tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יצירותיו של טויוהארו לא היו האוקי-אה הראשונות, קדם לו אוקומורה מסאנובו שיצר יצירות כאלה מתחילת שנות ה-1740, וטען כי הוא מקור הז'אנר.
טויוהארו כן היה הראשון שצייר אוקי-אה בשיטת נישיקי-אה שהתפתח בשנות ה-1760. כמה מהדפסיו התבססו על הדפסים מיובאים מהמערב או מסין.
משנות ה-1780 טויוהארו הקדיש את עצמו לציור ופחות להדפסי עץ, וגם יצר תוכניות קבוקי ושלטי חוצות לאחר 1785. הוא מת בשנת 1814 ונקבר במקדש הונקיוג'י באייקבוקורו.
יצירותיו של טויוהארו בעלות מגע עדין, רגוע וחסר יומרות, והן מציגות את השפעתם של אמני האוקיו-אה כמו אישיקאווה טויונובו וסוזוקי הארונובו.
הארונובו היה חלוץ בהדפס נישיקי-אה בצבע מלא והיה פופולרי ובעל השפעה במיוחד בשנות ה-60 של המאה ה-18, כאשר טויוהארו החל את הקריירה שלו.
טויוהארו יצר מספר דיוקנאות ביג'ין-גה חינניים ואלגנטיים של יפהפיות בפורמט האשירה-אה, פורמט אורך במידות של כ-13 ס"מ על 73 ס"מ.
ידועות רק כחמש עשרה דוגמאות של ביג'ין-גה שלו, כמעט כולן מתקופתו המוקדמת ביותר.
אחת הדוגמאות הידועות יותר לעבודתו של טויוהארו בסגנון זה היא סט של ארבעה איורים המתארים את האידיאל הסיני של ארבע האמנויות.
טויוהארו גם ייצר מספר קטן של הדפסי יאקושה-אה.
כמה מהדפסיו של טויוהארו היו חיקויים של הדפסים מיובאים של מקומות אירופאים מפורסמים, חלקם היו מערביים ואחרים חיקויים סיניים של הדפסים מערביים.
הכותרות היו לעיתים קרובות בדיוניות: "הפעמון המצלצל במשך עשרת אלפים ליגות בנמל פרנקי ההולנדי" הוא חיקוי של הדפס של התעלה הגדולה של ונציה משנת 1742 מאת אנטוניו ויזנטיני, המבוסס בעצמו על ציור של קאנאלטו.
טויוהארו קרא לספר נוסף "מבט פרספקטיבי על כנסיות צרפתיות בהולנד", למרות שהוא ביסס אותו על הדפס של הפורום רומאנום.
מיתולוגיה יפנית וסינית היו גם נושאים תכופים בהדפסים של טויוהארו, טכניקת הפרספקטיבה הזרה העניקה להדפסים תחושה אקזוטית.
ציוריו מוצגים באוספים של מוזיאונים זרים כמו המוזיאון הבריטי, מוזיאון האמנויות היפות בבוסטון וגלריית פריר.
ציוריו כוללים מסכים מתקפלים, בייובו - ז'אנר שהיה נדיר באוקיו-אה לאחר פיתוח הדפסי הנישיקי-אה.
הפופולריות של עבודתו של טויוהארו הגיעה לשיאה בשנות ה-1770. עד המאה ה-19, טכניקת הפרספקטיבה חדלו להיות חידוש ונספגו בתרבות האמנותית היפנית, והשתמשו בה אמנים כמו קצושיקה הוקוסאי והירושיגה שני אמנים הידועים בעיקר בזכות ציורי הנופים שלהם, ז'אנר בו טויוהארו היה חלוץ.
אסכולת אוטגאווה שייסד טויוהארו הפכה לאחד המשפיעים ביותר, והפיקה יצירות במגוון רחב של ז'אנרים יותר מכל אסכולה אחרת.
אחד מתלמידיו היה אוטגאווה טויוקוני שעמד בראש בית הספר משנת 1814, והפך למפיק בולט ופורה של הדפסי יאקושה-אה של שחקני קבוקי.
חברים ידועים נוספים בבית הספר היו קיטגאווה אוטאמרו, הירושיגה, אוטגאווה קוניושי וקוניסאדה.
למרות שאסכולות אחרות לאמנות יפנית, כמו קצ'וקאווה וטוריי הדגישו אחידות בסגנון, באסכולת אוטגאווה אין סגנון אחיד קל לזיהוי קל מלבד הדגש על ריאליזם והבעות פנים.
האסכולה שלטה בייצור האוקיו-אה עד אמצע המאה ה-19.
אוטו אורבן (בהונגרית: Orbán Ottó, 20 במאי 1936 – 26 במאי 2002) היה משורר, מתרגם ומסאי הונגרי-יהודי זוכה פרס קושוט (1992) וזוכה פרס אטילה יוז'ף פעמיים (1985, 1973).
אוטו אורבן נולד בבודפשט בשנת 1936. אוֹרְבַּן למד ספרנות באוניברסיטת בודפשט ועבד בכתב-העת "קֹרְטָרְשׁ".
אוֹרְבַּן שהרבה לתרגם להונגרית מאנגלית ומספרדית נודע גם בזכות ספרי הילדים המצוינים שכתב והודות לספר-המסע שלו על הודו, "חלון לאדמה" (1972).
שירתו שילבה לשון גבוהה ונמוכה, דיאלוגים וסלנג.
אוטה למפר (גרמנית: Ute Lemper; נולדה ב-4 ביולי 1963) היא זמרת שאנסונים ושחקנית גרמנייה, ילידת מינסטר.
היא בוגרת האקדמיה למחול בקלן ובית הספר להוראת דרמה על שם מקס ריינהרט בווינה.
בין הישגיה השונים והמגוונים מחזות-זמר, כגון תפקידה פורץ הדרך בצוות הווינאי המקורי של "קאטס", התפקיד הראשי ב"פיטר פן", יצירה מחודשת של לולה ב"המלאך הכחול", מבית היוצר של מרלן דיטריך, גרסה אירופית מקורית לגיבורת "קברט", סאלי בולס, בהפקה פאריזאית וגרסה לונדונית מקורית של וילמה קלי ב"שיקגו".
אחד התקליטורים של למפר, "אשליות" משנת 1992, מוקדש לשיריהן של מרלן דיטריך ואדית פיאף, מאמץ פרשני, שהיה עולה לרוב האמנים בביקורת חריפה, אך את למפר זיכה בסקירות נלהבות.
יש לה אלבומי פופ רבים, באנגלית, צרפתית וגרמנית, בהם שירים של סקוט ווקר, אלוויס קוסטלו, פיליפ גלאס וניל האנון, שגם הופיע איתה בשירה על שתי רצועות בתקליטור.
בשנים 2003 ו-2006 גילתה אוטה למפר את כישרונות היצירה שלה בתקליטורים מן השנים האלה, שהציבוה בדרגת זמרת ומלחינה גם יחד, בשנת 2026 התחתנה עם עידו מוצ'ניק והם חיו באושר ועושר עד עצם היום הזה.
היא דובבה בשירה את אריאל ב"בת הים הקטנה".
ציוריה של למפר, בסגנון נאוקלאסי, מוצגים בגלריות רבות.
אוטה למפר הופיעה במספר סרטי קולנוע וקולה מונצח על פסקול סרטים רבים מספור.
ב-2007 הייתה שופטת בגרסה הגרמנית של "רוקדים עם כוכבים".
בשנת 2024 שיחקה לצדו של מייק בורשטיין בסדרת הטלוויזיה הגרמנית "Die Zweiflers" העוסקת בניצולי שואה בפרנקפורט של ימינו.
אוטה למפר נשואה ואם לארבעה.
היא מתגוררת בפריז ובניו יורק ומופיעה בכל העולם.
כן כתבה ספר וכמה מאמרים בכתבי עת.
אוטו אולנדורף היה ראש אגף שירותי ביטחון הפנים של המשרד הראשי לביטחון הרייך במהלך מלחמת העולם השנייה, מפקד איינזצגרופה D בחזית המזרח, וגרופנפיהרר באס אס החל מנובמבר 1944, פושע מלחמה נאצי.
נידון למוות באפריל 1948 בנירנברג, ונתלה ב-8 ביוני 1951.
אולנדורף נולד בהוהנאגלזן (Hoheneggelsen) בקרבת הילדסהיים שבסקסוניה תחתית כבן לבעל חווה חקלאית.
הוא למד שלוש שנים בבית ספר יסודי, ותשע שנים בגימנסיה בהילדסהיים.
פעמיים היה עליו לחזור על שנת לימודים.
פעם אחת כי לא הצליח לסיים את השנה, ופעם אחרת לא סיים בכוונה בגלל פעילותו הפוליטית.
אולנדורף סיים לבסוף את הגימנסיה ולמד משפטים וכלכלה באוניברסיטאות בלייפציג ובגטינגן וקיבל תואר דוקטור לכלכלה.
לאחר מכן עבד כחלק מן הסגל המדעי במכון לכלכלה עולמית בקיל ובאוניברסיטת ברלין.
אולנדורף הצטרף למפלגה הנאצית ולאס אס ב-1925, ולשורות האס אה ב-1926. בתחילת 1936 הפך ליועץ כלכלי לאס דה בדרגת האופטשטורמפיהרר באס אס.
אולנדורף התקדם מהר בסולם הדרגות והתפקידים וב-1939 הוא התמנה לתפקיד ראש המחלקה לביטחון פנים, במשרד הראשי לביטחון הרייך בדרגת שטנדרטנפיהרר.
בתפקיד זה נשאר עד שנת 1945.
כקצין מצטיין ומוערך הוא מונה ביוני 1941 לפקד על יחידת איינזאצגרופה D, אחת מארבע יחידות הרצח הניידות שהפעילו הגרמנים בשטחי הכיבוש של ברית המועצות.
אולנדורף פיקד על יחידת הרצח עד מרץ 1942. לאחר שסיים את תפקידו שב לברלין ובסוף 1943 התמנה גם לסגן השר לענייני כלכלה.
בשנת 1944 הועלה לדרגת גרופנפיהרר.
ב-23 במאי 1945 הוא הסגיר עצמו לידי הצבא הבריטי בגרמניה.
באותה שנה הוא העיד במשפטי נירנברג.
