tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב זוננפלד ראה בפריחתה של ארץ ישראל קיום הנבואה של "ואתם הרי ישראל ענפכם תתנו ופריכם תשאו לעמי ישראל" והחשיב זאת כאתחלתא דגאולה על פי דברי הגמרא.
לעת זקנותו, כשלא היה יכול לצעוד רגלית, נסע לעיתים קרובות ברכב לראות את שכונותיה החדשות של ירושלים.
גם בסמוך לפרעות תר"פ הקפיד ללכת לכותל המערבי דרך שער שכם, בנימוק שאסור לוותר מפני הפחד על שום פינה בירושלים.
מנחם אוסישקין סיפר שפגש את הרב זוננפלד בכותל בערב ראש השנה תר"ץ, זמן קצר לאחר פרעות תרפ"ט, והלה אמר לו: "זה לא יעזור להם (= לערבים)!
לא בסימטאות צרות ולא כפופי ראש ניכנס אל המקום הקדוש שלנו.
כי אם בדרך המלך ובקומה זקופה.
המשך לעבוד את עבודתך באמונה ואולי בקרוב בימינו נזכה לראות את הגאולה האמיתית".
כאשר נוסדה המושבה החרדית מחנה ישראל על ידי אגודת ישראל נסע לבקרה, ושמח למראה יהודים חרדים האוחזים באת ובמעדר וחורשים את אדמת הקודש.
יחסו לציונות ושיתוף הפעולה עם דה האן
בתקופה מסוימת היה בקשר עם יעקב ישראל דה האן, אשר נרצח בסופו של דבר בידי אנשי "ההגנה".
הוא הסמיך את דה האן ורעיו להידבר עם איל עיתונות בריטי משפיע, הלורד נורת'קליף, כדי לגנות את הציונות ולתבוע מעמד פוליטי נפרד.
הרב זוננפלד כתב על הפגישה שאמנם הוא רואה בהקמת בית לאומי דבר חיובי, אך הוא מתנגד ל"ייפוי הכוח שהציונים לוקחים על עצמם כבאי כוח לכל ישראל".
ב-1924 יזם דה האן פגישה של הרב זוננפלד עם האמיר עבדאללה, לימים עבדאללה הראשון, מלך ירדן, כדי להבטיח התיישבות יהודית בארץ ישראל תוך ויתור על הרעיון של הקמת מדינה או 'בית לאומי'.
הרב זוננפלד נלחם נגד הנהגת השפה העברית כשפת הוראה במוסדות החינוך וניהל מאבק בנושא נגד הד"ר חיים ויצמן, הוא סבר שהדבר יגרום לחורבן בתי הספר.
למרות זאת לא התנגד לעצם הדיבור בעברית, ואף סבר כי גזירת רבני ירושלים שלא ללמד שפות, לא כוללת את השפה העברית.
הוא אמר שאולי שגו החרדים בכך שלא הנהיגו בעצמם את הדיבור בלשון הקודש, ובכך היו נוטלים נשק זה מידי החילונים.
בספר "על חומותייך ירושלים" מתאר משה בלוי, כי בעת שיחה עם הרב זוננפלד על אליעזר בן יהודה אמר לו הרב זוננפלד: .
אף על פי שעמדותיו היו קיצוניות מעמדות אגודת ישראל העולמית, נחשב הרב זוננפלד מנהיג רוחני של אנשי אגודת ישראל בארץ.
הרב זוננפלד התמודד עם קשיים מבית כאשר עלו לארץ חרדים מחוגים מתונים יותר של "אגודת ישראל".
מצד אחד הוא נתפס כבעל בריתה של אגודת ישראל בארץ, שמנהיגה הפוליטי הרב משה בלוי פעל בצוותא עמו ועם דה האן כשזה היה בחיים.
הרב יהודה גרינוולד נזף בו במכתב על שיתוף פעולה זה, תוך שהוא רומז על אפשרות של ניתוק הקשרים בין רבני הונגריה ליהודי ירושלים.
מצד שני, דפוסי החינוך שביקשו למסד בבתי הספר של אגודת ישראל ביישוב החדש, ביניהם לימוד אנגלית, היו בלתי קבילים מבחינתו.
הפשרה שהושגה לגבי תלמוד תורה של חסידות גור, שעולים רבים השתייכו אליה, הייתה שהאנגלית תילמד מחוץ לבית הספר.
גם הקנאים בתוך עדתו לא תמיד הסבו לו נחת.
באחד המקרים פורסם כרוז על ידי הרב מאיר הלר (סעמניצער) מקנאי ירושלים, כנגד הרבי מגור בגין פגישתו עם הרב קוק, שבו נאמר: "לא לחינם הלך הזרזיר אצל העורב, אלא מפני שהוא מינו".
הרב זוננפלד פרסם גינוי לכרוז.
עד היום ישנו ויכוח בתוך היהדות החרדית לגבי דעותיו: אנשי אגודת ישראל מצד אחד, ומצד שני חוגי העדה החרדית ובתוכם נטורי קרתא.
הפער בין שני המחנות ניכר בשתי הביוגרפיות שנכתבו עליו: "מרא דארעא ישראל" שנכתב מנקודת מבט קנאית, ו"האיש על החומה" שנכתב מנקודת מבט אגודאית.
הרב נח גד וינטרוב, המרבה לצטטו, כתב שהרב זוננפלד הרבה ללמד זכות אפילו על "פושעי ישראל" הגדולים ביותר.
עוד סיפר כי דיבר עם הרב זוננפלד ואמר "יימח-שמו" על מנהיג מסוים.
הרב זוננפלד הגיב: "חס ושלום, אסור לומר כך על בן ישראל".
הוא הסביר כי חובה להילחם בהם, אבל אין לייעץ כך לקב"ה, ובמקום לקלל יש להתפלל שישובו בתשובה.
בשנת תרע"ד (1913) השתתף עם הרב קוק ב"מסע המושבות", משלחת רבנים שביקרה במושבות החדשות וניסתה להשפיע על אנשיהן שיקפידו על שמירת מצוות.
לאחר שראשי המוסדות והישיבות ורוב רבני ירושלים בחרו בשנת תרע"ט (1919) ברב קוק להיות רבה של ירושלים, לא קיבלו הרב זוננפלד והרב יצחק ירוחם דיסקין את הבחירה.
הרב זוננפלד המשיך לקרוא לרב קוק "הרב של יפו".
בתר"פ (1920) עמד בראש מייסדי "ועד העיר האשכנזי", שנפרד מרבנות ירושלים, ונבחר להיות רבו הראשון.
הוא נאבק בסמכויותיה של הרבנות הראשית, בראשות הרב קוק, ופעל לשם כך בקרב שלטונות המנדט.
על הקמת הרבנות הראשית אמר: .
יחד עם בית דינו חתם הרב זוננפלד על כרוז שלפיו בספר "אורות" של הרב קוק יש .
למרות הבדלי הגישות בהשקפה ובהנהגה, הרב זוננפלד נמנע מלתקוף אישית את הרב קוק, ואף היה איתו בקשרי ידידות קרובים.
הוא אף הצהיר כי הוא מתאים בהחלט לאוכלוסיית יפו המחולנת, אך לא יכול לשמש בירושלים.
אשתו הראשונה, שרה, הייתה בתו של שלמה זאלצער, שוחט ובודק בקוברסדורף.
היא ילדה לו שמונה בנים ושלוש בנות.
מתוך אחד עשר ילדיו, נפטרו שמונה בחייו.
בנו בכורו, שנקרא על שם אביו, נפטר עוד כפעוט בהונגריה, לפני עלייתו לארץ.
באחת המגפות הקשות שהיו בירושלים, שכל בתקופה קצרה שניים מבניו, כלה ונכד.
אשתו השנייה, חיילא, הייתה צעירה ממנו בשלושים שנה.
נפטרה בד' באדר תשכ"ח (1968, בגיל תשעים).
היא הייתה בתו של הרב מנדל דייטש, דיין בטופולצ'אני, וקודם לכן הייתה נשואה ליהודה לייב אייבנשיץ.
בתה מזיווג ראשון הייתה לאה, אשת רבי חיים זאב פינקל.
בנו שמואל בנימין נישא לפרומה, בתו של הרב אברהם אלקנה זקס, מראשי כולל הו"ד.
חתנו היה הרב שמואל הלל שינקר.
ספרי הרב זוננפלד יוצאים לאור בשנים האחרונות במהדורות חדשות בהוצאת מכון קרן רא"ם, מייסודו של צאצאו מוטי זוננפלד.
שלמת חיים - שו"ת, התכתבויות עם הרב שלמה סובל (עורך), ירושלים תרצ"ה (ומאז במספר מהדורות); תשע"ח (מהדורה מתוקנת בעריכת הרב שלמה ורנר)
חכמת חיים - ביאור לחומש, בעריכת נכדו הרב שלמה זלמן זוננפלד, ירושלים תשס"ב; מכון קרן רא"ם תשע"ז (מהדורה מחודשת)
תורת חיים - שו"ת, בעריכת הרבנים אשר זוננפלד ושלמה ורנר, מכון קרן רא"ם תשס"ג, תשע"ח (מהדורה מתוקנת)
תורת חיים - הנהגות ופסקים, בעריכת הרב שלמה ורנר, מכון קרן רא"ם תשס"ה, תשע"א (מהדורה מתוקנת ומורחבת)
עקבי חיים - מכתבים ומאמרים בעריכת נכדו הרב יעקב פרידמן
קונטרס פורים המשולש / לרבי יוסף חיים זוננפלד ; בתוספת ביאורים ומקורות ; הלכות פורים המשולש / משולחנם של גדולי ירושלים.
ירושלים : קרן רא"ם, תשפ"א.
הרב יוסף חיים מבגדאד (מכונה לעיתים הרי"ח הטוב או על שם ספרו הבן איש חי; אב ה'תקצ"ה, 1835 – י"ג באלול ה'תרס"ט, 30 באוגוסט 1909) היה מקובל, דרשן, מנהיג וראש קהילה, מחבר ספרים ואחד הפוסקים הבולטים מתוך אנשי הרוח של יהדות המזרח.
נולד בבגדאד לרב אליהו בן הרב משה חיים, אשר שימש כרבה הראשי של בגדאד בסוף המאה השמונה עשרה ובראשית המאה התשע עשרה.
דודו היה הרב עבדאללה בן משה חיים.
כאשר היה כבן שבע נפל לתוך באר עמוקה תוך כדי משחק אך ניצל.
בהיותו בבור נדר שכשיצא מהבור יקדיש את כל חייו ללימוד תורה.
