tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מתחילת שנת 1920, עודדו הבולשביקים המקומיים באופן פעיל אי-שקט פוליטי בגאורגיה ותוך ניצול הרפורמה האגררית התסיסו את האזורים הכפריים והאזורים שבהם התקיימה מתיחות אתנית.
המרכז המבצעי של הכוחות הצבאיים-פוליטיים הסובייטים בקווקז היה ה"קווביורו" (הביורו הקווקזי-הלשכה הקווקזית) שהיה קשור לוועדה הרוסית המרכזית של המפלגה הקומוניסטית (ЦК КПСС).
הוועדה שנתכוננה בפברואר 1920, הונהגה על ידי סרגו אורדז'וניקידזה, עם סרגיי קירוב כסגנו.
כאשר כוחות הברית היו טרודים באשר למלחמת העצמאות של טורקיה, נראתה הסובייטיזציה של הקווקז למנהיגים הבולשביקים כמשימה קלה יותר.
יתרה מכך, הממשלה הטורקית באנקרה שהונהגה על ידי מוסטפא כמאל, הביעה את מחויבותה לשיתוף פעולה קרוב עם מוסקבה, והבטיחה עזרה בסיפוחן של גאורגיה, אזרבייג'ן וארמניה לברית המועצות.
ההנהגה הסובייטית ניצלה בהצלחה את המצב ושלחה את צבאה לכבוש את באקו, בירת הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן.
בעקבות ייסוד השלטון הסובייטי בבאקו באפריל 1920, אורדז'וניקידזה בפועלו כנראה על דעת עצמו, התקדם לגאורגיה כדי לתמוך בתוכנית ההפיכה בטביליסי.
ההפיכה נכשלה, ואיפשרה לממשלה הגאורגית לרכז את כוחותיה כדי לחסום בהצלחה את התקדמות הצבא הרוסי לגבול גאורגיה-אזרבייג'ן.
המנהיג הסובייטי לנין, שהיה עסוק במלחמה עם פולין, הורה להתחיל במשא ומתן עם הגאורגים.
ב-7 במאי 1920 נחתם הסכם מוסקבה שבו הכירה רוסיה הסובייטית בעצמאות גאורגיה והתחייבה לאי-אלימות.
ההסכם דה יורה גרם לייסוד הגבולות בין שתי המדינות וכפה על גאורגיה להכניע את כל היסודות שנראו כעוינים למוסקבה.
בנספח סודי, הבטיחה גאורגיה לעשות לגליזציה של המפלגה הבולשביקית המקומית.
למרות הסכם השלום, ההפיכה הסופית של השליטה הממשלה המנשביקית של גאורגיה היה גם מכוון וגם מתוכנן.
עם הקשר הדיפלומטי המבוסס היטב עם מספר אומות אירופאיות והשליטה שלו במעבר האסטרטגי מהים השחור לים הכספי גאורגיה נראה למנהיגות הסובייטית "כעמדה קדמית של ההסכמה המשולשת (The Triple Ententé)".
סיבה אחרת למה המחשבה לאפשר לממשלה הגאורגית להישאר בשלטון הייתה בלתי אפשרית, היא שאיפתם של הבולשביקים לנקום במנשביקים הרוסים בגלות האירופאית, שהתעמולה האנטי-סובייטית שלה הייתה קשה להשתקה.
הפסקת המבצע של הצבא האדום כנגד פולין, תבוסת מנהיג הרוסים הלבנים, ורנגל ונפילת הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה, הובילו למצב מבטיח של לחץ כלפי המדינה העצמאית האחרונה בקווקז ולהנחלת השליטה הסובייטית.
בו בזמן, יחידות המשלחת הבריטית התפנו לגמרי מהקווקז והמערב לא התלהב מלהתערב להגנת גאורגיה.
אף על פי כן, הפלישה הצבאית הרוסית, לא הייתה מוסכמת באופן גורף, במוסקבה.
והיו אי הסכמות ניכרות בין המנהיגים הבולשביקים, בנוגע לשאלה, איך לנהוג בשכן הדרומי.
קומיסר העם של עניין הלאומיות, יוסיף סטלין, שהיה לו, עד סוף מלחמת האזרחים, אוסף מצטבר יוצא דופן של פעולות ברוטליות, שבוצעו בידיו שלו, נקט קו נוקשה במיוחד כלפי ילידי מקום הולדתו, גאורגיה.
בתמיכה גורפת של הפיכה צבאית כנגד הממשלה הגאורגית, ובאופן מתמשך, נתן לנין את הסכמתו בדחיפות להתקדמות לכיוון גאורגיה.
קומיסר העם של המלחמה, לאון טרוצקי, התנגד בחוזקה למה שהוא מתאר "התערבות בוסר" כשהוא מסביר כי האוכלוסייה לא תוכל לשאת את המהפכה.
נאמן למשנתו הלאומית לזכותן של לאומים להגדרה עצמית, נמנע לנין מלהשתמש בכוח, קורא לזהירות קיצונית, במטרה להבטיח שהפקטור הרוסי יעזור ולא ישלוט במהפכה הגאורגית.
למרות זאת, עם הניצחון במלחמת האזרחים, פעולותיה של מוסקבה הפכו לפחות מרוסנות, עבור הרבה בולשביקים, הגדרה עצמית הייתה יותר ויותר "משחק דיפלומטי שיש לשחק באופן בטוח".
על פי מוסקבה, היחסים עם גאורגיה, הידרדרו, כביכול, לכדי הפרות של הסכם השלום שהתבטאו במעצר מחודש של בולשביקים גאורגים, מניעת מעבר שיירות לארמניה והחשד שגאורגיה מתכננת הפיכה מזוינת בצפון הקווקז.
הטקטיקה בה נקטו הסובייטים כדי להשתלט על גאורגיה הייתה דומה לזו שנקטו באזרבייג'ן וארמניה ב-1920. הסובייטים שלחו את הצבא האדום, בעוד הם מעודדים את הבולשביקים המקומיים ליצור מתיחות.
עם זאת, מדיניות זו הייתה קשה ליישום בגאורגיה, בה המפלגה הקומוניסטית לא נהנתה מתמיכה עממית ונותרה כח פוליטי מבודד.
בלילה שבין 11 ל-12 בפברואר 1921, עם הסתה של אורדז'וניקידזה, הבולשביקים תקפו משלטים צבאיים של הגאורגים באזור שמאוכלס אתנית בארמנים, מחוז לורי ליד הכפר שולברי, בקרבת הגבול שבין ארמניה לאזרבייג'ן.
יחידות הצבא האדום המבוססות על הארמנים הגיעו במהירות כדי לסייע להתקוממות, ללא אישור פורמלי של מוסקבה.
כאשר הממשלה הגאורגית מחתה בפני השליח הסובייטי בטביליסי, ארון שיינמן, לגבי המקרה, הוא הכחיש כל מעורבות רוסית, והכריז כל הפרעה שאולי יכולה לקרות חייבת להיות מרידה ספונטנית של הקומוניסטים הארמנים.
בינתיים, הבולשביקים כוננו, ועדה גאורגית מהפכנית (ועדות שהוקמו ברחבי רוסיה הסובייטית ובאזורים שהייתה פעילה בהם, בידי הבולשביקים, שתפקידם היה להוות מעין ממשלה זמנית חלופית) בשולברי, גוף שלימים יתפקד כממשלה היריבה.
בראשות הבולשביק הגאורגי פיליפ מחרדזה, הוועדה פנתה באופן רשמי למוסקבה לעזרה.
תסיסה התפרצה גם בעיירה דושתי ובין האוסטים בצפון-מזרח גאורגיה, אשר התרעמו על סירובה של הממשלה הגאורגית להבטיח להם אוטונומיה.
הכוחות הגאורגים הצליחו להשקיט את אי הסדר במספר אזורים, אבל הכנות לפלישה סובייטית היו כבר על הרכבת.
כאשר הצבא הגאורגי התקדם למחוז הארמני לורי כדי למחוץ את המרד, החזיר לנין לבסוף את בקשתם של סטלין ואורדז'וניקידזה, לאפשר לצבא האדום לפלוש לגאורגיה, בתואנה של סיוע לביום מרד, לדיון, וייסד כוח בולשביקי.
עדיין, ההחלטה לתמוך בפלישה לגאורגיה, לא הייתה פה אחד.
התנגד לה קרל רדק, התנגדות שנתמכה על ידי טרוצקי שהיה באזור אורל באותו זמן.
המכתב וההחלטה שבאה בעקבותיה הדאיגו את שלטון אורדז'וניקידזה, שחזר למוסקבה ותבע להקים ועדה מיוחדת של המפלגה שתחקור את המקרה.
לאחר מכן מתפייס איתו טרוצקי ומשלים ואף מגן על הפלישה בחוברת מיוחדת.
עם שחר ב-16 בפברואר, הכוח העיקרי של יחידות הצבא האדום ה-11, תחת פיקודו של אנטולי גקר חוצים לתוך גאורגיה ומתחילים ב"מבצע טביליסי" במטרה לתפוס את בירת גאורגיה.
בקרב על נהר החראמי, הכוחות הקדמיים של הגאורגים תחת פיקודו של סטפן אחמטלי ספגו תבוסה ונכנעו.
בנסיגתם מערבה, המפקד הגאורגי, גנרל צולוקידזה, מפוצץ מסילות ברזל, גשרים והורס את הדרכים במטרה לעכב את התקדמות האויב.
בו בעת, יחידות של הצבא האדום, צועדים לגאורגיה מכיוון צפון דרך מעבר דריאל ומעבר ממיסיוני, וחוף הים השחור לכיוון סוחומי.
במהלך אירועים אלה הקומיסר הסובייטי ליחסי חוץ הנפיק שורת הצהרות המתכחשות לידיעה על אירועים צבאיים המתרחשים בגאורגיה, והצבא האדום.
ומצהירים על כוונה לתווך בכל ויכוח שמופיע בגאורגיה.
ב-17 בפברואר, דיוויזיות של חיל הרגלים וחיל הפרשים הסובייטים, כשהם נתמכים במטרייה אווירית, התקדמו בצורה משמעותית לבירה הגאורגית, פחות מ-15 קילומטרים דרום-מערבית.
הצבא הגאורגי נלחם בעקשנות בהגנה על הגישה לטביליסי, אשר החזיקו מעמד במשך שבוע מול כוחות רוסיים עדיפים.
