tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נמלים אלו הן מהנמלים הגדולות בעולם, כשהמלכות הגדולות ביותר נמדדות על בין 40–63 מילימטרים, מה שעוזר להן לנטרל טרף גדול יחסית.
הן בעלות גוף אדום, ראש גדול דמוי-איל ניגוח ולסתות חזקות דמויות-מלחציים.
הן גם בעלות עוקץ אך את מרבית הנזק הן גורמות בלסתותיהן הרחבות.
נמלים אלו חיות על קרקע היער או בתלים תת-קרקעיים ויוצאות החוצה לציד.
חלקן נודדות כעבור כל כמה ימים או חודשים, תלוי במין.
הנמלים הציידות יוצאות בצבא המכיל מעל 20 מיליון פרטים, גדול בהרבה מהפרטים של נמלי הגדוד מאמריקה ואלה יכולות לסכן באופן עצום את מרבית החיים ביערות בהן הן מתגוררות ואפילו לסכן אנשים, אם כי הן איטיות יחסית וקל להימלט מהם.
רובן אוכלות מה שהן תופסות במחושיהן, מאחר שראייתן חלשה.
הן תופסות את הטרף ומתגברות עליו במספריהן הגדולים, הן יכולות להכניע חיות הגדולות מהן בהרבה ואף חולייתנים קטנים כמו חולדות, אם כי מרבית הטרף שלהן מורכב מחסרי חוליות אחרים, למשל תולעי אדמה.
חלק מהמינים הם טורפי טרמיטים בעיקרן.
נמלים אלה מזדווגות בכל העונות ומגדלות זכרים, פועלות וחיילות ומפעם לפעם מייצרות גם מלכות חדשות שהן היחידות שמתרבות.
מלכת נמלים היא הגדולה ביותר מבין הנמלים בקן, וכן הנמלה הגדולה ביותר בעולם וכן הנמלה המתרבה הכי מהר - עם תטולה של מספר מיליוני ביצים בחודש.
הנמלים מהוות איום קטן על העמים של מרכז ומערב אפריקה, בעיקר כשהן מתקרבות ליישובים אם כי לא ידוע על הרוגים אנושיים מהן מאחר שאפשר לברוח מהן בקלות, אם כי אולי טרפו תינוקות נטושים והחוקר פול די שאיו טען שנמלים כאלה שימשו שבטים להוצאה להורג בצורה כואבת מאוד, טענה שנויה במחלוקת.
למעשה שבטים כמו המסאי מנצלים את יכולתם לתפור פצעים באמצעות "סיכות כירורגיות" מאולתרות המשמשות לכמה ימים כדי לסגור פצעים.
נוסף על כך, הן משמשות לעיתים כהדברה ביולוגית טבעית נגד מספר מזיקים כמו עשים.
כידון S84/98 III היה הכידון הסטנדרטי לרובה הגרמני מאוזר 98k.
כידון S84/98 III היה הייצור האחרון של כידוני ה-S84/98 הגרמניים.
מקורו בכידון 1871/1884 הכידון סכין הסטנדרטי הראשון אי פעם עבור כל צבא אשר אומץ בקיסרות הגרמנית לשימוש עם הרובה 1871/1884. זה היה שינוי ועדכון של המאוזר דגם 1871, רובה המאוזר הראשון שהתאים לו מחסנית צינורית בעלת 8 סיבובים שתוכנן על ידי אלפרד פון קרופצ'ק (Alfred von Kropatschek).
זה היה "הרובה החוזר" הראשון של הכוחות המזוינים הגרמניים (רובה חוזר הוא רובה חד קנה המסוגל לפרוק חוזר בין כל טעינת תחמושת.
זה מושג בדרך כלל על ידי שמירת כדורים מרובים במחסנית ולאחר מכן הזנתם בנפרד לתוך הקנה על ידי בורג חוזר), על אף שהוא הוחלף במהירות ב-"Gewer 1888" שיוצר בתגובה לרובה לבל 1886, הרובה הראשון שהשתמש באבק שריפה ללא עשן.
התבנית הראשונה של כידון S84/98 או M1884/98 הייתה כידון 1871/1884 שהותאם כך שניתן יהיה להשתמש בו על ה-Gewer 98. זה הוחלף בשירות על ידי כידון 1898/05. אולם במהלך מלחמת העולם הראשונה החלו לייצר שוב את ה-S84/98 תחת הכינוי S84/98 II.
צבא הקיסרות הגרמנית השתמש בכידון זה במלחמת העולם הראשונה כדרך ל"שימור משאבים נדירים".
ה-S84/98 III היה ייצור של כידון S84/98 במהלך תקופת רפובליקת ויימאר המאוחרת ובתקופת גרמניה הנאצית.
רוב הייצור של הכידון נעשה על ידי מתקנים באזור זולינגן בגרמניה.
מלבד זה יצרנים גרמנים אחרים עסקו בייצורו כמו:
Corts שיצרו כלי עבודה חשמליים,
Dürkopp שיצרה אופנועים וכיום מכונות תפירה Durkopp Adler
Mundlos AG שיצרה מכונות תפירה
הכידון יוצר גם עבור גרמניה במדינות שנכבשו על ידה, מה שנעשה באוסטריה על ידי
כידון סכין הוא סכין אשר יכול לשמש גם ככידון רובה, סכין קרב, או סכין שימוש ככלי חיתוך ודחיפה או נשק.
כידון הסכין הפך לצורת הכידון הכמעט אוניברסלית במאה ה-20 בשל הרבגוניות והיעילות שלו.
כידוני ספייק (יתד או מסמר) הוכחו חסרי תועלת כשהם מופרדים מהרובה ולא יעילים בלוחמת חפירות, ולמרות שהם ורסטיליים, כידוני החרב הוכיחו את עצמם כנשק בלתי מעשי בלוחמת תעלות בגלל אורכם הכולל.
כידון הסכין הראשון שראה שירות נרחב היה להב 25.4 ס"מ Seitengewehr 1871/84, שהפך לכידון חיל הרגלים הגרמני הסטנדרטי ב-1884. הנגזרת שלו, Gewehr 98, המשיך כסכין לחימה בשימוש עד 1945 בשירות הצבא הגרמני.
כידוני הסכינים הם בעצם סכיני לחימה או סכיני שימוש לחיילים עם זיז ו/או טבעת לוע להצמדה לקנה של כלי נשק כגון רובה סער, תת-מקלע או רובה ירי קרבי.
כמעט כל הכידונים כיום הם כידוני סכינים המיועדים לשימוש בלחימה פנים אל פנים וגם כסכיני שימוש אישיים.
לחלקם יש קצוות אחוריים משוננים כדי לשפר את יעילות החיתוך שלו וכדי להיות ניתנים לשימוש כחותכי חוט ותייל (בשימוש בשילוב עם אביזרים על הנדן).
לעיתים קרובות הם מחורצים לאורך.
הם עברו חישול לעמידות, כדי לא להתכופף או להישבר בעת פיתול; זו הייתה לעיתים קרובות הבעיה עם כידוני קוצים ארוכים ודקים.
כיבוש תוניס התרחש ב-16 באוגוסט 1534 כאשר ח'יר א-דין ברברוסה כבש את העיר מידי השליט החפסיד מולאי חסן.
בשנת 1533, הורה סולימאן המפואר לח'יר א-דין ברברוסה, שאותו זימן אלג'יר, לבנות צי מלחמה גדול בארסנל של קונסטנטינופול.
בסך הכל נבנו במהלך החורף של 1533–1534 70 גליאות, מאוישות על ידי חותרים עבדים, כולל 1,200 נוצרים.
עם צי זה, ברברוסה ערך פשיטות אגרסיביות לאורך חופי איטליה, עד שנחת בתוניס ב-16 באוגוסט 1534, והדיח את השליט המקומי, שהיה כפוף עד כה לספרדים, יורש העצר החפסידי מולאי חסן.
ברברוסה הקים בעקבות כך בסיס ימי חזק בתוניס, שיוכל לשמש לפשיטות באזור, ועל מלטה הסמוכה.
תוניס הייתה מיקום אסטרטגי ביותר, ששלט על המעבר ממערב לאגן המזרחי של הים התיכון.
אולם בשנת 1535, בעקבות תחינתו של מולאי חסן, פתח הקיסר קרל החמישי במתקפת נגד והשתלט מחדש על העיר בכיבוש תוניס ב-1535.
כיבוש רומא (באיטלקית: Presa di Roma) התרחש ב-20 בספטמבר 1870, כאשר כוחות ממלכת איטליה השתלטו על העיר ועל מדינות האפיפיור.
לאחר משאל עם שהתקיים ב-2 באוקטובר 1870, רומא הוכרזה רשמית לבירת איטליה ב-3 בפברואר 1871, ובכך הושלם איחוד איטליה ("ריסורג'ימנטו").
כיבוש רומא על ידי הצבא המלכותי האיטלקי שמה את הקץ למדינות האפיפיור, שהתקיימו מאז מתת פפין ב-756, יחד עם כוחו החילוני של הכס הקדוש, והובילה להקמת רומא כבירת איטליה המאוחדת.
המאורע מונצח באופן נרחב באיטליה, במיוחד בערי קתדרלה, על ידי מתן שמות של רחובות עם התאריך: Via XX Settembre (בצורה מדוברת: "Via Venti Settembre").
בשנת 1859, במהלך מלחמת העצמאות האיטלקית השנייה, חלק גדול ממדינות האפיפיור נכבשו על ידי ממלכת סרדיניה בפיקודו של ויטוריו אמנואלה השני.
ראש ממשלת איטליה הראשון, קמילו בנסו די קאבור, מת זמן קצר לאחר ההכרזה על האחדות הלאומית האיטלקית, והותיר ליורשיו את פתרון הבעיות הוונציאניות והרומיות.
קאבור האמין בתוקף שללא רומא כבירה, האיחוד של איטליה לא יהיה שלם.
"ללכת לרומא", אמר יורשו, בטינו ריקאסולי, "זו לא רק זכות, זה הכרח בלתי נמנע." בהתייחס ליחסים העתידיים בין הכנסייה למדינה, הכתב המפורסם של קאבור היה "כנסייה חופשית במדינה חופשית"; לפיו הוא התכוון לכך שהראשונה צריכה להיות חופשית לחלוטין להפעיל את כוחותיה הרוחניים ולהשאיר את הפוליטיקה לחלוטין לשנייה.
