tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היה מתלמידיו המקורבים של ראש הישיבה, הרב אברהם יצחק בלוך ולמד גם מפי הרב עזריאל רבינוביץ, ראש הישיבה השני, ומהרב מרדכי פוגרמנסקי.
בקיץ תרצ"ט התארס עם שושנה, בתו של הרב זלמן שמואל בלוך שכיהן כמנהל הרוחני של הישיבה, בנו הבכור של הרב יוסף יהודה לייב בלוך.
הזוג התחתן בארצות-הברית בחורף ת"ש.
היה מקורב לרב מיכאל פורשלאגר, תלמיד האבני נזר שהתגורר בבולטימור.
כשגדלה ישיבת נר ישראל בבולטימור נענה לבקשתו של ראש הישיבה הרב יעקב יצחק רודרמן והעביר שיעורים לחבורות תלמידים במסכת הנלמדת ובספר שב שמעתתא של הרב אריה ליב הכהן הלר.
בתש"ג נבחר לכהן כרבה של הקהילה היהודית בווטרברי שבקונטיקט.
בתש"ד הקימו דודיו הרב אליהו מאיר בלוך והרב חיים מרדכי קאטץ את ישיבת טלז בקליבלנד והוא נעתר לבקשתם לשמש שם כמשגיח, ולימים כראש ישיבה.
באותם ימים היה מעורב מאד בשיקום היהדות החרדית באמריקה, הן באגודת ישראל והן ב'תורה ומסורה', הארגון הארצי האמריקאי לבתי חינוך.
בתשל"ו עלה לארץ ישראל והקים את ישיבת טלז בקריית טלז-סטון, אך בתשל"ט חזר לארצות הברית לאחר פטירתו של הרב ברוך סורוצקין, ראש ישיבת טלז בקליבלנד, והחליפו בתפקיד, זאת לאחר שנועץ בסטייפלר.
הוא מילא תפקיד זה עד פטירתו.
כראש ישיבה העביר שיעורים גם בספר מנחת חינוך.
חיבר ספרים ומאמרים תורניים מגוונים בהלכה ואגדה, תורה שבכתב ושבעל פה.
מאמריו התפרסמו בכתבי עת כמו "מוריה", "ישורון", "הפרדס", "תלפיות" ועוד.
אחד המאמרים המפורסמים שלו עוסק בתולדות ישיבת טלז בספר "מוסדות תורה באירופה בבניינם ובחורבנם".
חידושיו על הש"ס נכתבו בידי תלמידיו.
פרקי תורה: הערות, הארות וביאורים בפרשת השבוע, חלק ראשון ברוקלין תש"ל, חלק שני ירושלים תשל"ג.
בחלק השני נוספה השלמה לפרשיות שהושמטו בחלק הראשון וכן קונטרס "מצותן של אבות" שבו הערות וביאורים לדרוש הראשון בספר "פרשת דרכים" של הרב יהודה רוזאניס.
החיבור יצא לאור במהדורה חדשה בוויקליף תשנ"ג (1992) בעריכת תלמידיו חיים-יהודה נוסבוים וראובן-דוד גרשון.
כמו כן יצא תרגום לאנגלית בהוצאת "מסורה", ניו-יורק תשנ"ח (1998).
פרקי אמונה: שעורי דעת - בהוצאת פלדהיים, שני כרכים, ירושלים תשכ"ט-תשל"ח
פרקי מועד: הערות והארות בהלכה ובאגדה על המועדים, שני כרכים, בוויקליף תשנ"ב-תשנ"ה.
החלק הראשון עוסק בפסח ובשבועות והשני בחודשים אלול עד אדר.
פרקי עיון על מסכת מכות, ויקליף תשנ"א, נכתב בידי תלמידים.
סדרת נתיבות מרדכי על הש"ס.
הסדרה כוללת שיעורים כלליים, שיעורים על הדף וכן הערות ובירורים.
בסדרה זו יצאו שני כרכים בהוצאת "מכון אופק" בירושלים, על מסכת גיטין בתשס"ה וקידושין בתשס"ט.
כרכים נוספים יצאו בהוצאת מכון "נהור ספרא", קליבלנד - שני כרכים על מסכת יבמות יצאו בתשע"א, שני כרכים על בבא מציעא בתשע"ג, ושני כרכים על מסכת בבא בתרא בשנת תש"פ-תשפ"א.
הגדה של פסח פרקי מועד, נערך מחדש עם הוספות, מכון נהור ספרא, קליבלנד תשע"ד.
ספר לשון הים על מס' כתובות, בהוצאת תלמידי ישיבת טלז-ריברדייל, ניו-יורק תשס"ב
פתי מנחה: הערות הארות וביאורים בס' החינוך ובס' מנחת חינוך - על בראשית ושמות בלבד, בהוצאת "ארטסקרול מסורה", ניו יורק תשמ"ד
הרהורי תשובה: הערות הארות וביאורים ברמב"ם הלכות תשובה, יצא לראשונה בהוצאת "ארטסקול מסורה", ניו-יורק תשל"ז
ספר מילי דאגרות, אגרותיו הרבים בהלכה והשקפה, שבעה חלקים.
קובץ אגרות מרן הגר"מ גיפטר זללה"ה - 62 מכתבים המחולקים לפי נושאים.
יצא לאור בהוצאה מיוחדת לכבוד חתונת נכדו בתשע"א
קונטרס מצווה קלה על פרק 'שילוח הקן', חולין, יצא מכ"י, לכבוד חתונת נכדיו בתשס"ז
קונטרס משוש דודים, אגרות ומאמרים בענייני נישואין, יצא לאור לכבוד חתונת נכדיו בתשע"ד
דברי תורה ומכתבים שלו מופיעים בספרים שונים, ובהם:
שיעוריו על פרק ראשון של מסכת גיטין נדפסו בתוך "יד רמה...
ושיטות קדמונים על מסכת גיטין", "מכון אופק", ירושלים תשס"ב, חלק א'
חידושי תורה על מסכתות חלה ופאה, בתוך: "אור חיים על מסכת פאה וחלה" מאת הרב חיים לייב חרל"פ, בהוצאת ישיבת בית זבול, ירושלים תשס"ו
הערות וחידושים על מסכת מועד קטן בעריכת הרב משה דוד שוויכה, בתוך: "עטרת אבי על מסכת מועד קטן", מאת מנחם קאהן, קליבלנד תשס"ה
ויכתוב מרדכי: מכתבי תורה, מהרב מרדכי גיפטער ואליו, השער השני של "בינת זקנים", בעריכת הרב יעקב צבי פרייל, ירושלים ובולטימור תשס"ח
קונטרס קובץ אגרות מהגאון רבינו מרדכי גיפטר זללה"ה - חלק שלישי, בראש לשון הים: כתובות גיטין (מהדורא תנינא), הוצאת "חד וחלק", ניו-יורק תשס"ז.
ישיבת טלז, בתוך: "מוסדות תורה באירופה בבנינם ובחורבנם" (בעריכת פרופ' שמואל קלמן מירסקי), הוצאת "עגן", ניו-יורק, תשט"ז, עמ' 169–188
ההלכה במדרש ר' אליעזר בנו של ריה"ג - פורסם בחלקים בכתב העת תלפיות בחלקים בשנים תש"ד-תשט"ו והובא שוב ב"קונטרס עטרת מרדכי", כתב העת ישורון, חלק י', אדר תשס"ב, עמ' תע"ז-תפ"ה.
על הספר 'הרמב"ם והמכילתא דרשב"י - מדובר בעצם במכתב שנשלח לרב מנחם מנדל כשר.
פורסם ב"קונטרס עטרת מרדכי", ישורון, חלק י', עמ' תפ"ו-תפ"ט.
יחס הרב והתלמיד - למעשה מדובר בשיחה ששוכתבה.
הדברים הושמעו לפני ועידת המלמדים והמנהלים, שנערכה על ידי איגוד מנהלי ישיבות, בכ"ו בשבט תשכ"ח בישיבת "מגן דוד" בברוקלין שבניו-יורק".
הדברים יצאו כחוברת בהוצאת "מסורה", ניו-יורק תשכ"ח.
תורה בגויים אל תאמין, שבענט, גיליון 4
קונטרס ברכת אירוסין ונשואין - 'לרגל שמחת נשואין של החתן דוד צבי והכלה אביבה לאנדא, כ"ח מנחם אב תשנ"ט' (בשער המעטפת), ניו-יורק תשנ"ט.
ריכוז של מאמרים קצרים ומכתבים שלו מופיע בקונטרס "עטרת מרדכי" לזכרו, בתוך ישורון, כרך י', אדר תשס"ב, עמ' תכ"ד-תנ"ב.
שלומית פייגא - אשת הרב אפרים זלמן הלוי אייזנברג ר"מ ישיבת נר ישראל בולטימור.
מורה ומחנכת בבולטימור ובסוף ימיה בלייקווד.
זלמן שמואל - שימש כר"מ בישיבת טלז בקליבלנד.
כעת רב בטומס ריבר, ניו גרסי.
בנימין - רב בניו יורק.
ישראל - מתגורר בליקווד, ניו גרסי.
חסיה - אשת הרב יעקב רייזמן, לשעבר אב"ד של אגודת ישראל בלונג-איילנד.
חתנו הרב אברהם חיים פויער, רב ומרצה, מחבר הספר "להבות אש".
אשתו הרבנית שושנה חיה מתגוררת בטומס ריבר, ניו גרסי.
אחותה של אשתו שושנה, נעמי, נישאה לרב פסח יצחק שטיין שכיהן כראש ישיבה לצדו של הרב גיפטר.
אחות נוספת, רבקה, נישאה לרב עקיבא הכרמי, רבה של קריית שמואל.
מרדכי גוּבֶּר (1893 – ספטמבר 1978) היה איש ציבור ישראלי, ממייסדי כפר ביל"ו וכפר ורבורג וממייסדי מושבי העולים בחבל לכיש, ראש המועצה האזורית באר טוביה (1954-1950) וראש המועצה האזורית לכיש (1955–1968).
בעלה של רבקה גובר; שכל את שני בניו במלחמת העצמאות.
גובר נולד ב-1893 בעיירה גרודק (הורודוק) שליד העיר ביאליסטוק, רוסיה (אזור ליטא), שאליה עבר אביו, צבי הירש גובר (שכּונה הרשל "רוז'ינויֶר"), לאחר שישב רוב ימיו בעיירת הולדתו רוז'ינוי.
בשנת 1903 שלח אותו אביו ללמוד בישיבה ברוז'ינוי, ושם למד עד 1906 אצל ר' אברהם שקולניק ואצל ר' שבתי והתגורר אצל קרובי אביו.
אחר כך למד בישיבת סלובודקה.
