tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקרב בעלי החיים, פגיעים במיוחד אוכלי העשב כגון: חילזון ימי, קררו, קוף חוטם, דרור, גנו כחול, קוליברי אנה, פרוש מצוי, דבורת הדבש, כינמת העלה וטרמיטים, הנחשפים לנבגים העמידים בקרקע.
הגחלת מתגלמת בשלושה אופנים: כמחלה עורית, כמחלה נשימתית וכמחלת מעי.
בפרסומי משרד החקלאות שמור השם "גחלת" למופע העורי, כאשר המופעים האחרים נקראים "גַמֶּרֶת"
בני אדם הבאים במגע עם פגרי בעלי חיים נגועים מצויים בסיכון גבוה לפתח את המחלה העורית.
במאה ה-19 זוהתה גחלת של דרכי הנשימה בקרב עובדי מנפטות שעיבדו צמר כבשים ואלפקות שהיו נגועות במחלה.
גחלת המעי נדירה ומתפתחת בעקבות אכילת בשר מזוהם שלא בושל דיו.
מחלת הגחלת ידועה עוד מימי קדם.
הגחלת המיתה ברבבות ולמגפות שגרמה יש גם פן כלכלי: במאה ה-17 גרמה התפרצות גחלת לתמותה של 60,000 פרות באירופה, ובשנת 1945 מתו כתוצאה ממנה מיליון כבשים באיראן.
בשנת 1876 קישר רוברט קוך את מחלת הגחלת העורית לחיידק בצילוס אנתרסיס (Bacillus anthracis), מתג גרם חיובי אארובי.
בשנת 1881, כשיצר לואי פסטר את החיסון החי הראשון כנגד גורם זיהומי, היה זה כנגד חיידק הגחלת.
בשנת 1937 פיתחה יפן את הגחלת כנשק ביולוגי וניסתה אותו על בני אדם.
בשנות הארבעים, ביצעה בריטניה ניסויים בגחלת כנשק ביולוגי על האי גריניארד.
ב-2 באפריל 1979 ארעה תקלה במפעל לייצור נשק ביולוגי בעיר יקטרינבורג ברוסיה, ונבגים של אנתרקס נפלטו לאוויר הפתוח.
הגרסה הרשמית של שלטונות ברית המועצות הייתה שמדובר בהתפרצות טבעית של גחלת שמקורה בבשר נגוע.
שנים לאחר מלחמת המפרץ הודה המשטר העיראקי בפיתוח החיידק כנשק ביולוגי.
בשנת 1993, בפיגוע ביולוגי של קבוצת טרור יפנית בשם אום שינריקיו, פוזר באוויר העיר קמיידו הסמוכה לטוקיו תרסיס המכיל חיידקי גחלת בלתי אלימים.
בנובמבר 2001 חלו 22 אמריקאים בגחלת עורית לאחר שנחשפו לאבקה שהופצה במעטפות דואר אטומות.
חמישה מהם נפטרו לבסוף כתוצאה מהחשיפה לחיידק.
לאחר חקירה של ה-FBI, אשר ארכה 7 שנים, נראה שהפרשה באה אל סופה בסוף יולי 2007, כאשר על-פי דיווחים רשמיים של הסוכנות, היא התכוונה לעצור מדען שעסק בחקר האנתרקס בחשד להפצת אותן המעטפות.
צוין גם כי בתחילת החקירה של הפרשה, אף נעזרה הסוכנות בשירותיו של אותו אדם.
המדען החשוד התאבד קודם להגעת הסוכנים אליו, ככל הנראה לאחר שנודע לו כי הטבעת מתהדקת סביבו.
המניע לשליחת אותן מעטפות שבהן הייתה האבקה הנושאת את החיידק נותר בגדר תעלומה.
בפברואר 2010 הודיע ה-FBI כי הוא סוגר את תיק החקירה בנושא זה.
בהודעה שיצאה על כך מה-FBI נמסר כי באופן סופי הסוכנות מייחסת את שליחת המעטפות לאותו מדען שהתאבד כאשר התכוונו לעוצרו.
נבגי חיידק הגחלת עמידים מאוד ושורדים שנים באדמה או בתוצרי חיות מזוהמים.
נבגים חיים בעלי פוטנציאל זיהומי שרדו 60 שנות אחסון בטמפרטורת החדר.
למרות עמידות זו ניתן לטהר אזור מזוהם באמצעות פורמלין, טמפרטורה גבוהה, קרינה אולטרה סגולה, פראוקסיד (מי חמצן) וכלור.
בעולם מדווחים בכל שנה כאלף מקרי גחלת עורית בבני אדם, וכ-20 אלף עד 100 אלף מקרים בשנה בבעלי חיים.
המחלה שכיחה באסיה, באפריקה, באירופה ובאמריקה הדרומית.
בארצות המערב קיימת ירידה במספר בני האדם הנפגעים.
בישראל דווחו מקרים בודדים של הופעה בבקר.
ההתפרצות הגדולה האחרונה ארעה בזימבבואה בשנים 1978 עד 1980 ונפגעו בה 9,445 חולים, מהם 140 נפטרו.
רובם סבלו מגחלת עורית ורק שמונה חלו בגחלת נשימתית.
הזיהום, ובעקבותיו המחלה, מתחילים לאחר חדירת הנבגים דרך העור או דרך ריריות מערכת הנשימה ומערכת העיכול.
לחיידק שלושה גורמי אלימות עיקריים: קופסית ושני רעלנים.
גורמים המהווים את הבסיס הפעיל של הרעלנים הם הגורם הממית וגורם הבצקת; אלו נקשרים לנשא טרנס-ממברנלי (חלבון המעביר חומרים מצידה האחד של ממברנת התא לצידה האחר) ובעזרתו חודרים לתוך התאים, בתהליך הקרוי "טרנסלוקציה".
הנשא קרוי "אנטיגן מגן", ושילובו עם הגורמים השונים יוצר את הרעלנים.
הרעלן הממית פועל על כל התאים ובעיקר על המאקרופאגים.
רעלן הבצקת גורם לבצקת (הצפה של רקמות ואיברים בנוזלים) ופוגע בתפקוד הנויטרופילים וייתכן שגם במאקרופאגים.
בגחלת נשימתית נכלאים נבגים בעומק אונות הריאה ונבלעים על ידי מאקרופאגים הנעים אל קשרי הלימפה, שבהם נובטים הנבגים.
משם הם פולשים לזרם הדם וגורמים לאלח דם, לדלקת דמית של קרומי המוח, לאי ספיקה נשימתית קשה ולמוות.
סכנת חיים נגרמת מחשיפה נשימתית ל-8,000-50,000 נבגים, וזו מתרחשת לרוב בעת טיפול בצמר נגוע ובעיבודו.
מחקרים רבים הראו כי אין השפעה כתוצאה מחשיפה, אפילו ארוכה, לכמות מעטה של נבגים.
גחלת עורית מתפתחת בעקבות חדירת כמות קטנה של נבגים דרך חתך או שריטה בעור.
הדגירה נמשכת 5-יומיים עד להיווצרות הרעלנים.
פפולה במקום החתך הופכת לשלפוחית המכילה חיידקים.
כשמשתנה צבעה לשחור היא פוקעת ונוצר נגע שחור שבקרבתו שלפוחיות משניות ובצקות.
לאחר 3-2 שבועות הנגע מתקלף ונושר.
ללא טיפול עלול להתפשט הזיהום לקשרי הלימפה, אולם מתן אנטיביוטיקה מקטין את התמותה ל-1%.
אין דיווחים על הדבקה מאדם לאדם אך לא ניתן לשלול את האפשרות שהמחלה תועבר במגע ישיר עם נגע המכיל חיידקים.
גחלת נשימתית אינה מדבקת ומהווה פחות מ-5% מכלל התחלואה בבני אדם.
מחלת גחלת מצורה זו מתחלקת לשני שלבים: השלב הראשון דומה בסימניו לזיהום נשימתי ממקור נגיפי – חום לא גבוה, חולשה, כאבי שרירים, שיעול ללא ליחה ולעיתים לחץ קל בחזה.
לאחר 4-1 ימים מתרחשת הקלה בסימנים ובשלב השני מופיעה מצוקה נשימתית קשה, הזעה מרובה ותשישות.
לעיתים מתפתח כשל רב-מערכתי המסתיים במות החולה.
דלקת קרום המוח פורצת ב-50% מהמקרים, בהם ייתכנו אובדן הכרה ופרכוסים.
גחלת המעי היא מחלה נדירה ביותר.
לאחר יומיים עד 5 ימים מיום אכילת הבשר המזוהם מופיעים בחילה, הקאה, כאב בטן וחום, וכן שלשול דמי ורעלת.
המחלה מתאפיינת בהקאות דמיות ובשלשולים רבים.
שיעור התמותה עומד על כ-50%.
ייתכן מצב בו גחלת נשימתית וגחלת מעי תוקפות יחד (סביר שזה יקרה במקרים של הידבקות מנבגים רבים, למשל במלחמה ביולוגית).
מניעת המחלה לאחר חשיפה וטיפול
גם לאחר חשיפה למספר רב של נבגים ניתן למנוע את התפתחות המחלה באמצעות מתן טיפול אנטיביוטי.
עיתוי תחילת הטיפול המומלץ הוא 24 השעות הראשונות מהחשיפה הנשימתית.
הצורך בסעד מהיר נובע מתקופת הדגירה הקצרה.
הטיפול בגחלת עורית – ההדבקה העורית נחשבת לקלה בדרך כלל, ואחוזי ההבראה ממנה גבוהים גם ללא טיפול אנטיביוטי.
מאחר שקיימת סכנה להתפשטות המחלה למערכת הדם ולעצבים, הטיפול חשוב בכל אופן: פניצילין במתן פומי במקרה הקל, ופניצילין במתן ורידי במינון גבוה במחלה המתקדמת.
במקרים של זנים העמידים לפניצילין דווח על טיפול מוצלח בטטראציקלינים.
מריחת משחות אנטיביוטיות על הנגע אינה עוזרת להבראתו, אולם מומלצת רחיצתו במים ובסבון.
הטיפול בגחלת נשימתית – מומלצת נתינת אנטיביוטיקה מקבוצת הפניצילין לכל חולה עם חום החשוד כחולה גחלת; הטיפול יופסק רק עם שלילת המחלה.
באירוע רב-נפגעים מומלץ מתן פומי, באירוע מוגבל מומלץ טיפול תוך-ורידי.
בחשיפה למנה גבוהה ביותר או במחלה משתוללת יש להוסיף אנטיביוטיקה נוספת לטיפול.
תרכובת זו נמצאה יעילה מאוד בהשמדת חיידקי B.