ב-27 במרץ 1861 התכנס הפרלמנט האיטלקי החדש בטורינו והכריז על רומא כבירת איטליה.
עם זאת, ממשלת איטליה לא יכלה לשבת ברומא מכיוון שהיא לא שלטה בשטח.
כמו כן, הוחזק בעיר חיל מצב צרפתי על ידי הקיסר נפוליאון השלישי בתמיכה באפיפיור פיוס התשיעי, אשר היה נחוש שלא למסור את השלטון החילוני במדינת הכנסייה.
ביולי 1870 החלה מלחמת צרפת–פרוסיה, ובתחילת אוגוסט החזיר נפוליאון השלישי את חיל המצב שלו מרומא.
הצרפתים לא רק היו זקוקים לכוחות כדי להגן על מולדתם, אלא היו מודאגים מכך שאיטליה עשויה להשתמש בנוכחות הצרפתית ברומא כעילה להצטרף למלחמה נגד צרפת.
במלחמת אוסטריה–פרוסיה של 1866, איטליה כרתה ברית עם פרוסיה, ודעת הקהל האיטלקית העדיפה את הצד הפרוסי בתחילת מלחמת צרפת–פרוסיה.
הוצאת חיל המצב הצרפתי אפשרה לאיטליה להישאר נייטרלית והקלה על המתיחות בין צרפת לאיטליה.
רק לאחר כניעת נפוליאון השלישי וצבאו בקרב סדאן ב-2 בספטמבר, המצב השתנה באופן קיצוני.
היחידות הצרפתיות הטובות ביותר נלכדו על ידי הפרוסים, שפעלו במהירות אחר הצלחתם בסדאן על ידי צעדה לפריז.
מול הצורך הדחוף להגן על הבירה עם כוחותיה הנותרים, הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית החדשה שהוכרזה לא הייתה בבירור יכולת צבאית להשיב נגד איטליה.
בכל מקרה, הממשלה הרפובליקנית הייתה הרבה פחות אוהדת את הכס הקדוש מאשר האימפריה ולא הייתה בעלת הרצון הפוליטי להגן על עמדת האפיפיור.
ביולי 1870, ברגע האחרון של שלטונו של האפיפיור על רומא, אישרה מועצת הוותיקן הראשונה את דוקטרינת אי הטעות של האפיפיור.
בתחילת ספטמבר 1870 שלח המלך ויטוריו אמנואלה השני את הרוזן גוסטבו פונסה די סן מרטינו לאפיפיור פיוס התשיעי והציע הצעה מכובדת שתסכים לכניסה שלווה של הצבא האיטלקי לרומא, במסווה של הגנה על האפיפיור.
יחד עם מכתב זה, נשא פונזה רשימה של הוראות מראש ממשלת איטליה ג'ובאני לנצה, המפרטות עשרה סעיפים כבסיס להסכם בין איטליה ל.
האפיפיור ישמור על חסינותו הריבונית וזכויותיו.
העיר לאונינה תישאר "תחת סמכות השיפוט והריבונות המלאה של האפיפיור".
המדינה האיטלקית תבטיח את חירותו של האפיפיור לתקשר עם העולם הקתולי, כמו גם חסינות דיפלומטית הן עבור נונציוס ושליחים של האפיפיור בארצות זרות והן עבור דיפלומטים זרים בכס הקדוש.
הממשלה תספק קרן שנתית קבועה עבור האפיפיור והקרדינלים, השווה לסכום המוקצה להם כיום מתקציב המדינה האפיפיורי, ותכניס את כל עובדי המדינה והחיילים האפיפיוריים לרשימת השכר של המדינה, עם פנסיה מלאה כפי שהם היו איטלקים.
לאחר מכן הודיע פונסה לנצה על סירובו של האפיפיור לאולטימטום.
למחרת, ב-11 בספטמבר, חיילים איטלקיים בראשות הגנרל רפאלה קדורנה נכנסו למדינות האפיפיור במטרה לכבוש את רומא, ולכבוש את עיר הנמל צ'יוויטווקיה, אותה כבשו ב-16 בספטמבר.
כוחות המצב של האפיפיור נסוגו מאורבייטו, ויטרבו, אלאטרי, פרוזינונה וממעוזים אחרים בלאציו.
על פי הנחיות ממשלת איטליה, שעדיין קיוותה להימנע מלתפוס את הבירה בכוח, שלח קדורנה מסר אחרון לאפיפיור מאוחר יותר באותו יום לכניעת רומא בשלווה.
במכתב שהופנה לגנרל הרמן קנצלר, מפקד חיילי האפיפיור ברומא, הוא הדגיש את "עוצמת הכוחות המעורבים בהתקפה בהשוואה לאלו שהיו בהגנה", וחידש את הבקשה שצבא האפיפיור לא יציג התנגדות.
קנצלר סירב, והשיב לקדורנה שהוא וממשלת איטליה יהיו אחראים, "לפני אלוהים ולפני בית הדין של ההיסטוריה", לכל אבדן שייגרם כתוצאה מהתקפה.
ב-18 בספטמבר, שר המלחמה צ'זארה ריקוטי-מאנייני נתן לקדורנה את ההוראה לתקוף את רומא, אך הודיע כי יש לעקוף את העיר ליאונינה, שתהיה שמורה לאפיפיור, תוך ייעוץ למתינות.
תוכנית ההתקפה הושארה לגמרי בידי הגנרל.
כאשר הצבא האיטלקי התקרב אל חומות אורליאנוס העתיקות של העיר, כוח האפיפיור, בפיקודו של הגנרל קנצלר, היה מורכב מהמשמר השווייצרי, משמר הפלטין והזואבים האפיפיורים — מתנדבים מצרפת, אוסטריה, הולנד, ספרד ומדינות אחרות — בסך הכל 13,157 מגינים מול כ-50,000 איטלקים.
הקונסול האמריקני ברומא, מייטלנד ארמסטרונג, תיאר את האוכלוסייה האזרחית כלא מוכנה להגן על שלטונו של האפיפיור, ורק מאתיים איש בכל העיר נענו לקריאת האפיפיור למתנדבים.
הצבא האיטלקי הגיע לחומות אורליאנוס ב-19 בספטמבר והציב מצור על רומא.
פיוס התשיעי החליט שכניעה של העיר תינתן רק לאחר שחייליו יפגינו מספיק התנגדות, כדי להבהיר שההשתלטות האיטלקית הושגה בכוח ולא התקבלה באופן חופשי.
בשעה 5 בבוקר ב-20 בספטמבר החלה ארטילריה איטלקית לירות לעבר חומות העיר.
קדורנה פיקד על קו התקיפה העיקרי, בעוד חיילים בצד השני של העיר, שהוטלו לשם הסחת דעת, הונהגו על ידי הגנרל נינו ביקסיו.
לאחר מספר שעות, הצבא האיטלקי פרץ את חומות אורליאנוס ליד פורטה פיה, דרכה שטפו הכוחות לרומא.
49 חיילים איטלקים ו-19 חיילים אפיפיורים מתו בקרבות.
על פי נתונים מעט שונים בהיסטוריה של צבא הוותיקן ב-2009, ההגנה על רומא הייתה רחוקה מלהיות ללא שפיכות דמים, והותירה 12 הרוגים ו-47 פצועים בקרב כוחות האפיפיור ו-32 הרוגים ועוד 145 פצועים מהחיילים האיטלקיים.
עד 6 בבוקר, שעה לאחר תחילת המתקפה, שליחים זרים החלו להגיע לארמון השליחים לפגוש את האפיפיור, כולל שגרירי צרפת, אוסטריה-הונגריה ופרוסיה.
פיוס, חברי פמלייתו והקורפוס הדיפלומטי התאספו מאוחר יותר בספרייתו, שם בסביבות השעה 9 בבוקר, הוא קיבל את החדשות מהרמטכ"ל קנצלר על הבקעת הפרצה ליד פורטה פיה.
זמן קצר לאחר מכן, תנאי חוק הכניעה הוצגו על ידי קדורנה ונחתמו על ידי קנצלר בווילה אלבני שבאמצעותו עברה כל רומא, למעט העיר לאונינה, לשליטת הצבא המלכותי האיטלקי.
דגל לבן הונף מכיפת בזיליקת פטרוס הקדוש, וכוחות האפיפיור המובסים לוו לכיכר פטרוס הקדוש על ידי חיילים איטלקיים.
כחלק מתנאי הכניעה פורק צבא האפיפיור וחייליו הזרים הוחזרו מיד.
האפיפיור הורשה לשמור על יחידות המשמר השווייצרי, האציל והפלטיני.
כאשר רוב צבא האפיפיור משוחרר, הפגנות נגד פיוס התקיימו בעיר לאונינה ב-21 בספטמבר.
כדי לתת לגיטימציה לסיפוח העיר, ערך ראש הממשלה לנצה משאל עם ברומא ב-2 באוקטובר 1870. מתוך 167,548 בעלי זכות בחירה, רוב מוחץ של 133,681 הצביעו בעד האיחוד עם איטליה, עם 1,507 קולות נגד.
ב-9 באוקטובר, צו מלכותי אישר את שילובה של רומא והסביבה לאציו בממלכת איטליה.
פיוס גינה את תוצאת משאל השאלות ואת מקרים של אלימות בחירות שהופעלה כדי להבטיח אותה.
האפיפיור הוציא את האנציקליקה Respicientes ב-1 בנובמבר, שבה הכריז על נידוי המוני של הפולשים, כולל המלך ויטוריו אמנואלה השני.
ממשלת איטליה הבטיחה לפיוס ריבונות על העיר ליאונינה, אך האפיפיור עדיין לא הסכים לוותר על תביעותיו לשטח רחב יותר, וטען שמאז שצבאו פורק, מלבד כמה שומרים, הוא לא הצליח להבטיח את הסדר הציבורי אפילו באזור כה קטן.
ב-13 במאי 1871, הפרלמנט האיטלקי העביר את חוק הערבויות, והעניק לאפיפיור זכויות רבות, כגון עצמאות בענייני חוץ ומענק שנתי מממשלת איטליה.
בעוד שצעדים אלה סיפקו את הקהילה הבינלאומית, כולל המדינות הקתוליות, פיוס סירב לקבל את החוק, והכריז על עצמו כ"אסיר בוותיקן".
במשך כמעט שישים שנה לאחר מכן, היחסים בין האפיפיור לממשלת איטליה היו עוינים, ומעמדו של האפיפיור נודע בשם "השאלה הרומית".
