tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ידידתו האיטלקית של השופט הגרמני הראשי, גנרל בובה, הביאה לכך שניקאצ'י ישוחרר מבית הכלא.
המשטרה האיטלקית לא הייתה מוכנה להמשיך להחזיק אותו במאסר ללא משפט.
הגנרל המשיך במשפטים ושחרר את רוב החשודים לאחר שהחליט כי המסמכים שבידם אינם מזויפים.
העצירים שנותרו בכלא שוחררו ב-20 אפריל, יום ההולדת של היטלר.
ב-17 במאי 1944 עצרה המשטרה את ברונצ'י.
הוא הועמד לדין, אך שוחרר בהתערבות הוותיקן.
בעלות הברית נכנסו לעיר והחליטו לנצל את המתקנים המוכנים של חיל הרפואה הגרמני.
הם עשו אותם למתקני חיל הרפואי של בעלות הברית ואסיזי הפכה למרכז החלמה לחיילים הבריטיים.
הפליטים היהודים והלא-יהודים יצאו ממקומות המחבוא במנזרים ומההרים ובכך הסתיימו עבורם תלאות המלחמה.
לאחר המלחמה אמר ברונצ'י על פעולותיו: "ההשגחה העליונה הפקידה בידינו 200 יהודים, ובעזרת האל ובהתערבות
פרנציסקוס הקדוש לא נפל איש מהם בידי רודפיהם".
לאחר כיבושה של אסיזי הגיע אליה אלכסנדר רמתי עם המחנה השמיני הבריטי, ככתב צבאי.
לאחר שנודע לו הסיפור על המחתרת, פגש את גיבוריה והבטיח כי יעלה את סיפורם על הכתב.
חלפו כשלושים שנה עד שהדבר עלה בידו.
ספרו The Assisi Underground: The Priests Who Rescued Jews ("מחתרת אסיזי: הכמרים שהצילו יהודים") הוא רומן היסטורי, שיצא לאור בארצות הברית בשנת 1978, ומתאר מפיו של "פדרה גוארדיאנו", כינויו של רופינו ניקאצ'י, את סיפורם של הפליטים היהודים והמחתרת שפעלה להצלתם.
הרומן מקיף את התקופה מהיום בו רומא נכבשה בידי הגרמנים - 10 בספטמבר 1943 ועד 17 ביוני 1944, היום בו שוחררה העיר על ידי בעלות הברית.
בשנת 1980 יצא לאור תרגום לעברית בשם המחתרת באסיזי, בהוצאת "מסדה".
בעקבות הרומן כתב רמתי גם תסריט וביים סרט קולנוע בשם The Assisi Underground, בכיכובו של בן קרוס, שיצא לאקרנים בשנת 1985.
המחתרת הציונית בעיראק הייתה ארגון חשאי אשר פעל בקרב הקהילה היהודית בעיראק בין השנים 1941–1951. מטרות המחתרת היו: חינוך עברי וציוני, הגנה ועלייה לארץ ישראל.
מחתרת זו פעלה בשלוש זרועות עיקריות: תנועת החלוץ, תנועת ההגנה ("השורה") ותנועת ההעפלה.
הרקע לצמיחתה של המחתרת הציונית
מאז חורבן בית ראשון התקיימה זיקה בין גולי בבל לארץ ישראל, אופייה של זיקה זו היה דתי-משיחי.
מסוף המאה ה-19 חדרה הציונות המדינית לתודעתם של יהודי עיראק והחלה פעילות ציונית בעיראק.
בשנות העשרים של המאה העשרים, לאחר שבריטניה כבשה את עיראק מהאימפריה העות'מאנית, השתפרה התחבורה בין עיראק לבין ארץ ישראל, כמו גם התקשורת של עיראק עצמה, וקל היה יותר מאי פעם הן להפיץ רעיונות בעיראק והן לעלות לישראל.
בתקופה זו פעלו בעיראק מספר ארגונים ציוניים שהתמקדו בעיקר בלימוד השפה העברית ובגיוס תרומות לארץ ישראל.
בין העומדים בראשם היו פעילים כגון אהרן ששון ("המורה"), עו"ד סלמן שינה ונוספים.
צמיחתה של המחתרת הציונית בעיראק הואצה על ידי מאורע שזעזע את יהודי עיראק – הפרעות ביהודי עיראק בחג השבועות יוני 1941 המכונות ה"פרהוד".
מן המחקר ניתן ללמוד שהיו מספר גורמים לפרעות והם:
נוכחותם של מורים סורים וגולים פלסטינים אשר ליבו את השנאה ליהודים וכוחם גבר לקראת פרוץ הפרעות.
– האוכלוסייה המקומית שהייתה מונעת בדחף נקמה ושנאה לפעול נגד היהודים.
הבריטים שהגיעו לפאתי העיר בגדאד אך לא נכנסו אליה על מנת להפסיק את הפרעות.
הקהילה היהודית נפגעה קשות מן הפרעות, הפגיעות היו הן גופניות, הן ברכוש והן רגשיות.
רבים מיהודי עיראק ראו עצמם עיראקים לכל דבר עד לפרעות אלו.
הפרעות גרמו לזעזוע עמוק בקרב יהודי עיראק וערערו את תחושת הביטחון.
את תחושת המשבר מתאר אנצו סרני, שליח ארץ ישראל בעיראק, שכתב מכתב לסוכנות היהודית בפברואר 1942 ובו נאמר: "במשך יומיים אלו של יוני 1941 נשבר חלום ההתבוללות הערבית ופסקה בלב היהודים האמונה שיש אפשרות לחיות חיים נורמאלים בגלות עיראק".
נוכח המשבר, עמדו בפני בני הקהילה ארבע אפשרויות עיקריות:
זרם ההגירה – זרם שביקש להחליף גולה בגולה אחרת.
זרם ההשתלבות – על זרם זה נמנתה השכבה המסורתית הבוגרת שראתה בפרעות סדר עולם מאז גלו היהודים מארצם.
הזרם הקומוניסטי – על זרם זה נמנו צעירים משכילים שסברו שהניצחון הקומוניסטי בעיראק יפתור את בעיית היהודים.
זרם זה סחף צעירים רבים והפך מתחרה לזרם הציוני.
הזרם הציוני – הפרעות גרמו להתעוררות ציונית בקרב הנוער, שסבר שאין אפשרות לקיום בגולה וארץ ישראל היא הפתרון השלם והיחיד.
צמיחת המחתרת החלה עם התארגנות של קבוצות נערים שקראו לעצמם "נוער ההצלה" ו"ועדת היהודים החופשיים", והפיצו כרוזים על מצב היהודים, רכשו נשק והתאמנו בנשק.
זו הייתה תנועת ספונטנית ללא הכוונה מבחוץ, תולדה של צורך פנימי של הנערים.
לאחר שנוצר הקשר בין המוסדות בארץ ישראל ליהודי עיראק, הפכו ארגונים אלו למחתרת ציונית.
באפריל 1942 הגיעו שליחים מארץ ישראל, אנצו סרני כנציג סולל בונה בעיראק, עזרא כדורי ושמריה גוטמן, במסווה של מכונאים בשיירות הבריטים.
השליחים חברו לפעילים המרכזים בקרב הנוער וכך נוצר הבסיס לצמיחתה של המחתרת הציונית.
נוכחותם של כוחות בריטיים בעיראק בעת מלחמת העולם השנייה, תנועות הצבא הבריטי במרחב המזרח תיכוני ובמיוחד הגעתם של חיילים יהודים במסגרת של יחידות ארץ ישראליות שלמות בצבא הבריטי יחד עם עובדי סולל בונה בעיראק, היו בין הגורמים שסייעו לפעילות המחתרת הציונית בשלביה הראשונים.
למחתרת הציונית בעיראק היו שלוש זרועות: הזרוע החינוכית "החלוץ", זרוע ההגנה וזרוע ההעפלה.
בראש כל זרוע עמד שליח שהגיע מארץ ישראל, אולם לכל זרוע היה מבנה ארגוני ייחודי שנבע מאופי פעילותה.
זרועות אלו שיתפו פעולה ביניהן.
שיתוף הפעולה בא לידי ביטוי בכך שחניכי הזרוע החינוכית לאחר הכשרתם בחלוץ מילאו תפקידים בהגנה ושימשו כמאגר עיקרי לזרוע ההעפלה.
חברי ההגנה השתתפו בפעילות להבטחת העלייה הבלתי לגאלית, וחברי זרוע ההפעלה סייעו להברחתם של חברי הזרוע החינוכית וההגנה בזמן הרדיפות.
בראש הזרוע החינוכית ב-1942 עמד אנצו סרני ולאחריו הגיעו שליחים נוספים (אריה אשל, יהושע גבעוני ועוד).
חברי הזרוע החינוכית היו בעיקר נערים חברי "נוער ההצלה" וחברי חוג אחיעבר שידעו עברית, וכן נערים משכבות עממיות שהצטרפו ל"חלוץ" במרוצת הזמן.
ועידת היסוד של הזרוע החינוכית התקיימה באפריל 1943. ועידות ארציות התקיימו מאז ברציפות כל שנה בהם נבחר מרכז ארצי.
למרכז הארצי היו כפופים סניפים שהיו פזורים ברחבי עיראק וכונו בשמות צופן, רובם בשמות של יישובים בארץ ישראל כגון: בגדאד – תל אביב, בצרה – חיפה וכו'.
כל סניף נהג לכנס את המדריכים לכנס מדריכים אחת לשבוע.
המדריכים בכל סניף בחרו במזכירות הסניף, ומזכירות הסניף בחרה במְרַכֵּז שייצג אותה בוועדה הארצית.
בזרוע זו היו ועדות שונות: א.
בנוסף לוועדות אלו פעלה מזכירות החלוץ הצעיר שמטרתה הייתה להכשיר נערים מגיל צעיר למחתרת.
זרוע ההגנה התקיימה כזרוע בעלת מנגנון עצמאי במסגרת המחתרת משנת 1945, עד אז נוהלה על ידי שליח ההגנה או על ידי ועדת ביטחון בתוך תנועת החלוץ.
בראש זרוע זו עמד בשנת 1942 עזרא כדורי ולאחריו הגיעו שליחים נוספים (דן רם, מאיר שילון ועוד).
כוח האדם שגויס לזרוע זו היה מהזרוע החינוכית וכן מצעירים שלא השתייכו לזרוע החינוכית.
ההגנה הנהיגה סלקציה חמורה בקבלת מועמדים ומידור.
