tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-6 באפריל 1944, נלכד ילין בידי סוכני הגסטאפו, עת שהיה בחיפושים מחוץ לגטו אחר אמצעי תחבורה לקבוצה נוספת של לוחמים ליערות.
כשישה שבועות הוא עמד בעינויים שמטרתם הייתה לחשוף את המחתרת בגטו, אך למרות מאמציהם לא הצליחו אנשי הגסטאפו להוציא מפיו מידע כלשהו.
ישנן עדויות סותרות באשר למותו, עם זאת, ידוע ללא ספק שהוא מת במעצר.
השלטונות הסובייטים העניקו לחיים ילין, אחרי מותו, את 'עיטור לנין' על שירותו בתור פרטיזן ועל הצטיינותו במלחמה האנטי-פשיסטית.
אחיו, מאיר ילין (יעלין) (1910–2000), היה מהנדס במקצועו וסופר.
בימי הכיבוש הנאצי נכלא בגטו קובנה.
בתחילת 1944 ברח מהגטו למסתור בעיר שם שהה עד שהעיר שוחררה על ידי הצבא הסובייטי.
עם שחרור קובנה היה ממקימי בית מחסה לילדים יהודים ששרדו את השואה.
פרסם סיפורים ומאמרים בליטא, ואחר כך בעיתונות היהודית הסובייטית על השואה בליטא.
מבין חיבוריו: "פארטיזאנער פון קאונאסער געטא" (ביידיש: 'פרטיזנים בגטו קובנה'; מוסקבה, 1948); "בלילה אחד" (בליטאית וברוסית, 1966); "במבצרי המוות" (בליטאית, 1966).
"פריז אין גרוי" (יידיש, פריז באפור), פאלקסבלאט, 22 באוקטובר 1937 (עמ' 8) – דיווח אחד מתוך סדרה שפורסמה ביומון, עת שהה בפריז בוועידת התרבות.
"במלחמה ובגיטו – כרוניקה בת זמננו" שני החלקים שנשתמרו (מתוך השלושה) נאספו בספר 'חיים ילין, לוחם הגיטו והסופר'.
חיים יחיל (הופמן) (25 בספטמבר 1905, כ"ה באלול ה'תרס"ה – 16 במאי 1974, כ"ד באייר ה'תשל"ד) היה דיפלומט ישראלי, כיהן כשגריר ישראל בשוודיה ומנכ"ל משרד החוץ, היה יושב ראש הוועד המנהל של רשות השידור, ממקימי התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
יחיל נולד בעיירה במוראביה אז בשטחי האימפריה האוסטרו-הונגרית, מהיותו נער היה פעיל בתנועות נוער ציוניות, היה ממייסדי סניף בלאו וייס וחבר בתנועת החלוץ.
בתום לימודי התיכון עבר סמינר למורים והורה במשך שנה בבית ספר יהודי בפראג.
למד כלכלה ומדעי המדינה באוניברסיטת וינה.
עלה לארץ ישראל ב-1929 והיה חבר בקיבוץ ג' שייסד את גבעת חיים.
חזר לאירופה ללימודי דוקטורט באוניברסיטת וינה.
הוא היה ממנהיגי הקהילה הסוציאליסטית היהודית בפראג וסייע בארגון העלייה, הוא נשאר בצ'כוסלובקיה עד פלישת הנאצים במרץ 1939. בשובו לארץ ישראל היה פעיל בהסתדרות העובדים, היה מרכז התרבות של מועצת פועלי חיפה וב-1943 נבחר למועצת פועלי תל אביב.
לאחר מלחמת העולם השנייה שימש שליח הסוכנות היהודית לגרמניה, הוא היה מנהל פלוגות הסעד שפעלו במסגרת UNRRA (סוכנות הסעד והשיקום של האומות המאוחדות), טיפל בסיוע לניצולי השואה, בארגון העפלת שארית הפליטה לישראל ופעיל בתנועת הבריחה.
לאחר קום מדינת ישראל נותר באירופה ומונה לקונסול וקצין עליה באזור הכיבוש האמריקאי בגרמניה.
באפריל 1949 שב לישראל, עבד במחלקת הקליטה של הסוכנות היהודית ועמד בראש מחלקת הקליטה והעלייה של הסתדרות העובדים.
באוקטובר 1951 מונה לראש מחלקת ההסברה במשרד החוץ.
בנובמבר 1952 יצא לגרמניה כסגן לעניינים מדיניים של המשלחת הישראלית שעסקה בהסכם השילומים, כיהן בתפקיד עד יולי 1954 ושב לתפקידו כראש מחלקת ההסברה.
באפריל 1956 מונה לציר ישראל בשוודיה בנורווגיה ובאיסלנד ובמהלך כהונתו שודרגה מערכת היחסים בין ישראל לשוודיה והוא מונה לשגריר במדינה.
ב-1959 מונה לסגן מנכ"ל משרד החוץ, היה אחראי על מש"ב - המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי.
בשנים 1960 עד אוקטובר 1964 כיהן כמנכ"ל המשרד, תקופת כהונתו התאפיינה בגידול ניכר בנציגויות הדיפלומטיות הישראליות ברחבי העולם ובפרט באפריקה ובאמריקה הלטינית.
ב-1965 מונה ליו"ר הראשון של הוועד המנהל של רשות השידור וכיהן בתפקיד עד 1972. כמו כן, בשנים 1968–1971 כיהן כמנכ"ל האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
היה חבר הנהלת יד ושם, מנהל המרכז לתפוצות ומנהל המועצה הציבורית להנצחת חללי צה"ל.
לאחר מלחמת ששת הימים היה ממייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
נפטר ב-1974 ונקבר בהר המנוחות.
זכרו מונצח ברחוב על שמו בשכונת סן-סימון בירושלים ובבאר שבע.
היה נשוי ללני יחיל, חוקרת השואה, ואב לשני בנים.
עמוס, פרופסור לאסטרופיזיקה באוניברסיטת סטוני ברוק ו שנהרג בעת שפיקד על מחלקה במלחמת ששת הימים.
פעולות המשלחת הארצישראלית לשארית הפליטה 1945–1949
את עיקר פרסומו קנה בקונטרס שהוציא לאור בצעירותו, והתקבל בבתי המדרש כ"קונטרס רבי חיים יונה".
רבי חיים יונה נפטר צעיר לימים בהיותו בן 38 שנים בלבד.
חיים יונה תאומים נולד בערך בשנת ת"נ, לרב יחזקיה יהושע פייבל תאומים, רבן של פרמיסלה צילץ וברסלאו, בנו של הרב יונה תאומים-פרנקל מחבר הספר "קיקיון דיונה", שהיה מגדולי מרביצי התורה בדורם של הש"ך וה"תוספות יום טוב".
בצעירותו למד תורה מפי אביו, ואחר כך מפי תלמידי חכמים בעיר גלוגא (Głogów - שלזיה, גרמניה).
הוא התפרסם כשקדן מתמיד, וככשרוני בצורה יוצאת דופן.
כשהיה בן 14 התארס עם שרה בתו של הרב דוד אופנהיים רב-ההשפעה, רבן של הערים ניקלשבורג ופראג.
בתקופת האירוסין שלח ר' חיים יונה מכתבים רבים ובהם דברי תורה לחותנו המיועד, והם השתמרו בספרו "שלל דוד".
רעייתו שרה התפרסמה בכשרונה הרב, כבחורה היא כתבה, כמתנה לאביה, עותק של מגילת אסתר על קלף.
היא מתה עליו בשנת תע"ג (1713 בגיל 18), והוא נישא בזיווג שני לרייזל, בתו של הרב נפתלי הירש מירל'ס, דיין בברלין.
גיסו, אחי אשתו השנייה, היה הרב דוד פרנקל, מחבר הפירוש המקיף הראשון לתלמוד הירושלמי, "קרבן העדה".
במשך תקופה מסוימת לאחר נישואיו השניים, התגורר רבי חיים יונה בהנובר.
בשנת תפ"ג (1713) נתקבל לאב"ד בברסלאו.
על מצבת קברו בקראטשין נכתב:
מזיווג ראשון היו לו רק בת אחת, ושמה גיננדל, נישאה לרבי שמעון בנו של ר' יצחק באנדי מפראג.
ומזיווג שני נולדו בן ושתי בנות:
בנו, הרב יצחק יוסף תאומים, היה אב"ד ברסלאו במשך חמישים שנה.
בתו חיה נישאה לבן דודה רבי צבי הירש רבה של זברז' בן רבי שלמה אב"ד פינטשוב מחבר "יקהל שלמה" שהיה חתן רבי יחזקיה יהושע פייבל תאומים.
בתו אדיל נישאה לרבי אריה לייב (בנו של ה"פני יהושע"), מחבר הספר "פני אריה", שהיה אב בית הדין בפודהייץ, ומאוחר יותר רבה של רוטרדם ורב בהנובר.
בזמן לימודיו בבחרותו בגלוגא, בהיותו בערך בן 17, חיבר את קונטרסו המפורסם המתמקד כולו בביאור סימן אחד ב"שולחן ערוך" - סימן כ"ה בהלכות דיינים שב"חושן משפט", העוסק בעיקרו בדין דיין שטעה, ונסוב על הסוגיה התלמודית הכללית בדיני נזיקין, המכונה "דינא דגרמי".
בשנת תפ"ד (1724), ארבע שנים לפני מותו של המחבר, הביא רבה של גלוגא הרב אברהם הלין את החיבור לדפוס ביסניץ הסמוכה, בהסכמתו של הרב תאומים.
קונטרס זה מוזכר לפעמים בשל הטקסט הקצר שלו, בשם "עלה דיונה".
החרה החזיק אחריו תלמידו ובנו המאומץ, רבי יהונתן אייבשיץ בספרו "אורים ותומים" העוסק ב"חושן משפט".
הוא כתב בהקדמה לסימן כ"ה: .
בהמשך פירושו לסימן זה, מרבה הרב אייבשיץ לעסוק בדברי "קונטרס ר' חיים יונה" וליישב קושיותיו על דברי הראשונים והש"ך.
"קונטרס ר' חיים יונה" נדפס לראשונה כנספח לספרו של המהרש"ל "ים של שלמה" על מסכת בבא קמא.
ולאחר מכן זכה למספר רב של מהדורות כקונטרס בפני עצמו: בלבוב תקס"ז, ובפיוטרקוב תרנ"ז, ועוד.
בשנת תשנ"ט נדפסה בלייקווד מהדורה מתוקנת ומוערת של הקונטרס.
בשנת תשמ"א (1981) נדפס בירושלים מכתב ידו של רבי חיים יונה, ספרו על משנה תורה להרמב"ם.
