tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, לרובן ניתן להוסיף קווים או חיצים עם מילות קישור המייצגות את הקשר בין המושגים.
קריאת הטקסט או שיחה על התוכן הנלמד.
ההחלטה על בחירת המושגים מבוססת על מטרת המפה.
אם מטרתה להציג את עיקרי הטקסט – יהיו בה המושגים העיקריים בלבד; אם מטרתה להציג את הדמויות – המושגים יהיו בהתאם.
גם מילות הקישור חייבות לייצג את מטרת המפה.
סידור המושגים באשכולות (קבוצות של מושגים).
התאמת מושג המבנה /שם משמעותי לכל אשכול.
שרטוט קישורים (קווים או חיצים) בין המושגים וכתיבת מילות הקישור עליהם (ניתן ל… תלוי ב… מורכב מ… על ידי… כדוגמת…).
לרוב בדיקת הנכונות של הקישור נערך כך: מושג + מילת קישור + מושג = משפט תחבירי שלם.
הצבת מושג העל של המפה (המושג שנמצא בראש המפה).
מיקום האשכולות (בסדר מסוים שנקבע מראש, בהתאם למטרת המפה) במרחב הדף.
שרטוט קווים המקשרים בין אשכולות (אם יש) ובין מושגי המבנה למושג העל שבראש המפה.
9. עיון במפה ובדיקת המושגים, הקישורים והקשרים הגרפיים.
יצירת מפה מושגית באמצעות שימוש מודע ומובחן במושגי שפת החשיבה, מעלה התלבטויות אצל הלומד ומעמידה אותו בפני עימות אישי (תהליכי חשיבה מטה-קוגניטיביים).
למידה בגישה זו מסייעת לשיפור תהליכי הקריאה וההבנה המשמעותיים של הטקסט, המשמרת את הידע הנרכש לאורך זמן, ולשימוש במצבי למידה שונים.
ומכאן, שימוש מובחן ומושכל במושגי שפת החשיבה בתמיכת השימוש במיפוי, משפר את יכולות החשיבה ברמות הגבוהות שלה, את תהליכי הלמידה המשמעותית ואת שטף הכתיבה ומידת בהירותה.
סביר להניח כי מיומנויות אלה עשויות לשמש את הלומד גם לשם ביצוע מטלות מחוץ למסגרת בית הספר (far long transfer).
מפת קוד היא מפה צבאית בה ניתנים שמות קוד לצירי תנועה, מתחמים צבאיים, תאי שטח ואזורים בעלי חשיבות טקטית (כגון אזורים שולטים).
השימוש במפת הקוד נועד לשרת שתי מטרות עיקריות: הסתרת מידע מאויב שעשוי להאזין לרשת הקשר, ומתן אמצעי שליטה יעיל וקצר לתאום בין כוחות.
מפות הקוד נחשבות מסמך צבאי סודי.
לדוגמה, בפלישה לנורמנדי שימשו שמות קוד לציונם של מוקדי הפלישה:
חוף יוטה – כוחות אמריקאים.
חוף אומהה – כוחות אמריקאים.
חוף גולד – כוחות בריטים.
חוף ג'ונו – כוחות קנדים.
חוף סורד – כוחות בריטים.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים בה השתמש צה"ל במפת הקוד סיריוס שנחשפה, נודעו שמות הקוד של מוצבי קו בר-לב, שורה של מוצבי צה"ל לאורך תעלת סואץ: "בודפשט", "אורקל", "לחצנית", "מילנו", "מפרקת" ועוד.
מפת חשיבה היא כלי לתיעוד וארגון תהליכי חשיבה בצורה גרפית.
להבדיל מדימות מוחי, אשר ממפה את המבנה הפזיולוגי של המוח, מפת החשיבה מייצגת את התהליכים הקוגניטיביים המופשטים יותר ואת תוצריהם.
מפת חשיבה יכולה לשמש ככלי לייצוג ידע.
ניתן לבנות מפת חשיבה באופן ידני על ידי שימוש בכלי כתיבה ונייר.
כמו כן, ניתן להשתמש בתוכנות ממוחשבות מסוגים שונים ליצירה של מפת חשיבה דיגיטלית.
למפות חשיבה שימושים רבים בעסקים, יזמות, למידה והשכלה, שימוש משפחתי ואישי.
אלו כוללים סיעור מוחות, ארגון מידע, ארגון ידע, יזום רעיונות לביצוע, יזום פרויקטים וכו'.
בסיעור מוחות, לדוגמה, רעיונות מוכנסים למפה בצורה רדיאלית (מהמרכז החוצה בצורה מעגלית), ללא סידור ותעדוף בשלב הראשון, בקצב העלאתם וללא סידור משתמע הנובע מסדר היררכי או סדרתי.
הסידור, קיבוץ, ארגון, חיבור ותיעדוף נשמרים לשלב מאוחר יותר.
מפת חשיבה היא כלי המאפשר תיעוד של כל תהליך חשיבה.
כך ניתן למפות חשיבה, רעיונות, תחילת פרויקטים וכו' תוך הפעלת מחשבה אינטואיטיבית.
המפה יכולה לגדול בכל ענף, בכל שלב.
שילוב צבעים, סמלים ותמונות עוזר לבהירות החשיבה, ההצגה והתקשורת ומאפשר לראות קשרים בין ענפים שונים.
תמונה שווה אלף מילים - מפת חשיבה מסייעת ללמידה - מיפוי החומר הנלמד מאתגר את המוח ומגביר את הסיכוי שהמידע ישמר בזיכרון לטווח ארוך.
הוספת תמונות קשורות, עוזרת ליצור קשרים חדשים בין פרטי החומר הנלמד ומסייעת לזכור תמונה חזותית של חומר הבנוי ממילים ומספרים בלבד.
לדוגמה, בהקשבה להרצאה, ניתן להשתמש במפת חשיבה לתיאור חזותי של הרעיונות העיקריים והקשר ביניהם, וכן הרעיונות המפורטים.
ניתן גם להשתמש במפת חשיבה ככלי או טכניקה לפירוק לגורמים של רעיונות מורכבים.
כך ניתן גם להסביר אותם לאחרים בשלבים, ולנוע ממבט כללי לצלילה לענף או ענפים מסוימים, וחזרה לנושאים ברמות גבוהות יותר או נושאים קשורים אחרים.
תוכנות וטכניקות מחקר הגיעו למסקנה שמנהלים, יזמים וסטודנטים מוצאים את טכניקת מפת החשיבה יעילה מאוד ושימושית.
זו מאפשרת להם לקלוט ולשמור ידע ורעיונות במידה טובה יותר מחשיבה 'ליניארית' רגילה ושיטות רישום הערות מקובלות.
בשלב המצגת ניתן לסגור את כל הענפים מתחת לענף המרכזי להקטנת העומס החזותי, לפתוח אותם ולהסביר אותם אחד אחד ולסגור ענפים לפי הצורך בהמשך.
אחד השימושים הנוחים ביותר למפות חשיבה הוא בניית אתרי אינטרנט, החל משלב הגדרת האתר והפרויקט, ולבסוף הצגת מפת האתר כמפת חשיבה במקום כרשימה ליניארית ארוכה וקשה למעקב.
קיים דמיון בין מפות חשיבה למפות סמנטיות ולמפות קוגניטיביות.
ההבדלים נעוצים בחוקי המיפוי השונים במקצת.
בתיאור כאן נתאר רק מפות חשיבה.
במפות חשיבה נעשה שימוש במשך מאות רבות בשנים, ללמידה, סיעור מוחות, זיכרון, חשיבה חזותית ופתרון בעיות על ידי מורים, מחנכים, מהנדסים, פסיכולוגים, יועצים ארגוניים, יזמים ואנשים אחרים.
כמה מהדוגמאות המוקדמות של מפות חשיבה פותחו על ידי פורפיריוס מצור, הוגה דעות במאה ה-3 לספירה שתיאר בצורה גרפית את תפיסת הקטגוריות של אריסטו.
גם רמון לול, הוגה דעות שחי במאה ה-13 בקטלוניה, הרבה להשתמש במבנה של מפות חשיבה.
בין 7,000 דפי מחברותיו של לאונרדו דה וינצ'י, גדול הממציאים, המדענים והאומנים, נמצאו משפטים רבים, שרטוטים והערות.
אך כשרצה להבין ולזכור רעיונות חדשים, בעיות לפתרון, קשרים בין דברים וכו', השתמש דה וינצ'י במפות חשיבה.
בשנות השישים של המאה העשרים, החל אנגלי בשם טוני בוזאן לקדם מפות להן קרא מפות חשיבה, אף על פי שהן דומות יותר למפות קונספט.
מפות הקונספט נבדלות ממפות חשיבה בכתיבת הקשרים בין הענפים על גבי הקווים המקשרים ביניהם, כך שהמפה מתארת יחסים בין ענפים ומורכבותה גדלה.
לטענת בוזאן הוא המציא את מפות החשיבה, ואף רשם עליהן סמלים מסחריים במדינות מסוימות.
בוזאן קידם את מפות החשיבה שלו בקורסים ובספרים, כיוון שאלו בוצעו בעזרת כלי כתיבה - לפני ימי המחשב האישי.
לאחרונה פרסמה חברתו של בוזאן תוכנה אותה ניתן לנסות באתר החברה.
בחו"ל קיימות תוכנות שונות למפות חשיבה.
בין הבולטות - מיינדמנג'ר של חברת מיינדג'ט (חברה אמריקאית-גרמנית) שלה יותר מ-1,000,000 משתמשים בסוף 2007, תוכנות Inspiration שלטענת היצרן מובילה במערכת החינוך האמריקאית, תוכנת נובהמיינד האוסטרלית (היחידה שתורגמה לעברית - למחשבי חלונות ומקינטוש בשנים 2006-2008 אך לא בגרסאות הקיימות), תוכנת FreeMind החינמית ועוד.
נובהמיינד ומיינדמנג'ר נמכרו ונתמכו בישראל בעבר.
כמעט את כל תוכנות מפות החשיבה ניתן להוריד לניסיון לפני הרכישה - אם מאתר הסוכן בישראל או מאתר היצרן בחו"ל.
התחל מסמך מפת חשיבה חדש.
בחר את הנושא, הבעיה או התחום למפת החשיבה.
אסוף כל חומר נוסף – ניירות מחקר, מידע כתוב או מהאינטרנט.
הקלד את כותרת מפת החשיבה במרכז.