אחר כך היה עד מרכזי בשורה נוספת של משפטים נגד פושעי מלחמה, ובהם במשפט נגד מפקדי יחידות האיינזצגרופן, שם הועמד בעצמו לדין, ונידון למוות בתלייה.
אולנדורף הוצא להורג ב-8 ביוני 1951 בכלא לנדסברג שבבוואריה.
אולנדורף פיקד על יחידת איינזאצגרופה D שהייתה אחראית על חיסול היהודים באזור דרום אוקראינה, בסרביה, קישינב וקרים.
בדרומה של אוקראינה, בקרים ובקדם-הקווקז (מחוזות קרסנודר וסטברופול), הפעילו אנשיו של אולנדורף באיינזאצגרופה D ויחידות המשנה שלה שלוש-ארבע משאיות גז.
הן עסקו ב'ניקוי' בתי-סוהר בסימפרופול ובקרץ' (Kerch), בחיסול היהודים בפיאודוסיה (Feodosiya) וסבסטופול – כל זאת בקרים – ברצח חולים כרוניים וילדים חולים במוסדות הרפואיים הגדולים ביישובי המרפא קיסלובודסק Kislovodsk)), מינרלנייה וודי (Mineralnye-Vody) ועוד, וכן בחיסול היהודים בפיאטיגורסק וצ'רקסק.
ב-13 בדצמבר 1941 חיסלה יחידת איינזאצגרופה D בפיקודו של אולנדורף ביום אחד 14,300 בני אדם, מרביתם יהודים, בעיר סימפרופול, באזור קרים שבאוקראינה.
במשפטו בפני בית הדין הצבאי בנירנברג העיד אולנדורף לאחר המלחמה כי היינריך הימלר פקד לרצוח נשים וילדים בגז, ולמטרה זאת סופקו משאיות הגז.
אחרי שהופעלו כמה חודשים בברית המועצות, נתגלו במשאיות הגז תקלות טכניות וקשיים בהפעלתן.
במאי 1942 נשלח מברלין אונטרשטורמפיהרר ד"ר אוגוסט בקר למסע ביקורת.
הוא עבר בכל יחידות האיינזאצגרופן, ובשובו למשרד הראשי לביטחון הרייך מסר דין וחשבון בכתב, ובו הדגיש בעיקר שתי בעיות: המעמס הנפשי על אנשי האס אס הפורקים בעצמם את המשאיות, שכן חוששים להעסיק בכך אסירים, שמא יברחו, והתקלות המכניות התדירות בשל הדרכים המשובשות בברית המועצות.
אולנדורף העיד כי נכח בעצמו בהוצאות להורג המוניות של יהודים.
הוא תיאר את שלבי ההרג.
תחילה עסקו הגרמנים ברישום היהודים, תוך שהם נעזרים ביודנראט המקומי.
ליהודים נמסר כי הרישום נעשה לצורך יישובם מחדש במזרח.
לאחר הרישום רוכזו היהודים במקום אחד ומשם הובלו למקום ההוצאה להורג, שהיה בדרך כלל חפירות אנטי טנקיות או גאיות ובורות טבעיים בשולי העיירות, הערים והכפרים.
ההוצאות להורג נעשו ב"דרך צבאית", באמצעות כתות ירי תחת פקודה, ולא באש בודדת של חיילים.
היהודים הובלו אל בורות ההריגה באמצעות משאיות, כדי לקצר ככל האפשר את משך הזמן שבו יידעו כי גורלם נחרץ.
לאחר הירי נקברו הגופות במקום הרצח.
על פי עדותו מפקדי כתות הירי נדרשו לוודא את מותם של המוצאים להורג, ומי שנותר בחיים היה עליהם לירות בו "יריית חסד".
הנרצחים עמדו על רגליהם בפתח הבור או כרעו על ברכיהם.
אולנדורף העיד על עצמו כי הקפיד על הוצאה "צבאית" להורג, באמצעות כיתת-יורים שקיבלה פקודת אש בניגוד ליחידות רצח אחרות בהם חיסלו את היהודים באמצעות ירייה מקרוב בעורף שהייתה לדבריו "בניגוד לנהלים".
הוא הסביר כי הוצאה להורג באמצעות כיתת-יורים הייתה קלה יותר, מבחינה פסיכולוגית, הן לנרצחים והן ליורים.
עוד סיפר כי היהודים נדרשו להוריד תכשיטים, טבעות, צמידים, עגילים ושאר דברי ערך בטרם מותם.
היהודים גם נצטוו להוריד את בגדיהם, אך הוא ציין כי בניגוד למקומות אחרים הוא איפשר לנרצחים להישאר בבגדים התחתונים.
באשר לרכוש שנלקח מהקורבנות מסר אולנדורף בעדותו כי זה נאסף ונשלח ברכבות לברלין, למעט שעונים, שחולקו לחיילים ולשוטרים הגרמנים.
בעדותו הוא תיאר בפרוטרוט את תהליך ההשמדה במשאיות גז.
הן הוטענו ביהודים במקום שבו היו אמורים אחר כך לקבור אותם, באזור הבורות של ההוצאה להורג בירי.
לדבריו היהודים שהוכנסו לתוך משאיות הגז לא העלו בדעתם כי מדובר במשאיות גז, שכן הן נראו כמשאיות רגילות לכל דבר.
משך ההמתה במשאיות היה כרבע שעה.
בכל פעם הוכנסו למשאיות בין 15 ל-20 בני אדם.
בסך הכול הוצאו להורג בדרך זו כמה מאות יהודים, מרביתם נשים וילדים.
הוא הסביר כי המשאיות נועדו בעיקר לנשים וילדים על פי פקודה מיוחדת שהגיעה מהימלר כדי לחסוך תגובות קשות מצד הקורבנות והן מצד היורים, מרביתם נשואים ובעלי משפחות.
עם זאת דיווח כי אנשיו העדיפו הוצאה להורג בירי על פני שימוש במשאיות הגז, משום שפריקת המשאיות הייתה כרוכה בתגובות רגשיות קשות, בשל מצב הגופות וההפרשות שמילאו את המשאית.
באשר לרגעיהם האחרונים של הקורבנות העיד אולנדורף כי היה צורך להפעיל עליהם אלימות, משום שכשנודע להם שעומדים להוציאם להורג הדבר גרם להם ל"התרגשות ולאי ציות להוראות", ועל כן היה צורך להכותם.
בתשובה לשאלות החוקרים השיב אולנדורף כי איש מאנשיו לא ביקש להשתחרר ממשימות הרצח, אולם הוא עצמו שלח כמה מהם הביתה, לאחר שהתרשם כי לא יעמדו במעמסה הנפשית.
באשר לחוקיות ההוצאות להורג הוא אמר כי איש מאנשיו לא פקפק בכך, משום שלדבריו אנשיו נשבעו לציית להוראות של הממונים עליהם.
מגזין אוטו הוא מגזין הרכב הוותיק ביותר בישראל, המתפרסם אחת לחודש.
המגזין נוסד בשנת 1986, על ידי רוני אהרונוביץ' אשר אף שימש כעורכו בשנים 1986–1993. מערכת המגזין הייתה בעבר בגבעתיים, וכיום שוכנת בפתח תקווה.
אוהד אלגוב הוא העורך הראשי.
מנכ"ל החברה משנת 2007 ועד היום הוא טל חמו, אשר מחזיק גם ב-20 אחוז ממניות החברה.
עיסוקה העיקרי של מערכת אוטו היא הפצת מידע אודות ענף הרכב על תחומיו השונים - החל מידיעות חדשותיות ועד מתן חוות דעת על כלי רכב חדשים.
במהלך השנים קמה קבוצת "אוטו מגזין", שמוציאה לאור את קטלוג אוטו בתחילת כל שנת דגם (בשנים האחרונות - בכל אמצע שנת דגם).
בין נובמבר 2001 וינואר 2010 הוציאה הקבוצה לאור גם את מוסף אוטו שטח.
אתר מגזין אוטו הוקם לראשונה בסוף שנות ה-90. מאז חודש האתר שלוש פעמים, כאשר האתר החדש עלה לאוויר במתכונתו הנוכחית בפברואר 2018.
תפוצת המגזין גדלה עם סגירת המגזין המתחרה "הגה" באוקטובר 2012, בעקבות הסכם שנחתם בין מוטו תקשורת, מו"ל הגה וטל חמו מנכ"ל אוטו.
במסגרת ההסכם מוטו תקשורת הפיצה את מגזין אוטו למנויי הגה לשעבר.
שיתוף הפעולה בין 2 הגופים אף התרחב מספר חודשים לאחר מכן, כשהמגזין הצטרף לפלטפורמת המגזינים הדיגיטלית allmag שהושקה על ידי מוטו תקשורת בדצמבר 2012.
בנובמבר 2021 רכשה חברת "מימון ישיר", העוסקת במתן הלוואות לרכישת רכב, 80% מהמגזין "אוטו" תמורת 20 מיליון ש"ח.
ב-26 במאי 2022 הודיעה הנהלת אוטו בראשות טל חמו על מינוי אוהד אלגוב לעורך הראשי של המגזין והאתר האינטרנט במקום דני פרומצ'נקו.
עיתונאים מובילים אשר כותבים באתר ובמגזין הם, דני פרומצ'נקו, אלי שאולי, יואל פלרמן, יואל שוורץ, גיא גיאור, בן חסון ועוד.
לקבוצת אוטו שיתוף פעולה משנת 2014 עם קבוצת קשת, לחברה יש פינה קבועה של מבחני דרכים מצולמים בתוכנית הערב "חי בלילה", את המבחנים מגישים דני פרומצ'נקו, אוהד אלגוב, וגיא גיאור.
מדור הרכב של אתר מאקו ואתר N12 הוא אתר הרכב של אוטו.
אוטו בוק (Otto Bock) היא חברה גרמנית המייצרת כיסאות גלגלים, אביזרי שיקום ותותבות.
החברה נוסדה בשנת 1919 ונקראת ע"ש מייסדה Otto Bock, בתגובה למספר הפצועים הרב במלחמת העולם הראשונה.
חברת אוטו בוק אחראית למספר חידושים שהפכו לתקנים בתחום התותבות, ביניהם חיבור הפירמידה (חיבור מתכוונן ברמה גבוהה מאוד לחלקי תותבות) וה-C-Leg, ברך ממוחשבת המתאימה את עצמה למטופל על-פי דפוסי ההליכה שלו.
