tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המוזיקה של התקופה הקלאסית מאופיינת במרקם הומופוני, המורכב ממלודיה וליווי.
מלודיות אלו נטו להידמות לקול אנושי ולהיות ניתנות לשירה.
המוזיקה הכלית הפופולרית אופיינה בהתפתחות נוספת של הצורות המוזיקליות שהוגדרו בתקופת הבארוק: הסונאטה והקונצ'רטו, בנוסף לצורה חדשה, הסימפוניה.
מלחינים בולטים מתקופה זו הם וולפגנג אמדאוס מוצרט ויוזף היידן.
התקופה הרומנטית במוזיקה החלה להתפתח בתחילת המאה ה-19, כאשר מלחינים כמו לודוויג ואן בטהובן ופרנץ שוברט הציגו סגנון דרמטי יותר, מלא הבעה ורגש.
במהלך התקופה הזו פותחו סגנונות, צורות ואף שימושים חדשים למוזיקה, ומאפייניה הרגשיים וההבעתיים של המוזיקה החלו להיות חשובים יותר מטכניקת נגינה ומסורת.
במקרה של בטהובן, מוטיבים החליפו את המלודיה בתור האלמנט הבסיסי של ההלחנה.
בסוף המאה ה-19 הופיעה התרחבות דרמטית בגודלה של התזמורת ובתפקיד של הקונצרט בתרבות העירונית.
מלחינים רומנטיים מאוחרים יותר כגון פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי וגוסטב מאהלר הלחינו יצירות מוזיקליות מסובכות יותר ולעיתים תכופות ארוכות יותר.
הם השתמשו באקורדים מורכבים ובדיסוננס ליצירת מתח ודרמטיות.
המוזיקה הקלאסית בתקופה המודרנית היא מוזיקה שחוברה מסוף המאה ה-19 עד ימינו אלה.
מדובר בעיקר במוזיקה קונצרטית מערבית, אך גם בהשפעות ההדדיות בינה לבין סוגות אחרות, כמו ג'אז, רוק ופופ לסוגיהם מצד אחד ובין תרבויות המזרח ומוזיקה עממית, מצד שני.
במאה ה-20 נרשם גידול בהאזנה למוזיקה בזכות העלייה בפופולריות של הרדיו והשימוש בפונוגרף לנגינה והפצה של מוזיקה.
המוזיקה האמנותית התמקדה בחקירת מקצבים, סגנונות וצלילים חדשים.
איגור סטרווינסקי, ארנולד שנברג וג'ון קייג' הם בין המלחינים המשפיעים ביותר של המוזיקה האמנותית במאה ה-20.
מאז היות המוזיקה, מימי הביניים ועד התקופה הפוסט-רומנטית, הרחיבו המלחינים את המסגרות, שינו והוסיפו צורות, הגדילו הרכבים, פיתחו כלי נגינה חדשים ושיכללו כלים קיימים.
התקופה הקלאסית הביאה עמה את צורת הסונאטה ואת הסימפוניה, אך שמרה על תבניות הרמוניות וצורניות מוגדרות ועל גבולות ברורים, שנקבעו בתקופות הקודמות.
התקופה הרומנטית, החל בבטהובן, שחררה את המלחינים מכבלי המבנים המקובלים, הוסיפה מוזיקה ווקאלית לסימפוניה, הגדילה את התזמורת לממדי הענק של מאהלר ואת האופרה לחזיונות המדהימים של וגנר.
אך בכל השינויים העצומים האלה, נשמרו עדיין יסודות ההרמוניה שנקבעו בתקופת הבארוק, כאשר ירשו הסולמות את מקום המודוסים של ימי הביניים והרנסאנס.
חידושים ופריצות דרך הופיעו כבר בסוף המאה ה-19, ביצירות פוסט-רומנטיות ואימפרסיוניסטיות, ובמיזוג השפעות מן המזרח הרחוק במוזיקה המערבית, אך המאה העשרים הביאה עמה פריצת גדרות גמורה, כאשר שנברג, תלמידיו וממשיכי דרכו ניתקו מן הטונאליות והחלו לחבר בשיטת שנים-עשר הטונים.
משם ואילך לא היה עוד כל מעצור – הסכר נפתח והכל הותר, במוזיקה כמו בשאר האמנויות: הציור המופשט (וסילי קנדינסקי), תיאטרון האבסורד (אז'ן יונסקו), המחול המודרני (מרתה גרהם) ועוד.
בתחילת המאה ה-20 התפתח סגנון מוזיקלי (ז'אנר) חדש הידוע בשם ג'אז .
הג'אז הפך לאחד מסגנונות המוזיקה החשובים ביותר.
זהו סגנון מוזיקלי שמקורו בהיתוך של מסורות מוזיקליות אפריקאיות ואירופאיות אשר התרחש בתחילת המאה ה-20 בקהילות אפרו-אמריקאיות בדרום ארצות הברית.
שורשיו המערב אפריקאים ניכרים בשימוש שלו בבלו נוטס, אלתור, פוליריתמיקה, סינקופות ושמיניות סווינג.
הג'אז ספח לתוכו, מתחילת דרכו ועד היום, קטעים נבחרים מהמוזיקה הפופולרית האמריקאית של המאה ה-19 והמאה ה-20.
בנוסף הוא הוליד מגוון של תתי-סגנונות, מהדיקסילנד ג'אז של ניו אורלינס בעשור השני של המאה ה-20 ועד הפיוז'ן בשנות ה-70 וה-80.
מרכיביה העיקריים של המוזיקה הם גובה צליל (האחראי על מלודיה והרמוניה), קצב (מפעם, משקל וארטיקולציה), דינמיקה, גוון ומרקם.
ההיבטים המוסכמים והמוגדרים אשר מרכיבים כל צליל וצליל אותו אנחנו שומעים, כותבים או מנגנים במוזיקה הם גובה (תדר), משך, צבע או גוון ועוצמה או משרעת של הצליל.
בנוסף לאלה, אנו שומעים גם צלילים עיליים והרמוניות.
תדר, כאמור הוא גובה הצליל – הצלילים נעים בין נמוכים לגבוהים (ילדים נוהגים להשתמש במונחים "דק" ו"עבה").
ישנם צלילים שלהם אין גובה מוגדר.
משך הוא, פשוטו כמשמעו, הזמן שאורך הצליל.
צבע וגוון הם תכונות המיוחסות להבדל בין צלילים המפיקים כלי נגינה ובני אדם שונים, כלומר, גוון הצליל של קונטרבס שונה מגוון הצליל של חצוצרה.
בנוסף גם השקט הוא היבט במוזיקה, בהיותו שקט מדוד בין שני צלילים.
למעשה כל צליל שאנו שומעים בוקע מתוך ה"שקט" של מקום ההאזנה שלעיתים אינו שקט כל כך, שקט כמעט מוחלט קיים רק בחדרים שקטים במעבדות מיוחדות העוסקות באקוסטיקה.
המוזיקה יוצאת תמיד מתוך גודל נמוך של רעש המלווה אותה לכל אורכה וממשיך גם עם סיומה.
כך ש"שקט" זה הוא חלק בלתי נפרד מן המוזיקה.
את שמות התווים ואת החמשה המוזיקלית המציא במאה ה-11 נזיר איטלקי בשם גווידו ד'ארצו.
הדרך שבה מועברת מוזיקה ממוזיקאי למוזיקאי היא בדרך כלל בתווים (אף על פי שלעיתים קרובות מועברת מוזיקה באמצעות האוזן, כלומר, המבצע לומד את היצירה משמיעה בלבד, ללא הסברים בכתב או תווים).
יצירות תזמורתיות נכתבות בפרטיטורה, המשמשת את המנצח, וכל נגן מקבל תווים עם התפקיד שנועד לקבוצת הכלים שלו, לפי הצורך.
ביצירות כוראליות גדולות תקבל כל קבוצת קולות במקהלה את תווי התפקיד המיועד לה ואילו ביצירות קטנות, כגון כוראלים או לידר, שרים כל חברי המקהלה מדפי תווים, המכילים את כל התפקידים.
התווים המוכרים כיום החלו להתפתח באירופה במאה ה-14 בערך, מן הנוימות והתווים המרובעים שקדמו להם.
בדפי התווים מצוינים כל ההיבטים המוזיקליים שהוזכרו קודם – גובה, משך, עוצמה, צבע וגוון.
לעיתים מצוינים בתיווי גם דברים נוספים, כמו קצב, אופי המוזיקה, אווירה, או מהלך הרמוני.
תרבויות רבות כוללות מסורת חזקה של הופעת סולו, היא הופעת היחיד.
במוזיקה הקלאסית ההודית למשל ישנו דגש חזק מאוד על סולו.
לעומתה, בתרבויות אחרות, כמו במוזיקה הקלאסית המערבית ישנו דגש על הרכבים (אנסמבלים) גדולים יותר, כמו מקהלה, תזמורת סימפונית או קאמרית והרכבים של מוזיקה קאמרית, משני נגנים או זמר וכלי ליווי (דואו) עד תשעה נגנים.
למרות זאת, גם במוזיקה קלאסית מערבית, ישנן הופעות סולו לא מעטות.
עם התפתחות המוזיקה לכיוון מודרני יותר, נוצרו הרכבים חדשים אשר כוללים עד חמישה מוזיקאים, בעיקר בתחום הג'אז והמוזיקה הקלה – להקת רוק, להקת בנים, להקת בנות וכו'.
ברוב התרבויות המוזיקליות ישנה אחידות כלשהי בדרך יצירת המוזיקה, יצירה מראש.
יצירה של מוזיקה מראש נקראת הלחנה, ואילו יצירה של מוזיקה "תוך כדי" נקראת אלתור.
ישנן טכניקות רבות של הלחנה, המשתנות מתרבות לתרבות.
אלתור נפוץ בעיקר בג'אז ובמוזיקה ערבית.
ברוב התרבויות נעשית גם פרשנות אישית למוזיקה הכתובה, כלומר – הנגן המבצע מנסה להוסיף את דעתו או הרגשותיו על המוזיקה, ומשנה היבט אחד או יותר מתוך ההיבטים המרכיבים את היצירה המוזיקלית.
מכך אפשר להסיק כי אין שני ביצועים זהים לחלוטין של קטע מוזיקלי אחד.
לאורך ההיסטוריה הועלו השערות שונות לגבי שימוש במוזיקה לצורך הנעה וריפוי בני אדם.
בסיפורי מיתולוגיה נורדית, מיתולוגיה יוונית ומיתולוגיה פרסית שונות, כמו סיפורי שודדי ים תוארו סירנות, בנות ים, ודיאדרות כיצורים מיתולוגיים המפתים ומניעים אנשים דרך שירה לביצוע פעולות שונות.
