tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האלבום נחשב לאחד מאלבומי הרוק הטובים שיצאו במאה ה-21 ולאחד מאלבומי הרוק הישראלי הגדולים בכל הזמנים.
ב-20 בדצמבר 1995 הוציאה להקת אלג'יר (שכללה אז את אביב גדג' בשירה וגיטרות, גבריאל בלחסן בגיטרות, ודביר לביא בתופים) את אלבומה הראשון, "נאמנות ותשוקה", בהפקתו המוזיקלית של אסף שריג ("איפה הילד?").
הלהקה המשיכה להופיע ולעבוד על חומר חדש וכבר ב-1998 החלה להקליט את שירי "מנועים קדימה".
ב-2003 חתמה על חוזה להוצאת תקליט עם שאול מזרחי, מנהל מועדון הבארבי בתל אביב, המחזיק בלייבל "בארבי רקורדס".
במקום דביר לביא שעזב את הלהקה, חזר אז גיל פדידה בגיטרה בס וכינור, ואת לביא החליף המתופף אביב ברק מנקמת הטרקטור ועמי רייס בקלידים.
ללהקה לקח כ-7 עד 9 שנים להשלים את העבודה על האלבום, בעיקר בשל הידרדרות מצבו הנפשי של בלחסן, שאושפז ואובחן עם מאניה דיפרסיה.
בעקבות זאת, ובשל אירועים נוספים שהשפיעו על חברי הלהקה, הגיעו רון בונקר והגיטריסט עופר קורן למלא את תפקידיו.
אולם בלחסן, שיצא לחופשות קצרות מ"אברבנאל", הקליט לאלבום את השיר "בתוך הצינורות", שהוביל לפרסומו הנרחב של בלחסן בעיקר בשל סולו הגיטרה המסיים את השיר.
ב-30 במאי 2004 יצא האלבום, שהופץ על ידי חברת התקליטים "הד ארצי".
מילות השיר "כדורי הרגעה בדבש" של גבריאל בלחסן מכיל ציטוטים מתוך שיר מס' 11.
שיר מספר 11 מכיל ציטוטים מתוך "גיהנום, גן עדן והאישה של סמי" של שלום גד ואלי שאולי ומתוך שיר מס' 2.
האלבום זכה לביקורות נלהבות ולשבחים גדולים, וביניהם "אחד [האלבומים] הגדולים ברוק הישראלי בכל הזמנים".
לאחר צאת האלבום יצאה הלהקה למסע הופעות גדול בארץ.
את בלחסן החליף במהלך סיבוב ההופעות עופר קורן.
חלק מההופעות לוו על ידי רביעיית מיתרים, וכן התארחו בהופעות ברי סחרוף, אהוד בנאי ושלום גד.
השירים "דם על הים", "דבר אליי", "מתנה" ו"קיטש" יצאו כסינגלים לרדיו.
האלבום זכה בתואר "אלבום השנה" של 2004 מטעם "ידיעות אחרונות", והלהקה הייתה מועמדת לפרס "אנשי השנה במוזיקה".
בשנת 2005 הגיע האלבום למקום ה-99 והסמלי בכתבה שפורסמה במוסף "7 לילות" של "ידיעות אחרונות", "100 האלבומים הישראלים הטובים".
בשנת 2005 הודיעה הלהקה על השהיית פעילותה, ובאמצע 2006 הודיעה הלהקה על פירוקה הסופי.
ביוני 2019 הוכרז על הוצאה מחודשת של האלבום מנועים קדימה, לכבוד 15 שנה לאלבום המקורי.
האלבום המחודש כולל מהדורה מיוחדת ומהודרת על גבי ויניל כפול, וכן מהדורה מורחבת על גבי דיסק + דיסק בונוס הכולל גרסאות דמו לשירי האלבום.
במסגרת ההוצאה המחודשת מופיע האלבום לראשונה בכל השירותים הדיגיטליים - הורדה וסטרימינג.
עד שנת 2020 נמכר "מנועים קדימה" בכ-18 אלף עותקים.
אביב גדג' - גיטרות, קלידים, פסנתר, גרמושקה ושירה
גבריאל בלחסן - גיטרות, קולות, שירה ב"בתוך הצינורות"
גיל פדידה - גיטרה בס וכינור
אביב ברק - תופים ודרבוקה
גולן זוסקוביץ' - גיטרה בס
עופר קורן ורון בונקר - גיטרות
נועה בבליקי - ילדה בקיטש: "שלא יהיו מלחמות בעולם.
שכולם יאהבו אחד את השני.
שאני אוהב אותך - ואתה תאהב אותי."
המנוף הוא אחת מן המכונות הפשוטות הקלאסיות.
המנוף מקטין את הכוח הנדרש לביצוע עבודה על חשבון הארכת ההעתק (ה"דרך") שהכוח פועל לאורכו – שהוא עקרון היתרון המכני.
במכניקה מנוף הוא הרחבה של גוף קשיח למקרה פרטי מאוד של מערכת המורכבת משני גופים, ומבנה התומך בהם.
מניחים ששני הגופים ינועו לאורך שני קטעים מקבילים.
אורכו של המבנה התומך מקל על הפעלת כוח על גוף אחד באמצעות הגדלת המומנט של הגוף השני.
בשימושים מעשיים ההתייחסות למנוף היא רק אל המבנה התומך ולא אל כל המערכת.
הסיבה לכך היא שאחד משני הגופים הוא המטען המועיל במערכת, והוא משתנה בכל שימוש, ואילו הגוף השני מובלע במנוף כי הוא משמש לצרכים פנימיים שלו.
הראשון שחקר באופן יסודי את תורת המנופים ומכונות פשוטות היה כנראה הפילוסוף והמדען היווני ארכימדס.
ארכימדס הגדיר את המושג מומנט כוח, שעומד בבסיסם של מנופים פשוטים.
מומנט הוא הכוח הגורם לסיבוב, והוא שווה למכפלת הכוח המופעל במרחק שלו מציר הסיבוב (נקודת הסמך).
כך, למשל, כאשר שני ילדים שמשקלם זהה יושבים על נדנדה במרחקים שונים מנקודת הסמך שלה, הנדנדה תיטה לכיוון הילד היושב רחוק יותר מן הציר, כיוון שהוא מפעיל מומנט גדול יותר.
לחישוב זה, של מרכז מסה, שימושים רבים בחיי היום-יום, לדוגמה, בעת שימוש באת חפירה קל יותר להפעיל כוח על חלקו של האת המרוחק מן האדמה.
האנרגיה שיש להשקיע כשמסתייעים במנוף זהה לעבודה בלעדיו, אך לעיתים קל יותר להפעיל כוח קטן יותר לאורך מרחק גדול יותר.
מתוך דמיון משולשים ניתן לראות כי המרחק גדל בדיוק במידה שהכוח קטן, לכן העבודה (מכפלת הכוח במרחק) נשארת קבועה.
עקרון חלוקת הכוח ניתן ליישום גם בסוגים נוספים של מנופים, כגון מנופים המבוססים על גלגלת, על ברגים ועל גלגלי שיניים, כמו שנעשה בתיבות הילוכים.
עיקרון זה עומד כנראה בבסיס האִמרה המפורסמת ביותר של ארכימדס: "תנו לי נקודת משען ואוכל להזיז את העולם".
משמעות האמרה היא שבהינתן מוט קשיח וארוך דיו אפשר להזיז את כדור הארץ כולו גם בהפעלת כוח קטן מאוד, כל עוד מתרחקים מספיק מנקודת הסמך.
את המבנה התומך של המנוף ניתן לחלק לעמוד הניצב לקרקע, ולקורה אופקית שמקבילה לקרקע.
קורה זו היא זרוע המנוף.
מבנה זה מגדיר מישור שניצב לקרקע.
בניגוד למכניקה של גוף קשיח, חוסר הצפידות של מרכיבי המערכת הוא עיקר העניין, והמורכבות שלה.
השאיפה היא ששני הגופים ינועו לאורך שני קטעים מקבילים.
בהיותם מקבילים, המרחק בין הקטעים קבוע.
אך בניגוד לגוף קשיח המרחק המוחלט בין שני הגופים יכול להשתנות.
את הגוף שמייצר את הכוח להנעת הגוף השני, ובמקרים רבים מובלע במנוף, ניתן לראות כמקור כוח.
המבנה התומך, הגוף שמעוניינים לשנע, מקור הכוח, והמרחב שנוצר על ידי כל הנקודות שבהן הגוף המשונע יכול להימצא הן מערכת פיזיקלית סגורה.
עמוד המנוף, ובכלל זה נקודת הסמך, המכונה לעיתים נקודת האחיזה או נקודת המשען, קבועים במרחב.
בשימוש בפועל מקנים לזרוע המנוף יכולת סיבוב במישור המקביל לקרקע, וציר הסיבוב הוא עמוד המנוף.
בכך מגדילים את המרחב שאליו ניתן להעביר את הגוף המשונע, ואת המקומות האפשריים להתקנת המנוף.
לשם יעילות ויציבות של המערכת מקפידים שהמטען המשונע ינוע רק במישור שמוגדר על ידי המבנה התומך.
בכל זמן המערכת נמצאת בשיווי משקל מכני סביב נקודת הסמך – נקודת שיווי המשקל.
ניתן להחשיב נקודה זו כמרכז המסה של המערכת.
שיקולים של יציבות ובקרה מגבילים מאוד את התאוצה שמעניקים לגוף המשונע בעת השינוע.
ניתן לחשב את היתרון המכני מאיזון מומנט הכוח סביב נקודת המשען
כאשר T הם המומנטים המופעלים משתי הזרועות; M1 הוא הכוח המופעל על זרוע הכוח, M2 הוא הכוח המופק על המשא, a הוא אורך זרוע הכוח ו-b הוא אורך זרוע המשא (מרחק העומס מנקודת המשען)
היתרון המכני M.A של המנוף הוא היחס בין הכוח המושקע לכוח המופק ממנו (הכוח הפועל על המשא)
כלומר היתרון המכני הוא יחס אורכי הזרועות.
ההבחנה היא על פי נקודות החיתוך של קו הפעולה של הכוח וקו התנועה של המשא, המקבילים זה לזה, עם קו המאונך לקווים אלו ומכיל את נקודת הסמך.
המנוף מהסוג הראשון – נקודת הסמך נמצאת בין נקודת הפעלת הכוח ובין המשא (ההתנגדות).
המנוף מהסוג השני – העצם שעליו מופעל הכוח נמצא בין נקודת הפעלת הכוח ובין נקודת הסמך.
