tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חוגי סיירות של קק"ל ע"ש אורי מימון - הפעילות מתקיימת במקומות שונים בעיר, המשרד נמצא בשכונת נחל עשן
חוגי הסיירות של החברה להגנת הטבע - הפעילות מתקיימת במקומות שונים בעיר, המשרד נמצא בעיר העתיקה
כנפיים של קרמבו - פעילות בסניף באר שבע במתנ"ס מרגליות בשכונת דרום
מכבי צעיר - פעילות התנועה מתקיימת בשני סניפים: סניף רמות וסניף נווה נוי
נוע"ם - פעילות התנועה מתקיימת בסניף בשכונה ט'
נוער חובב תנ"ך - פעילות הארגון במחוז דרום מתקיימת בשכונה ה'.
מש"צים - מדריכי של"ח צעירים
מנהיגות מדעית - התוכנית למנהיגות מדעית משלבת לימוד מדעי יחד עם עידוד מנהיגות חברתית ויצירת בסיס איתן להכנסתם של בני נוער רבים ללימודי מדעים פיזיקה ואסטרונומיה תוך העצמה אישית וחברתית.
תלמידי כיתות י' – יב' בעלי יכולות למידה ומוטיבציה גבוהה, מדריכים תלמידים מבתי הספר היסודיים בנושאי מדע שונים בשילוב פעילות חברתית חווייתית.
בתחומים פיזיקה ואסטרונומיה מתקיימת הפעילות בשיתוף מרכז אילן רמון.
את באר שבע חוצים מספר נתיבי תחבורה עיקריים.
התוואי שלו עבר בדרך הנשיאים (היום שדרות רגר) בסיומן של שדרות רגר ועם מפגשו עם שדרות דוד טוביהו אשר בתוואי שלו עובר כביש 25. מתאחדים שני התוואים דרומה אל שדרות חכם עד שהם נפרדים; בצומת שבין שדרות חכם, יגאל אלון ודרך אילת.
ממשיך כביש 25 אל דרך יגאל אלון וכביש 406 לכיוון דרך אילת.
כביש 25כביש 25 נכנס אל באר שבע מכיוון צפון מערב.
בעבר, עד אשר נסלל מקטע באר שבע-בית קמה, כניסה זו הייתה הכניסה הראשית אל העיר.
כיום כניסה זו מהווה את היציאה לערים אופקים נתיבות, שדרות, אשקלון ועוד יישובים הממוקמים צפון מערבית לבאר שבע.
כביש 25 ממשיך עם שדרות דוד טוביהו עד איחודו עם כביש 406 לאחר היפרדותם הוא ממשיך דרום מזרחה לכיוון דימונה ומשם עד לצומת הערבה בו הוא נפגש עם כביש 90 (כביש הערבה).
כביש 60כביש 60, הקרוי בעיר "דרך חברון", יוצא מבאר שבע מכיוון צפון מזרח אל חברון ומשם לירושלים.
על אף היותו הדרך הקצרה ביותר מבאר שבע אל ירושלים, אין בו נוסעים רבים מפני שהוא עובר בהר, אינו מפותח ובמיוחד בגלל היותו בתחום הגדה המערבית ובחלק ממקטעי הדרך אף חוצה יישובים פלסטיניים.
כביש זה מהווה גם את היציאה מבאר שבע לכיוון ערד וישובים הממוקמים צפון מזרחית לבאר שבע כמו עומר ומיתר.
כביש 2375כביש זה עובר בתוואי הדרך של שדרות ג'ו אלון ומשם יוצא מהעיר ביציאה צדדית לכיוון חצרים ובסיס חצרים.
בבאר שבע ישנם למעלה מ-250 מעגלי תנועה או בלשון העם כיכרות, כשמרביתם כוללים פיתוח מושקע.
לכ-50 מעגלי תנועה אלה יש שם ייחודי והם מקושטים באלמנטים מעוצבים (פסל, מזרקה או גינון מושקע), על ידי אמנים ידועי שם (כיכר הסוסים של מנשה קדישמן, כיכר הטפטפת של ג'רמי לנגפורד).
חלק מהכיכרות מנציחות אנשים ידועים, ארגונים בינלאומיים ומקומיים וחלק מציינות אירועים חשובים ומשמשות כאנדרטה.
חלק הן כיכרות על שם הערים התאומות של באר שבע וחלק מהכיכרות הן מיזמי מים כמו מזרקה והן חלק ממיזם נווה מדבר עירוני.
רחובות העיר העתיקה, נסללו בידי הטורקים בשתי וערב.
מדינת ישראל המשיכה דפוס זה רק בשכונה נוספת - שכונת דרום - וגם זאת לא במדויק.
שאר שכונות העיר נבנו, כל אחת, כשלעצמה והרחובות בה תוכננו לפי הטופוגרפיה או גורמים אחרים.
ישנם מספר רחובות ראשיים שמקשרים את השכונות.
חלקם חוצים את העיר וחלקם יוצרים מעין כבישי טבעת.
שדרות רגר (לשעבר הנשיאים) הן למעשה המשכו של כביש 406. הן חוצות את רוב העיר החדשה ומגיעות עד לעיר העתיקה.
שדרות אלו עוברות ליד מוסדות ציבור רבים וחשובים.
שדרות טוביהו הן המשכו של כביש 25. הן חוצות את העיר ממרכזה במערב עד לקצה הדרום מזרחי שלה.
דרך ג'ו אלון היא המשכו של כביש 3557 אל תוך העיר, כמעט עד לעיר העתיקה.
שדרות אליהו נאווי וחלק מדרך חברון, הם המשכו של כביש 60, בקטע שהוא בתוך העיר.
קטע דרך זה מהווה גם חלק מכביש הטבעת, יחד עם שדרות נפתלי הרץ אימבר, שדרות יגאל ידין, דרך מצדה, קטע משגרות רגר ושדרות דוד בן-גוריון.
קטע דרך זה, יחד עם שדרות נפתלי הרץ אימבר וחלק מדרך ג'ו אלון, מהווים חלק מכביש הטבעת החיצוני, יחד עם דרך אילן רמון, רחוב האצ"ל, רחוב הצדיק מירושלים ודרך אביגדור אביטל.
מדרחוב קרן קיימת לישראל, שבעיר העתיקה
במרכז העיר מצויה התחנה המרכזית, המשרתת את תחבורת האוטובוסים הבין עירוניים מאילת ועד כרמיאל.
עד 2003 פעלה בעיר חברת תחבורה עירונית בבעלות העירייה.
בשנה שירותי התחבורה בעיר הופרטו, ובמכרז להפעלת הקווים בעיר זכתה חברת האוטובוסים מטרודן שהוקמה לשם כך.
החל מ-25 בנובמבר 2016 החליפה אותה חברת דן באר שבע, שלראשונה בישראל מפעילה את כל הקווים ללא תשלום לנהג, אלא רק על ידי מכשירים אוטומטיים לתיקוף.
בסוף 2021 נכנסו לפעילות 15 אוטובוסים מפרקיים תוצרת חברת סולאריס הפולנית, זאת במטרה לתת מענה לקו 12 שהוא העמוס ביותר.
בסביבות יולי 2022 נכנס לפעילות הייגר גט"ד נמוך רצפה.
בעיר נמצאות שתי תחנות רכבת: תחנת הרכבת באר שבע – מרכז, הסמוכה לתחנת האוטובוסים המרכזית של העיר ותחנת הרכבת באר שבע – צפון / אוניברסיטה, בקרבת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
כמו כן העיר מקושרת במסילות ברזל לארבעה כיוונים:
לכיוון מרכז הארץ דרך קריית גת - פרויקט שדרוג מסילת הדרום שהסתיים בשנת 2012 קיצר את זמן הנסיעה ברכבת מבאר שבע למרכז הארץ וכן איפשר את הגדלת מספר הרכבות הפועלות בקו.
לכיוון מרכז הארץ דרך אשקלון, גם כן במסילה כפולה.
נכון ל-2025 ניתן לבצע החלפה בתחנת הרכבת אופקים.
לרכבות משא בלבד, קיימת גם מסילה לנאות חובב.
בשנת 2016 הוכרז על תחילת התכנון של הרכבת הקלה של באר שבע.
בעיר קיימים מועדוני ספורט: הפועל באר שבע, הפועל באר שבע כדורסל, מכבי באר שבע, מועדון ספורט באר שבע ואס"א באר שבע.
בעיר אצטדיון טרנר המכיל 16,126 מקומות ישיבה מקורים, שנחנך בספטמבר 2015, ובו משחקת הפועל באר שבע.
האצטדיון הוא חלק מ"קריית ספורט" הממוקמת בצפונה של העיר ושכוללת גם את אולם הקונכייה - היכל ספורט רב תכליתי בן 3,000 מקומות, מתחם מגרשי אימונים ומרכז נופש וספורט.
בעיר שכן אצטדיון וסרמיל, שהכיל 13,000 מקומות ישיבה ונהרס בשנת 2019.
בשנת 1953 התקיים מרוץ שליחים הראשון בבאר שבע, 7x1000 מטר מבאר שבע לקיבוץ חצרים ובאר שבע זכתה בגביע.
מועדון הפועל באר שבע באתלטיקה נוסד בשנת 1962 ובשנת 1966 הוכשר מסלול הריצה הראשון באצטדיון העירוני.
המועדון הביא לעיר הישגים רבים.
האתלטים הבולטים היו: חנה שזיפי, אלופה ושיאנית ישראל ואסיה בריצות ל-800 ול-1500 מטר, שאול לדני, שיאן עולם בהליכה תחרותית, נחשב לבכיר ההלכים בישראל בכל הזמנים, רבקה קוגמן, אלופת ישראל בריצות ל-100 מטר ול-200 מטר.
בשנות ה-80 זכה באליפות ישראל יוסי גולינסקי בקפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת.
בשנת 1986 הוקמה קבוצת מכבי באר שבע באתלטיקה.
האתלטים הבולטים היו: שגית סגל, אלופת ישראל בהדיפת כדור ברזל ועופר גרשון, אלוף ישראל בזריקת דיסקוס.
מועדון אתלטיקה מכבי בני הנגב באר שבע, הוקם בעיר דימונה בשם מכבי בני הנגב דימונה וכלל ספורטאים מדימונה, מיתר, להבים, ירוחם ובאר שבע.
בשנת 2001 נדד המועדון לבאר שבע והפך למרכז הפעילות של האתלטיקה בבאר שבע והדרום עד כה (2012).