השתמש במידות, ביטוי ולפחות 3 צבעים בתמונה המרכזית כדי למשוך תשומת לב ולעזור לזיכרון.
עשה זאת על ידי שימוש בתמונות, גבולות, תכונות גופנים, צורות, גבולות וכו'.
ענפים ברמה העליונה היוצאים בצורה מעגלית (רדיאלית) מהכותרת הם רס"ב (רעיונות סידור בסיסיים) שלך, קטגוריות או שווי ערך לראשי פרקים בענפים.
הוסף ענפים ילדים תחת הרס"בים שלך לאחזקת מידע תומך (החשוב ביותר קרוב יותר למרכז).
ככל שאתה יורד בתוך העץ, המידע מפורט יותר.
השתמש בתמונות בכל מקום אפשרי, וכן בצורות ענפים שונות, גרפיקה מצורפת, מלל גרפי.
השתמש בצבע לפי קודים אישיים שלך להצגת אנשים, נושאים, או תאריכים ולהפוך את מפת החשיבה ליפה יותר.
לכוד את כל הרעיונות (שלך ושל אחרים) ורק אחר כך ערוך, ארגן מחדש והפוך ליפה יותר.
פרט והבהר בשלב השני של החשיבה.
שמור את המסמך והדפס בקנה מידה שיציג את הכול על דף אחד או על מספר דפים שניתן יהיה לצרף לפוסטר.
התחל במרכז עם תמונה של התחום או הנושא, השתמש בשלושה צבעים לפחות.
השתמש בתמונות, סמלים, קודים וגדלים בכל מקום.
בחר מילות מפתח, השתמש באותיות גדולות וקטנות ובגופנים שונים.
כל מילת מפתח או תמונה צריכה להיות לבד ועל הקו שלה.
הקווים צריכים להיות מחוברים, החל מהתמונה המרכזית.
הקווים המרכזיים עבים יותר, בסיסיים וזורמים.
הם הופכים לדקים יותר ככל שהם מתרחקים יותר מהמרכז.
על הקווים להיות באורך זהה למילים או לתמונות.
השתמש בצבעים – בקידוד שלך – בכל מקום.
פתח את הסגנון שלך למפות חשיבה.
שמור את המפה ברורה על ידי שימוש בהיררכיה רדיאלית, סדר מספרים או תבנית לאימוץ הענפים.
שימוש במילים רבות בענף אחד.
העיקר בעבודה על צורת המפה ופחות על התוכן.
מעבר לשימוש הבסיסי במפות החשיבה, חלק מהתוכנות אצל חלק מהיצרנים מאפשרות שימוש רחב יותר מיצירת מפה בסיסית.
השימושים הנוספים כוללים בדרך כלל הוספת אלמנטים הקשורים לניהול פרויקטים - סדרי עדיפויות, ציון החלק שנעשה כבר בענף, משאבים נדרשים, לוחות זמנים.
חלק מהתוכנות מאפשרות העברה של המפה לתוכנות לניהול פרויקטים בשלב בו המפה הופכת לפרויקט מורכב יותר.
לעיתים תוכנת מפת החשיבה משולבת (כאופציה) בתוכנת ניהול פרויקטים של אותו יצרן, או מאפשרת יצוא לתוכנת פרוג'קט של מיקרוסופט.
חלק מהתוכנות אף מאפשר חיבור ישיר בין מפת החשיבה לבין אקסל, לאאוטלוק (ליצירת פגישות מתוך המפה, יצירת פרטי ToDo וכו') ואפשרויות יצוא של המפות לפורמטים שונים.
לחשוב כמו לאונרדו דה וינצ'י, מייקל ג'יי גלב, הוצאת כתר.
אתר ומידע מחברת טוני בוזן.
מפת שולחן היא יריעת כיסוי לשולחן אוכל, המשמשת הן כפריט עיצובי והן לשם הגנה על השולחן מפני שריטות, נזקי נוזלים, כתמי מזון וחומם של כלי בישול או הגשה.
מפת שולחן היא פריט עיצובי חשוב בסעודות חגיגיות.
בחירת המפה מותאמת לשאר שיקולי העיצוב – סוג האירוע, האווירה הרצויה, עיצוב החדר, עיצוב כלי האוכל וכדומה.
מסורתית מפות נתפרו מבד כגון פשתן, כותנה או משי, חלקן עוטרו ברקמה.
ישנן מפות בעלות קצוות בגימור מיוחד (כגון פרנז'ים, גדילים) וקיימות גם מפות סרוגות (למשל בסריגת "קרושֶה").
בתקופה המודרנית מיוצרות גם מפות מפלסטיק שכונו פעם 'שעווניות' ומפות חד-פעמיות מנייר, בהן צבעוניות ואף מעוטרות בהדפסים מגוונים.
מפות פלסטיק אינן סופגות נוזלים ולכן ניתנות לניקוי בניגוב קל, זאת בניגוד למפות בד שעלולות להתלכלך בכתמים שאינם ניתנים להסרה בכביסה.
מפות יהיו לרוב מלבניות או ריבועיות ושטחן בדרך כלל גדול משטח פני השולחן, כיוון שהן אמורות לכסות את השולחן כששוליהן משתלשלים סביבו, או לכסותו באלכסון, כך ששתיים מפינותיו נותרות גלויות.
פעלול קסמים מפורסם (המסוכן למי שאינו מיומן בו) כולל הסרת מפה במשיכה משולחן ערוך, כך שכל כלי האוכל נותרים במקומם ללא פגע.
אף על פי שאנשים השתמשו במפות ומפיות בנשפים בזמנים קדומים, הם התחילו להשתמש באופן קבוע במפות רק אחרי שהתחילו לאכול באופן סדיר בישיבה ליד שולחנות; בעת העתיקה סעודות חגיגיות נאכלו ב"סימפוזיון" – רביצה על ספות או מיטות.
בשיריו של מרטיאליס, משורר רומי בן המאה ה-1, מוזכרות כבר מפות שולחן.
לרומאים היו שולחנות עץ מגולפים בצורה אמנותית, ולכן לא כיסו אותם.
מספרים כי שולחנו של הקיסר קרל הגדול כוסה במפה מאזבסט, ולאחר הארוחות נהג הקיסר להשליך אותה לאש ולהדהים את אורחיו בכך שהמפה לא נשרפה.
בזמן השושלת המרווינגית בין 500 ל-700 לספירה, אנשים התחילו לשבת זקופים בזמן האוכל ורק בימי הביניים התחילו במערב לאכול בישיבה ליד שולחן.
בחברה הפיאודלית הפך השימוש במפות שולחן למנהג מקובל.
בימי הביניים היו עדיין סממנים של חיי נוודים, ו'שולחנות' ניידים כאלה אפשר היה לבנות מהר ולהותיר מאחור כאשר שינו את מקום השהייה.
קרשים ותלת רגלים אפשר היה לבנות בקלות בכל מקום.
השולחן של האדון הפיאודלי ומשפחתו היה מוצב באולם המרכזי של המבצר, שם ישבו הסועדים על ספסלים, כולם באותו הצד של השולחן, קל היה להזיז את הרהיטים הפשוטים הללו כאשר לא היו בשימוש.
את השולחנות כיסו במפות שונות, לעיתים אפילו בשטיחי צמר מזרחיים.
המתבונן בציורים מ-1500 ואילך, יכול לראות ששטיחי צמר ארוגים שימשו כמפות שולחן, אצל העשירים והאצולה.
באנגליה ב-1645 לאחר מלחמת האזרחים התחילה בניה והרחבה של בתי אחוזות, ונוספו חדרי אוכל וחדרי אורחים בהם ישבו רוב האנשים על שרפרפים מרופדים בעוד זקנים ואנשי מעלה ישבו כבר על כיסאות, שולחן תלת הרגל עם הקרשים, הוחלף לשולחן אוכל מוצק עם רגליים מגולפות, בהתאם מפות הן חלק חשוב מציוד הבית.
בארצות אחרות הפך השולחן לריהוט נפרד כמו שגם נדרשו ארונות ומיטות קבועים, יחד עם בניית בניני המגורים היפים בתקופת הרנסאנס האיטלקי.
רק בסוף המאה ה-18 הופיעו בצרפת שולחנות מיוחדים לאכילה, הודות לאופנת הסעודות האינטימיות בחדריו הפרטיים של לואי ה-15. החל מתקופת לואי ה-16 התחילו להקדיש חדר מיוחד לאכילה.
עם גידול חשיבות שולחנות האוכל, גודלת חשיבות מפות השולחן, נערות לומדות להכין לעצמן מפות ומפיות, רקומות, ארוגות, או מצונרות.
תרבות כיסוי השולחן נפוצה כל כך שעם השנים ספרים שלמים או פרקים בספרים שונים המלמדים ליצור מפות שונות לסעודות מיוחדות למשל מפה מיוחדת להגשת קפה ועוגות, ויש גם מפות יותר קטנות לכיסוי עגלת ההגשה של הקפה.
פרקים אחרים מוקדשים לאופן שיש להניח את המפה על השולחן.
במשפחות דתיות נוהגים להחליף מפה שאכלו עליה ארוחה חלבית לפני שאוכלים ארוחה בשרית ולהפך.
מפות שולחן מתלכלכות יותר מיתר האריגים המשמשים בבית, מפני שאוכלים מעליהן, הן חשופות, לטיפות משתייה ומרקים, לפירורים שומניים ממזונות שונים ולעיתים אף מצריבה מתחתית סיר שזה עתה הורד מהכירה.
אי לכך בספרי הדרכה לתחזוקת הבית אפשר לעיתים קרובות למצוא טבלה או פרק שמדריך כיצד אפשר להסיר את הכתמים השונים, דוגמה לכך אפשר למצוא בספר ההדרכה לבישול שהוציאה 'ויצו' בשנת תש"ח 'כך נבשל'.
בספר יש פרק נרחב 'מדריך למשק הבית' שבו בעמ' 7–256 יש טבלה של 'סוגי הכתמים ודרך סילוקם'.
בטבלה ארבעה טורים: מין הכתם, אריגים מעולם הצומח: כותנה, פישתן.
אריגים מעולם החי: צמר, משי טבעי.
בספרי תפירה שבהם יש לעיתים קרובות גם פרקים על תיקונים, אפשר לקרוא, כיצד יש לתקן מפה שחלקים ממנה התבלו או שניבעו בה חורים.