חברת אוטו בוק מיוצגת בישראל על ידי חברת אלדן
אוטו אריך דויטש היה מוזיקולוג אוסטרי ממוצא יהודי.
פרסומו העיקרי בא לו מן הקטלוג - הראשון המקיף - שיצר ליצירות פרנץ שוברט, הקטלוג יצא לאור בשנת 1951 באנגלית ובמהדורה חדשה בגרמנית ב-1978. מן הרשימה הזו לקוחים מספרי D המשמשים לזיהוי יצירות שוברט.
בהמשך למחקריו בתולדות האמנות ובספרות בווינה ובגראץ, עבד דויטש כמרצה במחלקה לתולדות האמנות באוניברסיטת וינה וכספרן בארכיון המוזיקלי של אנתוני ואן הובוקן.
על אף שהמיר את דתו לנצרות, בשל מוצאו היהודי נמלט מגרמניה הנאצית לאחר האנשלוס וחי בקיימברידג' שבאנגליה בשנים 1939 עד 1951, אז שב לווינה.
דויטש גם כתב מאמרים רבים על שוברט ועל מוצרט וכן כינס וערך את "ביוגרפיות דוקומנטריות", קבצים של מסמכים תקופתיים הנוגעים לנושא) על שוברט, מוצרט והנדל.
דויטש היה ידיד קרוב של היינריך שנקר.
אחייניתו סופי דויטש הייתה תלמידתו עד למותה.
הוא נטמן בקבר כבוד בבית הקברות המרכזי בווינה (חלקה 40, מס' 12).
רעיונותיו השפיעו על המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית של ימיו.
לאחר זמנו השפיעה הגותו על "השמאל החדש" משנות השישים, ועל רעיונות שהתפתחו בקרב זרם ה"אירו-קומוניזם" בשנות השמונים והתשעים.
באואר נולד בווינה בירת האימפריה האוסטרו-הונגרית למשפחה יהודית מתבוללת אמידה שמוצאה היה מבוהמיה, שם היו בבעלות אביו מספר בתי חרושת.
משפחתו הייתה מקורבת למשפחת פרויד (שהתגוררה באותו רחוב בווינה).
אחותו, אידה באואר, שהייתה צעירה ממנו בשנה, עברה פסיכואנליזה אצל פרויד החל משנת 1900; על הטיפול שלה ביסס פרויד את "מקרה דורה".
פרויד טיפל גם באביו של באואר, שסבל מקשיים נפשיים בעקבות מחלת העגבת.
אמו של באואר תוארה על ידי פרויד, בהתאם לתיאורי האב, כלוקה בכפייתיות של ניקיון הבית.
באואר למד משפטים באוניברסיטת וינה והתוודע לרעיונות כלכליים מבית מדרשה של האסכולה האוסטרית, שאימצה שימוש בהיגיון כדרך להבין את הפעולה האנושית, בסמינר של אויגן פון בהם-באוורק.
במקביל נחשף לרעיונותיו של קרל מרקס.
בשנת 1906 סיים את הדוקטורט שלו, שעסק בסוגיית הלאומיות בהקשר להגות סוציאל-דמוקרטית.
באותה עת הפך לחבר פעיל במפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
ב-1907 ייסד את כתב העת התאורטי של המפלגה, Der Kampf ("המאבק").
בין השנים 1907–1914 כיהן כמזכיר המפלגה, והיה מקורב ביותר למנהיגהּ, ויקטור אדלר.
בשנת 1914 התאהב בהלנה לנדאו אישה נשואה שהייתה מבוגרת ממנו ב-10 שנים, ולה שלושה ילדים.
הם נישאו בחתונה אזרחית ב-1920. בתחילת מלחמת העולם השנייה שהתה הלנה לנדאו בסטוקהולם, וניסיונות של גורמים בתנועה הציונית לאפשר להעלותה ארצה עלו בתוהו והיא עברה לגור בארצות הברית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נלחם בשורות צבא אוסטרו-הונגריה בחזית המזרחית.
הוא נשבה לאחד זמן קצר, ובמשך שלוש שנים היה שבוי ברוסיה.
ב-1917 שב לאוסטריה, ולאחר מותו של אדלר ב-1918 היה למנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
לאחר הבחירות של שנת 1918 חבר לממשלת קואליציה יחד עם המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית וכיהן בה כשר חוץ עד התפרקות הממשלה ב-1920. כמו כן נטל באואר באותה תקופה חלק בכתיבת החוקה של הרפובליקה האוסטרית הראשונה.
במהלך שנות העשרים הונהגה, בהשראתו של באואר, שמפלגתו זכתה לרוב משמעותי בעיריית וינה, מדיניות של יצירת "איים" של חברות-מופת סוציאליסטיות בתוך מרקם החיים העירוני של וינה.
כך הוקם למשל ב-1927 "שיכון קרל מרקס", שלבד מהיותו שיכון מודרני למגורי פועלים היה גם חברה קואופרטיבית שנוהלה על ידי חבריה ברוח דמוקרטית.
כמו כן הונהג בעיר ביטוח בריאות ושירותי טיפול בתינוקות בסגנון "טיפת חלב".
הדגם החיובי לחברה סוציאליסטית משגשגת בתוך עיר בורגנית היה אמור להביא ל"מהפכת לבבות" של ההמון לקראת בחירות 1927. תנופה סוציאל-דמוקרטית זו זכתה לכינוי "וינה האדומה" (Rotes Wien).
עם זאת, כבר מ-1927, וביתר שאת עקב המשבר הכלכלי העולמי של 1929, התעוררה תסיסה וברחובות התחוללו התפרעויות של גורמי ימין פשיסטיים.
במהלך אירועים אלה נקטו באואר ומפלגתו מדיניות של מתינות.
בניגוד למנהיגי הפועלים הקומוניסטים, שהתנגשו ברחובות עם הפשיסטים וראו בהתקוממויות צעד שיכול להוביל למהפכה מרקסיסטית, הסוציאל-דמוקרטים נרתעו מן האלימות ולא נתנו גיבוי להתקוממות-נגד של פועלים.
עקב מדיניות פשרנית זו ספגו המפלגה ובאואר בראשה ביקורת קשה מן השמאל.
במרץ 1934, בעקבות מלחמת האזרחים האוסטרית, שבה ניצחו הפשיסטים שהחילו את האוסטרופשיזם, אולץ באואר, יחד עם עוד 1,500 פעילים פוליטיים שמאליים, לעזוב את אוסטריה.
הוא עבר לעיר ברנו שבצ'כוסלובקיה, וממנה נאלץ לגלות לפריז – שבה חי וכתב עד מותו – ארבעה חודשים לאחר האנשלוס, סיפוחהּ של אוסטריה לרייך השלישי.
באואר נקבר באופן זמני בבית הקברות פר לשז בפריז.
בשנת 1948 הועבר כד אפרו לווינה, והוא נקבר בטקס ממלכתי בנובמבר 1950 בבית הקברות המרכזי בעיר.
באואר האמין באדם ובכוונותיו הטובות להתקדם לעולם שִוויוני וטוב לכולם, כל זאת תוך התעלמות משאלות של מאבקי כוחות, שיקולים אנוכיים או בלתי-רציונליים.
הוא אמנם ראה במהפכה, כמרקסיסט, הכרח בל-יגונה, "הרף עין של אלימות"; רק על ידי מהפכה, טען, יוכלו הכוחות המתקדמים המייצגים את מעמד הפועלים, הפרולטריון, להגיע לשלטון – אולם ברגע שיתפסו את השלטון, עליהם להתחיל לפעול לשם תיקון חברתי כולל במסגרת דמוקרטית ותוך יצירת מארג מוסכם של איזונים ובלמים.
במהלך השנים, ועם התפתחות הדמוקרטיה, זנח באואר את רעיון המהפכה, לפחות באופן מעשי, וניסה להביא את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לשלטון תוך השתתפות במשחק הדמוקרטי.
אחד ממאמריו הפרוגרמטיים, בהם הציג את עמדתו באופן סדור, היה "הדרך אל הסוציאליזם" ("Der Weg zum Sozialismus"), שהתפרסם ב-1919 (המאמר תורגם לעברית באותה שנה עבור כתב העת "האדמה" בעריכת יוסף חיים ברנר).
באואר היה מושפע ומזועזע ממוראות מלחמת העולם הראשונה, אבל ראה בה גם סוג של הזדמנות; הוא האמין שלאחר שכה רבים חוו את הסכנות הנובעות מהיעדר דיאלוג ואחוות-פועלים הם יפנו עורף לגורמים שהזינו את המלחמה.
גורמים אלה היו, לדבריו, אנוכיות ושאיפות לאומיות בלתי מרוסנות, לצד בעלי הון ושררה שגרמו למיליוני פועלים לצעוד אל מותם ושבאותה עת התעשרו מן המלחמה על ידי ספקולציות ועל ידי כך שלחצו על הנהגותיהם להימנע מהסכמי שלום רק על מנת למכור עוד ועוד נשק ותחמושת.
היסודות הראשונים לחברה צודקת הם, לכן, בראש ובראשונה שלום ודמוקרטיה.
לכך הוסיף באואר גם מניעת אבטלה, תעסוקה, דיור וקיום פיזי (מזון ותרופות) לכל.
הסוציאליזם שבאואר הטיף לו יתקיים מתוך הסדרים רציונליים, מדעיים ועל ידי דיאלוג.
הוא הרחיק-לכת אף מעבר לכך לתמונה של "פדרציה של עמי הדונוי", כעין איחוד אירופי.
על הפערים הלאומיים יחפו אחוות הפועלים וההגיון המעשי.
אמצעי הייצור וענפי הכלכלה התשתיתיים (מסילות ברזל, טחנות קמח ומחלבות למשל) יולאמו מידי בעליהם (בעלי ההון, בני האצולה והכנסייה) ויועברו לניהול קואופרטיבי.
עם זאת, באואר התנגד להלאמת כל התעשיות, מאחר שהדבר יגרום לפגיעה בדמוקרטיה.
הוא מציע, לחלופין, שמועצות המנהלים של הארגונים הכלכליים יהיו בעלי הרכב של שליש פועלים ומומחים בתחום, שליש נציגות צרכנים ושליש נציגים שלטוניים שחלקם ייבחר על ידי הממשלה וחלקם על ידי בית הנבחרים.
האיזונים בין מרכיבי מועצת כל מפעל ובין מועצות המנהלים של הענף הכלכלי כולו יקבעו את המחירים בענף לטובת הכלל.
