tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באפריל 2013 הגישה נציבות שירות המדינה תובענה בבית הדין למשמעת של עובדי המדינה נגד נסטלבאום, שבה הואשם בהטרדה מינית מילולית של שני עובדים ברשות השידור, רותם אברוצקי ויגאל רביד, על רקע נטייתם המינית.
בדצמבר 2013 הסתיימה התביעה בהסדר טיעון, שבמסגרתו תוקן האישום להתנהגות שאינה הולמת עובד ציבור, ונגזר על נסטלבאום עונש של נזיפה, השעיה מתפקידו למשך שלושה חודשים, וניכוי של משכורת אחת.
באפריל 2014 מונה למנהל בפועל של חטיבת החדשות בערוץ 1.
באוגוסט 2014 החליט לפרוש מתפקיד ממלא מקום מנהל חטיבת החדשות בערוץ 1. בעקבות ההודעה, החליטו שופטי בית המשפט העליון למחוק את העתירה נגד מינויו שהגישו אגודות העיתונאים.
משנת 2017 ועד יוני 2020 פרסם טור קבוע, פעמיים בשבוע, באתר החדשות News1 מחלקה ראשונה.
הטור פורסם תחת הכותרת "מאחורי הכותרות", הוא טור דעה אישית ביקורתי שמעיד על עצמו כמי "שלא דופק חשבון", ובו הגיב נסטלבאום מזווית אישית על אירועים בחדשות.
במאי 2020 החל לפרסם טור שבועי בגיליון סוף השבוע של העיתון "מעריב" וכמו כן מפרסם מאמרים במדור הדעות בגיליון "המוסף" של מעריב השבוע.
משה סאבא מַסרי היה איש עסקים ונדבן יהודי-מקסיקני ממוצא סורי.
למד הנדסת תעשייה באוניברסיטת אנאוואק במקסיקו.
השתייך לשושלת של יזמים בעלי נוכחות בתחומים שונים.
ב-1993 רכש 50% מחברת התקשורת "רדיוטלוויזורה דל סנטרו" אשר רכשה את רשת הטלוויזיה הממשלתית "טלוויזיון אצטקה" שהופרטה.
עד 1998 היה חבר מועצת המנהלים של גרופו טלוויזיון אצטקה והחברה לתפעול בתי קולנוע.
כמו כן ניהל משא ומתן עסקי מול ערוץ 10 בישראל.
מיוני 1999 שימש יו"ר מועצת המנהלים, יועץ לבעלי השליטה ומנכ"ל של ספקית הסלולר המקסיקנית אונפון (Unefon).
בנוסף שימש יו"ר מועצת המנהלים של קוסמופרקוונסיאס, ספקית אינטרנט אלחוטי מקסיקנית, והיה חבר במועצת המנהלים של חברות רבות נוספות.
הוא יסד את דירקטוריון המנהלים של מספר חברות בתעשיות הטקסטיל והתקשורת, היה מנכ"ל "איוטלה תעשיות טקסטיל", "קבוצת אלסאוויסיון" ועסקים פרטיים אחרים שבבעלות משפחתו.
אחד מעיסוקיו העיקריים היה בנדל"ן: בשנת 2006 רכש 5,000 נכסי מקרקעין מקרן IPAB.
בין השאר, היה גם נשיא קבוצת Celha - מקימת מרכזים מסחריים וקניונים והגה את הרעיון של בניית שטחי מסחר בתחנות רכבת תחתית ואוטובוס - מקומות בהם ההמונים עוברים כל יום.
ב-18 באוקטובר 2007 ניסה ביחד עם אביו אלברטו סאבא מסרי רפול לקנות את חברת אארומקסיקו, אך במכרז זכתה קבוצת אנשי עסקים בגיבוי "באנאמקס".
ב-10 בינואר 2010 מת סאבא מסרי בהתרסקות מסוק ברובע קוואחימאלפה (Cuajimalpa) של מקסיקו סיטי, יחד עם 3 מבני משפחתו בהם אשתו אדלה בנו אלברטו וכלתו יהודית.
משה סאבא מסרי ניהל אורח חיים חרדי והקפיד על שמירת מצוות, בניו התחנכו במוסדות חרדים ובנו שנותר למד בישיבת קול תורה בירושלים.
כמו כן סאבא מסרי היה פילנתרופ שתרם מדי שנה מיליוני דולרים למוסדות מקורבים לש"ס לזק"א ולארגונים להנצחת מורשת חלב (עיר).
סאבא מסרי היה מקורב מאוד לרבנים הרב שלמה משה עמאר הרב יצחק יוסף, והרב עובדיה יוסף שבחלק מספרי יביע אומר מופיעה 'הקדשה' על סיועו בהוצאת הספר.
בספרו האחרון של הרב חזון עובדיה על הלכות אבלות שיצא חודש אחרי פטירתו, ישנה הקדשה ודברי הספד לזכרו.
הרב יעקב משה מרדכי סולובייצ'יק (א' בתשרי ה'תרע"ה, 21 בספטמבר 1914 – י"ט באייר ה'תשנ"ה, 19 במאי 1995) היה ראש ישיבה בשווייץ.
נולד במינסק שבבלארוס לרב ישראל גרשון, בנו הבכור של הרב חיים מבריסק בעת שפליטי בריסק נמלטו ממולדתם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בצעירותו למד בישיבת תורת חסד בבריסק אצל הרב משה סוקולובסקי (בעל "אמרי משה") ואחר כך בישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ אצל הרב ברוך בער ליבוביץ'.
מחמת חיי הדחקות של משפחתו, נאלץ לצעוד לקמניץ רגלית.
בשנת תרצ"ח (1938) נסע לשווייץ יחד עם בן דודו אריה לייב גליקסון, בעקבות ידידו הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן, במטרה להימנע מגיוס לצבא הפולני.
תחילה ניסו לקבל פטור על בסיס רפואי, אך בקשתם נדחתה.
לאחר מכן ניסו להשיג אשרת יציאה כסטודנטים, אך גם זו נדחתה, לאחר שהשלטונות הפולניים חשדו כי כוונתם האמיתית היא להימלט מהשירות.
רק כאשר קיבל הרב סולובייצ'יק הזמנה לשמש כר"מ בישיבת עץ חיים (מונטרה) הותרה יציאתו.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נותר בשווייץ, בעוד משפחתו נשארה בבריסק ונספתה בשואה.
במהלך המלחמה נאסר יחד עם הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן על ידי שלטונות שווייץ, והושם למשך כשנה במחנה הסגר שהוקם לפליטים ואזרחים זרים.
בתקופה זו עבד גם במחנה עבודה מטעם השלטונות.
אחרי המלחמה נסע לארץ ישראל ונכנס ללמוד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה, שם חלק חדר עם הרב חיים קניבסקי, ובהשראתו החל הרב קניבסקי את סדר לימודו המפורסם.
בעת שהותו בארץ התקרב מאוד לחזון איש, ועמד בקשר הדוק עם דודו הרב מבריסק, שהשתכן אז בירושלים.
בשנת ה'תש"ט (1948/49) שב לשווייץ ונישא לרבקה לבית נוימן מלוגאנו.
לאחר נישואיו ובהכוונת גדולי התורה, ייסד הרב סולובייצ'יק ישיבה בלוגאנו, ביוזמתם ובתמיכתם של הנדיב וולף רוזנגרטן מציריך והרב שלום ארלנגר מלוצרן, ועמד בראשה.
הישיבה קלטה בחורים בני חמש-עשרה לערך, ותוכנית הלימודים בה התמקדה בלימודי קודש בלבד.
הקמתה נתפסה כנקודת מפנה בגישת החברה החרדית בשווייץ לחינוך הנוער, שכן עודדה את הצעירים להקדיש את עיקר זמנם ללימוד תורה.
מספר שנים לאחר מכן עברה הישיבה לעיר לוצרן.
באותה תקופה, הוחבא בביתו הילד יוסל'ה שוחמכר שנחטף מידי הוריו בישראל והוברח לאירופה.
בעקבות חלקו בפרשה, נאסר עליו על ידי השלטונות להמשיך להתגורר בקנטון לוצרן, ובשנת תשכ"ב (1962) עבר הרב משה להתגורר בציריך, אך המשיך לעמוד בראשות הישיבה בלוצרן שנה נוספת, עד לבואו של הרב יצחק דב קופלמן מניו יורק, שהחליפו בתפקיד זה.
כשהגיע לציריך היה מובטל לזמן מה, ועסק לפרנסתו במסחר.
במהלך שהותו בציריך, נמנע הרב סולובייצ'יק מקבלת תפקיד ציבורי רשמי, אך הרבה למסור שיעורים תורניים במסגרות שונות.
הוא העביר שיעורי גמרא בעיון ובפשט, וכן לימד בספר מנחת חינוך, בקהילות החרדיות "עדת ישורון" ואגודת אחים .
שיעורו המרכזי התקיים מדי שבת אחר הצהריים בבית הכנסת אגודת אחים, ועסק בעיקר בספרי משלי, פרקי אבות ותהילים.
חלק משיעוריו על ספר התהילים תורגמו לגרמנית וראו אור לאחר פטירתו.
הרב סולובייצ'יק נודע כאחת מהדמויות המרכזיות ביהדות החרדית באירופה לאחר השואה, וזכה להערכתם של גדולי הדור, בהם הסטייפלר - שהכירו עוד מימיהם בישיבת לומז'ה יחד עם בנו, הרב חיים קניבסקי - וכן הרבי מסאטמר, ששכן עמו במחנה ההסגר בשווייץ בימי המלחמה.
בהמלצת הרבי מסאטמר, נוהג היה ארגון "רב טוב", שפעל מטעמה של החסידות ברחבי אירופה, להתייעץ עמו באופן קבוע.
בשנת ה'תשמ"ט (1989), עם תחילת התפרקות ברית המועצות, יזם הרב סולובייצ'יק את הקמתה של ישיבת תורת חיים במוסקבה, והרב אלכסנדר אייזנשטט והרב יצחק זילבר נשלחו לשם.
בהמשך הקים ועד מיוחד בציריך שנועד לתמוך בפעילות הישיבה ולתקצבה.
הרב סולובייצ'יק עמל רבות לעמוד על השגותיו של החזון איש על חידושי סבו - הרב חיים סולובייצ'יק, על הרמב"ם.
בין היתר, ערך את המפתחות לחיבורו של החזון איש על הלכות שבת - מלאכה שבה הסתייע באותם ימים בידי הרב חיים קניבסקי.
חלק מכתביו נדפסו בכתבי עת תורניים, והיתר נותר בידי בניו.