הפסגה האסטרטגית של קוג'ורי וטבחמלה עברה מיד ליד ב-18 בפברואר - 20 בפברואר, כאשר הכוחות הגאורגים, תחת פיקודו של גיאורגי מזניאשווילי, סבבו לאחור, יחידות הצבא האדום, אשר סבלו מאבדות כבדות, החלו להתקבץ במטרה להדק את המעגל העוטף את טביליסי.
ל-23 בפברואר, גשר מסילת הברזל שוקם והטנקים הסובייטים ורכבות משוריינות הצטרפו ליחידות הצבא האדום וחידשו את המתקפה על הבירה.
כאשר הרכבות המשוריינות עמדו במקומם וספגו אש, הטנקים וחיל הרגלים חדרו למיקום הגאורגי בפסגת הקוג'ורי.
ב-24 בפברואר, המפקד הגאורגי, גיאורגי קבינידזה, בעמדה חשופה, נכנע לכניסה הבלתי נמנעת של הצבא הרוסי ונסוג כדי להציל את צבאו מכיתור מוחלט, ואת העיר מחורבן.
הממשלה הגאורגית וחברי בית המחוקקים התפנו לכותאיסי, במערב גאורגיה.
ב-25 בפברואר, הצבא האדום המנצח נכנס לעיר טביליסי.
החיילים הבולשביקים התפרסו בפריסה רחבה.
הוצאות להורג המוניות נערכו במקום אשר נהרגו בהן כ-5,000 איש בסביבות העיר.
הוועדה המהפכנית בראשות ממיה אורחלשווילי ושלווה אליאבה, העזו להגיע לבירה, והכריזו על נפילת הממשלה המנשביקית, ופיזור של הצבא הלאומי הגאורגי והמשמר האזרחי, וייסוד גאורגיה הסובייטית.
באותו יום, במוסקבה, קיבל לנין ברכות מהקומיסרים שלו - "הדגל האדום מתנוסס מעל טביליסי, תחי גאורגיה הסובייטית!"
המנהיגים הגאורגים תכננו לרכז את כוחותיהם בעיר מצחתה, צפונית לטביליסי, ולהמשיך את הקרב בקווים הגנה חדשים.
נפילת הבירה, הביאה לדמורליזציה של הכוחות הגאורגים, שסופסוף עזבו את עמדותיהם במצחתה.
הצבא התפורר בהדרגה בנסיגתם מערבה, באופן לא מאורגן, אבל לעיתים גילו התנגדות עזה לכוחות הרוסיים.
זה לקח לסובייטים שבוע נוסף כדי להשתלט על הערים הראשיות במערב גאורגיה.
המנשביקים השתעשעו בתקווה לקבלת סיוע משייטת של הצי הצרפתי השט בים השחור בצד החוף הגאורגי.
ב-28 בפברואר, הצרפתים אף פתחו באש על הדיוויזיה הרובאית ה-31 של הצבא האדום ה-9 תחת פיקודו של וו.
צ'רנישייב, שפעל בחוף, אבל לא הנחית חיילים לחוף.
עדיין הגאורגים הצליחו לזכות מחדש בשליטה על עיר החוף גגרה.
הצלחתם הייתה זמנית, כאשר הכוחות הסובייטים הצטרפו למיליציית האיכרים האבחזית "קוארז" (Kyaraz), והצליחו לקחת את גגרה ב-1 במרץ ואת אתוס החדשה ב-3 במרץ ואת סוחומי ב-4 במרץ, אוצ'מצ'ירה ב-7 במרץ, זוגדידי ב-9 במרץ ואחריו פותי ב-14 במרץ, שם חוברים לכוחות אחרים של הצבא האדום.
הניסיון הגאורגי להחזיק שטח ליד כותאיסי רוסקה בעקבות ההתקדמות המפתיעה של הצבא הסובייטי, המנותק מצפון הקווקז, אשר חצה למעשה את מעבר ממיסיוני הבלתי חדיר לכאורה בגלל השלג הכבד, ונסחפו והתקדמו לכיוון ערוץ הריוני.
אחרי קרב עקוב מדם בסורמי ב-5 במרץ 1921, הצבא האדום ה-11 חצה אף הוא את רכס ליחי לתוך החלק המערבי של המדינה.
ב-10 במרץ, הכוחות הסובייטים נכנסו לכותאיסי, שננטשה מהמנהיגות הגאורגית, הצבא הגאורגי והמשמר האזרחי הגאורגי, לנמל בתומי שעל גדות הים השחור, בדרום-מערב גאורגיה.
חלק מהכוחות הגאורגים נסוגו להרים והמשיכו להילחם.
ב-23 בפברואר, עשרה ימים אחרי שהצבא האדום החל בצעידתו לכיוון טביליסי, מוסה קזם קראבקיר, המפקד של הצבא הטורקי במערב ארמניה (נקרא גם ארמניה הטורקית), מציב אולטימטום ותובע לפנות את נפת ארטווין ונפת ארדהאן מגאורגים.
המנשביקים, תחת אש משני הצדדים, נאלצו להיעתר לכניסת כוחות טורקיים לתוך גאורגיה, כשהם כובשים את האזורים המצויים בחזית זו.
ב-8 במרץ כוחות טורקיים תחת פיקודו של קיזים ביי התמקמו בעמדות של מגננה מסביב לעיר, כשהם מובילים משבר מול רוסיה הסובייטית.
גיאורגי צ'יצ'רין, הסובנארקום הסובייטי של יחסי החוץ, מגיש מכתב מחאה לעלי פואט פחה, הנציג הטורקי במוסקבה.
בתגובה מסר עלי פואט 2 מכתבים לממשלה הסובייטית.
המכתבים הטורקיים טוענים כי כוחות צבא טורקיים מספקים הגנה למוסלמים המקומיים, שנמצאים תחת איום מבצעי הצבא הסובייטי במחוז.
באותו הזמן, למרות הצלחות הצבא הסובייטי, המצב בחזית הקווקז הפך לרעוע מאוד.
הארמנים, כשהם עזרים במעורבות הצבא האדום בגאורגיה, מרדו, וכבשו את ירוואן ב-18 בפברואר 1921. בצפון הקווקז, מורדים דאגסטנים המשיכו להילחם כנגד הסובייטים.
הכיבוש הטורקי של שטחים גאורגיים הצביע על העימות הוודאי שעומד לקרות, בין הסובייטים לטורקים.
והגאורגים סירבו שוב ושוב להיכנע.
לנין שחשש מתוצאה לא רצויה של המערכה על גאורגיה, שלח ב-2 במרץ "ברכות חמות לגאורגיה הסובייטית", אבל חשף בבירור את שאיפתו להביא את העוינות לסוף במהירות האפשרית.
ההדגשה שלו על "החשיבות העצומה לאימוץ פשרה מתקבלת על הדעת לגוש" עם המנשביקים הגאורגים.
ב-8 במרץ הגאורגים ביטלו הצעה של ממשלת הקואליציה, אבל המנשביקים סירבו.
למרות זאת, כאשר השלטונות הטורקיים הכריזו על סיפוח בתומי ב-16 במרץ, הממשלה הגאורגית הוכרחה לבחור.
תקוותיהם להתערבות הצרפתים או הבריטים כבר פגו, כאשר הצרפתים לא נחשבו כמי ששולחים משלחות צבאיות ובריטניה הורתה לצי המלכותי הבריטי לא להתערב.
יתרה מזו, ביום הכרזת הטורקים על סיפוח בתומי, הממשלה הסובייטית והבריטית חתמו על הסכם סחר, אשר בו ראש הממשלה לויד ג'ורג' מבטיח לחדול מפעילות אנטי-סובייטית בכל האזורים שבהם שלטה האימפריה הרוסית.
באופן סימולטני, נחתם הסכם ידידות במוסקבה בין רוסיה הסובייטית לבין האספה הלאומית הגדולה של טורקיה (בית המחוקקים החד-ביתי של טורקיה), שבהם נפת ארדהאן ונפת ארטווין הוענקו לטורקי, שוויתרה על תביעתה לבתומי.
אף על פי כן, הטורקים לא התלהבו לפנות את בתומי, והחזיקו בה.
המנהיגים הגאורגים, העדיפו כי בתומי לא תישאר תחת כיבוש טורקי, והגיעו להסכמה עם הסובנארקום שתמנע מאובדן תמידי של העיר.
שר ההגנה הגאורגי, גריגול לורדכיפנידזה והנציג המוסמך הסובייטי אוול אנוקידזה ארגנו שביתת נשק ב-17 במרץ ולאחר מכן ב-18 במרץ הסכם שאיפשר לצבא האדום להתקדם בכוח לבתומי.
בזמן ההתייעצות הסובייטית-טורקית המתמשכת במוסקבה, שביתת הנשק עם המנשביקים איפשרה לבולשביקים לפעול בצורה בלתי ישירה מאחרי הקווים, באמצעות אלפים בודדים של חיילים גאורגים מהצבא הלאומי הגאורגי, שהועברו דרך פרברי בתומי, התכוונו להילחם על העיר.
ב-18 במרץ, גאורגים, תחת פיקודו של גנרל מזניאשווילי, היו מעורבים בקרבות רחוב כבדים כנגד חיל המצב הטורקי.
כאשר הקרב התלהט, הממשלה המשביקית עלתה על כלי שיט של הצי האיטלקי (Regia Marina) והפליגה לגלות בליווי ספינת מלחמה צרפתית.
הקרב נסתיים ב-19 במרץ עם כיבוש הנמל ורוב העיר על ידי הגאורגים.
באותו הזמן מזניאשווילי הקיף את העיר עד לכוחות הסובנארקום והפרשים של ז'לובה, נכנס לבתומי ותגבר את השלטון הבולשביקי.
האירועים עקובי הדם בבתומי עצרו את המשא ומתן הרוסי-טורקי, ורק ב-26 בספטמבר, כאשר השיחות בין הסובייטים לטורקים כללו נציגים ארמנים, אזרים ושל גאורגיה הסובייטית, נפתחו לבסוף בקארס.
הסכם קארס נחתם ב-13 באוקטובר, כשהוא מכיל את כל התנאים שהוסכם עליהם במרץ וכן ומספר התיישבויות טריטוריאליות נוספות.
בתמורה לארטווין, ארדהאן, וקארס, טורקיה נטשה את תביעתה לבתומי, שהייתה ברובה של אוכלוסייה גאורגית מוסלמית, והובטחה לה אוטונומיה בתוך הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה.
למרות הגירת הממשלה הגאורגית, ופירוק הצבא הלאומי, כיסי התנגדות של כוחות גרילה עדיין נותרו בהרים, ובאזורים כפריים.
