tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעשור האחרון גברה גם תשומת הלב לנושאים סביבתיים ואנרגטיים, כאשר לטביה מחויבת לעמוד ביעדים האירופיים להפחתת פליטות ולשילוב מקורות אנרגיה מתחדשים.
בקרב הציבור, התמיכה בחברות באיחוד נותרה יציבה יחסית, אם כי קיימים זרמים של אירוסקפטיות, בעיקר בקרב קבוצות שמרניות ודוברי רוסית.
סקרים עדכניים מצביעים על כך שרוב האוכלוסייה רואה בחברות באיחוד יתרון אסטרטגי וכלכלי, אך מיעוט משמעותי מעלה חששות בנוגע לאובדן ריבונות או תלות מופרזת במדיניות האירופית.
הוויכוח הציבורי משקף את המתח המתמשך בין השאיפה לשימור זהות לאומית לבין הרצון בהעמקת ההשתלבות במערך האירופי.
הצטרפותה של לטביה למרחב שנגן בדצמבר 2007 סימנה שלב נוסף בהעמקת השתלבותה במוסדות האיחוד האירופי ובקונספט של "אירופה ללא גבולות".
המעבר למנגנון שנגן היה תהליך מורכב שנמשך מספר שנים וכלל הכנות טכנולוגיות, מנהליות ומשפטיות מקיפות, שבאו להבטיח את עמידתה של לטביה בסטנדרטים הגבוהים של בקרת גבולות חיצוניים וביטחון פנים הנהוגים באיחוד.
במהלך תקופת ההיערכות השקיעה הממשלה בלטביה משאבים רבים בפיתוח תשתיות גבול מתקדמות, בהקמת מערכות מידע תואמות למערכת SIS (Schengen Information System) ובשדרוג הציוד וההכשרות של משטרת הגבולות.
המעבר כלל גם התאמות חקיקתיות, בהן יישום כללי ה-Schengen Acquis בתחום הנפקת אשרות, בקרת מעבר בין-מדינתית ושיתוף נתונים בין רשויות אכיפה.
כניסתה של לטביה לשנגן הייתה לא רק צעד טכני אלא גם הישג פוליטי וביטחוני, שהמחיש את יכולתה של המדינה לעמוד בדרישות האיחוד ולנהל גבול חיצוני עם רוסיה ובלארוס בהתאם לסטנדרטים האירופיים.
עם ההצטרפות בוטלו הבקרות הפנימיות בגבולותיה עם אסטוניה וליטא, והמדינה הפכה לשומרת סף של הגבול המזרחי של האיחוד.
מעבר זה נתפס כסמל להשתלבות מלאה של לטביה במרחב האירופי המאוחד וכאישור נוסף על הצלחת תהליך ההצטרפות שלה.
יחסי האיטי–ישראל הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שמתקיימים בין רפובליקת האיטי לבין מדינת ישראל אשר החלו ב-17 במרץ 1949, אז הכירה האיטי בעצמאות ישראל, והייתה למדינה ה-48 בעולם שעשתה זאת.
שגריר ישראל בפנמה מייצג את היחסים בין שתי המדינות, ולישראל קונסוליה של כבוד בבירת האיטי פורט-או-פרנס.
ב-1937 החלה ממשלת האיטי, כמו עמיתיה ברפובליקה הדומיניקנית, להנפיק דרכונים ואשרות ליהודים ממזרח אירופה שביקשו מקלט מרדיפות הנאצים.
האוכלוסייה היהודית באי הגיעה באותה העת לכדי 300 נפשות, אולם רבים עלו למדינת ישראל בתחילת שנות החמישים ואחרים בעקבות מרד האזרחים במדינה בשנת 1986.
ב-29 בנובמבר 1947 האיטי הצביעה בעד תוכנית החלוקה בהצבעה שהתקיימה בעצרת הכללית של האו"ם, וב-17 במרץ 1949 הכירה המדינה בעצמאות ישראל.
בספטמבר 1958 הקימו ישראל והאיטי יחסים רשמיים ביניהם, והחליפו שגרירים ביניהם, כשציר ישראל במקסיקו, דוד שאלתיאל, הואמן כשגריר לא תושב להאיטי, ושגריר האיטי בצרפת, לואי מארס, מונה לשגריר לישראל.
ביולי 1959 פתחה האיטי שגרירות בישראל, בירושלים.
ב-12 בינואר 2010 התרחשה באי היספניולה רעידת אדמה חזקה בעוצמה של 7.0 בסולם מגניטודה לפי מומנט אשר הרגה מעל 300,000 איש.
מדינות רבות שלחו צוותים לסיוע למדינה, בהן ישראל אשר הוגדרה מהראשונות, ששלחה צוות שמנה 220 איש והקימה בית חולים שדה המסוגל לטפל ב-500 נפגעים מדי יום.
בסוף אוגוסט 2010 שלחה ישראל בעקבות החלטת ממשלה שהתקבלה חודש קודם לכן, בפעם הראשונה כוח של 14 שוטרים להשתתף בכוח שמירת השלום של האו"ם במדינה.
לאחר סיום שהותה בהאיטי, דווח כי המשלחת הישראלית טיפלה ביותר מ-1110 חולים, ערכה 319 ניתוחים מוצלחים, ביצעה 16 לידות (כולל 3 בניתוחים קיסריים) והצילה רבים מההריסות.
ב-27 בינואר, לאחר פעולות צוות החילוץ, ממשלת ישראל החליטה להמשיך בסיועה הרשמי להאיטי בתיאום באמצעות מש"ב - סוכנות הסיוע הלאומית של ישראל ומשרד החוץ, כחלק ממאמץ עולמי לשיקום המדינה.
איש העסקים היהודי המקומי, דניאל קידר, הפך למתאם בפועל של הכוחות הישראליים בהאיטי.ג'ילברט ביג'ו, איש עסקים יהודי מקומי, הוא קונסול הכבוד הנוכחי של ישראל בהאיטי.
בראיונו לסוכנות הידיעות היהודית בשנת 2010, הצהיר על יחסי האיטי–ישראל באומרו, "מעולם לא הייתה אנטישמיות במדינה הזו...
האיטיים תמיד העריכו את ישראל, ועכשיו יותר מתמיד".
היהודי הראשון שהגיע להאיטי היה אנוס בשם לואיס דה טורס שהפליג עם קולומבוס והגיע לאי ב-1492. ראשוני היהודים שהיגרו אל האי היו יהודים הולנדים מברזיל שהגיעו לאי ב-1634, שנה לאחר הכיבוש הצרפתי.
ב-1881 דיווח העיתון הצרפתי "לה פפל" שיצא לאור בבירת האי כי קהל התנפל על קבוצת יהודים בפורט-או-פרנס להכותם אולם פוזר על ידי כוחות צבא, מאורע שעיתון המליץ טען שהיה בדוי כי לטענתו ספק אם היו יהודים באי בכלל.
הקהילה היהודית בהאיטי מונה כיום כ-25 עד 50 נפשות, ולה ספר תורה אחד.
היחסים בין הרפובליקה הצרפתית לבין הרפובליקה של האיטי הם יחסים היסטוריים שמתחילים בהתיישבות הצרפתית בהאיטי במאה ה-17, האיטי הייתה מושבה צרפתית עד שנת 1804 בה פרצה המהפכה ההאיטית.
עד שנת 1825, לא הוכרה האיטי בעקבות לחץ מצרפת ובנות בריתה, וההכרה נעשתה תמורת תשלום 150 מיליון פרנק צרפתי לרסטורציה.
חודש לאחר רעידת האדמה בהאיטי בינואר בשנת 2010, ניקולא סרקוזי, ביקר בהאיטי למשך ארבע שעות בלבד, לאחר ארבע שעות אלה עבר סרקוזי לצד השני של האי, הרפובליקה הדומיניקנית.
ביקור זה היה הביקור הראשון של שליט צרפת בהאיטי אי פעם.
יחסי האיטי-צ'ילה הם היחסים הדו-צדדיים בין רפובליקת האיטי לבין הרפובליקה של צ'ילה.
להאיטי שגרירות בסנטיאגו ואילו לצ'ילה שגרירות בפורט-או-פרנס.
כמו כן שתי המדינות חברות בארגון מדינות אמריקה.
במרץ 2006 ביקר נשיא האיטי הנבחר, רנה פרבאל, בצ'ילה והשתתף בטקס השבעת נשיאת צ'ילה מישל בצ'לט.
ביוני 2006 ביקרה נשיאת צ'ילה בצ'לט בהאיטי.
בביקורה הבטיחה כי צ'ילה "תמשיך להציע תמיכה, כך שלכל האיטי יהיה סיכוי טוב יותר לקבל שירותי בריאות, חינוך ודיור".
בצ'לט הייתה ראשת המדינה הראשונה שביקרה בצ'ילה מאז עלה לשלטון פרבאל בחודש מאי אותה שנה.
בצ'לט ציינה כי היא "תדון עם פרבאל באפשרות של נוכחות כוחות צ'יליאנים במדינה אם יהיה צורך בכך", וכי "יציבות האיטי חיונית".
בפברואר 1973 צ'ילה העניקה תושבות זמנית ל-15 פעילים פוליטיים גולים מהאיטי שהיו מעורבים בחטיפת שגריר וקונסול ארצות הברית בפורט או-פרנס בינואר אותה שנה.
ב-1994, צ'ילה, יחד עם אורוגוואי וונצואלה הסכימה לסייע ביצירת הסכם שלום בהאיטי.
השליטים הצבאיים של האיטי אישרו את הצעה זו.
בשנת 1999 ביקשו שלושה חברי פרלמנט מהאיטי מקלט מדיני בצ'ילה.
דרישתם נענתה והם קיבלו מקלט מדיני בשגרירות צ'ילה במדינה.
כחלק מהסיוע להאיטי ב-2004, צ'ילה שלחה 3,600 חיילים להאיטי, יחד עם כוחות מחיל הנחתים של ארצות הברית, מצרפת ומקנדה.
מומחי חיפוש והצלה מצ'ילה היו מעורבים במאמצי ההבראה של האיטי בשנת 2010 לאחר רעידת האדמה בהאיטי באותה השנה.
איש הצבא הצ'יליאני, רודריגו ואסקס, ניהל את מאמצי ההצלה.
יחסי האיטי-הודו הם יחסי החוץ שבין רפובליקת האיטי לבין הרפובליקה של הודו.