חיים יֶלין (נולד ב-12 באוגוסט 1958) הוא איש ציבור ישראלי, כיהן כראש המועצה האזורית אשכול בין השנים 2007–2015 וכחבר הכנסת מטעם מפלגת יש עתיד בין השנים 2015–2019. ממובילי "מועצת אוקטובר".
ילין נולד בבואנוס איירס, בירת ארגנטינה, במשפחה ציונית.
בין גיל 3 ל-6 חי בישראל.
בהיותו בן 8 התגרשו הוריו.
בגיל 18 עלה לישראל עם קבוצת "אתגר", שחצי מחבריה הצטרפו לקיבוץ החותרים וחציים לבארי.
שירת בצה"ל כחייל בודד בתפקיד מדריך בקורס מפקדי טנקים.
השלים תואר ראשון בכלכלה וניהול ממכללת ספיר ומאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בתום שירותו הצבאי, הצטרף כחבר לקיבוץ בארי.
כעבור שנים, כאשר קיבוץ נחל עוז נקלע למשבר, והיה על סף פשיטת רגל, התבקש לעבור אליו כדי לעזור לשקמו.
הוא שימש יושב ראש הקיבוץ ובהמשך, שימש יושב ראש גם בקיבוצים להב ומשאבי שדה.
בנובמבר 2007 נבחר לראשונה לתפקיד ראש המועצה אזורית אשכול, וב-2012 נבחר לקדנציה שנייה ברוב של 91%.
במהלך כהונתו ערך צה"ל את מבצעי עופרת יצוקה, עמוד ענן וצוק איתן, שבמהלכם נאלץ להתמודד עם ירי של רקטות ופצמ"רים אל יישובי המועצה האזורית.
במבצע צוק איתן נחשפה תשתית מנהרות הלחימה של החמאס המאיימות על יישובי עוטף עזה.
איומים אלה שיבשו את שגרת החיים ביישובי המועצה וביישובים נוספים במהלך המבצע, גרמו להרוגים ופצועים ולנזק רב.
נוסף לדאגות ציבוריות אלה, בנו, ששירת כלוחם במבצע, נפצע קל ואושפז לימים אחדים בבית החולים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים הצטרף ילין למפלגת "יש עתיד" והוצב במקום השביעי.
לאחר שהרשימה זכתה ב-11 מושבים, נבחר ילין לכנסת.
שימש כחבר בוועדת המדע והטכנולוגיה של הכנסת וכיהן כיושב-ראש השדולה למען השלטון המקומי, יושב-ראש השדולה לעוטף ישראל וכיושב-ראש השדולה החקלאית.
בראשית 2019, לקראת הבחירות לכנסת ה-21, הודיע ליו"ר מפלגתו יאיר לפיד כי הוא עוזב את מפלגת יש עתיד ולא יתמודד מטעמה לכנסת.
ב-20 בפברואר 2019 שוריין במקום ה-10 ברשימת העבודה.
המפלגה זכתה בשישה מנדטים וילין לא נכנס לכנסת.
לאחר פיזור הכנסת העשרים ואחת בסוף מאי 2019 ולקראת הבחירות לכנסת ה-22, הודיע ילין כי הוא מוותר על השריון ברשימת העבודה לכנסת שקיבל מהיו"ר הפורש אבי גבאי, וכי הוא פורש מהחיים הפוליטיים.
בנובמבר 2024 הקים עם עוד 20 משפחות את "מועצת אוקטובר", התאגדות של יותר מ-1500 משפחות שכולות, משפחות חטופים וניצולי טבח השבעה באוקטובר.
ילין תמך בתוכנית ההתנתקות, אך לימים טען שזאת הייתה טעות והיה צריך לצאת אך ורק בהסכם.
האשים בשנת 2018 את ממשלת ישראל בחוסר נחישות להילחם בטרור מרצועת עזה, ובהישענות על החוסן של תושבי עוטף עזה.
ילין הוא בעל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת רייכמן ומאוניברסיטת בר-אילן, שניהם משנת 2024. זוכה פרס בובליק מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
נשוי לזיוה ילין, אמנית ואוצרת.
הרב חיים יעקב רוטנברג (תשרי תר"ע וואדוביץ פולין - ז' באלול ה'תש"ן פריז צרפת) היה רב חרדי בפריז, רב בית הכנסת אגודת הקהילות ברחוב פאווה שברובע הרביעי של פריז, ורב מערכת הכשרות הגדולה בצרפת.
נולד בודוביצה שבפולין בשנת ה'תר"ע לרב מרדכי רוטנברג, ולשרה בת הרב דוד פרידמן רבה של דויטשקרויץ, בשנת ה'תרע"א היגרה המשפחה לאנטוורפן שבבלגיה, שם מונה אביו לרב בשנת ה'תרע"ד תפקיד בו כיהן עד למותו באושוויץ במלחמת העולם השנייה.
למד בישיבות טלז מיר ובריסק, נישא לרבקה מלכיאור והתגורר באנטוורפן.
היה ראש הקהילה בעיר לצד רבי מאיר לנדא מדראהביטש.
בשנת ה'תשכ"ד לאחר פטירתו של הרב שמואל יעקב רובינשטיין רב בית הכנסת אגודת הקהילות בפריז נקרא למלאות את מקומו כראש אגודת הקהילות, והיה לרב השלישי של בית הכנסת, תפקיד אותו מילא עד לפטירתו.
הקים וניהל מוסדות חינוך בפריז לכל הגילאים וכן מערכת כשרות גדולה.
נפטר בז' באלול ה'תש"ן בפריז ונקבר בבית הקברות של הקהילה היהודית באנטוורפן בלגיה.
את מקומו ברבנות בית הכנסת ומערכת הכשרות ממלא בנו הרב מרדכי רוטנברג.
לאחר פטירתו הקים חתנו הרב יצחק כץ קהילה נפרדת בשם "קהל יראים פריס" (קי"ף), המחזיקה במוסדות חינוך ומערכת כשרות וממוקמת גם היא ברחוב פאווה.
אחותו גב' רחה שטרנבוך התפרסמה בתקופת מלחמת העולם השנייה כאשר התגוררה בשווייץ והצילה מאות יהודים.
הציירת סופיה קיסלוב היא בת דודתו.
הרב חיים יעקב מישְקינסקי (ה'תרמ"ג, 1883 - כ"ב בחשוון ה'תש"ג, 2 בנובמבר 1942) היה רב ליטאי, רבן של , קנישין וסוויסלוץ'.
נולד בברזניקי הסמוכה לסובאלק למשה יהודה מישקינסקי, למד בישיבות המזוהות עם תנועת המוסר: ישיבת ראדין וישיבת "כנסת ישראל" בסלובודקה.
בסלובודקה נתפס לשיטתה של תנועת המוסר והרב יצחק בלאזר מראשי התנועה ותלמידו של מייסדה רבי ישראל מסלנט, היה עבורו מודל לחיקוי.
כבן למשפחה אמידה סייע רבות לחבריו במתן הלוואות וטיפל בעצמו בחברים חולים, גם באלו שחלו במחלות מידבקות.
נישא לחיה פַאיַאנְס, בתם של הרב דוד פאיאנס, הרב בקנישין ולימים ראב"ד ביאליסטוק וחבר הוועד המרכזי של "המזרחי", והרבנית מרים בתו של ראב"ד ביאליסטוק הרב חיים נפתלי הרץ היילפרין בן רבה הנודע של ביאליסטוק הרב רפאל יום טוב ליפמן הלפרין, מחבר הספר "עונג יום טוב".
לאחר פטירת רעיתו, נשא בזיווג שני את אחותה יוכבד.
לאחר נישואיו כיהן כרב בשטאבין שבפלך סובאלק, אך במלחמת העולם הראשונה נחרבה העיירה והוא נדד בין עיירות שונות.
עם מינוי חמיו לרבנות העיר ביאליסטוק, התמנה במקומו לרב בקנישין.
הוא היה פעיל בנושאים חברתיים בעירו, וייסד בית ספר שבו למדו גם מקצועות חול לצד לימודי קודש.
כחמיו תמך גם הוא ברעיון יישוב ארץ ישראל, אך לא נמנה באופן רשמי על תנועת המזרחי.
לאחר פרישת הרב מרדכי דב איידלברג מרבנות העיירה סוויסלוץ' לטובת רבנות העיר לחוביצ'ה, התמנה תחתיו כרבה של סוויסלוץ'.
גם בעיירה זו היה פעיל בתחומי החינוך והחברה.
בנם הצעיר נרצח במחנה ריכוז בוולקוביסק.
יצחק עברי (מישְקינסקי) - עיתונאי, עורך ומתרגם עברי.
משה מישקינסקי - היסטוריון ישראלי, חוקר תנועת הפועלים היהודית במזרח אירופה, ופרופסור להיסטוריה יהודית מודרנית באוניברסיטת תל אביב
נפתלי הרץ - נרצח בשואה בהיותו בן 21
רבי חיים יחיאל מיכל ביק (א' בשבט ה'תרמ"ח, ינואר 1888 - י"ד בסיוון ה'תשכ"ד, 25 במאי 1964) היה רבה של מז'יבוז' ורב בארצות הברית.
נולד במז'יבוז' ונקרא על שם אביו שנפטר לפני שנולד (נפטר בכ"א בתמוז ה'תרמ"ז).
בהיותו בן עשרים ושתים, בשנת ה'תרע"א (1911) נבחר לכהן כרבה של עיר הולדתו.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה ותנאי החיים היהודיים הקשים ברוסיה הסובייטית, היגר לארצות הברית אליה הגיע בשנת ה'תרפ"ה, 1925.
הוא נבחר כרבן של שלש קהילות של יוצאי מז'יבוז' בניו יורק, משנת תרצ"ג רב של קהל אנשי צדק בברוקלין, ומשנת תרצ"ו רב של קהל אהבת אחים בברוקלין, היה נשיא 'ועד הרבנים דנוא יארק רבתי' וממנהיגי 'אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדא' והיה משיב בהלכה בכל תחומיה.
עיקר מומחיותו הייתה בתחומי חושן משפט ואבן העזר.
אחרי השואה נרתם למאמץ להתרת עגונות מלחמת העולם השנייה ועסק גם בשאלת העגונים הגברים שלא מצאו את נשותיהם ובשל חרם דרבנו גרשום לא יכלו להינשא.
כתביו הרבים לא נדפסו בחייו, ומהם מתפרסמים מעת לעת בכתבי עת תורניים שונים.
בנו, הרב משה צבי אריה ביק (תרע"א, 1911 - י"ט באלול ה'תש"ן, 9 בספטמבר 1990) היה אף הוא רב בארצות הברית שהשיב לשאלות הלכתיות.
