tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהנחיות של היועץ המשפטי לממשלה משנת 2004 (להלן) נדונה התופעה תוך אזכור שמה באנגלית, מבלי שניתן לה שם עברי.
בשנת 2018 כונתה התופעה "השפעה פסולה" בקוד האתי של חברת JCDecaux בעברית.
בשנת 2012 פורסם בארגנטינה כי מפעל להדפסת שטרות כסף זכה במכרזים ממשלתיים רבים.
המכרזים הוצאו על ידי משרד הכלכלה, ונחשף כי שר הכלכלה, אמאדו בודו, שהיה גם סגן נשיא ארגנטינה, הוא אחד מבעלי המפעל.
בניופאונדלנד ולברדור, באפריל 2009 הורשע פוליטיקאי בשם אד ביירן בגין שימוש לרעה בהשפעה לאחר שקיבל החזרים על חשבוניות כפולות וכן השתמש בכספי ציבור לרכישת משקאות אלכוהוליים, נסיעות אישיות והוצאות אישיות שונות.
פוליטיקאים נוספים הואשמו בעבירות דומות, וההליך המשפטי עדיין נמשך.
בדצמבר 2008 עצר ה-FBI את מושל אילינוי, רוד בלאגוייביץ', בחשד שהציע למספר אנשים להתמנות לחברי הסנאט של ארצות הברית במקום ברק אובמה, לאחר שנבחר לנשיא ארצות הברית, תמורת טובות הנאה לו ולאשתו.
בשנת 2014 הואשם נשיא צרפת לשעבר ניקולא סרקוזי בשימוש לרעה בהשפעה, לאחר שניסה לסכל את חקירת מימון קמפיין הבחירות שלו מ-2007. על פי כתב האישום, סרקוזי הציע באמצעות עורך דינו תפקיד נחשק לשופט בתמורה למידע על החקירה נגדו.
פאק גון-הייה, נשיאת דרום קוריאה, נחקרה ב-2016 אודות קשריה עם צ'וי סון-סיל, בתו של מנהיג כת צ'וי טא-מין.
לצ'וי, שאין לה תפקיד ממשלתי, ניתנה גישה למסמכים מסווגים והיא ניצלה את קשריה כדי לסחוט כסף מחברות גדולות בדרום קוריאה.
פאק הודחה מתפקידה, ובאפריל 2018 נידונה ל-24 שנות מאסר וקנס של 17 מיליון דולר, לאחר שהורשעה בשחיתות.
מאז קום המדינה פורסמו מקרים רבים של שימוש לרעה בהשפעה, ונודע על פוליטיקאים שקנו קולות או התרברבו בקשרים בין-אישיים רבים וביכולתם להשפיע על החלטות פוליטיות וכלכליות.
לדוגמה, בשנת 1951, פורסם כי מגרשי קרקע בשיכון צמרת בצפון תל אביב נרכשו במחיר מוזל על ידי פקידים בכירים בשירות המדינה שהיו אחראים על נכסי נפקדים.
בשנת 1955 פרסמה שורת המתנדבים חוברת ובה האשימו את עמוס בן-גוריון בקשרים עם אדם חשוד בפלילים, קשרים אשר כדבריהם "מביאים לידי פרוטקציה והעדפה".
בשנת 2004 פרסם היועץ המשפטי לממשלה מסמך ובו הנחיות הנוגעות לשימוש לרעה בהשפעה.
בפסקת הרקע של המסמך נכתב:
בהמשך המסמך מתוארים דפוסי התנהגות של ניצול כוח פוליטי לקידום צרכים אישיים או עסקיים.
מקרים כגון אלה המתוארים בהנחיות היועץ המשפטי לממשלה עלולים להיחשב לעבירה פלילית.
ניצול יחסי מרות הוא שימוש לרעה שעושה אדם בשליטה או בהשפעה שיש לו על אדם אחר מכוח היחסים שביניהם, כגון יחסים שבין מנהל לעובדיו או בין מורה לתלמידיו.
חוק העונשין וחוק למניעת הטרדה מינית עוסקים במצבים שבהם ניצול יחסי מרות הוא עבירה פלילית.
יחסי מרות בין שני אנשים הם יחסים שבהם מתקיים פער כוח בין שני אנשים שיש קשר ביניהם, כתוצאה ממעמדם:
יחסים בין מנהל לעובד הכפוף לו.
יחסים בין מפקד בצבא ובמשטרה ובין פקוד שלו.
יחסים בין כהן דת ובין מאמין בן עדתו או הנעזר בעצתו.
יחסים בין עובד ציבור לאדם הנזקק לשירותיו.
בפסיקה נקבע שקיום יחסי מרות בעבודה "אינו מוגבל ליחסים של מעסיק או ממונה ישיר בלבד, אלא כולל גם השפעה, סמכות ומרות עקיפה במקום העבודה".
השופטת דורית ביניש הבהירה מהו ניצול מרות:
התנהגות העולה כדי "ניצול מרות" עשויה ללבוש צורות רבות ושונות.
התנהגות כזו יכולה להיות מפורשת או מרומזת והיא יכולה להיעשות במישרין או בעקיפין.
אחת הצורות הקיצוניות של התנהגות זו תהא השמעת איום גלוי וישיר – "העתר לי או שאראה לך את כוח סמכותי"; ברוב המקרים לא יועבר האיום באופן ברור ומפורש אלא דווקא בדרך מרומזת יותר, הגם שאין בכך כמובן כדי להפחית מעוצמתו.
במקרים אחרים השימוש לרעה בסמכות ילבש צורה של הבטחה מפורשת או משתמעת של הטבה בתנאי העבודה בתמורה לטובת הנאה בתחום המיני.
צורות אלה של הטרדה מינית זכו בארצות- הברית לכינוי "Quid Pro Quo") "זה תמורת זה").
מכל מקום, תהא הדרך בה בא לידי ביטוי יסוד "ניצול המרות" אשר תהא – המשמעות היא תמיד אחת: השגת הסכמתו של הכפוף לביצוע המעשים שלא על- פי רצונו האמיתי אלא כתוצאה משימוש לרעה ביחסי המרות.
כאשר היוזמה לקיום קשר אסור במסגרת יחסי מרות הייתה של הבכיר מבין השניים, עולה הסבירות שזהו ניצול יחסי מרות, אך גם כאשר היוזמה הייתה של הזוטר, עלול הקשר להיחשב כניצול יחסי מרות.
ככל שפערי הכוח בין הבכיר לזוטר גדולים יותר, כך תתחזק הסבירות שהקשר ביניהם נעשה תוך ניצול יחסי מרות.
השופט דב לוין עמד על חשיבות הביעור של ניצול יחסי מרות:
אין לסבול את התופעה, שלמרבה הצער נפוצה היא, כי מעבידים ואנשים בעלי שררה יפעילו סמכותם על הנתונים למרותם כדי להפיק לעצמם טובת הנאה מינית.
הכפיפות של הנתונים למרותם של כאלה מעמידה אותם במצוקה אמיתית, ולא אחת ירכינו ראש ולמורת רוחם ישלימו עם התנהגות כזו, שלא זו בלבד שיש בה פסול וטעם לפגם, אלא שיש בה כדי להשפיל את האדם בו מבוצע המעשה ולפגוע פגיעה קשה בכבודו ובצנעת פרטיותו.
יש לטעת בלבם של אלה את התחושה ואת הביטחון שיש דין ויש דיין, ויש מי שאמון על הגנת זכויותיהם כאזרחים.
בהתאם ל הצעות חוזרות בעלות אופי מיני והתייחסויות חוזרות המופנות לאדם, המתמקדות במיניותו נחשבות להטרדה מינית, כאשר האדם הראה למטריד שאינו מעוניין בהצעות או בהתייחסויות האמורות.
במצבים אחדים מעשים אלה נחשבים להטרדה מינית גם כאשר המוטרד לא הראה למטריד שאינו מעוניין בהצעות או בהתייחסויות האמורות.
מצבים אלה הם הצעות והתייחסויות כאמור, המופנות אל:
קטין או חסר ישע – תוך ניצול יחסי מרות, תלות, חינוך או טיפול.
עובד במסגרת יחסי עבודה ואדם בשירות במסגרת שירות – תוך ניצול מרות ביחסי עבודה או בשירות.
תלמיד בכיתה י"ב, י"ג או י"ד, שאינו קטין, תוך ניצול יחסי מרות בלימודים.
תלמיד או סטודנט, הלומד במוסד המקנה השכלה עיונית, דתית או מקצועית לבוגרים, תוך ניצול יחסי מרות בלימודים.
אדם – תוך ניצול יחסי מרות או תלות, במסגרת הדרכה או ייעוץ של כהן דת או של מי שמתחזה להיות כהן דת או של אדם הידוע או המציג את עצמו כבעל סגולות רוחניות מיוחדות
אדם, מצדו של עובד ציבור במילוי תפקידו או בקשר אליו ותוך שימוש לרעה בסמכותו – תוך ניצול יחסי מרות או תלות של האדם בעובד הציבור.
אדם עם מוגבלות המועסק במפעל מוגן – תוך ניצול יחסי מרות או תלות.
על כך העירה שופטת בית הדין הארצי לעבודה, ורדה וירט לבנה:
"לא בכדי בחר המחוקק לכלול "עובד" באותה רשימה יחד עם - קטין, חסר ישע, מטופל במסגרת טיפול נפשי או רפואי, אדם במסגרת שירות או תלמיד שאינו קטין - אשר לא יידרשו להראות, כי לא היו מעוניינים בהתנהגויות בעלות האופי המיני שנעשו כלפיהם תוך ניצול יחסי מרות.
עוד ציינה השופטת וירט לבנה את הדרך על בעל מרות ללכת כאשר הוא מעוניין לפתח קשר אמיתי עם הכפוף למרותו:
כל עוד היחסים אינם גלויים, ידועים ומוסכמים, עלולים מעשים הנעשים מצידו של בעל מרות להתפרש, בשעת אמת, כמעשים לא רצויים, ולא יהיה די בטענה, לפיה ניתנה להם הסכמה, או שנעשו מבלי הבעת חוסר עניין.
זאת, בהתחשב במרקם היחסים העדין והמורכב הקיים במערכת בו מצויים בעלי מרות והכפופים להם."
בעבירות מין שבהן עוסק חוק העונשין, ביצוע העבירה תוך ניצול יחסי מרות מביא בחלק מהעבירות להחמרה בעונש דוגמה: העונש על סרסרות הוא חמש שנות מאסר, אך כאשר היא נעשית תוך ניצול יחסי מרות עונשה שבע שנות מאסר.
