'קי לוי, מנשה לב-רן
פרס שומר ציון הוא פרס הניתן לאישיות שפעלה למען ירושלים או ישראל והגברת המודעות לחשיבות העיר והזיקה אליה.
הפרס ניתן על ידי מרכז אינגבורג רנרט ללימודי ירושלים.
דוד בארי, מרדכי אליאב, יהודה מאלי - (2008)
רשות העתיקות בראשות יהושע דורפמן - (2012).
פרס רעיית נשיא המדינה לשירה עברית הוא פרס ישראלי לשירה עברית, שנקרא בעבר על שם ד"ר גרדנר סימון, וכיום (2026) נקרא על שם נחמה ריבלין וסמי רוהר, המוענק מטעם רעיית נשיא מדינת ישראל בטקס בבית הנשיא בירושלים.
ד"ר גרדנר סימון היה רופא יהודי בריטי, שהקדיש בצוואתו מעזבונו למדינת ישראל למטרת תמיכה וקידום השפה עברית.
הפרס גובש כיוזמה משותפת של נחמה ריבלין והאפוטרופוס הכללי סיגל יעקבי למימוש עיזבונו "לעודד משוררות ומשוררים להעשיר את עולם השירה הישראלי, לטפח שירה עברית איכותית ולתרום לקידום התרבות בישראל".
בשנת 2018 לרגל שנת ה-70 למדינת ישראל, הוענק הפרס על סך 70 אלף ש"ח, על ידי מנהלת קרן גרדנר סימון סיגל יעקבי האפוטרופוסית הכללית ואשת הנשיא נחמה ריבלין.
ריבלין בירכה את המשוררים הזוכים ואמרה כי הפרס ניתן "על בחירת מילים שמעבירות תחושה, מתארות מציאות, ולעיתים מייצרות אותה.
על היכולת לחפור במילים ולבנות שפה בתוך שיר, שפה שתחבר את הקוראים דרך התחושות והמחשבות שהיא מעוררת בהם".
יו"ר הוועדה בשנת 2018 היה הסופר פרופ' חיים באר.
לאחר פטירתה של נחמה רבלין, העניק בית הנשיא את הפרס לשירה עברית על שמה ומאז 2026 הוא נושא את שמו של הנדבן היהודי סמי רוהר, כהמשך לפעילות משפחת רוהר כחלק מפרס סמי רוהר לספרות.
המשורר עמיחי חסון על ספרו השני "בלי מה".
בציון לשבח זכו המשוררת ריטה קוגן על ספרה "סוס בחצאית" והמשורר אלי אליהו על ספרו "איגרת אל הילדים".
המשוררת סיון הר־שפי על ספרה "זרקא".
בציון לשבח זכו המשוררת לי ממן על ספרה "למה הדבר דומה" והמשורר אבישי חורי על ספרו "איך עושה תהום".
המשוררת שולמית אפפל על הספר "זיכרונות מבית החרושת לבגדי ים".
בציון לשבח זכו המשורר עדי וולפסון והמשוררת בכל סרלואי על ספרה "מפחדך בשרי".
המשוררת חוה פנחס־כהן על הספר "גשם בשפה זרה".
בציון לשבח זכו המשורר יצחק כהן על ספרו "כמעט טוב מאד" והמשורר רפי וייכרט על ספרו "זכרונות מחנות תקליטים".
המשוררת נועה לארה מאיר על ספרה "את כנראה נמצאת כאן".
בציון לשבח זכו המשוררת שי שניידר־אילת על ספרה "כל מה שהיא שרה מעלה עשן", המשורר יורם ורטה על ספרו "אוי מאמא" והמשורר יחזקאל רחמים על ספרו "שמיים שלמים".
המשורר שחר־מריו מרדכי על ספרו "עבור את הלילה בלוע האש".
בציון לשבח זכו המשורר עומר ולדמן על ספרו "פרקי תהילה", המשוררת ווביט וורקו מנגיסטו על ספרה "חסידת ירוסלם" והמשוררת ספיר פז על ספרה "כמו אין מילים בעולם".
פרסאוס ואנדרומדה הוא ציור של הצייר והפסל הבריטי פרדריק לייטון.
הציור הושלם בשנת 1891, אז גם הוצג באקדמיה המלכותית לאמנויות שבלונדון.
הציור מציג תמונה של סצנה מאגדת אנדרומדה הלקוחה מהמיתולוגיה היוונית.
הציור, שהוא בעל מאפיינים גותיים, הוא באורך 235 סנטימטרים ורוחבו 129.2 סנטימטרים (שמן על קנבס) והוא מוצג בווקר ארט גלרי שבליברפול.
לפי המיתולוגיה היוונית, ממלכת אתיופיה נשלטה בידי המלכה היפה והיהירה קסיופאה, אשר טענה כי יופייה נעלה על יופיין של נימפות הים.
כאשר הנימפות שמעו על כך, הן הלכו למחות בפני אביהן, פוסידון, שהיה מלך הים.
פוסידון זעם וקרא למפלצת הים סיטוס לעלות מהמעמקים ולתקוף את ממלכת אתיופיה.
המפלצת זרעה הרס וחורבן בחופי הממלכה, הרגה אנשים שנקרו בדרכה וגרמה להצפות.
קסיופאה ובעלה קפאוס היו חרדים לגורל ממלכתם והם הסכימו לתנאי האכזרי שהעמיד פוסידון לסיום המתקפה – הקרבת בתם אנדרומדה למפלצת.
קפאוס כבל את בתו לסלע והשאיר אותה למפלצת הים (סלע אנדרומדה ביפו הוא הסלע המדובר לפי המיתוס).
תפנית בעלילה חלה כאשר למקום הזדמן פרסאוס, אשר זה עתה נלחם במפלצת אחרת – מדוזה - והביס אותה.
פרסאוס, אשר שב הביתה בעוד הוא רוכב על סוסו המעופף פגסוס, הבחין באנדרומדה וחש להצילה.
פרסאוס חיסל את המפלצת והתיר את הכבלים.
אנדרומדה התאהבה בו ועל אף שהייתה מאורסת לפינאוס, העדיפה להינשא לו.
בחתונה התגלע עימות בין פרסאוס לפינאוס, אשר הסתיים במותו של האחרון.
פרסאוס ואנדרומדה נישאו והקימו משפחה.
הסצנה אותה בחר לצייר לייטון מציגה את הנסיכה אנדרומדה העירומה למחצה – סדין לבן נכרך בקושי סביב מותניה – כבולה אל הסלע ונעטפת על ידי המפלצת הגדולה שפניה פונים לשמיים ופיה רושף אש.
מעליהם, באוויר, מצוי פרסאוס אשר רוכב על סוס לבן בעל כנפיים (פגסוס) ומכוון קשת אל עבר המפלצת, בה נעוץ חץ שזה עתה נורה.
פרסאוס מוקף הילה לבנה, המים מקיפים את הסלע ובצדדים שני צוקים.
גופה הנפתל של אנדרומדה התמימה הכרוך בסדין לבן שורטט כניגוד המוחלט למפלצת השחורה והאיומה.