המועדון מתמחה במקצועות הזריקה והדיפה ומרבית אלופי ישראל ושיאני ישראל משתייכים למועדון: סיוון ג'אן, יבגניה זבולוטני, איתמר לוי, ויקטור זגינאיקו ועשהאל ארד, בריצות: אנסטסיה קירילוב, טטיאנה אדמנקו.
באר שבע זכתה באלופי ישראל רבים בענף היאבקות.
כבר בשנות ה-60 זכה ג'קי אזולאי מספר רב של פעמים באליפות ישראל בהיאבקות.
הענף בבאר שבע זכה בהישגים בינלאומיים עם הגעתו של המאמן דוד נטיס בשנת 1975. בשנות ה-80 שלטה הפועל באר שבע בענף בישראל באופן מוחלט.
בסוף שנות ה-60, הקים מוריס סמדג'ה את מועדון הג'ודו הראשון בבאר שבע.
המועדון פעל בבית הפועל בשכונה ב' ואחר כך עבר למועדון "נירים" בשכונה ד'.
בנו, אורן, זכה במדליית ארד אולימפית (ברצלונה 1992), והיה לספורטאי הישראלי השני שזוכה במדליה אולימפית.
המועדון מוציא אלופות ואלופי ישראל רבים, ביניהם משה פונטי שהשתתף במשחקים האולימפיים (לוס אנג'לס 1984), מאמן נבחרת ישראל, יושב ראש איגוד הג'ודו בישראל וחבר הדירקטוריון ובהנהלת איגוד הג'ודו האירופי.
שנות ה-70 זכו מתעמלים מקבוצת הפועל באר שבע באליפויות ישראל בהדרכת יהודה קפלן.
רון קפלן השתתף באולימפיאדת ברצלונה (1992) ובאליפויות עולם בהתעמלות.
מאיר חסקו ועוזי רחמים השתתפו אף הם באליפויות עולם בהתעמלות.
בשנת 1949 הוקמה קבוצת הכדורגל הפועל באר שבע.
הקבוצה זכתה חמש פעמים באליפות ישראל (1975, 1976, 2016, 2017 ו-2018) שלוש פעמים בגביע המדינה (1997, 2020 ו-2022), בארבעה גביעי טוטו (שלושה לליגת העל ואחד לליגה הלאומית) וארבע פעמים בגביע אלוף האלופים.
קבוצות נוספות בבאר שבע הן מכבי באר שבע ומועדון ספורט באר שבע (לשעבר בית"ר באר שבע) המשחקות בליגות הנמוכות.
קבוצת הכדורסל גברים של הפועל באר שבע משחקת בליגת העל בכדורסל.
הפועל באר שבע אסא משחקת בליגה ב' נגב.
קבוצת אס"א באר שבע היא קבוצת הנשים של העיר, משחקת בליגה ארצית דרום ובליגת המכללות.
בשנת 1978 הוקם בבאר שבע מועדון השחייה הפועל באר שבע שפעל עד שנת 1982. פעילותו חודשה בשנת 1987. המועדון לא זכה להישגים ארציים משמעותיים, אך מספר שחיינים שהתחילו את דרכם במועדון, קבעו שיאים ישראלים וזכו באליפויות ישראל בשחייה, כששחו במועדונים אחרים.
בין שחיינים אלה ניתן למנות את ברק עטר, שימש קפטן נבחרת ישראל בשחייה בשנים 1992-1989, שקד זרוצקי ואנפיסה חסדן.
בבאר שבע מתקיימת ליגה למקומות עבודה בשחייה, משנת 2000 למאסטרס (שחיינים מבוגרים שאינם מקצועניים).
בבאר שבע קיים מועדון שחמט גדול, שהוקם בשנת 1973 על ידי אליהו לבנט.
המועדון נחשב לאחד ממועדוני השחמט הטובים בישראל.
המועדון זכה באליפויות ישראל רבות וייצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות.
במועדון משחקים 8 רבי-אמנים (האחוז הגבוה ביותר של רבי אמנים לנפש בעולם).
רבי-האמנים נכון לעונת הליגה ב-2013 הם: אלון גרינפלד, אלכסנדר חוזמן, מיכאל רויז, מקסים רודשטיין, יבגני פוסטני, תמיר נבאתי, איליה חמלניקר ומרק צייטלין.
בשנת 2005 אירחה העיר את "מונדיאל השחמט", גמר הגביע העולמי לנבחרות.
באר שבע הייתה העיר בעלת המספר הגבוה ביותר בעולם של רבי-אמנים ביחס לאוכלוסיית העיר.
בעיר פעילה אגודת הטניס שולחן הגדולה בישראל, הפועל "חובטי אריה" באר שבע.
האגודה הוקמה בשנת 1973 והיא מיוצגת בליגות הגברים, הנשים והנוער על ידי 17 קבוצות תחרותיות.
שחקני האגודה משתייכים באופן קבוע לסגלי נבחרות ישראל ומייצגים את ישראל באליפויות אירופה ואליפויות העולם.
באר-שבע בלאק סווארם משחקת בליגת הפוטבול הישראלית.
קבוצת הבייסבול המקומית היא באר שבע ברייבס.
אס"א קאמלס היא הקבוצה המקומית ברוגבי.
קבוצת לקרוס באר שבע היא הקבוצה המובילה בישראל בענף זה.
הקבוצה זכתה באליפות המדינה לגברים בשנים 2016 ו-2017. אס"א בן-גוריון באר שבע היא הקבוצה המקומית בכדוריד.
החל מ-1950 לאחר קום המדינה נוסדה עיריית באר שבע.
אלו הם ראשי העירייה שכיהנו במהלך השנים ועד היום:
לבאר שבע יש קשרים עם 13 ערים תאומות ומחוז אחד ברחבי העולם:
הערים אדיס אבבה, אוני, וופרטל, ליון, מונטריאול וקלוז'-נאפוקה, מונצחות בכיכרות ברחבי העיר.
רובן נמצאות בשדרות הערים התאומות ובקרבתו.
בְּאֵר יַעֲקֹב היא עיר בשפלה הדרומית בישראל בקרבת הערים נס ציונה, רמלה, לוד וראשון לציון, ובנוסף, סמוכה לבסיס הצבאי צריפין.
היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1949. בשנת 2021 הוכרזה כעיר.
ראש העיר המכהן כיום הוא ניסים גוזלן.
היוזמה להקמת המושבה באה מחברת "גאולה" של מאיר דיזנגוף שקנתה ב-1906 2,000 דונם קרקע ממושבת הגרמנים הלותרנים חוות שפון (שמבנה האבן שלה נשתמר בקיבוץ נצר סרני השכן).
בראשם עמד הרב יעקב יצחקי.
המושבה הוקמה על ידי שתי קבוצות אלה בשנת 1907 באזור שנקרא בערבית "ואדי למון".
הרב יעקב יצחקי רכש כ-200 חלקות עבור היהודים הקווקזים.
בתחילה נקראה המושבה "באר שלום" (תרגום מהערבית "ביר סאלם") אולם כבר עם הקמת המושבה נקראה "באר יעקב".
בנובמבר 1907 נקבעו תקנות המושבה והוגרלו החלקות.
בתחילה לא היה למושבה מקור מים והמתיישבים הראשונים נאלצו לסחוב כדי מים מראשון לציון (מרחק הליכה של כשעה וחצי) ומנס ציונה.
מאוחר יותר אורגנה עגלה להבאת המים.
כיוון שאספקת המים לא מילאה את צורכי התושבים, הוחלט לשאוב מים מבאר צלבנית ששכנה בקרבת מקום.
בעומק של 45 מטרים נמצאו לבסוף מים ולכבוד זאת הוחלט לקרוא למושבה "באר יעקב".
בשנת 1909 היו בבאר יעקב 25 משפחות של אשכנזים וקווקזים, שהחיבור ביניהן לא עלה יפה והיו סכסוכים רבים בין שבע המשפחות הקווקזיות, שהחזיקו בכמחצית האדמות ביישוב, לבין 18 משפחות האשכנזים.
בשנת 1910 הוקם בית ספר יסודי ראשון במקום, בעקבות החלטה של ועדה בהשתתפות חיים חיסין וחיים נחמן ביאליק.
בשנת 1927 למדו בבית הספר כ-40 תלמידים.
היו אז בבאר יעקב כ-50 משפחות שראשיהן עבדו בגידול שקדים, ירקות וחלב, שלא הכניסו מספיק, והיה ניסיון לטעת פרדסים.
לצורך כך קנתה הקרן הקיימת עוד 250 דונם והמושבה הזמינה עוד מתיישבים להצטרף למקום.
לאחר מלחמת העולם הראשונה וכיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים, נוסד בסמוך לשטחי המושבה מחנה "צריפין" ששמו נלקח משמו הערבי של כפר ערבי נטוש בשם "סרפנד אל ח'רב" (צריפין החרבה).
בזמן בניית המחנה חנו שני גדודים בריטיים בקרבת המושבה, ונתנו לשכונה שתבוא על מקומם אחר כך את שמה הלא רשמי, "תוניס קאמפ" (Tunis camp) (מחנה תוניס), שכן הגדודים הגיעו לארץ ישראל מתוניס.
בימי מלחמת העולם השנייה עבדו רבים במושבה במחנות הצבא הבריטיים ואחרים פתחו עסקים ששירתו את החיילים ממחנות הצבא.
במלחמת העצמאות, בשל קרבתו לרמלה סבל היישוב מהתקפות של ערבים, שבראשן עמד חסן סלאמה.
בעת קום המדינה חיו בבאר יעקב כ-180 נפשות.
היישוב היה בסיס מבצעים חשוב ל"מבצע דני".
בשנת 1951 הוקמה שכונה של 100 בתים, כל אחד על 2.5 דונם, במזרח המושבה.
בעת העלייה ההמונית הגיעו לבאר יעקב אלפי עולים ששוכנו במחנות הצבא הבריטים הנטושים, בתחומי המושבה ומחוצה לה.
בספטמבר 1966 הוקמה תחנה משטרה בבאר יעקב.
בשנים הראשונות של המאה ה-21 היישוב עבר מהפכה יישובית, חזותית ותחבורתית, במיוחד מאז פתיחת כביש 431 שהפכה את באר יעקב מיישוב הנמצא בעורפו של מחנה צריפין ליישוב הממוקם במרכז המדינה.
בנוסף בבאר יעקב עתודות גדולות של קרקע לבנייה הדרושות לפתרון מצוקת הדיור במרכז המדינה, בעקבות זאת החלו להבנות בבאר יעקב מספר פרויקטי בינוי גדולים המכילים אלפי דירות.