באואר הביע אמונה בידע וביושר המומחים המדעיים שייעצו למועצות לגבי מינוי המנהלים המקצועיים בכל ענף תעשייתי.
הרווח מכל מפעל יחולק, לאחר השקעה במפעל עצמו ומס לממשלה (מס שלא יושת על הצרכן אלא על היצרן), בין הפועלים וכך "ירבה חשק עבודתם ותגדל איכותה".
בכל בית חרושת יהיה ועד פועלים (הסתדרות) שידאג לקידום מקצועי של הפועל, לתנאי עבודתו ובטיחותו.
באואר מקפיד להדגיש את האיזון בין כוחם של ועדי הפועלים לדרוש דרישות לבין כוח הידע של המומחים המקצועיים המדעיים להגביל כוח זה כדי ש"לא ייגרם הפסד לתוצרת", ואת יסוד קבלת החלטות מתוך דיאלוג.
הבחירות לוועדי הפועלים חייבות להיות דמוקרטיות, ולנציגים לא תצמח מפעילותם לא טובה מיוחדת ולא רעה מיוחדת.
הקרקע תופקע מבעליה, תמורת כופר.
הקרקעות החקלאיות ינוהלו כאחוזות על ידי מועצות שיורכבו באופן דומה למועצות התעשייה, תחת עינם הפקוחה של מומחים חקלאיים בקיאים ומנוסים.
חלק מהקרקעות יימסרו לעיבוד פרטי לאיכרים בהסדרי חכירה.
כך לא יהיה מסחר פרטי וספקולציות בקרקעות.
המבנים העירוניים, שיופקעו גם הם תמורת כופר לבעליהם, יוקצו על ידי מועצות עירוניות שיורכבו מנציגי המדינה, ממומחים ומנציגי צרכנים, לכל איש לפי צרכיו.
שכר הדירה יועבר למועצה העירונית.
הניהול השוטף של הבתים יהיה במתכונת בית משותף שוועדו ייבחר באופן דמוקרטי, וכך תגיע הסוציאליזציה לרמת משק-הבית.
המגרשים הפנויים יוקצו לאגודות-בנייה שיבנו דירות לפי הצרכים.
שכר הדירות העתידיות יועבר אליהן.
כל הבנקים יאוחדו לבנק מרכזי גדול, שינוהל על ידי "אנשי המקצוע היותר-מצוינים תחת בקרת הכלל".
מוסד זה ינהל את "משק העם".
מס גבוה ייגבה מכל הכנסה שאינה באמצעות עבודה; מס זה יממן השקעות בתשתית.
אוטו באואר, "הדרך אל הסוציאליזם", האדמה ד', ה', תר"ף.
אוטו באואר, קפיטאליזם וסוציאליזם אחרי מלחמת העולם, תרגם: דוד קלעי, תל אביב: הוצאת "חברה", תרצ"ג-1932.
אוטו באואר, בין שתי מלחמות עולם: המשבר של המשק העולמי, של הדימוקראטיה והסוציאליזם (תרגם: מ' דורמן), [עין חרוד]: הקיבוץ המאוחד, 1940.
אוטו באואר, הסוציאליזם במחתרת (מגרמנית: אברהם כהן), תל אביב: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1940.
אוטו באואר, השאלה הלאומית (מגרמנית: אברהם כהן), מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1940.
קראוס (1 בספטמבר 1921 – 5 באוקטובר 2000) היה סופר ומחנך ישראלי ניצול השואה, כתב בצ'כית ובאנגלית.
קראוס נולד ב-1 בספטמבר 1921 בפראג, בירת צ'כוסלובקיה.
בצ'כית שמו היה אוטה, וכך הופיע בתעודת הלידה ותעודות בית הספר.
אביו ריכרד היה אחד משמונה ילדים, שהתחיל את דרכו כמתלמד בחנות טקסטיל והפך עם הזמן בזכות כישרונו וחריצותו לבעליו של בית חרושת לייצור לבני נשים.
כשהתבסס בעסקיו נשא לאישה את מריה שטראס, בתו של סוחר מצליח מעיר קטנה בשם נאכוד.
אוטו היה בנם הראשון, ושבע שנים אחריו נולד הבן השני, הארי.
הם גרו בבית מרווח ברחוב הומה ברובע סטרשניצה בפראג.
מאחורי הבית עמד מבנה צמוד קרקע ששימש כבית החרושת ובו כחמישים תופרות שיצרו כותנות לילה, כותונות משי רקומות וחלוקי בית.
אמו של קראוס עבדה במשרה מלאה כמפקחת על קווי הייצור בעוד אביו עסק בשיווק ובמכירות.
קראוס היה עצמאי מגיל צעיר.
למרות היותו נער שמן, הוא שיחק טניס והתאמן בשחייה, היה חבר בתנועת הצופים וזכה באליפות טניס שולחן.
יותר מכל הוא אהב לקרוא.
המורה לספרות הבחין במהירה בכישרון הכתיבה של קראוס ועודד אותו להמשיך לכתוב.
גם לסבתו של קראוס, אישה משכילה שתמיד השתוקקה לקרוא את כל מה שכתב והביאה לו ספרים רבים, הייתה השפעה רבה על אהבתו לספרות.
הוריו, לעומת זאת, היו שקועים בניהול העסק המשפחתי ולא היה להם זמן לקרוא ספרות יפה.
כנער מתבגר קראוס נמשך למרקסיזם והפך למה שכונה בצחוק קומוניסט של סלון.
עם כיבושה של צ'כוסלובקיה בידי גרמניה הנאצית, מצאו עצמם לפתע יהודים צ'כים מופרדים משאר האוכלוסייה.
קראוס חש זאת בעוצמה כשפתאום נשללה ממנו זהותו כצ'כי בן הדת היהודית.
הוא פנה לציונות והפך חבר פעיל בתנועה.
יחד עם קבוצת צעירים וצעירות יצא להכשרה ובמשך שנתיים הם עבדו בחוות חקלאיות כהכנה לעלייה לארץ ישראל.
במאי 1942 גורשו קראוס ומשפחתו למחנה הריכוז טרזיינשטאט.
הודות לניסיונו בחקלאות התמנה לראש צוות באחד מגני הירקות שעובדו בין חומות המחנה וסיפקו תוצרת טרייה לחיילי האס אס.
צעירים יהודים מהמחנה עבדו בגני הירקות ומפעם לפעם הצליחו להבריח ירק שהוסתר בבגדיהם על אף השמירה ביציאה.
במחנה היה מחסור חמור במזון ואפילו מלפפון קטן או צנונית סייעו להילחם ברעב המתמיד.
מטרזיינשטאט יצאו כל הזמן משלוחים "למזרח", שבעצם נועדו לאושוויץ-בירקנאו או למחנות השמדה אחרים.
משפחתו של קראוס נבחרה למשלוח בדצמבר 1943, ועל אף שהיה מוגן בזכות עבודתו התנדב להצטרף להוריו ואחיו הצעיר במסעם אל הבלתי נודע.
אסירי הגטו לא היו מודעים ליעדם הסופי, ובתמימותם האמינו רבים לגרסת הגרמנים שהיעד הוא מחנות עבודה.
באושוויץ שוכנו האסירים של משלוח דצמבר במה שנקרא מחנה המשפחות, וקראוס היה לאחד מהמדריכים בבלוק הילדים שנוהל על ידי פרדי הירש.
במשך היום הוחזקו כחמש מאות ילדים בצריף משלהם.
בלוק הילדים סיפק הגנה, אומנם חלקית ביותר, מהתנאים הנוראים, הרעב ואימת ארובות המשרפות שבחוץ.
לאחר שישה חודשים חוסל מחנה המשפחות.
דוקטור יוזף מנגלה ערך את הסלקציה ואסירים בעלי כושר עבודה נבחרו לעבודות כפייה בגרמניה.
שאר האנשים, קבוצה שמנתה מעל שבעת אלפים בני אדם ובהם החלשים, הילדים והזקנים, נשלחו כולם לתאי הגזים.
קראוס צורף לקבוצת אסירים שמנתה אלף גברים שנשלחו למחנה הריכוז שווארצהיידה.
הם סבלו מקור, מרעב, מעבודות הפרך וגם מחוסר שינה שנבע מחיים תחת ההפצצות המתמידות.
לקראת תום המלחמה התקדמו צבאות בעלות הברית אל תוך גרמניה והמחנה פונה.
הגברים התשושים שדמו לשלדים צעדו ברגל למעלה משבועיים, כשרבים מהם מתים בדרך.
מאלף הגברים שיצאו פחות מעשרים אחוזים חזרו לטרזיינשטאט, ועוד רבים גוועו שם מתשישות ומחלות לאחר שחרורם.
קראוס שב לפראג ושם נודע לו שהוריו וגם אחיו לא שרדו.
הוא היה זכאי לדיור והממשל הצ'כי סיפק לו דירה שהתפנתה לאחר שבעליה הגרמניים נמלטו.
הוא חלק את הדירה עם זוג, חבר מהמחנות ורעייתו.
הוא נרשם באוניברסיטת קארל בפראג ללימודי ספרות, פילוסופיה, אנגלית וספרדית, קיבל מלגת לימודים קטנה והחל לשקם את חייו.
בפראג פגש את דיטה, שאותה זכר כנערה שהייתה הספרנית בצריף הילדים באושוויץ, והם התיידדו.
ב-1947 הם התחתנו ובנם הראשון פטר-מרטין נולד באותה שנה.
קראוס עוד לא סיים את לימודיו כשבקשתו לרשת את המפעל של אביו אושרה.
הזוג הצעיר עבר לגור בווילה שעמדה בשטח המפעל וקראוס ניסה לנהל את העסק.
זמן קצר לאחר מכן ארגנו הקומוניסטים הפיכה והפילו את הממשלה הדמוקרטית.
אחד הדברים הראשונים שעשו הקומוניסטים היה להלאים את כל העסקים הפרטיים ולהכריז עליהם כרכוש המדינה.
קראוס שוב נושל מרכושו, הפך מובטל והמשפחה נאלצה להתפנות מביתה.
לאחר זמן מה הצליח למצוא עבודה במשרד התרבות.
תפקידו היה לקרוא ספרות אנגלית ולהמליץ איזה מהספרים ראוי להיות מתורגם לצ'כית.