כיהן משנות ה-30 של המאה ה-20 כרב קהילת יוצאי קרושניק בברונקס, ומשנות ה-70 התגורר בבורו פארק והיה מעורב בפולמוס העירוב בשכונה.
בנו ישעיהו ביק, ממנהיגי תנועת המזרחי בארצות הברית.
בנו של ישעיהו - הרב עזרא ביק, רב בישיבת הר עציון.
בנותיו טשארנא מויטשיין, הנרייטה ברלינר, ובתיה פירסט
רבי חיים יוסף פולק (בכתיב מיושן: פאללאק; בלועזית: Joachim Pollak; ח' בטבת ה'תקנ"ט, 16 בדצמבר 1798 - ליל ב' בטבת ה'תר"ם, 16 בדצמבר 1879) היה רב במוראביה, מתלמידי החת"ם סופר ומהבולטים שבאנשי תנועת ההשכלה.
כיהן כרב אב"ד וראש ישיבת טרייביטש, ומחבר ביאור "מקור חיים" על ספר העקידה.
נולד בטרייביטש, בנו היחיד של הדיין המקומי הרב שבתי פולק.
למד אצל רבי אלעזר רוקח מחבר "שמן רוקח" ובהמשך כשמונה שנים בישיבת פרשבורג אצל החת"ם סופר.
בחנוכה ה'תקפ"ה (דצמבר 1824) נשא לאישה את פראדל בת ר' נתן נטע אסטרייכר.
בשנת ה'תקפ"ט התמנה לכהן כרבה של עיר הולדתו טרייביטש.
משרה בה החזיק במשך כיובל שנים, עד לפטירתו.
הוא החזיק בעיר ישיבה גדולה שלמדו בה תלמידים רבים.
הרב פולק נודע כמלומד גדול ופרסם חידושים רבים בכתבי העת בני התקופה (חבצלת, שומר ציון הנאמן, העברי בו כתב מיום היווסדו, היהודי ואחרים).
חיבורו "מקור חיים" נדפס בשולי ספר "עקידת יצחק" אותו ביאר.
הדפסת הספר נעשתה בהסכמת הרש"ר הירש, הכתב סופר ועוד.
בפירושו, במבוא לשער השלושים ואחד, הוסיף קטע נרחב הדן באסטרונומיה של העת החדשה, בה, בין השאר, קיבל את המודל ההליוצנטרי ולא היסס להדגיש שהארץ "גם היא כוכב לכת, איין פלאנעט, המקפת את השמש בשס"ה יום ושש שעות".
תלמידו אייזיק הירש וייס אשר למד אצלו כשנתיים (בהיותו הרב פולק כבן 30) והושפע ממנו כל חייו, כתב על אודותיו באריכות בספרו "זכרונותי":
וייס הרחיב על אודות סגנון וקצב הלימוד של הרב פולק, סדר יומו, ידיעתו בעל פה את לשונות הש"ס והראשונים, ידיעותיו הבלשניות ועוד.
לדבריו, הרב פולק היה בקי בכתבי קיקרו וסנקה "כמו בהלכות שבת...
גם בלשון צרפת היה בקי".
כן תיאר את אופיו הרך, מלבושיו (בשבת ובחג התעטף "בבגדי רבני פולין"), מתנגדיו ועוד.
הרב פולק היה אחד מהפוריים בין רבני מוראביה: רבים ממאמריו פורסמו בכתב-העת "כוכבי יצחק", שהוא תרם לו יותר מכל כותב יחיד אחר, וכמו כן חיבר הסכמה לפירושו של גדעון ברכר ל"ספר הכוזרי" והרבה לעסוק בפילוסופיה היהודית של ימי הביניים.
הרב פולק נפטר בליל ב' בטבת ה'תר"ם, 16 בדצמבר 1879, בהיותו כבן 81, ונטמן בעירו טרייביטש.
בהלווייתו השתתפו אלפים, ביניהם שרי ממשלה, אנשי דת נוצרים ועוד.
בנו הרב שמואל פולק, ששימש קודם ברבנות בעיירה , כיהן אחריו כרבה של טרייביטש.
חיים יחזקאל (נולד ב-24 באוגוסט 1966) הוא משורר ומחנך ישראלי.
חיים יחזקאל, הבכור בין שישה ילדים, נולד וגדל בכפר יונה.
אביו יצחק יחזקאל היה נהג מונית ואימו, מרים יחזקאל, עקרת בית.
בוגר פנימיית שטיינברג ותיכון כצנלסון בכפר-סבא.
בצה"ל שירת במשך שלוש שנים כלוחם נ"מ ושנת קבע בחיל החינוך, במסגרתו הוא גם שירת במילואים.
למד ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת לימודיו זכה במצטיין רקטור, פרס קרן דב סדן ללימודי יהדות ופרס מהכנסת על הצטיינות במדעי הרוח.
יחזקאל הוא מורה רב-תחומי משנת 1995. לימד ברמת אביב בתיכון הנדסאים הרצליה ליד אוניברסיטת ת"א, ובנתניה, באורט לייבוביץ', לני ואורט אקסטרני.
מייסד שותף של תיכון "אביב" בנתניה בשנת 1997, בית ספר אינטרני פרטי בפיקוח משרד החינוך, מ-2005 עד 2010 היה בבעלותו ובניהולו.
החל משנת 2013 מנהל את בית ספר "אופקים" בנתניה.
ב"אביב" ו"אופקים" לימד ומלמד מקצועות שונים.
שיריו שהולחנו: תפילה, אדון לא נעים לו, שיר נעורים, אי ביטחון, דודה קלרה, פשוט (הולחנו ובוצעו על ידי הזמרת והמלחינה רחלי וולשטיין).
השיר 'השלמה' הולחן ובוצע על ידי אלי דראי.
שיריו הושמעו והוקראו בתחנות רדיו: קול ישראל, אורנים והרדיו של יהודית מליק שירן.
בין השנים 1993-1991, בהיותו סטודנט, כתב יחד עם מנחם זילברמן קטעים סאטיריים ל'הבקתה' בתל אביב לערב שנקרא "יום שלישי פעמיים כי טוב".
מרבה להרצות בבמות ספרותיות כדוגמת בית הסופר ובית היוצר.
חבר בקבוצת המשוררים הנתנייתים "שיח כותבים" בניהולה של שושנה ויג.
חבר באגודת הסופרים העבריים משנת 2017 וחבר אקו"ם משנת 2018.
חיים יחזקאל נשוי לאלה משנת 1994. יש להם ארבעה ילדים, והם מתגוררים בנתניה.
למלוך בלילך: שירי אהבה * פזמונים * מכתמים, ציורים: דני קרמן, חלונות/גוונים, 2005.
רציתי לצאת עם העברית, פיוטית, 2016.
שירה על שירה, הוצאת פיוטית, 2016, בעריכת ציפי הראל ושושנה ויג.
צלע מן האדם, הוצאת פיוטית, 2016, בעריכת שושנה ויג.
עורי שפת עבר, הוצאת צבעונים, 2017 (בעריכת ד"ר לאה צבעוני) - שיר הנושא של הספר "רציתי לצאת עם העברית".
בשדה כובס, הוצאת דבי אופקים, 2018 (בעריכת ד"ר מירי דבי)
שירה עבריה, אנתולוגיה לשירה, הוצאת ארגמן מיטב, 2018. עמ 44.
שיעור באזרחות (או אגדה דמוקרטית), מוטיב גיליון 34, אפריל 2018, עמ' 85–88.
הספר תמונת עיר, נתניה חוגגת 90 בעריכת שושנה ויג, הוצאת פיוטית, 2018, עמ' 75–77.
אנתולוגיה לשירה, בעריכת שושנה ויג וציפי הראל, הוצאת פיוטית, תש"פ, 2019.
הוצאת עמדה, התש"פ, 2020. עורך: יחזקאל נפשי.
הרב חיים יהודה רבינוביץ (נולד באפריל 1944, ב' באייר ה'תש"ד) הוא דיין חרדי, חסיד חב"ד, שכיהן במספר משרות דיינות, בהן אב"ד ירושלים.
נולד בירושלים, לרב שמואל בן-ציון ולמירל לבית ברגמן, שהיה גזבר כולל חב"ד בארץ ישראל.
בגיל שש שנים התייתם מאביו.
בצעירותו למד בישיבת עץ חיים, שם למד עם הרב שמואל יעקב קאהן, האדמו"ר מתולדות אברהם יצחק.
לאחר מכן המשיך את לימודיו בישיבת תורת אמת, שם התחבר לראש הישיבה הרב שמואל אלעזר היילפרין ונחשב לאחד מתלמידיו הקרובים.
בשנת ה'תשכ"ה, נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים ליובאוויטש המרכזית – 770 בניו יורק.
בסוף שנת תשכ"ו חזר לארץ ישראל בהוראת הרבי מלובביץ', על מנת לשהות עם משפחתו במצב הביטחוני הקשה ששרר בארץ.
התגייס לצה"ל ושירת ברבנות הצבאית.
נשא את חנקה יוטא למשפחת קאופמן.
בהוראת הרבי החל ללמוד דיינות, בכולל מיוחד של הרב הראשי לישראל הרב איסר יהודה אונטרמן בתל אביב.
בניסן תשל"ה (1975) הוסמך לדיינות בידי מועצת הרבנות הראשית.
כעבור כמה שנים נתמנה לדיין בתל אביב, ולאחר מכן לאב בית דין תל אביב.
בהמשך עבר לשמש כאב בית הדין הרבני בירושלים.
בבד לבד עם עבודתו בבית הדין נתמנה בתשע"א במינוי זמני לחבר בית הדין הגדול בהוראת שר המשפטים יעקב נאמן והראשון לציון הרב שלמה משה עמאר, תפקיד אותו מילא עד שנת תשע"ד, עם הגיעו לגיל שבעים, פרש לגמלאות.
בבחירות לכנסת השתים עשרה היה מראשי המערכה החב"דית לבחירת אגודת ישראל.
בעקבות קשריו עם שמעון פרס, מונה לחבר "ארגון הגג של מוסדות חב"ד בארץ הקודש", על מנת שיעזור בניהול המגעים להקמת הממשלה ב-1990.
בחנוכה תש"ן נסע לברית המועצות עם משלחת מטעם הרבנות הראשית על מנת לסייע ליהדות במדינה.
ב-2012 קבע נציב התלונות על שופטים, השופט בדימוס אליעזר גולדברג, כי רבינוביץ נהג בניגוד לכללי האתיקה כאשר דן בתיקים שבהם באי הכוח היו בתו, גילה, ובעלה שאול נפתלין, שניהם עורכי דין.
ב-2013 נפתחה נגדו חקירה משטרתית בחשד להתנהלות פסולה והפרת אמונים.
