tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מהאחרונים יש שסוברים כי למרות פסיקת השולחן-ערוך, מכיוון ש להבחין בטיב התקיעה, על כן אלו שעמדו מחוץ לחלל, גם אם סבורים שהייתה התקיעה צלולה, עליהם לשוב ולשמוע קול תקיעה כשרה אחרת (אלא שכל שמסופקים על התקיעה הראשונה, לא יברכו שוב על התקיעה השנייה).
לגבי הנמצאים בתוך ה, נחלקו ראשונים ואחרונים: יש הסוברים כי גם הם בכל אופן שומעים קול שופר כשר ויוצאים ידי חובתם, כמו הנמצאים בתוך הבור והדות, אך רוב הפוסקים סוברים שבפיטס קיימת תהודה גבוהה ולכן הם תלויים בהבחנת שמיעתם, כמו הנמצאים מחוץ לפיטס.
במשנה הוזכרו שלושה סוגי חללים שיש בהם כדי לקלקל את קול השופר לנמצאים בהם או מחוצה להם: בור, דות ופיטס.
הגדרת בור היא חפירה בתוך הקרקע.
פיטס הוא חבית גדולה, ונחלקו המפרשים והפוסקים אם היא כה גדולה עד שניתן להיכנס אליה, או שמא אינה כה גדולה והתוקע בה הוא העומד מחוץ אליה ורק הכניס את ראשו אליה.
דות, לפי רוב המפרשים והפוסקים מדובר דווקא במבנה שבתוך הקרקע (כמו מרתף; ואם רוב גובה הקומה בתוך הקרקע הריהו כאילו כולו בתוך הקרקע), אך יש סוברים שהוא אף במבנה שמעל הקרקע.
במשנה תורה לרמב"ם ובשולחן ערוך במקום "דות" מופיעה מערה.
בעת מגפת הקורונה עלתה הסוגיה על השמעת קול שופר בתוך "קפסולה" שבה יעמוד הבעל-תוקע, והשומעים עומדים מחוץ לאותה הקפסולה.
למעשה, כתבו הפוסקים כי אין בכך בעיה של "קול הברה".
מאנשי המדע, יש שכתבו להגדיר את "קול הברה" בתנאי מעבדה: לשופר יש תדר בסיסי שנע בין 350 ל-550 הרץ, הנעים לפי סוג השופר, התוקע, צורת החזקת השופר, הכוח המופעל עליו, ועוד, ובנוסף לקול הבסיסי קיימות גם הרמוניות.
היווצרות קול הברה נהיית מהתאבכות הורסת של קול השופר עצמו.
קול ההברה הוא הקול הנשמע כאשר תדר הבסיס נעלם, ועל ידי שינוי הספקטרום שנוצר משינוי ביחסי ההרמוניות.
הרב ישראל רוזן פוסל את הגדרת "קול הברה" לפי הגדרת מעבדה, וטוען כי אין הדבר נמדד אלא לפי תפיסת אנשים רגילים.
ויש שכתבו כי קול הברה שייך גם בשאר מצוות.
קול אנד דה גאנג היא להקת רית'ם אנד בלוז, נשמה ופאנק אמריקאית שנוסדה בשנת 1964 בעיר ג'רזי סיטי אשר במדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית.
חבריה המייסדים של הלהקה כוללים את האחים רוברט "קול" בל ורונלד בל, דניס תומאס, רוברט מיקנס, צ'ארלס סמית', ג'ורג' בראון, וודרו ספארו וריקי וסטפילד.
לאורך השנים הרכב הלהקה השתנה פעמים רבות והלהקה שילבה סגנונות מוזיקליים רבים ברפרטואר שלה, כולל מוזיקת ג'אז, רית'ם אנד בלוז, מוזיקת נשמה, מוזיקת פאנק, מוזיקת דיסקו, מוזיקת רוק ומוזיקת פופ.
בשנת 1969 הלהקה הוציאה לשווקים את אלבום הבכורה שלהם "Kool and the Gang".
הלהקה זכתה לראשונה להצלחה גדולה כאשר האלבום הרביעי של הלהקה, "Wild and Peaceful", יצא לשווקים בשנת 1973 והוא הכיל שני סינגלים שנכנסו למצעד עשרת השירים המובילים בארצות הברית - "Jungle Boogie" ו-"Hollywood Swinging".
לאחר מכן הלהקה חוותה תקופה של דעיכה עד אשר הלהקה זכתה להצלחה מסחרית נוספת בין השנים 1979 ל-1986 בעקבות השותפות של הלהקה עם המפיק הברזילאי אומיר דאודטו ובעקבות הצטרפותו של הזמר ג'יימס טיילור להרכב.
האלבומים המצליחים ביותר של הלהקה בתקופה זו כוללים את "Ladies' Night" (שיצא לשווקים בשנת 1979), "" (שיצא לשווקים בשנת 1980), ו-"Emergency" (שיצא לשווקים בשנת 1984) שהיה האלבום הנמכר ביותר של הלהקה אשר מכר מעל לשני מיליון עותקים בארצות הברית לבדה.
הלהיטים הגדולים ביותר של הלהקה באותה התקופה כללו את "Ladies' Night", את השיר "Celebration" שהגיע למקום הראשון במצעד האמריקני, "Get Down on It", ""Joanna", "Milled" ו-"Cherish".
הלהקה ממשיכה להופיע ברחבי העולם, כולל כמופע חימום ללהקת הרוק האמריקנית ואן היילן ב-2012 וכמו כן הלהקה ערכה סבב ההופעות בשנת 2014 לציון חמישים שנות קיומה של הלהקה.
לאורך השנים זכתה הלהקה בפרסים רבים, כולל שני פרסי גראמי, ושבעה פרסים בטקס פרסי המוזיקה האמריקאית.
כמו כן, ללהקה יש כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
הדיסקוגרפיה של הלהקה כוללת 23 אלבומי אולפן ו-70 סינגלים.
לאורך השנים הלהקה להקה מכרה מעל ל-70 מיליון אלבומים ברחבי העולם.
קול הוקר הוא אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (פריז 2024), סגן אלוף עולם באולם (גלאזגו 2024) בריצת 1500 מטר, ואלוף העולם (טוקיו 2025) בריצת 5000 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ זכה במדליית כסף בריצת 1500 מטר בשיא אישי חדש של 3:36.69 דקות, אחרי ג'ורדי בימיש מניו זילנד (3:36.54 מטר) ולפני בן ארצו הובס קסלר (3:36.72 דקות).
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא אולימפי ושיא אישי חדש של 3:27.65 דקות, לפני ג'וש קר מהממלכה המאוחדת (3:27.79 דקות) ויארד נוגוס (3:27.80 דקות).
התחרה בליגת גראנד סלאם טראק שיזם הספורטאי מייקל ג'ונסון, בה השתתף במקצי ה-800 וה-1500 מטר.
באליפות ארצות הברית בחודש אוגוסט הצליח להבטיח את מקומו באליפות העולם בטוקיו, במקצי ה-1500 וה-5000 מטר.
באליפות העולם בטוקיו הצליח להעפיל לחצי הגמר בריצת ה-1500, אך בריצה זו נפסל עקב דחיפה של מתחרה מגרמניה.
מספר ימים לאחר מכן זכה במדליית הזהב בריצת ה-5000 מטר.
קול דומן הוא שחקן אמריקאי.
דומן נולד בפילדלפיה ב-1993. בשנת 2011 סיים דומן תואר ראשון באמנויות מהמכללה לאמנויות הבמה של אוניברסיטת רוזוולט בשיקגו.
לאחר מכן הוא התקבל לבית הספר למשחק בסטפנוולף, ובין מוריו היו איימי מורטון, טארל אלווין מקרייני ומייקל פטריק תורנטון.
בתקופתמגוריו בשיקגו שיחק בתיאטרון שייקספיר של שיקגו.
בשנת 2014 הוא זכה בתואר אחד מ"הפנים החדשות הלוהטות של תיאטרון שיקגו" על ידי שיקגו טריביון.
אחרי תפקיד משנה קטן בפרק של סדרת הטלוויזיה "חסרי בושה", לוהק דומן לתפקיד הקולנועי הראשון שלו בסרט "Henry Gamble's Birthday Party" של סטיבן קון.
הוא גילם בחור צעיר ביום הולדתו שמסיבת בריכה נערכת לכבודו.
בשנת 2016 הוא נבחר לאחד השחקנים הצעירים הטובים ביותר על ידי "The Film Stage".
משנת 2018 יצא לסיבוב הופעות בארצות הברית כחבר בהרכב המחזמר "מרשעת" עם ג'ו מנטלו.
הוא שיחק את התפקיד של מוק מעריץ של גלינדה.
בשנת 2020 שיחק בדרמה הקולנועית "Uncle Frank" מאת אלן בול, ששודרה ב-Amazon Prime.
דומן קיבל תפקיד ראשי בדרמה הקולנועית "Mutt", שהוצגה לראשונה בפסטיבל סאנדנס בינואר 2023. תפקיד ראשי נוסף הגיע בסרט האימה המסתורי "Haze" מאת מתיו פיפר בשנה שלאחר מכן.
הוא חי לסירוגין בברוקלין ובלוס אנג'לס.
2015: חסרי בושה (סדרת טלוויזיה, פרק אחד)
2015: מסיבת יום ההולדת של הנרי גמבל (סרט באורך מלא)
2016: משפחה מודרנית (סדרת טלוויזיה, פרק אחד)
2018: חפצים חדים (סדרת טלוויזיה, פרק אחד)
2025 "The Savant" סדרת טלוויזיה
"קול גלגל" הוא שיר של להקת שוטי הנבואה, מתוך אלבומם השני מחפשים את דורות שיצא לאור באפריל 2004. את השיר כתב חבר הלהקה, אברהם טל, בהשראת משפט הלקוח מספר הזוהר בתרגומו של בעל הסולם.
אברהם טל סיפר שנתקל בקטע בארמית: "קל גלגלא מתגלגלא מתתא לעילא, רתיכהא טורקהא אזלין ומתגלגלין, קל נעימותא סלקא ונחתא, אזלא ושטיא בעלמא, קל שופרא נגיד בעומקי דדרגי", מתוך ספר הזוהר, בתקופה שבה התעניין בתורת הקבלה.
מילות השיר לקוחות מתוך תרגומו לעברית של הרב המקובל הרב יהודה לייב הלוי אשלג, המכונה "בעל הסולם".
