tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נוירונים אלו ממלאים תפקיד מרכזי בהעברת מידע מוטורי וחושי.
בנוסף לכך, הנוירונים במדולה מבצעים פונקציות אינטגרטיביות מורכבות, לדוגמה, הם מתמחים בשליטה על פעילות העצבים האוטונומית, מסדירים את הנשימה, קצב הלב ותהליכי העיכול.
פעילויות אחרות של נוירונים במדולה כוללות שליטה על התנועה, העברת מידע סנסורי מאיברים פנימיים, ושליטה על עוררות ושינה.
פגיעות במוח הקטן מופיעות לעיתים קרובות אצל אנשים עם פיגור שכלי או חולי אוטיזם, ובמטופלים עם הפרעות התפתחותיות של מערכות איברים אחרות, כגון הכליות או העור.
בנוסף, התסמין הנפוץ ביותר של פגיעה במוח הקטן נקרא אטקסיה, הוא מתבטא בחוסר יציבות ואיזון, תנועות בלתי רצוניות של הגפיים והעיניים, רעד, קשיי הליכה ויציבה חריגה.
תפקידים פיזיים מורכבים נעשים בלתי יציבים ונעצרים.
עם זאת, גם פונקציות נוספות עלולות להיפגע מנזק כזה, ובהן דיבור, כישורים מרחביים ולמידה מוטורית, ואף עלולים להיות שינויים במצב הרוח עד כדי מחלות נפש.
פגיעות ומחלות המשפיעות על החלק האמצעי של המדולה עלולות לגרום לתסמונת מסוג medial medullary syndrome אשר מובילה לשיתוק חלקי של הצד הנגדי בגוף, אובדן החוש הסומטוסנסורי של המגע והמיקום, וגם לשיתוק חלקי של הלשון.
כמו כן, פגיעות ומחלות במדולה הצידית גורמים לתסמונת ולנברג (lateral medullary syndrome), המתאפיינת באובדן חוש הכאב ותחושות הטמפרטורה, אובדן רפלקס הקאה, קושי בבליעה, סחרחורות, הקאות וחוסר קואורדינציה.
המולדת מחכה היא דרמת ריגול רוסית.
סדרת הטלוויזיה הופקה על ידי סנטרל פרטנרשיפ ושודרה לראשונה בערוץ הראשון ברוסיה, מ-23 בנובמבר 2003. שודרה מאז בטלוויזיה הרוסית בשידורים חוזרים
אחרי שפצצה מתפוצצת בבית קפה בברלין המודיעין הרוסי מגלה שבין ההרוגים היה גם מרגל רוסי ומודיע ערבי.
סוכנויות הביון מגלות מזימה לבצע פיגוע טרור בניו יורק, מוסקבה וטוקיו.
ויקטור ביסטרולטוב הוא איש ביון המשרת מטעם שירות הביון הרוסי במזרח התיכון.
מפקדו בסוכנות הביון הרוסית מורה עליו לעשות כל שביכולתו כדי למנוע את מזימת הטרור בסיוע צוות משימה המורכב מאישה ושלישיית סוכנים מומחים.
ויקטור ביסטרוליוטוב (ולרי ניקולאייב) – איש ביון רוסי, המשרת בחוליית הריגול הרוסית, במדינת אויב במזרח התיכון
ריטה נובוסילובה (מריה קיבה) – שותפתו של ויקטור בחוליית הריגול הרוסית
מרשנסקי (פאבל דרביאנקו) – איש צוות בחוליית הריגול הרוסית
קובצ'וגין האב (ולדימיר טורצ'ינסקי) – איש צוות בחוליית הריגול הרוסית
קובצ'וגין הבן (דמיטרי דיוז'ב) – איש צוות בחוליית הריגול הרוסית
פוסוחוב (לב פריגונוב) – איש ביון רוסי
גונתר וסלר (סרגיי לסוגורוב) – מודיע גרמני
ג'וואד שייבאני (עבאידולה אמאן) – מחבל
רוקוטוב (יורי סולומין) – מפקדו של ויקטור
המוח המקסים והמקולקל שלי הוא סרט דוקומנטרי בריטי של נטפליקס.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל אידפא ב-21 בנובמבר 2014, ועלה לשירות ההזרמה של נטפליקס ב-18 במרץ 2016.
הסרט עוקב אחר תושבת לונדון, לוטיה סודרלנד, שלקתה בשבץ מוחי בנובמבר 2011, וכתוצאה ממנו סבלה מאפאזיה שכללה אובדן מוחלט של היכולת לדבר, לקרוא או לכתוב בצורה הגיונית.
במהלך השנה שלאחר מכן, תיעדה סודרלנד את התקדמות החלמתה ואת הכישלונות הגדולים שחוותה.
התיעוד כולל את האתגרים היומיומיים שחוותה לאחר שלקתה בשבץ, לא רק עם איבוד היכולת לתקשר באמצעות שפה מילולית, קריאה וכתיבה, אלא גם את ליקויי הזיכרון, הבלבול, השינויים בעיבוד הקוגניטיבי והתפיסה החושית, רגישות יתר לרעש ותחושות העייפות, התסכול, ולעיתים גם התייאשות מהעתיד בהתחשב בשינויים בחייה.
התמיכה הערכית שהעניקו משפחתה וחבריה במהלך מסע החלמה זה, מוצגת בצורה בולטת בסרט.
באמצעות שיקום נרחב שכלל ריפוי בעיסוק, טיפולי תקשורת וביקורים אצל פסיכולוג ופסיכיאטר, החלימה סודרלנד מהשבץ וחזרה לתפקד.
את הרעיון ליצירת הסרט יזמה סודרלנד בעצמה, כשלטענתה המחשבה הראשונה ההגיונית שעלתה במוחה לאחר השבת היא כי צריך לעשות סרט על התהליך שתעבור.
היא החלה לצלם את עצמה במצלמת הפלאפון שלה עוד בשהותה בבית החולים, ותיעודים אלו נכללים בסרט.
לאחר שבועיים פנתה אל אשת הקולנוע סופי רובינסון כדי לבקש את עזרתה.
השתיים החלו קמפיין מימון המונים באתר Kickstarter ב-28 בנובמבר 2013, והוא הסתיים ב-20 בדצמבר, לאחר שגויסו 37,340 לירות שטרלינג.
הסרט עלה לשירות ההזרמה של נטפליקס ב-18 במרץ 2016.
בכורת הסרט הייתה בפסטיבל אידפא ב-21 בנובמבר 2014, שם זכה הסרט בפרס "DOC U award".
המוח של אלברט איינשטיין הוא אחד ממספר איברים, שהוצאו מגופתו של אלברט איינשטיין לפני שריפתה לצורך מחקר מדעי על אחד מגדולי המדענים בתולדות האנושות.
אלברט איינשטיין מת ב-18 באפריל 1955 בבית החולים פרינסטון בניו ג'רזי בעקבות מפרצת של אבי העורקים שהתפוצצה בחלל הבטן שלו.
נתיחת גופתו נערכה במעבדתו של תומאס סטולץ הארווי זמן קצר לאחר מותו.
הארווי, שערך נתיחה שלאחר המוות לפני שריפת גופתו של איינשטיין הסיר לטענתו כמה איברים, ביניהם את המוח ששקל 1,230 גרם.
הוצאת האיברים על ידי הארווי נעשתה ללא אישור משפחתו של איינשטיין ובצורה לא חוקית, זאת ככל הנראה על מנת לא לאבד את היכולת לחקור את מוחו של איינשטיין שהיה גאון ומגדולי המדענים בתולדות האנושות.
עם זאת, הארווי טען כי לאחר פרסום הידיעה על הוצאת האיברים מגופתו בעיתון, יצר הנס אלברט איינשטיין בנו הבכור של איינשטיין קשר עם הארווי וככל הנראה התיר לו להשתמש במוח לצורכי מחקר (דבר שאיינשטיין עצמו התבטא לגביו בצורה חיובית עוד בחייו).
לאחר הנתיחה נלקח המוח למעבדה באוניברסיטת פנסילבניה שם הזריק הארווי פורמלין לטובת שימור המוח ושם אותו בצנצנת עם פורמלין.
הוא צילם את המוח מזוויות רבות ולאחר מכן חתך אותו ל-240 חלקים (כל אחד בערך ס"מ) ועטף את הקטעים בחומר דמוי פלסטיק הנקרא קולודיון.
הארווי חילק את חתיכות המוח לפתולוגים ונוירולוגים מובילים בתקווה לגילוי מידע שימושי באמצעות מחקר מדעי, אך רוב החתיכות נשארו אצלו.
ישנן טענות כי הארווי הסיר גם את עיניו של איינשטיין ומסר אותם להנרי אברמס, רופא העיניים של איינשטיין.
40 שנה לאחר מותו של איינשטיין, יצר העיתונאי מייקל פטרניטי קשר עם הארווי ולאחר שיחתם הזמין אותו הארווי למסע להשבת המוח לצאצאיו של איינשטיין.
פטרניטי והארווי נסעו יחד לנכדתו של איינשטיין, אווילין, שגרה באותה תקופה בברקלי, קליפורניה.
על המסע המשותף כתב פטריניטי ספר בשם "בדרך עם מר אלברט" (הוצאת מודן) ובו מתאר את המסע ואת שיחותיו עם הארווי וענותיו כי בסך הכול פעל למען המדע.
אז התגלה כי במשך השנים שלח הארבי חתיכות ממוחו של איינשטיין למדעני מוח שונים, ובתא המטען של פטרניטי נותרו ממנו חתיכות בלבד.
בשנת 2010 העבירו יורשיו של הארווי את שרידי מוחו של איינשטיין למוזיאון הלאומי לבריאות ורפואה, יחד עם עוד 14 תצלומים של המוח (שהיה כעת מפורק לחלקים קטנים ביותר) שמעולם לא נחשפו לציבור.
המוח המשולש הוא מודל לאבולוציה של המוח הקדמי וההתנהגות של בעלי חוליות, שהציע הרופא ומדען המוח האמריקני פול ד' מקלין בשנות השישים.
המוח המשולש מורכב, ראשית, מהמוח הזוחלי ובו גרעיני הבסיס, שנית, מהמוח הפליאו-יונקי (המערכת הלימבית), ושלישית, מהמבנה היונקי החדש (קליפת המוח, ניאוקורטקס).