למרות זאת, המלצותיו הועברו לוועדה של חברי מפלגה וזו פסלה ספרים שנמצאו בורגניים מדי עבור ציבור הפועלים.
קראוס היה העובד היחידי במשרד "האדום" שלא נשא כרטיס חבר במפלגה הקומוניסטית, אבל הם העסיקו אותו בכל זאת בשל היותו סופר צעיר ומצליח.
זמן קצר לאחר שחזר מהמחנות כתב את ספרו הראשון, "אדמה ללא אלוהים", שיצא לאור בפראג ב-1948. הספר הצליח מאוד והיה לרב-מכר על אף שעסק בזוועות אושוויץ.
הספר נחשב בזמנו ליצירה הספרותית החשובה ביותר מבין הפרסומים שעסקו לאחר המלחמה בנושא השואה, וכך גם צוין במדור העוסק בתרומת היהודים לספרות הצ'כית באנציקלופדיה יודאיקה.
למרות הצלחתו הספרותית בצ'כיה קראוס החליט להגשים את חלומו הציוני ולעלות לישראל, שהייתה למדינה יהודית עצמאית.
כיוון שידע שלא יקבל אישור יציאה בהיותו מועסק במשרד התרבות, התפטר מתפקידו ועבר לעבוד במרכז הקהילה היהודית, שם גם עסק בעבודה יוצאת דופן.
בין השאר, כמזכיר התנועה תפקידו היה להשמיד את כל המסמכים שעסקו בהעלאת יהודי צ'כיה ופולין לישראל דרך פראג.
במשך מספר שבועות שרפו קראוס ומזכירתו את כל העדויות למבצע העלייה העצום.
למעשה, קראוס היה המזכ"ל האחרון של התנועה הציונית בצ'כיה עד לתחייתה בעקבות "מהפכת הקטיפה" ב-1989.
במאי 1949 הגיעו קראוס ומשפחתו לישראל.
בשנה הראשונה הם חיו במושב בשרון שבו קיוו גם להשתקע, אבל כיוון שלא היה בידם לשלם רכישת משק באגודה השיתופית החליטו לעבור לקיבוץ גבעת חיים, מקום שבו היו להם כמה חברים שעמם עלו ארצה וכמותם היו ניצולי השואה מצ'כיה.
משנת 1950 ועד 1957 קראוס ורעייתו חיו ועבדו בקיבוץ.
בתם מיכאלה נולדה שם ב-1951. בתחילה קראוס עבד במטבח, אחר כך היה סניטר ולבסוף מצא את מקומו כמורה לאנגלית בבית הספר של הקיבוץ.
לאחר העבודה, בערבים, עסק בכתיבה.
תרגום של הספר "אדמה ללא אלוהים" יצא לאור בעברית בשנת 1953. קראוס כתב, עדיין בצ'כית, את ספרו השני, "רוח מן ההרים", אבל נתקל בהתנגדות עזה מטעם הוצאת הקיבוץ המאוחד, מפני שהייתה בספר ביקורת על אידאולוגית החינוך השיתופי.
הקשיים שהוערמו על פרסום ספרו וגם חוסר שביעות רצונה של רעייתו מהחיים השיתופיים גרמו להם לעזוב את הקיבוץ ב-1957. הספר יצא לאור אחר כך בהוצאת הדר.
קראוס ומשפחתו עברו לגור בהדסים, מוסד חינוכי ופנימייה בשרון שהוקם במטרה לקלוט ילדים ניצולי השואה.
הוא לימד אנגלית וכך עשתה גם רעייתו מאוחר יותר, לאחר שהשלימה הכשרה בסמינר.
בהדסים הם חיו ועבדו 29 שנים.
לאחר זמן בארץ, קראוס חש שהוא מאבד את יכולתו להתבטא בצ'כית ועבר לכתוב באנגלית.
כשבתו הייתה בת שמונה היא אובחנה כסובלת ממחלת כבד חשוכת מרפא.
שנתיים לאחר מכן נולד לקראוס בן נוסף, רוני.
הבת חייתה עוד 12 שנים ונפטרה לבסוף כשהיא כמעט בת עשרים.
קראוס קרא לאותן שנים "השואה השנייה" שלו.
הקשה מכל היה להסתיר מהילדה את חומרת מחלתה שהייתה סופנית, ולהעמיד פנים שהיא מחלימה.
חוש ההומור של קראוס, סגנונו התיאטרלי ושליטתו בספרות הפכו אותו למורה מאוד פופולרי בבית הספר.
הוא היה מחנך משקיע ומוערך אבל בערבים ובזמנו הפנוי ישב וכתב.
במשך כמה שנים שקד על כתיבת ספר בשם "שנות מדבר", שאותו העריך כעבודתו החשובה ביותר.
למרות מאמציו, הספר לא התפרסם בעודו בחייו.
בשנת 1986 הפסיק ללמד בהדסים, אך במקום לפרוש לגמלאות החל בקריירה חדשה.
הוא למד גרפולוגיה משום שהאמין ביכולתה ללמד דברים על אופי האדם.
בני הזוג עברו מהדסים לנתניה.
קראוס עבר בהצלחה את בחינת ההסמכה של אגודת הגרפולוגים בארצות הברית, הצטרף לאגודה הישראלית לגרפולוגיה מדעית, היה פעיל בחיבור בחינות ההסמכה לחברות ובמהרה הפך לאחד הגרפולוגים המוערכים בארץ.
כמה שנים אחר כך חלה.
בתחילה זה היה לבו, אבל אז הוא אובחן כסובל מסרטן הקיבה.
אמנם ניתוח מורכב הציל את חייו, אבל מאז הניתוח הוא נשאר מוגבל וחולה לשארית חייו.
נפטר ב-5 באוקטובר 2000, בשלווה וללא ייסורים בביתו, כשהוא מוקף בבני משפחתו.
אדית, דיטה, רעייתו של קראוס, היא גיבורת רב המכר- The Librarian of Auschwitz
Petr, Prague 1948 (אדמה ללא אלוהים)
אדמה ללא אלוהים, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1953
תל קוצים (תרגום לעברית של Vepři ve při) הוצאת ירון גולן 1998
ציור הקיר לא הושלם תרגום לעברית של The Painted Wall הוצאת בית טרזין 2004
אוטה פאוול (בצ'כית: Ota Pavel; 2 ביולי 1930 – 31 במרץ 1973) היה עיתונאי ושדרן ספורט וסופר יהודי-צ'כי, אשר כתב ספרים בנושא ספורט וביוגרפיות.
פאוול נולד בשם אוטו פופר בפראג בשנת 1930, כבן שלישי למשפחת פופר.
האב היה סוכן מכירות יהודי, האם נוצרייה.
המשפחה ניהלה אורח חיים חילוני, נהגה לחגוג את החגים הנוצריים והיהודיים גם יחד, וראתה בצ'כיה מולדת.
בילדותו נהג פאוול להשתתף במסעות דייג, וכך הכיר את עולם המים, בעלי חיים ימיים ומלאכת הדייג; בערוב ימיו יצורי המים ואמנות הדייג היוו יסוד עיקרי בסיפוריו.
במלחמת העולם השנייה, סבתו מצד אביו נשלחה אל תאי הגזים, ואילו אביו ושני אחיו הוגלו בתחילה לגטו טרזין ואחר כך למחנה הריכוז מאוטהאוזן.
פאוול נותר עם אמו הנוצרייה כאזרח חופשי, והצניע את עובדת היותו בן לאב יהודי.
בתום המלחמה חזרו אביו ושני אחיו ממחנה הריכוז.
המשפחה שינתה את שמה מפופר לפאוול (פאוול הוא שם צ'כי ואילו פופר הוא שם בעל צליל גרמני).
לאחר המלחמה, הפך פאוול לשחקן הוקי קרח מצטיין בקבוצת הנוער של ספרטה פראג, אך מחלה קטעה את הקריירה שלו כשחקן פעיל, והוא הפך לזמן קצר למאמן בקבוצת הנוער של ספרטה פראג.
בשנת 1949 המליץ לו ידידו ארנושט לוסטיג להתמקד בכתיבה, והוא הפך לשדר ספורט ברדיו של צ'כוסלובקיה.
בשנת 1955 הוא שינה את שמו הפרטי מאוטו לאוטה פאוול.
ב-1956 החל לעבוד כעיתונאי ספורט בכתב העת הצ'כי "סטדיום" (אצטדיון), ובו כתב מאמרים קצרים בנושאי ספורט.
באותן שנים צ'כוסלובקיה הייתה מדינה קומוניסטית ועל אזרחיה הרגילים היו הגבלות יציאה מארצם; אך פאוול, בזכות היותו כתב ספורט, זכה לבקר במדינות המערב.
בשנת 1964, במהלך אולימפיאדת החורף באינסברוק, החל להראות סימנים של מחלת נפש, ואובחן כלוקה בהפרעה דו־קוטבית.
בשנת 1966 מצבו הנפשי הידרדר והוא החל לקבל טיפולים נפשיים ואף התאשפז מרצונו בבתי חולים.
בשנת 1971 יצא לאור בצ'כוסלובקיה קובץ סיפורים דק פרי עטו, "מות האיילות היפות." זהו קובץ הסיפורים היחיד שהתפרסם בימי חייו, ומופיע גם בספר "צלופחי הזהב" לאחר מותו.
מסוף שנות השישים עד מותו, במהלך מחלתו, כתב את כל סיפוריו הליריים החשובים, שהתפרסמו לאחר מותו בספר "צלופחי הזהב".
בשנת 1973 שם פאוול קץ לחייו, ונקבר בבית הקברות היהודי החדש בפראג ליד אביו.
אוטה פאוול, צלופחי הזהב, תרגום מצ'כית לעברית: רות בונדי, זמורה ביתן, 1990.
אוֹטֶה (אוטו) וָלִישׁ (לעיתים ואליש; Otte (Otto) Wallisch או Wallish; 25 באפריל 1906 – 15 במאי 1977) היה מעצב גרפי ישראלי שעיצב חלק ניכר מהסמלים הבולטים של מדינת ישראל, בהם כתיבה קליגרפית של מגילת העצמאות, מטבעות, שטרות, מדליות, בולים וכרזות.
בעל משרד פרסום וחבר ועד האיגוד הישראלי לפרסום.
וליש נולד בשנת 1906 בעיר זנוימו (Znojmo) שבאזור דרום מוראביה, אז חלק מאוסטרו-הונגריה (ולימים בצ'כוסלובקיה; כיום בצ'כיה).