במאמר הראשון של האמנה, איטליה אישרה מחדש את העיקרון שנקבע בחוקת ממלכת איטליה משנת 1848, לפיו "הדת הקתולית היא הדת היחידה של המדינה".
כדי להנציח את סיומו המוצלח של המשא ומתן, הזמין מוסוליני את Via della Conciliazione (דרך הפיוס), שתקשר באופן סמלי את קריית הוותיקן ללב רומא.
החוקה של הרפובליקה האיטלקית שלאחר מלחמת העולם השנייה, שאומצה ב-1948, קובעת כי היחסים בין המדינה לכנסייה הקתולית "מוסדרים על ידי האמנות הלטרניות".
בשנת 1984 תוקן הקונקורדט באופן משמעותי.
שני הצדדים הכריזו: "עקרון הדת הקתולית כדת היחידה של המדינה האיטלקית, שאליו מתייחסים במקור ההסכמים הלטרניים, ייחשב כלא בתוקף".
גם התמיכה הכלכלית הבלעדית של המדינה בכנסייה הסתיימה, והוחלפה במימון באמצעות מס הכנסה אישי ייעודי בשם שמונה לאלף, אליו יש גישה גם לקבוצות דתיות אחרות, נוצריות ולא נוצריות.
כיוונים הוא כתב-עת ליהדות וציונות שיצא לאור על ידי ההסתדרות הציונית העולמית בשנים 1978–1997.
שנים אחדות לאחר סגירתו של "כיוונים" החלה ההסתדרות הציונית העולמית להוציא לאור את כתב העת "כיוונים חדשים", הממשיך את דרכו של "כיוונים".
כיוון חדש – המגזין לאזרח הוותיק ברעננה הוא ירחון המהווה חלק מפרויקט ארצי של עיתונות המכוונת לאזרחים הוותיקים הנכתב על ידי צוות עיתונאים מתנדבים שעברו הכשרה מיוחדת, והוא ערוך על ידי עורכת מקצועית.
הפרויקט הארצי של "כיוון חדש" הוקם בשנת 1992. הרעיון להוצאת עיתון ארצי לבני הגיל השלישי עלה במסגרת ישיבות ועדה של אש"ל (הזרוע הביצועית של ארגון הג'וינט העוסקת בגיל המבוגר).
מטרת הפרויקט הייתה ליצור מקור עניין ועיסוק עבור בני הגיל השלישי ביישובים שונים ברחבי הארץ, וכן לאפשר למתנדבים לקחת חלק פעיל בקהילה שלהם.
שוש ברקאי, עיתונאית לשעבר ב"ידיעות אחרונות" נבחרה על ידי יונה פלד, ראש תחום תקשורת באש"ל, להרים את הפרויקט.
בשלב הראשוני, התקיים פיילוט במספר ערים: רמת גן, חולון, פתח תקווה ורחובות.
אש"ל מימן את הקורסים וההשתלמויות של העיתונאים המתנדבים, ובשנה הראשונה גם את הליווי המקצועי והעריכה.
לשם גיוס המתנדבים, פורסם מידע על פתיחת קורס עיתונות לגמלאים.
ועדת קבלה, שכללה נציגים מאש"ל, יושבי ראש עמותות מקומיות למען הקשיש, עובדים סוציאליים וברקאי עצמה, קיימה ראיונות עם המועמדים.
הקורס עצמו היה קורס שבועי בן ארבעה חודשים שהתקיים במשרדי אש"ל בתל השומר.
מאפייני המגזין "כיוון חדש" רעננה
המערכת ברעננה הוקמה במסגרת פרויקט ארצי לעיתונות קהילתית עבור הגיל השלישי בשנת 1997, לבקשתו של יו"ר העמותה למען הקשיש ברעננה בנימין וולפוביץ ז"ל.
בעיתון 16 עמודי צבע, והוא מכיל כתבות צבע, סיפורים אנושיים, תחקירים, ביקורות, תרבות, מתכונים, כתבות בנושאי בריאות ועוד.
לקראת ראש השנה העברי, וחג הפסח היהודי המגזין מכיל 32 עמודים.
בשנת 2014 מערכת כיוון חדש רעננה זכתה בשני פרסי עיתונות ובשני ציונים לשבח, על הכתיבה המקצועית בכתבות הצבע והדיוקן.
המגזין ברעננה מופץ בתחילת כל חודש במהדורה מודפסת ברחבי העיר במקומות מרכזיים אליהם מגיעים גמלאי העיר, כמו מועדוני גמלאים, המכללה העירונית, יד לבנים, עיריית רעננה ועוד.
כמו כן מופץ הירחון באופן מקוון לרשימה ארוכה של מנויים.
בסך הכול מופץ העיתון באלפי עותקים מדי חודש.
מערכת כיוון חדש רעננה מופעלת על ידי קבוצת מתנדבים ("חברי המערכת") ומונחית על ידי עורכת מקצועית, ועוסק בתחומי עניין הרלוונטיים לבני הגיל השלישי, תוך התמקדות במידע מקומי, זכויות, אירועים ונושאים נוספים.
המגזין מונה 16 עמודי צבע וכולל מגוון רחב של תכנים:
מידע מקומי עדכני על זכויות, פרויקטים ואירועים.
"כיוון חדש" רעננה מהווה במה חשובה לאוכלוסיית האזרחים הוותיקים בעיר.
הוא מספק להם קול ואפשרות להתעדכן בנעשה בעיר ובנושאים הרלוונטיים לגילם.
המגזין תורם לחיזוק תחושת הקהילה בקרב האזרחים הוותיקים ומאפשר להם להיות מעורבים ולקבל מידע שימושי.
במהלך חגיגות 20 שנה לפרויקט, צוין כי "כיוון חדש" ממלא תפקיד מכריע במתן קול לקשישים.
המגזין אף הגיע לתפוצה מחוץ לישראל, עד לאוסטרליה, דבר המעיד על קשרים של תושבי רעננה עם משפחות וחברים בחו"ל.
ארכיון הספרייה הלאומית מתעד את גיליונות "כיוון חדש" רעננה באופן מקוון השהופך אותו למקור היסטורי חשוב עבור קהילת רעננה.
כידון אופניים הוא אמצעי בקרת ההיגוי לאופניים.
הכידון אנלוגי לידית הגה ברכבים וכלי שיט, שכן הוא מחובר מכנית ישירות לגלגל הקדמי באמצעות הסטם אשר בתורו מחבר אותו למזלג.
מלבד ההיגוי, הכידון תומך במשקל הרוכב, בהתאם לתנוחת הרכיבה שלו, ומספק מקום נוח לידיות בלמים, ידיות הילוכים, מחשבי אופניים, פעמונים ועוד.
הסוס הדנדי, או הדרייזיין, שהומצא על ידי קארל פון דרייס והיה כלי הרכב הראשון עם שני גלגלים עוקבים, נשלט על ידי מוט שחובר למנגנון ההיגוי הקדמי ונאחז בשתי ידי הרוכבים.
הכידון הראשון היה מוט מוצק מפלדה או עץ,.
כידון מעוקל בצורת שפם, הפך פופולרי בשנות ה-20 של המאה ה-20. כידון Whatton פותח בניסיון לשפר את בטיחותם של אופני פני-פרת'ינג.
כידון עשוי עץ, במקום פלדה, שימש באופני בטיחות להפחתת משקל.
למרות שאלומיניום שימש לייצור אופניים כבר בשנת 1935, הוא נחשב כלא בטוח לכידונים עד שסינלי ייצרה אותם בשנת 1963.
לפי האקדמיה ללשון העברית מקור השם הוא בשיבוש המילה הצרפתית guidon עקב הדמיון הצלילי לשם כלי הנשק כידון.
האקדמיה ממליצה על הגה (האופניים) או מוט הגה.
סוגי הכידונים השונים מותאמים לאופי הרכיבה:
כידון טיפוסי מסוג Drop כולל חלק מרכזי ישר המחובר לסטם, כאשר כל קצה מתעקל תחילה קדימה ומטה, ולאחר מכן חזרה לכיוון הרוכב במיקום נמוך יותר.
סוג זה פופולרי מאד, כשצורתו ומטרתו המדויקת מובילב לתת סוגים:
כידון מרוצים קלאסי המשמש באופני כביש או מסלול.
הכידון מתוכנן עם שלושה פרמטרים בסיסיים; טווח (range), טווח (drop) ורוחב.
ניתן לסווג אותו לשלוש קטגוריות נוספות: קלאסי, בדרך כלל בעל טווח (range) ארוך (drop) וטווח (drop) עמוק, קומפקטי, בעל טווח (range) קצר (drop) וטווח (drop) רדוד, וכידון ארגונומי או אנטומי, כפי שמתואר להלן.
כידון מסוג "drop" עשוי להיות בעל שקע אורכי אחד או שניים כך שכבלי הבלם וההילוכים יבלטו פחות כשהם עטופים מתחת לסרט הכידון.
ייתכן שיהיה לו גם חלק עליון שטוח.
כידון מסלול (Track Drop Bar) הוא וריאציית כידון המיועדת לתנוחות רכיבה אופייניות של רוכבי אופני מסלול ומאופיין ברמפות גדולות וסוחפות, המונעות למעשה את תנוחת הידיים העליונה ומכסה הבלם, אך מקדמות את השימוש של הרוכב בקצוות, או "ווים".
כידוני מסלול מיועדים לשימוש ללא ידיות בלם, אך לאחרונה חוו גל פופולריות בשימוש עם אופניים עם הילוך קבוע, ולכן הותאמו להתאמה לידיות ותנוחות ידיים.
צורת הכידון יכולה להיות פשוטה ועקמומית כרגיל, או בעלת אזור שטוח (קטע ישר) אשר נוח יותר לחלק מהרוכבים לאחיזה.
כידון זה יכול להיות מתואר כארגונומי או אנטומי.
חלק מהיצרנים דחקו את המונח אנטומי לצורת עקמומיות זו, ואימצו את המונח ארגו כדי לתאר חתכי צינורות לא גליליים בחלק העליון השטוח של הכידון, שנועדו להיות נוחים יותר בעת רכיבה במצב זקוף.
Randonneur הוא כידון דרופ העולה מעט מהמרכז בצורת U רדודה, כשחלקו הנמוך רחב יותר מהפיתול בחלק העליון.
נועד להיות נוח מעט יותר מכידון דרופ ישר לאופניים המשמשים לרכיבת אודקס.
