tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביתו בכפר, שבו בילה את שנותיו האחרונות, הפך בשנת 1947 למוזיאון.
ב-1949 הוקם פרס על שמו ליצירות ספרות.
הונפקו בולים עם דיוקנו על ידי הדואר הסובייטי, הקזחי וכו'
התזמורת הפילהרמונית הממלכתית באלמטי נקראת על שמו
בערים אלמטי וטאראז (ז'מבול לשעבר) (1961), גם בעיר סנט פטרסבורג (2003) ברוסיה הוקמו פסלים של האמן
ב-1953 הופק סרט על חייו "ז'מבול" עם השחקן איימנוב שאקן בתפקיד ג'מבול
רחובות בסנט פטרסבורג, קייב וערים אחרות בחבר העמים נקראים לפי שמו.
יצירות מלחינים לפי שירים שלו
הילדה ז'ריה (רומניה) - קנטטה למקהלה "אודה לחוק הסטליניסטי"
דרגוש אלכסנדרסקו (רומניה) - קנטטה לזמר בס סולן, מקהלה ותזמורת (1949)
בשנת 1937 פורסמה בתרגום רוסי שיר ההלל "שיר על הבאטיר יז'וב, בגרסה רוסית אחרת "ה"נרקום" (קומיסר העם) יז'וב.
השיר הולחן על ידי מ.
אולם ב-1938 הודח כבר יז'וב מתפקידו כקומיסר העם לעיניני פנים, ב-1939 נעצר כ"אויב העם" ובשנת 1940 הוצא להורג בפקודת סטלין.
ז'מרינקה (אוקראינית: Жмеринка; יידיש: זשמערינקאַ) היא עיר במחוז ויניצה אוקראינה.
האזכור הראשון של העיר מתייחס למאה ה-18. ב-1903 ז'מרינקה קיבלה מעמד של עיר.
ערב מלחמת העולם השנייה חיו בז'מרינקה 4,630 יהודים שהיוו כחמישית מכלל האוכלוסייה של העיר.
ב-17 ביולי 1941 נכבשה העיר על ידי הגרמנים.
הודות לקרבתה של העיר למסילת הרכבת הצליחו רבים מן התושבים להימלט, בכללותם גם יהודים רבים.
עד סוף אוגוסט 1941 היו בעיר כ-600 יהודים.
בהמשך הועברה ז'מרינקה לשליטת הרומנים.
לגטו הגיעו יהודים גם מרומניה עצמה.
במרץ 1943 ביקרה במקום משלחת של ועדת העזרה היהודית האוטונומית של מרכז היהודים בבוקרשט, אז היו בגטו 3,274 יהודים, מתוכם 2,700 מרחבי אוקראינה.
העיר שוחררה על ידי הצבא האדום ב־20 במרץ 1944.
ז'מאיצ'ו נאומייסטיס (בליטאית: Žemaičių Naumiestis; בפולנית: Nowe Miasto, נובה מיאסטו; ביידיש: ניישטאט טאווריג, ניישטאט סוגינט) היא עיירה במחוז קלייפדה שבמערב ליטא, על גדת שלושה נהרות (Šustis, Šelmuo ו-Lendra), בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
ז'מאיצ'ו נאומייסטיס נזכרת לראשונה בשנת 1600, ובשנת 1750 הוענקו לה היתרים לעריכת שווקים וירידים.
בשנת 1792 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
בחלוקת פולין נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, בסמוך לגבול פרוסיה.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-17. בסוף המאה ה-19 היגרו רבים מיהודי היישוב לארצות הברית ולדרום אפריקה.
מרבניה הידועים: ר' אברהם אחי הגר"א, בנו ר' אליהו, ובנו של ר' אליהו - ר' שלמה זלמן.
המהנדס הרמן קלנבאך, ידיד קרוב של מוהנדס קרמצ'נד גנדי, אף הוא יליד ז'מאיצ'ו נאומייסטיס.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-650 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימו בה פעילות ציונית ומוסדות חינוך עבריים.
פעילות זו נאסרה עם סיפוח האזור לברית המועצות בשנת 1940.
ב-22 ביוני 1941, תחילת מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו גייסו מיד את יהודיה לעבודות כפייה.
בתחילת יולי שלאחר מכן רוכזו יהודי העיירה בגטו קטן שהוקם באזור מוזנח ביישוב, בו נרצחו לאחר זמן קצר כל הקשישים היהודים, תוך העברת הגברים היהודים למחנה עבודה.
יתר יושבי הגטו, בעיקר נשים, נרצחו ב-25 בספטמבר 1941.
ז'מרסון דה ז'סוס נסימנטו (בפורטוגזית: Jemerson de Jesus Nascimento; נולד ב-24 באוגוסט 1992 בז'רמואבו שבברזיל), הידוע בקיצור כז'מרסון, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת גרמיו.
ז'מרסון הצטרף אל מחלקת הנוער של קונפיאנסה בשנת 2009, ושנה לאחר מכן עבר אל מחלקת הנוער של אתלטיקו מיניירו מליגת העל הברזילאית, זאת לאחר תקופות התרשמות לא מוצלחות בפלמיירס, בסנטוס ובואסקו דה גאמה.
בשנת 2012 הושאל ז'מרסון לדמוקרטה, בה ערך 12 הופעות, ובחודש אוגוסט חזר לאתלטיקו מיניירו.
בחודש דצמבר הוא הועלה לסגל הבוגר של המועדון.
ב-7 ביולי 2013 ערך ז'מרסון את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בניצחון 2–3 על קריסיומה במסגרת המחזור השישי בליגה.
הוא ערך חמש הופעות ליגה בלבד בעונת , בה זכתה אתלטיקו מיניירו בגביע ליברטדורס.
בעונת , בה זכתה אתלטיקו מיניירו בגביע רקופה סודאמריקנה ובגביע הברזילאי, ערך ז'מרסון 22 הופעות ליגה.
בעונת היה ז'מרסון לשחקן הרכב בלתי מעורער במועדון.
הוא ערך 35 הופעות ליגה, בהן הבקיע ארבעה שערים.
ב-31 בינואר 2016 חתם ז'מרסון על חוזה לחמש עונות במונקו מליגת העל הצרפתית.
ב-9 בפברואר ערך ז'מרסון את הופעת הבכורה שלו במועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 1–2 לסושו במסגרת שמינית גמר הגביע הצרפתי.
ב-20 במרץ, לאחר הופעה אחת במונקו ב', קבוצת המילואים של המועדון, ערך ז'מרסון את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הצרפתית, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–2 על פריז סן-ז'רמן במסגרת המחזור ה-31. בחצי העונה הראשונה של במועדון ערך ז'מרסון ארבע הופעות ליגה.
בעונת הפך ז'מרסון לשחקן הרכב קבוע במועדון.
ב-14 בספטמבר 2016 ערך ז'מרסון את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כששיחק 90 דקות בניצחון 1–2 על טוטנהאם הוטספר במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים לעונת 2016/2017. ב-21 באוקטובר הבקיע ז'מרסון את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-64 בניצחון 2–6 על מונפלייה במסגרת המחזור העשירי בליגה.
ב-6 בנובמבר 2020 חזר ז'מרסון לברזיל וחתם בקורינתיאנס עד לסוף העונה.
ב-8 באוקטובר 2021 חתם לעונה אחת במץ מהליגה הצרפתית.
ב-20 ביוני 2022 חזר לאתלטיקו מיניירו.
ז'מרסון זומן לראשונה לסגל נבחרת ברזיל לקראת משחק מוקדמות מונדיאל 2018 נגד נבחרת פרו ב-17 בנובמבר 2015. ביוני 2017 ערך את הופעתו הבכורה נגד במשחק ידידות.
גביע רקופה סודאמריקנה (1): 2014
ז'מצ'וז'ינה סוצ'י הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר סוצ'י, שהתקיים בשנים 1991–2013 כמועדון מקצועני.
ב־2019 הוקם מחדש כמועדון חובבני המתמודד באליפות העיר סוצ'י.
אצטדיון הקבוצה הוא האצטדיון המרכזי על שם סלבה מסטרוולי, מגרש כדורגל בן 10,200 מושבים, ששימש כאצטדיון הכדורגל העיקרי בסוצ'י, עד שנחנך אצטדיון פישט ב־2013.
הקבוצה הוקמה ביוזמת עיריית סוצ'י ומלון "ז'מצ'וז'ינה" (פנינה ברוסית ומכאן גם נובע שם המועדון).
הקבוצה שיחקה בליגת העל הרוסית משנת 1993 עד 1999. הישג השיא הוא מקום 9 בטבלת הליגה, בעונת 1994 תחת הדרכת המאמן ארסן נאידנוב.
הקבוצה פורקה והוקמה מחדש מספר פעמים בשל קשיים פיננסיים, עד שפורקה באופן סופי בשנת 2013. הקבוצה פורקה לראשונה בשנת 2003 ולאחר מכן הוקמה מחדש בשנת 2007 אך ביולי 2011 שוב פורקה והוקמה בשנת 2012, ברם בשנת 2013 פורקה סופית.
ב־2019 הוקמה קבוצת הבוגרים מחדש כקבוצה חובבנית ומתמודדת באליפות העיר סוצ'י ובגביע מחוז קרסנודאר, בו העפילה בעונת 2021 עד לשלב שמינית הגמר, כשהפסידה לקובאן קרסנודאר.
אזור דרום2 העפילה לליגה הרוסית השנייה2008הליגה השנייה.
דרום6 חזרה לליגה המקצוענית2009הליגה השנייה.
דרום1 העפילה לליגת המשנה2010הליגה הראשונה8 32 אחרונות 2011/12הליגה הראשונה20 32 אחרונות הורדה מהליגה2012אליפות מחוז קרסנודאר.
הליגה הבכירה5 16 אחרונות עונה לאחר מכן, פורקה2015אליפות העיר סוצ'י10ירדה מהליגה באמצע העונה2016אליפות העיר סוצ'י92017אליפות העיר סוצ'י112018אליפות העיר סוצ'י122019*אליפות העיר סוצ'י11ירדה באמצע העונה2019*אליפות העיר סוצ'י9יוצגה על ידי קבוצת הילדים2020אליפות העיר סוצ'י6גביע מחוז קרסנודאר: חצי גמרפורקה שוב2021*אליפות סוצ'י.
הליגה הבכירה גביע מחוז קרסנודאר: שמינית גמר
בעונת 2019 שיחקו שתי קבוצות בשם "ז'מצ'וז'ינה" באליפות העיר.