במקרים אחרים מעשה שאינו נחשב לעבירה הופך לעבירה כאשר הוא נעשה תוך ניצול יחסי מרות.
דוגמה: בעילה בהסכמה של אישה שמלאו לה 18 שנים אינה עבירה, אך אם נעשתה תוך ניצול יחסי מרות ביחסי עבודה או בשירות היא נחשבת לבעילה אסורה בהסכמה, שעונשה שלוש שנות מאסר.
גם בעבירה של התעללות גופנית, נפשית או מינית בקטין או בחסר ישע מוחמר העונש כאשר מתקיימים יחסי מרות בין המתעלל לקורבנו.
קובע שבחישוב תקופת ההתיישנות לא יבוא במניין הזמן שבו טרם מלאו לנפגע 28 שנים, כאשר, בין השאר, זו תובענה שהגיש נפגע בשל תקיפה מינית שבוצעה בנפגע בהיותו בגיר אך בטרם מלאו לו 21 שנים, תוך ניצול יחסי אמון, תלות, טיפול או מרות.
בפסק דין מדצמבר 2022 הגדירה נשיאת בית הדין הארצי לעבודה, השופטת ורדה וירט לבנה, מושג חדש בהקשר של הטרדה מינית, והוא יחסי השפעה, כדלקמן:
יחסי השפעה במקום העבודה מצויים בתווך שבין יחסי מרות (ממונה לכפיף) לבין היעדר מרות (חברים לעבודה במעמד זהה).
כוח השפעה זה יכול להיווצר במצבים שונים, שאינם כרוכים בכפיפות המיוחסת לבעל מרות.
יחסי השפעה יכולים להתבטא בעיקר בשתי בחינות – מקצועית ומעמדית.
מבחינה מקצועית, יחסי השפעה מתבטאים בניסיון של עובד בתחום הרלוונטי ובמידת החשיבות המקצועית שלו במקום העבודה.
השפעתו זו באה לידי ביטוי כשנתוניו המקצועיים האישיים של המטריד מקנים לו ביטחון במקום העבודה ומשפיעים ישירות על המוניטין והשם שלו.
במצב זה, גם בין שני עובדים שהתחילו לעבוד באותו זמן עשויים להתקיים פערי כוחות נוכח כוחו המקצועי של העובד המנוסה יותר גם מבלי שיש ביניהם כפיפות כמשמעה בהגדרת יחסי מרות.
יחסי השפעה יכולים אף להתבטא מבחינה מעמדית במקומו האישי של העובד במקום העבודה וכן להיגזר מהוותק של העובד במקום עבודה, מטיב קשריו עם עובדים אחרים, שמו והמוניטין שלו.
גם כאשר התקיימה הטרדה מינית בין שני עובדים באותו תפקיד מקצועי, ייתכן שפערי הכוחות המעמדיים בין השניים יהפכו אחד מהם לבעל השפעה על השני.
בעקבות הגדרה זו קבע בית הדין כי:
כאשר מדובר בהטרדה מינית שבוצעה על ידי בעל השפעה, יש לקבוע כי רף ההוכחה המוטל על המוטרדת ביחס להוכחת רכיב "הראה למטריד כי אינו מעוניין" נמוך מהרף המוטל על מי שהוטרדה על ידי עובד במעמד זהה לה.
ככל שיחסי ההשפעה חזקים יותר, הרף להוכחת רכיב זה יהא נמוך יותר.
מדובר, אפוא, במקרים בהם ראוי להחיל סטנדרט זהירות מיוחד על בעל ההשפעה, נמוך מזה של בעל מרות אך גבוה משל עובד מן המניין.
ניצה ברקוביץ (נולדה ב-7 בספטמבר 1955) היא סוציולוגית ישראלית, פרופסור חבר בגמלאות במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בת לדולה (לבית קרמש) וליוסף, ילידי פולין, שלאחר מלחמת העולם השנייה נעזרו בתנועת הבריחה, עברו למחנות העקורים באיטליה, ובשנת 1948 עם הקמת מדינת ישראל, עלו לארץ והשתקעו ברמלה.
למדה בבית ספר יסודי "אחווה", ואחר כך בתיכון אזורי רמלה-לוד.
לאחר סיום שירותה הצבאי החלה ללמוד באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1981 סיימה בהצטיינות תואר ראשון בסוציולוגיה ומדע המדינה.
בשנת 1986 סיימה בהצטיינות תואר שני בסוציולוגיה.
שעסקה בהשפעת המבנה המעמדי על עמדות ותפיסות כלכליות כתבה בהדרכת פרופ' אפרים יער.
עם סיום התואר השני נסעה ללימודי תואר שלישי בארצות הברית, באוניברסיטת סטנפורד.
במהלך הלימודים התגוררה בסן פרנסיסקו, ולימדה באוניברסיטת סטנפורד וב.
את עבודת הדוקטור שעסקה בצמיחה ובהתמסדות של המושגים שוויון מגדרי וזכויות נשים במרחב הגלובלי כתבה בהדרכת ג'ון וו.
בשנת 1995, לאחר סיום לימודי התואר השלישי חזרה לישראל ושהתה שנה באוניברסיטה העברית במסגרת פוסט דוקטורט במרכז שיין.
בשנת 1996 הצטרפה כמרצה לסגל המחלקה למדעי ההתנהגות (לימים המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה) באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע, וכיהנה כפרופ' חבר שם.
במהלך עבודתה מילאה תפקידי ניהול אקדמיים באוניברסיטה, ובהם: ראשות המחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה, ראשות מסלול המ.א.
בסוציולוגיה והתוכנית לסוציולוגיה ארגונית, ראשות התכנית ללימודי מגדר שהיא הייתה גם בין מקימותיה, ויועצת הדיקאן להוגנות מגדרית.
כמו כן הייתה חברת מערכת של כתב עת Social Politics: International Studies of Gender, State and Society, וכעת היא חברת מערכת של כתב העת סוציולוגיה ישראלית, ושל סדרת הספרים Teaching Gender.
ברקוביץ היא סוציולוגית פוליטית וסוציולוגית כלכלית שעוסקת במשך השנים בנושאים של גלובליזציה, מגדר, תנועות נשים טרנס-לאומיות, זכויות אדם והחברה האזרחית:
גלובליזציה, זכויות, מגדר ויחסי כוח מגדריים.
בדוקטורט ובספר שלה (מאימהוּת לאזרחוּת), חקרה את תהליכי ההבניה החברתית של "זכויות נשים" ו"שוויון מגדרי", החל ברבע האחרון של המאה ה-19 ועד שנות השמונים, והפיכת שני מושגים אלה למרכיב מרכזי בסדר היום של העולם הגלובלי.
בתחום זה כתבה מספר מאמרים, למשל מאמר משנת 1999 שבו בחנה (יחד עם קרן בראדלי) שני קמפיינים עולמיים הנוגעים לזכויות נשים: האחד, מעורר המחלוקת, למיגור הטלת מומים באברי המין של נשים, והאחר, שזכה לקונצנזוס נרחב, הוא זכותן של בנות לחינוך.
האזרחות של נשים בישראל וכיצד היא מעוצבת על ידי שיח האמהוּת ומיתוס שוויון הזכויות.
על נושא זה כתבה את מאמרה "אשת חיל מי ימצא?".
מוקד המאמר היה ביחסי הגומלין בין שני המושגים והאופן שבו הם עוצבו והושפעו מההגדרה של המדינה הישראלית כמדינה ציונית, יהודית, ודמוקרטית והיותה בעלת תרבות מיליטריסטית דומיננטית.
נושא זה התחילה ברקוביץ לחקור בעבודת הדוקטורט שלה.
שם חשפה את התפקיד שמילאו תנועות אלה בקישור בין מדינות לאום לחברה העולמית (world society).
בפרסומים הבאים פיתחה את הטענות והראתה שתנועות אלו היו, שחקניות חשובות בעיצוב הגלובליזציה והחברה האזרחית העולמית, ובמקביל, דרכי פעולתן ודרכי התארגנותן הן תוצאה של שינוי הקשר גלובלי, תרבותי ופוליטי.
בפרסומים מאוחרים יותר עדכנה את המחקר שלה על ידי חקר הפעולות וסדר היום של תנועות אלה בעידן של טכנולוגיות מידע חדשות, גלובליזציה תאגידית מהירה, וניאו ליברליזציה.
הפרויקט, בשיתוף עם פרופ' ניב גורדון, התמקד בחקירה של האינטראקציה בין תהליכים גלובליים לבין ההקשר המקומי.
ברקוביץ וגורדון בחנו את המפגש בין משטר נורמות (norm regime) וזכויות האדם הטרנס-לאומיות לבין ההקשר הישראלי המקומי.
מאוחר יותר חקרו גם את הבסיס המטריאלי של ארגוני זכויות האדם, כלומר המימון והתורמים.
החוקרים הראו שדפוס המימון משפיע על סדר היום ועל אופן הפעולה של ארגוני זכויות אדם מקומיים, ושפכו אור על רובד לא נלמד של גלובליזציה כלכלית ויחסי כוח גלובליים: זרימת המימון (והשפעותיו הנלוות) מתורמים פרטיים וציבוריים בצפון הגלובלי לארגוני זכויות אדם מקומיים בדרום הגלובלי.
במחקרם האחרון ביקרו את מתודת המחקר הנהוגה בתחום (מתודה השוואתית בין מדינות) על כך שהיא עושה שימוש במדדים מכלילים המתעלמים משונות תוך מדינתית של הפרות זכויות אדם של קבוצות שונות.
לאחרונה פנתה ברקוביץ לתחום הכלכלה פוליטית ובעיקר לחקר האופנים בהם הנאו-ליברליזם משפיע על יחסים משפחתיים ועל חיי אנשים מקבוצת חברתיות שונות.
כיוון זה הניב שלושה פרויקטים:
ארגוני חברה אזרחית, ש"עושים" העצמה כלכלית של נשים מקבוצות מוחלשות, באמצעות עסקים זעירים ואשראי זעיר.
הפרויקט - בשיתוף עם פרופ' אדריאנה קמפ - התמקד בארגונים ובמנהלות הפרויקטים והעמותות שעוסקות בכך, דרכם בחנו החוקרות את היחסים המשתנים בין ארגוני החברה האזרחית, המדינה והשוק, וכן התהליכים שהפכו דרך פעולה זו לגלובלית.