בסיפור המקראי שאול ודוד (שמואל א, פרק טז), עבדי שאול הציעו לשאול להביא לפניו אדם שינגן עבורו כדי להרגיעו מהמרה השחורה בה היה נתון.
בימי הביניים נכתבו סיפורים שונים כמו החלילן מהמלין אודות תגובות בעלי חיים למוזיקה, ובעת החדשה מלחינים כמו לודוויג ואן בטהובן החלו להשתמש במוזיקה כאמצעי להרגעת הנפש ולפיתוח הקוגניציה.
יש הטוענים כי ראה את יצירותיו המוזיקליות כצבע שהעלה על כתב בתווים.
החל מהמאה ה-20 החלו לראות במוזיקה מקומית, עממית או לאומית, אמצעי לגיבוש זהות לאומית כמו גורם היכול לגבש את האזרחים לאומית.
בנוסף להרגיע, למתן ולגשר עימותים ויריבויות: חברתיים, כלכליים, אתניים ולאומיים.
כמו לחבר בין אנשים מתרבויות, מסורות והשתייכות מגזריות ועדתיות שונות.
בתרבויות רבות המוזיקה שזורה בחיי האדם.
הפילוסופים היוונים וההודים העתיקים הגדירו את המוזיקה כצלילים המסודרים ב"מאוזן" כמלודיות או ב"מאונך" כהרמוניות.
ביטויים נפוצים כגון "ההרמוניה של גרמי השמים" או "זו מוזיקה לאוזניי" מצביעים על כך שמוזיקה היא לעיתים קרובות מסודרת היטב ונעימה לשמיעה.
עם זאת, המלחין בן המאה ה-20 ג'ון קייג' חשב כי כל צליל עשוי להוות מוזיקה, ואמר לדוגמה כי "אין רעש רק צלילים".
המוזיקולוג ז'אן ז'אק נטייה אמר, .
בעת שמיעת מוזיקה מתרחשת פעילות מוגברת באזורים שונים במוח, שאחראים על עיבוד הצליל ופירוקו לגורמים, כמו מלודיה וקצב.
אזורים אלה משתתפים בחלקים שונים בתהליך, עד שלבסוף מתאחד הקלט לשלמות אחת.
ממצאים אחרונים מראים, שמוזיקה משפיעה גם על תפקוד הגוף בכללותו.
למשל, מחקרים אחרונים מראים, ששמיעת מוזיקה מעודדת, מהירה או איטית, בעת ריצה משפרת את התוצאות הסופיות בהשוואה לנבדקים, ששמעו מוזיקה רגועה או שלא שמעו מוזיקה כלל.
מוזיקה גם נוטה להפחתת לחץ.
מחקרים נוספים מראים כי מוזיקה משפיעה גם על תהליך השינה, ושיפרה את השינה של הנבדקים, ששמעו מוזיקה קלאסית כ־45 דקות לפני שהלכו לישון.
אדם המנגן בכלי נגינה מפיק תועלת נוספת משמיעת מוזיקה וניגונה כאחד – במוחו של המנגן בכלי מוזיקלי מסוים "נדלקים", או מופעלים במקביל אזורים רבים, המעבירים מידע שעיבדו בקשרים מהירים ומורכבים במוח.
למעשה, נגינת מוזיקה מפעילה כמעט את כל אזורי המוח במקביל.
בתוכם נמצא במיוחד החלק השמיעתי, החלק המוטורי והחלק הוויזואלי.
נגינה בכלי מוזיקלי מערבת פעילות של 2 האונות של המוח (הימנית והשמאלית).
היא משלבת גם את הדיוק המתמטי, שבו מתמחה בעיקר האונה השמאלית (אם כי גם האונה השנייה מעורבת בתהליך זה, אבל בעוצמה נמוכה יותר) ואת החלק היצירתי, שבו מתמחה (שוב, בעיקר) האונה הימנית.
למעשה, מוזיקה מגבירה את העוצמה והפעילות בכפיס המוח, באופן שמאפשר מעבר מידע מהיר יותר ובעל קשרים מגוונים יותר במוח.
משום כך מיוחסות למוזיקאים יכולות גבוהות יותר בתחומים רבים, משום שנגינה בכלי גורמת להפעלתם של אזורים במוח, האחראיים על אסטרטגיות למידה, תכנון ותשומת לב לפרטים.
למוזיקאים אלו מיוחס גם זיכרון בעל יכולות מוגברות, המתבטאות בשמירה, אחסון ויעילות גבוהה יותר של הזיכרון האנושי.
מדענים אבחנו אצל נגנים נטייה להצמיד מעין "תגים" לכל זיכרון, למשל תג קונספטואלי, תג רגשי, תג שמיעתי ותג לפי הקשר.
אך לא כל האנשים מושפעים ממוזיקה, חוקרים ספרדיים גילו תופעה בשם אנהדוניה מוזיקלית, אשר הלוקים בה לא מושפעים ממוזיקה, אף על פי ששאר ההשפעות הרגשיות ההנאתיות שלהם נורמליות.
בתופעה זו לוקים כשלושה אחוזים מן העולם.
שמיעה בעוצמה גבוה מידי עלולה להשפיע על תפקוד האוזן ולגרום לנזקי רעש.
עד תחילת המאה ה-20 מחקרים בתחום חקר הקוגניציה לרוב התמקדו בחקר תגובות כלליות ותגובות קוגניטיבית של בני אדם לכתבי קריאה וחדשות.
החל משנת 2010 החלה להתחזק בישראל תחום חקר הקוגניציה בשימוש ושמיעת מוזיקה, כמו חקר התגובות הפיזיולוגית שיש לשמיעת מוזיקה על גוף האדם.
ביהדות שירת הלוויים הייתה חלק אינטגרלי מעבודות הקודש בבית המקדש.
(שמואל א, פרק טז, פסוק כג) וסוגה נפוצה בכתיבה התנכית היא שירה כפי שאפשר לראות בשירת מרים, שירת דבורה, שירת הים ועוד.
ביהדות מסורת של חזנות וקריאה של פרקי דת בצורה מוזיקלית.
בנצרות חלק מטקסי הדת כוללים מוזיקה מלווה כדוגמת המיסה הקתולית, טקס אכילת לחם הקודש האנגליקני, הליטורגיה האורתודוקסית ושאר טקסי דת נוצריים.
המאפיין העיקרי של מוזיקה כנסייתית בכל התקופות היה האלמנט הקולי, אם במקהלה בלבד ואם בשילוב סולנים.
כלי הנגינה הכנסייתי הוא העוגב.
דוגמאות למזמורים אפשר למצוא בתרבויות אפריקאיות ואינדיאניות, מזמור גרגוריאני, מזמורי הוודות, קריאת הקוראן, מזמורים בהאים ומזמורים בודהיסטיים שונים.
המזמור הבודהיסטי הטיבט מתבטא בשירה גרונית, שבה כל אחד מהמזמרים מפיק גובהי צליל רבים.
למושג של זמרור מנטרות נודעת חשיבות מיוחדת במסורות הינדו רבות ובדתות דהרמיות המקורבות אליהן.
לדוגמה, תנועת הרא קרישנה מבוססת במיוחד של זמרור שמות האל בסנסקריט.
השיגין (詩吟) היפני, או "מזמורי פיוט", משקף את עקרונות הזן בודהיזם ומושר מן ה-Dan tien (או הבטן התחתונה) – משכן הכוח במסורות המזרח.
מוזילה הוא כינוי כללי לארגונים ולמוצרי תוכנה הקשורים לטכנולוגיות אינטרנט שפיתחה חברת נטסקייפ בשנות התשעים של המאה העשרים, ושהמשיכו להיות מפותחים במסגרות אחרות לאחר דעיכת נטסקייפ בראשית המאה ה-21:
בשנות התשעים השם "מוזילה" שימש בעיקר כינוי פנימי לדפדפן שפיתחה חברת נטסקייפ ושהופץ לציבור בשמות Netscape Navigator או Netscape Communicator.
משנת 1998 נטסקייפ הפכה את פיתוח הגרסה הבאה של הדפדפן ושל תכנות האינטרנט הנלוות למיזם תוכנה חופשית, שקיבל את השם "מוזילה".
בשנים הראשונות של הפיתוח שלו המוצר עצמו נקרא "מוזילה" ומשנת 2004 הוא הופץ בעיקר בשם "פיירפוקס", אם כי בגרסאות אחרות הוא המשיך להיקרא "מוזילה".
קרן מוזילה, מוסד ללא כוונת רווח המקדם את הפיתוח של התכנה של מוזילה ואת המטרות הרעיוניות של אינטרנט פתוח ונגיש, כגון תמיכה בתקנים של World Wide Web Consortium, בהתאם ל"מניפסט של מוזילה".
חברת מוזילה (Mozilla Corporation) המקדמת את אותן המטרות במישורים שדורשים ניהול מסחרי.
קהילת מוזילה – רשת של מתנדבים, אשר מפתחים, מתרגמים ומקדמים את המוצרים והמטרות הרעיוניות של ארגוני מוזילה ברחבי העולם.
השם Mozilla מורכב משני שמות: Mosaic (מוזאיק), הדפדפן הגרפי הראשון שפותח, באמצע שנות ה־90, על ידי המרכז הלאומי ליישומים של מחשבי על בארצות הברית, ו־Godzilla (גודזילה), מפלצת שתוארה לראשונה בקומיקס יפני.
מארק אנדרסון, ראש צוות הפיתוח של מוזאיק (יחד עם רוב שאר חברי הצוות), פרש מNCSA שפיתח אותו והקים את חברת נטסקייפ (Netscape), שפיתחה את הדפדפן המסחרי הראשון, שנקרא Netscape Navigator.
הקמע של החברה החדשה היה מפלצת ירקרקה, דמוית דינוזאור קטן וחביב, שנקראה "מוזילה".
פסל שלה היה מונח בלובי של בניין החברה עד לסגירתה ביולי 2003. מוזילה היה גם שם הקוד הפנימי בחברה לפרויקט הדפדפן.
השם היה אמור להיות בשימוש בחברה, אולם השם Mosaic השתייך כבר לחברה אחרת, והם לא הסכימו לוותר על השם.
בשנת 1998, עם הקטנת חלקה של נטסקייפ בשוק הדפדפנים העולמי לטובת הדפדפן של מיקרוסופט (אינטרנט אקספלורר), החליטה הנהלת החברה, לשחרר את קוד המקור של הדפדפן תחת רישיון חופשי רישיון הקוד הפתוח ולהמשיך לפתח אותו בשיתוף קהילת המשתמשים העולמית, בתקווה שהדפדפן החדש יתאים יותר לצורכיהם של המשתמשים.