הגחן המצוי או גחן מנוקד (שם מדעי: Genetta genetta) הוא יונק טורף בעל תפוצה נרחבת באפריקה, באסיה ובאירופה.
המין היה מצוי בעבר בישראל, אך נכחד ממנה.
להבדיל משאר הגחניים, הוא חובב אזורים יבשים וכן אזורים מיוערים בהיותו טפסן מצוין.
החוקר ישראל אהרוני זיהה את החיה כתַּלֵּא אִילָן על פי הפירוש: "תחש (צבע מנומר) שהיה בימי משה...
מכסה אחד היה, ודומה תלא אילן".
מבנה גופו ארוך ורזה, גמיש ביותר וגפיו קצרות.
לגחן פרווה רכה, צהבהבה-אפורה בגווניה, כתמים שחורים פזורים על גבה ופסי שחור-לבן מעטרים את זנבה.
הראש מפוספס, החוטם שחור ומסביב לעיניים ולפה כתמים לבנים.
לגחנים באזורים הצחיחים, פרווה בהירה יותר ודוגמאות דהויות יותר מהגחנים באזורים רוויי המים.
לגחן בלוטות ריח מפותחות ביותר באזור פי הטבעת, המשמשות לסימון טריטוריה.
לנקבות ארבע פטמות ולזכר איבר מין מפותח.
בכפות הרגליים חמש אצבעות גלויות בעלות כריות שעירות.
הטפרים נראים לעין אך ניתנים להסתרה חלקית (בניגוד לחתוליים שטפריהם מוסתרים לגמרי) העיניים עגולות וגדולות, האוזניים ארוכות ומשולשות.
הגחן ניזון גם מחומר צמחי בנוסף להיותו אוכל בשר מובהק.
עיקר תזונתו מורכבת מפירות, מכרסמים קטנים, עופות, זוחלים וחסרי חוליות שונים.
הגחן מסוגל להתרבות במהלך כל השנה, אך הנקבה מיוחמת על פי רוב במהלך עונת הגשמים או בתקופה בה קיים מחסור במזון.
ההזדווגות נמשכת כחמש דקות ובאה אחרי חיזור שנמשך כשעה.
בזמן ההזדווגות ישמיעו הזכר והנקבה יללות.
ההיריון נמשך 11 שבועות בקירוב, ובסופו נולדים 1–3 גורים עיוורים וחסרי ישע.
הם נגמלים מהיניקה בגיל שמונה שבועות, על אף שאוכלים מזון מוצק בכמות קטנה עוד לפני כן.
מגיעים לבגרות מינית בהגיעם לשנתיים.
תוחלת החיים היא 13 שנים בקירוב.
הגחן יונק החי ביחידות ופעיל בשעות הלילה.
נצפה לעיתים בשעות הדמדומים ולעיתים רחוקות ביותר יצפה בשעות היום.
הגחן סומך על הסוואתו המצוינת, המדמה אור וצל, בשחרו לטרף.
בדומה לחתולים, הוא מכניע את טרפו בנשיכה מהירה וקטלנית בצוואר.
הטריטוריה של הגחן חופפת לעיתים עם טריטוריות של גחנים ממין שונה (זכר עם נקבה), אך לא עם גחן מאותו מין (זכר עם זכר).
הגחן משמיע קולות המזכירים חתולים כגרגורים ויללות.
בשעת פחד הוא סומר את שערות גבו וכן מפריש חומר מושקי מבלוטות הריח שבאחוריו.
לגחן אויבים טבעיים, הוא נצוד על ידי ינשופיים, פנתרים ונחשים גדולים.
הגחן לא נמצא בסכנת הכחדה גלובלית, אולם תת-מין של גחן - Genetta genetta isabelae מוגדר כפגיע על ידי IUCN.
הגחן סולד מהאדם וחי בשוליי הסביבה האנושית.
תרומתו לכלכלה, בטרפו מכרסמים שונים המזיקים לחקלאות ומעבירים מחלות.
לעיתים רחוקות מאוד פוגע המין במשק האדם, בתקפו חיות ועופות בית.
כתוצאה מהיעדר ממצאים רלוונטיים לגבי מספר תת-מינים, תקפותם או נכונותם היא בספק.
למשל, תת-המין terraesanctae שאנדמי לישראל, נצפה ותועד לאחרונה רק בשנת 1930 במושבה אילניה (סג'רה) ובמורדות הכרמל, על ידי הזואולוג העברי ישראל אהרוני.
לפני כן תועד בשנת 1884 על ידי הנרי בייקר טריסטראם, שצפה בשישה גחנים בנחל שיאון שבחרמון.
תת-המין נחשב שעודנו קיים באזור, על אף שלא נצפה שנים רבות.
גט אישה (ברבים: גיטי נשים) או בקיצור גט, הוא מסמך הלכתי, שבאמצעותו מגרש בעל את אשתו ומסיים את נישואיהם.
משפט המפתח בגט הוא "הרי את מותרת לכל אדם".
מקור המילה במשנה והתלמוד, שם משמשת המילה 'גט' במשמעות של שטר, שלעיתים קרובות הוא גט במשמעות ימינו, אך לא תמיד.
כיום מקובל לכנות במילה גט רק את השטר שבו מגרש הבעל את אשתו.
הגט נמנה עם אחת מתרי"ג מצוות התורה, ומוזכר בספר דברים ובספר ישעיהו בשם "ספר כריתות".
על פי המדרש הוא היה נהוג עוד בימי אברהם אבינו.
הנוסח הנוכחי של הגט וכל הכללים הקשורים בו נקבעו בבבל בתקופת התלמוד.
בתורה עצמה לא נזכרת המילה 'גט', אלא הוא מכונה 'ספר כריתות':
הגט אינו חוזה שנערך בין שני צדדים, אלא הוא מעשה חד-צדדי של הגבר (אמנם כיום נהוג שאין לתת גט בלא הסכמת האישה).
על אף שמעיקר הדין אין צורך בבית דין כדי לסדר גט, מקובל שגט יסודר אך ורק בבית דין מוסמך (ובמדינת ישראל, בבית דין רבני), וזאת בשל מורכבותו ההלכתית של הגט ובשל המשמעות החמורה שעלולה להיות אם יינתן גט פסול.
על פי המנהג בבתי הדין, מיד לאחר סידור הגט משמיד (בגריסה או שרפה) בית הדין את שטר הגט ונותן פסק-דין של בית הדין לפיו התקיים בנוכחותו בצורה כשרה מעשה הגירושין (הפסק החדש נקרא "מעשה-בית-דין") וקובע כי בני הזוג גרושים כהלכה.
מטרת השמדת שטר הגט המקורי היא מניעת שימוש בשטר הגט בפני בית דין אחר במקרים של חזרה לחיים משותפים והיפרדות חוזרת.
במדינת ישראל ניתנת בנוסף לכך גם תעודת-גירושין.
על מנת למנוע ערעורים על תקפות הגט לאחר זמן, שמטרתם להוציא לעז על אחד מבני הזוג כביכול נישואיו הראשונים עדיין תקפים, נהוג שלנוכחים במקום מוצע לעיין בגט ולוודא את תקינותו, ולאחר מכן הם מתחייבים שלא לערער עליו בעתיד, והגט, שכבר מילא את תפקידו, מושמד.
בעת שהגבר מוסר את הגט לאישה חייבים להיות נוכחים שני עדים, וכן בית-הדין המסדר את הגירושים.
לעיתים נוכח גם הסופר שכתב את הגט, אך אין זה נדרש.
בעת מסירת הגט אומר הגבר לאישה: "הרי זה גטך, והתקבלי גטך זה, והרי את מגורשת בו ממני מעכשיו, ומותרת לכל אדם".
דיני הגט נלמדים מפרשה בספר דברים, העוסקת בגירושין.
בפרשה עצמה מפורש רק החיוב שהמגרש אישה יגרשה באמצעות 'ספר כריתות', ואיסור לאדם לשאת שוב גרושתו לאחר שנישאה לאדם אחר.
שאר דיני הגט נלמדים מתורה שבעל פה ובאמצעות דרשות בעיקר בתלמוד במסכת גיטין.
אין האיש מגרש את אשתו אלא לרצונו, ולא בעל כורחו.
מעיקר הדין הייתה אישה מתגרשת גם בעל כורחה, אולם מתקנת רבינו גרשום מאור הגולה, אסור לאיש לגרש את אשתו כנגד רצונה.
אין האישה מתגרשת אלא באמצעות שטר כתוב.
הגט צריך להיכתב במיוחד עבור הבעל והאישה הספיציפיים.
אולם הסופר יכול להכין לעצמו טופסי גיטין, היינו שיכתוב את כל נוסח הגט ('טופס') וישאיר את מקום שם האיש, האישה והתאריך ריקים.
על האיש לתת את הגט בעצמו או על ידי שליח לאישה, ולא שהיא תיקח את הגט בעצמה.
על הגט להינתן לתוך ידה של האישה, ליד שלוחה, או לשטח בבעלותה שבו היא יכולה לשמר את גיטה.
על הגט להינתן לאישה לעיני עדים.
ההלכה מחייבת נתינת גט כאשר ברור מי המגרש ומי המתגרשת.
חיוב זה מתבטא בתחום הלכתי הנקרא "כתיבה לשמה".
אחד הנושאים הנידונים בתחום זה הוא "שמות גיטין" נושא זה הוא בירור דרך כתיבת שמות אנשים ומקומות לפי ההלכה.
כיוון שללא דיוק בשם בגט נוצרת בעיה בכשרותו של הגט.
דרך לימוד נושא זה מתברר על ידי חוקי הלשון לפי הפוסקים ובדיקת דרך כתיבת השם כפי המובא בתנ"ך ובתלמוד.
עיקר הדיון בשמות גיטין מובא בשולחן ערוך חלק אבן העזר.
אחד הדיונים המפורסמים בתחום שמות גיטין הוא השם עקיבא – האם האות האחרונה בשם היא כמו שכתוב בתלמוד הבבלי עם האות א' או כמו שכתוב בתלמוד הירושלמי עם האות ה'.
יש אפשרות שהבעל ישלח גט על ידי שליח, והשליח ימסור את הגט לידי האישה.
במקום שיש חשש שהבעל יעגן את אשתו, ויהיה קל יותר למסור את הגט באמצעות שליח, עושים כן.
מעיקר הדין ישנה אף אפשרות שהאישה תעשה שליח לקבל את הגט מידי הבעל, אבל לא נוהגים לעשות כן, מאחר שיש בדרך זו הרבה קשיים טכניים, כגון הצורך שיהיו עדים לכך שהאישה מינתה את השליח.
ר' אלעזר (ב) סובר, שאפילו לא חתמו עליו עדים, אלא שנתנו לאישה בפני עדים, הגט כשר (שעדי המסירה של הגט קובעים את תוקפו של הגט).