האיטי מינתה קונסול כללי בניו דלהי באוקטובר 2014. שתי המדינות חתמו על מזכר הבנות בדבר קיום התייעצות בין משרד החוץ ב-31 במאי 2001.
הודו שלחה 141 אנשי כוחות הביטחון התעשייתי המרכזי (CISF), במסגרת משלחות האו"ם לייצוב פוליטי בהאיטי באוקטובר 2008. אנשי היחידה הצבאית ההודית, אסאם רופלס, הצטרפו למשלחה במרץ 2010, זו הייתה הפעם הראשונה שבה אסאם רופלס השתתפה במשלחה של האו"ם.
אנשי זרוע הביטחון ההודי (BSF) נשלחו להאיטי בנובמבר 2010. שתי יחידות של כ-150 איש הוצבו בפורט-או-פרנס, ואילו היחידה הנותרת הוצבה בהינצ'ה.
ב-13 באפריל 2017, מועצת הביטחון של האו"ם החליטה בפה אחד להחזיר את משלחות השלום מהאיטי.
מועצת הביטחון הסכימה להקים משלחה חדשה בשם "משלחת האו"ם לתמיכה משפטית בהאיטי".
בפברואר 2017, כ-452 חיילים שירתו במשלחה זו.
שרת הכלכלה והכספים, כרמל ז'אן מארי ביקרה בהודו ב-14 עד 17 באוקטובר 2014. מארי השתתפה ב-FICCI-LAC ונפגשה עם שר המדינה למסחר ותעשייה ההודי, נירמלה סיתראמאן.
פירנצה דוברוואל ביקר בדלהי ב-25 עד 29 באוגוסט 2015.
בשנת 2016, ייצאה האיטי להודו סחורה בשווי 3.4 מיליון דולר אמריקאי.
נתחים גדולים מהסחורה הם גרוטאות ברזל ואלומיניום, שמנים חיוניים, פולי קקאו, מכונות חשמליות, חולצות ונייר ממוחזר.
לעומתה, הודו ייצאה להאיטי סחורה בשווי 65.7 מיליון דולר אמריקאי.
נתחים גדולים מהסחורה הם ממתיקי סוכר, מוצרים אפויים, תרופות, אורז, וזלין, נייר לא מצופה, עטים, רהיטים ומוצרי טיפוח.
האיטים ההודים הם האיטים שמוצאם הודי, אשר רובם היגרו או נולדו בהאיטי.
נכון לשנת 2011, קהילת זו כוללת 400 תושבים.
נכון לפברואר 2016, כ-70 אזרחים בהאיטי הצהירו כי מוצאם הודי.
רוב קהילה זו כוללת אנשי מקצוע, כגון רופאים, מהנדסים וטכנאים, בעוד שרבים אחרים עוסקים בסחר גרוטאות המתכת.
הודו מיוצגת בהאיטי על ידי קונסוליה שהיא מחזיקה בפורט-או-פרנס, בירת המדינה.
כמו כן, השגרירות ההודית בקובה מואמנת גם על האיטי.
האיטי מיוצגת בהודו על ידי קונסוליה שהיא מחזיקה במומבאי.
יחסי האיטי–ונצואלה הם היחסים שבין רפובליקת האיטי לרפובליקה הבוליברית של ונצואלה.
נשיא ונצואלה, רומולו בטנקור, ביטל את היחסים הדיפלומטיים עם האיטי בשנת 1963, בשל פעולותיו הדיקטטוריות של נשיא האיטי פרנסואה דובליה, ובשל דרכו הפוליטית של בטנקור לנתק קשרים דיפלומטיים עם מדינות בעלות אופי דיקטטורי.
בזמן ההפיכה בהאיטי בשנת 1991, נשיא ונצואלה קרלוס אנדרס פרז שלח מטוס לחלץ מהאיטי את הנשיא המודח, ז'אן-ברטראן אריסטיד.
בעקבות רעידת האדמה החזקה שאירעה בהאיטי בשנת 2010, ונצואלה שיגרה להאיטי פרויקט סיוע בשווי 1.3 מיליארד דולר, וויתרה להאיטי גם על חובות מצטברים של תשלומי נפט בשווי 395 מיליון דולר.
הפרויקט כלל הקמת 3 תחנות כוח, שבדצמבר 2011 סיפקה חמישית מכח החשמל של האיטי כולה.
בדצמבר 2011 אמר נשיא האיטי מישל מרטלי כי השותפות עם ונצואלה היא החשובה ביותר של להאיטי נכון לאותו זמן.
האיטי היא חברה במעמד "משקיף קבוע" בברית הבוליברית שהקימו מדינות האזור בראשות ונצואלה מפברואר 2012. ונצואלה התחייבה במעמד קבלתה של האיטי לחזק את ענפי החקלאות, הייצור והתיירות של האיטי.
האיטי חברה בברית הנפט "פורטוקאריב" , המאפשרת למדינות הקאריביים לקנות מוונצואלה נפט במחיר מועדף.
להאיטי יש שגרירות הממוקמת בקראקס.
לוונצואלה יש שגרירות הממוקמת בפורט-או-פרנס.
יחסי האיטי–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין רפובליקת האיטי לבין הקונפדרציה השווייצרית.
היחסים הדיפלומטיים שבין הקונפדרציה השווייצרית לבין רפובליקת האיטי הם יחסים דיפלומטיים מלאים.
האיטי, קולוניה צרפתית לשעבר, הכריזה על עצמאותה ב-1804. שווייץ הכירה בעצמאותה של המדינה החדשה באופן מידי.
לאחר פרק זמן בו האיטי נכבשה ונשלטה על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית, פתחה שווייץ קונסוליית כבוד בפורט או פרינס, בירת המדינה.
דרג הקונסוליה שודרג ב-1959 לקונסוליה ובשנת 2006 לקונסוליה כללית.
לבסוף, בשנת 2011, שודרג דרג הקונסוליה לשגרירות.
ביוני 2011 השירותים הקונסולריים הועברו למרכז האזורי הקונסולרי בסנטו דומינגו, בירת הרפובליקה הדומיניקנית.
שווייץ ייצגה את האינטרסים ההאיטיים במספר מדינות במהלך מלחמת העולם השנייה והמלחמה בקובה מ-1964 עד 1967.
האיטי ושווייץ משתפות פעולה בעיקר בתחום ההומניטרי.
לאחר רעידת האדמה בהאיטי בשנת 2010 שלחה שווייץ סיוע למדינה ואף פיתחה אסטרטגיה ארוכת טווח לפיתוח המדינה אותה תיישם יחד עם ממשלת האיטי עצמה.
משרד החוץ השווייצרי הוציא מספר פעמים בעבר אזהרת מסע להאיטי עקב הנטייה בה לאסונות טבע.
על פי מפקד האוכלוסין של סוף שנת 2018, 115 שווייצרים חיו בהאיטי.
מהם 1.9 מיליון ייצוא שווייצרי להאיטי ו-8 מיליון ייבוא שווייצרי מהאיטי.
שווייץ מיוצגת בהאיטי בדרג השגרירות באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בפורט או פרינס, בירת המדינה.
האיטי אינה מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות.
האיטי מיוצגת בשווייץ בדרג הקונסולרי באמצעות קונסוליה רשמית שהיא מחזיקה בעיר ציריך.
יחסי האיטי–יפן הם היחסים הדיפלומטיים בין רפובליקת האיטי לבין יפן.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים באפריל 1956.
בשנת 2017, שוויו של הייצוא היפני להאיטי עמד על 7.3 מיליארד ין.
באותה השנה, שוויו של היבוא היפני מהאיטי עמד על 455 מיליון ין.
דצמבר 2012 – נשיא האיטי לשעבר, מישל מרטלי.
על פי הלשכה היפנית המרכזית לסטטיסטיקה, באוקטובר 2017 חיו בהאיטי שלושים ושניים אזרחי יפן.
לעומת זאת, ביוני 2018 התגוררו ביפן שלושים ואחד אזרחי האיטי.
האיטי מיוצגת ביפן בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בטוקיו, בירת המדינה.
יפן מיוצגת בהאיטי בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בפורט או פרינס, בירת המדינה.
יחסי האיטי–רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין האיטי לבין הפדרציה הרוסית.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-2 ביוני 1996. ב-29 בספטמבר 2015 נחתמה בניו יורק אמנה דיפלומטית על ידי שרי החוץ של שתי המדינות, הכוללת שיתופי פעולה רחבים בתחומים רבים בתחום המסחר, הכלכלה, החברתית, הסביבתית, החינוכית, התרבותית, ההומניטרית, המדעית והספורט, כמו גם בתחום הבריאות ומניעת מצבי חירום ופעולות סיוע בחירום.
החותמים מתחייבים לשתף פעולה במאבק נגד פשע מאורגן וטרור בינלאומי.
בשנת 2019 בוטלה הדרישה בוויזה בין המדינות.
האיטי מיוצגת ברוסיה באמצעות שגרירותה בברלין, גרמניה.
רוסיה מיוצגת בהאיטי באמצעות שגרירותה בקראקס, ונצואלה.
יחסי האיטי–הממלכה המאוחדת הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין האיטי לבין הממלכה המאוחדת.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו בשנת 1859. לאחר רעידת האדמה בהאיטי בשנת 2010, ממשלת בריטניה הכפילה את המימון ההומניטארי שלה ל-6.2 מיליון ליש"ט, שהייתה לעזר חיוני במהלך המשבר.
האיטי מחזיקה בבריטניה שגרירות בלונדון.
בריטניה מחזיקה בהאיטי שגרירות בפורט או פרינס.
יחסי האיטי–ספרד הם היחסים הדו-צדדיים והדיפלומטיים בין האיטי וספרד.
ב-17 בדצמבר 1492 הגיע כריסטופר קולומבוס להיספניולה (האי עליו שוכנת האיטי), חלק ממה שנקרא לימים האנטילים הגדולים, והאי הפך לחלק מהאימפריה הספרדית.
לפני הגעתם של הספרדים, התגוררו בו הקבוצות האתניות של ארוואק, קאריב וטאינו.
בראשית המאה ה-17, עקב התנופה בסחר הבלתי-פורמלי של המתיישבים הקריאוליים של האי, ושפגעה במונופול שהוחזק על ידי השלטון הקולוניאלי, הורה המושל הספרדי אנטוניו דה אוסוריו בין השנים 1605–1606 לרוקן את האוכלוסייה מחלק המרכזי והמערבי של האי על מנת לעצור את הנוהג הזה.
