tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מפגש זה נסע נייפס לאנגליה, אך חוסר הצלחתו למצוא בה תומכים ומממנים להליוגרפיה או לקדם את המנוע שהמציא, ריכך את התנגדותו לשותפות עם דאגר.
השניים נפגשו שוב בפברואר, עם חזרתו של נייפס לפריז (דאגר מאוכזב עמוקות לגלות שנייפס הותיר את תמונתו מלה-גרא אצל מארחו באנגליה, בטרם הספיק לחזות בה).
הם החלו לדון באפשרות כניסה לשותפות.
דאגר רצה לראות קודם כל תמונות שהושגו דרך קמרה אובסקורה, כי לא מצא עניין בתהליך העתקת התחריטים של נייפס.
הוא דחק בנייפס להתמקד ברישום "תמונות מהטבע", כלומר דימויי קמרה אובסקורה.
נייפס הזמין עדשות טובות יותר שיסייעו לו, כך קיווה, לקצר את משך החשיפה לאור.
באוגוסט כתב לדאגר שלאחר עיכובים שונים בשל מותו של אחיו, חזר כעת לניסוייו: "ויתרתי לגמרי על העתקת תחריטים והגבלתי עצמי למראות שנלקחו עם קמרה אובסקורה משופרת", כתב.
נייפס נטש את לוח הפיוטר, שהיה רך מדי כמצע לדפוס (הוא עדיין הניח שהתמונה הסופית תודפס בדיו מלוח ההליוגרפיה), ועבר להשתמש בלוח מתכת מצופה בכסף.
בשנת 1829 גילה שניתן להגביר את ניגודיות התמונה על ידי השחרת האזורים החשופים בלוח בעזרת אידוי של יוד, בעוד החלקים מצופי הביטומן אינם מגיבים ליוד.
כך, לאחר הסרת הביטומן עם אלכוהול, נותרת תמונה ניגודית עם אזורים מתכתיים בהירים ואזורי כסף-יודי כהים.
נייפס שלח תמונת נוף לדאגר (תמונה אחרת של נוף חלונו, שאבדה, וכנראה נהרסה בשריפת הסטודיו של דאגר ב-1839).
בהתכתבות ביניהם עלה שוב נושא השותפות.
ב-14 בדצמבר 1829, נחתם בשלון ההסכם לעשר שנים בין נייפס לדאגר "לשיפור ובחינת ההליוגרפיה".
נייפס הוגדר כ"ממציא" התהליך ודאגר כמי שישפר את ההמצאה:
ההכנסות, על פי ההסכם, עתידות להתחלק שווה בין השותפים, למרות חוסר השוויון בתרומה שהביא כל אחד מהם להמצאה.
נייפס חשף את סודו בפני דאגר, ואילו דאגר נדרש רק "לספק עיצוב חדש ומשופר לקמרה אובסקורה" - דרישה שכנראה מעולם לא עמד בה.
לאחר חתימת ההסכם בשלון, חזר דאגר לפריז, והשותפים לא התראו עוד.
הם עמדו בקשר דרך מכתבים ושליחת דוגמאות.
כדי לחדד את הדימוי שיוצרת עדשת הקמרה, נייפס פיתח צמצם עשוי אבץ שניתן לשלוט בגודלו, ושהיה הראשון מסוגו.
בחשיפת הליך ההליוגרפיה בפני דאגר, נייפס התייחס גם למראות קמרה על גבי זכוכית, וטען שלמרות שהן רחוקות כרגע משלמות, ייתכן ובעתיד טכניקה זו תהיה המוצלחת ביותר.
אחת מתמונות הזכוכית האלו הראתה שולחן ערוך לסעודה.
התמונה המקורית נשמרה בארכיון האגודה הצרפתית לצילום עד שנת 1909, אז רוסקה לרסיסים בהתקף זעם לא מוסבר בידי פרופסור ששאל אותה לטובת מחקר.
תצלום אבוד זה מתוארך לשנת 1829.
דאגר ונייפס הוסיפו שיכלולים רבים בטכניקה, וב-1832 המציאו תהליך צילום חדש: פיזוטוטיפ (Physautotype).
ואולם, בטרם הספיקו המצאות אלו להגיע לכלל שלמות, נפטר נייפס במפתיע ב-1833.
למרות שהיה הראשון שהצליח לייצר תצלום, נדחק שמו של נייפס מתולדות ההמצאה, והושם בצלו של שותפו דאגר.
דאגר המשיך לשכלל את הטכניקה, קיצר את משך זמן החשיפה לאור, והמציא לבסוף תהליך צילום אחר שקרוי על שמו - דאגרוטיפ.
הדאגרוטיפ סיפק דימוי יחידאי (ללא נגטיב וללא יכולת שכפול), חד ועשיר בפרטים, ובזמן חשיפה סביר שאיפשר צילום פורטרטים.
הוא הפך לצורת הצילום המסחרי הראשונה וזכה להצלחה עצומה.
החוזה שנחתם בין הממציאים ב-1829 הבטיח את זכויותיהם של יורשי נייפס (או דאגר) במקרה שאחד מהם ימות, ואכן דאגר המשיך לעבור עם איזידור נייפס, בנו של ניספור, על פיתוח ההליוגרפיה ופיזוטוטיפ, אך בה בעת הסתיר ממנו את מחקריו העצמאיים לפיתוח הדאגרוטיפ, ולכן קרויה ההמצאה על-שמו.
ב-9 בינואר 1839 הציג דאגר את שלוש ההמצאות בפני האקדמיה הצרפתית למדעים, וב-19 באוגוסט הכריזה עליהן האקדמיה רשמית.
בתמורה להסכמה לפרסם את התהליך בפומבי, הסכימה ממשלת צרפת להעניק פנסיה שנתית על-סך 6,000 פרנק לדאגר ו-4,000 פרנק לאיזידור נייפס.
דאגר זכה לפרסום עולמי, ושמו של נייפס נשכח כמעט.
ב-1841 פרסם איזידור ספרון בשם: "היסטוריה של ההמצאה המכונה שלא כהלכה דאגרוטיפ" (Historique de la découverte improprement nomée Daguerréotype) והחל במאבק להשבת מקומו של אביו למקומו הראוי בתולדות הצילום.
אחרי רבע מאה, בשנת 1867, הוציא ויקטור פוקה ספר בשם "האמת בנוגע להמצאת הצילום: ניספור נייפס, חייו, כתביו, ועבודתו" (La vérité sur l'invention de la Photographie.
מאז 2004 תצלומו של נייפס, "נוף מחלון בלה-גרא", מוצג במרכז הארי רנסום (Harry Ransom Humanities Research Center) באוניברסיטת טקסס שבאוסטין.
ניסנית הייתה ההתנחלות הגדולה ביותר בצפון רצועת עזה (בגוש התוחמת הצפונית).
ניסנית הוגדרה כיישוב קהילתי מעורב.
היישוב נקרא כך על שם פרח הניסנית הנפוץ בחולות האזור באביב.
בטרם הוקם היישוב, הוקם היאחזות נח"ל ניסנית, בחודש ניסן תשמ"ב (אפריל 1982) והיה היישוב הראשון שהוקם מצפון לעיר עזה בתחומי רצועת עזה לאחר מלחמת ששת הימים.
טקס העלייה על הקרקע של ההיאחזות התקיים ביום פינוי סיני, 26 באפריל 1982, יום העצמאות תשמ"ב.
גרעיני הנח"ל שהגיעו למקום, חברי התק"ם, ישבו קודם לכן בנח"ל גדיד.
נח"ל גדיד נמסר להתיישבות אזרחית, ולוח הזמנים לפינוי נקבע בהתאם לצורך להכין מקום לתלמידי ישיבת ההסדר שפונו מימית במסגרת הסכם השלום עם מצרים.
היישוב ניסנית יועד בשנת 1983 לקום בין היאחזות נח"ל ניסנית, ובין היישוב המיועד אלי סיני, עבור 1500 משפחות אנשי קבע ועובדי התעשייה האווירית.
ההיאחזות אוזרחה ביולי 1984, מספר ימים לפני הבחירות לכנסת האחת עשרה, והועברה ל-15 צעירים ומספר משפחות שהתיישבו במקום במחנה ארעי עד להקמת יישוב הקבע.
התושבים המשיכו להתגורר בקראוונים במשך מספר שנים, ובאוקטובר 1989 הוחל בהכשרת 42 מגרשים ליישוב הקבע.
בשנת 1991 הבנייה הייתה בעיצומה.
בנובמבר 1991 הובאו ליישוב עשרות בתים מתועשים במסגרת בניית 500 יחידות דיור מתוך 2000 המתוכננות.
במרץ 1993 נרצח תושב היישוב על ידי פועלים מעזה שבנו את ביתו.
בשנת 1993 הפך ליישוב קבע קהילתי-עירוני.
לאחר הסכם קהיר ב־1994 במסגרתו הועברו מרבית שטחי רצועת עזה לרשות הפלסטינית עברה מפקדת חטיבת הגפן מהעיר עזה לשטחי היישוב.
היישוב שימש כמרכז עירוני לשאר היישובים בתוחמת הצפונית: אלי סיני ודוגית.
הוא כלל גן ילדים, מרפאה, מעונות יום ובתי כנסת.
האזור מתאפיין בדיונות חול ורכסי כורכר.
היישוב היה בנוי בצורה מעגלית, בדומה ליישובים רבים בארץ וחולק לשכונות ולרחבות.
קרבת היישוב לעיר אשקלון אפשרה קליטה מהירה של משפחות תוך השענות על מקורות התעסוקה והשירותים העירוניים המקומיים.
בנוסף, היו מספר בקתות אירוח (צימרים) בשטחו.
בניגוד ליישובי דרום הרצועה ומרכזה, ניסנית, כמו יתר ההתנחלויות בצפון הרצועה, לא הייתה יישוב יהודי המוקף באוכלוסייה פלסטינית ולא נטען שהטילה מעמסה על כוחות הביטחון.
אף על פי כן פונתה ניסנית במסגרת תוכנית ההתנתקות בין 15 ל-17 באוגוסט 2005
לאחר הפינוי פוזרו 300 המשפחות במספר אתרים.
מרבית המשפחות שוכנו באתרי הקרווילות ביישובים: ניצן, אור הנר, מפלסים, כרמיה ובוסתן הגליל.
ב-26 ביולי 2007 הייתה עלייה של פעילי ימין לעבר ניסנית, שבה הגיעו עד לגדר.