כל אחד ממוחות אלה נחשב בעל תודעה עצמאית, מבנה שנוסף על קודמו, ומעליו, במהלך האבולוציה.
גרעיני הבסיס אחראים על האינסטינקטים הקדומים, המערכת הלימבית אחראית על הרגשות וקליפת המוח אחראית על מחשבות אובייקטיביות או רציונליות.
מאז שנות השבעים, בחוגים מסוימים של מדעי המוח האבולוציוני וההתפתחותי, מושג המוח המשולש נתון לביקורת ונחשב מיתוס.
בשל אורך חייו, רעיון המוח המשולש כונה גם "אחת הטעויות המוצלחות והנפוצות ביותר בתולדות המדע".
במאה ה-21, ההשערה אינה נתמכת על ידי רוב מדעני המוח ההשוואתיים.
למרות זאת, התיאוריה אומצה על ידי כמה פסיכיאטרים ולפחות חוקר מוביל במדעי המוח האפקטיביים (העוסקים בעיבוד רגשות) .
המוח הזוחלי ידוע גם כ-"R-complex" או "מוח לטאה".
שם זה העניק מקלין לגרעיני הבסיס, מבנים שנבנו מרצפת המוח הקדמי במהלך ההתפתחות.
המונח נובע מרעיון בו האמינו בעבר נוירואנטומיים השוואתיים, לפיו המוח הקדמי של זוחלים וציפורים נשלט על ידי מבנים אלה.
מקלין הציע כי מוח הזוחלים אחראי להתנהגויות אינסטינקטיביות אופייניות למין המעורבות בתוקפנות, דומיננטיות, טריטוריאליות והתנהגויות ריטואליות.
המוח הפליאו-יונקי, או הקדם-יונקי, מורכב מהמחיצה, האמיגדלה, ההיפותלמוס, ההיפוקמפוס ופיתול החגורה.
מקלין הציג לראשונה במאמר מ-1952 את המונח "המערכת הלימבית" לתיאור קבוצה זו של מבני מוח המחוברים זה לזה.
ההכרה במערכת הלימבית כמערכת תפקודית מרכזית במוח הייתה מקובלת בקרב מדעני מוח, ונחשבת כתרומתו החשובה ביותר של מקלין לתחום.
הוא טען כי מבני המערכת הלימבית נוצרו בשלב מוקדם באבולוציה של היונקים (בביטוי "פליאו-יונקי", פליאו משמעו "ישן", "עתיק") והיו אחראים למוטיבציה ולרגש הכרוכים בהאכלה, התנהגות רבייה והתנהגות הורית.
חלק זה של המוח מורכב מהניאוקורטקס שבקליפת המוח, מבנה שקיים רק בפרימטים, בהם בני אדם.
מקלין התייחס להתווספות חלק זה כצעד האחרון באבולוציה של מוח היונקים, חלק המקנה את היכולת לשפה, הפשטה, תודעה, יכולת תכנון ותפיסה.
מודל המוח המשולש טוען שמבנים אלה עצמאיים יחסית אך מחוברים זה לזה.
לפי המודל, התנהגויות קוגניטיביות שונות נגרמות על ידי שלוש ישויות שונות ולא אחת.
המוח הזוחלי שולט בכל הפעולות האינסטינקטואליות והאימפולסיביות, בעוד המבנה הנאו-יונקי אחראי על הגבלת האינסטינקטים הפרימיטיביים.
דוגמה לכך היא שליטה בדחף האכילה.
אדם רעב כי המוח הזוחלי מצווה על הגוף לאכול.
עם זאת, לאדם יש בחירה רציונלית לא לאכול כשהוא רעב, ומחשבה רציונלית זו נשלטת על ידי המבנה הנאו-יונקי.
לפיכך, המודל מציע ששני המבנים הללו (או שלושת המבנים הללו, בהתאם למצב) נמצאים בקרב מתמיד על השליטה בגוף.
אינטראקציות אלו בין הניאוקורטקס שבקליפת המוח לבין מוח הזוחלים נראות לעיתים קרובות כאילו הן מתחרות זו בזו, שכן המחשבה המודעת שנוצרת בניאוקורטקס יכולה לדכא את המחשבות הפרימיטיביות שנוצרות על ידי מבנה הזוחלים.
לפיכך, לפי המודל, האינטראקציות בין מבנים הן אינטראקציות של עימות, עקב ההפרדה האנטומית של המוח.
מההנחה שיש הפרדה של מבנים נובעת ההנחה שיש הבדל בסיסי בין תודעה להתנהגות לא מודעת, וכן הטענה שהסיבה לכך שבני אדם הם מין בעל אינטליגנציה ומודעות עצמית (כולל היכולת ל-ToM) נובעת מהניאוקורטקס, מבנה שקיומו נדיר, שכן אינו קיים בקרב רוב בעלי החיים האחרים.
ההנחה בדבר ההפרדה תורמת לרעיון ששלושת המבנים מקיימים אינטראקציה זה עם זה בנפרד ואין מבנה אחד המקיים אינטראקציה עם ובתוך עצמו.
מקלין ניסח את השערת המוח המשולש בשנות השישים, בהסתמך על עבודה נוירואנטומית השוואתית שעשו לודוויג אדינגר, אליזבת קרוסבי וצ'ארלס ג'אדסון הריק בתחילת המאה העשרים.
בשנות השמונים החל עניין מחודש בנוירואנטומיה השוואתית, בין השאר עקב זמינות של טכניקות נוירואנטומיות חדשות לשרטוט המעגלים של מוחות בעלי חיים.
ממצאים של חוקר האבולוציה של המוח האנושי, טרנס דיקון, חידדו את הרעיונות הנוירואנטומיים שעליהם ביסס מקלין את השערתו.
דיקון טען שהנחת "התוספת האבולוציונית של חלקים במוח היא לא ריאלית.
כל חלקי המוח כבר היו קיימים.
הם פותחו עוד יותר כאשר ההומו סאפיינס התפתח וצבר חוויות חיים."
לדוגמה, הוכח כי גרעיני הבסיס – מבנים שנגזרו מרצפת המוח הקדמי ומרכיבים את המוח הזוחלי שבתיאוריה של מקלין – תופסים חלק קטן בהרבה מהמקובל בעבר במוח הקדמי של זוחלים וציפורים (הנקראים ביחד זאורופסידים), בדו-חיים ודגים וכן ביונקים ובזאורופסידים.
גרעיני הבסיס נמצאים במוח הקדמי של כל החולייתנים המודרניים, ולכן סביר שהם היו קיימים באב הקדמון האבולוציוני המשותף של החולייתנים, לפני יותר מ-500 מיליון שנה, ולא בהכרח באב הקדמון של הזוחלים.
כמה מחקרים התנהגותיים עדכניים אינם תומכים בתפיסה המסורתית לפיה התנהגות זאורופסידים היא סטריאוטיפית וטקסית (כמו בתאוריית המוח הזוחלי של מקלין).
הוכח שלציפורים יכולות קוגניטיביות מתוחכמות ביותר.
העורב הקלדוני החדש יוצר כלים, והתוכי האפור יכול לסווג צלילים באופן דמוי שפה.
הוכח שמבנים של המערכת הלימבית, אשר מקלין טען שנוצרו ביונקים מוקדמים, קיימים במגוון בעלי חוליות מודרניים.
התכונה ה"פליאו-יונקית" של טיפול הורי בצאצאים נפוצה בציפורים ומופיעה גם אצל חלק מהדגים.
לפיכך, כמו בנושא גרעיני הבסיס, גם האבולוציה של מערכות אלו מתוארכת ככל הנראה לאב קדמון משותף של חולייתנים.
מחקרים המבוססים על נתונים פלאונטולוגיים או עדויות אנטומיות השוואתיות מצביעים על כך שהניאוקורטקס היה קיים ביונקים המוקדמים.
ללא יונקים אין ניאוקורטקס במובן האמיתי (כלומר מבנה הכולל חלק מגג המוח הקדמי, או פליום, המורכב משש שכבות נוירונים), יש להם אזורים פליאליים (של פליום) וחלקים מסוימים של הפליום נחשבים הומולוגיים לניאוקורטקס היונקי.
באזורים אלה אין שש השכבות הנאו-קורטיקליות האופייניות, אך לציפורים ולזוחלים יש בדרך כלל שלוש שכבות בפליום הדורסלי (ההומולוג של הניאוקורטקס של היונקים).
המוח הגדול של ציפורים ויונקים יוצר קשרים נוירואנטומיים עם מבנים אחרים, כמו אלה שנוצרו על ידי הניאוקורטקס.
הוא מתווך פונקציות דומות כמו תפיסה, למידה וזיכרון, קבלת החלטות, שליטה מוטורית וחשיבה מושגית.
המודל המשולש של מוח היונקים נתפס באופן פשטני כחלק ממדעי המוח ההשוואתיים.
יש בו עניין ציבורי בגלל הפשטות שלו.
הוא אינו מדויק כהסבר לפעילות המוח, המבנה שלו והאבולוציה שלו, ועדיין נותר מושג נפוץ שכן ה"ניאוקורטקס" מייצג אשכול של מבני מוח המעורבים בהכרה מתקדמת, כולל תכנון, מודלים וסימולציה; ה"מוח הלימבי" מתייחס למבני מוח הקשורים להתנהגויות חברתיות, טיפוח (grooming), הדדיות והתנהגויות והשפעות אחרות שהתעוררו בעידן היונקים.
המוח הזוחלי הוא מבני מוח הקשורים לטריטוריאליות, התנהגות פולחנית והתנהגויות "זוחליות" אחרות.
הערך ההסברתי של המודל הופך אותו למעניין, הגם שהוא לא מדויק, ורמת המורכבות שלו שימושית עבור תלמידי תיכון המבקשים להתחיל לעסוק בחקר המוח.
הווארד בלום, בספרו "עיקרון לוציפר", מתייחס למושג המוח המשולש בהסבריו על היבטים מסוימים של ההתנהגות האנושית.
ארתור קסטלר השתמש בהנחת המוח המשולש בעבודותיו המאוחרות, במיוחד בספרו The Ghost in the Machine.
הסופר האנגלי ג'וליאן בארנס ציטט את דברי מקלין בנוגע למוח המשולש בהקדמה לרומן מ-1982 "לפני שהיא פגשה אותי".