במאמר שפרסמו החוקרות הן דוחות את התפיסה הכוללנית שלפיה הניאו - ליברליזם עשה קואופטציה לפמיניזם ומראות שבהם הפמיניזם גם מתנגד לנאו-ליברליזם ומאתגר אותו.
עבודת הטיפול של סבתות (בשיתוף עם ד"ר שלומית מנור).
המחקר עסק בראשיתו באופנים שבהם המשפחתיות הישראלית כאידאולוגיה והמשפחה כמוסד פועלות ומעוצבות על ידי תפיסות אינדיבידואליסטיות, מדיניות ופרקטיקות נאו-ליברליות של שוק העבודה.
כיום ממשיכה ברקוביץ לבחון את האופנים שבהם המדינה והשוק משרטטים את גבולות המשפחה באמצעות עבודת הסבתות ומתמקדת בתהליכי ההסחרה (commodification) של עבודה זו.
נשים חרדיות בעלות עסקים קטנים.
הפרויקט - בשיתוף עם ד"ר לירון בהרב - התמקד בדרכים בהם נשים אלה מגשרות ומייצרות חיבורים בין תפיסות הנובעות ממערכת ערכים ותפיסות דתיות לבין הערכים של עולם העסקים הניאו ליברלי ובהשלכות של מפגש זה על המעמד שלהן ועל "החוזה המגדרי" הייחודי של החברה החרדית.
ברקוביץ פעילה ותומכת בארגוני שמאל ובארגונים הפועלים למען צדק ושוויון חברתי לכול.
ביניהם עמותת אלנוהוד לקידום השכלת נשים בדואיות בנגב, שבה שימשה גם יושבת ראש של הוועד המנהל בשנים 1018–2005. בתקופה זו זכתה העמותה בפרס יו"ר הכנסת לאיכות חיים לשנת תשס"ז, בפרס "פועל צדק בחינוך" מטעם עמותת "קדמה", בפרס למצוינות בחינוך ע"ש אלי הורוביץ (חברת טבע), ובפרס זוסמן-ג'וינט למצוינות בתחום השירותים החברתיים.
כמו כן, מאז שנת 1997 ועד היום, היא חברה בוועד המנהל של מרכז אדוה.
הנרייט דהאן-כלב, ניצה ינאי וניצה ברקוביץ (עורכות), נשים בדרום: מרחב, פריפריה, מיגדר, שדה בוקר, מכון בן-גוריון, הוצאת הספרים של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2005.
אורי רם וניצה ברקוביץ (עורכים), אי/שוויון, באר שבע, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2006.
אורי רם, שלמה סבירסקי וניצה ברקוביץ (עורכים), לכסיקון סוציולוגי לעת קורונה, תל אביב, מרכז אדוה וסוציולוגיה ישראלית, (2)21, 2021.
ברקוביץ פרסמה פרקים בספרים ערוכים ומאמרים רבים לבד ועם שותפות ושותפים רבים.
רבים מהם נכללו לאחר פרסומם בקבצים ערוכים.
ניצה ברקוביץ וניב גורדון, הכלכלה הפוליטית של המשטרים העל-לאומיים בראי זכויות האדם, המרחב הציבורי, גיליון 4, 2010, עמ' 75–109.
ניצה ברקוביץ, פמיניזם, מתוך: אורי רם וניצה ברקוביץ (עורכים), אי/שוויון, הוצאת אוניברסיטת בן-גוריון, 2006, עמ' 324–331.
כמו כן כתבה ערכים בסוציולוגיה לאנציקלופדיות מרכזיות:
ספרי לימוד בעריכתה או בהשתתפותה
עריכה מדעית של המהדורה העברית של הספר: ג'.
מורגן, דימויים של ארגון (תרגם: יורם שדה), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2010
עריכה של הקובץ: סוציולוגיה של ארגונים - מקראה (תרגום המאמרים: יעל אונגר, אורית פרידלנד, יורם שדה), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2010.
השתתפות בקובץ: ניצה ינאי ואחרות (עורכות), דרכים לחשיבה פמיניסטית, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2007.
ניצוד (בדנית: Jagten) הוא סרט דני משנת 2012 בכיכובו של מאדס מיקלסן.
הסרט עוסק בגבר אשר חייו נהרסים לאחר שהוא נחשד על לא עוול בכפו בהתעללות מינית בילדים.
הסרט זכה להצלחה רבה, וזיכה את מיקלסן בתואר השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן.
כמו כן הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר ולפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר.
לוקאס, הוא גבר גרוש המתגורר בעיירת ציידים קטנה ומלוכדת בדנמרק.
הוא עובד כגנן בגן ילדים מקומי, ואהוב מאוד על הילדים.
הוא מתחיל לשקם את חייו, משכנע את בנו המתבגר מרקוס לעבור לגור אתו, ומפתח קשר רומנטי עם קולגה שלו מהעבודה.
עם זאת, ילדה בעלת דמיון מפותח בשם קלרה, טוענת שלוקאס תקף אותה מינית.
חייו של לוקאס נהרסים באחת.
הוא מפוטר מעבודתו, נפרד מבת זוגו, ובנו מורחק ממנו.
הוא נלקח למעצר במשטרה, אולם עד מהרה משוחרר מחוסר ראיות.
למרות זאת, הוא הופך למנודה בקהילת הציידים הקטנה שהיא כל עולמו.
ניצוץ החיים (באנגלית נקרא Quest for Fire - חיפוש אחר האש - ובצרפתית La Guerre du feu - מלחמת האש) הוא סרט הרפתקאות ופנטזיה פרהיסטורית משנת 1981, בבימויו של ז'אן-ז'אק אנו, על פי תסריט של ז'ראר בראש ובכיכובם של אוורט מקגיל, רון פרלמן, נאמר אל-קאדי וריי דאון צ'ונג.
הסרט הוא קופרודוקציה קנדית-צרפתית שהיא עיבוד קולנועי לרומן הבלגי "החיפוש אחר האש" משנת 1911, מאת האחים רוסני (J.-H.
הסיפור מתרחש "לפני 80,000 שנה", עם עלילה הנוגעת למאבק על השליטה באש על ידי האדם הקדמון.
ובמספר פרסים כולל: פרס אוסקר לאיפור ולעיצוב השיער הטובים ביותר, פרס באפט"א לאיפור ועיצוב השיער הטוב ביותר, ובפרס סזאר לסרט הטוב ביותר ולבמאי הטוב ביותר.
בטקס פרסי הג'יני הרביעי, הסרט היה מועמד בשבע קטגוריות וזכה בחמש (השחקנית הטובה ביותר, עיצוב התלבושות הטוב ביותר, העריכה הטובה ביותר, עריכת הסאונד הטובה ביותר, הסאונד הטוב ביותר).
'האולאם' הם שבט של אנשי מערות השומרים בקפידה על להבה קטנה, שבה הם משתמשים כדי להצית שריפות גדולות יותר.
לאחר שנאלצו לצאת מביתם עקב קרב אלים עם שבט 'וואגאבו' דמוי הקוף, בני 'האולאם' הופכים מבועתים כאשר האש שלהם נכבית בטעות בזמן שהם מחפשים מקלט בביצה.
מכיוון שהשבט אינו יודע ליצור אש בעצמו, זקן השבט מחליט לשלוח שלושה גברים, נאו, אמוקר וגאו, למסע למצוא אש.
במהלך מסעם, השלישייה נתקלת בכמה סכנות, כולל שבט של קניבלים - 'הקזאם' - בעלי מראה פרימיטיבי יותר, שיש להם אש.
נאו, אמוקר וגאו מתכננים לגנוב מהם את האש.
גאו ואמוקאר מפתים את רובם הרחק מהמאהל שלהם בזמן שנאוה הורג את הלוחמים הנותרים, אם כי לא לפני שננשך באיברי המין, דבר הגורם לו לייסורים.
שלושתם גונבים את האש ומתכוננים לחזור הביתה.
אישה צעירה, איקה, הייתה שבויה של 'הקזאם' ומחליטה ללכת בעקבות השלישייה.
היא עושה קביים פרימיטיביים כדי לעזור לנאה להתאושש מהפציעה שלו.
איקה מבינה עד מהרה שהיא ליד ביתה ומנסה לשכנע את האולם ללכת איתה.
כשהם מסרבים, הם הולכים לדרכם.
נאו מסתובב, ואחריו גו ואמוקאר הסרבנים, והקבוצה מתאחדת.
לאחר שנאו עוזב את האחרים כדי לסייר בכפר, הוא נלכד בחול טובעני, וכמעט שוקע אל מותו.
הוא מתגלה ונלכד על ידי האיווקה, השבט של איקה.
בתחילה, נתון נאו לכמה צורות של השפלה על ידי האיווקה, כולל אילוץ להזדווג עם הנשים בעלות המעמד הגבוה של השבט, שמנות וגדולות החזה.
איקה הקטנה מודרת על ידי השבט שלה, וכשהיא מנסה לישון לידם מאוחר יותר באותו לילה, היא מגורשת משם.
האיווקה מראים לנאוה את הידע המתקדם שלהם בהבערת אש באמצעות מקלות.
גאו ואמוקאר מוצאים בסופו של דבר את נאו בין האיווקה ומנסים לחלץ אותו, אך נראה שנאו לא מוכן לעזוב.
בלילה, הם מבריחים אותו מהמחנה.
למחרת, נאו שוטף את צבע הגוף של איווקה.
הוא מנסה לעלות שוב לאיקה, אבל היא מלמדת אותו את התנוחה המיסיונרית האינטימית יותר.
זמן לא רב לפני שהם מגיעים לביצה שבה התחילו את המסע, השלושה נקלעים למארב על ידי יריבים מתוך שבט 'האולם', שרוצים לגנוב את האש ולהחזיר אותה בעצמם.
עם זאת, נאו וקבוצתו מביסים אותם.
עם הצטרפותם מחדש לשבט, מציגה הקבוצה את האש לשמחת כולם.
אבל במהלך החגיגה שלאחר מכן, האש נכבית שוב בטעות.
נאו מנסה ליצור אש חדשה כפי שראה במחנה ה'איווקה', ברגע שהניצוץ נדלק, השבט מתמוגג.
חודשים לאחר מכן, נאו ואיקה מתכוננים להביא ילד לעולם.
עבור הסרט נוצרו שפות ייחודיות על ידי הסופר אנתוני בורגס, בעוד שדפוסי תנועה ומחוות פותחו על ידי האנתרופולוג דזמונד מוריס.