את ראשית לימודיו התחיל בתלמוד תורה אצל דודו, אחי אמו, הרב דוד חי מאיר יוסף ניסים סלמאן מעתוק.
בגיל 14 התקבל לבית המדרש לרבנים "בית זלכה" בראשותו של הרב עבדאללה סומך, והיה לתלמידו המובהק.
מסופר כי אביו, הרב אליהו, התכתב בשאלות הלכה עם הרב חיים פלאג'י, רבה הראשי של האימפריה העות'מאנית.
אביו ידע על גדלות בנו בתורה והתייעץ עמו באחת השאלות ששלח אליו הרב חיים פלאג'י.
יוסף חיים הבן שלח תשובה מפורטת בשמו, ולאחר מספר ימים שלח גם אביו תשובה.
הרב חיים פלאג'י השיב לרב אליהו שבנו הקדימו כבר והוא עתיד להיות ענק בתורה.
בשנת ה'תרי"א (1851), בגיל 17 נישא לרחל, בתו של הרב יהודה סומך (דודו של רבי עבדאללה סומך), ולהם נולדו בן ובת.
התפרנס משותפות עסקית עם ארבעת אחיו.
אף על פי שלא היה שותף פעיל בניהול, הקפיד שהשותפים הפעילים ינהלו על פי ההלכה.
סירב לקבל שכר כרב קהילה, ומימן את הוצאות ספריו מכספו.
הרב יוסף חיים כונן ויסד את ישיבת פורת יוסף והיה בקשר רציף עם מקובלי ישיבת המקובלים בית אל בירושלים, אימץ ממנהגיהם והנחיל אותם ליהודי בבל.
בז' באלול ה'תרי"ט (1859) נפטר אביו, והרב יוסף חיים, אשר עד אז נמנע מלהתבלט בציבור, קיבל עליו להנהיג את קהילת בגדאד.
מנהיגותו לא התבטאה בקבלת משרה רבנית רשמית, אלא בכך שכל השאלות הקשות בהלכה היו מובאות אליו ובכך שהיה דורש בפני הציבור.
את דרשתו הראשונה נשא ביום י"ג באלול, בתום השבעה על אביו, ומאז הנהיג את קהילת בגדאד במשך חמישים שנה עד יום מותו.
הוא היה דורש מדי שבת לאחר תפילת מנחה לפני אלפי אנשים.
הרב יוסף חיים פעל לקירוב התורה לציבור על ידי דרשות וחיבורים המותאמים לאופי הציבור.
השפעתו הייתה רבה בקרב יהודי עיראק, הודו, פרס ויהודים ספרדים בארץ ישראל.
יעקב אוברמאייר פרסם סדרה של מאמרים בשבועון העברי "המגיד" שמתחו ביקורת חריפה על הרב יוסף חיים, פסיקתו על פי הקבלה וחידושיו בגרסאות התפילה.
כאשר התפרסמו המאמרים בבגדד, הדבר עורר עליו את חמת הקהילה, ורבי עבדאללה סומך השית עליו חרם.
הוראת החרם הוקראה בכל בתי הכנסת בבגדד.
הרב הזכיר תדיר את ארץ הקודש בדרשותיו, ודאגתו לשלומם של היושבים בה הייתה רבה.
ולא רק בדיבורים באה לידי ביטוי אהבה זו אלא גם במעשים.
הרב יוסף חיים נהג לשלוח את ספריו לדפוס בירושלים ובכך לעזור בפרנסת אנשי ירושלים ולהביע את מעלתה וקדושתה של ארץ ישראל בעיניו.
כמו כן הקפיד כי כל הכספים אשר נאספו בקופות ארץ ישראל אכן יגיעו ליעדם על ידי שד"ר (שלוחי דרבנן מארץ ישראל), ותמך רבות מכספו ואף שידל נדיבים מבני קהילתו לבנות בארץ ישראל.
בהשפעתו תרם הגביר יוסף אברהם שלום מכלכותא את כל הונו להקמת ישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה בירושלים, וזאת לאחר ששכנע אותו כי עדיף להשקיע בדבר לטובת הנשמה היהודית מאשר לגוף (במקור רצה הגביר להקים בית חולים).
הרב יוסף חיים רכש בית וכרם בחברון שבארץ ישראל, כדי לקיים בה מצוות התלויות בארץ.
בכ"ה בניסן ה'תרכ"ט (1869) יצא הרב יוסף חיים עם אחיו הרב יחזקאל על מנת לעלות לרגל לארץ ישראל ולהשתטח על קברי הצדיקים שבה.
ביום י"ב באייר הגיעו לדמשק ובה קיבלו את פניהם כל גדולי העיר וליוו אותם בדרכם לקברי התנאים בגליל.
שם ישב הרב יוסף חיים מספר ימים בקבר בניהו בן יהוידע.
נתגלו לו שם "סודות רבים וגדולים", ואף "נשמתו באה מנשמתו של בניהו בן יהוידע" ולכן קרא לספריו בשמות של בניהו בן יהוידע ובכינוייו.
גם בקברו של רבי שמעון בר יוחאי ביקר, ובו חיבר את הפיוט "ואמרתם כה לחי".
משם המשיכו לירושלים, בהגיעם אליה, לאחר תלאות רבות, התקבלו בכבוד גדול על ידי כל חכמי וגדולי ירושלים.
אחת הסיבות לנסיעתו של הרב יוסף חיים הייתה ללמוד עם תלמידי ישיבת המקובלים בית אל.
לאחר מכן המשיך דרומה לחברון, לפקוד את קברי האבות במערת המכפלה ולבקר את גיסו הרב אליהו מני, אשר כיהן בה כרב ראשי.
הוא אף ניסה לקנות את מערת המכפלה, בסיועו של הנדיב שמעיה אנגיל מדמשק, אך ללא הצלחה.
בשובו לעירו הביא הרב חיים מארץ ישראל עפר, אותו פיזר על רצפת בית הכנסת בו התפלל ואבן מירושלים אותה קיבע בראש כותל המזרח שבבית הכנסת.
ביום ז' באב ה'תרמ"ב (1882) נפטרה אמו ומאז במשך שבע שנים לא יצא מפתח ביתו אפילו לדרוש ברבים.
בשנת ה'תרס"ח (1908) נסע הרב יוסף חיים לכפר כפיל שבעיראק, להשתטח על קבר יחזקאל הנביא, ושם חיבר את ספרו "מראות יחזקאל".
כעבור יותר משנה יצא שוב לקברו של יחזקאל הנביא אך לא הגיע למחוז חפצו, בדרכו ליד הכפר גץ תקפה אותו מחלה, וביום י"ג באלול ה'תרס"ט, נפטר.
ארונו הובא במסע בן יומיים מהכפר גץ לעיר בגדאד.
על פי מסורת זקני בבל, בשעת קבורתו בבית הקברות היהודי בבגדאד הונחה תחת ראשו אבן שהביא עמו ממסעו לארץ ישראל.
בבית הקברות בהר הזיתים, לצד קברו של דודו, הרב עבדאללה בן משה חיים, ישנה מצבה שעליה כתוב כי הרב אברהם חיים עדס חלם שהעלו את מיטתו וקברוהו בירושלים, וכן שבא קברן לרב בן ציון חזן ואמר לו שקבר את הרב יוסף חיים במקום זה וביקש בתמורה חצי לירה זהב.
היה נשוי לרחל בתו של הרב יהודה סומך, בנו הוא רבי יעקב חיים, בנו של האחרון הוא רבי דוד חיים.
בנוסף, דרכו של הבן איש חי להתחשב בפסיקת ההלכה בדעות המקובלים ובפסקיו משלב מפסקי האר"י והרש"ש גם כאשר הם מנוגדים לדעת השולחן ערוך והאחרונים.
סידור הפסקים מבוסס על רמזים אסוציאטיביים, שימוש רב בדרשה על אותיות, גימטריה וכדומה.
ספרי הפסיקה של הרב אינם שיטתיים, כשולחן ערוך, אלא מסודרים סביב פרשות השבוע עם קשר מסוים לנושאי הפרשה, בדומה לספרי דרשנות.
הדגיש את הפן המיסטי בקיום המצוות, ועל כן הקפיד על ביצוע מדויק שלהן, וכן על הגייה מדויקת של התפילה.
הרב עובדיה יוסף, הפוסק בדרך כלל כשולחן ערוך, נטה בספרו הליכות עולם משיטת הבן איש חי.
לדעתו הבן איש חי היה בגדר "חסדאין מיליה" ולכן החמיר כנגד השולחן ערוך.
עם זאת, התייחס הרב עובדיה יוסף לבן איש חי כאל "גאון עוזנו ותפארתנו, רבן של כל בני הגולה, אביר הרועים, סבא דמשפטים, מופלא שבסנהדרין, המאיר לארץ ולדרים, הגאון הגדול מבצר עוז ומגדול".
מאידך, הראשון לציון הרב מרדכי אליהו טען כי צריך ללכת בפסיקה בשיטת הבן איש חי, וכתב עליו: "זיכהו הקב"ה ונתקבלו פסקיו בכל ישראל, עד שאמרו עליו גדולי הדור הקודם שהוא הפוסק האחרון ועל פיו ישק בית ישראל".
בין הפוסקים שאימצו רבות מפסיקותיו: הרב יהודה פתיה, הרב סלמאן מוצפי, הרב יהודה צדקה (שאמו היא בת אחותו של הרב יוסף חיים), הרב בן ציון אבא שאול, הרב יעקב משה הלל, הרב יעקב חיים סופר ועוד.
חלק ניכר מפועלו המנהיגותי של הרב יוסף חיים היה בדרשות ושיעורים.
בכל יום נשא שני שיעורים: בכל בוקר לאחר תפילת ותיקין, שיעור ב"שולחן ערוך", "עין יעקב" ו"חק לישראל" במשך שעה וחצי, לאחר תפילת מנחה - שיעור בפרשת השבוע וענייני דיומא במשך שעה.
שיעורים אלו התקיימו במועדם וכסדרם במשך 50 שנה; ומדי ארבע שנים, כאשר סיים הרב יוסף חיים ללמד את סדר הלכות שולחן ערוך, היה עורך סעודת מצווה רבת משתתפים.
בכל שבת היה הרב נושא את דרשתו בבית הכנסת הקטן של בגדאד "סלאת אל זע'ירי", שבו כ-1,000 מקומות ישיבה ובמשך כשלוש שעות היה דורש בענייני פרשת השבוע; דבריו היו מתובלים תדיר בדברי הלכה, הגדה, משלים, חידות וסיפורי מעשיות.