קבוצה אחת ירדה לאחר הסיבוב הראשון, השנייה סיימה את העונה כקבוצת ילדים, שאורגנה להוות בסיס לאקדמיה ולקבוצה בוגרת שהוקמה בשנת 2021.
ז'מילה אנגלה איסאק קולונומוס (במקדונית: Жамила Ангела Исак Колономос, בסרבו-קרואטית: Žamila Kolonomos; 18 ביוני 1922, ביטולה, ממלכת יוגוסלביה – 18 ביוני 2013, סקופיה, מקדוניה) הייתה פרטיזנית יהודייה-יוגוסלבית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן הייתה פובליציסטית, סופרת, והיסטוריונית, וכיהנה כפרופסור לפילולוגיה של שפות רומאניות באוניברסיטת סקופיה.
נודעה בספרה על קהילת ביטולה שחרבה בשואה, ספר המתבסס על זכרונותיה: "מונסטיר ללא יהודים".
אביה יצחק-איסאק היה מנהל הבנק הצרפתי-סרבי שבעיר.
איסאק היה בן למשפחת קָלונימוס אשר היגרה למונסטיר מיאנינה והייתה רומניוטית במקורה.
השם קולונומוס היא שיבוש של השם קלונימוס.
אימה של ז'מילה הייתה אסתרינה לבית פרנסז.
ז'מילה רכשה השכלה אקדמית בפילוסופיה ובהמשך בפילולוגיה בסקופיה.
ב-1941 לאחר כיבוש יוגוסלביה בידי גרמניה הנאצית ומסירת מקדוניה לחזקת בולגריה בשל הצטרפותה להסכם התלת-צדדי, הצטרפה ז'מילה למפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה.
ב-1942 חברה קולונומוס לכוחות הפרטיזנים של טיטו.
היא לחמה בגדוד הפרטיזנים על שם "גוצה דלצ'ב" מביטולה ובהמשך קודמה לדרגת סגן קומיסר של אוגדת הפרטיזנים ה-42 בדרגת מאיור.
ב-11 במרץ 1943 ביצעו הבולגרים אקציה בביטולה, עצרו 3,296 מיהודי העיר וכלאו אותם במחנה הריכוז מונופול שהוקם בתוך מפעל לטבק בסקופיה.
קולונומוס הצליחה להימלט מהאקציה ומצאה ביחד עם חברתה אסתריה עובדיה מסתור בביתו של סטויאן-בוגויה סיליאנובסקי, שהיה בעל חנות לממכר טבק בעיר.
לאחר המלחמה התקדמה קולונומוס לדרגת קולונל בצבא יוגוסלביה.
בהמשך, כיהנה במספר תפקידים ב"ליגת הקומוניסטים של מקדוניה", שהייתה המפלגה השלטת בחבל תחת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה, ובכללם נשיאת ארגוני הנשים במקדוניה, ונשיאת הארגון לרווחת הילד והמשפחה.
ב-1962 מונתה לפרופסור חבר בפקולטה לפילולוגיה של שפות רומאניות אשר באוניברסיטת סקופיה.
נישואיה הראשונים של ז'מילה קולונומוס היו לגנרל מאיור צֶ'דֶה פִילִיפּוֹבְסְקִי דָמֶה (1923–1945), מפקד האוגדה ה-48 "המקדונית" של צבא יוגוסלביה אותו הכירה במהלך הלחימה בשורות הפרטיזנים של טיטו.
פיליפובסקי נהרג בתאונת דרכים ביוני 1945. ב-1963 נהרגה ביתם צ'דומירקה-מירה ברעידת האדמה בסקופיה כאשר הגיעה לביתה לחגוג את יום הולדתה ה-18.
קלונומוס נישאה בשנית לפרטיזן אברהם סדיקריו (1919–2007) ולזוג נולד בן אחד – פרופסור שמואל סדיקריו, רופא, אנדוקרינולוג וקרדיולוג.
ז'מילה קולונומוס חקרה את תולדות היהודים במקדוניה בכלל ובביטולה בפרט.
כן חקרה וכתבה על מנהגיהם ושפת הלאדינו שהייתה שגורה בפיהם.
היא ערכה וכתבה ספרים ומאמרים רבים בתחום.
יהודי מקדוניה במלחמת העולם השנייה (1941–1945), (שני כרכים), סקופיה, 1986 (עורכת)
מונסטיר ללא יהודים, ניו-יורק, 2008
"יהודי מקדוניה ושפתם" בתוך: "שפתה של אדמת מקדוניה", סקופיה, 1996, עמודים 111–126
"פתגמים ומימרות: של היהודים הספרדיים בבוסניה והרצגובינה", בשיתוף איגוד הקהילות ביוגוסלביה ומכון בן צבי, בלגרד וירושלים, 1976
ז'מאלדין עבדולחליטוביץ' חודז'אניאזוב הוא כדורגלן טורקמני-רוסי המשחק עבור אקרון טוליאטי מהליגה הרוסית השנייה.
חודז'ניאזוב נולד בטורקמניסטן, בעיר באירמאלי.
הוא בוגר בית הספר לספורט של צ'ילנזר טשקנט.
מאמנו הראשון היה גרגורי רוזייב.
בהמשך, הוא שיחק עבור קבוצת "אקדמיה" טוליאטי.
בחורף 2012 הוא עבר לזניט סנקט פטרבורג, חתם על חוזה ל-3 שנים.
ב-26 ביולי 2013 הוא עשה את הופעת הבכורה שלו בליגה במשחק מול קובאן קרסנודאר.
הוא הושאל למועדון הדני AGF ב-31 באוגוסט 2015, כשזניט מאפשרת סעיף שבו המועדון הדני יוכל לרכוש את כרטיס השחקן שלו לאחר סיום תקופת ההשאלה.
את החוזה שלו יש הסתיים ביולי 2017.
ב-2 בדצמבר 2017, הוא חזר לרוסיה וחתם על חוזה עם דינמו סנקט פטרבורג.
בקיץ 2018 עבר לבלטיקה קלינינגרד, אך זמן קצר לאחר מכן חתם באורל מליגת העל הרוסית.
הוא החל להופיע בנבחרת הנוער הרוסית ב-2012. הוא השתתף בהרכב הנבחרת בטורניר לזכר ויקטור באניקוב שבו הוא שיחק ארבעה משחקים.
בטורניר, הנבחרת סיימה במקום השני, לאחר שהפסידה בגמר בפנדלים לאוקראינה.
הוא היה בהרכב הנבחרת לאליפות אירופה עד גיל 17, ב-2013. במשחק הראשון, הוא הבקיע את שער הבכורה בנבחרת.
בטורניר ההוא, הוא שותף בכל חמשת משחקים של נבחרת רוסיה בכדורגל עד גיל 17, שסכתה באותה שנה באליפות אירופה.
הוא גם השתתף בגביע העולם עד גיל 17 באותה שנה.
מאוחר יותר הוא ייצג את נבחרת רוסיה עד גיל 19 באליפות אירופה 2015, היכן שרוסיה סיימה במקום השני.
ז'ן דמן הייתה מורה וחסידת אומות העולם מבלגיה.
דמן נולדה באנגליה ב-1918, לאחר שהוריה עברו לשם מבלגיה בזמן מלחמת העולם הראשונה.
הם חזרו לבלגיה עם ילדתם עם תום המלחמה.
ב-1940 סיימה את הכשרתה כמורה בגן ילדים.
למרות שחוקת בלגיה קבעה כי כל ילד זכאי לחינוך ציבורי, סגרו השלטונות את גני הילדים הציבוריים בפני ילדים יהודים דמן התפטרה במחאה ועברה ללמד בגן יהודי.
בשנת 1942 הצטרפה ז'ן דמן לצוות המורים בבית הספר "הקטנים שלנו" (Nos Petits) בבריסל כדי לסייע לילדים יהודים.
היא עשתה זאת לאור בידודה של הקהילה היהודית בעיר ובמדינה כולה, עקב פעילות כוחות הכיבוש הנאציים ופעילותם של משתפי הפעולה המקומיים.
דמן הייתה אם בית בבית הספר.
הנאצים החלו לגרש את יהודי בלגיה בקיץ 1942.
נקודת מפנה בחייה קרתה כאשר אנשי גסטפו הגיעו לגן ובקשו לקחת שלושה ילדים להוריהם.
היא הבינה שזהו שקר והחליטה לא לסכן את הילדים האחרים, למסור את הילדים, אולם לפעול בנחישות להצלת יהודים.
לאחר שהייתה עדה לתחילתם של המעצרים ההמוניים של יהודים בעיר, החלה דמן בהצלת יהודים.
המחתרת היהודית הגדולה בבלגיה, "הוועד להגנת היהודים", Comité de Défence des Juifs en Belgique, החלה להשתמש בעזרתה של דמן לשם הצלת ילדים יהודים שהופרדו מהוריהם.
השלטונות סגרו את בית הספר "הקטנים שלנו".
הוריהם של ילדים יהודים רבים גורשו למחנות ההשמדה במזרח אירופה.
דמן סייעה בהסתרתם של עשרות ילדים יהודים.
היא ליוותה אותם למקומות מסתור בקרב משפחות בלגיות ושמרה עמם על קשר.
דמן סייעה בכך בעזרת הסוכנות הלאומית למען הילד (Oeuvre Nationale de l'Enfance; ONE ), ארגון אשר הקים והפעיל רשת של בתי מחסה לילדים בכל בלגיה, וכן בעזרת נלי למר, עוזרתה של איבון נווז'ן, ואישי ציבור בלגים.
בהמשך סייעה דמן גם ליהודים מבוגרים.
היא הייתה ממקימותיה של רשת יהודיות שעבדו במשקי בית בלגיים וסיפקה לנשים אלה מסמכי זהות מזויפים וכרטיסי מזון.
בנוסף לכך עקבה אחר משתפי פעולה עם הנאצים והעבירה מידע עליהם למחתרת, כדי שזו תוכל לחסלם.
במשך הזמן היא קיבלה על עצמה זהות מזויפת והייתה ובצעה פעולות מסוכנות ביותר.
לקראת סוף המלחמה החלה דמן להיות מעורבת בפעולות הבלתי חוקיות של "התנועה הלאומית הבלגית" המחתרתית ואף הכוחות המחתרתיים המזוינים של בלגיה (Partisans Armés) .
דמן ושותפיה הצילו כ- 2,000 יהודים במהלך המלחמה.