פופולריות הכידון צנחה ב-20 השנים האחרונות, ככל שיותר ויותר תיירי אופניים, שגדלו על אופני הרים, בוחרים להשתמש באחת מגרסאות הכידון ה"שטוחות" באמצעות כידון עם קצוות או כידון "פרפר" לחופשותיהם.עם זאת, פופולריות אופני "גראבל" הביאה אותם לקאמבק.
בעבר, יצרנים ורוכבי מרוצים ניסו שימוש בכונני דרופ-אין (Drop-in) עם הארכה נוספת לכיוון צינור הראש בקצה האחורי של הכידון, המטרה לשפר אווירודינמיות, הודות למיקום נמוך וצר של הידיים, מאשר רק הכידון, ועדיין להישאר חוקיים למרוצי זינוק המוני.
כידונים אלה, המיועדים בעיקר לרכיבה בשטח או על משטח עפר, מתרחבים בקצוות הכידון.
סגנון זה היה בשימוש בשנות ה-80, בתקופה המוקדמת של אופני הרים.
בתחילה, החלק המתרחב בכידונים אלה כופף ידנית, אך כיום ניתן להשיג אותם מיצרנים כמו Salsa Cycles ו־SOMA Fabrications.
כידון בולהורן (Bullhorn; קרן שור) מתעקל כלפי מעלה וקדימה.
הוא משולב לעיתים קרובות עם כידון טריאתלון ייעודי עם קליפס בעת שימוש בכביש (ראה לעיל), והם פופולריים גם בפני עצמם על אופניים מסלול, אופני סינגל ואופניים בעלי הילוך קבוע.
סגנון כידון זה נקרא על שם תחום מרוצי המסלול בו הוא שימש במקור, ויש לו את הכינוי הנפוץ "כידון בולהורן" (bulhorn bars) בשל מראם, במיוחד כאשר תנוחת גופו של הרוכב פרושה במלואה כדי להישען קדימה ולשמור על שליטה באופניים.
ניתן לבנות כידון בולהורן מאולתר על ידי חיתוך הקצוות ממוטות הדרופ ולאחר מכן להרכיבם הפוך כך שההתחלה הנותרת של הקצוות תייצר זווית כלפי מעלה להנחת הידיים, אם כי זה לא מספק את אותה מידה של הארכה קדימה (הגעה) או הורדה (עבור מרוץ נגד השעון) ככידון ייעודי.
סגנון הבולמוס (Bullmoose) היה נפוץ באופני הרים מוקדמים.
הסטם והכידון הם יחידה אחת, ובמקום שבו היה חלק והעליון של הסטם, יש שני מוטות המחוברים בקצה האחורי ומחוברים לחלק הכידון הקונבנציונלי מלפנים, בשני מיקומים מחוץ למרכז, ויוצרים משולש.
כידון מסוג זה יהיה בדרך כלל גדול מאוד, מה שמקל על הנשימה תחת לחץ.
עם זאת, נעלם עם הזמן עקב משקלו ובשל היותו פחות ניתן להתאמה בגובה ובמרחק מגוף הרוכב.
כידון שטוח הוא הכידון הסטנדרטי המצויד באופני הרים, אופניים היברידיים, ולאחרונה גם באופניים עם הילוך קבוע ואופני כביש עם כידון שטוח.
כידון שטוח הוא מוט כמעט ישר, וברוב המקרים כפוף מעט לכיוון הרוכב.
לאופניים רבים בגודל פני פרת'ינג ולאופני בטיחות מוקדמים היה כידון שטוח.
הזווית בין הקצוות המוטות מעט לאחור של הכידון לבין ציר הסטם הגלגלים ידועה כזווית הסריקה.
גובה הוא וריאציה של מוט שטוח שבו החלקים החיצוניים של המוטות עולים מאזור ההידוק המרכזי בכ-15 עד 50 מ"מ.
ניתן לחבר ידיות גם למוטות שטוחים וגם למוטות רייזר, מה שמספק יותר מקום לתנוחות ידיים.
כידוני טריאתלון או אופני מרוץ נגד השעון כוללים סגנונות שונים של כידון אווירודינמי לאופני מרוץ ובמיוחד לאופני מרוץ נגד השעון.
אלו כידון צרים המוברגים, אשר מושכים את הגוף קדימה למצב כפוף, מוטות מרדף אשר פורשים את זרועות הרוכב אך מורידים את פלג הגוף העליון למצב נמוך מעט, ויחידות משולבות המשלבות אלמנטים משני העיצובים.
כידוני אירו עשויים לאפשר הפחתת 90 שניות בנסיעת 40 קילומטר.
כידוני טריאתלון משמשים בדרך כלל בטריאתלונים ומרוץ נגד השעון על כביש וכל מסלול.
עם זאת, הם אינם חוקיים ברוב מרוצי הכביש עם זינוק המוני או בכל אירוע אחר שבו מותר דחיפה, מכיוון לצד יתרונותיהן האווירודינמיים, הם מרחיקים את הידיים מהבלמים, מפחיתים את יציבות הרוכב, ויכולים להיות מסוכנים במקרה של תאונה.
בנוסף, הם אינם שימושיים בספרינטים או בטיפוסים קצרים יותר שבהם כוח חשוב יותר מאשר אווירודינמיות.
קיימים ידיות הילוכים ייעודיות (הידועות בשם ידיות הילוכים בקצה הכידון) שניתן להתקין על חלק מכידוני טריאתלון כך שניתן להגיע אליהן מבלי להזיז את הידיים מהמצב האווירודינמי.
ידיות הבלם המשלימות בתצורת כידון זו ממוקמות בקצות כידון ה"מרדף " הנלווה.
כידוני אירו הם תוספת חדשה למרוץ נגד השעון כאשר גרג למונד השתמש בהם לראשונה בטור דה פראנס של 1989. במרוץ נגד השעון שנוי במחלוקת ביום האחרון, למונד השתמש בהם כדי לעקוף את לובש החולצה הצהובה לורן פיניון ב-58 שניות, והפך פער של 50 שניות ליתרון של 8 שניות.
מחאות פיניון על השימוש במוטות אלה אך נדחו.
כידון בסגנון BMX, כפי שמשמש באופני BMX, הוא גובה יותר מאשר כידון ישר, ובדרך כלל יש לו תומך צולב כדי לספק קשיחות וחוזק.
אחד מסוגי הכידון המוקדמים ביותר, ואולי הנפוץ ביותר לאופני עיר.
כידון מסוג זה נקרא על שם מועדון האופניים North Road בלונדון, ולאחר מכן שימש באופני Raleigh, Schwinn ואופני שלושה הילוכים אחרים, כמו גם באופני שטח ורודסטרים אירופאיים שונים.
ידוע גם כידונים "עירוניים" או "תיירים".
כידוני North Road נסחפים פחות או יותר לאחור לכיוון הרוכב; במקרים קיצוניים כל ידית מסתיימת כמעט במקביל לאחרת ולשלדת האופניים.
לאחרונה הם נהנים מפופולריות מחודשת בכמה אופניים היברידיים, אופני עיר ודגמי נוחות.
כידוני North Road ניתנים בקלות להיפוך להנמכה של כעשרב סנטימטר לתנוחת רכיבה אגרסיבית יותר או מראה ספורטיבי.
כידוני פורטאור נועדו להכיל מתלים או סלים המותקנים מלפנים על מנת לגרור מטען, והם נמצאים בדרך כלל על אופני פורטאור ייעודיים.
הם כמעט ישרים בחלקם המרכזי, ונוטים לאחור לכיוון הרוכב בצורות שונות, ועם ירידה קלה במקרים מסוימים.
כידון קרוזר, המשמש באופני קרוזר, נוטה להיות ארוך ומשופע לכיוון החלק האחורי של האופניים כך שהרוכב יכול לשבת זקוף.
הקונדורינו הוא כידון הכפוף מעט פחות מ-90 מעלות קדימה, ולאחר מכן 90 מעלות החוצה בזווית חדה.
אין בו עלייה והוא צר בהרבה מכידון אופני עיר רגילים.
הוא הופץ בעיקר באיטליה משנות ה-50 ואילך, ושווק ללקוחות שרצו אופניים בעלי מראה ספורטיבי שעדיין יוכלו לשמש למטרות כלליות (נסיעה לעבודה וכו') בשנים בהן אופני מרוץ ייעודיים לא היו במחיר סביר לרוב האנשים.
איבד בהדרגה פופולריות כאשר אופני מרוץ כביש הפכו נפוצים, ובתחילת שנות ה-80 ייצורו פסק.
כידון וואטון מתפתל מאחורי רגליהם של רוכביאופני פני-פרת'ינג, כך שהם עדיין יכולים לשמור על רגליהם על הדוושות וגם לקפוץ מהאופניים כשכפות הרגליים קדימה.
כידון זה משמש גם באופניים שכיבה להיגוי מתחת למושב.
לעיתים מכונים כידוני "פרפר" ונפוצים באירופה.
הם מורכבים בדרך כלל בצורת שמונה המותקן אופקית על הסטם.
כידון זה מאפשר לרוכב להישאר זקוף יחסית, ובמקביל מספק מגוון רחב של תנוחות ידיים לנוחות ברכיבות ארוכות.
וריאציה של כידון הפרפר מותקנת באופניים מתקפלים מסוג P של ברומפטון.
הוא שונה מכידוני פרפר אחרים בכך שהוא מותקן אנכית ולא אופקית.
כידון Moustache (שפם) מתעקל קדימה מהסטם ואז חזרה לכיוון הרוכב.
סגנון זה עוצב בתחילת שנות ה-90 על ידי גרנט פיטרסן עבור ה־Bridgestone XO-1, בהתבסס על כידון חצי-נמוך ששימשו תלמידי בית ספר ביפן.
כידון Ape hanger מתנשא בצורת U תלולה מהבסיס, כך שידי הרוכב מונחות מעל גובה המותניים.
כידון זה זכה לפופולריות רבה בשנות ה-60 לאחר הצגתם של אופני גלגלים כמו Schwinn Sting-Ray, Raleigh Chopper ואופניי נוער מעוצבים נוספים שחיקו את מראה אופנועי מרוצי דראג או צ'ופר של אותם ימים.