בארבע שבתות בשנה: בשבת תשובה, בשבת זכור, בשבת הגדול ובשבת כלה (שבת שלפני חג השבועות), היו מתכנסים רבבות מיהודי בגדאד בבית הכנסת הגדול בעיר אשר בו כעשרת אלפים מקומות ישיבה, "סלאת אל כבירי" ומאזינים לדרשותיו של הרב יוסף חיים.
בדרשותיו היה הרב יוסף חיים משלב דברי אגדה ומוסר, ואף בהקדמה לספרו "בן איש חי" כתב "ידוע כי לדרוש בהלכות בלבד אין לב המון העם נמשך אחריהם אלא צריך שיהיה העיקר הדרש ורובו בדברי אגדה ומוסר...".
הרב יוסף חיים כיוון את דבריו לכל שכבות העם ועל כן השתמש רבות במשלים, סיפורי מעשיות וחידות אשר משכו את הלב לשמוע דברי תורה.
גדלותו בהלכה ועומק מחשבותיו וידיעתו בכל תורת הנגלה והנסתר קנו לו אוזן קשבת גם בקרב חכמי ומקובלי בבל.
הרב יוסף חיים כתב ספרים רבים ביניהם: ספרי שו"ת שקיבצו את תשובותיו לשאלות שנשלחו אליו מכל רחבי תבל, מאמרי הלכה שפרסמו בקביעות בירחון "המאסף" שיצא לאור בירושלים, ביאורים על הגמרא ופיוטים.
הרב יוסף חיים כתב למעלה מ-100 חיבורים אך רק 53 מהם יצאו לאור.
חיבורים אלו עוסקים בכל מקצועות התורה ומשקפים את ידיעותיו הרבות במדע, ברפואה, באסטרונומיה, בפיזיקה ובכלכלה.
כמו כן מתגלה בקיאותו הרבה בספרי פסיקה ספרדיים ואשכנזיים.
חלק נכבד מספריו הם אסופות שו"ת אשר נשלחו אליו מכל קצוות תבל במגוון גדול של נושאים.
המפורסם מבין ספרי השו"ת הוא "רב פעלים" אשר מסודר על פי חלקי השולחן ערוך, ובו היה לו משא ומתן בהלכה עם כמה מגדולי דורו כגון עם בעל "שדי חמד", עם בעל שואל ומשיב, רבי חיים פלאג'י, רבי אליהו מני ועוד.
הרב יוסף חיים משלב את דברי הקבלה עם פסקי הבית יוסף.
כשישנה מחלוקת בין פסקי הבית יוסף ודברי האר"י או הזוהר, הכריע כדברי המקובלים.
החמיר במקרים רבים על מנת לצאת ידי כל הדעות בהלכה.
אימץ רבות מן החומרות של החיד"א, הרש"ש והאר"י.
במחלוקות בין דברי הרש"ש לדברי החיד"א הכריע כרש"ש.
לעיתים החמיר כפסקי הרמ"א בניגוד לדעת הבית יוסף ובכך הוא משלב גם פסיקה אשכנזית.
הוא אינו פותח את תשובותיו בדברי ענווה כסגנון של מחברים אחרים, משום שחשש שמתוך ענווה יגיע לגאווה.
הקדמתו בכל ספריו נפתחת בדברי שבח לקב"ה שזיכהו ללמוד תורה קדושה, והוא מסיים בגילוי דעת שכל מעשיו הם "לשם יחוד קודשא בריך הוא ושכינתיה".
שמות רבים מספריו נקשרים לשמו ותאריו של בניהו בן יהוידע, שר צבאו של שלמה המלך.
הסיבה לכך, על פי המסופר, היא, כי בעת ביקורו בארץ ישראל השתטח על קבר בניהו בן יהוידע ובאותו לילה נגלו לו סודות קבלה רבים, וכמו שכתב בעצמו שהוא משורש נשמתו.
את המהדורה הראשונה לחלק מספריו הוציא בעצמו על ידי בתי דפוס בירושלים.
מנהגו היה לשלוח את ספריו להדפסה בירושלים ולא לדפוס ליבורנו (דבר שהיה מוזיל באופן משמעותי את עלויות הדפוס), וזאת כדי לתת פרנסה ליהודי ירושלים ולחזק את ידי יהודי היישוב הישן.
אחרי פטירתו עסק בנו הרב יעקב בהדפסת ספריו, ולאחר מכן עסק בכך הרב יוסף כצ'ורי.
כיום נערכו מחדש בסדרה בת 24 כרכים בשם אוצרות חיים בהוצאת אהבת שלום בה נערכה משנתו ההגותית לפי נושאים.
הרב יוסף חיים כתב למעלה מ-200 פיוטים וידועים לנו כ-50 מהם והיתר מצויים בכתב יד.
פיוטיו עוסקים במעגל השנה, אישים מהתנ"ך והתלמוד, ארץ ישראל, כנסת ישראל, גאולה, חינוך ומוסר.
פיוטיו נדפסו בסידורים ומחזורים לקהילת בבל, בהקדמות או סופי ספריו וכן בספרי פזמונים שיצאו לאור בבגדד, ארץ ישראל והודו.
פיוטו הידוע ביותר הוא "ואמרתם כה לחי" לכבודו של רבי שמעון בר יוחאי, פיוט זה נכתב בארץ ישראל בשנת ה'תרכ"ט (1869) בציונו של הרשב"י והתפרסם והתקבל בכל קהילות ישראל.
רוב פיוטיו נשענים על לחנים של פיוטים קדומים.
חלקם הולחנו מחדש על ידי הרב דוד מנחם.
אסופה של 30 משיריו נדפסה ב"מן הגנזים", בהוצאת חברת אהבת שלום.
בשנת תשפ"ה, ראה אור קובץ שלם מפיוטיו הקיימים בשם שירת הרי"ח.
בספר ישיבות בגדאד הובא מכתב מאת אברהם בן יעקב שהעידו בפניו גדולי חכמי בגדאד שעלו לארץ, כי בבגדאד נותר ספר שלם ובו מכלול פיוטיו של הרי"ח.
ד"ר בן יעקב מפציר ברב סלימאן ששון מאנגליה, שיואיל להציל את כתב היד מכליון, מיקום כתב היד כיום אינו ידוע.
על שם ספרו ה"בן איש חי" נקראו רחובות במספר ערים בישראל, בהם אור יהודה, אופקים, בית שמש, נתיבות, ביתר עילית ורחובות.
על שמו של רבי יוסף חיים נקראים רחובות בירושלים פתח תקווה (חכם יוסף חיים), עפולה ובני ברק.
יוֹסֵף זָרִיצְקִי (1 בספטמבר 1891, כ"ח באב תרנ"א, האימפריה הרוסית – 30 בנובמבר 1985, י"ז בכסלו תשמ"ו, תל אביב) היה מגדולי הציירים הישראליים, ממקדמי האמנות המודרנית בארץ ישראל בתקופת היישוב ולאחר הקמת המדינה.
בשנת 1948 היה זריצקי בין מקימיה של קבוצת "אופקים חדשים", שביקשה לעודד את השפעת האמנות הבין-לאומית על האמנות החזותית בישראל.
ביצירותיו יצר סגנון ייחודי ישראלי של אמנות מופשטת, שאותה ביקש לקדם באמצעות הקבוצה.
על יצירתו זכה בשנת 1959 בפרס ישראל לציור.
יוסף זָרִיצְקִי (Зарицкий) נולד בשנת 1891 בעיירה בּוֹרִיסְפּוֹל שבפלך פולטבה בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום מחוז קייב באוקראינה), למשפחה יהודית מסורתית מרובת ילדים.
הוריו, גולדה ויוסף בן יעקב, עסקו בחקלאות וגילו נטייה לאומית-ציונית.
ביטוי מרכזי לכך היה פתיחתם של שני חדרים בביתם ללימוד עברית וקריאה.
בגיל 7 או 8 נשלח זריצקי אל מחוץ לבית לתקופה ארוכה (לא ידוע לאן).
בין השנים 1910–1914 למד אמנות באקדמיה לאמנות בעיר קייב.
בין האמנים שהשפיעו על זריצקי היה הצייר הסימבוליסט הרוסי מיכאיל ורובל.
בשנת 1915, בעת מלחמת העולם הראשונה, גויס זריצקי לצבא הרוסי, ושירת בו עד שנת 1917. זריצקי סיפר בריאיון כי הוא נשלח כקצין לחזית במלחמת העולם הראשונה, אולם בהגיעו לשם הוחזר בעקבות חתימת הסכם שלום זמני בין רוסיה לגרמניה.
בשנת 1918 נישא לשרה (סוניה), בוגרת הפקולטה לרפואת שיניים בקייב ובתו של הרב ישראל דב זבין.
בשנה שלאחר מכן נולדה בתם, אתיה.
בעקבות פוגרום בשנת 1919 ברחה המשפחה לעיירה קאלאראש שבבסרביה, כשהוא משאיר מאחוריו את כל יצירתו האמנותית עד אז.
בקאלאראש שהה זריצקי בבית חותנו, שם יצר עבודות קטנות-ממדים בצבעי מים, שמהן שרדו רק חמש: שלושה פורטרטים של אשתו ושני ציורי נוף כפרי.
העבודות הקטנות מצוירות בעזרת כתמים צבעוניים כהים, והן משקפות את השפעת המודרניזם הרוסי.
בציור "אשת האמן במבט לרחוב" (1920), לדוגמה, חילק זריצקי את התיאור לשניים: מישור אחורי, שבו מתוארת העיירה, ומישור קדמי, שבו ישובה הדמות.
זווית התיאור של הדמות – מאחור – מדגישה חלוקה זו.
על אף הפרדה זו, ביטל זריצקי את אשליית המרחב על ידי שימוש בחומריות ובצבעוניות זהה.
גם בציורי הנוף מתקופה זו חילק זריצקי את הפורמט למעין פסיפס של משטחים קטנים, המטשטשים את אשליית הפרספקטיבה.
בשנת 1923 עלה זריצקי בגפו לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
לאחר שנה הצטרפה אליו גם משפחתו.
בעיר יצר זריצקי תיאורי נוף רבים בצבעי מים, תוך שימוש בצבעים בהירים.
בהדרגה הפכה יצירתו האמנותית לחופשית יותר.
בעבודותיו, כגון "ירושלים, שער החבשים" (1923), עדיין בולט הרצון לתיאור מדוקדק של הטבע, אולם בעבודותיו המאוחרות יותר בולטת הנטייה האקספרסיבית ביצירת הקומפוזיציה.