טל הוסיף שמנגינת השיר במלואה "נחתה עליו מלמעלה".
העבוד לשיר נעשה בידי חבר הלהקה, עמית כרמלי.
בועז מעודה, בעונה החמישית של תוכנית הטלוויזיה "כוכב נולד" (2007)
טינה מאליה, זמרת מוזיקת עולם אמריקאית (2015)
תמיר בר, מתוך המיזם המוזיקלי "צו השעה" (2020)
מרגי, מתוך המופע "שירים בכיכר" (2021)
רבקה זהר, בעיבוד אודי תורג'מן (2023)
קול החופש הוא מותחן משנת 2023, בבימויו של אלחנדרו מונטוורדה.
הסרט מבוסס על סיפורו האמיתי של טים בלארד, סוכן ממשלתי לשעבר, היוצא למשימה מסוכנת להצלת ילדים מסוחרי אדם.
הסרט יצא לאקרנים ב-4 ביולי 2023, על ידי אולפני אנג'ל, והיה להיט רדום, שגרף 250 מיליון דולר אל מול תקציב 14.5 מיליון דולר ובכך הפך לאחד הסרטים העצמאיים המצליחים בהיסטוריה.
הוא קיבל ביקורות מעורבות ממבקרים אך קבלת הקהל הייתה חיובית ביותר.
טים בלארד (ג'ים קביזל), סוכן לשעבר ב-CIA ובסוכנות לביטחון לאומי, מתפטר מתפקידו כדי להקדיש את חייו למאבק בסחר בילדים.
הוא מקים ארגון אזרחי ופועל במדינות דרום אמריקה, תוך סיכון חייו, במטרה להציל ילדים מעבדות מינית.
ג'ים קביזל – מגלם את טים בלארד, הסוכן לשעבר והלוחם בסחר בילדים.
מירה סורבינו – מגלמת את קתרין, אשתו של טים.
ביל קאמפ – מגלם את ומפירו, שותפו של טים במשימות ההצלה.
חביאר גודינו – מגלם את חורחה, דמות מרכזית בעלילה.
קריסטל אפריסיו – מגלמת את רוסיו, אחת מהילדות הנחטפות.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון של 69% על סמך 36 ביקורות.
באתר Metacritic, הציון הממוצע הוא 43 מתוך 100, בהתבסס על 10 ביקורות.
מבקרים שיבחו את המשחק והנושא החשוב, אך חלקם ביקרו את האופן בו הנושא מוצג.
באתר "גלובס" נכתב: "הביקורות קוטלות, הקהל ממלא את האולמות: הסרט השנוי במחלוקת שמטלטל את ארצות הברית".
באתר ynet צוין: "קונספירציה שהפכה ללהיט?
הסרט הנוצרי על סוחרי הילדים שמסעיר את ארצות הברית".
קול אסקולה הוא שחקן, קומיקאי, זמר, תסריטאי ומחזאי אמריקאי זוכה פרס טוני לשנת 2025 על משחקו במחזה "אוי מרי".
אסקולה נולד וגדל בעיירה קלאטסקני שבאורגון, בארצות הברית, למשפחה ממעמד נמוך.
אביו סבל מהלם קרב ממלחמת וייטנאם והיה אלכוהוליסט.
לאחר שאביהם רדף אחריהם עם אקדח, עברו אסקולה, אמו ואחיו להתגורר בדיור ציבורי.
מכיוון שבית ספרו לא הציע מגמת תיאטרון, עבר להתגורר עם בת דודתו בעיר אחרת כדי ללמוד בבית ספר עם תיאטרון פעיל.
בגיל צעיר השתתף בתיאטרון קהילתי ובתפקידי בית ספר בהצגות כמו "כנר על הגג", "עלובי החיים" ו"חנות קטנה ומטריפה".
Long בשנת 2005. בגיל 18 עבר לניו יורק כדי ללמוד ללמוד מדעי הרוח במכללת מרימאונט מנהטן, אך עזב אחרי שנה.
לאחר מכן עבד במסיבות ימי הולדת לילדים ובחנות הספרים של סקולסטיק.
אסקולה ביסס את מעמדו בסצנת הקברט והקומדיה האלטרנטיבית של ניו יורק, במיוחד בזכות הופעותיו במופעים פרועים בסגנון דראג-קברט המשלבים הומור סוריאליסטי ודמויות מוקצנות.
הוא הריץ מופעים מקוריים כמו Help!
יחד עם הקומיקאי ג'פרי סלפ יצר את סדרת הסקצ'ים Jeffery & Cole Casserole, ששודרה בערוץ Logo בין השנים 2009–2010.
אסקולה השתתף בתפקידי אורח ותפקידי משנה בסדרות קומיות רבות, ביניהן מוצרט בג'ונגל ופה גדול.
בשנת 2022 החל להזדהות כג'נדרקוויר ומשתמש בכינויי גוף של Singular they.
בשנת 2024 כתב וכיכב במחזה הקומי "אוי מרי", שמתאר באופן פארודי את חייה של מרי טוד לינקולן, אשתו של אברהם לינקולן.
המחזה הועלה תחילה באוף ברודוויי, ובהמשך עבר לתיאטראות ברודוויי.
הביקורות שיבחו את כתיבתו החריפה והמשחק הקומי של אסקולה בתפקיד הראשי.
המחזה היה מועמד לפרס פוליצר לדרמה לשנת 2025.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס פוליצר2025דרמהאוי מריפרס טוני2025המחזה הטוב ביותראוי מריההופעה הטובה ביותר של שחקן ראשי במחזהפרס גילדת הכותבים של אמריקה2020קומדיה/וראייטי – סדרת מערכוניםבבית עם איימי סדריס20212022סדרת קומדיהHacks2022סדרה חדשהפרס אובי2024הופעהאוי מריפרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה2025ההפקה הטובה ביותר בברודווייאוי מרי
"קול העם" היה עיתון יומי עברי של המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה ושל ממשיכתה, המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י), שיצא לאור בין השנים 1937 עד 1975. פסק הדין בעתירה שהגיש העיתון כנגד סגירתו, הידוע כ"בג"ץ קול העם" (1953) מהווה את אחד מן הניסוחים החשובים להגנה על חופש הביטוי בישראל.
"קול העם" החל לצאת לאור כירחון באוגוסט 1937 בלא רישיון הופעה.
העיתון הזדהה עם המדיניות של ברית המועצות והביע אמון מלא במשטר הסובייטי, גם בתקופת סטלין.
משנת 1942 החל קול העם להופיע כשבועון ובעקבות מאמצים רבים, ציבוריים ומשפטיים העניק משרד הפנים המנדטורי רישיון הופעה לעיתון.
הגיליון החוקי הראשון יצא לאור ב-20 בדצמבר 1944.
עורכי העיתון במהלך השנים כללו את חברי מק"י הבכירים: שמואל מיקוניס, משה סנה, אסתר וילנסקה, מאיר וילנר וצבי ברייטשטיין.
המשורר אלכסנדר פן שימש כעורך המדור הספרותי של העיתון במשך רוב קיומו.
במדור ראו אור לראשונה יצירותיהם של יוצרים צעירים כגון חנוך לוין ודוד אבידן.
בשנת 1965, עם הפיצול במק"י בין הרוב שנקט גישה ביקורתית כלפי ברית המועצות לבין המיעוט ששמר אמונים לברית המועצות והקים את רק"ח, נשאר "קול העם" בשליטת מק"י, וחברי רק"ח הקימו עיתון מתחרה בשם "זו הדרך".
לאחר הפילוג נותרה מק"י מפלגת אופוזיציה קטנה, והעיתון הלך ודעך עד שנסגר בשנת 1975.
העיתון לא נשא את עצמו ומימונו הגיע מתרומות של חברי וידידי הפק"פ.
העיתון ניהל מגביות למימון פעילותו.
בשנות ה-50 חולקו מכסות גיוס לאזורים שונים של מדינת ישראל, והעיתון פרסם כיצד כל אזור עמד במכסה.
בשנת 1956 עמדה תפוצת העיתון בשיאה על כ-1,800 גיליונות למהדורה.
בתחילת שנות ה-60 ירדה התפוצה לכ-1,500 גיליונות, ובהמשך, עקב הירידה בכוחה של מק"י, חלה ככל הנראה ירידה נוספת בתפוצה.
רוב קהל הקוראים היה מנויים מקרב חברי המפלגה ותומכיה, ומיעוטו קוראים מזדמנים.
נעשו ניסיונות רבים להפיץ את העיתון גם לציבור היהודי הרחב, למשל באמצעות מעבר מבית לבית או במכירה ברחוב, אך ניסיונות אלה לא צלחו, מכיוון שרובו המכריע של הציבור היהודי בישראל התנגד למפלגה הקומוניסטית ולכן גם לעיתונה, שמשום כך נחשב בעיניו כמקור בלתי אמין.
עורכי העיתון הועמדו לדין מספר פעמים באשמת לשון הרע.
בספטמבר 1948 האשים העיתון מספר קצינים במשטרה שרצחו בעינויים את הפעיל הקומוניסטי סיומה מירוניאנסקי בשנת 1941, בעת ששרתו במחלקת החקירות הפליליות של משטרת המנדט.
בתגובה דרשו הקצינים להעמיד לדין את עורכי העיתון באשמת לשון הרע והיועץ המשפטי לממשלה אף הצהיר שכך ייעשה.
אולם לאחר בדיקה נוספת נמצא שיש ממש בטענות והוקמה ועדת חקירה לבדיקת נסיבות הרצחו של מירוניאנסקי.
בפברואר 1951 נפתח משפט באישומי לשון הרע נגד עורכי העיתון בגין מאמר מספטמבר 1949 בו כונה ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, "בוגד העם", "מושך בעגלת האמפריאליזם האמריקני" ובכינויים אחרים.
במשפט טען בן-גוריון שהמאמר נועד לפגוע ביחסי ברית המועצות–ישראל.
הסנגור של קול העם טען, לעומת זאת, שמטרת המשפט היא לדכא את המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
בדצמבר 1951 הואשם העיתון בהוצאת דיבתו של שר המשטרה והסתה למרד בגין כתבה שהתפרסמה ב-8 ביולי 1950. ביולי 1952 נסגר העיתון לשבוע בגלל עבירות צנזורה.
