tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המטרה הייתה לבודד את הווירוס ולאחר מכן לגדל אותו בתרבית תאים ולנסות לאפיין אותו באמצעות מיקרוסקופ אלקטרונים.
גם תוכנית זו נחלה כישלון.
כיום ידוע שגידול של הפטיטיס C בתרבית תאים הוא משימה קשה מאוד, ובתקופה ההיא טרם ידעו לעשות זאת.
על אף התסכול בעקבות חוסר ההצלחה לזהות את הנגיף המסתורי, המשיכו האוטון ועמיתים נוספים במאמציהם.
האוטון, בעצתם של ד"ר ג'ורג' קיו (Kuo) וד"ר דניאל ברדלי (Bradley), החליט להשתמש במקטעי cDNA "עיוורים" מדוגמיות שנלקחו מפריטים נגועים ב-NANBH, במטרה לזהות את התוצרים החלבוניים הוויראליים של מקטעי דנ"א אלו באמצעות נוגדנים, בשונה מהניסיון הקודם בו ניסה לזהות את רצף חומצות האמינו של הווירוס.
לצורך כך נעשה שימוש בתאי פלזמה ותאי כבד שנלקחו ממחקרים מוקדמים שערך הארווי אלטר במכונים הלאומיים לבריאות על שימפנזים נגועים ב-NANBH, ובאמצעותם הקים האוטון ספריית בקטריופאג'ים.
למרבה האכזבה, גם הניסיון הזה לא צלח, והאוטון נכשל בזיהוי אנטיגן ויראלי כלשהו של ה-NANBH.
ב-1986 נעשה ניסיון שני לזהות אנטיגן ויראלי באמצעות ספריית cDNA שהופקה על ידי ד"ר בראדלי משימפנזה נגועה, והכילה כמות מרוכזת במיוחד של פלזמה נגועה.
גם ניסיון זה לא צלח, ואף שבט חיובי לא זוהה.
לאחר מכן ביצע האוטון ניסיון נוסף, כאשר הפעם השתמש בסרום של חולה בעל מחלת כבד פעילה מאוד מתוך הנחה שתאי הכבד שלו יכילו כמות גבוהה של נוגדנים.
לאחר סריקה של למעלה ממיליון שבטים (קלונים), נמצא שבט אחד קטן בן 150 זוגות בסיסים, שקיבל את השם 5-1-1, שהוכח כי מקורו מהגנום של וירוס ה-NANBH ולא מהמאכסן.
שבט זה שימש לזיהוי של יתר הגנום הוויראלי ולפיתוח של בדיקת נוגדנים לווירוס.
האוטון ועמיתיו קראו לווירוס הפטיטיס C.
הגנום המלא של הווירוס רוצף בתוך כשנה, והתברר שהנגיף הוא נגיף RNA חד-גדילי חיובי עם גנום בן כ-9,500 זוגות בסיסים ובעל מעטפת ליפידים, המשתייך למשפחת הווירוסים פלאוויווירידה.
תגלית זו הביאה לתנופה מחקרית בנושא ולפיתוח תרופות המעכבות את שכפולו של הווירוס, וכיום ניתן אצל מרבית המטופלים להכחיד את הווירוס לחלוטין.
על תרומתו המכרעת לגילוי וירוס ההפטיטיס C, קיבל האוטון (יחד עם הארווי אלטר וצ'ארלס רייס) פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2020.
מייקל וינסנט דיגרגוריו הוא כדורסלן פיליפיני-איטלקי, המשחק באלסקה אייסס בליגת ה-PBA (התאחדות הכדורסל הפיליפינית).
בשנת 2015 נבחר על ידי מהינדרה אנפורסר בבחירה ה-35 של דראפט ה-PBA.
לאחר שעזב את מהינדרה אנפורסר, ב-20 בפברואר 2017 חתם דיגרגוריו בבלאקווטר עלית.
על המשחק שלו בגביע המפקח 2017 ובגביע המושל 2017 הוא היה מועמד לפרס השחקן המשתפר של העונה ב-PBA לשנת 2017.
מייקל הוא אחיינו של שחקן ה-NBA לשעבר, ארני דיגרגוריו.
מייקל (מייק) קית' דיוור היה יועץ ושדלן אמריקאי, שכיהן כסגן ראש סגל הבית הלבן תחת ראשי הסגל ג'יימס בייקר ודונלד ריגן בממשלו של הנשיא רונלד רייגן מינואר 1981 עד מאי 1985.
דיוור נולד בבייקרספילד, קליפורניה למריאן (לבית מאק) ופול דיוור.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון "דזרט" שבשטח הגלילי "אדוארדס" בסמיכות לבסיס חיל האוויר אדוארדס בשנת 1956. הוא סיים בשנת 1960 תואר ראשון במדע המדינה מקולג' סן חוזה (כיום אוניברסיטת סן-חוזה).
לאחר סיום לימודיו הוא עבד במשך שנה וחצי ב-IBM ולאחר מכן שירת בחיל האוויר של ארצות הברית כחובש.
את רוב שירותו עשה במשרד אך את החודשיים האחרונים של שירותו בבסיס חיל האוויר המילטון העביר בכתיבת דוחות נתיחה לחללים האמריקאים הראשונים בקרבות במלחמת וייטנאם.
בשנת 1962 הוא מונה למנכ"ל בפועל של המפלגה הרפובליקנית במחוז סנטה קלרה, שם עבד בשלוש השנים הבאות.
בשנת 1966 עבד דיוור בקמפיין של ג'ורג' כריסטופר מהמפלגה הרפובליקנית לתפקיד מועמד המפלגה למושל קליפורניה.
מול כריסטופר ניצב השחקן רונלד רייגן שזכה במועמדות המפלגה ולבסוף בתפקיד המושל.
לאחר שנבחר למושל, גייס ויליאם פ.
קלארק את דיוור לצוות המעבר של רייגן ואז לסגנו.
הוא עבד בצוותו של המושל רייגן במשך 8 שנים הבאות, במהלך שתי הכהונות של רייגן כמושל ושם נרקמה ידידות קרובה וארוכת שנים בינו לבין רייגן ורעייתו ננסי רייגן.
לאחר כהונתו של רייגן כמושל בשנת 1975, הקים דיוור עם עוזר אחר של רייגן, פיטר הנפורד את חברת יחסי הציבור "דיוור והנפורד", שרייגן והקמפיינים הנשיאותיים שלו היו בין לקוחותיו וכן גם הדמוקרטי יוג'ין מקארתי, קונצרן רוקוול אינטרנשיונל וממשלת טאיוואן.