דוגמאות למנוף מסוג זה: מפצח אגוזים, מריצה.
מנוף מסוג זה מאפשר הפעלת מרב הכוח על ההתנגדות.
המנוף מהסוג השלישי – הכוח מופעל בין נקודת המשען ובין המשא.
במנוף מסוג זה זרוע הכוח קצרה מזרוע המשא וכך יש להשקיע כוח רב יותר מבפעולה ללא מנוף.
משתמשים במנוף מסוג זה כדי לקבל פעולה לאורך דרך ארוכה יותר.
דוגמה למנוף מסוג זה הוא מלקטת.
באופן זה מחוברים שרירי הגפיים כך שמתקבל טווח תנועה גדול אף שמידת ההתכווצות של השריר מוגבלת.
כלים ומכשירים יום-יומיים מפותחים על פי שימוש בעקרון המנוף.
מנור חסן (נולד ב-22 באוגוסט 1976) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
חסן גדל במחלקת הנוער של הפועל פתח תקווה, והחל את הקריירה כשחקן בוגרים בהפועל פתח תקווה בעונת 1994/95. חסן נחשב כבר מתחילת דרכו לאחד מהשחקנים המבטיחים בישראל, היה אחד מהשחקנים שהובילו את פתח תקווה למאבקים על האליפות, ואף זומן לנבחרת הצעירה של ישראל, במדיה רשם 18 הופעות וכבש 5 שערים.
את עונת 1999/2000 הוא סיים עם 8 שערים ובסיומה של העונה הוא עבר למכבי חיפה.
בחיפה תיפקד חסן במשך רוב העונה כשחקן ספסל, בין השאר משום שהכוכב העולה יוסי בניון שיחק בעמדה שלו.
לאחר עונה אחת בלבד בה זכה באליפות עבר חסן לבית"ר ירושלים, שם הצטיין, כבש 11 שערים וסייע לבית"ר להבטיח את הישארותה בליגה.
את עונת 2002/03 הוא התחיל כשחקנה של בני יהודה, אך חזר להפועל פתח תקווה עוד באותה העונה, אותה סיים עם 8 שערים במדי פתח תקווה שסייעו לה בהבטחת ההישארות בליגה.
בעונה הבאה הוא כבש 13 שערים אך לאחר שתי עונות נוספות הוא שוחרר מהקבוצה.
חסן שיחק בהמשך במועדון ספורט אשדוד ובהכח עמידר רמת גן, ובעונת 2007/08 החליט לפרוש סופית ממשחק, בין השאר משום שמאמן הפועל פתח תקווה אורי מלמיליאן סירב לצרף אותו לקבוצה שנאבקה על עלייה לליגת העל.
בעקבות פיטוריו של מלמיליאן וקריאתו של המאמן החדש אלי מחפוד לחסן לחזור לפתח תקווה, חזר בו חסן מהחלטת הפרישה, הצטרף אל הקבוצה במחזור ה-19 ואף עלה עימה לליגת העל בסוף העונה ועזב לאחר חצי שנה.
בהמשך שיחק בהפועל אסי גלבוע ולאחר מכן עבר לקבוצת נעוריו, הפועל קריית אונו.
בקיץ 2009 פרש ממשחק פעיל.
לאחר מכן החל חסן לשחק בליגת כדורגל החופים, בקבוצת "ימאהה" תל אביב.
תא הלהט חומם מבחוץ לפני התנעת המנוע על ידי מבער הלחמה, והוסיף לשמור על חומו תוך כדי עבודת המנוע בשל מגעו עם גזי השריפה הלוהטים.
מנוע תא הלהט שימש להנעת כלי רכב (טרקטורים למיניהם) וכלי שיט קטנים.
מנועים שקטים הוא אלבום האולפן השלישי של המוזיקאי והזמר הישראלי אסף אמדורסקי שיצא בשנת 1999.
האלבום זיכה את אמדורסקי בהצלחה גדולה מאוד, לווה גם במסע הופעות שהתאפיין, בדומה לאלבום, בהפקה גדולה ומושקעת.
באלבום השתתפו מיטב המוזיקאים הצעירים של אותה העת ובהם יהלי סובול, אביתר בנאי, משה קופ וחיים לרוז.
על הפקת האלבום סיפר אמדורסקי בריאיון לעיתונאי רז שכניק: "אחרי האלבום השני רציתי להתעסק עם סמפלרים ובעצם כמעט כל הלהקה שלי הפכה לרביעיית מפיקים ויחד הפקנו את האלבום הזה.
הפסקנו לנגן והפכנו להיות אנשים שרוצים לגעת בכפתורים.
זה משהו שקרה לנו באופן מאוד טבעי יחד, האהבה להפקה מוזיקלית.
מדובר במושיק קופ, יובל אורי ורונן בן חורין ואני".
האלבום הגיע למעמד של אלבום זהב בשנת 2004, ושירים רבים בו זכו להצלחה ולהשמעות מרובות ברדיו: השיר "15 דקות" (רמיזה לביטוי חמש עשרה דקות של תהילה), "התקפת לב", "רוך וקושי" ו"חלום כהה" הכולל קטע מריאיון עם הזמרת ענבל פרלמוטר שנהרגה בתאונת דרכים בעת העבודה על האלבום.
לימים התייחס אמדורסקי לכתיבת השיר "חלום כהה": "כשראיתי איך השיר נבנה הבנתי שהוא קצת על הסיפור של ענבל, המוות שלה ומה שהיא סימלה בשבילי.
הבנתי שאני רוצה לשלב בו את ענבל, את הקול שלה, כי השיר כאמור מאוד הזכיר אותה וחשבתי עליה הרבה בזמן הכתיבה שלו".
"התחלתי להציק לליליאן שוץ, מי שגילתה את המכשפות, שתעזור עם הקלטה של ענבל מדברת.
ראיונות, קטעי מילים בחזרות - כל מה שאפשר לסמפל.
היא באה עם הקלטה מתוך תוכנית לזכר יצחק רבין מהערוץ הראשון".
השיר "15 דקות" זכה במקום ה-87 במצעד סיכום העשור (1999–2009) של ערוץ המוזיקה וגלי צה"ל.
השיר גם הגיע למקום ה-34 במצעד הפזמונים העברי של רשת ג' ולמקום ה-20 במצעד השנתי של גלי צה"ל לשנת תש"ס.
אלבום האוסף הכפול של אמדורסקי משנת 2003, "15 הדקות של אסף אמדורסקי", נקרא על שם שיר זה.
באוסף זה נכלל גם השיר "עכשיו אני בא", שהוקלט במקור עבור "מנועים שקטים" אך לבסוף לא נכלל בו.
השיר הופיע באותה שנה גם באלבום הבכורה של שרון רוטר, שביצעה אותו תחת השם "עכשיו אני באה".
ב-2013 יצא EP שכלל ארבעה רמיקסים לשיר "15 דקות" אותם יצרו עופר ניסים, נדב רביד, שי אפלברג ו-D&O (אורי פיטוסי ודור גבאי).
ב-2019 חגג אמדורסקי 20 שנה לצאת האלבום בסיבוב הופעות מצליח בהיכל התרבות ומועדון התיאטרון ובסדרת יוטיוב דוקומנטרית "מנועים שקטים מקצה לקצה" שיצר דרור נחום.
כל השירים נכתבו והולחנו על ידי אסף אמדורסקי, אלא אם צוין אחרת.
מנופי אבי היא חברה ישראלית המספקת שירותי הרמה, הנפה ושינוע כבד באמצעות הפעלת והשכרת עגורנים ובמות הרמה מסוגים שונים, בעיקר מנופים ניידים.
בבעלות החברה למעלה מ-80 מנופים בכושר הרמה הנע מ-25 ועד ל-1,000 טון.
רוב המנופים הם מנופים ניידים יבשתיים אך בבעלות החברה גם מנופים ימיים המותקנים על גבי דוברות עם כושר הרמה של עד 100 טון.
בנוסף מפעילה החברה כ-350 במות הרמה מסוגים שונים, חלקן מסוגלות להגיע עד לגובה של 72 מטר.
החברה משכירה מנופים ובמות הרמה ומתפעלת אותם.
בנוסף, מתעסקת החברה בשינוע כבד ומפעילה לשם כך צי משאיות כבדות וסמי-טריילרים.
בבעלות החברה מוסך עצמאי בראשון לציון בשטח של כ-5,000 מטר רבוע.
המוסך מספק שירותי תיקון לציוד החברה ומכיל גם מחסן חלקי חילוף.
בנוסף מפעילה החברה רשת מוסכים ניידים לתיקון ותחזוקת כלי החברה גם בעת העבודות בשטח.
חברת "מנופי אבי" נוסדה כחברה פרטית על ידי אבי יוחנן, שעבד כשוליית סנדלר בעסק משפחתי.
בעקבות עבודתו עם כלי צמ"ה בשירותו הצבאי, החל להתעניין במנופים והפך לשותף בחברה "התקווה מנוף".
בשנת 1972 עזב את השותפות והקים את חברת "מנופי אבי".
בהמשך הצטרף אליו אחיו, אילן יוחנן, שהחל לעבוד כמנופאי וכמכונאי שתיקן את המנופים באתרי העבודה.
כשהחברה גדלה הפך אילן למנהל המוסך של החברה ומאוחר יותר לשותפו הבכיר של אבי.
בשנת 1982 נטלה החברה חלק חשוב בפינוי חצי האי סיני והעברת בסיסי צה"ל לגבול החדש.
לאורך השנים רכשה החברה ציוד חדיש.
מאוחר יותר רכשה את המנוף LT-1300, המנוף הראשון תוצרת חברת ליבהר (Liebherr).
ב-1994 קנתה את המנוף הזחלי הראשון בישראל Demag CC1000.
החברה גדלה והתרחבה במהלך השנים וב-2008 העסיקה כ-250 עובדים.
בספטמבר 2016 סייעו מנופים מתנייעים של החברה בפעולות החילוץ שנעשו בעקבות קריסת חניון הברזל.
ביולי 2006 הוצתו שני מנופים של חברת "ריוול" (Riwal) על ידי שומר אתר-הבנייה של חברת "ריוול", ונגרם להם נזק כבד.
יוחנן הואשם בתחילה כי הוא עמד מאחורי ההצתה כדי לפגוע במתחרהו.
אולם בהמשך, לאחר שלא נמצאו די ראיות לכך, הושג הסדר טיעון על פיו הודה יוחנן כי ידע על כוונת השומר להצית את המנופים, לא דיווח למשטרה ואף הותיר את השומר ברושם שאם ישרוף את המנופים, יתוגמל על ידו.