היה למורה להוראת עברית ופעיל במחתרת הציונית.
שימש כמורה במושבה נובו ויטבסק (זשאָלטע) שבאוקראינה, ושם הכיר את רבקה לבית בּוּמָגִין.
השניים נישאו ב-1921. בשל פעילותו הציונית נאסר פעמיים, מהן ב-1922.
בשנת 1925 קיבלו שני בני הזוג במפתיע רישיון יציאה מברית המועצות.
הם עלו לארץ ישראל והצטרפו ל"חבורת הדרום" ברחובות, שם הכשירו עצמם לעלייה על הקרקע.
בשנת 1934 יחד עם חבריהם היו בין מייסדי כפר ביל"ו וכפר ורבורג.
במלחמת העצמאות שימש בנו הבכור, , כמפקד ב"הגנה", ונהרג בהתקפה על טירת שלום כשהוא בן עשרים.
שלושה חודשים לאחר מכן נהרג בנו השני, , בקרב על משלטי חוליקאת, כשהוא בן שבע עשרה; גופתו נמצאה כעבור כשנה יחד עם גופת חברו לנשק , והוא נקבר לצד אחיו בבית הקברות הצבאי בכפר ורבורג.
עם תום מלחמת העצמאות פנו בני הזוג גובר לסוכנות בבקשה להביא עולים חדשים להתיישבות בסביבת באר טוביה.
בין השנים 1954-1950 כיהן גובר כראש המועצה האזורית באר טוביה.
במסגרת תפקידו הוא עסק בקליטת העולים ואשתו ניהלה את בית הספר במעברת קסטינה.
בשנת 1955 החלה הסוכנות היהודית בביצוע תוכנית התיישבות רבתי בחבל לכיש ומרדכי ורבקה גובר העמידו עצמם לרשות המפעל.
הם עברו ללכיש והיו ממייסדי מושבי העולים בחבל.
בין השנים 1955–1968 שימש גובר כראש המועצה האזורית לכיש.
רבקה שימשה כמדריכת עולים, מורה במעברת קסטינה, מנהלת בית ספר ומתנדבת.
הם הקדישו ל"קרן המגן" את משקם בכפר ורבורג.
בשנת 1962 שונה שמו של בית ספר קסטינה לבית ספר "האחים", לזכרם של שני בניו שנהרגו.
בשנת 1967 עברו בני הזוג גובר לכפר אחים, שנקרא על שם בניהם.
נפטר בשנת 1978, ונקבר לצד בניו בבית הקברות בכפר ורבורג.
שלוש שנים לאחר מכן שמה אשתו קץ לחייה , ונטמנה לצדו.
השניים ציוו את משקם למדינה.
מרדכי ברתנא (ברטינסקי; 12 בנובמבר 1909 – 10 באפריל 1986) היה משורר ישראלי שכתב בעברית וביידיש, והיה מוכר יותר בשם העט שלו ב.
ברתנא נולד בעיירה פודברודז', בקרבת וילנה, התחנך בחדר, בישיבה, ובגימנסיה עברית בווילנה.
בבגרותו עבר לוורשה, שם למד בבית המדרש "תחכמוני" ובסמינר היהודי למורים.
ברתנא עלה ארצה בשנת 1935 ולמד מספר שנים באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מכן עסק בהוראה ועם קום המדינה שימש מפקח על בתי הספר מטעם משרד החינוך.
ברתנא נפטר ב-1986 ונקבר בבית העלמין הדרום.
בנו הוא המשורר וחוקר הספרות אורציון ברתנא.
בראשית דרכו כתב ברתנא שירים ביידיש, אולם עם עלייתו ארצה עבר לכתוב עברית.
בסך הכל פרסם 14 ספרי שירה וארבעה ספרי לימוד, וכן ערך ותרגם מספר ספרים.
בשנת 2009 פורסם מבחר משיריו תחת הכותרת "שואל כאדם ועונה כיהודי: מבחר שירים 1931-1974" בהוצאות כרמל ועמדה.
הרב מרדכי דב איידלברג (ה'תר"ם, 1880 - ח' בחשוון ה'תש"ב, 29 באוקטובר 1941) היה רב ליטאי של יישובים רבים בליטא, פולין ואוקראינה.
מחבר סדרת הספרים חזון למועד.
לא השתייך פוליטית, והגדיר עצמו כ"רב בלתי מפלגתי".
תמך בפעילות התנועה הציונית למען ישוב ארץ ישראל, לצד ביקורתו על הזרמים החילוניים שבה.
נולד בביאליסטוק לרב יצחק איידלברג שהיה מו"צ בעירו.
משפחתו הייתה מצאצאי רבי צבי הירש פרילוקר מחכמי העיר בריסק וצאצא של הרמ"א.
למד בישיבת ראדין והיה לאחד מתלמידיו המובהקים של החפץ חיים.
נישא לחיה אפלבוים ולאחר נישואיו למד בוולוז'ין והתפרסם כמתמיד בכינוי "השקדן מביאליסטוק".
נסמך לרבנות בידי רבי רפאל שפירא ורבנים נוספים ושימש כממלא מקומו של הרב שפירא בבית ההוראה העירוני.
שנים ספורות לאחר נישואיו התמנה לרב בליסקווה הסמוכה לסובאלק שבליטא, ואחריה בקנטקוזבה שבפלך חרסון.
בעיר זו חיבר את ספרו ההלכתי "דובב שפתי ישנים" שרצה להדפיס לזכרה של אמו, אך הספר נשרף בבית הדפוס בפולטבה.
ב-1917 נבחר לכהן כרבה בניקולאייב, אף היא בפלך חרסון, במקומו של ר' ישראל אייזנשטיין.
אז התפרסם בפעילותו החברתית למען הפליטים היהודים שנהרו מהסביבה לעיר ובנאומיו שעסקו בעיקר בשכנוע הנוער, שנטה אחרי תנועות השמאל השונות, שלא לעזוב את היהדות.
עם כיבוש העיר בידי הצבא האדום נאסר, אך שוחרר לאחר זמן קצר.
ב-1922 הותר לפליטים מפולין לחזור מרוסיה לבתיהם והוא ניצל את האפשרות וחזר לביאליסטוק.
בתקופה זו הדפיס את החלק הראשון של ספר השו"ת שלו "חזון למועד" וחלק מהתשובות בספר זה עוסקות בשאלות שהתעוררו במציאות החיים ברוסיה הסובייטית, ובאופן ספציפי בניקולאייב.
לספר נדפסו הסכמות מהרב יצחק זאב סולובייצ'יק והרב משה מרדכי עפשטיין.
שנתיים לאחר מכן, בשנת ה'תרפ"ד, 1924, הוזמן לכהן ברבנות סוויסלוץ'.
ממנה עבר למאקוב, פולין המרכזית, קהילה חסידית שקיבלה אותו לרב למרות היותו מתנגד לחסידות.
הוא היה מקובל על בני קהילתו ותמך במעמד הפועלים.
בשנת ה'תרפ"ח, 1928, עבר לכהן בפלוצק שעל נהר הוויסלה.
בפלוצק הוציא לאור עוד שלושה כרכים מחיבורו "חזון למועד".
הוא שלח שלושה מבניו ללמוד בארץ ישראל ובשנת ה'תר"ץ הגיע לארץ לרגל חתונת אחד מהם.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק המליץ למנותו כרבה של פתח תקווה, הוא התלבט באשר להצעה זו ורכש קרקע להשקעה ליד גן יבנה.
לבסוף נענה להפצרות בני קהילתו ודחה את עלייתו לארץ ישראל למועד מאוחר יותר, בהמשך התברר שנפל קרבן למעשה נוכלות והבעלות על הקרקע שרכש לא הועברה לידיו.
עם כניסת הצבא הגרמני לפלוצק הוא נעצר ועבר התעללות, לאחר מכן נמלט ללומז'ה שעמדה בלי רב לאחר עזיבת רבה האחרון של העיר רבי משה שצקס, וכיהן בה כממלא מקום הרב.
הוא עצר בלכוביץ שבה התמנה כרב, דחה הצעת רבנות מנבהרדק בתקווה שיוכל לסדר את כתביו שעדיין לא נדפסו.
במהלך תקופה זו המשיך בארגון סיוע עבור רבנים שהוגלו לסיביר.
בח' בחשוון ה'תש"ב 29 באוקטובר 1941 נרצח יחד עם מאות מיהודי העיר לכוביץ בידי הנאצים.
בדרשה שנשא בשנת תרפ"ט תיאר את גודל התקווה סביב הקונגרס הציוני ובניגוד לו את גודל השבר והאסון של פרעות תרפ"ט:
במסגרת דרשה שנשא בשנת תר"ץ בעת ביקורו שהוזכר לעיל, קרא לתמיכה בפעילות התנועות הציוניות השונות, ושמח על כך שגם חרדים וחסידים ואנשי מעשה הצטרפו לפעולות הללו:
בהמשך קרא לחיזוק הפעולות ולהגברת העלייה וההתיישבות בכל דרך אפשרית:
לדבריו אין להוציא שם רע על החלוצים שאינם שומרים תורה ומצוות, כדי שלא לפגוע ביישוב הארץ, ומנגד חובה על החלוצים להקפיד בשמירת מצוות כדי שלא לעורר תרעומת ולהרחיק יהודים שומרי מצוות מהמפעל הציוני:
על דבריו אלו חזר בדרשה מאוחרת יותר ואמר:
בנו, הרב צבי איידלברג, עלה לארץ וכיהן כרבה של העיירה כרמיאל החל משנת תשכ"ט.
הבחירה הייתה למורת רוחו של ראש המועצה הדתית האזורית, שהיה מעוניין במועמד צעיר יותר.
בהמשך האחרון פעל נגד הרב איידלברג וביקש להדיחו, בטענה שהוא איננו ממלא את תפקידו ומתנכל למינוי משגיח כשרות נוסף.
בשנת תשל"ו הוציא הרב איידלברג לאור בשנית את ספרי 'חזון למועד' של אביו.
מרדכי גרנביץ' (נולד ב-7 בדצמבר 1982) הוא מוזיקאי וזמר-יוצר ישראלי.
נולד וגדל בפתח תקווה, הבכור משלושה ילדים.
בבית הספר היסודי ובתקופת לימודיו בישיבה לצעירים של מרכז הרב החל לכתוב ולהלחין.
בשנת תשס"ז הוציא את אלבום הסקיצות 'איה' יחד עם הראל טל שבו 15 רצועות.
האלבום הוקלט ללא עיבודים והפקה מוזיקלית, ולא יצא לאור באופן מסודר.
מאוחר יותר הפיק עבורו הזמר אברהם טל שניים משיריו, אך הם לא יצאו לאור באופן רשמי.