פטר לוין השתמש במושג בספרו "להעיר את הנמר" כדי להסביר את גישת ההתנסות הסומטית שלו לריפוי טראומה.
גלינדה-לי הופמן, בספרה "הנדוניה הסודית של חוה: תפקיד נשים בהתפתחות התודעה", מתייחסת לתיאוריה של מקלין בתיאוריה שלה לגבי התנהגות אנושית והבעיות בהתנהגות זו.
היא מבדילה את הקורטקס הפרה-פרונטלי משאר הניאוקורטקס.
חלק זה במוח, עם נטייתו לתקשורת עם יתר החלקים, יכול לגרום לשאר החלקים לעבוד יחד לטובת הפרט.
הופמן טוענת שאצל רבים המוח הזוחלי (שמטרתו שליטה בטריטוריה וברבייה, ואצל בני אדם מתורגם לכוח ולמין) יצא משליטה, והאמיגדלה מעוררת את הפחד שמוביל לאגרסיביות וחרדה.
קליפת המוח הקדם-מצחית, היא מאמינה, היא המפתח לעתיד האדם אם יוכל לשלוט בה.
המוח הערבי (The Arab Mind) הוא ספר פסיכולוגיה תרבותית מאת רפאל פטאי, אנתרופולוג תרבות יהודי ומזרחן.
שכתב גם את המוח היהודי.
הספר דוגל בהסבר הישרדות שבטי כגורם משפיע על התרבות הערבית.
הספר פורסם לראשונה ב-1973, ולאחר מכן במהדורה מתוקנת ב-1983. בשנת 2007 הופיעה מהדורה חדשה המעודכנת במידע דמוגרפי חדש על העולם הערבי.
הספר מכיל 16 פרקים, כולל על שיטות גידול ילדים ערביות, שלושה פרקים על השפעות וערכים של הבדואים, שפה ערבית, אמנות ערבית, כבוד מיני/דיכוי, ההשפעה של האסלאם, אחדות וסכסוכים ופתרון סכסוכים, והתמערבות.
הספר זכה לתשומת לב ציבורית ב-2004, לאחר שהעיתונאי סימור הרש, כתב בניו יורקר כי אקדמאי אמר לו שהספר הוא "התנ"ך של הניאוקוניים על התנהגות ערבים".
הרש דיווח: "התפיסה שערבים פגיעים במיוחד להשפלה מינית הפכה לנקודת דיון בקרב השמרנים בוושינגטון התומכים במלחמה בחודשים שלפני הפלישה לעיראק במרץ 2003. ספר אחד שצוטט לעיתים קרובות היה המוח הערבי".
אדוארד סעיד התייחס בשלילה לספרו של פטאי במספר אזכורים בספרו אוריינטליזם, וכתב כי הוא "מגמד את ההבדלים בין הערבים לבין עצמם ומדגיש הבדל אחד, זה שירחיק את הערבים מכל השאר".
חוקרים נוספים תיארו את הספר כפשטני, סטריאוטיפי, גנרי, גזעני, מיושן, פגום, לא-מדעי, וכן "לא ישר מבחינה אינטלקטואלית".
המזרחן מרדכי קידר טוען כי אקדמאים רבים משתמשים בספר בסתר, אך לא מצטטים ממנו בגלוי, כי הערבים לא אוהבים אותו.
המוזיקה של הווארד הוא סרט קולנוע תיעודי אמריקאי משנת 2018, אשר מתאר את חייו של הפזמונאי והמחזאי הווארד אשמן.
הסרט בוים ונכתב על ידי דון האן, הופק על ידי לורי קורנגיבל וג'ונת'ן פולנץ, נערך על ידי סטיבן יאו והולחן על ידי כריס בייקון ואלן מנקן, אשר גם הופיע בסרט ושיתף פעולה עם אשמן במספר פרויקטים.
כמו הסרט התיעודי "היפהפייה הנרדמת מתעוררת" שבוים והופק על ידי האן, גם סרט זה אינו משתמש בראיונות חדשים מול מצלמה, בדומה לסרטים תיעודיים רבים, אלא מסתמך בעיקר על ראיונות מהארכיון, קטעי עיתונות, קטעים מהמחזות זמר והסרטים המסוקרים ותמונות וסרטונים אישיים שצולמו.
בנוסף לאשמן ומנקן, האישים הבולטים המופיעים בסרט כוללים את שרה גילספי, ג'פרי קצנברג, ביל לאוך, פיטר שניידר, ג'ודי בנסון ופייג' אוהרה.
הסרט הוקרן לראשונה ב-22 באפריל 2018 בפסטיבל הסרטים טרייבקה, ולאחר מכן הוקרן בפסטיבלי קולנוע נוספים, עד הגעתו לבתי קולנוע נבחרים בארצות הברית ב-18 בדצמבר 2018 בהפצת סרטי אולפני וולט דיסני.
בישראל הסרט הופץ לראשונה כחלק מתכני הבכורה של שירות הסטרימינג דיסני+ ב-16 ביוני 2022. הסרט זכה בעיקר לביקורות חיוביות והיה מועמד למספר פרסים, כאשר הוא זכה בפרס אנני על הישג מיוחד באנימציה בטקס פרסי אנני ה-48. אורך הסרט כ-92 דקות.
הסרט התיעודי מתאר את חייו של הפזמונאי והמחזאי הווארד אשמן, אשר נולד בשנת 1950 ונפטר בשנת 1991 ממחלת האיידס.
הסרט עוקב אחר ילדותו, לימודיו וקרייתו, אשר כוללת, בין היתר, את הפרויקטים "חנות קטנה ומטריפה", "בת הים הקטנה", "היפה והחיה" ו"אלאדין".
הסרט מוצג באמצעות ראיונות אודיו, כשברקע מופיעים ראיונות מהארכיון, קטעי עיתונות, קטעים מהמחזות זמר והסרטים המסוקרים ותמונות וסרטונים אישיים שצולמו.
הסרט כולל ראיונות אודיו של אישים שלקחו חלק בחייו של אשמן, ביניהם:
סרטו התיעודי הראשון של דון האן "היפהפייה הנרדמת מתעוררת" מתעד את היסטורית אולפני ההנפשה של וולט דיסני בין השנים 1984–1994, בהן האולפנים היו בתקופה קשה עד תחילת הרנסאנס של דיסני.
חלק ניכר מהסרט מתמקד בעבודתו של הווארד אשמן באולפנים, שכתב את השירים עבור סרטי הקולנוע "בת הים הקטנה", "היפה והחיה" ו"אלאדין" שבלטו במהלך הרנסאנס, ואף הוקדש עברו.
מאז הקרנתו הראשונה של הסרט בשנת 2009 הוא זכה בעיקר לביקורות חיוביות.
האן סיפר שהוא נהנה לעבוד על הסרט, ומאז הוא הפיק סרטים תיעודיים נוספים, ביניהם "Hand Held" שהוקרן לראשונה בשנת 2010.
בנובמבר 2015, במהלך ארוחת צהריים עם אחותו של אשמן, שרה גילספי, וחברה ועמיתה שלו, ננסי פרנט, החליט האן לעבוד על סרט זה.
ההחלטה לעבוד על הסרט נבעה בעיקר מפני שלא הייתה מדיה רשמית שעוקבת אחר חייו של אשמן, ופחדו שהסיפור שלו "הילך לאיבוד".
כמה שנים לפני ההחלטה ניסה ג'ונת'ן פולנץ להפיק סרט על אשמן, אבל הפרויקט בוטל בעקבות קשיי מימון.
פולנץ לקח חלק בהפקת סרט זה יחד עם לורי קורנגיבל.
העבודה על הסרט ערכה כשנתיים וחצי.
בשנה הראשונה בהכנת הפרויקט, האן והמפיקים חיפשו חומרים על אשמן, בין היתר בספריית הקונגרס, בה נמצאים מסמכים שלו.
בספרייה הם גילו דברים שלא נראו מעולם.
חברת וולט דיסני עזרה בהשאלת קליפים וראיונות מהארכיון שלהם, אם כי אינה הייתה מעורבת בהפקת הסרט.
כמו הסרט התיעודי "היפהפייה הנרדמת מתעוררת", גם סרט זה אינו משתמש בראיונות חדשים מול מצלמה, אלא כולל ראיונות אודיו שמוצגים על גבי ראיונות מהארכיון, קטעי עיתונות, קטעים מהמחזות זמר והסרטים המסוקרים ותמונות וסרטונים אישיים שצולמו.
חלק מראיונות האודיו נעשו בעבר על ידי פולנץ כשניסה להפיק את הסרט שבוטל, כאשר הם צולמו מול מצלמה, לכן נלקח מהם רק האודיו.
האן שיתף שהיו ראיונות שנמשכו כמה ימים, בעיקר בשביל שהמשתתפים ירגישו בנוח לשתף את ידיעתם ומחשבותיהם בצורה אותנטית.
עוד הוא סיפר שהריאיון עם ג'ודי בנסון, המדבבת המקורית של אריאל בסרט "בת הים הקטנה" לו כתב אשמן את מילות הפסקול שנקרא "The Little Mermaid", נעשה בשיחת טלפון ונמשך כשעה.
המוזיקה לסרט הולחנה על ידי אלן מנקן, ששיתף פעולה עם אשמן במספר פרויקטים, בעוד כריס בייקון עיבד אותה.
לפני חג המולד 2017 נשלח למנקן קטע מתוך הסרט, והוא בתגובה אמר שהוא מעוניין להלחין את הפסקול שלו.
האן בהתחלה סירב, מכיוון שתקציב הסרט אינו אפשר לשלם למנקן, אך בסופו של דבר הוא הסכים ברגע שמנקן אמר שהוא רואה בפרויקט את ההזמנות לחלוק כבוד מוזיקלי לאשמן.
המוזיקה הולחנה על ידי מנקן במהלך עונת החגים, והיא מבטאה את רגשותיו כלפי אשמן.
במרץ 2017 שיתף האן בריאיון "לא דיברתי על זה הרבה, אבל אני עובד עכשיו על סרט תיעודי על הווארד".
בהמשך החודש גילספי אישרה את הפקת הסרט עבור אתר "Playbill".
במהלך אותה שנה גרסה מוקדמת של הסרט הוקרנה בקו הספנות דיסני, על מנת לראות איך הקהל מגיב לגביו.