היא אמרה "שוכנעתי כי לא-יהודים צריכים להיות פעילים בהצלת חיי יהודים או להיות אחראים כמשתפי פעולה עקיפים (של הנאצים)"
לאחר המלחמה סייעה דמן לילדים ניצולי השואה וכן לאיחוד ילדים ניצולים עם משפחותיהם.
היא הייתה מותשת נפשית ופיזית.
היא עברה לארצות הברית, אך עד מהרה החלה לטייל ברחבי הארץ ולשתף את סיפוריה וחוויותיה.
היא ביקרה מספר פעמים במדינת ישראל, וב-1971 הוענק לה תואר חסידת אומות העולם.
בשנת 1971 הוכרה דמן על ידי יד ושם בתור חסידת אומות העולם.
בשנת 1980 קיבלה דמן מדליית הוקרה מנציגי יהדות בלגיה על פעילותה בתקופת השואה.
ז'אן בורדייט (צרפתית: Jean Bourdeillett; 24 באוקטובר 1901 - 28 באוגוסט 1981) דיפלומט ומשורר צרפתי.
בורדייט נולד בדאקס ולמד מדעי המדינה, פילוסופיה ומשפטים בפריז.
הוא החל לשרת כדיפלומט ב-1925, ומילא תפקידים שונים: בנציגות הכללית בתוניס מ-1925 עד 1928, בממשל המרכזי בווינה, קונסול בנירנברג מ-1933 עד 1938, קונסול בפרנקפורט מ-1938 עד 1939. קונסול כללי משנת 1939 בג'נובה, ונציג צרפת בכס הקדוש ב-1948.
כנציגה של צרפת בישראל, הוא אחד ממייסדי קרן גנרל-פייר-קניג.
ב-30 ביוני 1964. הוא היה תומך נלהב בציונות וספר הזיכרונות שלו למען ישראל הוא מחווה לעצמאותה של המדינה היהודית.
הוא מונה ליועץ הדיפלומטי של ממשלת ז'ורז' פומפידו למשך שנה אחת מ-1 באוקטובר 1965.
בורדייט חיבר מספר ספרי שירה וספר זכרונות אחד.
מבחר שירים מספרו La Pierre et l'anémone (האבן והכלנית) שיצא בפריז ב-1964, תורגמו לעברית ופורסמו בספר 'אבן וכלנית' שיצא בהוצאת עם הספר בתל אביב ב-1965, עם הקדמה של הדיפלומט הישראלי יעקב צור.
השירים בספר מתארים את נופה של הארץ ממבט אוהב של המשורר.
השירים תורגמו על ידי אהרן אמיר, אורי ברנשטיין וחיים גורי.
כריך ז'מבון-חמאה (שינקן-חמאה) או לפעמים רק "פריזאי" הוא כריך המורכב מחצי באגט שבו נמרחה חמאה והונחו פרוסות של שינקן מבושל, הנקרא גם "שינקו לבן" (באיטלקית: prosciutto cotto) ולעיתים מוגש עם חמוצים.
מחקר שבוצע על ידי המכון לגסטרונומיה של פריז אפשר להתחקות אחר מקורו של ז'מבון-חמאה ובמיוחד למצוא את האדם מאחורי הכריך הזה.
לפיכך היה זה השף קונדיטור הידוע בשם דה קאבל שהיה הראשון שהעלה את הרעיון להניח פרוסת ז'מבון (שינקן) על באגט עם חמאה כבר ב-1867.
הכריך נאכל לעיתים קרובות לארוחת בוקר, זהו האבטיפוס של הארוחה הפופולרית שפועלים צרפתים הזמינו באופן מסורתי בביסטרו לארוחת צהריים, או שהם צרכו בפיקניקים.
ככזה, זוהי הארוחה הנצרכת ביותר בצרפת, המדינה היחידה שבה נתח השוק של הכריך הזה אינו יורד בהשוואה לזה של ההמבורגר.
בשנת 2009, הצרפתים קנו 830 מיליון ז'נבון-חמאה בשנה, או יותר מ-2,2 מיליון ליום, המייצג 72 אחוזים מסך הצריכה הלאומית של "כריכי באגט" למיניהם, והם מכסים 64 אחוזים מסך צריכת הכריכים בצרפת.
בשנת 2017, לראשונה בצרפת, מכירות ההמבורגרים עלו על אלו של ז'מבון-חמאה.
כריך ז'מבון-חמאה, בתוספות מסויימות, נקרא בשם שונה:
כריך בתוספת צ'יפס נקרא "כריך אמריקאי".
כריך בתוספת חסה טרייה נקרא "כריך פריזאי".
כריך בתוספת גבינה, ירקות טריים ומיונז נקרא "כריך דגובר" בבלגיה דוברת הצרפתית.
כריך בתוספת נקניקיית פרנקפורטר נקרא "כריך וורסט".
הכריך מספק בסביבות 400 קלוריות בסך הכל, עבור צפיפות קלורית של 285 קלוריות ל-100 גרם, ערכים אלו משתנים בהתאם ליצרן ולמשקל הכריך.
התוכן המרכיב מתחלק במיוחד כדלקמן:
ז'מנדו רמון אנטוניו אורסי מרטינס (בספרדית: Yamandú Ramón Antonio Orsi Martínez; ) הוא פוליטיקאי ומורה להיסטוריה מאורוגוואי, המכהן כנשיאה ה־43 של אורוגוואי מאז מרץ 2025. הוא חבר בתנועת ההשתתפות העממית, הפלג המרכזי בקואליציית מפלגות השמאל "החזית הרחבה".
טרם היבחרו לנשיאות כיהן אורסי כראש מחוז קנלונס בשנים 2015 עד פברואר 2020, ובכהונה נוספת בין נובמבר 2020 ל־2024.
בשנת 1991 השלים את לימודיו הגבוהים במכון המורים ארטיגס כמורה להיסטוריה, ועבד בבתי ספר תיכוניים במחוזות קנלונס, פלורידה, ומלדונדו.
את דרכו הפוליטית החל כבר בנעוריו, תחילה כחבר במפלגת הזרם הארטיגיסטי , עד שב־1990 הצטרף לתנועת ההשתתפות העממית, שנוסדה שנה קודם לכן.
אורסי נולד ב־13 ביוני 1967 באזור כפרי במחוז קנלונס.
הוא הילד השני במשפחה, אח צעיר למריה דל לוחאן, ובנם היחיד של פאבלו "בֶּבֶּה" אורסי, חקלאי, וכרמן "בֶּבַּה" מרטינס, תופרת.
אורסי הוא ממוצא איטלקי מצד אביו, ומוצאו בעיירה אוזיליה שבנפה סאבונה במחוז ליגוריה באיטליה.
לדבריו, אבות אבותיו מצד אביו היגרו לאורוגוואי בראשית המאה ה-19. לאחר ניצחונו בבחירות לנשיאות, בירכה אותו ראש עיריית אוזיליה, פאולה סקרצלה, והביעה את גאוותה על הקשר המשפחתי שלו לעיר.
על פי דיווחים בתקשורת האיטלקית, אורסי הוא נינו של ג'ובאני אורסי, בן העיירה שהיגר לאורוגוואי.
מצד אמו הוא ממוצא ספרדי, וצאצא למתיישבים הראשונים של מונטווידאו מהאיים הקנריים.
הוא גדל באזור כפרי שבין העיירות סנטה רוסה וסן אנטוניו.
משפחתו התמודדה עם קשיים כלכליים, ובמשך תקופה מסוימת אף גרה בבית מגורים ללא חשמל.
בגיל חמש עבר עם משפחתו לעיר קנלונס, בעקבות מחלה בעמוד השדרה של אביו שמנעה ממנו להמשיך בעבודה חקלאית.
המשפחה פתחה חנות מכולת בעיר, ואורסי החל את לימודיו בבית הספר היסודי מס' 110 ואת לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון תומאס בֶּרֶטה.
אורסי גדל במשפחה קתולית והיה נער מזבח בקפלה השכונתית.
כנער גילה חיבה לריקודי עם, ובגיל 15 זכה בתחרות להצטרף ללהקה עירונית בה הופיע עד גיל 26. במקביל החל את דרכו הפוליטית כחבר בזרם הארטיגיסטי, עד שבשנת 1990 הצטרף לתנועת ההשתתפות העממית (MPP).
את מעורבותו הפוליטית החל באיסוף חתימות למשאל העם של 1989 נגד חוק ההתיישנות על העבירות של המשטר הצבאי.
בשנת 1986 החל ללמוד יחסים בין-לאומיים באוניברסיטת הרפובליקה , אך פרש לאחר חודש.
בהמשך נרשם למכון המורים ארטיגס במונטווידאו, שם למד הוראת היסטוריה בחינוך העל-יסודי, והשלים את לימודיו בשנת 1991.
בשנת 2004, בעודו עובד כמורה להיסטוריה במחוז מלדונדו, התמודד אורסי ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של אורוגוואי, כמועמד הרביעי ברשימת תנועת ההשתתפות העממית במחוז קנלונס.
בראשית 2005 הוכרז כממלא המקום הראשון של מרקוס קרמבולה במועמדותו לראשות מחוז קנלונס.
לאחר ניצחונו של קרמבולה בבחירות המוניציפליות של אותה שנה, מונה אורסי למזכיר הכללי של המחוז.
לאחר הבחירות בשנת 2010 המשיך בתפקידו משהממשל בראשות קרמבולה נבחר מחדש.
מאז יולי 2005 אורסי חבר בהנהגה הלאומית והמחוזית של תנועת ההשתתפות העממית בקנלונס.
בראשית מרץ 2015 התפטר אורסי מתפקידו כמזכיר הכללי של מחוז קנלונס, כדי להתמודד על ראש המחוז (Intendente de Canelones).
מועמדותו נתמכה על ידי מגזרים שונים בקואליציית החזית הרחבה, בהם תנועת ההשתתפות העממית, המפלגה הקומוניסטית, הזרם הארטיגיסטי ו"קאסה גרנדה".
בבחירות 2015 נבחר לראשות העיר עם 37% מהקולות, לאחר שהיה המועמד שזכה למרב הקולות במפלגה המובילה, בהתאם לשיטת "Ley de lemas" .
הוא נכנס לתפקידו ב־9 ביולי 2015. באוקטובר 2019, לקראת הסיבוב השני של הבחירות הכלליות, מונה אורסי לראש מטה הבחירות של מועמד החזית הרחבה, דניאל מרטינס.
ב־7 בפברואר 2020 התפטר מתפקידו, והוחלף על ידי טאבארה קוסטה.
אף על פי כן, הכריז על מועמדותו לכהונה שנייה, ובבחירות המוניציפליות שנערכו באותה שנה נבחר מחדש לתפקיד.