רבן גמליאל (ולפי גרסה אחרת: רבן שמעון בן גמליאל) סיפר (גיטין לו ע"א) שתיקנו אחר כך שיהיו העדים מפרשים את שמותיהם בגט ולא די בלשון: 'אני חתמתי עד'.
קיום יחסי מין עם אישה נשואה הוא מהעברות החמורות ביותר ביהדות (אחת משלוש העברות של "ייהרג ואל יעבור"), בנוסף לכך הילדים שיוולדו מאותם יחסים, יהיו ממזרים, ולא יוכלו להתחתן עם יהודים לדורי דורות.
ולכן כאשר לעיתים נעשים נישואים שאין בהם ממש, כגון נישואים שנעשו בלצון בין נער לנערה, נדרש בעקבותיהם גט לחומרא, כלומר גט שנועד להסיר ספק ולהבהיר באופן חד-משמעי שהאישה פנויה.
קיימים גם מקרים שלפי ההלכה יש לתת שני גיטין, מכיוון שיש ספק כיצד לערוך את הגט.
כגון שהבעל נקרא בשם מסוים כשמכובד בעלייה לתורה, אבל אינו נקרא בשם זה בין אנשים.
וכן במקרה שיש לבעל או לאישה שם, שיש ספק כיצד לכתוב אותו.
במקרא לא נאמר כלום על תוכנו של הגט ולא על צורתו, ומסתבר שבימים הקדומים לא היו לשונות קבועים לגיטין אלא כל אדם כתב את הגט בנוסח שלו.
שמואל מזכיר (ב) את הנוסחאות שהבעל כותב לאשתו: 'הרי את משולחת', 'הרי את מגורשת', 'הרי את מותרת לכל אדם'.
בצד נוסחאות אלו הוא מביא נוסחאות פסולות: 'איני אישך', 'איני בעלך' וכו', וכוונתו שאם אמר 'איני אישך' לבד אינו מועיל, לפי שהבעל צריך לשלח את אשתו מביתו, ולא שישלח את עצמו ממנה, אבל אם הוא מוסיף בכל נוסח שהוא, שהוא משלח את אשתו ממנו – הרי זה גט.
בגט צריך שיהיה כתוב שם האיש, שם האישה והזמן.
הסופר הכותב את טופסי הגיטין, צריך שיניח מקום פנוי לשם האיש, לשם האישה ולזמן.
כן צריכים לכתוב בגט את הזמן למניין המלכות המושלת באותה מדינה, ואם נכתב למניין מלכות אחרת, ואפילו לבניין הבית – הגט פסול.
מעיקר ההלכה גט יכול להכתב בכל שפה, ובכל סוג כתב, על פי המנהג הגט נכתב בארמית, ונכתב בכתב אשורי.
אם הגט נכתב בכמה שפות יש הפוסלים את הגט.
נוסח הגט קבוע והוא נכתב ב-12 שורות, כמניין המילה "גט":
מתן גט על ידי אישה מתועד ב: "כל המגרש את אשתו ונושא אחרת, נואף הוא.
ואם היא תגרש את בעלה ותנשא לאחר, נואפת היא".
בתעודה שנכתבה בעין גדי ב"שנת שלוש" למרד בר כוכבא (פרץ בשנת 132), הצהירה "שלמצין בת יהוסף קבשן" מעין גדי, שהיא אינה דורשת "חפץ כל דבר" מ"אלעזר בן חנניה", שהיה בעלה קודם לכן.
בשורה 7 של התעודה מופיע המינוח: "שהוא לך מנה גט שביקין" ("שיהיה לך ממנו (או ממנה) שטר העזבה").
החוקר ז'וזף מיליק סבר שיש בתעודה זו עדות לגירוש בעל על ידי אשתו.
עדה ירדני וחיים יונה גרינפלד פירשו את התעודה כשובר (קבלה) של כתובה, או של גט, המעיד שאין לשלמציון טענות כספיות כלפי אלעזר.
טל אילן קיבלה את פירושו של מיליק, והיא סוברת שתעודה זו מוכיחה את קיומו של נוהג נתינת גט על ידי אישה בתקופת מרד בר כוכבא.
בנוסף על כך, קיים דמיון רב בין תעודה זו ובין גט שנכתב במצדה ונמצא במערות מורבעת.
אצל רפורמים נהוג לתת גם גט מקביל מצד האישה, המשחרר את הבעל מהתחייבויות והבטחות הנישואין מלבד ההבטחות הקשורות להסדרים הכלכליים של הגירושין והסדרי משמורת הילדים.
את הגט מצד האישה הנהיג זלמן שחטר שלומי וכך נוהגים הרבנים המוסמכים על ידו ברחבי העולם.
גוש חרות ליברלים או גח"ל, היא סיעה שהוקמה ב-25 במאי 1965 על ידי תנועת החרות והמפלגה הליברלית לקראת הבחירות לכנסת השישית.
בשלהי הכנסת החמישית מנתה הסיעה 27 ח"כים, 17 מחרות ו-10 מהליברלים.
בבחירות לכנסת הששית זכתה גח"ל ב-26 מנדטים, אך במהלך הקדנציה פרשו ממנה ארבעה ח"כים בראשותו של שמואל תמיר והקימו את המרכז החופשי.
בבחירות לכנסת השביעית ב-1969 שוב זכתה ב-26 מנדטים.
לקראת הבחירות לכנסת השמינית ב-1973 הפכה גח"ל למרכיב העיקרי של הליכוד, כשנוספו אליה הרשימה הממלכתית, המרכז החופשי ותנועת העבודה למען ארץ ישראל השלמה.
בראש הסיעה עמד מנחם בגין, מנהיג תנועת החרות.
שתי המפלגות שהרכיבו את גח"ל המשיכו לשמור על עצמאותן הארגונית.
בשנת 1967, לפני פרוץ מלחמת ששת הימים, הצטרפה גח"ל לממשלתו של לוי אשכול ובה נתמנו בגין ויוסף ספיר לשרים ללא תיק.
הסיעה נשארה גם בממשלתה של גולדה מאיר, אך פרשה ב-4 באוגוסט 1970 בעקבות תוכנית רוג'רס.
חרות: מנחם בגין, יוחנן בדר, בנימין אבניאל, יעקב מרידור, אריה אלטמן, אריה בן-אליעזר, חיים לנדאו, אליעזר שוסטק, אסתר רזיאל-נאור, חיים כהן-מגורי, נחום לוין, יוסף שופמן, אברהם טיאר, אברהם דרורי, בנימין ארדיטי, אליהו מרידור, שבתאי שיכמן
המפלגה הליברלית: פרץ ברנשטיין, שניאור זלמן אברמוב, אהרן גולדשטיין, יוסף ספיר, יוסף סרלין, ברוך עוזיאל, שלמה פרלשטיין, צבי צימרמן, יצחק-הנס קלינגהופר, אלימלך-שמעון רימלט
חרות: מנחם בגין, יוחנן בדר, אריה בן-אליעזר, יעקב מרידור, חיים לנדאו, יוסף שופמן, שמואל תמיר , אליעזר שוסטק, בנימין אבניאל, אסתר רזיאל-נאור, אברהם טיאר, יוסף קרמרמן, אליהו מרידור, חיים כהן-מגורי, מנחם ידיד
המפלגה הליברלית: יוסף ספיר, אלימלך-שמעון רימלט, יוסף סרלין, מרדכי-חיים שטרן, יצחק-הנס קלינגהופר, צבי צימרמן, שניאור זלמן אברמוב, ברוך עוזיאל, שלמה פרלשטיין, אהרן גולדשטיין, יוסף תמיר, שלמה כהן-צידון,
לרשימת מועמדים מלאה הכוללת את חברי תנועת החרות ואת חברי המפלגה הליברלית ראו כאן
חרות: מנחם בגין, יוחנן בדר, בנימין הלוי, אריה בן-אליעזר, חיים לנדאו, אסתר רזיאל-נאור, יוסף קרמרמן, מנחם ידיד, אברהם שכטרמן, יורם ארידור, חיים קורפו, בן-ציון קשת, דוד לוי, דב מילמן, יעקב נחושתן, מתתיהו דרובלס
המפלגה הליברלית: יוסף ספיר, אלימלך-שמעון רימלט, יוסף סרלין, יצחק-הנס קלינגהופר, צבי צימרמן, שמחה ארליך, אהרן גולדשטיין, יוסף תמיר, שניאור זלמן אברמוב, אברהם כץ, משה נסים, גדעון פת
לרשימת מועמדים מלאה בכנסת השביעית ראו כאן
למצע המפלגה בכנסת השביעית ראו כאן
גזרת כלים בהלכות שבת, היא גזרת חכמים שנהגה בתחילת ימי בית שני, שלא לטלטל כלים ממקום למקום בשבת.
הגזרה המקורית אסרה לטלטל כל כלי שהוא ממקום למקום בשבת.
התלמוד מתאר כיצד חכמים צמצמו בהדרגתיות את הגזרה במשך הדורות שלאחר מכן.
להלכה, גזרת כלים הצטמצמה עד שהיא הועמדה על שני איסורים ספציפיים בלבד:
כלי שמלאכתו לאיסור – האיסור לטלטל לצרכים מסוימים כלים ששימושם העיקרי אסור בשבת.
מוקצה מחמת חסרון כיס – האיסור לטלטל בשום אופן כלים יקרים שמחמת חשיבותם מייחדים להם מקום.
שני איסורים אלו מקוטלגים לעיתים קרובות בספרות ההלכתית בקטגוריה כללית של איסורי מוקצה, שהוא האיסור לטלטל דברים שאין בהם שימוש שאדם מקצה אותם מדעתו.
איסור מוקצה משמש בהקשר זה כקטגוריית על לכל הדברים האסורים בטלטול בשבת, כאשר ישנם סוגים נוספים של מוקצה אשר אינם נובעים מגזירת כלים.
יש דעות בראשונים ובאחרונים המבחינים בין סוגי המוקצה השונים ומחלקים אותם לקטגוריות הנובעות מטעמים שונים.
הגזירה המקורית מתוארת בתוספתא, שלפיה אסור היה לטלטל את כל הכלים בשבת חוץ משלושה כלים שימושיים בלבד:
התלמוד מביא את דברי האמורא רבי חנינא, לפיהם גזירה הזו נגזרה בימי נחמיה בן חכליה בתחילת ימי בית שני.
רש"י מבאר שהכוונה היא שהגזירה הזו נגזרה בתוך הקונטקסט ההיסטורי המתואר בספר נחמיה, שהיו העם מזלזלים בשמירת השבת.
הראשונים התקשו כיצד ייתכן שאסרו את טלטול הכלים כולם, הרי לא ניתן להסתדר בשבת בלי כוסות וקערות ושאר כלי אכילה.