הוא עבד בקמפיין הלא מוצלח של רייגן למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות בשנת 1976. באחת מטיסות הקמפיין במטוסו של רייגן, ביצע דיוור תמרון היימליך על רייגן במטרה לחלץ בוטן שנתקע בגרונו ועל פי הדיווחים הציל את חייו של הנשיא לעתיד.
הוא עבד גם בקמפיין המוצלח של רייגן לנשיאות בשנת 1980 ואף על פי שבתחילה הוא לא אהב את הרעיון לעבור לוושינגטון די.
סי., בסופו של דבר הוא השתכנע והתמנה לסגן ראש סגל הבית הלבן של הנשיא רונלד רייגן בשנת 1981. הוא היה אחראי בעיקר על לוח האירועים והנאומים של הנשיא ועל יחסי הציבור.
בזמן שעבד בצוותו של רייגן, עבד דיוור בשיתוף פעולה הדוק עם ראש הסגל ג'יימס בייקר והיועץ לנשיא אדווין מיס.
יש שכינו את השלושה "הטרויקה" בשל השפעתם על מדיניות הנשיא במהלך כהונתם בצוות הבית הלבן.
ב-30 במרץ 1981, במהלך ניסיון ההתנקשות בנשיא רייגן, דיוור הלך מטרים ספורים מהמתנקש ג'ון הינקלי ג'וניור כשזה ירה לעבר רייגן ופצע אותו, את דובר הבית הלבן, ג'יימס בריידי, שוטר מחוז קולומביה ואיש השירות החשאי.
מאוחר יותר תמך דיוור בננסי רייגן בבית החולים בעת שהנשיא היה מאושפז.
כסגן ראש הסגל של הבית הלבן, דיוור עבד בעיקר על ניהול יחסי הציבור והתקשורת של הנשיא והנדס כיצד הציבור האמריקאי יראה את דמותו של רייגן.
לפעמים עשה זאת על ידי אירועי תקשורת מהונדסים ויצירת הזדמנויות צילום עבור כלי התקשורת, כגון: ביקור בני הזוג רייגן בחומה הסינית ובצוקי נורמנדי ב-1984 ומילוי שקי חול לאחר השיטפון בלואיזיאנה ב-1983.
דיוור התפטר מתפקידו בצוות הבית הלבן במאי 1985. זמן קצר לאחר שהתפטר, הוא הקים את חברת השדלנות המצליחה "מייקל ק.
דיוור בע"מ" שבין לקוחותיה היו מדינות כמו קנדה, דרום קוריאה, פוארטו ריקו וערב הסעודית וחברות מסחריות כמו טראנס וורלד איירליינס ופיליפ מוריס.
ב-18 במרץ 1987 הורשע דיוור בעבירות של עדות שקר לאחר שמסר עדויות כוזבות בשימוע בפני הקונגרס.
הוא הורשע בשלוש מתוך חמש סעיפי האישום, לאחר שנקבע ששיקר בעדויות שמסר בפני ועדת משנה של הקונגרס ובפני חבר מושבעים גדול פדרלי שחקרו את פעילות השדלנות שלו מול גורמי הממשל ואת ניסיונו להשתמש בקשריו בבית הלבן לצורכי עבודת השדלנות שלו.
דיוור האשים את האלכוהוליזם שלו בעדויות השקר שנתן וטען כי הוא גרם לו לפגיעות בזיכרון ובכושר השיפוט.
הוא נידון לשלוש שנות מאסר, אך העונש הופחת לשלוש שנות מאסר על תנאי וקנס בגובה 100,000 דולר.
על דיוור נגזרו גם 1,500 שעות עבודות שירות ונאסר עליו לעבוד בשדלנות למשך שלוש שנים.
בימיה האחרונים של נשיאותו של רייגן עלתה שאלת החנינה, אך רייגן ציין ביומנו כי דיוור אותת על כך שלא יסכים לקבלת חנינה ממנו.
בין השנים 1992–2006 עבד במשרד "אדלמן אינטרנשיונל", סוכנות יחסי ציבור בינלאומית שם התקדם עד למשרת סגן יושב הראש, בין לקוחותיו היו ראש ממשלת בריטניה, טוני בלייר, רפובליקת קזחסטן, מיקרוסופט ווולמארט.
בשנת 2004 לקח חלק משמעותי בארגון הלווייתו של רונלד רייגן.
בשנת 2006 הוענק לדיוור תואר לשם כבוד מאוניברסיטת פרנסיסקו מרוקין בגואטמלה סיטי, גואטמלה.
דיוור נפטר מסרטן הלבלב ב-18 באוגוסט 2007 בגיל 69 בביתו בבת'סדה, מרילנד.
הוא הותיר אחריו את אשתו קרולין איתה התחתן בשנת 1968 ושני ילדיהם אמנדה ובלייר.
מייקל ק' דיוור, מיקי הרסקוביץ, "Behind the Scenes", הוצאת William Morrow & Co, פברואר 1988
מייקל וינסנט די סאלה היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כראש עיריית טולידו בשנים 1948–1950, וכמושל אוהיו ה-60 בשנים 1959–1963.
מייקל די סאלה נולד בעיר ניו יורק להורים שהיגרו מאיטליה, אנתוני ואסונטה די סאלה.
כאשר הוא היה בן שלוש עברה המשפחה לטולידו, אוהיו.
ב-1931 סיים די סאלה תואר בוגר אוניברסיטה באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
ב-1929 הוא נשא לאישה את מירטל א.
אינגלנד, ולזוג נולדו ארבע בנות ובן אחד.
ב-1932 התקבל די סאלה ללשכת עורכי הדין של אוהיו.
ב-1949 העניקה לו אוניברסיטת נוטרדאם תואר דוקטור לשם כבוד.
ב-1936 נבחר די סאלה לבית הנבחרים של אוהיו.
הוא כיהן בו תקופת כהונה אחת והפסיד בבחירות לכהונה שנייה ב-1938.
לאחר מכן החזיק די סאלה במספר תפקידים בממשל העיר טולידו.
בשנים 1939–1941 הוא היה מנהל המחלקה המשפטית.
לאחר מכן הוא נבחר למועצת העיר, שחבריה בחרו בו כסגן ראש העיר ב-1943 וב-1945.
ב-1946 התמודד די סאלה בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה התשיעי של אוהיו, שבסיסו היה בטולידו, אך ניצח בהפרש קטן לחבר בית הנבחרים המכהן, הרפובליקני הומר ראמיי.