עד מהרה התברר שהדפדפן של נטסקייפ, שפיתוחו החל כארבע שנים קודם לכן, היה כבר עמוס טלאים ותיקונים, ושיהיה קשה מאוד להמשיך את פיתוחו על ידי הקהילה.
בשנת 1999 הוחלט לזנוח את הקוד המקורי, לרבות מנוע התצוגה, ולהתחיל לכתוב דפדפן חדש כמעט מאפס.
מסיבה זו, דפדפן Netscape Navigator 5.0 מעולם לא הוצא לאור.
הפרויקט החדש קיבל את השם "מוזילה", על שם הקמע של החברה האם.
עד מהרה התקבצה סביב הפרויקט קהילה של מפתחים, ותוך כשנתיים כבר שוחררו גרסאות ראשונות שהיו שמישות, ואף הפכו לנפוצות בגנו/לינוקס, אם כי הן עדיין היו רחוקות מלהיות שימושיות ויציבות עבור הציבור הרחב.
חברת נטסקייפ, שחיכתה לסיום הפרויקט בכיליון עיניים, בעודה רואה כיצד הדפדפן הקודם שלה הולך ומאבד את אחיזתו בשוק, הוציאה את גרסה 6.0 של הדפדפן שלה על בסיס אחת הגרסאות המוקדמות (Milestone 18).
היא ספגה ביקורת קשה על כך, משום שהדפדפן ירש ממוזילה באגים רבים, שתוקנו רק מאוחר יותר, וגרם לה בכך נזק תדמיתי.
עם זאת, ככל שהתקדם פרויקט מוזילה, הלך והשתפר הקוד ביציבותו ואיכותו.
בינואר 2002 אף הושקה גרסה עם תמיכה בעברית.
אף על פי שמוזילה שוחררה כמוצר בפני עצמו, נטסקייפ המשיכה לארוז מפעם לפעם גרסאות נטסקייפ, אשר, כמו גרסה 6, התבססו על מוזילה, והוסיפו עליו מספר הרחבות קנייניות.
ונטסקייפ גרסה 8 שסבל מבעיות אבטחה בעת השקתו במאי 2005.
בקיץ 2003 החליטה חברת AOL, שרכשה את חברת נטסקייפ ב־1999, לסגור את החברה ולהפסיק את פיתוח הדפדפן.
במקביל, הוקם ארגון ללא מטרות רווח, בשם קרן מוזילה, שהמשיך את פיתוח הדפדפן באופן עצמאי.
AOL העבירה לארגון החדש את הזכויות על השימוש בשם "מוזילה", וכן התחייבה לתרום לו 2 מיליון דולר.
גם חברות אחרות, ובהן IBM וסאן מיקרוסיסטמס, התחייבו לתרום לארגון החדש כדי להבטיח את המשך פיתוח הדפדפן.
גרסה חדשה למוזילה הושקה בינואר 2004.
ב־10 במרץ 2005 הכריזה קרן מוזילה כי תפסיק את פיתוח דפדפן מוזילה, ותספק רק עדכוני אבטחה לגרסה האחרונה שהוצאה, 1.7. עם זאת, הבטיחה הקרן לספק את תשתית הפיתוח הדרושה, אם תתגבש קהילת מפתחים שירצו להמשיך את פיתוח מוזילה באופן עצמאי.
הקרן החליטה להתמקד בפיתוח הדפדפן Firefox ותוכנת הדואר Thunderbird, המוזכרות למטה, עקב מחסור במשאבים מספיקים כדי לתחזק את שני המוצרים, וגם עקב הפופולריות הרבה ששתי תוכנות אלו צברו, יחסית לחבילת מוזילה.
באפריל 2005 הוערך נתח השוק של הדפדפנים של קרן מוזילה ביותר מ־10% משוק הדפדפנים (לאחר שזינק מנתח שוק של כ-4% לנתח שוק של כ-10%), וחלקו גדל בהתמדה בשנים שאחר כך עם השקת "פיירפוקס 3" ביוני 2008. בנוסף חלה עלייה בפופולריות של פיירפוקס גם בקרב המשתמשים העסקיים.
באוגוסט 2009 דווח שפיירפוקס חצה את קו מיליארד ההורדות.
בינואר 2010 השיקה מוזילה גרסה ראשונית של פיירפוקס מובייל, עבור טלפונים סלולריים.
באפריל 2010 דיווחה הרן שנתח השוק של פיירפוקס בעולם הוא כ-30%, בישראל נתח השוק היה כ-25%.
אולם עם העלייה בפופולריות של הדפדפן גוגל כרום ירדה חלקה של מוזילה פיירפוקס בשוק.
תוכנות נוספות המבוססות על מוזילה
במהלך 2003 החלה קרן מוזילה לפתח ולהפיץ עוד מספר תוכנות המבוססות על חבילת מוזילה המקורית:
Firefox, דפדפן שהחל את דרכו כדפדפן ל־Windows וגנו/לינוקס, ובהמשך גם עבור מק.
זהו דפדפן בלבד, שבשלב מסוים תוכנן להחליף את מוזילה כדפדפן העיקרי של הקרן לאחר גרסה 1.4. בסופו של דבר הוחלט לבטל מהלך זה ולהמשיך לפתח את שתי התוכנות במקביל, לאור הפופולריות שצבר מוזילה הן בקרב המשתמשים הפרטיים והן בשוק הארגוני, עד שהוחלט להפסיק את פיתוח מוזילה.
לאורך ההתפתחות שלו הוא החליף מספר שמות: בתחילה נקרא פניקס, אך שמו שונה ל־Firebird משום שהשם פניקס היה סימן מסחרי של יצרנית BIOS.
כאן נתקל בהתנגשות עם תוכנת מסד הנתונים Firebird המפותחת, כמוהו, בקוד פתוח.
עקב כך, התעכבה גרסה 0.8 של הדפדפן עד שנמצא שם שעוד לא היה בשימוש, והשם Firefox נרשם כסימן מסחרי רשום של קרן מוזילה.
Camino – הוא דפדפן המיועד לסביבת מק בלבד.
הוא משתמש במנוע תצוגת ה־HTML "Gecko" של מוזילה, אך ממשק המשתמש שלו הוא טבעי של מק.
זאת בניגוד לממשק המשתמש של שני הדפדפנים האחרים, הבנוי באופן בלתי תלוי במערכת ההפעלה, כדי להקל על המרתם למערכות הפעלה שונות.
גם דפדפן זה נאלץ לשנות את שמו המקורי מכימרה, לאחר ששם זה נתגלה כסימן מסחרי של חברה אחרת.
Thunderbird – תוכנת דואר המבוססת על תוכנת הדואר של מוזילה, וזמינה עבור מערכות ההפעלה Windows, ולינוקס.
פיירפוקס לאנדרואיד – הוא דפדפן למחשבי כף יד המשתמשים במערכת ההפעלה אנדרואיד, המבוסס על טכנולוגיות מוזילה.
ראסט – שפת תכנות המתמקדת בביצועים ובטיחות, ללא איסוף זבל (garbage collection).
SeaMonkey (לשעבר Mozilla Application Suite) היא חבילת רכיבי תוכנות אינטרנט הכוללת (בהתקנה מלאה): דפדפן, עורך HTML, תוכנת דואר וקבוצות דיון, לקוח IRC ChatZilla, ומספר כלי עזר לפיתוח אתרים.
ב-10 במרץ 2005, קרן מוזילה הודיעה שהיא לא תשחרר אף גרסה רשמית של Mozilla Application Suite מעבר ל-1.7.x, ותתמקד רק ב-Firefox ו-Thunderbird.
מאז מתוחזק SeaMonkey על ידי מועצת SeaMonkey, שקרן מוזילה מספקת אירוח פרויקטים עבור מפתחי SeaMonkey.
בנוסף, קיימים מספר דפדפנים ומוצרים אחרים המבוססים על מוזילה המפותחים על ידי קבוצות וחברות מחוץ לקרן מוזילה.
בשם "מוזילה" מכונה גם קהילה בינלאומית של אנשים, המכונים "מוזילאים" (Mozillians באנגלית), שנאמנים לשימוש בתוכנות של מוזילה, תורמים לפיתוחן והפצתן וכן תומכים ברעיונות של "אינטרנט פתוח" בהתאם למניפסט של מוזילה.
בין היתר, עוסקים אנשי קהילת מוזילה בדברים הבאים:
תרגום התכנות של מוזילה לשפות שונות.
נכון לשנת 2012, מוצרי מוזילה זמינים בכ־100 שפות.
קידום תקני רשת של ארגון World Wide Web Consortium – יצירת קשר עם אתרים שאינם מתוכנתים לפי התקן ושכנוע בעלי האתרים לשנות אותם בהתאם לתקן, כתיבה על כך בבלוגים, הרצאות בכנסים.
זה נעשה באופן עצמאי וגם באופן מאורגן, באמצעות "נציגי מוזילה" (Mozilla Reps באנגלית).
ארגון מפגשים מקומיים ובינלאומיים של משתמשים ומפתחים של מוזילה.
תמיכה בהתנדבות במשתמשים של מוצרי מוזילה בפורומים ובערוצי צ'אט ב־IRC.
ארגון אירועים חינוכיים לילדים ובוגרים שמעוניינים בטכנולוגיות אינטרנט, למשל בתוכנית "האקאזאור".
בדיקת גרסאות ניסיוניות של מוצרי מוזילה ודיווח באגים.
חלק מהפעילויות נעשות באופן עצמאי על ידי חובבי מוזילה, וחלקן נתמכות על ידי קרן מוזילה.
מוזיאון תל אביב לאמנות הוא אחד ממוזיאוני האמנות החשובים בישראל.
המוזיאון פועל בלב מטרופולין גוש דן ומהווה מאז הקמתו ב-1932 ועד היום מוסד אמנות ותרבות מרכזי בארץ ישראל.
המוזיאון מתמקד בתחומים של אמנות מודרנית ועכשווית.
המוזיאון ממוקם באזור הצפוני של מרכז העיר תל אביב-יפו ומשתרע על פני שלושה בניינים: הבניין הראשי והבניין ע"ש שמואל והרטה עמיר ממוקמים בשדרות שאול המלך בסמוך לבתי המשפט, ספריית בית אריאלה והמשכן לאמנויות הבמה.