לכן הראשונים מסייגים בדרכים שונות את האיסור המקורי: או שהוא נגע רק לכלים שאין להם בית קיבול, או שהוא נגע רק לכלים שאחד השימושים הרגילים שלהם אסור בשבת, או שהוא לא נוגע לכלים שמונח בתוכם דבר שמותר לטלטלו, כגון אוכל.
הראשונים נתנו טעמים שונים לגזירה זו.
רש"י כתב שגזרו את הגזירה "כדי לגדור גדר להחמיר באיסורי שבת".
הרמב"ם כתב שלושה טעמים לגזירה:הראשון, שכשם שיש הגבלה על הצעידה בשבת וכפי שדרשו חז"ל מהכתוב "אם תשיב משבת רגליך ממצוא חפצך ודבר דבר" שלא יהא הילוכך בשבת כהילוכך בחול, כך לא יהא הטלטול בשבת כטלטול בחול כדי שבפועל ישבות וינוח ביום שבת.
טעם נוסף, כדי שלא יטלטל כלים שמלאכתן לאיסור, ויבוא לעשות בהם מלאכה.
טעם שלישי לפי הרמב"ם כדי שהשביתה בשבת תהיה ניכרת גם עבור מי שמובטל כל השבוע ממלאכה.
הראב"ד כתב טעם נוסף לגזירה: כדי שלא יבוא אדם להוציא כלים מרשות לרשות, שדבר זה אסור בשבת.
התוספתא מתארת כיצד הגזירה הצטמצמה במשך הדורות בכמה שלבים, ולבסוף לא נותר ממנה אלא איסור לטלטל שני כלים מסיביים:
התלמוד מכנה את האיסור לטלטל את 'המסר הגדול' ואת 'היתד של מחרשה' בשם הקטגורי מוקצה מחמת חסרון כיס, כלומר, האיסור לטלטל כלים אלו נובע מכך שהם חפצים יקרי ערך שבגלל חשיבותם לא מטלטלים אותם ממקומם.
איסורים נוספים שנותרו מן הגזירה
אף על פי שמהמקורות התנאיים היה נראה שגזירת הכלים התבטלה לחלוטין, האמוראים אביי ורבא מבארים שנשארו חלקים נוספים של הגזירה מלבד מוקצה מחמת חסרון כיס.
אביי מחמיר בכך יותר מרבא, והם נחלקים ביניהם בשלוש נקודות:
כלי שמלאכתו להיתר: לדעת אביי, מותר בטלטול רק לצורך גופו או לצורך מקומו ולא מחמה לצל (כלומר אסור לטלטל אותו לשם שמירה על הכלי עצמו).
לדעת רבא – מותר לטלטל גם מחמה לצל.
יש ראשונים שהבינו שגם רבא מודה שטלטול שלא לצורך כלל אסור בכל מקרה.
וכן פסק הראשון לציון הרב יצחק יוסף.
כלי שמלאכתו להיתר נחשב כזה גם אם רק מיעוט שימושו להיתר ורוב שימושו לאיסור.
כלי שמלאכתו לאיסור: לדעת אביי, מותר בטלטול רק לצורך גופו ולא לצורך מקומו או מחמה לצל.
לדעת רבא – מותר לטלטל גם לצורך מקומו.
כלי שצריך שני בני אדם כדי לטלטלו: לדעת אביי – אסור בטלטול.
לדעת רבא – מותר בטלטול.
בטעמו של אביי נחלקו הראשונים: הרשב"א כתב שהוא משום שאדם מקצה דבר כזה מדעתו, והריטב"א כתב שזה משום שאדם מייחד לו מקום.
הכלל ההלכתי קובע שבכל מקום שנחלקו אביי ורבא, ההלכה נקבעת כדעת רבא.
לכן ההלכה נפסקה כאן כדברי רבא, שמגזירת כלים המקורית נותר רק האיסור לטלטל 'כלי שמלאכתו לאיסור' מחמה לצל.
הגַּחְלִילִיוֹת (שם מדעי: Lampyridae) הן משפחה של חיפושיות ליליות, אשר ידועות בכך שמינים מסוימים מייצרים הבזקי אור כדי למשוך את בני-זוגם, ומכאן גם נובע שמם, שהוא הלחם של המילים גחלת ולילה.
הבזקי האור נוצרים בעזרת איברים מיוחדים בביטנן התחתונה של הגחליליות; החלבון בעזרתו מווסתת פליטת האור הוא הלוציפראז, שהוא בעל ערך מדעי וגנים המייצרים אותו הוחדרו לתוך יצורים רבים ושונים.
הגחלילית היא חיפושית קטנה שאורכה לא יותר מ-2.5 סנטימטרים.
מבנה גופה מאורך, צבעה הוא לרוב חום-צהבהב, בלילה נוצרים הבהובי אור מאיברי תאורה מיוחדים הנמצאים בקצה בטנה.
בתהליך נדיר על האדמה (אם כי הנפוץ בקרב בעלי חיים ימיים), הביולומינסנציה (אוֹרוּת בִּיּוֹלוֹגִית), נוצר האור על ידי תגובה כימית, שבה האנזים לוציפראז, מסייע לחומר לוציפירין להתחמצן במגע עם האוויר.
באמצעות איתותי האור, הגחליליות מתקשרות זו עם זו ומצליחות למצוא בני זוג פוטנציאליים לרבייה, כאשר מינים שונים מאותתים באופן שונה ברצף ההבהוב ובתדירות.
קיימים למעלה מ-2,000 מינים של גחליליות, המצויים באזורים ממוזגים וטרופיים ברחבי העולם.
בישראל קיימים 11 מינים, לאחר מחקר ישראלי שנערך בשנים 2020-2022 וגילה שישה מינים חדשים של גחליליות בצפון רמת הגולן, בשפלה, במישור החוף הצפוני, בכרמל וכן בגליל המערבי ובגליל התחתון.
איתור המינים החדשים התאפשר בעקבות פנייה לציבור לתצפיות אחר גחליליות ברחבי הארץ, סקר שנערך בשיתוף החברה להגנת הטבע.
מזונן חרקים ורכיכות, מה שעשוי לשמש כאמצעי הדברה ביולוגי של מזיקים.
בנוסף, יש מינים של גחלילית, שניזונים בבגרותם מצוף ומאבקה.
בשנים האחרונות גילו חוקרים במקומות שונים בעולם כי אוכלוסיית הגחליליות מתמעטת בצורה משמעותית.
לפי המחקרים שנערכו, נמצא קשר בין הרס ואובדן בתי הגידול, שינויים בשימושי הקרקע ואזורים שעברו פיתוח מואץ, שימוש בחומרי הדברה והפרעת אור מלאכותי בשטחים עירוניים ובכלל, לבין התדלדלות אוכלוסיית הגחליליות.
מיומנויות השמיעה של העטלפים, אחד הטורפים העיקריים של הגחליליות, נחקרו ביער טרופי בתאילנד, בהובלת פרופ' יוסי יובל, מאוניברסיטת תל אביב.
ממצאי המחקר פורסמו ב-פברואר 2021, בכתב העת iScience.
מתוכם, עולה סברה, שהגחליליות, מייצרות קליקים קוליים בתנועת כנפיהן במהלך הטיסה, כאות נגד העטלפים.
מדובר בצלילים אולטרה-סוניים (שאוזן רגילה אינה שומעת), אך הם בתדרים הדומים לאלה שהעטלפים מפיקים ושומעים.
חיים נחמן ביאליק חידש את המילה גחלילית מן המילה גַּחֶלֶת, בעקבות מדרש חז"ל, אשר עברה הקטנה בעזרת סיומת -ית ורמז למילה לילה.
בעלי חיים הפולטים אור (גחלילית) מוזכרים בילקוט שמעוני (ישעיהו רמז תעד): "אמר ר' יהודה בר ר"ש, למי שהיה רואה תולעת והיה ירא ממנו, רואה אותה כגחלת ונקראת גומרת לילה.
בלילה היא גחלת ויוקדת, יבוא הבוקר ואתה רואה שאינה אלא תולעת".
גחן דקלים אסייתי (שם מדעי: Paradoxurus hermaphroditus) הוא מין במשפחת הגחניים הנפוץ בדרום-מזרח אסיה, הודו, סרי לנקה ובדרום סין.
גחן הדקלים האסייתי חי ביערות, פארקים ובגנים בהם יש עצי פרי בשלים, עצי תאנה ושפע של צמחייה.
משקלו הממוצע של גחן הדקלים האסייתי 3.2 קילוגרם, אורך גופו 53 סנטימטרים ואורך זנבו 48 סנטימטרים.
גופו מכוסה שיער מדובלל בצבע אפרפר בדרך כלל, וצבעו שחור ברגליו, אוזניו וחרטומו.
על זנבו אין פסי טבעת, בניגוד לגחניים אחרים.
טופריו חדים, ומאפשרים לו לטפס על עצים בקלות.
גחן הדקלים האסייתי פעיל בלילה, בדרך כלל בין 6 בערב ל-4 לפנות בוקר.
הוא מסמן את שטחו בריח באמצעות בלוטות אנאליות, שתן וגללים.
הוא אוכל כול, וניזון בעיקר מפירות כגון ספודילה, מנגו, רמבוטן וקפה.
בנוסף הוא ניזון מיונקים קטנים וחרקים.
הוא מסייע בהנבטה של צמחי Pinanga kuhlii ו-P.
פרטים של מין זה, הנכלאים בכלובים על ידי סוחרי קפה, משמשים בייצור הקפה מסוג קופי לואק, שמיוצר באינדונזיה מפולי קפה שמופרשים בגלליו.
קפה זה נמכר במחירים גבוהים באיים באלי, סומטרה, ג'אווה ובאי טימור.
לעיתים מחיר קילוגרם אחד עומד על כ-1,000 דולר אמריקני.
באוסטרליה מחיר כוס קפה כזה מגיע ל-50 דולר אוסטרלי.
בסרי לנקה נחשבים הגחנים למטרד כיוון שהם ממליטים בעליות גג ומרעישים בלילה.
גחליליות הוא סרט דוקומנטרי ישראלי, בבימוי ועריכה של גילי מייזלר, שגם כתב את התסריט לסרט והוא אחד מגיבוריו.
באתר הסרט נאמר כך על אודות הסרט: "הסרט גחליליות הוא סיפורו של גילי, ילד בן 12, צעיר בן 24 ומבוגר בן 44, שיוצא לחפש את אחיו, גיורא, שנשאר בן 19, במלחמת יום כיפור.