בנו הרב שמואל, רב הכותל והמקומות הקדושים.
בנו הרב יוסף יצחק, דיין באשדוד ובירושלים.
בנו הרב מאיר, מורה צדק בכפר חב"ד ודיין.
בתו גילה נפתלין, עורכת דין.
הרב חיים יהושע אלעזר הכהן חמצי (1795–1881) היה רב מחכמי איזמיר שבטורקיה ובסוף ימיו מורה צדק ואב בית הדין של חיפה, שם פעל בראשית התפתחות היישוב היהודי בעיר.
נולד באיזמיר שבטורקיה (אז באימפריה העות'מאנית) בשנת 1806 (ה'תקס"ו) לבכורה רבקה בת הרב חיים יצחק אלגאזי וליוסף הכהן חמצי.
אביו היה גביר ידוע בעירו, שהחזיק והקים שתי ישיבות שבהן למדו רבני העיר.
בלידתו נקרא שמו אלעזר, ובהמשך נוספו לו השמות חיים ויהושע.
בילדותו גדל בסביבת הרבנים שלמדו בבית המדרש "בית יצחק" שהקים אביו בביתו.
רבו המובהק היה הרב פנחס רפאל יהושע די שיגורה, ורבנים נוספים שאצלם למד היו הרב רפאל יצחק מאיו, הרב חיים פלאג'י, הרב שלמה חכים והרב דוד אמאדו.
ידידיו וחבריו הידועים היו הרב אברהם פלאג'י, הרב רחמים נסים יצחק פלאג'י, הרב חיים בנימין פונטרימולי, הרב יצחק ג'וקריל ובנו של רבו, הרב רחמים נסים יהודה די-שיגורה.
בשנת 1860 (ה'תר"ך) לערך עלה לארץ ישראל והתיישב בחיפה, שם מונה לכהן עד לפטירתו כרב וכאב בית הדין המקומי.
בשנת 1865 (ה'תרכ"ה) עבר להתגורר בפקיעין למשך תקופה, עקב מגפת הכולרה שפרצה בחיפה.
מחיפה המשיך להתכתב עם רבני דורו מאיזמיר בפרט ומקהילות נוספות בעולם בכלל בנושאי הלכה ונושאים אחרים שעמדו על הפרק.
הלך לעולמו ב-27 במרץ 1881 (כ"ו באדר ב' ה'תרמ"א) ונקבר בחיפה.
משה ואליעזר הכהן חמצי, שחלק מחידושיהם הובאו בספרי אביהם.
יוסף, אפרים, בוליסה-לונה (נישאה לגביר שלמה רפאל הכהן) ואסטריאה.
חלק מחיבוריו שנשארו בכתב יד אבדו במהלך השנים.
כה תברכו - דיני נשיאת כפיים מא' עד ת' (סלוניקי תרמ"א).
יצא לאור מחדש גם על ידי מכון מורשה להנחיל ומכון אמרי דוד בירושלים, שני חלקים, תשנ"ב.
ולבש הכהן - דרושים וחידושים (איזמיר תרמ"ט).
מעשה אבות - פירוש על פרקי אבות, כתב יד שנמצא שנים רבות לאחר פטירתו.
יצא לאור בהוצאת מכון אהבת שלום, ירושלים תשס"א
מעשה חי"א - פירוש להגדה של פסח, כתב יד שנמצא שנים רבות לאחר פטירתו, בהוצאת מכון אהבת שלום
חיבורים שנותרו בכתב יד: פירוש לספר תהילים, דרושים, כללי דינים על סדר א-ב.
חיים יעקב (יענק'ל) לייבוביץ (נולד בתשל"א, 1971) הוא נדבן ואיש עסקים חרדי ישראלי.
נולד בבורו פארק שבניו יורק לברוך מרדכי יהודה ליבוביץ, חסיד סאטמר, ונקרא על שם סבה של אמו, רבי חיים יעקב ספרין, האדמו"ר מקומרנה.
למד בישיבת חכמי לובלין בבני ברק, והחל להתקרב לחסידות ויז'ניץ לאחר שנישא ליאכעט בתו של הרב מנחם מנדל פקשר, רב קהילת חסידי ויז'ניץ באלעד.
אחר כך הפך לחסיד חב"ד.
לייבוביץ כיהן כסמנכ"ל צעירי אגודת חב"ד בישראל.
ב-1996 הוא קישר בין יוסף יצחק גוטניק לבנימין נתניהו לקראת הבחירות לראשות הממשלה ועמד מאחורי הקמפיין "נתניהו.
בשנת תשס"ג פרש מתפקידו בצעירי אגודת חב"ד.
ב-2003 התחיל לעבוד עם דן גרטלר, כנציג חברת ההשקעות DGI ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו (זאיר לשעבר), במסגרת זו הוא יצר קשרים עם בכירים בממשל האמריקני, בהם מזכירת המדינה לשעבר קונדוליזה רייס, שאף נפגש איתה במסגרת המאמצים להעמיק את היחסים בין קונגו לארצות הברית.
ב-2005 עזב את DGI וייסד את חברה בת 'ACC הולדינגס', בה השקיע באופן עצמאי בכריית מחצבים בחיפושי נפט וגז החל לעסוק גם בנדל"ן.
ב-2007 רכש לייבוביץ את בריינסטורם – חברה ישראלית שעוסקת בפיתוח תרופות למחלות שנגרמות מניוון ומתמותת תאי עצב כדוגמת פרקינסון וניוון שרירים, תמורת 5 מיליון דולר במטרה להציל אותה מקריסה, והוא נשיא ומנכ"ל החברה.
ב-2010 זכה לייבוביץ בשותפות עם ג'קי בן-זקן ברישיון ממשרד התשתיות לקידוח "מד אשדוד".
לייבוביץ נשוי ואב לארבעה, גר בשכונת הר נוף בירושלים.
לייבוביץ הוא תורם קבוע לארגוני חב"ד והמממן הראשי של ארגון מעייני ישראל, הכולל רשת בתי מדרש וכוללים לאברכים מסביב לשעות היממה, והוא מספק לאברכים מלגות חודשיות ומענקים מיוחדים לחגים.
מתומכי קמחא דפסחא של קריית ויז'ניץ בני ברק ומראשי התומכים בפעילות 'שערי הוראה'
בראשות הרב חיים שמרלר לעידוד הלימוד בשולחן ערוך הרב.
חיים יעקובי (נולד ב-1965) הוא פרופסור לתכנון ערים ואזורים ביוניברסיטי קולג' (UCL), אוניברסיטת לונדון.
יעקובי למד אדריכלות בבצלאל בין השנים 1987 ל-1993. ב-1997 קיבל תואר שני בתכנון ערים ביוניברסיטי קולג' לונדון.
את עבודת הדוקטורט בתכנון ערים סיים בהצטיינות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בשנת 2003, בהדרכת אורן יפתחאל.
הדוקטורט עסק בחקר ההתפתחות העירונית של העיר לוד.
שימש כמרצה במחלקה לפוליטיקה וממשל באוניברסיטת בן-גוריון ועמית מחקר במכון ון ליר.
בשנים 2013 עד 2014 עמד בראש התוכנית לתואר שני בעיצוב אורבני בבצלאל.
בשנת 2017 עזב את ישראל לבריטניה וקיבל משרת פרופסור ביוניברסיטי קולג'.
במהלך השנים האחרונות זכה יעקובי בכמה מלגות וביניהן מלגת פולברייט לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת ברקלי, ומלגת מארי-קארי באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1999 הגה את הקמת עמותת "במקום – מתכננים למען זכויות תכנון" והיה ממקימיה.
מחקריו של יעקובי מתמקדים בארכיטקטורה קולוניאלית ופוסט קולוניאלית, תכנון ופיתוח בישראל ובשטחים, במזרח התיכון ובאפריקה.
צדק מרחבי ובריאות עירונית, אורבניזם והגירה בין לאומית.
מחקרין על בריאות עירונית מבוססים על ההבנה כיצד היסטוריה, כוח ואי-שוויון מבני (מעמד, מין, גזע, גיל) מתקשרים כדי לייצר פערים בריאותיים עירוניים.
ושמחקר הבריאות העירונית והפיתוח העירוני צריך לבחון את ההשפעות של העיור על הבריאות הפיזית והנפשית ולשקול את תפקידה של המדיניות העירוניות כגורמים בסיסיים לאי-שוויון גזעי ואתני בבריאות.
כאן לא אפריקה: גבולות, טריטוריה, זהות, הוצאת מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד, 2015
הפרדה הפוליטיקה של המרחב בישראל, עורכים: חיים יעקובי ושלי כהן.
הוצאת חרגול ועם עובד, 2007
עיר ישראלית או עיר בישראל?
: שאלות של זהות, משמעות ויחסי כוחות, עורכים: טובי פנסטר וחיים יעקובי, מכון ון ליר בירושלים הקיבוץ המאוחד, 2006
ארז צפדיה וחיים יעקובי, (2007) "רב–תרבותיות, לאומיות והפוליטיקה של העיר: המקרה של אשדוד", סוציולוגיה ישראלית ט'(1), עמ' 127–148.
חיים יעקובי, (2007), "המקום השלישי: ארכיטקטורה, לאומיות והמבט הפוסטקולוניאלי", תיאוריה וביקורת 30 :63-88.
חיים יעקובי, (2008), "מכונת המגורים המזרחית", בתוך צורות מגורים אדריכלות וחברה בישראל, עורכות שלי כהן, טולה עמיר, תל אביב: חרגול עם עובד.
חיים יעקובי, (2011), "ארכיטקטורה של זיכרון דיאספורי במרחב ריבוני", בתוך: זיכרון, השכחה ו[ה]בניית המרחב, עורכים: טובי פנסטר וחיים יעקובי, מכון ון ליר בירושלים הקיבוץ המאוחד
חיים יעקובי וּוונדי פולאן, (2016), "תוספת ערבי": על פרדוקס ההתנחלויות העירוניות בירושלים, תיאוריה וביקורת 47 :131-111.
חיים יעקובי, (2017), "הר, בית, מקדש, ומשפט., בתוך: ההר, הכיפה והמבט; הר הבית בתרבות החזותית הישראלית.
תל אביב: אוניברסיטת תל אביב - מרכז מינרבה למדעי הרוח; [חיפה]: פרדס הוצאה לאור.
מריק שטרן וחיים יעקובי (2020), "זהות מעמדית במרחב אתנו-לאומי : חילונים, חרדים ופלסטינים בגבעה הצרפתית בירושלים", תל אביב : מרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום - אוניברסיטת תל אביב
חיים יהושע גולדברג (1839, ירושלים – י"ג בטבת תרע"ז, ינואר 1917, תל אביב) (נקרא גם חיים בֶּקֶר) היה סוחר, מראשוני המלונאים בארץ ישראל, פעיל ציבור, מראשוני המתיישבים האשכנזים ביפו במחצית השנייה של המאה ה-19 ומראשי הקהילה היהודית בה.