לדוגמה, בציור "חיפה, הטכניון" (1924), או בעבודות הנושאות את השם "ירושלים, נחלת שבעה" משנת 1924, משתמש זריצקי בעצים כאמצעי אקספרסיבי לחלוקת הפורמט למשטחים.
שימוש בקווים בנוף כאמצעי הבעה בולט בשנים אלו גם בציורי נוף של בתי ירושלים או צפת.
בשנת 1924 הציג זריצקי את תערוכת היחיד הראשונה שלו במועדון "מנורה" בירושלים.
תערוכת יחיד נוספת הוצגה באותה שנה בטכניון בחיפה.
הביקורות העיתונאיות הדגישו את הליריות שבעבודותיו, ואת העובדה כי "הצורות [בציור] הופכות לכתמי צבע אבסטרקטי כשהנושא הוא אלגוריה של צבע ואור ולא של סיפור עלילה".
זריצקי והפסל אברהם מלינקוב היו מיוזמי התערוכה הראשונה מבין תערוכות אמני ארץ ישראל במגדל דוד.
בשנים 1927 עד 1929 כיהן זריצקי כיו"ר אגודת אמנים עברית (אגודה שהפכה בשנת 1934 להיות אגודת הציירים והפסלים בארץ ישראל).
בתקופה זו שינה את שם משפחתו ל"זהרי" לתקופה קצרה.
הוא הציג תחת שם זה בתערוכת האגודה שהתקיימה בשנת 1928.
בשנת 1927 עזב זריצקי את משפחתו ונסע לביקור בן כמה חודשים בפריז.
שם נחשף לאמנות המודרניסטית המערבית שפרחה בפריז של ראשית המאה ה-20. לימים ציין זריצקי את התרשמותו מהמוצגים במוזיאון גימה לאמנות אסיאתית.
בשנת 1929 עבר זריצקי להתגורר בתל אביב, והמשיך לצייר את סדרת ציורי הנוף שהחל בירושלים.
תיאורי הנוף והדיוקנאות שיצר בשנים אלו מעידים על ניסיון לגיבוש שפה אמנותית הולמת לתיאור.
באותה שנה השתתף זריצקי בתערוכה של קבוצת "אגד", שהתקיימה בדירה ברחוב אלנבי בתל אביב, ובה הציגו אמנים כגון ציונה תג'ר, אריה לובין, פנחס ליטבינובסקי ואחרים.
עבודות הקבוצה משנים אלו משקפות את השפעת הציור הפוסט-אימפרסיוניסטי הצרפתי המאוחר (בעיקר בנוסח של "אסכולת פריז"), שהיה פופולרי בקרב הציירים הארצישראלים.
ביצירותיו של זריצקי התבטא הדבר בנטייה ליצירה של משטחי צבע נרחבים, ולציור במשיכות מכחול חופשיות.
ב"דיוקן אשת האמן", ציור שמן משנת 1929, השתמש זריצקי בדימוי של זר פרחים הניצב לפני הדמות.
משיכות המכחול האקספרסיביות מטשטשות את ההבדל שבין המישור הקדמי לרקע הציור.
תערוכתו ב"בית הנכות בצלאל", בשנת 1930, מיקמה אותו בתודעה הציבורית כאמן מודרניסט.
מספר מבקרים כתבו כי התערוכה משקפת את הפנייה של זריצקי אל האמנות האירופית.
אורי צבי גרינברג אמר לאחר ביקור בתערוכה כי יצירתו של זריצקי מעמידה סוג שונה של ציור, שאיננו מהווה "ליטראליות אילוסטרציה אמנותית לסוג'ט [=נושא] ספרותי" של דימוי ארץ-ישראלי אקזוטי, "[ה]סוחב ערבים מן השוק ואת חמורו באזניו אל הבד".
את האווירה בתערוכה תיאר גרינברג כ"דממת צבעים" ו"עצורת נשימה".
"אפילו ה'וילון האדום'", כותב גרינברג, "המזכיר בציוריותו האבסטרקטית את קנדינסקי, אפילו האדום הזה עצור ודינו כאודם זה שלאחר שקיעה חרפית".
בין השנים 1932–1933 פתח זריצקי "סטודיה" לציור ששכן במרתף הבית שבו התגורר, ברחוב מאפו מס' 18. בין באי הסטודיו היו ציירים כגון יחיאל קריזה, אריה ארוך ואחרים.
עם זאת הסטודיו לא האריך ימים וזריצקי עתיד היה להתפרנס בעיקר מנכסי נדל"ן שבבעלותו.
נושא המופיע בעבודותיו בשנים אלו הוא מוטיב של פרחים, כגון בסדרת אקוורלים הנושאת את השם "פרחים על אדן החלון", שנוצרו בתל אביב בין השנים 1937–1944, ובעבודות שנוצרו בעת ביקוריו של זריצקי ב"בית דניאל" שבזכרון יעקב, החל משנת 1939 ובמשך שנות הארבעים.
בעוד שבעבודות המוקדמות של הסדרה משמשים הפרחים כאלמנט הממקד את ההתבוננות במציאות, הרי שבעבודות מאוחרות יותר הופכים הפרחים לאמצעי צורני להבעת רגש.
ב-1935 עבר זריצקי אל בית חדש שבנה בקרן הדרומית-מזרחית של הרחובות בן יהודה ומאפו.
בסדרת העבודות הגדולה שיצר בשנות השלושים והארבעים, המציגה את מראות העיר מגג ביתו, הפנה זריצקי את מבטו ממראה החוף, שהעסיק אמנים בני דורו, כגון נחום גוטמן, ראובן רובין ואחרים, אל מראות העיר המודרנית החדשה הפרושה ממזרח ומצפון לו.
בעבודות המוקדמות חילק זריצקי את המראה למישורים היוצרים תחושה של מרחב.
בחלק מציורי הסדרה אף מופיעה דמותו של צייר העובד על תיאור הנוף.
בעבודות המאוחרות משמש ציורו של הצייר כאמצעי לטשטוש ושבירת המישורים.
טשטוש זה מאפשר מיזוג של הנוף עם הייצוג שבציור.
יונה פישר טען כי בציורי הגגות של זריצקי יש ניסיון לשילוב ולהאחדה בין הבהיר לכהה בנוף.
גם מרדכי עומר תיאר את השימוש באור בציוריו של זריצקי וטען כי בעבודות אלו האור אינו נתפש כבעיה טונאלית.
למעשה, טען עומר, זריצקי השאיר את האובייקטים בציור כחסרי ניואנסים.
בשנת 1941 הוצגה תערוכת יחיד בבניין "הבימה" לכבוד יום הולדתו ה-50. בשנת 1942 זכה זריצקי ב"פרס דיזנגוף" לציור.
זריצקי, שכיהן כיו"ר האגודה באותה עת, החליט ליצור, על דעת עצמו, את רשימת האמנים המשתתפים; זאת, בשל חששו מפני בחירתם של אמנים בינוניים על ידי הכלל.
במהלך האספה הוחלט על הרחקתו של זריצקי מן האגודה.
בתגובה להאשמות הודיעו כמה אמנים, בהם משה קסטל, יחזקאל שטרייכמן ויוחנן סימון, על פרישה מיידית מן האגודה והזמינו את זריצקי להקים אגודה עצמאית.
סביב הגרעין הראשוני התקבצה קבוצה של 15 אמנים, שהחרימה את התערוכה הכללית של אמני ארץ ישראל ונועדה לחנוך את בית האמנים החדש בתל אביב.
ב-2 ביולי 1948 פרסמו הפורשים גילוי דעת בעיתון "הארץ" שבו טענו כי האגודה חייבת להבליט את הישגי הציור העברי, ולא לשקוע בבינוניות.
ב-9 בנובמבר 1948 הציגה הקבוצה החדשה במוזיאון תל אביב תערוכה בת 18 חברים, בשם "אופקים חדשים".
בעוד יצירתם של אמנים כגון סימון, קסטל או מרסל ינקו עסקו בסימבוליקה ציונית או יהודית, זריצקי בחר להציג בתערוכה ציור מופשט של טבע דומם בהשראתו של הצייר הקוביסטי ז'ורז' בראק.
בקטלוג התערוכה הדגיש זריצקי את התפקיד של האמנות בבניית האומה הצעירה במונחים מודרניסטיים: "אנו דורשים אמנות שתהא דבוקה בעם [...] ומוכנים להסביר לקהל את דרכיה וצורותיה של האמנות החדשה כדי להחדיר בו ערכי אמת אלה, למען יוכל לעכלם ויצעד קדימה יחד עמנו.
כך נוכל לפתח אמנות אמת במדינתנו הצעירה".
יצירות התערוכה אמנם לא הציגו אחידות אסתטית או סגנון ציור משותף, אולם התערוכה נתפשה כרצון לשינוי טבעה של האמנות המקומית ומשכה קהל של אלפים שבאו לחזות באמנות המודרניסטית וה"סנסציונית".
מייד עם הקמתה נתפשה "אופקים חדשים" כקבוצה בעלת שאיפת כוח ממסדית.
דוגמה לכך ניתן למצוא בתגובות לתערוכה הכללית של אגודת הציירים והפסלים שנערכה בנובמבר 1952, לכבוד 20 שנה לייסוד מוזיאון תל אביב, שטענו כי הקבוצה "כבשה" את האולם הראשי.
בשנת 1956 החליטו ינקו, סימון ואהרון כהנא על פרישה מ"אופקים חדשים".
במכתב ששלחו אל האגודה האשימו השלושה את הנהגתה בחוסר דמוקרטיה בניהול האגודה ובקידום אינטרסיים עצמיים.
לצד אלה, השלושה לא היו יכולים להשלים גם עם רוח ההפשטה שהנהיג זריצקי בקרב הקבוצה.
עדות ללחץ הקבוצתי ניתן למצוא בדבריו של סטימצקי על האופן שבו עבר לציור מופשט: "אם תשאלו אותי למה אני מצייר כעת אבסטרקט, אינני יודע, חוץ מזה שאברהם נתון אמר לי שאם לא אהיה אבסטרקטי, לא אוכל להשתתף בתערוכה.
בסוף שנות הארבעים ניסח זריצקי את סגנון הציור המודרני שלו במונחים המזכירים את תפיסתו של וסילי קנדינסקי.
על הציור להתמקד בצבע, בקו ובאופי הציורי.
"לא אבסטרקציה של עצמים, אלא אימפרסיה מוזיקלית, פיוטית, אימפרסיה חופשית מכבלי הריאליזמוס, אבל כפותה לאופי העצמים".