בתחילת 2020 אושרה תוכנית המתאר לעיר, על פי התוכנית צפויים להיבנות כ־27,000 יחידות דיור, 2 פארקים בגודל של כ-180 דונם במתחם היבנה על שטח שיפונה מבסיס צריפין, כמו כן מתוכננת תוכנית לשימור אתרים בעלי רקע היסטורי בעיר, ואף אצטדיון כדורגל עירוני.
בנוסף, קיימות תוכניות ראשוניות לשילוב מתחמי מסחר בצמוד לתחנות הקו החום של הרכבת הקלה שישולבו במערכת התחבורה העירונית.
באוגוסט 2021, הכריזה שרת הפנים איילת שקד כי באר יעקב תהפוך ממועצה מקומית לעיר.
ב-20 באוקטובר 2021 הפכה לעיר בטקס חתימה רשמי.
שימור הציר ההיסטורי של המושבה
לאורך הציר ההיסטורי של המושבה, שנקרא בעבר רחוב דיזנגוף, חולקו החלקות הראשונות: 50 דונם למתיישב למגורים, לגידולי משק בית ולחקלאות.
תוכנית השימור שמקדמת עיריית באר יעקב כוללת מספר מבנים ואתרים בגרעין ההיסטורי של המושבה.
הגרעין כלל שני רחובות שלאורכם, בחזית החלקה, ניצבו בתים קטנים, צריפי עץ ובתים כפריים פשוטים שנבנו מלבני בוץ ומחומרים מקומיים זמינים.
בין המבנים לשימור: מבנה בית הראשונים, בית יצחקי, הבנק הראשון, בית העם, בית הכנסת "יהודה" ובית הספר הראשון.
בשנת 1933 הוחלט על הקמת בית העם, מוסד שהיה קיים במושבות הוותיקות הסמוכות, ראשון לציון ונס ציונה.
קבוצת צעירים וצעירות החליטה להקים בית עם במושבה ולפתח פעולות תרבות.
נרכש צריף ששופץ והורחב על ידי הצעירים שממנו לא נותר זכר.
ביוני 1935 התקיימה במושבה חנוכת בית העם שהוקם במגרש הציבורי במושבה.
המבנה שהוקם במקום הצריף ב-1947 תוכנן על ידי האדריכל יעקב אורנשטיין מראשוני אדריכלי הסגנון הבין לאומי בתל אביב.
בתהליך השימור התגלה שבניין בית העם נבנה מלבני סיליקט גלויות בחוץ ומבפנים, בדומה לבניין התיאטרון הארץ ישראלי (הבימה) שיעקב אורנשטיין היה שותף לתכננו עם אדריכל יוסף מינור.
מבנה בית העם לא נבנה במדויק על פי תכנונו המקורי של אורנשטיין.
החזיתות המודרניות והמהודרות שתוכננו שונו והמבנה שנבנה הוא למעשה מבנה כפרי.
כשהתמעטה הפעילות החברתית במקום, שכר את המבנה, תושב המקום, שמחה סטודניק לצורך הפעלתו המסחרית כבית קולנוע.
במסגרת עבודות השימור במבנה משוחזרים ציורי הקיר שעיטרו את בית הקולנוע על ידי שי פרקש, חלוץ תיעוד ושימור ציורי הקיר בישראל.
בתחום שיפוט העיר נמצאים בתי החולים יצחק שמיר (אסף הרופא), שמואל הרופא ובית חולים פסיכיאטרי באר יעקב.
כן נמצא בעיר מפעל מלמ של התעשייה האווירית לישראל.
בדרום העיר נמצאת תחנת הרכבת באר יעקב אשר ממנה עוברות רכבות צפונה ללוד, תל אביב-יפו, נתניה ובנימינה ודרומה לרחובות, אשדוד ואשקלון.
בעיר פועלים בתי ספר יסודיים אחדים, תיכון דתי באר יעקב, בית הספר תלמים בשכונת חתני פרס ישראל וכפר הנוער יוהנה ז'בוטינסקי, שהוקם בשנת 1949 על ידי תנועת בית"ר, ומנוהל כיום בידי רשת מכללות עתיד.
למרות ניתוקה היחסי מהערים החרדיות, נחשבת באר יעקב "בירת" הישיבות החרדיות באזור.
ישיבת באר יעקב - הוקמה על ידי הרב משה שמואל שפירא, ובראשה עומד היום בנו, הרב דוד יצחק שפירא.
התפרסמה גם בזכות מי שהיה המנהל הרוחני של הישיבה, הרב שלמה וולבה.
המנהל הרוחני הוא הרב משה דוד ליפקוביץ בנו של הרב מיכל יהודה ליפקוביץ.
ישיבת שארית יוסף - הוקמה על ידי הרב ניסים טולידאנו וכיום עומד בראשה בנו הרב יוחנן טולידאנו.
ישיבת גרודנא באר יעקב - בראשותם של הרב צבי דרבקין והרב יצחק הקר.
ישיבת "נוה ארץ" - בראשותו של הרב אליהו רפול והרב אריה לוי.
מכבי באר יעקב (כדורסל) בליגה הלאומית
מכבי באר יעקב (כדורגל) בליגה א' דרום
באר יעקב (פטנק) ליגה ארצית, וליגה לאומית
סמל העיר ההיסטורי עוצב במטרה להזכיר את אופייה החקלאי של המושבה בראשיתה.
באר המים המופיעה בסמל דומה לבאר הרומית שנחפרה בה מחדש למציאת מים, שבהם השתמשו מייסדי המושבה.
עץ התפוזים בשמאל הסמל מייצג את הפרדסים הרבים שהיו בה בשנות ה-30 והיוו את רוב הגידול החקלאי.
השיבולת הצהובה והתלמים מסמלים את חלקאות הפלחה.
בשנת 2007, עוצב סמל מיוחד לרגל חגיגות 100 השנים לייסוד המושבה.
הסלוגן היה "באר יעקב-פנינת השפלה" ושולבו בו שתי שיבולים, הצהובה לציון העבר ולצידה הירוקה לסימול העתיד.
בשנת 2020, לרגל פיתוח ובינוי המושבה שהפכה לעיר, נבנה סמל צבעוני חדש, המשלב בין סמל היישוב ההיסטורי לאלמנטים צבעוניים המשלבים את הבתים צמודי הקרקע מראשית המושבה לשכונות החדשות בהן בנייני מגורים.
שילוב האלמנטים יוצר צורה דמוית לב משום שהעיר מקבלת את מצטרפיה.
על פי העייריה, הסלוגן הנבחר היה "חזון - תנופה - בית", ומאחד את ערכי העיר החדשים בהם חיי קהילה, חינוך ותרבות לתנופת בינוי וקהילה תומכת ומשפחתית.
קוטיניולה, איטליה (מ-1987, חידוש הברית בשנת 2023).
פייר לאון, ניו גרסי, ארצות הברית (2025)
ניסים גוזלן - מאוקטובר 2003
שיכון תוניס הוא שיכון של בתים קטנים שהוקם בראשית ימי המדינה.
בשנות ה-2000 הוא היה למרכז המסחרי של העיר.
גבעת חוטר הוקמה על שטחה של מעברת באר יעקב.
מעברת באר יעקב הוקמה בשנת 1949, כמחנה זמני לעולים חדשים.
היא הוקמה על שטח של מחנה צבא בריטי שעל חלקו הוקם גם בית החולים שמואל הרופא.
במקום הוקמו תחילה רק אוהלים, היא שימשה מחנה מעבר, ורוב תושבי המעברה הועברו לאחר זמן קצר לדיור קבע.
בסך הכל במשך השנים עברו בה כ-20,000 איש.
בשנת 1952 היו במעברה כ-600 משפחות, בעיקר עולים מתוניס וטורקיה, והם ערכו מספר הפגנות בדרישה שיוקמו להם צריפי עץ, עם חיבור לחשמל ומים.
מקור השם "מעברת חוטר" (על פי הפסוק בספר ישעיה "ויצא חוטר מגזע ישי, ונצר משרשיו יפרה").
בשנת 1962 הוכרז על תוכנית לפינוי המעברה.
בשנת 1970 במעברה גרו עדיין כ-200 תושבים, 28 משפחות שחלקם עם עשרה ילדים ויותר.
תושבים אלו סירבו להצעות שונות לדיור חלופי ונשארו במקום.
בשנת 1977 קיבלה החברה לפיתוח אזור לוד-רמלה את האחריות לחיסול המעברה, היא הצליחה להגיע להסכם פינוי עם שש משפחות אך במקום נותרו עוד 34 משפחות.
בשנות ה-80 הייתה "מעברת חוטר" המעברה האחרונה שנותרה במדינת ישראל, ותושביה סירבו להתפנות, אף על פי שחיו בתנאים קשים ביותר.
החברה לפיתוח אזור לוד-רמלה שכרה את שירותיו של איש העסקים דוד אפל שיפעל כקבלן פינוי ובתמורה קיבל את הקרקע להקמת שכונת וילות.
אפל גם קיבל תקציב ממשרד השיכון לפיצוי התושבים.
בין השנים 1983 ל-1985 הגיע להסכם עם התושבים האחרונים שנותרו במעברה, הרס אותה והחל לבנות שכונה חדשה, שנקראה גבעת חוטר.
בשלב ראשון שווקו מגרשים ל-186 בתים, דו משפחתיים.
בתחילת 1987 כבר התגוררו בבתיהם 60 משפחות והוחלט על שיווק של עוד 900 מגרשים.
במועצה הוחלט לשווק את הבתים לבנייה צמודת קרקע כדי לשמור על האופי הכפרי של המועצה.
במאי 1989 נעצר אפל בחשד לגנבה ומרמה בפרויקט פינוי "מעברת חוטר", על פי החשד הועברו כ-1.75 מיליון דולר מכספי משרד השיכון לחברה בבעלותו של אפל, מבלי שניתן דיווח למה שימשו הכספים.
הפרשה נחשפה לאחר ביקורת של מבקר המדינה על ניהול הפרויקט.
מושב תלמי מנשה הוקם ב-1953 מזרחה לבאר יעקב.
המושב הוא אומנם חלק משטח השיפוט המוניציפלי של באר יעקב אך הוא מקיים אורח חיים עצמאי: מתקיימת בו אגודה חקלאית שיתופית המאגדת את יושבי המקום, ובנוסף מתקיימים בו חיי קהילה לבני המושב, עד שנות האלפיים שמר היישוב על אופי כפרי למחצה.