בנוסף, יוחנן הודה שהתקשר למנכ"ל "ריוול" והשמיע איומים באוזני אשתו.
במסגרת הסדר הטיעון התחייב יוחנן לשלם פיצויים בסך 200,000 ש"ח לריוול, ונדון ל-300,000 ש"ח קנס, 6 חודשי מאסר בפועל אותם הוא ריצה בעבודות שירות ו-15 חודשי מאסר על תנאי.
מנוף מסילתי הוא מנוף המותקן על קרון רכבת או ישירות על חוגונים כך שניתן לניידו על מסילת רכבת לצורך עבודות לאורך המסילה הכרוכות בהנפת משאות כבדים.
קיימים מנופים מסילתיים בעלי הנעה עצמית המותקנים על קרונית ומנופים חסרי הנעה עצמית הנגררים על ידי קטר כחלק מרכבת עבודה.
קיימים מנופים מסילתיים מסוגים שונים על פי היעוד שלהם:
מנופים אלו משמשים לתחזוקת המסילה: הצבת ציוד איתות או אמצעי בטיחות אחרים לאורך המסילה, הזזת קטעי מסילה, מסוטים או אדנים לצורך תיקונים או הנחת קטעי מסילה קצרים והעמסה ופריקה של ציוד תחזוקה אחר המוסע על גבי רכבת משא אל מקום העבודות.
מנופים אלו הם בדרך כלל קטנים יחסית ובעלי כושר נשיאה בינוני.
מנופים אלו משמשים לחילוץ ציוד נייד שנשמט ולהשבתו אל המסילה.
מנופים אלו הם בעלי כושר נשיאה גבוה מאוד, שכן קטרים עשויים להגיע למשקל של עשרות טונות.
במקרים מסוימים יש צורך בשני מנופים על מנת לחלץ ציוד כבד במיוחד.
מנופים אלו משמשים להטענה ולפריקה של סחורות מרכבות משא במקומות בהם אין מנופים קבועים לצורך זה.
אלו בדרך כלל מנופים קטנים יחסית, ועם התרחבות השימוש במנופים ניידים על גבי משאיות, השימוש בהם הולך ופוחת.
מנוף מסילתי הוא לרוב מנוף מסוג שני.
בדרך כלל יש לו בסיס מסתובב, הממוקם על גבי קרון שטוח המיועד למשאות כבדים.
הבסיס יכול להסתובב 360° ובכך מאפשר לזרוע המנוף להגיע לכל נקודה לאורך המסילה ומצדדיה.
הזרוע ניתנת להרמה ולהורדה ובסופה תלוי וו הרמה הניתן להרמה ולהורדה בנפרד מהזרוע באמצעות כבלים.
מנופים מסוימים כוללים יחידת הארכה לזרוע המנוף, הנישאת על גבי קרון שטוח נוסף, ומאפשרת הנפה של עצמים המרוחקים מהמסילה.
מנופים למשאות כבדים מצוידים לעיתים ברגלי תמיכה הניתנות להורדה ומאפשרות הרמה של משאות כבדים ורחוקים מבסיס המנוף מבלי לגרום להתהפכותו.
מנופים הממוקמים על גבי קרוניות תחזוקה דומים למנופים ניידים של משאיות ובנויים בדרך כלל מזרוע בת 2-3 פרקים הניתנים לפתיחה ולסגירה בנפרד ובאופן זה מרימים ומורידים את קצה הזרוע.
מנופים מסילתיים בשימוש רכבת ישראל
רכבת ישראל משתמשת בחמישה מנופים מסילתיים מתוצרת Little Giant, בשלושה מנופים מתוצרת Kirow, דגם 810, עם כושר הרמה 100 טון.
כמו כן נמצאות בשימוש שמונה קרוניות מנוף מתוצרת Geismar ושתים מתוצרת Matisa.
ב-2012 נרכשו על ידי רכבת ישראל חמש קרוניות מנוף מתוצרת חברת Plasser & Theurer האוסטרית:
קרוניות 960-962 - 3 קרוניות מנוף דו-סרניות רגילות מדגם OBW-10.319. שתי קרוניות מוצבות בצפון: חיפה ונתניה, והשלישית מוצבת בלוד.
המהירות המרבית היא 80 קמ"ש, הן מצוידות במנוף Palfinger PK15002, ויכולות לשאת בטנדר מטען של 5 טון.
קרונית 964 - קרונית מנוף חוגונית מדגם OBW-100.209/1, מיועדת לביצוע גיזום ומוצבת בתחנת בית שמש.
אורך של הקרונית 16.74 מ', מפתח מרכזוני החוגונים הוא 10.5 מ' ומפתח הסרנים בכל חוגון דו-סרני הוא 1.8 מ' ומשקל 53 טון.
המהירות המרבית היא 80 קמ"ש, בעלת המנוף מתוצרת Palfinger.
תא המפעיל של המנוף בנוי כצריח.
משטח הטעינה בנוי ל-5 טון.
קרונית 965 - קרונית מנוף חוגונית מדגם OBW-100.211, בעלת מנוף מיוחד המיועד לבדיקת גשרים.
בעלת נתונים טכניים דומים לקרונית 964.
בשנת 2019 נרכשו על ידי רכבת ישראל שש קרוניות מנוף דגם OBW-10, תוצרת של חברת Plasser & Theurer, מספרים 970-966, 981.
כל הקרוניות החדשות יכולות לגרור קרונות רגילים וגם ולהיגרר במערך רכבת, והן מצוידות בבלם אוויר רגיל.
בשנת 2019 נרכשו על ידי רכבת ישראל ארבעה מנופי Kirow, מתוכם 3 מדגם 250 עם כושר הרמה של 25 טון ואחד עם כושר הרמה של 150 טון.
המנופים מותאמים לעבודה בקווים מחושמלים ובמנהרות רכבת.
בעבר היה בשימוש רכבת ישראל גם מנוף מתוצרת Orton של 200 טון.
מנוצ'הר מותכי (בפרסית: منوچهر متکی, תעתיק מדויק: מנוצ'הר מתכי; נולד ב-12 במאי 1953 בבנדר גז) היה שר החוץ האיראני בשנים 2005–2010. הוא מונה על ידי הנשיא מחמוד אחמדינז'אד לתפקיד למרות שבמהלך הבחירות לנשיאות איראן ב-2005 היה מנהל מסע הבחירות של עלי לאריג'אני, מועמד המחנה השמרני הפרגמטי.
מותכי גדל ולמד בבנדר גז.
לאחר שסיים את לימודיו התגייס לצבא והצטרף לתוכנית לחינוך הציבור שנערכה על ידי הממשלה.
הוא הגיע למחוז ח'וראסאן, הקים שם בית ספר לעניים ולימד בו.
לאחר שירותו הצבאי החליט לצאת לחו"ל לחוויה ולימוד.
היות שהודו שימשה יעד פופולרי לצעירים איראנים, נסע מותכי להודו; היה זה מספר שנים לפני המהפכה האיראנית.
לאחר המהפכה נבחר למג'לס (הפרלמנט האיראני) על ידי תושבי עירו והערים הסמוכות.
הוא שימש כיושב ראש הוועדה לביטחון לאומי ולמדיניות החוץ.
לאחר 24 שנים במשרד החוץ מונה על ידי הנשיא אחמדינז'אד לשר החוץ.
בדצמבר 2010 הוא פוטר על ידי הנשיא, ובמקומו מונה עלי אכבר סאלחי.
מותכי בעל תואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת טהראן ותואר ראשון מאוניברסיטת בנגאלור בהודו.
מנועי בית שמש אחזקות (1997) בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית הפועלת בשני מגזרים: מגזר הייצור, הכולל ייצור חלקים למנועי סילון (לרבות ייצור יציקות מדויקות של חלקי מתכת למנועי סילון), והמגזר המנועי, ובמסגרתו עוסקת החברה בשיפוץ, הרכבה והנדסה של מנועי סילון ושל חלקים למנועים.
חברת "מנועי בית שמש" הוקמה בשנת 1968 בבית שמש על ידי יוסף שידלובסקי שהחזיק 51% מהמניות ומדינת ישראל שהחזיקה 49% מהמניות, במטרה לייצור חלקי מנועים עבור חברת טורבומקה שבבעלותו של שידלובסקי.
המפעל נחנך בינואר 1969. בהמשך הרכיבו במנועי בית שמש את מנועי מטוס האימון של חיל האוויר "פוגה-מגיסטר", ועסקו בהכשרת אנשי מקצוע ובהקמת מרכז ידע טכנולוגי לשיפוץ ושיקום מנועי מטוסים.
בשנת 1976, הוחלט להעביר את מניות מדינת ישראל ב"מנועי בית שמש" לידי התעשייה האווירית כדי לרכז את פעילות מנועי הסילון בישראל במפעל אחד, אך המהלך לא יצא לפועל.
החברה החלה לפתח גם מנועים לאוטובוסים, אוניות, וטורבינות גז ליצור חשמל.
בשנת 1980 פרצה מחלוקת בין התעשייה האווירית ל"מנועי בית שמש" בשאלה מי יהיה הקבלן הראשי לייצור מנוע מטוס הלביא.
בשנת 1981 הוחלט ש"מנועי בית שמש" יהיה הקבלן הראשי למנוע מתוצרת פראט אנד וויטני ולא טורבומקה של יוסף שידלובסקי.
שידלובסקי החליט להעביר את חלקו בבעלות למדינת ישראל, ואף הציעה להעביר אותה ללא תמורה, אך לבסוף שילמה המדינה 9 מיליון דולר עבור חלקו.
שנה לאחר שעבר לבעלות המדינה המפעל, שהעסיק בשיאו 1,400 עובדים, נקלע לקשיים עקב ירידה בהזמנות ועיכוב בעבודות על מנוע הלביא.
בשנת 1985 הוחלט לא לייצר את מנוע "הלביא" במפעל אלא לרכוש אותו בארצות הברית והחלו דיונים על סגירתו או מכירתו של המפעל, ובינתיים פוטרו כמחצית מעובדי המפעל.
בשנת 1986 הוצע להעבירו לתעשייה האווירית או קונצרן כור תעשיות אך הם סרבו.
החל משא ומתן עם מספר חברות לרכישת המפעל אך הוא לא התקדם עקב הצורך במחיקת חובות וצמצום מספר העובדים כדי להפוך אותו לריווחי.
ב-1992 רכשה חברת אורמת 60% מהחברה מידי מדינת ישראל, לאחר שההפסד המצטבר שלה הסתכם בכ-240 מיליון דולר והיא הייתה על סף סגירה.