קול העם אימץ את עלילת הדם של משפט הרופאים ב-1953 ותיאר בכותרתו הראשית את הרופאים היהודים שנאסרו כ"כנופיית רופאים-מרצחים בשירות הריגול האמריקנו-בריטי".על רקע זה, ביקשה הממשלה לאסור את קיומה של מק"י ובין השאר נדונה האפשרות לסגור את קול העם.
בינואר 1953 הורה שר הפנים, ישראל רוקח על סגירת העיתון לעשרה ימים על פי חוק מתקופת המנדט הבריטי המתיר הוצאת צו סגירה לעיתון המפרסם דברים שעלולים לפגוע בשלום הציבור.
העיתון הגיש עתירה לבג"ץ נגד הסגירה, אולם בג"ץ סירב להוציא צו על תנאי בעניין.
בין השאר נכתב בעיתון: "נגביר את מאבקנו נגד המדיניות האנטי-לאומית של ממשלת בן-גוריון המספסרת בדם הנוער הישראלי".
הפעם הוציא בג"ץ צו על תנאי נגד פעולת שר הפנים והשעה את סגירת העיתון עד בירור עתירת קול העם נגד הסגירה.
פסק הדין בעתירה, שנודע כבג"ץ קול העם, פורסם ב-16 באוקטובר 1953. פסק הדין שנכתב על ידי השופט אגרנט בהסכמתם של השופטים משה לנדוי ויואל זוסמן, קבע כי חופש הביטוי מהווה זכות יסוד שהיא חלק בלתי נפרד מהדמוקרטיה.
סמכותו של שר הפנים לסגור עיתון בנימוק של שלום הציבור מוגבלת למקרים בהם יש ודאות קרובה לסיכון שלום הציבור מפרסומי העיתון.
בהתייחס למקרה של קול העם, כמו גם של העיתון אל-איתיחאד אשר פרסם דברים דומים ואף נגדו הוצא צו סגירה, נפסק שהדברים שפורסמו רחוקים מלהצביע על ודאות קרובה לסכנה לשלום הציבור ועל כן ביטלו את צו הסגירה.
פסק דין זה היווה אבן דרך בפסיקה ובמשפט הישראלי, בקביעת חופש הביטוי כזכות יסוד וכדוגמה לסמכותו של בית המשפט לבטל פעולה שביצעה הרשות המבצעת בניגוד לזכות יסוד בהתקיים תנאים מסוימים, כגון מבחן הוודאות הקרובה.
ביוני 1953 הוגשו נגד העיתון שלושה אישומים בגין פגיעה בכבוד שליטים זרים.
אחד האישומים היה בשל מאמר חריף נגד ג'ון פוסטר דאלס תחת הכותרת "דע את פוסטר דאלס, דע את אויבך".
השופט בנימין הלוי דחה את האישום ובעקבות זאת הודיע היועץ המשפטי לממשלה על ביטול שני האישומים האחרים.
ביולי 1953 התבררה בבית המשפט תביעה של חביב שיבר נגד קול העם על שכינו אותו "הרפתקן פשיסטי" והאשימו אותו בכך שמכר בשוק השחור נייר שקיבל לצורך תעמולת בחירות.
קול העם זכה במשפט ושיבר חויב בתשלום הוצאות משפט לעיתון.
קול ישראל הייתה הרשת הממלכתית לשידורי רדיו של מדינת ישראל, שפעלה החל משידור הכרזת העצמאות ועד 1950 מתל אביב ולאחר מכן מירושלים.
"קול ישראל" פעלה תחת רשות השידור עד 14 במאי 2017. השידור האחרון ב"קול ישראל" היה "פרוגרסיב וחיות אחרות" ב-88fm, תוכניתו של בועז כהן ב-14 במאי 2017 בשעה 11 עד 1. בתום התכנית ננעלו השידורים סופית.
ב-15 במאי 2017 הוקם תאגיד השידור הישראלי – "כאן", שקיבל תחת סמכותו את כל תדרי הרדיו של רשתות "קול ישראל".
תחנות הרדיו השונות של קול ישראל שילבו בשמן את המילה רשת, מפני שמדובר בתחנות רדיו בכיסוי ארצי, ועל מנת להשיג כיסוי זה נפרסה רשת ארצית של משדרים וקווי תקשורת מהאולפנים אל המשדרים.
רשת א' הייתה ערוץ הרדיו הראשון של קול ישראל ששידר בעברית.
משדרת תוכניות מגוונות בנושאי תרבות, אמנות, ספרות ושירה, מסורת, פולקלור, היסטוריה וייעוץ מומחים.
כמו כן, שודרה מדי יום חול התוכנית "בראש צעיר", תוכנית הנוער והסטודנטים הוותיקה.
שידורי רדיו של קול ישראל בשני אפיקים במקביל החל בשנות החמישים.
בשנת 1960 החל שידורן של פרסומות, כמו גם שינוי של חלוקת התכנים בין שני אפיקי השידור וריכוז תוכניות של מוזיקה פופולרית ומוזיקה "קלה", פופ ומצעדי פזמונים, לצד יומני חדשות.
לפיכך החלה התחנה להיקרא גם "הגל הקל".
כן שידרה התחנה תסכיתי מתח בהמשכים שהראשון בהם היה "ציפורני הדרקון" לפי ספרו של אלרי קווין משנת 1939 The Dragon's Teeth.
זאת בעוד שרשת א' נתפסה כרשת "רצינית" אשר שידרה בעיקר תוכניות אומר ומוזיקה קלאסית.
עם הקמת רשת ג' בשנות ה-70 עבר התחום של מוזיקת הפופ אליה, ורשת ב' הפכה לרשת של חדשות ומוזיקה שקטה.
בשנים אלה היא הייתה ידועה בתוכנית המיתולוגית שירים ושערים, שסיפקה עדכונים בשידור חי מהנעשה במגרשי הליגה הלאומית (ואחר כך ליגת העל בכדורגל) בסוף השבוע.
בסוף שנת 2006, התפלגה התוכנית, ששידרה עד אז גם את המשחק המרכזי בערוץ עשר מליגת העל בכדורגל, לשניים, כאשר ביום שבת, שודרו משחקי הכדורגל בשירים ושערים, וביום א' שודרו בתוכנית אחד על אחד משחקי הכדורסל והמשחק המרכזי.
אפיין את הרשת קו של חדשות ואקטואליה.
היא הובילה בהאזנה לרדיו בשעות הבוקר והצהריים עם תוכניות אקטואליה כמו "הכל דיבורים".
אמצעי התקשורת האחרים הפנו מדי פעם טענות על התערבות הממשלה וגורמים פוליטיים שונים בתכני הרשת.
רשת ג' נוסדה ביוני 1976 כתחנה ישראלית למוזיקת פופ מכל הסוגים.
בין התוכניות הבולטות ששידרה הרשת היו "קצת אחרת" (רוק ופופ מתקדם), מצעדי הפזמונים (מצעד עברי, לועזי, ומצעד לפזמוני העבר), "על בטוח" ששודרה בשבתות, "אהבה יומיומית" עם יוסי סיאס ועוד.
הרשת גם הרבתה לשדר שעשועונים נושאי פרסים כמו "יום יום ים" ו"30 בצל".
הופעתם בשנות ה-90 של ערוצי המוזיקה בכבלים כמו MTV, כמו גם תחנות הרדיו המקומיות גרמו לירידה חדה במספר המאזינים, ובשנת 1997 הייתה כוונה לסגור את הערוץ.
בסוף אותה שנה שונתה לגמרי מתכונת השידורים של הרשת, והיא הפכה לתחנה המשדרת מוזיקה ישראלית בעברית בלבד.
שינוי זה שיפר משמעותית את אחוזי ההאזנה וכיום היא נחשבת רשת מצליחה.
שידרה מוזיקה לועזית ועברית בתחנת 88FM והשידורים נושאים אופי סולידי יותר.
בתחילת שנות ה-90, עקב גל תאונות דרכים, הוחלט בקול ישראל להקים תחנה המיועדת לטפל בנושא.
לצורך זה הוקצה משדר AM בעכו, ותחנה בשם "גל בטוח" החלה את פעילותה.
עם הזמן, התמקמה התחנה באולפנים בחיפה, והפכה לתחנה אזורית לכל דבר.
עם תחילת הפעילות של הרדיו האזורי בשנת 1995, שימשה התחנה כמוקד תחרות קשה לתחנת רדיו חיפה.
התלונה העיקרית שהושמעה כנגד התחנה הייתה שהיא פועלת בניגוד לתקנות שכן לרשות השידור אין מנדט להפעיל רדיו אזורי, אלא רק רדיו ארצי.
בסופו של דבר, בשנת 2003 הוחלט לסגור את התחנה.
הדבר עורר התנגדות בקרב עובדי התחנה בחיפה, ואלו המשיכו את פעילותה באופן חצי מחתרתי.
כאשר נתגלה הדבר ברשות השידור, יצאה הוראה להפסיק את השידור באופן מיידי, והתחנה הפסיקה את פעילותה באמצע תוכנית.
השידור הראשון של קול ישראל היה שידור הכרזת העצמאות, שלאחריו הכריזה הקריינית ריטה פרסיץ על קול ישראל.
הבסיס להקמתו היה הרדיו המחתרתי של ארגון ההגנה - "קול ישראל" (שהחל את דרכו ברחוב בן-יהודה בתל אביב ב-13 במרץ 1940) ותחנת "קול ירושלים" שפתחה את שידורה ב-30 במרץ 1936, והופעלה במסגרת המנדט הבריטי.
בתחילה התקיימה הפרדה בין הגופים המשדרים, והם אוחדו רק במרץ 1950. גם לאחר האיחוד, בוצעו שידורים מצומצמים גם מתכונת אזורית, למשל בנגב ובחיפה.
ב-1948, במסגרת ההכנות לטקס הכרזת העצמאות, הוטל על שלושה מהנדסים יהודים להקים משדר משוכלל בתל אביב.
הם יסדו בית מלאכה בו יצרו בעצמם את כל החלקים המכניים שהיו דרושים לבניית המשדר, ולאחר ניסויים של כמה ימים הופעל המשדר החדש בתחילת מאי 1948 לקראת ההכרזה הצפויה בתחנת שידור תל חיים.
הכנות נוספות בוצעו על מנת לקיים שירות שידור ליישוב היהודי בתקופה שלאחר סיום המנדט הבריטי, כולל תכנון לוח השידורים, תוכן השידורים ואופיים, והיבטים טכניים וטכנולוגיים לביצוע השידורים בפועל.