במסגרת זו נקרא אחד הרחובות על שם ניסנית.
כעבור כמה שנים נקרא גם רחוב ביישוב אלעזר על שם ניסנית.
כחלק מסדרת שמות רחובות על שם יישובי גוש קטיף בעיר נתיבות נקרא רחוב על שם היישוב.
נִיסָן סְלוֹמְיַנְסְקִי (נולד ב-10 בינואר 1946, כ"ח בטבת ה'תש"ו) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגות מפד"ל והבית היהודי.
כיהן כיו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט ויו"ר ועדת הכספים והיה סגן נשיא מכון לנדר.
ניסן סלומינסקי נולד ברמת גן לזוג הורים ילידי פולין.
את השכלתו התיכונית רכש בישיבת בני עקיבא בנחלים.
שירת בצה"ל בנח"ל מוצנח והשתחרר בדרגת סגן.
למד באוניברסיטת בר-אילן וסיים תואר בפיזיקה ומתמטיקה וקיבל גם תעודת הוראה ביהדות.
קיבל סמיכה לרבנות מישיבת כרם ביבנה, ולמד משפט עברי באוניברסיטת תל אביב.
כיהן כראש המועצה הראשון של אלקנה, ונשא בתפקיד זה משנת 1977 במשך למעלה מעשרים שנה.
כיהן גם כמזכ"ל גוש אמונים וחבר מועצת יש"ע.
בבחירות לכנסת ה-14 הוצב במקום ה-10 ברשימת המפד"ל, ונכנס לכנסת לאחר פטירתו של ח"כ אברהם יצחק שטרן ביום העצמאות ה'תשנ"ז (12 במאי 1997).
בכנסת ה-16 היה חבר בשדולה המוניציפלית של הכנסת, יו"ר שדולת הגמלאים וחבר ועדת הכספים מטעם המפד"ל.
בכנסת ה-16 הציב שיא של נוכחות מלאה (100%) בישיבות הכנסת.
בכנסת זו היה אחד הח"כים הפעילים בתחום החקיקה.
כיהן כיו"ר סיעת המפד"ל בכנסת וניסה לגשר על הקרע הגדול בין אפי איתם לזבולון אורלב על רקע תוכנית ההתנתקות.
סלומינסקי לא עזב את הקואליציה יחד עם איתם והרב יצחק לוי, אלא נשאר במפד"ל לאחר פרישתם.
ב-12 בינואר 2006 נבחר לעמוד במקום השני ברשימת המפד"ל ובמקום החמישי ברשימת האיחוד הלאומי-מפד"ל לכנסת ה-17.
בכנסת ה-17 היה חבר בוועדת הכספים ובמגוון רחב של שדולות, בהן השדולה החקלאית, השדולה למען ירושלים, השדולה הסביבתית-חברתית, השדולה למען חיילי המילואים (בה הוא היה החבר היחיד מאז מונה איתן כבל לתפקיד שר), בשדולה למען יונתן פולארד, בשדולה למאבק בתאונות דרכים, בשדולה למען ניצולי השואה ובשדולה למען יש"ע.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה זכה במקום הראשון בבחירות שנערכו במרכז המפלגה והוצב במקום השלישי ברשימת הבית היהודי לכנסת, אך הסכים לוותר עליו לטובת צירופו של העיתונאי אורי אורבך.
המפלגה קיבלה שלושה מנדטים בלבד ולכן סלומינסקי לא נבחר לכנסת ה-18, חרף לחצים על יו"ר הבית היהודי השר דניאל הרשקוביץ' להתפטר לשם כך מהכנסת, והעברת חוק שיאפשר לו לחזור לכהונתו בכנסת אם תסתיים כהונתו כשר.
במרץ 2011, עם מינויו של יעקב עמידרור לראש המועצה לביטחון לאומי, מונה סלומינסקי במקומו כסגן נשיא מכון לנדר.
בנובמבר 2012 נבחר למקום השני ברשימת הבית היהודי בפריימריס הראשון של הבית היהודי ולאחר האיחוד עם האיחוד הלאומי, הוצב במקום השלישי ברשימה המשותפת.
נבחר לכנסת ה-19 והתמנה ליו"ר ועדת הכספים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים נבחר למקום השלישי, ולאחר האיחוד עם האיחוד הלאומי הוצב במקום החמישי ברשימה.
נבחר לכנסת העשרים והתמנה ליו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט.
בעבר התייעץ בקביעות עם רבו הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא בשאלות הלכתיות ופוליטיות.
ב-2016 הועלו נגדו טענות על הטרדה מינית של נשים אחדות.
ב-18 בדצמבר 2016, הודיע שישעה את עצמו מהניהול בפועל של ישיבות ועדת חוקה חוק ומשפט כדי לאפשר בדיקה הוגנת.
ב-3 בדצמבר 2017 הודיע היועץ המשפטי לממשלה על סגירת התיק נגדו מחוסר ראיות, וזאת לאחר שהמתלוננת הראשית נגדו סירבה למסור עדות במשטרה.
ב-17 בינואר 2019 הודיע סלומינסקי על פרישה מהחיים הפוליטיים.
בין החוקים שיזם סלומינסקי במהלך כהונתו בכנסת:
חוק פינוי ובינוי (פיצויים), הקובע כי אם רוב מיוחס של הדיירים בבית משותף הסכים להשתתף בעסקת פינוי ובינוי, והמיעוט מתנגד לכך מטעמים בלתי סבירים, ניתן יהיה לתבוע ממנו פיצויים עקב הנזק שנגרם בשל אי קיום העסקה.
תיקון לחוק ההתיישנות הקובע כי לעניין תביעות אזרחיות בשל תקיפה מינית של קטין או תקיפה מינית של בגיר עד גיל 21 בידי בן משפחה או תוך ניצול יחסי מרות, תתחיל תקופת ההתיישנות רק בהגיע קורבן התקיפה לגיל 28 (יחד עם רונית תירוש).
תיקון לחוק בתי המשפט המסמיך את בית משפט השלום להמשיך ולדון בתביעה שסכומה עולה על הסכום הקבוע בחוק, אם החריגה מהסכום נובעת מתוספת של ריבית או מפסיקת הוצאות משפט או שכר טרחת עורך דין.
חוק לקידום התחרות ולצמצום הריכוזיות: במסגרת היותו יו"ר ועדת הכספים טיפל סלומינסקי ביחד עם ח"כים נוספים בחוק שמטרתו להקטין את הריכוזיות במשק הישראלי ולמנוע פירמידות שליטה.
סייע בניסוח הסופי של חוק המאבק בטרור, חוק ממשלתי שקידמה שרת המשפטים איילת שקד.
תיקון לחוק יסוד: הכנסת, המאפשר להדיח, ברוב של 90 חברי כנסת שמתוכם לפחות עשרה מהאופוזיציה, חבר כנסת שהסית לגזענות, הסית לאלימות או הביע תמיכה בטרור ובמאבק מזוין נגד מדינת ישראל.
בשנת ה'תש"ע קיבל סלומינסקי את אות "יקיר אלקנה".
התחתן עם מרשה יהודית לבית דולגין ונולדו להם שלושה ילדים.
מרשה נפטרה בגיל 35 ממחלת הסרטן.
נישא בשנית לארלט ולהם שני ילדים משותפים.
סלומינסקי הוא גיסו של דב וינשטוק ("דובק").
רילוב נולד ב-1919 בנהלל לחיים ורחל רילוב (רחל לבית גולדשטיין).
הוא גדל במושב לצד משה דיין וכן חנה סנש, אשר הייתה חברתו בזמן לימודיה בבית הספר החקלאי בנהלל.
בזמן המרד הערבי הגדול של 1936–1939, היה חבר ארגון "ההגנה" ו"פלוגות הלילה" של אורד צ'ארלס וינגייט.
לטענתו, באחד מימי 1938 במהלך דיכוי המרד הערבי הגדול, היה עד להתעללות מצדו של וינגייט בשייח'ים מאחד הכפרים הערביים באזור עמק יזרעאל.
אשר הואשמו על ידיו בכך, שהלינו חבורת מורדים שמספר שעות קודם לכן ביצעה פיצוץ של צינור נפט בין קירקוק שבעיראק לחיפה.
למראה חיזיון מחריד ומזעזע זה, ניסן רילוב, שהיה אדם מאוד רגיש, מוסרי ובעל-מצפון, התחיל להקיא והדבר גרם לו לזעזוע עמוק ביותר.
המהפך הסופי בהשקפותיו הפוליטיות וביחסו לציונות, חל מספר ימים לאחר מכן, כאשר יחד עם אנשים אחרים, נשלח על ידי ההגנה לפנות פלאחים מאחד הכפרים הסמוכים לנהלל שנשכבו על דרך-עפר, כדי למנוע מהטרקטורים של המושב לעלות על אדמותיהם, שזה-עתה נמכרו בידי בעל-הקרקע לציונים.
כאשר בעת ביצוע אחת המשימות שהוטלו עליו, הוא משך פלאחיות ערביות ברגליים, מתחת לטרקטור, חל אצלו מהפך.
בלילה של יום המחרת נשלח להשתתף במארב נגד הפלאחים שחזרו לבתיהם אחרי שקצרו את שדותיהם.
פתאום, הוא ראה פלאח זקן, שבא לקצור את השדה שלו.
המפקד, פקד על ניסן לירות.
ניסן ענה לו: "אני לא יורה בזקנים".
מספר ימים לאחר מכן, ארגון "ההגנה" ערך לו משפט-צבאי על סירוב פקודה, הוא גורש מהארגון, עבר לתל אביב והצטרף למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי ובמסגרתו לחם נגד הנאצים.
בתם היחידה, נורית רילוב, נולדה בשנת 1946, הייתה אדריכלית במקצועה (נפטרה בשנת 2009 ממחלת הסרטן).
בשנת 1953 נפרד רילוב מרחל, עזב את הארץ וחי בלונדון ואחר כך בפריז.
הוא נישא בשנית להדוויג, ולהם שני בנים, פיודור רילוב עורך דין פעיל זכויות אדם וקוסטיה רילוב.
בתחילת 1970 חשף העיתונאי יגאל לביב שרילוב נכלל ברשימה שהכין משרד החוץ של "ישראלים שמאלנים" הגרים מחוץ לישראל והורה לא לתת להם שרות קונסולרי בלי אישור, זאת לאחר ששגרירויות ישראל בפריז ולונדון סירבו לחדש את דרכונו במקום כמקובל.