לאחר תבוסת החזית הרחבה בבחירות הכלליות של 2019, החל אורסי להיתפס כמועמד מוביל בבחירות המקדימות של 2024. ב־19 במרץ 2023 הודיעה תנועת ההשתתפות העממית על תמיכתה הרשמית במועמדותו.
הוא זכה גם לתמיכת הזרם הארטיגיסטי ופלגים שמאליים נוספים בתוך המפלגה.
ב־9 בדצמבר 2023, במהלך התכנסות קונגרס החזית הרחבה, הוכרזה רשמית מועמדותו לצד המועמדים מריו ברגרה, קרולינה קוסה ואנדרס לימה.
אורסי היה מועמד "החזית הרחבה" בבחירות הכלליות של 2024 באורוגוואי.
בסיבוב הראשון, שנערך ב־27 באוקטובר, הוא זכה לרוב יחסי של 43.94% מהקולות, והתמודד בסיבוב השני ב־24 בנובמבר מול אלווארו דלגאדו מהקואליציה הרב-צבעית (Coalición Multicolor), שבו ניצח.
משפורסם ניצחונו המשוער של אורסי, בירכו אותו ראשי מדינות מרחבי העולם, בהם נשיא צ'ילה גבריאל בוריץ', שליט ונצואלה ניקולאס מדורו, ונשיאת מקסיקו קלאודיה שיינבאום.
נוסף עליהם הצטרפו פוליטיקאים אחרים בהם כריסטינה פרננדס דה קירשנר, יולנדה דיאס ומאוריסיו מאקרי.
בליל הסיבוב השני, פעילותו הציבורית הראשונה כנשיא נבחר הייתה ביקור אצל נשיא אורוגוואי לשעבר חוסה מוחיקה ורעייתו, סגנית הנשיא לשעבר לוסיה טופולנסקי , בביתם שבפאתי מונטווידאו.
ביום שלמחרת, הנשיא היוצא לואיס לאקאז'ה פו קיים ישיבה עם ממשלתו לצורך תכנון תהליך העברת השלטון.
במהלך מסע הבחירות שלו, ב־23 בספטמבר 2024, הכריז אורסי כי הכלכלן גבריאל אודונה יכהן כשר הכלכלה והאוצר בממשלתו.
ב־27 בנובמבר מינה את אלחנדרו סאנצ'ס פריירה לתפקיד מזכיר הנשיאות.
בימים הבאים החל למנות שרים נוספים, בהם אלפרדו פראטי – שהומלץ על ידי חוסה מוחיקה – לשר החקלאות, הבקר והדיג, ואת כריסטינה לוסטמברג לשרת בריאות הציבור.
ב־16 בדצמבר פרסם אורסי רשימה מלאה של חברי הקבינט.
לאחר היבחרו, נפגש עם גורמים בין-לאומיים שונים לקראת כהונתו, בהם שגריר סין באורוגוואי חואנג יאג'ונג, שהעביר לו מכתב ברכה מנשיא הרפובליקה העממית של סין שי ג'ינפינג, והביע תקווה לחיזוק יחסי אורוגוואי–סין.
בהמשך נפגש גם עם נשיא ברזיל לואיז אינסיו דה סילבה בברזיליה כדי לדון בפרויקטים תשתיתיים משותפים.
ב־6 בדצמבר השתתף אורסי בפסגת מרקוסור לשנת 2024 שנערכה במונטווידאו, כאורחו של הנשיא לאקאז'ה פו.
בפסגה זו הושגו הסכמות על הנוסח הסופי של הסכם הסחר החופשי בין מרקוסור לאיחוד האירופי, לאחר כמעט 25 שנות משא ומתן.
במהלך הפסגה ערך אורסי פגישות בילטרליות עם מנהיגים אזוריים, בהם לואיס ארסה, סנטיאגו פניה, וגוסטבו פטרו.
ב־2 בפברואר 2025 הודיע אורסי כי לא יעבור להתגורר במעון הנשיאות הרשמי שבמונטווידאו, אלא ימשיך להתגורר בביתו שבעיירה סלינאס.
זֵ'נֵבָה (על פי כללי התעתיק של האקדמיה ללשון יש לכתוב: זֵ'נֵוָה ובלי ניקוד: ז'נבה); בצרפתית: , בגרמנית: Genf, באיטלקית: Ginevra, ברומאנש: Genevra) היא עיר הבירה של קנטון ז'נבה בדרום־מערב שווייץ.
העיר שוכנת בקצה המערבי של אגם ז'נבה (Lac Léman), במקום מוצאו של נהר הרוֹן, על גבול צרפת.
ז'נבה היא מרכז תיירותי, כלכלי ודיפלומטי חשוב, והיא השנייה באוכלוסייתה בשווייץ (אחרי ציריך), והעיר הגדולה באזור רומנדי, האזור דובר הצרפתית בשווייץ.
ז'נבה היא מקום מושבו השני של ארגון האומות המאוחדות, ומושבם של מספר סוכנויות נוספות של האו"ם.
מלבד אלו שוכנים בה ארגונים ומוסדות בינלאומיים רבים, ביניהם הנציבות לענייני הפליטים, ארגון הבריאות העולמי, ארגון הסחר העולמי, המרכז האירופאי למחקר גרעיני – CERN וארגון הצלב האדום הבינלאומי.
ז'נבה מופיעה דרך קבע בצמרת רשימות המדרגות ערים על פי רמת איכות החיים מחד ורמת יוקר המחיה מאידך.
העיר היא היעד המתויר ביותר בשווייץ, וידועה בתעשיות השעונים, התכשיטים וההייטק שלה.
כמו כן מהווה העיר מרכז פיננסי חשוב, בעיקר בתחומי הבנקאות והסחר הבינלאומי.
ז'נבה דורגה חמישית לצד קלגרי (אחרי מלבורן ולפני סידני) בדירוג הערים שהכי טוב לחיות בהן על פי הסקר השנתי של אקונומיסט וחברת EIU, שפורסם ביוני 2024. הדירוג מציב את ז'נבה במקום השני בשווייץ אחרי ציריך (שדורגה שלישית בעולם).
נכון ל-2024, ז'נבה נמצאת במקום הרביעי בדירוג הערים היקרות בעולם של חברת הייעוץ האמריקאית מרסר.
ז'נבה מדורגת אחרי ציריך (שלישית) ולפני בזל (חמישית).
נכון לסוף 2018 מתגוררים בעיר ז'נבה כ־200 אלף תושבים.
במטרופולין שלה מתגוררים כ־946,000 תושבים, רובם בשטח שווייץ ומיעוטם בצרפת בעיירה הסמוכה ז'קס.
ז'נבה שוכנת סביב קצהו הדרום־מערבי של אגם ז'נבה, על שתי גדותיו של נהר הרוֹן, שיוצא מהאגם בשטח העיר.
היא נמצאת בלב בקעה רחבה מוקפת הרים, שנמצאים מחוץ לגבול קנטון ז'נבה בצרפת – סלב, וארון וּוואש המהווים חלק מהרי האלפים מדרום, והרי היורה מצפונה.
העיר משתרעת על שטח של 15.86 קמ"ר ושוכנת בגובה של 373.6 מטר מעל פני הים.
חלקו של האגם הגובל בז'נבה משתרע על שטח של 38 ק"מ ומכונה "האגם הקטן" (Petit lac).
הנהר המרכזי השני של ז'נבה הוא נהר ארוו, שמקורו בקרחון במוֹן בְּלָאן והוא נשפך לנהר הרון מערבה ממרכז העיר.
ההתיישבות במקום החלה בשנים 123–105 לפני הספירה, אז נבנה ליד שפך האגם נמל קטן, והתושבים חיו בבתים פזורים עשויים עץ.
העיר נזכרת בכתבים עתיקים כמקום בו התמקם יוליוס קיסר בשנת 58 לפני הספירה בדרכו לכבוש את גאליה.
בשלב זה הפכה ז'נבה לעיר רומית קטנה של ממש, למרות שמעמדה עדיין היה קטן מזה של הערים ניון ואוונטיקום הסמוכות.
העיר נבנתה מחדש, והפעם מאבן, אחרי אסון טבע באמצע המאה הראשונה לספירה, אך חרבה שוב בהתקפות גרמאניות לקראת סוף המאה השלישית לספירה.
בגדה הימנית של האגם נמצאו שרידים של וילה רומית גדולה.
הנוצרים הראשונים הגיעו לעיר במהלך המאה הרביעית.
במאות הבאות העיר התפתחה כמרכז העירוני והדתי של הסביבה, אך לקראת תחילת ימי הביניים שילוב של הגירה טבעית ואסונות טבע הוביל להתרכזות של העיר על גבעה מבוצרת סמוכה לשפך האגם, ולפגיעה בהתפתחותה ובחשיבותה האזורית.
במהלך המאות השמינית עד השלוש עשרה לספירה השליטה הפוליטית והדתית בעיר התאפיינה בסכסוכים והחלפות ידיים בלתי פוסקות בין אצילים, מלכים וכמרים מדרגות שונות, כמו ברוב החלק הזה של אירופה.
בתחילת המאה ה-14 בחרו התושבים אנשים שייצגו את העיר וישלטו בה.
בשנת 1387 אדמאר פאברי העניק לתושבי הערי חירויות שכללו בין היתר זכות לגבות ריבית על ההלוואות.
במהלך השנים הקרובות ניסתה העיר, שהפכה בהמשך לרפובליקה, לשמור על עצמאותה מפני הדוכס של סבויה.
הסכסוך ביניהם הגיע לשיאו בניסיון כושל של דוכס סבויה, ששלח חיילים לטפס על חומות העיר ולכבוש אותה בשנת 1602, קרב שנודע לאחר מכן בשם "האסקלד" ("הטיפוס" בצרפתית), על שום הניצחון של המגנים על המטפסים.
אירוע זה השפיע עמוקות על אופי העיר ועד היום נחגג בעיר פסטיבל האסקלד לזכר הניצחון הגדול, פסטיבל של סופשבוע שלם במהלכו מתמלאת העיר העתיקה באנשים מחופשים ללוחמים מהתקופה, מצעד של מאות אנשים מחופשים חוצה את העיר העתיקה ונגמר במדורת ענק בחצות מול הקתדרלה הגדולה ובשירת שיר ניצחון והודיה בצרפתית עתיקה.
הקרב הוביל לחתימה של הדוכס מסבויה על הסכם המכיר בעצמאותה של העיר.