מבנה נוסף של המוזיאון, ביתן איל עופר (לשעבר ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו), שוכן לצד היכל התרבות ותיאטרון הבימה ברחוב תרס"ט.
משכנו הראשון של המוזיאון היה ב"בית דיזנגוף", ביתו הפרטי של מאיר דיזנגוף, ראש העירייה הראשון של תל אביב, אשר יזם וייסד את הקמת המוזיאון.
בשנת 1948 נערך בבית דיזנגוף טקס הכרזת העצמאות של מדינת ישראל.
בשנת 2018 נשבר שיא המבקרים במוזיאון עם מספר של 1,018,323 כניסות למוזיאון במהלך השנה.
בזכות נתון זה נכנס המוזיאון לרשימת 100 המוזיאונים לאמנות עם כמות המבקרים הגבוהה ביותר לשנת 2018 ודורג במקום ה-70 בדירוג השנתי שהתפרסם במגזין האמנות הבין-לאומי The Art Newspaper .
ב-2019 עלה דירוג המוזיאון למקום ה-49 כשמספר הכניסות באותה השנה עמד על 1,322,439 .
הייתה זו השנה הרביעית ברציפות שהמוזיאון הופיע ברשימת המוזיאונים הפופולריים ביותר בעולם, זאת למרות תקופה ממושכת שהיה סגור עקב מגפת הקורונה.
בשנת 2022 עלה דירוג המוזיאון למקום ה-48 כשמספר המבקרים בו עמד על 1,070,714 .
בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20 חוותה תל אביב פריחה כלכלית ותרבותית ומרכז הפעילות האמנותית ביישוב העברי עבר מירושלים אליה.
בהיעדר חלל תצוגה קבוע פנו מספר אמנים לראש העירייה מאיר דיזנגוף, בבקשה לפעול למען הקמת מוזיאון בתל אביב.
מ-1930 ועד פתיחת המוזיאון ב-1932 קידם דיזנגוף את היוזמה בדרכים שונות: הוא הקים ועד זמני בישראל שהיה אחראי על יישום הרעיון בראשותו של חיים נחמן ביאליק; פעל להקמת ועדים מקומיים בקהילות היהודיות ברחבי העולם לגיוס כספים ותרומה של יצירות אמנות; וכן קבע קווים מנחים לפיתוח האוסף של המוזיאון העתידי.
כך הציג דיזנגוף את חזונו:
אירוע חנוכת המוזיאון נערך ב-2 באפריל 1932 בהשתתפות מכובדים רבים וביניהם מושל המחוז הבריטי רוברט אדוארד הרולד קרוסבי, שהתייחס בנאומו להקמת המוזיאון כביטוי לחשיבותה של העיר תל אביב בתרבות המקומית ובתרבות היהודית שבתפוצות.
לרגל הפתיחה הוצג מבחר יצירות מהאוסף, תערוכה של אמנים ארץ-ישראליים והעתקי פסלים ידועים של דמויות תנכ"יות.
המוזיאון החל לפעול ב"בית דיזנגוף" שבשדרות רוטשילד 16. בניין זה הוקם ב-1918 כבית המגורים הפרטי של מאיר דיזנגוף ורעייתו צינה.
למבנה המקורי החד-קומתי נוספה קומה שנייה ב-1920 ובין השנים 1930 ל-1931 הותאם המבנה לצרכיו של המוזיאון העתידי על ידי אדריכל העיר דב הרשקוביץ.
השינויים כללו בניית קומה שלישית והוספת חדרים פרטיים על הגג, אליהם העתיק דיזנגוף את מגוריו.
לאחר פתיחת המוזיאון נערכו בבניין התאמות נוספות שהותירו אותו בתערובת צורמת של סגנונות אדריכליים.
עם כניסתו לתפקיד ב-1933 הזמין מנהל המוזיאון קרל שוורץ את האדריכל קרל רובין לביצוע תיקונים במבנה.
תיקונים אלה התבצעו בין 1935 ל-1936 ובמהלכם הורחב שטח התצוגה של המוזיאון.
במסגרת השיפוצים עיצב רובין את החזית ברוח הסגנון הבין-לאומי, סגנון אדריכלי שאומץ בבנייה שהתבצעה ברחבי תל אביב בהשפעתו של מהנדס העיר יעקב בן-סירה.
עיצוב החזית היה השינוי המשמעותי ביותר בבניין והוא העניק לו מראה שלם ואחיד.
המוזיאון נפתח מחדש ב-23 בפברואר 1936 בטקס חגיגי בחסות הנציב העליון שנשא דברים בשבח הפעולות הנמרצות של דיזנגוף למען הקמת המוזיאון.
בצוואתו הועיד את הבית לשמש מוזיאון והורה על ייסודה של קרן לתמיכה כספית בתפקוד המוסד.
בשנת 1959, עם פתיחתו של ביתן הלנה רובינשטיין, עברה רוב הפעילות של המוסד אל הביתן, אך גם ב"בית דיזנגוף" המשיכו להציג תערוכות.
לאחר הקמת מבנה המוזיאון בשדרות שאול המלך ב-1971 עברה הפעילות כולה אל הבניין החדש, כשהביתן מתפקד כאגף עצמאי נוסף.
בעקבות כך, חדל בהדרגה "בית דיזנגוף" מלשמש מוזיאון לאמנות.
בשנת 1938 הוקמה ספריית האמנות של המוזיאון ובה כ-50,000 ספרים, כ-140 כתבי-עת וכ-7,000 צילומים.
הספרייה פועלת במבנה המרכזי של המוזיאון.
לצד המבנה פועל גם גן פסלים, והורחבו שטחי התצוגה במוזיאון והוצגו גלריות חדשות באגף חדש שבצדו המערבי.
התרחבות המוזיאון הביאה להתפתחות פעילותו, לעלייה ברמתן ובהיקפן של תערוכותיו ולפעילות תרבותית מקיפה, הכוללת אירועי מוזיקה קלאסית, ג'אז, קולנוע, סדרות הרצאות, הצגות ילדים ועוד.
הכרזת העצמאות של מדינת ישראל
ב-14 במאי 1948 התקיים בגלריה המרכזית של "בית דיזנגוף" טקס הכרזת העצמאות של מדינת ישראל.
ההכרזה התקיימה במהלך ישיבה של מועצת העם בנוכחות 350 מוזמנים.
במהלך האירוע החגיגי התקבץ קהל רחב מחוץ למוזיאון והאזין לקולות באמצעות רמקולים שהוצבו מחוץ למבנה.
כך דווח על ההכנות לטקס בעיתון מיוחד שיצא לאור לרגל המאורע ההיסטורי:
ב, משמש "בית דיזנגוף" משכן למוזיאון העצמאות ובמרכזו שחזור של האולם בו נערך טקס הכרזת העצמאות.
ביתן איל עופר (הלנה רובינשטיין לשעבר) (1959–היום)
התפתחות המוזיאון וביסוס מעמדו בקרב תושבי העיר יצרו דרישה למבנה שיענה באופן מקיף על הצרכים החדשים של המוסד.
בתחילת שנות ה-40 הוחלט להקים מבנה ייעודי בשטח שנמצא בפינת הרחובות דיזנגוף-תרס"ט.
קרקע זו הוקצתה על ידי העירייה עוד בסוף שנות ה-20 ל"כיכר התרבות" של העיר וכללה גם את היכל התרבות ותיאטרון הבימה.
ב-1946 הוכרזה תחרות לתכנון המתחם כולו.
ההצעה שנבחרה הייתה זו של האדריכלים זאב רכטר ודב כרמי והם מסרו את התכנון הדו-שלבי של המוזיאון לשני בניהם, ממשיכי דרכם במקצוע, יעקב רכטר ורם כרמי.
רכטר היה אמון על השלב הראשון בו נבנה אחד האגפים כהשלמה לפעילות המוזיאלית ב"בית דיזנגוף".
מימוש השלב הראשון התאפשר הודות לתרומתה של אשת העסקים הלנה רובינשטיין.
באמצע שנות ה-50 פנו אל רובינשטיין מנהל המוזיאון אויגן קולב, ראש עיריית תל אביב חיים לבנון והקרן האמריקאית למוסדות ישראל.
רובינשטיין נענתה לבקשה והעניקה תרומה למימון הקמתו של ביתן, שיקרא על שמה, כאגף במוזיאון העתידי.
תכנון המוזיאון, ובכללו הביתן, שיקף מגמות בין-לאומיות עכשוויות שעסקו בתפקידו של מבנה המוזיאון ביצירת חוויית הצפייה בתערוכות.
חנוכת המבנה התקיימה ב-22 בינואר 1959 בטקס רב משתתפים בו נכחו, בין השאר, גב' הלנה רובינשטיין ומנכ"ל משרד החינוך והתרבות, משה אבידור.
בחוברת שהופקה לרגל האירוע מצורפים דברי ברכה מאת גולדה מאיר ופנחס ספיר – שרת החוץ ושר המסחר והתעשייה בשעתו – מנהל המטרופוליטן, מנהל המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ומושל מדינת ניו יורק.
לכבוד הפתיחה הציג קולב מבחר יצירות מאוסף המוזיאון בתערוכה שזכתה לשבחים רבים בשם "המוזיאון מציג את עצמו".
ב-1962 לאחר שהושלמה עבודת התכנון של המוזיאון כולו, הוחלט שלא להתקדם בבנייה באותו אתר ולהקים את המוזיאון בשדרות שאול המלך.
בעקבות כך, הפך ביתן הלנה רובינשטיין למבנה עצמאי ובשיפוץ יסודי שנערך ב-1964 הוא הותאם לייעודו החדש.
עד שנת 1971 היה ביתן הלנה רובינשטיין מקום התצוגה העיקרי של המוזיאון ומאז הוא מתפקד כאגף נוסף ונפרד של מבני המוזיאון בשדרות שאול המלך.
בעקבות התרומה הוסב שם הביתן ל"בניין אייל עופר", אך גם תרומתה של קרן הלנה רובינשטיין בעבר זכתה להנצחה.
הבניין ע"ש קרן משפחת פאולסון (1971–היום)
לאחר ביטול עבודות הבנייה בשדרות תרס"ט היה צורך בשטח חלופי שיענה על הדרישות של הקמת מוזיאון גדול, קבוע ומרכזי בעיר.
הקרקע שנבחרה למבנה החדש הייתה שייכת בעבר למושבה הטמפלרית שרונה ותהליך רכישתה על ידי עיריית תל אביב הסתיים רק בשנות ה-60. המתחם יועד במקור למשרדי הממשלה, אך תוכנית זו לא יצאה לפועל והאתר הפך למרכז של מוסדות תרבות בו ממוקמים גם התיאטרון הקאמרי, האופרה הישראלית וספריית בית אריאלה.