תהליך קבלת חבר חדש היה כרוך בטקס חשאי ומרשים.
היקף ריכוזם של היהודים ומגוריהם הם שקבעו היכן יוקמו סניפי ההגנה.
בהתאם לכך הוקמו סניפי ההגנה בבגדאד ב-1942, בבצרה ב-1945 ובכירכוכ ב-1947.
המבנה הארגוני היה אחיד בבצרה ובכירכוכ, לעומת זאת הסניף בבגדאד היה מורכב יותר נוכח גודל האוכלוסייה וריכוזם בשכונות שונות.
בבצרה ובכירכוכ הסניף היה מורכב ממפקד כללי, שאליו כפופים מפקדי הקטעים של הרחובות וכן מדריכים וחברים שהתמחו בעזרה ראשונה.
בעיר בגדאד היה סגן מפקד ראשי וגזבר, שהיה אחראי על מטה מפקדי ההגנה שהורכב ממפקד בתאווין, מפקד הרובע הישן ומפקד כראדה (שכונות אלו היו הגדולות בבגדאד).
במסגרת זרוע ההגנה פעלו ועדות שונות: ועדת קבלת חברים, ועדת סליקים, ועדת תרבות, ועדת בירורים, נשק ונוער הקשר.
זרוע ההעפלה הייתה פחות ממוסדת מהזרועות האחרות.
היא הייתה מורכבת משליח עלייה (בשנת 1942 היה זה שמריה גוטמן ולאחריו הגיעו שליחים נוספים: אריה אברמובסקי, יהודה רבינוביץ ועוד).
לצידו פעלו מספר פעילי עלייה שתפקידם היה:
ריכוז המועמדים לעלייה בזמן היציאה ומסירתם לידי המבריחים.
קיום מגעים עם השלטונות להסרת מכשולים.
זרוע זו קיימה קשר עם המוסד לעלייה בארץ ישראל באמצעות תחנת אלחוט שהוקמה בבגדאד על ידי השליחה מלכה רופא, והופעלה על ידי חברי הזרוע.
הזרוע החינוכית התמקדה במספר פעולות עיקריות.
הפעילות הראשונה הייתה לימוד השפה העברית.
חברי החלוץ הוותיקים יותר גיששו אצל חבריהם לדעת האם הם מעוניינים ללמוד עברית.
כשאלו הביעו את הסכמתם, הם הופגשו עם המדריכים ולאחר שיחה ובדיקת מהימנות הצטרפו הצעירים לקבוצת הלימוד.
הקריטריונים שקבעו את ההצטרפות לקבוצת הלימוד היו: גיל הילד, השכלתו ומקום מגוריו.
הלימודים התקיימו פעם או פעמיים בשבוע אצל החניכים ונמשכו כשעתיים.
החדרת השפה העברית והפיכתה לגורם מרכזי בחיי הנוער.
קליטת חברים שלא ידעו קרוא וכתוב, והשפה הראשונה שלמדו הייתה השפה העברית.
פעילות נוספת הייתה החדרת הרעיון הציוני.
חברי החלוץ פעלו להעמקת הרעיון הציוני.
הזרוע המחתרתית פעלה להפצת תרגומים בשפה הערבית של ספרו של פינסקר "אוטואמנציפציה!" וכן כתביו של הרצל.
כן הופצו תרגומים שעסקו בציונות הסוציאליסטית נוסח בורוכוב וסירקין.
בכינוסים ארציים הושמעו הרצאות על הציונות ועל הסוציאליזם.
הזרוע החינוכית לא הסתפקה בהחדרת הרעיון הציוני בצורה מחתרתית, אלא ניסתה להחדיר את הרעיון בצורה פורמלית וזאת על ידי החדרת מדריכים חברי התנועה שעשו הסבה מקצועית הפכו למורים וחדרו לבתי הספר של הקהילה.
כך הוחדר במסגרת השיעורים הפורמליים חומר ציוני.
מתאר זאת השליח ירחמיאל אסא: "שמעתי כיצד מלמדים ציונות וחלוציות במסגרת שיעורי חשבון, ספרות, אנגלית, הנדסה ציור ועוד".
פעולה נוספת הייתה הכשרה מקצועית – תנועת החלוץ שאפה לחנך את החברים לחיי עבודה כהכנה לקראת עלייה לארץ.
במסגרת זו פעלה להעניק הכשרה מקצועית וחקלאית לחברים.
כך הוקמו קבוצות ללימוד מלאכה כגון: חשמל, נגרות, סנדלרות ותפירה, החניכים סודרו בחלקם בעבודה מעשית בבתי מלאכה בבעלות חברי המחתרת הבוגרים, ובנוסף לכך היו ניסיונות להעניק הכשרה חקלאית לחברים.
בכירכוכ הוקמה חוות לימוד שהשתרעה על שטח של כמה דונמים, אך בשאר המקומות לא הייתה אפשרות להקים חוות לימוד, והחברים למדו ועבדו בגינות פרטיות של חברים.
החלוץ כמסגרת חברתית – החלוץ שימש כמסגרת חברתית שבה בילה הנוער את זמנו החופשי.
הפעילות החברתית התאפיינה במסיבות שנערכו בעיקר בחגים פסח וחנוכה, הושם דגש על פעילות ספורטיבית ובנוסף נערכו טיולים בחיק הטבע שנועדו לגיבוש והקניית תחושת אהבה לארץ ישראל וזיקה לאדמה.
מספר תמורות חלו בחיי הנוער היהודי במסגרת הפעילות בתנועת החלוץ:
ערכם של חברי החלוץ עלה בעיני עצמם, משפחתם והקהילה.
המסגרת יצרה אוריינטציה הישגית לחניך בתנועה – הוא לא נחשב בן למשפחה פלונית או ממעמד מסוים, מה שקבע הוא הישגו האישי.
חל שינוי במעמדן של הבחורות שהצטרפו לתנועה, שעצם הצטרפותן לחלוץ שברה את המסגרת המסורתית.
זרוע ההגנה בתקופת קיומה לא הייתה צריכה להוכיח את עצמה ולהוציא לפועל את תוכניותיה וזאת נוכח הנסיבות.
עיקר פעילותה התרכזה בהתארגנות פנימית וכוננות לקראת הבאות.
הקו שהנחה את פעולות ההגנה היה התארגנות כדי למנוע פרעות, ואם אכן פרעות אלו יתרחשו יש לצמצם את מידת הפגיעה עד למינימום או לפחות למות בגבורה.
ניתן לחלק את פעולת ההגנה לשניים:
ההתארגנות כללה רכישת נשק, אימונים ומספר צעירים הוכשרו במתן עזרה ראשונה.
בשנים הראשונות לקיום המחתרת סופק הנשק ממחסני ההגנה באמצעות החיילים מארץ ישראל ששהו בעיראק.
לאחר מלחמת העולם השנייה מקור הנשק היה רכישה מקומית.
הנשק אוחסן בסליקים בחצרות בתים.
האימונים נעשו בתוך בתים והיו מקרים שבהם חברים הוצאו למטווח מחוץ לעיר.
מבחינת גיבוש תוכנית ההגנה היו למעשה שתי תוכניות בתקופות שונות.
הראשונה בראשית המחתרת שהתבססה על חסימת המבואות הראשיים של הרובע היהודי.
נקבעו חוליות בנות 2–3 אנשים, תפקיד החוליות להגיח אל מקום שממנו צפויה להיפתח הרעה ולזרוק מספר רימוני יד לתוך ריכוזי האויב.
התוכנית השנייה משנת 1945 התבססה על שיטה היקפית: נקבעו עמדות הגנה מסביב לרחובות היהודים בבגדאד שתפקידן לחסום בשעת הצורך את הכניסה לרחוב היהודי.
תוכנית זו אושרה על ידי הגורמים בארץ ישראל ויושמה גם בערים בצרה וכירכוכ.
זרוע ההגנה הועמדה בכוננות פעמיים, בשנת 1945 ובשנת 1948.
ב-2 בנובמבר 1945, יום השנה להצהרת בלפור, יום שבו נהגו הערבים לערוך הפגנות ולשאת נאומים בגנות הציונות – הועמדו החברים בכוננות בעמדות, אך יום זה עבר בשלום ובתום המתיחות התפזרו החברים.
המבחן הממשי יותר של זרוע ההגנה היה ב-14 במאי 1948, ערב הכרזת מדינת ישראל.
בימים שקדמו להכרזה גברה השנאה כלפי היהודים.
במטה ההגנה הוחלט על הפסקת האימונים הסדירים, תוכניות ההגנה נבדקו מחדש והחברים נצטוו לשפר עמדות.
ביום המבחן חברי ההגנה התרכזו בעמדות וחלק מן הנשק הוצא מהסליקים.
ההתמודדות הצפויה לא התקיימה, שכן בערב ההכרזה, הוכרז על מצב צבאי בעיראק וחל איסור על נשיאת נשק והתקהלות, הרוחות נרגעו וההגנה חזרה לשגרה.
זרוע ההגנה ספגה מהלומה קשה במאי 1951 עם מעצרם של שני שליחים מארץ ישראל, מרדכי בן פורת ויהודה תגר וכן חברים נוספים.
תוך כדי המעצרים התגלו סליקים שונים והוצאו להורג שני חברים מרכזיים, יוסף בצרי ושלום צאלח.
פעילות בתחום העלייה הבלתי לגאלית
זרוע ההפעלה התנסתה במבחנים מעשיים רבים.
ההפעלה הבלתי לגאלית נעשתה בכמה שיטות: חציית גבולות, זיוף דרכונים, עלייה בחסות הצבא הבריטי ואגד, ועלייה מוטסת.
בשיטת חציית הגבולות, הצירים העיקריים בשנים 1942–1948 היו דרך סוריה וירדן, ובשנים 1948–1951 הצירים עברו דרך אירן בשל העימות בארץ ישראל.
חברי זרוע ההעפלה שקדו על הכנת העולים לקראת היציאה והבאתם למקומות המפגש ומשם יצאו בעזרת מורי דרך מבריחים וכן מלווים מטעם חברי ההגנה אל הצירים בדרך לארץ ישראל.
בשיטה השנייה, זיוף דרכונים, הועלו כמה עשרות יהודים.
הזיוף נעשה בעזרת אחד מחברי הזרוע ובסיועם ה"אדיב" של כמה קצינים במשטרה שהעבירו חותמות מתאימות תמורת שוחד של חברי המחתרת.