החל משנת 1526, נחשפה העיר להשפעה עמוקה של הדוגלים ברפורמציה הפרוטסטנטית, השפעה שהובילה בשנת 1535 לאיסור על קיום מיסות קתוליות בעיר.
בשנת 1536 העיר אימצה באופן רשמי את הנצרות הפרוטסטנטית, ולעיר הגיע ז'אן קלווין – אחד מגדולי ומראשוני הכמרים וההוגים הפרוטסטנטים.
העיר הפכה למרכז פרוטסטנטי-קלוויניסטי חשוב.
במאה השמונה עשרה עברה העיר פריחה כלכלית ותרבותית מרשימה.
התעשייה המרכזית בה – 32% מהכלכלה העירונית – הייתה תעשיית השעונים.
במישור הפוליטי העיר סערה – המעמד הנמוך, חסר הזכויות הפוליטיות, התקומם כנגד המיעוט הבורגני השולט.
האריסטוקרטים קראו לעזרתם את מלך צרפת לואי השישה עשר והמהפכנים נוצחו, וחלקם הוגלה לפריז, שם השתתף במהפכה הצרפתית.
לאחר המהפכה גברו המהפכנים על האריסטוקרטים, והעיר הפכה לרפובליקה דמוקרטית.
בשנת 1798 סופחה העיר יחד עם סביבתה לרפובליקה הצרפתית בשליטתו של נפוליאון.
צירוף זה, שפגע למורת רוחם של התושבים בעצמאותה המדינית של ז'נבה, החזיק מעמד כ-15 שנים בלבד, ובסופם עזבו חילותיו של נפוליאון את העיר.
מתוך הבנה שהעיר לא תשרוד בתור מדינה עצמאית, הפכה הרפובליקה של ז'נבה בשנת 1815 לקנטון בקונפדרציה ההלווטית – שווייץ.
המחצית הראשונה של המאה ה-19 מאופיינת במאבקי כוח בין הבורגנים והסוחרים לבין מעמד הפועלים ובעלי המלאכה.
המאבק הגיע לשיאו בהפיכה של 1847, בה עבר השלטון לידי הפועלים, מעבר שהחליש גם את האופי הפרוטסטנטי של העיר.
לקראת אמצע המאה נפתחה בעיר הבורסה הראשונה בשווייץ, והאזור כולו נכנס לתוך המהפכה התעשייתית.
העיר קלטה הגירה ממדינות שונות והפכה לעיר קוסמופוליטית.
בין מלחמות העולם חוותה שוב העיר פיתוח מואץ.
הוקמה בה מערכת טראם, והעיר אוחדה מוניציפלית עם עוד ארבע ערים צמודות אליה לכדי עיר אחת גדולה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בה נותרה שווייץ נייטרלית, הוקם בז'נבה חבר הלאומים ובה התקיימה פעילותו.
לאחר מלחמת העולם השנייה הפך חבר הלאומים לארגון האומות המאוחדות, והוא קבע את מושבו במבנה שהיה מטה חבר הלאומים, וזאת למרות ששווייץ בעצמה לא התקבלה לאו"ם (התנאי להצטרפות לאו"ם עם הקמתו היה הכרזת מלחמה על גרמניה הנאצית, ושווייץ הייתה נייטרלית).
יחד עם התמקמות האו"ם בשנותיו הראשונות בעיר, הפכה ז'נבה למרכזם של עוד עשרות ארגונים בינלאומיים גם לאחר שמטה עבר לניו יורק.
בגלל אופייה הבינלאומי והסובלני למהגרים, אחוז הזרים בעיר הוא מהגבוהים בעולם – 45.6%, מתוכם 63% אירופאים, 16% אפריקאים, 11% מהאמריקות ו-9% מאסיה.
המטרופולין של ז'נבה, הנקראת agglomération franco-valdo-genevoise, נפרשת גם על פני קנטון ווֹ השווייצרי ובמחוזות אֵן וסבואה עילית הצרפתיים.
במטרופולין מתגוררים כ-946,000 תושבים, שני שלישים מהם בשטח שווייץ ושליש בערי הלווין שבשטח צרפת.
גרף המציג את התפתחות האוכלוסייה בעיר מאז 1850:
ז'נבה היא העיר שמקדישה את האחוז הגדול ביותר מתקציבה לתרבות בכל אירופה – מעל 20%.
המוסדות המרכזיים בה הם התיאטרון העירוני הגדול, הקונסרבטוריון, אולם הקונצרטים, וכן שורה של מוזיאונים חשובים: המכלול הגדול ביותר בשווייץ של מוזיאונים להיסטוריה ואמנות עם מעל למליון פריטים, מוזיאון היסטוריה של הטבע, מוזיאון אתנולוגי, מוזיאון השענות, מוזיאון הרפורמציה וגן בוטני.
מלבד מוסדות אלה תומכת העירייה בשורת מוסדות אמנות ומוזיקה אלטרנטיביים ובמרכזים שכונתיים רבים.
מדי שנה מתקיימים בעיר עשרות פסטיבלים ואירועים תרבותיים, הכוללים בין השאר פסטיבל מוזיקה גדול ופסטיבל יום העצמאות של שווייץ בחודשים יולי–אוגוסט.
אוניברסיטת ז'נבה הוקמה ב-1559 על ידי ז'אן קלווין, ומדורגת באופן קבוע בין 150 האוניברסיטאות הטובות בעולם.
מלבד תחומי הלימוד הנפוצים, היא כוללת כמה בתי ספר יוקרתיים המתמחים ביחסי חוץ וביחסים בינלאומיים.
בעיר שוכנים כמה בתי ספר בינלאומיים דוברי אנגלית המשמשים את ילדי הדיפלומטים הרבים בעיר.
נמל התעופה הבינלאומי של ז'נבה מרוחק כשמונה קילומטרים ממרכז העיר, והוא מהווה בסיס למספר רב של חברות תעופה בינלאומיות.
הגישה ממנו אל העיר מתבצעת באוטובוס או ברכבת.
תחנת הרכבת קורנבין היא התחנה המרכזית בעיר, וממנה יוצאות רכבות לכל שווייץ.
קו הרכבת הצרפתית המהירה (TGV) מגיע לעיר וממשיך עד לוזאן.
בתוך העיר מתבצעת התנועה בטראם, סירות, טרוליבוסים, אוטובוסים, אופניים – לרוב על גבי תשתית ייעודית – ורכב פרטי.
בתחום העיר סכר הידרואלקטרי, ובסביבתה עוד שניים, והם מייצרים יחד כעשרים אחוזים מצריכת החשמל בעיר.
כחלק מהאופי העצמאי והמתבדל של העיר, קיימים בה חגים מקומיים, מסורות ועולם ביטויים שונה משל עצמה.
ב-12 בדצמבר חוגגת העיר את האסקלד, חג לזכר הניצחון על ניסיון הפלישה של הדוכס מסבויה לעיר, ניצחון שאירע בשנת 1602. החג מאורגן על ידי העירייה ו"עמותת 1602".
החגיגות מתקיימות לאורך סוף שבוע שלם, וכוללות תצוגות נשק מהתקופה כולל ירי בתותח, מצעד מאורגן של כ-800 איש בבגדי התקופה בליווי סוסים ושירת תפילת הודיה משותפת ברחבת הקתדרלה.
המאכל המסורתי של החג הוא קלחת עשויה שוקולד, לזכר אישה שעל פי הסיפור הצילה את העיר בכך ששפכה קלחת שמן על ראש הפורצים.
מלבד זאת מציינים בעיר בתחילת ספטמבר את הצום הז'נבי, ככל הנראה לציון טבח ליל ברתולומאוס הקדוש.
כמו כן, 31 בדצמבר מצוין כיום חג לזכר הרסטורציה של השלטון העצמי של העיר לאחר השחרור מעול נפוליאון.
פריחת עץ ערמון מסוים ברחוב לה טריי מציינת רשמית את בוא האביב לעיר.
הקהילה היהודית בז'נבה נוסדה לראשונה בשנת 1283. בשנת 1490 גורשו יהודי העיר.
משנת 1428 ואילך נאלצו יהודי ז'נבה לגור ברובע נפרד, שהותקף בשנת 1460.
היהודים הראשונים בעת החדשה הגיעו לעיר בשנת 1779. עד מהרה התבססה קהילה יהודית קטנה בעיר קארוז' הסמוכה לז'נבה.
בסביבות מחצית המאה התשע עשרה התרחבה הקהילה, היא הוכרה על ידי השלטונות, וב-1859 הוקם בית הכנסת בית יעקב, בית הכנסת הראשון בעיר.
במשך השנים המשיכו יהודים להגיע לעיר, לרוב ממקומות מהם גורשו או בהם שררה אווירה אנטישמית: אלזס, פולין, רוסיה ולבסוף גרמניה הנאצית.
החל מאמצע המאה העשרים חלה תנופה רצינית בפיתוח הקהילה: הוקמו בתי כנסת, בית אבות יהודי ומרכז קהילתי, ולאחר מכן בית ספר יהודי.
כיום גרים כ-5,000 יהודים בז'נבה, אך לחלקם קשר רופף לזהותם היהודית.
מסיבות שונות מחולקים יהודי העיר בין כמה קהילות: הקהילה הרשמית, קהילת "היכל הנס", קהילה חרדית, בית חב"ד, וקהילה רפורמית.
פירוד זה מקשה על ארגון יוזמות גדולות.
שני בתי ספר מגילאי גן ועד חטיבה, אחד של הקהילה ואחד של חב"ד, פועלים בעיר.
בשנת 1972 נבנה בית הכנסת היכל הנס.
זַ'נדַרמֶריה (מצרפתית: Gendarmerie - gens d'armes - אנשי נשק) הוא גוף צבאי העוסק בפעילות שיטור רגילה, אך לעיתים בפעילות "קרבית" יותר.
אדם המשרת בגוף זה נקרא "ז'נדרם".
הז'נדרמריה הוא גוף המחזק את המשטרה, ופועל איתה בשיתוף פעולה.
בדרך כלל הז'נדרמריה קיימת בארצות שהיו תחת שלטון נפוליאון.
זוהי צורה מכווצת של הביטוי הצרפתי "gens d'armes", שפירושו "אנשי-נשק".
במקורה משמעות המילה "שוטר רכוב".
תפקידיה העיקריים של הז'נדרמריה הם:
שמירה על הגבולות ואזורי הספר
התמודדות עם הפרות סדר ודיכוי מהומות
שיטור כפרי ומאבק בפשיעה חקלאית
הז'נדרמריה בארץ ישראל ובמדינת ישראל
לאחר מאורעות תרפ"א הגיעו שלטונות המנדט הבריטי למסקנה כי כוח המשטרה הקיים אינו יכול לבצע משימות של שמירה על השלום ומניעת מהומות.