בגלל היות מפת שולחן לרוב עשויה מיריעה אחת שלמה של בד, הן קלות למיחזור, אפשר להשתמש בהן לעיתים לבגדים, תחפושות, וילונות.
יש הנוהגים לעשות מהן מפיות.
ממפות רקומות, מודפסות או סרוגות אפשר לעשות חולצות, חצאיות, או צעיפים.
מפת קמבריי היא מפה של העיר ירושלים בתקופה הצלבנית.
המפה היא חלק מכתב יד מהמאה ה-12 ובו אסופת מסמכים המתייחסים לבחירת בישוף לעיר קמבריי שבצרפת.
מפה זו היא בעלת מאפיינים ייחודיים המבדילים אותה ממפות אחרות של ירושלים מאותה תקופה.
האלמוני שצייר את המפה הכיר את ירושלים היטב ועובדה זו משתקפת בתיאור הנאמן של אתרים בתוך העיר ומחוצה לה.
המפות מאופיינות בתיאור סכימתי ולעיתים פרי דמיונו של המחבר, שבמקרים מסוימים לא ראה כלל את ירושלים.
האתרים המצוינים בהן קשורים בעיקר למסורת המקראית והנוצרית ובהן משמשים בתערובת של זמנים - ירושלים בתקופת בית שני בה חי ישו וההווה - ירושלים בתקופה הצלבנית.
התאריך המדויק בו צוירה המפה לא ידוע אך ככל הנראה היא שורטטה בסמוך לשנת 1150.
מפת קמבריי יוצאת דופן ממספר בחינות ממפות אחרות המתארות את ירושלים הצלבנית, בעוד רובן המכריע של המפות האמורות מציג את ירושלים בצורת עיגול צורת ירושלים במפה זו הוא מעוין שראשו מצביע לכוון צפון-מערב, בעוד המפות העגולות פונות לכוון מזרח.
במפה יש תיאור מפורט של ירושלים וסביבתה והדרכים המובילות אל העיר.
האתרים המיוחדים זוכים לתיאור ציורי מפורט, טיפול דומה מקבלים ביצורי העיר המתוארת כמוקפת חומה משוננת.
על החומה הצפונית מופיע צלב במקום בו פרצו הצלבנים אל תוך העיר, אך בניגוד למפות אחרות לא מופיעים אזכורים לאירועים בחייו של ישו כמוזכר בברית החדשה.
מפת קמבריי היא אחת העדויות הראשונות על מיקומו של ארמון המלוכה הצלבני במתחם מגדל דוד.
מפת סיריוס היא מפת קוד לביטחון שוטף של אזור סיני אשר שימשה את צה"ל בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים, ובמהלך המלחמה.
המפה (למעשה סדרת מפות) הייתה מפה טופוגרפית של סיני ושל שני עברי תעלת סואץ, בקנה מידה 1:50,000, שעליה סומנו מכשולים לרק"ם, שמות קוד של צירים, מעוזים, תעוזים, ואזורים שולטים שעשויים להיתפס על ידי כוחות ישראל ומצריים במקרה מלחמה.
המפה המקבילה ששימשה בחזית הצפון נקראה מפת רענן.
מפת הקוד שימשה את צה"ל בעת שיגרה, ואלמלא ההפתעה במלחמת יום הכיפורים היה צריך להחליף את המפות בתחילת המלחמה.
מפת סיריוס נתפסה בידי המודיעין המצרי עוד בטרם המלחמה, וגרסאות מודפסות שלה, מתורגמות לערבית, חולקו למפקדים ולקציני טיווח ארטילרי בצבא מצרים.
הכרת המפה על ידי המצרים תרמה ליכולתם לטווח כוחות ישראלים שדיווחו על מקומם על המפה בקשר.
יש הסבורים כי מארב טילי הסאגר בו נהרג האלוף אלברט מנדלר, מפקד אוגדת סיני וצוות הנגמ"ש שלו, התאפשר מאיכון שכזה, אך אין לכך הוכחות חד-משמעיות.
במהלך המלחמה נתפסו בידי צה"ל המפות המתורגמות, ותפיסתן הביאה לשינויים בנוהלי הקשר.
בעקבות המלחמה הורד סיווג המפה מ"סודי" ל"בלתי מסווג" וקטעים ממנה הופיעו בספרים על מלחמת יום כיפור כמו גם באתרי הנצחה (כגון אתר חטיבה 600 בלטרון).
השמות בהם השתמשה המפה נצרבו בזיכרון הציבורי והם משמשים עד היום לתיאור מהלכי המלחמה.
צירים כגון "לכסיקון", "טרטור" ו"עכביש", מעוזים כגון "בודפשט", "מצמד", ו"פורקן" ומתחמים כגון "אורחה", "טלוויזיה", ו"חמוטל" זכורים היום בעיקר בשמותיהם במפת סיריוס.
ציר לכסיקון - ציר אורך הסמוך ביותר לקו המעוזים.
ציר החת"ם - ציר אורך המרוחק כ-10 ק"מ מהתעלה ועליו ישב קו התעוזים.
ציר עכביש - ציר רוחב שקישר בין טסה למוצב "לקקן".
ציר טרטור - ציר רוחב שמתחיל בציר עכביש, לא רחוק מציר החת"ם, והסתיים בדוורסואר, נקודת צליחת התעלה במבצע אבירי לב.
ציר כרטיסן - ציר אורך שנפגש עם ציר לסטים.
מפת מדידה היא מפה טופוגרפית הנערכת בהתאם למדידה בשטח או צילום פוטוגרמטרי מהאוויר.
המפה משמשת כבסיס לתכנון ההנדסי והאדריכלי ולעיגון גאוגרפי של תוכניות בניין עיר, תוכניות להיתר ותוכניות לצורכי רישום (תצ"ר).
בנוסף על מפת המדידה בדרך כלל נדרשת גם מפת גושים וחלקות (קדסטר) המתקבלת מהמרכז למיפוי ישראל (מפ"י) ומעוגנת לפי "רשת ישראל החדשה".
מפות מדידה הנדרשות ברקע תוכניות בניין עיר (תב"ע) נערכות בהתאם לתקנון המודדים ולהנחיות מבא"ת (מבנה אחיד לתוכנית) של משרד הפנים, הכוללות מפרט מדידה אחיד לסימונים ולמבנה הקבצים.
מפות מדידה לרקע תב"ע נדרשות גם הן (כמו תשריטי התוכניות) לאישור תקינות מ"מרכז התמיכה למבא"ת".
מפת צנו היא מפה של צפון האוקיינוס האטלנטי שפורסמה לראשונה בוונציה בשנת 1558 על ידי ניקולו צנו, מצאצאיהם של הקרטוגרפים האחים צנו.
צנו פרסם את המפה, לצד מספר מכתבים, אשר לטענתו נמצאו בבית משפחתו בוונציה, תוך שהוא רומז כי מדובר במפה של האחים צנו, ובהתבסס על גילויים שלהם בעת הפלגה בצפון האוקיינוס השקט.
על פי המפה, הפליגו האחים צנו עד חופי ארצות הברית של ימינו, וגילו למעשה את יבשת אמריקה קודם לגילויה על ידי כריסטופר קולומבוס.
מרבית ההיסטוריונים סבורים כיום כי המפה היא זיוף.
במפה מופיעים איי תעתוע רבים, בצפון האוקיינוס, ובהם האי פריסלנד.
מפות רבות התבססו על מפה מזויפת זו ובהן הכרטא מרינה מעשה ידי אולאוס מאגנוס, וגם במפות אלה הופיע איי התעתוע.
מפת קאוורי או מפת קאווריו (Caverio או Caveri) היא מפה שצוירה על ידי הקרטוגרף ניקולאי דה קאוורי בשנת 1505 לערך.
המפה מוצגת כיום בספרייה הלאומית של צרפת, בפריז.
המפה אינה מתוארכת, אולם מקובל לתארכה לשלהי 1504 או לשנת 1505. על המפה חתום "ניקולי דה קאוורי יאנואנסיס" כיוצרה, וככל הנראה היא נוצרה בליסבון שבפורטוגל על ידי קאוורי (שמוצאו מג'נובה שבאיטליה).
ככל הנראה קאוורי התבסס על מפות פורטוגזיות קדומות יותר, או על מפת קאנטינו.
מפה זו היוותה בסיס למפת ולדזמילר משנת 1507.
המפה מרובעת, ומידותיה 2.25 על 1.25 מטרים.
משמעות הדבר, בהנחה שהמפה אכן צוירה בשנת 1505, היא כי מגלי ארצות אירופאים הגיעו לחופי צפון ארצות הברית ולחופי פלורידה קודם למגלים הידועים לנו כיום.
מפת חואן דה לה קוסה (Juan de la Cosa) היא מפת עולם (מפה מונדי) המצוירת על קלף משנת 1500. המפה, המוצגת כיום במוזיאון הימי של מדריד, בספרד, צוירה על ידי הקרטוגרף והספן חואן דה לה קוסה , בעת שהותו בעיר הנמל פוראטו דה סנטה מריה שבאנדלוסיה.
המפה מעוטרת בעיטורים רבים, ובשל עושר ציוריה, סביר להניח שהמפה הוזמנה על ידי בית המלוכה של קסטיליה וארגון.
מפה זו היא המפה הקדומה ביותר המציגה את יבשת אמריקה שתאריך יצירתה אינו שנוי במחלוקת.
המפה מתארת את חלקי יבשת אמריקה אשר התגלו עד מועד ציורה על ידי מגלי ארצות ספרדים פורטוגזים ואנגלים.
המפה מתארת גם את יבשת אסיה, את אמריקה ואת אפריקה, וכמקובל באותה עת מציינת אירועים ובהם הגעתו של וסקו דה גאמה להודו בשנת 1498.
מפת כוכבים או מפת שמים היא מפה המתארת את מראה השמים בשעות הלילה תוך ציון מיקום הכוכבים, המזלות והגלקסיות כפי שהם מופיעים בשמי הלילה.
בדומה למפות של כדור הארץ, גם מפות אלה מחולקות באמצעות רשת קואורדינטות על מנת להקל על מציאת גרמי השמים השונים המופיעים במפות.
מאז ראשית ההיסטוריה, ואף קודם לכן, בתקופות פרה היסטוריות, נעשה שימוש בגרמי השמים על מנת לאפשר ניווט בשעות הלילה.
מפות אלה שימשו לאורך ההיסטוריה ככלי לצורכי ניווט.