ב-1947 נבחר סי סאלה כראש עיריית טולידו ונבחר לכהונה שנייה ב-1949. הוא כיהן כראש העיר מ-1948 ועד שהתפטר ב-30 בנובמבר 1950 כדי לקבל משרה בממשל הפדרלי.
בעת כהונתו כראש העיר שילמה העיר את חובותיה במלואן.
ב-1950 התמודד די סאלה ללא הצלחה על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית.
הוא נוצח אז על ידי מבקר המדינה של אוהיו, ג'וזף פרגוסון, שהפסיד בבחירות הכלליות לסנאטור המכהן, הרפובליקני רוברט טאפט.
בדצמבר אותה שנה מינה אותו הנשיא הארי טרומן כמנהל המשרד ליציבות מחירים, סוכנות משנה של הסוכנות ליציבות כלכלית מתקופת מלחמת קוריאה, שמיסדה ואכפה מערכות לבקרה על המחירים בתקופת המלחמה.
ב-23 בינואר 1952 התפטר די סאלה מתפקיד זה כדי להתמודד שוב על מושב בסנאט.
הוא זכה במועמדות הדמוקרטים, אך הפסיד בבחירות הכלליות לסנאטור הרפובליקני המכהן ג'ון בריקר.
בדצמבר אותה שנה מינה הנשיא טרומן את די סאלה כראש הסוכנות ליציבות כלכלית, במקומו של רוג'ר פטנאם.
די סאלה שימש בתפקיד פחות מחודש, עד אשר הנשיא החדש דווייט אייזנהאואר ביטל את הסוכנות ב-30 באפריל 1953.
ב-1956 היה די סאלה מועמד הדמוקרטים למשרת מושל אוהיו, אך בבחירות הכלליות נוצח על ידי התובע הכללי צ'.
שנתיים לאחר מכן, ב-1958, ניצח די סאלה את אוניל ונבחר כמושל אוהיו ה-60. ב-1954 הוארך משך כהונת מושל אוהיו משנתיים לארבע שנים, החל מהבחירות של 1958, כך שדי סאלה היה מושל אוהיו הראשון שכיהן תקופת כהונה של ארבע שנים מ-1959 ועד 1963.
ביולי 1959 חתם די סאלה על הצעת חוק שעליה התנוסס לראשונה המוטו הרשמי של אוהיו "עם האל, הכל אפשרי" (With God, all things are possible).
המוטו לקוח מהבשורה על-פי מתי, פרק 19 פסוק 26.
בבחירות לנשיאות של 1960 היה די סאלה המועמד "הבן המועדף" של המפלגה הדמוקרטית באוהיו.
הוא התמודד רק בבחירות המקדימות באוהיו, שבהן הוא זכה ב-60.25 אחוזים מהקולות מול אלברט ס.
פורטר, שהתמודד מולו בבחירות למשרת המושל ב-1958. בדירוג הכללי של הבחירות המקדימות דורג די סאלה בסופו של דבר במקום השישי, לאחר מועמד המפלגה הסופי הסנאטור ג'ון פיצג'רלד קנדי, מושל קליפורניה פט בראון, ג'ורג' מקליין, סנאטור יוברט האמפרי והסנאטור ג'ורג' סמת'רס.
ב-1962 נוצח די סאלה בבחירות לכהונה שנייה כמושל אוהיו על ידי מבקר המדינה של אוהיו ג'ים רודס.
המצביעים באוהיו היו חסרי שביעות רצון מכמה הבטים של ממשלו של די סאלה, כולל התנגדותו לעונש מוות, העלייה במיסים, והמדיניות לחיוב המדינה בצרכי הקיום של חסויים.
די סאלה התנגד לעונש מוות, והמתיק כמה עונשים כאלו, אף על פי שכמושל הוא אישר שש הוצאות להורג.
הוא חקר באופן אישי את כל המקרים של הנדונים שהיו אמורים להיות מוצאים להורג בכיסא חשמלי ואף נפגש עם כמה מהם.
כדי להמחיש את אמונתו בשיקום העסיק די סאלה רוצחים מורשעים במשק ביתו.
אחת מדאגתיו העיקריות של די סאלה בנוגע לעונש המוות, הייתה שנאשמים דלי אמצעים לא יכלו להרשות לעצמם להעסיק את אותם עורכי דין כמו נאשמים אמידים, ובשל כך הם הוצאו להורג באופן בלתי פורפורציונלי.
לימים הוא נזכר: "התברר לי שלאנשים הממתינים להוצאה להורג היה דבר אחד במשותף, הם היו חסרי פרוטה".
לאחר תום כהונתו כמושל, היה די סאלה מייסד שותף ויושב הראש של הוועדה הלאומית לביטול עונש מוות פדרלי.
ספרו "הכוח של החיים או המוות" (The Power of Life or Death), שיצא לאור ב-1965 דן בסוגיה ומתאר את התנסויותיו הקשות כאדם שהיה אחראי על קבלת ההחלטות הסופיות בנוגע להוצאות להורג.
די סאלה צוטט כמי שאמר: "אף אחד שלא צפה במחוגי השעון מציינים את הדקות האחרונות לחייו של נידון למוות, ביודעו שרק לו עצמו נתונה הסמכות הזמנית הדומה לזו של האל לעצור את השעון, לא יכול להבין את הייסורים הכרוכים בהחלטה על פנייה לחנינה".
ב-1966 הצטרף די סאלה למשרד עורכי הדין "צ'אפמן, דאף ופול" מוושינגטון הבירה.
ב-1979 הוא היה שותף מייסד של משרד עורכי הדין מוושינגטון הבירה, "די סאלה ושטאודינגר".
ב-1966 פרסם די סאלה את סמרו "הבחירה השנייה", על ההיסטוריה של משרת סגן נשיא ארצות הברית.
ב-1968 הוביל די סאלה את המאמצים לשכנועו של הסנאטור טד קנדי להתמודד על הנשיאות.
הוא שימש כיושב ראש הכבוד במסע הבחירות של קנדי בבחירות של 1980.
מייקל די סאלה נפטר ב-16 בספטמבר 1981 כתוצאה מהתקף לב בעת שעשה בחופשה בפסקארה, איטליה.
הוא נטמן בבית הקברות קאוולרי שבטולידו.
על שמו קרוי בניין הממשל בטולידו שמהווה משכן למשרדי הממשל הפדרלי, המדינתי, המחוזי והעירוני בעיר.