בין השאר נדרשו להימצא חלופות לשני משדרי רדיו שהשלטון הבריטי מסר לעיריית רמאללה.
השידור הראשון כתחנת הרדיו של מדינת ישראל התקיים במוצאי שבת, 15 במאי 1948, כיממה לאחר הכרזת העצמאות.
השידור התחיל בשעה שמונה בערב בנגינת התקווה, ולאחר מכן דבריו של צבי לוריא, והקלטה של הכרזת העצמאות.
לאחר חדשות הערב וחדשות באנגלית, הושמעו בשעה 21:30 דבריו של דוד בן-גוריון.
בשבוע הראשון לשידורים, הם נמשכו מהשעה שבע בבוקר ועד עשר בערב.
בין התוכניות ששודרו היו פינת נוער, "קול ההגנה", פרקי תנ"ך, תוכנית ערב עם שיחות והופעות אורחים, חדשות בעברית, ערבית ואנגלית.
צבי לוריא היה מנהלו הראשון של קול ישראל במדינת ישראל תחנת הרדיו הייתה כפופה בתחילה למועצת המדינה הזמנית, והועברה לאחר מספר שבועות תחת המינהל לעיתונות, שידור וקולנוע של מדינת ישראל.
ב-1950 פעילות הרדיו חזרה להתבצע מבניין קול ישראל, לאחר שזה ניזוק במלחמת העצמאות.
מהדורת החדשות הראשונה מהבניין שודרה בשני במרץ 1950, ותחילת הפעילות בבניין סימלה גם את השלמת האיחוד עם קול ירושלים.
הבניין ברחוב הלני המלכה בירושלים, שהיה בית השידור של הרדיו המנדטורי החל מסוף יוני 1939, שימש את קול ישראל עד לסגירת רשות השידור ב-14 במאי 2017. בהמשך התווסף גם מתחם שידורים באזור הקריה בתל אביב-יפו, ובבניין "חוטים" בשכונת רוממה בירושלים.
ב-1954 הוקם אולפן קול ישראל בחיפה.
ב-1960 החלו שידורי 'הגל הקל', שלימים שונה שמו לרשת ב'.
עד להקמת "הגל הקל", הייתה רשת א' ערוץ הרדיו היחידי, מלבד גלי צה"ל, ששידר בעברית בישראל.
בשנים 1960 עד 1962 הוציא קול ישראל את השבועון "רדיו".
ב-1963 הופעלה לראשונה ניידת שידור.
ב-8 בדצמבר 1966 החל השידור הראשון בתדר FM.
כגוף שידור בתוך רשות השידור
ב-1965 הועבר קול ישראל למסגרת "רשות השידור" שמנהלה הכללי הראשון היה חנוך גבתון, זאת לאחר שבשנות המדינה הראשונות פעל "קול ישראל" במסגרת משרד ראש הממשלה.
ב-1976 החלו שידורי רשת ג' - תחנה ישראלית למוזיקת פופ ישראלית ועולמית, ובשנת 1997 היא שינתה הרשת את אופי שידורה לשידורי מוזיקה ישראלית.
ב-1983 החלו גם שידורי קול המוזיקה המתמחה במוזיקה קלאסית.
באמצע שנות השמונים הושלמה הקמת אולפני הרדיו בבניין "חוטים" שהיה סמוך לבניין הטלוויזיה ברוממה, ונקרא על שם מפעל "חוטי ירושלים" אשר פעל בבניין לפני כן.
לאחר הקמת אולפנים אלו עברה אליהם חטיבת החדשות של קול ישראל מבניין קול ישראל ומהם שידרה רשת ב' בירושלים.
בין השאר, מאולפנים אלו הוקראו בכל שעה מהדורות החדשות של קול ישראל בתקופת רשות השידור.
ב-1991 החלו שידורי רשת קליטת עלייה.
בתקופת מלחמת המפרץ, אוחדו שידורי קול ישראל וגלי צה"ל ובוצעו מאולפני הרדיו בירושלים, כיוון שגוש דן היה נתון לתקיפות טילים מעיראק.
התחנה המשדרת ג'אז ומוזיקה עכשווית מן העולם.
בשנת 2006, כשמלאו 70 שנה לשידור העברי הראשון בקול ירושלים, חגג אותו קול ישראל, כממשיכו הטבעי של קול ירושלים, בשחזור פומבי של השידור הראשון מ-30 במרץ 1936, בהשתתפות קריינים וניצבים שאופרו והולבשו בבגדים ובמדים של אותה תקופה.
לכבוד האירוע רשות השידור הקימה אתר אינטרנט משני ובו חומרי ארכיון כתובים ומוקלטים.
בשנת 2008 חגג קול ישראל, במסגרת חגיגות 60 השנה למדינה, 60 שנות שידור.
ביזמת קול ישראל ראה אור אלבום מהודר בשם "קול ישראל מירושלים ...1948 - 2008 /// מדינה מאחורי המיקרופון".
הספר שנכתב על ידי איזי מן, למרות התאריכים המופיעים בכותרתו, מתחיל את הסקירה ההיסטורית משנת 1936, ומתאר את תולדות קול ירושלים וקול ישראל ברצף אחד.
בספר מופעים צילומים ותעודות היסטוריים, חלקם נדירים.
ב-2010 הושמע בקול ישראל קמפיין לפלאפל מוסקו - קמפיין שנועד להראות את כוחו והצלחתו של הפרסום ברדיו.
ב-2011 הפעיל קול ישראל מערך של 53 משדרי FM בפריסה ארצית.
לאורך השנים ירדה איכות השידור של רשתות קול ישראל עקב התיישנות והחלשות משדרים.
במרץ 2012 חתם קול ישראל עם בזק על הסכם לשדרוג טכנולוגי והרחבת הפריסה הארצית על משדרי ה-FM של הרשת.
על פי תוכנית הפיתוח ובמסגרת הרפורמה ברשות השידור, צפויים להתווסף כ-150 משדרים בפריסה ארצית ובסך הכל יכלול המערך יותר מ-200 משדרים שיעבירו את רשתות הרדיו.
שני אתרי שידור חדשים לחיזוק הכיסוי ביהודה ושומרון ובערבה (אפרת ועין יהב).
ב-29 ביולי 2014 אישרה הכנסת את חוק השידור הציבורי, התשע"ד-2014, ובו פרק המורה על סגירת רשות השידור, ובכלל זה סגירת "קול ישראל" ובמקביל, פתיחת גוף משדר חדש (תאגיד השידור הישראלי) שבו ימשיך ויתקיים השידור הציבורי.
ב-20 בספטמבר 2016 אישרה מועצת התאגיד כי רשתות הרדיו וקול ישראל ישודרו בגן הטכנולוגי בירושלים.
לאחר מכן המשיך: "בשמם של עורכי החדשות ושל הקריינים לדורותיהם, אנחנו נפרדים מכם לשלום ואומרים בפעם האחרונה מרשות השידור: 'זה סוף החדשות מקול ישראל".
תחנת 88FM היא התחנה האחרונה מתחנות קול ישראל ששידרה תוכניות עד שהושלם המעבר שלה לתאגיד השידור הישראלי.
התוכנית האחרונה ששודרה בקול ישראל הייתה "פרוגרסיב וחיות אחרות" בהגשת בועז כהן שאירח רבים מאנשי התחנה ומאזינים רבים בתוכנית הסיום.
על פי הוראת , שידורי הרדיו של תאגיד כאן נקראו קול ישראל.
מהדורות החדשות בתאגיד נפתחות במילים "כאן קול ישראל מירושלים".
ב-24 בדצמבר 2018, יום מעברו של תאגיד השידור לירושלים, פתיח מהדורות החדשות שונה לנוסח "כאן קול ישראל מבית 'כאן' שבירושלים", אך הנוסח הקודם הוחזר לאחר כמה ימים.
באפריל 2019 הוחלף שוב נוסח הפתיח ל-"כאן רשת ב' קול ישראל מירושלים".
השימוש בקול ישראל להעברת מסרים
בשנות החמישים נעזר המוסד בשידורי הרדיו של קול ישראל להעברת מסרים סמויים לסוכניו במדינות ערב, זאת על ידי שתילת מילות קוד בתוכניות מסוימות אליהן הודרכו להאזין הסוכנים באותן מדינות.
שהיו לרוב יהודים מקומיים שהוכשרו על ידי המוסד והוציאו לפועל פעולות מבצעיות שונות.
עימם סיכם המוסד מראש על מילים ומשפטים קבועים, שבאם יופיעו בתוכניות האמורות - יהיה בכך סימן המועבר אליהם מהפיקוד.
בשנות השישים החל להשתמש ברעיון גם אגף המודיעין של צה"ל, כך, לדוגמה, התבקשו חיילי הצנחנים להאזין למהדורות חדשות בשעות חופשתם, והודרכו שכאשר תשודר ידיעה על 'גניבת פרות בבית אלעזרי' יהיה בכך סימן כי חופשתם נסתיימה.
בשנות השבעים נקבע עם אנשי חיל השריון שכאשר יצוינו הטמפרטורות באזור חבל עדולם- עליהם לחזור לבסיס.
יובל קול ישראל בבול ישראלי
במלאת 50 שנה לקול ישראל הנפיק דאר ישראל בול דאר מיוחד להנצחת האירוע.
הבול הופיע ב- 4 במרץ 1986 ועליו ציור סמלי של מיקרופון על רקע של מפת ארץ ישראל.
על השובל ציטוט מהתנ"ך: "...להעביר קול בכל ישראל מבאר- שבע ועד דן..." (דברי הימים ב', פרק ל', ה').
האמן דוד פסח עיצב את הבול.
דאר ישראל מכר כ- 1,325,000 בולים מבול זה במשך 10 חודשים עד להפסקת מכירתו.
אוסף תמונות של אולפני קול ישראל
קול ישראל מירושלים - רוממה
"קול למתים" (1986, באנגלית: Speaker for the Dead מילולית: דובר עבור המתים.
בתרגומים מאוחרים יותר נקרא "דובר למתים") הוא ספר מדע בדיוני, השני בסאגה שנפתחה בספר "המשחק של אנדר", מאת אורסון סקוט קארד.
הספר זכה בפרס הוגו לשנת 1987 ובפרס נבולה.