זהו תיעוד אישי, אמיתי, מרגש ומטלטל על משבר נפשי ושכול, סמים והזיות, כוכב נופל וגחליליות, השוזר מציאות ודמיון, אהבה ותקווה, בירושלים, סיני, נפאל ומה שביניהם."
הסרט עוסק בחיפושים אחר השריונאי הישראלי , שהפך לנעדר ביום השני למלחמת יום הכיפורים, ורק כעבור קרוב לשנתיים, כאשר הוחזרו ממצרים גופות של 39 חללי צה"ל, זוהה והובא לקבורה בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
הסרט מציג שלושה מסעי חיפוש המתרחשים בשלוש תקופות, השלובות זו בזו בהקרנתו:
מפרוץ מלחמת יום הכיפורים ועד לזיהוי שרידיו של גיורא מייזלר והבאתו לקבורה.
בתקופה זו השקיעו הוריו של גיורא, פניה ודוד מייזלר, מאמצים רבים בניסיון לאתרו, באמצעות מכתבים ששלחו אליו, פנייה אליו ב"קול ישראל" (שם עבדה פניה, במחלקתו של ויקטור גרייבסקי), פרסום מודעות בעיתונים, הפצת עלונים בקרב החיילים, ביקור במרכז איתור נעדרים ועוד.
אלי זכאי, חברו לטנק של גיורא, נפל בשבי, וכאשר שוחרר משביו סיפר שהטנק שלהם נפגע מטיל נ"ט ביום השני למלחמה, 7 באוקטובר, אך לא ידע מה עלה בגורלו של גיורא.
יגאל רינגרט, חבר של גיורא, סיפר כי פגש בו באקראי באזור הקרבות, שבוע לאחר מכן.
להצגת תקופה זו משמשים גם קטעי ארכיון משידורי הטלוויזיה באותה עת.
שנת 1985, שבה נסע גילי, אחיו הצעיר של גיורא, לתאילנד ולנפאל, והחל לחפש שם את אחיו.
מסע זה היה מלווה בתהליך של חיפוש עצמי, תוך שהוא מושפע מדברים שכתב א.
יהושע בפתח ספרו "המאהב", שפורסם בשנת 1977, מסימנים שונים נוספים, וכן מאכילת צנצנת של פטריות הזיה.
תחילת התיאור ברומן "המאהב" היא עובדתית: "שוב ושוב חוזרת בכמה עיתונים, לאחר הפסקת האש, אותה מודעה תמוהה על גיורא שנעלם.
משהו בנוסח כזה: אמא ואבא מחפשים את גיורא.
תמונה של נער, ילדון כמעט, חייל צעיר בשריון, קצוץ שיער, וכמה פרטים מדהימים." המשך הרומן בדיוני: "...
כי מי יערוב להם שגיורא שלהם, גיורא הבן, אינו יושב באותה שעה, מגודל שיער, בבגדים קלים, על חוף ים רחוק, בנמל של ארץ רחוקה, מסתכל בנוף הפתוח ולוגם משקה קל.
אולי היו לו סיבות שלא לשוב עוד הביתה, אפילו במחיר צערם של אבא ואמא.
משהו נמאס עליו פתאום, או שהפחיד אותו משהו, ולו היו הוריו שוקעים במחשבות הנכונות במקום להתרוצץ בין המשרדים הצבאיים, אולי היו מסוגלים לעלות על עקבותיו".
לתיאור ישיר של תקופה זו משמשות שקופיות שצולמו על ידי גילי מייזלר בזמן מסעו הראשון לנפאל.
שנת 2005, מועד יצירת הסרט, שבה ערך גילי מייזלר ראיונות עם ידידים של הוריו, ידידים של אחיו, אנשי צה"ל (ובהם המג"ד של גיורא, עמרם מצנע), ידידים שלו, א.
יהושע - ראיונות שעסקו באירועי שתי התקופות הקודמות.
באתר הסרט נאמר עוד: "פעמיים בעבר, השתתף גילי מייזלר בחיפושים אחרי אחיו גיורא, נעדר מפורסם ממלחמת יום כיפור: חיפוש פיסי עם משפחתו בסיני ובישראל בזמן המלחמה, וכעבור עשר שנים במזרח הרחוק במסע אישי מתעתע.
כעת הוא יוצא למסע השלישי כדי להיזכר, לסכם ולהירפא משני המסעות הטראומטיים הקודמים."
הפקת הסרט החלה בשנת 2003 והסתיימה ב-2009. הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה ב-16 ביולי 2009 בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
מאז השתתף הסרט במספר פסטיבלים בינלאומיים ברחבי העולם: בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בקנדה שם זכה הסרט בפרס הצטיינות, בקטמנדו (נפאל), בריסל, ניו יורק, בפסטיבל הסרטים העצמאי בסינגפור, בפסטיבל היהודי בוושינגטון ועוד.
הסרט הופק בשיתוף עם נגה תקשורת, שודר מספר פעמים בערוץ 8, בערוץ 10, והוקרן בכל הסינמטקים ברחבי ישראל, בקיבוצים ובמוסדות שונים, בין היתר בפני פסיכולוגים ומטפלים מתחום השכול והאובדן, ובימי עיון שדנו באחים שכולים.
הסרט מומלץ לצפייה על ידי פרויקט סל תרבות ארצי, ומוקרן מדי פעם בבתי ספר תיכוניים בליווי מפגש ושיחה עם גילי מייזלר.
גזרת מקח וממכר בשבת וחג היא אחד מאיסורי שבות.
גזרה זו מצטרפת לשורה של גזרות דומות, שכולם אוסרים על העברת חפץ מרשות משפטית אחת לרשות משפטית שנייה.
טעם האיסור, שמקורות בתקנת חכמים, הוא גזרה שמא תוך כדי מכירת החפץ לרשות האחרת, יכתוב האדם את סכום המקח כמקובל, ובכך יעבור על איסור מהתורה.
בחגים, בהם הקֵלה התורה והתירה מלאכות שיש בהם צורך אוכל נפש, הקלו גם חז"ל והתירו את גזירת מקח וממכר בחלקה, ובלבד שלא תעשה בדרך מקח וממכר.
חכמים הגדירו ברורות את גדרם של המקח וממכר, והורו מפורטות את האסור והמותר בשלבים השונים של המכירה.
אף על פי שהותרה מכירת בעל חיים בחג, אסרו חז"ל לפסוק את דמיה.
כדי שהמוכר יוכל לדעת מה הוא המחיר של בעל החיים כדי שיוכל לשום את בעל החיים במוצאי החג ולקבוע את סכום התשלום, ניתן להעמיד שני בעלי חיים זה ליד זה, המוכר והלוקח יסכימו ביניהם ששני בעלי החיים אכן שווים בכספם, ובמוצאי החג יחליט המומחה מה שווי בעל החיים שנמכר.
כמו כן, אם רוצה אדם לקנות בחנות חלק מבעל החיים, כשהוא מבקש מהזבן, לא יבקש ממנו בשר בשווי סכום כך וכך, אלא יאמר: רוצה אני לקנות מחצית מבעל חיים זה, שליש או רבע.
כאשר שוקלים את נתח הבשר, לאחר השחיטה, כדי לדעת את שוויו, אין לשקול אותו במאזניים או אחר כלי מדידה אחר באופן הרגיל, שכן הדבר נחשב לעובדין דחול (=מעשה חול), איסור זה אמור לא רק במקח וממכר אלא גם על משקל לצורכים ביתיים.
אלא שנחלקו חז"ל בגבולות האיסור: בעוד שרוב החכמים אסרו לשקול את הבשר בכף מאזניים כלל, התיר רבי יהודה לשקול את הבשר, ובתנאי שבצד השני לא ישימו משקולת כנהוג, אלא כלי מסוים שידוע מה משקלו.
שיטה אחרת, היא שיטתו של רבי יהושע שהתיר לשקול חתיכת בשר אחת מול אחרת שידועה משקלה.
לשיטה זו של רבי יהושע קיימת סימוכין ממשנה אחרת.
עצה זו של רבי יהושע, טובה במיוחד לשני אנשים שותפים הרוצים לחלוק ביניהם חתיכת בשר משותפת.
כך למשל, בביתו של רבי יהודה הנשיא שהיה עשיר גדול, שעל שולחנו הסבו רבים מתלמידיו, (ביניהם רבי חייא, רבי שמעון ברבי, בר קפרא, רבי ישמעאל ברבי יוסי), הגיעה פעם חתיכת בשר בחג כמתנה, ושנים מתלמידיו שקלו אותה ביניהם.
אך אביי הסביר כי אין לנו לדעת האם אכן ניתן לפסוק כרבי יהושע, שהרי משנה מפורשת אומרת כדבריו, וייתכן שהותר לשקול מנה כנגד מנה רק כאשר מדובר במכירה (שאז אין הדרך לשקול מנה כנגד מנה) אך לא בחלוקה (שאז נחשב הדבר כעובדין דחול שהרי אין כאן שינוי מהרגיל).
אולם להלכה לא נפסק כלל כרבי יהושע.
באופן דומה, אסור לאדם לומר לטבח "שקול לי נתח בשר" בסכום מסוים.
אבל מותר לו לבקש חתיכת בשר מסוימת וידועה לפי האופן בו נהוג לחתוך את הבשר בעיר.
כאשר אדם רוצה לקנות משקה בחנות (למשל שמן או משקה אחר), יעשה זאת לא באופן של מקח וממכר.
אסור לו להזכיר סכום של כסף, אלא יאמר לו אסור שהכלי יהיה כלי העשוי למדידה - דבר הנראה כ"עובדין דחול", ולפי רוב החכמים (חוץ מרבי יהודה) אפילו כלי שלא עומד בשימוש יומיומי למידה אבל הוא עומד למטרה זו (בעתיד), אסור להשתמש בו לצורך זה.
למרות שחז"ל אסרו להזכיר כל מידה, סכום כסף או אמת מידה של משקל כל שהוא, שכן הדבר נראה כמקח וממכר, התירו חז"ל לקנות אוכל במניין ("תן לי ארבעה עשר ביצים").
אך אסור להזכיר סכום מידה (גודל או משקל) או סכום כסף.
גזרת סנדל המסומר היא תקנת חכמים שאסור לצאת בשבת לרשות הרבים בסנדל מסומר - סנדל ששימש בעיקר את החיילים הרומים ונקרא בלטינית קליגה.
סנדל זה היה עשוי עור, ובסולייתו ננעצו מסמרים.
על אודות הרקע לתקנת חכמים זו ישנן גרסאות שונות, שנמסרו בדור הראשון והשני לאמוראי בבל.
גרסה אחת מסר שמואל: (- ניתן להיכנס למערה, אך לא לצאת ממנה, שמא יראו האויבים אדם היוצא ממערה זו ויבאו להרוג את הנחבאים בה).