מפת הכוכבים הקדומה ביותר התגלתה בגרמניה בשנת 1979. מפה זו נוצרה על חט שנהב של ממוטה, ככל הנראה לפני כ-32,500 שנים לערך, ובה תגליף הדומה בצורתו לקבוצת הכוכבים אוריון.
מפה פרה היסטורית נוספת התגלתה על קיר מערת לאסקו שבצרפת, והציגה את קבוצת הכוכבים כימה.
מפת כוכבים נוספת, בת כ-21,000 שנים, התגלתה במערת לה טטה דו ליון שבה מצוירת קבוצת הכוכבים שור וייתכן שבסמוך לציור זה צוירה גם קבוצת הכוכבים כימה.
מפת הכוכבים ההיסטורית הקדומה ביותר היא מפה שצוירה בתקופת המדינות הלוחמות בסין (476 - 221 לפנה"ס).
מיוון העתיקה (התקופה ההלניסטית) שרד העתק מהמאה השנייה של פסל של הטיטאן אטלס המחזיק על כתפיו את גלובוס כיפת השמים.
פסל זה מתאר את גרמי השמים שהיו ידועים בתקופה זו, וכן מחלק את השמים באמצעות גריד על מנת לתת מיקום באמצעות קואורדינטות לגרמי השמים.
על פי מיקום גרמי השמים ניתן להסיק כי הפסל המקורי התבסס על תצפיותיו של האסטרונום היווני היפרכוס, שנערכו לפני שנת 125 לפנה"ס.
מהתקופה הרומית שרד זודיאק דנדרה משנת 50 לפנה"ס - תגליף אבן הממוקם בתקרת מקדש דנדרה שבמצריים, המתאר את המזלות.
ה"אלמגסט", ספרו של האסטרונום היווני תלמי, שהתפרסם במהלך המאה ה-2 לספירה, וכלל 13 כרכים, נחשב ליצירת הפאר של האסטרונומיה היוונית, והציג גרסה משוכללת של המודל הגאוצנטרי לפיו כוכבי הלכת נעים סביב כדור-הארץ.
המפה העתיקה ביותר ששרדה מתקופה זו היא מפת הכוכבים דונהואנג שהתגלתה במערות מוגאו שלאורך דרך המשי.
מפת כוכבים נוספת מתקופה זו צוירה על ידי האסטרונום הפרסי עבד אל-רחמן א-סופי בשנת 964 אשר הייתה חלקו מספרו "ספר כוכבי השבת".
בתקופת שושלת סונג בסין יצר האסטרונום הסיני סו סונג אטלס ובו חמש מפות שבהן מפורטים 1,464 כוכבים.
אטלס זה תוארך לשנת 1092, והיווה למעשה עדכון של ה"אלמגסט".
מפת הכוכבים האירופאית הקדומה ביותר היא ה-"De Composicione Spere Solide" אשר צוירה ככל הנראה בווינה שבאוסטריה, בשנת 1440.
במהלך עידן התגליות נעשה שימוש רב במפות כוכבים לניווט ימי.
מרבית מפות הכוכבים בתקופה זו התבססו על תצפיותיהם של המלחים ההולנדים פיטר דירקסון קייסר ופרדריק דה הוטמן משנת 1595, אשר היוו את הבסיס לגלובוס השמים אשר יצר ידוקוס הונדיוס בשנת 1601.
מפת נולין היא מפה היסטורית של ארץ ישראל והעיר ירושלים שצוירה על ידי הקרטוגרף והגאוגרף הצרפתי ז'אן-בטיסט נולין.
המפה מורכבת מארבעה גיליונות, כאשר במרכז המפה ניתן לראות את מרכז ארץ ישראל.
בקצה השמאלי העליון של המפה ניתן לראות את הים התיכון ובימין המפה את ים המלח.
בצד ימין של המפה איורים של אתרים, ובחלקה הימני התחתון של המפה מצויה מפה קטנה של העיר העתיקה של ירושלים בה ניתן לראות את רחובות העיר העתיקה ואת הר הבית.
המפה יצאה לאור בשנת 1700.
מפת פירי רֶאִיס היא מפת עולם טרום-מודרנית מסוג פורטולאנו שהופקה בשנת 1513 בידי האדמירל והקרטוגרף העות'מאני אהמד מוהידין פירי, שנודע בשם פירי ראיס ("הקברניט פירי").
המפה הוצגה לסולטן העות'מאני סלים הראשון ב-1517.
חשיבותה ההיסטורית של המפה היא בכך שניתן לעמוד דרכה על מידת הידע שהגיע לאירופה באותן שנים על העולם החדש, ובטענה העולה ממנה לפיה נעשה שימוש בהכנתה במפותיו של כריסטופר קולומבוס, אשר לא שרדו.
לפי הערותיו של פירי ראיס המופיעות בשולי המפה, הוא הסתמך על כ-20 מפות קודמות שאותן איחד למפה אחת, מתוכן שמונה ערביות, ארבע הודיות שתורגמו לפורטוגזית, מפותיו של קולומבוס ועוד.
המפה משורטטת על קלף מעור צבי.
רק חלק מהמפה שרד, ובו נמצאים האוקיינוס האטלנטי וגבולותיו: חופיהן המערביים של אירופה וצפון אפריקה, וחופי ברזיל, בדיוק סביר.
כמו כן מתוארים בו האיים האזוריים והאיים הקנריים, וכן אי בשם אנטיליה שהוא כנראה נובה סקוטיה.
מידות המפה השלמה היו כ-90×63 ס"מ לפי הערכות שונות.
המפה הופקה בשנת 1513 בידי האדמירל והקרטוגרף העות'מאני פירי ראיס לצורכי מודיעין צבאי, והוצגה לסולטן העות'מאני סלים הראשון ב-1517. היא הייתה בשימוש במשך שנים עד כניסתן של מפות אחרות ואמצעים חדשים לניווט ימי.
המפה, שהייתה בשימוש במאה ה-16, התגלתה מחדש ב-9 באוקטובר 1929, כאשר ביקש משרד החינוך הטורקי מהתאולוג הגרמני גוסטב אדולף דייסמן (1866–1937) לקטלג את הפריטים הלא-אסלאמיים בארמון טופקאפי באיסטנבול, שהיה שנים רבות מעונם של הסולטנים העות'מאנים.
בין הפריטים שלא יוחסה להם חשיבות הייתה המפה, שזוהתה בעזרת המזרחן פאול קאלה כמפת פירי ראיס.
הגילוי גרם לסנסציה בינלאומית, ונקשר למאמציהם של גאוגרפים במשך מאות שנים לגלות את "המפה האבודה של קולומבוס".
חיפוש מחודש אחר המפה המקורית, שנטען כי ממנה הועתקה מפת פירי ראיס, לא הביא לתוצאות.
המפה נחשבת לחפץ לאומי בטורקיה והיא מונצחת בשטרות טורקיים שונים.
מאז גילויה היא נשמרת בספרייה של ארמון טופקאפי, אך אינה מוצגת לציבור.
מפת פירי ראיס צוינה בשרבוט גוגל במלאת 500 שנים ליצירתה.
המפה היא תרשים המכסה את קווי האורך בתחום הכולל את האוקיינוס האטלנטי ואת היבשות שמשני צדיו.
קו החוף של מערב אפריקה ושל חצי האי האיברי משורטטים בצורה די מדויקת.
החלק הצפוני של חופי דרום אמריקה משורטט אף הוא בדיוק סביר, וממוקם בצורה נכונה ביחס לאפריקה.
חלק גדול מהאיים הקריביים ממופים גם הם די במדויק.
אך בצפון אמריקה מצויר קו חוף שאינו דומה למציאות.
למפה מצורפות הערות שוליים רבות בטורקית, וכן תיאורים בגוף המפה.
בדרום מתוארים "שוורים עם שש קרניים".
טענה מפורסמת היא שמפת פירי ראיס מתארת במדויק את חופי ארץ המלכה מוד באנטארקטיקה.
טענה זו הופצה, בין היתר, על ידי ארלינגטון המפרי מלרי (Mallery), ארכאולוג חובב שעסק בחקירת מסעות מוקדמים ליבשת אמריקה, וכן על ידי אריך פון דניקן, שטיפח רעיונות בדבר ידע לא אנושי או לא טבעי ממקור שמחוץ לכדור הארץ.
ביטוי לתאוריות אלו בא בספרו של צ'ארלס הפגוד מ-1966 "מפות מלכי הים העתיק" שבו העלה סברות על אודות ציוויליזציה מפותחת קדומה שהיה לה יד בגילוי יבשות.
לטענות אלו תפוצה רבה, אך הן אינן מבוססות ואין מחקרים שתומכים בהן.
לפי גרגורי מקינטוש, היסטוריון של הקרטוגרפיה, בספרו "המפה של פירי ראיס", ישנה שגיאה מהותית בתיאור המיוחס לאנטארקטיקה: היא מצויה מאות קילומטרים מצפון למיקומה הנכון, וכן חסר לחלוטין מעבר דרייק.
גם הדיווח במפה כי מדובר באזור חם אינו תואם את המציאות.
לדעת מקינטוש מדובר בעיבוד של החוף הארגנטיני, ואולי יש קשר ליבשת הדמיונית טרה אוסטרליס שהיוונים שיערו את קיומה משום שהניחו שיש משקל נגד על הארץ כדי לאזן את משקלם של היבשות המוכרות להם.
ב-1528 הפיק פירי ראיס מפת עולם נוספת, שממנה נותרה רק הפינה הצפונית-מערבית על מסגרתה.
המפה מראה את גרינלנד ואת אמריקה הצפונית מלברדור וניופאונדלנד בצפון ועד פלורידה, קובה, היספניולה, ג'מייקה וחלקים ממרכז אמריקה – הונדורס וחצי האי יוקטן – בדרום.
המפה, הנשענת על מקורות ספרדיים ופורטוגזיים, מייצגת ידע שנצבר בעשורים השני והשלישי של המאה ה-16. גם מפה זו מצויה במוזיאון של ארמון טופקאפי באיסטנבול.
מפת תווים היא תוכנה הכלולה במערכות ההפעלה חלונות של מיקרוסופט, המאפשרת לצפות בכל התווים והגופנים המותקנים במערכת, לבדוק איזה קלט מקלדת, משמש להקלדת התו (באמצעות קוד Alt), וכן להעתקת התווים לכל תוכנית היכולה להציג אותם.
התוכנה שימושית לרוב לשם הקלדת תוים מיוחדים.