הצבע הלבן מסמל תום ואילו ההילה מסמלת טוב.
לייטון יצר ציור נוסף המציג את פרסאוס רוכב על סוסו המעופף וכן ארבעה פסלים עשויים ברונזה בצבעי כסף וזהב, האחד מציג את פרסאוס רוכב על סוסו, השני מציג את מפלצת הים, השלישי מציג את אנדרומדה הכפותה ופסל רביעי מציג שילוב של הארבעה.
פרסאוס ואנדרומדה (באיטלקית: Perseo e Andromeda) הוא ציור שמן של הצייר טיציאן, שצויר בין השנים 1554–1556. היצירה מוצגת באוסף וולאס בלונדון.
סיפורם של פרסאוס ואנדרומדה מתואר בספר הרביעי של השיר האפי מטמורפוזות מאת המשורר הרומי אובידיוס.
הגיבור המיתולוגי פרסאוס, בנם של זאוס ודנאה, שב מהמסע שבו הרג את הגורגונה מדוזה, ומציל את אנדרומדה מלועה מפלצת הים לה הוקרבה.
מאוחר יותר הוא נושא אותה לאישה.
לא ברור כיצד הציור עזב את האוסף המלכותי הספרדי, אך בהמשך היה שייך לפסל פומפו לאוני (שעבד עבור מלכי ספרד במדריד משנת 1556, בהתחלה כעוזרו של אביו, לאונה לאוני) ואז לאנתוני ואן דייק, שהביא אותו ללונדון.
לאחר מכן, הציור שהה בסדרה של אוספים צרפתים מכובדים, כולל אוסף אורליאן בבעלות פיליפ השני, דוכס אורליאן.
כמו ציורים איטלקים אחרים, הוא הגיע ללונדון אחרי פיזורו של אוסף אורליאן בעקבות המהפכה הצרפתית.
הוא נקנה על ידי המרקיז האנגלי פרנסיס-סיימור קונווי, אביו של מייסד אוסף וולאס, בשנת 1815.
פרסאוס ואנדרומדה הוא אולי הדרמטי מכל ציורי הסדרה poesie.
הוא מתאר את הרגע בסיפור בו פרסאוס מציל את אנדרומדה מלועה של מפלצת הים.
אנדרומדה מוצגת כבולה לסלע כקורבן כדי לפייס את מפלצת הים.
הגיבור פרסאוס זוחל למטה כדי לחלץ אותה, כאשר ירידתו העוצמתית והאקטיבית מנוגדת לפגיעות הפסיבית של אנדרומדה.
דמותה העירומה של אנדרומדה מהווה אנטיתזה חזותית לדמותו המשוריינת של פרסאוס.
ישנם הבדלים מסוימים בין ציורו של טיציאן למקור המיתולוגי, שנבעו או מתרגום לקוי של הלטינית או מפרשנות חופשית של טיציאן: במיתולוגיה הוריה של אנדרומדה נמצאים בקרבתה, כאן הם ככל הנראה על החוף ממול, ליד העיר.
אנדרומדה מוצגת בציור כמי שניצבת בין צדפים ואלמוגים, שעדיין לא נוצרו בשלב זה בסיפור.
מצד שני, טיציאן מתאר את אנדרומדה כמי שנראית כמו פסל ובוכה, כמו במיתולוגיה.
כמו כן נראים בציור האמצעים אשר פרסאוס קיבל מהאלים כדי שיוכל להרוג את המדוזה: החרב המעוקלת שקיבל מן האל מרקוריוס, והמגן שקיבל מן האלה מינרווה.
כמו מרקוריוס, הוא נועל מגפיים מכונפים, וחובש כובע מכונף.
הקומפוזיציה של פרסאוס ואנדרומדה התפתחה במספר שלבים, הניתנים לעקיבה בעזרת צילומי רנטגן, צילומי אינפרא-אדום, ורישום ששרד.
גם בעין בלתי מזוינת ניתן עדיין להבחין בחלק מהגרסאות הקודמות.
תחילה אנדרומדה הייתה מימין, בתנוחה הדומה לתנוחתה בגרסה הסופית.
הזרוע משמאל הונפה מעל ראשה בצורה דומה, אך הזרוע השנייה הייתה פחות או יותר אופקית, והראש ככל הנראה הביט לעבר המרכז.
קיים רישום של אנתוני ואן דייק המתעד זאת, מתוך רישומיו האיטלקים.
הרישום הוא ככל הנראה העתק של רישום אבוד של טיציאן.
פרס המסאות האירופית מוענק מדי שנה על ידי הקרן על שם התעשיין השווייצי שארל וֵיוֹן למסאי/ת אירופאי/ת.
הפרס נוסד בשנת 1975, והוא הפרס הספרותי הראשון המוקדש אך ורק לסוגת המסה.
הוא מוענק עבור מסה מאת סופר/ת אירופאי/ת, בכל שפה שהיא.
הפרס הוא המשכו של פרס הרומן האירופי, שייסד שארל ויון עצמו לאחר מלחמת העולם השנייה, ואשר הוענק מדי שנה בשלוש השפות האירופיות העיקריות של שווייץ – צרפתית, גרמנית, ואיטלקית.
כמו פרס הרומן, מבקש פרס המסאות על שם ויון לתרום לפיוס ולאחדות באירופה באמצעות תרבות.
חבר השופטים של הפרס מורכב מחברי הוועד המנהל של קרן שארל ויון, ומאישים שנבחרו בשל מומחיותם והמוניטין שלהם בתחום.
טקס הענקת הפרס, בתחילת השנה ועל פי הזמנה, מתרחש במסיבת עיתונאים לכבוד הזוכים בפרס.
הפרס מאורגן במשותף עם העיר לוזאן, שם חי ופעל שארל ויון בשעתו, ועם אוניברסיטת לוזאן.
הוא מבקש לתגמל יצירה אשר "מהווה עדוּת, או מציעה ביקורת פורה על חברות עכשוויות, על אורחות חייהן, ועל האידאולוגיות שלהן."
פרס תאודור אדורנו הוא פרס גרמני שנועד להכיר בהישגים יוצאי דופן בפילוסופיה, בתיאטרון, במוזיקה, בקולנוע ובתיאוריה ביקורתית.
הוא נוסד בשנת 1977 על ידי עיריית פרנקפורט כדי להנציח את הפעילות ואת תחומי העניין של הסוציולוג והפילוסוף תאודור אדורנו, מבכירי אסכולת פרנקפורט, שלימד באוניברסיטת גתה פרנקפורט במשך כעשרים שנה.
הפרס מוענק מדי שלוש שנים ב-11 בספטמבר, יום הולדתו של אדורנו.
1980: יורגן הברמאס (פילוסוף וסוציולוג)
2015: ז'ורז' דידי-הוברמן (חוקר אמנות)
2018: מרגרטה פון טרוטה (קולנוענית)
2021: קלאוס ת'וולייט (סוציולוג ותאורטיקן תרבות)
הענקת הפרס לשנת 2012 ג'ודית באטלר נתקלה בביקורת תקשורתית וחברתית נרחבת בשל ההצהרותיה של באטלר בעד ארגוני הטרור האיסלאמיסטיים חמאס וחזבאללה, ותמיכתה בקמפיין ה-BDS.