עם הזמן הבוקאנירים, גברים שחיו על ציד בקר וחזירים חומים, סחר בפרוות וגידול טבק, התיישבו באזורים הלא מאוכלסים בחלק המערבי, כמו גם שודדי ים, כולם ממוצא צרפתי.
תחילה הם כבשו את האי איל דה לה טורטי ובהמשך היישובים אלה קבעו כי החלק המערבי של האי נתבע על ידי צרפת.
בשנת 1697 ויתרה ספרד על חלק זה של האי לצרפת במסגרת הסכם רייסווייק, ובכך הוקמה המושבה הצרפתית סן-דומנג.
בשנת 1951 הקימה ספרד את שגרירותה בהאיטי, ומאז התקיימו יחסים דו-צדדיים הדוקים בין שתי המדינות.
בשנים האחרונות, בעידוד חוזים שהציעה ממשלת האיטי עם קרנות בינלאומיות, הגיעו כמה חברות הנדסה, בנייה ואדריכלות ספרדיות להאיטי.
שלוש רשתות מלונות ספרדיות פיתחו גם פרויקטים בקנה מידה קטן כקשר הראשון עם תחום התיירות בהאיטי.
אף על פי שאין למדינה שוק פנימי מפותח (10 מיליון תושבים מתוכם 80% חיים מתחת לקו העוני) האיטי מוצגת כפלטפורמה לייצוא למדינות אחרות באזור, כולל ארצות הברית, ובמיוחד למוצרי טקסטיל.
יבוא מוצרי בנייה הוא תחום נוסף שעשוי להיות אטרקטיבי עבור היצואנים הספרדים.
שיתוף הפעולה הספרדי התחזק לאחר רעידת האדמה של 2010 והגיע לנתון של 346 מיליון אירו בשנים הבאות.
כפי שסוכם עם ממשלת האיטי, תחומי הפעולה העדיפים הם: מים ותברואה, חינוך, מגזר הייצור ופיתוח כפרי ומלחמה ברעב.
ביחס לסדרי העדיפויות הגאוגרפיים, שיתוף הפעולה הספרדי ממקד את התערבויותיו באזור המערבי (הכולל את פורט או פרינס), מרכז ודרום מזרח.
בין השנים 2008–2012 כמה רשויות ספרדיות ערכו ביקורים בהאיטי.
לבסוף, הביקור שערך מנהל ה-AECID במאי 2012 וביקורו של מזכיר המדינה לשיתוף פעולה בינלאומי ובאמריקה הלטינית, חסוס גרסיה.
מצד האיטי, הנשיא מישל מרטלי ביקר פעמיים בספרד כראש המדינה.
הביקור הראשון נערך ביולי 2011 והשני בנובמבר 2012, כאשר השתתף בפסגה האיברית-אמריקאית בקדיס, בה השתתפה האיטי לראשונה כמשקיפה.
בתחילת 2014 ביקרה שרת התיירות סטפני בלמיר וילדרואן בספרד במסגרת יריד התיירות FITUR 2014 כדי לקדם את האיטי כיעד תיירותי.
האיטי מחזיקה בספרד שגרירות במדריד וקונסוליות בברצלונה, קדיס ומאלגה.
ספרד מחזיקה בהאיטי נציגות בפורט-או-פרנס.
יחסי האיחוד האירופי–תוניסיה הם יחסי החוץ הדיפלומטיים, הכלכליים, התרבותיים וההיסטוריים שבין רפובליקת תוניסיה לאיחוד האירופי.
בשנת 1976 כעשור לאחר שעזבה צרפת את תוניסיה וזאת זכתה בעצמאות, הקהילה הכלכלית האירופית התחילה באופן רשמי לקיים יחסים דיפלומטיים עם המדינה.
הסכם כלכלי ראשון בין תוניסיה לאיחוד נחתם בשנת 1995, כחלק מהתקרבות תוניסיה אל המערב תחת שלטון זין אל-עאבדין בן עלי.
כחלק מההסכם נוסד איגוד מקצועי בשיתוף ממשלות תוניסיה והאיחוד, וב-14 ביולי 1998 מתקיים המפגש הראשון של הנהלת האיגוד בעיר בריסל, בלגיה, בירת האיחוד.
בראש האיגוד עמד בן מוסטפא, דאז שר החוץ של תוניסיה.
בשנת 2011, לאחר שעברה תוניסיה את המהפכה, ראש הממשלה הזמני של המדינה קיים פגישה עם בכירים באיחוד לגבי המשך היחסים.
מאז פרוץ המהפכה וכינון דמוקרטיה יציבה בתוניסיה, הסיוע של האיחוד האירופי למדינה הפריקאית גדל באופן דרמטי.
ב-3 במרץ 2014 חתמו האיחוד האירופי ותוניסיה על הסכם שיתוף פעולה בנוגע למשבר ההגירה באירופה, כאשר מהגרים מאפריקה שמדרום לסהרה ולוב הגיעו באופן לא חוקי לתוניסיה ולמדינות האיחוד.
ההסכמים נועדו לפשט את תהליך קבלת אשרות השהייה במדינות ולמנוע גירוש מהגרים לא הכרחי.
ב-13 באוקטובר 2015 החל משא ומתן בין תוניסיה לאיחוד לגבי כניסת תוניסיה לאזור הסחר החופשי האירופאי.
ב-29 בספטמבר 2016 פרסם האיחוד האירופי פרויקט 'תקשורת משותפת' המחזק את תמיכת האיחוד בתוניסיה.
מעט בהמשך השנה חותמות תוניסיה והאיחוד על הסכם נוסף לטובת כלכלת תוניסיה.
האיחוד האירופי הוא שותף המסחר הגדול ביותר של תוניסיה, אף מעבר לכל מדינה ערבית אחרת.
יותר מ-75% מהיצוא של תוניסיה מיועד לאיחוד האירופי ויותר ממחצית הייבוא של תוניסיה מגיע מהאיחוד האירופי.
בשנת 2017 הסתכם שווי הסחר בין שתי המדינות בכ-20.5 מיליארד אירו.
בין תוניסיה לאיחוד האירופי מספר קשרים כלכליים הכובלים אותם זו לזה, בהם הסכם הסחר משנת 2009 והתוכנית התוניסאית התשיעית.
תוניסיה היא המדינה שמקבלת הכי הרבה סיוע כלכלי, חברתי, פוליטי ודיפלומטי מהאיחוד האירופי במסגרת מדיניות השכנות האירופית; האיחוד האירופי "מספק תמיכה לתוניסיה בתחומי החינוך, הכשרה ומחקר; תרבות ותקשורת; הגירה ומבקשי מקלט; משפטים, פוליטיקה וביטחון; סביבה, שינויי אקלים ואנרגיה".
תוניסיה היא מדינה חברה בתוכנית "Horizon Europe" של האיחוד.
מרב ההשקעות החיצוניות של האיחוד בתוניסיה מבחינה כספית בלבד מתורגמות למפעלי תעשייה, לרוב טקסטיל והלבשה.
יחסי האיטי–סין הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה העממית של סין לרפובליקת האיטי.
מאז אוקטובר 2004, סין שיגרה יותר מ-1,100 שוטרים לשמירת שלום למשימת הייצוב של האו"ם בהאיטי.
לאחר רעידת האדמה שפקדה את האיטי בינואר 2010, יאנג ג'יצ'י, אז שר החוץ של הרפובליקה העממית של סין, התקשר לשר החוץ של האיטי להביע את תנחומיו, ושלח צוותי הצלה ורפואה, וסיפק להאיטי 103 מיליון יואן במזומן.
בינואר 2015, מזכיר המדינה של האיטי לעבודות ציבוריות, תחבורה ותקשורת Sineas נסע לסין כדי להשתתף בפגישת השרים הראשונה של פורום סין-CELAC.
לאחר שהוריקן מתיו פגע בהאיטי באוקטובר 2016, אגודת הצלב האדום של סין סיפקה גם סיוע חירום בסך 100,000 דולר לאגודת הצלב האדום של האיטי.
בשנת 2019, היקף הסחר בין סין להאיטי הגיע ל-570 מיליון דולר, מתוכם שווי הייצוא של סין היה 560 מיליון דולר ושווי היבוא עמד על 4.492 מיליון דולר, גידול משנה לשנה של - 9.3%, - 8.9% ו-40.1% בהתאמה.
סין מייצאת בעיקר מוצרים כימיים, מוצרי פלסטיק וגומי, מוצרי ביגוד, ציוד אודיו-ויזואלי אלקטרו-מכני וחלקי רכב ועוד, ובעיקר מייבאת גרוטאות ברזל ופלדה.
יחסי האיטי–מקסיקו הם היחסים הדו-צדדיים בין האיטי למקסיקו.
שתי המדינות חברות באיגוד המדינות הקריביות, קהילת אמריקה הלטינית והמדינות הקריביות, ארגון מדינות אמריקה והאומות המאוחדות.
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דיפלומטיים ובהם הסכם הדדי להנפקת ויזה ללא תשלום (1942) והסכם על שיתוף פעולה טכנולוגי ומדעי.
סך הסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-100 מיליון דולר בשנת 2018. הייצוא העיקרי של האיטי למקסיקו כולל טקסטיל וביגוד.
הייצוא העיקרי של מקסיקו להאיטי כולל חיטה, טקסטיל ומצברים חשמליים.
האיטי הייתה המדינה הראשונה באמריקה הלטינית שקיבלה עצמאות מצרפת ב-1804. בשנת 1816 נסע הגנרל המקסיקני מרטין חאבייר מינה אי לארה להאיטי כדי להשיג תמיכה מקומית בעצמאותה של מקסיקו מספרד.
היחסים הקונסולריים בין האיטי ומקסיקו החלו ב-1882, והיחסים הדיפלומטיים הרשמיים החלו ב-1929. ב-1934 נפתחה נציגות דיפלומטית מקסיקנית בפורט-או-פרנס ובשנת 1943 הנציגות הפכה לשגרירות.
באותה השנה האיטי פתחה שגרירות במקסיקו סיטי.
בשנים 1957–1986, נשלטה האיטי על ידי הנשיא פרנסואה דובליה ועל ידי בנו, ז'אן קלוד דובליה.