(- אחד מאלו שנכנסו למערה, נעל בטעות את סנדליו הפוכים, כך שנראה היה על עקבות העפר כאילו אדם יצא מהמערה) .
גרסה שונה מסרו אמוראים אחרים:
נוסח התקנה שווה: באותה שעה אמרו אל יצא אדם בסנדל המסומר.
בתלמוד הירושלמי קיימת גרסה אחרת לטעם גזירת סנדל המסומר.
דעה אחת אומרת שקול ההילוך בסנדל המסומר גרם לפחד שגרם לנשים להפיל את עוברן, ויש שגרסו כי מראה המסמרים המשוננים הפיל פחד על הנשים שהפילו את עוברן.
החילוק בין שני הטעמים הוא בסנדל שאין חוד המסמר שבראשו יוצא מהסנדל וגורם לפחד.
חוקרי התלמוד מביאים את המובא בספרי הראשונים ובספרי ההיסטוריה, כי בימיהם היה דרך החיילים הרומיים ללכת בסנדל מסומר, ומכאן הפחד הגדול שנפל על היהודים כאשר ראו עקבות סנדל המסומר כך גם במדרש רבה: "אמר רבי יוחנן, בשעת השמד היו הפולחין לובשין סנדלים מסומרים והיו עושין רושם בארץ".
לפי זה מסביר גם הרב חנוך ארנטרוי את הסיבה לפחד הגדול שנפל על הנשים כאשר ראו את חודו של הסנדל המסומר שרמז על בואו של החייל הרומאי.
הימים בהם נאסר סנדל המסומר
קיימת מחלוקת תנאים, בכל תקנה שנתקנה עקב מעשה מסוים וחד פעמי, האם אסרו כליל את האופן שבו קרתה תקלה, שכן חכמים הבינו כי אופן מסוים זה הוא אכן מועד לתקלות חמורות מעין אלו, או שתקנות חכמים אלו נתקנו רק באותו אופן בדיוק שהייתה הגזירה.
מחלוקת דומה היא גם באיסור לטלטל מי חטאת בספינה, משום מעשה שהיה שנמצאו מי החטאת טמאים, שנחלקו החכמים האם אסרו רק בירדן ובספינה - כמו אותו מעשה עצמו, או בכל הנהרות.
האיסור הוא שלא לצאת בסנדל המסומר, לא רק לרשות הרבים, אלא אפילו שלא לטייל בו מחדר לחדר וממיטה למיטה בבית.
נחלקו התנאים האם קיים איסור לטלטל את הסנדל לצורך גופו כמוקצה מחמת איסור, או שחמור יותר, רבי אלעזר ברבי שמעון אוסר מכיוון שבאה תקלה על ידו.
חכמי האמוראים קבעו, כי סנדל המסומר נחשב לכזה רק אם המסמרים שבו הם חלק בלתי נפרד מהמנעל, והם עשויים לחזק אותו, אך לכאלו העשויים לנוי בלבד.
בגדר המדויק המפריד בין סנדל המסומר לסנדל שיש בו מסמרים לנוי נחלקו החכמים:
בדור התנאים היו שלוש דעות: דעתו של רבי נהוראי שקבע כי חמישה מסמרים הם סבירים אך שבעה אסורים, דעתו של רבי נתן שסבר שגם שבעה מסמרים הם מספר סביר לנוי, ודעתו של רבי יהודה הנשיא שהרחיב את המספר לשלושה עשר מסמרים.
בדור הראשון לאמוראי ארץ ישראל, נחלקו החכמים במחלוקת זו: לפי רבי יוחנן עד חמש בכל נעל (ועד בכלל), נחשבים המסמרים כעומדים לנוי.
לפי רבי חנינא, גם שבע בכל נעל, נחשבים עדיין כאילו מפארים את הנעל ואינם עשויים לחזקו.
רבי יוחנן הסביר את המחלוקת ביניהם לתלמידו רב שמן בר אבא, שהוא - רבי יוחנן - סובר שסביר לתקוע חמישה מסמרים בנעל ליופי, שתים מכל צד ואחד ברצועות הנעל, והסביר שלפי שיטתו של עמיתו רבי יוחנן, גם שלוש מכל צד ואחד באמצע, הוא נוהג סביר.
הלכה למעשה, נהגו תלמידיו של רבי יוחנן כרבם ותלמידיו של רבי חנינא כרבם.
לפסקו של רבי חנינא הצטרף רבי אמי או רב אסי שהורה כי עד שבעה נחשבים המסמרים כעשויים לנוי.
מסופר, כי רבי חייא שפסיקותיו היו מקלים יותר, אמר, כי לולי קראו לו היה מתיר לטלטל סנדל המסומר, אפילו אם יש בו עשרים וארבעה מסמרים (לפי גרסת ישיבת פומבדיתא) או עשרים ושניים (לפי גרסת ישיבת סורא).
בתלמוד מסופר כי רצען אחד שאל את רב אמי האם מותר לתפור סנדל שקבעו בתוכו חתיכת עור, על מנת ללכת בו בשבת, ורב אמי השיב כי מקובל מרבותיו שמותר הדבר (אף על פי שאינו מבין למה).
רב אשי תלמידו הסביר כי כאשר יש מבפנים חתיכת עור, החוצה הכלי נחשב למנעל כיוון שעיקרו עור, ולא לסנדל שהוא רק כזה העשוי מעץ.
מכיוון שתקנות אלו תוקנו, כמוזכר, רק באותו אופן בדיוק כמו שבעת הגזירה, קבעו החכמים רבי אבא בר אבינא ורבי יוסי ברבי חנינא כי מותר לנושאו אם המסמרים נתחבו בתוכו בצורה שונה, כאשר למסמר אחד יש שני ראשין חדין וכפופין שננעצים בעץ.
כמו כן סנדל שלא נעשה לנוי, אם נשרו בו רוב מסמרותיו בצורה שניכר שהיו בו מסמרים רבים והם נפלו מותר לטלטלו.
אם המסמרים נפלו בצורה שלא ניתן להבחין בחסרונם, אסור לטלטלו אלא אם נותרו בו רק ארבעה או חמישה.
אזכור דין הסנדל אצל אוריגנס
דין הסנדל המסומר נזכר אצל אוריגנס, מאבות הכנסייה שפעלו בארץ ישראל באמצע המאה ה-3, כדוגמה להלכות דקדקניות חסרות הגיון של רבני היהודים.
אלא שאוריגנס לא הבין את ההלכה או שיבש אותה או סילף אותה, שכן הוא מציין שמותר ללכת בסנדל מסומר בשבת, אך אסור ללכת בסנדל שאינו מסומר.
גחן אנגולי (שם מדעי: Genetta angolensis) הוא מין של גחן החי בערבות וסוואנות אפריקה במדינות: אנגולה, מלאווי, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מוזמביק, טנזניה, זמביה וזימבבואה.
מין זה הוא נפוץ ואיננו מגיע לסכנת הכחדה.
אורכו של הגחן 44–48 ס"מ, זנבו מגיע ל-38–43 ס"מ והוא בעל פרווה צהובה מנומרת כמו רוב הגחנים והזנב מפוספס בטבעות.
הוא מומחה בטיפוס על עצים ויש לו טפרים גדולים העוזרים לו להיאחז בענפים.
הוא יוצא בעיקר בלילה ויש לו עיניים ואוזניים גדולות יחסית ואף מוארך.
הגחן הוא צייד ליילי של טרף קטן כמו חרקים, עופות ויונקים קטנים והוא יאכל גם פירות.
לגחן זה תפוצה נרחבת והוא אינו בסכנת הכחדה.
גחן האוסה (שם מדעי: Genetta thierryi) הוא מין של גחן ממשפחת הגחניים והוא חי בטבע בערבות עשב במערב אפריקה.
מין זה מומחה בטיפוס על עצים והוא יוצא לציד בעיקר בלילה.
הגחן חי בטבע בסוואנות של סנגל וביערות גשם בגינאה ביסאו, סיירה לאון, גאנה וחוף השנהב.
הוא מזכיר בצורתו ובממדיו את הגחן המצוי והוא יוצא לצוד בלילות ניזון מחרקים, זוחלים ויונקים קטנים וגם מפירות ושורשים.
בשל תפוצתו הוא אינו בסכנת הכחדה.
גחן ענק (שם מדעי: Genetta victoriae) הוא מין גדול במשפחת הגחניים והוא חי בטבע במרכז אפריקה שמדרום לסהרה.
זהו המין הגדול ביותר בסוג גחן והוא מגיע לאורך 550-600 מ"מ.
הוא בעל פרווה עבה צהובה ומנומרת בשחור ולאורך הראש ישנם 2-3 פסים עבים עד הכתפיים.
הגחן נפוץ ברחבי אפריקה המשוונית ואינו מצוי בסכנה.
הוא חי ביערות הגשם של אגן הקונגו וניזון בהם מפירות ובעלי חיים קטנים.
גחן דקלים חום (שם מדעי: Paradoxurus jerdoni) הוא מין של טורף ממשפחת הגחניים שאנדמי להרי גהט המערביים שבדרום הודו.
הוא קרוב משפחתו של גחן דקלים אסייתי.
הוא בעל פרווה חומה חזקה והיא די אחידה לאורך הגוף כולל הזנב והראש.
הלסת קצרה והעיניים בולטות יחסית.
כמו לרוב הגחניים גם לגחן זה יש גוף מואר, רגליים קצרות וזנב ארוך.
מזון: מזונו העיקרי של גחן הדקלים הוא פירות שונים או פירות יער שונים מהסוגים: Palaquium ,Elaeocarpus ,Holigarna ,Knema ,Cullenia וSyzygium שמהווים 97% מתזונתו.
הוא מגוון את זה עם חסרי חוליות או חולייתנים קטנים.
אזור מחיה: גחן הדלקים חי ביערות גשם, יערות נמוכים יותר ויערות הרריים.
לעיתים הם גם מגיעים לביצות מנגרובים.
גחן דקלים זהוב (שם מדעי: Paradoxurus zeylonensis) הוא מין ממשפחת הגחניים האנדמי לאי סרי לנקה שליד הודו והוא נמצא בסכנת הכחדה בטבע, עקב פגיעה בשטחי האוכלוסיות והיפרדותם אחת מהשנייה עקב אכלוס האי.
גחן זה מזכיר בממדיו את קרובו גחן הדקלים האסייתי.
כמו שמשתמע מהשם צבע הפרווה שלו הוא חום-זהוב ולעיתים הוא יכול להופיע כחום-כהה.
הוא מזכיר את קרובו הנפוץ - גחן דקלים אסייתי וכמותו הוא חי בעיקר על עצים שונים.
הפנים שחורות והאוזניים מעוגלות ושחורות מאחורה.