שטפן קרמר הטיל ספק בלגיטימיות של ההחלטה ואחרים אף קראו לבטל את ההחלטה להעניק לה את הפרס.
נגד טקס הענקת הפרס נחתמה עצומה מקוונת ובמהלך טקס נערכו והפגנות.
מנגד הסוציולוגית הישראלית אווה אילוז טענה כי אף שהיא מתנגדת לעמדתה של באטלר אין מניעה להעניק לה את הפרס, לאור הישגייה בתחומי התאוריה הביקורתית וכי "המקום שבו יש להילחם בדעות כמו אלה של ג'ודית באטלר הוא הזירה הציבורית".
פרס שולמית אלוני הוא הוא פרס ישראלי המוענק ליוצרים של יצירה המקדמת זכויות אדם, צדק חברתי וחיים משותפים של יהודים וערבים, שלוש סוגיות ערכיות שעליהן לחמה ואותן קידמה שולמית אלוני.
הפרס נועד לטפח יוצרים במגוון סוגות יצירה, אשר עשייתם מעלה תרומה משמעותית לביסוס מורשתה של שולמית אלוני, ולמיצובה כתשתית ערכית לחברה ישראלית הומנית, מתוקנת ושוחרת שלום.
הוא מוענק ליוצרים הן בתרבות העברית והן בתרבות הערבית בשני תחומי יצירה – האחד פרוזה ושירה; והשני קולנוע, מיצגים אודיו-ויזואליים ותיאטרון.
כמו כן מוענקים פרסים על מפעל חיים ליחידים שפועלם התרבותי והאמנותי מקדם זכויות אדם, צדק חברתי, שוויון וחיים משותפים.
את הפרס יזם יוסי פרוסט, מי שליווה את אלוני כראש מינהל התרבות, ואליו הצטרפו הנהלת תיאטרון יפו, המשפחה והחברים.
הפרס מוענק מדי שנה ביום זכויות האדם הבינלאומי (המצוין ב-10 בדצמבר) או בסמוך לו, בטקס שנערך בתיאטרון יפו.
את אירועי הפרס מפיקה גלית ברסקי.
רננה רז על ההצגה "השימוע" (על פרשת אדם ורטה).
רנא אבו פריחה על הסרט "אחרייך".
סמי מיכאל – פרס מפעל חיים.
סוהיל רדואן, מנצח תזמורת נצרת – פרס מפעל חיים.
דורית קלנר על הספר "עונות מעבר".
איאת אבו שמיס על הספר "אני זה שניים".
אחינועם ניני – פרס מפעל חיים.
סעיד אבו שקרה, מייסד ומנהל הגלריה לאמנות אום אל-פחם – פרס מפעל חיים.
הפרס לא חולק עקב מגפת הקורונה.
מירה עווד על סדרת הטלוויזיה "מונא".
אבי מוגרבי על הסרט "54 השנים הראשונות".
אמל מורקוס – פרס מפעל חיים.
דוד טרטקובר – פרס מפעל חיים.
דניאלה כרמי על הספר "זית הזהב של הקוקטייל הציוני".
ג'רייס חורי על הספר "לנגן על הצרימה".
נביל עבוד אשקר, מנהל עמותת "פוליפוני" לחינוך מוזיקלי בנצרת – פרס מפעל חיים.
דויד ברוזה – פרס מפעל חיים.
אליעזר יערי על הסרט "שומרות הסף".
ראידה אדון על היצירה "זרות" (וידאו ארט).
רמי פחל על הסרט "מלוחיה".
תיאטרון אלמבהאש, רהט, על ההצגה "גופה על המדרכה".
יוכי שלח על הספר "אל תקרא לי אום כולתום".
ביאן חאמד על הספר "כאילו אני מטאפורה".
יהושע סובול – פרס מפעל חיים.
פריאל חאזן חשיבון – פרס מפעל חיים.
אדיב ג'השאן – פרס הוקרה מיוחד.
עלי דיאב על המחזה "בן ערובה לגופו".
נטע שושני על הסרט "1948 – לזכור ולשכוח".
שאדי סרור על הסדרה "פאדיה".
רועי יוסף על המחזה "שורה: מלאכת זיהוי חיים".
רבקה מיכאלי - פרס מפעל חיים.
מקהלת ראנה - פרס מפעל חיים.
דוד ריב - אות הוקרה מיוחד.
פרס שאנדור שייבר (בהונגרית: Scheiber Sándor-díj) הוא פרס הניתן לאזרחים הונגרים, או להונגרים החיים מעבר לגבולות הונגריה, אשר תרמו תרומה יוצאת דופן בתחומי השפה העברית, היהדות, ההיסטוריה התרבותית והחינוך, וכן תרמו לקידום דיאלוג וסובלנות בין יהודים לבין לא יהודים.
ההכרה ניתנת על ידי שר התרבות אחת לשנה, ב-3 במרץ, יום השנה לפטירתו של הרב הראשי פרופסור ד"ר שאנדור שייבר.
הפרס מגיע עם לוח הנצחה ומסמך המאשר את הענקת הפרס.
פרס שאנדור שייבר הוענק בעבר בגימנסיה שאנדור שייבר לפני שאומץ כפרס ממלכתי.
פרס הגימנסיה הוא מדליה עם בסיס ארד.
על הבסיס ניתן לראות את תאריך ההענקת הפרס ושם מקבל הפרס.
ניתן לראות את השנים 1913–1985 על המדליה האנכית (תאריכי לידתו ומותו של שאנדור שייבר), למטה הכיתוב: פרס שאנדור שייבר, במרכז ניתן לראות את דיוקנו של שייבר.
מימין כתוב בעברית שמו של שאנדור שייבר.
בצדה האחורי של המדליה כתובות בהונגרית ובעברית: "ללמד וללמד".
הכבוד מוענק לעמיתים ראויים על סמך הצבעה של סגל הגימנסיה.
• אלפרד שנר, רב ראשי הונגרי, פרופסור באוניברסיטה, חוקר, בין השנים 2002–2018 היה המנכ"ל הראשי של בית המדרש לרבנים שבבודפשט - האוניברסיטה היהודית.
הרב הראשי טמאש רונה, ראש מחלקת ORZSE
קלמן סלאי, מזכיר קרן Tett és Védelem
דוד גור נשיא החברה לחקר ההיסטוריה של תנועות הנוער הציוניות בהונגריה
ד"ר אטילה נובאק, עורך, היסטוריון
הרב ד"ר אימרה הרמן שמלצר (סנט גאלן)
פרופסור ד"ר פנחס ארצי (אוניברסיטת בר-אילן)
ד"ר György Jakubinyi, הארכיבישוף של אלבה יוליה
פרופסור ד"ר ויקטור קארדי (CEU)
פרופסור ד"ר יהודה דון (אוניברסיטת בר-אילן)
פרופ' ד"ר שלמה שפיצר (אוניברסיטת בר-אילן)
המורה ההונגרית אניקו וארי (תיכון אנה פרנק, תיכון שאנדור שייבר) - קיבלה את הפרס בקולותיהם של עמיתיה בגימנסייה שייבר שאנדור.