כפי שאמר הסופר, "המשחק של אנדר" (שבתחילה פורסם כסיפור) נכתב מחדש כספר במטרה שעלילתו תוביל אל מאורעות "דובר למתים" הואיל והבין כי "דובר למתים" מחייב שהגיבור אנדר וויגין יהיה מבוגר דיו.
הספר מתאר כוכב לכת אותו מיישבים בני אדם, ואשר קיים בו מין תבוני - השני עמו נפגש האדם, 3,000 שנה לאחר שהאנושות השמידה את המין התבוני הראשון בו נתקלה.
בין המתיישבים לבין החייזרים התבוניים ילידי הכוכב מתקיים מגע מוגבל מאוד, ואלה גם אלה מניחים הנחות יסוד שגויות לגבי הצד השני, הנחות שגורמות להם להביא את הגזעים אל סף התנגשות.
אל הכוכב מגיע "דובר עבור המתים", אשר מפענח את דרכיהם וכוונותיהם של שני הצדדים ובכך מונע מלחמה, שעלולה להסתיים בהשמדה שנייה של מין תבוני עמו נפגש האדם.
הספר בוחן כמה היבטים של החברה האנושית - ציות לחוקים ומקומם בחברה, תפקיד הנישואים ותופעות של אורתודוקסיה, תוך הצגה של התנהגות אנושית במצבים המערערים על התפישות המקובלות של אלו.
בתום "מלחמת הבאגים" ולאחר שהביא להשמדה של גזע חוצנים שלם (ה"פורמיקים"), כותב אנדר וויגין שני ספרים בשם העט 'דובר עבור המתים'.
הספרים מובילים ליצירת סוג חדש של דמות דתית: "דוברים עבור המתים".
הדוברים לומדים את קורות חייו של המת ולאחר מכן מספרים לקהילה את סיפור חייו כפי שהוא עצמו הבין אותם, ללא ניסיון לייפות מצד אחד או להסתיר מצד שני.
אנדר העביר את רוב חייו המוקדמים בנדידה בין מושבות שונות עם אחותו, ולנטיין, על מנת למצוא עולם שבו תוכל מלכת הכוורת אותה הוא נושא עימו לגדול ולהשיב לתחיה את גזע הבאגים.
בשל היחסות, מעט מאוד זמן עבר עבור אנדר, בעוד שעל רוב האנושות עברו אלפי שנים.
במהלך שלושת אלפי השנים שלאחר תום המלחמה, יישבה האנושות מספר רב של כוכבים.
בכוכב הלכת המכונה "לוזיטניה", נמצא גזע תבוני נוסף, הפקיניוס (שבשל דמיונם לחזיר הבית מכונים "חזרזירים").
כלקח מהשמדת הבאגים, מחליט "הקונגרס הבין-כוכבי" השולט על האנושות לנקוט בגישה שתמנע מגע "מזהם" בין בני אדם ובין הפקיניוס.
המושבה היחידה על הכוכב, "מילאגר", מוקפת בגדר, ורק שני , פיפו וליבו (שהם אב ובנו) הורשו לחקור את הפקיניוס, על מנת להניח לתרבותם להתפתח ללא הפרעה או השפעה זרה.
מעט לאחר ההתיישבות בכוכב, המושבה נתקפה בנגיף ה"דסקולדה", שהרג רבים מהמתיישבים עד שנמצאה לו תרופה.
נוביניה, שהוריה גילו את התרופה לנגיף אך בעצמם נספו במגפה, אומצה בידי הקסנולוגים פיפו וליבו, והוכשרה כ.
לאחר שפיפו נמצא מת לאחר מה שנראה כהוצאה להורג בעינויים, מזמנת נוביניה "דובר עבור המתים" כדי שידבר את פיפו.
אנדר, הנמצא באותה עת על כוכב הלכת הקרוב ביותר ללוזיטניה (במרחק 22 שנות אור), מחליט להיענות להזמנה.
עד שאנדר מגיע, חולפות 22 שנים בלוזיטניה, ואירועים מאוחרים יותר גרמו לאחרים נוספים לקרוא לדובר.
כאשר אנדר נוחת מסתבר לו כי ארבע שנים לפני הגעתו נרצח ליבו באותה צורה מחרידה כמו אביו לפניו, וזמן קצר לפני הגעתו, נפטר מרקאו ריברה, בעלה של נוביניה, וביתו קוראת לדובר לספר על חייו.
אנדר מגלה כי במהלך השנים שעברו הקימה נוביניה משפחה עם ריברה, אך המשפחה אומללה בצורה קיצונית וילדיה מפגינים התנהגות המעידה על מצוקה נפשית קשה.
אנדר מבין כי מקרי המוות ומצוקת ילדי המשפחה עשויים להיות קשורים זה לזה, אך כשהוא מנסה לחקור זאת הוא נתקל בהתנגדות ובחוסר שיתוף פעולה מצד תושבי מילאגר הקתולים, המוסתים נגדו על ידי הבישופ פלגרינו בטענה שדוברים עבור המתים הם בהכרח כופרים.
אנדר מתחיל בחקירת מקרי המוות, כאשר הוא מתגבר על התנגדות הקהילה מחד, ומשפחתה של נוביניה מאידך.
לצורך כך הוא נעזר בג'יין - בינה מלאכותית סודית המוכרת רק לו.
ג'יין, מצדה, מבינה כי היא עומדת בדרכו של אנדר להקים משפחה, ויוזמת שרשרת אירועים שתהפוך את הקונגרס הבין-כוכבי לאויב משותף של אנשי לוזיטניה ואנדר, ובכך תאפשר לאנדר להתחתן עם נוביניה.
כתוצאה מפעולותיה של ג'יין נוקט הקונגרס בפעולות שמשמעותן ביטול צפוי של מושבת לוזיטניה.
אנדר מבין כי המפתח לכל האירועים הוא המחקרים שנערכו במהלך השנים בנושא הפקיניוס, והפקיניוס עצמם.
הפקיניוס, מצדם, לוחצים על הקסנולוגים הנוכחים (מירו בנה של נוביניה, ואואנדה בתו של ליבו) לאפשר להם להפגש עם הדובר עבור המתים, בידיעה שזהו הדובר המקורי.
הפקיניוס, שחשים שהמושבה האנושית על לוזיטניה מסכלת את עתידם, מצפים מהדובר שיסיר את המכשולים מדרכם.
אנדר אכן יוצא לדבר עם הפקיניוס, מהלך שמשמעותו מרד בקונגרס הבין-כוכבי, שנעשה בהסכמה עם הנהגת לוזיטניה.
אנדר "שובר את כל הכללים" - הן של הקסנולוגיה והן של הפקיניוס עצמם ומנהל עמם משא ומתן, שבסיומו נחתם חוזה בין בני האדם לבין הפקיניוס שיאפשר לשני המינים לחיות בשלום זה עם זה על פני לוזיטניה.
כחלק מההסכם, משיב אנדר לחיים את גולם מלכת הכוורת שנשא עמו, ובכך פותח פתח לקיומו של מין תבוני שלישי על לוזיטניה.
אנדר הוא גאון, בעל יכולת ייחודית לראות את העולם מנקודת מבטו של האחר.
עקב נסיעותיו המרובות במהירות האור, גילו רק 35, בזמן שעל שאר האנושות עברו 3,000 שנה.
במהלך שנים אלו הוכפש שמו של אנדר כרוצח אכזרי שהשמיד גזע תבוני שלם, ואנדר חוזר לשמו המקורי, אנדרו, על מנת שלא יזוהה.
שלא בכוונה, יצר אנדר את התופעה של דיבור עבור מתים ובעשותו זאת הוא מנסה למצוא לעצמו כפרה על השמדת הפורמיקים.
במהלך שנות נדודיו לא יצר אנדר קשר אישי עם שום אדם אחר, וחברתו הקרובה היחידה היא אחותו וולנטיין, אשר נדדה עמו כל השנים אך לא המשיכה עמו ללוזיטניה.
נוֹבִינְיָה - בתם של גוסטו וסידו, הקסנולוגים שהצילו את מושבת לוזיטיניה במחיר מותם שלהם.
היא ילדה מבריקה, שלטראומה של איבוד הוריה ושלושת אחיה במגפה (בהיותה בת 5) מצטרף ריחוק חברתי משאר בני גילה, הן בשל הילת הקדוּשה הרובצת מעל משפחתה, והן בשל יכולותיה האינטלקטואליות ודחייתה את האמונה הקתולית.
בהיותה בת 13 מוסמכת כקסנוביולוגית ונלקחת כמתלמדת תחת חסותו של פּיפּו, לצד בנו ליבּו.
לאחר הירצחו של פיפו נקלעת נוביניה לקונפליקט עז, המוביל אותה לנישואים כושלים ולהרס משפחתה.
גֶ'יין - בינה מלאכותית אשר מנטרת את כלל הפעילות האנושית.
ג'יין נוצרה במקרה, והאנושות אינה מודעת לקיומה - היא גילתה עצמה לאנדר בלבד, בתקווה שהוא יוכל לתווך אותה לאנושות.
ג'יין שולטת שליטה מוחלטת בכל המחשבים ביקום ובעלת כוח חישוב כמעט אינסופי, ומאפשרת לאנדר גישה לכל מידע שנמצא במדיה מגנטית.
מִירוֹ - בנם הבכור של נוביניה ומרקאוֹ.
מירו מהווה את העוגן של אחיו במצוקתם.
לאחר מותו של ליבּו מקבל את תפקיד הקסנולוג של המושבה.
גם מירו מדען מבריק, אך טיפוס לא-צייתן.
מירו מהדק את הקשר עם הפקיניוס תוך הפרה ביודעין של הכללים שקבע הקונגרס הבין-כוכבי, כיוון שאינו יכול להישאר אדיש למצוקתם.
מלכת הכוורת - גולם פורמיקי בו טמונה האפשרות היחידה להשבת גזע הפורמיקים לחיים.
היא מסוגלת לדבר עם אנדר במעין טלפתיה, ועם הגיעם ללוזיטינה גם עם עצי האב.
אדם - חזרזיר, מוביל את המגעים של החזרזירים עם מירו ואואנדה, ולאחר מכן עם אנדר.
מרקָאוֹ - בעלה של נוביניה, את מותו נקרא אנדר לדבר.
מרקאו היה חריג בגודלו ובכוחו כבר בילדותו, ובשל כך סבל מהתעללות מצד ילדים אחרים.
אך נשא מחלה גנטית שהובילה למותו בגיל צעיר.