בשיטה השלישית, עלייה בחסות הצבא הבריטי ואוטובוסים של אגד, הוברח מספר לא גדול של עולים וכן מספר חיילים יהודים עריקי הצבא הפולני.
הם הוסעו כבודדים כנהגי משנה של אגד וכן הוסתרו בין פחי הבנזין הריקים שהוחזרו לארץ.
השיטה הרביעית, עלייה מוטסת, הופעלה פעמיים, ב-23 באוגוסט 1947 וב-20 בספטמבר 1947.
מבצע ההטסה נקרא "מייקלברג", צירוף של שמות שני הטייסים האמריקאים שהטיסו את המטוסים (מייקל וסנברג), ובוצע באמצעות מטוס אמריקאי שנחכר על ידי המוסד לעלייה ב'.
עם הטייסים נשלח שלמה הלל בהסוואה של מכונאי.
עם נחיתת המטוס בבגדאד ארגנה המחתרת 50 חברים שהובאו במבצע רב סיכונים לשדה התעופה ומשם טסו ונחתו ביבנאל.
במסגרת זו עלו כ-150 עולים.
התנופה לחיסול הגולה ולעלייה לגאלית לארץ ישראל נוצרה עם קבלת החוק של ממשלת עיראק המתיר ליהודים לצאת מן המדינה בתנאי שיוותרו על נתינותם.
בתקופה זו נכנסה זרוע ההפעלה להילוך גבוה.
שליחי המוסד לעלייה קיימו מגעים חשובים עם הנהגת הקהילה כדי לארגן את העלייה.
בנוסף לכך פעל שליח המוסד שלמה הלל במגעים רשמיים במסווה של מייצג חברת טיסה להסדרת הטיסות לארץ.
במגעיו הגיע עד לדרג העליון של שלטונות עיראק כאשר נפגש עם ראש ממשלת עיראק תאופיק א-סוויידי.
עם סיום ההליכים הפורמליים חדרו חברי החלוץ, ההגנה וההפעלה לתחנות הרישום שהיו בפיקוח הנהגת הקהילה, והם למעשה פיקחו על ויסות העלייה ועל ארגונה.
מערכת היחסים עם השלטונות העיראקיים
מאז הקמת המחתרת היו ניסיונות של השלטונות בעיראק להתחקות אחר פעילות המחתרת וללכוד את חבריה.
ניסיונות אלו גברו לאחר הקמת מדינת ישראל בשנת 1948.
חברי המחתרת מצידם ניסו להערים על השלטונות, כדי לשרוד ולקיים את הפעילות המחתרתית לאורך שנים.
המחתרת התמודדה עם שני משברים עיקריים מול השלטונות.
המשבר הראשון פרץ ביוני 1944, כאשר נהג יהודי שנהג להעביר לארץ ישראל מכתבים של חברי במחתרת ודברי דפוס מחתרתיים נתפס בשל הלשנה.
במכתבים היו שמות של חברי התנועה ופעילים מרכזיים.
מאמצי השלטונות להתחקות אחרי הפעילים לא צלחו – בהתארגנות מהירה הצליחה המחתרת להבריח מיידית את החברים שנזכרו במכתבים לארץ ישראל והיתר הסתתרו בבתים אחרים או נעלמו מהעין.
המשבר שיתק זמנית את פעילות המחתרת וחייב הפקת לקחים והיערכות שונה.
המשבר השני פרץ באוקטובר 1949, כאשר צעיר יהודי חבר בתנועה הקומוניסטית שהיה בעבר חבר במחתרת הציונית נעצר על ידי השלטונות באשמת קומוניזם, וכדי להציל את עורו החליט לשתף פעולה עם השלטונות נגד המחתרת הציונית.
הלשנה זו גררה גל מעצרים, העצורים עונו קשות ושררה תחושה שהשלטונות העיראקיים עומדים לחסל את המחתרת.
המחתרת ניסתה ליצור קשר עם מקורבי השלטונות ללא הצלחה.
היו גם ניסיונות לרתום את הנהגת הקהילה לסייע בשחרור העצורים, שאף הם לא הצליחו.
על סף יאוש הציעו חברי זרוע ההגנה לפעול בנשק מול השלטונות.
הרדיפות והמעצרים פסקו לאחר התפטרות מנהיג הקהילה ובלחץ דעת הקהל העולמית על ממשלת עיראק שאותה הובילה ממשלת ישראל.
במשך המשבר הוברחו מדריכים לאיראן ומשם לארץ ישראל, נעצרו 700 איש, רובם קרובי חברי המחתרת, חלקם הגדול שוחרר ורק 60 הועמדו לדין בבתי דין צבאיים.
התשתית הארגונית לא נפגעה, וההנהגה לא נלכדה.
המשבר הוכיח שוב את חוסר היכולת של השלטונות לחסל את המחתרת.
המשברים אומנם פגעו זמנית בפעילות המחתרת, אך היא יצאה מהם מחוזקת וידה על העליונה.
מערכת היחסים עם המחתרת הקומוניסטית
בראשית שנות הארבעים, בעקבות הפרעות, פנה חלק מהנוער היהודי בעיראק והצטרף למפלגה הקומוניסטית .
יוקרתה של המפלגה הקומוניסטית עלתה בעקבות ניצחונות של ברית המועצות בשדה הקרב במהלך מלחמת העולם השנייה.
רבים מן המצטרפים לשורות המפלגה באותה עת היו צעירים משכילים.
הצטרפותם לא נתפסה כמנוגדת לציונות.
הם ראו במפלגה הזדמנות לשינוי המשטר אשר ישפר את מצבו של המיעוט היהודי.
בשנות מלחמת העולם השנייה לא נוצר עימות בין היהודים חברי המחתרת הקומוניסטית לבין חברי המחתרת הציונית.
שתי התנועות פעלו במחתרת, מיקדו את פעילותן בבתי הספר העל-היסודיים וביקשו למשוך את הנוער היהודי להצטרף לפעילותם.
לאחר מלחמת העולם השנייה פעלה "הליגה למלחמה בציונות", גוף שפעל מתוך המפלגה הקומוניסטית ופרסם חומר הסתה נגד הציונות.
העימות האידאולוגי לא גלש לעימות חזיתי, ולא היו מקרים של הלשנות או הסגרות לשלטונות.
המקרה היחיד של הסגרה היה של צעיר יהודי, סעיד (שלמה) חלאצי', שהסגיר חברי מחתרת באוקטובר 1949. ניצנים של שיתוף פעולה בין היהודים הקומוניסטים לבין חברי המחתרת הציונית נקשרו לתמיכתה של ברית המועצות בהחלטת החלוקה בנובמבר 1947 ובהכרתה במדינת ישראל.
ההתרחשויות שקרו בעיראק לאחר מכן גרמו להתקרבות בין המחתרות ואף עלו הצעות לשיתוף פעולה.
לאחר שנת 1948, עם התגברות הרדיפות מצד השלטונות, הגיעו גם היהודים הקומוניסטים למסקנה שלא ניתן להמשיך ולחיות בעיראק ורובם עלו למדינת ישראל.
לאורך שנות קיומה הצליחה המחתרת הציונית לבסס בהדרגה את כוחה בקרב הקהילה ולהגשים את מטרתה.
כפי שמתאר זאת מרדכי ביבי, מראשי המחתרת:
המחשבות הן חופשיות הוא שיר גרמני העוסק בחופש התודעה והמחשבה של האדם, וזכותו להרהר ולדמיין על תיקון העולם ככל אשר תאבה נפשו.
השיר הופיע לראשונה בין השנים 1810–1820 בספר שנדפס בברן שבשווייץ, ומחברו לא ידוע, גם זהות המלחין לא ידועה.
הגרסה הפופולרית שוכתבה על ידי אוגוסט היינריך הופמן פון פאלרסלבן (שגם חיבר את המנון גרמניה) באוסף שירים משנת 1842.
השיר היה להמנונם הבלתי-רשמי של חברי המחתרת האנטי-נאצית "הוורד הלבן", ונאסר להשמעה בתקופת גרמניה הנאצית.
ב-1942 השמיעה חברת המחתרת סופי שול את השיר מחוץ לבית הכלא באולם, שבו היה עצור אביה.
השיר תורגם לגרסה מקוצרת בעברית על ידי יוסף בן-סיון (רייכרודל) בשם המחשֶׁבֶת חופשית:
השיר הופיע בסדרת הטלוויזיה 1899 ששודרה ברשת נטפליקס, כמו כן בפרק 17 של עונה 6 של הסדרה שלדון הצעיר.
המחרשה והכוכבים , הוא מחזה פרי עטו של הסופר האירי שון או'קייסי.
הצגת הבכורה של המחזה התקיימה ב-8 בפברואר 1926 והועלתה בתיאטרון אבי, בדבלין, עיר הולדתו של הסופר.
זהו המחזה השלישי ב"טרילוגית דבלין" – השניים האחרים הם "צילו של אקדחן" (1923) ו"יונו והטווס" (1924).
"המחרשה והכוכבים" לא מצא חן בעיני חלק מהקהל.
ביום הרביעי שבו הוצג היו התפרעויות בסימן מחאה.
כמה מהשחקנים סירבו לדקלם כמה שורות על מין ועל הדת שנתפסו על ידיהם כמעליבות.
הסיבה העיקרית להתפרעות הייתה ככל הנראה היחס הביקורתי כלפי המורדים והופעתה של זונה.
מבקרי תיאטרון כמו ליאם פלהרטי, המשורר אוסטן קלראק ופ.ר.
היגינס תקפו את המחזה בעיתונים.
או'קייסי סבר שעשו זאת במיוחד כדי לנגח בויליאם בטלר ייטס, שייסד וניהל את התיאטרון.
ג'ק קליתרו – בנאי, מפקד בצבא האזרחים האירי.
פיטר פלין – פועל, דודה של נורה.
"הבחור הצעיר" – בעל מלאכה, בן דודו של קליתרו.
בסי ברג'ס – בעלת דוכן לממכר פירות.
גברת גוגן – עקרת בית.
לויטננט לאנגון – מן המתנדבים האיריים.
קפטן ברנאן – קצב, מצבא האזרחים האירי.
קורפורל סטודארט – בצבא הבריטי.
סרג'נט טינלי - בצבא הבריטי.
המערכה הראשונה והשנייה מתרחשות בנובמבר 1915. המערכה השלישית והרביעית מתרחשות בשבוע הפסחא של 1916. בין המערכה השלישית והמערכה הרביעית מפרידים כמה ימים.
המערכה הראשונה מתרחשת בחדר המגורים של דירת קליתרו, בבית דירות בדבלין.