מין זה יוצא בלילה מהמאורה בה הוא מצוי ביום ומחפש מזון כמו חרקים, פירות שונים, עלים ולעיתים גם חולייתנים קטנים.
גחן הכף (שם מדעי: Genetta tigrina) הוא מין של גחן גדול ממשפחת הגחניים החי בטבע בדרום אפריקה ביערות ואזורים לחים שונים.
הוא גדול יחסית אך דומה בצורתו לשאר הגחניים.
צבע פרוותו צהוב-אפרפר מנוקד ובעל ראש גדול עם עיניים ואוזניים גדולות.
כמו רוב מיני הגחנים יש לו בלוטות ריח גדולות שמשמשות לתקשורת.
הם נפוצים ברחבי הכף המערבי עד לקוואזולו-נטאל, בדרום אפריקה בסוואנות, אזור אחו צפופים ואזורי סלעים והם מעדיפים להימצא באזורי מים זורמים.
הם יוצאים לצוד בלילה ומזונם העיקרי הוא יונקים קטנים כמו חולדות, עכברים, עופות קטנים, חיפושיות, צרצרים, עכבישים, עקרבים ולעיתים גם דגים.
הם צדים הן על העצים והן על הקרקע כשהם מחטטים בין פסולת העלים אחר טרף.
הם עצמם עלולים להיטרף על ידי נמרים, פיתונים, ינשופים וצבועים או תנים.
להגנה הם בורחים אל בין העצים.
הם ניצודים גם על ידי שבטים מקומיים ונתפסים במלכודות שלהם.
עם זאת הם אינם בסכנת הכחדה.
גחן סרוולניה (שם מדעי: Genetta servalina) הוא מין של גחן ממשפחת הגחניים והוא חי בטבע ביערות וערבות עשב באפריקה שמדרום לסהרה.
הוא נפוץ יחסית ואיננו בסכנת הכחדה.
בניגוד לרוב הגחניים פרוותו היא חומה-אדמונית עם כתמים שחורים על הצוואר, הגב וצידי הגוף.
הוא בעל זנב ארוך ושחור וטבעות לבנות עליו.
הוא חי בעיקר בין העצים ויוצא בלילות לחפש מזון.
הגחן חי בטבע מנהר סנגה בקמרון, לאורך אגן הניקוז של נהר הקונגו ומזרחה עד לאוגנדה ולטנזניה.
בעבר נחשב גם המין גחן מצוייץ כתת-מין שלו.
גחן (שם מדעי: Genetta) הוא סוג של טורפים קטנים ממשפחת הגחניים שחיים ביבשת אפריקה ומין אחד - גחן מצוי חי גם באירופה ובמזרח התיכון ובעבר גם בישראל.
אלו קבוצה של טורפים קטנים ומוארכים החיים על עצים ביערות ובסוואנות ויוצאים לשוטט בלילות.
הם טובים בטיפוס על עצים וגם חיים על הקרקע.
הם אוכלי כל האוכלים יצורים קטנים וצמחים ואף נבלות.
גחן מיימי (שם מדעי: Genetta piscivora) הוא מין של גחן ממשפחת הגחניים והוא טורף קטן המתמחה בחיים בקרבת מים והוא חי בטבע רק ברפובליקת קונגו.
הוא אחד מהטורפים האפריקאים הנדירים ביותר.
הוא שונה מעט מבני הסוג שלו ולעיתים הוא נחשב למין יחיד בסוגו בסוג Osbornictis.
הפרווה של הגחן היא כתומה-ערמונית ובניגוד לקרוביו חסרת כתמים או פסים, כך שהוא מזכיר יותר את מיני הזבד.
הראש חום עם לסת תחתונה לבנה ובין העיניים יש 2 פסים לבנים אנכיים.
האוזניים קטנות, האף מעוגל ומשופם והזנב שחור ועבה.
גחן זה הוא יצור חשאי שקשה לצפות בו בטבע והוא חי ביערות הגשם של אגן הקונגו וליד הנהרות שלהם.
הוא צד ליד גדות הנהר.
מזונו העיקרי הוא דגים קטנים כמו שפמנוניים, בינית (ברבוס), קרפיונים וגם סרטנים, אותם הוא מוצא עם שפמו ותופס עם טפריו ושיניו החדים.
לא ידועים פרטים רבים על הרגלי חייהם.
גחן פנתרי (שם מדעי: Genetta maculata) הוא מין של גחן ממשפחת הגחניים והוא חי בטבע בערבות עשב במרבית אפריקה שמדרום לסהרה.
מין זה מזכיר את קרוביו בצורתו ובממדיו (אורכו הממוצע 41-52 ס"מ) וכמוהם הוא בעל פרווה צהובה מנומרת.
כמו כן הוא בעל זנב ארוך בצבע שחור העוזר לו לאיזון.
הוא נפוץ בסוואנות וביערות שונים לאורך היבשת והוא יוצא לציד בלילות וביום נח במאורתו שבין העצים או הסלעים.
הוא ניזון מטרף קטן כמו יונקים קטנים, עופות ופרוקי-רגליים.
בשל תפוצתו הנרחבת הוא אינו בסכנת הכחדה.
גחן מצוייץ (שם מדעי: Genetta cristata) הוא מין של גחן ממשפחת הגחניים החי האנדמי ליערות הגשם של מערב אפריקה במדינות ניגריה וקמרון והוא מצוי בסכנת הכחדה בטבע.
בעבר הוא נחשב למין של גחן סרוולניה אך עתה הוא מין עצמאי.
הוא מצוי בסכנת הכחדה בטבע עקב פגיעה באזורי המחיה שלו, הפניה של נהר קרוס לאורי ניקוז חקלאיים.
כמו כן ישנם קידוח נפט בדלתת הניז'ר והזיהום משפיע על היער סביבה.
פרוותו של הגחן בצבע צהוב-אפרפר והוא מנומר בכתמים שחורים.
כפי ששמו מרמז הוא בעל ציצת שיער מאחורי אוזניו הארוכות ולאורך עורפו.
אורך הגוף מגיע ל 49 - 62 ס"מ ויש לו זנב כמעט באורכו של הגוף.
כמו רוב הגחנים הוא אוכל כל שניזון מיצורים קטנים ומצמחים.
הוא עצמו עלול להיטרף על ידי נמרים, עופות דורסים, נחשים וצבועים.
גחן פארדין (שם מדעי: Genetta pardina) הוא מין של טורף קטן ממשפחת הגחניים והוא חי בטבע באפריקה שמדרום לסהרה.
הפרווה של הגחן אפורה-צהבהבה עם חברבורות שחורות והוא בעל זנב ארוך, רגליים קצרות וטפרים חדים העוזרים לו לטפס ולנוע ברחבי העצים ביערות הלחים של אפריקה המערבית.
אורכו הממוצע 410–550 ס"מ, והזכרים גדולים מהנקבות.
הוא יצור יחידאי היוצא בשעות בין הערביים והלילה ממאורתו לחפש יצורים קטנים כמו עכברים, עופות וחרקים ולעיתים אוכל גם פירות.
הגחן נפוץ בטבע מסנגל ומזרחה לעבר גאנה עד לנהר.
הם חיים ביערות גשם, יערות נשירים ויערות לחים וכן במטעים קטנים.
גחן מלכותי (שם מדעי: Genetta maculata) הוא מין גדול של גחן גדול ממשפחת הגחניים והוא חי בטבע ביערות גשם במערב אפריקה בקונגו, גינאה המשוונית, ליבריה, גאנה וחוף השנהב.
מין זה לא תועד מאז שנת 1946, ולא קיימים מספיק נתונים על מצבו בטבע.
זהו מין גדול יחסית שאורכו הממוצע 40-60 ס"מ ומשקלו 2-2.5 ק"ג.
הוא מזכיר בצורתו וצבעיו את מרבית הגחנים בפרווה צהובה-אפרפרה מנומרת וזנב ארוך ושחור.
הוא יוצא בשעות החשיכה לאכול וצד על העצים או על הקרקע יצורים קטנים שונים וגם אוכל פגרים.
גחן בורלון (שם מדעי: Genetta bourloni) הוא מין של גחן קטן ממשפחת הגחניים החי בטבע ביערות הגשם של מערב אפריקה ביער שבמדינות: חוף השנהב, גינאה, ליבריה, גאנה, בנין, טוגו וסיירה לאון.
הוא מזכיר את קרובי משפחתו וכמוהם בעל פרווה צהובה-אפרפרה מנומרת בכתמים שחורים ועם זנב ארוך.
הוא יצור מתבודד וליילי המחפש טרף קטן ביערות אפריקה.
הוא בעל חושים מחודדים למצוא את דרכו במעבה היער והוא ניזון מחרקים, עכבישים, מכרסמים קטנים, זוחלים, דוחיים, עופות, ביצים ופירות.
הגחן קרוב לסיכון בטבע עקב פגיעה במקום חיותו העיקרי ביערות הגשם.
גחן אבסיניקה (שם מדעי: Genetta abyssinica) הוא מין של גחן ממשפחת הגחניים והוא חי בטבע ביערות וסוואנות באתיופיה, אריתריאה, סומליה, סודאן וג'יבוטי.
פרוותו של הגחן צהובה-אפורה עם כתמים שחורים והוא בעל זנב ארוך, אף מוארך ואוזניים גדולות, אורכו 40-43 ס"מ ומשקלו 1.3-2 ק"ג.
הוא יצור קטן ומבודד היוצא בלילות וביום מתחבא במאורתו.
הוא נפוץ בעיקר ביערות גשם וגם באזורים הרריים באתיופיה עד גובה 3,700 מ', אך גם בערבות עשב.
הגחן טורף יצורים קטנים שהוא מוצא כמו חרקים, זוחלים, עופות ומכרסמים קטנים.
הוא איננו נמצא בסכנת הכחדה
גחן ג'ונסטון (שם מדעי: Genetta johnstoni) הוא מין של גחן ממשפחת הגחניים החי ביערות הגשם של מערב אפריקה ועקב כריתת היערות שם הוא נמצא בסכנת הכחדה.
הגחן דומה לקרוביו הטיפוסיים כמו גחן מצוי והוא בעל פרווה זהובה עד אפורה ומנומרת עם פס שחור לאורך הגב שלו והרגליים שחורות.
הוא חי על עצים ומתאזן על ידי זנבו הארוך.
הוא בעל חושים מחודדים ויוצא לצוד בלילה יצורים קטנים שונים וגם אוכל פירות.
הוא נפוץ בעיקר ביערות הגשם בחוף השנהב, גינאה, ליבריה, גאנה, בנין, טוגו וסיירה לאון.
גחן דקלים (שם מדעי: Paradoxurus) הוא סוג במשפחת הגחניים, מתת-סדרה דמויי חתול, שחיים בטבע בדרום-מזרח אסיה והודו.