הרב סולובייצ'יק נפטר בי"ט באייר ה'תשנ"ה (19 במאי 1995) ונטמן בהר המנוחות בירושלים.
לרב סולובייצ'יק נולדו ארבעה בנים ובת.
הרב ישראל (ה'תש"י - ב' בתמוז ה'תשע"ה) - נישא לבתו של הרב אלחנן הרץ, חתן הרב מרדכי יעקב ברייש אב"ד קהילת אגודת אחים בציריך.
כיהן כר"מ בישיבות נזר התורה בירושלים, תורת חיים במוסקבה וישיבת לוצרן בשווייץ, בנוסף עמד בראשות הכולל ועד טוב.
הרב ברוך סולובייצ'יק - ראש ישיבת תורת זאב שבשכונת רמת שלמה בירושלים וחתנו של הרב חיים סרנא.
הרב משה נחום ולנשטיין (תר"א - כ"ג באדר תרפ"ב ; 1841–1922), היה מראשי היישוב הישן, מייסד הבד"ץ של העדה החרדית בירושלים וראב"ד שלה.
נולד בשנת תר"א בעיר פאפא בהונגריה, לרבי מאיר.
למד בישיבתו של הכתב סופר בפרשבורג, והוסמך להוראה על ידו.
בהמשך למד גם בישיבתו של רבי אהרון דוד דייטש מחבר שו"ת "גורן דוד" בבאלאט.
בשנת תרכ"ד (1864) עלה לארץ ישראל ונישא לבתו של רבי שמעון דייטש, מתלמידי החתם סופר ומייסד כולל שומרי החומות.
היה מתלמידיו של רבי יהושע לייב דיסקין.
בשנת תרס"ג (1903) החל לכהן כדיין שלישי בבית הדין בירושלים, ובשנת תרס"ח (1908) התמנה לאב בית הדין.
לימים פרש מבית הדין, שרוב דייניו תמכו במשרד הרבנות המזוהה עם הגורמים הציוניים בירושלים, והקים עם אחרים את הבד"ץ של העדה החרדית, שבו שימש כראב"ד במקביל לרבי יוסף חיים זוננפלד ששימש כגאב"ד העדה.
עמד בראש יוצאי הונגריה בירושלים והיה ראש כולל שומרי החומות שלה.
נאבק נגד הניסיונות לשינוי החינוך היהודי התואם את השקפתו של החתם סופר והניסיונות לערער את מעמדה העצמאי של היהדות החרדית.
התנגד לשימוש העממי בשפה העברית, וחתם על פשקווילים הפוסקים שהדיבור עברי הוא חמור מאד שימש כמנהל כולל אונגרין.
ב-1985 קראה עיריית ירושלים על שמו רחוב בשכונת רמות.
לאחר פטירתו נדפסו תשובותיו בהלכה בספר "בני משה".
נינו של הרב משה נחום רוזנבוים.
הרב שמואל הורביץ שהיה משפיע בחסידות ברסלב.
הרב נחום ברגמן, נכדם המשותף של רבי אליעזר ברגמן ורבי נחום לעווי משאדיק, סבו של רבי מאיר צבי ברגמן.
הרב חיים הערש אייזנבאך ("פעסטער") משכונת בתי ראנד.
הרב אברהם אהרן פראג, סבו של הרב משה מאיר פראג.
מאיר ולנשטיין - בלשן וחוקר פיוט
הרופא הירושלמי ד"ר ישראל ולנשטיין, אביו של העיתונאי אריה ולנשטיין.
משה נתן (כ"א בסיון תש"א 16 ביוני 1941 – ט' בשבט תשל"ט 6 בפברואר 1979) היה עיתונאי ומבקר קולנוע ותיאטרון ישראלי.
נולד בפלובדיב, בולגריה ובגיל שש עלה עם הוריו.
המשפחה התגוררה במשך עשור במעברת פרדס חנה.
נתן למד במוסד חינוכי בקיבוץ בצפון ובזמנו הפנוי בילה בקולנוע בחיפה.
למד אצל נתן זך שזיהה את כישרונו הגדול ועודד אותו להשקיע בכתיבה.
בצבא שירת תחילה בלהקת פיקוד המרכז ואחר כך עבר לעיתון "במחנה".
בשנת 1968 יצא לאור ספרו "המלחמה על ירושלים" אשר עסק בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים, שלכתיבתו רואיינו כ-400 חיילים, בהם מאיר אריאל.
בנעוריו הכיר נתן את המחזאי נסים אלוני, והקשר ההדוק עמו נמשך 16 שנים ברציפות.
בשנת 1970 החל לכתוב ב"מעריב" ביקורות וכתבות על קולנוע ותיאטרון.
במקביל ערך תוכניות תרבות מיוחדות בגלי צה"ל ובהן "חייו ומותו של בארי חזק", "חייו ומותו של המשורר והסופר דוד פוגל", ו"חייו בארץ ישראל ומותו של י.ח.
היה מיודד עם יהושע קנז, שהקדיש לזכרו את ספרו "מומנט מוסיקלי" (1980).
משה נתן היה רווק וללא ילדים.
בשנת 1979 נהרג בתאונת דרכים ברמת אביב, שם התגורר, ונטמן בבית העלמין בחולון.
המלחמה על ירושלים, הוצאת אותפז
כישוף נגד מוות: התיאטרון של נסים אלוני.
ערך וצירף הקדמה ונספחים זאב שצקי; איורים: יוסל ברגנר, אודרי ברגנר, שלמה ויתקין, משה מוקדי.
משה סבוראי נולד בשם משה סברנסקי באוקראינה, הצעיר בין תשעה ילדים.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל עם חלק מהמשפחה, והתגורר בחיפה.
למד בבית הספר הדתי "נצח ישראל" ולאחר מכן בבית המדרש למורים בבית הכרם בירושלים.
ב-1932 הצטרף לארגון "ההגנה" ושימש קשרו של מפקד מחוז ירושלים, יעקב פת.
בנוסף היה חבר בתנועות ברית הבריונים, בית"ר וצה"ר.
בעקבות עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה השתתף בהפגנה שנערכה ב-28 במאי 1933 מול הקונסוליה הגרמנית בירושלים, והסיר בעצמו את הדגל הגרמני מעל הקונסוליה.
לאחר רצח ארלוזורוב באותה שנה, נאסר יחד עם ראשי "ברית הבריונים" והועמד למשפט שממנו יצא זכאי.
ב-1934 שב לחיפה ועסק בהוראה.
באותה תקופה פגש את טובה לבית הוכגליק, אשתו לעתיד.
בשנת 1935 נסע לווינה לרגל הקמת הסתדרות ציונית חדשה (הצ"ח) בראשות זאב ז'בוטינסקי.
בדרכו לשם פעל בשליחות האצ"ל להקמת סניפים בפולין.
בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט היה פעיל במסגרת האצ"ל בחיפה.
ב-1939 נעצר וישב בכלא עכו ביחד עם דוד רזיאל למשך 6 חודשים.
כחודש לאחר שחרורו נולדה בתם של משה וטובה, חרות.
לאחר הפילוג באצ"ל בשנת 1940 על רקע פרוץ מלחמת העולם השנייה ושאלת הפסקת הפעילות נגד הבריטים, הצטרף לקבוצתו של אברהם שטרן (יאיר), שנקראה בתחילה "האצ"ל בישראל" ובהמשך "לוחמי חירות ישראל" (לח"י), ושימש אחראי על המודיעין בארגון.
סבוראי עזב את עבודתו כמורה והתמסר לפעילות המחתרת.
בעקבות הפילוג החל מצוד נרחב של השלטון הבריטי אחר אנשי לח"י שפרשו מהאצ"ל ומנו אז כמה עשרות בודדות.
ב-22 במאי 1941 נעצר סבוראי על ידי המשטרה הבריטית בתל אביב ונשלח למחנה המעצר מזרעה.
כעבור כמה חודשים, ב-27 בנובמבר, הצליח לברוח מהליווי המשטרתי בעת העברה ממקום למקום וחזר לפעילות המחתרת כמפקד מחוז תל אביב.
בחודשים אלו הגיע המצוד אחרי אנשי לח"י לשיאו ופרסים גדולים הוצעו למי שיסייע בתפיסת מפקדי הארגון.
במהלך חודש ינואר עבר מפקד הארגון, אברהם שטרן, לדירתם של משה וטובה סבוראי בשכונת פלורנטין בתל אביב, ומשם ניהל את פעילות המחתרת.
ב-27 בינואר 1942 שהה סבוראי בדירה ברחוב דיזנגוף 30 שבה נורו ארבעה מחברי לח"י על ידי אנשי הבולשת הבריטית בראשות הקצין ג'פרי מורטון.
שניים מהם, אברהם אמפר וזליג ז'ק, מתו מפצעיהם ואילו יעקב אליאב וסבוראי שנפצעו נתפסו והועמדו למשפט.
כעבור שבועיים, ב-12 בפברואר נורה אברהם שטרן בדירתו של סבוראי על ידי ג'פרי מורטון ומת.
גופתו הובאה לחדר המתים של בית החולים הממשלתי שבו שכבו סבוראי ואליאב והם נקראו לזהות את הגופה.
סבוראי ואליאב הואשמו בהחזקת נשק ואמצעי לחימה ונידונו למאסר עולם שהומר בהמשך ל-10 שנות מאסר.
את מאסרו ריצה בכלא עכו ובבית הסוהר המרכזי בירושלים שממנו ברח ביחד עם 11 מחבריו בראשית שנת 1948.
לאחר הקמת המדינה התקשה למצוא עבודה כמורה ולכן שימש כנהג בחברת אגד - אש"ד.
בשנת 1957 הוסמך כעורך דין.
ב-1981 נמנו משה וטובה סבוראי עם מייסדי היישוב שקד בצפון השומרון.
לאורך השנים היו שהאשימו את סבוראי בגרימת מותו של מנהיג לח"י, אברהם שטרן, וטענו כי פליטת פה שלו בעת ששכב בבית החולים תחת השגחת שוטרים בריטים היא שחשפה את מקום מחבואו.
סבוראי עצמו דחה טענה זאת בתוקף ואף ניהל שורה של משפטי דיבה נגד חברו ללח"י, אנשל שפילמן, נגד העיתון "מעריב" ונגד ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון, שבכולם זכה.
הטענה שסבוראי תרם בחוסר זהירות לאיתורו של שטרן שבה ועלתה בשנת 2020 מפי עו"ד נתן רון, דוקטורנט באוניברסיטה העברית.
סבוראי נפטר בביתו בשקד ונטמן בבית העלמין בחיפה בחלקת יוצאי המחתרות.