לאחר מלחמת העצמאות התקבל רילוב ללימודים במכון אבני בתל אביב.
ב-1951 הציג תערוכה, במסגרת קבוצת העשרה, בבית האמנים בירושלים, ובתל אביב.
ב-1952 השתתף בתערוכת אמני ישראל במוזיאון תל אביב לאמנות.
ב-1953 הציג עם קבוצת העשרה בביתן הציירים, של אגודת הציירים והפסלים.
ב-1954, היגר לצרפת והתיישב בפריז שם השתלם בציור פרסקו בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות.
בתקופה הראשונה אחרי הגירתו לפריז, סבל מחסור, אך בהמשך התפרנס משיפוץ בתים ומציור.
סגנונו התאפיין בצביעת גליונות גדולים, אותם קרע, ומהקרעים שהתקבלו יצר קולאז'.
התוצאה שהתקבלה הייתה פסיפס צבעים, שהקרינו רגש אחיד.
מדי פעם חזר לישראל והציג תערוכות, ב-1960 הציג בבית האמנים תל אביב.
ב-1966 הציג בגלריה "רינה" בירושלים.
בפרוץ האינתיפאדה הראשונה ב-1987, קיים בפריז תערוכה תחת הכותרת "אבנים", לאות הזדהות עם המאבק הפלסטיני נגד ישראל.
רילוב הקדיש את כל ההכנסות ממכירת היצירות לפלסטינים בשטחים הכבושים.
ב-1990 ערך בלונדון תערוכה משותפת עם הצלם הפלסטיני אקראם ספארי.
ניסן נתיב (5 בנובמבר 1922 – 20 באפריל 2008) היה במאי, מורה למשחק ולדרמה, מנהל אמנותי ושחקן ישראלי.
מנהל ומייסד "הסטודיו למשחק ניסן נתיב".
חתן פרס ישראל לתיאטרון לשנת תשס"ח (2008), פרס כינור דוד לדרמה ו"פרס האקדמיה הישראלית לתיאטרון" על מפעל חיים.
נתיב נולד בשם ניסן נוטוביץ' במינכן, לשמואל וחווה נוטוביץ'.
עלה לארץ ישראל בגפו בשנת 1937 בגיל 15. בארץ הצטרף לחברת נוער, שהתחנכה בקיבוץ משמרות.
בגיל 18 התנדב לבריגדה היהודית של הצבא הבריטי, ולחם כקצין תותחנים בקרבות של מלחמת העולם השנייה.
לימים אמר, שישנו קשר מובהק בין צבא לעשיית תיאטרון.
לאחר המלחמה שב לישראל, והתקבל ללימודי משחק ב"סטודיה" של "תיאטרון הבימה".
בהמשך, למד באוניברסיטה העברית בירושלים, והצטרף לתיאטרון "להקת הצעירים" של קלמן גלעד (קונסטנטינר).
לפי הסיפורים, המשורר אברהם שלונסקי הוא זה שהציע לו לעברת את שם משפחתו ל"נתיב".
במלחמת העצמאות שירת כמפקד פלוגת חי"ר.
אחרי המלחמה, נרשם ללימודים בבית הספר של שארל דולן לאמנות הדרמה בתיאטרון על שם שרה ברנאר בפריז.
בשנותיו שם למד אצל מורים כמו שארל דולן ורב-האמן הגדול, אטיין דקרו, לצידם של מרסל מרסו ואחרים.
בהמשך שימש במשך מספר שנים כמנהל אמנותי בלהקתו של דקרו בהופעות שונות בעולם.
בשנים 1954–1956 למד בימוי בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון.
השתלם בבימוי טלוויזיוני בהולנד ושב ארצה.
באמצע שנות החמישים היה ל"במאי נודד" לפרנסתו, ונדד בין קיבוצים שונים בארץ.
בין השאר העלה בחוג הדרמה של קיבוץ עין החורש, בקיץ 1956, את מחזהו של מולייר, "הנשים המלומדות", בתרגומו של אליהו פורת.
לימים, באוקטובר 1993, חידש נתיב את ההצגה, התאים את לשון התרגום ללשון הזמן, והציג אותה עם תלמידיו בתיאטרון "צוותא" בתל אביב.
כמו כן העלה, כ"במאי נודד", ביוני 1957, את המחזה "הגנדרניות הנלעגות" מאת מולייר, כהצגת סיום הלימודים של תלמידי כיתות י"ב בקיבוץ עין החורש.
בארץ פעל כבמאי בתיאטראות שונים.
התקבל לתיאטרון "הבימה" בתל אביב, וניהל שם את בית הספר לדרמה ולמשחק של התיאטרון.
ביים תוכניות ותסכיתים ב"קול ישראל", תוך הדגשת חומר מקורי ונסיוני.
סייע להקים את בית הספר למשחק בית צבי.
בשנת 1963 הקים יחד עם אמני תיאטרון נוספים את "הסטודיו למשחק ניסן נתיב", אותו ניהל עד מותו.
השתתף במספר סרטי קולנוע וטלוויזיה כשחקן, לעיתים לצד בוגרי הסטודיו שלו.
ב-1981 השתתף כשחקן בסרט "סופו של מילטון לוי" של נסים דיין וב-1986 בסרט "כפפות" בבימויו של רפי אדר.
בין אוספיו היה אוסף מפות עתיקות של ארץ ישראל.
לאחר פטירתו נפרצה דירתו וחלק נכבד מאוסף זה נגנב.
נתיב, שסבל ממחלת לב בשנותיו האחרונות, נפטר בביתו ב-20 באפריל 2008, מספר שבועות לפני טקס קבלת "פרס ישראל".
בין תלמידיו נמנים: משה איבגי, תיקי דיין, יוסי גרבר, שמואל קלדרון, שולי רנד, קרן מור, מיקי גורביץ', אודי בן-משה, רוני פינקוביץ', שלמה פלסנר ועוד.
הערוץ הראשון הפיק ושידר לציון יום השנה למותו של נתיב סרט תיעודי, בבימויה של איטה גליקסברג.
הסרט "ניסן נתיב-אמנות החיים" מספר את סיפור חייו של המורה למשחק, ומתעד חיפושים אחר אוסף האומנות והעתיקות של נתיב, שנעלם בפריצה לביתו כמה ימים אחר מותו.
עיריית תל אביב יפו הציבה שלט בכניסה לביתו של נתיב ברחוב דב הוז, במסגרת פרויקט הנצחת האמנים "בבית זה" .
ניסן לויתן (12 בדצמבר 1925 – 12 במאי 2016) היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטה העברית.
לויתן בנם של אשר וסוניה נולד ב-1925 בקובנה שבליטא ובשנת 1936 עלה לארץ ישראל עם משפחתו והתיישב בתל אביב.
בסיום לימודיו התיכוניים, בשנת 1943, התגייס לפלמ"ח.
כעבור שנתיים מגיוסו התבקש על ידי יגאל אלון להישאר בשירות פעיל במסגרת הפלי"ם.
לויתן ליווה את אוניית המעפילים "חיים ארלוזורוב" והיה מפקד אוניית המעפילים "קיבוץ גלויות".
במלחמת העצמאות השתתף במבצע הבאת הנשק מצ'כוסלובקיה ולאחר מכן היה מפקד מחלקה בגדוד תשע של חטיבת הנגב.
בתום שש שנות שירותו בפלמ"ח החל בלימודי כלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים בשנת 1954 תואר שני.
מורו היה הכלכלן דן פטינקין.
לאחר מכן יצא להתמחות באקונומטריקה באוניברסיטת אוקספורד ובשובו לישראל, בשנת 1957, החל בעבודת הדוקטורט.
באותה עת התקבל לסגל ההוראה בחוג, בו נותר עד לפרישתו כפרופסור אמריטוס בשנת 1994. בשנת 1962 הוסמך לויתן לדוקטור.
בשנים 1971–1972 כיהן כראש החוג לכלכלה.
הוא היה ממקימי החוג לכלכלה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, יחד עם יוסי תמיר, מיכאל קרן וישראל לוסקי.
עבודתו המחקרית התמקדה לאורך השנים בחקר הצמיחה הכלכלית.
בשנות השבעים, עם התגברות האינפלציה בישראל, מיקד את מחקריו בגורמים ובהשלכות של תחום זה.
בשנת 1985 צורף לצוות שהכין את תוכניתם הייצוב הכלכלית, לצדם של מיכאל ברונו ועמנואל שרון.
הצלחת התוכנית והתמחותו בתחום הובילו להזמנתו לשמש יועץ לבנק העולמי (משנת 1987).
כמו כן הוא שהה כפרופסור אורח ועמית מחקר בבית הספר וורטון, אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת ברקלי והמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
לויתן זכה להוקרה בתחומו: בפרס רוטשילד למדעי הכלכלה (1990) ובפרס ישראל לחקר הכלכלה (2007).
בשנת 2002 נבחר לנשיא האגודה הישראלית לכלכלה.
בשנת 2004 פרסם עם חיים ברקאי, את הספר "חמישים שנות חתירה לשליטה מוניטרית" שחלקו הראשון עוסק בהיסטוריה המוניטרית של ישראל, וחלקו השני במדיניות מוניטרית.
היה נשוי בשנית לנורית שטראוס.
הוא אב לשתי בנות, רוני וגילי, מאשתו הראשונה וסב לארבעה.
לויתן נפטר ב-12 במאי 2016, והובא למנוחות בבית העלמין של קיבוץ מעלה החמישה.
בן דודו הוא ד"ר עודד לויתן, שהיה סופר וכלכלן בכיר במחלקת המחקר בבנק ישראל.
כספורטאי חובב הוא עסק בטניס, ספורט שבו התחיל לשחק כשהיה בן 40, ובהמשך הצטרף לקבוצת אס"א ירושלים, וזכה בהישגים רבים.
בשנת 1985 השתתף במשחקי המכביה ה-12 וזכה במדליית זהב לבני 65-55.
ניסן רובין (נולד בה' בתשרי ה'תרצ"ה, 14 בספטמבר 1934) הוא אנתרופולוג, חוקר תרבות חז"ל ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן, מהמחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה.
תחומי התמחותו העיקריים הם: חקר סוציולוגי ואנתרופולוגי של החברה היהודית בתקופת המשנה והתלמוד, כפי שהיא משתקפת בספרות חז"ל, וחקר סוציולוגי ואנתרופולוגי של טקסים בחברה בת-זמננו, ובהם טקסים לא-רשמיים וטקסים פרטיים.