תקנות שאומצו בשנת 1978 במסגרת חוק החומרים המסוכנים הפדרלי הגבילו את הגובה המרבי של כידון המותקן על ידי היצרן ל-40.64 ס"מ מעל גובה המושב הנמוך ביותר; תקנות הבטיחות של האיחוד האירופי משתמשות במגבלה דומה של 40 ס"מ.
במדינות שונות בארצות הברית יש תקנות הנעות בין 15 ל-30 אינץ' מעל גובה המושב, או גובה הכתפיים או העיניים; לחלקן אין הגבלות.
סגנון מתלה הקופים נותר נפוץ בארצות הברית עד אמצע שנות ה-80, ועדיין נראה לעיתים קרובות על אופני לוריידר.
אופנוח, כול סוגים מגוונים, ומצויד לעיתים קרובות בכידונים ייחודיים.
אלה כוללים כידונים בעלי טווח הגעה ארוך מאוד, בדומה לקולבי קופים המותקנים פחות אנכית, וכידוני וואטון המיועדים להיגוי מתחת למושב.
עיצוב הכידון הוא פשרה בין מספר תכונות רצויות:
עיצוב הכידון מותאם לשימוש המיועד של האופניים.
מיקום נכון של ידי הרוכב בהתאם למטרה ולסגנון הרכיבה.
מקום לידיות בלמים, הילוכים וכן אביזרים שונים.
למוטות מרוצים/טורינג וטריאתלון מטרות נוספות:
אפשור שינוי תנוחות הידיים והגוף במהלך רכיבות ארוכות, להפחתת עייפות.
אפשור ניתוב אווירודינמי של כבלי בלם/הילוכים.
מטרות עיצוב כידון לאופני הרים מתמקדות פחות באווירודינמיקה, ויותר בהתמודדות עם שטח:
אפשור שליטה מספקת לצורך תמרון קדמת האופניים מעל מכשולים.
חוזק מספיק כדי לעמוד בכוחות הנוספים הנוצרים בפעילויות/התרסקויות מסוימות.
אופציונלי: לא להגדיל משמעותית את משקל הרכב.
לכידוני BMX ואופני קפיצות דרישות דומות לאופני הרים, עם הצורך הנוסף של מתן שליטה עדינה עוד יותר, כגון טיפול ספציפי בזמן שהאופניים באוויר או במהלך תמרונים מסוימים.
כידונים עשויים לרוב מסגסוגות אלומיניום, אך לעיתים קרובות עשויים גם מפלדה, סיבי פחמן או טיטניום.
ישנם מספר פרמטרים של גודל שיש לקחת בחשבון בעת בחירת כידון:
מוטות דרופ מגיעים במגוון רוחבים 34-50 ס"מ.
רוכב יבחר בדרך כלל כידון שתואם בקירוב את רוחב הכתפיים שלו כך שזרועותיו יהיו מקבילות בקירוב.
הרוחב נמדד בסוף קטע הדרופ, אך השיטה המדויקת משתנה מיצרן ליצרן.
חלקם מודדים מקצה חיצוני לקצה חיצוני (למשל, Deda, ITM, TTT, Pinarello Most) בעוד שאחרים מודדים ממרכז למרכז (למשל, Cinelli, Profile Design, Ritchey, Salsa).
הנתון המוחזר על ידי מדידה מבחוץ לחוץ נוטה להיות גדול יותר ממדידת מרכז למרכז עבור אותו כידון.
תקן ISO לאזור הידוק סטם הכידון הוא 25.4 מ"מ, המשמש באופני הרים ובכידוני כביש רבים מתוצרת יפן.
עם זאת, התקן האיטלקי הלא רשמי הוא 26 מ"מ.
ישנם גם גדלים ביניים כגון 25.8 מ"מ שמנסים להשיג תאימות עם סטם ISO או איטלקי, והגודל הישן הספציפי לסינלי של 26.4. בפועל, סטם אופנים עם לוחיות מתכת ניתנות להסרה מתאים למספר דגמים.
קוטר מהדק הידית וקוטר האחיזה
בנוסף לאזור הידוק הסטם, ידית ההילוכים ו/או ידית הבלם ואזור האחיזה על הכידון יכולים להיות בעלי מספר קטרים שונים.
עבור כידונים מסורתיים לכביש והרים, אלו קטרים סטנדרטיים ולכן מבחינה היסטורית לא היה בלבול רב למעט כאשר מערבבים רכיבים לכביש והרים.
עם זאת, בשנים האחרונות ישנם סוגי כידון מוצלבים שאינם נופלים לקטגוריה זו או אחרת, וניתן להעלות על הדעת להשתמש בכל סוג של ידית הילוכים, ידית בלם או ידית אחיזה (דוגמה לכך היא כידון בסגנון זקוף).
מסיבה זו, כידונים מסוימים זמינים כיום בגדלים מרובים הקשורים לקוטר הידוק ידית ההילוכים או ידית הבלם.
כידון סטנדרטי לכביש (כולל כידון מסלול, סייקלוקרוס ותיור) משמש להאחיזה/מנוף בקוטר 23.8 המתאים רק לידיות הילוכים או ידיות בלם מסוג אופני כביש.
קוטר זה בדרך כלל אינו חשוב לגריפים מכיוון שכידון זה לרוב עטופים.
יוצא מן הכלל הם ידיות אחיזה מקשה אחת, בקוטר 23.8 (ולכן לא יתאימו לכידון אופני הרים).
ידיות בלם סייקלוקרוס בגודלן מתאימות לכידון בסגנון Drop, וגם לא יתאימו לכידון אופני הרים.
גודל הידית/האחיזה הנפוץ השני משמש לכידונים להרים ולעיר, כולל כידון שטוח, כידון רייזר, כידון פורטר מסוים וכו'.
בכידונים אלה לאזורי הידית והאחיזה יש בקוטר 22.2. לכן, ידיות הילוכים עם אגודל, ידיות הילוכים מסוג אחיזה, ידיות בלם לאופנוע ומידיות הילוכים מסוג Rapidfire יתאימו רק לקוטר קטן יותר זה - אף אחת מהן לא תתאים לכונני כביש או סייקלוקרוס.
כידונים עטופים בדרל כלל בסרט גריפ או בעלי ידיות אחיזה כדי לספק אחיזה ונוחות.
באופן כללי, לכידונים עם תנוחת רכיבה אחת יש ידיות אחיזה, וכידונים למספר אחיזות משתמשים בסרט.
ישנם סוגים רבים לסרטי כידון:
סרט פוליאוריתן, גומי מרוכב, שעם, כותנה, עור, מפנימית וגומי מוקצף.
הידיות עשויות בדרך כלל מפלסטיק קשיח או רך, ספוג, ג'ל, ועור, בהתאם לשימוש ולעלות הרצויה.
הן יכולות להיות חלקות ועגולות או מותאמות לצורת יד.
כידון עם קצוות פתוחים צריך להיות מצויד במכסים מטעמי בטיחות.
אלה יכולים להיות עשויים מתכת, בדרך כלל פלדה, או פלסטיק.
בלעדיהם, קצה הכידון עלול לגרום לפציעה חמורה במקרה של פגיעה חזקה ברקמות רכות.
מכסים נדרשים גם על ידי גופי ניהול רכיבה תחרותיים.
ברכיבה על אופניים, קצוות כידון הם הרחבות המותקנות בדרך כלל על קצות כידון ישר.
הם משתרעים הרחק מהכידון ומאפשרים לרוכב לשנות את סוג האחיזה והיציבה בהן הוא משתמש במהלך הרכיבה.
הם יעילים במיוחד בעת ירידה מהאוכף, מכיוון שהם מגבירים את המינוף.
קצוות כידון יכולים גם לשפר את הנוחות לרוכב בשל המיקום הנייטרלי של הידיים (כפות הידיים פנימה) אשר מפעיל מעט פחות לחץ על השרירים, ובכך שהם מספקים יותר ממקום אחד להניח את הידיים במסע ארוך.
קצוות כידון היו פופולריים באופני הרים מתחילת שנות ה-90 ועד סוף שנות ה-90, כאשר "כידון רייזר" (riser bar) חזר לאופנה.
השילוב של כידון רייזר וקצוות כידון נדיר.
קצוות כידון יכולים להיות בעייתיים ברכיבה בין עצים, מכיוון שהם עלולים להיתפס מענפים ולגרום להתרסקות.
הם גם מספקים הגנה מסוימת לידיו של הרוכב במקרה של נפילה או התרסקות.
עם זאת, על ידי הזזת הידיים רחוק יותר מידיות הבלם, הם יכולים להאריך את משך הבלימה.
השימוש בקצוות כידון אסור על ידי גופי הרגולציה של מרוצי כביש.
תאונות עלולות להיגרם בקלות כתוצאה מהיתפסות בכידונים של רוכבים אחרים במהלך רכיבה בקבוצות צרות, ובנוסף, כידונים עלולים לגרום לפציעות קשות במהלך התנגשויות.
כיירון או חיירון (ביוונית עתיקה: Χείρων), הוא דמות במיתולוגיה היוונית, קנטאור בן אלמוות ששימש כמורם של כמה מהגיבורים המיתולוגיים של יוון העתיקה.
כיירון מתואר כחכם שביצורים ומייסד תורת הרפואה, הנבואה (אותם למד מהאל אפולו) והציד (אותו למד מהאלה ארטמיס).
כיירון היה בנם של קרונוס, שליט הטיטאנים, ושל האוקיינידיה פיליירה בת אוקיינוס.
לפי האגדה, נטשה פיליירה את כיירון במערה, מפני שהתביישה בהיותו קנטאור.
הוא שרד בזכות האל אפולו שאימץ וטיפח אותו, לימד אותו מוזיקה, רפואה, ירי בחץ וקשת ציד ולחימה.
מאז, ריפא כיירון אחרים ולימד אותם רפואה ומדעים.
בניגוד לשאר הקנטאורים, אשר תוארו לרוב כפראיים ואכזריים וסימלו הפקרות, תאווה חייתית והשתכרות, תואר כיירון כטוב לב וחכם, ועזר לגיבורים רבים במיתולוגיה היוונית.
הוא ניהל מעין בית ספר לחיים.
אלים ומלכים נתנו לו לאמן את ילדיהם.
חלק מתלמידיו הפכו לגיבורים גדולים, כגון אכילס, יאסון, תסאוס, הרקולס, אסקלפיוס ועוד.
הוא היה בן אלמוות ולכן כשהרקולס פגע בו בטעות, הרעל לא המיתו, אבל הייסורים גרמו לו למשאלת מוות.