בשנת 1964 הוכרזה תחרות בשני סבבים לתכנון המבנה.
חבר השופטים הורכב מנציגי המוזיאון, מהנדס העיר, אישי ציבור, אדריכלים מקומיים – ביניהם ורנר יוסף ויטקובר ונחום זולוטוב – כשבראשם עמד האדריכל וההיסטוריון ברונו צבי.
צבי הדגיש את החשיבות שהמבנה המוזיאולי העתידי ישלב גמישות ופונקציונליות מרבית עם תחושת קבע, אך גם יהווה יצירת אמנות בפני עצמה.
בפרס הראשון זכתה תוכניתם של דן איתן ויצחק ישר.
בלב התוכנית של איתן וישר ניצבות ארבע גלריות גדולות ופתוחות – 800 מ"ר כל אחת – המקיפות חלל מרכזי גבוה שנועד לטקסי פתיחת תערוכות.
מהאולם הראשי ניתן לצפות בגלריות ובחלקי הבניין הנוספים וכך גם מהרמפות המובילות ומחברות בין החללים השונים.
תוכנית זו הולמת את עקרונות התכנון הקורבוזיאני ומבנה הבטון המוזיאלי שייך לזרם הברוטליסטי של האדריכלות המודרנית.
לאחר ההקמה הביע מנהל המוזיאון חיים גמזו את שביעות רצונו מהמבנה לא רק משום יופיו אלא בעיקר בזכות הפונקציונליות שלו.
תכנונו זיכה את איתן וישר בפרס רכטר.
חנוכת המבנה החדש נערכה ב-19 באפריל 1971 בנוכחות נשיא המדינה זלמן שזר, ראש הממשלה גולדה מאיר, שר החוץ אבא אבן וראש עיריית תל אביב יהושע רבינוביץ.
לכבוד האירוע התקיים קונצרט גאלה בניצוחו של ליאונרד ברנשטיין ובחוברת חגיגית שהופקה לרגל המאורע מופיעים דברי ברכה מראשי ערים ברחבי המדינה.
בארבע הגלריות המרכזיות הוצגו תערוכות הפתיחה: באחת הוצגה אמנות ישראלית, בשנייה פסלים ורישומים של ז'אק ליפשיץ, תערוכה שלישית הציגה ציורים של אמנים צרפתיים בולטים במאה ה-20 והתערוכה הרביעית עסקה בקשר שבין אמנות ומדע.
מאז הקמתו של המבנה ולאורך השנים נערכו בו שינויים, גם הם על ידי איתן וישר.
התוספת הבולטת ביותר, האגף ע"ש מרק ריץ' וגבריאלה ריץ', תוכננה בצורה של קובייה שקופה הפונה כלפי הרחוב באופן המנוגד לחומריות של אולם המרכזי האטום למבט מבחוץ.
היא כללה שתי גלריות חדשות, שתי קומות מחסנים, גן פסלים, קפטריה וחניון.
הרחבה זו של המבנה בוצעה בין 1995 ל-1999 והיא סימנה מסלול תנועה חדש שהושלם, שנים אחר כך, עם בנייתו של אגף נוסף בשטח שממערב למבנה המרכזי.
בשנת 2021 קיבל המוזיאון תרומה בסך 15 מיליון דולר המיועדת לשדרוג הבניין הראשי האיקוני של המוזיאון, ובעקבותיה נקרא הבניין על שם קרן משפחת פולסון מניו יורק שתרמה את הסכום.
מרכז יוסף ורבקה מאירהוף לחינוך לאמנות (1987–2020)
בשנת 1987 החכירה עיריית תל אביב למוזיאון מבנה בית ספר ריק ברחוב דובנוב על מנת שישמש באופן זמני את סדנאות האמנות שהפעילה מחלקת החינוך של המוסד.
משנת 1971 ועד אותה שנה פעלו הסדנאות בצמוד למערך ההדרכה של המחלקה בביתן הלנה רובינשטיין.
לקראת המעבר, ערך דן איתן שינויים קלים במבנה שנועדו להתאים את הבניין באופן חלקי לצורכי סדנאות היצירה וזאת עד למשכן קבע.
לאחר כעשור של פעילות בבית הספר עבר המבנה שיפוץ מקיף בהתאם לתוכנית שהזמין המוזיאון מקבוצת האדריכלים "תו" ובתוך כך הורחב הבניין בכ-700 מ"ר.
התוכנית של "תו" נדרשה לפתור מחסור בחללי עבודה גדולים, סטודיות קטנים, מקומות לתצוגה מסודרת של עבודות התלמידים ומקומות למפגש חברתי בתוך ומחוץ למבנה.
חידוש המבנה התאפשר הודות לתרומתו של ג'וזף מאירהוף והמרכז שניפתח מחדש ב-1996 נקרא על שמו.
המרכז משמש מסגרת העשרה של חינוך בלתי פורמלי המיועדת לכל הגילאים ומציעה סדנאות יצירה במגוון תחומים: ציור, רישום, פיסול, קדרות, הדפס, איור וקומיקס, וידאו ומולטימדיה.
בסדנאות פועלת גם מגמת האמנות של תיכון עירוני א' לאמנויות השוכן בסמוך למרכז וזאת מאז 1988 וביוזמת ראש העירייה שלמה להט.
מורי המרכז הם אמנים פעילים והשיעורים משלבים התנסות מעשית לצד סיורים בתערוכות המוזיאון.
בינואר 2015 התקבלה הוראה מעיריית תל אביב-יפו לסגירת המרכז, מבלי שימצא מיקום חלופי למוסד.
לאחר מאבק ציבורי, חזרה בה העירייה מהחלטתה.
חמש שנים אחר כך ביולי 2020 בצל משבר הקורונה הודיעה מנהלת המוזיאון טניה כהן עוזיאלי על סגירת מרכז מאירהוף לאלתר.
הבניין ע"ש שמואל והרטה עמיר (2011–היום)
באמצע שנות ה-90 החלו להירקם תוכניות ראשונות להקמת בניין חדש בצמוד למבנה הקיים בשדרות שאול המלך.
בתקופה זו ניכר כבר הצורך בחללים נוספים לתצוגה ולפעילות הציבורית והתרבותית שהתרחשה במוסד.
השטח שיועד להקמת המבנה נמצא ממערב לבניין המרכזי וב-2002 הוכרזה תחרות דו-שלבית לתכנון הבניין הנוסף.
צוות השופטים הורכב ממנהל המוזיאון מרדכי עומר, אוצרת המוזיאון לאדריכלות ועיצוב מאירה יגיד-חיימוביץ, התורמים הרטה ופול עמיר, האדריכל והחוקר רוברט אוקסמן, היסטוריון האדריכלות יהודה ספרן, האדריכלים משה ספדיה ויעקב גרובמן ומהנדס העיר דני קייזר.
נוכח קושי השופטים לבחור זוכה הוסיפו לתחרות שלב שלישי ובו זכתה תוכניתו של האדריכל האמריקאי פרסטון סקוט כהן.
לאחר זכייתו צירף סקוט כהן לפרויקט את האדריכל הישראלי עמית נמליך ומינה אותו לאדריכל האחראי במהלך החלק התכנוני בקיימברידג' ולאדריכל מקומי מלווה לתיאום תהליך הבניה בישראל.
הקמת הבניין התאפשרה הודות למבצע גיוס כספים שהניב תרומות רבות.
המרכזית מבניהן הייתה תרומה שהתקבלה בשנת 2007 מהרטה ופול עמיר בסך 10 מיליון דולר.
לתרומה של הזוג עמיר קדמה הצעתו של סמי עופר על סך 20 מיליון דולר, אך עופר נסוג מההצעה בעקבות מחלוקת ציבורית שהתעוררה לנגד התנייתו את התרומה בשינוי שם המוזיאון על שמו ועל שם רעייתו.
הבניין שתכנן סקוט כהן הוא בעל שש גלריות המקיפות בסיבוב לולייני ואנכי אטריום בגובה של 27 מטרים שתקרתו שקופה.
בשעות היום, אור מאיר את הקירות הלבנים האלכסונים של החלל המרכזי הגבוה והחזרי האור יוצרים תחושה של נפילה לעומקו של המבנה.
בשעות החשיכה יוצרת התאורה המלאכותית תחושה דומה.
מסיבה זו מכונה החלל "מפל האור".
בניגוד לחלל הפנימי האנכי, נראה הבניין מבחוץ אופקי ורחב.
חזיתו עשויה לוחות בטון שמשתלבים בסגנון הבנייה ההיסטורי של תל אביב ומתייחסים למאפיינים הברוטליסטים של המבנה המרכזי, אולם ההצבה הזוויתית והמורכבת של הלוחות השטוחים היא תוצר של אדריכלות דיגיטלית עכשווית.
הבניין החדש הכפיל את שטח התצוגה של המוזיאון ועלות הקמתו הסתכמה בכ-225 מיליון ש"ח, כשעיקרה (140 מיליון ש"ח) מומן מתרומות והיתר (85 מיליון ש"ח) מומן על ידי עיריית ת"א.
אירוע חנוכת הבניין החדש נערך ב-30 באוקטובר 2011 בהשתתפות למעלה מ-2,000 מוזמנים, בהם נשיא המדינה שמעון פרס, ראש העירייה רון חולדאי ושרת התרבות והספורט לימור לבנת.
פרס וחולדאי הזכירו בנאומיהם את מרדכי עומר, המנכ"ל והאוצר הראשי של המוזיאון, אשר יזם וקידם את הקמת הבניין אך נפטר ביוני באותה שנה ולא זכה לקחת חלק בהשקת האגף החדש.
את החלק האומנותי בטקס ביצע ההרכב הישראלי TYP והופעתו כללה קטעי וידאו ארט שהוקרנו על המבנה.
מערב הפתיחה ובמהלך החודשים שאחריו הוצגו בגלריות המבנה שמונה תערוכות: בשלוש תערוכות מאוספי המוזיאון הוצגו הדפסים ורישומים, צילום ישראלי ותצוגת קבע של האוסף הישראלי בשם "המוזיאון מציג את עצמו" – מחווה לשמה של תערוכת הפתיחה בביתן הלנה רובינשטיין.
תערוכה קבוצתית נוספת הוקדשה לאדריכלות חמשת המבנים בהם שכן המוזיאון מאז הקמתו.
בשלוש תערוכות יחיד הוצגה עבודתם של אנסלם קיפר, חנן דה-לנגה, ויעקב קאופמן.