אשתו טובה נפטרה ב-31 במרץ 2013, בגיל 97. לבני הזוג סבוראי שלושה ילדים: חרות, סמדר ויאיר.
הונצח בקריאת רחוב על שמו בהתנחלות חוות יאיר שבשומרון וגן שעשועים בהתנחלות שקד שבצפון השומרון, שמשה וטובה סבוראי היו ממקימיה וגרו בה עד סוף חייהם.
משה וטובה סבוראי, מאצ"ל ללח"י, הוצאת המחברים, 1989
משה סבוראי, משפט הדיבה: בנסיבות רצח יאיר, 1997
משה סבוראי (אלון), אגרת לתחיה (טובה), 2001
משה סבוראי, הכתבה: משפט הדיבה (2) בנסיבות רצח יאיר הי"ד, 2003
משה (נוסי) נוסבאום (נולד ב-11 באוקטובר 1953) הוא עיתונאי ישראלי, פרשן לענייני משטרה וביטחון פנים, שמשמש כתב לענייני משטרה בחברת החדשות של ערוץ 2 וערוץ 12, מאז הקמתה בשנת 1993. זוכה פרס מפעל חיים לעיתונות (2022).
את שירותו הצבאי עשה בגדוד 202 של חטיבת הצנחנים, ובמהלך מלחמת יום הכיפורים, בעת שהיה בקורס קצינים, הוסב לשריון, ושם סיים את שירותו כסגן מפקד פלוגת טנקים.
לאחר שירותו הצבאי למד באוניברסיטה העברית בירושלים, שם סיים תואר ראשון ביחסים בינלאומיים ומדע המדינה, והמשיך לתואר שני בתקשורת.
את דרכו העיתונאית החל ככתב רדיו לענייני משטרה ב'קול ישראל'.
בשנת 1986 השתתף בתוכנית "מבט אל העבר" ששודרה בערוץ הראשון.
ביוני 1988 בזמן האינתיפאדה הראשונה נפצע בעת שירות מילואים מבקבוק תבערה שהושלך אל עבר הג'יפ שבו נסע בגזרת רמאללה.
הוא סבל מכוויות בכל חלקי גופו והיה מאושפז בבית חולים במשך שבועות ארוכים.
ב-30 במאי 1990, בעת ששהה עם משפחתו בחוף ניצנים, נקלע נוסבאום להתקפה ימית של מחבלים פלסטינים חמושים, שהתקרבו לחוף ניצנים בשש סירות מרוץ חמושות בטילים ובמקלעים כבדים.
צה"ל סיכל את ניסיון הפיגוע.
ארבעה מהמחבלים נהרגו באירוע ו-12 נלכדו.
נוסבאום היה העיתונאי היחיד שתיעד את האירוע עד סופו.
עם הקמת חברת החדשות של ערוץ 2 בשנת 1993, עזב את קול ישראל, והצטרף לשורותיה בתפקיד כתב לענייני משטרה, אותו הוא ממלא עד היום.
לאורך הקריירה שלו בחברת החדשות סיקר נוסבאום שורה ארוכה של פרשיות פליליות מהחשובות ביותר.
בפרשת רצח יצחק רבין בשנת 1995, פרסם בערב הרצח בשידור חי באולפן ערוץ 2 את הידיעה הראשונה אודות זהות המתנקש, יגאל עמיר.
נוסבאום הרבה לעסוק בחקירות פליליות נגד אישי ציבור, ובהם אהוד אולמרט ומשה קצב.
פרסם את פרטי החקירה החדשה נגד קצב בחשד להטרדת עדים, כחצי שעה לפני פקיעת צו איסור פרסום.
להגנתו אמר שלא שמע את החלטת השופט לפיה הצו יפוג רק בשעה 12:00 באותו היום.
ב-8 באוקטובר 2010 הותקפו באבנים מידי ערבים נוסבאום וצוות צילום בשכונת סילואן שבירושלים, בשעה שהכין כתבה עבור חדשות 2 על הפרת סדר שאירעו שם.
בפרשת רצח נורית ונח מעוז, שאירעה בשנת 2011, שידר נוסבאום בכתבתו בערוץ 2, הקלטה של שיחת טלפון שניהל עם בנם של הנרצחים, דניאל מעוז, עוד בטרם נעצר כחשוד ברצח.
בשיחה שאל אותו נוסבאום אודות השמועות שרצח את הוריו, ומעוז השיב: "זה הזוי.
על נוסבאום ועמיתיו נמתחה ביקורת על רדיפה חסרת מעצורים אחרי סקופים, כמו שאירע בפרשת בועז יונה, אז עלו נוסבאום ועמיתיו על המטוס שהחזיר את יונה לישראל לאחר הסגרתו, ולא חדלו לנסות לדובב אותו בזמן הטיסה, חרף סירובו לשתף פעולה.
בתחנת רדיו ללא הפסקה משדר נוסבאום דיווחים ודברי פרשנות בנושאים פליליים, במסגרת התוכנית "משעל על הבוקר עם ניסים משעל".
שימש נציג העיתונאים בוועדה בראשות השופט בדימוס אליהו וינוגרד, שהמליצה להטיל מגבלות על הסיקור העיתונאי של חקירות.
נוסבאום גם כותב טור פרשנות פלילית באתר mako, ונושא דברים ומשתתף בכנסים ובפאנלים בנושאי עבריינות ואלימות.
ביוני 2024 החל לראיין אישי ציבור באופן כתוב באמצעות אפליקציית WhatsApp עבור המדור "משה נוסבאום מקליד/ה" במגזין N12.
במרץ 2025, פורסם כי נוסבאום יחזור לשדר בטלוויזיה באמצעות בינה מלאכותית.
דמותו של נוסבאום הופיעה לא מעט כמושא לסאטירה ולחיקוי בתוכניות שונות, בין השאר על ידי אלי יצפאן, מיקי גבע, אלי פיניש ואחרים.
גם ראש הממשלה בנימין נתניהו חיקה אותו בנאום פומבי בדצמבר 2017, ולאחר מכן התנצל בפניו על כך.
נוסבאום היה מעורב בכמה פרשות שקשורות לחיסיון עיתונאי.
בסוף שנות השמונים פרסם בקול ישראל ידיעה אודות פרשת שוחד בחירות בכפר ערבי.
משנדרש על ידי המשטרה לחשוף את המקור לידיעה, דחה את הדרישה בנימוק של חיסיון עיתונאי.
הוא התמיד בסירובו לגלות את המקור, גם כאשר הדרישה גובתה על ידי היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש, ופרקליטת המדינה, דורית ביניש, ולבסוף לא ננקטו נגדו צעדים של ממש.
בעקבות הפרשה יזמו חברי הכנסת יאיר צבן ואמנון רובינשטיין הצעת חוק להגנת זכות העיתונאי לשמור על חסיון מקורותיו, אך זו לא צלחה.
בפרשת ליאורה גלט-ברקוביץ', שהדליפה את דבר חקירתו החסויה של ראש הממשלה, אריאל שרון, בעניין סיריל קרן בשנת 2003, קיבל נוסבאום מהעיתונאי ברוך קרא מסמכים מודלפים, שהאחרון קיבל מברקוביץ'.
נוסבאום פרסם בכתבתו במהדורה המרכזית פרטים אודות הפרשה ואת עיקרי המסמכים.
משנפתחה חקירה לגילוי המדליף, נפגש נוסבאום עם ראש צוות החקירה לחשיפת המקור, ערן שנדר, והציג בפניו את המסמכים שקיבל מקרא.
בפסק הדין בתביעה שהגישה ברקוביץ נגד העיתון "הארץ", שניתן בנובמבר 2011, נמנע השופט המחוזי אבי זמיר מלקבוע האם נוסבאום הוא המקור, שכינויו היה "נשר", שהעביר לשנדר את המסמכים, או שרק הציג אותם בפניו, כפי שטען.
2022 פרס מפעל חיים לעיתונות
2023 "פרס המצוינות" ע"ש אילן גילאון מטעם אלווין ישראל
נוסבאום נשוי לנאוה ואב לשלושה ילדים.
ביולי 2022 חשף נוסבאום כי הוא חולה ב־ALS, מחלת ניוון שרירים חשוכת מרפא, שלדבריו התפרצה כתוצאה מפגיעת מכת"זית בהפגנה בה סיקר.
על המחלה אמר בראיון "יש לי קושי בבליעה וחולשה ביד ימין, אך הקושי המשמעותי הוא כמובן הדיבור האיטי והלא ברור.
עבורי הקושי הזה משמעותי כפליים, כי בחיי זה כוחי וזה עיסוקי".
התגורר בגבעת זאב ולאחר מחלתו עבר לגור בהרצליה סמוך למשפחתו.
נוסבאום ידוע באהדתו לקבוצת הכדורגל מכבי נתניה.
משה נחשון (קִיפֶּר) (כ"ו בתשרי תרמ"ט, 1 באוקטובר 1888, אנאנייב, פלך חרסון, רוסיה (אוקראינה) – 14 במאי 1977, תל אביב) היה פדגוג עברי, מייסד הגימנסיה העברית "תרבות" ברובנה ומנהלה הראשון, ומורה למתמטיקה בגימנסיה העברית "הרצליה" במשך 35 שנה.
נחשון נולד בשם משה קיפר בעיירה אָנַאניֶיב שבפלך חרסון, בדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), בנם של פסיה-לאה (בת חנא-שמעון בקר) ונחמן קיפר.
אביו ואבי-אמו היו מראשוני חובבי ציון.
קיבל חינוך תורני בחדר ולצדו עברית ולימודי חול (השכלה כללית).
לאחר מכן החל ללמוד בגימנסיה המקומית.
ב-1906 עלה ארצה עם אמו ואחיו, ולאחר חצי שנה שבה עבד כפועל במושבות וביקב בראשון לציון, שב לרוסיה לסיים את לימודיו בגימנסיה.
משסיים, ב-1908, נסע לווהלין כשליח מטעם המרכז הציוני בווילנה לעבודה ציונית ותרבותית-עברית ברחבי הפלך.
הישגיו הלימודיים אפשרו לו לעבור את מכסת הנומרוס קלאוזוס (ההגבלה על מספר היהודים הלומדים באוניברסיטאות ברוסיה), וב-1909 התקבל לאוניברסיטת אודסה, שם למד פיזיקה ומתמטיקה.
בשבתו באודסה היה חבר בחוגים הציוניים בה ומבאי ביתו של מנחם אוסישקין.