אנו פוגשים את רוב הדמויות במחזה.
המערכה נפתחת ברכילות שמספרת גברת גוגן, עקרת בית.
דמויות נוספות שמוצגות בפנינו הן פלותר גוד – נגר, "בחור צעיר" – בעל מלאכה, קומוניסט נלהב בן דודו של קליתרו, ג'ק קליתרו – דודו של הבחור הצעיר וחבר לשעבר ב"צבא האזרחים האירי", שבאותה עת הנהיג אותו ג'יימס קונולי.
משתתפים גם נורה קליתרו – אשתו של ג'ק.
בהמשך המערכה, קפטן ברנאן, קצב במקצועו וקצין ב"צבא האזרחים האירי" מגיע לבית קליתרו.
ברנאן מגיש לג'ק קליתרו איגרת מג'יימס קונולי ובה כתוב:
ברנאן מפתיע את ג'ק מכיוון שבמכתב גנרל קונולי קורא לו קצין.
ג'ק שואל את ברנאן למה לא הודיעו לו על המינוי וברנאן עונה לו שהוא שלח לו הודעה ונתן אותה לגברת קליתרו.
כשקליתרו שואל את אשתו היא עונה לו ששרפה את המכתב בגלל שהיא רצתה שיישאר איתה, הוא כועס עליה מאוד ואומר לה שמעתה והלאה תעביר לו כל מכתב שמגיע אליו ויוצא עם ברנאן.
המערכה הייתה במקור מחזה בן מערכה אחת, שנקרא בשם "המיית היונים" (The Cooing of Doves).
מעת לעת אדם שלא נוקבים בשמו נשמע נואם לקהל.
דבריו לקוחים מנאומים וכתבים שונים של הסופר והפעיל הפוליטי האירי פטריק פירס.
רוזי רדמונד – יצאנית, מתלוננת בפני המוזג שהאסיפה מזיקה לעסקים.
פיטר פלין, פלותר גוד והבחור נכנסים במרווחי זמן ושותים אלכוהול.
בסי ברג'ס וגברת גוגן נכנסות אף הן למסבאה ופורץ ביניהן ויכוח.
לאחר שהן עוזבות, הבחור מעליב את רוזי, מה שמוביל לעימות בינו לבין פלותר שנחלץ להגנתה.
ג'ק קליתרו, לויטננט לאנגון וקפטן ברנאן נכנסים למסבאה במדים, כשהם נושאים את דגל המחרשה והכוכבים בטריקולור בצבעי ירוק, לבן וכתום.
הם מתרגשים לשמע הנאומים עד כדי כך, שהם נכונים להיאסר להיפצע או להיהרג עבור אירלנד.
הם שותים במהירות, עוזבים את המקום, כדי להתייצב ביחידותיהם.
המערכה השלישית מתרחשת ברחוב שמחוץ לביתה של משפחת קליתרו, בזמן שבוע הפסחא של 1916. בסי שמחה לאיד מתבוסתה הממשמשת ובאה של המורדים.
דמויות שונות בוזזות חנויות בדבלין.
ברנאן וג'ק מגיעים וג'ק מתעלם מתחינתה של אשתו נורה לעזוב את הקרבות.
המערכה מתרחשת בחדרה של בסי ברג'ס כעבור מספר ימים.
מולסר, בתה של גברת גוגן הולכת לעולמה כתוצאה מ שחפת.
בנה של נורה נולד מת, היא מתגעגעת לבעלה, מאבדת קשר עם המציאות, שכובה במיטתה, הוזה ובסי מטפלת בה.
ברנאן מגיע ומספר שג'ק קליתרו נהרג במהלך הקרב.
שני חיילים בריטים מלווים אנשים הבייתה, אזרחים נחשדים בסיוע למורדים.
נורה ניגשת לחלון, קוראת לג'ק, בעוד בסי דוחפת אותה מהחלון כדי להגן עליה מהצלפים ונורית בטעות.
המחזה עובד לסרט קולנוע בבימויו של הבמאי האמריקאי ג'ון פורד, שיצא לאקרנים ב-1936. בסרט כיכבו ברברה סטנוויק ופרסטון פוסטר.
אלי זיגמייסטר השתמש במחזה כבסיס לאופרה על אותו נושא, אותו הלחין בשנות השישים.
הצגת הבכורה של האופרה התקיימה ב Symphony Space באוקטובר 1979 בNew York Lyric Opera.
שון או'קייסי, המחרשה והכוכבים; תרגום: הלל מיטלפונקט, רמת-גן : בית צבי, בית הספר לאמנויות הבמה, 1992.
1. תיאטרון האהל, הצגת בכורה: 5 בספטמבר 1962
שפיר, בימוי - ליאו פילר, תפאורה - חיליק פלוצר.
שחקנים: בסי ברג'ס - חיה שרון, נורה קליתרו - נינט דינר, פיטר פלין - יהודה שחורי, מיסיס גוגן - שלומית קפלנסקי, עמוס מוקדי, פלותר גוד - יהודה גבאי, "ינוקא" - רפאל שחר.
2. תיאטרון חיפה, הצגת בכורה: 30 בדצמבר 1978
יוצרים: תרגום - הלל מיטלפונקט, בימוי - עודד קוטלר, תפאורה ותלבושות - משה שטרנפלד, תאורה - יחיאל אורגל, עיצוב מוזיקלי - חנה הכהן.
המחתרת הנורווגית במלחמת העולם השנייה החלה לפעול החל מתחילת המערכה בנורווגיה באפריל 1940 וסיימה את פעילותה ב-1945, עם כניעתה של גרמניה הנאצית.
יחידות של המחתרת הנורווגית סייעו ליחידות קומנדו וליחידות צבא בריטי, בהן מנהלת המבצעים המיוחדים, שפשטו על מתקני צבא גרמניה בנורווגיה, וכן המשרד לשירותים אסטרטגיים.
צופים מהמחתרת הנורווגית סייעו באיכון אוניות המלחמה ביסמרק וטירפיץ ובכך סייעו לצבא הבריטי להטביען.
יחידה של המחתרת פגעה במאגר המים הכבדים של נורווגיה וכך פגעה בתוכניות הגרעין של גרמניה.
פעולות אזרחיות לא אלימות היו הפצת עיתוני מחתרת, ענידת אטב ניירות (בעיקר על ידי סטודנטים) לאות מחאה וסירוב לסייע לגרמנים בנימוק של אי ידיעת גרמנית.
הפעולה המשמעותית של המחתרת היא החבלה בייצור המים הכבדים בנורווגיה.
בפעולות המחתרת נהרגו 1,433 לוחמי מחתרת, מהן 255 נשים.
מספר חברי המחרת נעצרו וכמו ארלינג באוק נלקחו למחנות ריכוז.
לאחר המלחמה ארלינג באוק כתב מספר ספרים ואירועי המלחמה.
אחד ממעשי התגובה של הגרמנים לפעילות המחתרת הייתה השמדת הכפר טלאווג ושליחת תושביו לזקסנהאוזן, שם מתו כמעט מחציתם, במעשה שהושווה למעשי הטבח באורדור-סור-גלאן ובלידיצה.
מעשה הצלת יהודי נורווגיה על ידי המחתרת הנורווגית נותר שנוי במחלוקת.
במהלך המלחמה, בעיקר בשנת 1942, כ-1,100 מהם הצליחו לברוח דרך חציית הגבול השוודי.
חלקם נעזרו בחבריהם ושכניהם ונמלטו באופן פרטני, אך רובם, כ-900, נעזרו בארגונים מתנועת ההתנגדות בצורה כזאת או אחרת, וכך ניצלו.
לאורך השנים, הדיון הפנים-נורווגי גיבש מגוון דעות לגבי פעילות המחתרת בנושא זה, אשר מתאפיינים בקוטביות יחסית נחרצת.
מצד אחד, יש הטוענים כי בהתחשב בנסיבות הקשות של המצב, חברי תנועת ההתנגדות עשו מה שהיה ביכולתם לטובת היהודים והצלתם, תוך סיכון עצמי וניצול משאבים.
מנגד, ישנם אלה המביעים ביקורת קשה כלפי פעילותם, באומרם כי פעילותה של המחתרת בנושא זה הייתה לא מספיק יעילה, והיא לא הייתה במקום גבוה מספיק בסדר העדיפויות של תנועת ההתנגדות.
נושאים כגון אנטישמיות וקבלת ה'יהודי' באופן שווה ושייך בחברה הנורווגית לפני המלחמה ובמהלכה, אף מגדילים מורכבותו של דיון זה במרחב הנורווגי, ואין הסכמה הגמוניית בנושא זה.
בספטמבר 1945 הנפיקה ממשלת נורווגיה את מדליית ההגנה (1945-1940) שהוענקה בין היתר ללוחמי המחתרת הנורווגית.
המחתרת החלוצית הציונית בהונגריה בתקופת השואה (בהונגרית: A Cionista Ifjúság Ellenállási Mozgalma Magyarországon) פעלה בתקופת השואה (1941-1945) והיא נקראת גם מחתרת תנועות הנוער הציוניות 1944.
המחתרת בהונגריה הורכבה מחברי תנועות הנוער החלוציות - מכבי הצעיר, השומר הצעיר, דרור ו"הבונים" (שנוסדה בלונדון בשנת 1929, על ידי וולסלי (פנחס) אהרון (סבו של הזמר דויד ברוזה), בני עקיבא והנוער הציוני.
מטרתם הייתה להציל מספר רב של יהודים באמצעות פעולות הצלה ולא פעולות לחימה, מרד או נקמה.
במחתרת תנועות הנוער הציוניות התקיים שיתוף פעולה בין תנועתי יעיל וייחודי בין חברי התנועות השונות.
שיתוף פעולה בין תנועתי זה היה אחד מגורמי ההצלחה של מבצעי ההצלה הרבים של המחתרת בהונגריה.
פעילות המחתרת החלה כבר בשנת 1941, כאשר הגיעו לממלכת הונגריה הפליטים הראשונים מפולין שנכבשה על ידי הנאצים ובשנת 1942 מסלובקיה.
עיקר הפעילות תוכנן והתבצע בבודפשט, אך גם בערי השדה באזורי הגבול של הונגריה עם סלובקיה, אוסטריה, זקרפטיה, (קרפטורוס) רומניה, ויוגוסלביה.
פעילותם של חברי המחתרת החלוצית בהונגריה הביאה להצלת מעל 30,000 נפשות.