התערוכה השמינית הוקדשה לזכרו של מרדכי עומר.
בצל מלחמת חרבות ברזל נקבע שם הכיכר הסמוכה לרחבת מוזיאון תל אביב לאמנות ובית אריאלה ל:"כיכר החטופים והנעדרים", ובמקום נערכו עצרות תמיכה והוצבו מיצבים ומיצגים אמנותיים לאות הזדהות עם מאבק בני משפחות החטופים והנעדרים וכביטוי לתמיכה והזדהות עם משפחות הנופלים וחללי צה"ל.
בין המיצבים הבולטים: מיצב שולחן השבת הריק, מיצב כיסאות כתר צהובים ריקים וסדרה של מראות קטנות כמספר החטופים סביב הפסל עקדת יצחק של קדישמן ופסנתר צהוב של הפסנתרן החטוף אלון אהל שהוצב כחלק ממיזם הפסנתרים הצהובים שמובילה משפחתו של אהל במטרה לשחררו משבי החמאס.
מוזילה פיירפוקס הוא דפדפן אינטרנט חופשי בקוד פתוח המפותח על ידי אלפי מתנדבים בתמיכת קרן מוזילה.
הגרסה היציבה ראשונה של המוצר, גרסה 1.0, הורדה כ־25 מיליון פעמים ב־99 הימים הראשונים מאז יציאתה, ובכך הייתה למוצר הקוד הפתוח הנפוץ ביותר בקרב משתמשים ביתיים בזמנה.
מטרת פיתוחו של פיירפוקס היא ליצור דפדפן קל, מהיר, פשוט, בטוח לשימוש, גמיש והעומד בפני עצמו.
פיירפוקס מבוסס על הדפדפן של חבילת היישומים "Mozilla Suite".
פיירפוקס הפך למוקד המאמצים של מפתחי מוזילה (יחד עם לקוח הדואר האלקטרוני "Thunderbird"), והוא מחליף את ה־Mozilla Suite כמוצר המרכזי של הקרן.
תכונותיו המרכזיות של הדפדפן כוללות חוסם חלונות קופצים מובנה, תמיכה בערכות נושא, גלישת אינטרנט באמצעות לשוניות, תמיכה מלאה בתקנים ואפשרות להתקנת הרחבות להגדלת השימושיות של הדפדפן.
על אף שדפדפנים נוספים הציעו גם הם תכונות אלה בעבר, פיירפוקס היה הדפדפן הראשון שיישם אותן באופן נרחב.
פיירפוקס זכה בתחילת שנות ה-2000 לתשומת לב רבה כתחליף לדפדפנים אחרים כדוגמת אינטרנט אקספלורר של חברת מיקרוסופט.
נכון למאי 2020 לדפדפן נתח שוק של 4.39% ברחבי העולם.
בדצמבר 2019 הוערך מספר המשתמשים על ידי מוזילה בכ-800 מיליון.
דייב היאט, ג'ון יואיט, ובלייק רוס החלו בפיתוח מיזם הפיירפוקס כזרוע ניסויית נפרדת של Mozilla project.
הם האמינו שהדרישות הפרסומיות בשל החסות שהעניקה נטסקייפ (Netscape) והחיבה המוגזמת לשכלולים מצד המפתחים פגעו בדפדפן מוזילה.
כדי להילחם בשימוש ההולך וגובר של מוזילה במשאבי מחשוב, הם יצרו דפדפן בו הם ראו תחליף לדפדפן של Mozilla Suite.
את פיירפוקס ניתן להפעיל בכל מערכת הפעלה בזכות השימוש בשפת הממשק XUL .
בזכות התמיכה של פיירפוקס ב־XUL, יש באפשרותם של משתמשים להרחיב את יכולותיו של הדפדפן על ידי יצירת ערכות נושא חדשות והרחבות.
תוספות אלה היוו בעבר סכנות מבחינת אבטחה, אך עם השקתה של גרסה 0.9, פתחה קרן מוזילה את "Mozilla Update", אתר המרכז את ההרחבות וערכות הנושא שאושרו כבטוחות לשימוש.
ב־10 במרץ 2005, הודיעה הקרן כי הפיתוח הרשמי של Mozilla Suite ייפסק בסדרה 1.7. קהילת מוזילה ממשיכה בפיתוח חבילת התוכנה, וממשיכה לתחזק ולפתח את Suite תחת השם SeaMonkey.
הקרן ממשיכה לספק תמיכה (כדוגמת גישת CVS) לקהילת מפתחי מוזילה.
המיזם שהפך לפיירפוקס החל כזרוע נפרדת של Mozilla Suite בשם "m/b" (או "mozilla/browser").
כאשר התייצב במעט, גרסאות ניסיוניות ראשוניות הופיעו בספטמבר 2002 בשם "Phoenix" (פניקס, עוף החול).
גרסה זו כללה תמיכה בעברית.
השם "Phoenix" נשמר עד ל־14 באפריל 2003, עת שונה בשל סוגיות זכויות יוצרים עם יצרנית ה־BIOS "Phoenix Technologies" .
השם החדש שנבחר, "Firebird" (ציפור אש, משמעות דומה לעוף החול), התקבל בתחושות מעורבות, בעיקר בשל העובדה שתוכנת מסדי הנתונים החופשית Firebird השתמשה באותו שם.
בסוף אפריל, לאחר שנראה היה שהשם שונה ל־"Firebird Browser", הודיעה קרן מוזילה כי יש לקרוא לדפדפן בשם "Mozilla Firebird", על מנת שתיווצר הבחנה בינו לבין תוכנת מסדי הנתונים.
עם זאת, לחץ רב מצד קהילת הקוד הפתוח אילץ שינוי נוסף בשם, וב־9 בפברואר 2004 שינתה קרן מוזילה את שמו של הדפדפן ל"מוזילה פיירפוקס" (או "פיירפוקס" בקיצור).
השם "פיירפוקס" (Firefox, פנדה אדומה, אך גם מילולית: "שועל אש") נבחר בשל הדמיון לשם "Firebird", אך גם בשל ייחודו בתעשיית המחשוב.
כדי למנוע שינויים נוספים בשמו של המוצר, החלה קרן מוזילה בתהליכי רישום השם "פיירפוקס" כסימן מסחרי רשום בארצות הברית בדצמבר 2003. מאחר שבבריטניה השם נקבע כבר, קנתה אותו קרן מוזילה מבעליו.
אימוצו של סמליל חדש סימל את אחת מההתקדמויות החשובות ביותר שעבר פיירפוקס מגרסאותיו הראשונות.
אנשים רבים ציינו כי תוכנות מבוססות קוד פתוח סובלות מעיצוב ממשקים גרוע, וממחסור בזהות חזותית חזקה.
מאחר שבגרסאות הראשונות של פיירפוקס הועלו טענות לפיהן עיצובו הגרפי של הדפדפן "סביר" אך נופל באיכותו מזה של תוכנות "מקצועיות", גרסה 0.8 של הדפדפן, שיצאה בפברואר 2004, חשפה מאמצים רבים לשוות לדפדפן מראה איכותי, וצלמיות חדשות.
ג'ון היקס (Hicks) עיצב את הצלמיות של גרסה 0.8 והלאה.
בסמליל מופיע שועל, על אף ש־"firefox" הוא כינוי לפנדה אדומה.
הסמליל של פיירפוקס משמש כסימן מסחרי ומופיע בגרסאות הרשמיות של פיירפוקס המפותחות על ידי קרן מוזילה.
על אף שתוכנת פיירפוקס עצמה היא חופשית, הסמליל עצמו מוגן בזכויות יוצרים, ולכן גרסאות תוכנה המפותחות באופן נפרד מקרן מוזילה אינן עושות בו שימוש.
פיירפוקס התפתח באופן ניכר מאז יציאתו הראשון כ־Phoenix ב־23 בספטמבר 2002. הגרסאות שלפני גרסה 1.0 סבלו מבעיות רבות בכל הנוגע להרחבות, מאחר שהקוד שהן נקשרו אליו השתנה ללא הרף.
לבסוף, יצאה גרסה 1.0 ב־9 בנובמבר 2004, כולל תמיכה מובנת בעברית.
באפריל 2005 דווח כי נתח השוק של הפיירפוקס זינק מכ-4% לנתח שוק של כ-10% תוך שנה.
בעקבות ביטול גרסה 1.1, הפכה גרסה 1.5 לנקודת ציון מרכזית.
גרסאות בטא 1 ו־2 יצאו ב־9 בספטמבר וב־6 באוקטובר 2005 בהתאמה, על־מנת להכשיר את הקרקע ליציאת גרסת ה־RC (Release Candidate) לקראת סוף אוקטובר; הגרסה הסופית יצאה בנובמבר 2005.
גרסה 1.5 כוללת אפשרות בעלת דמיון למערכות מקינטוש, ש"מחטאת" את הדפדפן, ומוחקת מהזיכרון שלו כל סוג של מידע שעשוי לפגוע בפרטיותו של המשתמש (ססמאות, מידע שהוכנס לטפסים, עוגיות, דפי אינטרנט בהם ביקר המשתמש וכדומה).
אפשרות נוספת בה ניתן לעשות שימוש באמצעות שינויי הגדרות הוא מחיקת כל המידע הנ"ל בעת סגירת חלון הדפדפן או לחיצה על מקש במקלדת.
שיפורים מהותיים בוצעו במערכות העדכון וההרחבות.
יציאתו של הדפדפן אופרה בגרסה 8.0 ב־19 באפריל 2005, ובה תמיכה ב־SVG Tiny, דרבנה את מפתחי פיירפוקס לאפשר תמיכה חלקית ב־SVG 1.1. גרסה זו גם זכתה לפופולריות רבה בקרב משתמשים עסקיים.
גרסה 2 כוללת שיפורים רבים, העיקרי בהם הוא מערכת הגנה מפני "דיג מקוון".
גרסה זו זמינה להורדה באנגלית החל מ־24 באוקטובר 2006, והגרסה העברית יצאה ב־20 בדצמבר 2006.
בפברואר 2008 הודיע ארגון מוזילה כי דפדפן הפיירפוקס מותקן כבר בלמעלה מחצי מיליארד מחשבים, ולרגל ההישג מסרה כי תשתול 500 מיליון גרגירי אורז כתרומה להאכלת הרעבים.
קרן מוזילה הזמינה משתמשים להוריד את הדפדפן באותו יום (משעה 20:00 לפי שעון ישראל) כדי להכניסו לספר השיאים בתור הדפדפן המבוקש ביותר.