נוסף על כך זוהתה הקבוצה שהונהגה על ידי זריצקי, כבעלת שאיפה לאוניברסליות, המנותקת מן המציאות הישראלית.
בשנת 1949 הוצגה תערוכת יחיד של זריצקי בבית הנכות בצלאל.
בין השנים 1949–1951 שימש זריצקי כמורה לאמנות בסמינרים שאורגנו על ידי הקיבוץ הארצי בקיבוץ יחיעם ונען.
המפגש של זריצקי עם הנוף הפתוח של יחיעם ועם אידיאל הקיבוץ הצעיר יצרו סדרה של רישומי אקוורל שבהם מתואר המפגש עם הטבע כמערכת צורנית שבה נמצא הטבע ב"מצב ביניים – כשחלקו כבר עובד ונכבש בעוד שחלקו האחר נותר עדיין בראשיתי".
זריצקי עיבד את הרישומים גם לציורי שמן, שהגדול שבהם הוא הציור "יחיעם (הווי בקיבוץ)" (1951).
הציור משקף את המהלך של זריצקי אל עבר הפשטה גוברת בנוסח הציור ה"מופשט לירי".
סדרת יחיעם זכתה להצלחה בקרב מבקרי האמנות הישראלית.
בשנת 1992 כתב מאיר אגסי כי "זריצקי ביחיעם, ברישום יבש, במתווה עדין, החל לפרק ולהרכיב מחדש מקנות של תהליכי חקירה קודמים – יסודות הנוף והטבע, האור המשקל – לצרכיו, תוך מיזוג סימנים היוצרים בכוליותם נוף-ציור."
בנובמבר 1951 נערכה במוזיאון תל אביב לאמנות תערוכה רטרוספקטיבית מיצירותיו של זריצקי, לכבוד יום הולדתו השישים.
בתערוכה הוצג קו ההפשטה שפיתח זריצקי, ואשר זכה לביקורות חיוביות רבות.
בשנת 1953 הוצגה התערוכה גם בבית הנכות בצלאל בירושלים.
גילה בלס טענה במחקרה על אודות קבוצת אופקים חדשים כי המפגש עם יצירתו של זריצקי בשנים אלו, בנוסף לאישיותו הדומיננטית, היווה לגבי חלק גדול מציירי הקבוצה כוח מדרבן לעבר ההפשטה.
באביב 1954 ביקר בישראל וילם סנדברג (Willem Sandberg), מנהל מוזיאון סטדלייק באמסטרדם.
במסגרת הביקור רואה סנדברג עבודות של זריצקי בבית של אספן האמנות אברהם רבני, מאספניו הראשונים של זריצקי.
בעקבות המפגש עם העבודות ועם זריצקי עצמו רכש סנדברג עבור אוסף המוזיאון שבעה ציורי אקוורל וציור שמן גדול שנושאו פרחים.
אירוע זה אישש את דימויו של זריצקי כבכיר האמנים המודרניים בישראל.
בקיץ של אותה שנה יצא זריצקי לאירופה, ושהה שם לסירוגין כשנתיים.
לאחר יציאתו פורסמה ב"ידיעות אחרונות" כתבה שכותרתה "הציירים המיותמים...".
בין המקומות שבהן ישב זריצקי ניתן למנות בעיקר את פריז, שם התרשם זריצקי מפריחת הציור, שאותו כינה דו-ממדי, לעומת ציור אשלייתי-פיגורטיבי.
בשנת 1955 שהה תקופה באמסטרדם, שם הוצגה תערוכת יחיד מעבודותיו במוזיאון סטדלייק, שבה הוצגו גם עבודות שיצר בפריז.
ב-1956 מוצגת תערוכה נוספת של זריצקי בארמון האמנויות היפות בבריסל (Palais des beaux-arts de Bruxelles).
בפברואר 1957 החליטה ממשלת ישראל על קיומו של מפגן לאומי גדול לציון עשר שנים להקמת מדינת ישראל.
במסגרת ההכנות ל"תערוכת העשור", שנפתחה ב-5 ביוני 1958 בשטח "בנייני האומה" בירושלים, הוזמנו כמה יצירות אמנות מונומנטליות מחברי "אופקים חדשים".
הייתה זו אחת הפעמים הראשונות שעבודותיהם המופשטות של חברי הקבוצה הוצגו בפני הציבור בחלל שאיננו מוזֵיאלי.
בין העבודות בלטו פסל ברזל גדול של יחיאל שמי, "פסל העשור" של יצחק דנציגר, ציור קיר של יעקב וכסלר ועוד.
יצירה בולטת נוספת הייתה ציורו של זריצקי "עוצמה", שהוזמן על ידי אברהם יסקי, מעצב מדור "הישגי הכלכלה".
ציור שמן זה התבסס על מוטיבים רבים העוברים כחוט השני לאורך ציוריו מאז תקופת "יחיעם".
ערב פתיחת התערוכה ערך דוד בן-גוריון סיור, שבו סקר את הביתנים והמוצגים בתערוכה ובהם גם ציורו של זריצקי.
בעקבות הערתו של בן-גוריון – על פי אחת הגרסאות: "נו, האמנות המודרנית, אפשר עם אמנות מודרנית ואפשר בלי" – הועבר הציור ממקומו המרכזי באגף הכלכלה אל חלק אחר בתערוכה.
בעקבות החלטה זו קמו תגובות מחאה מצד חלק מן העיתונאים מבקרי התערוכה ובחלקים מהציבור בכלל כנגד ההתערבות השלטונית באמנות.
הייתה זו אחת השערוריות הקשות שפקדו את היחסים שבין האמן לבין הממסד בתולדות האמנות הפלסטית בישראל.
יונה פישר כתב ב"למרחב" כי "העלבון שנגרם לצייר הוותיק זריצקי מדגים כיצד מבינים אצלנו את המילה 'תרבות'", אך ציין גם כי ייתכן שהבחירה בצייר מופשט כמו זריצקי עבור מפגן המוני זה הייתה טעות.
לאחר סגירת התערוכה, בעקבות העלבון, השמיד זריצקי את היצירה.
עבודה מונומנטלית נוספת, משותפת לזריצקי וליצחק דנציגר, הוזמנה על ידי האדריכל זאב רכטר עבור חזית הבניין.
השניים תכננו תבליט פיברגלס ארוך ובו מוטיבים גאומטריים הלקוחים אף הם מ"יחיעם".
לבסוף עבודה זו לא בוצעה, ובמקום שיועד לה בחזית הבניין נקבע פס בטון ארוך.
ב-2 בינואר 1968 היה זריצקי הראשון שזכה ב"פרס סנדברג", הניתן על ידי מוזיאון ישראל מכספי תרומה של נדבן אמריקאי.
בין חברי ועדת הפרס היו סנדברג ויונה פישר.
פרס זה הוענק לו על "ציור", יצירה גדולת ממדים משנת 1964, שצוירה לפי אחת מעבודותיו של הצייר יאן ורמיר.
בראיונות רבים שהעניק לרגל קבלת הפרס הדגיש זריצקי את תפיסת העולם שלו ביחס לעצמאותו של מעשה הציור.
"אסור למסתכל לראות יותר ממה שיש בתמונה", הסביר זריצקי.
"אסור לו לפתח דמיון בקשר למה שהוא רואה.
זה מה שהוא רואה זה מה שיש.
בין השנים 1968–1970 יצר זריצקי דיוקן פיגורטיבי של אספנית האמנות אילה זקס אברמוב.
עבור ציור לא שגרתי זה הוא יצר כמה סקיצות וציורי הכנה על בד.
הדיוקן השלם, המאופיין בגווני ירוק, מציג את זקס אברמוב בפינת הבד, כשידיה על ברכיה.
בעוד ידיה עוברות הפשטה, הרי שפניה של הדמות שומרים על מאפיינים רֵאליסטים ברורים.
חלק גדול מן הקומפוזיציה תופס וילון ההופך לצורה דומיננטית בחלל.
הטונאליות המאפיינת ציור זה משותפת גם לציורים רבים אחרים שנוצרו בין השנים 1964–1974. בסדרות כגון "נגיעות בירוק", ציורים "על פי חלונות תל אביב" או סדרת "כתם אדום" בולט הריחוק הגובר מתיאור הטבע לטובת דיון מופשט בקומפוזיציה ובמבנה הציור.
החל מראשית שנות השבעים נהג זריצקי להשתקע בכל קיץ בסטודיו שקיבל בקיבוץ צובה.
בצובה נהג ליצור אקוורלים ובהם הפשטה של הנוף, תוך התבוננות ישירה מן הטבע.
בקיץ 1983 יצר זריצקי שורה של עבודות בתוך הסטודיו, כשהוא חוזר אל מוטיב החלון, שבו עשה שימוש בעבר.
בנוסף, במהלך שנות השמונים יצר זריצקי שורה של ציורים, חלקם בגדלים מונומנטליים, הבנויים על פי יצירותיהם של אמנים כגויה, פיקאסו, שאגאל ואחרים.
בשנת 1980 נמכר אקוורל של זריצקי משנת 1924 במכירה פומבית של גלריה גורדון ב-79 אלף דולר.
אולם, לבד מהצלחה כלכלית התכבד זריצקי בשנותיו האחרונות גם במחוות ציבוריות שונות.
בשנת 1979 השתתף לראשונה בראיון טלוויזיוני בתוכנית בשם "טעם ורוח" בהנחייתו של גדעון עפרת.
בשנת 1981 הוציא השירות הבולאי בול ועליו הציור "ירושלים, מבט על שער יפו" (1927).
בשנת 1981 יזם מארק שפס, מנהל מוזיאון תל אביב לאמנות, הענקת תואר יקיר העיר תל אביב לזריצקי; ב-26 במאי 1982 קיבל זריצקי את התואר מידי ראש העיר שלמה להט.
בינואר 1982 נערכה במוזיאון תל אביב הקרנה חגיגית של הסרט התיעודי "דיוקנו של אמן – יוסף זריצקי" (1981; 32 דקות), בבימויו של יכין הירש, ובהפקת משרד החינוך ושירות הסרטים הישראלי.
בשנים 1984–1985 הוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות תערוכה רטרוספקטיבית מקיפה ובה כ-340 יצירות.
ב-26 במרץ 1985 נפטרה אשתו של זריצקי, שרה.
זריצקי עצמו נפטר כמה חודשים אחריה, ב-30 בנובמבר, בבית החולים אסותא.
ארונו הוצב באולם הכניסה של מוזיאון תל אביב, ולאחר הספדים הוסע הארון לצובה, שם נקבר.