ב-1995 רכשה אורמת את היתרה מידי חברת Thames Holdings (חברת בת של פראט אנד וויטני).
בשנת 1997 הפכה החברה להיות הספקית העיקרית של חלקים למנועי מטוסים של חיל האוויר הישראלי, באותה שנה העבירה אורמת את מניות מנועי בית שמש שהיו בידה לחברה חדשה בשם מנועי בית שמש אחזקות, במטרה להפריד בין פעילות שתי החברות.
החברה החדשה הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
באותה עת הציעה חברת ישקר, אז בשליטת סטף ואיתן ורטהיימר, לחברת אורמת למכור לה את החברה תמורת 15 מיליון דולר כדי לשלב אותה עם חברת טכנולוגיית להבים שבשליטת על ידי ישקר, אך משפחת ברוניצקי, בעלת השליטה באורמת, דחתה את הצעתה של ישקר.
ב-2005 נמכרה מנועי בית שמש לכלל תעשיות ולאבנר שחם, מנכ"ל החברה מאז שנת 1992, שרכש 24.8% ממניות החברה מידי משפחת ברוניצקי תמורת 6 מיליון דולר.
שחם מונה לתפקידו בידי אורמת תעשיות, כשהיא הייתה בעלת השליטה בה, ושימש גם דירקטור באורמת תעשיות עד למיזוגה עם אורמת טכנולוגיות.
שחם רכש 30% ממניות מנועי בית שמש באפריל 2005 מאורמת תעשיות, שהייתה בשליטת משפחת ברוניצקי, תמורת 6 מיליון דולר (כלומר, לפי שווי חברה של 20 מיליון דולר) למנועי בית שמש, לצד כלל תעשיות שרכשה אז 15% ממניותיה של מנועי בית שמש.
בשנים 2008–2015 היה הסכם הצבעה ושליטה משותפת בין כלל תעשיות לשחם.
במאי 2016 רכשה קרן פימי את החזקות כלל תעשיות בחברה (כ-42%), תמורת 125 מיליון ש"ח.
במהלך הרבעון הראשון של שנת 2017 הרחיבה החברה שני הסכמים לייצור מנועים.
ההסכם הורחב שוב ביוני 2018.
במאי 2017 פרש מר אבנר שחם לאחר ניהול חברת מנועי בית שמש במשך 25 שנה.
שחם הוחלף על ידי רם דרורי שכיהן קודם.
בספטמבר 2024 חתמה החברה על הסכם מסגרת ארוך טווח עם חברת פראט אנד ויטני, אחת מיצרניות מנועי התעופה הגדולות בעולם, בהיקף כספי של כ-205 מיליון דולר.
ב-2002 רכשה מנועי בית שמש בסרביה את חברת "Livnica Preciznih Odlivaka", שהפכה לחברת בת בבעלותה המלאה.
בנובמבר 2018 רכשה תמורת כ-59 מיליון דולר את חברת "חישולי כרמל", חברה ישראלית אשר מתמחה גם היא בתחום התעופה, ועוסקת בייצור חישולים (עיצוב חלקי מתכת בלחיצה או כבישה) למנועי סילון.
"חישולי כרמל" נוסדה בשנת 1960 בטירת כרמל.
בנובמבר 2024, רכשה תמורת 33 מיליון דולר 80% מחברת "Turbine Standard", חברה אמריקאית לשיפוץ מנועים.
בפברואר 2025, הקימה מנועי בית שמש מיזם משותף עם החברה הגרמנית Jet Cat, המייצרת מנועי סילון קטנים, להקמת מפעל משותף בארצות הברית.
לחברה אולמות ייצור בעיבוד שבבי, בית יציקה ליציקות מדויקות בשיטת שעווה נעלמת ליצור טורבינות למנועי סילון, אולמות שיפוץ והרכבת מנועים, מעבדות לבדיקות איכות ובדיקות אל הרס ומתקני הרצה ובדיקה של המנועים.
ב-2018 פתחה החברה מרכז הכשרה למקצועות עיבוד שבבי לענף התעופה, הכולל סדנא ולימודים עיוניים מעמיקים, בשיתוף משרד העבודה והרווחה ורשת "עתיד" מכללות טכנולוגיות.
מנועי סילון מתוצרת מנועי בית שמש נמצאים בשימוש בעיקר בצה"ל ומשמשים באמצעי לחימה כגון טיל הדלילה.
מנוף הוא סוג של משחק ארקייד המאפשר להרים פרסים שונים (בדרך כלל צעצועים) בעזרת מנוף מכני קטן עם תפסנים בו השחקן שולט באמצעות ג'ויסטיק המוצב בקדמת המכונה.
המכונה נמצאת לרוב באולמות משחקי וידאו, סופרמרקטים, מסעדות, בתי קולנוע, קניונים, ואולמות באולינג.
מכונות Claw crane כוללות פרסים שונים (בדרך כלל צעצועים או חלופות כגון תכשיטים, כובעים, כדורים, בובות, חולצות, ממתקים או מוצרי אלקטרוניקה).
הפרסים היקרים יותר בדרך כלל מוצבים בתוך שקיות פלסטיק על מנת שיהיה יותר קשה להרים אותם.
על מנת לשחק במשחק השחקן צריך לשים במכונה את כמות המטבעות הנדרשת, ובעקבות כך השחקן מסוגל להניע את הג'ויסטיק בקדמת המכונה השולט על מנוף קטן במשך זמן מוגבל (כל פעם בסביבות 15 עד 30 שניות).
השחקן יכול להניע את המנוף קדימה, אחורה ולצדדים.
במכונות מסוימות, השחקן מסוגל לשפר את המיקום של המנוף בעת שהוא יורד לתפוס את האובייקט שמתחתיו.
לאחר שהשחקן מיקם את המנוף מעל לפרס שברצונו להרים ולוחץ על הכפתור שעל הג'ויסטיק (או לחלופין בתום הזמן שבמהלכו ניתן להזיז את המנוף), המנוף יורד ומנסה לאחוז באובייקט שמתחתיו באמצעות התפסנים שבקצה המנוף.
לאחר מכן המנוף חוזר למעלה לפינה שבקדמת המכונה ושם התפסנים נפתחים ומשחררים את האובייקט שנתפס.
אם השחקן הצליח לתפוס פרס כלשהו, הפרס נופל לתוך פתח בתחתית המכונה אשר ממנו השחקן יכול לאסוף את הפרס.
הגרסה הראשונה של מכונת ה-Claw crane מתוצרת טאיטו, החלה להימכר ביפן בשנת 1965. המכונות הראשונות היו קטנות ממדים והכילו רק עצמים זעירים כמו סוכריות.
במחצית השנייה של שנות השמונים החלו לצאת גרסאות חדשות של המכונה בגודל הנוכחי שלה.
בארצות הברית מכונות ה-Claw crane הופיעו לראשונה ברשת המסעדות של פיצה האט במחצית השנייה של שנות השמונים, כאשר בהמשך הם החלו להופיע ברשתות אחרות.
שיעורי הזכייה במכונות ה-Claw crane תלויים במספר גורמים, בהם תצורת המכונה, מיומנות השחקן, סוג המכונה, ובפרסים הזמינים (הגודל, הצפיפות, והמבנה שלהם).
סיבות אופייניות לכך שהשחקן לא יצליח להרים את הפרס עשויות להיות בשל חוסר הניסיון של השחקן, תפסנים מוחלשים בקצה המנוף, או התצורה הספציפית של המנוף.
מנופים מודרניים רבים משתמשים בפועל במחשב שקובע מה יהיה שיעור הזכיות על פי הגדרות שהוגדרו מראש על ידי בעל המכונה, וקובעות שהתפסנים יתפסו במידת עוצמה רבה את האובייקט רק לאחר אחוז מסוים של ניסיונות קודמים.
בכל מכונות ה-Claw crane המודרניים מסוגל בעל המכונה לכוון את העוצמה שבה התפסנים יאחזו באובייקטים ואת מידת הקרבה של התפסנים בעת האחיזה (בדרך כלל ניתן לשנות תצורה זו על ידי סיבוב הברגים הנמצאים על גבי המנגנון או שינוי הפוטנציומטרים על גבי המעגל המודפס של המכונה).
בחלק מהמכונות ישנה תכונה המכונה "two-level claw power" אשר גורמת לכך שבתחילה על אף שהתפסנים יאחזו במלוא העוצמה באובייקט, בעת שהאובייקט מורם מוחלשת אחיזת התפסנים לאחר השהיה קצרה אשר גורמת למנוף להשמיט את הפרס חזרה.
היכולת של בעלי המכונות להגדיר את מידת העוצמה של התפסנים במנוף ואת שיעורי הזכייה מעלים את השאלה אם המכונות הללו צריכות להיחשב למכונות הימורים במובן המשפטי, בדומה למכונות מזל.
בארצות הברית, מכונות ה-Claw crane בדרך כלל פטורות מן החוקים המסדירים מכונות הימורים.
בתחומי שיפוט אחרים, בהם אלברטה שבקנדה, מכונות ה-Claw crane אינן חוקיות אלא אם כן השחקן רשאי לשחקן באופן חוזר ונשנה עד שהוא מצליח לזכות בפרס.
מחוז מנופני (בטטום: Manufahi) הוא מחוז השוכן על החוף הדרומי של המדינה מזרח טימור.
האוכלוסייה במחוז מונה 44,950 אנשים שחיים בשטח של 1,325 קמ"ר.
המחוז גובל במחוזות מנטוטו מכיוון מזרח, איינרו ממערב ואילאו מצפון.
בתקופת השליטה הפורטוגזית באזור המדינה מזרח טימור, נקרא המחוז בשם סיים (Same), כשמה של אחת הגזרות במחוז כיום.
מנופים הוא אירוע אמנות עכשווית, המתקיים מדי שנה ומציין את פתיחת עונת התערוכות בירושלים.
האירוע מתקיים במשך שמונה ימים, במהלכם ממופה ירושלים לשבעה מרחבי אמנות.
כל יום בשבוע, מוקדש למרחב אחר שבו מתקיימים במקביל עשרות אירועי אמנות, פתיחות תערוכות ואירועי תרבות.
מנופים הוא פרי יוזמה עצמאית של אמנים היוצרים ומתגוררים בירושלים ומובל על ידי האמניות לי היא שולוב ורינת אדלשטיין.
שותפים למנופים למעלה מ-30 גלריות לאמנות עכשווית, מרכזי תרבות ומאות אמנים ויוצרים עצמאים.