מושב נווה דורון הוא מושב חקלאי הממוקם בחלק המזרחי של באר יעקב, מעבר למסילת לוד–אשקלון.
המושב שייך לשטח המוניציפלי של העיר ונקרא על שמו של סגן דורון שושני שנפל ב-8 ביוני 1982 במלחמת שלום הגליל.
בשטח המושב פועלים שני בתי ספר יסודיים.
שכונת צמרות המושבה היא שכונה שהוקמה בשנת 2016 בבאר יעקב.
במיקום השכונה היו פרדסים רבים וגבעות חמרה, אך בשטח זה החלו לבנות בנייני מגורים שהביאו להכפלת אוכלוסיית העיר.
בשכונה יש עדיין חלקים ושאריות מפרדסי המקום למשל, ליד כפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי אשר נמצא צמוד לשכונת צמרות המושבה, משתרעים מרחבי פרדסים שלמים וגידולים אחרים.
באר יעקב שוכנת בנוף של גבעות כורכר וחמרה חוליות המנוקז על ידי ואדי למון שנתן למושבה את שמה הראשון, ממזרח לבאר יעקב מתחיל עמק לוד, המקדים את מישורי ההצפה של נחל איילון ויובליו וממערב נמצא רכס גבעות הכורכר של נס-ציונה.
בין גבעות החמרה באזורים לא מנוקזים קיימים כתמים של אדמת סחף כבדה.
מכיוון שהאזור היה נתון במשך אלפי שנים למשטר של עיבוד חקלאי הצמחייה המקורית הושמדה ואין לדעת מה הייתה חברת השיא המקורית.
לפי מדריך ישראל חברת השיא של גבעות הכורכר היא גריגה של קידה שעירה ולוטם, באזור באר יעקב מתלווים אליהם גם רותם המדבר וסירה קוצנית המלווים בגאופיטים כגון כלנית מצויה, על פי סקר החברה להגנת הטבע קיימת על גבעות הכורכר חברה בתה עשבונית של דרדר הקורים, קורטם דק ועכנאי שרוע.
מרבית הגבעות נהרסו עקב הבנייה המאסיבית אך מערבית לכפר הנוער יוהנה ז'בוטינסקי שרדו בשטח מצומצם שרידים מחברות אלו ושרידים גדולים יותר שרדו בגבעת האירוסים בנס ציונה.
הכורכר באזור באר יעקב הוא כורכר רך (בשונה מהכורכר הקשה של נס-ציונה) וחברת הצמחים הנפוצה בו כיום היא בתה של שברק מצוי ושמשון סגלגל.
שרידים של גריגת רותם המדבר וקידה שעירה מצויים במספר מקומות.
בגבעות הכורכר ניתן למצוא גאופיטים כגון הכלנית המצויה, סתוונית היורה, חצב מצוי, צבעוני השרון, בן-חצב סתווני, לוף מנומר והמין האנדמי - שום תל אביב.
החברה האופיינית כיום לקרקעות החמרה היא חברת חילף החולות ודרדר הקורים היוצרת בתה עשבונית שמרובים בה הצמחים החד שנתיים שחלקם אנדמיים כגון דרדר הקורים, תורמוס ארצישראלי ומקור חסידה תל אביבי.
בן-שיח אנדמי באזורים אלה הוא גלונית פלשתית, הגדלה בצל שיחים ועצים.
גאופיטים אופייניים לשטחים אלה הם לופית מצויה, סחלב קדוש וצבעוני השרון.
באזורים מסוימים התפתח נוף דמוי סוואנה המורכב מעצי שיזף המלווים בזקנן שעיר.
מרבית שטח קרקעות החמרה מעובד או היה מעובד ונשתלו בו פרדסים, בפרדסים שננטשו צומחים שרביטן, אספרג (החורש, ארוך-עלים ומנוצה), לנטנה ואזדרכת.
בגבול ראשון לציון מצויים שרידי דיונות מיוצבות, בהן גדל הפרח האנדמי חומעה עטויה, (היוצר מרבדי פריחה אדמדמים) ופרח אנדמי נוסף - פשתנית יפו.
בגבול רמלה ישנם כיסי אדמה כבדה, בהם גדלים צמחי עמקים.
ביניהם כלך מצוי, נץ-החלב הצרפתי וסיפן התבואה.
שטח הביצה העיקרי באזור היא ביצת רחובות שמדרום למושב ישרש, בריכות חורף נוספות מצויות בגבול רמלה.
במקומות אלו צומחים כף הצפרדע האזמלנית, בצעוני מצוי וורבנה שרועה.
מספר בריכות חורף נהרסו עקב הרחבת היישוב.
דרומית לבאר יעקב מצויה גבעה (שמורת ישרש) שבה צומחת חורשה שרידית של שיטה מלבינה, הבונה באפריקה את נוף הסוואנה.
הגבעה עשירה במינים אחרים של צומח נדיר, כגון זוטה מעורקת, בן-סירה מיובל וסחלב פרפרני.
מרבית שטחה של באר יעקב צפוי להיבנות.
יוצא מכלל זה הוא השטח שממערב לכפר הנוער יוענה, המתחבר למסדרון שמשני צדדי כביש 431 שעתיד להישאר שטח פתוח, בכפר הנוער יוענה מוקם מרכז שימור, רבייה והפצה של הצמחייה המקומית.
חורבת באר שמע היא אתר עתיקות גדול במערב הנגב הצפוני, ממזרח לכביש אורים–צאלים (כביש 234), נמצאת כ-6 ק"מ דרומית לקיבוץ אורים.
האתר, המשתרע על שטח של כ-500 דונם, נמצא על אחת מתוואי דרך הבשמים בין חלוצה ועזה.
באתר נמצאה רצפת פסיפס ששומרה והועתקה ליד בניין מועצה אזורית מרחבים.
המקום ידוע ממקורות היסטוריים בשם בירזמה (באר צמא) או בירסמה (באר שמע) מהמאה ה-2 לספירה.
האתר נזכר באונומסטיקון של אוסביוס מקיסריה מתחילת המאה ה-4 לספירה, ובמסמך הביזנטי "נוטיטיה דיגניטטום" מתחילת המאה ה-5 לספירה, מוזכרת יחידה צבאית בשם 'פרשים תמודים אילירים' שישבו באתר.
האתר נזכר גם על ידי היסטוריונים נוצרים בתקופה הביזנטית כ'גרריס' ובו קהילה של נזירים אדוקים.
בתקופה זו האתר היה מרכז שלטוני של הטריטוריה האימפריאלית של סלטוס גרריתיקוס.
האתר כולל כנסייה גדולה ובה רצפת פסיפס.
אולם הפסיפס המרכזי, המוצג כיום בחצר מועצה אזורית מרחבים, משתרע על כ־8.9×4.8 מ' ומורכב מ־55 מדליונים בדגם גפן משתלבת העולה מאמפורה.
המדליונים ערוכים בחמישה טורים (שניים צדדיים, שניים פנימיים ואחד מרכזי) ומתארים עופות, יונקים, דמויות אדם, פירות וכלים בסגנון טבעי וריאליסטי, המשקף שפע חקלאי, מסחרי ופריון באתר.
כתובת הכניסה מקדישה את הכנסייה לסטפנוס הקדוש בה הוא מכונה: "חומה בלתי מנוצחת", "רופא הנשמות והגופים".
קדוש שפולחנו התחזק במאות ה-5 וה-6.
פסיפס באר שמע משובץ באמצעות אבנים צבעוניות קטנות, היוצרות תמונות מדויקות ברזולוציה גבוהה, מה שמציב את פסיפס באר שמע כאחד הפסיפסים האיכותיים ביותר בישראל מהתקופה הביזנטית.
הכנסייה ניצבה בתחומיו של מנזר גדול, והיא אחת מכנסיות רבות במערב הנגב הצפוני שנמפצאו בהן פסיפסים מהתקופה הביזנטית, כגון כיסופים, גרר ומגן, שהוקמו בצידם של יישובים גדולים מהתקופה הביזנטית, באזור הסמוך לנמל עזה, ועל צירי העלייה לרגל מארץ ישראל וסוריה אל דרום חצי האי סיני.
האתר נסקר לראשונה בשנת 1902 על ידי אלואיס מוסיל.
בשנים 1989–1990 נוהלה במקום חפירה של רשות העתיקות שנוהלה על ידי דן גזית וישעיהו לנדר, ובה נתגלתה הפסיפס.
לאחר חקירת הפסיפס הוא כוסה באדמה למניעת השחתתו.
בשנת 2006 נערכה עונת חפירות נוספת באתר.
בעונה זו נתגלו חלקי מבנים רחבי ידיים, גת מפוארת עם מבנים שבהם אכסנו קנקני יין (קנקני שק וקנקני עזה) ומרתף שנראה ששימש כיקב, יסוד אמת מים ושרידי בית מרחץ.
כמו כן, אותרו באמצעות מכ"ם חודר קרקע שרידי מבנה מסיבי, כנראה אמפיתיאטרון או בריכת מים גדולה.
בחפירות התגלו גם מבנים מהתקופה האיסלמית הקדומה (המאה ה-8 לספירה), והממלוכית (המאות 13–14 לספירה).
האתר עבר שוד אבנים רציני בתחילת המאה ה-20. הממצאים שנתגלו מביאים להשערה כי מדובר ביישוב גדול ומתוכנן היטב.
לדעת מרדכי גיחון האתר שימש כחלק מקו ההגנה שנקרא לימס פלשתינה, שהוקם בתקופה הרומית ונועד להגן על הארץ הנושבת מפני פשיטות של נוודים מהמדבר.
באר מים או באר היא מבנה מלאכותי שנוצר בחפירה או בקידוח במטרה להעלות מי תהום מן האקוויפר התת-קרקעי אל פני השטח.
המים יכולים להישאב מתת-הקרקע בכלי קיבול (כמו דלי) הקשור לחבל, באנטיליה (שהיא מתקן שאיבה עשוי שרשרת נעה, שאליו מחוברים כלי קיבול למים) או, כנהוג בעולם המודרני, במשאבה.
כמו כן קיימות בארות ארטזיות שמהן מופקים מים ללא הפעלת כוח חיצוני.
מימי קדם הייתה מציאת מקורות מים צורך חשוב מאין כמוהו להישרדותו של האדם ולהתפתחות הציוויליזציה, ולכן בארות המים היו מהמבנים הראשונים שהוקמו.
בשל חשיבותה הכלכלית של הבאר היא הופכת גם למרכז החיים.
שם מתכנסים מדי יום הרועים, לשם מגיעות בנות העיר לשאוב מים, כך שהיא משמשת כמקום המפגש המרכזי של החברה כולה.