הפלישה לגאורגיה חוללה מחלוקות רציניות בין הבולשביקים לבין עצמם.
הממשלה הקומוניסטית שזה עתה מונתה הציעה בתחילה תנאים מתונים בלתי צפויים ליריביהם לשעבר, שעדיין נותרו במדינה.
לנין אף אימץ מדיניות של פיוס בגאורגיה, וכיוון שהפרו-בולשביקים מרדו, הם לא נהנו מגיבוי פוליטי, האוכלוסייה הייתה באופן מוצק אנטי-בולשביקית.
בשנת 1922 התגלעה התנגדות ציבורית חזקה כנגד הסובייטיזציה הכפויה, ושיקף בצורה עקיפה את האופוזיציה של השלטונות הסובייטים גאורגים למירכוז המדיניות שהותוותה על ידי פליקס דזרז'ינסקי, סרגו אורדז'וניקידזה וסטלין.
הבעיה, ידועה בהיסטוריה המודרנית כפרשה הגאורגית, הפכה לאחת מהנקודות העיקריות בעניין שבין סטלין וטרוצקי בימי מנהיגותו האחרונים של לנין, ומצאה את ביטויה בצוואה הפוליטית של לנין.
ההתנגדות של האינטלקטואלים בגאורגיה למשטר הבולשביקי הובילה להתפרצויות של לוחמת גרילה ולמרד אוגוסט בגאורגיה בשנת 1924. כישלונה והדיכוי הנרחב שבוצע בידי לברנטי בריה, שהוזעק בדחיפות לשם כך, הביאה לדמורליזציה של החברה הגאורגית, שחיסל את החלק העיקרי של החלק ששקא לפרו-עצמאות.
תוך שבוע החל מ-29 באוגוסט ועד ל-5 בספטמבר 1924. הוצאו להורג 12,578 איש מהאצולה והאינטליגנציה, ומעל ל-20,000 איש הוגלו לסיביר.
מאותו רגע לא נעשה אף ניסיון משמעותי לערער על המשטר הסובייטי עד לדור החדש של התנועה האנטי-סובייטית שהופיעה בשנות השבעים.
היסטוריונים סובייטים מחשיבים את הקונפליקט הסובייטי-גאורגי כחלק ממלחמת האזרחים ברוסיה והתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה.
פלישת הצבא האדום, על פי הגרסה הסובייטית הרשמית, הייתה תגובה להפצרות לעזרה שבאו בעקבות המרד המזוין של האיכרים והפועלים הגאורגים.
כשהם משתמשים בשליטה שלהם בהשכלה ובמדיה, רוסיה הסובייטית, יצרה בהצלחה תדמית של מהפכה סוציאליסטית פופולרית.
רוב ההיסטוריונים הגאורגים לא הורשו להתייעץ בספריית ספצחרן (Спецхран), שהיו בה הגבלות על כניסה ועיון בספרים וארכיבים ומאגרי מידע.
וחלק מהחומר היה מכוסה כחומר שהוא "בלתי מתקבל על הדעת" או לא סביר שקרה בהיסטוריה הסובייטית, במיוחד אלה שיכלו להצביע על כוונותיה האימפריאליסטיות או שסתרו את התפיסה של מרד עממי ופופולרי כנגד הממשלה המנשביקית.
בשנות השמונים נשמע קולו של הגלאסנוסט של גורבצ'וב.
המדיניות החדשה הפריכה את ורסיה הסובייטית הישנה של אירועי 1921-24. ההיסטוריון הסובייטי הראשון שעשה ניסיון, בשנת 1988, לתקן את הפרשנות הסובייטית למלחמה הסובייטית-גאורגית, היה המלומד הגאורגי, אקקי סורגולידזה, באופן אירוני היה זה אותו היסטוריון אשר בשנת 1982 שעשה תיאור מונוגרפי של האיכרים המורדים (שהיוו העילה למלחמה) כעובדה היסטורית ידועה.
באספה יוצאת דופן של הסובייט העליון של גאורגיה הסובייטית, ב-26 במאי 1990, הוקעה הסובייטיזציה של גאורגיה באופן רשמי כ"כיבוש וסיפוח יעיל של גאורגיה על ידי רוסיה הסובייטית".
פלישת טורקיה לקפריסין החלה ב-20 ביולי 1974 כתגובה להפיכה צבאית שאירעה באי חמישה ימים קודם לכן.
ההפיכה בוצעה על ידי ארגון קפריסאי יווני לאומני שביקש להסתפח ליוון (אנוסיס).
המבצע הצבאי הטורקי כונה רשמית "מבצע השלום בקפריסין" (Kıbrıs Barış Harekâtı), בעוד שהוא נודע בכינוי הצבאי "מבצע אטילה".
המערכה הראשונה נמשכה עד תחילת אוגוסט 1974. במהלכה, הצליח הצבא הטורקי לכונן מסדרון יבשתי יציב בשליטתו, אשר התפרש מהחוף הצפוני של קפריסין והגיע עד לבירה ניקוסיה.
לאחר כישלון המאמצים להשגת הפסקת אש קבועה, המשיכה טורקיה במבצע "אטילה 2".
שלב זה הוביל לכיבוש של כל חלקו הצפוני של האי, ובכך התבססה באופן מעשי חלוקת האי לשתי ישויות נפרדות: בדרום, נותרה רפובליקת קפריסין המוכרת על ידי הקהילה הבינלאומית, ובצפון הוקמה הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין, אשר טורקיה היא המדינה היחידה שמכירה בה.
שורשיה של הפלישה הטורקית לקפריסין מזכירים בעקיפין את מה שהתרחש במאה ה-16, עת הצבא העות'מאני כבש את האי מידי הוונציאנים ב-1570. בכך החלה שליטה עות'מאנית באי, אשר נמשכה עד שנת 1878 ואשר במהלכה היגרו טורקים רבים אל האי.
לאחר קונגרס ברלין ב-1878 עבר האי לשליטה בפועל של הבריטים, אשר סיפחו אותו באופן רשמי ב-1914.
בראשית שנת 1955 החלה התדרדרות במצב הפנימי בקפריסין, שהביאה במקביל להחרפת יחסי טורקיה ויוון.
יורגוס גריווס (Γεώργιος Γρίβας) ייסד את "אאוקה", "ארגון הלוחמים הקפריסאים הלאומי", והחל בפעילות התנגדות אלימה כנגד השלטון הבריטי באי.
מטרתו המוצהרת של הארגון הייתה סיום השליטה הבריטית ואיחוד האי עם יוון (אנוסיס).
מנגד, החלו גורמים בקרב המיעוט הטורקי בקפריסין לדרוש "טקסים" – חלוקת האי לשתי ישויות אתניות נפרדות.
כתוצאה מכך, יחסי הקהילות היוונית והטורקית הידרדרו במהירות והסלימו לכדי אלימות שנמשכה עד סוף שנות השישים של המאה העשרים.
על אף האלימות, ב-19 בפברואר 1959 נחתם בלונדון הסכם שזכה להסכמת טורקיה, יוון, בריטניה ושתי הקהילות האתניות באי.
ההסכם קבע כי השליטה הבריטית בקפריסין תסתיים והאי יזכה בעצמאות.
עוד נקבע כי האי לא יאוחד עם יוון, ולא יחולק לשתי מדינות אתניות נפרדות.
סעיף 3 להסכם הגדיר את טורקיה, יוון ובריטניה כמעצמות ערבות לשלום האי ולביטחונו, והטיל עליהן את החובה לדון במשותף ביישומו התקין של ההסכם.
יתרה מכך, הסעיף קבע כי בהיעדר הסכמה בין שלוש המדינות בנוגע לענייני האי, רשאית כל אחת מהן לנקוט צעדים באופן חד-צדדי כדי להבטיח את יישום כללי ההסכם, ובכך העניק למדינות אלה זכות התערבות בענייניו הפנימיים של האי.
קפריסין זכתה בעצמאותה בשנת 1960, אולם היחסים בין שתי הקהילות העיקריות באי לא השתפרו; למעשה, הם אף החמירו לאחר שהארכיבישוף מקאריוס השלישי, שהיה נשיא המדינה הראשון, הציע להכניס 13 תיקונים לחוקה.
תהליך הקיטוב הפנימי התעצם בהדרגה, כאשר המיעוט הטורקי החלה להתרכז במובלעות מבודדות.
בשנת 1964 הוקם "כוח שמירת השלום של האומות המאוחדות בקפריסין" (UNFICYP).
הן ממשלת טורקיה והן ממשלת יוון, שנשלטה החל מ-1967 על ידי חונטה צבאית, התערבו תדיר בענייני האי, אשר נע בין השאיפה לאיחוד עם יוון (אנוסיס) לבין רעיון ה"חלוקה" הטורקי (טקסים).
בשנת 1971 הקים שוב יורגוס גריווס כוח מעין-צבאי קפריסאי-יווני, "EOKA-B", וזאת בתגובה לנטישתו לכאורה של מקאריוס את רעיון האיחוד.
ארגון זה, שהוגדר כארגון טרור על ידי טורקיה, בריטניה ומקאריוס עצמו, נתמך על ידי המשטר הצבאי היווני.
לאחר מותו של גריווס בינואר 1974, הגבירה החונטה הצבאית היוונית את שליטתה בארגון.
בעידוד החונטה, תפס EOKA-B את השלטון באי באמצעות הפיכה צבאית ב-15 ביולי 1974. בעקבות הפיכה זו, הורתה ממשלת בולנט אג'וויט לצבא טורקיה לפלוש אל האי.
ביום 20 ביולי 1974 בשעה חמש לפנות בוקר החלה הפלישה הטורקית לקפריסין, שזכתה לשם הקוד "מבצע אטילה" ונודעה גם כ-Kıbrıs Barış Harekâtı – "מבצע השלום בקפריסין".
המבצע התרכז בשני מוקדים – האחד לאורך רצועת החוף שמצפון לרכס גירנה, והשני מדרום לרכס ובסמוך לניקוסיה.
מטרת המבצע הייתה להגיע עד ל"קו אטילה", שנודע לימים כ"קו הירוק", ואשר נמתח בין גזימאוסה (יוונית Αμμόχωστος, טורקית Mağusa או Magosa בעבר, וכיום Gazimağusa – "מאוסה הגיבורה") במזרח ומפרץ גוזליורט (Κολπος Μορφου, Güzelyurt Körfezi) במערב.
המבצע נערך בשני שלבים – הראשון ביסס ראש גשר בצורת משולש הפוך שקודקודו בניקוסיה, והשני השלים את כיבוש השטח שמצפון לקו הירוק.