עם זאת ניתן למצוא אותם ברשת.
בשנת תשע"ו הוציא באמצעות פרויקט הדסטארט את הדיסק "כל החומות" יחד עם המפיק המוזיקלי דוד ליפשיץ ובהשתתפות הנגנים עמית יצחק, שרון פטרובר, גדי פוגאטש.
באלבום מתארח ביני לנדאו בביצוע לשיר ידיד נפש.
גרנביץ' מופיע במקומות מגוונים, מישיבות ואולפנות - ועד לפאבים ומועדונים תל אביביים.
בסוכות 2016 הופיע בפסטיבל "קולות רבים" בנמל תל אביב, בהפקה בה לקחו חלק אמנים רבים, דתיים ושאינם דתיים, כחלק מאג'נדה של יצירת מרחב תרבות ושיח יהודי - ישראלי.
לאחר נישואיו לאילנה לבית זרביב התגורר בגוש קטיף.
לאחר ההתנתקות עברו יחד עם הראל טל ומשפחות נוספות ליבנאל שבגליל התחתון.
כעבור ארבע שנים התמקמו בקריית ארבע, וגרנביץ' ניהל את תלמוד התורה "אור יאיר" בסוסיא.
ומעביר הרצאות במקומות שונים במשנת רבי נחמן על פי זווית הראייה שלו.
משנת תשע"ה התגורר בהרצליה פיתוח וכיום מתגורר ברעננה, לזוג שבעה ילדים.
ביוני 2019 הוציא לאור באמצעות גיוס המונים בהדסטארט את "ספר האהבה והשיגעון" בהוצאת 'דברי שיר' ובו סיפורים אישיים שירים וטורי דעה.
פרויקט הגיוס לספר זכה לשיתופים רבים של אנשים מגוונים שונים, מחרדים ממאה שערים ועד יוצאים בשאלה מפורסמים, דרך דתיים וחילוניים.
בערב ההשקה של הספר שהתקיים ברוח זאת של חיבור, התארח המוזיקאי איל כהן.
במאי 2023 הוציא את ספרו השני: "יחיד" (דני ספרים) העוסק בהיבטים היסטוריים ורעיוניים במשנת רבי נחמן מברסלב.
הספר נכתב על פני כמה שנים והוא מקבץ בתוכו עיונים בתורת רבי נחמן, כמו גם קטעים ארכיוניים ומידע פנימי רב העוסק בליבת החוויה הברסלבית דרך סיפורים ומסורות.
הספר זכה לעידוד והמלצות חמות הן מעולם המחקר והן מתוך העולם הברסלבי עצמו.
עם צאתו לאור פורסמו בדף הפייסבוק של גרנביץ' תגובות שונות לספר, מזוויות מגוונות, מפרופסור צבי מרק, דרך הרב אלחנן ניר, ועד הרב שמעון שפירא מזקני חסידי ברסלב במאה שערים.
מרדכי (מוטי) גוטמן (נולד ב-1954) הוא רופא כירורג, פרופסור לכירורגיה בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
מנהל מחלקה כירורגית ב' (כירורגיה כללית והשתלות) בבית החולים שיבא.
גוטמן היה הכירורג שניתח את יצחק רבין וניסה להצילו לאחר ההתנקשות בחייו, ב-4 בנובמבר 1995.
גוטמן בוגר תיכון עירוני א' במגמה ביולוגית (1972), ולאחר שרות בצה"ל למד רפואה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1981 סיים גוטמן את למודי הרפואה, והתמחה בכירורגיה בבית החולים הדסה שבתל אביב במחלקתו של פרופסור רוני רוזין.
עם סגירת בית החולים "הדסה" בשנת 1991 עבר גוטמן עם צוות המחלקה כרופא בכיר לבית החולים איכילוב.
בשנת 1992 נסע לשתי שנות השתלמות במרכז הסרטן הידוע M.D.Anderson ביוסטון שבטקסס, שם עסק בעיקר במחקר במנגנוני התפשטות גרורתית של סרטן.
עבודות המחקר שביצע שם, יחד עם מחקרים רבים שביצע בישראל, זיכו אותו בשנת 1998 במינוי של פרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1994 התמנה פרופ' גוטמן לסגן מנהל מחלקה כירורגית ב' בבית חולים איכילוב, בניהולו של פרופ' יוסף קלאוזנר.
בנוסף לתפקידו כסגן מנהל, הוא הקים את היחידה לכימותרפיה אזורית שהתמחתה בטיפולים מיוחדים בגידולים מתקדמים בגפיים ובחלל הבטן.
בשנת 2002 התמנה גוטמן למנהל מחלקה כירורגית א' במרכז רפואי מאיר ובשנת 2009 למנהל מחלקה כירורגית ב' בבית חולים תל-השומר.
גוטמן פעיל בוועדות אוניברסיטאיות וארציות, משמש כיו"ר ועדת היגוי לכירורגיה כללית של מכבי שירותי בריאות וחבר במועצות הלאומיות לכירורגיה, הרדמה ו-טיפול נמרץ ול-אונקולוגיה.
בשנת 2008 התמנה לפרופסור מן המניין בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
גוטמן עוסק ברוב תחומי הכירורגיה הכללית אך בעיקר בתחום של כירורגיה אונקולוגית.
עיקר עיסוקו בשנים האחרונות הוא במחלות השד ומערכת העיכול.
בתחום סרטן השד גוטמן מתמחה בניתוחים משמרי שד, וגם בכריתות שד עם או בלי שחזור מיידי.
תחום ייחודי של עיסוקו של גוטמן הוא גרורות סרטן בחלל הבטן, בעיקר ממקור המעי הגס, בטיפול כירורגי מורכב המשולב בכימותרפיה היפרתרמית תוך צפקית (HIPEC).
בנוסף, עוסק גוטמן בניתוחי בקעים מכל הסוגים.
הוא חבר נלווה באיגוד האונקולוגי, ומכהן כיו"ר איגוד הכירורגים הישראלי.
הוא דורג על ידי מגזין "פורבס" כבין הרופאים הטובים בישראל בתחום הכירורגיה.
רצח יצחק רבין והניסיון להצילו
רבין הובהל ירוי לאחר ההתנקשות בחייו ב-4 בנובמבר 1995 למרכז הרפואי תל אביב.
גוטמן ריכז את פעולות ההחייאה הכירורגיות וניתח את רבין, אבל רבין נפטר כעבור כ-40 דקות מפצעיו.
הרב מרדכי גנוט (נולד בי"ז בסיוון ה'תשט"ז, 27 במאי 1956) הוא מחבר לוח דבר בעתו, וזוכה פרס ירושלים לספרות תורנית.
נולד בבני ברק ליואל גנוט.
כבחור בישיבה קיבל את פרס ירושלים לספרות תורנית מידי ראש עיריית ירושלים טדי קולק.
היה מקורב לרב יהודה הורוביץ מדז'יקוב ואף כתב קונטרס לזכרו.
גנוט נחשב למרואיין מבוקש בתקשורת בענייני אסטרונומיה, ומוסר שיעורים רבים, בהם שיעור קבוע ב.
גנוט גר בבני ברק ונמנה עם חסידות ויז'ניץ בעיר.
לקראת שנת ה'תשמ"ו הוציא לוח שנה מורחב בשם "לוח דבר בעתו" המתמקד בעיקר בזמני היום בהלכה, לכל יום מימי השנה, לוחות לימודים יומיומיים במקרא, משנה, תלמוד, הלכה,
מוסר וחסידות, מנהגים וימי זיכרון של אדמו"רים וגדולי ישראל לצד היסטוריה כללית (במיוחד ארצישראלית-יהודית) של מאורעות שהותירו את רושמם ומפות שמים חודשיות לצד אירועים אסטרונומיים, כמו ליקויי מאורות, התקבצויות כוכבים והופעת שביטים.
מאז הוא יוצא לאור לקראת כל שנה והוא המקיף מבין לוחות השנה היוצאים לאור בישראל.
בכל שנה הוא מרחיב את נושא המנהגים וימי הזיכרון, כמו גם באסטרונומיה.
בלוח לשנת ה'תשס"ט, לקראת ברכת החמה שהתקיימה באותה שנה, נוסף נספח מיוחד בשם "ברכת החמה בתקופתה" ובו בואר הנושא בפרט, והנושאים הקשורים לאסטרונומיה בכלל, עם סקירה היסטורית נרחבת של מעמדי ברכת החמה מעולם.
בנין אריאל (על תבנית בית המקדש השני), ירושלים, תשל"ז
קונטרס שלוש שנים במחיצת בית יהודה (על הרב יהודה הורוביץ מדז'יקוב), תשמ"ט
ד"ר מרדכי גרינטל (12 בפברואר 1892, י"ד בשבט התרנ"ב - 15 ביולי 1970, י"א בתמוז התש"ל) היה איש העלייה החמישית, מרופאיה הראשונים של נתניה כמושבה ולאחר מכן כעיר.
עסק בחקלאות לצד עבודתו כרופא ועיבד את הפרדס שברשותו.
מתוך כבוד והערכה לשרותו הציבורי למען תושבי נתניה, האזור הנמצא בקרבת ביתו נקרא על שמו - הרי גרינטל.
גרינטל נולד בשם ארנסט לאמה אסתר והוגו דוד צבי גרינטל בגלייביץ שבשלזיה העילית, אז בגרמניה.
הוריו היו סוחרים אמידים שהצליחו להעניק השכלה גבוהה לששת ילדיהם.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, עוד בטרם סיים את לימודי הרפואה, הוא גויס כרופא צבאי והיה ממונה על רכבת בית חולים שהובילה פצועים מחזית המזרח אל גרמניה.
על פי שיטת הטיפול במלחמה זו, הפצועים הועברו מהחזית לבתי החולים ברכבות ותוך כדי המסע טופלו על ידי צוותים רפואיים שאיישו את הרכבות.
על מנת לספק לפצועים חלבונים כעזרה להחלמתם, גידל באחד מקרונות הרכבת ארנבות ומדי יום דאג להאכיל את הארנבות בעשב טרי שנאסף עם עצירת הרכבת.
עם סיום המלחמה נשא לאשה את אדית לדרמן והם התיישבו בברסלאו בקיסרות הגרמנית, שם התמחה ברפואת אף אוזן גרון ופתח קליניקה עצמאית.
מיד עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה שכנעה אותו רעייתו שהייתה פעילה בתנועה הציונית בלאו-וייס והם עלו לארץ ישראל יחד עם שלושת ילדיהם בשנת 1933 בעלייה החמישית.
במסגרת הסכם העברה עם חברת הנוטע שהוקמה על ידי בני בנימין שהקימו את נתניה, הם רכשו חלקת פרדס בנתניה.