גחן הדקלים חי ביערות הגשם, והוא שוכן עצים לילי, אוכל-כל.
אורך גופו 43 עד 71 סנטימטרים, בתוספת זנב של 41 עד 66 סנטימטרים.
פרוותו חומה עם כתמים שחורים קטנים ואחידים.
מחוץ לעונת ההזדווגות הגחן הוא סוליטרי.
לא הרבה ידוע על רבייה.
לאחר תקופת הריון של כ-60 יום, הנקבה ממליטה שניים עד חמישה גורים, שמתבגרים מינית לאחר כשנה.
הגחן הם אוכלי כל, וניזון מבעלי חוליות קטנים, חרקים, פירות וזרעים.
בין השאר הוא ניזון מפירות צמח הקפה, שמופרשים בצואה, ומהם מופק סוג של קפה הנקרא קופי לואק והוא מסוגי הקפה היקרים בעולם.
את הגחן תיאר ז'ורז' קיווייה, וידועים בו שלושה מינים למרות שבכמה מיונים, תת-המינים של גחן הדקלים האסייתי P.
גחן דקלים אסייתי (Paradoxurus hermaphroditus) - בעל התפוצה הנרחבת ביותר
גחן דקלים זהוב (Paradoxurus zeylonensis) - מצוי בסכנת הכחדה
גזרת נפי"ו (נחי פ' הפועל י' ו') היא גזרת פעלים השייכת לשפות השמיות.
גזרה זאת היא מגזרות הנחים, הכוללות שורשים שבחלק מהטיותיהם, אחת מאותיות השורש "נחה" (כלומר כתובה אך לא נהגית), או אינן נכתבות כלל.
בגזרה נפי"ו נמצאים הפעלים שפ' הפועל שלהם היא י' או ו' המתפקדות כאם קריאה או לא נהגית כלל.
בעברית גזרת נחי פ"ו ופ"י מתנהגת כגזרה אחת משום שבעברית מקראית חל מעתק מהעיצור ו' לעיצור י' בראשי המילים (למשל "ילד" לעומת "ולד", waladu באכדית או ولد בערבית).
בנוסף, תהליכי היקש בין הגזרות הביאו להשלמת נטייה ביניהן.
הגזרה מתאפיינת בכיווצי דו-תנועות כאשר לו' או לי' קודמת תנועה, אשר מתרחשים בפעלים בבניינים קל, נפעל, הפעיל והופעל, וכן בשמות עצם במשקלים אחדים.
בבניינים הכבדים ובשאר המשקלים הגזרה נוטה לפי גזרת השלמים.
בכל הפעלים מגזרה זו בבניין קל פ' הפועל היא י'.
בעוד שצורות העבר והבינוני (ההווה) נוטות על דרך השלמים, בצורות העתיד, הציווי ושם הפועל נוהגות שתי דרכי נטייה.
ברוב הפעלים, בא חיריק מלא בעתיד ובשם הפועל, אך צורות הציווי הן על דרך השלמים.
באופן דומה נוטה הפועל טוֹב בעתיד.
לעומת זאת, בפעלים יָדַע, יָחַד, יָלַד, יָצָא, יָקַע, יָרַד ויָשַׁב פ' הפועל נשמטת בצורות העתיד, הציווי ושם הפועל.
משום השמטה זו גזרה זו מכונה בטבלאות נטיית הפעלים במילון אבן-שושן גזרת חסרי פ' הפועל י'.
בדומה לפעלים אלה נוטה הפועל הָלַךְ.
בלשון חכמים ובספרות שלאחריה יש צורות שם פועל על דרך העתיד, כגון לִישַׁן, לִיעַץ, לִיבַשׁ ולִירָא בדרך התצורה הראשונה, וכן לֵרֵד, לֵדַע, לֵשֵׁב ולֵלֵךְ בדרך התצורה השנייה.
הפועל יָשֵׁן יוצא דופן בכך שלצד צורות הציווי על דרך השלמים, מופיעות גם צורות ציווי בהשמטת הי'.
בפועל יָרַשׁ לצד הנטייה על דרך התצורה הראשונה – יִירַשׁ, יְרַשׁ ולִירֹשׁ – מופיעות צורות על דרך התצורה השנייה: הציווי רֵשׁ רְשׁוּ ושם הפועל לָרֶשֶׁת.
מן הפועל יָהַב נגזרו צורות הציווי הַב (הָבָה), הָבִי, הָבוּ.
צורת העתיד של יָכֹל היא בשורוק: יוּכַל, ומן הפועל יָקַד נמצא תּוּקַד (בדומה ליוּכַל), לצד תִּיקַד.
בבניין נפעל צורות העבר וההווה ניטות על דרך פ' הפועל ו' תוך כיוון הדיפתונג iw לתנועת חולם מלא.
צורות העתיד, הציווי ושם הפועל נוטות בדומה לגזרת השלמים, כשברוב הפעלים פ' הפועל היא ו' ובמקצתם היא י', עם דגש חזק משלים.
השורש י-צ-ר, אשר בבניין קל נוטה כגזרת חפי"צ, נוטה בבניין נפעל כגזרת נפי"ו.
כמו כן, השורש ע-ז-ז נוטה בבניין זה כגזרת נפי"ו.
בבניין הפעיל הדיפתונגים aw ו-ay הופכים לחולם מלא וצירה מלא, בהתאמה, לכל אורך הנטייה.
מקצת הפעלים נוטים על דרך פ' הפועל י', ומתוכם השורשים י-נ-ק וט-ו-ב נוטים גם על דרך גזרת נעו"י.
בבניין הופעל הדיפתונגים uw ו-uy הופכים לשורוק לכל אורך הנטייה, באופן הדומה לגזרת נעו"י ודומה בחלקו לגזרת הכפולים.
+ דוגמאות לגזרת נפי"ו בבניין הופעל שורש עבר הווה (בינוני) עתיד י-ב-ל הוּבַל מוּבָל יוּבַל
בדומה לתבניות הפועל, משקלי שמות העצם נוטים בחלקם על דרך השלמים, ובחלקם חלים השמטה של הי' השורשית או כיווצי דיפתונג.
הגזרה המקבילה לגזרת נפי"ו בערבית נקראת الفعل المثال (מילולית: פועל הדוגמה), ייתכן שהדבר נובע מהדמיון של צורות העבר ברוב הבניינים לגזרת השלמים.
מאחר שהערבית (הספרותית) משמרת את הדיפתונגים aw ו-ay, היקף הסטייה ביחס לגזרת השלמים לעומת הגזרה המקבילה בעברית מצומצם יותר.
השינויים בגזרה זו ניכרים בפעלים מהבניינים 1, 4 ו-8, בצורות הסביל של בניין 10 ובשמות עצם במשקלים אחדים.
בעוד שצורות העבר והבינוני בבניין 1 ניטות על דרך השלמים, בדומה לבניין קל בעברית, פ' הפועל בצורת העתיד (הפעיל והסביל) ובצורת הציווי בבניין זה נשמטות, או במיעוט המקרים, בעיקר כאשר פ' הפועל היא ي, נחות.
שימור הדיפתונגים aw ו-ay גוזר התייחסות כאל גזרת השלמים בצורת העבר הפעיל והציווי, אולם בצורות העבר הסביל, בצורת הבינוני הפועל והפעול ובצורות העתיד פ' הפועל, אשר אמורה להיות מנוקדת בסכון הופכת ל-و נחה בהשפעת הדמה שלפניה.
+ דוגמאות לגזרת נפי"ו בבניין 4 שורש עבר עתיד ציווי בינוני פועל בינוני פעול עבר סביל עתיד סביל משמעות הפועל הערות وجز أَوْجَزَ يُوجِزُ أَوْجِزْ مُوجِزٌ مُوجَزٌ أُوجِزَ يُوجَزُ תמצת يقظ أَيْقَظَ يُوقِظُ أَيْقِظْ مُوقِظٌ مُوقَظٌ أُوقِظَ يُوقَظُ העיר
בבניין זה פ' הפועל נטמעת ב-ت של הבניין, ובאחרונה מופיעה שדה בכל צורות הנטייה.
+ דוגמאות לגזרת נפי"ו בבניין 8 שורש עבר עתיד ציווי בינוני פועל בינוני פעול עבר סביל עתיד סביל משמעות הפועל הערות وحد إِتَّحَدَ يَتَّحِدُ إِتَّحِدْ مُتَّحِدٌ مُتَّحَدٌ أُتُّحِدَ يُتَّحَدُ איחד
הדיפתונג aw נשמר בנטיות הבניין, כך שהוא נוטה ברובו על דרך השלמים, למעט העבר הסביל.
+ דוגמאות לגזרת נפי"ו בבניין 10 שורש עבר עתיד ציווי בינוני פועל בינוני פעול עבר סביל עתיד סביל משמעות הפועל הערות وعب إِسْتَوْعَبَ يَسْتَوْعِبُ إِسْتَوْعِبْ مُسْتَوْعِبٌ مُسْتَوْعِبٌ أُسْتُوعِبَ يُسْتَوْعَبُ קלט
שמות הפעולה של בניין הראשון חלקם באים בצורת השלמים, וחלקם, כמו במשקל העברי עֵלָה, באים בהשמטת פ' הפועל.
דוגמה לכך היא המילה صِلة – קשר.
בשם הפעולה בבניינים 4 ו-10 פ' הפועל הופכת ל-ي נחה בהשפעת הכסרה שלפניה, כך למשל إِيقَادٌ (הצתה) ו-إِسْتِيرَادٌ (יבוא).
בבניין 8 פ' הפועל נטמעת ב-ت של הבניין כבשאר צורות הנטייה.
גזרת נל"א (נחי ל' הפועל א') היא גזרת פעלים השייכת לשפות השמיות.
בגזרה נל"א נמצאים הפעלים של' הפועל שלהם היא א' המתפקדות כאם קריאה או לא נהגית כלל.
הגזרה באה לידי ביטוי בכל הטיות הפועל:
הגזרה קרובה לגזרת נלי"ה, ולעיתים נוטה על צורותיה (בלשון המקרא: לְמַלֹּאת במקום למלא; בלשון חז"ל: "מצינו" במקום מצאנו; בעברית מודרנית מדוברת נפוצות צורות כגון "מילִיתי" במקום "מילאתי").
יש חמישה שורשי נל"א הנוטים בצורת הפעוּל כנלי"ה: ס.מ.א.
גזרת נלי"ה (נחי ל' הפועל י'/ה') היא גזרת פעלים השייכת לשפות השמיות.
בגזרה נלי"ה נמצאים הפעלים אשר ל' הפועל שלהם היא י' או ה' המתפקדות כאם קריאה.