תאריך שעה פעולה (אדום - טורקיה; כחול - קפריסין/יוון; ירוק - אחר) 20.7.74 05:00 חיל האוויר הטורקי הפציץ את נמל התעופה הבינלאומי בניקוסיה, מחנות "כוח ההתערבות היווני בקפריסין" (ΕΛΔΥΚ) והמשמר הלאומי הקפריסאי (Εθνική Φρουρά) ליד גירנה (קירניה) וניקוסיה.
20.7.74 05:50 נחיתת צנחנים טורקים במובלעת הטורקית בגניילי (Genüyeli או Kioneli) צפונית-מערבית לניקוסיה ומדרום לרכס גירנה.
20.7.74 07:30 תחילת מתקפת הנגד בגניילי של כוח קפריסאי ויווני ובו 550 חיילים ו-15 טנקים.
20.7.74 08:30 תחילת הנחיתה הטורקית בחוף פנטמילי, 8 ק"מ מערבית לגירנה, מ-22 נחתות ובליווי 7 משחתות וספינות תותחים.
פעולת הסחה טורקית סמוך לחוף גזימאוסה.
שתי ספינות טורפדו קפריסאיות שנשלחו מגירנה לעבר הכוח הטורקי מוטבעות.
20.7.74 בוקר המשך הצנחה והסקה של כוחות טורקיים בשטח שבין ניקוסיה וגירנה.
20.7.74 צהרים תחילת מתקפת הנגד של המשמר הלאומי הקפריסאי בצפון ניקוסיה במטרה לכתר את העיר מצפון.
כוח צנחנים טורקי המוצנח על קווי היוונים סופג אבדות כבדות.
20.7.74 18:00 הכוח היווני-קפריסאי תוקף את גניילי ודיקומו ונהדף לאחר כשעה ומחצה.
20.7.74 23:00 חידוש המתקפה היוונית-קפריסאית בגניילי ודיקומו.
הקרבות נמשכים עד הזריחה ומסתיימים בהתקפה אווירית טורקית.
21.7.74 - המשמר הלאומי הקפריסאי פורס קו הגנה ממערב לגירנה ולאורך הכביש המוביל לקרווס.
21.7.74 - כוח טורקי נוסף מוצנח ברכס גירנה מדרום לעיר ובמקום מתחוללים קרבות עזים שמסתיימים בנסיגה יזומה של הקפריסאים.
גירנה מכותרת לחלוטין בידי הטורקים.
21.7.74 16:15 המשחתת הטורקית "קוג'טפה" (Kocatepe) מוטבעת על ידי "אש ידידותית" של מטוסי חיל האוויר הטורקי.
22.7.74 שחר תגבורת יוונית מוטסת לאי ב-15 מטוסי תובלה.
שניים מופלים בידי המשמר הלאומי הקפריסאי הסובר בטעות כי מדובר במטוסים טורקיים.
כ-200 חיילים יוונים מגיעים לאי במסגרת המבצע.
22.7.74 בוקר כוחות טורקיים נוספים מגיעים לאי בדרך הים ובהצנחה מהאוויר מצפון לגניילי.
גירנה נכבשת בידי הצבא הטורקי והכוח היווני-קפריסאי נמלט ממנה.
22.7.74 16:00 ארגון האומות המאוחדות מכריז על הפסקת אש 22.7.74 17:00 הכוחות הטורקיים משני צדדיו של רכס גירנה נפגשים ומשיגים רצף טרטוריאלי מהחוף הצפוני ועד סמוך לניקוסיה.
22.7.74 - התקוממות של האוכלוסייה הטורקית באזורים שונים באי, ובין היתר בלרנקה, פאפוס, לימסול וגזימאוסה.
23.7.74 בוקר הפסקת האש מתמוטטת.
התקפה טורקית בכיוון שדה התעופה של ניקוסיה בשני גלים.
הכוח היווני-קפריסאי מצליח למנוע את כיבוש שדה התעופה.
23.7.74 - נציגי האו"ם משיגים הפסקת אש בשדה התעופה והמשמר הלאומי הקפריסאי מוסר את השדה לידיהם.
השדה המוכרז כאזור מוגן בידי הארגון.
23.4.74 - מבצע לפינוי 1,600 אזרחים זרים מאורגן בידי האו"מ וממשלת בריטניה.
25.7.74 - סבב שיחות ראשון בז'נבה בהשתתפות שלוש המדינות הערבות להסכמות לונדון.
25.7.74 - תגבורת טורקית נוספת מגיעה לאי בדרך הים.
26.7.74 עד 8.8.74 - המשך הקרבות וכיבוש קרווס ולפיתוס ממערב לגירנה מבסס ראש גשר בצורת משולש הפוך שקודקודו בניקוסיה.
הטורקים לא מצליחים לכבוש את שדה התעופה בעיר.
עם כישלונן של השיחות בז'נבה החל "מבצע אטילה השני" ב-14 באוגוסט 1974 וצבא טורקיה הביא את הפסקת האש לסיומה בהתקפה מוצלחת שנמשכה שלושה ימים.
בו ביום כבשו הטורקים את גוזליורט (Güzelyurt, ביוונית Μόρφου) במערב.
ב-15 באוגוסט 1974 בשעה 19:00 קרסה סופית ההגנה היוונית-קפריסאית בפמגוסטה ואחרון רובעיה נכנע.
הכוח היווני-קפריסאי נסוג לניקוסיה ובעיר נערכו קרבות טנקים.
ב-16 באוגוסט 1974 בשעה 18:00 כבשו הטורקים את לפקה (Lefke, Λεύκα) והגיעו עד ל"קו אטילה".
טורקיה הודיעה כי היא מקבלת את הפסקת האש אך הלוחמה המשיכה באזור שדה התעופה עד שההגנה היוונית התפוררה.
ב-17 באוגוסט 1974 איגף הצבא הטורקי את ניקוסיה ממזרח, ניתק את הכביש המוביל מהעיר דרומה לכיוון לרנקה (כיום כביש B17) ושחרר את המובלעת הטורקית בלורוג'ינה (Lurucina, כיום Akıncılar), שהייתה לנקודה הדרומית ביותר שאליה הגיעו הטורקים במהלך הפלישה.
סך הכול כבש הצבא הטורקי כשליש מהאי והבירה ניקוסיה נחצתה לשתי ערים נפרדות.
ימים ספורים לאחר סיום הלוחמה בקפריסין, ובמידה רבה כפועל יוצא מהתבוסה היוונית הצבאית, בא לסיומו שלטון החונטה הצבאית ביוון.
צבא טורקיה לא התפנה מהאי וב-1975 הכריזו הטורקים באי על הקמתה של "המדינה הפדרלית הטורקית של קפריסין".
הכרזה זו הייתה אמורה להיות צעד לקראת הקמת מדינה פדרלית שתכלול את כל שטחו של האי, אך היוזמה נדחתה על ידי קפריסין, האומות המאוחדות והקהילה הבין-לאומית.
לאחר שמונה שנות משא ומתן חסר תוצאות בין שתי הישויות המדיניות באי, הכריזה הישות הטורקית על עצמאותה ב-15 בנובמבר 1983 ואימצה את השם "הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין".
למעט טורקיה, לא הכירה אף מדינה בעולם בריבונותה של הרפובליקה של צפון קפריסין, ומאידך מכנים הטורקים את קפריסין היוונית באופן רשמי בשם "Güney Kıbrıs Rum Yönetimi, GKRY", היינו "המינהל היווני של דרום קפריסין".
אף על פי שהמדינה הטורקית היא ישות ריבונית דה פקטו, היא מתנהלת באופן המזכיר נפה טורקית יותר מאשר מדינה עצמאית, וההמנון, המטבע והשפה זהים לאלה של טורקיה.
למול זאת, קפריסין היוונית חולקת את שפתה ואת המנונה עם יוון, ועם הצטרפותה לאיחוד האירופי היא מקושרת אליה גם באופן פוליטי רשמי.
בצעד שהזכיר עד מאוד את חילופי האוכלוסייה בין טורקיה ויוון לאחר הסכם לוזאן מ-1923, נמלטו או גורשו 200,000 קפריסאים-יוונים שהתגוררו בצפון האי אל דרומו, ובמקביל נמלטו או גורשו 60,000 קפריסאים-טורקים אל צפון האי.
כ-2,000 אזרחים בני שתי הקהילות נותרו בחזקת נעדרים מהתקופה שבין 1960 ו-1974.
פלך כותאיסי או גוברניית כותאיסי (בגאורגית: ქუთაისის გუბერნია, ברוסית: Кутаисская губерния) הייתה גוברניה - מחוז היסטורי של האימפריה הרוסית בדרום-מערב הקווקז לאורך חופיו המזרחיים של הים השחור, שבירתה כותאיסי.
הפלך היה תחת שליטת מלכות המשנה של הקווקז בראשות נציב עליון.
הפלך נוסד בדצמבר 1846 כאחד משני הפלכים שחילקו את גאורגיה לשני חלקים למעשה, פלך טביליסי במזרח גאורגיה, ופלך אימרתי במערב גאורגיה, וחולק לתתי-מחוזות בשם אוייזד ואוקרוג :
אוייזד אוזורגתי (כיום נפת אוזורגתי)
אוייזד סנקי (כיום נפת סנקי)
אוייזד שורפני (כיום נפת זסטפוני ונפת חרגאולי)
אוייזד זוגדידי (כיום נפת זוגדידי)
אוקרוג בטומי - נוצר בשנת 1878 לאחר הסכם ברלין
אוקרוג ארטווין - נוצר בשנת 1878 לאחר הסכם ברלין
בשנת 1848 נכלל בתחום הפלך מועצה אזורית סמורזאק'אנו (אוקרוג באבחזיה).
בזמן מלחמת קרים (1853-1856) הפך הממשל בפלך לממשל סמי-צבאי.
באוגוסט 1856 נוסדה גנרל-גוברניית כותאיסי (General gubernatoro), ממשל צבאי בראשות גנרל.
בשנת 1867 נכלל אזור נסיכות אודישי בסמגרלו (המזרות של סמגרלו, זוגדידי ולצ'חומי), באופן רשמי, בפלך כותאיסי.
ומצד שני הועברה המזרה של אחלציחה לפלך טביליסי.
בשנת 1883 הוספו לשטחי הפלך, לזמן קצר, מועצה אזורית בתומי, אוקרוג סוחומי ומועצה אזורית ארטווין, עד לשנת 1903. מועצות אזוריות אלה, בשטח של 6,109 קמ"ר, יצרו את אובלסט בתומי.