הוא ידע כי בינתיים פרומתאוס סובל, ולכן נתן לו במתנה את חיי הנצח שלו.
כיטין הוא רב-סוכר בעל חשיבות בביולוגיה.
כיטין הוא אחד המרכיבים העיקריים בדופן התא של פטריות, ובשלד החיצוני והמוקשה (exoskeleton) של החרקים, פרוקי-רגליים אחרים ומספר בעלי חיים נוספים.
הכיטין הוא פולימר המורכב מתתי יחידות של אצטילגלוקוזאמין (N-acetyl-D-glucos-2-amine) אשר מחוברות ביניהן
חיבור זה זהה לחיבור מולקולות הגלוקוז בתאית, ולכן מולקולת הכיטין היא למעשה מולקולה של תאית, שבכל מונומר של גלוקוז, אחד ההידרוקסילים (קבוצות -OH) הוחלף בקבוצה אצטילאמינית.
החלפה זו מאפשרת יצירת קשרי מימן נוספים בין שרשרות סוכריות קרובות, מה שמביא לחוזק הרב של החומר הנוצר.
השילוב של קשיותו וגמישותו של כיטין הפכו אותו לחומר העיקרי המשמש ליצירת חוטים המשמשים בניתוחים.
למילים כיטין וכיטון, אותו מקור כמו למילה היוונית לטוניקה שמשמעותה מעטפה מגינה.
כיור הוא אגן רחיצה או כלי שמטרתו לנקז נוזלים הנשפכים אליו ולפנותם החוצה, על פי רוב, למערכת הביוב או למכל קטן הנמצא מתחתיו.
הכיור בנוי בדרך כלל מחרסינה, אך ישנם גם כיורים העשויים נירוסטה או פלסטיק.
ישנם כיורים שצורתם עגלגלה או אליפטית, וישנם כיורים שצורתם מרובעת.
הכיורים העגולים ישמשו על פי רוב לשטיפת ידים כגון ביציאה מחדרי השירותים, בעוד הכיורים המרובעים ישמשו, בדרך כלל, לשטיפת כלים (אלו יהיו עשויים לפעמים מנירוסטה).
ישנם כיורים המחוברים ישירות לקיר וישנם כיורים המונחים על ארונית קטנה.
בכיורים מסוימים ברז המים מחובר לגוף הכיור (כמו בכיורים הנמצאים על ארונית), וישנם כיורים בהם ברז המים מחובר לקיר.
חור הניקוז ממוקם בחלקו התחתון של הכיור, על פתחו נמצאת מסננת גסה, המונעת מפסולת גדולה להיכנס לצנרת הביוב ולגרום לסתימה.
ניתן להניח מסננת עדינה על המסננת הגסה, לסינון יעיל יותר.
ישנם כיורים להם יש חור ניקוז עליון בנוסף לחור הניקוז התחתון.
מטרת חור הניקוז העליון שבמקרה של סתימה בחור הניקוז התחתון (סתימה יכולה להיות על ידי פקק, או על ידי פסולת), גובה פני המים שיעלה, לא יעברו את גובה חור הניקוז העליון (כי ברגע שמפלס המים יגיע לחור העליון, הם יתנקזו דרכו).
כיורים שאינם מצוידים בחור ניקוז עליון עלולים לגרום להצפה במקרה של סתימה (כי המים ישפכו משפת הכיור).
תפקיד נוסף של חור הניקוז העליון הוא להגביר את קצב הניקוז על ידי מעבר אוויר דרכו.
מתחת למסננת שבפתח הניקוז מחובר צינור קצר (בדרך כלל עשוי פלסטיק, במערכות ישנות ניתן למצוא גם צינורות מתכת), אליו מתנקזים המים שנשפכו לכיור.
במקרה שאין חיבור לביוב, ימצא מתחת לצינור מכל מים שאליו יתנקזו המים (לדוגמה שמכונות אוטומטיות למכירת משקאות חמים, מחמי מים גדולים וכדומה).
במקומות בהם הכיור מחובר לביוב, ימצא בקצה הצינור הקצר רכיב הנקרא ברך.
הברך עשויה מפלסטיק, במערכות ישנות ניתן למצוא גם רכיבי מתכת.
לברך מספר תפקידים: ריכוז המשקעים והפסולת שעברו דרך הכיור.
זה נעשה על ידי כך שהפסולת שוקעת בתחתית כוס המשקעים של הברך.
תפקיד אחר של הברך הוא למנוע מריחות רעים לצאת מהכיור.
זה נעשה על ידי כך שבין צינור הביוב לבין הכיור נמצאת כוס המלאה מים (שהגיעו אליה מהכיור), מים אליה מהווים מחסום בפני הריח העולה מהביוב.
בנוסף לכך, אם ייפול חפץ קטן לחור הניקוז (טבעת, בורג, אום וכדומה), ניתן יהיה לפרק את כוס המשקעים בקלות, ולהוציא מתוכה את החפץ שנפל (אם הוא לא המשיך לזרום במערכת הביוב).
הברך בנויה כך שהמים שיוצאים מהכיור עוברים בדרכם למערכת הביוב דרך כוס המשקעים.
דבר זה מתבצע בעזרת מפרדה במרכז הברך.
היא גורמת לכל המים שיעברו בברך לעבור בדרכם בכוס המשקעים (כך שהפסולת תתנקז שם).
לפעמים, משתמשים בצינור שרשורי למטרות אלו.
הצינור עשוי פלסטיק דק וגמיש.
כדי להקנות לו קשיחות מסוימת, נמצאת ספירלה מתכתית לכל אורכו.
את הצינור ניתן לכופף באמצעו כך שישמש כברך (תהיה בו הצטברות מים למנוע ריחות, הפסולת הכבדה תוכל לשקוע בקטע המכופף ובנוסף ניתוק הצינור ממערכת הביוב פשוט).
במערכות המחוברות לביוב, יהיה גודל צינור הניקוז 50 או 60 (בדרך כלל).
הכיור מתחבר לקיר באמצעים שונים – צינורות מתכת קצרים המחוברים לקיר עליהם הכיור מונח.
מוטות מתכת קצרים שמצדם האחד קבועים בקיר וחלקם השני מושחלים בחורים המיועדים לכך בכיור.
יש כיורים המחוברים לקיר על ידי ברגים (כאשר לפעמים הברגים מחוברים ללוח עץ קטן המחובר לקיר).
בין שפת הכיור לקיר, יהיה, בדרך כלל, חומר אטימה המשמש גם להדבקה (כגון סיליקון).
את הכיורים המחוברים לארונית יש להצמיד לקיר, ולהדביק אותם בעזרת חומר אטימה.
כיור הקאה הוא כיור, לרוב מקרמיקה, המיועד להקאה.
כיורי הקאה אלו נמצאים לרוב בברים, פאבים, מסעדות ואחוות סטודנטים בווייטנאם ובמדינות דוברות גרמנית.
ניתן למצוא כיורי הקאה גם באתרי הזרקה מפוקחים למשתמשי סמים.
הכיור מותקן בגובה המותניים עם ידיות לאחיזה ומתקן שטיפה.
בגרמניה ואוסטריה, כיורי הקאה אלו מקושרים לרוב למסורת השתייה הכבדה של אחוות הסטודנטים.
כִיוֹס הוא אי יווני הררי במזרח הים האגאי, בעל שטח של 842.5 קילומטרים רבועים ואוכלוסייה של 52,674 תושבים, נכון ל-2011. האי מהווה את אחת משלוש הרשויות המוניציפליות המרכיבות את היחידה האזורית של כיוס שבמחוז צפון הים האגאי.
בירת האי, והיישוב הכי מאוכלס בו, היא העיר כיוס, המשמשת גם כבירת היחידה האזורית.
המקום הגבוה ביותר בו מתנשא לגובה של 1,267 מטרים.
ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בכיוס מעידים על תחילת התיישבות אנושית בתקופת האבן החדשה.
בהמשך נשלט האי על ידי המינואים ועל פי המסורות המקומיות נולד בו המשורר הומרוס.
ב-546 לפנה"ס נכבש כיוס על ידי צבא הממלכה האחמנית ובהמשך הצטרפו תושבי האי למרד האיוני.
בקרב לאדה אשר הסתיים בתבוסת האיונים נטלו חלק 100 ספינות מלחמה מהאי כיוס.
ב-479 לפנה"ס לאחר הניצחון בקרב מיקאלה השתחרר האי מהכיבוש הפרסי, תוך ששליטיו מצטרפים לליגה האטית-דלית.
ב-412 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפלופונסית מרדו הכיוסים באתונה, אך המלחמה הסתיימה בניצחון הליגה הפלופונסית ובפירוק הליגה האטית-דלית.
באמצע המאה ה-4 לפנה"ס מרדו שוב הכיוסים באתונה, ניצחו וזכו בעצמאותם.
ב-333 לפנה"ס עבר האי לחזקת ממלכת מוקדון וב-168 לפנה"ס נכבש על ידי צבא הרפובליקה הרומית.
ב-395 לאחר חלוקת האימפריה הרומית עבר האי לשליטת האימפריה הביזנטית וב-1090 נכבש על ידי הסלג'וקים שהחזיקו בו למשך שבע שנים.
לאחר מסע הצלב הרביעי, כיבוש קונסטנטינופול והקמת האימפריה הלטינית, עבר כיוס לשליטת הרפובליקה של ונציה.
ב-1225 עלה בידי הביזנטים לכבוש מחדש את האי, אך ב-1261 הוא עבר לחזקת הרפובליקה של ג'נובה.
בראשית המאה ה-14 סבל כיוס מתקיפות חוזרות ונשנות של שודדי ים ושל צי האימפריה העות'מאנית וב-1566 עלה בידי העות'מאנים לכבוש אותו.
במועד הכיבוש מנתה אוכלוסיית האי 14,500 תושבים, רובם יוונים ומיעוטם ג'נובים.
העות'מאנים כינו את האי בשם: "אי המסטיק" בגלל פרסומו הרב בהפקת שרף המסטיקא שהיה מכונה גם "הדמעות של כיוס" וזאת בשל דימויו לדמעות ובגלל הסיבה שהיה קשה להפיקו בחודשי הקיץ החמים.
האי התפרסם גם בזכות בתיו העתיקים המצופים באריחי שיש בצבעי שחור עם לבן המכונים "סגרפיטו" שנבנו בעיקר בדרומו.