מרקאו היה בעל מכה, אך לא נהג באלימות כלפי ילדיו אם כי היחסיו עימם היו מעורערים לחלוטין.
אוֹלהָדוֹ - בנם הרביעי של נוביניה ומרקאו, בן 12 במות אביו.
אולהדו נפגע בתאונה ואיבד את מאור עיניו ונעזר בתותב הכולל מצלמה על מנת לראות, וכך מקליט כל דבר שהוא רואה.
גם אולהדו בעל אינטליגנציה גבוהה המתבטאת ביכולות טכניות והתמחות במחשבים.
אֶלָה - בתם השנייה של נוביניה ומרקאו, בת 18 במות אביה.
מתמחה כקסנוביולוגית תחת השגחת אמה.
גרֶגוֹ - בנם הצעיר של נוביניה ומרקאו, בן 6 במות אביו.
פגוע נפשית הן מהיחסים הקשים בין הוריו והן ממות אביו, פגיעה שבאה לידי ביטוי בהתנהגויות אלימות.
פִּיפּוֹ - קסנולוג המושבה לאחר מותם של גוסטו וסידה.
לוקח את נוביניה תחת חסותו בהכשרתה כקסנוביולוגית ומהווה עבורה דמות אב חלופית.
מותו מידי החזרזירים מתחיל את שרשרת האירועים העיקרית של הסיפור.
לִיבּוֹ - בנו של פיפו, בן זוגה של נוביניה ואהוב ליבה.
מחליף את פיפו כקסנולוג לאחר מותו, וחונך את מירו ואואנדה כמתלמדים.
מת מידי החזרזירים בעת שאנדר היה במסעו ללוזיטניה, 4 שנים לפני מות מרקאו.
אוֹאָנדַה - בתו של ליבו ואהובתו ושותפתו לעבודה של מירו.
בּוֹסקִינְיָה - מושלת המושבה, אשה יעילה וחכמה.
פֶרֶגרִינוֹ - הבישוף, מנהיגה הדתי של המושבה, בעל כוח רב הנובע מסמכותו הדתית.
דום קריסטו - ראש המנזר ובפועל מנהל בית הספר של המושבה.
לאורך הסיפור מתבלטות שתי תמות עיקריות:
משולש היחסים פרט-קהילה-משפחה: הספר מציג את מקומה החשוב של המשפחה כאבן יסוד של קהילה ואת מקומה של הקהילה כלפי הפרט.
הקהילה היא שמגדירה את הפרט - היא מעניקה לו את המקום שלו בקהילה, את התפקידים שלו, ובמידה רבה כופה עליו החלטות, לעיתים בניגוד לרצונו.
הפרט יכול להחליט על השתייכתו לקהילה מסוימת אבל אז עליו לציית לחוקיה - אי ציות לחוקי הקהילה מחייב ניתוקו ממנה, שמתבטא בהפסקת תמיכתה בו והוא נשאר לבד להתמודד על קיומו.
חלק מהותי בהחלטתו של הפרט להיות חלק מקהילה הוא הקמת משפחה.
המשפחות המופיעות בסיפור לחלוטין אינן רגילות: משפחת מרקאו שבורה לחלוטין ומבוססת על חוזה לא כתוב בין נוביניה ומרקאו, שמפר לחלוטין את חוקי הקהילה.
אנדר הוא חסר משפחה ולכן אינו יכול להיות חלק מקהילה.
דום קריסטו ודונה קריסטינה הם מנהלי המנזר ומקיימים חיי משפחה שאינם כוללים חיי אישות, והדבר מובן ומתקבל על ידי הקהילה.
אואנדה ומירו מתכננים להקים משפחה, אך אואנדה מונעת עצמה ממירו מתוך קבלה של כללי הקהילה האוסרים על קיום יחסי מין ללא נישואין, ואחרונה חביבה וָלֶנטָיין - אחותו הגדולה של אנדר, אשר אחרי נדודים רבים מקימה משפחה נורמטיבית ובכך מקבעת עצמה כחלק מהקהילה על כוכב הלכת בו היא משתקעת.
זוהי קהילה שונה מאוד מכל קהילה אנושית, אך עם כללים והיררכיה מאוד נוקשים, עם מחויבות גבוהה מאוד של כל פרט ופרט לקהילה, אך שנותנת לפרטים מידה רבה של חופש לנהוג כרצונם.
כללים ושבירת הכללים - הכללים מהווים את השלד עליו נבנית הקהילה.
הם יכולים להיות נוקשים ואף לא מעודכנים, אך ללא הציות לכללים לא תיתכן קהילה (שכן תשרור אנרכיה).
לשבירת הכללים יש מחיר שלעיתים הוא כבד ביותר, אולם לעיתים מתרחשים מאורעות חריגים, שכתוצאה מהם ומתוך הכרת הכללים והבנת המחיר הנדרש מגיעים אנשים למצבי חוסר ברירה, בהם ההחלטה היחידה שתיתכן היא לפעול כנגד הכללים.
הדבר צריך להיעשות מתוך מודעות לכך ששבירת כללים אינה מייתרת את קיומם, ואסור ששבירה של כלל מסוים תוביל לתפיסה שהכללים מיותרים.
האירוע המניע את כל הסיפור הוא הרצח של פיפו בידי החזרזירים.
אפילו המגפה שהכתה במושבה ושנמצאת ברקע הסיפור, על תוצאותיה הטראגיות, בהיותה תופעה "טבעית" לא הובילה למצב שאילץ חריגה מהכללים, וקהילת לוזיטניה דבקה בכלליה ובכללי האנושות כולה.
על אף שמותו של פיפו מניע שורת אירועים "קטנים" במושבה עצמה, הפרות של כללי הקהילה שרובן ככולן נשארות "מתחת לרדאר", כהזמנת 'דובר עבור המתים' ללוזיטניה וכמובן נישואי נוביניה ומרקאו, אנדר מבין מיד את ההשלכות הכלל-אנושיות של המאורע ומחליט לצאת ללוזיטניה.
בהגיעו למושבה מפגין אנדר מחד ציות מוחלט לכללים הקיימים - אך מאידך נכונות לשבירתם הפומבית, מתוך הבהרת שינויי הנסיבות שמחייבים זאת.
אנדר שובר לא רק את כללי המושבה, אלא גם את כלליה של קהילת החזרזירים, בהבינו שעל מנת שהחזרזירים ובני האנוש יוכלו לחיות אלו לצד אלו - דבר המהווה נסיבות חדשות - עליהם לנטוש את כללי ההתנהגות הישנים שלהם.
הספר תורגם לשפות רבות בהן צרפתית (1987), הולנדית, גרמנית, איטלקית וספרדית (1988).
הספר יצא לאור לראשונה בעברית בשנת 1994, בהוצאת אופוס בתרגומו של בועז וייס, ונקרא "קול למתים".
בשנת 2021 יצאה מהדורה מחודשת ומתוקנת בה נקרא הספר "דובר למתים", שצורפה אליה הקדמת המחבר.
קול השלום ("The Voice of Peace") הייתה תחנת רדיו שהוקמה על ידי פעיל השלום אייבי נתן בשנת 1973, במטרה לקדם את השלום ואת שיתוף הפעולה בין ישראל והמדינות השוכנות לצידה באזור המזרח התיכון.
התחנה, שהייתה תחנת הרדיו הפיראטית הראשונה בישראל, שידרה מספינה ששטה בים התיכון מול חופי ישראל, בעיקר תוכניות מוזיקה ומסרים לשלום ואחווה.
היא חדלה לשדר ב-1 באוקטובר 1993, וחודש מאוחר יותר, הוטבעה הספינה על ידי נתן עצמו מול חופי אשדוד.
התחנה שידרה ב-AM בתדר KHz 1,540, ומאוחר יותר, במהלך שנות ה-80, הוסיפה משדר FM סטריאו בתדר MHz 100. שידורי התחנה נקלטו היטב ברוב חלקי הארץ ואף בקפריסין.
הכנסות התחנה הגיעו משידור פרסומות.
השיר ששימש כזמריר התחנה, ואף הושמע בה לעיתים תכופות, היה שירו של ג'ון לנון ולהקת "Plastic Ono Band" "תנו צ'אנס לשלום", משנת 1969.
בשנת 1969 רכש נתן בהולנד, בכספי תרומות שאסף ובמכירה של חלק מרכושו הפרטי, ספינת חופים הולנדית ישנה בשם "CITO", וקרא לה "M/V Peace".
באוגוסט, כחודשיים לאחר שרכש את הספינה הפליג נתן עם צוות ימאים הולנדי מאמסטרדם לניו יורק.
במשך כשלוש שנים התגורר אייבי בספינה בניו יורק, ואסף כספים בעזרת ועד בין-לאומי שהקים למימוש מטרת הפיכת הספינה לתחנת רדיו.
בזכרונותיו כתב שתקופה זו הייתה מהקשות בחייו.
אייבי מכר את מרבית רכושו בישראל, ובכסף רכש אנטנה, משדרים ושאר ציוד.
בתאריך 16 במרץ 1973, יצאה הספינה בדרכה מארצות הברית למזרח התיכון.
ב-8 במאי הטילה הספינה עוגן מול חופי תל אביב ומחוץ למים הטריטוריאליים הישראלים ב־18 במאי החל נתן לשדר מן הספינה והתחנה החלה למעשה את שידוריה.
התחנה שידרה תוכניות מוזיקה ומסרים לשלום ואחווה בין העמים, וצוותה, לפחות בהתחלה, הורכב מ-14 מתנדבים דוברי שפות שונות מ-8 ארצות.
תחנת רדיו זו הייתה תחנת הרדיו הפיראטית הראשונה בישראל (אייבי אף כינה את צוותה "הפיראטים של השלום").
לא ננקטה כל פעולה נגדה, בטענה שעגנה מחוץ למימיה הטריטוריאליים של מדינת ישראל.
עם הזמן נודע שהאונייה עגנה כ-5 קילומטרים בלבד (3 מיילים ימיים) מחופיה של מדינת ישראל, במימיה הטריטוריאליים.
יתרה מזאת, פעמים רבות שימשה התחנה רק כתחנת ממסר בעוד שהאולפן עצמו היה במדינת ישראל.
למרות מעמדה החוקי המעורפל של "קול השלום", פוליטיקאים ישראליים רבים התראיינו בה.
התחנה זכתה להצלחה ולפופולריות רבה בעיקר בקרב צעירים ובני הנוער.