במהלך תקופה זו, כמה פוליטיקאים, סטודנטים ופעילים מהאיטי חיפשו מקלט בשגרירות המקסיקנית.
בפברואר 1991 עלה לשלטון הנשיא ז'אן-ברטראן אריסטיד, שהופל בהפיכה בספטמבר באותה השנה.
באותו החודש, ראש ממשלתו של אריסטיד, רנה פרבאל ברח למקסיקו.
בינואר 2010 הכתה בהאיטי רעידת האדמה בהאיטי משמעותית.
מקסיקו שלחה יותר מ-1,300 עובדים רפואיים, ביחד עם 15,000 טונות של סיוע הומניטרי ויותר מ-51 אלף אוהלים.
חיילים מקסיקנים השתתפו גם בחיפושים אחר ניצולים.
מאז 2010, ממשלת מקסיקו העניקה למעלה מ-8 מיליון דולר בסיוע כספי לממשלת האיטי ולתושביה.
בשנת 2012, הנשיא פליפה קלדרון הפך לראש המדינה המקסיקני הראשון שמבקר בהאיטי.
בזמן שהותו בהאיטי, הנשיא קלדרון נפגש עם נשיא האיטי מישל מרטלי.
בשנת 2016, כ-5,000 אזרחי האיטי ששהו במקסיקו סורבו להיכנס לארצות הברית.
זאת לאחר שנשיא ארצות הברית ברק אובמה החליט שלא לאפשר לתושבי האיטי להיכנס למדינה על רקע הומניטרי.
רבים ממנהגרים אלו נשארו במקסיקו, בעיקר בערי הגבול מקסיקלי וטיחואנה.
מקסיקו מעניקה מלגות ל-300 סטודנטים מהאיטי הלומדים באוניברסיטאות מקסיקניות.
בנובמבר 2021 האיטי פתחה קונסוליה בעיר טפצ'ולה שבמדינת צ'יאפס אשר בדרום מקסיקו.
זאת על מנת לטפל בגל המהגרים מהאיטי למקסיקו.
האיטי מחזיקה במקסיקו שגרירות במקסיקו סיטי וקונסוליה בטפצ'ולה.
מקסיקו מחזיקה בהאיטי שגרירות בפורט-או-פרנס.
יחסי האיטי–יוון הם היחסים הדיפלומטיים בין האיטי ליוון.
היחסים בין יוון להאיטי חזקים למרות המרחק הגאוגרפי, שכן הם מושתתים על רקע היסטורי מיוחד: האיטי הייתה הממשלה הראשונה של מדינה עצמאית שהכירה בשחרורה של יוון מהשלטון העות'מאני בשנת 1821. יוון סיפקה להאיטי סיוע פיתוח בעבר ותרם כלכלית לפרויקטים התומכים בפיתוח המדינה.
יוון, יחד עם מדינות אחרות החברות ב, לוקחת חלק פעיל במאמצים לשיקום האיטי והקלה לתושביה בעקבות רעידת האדמה ההרסנית שפקדה את המדינה בינואר 2010.
יחד עם שאר המדינות החברות באיחוד האירופי, יוון מעניקה תרומות כלכליות שנתיות לנציגות האו"ם בהאיטי (MINUSTAH).
על פי נתונים מהמשרד הקונסולרי של השגרירות בקראקס, אין קהילה יוונית שהוקמה בהאיטי.
האיטי נמצאת בסמכות השיפוט הכנסייתית של המטרופוליטן היווני-אורתודוקסי של מרכז אמריקה, היושבת במקסיקו סיטי.
יוון מיוצגת בהאיטי באמצעות שגרירותה בקראקס, ונצואלה.
האיטי מיוצגת ביוון באמצעות שגרירותה ברומא, איטליה.
יחסי האיטי–הרפובליקה הדומיניקנית הם היחסים הבילטרליים שבין רפובליקת האיטי לבין הרפובליקה הדומיניקנית.
היחסים בין המדינות שחולקות את האי היספניולה נחשבים לעוינים בשל פערים תרבותיים ואתניים.
רמת החיים ברפובליקה הדומיניקנית גבוהה יותר בהשוואה להאיטי, והכלכלה שלה גדולה פי עשרה.
במהלך ההיסטוריה התרחשו אירועים שגרמו לשונות האתנית והתרבותית בין תושבי האיטי לתושבי הרפובליקה הדומיניקנית.
מאז שהאיטי קיבלה עצמאות ב-1 בינואר 1804 בשם האימפריה הראשונה של האיטי, השאיפה לשלוט בכל האי הייתה קיימת בקרב כל שליטיה, ובמשך 22 שנים בין 1822 ל-1844 היא כבשה את החלק המזרחי.
האי היספניולה היה הראשון באמריקה שבו האירופאים הקימו יישוב קבע.
ב-1493 הקים כריסטופר קולומבוס מושבה באי.
בעת הגעתו לאי היו בו התיישבויות של בני טאינו, ילידים מקומיים בעלי קשר לילידים באמזונאס.
הטאינו סבלו מירידה בגודל אוכלוסייתם בשל שעבוד לעבדות, תמותה גבוהה ממחלות שנשאו האירופאים ונישואי תערובת.
אחרי שספרד אסרה על הפיכת הילידים באי לעבדים, החל במאה ה-16 ייבוא עבדים מאפריקה עד המאה ה-18. אפריקאים אלו נטמעו באוכלוסייה לצד הילידים והאירופאים.
האימפריה הספרדית שלטה בכל האי עד המאה ה-17, אז פיראטים צרפתים החלו להתבסס במערבו והתפתחו עימותים לעיתים תכופות.
המחלוקת באי נפתרה ב-1697 עם חלוקתו.
לצד הצרפתי, הובאה כמות עבדים גדולה פי עשרה לעומת הצד הספרדי, מה שגרם לשונות בין האוכלוסיות.
ב-1 בינואר 1804 קיבלה האיטי עצמאות מצרפת, וב-1 בדצמבר 1821 הוקמה גם הרפובליקה הדומיניקנית, אחרי יותר מ-300 שנות שלטון ספרדי.
אחרי מתן העצמאות להאיטי ב-1804 התרחש טבח באוכלוסייה הצרפתית והמולאטית שבמדינה בעיקר על ידי עבדים לשעבר.
אחרי הטבח הגיעה לשליט האיטי, ז'אן-ז'אק דסאלין, שהכתיר עצמו מאוחר יותר לקיסר, ידיעה על כך שחיל המצב הצרפתי בסנטו דומינגו, בירת הרפובליקה הדומיניקנית תפס ילדים שחורים כדי למכור אותם לעבדות.
עקב כך, הוא החליט לצאת למלחמה בראש צבא של 21 אלף חיילים.
הוא הגיע לעיר, אך לא הצליח להטיל עליה מצור.
במהלך הקרב נודע על ספינה צרפתית שמטרתה לתקוף את האיטי, ובדרכו חזרה להאיטי עבר צבאו בערים, הרג את מי שנקרה בדרכו וביצע מעשי זוועה בדומיניקנים.
בנוסף, רבים נלקחו בשבי והוצעדו להאיטי, ובדרך עברו התעללות.
כשהגיעו, חלקם נטבחו וחלקם נלקחו לעבדות.
כמעט מחצית מתושבי הרפובליקה הדומיניקנית נהרגו בזוועות האלה
ב-9 בנובמבר 1821 הסתיים השלטון הספרדי ברפובליקה הדומיניקנית והיא קיבלה עצמאות.
לעצמאות קדם מרד בראשות חוזה נינייס דה קסיירס, המושל לשעבר.
קבוצה של קצינים דומיניקנים תמכו באיחוד עם האיטי שנשלטה אז על ידי ז'אן-פייר בויאר ונחשבה ליציבה.
עם זאת, הם לא היו מודעים לכך שהאיטי הסכימה לשלם לצרפת בעבור השטח שאיבדה בהאיטי סכום של 150 מיליון פרנק (פי שניים מהסכום ששילמה ארצות הברית עבור לואיזיאנה הגדולה בהרבה ב-1803).
במהלך 22 שנות השלטון של האיטי ברפובליקה הדומיניקנית הונהג בה משטר צבאי הדוק.
האיטי אכפה את השימוש בצרפתית ואסרה על ספרדית, והצבא החרים את כל אדמות ורכוש הכנסייה, והנהיג גיוס חובה.
בתקופה זו נוצרו קונפליקטים תרבותיים בשפה, בגזע, בדת ובמסורת בין הדומיניקנים להאיטי, ורבים פיתחו טינה כלפי האיטי שדיכאה אותם.
כדי לגייס כספים לתשלום ה-150 מיליון פרנק לצרפת (שהורד בהמשך ל-60 מיליון), האיטי הטילה מיסים כבדים על הדומיניקנים.
מאחר שהאיטי לא הייתה מסוגלת לקיים צבא כראוי, הוא מילא את צרכיו באמצעות החרמת מזון ורכוש באיומי רובים.
בנוסף, הניסיונות לחלק מחדש את האדמות נתקלו בשיטת הבעלות הקהילתית שהייתה ברפובליקה הדומיניקנית עד אז.
יש לציין שהשלטון של האיטי לא הצליח לאכוף את חוקיו בכפרים, וכי הוא הורגש בצורה החריפה ביותר בסנטו דומינגו, שם גם התגבשה הדרישה לעצמאות.
החוקה של האיטי אסרה על מי שאינם אזרחים להחזיק בקרקעות, אך לצד זאת אסרה על החרמת רכוש מאדם שהחזיק בו.
האיטי, שקישרה בין הכנסייה הקתולית לבעלי העבדים הצרפתים שניצלו אותם לפני העצמאות, החרימה את כל רכוש הכנסייה, גירשה את אנשי הדת הזרים וניתקה את הקשר שלהם לוותיקן.
כמו כן, האוניברסיטה של סנטו דומינגו נסגרה והמדינה סבלה מבריחת מוחות.
למרות שהכיבוש חיסל את העבדות, עדיין בוצעו מהלכים להפוך דומיניקנים לתושבים סוג ב': הגבלות תנועה, איסור על קבלת תפקיד ציבורי, עוצר לילה, איסור על תנועה בקבוצות, סגירה של האוניברסיטה ואיסור על הקמת ארגונים אזרחיים היו כולם מנת חלקם של הדומיניקנים, וגרמו ליצירת תנועות שדרשו היפרדות מהאיטי.