ד"ר הרב ארנסט נוימן (טימישוארה)
ד"ר אידה פרוליך, ראש מחלקה, פרופסור באוניברסיטה
György Benyik הוא כומר ותאולוג קתולי
הרב הראשי הלאומי יוז'ף שווייצר
ד"ר אנטאל באביץ' הוא מחנך דתי
ד"ר לסלו פלקאי, מורה, היסטוריון חינוכי
ד"ר לאסלו יולס הוא סופר
יאנוש קבאנאי, סופר, עורך, צלם
ד"ר Géza Komoróczy, מזרחן, פרופסור באוניברסיטה, היסטוריון
פרס שוּבֶנֶה הוא פרס שנתי המוענק על ידי האגודה המתמטית של אמריקה (MAA) כהוקרה על הישגים יוצאי דופן בנושא מתמטי.
הוא כולל פרס של 1,000 דולר ותעודה.
פרס שובנה היה הפרס הראשון שנוסד על ידי האגודה המתמטית של אמריקה.
הפרס נקרא על שם ויליאם שובנה ונוסד באמצעות מתנה מג'יי.
1975 – מרטין דייוויס וראובן הרש
1990 – דייוויד אלן הופמן
1998 – אלן אדלמן ואריק קוסטלן
2002 – אלן גתנר, סטן ואגון ובריאן וויק
2006 – פלוריאן פנדר וגינטר מ.
2012 – דניס דה-טורק, הרמן גלוק, דניאל פומרליאנו ודייוויד שיא ולה-ויק
2020 – ולדימיר פוזדניאקוב, ג'יי מייקל סטיל
2022 – ויליאם דנהאם, עזרא בראון ומת'יו קרופורד
2023 – קימו אריקסון, ג'ונאס אליאסון
פרסאוס ואנדרומדה הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הפלמי פטר פאול רובנס, שנוצר סביב השנים 1620–1622 בפלנדריה.
היצירה נחשבת לאחת מפסגות יצירתו של רובנס בתחום הציור המיתולוגי ומייצגת את סגנון הבארוק הפלמי במלוא עוצמתו – בשימוש בתנועה, אור ורגש.
ממדי הציור הם 99.5×139 ס"מ, והוא שמור באולם רובנס במוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג, רוסיה.
היצירה נרכשה בשנת 1769 מאוסף היינריך פון בריהל בדרזדן.
הציור מציג רגע דרמטי מן המיתולוגיה יוונית שבו פרסאוס מציל את אנדרומדה מידי מפלצת הים שאליה נועדה לשמש קרבן.
במרכז הקומפוזיציה עומדת אנדרומדה עירומה, המכסה את גופה בצניעות ומפנה מבטה כלפי מטה בתערובת של הקלה ומבוכה.
לצידה ניצב פרסאוס הלבוש שריון ועטוף בגלימה אדומה, במנח מגונן.
הוא אוחז במגן שעליו משתקף ראשה של מדוזה – רמז לקרב שנערך זה עתה.
הסוס המכונף פגסוס מופיע לימינו של פרסאוס וכנפיו פרושות לרווחה, ומעל הדמויות מתעופפים קופידונים קטנים החוגגים את הניצחון.
השימוש באור ובצל ניכר במיוחד: רובנס מפעיל טכניקת קיארוסקורו ליצירת עומק דרמטי, והמרקם החופשי והעשיר של משיחות הצבע מדגיש את האינטנסיביות והרגש האופייניים לסגנונו.
רובנס בחר באפיזודה זו מן המיתולוגיה כדי לבטא את תפיסתו ההומניסטית של הניצחון, האהבה והגאולה.
במרכז הקומפוזיציה ממוקמים סמלי הרוע שהובסו – ראשה של מדוזה והמפלצת קֵטוֹס שהומתה קודם לכן – כסימנים לגבורתו של פרסאוס.
מאחוריו מופיעים פגסוס, ניקה המעופפת ומספר פּוּטִים היוצרים מעין שיירה של ניצחון.
הדמות השרירית של פרסאוס בעלת החזה הבולט והגלימה המתנופפת מקרינה אנרגיה חיה, בעוד אנדרומדה השרויה בתנוחת מבוכה מסמלת את השחרור ואת כוח האהבה.
טכניקת הציור של רובנס מתאפיינת בשילוב בין שכבות צבע עבות לבין אזורים שקופים ועדינים, ובמעברים הרמוניים בין גוונים סמוכים – דבר היוצר תחושת תנועה, אור והשתקפות תמידיים.
היצירה מתמקדת בכוח האהבה והחירות, כפי שבא לידי ביטוי במעמד שחרורה של אנדרומדה.
הדמות כבולה לסלע ושלושה פּוּטִים מסייעים בשחרורה, בעוד אלת התהילה ניקה מעטרת את פרסאוס בזר ניצחון.
הסצנה מתרחשת במערה סלעית, ובתחתית הציור נראים שרידי המפלצת קטו שהובסה.
הסוס המכונף פגסוס מוחזק בידי פּוּטוֹ קטן, והאור הבוקע סביב מדגיש את המתח שבין גבורה לעדינות.
היצירה נוצרה בהשפעת אמנים כרפאל, לאונרדו דה וינצ'י, מיכלאנג'לו וקאראווג'ו, ונמנית עם סדרת ציורים מיתולוגיים שרובנס יצר באותה תקופה.
הציור מבטא גם רעיון של שחרור מניצול וניצחון מוסרי של רוח האדם.
פרס שר התרבות והספורט לשימור ולטיפוח תרבויות ישראל ע"ש יצחק נבון הוא פרס ממשלתי המוענק על ידי משרד התרבות והספורט ליוצרות וליוצרים בתחומי התרבות והאמנות, שיצירתם תורמת לשימור, להפצה ולטיפוח של תרבויות ישראל.
הפרס נוסד בשנת 2018 ונקרא על שמו של יצחק נבון, נשיאה החמישי של מדינת ישראל.
הפרס מוענק במספר מסלולים, ובהם פרס מפעל חיים ("היה נבון"), פרסי עידוד היצירה ופרסים ליוצרים בראשית דרכם.
הפרסים מוענקים בתחומי יצירה שונים, ובהם מחול, תיאטרון, מוזיקה, ספרות, קולנוע ואמנות ועיצוב.