הפרדס התפרש על שטח של 16 דונם והיה באזור הדרומי והבלתי מיושב של המושבה נתניה.
הפרדס גבל בפרדס ברנרד ג'וזף (דב יוסף).
בשנת 1934 בנה הזוג בית בשטח של שני דונם מול הפרדס שקנו.
הבית רחב הידיים נבנה לפי מידות הרהיטים שהובאו מגרמניה שכללו גם פסנתר כנף.
בבית הייתה גם מרפאה עם ציוד שהובא מגרמניה.
בתוך הפרדס נחפרה באר מים שמימיה שימשו למילוי הבריכה שעל הגג השטוח של הבית.
חשמל סופק לבית רק כעבור 15 שנים.
הבית היה מבודד מבתי נתניה ושימש כעמדה לכוחות הביטחון במושבה.
גג הבית שימש כעמדת תצפית ובמרתפו אוחסנו ארגזי נשק של ההגנה.
ד"ר גרינטל טיפל בחשאי בחברי האצ"ל בנתניה.
מתוך כבוד לרופא, נמנעו כוחות משטרת המנדט מעריכת חיפושים בבית, וכך התאפשר קיום של פעילויות מחתרתיות בבית ובסביבתו.
חלק מבני המשפחה הגיעו לביקורים מגרמניה אך החליטו שאינם מוכנים לגור בשממה.
הם חזרו לגרמניה וחלקם הפליגו באניה סנט לואיס שכניסתה לארצות הברית ולקנדה נאסרה על ידי השלטונות.
האניה, יחד עם הנוסעים על סיפונה, חזרה לאירופה, ורבים מהם ניספו בשואה.
הבית נהרס בשנת 2014 ובמקומו נבנה בניין רב קומות.
גרינטל נחשב בנתניה לרופא ייחודי, כפי שכתב בספרו יעקב צור.
במרפאתו ביצע ניתוחים לאורה של מנורת נפט כשהוא ונעזר באשתו ובנו הצעיר.
הניתוחים שביצע היו: שקדים, פוליפים, שברים של האף, שטיפת סינוסים וניתוחי אוזניים.
בשנים הראשונות עבד בקופת חולים עממית שהפעילה שירותי בריאות במושבות למי שלא רצו להיות חברים בקופת חולים כללית.
כל בני המושבה נתניה, כארבעים משפחות, נמנו על חברי קופת החולים הזו.
הצטרפותו לשרות הציבורי צוינה כתורמת לשרות הרפואי של תושבי נתניה במאמר בדואר היום.
הוא גם עבד בסניף ששירת את אנשי האצ"ל ברמת טיומקין.
עם השנים גדלה נתניה ועם הקמת המדינה הפכה לעיר.
ד"ר גרינטל התבסס בעבודתו ולמרפאתו הגיעו חולים רבים כולל תושבים ערבים מהמשולש.
דר' גרינטל עבד בהמשך כרופא אא"ג גם בקופת חולים לאומית.
הוא התמחה בגרמניה גם ברפואה ציבורית ונהג להרצות בענייני דיאטה.
לצד עבודתו כרופא עבד גרינטל כחקלאי בפרדסיו וגם הרבה לצייר.
ביתו הפך למוקד תרבות לתושבי נתניה בתמיכת אדית רעייתו שהייתה ממקימות הספרייה לעיוורים בעיר ותירגמה ספרים לכתב ברייל, היא גם ניגנה על פסנתר ושרה במקהלת הפילהרמונית.
הייתה זו היא שיזמה מפגשים מוזיקליים בביתם וצלילי הנגינה והשירה הנעימו את זמנם של המטיילים בהרי גרינטל.
ד"ר גרינטל נפטר ב-15 ביולי 1970 לאחר אירוע לבבי, והובא למנוחות בבית העלמין הישן בן ציון בנתניה .
הניח אחריו בת ושני בנים.
"הרי גרינטל" הוא כינוי לרכס הגבעות הפורח ששימש כר לטיולים ולמשחקים לילדי נתניה ולתנועות הנוער.
הרכס היה קרוב לביתו של ד"ר גרינטל ועד היום מכונה בפי כל בשם המנציח אותו.
עיריית נתניה קראה רחוב על שמו של באזור "הרי גרינטל".
מרדכי בת עין (1964 - 6 בדצמבר 2023) היה מוזיקאי ישראלי חסיד ברסלב.
נולד ליעקב (ג'קי) וחנה ביטון.
הפיק בין השאר סרט תיעודי בשם "לפיד האש" על הרב אליעזר ברלנד שצולם בל"ג בעומר ה'תש"ס.
ב-2004 גילם את העוזר של הרב (דניאל דיין) בסרט האושפיזין מאת שולי רנד שביים גידי דר.
בשנת 1999 הוציא לאור את סדרת הספרים (4 כרכים) "ליקוטי נתן" - ליקוט מהספר ליקוטי הלכות מאת רבי נתן מברסלב.
ב-2007 הוציא את האלבום "שמיים חדשים" בהוצאת גל פז.
היה נשוי ולהם ארבעה ילדים, הוא התגורר במעלות דפנה.
מרדכי גוטפריד (ד' באב תרמ"ד, 26 ביולי 1884 - ג' באב תשכ"ג, 24 ביולי 1963) היה משורר, הוגה-דעות ומבקר ספרות יהודי, שהתגורר בווינה ובתל אביב, וחיבר שירי קודש וספרי הגות העוסקים ביהדות, חסידות, שירה, פילוסופיה, וציונות.
מרדכי גוטפריד נולד למשפחה למדנית בעיירה אוהנוב (היבניב) שבגליציה, כיום באוקראינה.
אביו הרב עזריאל מפשמישל, מחבר הספר "חושבנא דעלמא" על כללי העיבור, לימדו תורה.
בילדותו מרדכי נחשב לעילוי בתורה.
הוא היה נער פראי ושובב, ולפעמים היה עוזב את הגמרא ומפרשיה, ובורח לחיק הטבע.
בימי נעוריו הסתופף במשך כמה שנים בחצר חסידות צ'ורטקוב, ובימי בחרותו למד תורה בלבוב.
הלך ללמוד תורה בטרנוב, שם היכוהו ופצעוהו קנאים על היותו "מתמשכל".
שיריו ומאמריו הראשונים יצאו לאור בעיתון "בת קול".
השתתף בקונגרסים ציונים עולמים, ולטענתו היה מורו של הרצל לעברית.
לאחר ששירת בצבא בתחילת מלחמת העולם הראשונה, השתקע בווינה, ועסק בשירה ופילוסופיה.
הוא הוציא לאור את חוברותיו הראשונות, לפעמים חותם עליהן בכינוי "אחד הסופרים", או "אחד ההוזים", או "החולם בהקיץ".
בשנת תרפ"ב (1922) ייסד וערך את "התחיה", ירחון ספרותי עברי שמטרתו לברר ולבאר את טיב היהדות, אותו מילא בעיקר בשיריו ובמאמריו.
שירתו משכה את תשומת לבם של סוקולוב, מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, ביאליק, וסופרים עברים אחרים.
בווינה פרופסור וולטר מאיר חיבר ספר על יצירתו, שם כתב: "מרדכי גוטפריד הוא משורר שיש לו ניצוץ ממידת קונו, ניצוץ של יצירה עילאית, ובצורה זו שלו, המזכירה את גדולי משוררי ספרד,- שירתו משובבת את הלב, והיא גם מקנה לו מקום-כבוד בהיכל השירה והאידיליה הדתית שלנו".
בשנת 1938, עם פשיטת גרמניה הנאצית לאוסטריה, הוא נעצר והוכה על ידי הנאצים, אך הצליח להימלט לאיטליה, ומשם בדרך חתחתים עלה לארץ ישראל.
הוא התיישב בתל אביב, והתפרנס בדוחק מכתיבת הגיונות והערכות.
במהלך חייו היה המחבר, המוציא לאור, והמפיץ של כמאה ושמונים חוברות, הכתובות בפרוזה עיונית, או בשירה, או בפרוזה פיוטית, ועוסקות בנושאים נעלים.
מדי יום הוא היה מתהלך ברחובות תל אביב, מבקר בעשרה בתי קפה (בווינה סופרים ואינטלקטואלים היו יושבים בבתי-קפה, כך גם בתל אביב הצעירה), ומחלק חוברת לחבריו ידידיו ומכריו או ליהודים סתם חובבי שירה.
בלילות היה חושב את מחשבותיו, גם הוגה במחשבותיהם של גדולי החסידות ושואב משירתם של גדולי משוררי אומות העולם.
כך היה לדמות בולטת בחיי הרוח של תל אביב.
שירתו של מרדכי גוטפריד היא שירה פשוטה עמוקה ונעלה, רגשנית גם הגותית; שירה הנעדרת מליציות ומלאכת-שיר ולרוב גם אמנות, שירה אוהבת טוהר ושואפת יופי.
שירתו המוקדמת כוללת שירי טבע ושירי קודש, שירי ציון ושירים תנ"כיים.
האפוס "משה" עוסק בהלך נפשו של משה רבנו, בייחוסו אל הטבע, בהשקפותיו, חזיונותיו ורעיונותיו מטל שחר ילדותו ועד צאת ישראל ממצרים; וכולל ציורי-טבע נפלאים ומחשבות נאצלות.
זהו גם חזון גאולה של המשורר עבור צעירי העם.
שירתו המאוחרת היא שירת-קודש הגותית הפורצת דרך לשירה חדשה.
את שירת ילדותו מרדכי גוטפריד כינה "כמעיין מפכה", את שירתו האחרונה "אלוקית - זכה", ואת שיריו בימי העמידה – "יש מהם עליה ויש מהם ירידה".
כל ימי חייו היה יוצר פורה, ובזקנותו חיבר את מיטב שירתו והגותו.
כשמלאו לו שבעים וחמש שנה, קהל רב התאסף באולמי קפה נגה לנשף ספרותי שנערך לכבודו, חוקרים וסופרים ורבנים נאמו בשבחו, חזן בית הכנסת הגדול שר שירים חסידיים, ודקלמו משיריו.
מרדכי גוטפריד נפטר בתל אביב בג' באב תשכ"ג (24 ביולי 1963), ונקבר בחלקת הסופרים שבבית העלמין קריית שאול.
ליווהו למנוחות אישי ציבור, רבנים, משוררים, סופרים, וקהל רב.
ספדו לו יצחק רפאל, הרב כתריאל פישל טכורש, יוסף חיים קסטל, והמשוררים אהרן רבינוביץ ואברהם ברוידס.
בתו הייתה הציירת לילי גוטפריד.
אוסף טיוטות משיריו ומאמריו הופקד על ידו בספרייה הלאומית.
מרדכי גוטפריד היה צירוף של תלמיד חכם, משורר, פילוסוף, חסיד ומקובל.