הגשר על הכביש הבין-מדינתי שחוצה את נהר מומי שבטולידו קרוי "גשר מייקל ו.
בעבר היה קרוי על שמו מרכז די סאלה במרכז הירידים של אוהיו שבקולומבוס.
מייקל דרייטון היה משורר אנגלי שהגיע לגדולה בעידן האליזבתני.
דרייטון נולד בהרטשיל , ליד נניטון , במחוז ווריקשייר באנגליה.
כמעט שום דבר לא ידוע על ראשית חייו מעבר לכך שבשנת 1580 הוא עבד אצל תומאס גודר (Thomas Goodere) מהכפר קולינגהאם במחוז נוטינגהאמשייר.
חוקרים מהמאה ה-19 וה-20 העריכו, על בסיס רמיזות המפוזרות בשיריו ובהקדשותיו, כי ייתכן שדרייטון למד באוניברסיטת אוקספורד והיה בקשר עם בני משפחת פולסוורת' (Polesworth), ענף של משפחת גודר.
מחקר עדכני יותר הטיל ספק בהנחות אלה.
בשנת 1590 הוציא דרייטון את ספרו הראשון ההרמוניה של הכנסייה (The Harmony of the Church), כרך של שירים רוחניים שהוקדש לליידי דֶבֶרו (Devereux).
הספר ראוי לציון בזכות גרסה של שיר השירים, שנכתבה בעושר הבעה מרשים.
למעט ארבעים עותקים, שנשארו בידי הארכיבישוף מקנטרברי, המהדורה כולה הושמדה על ידי השלטונות.
עם זאת, דרייטון פרסם שירים רבים בשנים שלאחר מכן.
בשנת 1593 הופיע רעיון: הזֵר של הרועה (Idea: The Shepherd's Garland), אוסף של תשעה פסטורלים, שבו הילל את מכאובי האהבה שלו בשם הפואטי רולנד.
בהמשך פרסם דרייטון עוד "רעיונות":
בשנת 1594 הוא פרסם מחזור של חמישים ואחת סונטות, בשם מראה: רעיונות (Ideas Mirrour), וממנו אנו למדים שהגברת גרה ליד הנהר אנקור במחוז ווריקשייר.
בשנת 1595 הוא פרסם אפיליון בשם "אנדימיון ופויבה, רעיונות לטמוס" (Endimion and Phoebe, Ideas Latmus).
על פי אחת הפרשנויות ליצירה נראה שדרייטון לא הצליח לזכות ב"רעיון" שלו, והוא חי ומת כרווק, אך ג'אן ברינק רואה בפרשנות זו לא יותר מעוד אחת מהפרשנויות הביוגרפיות שלדעתו הן "בעלות נופך רומנטי" (romantic flourishes').
יש הטוענים כי לסונטות של דרייטון יש קסם ישיר, מיידי ואוניברסלי, בגלל הצליל הפשוט שלהן, ושהן בישרו את הסגנון "הזורם" של כמה משוררים אנגלים בני המאה ה-17 ובהם אדמונד וולר וג'ון דריידן.
דרייטון היה הראשון שהכניס לשימוש נרחב באנגליה את המונח "אודה" לשיר לירי, ונחשב אמן השימוש בסגנון הקצר, הסטקטי והאנקראוני .
בשנת 1593 הופיע הראשון משיריו ההיסטוריים של דרייטון, "האגדה של פירס גייבסטון", ובשנה שלאחר מכן ראה אור "מטילדה", שיר אפי בחריזה מלכותית .
בתקופה זו בערך פרסם דרייטון גם את "אנדימיון ופויבה", כרך שמעולם הוא לא הדפיס מחדש, אך מכיל מידע אוטוביוגרפי מעניין, והכרה בעזרה ספרותית שקיבל דרייטון מתומאס לודג' , ואולי גם מאדמונד ספנסר וסמואל דניאל.
ביצירתו "התאנה של מומוס" (Fig for Momus) גמל לודג' למחוות ידידותיות אלה.
בשנת 1596 פרסם דרייטון את שירו הארוך והחשוב "מורטימריאדוס" (Mortimeriados), יצירה באוטבה רימה.
מאוחר יותר הוא הכניס בשיר שינויים ואף הרחיבו, ופרסם אותו מחדש בשנת 1603 בשם "מלחמות הברונים".
בשנת 1596 הופיע שיר היסטורי נוסף, "אגדת רוברט, דוכס נורמנדי", שיחד איתו הודפסה מחדש גם "האגדה של פירס גייבסטון".
בשנת 1597 הופיעו "האגרות ההרואיות של אנגליה", סדרה של מחקרים היסטוריים, שמחקים את אלה של אובידיוס.
שירים אחרונים אלה, שנכתבו במתכונת המכונה heroic couplet , מכילים כמה מהקטעים הטובים ביותר בכתביו של דרייטון.
בשנת 1597 כבר נח המשורר על זרי הדפנה.
נראה שהוא היה מועדף מאוד בחצרה של אליזבת, והוא קיווה שכך יהיה גם בימי יורשה.
אך בשנת 1603, כאשר הוא השמיע שיר הלל לג'יימס הראשון, בעת שירש את כס המלכות, התקבל השיר בלעג ושירותיו של דרייטון נדחו בגסות.
את מרירותו ביטא בכתיבת סאטירה "הינשוף" (1604), אך לא היה לו כישרון ביצירה מסוג זה.
באותה שנה הודפסה גם המעשייה המקראית שכתב – "משה במפת ניסיו" (Moses in a Map of his Miracles), מעין אפוס מחורז, אך גם יצירה זו לא זכתה להצלחה.
בשנת 1605 הוציא דרייטון מחדש את יצירותיו החשובות ביותר – את שיריו ההיסטוריים ואת ה"רעיון" – בכרך אחד, שהודפס בשמונה מהדורות במהלך חייו.
הוא אסף גם את יצירותיו הקטנות, שעד אז לא נערכו, ופרסם אותן בכרך ללא תאריך, אך נראה שגם הוא יצא לאור בשנת 1605 בשם "שירים, ליריקה ופסטורליה" (Poems Lyric and Pastoral); אלה כללו אודות, אקלוגים וסאטירה פנטסטית בשם "האיש בירח" (The Man in the Moon).
כבר בשנת 1598 אימץ דרייטון החלטה יוצאת דופן – להלל בשירה את כל האתרים בבריטניה הגדולה שיש בהם עניין מיוחד מבחינת פני השטח והנוף (כלומר, ייחוד טופוגרפי) או מבחינת העתיקות שנמצאות בהם.