ב-27 בפברואר 1844, דומיניקנים בהובלת חואן פבלו דוארטה, פרנסיסקו דל רוזריו סנצ'ז ומטיאס רמון מלה פתחו במלחמת עצמאות נגד האיטי.
לאחר שהצליחו לסלק את הכוחות של האיטי מהמדינה, נדרשו הדומיניקנים להילחם נגד ניסיונות פלישה שנמשכו עד 1856. על אף הניסיונות, האיטי לא הצליחה להשיב את השליטה ברפובליקה הדומיניקנית.
באוקטובר 1937 בטענה שהאיטי מארחת את מתנגדיו מבית, הורה רפאל טרוחיו, הדיקטטור ברפובליקה הדומיניקנית לתקוף את תושבי האיטי שגרו לאורך הגבול תוך רציחה של עשרות אלפים שניסו להימלט.
הערכות ההרוגים נעות בין 17 ל-35 אלף נרצחים.
הטבח קיבל את שמו אחרי שנודע שהרוצחים אילצו את הנרצחים לומר את המילה "פטרוזיליה" לפני שנרצחו.
נכון ל-2021, הכלכלה ברפובליקה הדומיניקנית גדולה פי עשרה מזו של האיטי.
התמ"ג לנפש בהאיטי הוא 1,829 דולר, וברפובליקה הדומיניקנית הוא 7,653 דולר.
באמצע המאה ה-20, הכלכלות של שתי המדינות היו דומות בגודלן.
מאז, כלכלת הרפובליקה הדומיניקנית המשיכה לצמוח, בעוד האיטי דשדשה, זאת עקב מאבקי כוחות פנימיים, גידול מהיר באוכלוסייה, פגיעה בסביבה וסנקציות כלכליות.
כיום, האיטי היא המדינה הענייה ביותר בחצי הכדור המערבי.
סיבה נוספת לפער הכלכלי בין המדינות היא השפה.
בעוד ספרדית מדוברת ברפובליקה הדומיניקנית, בהאיטי דוברים צרפתית.
בנוסף, ברפובליקה הדומיניקנית קיים מגוון דמוגרפי גדול יותר: 73% מגזעים מעורבים, 16% לבנים ו-11% שחורים, בעוד בהאיטי 95% מהאוכלוסייה שחורה.
קיים בין המדינות שיתוף פעולה בתחומים רבים כמו בריאות, עסקים ותשתיות.
רבים מהאיטי נוסעים לרפובליקה הדומיניקנית כדי לחפש עבודה ולשלוח כספים למשפחות שלהם.
חלק מהעובדים, כמו גם דומיניקנים ממוצא האיטי דיווחו על אפליה נגדם מצד אוכלוסיית הרוב ברפובליקה הדומיניקנית.
בשל כך, חלק מהתושבים בהאיטי נמנעים מלהגיע לרפובליקה הדומיניקנית כדי לחפש עבודה.
הגירה בין המדינות קיימת מאז שנות ה-20, כשפועלים מהאיטי קיבלו עידוד להגיע לעבודה בתעשיית הסוכר הדומיניקנית.
עם המודרניזציה בשנות ה-60, נדרשו פחות עובדים ותעשיות אחרות החלו להעסיק את העובדים מהאיטי, שמקבלים שכר נמוך יותר ומקבלים הגנה משפטית מצומצמת.
נשים מהאיטי עובדות פעמים רבות במשקי בית ואילו גברים באתרי בנייה, ולעיתים קרובות עוברת לרפובליקה הדומיניקנית משפחה שלמה.
מספר רב של עובדים מהאיטי המשיכו להתגורר ברפובליקה הדומיניקנית במשך כמה דורות, מה שיצר ויכוח ביחס לאזרחותם, וכמיליון אנשים ממוצא האיטי ברפובליקה הדומיניקנית הם חסרי אזרחות וגישתם לחינוך, לרפואה ולתעסוקה מוגבלת.
על אף שההגירה תורמת לשתי המדינות, היא יוצרת גם מתיחות.
ההגירה הבלתי חוקית מהאיטי יוצרת עוינות בקרב האוכלוסייה כלפי תושבי האיטי, ומטשטשת את האזרחות.
ההגירה משפיעה גם על התרבות של הרפובליקה הדומיניקנית.
אחרי רעידת האדמה בהאיטי, רבים מתושבי האיטי חצו את הגבול כדי לקבל מקלט.
הרפובליקה הדומיניקנית הייתה מהראשונות ששלחו צוותי סיוע להאיטי ושחילקו אשרות כניסה לצורך טיפול רפואי.
הפליטים קיבלו סיוע מכלל האוכלוסייה ברפובליקה הדומיניקנית, אם כי היחסים המשיכו להידרדר ככל שהם נשארו במדינה.
הדבר הוביל לארגון הבינלאומי להגירה להציע 50 דולר וסיוע לכל מי שישוב להאיטי, ו-1,500 איש חזרו כך להאיטי.
בשנת 2016 הסכימו פדרציות הבייסבול של שתי המדינות לקדם את הבייסבול בהאיטי בקרבת הגבול.
נשלחו מאמנים להאיטי להעביר קורסים טכניים וכן נשלחו שופטים מהרפובליקה הדומיניקנית, ואילו האיטי תספק את המעטפת הלוגיסטית לאימונים.
להאיטי שגרירות בסנטו דומינגו וקונסוליות כלליות בדג'אבון, איגוויי, סנטה קרוז דה ברהונה ובסנטיאגו דה לוס קביירוס.
לרפובליקה הדומיניקנית שגרירות בפורט-או-פרנס וקונסוליות כלליות בבלדרה, אנס-א-פטרה, ובקוונמינת'.
היחסים בין שוודיה לאיחוד האירופי משקפים תהליך הדרגתי של שינוי במדיניות החוץ השוודית, שבמהלכו עברה שוודיה ממדיניות עקבית של נייטרליות וזהירות כלפי מסגרות על-לאומיות, להשתלבות מלאה במוסדות האיחוד האירופי.
במשך עשרות שנים נמנעה שוודיה מהצטרפות לבריתות צבאיות ולגופים מדיניים מחייבים, תוך טיפוח קשרים כלכליים אזוריים באמצעות מוסדות כגון איגוד הסחר החופשי האירופי (EFTA) והאזור הכלכלי האירופי (EEA).
השינוי הגיע בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, על רקע משבר כלכלי פנימי ושינויים גאופוליטיים רחבים, ובראשם קריסת ברית המועצות והעמקת האינטגרציה באירופה.
בשנת 1995 הצטרפה שוודיה לאיחוד האירופי, לאחר משא ומתן מהיר ועם תמיכה פוליטית רחבה, אף שהמהלך עורר גם התנגדות ציבורית.
גם לאחר ההצטרפות בחרה שוודיה להימנע מאימוץ האירו, עמדה שנתמכת עד היום על ידי רוב הציבור השוודי.
מאז הצטרפותה הפכה שוודיה לחברה פעילה במוסדות האיחוד, במיוחד בתחומים של איכות הסביבה, זכויות האדם, תחרות כלכלית והגירה, תוך שמירה על גישה פרגמטית וזהירה כלפי העמקת הסמכויות העל לאומיות של האיחוד.
המדיניות השוודית נשענת על שיתוף פעולה הדוק ומעורבות מדינית, לצד עמדות ציבוריות זהירות כלפי הרחבת סמכויות האיחוד.
שוודיה נטלה תפקיד פעיל בתגובת האיחוד למלחמת אוקראינה-רוסיה, קידמה יוזמות מרכזיות במהלך נשיאותה במועצת האיחוד, ובשנת 2024 גם הצטרפה לנאט"ו.
לצד זאת, היא ממשיכה לנהוג בזהירות כלפי העמקת סמכויות האיחוד, במיוחד בתחומים כלכליים – כפי שניכר בהתנגדות הציבורית המתמשכת להצטרפות לגוש האירו.
סוגיות הקשורות לאיחוד אינן תופסות מקום מרכזי בפוליטיקה השוודית, אף שתמיכת הציבור בחברות באיחוד עלתה.
מאז המלחמות הנפוליאוניות, עיצבה שוודיה את זהותה המדינית סביב עקרון הנייטרליות.
אחרי מלחמה קצרה עם נורווגיה בשנת 1814, היא נמנעה מכל מעורבות ישירה בעימותים צבאיים.
מאז מלחמת העולם הראשונה, אימצה שוודיה מדיניות עקבית של אי השתייכות בזמני שלום ונייטרליות בעת מלחמה, תוך הישענות על יכולת הגנה עצמאית.
גישה זו אפשרה לה להימנע ממעורבות בסכסוכים רחבי היקף, ולשמר את עצמאותה וריבונותה גם בתקופות של טלטלה גאופוליטית.
במקביל, שוודיה לא הסתגרה - היא לקחה חלק פעיל במוסדות רב לאומיים דוגמת חבר הלאומים והאו"ם, והשתתפה בפעולות שמירת שלום, תוך איזון בין עצמאות מדינית לאחריות גלובלית.
במאה העשרים, ובמיוחד בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, שוודיה המשיכה לטפח מדיניות של אי השתייכות לבריתות צבאיות, גם בתנאים של חלוקה עולמית חדה בין גושי המזרח והמערב.
המדיניות השוודית נשענה על עקרון הסתגלותי - לא מתוך אידאולוגיה אלא מתוך פרגמטיות - תוך התאמה מתמדת לתנאים המשתנים ושמירה על חופש פעולה מדיני.
במציאות שבה מדינות רבות נאלצו לבחור צד, שוודיה שמרה על קווים ברורים של נייטרליות ואוטונומיה, והמשיכה להציג את עצמה כמדינה יציבה ונמנעת ממעורבות צבאית.
עם הקמתה של הקהילה הכלכלית האירופית (גרסתו המוקדמת של האיחוד האירופי) שוודיה בחרה שלא להגיש בקשה להצטרפות, והעדיפה לקדם מודלים אזוריים עצמאיים של שיתוף פעולה.
במסגרת זו הקימה יחד עם שכנותיה את המועצה הנורדית - מסגרת שנועדה לקרב בין מדינות סקנדינביה תוך הימנעות מהזדהות עם אחת המעצמות הגדולות.
בשנות ה-70, עם תחילת תהליך ההצטרפות של דנמרק ונורווגיה לקהילה האירופית (תהליך שהבשיל רק בהצטרפותה של דנמרק), חזרה שוודיה והדגישה כי אין בכוונתה להצטרף, תוך הישענות על מדיניות הנייטרליות כקו מנחה.