השפה המתקדמת יותר של האיוואקה התבססה במידה רבה על אלה של ילידי קרי ואינואיט בצפון קנדה, מה שגרם לשעשוע מסוים בקרב אלו בקבוצה זו שראו את הסרט, מכיוון שלמילים אין כל קשר לעלילה.
בני האולם מוצגים כאנשי מערות סטריאוטיפיים בסגנון ניאנדרתלי, בשלב ביניים של התפתחות בהשוואה ל'וואגאבו' דמוי הקוף, מצד אחד, ולאיווקה' המתקדמים יותר מבחינה תרבותית מצד שני.
ה'אולאם' וה'איווקה' מתוארים כבעלי פיגמנט בהיר, ה'קזאם' כאדמוני שיער.
שבט ה'איוואקה' משתמש בקישוט גוף (תכשיטים, צבעי גוף, מסכות, כיסויי ראש), הוא בעל שפה מפותחת וטכנולוגיה פשוטה כמו כלי אוכל וראשי חץ .
הסרט צולם בהרי ההיילנדס הסקוטיים ובפארק הלאומי צבו ובאגם מגדי בקניה.
רצף הפתיחה צולם באי ונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה עבור סצנות היער, ואילו בית המערה צולם במערות גריג'ס בחצי האי ברוס לאורך מתלול הניאגרה ליד אונטריו.
כמה סצנות הכוללות ממותות צולמו באיסלנד.
הסרט מכר כמעט חמישה מיליון כרטיסים בצרפת.
רוג'ר איברט העניק לסרט שלושה וחצי כוכבים מתוך ארבעה, וכתב שהוא ראה בו "קומדיה גבולית" בסצנות הפתיחה, אבל "אז הדמויות האלה והמסע שלהן התחילו להתפתח, ועד שהסרט נגמר היה אכפת לי מאוד איך החיים שלהם יתפתחו".
ג'ין סיסקל מה"שיקגו טריביון" העניק שלושה כוכבים מתוך ארבעה, ואמר כי הסרט מרתק.
ג'נט מסלין מ"הניו יורק טיימס" כתבה שהסרט היה "יותר מסתם שיעור מדעי משעשע ביותר, למרות שהוא בהחלט זה.
זו גם דרמה נוגעת ללב, מצחיקה ומותחת על האדם הקדמון".
הסרט לא נועד להיות סרט תיעודי מדויק מבחינה מדעית של נקודה מסוימת בפרה-היסטוריה.
הדבר התברר על ידי תגובת הקהילה המדעית.
במאמר עבור כתב העת American Anthropologist, פרופסור לבלשנות באוניברסיטת בראון פיליפ ליברמן תיאר כ"אבסורדי" את התערובת של רמות שונות של קידמה בין שבטים שונים החיים בסמיכות.
ליברמן ציין כי "זה יהיה הכי לא סביר לפני 80,000 שנה" שבני אדם עדיין יציגו מאפיינים דמויי קוף; בנוסף הוא ציין ששבט 'איוואקה' תואר כבעל "תרבות כפרית שהייתה צפויה לפני 10,000 שנה".
עם זאת, התקדם יותר במשך השנים לעבר הסברה של הסרט שבה היו בעבר מינים שונים של בני אדם שקיימו אינטראקציה והזדווגות.
ניצוץ החיים הוא נובלה מאת אריך מריה רמרק שיצאה לאור בשנת 1952. העלילה עוקבת אחרי קבוצה של אסירים במחנה ריכוז במהלך מלחמת העולם השנייה.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 1953, בהוצאת הספרים קרני, בתרגומו של דוד סיון.
הרומן כולל 25 פרקים והוא מספר את סיפורם של אסירים ושומרים של "המחנה הקטן", מחנה הריכוז הבדיוני "מלרן", חודשים ספורים לפני תום מלחמת העולם השנייה.
המחנה הקטן הוא חלק ממחנה הריכוז, אליו נשלחים אסירים שאינם מסוגלים לעבוד.
בהפצצות החוזרות על העיר הסמוכה, קבוצת אסירים של המחנה הקטן, שנקראו ותיקים, על שנות שהותם, מתחילה להתארגן כשהם רואים סימנים לשחרור אפשרי.
זה מתחיל באי ציות לפקודות, הסתרת אסירים אחרים כדי להימלט מאחיזתם של השומרים, השגת נשק ולבסוף המרד מגיע לשיאו במאבק מזוין לשחרור המחנה.
בעלילה מוצגים גם התנאים הבלתי אנושיים של המחנה, כמו השפלות, תנאים לא סניטריים ורעב, מרכיב נוסף בעלילה הוא הסכסוך עם החלק הקומוניסטי של קבוצת ההתנגדות ומטרותיהם.
זמן קצר לאחר שנודע לרמרק, ביוני 1946 על מותה של אלפרידה שולץ, אחותו הצעירה, שראשה נערף לאחר משפט של בית המשפט העממי ב-1943, הוא החל לעבוד על הרומן, שהקדיש לה.
הרומן מבוסס על הספרים ושיחות עם ניצולים, כמו אדגר קופפר וטוטו קופמן.
בין הספרים היו "המשפט" של וילי ברדל, הרומן " "הצלב השביעי" מאת אנה זגרס, והניתוח "מדינת ה-SS" שנכתב על ידי אויגן קוגון.
ניצה פלד (נולדה ב-24 במאי 1956) היא משוררת, מתרגמת, עורכת לשון ותרגום ומנקדת ישראלית, זוכת פרס אקו"ם לשירה פעמיים, וזוכת פרס טשרניחובסקי לשירה.
פלד נולדה בנתניה וגדלה בפתח תקווה.
במסגרת לימודיה בתיכון 'ברנר' בפתח תקווה, למדה ספרות אצל סופרת הילדים אסתר שטרייט-וורצל.
למדה לימודי אמנות ומדעי הרוח ועוסקת בתרגום ספרותי מאנגלית לעברית, בעריכה ובניקוד.
בגיל 18 התפרסם לראשונה השיר שלה 'נגטיב', ב'משא', מוסף הספרות של עיתון דבר, 6 בדצמבר 1974. השיר נכתב בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
אם לבן אבנר פלד ובת הגר שורץ, גרה בתל אביב עם בן זוגה מוטי שורץ.
מילות יחס, הופיע בשנת 1989 בהוצאת ספרית פועלים
מילים כמו סידן, הופיע בשנת 1993 בהוצאת הקיבוץ המאוחד
נ נ נח, הופיע בשנת 1995 בהוצאת תמוז בשיתוף עם אגודת הסופרים
הסכין של אימי, הופיע בשנת 2015 בפרדס הוצאה לאור
כיצד לכתוב חיסור, הופיע בשנת 2025 בהוצאת נהר ספרים
פלד כותבת לעיתים גם לילדים:
שיר הילדים פרי עטה: 'שאול', זכה בתחרות 'שירה על הדרך' של עיריית תל אביב והתנוסס בשדרות ח"ן בעיר.
שירי ילדים שלה התפרסמו בכתב העת המקוון לתרבות וספרות ילדים - 'הפנקס', בליווי איורים של ליהי יעקב וליאורה גרוסמן.
ספרה הראשון "מילות יחס": זכה בפרס אקו"ם ליצירה המוגשת בעילום שם בתחום השירה לשנת 1988. שופטי הפרס נורית זרחי, א.ב.
יפה, חיים פסח כתבו בכתב ההכרזה על הפרס: "השירים הקצרים והקצרצרים מעידים כולם על דרגת מודעות גבוהה וכושר ביטוי מיוחד...
בתוך כך מתגלה דמות נשית-אינטימית החולקת את חוויותיה עם הקורא בתערובת של עצב וחוכמה".
הספר "נ נ נח": זכה בפרס טשרניחובסקי לשירה לשנת 1995
הספר "כיצד לכתוב חיסור": זכה בפרס אקו"ם ע"ש נתן יונתן ליצירה המוגשת בעילום שם בתחום השירה לשנת 2023. שופטי הפרס חנה גולדברג, שי שניידר-אילת, ליאור שטרנברג.
כתבו בכתב ההכרזה על הפרס: "ניצה כותבת שירה צלולה, בהירה ומתומצתת, היא מסתכלת במתרחש בעולמנו הכאוטי והמבלבל ומנסה לשקף בכנות ובאמינות את מה שהיא רואה."
שיר הילדים פרי עטה: "שאול", זכה בתחרות 'שירה על הדרך' של עיריית תל אביב לשנת 2012 והתנוסס בשדרות ח"ן בעיר.
עם צאת ספרה השני של פלד: 'מילים כמו סידן' שהופיע בשנת 1993 בהוצאת הקיבוץ המאוחד, הוקדשה לשירתה אחת מתוכניות הרדיו 'מילים שמנסות לגעת' עם אהוד מנור.
שירים מפרי עטה ראו אור בכתבי העת: פרוזה, מאזנים, עלי שיח, ובמוספים הספרותיים של העיתונים השונים.
בשנת 1993 התפרסמו במוסף הספרותי של עיתון דבר, שירים מתוך הקובץ נ נ נח (שקובצו לספר רק מאוחר יותר בשנת 1995).
בתגובה לשירים כתב יצחק בן אהרן מכתב אישי לפלד, בכתב ידו ומסר אותו בעצמו למערכת עיתון דבר.
המכתב שמור אצל פלד: "התרשמתי רבות וענוגות משירייך שהתפרסמו בגיליון משא 19/11...
מזמן לא קראתי שירה ארוטית אישית צלולה ונקייה שיצאה מידך", בן אהרן כתב, וחתם: "בברכה סבא יצחק".
ראובן מירן, סופר ומו"ל, על הספר "הסכין של אמי" בכריכה האחורית של הספר: "בלי תופים ובלי חצוצרות, לאט לאט, חרש חרש אבל לעומק חודרות המילים ללב.
ביד עדינה ובלב חכם מאתרת ניצה פלד את החללים שממלאים את חיינו.
היא יודעת את מהות החיים, ערה לגבולות החיים ולמגבלותיהם – ועדיין מנסה להיאחז בהם ולפענח את סודם.
ניצה פלד היא משוררת נחבאת אל השירים.
אלה הם שירים שקטים, מפוכחים, שירים שאוצרים בתוכם כאב עמוק.
את הנעשה אין להשיב אלא רק לכתוב אותו, לכתוב גם ברגעי ייאוש.
לכתוב ולחכות ללא־נודע שאין ידוע ממנו."