הסרט הוקרן לראשונה ב-22 באפריל 2018 בפסטיבל הסרטים טרייבקה, ולאחר מכן הוקרן בפסטיבלי קולנוע נוספים, ביניהם Aspen Shortsfest ו-Heartland International Film Festival.
ב-18 בדצמבר 2018 הסרט החל להיות מוקרן בבתי קולנוע נבחרים בארצות הברית בהפצת סרטי אולפני וולט דיסני.
לאחר ההקרנות חשב האן להפיץ את הסרט באמצעות שירות הסטרימינג נטפליקס, כאשר לאחר שיחה עם בוב אייגר, מנכ"ל חברת וולט דיסני, הוחלט שהוא יעלה לשירות דיסני+.
במאי 2019 נרמז על ידי האן שהסרט יעלה לשירות, כאשר בחודש אוקטובר, חודש לפני השקת השירות, הוכרז באופן רשמי שהסרט יופץ דרכו במהלך שנת 2020. ב-16 ביולי 2020 פורסם טריילר הסרט ונודע שהוא יעלה לשירות ב-7 באוגוסט.
הגרסה שעלתה לשירות שונה במעט מהגרסה שהוקרנה באקרנים.
בישראל הסרט הופץ לראשונה כחלק מתכני הבכורה של השירות ב-16 ביוני 2022.
כחלק מהקיצוצים של חברת וולט דיסני, הוכרז ב-18 במאי 2023 שסרט זה יוסר משירות הסטרימינג ב-26 במאי יחד עם עשרות תכנים נוספים, בטענה שרבים לא צפו בהם והנוכחות שלהם בשירות כרכה עלויות רבות.
החדשות עוררו תגובה רחבה מצד מעריצי דיסני וקהילת הלהט"ב, במיוחד מפני שההסרה היא בצמוד לחודש הגאווה ויציאת הסרט "בת הים הקטנה", המשמש כעיבוד לייב אקשן לסרט בעל אותו שם שכתב אשמן את מילות הפסקול שלו.
בעקבות התגובות, ב-19 במאי, יום לאחר ההכרזה, נודע שהסרט יישאר בשירות.
באתר "Rotten Tomatoes" יש לסרט דירוג אישור של 94% על סמך 47 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8.1/10. על הסרט נכתב באתר שהוא "משמש כמחווה מרה-מתוקה לחייו ולמורשתו של אמן מבריק ששיריו הנצחיים שימשו כפסקול לדור של מעריצי דיסני".
באתר "Metacritic" לסרט יש ציון ממוצע משוקלל של 76 מתוך 100, אשר מבוסס על 13 ביקורות, מה שמצביע על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
ג'ניפר גרין מאתר "Common Sense Media" דירגה את הסרט ב-4 מתוך 5 כוכבים, ושיבחה את המסרים החיוביים שנמצאים בו, כמו כן היא כתבה שהסרט מרגש ומציע מבט על "יצירתם של כמה סרטי הנפשה מודרניים-קלאסיים של דיסני".
לוגן קולוול-בלוק כתב באתר "Playbill" שאחד מרגעי השיא של הסרט הוא צילומים מההקלטות של השירים שמופיעים בסרטים "היפה והחיה" ו"בת הים הקטנה".
פרנק סקק כתב באתר "הוליווד ריפורטר" שהסרט "מציע שפע של קטעי ארכיון מרתקים", ושהוא מצליח "לעורר גם שמחה וגם צער".
באתר "The Daily Beast" נכתבה סקירה של הסרט על ידי מליסה ליאון, בה היא כתבה ש"הסרט רצוף אבני חן מהפקת סרטים איקוניים".
באתר "Collider" נכתב על ידי דרו טיילור שהסרט הוא אחד הסרטים התיעודיים הטובים ביותר שנמצא בדיסני+, כמו כן שובחה עבודתו של האן שהציג את כל הצדדים של אשמן.
פיטר טרוורס כתב באתר "רולינג סטון" שהסרט הוא מחווה מרגשת לאשמן.
פיטר בראדשו הביא לסרט 4 מתוך 5 כוכבים באתר "הגרדיאן", וכתב שהיה מרגש לראות אשמן מתאמן על השיר "Part of Your World".
שנהפרסקטגוריהמועמדתוצאהמקור2018Heartland International Film Festivalבחירת הקהל - סרט תיעודי—2020Critics' Choice Documentary Awardsהסרט התיעודי ההיסטורי/ביוגרפי הטוב ביותר—2021פרס אנניהישג מיוחד באנימציהדון האןפרסי התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצהסרט תיעודי יוצא מן הכלל—
המומחה הוא סרט פעולה-מותחן אמריקאי משנת 1994, בבימויו של לואיס לוסה, על פי תסריט מאת אלכסנדר הוקס ואשר מבוסס באופן רופף על סדרת ספרים מאת ג'ון שירלי.
הסרט בכיכובם של סילבסטר סטאלון, שרון סטון, ג'יימס וודס, אריק רוברטס ורוד סטייגר.
הסרט עוקב אחר ריי קוויק, מומחה לחומרי נפץ ולוחם לשעבר ב-CIA, שנשכר על ידי אישה מסתורית בשם מיי מונרו כדי לנקום במשפחת מאפיה שהייתה אחראית לרצח הוריה.
תוך שימוש במומחיותו בהפעלת פיצוצים כירורגיים, ריי נקלע לקרב קטלני מול אויב ותיק – נד טרנט, מתכנן פיצוצים לשעבר ב-CIA שכעת עובד עבור המאפיה.
הסרט, ששילב אקשן עם קווי עלילה רומנטיים, נודע גם בזכות סצנות אינטנסיביות בין סטאלון וסטון.
הסרט הכניס 170.3 מיליון דולר ברחבי העולם מול תקציב של 45 מיליון דולר ונחשב להצלחה מסחרית למרות ביקורות מעורבות.
ריי קוויק הוא מומחה לפיצוצים שעבד בעבר עבור ה-CIA, אך פרש לאחר שהבין כי עבודתו גורמת למותם של חפים מפשע.
מיי מונרו, אישה מסתורית עם עבר טראגי, יוצרת איתו קשר ומבקשת ממנו לנקום במשפחת המאפיונרים ששלטו בעיר מיאמי ואחראים למות הוריה בילדותה.
בהתחלה ריי מסרב, אך לבסוף נעתר לאחר שהוא מבין את כאבה של מיי.
הוא מתחיל לחסל באופן שיטתי את חברי המאפיה בעזרת פיצוצים מדויקים וקטלניים, מה שמעורר את חשדו של נד טרנט – קולגה לשעבר של ריי, שגם הוא מומחה לפיצוצים וכיום עובד כשכיר חרב עבור המאפיה.
טרנט, שמעולם לא הסתדר עם ריי, נחוש ללכוד ולהרוג אותו.
במקביל, בין ריי למיי מתפתח קשר מורכב ורומנטי, כששניהם מנסים לנווט בין הרגשות שלהם לבין משימתם.
המאבק הופך לאישי כאשר טרנט חושף את הקשר ביניהם ומנסה להשתמש במיי כפיתיון כדי למשוך את ריי לעימות קטלני.
הסרט מגיע לשיאו בקרב מתוח, שבו ריי נאלץ להשתמש במלוא כישוריו כדי לגבור על אויביו ולשמור על חייו וחיי מיי.
סילבסטר סטאלון – ריי קוויק, מומחה לפיצוצים ולוחם לשעבר ב-CIA.
שרון סטון – מיי מונרו, אישה המבקשת נקמה על רצח הוריה.
ג'יימס וודס – נד טרנט, מומחה פיצוצים יריב ורודף אובססיבי של ריי.
אריק רוברטס – תומאס לאון, ראש המאפיה ואחד היעדים של ריי.
רוד סטייגר – ג'ו לאון, אביו של תומאס, ראש המאפיה במיאמי.
המומחה קיבל ביקורות שליליות ברובן.
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון של 9% בהתבסס על 32 ביקורות, עם הקונצנזוס: "למרות צוות שחקנים מוכשר וסצנות פעולה מלאות פיצוצים, העלילה שטחית והכימיה בין הדמויות מאולצת." באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 34 מתוך 100, בהתבסס על 17 ביקורות, המעיד על ביקורות שליליות ברובן.
המומחים הוא ציור שמן על בד משנת 1837 מאת הצייר הצרפתי אלכסנדר-גבריאל דקאן.
היצירה מוצגת כיום במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, אגף השדרה החמישית, גלריה 802.
הציור מתאר קבוצה של "מומחים" לבושים בהידור, המתכופפים לבחינת ציור נוף המבוצע בסגנונו של הצייר בן המאה השבע־עשרה ניקולא פוסן.
היצירה הוצגה לראשונה לציבור בסלון של פריז בשנת 1839. דקאן השתייך לדור של אמנים, ובהם תאודור רוסו וז'ול דופרֶה, אשר ביקשו לערער על התפיסה השלטת שלפיה אמנות העבר צריכה לשמש אמת מידה מחייבת לטעמו של ההווה.
הציור עושה שימוש במסורת חזותית ותיקה של סצנות סאטיריות שבהן קופים מבצעים פעולות אנושיות, מסורת הידועה בשם singeries, וששורשיה מגיעים עד העת העתיקה.
הציור "המומחים" משנת 1837 תואר כתגובה ישירה וביקורתית של דקאן כלפי מבקרי האמנות שלו.
היצירה זוהתה כ"תגובה סימיאנית", כלומר כזו המשתמשת בדמויות קופים, כנגד שיפוטיהם של מבקרי אמנות, אשר נתפסו בעיני האמן כיהירים, נוקשים וחסרי הבנה יצירתית.
במסגרת סקירה רטרוספקטיבית של רגעים סאטיריים בתולדות עולם האמנות, יש שציינו את הציור כאחת הדוגמאות הבולטות לציור המשתמש בלגלוג ובאירוניה ככלי ביקורתי חריף.
השימוש בדמויות קופים המגלמות סמכות שיפוטית מדגיש את הביקורת כלפי יומרת המומחים לקבוע ערכים אמנותיים מוחלטים, ומעמיד את סמכותם באור מגוחך.
המולימפה היא נוזל גוף אשר זורם בגופם של פרוקי-רגליים ומעביר חומרים מזינים וחמצן לרקמות, בדומה לדם אצל בעלי חוליות.