במהלך שנות העשרים של המאה ה-20 התבלט זריצקי בגישתו המודרנית אל מול ציירי "מגדל דוד" בעלי הסגנון הארץ ישראלי.
בשונה מעבודותיהם נעדרו מציוריו סמלים מקומיים כגון דמויות בני הארץ, גמלים או חמורים.
יצירה זו הייתה עדיין מושפעת מן האמנות המודרניסטית הרוסית, אולם בהמשך עבודתו ישנה התנתקות ממסורת ציור זו.
זריצקי פיתח סגנון ציורי שכונה 'מופשט לירי'.
במסגרת הפשטה זו עובדו הצורות באמצעות עוצמת משיכות המכחול ובאופן המגע שלו במצע הציור, לכדי קומפוזיציות וכתמי צבע לרוב מרובעים, שהתנתקותם מן המקור הריאלי והתאמתם להלך נפשו ולהתרשמותו של הצייר, אימפרסיה בלשונו, רק הלכה וגברה במהלך השנים.
רן שחורי טען כי 'המופשט הלירי', הוא "נוסח זריצקאי מקורי ל'אן פורמל' הצרפתי ול'אקשן פיינטינג' האמריקאי".
גדעון עפרת טען במאמרו "'אופקים חדשים': על חטאי" כי נוסח הציור ה'לירי' של זריצקי יצר באמנות הישראלית נטייה להדגשה של פני השטח, למחוות של קו וכתם פיוטיים.
נטייה זו חלחלה אל אמני "דלות החומר", אל המינימליזם ואל האמנות המושגית הישראלית.
בנוסף, טען עפרת כי "הנוכחות המאסיבית של 'אופקים חדשים' מנעה התפתחות מקומית של כל רגישות אחרת".
בין היתר דחקה את השפעות הסוריאליזם והסימבוליזם שהחלו להופיע בישראל בשנים אלו.
הציורים בצבעי-מים של יוסף זריצקי – אינטרפרטציה ייחודית של צבעי-המים של סזאן ושל הציור הסימבוליסטי הרוסי (ורובל) – זכו להכרה מרגע עלייתו ארצה בשנת 1923. כאמן פעיל וכמבקר אמנות נמנה מן ההתחלה עם האמנים המובילים בקרב למען האוונגרד.
ההתמודדות בין הממד האוריינטליסטי והממד האוניברסליסטי מורגשת ביצירותיו המוקדמות.
מאוחר יותר בחר להתרכז בשני וגם ללחום למענו.
האקווארלים של זריצקי, עם כל ההערכה אליהם בתקופתם, נתפסו כציוני-דרך מובהקים רק במבט רטרוספקטיבי, משהפך האמן למנהיגה של קבוצת "אופקים חדשים".
ציורי הדומם והדיוקנאות של יוסף זריצקי מסוף שנות העשרים ומשנות השלושים מעידים על השפעת הציור האינטימיסטי הצרפתי ולעיתים על זיקה ליצירתו של מאטיס.
מאמצע שנות השלושים ועד אמצע שנות הארבעים התרכז זריצקי בתיאור קטע נוף עירוני אחד – מראה גגות תל אביב מבעד לחלון הסטודיו שלו או מעל גג ביתו.
פעילות זו הסתכמה במאות ציורים בצבעי-מים שבהם התמודד האמן עם בעיות עקרוניות של הציור: מהות תהליך תרגום המציאות לרכיבים של ציור.
החלון ומסגרת הבד המופיעים במרבית הציורים הם משל לעניין הזה.
לקראת סוף התקופה גוברת בציורי הסדרה מגמת ההשטחה וההפשטה.
היצירה עצמה הופכת לנושא בפני עצמו, האובייקטים של המציאות נכנעים לחוקיות הפנימית של הציור והופכים למוטיבים של הקומפוזיציה.
יצירותיו אלו של זריצקי הן ציון-דרך בתולדות האמנות הישראלית בגלל איכותן הגבוהה ובגלל היותן שלב חשוב בדרכו של זריצקי אל ההפשטה.
הן מייצגות את השפעת האמנות הצרפתית של שנות השלושים.
הן גם מתייחסות לפן המודרניסטי, העכשווי, של הארכיטקטורה המודרנית של תל אביב, ומתרכזות בציור לשמו ולא בנושא פיטורסקי.
רמת התחכום וההעמקה של העיסוק בפן העקרוני של הציור היא ציון-דרך בפני עצמו.
ציורים אלה מייצגים את העניין הרב שהיה לציירי ארץ-ישראל באותן שנים בציור בצבעי-מים (גם מסיבות כלכליות-תקציביות ובייחוד בגלל האפשרות של מדיום זה לתרגם שקיפויות ולמסור אפקטים של אור).
אמנים כפנחס אברמוביץ, יחיאל קריזה, אריה ארוך ושמשון הולצמן היו באותן שנים תלמידיו של זריצקי.
מלבדם הייתה לו השפעה רבה על אמנים רבים אחרים.
1968 – פרס סנדברג, מוזיאון ישראל
1982 – יקיר העיר תל אביב-יפו
על שמו נקרא בית האמנים ברחוב אלחריזי בתל אביב.
על שמו של יוסף זריצקי נקראו רחובות בערים תל אביב-יפו (בשכונת רמת אביב החדשה) ובאר שבע.
ר' יוסף (בן דוד) חביבא, בעל הנמוקי יוסף (1340 – 1420), היה מחכמי ספרד בתחילת המאה ה-15 ואחד מאחרוני הראשונים.
על קורותיו ידוע רק מעט, אך ממה שידוע ר' חביבא התגורר בברצלונה ושם למד תורה מפי הר"ן ורבי חסדאי קרשקש תלמידו, ולאחר מכן עבר לסרגוסה, ככל הנראה התגורר תקופה גם בקשטיון.
ר' יוסף חביבא נתפרסם בעיקר בשל חיבורו על הלכות הרי"ף: נמוקי יוסף.
הפירוש הוא בעיקר ליקוט ועריכה של דברי קודמיו (במיוחד הריטב"א והר"ן) כאשר חידושיו של המחבר עצמו מצוינים בדרך כלל במפורש במילים "אמר המחבר".
הספר נימוקי יוסף נדפס בדפי הרי"ף על שבע מסכתות (במסכת מועד קטן ובמסכת מכות, נדפס פירושו בטעות כפירוש הר"ן) ורובו נדפס בנפרד בתקופה מאוחרת.
ככל הנראה הכיל החיבור פירוש על כל הלכות הרי"ף, אלא שחלקו לא הגיע לידינו.
יש הסבורים שבנוסף לפירושו על הלכות הרי"ף כתב ר' יוסף חביבא גם חידושים לתלמוד אך אין מספיק ראיות התומכות בהשערה זו.
ישראל מ' תא שמע סבר שהחיבור שנדפס בשם "פירוש התורה לרבינו יוסף בן דוד מסרגוסה" (ירושלים תשל"ג) כאחד מכתביו, היות שלדעתו הוא מצטט בדרשות קטעים הייחודיים לחיבורו על הרי"ף, ומשום שהוא מפנה מספר פעמים מ"נמוקי יוסף" לדרשותיו על התורה באותו העניין, ואכן ההפניה נמצאת מתאימה.
הרב יוסף חיים הכהן (ה'תרי"א - כ"ב באלול ה'תרפ"א; 1851 – 1921) היה שד"ר וראב"ד עדת המערבים בירושלים, בעל 'מנחת כהן' ו'ויכלכל יוסף'.
נולד ליאודה ושמחה במוגדור שבמרוקו ועלה לארץ ישראל בשנת ה'תרכ"ד (1864).
המשפחה התיישבה בעיר העתיקה בירושלים.
נישא לפרחה (נפטרה בשנת ה'תר"פ - 1920), ולאחר שלא נולדו להם ילדים נישא בשנת ה'תרנ"ז (1897) גם לפרידי בת ר' דוד שרים (נפטרה בשנת ה'תשכ"ז - 1966).
מאשתו השנייה נולדו לו ארבעה ילדים: רבקה, יאודה-נסים-שמעון, יפה-ג'אמילה ודוד.
עמד בראש ישיבת "טובי ישבעו" ולימד בישיבת פורת יוסף.
בשלהי חייו ייסד וניהל את ישיבת "עז לתורה".
ב-21 במאי 1900 נבחר לראש ועד העדה המערבית בירושלים.
שימש יד ימינו של הראשון לציון, הרב נחמן בטיטו.
לאחר פטירתו בשנת ה'תרע"ה, נתמנה הרב הכהן במקומו כאב בית הדין ורבה של עדת המערביים בירושלים.
בשנת 1919 ניצב בראש מאות החותמים בפנייה לוועד הצירים בבקשת תמיכה בבית החולים משגב לדך בעיר העתיקה בירושלים.
נשלח כשד"ר לקהילות יהודיות באוזבקיסטן (ה'תרנ"ד, 1894), בוכרה (ה'תרנ"ט, 1899) ואלג'יר (לקצמטינא - קונסטנטין שבמזרח אלג'יר ולזריביל במחוז ווהארן שבמערב אלג'יר; ה'תרס"ג, 1903) ובין היתר העביר אליהם ספרי תורה.
הלך לעולמו בכ"ב באלול ה'תרפ"א (1921) אחרי מחלת ריאות קצרה.
רבים ליווהו בדרכו האחרונה, והרב יוסף חיים זוננפלד הספידו.
הוא נקבר בבית העלמין בחלקת אריאליס לעדה הספרדית במורדות הר הזיתים.
אשתו, פרחה, נפטרה כשנה קודם לכן.
נכדו הוא פרופ' אהוד אביבי.
על תלמידיו נמנו חתנו הרב עמרם אבורביע, לימים רבה הספרדי של פתח תקווה וחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל; הרב יוסף שלוש - ראב"ד עדת המערביים בירושלים; הרב עזרא שרים, מראשי ישיבת פורת יוסף.
מנחת כהן, ב' חלקים: ה'תרס"ב-1902, ה'תר"ע-1910. הספר כולל נושאים הלכתיים שונים וכללי התלמוד, על סדר א"ב.
הדפסת הספר התאפשרה הודות לתמיכת נדבנים, בהם יהודים ממצרים, הודו ואוזבקיסטן.
בספר הסכמות רבנים, אשכנזים וספרדים, בארץ ובגולה, בהם הרב יוסף חיים זוננפלד, הרב יעקב שאול אלישר, הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים והרב חיים חזקיהו מדיני.
ויכלכל יוסף: הרב הכהן הפקיד את כתב היד של חיבור זה (וכנראה גם כתבים נוספים) בידי חתנו, הרב עמרם אבורביע, שערך, הגיה והביא את הספר לדפוס בשנת ה'תשכ"ו (1966), בתוך ספרו שלו נתיבי עם.