בשנת 2023 הוענק לרובין אות מפעל חיים באנתרופולוגיה מטעם האגודה האנתרופולוגית הישראלית.
ניסן רובין נולד בירושלים, שם למד בבית הספר היסודי "תלמוד תורה שילה".
סבו היה ישראל ניסן קופרשטוק.
לאחר מלחמת העצמאות עברה משפחתו לתל אביב ושם סיים את לימודיו בישיבת ה"ישוב החדש", שבו קיבלו התלמידים תעודת בגרות אקסטרנית לאחר חמש שנות לימודים.
את לימודיו התורניים המשיך בישיבת "חברון" בירושלים.
ב-1954 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת גולני, תחילה בגדוד חי"ר ואחר כך בגדוד מרגמות כבדות ממנו השתחרר בדרגת סמל.
עם שחרורו מצה"ל ב-1957 למד לתואר ראשון בכלכלה ובסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, והיה מבוגרי המחזור השני של אוניברסיטה זו (1960).
במסגרת לימודי החובה ביהדות שמע ניסן רובין קורסים בתלמוד אצל הפרופסורים שמואל ביאלובלוצקי, בנימין דה-פריז, יצחק דב גילת ואליעזר שמשון רוזנטל, שמהם למד את המתודות של המחקר התלמודי.
הוא שמע גם קורסים בהיסטוריה של עם ישראל בתקופת בית שני, המשנה והתלמוד אצל פרופ' משה בר.
הקורסים ששמע היו מיועדים בחלקם למתמחים בתלמוד ובהיסטוריה של עם ישראל, כי כבר אז הייתה כוונתו להשתמש בגישה המתודית של מדעי החברה לשם חקר ספרות חז"ל.
מכיוון שהשילוב בין מדעי יהדות וסוציולוגיה נראה לו מעניין יותר מאשר השילוב בין מדעי יהדות וכלכלה, החליט להמשיך בלימודי תואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטה העברית במגמה של סוציולוגיה היסטורית שבראשה עמד פרופ' יעקב כ"ץ.
כן שמע את שיעוריהם של גרשום שלום, שמואל אטינגר ושאול אש.
מלימודיו אלה עיצב את הפרספקטיבה הסוציאלית וההיסטורית שלו על החברה הישראלית והיהודית.
פרופ' כ"ץ היה מקור ההשראה העיקרי לתפיסתו ובהדרכתו כתב את עבודת התזה לתואר השני.
תוך כדי לימודיו לתואר שני התקבל כאסיסטנט במחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן בשנת הלימודים תשכ"ד (1964) ובאותה שנה נבחר גם לשמש כיושב-ראש ראשון של ארגון הבוגרים של אוניברסיטת בר-אילן.
הסוציולוגיה הפוזיטיביסטית הייתה באותם ימים בעלת מעמד הגמוני בישראל, וניסן רובין לימד קורסים בשיטות מחקר כמותיות.
הוא הכניס לתוכנית הלימודים את שיטותיו החדשניות של פרופ' לואיס גוטמן ב"ניתוח שטחות", שאת שיעוריו במתודולוגיה שמע באוניברסיטה העברית.
בעקבות הוראת קורסים אלה פרסם יחד עם פרופ' ארנסט קראוס וד"ר סטיבן מילר את הספר שיטות מחקר במדעי החברה.
במקביל, בשנים 1963–1966 עבד במחלקת הסעד של עיריית תל אביב כחוקר ראשי בפרויקט ניסויי חדשני, שלווה במחקר, ומומן על ידי ממשלת ארצות-הברית ומשרד הסעד בישראל.
הפרויקט עסק בשיקום צעירים, חברי חבורות רחוב, בשכונות מצוקה.
המחקר פורסם ב-1967 על ידי מנהל הפרויקט עם אריה לייסנר, עם ניסן רובין וסלי בורס, בשני כרכים תחת הכותר Forces Acting in Street Corner Groups.
תרגום עברי מקוצר הופץ על ידי משרד הסעד ושימש כחומר לימוד בבתי ספר לעבודה סוציאלית.
על-פי מסקנות מחקר זה הוקמו יחידות "קידום נוער" לטיפול בנערי קרנות-רחוב בהרבה מהרשויות המקומיות בישראל.
זה היה מחקר-פעולה אנתרופולוגי שקירב אותו לשיטות המחקר האיכותניות.
מכאן ואילך התמקד במחקריו בשיטות אלו ובאמצעותן גם כתב את התיזה שלו לתואר שני, בהדרכת פרופ' יעקב כ"ץ מהאוניברסיטה העברית, שעסק בכמה היבטים של האבל בתקופת המשנה והתלמוד.
זה היה הבסיס למחקר המקיף יותר בעבודת הדוקטור שלו שהייתה ניתוח סוציולוגי של דפוסי האבל היהודיים בתקופת המשנה והתלמוד, שכתב בהנחייתו של פרופ' סלומון פול, באוניברסיטת בר-אילן.
ספרו "קץ החיים" הוא עיבוד מאוחר יותר של העבודה.
התקיימו שלושה כינוסים בקנדה ובישראל ופורסמו שני כרכים של מאמרים שהוגשו לכנסים.
כנסים אלה הגבירו את המודעות לחשיבות השילוב של מתודות מדעי החברה עם מתודות מדעי הרוח.
רובין התמנה למרצה במחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה באוניברסיטת בר-אילן בשנת 1978, התמנה למרצה בכיר ב-1982, התמנה לפרופסור חבר ב-1989, בשנת 1997 התמנה לפרופסור מן המניין.
עמד בראש המחלקה בשנים 1984–1987. עמד בראש ועדת הסטטוס של האוניברסיטה בשנים 1991–1998, שימש כיו"ר הוועד המנהל של "המכון לחקר קהילות" באוניברסיטת בר-אילן בשנים 1991–2002, כן שימש כיועץ הרקטור לענייני סטודנטים, והיה חבר הוועדה המרכזת של האוניברסיטה בשנים 1998- 2001. בשנת 2002 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס מאוניברסיטת בר-אילן.
רובין שהה בשבתונים באוניברסיטת הרווארד (1983), בקבוצת המחקר בסוציולוגיה של הדת במרכז הלאומי למחקר מדעי בפריז (1993) ובין 1988 עד לפרישתו מן האוניברסיטה, מספר פעמים באוניברסיטת אוקספורד ב-Oxford Centre for Postgraduate Hebrew Studies.
לאחר פרישתו לגמלאות מאוניברסיטת בר-אילן הקים וניהל בין השנים 2008–2016 את המחלקה לסוציולוגיה ולאנתרופולוגיה במכללה האזורית אשקלון.
רובין עוסק במחקריו בשני תחומים עיקריים.
תחום אחד עוסק בחקר סוציולוגי ואנתרופולוגי של החברה היהודית בתקופת המשנה והתלמוד, כפי שהיא משתקפת בספרות חז"ל.
חברה זו הייתה בעיקר מושא למחקריהם של חוקרי תלמוד, היסטוריונים ופילולוגים ורובין היה מהחלוצים ביישום תפישות סוציולוגיות ואנתרופולוגיות על חברה זו.
רובין מתבסס על גישתו של יעקב כ"ץ בחקר ההיסטוריה החברתית של העם היהודי.
הגישה מתבססת על בניית מודלים של "טיפוס אידיאלי" לפי שיטתו הקלאסית של מקס ובר.
תחום אחר של עיסוקו הוא חקר סוציולוגי ואנתרופולוגי של טקסים בחברה בת זמננו.
הדגש במחקריו הוא על חקר של טקסים לא-רשמיים ושל טקסים פרטיים, הן של קבוצות והן של יחידים, בחברה המודרנית ובחברה הפוסט-מודרנית שלכאורה מתעלמות מטקסים.
הפרי העיקרי של עבודתו המחקרית בספרות חז"ל הוא הטרילוגיה העוסקת בטקסי מעגל החיים של החברה היהודית כפי שהם באים לידי ביטוי במקורות חז"ל.
שלושת הספרים: ראשית החיים, קץ החיים ושמחת החיים בנויים על מודל אנתרופולוגי של טקסי מעבר.
כל ספר מציג מונוגרפיה של הטקס וגם עוקב אחר שינויים במערכות הטקסים שמתרחשים בטווח ההיסטורי הארוך, במקביל לשינויים במבנה החברתי.
ראשית החיים: טקסי לידה, מילה ופדיון הבן במקורות חז"ל
ספרו זה של רובין בטרילוגיה זו ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1995. הספר פותח במבוא תאורטי על משמעות הטקס בחברה ומבחין בין טקסי לידה בפיקוח גברים לבין טקסי לידה שבפיקוח נשים.
הוא מראה כיצד הטקסים משקפים את מעמדה המעורער של האישה בחברה פטריארכלית, את המשמעות האנתרופולוגית של טומאת הנידה, ואת משמעות השוני של משך זמן טומאת-יולדת לאחר לידת זכר ולאחר לידת נקבה.
הפרק השני הוא על הלידה.
הוא עוקב אחר "טכניקות" של תכנון מין העובר; דן בשאלת זמן כניסת הנשמה לגוף (עמ' 45 – 49); וממתי העובר הוא ישות עצמאית.
לשאלה זו השלכות על המתת עובר ודין "רודף", כאשר לידת התינוק עלולה לגרום למות האם (עמ' 61 – 63).
הפרק דן גם באמונות שקשורת בלידה; בשדים ורוחות המסכנים את היולדת ובטקסי ההתגוננות מפניהם באמצעות קמעות ולחשים.
עוד מבקש הפרק להבין את ההחמרה במשך הדורות בדיני הנידה ובדיני טומאת היולדת.
בפרק השלישי, על ברית המילה, דן רובין בתחילה במשמעות האנתרופולוגית של המילה ואחר-כך במכלול המנהגים שלפני המילה, במנהגי המילה עצמה ובמנהגים שאחרי המילה ועוקב אחר שינויים שניתן לזהותם.
אחד מחידושיו הוא שמלכתחילה לא כללה המילה את פריעת עור העורלה אלא רק את כריתתה, דבר שאיפשר את "משיכת העורלה" דהיינו את שחזורה, כך שהמבקשים לפרוש מן העולם היהודי היו יכולים להסתיר את יהדותם, כמעשי מתייוונים בזמנו, או כמושכי עורלה בימי גזרות אדריינוס ומרד בר כוכבא.
לאחר המרד תיקנו חכמים את פריעת העורלה.