היא שידרה בעיקר באנגלית וכללה תוכניות כ־"Twilight Time" - שירים נוסטלגיים לשעות בין הערביים, שעת הביטלס, ששיריהם הושמעו תכופות, תוכנית מוזיקה קלאסית שאות הפתיחה והסיום שלה היה הפרק האיטי מתוך קונצ'רטו לחלילית סופרנינו ותזמורת מיתרים מאת ויולדי.
מדי כמה דקות הייתה מושמעת הסיסמה: בתרגום לעברית: התחנה אכן שידרה 24 שעות ביממה, והיוותה אלטרנטיבה בעידן שבו ניתן היה לקלוט רק תחנות ממסדיות- קול ישראל וגלי צה"ל.
בין השדרנים הישראליים הבולטים היו עופר נחשון, גד ביטון, גיל קציר, יקיר אביב ואריק לב.
התחנה העבירה את חדשות קול ישראל מדי שעה.
מעת לעת היה נתן נושא בתחנה את דברו ומקדם את רעיונותיו.
מדי ערב היה מכריז כי - "עם שקיעת החמה תפסיק תחנת קול השלום את שידוריה למשך 30 שניות, לזכר קורבנות האלימות באזורינו ובעולם כולו".
כאשר יצרני המשקאות הקלים סירבו לפרסם בתחנה שלו, שידר נתן בתדירות גבוהה את הג'ינגל "שתו מים, שתו רק מים" (Drink cool, refreshing water, there's nothing better for you we say.
נתן ניצל את הטענה שהתחנה משדרת מחוץ לגבולות ישראל ושידר פרסומות לסיגריות, גם כשהדבר היה אסור על פי חוק.
נתן רתם את התחנה למבצעים הומניטריים כגון השמדת אמצעי מלחמה, וכן תרומות לנזקקים באזורים מוכי רעב, מלחמה ואסון כגון: ביאפרה, קמבודיה, גואטמלה, קולומביה, אתיופיה ובנגלדש.
בשנת 1987, בעת השביתה הגדולה של רשות השידור, היו גלי צה"ל וקול השלום האלטרנטיבות העיקריות להאזנה לרדיו.
באותה תקופה עלו שיעורי ההאזנה לתחנה ואיתם הכנסותיה מפרסומות.
בזמן השביתה שמה התחנה דגש רב יותר על תוכניות בשפה העברית, כגון שידורי ספורט שהחליפו את שירים ושערים.
עם תום השביתה חזרה התחנה למתכונת השידורים הקודמת.
השידור האחרון של התחנה והטבעתה
בשנת 1993, לאחר שהתחנה צברה חובות וסבלה מלא מעט תקלות טכניות, ובנוסף לא קיבלה היתר לשדר מן החוף (בשנת 1982, אף, עלתה בכנסת הצעת חוק, שכונתה "חוק אייבי נתן", ושמטרתה הייתה להסדיר את שידורי התחנה מן החוף), החליט נתן להפסיק את שידורי התחנה באופן סופי ולהטביע את הספינה.
בתאריך 1 באוקטובר 1993, לאחר יותר מ-20 שנות שידור, התקיים השידור האחרון מהספינה עצמה על ידי אייבי נתן.
השידור החל בשעה 9:00 בבוקר, תוך שנתן מספר למאזינים על ההיסטוריה של התחנה ומתאר את המצב באזור המזרח התיכון.
במהלך השידור הגיעו גם לא מעט פניות ממאזינים ישראליים ומחו"ל שהציעו לנתן עזרה כספית לתמיכה בהמשך השידורים של התחנה.
שלמה להט, ראש עיריית תל אביב ויוסי שריד, השר לאיכות הסביבה, שהגיעו לקראת סיום השידור להתארח באולפן, הפצירו בנתן לא להטביע את הספינה והעלו בפניו הצעה להפוך את הספינה למוזיאון שלום.
מספר דקות לפני השעה 14:00 סיים נתן את השידור בשיר "We Shall Overcome" של הזמר פיט סיגר, תוך שהוא פונה למאזיני התחנה ומבקש מהם לשיר איתו בקול את המילים.
הוא נפרד לשלום במילים: "Thank you all.
Love peace to everyone", ושלוש דקות אחרי השעה 14:00 השידור הסתיים בפעם האחרונה.
חודש מאוחר יותר, בתאריך 28 בנובמבר, לאחר שגם רעיון הפיכת הספינה למוזיאון לא התממש, הוטבעה הספינה מול חופי אשדוד וציודה נתרם לתחנת קול פלסטין ביריחו.
ביוני 2016 איתרו צוללנים את הספינה בעומק של 100 מטר.
בחודש יולי 2005 נערכה בירושלים הקרנת בכורה לסרט התיעודי "אייבי נתן - עם שקיעת החמה", בבימויו של איתן חריס.
הסרט זכה בקטגוריית בימוי תעודה בפסטיבל הקולנוע בירושלים, ולאחר מכן נערכו הקרנות נוספות בתל אביב והסרט שודר גם בערוץ 8.
בשנת 2006 התקיים, במלון "אפולו" שבאמסטרדם, כנס בהשתתפות 200 אורחים מכל העולם, ביניהם שדרנים, טכנאים ואנשי הצוות של ספינת "קול השלום".
בסיום הכנס חתמו המשתתפים על פוסטר ענק, שנתלה במלון ועליו צילום של ספינת השידור, להנצחת פועלו של אייבי נתן.
בחודש מאי 2007, במלאת 80 שנה לאייבי נתן ולציון 34 שנים לתחילת שידורי התחנה, החליטה עיריית תל אביב-יפו להנציח את פועלו של נתן ואת תרומתו לקידום השלום באמצעות לוחית זיכרון שהוצבה בטיילת בחוף גורדון..
על הלוחית נכתב: "5 ק"מ מן החוף הזה עגנה ספינת 'קול השלום' של אייבי נתן ושידרה קולות של שלום, דו קיום ואהבה".
בצמוד ללוחית הותקן רמקול שבלחיצת כפתור מספר, בקולו של אייבי נתן, את סיפור "קול השלום".
בנוסף, קיימה תחנת רדיוס 100FM יום שידורים מיוחד כמחווה לתחנה ולציון יום הולדתו של נתן.
ביום שידורים זה השתתפו שדרני עבר של התחנה, ביניהם טים שפארד, ג'ימי ג'ונסון, גד ביטון, ראובן לוי, גיל קציר, סטיב וויליאמס, יקיר אביב ועופר נחשון.
רדיוס גם משתמשת באות התחנה וזיהוי התחנה בRadio Data System כקול השלום.
בחודש אוגוסט 2009 החלה לשדר תחנת רדיו אינטרנטי בעלת אותו השם.
אנשי התחנה, שחלקם אף היו בצוות התחנה המקורית ושידרו בה בעבר, שמו להם כמטרה לשמור על צביונה ואופיה של תחנת "קול השלום" המקורית.
בחודש יולי 2020, בשל קשיים כלכליים ומשבר הקורונה העולמי, חדלה התחנה את שידוריה.
בחודש מאי 2013, במלאת 40 שנה ליום השידורים הראשון של תחנת "קול השלום", קיימה תחנת רדיוס 100FM יום שידורים מיוחד, בו הגישו שדרני תחנת "קול השלום" המקוריים חלק מהתוכניות שהיו מזוהות כל כך עם התחנה: "The Breakfast Show", "All Time Greatest Hits", "Afternoon Delight", "Drive Time".
בשנת 1998, יצא בחברת התקליטים אן אם סי ובעריכת אלי לפיד, אוסף מחווה לתחנת קול השלום, "Twilight Time - אלבום מחווה לקול השלום", שהיה מבוסס על שירים ששודרו בתוכנית הערב של התחנה, "Twilight Time".
האוסף כולל שירים שכיכבו בתוכנית, לצד ג'ינגלים מהתחנה, ביניהם יש ג'ינגל שמסמפל את סאדאת ובגין אחרי חתימת הסכם השלום ואת הג'ינגל ששודר מדי יום עם השקיעה, ג'ינגל שבו אייבי נתן מכריז על 30 שניות של שקט לזכר קורבנות האלימות בעולם כולו.
אחרי הג'ינגל, גם בדיסק יש 30 שניות של שקט.
כעשור מאוחר יותר, החל משנת 2007, יצאו לחנויות עוד מספר אוספי מחווה לתחנה, בתחילה בשיתוף פעולה של רדיוס 100FM עם חברת התקליטים פונוקול, ובהמשך עם חברת התקליטים הליקון.
ב-1973 הוציאה להקת האחים והאחיות שיר מחווה בשם "ספינת השלום" על תקליטון.
אייבי נתן והתחנה הונצחו במילים שכתב אריק איינשטיין בשירו "עוד יהיה" (1976):
גם אריק לביא בשירו "אני אשיר לך שיר" התייחס לתחנת קול השלום:
שיר נוסף שנכתב על אייבי נתן הוא "אי שם", חובר על ידי דודו טופז (בביצוע גלי עטרי, לחן קובי אשרת):
קול השלום ותחנות פיראטיות אחרות
רבים מאנשי הימין נטלו את "קול השלום" כדוגמה לכך ששידור בתחנת רדיו פיראטית, המשדרת מן הים, מקובל ומותר.
בעקבות זאת נוסד "ערוץ 7", ששידר גם הוא מאונייה מחוץ למים הטריטוריאליים של ישראל (וגם במקרה זה טענה זו הייתה שנויה במחלוקת).
בהמשך נטען כי השלטונות נוקטים מדיניות של איפה ואיפה, בכך שהתירו את פעילות קול השלום, אך פעלו כנגד שידורי ערוץ 7. טענה זו לא עמדה למפעילי "ערוץ 7", שהורשעו בפלילים על הפעלת הערוץ.
גם תחנות רדיו פיראטיות אחרות מביאות לעיתים את "קול השלום" בטענה למדיניות בלתי שוויונית הננקטת כלפיהם.
קול ירושלים היה אות-הקריאה ושמם של השידורים העבריים בשירות השידור של פלשתינה (א"י).
שידורי הרדיו המנדטורי היו בשלוש השפות הרשמיות של המנדט – אנגלית, ערבית ועברית, והיה זה שירות הרדיו הראשון ששידר שידורים סדירים בעברית.
"קול ירושלים" פתח את שידוריו ב-30 במרץ 1936, ושידוריו נמשכו עד להקמת המדינה, ותחילת שידורי הרדיו במדינת ישראל.