לאחר שנים של עבודה בעריכת תרגום, החלה לתרגם בעצמה מאנגלית לעברית ותרגמה ספרים רבים, להוצאות ספרים שונות: ספרית מעריב, הוצאת כנרת, ידיעות ספרים, הוצאת מודן, נהר ספרים, פן הוצאה לאור, הוצאת סימנים, הוצאת הכורסא, הוצאת כנפיים וצלטנר ספרי ילדים.
תרגומיה זכו לשבחי הביקורת במוספי הספרות של העיתונות.
רשימה חלקית של הספרים שתרגמה:
איש העולם – מסות מאת רלף וולדו אמרסון, הוצאת נהר ספרים
לילה אינדיאני – נאומו של צ'יף סיאטל, הוצאת נהר ספרים
לרקוד עם הרוח – מנהיגים אינדיאנים מדברים, הוצאת נהר ספרים
המדריך לרוסי המתחיל, מאת גארי שטיינגרט, הוצאת סימנים
סיפרתי לך פעם, מאת ג'ודי בדניץ, הוצאת סימנים
יש יהודים בבית שלי, מאת לארה ופנייר, הוצאת סימנים
ארץ שפלה, מאת ג'וזף אוניל, הוצאת סימנים
נערה מברלין, מאת ג'ייק ווליס סימונס, הוצאת סימנים
חמשת האנשים שתפגוש בגן עדן, מאת מיץ' אלבום, הוצאת מטר
גני קינמון, מאת שיאם סלבאדוראי, הוצאת כנרת
האיש שאהב איים, מאת ד.ה.
בשבחי ההליכה, מאת לסלי סטיבן, הוצאת נהר ספרים
המגפה הסמוקה, מאת ג'ק לונדון, הוצאת נהר ספרים
מאת פרנסיס סקוט פיצג'רלד, הוצאת נהר ספרים
אורונוקו, העבד המלכותי, מאת אפרה בן, הוצאת נהר ספרים
המלחמה והעתיד, מאת תומאס מאן, הוצאת נהר ספרים
האמן והפוליטיקה, מאת וירג'יניה וולף, הוצאת נהר ספרים
חור בצורה של ארנבת, מאת ג'ון דוהרטי, הוצאת צלטנר
כל ספריה של הסופרת האמריקאית קריסטין הרמל, להוצאת הכורסא
כל ספריה של הסופרת האמריקאית אליסון ריצ'מן, לפן הוצאה לאור
רשימה חלקית של ספרים בעריכת ניצה פלד:
על ההשתעבדות מרצון, מאת אטיין דה לה בואסי, הוצאת נהר ספרים
מסע סביב חדרי, מאת גזביה דמסטר, הוצאת נהר ספרים
זר בכפר, מאת ג'יימס בולדווין, הוצאת נהר ספרים
הפיל נעלם, מאת הארוקי מוראקאמי, בהוצאת עם עובד
חינוך לחשיבה – חינוך קוגניטיבי לשליטה על התודעה, מאת שלמה קניאל, הוצאת רמות
בונים פה נמל, מאת רפאל (רפול) איתן, הוצאת תמוז;
מפרי עץ הדעת, מאת דן מלר וצופיה מלר ומשה גרנות, הוצאת תמוז
מסיפורי המזרח התיכון הישן, מאת אליהו נאוי, הוצאת תמוז
פגישת ביניים, מאת אורציון ברתנא, הוצאת תמוז
השטן של היועץ, מאת אלן דרשוביץ', ספרית מעריב
העם המחוצף, מאת יהודה באואר, הוצאת נהר ספרים
העם המחוצף בכפר הגלובלי, מאת יהודה באואר, הוצאת נהר ספרים
רשימה חלקית של הספרים שניצה פלד ניקדה:
שירת הניבלונגים, מאת אריה סתיו, הוצאת הקיבוץ המאוחד
צומת הלבבות השחורים, מאת לאופולד סדר סנגור, נהר ספרים
ארץ האין, מאת חיים שפיר, הוצאת שפיר
ארץ עכשיו, מאת חיים שפיר, הוצאת שפיר
ניצול כלכלי בעבודה מתייחס ליחסים חברתיים לא צודקים הנובעים מחוסר סימטריה בכוח או מחילופי ערך לא שווים בין עובדים למעסיקיהם ובמטרה להנציח אי-שוויון חברתי ואי-שוויון כלכלי.
ניצול, במובנו הרחב, מוגדר כניצול לא הוגן של גורם אחד על ידי אחר.
באופן מסורתי, ניצול מקושר לניצול אדם חסר ברירה, חלש ופגיע, שהימצאותו במצב זה מהווה עבור המנצל קרקע פורייה להגברת כוחו האישי.
ניצול מהווה תופעה מורכבת עם שורשים כלכליים, חברתיים ופסיכולוגיים.
בעוד שתיאוריות שונות מציעות הסברים שונים למקורותיו, הן כולן מכירות בחומרת הבעיה ובצורך להתמודד איתה.
חלקן קוראות למאמץ משותף של ממשלות, ארגוני חברה אזרחית, עסקים ופרטים כאחד, במטרה להיאבק בניצול וליצור חברה צודקת והוגנת יותר.
נשים, מהגרים ואוכלוסיות מופלות יותר נוטים להיות קורבנות ניצול כלכלי בעבודה.
כשלניצול כלכלי בעבודה השלכות פסיכולוגיות על העובד המנוצל.
קיימת הבדלה בין ניצול כלכלי בעבודה מנקודת מבט מרקסיסטית וליברלית ונאו-קלאסית.
התיאוריה של קרל מרקס נחשבת למשפיעה ביותר בתחום הניצול.
מרקס ראה בניצול כגניבת כוח כלכלי.
הנובעת מכך שהמעמד העובד (הפרולטריון) נאלץ מחוסר ברירה אחרת למכור את כוח עבודתו.
וזאת בעיקר לאור העובדה שלרוב המנצלים במעמד חכירה או בעלות על נכסים יצרניים המסייעים למיטוב הניצול.
לפי מרקס, ניצול מתרחש כאשר לא מתקיימים 2 עקרונות סוציאליסטים וקומוניסטים: אדם עובד אינו מקבל תמורה המכסה את כל צרכיו, כמו אינו מקבל תמורה ההולמת את עבודתו או את העבודה שהשקיע בהכנסה או שכר.
תופעה ותהליך מואץ במקרה של עיסוק בעבודות חברתיות.
במצב זה המנצלים, המהווים סוכני בורגנות, יכולים לרכוש סחורות על בסיס רווחי יחסי הניצול, רווחים המגלמים יותר עבודה ממה שהמנצלים עצמם השקיעו, ומביאים להרעה נוספת במצב המנוצלים, הפרולטריון.
שמקבלים יחס פחות מהתוצר הממוצע שהם עצמם מייצרים.
מרקס זיהה את הניצול בכל החברות המעמדיות, ולא רק בחברות קפיטליסטיות.
מרקס טען כי סוכני בורגנות אינם מסתפקים רק בניצול עבודת מעמד הפועלים אלא גם פועלים להסתפקות העובד בהורדת תנאי מחייתו לבסיסיים, תוך הכפלת תפוקתו של העובד, שמכונה "עבודת עודף", והגברת חסכונות ייצור והוצאות על עובדים.
כשבכלכלה קפיטליסטית כתאוריית הערך של העבודה העובד נחשב "עובד חופשי" לבחור איפה יועסק ולא זכאי לתגמולים על בסיס ייצור אלא רק על בסיס עלות ייצור העובד והכשרתו.
במצב זה ה"ערך העודף" שמייצר הקפיטליסט מההעסקה הניצולית, תוך דחיקת המנוצלים למצב כלכלי ירוד יותר מביאה לכיסוי ההוצאות הכלליות של הייצור, כיסוי הצריכה האישית של הקפיטליסט, אך בעיקר להאצת הצמיחה הכלכלית והקמת מפעלי ייצור נוספים ובכך לקידום מערכת ניצול גדולה יותר.
ביקורות על תאוריית הניצול המרקסיסטית
התיאוריה המרקסיסטית ספגה ביקורות רבות.
מבקרים קפיטליסטיים טוענים שמרקס מניח שבעלי הון אינם תורמים דבר לתהליך הייצור, וכי הוא היה צריך להתיר רווח הוגן על סיכון ההשקעה הכספית בייצור מקומות עבודה ולתגמל את מאמצי ההנהלה.
דייוויד רמזי סטיל טוען שתורת התפוקה השולית מפריכה את תאוריית הניצול של מרקס, שכן תחת תנאי שוק תחרותיים, פיצוי העובד נקבעים לפי תרומתו לתפוקה השולית.
עם זאת, סטיל מציין כי הדבר אינו נוגע לטיעון האתי של הסוציאליסטים, המכירים בעבודה שאינה תרומות לתפוקה השולית.
אך טוענים שזה לא לגיטימי במעמד הבעלים הפסיביים כחוכרים, לקבל הכנסה מניבה מרווחי אחזקה בהון וקרקע שלא שלהם ישירות.
מגנאד דסאי ציין כי ייתכן שערך עודף נובע ממקורות שאינם עבודה, כמו בתעשיית היין, שבה תהליך התסיסה עצמו מוסיף ערך משמעותי ללא תוספת עבודה.
הדבר מערער את הרעיון שכל הערך והערך העודף ברווחי הייצור נובעים אך ורק מעבודה.
כשיש הטוענים גם כי קפיטליסטים אינם מנצלים את עובדיהם, אלא מסייעים להם בכך שהם מספקים להם הכנסה הרבה לפני שההכנסה מהסחורות שיוצרו מתקבלת.
ג'ון רומר בחן וביקר את תאוריית מרקס, והציע מודל ניצול המבוסס על בעלות, כישורי עבודה פיזיים וקניין של קרקע ואמצעי ייצור.
הוא דוחה את תורת הערך של העבודה וטוען שניצול יכול להתקיים גם בהיעדר יחסי עבודה.
כמו בכלכלת קיום, ולכן תומך במודל הניצול המבוסס על זכויות קניין.
רומר בוחן את התיאוריה שלו בכלי תורת המשחקים כדי לבנות מצבים חלופיים בהם המנוצלים יכולים לשפר את רווחתם על ידי משיכת חלקם בנכסים הניתנים להעברה ובלתי ניתנים להעברה של החברה.
ניצול פיאודלי, קפיטליסטי וסוציאליסטי כולם נובעים מתאוריית הניצול על בסיס חלוקה לא-שוויונית של זכויות קניין.