צומת אליה מתנקזים סיפורים ומאורעות רבים.
חפירת הבארות היא דרך של היאחזות במקום.
גזילת הבאר או סתימתה היא חלק ממאבק על ההיאחזות בקרקע, והשתלטות על באר על ידי גזלתה או סתימתה, משמעה גירוש המתיישבים הקודמים שישבו סביבה ממקומם.
בתנ"ך מסופר כי גם אברהם וגם יצחק עסקו בחפירת בארות, נאבקו עליהן עם הפלשתים, ובסופו של דבר נאחזו בארץ והתיישבו בה, ליד הבאר.
בהלכה ניתן לעולי רגל היתר מיוחד הקרוי פסי ביראות לשאיבת מים בשבת להשקיית בהמותיהם בלבד, אף שבדבר יש איסור דרבנן של הוצאה מרשות לרשות.
ברחבי ישראל מצויים מאות בתי באר שהוקמו בעיקר במהלך המאה ה-19. באזור תל אביב ויפו שרדו כמה עשרות בודדים מתוך למעלה מ-200 בתי באר שהיו קיימים באזור במאה ה-19. ב-2007 נסקרו כמה מבתי באר אלו, המתאפיינים במבני פאר הצמודים לבארות המים ובהם התגוררו עשירי יפו.
הסקר נערך בשיתוף אוניברסיטת תל אביב ועיריית תל אביב-יפו.
בְּאֵר טוּבְיָה הוא מושב עובדים במישור פלשת (סמוך לצפון הנגב, וגם לשפלת יהודה), ממערב לקריית מלאכי.
גלגול שלישי להתיישבות במשבצת קרקע שנרכשה על ידי פקידות הברון רוטשילד ב-1887. קדמו לו שתי מושבות: מושבת הברון קסטינה (שהתקיימה בשנים 1888–1890) ומושבת חובבי ציון באר טוביה (1896–1929).
במשך כ-50 שנים הייתה באר טוביה, על גלגוליה השונים, היישוב היהודי הדרומי ביותר בארץ ישראל.
המושב נמצא בתחומי המועצה האזורית באר טוביה, ומשתייך לתנועת המושבים.
בשנת ת"ש סבר וילנאי ששם המקום הוא שיבוש של המקור הערבי שהגייתו: בּיר-טָבִּיעַה (بئر طَبِيعَة) מילולית: "באר טבעית".
מאוחר יותר (בשנת תשל"ו) כתב וילנאי שהשם הערבי של הבאר הייתה ביר-טאביה ו"אין לדעת מובנה של טאביה.
אולי זו מלה טורקית-ערבית, שפירושה מצודה קטנה".
בשנת תרמ"ח (1887) התארגנה בבסרביה קבוצה של 25 משפחות יהודיות ששאפו להתיישב בארץ ישראל.
כדי לממש זאת, היא יצרה קשר עם אנשי הברון רוטשילד.
בהתאם לחוזה שנחתם בין הצדדים, שילם כל בית אב 1,000 רובל תמורת רכישת האדמה והקמת מושבה על ידי המנגנון של הברון.
באותה שנה הגיעו המתיישבים לארץ ישראל, עוד בטרם נרכשה הקרקע, ושהו ביפו בהמתנה להתקדמות הפרויקט.
בתחילה נועדה המושבה החדשה להיות חלק מגוש "מושבות יהודה" (בין ראשון לציון וגדרה) אולם ההחלטה על מיקומה המרוחק, מדרום לגדרה, הושפעה משני שיקולים עיקריים:
באותה עת הסתיים העימות הגדול בין אנשי המושבות ופקידות הברון (עימות שכונה "מרד האיכרים"), והפקידים סברו שעדיף שהמתיישבים שזה מקרוב הגיעו לא יושפעו מהלך הרוח הקיים.
המושבה החדשה יועדה להיות "אסם התבואה" של היישוב היהודי, והקרקע באזור הדרום נחשבה כמתאימה לגידול חיטה.
לצורך הקמת המושבה נרכשה משבצת קרקע בת כ-5,600 דונם, מרבית השטח מאדמות הכפר הערבי קסטינה במזרח, אך גם מהכפר בית דראס במערב.
באוגוסט 1888 דווח בהמליץ על ההכנות להתיישבות: "בהמושבה החדשה אשר בקרבת גדרה הנקראת בשם "באר טוביה", תמצאנה ארבע בארות מים שנסתמו ובמשך שבועות אחדים יסירו את העפר מעליהן וינקו אותן".
האישור מהשלטון העות'מאני להקמת בתי המושבה התעכב, והמתיישבים כילו את חסכונותיהם בהמתנה ביפו.
לבסוף, בקיץ 1888, החליט הפקיד הראשי של הברון, בלוך, בהסתמך על תקנות השלטון העות'מאני – שלא ניתן להרוס מבנה לאחר שהונח עליו גג – לבנות צריפי עץ בראשון לציון, לפרק אותם ולסמן את החלקים כך, שניתן יהיה להשלים את הקמת המבנים באתר המושבה החדשה תוך זמן קצר.
בח' בתשרי תרמ"ט, 13 בספטמבר 1888, יצאה שיירת עגלות, שנשאו את הצריפים המפורקים, נהוגה בידי איכרים מראשון לציון ואיתם קבוצת נגרים ומשגיח מטעם הברון.
הדרך עד גדרה הייתה מוכרת להם, אך איש מהם לא היה מעולם מדרום לה.
לאחר שטעו בדרך, הם הצליחו להגיע לאתר המושבה רק למחרת, ערב יום כיפור.
הצריפים הורדו מהעגלות, והעגלונים מיהרו לעזוב כדי לשוב לביתם לפני כניסת החג.
הנגרים נשארו במקום ונסמכו על סיוע מאנשי בית דראס שסיפקו להם מזון ומים.
בתחילת אוקטובר 1888 דווח בהמליץ: "מראשון לציון מודיעים לנו ממקור נאמן כי ה' אססאוועצקי השיג רישיון מהפחה בירושלים לבנות בתים (לע"ע עץ) בהמושבה החדשה "קאסטיניה" או "באר טוביה"."
חמש משפחות בלבד מהקבוצה המקורית שרדו את תלאות ההמתנה והגיעו להתיישב במקום לאחר שהוקמו המבנים.
איתן באו גם פועלים רווקים, וכולם הועסקו בעיבוד הקרקע וגם בחפירת תעלות לסימון גבולות הנחלות.
בפברואר 1889 סופר על מצב המושבה בהמגיד:
אולם המושבה לא האריכה ימים.
הריחוק והניתוק מיישובים יהודיים אחרים והתנאים הקשים במקום, וכן היחס המתנשא של פקידי הברון שראו במתיישבים אריסים ולא "בעלי בתים", גרמו לכך שמרבית המתיישבים עזבו.
ב-1890 נשארו רק שתי משפחות שהפעילו את המקום כחווה חקלאית, בסיוע פועלים ובניהול פקידי הברון.
חלק מאדמות המושבה נמסרו לעיבוד לאיכרי גדרה, חלק הוחכרו לאריסים ערביים, והמושבה חדלה מלהתקיים כיישוב פעיל.
בשנת 1895 רכשו אנשי חובבי ציון מהברון, תמורת חלק מהאדמות שבבעלותם במושבה יסוד המעלה, את אדמות קסטינה.
על פי ההסכם, שתי המשפחות הבסרביות שנותרו במקום יקבלו גם הן נחלות, והברון לקח על עצמו לממן את הצרכים הציבוריים של המושבה.
כוונתם הייתה להקים במקום "מושבה לדוגמה" של פועלים עניים.
מבין הפועלים במושבות הם בחרו קבוצה של משפחות גדולות, במחשבה שכך לא יחסרו ידיים עובדות.
התכנון המקורי היה שבמקום ייושבו 60 משפחות, אך בפועל עלו רק עשרים.
ד"ר הלל יפה פיקח וליווה את הקמת המושבה ואת ניהולה השוטף, מטעם ועד חובבי ציון.
המושבה שמרה על תוכנית המתאר שהותוותה על ידי אנשי הברון.
היה בה רחוב אחד, לאורכו בתי המגורים הבנויים מעץ.
מאחוריהם היו חצרות קטנות ובהן גינות ירק לשימוש עצמי.
בקצה החצר נבנו מבני המשק מאבני כורכר, שיצרו מעין חומה מסביב לבתי המושבה.
חנות מכולת קטנה סיפקה את מצרכי היסוד.
תפוקת באר המים במושבה הייתה מועטה והספיקה רק לצורכי התושבים להשקיית בעלי החיים.
האיכרים עסקו בגידולי פלחה, בחקלאות בעל.
את יבול החיטה והשעורה שהניבו שדותיהם הם טחנו בשנים הראשונות בעיירה אל-מג'דל.
כשהוקמה טחנת קמח במקום נבנתה בריכה לאגירת מי הבאר לטובת קירור המנוע שלה.
מאחר שהייתה מאגר המים היחיד במקום, שימשה הבריכה את אנשי המושבה, שהיו שומרי מצוות, לטבילה, וכונתה "המקווה".
בריכה זו היא השריד היחיד שנשאר מהמושבה.
המושבה סבלה מסכסוך גבולות עם תושבי הכפר הערבי הסמוך, שהביא למספר עימותים.
באחד העימותים נהרג פלח ערבי ואף שוועדת חקירה טורקית קבעה שאנשי המושבה אינם אחראים למותו, החשש מנקמת דם חייב הגעה להסכם סולחה.
ד"ר יפה הפציר במכתב ששלח ליו"ר ועד חובבי ציון באודסה
גם אחרי הסולחה לא הצליחה המושבה להתבסס כלכלית ונסמכה עוד ועוד על תמיכה של חובבי ציון.
חבר הוועד, אחד העם, שגילה עניין רב במושבה, כתב: , והוסיף: במאי 1899 פרסם משה סמילנסקי בהצפירה ביקורת על קניית המושבה ועל ההתנהלות מאז הקנייה, שהתעלמה מתיקונים נדרשים, הכוללים ייעוץ מקצועי של אגרונום, חריש עמוק לייבוש הקרקע מעודפי מים, ובירור דרכים להצמחת מספוא לבהמות ונטיעת עצי פרי לגיוון פרנסת האיכרים.
בצורת בשנת 1902 פגעה מאוד במושבה והמשבר הכלכלי בארץ ישראל בעשור הראשון של המאה ה-20 החמיר את מצבה ורבים מתושביה היגרו לאוסטרליה.