ב-1915 קיבל תואר מוסמך במתמטיקה בהצטיינות, והמשיך ללמוד עוד כשנתיים במכון לפסיכו-נוירולוגיה בבירה סנקט פטרבורג.
לאחר מהפכת פברואר (1917) נשלח מטעם רשת החינוך העברי "תרבות" במוסקבה להתמחות בחינוך עברי בגימנסיה העברית הראשונה של הרשת, שנוסדה בחארקוב, בהדרכת שלום יונה טשרנא.
שם לימד חינוך מתמטי למורים ומתמטיקה בגימנסיה.
כעבור שנה נסע לקייב ללמד מתמטיקה בסמינר למורים "תרבות" בהנהלת אהרן כהנשטם (1918–1919. ב-1919 קיבל תואר מוסמך בפדגוגיה מאוניברסיטת קייב.
לאחר מכן עבר לרובנה שבווהלין (שנכללה בתחומי פולין בעקבות מלחמת פולין–אוקראינה) ובשנת תרצ"ט (1919–1920) ייסד בה את הגימנסיה העברית "תרבות", שהייתה אחת מהגימנסיות העבריות הראשונות בפולין-אוקראינה.
בנוסף כיהן כראש הלשכה הציונית בווהלין, ארגן מוסדות חינוך עבריים ופרסם שני ספרי לימוד עבריים: תרגום-עיבוד של ספר לימוד בגאוגרפיה, וספר לימוד בגאומטריה שחיבר עם משה אהרון בייגל.
בקיץ 1921 עלה לארץ ישראל במהלך העלייה השלישית, ומראשית שנת הלימודים תרפ"ב החל לכהן כמורה למתמטיקה בגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב.
הוא לימד בגימנסיה במשך 35 שנה, עד פרישתו לגמלאות בשנת תשי"ז.
בשנותיו האחרונות היה חבר ההנהלה וחבר הוועד המפקח.
במקביל לעבודתו כמורה, הוסיף לעסוק בעבודה ציבורית.
בשנת תרצ"ג לקח חלק בייסוד מושב תל צור שליד אבן יהודה, וכיהן כיו"ר האגודה במשך כמה שנים.
פרסם שני ספרי שעשועי מתמטיקה: "צא וחשב!" (2 כרכים, תרפ"ז–תרצ"ז) ו-"בפרדס המיספרים" (תשי"ט 1958) ותרגם מדריך לאריתמטיקה מאת המתמטיקאי הסובייטי מ"י ויגודסקי ("מדריך במתמטיקה אלמנטרית", תשכ"ז).
פרסם מאמרים ב"החינוך" וביומונים בארץ.
משה נחשון נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
אחיו זאב קיפר היה ממייסדי דגניה א', ונפטר ממלריה בשנתה הראשונה.
אחיו אליהו נחשון (קיפר) היה ממייסדי קבוצת גבע.
אחותו עדה טברסקי הייתה מפעילות ארגון אמהות עובדות.
אחותו יהודית נישאה לצייר שמואל בן-דוד (דוידוב).
אחותו צפורה נישאה למיכאל תמרי-טַיטלמן, מראשוני העלייה השנייה ואיש הפועל הצעיר; בנם הוא הצייר והמאייר עמירם תמרי.
משה נחשון נשא ב-1914 את חנה בת אברהם בירמן (אחותו של המורה והעסקן הציוני הרוסי-ישראלי ישראל בירמן ודודתו של המתרגם אברהם בירמן).
השניים היו הורים לשלושה: עמנואל קיפר, שטבע למוות בטיול כיתתי לירקון בהיותו תלמיד כיתה י"ב בגימנסיה הרצליה ב-1935; צפורה לובטקין; וכרמלה גֶלבֶּר, שנישאה לעמנואל גלבר (1917–1987), מפקד חיל ההספקה (1949–1957) ושגריר.
בנם, פרופסור יואב גלבר, הוא היסטוריון ישראלי, חוקר הציונות, היישוב וההיסטוריה של מדינת ישראל.
בשנת תשי"ג-1953 נפטרה אשתו חנה.
בתשט"ו נשא את חדוה נאור לבית גולדשטיין.
קיפר, גאומטריה הסתכלותית: (ללמד על פי מלאכת-יד ציור ושרטוט): ספר-עזר למורים, ורשה: אחיאסף, תרפ"ב.
מ' קיפר, צא וחשב!: ספר מקרא ושעשועים לגדולים ולקטנים, 2 כרכים, תל אביב: דביר, תרפ"ז–תרצ"ז.
מ' נחשון, בפרדס המיספרים, תל אביב: ספרי גדיש ('גינת אגוז: ספריה לבידור מתימטי'), תשי"ט 1958.
י"מ לוינגר, מ' נחשון וי' אגוזי, מבוא לתורת הרקמות, רמת גן: בר אוריון, תש"ל.
שיחות עם רבצל'ה / געשפרעכן מיט רבטשעלא: רבקה נחשון לבית גורפינקל, י"ח טבת תרס"א לובלין, פולין - י"ט שבט תשל"ב, תל אביב, תל אביב: (דפוס ורד), תשל"ח.
טיקנר, גאוגרפיה הסתכלותית: שעורים בידיעות התבל בקשר עם ידיעות הטבע: ספר עזר למורים עם ציורים רבים; תרגם בשנויים והוספות: מ.
קיפר, ורשה: אחיאסף, תרפ"א 1921. (הוצאה שנייה: ורשה: אחיאסף ותרבות רובנה, [תרפ"ב?].)
מ"י ויגודסקי, מדריך במתמטיקה אלמנטרית: חשבון (אריתמטיקה); תרגם מרוסית: משה נחשון, תל אביב: אוצר המורה, תשכ"ז.
משה ניסני (28 במרץ 1908 – 10 ביולי 1989) היה איש חינוך ותרבות ישראלי, מקים ומנהל בית ספר בנתניה.
משה ניסני נולד בעיר שיראז שבממלכת פרס בשנת 1908, למלכה ומרדכי ניסני, משפחת סוחרים בת שלושה ילדים.
בשנת 1911, בהיותו כבן 3, עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים.
בעיר זו עברו עליו ימי ילדותו ונעוריו שם גם הכיר את מי שהייתה לימים אשתו, מרים קרקובסקי.
משה ומרים התחתנו בשנת 1932 והתיישבו בירושלים.
ניסני למד בסמינר למורים "בית הכרם" וסיים בשנת 1930. תוך כדי לימודיו היה פעיל בארגון הנוער הפרסי בירושלים, היה בין מייסדי תנועת הנוער "הנוער העובד" וכן פעל בשירות ה"ההגנה".
ניסני גם היה פעיל של מפא"י בקרב עדת הפרסים ובקרב המורים.
את ראשית דרכו בחינוך עשה משה ניסני כמורה בהר-טוב וכן בעיר שכם כמורה קהילת השומרונים.
בהיותו בקיא בשפה הערבית נשלח למספר חודשים לדמשק כדי לאסוף מידע ולעקוב אחר הלך הרוחות בעולם הערבי.
הדיווחים שלו סייעו להצגת הטיעון היהודי בפני ועדת פיל.
המשך דרכו של משה ניסני כמחנך הייתה ניהול בית הספר היסודי בכפר יהושע בשנת 1941. בשנת 1942 עברה משפחת ניסני למושב אביחיל שם לימדו וחינכו משה ומרים את ילדי הכפר.
משה ניסני היה מבין הוגי ומייסדי זרם העובדים בחינוך בירושלים ובתל אביב-יפו.
בשנת 1940 ייסד ניסני בנתניה בית ספר ברוח תנועה זו, בית הספר "בארי" על שמו של ברל כצנלסון.
ניסני ניהל את בית הספר הזה במשך 35 שנים עד יציאתו לגמלאות.
בד בבד עם פעילותו כמנהל בית הספר "בארי" היה משה ניסני פעיל בתנועת העבודה ובמרכז הסתדרות המורים כיו"ר ארגון מנהלי בתי הספר היסודיים בישראל.
במסגרת זאת תמך בדרישה להצמדת משכורות מורי בתי הספר היסודיים לזאת של התיכוניים.
ניסני כתב עשרות מאמרים בענייני חינוך בביטאונים המקצועיים השונים והיה חבר בוועדות רבות בנושאי חינוך.
בשנת 1981 קיבל את אות יקיר העיר נתניה.
גם לאחר צאתו לגמלאות המשיך משה ניסני בפעילות ציבורית וניהל את מועדון הגמלאים של הסתדרות המורים עד לפטירתו בישראל בשנת 1989. השאיר אחריו משפחה ענפה המונה מעל ל-30 נפשות.
נקבר בבית העלמין במושב אביחיל.
משה נס-אל (2 בדצמבר 1932 - 13 בנובמבר 2014) היה מחנך, עיתונאי והיסטוריון.
נולד בסנטיאגו, צ'ילה, בשם מאוריצ'יו ארואסטה.
אביו, יעקב ארואסטה, נולד במקדוניה ובגיל 11 הגיע לצ'ילה עם משפחתו וכמעט מייד נדרש לכלכל את משפחתו ביחד עם אחיו, הגדול ממנו בשנתיים, בשל מחלת אביהם.
הם התיישבו בטמוקו, עיר בעלת ריכוז גדול של אינדיאנים בדרום צ'ילה, שם הקים אביו את בית הספר היהודי הראשון שפעל בימי ראשון.
לאחר מספר שנים עברה כל המשפחה לסנטיאגו, אז החל יעקב לעבוד כחייט.
בשנת 1927 נשא לאישה את סופיה בוטניק (אמו של משה), בת למשפחת מהגרים מרוסיה.
משה נולד עם בעיית ראייה חמורה, בעיה שסבל ממנה כל חייו, אך מעולם לא נתן למגבלה זו לא להפריע לו בפעילותו שכללה מסעות, קריאה וכתיבה.
משה הצטיין בלימודיו בבית הספר ואף "קפץ" מספר כיתות והתקבל לבית הספר היוקרתי ביותר בסנטיאגו, אולם הוא מצדו הפציר בהוריו כבר מגיל צעיר שיתירו לו ללמוד בבית ספר יהודי, זאת בעיקר נוכח גילויי אנטישמיות שחווה בבית הספר.
בגיל 10 הצטרף לפעילות בקן של תנועת הנוער "השומר הצעיר" ושם ספג בפעם הראשונה את החוויה של ארץ ישראל והציונות.
כשהיה בן 14 עברה כל משפחתו של משה להתגורר בארגנטינה.
באותה תקופה נלחמו בארץ נגד הבריטים והוצאתו להורג של דב גרונר על ידי הבריטים השפיעה עליו מאוד.