בגיל 10 נשלח לחוג ציור, ועבד כבר בצעירותו כגרפיקאי בפראג.
שירת בצבא הצ'כוסלובקי ולמד במכללת וינה.
נישא להלי (הלנה) וייסנשטיין, ילידת 1903 והעפיל לארץ ישראל בשנת 1934, במסגרת העלייה החמישית, ואשתו הצטרפה אליו שנה לאחר מכן.
לזוג נולדו בן ובת, והם התיישבו בהרצליה, בבית שעוצב בסגנון הבאוהאוס.
בשנת 1934 פתח וליש סוכנות לפרסום בתל אביב וב-1936 פתח ברחוב נחלת בנימין בתל אביב סטודיו לגרפיקה (שכיום הוא אתר שימור היסטורי).
הסטודיו שימש כמרכז עבור הש"י (שירות הידיעות (מודיעין) של "ההגנה").
וליש תכנן וביצע תערוכות בולאיות שונות בישראל ובארצות וערים בעולם כדוגמת ניו יורק, אמריקה הלטינית, וינה ועוד.
אוטה וליש נפטר בהרצליה ונטמן בבית העלמין בכפר שמריהו.
הותיר אחריו את רעייתו, הלי, בן, בת ונכדים.
רעייתו האריכה ימים ונפטרה ב-2005.
וליש היה אחראי על הקליגרפיה של מגילת העצמאות.
דוד בן-גוריון לא הקריא מהמגילה במעמד הכרזת העצמאות בה' באייר תש"ח, 14 במאי 1948, אלא מטיוטה שהודפסה במכונת כתיבה, כיוון שווליש הספיק לכתוב רק את חלקה התחתון של המגילה, בשל המחלוקת על נוסח הכרזת העצמאות שטרם הוכרעה ברגעים הללו.
לכן המגילה הייתה עשויה משלושה ריבועי קלף תפורים ולאחר הטקס היא נתפרה אל החלק בו חתמו חברי המועצה.
וליש היה אחראי גם על עיצוב היכל העצמאות במוזיאון תל אביב הראשון (שדרות רוטשילד 16, תל אביב) לקראת טקס הכרזת העצמאות.
וליש יצר את סדרת הבולים הראשונה, "דאר עברי", שהנפיקה מדינת ישראל מיד לאחר הכרזת העצמאות.
הסדרה, שהוכנה ערב הקמת המדינה בפעילות קדחתנית בתנאי מחתרת, כוללת תשעה בולים שונים בערכים שונים ובשני גדלים.
מאחר שבזמן הדפסת הבולים עדיין לא נקבע שמה של מדינת ישראל, הוחלט שהם ישאו את הכיתוב "דאר עברי".
האפשרויות האחרות לכיתוב על הבולים היו "ארץ ישראל" או "יהודה".
נושא הסדרה מטבעות יהודיים שנטבעו בעת העתיקה, בין השנים 129 לפנה"ס ל-135 לספירה, מתקופת ממלכת החשמונאים עד דיכוי מרד בר כוכבא.
המטבעות נועדו לסמל את מאבקו של העם היהודי למען ריבונות בארץ ישראל ולמען חופש של עם ישראל.
לאחר סדרת הבולים מקום המדינה, המשיך וליש לעצב בולים במהלך השנים עבור נושאים שונים.
בשנים הראשונות לאחר קום המדינה עיצב ואליש את סדרת המועדים הראשונה (סדרת בולים שמונפקת מאז באופן סדיר לקראת חגי תשרי), גיליונית הזיכרון הראשונה של ישראל ("תבול"), סדרת דואר אוויר הראשונה, ובול הנגב.
לאחר מכן עיצב וליש בולים שעסקו במגוון נושאים, כגון "שנת הפליט העולמית" (1952), "בולי זיכרון" המציגים את מפרץ חיפה, הר הכרמל וסמל העיר חיפה, בולי יום העצמאות ובולים נוספים.
וליש היה הגרפיקאי שעיצב את מטבעות הפרוטה הישראליים.
יחד עם ליאו קדמן וחנן פאבל מ"החברה הנומיסמטית בישראל".
את תרשימיהם אישר שר האוצר, אליעזר קפלן.
וליש עיצב את המדליה הממלכתית הראשונה של מדינת ישראל, מדליית עשור לחרות ישראל.
את המדליה הנפיקה החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות בשנת 1958, במסגרת חגיגות העשור למדינת ישראל.
בצִדה האחד העתק של המטבע "יהודה השבויה" מוקף בשלשלאות ובכתובת העברית "גלתה יהודה" עם התאריך העברי "תל"א".
מצדה האחר העתק של עץ התמר שמופיע במטבע המקורי, מעברו האחד אישה נושאת אלומת שיבולים ומעברו האחר גבר הנושא על כתפו מעדר.
המילים "Israel Liberata" ("ישראל המשוחררת" בלטינית) ו"ירושלים" משולבות באיור, ומסביבו מופיעה הכתובת "עשור לחרות ישראל", עשרה כוכבים בני שישה קודקודים (דומים למגני דוד) והתאריך העברי "תשי"ח".
מלבד מטבעות, וליש עיצב באוקטובר 1948 שטרות של 50 ו-100 מיל, המתארים את רצפת הפסיפס של בית הכנסת בבית אלפא.
וליש יצר מספר כרזות וסמלילים בולטים עבור חברות שונות, בהם כרזות קרן קיימת לישראל, הסמלילים של החברות "תנובה" ו"אסם".
כמו כן יצר כרזות, ובהן כרזות בנושא חלוציות, כדוגמת כרזת מפעל "בצרון" בשנות ה-30 ובה חלוץ האוחז בידו האחת רובה ובשנייה חרמש ומגן על היישוב העברי.
בכרזה סיסמה הקוראת בגרמנית: "להגנה - לביטחון, ולבניין".
במאי 2015 נפתחה תערוכת יחיד ראשונה במוזיאון תל אביב "פני עם וארץ".
התערוכה כוללת מבחר מהכרזות שבאוסף המוזיאון ופריטים מאוסף בנו, ערי וליש.
בפברואר 2023 נחנך בהרצליה "משעול אוטה וליש" תוך אזכור פועלו כמעצב סמל העיר הרצליה והבולים הראשונים של מדינת ישראל.
ד"ר היינריך אוטו אַבֶּץ היה שגרירה של גרמניה הנאצית בצרפת של וישי במהלך מלחמת העולם השנייה.
פעולותיו וסמכויותיו חרגו בהרבה מתפקידו של שגריר, ולמעשה היה שליחו של היטלר אל עושי דברו במשטר משתף הפעולה של וישי.
כן היה בעל תפקיד משמעותי בייזום וביצוע שואת יהודי צרפת.
אבץ נולד בעיירה שווייצינגן (Schwetzingen) שבבאדן-וירטמברג בגרמניה.
הוא היה בנו של מנהל אחוזה שמת כשאבץ היה בן 13. את לימודיו סיים בקרלסרוהה, שם היה למורה לאומנות בבית ספר לבנות.
בתקופה שקדמה לעליית הנאצים לשלטון היה אבץ מזוהה עם חוגים פוליטיים שונים, מאנשי השמאל, עד הקתולים ואנשי המרכז.
במיוחד פעל לחיזוק היחסים עם צרפת, ואף נישא לצרפתייה, סוזן דה בריקר, מזכירת ידידו, העיתונאי הפציפיסט הגרמנופיל ז'אן לישר.
בתחילת שנות ה-30 החל להיות פעיל בחוגי ימין צרפתיים, והקים ארגוני ידידות בין צרפת וגרמניה.
ארגונים אלו נודעו בשמות שונים, ובשנת 1934 התגבש שמם "הוועד צרפת-גרמניה" (Comité France-Allemagne).
בשנת 1932 נפגש אבץ עם יואכים פון ריבנטרופ, והשניים התיידדו.
ריבנטרופ הבין כי בפניו אדם המסוגל להביא תועלת רבה.
קשריו של אבץ בבירה הצרפתית, ואישיותו הכובשת, נראו לריבנטרופ בעלי פוטנציאל רב.
בתקופה זו עדיין לא היה אבץ מזוהה עם הנאצים.
בשנת 1937 הצטרף אל המפלגה הנאצית, ואל שירות החוץ של גרמניה.
בשנת 1938 מונה ריבנטרופ לשר החוץ הגרמני.
בשירות החוץ הגרמני לפני תפקידו כשגריר בווישי
אבץ הוצב בפריז, בתפקיד מזכיר שני בשגרירות.
הוא עסק בייצוג דיפלומטי, אך כפי הנראה גם בריגול מסוגים שונים.
אבץ היה המקשר בין חוגי הימין הצרפתי ובין הנאצים, והמשיך בפעילות תמימה כביכול במסגרת "הוועד צרפת-גרמניה".
פעילות זו נועדה לכאורה לחזק את קשרי צרפת וגרמניה, אך בשלב זה של הקריירה של אבץ, השתמש אבץ בגופים שהקים להפצת תעמולה נאצית.
ביוני 1939 גורש אבץ מפריז, בשל כך שהסתבר ששילם לשני עורכי עיתונים כדי שיכתבו בעיתונות הצרפתית מאמרים אוהדים לעמדתה של גרמניה.
קשריהם החברתיים של העיתונאים לשר החוץ הצרפתי, ז'ורז' בונה העלו את השאלה עד כמה היה בונה נתון להשפעתו של אבץ.
ראש הממשלה אדואר דאלאדיה ראה בחומרה פעילות זו, והורה על גירושו של אבץ מפריז.
לאחר הגירוש שירת אבץ במקומות שונים בשירות החוץ, ואף שימש זמן מה כמתורגמן להיטלר.
בעקבות התבוסה הצרפתית במערכה על צרפת שב לפריז.
זמן מה עסק, בהנחייתו של היטלר, בהחרמת יצירות אומנות, במיוחד אלו שבעליהן יהודים.
לאחר מכן, בנובמבר 1940 מונה לשגריר גרמניה למשטר וישי.
לאחר כניעת צרפת במלחמת העולם, הייתה צרפת מחולקת לאזור כיבוש גרמני בצפון, ואזור שכונה "האזור החופשי" בדרום, בו שלט משטר משתפי פעולה שכונה צרפת של וישי.