האירוע מתקיים מדי שנה הודות לרצון המשותף של כלל חללי התצוגה לאמנות עכשווית בירושלים, אמני העיר עצמה ומובילות הפרויקט.
מאז יומו הראשון, מקיים מנופים תערוכות בחללי תצוגה אלטרנטיביים.
החל משנת 2011 תערוכות אלה גדלו בהיקפן ומתמקדות בעיקר במזרח העיר.
מנופים זוכה לתמיכתם של עיריית ירושלים, הקרן לירושלים, משרד התרבות והספורט, קרנות פרטיות בישראל ומחוצה לה ותורמים פרטיים.
האירוע מתקיים במשך שמונה ימים, ערב פתיחה חגיגי ושבוע מנופים במהלכו ממופה ירושלים לשבעה מרחבי אמנות, בהם מתקיימים במקביל עשרות אירועי אמנות, פתיחות תערוכות ואירועי תרבות.
ערב הפתיחה של מנופים נבדל באופיו משאר הימים, שכן הוא אינו מתייחס למרחב ספציפי אלא מהווה את יריית הפתיחה ל-25 תערוכות הנפתחות במקביל בחללי תצוגה הפרוסים ברחבי העיר.
כל יום משבוע מנופים מוקדש למרחב אחר בירושלים.
כל מרחב נבדל בצבע ובסימן ובאופי המשתנה על פי אופי השכונה בה הוא מתקיים.
בכל מרחב פזורים מספר חללי תצוגה במרחק הליכה וכן פעולות אמנותיות שונות, המתקיימות בחללי התצוגה ומחוצה להם.
פרויקט מנופים עוסק באמנות שקושרת עצמה למציאות שנמצאת סביבה ומכאן שהיא מחוברת לרבדים הרבים של האוכלוסייה המתגוררת בה, והניגודים הרבים המתקיימים בתוכה.
האמנות מתקיימת לא רק במרחבי תצוגה סטריליים ומוכרים אלא בשכונה, ברחוב ובבתים.
אמנות בתנועה הם קווי אוטובוס מיוחדים הנעים במחזוריות, בין המרחבים ומהווים מקום מפגש בין אמן יצירה וצופה.
אמנים שונים בוחנים בתוך האוטובוס את הקשרים בינם לבין הצופה, בין הנוף מהחלון לרחוב הירושלמי ובין האמנות למקום בו היא נבראת וחיה.
סדנאות האמנים - גלריה ת(א)עשייה
קבוצת זיק - בית נקופה
בית האמנות – מבשרת ציון
הקוביה - גלריה לאמנות עכשווית
הגלריה לטבע באמנות ע"ש גייל רובין
הגלריה הקטנה ע"ש שטרן בקמפוס הר הצופים
גלריה דוויק - משכנות שאננים
הגלריה של המחלקה לצילום – מכללת הדסה
מנוצי-גב (שם מדעי: Notopteridae) היא משפחת דגים מקריני סנפיר מסדרת הגרום לשונאים.
הם מצויים בטבע ברחבי מים מתוקים ואף במים מליחים באפריקה, דרום אסיה ודרום-מזרח אסיה.
הם קרויים גם "דגי סכין" לעיתים אך הם אינם קרובים לסדרה דגי-חשמל טרופיים, אף שדרך שחייתם וצורתם החיצונית מעט דומים.
הם בעלי גופים דקים עם רכס סנפירי גב מוגבהים וראשים קטנים בעלי עיניים זעירות.
סנפירי הדג התחתונים התמזגו יחדיו לצורת סכין או נוצה ממנה הדג קיבל את שמו.
לדגים אלו ישנם שלפוחיות אוויר היכולות לנשום אוויר.
הם חיים באזורים טרופיים ומצויים בקרבה לקרקעית.
סוג ומין יחיד מנוצה-בה אפריקני (Xenomystus nigri)
מין מנוצה-גב ענק (Chitala lopis)
סוג ומין יחיד מנוצה-גב ברונזה (Notopterus notopterus)
מנור היא רשת חנויות כלבו שווייצרית, הרשת, שמטה ממוקם בבזל, היא רשת חנויות הכלבו הגדולה ביותר בשווייץ.
בשנת 2013 הסתכמו מכירות הרשת ב-3 מיליארד פרנק שווייצרי.
האחים ארנסט והנרי מאוס יחד עם לאון נורדמן פתחו את הסניף הראשון של החנות בלוצרן בשנת 1902, תחת הכותרת "Léon Nordmann".
שם הרשת כיום, מנור, הוא שילוב שמות המשפחה של המייסדים - מאוס, נורדמן.
הסניפים הגדולים והעיקריים של הכלבו ממוקמים בבזל, ז'נבה, לוזאן, לוקרנו, לוגאנו, לוצרן וציריך.
מנוק ביי (או בשמו בלידה אמנואל (מנוק) מרטירוסי מירזאיאן, מירזויאן, או מירזאיאנץ, ברומנית: Manuc Bei או Emanuel Martyrosi Mârzaian או Mirzaianț, בארמנית: Մանուկ Բեյ או Մանուկ Մարտիրոսի Միրզայան, 1769 – 1817 ) היה סוחר וחלפן, דרגומן, בויאר, דיפלומט ארמני יליד בולגריה, אז חלק מהאימפריה העות'מאנית, שחי ופעל באימפריה העות'מאנית ובוולאכיה.
מנוק ביי היה איש עסקים אמיד מאוד והארמני הראשון ששימש בתפקיד דיפלומטי חשוב בשירות האימפריה העות'מאנית.
הוא נודע במעורבותו באירועים צבאיים בוולאכיה ובולגריה וכמתווך של הסכם השלום בין רוסיה לאימפריה העות'מאנית בבוקרשט שנחתם במאי 1812 בבית הארחה המפורסם שלו בבוקרשט.
מנוק ביי נחשב למעין סוכן כפול על ידי כך שקשר קשרים הדוקים גם עם האימפריה הרוסית וכשהעות'מאנים האשימו אותו בבגידה מצא מקלט בבסרביה בסרביה, טריטוריה מולדבית שסופחה לאימפריה הרוסית בעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית (1806–1812) והסכם בוקרשט.
לפי חלק מהחוקרים (יונסקו, סירוני) מילא מנוק תפקיד של סוכן בשירות רוסיה.
מנוק מרזאיאן נולד בשנת 1769 בעיר רוסה, אז רוסצ'וק, בשטח בולגריה של ימינו, שהיה חלק מהאימפריה העות'מאנית כבנם השני של הסוחר הארמני מרטירוס מרזאיאן ושל אשתו השנייה, ממיקה, בת של חמום אולו.
מוצא האב היה בכפר קארבי על יד העיר אשטרק באזור ההר אררט במחוז אראגאצוטן בארמניה.
יש אומרים שהאב נשדד על ידי "פרסים" ונדד דרך אנטוליה עד לבורגס בחוף המערבי של הים השחור, והתיישב לבסוף בצפון בולגריה של היום, בעיר רוסצ'וק, מדרום לדנובה.
שם התחתן עם ממיקה, בתו של הסוחר הארמני האמיד חנום-אולו ועשה חיל בעסקי חיטה.
לפי אחד הביוגרפים שלו, גאורגה בזבקוני, היה מנוק גבר "גבוה, יפה-תואר, גבה-מצח, ועם עיניים בורקות, פיקח, עדין, אדיב אך גם נועז.
היה מוכשר בדיבור ובחזיית העתיד"
מנוק בילה את שנות ילדותו ברוסה ולמד בבית ספר של הקהילה הארמנית.
בגיל 12 (1780 או 1781) הוא נסע עם סוחר בן עדתו לעיר יאשי, בירת נסיכות מולדובה ולעיר בוטושאן שבצפון מולדובה, בהן למד אצל סוחרים ארמנים מקומיים את סודות מלאכת המסחר.
עם אחד מסוחריה הארמנים של בוטושאן, בוגוס פאול סבסטיאן, היה לו מאוחר יותר (1794) ריב, אולם אחר כך שמר איתו יחסים והתכתבויות לאורך שנים רבות.
החשוב בין קרוביו של מנוק במולדובה היה חאג' מנצ'וק בוגדן (אספדור) בויולקיו.
ורכש ידע בשפות רומנית, צרפתית ורוסית.
ב-1785 הוא חזר לרוסצ'וק וכעבור שנה, ב-1786 התחתן עם בת של הסוחר הארמני אוֶוט מרוסצ'וק.
ב-1794 אחרי מות אשתו הראשונה, הוא התחתן בשנית עם מרים, "הנומה", בת של חאג' הרותיון.
אחרי מות אביו הוא נאלץ לקחת בידיו את ניהול עסקי המשפחה בתחום הסחר בחיטה.
הוא ערך מסעות רבים לאיסטנבול, יצר שם קשרים ועל אף גילו הצעיר השכיל לצבור הון רב.
התחזקות מעמדו בעולם המסחר ובאצולת ולאכיה
בשנים 1794–1796 נמצא מנוק בעימות זמני עם מושל רוסצ'וק, איסמעיל אע'ה טירסיניקלי-אולו (או טירסיניקלי זאדה), שואב מים לשעבר, שהתעשר תוך כדי עלייה בהייררכיה המנהלית והצבאית העות'מאנית.
לבסוף הקשר ביניהם התחמם כשתמורת שוחד שמן זכה מנוק מהמושל לפריבילגיות בתחום המסחר.
טירסיניקלי-אולו גילה עניין בחיזוק הקשרים עם רוסיה ופעילותו של מנוק סייעה לו בכך.
היא תרמה רבות לטיהור האזור מכנופיות שודדים, לפיתוח האזור ולהעלת קרנה של רוסצ'וק כצומת בדרכי המסחר בין ולאכיה השכנה לקונסטנטינופול.
באותה תקופה הרחיב מנוק את עסקיו גם בתחום ולאכיה.
על פעילותו לטובת בוקרשט וולאכיה הודה למנוק המיטרופוליט דוסיטיי של בוקרשט ביולי 1809, כאשר כינה אותו "ידיד הנצרות".
בגין שרותיו בתחום המסחרי בשנת 1802 קיבל מנוק מידי שליט ולאכיה, קונסטנטין איפסילנטי את התפקיד סרדאר וב-1803 את זה של פהרניק, תפקידים של "דרגטורי" שנועדו לבני האצולה הוולאכית – הבויארים.
ב-1803 התמנה על ידי איפסילנטי לממונה על מכרות המלח בוולאכיה.
בשנת 1803 הוא התחיל בניית בית הארחה-קרוונסראי ("חאן) על מגרש באזור החצר הנסיכותית הישנה (קורטיה וקה = Curtea Veche) בבוקרשט, אותו קנה במכרז עוד בשנת 1798.