ניתן לפתוח את התוכנה באמצעות שורת הפקודה, או באמצעות הקלדת 'charmap' בתיבת הדו-שיח "Run".
ב"עורך התווים" ניתן ליצור תווים מיוחדים שיוצגו לאחר יצירתם במפת התווים.
המערכת מאפשרת לחפש תווים על פי שמם, הצליל שלהם, קטגוריות וערכי יוניקוד.
מפת חום היא ייצוג גרפי של מידע.
הייצוג בא לידי בצורת מטריצה, טבלה דו־ממדית, והערכים הבודדים מיוצגים בצבעים בתוך התאים במטריצה.
המונח, "מפת חום", היה בהתחלה מונח שהיווה סימן מסחרי.
הוא הומצא בשנת 1991, על ידי קורמק קיני, במטרה לתאר תצוגה דו־ממדית של מידע בשווקים הפיננסים.
החברה שרכשה את ההמצאה של קיני בשנת 2003, ביטלה בשוגג, את הבלעדיות על המונח, ולכן הוא הפך לפתוח לציבור.
מפות חום משקפות תצוגה דו־ממדית של המידע בתוך המטריצות.
ערכים גבוהים יותר יוצגו על ידי אפור כהה או ריבועים שחורים וערכים נמוכים יותר על ידי צבעים בהירים יותר.
בשנת 1873 לואה השתמש בשיטה של הצללת מטריצות כדי להציג מידע אודות הסטטיסטיקה החברתית במחוזות פריז.
בשנת 1957 סנית הציג את התוצאה של ניתוח אשכולות על ידי עריכת תמורות בעמודות והשורות של המטריצה כך שערכים דומים יהיו במשבצות קרובות במטריצה, כלומר סידור על פי אשכולות.
גאקס ברטין השתמש בייצוג דומה על מנת להציג מידע תואם לסולם גוטמן.
הרעיון לקבץ אשכולות של עצים לשורות ועמודות של מידע במטריצה הומצא על ידי רוברט לינג בשנת 1973. לינג השתמש במדפסת כדי לייצג גוונים שונים של אפור.
בשנת 1994, ללנד וילקינסון פיתח תוכנית מחשב שתציג את האשכולות במפת חום באמצעות צבעים (כלומר לא רק שחור, לבן וגוונים של אפור) ברזולוציה גבוהה, תוכנה זו נקראה SYSTAT.
ישנם סוגים שונים של מפות חום:
מפות חום באינטרנט משמשות להצגת אזורים על גבי דף האתר שהמבקרים באתר נמצאים בהם באופן תדיר.
במפות חום אינטרנטיות משתמשים לצד כלים לניתוח תנועת גולשים.
במפות חום ביולוגיות משתמשים בדרך כלל בביולוגיה מולקולרית על מנת להציג רמות התבטאות של גנים לגבי דגימות שרוצים להשוות ביניהן, למשל בנוגע לדגימות של חולים שונים.
עץ מפה זו תצוגה דו־ממדית היררכית שמחלקת את המידע בצורה שוויזואלית מזכירה מפת חום.
תרשים מוזאיק זו מפת חום לייצוג מידע שבא לידי ביטוי בטבלה.
האזורים במפה הם מלבנים ולא ריבועים והם מסודרים בצורה היררכית.
הדמיית צפיפות התפקוד זו מפת חום שמייצגת את הצפיפות של נקודות במפה.
זה מאפשר לתפוס את הצפיפות של הנקודות במפה בהתעלם מהפוקוס של התמונה.
ישנן המון ערכות צבע שונות שאפשר להשתמש בהן על מנת לתאר מפת חום, אשר לכל אחת מהן יתרונות וחסרונות.
במפות עם מגוון הצבעים (למשל: אדום, כחול, ירוק, צהוב) משתמשים לעיתים קרובות משום שלבני אדם קל לתפוס את ההבדלים במפה מסוג זה, מאשר מפה עם גוונים של אפור.
בנוסף זה מגדיל את מספר הייצוגים שאפשר לבטא במפה אחת.
מנגד, ישנם מדענים שמתנגדים לכך מהסיבות הבאות:
לאנשים יש יכולת לתפוס בצורה טבעית את הסידור בין גוני שחור או אפור, כאשר עוברים לתצורה צבעונית מאבדים את היכולת הזו.
להמון חבילות ברירות מחדל של תוכנות המשתמשות במפות חום, אין שליטה על הצלילות (בהיקות) של הצבעים.
החיסרון בעובדה זו הוא שכאשר מדפיסים את מפת החום במדפסת שחור לבן, אז ההמרה לצבעי אפור לא תעשה כמו שצריך ויתקבלו תוצאות שגויות, הווה אומר: צבעים לא משמעותיים, ייתפסו כמשמעותיים ולהפך.
בנוסף, גם בתצורה הצבעונית, צבעים מסוימים נתפסים כיותר בולטים אף על פי שהם עשויים לייצג נתונים פחות משמעותיים.
השינויים בין הצבעים עלול לגרור חוסר הבנה בין הקשר בין הצבעים לבין הנתונים בפועל, הרבה פעמים למעבר בין צבעים אין כלל משמעות.
ישנן מספר תוכנות שממשות מפות חום, כמפורט להלן:
PermutMatrix – פרומטריקס הוא חלל עבודה המעוצב לחקור מאגרי נתונים מספריים.
הוא מציע מספר שיטות לארגון מחדש את השורות והעמודות של מאגר הנתונים המספרי בצורה אופטימלית.
NeoVision Hypersystems, Inc – חברת תוכנה שנוסדה על ידי קורמק קיני, ומומנה על ידי אינטל ודויטשה בנק.
החברה פיתחה מפות חום שמתארות בזמן אמת מידע פיננסי וחישובים.
התוכנה זמינה באתר הרשמי של נאסד"ק.
R – תוכנה חינמית לצורך חישובים סטטיסטים והצגת גרפים.
מכילה מספר פונקציות לביצוע מפות חום.
Gnuplot – תוכנה חינמית שמשתמשת בשורת הפקודה, יכולים לבנות באמצעותה מפות חום דו־ממדיות ותלת־ממדיות.
בגוגל דוקס יש אפשרות לבצע מפות חום.
origin – תוכנה לניתוח מידע וגרפים, יכולה ליצור מפת חום ממידע מטבלה.
Qlucore כולל מפת חום שמתעדכנת באופן דינמי, כאשר הפרמטרים משתנים.
בערוץ הספורט ESPN, משתמשים במפות חום על מנת להציג נתונים סטטיסטיים, למשל במשחקי כדורגל מוצגות מפות חום כדי להראות את האזורים במגרש שהיו פעילים במיוחד במהלך המשחק.
מיקרוסופט אקסל – ניתן ליצור מפות חום באמצעות התוכנה הזו.
ניתן ליצור מפות חום בתכנות בג'אווה סקריפט.
מפת טורגו היא מפה של העיר פריז ששורטטה בשנים 1734–1736 על ידי הקרטוגרף, הצייר והמורה לפרספקטיבה לואי ברטז ביוזמת ראש עיריית פריז מישל-אטיין טורגו .
המפה מתארת את שטח העיר בין הרובע הראשון לרובע האחד עשר של פריז מלמעלה בהיטל איזומטרי מצפון-מערב לדרום-מזרח ובקנה מידה של 1:400 לערך.
היא פורסמה ב-1739 באטלס שכלל 20 גיליונות מלבניים לא-חופפים (בגודל של 50X80 ס"מ).
לוחות הנחושת המקוריים ששימשו לדפוס התחריט של המפה שמורים במוזיאון הלובר, שאף הדפיס מהם עותקים נוספים במהלך השנים.
המפה מפורטת ומדויקת ביותר וכוללת את כל המבנים ואת כל רחובות העיר וסמטאותיה, והיא הייצוג הגרפי הראשון בעל פירוט ודיוק כה רב.
על מנת לאפשר את המדידה והציור המדויק הוענק לדה ברטז רישיון מיוחד להיכנס לכל חצר ולכל מבנה בעיר.
מפת מקלונים היא סוג של מפות ימיות שהומצאו באיי מרשל ונועדו להפלגה באוקיינוס השקט בעזרת קאנו.
המפות הציגו גלי גיבוע משמעותיים ואת האופן בו איים משפיעים על תבניתם.
רוב המפות הוכנו בעזרת מקלונים העשויים חלקי עלה קוקוס שנקשרו יחדיו ויצרו מערכת פתוחה.
הקווים שנוצרו סימנו את גב הגל והכיוון שלו בהתקרבו לאיים ובפוגשו גלים אחרים.
מיקום האיים הוצג על ידי צדפים שנקשרו למקלונים או על ידי צמתים של שני מקלונים או יותר.
המפות היו כה שונות זו מזו בצורתן ובמיקראן, עד כי הבנתן המלאה הייתה שמורה לימאי שיצר אותן.
השימוש במפות מקלונים פסק לאחר מלחמת העולם השנייה עם הגעת טכנולוגיות ניווט אלקטרוניות, וירידה בשימוש בקאנו על ידי תושבי האיים.
משמעות המפות להיסטוריה של הקרטוגרפיה
השימוש בגלי גיבוע לציון מיקום לא היה ידוע באזורים אחרים בעולם.
גם החומרים לייצורן היו שונים מהנהוג במקומות אחרים.
לאור כך ייתכן שמפות עתיקות היו שונות מהמוכר לנו היום וציינו מאפייני טבע אחרים.
בניגוד למפות מסורתיות שמסתכלים ורושמים בהן נתונים גם במהלך המסע, מפות המקלונים נלמדו ושוננו לפני היציאה לדרך ולא הסתכלו בהן לאחר מכן.
כדי לדעת מתי הגיעו למקום של גל גיבוע המסומן במפה, נהגו הימאים לכרוע או להשתרע על בטנם על קרקעית הקאנו ולהרגיש את השפעת הגלים.
אנשי איי מרשל בדקו בעיקר את השבירה בגלי הגיבוע כשאלה באו במגע עם מדרונים תת-ימיים בקרבת האיים והכיפוף שחל בהם מסביב לאיים כאשר פגשו גלי גיבוע מכיוונים מנוגדים.
במידה פחותה הם התמקדו בהשפעת האיים על חסימת גלי הגיבוע וגלי ההדף שנוצרו כתוצאה מכך.
הם הציגו במפות ארבעה סוגי גלים עיקריים.