חיים יהושע גולדברג נולד בירושלים להוריו, פסח ורחל, בשנת 1839. אמו נפטרה כאשר היה בן 8 ימים, ואביו גידל אותו.
הוא למד בישיבת "עץ חיים", ובגיל 18 שודך לאסתר איטה - בת יעקב הכהן ומנוחה גיטל טרופ מגרודנה .
בסביבות שנת 1859 עברו ליפו, בעקבות ההזדמנות להקים שם מלון אורחים ומאפייה.
ככל הנראה, הכינוי "בֶּקֶר" דבק בו בעקבות פעילותה של מאפייה זו (ביידיש, "בעקער" הוא אופה).
ליפו הגיע גולדברג בסביבות שנת 1859, עת היו בעיר רק יהודים אשכנזים מעטים, כמעט כולם נקראו בשם חיים (חיים גדליה, חיים פינסקר, חיים פייפר, חיים שמרלינג, חיים שרצר).
הוא צבר מעמד בקהילה היהודית שהתפתחה בעיר ורקם קשרים מסועפים הן עם התושבים היהודים, הן עם פקידות הברון והן עם השלטון הטורקי.
בעקבות קשרים אלו, אותם ניצל לצורך פעילותו הציבורית והעסקית, נכרכו בשמו מחמאות על פעלתנות ותושייה, בפרט בהקשר של הסיוע הרב שנתן לתושבים היהודים.
כך, למשל, מתועד כי סייע לשרה איטה פלמן, כאשר נקלעה לקשיים כלכליים, לקבל הלוואה מן הברון רוטשילד.
יחיאל מיכל פוחצ'בסקי התרשם אף הוא מפעלתנותו של גולדברג, ותיאר כיצד הוא "היה מתרוצץ ברחוב ותרבושו האדום נאחז בקצה גבחתו, מצחו המגולה מזיע וטיפין טיפין נושרים ארצה והוא מדבר לנפשו".
דוד יודילוביץ מתאר בזכרונותיו כיצד לא הורשו העולים לזכרון יעקב לרדת בנמלי הארץ, וכיצד הוא קיווה שגולדברג יסייע לו בכך; בתוך כך, הוא מתאר את גולדברג כ"איש נכבד ונשוא-פנים, יוצא ונכנס אצל הפמליה של מעלה, 'נושאי-הבצע' [הכוונה לפקידים הטורקים]".
מן העבר השני, נקשרו בשמו גם דברי גנאי על סכומים שנטל לעצמו ממי שנדרשו לעזרתו.
לא ידוע אם יש אמת בדיווחים על סכומים שלקח לעצמו, ובכל מקרה - כפי שהעיד ישראל בלקינד - גולדברג הפך, בסופו של דבר, "לעני גדול ומת עני, בלי לעזוב כלום ליורשיו".
ביחד עם חיים פינסקר, פתח גולדברג מכולת בלבו של השוק (ככל הנראה, בשנת 1877) והיא הפכה להיות למקום מפגש עסיסי ויכנאי לאנשי העיר.
בראשית שנת 1897 נרצח פינסקר, ובעקבות זאת סגר גולדברג את המכולת.
ביפו שימש גולדברג במספר תפקידים ציבוריים.
ייסד את חברת ביקור חולים והיה מנהלה וגבאי חברה קדישא, ואף היה מוכתר העדה היהודית שם; אזכורים מפורשים להיותו מוכתר יפו מתייחסים לשנים 1901-1888, וייתכן ששימש כמוכתר כבר משנת תרמ"ג.
בתפקידו זה, ייצג את יהודי העיר בפני השלטונות וגבה מן התושבים היהודים מיסים שהועברו לשלטון הטורקי.
לפחות במקום אחד הוא מופיע כ"מוכתר יפו והמושבות", ולכן ייתכן וייצג גם יהודי מושבות אחרות, אולי את המושבות הסמוכות ליפו - פתח תקווה וראשון לציון, כפי שמצוין מפורשות בזכרונותיה של בתו.
גולדברג ניצל את קשריו הטובים עם פקידי השלטון הטורקי על מנת להסדיר במושבות את האפשרות לבנות בתים.
כאשר לקח על עצמו הברון רוטשילד את הטיפול במושבות הארצישראליות, התמנה גולדברג לאחראי מטעם פקידי הברון על הסדרת העניינים בנמל יפו ובמכס.
יחיאל מיכל פוחצ'בסקי מתאר אותו בזכרונותיו כ"המורשה לענייני הברון בכל הנוגע לחוף ולמכס" ואהרן אייזנברג מתאר אותו כ"שתדלן ומורשה מצד פקידות הברון אצל הממשלה".
ייתכן אף שהיה אמון על העברת כספי הברון למושבות.
כמוכתר יפו, אף קיבל את פניו של הברון רוטשילד בעת ביקורו בארץ בשנת 1899.
אדם אשר סייע בהורדת הנוסעים לחוף כונה סרסור, וגולדברג נחשב למפורסם מבין הסרסורים של נמל יפו.
פעילותו זו נעשתה בשירות הברון רוטשילד, כפי שמשתמע מדבריה של חנה רם, שכתבה כי "הבארון רוטשילד נחלץ לעזרת העולים ביפו באמצעות חיים בקר (גולדברג), שדאג בעיקר להורדת עולים מן האוניות אל החוף".
בתוך כך, היה מנצל את קשריו עם פקידי הממשל הטורקי להשגת אשרות כניסה לעולים הבלתי-לגאליים.
כך, למשל, מתאר יחיאל מיכל פוחצ'בסקי כיצד הצליח דווקא גולדברג לסייע לו ולנוסעים איתו לרדת בנמל יפו:"בעוד רגעים מספר עלה שליח מיוחד מאת חיים בקר [...] ופתקא בידו, שנשלח בייחוד כדי להוריד אותנו מהאניה.
ואות ניתן על ידו לאחד הספנים המיוחדים שנגש אלינו בקידה, כאדם מן היישוב, שאל בנימוס למספרנו ולמספר חבילותינו, קרא לאנשים, מסר להם הכל בסדר ופקד להורידם לאיזה סירת משא, ואותנו הורידו לתוך סירה אחרת, מיוחדת לנוסעים, מרופדת בבד צבעוני כיאות לבני-חורין.
בהקשר זה, נטען כי גולדברג שיתף פעולה עם הפקידים הטורקים, אשר רצו לגבות סכומים לא מבוטלים מן היורדים לחוף.
כך נכתב, למשל, בדיווח של קרל פון קוויאטקובסקי, קונסול אוסטריה בירושלים:בשעה שהיהודים שלנו יורדים לחוף מתעללים בהם אנשי המשטרה, אף כי בדרכוניהם אשרה בת תוקף.
היהודי העוסק בהורדה לחוף (המכונה בקר), סוחט מהם סכומי כסף ניכרים, שאחר כך הוא מחלקם באחווה עם הפקידים הטורקים.
גם דוד יודילוביץ רומז לכך, ובזכרונותיו מהורדת העולים לחוף בימי העלייה הראשונה כותב כי "חיים בקר לא נח ולא שקט, וקנה לו ידידים, אבל היה צריך לתת להם הרבה כבוד וגם 'להוציא הוצאות'".
גולדברג נענה להצעתה של חברת הנסיעות "קוק" לפתוח ביפו מלון אורחים קטן ומאפיה שתספק לחם לאוניות העוגנות שם בנמל - וזאת, תמורת עזרה מן החברה.
גולדברג הקים המלון ביפו, ורק לאחר שנוכח שהעסק שהקים אכן משתלם - הביא לשם את אשתו ובנו הבכור (משה).
עדות מפורטת וציורית על המלון מופיעה בזכרונותיו של יחיאל מיכל פוחצ'בסקי, וכך הוא כותב:מלונו של חיים בקר היה בית עתיק-יומן, זה נשאר לפלטה מימי הרעש שהיה כארבעים שנה לפני בואי, ושהחריב כמעט את כל יפו.
הבית היה בעל שתי קומות.
בדיוטה התחתונה נמצא בית-הבד לשמן שומשומין, והמניע היחידי של כל המנגנון היה - גמל.
הריח המיוחד של בית-חרושת מעין זה היה ממלא את כל האוויר מסביב ובייחוד את הקומה העליונה, שם היה המלון המאסף אל תוכו את כל העולים לארץ.ע[י]קר המלון שימש הגג השטוח רחב-הידים, והיה כעין המשך לסיפון האניה, בהבדל זה שהוא חסר תנועה.
[...] לנו, בתור יוצא מן הכלל, הקצו חדר בפנים הבית, שכל רהיטיו היו - שולחן עץ לבן ארוך ואילו כיסאות, והמותר מחצלות, המשמשות בעת ובעונה אחת במקום מיטות, ספות, דרגשים ועוד מיני רהיטים."כאשר סייע להורדת אנשים לחוף, היה מציע למגיעים את שירותיו להביאם היישר למלונו.
מדובר היה בפרקטיקה מקובלת בקרב בעלי מלונות ואכסניות פשוטות, אשר משכו יהודים ללון אצלם, משכנעים אותם להעדיף "מלון יהודי".
המלון ובני הזוג גולדברג (בקר) מוזכרים בספרה של שולמית לפיד, גיא אוני, כמו גם בסרטו של דן וולמן שהופק בעקבות ספר זה.
לא ידוע היכן בדיוק שכן המלון ועד מתי פעל.
גולדברג שלח את בנו הבכור, משה, לוינה, לקבל את הנציגות הארצישראלית של חברת "טירינג" לבדים ובגדים, וייסד בענף זה בתי מסחר גדולים ביפו ובירושלים, אשר פעלו עד מלחמת העולם הראשונה.
בבתי המסחר של גולדברג התמחו כמה מוותיקי המסחר בענף זה בארץ, למשל עבד אצלו בצעירותו אליהו אהרון כהנא, שלימים הפך לסוחר עצמאי.
חיים יהושע גולדברג נפטר בי"ג בטבת תרע"ז ונטמן בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
הקדימה אותו במותה רעייתו, שנפטרה ב-5 באוגוסט 1912, וטמונה אף היא בבית העלמין טרומפלדור.
לבני הזוג חיים יהושע ואסתר איטה גולדברג נולדו 7 ילדים - 2 בנים ו-5 בנות - ובסך הכל היו להם 38 נכדים, ביניהם משה כרמי, מראשוני קיבוץ עין חרוד, ואלכסנדר רובוביץ, שנרצח בנערותו על ידי אנשי צבא בריטים, עת פעל במסגרת מחתרת הלח"י.