עם פרוץ מלחמת העצמאות היוונית נמנעו תושבי כיוס מהצטרפות למרד כנגד העות'מאנים, אך במרץ 1822 כמה מאות לוחמים מהאי הסמוך סאמוס נחתו בכיוס ופתחו בהתקפה על הכוחות העות'מאנים באי.
בשלב זה הצטרפו תושבי כיוס ללחימה והעות'מאנים הנחיתו כוחות גדולים באי ופעלו לדיכוי המרד.
הכוחות העות'מאנים ביצעו את טבח כיוס אשר במהלכו נרצחו 42,000 מתושבי כיוס, 50,000 נמכרו לעבדות ו-23,000 הוגלו ממנו.
לאחר דיכוי המרד הוחל בשיקום תשתיות האי וחל גידול מסוים בכמות האוכלוסין, אך ב-1881 אירעה רעידת אדמה בעוצמה של 6.5 בסולם ריכטר אשר גבתה אלפי קורבנות, שמספרם מוערך בין 5,500 ל-10,000 נפשות.
בנובמבר 1912, במהלך מלחמת הבלקן הראשונה נכבש האי על ידי צבא ממלכת יוון ובמסגרת הסכם לונדון (1913) הכירו העות'מאנים בסיפוחו של האי לממלכה היוונית.
במהלך מלחמת יוון–טורקיה התיישבו פליטים יוונים רבים בדרומו של כיוס.
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה נכבש האי על ידי גרמניה הנאצית והוא נותר בחזקת הגרמנים עד 1943.
באי גדל שיח, ירוק עד מהסוג של עצי האלה הנקרא בשם אלת המסטיק (Pistacia lentiscus) שהוא נפוץ במיוחד בחורשים באזורים ים תיכוניים נמוכים.
במאה ה-21 הוא גדל בעיקר באזור דרום-מערב האי שנקרא "מסטיקוחוריה" ("כפרי המסטיק" ביוונית) ומפיקים ממנו שרף הנקרא "מסטיקא" (מכאן מקור השם "מסטיק" שהוא ביוונית: מסטיכה, Μαστιχα וגם בפיניקית משמעו "לעיסה") ונקרא גם "הדמעות של כיוס" בגלל צורתו וצבעו הדומים לדמעות.
הצמח משמש כסם מרפא ומרכיביו בשימוש גם בתעשיית התרופות וגם כתבלין לממתקים וקינוחים מזרחיים המשמשים בעיקר להכנת גלידה מסטיק ורחת לוקום, כולל התוצרים הייחודיים של האי שהם סוכריות וליקר.
שרף אלת המסטיק משמש גם לתעשיית הקוסמטיקה בתהליך ייצורם של בשמים, שמנים וקרמים לגוף.
כמו כן מצוי בשימוש התעשייה לציפוי של חומרים שקופים כגון זכוכית ופלסטיק וגם לייצור ציפוי ורנית ודבק, לחניטה גופות.
עוד משמש החומר לייצור משחות שיניים.
האי מייצא את שרף המסטיקא לכל רחבי תבל ובמיוחד לארצות המזרח התיכון וצפון אפריקה.
המסטיקא מתאים גם להכנת קטורת בדומה לשרף הלבונה ויחד שניהם נקראים בשם "מסטיק ערבי" או "מסטיק תימני".
בימי השלטון העות'מאני תבלין המסטיקא היה שווה את משקלו בזהב וכל מי שנתפס בגנבתו הוצא להורג בפקודת הסולטאן.
בכפר "פירגי" ישנו אף מוזיאון על נושא המסטיקא.
בתקופת הכיבוש הע'ותמני עת נרצחו רוב תושביו היוונים של האי, ניצלו תושבי אזור מסטיקוחוריה הודות לגידולי עץ אלת המסטיק ממנו הפיקו את השרף היקר ואשר שירתו את הסולטאן ונשותיו.
בחודש אוגוסט 2012 פרצה שריפה בחלקו הדרומי של האי 2012 Chios Forest Fire השריפה כילתה יותר מ-40% מעצי המסטיק באי.
בכיוס שורר אקלים ים תיכוני מתון.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 15.3oc וערכי הקיצון נעים מ-8oc בינואר ופברואר ועד 23.5oc ביולי ואוגוסט.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 520 מילימטרים והחודש הגשום בשנה הוא דצמבר בו יורדים בממוצע 122 מילימטרים של גשם.
על פי יוסף בן מתתיהו המלך הורדוס נקלע לאי, כנראה בשנת 14 לפני הספירה, ושהה בו תקופה.
הוא חילק מתנות לתושבי האי ומימן שיקום של מבנים.
ישנם חוקרים הסבורים שנדיבותו כלפי תושבי האי, קשורה לנוכחות יהודית במקום.
בחפירות ארכאולוגיות נימצא באי בית כנסת מהמאה הרביעית לספירה.
בבית הכנסת נמצאה רצפת פסיפס וכתובת הקדשה ביוונית.
עדויות כתובות לנוכחותם באי קיימות מ-1048, תקופת שלטונו של קונסטנטינוס התשיעי מונומכוס קיסר האימפריה הביזנטית.
ב-1160 ציין בנימין מטודלה, כי בכיוס מתגוררים 400 יהודים רומניוטים בקהילה עצמאית שבניה התגוררו ברובע נפרד.
ישנה מסורת לפיה יעקב בן אשר המכונה "בעל הטורים" נפטר ונקבר באי.
קברו שימש מקום עלייה לרגל ליהודי הסביבה.
באי מצוי בית כנסת הקרוי על שמו.
בתקופת שלטונה של הרפובליקה של ג'נובה בכיוס, עסקו היהודים במסחר וחלשו על היבוא והיצוא.
אוריינותם ורב לשוניותם של בני הקהילה סייעה לפיתוח עסקיהם ולקשריהם עם השלטונות.
ב-1457 הוקם בית הכנסת הראשון באי ולאחר הגעת מגורשי ספרד הוקמו נוספים.
ב-1540 וב-1717 פגעו מגפות בתושבי כיוס ובכלל זה בבני הקהילה היהודית.
לכל אורך התקופה העות'מאנית זכו בני הקהילה לחופש פולחן וחופש מסחר נרחבים והעניין הוביל לחיכוכים מול האוכלוסייה הנוצרית המקומית.
במהלך מלחמת העצמאות היוונית עזבו רבים מבני הקהילה את האי והיגרו לאיזמיר שבאימפריה העות'מאנית.
ב-1881 חרב הגטו היהודי במהלך רעידת האדמה החזקה שפקדה את האי ובמהלכה נהרגו 29 מבני הקהילה ו-24 נפצעו.
ב-1885 מנתה הקהילה 200 נפשות, בעיר כיוס הוקם בית כנסת חדש ובהמשך הוקמו שני בתי ספר לבני הקהילה במימון ותמיכת רשת אליאנס-כל ישראל חברים.
ב-1892 תועד אירוע עלילת דם ופגיעות בבני הקהילה תועדו גם במהלך המלחמה היוונית-עות'מאנית (1897).
בראשית המאה ה-20 מנתה הקהילה כ-350 נפשות, אך לאחר מלחמת הבלקן הראשונה וסיפוח האי לממלכת יוון החל מספר בני הקהילה לרדת בהדרגה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו באי כמה עשרות יהודים, חלקם פליטים שנמלטו לכיוס נעצרו ונכלאו וחלקם בני המקום שלא נפגעו במהלך הכיבוש הנאצי של האי.
מראשית שנות ה-60 לא התגוררו עוד יהודים באי ובמקום עדיין קיימים שרידיו של בית הכנסת המרכזי ובית העלמין היהודי.
יהודי כיוס נהגו לחגוג בח' באייר את "פורים כיוס" או "פורים של הגברה הטובה" (Purim de la senora) לזכר אירוע הצלה היסטורי.
ישנן כמה גרסאות מה הוא האירוע.
גרסה אחת מתייחסת להדיפת התקפה של הצי של פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה על האי ב-1595. גרסה אחרת מתייחסת למאורע שקרה ב-1820 בזמן מלחמת העצמאות היוונית.על פי המסורת אישה יהודייה שאפתה לחם הניחה מרדה לוהט על תותח טעון באבקת שרפה, הדבר גרם לפיצוץ שסייע להדוף את האויב.
כייסות או כיוּס, מושג המתייחס לגנבת ארנק או כספו של אדם מכיסו או מתרמילו, כך שקורבן הכיוס לא ירגיש בכך בשעת מעשה.
כיוס הוא בדרך כלל עבירה פלילית.
בהשוואה לטכניקות אחרות לגזילת כספו של הזולת כגון שוד, כיוס היא פעולה נטולת אלימות שהקורבן מרגיש בתוצאותיה זמן מה לאחר שהסתיימה.
המושג מוזכר כבר במאה ה-13, וב-1585 מוזכר לראשונה בית ספר לכייסות בלונדון.
את המילה העברית חידש העיתונאי איתמר בן־אב"י לאחר שלא נותר מקום לכתוב בכותרת "גנבי כיס".
כייסים פועלים כיחידים או בזוגות, כאשר אחד מהכייסים מסיח את דעתו של הקורבן, והאחר עוסק במלאכת הכיוס עצמה.
טכניקות להסחת הדעת: שיחה עם הקורבן תוך הפניית תשומת לבו לנושאים שונים, התזה מקרית לכאורה של לכלוך עליו, ולאחר מכן סיוע בניקוי הלכלוך שמעניק אפשרות "לנקות" גם את כיסו של הקורבן.
שדה פעולה אידיאלי לכייסים הוא אזור שבו קיימת צפיפות גבוהה, כגון תחבורה ציבורית בשעות העומס, התקהלויות של אנשים וכדומה.
כיוס בתחבורה ציבורית מעניק לכייס יתרון נוסף: בתום מעשה הכיוס הכייס יורד מהרכב עם שללו, והרכב מתרחק עם קורבן הכיוס, ומרחיק אותו מהכייס.
מדרגות נעות מאפשרות כיוס ב"שיטת הסנדביץ'": אחד הכייסים נעצר בקצה המדרגות הנעות לפני הקורבן, והמדרגות בתנועתן מצמידות אליו את הקורבן שהופך לחסר אונים, כך שמתאפשר לכייס השני, הנמצא מאחורי הקורבן, להיצמד אליו ולחפש בכליו.
יש כייסים המשתמשים בסכין חדה לחיתוך הכיס האחורי של מכנסי הגבר לשם הוצאת הארנק.