מעתה הפריעה מנעה את משיכת העורלה, והקשתה את העריקה מהחברה היהודית (עמ' 100 – 102).
הפרק הרביעי הוא על הבכורה וטקס פדיון הבן.
בפדיון הבן חייב בכור לאם ולא בכור לאב (יש עוד סוגי בכורה הפטורים מפדיון).
רובין מצביע על שאלת מקום עריכת הטקס בזמן המקדש ובזמן שלאחר החורבן (עמ' 129 – 130).
הוא מראה כי חמשת השקלים שהכהן היה מקבל היו סכום נכבד לשכיר יום והשתווה להכנסה חודשית, ולכן עלו פרקטיקות שונות להקלה על החייבים בפדיון: תחילה פדיון בחפצי ערך שהוחזרו לבעליהם ואחר כך בסכום נמוך של מעות שעליהן "התחללו" החפצים" (עמ' 131 – 135).
קץ החיים : טקסי קבורה ואבל במקורות חז"ל
זהו הספר השני בטרילוגיית ספריו של רובין והוא יצא לאור בשנת 1997 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בספר הזה הוא הרכיב טיפוס אידיאלי של טקסי האבל היהודיים בספרות חז"ל.
הוא ניתח את טקס האבל על שלביו השונים באמצעות המודל האנתרופולוגי של טקסי המעבר (פרקים א-ב).
הספר מקדיש פרק על תפישת החכמים את היחס שבין גוף ונפש.
רובין מראה על מעבר מהתפישה המקראית שגוף ונפש הם יחידה פסיכופיזית אחת, עד לתפישה הדואליסטית, שהשתרשה אחר תקופת מרד בר כוכבא, שדגלה בהפרדה בין גוף לנפש (פרק שלישי).
בספר התייחס רובין להיקף המעגלים החברתיים החייבים להשתתף באבל ולשינויים שחלו בהיקף האבלים – מחובת אבל של כל בני המשפחה המורחבת ועד לצמצומה כדי חיוב המשפחה הגרעינית בלבד - בעקבות שינויים שחלו במבנה משפחה (פרק רביעי).
מקום נכבד תופסים הדיונים בשלבי האבל, החל באונן וכלה בשנת האבל הראשונה (פרק חמישי), ובטיפול במת ובקבורתו (פרק שישי).שני פרקים עוסקים במנהגי האבל ובטקסים המארגנים את היחסים בין האָבל לסביבתו החברתית (כמו "שורות", הספדים, ניחום אבלים סעודות הבראה ועוד).
רובין חוקר שינויים שחלו במנהגים אלה וקושר אותם לשינויים שהתחוללו במהלך הדורות במבנה החברתי של הקהילה היהודית בארץ-ישראל ובבבל (פרקים שביעי ושמיני).
מול המנהגים היהודיים המסורתיים מובאות דוגמאות מחברות שונות, כולל מנהגי האבל של הקיבוצים בישראל (עמ' 31 – 36).
שמחת החיים: טקסי אירוסים ונישואים במקורות חז"ל
זהו הספר השלישי בטרילוגיית ספריו של רובין והוא התפרסם בשנת 2004 בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר מנתח את טקס הנישואים והאירוסים כטקס מעבר כפי שהם משתקפים במקורות ההלכתיים והאגדיים של חז"ל, מנקודת מבט אנתרופולוגית.
הספר מתאר את כל שלל הטקסים שמהשידוכים והאירוסים, דרך הטקסים של העברת הכלה מביתה לבית החתן, ולבסוף טקסי הנישואים בבית החתן.
מתוך ניתוח הטקסטים מעלה רובין דעות של חכמים על מעמד האישה ומעמד הגבר (פרק א) ; את שאלת גיל הנישואים ופער הגילים בין החתן לכלה (פרק שני); איך בוחרים בני זוג (פרק שלישי); טקס האירוסים וההסדרים הכלכליים שהמשפחות היו עורכות ביניהן (פרק רביעי).
פרק מיוחד עוסק בטקס המורכב של העברת הכלה מבית הוריה לבית החתן, בייפוי הכלה בבגדים וקישוטים ובהעלאתה לדרגת אייקון המייצג את משפחתה, זאת למרות מעמדה הנחות של האישה בחברה (פרק חמישי).
מהות החופה, מיהם השושבינים של החתן והכלה, ברכת החתנים בשבעת ימי המשתה, ברכת הבתולים ומנהגי "זכר לחורבן" נידונים בפרק על הנישואים (פרק שישי).
רובין בודק את השינויים שחלו בתחומים הללו במשך השנים וקושר אותם לתהליכי שינוי במבנה החברתי של הקהילה.
הספר יצא לאור בהוצאת Academic Studies Press בבוסטון, בשנת 2008 והוא עוסק בהיבטים סוציולוגיים ואנתרופולוגיים של חקר ספרות חז"ל.
בספר מכונסים מאמרים שראו אור מעל במות שונות.
הפרק הראשון הוא מתודולוגי, בו מסביר רובין את גישתו למחקר סוציולוגי-אנתרופולוגי בחקר ספרות חז"ל ומבאר איך למצות תובנה מדעית מתוך טקסטים.
הוא מציע להשתמש בגישה דדוקטיבית המבוססת על ידע תאורטי מצוי, כדי לגזור השערות מחקר.
זאת לצד הגישה האינדוקטיבית הפילולוגית-היסטורית.
הפרק השני עוסק בתפישת הזמן אצל חז"ל.
הוא יוצא מתוך ניתוח תפישת חז"ל את גלגולי הבגד של אדם הראשון ומשמעותו האפוקליפטית.
הבגד של אדם הראשון מתגלגל לאורך ההיסטוריה.
הוא עובר ממנו לנמרוד ואז לעשו, ליעקב וליוסף, והוא עתיד להיות הבגד של המלך המשיח.
רובין מראה כיצד מתבטלת תפישת הזמן ההיסטורית, אך עם זאת, ניתן משקל מיוחד לזיכרון.
הם עצבו זיכרון קולקטיבי שהוא יותר מיתולוגי מאשר היסטורי.
בנושא הזמן דן רובין גם במאמר שהתפרסם במקום אחר
וגם בו הוא מצביע על תפישת הזמן שמבטלת את ההיסטוריה.
הפרק השלישי בספר דן בשינויים שחלו בפרקטיקה של המילה.
הוא דן בהרחבה בנושא משיכת העורלה, שנידון בקצרה בספר הראשון בטרילוגיה, ומראה שאת תקנת פריעת המילה תקנו חכמים לאחר מרד בר כוכבא וכתוצאה מכך לא הייתה יותר אפשרות למשוך את העורלה.
מחקר אחר של רובין בספר עוסק בלידה ובנישואים תוך קריאה ביקורתית של הטקסטים.
מהמחקר עולה עובדת הדרתה של האישה ממרכז החיים החברתיים (פרק חמישי).
שלשת הפרקים האחרונים עוסקים בקשר שבין החיים למתים.
פרק שישי דן בתפיסת היחס בין גוף לנפש אצל חז"ל ומראה שמהתפיסה המקראית המוניסטית של גוף ונפש כיחידה פסיכופיזית אחת, חל מהפך הדרגתי, שבא על ביטויו המלא לאחר מרד בר כוכבא, לקראת תפיסה דואליסטית של גוף-נפש.
שינוי זה נקשר בשינויים מבניים בחברה.
הפרק השביעי דן בתפיסת חכמים את גופת המת.
רובין מראה שהטיפול בגופה מלווה בסמלים של הדרגה והמשכיות.
הסמלה זו מבטאת את מצב המעבר המשברי של האבלים.
הפרק השמיני והאחרון דן במנהג "ברכת אבלים" שכלל מגוון מורכב של ברכות הן בקבורה והן בסעודת ההבראה.
מספרן של הברכות הלך והצטמצם בהדרגה במשך השנים, ורובין קושר זאת בהצטמקות המשפחה ממשפחה מורחבת למשפחה גרעינית.
ספר זה של רובין ראה אור בהוצאת Academic Studies Press בבוסטון בשנת 2009. הספר עוסק בטקסים מומצאים בחברה הישראלית, ומטרתו להבין את חשיבות הטקסים גם בחברה חילונית בת ימינו.
בדרך כלל טקסים אמורים לפתור מצוקות של מצבי משבר במעברי חיים, אך בחברה המודרנית והפוסט-מודרנית נתקלים במשברים שהסדר המסורתי הישן אינו מסוגל לתת להם מענה.
הספר מצביע על כך שגם בחברה בת-זמננו, שנחשבת לחברה לא טקסית, הטקסים לא נעלמו, אלא רק שינו דמות.
רובין חקר כיצד קהילות ויחידים מציינים מצבים של מעבר ושל שינוי ברצף הזמן.
החלק הראשון של הספר כולל מאמרים שהדגש בהם הוא הקשר שבין טקסים למבנה החברתי.
דן בטקסי האבל של הקיבוץ החילוני בהשוואה לטקסים חילוניים בחברות אחרות.
עוסק בטקסי אבל ואזכרות לא ממוסדים של חיילים על חבריהם שנפלו.
שני המחקרים מצביעים על דפוסי אבל שונים המשקפים וריאציות במבנה החברתי.
החלק השני של הספר כולל שלושה מאמרים העוסקים בטקסי הדת האזרחית ובהמצאת מסורת.
המאמר "Ethnic Civil Religion: A Case Study of Immigrants from Rummania in Israel " (פרק שלישי), נכתב עם רינה נאמן ומצביע על שילוב של יסודות מן הדת המסורתית והדת האזרחית בעיצוב טקסים לחברי ארגון וולונטרי חילוני המאפשר גיבוש של זהות אתנית רומנית בישראל.
דן בהתפתחות טקסי האבל בקיבוץ מראשית ימיו.
מהימים שבו נדחו סממנים מסורתיים לגמרי, עבור לחיפוש אחר תכנים חדשים תוך תהליך של יצירתיות וחידוש, ובעיקר מתן תכנים חדשים לסמלים ישנים, וכלה בימי השיא של הקיבוץ, כשלא ראה עצמו "מאוים" מצד הדת המסורתית ולכן חזרו גם תכנים מסורתיים לטקסי האבל.
פרק חמישי "Personal Bereavement in a Collective Enviroment: Mourning in the Kibbutz" גם כן עוסק באבל בקיבוץ ובודק כיצד מתגבשים טקסים חדשים בחברה שבאופן מודע דחתה את הטקסים והסמלים המסורתיים.