כמו רוב העילויים היה בו יותר מקורטוב של שיגעון, או לכל הפחות של מוזרות.
הוא קרא ושנה ולמד את ספרי הקבלה והחסידות, הפילוסופיה היהודית של ימי-הביניים והפילוסופיה המערבית, הספרות העברית וספרות העולם, ותולדות ישראל.
הוא החשיב את עצמו כעני ברוח לעומת גדולי ישראל וגדולי החכמים והמשוררים, ובענוותנותו כתב על עצמו ביחס ליצירות מאוד עמוקות (כגון "כתר מלכות" לרבי שלמה אבן גבירול, ספרי הרמב"ם, כתבי קאנט, ו"מגילת האש" לביאליק): "עומק המושג וקוצר המשיג".
על אף ההיקף העצום של השכלתו, שירתו-הגותו ניכרת במקוריותה.
הוא כתב על עצמו באיגרת לבתו: "אני הנני בן תורה - יותר מבן תרבות - לי מצפון פנימי - לי מוסר עמוק חופשי ורחב".
מרדכי גוטפריד היה מעין משורר-פילוסוף מיסטיקן דתי אקסטטי.
לדעת ביאליק, הוא יותר פילוסוף ממשורר.
לדעת פרופסור אברהם שפירא, הוא יותר משורר מפילוסוף.
שירה והגות הלכו והתמזגו בכתיבתו ליצירה אחת.
בחינתו הראשונה לכל יצירה הייתה "התפשטות הגשמיות וביטול היש".
מחשבותיו ארוכות, והגיונו הוא הקיצור.
הוא כתב: "ובזה אתפאר לפני הנצח / כי שקלתי את מילותי / בפרוזה – כמו בתפילותי".
הוא הקדיש את חייו לבירור מושגים רוחניים ומציאת טרמינולוגיה עברית קולעת, למען יהיו מושגיו הרוחניים של האדם אחרים וטובים מאשר עד כה, מתוך רצון כביר לגרש את החומריות והשטחיות והכובד והקושי מרוחו של האדם.
הוא היה פציפיסט גמור, והתמרמר על "התרבות המודרנית" אשר עוד לא סילקה את המלחמה העולמית, ואשר איננה מגבירה את המוסר על המושחת, את הצדק על העוולה, את היושר על העקוב והעקום.
הוא התפרנס בדוחק וחי בצניעות, מוציא את פרוטתו האחרונה להדפסת ספריו או לצדקה.
בחיצוניותו הוא היה בוהמיין, ובפנימיותו איש הרגש והמחשבה.
הוא היה מזדרז בהילוכו, בשיחתו ובכתיבתו: מבית קפה זה לבית קפה הבא, משיחה זו לשיחה הבאה, מחוברת זו לחוברת הבאה; סבור כי על האדם תמיד להתהלך.
ה"אגוצנטריות" והאקסצנטריות שלו, כמו גם "שיחותיו המטורפות" המרחפות בעולמות השירה והמחשבה ומתובלות בחרוזי משוררים ובאמרי חכמים כמו גם בחרוזיו ובאמריו הוא, עוררו תמיהה ולעג, אולם היו לו חברים ומכרים רבים ששמרו לו אמונים.
כתב עליו פרופסור אברהם שפירא: 'פייטן עליון זה, הוא טיפוס מקורי ומאד עצמיי.
באומות העולם "המתוקנות" הם אנשים כמוהו מאד נערצים ומאד דגולים, ורק בישראל – יתלוננו עליו "לומדים וילנאיים" שומרי החוק על פי רוחו החיצונית – לא על פי רוחו הפנימית.
ובאמת טיפוס כזה – "פרדוקס" בעיניהם – בן אדם מדבר לא על פי "הפלפול התלמודי" הנהוג אצלם – לא יצטט הרבה "ספרים" ואיננו עוקר הרים (אם כי חריף הוא ועילוי).
ובכל הלבושים לבושי "הפלפול" ולבושי "המדע" איננו מתלבש...
טיפוס כזה מוזר הוא לרוחם של "לומדים יבשים", כי להם האות והספר, ולו – רחבי האין סוף'.
ספר זמרת-יה: שירי טבע ושירי ישראל סבא (בודפשט, תרע"ג 1912)
שירי ציון (פרנקפורט, תרע"ד 1915)
חשבון הנפש: סיפור בדרך שיר על דוד המלך לעת זקנתו (פרנקפורט, תרע"ה)
דבורי הרוח: שירי טבע (וינה, 1918)
דמעות: שירי עצב ותוגה; נכתבו בברלין תרע"ד ובימי מלה"ע הראשונה (וינה, תרע"ט)
סתרי הלב: שירים-ציורים (וינה, תרע"ט 1919)
תוגתי: שירי עצב (וינה, תרע"ט)
רגשותי: שירים (וינה, תרע"ט 1919) באתר ארכיון האינטרנט
שיר לשם שמים: נכתב בשדה המלחמה תרע"ד (וינה, תרפ"א)
פניני הרוח: שירים נבחרים (וינה, תרפ"ב)
דוד מלך ישראל: שיר חזיון על פי כתבי-הקדש (וינה, תרפ"ה 1925)
אם רחמניה: טרגדיה (וינה, תר"צ)
המתקת הדינים: שיר חזיון, השקפה על החיים ותכליתם הרוחנית (וינה, תרצ"ב 1931)
כתר התפלה: שיר בעקבות "כתר מלכות" למשורר רבי שלמה אבן גבירול (תל אביב, תשי"א)
עיר הנצח: שירי ירושלים, שירי קודש (תל אביב, תש"י)
במחול היקום (תל אביב, תשי"א)
הכנור המנגן מאליו (תל אביב, תשי"ח 1957)
הבריאה – שיר: געגועים אל היופי (תל אביב, תשי"ח)
היקום נוצר מדמעות: שיר אליגי ואליגורי (תל אביב, תשכ"א 1960)
המלאך, השטן והעולם הקטן: שיר אליגורי פציפיסטי (תל אביב, תשכ"א)
תפלת היופי (תל אביב, תשכ"א)
ויען איוב: אל הבעיות הדקות והנצחיות אשר בספר איוב בכלל וב"מענות איוב" בפרט למצא פתרונים (תל אביב, תשכ"א)
מלכות-הדעת: שיר-תפלה (תל אביב, תשכ"ב)
דרכים לפרחים (תל אביב, תשכ"ב)
אהבתי את הנעלם: נוסד על יסוד "עזות וקדושה" הנחוץ לכל משאת נפש ולכל געגועי הלב השואף למרחביה ולאפיקי הפיוט (תל אביב, תשכ"ג)
הבריאה מתפללת לבוראה: ואתה גם הנפש המשוררת מתפללת, תפילה של שירה ושירה של תפילה (תל אביב, תשכ"ג 1962)
מחשבה ומעשה: השקפה במהות היהודית המוסרית והרוחנית ובערכן של המצוות המעשיות (וינה, תר"פ)
הסתכלות בפלאי היצירה ובפלאי היהדות (וינה, תרפ"ג)
סקירה על היהדות והחסידות (וינה, תרפ"ח 1927)
מנוחה וקדושה: ציור פיוטי, דתי, תרבותי (וינה, 1933)
רש"י ורמב"ם: הצד השוה אשר בהם והבדלם (תל אביב, תש"ו)
התורה והתרבות (תל אביב, תשכ"ג 1962)
רבי ישראל בעל-שם-טוב (וינה, תרצ"ב)
נשמה מעולם האצילות: לדמותו הרוחנית של הצדיק רבי ישראל פרידמן מטשורטקוב (וינה, תרצ"ד)
האדם העליון: הצורה הרוחנית של האדם העליון האמיתי (הנביא והמשורר) (וינה, תרפ"א)
המשורר החדש ותעודתו המוסרית והאסתטית (וינה, תרצ"ד)
ההכרח המטפיזי המכריח את המשורר - לשיר (תל אביב, תשי"ח 1957)
האדם החדש ותעודתו המוסרית (וינה, תר"ץ)
רקודים פראיים: הסתכלות במהות הצער (תל אביב, תשט"ז 1955)
השקר הרוחני: המסוכן לרוח האדם (תל אביב, תשי"ט 1959)
ההגיון וההכרה השכלית (תל אביב, תשכ"ב)
גאון השירה: למהותו הרוחנית של המשורר העברי ח.נ.
פרופסור ד"ר צבי פרץ חיות ז"ל: מדותיו ותכונותיו (וינה, תרפ"ט)
נחום סוקולוב: לדמותו הרוחנית (וינה, תרצ"ג)
המשוררים העברים בספרד, איטליה ורוסיה: מן ימי הבינים עד החוזה אברהם מאפו (וינה, תרצ"ד)
ביאליק שבעל-פה: ציורים וזכרונות והשפע שהשפיע עלינו המשורר רבי חיים נחמן ביאליק ז"ל בהיותו בוינא (וינה, תרצ"ה)
גרץ ודובנוב: ביקורת חופשית (וינה, תרצ"ז)
מדינה ודת (תל אביב, תש"י)
הבעיות הרוחניות של המדינה: מדינת ישראל (תל-אביב, תשי"ז)
הצורות המוסריות והאסתטיות של המדינה - מדינת ישראל (תל אביב, תשכ"ב)
חזיונות: עץ חיים (וינה, תרע"ח 1917)
בית המדרש: זכרונות ימי בחרותי (וינה, 1918)
זכרונות מימי חרפי (וינה, תרצ"ח)
וינה בעבר ובהווה בתור זכרונות (תל אביב, תש"ה)
האגדה למהותי: אוטוביוגרפיה רוחנית (תל אביב, תשכ"ב)
סליחות: זכרונות מימי ילדותי; פיוט דתי (תל אביב, תשכ"ב)
לאחר שפוטר מעבודתו מסר לעיתונאים זרים בחו"ל תצלומים מתוך מתקני הקריה ומודיעין טכנולוגי על יכולתה הגרעינית של ישראל, מידע שממנו עלה שלמדינת ישראל מעל ל-200 פצצות אטום ופצצות מימן.
בעקבות כך נחטף ואנונו ע"י המוסד לישראל והורשע בבגידה ובריגול חמור וריצה בכלא את מלוא עונשו, 18 שנים.
ואנונו נולד למשפחה יהודית-דתית במרקש שבמרוקו, שהייתה אז עדיין תחת שלטון צרפת, כילד השני מבין 11 ילדים לשלמה (סלומון) ומזל.
בגיל שמונה עלה לישראל עם משפחתו.
הם התגוררו בשכונה ד' בבאר שבע, שם למד בישיבת בני עקיבא אהל שלמה לתקופה קצרה, בעוד אביו מתפרנס מדוכן תשמישי קדושה בשוק העירוני.