חיים יוסף יפה (1821 – 22 בדצמבר 1901), כונה "המגיד מוועקשענע", מחובבי ציון, ממייסדי רחובות.
יפה נולד בקהילת זאגר חדש, בפלך קובנה באימפריה הרוסית, כיום בליטא.
היה בנו של הרב בן-ציון ליבר יפה.
מצאצאי מרדכי יפה "בעל הלבוש".
קיבל חינוך יהודי מסורתי והוסמך כרב.
ב-1887 התלקחו ויכוחים פנימיים בקרב חובבי ציון באימפריה הרוסית, בין המנהיגות החילונית-משכילית למנהיגות החרדית-רבנית.
בוועידת דרוסקניק התקבלו החלטות שפישרו בין הזרמים והתוו את המשך הפעילות.
בין השאר הוחלט על מינוי שישה "גבאים יועצים", שלושה מהם רבנים ושלושה משכילים.
תחת השגחת הגבאים היועצים הרבנים, הוחלט לשלוח מגידים להפיץ את בשורת חובבי ציון ולגייס כספים למטרותיה.
חיים יוסף יפה שהיה ידוע בדרשותיו המלהיבות, נבחר לשליחות באזורי ליטא, זאמוט וקורלנד בהנחיית חובבי ציון בליבוי.
במהלך שליחותו בעיר טלז, רב העיר וראש ישיבת טלז, אליעזר גורדון, שהתנגד לתנועת חובבי ציון, הורה להכותו.
יפה הצליח להשיג מכתבי תמיכה ולגרום לרב גורדון לחזור בו חלקית מהתנגדותו.
יפה הצליח לגייס כספים בטלז, וכן גייס כספים בהמשך שליחותו בפלונגיאן ובסלנט וייסד אגודות של חובבי ציון בערים אלו.
ב-1888 הצליח במשימתו גם ברעזיצא.
ב-1890 התקבל לאחר מאמצים רבים רישיון מהאימפריה הרוסית להקים את החברה לתמיכת בני ישראל עובדי אדמה ובעלי מלאכה בסוריה וארץ ישראל, עד אז תנועת חובבי ציון הייתה בלתי חוקית.
יפה נשלח כמגיד לוילנה, להחתמת חברים לתשלום חודשי של 25 קופיקות לאגודה.
פעילותו נתמכה בין השאר על ידי הרב נפתלי צבי יהודה ברלין, ראש ישיבת וולוז'ין.
הוא נחל הצלחה גדולה בפועלו בווילנה וכך גם בדאוגבפילס ובמינסק.
בהיותו בווילנה היה בין המספידים בהלווית שמואל יוסף פין.
בתו מלכה רבקה נישאה ב-1890 לחברו הקרוב אריה ליב הלוי הורביץ, שהיה מורה לעברית ומזכירו של הרב יצחק אלחנן ספקטור, ובני הזוג עלו לארץ ישראל והתיישבו בעקרון.
יפה שחי בעוני רב, נישא בשנית בשנת 1893 למלכה בת משה הכהן, אלמנה עשירה בעלת מפעל לגרביים, בזכות הונה של אשתו התאפשרה עלייתם לארץ ישראל, במסגרת אגודת מנוחה ונחלה מקימי רחובות.
הם התיישבו ברחובות וקנו כרם לפרנסתם.
גם ברחובות דרשותיו היו אהודות על קהל שומעיו, ביניהם גם פועלי המושבה ובני הנוער.
ב-1891 ניסה לפעול להוצאת מהדורה נוספת של הספר דרישת ציון מאת הרב צבי הירש קלישר, בתוספת אגרות שטרם פורסמו.
לצורך כך קיבל כתבי יד מעזבונו של הרב קלישר מידי בנו, יהודה ליב קלישר.
אף על פי שהמהדורה לא יצאה לאור, כתבי הרב קלישר נשארו בידי יפה.
ב-1897 פנה אליו יהודה ליב קלישר וביקש להעביר את הכתבים לידי אברהם משה לונץ שהתכוון לפרסם מאמר אודות הרב צבי הירש קלישר בלוח ארץ ישראל, לרגל מאה שנים להולדתו.
יפה לא שלח את הכתבים, הם נותרו ברשותו גם כאשר עלה לארץ ישראל.
עזבונו של יפה, ובתוכו גם כתבי הרב קלישר, הועבר לחתנו של יפה, אריה ליב הלוי הורביץ, ובהמשך לבנו של הורביץ - שאר-ישוב הלוי הורביץ.
הנכד העביר ב-1933 את ארכיוני סבו ואביו לעמותת "ברית ראשונים" אשר העבירה אותם לארכיון הציוני המרכזי.
לאוסף זה של כתבי הרב קלישר חשיבות מחקרית רבה, כיוון שמרבית ארכיונו של קלישר, שכלל ארגזים רבים של כתבים, עלה באש במלחמת העולם הראשונה.
יפה נפטר בירושלים ב-22 בדצמבר 1901, נקבר בהר הזיתים ב-24 בדצמבר 1901. הכיתוב על מצבתו:
הרב חיים יעקב היה רב ופוסק הלכה בצפת ושד"ר במאה השמונה עשרה.
נולד לרבי יעקב דוד באזמיר, שם למד מבחרותו תורה מפי הרב חיים אלפאנדרי השני.
עלה לארץ ישראל בעקבות רבו ויחד עם עוד מבני עירו, והתיישב בצפת, שם היה לפחות משנת ה'תע"ז, אז מצינו פסק ממנו משם.
בצפת למד תורה כשהגביר משה פאלקון מפרנס אותו.
בשנת ה'תע"ח יצא בשליחות מטעם עירו צפת לצפון אפריקה, ובדרכו זו השיב תשובות רבות לשואליו.
בתפ"ט היה באלג'יר, שם הסכים עמו על פסק בענייני הקדשות, הרב רפאל ידידיה שלמה צרור וכן פגש את הרב יהודה עייאש, מחבר ספר בית יהודה, שמכנהו .
בניסן התפ"א שהה בתוניס, שם נשאל על כשרות שכר תאנים בפסח, בשל הקמח שמפזרים עליהן ועל התרת עגונה.
בטבת התפ"ג, היה במראכש, שם נשאל על ידי רב העיר, הרב שלמה עמאר לגבי היתר כלים בהם בושל ספק איסור.
כששהה במרוקו, הסכימו שני רבני פאס, רבי יעקב אבן צור ורבי משה בירדוגו, לפסקו בעניין היתר לשלוחי מצווה להתלבש במלבושי גויים בעודם בדרכים כדי שלא ינזקו.
במהלך מסעו זה שב לתקופה מסוימת למכורתו, אזמיר.
בשנת ה'תצ"ו, לאחר חזרתו לצפת, יצא בשנית לשליחות מטעם רבני העיר, הפעם לאירופה, יחד עם הרב מאיר די שיגורא.
בהגיעו לאמסטרדם, התפעל מבית הדפוס במקום והחליט להוציא את ספריו לאור בעיר.
בשנת התצ"ט חזר משליחותו לצפת, ובשנת התק"א כבר מוזכר כסמכות עליונה בעיר להכריע ולדון בענייני השעה
שו"ת סמא דחיי (אמסטרדם תצ"ט) ובו ארבעה חלקים ע"פ סדר הטור: וכן "קונטריס על ביאור לשונות הטור והפוסקים זלה"ה" בסוף כל אחד מהחלקים.
את רוב התשובות השיב במהלך מסעותיו כשד"ר.
צרור החיים (אמסטרדם תצ"ח) על הי"ד החזקה לרמב"ם.
לספריו הסכימו רבני אמסטרדם הספרדים, הרב דוד ישראל עטיאס, הרב יצחק חיים אבן דנא בריטו, והרב האשכנזי לעיר, הרב אלעזר מקראקא, וכן מהרב רפאל מילדולה, עת שימש רבה של באיון.
את ספריו הדפיס במהלך שליחותו האחרונה, בעזרת הרב דוד מלדולה, מחבר שו"ת דברי דוד ובנו של הרב רפאל מילדולה מחבר שו"ת מים רבים.
הרב חיים יעקב ווידרביץ (ז' בכסלו תקצ"ה, 1834 - י"ב באייר תרע"א, 1911) היה מחשובי רבני חב"ד בדורו של הצמח צדק.
במשך שש עשרה שנים כיהן כרבה של מוסקבה, לאחר מכן היגר לניו יורק שם שימש כרב עדת חסידי חב"ד בארצות הברית.
נולד בדוברומיסל שבמחוז מוהילוב (בלארוס) לר' בנימין וידרביץ.
הוסמך לרבנות על ידי הצמח צדק מליובביטש.
לאחר נישואיו עם תמרה, התמנה לכהן כרבה של צ'רניקה שבמחוז מוהילוב.
בשנת תרט"ו (1855) התמנה כרב עדת החסידים בעיירה קופישאק שבמחוז ויטבסק, שם כיהן עד שנת תרכ"ז (1867).
בשנת תרל"ו (1876) נשלח לכהן ברבנות במוסקבה.
וכיהן שם ברבנות במשך שש עשרה שנים.
בשנת תרנ"ב (1892) התחוללה מהפכה שלטונית ברוסיה הצארית, ובעקבות הפרעות וההחלטה על גירוש היהודים ממוסקבה, החליט להגר לניו יורק יחד עם משפחתו.
לאחר מותו של ה'צמח צדק' ערך הרב וידרביץ את שו"ת [[צמח צדק (ספר)
בנוסף, עסק בהגהת ועריכת כתבים נוספים של ה'צמח צדק'.
תקופת מגוריו באמריקה נמשכה כ-19 שנה.
בשנת תרע"א (1911) חלה, ולאחר מספר חודשים נפטר בי"ב אייר בהיותו בגיל שבעים ושש.
הרב חיים יוסף דוד אברג'ל (מכונה גם הרב חיד"א; נולד ב-10 בינואר 1979, י"א בטבת תשל"ט) הוא בנו של הרב יורם אברג'ל וממלא מקומו בראשות מוסדות "קול רינה-רב פעלים" ו"באר מים חיים".
נולד בנתיבות לרב יורם אברג'ל ולאימו גאולה.
לאחר נישואיו למד בכולל קול רינה רב פעלים שבראשות אביו הרב יורם אברג'ל, וכיהן כרב בית כנסת וכראש כולל במערב נתיבות תחת מוסדותיו.
מתקופה זו החל למסור שיעורים ולחבר ספרי הלכה.