ביולי 1921 הוקמה "המשטרה המעולה" שכונתה גם "הז'נדרמריה הפלשתינאית", שאליה גויסו בני הארץ בפיקוד בריטי.
בשנת 1922 הוקם כוח דומה בשם "הז'נדרמריה הבריטית" שכלל כשמונה מאות שוטרים בריטים, ותיקי כוח השיטור המלכותי של אירלנד (Royal Irish Constabulary).
הכוחות הועסקו ככוח למניעת מהומות, ובמלחמה בכנופיות של שודדים שעדיין פעלו בארץ.
פעולתם הצליחה, ולקראת סוף תקופת כהונתו של הרברט סמואל כנציב עליון, ניתן היה לחוש ברגיעה יחסית למצב שלפני הפעלת הז'נדרמריות.
יורשו של סמואל, הרברט פלומר, פירק את שתי הז'נדרמריות בשנת 1926. חלק מאנשיהן גויסו למשטרה, וחלק לכוח חדש בשם "חיל הספר העבר-ירדני" שפעל כז'נדרמריה וכמשמר גבול, ולעיתים, בתקופת מלחמת העולם השנייה, כיחידה צבאית לכל דבר.
חיל הספר העבר-ירדני פורק בפברואר 1948 לקראת סיום המנדט הבריטי.
מספר חודשים קודם להקמת המדינה, החלה הסוכנות היהודית בהקמתם של המוסדות הממלכתיים של המדינה שבדרך, על ידי ועדת המצב.
בישיבתה הראשונה של הוועדה, שהתקיימה ב-9 בנובמבר 1947, מונתה גולדה מאיר לאחראית על תכנון המשטרה ביחד עם יוסף נחמיאס ויחזקאל סהר (סחרוב) שמאוחר יותר מונה למפכ"ל הראשון של משטרת ישראל.
עבודתו של צוות זה הגיעה לכלל גיבוש ב-21 בדצמבר 1947. בהצעה פורט מבנה כוחות הפנים ובו שני חיילות:
ז'נדרמריה: חיל שיעסוק בתפקידי שמירה וביטחון באזורים שמחוץ לערים ובגבולות.
משטרה: כוח שיתמסר לפענוח פשעים ומניעתם.
לאחר שורה של דיונים ארוכים בין המשטרה לצבא, הוחלט להקים את חיל הספר, על ידי דוד בן-גוריון בכפיפות לצה"ל, ועל האלוף דוד שאלתיאל, שהתמנה למפקדו הראשון הוטל לבצע את ההקמה של חיל הספר שתפקידו לשמור על גבולות המדינה.
חיל הספר לא הצליח להתקיים תוך כפיפות לצה"ל ולכן עבר החיל החדש לידי המשטרה ולימים נקרא משמר הגבול.
כיום משמר הגבול, המכונה מג"ב, הוא חיל קרבי במשטרת ישראל המשלב בין תפקידי שיטור, אבטחה ולוחמה בטרור.
כוח האדם במג"ב מורכב בעיקר מלוחמים, המשמשים בתפקיד ביניים בין שוטר לחייל-לוחם.
להלכה סמכויותיו של שוטר מג"ב שוות לסמכויותיו של כל שוטר רגיל, אך לא כך הכשרתו, הוא מתמחה בלחימה כמו חייל קרבי (שוטרי משמר הגבול מוכשרים כרובאי 05) וחמוש ברובה סער כנשק אישי (שוטרים בשירות קבע חמושים גם באקדח שירות).
כמחצית מהשוטרים משרתים במשמר הגבול במסגרת שירות החובה שלהם והמחצית השנייה הם אנשי קבע מקצועיים.
למג"ב כמה יחידות מיוחדות - כגון: הימ"מ והימ"ס - שמתמחות בלוחמה בטרור ובעלות מוניטין גבוה ושם עולמי.
: Guardia Civil המשמר האזרחי (ספרד)
: המשמר הלאומי של רוסיה
: Polícia Militar (המשטרה הצבאית של ברזיל)
: (Guardia Nacional (המשמר הלאומי של מקסיקו)
: Royal Canadian Mounted Police (המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה)
הז'נדארמנמארקט היא כיכר במרכז ברלין, הנחשבת על פי רוב לכיכר היפה של העיר, וסביבה ניצבים הקונצרטהאוס של ברלין, הקתדרלה הצרפתית והקתדרלה הגרמנית.
במרכז הכיכר ניצב פסלו של המשורר הלאומי הגרמני פרידריך שילר.
הכיכר הוקמה על ידי גאורג כריסטיאן אונגר בסוף המאה ה-17 ונועדה לשמש כיכר שוק.
שמה של הכיכר מקורו בגדוד ז'נדארמים שהיה מוצב בקרבתה מ-1736 ועד שנת 1773.
במהלך מלחמת העולם השנייה ניזוקו מבני הכיכר בצורה קשה ביותר.
לאחר המלחמה שוקמו המבנים וכיום לא ניתן לראות את נזקי המלחמה.
בכיכר נערך מדי שנה אחד משוקי חג המולד המרכזיים של העיר ברלין.
הכיכר תוכננה בשנת 1688 על ידי יוהאן ארנולד נרינג בהוראות הנסיך פרידריך השלישי (לימים פרידריך הראשון, מלך פרוסיה).
סביב הכיכר התיישבו בעיקר מתיישבים הוגנוטים אשר ברחו מצרפת והורשו להתיישב בפרוסיה בעקבות האדיקט של פוטסדאם משנת 1685 אשר הבטיח לבני כל הדתות חופש פולחן.
המלך פרידריך הראשון הרשה להוגנוטים וללותרנים לבנות בכיכר כנסיות, ושתיהן נבנו משני צידי הכיכר.
בעקבות תוכניותיו של האדריכל קארל פון גונטרד לשיפור מראה הכיכר נבנו כיפות על גבי שתי הקתדרלות בשנים 1780–1785.
במהלך המאה ה-17 נקראה הכיכר "שוק עצי התרזה" ובמהלך המאה ה-18 נקראה הכיכר "השוק המרכזי" או "שוק פרידריכשטאדט" ולאחר שנת 1786 נקראה הכיכר "השוק החדש" .
את שמה הנוכחי קיבלה הכיכר בשנת 1736 בעקבות החלטת המלך פרידריך וילהלם הראשון להקים בכיכר מגורי חיילים.
המלך פרידריך הגדול הורה בשנת 1773 על הריסת מגורי החיילים והאורוות שלהם והקמת מבני מגורים במקום בתכנונו של גאורג כריסטיאן אונגר.
באותה תקופה נבנה בין שתי הכנסיות תיאטרון קומי קטן.
בשנת 1800 נהרס מבנה התיאטרון ובשנת 1802 הסתיימה בניית תיאטרון בן 2000 מושבים במקומו.
תיאטרון זה נהרס בשריפה בשנת 1817, ובאתר נבנה בית הקונצרטים בתכנונו של קארל פרידריך שינקל, שבנייתו הסתיימה בשנת 1821. ברחוב הפונה לכיכר התגורר הסופר הגרמני א.ת.א הופמן.
ההחלטה להציב במרכז הכיכר אנדרטה לכבוד שילר התקבלה בשנת 1859 לרגל ציון 100 שנים להולדת המשורר.
בשנת 1950 החליטה ממשלת גרמניה המזרחית על שינוי שם הכיכר ל"כיכר האקדמיה" לרגל ציון 250 שנה לייסוד האקדמיה למדעים של פרוסיה.
הקתדרלה הצרפתית היא העתיקה מבין שתי הקתדרלות המצויות בכיכר.
קתדרלה זו נבנתה עבור הקהילה ההוגנוטית של ברלין בין השנים 1701–1705. הכנסייה זהה בצורתה לכנסייה ההוגנתית שנהרסה בסאן מוריץ בעמק המארן שבצרפת.
הכיפה של המבנה וחזיתות המבנה נוספו למבנה בשנת 1785 על פי תכנונו של האדריכל קארל פון גונטארד.
כיום נמצאים בכנסייה מסעדה ומוזיאון המציג את ההיסטוריה של ההוגנוטים.
הקתדרלה הגרמנית (Der Deutsche Dom)
הקתדרלה הגרמנית ממוקמת בצדה הדרומי של הכיכר.
קתדרלה זו תוכננה על ידי האדריכל מרטין גרינברג ונבנתה על ידי ג'ובאני סימונטי בשנת 1708. הקתדרלה שופצה בשנת 1785 בהתאם לתוכניותיו של קארל פון גונטארד, אשר בנה את כיפת הקתדרלה.
מבנה הקתדרלה נהרס כמעט לחלוטין בשנת 1945 בהפצצות של שלהי מלחמת העולם השנייה.
הכנסייה הוקמה מחדש בשנת 1993 לאחר איחוד גרמניה ונפתחה לציבור בשנת 1996. כיום הקתדרלה משמשת כמוזיאון להיסטוריה של גרמניה.
בית הקונצרטים הוא החדש משלושת מבני הכיכר.
מבנה זה נבנה בשנת 1821 בתכנונו של קארל פרידריך שינקל במקום שבו ניצב קודם לכן התיאטרון הלאומי (שנהרס בשריפה בשנת 1817).
חלק מעמודי המבנה מקורם במבנה התיאטרון הלאומי ההרוס.
מבנה זה נהרס בהפצצות שלהי מלחמת העולם השנייה ושוקם בשנת 1984. כיום משמש המבנה כאולם קונצרטים ומקום משכנה של תזמורת הקונצרטהאוס של ברלין.
הרפובליקה וקנטון ז'נבה (République et Canton de Genève) הוא הקנטון המערבי ביותר של שווייץ, ובירתו היא העיר ז'נבה.
הוא גובל בצרפת כמעט מכל עבר.
מלבד הגבול עם צרפת, יש לקנטון ז'נבה גם גבול צר עם הקנטון ווֹ (Vaud) דובר הצרפתית ועם אגם ז'נבה.
הקנטון ממוקם בחלקה הדרום מערבי של שווייץ והוא אחד האזורים המעוירים במדינה.
קנטון ז'נבה צורף אחרון לשווייץ כחלק מהראקציה לכיבושי צרפת לאחר נפילת נפוליון בונפרטה.
בדומה לכל קנטון בשווייץ גם הוא מוגדר כרפובליקה.