היא מורכבת מפלזמה בה מפוזרים תאי חיסון הנקראים המוציטים בנוסף לחלבוני פלזמה רבים (המופרוטאינים ) וכימיקלים מומסים.
היא המרכיב המרכזי במערכת הדם הפתוחה האופיינית לפרוקי רגליים כמו חרקים, עכבישנים, מרבי-רגל וסרטנאים.
גם לחלק מחסרי החוליות שאינם פרוקי-רגליים כמו רכיכות ותולעים טבעתיות יש מערכת דם המולימפתית דומה.
בחרקים, קבוצת פרוקי-הרגליים הגדולה ביותר, ההמולימפה נושאת בעיקר חומרים מזינים אך לא חמצן, המסופק לרקמות בנפרד על ידי אוורור עמוק ישיר דרך מערכת נשימה נרחבת.
בפרוקי-רגליים אחרים, חמצן מומס בהמולימפה מזימים, ריאות או דרך המעטפת החיצונית ואז מופץ לרקמות הגוף דרך מחזור הדם.
ההמולימפה ממלאת את כל פנים גוף האורגניזם (המוקאל ,hemocoel) ומקיפה את כל התאים.
אצל חגבים, החלק הסגור של המערכת מורכב מלבבות צינוריים ואאורטה הנמשכים לאורך הצד הגבי של החרק.
הלבבות מזרימים המולימפה אל החדרים - הנקראים סינוסים - של ההמוקאל, שם מתרחש חילוף החומרים.
תנועות מתואמות של שרירי הגוף מחזירות בהדרגה את ההמולימפה לסינוס הגבי המקיף את הלבבות.
בין התכווצויות, שסתומים זעירים - הנקראים אוסטיות - בדפנות הלבבות נפתחים ומאפשרים להמולימפה להיכנס.
המולימפה מכילה המוציאנין, חלבון מבוסס נחושת שהופך לכחול כשהוא מחומצן, וגורם להמולימפה להפוך מאפורה לכחולה-ירוקה.
דבר זה בניגוד להמוגלובין מבוסס הברזל המצוי בתאי הדם האדומים של דמם בעלי-חוליות, שהופך לאדום בהיר יותר כשהוא מחומצן.
המולימפה של פרוקי-רגליים ירודים, כולל רוב החרקים, מכילה חומרים מזינים כגון חלבונים וסוכרים אך אינה משמשת להובלת חמצן.
בעלי חיים אלה נושמים באמצעים אחרים, כגון טרכאות.
עם זאת, המוציאנין קדום ומתפקד נמצא בהמולימפה של חרקים מסוימים.
המולימפה של חרקים בדרך כלל אינה נושאת המוגלובין, אך המוגלובין עשוי להימצא במערכת הטרכאות ועשויה למלא תפקיד מסוים בנשימה שם.
תנועות שרירים של בעל החיים בתנועה עשויות להקל על תנועת המולימפה, אך הסטת הזרימה מאזור אחד למשנהו מוגבלת.
ההמולימפה יכולה להכיל חומרים יוצרי גרעין (nucleating agents) המעניקים הגנה מפני קפיאה חוץ-תאית.
חומרים יוצרי גרעין כאלה נמצאו בהמולימפה של חרקים מכמה סדרות, כלומר, חיפושיות, זבובאים ודבוראים.
ההמולימפה מורכבת ממים, מלחים אנאורגניים (בעיקר נתרן, כלור, אשלגן, מגנזיום וסידן) לצד תרכובות אורגניות (בעיקר פחמימות, חלבונים וליפידים).
מולקולת הובלת החמצן העיקרית היא המוציאנין.
ההמולימפה של פרוקי-רגליים מכילה רמות גבוהות של חומצות אמינו חופשיות.
רוב חומצות האמינו קיימות, אך הריכוזים היחסיים שלהן משתנים ממין למין.
ריכוזי חומצות האמינו משתנים גם בהתאם לשלב ההתפתחות של פרוקי-הרגליים.
דוגמה לכך היא טוואי המשי והצורך שלו בגליצין לייצור משי.
חלבונים הנמצאים בהמולימפה משתנים בכמותם במהלך ההתפתחות.
חלבונים אלה מסווגים לפי תפקידיהם: חלבוני כרומה, מעכבי פרוטאז, אחסון, הובלת שומנים, אנזימים, ויטלוגנינים, ואלו המעורבים בתגובות החיסוניות של פרוקי-רגליים.
חלק מהחלבונים ההמולימפיים משלבים פחמימות וליפידים במבנה שלהם.
תוצרי חילוף החומרים של חנקן נמצאים בהמולימפה בריכוזים נמוכים.
אלה כוללים אמוניה, אלנטואין, חומצת שתן ושתנן.
בנוסף היא מכילה הורמונים, בעיקר הורמוני לרוות (juvenile hormone).
טרהלוז (trehalose) עשוי להימצא גם, לפעמים בכמויות גדולות יחד עם גלוקוז.
רמות סוכר אלו נשמרות על ידי בקרת הורמונים.
פחמימות אחרות יכולות להיות נוכחות.
אלה כוללות אינוזיטול (inositol), סוכר כוהלי, הקסוסאמינים, מניטול, גליצרול ורכיבים הקודמים לכיטין.
בתוך ההמולימפה ישנם תאים צפים חופשיים, המוציטים.
הם ממלאים תפקיד במערכת החיסון של פרוקי הרגליים.
מערכת פתוחה זו עשויה להיראות כלא יעילה בהשוואה למערכות הדם הסגורות של בעלי חוליות, אך לשתי המערכות יש דרישות שונות מאוד.
אצל בעלי חוליות, מערכת הדם אחראית על הובלת חמצן לכל הרקמות ועל סילוק פחמן דו-חמצני מהן.
דרישה זו היא שקובעת את רמת הביצועים הנדרשת מהמערכת.
יעילות מערכת בעלי החוליות גדולה בהרבה מהנדרש להובלת חומרים מזינים, הורמונים וכן הלאה, בעוד שאצל חרקים, חילופי חמצן ופחמן דו-חמצני מתרחשים במערכת הטרכאות.
המולימפה אינה ממלאת תפקיד בתהליך אצל רוב החרקים; רק אצל חרקים מעטים החיים בסביבות דלות חמצן ישנן מולקולות דמויות המוגלובין הקושרות חמצן ומעבירות אותו לרקמות.
לכן, הדרישות מהמערכת נמוכות בהרבה.
עם זאת, חלק מפרוקי הרגליים ורוב הרכיכות מחזיקים בהמוציאנין המכיל נחושת להובלת חמצן.
במינים מסוימים, להמולימפה יש שימושים נוספים מלבד היותה תחליף לדם.
ככל שהחרק או העכביש גדל, ההמולימפה פועלת כמעין מערכת הידראולית, המאפשרת לחרק או לעכביש להרחיב מקטעים לפני שהם מתנשלים.
ההמולימפה משמשת גם באופן הידראולי כאמצעי לסיוע בתנועה, למשל בתנועת עכבישאים.
מינים מסוימים של חרקים או עכבישים מסוגלים לגרום לדימום עצמי כאמצעי הגנה כאשר הם מותקפים על ידי טורפים.
מלכות מסוג הנמלים Leptanilla מוזנות מהמולימפה המיוצרת על ידי הזחלים.
או לדוגמה, הכנימה Pemphigus spyrothecae משתמשת בהמולימפה כדבק המאפשר לה להידבק לטורפים ובהמשך לתקוף את הטורף; נמצא שעם טורפים גדולים יותר, יותר כנימות נדבקו לאחר שהטורף הובס.
המון על פי ההגדרה היום-יומית הוא כמות גדולה ביותר של פרטים בקבוצה מסוימת.
על פי ההגדרה הסוציולוגית, המון הוא ציבור גדול של בני אדם בני אותה חברה, אשר בו אין הפרט רואה עצמו קובע ואחראי להתנהגות הכוללת של הציבור (לדוגמה: במעשה לינץ' לא היה רוב הפרטים לוקחים חלק, אם היו רואים עצמם אחראים לתוצאותיו).
למרות הגדרה זו, חבר המון יכול להיות מזוהה עם מעשים אלו (לדוגמה: תהלוכה פוליטית או תפילה המונית).
להמון עשויים להיות מניעים שונים, המגדירים את פעילותו.
במובן זה קיימות מערכות חברתיות שאינן המוניות, ומערכות המוניות.
מערכות לא־המוניות מאופיינות בכך שהן מכילות תת-מערכות רבות, אשר מאפשרות לפרט להכיל את השליטה והאחריות להתנהגות החברתית.
מערכות המוניות אינן מתפלגות לתת־יחידות, או שתת-היחידות אינן מאפשרות לו שליטה ואחריות עליהן.
לדוגמה, מפלגה בעלת סניפים פעילים בעלי דמוקרטיה פנימית, בעלי יחס עמוק ודמוקרטי להנהגת המפלגה, היא מערכת חברתית לא־המונית שכן היא מאפשרת לחבר לחוש אחריות ושליטה פעילה על המפלגה.
לעומתה, מפלגת שלד, בה קיימת הנהגה מצומצמת וציבור מצביעים שאינו פעיל, היא המונית, כמו מפלגה אשר התנהלות סניפיה ריכוזית ואינה מאפשרת לחבר המפלגה לעצב אותם (כדוגמת המפלגה הנאצית).
מערכות בירוקרטיות נוטות באופן מובהק להתנהלות המונית, שכן הן לא מאפשרות לפרט להיות אחראי על מעשי הארגון הכולל.
מכיוון שהפרט אינו שולט ואחראי להתנהגות ההמון אליו הוא משתייך, אין הוא מפעיל ביקורת פעילה כלפי התנהגות זו (ייתכן כי הוא מכיל ביקורת, אך אינו מיישמה באופן מלא בפועל).
עיקרון זה יוצר דפוסי התנהגות חברתיים מיוחדים, אופייניים להמון בלבד.
כמעט בכל המקרים קיימים קבוצות או פרטים אשר מנווטים במכוון את ההמון לטובתם, בהתבסס על תכונותיו ההמוניות.
לעיתים מביאים גורמים אשר עשויים להרוויח מהתנהגות המונית להגברת ההמוניות בחברה.