התיאוריה הליברלית מתמקדת בחירויות הפרט ובבחירה האישית.
הילל סטיינר טען שליברליזם יכול לספק תיאוריה מספקת של ניצול.
הוא מבחין בין שלושה סוגי העברות בין-אישיות: תרומה, החלפה וגניבה.
העברה ניצולית, בניגוד לגניבה, היא דו-צדדית, והפריטים מועברים מרצון, אך בערך לא שווה וגדול מאפס.
ההבדל בין תועלת לניצול, למרות תכונותיהם המשותפות, טמון בהנחות הנגדיות שלהם: בניצול, שני הצדדים היו מבצעים את ההעברה מרצון גם אם הערכים היו שווים, בעוד שבתועלת, מחזיק הפריט בעל הערך הגבוה יותר לא היה מבצע את ההעברה אם הערכים היו שווים.
סטיינר בוחן את התנאים המוסדיים של ניצול ומוצא כי באופן כללי, ניצול נחשב לבלתי צודק.
הוא טוען כי ניצול הוא יחס משולש או מרובע בגרסאות מסוימות הכולל את המדינה, המנוצל, המנצל ואלה שזכויותיהם מופרות.
על פי התפיסה הליברלית, כדי למגר ניצול, משטר אי-התערבות ממשלתית הוא תנאי הכרחי.
עם זאת, הוגים אחרים חלקו על טיעון זה וטענו כי זכויות קניין שייכות לכולם וכי אי-התערבות במסחר אינה מספיקה למניעת ניצול.
כשאדם סמית עצמו תיאר כיצד עסקים קפיטליסטים פועלים יחד כדי להפיק כמה שיותר עושר מעובדיהם.
רוב הכלכלנים הנאו-קלאסים רואים בניצול הפשטה מהאסכולה הקלאסית.
עם זאת, בתיאוריות נאו-קלאסיות מסוימות, ניצול מוגדר באי-שוויון בין התפוקה השולית של עובדים או סוכני ייצור הכרחיים לשכרם, כך שהשכר נמוך יותר.
תאורטיקנים נאו-קלאסיים מזהים גם את הצורך בסוג כלשהו של חלוקה מחדש של הכנסה לעניים, נכים, חקלאים ואיכרים, או כל קבוצה מנוכרת חברתית מ"פונקציית הרווחה החברתית".
התפיסה הנאו-קלאסית הכללית היא שכל הגורמים יכולים להיות מתוגמלים בו זמנית לפי תפוקתם השולית.
כלומר, גורמי ייצור צריכים להיות מתוגמלים לפי תפוקתם השולית.
ניצול יכול להתרחש רק בקפיטליזם לא מושלם, עקב תחרות לא מושלמת.
מונח זה מאשים מונופול בשוק המוצר, מונופסון בשוק העבודה וקרטליזציה כגורמים העיקריים לניצול עובדים.
עם זאת, קיימים הוגים הטוענים כי ניצול לחלוטין תואם שווקים תחרותיים.
נִצָּחוֹן פִּירוּּס הוא ביטוי המשמש לתיאור ניצחון שעלה במחיר כה רב, עד שיצא שכרו בהפסדו.
אמרת כנף המשמשת להתייחסות לניצחון כזה היא "עוד ניצחון כזה ואבדנו".
לעיתים משמשים הביטוי והאמרה גם ביחס לניצחון שהושג בקלות, לשם הבעת חשש מהמחיר העתידי שישלם המנצח עקב תוצאות ניצחונו.
פלוטרכוס מייחס את האמרה לפירוס מלך ממלכת אפירוס, שעל שמו נטבע הביטוי.
הטרנטינים זימנו בשנת 280 לפנה"ס את המפקד המצליח והנודע פירוס, כדי שיסייע להם במלחמתם המתמשכת מול הרומאים.
פירוס ניצח בקרב אסקולום באפוליה ולפניו בקרב הרקלאה באזור שהיום הוא בזיליקטה, מול הרומאים בשנת 279 לפנה"ס, אך הניצחון עלה לו במחיר כבד.
בשני ניצחונותיו של פירוס על הרומאים היו אבדות הרומאים גדולות מאבדותיו של פירוס, אך סך הפגיעה בכוחם הצבאי של הרומאים הייתה פחותה, משום שמאגר כוח האדם שלהם היה גדול יותר.
אף שמקורו של הביטוי בניצחון צבאי, הוא משמש גם לתיאור ניצחון מסוג זה גם בתחומים אחרים.
ניצן (נִצָּן) הוא יישוב קהילתי דתי השייך למועצה אזורית חוף אשקלון והיישוב הגדול במועצה.
הוא נמצא בחולות ניצנים, כ-6 ק"מ צפונית לעיר אשקלון וכ-3 ק"מ דרומית לאשדוד והוא מהווה את היישוב הצפוני ביותר במועצה האזורית.
שטח היישוב יושב לראשונה בשנת 1943 והיה מקום מושבו של קיבוץ ניצנים.
בשנת 1948 נכבש המקום על ידי המצרים ונחרב.
לאחר מלחמת העצמאות, קיבוץ ניצנים הוקם מחדש כ-4 ק"מ דרומית, במקום בו הוא שוכן היום.
באתר המקורי הקימה המחלקה לעליית הנוער של הסוכנות היהודית את כפר הנוער ניצנים.
בשנת 1989 נסגר כפר הנוער, הוא נרכש על ידי חברת ניצני ים שהקימה בו בשנת 1998 את היישוב ניצן.
בניצן פועלים גני ילדים, בית ספר יסודי ושתי אולפנות, סניף של תנועת הנוער בני עקיבא וסניף של תנועת הילדים עוז, בתי כנסת, מקוואות ומתנ"ס.
בין השנים 2007 ו-2013 הורחב היישוב משמעותית עבור בניית בתי קבע לשיכון מפוני תוכנית ההתנתקות.
שטח היישוב ניצן הוא כ־400 דונם.
ביחד עם ניצן ב' והשטחים החקלאיים שבאזור מגיע שטח היישובים לכ־1,800 דונם.
לאחר תוכנית ההתנתקות בשנת 2005 הוקמה בניצן שכונת קרווילות גדולה, שנועדה לשמש פתרון זמני למאות משפחות מגוש קטיף.
הקרווילות נבנו בחולות ניצנים והיו אמורות לשמש למגורים של שנתיים־שלוש בלבד.
בפועל, משפחות רבות התגוררו בהן במשך למעלה מעשור.
שכונת הקרווילות בניצן הייתה אחד ממוקדי הקליטה הגדולים ביותר של המפונים, וקלטה מגוון רחב של קהילות מיישובי גוש קטיף.
התנאים בשכונה תוארו בידי המפונים כקשים: תשתיות זמניות, מחסור בתעסוקה, תחושת ארעיות ואובדן הקהילה המקורית.
חלק מהמפונים כינו את המקום "המערב הפרוע", בשל היעדר מסגרות יציבות ותחושת בלבול וחוסר יציבות חברתי.
בשנת 2007 הופרדה ההרחבה ליישוב נפרד - ניצן ב'.
בית ספר שדה שקמים – ליד היישוב שוכן בית ספר שדה, המספר את ההיסטוריה של קיבוץ ניצנים.
שמורת הטבע חולות ניצנים – סמוך ליישוב נמצאת שמורת הטבע חולות ניצנים, בה מגוון רחב של בעלי חיים וצמחייה.
חולות ניצנים – חוף ים ששוכן ליד היישוב.
התקיימו בו מספר פסטיבלים גדולים במשך השנה ביניהם "בומבמלה" ו"כפר המוזיקה"
המרכז להנצחת מורשת גוש קטיף וצפון השומרון – להנצחת מורשת גוש קטיף וצפון השומרון: סיור במרכז מבקרים בעקבות סיפור גוש קטיף
ניצחון הרצון הוא סרט שהופק בגרמניה הנאצית כסרט דוקומנטרי שהיווה חלק מהתעמולה הנאצית.
הסרט הופק על ידי הבמאית הגרמנייה לני ריפנשטאהל והוא מתעד את המפלגה הנאצית בשנת 1934 עת שערכה עצרות נירנברג.
הסרט מציג את המצעדים שנערכו במהלך הקונגרס לצלילי מוזיקה של ריכרד וגנר, וכן את הנאומים של מנהיגי המפלגה הנאצית - בעיקר נאומיו של אדולף היטלר.
הסרט מומן על ידי היטלר, שהיה אחד המפיקים של הסרט.
הנושא שבבסיס הסרט הוא עלייתה של גרמניה הנאצית ככוח עולמי, כאשר היטלר הוא המשיח והמושיע של גרמניה.
הסרט, שהופץ בשנת 1935, הפך לסמל לסרטי תעמולה בהיסטוריה של הקולנוע.
הטכניקות בהן השתמשה ריפנשטאהל, כגון השימוש בעדשות שאפשרו את עיוות הפרספקטיבה ובתצלומי אוויר, היו מקוריות וייחודיות ונחשבו פורצות דרך לזמנן.
ריפנשטאהל זכתה במספר פרסים בגין הסרט (בגרמניה, כמובן, אך גם בארצות הברית, בצרפת ובשוודיה).
הסרט השפיע על מספר רב של סרטים ועדיין משפיע על יוצרי סרטים.
ניצחון הרצון היה סרט אשר, לדברי מפיקיו, נועד להיעשות על ידי נאצים, להיות עבור נאצים, ולתאר את הנאציזם.
הסרט מתחיל במבוא - דברי ההסבר (דברי רקע) היחידים הנאמרים בסרט.
על קיר אבן מופיע הכיתוב "ב-5 בספטמבר 1934 - 20 שנה לאחר פרוץ מלחמת העולם, 16 שנים לאחר תחילת סבלנו [חוזה ורסאי], 19 חודשים לאחר תחילת הרנסאנס הגרמני, אדולף היטלר טס לנירנברג לראות את שורות מאמיניו הנאמנים".
הסרט מתחיל בתצלום של העננים מעל העיר נירנברג, ולאט לאט יורדת המצלמה דרך העננים ומראה את ההמונים המתכנסים מתחת.
ניתן לראות את צל מטוסו של היטלר על הקרקע (הסצנה צולמה ממטוס אחר), וכן את הצועדים על הקרקע.
ברקע מושמעת יצירה של ריכארד ואגנר - "אמני השירה מנירנברג" ("Die Meistersinger von Nürnberg") ובהמשך הופכת המנגינה ל"שיר הורסט וסל" ("Horst Wessel Lied") שהיה המנון המפלגה הנאצית.