אחרי עבודה מאומצת, שנמשכה שנים רבות, הוא פרסם בשנת 1613, את החלק הראשון של היצירה העצומה הזו שנקראה פולי-אולביון (Poly-Olbion).
פורסמו שמונה עשרה כרכים, שהמלומד ג'ון סלדן הוסיף להם הערות.
ההצלחה של יצירה מיוחדת זו הייתה מוגבלת בהתחלה, ורק בשנת 1622 הצליח דרייטון למצוא מוציא לאור שהיה מוכן לקחת על עצמו את הסיכון להדפיס את החלק השני, שכלל שנים-עשר כרכים נוספים.
בכך הושלמה הסקירה של אנגליה, ודרייטון תכנן לכתוב חלק נוסף שיכסה את סקוטלנד, אבל שום חלק מעבודה זו, אם נעשתה, לא שרד.
היצירה, שכוללת יותר מ-15,000 שורות מחורזות, התפרסמה מאוד במהלך השנים, אבל מעטים קוראים אותה בשלמותה.
עם זאת היא משמשת מקור חשוב לתקופה, שכן דרייטון, בשאיפתו לספק "עוגני זיכרון" לעבר הנשכח של בריטניה, היטיב לכלול בה מידע מדעי מדויק (בעיקר בהערותיו של סלדן).
בשנת 1627 פרסם דרייטון עוד כרך שבו מגוון יצירות, שהכיל כמה מהיצירות האופיינית לו ביותר.
"קרב אז'נקור" (The Battle of Agincourt), שיר היסטורי שנכתב באוטבה רימה ומתאר את הניצחון האנגלי בקרב אז'נקור (דרייטון כתב גם בלדה על אותו נושא ובאותו שם.
אין להתבלבל בין שתי היצירות),
"המצוקות של המלכה מרגרט" (The Miseries of Queen Margaret), שנכתב באותו אופן ומתייחס למלכת אנגליה מרגרט מאנז'ו.
"נימפידיה, החצר של פארי" (Nimphidia, the Court of Faery), אפוס קטן וחינני ביותר על ארץ אגדות.
"המסע של סינטיה" (The Quest of Cinthia) ו"הסירנה של הרועה" (The Shepherd's Sirena), שתי פסטורליות ליריות.
"עגל הירח" (The Moon Calf), מעין סאטירה.
"נימפידיה" היא יצירתו המוערכת ביותר של דרייטון, לצד הבלדה המפורסמת שלו על קרב אז'נקור, שהיא די ייחודית ומלאה בפנטזיה ודמיון.
אחרון הפרסומים הענפים של דרייטון היה "גן העדן של המוזות" (The Muses' Elizium), שהתפרסם בשנת 1630.
דרייטון נפטר בלונדון ב-23 בדצמבר 1631, ונקבר בפינת המשוררים במנזר ווסטמינסטר.
הרוזנת מדורסט הציבה במקום אנדרטה עם שורות הספד המיוחסות לבן ג'ונסון.
כמו משוררים אחרים בתקופתו, גם דרייטון כתב לתיאטרון, אך בניגוד לשייקספיר, בן ג'ונסון או סמואל דניאל, הוא השקיע מעט מיכולותיו האמנותיות בתחום זה.
במשך תקופה של חמש שנים בלבד, בין השנים 1597 ל-1602, היה דרייטון חבר בקבוצה של מחזאים שסיפקו חומרים לתיאטרון של פיליפ הנסלו .
יומנו של הנסלו קושר בין שמו של דרייטון לבין 23 מחזות מאותה תקופה, ומראה שדרייטון כמעט תמיד עבד בשיתוף פעולה עם יוצרים אחרים שפעלו עם הנסלו בקביעות ובהם תומאס דקר , אנתוני מנדיי והנרי צ'טל .
מתוך 23 המחזות הללו, רק אחד שרד: "סר ג'ון אולדקסטל" (Sir John Oldcastle) , שדרייטון חיבר בשיתוף פעולה עם מנדיי, רוברט וילסון וריצ'רד האת'ווי .
"ויליאם לונגסוורד" (William Longsword), המחזה היחיד שהיומן של הנסלו מייחס בשלמותו לדרייטון, לא הושלם מעולם.
ייתכן שזה היה שמה החדש של קבוצה שנקראה קודם "הילדים של פול" (Children of Paul's), מכיוון שהקבוצה האחרונה "נעלמה" בערך בזמן הזה.
המיזם לא זכה להצלחה, והתמוסס במסגרת התדיינות משפטית בשנת 1609.
דרייטון היה חבר של כמה מהאנשים המפורסמים ביותר בתקופתו.
הוא התכתב בידידות עם דראמונד.
בן ג'ונסון, ויליאם בראון , ג'ורג' וויטר ואחרים היו בין חבריו.
הכומר ג'ון וארד , ששימש משנת 1662 ככומר של סטרטפורד על האייבון וליקט זוטות ושמועות על שייקספיר, כתב כי "שייקספיר, דרייטון ובן ג'ונסון (כך!) קיימו פגישה עליזה ונראה ששתו יותר מדי, מכיוון ששייקספיר מת שם מקדחת שלקה בה".
באחד משיריו של דרייטון, אלגיה או איגרת למר הנרי ריינולדס , הוא כלל ביקורות רבות-ערך על משוררים אנגלים מימיו של צ'וסר ועד לזמנו, ובכלל זה על שייקספיר.
מהדברים שדרייטון כתב על עצמו אפשר ללמוד שהיה אדם חסר מנוחה וממורמר, אך בו בזמן גם איש סגולה.
בשנת 1748 פורסמה מהדורה בפורמט פוליו הכוללת את כל יצירותיו של דרייטון בפיקוח ובעריכה של ויליאם אולדיס .
מהדורה אחרת, בפורמט קואטרו , שיצאה בשנת 1753 בארבעה כרכים, אך אלה הוכנו בצורה לא מרושלת ולא מדויקת.
ריצ'רד הופר תכנן בשנת 1876 להוציא לאור מהדורה שתכלול את כל עבודותיו של דרייטון, אך תוכניתו לא הושלמה מעולם.
כרך ובו יצירות נבחרות הופיע בשנת 1883 בעריכת A.
ראה במיוחד אוליבר אלטון, Michael Drayton (1906).
על פי רישומי ספריית הקונגרס יצאו במאה ה-20 שתי מהדורות הכוללות את יצירותיו של דרייטון:
מהדורה שלמה של חמישה כרכים פורסמה באוקספורד בין השנים 1931 ו-1941 (גרסה מתוקנת ראתה אור בשנת 1962).