עוד בנובמבר 1937 הבטיח היטלר להונגרים כי יקבלו חלקים מצ'כוסלובקיה לאחר שישתלט עליה.
ההונגרים חפצו לקבל לידיהם את סלובקיה וקרפטורוסיה, אותם איבדו בהסכם טריאנון לאחר מלחמת העולם הראשונה, לטובת המדינה הצ'כוסלובקית שהוקמה אז.
הסכם מינכן שנחתם בספטמבר 1938, קבע שעל צ'כוסלובקיה למסור את חבל הסודטים לידיה של גרמניה ועל צ'כוסלובקיה לשאת ולתת עם הונגריה על פתרון המחלוקת הטריטוריאלית ביניהן.
לאחר בוררות הוחלט להעניק להונגריה שלושה מחוזות בסלובקיה, וכן שטחים נרחבים בקרפטורוסיה ובסך הכול כ-12,000 קמ"ר.
השטח היה מיושב באוכלוסייה של למעלה ממיליון איש.
ב-5 בנובמבר 1938 נכנס צבא הונגריה לטריטוריות החדשות.
ב-12 בנובמבר קיבל הפרלמנט ההונגרי חוק המספח את השטחים החדשים להונגריה, וקבע כי הם שני מחוזות במדינה.
ערב מלחמת העולם השנייה מנתה האוכלוסייה היהודית בהונגריה כ-900,000 נפש, מחציתה בבודפשט.
רק כמחציתם נותרו בגבולות המדינה שלאחר המלחמה.
ב-15 במרץ, תקפו כוחות הונגריה את סלובקיה, אך לאחר מלחמה קצרה ביותר, שכללה בפעם הראשונה את הפעלת חיל האוויר ההונגרי, הורתה גרמניה להונגריה לעצור ולהסיג את כוחותיה, שכן ראתה בסלובקיה בני ברית אסטרטגיים במאבקים הטריטוריאליים במרכז אירופה.
לאחר הצלחתה של הונגריה בקריעת חלקים מצ'כוסלובקיה לטובתה, היא עשתה זאת ברומניה והצליחה להעביר לשטחה את צפון טרנסילבניה על שניים וחצי מיליון תושביה.
בסוף 1941 הונגריה הצטרפה ל"מדינות הציר" - גרמניה, איטליה, יפן שנלחמו נגד "בעלות הברית".
ביולי 1941 - נחקק בהונגריה החוק היהודי השלישי - החוק להגנת הגזע.
הוא הגדיר מחדש מיהו יהודי.
ההגדרה התייחסה להשתייכות דתית וגניאולוגית.
הוראות החוק היו חמורות אף מאלה של חוקי נירנברג שנחקקו בגרמניה ב-1935 ולמעשה נתנו הכשר חוקי לאפליית היהודים כגזע נחות.
ביולי-אוגוסט 1941, 18,000 - 20,000 יהודים שלא יכלו להוכיח את אזרחותם ב-90 השנים האחרונות, נתפסו בידי השלטונות ונשלחו למקום ליד קמיֶנְיֶץ-פּודולְסִקי שם נרצחו כולם, בידי יחידות אס.אס יחד עם יהודים מגליציה, פולין, בני המקום.
בינואר - פברואר 1942 יותר מ-1,000 יהודים נרצחו בנובי סאד (בסרבית קירילית: Нови Сад; בסרבית לטינית: Novi Sad; בהונגרית: Újvidék), אזור שנגרע מיוגוסלביה ונמסר להונגריה באפריל 1941. הרצח בוצע בידי יחידות צבא וז'נדרמריה הונגריות.
ב-1940 משרד הפנים ההונגרי סגר את סניפי הפדרציה הציונית בערי השדה, פרט לבודפשט ואסר את פעילותן של תנועות הנוער הציוניות.
תנועות הנוער הציוניות המשיכו לפעול למרות זאת.
הפגישות התנועתיות נערכו בבתים פרטיים, המפגשים הבין-תנועתיים של הפעילים התקיימו במשרד הארץ ישראלי ובלשכת הקק"ל, שהמשיכו לפעול בבודפשט ללא הפרעה.
ב-20 בנובמבר 1940 הצטרפה הונגריה להסכם התלת-צדדי שכלל את איטליה הפשיסטית, גרמניה הנאצית ואת האימפריה היפנית - מדינות הציר.
במרץ 1942 החלו הגירושים ההמוניים של יהודי סלובקיה למחנה ההשמדה אושוויץ, מה שהביא לניסיונם של רבים מאלו שלא נשלחו, לברוח להונגריה, שטרם נכבשה אז על ידי הנאצים.
מבין פליטים רבים אלו שהגיעו להונגריה, בלטו במיוחד חברי תנועות הנוער הציוניות.
אלו, שכבר פגשו בסלובקיה פליטים שהגיעו מפולין.
מסיפוריהם הם הבינו כי רדיפה זו שונה מאלו שהיו רגילים לה, ושאין לראות בגרוש ובהתנכלות ליהודים עוד גל של פוגרומים.
במרס 1942 קמה בהונגריה ממשלה בראשות מיקלוש קאלאי אשר דחתה בעקביות את דרישות גרמניה להחיל את הפתרון הסופי על יהודי הונגריה, ואף התירה בעצימת עין, לאלפי יהודים להיכנס לתחומה, ולארגונים יהודיים לסייע להם.
באוקטובר 1942, בהתאם להחלטות ועידת ואנזה בקשר לפתרון המלא והסופי של השאלה היהודית, דרשו הגרמנים נקיטת אמצעים כלפי יהודי הונגריה בדומה לאלו שהופעלו בסלובקיה, ברומניה ובקרואטיה.
הדרישה כללה בין השאר הרחקה מוחלטת של היהודים מחיי הכלכלה והתרבות, סימונם בטלאי צהוב והתחלת גירושם.
ממשלת הונגריה דחתה בשלב זה את תביעתם של הגרמנים בתואנה כי השאלה היהודית היא עניין פנימי של הונגריה וכי היא תפתור אותה בדרכה שלה.
על אף כל ההגבלות והטרגדיות המתוארות, בשנים 1942 - 1943 אשר במהלכן גורשו יהודי הארצות השכנות, בעיקר יהודי סלובקיה ופולין למחנות השמדה, נהנו רוב יהודי הונגריה משקט וביטחון יחסיים תחת שלטונו של העוצר מיקלוש הורטי.
עם ההכרה הגוברת כי גרמניה עתידה להפסיד במלחמה, הגבירה ממשלת הונגריה צעדיה להיחלץ מברית מדינות הציר.
תחושת בביטחון של יהודי הונגריה גברה בעיקר נוכח הידיעות על ניסיונותיו של ראש ממשלת הונגריה מיקלוש קאלאי, לנהל משא ומתן חשאי עם בעלות הברית המערביות ולנתק את הברית ההדוקה עם גרמניה.
התארגנות תנועות הנוער בהונגריה לפני הכיבוש
חברי תנועות הנוער מערי השדה והפריפריה בהונגריה, גרו בקומונות בבודפשט לאחר שהופסקו פעולות הכשרתם לעליה לארץ ישראל.
כבר ב־1941 החלו לפגוש בפליטים יהודים מפולין ושמעו מפיהם על גירוש היהודים ועל הרג של גברים, נשים וטף וקבורתם בקברים המוניים.
חלק מהפליטים הופנו אליהם דרך קרוביהם מקרפטורוסיה שהיו קרובים לגבול הפולני.
מסופר על יהודים מבוגדאן שפגשו פליטים צעירים מפולין, ציידו אותם בצידה לדרך, במידע על אמצעי תחבורה והגעה, ובתעודות והפנו אותם אל בני אזורם, אנשי תנועות הנוער הציוניות שנמצאו בבודפשט ובכללם נשקה גולדפרב.
כשהגיעו הפליטים לבודפשט, חברי תנועות הנוער סייעו להם באוכל, לבוש ומקומות מסתור ברחבי בודפשט.
בשנת 1942 התחילו להגיע פליטים גם מסלובקיה.
לרוב היו אלה צעירים, חברי תנועות הנוער הציוניות בארצותיהם, שמצאו מקלט ומקומות מסתור אצל חבריהם לתנועה בבודפשט.
עד שהוסדרו להם תעודות, הם חיו בחסות חברי התנועות בבודפשט והצטרפו לפעילותיהם.
בין השנים 1942–1944 עסקו חברי המחתרת החלוצית בהברחת פליטים מסלובקיה להונגריה ומשם לרומניה בדרכם לארץ ישראל.
כדי לספק להם תעודות ומסמכים עסקו, חברי המחתרת בזיופי המסמכים בדרכים שונות או ברכישתם באופן לא חוקי וכן בגנבתם.
הגעתם של חברי תנועות הנוער מסלובקיה לבודפשט הוסיפה מוטיבציה לחברי התנועה.
החוקים שאסרו בשלב זה על פעילות ציונית מופגנת, אילצו את חברי תנועות הנוער לרדת למחתרת.
הפעילות המחתרתית של תנועות הנוער השונות בהונגריה וסביבתה נעשו בשיתוף פעולה תוך נטישת המחלוקות שפילגו ביניהן טרם המלחמה.
בשל הבנתם את גודל האיום וכן שאיפתם להציל כמה שיותר יהודים, התלכדו חברי תנועות הנוער לכדי מה שמכנה המחקר-המחתרת החלוצית.
עם תנועות הנוער שפעלו באופן מחתרתי בזמן מלחמת העולם השנייה בהונגריה, והרכיבו את המחתרת החלוצית, נמנו מכבי הצעיר, בני עקיבא, השומר הצעיר, דרור והנוער הציוני.
בזמן המלחמה חברו יחד תנועות החלוץ הצעיר דרור ותנועת הבונים, ונקראו דרור הבונים.
בסוף 1943. להנהגות תנועות הנוער הציוניות בהונגריה, החל להתברר שמתנהלת השמדה שיטתית של יהודי אירופה על ידי הגרמנים.
כבר בתחילת 1944 הקימו נציגי תנועות הנוער הציוניות ועדה שהורכבה מארבעה חברים, לאון בלאט מהנוער הציוני, דב אברהמצ'יק מבני עקיבא, מנחם קליין ממכבי הצעיר, משה אלפן מהשומר הצעיר, למפקד נבחר משה רוזנברג מחוג גורדון.
הם חילקו את תחומי הפעילות והאחריות בין המשתתפים והתנועות למקרה של כיבוש הונגריה על ידי הגרמנים.