בשנת ה'תשס"ח (2008) יצאה לאור מהדורה חדשה של הספר (מהדורת יוסף) בתוספת הקדמה.
הספר מכיל שאלות ותשובות של המחבר וכן תשובות של הרב שלמה אליעזר אלפנדרי והרב יוסף חיים זוננפלד.
התשובות הם מנהגי בית הכנסת, דין מבטל כיסו של חברו, דיני אפוטרופסים ועוד.
מאמרים הלכתיים נוספים פורסמו בכתב העת התורני המאסף.
חיבורים נוספים שלו, כחי וראשית אני ודרכי חיים לא נדפסו עדיין.
ארכיון העיר ירושלים - ארכיון העדה הספרדית
גנזך הציונות הדתית - מוסד הרב קוק, ירושלים
ארכיון במוזיאון חצר היישוב הישן, ברובע היהודי בעיר העתיקה, ירושלים
יוסף זינגֶר (24 באוגוסט 1923 – 12 בנובמבר 2009) היה פרופסור לאווירונאוטיקה ונשיא הטכניון.
חתן פרס ישראל בתחום ההנדסה והטכנולוגיה לשנת 2000.
זינגר נולד בווינה בירת אוסטריה למשפחה ציונית ממוצא פולני.
בשנת 1933 עלו לארץ ישראל והוא החל, עם אחיו מיכאל, בלימודים בבית הספר הריאלי.
בנעוריו היה פעיל בגדנ"ע ובארגון "ההגנה", תחת פיקודו של חיים לסקוב.
בשנת 1941 היה בין הראשונים בארץ בעלי רישיון טיס, אותו קיבל לצד לימודי הנדסה אווירונאוטית שערך בהתכתבות עם האגודה המלכותית הבריטית לתעופה.
בשלהי מלחמת העולם השנייה גויס לשורות הצבא הבריטי והועסק כמכונאי מטוסים במצרים.
לאחר שחרורו, בשנת 1946, החל בלימודי הנדסת מטוסים באוניברסיטת לונדון וסיימם בהצטיינות.
בשנת 1949 שב למדינת ישראל והצטרף לחיל האוויר.
בחיל האוויר עסק בהסבת כלי התעופה של החיל למטוסי קרב והיה ממקימי מחלקת ההנדסה של החיל, מטעמו נשלח ללימודי תואר שני בהנדסה אווירונאוטית במכון הפוליטכני בניו יורק (1952–1953).
בתום שש שנות שירות שוחרר בדרגת רב-סרן, אך לאורך השנים נותר יועץ לחיל האוויר, חיל הים ורפא"ל.
בשנת 1957 השלים דוקטורט בהנדסה אווירונאוטית במכון הפוליטכני, בהנחיית פרופ' ניקולס הוף.
משנת 1955 היה חבר סגל במחלקה להנדסה אווירונאוטית של הטכניון ובשנת 1961 הוענקה לו דרגת פרופסור חבר.
מראשית עבודתו במחלקה הופקד על תחום מבנה מטוסים.
בראשותו הוקמה המעבדה לקריסת מבנים דקי דופן, בה נערכים ניסויים בעלי שם עולמי לבחינת תאוריות בתחום.
מחקריו נגעו להתנהגות טילים, מטוסים, צוללות ומיכון כבד.
מחקריו זכו למימון חיל האוויר האמריקני והיוו חלק ממערך הניסוי שקדם לתוכנית החלל אפולו וייצור טיל סאטורן 5. בשנים 1971–1973 שימש זינגר ראש חטיבת ההנדסה וסמנכ"ל התעשייה האווירית, בתקופה שבה נערכה התעשייה לייצור מטוסי "ערבה", "ווסטווינד" ו"כפיר".
לאחר מכן מונה ליו"ר דירקטוריון התעשייה האווירית (1986–1987).
בין תפקידיו הציבוריים האחרים לאורך השנים היה חבר הוועדה המייעצת של המדען הראשי במשרד הביטחון (1968–1976), חבר המועצה להשכלה גבוהה (1975–1981) וחבר הוועדה לבדיקת תשתיות החלל במשרד המדע.
בשנים 1982 ו-1986 שימש נשיא המועצה הבינלאומית של מדעי התעופה ובשנת 1951 היה ממייסדי האגודה הישראלית לתעופה.
זינגר הוזמן כפרופסור אורח ועמית מחקר לאוניברסיטת סטנפורד, המכון הטכנולוגי של קליפורניה, אוניברסיטת הרווארד ואוניברסיטת לונדון.
כן הוא הוכר כחבר האקדמיה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה (1978), חבר האקדמיה הלאומית של ארצות הברית להנדסה (1981) וחבר זר באקדמיה הלאומית של צרפת לתעופה ולחלל (1984).
בשנת 2000 הוענק לזינגר פרס ישראל בתחום ההנדסה והטכנולוגיה.
זינגר היה דודנו של איש התיאטרון והקולנוע והצייר הנאיבי יהושע ברנדשטטר.
על שמו כיכר בכרמל מרכזי בחיפה.
יוסף חיים ירושלמי היה חוקר יהודי-אמריקאי של ההיסטוריה של עם ישראל, פרופסור באוניברסיטאות קולומביה והרווארד.
יוסף חיים ירושלמי נולד וגדל בארצות הברית.
שני הוריו היגרו מרוסיה; אמו, אווה לבית קפלן, הגיעה לארצות הברית מפינסק ביחד עם סבתו, אחיה ואחיותיה הגיעו לאמריקה לפניה.
אביו, לאון, נולד בגולסקובו (הולסקובו) שעל יד אודסה (כיום באוקראינה) למשפחה יהודית-ציונית ששמה ירוסלימסקי, גדל ולמד באודסה והתחיל ללמוד באוניברסיטה, לאחר פרוץ המהפכה הרוסית עלה לארץ ישראל ביחד עם אחיו כחלוץ ושהה בקיבוץ.
בשנת 1928 חלה במלריה, קרוב משפחתו שגר בארצות הברית הזמינו אליו, והוא היגר לארצות הברית בה נשאר והרבה לעסוק בפעילות ציונית.
יוסף חיים ירושלמי גדל בבית יהודי-מסורתי בניו יורק וגדל עם שתי שפות אם: הוא דיבר עם אביו עברית ועם אמו יידיש, בגיל חמש הגיע לגן ילדים ושם החל לדבר אנגלית.
הוריו שאפו לטפח בבנם עניין ער בהיסטוריה ובתרבות היהודית, במקביל לחינוך התורני שיקבל.
בהיותו בן שמונה החל ללמוד בישיבה בסגנון מודרני, בה למד מדעי היהדות שכללו תלמוד, אך גם תנ"ך והיסטוריה וכן למדו מקצועות כלליים.
למד בתיכון יהודי בו למדו בצד מדעי היהדות גם מקצועות כלליים.
למד שנה באוניברסיטת העיר ניו יורק ועבר ללמוד בבית המדרש למורים השייך לישיבה יוניברסיטי, ממנה קיבל תואר ראשון ב-1953, שם למד בעיקר מדעי היהדות וספרות העולם.
אחד ממוריו היה פנחס חורגין, לימים מייסד אוניברסיטת בר-אילן ונשיאה הראשון.
בתחילה תכנן ללמוד משפטים והתקבל לטובות באוניברסיטאות, אולם לאחר שסיים את לימודיו בישיבה יוניברסיטי נמלך בדעתו והחליט ללמוד מדעי היהדות.
למד לתואר השני בבית המדרש לרבנים באמריקה.
בין המורים שהותירו עליו חותם עמוק היו: שאול ליברמן, חיים אריה גינזברג ושלום שפיגל.
ב-1957 הוסמך לרבנות ושירת כרב למשך שנה בבית הכנסת הקונסרבטיבי "בית אמת" בלארצ'מונט.
שנותיו בבית המדרש לרבנים הבהירו לו שמעייניו אינם נתונים ללימודי קודש, כי אם למדע ההיסטוריה.
כשסיים את לימודיו עבר לאוניברסיטת קולומביה על מנת לעשות דוקטורט בהיסטוריה אצל פרופסור סאלו ויטמאייר בארון, שם שמע שיעורים מפיהם של צבי אנקורי, אליהו ביקרמן ופאול קריסטלר.
לצורך הדוקטורט נסע בראשית שנות ה-60 לפורטוגל, ספרד ואיטליה.
בשנת 1966 מסר את עבודת הדוקטור, שזכתה בפרס מהוצאת אוניברסיטת קולומביה עבור הדיסרטציה הטובה ביותר שנכתבה באותה שנה באוניברסיטת קולומביה.
היא עסקה באנוס יצחק קרדוזו ועיבוד שלה הפך לספרו הראשון, שראה אור ב-1971.
ירושלמי התמנה למרצה במחלקה לשפות ותרבויות של המזרח הקרוב באוניברסיטת הרווארד בשנת 1966, בשנת 1970 התמנה לפרופסור מן המניין, ב-1978 התמנה לראש החוג והופקד על הקתדרה על שם ספרא להיסטוריה יהודית ותרבויות ספרדיות.
ב-1980 עבר לאוניברסיטת קולומביה, והופקד על הקתדרה על שם סאלו ויטמאייר בארון להיסטוריה, תרבות וחברה יהודית ולמנהל המכון ללימודי יהדות וישראל.
נבחר לחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1986. ב-1995 זכה בפרס על מחקר היסטורי מידי הקרן הלאומית לתרבות יהודית.
קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מבית המדרש לרבנים באמריקה, היברו יוניון קולג', אוניברסיטת חיפה (1997), אוניברסיטת מינכן ו-École Pratique des Hautes Etudes.
ב-2006 ייסדה אוניברסיטת קולומביה קתדרה על שמו.
היה נשוי לעפרה פרלי, מוזיקאית ישראלית לשעבר.
אב סבה, הרב אברהם צבי פרלמוטר, היה הרב הראשי של ורשה בין שתי מלחמות העולם וחבר בסיים, הפרלמנט הפולני (מטעם מפלגת אגודת ישראל).
בני הזוג נותרו נשואים עד מותה.
נולדה להם בת, אריאל ירושלמי.
ירושלמי נחשף לאנוסים לראשונה בהיותו בן עשר, כאשר קיבל מתנה מהוריו, ביוגרפיה לילדים ביידיש של המלומד היהודי ומנהיג הקהילה בספרד ובפורטוגל, דון יצחק אברבנאל.