את המהדורה הזו ערכו ג'יי ויליאם הבל (J.
William Hebel), ק' טילוטסון וב' ה' ניודיגייט (B.
מהדורה של שני כרכים משיריו של דרייטון פורסמה בהרווארד בשנת 1953, בעריכת ג'ון בוקסטון (John Buxton).
מייקל האוסמן הוא במאי וידאו קליפים וקולנוע, סופר ואמן אמריקאי, המתגורר ברומא, איטליה.
הקליפים של מייקל האוסמן זכו במספר פרסים, כולל שישה פרסי הווידאו קליפים של MTV ופרס המוזיאון לאמנות מודרנית.
סרטים שביים במהלך הקריירה הקולנועית והמוזיקלית שלו כללו את: Rhinoceros Hunting In Budapest, בכיכובו של ניק קייב, שהוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים סאנדנס; Blind Horizon, בכיכובו של סם שפרד; The Unsinkable Henry Morgan, שהוקרן גם הוא בפסטיבל הסרטים סאנדנס; ו-The Audition, שהוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים של ונציה.
"הסרט הקצר הטוב ביותר", The Audition, פסטיבל הסרטים הבין-לאומי ביירון ביי.
"הסרט הזר הטוב ביותר", The Audition, פסטיבל הסרטים הקצרים של ניו יורק דאונטאון.
"קליפ הדאנס הטוב ביותר", "Do It Again" מאת The Chemical Brothers, פרס הווידאו קליפים של MTV היפני.
"הקליפ האלקטרוני הטוב ביותר", "Do It Again" מאת The Chemical Brothers בטקס פרסי MVPA.
"הקליפ הטוב ביותר", "La Tortura" (שאקירה ואלחנדרו סאנס), פרס הווידאו קליפים של MTV הלטיני.
"הקליפ הטוב ביותר של אישה", "Verás" (מדונה), פרס הווידאו קליפים של MTV הלטיני.
"הקליפ הטוב ביותר של אישה", "Take a Bow" מאת מדונה, פרס הווידאו קליפים של MTV.
מצוינות בקליפ של "Take a Bow" מאת מדונה, פרס AICP במוזיאון לאמנות מודרנית.
"הסרט הקצר הטוב ביותר", "Abandoned 58", פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין
מייקל הופקינס הוא מהנדס ואסטרונאוט אמריקאי שטס לחלל כחבר משלחות לתחנת החלל הבין-לאומית.
מייקל הופקינס נולד וגדל במדינת מיזורי.
בשנת 1987 הוא התחיל לימודי הנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין וסיים אותה עם קבלת תואר ראשון בשנת 1991. הוא המשיך ללימודי תואר שני באוניברסיטת סטנפורד אותה סיים בשנת 1992.
לאחר סיום הלימודים הופקינס התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית ושירת בתפקידי הנדסה.
בשנת 1999 הוא נשלח לקנדה ובהמשך לאיטליה.
החל משנת 2005 הוא שירת בפנטגון.
בשנת 2009 הופקינס נבחר לצוות אסטרונאוטים.
בספטמבר 2013 הופקינס טס לחלל בטיסה בחללית סויוז TMA-10M.
הוא הצטרף למשלחת מס' 37 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד של פיודור יורצ'יחין.
לאחר סיום פעילות המשלחת הוא הצטרף למשלחת מס' 38 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד של אולג קוטוב.
במהלך שהות בחלל הוא ביצע פעמיים פעילות חוץ-רכבית באורך כולל של 13 שעות.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 166 ימים.
בנובמבר 2020 הופקינס טס בפעם השנייה בחללית קרו דרגון רזיליאנס במשימה SpaceX Crew-1 כמפקד צוות.
זו הייתה טיסה מאוישת ראשונה של חללית במסגרת התוכנית המאוישת המסחרית.
החללית התחברה לתחנת החלל הבין-לאומית וצוותה הצטרף למשלחת מס' 64 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד סרגיי ריז'יקוב.
לאחר סיום פעילות המשלחת הוא הצטרף למשלחת מס' 65 לתחנת החלל הבין-לאומית בפיקוד של שאנון ווקר.
במהלך שהות בחלל הוא ביצע 3 פעמים פעילות חוץ-רכבית באורך כולל של 20 שעות.
לאחר ביצוע תוכנית החללית התנתקה מתחנת החלל ונחתה בהצלחה לאחר 167 ימים בחלל.
מייקל דה סנטה הוא דמות בדיונית ואחת משלוש הדמויות הראשיות במשחק הווידאו Grand Theft Auto V מאת רוקסטאר גיימס.
מייקל, שודד בנקים לשעבר שחי תחת תוכנית להגנת עדים לאחר שערק לשלטונות, מוצג כאדם מתוסבך המנסה לנווט בין חיי הפשע שאותם השאיר מאחור לבין חיי המשפחה הלא מתפקדים שלו.
הדמות מגולמת על ידי השחקן האמריקאי נד לוק, וזכתה לשבחים רבים מצד המבקרים והפכה לאחת הדמויות האייקוניות והבלתי נשכחות בתולדות סדרת GTA.
מייקל דה סנטה, שנולד בשם מייקל טאונלי (Michael Townley), גדל במשפחה מתעללת באזורים מוכי העוני של המערב התיכון בארצות הברית.
כבר מגיל צעיר, הוא נחשף לעולם הפשע.
בשנת 2004, במהלך שוד בנק כושל בלודנדורף, צפון יונקטון, מייקל ואנשי צוותו, בראד סניידר וטרבור פילפס, נקלעו למארב של ה-FIB (לשכת החקירות הפדרלית, המקבילה הבדיונית ל-FBI).
לאחר שסניידר נהרג וטרבור נמלט, מייקל ערק לשלטונות והגיע להסכם עם סוכן ה-FIB דייב נורטון.
במסגרת ההסכם, מייקל זייף את מותו, נכנס לתוכנית להגנת עדים וקיבל זהות חדשה, "מייקל דה סנטה", יחד עם משפחתו.
הוא עבר להתגורר בבית מידות מפואר בשכונת רוקפורט הילס היוקרתית שבלוס סאנטוס, מדינת סאן אנדראס, יחד עם אשתו אמנדה וילדיהם המתבגרים, טרייסי וג'ימי.
למרות העושר הרב והחיים הבטוחים לכאורה, מייקל מתוסכל עמוקות מחייו החדשים.