סירובה של שוודיה להצטרף לקהילה האירופית לא מנע ממנה לטפח קשרים כלכליים עם חלק ממדינות אירופה.
מתוך שיקולים פרגמטיים, היא ביקשה להעמיק את שיתוף הפעולה המסחרי עם שכנותיה - מהלך שנתפס בעיניה כזה שאינו סותר את עקרון הנייטרליות.
לפיכך, יזמה שוודיה שיתוף פעולה אזורי שיתמקד בתחום הסחר, ובשנת 1960 הצטרפה לאיגוד הסחר החופשי האירופי (EFTA).
אמנת סטוקהולם, שייסדה את האיגוד, אף נחתמה בסטוקהולם עצמה - דבר שהדגיש את מעורבותה המרכזית של שוודיה במהלך.
EFTA, בכינונה, יועדה להיות חלופה לגוש הסחר של הקהילה האירופית עבור מדינות שבחרו לא להצטרף לקהילה.
האיגוד קידם סחר חופשי בין המדינות החברות בו, תוך הימנעות מהמחויבויות הפוליטיות שנדרשו במסגרת הקהילה האירופית.
עם זאת, בראשית שנות ה-70, ובייחוד בעקבות הצטרפותן של בריטניה ודנמרק לקהילה ב-1973, בחרו מרבית מדינות EFTA, ובהן שוודיה, לחתום על הסכמי סחר חופשי דו צדדיים עם הקהילה.
מהלך זה חיזק את הקשרים הכלכליים של שוודיה עם אירופה, והעמיק את השתלבותה בשוק המשותף - גם אם מחוץ למסגרות הפוליטיות של האיחוד.
בסוף שנות ה-80 ביקשה שוודיה להעמיק את השתלבותה במסגרת הכלכלית של הקהילה האירופית, אך תוך שמירה על מרחק ממסגרותיה הפוליטיות.
יחד עם שותפותיה ב-EFTA, הקימה שוודיה את האזור הכלכלי האירופי (EEA) שאפשר גישה לשוק המשותף ללא חברות מלאה בקהילה.
עם זאת, בתוך המערכת הפוליטית השוודית נמתחה ביקורת על ההסכם, בעיקר בשל העובדה ששוודיה נדרשה לאמץ חלק מהמדיניות הכלכלית של הקהילה מבלי שתהיה לה יכולת להשפיע עליה באופן ישיר.
בראשית שנות ה-90, בעיצומו של משבר כלכלי ובנקאי חריף אשר הכה במספר מדינות בעולם, הלכה וגברה ההכרה בצורך לבחון מחדש את מקומה של שוודיה בשוק האירופי.
יותר משהמשבר עצמו היה הגורם, הוא האיץ תהליכים שכבר היו קיימים - ובראשם הלחץ של המגזר העסקי, יחד עם יו"ר התאחדות ארגוני העובדים ואנשי עסקים בולטים, שקראו לשינוי מדיניות ולהשתלבות מלאה בשוק ובמערכת הפוליטית של אירופה.
השילוב בין תנאים כלכליים קשים ולחץ מצד בעלי עניין מרכזיים תרם להאצת השיח הפוליטי סביב חברות מלאה באיחוד.
במקביל לתהליכים כלכליים, השתנה גם ההקשר הגאופוליטי בו פעלה שוודיה.
התפרקות ברית המועצות והיווצרותו של סדר עולמי בעל מעצמת על יחידה – ארצות הברית – לצד מגמות ההתרחבות וההעמקה של הקהילה האירופית, ערערו את הבסיס שעליו נשענה מדיניות הנייטרליות השוודית במשך עשרות שנים, ולמעשה הפכו אותה למיושנת ולא תואמת את המציאות הביטחונית והכלכלית החדשה בשוודיה.
תוצאות משאל העם על הצטרפות שוודיה לאיחוד האירופי (1994) לפי מחוזות
לפיכך, הבשילו התנאים למהפך של ממש במדיניות החוץ של שוודיה: לאחר כ-180 שנים של נייטרליות, המדינה נטתה כעת לשינוי עמוק בכיוונה הפוליטי ולשאיפה להצטרף לגוש שאינו רק כלכלי במהותו.
באוקטובר 1990, בצעד היסטורי, הכריזה ממשלת שוודיה לראשונה כי על שוודיה לשאוף להצטרף לאיחוד האירופי.
כשנה לאחר מכן הוגשה בקשה רשמית, וב-1993 החל תהליך המשא ומתן הרשמי.
את המהפכה העמוקה במדיניות החוץ ניתן לראות גם בעובדה שבתחילת שנות ה-90 התחלפו מספר ממשלות מהימין ומהשמאל, אך כולן שמרו על קו אחיד וברור של חתירה לחברות מלאה באיחוד.
תהליך המשא ומתן היה קצר יחסית, בין היתר משום ששוודיה כבר הייתה משולבת במידה רבה במסגרת הכלכלית של האיחוד, דרך חברותה ב-EFTA וב-EEA.
שנית, ראשי המדינות החברות באיחוד הסכימו להגדלת האיחוד (יחד עם הצטרפותן של אוסטריה ופינלנד) ללא צורך ברפורמות משמעותיות במבנה הממסדי של האיחוד.
בניגוד לתמיכה הרחבה של המערכת הפוליטית בשוודיה בהצטרפות לאיחוד האירופי - כמעט כל המפלגות המרכזיות הביעו תמיכה ברעיון - דעת הקהל הציבורית בראשית שנות ה-90 נטתה ברובה להתנגדות או לחוסר הכרעה.
עם פתיחת המשא ומתן להצטרפות ב-1991, החל להתפתח דיון ציבורי נוקב סביב סוגיית ההצטרפות.
מתנגדיה הצליחו לקשור בינה לבין מדיניות הצנע הבלתי פופולרית של הממשלה, בטענה שההתאמות הנדרשות להצטרפות יפגעו באזרחים.
נוסף לכך, חברות באיחוד עוררה חששות בנוגע לערעור הזהות הלאומית: רבים הביעו חשש מגלי הגירה, ומהעברת סמכויות משמעותיות לגופי האיחוד.
לאחר השלמת המשא ומתן המהיר במרץ 1994 וחתימת ההסכם, הוחלט לקיים משאל עם בנובמבר אותה שנה.
למרות מגמה כללית של התמתנות ההתנגדות וגיבוש תמיכה רחבה יותר בהצטרפות לאורך השנים, דעת הקהל נותרה מפולגת גם עם סיום המשא ומתן.
רק בחודשים שקדמו למשאל העם החלה להירשם נטייה ברורה יותר לתמיכה, שהתבססה בעיקר על התחושה שההצטרפות היא צעד בלתי נמנע, ועל ההערכה כי בטווח הארוך תיטיב עם שוודיה יותר מהישארות מחוץ לאיחוד.
ב-13 בנובמבר 1994 התקיים משאל העם על הצטרפות שוודיה לאיחוד האירופי.
52.3 אחוזים מהמצביעים הביעו תמיכה בהצטרפות, 46.8 אחוזים התנגדו, ו-0.9 אחוזים מסרו פתק לבן.
שיעור ההצבעה היה גבוה במיוחד: 83.3 אחוזים מבעלי זכות הבחירה יצאו להצביע.
תוצאות המשאל אושרו על ידי הריקסדאג – הפרלמנט השוודי - ב-15 בדצמבר, ושוודיה הצטרפה רשמית לאיחוד האירופי ב-1 בינואר 1995, יחד עם אוסטריה ופינלנד.
עם החתימה על אמנת מאסטריכט והצטרפותה של שוודיה לאיחוד האירופי, התחייבה המדינה באופן עקרוני לאימוץ האירו.
ואולם, בהתאם לפרשנות השוודית של האמנה, ההצטרפות למנגנון שער החליפין האירופי (ERM II) – שלב מקדים הנדרש לאימוץ המטבע – נתפסה כהחלטה וולונטרית שאינה מחייבת.
על רקע זה, החליטה ממשלת שוודיה בשנת 2002 לקיים משאל עם לא מחייב בנושא הצטרפות לגוש האירו.
בדומה למשאל העם מ-1994, גם הפעם התנהל דיון ציבורי סוער סביב השאלה – עד כדי כך שמספר ימים לפני משאל העם נרצחה שרת החוץ של המדינה, אנה לינד, אירוע שלפי חוקרים לא השפיע באופן משמעותי על תוצאות ההצבעה.
מתנגדי ההצטרפות הדגישו את ניסיונה המר של שוודיה בשנות ה-90, תקופה שהתאפיינה במשברים כלכליים וצעדי ייצוב כואבים, וטענו כי יהיה זה בלתי אחראי לסכן את היציבות שהושגה על ידי ויתור על שליטת המדינה במטבע שלה, והיקשרות למדינות שעלולות להיקלע למשברים.
מנגד, טענו התומכים כי אימוץ האירו יסייע לכלכלה השוודית בטווח הארוך, יקל על מסחר עם מדינות גוש האירו, יגביר את השפעתה של שוודיה בתוך מוסדות האיחוד, ויעלה את האטרקטיביות שלה בעיני משקיעים זרים.
משאל העם נערך בספטמבר 2003, ובדומה למשאל העם על ההצטרפות לאיחוד, שיעור ההצבעה היה גבוה – 82.6 אחוזים.
55.9 אחוזים הצביעו נגד אימוץ האירו, 42 אחוזים תמכו, ו-2.1 אחוזים מסרו פתק לבן.
בהתאם לתוצאות, החליטה ממשלת שוודיה שלא להצטרף לגוש האירו – החלטה שנותרה פופולרית בקרב הציבור עד היום.
מאז 2003, בכל סקר דעת קהל שבדק את עמדת הציבור בנושא (למעט סקר אחד שנערך בתקופת המשבר הכלכלי העולמי של 2008), נמצא רוב עקבי המתנגד לאימוץ המטבע האירופי, וזאת אף על פי שבקרב מרבית המפלגות המרכזיות בשוודיה קיימת הסכמה רחבה למדי כי הצטרפות לגוש האירו תיטיב עם הכלכלה השוודית.
שוודיה מחזיקה בכמה עמדות מפתח במסגרת מדיניותה כחברה באיחוד האירופי.
אחת המרכזיות שבהן היא מלחמת רוסיה–אוקראינה, אשר נתפסת על ידי שוודיה כמשבר הביטחוני החמור ביותר באירופה מאז מלחמת העולם השנייה.