לאחר סיום שירותו הצבאי בחיל ההנדסה למד במשך כשנה לתואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת תל אביב, אך לאחר שנכשל בשתי בחינות חזר לבית הוריו בבאר שבע וחיפש עבודה.
בשנת 1976 החל לעבוד כטכנאי בקריה למחקר גרעיני בדימונה, שם שימש כמפקח קרינה.
במקביל למד פילוסופיה וגאוגרפיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, והתקרב לסטודנטים הערבים שהיו קשורים לתא רק"ח.
בתקופת מלחמת לבנון הפכו השקפותיו המדיניות לשמאליות-רדיקליות והוא הצטרף לפעילויות פוליטיות ברוח זו.
עלה בידו להבריח מצלמה למקום עבודתו בקריה ולצלם חלק מהמתקנים הסודיים.
הוא פוטר בשנת 1985 לאחר שנודע למעסיקיו על קשריו הפוליטיים.
לאחר פיטוריו, יצא למסע של מעל לשנה בעולם.
בתחילה נסע למזרח הרחוק, שם ניסה להמיר את דתו לבודהיזם.
לבסוף התיישב בסידני, אוסטרליה, שם עבד באופן זמני כנהג מונית.
במהלך שהותו בסידני התקרב לכנסייה אנגליקנית וסיפר לחבריה על עבודתו בכור הגרעיני.
הוא התגורר במבנה הכנסייה במשך כארבעה חודשים וביולי 1986 התנצר.
בזמן שהותו באוסטרליה, עיתונאי קולומביאני שפגש שם שכנע אותו למכור את התמונות שצילם בכור, ועזר לו ליצור קשר עם העיתונאי פיטר הונאם מהעיתון הבריטי "סאנדיי טיימס".
ואנונו פגש את הונאם בסידני, מסר לו את המידע שברשותו ואת התצלומים שצילם בחשאי.
בספטמבר 1986 הגיעו הונאם וואנונו ללונדון.
עורכי העיתון ביררו האם ואנונו אמין, והעבירו את התצלומים למומחים לנשק גרעיני, שקבעו כי המידע אכן מדויק מדעית, ומראה בבירור שישראל מחזיקה ארסנל גרעיני מתקדם של בין 100 ל-200 ראשי נפץ אותם ייצרה.
המידע עדכן הערכות קודמות שגרסו כי לישראל כ-20 ראשי נפץ, והציב את ישראל במקום השישי בעולם בין המעצמות הגרעיניות.
ניסיונות "הסאנדיי טיימס" לאימות המידע הגיעו לידיעת רשויות הביטחון הישראליות.
השב"כ פתח בחקירה והמוסד שלח צוותים בפיקוד בני זאבי לאוסטרליה ולבריטניה במבצע "קניוק".
הם איתרו את ואנונו בלונדון והחליטו להביאו לרומא בכדי שלא לפגוע במערכת היחסים הרגישה עם שירותי המודיעין של הממלכה המאוחדת.
סוכנת מיחידת העוקבים, שריל בנטוב, אשר כונתה "סינדי", הצליחה לפתות אותו לבוא עימה לרומא.
בהגעתם הוא נחטף על ידי חוליית לוחמי המוסד בפיקודו של גיורא צחור, ומשם הובא לישראל בחשאי בספינה אח"י נגה אשר התחזתה לאוניית משא.
ב-5 באוקטובר 1986 פרסם הסאנדיי טיימס את המידע והצילומים, כולל שרטוט של מבנה הכור שנעשה על-פי תיאורו של ואנונו.
לטענת העיתון, פרסום זה היווה הוכחה ראשונה לכך שבידי ישראל יש נשק גרעיני.
למחרת פרסם בישראל העיתון "חדשות" את הכתבה המקורית ותרגום שלה לעברית.
בהגיעו של ואנונו לישראל, מונתה ועדת בדיקה כדי לברר את הסיבות לכשל הביטחוני.
בראש הוועדה עמד איש השב"כ אבנר ברנע ובין חבריה היה יחיאל חורב מאגף הממונה על הביטחון במערכת הביטחון.
הוועדה הצביעה על כשלים משמעותיים בפעילות שב"כ ומלמ"ב, שלא זיהו בזמן את הסיכון הביטחוני מעבודת ואנונו בקמ"ג גם לאחר שפוטר, ולא מנעו את יציאתו מהארץ ואת חשיפת הסודות לגורמים זרים.
במשך 40 ימים הוסתרה החזקתו של ואנונו בישראל, עד שלבסוף הובא להארכת מעצר, מבלי לציין כיצד הגיע לארץ.
בדרכו להארכת המעצר הערים על שומריו, כתב את נסיבות חטיפתו על כף ידו והצמיד אותה לחלון ניידת המשטרה שהובילה אותו.
מאוחר יותר שימש מידע זה לאיתור סוכנת המוסד, על פי סידור המושבים באותה טיסה.
ב-9 בנובמבר 1986 פרסמה ממשלת ישראל הודעה רשמית שבה נאמר: .
כתב האישום נגדו הוגש לבית המשפט המחוזי בירושלים ב-28 בנובמבר 1986 וכלל בקשה למעצר עד תום ההליכים.
בתחילה הוא יוצג על ידי עו"ד אמנון זכרוני, אולם במרץ 1987 פוטר זכרוני על ידי אחיו של ואנונו ובמקומו נשכר עו"ד אביגדור פלדמן לייצגו.
ב-28 במרץ 1988 הורשע בבגידה ובריגול חמור, ונגזרו עליו 18 שנות מאסר.
ב-11 שנות המאסר הראשונות שהה בבידוד "מנהלי", שאינו מוגדר בחוק העונשין, לא נזכר בגזר הדין ולא הובהר מכוח איזו סמכות הוחלט על כך.
לאחר שחרורו מהכלא, בתום מלוא תקופת מאסרו, ב-21 באפריל 2004, הוטלו על ואנונו מגבלות מכוח תקנות שעת חירום, בנימוק שהוא ממשיך להוות איום על ביטחון המדינה.
נאסר עליו לצאת מישראל, ולדבר עם אזרחים זרים.
הוא דבק בטענה כי פעל ממניעים אידאולוגיים, כדי למנוע הפצה ושימוש בנשק גרעיני.
עם שחרורו התכוון להתגורר בדירה ששכרו עבורו בני משפחתו במתחם אנדרומדה שביפו, אך בעקבות פרסום הכתובת בתקשורת עבר להתגורר בקתדרלת סנט ג'ורג' שבמזרח ירושלים.
אחרי שחרורו המשיך ואנונו להתראיין לתקשורת, בניגוד להגבלות.
ואנונו נחקר מספר פעמים על הפרת תנאי השחרור, ואף נעצר פעם אחת בשל כניסתו לשטחי הרשות הפלסטינית.
בעקבות זאת הוגש נגדו כתב אישום המייחס לו 22 הפרות של צו אלוף פיקוד המרכז.
ב-30 באפריל 2007 הרשיע בית משפט השלום בירושלים את ואנונו ב-15 הפרות.
ואנונו אמר בתגובה שישראל היא מדינה דיקטטורית ואין בה זכויות למי שאינם יהודים.
בהמשך גזר בית המשפט את עונשו לשישה חודשי מאסר בפועל ועוד שישה חודשי מאסר על תנאי.
בערעור לביהמ"ש המחוזי קוצר מאסרו לשלושה חודשים, ואילו בית המשפט העליון הורה שיבצע במקום זאת עבודות שירות בשל החשש שייפגע על ידי אסירים יהודים.
ואנונו סירב לבצע עבודות שירות ולכן נכלא במאי 2010 וריצה בפועל מאסר של חודשיים וחצי.
מייד עם שחרורו עתר לבג"ץ בדרישה להסרת המגבלות שהוטלו עליו.
בהמשך עתר פעמים נוספות אך עתירותיו נדחו.
השופטים כתבו כי שוכנעו שהמגבלות המוטלות על ואנונו נובעות מחשש ממשי לפגיעה קשה בביטחון המדינה, משום שעדיין יש בידו מידע סודי שטרם פורסם.
ביולי 2011 עתר ואנונו לבג"ץ בדרישה לחייב את שר הפנים לבטל את אזרחותו הישראלית.
לפי "ידיעות אחרונות" ואנונו התגורר בשנת 2011 בתל אביב ועמד בקשר זוגי עם התאולוגית הנורווגית ד"ר כריסטין יואחימסן, וזאת באישור השב"כ.
במאי 2016 הוגש כנגד ואנונו כתב אישום לאחר שהפר שוב את תנאי שחרורו.
הוא הואשם בין היתר על אי דיווח על מעבר דירה, מסירת מידע מסווג במסגרת ריאיון לערוץ 2 ומפגש עם אזרחים זרים.
הוא נידון ל-120 שעות לתועלת הציבור בגין הפרות אלו.
ואנונו נתפס בעיני ישראלים רבים כבוגד.
עם זאת, ארגון אמנסטי אינטרנשיונל ואחרים בישראל ובעולם רואים בו אסיר מצפון הנאבק לפירוק נשק גרעיני ויצאו במחאה על החטיפה ועל שהותו הארוכה בכלא.
ואנונו הוצע כמועמד לקבלת פרס נובל לשלום, אך דחה את ההצעות בנימוק שאינו מעוניין לקבל פרס שהוענק לשמעון פרס, שהקים את הכור בדימונה.
הפרלמנט האירופי גינה את ממשלת ישראל על חטיפת וואנונו ועל אופן התנהלותה עמו.
ואנונו קיבל מספר פרסים ותוארי כבוד, כגון פרס הקיום הנכון בשנת 1987, תואר "דוקטור לשם כבוד" מאוניברסיטת טרומסה שבנורווגיה בשנת 2001. בשנת 2005, קיבל את פרס העם הנורווגי לשלום.
בספטמבר 2004, העניקה יוקו אונו לוואנונו, פרס לשלום על שם בן זוגה המנוח, ג'ון לנון.
באוקטובר 2010 הוענקה לו מדליה על ידי הליגה הבינלאומית למען זכויות אדם על שם קרל פון אוסייצקי זוכה פרס נובל לשלום.
בשנת 1997 עם הקמת התיאטרון הערבי-עברי ביפו, הועלתה ההצגה "אדון V", על חייו וסיפורו של מרדכי ואנונו, בבימויו של יגאל עזרתי ובכיכוב יונתן צ'רצ'י.
באפריל 2024 דווח כי סיפורו יעובד גם לסרט הוליוודי בשם "The Dimona Affair"..
בנובמבר 2025 עלתה הסדרה "ואנונו" בכאן 11 בת 3 פרקים העוסקת בסיפורו של ואנונו.