בשנת 1804 הוא רכש כרם על הגבעה של בוקרשט ועוד שני כרמים בסביבה, וכן אחוזה בפלורשט.
ניהל בין היתר עסקי קרקעות עם אלקו פיליפסקו, שהתנגד כמוהו לשליט יואן קראג'ה.
מנוק הלווה לשליטי הנסיכויות הרומניות.
כך מעיד מסמך רשמי מ-5 ביוני 1809 שבו צוין שהלווה לאוצר הוולאכי 100,000 טלר ואחר כך עוד 60,000 טלר.
על שירותים כאלה זכה בפטור ממסים על אחוזותיו ונכסיו.
הוא תיווך באותן השנים בין חצר ולאכיה למחוזות הספר (סרחאט) העות'מאנים בג'ורג'יו, רוסצ'וק, ניקופול וסיליסטרה.
הוא הפך לדמות מובילה בין אנשי העסקים של עירו ושל הבלקן.
לפי שמועות היה אולי לאדם העשיר בבלקן.
השנים הראשונות של המלחמה העות'מאנית-רוסית 1806–1812
בציפייה לעימות שעמד לפרוץ בין רוסיה לטורקים בשנת 1806, מתוך רצון לשמר את עסקיו בוולאכיה הוא החליט לפנות דרך הקונסול הרוסי ביאש, איפוליט בולקונוב, אל שר החוץ הרוסי, הנסיך אדם צ'רטוריסקי, ולבקש אזרחות רוסית.
קיבל לשם כך המלצה חמה מהשליט קונסטנטין איפסילנטי שתיאר אותו כ"ידיד, איש סוד ונאמן על נכסיו של טירסיניקלי-אולו, איש חשוב מאוד עבור הנסיכות, ואני מרשה לעצמי לומר, אף עבור האינטרסים של הוד מלכותו (הקיסר)".
צ'רטוריסקי אישר למנוק קבלת דרכון רוסי בשם "מרטירוסיאן", "תושב אסטרחן" ויליד ירבאן".
הקונסול בולקונוב הנפיק לו דרכון רוסי שהיה קביל גם באימפריה העות'מאנית.
באוגוסט 1806 נרצח מושל רוסצ'וק, טירסיניקלי, על ידי אנשי הפאשה מווידין, אוסמאן פאזוואנטולו.
כוחותיו של פאזוואנטולו חצו את הדנובה לוולאכיה בה איימו על השלטון של קונסטנטין איפסילנטי.
בינתיים ביוני 1807 התמנה ברוסצ'וק מושל חדש: אלמדר מוסטפא פאשה, הקרוי גם "ביירקטר" ("נושא הדגל") שהמשיך באמצעות מנוק ביי, את היחסים הטובים שקישר קודמו עם האימפריה הרוסית,
ביירקטר הפקיד לאחריותו של מנוק את אספקת צבאו, את תשלום משכורות חייליו, אחזקת המבצרים העות'מאנים שעל גדת הדנובה, ואת המשא ומתן עם הרוסים.
אחרי שהייה קצרה בטרנסילבניה חזר מנוק לבוקרשט ונשאר שם לתקופה יותר ממושכת.
הוא הצליח לגייס את עזרת כוחותיו של מוסטפא פאשה ביירקטר להגנת העיר בוקרשט מפני מעשי הביזה וההרס של הכנופיות של פזוואנטולו, כמו זו של מנאף אברהים.
מנוק דאג לאספקה לכוחותיו של מוסטפא פאשה ביירקטר.
ההסכם לשביתת הנשק שנחתם בין העו'תמאנים לרוסים בסלובוזיה לא החזיק מעמד.
העות'מאנים החליטו לוותר על התיווך של צרפת ואוסטריה בסכסוך שלה עם רוסיה ומנוק נמצא כאדם המתאים כמתווך.
ב-24 באוקטובר 1807 בשם הסולטן מוסטפא הרביעי, וכנראה מיוזמת ידידו, הפאשה מרוסצ'וק, קיבל מנוק את תואר הכבוד של דרגומן גדול של השער הנשגב.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה הוענק תואר זה לנוצרי שלא נמנה עם היוונים הפנרים.
ב-22 בספטמבר 1808 בזמן שהכיבוש הרוסי מנע מהשליט החדש של מולדובה, סקרלט קלימאקי לתפוס את כס המלכות, הודיע מוסטפא "ביירקטר", למנוק, שמינו אותו "ביי של מולדובה".
אף על פי שלא התאפשר לו לעלות על כס הנסיכות, נשא מירזאיאן מאז את השם "מנוק ביי".
מסביבו של מוסטפא פאשה ביירקטר התארגן ארגון סודי של "הידידים מרוסצ'וק" שבו השתתפו אישים עות'אמנים חשובים שהחליטו לפעול להחזרת הסדר באימפריה העות'מאנית ולסלול את הדרך להמשך הרפורמות שהחל הסולטאן סלים השלישי.
ביירקטר נסע ביולי 1808 לאיסטנבול כדי לחלץ את הסולטאן סלים השלישי שהודח.
הוא גילה שסלים נרצח ופעל להדחתו של הסולטן החדש מוסטפא הרביעי ולעלייתו לשלטון של מהמוט השני.
הסולטן מהמוט מינה אותו לוזיר גדול.
מנוק היה מעורב בוועד סודי של "הידידים מרוסצ'וק" בעיקר באמצעות אהמט אפנדי, מנהל נכסיו של מוסטפא פאשה.
אהמט אפנדי עמד בהמשך בראש הכוח העות'מאני שנשלח לוולאכיה ושכבש את בוקרשט.
קשריו של מנוק עם אהמט אפנדי מנעו מעשי טבח וצרות נוספות לתושבי הבירה הוולאכית ולאצולתה.
באוקטובר 1808 מנוק ביי, שהחזיק באיסטנבול ארמון באורטאקיי, על חוף הבוספורוס, הגיע לשם עם פמליה של מאה ארמנים וזכה לקבלת פנים חמה.
בקרוב התארח בארמונו השליח הגנרל הרוסי פרוזורובסקי, הקפטן קרסנוקוטסקי, שהיה אמור לדון באפשרויות ליישם את הסיכומים בארפורט בין רוסיה לנפוליאון לפיהם יוותרו הטורקים על שטחי הנסיכויות הרומניות לטובת רוסיה.
אולם כעבור מעט זמן ב-נובמבר 1808 קמו יריביו נגד מוסטפא פאשה שנרצח או אולץ לשים קץ לחייו על ידי פיצוץ ארמונו.
בנסיבות אלה, כדי לחמוק מהוצאה להורג, נאלץ מנוק להימלט מאיסטנבול באונייה שכורה עד לויזה ואחר כך משם ביבשה לאדירנה, בליווי 150 פרשים שנשלחו אליו על ידי נאמנו, אהמט אפנדי.
מאוחר יותר הגיע לרוסצ'וק ומשם לוולאכיה.
בשובו לוולאכיה, ככל הנראה, הוא סיפק לרוסים מידע על הצבא העו'תמאני.
תיווכיו בין רוסיה הצארית לשלטון העות'מאני
מנוק התיישב בבוקרשט, הפעם ליותר זמן.
הוא רכש בוולאכיה אחוזות רבות ביישובים דרגמורישטי דין ואלה, דרגומירשטי דין דיאל, (Dragomireştii din Deal, Dragomireștii din Vale), ג'ולשט (Giulești), מוארה סיאקה (MoaraSeacă), טנקבשט (Tâncăbeşti), פאסריה (Pasărea) שליד בוקרשט, כמו כן במחוזות אילפוב ופרחובה – בולאסקה, טרמודיאסקה, פופשט, מודורגן, ברובודץ, חאג'י גאורגה, קוחנשט.
הוא קנה חוות לגידול בקר ("טמזליק") בקמפינה וכרמים בדיאלו מארה.
בשנים 1807–1808 בנה מנוק בבוקרשט בית הארחה מרשים הידוע כ"חאן של מנוק" שנותר עד היום ציון דרך בהתפתחות האדריכלית של העיר.
ב-1809 שימש מנוק כמתווך בין הצבא הרוסי בפיקודו של מיכאיל מילוראדוביץ' ולחיל המצב המורד העות'מאני בעיר ג'ורג'יו.
אמנם הוכשל במשימה זו על ידי בויאר בכיר רומני בשם קונסטנטין פיליפסקו, שאירח את הגנרל הרוסי ושידך לו את בתו, ובסופו של דבר מסר לעות'מאנים מידע על ההסכמים החשאיים המתוכננים.
בגידה זו איפשרה התערבות מפתיעה של הצבא עות'מאני תוך גרימת אבדות כבדות לרוסים.
מנוק הצליח לעומת זאת בעסקה אחרת שהביאה בזמנו לשחרורם של שבויים רומנים מידי רג'פ פאשה מאורשובה.
ב-1811 עשה מנוק רכישות חדשות של אדמות נרחבות בהרים.
קנה את ההר קלבוצ'ט, את פסגת קיינלוי, ואת החלק מצד סינאיה של הרי בוצ'ג'.
באותה שנה לפי בקשת השלטון העות'מאני מינואר 1811 מילא מנוק תפקיד חשוב במיוחד במשא ומתן עם רוסיה.
בתחילת שנת 1811 גם השליח העות'מאני נומאן אפנדי וגם השליח הרוסי אנדריי איטלינסקי התארחו בבית ההארחה של מנוק.
הצבאות של שני הצדדים קיבלו הלוואות ממנו.
הגנרל הרוסי מילוראדוביץ' לא החזיר את החוב של 60,000 שלקח בבוקרשט.
גם הקצינים העו'תמאנים נותרו עם חובות למנוק, לרבות 50,000 רובל ששולמו בערבות הנציג הרוסי איטלינסקי.
בהמשך התחלף מילוראדוביץ' בגנרל קוטוזוב שקירב גם הוא את מנוק לחוג מקרוביו.
אחרי מספר תבוסות של העות'מאנים ביולי ובאוקטובר 1811, המשא ומתן חודש בנובמבר 1811, קודם בג'ורג'יו ואחר כך בחאן של מנוק בבוקרשט.
גם הפעם המשלחות היריבות שוכנו בחאן.
עדים מוסרים שבחסותו של מנוק נציגים של שני הצדדים, כולל הגנרל קוטוזוב, ניהלו אז בבוקרשט חיי הוללות.
ההסכם נחתם ב-16 במאי 1812 (28 במאי לפי לוח השנה הגרגוריאני), זמן לא רב לפני הפלישה של נפוליאון לרוסיה.