גלי ריליב (rilib) הם החזקים מבין הארבעה.
הם נוצרים על ידי רוחות הסחר הצפון-מזרחיות אך לא מגיעים תמיד כה דרומית עד איי מרשל.
בני איי מרשל מחשיבים את הריליב כגל מזרחי אם כי כיוון הגלים משתנה בהתאם לרוחות ולזרמי האוקיינוס.
גלי קאיליב (kaelib) חלשים מהריליב ורק בעלי ידע יכולים לחוש בהם.
גלי בונדוקריק (bungdockerik) קיימים לכל אורך השנה ועולים מכיוון דרום-מערב.
לעיתים קורבות הם חזקים כמו הריליב באיים הדרומיים.
גלי בונדוקאינג (bundockeing) הם החלשים מבין ארבעת גלי הגיבוע והורגשו בעיקר באיים הצפוניים.
שלושת הגלים הראשונים קיימים לכל אורך השנה.
מאטאנג (Mattang) - מפות מופשטות שנועדו ללימוד עקרונות קריאת המפה ובפרט האופן בו האיים שוברים את גלי הגיבוע.
מדו (Meddo) - מפות שהראו איים עם מיקומם היחסי או האבסולוטי.
הראו גם גלי גיבוע עמוקים, אופן עיקומם סביב איים ספציפיים ודרך חיתוכם עם גלי גיבוע אחרים מה שאפשר לאמוד את המרחק מהקאנו של אי נתון.
המדו תארו רק אחת משתי שרשראות איי מרשל.
רבליב או רבלית' (Rebbelib / Rebbelith) - מפות מדו מורחבות עם מידע רב יותר, לעיתים מייצגות את שתי שרשרות האיים: שרשרת רטק (Ratak) המזרחית ושרשרת רליק (Ralik) המערבית.
מפות מקלונים היו ידועות רק למספר מצומצם של שליטים והידע הועבר מאב לבן.
בפַּלְגָה שכללה חמישה עשר קאנו ויותר היה יכול להיות נווט אחד בלבד.
רק ב־1862 התגלתה השיטה לאירופאים על ידי מיסיונר.
ב־1896 הוצבה ספינת המלחמה בוסארד של הצי הקיסרי הגרמני באיי מרשל שהיו אז תחת שלטון גרמני.
רב החובל שלה, וינקלר, התוודע לשיטה, שכנע את בני המקום לשתפו בפרטיה ופרסם זאת שנתיים אחר-כך.
מפת מיטשל היא מפה שיצר ג'ון מיטשל (1711–1768), וראתה אור מספר פעמים במהלך המחצית השנייה של המאה ה-18. מפת מיטשל שימשה כמקור מפתי ראשוני במהלך אמנת פריז להגדרת גבולותיה של ארצות הברית לאחר העצמאות.
המפה נותרה חשובה לפתרון סכסוכי הגבול בין ארצות הברית לקנדה במחלוקת שונות במשך שנים רבות, כמו בנושא הדייג במפרץ מיין.
מפת מיטשל היא המפה המקיפה ביותר של מזרח צפון אמריקה שנעשתה בתקופה הקולוניאלית.
אורכה 2.0 מ' ורוחבה מטר וחצי.
ג'ון מיטשל לא היה גאוגרף מקצועי או יצרן מפות.
הוא היה בן למשפחה עשירה במחוז לנקסטר, בחלקה הצפוני של וירג'יניה.
הוא התחנך באוניברסיטת אדינבורו, סקוטלנד; השכלה זו כללה את השנתיים הראשונות בתוכנית לימודי הרפואה שנמשכה שלוש שנים.
כשחזר לווירג'יניה, הוא התאמן כרופא ולמד בוטניקה מקומית.
בריאות לקויה אילצה את מיטשל ואשתו לעזוב את וירג'יניה ללונדון בשנת 1746. שם שימש כיועץ לצמחים אקזוטיים לאצילים המעוניינים בגנים.
כמו כן, שם יצר מיטשל את המפה המפורסמת שלו.
היסטוריוני המפות התעניינו בשאלה מדוע רופא ובוטנאי שלא גילה עניין קודם ביצירת מפות, רצה ליצור מפה כה גדולה ומפורטת.
עד לא מזמן טענו ההיסטוריונים כי מיטשל היה מוטרד מחוסר העניין שהפגינו פוליטיקאים בלונדון בנוגע לקולוניאליזם ולכן התכוון להזהיר אותם מפני הסכנה שהצרפתים הציבו בפני המושבות הבריטיות.
מיטשל עשה זאת ביוזמתו, על ידי עריכת מפה ראשונה של צפון אמריקה בשנת 1750, אותה הראה לפוליטיקאים שהכיר באמצעות פעילותו הבוטנית והגינונית.
המפה הרשימה את ג'ורג 'מונטאגו-דאנק, הרוזן השני של הליפקס, שמונה לנשיא מועצת המסחר והמטעים בשנת 1748. לכן הליפקס פתח את הארכיונים הרשמיים בפניו, וביקש מפות מעודכנות מהמושבות עבור מיטשל כדי שיצור מפה חדשה וטובה יותר.
זו הייתה המפה שפורסמה בשנת 1755. כלומר, הכוח המניע להכנתה היה האיום הצרפתי.
בחינה מחודשת של הראיות הארכיוניות מצביעה עם זאת, שמיטשל יצר את המפה הראשונה שלו בשנת 1750, לפי בקשתו של הליפקס.
הליפקס התמנה לנשיא מועצת המסחר מיד לאחר סיום מלחמת הירושה האוסטרית (1744–1748) ומרכיבו הצפון אמריקאי, מלחמת המלך ג'ורג' .
המלחמה הסתיימה בקיפאון ובחזרה לסטטוס קוו האנגלו-צרפתי של חוזה אוטרכט 1714. לאמיתו של דבר, באותם ימים הייתה אמונה נפוצה שזה רק עניין של זמן עד שתתחיל עוד מלחמה אנגלו-צרפתית עולמית.
היה ניתן לצפות כי הניצוץ של הסכסוך החדש יהיה במושבות בצפון אמריקה.
מכאן מובן מדוע הליפקס נצמד למיטשל כמומחה בכל עניין הקולוניאליזם.
אחת מבקשותיו, ככל הנראה, הייתה שמיטשל יכין מפה חדשה שתראה את המצב הטריטוריאלי בצפון אמריקה.
אין ספק, שהבקשה הגיעה לאחר 1749 זאת מתוך התכתבויותיו של מיטשל שחשפו את העניין החדש שלו בגאוגרפיה ובפוליטיקה.
מיטשל חיבר מפה ראשונה בשנת 1750 מהחומרים שיכול היה למצוא בלונדון, בארכיונים רשמיים ובידיים פרטיות.
אך המידע שהיה נראה כבלתי מספק.
בהתאם לכך, הורה הליפקס למושלי המושבות הבריטיות לשלוח מפות חדשות.
אלה הפכו לבסיס, כשהם משולבות בתוך המסגרת הגאוגרפית הכוללת שסופקו על ידי מפות הגאוגרף הצרפתי גיום דליסל .
בשלהי 1754 השתמש הליפקס בעותק כתב-יד אחד של המפה השנייה של מיטשל כדי לקדם בהצלחה את עמדתו הפוליטית ("ללא פשרה עם הצרפתים") בתוך הקבינט הבריטי בהכרזת מלחמת שבע השנים, המכונה מלחמת צרפת והאינדיאנים.
הליפקס גם אפשר למיטשל לפרסם את המפה: היא הופיעה באפריל 1755, כשהלוחות הוכנו על ידי תומאס קיצ'ין ופורסמה על ידי אנדרו מילר.
המפה שפורסמה נשאה את הכותרת "מפת השלטון הבריטי והצרפתי בצפון אמריקה".
תאריך זכויות היוצרים הוא 13 בפברואר 1755, אך ככל הנראה המפה לא נמכרה לציבור עד אפריל ואפילו מאי.
תיקונים קלים ללוחות ההדפסה של המפה בוצעו ככל הנראה במהלך תהליך ההדפסה (לדוגמה, תיקונו של המו"ל וכתובתו).
הגאוגרף ג'ון גרין מתח ביקורת על מיטשל ומפתו, זמן קצר לאחר הופעתה, והדגישה שני כישלונות ביחס לנובה סקוטיה (אזור של סכסוך עם הצרפתים).
מיטשל, ציין גרין, לא השתמש לא בתצפיות האסטרונומיות לקווי הרוחב והאורך שביצע המרקיז ג'וזף ברנרד דה שברט .
בשנות 1740 ולא במפה משנת 1715 של חוף נובה סקוטיה.
בתגובה, מיטשל הוציא גרסה חדשה של המפה, עם שני קטעים גדולים של טקסט שתיאר את כל מקורות הנתונים שלו.
הגרסה החדשה של המפה התאימה גם את קו החוף בקנה אחד עם עבודתו של שברט אך דחתה את תרשים 1715 כמלא פגמים.
מקובל לחשוב שגרסה זו של מפת מיטשל, המכונה "המהדורה השנייה", הופיעה בשנת 1757, אך ייתכן כי הופיעה כבר שנה קודם.
המפה המשיכה להתעדכן וכמה גבולות עודכנו, גם לאחר מותו של מיטשל בשנת 1768.
המפה של מיטשל הודפסה בשמונה גיליונות.
לרישומים הראשונים שהודפסו בשנת 1755 יש צבע קבוע המדגיש את טענות הקולוניאליזם הבריטי.
מיטשל הרחיב את המושבות הדרומיות בכל היבשת, אפילו על השטח הספרדי ממערב למיסיסיפי.
מיטשל חילק את שטחי האינדיאנים (כפי שהבין אותם, והגיע מאגם שמפליין למיסיסיפי, ועד צפונית לאגם סופריור) בין וירג'יניה לניו יורק, והשאיר לצרפתים רק שטח מצומצם.
המפה של מיטשל הייתה יקרה, אך היא הודפסה גם בהרבה גרסאות זולות יותר שהפיצו את החזון הקולוניאליסטי העוצמתי של הליפקס ושל מיטשל.
אחת מהם, שפורסמה בדצמבר 1755 הגבילה את שטח הצרפתים רק לקוויבק.
המפה מלאה בטקסט המתאר ומסביר מאפיינים שונים, במיוחד באזורים שלא היו ידועים יחסית או שהיו נתונים למחלוקת פוליטית.