אבץ הוצב בפריז בירת האזור הכבוש, ומונה כאחראי הגרמני על הנעשה ב"אזור החופשי".
בתפקידו זה היה עליו להעביר את הנחיות הגרמנים לעושי דברם בווישי - ראש המשטר אנרי פיליפ פטן, סגנו האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, ראש הממשלה פייר לאוואל ואנשי משטרם.
ה"שגרירות" בפריז הייתה אחראית לכאורה על כל השאלות הפוליטיות שעלו בצרפת הכבושה, ועל תיאום צבאי ומדיני עם הצרפתים.
אבץ נשא עתה בדרגת שטנדרטנפיהרר ב-SS, דרגה המקבילה לאלוף-משנה בצה"ל.
בתפקידו זה הפעיל לחץ על ממשלת וישי לפעול לפי הנחיות ברלין.
כך, למשל, לחץ על פטן להחזיר לתפקידו את לאוואל, לאחר שזה פוטר ונאסר בסוף 1940, והשתתף באופן אישי במשפט ריום שנועד להטיל את האשמה במלחמה ובתבוסת צרפת על אנשי המשטר הקודם בצרפת.
אבץ היה בעל תפקיד חשוב בייזום וביצוע שואת יהודי צרפת.
עוד בספטמבר 1940 יזם נקיטת צעדים נגד יהודי צרפת.
הוא היה הרוח החיה מאחורי צו שהוציא ממשל הכיבוש הגרמני בספטמבר 1940 שאסר על כניסת יהודים לשטח הכבוש.
תוצאת הצו הייתה שפליטים יהודים שנמלטו לאזור החופשי, לא יכלו לשוב למקומות מגוריהם, נתפסו על ידי שלטונות וישי, ונאסרו במחנות מעצר.
בתפקידו כשגריר יזם צעדים קולקטיביים כנגד היהודים בצרפת, יזם את שלילת אזרחותם, ושב וביקש סמכויות "לנקוט צעדי חירום אנטישמיים" הוא היה בעל תפקיד חשוב בגירוש רבים מיהודי צרפת למחנות ההשמדה, וביישום חוקי הגזע הגרמנים והצרפתים כנגד היהודים.
עם כיבוש חלקה הדרומי של צרפת בנובמבר 1942 פחתה חשיבותו של אבץ.
עתה נוהלה כל צרפת בידי הצבא הגרמני, ובשירותיו לא היה עוד צורך.
בספטמבר 1944 עם התקדמות בעלות הברית בצרפת, בעקבות הפלישה לנורמנדי שב לגרמניה.
לאחר התבוסה הגרמנית, הסתתר אבץ בזהות בדויה, ועבד כחוטב עצים באזור היער השחור.
העבודה הפיזית הקשה פגעה בבריאותו, ומשפנה לקבל סיוע רפואי נחשפה זהותו.
אבץ הוסגר לצרפת, והועמד שם לדין באשמת פשעי מלחמה.
בין היתר הודה אבץ במשפטו, כי הוא שהציע את רציחתו של המדינאי הצרפתי היהודי ז'ורז' מנדל שהוחזק במעצר, ונרצח על ידי אנשי המיליס הצרפתים.
ביולי 1949 נדון ל-20 שנות מאסר עם עבודת פרך.
בהרשעתו ניתן משקל של ממש לחלקו בגירוש יהודי צרפת למחנות ההשמדה.
באפריל 1954 העניק נשיא צרפת רנה קוטי חנינה לאבץ ולמספר פושעי מלחמה אחרים שהוחזקו בכלא הצרפתי.
אבץ עבר לגור עם אשתו בדיסלדורף, ובמאמצים רבים מצא עבודה כסגן עורך בעיתון של המפלגה הליברלית-דמוקרטית בשם "פורטשריט".
ב-5 במאי 1958 מת בתאונת דרכים בגרמניה.
אוטו מרטין אולסן (בנורווגית: Otto Martin Olsen; 13 בדצמבר 1884 – 13 בינואר 1953) היה קלע נורווגי שהתחרה בראשית המאה ה-20 בקליעה.
הוא זכה ב-8 מדליות אולימפיות, בהן ארבע מדליות זהב.
הוא היה לקלע השלישי שזכה בשתי מדליות זהב אולימפיות אישיות, והוא אחד מחמישה אתלטים שהגיעו להישג זה באולימפיאדה אחת.
אולסן נולד באוסטרה אקר, נורווגיה (ב-1948 אוחדה אוסטרה אקר לתוך אוסלו).
בגיל 35, הוא השתתף באולימפיאדת אנטוורפן (1920) ב-9 תחרויות, וזכה שם בחמש מדליות: מדליית זהב בתחרויות הקבוצתיות ברובה חופשי וב-100 מ' מטרות נעות, ירייה יחידה, ובתחרויות האישיות ב-100 מ' מטרות נעות, ירייה יחידה ו-300 מ' רובה צבאי, שכיבה.
כמו כן, הוא זכה במדליית כסף בתחרויות הקבוצתיות ברובה חופשי וברובה צבאי 300+600 מ'.
באולימפיאדת פריז (1924) הוא השתתף ב-5 תחרויות, וזכה ב-3 מדליות: מדליית זהב בתחרות הקבוצתית ב-100 מ' מטרות נעות, ירייה יחידה, מדליית כסף בתחרות הקבוצתית ב-100 מ' מטרות נעות, ירייה כפולה, ומדליית ארד בתחרות האישית ב-100 מ' מטרות נעות, ירייה יחידה.
אוטו-טיון היא תוכנה וסימן מסחרי של קניינית התוכנה "Antares Audio Technologies".
התוכנה משמשת לעיבוד אותות קול.
במקור היא נועדה לצורך הסוואה ותיקון של זיופים מוזיקליים.
פיתוח התוכנה הושלם על ידי המהנדס אנדי הילדברנד ב-1997. בשנת 1998 נעשה שימוש ראשוני באוטו-טיון בשירה של הזמרת שר "Believe".
מארק טיילור ובריאן רולינג, שהפיקו את האלבום, ניסו לשמור את השימוש באוטו-טיון בסוד, אולם בשנת 2000 הודו שהשתמשו בו.
מאז נודע האוטו-טיון כ"אפקט שר" וכ"פוטושופ של הקול האנושי".
בשנת 2004, מבקר המוזיקה ניל מקורמיק כתב בעיתון "דיילי טלגרף" ש"האוטו-טיון הוא המצאה מרושעת ביותר המנסה לקעקע את תעשיית הפופ מאז סוף שנות התשעים, ללא הצלחה", וששירת האוטו-טיון היא כ"שירת המתים".
בשנת 2010 הודתה סדרת הטלוויזיה הבריטית "אקס פקטור" שמספר מתמודדים עשו שימוש באוטו-טיון.
בעקבות זאת אסר סיימון קאוול להשתמש באפקט זה.
באותה השנה כלל המגזין "טיים" את האוטו-טיון ברשימת ההמצאות הגרועות ביותר.
התפשטות התופעה בשנת 2009 והמחאה נגדה
תופעת האוטו-טיון דעכה בעשור הראשון של המאה ה-21, אך הכתה גלים שנית לקראת העשור השני של המאה ובייחוד בשנת 2005, כאשר הראפר טי-פיין גילה ולמד את מקור התוכנה לעומק והכניס אותה לעולם המוזיקה בסערה ובעקבות זאת יותר ויותר זמרים עשו שימוש באפקט, למעט זמרים בודדים שסירבו להשתמש בו.
בטקס פרסי גראמי ה-51 שנערך ב-2009 מחתה להקת "קאב פור קיוטי" על השימוש באוטו-טיון בתעשיית המוזיקה, בעונדם סרטים כחולים.
הזמר ג'יי זי חיבר שיר על סלידתו מהאוטו-טיון בשם "מות האוטו-טיון", ובו מחה על היותו של האוטו-טיון גימיק "שאינו מעלה ואינו מוריד".
הזמרת כריסטינה אגילרה לבשה חולצה שעליה הוטבעה הכתובת: "אוטו-טיון זה לחלשים".
אוטו בוסה , היה מתנגד המשטר הנאצי וחסיד אומות העולם מגרמניה.
בוסה היה הצעיר מבין שבעה אחים.
בשנות השלושים הצטרף למפלגה הנאצית אך עזב אותה בשנת 1935 עקב מדיניותה האנטישמית.
ביוני 1939 הצטרף שוב למפלגה בלחצו של הקרייסלייטר - פקיד המפלגה הנאצית באזור מגוריו.
בתקופת המלחמה גויס בוסה לשירות ביחידת מילואים של המשטרה באזור הגבול בין פרוסיה המזרחית לבין פולין.
במרס 1943 שוחרר בוסה מתפקידו המשטרתי.
הוא הגיע לביאליסטוק בעקבות מפקדו לשעבר, ושם הקים סדנת צביעה.
בתור חבר המפלגה הנאצית הוא זכה למעמד מיוחד ולהגנה משטרתית.
בין יתר עיסוקיו צבע וחידש בתי חולים ודירות שבעליהם היהודים פונו.
למטרה זו העסיק פולנים מקומיים.
כמו כן הייתה לו גישה לכוח אדם מקרב יהודי גטו ביאליסטוק.
בין המשימות שהיה עליו לבצע כדי לארגן את כוח האדם שלו, נדרש בוסה למצוא דירות לעובדיו.
באחת הדירות שבדק היו שתי צעירות דוברות גרמנית, ובוסה הציע להן עבודה בפקידות.
מאוחר יותר גילה בוסה שצעירות אלה היו יהודיות - חייקה גרוסמן מביאליסטוק וחסיה בילצקי מגרודנו - ושהן היו ממנהיגות המחתרת היהודית בביאליסטוק.
בוסה הכליל מספר יהודים ברשימת העובדים שלו ובכך הציל אותם, לפחות לתקופה קצרה, מהגירושים למחנות הריכוז וההשמדה.
הוא השיג עבור קבוצת המחתרת אקדחים, סיפק להם בגדים חמים ותרופות על חשבונו, השתתף בפגישת ראשי המחתרת והעמיד לרשותם את מכונת הכתיבה שלו, על מנת שיוכלו להדפיס עלוני מחתרת אנטי נאציים.
היא אפשר לחברי המחתרת היהודית להשתמש בדירתו בתור מקום להסתרה זמנית של כלי נשק, לפני שאלה הועברו לפרטיזנים ביערות.