עד אז יהודי הונגריה, סבלו מאוד תחת משטרו של הורטי, והיו כפופים לחקיקת חוקים אנטי-יהודיים ולמשלוח לעבודות כפייה בפלוגות העבודה, אך לא נרצחו בהמוניהם.
כאשר הגרמנים פלשו להונגריה התחיל מבצע ההשמדה של יהדות הונגריה בקצב מסחרר, תחילה בערי השדה כולל טרנסילבניה וקרפטורוסיה.
הנהגת תנועות הנוער הציוניות הבינה שיהדות הונגריה, המונה כ-900,000 נפש יחד עם כ-70,000 פליטים יהודים שהגיעו מהארצות הכבושות בשנים קודמות, הם שארית יהדות אירופה.
חובתה ואחריותה של ההנהגה לעשות הכל, כדי להציל את יהודי הונגריה ולהכשיל את מזימת הגרמנים ושותפיהם להשמדתם במסגרת הפתרון הסופי.
השתלטות הגרמנים על הונגריה הפתיעה את השלטונות ההונגריים וגם את המוסדות היהודיים, לא כן את הנהגות תנועות הנוער הציוניות.
כבר בערב הכיבוש ולמחרת, כאשר ארגונים אחרים עוד לא קלטו את המשמעות הדרמטית של המצב, הנהגות תנועות הנוער הציוניות, הגיבו.
הם הורו לחברי התנועה הבוגרים מעל גיל 17 להחליף את זהותם לזהות ארית - אריזציה ולרדת למחתרת.
כך בזהות החדשה החוקים האנטי יהודים, לא יחולו עליהם והם יהיו חופשיים לפעול להצלת אחרים.
החלטה אסטרטגית זו היוותה את תחילתה של הפעילות המחתרתית.
בשנת 1944 הנהגת מחתרת תנועות הנוער הציוניות בהונגריה קראה את תמונת המציאות הפוליטית והחברתית בעת שבר קיצוני של ההיסטוריה, הגיבה מיד ובמעשים.
במקביל לפעולת האריזציה והירידה למחתרת, הוחלט לא לנקוט בפעולות מרד או התקפה אלא בפעילות הצלה נרחבת.
ביום הפלישה הגרמנית, התכנסו פעילי התנועות הציוניות והתמנתה המפקדה שחבריה היו: משה אלפן, רפי בנשלום, פרץ רבס, אפרא אגמון וצבי גולדפרב.
בתגובה לכיבוש הגרמני נחלקו פעולות המחנה הציוני לשני ערוצים מקבילים.
הערוץ הגלוי "הקו הגדול" – משא ומתן של אנשי ועדת ההצלה עם גורמים בשלטון הגרמני וההונגרי ועם נציגי גופים בין לאומיים בעלי נוכחות בבודפשט.
בערוץ הסמוי "הקו הקטן" - התרכזה פעילות המחתרת בהצלת יחידים, בהתחלה היו אלה חברי התנועות ובהמשך, כל מי שמצא דרך וקשר לפעילים.
היו חברים שהעלו ספקות לגבי קיום הקשר עם הגרמנים.
רבס מעיד שהוא עצמו, יחד עם רפי בן שלום ומשה אלפן, האמינו שצריך ליצור קשרים אפילו עם השטן, כדי להציל אנשים ולשרוד, בעוד שפליטי פולין לא האמינו בקשר זה והיו משוכנעים שמדובר בתרמית גרמנית.
בתקופה זו עמדה בראש המחתרת ועדה שכללה את רבס, רפי בן שלום, משה אלפן וצבי גולדפרב.
בעזרתם של שני איטלקים, הפעילה המחתרת מעבדה לזיוף תעודות מסוגים שונים, שנועדו להגן על מי שנושא אותן: תעודות לידה, תעודות זהות של נוצרים, אישורי משטרה, כשכל הניירות הוחתמו בחותמות ובחתימות מזויפות.
פעולת המחתרת התבצעה על רקע תחרות ואפילו יריבות בין הגרמנים לבין גופי צבא ומודיעין של ההונגרים, שלא ראו בעין יפה את ההשתלטות הנאצית, וחששו ממה שיאונה להם לאחר שהגרמנים יפסידו במלחמה.
פעילי המחתרת השכילו לתמרן בין שני הכוחות, ולנצל את הקנאה והיריבות ביניהם.
ההנהגה השכילה להאציל אחריות והפעילה את חברי המחתרת במעגלים מתרחבים.
אנשי המחתרת הסתכנו ביודעין בהצלת חבריהם ובהצלת רבבות יהודים, ברוח הסולידריות היהודית והאנושית.
משהבינה הנהגת המחתרת כי חובתה ואחריותה היא להציל כמה שיותר יהודים, הם החליטו על משימות הצלה באופן אוטונומי.
לפעילי המחתרת הייתה אפשרות בכל רגע נתון למלט את עצמם, אך הם לא עשו זאת.
הם נשארו על משמרתם והסתכנו שוב ושוב בהצלת אחרים.
הסיבות שהכריעו חד משמעית בעד הבחירה במשימות הצלה ולא בצעדי מרד, התנגדות מזוינת או כל דרך התקפית, נבעה מהסיבות הבאות:
העדר תנאים טופוגרפיים – רוב שטח הונגריה מישורי, עני ביערות וללא אזורי ביצות.
מתווה שטח שמקשה על הסתתרות ומחבוא.
העדר זמן – עם כניסת הגרמנים להונגריה הגזירות האנטי יהודיות רדפו זו את זו במהירות מסחררת.
תוך פרק זמן קצר רוכזו היהודים בגטאות ותוך כמה שבועות יהודי ערי השדה גורשו לאושוויץ במסגרת הפתרון הסופי, לא היה זמן להתארגנות.
העדר שכבה של נושאי נשק – רוב הגברים היהודים בגילאים 21 – 42 גויסו ושרתו בעבודות כפייה במסגרת הצבא ההונגרי ומשנת 1942 היו רובם בחזית הרוסית.
העדר הכשרה - חברי המחתרת היו ברובם צעירים טרם גיוס.
העדר אמפתיה מצד האוכלוסייה המקומית – אווירה של עוינות, וזרות שררה בקרב אזרחי הונגריה.
לא ניתן היה לצפות לסיוע כל שהוא מהמקומיים הלא יהודים.
הנהגת המחתרת השכילה לפעול ולהפעיל במבצעי ההצלה את כל זרמי תנועות הנוער הציוניות בהונגריה בהרמוניה ובסולידריות תחת קורת גג אחת.
ללא יריבות, ללא מחלוקות אידאולוגיות ואישיות.
אחד מגורמי ההצלחה של מבצעי ההצלה בהונגריה, טמון בשיתוף הפעולה הבין תנועתי הטוטלי בתקופת הכיבוש הגרמני.
לפעולות המחתרת הייתה משמעות חברתית-פוליטית על הציבור היהודי הרחב.
בשלהי שלטון סלאשי, הציבור היהודי בבודפשט ראה באנשי המחתרת ובראשיהם, את ההנהגה האלטרנטיבית של היהודים.
ביום כניסת הגרמנים להונגריה קמה למעשה המחתרת המאוחדת - מחתרת תנועות הנוער הציוניות בהונגריה 1944.
משימות ההצלה של המחתרת החלוצית
פעילות המחתרת נפרשה לאורך כל נקודות הגבול של הונגריה עם סלובקיה, אוסטריה, קרפטורוסיה, פולין, צ'כיה לשעבר, רומניה, ויוגוסלביה.
הפעילות גם חדרה לתוך מחנות העבודה, בתי-הכלא, והגטאות.
מטרתם הייתה להציל את מספר היהודים הרב ביותר, וכן להפיץ את המידע על מעשי הזוועה של הנאצים על-מנת להזהיר את היהודים, ולעודדם לברוח כל עוד הדבר אפשרי.
פעילי המחתרת החלוצית אומנם קיבלו תמיכה כלכלית מסוימת מחברי קהילה שונים אשר תמכו בפעילות המחתרתית הציונית, אך לא קיבלו באופן רשמי את עזרתו של ממסד הקהילה היהודית בהונגריה, ולעיתים אלו אף סירבו לסייע להם במפעל הצלתם.
חברי התנועות שקודם למלחמה עסקו בהכשרה חקלאית, קניית השפה העברית ופעולות תרבות שונות, נדרשו כאנשים צעירים חסרי ניסיון לעמוד בפני שאלות הרות גורל, כגון הבחירה בין דרכי ההצלה השונות שבהן יכלו לנקוט.
הפעילות המחתרתית התבטאה בתחומים הבאים:
הברחת פליטים יהודים מסלובקיה להונגריה ומשם לרומניה כונתה בפי חברי המחתרת החלוצית בהונגריה טיול, והייתה לאחת המשימות החשובות בה לקחו חלק רבים מחברי תנועות הנוער השונות בהונגריה וסביבתה.
הפליטים מסלובקיה וכן פליטים ממדינות אחרות, הגיעו להונגריה ופגשו את חברי תנועות הנוער אליה השתייכו, שידעו את השפה הונגרית והכירו את מקומות המסתור ודרכי המילוט.
מוסדות הקהילה היהודית בהונגריה לא לקחו חלק בהברחת הפליטים מסלובקיה ובקליטתם בהונגריה, ונראה כי הפנו עורף לאותם פליטים שפנו אליהם בבקשת עזרה, זאת בשל החשש מהעונשים הכבדים אשר הוטלו על נותני חסות לפליטים בהונגריה.
חברי המחתרת לעומת, זאת קלטו את הפליטים, סיפקו להם מקום דיור, תלושי מזון ומסמכים מזויפים.
בשל האיום הכבד היה על הפליטים וכן על חברי המחתרת להחליף מקום מגורים ומסמכים בתדירות גבוהה על מנת שלא להיתפס.
פליטים רבים אלו המשיכו את דרכם לרומניה.
פעולה שנעשתה תוך שיתוף פעולה בין תנועות הנוער השונות וכן על ידי תשלום לאיכרים וסוחרים מקומיים שסייעו להעברת הגבול, בשל היכרותם את השטח ואפשרויות הגישה אל המעברים.
שיתוף פעולה זה עם המקומיים לא תמיד עלה יפה, לעיתים אלה שהיו אמורים לסייע לפליטים היהודים במעבר, הסגירו אותם לידי הרשויות המקומיות והמשטר הנאצי.
בתחילה היה מיועד הטיול ברובו רק לחברי התנועות ובני משפחותיהם, ולאחר-מכן החלה המחתרת בהצלתם של כלל הפליטים הנזקקים לכך.