הגוף המנדטורי שניהל את השידורים נקרא "שירות השידור של פלשתינה (א"י)" .
בשנת 1942 פוצל השידור לשתי רשתות, אחת שידרה בעברית ובאנגלית והאחרת באנגלית ובערבית.
עם תהליך סיומו של שלטון המנדט הבריטי ובימי מלחמת העצמאות, "קול ירושלים" היה שמה של תחנת שידור ישראלית.
תחנה זו פעלה בירושלים באופן עצמאי ובמקביל לתחנת קול ישראל שפעלה בתל אביב.
רעיון פתיחת התחנה הוצע לממשלה הבריטית על ידי מומחה בשם סטריקלנד שפעל במסגרת ועדת שו.
על פי הצעתו של סטריקלנד, ניתן יהיה לתרבת את הפלאח באמצעות תחנת רדיו ממשלתית שתלמדו חקלאות חדישה והתאגדות חקלאית.
בדצמבר 1934 החלו ההכנות לפתיחת התחנה.
בינואר 1936 מונה אליעזר לובראני למנהל השעה העברית בתחנה, וקארל סלומון מונה למנהל מחלקת המוזיקה של התחנה.
לאחר 14 חודשי הכנה ניתן היה להתחיל בשידורים.
ב-30 במרץ 1936 בשעה 16:17 הגיע לרמאללה הנציב העליון, ארתור גרנפל ווקופ.
במקום נכחו כבר נכבדים יהודים וערבים.
הנציב חיבר את המשדר לזרם החשמל, והמנהל הכללי של הדואר בארץ ישראל, ויליאם הדסון, פתח את השידורים בהכריזו "It is Jerusalem Calling".
לאחר מכן נשמעה קריאה דומה בערבית מפי השדרן קעבאני, ולאחריו קרא קריין עברי בשם עבאדי, "הלו!
לאחר נאומו של הנציב, ניגנה תזמורת הגדוד השני של ה"קאמרון היילנדרס של המלכה".
המשך שידורי היום הראשון של התחנה היה מירושלים, מאולפני התחנה בבניין מלון פאלאס לשעבר.
בתוכנית שידור חי של שירים בביצוע ברכה צפירה, קונצרט של התזמורת הקאמרית עם הצ'לנית הסולנית תלמה ילין, והקראת שירה מפי "הגברת הראשונה של התיאטרון העברי" חנה רובינא, שקראה מתוך "מגילת האש" של ביאליק וקטעים משיר השירים.
כן הושמעו תוכניות בשפה הערבית ותוכניות שהועברו מן ה-BBC.
נמסר כי השידורים נקלטו היטב אף בקהיר.
אות הקריאה העברי של התחנה
אות הקריאה העברי – "קול ירושלים", נקבע כפשרה, שנועדה למנוע שימוש בשמות "ארץ ישראל" מחד ו"פלשתינה" מאידך.
תחילה ביקשו השדרנים היהודים לפתוח בקריאה "קול ארץ ישראל" או "קול פלשתינה ארץ ישראל", אך הדבר עורר התנגדות חריפה מצד הערבים והבריטים (שמו הרשמי המנדט בעברית היה "פלשתינה (א"י)", כמעין פשרה שנועדה למנוע שימוש בולט בשם "ארץ ישראל").
במהלך השידור, לא הורשו קרייני התחנה לומר בעברית "ארץ ישראל", אלא "פלשתינה-אָ"י" בלבד.
עיקר השידורים היה בשלוש השפות הרשמיות של המנדט: אנגלית, ערבית ועברית.
כמו כן שודרו מהדורות חדשות בשפות נוספות.
בתחילת פעילותו שודרו ברדיו תוכניות עבריות במשך שעה אחת, אך בהמשך התרחבו השידורים בעברית לחמש שעות ביום ויותר.
בסופו של דבר התגבש לוח תוכניות עשיר בעברית כמו גם באנגלית ובערבית.
באמצע שנות ה-40 כלל לוח התוכניות את השידורים הבאים: התוכניות נפתחו מדי יום בשעה 12:00 בצהריים עם קיצור החדשות באנגלית, ערבית ועברית.
אותות זמן שודרו בשעות 12:00, 14:00, 16:00, 18:00, 20:00 ו-21:30. בנוסף למהדורת החדשות של השעה 12:00 שידרה התחנה מהדורת חדשות נוספת בשפה האנגלית, שתי מהדורות נוספות בשפה העברית, וכן מהדורות בשפות פולנית, טורקית, צרפתית וגרמנית.
ארבע שעות מדי יום הוקדשו לשידורים בערבית.
בנוסף לכך שידרה התחנה שידורים שיועדו לבתי הספר ולנוער ("הסכת והשכל"), לעקרת הבית, לילדים ולחיילים, וכן קונצרטים, תוכניות "כבקשתך", ותוכניות העשרה במגוון נושאים.
התחנה לא שלחה כתבים לאיסוף חדשות, פרט לנוכחות באירועים חגיגיים וקבועים מראש, כגון השבעת הנציב העליון, או כנס מחולות העם בדליה ואירועים דומים.
לשם שידורי החדשות מן התחנה פעל גוף בשם "מחלקת החדשות של לשכת העיתונות הממשלתית", שאסף ידיעות שהגיעו אליו מסוכנויות ידיעות שונות.
ידיעות אלו עובדו למהדורת חדשות שאורכה כעשר דקות ששודרה בשפות שונות.
הרדיו העסיק גם "סוקרי חדשות" שהאזינו לשידורי תחנות רדיו נוספות מהעולם.
התחנה התגאתה בכך שלעיתים שידרה ידיעות עוד בטרם שודרו אצל "האחות הגדולה" ה-BBC.
כך, למשל, הודעות מיוחדות של סטלין שהיו משודרות בתחנות דוברות רוסית שנהגו לשדר את החדשות רבע שעה לפני כל שעה עגולה, היו נקלטות בתחנה ומשודרות מיד, כ"מבזק", כאשר ה-BBC נהג להמתין לשעה העגולה.
כן הייתה התחנה ראשונה לקלוט שידור דובר צרפתית מאלג'יר שדיווח על כיבוש רומא, ושידרה את הידיעה בטרם שודרה זו בתחנות הרדיו העיקריות של הכוחות הלוחמים.
לאחר יצירת "עלון החדשות" הוא היה מופץ לשבע מערכות חדשות, בשבע שפות שונות, שהיו מעבדות אותו לצורכיהן.
כך, למשל, התמקדה המערכת הצרפתית בנעשה בצרפת ובצפון אפריקה, והמערכת העברית נהגה להוסיף לעלון החדשות מגוון ידיעות מקומיות.
לעיתים יצרו הסדרים אלו תקלות מבדחות.
כך, למשל, דיווחה התחנה בימי מלחמת העולם השנייה כי "בשעת התקדמותם תפסו הצבאות הסובייטים רכבת צבאית גרמנית שהייתה עמוסה טאנקים ושדות תעופה עד אפס מקום", ובהזדמנות אחרת כי "מעל לחזית האיטלקית הפילו אתמול מטוסי הקרב של הברית שלושים מטוסים גרמנים ומבחר מכוניות משא".
התחנה פרסמה, החל מ-13 ביולי 1943, שבועון בעברית בשם "הגלגל", שהציג את עצמו כ"דו שבועון לבעיות העולם ולקול ירושלים".
השבועון יצא לאור מטעם "מיניסטריון המודיעין הבריטי, על ידי לשכת המודיעין הממשלתית בירושלים".
"הגלגל" פרסם את לוחות השידורים של התחנה, סקירות על הנעשה בה, תקצירים של הרצאות שניתנו במסגרת שידורי התחנה, ותמונות שהתקבלו מרחבי העולם, כמו גם מבחר פרשנויות, כתבות מגזיניות וידיעות, שתורגמו לעברית מעיתונים בריטים מובילים כ"דיילי אקספרס" או "האקונומיסט".
אולפני התחנה שכנו בבניין מלון פאלאס לשעבר, ברחוב ממילא (היום רחוב אגרון) מול בריכת ממילא בירושלים.
השידור היה בתדר 668 קילוהרץ, באורך גל 449 מטר.
עוצמת המשדר (מתוצרת חברת מרקוני) הייתה 20 קילוואט.
יוסף (יוסק) וינמן היה המהנדס הראשי של התחנה.
ההדרכה והתוכנית להפעלת התחנה ניתנו על ידי שירות השידור הבריטי, ה-BBC.
בסוף יוני 1939 הועברו האולפנים לבית שידור חדש ומודרני בבניין ובמתחם שהיה ידוע בירושלים בשם "בניין החבשים" שנמצא בדרך הנסיכה מליסנדה, כיום רחוב הלני המלכה מס' 21, מתחם המשמש כיום את קול ישראל.
בשנת 1942 הקים "שירות השידור של פלשתינה (א"י)" רשת שנייה (PBS 2) בתדר 574 קילוהרץ, באורך גל 522 מטר, עם משדר דומה בהספק של 20 קילווט, דרכו שודרו התוכניות בעברית ובאנגלית.
תדר השידור של הרשת הראשונה (PBS 1) הוזז קלות לתדר 677 קילוהרץ באורך גל 443 מטר, וזאת כדי לשפר את הקליטה באירופה.
דרך משדר זה שודרו התוכניות בערבית ובאנגלית.
רדיו ירושלים, כגוף ממשלתי של ממשלת המנדט, היה ליעד של המחתרות, החל מפרסום הספר הלבן.
ב-2 באוגוסט 1939, בפעולה של ארגון האצ"ל שנקראה "פיצוץ בית השידור הממשלתי", הוחדרו מטעני נפץ לבית השידור, על ידי צפניה מאיר, צעיר בן 16 שעבד ברדיו כטכנאי רדיו מתמחה.
שלושה מטענים התפוצצו בשעה 17:20 אחר הצהריים בחדר הפיקוח ובאולפני הרדיו החדשים בבית השידור.
הקריינית מלכה מאי וייסנברג והמהנדס הערבי-נוצרי אדיב אפנדי מנסור נפצעו קשה, ובהמשך מתו מפצעיהם.
עקב הפיצוץ בחדר הפיקוח, שהוא החוליה המקשרת בין האולפנים בירושלים למשדר ברמאללה, השידור המשיך מאמצעי שידור שהיו באולפן הצמוד למשדר ברמאללה.