האימפריה העות'מאנית ויתרה על שטחים נרחבים לטובת רוסיה, במיוחד על חשבון נסיכות מולדובה.
אחרי חתימת ההסכם הואשם מנוק ביי על ידי הצד העות'מאני בבגידה ולא העז לחזור שוב לשטחי האימפריה העות'מאנית.
האחים מורוזי שבתור דרגומנים השתתפו גם הם במו"ם על ההסכם, הוצאו להורג.
הוא נמלט לסיביו ולבראשוב בטרנסילבניה בעוד משפחתו נותרה מאחור כבני ערובה בידי העות'מאנים והוא שחרר אותם מאוחר יותר.
הוא רכש מיוניצה ימנאדי (לפי מקורות אחרים – וגרסה פחות סבירה – מהנסיכה הרוסית דולגורוקי) אחוזה בבסרביה על יד היישוב חנצ'שט.
הוא קנה שטחים גם על יד היישוב רני באוקראינה, מתוך שאיפה לבנות על ידו עיר גדולה שתיקרא "אלכסנדרופול" לפי שם הצאר הרוסי אלכסנדר הראשון.
באותן שנים המשיך מנוק להיות מעורב בפוליטיקה האזורית ותמך כספית בשליטי מולדובה: אלכסנדרו איפסילנטי שלווה ממנו 160,000 טאלר וסקרלט קלימאקי.
בחסות הצאר אלכסנדר, זכה מנוק בדרכון רוסי שני ופרש לחבל בסרביה, שטחים מולדביים מעבר לפרוט שסופחו עקב הסכם בוקרשט לאימפריה הרוסית, הוא התגורר זמנית בווילה ("קונאק") שהשתייכה בעבר למשפחת ארבורה בקישינב ולאחר מכן עבר סופית לאחוזתו בחנצ'שט.
שם שיפץ "קונאק" מרווח, אליו התווספו עם השנים אחרי מותו עוד מספר בניינים.
מנוק מת שם בשנת 1817 בזמן שאירח שני גנרלים רוסים רמי מעלה: בניגסן ובחמטייב.
הוא נפטר פתאום מקשיי נשימה בעקבות נפילה מעל סוס ערבי כשהדגים בפני האורחים הרוסים תרגילי רכיבה .
סביב מותו נוצרו סיפורים ואגדות רבות, לפיהם הורעל על ידי סוכנים עות'מאנים או שנפילתו מעל הסוס בוימה על ידי הרוסים.
מנוק הובא לקבורה על יד הכנסייה הארמנית בקישינב.
השאיר אלמנה צעירה, מרים, ושישה ילדים, אחוזות בחנצ'שט, נכסים בבוקרשט ובשאר ולאכיה, בקישינב ועוד.
מנוק היה נשוי בשנית למרים לבית חרותיון (1783–1828), וממנה נולדו לו שישה ילדים: שני בנים – יואן או איוואן או אובהנס מוראט מירזאיאן וגריגורה פייראט מירזאיאן וארבע בנות: אקתרינה (גאדארה), פֶמבֶּה (גאיאנֶה), מרים (מיירם) וטֶבֶּרה (גברה).
רבים מצאצאיו התחתנו עם בני אצולה ארמנים או זרים.
אקתרינה לבית מירזאיאן (1806–1880) התחתנה בשנת 1819 עם ראש השלכה (קאמרהר) כריסטופור אקימוביץ' לאזארב (1799–1871), בן למשפחת נסיכים ארמנים.
הבן איוואן מוראט מירזאיאן (בארמנית: אובהנס) (1810–1893) נשא לאישה את נכדתו של אותו כ.א.
לאזארב, יילנה דוידובנה דליאנובה (1821–1870), בת של אציל ארמני, הגנרל דוד דליאנוב ושל מריה יקימובנה, לבית לאזארב.
פמבה מירזאיאן התחתנה עם יועץ החצר יאקוב מליכטורביאן.
ילדיהם של איוון מוראט מירזאיאן היו גריגור (רווק שחי בפריז), מריה דליאנובה (רווקה שחיה בפריז, 1842–1939) אקתרינה – קדר, שנישאה למרקיז האיטלקי פייטרו סקדוני ואלנה-הג'ינה-אולגה (1854–1920) שנישאה לרוזן בוניפציוס מקסימיליאן מריה האצפלד פון טראכנברג.
הנכדות של איוואן היו אליזבטה שנטון, מלחינה באיטליה, והברונית אולגה הצפלד-טראכטנברג.
הנכד של האחרונה היה האדריכל הקנדי פיטר פון קורף
ב-1815 צוואתו של מנוק ביי, בשפה הארמנית עם תרגום לרוסית, נחתמה בשנת 1815 בעיר בראשוב (קרונשטאט) באישור הבישוף הארמני של בסרביה, גריגור.
עד ימינו אין מידע ודאי על הרבה מפעילותו הדיפלומטית ואולי של ריגול של מנוק ביי.
יש סבורים שהוא דגל בהתקרבות של האימפריה העות'מאנית לאימפריה הרוסית ומאמציו הדיפלומטיים כוונו למטרה זו.
גישה כזאת הייתה בעוכרי הדיפלומטיה של נפוליאון שהיה מעוניין בהסחת כוחות רוסים בדרום בחזית נגד הטורקים.
להבדיל הדיפלומטיה הבריטית עודדה את מאמצי השלום בין הרוסים לטורקים כדי לאפשר לרוסיה לפנות כוח צבאי מול נפוליאון.
פעילותו של מנוק יצרה לפעמים רושם של היותו סוכן כפול של שתי האימפריות – רוסית ועות'מאנית.
עד היום ישנם ברומניה המאשימים אותו באובדן שטחי בסרביה לטובת הרוסים.
בתקופה הקומוניסטית טען המחבר שטפאן יונסקו שמנוק ביי היה אחד מראשי הריגול הרוסי בבלקן.
הוא הציג אותו כאופורטוניסט שעבר ממחנה העות'אמנים לזה של הרוסים וגם "קפיטליסט" שהשתמש בפוליטיקה לטובת האינטרסים הכלכליים של עצמו.
לפי הנוסע הצרפתי סטניסלס ברנז'ה שביקר בוולאכיה בימי התקנון האורגני, שהה מנוק כ-5 שנים בפריז.
שם הוכיח את נדיבותו בהזדמנויות שונות, על ידי תרומות לעניי העיר.
לפי דיווחים אחדים בשנת 1814 יחד עם מיטרופוליט ולאכיה הוא שהה בווינה בעת קונגרס וינה, כנראה לצורך שליחויות דיפלומטיות.
יש שהפיצו את ההשמצה לפיה בבריחתו מאיסטנבול אחרי מותו של מוסטפא ביירקטר, לקח מנוק איתו את כל אוצרו של הווזיר המנוח שהוסתר בחביות דגים.
מנוק ביקר בארמניה, תרם תרומות למוסדות הכנסייה האפוסטולית הארמנית באצ'מיאדזין, קישינב וירושלים.
מיוזמתו הוקם בית ספר ארמני ראשון בבוקרשט.
לפי הגופ סירוני, הוא היה "אחד הארמנים החשובים ביותר במאה ה-19",
לפי אורל סאבה (ה-1941, מצוטט על ידי V.Arapu) מנוק היה "הבויאר הארמני הראשון בוולאכיה" והפך ל"סמל לקשר הרוחני בין העם הרומני לעם הארמני".
התוכנית לבניית עיר ארמנית בשם אלכסנדרופול
מנוק שאף להקים על יד רני בנפת טומורובה, באזור שפך הפרוט לדנובה, עיר-נמל ארמנית לפי הדגם של אודסה שתישא את השם "אלכסנדרופול" לכבוד הצאר אלכסנדר הראשון.
עיר זאת נועדה להיות מרכז למסחר חופשי, פטורה ממסים ולהוות מופת לסובלנות דתית ולהתיישבות.
ב-24 באפריל 2016 כתב מנוק באיגרת אל הקיסר אלכסנדר שהעיר המתוכננת תוכל לקלוט כחצי מיליון ארמנים מן החלק האירופי של האימפריה העות'מאנית.
התיישבותו של מנוק ביי בחנצ'שט הביא לפריחה של היישוב.
הוא ובניו הקימו בו מתחם בניינים מרשימים – ארמון משפחתי, ארמון ציד וכנסייה.
בני מירזאיאן ייסדו בו בית ספר ראשון לבנים, בית חולים, אחר כך יזמו את החיבור בקו טלפוני עם קישינב.
הם הקימו גם ספרייה, בית חרושת ללבנים, בית מלאכה לבורסקאות.
בשנת 1817 היו בבעלותו של מנוק כ-450,000 דונם בוולאכיה, מולדובה ובסרביה.
במותו היו ילדיו עדיין קטינים.
לכן רכושו בוולאכיה נוהל על ידי אפוטרופוסים.
רוב נכסיו נמצאו בוולאכיה ובגלל הקושי לנהל אותם מרחוק הם הוחכרו.
בדצמבר 1827 כל הנכסים שם, לרבות החאן בבוקרשט, נחכרו על ידי דימיטריה ד.
20 במאי 1810 – עיטור מסדר הצלב של ולדימיר הקדוש של האימפריה הרוסית בדרגת אביר (דרגה 3) – מטעם הצאר אלכסנדר הראשון.
מלומד בשם מסרי מסריאן שהתארח באחוזת מירזאיאן כתב בשנת 1841 ספר על חייו של מנוק המבוסס במידה רבה על ארכיון המשפחה.
מאוחר יותר הארכיון נעלם ברובו, בנסיבות עלומות, פרט למספר תעודות השמורות ברפובליקת מולדובה, בסנקט פטרבורג ובירבאן.
בית ספר וכיכר בכפר קארבי (על יד העיר אשטרק) בארמניה – מקום לידת אביו – נקראו לפי שמו.
הכיכר נחנכה בשם החדש ביוני 2018.
ארמון הציד של בני מירזאיאן בחנצ'שט הפך במחצית השנייה של המאה ה-20 למוזיאון להיסטוריה ולאתנוגרפיה הכולל חלק המוקדש למנוק ביי ואגפים אחרים הנוגעים לאתנוגרפיה, פלאונטולוגיה וכו'.
1998 – הטלוויזיה הרומנית TVR הפיקה סרט תיעודי על מנוק ביי ""Emanuel… Visul doar vis" ("עמנואל...החלום הוא רק חלום") בבימוי קדרי אביבולה, לפי רעיון של מיכאי סטפאן קזזיאן ואדוארד אנטוניאן).