לדוגמה: פוליטיקאים עשויים להגביר את הנטייה להמוניות, על מנת לצמצם את יכולת הביקורת של הציבור ולשלוט בו ביתר קלות.
גורמים אלו, אשר מוגבלים על ידי החוקיות של ההמון, פעמים רבות אינם שולטים לגמרי בהתנהגות ההמון (לדוגמה: אנשי דת אשר נאלצים להשתמש במתכוני תפילה קבועים על מנת לקבע את השימוש בתפילה עבור קבוצת מאמינים גדולה שאינה נאמנה באופן טבעי).
כמו כן, גורמים אלו אינם תופסים עצמם לעיתים כמנהיגיו (לדוגמה: פרסומאים עבור חברת צריכה המונית).
חולשתם של מנווטי ההמון או חלקיות שלהם, מביאות לכך שההמון יוצר יעדים עצמיים.
יעדים אלו תואמים לרוב את צורכי הפרט, אך מכילים עיוותים מסוימים, עיוותים אשר סותרים לעיתים את מילוי הצרכים.
לדוגמה: פרטים מסוימים עשויים להזדקק לביטחון אל מול חברה חיצונית.
במקום שימוש בהסכמים או הרתעה תואמת את המציאות, עשויים פרטים אלו במסגרת המון ליצור תוקפנות יתר, שאינה נחוצה בהכרח להגנתו, ואף עשויה לפגוע בביטחונו.
העיוותים נגרמים בשל חוסר היכולת של ההמון לשקול באופן רציונלי את הסוגיות העומדות בפניו, וזאת משום שאין הפרטים בו מבקשים לקחת אחריות על תהליך זה.
כך נבחר דפוס הפעולה הנגיש ביותר.
התנהגות המונית מכילה מנגנונים המגבירים התנהגות זו.
מנגנונים אלו מתבססים על כך שהפרט מושפע מהחוקים, מהנורמות ומהדרישות השונות של החברה באופן טבעי.
כאשר אין הפרט אחראי על ההתנהגות החברתית אשר יצרה כללים אלו, הוא הופך כפוף להם ומציית להם בלא לשנותם, ובכך הוא מגביל את פעילותו החברתית להגבה בלבד.
מכיוון שהכללים תלויים בהתנהגות הפרטים, ציותו של הפרט מחזק אותם עבור עצמו ועבור פרטים אחרים, המגיבים אליו.
לדוגמה: כל חברה כוללת אמונות מסוימות בנוגע למציאות, אשר מושרשות בעיקר בתקשורת, באמנות ובחינוך.
העובדה כי פרט מסוים אינו שולט במערכות אלו ואחראי על דרך פעולתן, מונעת ממנו להטיל ספק באמונות אלו, ועל כן הוא מקבלן (לעיתים באופן לא־מודע).
אמונותיו אלו, מדרבנות פרטים אחרים להאמין בהן.
חלק מכריע ממנגנונים אלו הוא הגבה מעגלית – הפרטים מגיבים זה להתנהגותו של זה, ומחזקים אחד את השני בהתנהגותם, באופן מגיב ולא מכוון.
מסיבה זו להמון משויך כוח פסיכולוגי סוחף (מודע או לא מודע), ותחושת הסחיפה של ההמון מחזקת את הפסיביות של הפרט בו (דבר שמגביר עוד יותר את משקלה של ההתנהלות ההמונית).
הסחיפה שבהמון, אשר נובעת מחוסר האחריות של הפרט על מעשי הציבור, יוצרת תחושה של ביטחון עבור הפרט, אשר חש כי ההמון מגן עליו.
תחושת הביטחון, במקרים רבים חסרת יסוד, משמשת כגורם רב חשיבות עבור התפתחותן והתחזקותן של תופעות המוניות.
גורמי ההנעה הפנימית בהמון מדרבנים פרטים נוספים להצטרף להתנהגות המונית קיימת, ומרגע שהצטרפו, סוחף ההמון את הפרטים החדשים, המסגלים במהירות את ההתנהגות ההמונית.
דפוס זה מכונה גרירה אל תוך ההמון.
מנגד, תופעות היחלשות של ההמון (מיעוט מספרי, מיתון הפעילות, התגבשות תת-מערכות המאפשרות שליטה של הפרט וכו') עשויות לחזק את עצמן, ולהביא לתהליכים הפוכים למתוארים לעיל.
מכיוון שתופעות המוניות מושפעות מהגבה לפרטים אחרים, דמיון וקרבה בין פרטים אלו מחזק את ההתנהגות ההמונית על ידי חיזוק השפעת ההגבה.
להתנהגות המונית יחס הפוך לדמוקרטיה.
מכיוון שהדמוקרטיה מחייבת לקיחת אחריות של הפרט על החברה.
מסיבה זו, מערכת דמוקרטית היא בהכרח מערכת המחולקת לתת־מערכות בעלות אוריינטציה דמוקרטית.
התחזקות מנגנונים המוניים בחברה מחלישה את המנגנונים הלא־המוניים, ולהפך, בתהליך המזין את עצמו (שכן חולשה יחסית מגבירה את המערכת הנגדית).
לרוב קיימות בו־זמנית בחברה מגמה של התחזקות ההמון במקביל למגמות הסותרות אותו, אך ניתן להגדיר עבור חברה איזהו התהליך המכריע בה.
מצבים קיצוניים (משברים, שינויים חברתיים מהירים וכו') אשר אין המערכות החברתיות מסוגלות להתמודד איתם, מעודדים התנהגות המונית ומדגישים אותה.
כמו כן, צרכים (לרוב נפשיים) אשר אין המערכות החברתיות הלא־המוניות נותנות עליהם מענה, יוצרים התנהגות שכזו.
לדוגמה, בחברה קפיטליסטית מודרנית אין מערכות התעסוקה והממשל עונות על צרכים כגון קביעת הלבוש המתאים בחברה, ועל כן תחום זה ניתן בידי מעצבי אופנה המנתבים המון בו נהוגים כללי לבוש מחמירים (אך בלתי־פורמליים).
קיימים ביטויים רבים להתנהגות המונית, מהם גלויים לעין, כגון תהלוכה וקהל בהופעה ציבורית, ומהם סמויים, כגון יצירת פולקלור ודפוסי צריכה.
לרוב במסגרת התנהגות המונית גלויה מתכנס מספר גדול של פרטים במקום מסוים המכונה קהל, וממלאים אחר אותו דפוס התנהגות (תכונה זו של ציבור אינה גוזרת בהכרח התנהגות המונית, אך היא תנאי להמוניות גלויה).
המון זה יכול להיות אדיש (כדוגמת יושבי קונצרט) או פעיל (כדוגמת הפגנה או מופע מוזיקלי סוער).
במקרים של התנהגות פעילה קיצונית וגסה, מכונה ההמון אספסוף.
ברוב ההתנהגויות ההמוניות הבולטות המניעים ריגושיים ביותר וקצרי־טווח (כגון מנהיג כריזמטי).
פעמים רבות מאופיינות התנהגויות כאלו בריגוש מדבק – תחושת התרגשות חזקה ויוצאת דופן, הנובעת מנוכחות בני אדם רבים בעלי מטרות זהות במקום מסוים.
למרכיב הדמיון בין חברי ההמון הגלוי משמעות רבה במיוחד, וככל שהפרטים בהמון קרובים יותר בתכונותיהם (גיל, גזע, עיסוק וכו'), כך התנהגותם ההמונית תהיה חזקה יותר.
המון גלוי מבליט את כל מאפייני ההמון, ועל כן כל התהליכים בו מזורזים במיוחד.
אם ההמון מצוי במקום בו נמצאים אנשים רבים נוספים (כיכר העיר, רחוב וכו'), קיים לרוב כוח גרירה חזק ומהיר במיוחד.
תכונות קיצוניות אלו מקנות בידי ההמון כוח רגעי אך רב ביותר.
לכוח כזה, בשילוב עם נטיות אלימות, חשיבות רבה עבור התפתחותה ההיסטורית של חברות מסוימות במקרים כאלו ההמון הוא אספסוף, והתנהגותו מכונה מהומה.
כך, לדוגמה, מהפכות רבות במהלך ההיסטוריה התאפשרו הודות להתפרצות זעם המונית ברגע מסוים.
בכך משמש המון גם בעת ניהולם של מאבקים עממים שונים, שלא התאפשרו בצורה מאורגנת יותר (כדוגמת האינתיפאדה הראשונה בישראל).
מסיבה זו שלטונות רבים במהלך ההיסטוריה נטו למנוע מתושביהם התכנסויות ציבוריות רחבות, על מנת למנוע הידרדרותם לכדי פעולות אספסוף שייפגעו בסדר הקיים.
קיום טכנולוגיות כגון טלוויזיה ורדיו, עשויים להביא להיווצרות המון גלוי ברגעים מסוימים, בעיקר בזמני צפיית שיא (משחקי ספורט, תוכניות בידור, משדרי חדשות וכו').
במקרה כזה ההמון גלוי על־אף שאין קשר פיזי בין חבריו.
על אף שבמקרים מסוימים המון גלוי יכול להיות ספונטני לחלוטין (כגון התקהלות סביב תאונת דרכים), לרוב ההמון הגלוי מאורגן במידה זו או אחרת – החל מקבוצה אשר כיוונה מראש להתגבשות המון (כגון מופעי רחוב), עד אירועים ממוסדים ומאורגנים בקפידה.
הדוגמאות הבולטות להמון מאורגן הן קהלי־תופים, טקסים דתיים וכנסים פוליטיים.
בכל התנהגות המונית מאורגנת מנווט ההמון על־פי צורכי הגורמים המארגנים, אך לעיתים חורג ההמון מכוונת המאורגנים (לרוב כאשר המון פשוט הופך לאספסוף, או כאשר אינו מגלה התלהבת מספקת).
המון סמוי הוא המון אשר התנהלותו נעשית לאורך זמן, בלא שתורגש ברציפות או בלא שתורגש כלל.
התנהגויות המוניות סמויות מונעות על ידי שילוב של אינטרסים פרטיים שונים וארוכי־טווח.
פרטים בהמון שכזה פועלים בצורה דומה ומגיבים זה לזה בשל נסיבות דומות, המייצרות מסגרת של חוקים ונורמות תואמים.
כללים אלו, אותם קיבלו הפרטים בלא עיצוב מכוון שלהם, מכתיבים את התנהגות הפרטים במצבים שונים ורבים, ומגדרים את החברה כחברת המון.