המאמר עוקב אחר שינוי בסידרי האבל - מימי הקיבוץ הראשונים ועד לימי הפריחה של הקיבוץ בשנות השבעים של המאה העשרים – ומצביע על שינויים שהתחוללו בקיבוצים שהלכו וגדלו והקשרים האינטימיים לא יכלו להקיף יותר את כלל החברים.
בספר רובין חידש מושג אותו כינה "טקסי הגדרה פרטיים", שבהם הוא דן בשני הפרקים של החלק השלישי של הספר.
שנכתב עם כרמלה שמולביץ ומאירה וייס, עוסק בשמנים שעברו ניתוח לקיצור קיבה וחוקר כיצד הם מעצבים את זהותם החדשה כ"רזים", באמצעות טקסים.
רובין העניק להם את הכינוי "טקסי הגדרה פרטיים" מכיוון שהיחיד מגדיר את זהותו מחדש באמצעות טקסים.
רוב הנחקרים במחקר זה ביצעו באופן לא מודע טקסים שגרמו להם ולסביבתם לאשרר זהות חדשה של אדם רזה.
בזה נפתח פתח למחקרים שעוסקים בשינוי זהות בסטאטוס בסיסי של אדם שבו לא צפוי שינוי (למשל: התאמה מגדרית, חזרה בתשובה וכדומה).
שנכתב עם דרורה פאר, עוסק בטקסים רשמיים ולא-רשמיים של קצונה בכירה הפורשת מצה"ל.
רובין מראה שהטקסים הלא-רשמיים, שהם טקסי הגדרה פרטיים, חורגים מעבר למה שמחייבות פקודות מטכ"ל.
באמצעות טקסי הפרישה האלה הם מגדירים את זהותם החדשה ואת כניסתם לחברה האזרחית.
אצל קצינים בכירים מדרגת אלוף-משנה ומעלה זהו טקס של פרישה מהצבא אבל גם טקס של שילוב באליטות האזרחיות.
לעומת זאת הטקסים של הקצונה הזוטרה ושל הנגדים הם טקסים שמבטאים בעיקר ניתוק מהצבא, אבל לא מבטאים את הקשרים שלהם עם החברה האזרחית.
מסגרות מתעקמות: תהליכי שינוי במסורות חז"ל
הספר ראה אור ב-2019 בהוצאת הקיבוץ המאוחד ובו ארבעה עשר מאמרים שמבררים את מנגנוני השינויים התרבותיים והחברתיים בחברה היהודית המסורתית בארץ-ישראל ובבבל.
כוחן של מילים: אנתרופולוגיה של טקסטואליות יהודית
ספר זה נערך עם ד"ר שלמה גוזמן כרמלי וראה לאור ב-2021 בהוצאת כרמל.
בספר שנים עשר מאמרים של חוקרים שעניינם עיונים אנתרופולוגיים על פרשנויות של טקסט דתי ועל המשמעות המיוחסת לטקסט ביהדות לגווניה.
ב 2021 ראה אור ספר הוקרה לכבוד פעלו של רובין.
הספר: בין הזמנים: טקס וטקסט בחברה משתנה בהוצאת כרמל, נערך על ידי פרופ' חיים חזן, פרום' רחל שרעבי וד"ר ענבל סיקורל, ובו ארבעה עשר מאמרים שכתבו חבריו ותלמידיו בחקר הטקס והטקסט בחברה היהודית-ישראלית.
שיטות מחקר במדעי החברה: אסטרטגיה, תכנון ומדידה, תל אביב: דקל, 1978 (עם ארנסט קראוס וסטיבן מילר)
ראשית החיים: טקסי לידה, מילה ופדיון-הבן במקורות חז"ל, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1995;
קץ החיים: טקסי קבורה ואבל במקורות חז"ל, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1997;
שמחת החיים: טקסי אירוסים ונישואים במקורות חז"ל, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשס"ד 2004
מסגרות מתעקמות - תהליכים של שינוי במסורות חז"ל, הקיבוץ המאוחד, 2019;
כוחן של מילים: אנתרופולוגיה של טקסטואליות יהודית (עריכה, יחד עם שלמה גוזמן כרמלי), הוצאת כרמל, 2021.
הרב ניסן נמנוב (נעמאנאוו) (י"ג באב תרס"ד - ט' באייר תשמ"ד), היה רב ומשפיע חסידי בישיבות תומכי תמימים בטשקנט ובסמרקנד שבאוזבקיסטן, ובברינואה שבצרפת, תחת ניהולו.
נולד ליצחק ושיינא חיה בעיירה ז'לובין שבבלארוס, למד והתחנך בישיבת תומכי תמימים בעיירה לובביץ', אצל האדמו"ר רבי שלום דובער שניאורסון מחב"ד.
בשנת תרפ"ה מונה על ידי אדמו"ר השישי, רבי יוסף יצחק שניאורסון, כמשפיע וכראש ישיבה בישיבות חב"ד במספר ערים ברוסיה.
בשנת תר"צ (1930), נאסר ונשלח לגלות, בשל היותו מלמד תורה, דבר שהיה אסור על פי החוק בברית המועצות.
בשנת תש"ד, בהיותו בטשקנט נקרא הרב נמנוב לשמש כמשפיע בישיבת חב"ד בעיר הסמוכה סמרקנד.
למרות היותו מבין צעירי החסידים, היה מנהל עדת החסידים באותה התקופה בעירו ואף חסידים מבוגרים ממנו שמעו להוראותיו.
כעבור שנתיים (תש"ו) עזב את ברית המועצות למחנה הפליטים בפוקינג , גרמניה, ובעקבותיו עזבו החסידים בבריחה המפורסמת.
בתש"ח נסע לצרפת על פי הוראתו של הריי"צ, והצטרף להנהלת ישיבת חב"ד בעיר ברינווא.
כעבור תקופה קצרה, מונה הרב נמנוב למנהל ומשפיע ראשי של הישיבה.
שיטת החינוך שלו, הדגישה את הערך של עבודת השם מתוך התמסרות מלאה ("קבלת עול", בלשון החסידים).
לאחר הכתרת הרב מנחם מנדל שניאורסון כאדמו"ר, היה נוסע אליו לעיתים תכופות.
כמנהל הישיבה עמד עמו בקשר רצוף.
בנו, הרב יצחק, ממלא את מקומו כמנהלה הרוחני של הישיבה.
נכדו (בן בתו, רחל לאה) הוא הרב מנחם מנדל פבזנר, רב העיר סנקט פטרבורג.
ניסן שור (נולד ב־22 במאי 1979) הוא עיתונאי, מבקר תרבות, תסריטאי ובמאי דוקומנטרי וסופר ישראלי.
שור החל את דרכו בעיתונות כאחד העורכים של ירחון חיי הלילה והמוזיקה האלקטרונית "ניוזיק".
בשנת 2001 החל לבקר מוזיקה וטלוויזיה עבור מדור התרבות של האתר "וואלה".
ביקורותיו התאפיינו בניסוחים חריפים ובניתוח רחב שעסק לא פעם בהקשרים הפוליטיים של היצירה.
בהמשך, ייסד וערך את ערוץ התרבות באתר "nrg מעריב", וכן כתב ושימש כסגן עורך מוסף התרבות ב"מעריב".
ב־2007 החל שור לכתוב טור אישי קבוע במוסף "סופשבוע" של "מעריב", תחת הכותרת "נמר קטן".
ב־2009 החל לכתוב טור בשם זהה לשבועון "טיים אאוט תל אביב".
ב־2015 החל לכתוב טור אישי במוסף "הארץ".
בד בבד שימש מבקר מסעדות, בשם העט "ביצה עלומה", באתרים "מאקו" ו־ynet.
ב־2008 יצא בהוצאת רסלינג ספרו "לרקוד עם דמעות בעיניים", בו סקר את תולדות תרבות המועדונים בישראל.
הספר, שנקרא על שם השיר Dancing with Tears in My Eyes של הלהקה הבריטית אולטראווקס, עוסק בין היתר בנוער הסלוני, במועדוני הגל החדש, במסיבות הטראנס ובסצנת הדאנס של שנות ה־90, על רקע התמורות החברתיות והפוליטיות בישראל.
בשנת 2012 ערך את הספר "תרימו: הזמנות, פליירים וכרזות בתרבות המועדונים הישראלית: רטרוספקטיבה, 1990–2012".
בשנת 2014, סיפור פרי עטו התפרסם באסופה "הלהקה היחידה שחשובה – להיות מעריץ פופ בישראל".
בשנת 2017 הוציא את הרומן הראשון שלו, "הישראלי הנצחי", בהוצאת כתר.
הרומן עוסק בבן למשפחת מהגרים מברית המועצות שסובל ממחלה מסתורית: בכל פעם שהוא נוסע לחו"ל, תוקפים אותו כאבי ראש איומים, בחילות וחנק.
בשנת 2021 יצא לאור הרומן השני שלו, "מנדט", גם כן בהוצאת כתר.
הרומן שייך לסוגת ההיסטוריה החלופית ועוסקת במציאות בדיונית שבה המנדט הבריטי מעולם לא הסתיים ומדינת ישראל לא קמה.
בשנת 2024 הוציא את הרומן השלישי שלו, "חלומות תעופה", בהוצאת כתר.
הרומן מתרחש בשנת 1983 וגיבורו הוא איציק שטוּרמן, דייל שנוחת בניו יורק ומוצא את עצמו מתגולל בביבים של העיר הגדולה.
הוא מבקש להשתחרר מהטראומה של מלחמת לבנון ומהחיבוק החונק של אימו.
בשנת 2009 שודרה בערוץ 8 מיני סדרה תיעודית בת שלושה פרקים שיצר, ששמה "לרקוד עם דמעות בעיניים", על פי ספרו באותו השם.
שור היה גם בין במאי הסדרה.
ב־2011 שודרה בערוץ 8 מיני סדרה נוספת שיצר וביים, "אנשי המכירות", שעסקה בתולדות הפרסום בישראל.
ב־2015 יצר וביים את הסדרה "מקום בצמרת – שישה פרקים על פופ ישראלי", ששודרה בערוץ הראשון.
באותה שנה, ביים גם את הסרט "הרחובות הם שלנו", העוקב אחר שמונה אמני גרפיטי המגיעים מרקעים ומקומות שונים בישראל.
ב־2025 השתתף ב"ספיישל פסח" של התוכנית "בואו לאכול איתי".