לאחר פטירת אביו ב-10 באוקטובר 2015, הכריז הרב שלמה משה עמאר בהלוויה, ששני בניו, הרב חיים יוסף דוד והרב ישראל, הם ממשיכי דרכו.
בנו הרב חיים יוסף דוד ממלא את מקומו בראשות מוסדות "קול רינה" אשר מרכזם בנתיבות ופרוסים ברחבי הארץ השונים ובמסגרתם לומדים מעל 3,000 תלמידים ואברכיםהלימוד ברשת הכוללים מתנהל לאורך כל שעות היממה (כוללי יום, כוללי חצות וכוללי נץ).
רשת המוסדות כוללת גם את ארגון החסד "ברכת יוסף ופעולת צדיק" המחלק מזון למשפחות נזקקות.
.ורשת החינוך "באר מים חיים" בנתיבות הכוללת מעונות יום, גני ילדים, בית ספר יסודי לבנים "בניהו", בית ספר יסודי לבנות "יבוא ברינה", תיכון לבנות "שפתי רננות" וישיבה קטנה "תפארת בחורים".
הרב המשיך את אביו גם במסירת שיעורים ברחבי הארץ השונים.
ב-10 ביוני 2025 פורסמו בערוץ 12 עדויות של נשים וילדות על כך שהרב אברג'ל ניצל ופגע בהן מינית במהלך פגישות ייעוץ שערך עמן ביחידות.
בכתבה נזכר גם, כי הרב אברג'ל הודיע בשנה האחרונה על כוונתו הפוליטיות, ואפשר שיציאתו הפומבית נגד מפלגת ש"ס היא הגורם לעדויות כנגדו.
בתגובה, אחת המלינות אומרת כי היא שיתפה את מכריה בדבר הפגיעה כשנה טרם פרסום התחקיר.
הרב אברג'ל, בשיעור לתלמידיו, הכחיש את דברי המתלוננות וטען כי גורמים שילמו למתלוננות 100 אלף ש"ח בכדי שיתלוננו עליו.
כחודש לאחר הפרסום נפתחה חקירת משטרה ובסוף אוגוסט אותה שנה עצרה המשטרה את הרב אברג'ל.
לאחר ארבעה ימי מעצר, הורה בית משפט השלום בבאר שבע לשחררו למעצר בית, והסכים להשתתפותו של הרב אברג'ל בהילולת הבן איש חי בנתיבות בתוך ימי מעצר הבית.
בבחירות לרשויות המקומיות, שנערכו בפברואר 2024, הקים והריץ מפלגה שנקראה "אחי", למועצת העיר נתיבות.
מפלגתו הפכה לגדולה ביותר במועצה עם 7 מושבים מתוך 17. מפלגה המאוחדת לש"ס ויהדות התורה קיבלה 5 מושבים בלבד.
בחודש מאי 2025 הודיע על כוונתו להקים מפלגה חדשה בשם "מים חיים" שתתמודד לכנסת ותתחרה על הקולות של ש"ס.
המפלגה תקרא לגיוס חרדים שאינם לומדים תורה, ותתמוך בלימודי מתמטיקה ואנגלית במוסדות חרדיים.
את מפלגת ש"ס האשים בקיצוניות ובשחיתות וטען שעסקני המפלגה מעבירים רק חלקית את התמיכה למוסדות התורה ולוקחים אחוזים לעצמם.
עם זאת הבהיר שהביקורת שלו היא רק כלפי עסקני המפלגה ולא כלפי ההנהגה הרבנית.
בכמה פעמים הביע את דעתו בעד גיוס חרדים שאינם לומדים תורה לצבא.
הרב אברג'ל מורה לתלמידים שאינם מתאימים ללימוד בישיבה להתגייס לגדוד נצח יהודה או למסלולים המיועדים לציונות הדתית.
שו"ת שבת המלכה - עשרה חלקים על הלכות שבת.
חלב צאן - על הלכות איסור והיתר.
יתגבר כאר"י - הלכות השכמת הבוקר.
טהור ידיים יוסיף אומץ - הלכות נטילת ידיים.
ברכת יוסף - הלכות ברכות הנהנין.
לחם לשובע - הלכות ברכת המזון.
ימי הפורים - הלכות פורים.
ברכת הפסח - הלכות פסח.
תורת רבנו יורם - פרשת שבוע בשילוב הלכות והנהגות.
הרב ד"ר חיים יואל דוהן (דוהאן) (י"ח בשבט ה'תרמ"א, 19 בינואר 1881 – ג' בכסלו ה'תשל"ג, 9 בנובמבר 1972) היה רב קהילת בראשוב ברומניה ובמשך עשרות שנים רב קהילת הלש (האלאש/האללאש) בהונגריה.
היה חבר באגודות רבניות ופעל לשיקום יהדות הונגריה אחרי מלחמת העולם הראשונה ושוב לאחר מלחמת העולם השנייה.
באחרית ימיו רב בירושלים וממייסדי התאחדות החרדים יוצאי הונגריה בישראל.
מחבר הספר "יד חיים" על הסנהדרין, ומעורכי אוצר הפוסקים.
נולד בגרוסוורדיין שבטרנסילבניה לאביו הרב מאיר צבי, צאצא למשפחת רבנים ותלמידו של הכתב סופר, ולאמו מרים לאה.
בילדותו הוכר ככשרוני במיוחד, ולמד שתים עשרה שנה בישיבתו של הרב משה צבי פוקס.
בתרע"ב (1912) התמנה לרב קהילת היראים בבראשוב, שם כיהן כשנתיים וביסס את מוסדות הקהילה: הקמת בית כנסת חדש, מקווה, ועוד.
בתרע"ד (1914) הוזמן לכהן בהלש, ומילא את תפקידו במשך שלושים וחמש שנה.
בתקופה זו סירב להצעות רבנות מקהילות חשובות, ביניהן הקהילה החרדית בברלין.
בתרפ"ו (1926) היה בין המייסדים של חברת "מחזיקי הדת" בהונגריה, לאחר שפעילותה הופסקה במלחמת העולם הראשונה.
כעבור חודשים ספורים התמנה ליו"ר ועדת ההסברה של ארגון זה.
נחשב לנואם בחסד, ומדי פעם מסר דרשות גם ברדיו הממשלתי.
בשלהי מלחמת העולם השנייה (תש"ה, 1945) גורש למחנה שטרסהוף שבאוסטריה ומשם הועבר למחנות נוספים, אולם ניצל.
לאחר המלחמה חזר להלש וסייע בריכוז הניצולים וחידוש מוסדות הקהילה.
כעבור שנים ספורות עלה לארץ ישראל והתגורר בירושלים.
בשנים תש"י-תשי"ב (1950 - 1952) היה בין מקימי התאחדות החרדים יוצאי הונגריה.
שימש כמגיד שיעור בבית הכנסת "הריס" בשכונת נווה בצלאל שליד רחביה.
עמד בקשרים עם הרב הרצוג, והשתתף בעריכת "אוצר הפוסקים" שבנשיאותו.
החל להדפיס את ספרו "יד חיים", אך נפטר באמצע הכנתו לדפוס.
נפטר בגיל תשעים ושתיים, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
הספר עוסק בסדרי הדין בסנהדרין: אופן הדיון, מחלוקות ודרכי ההכרעה בהן, ועוד.
הספר יצא לאור לאחר פטירת המחבר, בשנת המאה ללידתו (תשמ"א).
עריכת הספר הושלמה על ידי פרופ' שלמה זלמן הבלין.
ספרים נוספים שלו עודם בכתב יד.
רבי חיים יוסף גוטליב (בכתיב ארכאי: גאָטליעב; ה'תקנ"ד, 1794?
– ד' באדר א' ה'תרכ"ז, 11 במרץ 1867) היה רב וצדיק חסידי, שכיהן כ בטרצל ובסטרופקוב שבהונגריה.
מחבר הספר "טיב גיטין וקידושין".
נולד בערך בשנת ה'תקנ"ד, 1794 בכפר ברצל שבהונגריה, ליהודה אריה גוטליב.
אביו היה ממשפחת רבי יואל גוטליב, אב"ד גלנטה, ואמו הייתה מצאצאי השל"ה.
בילדותו עברה משפחתו לקראלי, שם למד בישיבת האב"ד רבי משה אריה אסטרייכר ובישיבת רבי יקותיאל זאב (מחבר "עמק המלך" על הרמב"ם).
בתקופה זו התקרב לחסידות, והיה תלמידו של רבי יצחק אייזיק מקאליב.
לאחר מכן למד בישיבת פרשבורג אצל החתם סופר.
בסביבות שנת ה'תקע"ג, 1813, נישא לבריינדל, לבית ליכטשיין מהעיירה טרצל (מצאצאי רבי יצחק חיות), ועבר להתגורר סמוך לחותנו.
לאחר נישואיו למד בישיבתו של רבי יחזקאל פאנעט, שמינה אותו למלמד לבניו והשפיע עליו לנסוע לרבי מנחם מנדל מרימנוב.
לאחר פטירת הרבי מקאליב החל לנסוע לרבי נפתלי מרופשיץ, ולאחר פטירתו החל לנסוע לרבי חיים מצאנז והיה מתלמידיו המובהקים.
בשנת ה'תקפ"ג, 1823 עבר רבי יחזקאל לקרלסבורג, ורבי חיים יוסף מונה לדיין ומו"צ, ולאחר מכן לאב"ד.
בשנת ה'תר"א, 1841 עבר רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים, רבה של סטרופקוב, לכהן כרבה של אוהעל.
בני סטרופקוב פנו לרבי חיים מצאנז, שהמליץ להם למנות את רבי חיים יוסף לרבם.
רבי חיים יוסף כיהן כרבה של סטרופקוב כ־26 שנה, במהלכן תיקן תקנות לחיזוק הדת והתפרסם כבעל מופת, עד שגם רבו מצאנז הפנה אליו פעם אישה קשת רוח.
לפי האגדה החסידית, הרב מצאנז אף סמך את ידו לשמש כרבי.
מהר"ם שיק, רבה של חוסט, הציע שיכהן בה כראש בית דין, אך רבי חיים יוסף סירב.
בשנת ה'תרכ"ו, 1865 השתתף עם בית דינו באספת הרבנים במיכאלוביץ, וחתם על פסק הדין לאיסור שינוי סדרי בית הכנסת.
בי"ד בשבט ה'תר"ח, 1848, בעת כהונותו בסטרופקוב, נפטרה אשתו בריינדל, ורבי חיים יוסף נישא עם אחותה וויטל (נפטרה בי"ח באלול ה'תרמ"ד, 1884).
הוא נפטר בשנת ה'תרכ"ז, 1867 בסטרופקוב, ונקבר בבית הקברות היהודי שעל יד הכפר טיסינץ (Tisinec), ועל קברו הוקם אוהל.