ככל שהתנסו חברי המחתרת ביותר טיולים, כך הכירו את הנתיבים הבטוחים ביותר, וכן ידעו להסביר לפליטים כיצד עליהם לנהוג בהגיעם להונגריה, למי עליהם לפנות ובאיזה אופן עליהם להציג עצמם.
הברחת כ-15,000 בני נוער לרומניה, בכיוון ארץ ישראל הייתה הדרך להימלט מההשמדה ומהמוות הבטוח.
ההברחה המאורגנת של הנוער היהודי התבצע דרך ערי הגבול סגד Szeged, קולוז'וואר Kolozsvár) בקשצ'אבה Békéscsaba ונאגיוואראד Nagyvarad.
ההברחה התחילה בבודפשט, בהרכבת קבוצה המועמדים להברחה, ובהכנה פרטנית של כל אחד.
הכנה זו כללה דאגה ללבוש מתאים, לתעודות, לשינון שמותיהם החדשים.
היה דרוש לספק לכל אחד כסף הונגרי וגם רומני.
המועמדים קיבלו תדריך איך להתנהג ברכבת, היכן עליהם לפגוש את המבריח וכיצד לזהות אותו.
היה עליהם לעבור את טבעת כוחות הביטחון, הצבא, המשטרה וסוכני החרש המנסים לזהות וללכוד יהודים מסתווים, להיכנס לבית הנתיבות בבודפשט ולקנות כרטיס לרכבת.
במשך השעות הארוכות של הנסיעה היה עליהם להתנהג מבלי למשוך תשומת לב ולהראות את התעודות בטבעיות לבודקים החשדנים.
את הלילה בעיר זרה עברו בעזרת המבריח.
אחר כך חצו את הגבול ברגל בלילה ושלחו בחזרה את הסימן המוסכם שהבריחה הצליחה.
בהגיעם לעיר הגדולה הראשונה בצד הרומני – ארד Arad או טורדה Turda נעזרו ביהודים רומנים מאזור הגבול אשר דיברו גם הונגרית כדי להגיע לבוקרשט Bucharest.
במבצע המסוכן הזה נתפסו מספר אנשים בעת הנסיעה ברכבת, גם בערי הגבול ולפעמים גם בצד הרומני.
מבצע ההברחה המאורגן נפסק ב-23 באוגוסט 1944 כשרומניה הפסיקה את תמיכתה בגרמנים והצטרפה להילחם לצד ברית המועצות.
הגבול הרומני-הונגרי הפך לשדה קרב.
לפי הרישומים בספרי הקהילות של הערים ארד ו-טורדה 15,000 בני נוער יהודי עברו את הגבול באופן בלתי לגאלי בפרק זמן שבין החודשים אפריל – אוגוסט 1944.הטיול, הציל ממות בטוח את משתתפיו והיה חסר תקדים בהיקפו במלחמת העולם השנייה באירופה הכבושה על ידי הגרמנים.
הפליטים אשר ברחו והוברחו להונגריה ומהונגריה, נדרשו למסמכים מזויפים על-מנת לשרוד.
לכן עסקו חברי המחתרת ברכישת וזיוף תעודות, מסמכים ודרכונים.
שיטות זיוף התעודות היו מגוונות ויצירתיות.
אחת הדרכים העיקריות להחלפת הזהות הייתה ניצול של תור האנשים הארוך שהשתרך בפתחו של משרד הרישום המרכזי בבודפשט.
חברי המחתרת הסתננו לתוכו ובזמן ההמתנה הממושך בחנו בחשאי את ספרי הרישום הגדולים, ואיתרו שמות של אזרחים בעלי גיל דומה לפליטים אשר הזדקקו לתעודות.
כשמצאו, היו משננים את שם האזרח, את שמות הוריו ואת מקום הולדתו.
כשהגיע תורם היו מבקשים תעודת לידה לשם אותו איתרו וכשהייתה בידם התעודה יכלו להזמין באמצעות שירות הדואר את תעודות הלידה של ההורים, דבר שסיפק להם הוכחה להיותם בעלי שורשים הונגריים.
רפי בנשלום מתאר את המצב החדש שנוצר עם הכיבוש "חרף כל ההכנות, גם המחתרת לא הייתה מוכנה די הצורך לשינוי הפתאומי.
משימתנו הראשונה הייתה להשיג תעודות נוצריות למאה אחוזים של חברי התנועות.
מנחם קליין וויקי פישר היו ראשוני העוסקים בייצור תעודות מזויפות.
הם צברו השניים ניסיון מהכנת התעודות לפליטים מסלובקיה.
את הטפסים הראשונים לתעודותיהם השיגו עוד לפני הכיבוש, מבעל בית-דפוס, באמצעות הנזי ברנד והיו כבר מנוסים בצד הטכני ובהוראות הקשורות בהכנת התעודות.
ההתחלות האלה הניחו את היסוד למה שהפך מאוחר יותר לבית המלאכה המרכזי, שייצר תעודות עבור כל התנועות.
במאי 1944 שכרו פרץ רבס וצבי גולדפרב מרתף ברחוב רוז'ה Rózsa 93. באמצעות קשריהם עם עובדים מהשגרירות האיטלקית, ביקשו השניים רישיון להפעלת המקום כמפעל לייצור מקרונים מגרעיני סויה.
ויקי פישר השיג ספרים רבים הקשורים במינהל ההונגרי ובהם רשימת קודים של היישובים והמחוזות, שמות רחובות, תחנות משטרה - כל המידע שהיה שנדרש לפרטים שהופיעו על גבי התעודה המזויפת, כמו גם סוג החותמת הדרושה.
פרץ רבס מתאר: "במעבדה שבמרתף עבדו בנוסף לוויקי, עוד שניים מחברינו: מישו וצלר וברוך אייזינגר שכינויו היה פרי.
הוא עסק בחלוקה ובשליחויות נועזות אחרות.
רק חברים בודדים מהתנועה של צבי ושלי ידעו היכן נמצא המרתף, ורק שליחים קבועים חילקו את החומר המחתרתי שהוכן בו".
בשלב מסוים הצטרפה למעבדה שלישייה מאנשי מעבדת הזיוף של 'השומר הצעיר', ובמהרה הפך דוד גור להיות 'רכז הענף לזיוף התעודות' של המחתרת החלוצית.
המעבדה המשיכה להתקיים במסווה של מפעל לעיבוד פולי סויה עד אמצע חודש נובמבר, אז נאלצו אנשיה לנדוד, על ציודם הרב ולחפש מקום מבטחים חדש.
באופן הדרגתי החלו פעילים בתנועות השונות לפתח מיומנויות זיוף מקצועיות וכך תוך תיאום עם רכז הענף וקבלת אספקה של טפסים מתאימים, הופצו המסמכים לכל עבר.
בדרור הבונים היה זה אשר נכנס לפעולה עם עלותה של מפלגת צלב החץ Nyilaskeresztes Párt לשלטון.
ב'נוער הציוני' - צוצה גרינוואלד מצא דרך אל בית דפוס ברחוב אטווש Eötvös, שם הסכימו הפועלים להדפיס תעודות זהות ותעודות לידה.
לתנועת בית"ר היה מסייע הונגרי נוצרי בשם ליאו טשול Tscholl Leo אשר ריכז במשרדו פעילות ענפה של הפקת מסמכים שונים.
לתנועת בני עקיבא לא היה בית דפוס משלה והיא נעזרה במעבדה המרכזית.
האחראים על תחום זה היו זידי, עוזי ודוד פרידמן.
דב וייס ולאחריו שאנ'י וייס היו אנשי קשר עם אנשי המחתרת, באמצעותם קיבלה התנועה את מסמכיה המבוקשים.
תעודות רבות נוספות זויפו באמצעות שפיוגרף (דף שכפול) אשר קיבלה המחתרת מהנהגת התנועות בסלובקיה.
את הטפסים הריקים עליהם הוחתמו החותמות המזויפות, קנו אנשי המחתרת מחבורות פליטים פולנים אשר לעיתים גם מכרו להם תעודות מוכנות מראש.
לאחר כיבוש הנאצים את הונגריה, פעלו להשיג תעודות אריות גם עבור פעילי המחתרת עצמה, כדי לאפשר להם חופש תנועה, תחת האיום המתמיד.
התעודה הנכונה, הייתה האמצעי היעיל של מחתרת תנועות הנוער הציוניות ובית המלאכה לתיעוד המזויף היווה את לב העשייה של המחתרת.
צוות מוסווה ויעיל ייצר את כמות התעודות היומית עבור מבצעי הצלה של מחתרת תנועות הנוער הציוניות ועבור קבוצות ההתנגדות האנטי-נאציות בהתאם לדרישות המשתנות.
דוד גור, צורף לצוות בית המלאכה לניירות מזויפים במארס 1944. שם פעלו כבר דן צימרמן ושרגא וייל.
תוך זמן קצר, נעשה דוד גור אחראי להפעלת בית המלאכה, קידם את הייצור למותאם לדרישות הזמן, ולייצור המוני.
בית המלאכה המרכזי של המחתרת, החליף את מיקומו ואת הסוואתו חמש עשרה פעם בפרק זמן של 10 חודשים.
בימים שלאחר תפיסת השלטון על ידי צלב החץ, בית המלאכה פעל ברח' בארוש בבניין הספרייה של אגודת הסטודנטים הפשיסטית Csaba Bajtársi Egyesület שהשתייכה לאוניברסיטה ע"ש זמלווייס.
הימצאותם היום יומית של צעירים בגילאי הסטודנטים, השתלבו באווירת המקום והוו הסוואה לפעילותם המחתרתית.
מחודש אוגוסט פעל משרד של תנועות הנוער הציוניות בבית הזכוכית בניהולו של רפי בנשלום.
במשרד זה חילקו פעילי המחתרת את התעודות המזויפות, קיבלו את משימותיהם, תדרכו את המועמדים לבריחה מעבר לגבול, לשם הגיעו המסרים המוצפנים על הצלחה בגניבת גבול ומשם כיוונו את השליחים-הקשרים למחנות עבודות הכפייה.
לבית הזכוכית הגיעו הידיעות על חברי מחתרת שנתפסו ונכלאו ומשם דאגו לפדותם מהשבי.
במשרד "החלוץ" התנהלו הדיונים והמשא ומתן עם נציגי קבוצות האנטי גרמניות והאנטי פשיסטיות על שיתוף פעולה – ללא ידיעת הנהלת בית הזכוכית גם ההתייעצויות של הנהגת מחתרת תנועות הנוער הציוניות נערכו עתה בין כותלי בית הזכוכית הבטוחים, במקום במקומות המפגש המזדמנים והמסוכנים בבתי קפה ובפארקים.