אז שמע בפעם הראשונה על תנועת הנוער בית"ר, שתמכה בפעילות הארגון הצבאי הלאומי.
הוא הצטרף לתנועה כחניך מן המניין ולימים היה פעיל בביתר ומילא תפקידים שונים במשך שנים רבות בצ'ילה וגם בארץ, ביניהם כממלא מקום ראש ההנהגה העולמית של בית"ר.
כשהיה בן 18 חזרה משפחתו לצ'ילה, אז כבר קינן בו הרעיון של עלייה ארצה.
הוריו התנגדו נחרצות, בין היתר בשל בעיית הראייה שלו, אולם כמה חודשים לאחר חזרתם לצ'ילה "גויסה" על ידו סבתו, כדי לשכנע את הוריו לתת לו אישור לעלות ארצה במסגרת תוכנית בת שנה במימון הסוכנות היהודית.
ב-1951 הגיע משה לארץ למכון מדריכי חו"ל בירושלים.
עם תום הלימודים בארץ חזר לצ'ילה ומאותו רגע לא ידע מנוח עד שקיבל את ברכתם של הוריו לעשות עלייה.
ב-1955 עלה לארץ ישראל והצטרף ליישוב מבוא ביתר שנמצא בהרי ירושלים היה קרוב לגבול הירדני והמצב הביטחוני היה מתוח.
המצב הכלכלי היה קשה מאוד, ביישוב היו קרוב ל-20 משפחות ומספר גדול של רווקים ורווקות שהגיעו מהתפוצות, ופרנסה הייתה בדוחק.
ב-1957 הוה החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים בחוג להיסטוריה וליחסים בינלאומיים.
לאחר סיום לימודיו למד והוסמך כמורה בתיכון להיסטוריה ואזרחות.
ב-1960 הכיר את אשתו לעתיד שרה קוגן, שעלתה מארגנטינה בגפה כמה שנים קודם ושימשה אף היא כמורה בבית הספר "כל ישראל חברים".
בשנת 1961 נישאו בירושלים ושנה לאחר מכאן נולד בנם היחיד, יעקב – על שם אביו של משה.
את משרתו הראשונה כמורה תיכון קיבל באופקים שבנגב, אשר אליה היה נוסע כל בוקר מביתו בירושלים.
גישתו המיוחדת כמורה נון-קונפורמיסט המדביק את תלמידיו בחיידק ההיסטוריה הכתה גלים, וכתבות שהופיעו בעיתונות הארצית על "המורה המיוחד" להיסטוריה שמלמד באופקים הביאו אליו הצעה ללמד באורט רחובות.
בעקבות עבודתו זו עבר עם משפחתו להתגורר בראשון לציון.
באותה תקופה בשל הידרדרות משמעותית במצב הראייה וסכנה לעיוורון תמידי עבר ניתוח מסובך בהדסה בירושלים ונותר מספר חודשים בעיניים חבושות לצורך החלמה.
ב-1965, לאחר שחרורו מבית החולים, עברת את שם משפחתו ל"נס-אל".במלחמת ששת הימים משה נס-אל היה אחראי לגדוד האלונקאים.
במשך השנים שחלפו לימד גם באורט נתניה ובסמינרים למורים, כתב מאמרים ועסק במחקר היסטורי.
ב-1974 (M.A) בהיסטוריה, במסגרת החוג ליהדות בת זמננו באוניברסיטה העברית.
בתקופה זו גם התגרש מאשתו.
משה הרבה לנסוע בשליחות האוניברסיטה העברית לאמריקה הלטינית לצורך הצלת ארכיונים יהודיים בגולה והבאתם ארצה לארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי.
להביא ארכיונים אלו שימשו ומשמשים כחומר חשוב ואותנטי למחקרים היסטוריים.
ב-1974, כשמשה נס אל סיים את הלימודי התואר השני באוניברסיטה העברית, הוא יזם את הקמתה של אמיל"ט – אגודת מחקר יהדות לטינו אמריקה, ובמשך כל חייו הוא היה בה חבר פעיל.
ב-1975 נסע לשליחות בת שנה בארגנטינה, שם היה נציג של מפלגת חרות באמריקה הלטינית.
ב-1979 מונה לתפקיד ראש המחלקה לחינוך בגולה באמריקה לטינית מטעם הסוכנות.
בתפקיד זה היה אחראי לשיבוץ השליחים, לתוכניות לימודים של בתי הספר השונים, להוצאת חומר חינוכי, לקורסים וכיוצא בזה.
משה הוציא לאור ספרים, מאמרים ועיתונים רבים.
מ-1974 הוא מוציא באופן קבוע את הירחון Revista Oriente y Occidente.
כמו כן, היה שותף בכתיבת האנציקלופדיה העברית ובאנציקלופדיה יודאיקה.
הוא כתב מספר ספרים היסטוריים בעיקר בשפה הספרדית, ביניהם: "עיונים על יהדות אמריקה הלטינית", "עיונים על יהדות צ'ילה", "הביוגרפיה של יצחק שמיר", תולדות קרן קיימת בצ'ילה, תולדות קרן קיימת, מדריך ביוגרפיה על יהודים באמריקה הלטינית וכן מספר רומנים וספרי שירה.
הוא תרם רבות לארגון אירועים ותמיכה בחוקרים שעסקו בתחום שהיה מאוד קרוב ללבו.
ב-1999 הוסמך משה נס-אל לתואר דוקטור מטעם האוניברסיטה העברית ומאז הוא המשיך להשתתף בכינוסים בינלאומיים בנושאים היסטוריים, לכתוב ולפרסם.
בשנותיו האחרונות הוא התגורר בגבעתיים ומעבר לעיסוקי הכתיבה והמחקר היה סבא במישרה מלאה.
הוא נפטר בביתו ב-13 בנובמבר 2014 בגבעתיים לאחר התמודדות קצרה ביותר עם מחלת הסרטן.
משה סובל (נולד בשנת 1964) הוא נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים מאז 1 בפברואר 2023.
נולד וגדל בירושלים, נכדו של הרב שלמה סובל ונינו של הרב בן ציון ידלר.
למד בישיבה התיכונית חורב ולאחר מכן למד במשך שנתיים בישיבת חברון.
התגייס לצה"ל ושירת במקהלת הרבנות הצבאית.
בשנת 1991 סיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, וכעבור שנתיים הוסמך כעורך דין.
בשנות ה-90 ניצח על מקהלת הילדים פרחי ישורון והפיק עמה אלבום של מוזיקה חסידית.
במשך תקופה עבד כעורך דין עצמאי, ולאחר מכן עבד במחלקה המשפטית של בנק טפחות.
שימש כעוזר משפטי בבית המשפט העליון בלשכת השופט יצחק זמיר.
כמו כן שימש כמורה מן החוץ בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית.
בשנת 2001 התמנה לשופט בבית משפט השלום בירושלים.
בשנת 2007 התמנה לשופט בית המשפט המחוזי בירושלים.
בשנת 2023 מונה לנשיא בית המשפט המחוזי בירושלים.
בשנת 2008 פסק כי אריה דרעי לא יוכל להתמודד על ראשות עיריית ירושלים מפני שלא תמו שבע שנים מתום תקופת המאסר שנגזרה עליו, לפני קיצורה בידי ועדת השחרורים.
בשנת 2011 דחה את דרישתו של העיתון הגרמני דר שפיגל כי תביעת הדיבה שהגיש נגדו השחקן גיל קופטש תידון בגרמניה ולא בישראל.
בשנת 2013 דן בעניינו של ארגון נשות הכותל וקבע כי בג"ץ שדן בנושא בעבר לא התכוון לקבוע ש"מנהג המקום" הוא לפי הפרשנות האורתודוקסית, אלא לפי "פרשנות פלורליסטית-חילונית-לאומית".
סובל נמנה עם הרכב השופטים שדן את אהוד אולמרט.
לפני כן היה בהרכב השופטים ששמע את עדותו המוקדמת של משה טלנסקי.
רבן של פטרוביץ וחסלביץ, ובסוף ימיו ראש ישיבת עץ חיים בירושלים, איש אשכולות, ראש הישיבה האשכנזי הראשון ביישוב הישן בירושלים, מהראשונים בארץ שדברו בעברית לשון הקודש ולא ביידיש, ובבית מדרשו צמחו גדולי הפעילים והעסקנים של הישוב החדש למען יישוב ארץ ישראל.
נולד בשנת 1817 ה'תקע"ז לאביו רב משולם פייביש, בעיירה קוסטיוקוביה (קסטיוקוביצ'י) שבבלארוס.
בגיל 15 בערך נלקח לחתן בבית הגביר רבי אליהו הכהן מעשירי העיירה הסמוכה פטרוביץ והיה סמוך על שולחנו.
לאחר נישואיו נסע לוילנא ושהה שם ארבע שנים בהם הסתגר באחד מבתי הכנסיות בעיר ושקע בתורה, בתקופה זו למד הרבה מתורת רבי חיים מוולוז'ין בעל נפש החיים שנפטר כעשר שנים לפני בואו לווילנה, ובכתביו הוא מזכירו בשם מורי ורבי.
עם שובו לפטרוביץ מונה שם למורה הוראה ורב העיר וכיהן בתפקיד זה עשר שנים, בשנת 1848 ה'תר"ח נתפנתה משרת הרבנות בקהילת חסלביץ והם הכתירו אותו לרבם, וכיהן שם 16 שנים, בהן הקים גם ישיבה גדולה אליה נהרו תלמידים מכל רחבי רוסיה.
בשנת 1863 ה'תרכ"ד עלה לארץ ישראל והשתקע בירושלים ובשנת ה'תרכ"ו 1865 נתבקש על ידי גדולי חכמי ירושלים האשכנזים ובראשם רבי שמואל סלנט לעמוד בראשות ישיבת עץ חיים ועמד בראשה עד לפטירתו במשך כ-25 שנה ומאות מגדולי ירושלים נמנו על תלמידיו.
ב-31 במאי 1887 יום ח' בסיון ה'תרמ"ז נפטר בירושלים.
היה אחד מגדולי ירושלים, וחוץ מהיותו ראש ישיבת עץ חיים, היה דורש דברי מוסר בבתי הכנסת בשבת שובה ובשבת הגדול.
עסק גם בצורכי ציבור, ועמד בנשיאות "חברת שערי חסד גמילות חסדים הכללי", שנוסדה על ידי הרב שלמה זלמן פרוש והיה הגמ"ח הראשון שנפתח בירושלים לרווחת וטובת הציבור תושבי ירושלים.
בשנת 1877 ה'תרל"ז עלה לירושלים הרב יהושע ליב דיסקין.