בשנת 1917 בוטל פלך כותאיסי.
שטח הפלך היה 25,942 ורסטה ריבועית (верста) ואוכלוסייתו מנתה ב-1897 1,058,241 נפשות מתוכם 62,000 אוכלוסייה עירונית.
ענפי החקלאות העיקריים בפלך היו תירס וענבים.
אורך מסילת הברזל היה 379 ורסטה.
חלוקת אוכלוסייתה הפלך לפי דת ב-1897:
דת % מהתושביםנצרות אורתודוקסית 85אסלאם 11נצרות ארמנית-גריגוריאנית 2יהדות 1דתות אחרות 1
"פלישת חוטפי הגופות" הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1956 בסוגת המדע הבדיוני המתאר פלישת חוצנים לכדור הארץ, המשתלטים על גופם בני האדם ומחליפים אותם בכפילים זהים, שאינם נבדלים במאומה מבני האנוש המקוריים, אלא שהם מקרינים קור וחוסר רגשות ופועלים במסגרת אחת שמטרתה להשתלט על כדור הארץ.
הסרט פלישת חוטפי הגופות הופק בשנת 1956. הסרט מבוסס על ספר בשם "חוטפי הגופות" (The Body Snatchers) פרי עטו של סופר בשם ג'ק פיני (Jack Finney).
הסרט הוא בי מובי שבוים על ידי הבמאי היהודי - אמריקאי דון סיגל (1912–1991), במאי נחשב של סרטי פעולה ומתח, שסרטו הנודע ביותר הוא הארי המזוהם משנת 1971. פרט ל"פלישת חוטפי הגופות" לא ביים סיגל סרטי מדע בדיוני אחרים.
עלילת הסרט מתרחשת בעיירה הבדיונית סנטה מירה בקליפורניה.
אחת מהן היא אהובתו לשעבר בקי דריסקול המגולמת על ידי השחקנית דנה וינטר (מי שהשתתפה בין השאר בסרט רשימתו של אדריאן מסנג'ר), המתלוננת בפניו כי בת דודתה סובלת מאשליה כי דודן הקשיש, "הדוד אירה" החביב, אינו אלא מתחזה שתפס את מקומו של הדוד האמיתי.
מאוחר יותר באותו יום מביאה סבתא את נכדה לרופא, הלומד ממנה כי הילד נתון בחרדה וחושש לחזור לביתו, בהתעקשו כי אמו אינה אמו.
הרופא פוגש את חברו הפסיכיאטר המודע אף הוא לתופעה, אך פוטר אותה כהיסטריה המונית.
באותו ערב מוזעק הרופא לבית ידידו ג'ק.
מתברר כי ג'ק מצא גופה מוזרה בחצר.
הגופה דומה לגוויית אדם אך תווי פניה טרם סיימו להתעצב, ואצבעותיה נטולות טביעת אצבע.
ממדי הגופה תואמים את אלו של ג'ק.
הרופא מבקש מג'ק שישים עין על הגופה במשך הלילה, ויודיע לו על כל התפתחות.
באותו לילה מגיעים ג'ק ואשתו לבית הרופא, כשהם אחוזי בעתה לאחר שראו שהגופה בינתיים התעוררה לחיים, קיבלה תווי פנים והיא נראית ככפילו של ג'ק לכל דבר ועניין.
הדבר מעורר ברופא חרדה לגורלה של ידידתו בקי והוא ממהר לביתה ומגלה כי גם בו נמצאת גופה, ההולכת ומתגבשת לכפילה מושלמת של בקי.
בהמשך מתברר לרופא ולידידיו כי הגופות מגיעות לבתיהם של תושבי העיירה, כשכל אחת מהן עטופה בתוך מעין תרמיל זרעים ענק של צמח ובכל בית בו מונח התרמיל, מתפתח ממנו כפיל הזהה במראהו לאדם שבביתו הונח התרמיל, מלבד העובדה כי הם מפגינים קור וחוסר רגשות.
האנשים המקוריים שנוצרו להם הכפילים נעלמים באופן מסתורי.
הרופא מנסה להתקשר ל-FBI אך נוכח כי הקווים תפוסים או מנותקים.
מתברר כי כל אנשי העיירה, לרבות שוטריה, הם כפילים והם מקיימים מערכת מאורגנת של שתילת התרמילים בבתיהם של התושבים האחרונים שהם עדיין בני אנוש.
הסרט מגיע לשיאו כשהרופא ובקי ידידתו מנסים להימלט מאנשי התרמילים במטרה להזהיר את יתר האנושות.
הם מסתתרים במנהרה, ומשתדלים לא להירדם אך בקי העייפה לא מצליחה להישאר ערה, ומוחלפת בשנתה על ידי כפילה.
הרופא הלוקח אותה לזרועותיו כדי לנשקה, זורק אותה בבהלה כהוא נוכח לראות את פניה חסרות ההבעה והוא מבין כי היא כבר אחת "מהם".
הרופא נס על נפשו ויוצא לכביש המהיר, מטפס על גב משאית חולפת ומתברר לו כי עלה על משאית של אנשי התרמילים, בדרכה להפיץ את התרמילים בערים נוספות.
הוא קופץ מן המשאית וזועק אל הנהגים החולפים על פניו "הביטו טפשים, אתם בסכנה.
הסיום המדכא והמייאש של הסרט הביא להוספת סיום אופטימי ונוסך תקווה לסרט.
למעלה משני עשורים לאחר הקרנתו המקורית של הסרט, בשנת 1978, כאשר יצא הסרט להקרנה מחדש בבתי הקולנוע, הוספו לו פתח דבר וסיום, שבאו למתן את המסר הפסימי של הסרט.
הפתיחה שנוספה לסרט יוצרת מסגרת שבה הרופא מספר את הסיפור לאחר מעשה ומעמידה את עלילת הסרט כפלשבק.
בסיום שנוסף, הרופא נאסף מהדרך ומובל לבדיקה פסיכיאטרית.
בדרך הוא מספר לשוטרים את גרסתו, שאינה זוכה לאמון.
אולם תאונת דרכים שמתרחשת, מאשרת את סיפורו; אוטובוס התנגש במשאית ועליה מטען של תרמילים.
המשטרה מאמינה לסיפורו של הרופא ומציבה מחסומים על הכבישים.
אנשי הבולשת הפדרלית וסוכנויות הביטחון האחרות נכנסים לכוננות חירום.
לרופא באה הרווחה על כי סוף סוף מאמינים לו.
בשנות החמישים של המאה העשרים שררו בקרב העם האמריקאי מספר חרדות:
חרדה המונית מפני השתלטות קומוניסטית שנבעה מגל המקארתיזם שעורר הסנטור ג'וזף מקארתי.
מאידך, חרדה מפני המקארתיזם, שהייתה נחלת חלק קטן מן הציבור האמריקאי, בעיקר בחוגי המשכילים ובעלי ההשקפות הליברליות.
חרדה מן התוצאות של הניסויים של כלי נשק אטומיים באטמוספירה העלולות לגרום ליצירת מוטציות מפלצתיות שיעלו על ערי ארצות הברית.
חרדה מפני נחיתת חוצנים, שיפלשו לכדור הארץ על מנת לשעבד או להשמיד את הגזע האנושי.
חרדה זו התעוררה בעקבות גל ההיסטריה ההמונית שפקדה את הציבור האמריקאי, החל מתקרית רוזוול בשנת 1947 וה"התגלות" ההמונית של צלחות מעופפות, שארעה באותה שנה ונמשכה לאורך שנות החמישים.
הסרט פלישת חוטפי הגופות ביטא את כל החרדות האלה גם יחד ומכאן הצלחתו הגדולה בזמנו.
כוכב הסרט קווין מקארתי (שבצירוף מקרים שם משפחתו זהה לשם יוצר המקארתיזם) אמר בראיון בשנת 1998 כי כל כוונתם של יוצרי הסרט הייתה ליצור סרט אימה-מדע בדיוני והם לא התכוונו ליצור אלגוריה פוליטית.
גם מחבר הספר שעל פיו הופק הסרט, ג'ק פיני אמר כי לא הייתה לו בכתיבת הספר לו כל כוונה פוליטית, אולם רבים ראו בסרט בזמנו ביטוי לחרדה מפני השתלטות קומוניסטית ומעטים יותר ראו בו חרדה מפני המקארתיזם.
הסרט זכה לשלוש הפקות נוספות, מספר רב מן הרגיל.
פלישת חוטפי הגופות (Invasion of the Body Snatchers) משנת 1978: לעומת הסרט המקורי, שהסתיים במסר של תקווה, היה סופו של סרט זה פסימי וקודר.
הסרט, שעם כוכביו נמנו דונלד סאת'רלנד, ג'ף גולדבלום וליאונרד נימוי, צולם בצבעים וזכה להצלחה מסוימת בגין העובדה שאת תפקיד הגיבור מילא סאת'רלנד שהיה אז בשיא הצלחתו הקולנועית.
קווין מקארתי, השחקן הראשי בסרט המקורי, ודון סיגל, במאי הסרט המקורי, מופיעים בו בתפקידי אורח משניים.
הסרט בוים על ידי פיליפ קאופמן והולחן על ידי דני צייטלין, שהפסקול שחיבר - עבודתו היחידה אי פעם לקולנוע - זכה לשבחים רבים.
גרסה זו נחשבת עד היום מהסרטים הבולטים בז'אנר האימה והמדע הבדיוני.
חוטפי הגופות (Body Snatchers) משנת 1993: סרט זה, בבימויו של אבל פררה, התרחש בבסיס צבאי מבודד בדרום ארצות הברית, שאליו פלשו חוצנים הצדים חיילים מאנשי הבסיס ומשבטים אותם.
סיומו של סרט זה היה פתוח ודו-משמעי.
הסרט זכה לביקורת מעורבות, ועם זאת, כמה מהביקורות החיוביות יותר העניקו לסרט שבחים יוצאי דופן: והמבקר רוג'ר איברט ראה בו את הגרסה המוצלחת ביותר של הסיפור לדורותיו.
הפלישה (The Invasion) משנת 2007: סרט זה, בכיכובה של השחקנית ניקול קידמן, נושא את המוטיב הבסיסי של הסרט המקורי: חוצנים שהגיעו לכדור הארץ מספינת חלל שהתרסקה תוקפים את בני האדם והופכים אותם בשנתם ליצורים חסרי רגשות.