עם הגעת המטוס לנמל התעופה של נירנברג ניתן לראות את היטלר יוצא מהמטוס אל עבר הקהל המריע, ומשם נוסע אל תוך העיר.
היום השני של הסרט מתחיל בתצלומים של אנשים העומדים ומחכים לפתיחת הקונגרס של המפלגה הנאצית, ובתמונות של ראשי המפלגה המגיעים לארנת לויטפולד.
הסצנה הבאה היא סצנת הפתיחה בה מכריז רודולף הס על פתיחת הקונגרס.
המצלמה מראה את ראשי המפלגה, והסרט מציג בהרחבה את נאומי הפתיחה של יוזף גבלס, אלפרד רוזנברג, הנס פרנק, פריץ טודט, רוברט ליי ויוליוס שטרייכר.
הסצנה הבאה מתארת התכנסות של הרייכסארבייטסדינסט (כוחות העבודה) עושים תרגילי סדר בעודם נושאים אתי חפירה.
היטלר נושא נאום על חשיבותה של העבודה ומודה לכוחות העבודה על עזרתם בבניינה של גרמניה.
היום מסתיים בתהלוכת לפידים של האס אה.
היום השלישי מתאר את עצרת הנוער ההיטלראי במגרש המסדרים.
המצלמה עוקבת אחרי ראשי המפלגה המגיעים לעצרת, ובראשם היטלר ובאלדור פון שיראך, ראש הנוער ההיטלראי.
היטלר נושא נאום לבני הנוער ומתאר להם כיצד הם צריכים להקשיח את עצמם לשם העלאת קורבנות למען המולדת.
לאחר מכן נערכת תהלוכה של הוורמאכט הכוללת פרשים וכלי רכב משוריינים.
בסוף היום השלישי נושא היטלר נאום לאור לפידים לחברי המפלגה הזוטרים, בטקס להנצחת שנה לעליית הנאצים לשלטון וההתמזגות של המדינה הגרמנית והמפלגה הנאצית לישות אחת.
היום הרביעי הוא שיאו של הסרט.
ביום זה היטלר, ולצדו היינריך הימלר מנהיג האס אס וויקטור לוצה מנהיג האס אה, עוברים על פני מסדר של 150,000 אנשי אס אה ואס אס ומניחים זר על אנדרטה לזכר החללים הגרמניים במלחמת העולם הראשונה.
לאחר מכן היטלר נושא נאום בו הוא מתאר את ליל הסכינים הארוכות שאירע חודש קודם לכן, לוצה מכריז על נאמנותו של האס אה להיטלר ולשלטונו, והיטלר סולח לאס אה על ניסיון ההפיכה כביכול שתכנן מנהיגם הקודם ארנסט רהם.
בסצנה הבאה היטלר סוקר יחידות נאציות, תוך שהוא מחזיק את "דגל הדם" - הדגל שנישא על ידי הנאצים בפוטש מרתף הבירה ומוכתם בדם הנאצים שנפלו חלל באותו היום; היטלר "מקדש" את דגלי היחידות על ידי נגיעה בהם עם דגל הדם.
התהלוכה צועדת לפני "כנסיית הבתולה" של נירנברג, והיטלר נושא את נאום הסיכום של העצרת, ובסוף הנאום מצדיע הקהל להיטלר במועל יד.
הסרט מסתיים בכך שהקהל שר את "שירו של הורסט וסל" והמצלמה מתמקדת בדגל צלב הקרס.
הסרט הופק על פי הזמנתו של היטלר, אשר רצה לעשות סרט על קונגרס המפלגה בנירנברג.
היטלר רצה שריפנשטאהל תפיק ותביים את הסרט בעקבות צפייה בסרטה "הלילה הכחול" משנת 1932 שממנו התרשם עמוקות.
ריפנשטאהל טענה בראיונות מאוחרים שהיא לא רצתה להפיק את הסרט מאחר שלא ידעה כיצד מאורגנת המפלגה הנאצית ומה עליה להציג, בייחוד לאור העובדה שמעולם לא עשתה סרטים דוקומנטריים, אולם לפי עדויות אחרות היא הייתה נלהבת ליצור סרט אמנותי יותר שיצליח בקופות ויפאר את המפלגה הנאצית.
היטלר שכנע אותה שרק היא תוכל להציג את המפלגה הנאצית בצורה אמנותית, שכן הוא רצה סרט שיעניין קהל שלא מתעניין בפוליטיקה.
ריפנשטאהל הסכימה בסופו של דבר לעשות סרט שנקרא "ניצחון האמונה" (Der Sieg des Glaubens) אולם היו לה רק ימים מעטים לצלמו.
היטלר לא אהב את המוצר המוגמר, והסרט זכה להצלחה מועטה בבתי הקולנוע ואף הביך את ראשי המפלגה הנאצית מאחר שארנסט רהם, המנהיג הנאצי שהופיע במרבית סצנות הסרט, הוצא להורג זמן קצר לאחר הפצת הסרט.
בניגוד לסרט הקודם שצילמה עבור המפלגה הנאצית, הפעם ניתנו לריפנשטאהל תקציבים כמעט בלתי מוגבלים ועזרה רבה מראשי המפלגה שהתאימו את כנס המפלגה ללוח הזמנים של ריפנשטאהל.
ריפנשטאהל השתמשה בצוות צילום עצום וכמעט חסר תקדים באותה עת, שכלל 172 אנשי צוות מהם 36 צלמים ו-30 מצלמות.
אנשי הצוות התלבשו במדי האס אה על מנת שישתלבו בצילומים.
ריפנשטאהל השתמשה בטכניקות צילום חדשניות על מנת ליצור אשליות ולעזור להפוך את הסרט לסרט תעמולה ולא סרט תעודי.
את העצרות צילמה על עמוד מאחורי בימות הנאומים על מנת לעורר אשליה שישנם הרבה יותר אנשים (אף שהיו מאות אלפי "ניצבים" חברי אס אה ואס אס בסרט) וכן אשליות של גודל.
היא השתמשה בעדשות מיוחדות על מנת ליצור תמונות מעוותות, וכן חפרה בורות מתחת בימת הנאומים ובהם עמדו הצלמים על מנת להעצים את הנואמים וליצור אשליות של גובה ולהרשים את הצופים.
הסרט מתאפיין בחיתוכים מהירים בין הסצנות.
כמו כן אין בו דיאלוג למעט הנאומים.
הסרט מלווה בפסקול ואגנריאני שהיה חביב במיוחד על ראשי המפלגה הנאצית.
מאחר שהיו רק 200 ימים בין הצילומים לבכורה, נראה שריפנשטאהל עשתה לילות כימים על מנת להשלים את הפיכת 61 השעות המצולמות לסרט של שעתיים.
בין הטכניקות החדשניות והיצירתיות לזמנן, בהן השתמשה ריפנשטאהל:
עדשת זום הייתה טכניקה שפותחה במיוחד לצורך צילומי הסרט, על מנת לאפשר תנועה של התקרבות, עד לצילום תקריב של הפנים.
על מנת להמחיש את גובהו של היטלר, כמאפיין של עליונותו וחשיבותו, ומכיוון שגובהו הריאלי היה ממוצע, היא השתמשה בטכניקה קבועה של צילומו מזווית נמוכה.
באמצעות הצילום מזווית נמוכה נוצר לראשונה שימוש בשפה קולנועית זו כדי ליצור חוזק ועוצמה אצל הדמות המצולמת.
חלק מהחומר המצולם התרחש בלילה, בשטח פתוח.
הנאצים ערכו תהלוכות לילה והשתמשו באש, זיקוקים ומדורות כדי ליצור תחושה של פולחן.
כדי לתעד את כל זאת היה צריך לצלם בלילה.
חומר הגלם שהיה עד אז לא היה מספיק רגיש כדי לקלוט אור חלש.
לצורך הסרט פותח חומר גלם רגיש מספיק כדי ליצור את אותם צילומי לילה: עדשות עם צמצם ומהירות תריס גבוהה, וסרט צילום בעל רגישות גבוהה (400 ASA ו-800 ASA), שלא היו קיימים עד אז.
הסרט ידוע לשמצה בהיותו סרט תעמולתי המשתמש באמצעים אמנותיים על מנת לעוות את מחשבותיו של הצופה ולנסות לגרום לו להעריץ את גיבורי הסרט.
הסרט מתמקד בהיטלר, שגיבש את כוחו המוחלט בעקבות מותו של הנשיא פאול פון הינדנבורג וחיסולו של ארנסט רהם, ומציג אותו כדמות גדולה מהחיים בעלת אלמנטים משיחיים העומדת מעל בני התמותה.
היה זה שיא חדש ב"פולחן הפיהרר" שהציג את אחדותה של המפלגה, המדינה והעם עם היטלר.
הצועדים המגיעים לעצרת נועדו להזכיר לצופים עולים לרגל למקום קדוש, ואין זה מקרי שהתהלוכה בסיום הסרט מתרחשת למול הכנסייה המרכזית של נירנברג.
טקס "קידוש הדגלים" בא להזכיר לצופים טקסים כנסייתיים ולמעשה לעודד אותם להצטרף ל"פולחן" של המפלגה הנאצית.
סצנת הפתיחה המראה את מטוסו של היטלר מנסה לרמוז שהוא "משיח" היורד מהעננים או "אל גרמני" הבא לצוות על מאמיניו לצאת לקרב.
עוד אלמנט מרכזי בסרט הוא הפיוס בין היטלר לאס אה, סצנה שנועדה לעלות את המורל במפלגה לאחר ליל הסכינים הארוכות ולמנוע מצב של יצירת אופוזיציה פנימית להיטלר בתוך המפלגה.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה ב-28 במרץ 1935 בתיאטרון ארמון אופא שבברלין.
הסרט, שזכה לברכת המפלגה הנאצית, זכה להצלחה מרובה ובתוך חודשיים גרף בגרמניה 815,000 רייכסמרק.
ריפנשטאהל זכתה, בפרס גרמניה כבמאית הטובה ביותר, אך גם במדליית זהב בביאנלה שבוונציה, ופרס נוסף בתערוכה העולמית של פריז (1937).
הסרט לא הופץ כמעט מחוץ לגרמניה.
במדינות אחרות הצופים ראו מבעד לסרט את האמת התעמולתית שבבסיסו.
ההיסטוריון הבריטי פול רותה קרא לסרט "מבחיל" ואילו הבמאי האמריקאי פרנק קפרה יצר מקטעים מהסרט את סרטו "מדוע אנו נלחמים" - המסביר באמצעות הסרט מדוע חשוב ניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה על גרמניה הנאצית.