בהתאם לכך, שוודיה רואה בסיוע לאוקראינה ובחיזוק ביטחון אירופה משימות בעלות חשיבות עליונה.
בתקופת נשיאותה של שוודיה במועצת האיחוד האירופי ב-2023, היא קידמה את הרחבת הסנקציות על רוסיה, תמכה בשליחת למעלה ממיליון פגזים ארטילריים לאוקראינה, ויזמה מהלך להקפאת נכסים רוסיים במטרה להשתמש בהם למימון שיקומה של אוקראינה.
בתוך כך, חל שינוי מהותי בתפיסת מדיניות הנייטרליות המסורתית של שוודיה.
במאי 2022, חודשים ספורים לאחר פרוץ המלחמה, הכריזה ממשלת שוודיה על כוונתה להצטרף לנאט"ו, בדומה לפינלנד, כדי ליהנות מהגנת הברית, הכוללת את מרבית מדינות האיחוד, כנגד תוקפנות רוסית.
לאחר תקופה של עיכובים בשל הסתייגויות מצד הונגריה וטורקיה, במרץ 2024 אושרה סופית הצטרפותה של שוודיה.
שוודיה רואה חשיבות רבה בקידום המעבר האנרגטי באירופה ובסיום התלות בדלקי מאובנים.
מעבר למדיניות הרשמית, מאז ההצטרפות לאיחוד הביע הציבור השוודי תמיכה מתונה בחברות בו, לצד גישה זהירה כלפי העמקת האינטגרציה והרחבת סמכויות האיחוד, במיוחד בתחומים כלכליים, כפי שניתן לראות בהתנגדות העקבית להצטרפות לגוש האירו.
התמיכה הכוללת בחברות נותרה יציבה לאורך השנים, עם מגמה מתונה של עלייה.
פרוץ מלחמת רוסיה–אוקראינה, לצד תחושת התרחקות מהשפעת ארצות הברית בתקופת נשיאותו של דונלד טראמפ, הובילו לשינוי עמוק בתפיסת האיחוד בקרב הציבור השוודי.
נכון לאפריל 2025, כ-79 אחוזים מהאזרחים רואים בחברות באיחוד אירופי דבר חיובי עבור המדינה.
עם זאת, למרות העלייה בתמיכה, עדיין ניכרת הסתייגות כלפי הרחבת סמכויות נוספות של האיחוד, בעיקר בתחומי ריבונות וזהות לאומית.
על אף שהתמיכה הציבורית באיחוד עלתה בשנים האחרונות, במיוחד בעקבות המלחמה באוקראינה, נושאים הקשורים לאיחוד האירופי ממשיכים לתפוס מקום שולי יחסית בפוליטיקה השוודית, בניגוד למצב במדינות אירופיות אחרות.
הדבר בולט במיוחד במערכות הבחירות, שבהן סוגיות אירופיות כמעט ואינן נדונות, גם כאשר תנאים חיצוניים היו עשויים להציב את האיחוד במרכז סדר היום.
יחסי הודו–סנט קיטס ונוויס הם היחסים בין הרפובליקה של הודו לבין פדרציית סנט קיטס ונוויס.
שגרירות הודו בג'ורג'טאון, גיאנה מוסמכת על יחסי הודו עם סנט קיטס ונוויס.
הודו פתחה באוגוסט 2008 קונסוליית כבוד בבאסטר.
היחסים בין הודו לסנט קיטס ונוויס נוסדו באמצע המאה ה-19, כאשר שתי המדינות היו מושבות בריטיות.
ההודים הראשונים הגיעו לסנט קיטס ונוויס ב-3 ביוני 1861, מקולקטה, עם 361 הודים.
במהלך המסע מתו 24 הודים, ומתוכם 337 הגיעו לסנט קיטס.
ב-30 במרץ 1874 הגיעו ההודים הראשונים לנוויס, על ספינה שנשאה 315 פועלים הודים.
20% מהמהגרים שבו להודו ב-1890. הרוב היגרו למדינות קריביות אחרות, בעלות אוכלוסייה הודית גדולה, דוגמת טרינידד וטובגו, סורינאם ועוד.
מעטים מהמהגרים נותרו בסנט קיטס ונוויס.
סנט קיטס ונוויס עמדה במוקד השערורייה כביכול של ממשלת הודו בשנים 1989–1990. ב-20 באוגוסט 1989, פרסם כווית טיימס כי בנו של ראש ממשלת הודו החזיק בחשבון בסנט קיטס ונוויס ובו 21 מיליון דולר.
לאחר כמה ימים, התגלה כי הדו"חות היו שקריים ונוצרו כדי לערער את מעמדו של ראש ממשלת הודו.
שתי המדינות חתמו על מזכר הבנות בחודש יולי 2007, לפיו הוחלט כי יתקיימו התייעצויות שגרתיות במשרד החוץ.
ב-5 - 10 באפריל 2012, ראש ממשלת סנט קיטס ונוויס דנזיל דגלאס ביקר רשמית בהודו, יחד עם הנציב העליון של בריטניה וגורמים ממשלתיים אחרים.
רוב הביקור התקיים במדינת פנג'אב, שם שוחח עם אנשי עסקים הודים ופקידים ממשלתיים.
דגלאס ביקר במהלך ביקורו גם בבית חולים, ודן בצעדים לקידום תיירות הבריאות.
את הביקור הוא סיכם בביקור בטאג' מהאל.
הסחר הבילטרלי בין הודו סנט קיטס ונוויס הסתכם ב-2.36 מיליון דולר בשנים 16–2015, גידול של 55.26%.
הודו מייצאת סחורה לסנט קיטס ונוויס בשווי 2.2 מיליון דולר לסנט קיטס ונוויס, ומייבאת סחורה בשווי 160,000 דולר.
עיקר הסחורות שיוצאו מהודו לסנט קיטס ונוויס הם תרופות, בגדים, ותכשיטים.
הודו וסנט קיטס ונוויס חתמו על הסכם חילופי מידע בנושא מיסים (TIEA) ב-11 בנובמבר 2014, אשר נכנס לתוקף ב 2-בפברואר 2016.
על פי מפקד האוכלוסין של 2001 בסנט קיטס ונוויס, את האוכלוסייה ההודית במדינה עלתה מ-0.7% מהאוכלוסייה הכללית ב-1991 ל-1.5% ב-2001. האוכלוסייה ההודית היא הקבוצה האתנית השלישית בגודלה במדינה, אחרי אפריקאים (92.4%) ואנשים מגזע מעורב (3%).
במפקד בשנת 2001 נרשמו 443 הודים זכרים ו-266 נשים הודיות במדינה.
יחסי הודו–ניו זילנד הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה של הודו לבין ניו זילנד.
שתי המדינות היו בעברן חלק מהאימפריה הבריטית והן חברות כיום בחבר העמים הבריטי.
היחסים בין שתי המדינות כוננו בשנת 1952 אך לא היו הדוקים תחילה.
להודו כיום יש שגרירות בוולינגטון הבירה, וקונסוליה באוקלנד.
לניו זילנד שגרירות בניו דלהי, קונסוליה במומבי, לשכות סחר בניו דלהי ומומבי וקונסול דיפלומטי בצ'נאי.
המדינות ייסדו ועדת סחר משותף בשנת 1983 והן דנו ביצירת הסכם סחר חופשי בין שתיהן או באמצעות ברית מדינות מזרח אסיה אך דיונים אלו לא הבשילו לכדי הסכם, בשל חוסר הסכמה בנוגע לסובסידיות חקלאיות.
המדינות חתמו בשנת 1986 על אמנה למניעת כפל מס.
כמו כן חתמו על הסכם למניעת העלמות מס.
באפריל 2016 ביקר בניו זילנד נשיא הודו פרנב מוקהרג'י.
היה זה ביקור ראשון של נשיא הודי בניו זילנד.
בהמשך שנה זו ביקר ראש ממשלת ניו זילנד ג'ון קי בהודו.
לביקור נלוו אנשי עסקים מארצו.
בתחום היחסים הצבאיים, כוחות ניו זילנדים והודים היו שותפים לכוח שמירת השלום בקוסובו ובסודאן.
בשנת 2015 ייצאה הודו לניו זילנד סחורה ב-379 מיליון דולר וייבאה סחורה בסך 419 מיליון דולר, כאשר הודו מייבאת בעיקר עץ, פחם עץ, צמר, פרוות, פירות, אגוזים, ועורות גולמיים.
ניו זילנד מייבאת מהודו בעיקר מוצרים רפואיים, פנינים, אבנים יקרות, כלי רכב וחלפים לרכב, מוצרי טקסטיל, מכונות, פלסטיק ומוצרי פלסטיק.
בניו זילנד חיה אוכלוסייה של כ-175,000 איש ממוצא הודי.
ההגירה מהודו לניו זילנד החלה במאה ה-19. כ-61,000 אזרחי הודו ביקרו בניו זילנד ב-2017.
בשנת 2012 נוסד ביוזמת אוניברסיטת ויקטוריה בווילינגטון מכון המחקר ניו זילנד-הודו שנועד לעודד מחקרים הנוגעים להודו למחקרים בנוגע ליחסי המדינות.
בשנת 2017 הוגשו 9429 בקשות לאשרות סטודנט בידי אזרחי הודו, ירידה לעומת כ-25000 בקשות ב-2015. בניו זילנד שוהים כ-23,000 סטודנטים הודים, כאשר ממדינה אחת בלבד מגיעים יותר סטודנטים זרים ללמוד בניו זילנד.
יחסי הודו–טרינידד וטובגו הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה של הודו לבין הרפובליקה של טרינידד וטובגו.
היחסים בין המדינות כוננו רשמית בשנת 1962.
ב-30 במאי 1845, אוניית "פאטל ראזק", שנשאה 225 פועלים ימיים הודים, הפליגה אל חופי טרינידד, כאשר באותו הזמן, חופים אלו היו מושבות בריטיות.
צאצאיהם של העובדים התיישבו בטרינידד וכיום קהילת ההודים מהווה 42% מאוכלוסיית המדינה.
קהילה זו תרמה משמעותית ליחסים בין המדינות.
הודו תמכה והכירה בעצמאות טרינידד וטובגו מהאימפריה הבריטית, ובשנת 1962, פתחה את שגרירותה בפורט אוף ספיין.