נישואיו לאמנדה מתפוררים, ילדיו אינם מכבדים אותו, והשעמום מחיי הפרישה משודים וחיי אקשן מביא אותו לטיפול פסיכולוגי קבוע אצל ד"ר פרידלנדר.
התסכול והצורך באדרנלין הם שידחפו אותו בסופו של דבר בחזרה לעולם הפשע, ויניעו את עלילת המשחק.
עלילת "Grand Theft Auto V" מתחילה כשמייקל דה סנטה חי את חיי הפרישה הנוחים אך המשעממים שלו בלוס סאנטוס.
נקודת המפנה הראשונה בחייו מגיעה כאשר הוא פוגש את פרנקלין קלינטון.
פגישתם מתרחשת בנסיבות יוצאות דופן: פרנקלין, העובד בסוכנות מכוניות יוקרתית של סמיון יטריאן, נשלח לגנוב את רכבו של ג'ימי, בנו של מייקל, מכיוון שג'ימי פיגר בתשלומים.
מייקל, שמוצא את פרנקלין מנסה לגנוב את המכונית מתוך המוסך שלו, מצמיד אקדח לראשו של פרנקלין ומאלץ אותו לנסוע ישירות אל סמיון.
שם, מייקל מתעמת באלימות עם סמיון, הורס את חנותו ומאיים עליו, ובכך מסבך את עצמו בחזרה לעולם הפשע.
תקרית זו יוצרת יחסי חניכה-מנטור מורכבים ובלתי צפויים בין מייקל לפרנקלין, כאשר מייקל רואה בפרנקלין את הבן שתמיד רצה, ופרנקלין רואה במייקל את ההזדמנות לצאת מחיי הפשע הקטנים והמגבילים של הגטו.
החיבור המחודש של מייקל לעולם הפשע מתרחש בעקבות שוד תכשיטים מוצלח בחנות "וואנג'טה" (Vangelico), בעוד השוד מצליח מבחינה פיננסית, הוא מושך את תשומת ליבו של שותפו לשעבר, טרבור פיליפס.
טרבור, שחי חיי עבריינות קיצוניים במחוז בליין המדברי וחשב שמייקל מת לפני עשור, מזהה את סגנון הפעולה של מייקל במהדורת החדשות.
הוא מוצא את מייקל בלוס סאנטוס, והמפגש המחודש בין השניים יוצר דינמיקה נפיצה, כאוטית ובלתי צפויה.
טרבור, מייקל ופרנקלין יוצרים את "השלישייה" – שלושה פושעים שונים בתכלית בגישתם ואישיותם, הנאלצים לעבוד יחד על מנת לבצע שודים מורכבים, להתמודד עם איומים מצד ארגונים שונים (כולל ה-FIB המושחת, סוכנות הביון IAA, וארגוני פשע כמו המאפיה הסינית) ולשרוד את הסכנות של לוס סאנטוס.
לאורך המשחק, מייקל נקרע באופן תמידי בין רצונו לשמור על משפחתו המתפוררת לבין משיכתו הבלתי נשלטת לחיי הפשע והאדרנלין.
הוא נקלע לעימותים קשים ומתמשכים עם אשתו אמנדה וילדיו טרייסי וג'ימי, המבטאים את חוסר שביעות רצונם העמוק מחייו ומחוסר תפקודו כאב משפחה.
במקביל, הוא מסתבך עם סוכני FIB מושחתים, דייב נורטון (שהוא בעל בריתו משכבר הימים) וסטיב היינס (סוכן חסר מעצורים), המנצלים את עברו וכישוריו של מייקל ואת האחיזה שלהם בו כדי לקדם מטרות אישיות ומפוקפקות של הסוכנות.
מייקל נאלץ לבצע עבורם משימות מסוכנות, מה שמסבך אותו עוד יותר עם גורמים עברייניים וארגונים ממשלתיים כאחד.
לקראת סיום המשחק, העלילה מגיעה לשיאה כשכל הגורמים הלחוצים – הסכסוכים המשפחתיים, האיומים מצד ה-FIB, והמתח הגובר בין מייקל לטרבור – מאלצים את השחקן לקבל החלטה גורלית.
השחקן נדרש לבחור את גורלו של מייקל, או את גורלם של פרנקלין וטרבור, במספר סיומות אלטרנטיביות:
מייקל דה סנטה הוא דמות רב-שכבתית ומלאת ניגודים, הנחשבת לאחת הדמויות העמוקות והמורכבות ביותר בסדרת Grand Theft Auto.
במבט ראשון, הוא נראה ככריש פיננסי עצלן ומפונק, שמעדיף לבלות את זמנו בצפייה בטלוויזיה, שתיית אלכוהול ועישון סיגרים על פני התמודדות עם בעיותיו.
עם זאת, מתחת לפני השטח מסתתרת נפש מיוסרת של עבריין לשעבר המכור לאדרנלין של הפשע, ותשוקה עמוקה אך כושלת לייצב את חיי משפחתו.
הקונפליקטים הפנימיים של מייקל הם ליבת אישיותו.
הוא קרוע בין שתי זהויות: זו של איש המשפחה "הלגיטימי" והעשיר, וזו של שודד הבנקים חסר המעצורים.
הוא מתגעגע לימי הזוהר של הפשע, אך במקביל מתמודד עם השלכותיו ההרסניות על קשריו המשפחתיים.
מערכת היחסים הרעועה שלו עם אשתו אמנדה, ילדיו טרייסי וג'ימי, והמטפל שלו, ד"ר פרידלנדר, מדגישה את חוסר יכולתו לתקשר ולפתור בעיות בדרכים מקובלות.
ציניות ושנינות אפלות מאפיינות את התנהלותו, והוא נוטה להגיב באלימות ובאגרסיה כאשר הוא מאבד שליטה או מרגיש מאוים.
מייקל מייצג ארכיטיפ של "איש אמצע החיים במשבר" (Mid-life crisis) שמוצא את עצמו לכוד במציאות שבנה לעצמו – כלוב זהב שבו הוא כלוא.
דמותו משמשת ככלי לביקורת על החלום האמריקאי, כשהוא מראה איך גם עושר ונכסים לא יכולים למלא את החלל הפנימי או להעלים את המשיכה לחיים מסוכנים.
אמנדה דה סנטה – אשתו של מייקל.
היחסים ביניהם רצופים במתח, מריבות בוטות וחוסר אמון.
אמנדה בזבזנית ובוגדנית, ומייקל מתלונן על ניסיונותיה הבלתי פוסקים להוציא ממנו כסף ולנצל את עושרו.