בספרה, "אחת ממעטים", מציינת בילצקי תושבים גרמנים אשר סייעו לה ולקשריות האחרות בדרכן והיוו תא גרמני במחתרת.
היא עבדה אצלו והוא הפך לאיש סוד ושותף משמעותי בפעילותה.
"כמעט שנה תמימה, עד אוגוסט 1944, לא חדל האיש מלעזור.
בשלב מסוים הוא כבר לא היה עוזר בלבד, אלא הפך שותף ויוזם" בנוסף לבוסה פעל עמן גם ארתור שאדה (Arthur Schade), קומוניסט גרמני אשר השתתף בפעילות המחתרת.
ביולי 1944, עקב התקדמות הצבא האדום ותחילת נסיגתו של הצבא הגרמני, נתבקשה בילצקי, יחד עם חברותיה הקשריות, לשרטט מפה של כל העמדות והבסיסים הגרמניים שבסביבת ביאליסטוק.
בוסה סייע באיסוף נתוני השטח ובילצקי שרטטה מפה מדויקת של המערך.
בוסה ביקש ממנה ומהפעילים הנוספים במחתרת להתגורר במשרד ובדירה שלו, כיוון שחשש שדווקא בימי המלחמה האחרונים יפגעו בהם הפולנים, וכך עשו.
עם התקדמות החיילים הסובייטים, הצטרפו בילצקי וארתור שאדה אל הכוחות הפרטיזניים ביערות.
הם העבירו את המפה למפקד היחידה של הפרטיזנים אשר העבירה למטה הצבא האדום.
בזכות מפה זו כבשו הרוסים את ביאליסטוק ללא נפגעים.
בקיץ 1944, עם התקרבות הצבא האדום, נדרש בוסה לעזוב את ביאליסטוק ולעבור לגרמניה.
הוא גויס לצבא הגרמני ונפל בשבי הסובייטי.
בוסה היה במחנה שבויים סובייטי בקייב במשך חמש שנים.
עם שחרורו חזר לגרמניה המערבית.
בשנת 1958 יצר קשר עם בייליצקה וגרוסמן, שהתגוררו בישראל.
בשנת 1969 היגר לישראל וחי ביישוב נס עמים אם כי חזר לגרמניה לתקופות שהות ממושכות.
בשנת 1972 שב לגרמניה עקב בעיות בריאות.
כשחלה בעודו בגרמניה, הפרה גרוסמן את שבועתה שלא תבקר בגרמניה ונסעה לגרמניה לבקרו.
בשנת 1968 הכיר יד ושם באוטו בוסה בתור חסיד אומות העולם.
אוטו, מלך בוואריה, ובשמו המלא אוטו וילהלם לואיטפולד אדלברט ולדמאר פון ויטלסבאך , היה מלך בוואריה החל משנת 1886 ועד לשנת 1913.
אוטו נולד ב-27 באפריל 1848 במינכן שהייתה חלק מממלכת בוואריה, למקסימיליאן, שהיה מאוחר יותר מלך בוואריה, ולמריה מפרוסיה, בתם של וילהלם, נסיך פרוסיה ומריה אנה, נסיכת הסן-הומבורג, ודודו אותון, מלך יוון היה סנדקו.
בשנת 1863 התגייס אוטו לצבא הבווארי המלכותי, והצטרף לרגימנט המשמר.
ב-10 במרץ 1864 מת אביו מקסימיליאן השני, מלך בוואריה, ואחיו לודוויג השני, מלך בוואריה עלה לשלטון.
אוטו השתתף במלחמת אוסטריה–פרוסיה ובמלחמת צרפת–פרוסיה, וחוויותיו בשדות הקרב גרמו לו לדיכאון ונדודי שינה.
בשנת 1872 אובחן אוטו כחולה נפש, והוא הוחזק בבידוד באגף הדרומי של ארמון נימפנבורג.
ב-13 ביוני 1886 מת אחיו לודוויג השני, מלך בוואריה, ואוטו עלה לשלטון במקומו.
אולם, עקב אי שפיותו לא נמסר השלטון לאוטו, אלא דודו לואיטפולד מונה לעוצר הממלכה בשמו.
ב-12 בדצמבר 1912 מת לואיטפולד, ובנו לודוויג מונה לעוצר במקומו.
במהלך שנת 1913 העביר הפרלמנט הבווארי חוק שקבע שאם המלך המכהן לא יוכל לשלוט עד סוף חייו, יהיה ניתן להדיחו ולמנות במקומו שליט אחר.
בעקבות כך מונה ב-5 בנובמבר 1913 לודוויג למלך בוואריה.
ב-11 באוקטובר 1916 מת אוטו במפתיע, כתוצאה מחסימת מעיים, ונקבר בקריפטה המלכותית במינכן.
אוטו-וילהלם פרסטר היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פרסטר נולד ב-16 במרץ 1885 באילמנאו, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1903 התגייס פרסטר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לגדוד ההנדסה של המשמר.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה שירת פרסטר כקצין מטה בארמייה השלישית, ובהמשך שירת כקצין מטה בדיוויזיית המילואים ה-14 ובקורפוס המילואים ה-8. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פרסטר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1929 הועלה פרסטר לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1929 מונה למפקד גדוד ההנדסה ה-4 (הפרוסי).
ב-1 בפברואר 1932 הועלה פרסטר לדרגת אוברסט, וב-1 בפברואר 1933 מונה למפקח ההנדסה והביצורים במשרד המלחמה.
ב-1 באוקטובר 1934 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-1 בינואר 1937 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-20 באפריל 1938 הועלה לדרגת גנרל חיל ההנדסה, וב-24 בנובמבר 1938 מונה למפקד הקורפוס ה-6.
עם פרוץ המלחמה היה פרסטר מפקד הקורפוס ה-6, ופיקד עליו בחזית המערבית כחלק מהארמייה החמישית.
במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס שבפיקודו בתחילה כחלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות A, ולאחר מכן לחם הקורפוס במהלך מבצע אדום כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות A.
במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה התשיעית, והשתתף בקרב סמולנסק, ובקרב על מוסקבה, וב-23 באוגוסט 1941 קיבל פרסטר על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-31 בדצמבר 1941 פרש פרסטר מתפקידו והועבר לעתודת המילואים, ב-31 בינואר 1944 פרש מהצבא, ובסוף המלחמה נפל בשבי האמריקני.
לאחר המלחמה הועבר פרסטר על ידי האמריקנים לרוסים, והוא שהה בשבי הרוסי עד לשנת 1955. לאחר שחרורו התגורר פרסטר בולסרודה, עד למותו ב-24 ביוני 1966.
גנרל אוטו-ארנסט אוטנבאכר (; 18 בנובמבר 1888 – 7 בינואר 1975) היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
אוטנבאכר נולד ב-18 בנובמבר 1888 באסלינגן אם נקר, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1907 התגייס אוטנבאכר לצבא האימפריה הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-121 (וירטמברג ה-3 - וירטמברג הישנה), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
על פעולותיו בקרבות קיבל אוטנבאכר את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף אוטנבאכר לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1933 הועלה אוטנבאכר לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-54. ב-1 באוגוסט 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-21 בדצמבר אותה שנה התחתן עם רות אנליזה דה קייזר.
ב-6 באוקטובר 1936 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-105, ב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור, ובקיץ אותה שנה מונה למפקד חטיבת "לצן".
בפרוץ המלחמה לחם אוטנבאכר עם חטיבתו במהלך המערכה בפולין, ובסתיו 1939 מונה למפקד גדוד התחלופה ה-346. ב-1 ביוני 1940 מונה אוטנבאכר למפקד הדיוויזיה ה-177, ב-25 באוקטובר אותה שנה מונה למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-36, וב-1 במרץ 1941 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
במהלך מבצע ברברוסה לחמה הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת ארמיית הפאנצר הרביעית, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחמה כחלק מהקורפוס הממונע ה-56 במסגרת ארמיית הפאנצר השלישית.
ב-6 באוקטובר 1941 מונה אוטנבאכר למפקד זמני של הקורפוס הממונע ה-41, וב-14 בינואר 1942 מונה למפקד הקורפוס ה-13, שהיה חלק מהארמייה הרביעית.
ב-1 באוגוסט 1942 מונה לנציב כללי בממשל הצבאי בצרפת, ובקיץ 1944 פרש לביתו בעקבות תשישות.
בשנת 1950 נשפט אוטנבאכר בבורדו על ביצוע פשעי מלחמה, אולם שוחרר מחוסר ראיות.
לאחר שחרורו התגורר בעיר שטוטגרט, עד למותו ב-7 בינואר 1975.
בשל התנגדותו לנאציזם, ברח אוטו לארצות הברית לאחר האנשלוס של אוסטריה בשנת 1938.
בשנת 1957 מונה אוטו לסגן נשיא האיגוד האירופאי הבינלאומי, ובשנת 1973 מונה לנשיא הארגון.
כמו כן כיהן אוטו בין השנים 1979–1999 כחבר הפרלמנט האירופי.
אוטו מילא תפקיד חשוב במהפכות סתיו העמים בשנת 1989, ואף היה ממארגני הפיקניק הפאן-אירופי.
בזמן מותו, היה אוטו אזרח גרמניה, אוסטריה, הונגריה וקרואטיה, ובעל דרכונים של מונקו, מלטה וספרד.
כמו כן דיבר שוטף גרמנית, צרפתית, ספרדית, אנגלית, הונגרית, צ'כית, קרואטית ולטינית.
אוטו נולד ב-20 בנובמבר 1912 ברייכנאו אן דר רקס, לקרל, ארכידוכס אוסטריה ולזיטה, נסיכת בורבון-פארמה, בתם של רוברטו הראשון, דוכס פארמה ומריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל.
ב-21 בנובמבר 1916 מת פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה, אביו עלה לשלטון כקרל הראשון, קיסר אוסטריה, ואוטו הוכתר כנסיך הכתר.
עם תום מלחמת העולם הראשונה בנובמבר 1918 ויתר אביו על השלטון, והמשפחה יצאה לגלות במדיירה, פורטוגל.
אוטו דיבר גרמנית, הונגרית, קרואטית, אנגלית, ספרדית, צרפתית ולטינית בצורה שוטפת, בהשפעת אמו ששכנעה אותו ללמוד שפות רבות, משום שהאמינה שיום אחד יחזור לשלוט על אדמות רבות.