בעקבות גזרות ותקנות שרצה הרב דיסקין לתקן ונתקלו בהתנגדות חריפה, נקבע בשנת ה'תרמ"א 1881 חוק על ידי נכבדי עדת האשכנזים הפרושים, כי כל תקנות והסכמות שיתקן הרב דיסקין ללא אישורו של הרב משה נחמיה כהניו ואישור הרב שמואל סלנט - לא יחולו.
מזכירו האישי היה הרב חיים מיכל מיכלין.
הוא נשא לאשה את חנה העניא כהנוב, ממנה ילדיו:
בנו הבכור שנולד לו בווילנא, הרב אברהם יעקב כהנוב.
בנו השני, הרב יוסף חיים אליהו כהנוב.
חתנו, הרב מיכל ליב הכהן כ"ץ, שהיה גיבור נערץ בקרב היישוב הישן, ומבוני המושבה פתח תקווה, ועזר בגאולת אדמות אחוזת בית תל אביב ואדמות מושבות ושכונות ברחבי הארץ.
נכדו בן בנו רבי אברהם יעקב כהנוב הוא פייבל כהנוב מייסד שכונות בתל אביב שכונת נוה צדק.
על שם חיבורו וספרו נקרא רחוב "ארץ חפץ" בירושלים, כמו כן על שמו האישי רחוב "הרב כהנוב" בשכונת שערי חסד בירושלים.
אבל משה ー על פטירת השר משה מונטיפיורי.
אבל כבד ー על פטירת הברון רוטשילד.
ארץ חפץ ー על הלכות תרומות ומעשרות.
חוקות עולם ー על הלכות כלאים.
מי מנוחות ー על הלכות שבת.
נתיבות השלום ー על שולחן ערוך אבן העזר וחושן משפט.
נופת צופים ー על הגדה של פסח.
שנת השבע ー על הלכות שמיטה.
שפתי ישנים ー על ענייני תפילה.
שאלו שלום ירושלים ー תיאור חייהם של בני ירושלים בתקופתו.
צוואתו נדפסה בסוף ספרו שפתי ישנים.
הרב משה נחום ירושלמסקי (ז' באדר תרט"ו, 1855 - כ"ט בסיוון תרע"ו, 1916) היה פוסק הלכה, שנודע בתשובותיו הרבות.
בנו של ר' בנימין מטומשפול.
משפחתו התייחסה למהר"ם מרוטנבורג ולרבי השיל מקראקא.
היה בעל כישרון נפלא וזיכרון עצום, ולמד בכוחות עצמו ורכש ידע רב בכל תחומי הספרות התורנית, ואף התכתב עם רבנים מפורסמים.
הוא היה בין תלמידיו של ירוחם הירשקוביץ כהנא.
בשנת תר"מ, בהיותו בן 25, החל לכהן ברבנות קאמינקא.
בשנת תרנ"ט עבר לפולין והחל לכהן ברבנות העיר אוסטרולנקה שבפלך לומז'ה, וקיבל יותר משישים מכתבי ברכה מכל קצוות תבל.
בשנת תרס"ב נקרא לכהן כרבה של העיר קילץ בה הייתה קהילה יהודית גדולה ומכובדת.
הקהילה הייתה מורכבת מעדות וזרמים רבים, אך הוא הצליח לקנות את לבם של כל בני העיר.
ופעל לתיקון גדרי הדת ותיקן תקנות לקהילה.
לצד רבנותו ועיסוקו בכתיבה תורנית, היה פעיל בענייני ציבור, ונותרו ממנו אלפי מכתבים לקהילות יהודיות ברחבי רוסיה, ליטא, גליציה ופולין.
היה חסידו של רבי דוד מטולנא ואחריו של נכדו רבי מנחם נחום מטולנא.
היה מחבר פורה וחיבר מספר ספרים:
לשד השמן - על הרמב"ם, וורשא תרמ"א
מנחת משה - שו"ת על סדר השולחן ערוך, תרמ"ב
ברכת משה - שו"ת ופסקים וחידושים על מסכת שבת והלכות שחיטה ובדיקה, לבוב תרמ"ו
באר משה - קבוצת קונטרסים בכמה ענייני הלכה בהם נושאים הלכתיים שלא עסקו בהם רבות.
חלק מהקונטרסים כולל משא ומתן עם חכמי התורה בשאלות של הלכה.
מלבד חיבוריו הנזכרים, פרסם מאמרי השקפה בעיתוני התקופה.
בנוסף נותרו ממנו אלפי מכתבים וכן קטעים מחיבורים נוספים שכתב וטרם הודפסו, וכן הערות והשלמות לחיבוריו הנדפסים.
כתבים אלו נמצאים כיום ברובם ברשות מכון שוקן למחקר היהדות בירושלים, וחלקם במכון ירושלים.
משה נידם הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, אשר פיקד על גדוד דוכיפת, חטיבת כרמלי וחטיבת החרמון.
עם סיום הקורס שב לחטיבה ושימש כמפקד מחלקה, כמפקד פלוגה, ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון, לאחר מכן שימש כסגן מפקד גדוד 13. בהמשך שימש כמפקד גדוד דוכיפת והוביל אותו בלחימה בעת מהומות מנהרת הכותל.
בשנת 2000 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת כרמלי, בתפקידו שימש עד שנת 2002. לאחר מכן שימש כמפקד חטיבת החרמון בין השנים 2002–2006.
משה נטע לוי (5 באפריל 1862–1935) היה מראשוני כפר סבא וממקימי שכונת נווה שלום בתל אביב, מוכתר המושבה.
משה נטע לוי נולד בשנת 1862 בבריסק שבליטא בפלך גרודנה.
משפחתו עלתה לארץ ישראל בהיותו בגיל 8, והשתקעה בירושלים, שם למד ב"חדר" ובישיבה, ובמקביל למד מאביו את מקצוע הסנדלרות.
משה נטע לוי עבר ליפו, ושם היה ממקימי שכונת נווה שלום.
בשנת 1911 עבר לכפר סבא, רכש שתי חלקות אדמה וכרם שקדים בגודל 60 דונם.
כמה שנים אחרי שהגיע לכפר סבא, גורש יחד עם משפחתו מכפר סבא ליפו בתקופה בה שלטו הטורקים בארץ.
היה נשוי לפרומה, ולשניהם היו חמישה ילדים.
ארבע שנים לאחר מכן חזר לכפר סבא, בתור סנדלר, ובשנת 1923 קנה קיוסק והעמיד אותו ברחוב רוטשילד.
במשך שנים היה מוכתר וחבר ועד המושבה, השתתף בהקמת מוסדות ציבוריים רבים בעיר, הגדול שבהם הוא בית הכנסת "אהל משה".
משה נטע לוי נפטר בשנת 1935 ונקבר בבית הקברות גאולים בכפר סבא.
משה נוידרפר (22 בספטמבר 1924 – 5 בינואר 1995) היה מראשי משרד האוצר, הממונה על הכנסות המדינה, נציב מס הכנסה, מנכ"ל בנק מרכנתיל דיסקונט, ועמד בראש מוסדות ציבור רבים.
משה נוידרפר נולד בעיירה קומרנו שבפולין (כיום באוקראינה).
ב-1935 עלה לארץ ישראל עם הוריו ליפא יום-טוב נוידרפר ואסתר לבית אלטמן, ושני אחיו; כמעט כל בני משפחתו שנותרו בפולין נספו בשואה.
למד בבית הספר תל נורדאו בתל אביב, ובגיל 13 נאלץ לצאת לעבודה כדי לסייע בפרנסת המשפחה כנער שליחויות בבנק אפ"ק.
את השכלתו התיכונית השלים בלימודי ערב בגמנסיה השכלה.
היה חבר בתנועת הנוער הציוני.
בשנת 1941 החל לעבוד בלשכת מס הכנסה בתל אביב.
בשנת 1949 נתמנה למפקח במס הכנסה.
בתוקף תפקידו היה שליח משרד האוצר להטבעת המטבעות הראשונים של מדינת ישראל - מטבע של 25 מיל.
בשנת 1952 נהרג אחיו הצעיר דב מהתפוצצות מוקש בשדות קיבוץ נחשון, שהיה בין מייסדיו.
ב-1954 התמנה כפקיד שומה תל אביב 2 בבית רומנו בתל אביב.
בשנות ה-60 השלים את השכלתו האקדמית כרואה חשבון.
ב-1958 התמנה לסגן נציב מס הכנסה.
ב-1968 יצא ללימודי תכנון מס בין-לאומי באוניברסיטת הרווארד.
עם חזרתו ב-1969 התמנה לממונה על הכנסות המדינה וכיהן בתפקיד זה עשר שנים.
ב-1973, בעקבות המחסור החמור בהכנסות שנבע ממלחמת יום כיפור, ניהל את המאמץ לגייס כספים במסגרת מלווה מלחמה מרצון שבראשות יצחק רבין.
ב-1975 כיהן תקופה קצרה גם כנציב מס הכנסה במקביל לתפקידו במנהל הכנסות המדינה.
בתקופת כהונתו הוביל רפורמות חשובות במערכת המיסים ובראשן הרפורמה במס הכנסה ב-1975 והנהגת מס ערך מוסף ב-1976. הרפורמה במס הכנסה התבצעה בעקבות המלצות ועדת בן שחר שמונתה ב-1974 ובראשה עמד פרופ' חיים בן שחר.
בעקבות המלצותיה של הוועדה נחקק ב-1975 תיקון 22 לפקודת מס הכנסה ("הרפורמה במס הכנסה").
מותנו שיעורי המס (בעקבות הרחבת הבסיס לגבייתו).
מס ערך מוסף הוטל לראשונה בישראל לראשונה ב-1 ביולי 1976, מכוח חוק מס ערך מוסף, בעקבות המלצותיה של ועדת אשר, שעסקה בעניין זה.
המס פישט בהרבה את גביית המיסים העקיפים בישראל ונבנה כך שיקשה על העלמת מס.
כמו כן הוביל נוידרפר יזומות חשובות בתחום מניעת כפל מס וחתם על אמנות רבות למניעת כפל מס ובראשן עם ארצות הברית.
ב-1979 כיהן מספר חודשים כיועץ שר האוצר למלחמה באינפלציה.
לאחר מכן מונה למנהל הכללי של בנק ברקליס דיסקונט, שנקרא מאוחר יותר בנק מרכנתיל דיסקונט, ועמד בראשו עד 1994. בזמן כהונתו הוביל את המהלך המורכב של יציאת בנק ברקליס העולמי משותפותו בבנק ומכירת חלקו לבנק דיסקונט, מהלך שהיה טעון היתר של המפקח על הבנקים.