שנה זוכים 2018 יוסי אלפי (פרס מפעל חיים – "היה נבון");
רנא אבו פרחה (עידוד היצירה);
איריס אליה כהן (עידוד היצירה);
אורלי פורטל (עידוד היצירה) 2021 יאיר דלאל (מוזיקה, פרס מפעל חיים – "היה נבון");
אריאל מרדכי לזרוס (מוזיקה, עידוד יוצרים);
רפאל בלולו (קולנוע, עידוד יוצרים);
אלהם רוקני (אמנות ועיצוב, עידוד יוצרים);
רון פרץ (מוזיקה, יוצרים בראשית דרכם);
מיכאל ליאני (אמנות ועיצוב, יוצרים בראשית דרכם);
שני ביבי (קולנוע, יוצרים בראשית דרכם) 2022 רנה ירושלמי (תיאטרון, פרס מפעל חיים – "היה נבון");
ירון מישר (מחול, עידוד יוצרים);
סתיו סטרוז' (מחול, יוצרים בראשית דרכם);
ברוך פיקל (ספרות, עידוד יוצרים);
רחל ברוריה מושקוביץ (ספרות, יוצרים בראשית דרכם);
חנה ווזאנה גרינולד (תיאטרון, עידוד יוצרים);
ניר שטראוס (תיאטרון, יוצרים בראשית דרכם) 2024 נעה ורטהיים (מחול, פרס מפעל חיים);
מיכל שכנאי יעקבי (אמנות, עידוד יוצרים);
רותי דה פריס (אמנות, יוצרים בראשית דרכם);
דוד אופק (קולנוע, עידוד יוצרים);
אוריה הרץ (קולנוע, יוצרים בראשית דרכם);
זהר שרון (מוזיקה, עידוד יוצרים);
אושי מסלה (מוזיקה, יוצרים בראשית דרכם) 2025 יעקב בודו (תיאטרון, פרס מפעל חיים – "היה נבון");
דגה פדר (מחול, עידוד יוצרים);
יענקל'ה (יעקב) פילצר (מחול, יוצרים בראשית דרכם);
עדן אוליאל (תיאטרון, עידוד יוצרים);
רועי יוסף (תיאטרון, יוצרים בראשית דרכם);
רמי מארק רום (ספרות, עידוד יוצרים);
רות פוירשטיין (ספרות, יוצרים בראשית דרכם)
פרסום הוא פעולה שנעשית בדרך כלל בתשלום, אשר מציגה ומקדמת מכירה של סחורה, שירות או רעיון.
מקור המילה פרסום הוא מיוונית: parresia דיבור גלוי או פַּרהֶסְיָה, שמשמעו להודיע ברבים.
פרסום מיוצר בדרך כלל עבור חברה מסחרית, ובמקרים אלו מטרתה המרכזית היא להגביר את המכירות של החברות המפרסמות, גם אם הן פוגעות בטובתם של הלקוחות, באמצעות שכנוע, אזכור, חיזוק עמדות והנעה לפעולה.
בניגוד לתוכן תקשורתי אחר, הפרסום מניח את קידום מושאו כתכלית בלעדית ומכפיף את שאר הגורמים – האמת, השפעה על הקהל, השפעה סביבתית, השפעה על התקשורת וכו' – לתכלית זו.
במקרים אחרים מטרת הפרסום עשויה להיות גם קידום אג'נדה או שיפור תדמיתה של החברה.
סוג נפוץ של פרסום נקרא פרסומת הנעשית במקרים רבים באמצעי התקשורת המסחריים, כאשר נותן החסות שלה מזוהה, אם כי לא תמיד.
הפרסום כענף בכלכלה נכללת בתמהיל התקשורת השיווקית של העסק (הכולל גם יחסי ציבור, קידום מכירות, שיווק ישיר ומכירה אישית).
הפצה ופרסום של רעיונות פוליטיים מכונה "תעמולה".
עם התפתחות האינטרנט החל תחום הפרסום המקוון לתפוס נתח הולך וגדל בענף הפרסום כולו, על חשבון שיטות פרסום מסורתיות כמו פרסום בדפוס, רדיו או טלוויזיה.
מגמה זו התחזקה עוד יותר עם הפיכתן של גוגל, פייסבוק ואמזון לחברות ענק עולמיות במהלך שני העשורים הראשונים של המאה ה-21. נכון לנתוני וול סטריט ג'ורנל של שנת 2020, שלוש החברות יחד שולטות בלמעלה מ-50% מענף הפרסום כולו, בזכות הדומיננטיות הרבה שלהן בתחום הפרסום המקוון.
רוב הקונים אינם מודעים לכך שמופעלים עליהם בתהליך הקנייה אמצעים פסיכולוגיים אשר גורמים להם לצרוך ולשלם יותר משהתכוונו.
המפרסמים נעזרים בכלכלת תשומת הלב, שמקשה בכוונת מכוון על יכולת הקשב ומעכבת את כושר השיפוט העצמאי.
המותג מקשר אסוציאציה וסיפור למוצר, כדי להפוך אותו לפחות סתמי.
למשל: "I ♥ NEW YORK" ("אני אוהב/ת את ניו יורק").
באמצעות המותג המפרסמים מייצרים אווירה רגשית חיובית סביב המוצר המפורסם לאורך זמן ומבקשים להעניק תחושת ערך עצמי לאדם שנענה לפיתוי.
רשתות שיווק עושות שימוש אחר במותגים ידועים, באמצעות מותגים פרטיים; הן מוכרות מוצרי מזון, קוסמטיקה ועוד זהים לחלוטין למוצרי יוקרה ממותגים, כאשר שם רשת השיווק מצוין בהבלטה על האריזה.
מוצרים אלה ממוקמים על מדפים סמוכים למדפי המותגים וכך הלקוחות מקבלים אפשרות לרכוש מוצרים איכותיים במחיר נמוך ממחיר המותג הידוע.
אנשים נוטים לקשור בין המחיר לערך.
ככל שפריט יקר יותר, כך ייטו להאמין שהוא איכותי יותר.
מבחינת הפרסום יש משמעות רבה למיקום; למשל בסופרמרקט מוצרים שנמצאים במדף מעט נמוך מגובה העיניים נמכרים יותר מאחרים.
חברות נעזרות בידוענים כיַצְגָנים (פרזנטורים) של מוצריהן.
במוצרים המיועדים לילדים נעשה שימוש בדמויות מצוירות.
אלה וגם אלה אמורים לעורר בקונים הזדהות ומשיכה.
הלוגו של חברה הוא אמצעי בינלאומי ליצור מסר פשוט בשפה שמובנת לכל.
לעיתים הוא מסמל יוקרה ולפעמים הזדהות והוא משמש להאצת ההחלטה לבצע רכישה.
יצירת רעש והתרגשות בעולם התקשורת מושכים את תשומת לב הלקוחות ומאיצים את קצב המכירות.
אנשי שיווק משתדלים להפתיע במוצרים חדשניים ובאופן הדחיפה שלהם לשוק.
אחת הדרכים שנמצאו יעילות היא יצירת לחץ חברתי: אם אני קניתי – תקנה גם אתה.
יש ארצות שהמוצרים שלהן נחשבים איכותיים (יפן למשל) ויש שיש להן שם של יצרניות באיכות נמוכה (סין למשל).
רוב הייצור נעשה בארצות עם מוניטין גרוע, אבל המפרסמים מסתירים עובדה זו, על ידי הבלטת ארץ המוצא היוקרתית.
כדי לגרום לאנשים לרכוש מיידית חפצים שאינם נחוצים להם נוהגים המפרסמים לקיים מבצעים: הורדות מחירים, פרסום אגרסיבי בכלי התקשורת, הבטחות כגון "קנה אחד קבל אחד במתנה", פרישת תשלומים וכדומה.