הסרט בוים על ידי הבמאי הגרמני אוליבר הירשביגל, מי שהתפרסם באותה עת כבמאי של הסרט הגרמני "הנפילה" על ימיו האחרונים של אדולף היטלר בבונקר בברלין.
הסרט נחשב ככישלון מבחינה מסחרית וביקורתית כאחד.
פלך טביליסי או גוברניית טיפליס (בגאורגית: თბილისის გუბერნია, ברוסית ארכאית: Тифлисская губернія) היה פלך היסטורי - גוברניה (губерния) של האימפריה הרוסית במסגרת מלכות המשנה של הקווקז.
מיקומו של הפלך במזרח גאורגיה שבעבר הקווקז, ובירתו הייתה העיר טביליסי.
הפלך נוסד בשנת 1848 יחד עם פלך כותאיסי לאחר פירוקו של פלך גאורגיה-אימרתי.
בשנים 1860 ו-1867 הועברו חלקים מהפלך לפלך אליזבטפול ואובלסט דאגסטן.
אותו הזמן שמר הפלך על גבולותיו עד להקמתה של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה.
הפלך היה מחולק לאוייזדים או בגאורגית מַזרַה (მაზრა):
אוייזד ארש - סופח לפלך אליזבטפול בשנת 1868
אוייזד קאזאח - סופח לפלך אליזבטפול בשנת 1868
אוייזד אליזבטפול - סופח לפלך אליזבטפול בשנת 1868
החלוקה האתנית שלהם הייתה: 44.3% גאורגים, 18.7% ארמנים, 10.2% אזרים, 9.7% רוסים כולל אוקראינים ומאמינים ותיקים, 6.4% אוסטים, 3.2% (אווארים קווקזים), 2.6% יוונים, 2.4% טורקים ועוד.
מעל למחצית מהאוכלוסייה דבקה בכנסייה המזרחית, יתר המיעוטים היו בעיקר מוסלמים, קתולים ויהודים.
פאולוס ראוש וון טראובנברג 1905–1907
גוברניית טיפליס באנציקלופדיית ברוקחוס ואפרון,
פלך (מכונה לעיתים פלך טווייה) - מוט עץ המשמש כציר לטוויית צמר, פשתן, קנבוס, כותנה וסיבים אחרים.
הפלך הוא מכשיר ששימש לטווייה בעת העתיקה ובתקופת ימי הביניים, יחד עם הכישור.
פלכים או חלקי פלכים מסוגים שונים נמצאו באתרים ארכאולוגיים רבים, והם עשויים לייצג את אחת הטכנולוגיות המוקדמות בהיסטוריה של האנושות.
הפלך שצורתו הבסיסית לא השתנתה מן האלף הרביעי לפסה"נ מורכב משלושה חלקים:
הכוש: קנה דק, עשוי מעץ או מתכת, מחודד בשני קצותיו, שעליו כורכים את החוט.
הפיקה: משקולת הקבועה בראש הכוש על מנת לאפשר סיבוב קבוע של הפלך, והיא עשויה ממתכת, עצם, אבן או חרס.
הצינורה: וו מתכת שחובר מעל הפיקה ובו נתלה החוט.
הפלך מוזכר במקרא בשיר המפורסם הפותח במילים "אשת חיל מי ימצא" (משלי פרק לא), בו נאמר (פסוק יט): "יָדֶיהָ שִׁלְּחָה בַכִּישׁוֹר וְכַפֶּיהָ תָּמְכוּ פָלֶך".
במחזה עוץ-לי-גוץ-לי של אברהם שלונסקי נפוץ השימוש במילה פלך, בעיקר בחריזה למילה "מלך", לדוגמה: "כלומר, תפשוט ידה לפלך / ותטווה זהב למלך".
פלישת התרנגולות היא סדרת משחקי וידאו שפותחה על ידי InterAction Studios.
הסדרה היא פארודיה על פולשים מהחלל, מלחמת הכוכבים ומסע בין כוכבים.
במשחק השחקן שולט על חללית שמטרתה לירות בתרנגולות המתקדמות אליה ויורות עליה ביצים.
במקביל השחקן יכול לקבל נקודות בונוס או לקבל שדרוגים לחללית ולנשק בו היא משתמשת.
למשחק יצאו חמישה משחקי המשך, בהם שלבים רבים יותר, גרפיקה שונה ודרכים שונות לשדרג את החללית.
לפלישת התרנגולות משחקיות פשוטה, עם אפשרות לשחקן יחיד או שני שחקנים.
השלבים מורכבים מעשרה שלבים בכל רמה.
כל השלבים נראים זהים, אך עם ההתקדמות במשחק הם נעשים קשים יותר.
בכל השלבים, נופלות ביצים מלמעלה, ועל השחקן להתחמק מהן.
בנוסף, נופלים גם בונוסים שיש לאסוף על מנת לקבל נקודות.
המשחק מספר על חללית בזמן כלשהו בעתיד בו התרנגולות כועסות על בני האדם על כך שאוכלים את תרנגולות כדור הארץ, ולכן פולשות לכדור הארץ.
הדמות שמשוחקת על ידי השחקן יוצאת להגן על כדור הארץ מפני התרנגולות.
המשחק הראשון מוצע בחינם באתר המפתחת לאחר שחדל להיות רווחי זמן קצר לאחר יציאת המשחק השני.
פלישת התרנגולות 2: הגל הבא
בפלישת התרנגולות 2 אפשרות לשחקן יחיד או שני שחקנים.
יש בו 110 שלבים, עשרה בכל אחת מ-11 רמות על פני 9 כוכבי הלכת במערכת השמש (פלוטו נכלל כי נחשב לכוכב לכת בתקופת יציאת המשחק) + חגורת האסטרואידים.
השלב האחרון בכל רמה כולל בוס.
בכל השלבים, מוטלות ביצים על ידי התרנגולות ועל השחקן להתחמק מהן.
בנוסף לביצים, נופלים גם בונוסים שיש לאסוף על מנת לקבל טילים ונקודות.
במשחק יש 3 כלי נשק שונים.
הגיבור מצליח להציל את כדור הארץ מאיום התרנגולות, אך לאחר שנראה שהכל בטוח, התרנגולות מתחילות לשרוץ גם על כוכבי הלכת של מערכת השמש.
הגיבור יוצא למסע במערכת השמש ולהצילה מאיום התרנגולות הבלתי פוסק.
המשחק מוצע בתשלום באינטרנט בלבד וכן בגרסת ניסיון המאפשרת לשחקנים לשחק במשחק למשך שעה באתר החברה.
בפלישת התרנגולות 2 יש גרסה אחרת חוץ מהרגילה: גרסת חג המולד.
הגרסה מציעה את המשחק במהדורת חג המולד עם התרנגולות שחובשות כובע חג מולד, האסטרואידים שהופכים לכדורי שלג, התפריט הראשי שהופך לאדום והעוף שהופך לעלה חג מולד.
לבוס הסופי של המשחק קוראים ספינת האם של התרנגולות (קיצור: ספינת האם-אן).
ספינת האם-אן היא ביצה גדולה שיורה יריות במעגלים, מזמנת אליה תרנגולות, יורה לכיוון השחקן וזזה לכל מקום.
ככל שמנפצים אותה היא יותר אתגרית.
פלישת התרנגולות 3: נקמתו של החלמון
פלישת התרנגולות 3, דומה לגרסה השנייה של המשחק (עם אפשרות לעד ארבעה שחקנים במשחק דרך האינטרנט או הרשת הביתית).
במשחק 120 שלבים המתפרסים על 12 רמות על פני 12 מערכות בגלקסיה.
במשחק ישנם 30 בונוסים ייחודיים, למשל תוספות כוח ו-6 כלי נשק שונים+נשק המזלג הסודי.
בנוסף, המשחק כולל מספר "מדליות" שניתן להשיג על ידי ביצוע מעין "אתגרים", כגון סיום המשחק ברמה הקשה ביותר.
במשחק השלישי בסדרה, הגיבור מגלה שהתרנגולות זוממות משהו חדש, אך לרוע מזלו הוא נשאב לתוך חור שחור ונאלץ לסייר בכל גלקסיית שביל החלב בשביל לחזור למערכת השמש ולהציל את כדור הארץ מאיום נוסף.
כמו המשחק הקודם, הוא מוצע בתשלום באינטרנט בלבד, אך מוצע גם בגרסת ניסיון המאפשרת לשחקנים לשחק במשך שעה באתר החברה.
ניתן להשיג את האפשרויות משחק רב-משתתפים או דרך האינטרנט אך ורק בתשלום (המשחק המלא).
כמו במשחק הקודם, למשחק הזה יש עוד גרסאות: גרסה אחת היא גרסת חג המולד המציעה את המשחק במהדורת חג המולד, הגרסה השנייה היא גרסת חג הפסחא המציעה במקום תרנגולים רגילות, אפרוחים הבוקעים מביצי פסחא.
לבוס הסופי קוראים כוכב החלמון.
כוכב החלמון הוא ביצה ענקית ובלחימה איתו יש שני חלקים:
חלק 1: הקליפה – הקליפה יורה ארבעה לייזרים כחולים שזזים לכל מקום.
כשמנפצים את הקליפה מגיעים תרנגולות שעוקבים אחרי השחקן.
ככל שמנפצים את הקליפה, יותר תרנגולות באות.
חלק 2: החלמון – אחרי שמפוצצים את הקליפה, מגיעים לחלמון.
החלמון זז מהר בכל מקום במסך.
כשהוא זז, הוא מבלבל חלק מהשחקנים שמשחקים במשחק.
הם מתקרבים אליו ופוגעים בו וזה גורם לפסילה.
כשמפוצצים את החלמון, מנצחים במשחק.
פלישת התרנגולות 4: חביתה אולטימטיבית
בפלישת התרנגולות 4 אפשרות לעד 4 שחקנים דרך הרשת.
במשחק ישנם 30 בונוסים ייחודיים לדוגמה תוספות כוח ו-9 כלי נשק שונים+נשק המזלג הסודי.
בנוסף, המשחק כולל 15 "מדליות" שניתן להשיג על ידי ביצוע מעין "אתגרים", כמו סיום המשחק ברמה הקשה ביותר.
במשחק מתוך ה-12, יש 3 רמות מיוחדות: הרמה הראשונה היא שהגיבור נכנס לחור שחור המוביל אותו לזמן אחר ובו חייזרים פולשים במקום תרנגולות.
הרמה השנייה היא שהגיבור עדיין בזמן אחר.
הוא נכנס לחור שחור אחר ומגיע לסופרנובה של כדור הארץ.