חברה זו מאופיינת על ידי קיומה של תודעת המון בקרב חבריה (אין תודעה זו מחייבת הזדהות עם ההמון, אלא רק דפוס חשיבה המניח כי לפרט אין שליטה ואחריות על הציבור).
התנהגות סמויה של המון מכילה רכיבים רשמיים ובלתי פורמליים.
לרוב, הרכיבים הרשמיים (מנהגים דתיים, צורת שוק העבודה, מבנה המערכת הפוליטית וכו') קובעים את המבנה של חברת ההמון כחברה בה אין אפשרות שליטה לפרט במסגרות החברה.
הרכיבים הבלתי פורמליים (אופנה, נטייה לפסיביות ביחס לחברה וכו') נגזרים מהמבנה הפורמלי, ומבטאים את ההתנהגות ההמונית בפועל.
כך, לדוגמה, פן פורמלי של שוק עבודה קפיטליסטי יוצר מבנה בו אין רוב הפרטים לוקחים אחריות על החברה, אלא פועלים להשגת רווח.
כך דפוסי הצריכה בשוק זה נגזרים מקיום קבוצת צרכנים שאינם לוקחים אחריות פעילה על עיצוב החברה.
תנאים אלו הופכים את הצריכה להמונית באופייה, ויוצרים נורמות צריכה בלתי־פורמליות.
על־אף שנורמות אלו אינן מעוגנות בדפוס הפורמלי, הן נגזרות ממנו ומהוות את לב ההתרחשות ההמונית.
יחס מורכב זה הופך את ההשפעה על תופעות ההמון הסמויות למורכב ביותר, ומושפע מתהליכים רבים.
בכך חינוך, כלי תקשורת, אמנות וגורמים אחרים משפיעים ומושפעים מדפוסי התנהגותו של ההמון.
לרוב, הכלים החברתיים השונים בחברת המון נכפים לכוחו של ההמון שבו הם תלויים, ובכך מקדמים את התפתחותו של המון זה.
באחד, כלי החברה מתאימים את תוכנם לתוכן אשר אותו דורש ההמון, שכן חריגה ממנו תביא לביטול הלגיטימציה שיש להם.
בשני, כלים אלו נאלצים או בוחרים להשתמש בשיטות המוניות לפעולותיהם, דבר שמגביר את ההמוניות עצמה.
לדוגמה, התנהגות המונית מביאה למכלול אמונות מסוים, אשר אינו נשלט על ידי הפרטים אלא נגרם כתוצאה מהתנהגותם ההמונית.
אמן אשר יסטה מאמונות אלו, יוחרם על ידי ההמון, אשר יחשוש ליציבותו, ולכן רוב האמנים יתאימו עצמם לדרישות ההמון.
במישור השני, יאלצו האמנים להופיע במסגרת אמצעי תקשורת המונים, שכן כך מאורגן הקהל.
ביטוי מסוים של התנהגות המונית סמויה הוא התפתחות תקשורת פנימית לא־פורמלית בציבור, אשר אינה נשלטת ישירות על ידי גורם חלקי כלשהו.
תקשורת כזו מתפתחת בצורות שונות, בהן הפולקלור ושמועות.
הוגים, סופרים ופילוסופים רבים כתבו על ההמון כתופעה מסוכנת, אם לא, בזויה.
בדיאלוג קריטון לאפלטון, אומר סוקרטס "אין להתחשב בדעת ההמון" ניטשה אמר "החיים הם באר העונג, אך כל היכן שהאספסוף בא לשתות, שם כל הבארות הן מורעלות".
בתקופה המודרנית תופעת ההמון רחבה בחברות רבות, הודות לגורמים הבאים:
אוכלוסיית העולם גדלה באופן ניכר.
צפיפות האוכלוסייה גדלה אף היא, נוצרו ערים רבות ואף כרכי־ענק.
נעשה שימוש רב בשיטה קפיטליסטית בה כל פרט לוקח אחריות על חייו בלבד.
מוסדו תהליכים ביורוקרטים רבים, אשר נטלו את יכולת השליטה והאחריות עליהן מידי חברי הארגונים הביורוקרטיים.
התפתחו אמצעים לתקשורת המונים: טלוויזיה, רדיו, עיתונות, פרסום חוצות, אינטרנט ועוד, גורם שאפשר התייחסות המונית לציבור.
בתחום זה נודעות ארבע השפעות עיקריות:
הגברת תודעת ההמון על ידי אופני תקשורת המוניים.
יצירת מרכז תרבותי סביב אמצעי התקשורת ההמוניים, ולא סביב תת-מערכות הניתנות לשליטה ישירה של הפרט.
שימוש בטכניקות המוניות לקידום מוצרים כלכליים, המכונה פרסום.
שימוש בטכניקות המוניות לקידום אינטרסים פוליטיים, המכונה תעמולה.
הורחב השימוש בשיטות דמוקרטיות אשר העניקו חשיבות רבה לשיתוף פעולה של כל פרט, גורם שהביא ליתרון עבור מפלגה אשר ניצלה התנהגות המונית לקבלת תמיכה בדעת קהל – המון בתחומים אלקטורליים.
נוצרו תנועות חברתיות רחבות אשר ניסו להגדיל את מספר תומכיהן ואהדתן בעזרת גיוס המון.
המומינים (בשוודית: Mumintrollen) הם הדמויות הראשיות בסדרת ספרים, וסדרת רצועות קומיקס מאת המאיירת והסופרת הפינית טוּבֶה ינסון, אשר פורסמו במקור בשפה השוודית בפינלנד על ידי המוציא לאור "Schildts Förlags Ab".
לאורך השנים, ובפרט עקב שידור סדרת האנימה, הספרים זכו להצלחה רבה ברחבי העולם ותורגמו ל-43 שפות.
המומינים הם משפחת טרולים לבנים עגלגלים, עם אפים גדולים, הדומים במראם להיפופוטמים מהלכים על שתיים.
המשפחה חסרת הדאגות וההרפתקנית גרה בביתם אשר בעמק המומינים.
העלילה מתמקדת בהרפתקאותיהם של משפחת מומין ותושבי עמק המומינים, בעמק ומחוצה לו, על אורחים מוזרים שבאים לבקר בעמק, ועל מקרים מוזרים שקורים למומין וחבריו.
המסרים המרכזיים בסדרת הספרים הם אהבת הזולת, ענווה, אופטימיות ואהבת הטבע.
בסך הכל, התפרסמו לאורך השנים תשעה ספרים בסדרה, בהם חמישה ספרי תמונות.
כמו כן, בין השנים 1954 עד 1975 התפרסמו גם רצועות קומיקס של המומינים - ינסון כתבה ואיירה בעצמה את כל רצועות הקומיקס עד שנת 1959 ולאחר מכן המשיך אחיה, לארס ינסון, במלאכה, תוך שימור הסגנון והאווירה.
לאורך השנים זכו ספרי המומינים לפופולריות רבה והיו בסיס לשורה ארוכה של סדרות טלוויזיה, סרטים ואפילו פארק נושא בעיר נאנטאלי שבדרום מערבה של פינלנד ומוזיאון בעיר טמפרה שבדרום מערב פינלנד.
Småtrollen och den stora översvämningen (תרגום חופשי: משפחת המומינים והשיטפון הגדול) – 1945
Trollkarlens hatt (תרגום חופשי: הכובע של הקוסם) – 1948
Farlig midsommar (תרגום חופשי: קיץ מסוכן) – 1954
Trollvinter (תרגום חופשי: חורף בארץ המומינים) – 1957
Det osynliga barnet (תרגום חופשי: הילדה הבלתי־נראית) – 1962 (סיפורים קצרים)
Pappan och havet (תרגום חופשי: מומינאבא והים) – 1965
Sent i november (תרגום חופשי: מאוחר בנובמבר) – 1970
לאורך השנים הספרים תורגמו משפת המקור (שוודית) לשפות רבות (ביניהן עברית) ופורסמו ברחבי העולם.
כמו כן, לאורך השנים ינסון הפיקה גם חמישה ספרי תמונות של המומינים:
Boken om Mymlan, Mumintrollet och Lilla My (תרגום חופשי: הספר על בימבל, מומינטרול ומאי הקטנה) – 1952
Vem ska trösta knyttet (תרגום חופשי: מי ינחם את קניטת?) – 1960
Den farliga resan (תרגום חופשי: המסע המסוכן) – 1977
Skurken i Muminhuset (תרגום חופשי: אורח לא רצוי) – 1980
Visor från Mumindalen (תרגום חופשי: שירים מעמק המומינים) – 1993
משפחת החיות המוזרות (עברית: אוריאל אופק) – הוצאת הדר, 1965
עמק החיות המוזרות (עברית: אוריאל אופק) – הוצאת הדר, 1966
ספר הזכרונות של מומינאבא (עברית: תמר שלמון) – הוצאת זמורה ביתן, 1968
סיפורי משפחת החיות המוזרות (עברית: ויויאן ברסקי) – הוצאת הדר, 1977
כוכב השביט מגיע לעמק המומינים (עברית: רות דנור) – הוצאת זמורה ביתן, 1984
קיץ מסוכן בעמק המומינים (עברית: רות דנור) – הוצאת זמורה ביתן, 1984
משפחת המומינים - הסיפור על מגבעת המכשף (עברית: דנה כספי) - הוצאת כתר, 2010
משפחת המומינים - חורף קסום (עברית: דנה כספי) - הוצאת כתר, 2011
משפחת המומינים - כוכב השביט מגיע (עברית: דנה כספי) - הוצאת כתר, 2019
משפחת המומינים 4: זיכרונותיו של מומינאבא (עברית: דנה כספי).
הספר על מומין, בימבל ומאי הקטנה (ספר התמונות הראשון) – תרגום לעברית: דנה כספי, הוצאת קרן, תל אביב 2015
מי יעודד את רשוש?/מי ינחם את קטנטן?
המומינים הופיעו גם כרצועות קומיקס, בעיתון הבריטי הפופולרי "The Evening News" בשנת 1954. טובה ינסון איירה וכתבה את כל רצועות הקומיקס עד שנת 1959 ולאחר מכן המשיך אחיה, לארס ינסון, במלאכה, תוך שימור הסגנון והאווירה.