תושבי קנטון זה נוטים להדגיש עובדה זו יותר מתושבי קנטונים אחרים ונוטים לראות עצמם כנבדלים משאר השווייצרים משום שהקנטון שלהם הצטרף אחרון לשווייץ.
בשנת 2013 היו בקנטון 45 רשויות מקומיות, מתוכן שנים עשר ערים עם אוכלוסייה של למעלה מ-10,000 נפש.
ז'נבה הייתה נסיכות של האימפריה הרומית הקדושה משנת 1154, אלא שבשנת 1290 ניתנה גם סמכות חילונית במקום.
בשנת 1387. הוחל ממשל מקומי במקום הרפובליקה של ז'נבה הוכרזה בשנת 1541 ובשנתיים שלאחר מכן נכתבה חוקה.
ב-1584 נכרתה ברית בין הרפובליקה לקונפדרציה השווייצרית הישנה.
רוחות המהפכה הצרפתית הגיעו לז'נבה בשנת 1792 ובפברואר 1794 נכתבה חוקה חדשה ומהפכנית אשר הכריזה על השוויון בין כל האזרחים.
לאחר מותו של רובספייר ביולי של אותה שנה חלה מהפכת נגד אשר הובילה לפלישה הצרפתית בשנת 1798 עד שלבסוף האזור עבר לקונפדרציה השווייצרית בשנת 1815 כקנטון ה-22. ב קונגרס וינה שנערך באותם חודשים, הורחבו גבולותיו של הקנטון.
החוקה של הקנטון אומצה בשנת 1847 ומאז תוקנה מספר פעמים.
בממשלת הקנטון ("מועצת המדינה") חברים כשבעה חברים הנבחרים אחת לארבע שנים.
ב"מועצה הגדולה" - הגוף המחוקק של הקנטון יש 100 צירים הנבחרים אחת לארבע שנים.
כל שינוי בחוקה דורש משאל עם.
חוק יכול להיבדק במשאל עם אם 7,000 תושבים דורשים כך ו-10,000 תושבים יכולים להציע חוק חדש.
לקנטון יש 11 מושבים במועצה הלאומית של שווייץ.
בבחירות הפדרליות שנערכו באוקטובר 2015 המפלגה הפופולרית ביותר הייתה המפלגה הליברלית אשר קיבלה שלושה מושבים עם 20.5% מהקולות.
הקנטון נחשב לאחד מהקוסמופוליטיים במדינה.
נכון לשנת 2014 בקנטון יש 194,623 תושבים זרים אשר הגיעו מ-187 מדינות שונות.
אחוז התושבים הזרים עומד על 40.1%.
54% מהתושבים מחזיקים בדרכון זר.
נכון לשנת 2014, השפה השכיחה בז'נבה היא צרפתית, שמדוברת על ידי 81.04% מהאוכלוסייה.
הקנטון נחשב למעוז נוצרי פרוטסטנטי.
עם זאת, במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 חלקם של הקתולים עלה מאוד (36.6% החל משנת 2012), במידה רבה עקב הגירה מדרום אירופה, ועכשיו הם עולים במספרם על חברי הכנסייה המתוקנת השווייצרית (10.8% החל משנת 2012 ).גם חלים תהליכי חילון גוברים באוכלוסייה .
עם זאת, הקנטון עדיין באופן רשמי נחשב לפרוטסטנטי.
התושבים באזורים הסמוכים בצרפת הם ברובם קתולים.
בשנת 2012, 5.4% מאוכלוסיית הקנטון הכריזו שהם שייכים לקבוצות נוצריות אחרות, 5.5% היו מוסלמים, ו -5.9% שייכים לקבוצות דתיות אחרות.
שאר האוכלוסייה היו "לא דתיים" או לא ענו על השאלה במפקד.
ז'נט אורדמן (8 בנובמבר 1933 - 7 בפברואר 2007) הייתה רקדנית, כוריאוגרפית וממייסדות המחול בישראל.
הקימה את להקת "בת דור" ואת בית הספר למחול "בת דור".
אורדמן נולדה בדרום אפריקה במשפחה יהודית שומרת מסורת וגדלה ביוהנסבורג.
החלה לרקוד מגיל צעיר, וכבר בהיותה בת ארבע-עשרה קיבלה את התפקיד הראשי ביצירה "ג'יזל" של הכוריאוגרף אנתוני דולין.
בשנת 1954 החלה ללמוד בלט ברויאל בלט בלונדון.
עם סיום הלימודים עסקה בהפקות מחול לטלוויזיה, מופעי בלט ומחזות זמר.
הגיעה לביקור בארץ עם להקת מחול בריטית, זכתה לשבחי הביקורת ולאחר זמן, כשהלהקה התפרקה, החליטה להשתקע בארץ ולפתוח כאן סטודיו למחול.
בשנת 1965 ביקרו בסטודיו שלה בת שבע דה רוטשילד והכוריאוגרפית האמריקאית מרתה גרהאם, שייסדו זמן קצר לפני כן את להקת "בת שבע".
בעקבות הביקור אורדמן הוזמנה לשמש כמנהלת החזרות בלהקת "בת שבע".
במהלך הזמן נוצר קשר מיוחד בין אורדמן לבין הברונית דה רוטשילד שנמשך עד לפטירתה של דה רוטשילד.
בשנת 1967 הקימו השתיים את האולפנה למחול "בת דור" ושנה אחר כך את להקת "בת דור".
אורדמן שאפה לשלמות, הייתה תובענית מאוד, הקפידה על משמעת ברזל והאמינה שצריך להיות נוקשים עם הרקדנים כדי להשיג תוצאות ומדיניות זו אף גררה ביקורת.
יחד עם זאת דאגה להביא ארצה את מיטב הכוריאוגרפים בעולם כדי ליצור ולעבוד עם להקת "בת דור", והלהקה ובית הספר שהקימה וניהלה שגשגו.
אורדמן העמידה דורות רבים של רקדנים ובהם אוהד נהרין, עידו תדמור, יאיר ורדי, דוד דביר נעמי פרלוב ורבים אחרים.
להקת "בת דור" בניהולה סבלה בשנות ה-90 מקשיים כלכליים ואמנותיים, שנבעו בין היתר מסגנון ניהולה הריכוזי, ומרצונה להתבלט על הבמה גם כשהגיעה לגיל מבוגר.
המשבר הכלכלי החריף עם מותה (ב-1999) של הברונית דה רוטשילד, שכל השנים תמכה כספית בלהקה.
בסופו של דבר, בקיץ 2006, נסגרו הלהקה ובית הספר שייסדה, דבר שפגע בבריאותה.
בתחילת 2007 אושפזה עקב התקף לב, אך התאוששה.
ז'נבייב הקדושה היא קדושה קתולית צרפתית ופטרונית העיר פריז, שיום חגה מצוין ב-3 בינואר.
ז'נבייב נודעה באדיקותה הדתית עוד משחר נעוריה, ומסורות שונות מייחסות לה ניסים כבר בשלב מוקדם בחייה, לרבות היכולת להשפיע על מזג האוויר.
לאחר פטירת הוריה, העתיקה את מגוריה מעיר הולדתה נאנטר לפריז, שם קנתה לעצמה שם של צדיקה ובעלת כוחות על-טבעיים.
כוח תפילתה נזקף לזכות הצלתה של פריז בשנת 451 מפני חורבן על ידי ההונים בהנהגתו של אטילה, וכן מהצלה במהלך עימותים צבאיים נוספים.
ז'נבייב הייתה מעורבת בקידום שני מיזמי בנייה משמעותיים בפריז: הקמת בזיליקת סן-דני בשנת 475, ובניית "בזיליקת השליחים הקדושים" בשנת 500. לאחר מותה נטמנה בבזיליקת השליחים הקדושים , ולימים אף שונה שמה ל"מנזר ז'נבייב הקדושה".
במאה ה-18 נבנתה כנסייה חדשה במקום המנזר ביוזמת לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
אולם, בעקבות המהפכה הצרפתית, הוסב המבנה לייעודו החילוני הנוכחי כפנתאון של פריז.
עקב כך, הועבר קברה של ז'נבייב אל כנסיית סנט-אטיין-דו-מון הסמוכה, שם הוא נמצא מאז.
הפנתאון בפסגת גבעת סן-ז'נבייב , לצד מבנים אוניברסיטאיים כמו הספרייה הנושאת את שמה.
ז'ני לונגו צ'יפרלי היא רוכבת אופניים עבר צרפתיה, שהתמחתה במרוץ אופני כביש, במרוצי אופניים במסלול ובמרוצי אופני הרים.
לונגו זכתה ברוב התארים האפשריים במרוצי אופניים לנשים.
היא נחשבת על ידי רבים כאחת מרוכבות האופניים הטובות בהיסטוריה.
בין הישגיה הייחודיים: זכייה בתואר אלופת העולם 13 פעמים וייצוג צרפת בשבעה משחקים אולימפיים רצופים: מאולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) ועד אולימפיאדת בייג'ינג (2008).
נולדה באנסי – בירת חבל סבואה עילית השוכנת באלפים הצרפתים.
היא החלה את פעילותה הספורטיבית בסקי בענף הגלישה במורד.
לאחר שזכתה באליפות בתי הספר בצרפת ושלוש פעמים באליפות האוניברסיטאות בצרפת היא הסבה את פעילותה לרכיבה על אופניים בהמלצת מאמנה (לו נישאה מאוחר יותר) פטריס צ'יפרלי.
תוך מספר חודשים, זכתה לונגו בת ה-21 באליפות צרפת במרוץ הכביש.
לפני אולימפיאדת בייג'ינג הצהירה כי תפרוש מרכיבה תחרותית בתום האולימפיאדה.
במרוץ הכביש האולימפי בבייג'ינג סיימה לונגו במקום ה-24 ובמרוץ האישי נגד השעון סיימה במקום הרביעי.
אחדות ממתחרותיה באולימפיאדת בייג'ינג טרם נולדו בעת שלונגו השתתפה לראשונה במשחקי לוס אנג'לס ב-1984. למרות הצהרתה זו, המשיכה לונגו להתחרות עד 2011 וניצחה באליפויות צרפת נגד השעון ב-2009, 2010 ו-2011 וסיימה חמישית באליפות העולם ב-2010 במרוץ נגד השעון.
בנובמבר 2011 הועמדה לונגו בפני ועדת משמעת צרפתית לאחר שנעדרה שלוש פעמים מבדיקות מחוץ לתחרות להימצאות חומרי אמרוץ.
לונגו זוכתה לאחר שנתקבלה טענת פרקליטיה, כי על איגוד האופניים הצרפתי היה להודיעה מראש על הימצאותה במאגר הרוכבים הצפויים לבדיקות אלו וכי לא קיבלה הודעה שכזו.