בארצות מסוימות יש רוכלים הדוחקים בתיירים לקנות את מרכולתם ותוך כדי כך מכייסים אותם.
במקומות מועדים לפורענות מעמידה המשטרה בלשים שתפקידם לאתר כייסים בפעולתם, וגם בקרה באמצעות טלוויזיה במעגל סגור משמשת לשם כך.
תיירים הם מועמדים עיקריים לכיוס, משום שחוסר התמצאותם הופך אותם לקורבנות נוחים יותר.
כדי להתגונן מכייסים נוהגים תיירים להצטייד בחגורה סמויה, שהגישה אליה על ידי הכייס קשה יותר, ובה הם מחזיקים את עיקר כספם ומסמכיהם, לצמצום הנזק מפגיעתו של כייס.
יש המשתמשים בשרשראות שקושרות את הארנק לדש מכנסיהם או מעילם, ויש כאלו המניחים אותו בכיס פנימי שאין אפשרות להגיע אליו מבלי לעורר את תשומת לבו של בעל הארנק.
העונש המרבי הצפוי לכייס בבית משפט ישראלי הוא שלוש שנות מאסר.
דמות ספרותית נודעת של כייס היא זו של פייגין בספרו של צ'ארלס דיקנס "אוליבר טוויסט".
פייגין הוא מנהיגה של חבורת ילדים, שאותם הוא מדריך לעסוק בכיוס ובמעשי גנבה נוספים.
שימוש לא פלילי בכישורי כיוס נעשה על ידי קוסמים, שבחלק מהמופע שלהם מעלימים חפצים מכיסיו של מתנדב מהקהל.
במשחק התפקידים, מבוכים ודרקונים, הדמות נוכל יכולה להשתמש במיומנות הייחודית שלה בכיוס אנשים בהצלחה רבה.
בעשור הראשון של המאה ה-21 החלה תופעה של "כייסות אלקטרונית" באמצעות קורא שבבי RFID אותו מקרבים כייסים לכיס הקרבן, כדי לזהות את הפרטים הסודיים המוטבעים בשבב על כרטיס האשראי, הדרכון ושאר מסמכים אישיים.
הכיור הוא אחד מכלי המשכן ובית המקדש, ששימש את הכהנים לרחוץ במימיו את כפות ידיהם ורגליהם לפני הכניסה למקדש ותחילת העבודה.
רחיצה זו נקראת בלשון חז"ל גם קידוש ידיים ורגלים.
הציווי על בניית הכיור נמצא בספר שמות:
הציווי על בניית הכיור מופרד מהציווי על בניית שאר כלי המקדש (וכך גם תיאור עשייתו) ומופיע רק לאחר הציווי על הכנת בגדי הכהונה.
פרשנים רבים מתייחסים לשאלה זו; נראה כי אכן הכיור אינו חלק מן המשכן, אלא כלי המסייע בעבודתו, וזו הסיבה להפרדה האמורה.
הכיור הוא מכל מנחושת המכיל מים, ומותקנים בו ברזים שדרכם הכהנים יוצקים את המים על גופם (בדומה למיחם שלנו).
הכיור עמד על בסיס (כן) המופרד ממנו, וגם הוא עשוי נחושת.
הכיור נמצא בחצר המשכן, בין ההיכל למזבח העולה, כפי שנאמר בפסוק שהובא לעיל, והמפרשים מסבירים שהדבר נועד כדי להזכיר למי שבא לעבוד בהיכל או במזבח לרחוץ לפני כן.
בתורה לא נקבע לכיור גודל קבוע או צורה קבועה, בניגוד לכלים אחרים במשכן, כדוגמת ארון הברית, שולחן לחם הפנים ומזבח הקטורת, שהם מרובעים שאורכם רוחבם וגובהם מפורש בתורה.
משמעות הדבר, שמבחינת ההלכה ניתן ליצור כיור ללא הגבלה על גודלו וצורתו, ובלבד שיהיה מנחושת.
עם זאת, חז"ל דייקו מפסוקי התורה: "ורחצו ממנו משה ואהרן ובניו" שהכיור צריך להכיל מים בכמות המספיקה לארבעה כהנים לפחות.
על פי ניסויים שנערכו במכון המקדש, כמות המים המספיקה לקידוש ידיים ורגלים נאמדת בליטר בערך, ומכאן שעל הכיור להכיל לפחות ארבעה ליטרים.
בדברי חז"ל מופיעה מחלוקת בשאלה האם מי הכיור צריכים להיות מי מעיין דווקא, או שכל מים כשרים לשם כך.
ההלכה נפסקה כדעה השנייה, אם כי, כנראה שמבחינה מעשית בדרך כלל היו מי הכיור מי מעיין.
את הכיור הראשון הכינו מנחושת שנלקחה מהמראות של נשות ישראל.
חז"ל מסבירים, שהמראות צובאות הן מראות של נשים שהתייפו בעזרתן, כדי לחזק את התא המשפחתי בזמן השעבוד במצרים, וכדי להרבות את הילודה בעם ישראל.
משה רבנו סבר שאין זה ראוי להשתמש לכיור במראות אלו, שיש בהן אלמנט של תאווה, וה' הורה לו להשתמש בהן, כי בזכות נשים אלה ומעשיהן עם ישראל החזיק מעמד במצרים.
מאחר שהכיור נעשה ממראות הנחושת, היו לו שימושים בהיותו כמראה, יש שפירשו שהנשים היו צופות בעדו בעבודת הקורבנות ויש שפירש שהכהן היה מביט דרכו בפני הנשים בבואם להקריב קרבן.
בספר מלכים מתוארים הכיורים שבנה שלמה כשבנה את בית המקדש, ומצוין שם שהוא בנה עשרה כיורות, והעמיד אותם על "מכונות" מפוארות, שניתן היה לנייד אותן:
"ארבעים בת" נאמדים בכמטר מעוקב אחד של מים, וכך הספיקה תכולת כל כיור לקידוש ידיים ורגלים מאות פעמים.
בנוסף לכיורים, בנה שלמה את ה"ים", בריכת נחושת גדולה ומעוטרת, שעמדה על שתים עשרה דמויות פרים עשויים נחושת.
קוטרו של ה"ים" היה עשר אמות, והכיל אלפיים בת, כ־50 מ"ק מים.
ה"ים" התמלא ממעיינות באזור ירושלים, וממנו מילאו את הכיורים.
בריכה זו נשדדה על ידי הבבלים, עם חורבן הבית הראשון.
המשנה מספרת, שלכיור היו שני ברזים בלבד, עד שכהן גדול בשם בן קטין יצר כיור חדש, ובו שנים עשר ברזים.
הדבר נעשה כדי לאפשר לשנים עשר הכהנים העוסקים בקרבן התמיד ובעבודות הנלוות לו לקדש את ידיהם ורגליהם בבת אחת.
חלק מהברזים היו גבוהים יותר ושימשו בשעות הבוקר כאשר הכיור היה מלא ואילו חלקם היו נמוכים יותר ושימשו בעיקר בשעות הערב, כשהכיור התרוקן.
פריט נוסף שחידש בן קטין הוא המוכני, מדובר במנוף (או גלגלת) עשוי עץ, שבעזרתו הורד הכיור במשך הלילה לבור מים בבית המקדש, והועלה למחרת.
פירוש הדבר: כל דבר ששוהה בכלי קודש במשך הלילה - נפסל בהגיע עלות השחר.
ממילא, מים שנשארו בכיור במשך הלילה היו נפסלים בהגיע הבוקר, והיה צורך לשפוך אותם ולהביא מים חדשים.
על ידי המוכני שהו המים שבכיור במשך הלילה בבור מים, ולכן לא נפסלו.
בדברי הרמב"ם מופיע תיאור אחר לגמרי של המוכני: מדובר בכלי נוסף מעל הכיור, שלא הוקדש אלא נחשב כחפץ רגיל, ללא קדושה.
מכיוון שכלי זה לא התקדש - המים שנמצאו בו לא נפסלו בלינה.
כלי זה הוא שהכיל את רוב מי הכיור, ורק בשעת הצורך, כאשר כהן רצה לקדש את ידיו ורגליו, הוא הפעיל מנגנון שהזרים את המים מן המוכני אל הכיור, וקידש את ידיו ורגליו מן המים שבכיור.
באופן כזה, לא היו בכיור מים בקביעות, אלא רק לפי הצורך הנדרש לקידוש, ובסוף היום לא היו בו מים שנפסלו.
מכון המקדש, העוסק בשחזור כלי המקדש במתכונתם ההלכתית, שיחזר גם את כיור הנחושת.
תחילה נעשה כיור המכיל כמה עשרות ליטרים ובו שישה ברזים, ובתחילת שנת תשס"ט נחנך ברוב עם כיור חדש ומשוכלל, המכיל מאות ליטרים, ונותן מענה לבית מקדש מתפקד ופעיל.
המוכני בכיורים אלו נעשה על פי שיטתו של הרמב"ם שהוזכרה לעיל.
כיטרידיומיקוסיס היא מחלה מידבקת שמשפיעה על מחלקת הדו-חיים.
הכיטרידיומיקוסיס הביאה לירידה דרמטית ואף להיכחדותם של דו-חיים במערב צפון אמריקה, מרכז אמריקה, דרום אמריקה ומזרח אוסטרליה.
כיום, לא קיים אמצעי יעיל למדידת השפעות המחלה באזורי בר.
המחלה תורמת לירידה גלובלית באוכלוסיות הדו-חיים, שכנראה והשפיעה על 30% ממיני הדו-חיים בעולם.
מחלת הכיטרידיומיקוסיס משפיעה על מינים מסוימים, מינים אחרים חסינים למחלה.
מספר דו"חות שנכתבו בנושא גילו כי אוכלוסיות מסוימות יכולות לשרוד, אם הן מגלות רמה נמוכה של 'עמידות'.
יצוין כי מרבית המחקרים שנערכו במעבדות אינם רלוונטיים מבחינה אקולוגית, מה שמקשה על השלכת מסקנותיהם על חיי הבר.
העדות הראשונה למחלה נצפתה בצפרדע הרפואית (Xenopus laevis).
מכיוון שסוג זה משונע רבות ברחבי העולם מסיבות שונות, ייתכן שהוא העביר את המחלה למקומות אחרים.
עם זאת, מחקרים אחרים מציעים כי המחלה הייתה קיימת בצפון ובמרכז אמריקה במשך מספר עשורים.