בישראל הורידו את הדפדפן במשך היממה הראשונה בלבד מעל 30 אלף משתמשים, בארצות הברית מעל 2.5 מיליון איש, ובעולם כולו מעל 8 מיליון.
בגרסה זו היו שיפורים ועדכונים רבים, כמו גם תיקוני אבטחה.
בנוסף, נעשה מאמץ להקטין את כמות הזיכרון שהדפדפן צורך, ונוספו אפשרויות חדשות.
העיתון "וול סטריט ג'ורנל אף הכתיר אותו כדפדפן הטוב ביותר בשוק.
גרסה 3.5 שיצאה סופית ב-30 ביוני 2009 תוכננה במקור להיות גרסה 3.1. לאחר שלוש גרסאות בטא המפתחים של מוזילה החליטו לשנות את מספר הגרסה ל־3.5 כתוצאה מכמות גדולה יותר של שיפורים משתוכנן תחילה.
גרסה 3.5 מכילה תמיכה בתגי <video> ו־<audio> כפי שנכתב במפרט של HTML5 המטרה של הדפדפן בהטמעת וידאו קוד פתוח בדפדפן היא להציע אפשרות לנגן קובצי מדיה מבלי להכביד בפטנטים הקשורים בטכנולוגיות וידאו רבות.
בקשות XMLHttpRequest חוצות אתרים (Cross-site XMLHttpRequest - XHR) שמאפשרים יישומי רשת חזקים יותר ודרך פשוטה יותר להטמיע שילוב בין יישומי רשת שונים (Mashup) נתמכים גם הם.
חיבור JSON DOM טבעי, תכונה חשובה למפתחי אתרים, נכללת אף היא, ביחד עם תמיכה מלאה ב־CSS 3 selector.
Firefox 3.5 משתמש במנוע Gecko 1.9.1, שכולל מספר תכונות חדשות שלא נכללו ב־Gecko 1.9.0 ששימשה את Firefox 3.0.
גרסת האלפא הראשונה יצאה בסוף יולי 2008. גרסה האלפא השנייה יצאה ב־6 בספטמבר 2008 והוסיפה את התמיכה החדשה בווידאו.
TraceMonkey התווסף כדי לשפר את המהירות של חלק מהחישובים של JavaScript, בדומה ל־V8 של Google Chrome גרסת בטא ראשונה יצאה ב־14 באוקטובר, ובטא שנייה ב־2 בדצמבר.
גרסת הבטא השנייה כללה תמיכה בתכונת הגלישה הפרטית, שכאשר היא פעילה לא ישמרו בדיסק נתונים שעשויים לחשוף את האתרים בהם ביקר המשתמש.
גרסת בטא שלישית יצאה ב־12 במרץ 2009, והבטא הרביעית (שהייתה למעשה הראשונה שמותגה בתור Firefox 3.5) יצאה ב־27 באפריל 2009.
גרסה 3.6 יצאה ב-21 בינואר 2010. שם הקוד לגרסה זו נקבע ל"נמורוקה"
ופיתוחה החל בתחילת דצמבר 2008. גרסה זו משתמשת במנוע Gecko 1.9.2 על פלטפורמת Mozilla 2 וכוללת מספר שיפורים בממשקים, כגון התנהגות החלפת לשוניות (שהוסרה מ־3.1 בטא 2), תמיכה בפרסונות (personas) - כלי ערכות נושא לדפדפן, הודעות על תוספים חיצוניים לא-מעודכנים, שיפור של כ־20% בביצועים בהשוואה לגרסה 3.5 ועוד.
בגרסה 3.6.4 התווספה לדפדפן הפרדה בסיסית בין הדפדפן ותהליכים של תוספים חיצוניים על־מנת לשפר את יציבות הדפדפן שמתערערת לעיתים כתוצאה משימוש בתוספים חיצוניים.
תכונה זו הייתה אמורה להיכנס בגרסה 3.7, אך במהלך הפיתוח הוחלט לאחד אותה לתוך ענף 3.6 ובמקביל לבטל את ענף 3.7 ולהתרכז בגרסה 4.0.
יצאה ב-22 במרץ 2011. גרסה 4 של פיירפוקס דומה בממשקה ובעיצובה לדפדפנים גוגל כרום (של גוגל) ואופרה, והביאה עמה ממשק משתמש חדש, ממשק פיתוח הרחבות חדש (המבוסס על Mozilla Labs Jetpack), יכולות סינכרון והפרדה בין התהליך המריץ את הדפדפן והתהליך המציג את התוכן ויכולות נוספות.
כמו כן, פיירפוקס 4 כולל מנוע JavaScript חדש ומהיר יותר, הורחבה התמיכה ב-HTML5, ב-CSS3 ועוד.
הגרסה שברה שיא הורדות של הדפדפן ביום אחד, 8.75 מיליון, וגם עקפה את הדפדפן המתחרה מבית מיקרוסופט, האקספלורר 9, מבחינת מספר ההורדות ביום באותה עת.
גרסה 5 יצאה ב־21 ביוני 2011. היא הראשונה שיוצאת במודל יציאה מהיר - שלושה חודשים אחרי גרסה 4. בשל כך לא נוספו בגרסה זו שיפורים רבים.
בין השיפורים שנכללו: תמיכה בתקן של הנפשה ב־CSS.
גרסה 6 יצאה ב־16 באוגוסט 2011. בגרסה זו מרבית העדכונים ממוקמים "מתחת למכסה המנוע" של הדפדפן וכוללים כלי פיתוח מתקדמים, תמיכה בממשקי פיתוח חדישים ושיפורי ביצועים וניהול זיכרון.
השינוי הוויזואלי העיקרי הוא שכתובת המתחם בו המשתמש נמצא מודגש ומופרד, כדי להציג בצורה ברורה באיזה אתר הוא גולש.
גרסה זו כללה עדכונים משמעותיים יותר עבור מערכת ההפעלה אנדרואיד, המציגים חוויית גלישה משופרת, סגנון עיצובי חדש ואפשרות גלילה חלקה.
גרסה 7 יצאה ב-27 בספטמבר 2011 בדומה לגרסה 6 רוב השיפורים היו מתחת למכסה המנוע וכללו נפח זיכרון של הדפדפן במחשב קטן ב-50%, זמן טעינת דפים קצר יותר, ותיקון באגים.
גרסה 8 יצאה ב-7 בנובמבר 2011 וכוללת את השיפורים הבאים:
הרחבות שנוספו על ידי גורמי צד ג' יהיו בלתי זמינים כברירת מחדל
האצת מהירות טעינת הלשוניות במקרה של שחזור
האצת המהירות הכללית של טעינת הדפדפן וניהול הזיכרון שהוא צורך
תיקון מספר בעיות הנוגעות ליציבות
גרסה 9 יצאה ב-21 בדצמבר 2011 השיפורים כוללים מהירות ותמיכה ב־html5 למכשירים מבוססים אנדרואיד.
גרסה 57 יצאה בתאריך 29 בנובמבר 2017 ובה הוצג מנוע הדפדפן החדש, המהיר משמעותית מהקודם ותומך בריבוי תהליכונים.
הדפדפן לא תומך עוד בהרחבות מסוג XUL ו-XPCOM, אלא בהרחבות WebExtensions בלבד.
הוא דפדפן העובד על מערכת ההפעלה לינוקס ומבוסס על מוזילה פיירפוקס.
הוא מפותח במקביל על ידי דביאן וגנוזילה (תת פרויקט של GNU ליצירת תוכנה חופשית לחלוטין על בסיס התוכנות של קרן מוזילה).
IceWeasel אינו דפדפן עצמאי והוא למעשה מהווה גרסה של פיירפוקס ללא כל הרכיבים הקנייניים (בעיקר תוספים וסימנים מסחריים של קרן מוזילה).
מטרתם של מפתחי פיירפוקס היא ליצור דפדפן ש"פשוט עובד" עבור רוב המשתמשים הרגילים.
המעוניינים יכולים להוסיף (באמצעות הרחבות) אפשרויות נוספות שאינן קבועות כברירת מחדל בפיירפוקס, או ליצור אפשרויות חדשות.
מפתחי פיירפוקס משקיעים מאמצים רבים בכך שממשק המשתמש יהיה פשוט עד כמה שניתן.
כתוצאה מכך, הממשק נראה צפוף פחות מאשר בדפדפנים אחרים, דוגמת אקספלורר או אופרה.
עיצובם של תפריטי הבחירה של פיירפוקס משאירים את מרבית האפשרויות הבלתי נפוצות המופיעות במוזילה מחוץ לברירת המחדל.
פיירפוקס תומך בגלישת לשוניות, המאפשרת למשתמשים לפתוח מספר רב של דפי אינטרנט באותו חלון.
מקורו של הרעיון ב־Mozilla Suite, ששאלה אותו בתורה מהתוספת הפופולרית בזמנה MultiZilla .
פיירפוקס שייך גם לקבוצת הדפדפנים הראשונים שתמכו באופן מובנה בחסימת חלונות קופצים.
לדפדפן מספר מאפיינים המסייעים למשתמשים למצוא מידע.
הראשון הוא שיטת החיפוש "Find As You Type" ("חפש תוך כדי הקלדה").
באמצעות שיטת חיפוש זו, המשתמש יכול להקליד מילת חיפוש, ופיירפוקס יחפש אותה בדף הנצפה באופן אוטומטי, ויסמן את התוצאה הראשונה.
המשך הקלדת המילה תגרום לפיירפוקס לבצע חיפוש אוטומטי נוסף וכן הלאה.
זאת בניגוד לדפדפנים אחרים, דוגמת IE, בהם הדפדפן מתחיל לבצע את החיפוש רק לאחר שהמשתמש מקליד את מילת החיפוש ולוחץ על לחצן אישור.
מנגנון החיפוש של פיירפוקס כולל יכולות נוספות, כדוגמת "הדגש", המסמנת את כל המופעים התואמים למחרוזת המבוקשת במסמך.
פיירפוקס תומך גם בסרגל חיפוש מובנה המאפשר על פי ברירת המחדל לבצע חיפוש מיידי באמצעות מספר אתרים, בהם גוגל, יאהו!, אמזון, Dictionary.com וכן אפשרות להוספת אתרים נוספים לביצוע חיפוש.
בנוסף, תומך פיירפוקס בהתאמה אישית של מילות מפתח, תכונה שמקורה ב־Mozilla Suite: תכונה זו מאפשרת למשתמשים לגלוש לאתרים הנמצאים ברשימת הסימניות שלהם באמצעות הזנת מילת מפתח לתוך שורת הכתובת.