צעירים עזבו את המושבה בהיעדר אופק להתרחבות.
העבודה כולה הייתה מסורה בידי עובדים ערבים מהסביבה שמשכורתם הייתה נמוכה מזאת של היהודים.
בשנת 1909 מצאו היהודים את עצמם בתווך בסכסוך בין שתי קבוצות של ערבים ונאלצו לשכנע את ערביי הסביבה שהם אינם אשמים בסכסוך.
בדו"ח מ-1912 מונה אחד מאיכרי המקום, אלימלך איזראליט, עשר סיבות לקשיי ההתיישבות במקום:
חלוקת גשמים לא סדירה, המקשה על גידולי הפלחה.
חוסר בשטחי מרעה טבעי, המקשה על גידול בקר.
מכת גנבות מצד תושבי הסביבה, המחייבת הוצאה גבוהה על שמירה בשכר, שגם היא אינה אפקטיבית לחלוטין.
"עושר" – מעשר בלתי חוקי הנגבה על ידי האפנדים בסביבה (מעין תשלום "פרוטקשן") שנועד להגן על המושבה.
מיסוי כבד שהוטל על ידי הממשל העות'מאני, ובנוסף לו, הבקשיש שניתן לגובי המיסים.
מחלות בעלי החיים, שלא ניתן להתגבר עליהן בהיעדר וטרינר במקום.
דרכים גרועות, שבנוסף למרחק היישוב, הופכות את המסחר איתו לבלתי כלכלי.
הוצאות ציבוריות גבוהות, מאחר שהן מתחלקות בין מספר מצומצם של תושבים ושלא ניתן להקטינן, מאחר שהתושבים אינם יכולים להיעזר בשירותים ביישובים סמוכים.
שיטות עבודה מיושנות, הדומות לאלו של הפלאחים הערבים.
בשנת 1912 השיגו איכרי המושבה הלוואה מהמוסדות הציוניים כדי לקנות אמצעי ייצור לשכלול העבודה.
אולם ההלוואה לא ניתנה לאיכרים שחפצו למכור את אדמתם.
לאלו נאמר שהם מוזמנים למכור את נחלתם ולא חסרים קונים.
חמש משפחות אכן מכרו את נחלותיהן לד"ר ארתור רופין שמכר אותן לקונים מחוץ לארץ.
בינתיים הביא רופין שמונה פועלים מאנשי העלייה השנייה כדי לעבד את האדמות שנרכשו עד בוא הבעלים להתיישב בהם.
קבוצת פועלים זו נחשבת כקבוצה השנייה בארץ אחרי דגניה.
היא השתקעה במושבה, הגדילה בהמשך את מספר חבריה, והכניסה שינויים במקום.
היא הכניסה לשימוש עקרונות של חקלאות מודרנית, דרשה הקמת ועד נבחר וארגנה את בני הנוער.
ד"ר רופין סיפר בקונגרס הציוני, שלאחר שמונה חודשים, כאשר הגיעו בעלי האדמות למושבה, והוא רצה להעביר את קבוצת הפועלים למקום אחר, כל תושבי באר טוביה התחננו בפניו שישאיר אותה במושבה כדי לחזק אותה.
רופין נענה לבקשה והקבוצה נשארה במושבה 12 שנה.
בשנת 1914 סודרה במושבה אספקת מים בצינורות.
בשנת 1921 התגוררו בבאר טוביה 15 איכרים ו-15 חברי קבוצת הפועלים.
ב-1924 חברי קבוצת הפועלים עברו למושב נהלל ולקבוצת גבע וחמשת המשקים בהם שהו נמכרו למתיישבים חדשים, בהם ד"ר חיים יזרעאלי, רופא מחוזי מטעם המנדט הבריטי, שהיה אחראי על כל אזור הדרום.
אף על פי שהמושבה הייתה קטנה פעלו במקום בית ספר ובו שמונה כיתות עם מורה אחד, בית כנסת ועזרה רפואית של חובש.
בקיץ 1929, כחלק ממאורעות תרפ"ט, תקפו מאות ערבים מהאזור את המושבה.
חלק מהערבים התוקפים עבדו במקום.
בקשות העזרה שהופנו למושבות הסמוכות נענו בשלילה.
130 התושבים התבצרו בבניין אבן של רפת שהותאם להתגוננות.
בידיהם היו ברישיון שישה רובים ותחמושת חלודה, וכך הם הגנו על עצמם במשך שלושה ימים.
במהלך המתקפה נרצח ד"ר יזרעאלי, שיצא להגיש עזרה לערבי פצוע.
בן המושבה, הרשל רוזין, שהתבצר בבית הכנסת כי חשב ששם לא יפגעו בו, נרצח אף הוא.
גופתו נעטפה בספרי התורה ונשרפה ברחובה של המושבה.
ביום השלישי שלחו השלטונות הבריטיים מטוס סיור שפיזר את הפורעים לכל עבר, אך הם הספיקו לשרוף את כל צריפי המושבה עד היסוד.
נאמר שהלהבות נראו עד רחובות.
אז שלחו הבריטים שלוש משאיות, עליהן העמיסו את כל האנשים במקום, מבלי להתיר להם אפילו לקבור את המתים, ופינו אותם לרחובות.
רק לאחר עשרה ימים באו למקום כמה מאנשי המושבה וקברו את הקורבנות, אך חורבנה המוחלט מנע מאנשיה לחזור למקום, חלקם נפוצו ברחבי הארץ וחלקם ירדו מהארץ.
בספטמבר 1929 התקיים משפטם של 34 גברים מהכפר הערבי הסמוך בית דראס שהמשטרה הבריטית מצאה בביתם חפצים שנשדדו מבאר טוביה.
הם קיבלו עונש של חצי שנת מאסר ואחד מהם שבכליו נמצא אקדח נידון לשנת מאסר.
כן הוטל עונש כספי קיבוצי על תושבי 13 כפרים ערבים סמוכים שהשתתפו בפרעות.
הסופר משה סתוי (סטבסקי) היה פועל במושבה וכתב על חורבן המושבה את הפואמה "לאחותי באר-טוביה" בה הוא מתאר את החורבן ומנבא עתיד טוב יותר.
לאחר חורבן המושבה, "קרן העזרה", שהוקמה על ידי יהודי ארצות הברית ובריטניה לאחר מאורעות תרפ"ט, (לימים חברת אמיק"א), פיצתה את המתיישבים תמורת העברת בעלותם על הקרקע לידי קק"ל.
בסיוע הקרן חודשה ההתיישבות במקום בשיתוף עם המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית ונציגה, אברהם הרצפלד.
כלקח מהקשיים הידועים שליוו את קיום המושבה, הוחלט שמושב עובדים הוא צורת ההתיישבות המתאימה ביותר למקום.
הליך הקמת המושב היה קפדני ומחמיר באופן חסר תקדים.
המועמדים נדרשו להיות בעלי ניסיון התיישבותי-חקלאי קודם, ולראשונה בתולדות ההתיישבות, הוצגו החידושים הבאים: תקציב מלא להקמת משק משפחתי בסך 825 לא"י; השתתפות עצמית של המתיישב בתקציב בסך 25 לא"י; בדיקה רפואית מוקדמת של המועמדים להתיישבות; חתימת חוזים בין המוסד המיישב הקרן הקיימת לבין המתיישב.
לאחר תהליך מיון קפדני גובש ארגון של 44 משפחות שהורכב משלוש קבוצות: אנשי הגליל העליון – יוצאי הקבוצות בתל חי, כפר גלעדי ומחניים; יוצאי מרחביה; ותיקי מלחמת העולם הראשונה מאנשי הגדוד העברי שנשארו בארץ.
לפני עליית המתיישבים על הקרקע, נשלח כח חלוץ לאדמות באר טוביה שתפקידו היה לחפור באר חדשה ועמוקה, כשהתנאי להתקדמות בהקמת המושב הוא קיום מקור מים המספיק לקיום חקלאות שלחין, וכן לאסוף דוגמאות קרקע לצורך מציאת סוגי הגידולים המתאימים ביותר.
בכח החלוץ היו 13 חברים מאנשי הארגון שהגיעו למקום בחודש מרץ 1930. הם בחרו לעלות על הקרקע בתאריך העברי י"א באדר כי היה זה יום השנה העשירי לקרב תל חי.
מאז, החל מ-1931, מקיימים אנשי באר טוביה את חג יסוד המושב בתאריך זה.
חפירת הבאר הוכתרה בהצלחה, דוגמאות הקרקע נבדקו (כשהמלצת האגרונומים היא לנטיעת פרדסים כענף חקלאי ראשי), ובקיץ 1930 עלו 44 המשפחות על הקרקע, כשבשלב הראשון הן השתכנו בחורבות מבני המושבה.
במקביל הוכנה תוכנית חדשה למושב על ידי האדריכל ריכרד קאופמן ולפיה הוקמו המשקים החדשים במהלך שנת 1931 ממזרח לאתר הריסות המושבה.
כמו כן הוחל בהקמת מבני ציבור כשהראשונים הם ברכת מים ובסמוך לה בית ספר.
מבנה המשק המקורי הורכב משמונה דונם פרדס כענף ראשי, רפת קטנה לצורכי הבית ולהספקת זבל לפרדס, לול בן 100 עופות וגידול ירקות להשלמת תקציב הקיום כשכל שני משקים שותפים במחרשה ופרד.
בזמן שנדרש לפרדסים לצמוח, הסתבר שניתן לפתח יותר את ענפי הרפת, הלול וגידולי הירקות (בעיקר מלפפונים) ובמהלך השנים השתנה האיזון המשקי.
בתחילה עבדו המתיישבים ישירות מול המוסדות המיישבים, ולחברים שהתקשו בתשלומים נותקה הספקת המים, לא ניתנה הקצבת זרעים באשראי וכיוצא בזה.
קשיים אלו, כמו גם הניתוק והריחוק של היישוב וגודל האוכלוסייה המצומצם גרמו לקשיים ומתחים שאיימו על הקהילה הצעירה.
שתי החלטות שקיבלו חברי המושב עצמם במהלך 1933–1934 שינו באופן דרסטי את גורל המושב.
האחת: פיתוח אגודה שיתופית ריכוזית, דרכה שווקה כל התוצרת החקלאית ונרכשו כל אמצעי הייצור הנדרשים לחברים, תוך כדי יצירת מערכת אשראי וערבות הדדית המעניקה לחברים גיבוי כלכלי וחברתי.
מערכת זאת הפכה את המושב כקולקטיב לישות משקית חזקה ויציבה.