הברחת תעודות מזויפות לגטאות וזיוף תעודות עבור לא-יהודים
כחלק מהניסיון להציל יהודים מהשמדה, הבריחו חברי המחתרת תעודות אריות לתוך 'גטו חוסט' שהקימו הנאצים בשטחים הכבושים של הונגריה באזור קרפטו-אוקראינה בקרב יהדות קרפטורוס.
רובם הגדול של תושבי הגטו סירבו להצעה זו כיוון שחששו מהאפשרות להיתפס עם תעודות מזויפות, והעדיפו לעלות על הרכבות אשר בסופו של דבר הובילו אותם למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
המחתרת החלוצית עסקה גם בזיוף דרכונים זרים אשר הקנו לבעליהם זכויות יתר מסוימות, כך קרה גם בנובמבר 1944 כאשר יהודי בודפשט חויבו לעבור ולהתגורר בגטו.
יהודים שהחזיקו בדרכוני מגן של מדינות נייטרליות כגון: שווייץ, שוודיה, ספרד, פורטוגל והוותיקן, הועברו לבתים מוגנים אשר אליו העבירו המדינות הנייטרליות מצרכי מזון בסיסיים.
כ-20,000 דרכונים כאלה זויפו על ידי המחתרת והועברו ליהודים רבים וכך התאפשר להם להתגורר בבתים המוגנים.
תנועת הפועלים בהונגריה וכן גורמים ליברליים אחרים שעם עליית המשטר החדש מצאו עצמם נרדפים וחסרי הגנה, נעזרו גם הם במיומנות הזיוף של אנשי המחתרת אשר הנפיקו להם תעודות שונות כגון: דרכוני מגן, פנקסי שירות צבאי, תעודות אזרחות, פנקסי חבר בארגון צלב החץ, תעודות נישואין והיתרי מגורים.
לא ניתן להעריך באופן מדויק את מספר הניצולים בזכות מפעל זיוף התעודות והנפקת המסמכים של המחתרת החלוצית, אך ההערכה היא שתעודות אלו הצילו את חייהם של עשרות אלפי יהודים.
במאי - יוני 1944 התארגנה ברית אנטי גרמנית בשם החזית ההונגרית Magyar Front בהשתתפות כמה מפלגות ואישים, מתנגדי המשטר.
כאשר המשתתפים הגיעו להחלטה על צעדים קונקרטיים כולל לפעול במחתרת, הם הזדקקו לתעודות מזויפות.
בהיעדר מנגנון מתאים משלהם, כל קבוצות משתתפי הברית האנטי גרמנית, פנו אל מחתרת תנועות הנוער הציוניות בבקשה לספק להן מסמכים שיאפשרו להן לשנות את זהות חבריהם ולפעול במחתרת.
המסמכים העיקריים שסופקו לקבוצות שפעלו נגד המשטר: תעודה על רישום מגורים קבוע, מסמכים צבאיים, תעודות של עובד מפעל צבאי.
באירופה הכבושה על ידי הגרמנים בזמן מלחמת העולם השנייה, בית המלאכה המרכזי לניירות מזויפים של 'מחתרת תנועות הנוער הציוניות' בהונגריה תופס מקום בולט ומשמעותי מבחינת כמות התיעוד, מבחינת גיוון המסמכים ומבחינת הישגיה של פעולות הצלה התנגדות אשר בוצעו בסיוע של תעודות מזויפות.
שליחים לקהילות היהודיות בערי השדה
בהונגריה 'מחתרת תנועות הנוער הציוניות' היה הארגון היחידי שיזם וביצע את השליחויות המסוכנות, להצלת אחרים.
נמצא תיעוד על כ-200 שליחים ל-300 קהילות ומחנות עבודות כפייה.
שליחת שליחים לערי השדה ולריכוזי היהודים נועדה כדי להזהירם מפני הצפוי להם ולשכנע אותם לברוח ממה שעלול לקרות אותם.
מבין השליחים האמיצים נזכיר את דוד גרינוולד, שמואל לוונהיים, יעקב סמושי, אליעזר קדמון, ישעיהו רוזנבלום, אפריים אגמון, אשר ארנ'י, תמר בנשלום, שושנה ברזל, חנה גנץ, משה וייסקופף, שרה כוכבי, אפריים נדב, חוה סנטו, נשקה גולדפרב, מנחם צבי קדרי, בצלאל אדלר, פנחס רוזנבאום, יוסף גרדוש.
מהיום הראשון של הכיבוש הגרמני, הקהילות היהודיות של ערי השדה היו מנותקות מסביבתן, מהמוסדות היהודיים המרכזיים בבודפשט ומכל העולם.
השימוש בתחבורה ציבורית היה אסור ליהודים, הטלפונים נותקו, מכשירי הרדיו חויבו להימסר לשלטונות.
מחתרת תנועות הנוער, מיוזמתה, שלחה שליחים לערי השדה בפרובינציה המנותקת, להתריע על הצעדים האנטי-יהודיים הצפויים: על הגטואיזציה, על הגירוש המתקרב ועל השילוח למחנות השמדה.
השליחים הביאו תעודות מזויפות, כסף והוראות לנוער היהודי איך לברוח לבודפשט.
השליחים היו מצוידים בתעודות מתאימות למילוי תפקידם המסוכן.
לא תמיד הצליחו השליחים ליצור קשר עם חברים או עם יהודים מקומיים, כי היו מקרים בהם נתקלו בחוסר אמון מוחלט מצד מנהיגי הקהילה.
הקמת בתי הילדים והניסיון להגן עליהם מפני המשטר הנאצי
ב-15 באוקטובר 1944, לאחר העלייה לשלטון של מפלגת צלב החץ הפשיסטית הצטוו יהודים גברים ונשים קבוצות גיל שונות, להתייצב לעבודות כפייה.
מצב זה גרם לכך שהאוכלוסייה הבוגרת בבודפשט נעלמה וילדים רבים נשארו ללא הורים.
בנובמבר של 1944 פעל יושב-ראש הפדרציה הציונית בהונגריה אוטו קומוי, בשיתוף פעולה עם המחתרת החלוצית, להקמת בתי הילדים בחסות הצלב האדום.
באופן רשמי הוקמו בתי הילדים עבור ילדי חיילים הונגרים, ובפועל שימשו עבור יתומים יהודים וכן פליטים מבוגרים מחוסרי מחסה, והללו נהנו מהגנה בחסות הצלב האדום.
חלק מהילדים נמסרו בידי הוריהם בטרם הללו יצאו לצעדות המוות, וחלקם נאספו לאחר מכן על ידי שכנים או יהודים זרים להם והועברו לבתי הילדים.
תוך פרק זמן קצר הקימו חברי תנועות הנוער הציוני חמישים וחמישה בתי ילדים.
עם הקמתם קיבלו בתי הילדים חסינות מממשלת הונגריה בשל היותם בניינים השייכים לצלב האדום.
בשלב מאוחר יותר עם סגירת הגטו, בוטלה החסינות ובתי הילדים נדרשו להעביר כ-300 ילדים ביום בחזרה אל הגטו.
המחתרת בשיתוף עם הצבא האדום פעלו להחזרת הילדים אל הבתים שהקימו, לרוב היה זה בטענה שחלו בגטו ויש להחזירם לבית הילדים על-מנת שיבריאו.
בצורה זו הצליחו להבריח מהגטו מספר נכבד של ילדים.
מחתרת תנועות הנוער הציוניות דאגה לאספקה רצופה של מזון בסיסי לבתי ילדים ובחודשי החורף הקרים גם לחומרי הסקה.
חברי מחתרת תנועות הנוער לוו את עגלות האספקה והגנו על משלוחי המזון מפני התנכלויות של קבוצות חמושות של אנשי צלב החץ ומפני החרמה שרירותית על ידי יחידה צבאית זו או אחרת.
הטיפול בילדים נמשך גם אחרי המלחמה ורבים מהם עלו לארץ.
ב-24 ביולי נפתח בבודפשט, ברחוב ואדאס 29 (Vadász utca 29) משרד עלייה בבית הזכוכית ביוזמת ראש המשרד הארץ ישראלי, משה קראוס ובשיתוף תת-הקונסול של הצירות השווייצרית, קרל לוץ.
זאת לאחר שממשלת הונגריה, בישיבה מיוחדת אישרה הגירה ל-7800 יהודים על פי בקשתו של קרל לוץ בנדון.
הרעיון הגיע ממשה קראוס, שבתפקידו במשרד הארץ ישראלי טיפל בעלייה לארץ ישראל על בסיס הסרטיפיקטים שהנפיק המנדט הבריטי בארץ ישראל לצורך עליה לגאלית לארץ ישראל.
קרל לוץ ביקש מבנה מיוחד שנחכר מסוחר זכוכית יהודי בשם ארתור וייס, לצורך הטיפול באמצעי ההגירה והאדמיניסטרציה והכנת הדרכונים הקולקטיביים שנדרשו כדי שהממשל ההונגרי יאשר את ההגירה לאנשים הרשומים בו.
המשרד לרישום בקשות העלייה ולארגון העלייה פעל תחת השלט: מחלקת ההגירה ייצוג אינטרסים זרים, שגרירות שווייץ.
עד לסיום התהליכים האדמיניסטרטיביים של ההגירה, המבקשים קיבלו אישור לפיו הם רשומים בדרכון קולקטיבי ועד ליציאתם מהונגריה הם אזרחים שווייצרים ונמצאים תחת חסות הנציגות השווייצרית.
מסמך זה מוכר בשם Schutzpass כתב חסות.
הבניין והשוהים בו נהנו ממעמד אקסטריטוריאלי.
השגרירות השווייצרית ייצגה בהונגריה גם את בריטניה כולל את ענייני ארץ ישראל, כחלק מהאימפריה הבריטית ואת סידורי העלייה לארץ ישראל.
שלושה שבועות לאחר הצלחת הפלישה לנורמנדיה (Normandy) על ידי כוחות בעלות הברית ב-6 ביוני 1944, אישר פורום שרי הממשלה ההונגרית את התזכיר של שגרירות שווייצריה למימוש 7,800 סרטיפיקטים שהיו ברשות המשרד הארץ ישראלי בבודפשט ואשר הונפקו על ידי הרשויות בפלסטינה א"י האדמיניסטרטיביים של ההגירה.