לדוגמה, משתמש יכול להקיש בשורת הכתובת את המילים "google apple" ולהגיע לתוצאת החיפוש של המילה "apple" במנוע החיפוש גוגל.
כאשר משתמש מזין לשורת ה־URL מילת חיפוש ללא ציון שמו של מנוע החיפוש המבוקש (או לחלופין עם המילה "goto" לפני מילת החיפוש), פיירפוקס מפנה אותו ישירות לתוצאה הראשונה של מילת החיפוש בגוגל.
תכנונו של פיירפוקס מאפשר הרחבה של יכולותיו.
באמצעות הרחבות (Extensions) יש באפשרותם של המשתמשים להפעיל אפשרויות שאינן קיימות בברירת המחדל של הדפדפן, כדוגמת "מחוות עכבר" (הפעלת אפשרויות שונות בדפדפן באמצעות לחיצות ותנועות קבועות מראש בעכבר), חסימת פרסומות, החלפת שרתי פרוקסי ועוד.
הרחבות רבות, כדוגמת לקוח ה־IRC "ChatZilla", לוח שנה וכדומה הם למעשה אפשרויות שהיו קיימות בברירת המחדל של Mozilla Suite.
הרחבות פופולריות ומוצלחות הופכות לעיתים לחלק מהגרסה הרשמית של המערכת (MultiZilla, למשל, הוא תוסף שמאפשר גלישה באמצעות לשוניות, והוכנס ברבות הימים לחלק ממערכת Mozilla).
פיירפוקס תומך במגוון רחב של ערכות נושא המשנות את מראהו הגרפי החיצוני.
ערכות הנושא הן למעשה גיליונות CSS ותמונות המופעלים במקום ההגדרות הקבועות מראש.
בנוסף להורדת ערכות נושא, יש באפשרותם של משתמשי פיירפוקס לשנות את מראהו ותפקודו של הדפדפן באמצעות הזזת לחצניו השונים ושינויים, עריכת שדות ותפריטים ואף מחיקת סרגלי כלים.
מערכת הדפדפן בודקת באופן תדיר את עדכניותם של ההרחבות וערכות הנושא, ומאפשרת עדכון מיידי שלהם ללא הורדתם מחדש מ־Mozilla Update.
בשל רצונם של מפתחי פיירפוקס למנוע ממנו להיות עמוס באפשרויות כקודמו Mozilla Suite, מוחבאות אפשרויות רבות מפני המשתמשים.
כך, חלק מן ההרחבות למעשה אינן יוצרות תכונות חדשות, אלא רק מתפעלות אפשרויות כבויות.
משתמשי פיירפוקס יכולים לגשת לאפשרויות מוחבאות אלה על ידי הקלדת "about:config" בשורת הכתובת ולהפעיל אפשרויות בעצמם.
לעיתים, ניתן למצוא ב־"about:config" אפשרויות ניסיוניות, כדוגמת HTTP pipelining, היכולות להאיץ את מהירות הדפדפן.
קרן מוזילה מתגאה בתאימותו של פיירפוקס לתקנים, ובייחוד אלו המוכתבים על ידי ה־W3C.
מפתחי מוזילה משפרים את תמיכתו של פיירפוקס בתקנים הקיימים, ומאפשרים לו לתמוך במרבית תקני CSS רמה 2, ואף בחלק מ־CSS רמה 3, אף שתכנונו טרם הושלם (לשם השוואה, IE תומך רק ב־CSS רמה 1).
פיירפוקס מתפקד במרבית מערכות ההפעלה.
באופן רשמי, פיירפוקס נתמך על ידי מערכות ההפעלה:
מכיוון שפיירפוקס נוצר בשיטת הקוד הפתוח, יכולים משתמשים להתאימו למערכות נוספות בכוחות עצמם.
מערכות שבהן פיירפוקס לא תומך באופן רשמי אך עדיין מתפקד:
מאחר שמפתחיו של פיירפוקס מגיעים מכל העולם, ניתן למצוא את הדפדפן ב־79 שפות שונות (כולל בעברית).
המבנה של פיירפוקס מאפשר גם לתורמים שאינם בעלי רקע וידע קודם בתכנות לתרגם את המערכת, אף ללא כלים מיוחדים - גם עורך טקסט פשוט מספיק.
התאמת הדפדפן לעברית מתבצעת על ידי קבוצה מוזילה ישראל.
"Live Bookmarks" מאפשרים למשתמשים לעקוב אחר שינויים באתרי החדשות המועדפים עליהם באמצעות RSS ו־Atom.
כאשר אפשרות זו הוצגה לראשונה בגרסה 1.0 PR (גרסת הניסוי של 1.0), היו שחששו שפיירפוקס הולך ונעשה עמוס במאפיינים, ובכך חוזר למצב בו הייתה Mozilla Suite.
עם זאת, חששות אלה התבדו.
פיירפוקס כולל מנהל הורדות, המאפשר למשתמשים לקבוע האם ברצונם לפתוח קבצים באופן אוטומטי או להוריד אותם לדיסק הקשיח.
על פי ברירת המחדל, פיירפוקס מוריד כל קובץ לשולחן העבודה של המשתמש ב־Windows ולתיקייה האישית במערכות מבוססות לינוקס, אך ניתן לקבוע כיעד כל תיקייה באמצעות שינוי ההגדרות.
אחד מיתרונותיה של שיטת הקוד הפתוח בכל הנוגע לאבטחה הוא שקוד המקור חשוף לכל.
שינויים בתוכנה נבדקים על ידי אדם נוסף אחד לפחות, אם לא יותר, ומרגע שהם נוספים לקוד, כל אחד יכול לשפוט, להתנגד או לשפר אותם.
בנוסף, קרן מוזילה מציעה פרס בגובה 500 דולר וחולצת טי לכל מי שמאתר חור אבטחה חמור ומדווח עליו.
מטרתו של הפרס, לפי קרן מוזילה, היא "לעודד אנשים רבים יותר לדווח על כשלי אבטחה במוצרינו, כך שנוכל להפוך אותם לבטוחים אף יותר משהינם".
כל אדם בעולם רשאי לדווח על באג, וכל הקוד של פיירפוקס, התיעוד הפנימי, דיוני הפורומים וכל מידע אחר שעשוי לסייע באיתור באגים נגיש וזמין לכל אדם.
קרן מוזילה מנהיגה מדיניות מיוחדת בכל הנוגע לכשלי אבטחה שמטרתה לאפשר לתורמים להתמודד עם סכנות אבטחה.
המדיניות מגבילה את הגישה לבאגים הנוגעים לאבטחה אך ורק לחברי צוות האבטחה עד שמוזילה תפרסם תיקון לבעיה.
המטרה היא למנוע שימוש לרעה בבאגים הנחשפים, ולהעניק למפתחים די והותר זמן לספק תיקון.
משתמשי האינטרנט אימצו את פיירפוקס במהירות, על אף שליטתו של IE בשוק הדפדפנים.
במהלך שנת 2005, עמד אחוז השימוש בפיירפוקס על 8–10 אחוזים (10% בצפון אמריקה).
באירופה אחוזי השימוש בפיירפוקס גבוהים אף יותר – 15.5%.
אחוזי השימוש באוסטרליה דומים, בעוד שאסיה, אפריקה ואמריקה הלטינית נותרות מאחור עם ממוצע של 5%.
אחוזי השימוש הגבוהים ביותר נרשמו בפינלנד (כ־65% מכלל הגולשים) ובגרמניה (כ־60% מהגולשים).
נכון לדצמבר 2018 נתח השוק של הדפדפן עומד על 5.1% והוא מדורג במקום השלישי בעולם.
על־פי רישומי השרתים של קרן מוזילה, בוצעו למעלה ממיליון הורדות של פיירפוקס 1.0 ב־24 השעות הראשונות מרגע השקתו ב־9 בנובמבר 2004. בתוך 99 ימים, עלה מספר ההורדות על 25 מיליון.
ב־25 באפריל 2005 נרשמה ההורדה ה־50 מיליון, ב־14 באוגוסט ההורדה ה־80 מיליון, וב־20 בספטמבר ההורדה ה־90 מיליון.
במהלך הרבע הראשון של 2005, גדלה כמות ההורדות המצטברת באופן כמעט ליניארי.
במילים אחרות, קצב ההורדה נותר קבוע למדי.
אף אחד ממוצריה האחרים של קרן מוזילה לא זכה בקצב גידול שכזה.
מספר ההורדות אינו מספר המשתמשים: הורדה אחת יכולה לשמש להתקנה עבור מחשבים רבים, בעוד שמשתמש יחיד עשוי להוריד את התוכנה מספר פעמים.
האימוץ הזריז של פיירפוקס הואץ, במידה רבה, הודות לסדרת פעילויות פרסומיות שהחלו במהלך שנת 2004. ב־14 בספטמבר 2004, הופיע פורטל פרסום קהילתי בשם "Spread Firefox" (SFX; בעברית: "הפיצו את השועל"), שיצר מקום מרכזי לדיונים אודות שיטות פרסום שונות.
הפורטל הפיץ את לחצני ה־"Get Firefox" שהופיעו באתרים רבים, וחילק נקודות לאתרים מהם בוצעו הכניסות לאתר SFX.
האתר הציג את 250 האתרים המובילים בניקוד, ויצר מעין תחרות בין המשתתפים.
מעת לעת משיקים חברי צוות SFX אירועי פרסום המאורגנים באתר.
ביקורת הופנתה כלפי פיירפוקס בשל היעדר תכונות ומאפיינים שניתן למצוא בדפדפנים אחרים.
מרבית התכונות הללו קיימות כהרחבות, אך ישנם המשתמשים שלא מעוניינים בהורדת הרחבות, ומעדיפים שהתכונות הללו יהיו קיימות בדפדפן כברירת מחדל.
עם צבירת הפופולריות של הדפדפן גוגל כרום, עלתה ביקורת כי זמן התגובה של פיירפוקס איטי בהשוואה אליו.
ייתכן כי השימוש בשפת XUL, שאינה תלויה במערכת ההפעלה, היא הגורם לאיטיות התגובה.
דפדפנים מבוססי Gecko אחרים שעושים שימוש במשאבי מערכת ההפעלה המקומית, ואינם מבוססים על XUL (כדוגמת K-Meleon) מתפקדים במרבית המקרים באופן מהיר יותר.
ביקורות אחרות כלפי הדפדפן נוגעות לשימוש הרב שהוא עושה בזיכרון המחשב.
עם זאת, זמן התגובה של הדפדפן והשימוש שלו בזיכרון המחשב השתפרו עם הגרסאות השונות, ובמיוחד במעבר מגרסה 2 לגרסה 3.