כך הלקוח מתפתה נוכח הסחיטה הרגשית.
סוכני מכירות מיומנים מפגינים אמפתיה, אכפתיות ומומחיות וכך פונים ללקוחות ומשכנעים אותם לרכוש מוצר מסוים שהוא יקר ממה שתכננו או בכמויות גדולות מהנחוץ.
מפרסמים למדו שאופן ההצגה של מרכולתם קובע יותר מהתוכן המילולי.
למשל: הביטוי "עד גמר המלאי" מייצר תחושה של בהילות, כדי שלא ייגמר.
דוגמה נוספת: ציון מספר הקלוריות ל-100 גרם על אריזה המכילה 150 גרם.
שיטה זו של דיווח אמת מתוך כוונה להטעות נקראת היצג.
מפרסמים מנצלים תוכניות טלוויזיה וסרטים כדי להחדיר בהם את המסרים שלהם, באופן גלוי או סמוי.
למשל: הם משלמים למפיקים כדי שישלבו בסרטיהם את המוצרים שלהם באופן בולט.
דוגמה ישראלית: בעבר צבעי האולפן של התוכנית כוכב נולד היו צבעיה של חברת סלקום, לצורך "הרבה רייטינג וכסף".
טִיזֶר (גַּרְיָן) ועוד אמצעי לחץ
לעיתים מופיעה הפרסומת לפני שהמוצר מוכנס לשוק, כדי ליצור עניין ולעודד דרישה.
יש שנרשם על גבי מוצר נסיוני "מהדורה מוגבלת", כדי לבדוק את נכונות השוק לקלוט אותו.
טִיזֶר גַּרְיָן הוא מודעת פרסומת חלקית, שמעודדת לרכוש, כשלא ברור במה מדובר.
כל אלה אמורים לעורר עניין וליצור עודפי ביקוש.
שיתוף פעולה בין יצרנים שונים
יש יתרון שיווקי כאשר שני יצרנים משתפים פעולה לצורך שיווק.
פעולה זו נקראת איחוד מותגים.
למשל דיאט קולה הוא תוצאה של שיתוף פעולה בין חברת קוקה-קולה לחברת נוטרסוויט
במקרים מסוימים שימוש בהומור ובהפחדה נחשב אמצעי פרסום טוב.
באמצעות כרטיסי מועדון לקוחות יוצרות החברות מאגרי מידע שמאפשרים להם לבלוש אחרי הקונים.
גם השימוש בפייסבוק חושף את המשתמשים לעיניהם הבולשות של המפרסמים.
מותגים בעלי שמות לועזיים יוצרים רושם על הקונים.
דוגמה ישראלית לכך היא מותג המשקפיים "קרולינה למקה ברלין" שמייצר רושם שהוא גרמני, אך משרדיו בישראל והוא מיוצר בסין.
כל החושים משתתפים בהחלטה לבצע רכישה.
לכן המפרסמים מקפידים לייצר סביבת קנייה נעימה לחיך, לעיניים, לאוזניים, לאף ולמגע.
בהיותה של הפרסומת פעולה המבקשת ליצור שינוי מכוון בנמען (שימור או שינוי מודעות, רגשות, עמדות והתנהגות) ומוצר תרבות שהחשיפה אליו הולכת וגוברת, קיים דיון ער בקשר שבין פרסום לחברה ובשאלה האם וכיצד פרסום מזיק או מועיל לחברה.
אחת הטענות כנגד פרסומות היא שפרסומת אינה מציגה את המציאות כפי שהיא, אלא מעצם טבעה ומטרותיה מקדמת מציאות שאליה צריך לשאוף המתאפיינת ב"ריאליזם קפיטליסטי".
על פי גישה זו הפרסומת מציגה בפנינו תמונה מעוותת.
מנקודת המבט של גישה זו, חזרתיות הפרסומת, מטרתה לשכנע.
התמקצעות השיווק והעוצמה הכלכלית העומדת מאחורי תעשיית הפרסום יוצרים מצב בו הפרסומת היא מוצר תרבותי רב השפעה.
מלבד עידוד הצופה לשנות את כוונות הצריכה שלו כלפי המוצר, מאפייני הפרסומת אורגים לתוכה למידה אידאולוגית של ערכים.
לדוגמה, הפרסומת המסחרית עושה שימוש בסטריאוטיפים חברתיים וסמלים רבי עוצמה כדי להקל על הנמען להבינה.
בעקבות אופיו הפשטני של הטקסט, עשויה הפרסומת לטפח ולקדם ערכים כגון סקסיזם, גזענות ואף להשחית סמלים פוליטיים ודתיים של החברה.
יש לוודא שהפרסום אינו מהווה הטעיה ובהתאם לחוק הגנת הצרכן.
המונח מו"לות פתוחה או פרסום פתוח (Open Publishing) נטבע על ידי מת'יו ארניסון, המתכנת של גרסת אינדימדיה הראשונה.
ארניסון רואה קווים דומים בין פרסום פתוח לבין עקרון התוכנה החופשית של ריצ'רד סטולמן.
לדעתו, שני הרעיונות קוראים תיגר על מה שהוא מכנה ההפרטה של מידע בידי התאגידים.
בדומה להגדרה של GNU, החופש כאן נגזר מ"חופש הביטוי", ולא מ"בירה חופשית".
לפי עקרון הפרסום הפתוח, על תהליך יצירת החדשות להיות שקוף לכולם.
כל אחד יכול להוסיף תוכן, ולראותו מופיע מיד במאגר התכנים הכללי.
ניתן להגיב באופן מיידי לכל תוכן שפורסם.
התגובה מהווה חלק בלתי נפרד מהתוכן עצמו.
התכנים מסוננים באופן מינימלי, רק כדי לאפשר לקוראים נגישות מרבית אליהם.
הקוראים והכותבים מסוגלים לראות את כל שיקולי העריכה.
אם יש להם הצעה לשיפור התוכן ולסייע לעריכה, הם יכולים לשנות ולשכלל את התוכן כאוות נפשם - התוכן חופשי ופתוח לכולם.
אם הקוראים רוצים להפיץ מחדש תכנים, הם יכולים לעשות זאת בקלות, וקיימת העדפה להפצת התכנים באתרים המיישמים את עקרון פרסום הפתוח.
ריימונד, בחיבורו "הקתדרלה והבזאר", טען כי "בעזרת מספר גדול דיו של בודקי גירסות בטא ומפתחים-מסייעים, כמעט כל בעיה ניתנת לסיווג מהיר, והפתרון יהיה מובן מאליו למישהו".
הוא קרא לעיקרון זה חוק לינוס, על פיו "בעזרת מספיק עיניים, כל הבאגים שטחיים".
בדומה, אפשר לכנות את החוק הבא בשם חוק מת'יו ארניסון: "בעזרת מספיק עיניים, נחשפים כל התכנים הבלתי ראויים".
פרסום תוכן בעייתי מאפשר לכותב המקורי לתקן עצמו ולהבהיר את הנושא, לאחר שהקוראים חושפים לכותב את הבעיות בטקסט שהפיץ.