רצועת הקומיקס האחרונה בסדרה יצאה לאור בשנת 1975. הרצועות נוצרו במקור בשפה האנגלית אך תורגמו גם לשפות אחרות לאורך השנים.
החל מאוקטובר 2006, המוציא לאור הקנדי "Drawn and Quarterly" מוציא לשווקים סדרת ספרים אשר מאגדת את רצועות הקומיקס שהופיעו ב–"The Evening News".
לאור הצלחת סדרת האנימה, בשנת 1990 יצא לשווקים בסקנדינביה ספר קומיקס אשר יצא בסגנון של סדרת האנימה כפי שהיא הוצגה בטלוויזיה.
טובה ינסון ולארס ינסון לא היו מעורבים ביצירת ספרי הקומיקס הללו, אולם בעקבות ההצלחה הגדולה של הסדרה, יצאו לשווקים שני ספרי קומיקס חדשים אשר התוכן והאיורים בהם הופקו תחת השגחתם של לארס ובתו, סופיה ינסון-זאמברה.
כיום סופיה משגיחה על היצירה של הקומיקס באופן בלעדי.
עלילת ספרי המומינים עובדה פעמים רבות לסרטים וסדרות טלוויזיה על ידי חברות הפקה שונות.
"Die Muminfamilie" (בתרגום חופשי לעברית: "משפחת המומינים"), סדרת אנימציה שהופקה במערב גרמניה בשנים 1959–1960.
"Mumintrollet" (בתרגום חופשי לעברית: "מומינטרול"), מיני-סדרה שהופקה בשוודיה בשנים 1969–1970.
"Jul i Mumindalen" (בתרגום חופשי לעברית: "חג המולד בעמק המומינים"), מיני-סדרה בת 24 פרקים שהופקה בשוודיה בשנת 1973. הסדרה הופקה לרגל חג המולד בשוודיה.
בישראל הסדרה שודרה בישראל בערוץ הראשון.
"מומין" (יפנית: ムーミン, בתרגום חופשי לעברית: "מומין"), סדרת אנימציה, יפן, 1969–1972.
"Mumi-troll" (רוסית: Муми-тролль), שלושה סרטוני טלוויזיה שהופקו בברית המועצות בשנת 1978.
"המומינים" (פולנית: Opowiadania Muminków), סדרת אנימציה שהופקה בפולין בשיתוף פעולה פולני-אוסטרי-גרמני בשנים 1979–1980. התוכנית שודרה במקור בסוף שנות ה-70 באנימציית סטופ מושן, כאשר בשנת 2010 היא עברה מיתוג מחדש והמרה מחדש לפורמט HD.
הסדרה שודרה החל מ-16 בפברואר 2014 בישראל בטלוויזיה החינוכית.
(בתרגום חופשי לעברית: "מי ינחם את קניטת"), סרט טלוויזיה שוודי באורך חצי שעה שהושק בשנת 1980. עלילת הסרט מתבססת על הסיפור "מי יעודד את רשוש?".
"Sjljapa Volsjebnika" (בתרגום חופשי לעברית: "מגבעת המכשף"), שלושה סרטוני טלוויזיה שהופקו בברית המועצות בשנים 1980–1983. הסדרה התבססה על עלילת הספר "משפחת המומינים - הסיפור על מגבעת המכשף".
"המומינים" (יפנית: 楽しいムーミン一家) סדרת אנימה בת 104 פרקים שהופקה בשיתוף פעולה יפני-הולנדי בשנים 1990–1992. בישראל הסדרה שודרה בערוץ הראשון באמצע שנות התשעים ובשידורים חוזרים רבים לאורך השנים.
הסדרה העלתה את הפופולריות של המומינים מאוד ברחבי העולם, והפכה אותם לזיכיון מדיה.
"המומינים - כוכב השביט: הסרט" (ביפנית: ムーミン谷の彗星, באנגלית: Comet in Moominland), סרט התחלה לסדרת האנימה באורך 70 דקות אשר שודר לראשונה בשנת 1992. הסרט מתבסס על עלילת הספר "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים".
"קיץ מסוכן בעמק המומינים" (בפינית: Muumi ja vaarallinen juhannus), סרט אנימציה אשר הופק בפינלנד בשנת 2008. הסרט מבוסס על עלילת הספר "קיץ מסוכן בעמק המומינים".
"כוכב השביט מגיע לעמק המומינים (סרט סטופ מושן)" (בפינית: Muumi ja punainen pyrstötähti, באנגלית: Moomins and the Comet Chase), סרט אנימציית סטופ מושן אשר הופק בפינלנד בשנת 2010 ומבוסס על עלילת הספר "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים".
"המומינים בריביירה", סרט אנימציה אשר הופק בשיתוף פעולה פיני-צרפתי בשנת 2014 ומבוסס על גיליון קומיקס בעל אותו שם.
"עמק המומינים" , סדרה באנימציה ממוחשבת בת 26 הפרקים הופקה לטלוויזיה בשיתוף פעולה בריטי-פיני בשנת 2019.
המשפחה העקרית בסדרה היא משפחת מומין המורכבת ממומינאבא, מומינאמא ובנם הסקרן מומינטרול.
משפחת מומין חיה בעמק המומינים בבית גבוה, כחול ומעוגל אותו בנה במקור מומינאבא בעצמו.
המשפחה בחרה לחיות בעמק בדיוני זה בסוף הספר הראשון בסדרה "משפחת המומינים והשיטפון הגדול".
המשפחה חיה חיים שקטים ומאושרים, אף על פי כן, לעיתים רבות מומינטרול ואביו כמהים להרפתקאות ובעקבות כך הם יוצאים למסעות שונים ברחבי העולם.
כשמגיע הסתיו, המומינים מתכוננים לשנת החורף.
כשמגיע הרגע בו העמק מכוסה כולו בשמיכת שלג, המומינים נמצאים כבר בשינה עמוקה.
תושבי עמק המומינים כוללים, בין היתר, את סנורקה, בת זוגו של מומינטרול, אחיה של סנורקה סנורק, מדען וממציא, סניף הביישן, מאי הקטנה והשובבה, סנופקין הנווד, מר המיולין האספן וחובב הטבע וגברת פיליונק הנוקשה אשר נוהגים להתארח אצל המשפחה מעת לעת, אך רובם חיים בבתים אחרים בעמק המומינים.
עמק המומינים מתוחם ממערב בים וממזרח ברכס הרים הנקרא "ההרים הבודדים", אשר לעיתים רבות מוצגים כאזור מסוכן ומפחיד במקצת.
מפלצת המכונה הגרוק, השוכנת בהרים הבודדים, מהווה איום מתמיד על תושבי העמק.
יצורים מוזרים נוספים בסדרת הספרים הם השמנטפים, יצורים קטני ממדים אשר מחשמלים כל מי שנוגע בהם כאשר הם נטענים בחשמל מברקים, אף על פי שהם בדרך כלל אינם נחשבים מזיקים בעיני תושבי עמק המומינים.
לסיפורי המומינים ישנים מסרים אנושיים מאוד – על אף שכל הדמויות בסדרה אינן בני אנוש, חלק הגדול מהדמויות בעלות תכונות אנושיות בולטות ולעיתים רבות, שואפות למצוא משמעות לחייהם או מהרהרות על דרכי העולם.
ינסון גדלה על רקע מלחמות ותמורות בעולם והושפעה רבות מהן.
כשעבדה במגזין הסאטירי הפיני-שוודי "גארם" בשנות השלושים, נושא התוקפנות הגרמנית והשינויים במפה האירופאית העסיק אותה ושימש כחומר ליצירת עשרות או מאות קריקטורות פוליטיות.
טובה ינסון כתבה ואיירה בשנת 1945 את ספר המומינים הראשון, "המומינים והשיטפון הגדול", כתגובה לתחושות שמלחמת העולם השנייה עוררה בה.
טובה ינסון ציינה בהמשך בראיונות שהמלחמה העיקה עליה, ושביקשה לכתוב דבר תמים ונאיבי.
יש הטוענים שהחלה לכתוב את הספר כבר בשנת 1939, כדי להימלט, ולו לרגע, מהדכדוך של מלחמת ההמשך.
את יצירתה, אם כן, מתבקש לראות בהקשר פוסט מלחמתי, המחפש תיקון חברתי.
טובה ינסון שייכת לזרם שאפיין את ספרות הילדים שאחרי מלחמת העולם השנייה, כמו סופרי ילדים אחרים ברחבי העולם כדוגמת דוקטור סוס או לאה גולדברג.
דור זה של סופרי ילדים הושפע מאוד מהמלחמה, ובעיקר מהשימוש התעמולתי שנעשה בספרי ילדים בגרמניה הנאצית.
כתיבתם מתאפיינת במעין "תגובת נגד" - הצנעת ערכים לאומיים, ושימת דגש על ערכים הומניסטיים ואינדיבידואליסטיים.
רחלה זנדבק, עורכת ספרות הילדים והנוער בהוצאת "כתר", שפרסמה את הספר "משפחת המומינים - הסיפור על מגבעת המכשף" מספרת כי "ינסון רצתה לכתוב סיפור שיהיה מנוגד לחוויות הקשות של אירופה במלחמת העולם השנייה, סיפור אינטימי ואנושי, שמדבר על יחסי אנוש, קבלת האחר, חופש ואינדיבידואליזם.
טובה ינסון בחרה ליצור קומיקס שכוכביו אינם נסיכות, אבירים ופיות, כמו בספרי ילדים קלאסיים, משום שחשבה שעולמם של ילדים אחרי מלחמת העולם השנייה מצריך נחמה מסוג אחר.
כך נוצר עמק שאין בו דריסת רגל לרוע של בני אדם, ובו מתקיימים יצורים משונים זה לצד זה בשלווה.
בספרים מבוטאים גם תהיות והרהורים לגבי דרכו של העולם, והתייחסויות לגבי החיים המודרניים.
סנופקין מעיר לגבי חופש: "אדם לעולם לא יהא חופשי לגמרי, אם יעריץ אדם אחר".
מאי הקטנה מבטאת את אחזקת הרכוש: "רכוש משמעו דאגות ומעמסה שעל אדם לסחוב עמו."
בסדרת הספרים מרחב שליו נטול הפרעות חיצוניות בדרך כלל, בו מתקיים איזון פנימי עדין.