עוד בתחום עיסוקו המקצועי היה חבר המועצה המייעצת למיסים של לשכת רואי החשבון, חבר המועצה המייעצת לחברות הממשלתיות, יושב ראש ועדת הכספים של רשות הנמלים, יושב ראש הדירקטוריון של צים קווי נוסעים ויושב ראש הסניף הישראלי של האגודה הפיסקלית הבין-לאומית.
בפעילותו הציבורית הענפה עמד בראש הוועד המנהל של בית התפוצות ושל המכללה למינהל יושב ראש החברה לפיתוח מפעלי תיירות ושל אגודות הידידים של האוניברסיטה הפתוחה והתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בנוסף היה חבר פעיל בהנהלת מוסדות חינוך ותרבות: היכל התרבות, המשכן לאמנויות הבמה, האופרה הישראלית, התיאטרון הקאמרי, אוניברסיטת תל אביב, והאוניברסיטה הפתוחה.
היה ממייסדיו של תיאטרון יידישפיל וחבר הנהלתו, ועמד שנים רבות בראש המועדון המסחרי והתעשייתי.
בנו הוא סא"ל (מיל.) ד"ר רמי נוידרפר, חוקר שואה בכיר.
לאחר מותו הוקמה קרן להנצחת זכרו.
ביוזמת הקרן הוקם לזכרו "אולם נוידרפר" בקמפוס האוניברסיטה הפתוחה ברעננה.
הקרן מעניקה מדי שנה מלגות לזכרו באוניברסיטה הפתוחה.
את המלגות מקבלים כעשרה סטודנטים מצטיינים שלומדים או למדו באוניברסיטה הפתוחה תוך כדי שירותם הצבאי.
משה סולובייצ'יק (1910- 2001) היה כירורג וכירורג ילדים, פרופסור לכירורגיה בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, מנהל מחלקה כירורגית ב' וכירורגית ילדים בבית החולים איכילוב (1965-1980), ממלא-מקום מנהל בית החולים איכילוב (1975-1980).
אביו הד"ר אהרון סולובייצ'יק היה כירורג ומנהל בית חולים כירורגי פרטי.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים למד סולובייצ'יק רפואה באוניברסיטת ורשה (1928-1935).
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עבד סולובייצ'יק במחלקה הכירורגית של בית החולים היהודי בוורשה.
בשנת 1939 נשא לאשה את ד"ר הלן סולובייצ'יק (לבית צ'רניאק).
בהמשך נולדו הבנים אילן ורוני.
הלן סיימה התמחות ברפואת ילדים.
בווילנה סולובייצ'יק ורעייתו טיפלו בפליטים באמצעות החברה לשמירת הבריאות באוכלוסייה היהודית (OZE, אָזע).
בשנת 1941 עלו בני הזוג סולובייצ'יק לארץ ישראל.
בשנת 1942 גויס סולובייצ'יק לצבא אנדרס, שירת בחזית איטליה והיה רופא ביחידה הכירורגית שיועדה לצבאות בעלות הברית.
עם שחרורו מצבא אנדרס עבד סולובייצ'יק במשך מספר חודשים במרפאה כירורגית בירושלים.
בשנת 1946 החל סולובייצ'יק לעבוד ככירורג בבית החולים הדסה תל אביב, תחילה אצל הפרופ' מכס מרכוס, ומשנת 1948 במחלקתו של הד"ר אריה אלוטין.
באפריל 1958 מונה סולובייצ'יק לסגן מנהל מחלקת כירורגית ג'.
בשנת 1963 יצא סולובייצ'יק להשתלמות בלונדון בכירורגיה של ילדים.
בשנת 1965 התמנה סולובייצ'יק למנהל מחלקה כירורגית ב', בנוסף ייסד וניהל את מחלקת כירורגית ילדים, בבית החולים איכילוב.
משנת 1975 עד 1980 כיהן כממלא מקום מנהל בית החולים איכילוב, בנוסף לכהונתו כמנהל מחלקה כירורגית וכירורגית ילדים.
סולובייצ'יק היה פעיל מאוד בהסתדרות הרפואית בישראל.
הד"ר רם ישי, יו"ר הר"י בין השנים 1971-1990, העיד: "התפתחותה ושגשוגה של הר"י אינם ניתנים לתיאור מבלי שדמותו של סולובייצ'יק תהיה שזורה ומשולבת בהם".
שנים רבות עמד סולובייצ'יק בראש ארגון רופאי בתי החולים העירוניים-ממשלתיים בתל אביב.
לאחר פרישתו לגמלאות כיהן סולובייצ'יק כנציב תלונות הציבור במשרד הבריאות.
סולובייצ'יק נפטר בשנת 2001. נקבר בבית העלמין הדרום (בת ים) לצד רעייתו שנפטרה בשנת 1987.
משה (מוריץ) נחום צובל היה היסטוריון וחוקר יהדות, עורך העיתונים די וועלט ו"אלגעמיינע יידישע צייטונג", עורך אנציקלופדיה יודאיקה.
שימש מזכירו של בנימין זאב הרצל.
נולד בטרנבה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית, לשלמה צובל.
למד בישיבת פרשבורג ובישיבת הרב שלמה זלמן ברויאר שבפרנקפורט.
כמו כן למד באוניברסיטת ברן שבשווייץ ובגיסן בגרמניה, שם קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
עבודת הדוקטורט עסקה בההדרת פירוש כתב יד ערבי של מורה הנבוכים (1910).
נישא לגיזלה (גננדל) קורניצר, בתו של רבי משה קורניצר, נכד החתם סופר.
בהיותו בווינה שימש מזכירו לעברית של בנימין זאב הרצל.
היה מראשוני "תנועת המזרחי" בגרמניה.
כתב מאמרים רבים בעיתון די וועלט של התנועה הציונית.
החל מ-1910 היה עורך העיתון עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בשנות המלחמה שירת בצבא האוסטרי-הונגרי.
לאחר מכן ערך את היומון "אלגעמיינע יידישע צייטונג" שנרכש על ידי המזרחי ויצא לאור בבודפשט.
ב-1920 עבר לברלין ושימש עורך אנציקלופדיה יודאיקה בברלין.
עם עליית הנאצים והפסקת הוצאת האנציקלופדיה החל לעבוד בהוצאת שוקן בברלין ופרסם שורה של ספרים בגרמנים בתחומים שונים של יהדות.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל והתיישב בשכונת כרם אברהם בירושלים.
היה מעורכי פרויקט התלמוד הבבלי עם תרגום עברי ופירוש חדש, שהוחל בהוצאתו בשנות ה-50. היה חבר מערכת האנציקלופדיה העברית וכתב מספר ערכים ובהם הערך על ר' משה אלשקר ואברהם ביכלר.
כמו כן היה חבר מערכת אנציקלופדיה מקראית.
פרסם מאמרים ומחקרים בכתבי עת תורניים-מדעיים שונים ובהם "סיני" ו"תרביץ".
בשנת תש"ב השתתף בקובץ התורני-מדעי "רב סעדיה גאון" שיצא לאור במלאת אלף שנים לפטירתו (בעריכת הרב יהודה לייב מימון) במאמר שעסק בחשבון הקץ ותיאור הגאולה בספר אמונות ודעות.
בשנת 1949, לקראת הבחירות לכנסת הראשונה, חתם עם קבוצת מדענים ואנשי רוח דתיים על גילוי דעת התומך ב"חזית הדתית המאוחדת".
נפטר בשנת 1962 ונקבר בהר המנוחות.
על מצבתו נחקק: "עד הגל הזה על איש נאמן וצדיק, תלמיד חכם ומלומד...
ששאב מכל מקורות חכמה, ועמד בצדקו, וקירב את אוצרות היהדות ללב העם בחיבוריו ותרגומיו".
אוצר המונחים הפילוסופיים ואנתולוגיה פילוסופית (עורך ראשי: יעקב קלצקין), תרפ"ו-תרצ"ד
תלמוד בבלי: מסכת בבא מציעא - עם תרגום עברי ופירוש חדש (עם ח"ז דימיטרובסקי), בעריכת י"נ אפשטיין, הוצאת דביר ומסדה תש"ך
משה נובק (18 במאי 1930 – 8 באפריל 2012) היה אמן רב תחומי ישראלי, תושב חיפה: מעצב, צייר, יוצר שטיחי קיר אמנותיים, צורף ופסל.
הציג עשרות תערוכות יחיד ברחבי ישראל ובעולם בתחומי אמנות רבים, ביניהם שטיחי קיר אמנותיים על נושאים תנ"כיים ובמיוחד "שיר השירים".
על פועלו למען עירו, הוענק לו אות יקיר העיר חיפה.
משה נובק ואחיו התאום יוסי נולדו בצ'כוסלובקיה לאב מבית ציוני, אדריכל ורפורמאטור, ולאם מבית מסורתי ושומר מצוות.
בשנת 1934 עלתה המשפחה לארץ ישראל ועברה להתגורר ברחוב נורדאו בחיפה.
בגן הילדים של אסתר זוזובסקי הכיר את תקוה שלימים הייתה לאשתו.
בזמן המאורעות ב־1938, חזר עם אימו ואחיו לצ'כוסלובקיה, אך כעבור כשנה, הם שבו באנייה "גלילאה".
בין השנים 1938–1945 התחנך בכפר הנוער בן שמן.
על תקופה זו והשפעתה על משה נובק כתב הנשיא שמעון פרס במיכתב תנחומים לתקוה נובק בעת היוודע דבר מותו של משה נובק:
לאחר תקופת לימודיו בכפר הנוער בן שמן, עבר לתל אביב ולמד צורפות.
משה נובק שירת בארגון ה"הגנה" בשנת 1945 ועם פרוץ מלחמת השחרור התגייס לחטיבת גבעתי, פלוגה ג', נלחם בנגב והיה שותף לשחרורו.
לקראת סוף המלחמה שימש מפקד הר הצופים שהייה נתון במצור.
בשנת 1950 שימש כמנהל אגף "ציפויי מגן" מפעל "דשנים וחומרים כימיים".
הוא היה בין יוזמי ובוני שיכון בנק לאומי לישראל ברחוב שמשון בחיפה.
מאז שנת 1963 נמנה עם האבות המייסדים של התעשייה התרמופלסטית של ישראל.
יזם וסייע בהקמת מפעל בתעשייה הקיבוצית "פלסים" במרחביה, פלרם ברמת יוחנן, פלסטרו בקיבוץ גבת ומפעלים תרמופלסטיים אחרים בתנועה הקיבוצית.