שור נולד במרכז קליטה בחדרה להורים שעלו מברית המועצות בשנות ה־70 של המאה ה־20, וגדל בחיפה.
בצה"ל שירת כטכנאי תא לחץ במכון לרפואה ימית בבסיס חיל הים בעיר.
הוא למד פילוסופיה וספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב.
שור בזוגיות עם האמנית נעה יפה ואב לילד.
ניסן כץ () הוא במאי ומפיק סרטים תיעודיים ויזם סטארט אפ שמתגורר ביעף
כץ גדל בחיפה ולמד בתיכן עירוני ג'.
סיים את לימודי הקולנוע בשנת 2000 במכללת תל חי.
בשנת 2001 סיים את סרטו הראשון: "הודו לה' כי טוב" על תופעת התרמילאות הישראלית בהודו ועל המפגש של התרמילאים עם ההורים.
הסרט זכה להצלחה והוקרן במשך חודשים רבים בסינמטק תל אביב ולאחר מכן בערוץ 8 בטלוויזיה בישראל.
בשנת 2003 כץ הפיק וביים את סרטו השני "שוקו בננה בצפון קרוליינה" שגם הוא שודר בערוץ 8.
בשנת 2009 יצא הסרט השלישי של כץ, אותו הפיק וביים ביחד עם שותפו אייל זוסמן - "חדר הלבשה" סרט שמתעד את המתרחש בחדרי הלבשה של משחקי כדורגל ברחבי העולם כולל במקומות כמו נפאל, זנזיבר ונצרת.
הסרט שודר בערוץ 8 ובערוצי טלוויזיה שונים בעולם כגון הטלוויזיה הציבורית בברזיל ובשווייץ והשתתף בפסטיבלים רבים כגון DOCSDF ו-vivisect fest.
כץ ביים בשנים 2010 ו-2011 שני סרטים תיעודיים ליום הזיכרון ששודרו בערוץ 10: "החיים על פי עומר" ו"נדב - נשמה".
בשנת 2012 הפיק כץ את הסרט בעין הסערה של הבמאית שלי חרמון, שהוא קו-פרודוקציה עם France 5 מצרפת ומכון Sundance Film Festival ארצות הברית.
הסרט זכה לפרסים רבים בעולם כגון בתחרות היוקרתית JAPAN PRIZE ו-DOCMIAMI
בשנת 2014 סיים כץ שני סרטים חדשים: "לשתות משהו קר בלב מדבר" לרשות השידור ו"הנני כאן" - סיפורו של יקותיאל אדם (קותי).
בשנת 2015 הפיק ניסן כץ את הסרט "המסע" - סרט על משבר הזהות ומסע שורשים של צעירים קווקזים מהעיר באר שבע - הסרט שודר בערוץ 1 בישראל.
בשנת 2017 הפיק וביים סרט בשם "מחוץ למגרש" - סרט המספר את הסיפור של הכדורגל הערבי בישראל, כולל ראיונות וסיפורים של שחקנים כמו בירם כיאל, עלי עותמן, עבאס סואן ואחרים.
בשנת 2017 התחיל ניסן פרויקט חדש בשם " ברוכים הבאים למהפכה" עבור יס דוקו - הסרט מתעד את תעשיית התרופות ואת המהפכה שמנסים חולי פרקינסון לחולל בתחום בעזרת חכמת ההמונים.
ניסן כץ הוא גם המייסד של חברת הסטארט אפ Make My Day.
הסטארט אפ מייצר מערכת חכמה לנהגים שעוזר להם לנהל את תכנון הנהיגה שלהם.
הסטארט אפ זכה בפרסים רבים בתחרויות של חברות רכב כגון פורד, פולקסוואגן ומרצדס.
ניסן רוטמן (12 בינואר 1894 – 17 במרץ 1977) היה מילדי העלייה השנייה ובן למשפחה ממייסדי חדרה.
היה פעיל במחתרת ניל"י ובשל כך נכלא בדמשק.
עסק רבות ברכש קרקעות באזור חדרה והיה פעיל ציבור בעיר זו.
רוטמן נולד בהומל שברוסיה למרדכי רוטמן וחוה (רוזומובסקי).
למד בחדר בעיר הולדתו וב-1907 עלה עם הוריו ארץ ישראל והמשפחה התיישבה בחדרה.
לאחר תקופת לימודים החל רוטמן לעבוד בחקלאות בסביבות חדרה.
במהלך עבודתו התוודע לאהרון אהרונסון ולאבשלום פיינברג וב-1911 אף מונה לתפקיד האחראי על התחזוקה בתחנת הניסיונות של אהרונסון בעתלית.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה עזר לפעילי מחתרת ניל"י ואף עבד במשקם של משפחת פיינברג.
בין האנשים שהכיר בתקופה זו הייתה גם טובה גילברג מזכרון יעקב שאותה נשא לאישה.
כשהחלו הטורקים לפעול נגד המחתרת ומנהיגיה, נאסרו גם רוטמן ואשתו והועברו לכלא "חאן עלי באשה" בדמשק שם נחקר ועונה רוטמן על מנת שיודה באשמה ויסגיר את חבריו למחתרת.
על אף שלא נשבר בעינויים נשפט לשנתיים מאסר אך זמן מה לאחר תחילת ריצוי עונשו החלו הטורקים לסגת מדמשק תוך שהם לוקחים איתם את אסירי המחתרת.
למזלם של האסירים הופצצה הרכבת, על ידי מטוסי בעלות הברית, בתחנת הרכבת ראיאק שבבקעת הלבנון והם ברחו וחזרו לארץ ישראל.
עם סיום המלחמה חזר רוטמן לעבוד בחקלאות ובמקביל עסק ברכישת קרקעות באזור חדרה וחיפה.
שימש כמנהל עסקיהם של אלכסנדר אהרנסון ורבקה אהרנסון ובשמם עסק בגאולת הקרקעות.
כמו כן פעל להעביר את הבעלות על קרקעות חדרה מידי פיק"א לידי החקלאים עצמם (שהיו קשורים לחברת מייסדי חדרה בע"מ).
כל פעילויותיו הפכו את רוטמן לאיש אמיד מאוד ולחבר בארגונים שונים כמו "הסתדרות החקלאים בחדרה", "חברת אפא"י (אגודת פירות ארץ ישראל)", "לשכת בני ברית 'השרון' בחדרה" ועוד.
רוטמן נפטר ב-1977 בחדרה ונקבר בבית הקברות הישן בחדרה.
האדמות שרכש שומשו או עדיין משמשות להרחבת שכונות בחדרה, כולל שכונת ניסן הקרויה על שמו.
שמו הונצח ברחוב ובשכונה בדרום חדרה.
רעייתו לשעבר טובה נפטרה ב-1974 ונקברה בבית הקברות בזכרון יעקב.
הרב ד"ר ניסן מינדל (ב' ניסן ה'תרע"ב, 20 במרץ 1912, ריגה – י"ב תמוז ה'תשנ"ט, 26 ביוני 1999, ניו יורק) היה רב, סופר, עורך ספרי יהדות ועורך כתב העת שיחות לנוער, חסיד חב"ד, מזכיר של אדמו"רי חב"ד רבי יוסף יצחק שניאורסון וחתנו רבי מנחם מנדל שניאורסון.
למד בבית הספר ישיבת "תורה עם דרך ארץ" שהייתה בהנהלת הרב חיים מרדכי אייזיק חדקוב ותוכנית הלימודים הייתה בדרכו של הרב שמשון רפאל הירש שכללה לימודי יהדות ולימודי חול.
בית הספר עודד את התלמידים להמשיך את הלימודים באוניברסיטה יחד עם קיום אורח חיים דתי.
בשנת 1930 עבר לאנגליה ולמד חוק וכלכלה באוניברסיטת מנצ'סטר באנגליה וקיבל תואר B.A ו־M.A בנוסף לכך קיבל תואר בשפות שמיות.
כמו כן קיבל הסמכה לרבנות מרבנים במנצ'סטר, אנגליה ושימש כרב בקהילת "חוק הקודש" ("Holy Law") במנצ'סטר.
ב־1937 ניסן מינדל התחתן עם נעכא, בת דודו הרב אברהם סנדר נמצוב ותקופה מסוימת עבד בעסק של חמיו באנגליה.
כשחזר לריגא לימד חודשים ספורים בישיבת "תורה עם דרך ארץ" בהנהלת הרב חיים מרדכי אייזיק חדקוב.
ב־1932 ביקר מינדל בריגא והרבי הריי"צ, שהתגורר באותה שעה בריגא חיפש מתרגם לסיפורי חסידים מיידיש לאנגלית ובהמלצת הרב חדקוב קיבלו הרבי הריי"צ לעבוד בסגל המזכירות שלו.
הסיפור הראשון שתרגם הוא "ר' גבריאל נושא חן".
בספטמבר 1933 עבר הרבי הריי"צ לגור באוטווצק, פולין ומינדל עבר איתו ונמנה עם סגל עובדי ישיבת תומכי תמימים באוטווצק, בתקופה זו הוא התחיל ללמוד עם הרב יחזקאל פייגין את תורת חסידות חב"ד בעיון ועסק גם בעריכת פרסומי הישיבה לדפוס.
ב־1940 כשיצא הרבי הריי"צ מאירופה הוא צירף אותו לקבוצה המצומצמת שטסה איתו לארצות הברית.
בתקופה הראשונה לבואו של הריי"צ לניו יורק הוא הקים שלשה מוסדות מרכזיים לתנועת חב"ד, ומינה את הרב מינדל כחבר הנהלה מייסד בשלשתם: מזכיר ראשי של ארגון ה"מרכז לענייני חינוך", חבר הנהלת 'מחנה ישראל' ו"אגודת חסידי חב"ד העולמית".
בשנת 1942 הקים הרבי הריי"צ את הוצאת הספרים קה"ת ואת אגף ההוצאה לאור של "מרכז לענייני חינוך" להוצאת ספרי יהדות לילדים, נוער ומבוגרים ומינה את מינדל לעורך ראשי בהוצאה לצדו של חתנו רבי מנחם מענדל.
במסגרת עבודה זו, משנת 1942, במשך למעלה מארבעים שנה כתב וערך מינדל את הירחון "שמועסן מיט קינדר" ביידיש ובהמשך גם מהדורה באנגלית בשם "Talks and Tales" ("שיחות וסיפורים") שגם תורגמו לעברית בשם "שיחות לנוער", צרפתית, ספרדית, איטלקית.