מרדכי הורוביץ, בן לאה ואריה הורוביץ, נולד בווטנשייד (כיום פרוור של העיר בוכום במערב גרמניה), ובשנת 1933 עלה עם הוריו לארץ ישראל.
בשנים 1969 עד 1977 כיהן כממונה על ההגבלים העסקיים במשרד התמ"ת.
כתב את הרומן "קרקס הפרעושים", שיצא לאור בהוצאת צ'ריקובר בשנת 1976. הרומן מציג חברה צבועה ואווילית מול יחיד נבחר ומיוחד.
יש המוצאים בו אזכורים מחיי המחבר.
בפברואר 1969 נישא לפזמונאית נעמי שמר, והיה נשוי לה עד לפטירתה.
בנם הוא הזמר אריאל הורוביץ.
היה בעל טור בעיתון "חדשות".
נפטר ב-21 במאי 2010 והובא לקבורה לצד נעמי שמר בבית הקברות כנרת.
קרקס הפרעושים (צ'ריקובר, 1976) - רומן
זיכרון השואה אינו מתפקד (1980)
שירים למרים האחרת (זמורה ביתן מודן, תשמ"א 1981) - שירים
מערכת יחסים (תמוז, תשנ"ה 1995) - שירים
מָרְדֳּכַי הַיְּהוּדִי הוא דמות מקראית ומגיבוריה הראשיים של מגילת אסתר.
לפי המגילה הוא היה בן דודה של אסתר המלכה ואביה המאמץ (ולפי התלמוד גם בעלה).
המגילה מספרת שמרדכי שירת בחצר המלך הפרסי אחשוורוש, כנראה כשופט, הציל יחד עם אסתר את יהודי ממלכת פרס מרצח המוני שתכנן נגדם המן, ולאחר תליית המן תפס את מקומו כמשנה למלך אחשוורוש והפך לבכיר שרי ממלכת פרס וגדול היהודים.
על פי המגילה, מרדכי תיקן לדורות את חג הפורים במכתבים אשר כתב ביחד עם אסתר, ואשר נשלחו אל היהודים בכל רחבי הממלכה.
ב מוזכר ייחוסו של מרדכי: ; כלומר, משבט בנימין (חז"ל דרשו דרשות נוספות במשמעות הייחוס לבנימין).
בתרגום שני ובילקוט שמעוני מבואר שבין שמעי לקיש – שהוא, לפי ילקוט שמעוני, קיש אבי שאול המלך – היו דורות רבים, ואבותיו של מרדכי היו למעשה
התלמוד הבבלי מסביר שהכינוי "היהודי", הסותר לכאורה לייחוס לשבט בנימין כיוון שמשמעותו שמוצאו של מרדכי הוא משבט יהודה, מקורו בכך שאֵם מרדכי הייתה משבט יהודה ואילו אבותיו התייחסו לשבט בנימין.
שיטה נוספת מסבירה שמרדכי היה משבט בנימין, אך גלה עם שבט יהודה, ולכן מכונה מרדכי "היהודי".
על פי מגילת אסתר הוגלה מרדכי (או אביו או סבו) מירושלים עם גלות יכניה מלך יהודה על ידי נבוכדנצר השני מלך בבל.
לפי המחקר ההיסטורי הדבר אירע בשנת 597 לפנה"ס.
הגולים התיישבו בחלקיה השונים של האימפריה הבבלית, אשר נכבשה שישים שנה מאוחר יותר בידי כורש "הגדול" מלך פרס.
תרגום השבעים מקדים לסיפור מגילת אסתר את חלום מרדכי, אשר בו נאספים כל העמים להילחם ב"גוי קטן", שמאוחר יותר ניצל בזכות מעיין מים שנהפך לנהר גדול.
בסוף גרסת השבעים למגילה מופיע פשר החלום.
מגילת אסתר מספרת כי למרדכי הייתה דודנית יתומה מאב ואם בשם אסתר, או בשמה העברי הדסה, ואותה הוא גידל ואימץ לו לבת.
במדרש רבה, מסופר על מסירותו אליה: פעם אחת חיפש לאסתר מינקת שתניק אותה, ולא מצא אף אחת שתוכל לעשות זאת.
משראה כך התפלל ונעשה לו נס, והניק את אסתר בעצמו.
במגילה מסופר שאסתר הייתה יפת תואר וטובת מראה, וכאשר חיפש אחשוורוש מלך פרס אישה יפה שתהיה למלכתו לאחר הוצאתה להורג של ושתי אשתו, לקחו פקידיו את אסתר והביאוה לפניו יחד עם נשים רבות אחרות.
המלך אהב את אסתר מכל הנשים שהובאו לפניו, לקחה לו לאישה והמליכה תחת ושתי; ובכל אותה התקופה לא סיפרה אסתר לאיש את מוצאה ואת עמה, בפקודתו של מרדכי: .
באותה התקופה היה מרדכי מעורב במניעת קשר לרצח המלך אחשורוש.
בעודו יושב בשער שמע שני סריסים משומרי הסף, בגתן ותרש, כאשר הם זוממים לרצוח את המלך.
מרדכי סיפר בבהילות לאסתר על מזימתם של השומרים, ואסתר סיפרה למלך את הדברים בשם מרדכי, תוך שהיא מעלימה ממנו את טיב הקשר ביניהם.
דברי מרדכי נמצאו נכונים, בגתן ותרש הוצאו להורג בתלייה, וסיפור הדברים נרשם לזיכרון ב.
זמן קצר לאחר מעשה בגתן ותרש, עלה לגדולה בחצר המלך אחשוורוש אדם בשם המן האגגי.
מעמדו בחצר המלך היה כה רם, עד שעל פי הוראה מהמלך אחשוורוש נצטוו הכול להשתחוות לו; לפי המדרש הצמיד המן צלם של עבודה זרה לגופו, וכך כל המשתחווה לו השתחווה גם לצלם.
מרדכי, אשר ישב כדיין בשער המלך, סירב להשתחוות להמן, ובכך עורר את חמתו של המן.
חימה זו הפכה במהרה לתוכנית פעולה אכזרית נגד כלל בני עמו של מרדכי:
המן שיכנע את אחשוורוש לתת תוקף מלכותי להשמדת היהודים, ותאריך ההשמדה ההמונית נקבע לי"ג באדר.
מרדכי התוודע לגזירה היוצאת מבית המלך,
מרדכי מיהר ליידע את אסתר על השמדת היהודים, ושיכנע אותה בעמל רב להיכנס אל המלך ולנסות להפר את הגזירה, על אף שכניסה אל המלך ללא הזמנה מראש עונשה מוות.
בפקודת אסתר צמו מרדכי וכל יהודי שושן במשך שלושה ימים לפני כניסתה אל המלך.
אסתר הזמינה את המלך ואת המן למשתה, ואחריו למשתה נוסף; בינתיים הכין המן בעצת זרש אשתו עץ שגבהו חמישים אמה, במטרה לתלות עליו את מרדכי.
במהלך 'משתה אסתר' אליו מסובים אחשוורוש, אסתר והמן, גילתה אסתר לאחשוורוש כי מוצאה מהעם היהודי, והתחננה אליו שיציל אותה ואת כל עמה מכליה ואבדון.
זעמו של אחשוורוש התפרץ על המן, והשר חרבונה הוסיף שמן למדורה בספרו למלך כי המן זמם לתלות על עץ את מרדכי היהודי, מצילו של המלך; זעמו של אחשוורוש הגיע לשיא והוא ציווה לתלות את המן על העץ שהכין למרדכי.
לאחר תליית המן סיפרה אסתר לאחשוורוש שהיא בתו המאומצת של מרדכי היהודי, ואחשוורוש הזמין אותו לבוא לפניו; בפגישתם מינה אחשוורוש את מרדכי למחליפו של המן כבכיר השרים בממלכת פרס, הפקיד בידו את טבעת המלוכה ומסר לו את ארמונו של המן.
מרדכי יצא מהפגישה עם המלך עטור כבוד ותהילה:
מרדכי ואסתר השתמשו במעמדם הבכיר כדי להציל את היהודים מגזירת ההשמדה, והיום בו זמם המן להשמיד את היהודים הופך ליום נקמה יהודית בגויים, בו הרגו היהודים 75,000 מתושבי הממלכה.
היהודים זכו לכבוד ויקר בגלל פחדם של הגויים ממרדכי, ורבים מעמי הארץ התיהדו מרוב פחד.
המגילה מספרת כי חג הפורים נקבע לדורות על ידי אסתר ומרדכי, ושמו הטוב נזכר לדורות.
המגילה מסתיימת בפסוק: עם זאת, על פי המחקר ההיסטורי מקורו של החג קדום יותר מסיפור המגילה, והוא אינו מבוסס על אירועים היסטוריים.
בספר עזרא נזכר אדם בשם מרדכי בין שבי הגולה:
את המילה בלשן דרשו, בין השאר, ככינוי שניתן למרדכי על שם שהיה יודע שבעים לשון (בנוטריקון: בשבעים לשון) או על שם שהיה בולל לשונות ודורשם (שהיה דורש את משמעות המילים).
על פי התלמוד, לאחר עלייתו לארץ ישראל נמנה מרדכי בין אנשי הכנסת הגדולה שישבה בירושלים, ואף לאחר ששב לגולה המשיך להיות בקשר עימם וקבע בעזרתם את ימי הפורים לימי חג לדורות.
השם "מרדכי" הוא כנראה שם בבלי, ויש המשערים שמקורו הוא בשם האל הבבלי הראשי מרדוך.
בתעודה פרסית מימי חשיארש הראשון, שיש חוקרים מסוימים המזהים אותו עם אחשוורוש, מוזכר גזבר הממלכה בשם מרדוכּה - שם המזכיר את שמו של מרדכי.
על פי המסופר במשנה, מרדכי היה נקרא גם פתחיה, על שם בקיאותו בשבעים לשון, והוא פתחיה שהיה ממונה על קרבנות העוף בבית המקדש.
בתלמוד הבבלי ביארו שזאת היא גם הסיבה שבשלה הוא מכונה בספר עזרא , מפני (שהיה בולל לשונות).
התלמוד מצא רמז לשם "מרדכי" בפסוק , המתורגם לארמית כ"מרי דכי".
במסכת מגילה חלוקים האמוראים באשר לזיהוי של הנביא מלאכי, ואחת הדעות מקשרת אותו למרדכי:
ישנן שתי מסורות איך מנקדים והוגים את השם "מרדכי".
הנפוצה יותר בימינו היא "מרדְכי" בשווא נע, כמו שמקובל אצל עדות המזרח.
המסורת השנייה מנקדת בחטף-קמץ "מרדֳכי", וכך מקפידים לקרוא התימנים וחלק מהאשכנזים.