משנת 1965 עסק בהחדרה וקידום המוצרים לכל ענפי הכלים לרבות חרושת (תעשייה ובניין) מפעלים פטרוכימיים ורבים אחרים, בתחום התעשייה למניעת קרינה רדיו-אקטיבית, הולכת מי השפכים מעל ומתחת לנוף וכיוצא בזה.
עיקר עיסוקיו בתקופה זו היו קידום טכנולוגיות מתקדמות באמצעות "המנהל לסיוע חוץ לארצות נחשלות - U.S.O.M" של ארצות הברית.
נובק לחם ונאבק בוושינגטון לשינוי הסיוע לארצות נחשלות ובכללן ישראל.
בשנות השבעים שימש נובק כיועץ, מתכנן ומבצע תערוכות וירידי הפקה והוצאה לאור של ספרות מקצועית וספרות אמנותית, לענפי כלכלה, לרבות תעשיות עתירות מדע.
הוא היה אומן חפשי, שלא רדף אחר המודל המוגמר והסופי, מאחר שעיקר מעייניו, עוצמת לבטיו ומיטב ציפיותיו נתונים היו לתהליך היצירה ולפלא ההתהוות, הדרך והאמצעים היו חשובים עבורו לא פחות מהמטרה ומההישג המוגמר.
במערכת הניסויים הבלתי פוסקים שלו בחומר צורה וצבע יצר אלפי עבודות.
נובק השתתף בתערוכות יחיד ברחבי העולם, עבודותיו הוצגו ונמכרו בגלריות ובמכירות פומביות, יצירותיו מצויות באכסדראות ואולמות של ענפי כלכלה שונים, באוספים פרטיים בארץ וברחבי העולם ואצל ראשי ממשלות ונשיאי ישראל לדורותיהם.
במשך עשרות שנים יזם ופיתח פעילויות אומנותיות ברחבי העיר חיפה.
גייס משאבים לארגון תערוכות בשלושת בתי החולים שבעיר, ובנוסף תרם לבתי החולים שטיחי קיר אותם יצר ובכך תרם לרווחתם של החולים והמבקרים בבתי החולים.
עיקר פעילותו התרכזה סביב טיפוח האמנות של שלושת המרכזים הרפואיים הגדולים בעיר: כרמל, בני ציון ורמב"ם.
במרכז הרפואי "בני ציון" עזר בהקמת האכסדרה לקידום תערוכות אמנותיות.
גייס משאבים כספיים ובשיתוף עם הנהלות בתי החולים קיים תערוכות תכופות ואף הקים חוות פסלים לרווחת המבקרים ושוחרי אמנות.
בנוסף, הכין פרוספקטים וקטלוגים לתערוכות אין ספור ומימן את הפקתן מתרומות שאסף בין חבריו ובעלי יכולת מכל ענפי הכלכלה בארץ.
בשנת 1984 הקים את סדנת היצירה לנעיצת שטיחים אמנות "ארט נובק", כשאחיו ואימו לקחו בה חלק פעיל מאוד.
כך נולדה ונוצרה העשייה סביב השטיחים בתנ"ך המצויים בארץ וברחבי תבל.
בשנת 1986 עיצב, תכנן וביצע את 12 קשתות ויטרז'ים קולאז'ים במכון "לחקר כתבי הרמב"ם העולמי" על רכס הכרמל בחיפה.
נובק שימש כמנכ"ל הראשון של מוזיאוני חיפה, יזם מפעלים תרבותיים רבים לרווחתם של תושבי העיר ובכך העשיר את חיי התרבות בעיר לרווחת תושביה.
עיצב את מדליית העיר חיפה.
ב-2008 השתתף ב"פרויקט הדינוזאורים" של חיפה.
הוא נבחר לעצב שניים מתוך ששים הדינוזאורים הלבנים מפיברגלס שהגיעו מארצות הברית למוזיאון המדע של חיפה (כל אחד באורך 2.4 ובגובה 1.6) ותוכננו לעטר את חוצות העיר.
התערוכה הייתה יוזמה משותפת לעיריית חיפה ולמדעטק המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל, לרגל 60 שנה למדינה, בה הוצגו 60 פסלי דינוזאורים בכל רחבי העיר.
האמנים שעיצבו את הדינוזאורים, נבחרו מתוך מאות מועמדים ועבדו במשך כחצי שנה על עיצוב יצירותיהם.
החל משנות השבעים המוקדמות, היה חבר באגודת הציירים והפסלים בישראל, הציג עשרות תערוכות יחיד ברחבי הארץ ובעולם בנושא שטיחי קיר אמנותיים על נושאים תנ"כיים ו"שיר השירים".
בשנות השמונים שימש מנכ"ל מוזיאוני חיפה ובתפקידו זה, הקים את "קריית המוזיאונים" בעיר.
באותן שנים, גם עיצב את תדמיתה של חברת התעופה "מעוף נתיבי אויר".
היה חבר עמותת "ועד הר-הכרמל" מאז שנת 2000.
ספרו "שיר השירים" הוא יצירתו האחרונה.
בספר, נובק ביקש להאיר את מגילת "שיר השירים" ולפרשה משלושה אספקטים שונים: החזותי, המוזיקלי והספרותי.
הספר יצא לאור ב-60 עותקים רק לאחר מותו, וכלל חומרים נוספים, כגון מכתב תנחומים על מותו של האמן מנשיא המדינה שמעון פרס, מכתב הערכה מראש עיריית חיפה יונה יהב ועוד.
בדבריו, ששולבו בספר, כתב יהב:
בית נובק לשימור המורשת האמנותית נמצא בבית בו התגורר, ומציג מבחר מיצירותיו לקהל הרחב.
2010 - אות יקיר העיר חיפה על פועלו למען העיר ותושביה
נובק היה נשוי לידידת נעוריו, תקוה, ששימשה מרכזת ועדת המכרזים בעיריית חיפה, ולהם בן ובת.
נקבר בבית העלמין בקיבוץ נווה ים.
משה נתנזון היה חזן, מלחין, פזמונאי, זמר ומוזיקולוג יהודי-אמריקאי יליד ירושלים.
כמה מלחניו נפוצו ברחבי העולם והפכו לקלאסיקה בזמר היהודי, בהם השיר לשנה הבאה בירושלים והמנגינה המוכרת של ברכת המזון.
נולד בירושלים ב-1899, בתקופת השלטון העות'מאני.
למד בישיבה בעיר העתיקה בירושלים.
במלחמת העולם הראשונה גויס לצבא העות'מאני ונשלח לדמשק.
היגר לקנדה ולמד שם משפטים.
בהמשך החליט לעבור לתחום המוזיקלי והתקבל לבית הספר היוקרתי לאמנויות ג'וליארד במנהטן.
מגיל צעיר הלחין וכתב ניגונים דתיים וחסידיים כגון, "לשנה הבאה בירושלים", תווי "ברכת המזון" וכן שירי ילדים בעברית.
במשך 48 שנים שימש כחזן ראשי של בית הכנסת של "הקהילה ליהדות מתקדמת", הקהילה היהודית הקונסרבטיבית באפר איסט סייד במנהטן ולימד חזנות בישיבות שונות ברחבי ניו יורק.
לפי גרסה אחת, נתנזון חיבר את השיר הבה נגילה בעת תחרות כיתתית בהיותו בגיל 11. הגרסה השנייה (והמוצקה יותר) מייחסת את הלחן לאבי המוזיקולוגיה העברית אברהם צבי אידלסון, שהיה מורו של נתנזון בישיבה בירושלים.
לדברי רוברטה גרוסמן, מפיקת הסרט "הבה נגילה", ייתכן ושניהם חיברו את הפזמון במשותף.
נישא לציפורה בור ולהם 3 ילדים.
נפטר בברוקלין ונקבר בבית העלמין הר חברון שברובע קוינס בניו יורק.
חמשה חומשי תורה עם הפטרות וחמש מגלות.
תווים מאת משה נייטנסאהן, 1928
נייטנסאהן, מתורגם מאנגלית על ידי אלכסנדר הרכבי
שירי פורים, צבי סטון ומשה נתנזון, 1938
שירינו מבחר שירים ישנים וחדשים, דתיים וחלוניים לבתי ספר ולעם, 1939
רבותי נברך, תווי נגינה לברכת המזון.
גור גור בארץ הזאת ואהיה עמך, 1961
משה יהודה סבירסקי (14 ביולי 1882, שוויר, פלך וילנה, האימפריה הרוסית – 2 בפברואר 1965, תל אביב) היה תעשיין בתחום העץ, פעיל ציוני, פילנתרופ, איש ניהול, פרדסן, שופט בבית משפט השלום העברי, סגן נשיא מועצת בנק קופת עם.
סבירסקי נולד בעיירה שוויר, לשרה רבקה ואליהו מאיר שעסק במסחר בדגנים ובעץ.
בהיותו כבן שנתיים עברו הוריו להתגורר בשווינציאן, שם גדל ולמד אצל טובי המלמדים בעיר.
מחנכו האחרון היה רב העיר, וחובב ציון, רבי פנחס רוזובסקי.
בגיל 15 נסע לווילנה, שם בנוסף ללימודי קודש, החל משתלם בלימודים כלליים.
בגיל 17, כאשר נוסדה תנועת הנוער "התחיה", הצטרף לשורותיה.
עם סיום לימודיו התקבל לעבודה כמנהל חשבונות במפעל לייצור מוצרי נחושת בווילנה, ומאוחר יותר מונה להיות מנהלו של המפעל.
בגיל 25 הצטרף לעסק המשפחתי למכירת עץ גולמי, פיתח אותו, עבר ממסחר לייצור והקים מנסרה על גדות הנהר נריס (וִיָאלִיָה).
במקביל לפעילותו העסקית אשר הלכה והתפתחה, עסק גם בפעילות ציונית, ואף תרם בעירו כספים למוסדות תורה, תרבות, וחסד.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, היה בין מקימי "הוועד המרכזי היהודי" בווילנה, שדאג לנהל את צורכי הציבור היהודי בעיר.
כשנכבשה העיר קיבל עצמו לחלק את כרטיסי הלחם לנצרכים היהודים, ואף טיפל בחלוקת הכרטיסים לאוכלוסייה הרוסית.
הוא עמד בראש לשכת סעד שטיפלה בצורכי היהודים, ואשר זכתה להוקרה מצד השלטון הצבאי הגרמני, ובתמורה נענו באופן חיובי לבקשותיו של סבירסקי בנושאים הומינטריים להם נזקקו יהודי וילנה.
בגיל 23, נשא לאישה את צילה בת דן הלוי בדנס מווילנה ונולדו להם שישה ילדים.