ב־7–8 ביוני 2018 ארגנה האקדמיה הארמנית למדעים בירבאן כנס המוקדש למנוק ביי מרזיאן, 201 שנים אחרי מותו.
מנוצרס (שם מדעי: Menoceras; מילולית: "קרני סהר") הוא סוג קדום של קרנף אשר חי בערבות אמריקה הצפונית בתקופת המיוקן לפני 30.7-19.7 מיליון שנה.
הוא היה קטן יחסית לקרנפים המודרניים והיה בעל רגליים ארוכות.
אורך קרנף זה הגיע למטר וחצי בקירוב ומשקלו ל-100-300 ק"ג.
הוא היה בעל זוג קרניים בקצה אפו שבלטו החוצה והתעקלו מעט.
דבר זה העניק לו את שמו.
הנקבות היו חסרות קרניים ואולי קטנות יותר.
קרנף זה שגשג בסביבת הסוואנה והערבה הקדומה של אמריקה הצפונית בין פלורידה וקליפורניה עד ניו ג'רזי ונברסקה.
אתר מאובנים בפלורידה ובסן ברנרדינו, קליפורניה מציג עדר גדול של קרנפים כאלה שנפלו לעבר מותם, כנראה מסחיפת נהר בוצי.
היובש של סוף המיוקן גרר אותם להכחדה והם הוחלפו במיני קרנפים עמידים יותר לקרח וליובש כמו הקרנף הצמרירי.
מנוע רקטי היברידי הוא מנוע רקטי העושה שימוש בשני סוגי דלקים הודפים, דלק מוצק ודלק נוזלי או גז.
הרעיון הוצע לראשונה בסוף שנות השלושים של המאה ה-20 במפעל IG Farben בגרמניה ובמקביל בחברת "רקטות קליפורניה" בארצות הברית.
ליאוניד אנדרוסוב , שעבד בגרמניה, תיאר לראשונה את המנועים ההיברידיים עם פחם וגז N2O (חמצן דו-חנקני).
בשנות ה-40 של המאה ה-20 חברת הטילים של קליפורניה פסיפיק השתמשה ב-LOX (חמצן נוזלי) בשילוב עם מספר סוגי דלק שונים, כולל עץ, שעווה וגומי.
המוצלחות ביותר של בדיקות אלה היה עם דלק גומי.
ביוני 1951 הוטסה רקטת LOX / גומי לגובה של 9 ק"מ.
מנוע רקטי היברידי מורכב ממכל לחץ המכיל בתוכו חמצן נוזלי (הדלק הנוזלי), תא בעירה שבתוכו מאוחסן הדלק המוצק ומכשיר המפריד בין השניים.
כאשר ישנו צורך בהפעלת כוח, שסתום תא הבעירה נפתח ואליו מוזרם הדלק הנוזלי.
הדיפוזיה (פעפוע) בין השניים נעשית בשכבה התחתונה של המנוע ונוצר כוח.
מנוע היברידי הפוך, אשר אינו נפוץ מאוד, הוא מנוע שבו המנוע משתמש במחמצן (חומר כימי שכאשר בא במגע עם דלק, דלק נשרף) מוצק ודלק נוזלי.
כמה אפשרויות לדלק נוזלי הם נפט, hydrazine (תרכובת כימית שמשמשת כמרכיב בדלק) ו LH2 (מימן נוזלי), HTPB (דלק נוזלי) פופולרי ביותר עבור מנועים רקטים היברידיים, בשל האנרגיה שלו ובשל העובדה שאפשר להתמודד איתו בבטיחות רבה.
בדיקות בוצעו בהם HTPB היה ספוג בחמצן נוזלי, והוא עדיין לא התפוצץ.
דלק זה לא צפוף כמו מנועי רקטות מוצקים, ולכן לעיתים מוסיפים לו אלומיניום, כדי להעלות את צפיפותו ובכך לשפר את ביצוע הטיל.
חסרונות של מנוע רקטי היברידי
טילים היברידיים נוטים להיכשל יותר מכיוון שקיים קושי לערבב הודפים ממצבי צבירה שונים.
יתרונות של מנוע רקטי היברידי
למנועים ההיברידיים הנעה מכנית פשוטה יותר - דורש רק דלק נוזלי יחיד וכתוצאה מכך פחות אינסטלציה, פחות שסתומים, ופעולות פשוטות יותר.
תוספי מתכת - במתכות המרכיבות את הטיל נכללות מתכות בעלות תגובה גבוהה יותר כגון אלומיניום, מגנזיום, ליתיום או בריליום.
קירור - קירור נוזלי ומתקדם יותר מה שעוזר למדחפים להתחמם פחות וכך להגדיל את הסיכוי להצלחה.
מנור ינאי (נולד ב-27 ביוני 1979) הוא קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף.
כיהן כרמ"ט פיקוד הדרום, מפקד יהל"ם, קצין ההנדסה של פיקוד הדרום, מפקד בא"ח הנדסה ומפקד גדוד 601.
התגייס לצה"ל בנובמבר 1997, ושובץ בחיל ההנדסה הקרבית.
בשנת 2012 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 601, וכיהן בתפקיד עד שנת 2014 בין השאר במהלך מבצע צוק איתן.
בשנת 2014 מונה למפקד בא"ח הנדסה, וכיהן בתפקיד עד 2016.
בשנת 2016 הועלה לדרגת אל"ם ומונה לקצין ההנדסה של פיקוד הדרום.
בתקופת כהונתו היה אמון על בניית המכשול נגד מנהרות בגבול רצועת עזה, פרויקט שהוענק למוביליו פרס ביטחון ישראל.
בשנת 2018 סיים את תפקידו ויצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי.
בשנת 2019 מונה למפקד יהל"ם, וכיהן בתפקיד עד יולי 2022.
בשנת 2022 הועלה לדרגת תא"ל ומונה לראש מטה פיקוד הדרום.
באוגוסט 2025 החליט הרמטכ"ל רא"ל אייל זמיר למנותו לרמ"ט זרוע היבשה ואולם, יחד עם כל שורת המינויים, המינוי לא אושר על ידי שר הביטחון ישראל כ"ץ ובמקומו מונה יאיר נתנס.
למנור תואר ראשון מאוניברסיטת רייכמן (המרכז הבינתחומי) ותואר שני מאוניברסיטת חיפה.
מנוע שטוח 6 הוא מנוע בוכנה בעל שישה צילינדרים, שלושה צילינדרים בכל צד של גל ארכובה מרכזי.
הסוג הנפוץ ביותר של מנוע שטוח 6 הוא מנוע הבוקסר 6.
היתרונות של המנוע השטוח הם איזון מנוע טוב (להפחתת רעידות), מרכז כובד נמוך, אורך קצר (בהשוואה למנוע מוטבע-שישה ) ומתאים היטב לקירור אוויר.
החסרונות הם רוחב גדול (שיכול להגביל את זווית ההיגוי המקסימלית בשימוש ברכב מנועי קדמי).
השימוש הבולט ביותר במנועים שטוחים שישה הוא למכונית הספורט פורשה 911, אשר השתמשה במנועי שטוח-שישה ברציפות מאז 1963. כמה יצרניות רכב אחרות, כולל סובארו, ייצרו מדי פעם שישה מנועים שטוחים.
מנועים שטוחים שימשו מדי פעם גם במטוסים ובאופנועים.
מנוע שטוח ושישה בסגנון בוקסר מסוגל להיות בעל איזון ראשוני ומשני מושלם.
כמו בכל מנועי שישה צילינדרים אחרים, פעימות הכוח החופפות של הצילינדרים (עם מרווח ירי של 120 מעלות במנוע ארבע פעימות) מפחיתות את העברת הכוח הפועמת שנראית במנועים עם פחות צילינדרים.
כמו כן, כאשר משתמשים בתצורת בוקסר.
מנועים שטוחים 6 מוקדמים כוללים את המטוס פרנקלין O-265 שיוצר בשנת 1940 ואת המטוס Lycoming O-435 שיוצר בשנת 1942. כמה יצרנים משתמשים באות "O" בקוד הדגם של מנועים שטוחים 6, כקיצור לפריסת הצילינדר הנגדית.
המנוע שימש גם במסוק בל 47.
המנוע השטוח 6 נקשר לעיתים קרובות לפורשה 911, מכונית ספורט בעלת מנועים אחוריים אשר השתמשה במנועי שטוחים 6 באופן בלעדי מאז שנת 1963.
דגמי פורשה אחרים המשתמשים במנועים שטוחים 6 הם פורשה 914, פורשה 959, פורשה בוקסטר.
שתי יצרניות אמריקאיות ייצרו לזמן קצר מכוניות עם מנועים שטוחים 6 :טאקר 48 ו-שברולט קורווייר.
שתיהן מכוניות בעלות מנועים אחוריים עם הנעה אחורית.
היצרנית היפנית סובארו ייצרה מנועי שטוח 6 מקוררים במים בין השנים 1988–1996 ובין השנים 2001–2019.
מרבית האופנועים משתמשים במנועים עם ארבעה צילינדרים או פחות, אולם אופנוע הסיור של הונדה גולד ווינג השתמש במנוע שטוח 6 מאז 1987. בתחילה, המנוע היה בעל עקירה של 1.5 ליטר, עד שהוגדל ל 1.8 ליטר בשנת 2001.
מנועי פרקינס היא חברה בריטית לייצור מנועי דיזל, שהוקמה בשנת 1932 והחל משנת 1998 מהווה חלק של קטרפילר האמריקאית.
היא מייצרת מגוון רחב של מנועים לצורכי חקלאות, בניה, ייצור חשמל ותעשייה.
החברה הוקמה ב-7 במאי 1932 על ידי מהנדסים פרנק פרקינס וצ'ארלס צ'פמן.
באוקטובר 1935 מנוע דיזל של החברה קבע מספר שיאי עולם בתחרות מכוניות.
במהלך מלחמת העולם השנייה הם יצרו סדרה P4 ו-P6 לצורכי צבא.
בשנת 1959 חברת מסי פרגוסון הפכה ללקוח העיקרי של מנועי פרקינס.
בשנת 1961 הוקם מפעל בארגנטינה שבמהלך שנות ה-70 בנה כ-200 אלף מנועים.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 החברה פיתחה סדרה חדשה של מנועי דיזל שכללה בין היתר פרקינס 6.372. ייצור הסדרה נמשך גם בשנות ה-80.
במשך שנים רבות סופקו מנועי דיזל לתוצרת קטרפילר, ובשנת 1998 מנועי פרקינס נרכשה על ידה.