הערות רבות מתארות את משאבי הטבע ואת הפוטנציאל ליישוב אזורי גבול.
הערות אחרות מתארות שבטים אינדיאנים.
יישובים אינדיאנים רבים מוצגים יחד עם רשת הדרכים החשובות שלהם.
כיוון שמטרתו העיקרית של מיטשל הייתה להראות את האיום הצרפתי על המושבות הבריטיות, ישנה הטיה פרו-בריטית חזקה מאוד במפה, במיוחד ביחס לאינדיאנים שהשתייכו לעמי האירוקוי.
המפה מבהירה כי האירוקוי לא היו רק בעלי ברית של בריטניה, וכי לכן כל אדמות אירוקוי הן שטח בריטי.
חלקים עצומים של היבשת מסומנים כי הם בריטיים עקב כיבושי עמי האירוקוי.
הפעילות הצרפתית בתחומי שבטים אלה הוצגה כלא חוקית.
במקרים בהם היו טענות הדדיות של בריטניה וצרפת, מיטשל תמיד צידד בעמדה הבריטית.
רבים מהסימנים במפה והגבולות שלו נראים כתעמולה פוליטית.
המפה גדולה ולרוב התווים קטנים מאוד, מה שמקשה על הצפייה בה.
עותקים בקנה מידה קטן יותר, גורמים לאי יכולת לקרוא את הערות.
הרשימה הבאה מציגה כמה דוגמאות לסוג הערות שנמצאו במפה, עם הערות של מיטשל:
אזור מרכז טנסי וקנטקי המרכזיים של ימינו (בין נהרות טנסי וקמברלנד): מדינה פורייה בהיקף גדול, לפי עדויות האינדיאנים ואנשי עמנו
באזור שבין נהר המיסיסיפי לנהר טנסי: ארץ הצ'רוקים המשתרעת מערבה למיסיסיפי וצפונה עד לתחום "ששת העמים" נמסרה רשמית לכתר בריטניה בווסטמינסטר 1729
בערבות הגדולות: הנודוסואים נחשבים לאחת האומות הפופולריות ביותר של האינדיאנים בצפון אמריקה, אף על פי שמספרם ומצב כפריהם אינם ידועים ואף אינם בטוחים.
לאורך חופי מפרץ מקסיקו, טקסס של ימינו: אינדיאנים פראיים משוטטים
דרומית מערבית למפרץ הדסון: השמות הארוכים שניתנו לאחרונה לחלק מהאזורים הצפוניים של קנדה והאגמים שלא הכנסנו אותם במפה, מכיוון שהם אינם מועילים, ולא בטוח שהם שמות רשמיים.
נהר מיזורי: נהר מיזורי נחשב כזורם מערבה להרי ניו מקסיקו, ואילו האוהיו עושה דרכו מזרחה.
איווה של ימינו: כרי דשא נרחבים מלאים בבופלו
נהר יאסוס: האינדיאנים סביב נהר זה התאחדו עם האנגלים, אחרי שנפגעו על ידי הצרפתים (התייחסות לשבט יאסו)
המפה כללה גם תכונות לא קיימות, כמו האי איפיליפו באגם סופריור, שהופיע במפה קודמת של ז'אק-ניקולא בלין.
מפת מיטשל נותרה המפה הכי מפורטת של צפון אמריקה הקיימת במאה השמונה עשרה המאוחרת.
רשמים שונים (וגם עותקים צרפתיים) שימשו כדי לבסס את גבולותיה של ארצות הברית החדשה של אמריקה על ידי דיפלומטים באמנת פריז 1783 שסיימה את מלחמת המהפכה האמריקאית.
אי דיוקי המפה הובילו לאחר מכן למספר סכסוכי גבול, למשל במיין.
הנחתו כי נהר מיסיסיפי המשתרע צפונה עד קו הרוחב ה-50 (כשטח בריטי) הביא לכך שההסכם השתמש בו כנקודת ציון להגדרה בלתי אפשרית של הגבול באזור זה.
רק בשנת 1842, כאשר אמנת וובסטר-אשבורטון פתרה את המחלוקות האלה עם תיקונים שונים, כמו בפינה הצפונית-מערבית של מינסוטה, נמשך בבירור גבול ארצות הברית-קנדה ממיין עד מדינת אורגון.
באופן דומה, במהלך ניסוח תחום האזור הצפון - המערבי, אי הדיוק של מפת מיטשל בתיאור היכן עובר הקו מזרח-מערב שנמשך דרך הנקודה הדרומית ביותר של אגם מישיגן ויפגש עם אגם אייר, הוביל למחלוקת ארוכה על גבול אוהיו-מישיגן שהגיעה לשיאה במלחמת טולדו.
מפת רענן היא מפת קוד לביטחון שוטף אשר שימשה את צה"ל ברמת הגולן בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים.
בזמן מלחמה היה צריך להחליף את המפות.
המפה (למעשה סדרת מפות) הייתה מפה טופוגרפית של רמת הגולן בקנה מידה 1:50,000, שעליה סומנו מכשולים לרק"ם, שמות קוד של צירים, מוצבים, ואזורים שולטים שעשויים להיתפס על ידי כוחות ישראל וסוריה במקרה מלחמה.
המפה המקבילה ששימשה בחזית הדרום נקראה מפת סיריוס.
בעת מלחמה היה צריך להחליף את מפת הקוד, אולם בשל ההפתעה עם פרוץ המלחמה המפה לא הוחלפה.
בזמן כיבוש המובלעת הסורית על ידי צה"ל חולקה לכוחות מפת רענן מזרחית של שטחי סוריה עד דמשק.
בעקבות המלחמה הורד סיווג המפה מ"סודי" ל"בלתי מסווג" וקטעים ממנה הופיעו בספרים על המלחמה כמו גם במאמרים ובאתרי הנצחה.
צירים כגון "אמריקה", "יבשה", "פלא", ו"מחזה" זכורים היום בעיקר בשמותיהם במפת רענן.
ציר צין-מיורקה - ציר מזרעת בית ג'ן שנמצאת בשטח סוריה–מסעדה (ישוב)–בניאס, כיום כביש 99
ציר יבשה – כיום כביש 91, מקשר את גשר בנות יעקב דרך נפח (מחנה יצחק) מזרחה מצפון לעיר קונייטרה, זה הציר העיקרי המחבר את דמשק למרכז רמת הגולן
ציר מחזה – דרך כביש הנפט – חוצה את רמת הגולן מצפון לדרום
ציר פלא – כיום כביש 978. בחלקו הצפוני מהכפר מסעדה בצפון הגולן, דרומה ומערבה דרך מחנות קלעה, דרך צומת ארמון האמיר פעור היא צומת וואסט, משם דרומה דרך צומת מחצבת נפח, דרומה במקביל מצד מזרח של כביש הנפט ועד חושניה
ציר כביש – דרך העולה מצפון מזרח הכנרת עד להצטלבות עם ציר הנפט ומשם מזרחה לגבול, כיום כביש 87
ציר פיקרדו – דרך עליה לרמת הגולן דרך מעלה גמלא, כיום כביש 869
ציר טפה – דרך העולה מדרום רמת הגולן מעל חמת גדר, נעה צפונה במקביל לגבול ומגיעה עד הר פרס.
כיום זה קטע דרומי של כביש 98 המקשר בין ישובי דרום הגולן
מפת מנאטוס היא מפת עיר משנת 1639 של ניו אמסטרדם ויישובי הולנד החדשה אחרים, המקיפים את נמל ניו יורק , עם אלמנטים מאויירים , הנושאת את הכותרת מנאטוס על הנהר הצפוני (Manatus on the North River).
היא נוסחה בתקופת כהונתו של וילם קיפט , ודמות עורך התוכנית שנויה במחלוקת.
אדוארד ואן וינקל מחברת הולנד בניו יורק (Holland Society of New York) ייחס אותה לקרטוגרף ההולנדי יוהנס ווינגבונס , שיצר מפות וכתבי יד רבים עבור חברת הודו המערבית.
לפי אייזק ניוטון פלפס סטוקס , וינגבונס היה בין כמה יוצרים אפשריים, ורק מוציא את אנדריאס הוד כקרטוגרף הסביר ליצירה, שכן הוא היה באזור אחר של העולם באותה תקופה.
הציור המקורי אבד והוא שרד רק בשני עותקים מאוחרים מהמאה ה-17 שנעשו באותו סטודיו עם הבדלים קלים, כפי שצוין ב"איקונוגרפיה של האי מנהטן" של סטוקס.
אחד העותקים הגיע מאותו אוסף של תוכנית קסטלו בווילה די קסטלו, השני מתרומת הנרי האריס לספריית הקונגרס.
יש בה תיאור טוב מספיק של היבשת הסובבת כדי לתת מושג טוב על החשיבות היחסית של האי מנהטן ומיקומו ביחס ליבשת.
הוא כולל גם תוספת עם שמותיהם של מתיישבי מנהטן המוקדמים.
מפת עיר היא מפה נושאית בקנה מידה גדול של עיר (או חלק מעיר) שנוצרת במטרה לאפשר למשתמשים בה התמצאות מהירה במרחב עירוני.
הייצוג הגרפי של אובייקטים רבים במפת עיר בדרך כלל מפושטים מאוד, ולעיתים רבות מוצג רק ציור מופשט קטן לכל אתר בולט במפה.
בהתאם לקבוצת היעד שהולכת להשתמש במפה, מפת העיר תכלול לא רק מידע על רשת התחבורה הציבורית של העיר, אלא גם מידע חשוב אחר, כגון אתרים בולטים בעיר או מוסדות ציבור.
קנה המידה של מפת עיר הוא בדרך כלל בין 1:10,000 ל-1:25,000. אזורים צפופים במרכז העיר יצוירו בחלקם בקנה מידה גדול יותר, על מפת נפרדת עם פירוט רב יותר.
בנוסף למפות ליניאריות בקנה המידה הנכון, ישנן גם מפות בקנה מידה משתנה, למשל מפות בהן קנה המידה גדל בהדרגה כאשר מתקרבים למרכז העיר (צילום אווירי ושיטות פוטוגרמטריה).
אחד מסוגי המידע שנהוג לספק במפות עיר הוא מידע על רשת הרחובות, כולל שמות הרחובות (לעיתים קרובות מוצגים גם חלק ממספרי הבתים), וכמו גם מבנים, פארקים ונתיבי מים.
מפות העיר בדרך כלל מכילות גם מקרא לסוגי המידע שמופיעים במפה.