במקביל לקריירה הספורטיבית שלה, בנתה לונגו לעצמה גם קריירה אקדמאית.
היא בעלת תואר ראשון במתמטיקה (B.S.) תואר במנהל עסקים ותואר דוקטור במנהל ספורטיבי.
לצד התשבחות הרבות להן זכתה בעקבות הישגיה התעמתה לונגו לא פעם עם ממסד הספורט הצרפתי.
היא איימה להחליף אזרחות, איימה בתביעה של התאחדות האופניים הצרפתית ואף סולקה מסגל הנבחרת הצרפתית בטענה לרכיבה אנוכית במרוצים.
מרוץ כביש אולימפי – מדליית זהב (1996) ומדליית כסף (1992)
מרוץ נגד השעון אולימפי – מדליית כסף (1996) ומדליית ארד (2000)
אליפות העולם באופני הרים – מדליית כסף ב-1993
מרוץ Women's Challenge – שני ניצחונות (1991, 1999)
ז'נבייב בוז'ולד היא שחקנית קולנוע קנדית זוכת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר ומועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1969 על תפקידה בסרט "אן של אלף הימים".
בוז'ולד נולדה במונטריאול ללורטה ולג'וזף בוז'ולד.
מוצאה של בוז'ולד הוא צרפתי קנדי ואירי.
התחנכה במוסדות לימוד דתיים לפני שלמדה תיאטרון בקונסרבטוריון לאומנות ודרמה שבעיר הולדתה.
התגלתה לראשונה דווקא בצרפת בסרטו של אלן רנה "המלחמה נגמרה" בו שיחקה לצידו של איב מונטאן.
בעת ששהתה בצרפת הצטלמה בוז'ולד גם לסרטו של פיליפ דה ברוקה "מלך ליום אחד".
בקנדה התפרסמה בוז'ולד בדרמות "מעשה הלב" ו"איזבל" בתפקידים עליהם זכתה בפרסי הקולנוע הקנדי.
בוז'ולד התפרסמה בקנה מידה עולמי בשנת 1969 עם יציאת הדרמה ההיסטורית "אן של אלף הימים" בה שיחקה בתפקיד אן בולין אשתו של המלך הנרי השמיני (ריצ'רד ברטון).
על הופעתה בסרט זכתה בוז'ולד בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר והייתה מועמד לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר אותו הפסידה למגי סמית'.
הופיעה ב-1970 בעיבודו הקולנועי של הבמאי היווני המוערך מייקל קאקויאניס לטרגדיה היוונית "נשות טרויה" בתור הנביאה המיתולוגית קסנדרה לצידן של קתרין הפבורן וונסה רדגרייב.
ב-1974 שיחקה בסרט האסונות "רעידת אדמה" בתפקיד השחקנית דניס מארשל.
ב-1976 הופיעה בוז'ולד במותחן המסתורין של בריאן דה פלמה "הזדמנות שנייה" בתפקיד אליזבת אשתו החטופה של סוחר המקרקעין מייקל קורטלנד (קליף רוברטסון).
ב-1979 שיחקה בתפקיד הראשי במותחן של מייקל קרייטון "עילפון חושים" בתור המנתחת ד"ר סוזן ווילר.
ב-1984 שיחקה בוז'ולד לצידו של קלינט איסטווד במותחן הפשע "על חבל מתוח".
ב-1988 זכתה בוז'ולד לשבחים על הופעותייה בסרטים "תאומי המריבה" של דייוויד קרוננברג בתפקיד השחקנית קלייר ניבאו ו"מודרניים" של אלן רודולף.
בשנים האחרונות השתתפה בתפקידי משנה בקומדיה "בית ללא חוקים" ובסרטים הקנדים המצליחים
בשנת 1995, הייתה מועמדת לשחק בתפקיד קפטן ניקול ג'יינוויי בסדרת המדע הבדיוני, מסע בין כוכבים: וויאג'ר, אך בשל לוח הזמנים התובעני ויתרה עליו, וקייט מאלגרו נכנסה לנעלי תפקיד זה.
לבוז'ולד בן אחד, השחקן והמפיק מאט אלמונד מנישואיה לבמאי פול אלמונד איתו עבדה רבות במהלך הקריירה.
הטיסה האחרונה של נח ארק (1980)
ז'נטילה (Gentila) הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1997 בבימויו של אגור שיף שגם כתב את התסריט המבוסס על סיפורו "ז'נטילה שרה" (1995), עם ניר לוי, אלון אבוטבול, אבשלום פולק ויבגניה דודינה בתפקידים הראשיים.
יבגניה דודינה הייתה מועמדת לפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר עבור תפקידה בסרט.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בחיפה.
גדי רוטמן (ניר לוי) הוא אסיר משוחרר על תנאי.
הוא עובד אצל יצרן הדגלים ז'אק (יגאל עדיקא) שנותן לו משימה לקראת יום העצמאות – לתלות את דגל ישראל ב-30 תחנות דלק בשלושה ימים.
גדי מבקש מאחיו הצעיר יצחקל'ה (אבשלום פולק) העסוק בהכנות לבחינה שיעזור לו במשימה ולאחר השתדלויות הוא נענה לו.
לפני שהם יוצאים הוא נותן לו מתנה שימסור לאמם (מירי פביאן) המאושפזת בבית חולים איתה יש לו סכסוך ארוך אולם היא מסרבת לקבל את מתנתו.
בינתיים מתגנב לדירתו חיים שושנה (אלון אבוטבול), עבריין שהיה שותף לגדי וכעת נמלט ממאסר.
הוא כופה עצמו על גדי ואחיו ושלושתם יוצאים למסעם ברחבי הארץ לתלות את הדגלים.
כשהם יושבים במסעדה נכנסת לשם אישה צעירה בהריון עם סימני חבלה בפניה.
לאחר שהם מזמינים אותה לאכול היא מספרת שבבטן יש לה בת והיא קוראת לה ז'נטילה.
את שמה האמיתי אינה מגלה אבל אומרת כי הייתה בסכסוך עם בן זוגה והוא הכה אותה.
היא מסכימה להצעתם להצטרף אליהם לנסיעה.
בעת שהותם בחוף הים היא נכנסת לים עירומה ועטופה בדגל ישראל (כפי שהיא מופיעה כך בכרזת הפרסומת של הסרט).
בינתיים מקבל יצחקל'ה הודעה שאמו נפטרה והוא עוזב אותם.
לפנות בוקר כשגדי עדיין בשינה עמוקה, מגיע חיים שושנה לאמא של ז'נטילה ואונס אותה, וגדי מגלה זאת מאוחר ומתכנן את נקמתו בו.
בינתיים מגיע בן זוגה (יפתח קצור) והיא מצטרפת אליו.
לבסוף מצטרף אליהם יצחקל'ה וגדי מבקש ממנו להזעיק את המשטרה.
בלילה גם הוא עוזב ושוטרים מגיעים לעצור את חיים שושנה.
שחקןתפקיד ניר לוי גדי רוטמן אלון אבוטבול חיים שושנה אבשלום פולק יצחקל'ה רוטמן יבגניה דודינה אמא של ז'נטילה מירי פביאן אמא רוטמן יגאל עדיקא זאק, יצרן דגלים חיים שריר צייד רענן חפץ שוטר יפתח קצור המאהב
ז'נואז (שמות נוספים: עוגה גנואית או עוגת ג'נובה) היא עוגת ספוג איטלקית הקרויה על שם העיר ג'נובה והיא מזוהה עם המטבח האיטלקי והמטבח הצרפתי.
כדי ליצור את העוגה לא נעשה שימוש בחומרי התפחה, מערבלים היטב את תבליל העוגה כדי שילכוד אוויר ויתן לעוגה נפח.
את בצק העוגה, הבלילה, מכינים מביצים שלמות, שלא כמו עם עוגות ספוג אחרות, עבורן מפרידים את החלמונים מהחלבונים.
את הביצים מערבלים עם סוכר ובו בעת מחממים את התערובת, לרוב מעל להבה או באמצעות אמבט מרים.
על כן, הז'נואז נחשבת לעוגה קלה, שכן רוב השומן בה מקורו מחלמון הביצים בלבד, אך יש מתכונים של העוגה בהם מוסיפים לה גם חמאה.
עוגת הז'נואז היא אבן יסוד במאפים המשתייכים למטבח הצרפתי וכן עוגות אחרות במטבחים אחרים מתבססות עליה.
לרוב, הבלילה המשמשת ליצירה העוגה מוצקת לתוך תבנית וכך נוצרה שכבה דקה של העוגה.
בשכבה זו נעשה שימוש כדי ליצור עוגות שכבות, או שמצפים את השכבה בשוקולד, קצפת או כל צורת זיגוג אחרת.
המתכון להכנת עוגת הז'נואז נמצא בספר בישול עוד משנת 1884.
עוגה הז'נואז "נהפכת" לרולדה למשל כאשר מגלגלים אותה בצורה ספירלית ובין השכבות יוצקים שוקולד או כל מילוי אחר.
העוגה משמשת גם כבסיס ליצירת בוש דה נואל המיועדת לחג המולד.
יתרה מכן, עוגה הז'נואז היא גם הבסיס לעוגיית מדלן, לבישקוט ואף לעוגיות ג'אפה.
העוגה ידועה באלסטיות שלה ובמרקם המעט יבש שלה, ועל כן מוסיפים לה ציפויים, זיגוג או שמשרים אותה בליקר מתוק.
עוגת טירמיסו יכולה להיות מורכבת מבסיס דק של עוגת ז'נואז או מבישקוט.
ניתן להכין ז'נואז שוקולד על ידי החלפת חלק מן הקמח לעוגה באבקת קקאו.
מתכון זה של העוגה יכול להוות בסיס לעוגה האוסטרית זאכרטורטה.
ז'נאן בסול (נולדה ב-16 באוגוסט 1990) היא עיתונאית עצמאית, עורכת ספרותית, מבקרת ספרות ומתרגמת ערביה ישראלית.
חברה בחוג המתרגמים של מכתוב – סדרת תרגומי פרוזה ושירה מערבית בהוצאת מכון ון ליר בירושלים.
לשעבר עמיתת מחקר בפורום לחשיבה אזורית.
הייתה הכתבת הכלכלית הערביה הראשונה ב"דה-מרקר".
בוגרת תואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטה העברית.
הייתה כתבת ב"המקום הכי חם בגיהנום" וב-i24NEWS.