פרסום סמוי הוא שיטת פרסום שבה מועברים מסרים פרסומיים, תמורת תשלום, בתכנים של אמצעי התקשורת, תוך הסתרה חלקית או מלאה של עובדת העברתם.
פרסום סמוי יכול להתקיים בכל אמצעי תקשורת, אך הוא נפוץ במיוחד בקולנוע ובטלוויזיה.
בתקשורת, הוא מכונה תכופות תוכן שיווקי, על אף שבתוכן שיווקי יש הודעה לצרכן שמדובר בפרסומת בניגוד לפרסום סמוי שהצרכן לא מודע לכך.
באמצעות הפרסום הסמוי יש השתלטות איטית על המסך מצד המפרסמים, שאינם מסתפקים יותר במקבץ הפרסומות.
מטרת הפרסום הסמוי היא להטמיע בתודעתו של הצופה את המוצר, את השירות, את סימן המסחר או את פעילותו של יצרן או ספק של שירותים.
עקב ריבוי המסרים הפרסומיים הגלויים, נוצר אצל נמעני הפרסומת אדישות ואף אנטגוניזם כלפיה ולכן נוצר אצל המפרסמים הרצון להגדיל את השימוש בפרסומת הסמויה שפונה לתת-מודע של האדם באופן עקיף.
באנגלית מקובל להשתמש במונח Product placement, או Embedded marketing, לא תמיד בהקשר שלילי, אלא כדרך לגיטימית לקבל מימון להפקת סרטי קולנוע או טלוויזיה ממפרסמים.
פרסום סמוי פוגע בתחרות כיוון שלא כל גוף המעוניין בפרסום מסוגל לשלם את הסכומים הנדרשים לפרסום מסוג זה, וכך נוצרת פגיעה במגוון ובפלורליזם של הגופים היכולים לפרסם.
יש בעיתיות גם בפגיעה בחופש היצירה כאשר היוצר נדרש לשנות תוכן כדי לעמוד בדרישות המפרסם.
ישנה גם דילמה מוסרית כאשר התוכן מוכון לקהל צעיר בעל מודעות נמוכה ויכולת סינון מוגבלת לתוכן אליו הוא נחשף.
המוצר בשימוש הכוכבים בקולנוע או בטלוויזיה
ישנן דרגות שונות של העברת מסרים פרסומיים סמויים.
הבולטת שבהן היא הצגת המסר הפרסומי כחלק אינטגרלי של תוכן לא פרסומי.
כך, לדוגמה, ניתן לראות בסרטי קולנוע או טלוויזיה את גיבורי העלילה כאשר הם משתמשים במוצרים שניתן לראות\להבחין בבירור במהלך הצפייה בזהותם המסחרית.
בכתבה עיתונאית או בספר ישולבו, לצורך פרסום סמוי, שמות מסחריים או פרטי מוצרים אשר אינם נדרשים לצורך העלילה.
דוגמה נפוצה היא הופעה חוזרת של אותה חברת מכוניות לכל אורך הסרט.
פרסום סמוי בוטה יותר הוא כזה שבו המוצר המפורסם זוכה לחשיפה מיותרת החורגת מגבולות התוכן.
למשל, המצלמה הקולנועית או הטלוויזיונית מתעכבת לזמן מה על הפריט אותו מבקשים לפרסם, או שהוא מוצג ברקע ההתרחשות למשך זמן מה, זוכה לצילום תקריב ב"חיתוך פנימי" (inter-cut), מוצג כאשר שם המותג מובלט, וכדומה.
סוג הפרסום הסמוי הישיר ביותר הוא זה שבו המוצר אותו מבקשים לפרסם הופך באופן ישיר או עקיף לנושא השיחה או הדיון של התוכן הלא פרסומי.
למשל, כאשר הדמויות בסיפור או בסרט דנים ביתרונות של המוצר.
ישנם אף תכנים המכוונים להצגת מוצרים, דוגמת מדורי צרכנות בעיתונים ותוכניות צרכנות וסגנון חיים בטלוויזיה, בהם הדיון על המוצר הוא ברוח אוהדת, תמורת תשלום.
עם זאת, ישנה מחלוקת האם תוכניות מעין אלו הן אכן "פרסומת סמויה".
בדומה לכך, ישנם המכנים את הצגת הפרסים המשמשים בתוכניות הגרלות, חידונים, מופעים, או אירועים טלוויזיוניים אחרים כפרסומת סמויה, למרות שסביר יותר להתייחס אליהם כחסות או פרסומת גלויה.
סוג עדין יותר של פרסום סמוי הוא שימוש בצורות, מוזיקה, אמן, יוצר, אביזרים או צבעים המזוהים עם מפרסם או שם מותג.
כך, לדוגמה, בישראל אופיין עיצוב הבימה בתוכניות "כוכב נולד" בצבעים המזוהים עם חברת סלולר ידועה; ובאולפן המונדיאל עוצב האולפן בצורות ובצבעים שהזכירו בנק שנתן חסותו לשידורים.
בשנת 2013 קטר איירווייז (חברת התעופה של קטר) נתנה חסות רשמית לנבחרת ברצלונה בכדורגל, ולפיו לוגו החברה יתנוסס על חולצות השחקנים, ביציעי הקאמפ נואו וגם ברחבי מוזיאון הקבוצה במתחם האצטדיון.
סוג אחר של פרסום, נטען פעמים רבות, הוא פרסום באמצעות העברת מסר תת-ספי - הקרנתו או הצגתו של שם מוצר או תמונה למשך זמן קצר מאוד, כך שהוא ייקלט ישירות בתת-המודע של הצופה.
למרות הפרסום הרב שניתן לשיטה זו, והאזהרות הרבות מפניה, לא נמצאה עד כה ראיה כלשהי לשימוש מסר תת-סיפי, והוא נחשב כיום לאגדה אורבנית.
בעיתונות הכתובה מוכנס לעיתים תוכן ממומן, הנראה כמודעה או כתבה עיתונאית, סיסמה עיתונאית, אך מקדם מוצר או שירות מסחרי ונכתב וממומן על ידי גורם מסחרי.
הדבר מצוין על ידי האות (מ) - לאמור מודעה, או בדרך דומה.
לעיתים מתווסף לעיתון מוסף שלם של תוכן ממומן.
בעיתונאות לעיתים על-מנת להעלות את יעילות הפרסום מעטים עליו מצג של איסור פרסום.
פרסום בזמן אמת נמצא כיעיל יותר ומעלה את מכירות המוצר.
כבר משנות ה-20 של המאה ה-20 החלו להשתמש בשיטות שונות של פרסומת סמויה (Product Placement).
אולם, רק משנות ה-70, עם השינויים בשיטות ניהול מותגים, הנושא החל לצבור תאוצה.
החברות החלו לשלם על מנת שמוצריהן יקבלו חשיפה בסרטי קולנוע ובטלוויזיה.