הרמה דומה לרמת אסטרואידים, רק שחלקי הפיצוץ מתפצלים.
הרמה השלישית היא שהגיבור מגיע למפקדת בורגר החלל ונלחם בדרואידי אספקה.
ביוני 2011 יצאה לאור גרסה 4.05 בה הוספו שפות נוספות: ספרדית, גרמנית, רוסית.
במשחק הרביעי בסדרה, הגיבור מוצא את עצמו נח במסעדת בורגר החלל המקומית לאחר שהצליח למנוע את הפלישה השלישית של התרנגולות.
לפתע, בחור בשם הן סולו מופיע פתאום ומבקש ממנו לבוא איתו למקום כלשהו בחלל על מנת למנוע פלישה נוספת של התרנגולות.
כמו המשחק הקודם, הוא מוצע בתשלום באינטרנט בלבד, אך מוצע גם בגרסת ניסיון באתר החברה המאפשרת לשחקנים לשחק במשך שעה.
ניתן להשיג את האפשרויות שניתנות במשחק הקודם (משחק רב-משתתפים או דרך האינטרנט) אך ורק בתשלום (המשחק המלא).
כמו במשחק הקודם הגרסאות השונות הם: גרסת חג המולד, שמציעה את המשחק במהדורת חג המולד, גרסת חג הפסחא, המציעה במקום תרנגולות, ארנבי פסחא, וגרסת חג ההודיה.
לבוס הסופי קוראים תותח הביצים.
תותח הביצים הוא תותח ענק ויש לו 5 מתקפות שונות:
מתקפה מספר 1: תותח הביצים יורה תרנגולות.
מתקפה מספר 2: התותח יורה 3 לייזרים צהובים.
מתקפה מספר 3: מגיעים 15 יריות אדומות בסדר של 3 כל פעם לכיוון השחקן.
מתקפה מספר 4: תותח הביצים יורה ביצה ענקית.
מתקפה מספר 5: מגיעים יריות צהובות שמכסות את המסך.
אחרי המתקפה האחרונה, אפשר לפוצץ את התותח ולנצח במשחק.
פלישת התרנגולות 5: המרוץ אל הצד האפל
המשחק שוחרר בינואר 2015. במשחק ישנם 120 שלבים רגילים.
כמו כן, בכל רגע במשחק המשתמש יכול לעיין במצבו מבחינת יכולות ואיכויות, לעצב את חלליתו בהתאמה אישית ולהשתמש באחד מכלי הנשק החדשים, שכוללים בין היתר גם פופקורן שנראה כמוטיב בולט בגרסה זו של המשחק.
במשחק החמישי בסדרה, גיבורנו מנסה לאכול במזללת ההמבורגר-חלל ליד כדור הארץ כשלפתע הכל מוחשך ונשק צבאי משוכלל של התרנגולות מסתיר את השמש.
הגיבור מצליח להניס את הנשק בתקווה שלא ישוב עוד, אבל הנשק השאיר את מערכת השמש מלאה בנוצות שחורות שמסתירות את האור.
גיבור המשחק נאלץ ללכת לידעונית מסתורית בשם מאד מאדאם מאדאם כדי להצליח לגלות איך נפטרים מהנוצות השחורות, והיא שולחת אותו למשימות ברחבי היקום.
מעיין חללית שזורקת נוצות ויורה סוגים שונים של קרני לייזר.
פלך יקטרינוסלב הייתה גוברנייה באימפריה הרוסית שבירתה יקטרינוסלב (כיום דניפרו).
שטח הפלך היה 63,392 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 2,113,674 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. הוא גבל בפלך חרסון במערב, בפלך חרקוב ופלך פולטבה בצפון, באובלסט של קוזקים של דון במזרח, בפלך טאבריה ובים אזוב בדרום.
הפלך נוסד ב-1802 בבשטח שהיה שייך בעבר לסיץ' הזפורוז'י.
ב-1811 מנתה האוכלוסייה כ-662,000 תושבים, רובם איכרים.
מאמצע המאה ה-19 התפתחה מאוד תעשיית המתכות ומכרות הפחם ואיכרים רבים הפכו לפועלים.
פלך יקטרינוסלב נכלל בתחום המושב, לכן התיישבו בו יהודים רבים.
בפלך הוקמו מושבות חקלאיות יהודיות.
פלך יקטרינוסלב התקיים כיחידה מנהלית עד לסופה של האימפריה הרוסית.
גם בישויות המדיניות שקמו לאחר האימפריה הרוסית (הרפובליקה העממית של אוקראינה והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית) המשיך להתקיים פלך יקטרינוסלב, עד שפורק ב-1 באוגוסט 1925. על שטחו נוסדו מחוז דניפרופטרובסק ,מחוז זפוריז'יה, מחוז דונצק ומחוז לוהנסק.
חלוקת אוכלוסיית הפלך לפי שפת אם ב-1897:
דת % מהתושביםנצרות אורתודוקסית 90.0יהדות 4.8לותרניזם 1.9נצרות קתולית 1.5מנוניטים 1.1אדוקי האמונה הישנה 0.4דתות אחרות 0.2
פלך גרודנו היה גוברנייה באימפריה הרוסית, שבירתה הייתה העיר גרודנו (כיום הורדנה שבבלארוס).
הפלך הוקם מספר שנים לאחר חלוקת פולין ב-1801, לפני כן ברובו היה חלק מפלך וילנה.
הפלך פורק סופית 1915. כיום רוב השטח של הפלך ההיסטורי נמצא בשטחה של בלארוס, כמו כן חלקיו המערביים נמצאים בשטח של פולין.
דת % מהתושביםנצרות אורתודוקסית 57נצרות קתולית 24 יהדות 18דתות אחרות 1
פלך וילנה (רוסית: Виленская губерния) היה גוברנייה באימפריה הרוסית, שבירתה הייתה העיר וילנה (כיום בירת ליטא).
הפלך הוקם לאחר חלוקת פולין השלישית ב-1795, ופורק סופית ב-1915. בתקופת שלטונו של אלכסנדר הראשון ב-1801 הפלך חולק לשנים, בחלק השני הוקם פלך גרודנו.
כיום רוב השטח של הפלך ההיסטורי נמצא בשטחה של ליטא, וחלקים קטנים יותר נמצאים בשטחי פולין ובלארוס.
דת % מהתושביםנצרות קתולית 59נצרות אורתודוקסית 26 יהדות 13דתות אחרות 2
פלך אוריול היה גוברנייה באימפריה הרוסית שבירתה העיר אוריול.
לפי מרשם האוכלוסין שנערך באימפריה הרוסית בשנת 1897, 99% מתושבי הפלך היו רוסים.
בפלך התגוררו 6113 יהודים (0.3% מאוכלוסיית הפלך).
62% מהשטח של הפלך שימשו כאדמות חקלאיות, 20% מכוסים ביער, 12.5% מרעה.
המוצרים החקלאיים הדומיננטיים היו תבואה ותפוחי אדמה.
בשנת 1884 נספרו 531 מפעלים עם סך של 16,777 עובדים תעשייתיים.
התעשיות המובילות היו מזקקה, ייצור מסילות פלדה, ייצור נפט, טחינת תבואה, תעשיית זכוכית, תעשיית קנבוס, ותעשיית עור.
הפלך הוקם ב-1797 ופורק ב-1928. כיום, רוב שטחו של הפלך ההיסטורי אוריול, נמצא בשטחה של רוסיה.
פלישת הרבידים היא סדרת אנימציה צרפתית הומוריסטית, שמשודרת בערוץ ניקלודיאון.
הסדרה נוצרה על ידי חברת יוביסופט.
ספיישל של הסדרה בשם "פלישת הרבידים: המשימה - מאדים" עלה לנטפליקס ב-18 בפברואר 2022.
הסדרה עוקבת אחרי הרבידים, יצורים דמויי ארנב שחיים במרחב האנושי ומסתבכים בכל פרק בצרה אחרת.
פליתוקיון (שם מדעי: Plithocyon) הוא סוג נכחד של טורף ממשפחת ההמיקיוניים (שייתכן שכלולה במשפחת הדוביים).
הוא חי בתקופת המיוקן באירופה ואמריקה הצפונית שלפני 15.97 עד 5.3 מיליון שנה מהיום.
המאובנים שלו התגלו בתצורת ברסטו שבקליפורניה, באגן נהר רובי (Ruby River Basin) במונטנה, בבורסה שבטורקיה ובצרפת.
הוא תואר ב-1955 בידי גינצבורג.
יונק זה הגיע לגודל של אדם בוגר ובמראהו דמה לקרובו ההמיקיון.
הם היו בעלי פנים דומות לדובים אך בעלי ניבים רחבים ארוכים ושיניים טוחנות מחודדות באחורי הלסת, אשר הותאמו לאכילת בשר.
הם היו טורפים היפרקרניבורים ולא אוכלי כל כמו הדובים המודרניים וייתכן שהם צדו בחבורות קטנות במישורים.
טרפו כלל בעיקר פרסתנים מהירים כמו אייליים, ג'ירפיים, גמליים וסוסיים.
בסוג זה נכללו 6 מינים:
פלישת עיראק לאיראן היא הכינוי למערכה הצבאית של עיראק נגד איראן השכנה בשלהי שנת 1980, כאשר חיילי הכוחות של עיראק חצו את הגבול הבינלאומי בין איראן לעיראק ופלשו למדינה, ופתחו את מלחמת איראן–עיראק שנמשכה שמונה שנים.
הפלישה הראשונית נפתחה ב-22 בספטמבר 1980 ונמשכה עד 7 בדצמבר אותה שנה.
בניגוד לציפיות העיראקיות לתגובה לא מאורגנת ודלה מצד איראן לאור המהומה שגרמה המהפכה האסלאמית ב-1979, הפלישה נעצרה קשות לנוכח ההתנגדות האיראנית העזה, אך לא לפני שעיראק כבשה יותר מ-15,000 קמ"ר משטח איראן.
ב-22 בספטמבר החלו להפציץ מטוסים עיראקים עשרה שדות תעופה בתוך איראן כדי לשתק את חיל האוויר האיראני על הקרקע.
למרות שמתקפה זו נכשלה, הכוחות העיראקיים חצו את הגבול בכוח והתקדמו לתוך איראן בשלושה דחפים בו-זמנית לאורך חזית של כ-644 ק"מ למחרת.
מתוך שש הדיוויזיות של עיראק שפלשו ביבשה, ארבע נשלחו לח'וזסטאן העשירה בנפט, ששכנה בסמוך לקצה הדרומי של הגבול, במטרה לנתק את השאט אל-ערב משאר איראן ולהקים אזור ביטחון טריטוריאלי.