לעיתים רבות נהוג לשלב במפות עיר מידע על מקומות חשובים כגון מבני מינהל, מוסדות תרבות, אטרקציות תיירות וכו' בעזרת פיקטוגרמות.
ישנן גם מפות עיר המכילות מידע על מתקני תחבורה ציבורית.
מפת פלסטין הנעלמת היא סדרה של 4 או 5 מפות שבהן מצויר שטחה של ארץ ישראל בתקופות שונות בין 1946 לבין 2010 ובה כביכול השטח של מדינת ישראל הולך וגדל והשטח של "פלסטין" הולך וקטן.
המפה משמשת בצורה נרחבת לשם תעמולה, הסברה של גורמים פרו-פלסטינים בהם הרשות הפלסטינית ו-BDS.
כמו כן היא מופיעה גם בחומרי חינוך על הסכסוך הישראלי-פלסטיני באירלנד.
במפה יש הטיות ואי-דיוקים רבים.
למפה יש כמה גרסאות דומות אולם בכולם ההטיות תורמות לרושם לפיו ישראל מתרחבת כל הזמן ואילו השטח של הפלסטינים הולך ומצטמצם.
רושם זה וההטיות המשרתים תעמולה פלסטינית לפיה הם "האנדרדוג" הלא אלים והמתגנון מול ישראל "הקולונאליסטית והתוקפנית".
המפה מתעלמת מנוכחות של יהודים בשטחים "פלסטינים" לפני 1946, מתעלמת מהגירה של ערבים לשטחי ישראל בתקופת המנדט הבריטי, ומהגירת יהודים ממדינות ערב אל ישראל.
המפה גם מתעלמת מנוכחות של ערבים בתוך ישראל (ערבים אזרחי ישראל) ומניסיונות השתלטות של פלסטינים על חלקים אחרים במזרח התיכון כמו ירדן ולבנון.
הפאנל הראשון במפה מציג את ארץ ישראל בשנת 1946, לפני תוכנית החלוקה.
בחלק מהגרסאות כל השטח מוצג כ"פלסטין" (כביכול כולו של הפלסטינים ולא של המנדט הבריטי), בדרך כלל בצבע ירוק.
בחלק אחר מוצג רוב שטח ארץ ישראל בצבע ירוק עם "איים" קטנים של גושי התיישבות יהודית כמו אזור תל אביב, השרון, עמק יזראל.
לא ברור מה הנתונים שמוצגים במפה זו - אין מדובר בשטח שיש עליו ריבונות כלשהי (הריבונות בשלב זה היא של המנדט הבריטי).
אם מדובר בשטח שמציג אוכלוסייה אז קיים עיוות במפה שכן כל הנגב, וכל השטחים חהקלאיים, שטחי בור, יער ועוד מוצגים במפה כשטח "ירוק" ששייך כביכול לפלסטינים.
התעמולה הפלסטינית לפעמים מנצלת את הבלבול בין הכינוי שהאזור היה ידוע בו תחת השלטונות השונים, כולל תחת המנדט הבריטי ובשם הרשמי של השלטון ובכתב המנדט של חבר הלאומים – פלשתינה, לבין מדינת פלסטין שהפלסטינים מעוניינים להקים.
בעוד בעברית יש הבחנה ביניהם, באנגלית ובערבית הם מתכנים באותו שם.
הקווים התוחמים את המפה הם קווי הריבונות שבשליטת ישראל – כולל שטחי עזה והגדה המערבית עד לירדן.
לפעמים גם שטחי הגולן מוצגים כחלק מ"פלסטין".
אין התייחסות לשטחים מחוץ לאזור זה כמו ירדן, לבנון, סוריה או מצרים.
המפה בוחרת את שנת 1946 באופן שנוח לנרטיב הפלסטיני.
לדוגמה בחירה בשנה זו והתמקדות רק בישראל משמיטים את העובדה שבמאי 1923 ניתן חלק גדול משטח המנדט הבריטי לערבים לשם הקמת אמירות עבר הירדן שבהמשך הפכה לירדן, כאשר המנדט המקורי כלל את שטח ישראל וגם את שטח ירדן.
דבר זה משמש כדי לתמוך בטענה פלסטינית כי הצעת החלוקה של ארץ ישראל משנת 1947, הייתה חלוקה לא הוגנת שכן היא נתנה לערבים פחות מידי שטח ביחס לחלקם באוכלוסייה.
טיעון זה מתעלם הן ממתן השטח לערבים בירדן, ומשמש אמצעי ריכוך כדי להצדיק את הדחייה של תוכנית החלוקה על ידי הנהגת ערבי ישראל והמדינות השכנות.
הצגה זו גם מתעלמת מכך שהיחס בין האכולוסיות ב-1947 הושפע הן מהגירה ערבית לא"י והן מלחץ ערבי, באמצעים אלימים (כמו פרעות תרפ"ט) למנוע הגירה יהודית לא"י.
הצגת השטחים הזו גם מתעלמת מכך שרוב השטח שניתן למדינת ישראל בתוכנית החלוקה היו שטחי הנגב המדברי.
גם אם מקבלים את הטיעון לפיו החלוקה הייתה לא הוגנת, הערבים יכלו להציע הצעת חלוקה הוגנת יותר לתפיסתם שתייצג את החלק היחסי של כל אוכלוסייה, אך דבר זה לא נעשה, ובמקום זה שלטה ושולטת התפיסה לפיה כל שטחי א"י שייכים אך ורק לערבים וכי הם "נגנבו" על ידי היהודים הציונים.
הבחירה בשנת 1946 היא שרירותית – היא מתעלמת מנוכחות יהודית היסטורית בת מאות שנים במקומות "פלסטינים" כמו היישוב היהודי בחברון עד אירועי תרפ"ט או היישוב היהודי בעזה.
לא מוצגת מפה היסטורית של ישראל במאה הראשונה לספירה, הצגת הכיבוש הערבי של ארץ ישראל במאה ה-7 או הצגה של האימפריות ששלטו באזור בתקופות שונות במרחבים גדולים יותר – האימפריה הרומית, הבינזטית, העות'מאנית והבריטית.
הדבר הוא חלק מ"הקשר" שבו הפלסטינים הם הילידים מדוכאים וצודקים ואילו ישראל היא כוח קולוניאליסטי חיצוני ומדכא.
נרטיב או הקשר אחר, שבו היהודים הם גם ילידים ובעלי קשר היסטורי עמוק לארץ ישראל כלל לא מוצג.
הפאנל השני מציג את תוכנית החלוקה משנת 1947. הפאנל הזה בניגוד לקודמו מציג הצעה לחלוקה של שטח ריבוני ולא חלוקה של אוכלוסיות, דבר שמפיצי המפה מתעלמים ממנו ויוצרים רושם של המשכיות של אותם נתונים על פני כל השנים.
זהו כשל לוגי של השוואת תפוחים לתפוזים.
בגרסאות רבות של המפה, אין התייחסות לכך שהנהגת הערבים יושבי ארץ ישראל והן מדינות ערב דחו את הצעת החלוקה, ופתחו במתקפות על ישראל – בנובמבר 1947 ובמאי 1948, בניסיון לחסל את ישראל.
דבר זה שוב, משרת נרטיב פלסטיני לפיו הפלסטינים הם הקורבן של תוקפנות ישראלית או ציונית.
דבר זה הוא דוגמה לקטיף דובדבנים – הצגה מעוותת של נושא על ידי השמטה של חלק מהעובדות.
דבר זה משמש כדי להציג את הפלסטינים כצד פאסיבי שלא היה מעורב באלימות.
לכאורה מדינות ערב פתחו במלחמה נגד ישראל ואילו הפלסטינים התמימים שילמו את המחיר כאשר בגלל הפסד במלחמה התרחשה הנכבה.
המפה מציגה את השטח שהובטח לערבים בתוכנית החלוקה כ"פלסטין", אם כי בהצעת החלוקה אין התייחסות לפלסטינים אלא ל"אוכלוסייה ערבית מקומית" או "מדינה ערבית".
את המונח "פלסטין" בהתייחס לאותם ערבים הביא יאסר ערפאת בשנת 1964. זו דומגה לכשל של אנכרוניזם, בניסיון להסתיר את העובדה כי התנועה הלאומית הפלסטינית המעוניינת במדינה עצמאית פלסטינית היא למעשה תנועה מאוחרת יותר ממה שנטען וכי בעבר ערבי ישראל רבים הזדהו פשוט כ"ערבים".
בעוד הפאנלים הקודמים הציגו "תמונת סנאפ שוט" של ארץ ישראל, הפאנל הזה מציג כביכול תמונה של תקופה בין 1949 (שביתת הנשק עם מדינות ערב) לבין 1967. גרסה אחרת היא משנת 1967. זוהי דוגמה נוספת לכשל של השוואת תפוחים לתפוזים.
שטחי "פלסטין" מוצגים בירוק וכוללים את הגדה המערבית ואת עזה.
גם מפה זו מתיימרת להציג גבולות מדיניים (בניגוד לפאנל הראשון) עם או בלי כיתוב "פלסטין" על הגדה המערבית.
דבר זה מציג מצג שווא כאילו באותה תקופה השטחים האלה נשלטו בידי פלסטינים.
במציאות, בין 1948 ל-1967 הגדה המערבית נשלטה על ידי מדינת ירדן, ורצועת עזה נשלטה על ידי מדינת מצרים.
הדרישה להכרה במדינה "פלסטינית" עלתה רק בשנת 1964 על ידי אש"ף, כאשר דרישה זו הייתה לגבי הקמת מדינה פלסטינית בכל שטח ארץ ישראל – ללא חלוקה לשתי מדינות.
המפה יוצרת את הרושם שגבולות מדינת ישראל לא השתנו בתקופה זו – המפה מתעלמת מכיבוש סיני במבצע קדש ב־1956 ומנסיגה משטח זה.
דבר זה עלול לקלקל את הרושם של התרחבות ישראלית בלתי פוסקת.
כן המפה בתקופה זו מתעלמת מהתקפות חוזרות ונשנות של פדאיון מצד כוחות של ערבים משטחי מצרים וירדן על יישובים ישראליים במתקפות טרור, לפני מלחמת ששת הימים.
התעלמות כזו משרתת נרטיב לפיו שורש הסכסוך הוא בהכרח השליטה הישראלית על פלסטינים בגדה המערבית ובעזה.
הפאנל הרביעי – שנת 2000