על פי צוואתו, בניו לא כיהנו כרבנים.
רבי חיים יוסף חיבר חידושים על מספר מסכתות, אך מהם השתמרו רק חידושיו על סדר נשים, ופורסמו לאחר פטירתו בספר "טיב גיטין וקידושין" (אונגוואר, תרכ"ט), בהסכמת רבי חיים מצאנז, רבי צבי הירש מליסקא ורבי מאיר איזנשטטר.
בסוף הספר פורסמה "תשובה" שכתב בעת כהונתו בטרצל.
נכדו, הרב שלמה גוטליב, ייסד לזכרו בשנת תרצ"ט את ישיבת רבנו חיים יוסף בברוקלין, ובשנת תש"ב את ישיבת "רבנו חיים יוסף – בית הוראה" בירושלים בראשות הרב מטעפליק.
הישיבה בירושלים הוציאה לאור את "ספר היחס" הרושם את צאצאיו הרבים (ירושלים תשמ"ו).
חיים יעקב אונגר היה רב וסופר יהודי-אוסטרו-הונגרי.
אונגר נולד לברוך ואשתו עטה לבית צוקר, בעיר הומנה (כיום בסלובקיה).
בין השנים 1840–1850 למד בישיבות באונגוואר (כיום אוז'הורוד), נייטרא, סערדאהעלי ובישיבתו של הרב שלמה קווטש בעיר לייפניק שבמורביה, שם הוסמך לרבנות, ובהמשך באוניברסיטת ברלין, שם למד פילוסופיה ופילולוגיה מזרחית.
בשנת 1858 הוסמך לדוקטור לפילוסופיה באוניברסיטת האלה-ויטנברג על עבודת דוקטורט שעסקה בשירה היהודית בימי הביניים.
נישא ליוהנה אונגר לבית פוקס, שהייתה מייסדת ויושבת הראש (עד לשנת 1904) של אגודת הנשים היהודיות בעיר איגלאו.
בברלין זכה לתמיכתם של הפסיכולוג מוריץ לצרוס ושל הרב מיכאל זקס.
בשנת 1858 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מאוניברסיטת האלה, בהנחייתו של המלומד אמיל רֶדיגר, על עבודת דוקטורט בנושא שירה עברית מימי הביניים.
בשנת 1860 התמנה לרב הראשי של קהילת איגלאו (כיום יגלבה, בצ'כיה), תפקיד בו שימש עד לפטירתו.
נוסף לתפקידו כרב הקהילה, שימש גם מורה לדת בבתי ספר תיכוניים.
בשנת 1863 חנך את בית הכנסת בעיר, יחד עם הרב והדרשן אדולף ילינק.
חיים יעקב אונגר היה פורה גם בתחום הספרותי והעיוני, ופרסם מספר מאמרים וספרים בתחומים של פילולוגיה, הגות יהודית, ודרשות:
מזמור לתודה – חיבור עברי לכבוד פרופ' פרנץ דליטש, שנכתב בעקבות התנגדותו לאנטישמיות, איגלאו תרמ"ג (1883).
הגיון בכנור – שירים והגיגים פיוטיים, וינה תרע"א (1911).
Patriotische Casual-Reden – דרשות, איגלאו 1881; מהדורה שנייה, פראג 1899.
Fest- und Sabbath-Predigten – דרשות לחגים ולשבתות, פראג וברסלאו, 1903.
חיים הרמן כהן (11 במרץ 1911 – 10 באפריל 2002) היה משפטן ישראלי, שכיהן בין השאר כשר המשפטים, פרקליט המדינה, היועץ המשפטי לממשלה והמשנה לנשיא בית המשפט העליון.
חתן פרס ישראל למדעי המשפט בשנת תש"ם.
חיים כהן נולד בליבק שבגרמניה, אחד מ-4 בנים של משפחה אורתודוקסית, ששילבה מצוות יחד עם אורח חיים מודרני.
סבו מצד אמו מרים היה הרב שלמה קרליבך, שאצלו גם למד מגיל שלש עד תשע.
סבו מצד אביו הבנקאי זאב וילהלם (וילי), היה הרב יוסף כהן, אף הוא רב וחוקר.
אחיו של הרב יוסף כהן, לאופולד כהן , היה חוקר יוון העתיקה ומהדיר המהדורה האקדמית בגרמנית של כתבי פילון האלכסנדרוני.
הוא עצמו חפץ בתחילה להמשיך במורשת הרבנות.
היה פעיל בחוגי אגודת ישראל הגרמנית (ואף יושב הראש של האגודה בהמבורג זמן מסוים), שבהם רכישת השכלה ותרבות כלליים הייתה דבר מקובל ומוערך.
כצעיר התנגד בלהט לציונות, שהייתה בבחינת "דחיקת הקץ".
עם זאת היו במשפחתו ציונים, כגון בן דודו, עזריאל קרליבך.
כמו כן היה בן דודו של הרב "המרקד" שלמה קרליבך.
כהן הוא אחיהם הגדול של אלכסנדר כהן, שהיה מהנדס העיר בני ברק ושמאי מקרקעין נודע (אביו של ידידיה כהן), של שלמה כהן-אברבנאל שהיה המשנה לראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ושל ליאו כהן, מראשי תנועת הצופים היהודים בצרפת וממקימי המחתרת היהודית בצרפת שנרצח בשואה (אביו של פרופ' אריאל כהן).
משעלה לארץ ישראל בגיל 19, שלא מטעמים ציוניים (הוריו חפצו שלא ייחפז להתחתן), הגיע לישיבת מרכז הרב יחד עם אחיו אלכסנדר בעצת בן דודו עזריאל, ובה שהה שנה ושקד על התורה, ובו בזמן למד באוניברסיטה העברית בירושלים.
את השפעתו של הרב קוק עליו תיאר כעצומה, גם באהדתו לבניין הארץ ובעיקר באישיותו הגדולה, "בענוותנותו, במוסריותו ובאנושיותו", כפי שניסח זאת.
בזכרונותיו מהישיבה הוא מספר כי החליט ללכת לתחום המשפטי בעקבות שיעורים ששמע בישיבה מהרב יעקב משה חרל"פ, במסכת בבא בתרא, שיעורים שמשכו אותו להתעניין בצדדים המשפטיים של החיים.
לדבריו, משסיפר לרב חרל"פ שבכוונתו ללמוד משפטים ולא לפנות לרבנות, הרב לא התנגד לכך כלל.
אחר כך שב לגרמניה להינשא ולהתחיל בלימודי המשפטים.
בשנת 1933 נשא לאישה את אלישבע (אלזה) לבית בנימין.
אם שני ילדיו, אלי (צ'ופי) כהן ויהודית בר-חן.
מעט אחרי עליית אדולף היטלר לשלטון ב-1933 עלה לארץ לצמיתות, והועסק במשרד עורכי דין של ד"ר מרדכי בוקסבוים בירושלים.
אז כבר פיתח השקפה ציונית אדוקה, ולימים ראה את הציונות כתחליף המודרני ליהדות המסורתית של העבר.
את נסיבות יציאתו בשאלה, מדתיות אדוקה לכפירה גמורה, הוא קישר ראשית כל להתרחשות שואת יהודי אירופה, שבה נספה אחיו, אך גם לעיונים בספרי פילוסופיה גרמניים, להתבוננות בתנ"ך, שמצא בו צדדים לא מוסריים – בפרט לא השביע את רצונו מענהו של ספר איוב לשאלת "צדיק ורע לו".
גם עבודתו כפרקליט צעיר בירושלים במשרד איש אגודת ישראל, שבמהלכה נחשף לצדדים לא נעימים בחייהם הפרטיים של החרדים בעיר, תרמה לכך.
אשתו מלכתחילה לא הייתה אדוקה, והיא סייעה לשינוי הכיוון בחייו.
השואה היוותה את הזרז הסופי, והוא הפך לחילוני מוצהר משמת סבו הרב יוסף כהן (שאותו העלה לארץ בטרם השואה) ב-1948. לימים סיפר כי את המחמאה הגדולה ביותר קיבל מהרב צבי יהודה הכהן קוק, שקרא לו "האלישע בן אבויה של ימינו".
בדצמבר 1947 מונה לעבוד כמזכיר המועצה המשפטית של המוסדות הלאומיים שהכינה את הבסיס המשפטי למדינה המיועדת.
בתפקידו זה חיבר את מסמך השופטים החסוי, בו שולבו הערכות לגבי שופטים יהודיים בתקופת המנדט והמלצות לגבי שילובם במערכת המשפט הישראלית.
לאחר שזכה לביקורות חריפות על הצעותיו להפיכת שיטת המשפט העברי לשיטת משפט מודרני, בין השאר מזרח ורהפטיג ממנהיגי המפד"ל דאז, הבין שנכון לעכשיו עדיף להחיל בארץ שיטת משפט מערבית.
לאחר מכן, בתור מזכיר המועצה המשפטית פעל למסמס החלטות של תת-ועדות של המועצה שקיבלו מספר החלטות שהרחיבו מעט את תחום תחולת המשפט העברי, והוביל בהכנת טיוטה להחלטה שהשאירה את המשפט המנדטורי בתוקפו.
עם הכרזת העצמאות היה לפרקליט המדינה הראשון, אף שהעדיף להמשיך ולהכין תשתית חוקית המבוססת על המשפט העברי.
הוא פעל לשילוב המשפט העברי לתוך החוק הישראלי, מתוך הכרה בחשיבותו ובערכו התרבותי.
אחר כך כיהן כמנכ"ל משרד המשפטים, ומ-1950 היה היועץ המשפטי לממשלה.
כיועץ משפטי החליט שלא ליישם את החוק הכתוב, האוסר על יחסים הומוסקסואליים, שראה כחוק לא מוסרי, וכך הפך החוק לאות מתה.
ב-25 ביוני 1952 מונה לשר המשפטים וכיהן במשרה זו במשך חצי שנה, מבלי לחדול מכהונתו כיועץ משפטי.
החלטתו להגיש כתב אישום נגד מלכיאל גרינוולד היא שפתחה את השערורייה הגדולה סביב ישראל קסטנר ותפקודו בשואה.
כהן סבר שאיש ציבור אינו יכול להמשיך בתפקידו מבלי להגיב על האשמות כמו אלו שהוטחו בידי גרינוולד.
ב-19 באפריל 1960 מונה לשופט בית המשפט העליון.
כהן התגרש מאשתו הראשונה, אלישבע כהן, בשנת 1954. במהלך כהונתו חוללו סנסציה נישואיו השניים, בחתונה קונסרבטיבית בניו יורק ב-1966, למיכל זמורה (בת משה זמורה), שהייתה גרושה ולפיכך אסורה על כהן.