מטרת הפלישה, לפי נשיא עיראק סדאם חוסיין, הייתה להקהות את תנועתו של המנהיג העליון האיראני רוחאללה ח'ומייני ולסכל את ניסיונותיו לייצא את המהפכה האסלאמית של איראן לעיראק החילונית תחת שלטון סדאם ולמדינות המפרץ הפרסי.
תוכניתו של סדאם הייתה להשתלט על כל נתיב המים של שאט אל-ערב במערכה מהירה ונחרצת, שבאמצעותה קיווה שתגרום מכה כזו ליוקרתה של איראן שתוביל לנפילת הממשלה החדשה, או, לכל הפחות, לסיום את הקריאות של איראן להפלת שלטון מפלגת הבעת'.
הוא גם רצה לבסס את מעמדו בעולם הערבי.
הוא גם שאף לנתק את מחוז ח'וזסטן העשיר בנפט מאיראן, וראה במלחמה הזדמנות לעשות זאת.
סדאם ציפה שהערבים המקומיים של ח'וזסטאן - שבה כבר התנהלה התקוממות בדלנית כלל-ערבית נגד איראן - יתקוממו נגד ממשלת איראן.
עם זאת, יעדים אלה לא התממשו, ורוב הערבים האיראנים המקומיים לא סייעו לכוחות העיראקים.
פלך חרסון (עד שנת 1803 מוכר כמחוז ניקולאייב) היה גוברניה של האימפריה הרוסית, שבירתו חרסון.
שטח הפלך היה 71,936 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 2,733,612 תושבים בזמן מפקד האוכלוסין ב-1897. הוא גבל בפלך פודוליה בצפון-מערב, בנפת קייב בצפון, בנפת פולטבה בצפון-מזרח, בנפת יקטרינוסלב במזרח, בנפת טאורידה בדרום מזרח, בדרום-מזרח הים השחור ובנפת בסרביה במערב.
שטח זה תואם בערך את שטחם של רוב מחוזות מיקולאייב, קירובורד ואודסה באוקראינה של היום, וחלקים מסוימים ממחוזות חרסון ודניפרופטרובסק.
כלכלת הפלך התבססה בעיקר על חקלאות.
במהלך קציר התבואה, אלפי פועלים חקלאיים מחלקי האימפריה מצאו עבודה באזור.
החלק התעשייתי של המשק, המורכב בעיקר מטחינת קמח, זיקוק, תעשיית מתכת, כריית ברזל, עיבוד סלק-סוכר ותעשיית לבנים, לא היה מפותח.
משנת 1809 כלל הפלך חמישה אוייזדים: חרסונסקי, אלכסנדריסקי, אובידיופול, טירספולסקי, ויליסאווטגרדסקי.
לעיר אודסה היה מעמד מיוחד.
בשנת 1825 נוסף לחלוקה הטריטוריאלית של מחוז חרסון האוייזד אודסקי, ובשנת 1834 נוסף האוייזד אנאנייבסקי.
אויזד נוסף – בוברינטס, היה קיים בין השנים 1828 עד 1865. הערים אודסה וניקולאייב ( בשנים 1803–1861) וסביבתן נשלטו בנפרד: אודסה על ידי גרדונאצ'לניק וניקולייב על ידי ממשל צבאי.
בשנת 1920, בעודו תחת השלטון הבולשביקי, חולק שטח הפלך שכלל 70,600 קמ"ר, כדי ליצור את פלך אודסה החדש יותר.
בשנת 1921 שמו של פלך חרסון שונה לפלך מיקולאיב, ובשנת 1922 הוא התמזג עם פלך אודסה.
בשנת 1925 בוטל פלך אודסה, ושטחו חולק לשש אוקרוהות : חרסון, קריבי ריה, מיקולאיב, אודסה, פרשוטרבנבה וזינובייוסקה.
ב-1932, חלק גדול משטח זה שולב במחוז אודסה החדש, כיום חלוקה מנהלית של אוקראינה המודרנית, שחולקה כדי ליצור את מחוז מיקולאיב.
עד 1858, שליש מהאוכלוסייה בפלך היה כפוף לחוק צבאי.
% ), פולנים, יוונים וצוענים.
ב-1914 היוו האוקראינים רק 53% מהאוכלוסייה, בעוד הרוסים היוו 22% והיהודים 12%.
מבחינת השפות האוכלוסייה בפלך התחלקה באופן הבא:
דת % מהתושביםנצרות אורתודוקסית 80.2יהדות 12.4נצרות קתולית 3.5לותרניזם 2.1אדוקי האמונה הישנה 1.0דתות אחרות 0.8
פלישת חייזרים היא תרחיש נפוץ בסיפורי מדע בדיוני ובסרטים, בהן חיים חוצניים פולשים לכדור הארץ במטרה להשמיד ולהחליף את החיים האנושיים, לשעבד אותם, לאסוף אנשים כמזון, לגזול את משאבי הכוכב או להשמיד את הכוכב כליל.
ניתן לראות בה כתת-ז'אנר של ספרות פלישה, שהורחב על ידי ספרו הקלאסי של ה.ג'.
ולס, "מלחמת העולמות", ונחשב לסוג של מדע בדיוני מסוג "מפגש ראשון".
מומחים סבורים שהסיכויים לפלישה אמיתית של כדור הארץ על ידי חייזרים הם נמוכים ביותר, בשל העלות העצומה של זמן ומשאבים הכרוכים בכך.
בשנת 1892, רוברט פוטר, איש דת אוסטרלי, פרסם בלונדון את הספר "מגדלי החיידקים".
הספר מתאר פלישה סמויה של חייזרים הלובשים צורת בני אדם ומנסים לפתח מחלה קטלנית שתסייע בתוכניותיהם לכיבוש עולמי.
הספר לא זכה לתפוצה רחבה, ולכן נזקפת לזכותו של ה.ג'.
ולס, שפרסם את ספרו המצליח בהרבה, "מלחמת העולמות", ההכרה כסיפור הפלישה החייזרית הקלאסי.
בשנת 1898 פרסם ולס את "מלחמת העולמות", המתארת את פלישת חייזרים ממאדים המצוידים בנשק מתקדם לאנגליה הוויקטוריאנית.
הספר נחשב ליצירה הקלאסית של ז'אנר הפלישה החייזרית, ומייחסים לו את הנחת הבסיס למספר מוטיבים חוצניים שהורחבו בהמשך על ידי סופרי מדע בדיוני רבים במאה ה-20. עם זאת, היו סיפורים על חייזרים ופלישות חייזריות לפני פרסומו של "מלחמת העולמות".
וולס כבר הציע סוף אלטרנטיבי לסיפור הפלישה החייזרית ב"מלחמת העולמות".
כאשר המספר פוגש בפעם השנייה את התותחן, התותחן מדמיין עתיד שבו האנושות, המסתתרת מתחת לקרקע בביובים ובמנהרות, מנהלת מלחמת גרילה כנגד הפולשים ממאדים במשך דורות רבים, ולבסוף, לאחר שלמדה כיצד לשכפל את טכנולוגיית הנשק של המאדים, משמידה את הפולשים ומשיבה לעצמה את השליטה בכדור הארץ.
שישה שבועות לאחר פרסום הספר, פרסם עיתון "הבוסטון פוסט" סיפור פלישה חייזרית נוסף, המשך בלתי פורמלי ל"מלחמת העולמות", שבו התהפכו היוצרות על הפולשים.
הספר "כיבוש המאדים על ידי אדיסון" נכתב על ידי גארט פ.
סרביס, שתיאר את הממציא המפורסם תומאס אדיסון כמנהיג מתקפת נגד על הפולשים בביתם בכוכב מאדים.
אף על פי שזהו למעשה המשך ל"לוחמי מאדים", הדפסה מחודשת ומתוקנת של "מלחמת העולמות" ללא אישור, שניהם הודפסו לראשונה ב"בוסטון פוסט" בשנת 1898.
"מלחמת העולמות" הודפס מחדש בארצות הברית בשנת 1927, שנה לאחר שנוצר תור הזהב של המדע הבדיוני על ידי הוגו גרנסבק בכתב העת Amazing Stories.
ג'ון קמפבל, עורך מרכזי נוסף של התקופה וסופר סיפורים קצרים מדי פעם, פרסם מספר סיפורי פלישת חייזרים בשנות ה-30. סופרי מדע בדיוני רבים אחרים, כולל אייזק אסימוב, ארתור סי.
קלארק, קליפורד סימאק, ורוברט היינליין שכתב את "השליטים" בשנת 1951, המשיכו בעקבותיו.
זוהי וריאציה מוכרת על נושא הפלישה החייזרית.
בתרחיש זה הפולשים נוטלים לרוב צורה אנושית ויכולים לנוע בחופשיות בתוך החברה האנושית, אפילו עד כדי תפקידי פיקוד והנהגה.
מטרת הסתננות זו עשויה להיות השתלטות על העולם כולו (כפי שמתואר בסרט "פלישת חוטפי הגופות") או כשליחים מתקדמים שנועדו "לרכך" את כדור הארץ לקראת פלישה בקנה מידה מלא על ידי צבאה הקונבנציונלי של החייזרים ("הגל הראשון").
סוג זה של פלישה שיקף את הפחדים הרווחים של הציבור האמריקני במהלך המלחמה הקרה, במיוחד את הפחד מהסתננות של סוכנים קומוניסטיים.
נושא זה נחקר לעיתים רחוקות בספרות הפולשים מבצעים קולוניזים של הכוכב במאמץ להפיץ את תרבותם ולתרבת את תושביו ה"ברברים" המקומיים או לעקוב בסתר ולעזור לבני האדם להציל את עצמם.
הנושא הראשון חולק מאפיינים רבים עם ספרות כיבוש עוין, אך הפולשים נוטים להתייחס אל העמים הכבושים כתלמידים או כשווים ולא כנבדלים ועבדים.
הנושא השני של משקיף סודי הוא נושא פטרנליסטי/מטפח.
בספרות זו, החייזרים מתערבים בענייני האדם כדי למנוע מהם להשמיד את עצמם, כפי שמתואר בדמותם של קלאאטו וגורט בסרט "אולטימטום לאדמה", המזהירים את מנהיגי כדור הארץ לנטוש את דרכיהם הלוחמניות ולהצטרף לציוויליזציות חלליות אחרות, אחרת הם ישמידו את עצמם או יושמדו על ידי האיחוד הבין-כוכבי שלהם.