בנושא זה עסק מאמרו הראשון של ירושלמי "האינקוויזיציה של יהודי צרפת בזמנו של ברנארד גוי", בו הוא טוען שאין כל קשר בין הכופרים האלביגנזים לבין היהודים הנסתרים.
מסקנה נוספת של המאמר היא שיש דמיון רב בין האינקוויזיציה של יהודי צרפת במאה ה-13, לאינקוויזיציה הספרדית שתבוא אחריה, הדבר מתבטא בתאוריה, במנהל, ובפרקטיקה.
זוהי הדיסרטציה זוכת הפרסים של ירושלמי מאוניברסיטת קולומביה ב-1970, שראתה אור כמונוגרפיה.
בספר הוא מתחקה אחר הקריירה של יצחק קרדוזו, שנולד כנוצרי חדש בשם פרננדו בשנה הראשונה של המאה ה-17 בפורטוגל ונהפך לאינטלקטואל ורופא בולט במדריד, שהיה בן בית בחוגי האצולה.
בשיא הקריירה המקצועית שלו, החליט קרדוזו לנטוש את אורח חייו בספרד בה עלה לגדולה ו"לשוב" ליהדות.
אחיו של יצחק, אברהם, היה תאולוג חשוב של התנועה השבתאית.
ירושלמי נחשף לחיבורו של קרדוזו "Las exellencias le les hebreos", שנכתב אחרי מעברו של קרדוזו לאיטליה.
הוא מתאר את הימצאותם של שני האחים קרדוזו זה בצד זה, שבבורחם מהאינקוויזיציה הם הלכו בשני נתיבים שונים בתכלית – האחד אנוס שהפך לשבתאי והשני – אנוס שחזר ליהדות.
ירושלמי טווה היסטוריה חברתית, תרבותית ואינטלקטואלית של היהודים דרך סיפור בריחתו של יצחק קרדוזו ולשם כך הוא נעזר במגוון חומר ארכיוני, תוך היעזרות בספרות המקרא, ספרות אפולוגטית שכתבו היהודים בימי הביניים והעת החדשה המודרנית ושימוש בהיסטוריוגרפיה המודרנית.
בספרו זה ובמספר מאמרים שכתב לאחריו מתאר ירושלמי את הבעיות שעמדו בפני היהודים בקבלת הסמכות הרבנית ומנהגי היהדות, לאחר שהם עזבו את חצי האי האיברי.
ירושלמי מתבסס על טיעונו של גרשום שלום שסבר שהגירוש מספרד היה נקודת שבר ללא תקדים בדברי ימי היהדות.
במאמר "טמיעה וגזענות אנטישמית" משווה ירושלמי את הניסיון ההיסטורי של היהודים הספרדים מהמאה ה-15, ליהודים הגרמנים המודרניים.
הוא עוסק לא רק באימוץ התרבות הזרה, אלא בעיקר בהופעה בשני המקרים של תפישות חדשות של גזע.
במיוחד הוא מציין את החידוש בחוקי limpieza de sangre (טוהר הדם).
שנחקקו נגד הנוצרים החדשים בספרד באמצע המאה ה-15. הוא מראה שהטענה הגזענית לגבי טוהר הדם, מהווה מקור פוטנציאלי לטענה הגזענית המודרנית יותר של אי-השתנות יסודית במצב היהודים.
במאמרו "דברי שפינוזה על קיום העם היהודי" מנסה ירושלמי להסביר כיצד שפינוזה תופש את ההיסטוריה היהודית ובמיוחד את הישרדות היהודים.
הוא צירף את היסטוריית האנוסים עם הספרות הנוגעת לשפינוזה בנושאים ספרדיים וקריאה קפדנית ב"מאמר תאולוגי-מדיני" של שפינוזה.
לדעת ירושלמי שפינוזה סבר שבשל דבקות במערך של נורמות, שבגינן היהודים הופרדו מהגויים, זו הובילה לשנאת הגויים וסיפקה רציונל חדש לזהות היהודית.
טבח ליסבון של 1506 והדימוי המלכותי של שבט יהודה
בספר זה מתאר ירושלמי את אלימות האספסוף הנוצרי בליסבון נגד הנוצרים החדשים באפריל 1506, מהומות שהובילו ללמעלה מאלף הרוגים.
ירושלמי חקר בספרו את המיתוס של "הברית המלכותית", שרווח בקרב, שלפיו היהודים היו בקשרי נאמנות עם השלטונות שהגנו עליהם.
הוא ניסה להבין מדוע הנוצרים החדשים בפורטוגל, שהומרו בכוח כאיש אחד על ידי המלך מנואל ב-1497 עדיין הרגישו נאמנות עמוקה למלך הפורטוגזי לאחר הטבח בליסבון.
הוא מראה שהנאמנות הזו של היהודים שרדה לא רק את אלימות האספסוף, אלא גם את טיפולו הרופף של המלך מנואל בהתפרצות.
לצורך הבנת התופעה ירושלמי נעזר בבארון שחקר את היחסים הקרובים בין היהודים בימי הביניים לשלטונות, שהעניק פעמים רבות את המעמד של בני חסות.
ירושלמי חקר את הספר "שבט יהודה" של שלמה אבן-ורגה, בו אבן-ורגה מתייחס לטבח בליסבון ומציין שהמלך מנואל היה "רב-חסד" וש"בכה ומחה בקול כנגד האירוע הרע".
ירושלמי שואל כיצד אבן-ורגה יכול להרעיף שבחים נדיבים כל כך על אדם שהיה אחראי להמרת הדת ההמונית של 1497, עובדה שאבן-ורגה היה מודע לה בוודאי.
ירושלמי מציע רציונל להתנהגותו של אבן-ורגה בהעמידו אותה על מיתוס "הברית המלכותית".
כבר בספר זה ירושלמי מתאר כיצד היהודים מעצבים מחדש את עברם על מנת להתאימו למודעות בת זמנם.
במאמרו על שפינוזה מנתח ירושלמי היפוך היסטורי שמבצע שפינוזה, בפרק השלישי של "מאמר תאולוגי-מדיני".
לדעת שפינוזה דווקא בפורטוגל התוודעו המומרים להתנגדות החברתית הנרחבת, שלבסוף לבשה צורה של אפליה דרך חוקי טוהר הדם.
הנוצרים החדשים התערו בחברה הפורטוגזית כחצי מאה לאחר המרתם.
היה זה בספרד ולא בפורטוגל, שסטנדרטים של דם הוצגו לראשונה, על מנת להפריד את הנוצרים החדשים מהישנים.
ירושלמי משער שייתכן ששפינוזה הושפע בתזה ההיסטורית שלו מאנטוניו ויירה, הישועי-פורטוגזי שמשימתו הייתה לעקור מן השורש אפליה כנגד מומרים על מנת להגשים מטרה גדולה יותר, שהיא לעקור מן השורש את היהדות.
לדעתו של ירושלמי שפינוזה פירש את ההיסטוריה של הנוצרים החדשים בחצי האי האיברי על מנת להתאים אותה לטענתו המרכזית והיא שהאנטישמיות ולא ההשגחה העליונה היא ששימרה את הזהות היהודית, דבר המוביל לחילון ולהיסטוריזציה של היהדות.
ספרו של ירושלמי "הגדה והיסטוריה" ראה אור ב-1975. הספר מכיל פקסימיליות של קרוב למאתיים הגדות מודפסות של פסח משלהי המאה ה-15 ועד לשלהי המאה ה-20, החל מהגדת סונצ'ינו ב-1486, עבור בהגדה הקומוניסטית של מוסקבה ב-1927 וכלה בהגדות מהשואה.
ירושלמי מראה בספר שזיכרון קולקטיבי של האומה, כפי שזה נמסר באגדה, אינו מונוליטי, אלא מופיע בהקשרים שונים ומשתנה סגנונית בחלוף הזמן, כשהעת החדשה הופכת שינוי זה למובהק יותר.
הוא סבור שכוחות החילוניות לקחו חלק בעיצובם מחדש של הטקסטים ובאו במקום הצורות המסורתיות של הזיכרון.
מאמר זה, מ-1980, מהווה לדברי ירושלמי שלב חשוב בזיקוקו של ספרו הידוע "זכור" והוא מטרים הרבה מהנושאים החשובים המצויים ב"זכור".
ירושלמי מנסה לבחון את ההנחות הסמויות העומדות בבסיס מדע ההיסטוריה של עם ישראל, שמהן ההיסטוריונים מתעלמים.
אל נושא זה הוא הגיע מתוך מה שהוא ראה כמשבר בהשקפה ההיסטורית על העולם.
ירושלמי בחן את הכתיבה היהודית לכל אורך ימי הביניים היהודים שהתרחשו מחורבן הבית השני ועד למאה ה-18 והוא הגיע לשתי מסקנות מנוגדות: מצד אחד, אין שום היסטוריוגרפיה יהודית לשמה עד העת החדשה ומהצד השני, כל טקסט היסטורי המציג עניין כלשהו בהיסטוריה, הוא היסטוריוגרפי.
בין שני הקטבים הללו יש קורפוס מוגבל של עבודות יהודיות מימי הביניים שמספרות סיפור היסטורי, ביניהן ניתן למנות את אגרת רב שרירא גאון, ספר יוסיפון, כרוניקות מסעי הצלב העבריים ושלשלת הקבלה.
ירושלמי נוטה לראות בעבודות אלה ככאלו שבמידה רבה אינן קשורות זו לזו ואינן טיפוסיות לימי הביניים באופן כללי.
לדעתו היהודים לא זנחו את הכתיבה ההיסטורית בימי הביניים מתוך חוסר כישרון או ידע, אלא מכיוון שהם לא חשו כל צורך לעשות כן.
אנשי ימי הביניים התעניינו בריטואלים שייצגו את הרגע המתמשך ולא בכתיבת ספרות היסטוריוגרפית שתיעדה את האירועים המשתנים.
סטייה מהתנהגות זו הייתה לדעת ירושלמי במאה ה-16 והיא הייתה אחת מהתגובות לטראומת הגירוש מספרד, טענה שהעלה לראשונה סאלו בארון.
ירושלמי מספר על עזריה דה רוסי, שעבודתו העיקרית, "מאור עיניים", וקריאתו החדשנית באגדות המסורתיות, היו לצנינים בעיני יהודים איטלקים רבים, תופעה המאפיינת את הפער המשמעותי בהבנה ההיסטורית בין הסופר לקהלו.
ירושלמי מסיק מכך שלא ניתן לראות בעזריה דה רוסי ובבני זמנו את אבותיה המולידים של ההיסטוריה היהודית.