גם בישראל התופעה קיימת משנות ה-70. בראיון שנתן המפיק איציק קול לעיתון מעריב בשנת 1990, כחלק מתחקיר שערך על פרסום סמוי, הודה קול כי הסרט הצילו את המציל משנת 1977, נעשה במימון חברת הבנייה "האחים משה ויגאל גינדי" וחברת הסיגריות דובק, בתמורה לפרסום.
בסצנת הפתיחה נראה גבי עמרני מדבר עם תיירת שברקע שלט גדול של האחים משה ויגאל גינדי והוא מציע לה סיגריה "סמייל" מתוצרת דובק.
כמו כן, נעשה שימוש בדירות חדשות, שבנתה חברת גינדי באותה עת בסצנות רבות בסרט.
בדו"ח מבקר המדינה משנת 1988 ישנה ביקורת כלפי תופעה רחבת היקף של מתן "תודות" לארגונים התורמים להפקת התוכנית שלא במסגרת תשדירי חסות והתעכבות המצלמה על פרטים מסחריים מזהים בתוכניות.
בשנת 2004 הפרסום הסמוי בישראל תפס תאוצה.
כמו בעולם, גם בישראל, עשה הפרסום הסמוי מעבר חד מהקולנוע לטלוויזיה.
עד 2004 עיקר הפרסום בטלוויזיה התמקד בדקות פרסום בזמן הפסקת הפרסומות ובחסויות על תוכניות.
משנת 2004 משרדי פרסום גדולים החלו בהקמת מחלקות המתמחות בתוכן שיווקי ובפרסום סמוי וזכייני הטלוויזיה עסקו אף הם בכך, וכל זאת בשעה שחוק הרשות השנייה אוסר במפורש פרסום סמוי.
במדינות רבות, כולל ישראל, הוטל איסור על פרסום סמוי, שאינו תשדיר פרסומת, בטלוויזיה.
למרות זאת, פרסום כזה מתקיים באופנים כאלו ואחרים, חלקם חוקיים וחלקם לא, בסרטים רבים וברוב תוכניות הטלוויזיה שאינן חדשותיות.
בסרטי קולנוע, נהוג "למכור" אזכורים בדרגות הבלטה שונות לחברות השואפות ששמן או אביזר המזוהה אתן יאוזכר או יוצג.
לעיתים, ובמיוחד כאשר מדובר בתכשיטים ופריטי ביגוד או הנעלה, מעניקים המפרסמים את הפריטים חינם, או משאילים אותם לצורך הסרט או המופע הטלוויזיוני.
כך, לדוגמה, חלק ניכר מהמופיעים על השטיח האדום בדרך לטקס הענקת פרס אוסקר מפרסמים מוצרים שאותם קיבלו במתנה או בהשאלה ממפרסמים.
בטלוויזיה, הסכמי הפרסום הסמוי אינם גלויים לציבור, ומבוצעים בדרך כלל בהסכמה חשאית בין המפרסמים למפיקי התוכנית הטלוויזיונית.
הסכם נפוץ אחד הוא של הענקת מימון או טובת הנאה אחרת למפיקי התוכנית, בתמורה לראיון, הצגה, אזכור, וכדומה, של הפריט במהלך התוכנית.
לעיתים קרובות, לובש המימון אופי של רכישת זמן פרסום או עמודי פרסום באופן לגיטימי, כאשר התמורה (כתבה או אזכור) אינה מקושרת באופן גלוי.
הסכם נפוץ אחר הוא של תרומת תכנים או הסכמה להשתתפות בתוכנית מצד המפרסם, בתמורה לפרסום סמוי בתוכנית.
כך, מבוססות רוב תוכניות האירוח על ראיונות קצרים עם אורחים, הנאותים להעניק ראיון בתמורה לאזכור סרט או מופע, או הצגת קטע קצר ממנו.
סוג זה של פרסום רווח מאוד גם בעיתונות, אם כי לרוב מבליטים העיתונים פרט שערורייתי או מסקרן שאוזכר בראיון, ועשויים להצניע את הפרט שאותו מבקש המפרסם להבליט.
הסדר נוסף של תרומת תכנים מצד המפרסם אופייני למגזיני טלוויזיה ועיתונים, ובו המפרסם מספק כתבה או תוכנית שלמה תמורת הסכמת אמצעי התקשורת להציגו עם התכנים הסמויים שלו כפריט מידע ("אייטם") או כתבה.
במקרים רבים, הכתבות או פריטי המידע אף נוצרים או נכתבים על ידי המפרסם או שלוחיו.
כך, לדוגמה, חלק מהידיעות במוספי התרבות, הבידור, הטכנולוגיה ואיכות החיים נכתבות בפועל כהודעה לעיתונות על ידי משרדי יחסי הציבור של מפרסמים, כאשר העיתונאים מעתיקים אותם כלשונם, בתוספת שמם.
למרות שפרסום סמוי נפוץ בעיקר בתחומים מסחריים, בתחילת 2015 נחשפו שני מקרים בהם משרדי ממשלה רכשו תוכן עיתונאי בידיעות אחרונות ובאתר ynet.
בסעיף 83(א) לחוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, תש"ן-1990, נאמר:
בעל זיכיון לא יכלול במישדריו דבר שהוא בגדר פרסומת, גלויה או מוסווית ושאינו תשדיר פרסומת ואשר קיבל עבור שידורו תמורה כספית.
כללי הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו (אתיקה בפרסומת בשידורי רדיו), תשנ"ט-1999, אוסרים פרסומת סמויה, באומרם:
(א) לא ישדר בעל זיכיון דבר שהוא בגדר פרסומת אלא בדרך של תשדיר פרסומת.
בסעיף 7(ג) אחריות להטעיה בפרסומת לחוק הגנת הצרכן, תשמ"א-1981, נאסר על:
פרסומת העלולה להביא אדם סביר להניח, כי האמור בה אינו פרסומת, יראו בכך פרסומת מטעה אף אם תכנה איננו מטעה;
המפרסם פרסומת בצורה של כתבה, מאמר או ידיעה עיתונאית, בלי לציין באופן ברור כי המדובר בפרסומת, יראו בכך פרסומת מטעה, אף אם תוכנה אינו מטעה;
לעניין סעיף קטן זה, השתתפות עיתונאי, לרבות מגיש, קריין או מנחה בכל כלי תקשורת, בפרסומת, יראו אותה כפרסומת מטעה, אם אין בה הבחנה ברורה בין עבודתו המקצועית לבין הפרסומת;
בינואר 2007 פרסמה את המלצותיה ועדה בראשות פרופ' אסא כשר שמונתה על ידי מועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו לשם בדיקת הופעתו של תוכן שיווקי בתוכניות טלוויזיה.
פרסום ההמלצות עורר ויכוח ציבורי עז בין שוללי ההמלצות למחייביהן.
בינואר 2007 הוטל על HOT קנס בסך 90,000 שקל, בשל פרסום סמוי לבית הספר "אנקורי" בטלנובלה "האלופה", שבה אומר אחד השחקנים לחברו: "לך תלמד באנקורי.
זה גם בית ספר פרטי וגם אקסטרני.
הם מתאימים לך תוכנית לימודים במיוחד בשבילך.