הסכם בדבר שיתוף הפעולה בתחום המדע והטכנולוגיה - 1985
הסכם בדבר שיתוף הפעולה התרבותי - 1987
הסכם בדבר מניעת כפל מס - 1999
הסכם בדבר שיתוף פעולה פוליטי, כלכלי, מדעי, טכנולוגי ותרבותי - פברואר 2003
הסכם בדבר קידום והשקעות - 2007
בשנת 2016, שווי הסחורה שיוצאה מהודו לטרינידד וטובגו הגיעה לסך 81.4 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה צינורות ברזל, תרופות, מכסי פלסטיק, מוצרי גומי, טבק מגולגל, טבק גולמי, בגדים, טבק מעובד, אוכל לחיות, ערכות קפה ותה, אורז, ענבים, תבלינים, תה, סרטנים, חמאה, נפט מזוקק, צפחה, תכשיטים, טלפונים, מחשבים, משאבות אוויר ועוד.
באותה השנה, שווי הסחורה שיוצאה מטרינידד וטובגו להודו הגיעה לסך 138 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה גזי נפט(90%), עץ מנוסר, גרוטאות אלומיניום ועוד.
בשנת 2015, שווי הסחורה שיוצאה מהודו לטרינידד וטובגו הגיעה לסך 112 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה בגדים, מכוניות, חלקי רכב, טבק מגולגל, טבק גולמי, מחשבים, גלגלי גומי, מוצרי ניקוי, תרופות, אורז, תבלינים, ענבים, נעלי עור, נעלי גומי, סרטנים, חוברות ועוד.
באותה השנה, שווי הסחורה שיוצאה מטרינידד וטובגו להודו הגיעה לסך 74.5 מיליון דולר אמריקאי והיא כללה גזי נפט(92%), גרוטאות אלומיניום וברזל, עץ מנוסר, נייר ממוחזר, גרוטאות פלסטיק, בטריות חשמליות וברזל.
הודו מיוצגת בטרינידד וטובגו על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בפורט אוף ספיין, בירת המדינה.
טרינידד וטובגו מיוצגת בהודו על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בניו דלהי, בירת המדינה.
יחסי הודו–סנט וינסנט והגרנדינים הם היחסים הדיפלומטיים שבין הרפובליקה של הודו לבין סנט וינסנט והגרנדינים.
היחסים בין הודו לסנט וינסנט והגרנדינים הם יחסים היסטוריים שהחלו עוד במאה ה-19 כאשר שתי המדינות היו מושבות בריטיות.
ההודים הראשונים בסנט וינסנט והגרנדינים הגיעו למערב העיר קינגסטאון ב-1 ביוני 1861 על ידי ספינה שכללה 258 אנשי צוות הודים.
באותה התקופה, שמונה ספינות הגיעו לסנט וינסנט והגרנדינים, הספינה האחרונה הגיעה ב-22 במאי 1880. בסך הכול הובאו כ-2,500 הודים לסנט וינסנט ולגרנדינים.
בשנת 1884, כ-1,000 הודים חזרו להודו והקבוצה שנשארה במדינה מהווה כיום את המקור של הקהילה ההודית-וינסנטאנית.
ב-1 ביוני 2007 ביקר שר החוץ של הודו ויילאר ראבי , בסנט וינסנט והגרנדינים על מנת להשתתף בחגיגות יום הגעת ההודים הראשון במדינה, ביקור זה היה הביקור הראשון של שר הודי במדינה.
ראבי ערך גם מספר שיחות יחד עם ראש ממשלת סנט וינסנט והגרנדינים, רלף גונזלבס.
ב-24 בספטמבר 2015, בשולי העצרת הכללית של האו"ם בניו יורק, ערך נרנדרה מודי, ראש ממשלת הודו, שיחה עם גונזלבס.
שני המנהיגים הביעו שביעות רצון מהיחסים בין המדינות ואף דנו בדרכים על מנת לפתח את הקשרים הכלכליים והחברתיים שביניהן.
בתחילת שנת 2006 העניקה הודו לסנט וינסנט והגרנדינים סיוע בשווי 50,000 דולר שכלל בעיקר תרופות.
לאחר ההוריקן תומאס שאירע בדצמבר 2010, העניקה הודו למדינה סיוע בשווי 500,000 דולר.
כמו כן, בעקבות השיטפונות בסנט וינסנט והגרנדינים בדצמבר 2013, העניקה הודו סיוע בשווי 500,000 דולר.
אזרחי סנט וינסנט והגרנדינים זכאים למלגות במסגרת תוכנית שיתוף הפעולה הטכני והכלכלי ההודי.
הודו אינה מיוצגת בסנט וינסנט והגרנדינים, הן בדרג השגרירות והן בדרג הקונסולרי.
השגרירות המייצגת את הודו נמצאת בפרמריבו, בירת סורינאם.
סנט וינסנט והגרנדינים מיוצגת בהודו בדרג הקונסולרי על ידי קונסוליה שהיא מחזיקה בניו דלהי, בירת המדינה.
יחסי הודו–הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו הם יחסי החוץ שבין הרפובליקה של הודו לבין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
הודו פתחה את שגרירותה בקינשאסה בשנת 1962, אחת מהמדינות הראשונות שהקימו משלחה דיפלומטית במדינה.
נשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, ז'וזף קבילה, ביקר בהודו על מנת להשתתף במסגרת הפורום הודו-אפריקה הראשון ב-8 עד 9 באפריל 2008. קבילה קיים מפגש דו-צדדי עם ראש ממשלת הודו, מאנמוהאן סינג.
זרוע הגורקה ההודית, שירתה במסגרת משלחת האו"ם לשמירת השלום ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו בשנים 1960–1966. נכון לדצמבר 2016, כ-4,500 חיילים הודים, משקיפים צבאיים ואנשי משטרה פועלים ברחבי המדינה כחלק ממונסקו.
אזרחי הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו זכאים למלגות במסגרת ארגוני שיתוף פעולה כלכלי וטכני (ITEC) והמועצה ההודית לקשרי תרבות.
בשנת 2016, ייצאה הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו להודו סחורה בשווי 58 מיליון דולר אמריקאי.
נתחים גדולים מהסחורה הם עופרת נחושת, יהלומים, בושם צמחים, נחושת מזוקקת, קובלט, פולי קקאו, בטריות חשמליות וגרוטאות אלומיניום.
לעומתה, הודו ייצאה לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו סחורה בשווי 234 מיליון דולר אמריקאי.
נתחים גדולים מהסחורה הם תרופות, דם אנושי, שנאים חשמליים, מכוניות, אופנועים, בשר בקר קפוא, מכסי פלסטיק, מוצרי טקסטיל ונפט מזוקק.
ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו קיימת קהילת ההודים הגדולה ביותר במרכז אפריקה.
נכון לחודש דצמבר 2016, כ-9,000 אזרחים הודים ואנשים שמוצאם הודי מתגוררים במדינה.
רוב ההודים במדינה מחזיקים אזרחות בריטית, קנדית, קנית וטנזנית.
הקהילה ההודית עוסקת בעיקר במגזרי השירותים, העסקים, המסחר והתעשייה.
המהגרים ההודים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו מהגרים בעיקר ממדינת גוג'ראט, קרלה ומדינות שבדרום הודו (המהווים את קהילת המהגרים ההודית הגדולה ביותר).
הקהילה ההודית הגדולה ביותר ברפובליקה הדמוקרטית בקונגו היא הקהילה האסמאעילית, המוערכת בכ- 2,000 תושבים.
הודו מיוצגת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בקינשאסה, בירת המדינה.
כמו כן, הודו מחזיקה גם קונסוליה בלובומבאשי.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מחזיקה שגרירות בניו דלהי.
יחסי הודו – הממלכה המאוחדת הם יחסי החוץ שבין הרפובליקה של הודו לבין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
הודו מיוצגת בממלכה המאוחדת על ידי נציבות גבוהה בלונדון ועל ידי קונסוליות כלליות בברמינגהאם ובאדינבורו.
מאידך, הממלכה המאוחדת מחזיקה נציבת גבוהה בניו דלהי ומשנה לנציבות הגבוהה בערים מומבאי, צ'נאי, בנגלור, היידראבאד וקולקטה.
הממלכה המאוחדת שלטה בהודו במשך תשעה עשורים עד אשר הודו זכתה בעצמאותה ב-1947.
בממלכה המאוחדת קיימת אוכלוסייה הודית אתנית המוערכת בכ-1.4 מיליון תושבים.
בשנת 2010, ראש ממשלת הממלכה המאוחדת לשעבר, דייוויד קמרון, תיאר את יחסי הודו-הממלכה המאוחדת כ"היחסים המיוחדים חדשים".
מגעי המסחר בין בית טיודור והאימפריה המונגולית בהודו התקיימו בשנת 1600, כאשר אליזבת הראשונה העניקה לחברת הודו המזרחית הבריטית צ'רטר מלכותי במטרה לתת זכויות מסחר מועדפות בהודו.
לאחר נפילת האימפריה המונגולית בהודו בשנת 1707, הודו נהייתה לאחת ממדינות הייצור הגדולות בעולם בתחילת המאה ה-18 (אשר היוותה 22.6% מהתמ"ג העולמי).
לאחר עזיבת הבריטים, תמ"ג המדינה ירד באופן ניכר ועמד על 4% מהתמ"ג העולמי.
במהלך המאה ה-18, חברת הודו המזרחית הבריטית השיגה השפעה גדולה בהודו.
קרב פלסי ב-1757 הביא לכיבושה של בנגל, בעוד שבשנת 1857, בעקבות מספר חוזים ומלחמות עם הממלכות ההודיות, רוב תת-היבשת ההודית הייתה בשליטת החברה.
בעקבות המרד ההודי ב-1857, בו התמרדו חיילים הודים כנגד הקצינים הבריטים, נמכרה החברה שנה לאחר מכן.
נכסיה של חברת הודו המזרחית הבריטית היו כה עצומים, עד שהממשלה הבריטית החליטה לפלוש לשטחי המדינה.
הודו שימשה בסיס עיקרי להתפשטותה של האימפריה הבריטית ברחבי אסיה והיא נחשבת למושבה החשובה ביותר של האימפריה הבריטית.
ב-1858, ממשלת בריטניה השתלטה על השטחים ועל הסדרי האמנה של חברת הודו המזרחית הבריטית לשעבר.