הסרט הבריטי "גנרל אדולף משתלט" השתמש בסצנות מהסרט למנגינת "הליכת למבת'" על מנת להציג את השלטון הנאצי כשלטון רשע.
ריפנשטאהל זוהתה עם הסרט, ולאחר ניצחון בעלות הברית נעצרה לזמן קצר כאוהדת השלטון הנאצי.
לאחר מכן היא נכנסה ל"רשימה השחורה" ואף אחד ממפיקי הסרטים לא רצה להעסיקה בשל דעותיה הפרו-נאציות.
לאחר תום מלחמת העולם סווג הסרט אף בגרמניה עצמה כתעמולה פרו-נאצית והוא אסור להצגה למעט בהקשר חינוכי.
הביקורת הבלתי חיובית היחידה שהועלתה כנגד הסרט, בגרמניה הנאצית, הייתה ביקורתם של ראשי הוורמאכט אשר סברו שהצבא לא מואדר דיו בסרט.
היטלר ריצה את דרישותיהם בכך שנוספה סצנה לסרט המראה בתחילתו את הגנרלים של הצבא עומדים בתחילת העצרת, דבר שדיבר אל האגו של כל אחד ואחד מהם.
למעט ביקורת זו, סרט התעמולה זכה להצלחה רבה בגרמניה, ואיש לא העז לטעון שמדובר בתעמולה גרידא או לבקר את מסרי הסרט.
השפעת הסרט על עולם הקולנוע
ההיסטוריון פיליפ גאבין סבור שהסרט השפיע על סרטים רבים מאז הפקתו, וישנם סרטים רבים המציגים סצנות דומות לסצנות מניצחון הרצון (לרוב הדבר נעשה במודע).
דוגמאות לכך הן השפעת הסרט על סרטיו של הבמאי ג'ורג' לוקאס ובהם מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה, וכן סרטי הבמאי פיטר ג'קסון והבמאי רידלי סקוט.
ההתייחסות הקולנועית הראשונה לסרט הייתה בסרטו של צ'ארלי צ'פלין - הדיקטטור הגדול שנועד להיות פרודיה אנטי-נאצית ואירונית של הסרט.
כך גם סצנות בקומדיה משנת 1968 של מל ברוקס - המפיקים (אף שברוקס עצמו הכחיש זאת).
סרטים אחרים בהם יש סצנות דומות הם: "האזרח קיין", "מלך האריות", "גלדיאטור" ועוד.
קטעים מהסרט ניצחון הרצון שולבו בסרטו של סטנלי קובריק "תפוז מכני" והשתמשו בהם על מנת "לרפא" את אלכס מרשעותו.
הסרט מוזכר ב"מופע הקולנוע של רוקי" כאשר העוזרת של ד"ר פרנק נ.
פורטר אומרת לו "זה ניצחון הרצון שלך" במבטא גרמני כבד.
בבוטניקה, ניצן הוא שמו של כל אחד מקודקודי הצמיחה בגבעולי הצמחים בעלי הזרע.
מניצן עשוי להתפתח ענף או פרח.
הניצן עשוי להישאר רדום למשך זמן מה.
רוב הניצנים, בעיקר של צמחים הגדלים באזורים קרים מוגנים על ידי חפים חיצוניים.
לרוב, כאשר הניצן מתפתח, החפים נושרים, אך ישנם מקרים שהם מתפתחים ומעטרים את המקום בו היה הניצן.
במקרים בהם נושרים העלים נוצרות "צלקות" על הענף ובאמצעות צלקות אלה ניתן להעריך את גילו של כל ענף.
ישנם גם מקרים בהם אין חפים המגוננים על הניצן.
לעיתים, בצמחים האלה הניצן מוגן על ידי סיבים קטנים בחלקו החיצוני.
הניצן הוא איבר וגטטיבי בצמח, בדומה לעלה, גבעול ושורש.
כלומר, איבר שאינו קשור ברבייה מינית.
כל ניצן הוא גבעול בפוטנציה, אך קיימת גם התמיינות ניצנים לפרחים.
הניצן הראשי מתפתח מן הנצרון (הגבעול העוברי), ולאחר מכן מתפתחים ניצנים צדדיים.
בתופעה הנקראת "שלטון הקודקוד", קודקוד הצמיחה הנמצא בקצה ענף מעכב את ההתפתחות הניצנים הצדדים הכי קרובים אליו.
דרגת העיכוב יורדת ככל שמתרחקים מהניצן הראשי.
דבר זה משפיע על צורת הצמח בהתבגרותו.
בהשאלה, משמשת המילה לציון תחילתו של תהליך או מגמה, דוגמת "ניצני התיישבות" לציון ניסיונות התיישבות ראשוניים.
ניצן קודקודי: ניצן שנמצא בקצה גבעול.
ניצן פריחה: ניצן שנושא התחל של פרח.
ניצן חיקי: ניצן היוצא מחיק של עלה (הזווית שבין עלה לגבעול שממנו הוא צומח).
ניצן התחדשות: ניצן במצב רדום, שמחדש את צמיחתו כאשר תנאי הסביבה מאפשרים.
ניצן וגטטיבי: ניצן המתפתח לגבעול נושא עלים.
ניצחון הרוח הוא סרט בכיכובו של וילם דפו שיצא בשנת 1989 על סיפור חייו של המתאגרף שלמה ארוך על רקע שואת יהודי יוון.
זהו הסרט הראשון שנעשה בהוליווד בנושא השואה שצולם באושוויץ.
שלמה ארוך (סאלמון ארוך) הוא מתאגרף יהודי החי בעיר סלוניקי שביוון עם הוריו, אחיו ואחיותיו.
בשנת 1941 פולשת גרמניה הנאצית ליוון, לאחר מכן עוברת המשפחה לגור בגטו.
סאלמון עובד בעבודות כפייה תחת הכיבוש הנאצי, אך ממשיך לשמור על אורח חייו היהודי.
בשנת 1943 מצווים הגרמנים על כל תושבי הגטו להגיע לתחנת הרכבת.
לאחר מסע של שישה ימים בקרון משא, מגיעה משפחת ארוך לאושוויץ, בלילה (בשונה במעט מסיפורו המקורי של שלמה ארוך, הרכבת בסרט נכנסת אל תוך בירקנאו).
בהגיעם למחנה מתבצעת סלקציה, סאלמון אביו ואחיו נשארים בחיים, ואילו אימו של סאלמון נשלחת עם בתה לתאי הגזים.
סאלמון, אביו ואחיו נשלחים לעבודות כפייה.
באחד מהימים במחנה העבודה מחליט סאלמון לא לשתוק למראה הקאפו האכזרי אשר מתעלל ביהודים.
סאלמון מכה את הקאפו במכות אגרוף, ולאחר שהוא מנצח אותו, מובל סאלמון אל אחד מקציני ה-SS.
קצין ה-SS מעוניין שסאלמון ילחם בשבילו בקרבות אגרוף אשר נועדו לשעשע את הנאצים.
בקרבות אילו נלחמו שני אסירים, עד שאחד מהם לא היה מסוגל לעמוד על רגליו.
עד מהרה מתגלה סאלמון כמתאגרף טוב מאוד, ולא מפסיד באף קרב.
על כל ניצחון שלו הוא מקבל אוכל נוסף, אותו חולק עם חבריו לצריף.
סאלמון מתחבר עם הקאפו החדש של הצריף, וזוכה ממנו למעט אוכל, שתייה וסיגריות.
באחד מהימים, נערך מסדר בו מצווים הגרמנים על מספר אנשים, ביניהם אחיו של סאלמון לעבור לעבודה חדשה.
העבודה החדשה היא להיות חלק מהזונדרקומנדו באושוויץ.
במהלך סצנה זאת, שחוזרת לקראת סוף הסרט, נראים תאי הגזים באופן מפורט מאוד.
אחיו של סאלמון וחבריו מסרבים להיות חלק מתהליך הרצח, ונשלחים להשמדה.
במהלך הסרט נערכות סלקציות נוספות.
באחת מהם נשלח אביו של סאלמו לתאי הגזים אל מותו.
במחנה הנשים שורדות חברתו של סאלמו, אלגרה ואחותה.
באחד מימי העבודה נשמעת אזעקה מפחד תקיפת בעלות הברית.
לקראת סוף הסרט, נשלחים אחרוני היהודים שיכולים לעבוד אל גרמניה בצעדות המוות ואילו סאלמון נשלח לעבוד בתאי הגזים.
בשלב זה פורץ מרד הזונדרקומנדו: האסירים מפוצצים את קרמטוריום 4 ומצליחים להרוג שלושה גרמנים (המרד מדוכא במהירות, וכ-450 יהודים הוצאו להורג במהלך דיכויו וכפעולת עונשין).
סאלמון נשאר בחיים, והוא נשלח אל בלוק מס' 11 באושוויץ, בלוק הכלא והעינויים.
בסוף הסרט סאלמון יוצא משערי בירקנאו, כאשר הוא מבטיח למצוא את חברתו ולעלות לארץ ישראל.
התסריט לסרט נכתב על פי עדותו של שלמה ארוך, ניצול אושוויץ, ועל פי פרטי מידע.
ארוך עצמו נכח בצילומים אשר רובם צולמו באושוויץ ובירקנאו המקוריים.
הסרט מציג בבירור את תנאי החיים הקשים במחנה, את עבודת הפרך, את הקור ואת הרעב.
בנוסף, מציג הסרט כיצד נערך משלוח לאושוויץ, מהרגע שהיהודים עולים לקרון בעיר אשר בה גרים ועד שהם נשרפים במשרפות.
החיים במחנה, העבודה במחנה, המוות במחנה ואפילו צעדות המוות מוצגים בסרט.
כדי לצלם את הסצנות בתאי הגזים בנו מפיקי הסרט את המבנים על פי התוכניות המקוריות.
סוף הסרט חורג מעדותו של ארוך.
ארוך נשלח ב-1944 למחנה ברגן-בלזן ואילו בסרט נראה כי הוא שוחרר במחנה אושוויץ.
אך סוף זה הוא עדיין מקורי הודות לעדויות על המרד באושוויץ ועל החיים בבלוק 11, בלוק העינויים.
צילומי הסרט ארכו ארבעה חודשים ורובם צולמו באושוויץ.
הקרמטוריום הנראה בסרט הוא הקרמטוריום המקורי מאושוויץ.