ההחלטה השנייה הייתה להרחיב את המושב על ידי חלוקה מחדש של הקרקעות והקמת 50 משקים נוספים.
בשנים 1935–1936 הצטרפו למושב המשפחות החדשות.
חלקם יוצאי גרמניה ("יקים") שהגיעו לארץ לאחר עליית הנאצים לשלטון, חלקם מתיישבים ותיקים ממקומות שונים בארץ.
למרות השוני במנטליות בינם לבין המתיישבים הוותיקים, שהיו ממוצא מזרח אירופאי, הוכתרה הרחבת המושב בהצלחה והשיגה את מטרתה: חיזוק המושב הן מבחינה כלכלית-משקית והן חברתית, על ידי הגדלת הקהילה.
בנוסף לבניית המשקים החדשים נוספו למושב שכונה של משקי עזר לעובדי ציבור ושכונה קטנה נוספת למורי בית הספר.
בשל התרחבות והתבססות הרפת כענף מרכזי הוקמה "פריה" – משק שיתופי ובו פרי הרבעה, וכן מחלבה, ביצייה, מחסן הספקה למזון למשק החי וצרכנייה.
ב-1937, בעיצומם של מאורעות תרצ"ו, החלה בנייתו של בית העם בבאר טוביה.
כלקח מגורלה של המושבה, נבנה האולם במרכז המושב כמבנה רב תכליתי עם קירות בטון עבים, כך שיוכל לשמש, באם יותקף המושב, להתבצרות התושבים ולהתגוננות חמושה מתוכו.
בית העם נחנך בי"א באדר, תרצ"ט (1939) והפך למוקד חיי החברה והתרבות במקום, ושימש לאספות כלליות, חגיגות פנימיות ומופעי תרבות, בהם גם הצגות של להקות התיאטרון ("הבימה", "האוהל" וכו') שהגיעו מתל אביב.
ב-1939, עם הקמתם של מושב כפר ורבורג בסמוך וקיבוץ נגבה במרחק מספר קילומטרים, חדל המושב מלהיות היישוב היהודי הדרומי ביותר.
בית הספר הפך לבית ספר משותף לילדי באר טוביה וכפר ורבורג.
החל מ-1930 תוחזק בבאר טוביה מערך ביטחוני מובנה ומסועף.
הפעילות החוקית כללה קשרים עם כוחות המשטרה הבריטית, שהמבנה שלה, שעדיין עומד על תילו, הוקם ב-1935 ממערב למושב.
יחידת נוטרים יהודית התמקמה במבנה שהוקם במושב ("בית הארגון").
במקביל התקיימה פעילות מחתרתית, במסגרת ארגון ההגנה, שעיקרה היה הגנת המקום בעימותים עם הערבים בסביבה.
במסגרתה הוקם מערך של 12 מסתורים לנשק – "סליקים" – במושב.
אחד מהם הוקם מתחת למבנה שירותים בסמוך לבית העם.
סליק זה פעל זמן קצר עד שהתגלה.
פרוץ מלחמת העולם השנייה הביא לשינויים מרחיקי לכת באזור.
סביב המושב הוקם מערך מחנות צבא בריטיים.
רשת כבישים לשימוש הצבא נסללה ושיפרה באופן ניכר את הגישה למושב.
הרחוב הראשי במושב, ששימש כציר מקשר בין מחנות קסטינה ובית דראס, כוסה אספלט והיה לכביש הסלול הראשון במושב.
לצורך השלמת הכנסה חברים מהמושב עבדו בבנית מחנות הצבא ובמתן שירותים לכוחות הרבים באזור.
קשר אמיץ נוצר עם אנשי צבא אנדרס הפולני, שחנה באזור, כמו גם עם אנשי היחידות האוסטרליות.
קשרים אלה שמשו גם לפעולות מחתרתיות, ובראשן הגדלת מאגר הנשק הבלתי חוקי במושב.
בזמן המלחמה, כ-70 מחברי ובני המושב התגייסו לצבא הבריטי.
חלקם שרת במערך הלוגיסטי של הצבא, ביחידת הבינוי של "סולל בונה", ובנות המושב שרתו כאפסנאיות וכנהגות במצרים.
חלקם שרת כלוחמים בבריגדה היהודית, תחילה במצרים ואחר כך באירופה.
בין הלוחמים בבריגדה היה גם ישראל טל, לימים האלוף טל ("טליק"), "אבי טנק המרכבה".
בשנים 1939–1952 עברו במושב עשרות רבות של ילדים ונערים במסגרת מפעל "עליית הנוער".
הקבוצה הראשונה מנתה כ-40 חניכים מגרמניה, צ'כוסלובקיה ואוסטריה שהגיעו ערב המלחמה ושהו במושב שנתיים.
ב-1945 הגיעה קבוצת ילדים מסוריה ולבנון.
בהמשך אותה שנה הגיעה קבוצת נערים ניצולי שואה שכונו "הבוכנוואלדים", ע"ש מחנה הריכוז שהיו בו.
לאחריה הגיעו עוד מספר קבוצות של נערים ניצולי שואה.
החניכים שובצו בבתי החברים והשתלבו במערכת החינוך ובחיי החברה במקום.
לרבים מהם היה זה ביתם הראשון והיחיד הארץ והקשר החם עם המשפחות המאמצות המשיך גם אחרי שעזבו את באר טוביה.
לאחר החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947, התחילו אנשי המושב באימונים צבאיים אינטנסיביים, שמירה מוגברת ורכישת נשק.
בני הנוער מעל גיל 16 אורגנו ואומנו כיחידת פל"מ (פלוגה מקומית או פלוגת מתנדבים) שביצעה סיורים בסביבה בימים ובלילות.
הנערים בגילאי 14–16 אומנו בלוחמה אנטי טנקית.
הנערות אומנו בתפקידי איתות וקשר.
החל מדצמבר, השתלטו אנשי המושב על מחנות הצבא הסמוכים שפינו הבריטים.
בנוסף, לאחר קרב קצר, נתפסה החווה המבודדת, קריית שמואל, בשולי הכפר הערבי קסטינה, שהיוותה נקודת שליטה על הכביש לתל אביב.
במקביל בוצר המושב בגדרות תייל וקונצרטינות שנלקחו ממחנות הצבא הבריטים.
בינואר 1948 תפסו אנשי באר טוביה את מחנה בית דראס וסייעו לסרג'נט חנוך ברודז'יצקי, שוטר יהודי שהתגורר במושב, להשתלט על תחנת המשטרה הצמודה אליו ממערב למושב.
בפברואר נכנסה למחנה יחידה מגויסת, שהייתה הגרעין של גדוד 53 בחטיבת גבעתי, בסיוע אנשי המושב, הן במתן נשק והן בגיבוי לוגיסטי.
באר טוביה שמשה תחנה לאיסוף וטיפול בפצועים ובהרוגים שנפגעו בלוחמה באזור.
בראשותו של רופא המושב, ד"ר וולף, הופעל מערך מסודר של חברות המושב שטיפלו בפצועים בבית העם, ששימש כבית חולים שדה, ובבתי החברים.
עם הימשכות הלחימה בארץ, החליטה הנהגת היישוב היהודי על רכישה והבאת נשק לארץ (מבצע בלק).
השלב הראשון כונה מבצע חסידה.
בצ'כוסלובקיה נרכשו כלי נשק ותחמושת שהועמסו על מטוס שכור.
בלילה שבין 30 במרץ ו־1 באפריל הונחת המטוס במסלול הנחיתה במחנה בית דראס.
הניהול והביצוע הוטל על אנשי באר טוביה וגדוד 53. המבצע עבר בהצלחה, מבלי שהבריטים וערביי הסביבה היו מודעים אליו.
הנשק והתחמושת נלקחו עוד באותו לילה ושמשו במבצע נחשון.
עם ההכרזה על הקמת מדינת ישראל ופלישת צבאות מדינות ערב ב-15 במאי, היה המושב מטרה להפגזות נמשכות של הצבא המצרי הפולש שהתמקם באזור אשדוד.
במושב נהרסו בתים ומבני משק.
מבנה הצרכניה ספג פגיעה ישירה ובער במשך מספר שבועות.
מערך שוחות ומקלטים הוכן מבעוד מועד, אך מספר חברים נפגעו, ובהם חברת המושב, , שנהרגה בהפגזה האחרונה ב-9 באוקטובר.
6 בנים נוספים של המושב נהרגו בלחימה, 5 מהם בקרבות בגזרה הסמוכה למושב.
במסגרת מבצע תינוק לפינוי הילדים מישובי החזית, פונו גם ילדי המושב עד גיל 13 בליווי חלק מהאימהות.
ילדי הקיבוצים הסמוכים פונו ראשית לבאר טוביה ומשם נשלחו צפונה.
אנשי המושב השתתפו גם בפינוי הרגלי של ילדי קיבוץ ניצנים.
במבצע יואב לפריצת הדרך לנגב, בין ה-15 ל-22 באוקטובר 1948, שמשה יחידת הפל"מ של המושב ככוח הטרדה ומשיכת כוחות מצריים לחזית אשדוד ובהמשך המערכה השתתפה בהשתלטות על אשדוד והמשלטים שמסביבה.
עם הצלחת המבצע ונסיגת הצבא המצרי הסתיימה הלחימה באזור המושב.
כמו כן את ניהול מבצע יואב ביצע יצחק שדה מתחנת המשטרה הבריטית שבקצה המושב, אשר הפכה למפקדת שטח בזמן זה.
ענף הרפת הוא ענף מרכזי במושב.
המושב הוא היישוב שמייצר את הכמות הכי גדולה של חלב בכל הארץ (כ־40,000,000 ליטר חלב בשנה).
במושב פועלים בתי ספר אזוריים: יסודי בשם "מבואות" (משמעות השם הוא ראשי תיבות: משותף – באר טוביה, ורבורג, אורות ותימורים) ותיכון בשם "תיכון אמי"ת באר טוביה", כמו כן יש ביישוב תיכון של הממ"ד, וכן בשטח היישוב ישנו אזור תעשייה נרחב לתעשייה בינונית.
במושב יש מגוון אטרקציות, כגון בריכה, מחלבה (גלריה לאמנות), ביצייה (פאב לאנשים מגיל 18 ומעלה), תנועת נוער ועוד.
במושב יש מגוון רחב של ועדות שבהן מתנדבים כ־120 אנשים, כגון ועדת תרבות, ועדת נוער, ועדת ספורט, הוועדה לגיל הרך ועוד.
נוסף על כך, למושב יש ארכיון ובו מסופר סיפור המושב.