הרב מינדל היה סופר פורה ופרסומיו הופיעו על ידי אגף ההוצאה לאור של "מרכז לענייני חינוך", בהוצאת קה"ת.
הוא כתב כשלושים ספרים על ההיסטוריה והפילוסופיה של חסידות חב"ד, הלכות, חגים, היסטוריה יהודית, וספרות לילדים ונוער.
לפני הדפסת כל ספר נהג הרבי מליובאוויטש לעבור עליו, להעיר ולהגיה בפרוטרוט.
אחדים מספריו תורגמו לעברית ולצרפתית.
יצירתו הספרותית החשובה היא תרגום ספר התניא לאנגלית כשאת המבוא לספר כתב הרבי מליובאוויטש.
את העבודה על התרגום החל מינדל בשנת 1942 בהוראת הרבי הריי"צ ובסיוע של הרבי מליובאוויטש והשלים אותה כעבור כעשרים שנה.
בשנת 1962 קיבל תואר דוקטורט מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק על תרגום ספר התניא לאנגלית.
משנת 1950 כשנתמנה רבי מנחם מענדל שניאורסון לאדמו"ר מליובאוויטש הוא מינה את מינדל למזכירו.
במסגרת תפקידו היה עליו לכתוב ולהקליד את תשובותיו של הרבי לשואלים.
פעמיים בשבוע הוא היה נכנס לרבי שהכתיב לו את תוכן התשובות בעברית, אנגלית, יידיש ורוסית.
את המכתבים המוקלדים הגיה הרבי שוב, ולאחר התיקונים חתם עליהם והם נשלחו לנמענים.
בשנים מאוחרות יותר התמקדה עבודתו בעיקר בכתיבת מכתבי הרבי באנגלית.
בשנת 1980 הורה הרבי מליובאוויטש למינדל להכין לדפוס מבחר ממכתביו באנגלית לפי נושאים.
מינדל הכין מבחר מהמכתבים התוכניים והם נדפסו בסדרה The Letter and the Spirit ("האות והרוח") שעד עתה (2015) יצאו לאור ממנה שלשה כרכים.
המכתבים מחולקים לנושאים: מורה נבוכים, אמונה, ארץ הקודש, משפחה וחינוך, תורה ומצוות, אמונה ומדע, אישים ומוסדות, פרסומים ותגובות, ניחומים וחיזוקים וניצוצי אור.
כהקדמה לספר כתב מינדל מבוא נרחב על מפעלו של הרבי.
תרגום לעברית של מכתבים אלו נדפס בסדרה "מורה לדור נבוך".
בשנת 1986 ערך והכין לדפוס "קיצור שולחן ערוך לאומות העולם", הלכות מתורת ישראל המיועדות לאומות העולם.
נפטר בי"ב תמוז תשנ"ט (26 ביוני 1999) ונקבר בניו יורק בבית הקברות מונטיפיורי, בחלקת אגודת חסידי חב"ד בסמיכות לאוהל חב"ד לובביץ'.
בתו פרידא וחתנו שלום בער שפירא.
ניסן מינדל, אוריאל צימר, ווער וואס וואו ווען
הסיפור המלא של חודש תשרי
מה שסיפר לי סבא, ארבעה כרכים
ניסן ניסו פרז ; (נולד ב-18 בדצמבר 1946) הוא היסטוריון, חוקר ואוצר צילום.
בין השנים 1977 ו-2013 תפקד בתור אוצר הבכיר במחלקה לצילום ע"ש נואל והרייט לוין במוזיאון ישראל, אותה גם יזם והקים.
במהלך שנותיו כאוצר תכנן ואצר מעל 180 תערוכות בישראל ובעולם ופרסם מספר משמעותי של מאמרים, קטלוגים וספרים.
למד פסיכולוגיה, פילוסופיה ותולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים, והוא בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת ברייטון שבאנגליה.
ניסקנס קבאנו הוא כדורגלן צרפתי-קונגולזי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת פולהאם ובנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
קבאנו נקרא על שם כדורגלן העבר ההולנדי, יוהאן ניסקנס.
הוא החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של א.ס.א מונטראו מצרפת שם שיחק כעשור.
בשנת 2006 עבר למחלקת הנוער של מועדון הפאר הצרפתי- פריז סן-ז'רמן שם שיחק כ-5 שנים.
לאחר מכן חתם השחקן בקבוצת הבוגרים ל-4 שנים.
בעונתו הראשונה בקבוצה שותף ב-8 משחקי ליגה ואף כבש שער, ובנוסף רשם הופעה במוקדמות הליגה האירופית נגד קרפטי לבוב.
בשנת 2012 הושאל לקן לעונה אחת, בה שותף ב-9 משחקי ליגה וכבש שער ליגה אחד.
לאחר שחזר לקבוצתו, נמכר קבאנו לשרלרואה הבלגית בה שיחק כשנתיים, ורשם 77 הופעות ליגה ו-36 שערי ליגה.
בקיץ 2015 חתם קבאנו לשלוש שנים בראסינג גנק הבלגית ושיחק 16 משחקי ליגה וכבש 7 שערים.
קבאנו לא התאקלם בקבוצה וב-26 באוגוסט 2016 חתם לשלוש שנים בפולהאם מהצ'מפיונשיפ תמורת 4.5 מיליון אירו.
ב-27 באוגוסט 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה בניצחון על בלקברן רוברס.
קבאנו שיחק משנת 2008 עד שנת 2012 בנבחרות הנוער של צרפת ורשם בהן 37 הופעות ו-5 שערים.
בשל אזרחותו הקונגולזית, בחר לשחק בנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לצד חברו לקבוצה דיומרסי נדונגלה.
הוא רשם את הופעה הבכורה שלו בנבחרת בשנת 2014.
הרב ניסן מאיר פייביל זק"ש (ט"ו בניסן ה'תרפ"ד, 18 באפריל 1924 – כ"ז בכסלו תשל"ו, 1 בדצמבר 1975) היה רבן של שכונות שערי חסד ורחביה בירושלים.
עורך ומהדיר תורני, זוכה פרס הרב קוק לשנת ה'תשכ"ג על ספרי מחקר ועזר תורניים, ופרס ירושלים לספרות תורנית לשנת ה'תשכ"ז.
נולד בט"ו בניסן ה'תרפ"ד (1924), לרב מרדכי יהודה לייב זק"ש (רבה של שכונת זיכרון משה בירושלים) ולרוחמה חיה בריינה בת הרב יעקב משה חרל"פ ראש ישיבת מרכז הרב.
למד בצעירותו בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים, לאחר מכן כשמונה שנים בישיבת חברון.
השתלם כמה שנים בישיבת "בית זבול", בתקופה זו זכה בפרס משרד הדתות לבני ישיבות מצטיינים לשנת תשי"ג, ובישיבת "אהל תורה" בירושלים.
שימש במשך מספר שנים כראש ישיבת "משכן ישראל" וה"מתיבתא לנוער".
זכה בפרס הצטיינות מדרגה ראשונה מטעם משרד הדתות.
בתשט"ו (1955) נתמנה לרבה של שכונות שערי חסד ורחביה, במקומו של סבו, הרב חרל"פ.
בתקופה זו כיהן גם כרב בית כנסת הנשיא.
היה מהעורכים של כתבי סבו הרב יעקב משה חרל"פ, עסק בעיקר בעריכת סדרת מי מרום.
היה קשור לישיבת מרכז הרב, והיה יושב בשולחן הכבוד באירועים כמו עצרת יום ירושלים.
רבי ניסן מאיר נפטר בכ"ז בכסלו ה'תשל"ו (1975), כשהוא בן 52 שנים.
נישא לבת דודתו - הרבנית אהובה בת הרב חיים זבולון חרל"פ רבה של ראשון לציון.
במשפחה מסופר שכשעלתה הצעת הנישואין, התלבטו בני הדודים האם כדאי הוא לשמוע להצעה זו, ומשכך פנו לסבם המשותף, הרב יעקב משה חרל"פ.
הסבא שהיה גם בקי גדול בחכמת הקבלה ותורת הנסתר, ערך בפניהם גורל הגר"א והפסוק שעליו נפל הגורל היה "ראשון לציון הנה הנם ולירושלים מבשר אתן", ועל פי זה הורה הסב, הרב חרל"פ לנכדיו להתחתן זה עם זה.
לבני הזוג נולדו ששה ילדים:
הרב יחיאל זק"ש (בעל "דברי יחיאל" ועוד) חתנו של הרב משה חברוני ראש ישיבת חברון (נפטר ביט בכסלו ה'תשע"ח).
הרב אברהם זק"ש (בעל "אב בחכמה - כרם הראי"ה") מתלמידי הרב צבי יהודה קוק.
הרב יעקב משה זק"ש - לימד בישיבת בית התלמוד (נפטר בכ"ט באייר ה'תשפ"ג).
אור פני מלך - על הלכות מתנות עניים לרמב"ם.
אור פני מלך - על הלכות טומאת צרעת לרמב"ם.
באור פני מלך - דרשות על התורה והמועדים, פסקים ותמונות.
ועוד חיבורים שנמצאים בכתב יד עד היום הזה.
שנים רבות התמסר לההדיר כתבי יד מגדולי הראשונים.
והוציא למעלה מעשרים ספרים – הכוללים הערות, ביאורים וציוני מקורות.
ספרים אלו יצאו בהוצאות הספרים: מוסד הרב קוק, מכון הארי פישל, יד הרב הרצוג ועוד.
כן ערך והביא לדפוס את ספרי "מי מרום" של סבו הרב יעקב משה חרל"פ, וספרי רבי צבי מיכל שפירא – "ציץ הקודש".
התקין בשביל "מוסד הרב קוק", במהדורה חדשה, את הלכות רב אלפסי, לפי דפוס קושטא עם הערות וציון מקורות.
בעבודתו היה קשור עם מכון הארי פישל, עם מוסד "השכל" שליד "ישיבת חברון" ועם מפעל "מעין החכמה".
בשנת תשכ"ג הוענק לו פרס הרב קוק על כך שההדיר את התוספות רי"ד.
בין הספרים שיצאו לאור בההדרתו:
מסכת שקלים עם פרישת הרא"ש.
שיטה לא נודע למי - על מסכת קידושין.
אור שמח - בבא קמא בבא מציעא ובבא מציעא.
(בשיתוף עם אחיו הרב זבולון).
תוספות רי"ד על מסכת בבא קמא.
תוספות רי"ד על מסכת בבא מציעא.