קבר מרדכי ואסתר נמצא, על פי המסורת היהודית והמוסלמית, בעיר המדאן שבאיראן; ואולם גם בגליל, סמוך לקיבוץ ברעם, נמצא קבר המזוהה כקבר מרדכי היהודי ואסתר המלכה.
מרדכי וייסר (1876 – 1918) היה מראשוני אחוזת בית, ממייסדי ראינוע עדן, בית הראינוע הראשון של תל אביב.
מרדכי וייסר נולד בעיירה באלטה שבאימפריה הרוסית (בתחומי אוקראינה של ימינו), בשנת 1905 עלה לארץ ישראל עם רעייתו חנה ושלושת ילדיהם הקטנים.
מרדכי וחנה ויסר היו אנשי העלייה השנייה, הם נמנו על מייסדיה של העיר העברית הראשונה תל אביב, ועל חלוציו ובוניו של היישוב העברי התחדש בארץ-ישראל.
ויסר היה יזם פרטי, שהחליט לסכן את רכושו האישי כדי לקדם את מפעליו הכלכליים.
הוא פעל על-פי חושיו העסקיים, ולא התבסס על ידע קודם או לימודים ממוסדים בתחומי החרושת, הבריאות ותרבות הפנאי.
ויסר נענה לרעיונות עסקיים יוצאי דופן שהציגו בפניו אחרים, בחן אותם בחינה לא ארוכה במיוחד, והתמסר להם.
בשלוש עשרה השנים שבין 1905 ל-1918 לא שקע באפרוריות החיים, ניצל הזדמנויות שניקרו בדרכו, ושאף להרחבת עיסוקיו בתחומי עשייה שונים, שהיו לחלק מהתפתחותו של היישוב העברי המתחדש בארץ-ישראל.
חנה רעייתו הייתה לצדו בכל מעגלי עשייתו.
במשך שלוש עשרה שנות חייו ופעילותו בארץ-ישראל נטלו מרדכי וחנה ויסר, חלק פעיל בחמש יוזמות שונות:
הקמת בית-חרושת לייצור חביות עץ ליקבים יחד עם מתתיהו וינוקור.
חברות ב'אגודת בוני בתים אחוזת-בית', וייסוד תל אביב.
הקמת החברה 'חברה חדשה', שרכשה קרקעות במרחב תל אביב.
שותפות עסקית בהשקעה הגדולה בראינוע 'עדן'.
שותפות בחברה שמטרתה הייתה לקבל את הזיכיון על 'חמי-טבריה'.
ויסר שילב בפעילותו ובעשייתו את המניע האידאולוגי-ציוני לצד שיקולים כלכליים- מסחריים, ולנגד עיניו לא עמדה רק השגתו של רווח מרבי.
נראה שהוא מייצג דמות שיצר ד"ר ארתור רופין: "קפיטליסט - לאומי".
ייחודו של ויסר, בהיותו שותף ליזמויות בתחומים מגוונים ורחוקים זה מזה: תעשייה, בניית שכונת מגורים מודרנית, רכישת מגרשים וגאולת קרקע, תרבות פנאי ומרפא.
ויסר נטל חלק בגאולת קרקע עירונית ובייסודה של תל אביב, מעשים שמציינים את שיא פעילותה של היזמה הפרטית בשטח העירוני בימי 'העלייה השנייה'.
וייסר בנה את ביתו ברחוב ליליינבלום 15, וכעבור שנה מכרוֹ, ובנה בית אחר סמוך לו.
בביתו התגורר ז' הופיין, מנהל בנק אפ"ק.
בבית זה התאכסנה המשטרה העירונית ובית משפט השלום.
ב-1911 ייסד יחד עם יעקב שרתוק, עקיבא אריה ויס ובצלאל יפה, את חברת "חברה חדשה" אשר רכשה קרקעות מערבים ומכרה אותן ליהודים.
ב-1912 הציע משה אברבנאל, להקים בתל אביב הקטנה בית סינמטוגרף (ראינוע).
הייתה לכך התנגדות בוועד תל אביב, אך וייסר היה בין המעטים שתמכו ברעיון.
הוא נכנס לשותפות עם אברבנאל, ויחד בנו את ראינוע "עדן".
את השם "עדן" נתן הסופר ש.
בן-ציון (אביו של נחום גוטמן), שהיה חברו הטוב של וייסר.
ב-1913 קיבלו מוועד תל אביב זיכיון בלעדי ,להפעילו למשך 13 שנים.
הראינוע נחנך בסרט 'ימי פומפיאה האחרונים'.
ב-1917, בזמן גירוש תל אביב על ידי העות'מאנים, גלו וייסר ומשפחתו לטבריה.
וייסר היה הכח המניע בהכנות שנעשו לקליטתם של המגורשים בטבריה.
יחד עם מספר צעירים מקומיים הוא פנה לחכם באשי הרב חיים יששכר אבולעפיה ורתם אותו למבצע שנועד לאתר דירות ולאסוף כסף ומזון עבור המגורשים.
הוא גם יזם את העסקת המגורשים, וחתם חוזה לאספקת מזון לצבא הגרמני, ששהה בעפולה ובסמח'.
בעת שהותו בטבריה, החל מרדכי לנהל משא ומתן לרכישת מרחצאות טבריה.
לצורך השלמת העסקה נסע מרדכי לזכרון יעקב על מנת להיפגש עם מאיר דיזנגוף, ולהציע לו שותפות בעסקה.
בעת נסיעתו חלה, ככל הנראה בשחפת, חזר לטבריה, ונפטר שם בחודש אלול תרע"ח (1918) והוא בשנתו הארבעים ושתיים.
מרדכי הותיר אלמנה וחמישה יתומים (משה, ביתיה, שושנה, ציונה ונעמי).
עם חזרת המשפחות לתל אביב המשיכה חנה, אלמנתו של וייסר, ובנה משה, את השותפות עם אברבנאל.
חנה רצתה למכור את חלקה למשקיע זר, אך אברבנאל, שלא רצה את השותף החדש, תמך בה כלכלית, והצליח לשכנעה להישאר.
השותפות ביניהם נמשכה שנים רבות.
בנוסף, השניים חברו יחד לשותפות נוספת: חכירת קזינו גלי אביב, מבנה מיוחד שעמד על כלונסאות בחוף הים מעל המים שהוקם על ידי קרזנובסקי.
הקולנוע סגר שעריו בשנת 1974, כאשר בשנים האחרונות לפעילותו הוקרונו בו סרטים הודים כמו "הנודד", ו"סנגם".
עם סגירתו הפך לארכיב של בנק לאומי, ולאחר מכן ננטש.
משה, בנו של מרדכי, נכנס לנעלי אביו בעודו נער כבן 17, המשיך במפעליו הרבים של אביו.
הוא הפך לשותפו של משה אברבנאל, ותמך בפיתוחו של הראינוע, ובהגדלת הפעילות התרבותית בו.
כמו כן תמך בבניית בקזינו 'עדן הקיץ', ועסק בבניית בתי מגורים בתל אביב.
כל אלו בתנאי אי-ודאות, בימים של משברים ממושכים כבימי המרד הערבי הגדול, שנות מלחמת העולם השנייה וערב מלחמת העצמאות.
בנוסף הוא ארגן את קבלת הפנים לגנרל אלנבי.
משה וייסר השכיל לשמר את הישגיו ונכסיו של אביו, ותרם תרומה רבת משקל לעיר העברית הראשונה.
הייתה זו תרומה 'שקטה', חסרת פרסום ויחסי ציבור, ורחוקה מאור הזרקורים, דבר שתאם את דמותו הענווה.
47 שנים לאחר מות בעלה הובאה חנה ויסר לקבורה בבית העלמין היהודי העתיק בטבריה, בחשון תשכ"ו (1965), על-פי בקשתה.
על מצבותיהם של חנה ומרדכי ויסר הונחו לוחות זיכרון המציינים את היותם ממייסדי העיר תל אביב.
מרדכי (מוטי) הוד (פיין; 28 בספטמבר 1926 – 29 ביוני 2003) היה המפקד השביעי של חיל האוויר מאפריל 1966 עד מאי 1973, שפיקד על מבצע מוקד שהשמיד את חילות האוויר הערביים בתחילת מלחמת ששת הימים.
הוד נולד בקיבוץ דגניה א', בנם של מנוחה ויוסף פיין.
בשנת 1944, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, התגייס לצבא הבריטי ושירת בפלוגת תובלה 178 שסייעה לבריגדה היהודית שלחמה בחזית איטליה.
בשנת 1946 התגייס לפלמ"ח, הוכשר בפלי"ם, ונשלח לאירופה כפעיל העפלה של המוסד לעלייה ב'.
בסוף שנת 1947 נעצר על ידי האיטלקים ושהה שבועיים בכלא.
למד טיסה אזרחית ברומא במימון המוסד לעלייה ב', ובמאי 1948 נשלח ללמוד טיסה קרבית בצ'כוסלובקיה.
בדצמבר 1948 השתתף במבצע ולוטה, להברחת מטוסי ספיטפייר מצ'כיה לישראל, כשלזכותו רשומות פחות מחמש שעות ניסיון טיסה על המטוס.
בשנת 1949 השלים את לימודי הטיסה בישראל כחלק מקורס הטיס הראשון בחיל האוויר הישראלי, שלימים נודע בשם "קורס מינוס 2".
למרות התנגדות בקיבוץ, הצליח להשיג את אישורו להמשיך ולשרת בחיל־האוויר.
שירת כטייס מסרשמיט וספיטפייר, ובשנת 1950 נשלח לקורס הסבה למטוסי סילון בבריטניה (ומפייר וגלוסטר מטאור) והיה לטייס חיל־האוויר הישראלי הראשון שעבר קורס זה.
בשנת 1951 מונה למפקד טייסת 101 ("טייסת הקרב הראשונה"), שהפעילה מטוסי P-51 מוסטנג.
בשנת 1953 מונה למפקד הראשון של טייסת תעופה בחיל־האוויר כשמונה למפקד טייסת תעופה בבסיס רמת דוד.
ב-2 במרץ 1954, בהיותו סרן, פיקד במבצע שנונית על רביעיית מטוסי מוסטנג שליוותה את חילוץ צוות אח"י "אלמוגית" שעלתה על שרטון סמוך לחוף הסעודי, כ־146 ק"מ מדרום לאילת, וירתה רקטות ותותחים על הספינה לאחר חילוץ הצוות, כדי להבעיר אותה.
בשנת 1956 מונה למפקד טייסת 113, טייסת אוראגן בבסיס חצור, ופיקד עליה במלחמת סיני.
שנה אחר כך מונה למפקד בסיס חצור.
במאי 1961 מונה לראש מחלקת אוויר ולסגן מפקד החיל.