בארכיון יש מגוון דברים שהשתמשו בהם בהיסטוריה, כגון מנדולינה שהשתמשו בה בתזמורת המנדולינות שהייתה במושבה.
י"א באדר הוא יום ההולדת של המושב.
ייסדו את המושב בי"א באדר, עשור אחרי נפילת תל חי.
האנשים שייסדו את המושב הם שלושה עשר הראשונים.
שמותיהם: משה אביאלי, יוסף בן יעקב, מרדכי ברוורמן, יוסף גוטמן, משה גולן, אברהם הרמתי, אברהם נגב, יוסף נחושתן, דוד נשר, גרשון פליישר, מרדכי צוקר, נחום קרמר ושמחה רם.
ייסדו את המושב בשנת 1930 ה'תר"צ.
בכל שנה מציינים את ייווסדו של המושב באמצעות התכנסות של כולם בבית העם.
כחלק מההתכנסות יש ארוחת בוקר, טקס עם יזכור והצגת בני ה- י"ח של המושב (הילדים בני ה-18 של המושב).
אחרי הטקס יש מופע שמארגנים בני הנוער מכיתות ד' ועד כיתות י"ב.
כל שנה המופע בנושא אחר.
במהלך המופע המדריכים בתנועת הנוער (כיתות י'-י"ב) עושים סצנות ומערכונים.
בין המערכונים עולים בני הנוער (כל שכבה בנפרד) ורוקדים לצלילי שירים שהם כתבו, אך לא הלחינו (גם המדריכים רוקדים).
בסיום המופע כל המשתתפים במופע עולים לבמה ורוקדים את ההמנון של המושב.
כל 5 שנים מביאים במאי/במאית וכוריאוגרף/כוריאוגרפית ואז גם הילדים הקטנים יותר והמבוגרים יותר יכולים להשתתף במופע.
השם "באר טוביה" ניתן למושבה עוד לפני העלייה על הקרקע בגלגולה הראשון בשנת 1888. למרות זאת, רוב הזמן קראו לה הן בדיבור והן בכתובים, קסטינה (Kastina) או קוסטינה (Kustina) כשם הכפר הערבי הסמוך, שאדמות היישוב נרכשו מתושביו.
השם העברי הסתמך על מצלול השם הערבי של המקום: ביר א-תַעַבֶיֶה.
למקור השם בערבית שתי גרסאות:
במקום הייתה באר שתפוקת המים שלה הייתה דלה.
פירוש המילה תעבן בערבית הוא עייף, כך שפרוש השם המקורי הוא באר יגעה או חלשה, והשם העברי הופך למעשה את המשמעות של השם הערבי.
בתי המושבה נבנו על גבעה עליה היו שרידי מיצד דרכים טורקי.
בטורקית טעבע היא מצודה או מיצד (בדומה לשם היישוב ונקודת הגבול טאבה בסמוך לאילת).
לכן הבאר הסמוכה למיצד נקראה במקור ביר טאבע והשם ביר א-תַעַבֶיֶה הוא גלגול של שם זה.
בשנת 1907 ביקש מיכל לייב כץ, שסייע לאנשי המושבה להתמודד עם הדרישה לתשלום ה"עושר", לייחס את שם היישוב לרב שלו, ר' טוביה פרוינד, אולם הזיקה בין שם היישוב לרב פרוינד לא התקבעה – לא בתודעה הציבורית ולא ברשומות ההיסטוריות.
בכל שנותיה של המושבה השנייה, היו שני השמות בשימוש – "באר טוביה" כשם רשמי ו"קסטינה" בלשון העם.
בשנותיה הראשונות של המאה ה-20 היה פופולרי מאוד שירו של קדיש יהודה (לייב) סילמן "שיר האיכר הנודד" שהיה ידוע יותר בשורה הפותחת "מראש פינה עד קוסטינה", שתיארה את תחום התיישבות היהודי באותן שנים.
סילמן נטל חרות פואטית ובחר, לשם החריזה, בראש פינה לתיאור גבול ההתיישבות הצפוני אף על פי שהמושבה מטולה כבר עלתה על הקרקע, אך קוסטינה/באר טוביה אכן הייתה אז עדיין היישוב הדרומי ביותר.
משהוקם המושב, לא נעשה יותר שימוש בשם קסטינה בהתייחסות ליישוב.
לאחר מלחמת השחרור, במהלכה נעזב הכפר הערבי, הוקמה במקום, בסמוך למושב, מעברת קסטינה, לימים העיר קריית מלאכי.
לאחר מכן, השם קסטינה זוהה עם צומת מלאכי הסמוכה לקריית מלאכי.
בשנת 1950, כשהוקמה מועצה אזורית הכוללת גם את המושב, ניתן גם לה השם "באר טוביה".
בניגוד לתפיסה הרווחת, לא נקראה המועצה על שם המושב.
ראש המועצה הראשון, מרדכי גובר, קיבל את ההצעה להנציח את זכר המושבה שחרבה בשם המועצה האזורית.
בשנת 1953 קבעה ועדת השמות הממשלתית כי יש להגות את שם המקום בְּאֵר טוֹבִיָּה Toviya)), כשמו של סֵפֶר טוֹבְיָה.
תיקון זה לא השתרש, וההיגוי המקורי, בְּאֵר טוּבְיָה, הוא השגור, הן בפי אנשי המקום והן בציבור הרחב.
במהלך הבניה, הוקם בבית העם, מתחת לחדר השירותים, סליק לאחסון נסתר של כלי נשק ותחמושת.
אולם כחצי שנה לאחר התחלת השימוש בסליק, נער מבני היישוב נכנס לתא השירותים ועלה חשש שהוא זיהה את קיומו של הסליק.
בעקבות זאת, הסליק ננטש והנשק שנמצא בו הועבר למקומות מסתור אחרים.
בעת שיפוצים בבית העם בשנות ה-80 של המאה ה-20 נחשף הסליק, הוצא מן האדמה ונזרק ביער עזריקם, יחד עם יתר ההריסות שהוצאו ממבנה בית העם במהלך השיפוץ.
בשנת 2016, בעזרת וביוזמת כמה מחברי באר טוביה, בשיתוף עם קק"ל, הוחזר הסליק אל שטח המושב ונמצא בימינו סמוך לבית העם.
בְּאֵר מִלְכָּה הוא מושב במועצה האזורית רמת הנגב, כ-3 ק"מ צפון מערבית ליישוב כמהין.
כבר בשנות ה-70 דובר במוסדות המיישבים על הקמת יישוב בבאר מילכה ובינואר 1979 הופקדה תוכנית מפורטת של היישוב.
בעקבות הסכם השלום בין ישראל ומצרים דובר על הקמת שישה יישובים באזור ובאר מילכה נועד להיות אחד מהם.
בנובמבר 1985 עלתה למקום כיתת משמר שהחזיקה את המקום עד הגעת גרעין הנח"ל לזיקים שהקים במקום היאחזות נח"ל ב-22 בינואר 1986. ב-19 ביוני 1986 התקיים במקום טקס רשמי של עלייה על הקרקע.
ביולי 1990 נסגרה ההיאחזות, אשר לטענת הסוכנות סיימה את תפקידה עם הקמת כמהין.
באפריל 1998 יזמה תנועת המושבים הקמת מושב חדש במקום.
בנובמבר 2001 החל גרעין מפתח של תנועת בני המושבים להכשרת האזור לעלייה מחודשת על הקרקע.
גרעין המשפחות נוסד בשנת 2002, התארגן ביישוב כמהין הסמוך.
באוגוסט 2003, הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה במחוז הדרום אישרה למתן תוקף את הקמת היישוב, והוכרז על תחילת עבודות ההקמה, אך הן התעכבו.
ביוני 2007 התגוררו במקום כבר 12 משפחות, אך חברת בזק סירבה לחברו לרשת הטלפונים בגלל העלות הגבוהה.
בשנת 2012 נחנכה רפת ענק במושב, המיועדת לאכלס בשלב הסופי 1000 פרות חולבות.
בשלב הראשון של ההקמה הושקעו 13 מיליון שקלים לאכלוס 250 חולבות.
בנקודת המפגש של נחל לבן עם נחל ניצנה נמצאת באר עתיקה, שנקראת בערבית "ביר-מלגה" או "ביר-מלקה".
הבאר כרויה מדרגות סחף, ותוחמת את אפיק נחל לבן מדרום.
עומקה כ-19 מטר, בחלקה התחתון היא חצובה בסלע גיר ובחלקה העליון היא חצובה ומדופנת באבני גיר.
על פי הבאר יש תקרה מקומרת עם פתח מלבני מחושק בפסי ברזל.
ארבע שקתות יצוקות בטון מקיפות את פי הבאר.
באר משאבים הוא השם העברי שניתן לאזור בו היה הכפר הבדואי ביר עסלוג'.
המקום נמצא ב ליד צומת משאבים, דרומית לקיבוץ רביבים.
בצומת אסטרטגי זה הקימו הטורקים, ולאחריהם הבריטים, מחנות צבא גדולים.
בתקופת מלחמת העצמאות נערכו במקום קרבות כבדים לכיבוש המקום.
פירוש המילה עסלוג', הוא בערבית – היונק.
האגדה מספרת שאברהם שגר בבאר שבע, שלח את אמתו הגר.
היא נטלה גמל ואת ישמעאל בנה וכשהגיעו למקום כלו המים.
היא הניחה את ישמעאל הצמא ובכל מקום שחפר יצאו מים.
הטורקים הקימו במקום מרכז מנהלי לבני שבט העזאזמה, סביב קבוצה של שלוש בארות בנויות אבן שעמקן 8–10 מטר.
במקום התקיים יום שוק שבועי וכן נבנו מסגד וטחנת קמח.
במלחמת העולם הראשונה הקימו הטורקים במקום מרכז לוגיסטי לכוח הטורקי-גרמני שנערך ב-1915 לתקוף את תעלת סואץ.
הכוח הטורקי נתמך על ידי מסילת רכבת שעברה בסמוך.
תלמידי מקוה ישראל שגויסו כפלוגת נוטעים בצבא הטורקי, נטעו כאן חורשת אקליפטוסים הקיימת עד היום.
בתקופת המנדט הבריטי הוקמו בביר עסלוג' תחנה של משטרת המדבר ומחנה צבאי.
ב-1943 עלה בקרבת מקום קיבוץ רביבים.
היחסים עם הבדווים היו תקינים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הפכו ערביי העזאזמה, ובראשם השיח' חאג' סעיד שהתגורר במקום בבית מפואר, עוינים ליהודים.