למרות זאת, קיים ביניהם קשר עמוק של שנים, והוא מנסה לשמור על אחדות המשפחה, גם אם בדרכים עקלקלות.
טריסי דה סנטה – בתו של מייקל.
טרייסי שואפת להיות כוכבת ריאליטי ונתפסת כשטחית וחסרת כבוד כלפי אביה.
מייקל מנסה, לעיתים בצורה מגושמת ואף מזיקה, להגן עליה מפני סכנות תעשיית הבידור ולהכווין אותה, אך לרוב ללא הצלחה.
גימי דה סנטה – בנו של מייקל.
ג'ימי הוא צעיר עצלן, מפונק וחסר מוטיבציה, המבלה את זמנו במשחקי וידאו וצריכת סמים.
מייקל מנסה להתחבר אליו ולהיות דמות אב, אך לרוב הדבר מוביל לעימותים קומיים או טראגיים, שבהם ג'ימי מנצל את נדיבותו של אביו.
טרבור פיליפס – טרבור הוא שותפו הוותיק של מייקל לשודים וחברו הקרוב ביותר, אך גם מקור עיקרי לדרמה וכאוס בחייו.
היחסים ביניהם סוערים, בלתי יציבים, ורוויים בכעס וטינה מצד טרבור על בגידתו לכאורה של מייקל בעבר.
למרות זאת, קיים קשר בלתי ניתן לניתוק המבוסס על היסטוריה משותפת, נאמנות מעוותת וכימיה פסיכופתית על גבול הגאונות.
מערכת היחסים המורכבת הזו היא מנוע עלילתי מרכזי במשחק.
פרנקלין קלינטון – היחסים בין מייקל לפרנקלין מתחילים כמערכת יחסים של מנטור-חניך.
מייקל רואה בפרנקלין פוטנציאל לא ממומש ומושיט לו יד, בעוד פרנקלין רואה במייקל את הכרטיס ליציאה מחיי הכנופיות המוגבלים.
למרות ההבדלים הגדולים ביניהם בגיל, ברקע ובהשקפת עולם, הם מפתחים קשר של כבוד ואמון, ולעיתים קרובות מייקל לוקח על עצמו את תפקיד האב החלופי עבור פרנקלין.
דמותו של מייקל דה סנטה זכתה לשבחים נרחבים מצד מבקרי משחקים ושחקנים כאחד, והיא נחשבת לאחת הדמויות הבולטות והמורכבות ביותר בסדרת "Grand Theft Auto".
רוב הביקורות הדגישו את עומקו הפסיכולוגי, את הריאליזם של ייצוגו כאדם במשבר אמצע החיים, ואת הניגודים שאישיותו מציגה.
מבקרים רבים שיבחו את האופן שבו מייקל מציג את הקונפליקטים הפנימיים בין רצונו לחיי משפחה נורמטיביים לבין משיכתו הבלתי נשלטת לעולם הפשע.
הוא תואר כדמות "נוגעת ללב", "אנושית" ו"מלאת פגמים", מה שאפשר לשחקנים רבים להזדהות איתו למרות מעשיו הבעייתיים.
מערכות היחסים הדינמיות שלו עם בני משפחתו ועם טרבור ופרנקלין צוינו כאחד משיאי המשחק, והוסיפו רובד רגשי ועלילתי עשיר.
ב-1865 נבחר האן לסנאט של ארצות הברית, אך הרפובליקנים הרדיקלים סירבו לאפשר לו ולסנאטורים נבחרים אחרים ממדינות הקונפדרציה לשעבר לאייש את מושביהם.
בהמשך הוא נבחר כמה פעמים מטעם הרפובליקנים לבית הנבחרים של לואיזיאנה במהלך תקופת השיקום, ואז גם נבחר כיושב ראש הבית.
האן היה מוציא לאור ועורך עיתון פעיל, והחזיק בבעלותו והפעיל שלושה עיתונים בזה אחר זה שתמכו במפלגה הרפובליקנית, בתוכניותיה ובמועמדיה בלואיזיאנה.
הוא הוציא חלק ניכר מהונו לקיום עיתונים אלו.
הוא המשיך להיות פעיל בפוליטיקה, ונבחר שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1884 ברוב גדול, וכיהן בו שנה עד למותו.
מייקל האן נולד בקלינגנמינסטר שבפפאלץ, אז חלק מממלכת בוואריה, וכיום חלק ממדינת ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה.
אביו נפטר לפני לידתו, וחלק מהמקורות מציינים שהוריו היו יהודים.
יחד עם אימו האלמנה וארבעת אחיו ואחיותיו הגדולים, היגר האן כילד לארצות הברית והגיע לניו יורק.
המשפחה עברה לרפובליקת טקסס, וב-1840 הגיעה לניו אורלינס.
בשנה שלאחר מכן נפטרה אימו של האן מקדחת צהובה, והילדים נותרו יתומים.
בסיוע אחיו הגדולים, המשיך האן בחינוכו בבית הספר התיכון המקומי.
ב-1849, בגיל 19, הוא החל ללמוד משפטים בהדרכת כריסטיאן רוזליוס, עורך דין ויגי בולט ולימים התובע הכללי של לואיזיאנה.
ב-1851 סיים האן לימודי משפטים באוניברסיטת טוליין, לאחר מכן עבד במשרדו של רוזליוס.
הוא ידע אנגלית, צרפתית וגרמנית על בוריין.
בשנה שלאחר מכן, כשהיה בן 22, נבחר האן למועצת החינוך של ניו אורלינס.
הוא ניהל את מערכת החינוך, והצטרף לסיעת המפלגה הדמוקרטית בהנהגתו של פייר סול.
בבחירות לנשיאות של 1860 תמך האן בסטיבן דאגלס.
ב-1860 התנגד האן לפרישת לואיזיאנה מהאיחוד, ונשא נאום בעד האיחוד בכיכר לאפייט שבניו אורלינס.
הוא נמנע מלשאת שבועת אמונים לקונפדרציה.
ב-1862 נבחר האן לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של לואיזיאנה.
מחוז זה כלל את רוב שטחה של ניו אורלינס, שהייתה כבושה על ידי צבא האיחוד.
האן היה אחד משני הנציגים של לואיזיאנה שכיהנו בקונגרס ה-37 שהתפזר ב-4 במרץ 1863, במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
בסופו של דבר הוא ייעץ שלא יהיה יותר ייצוג בקונגרס מטעם לואיזיאנה עד שהיא "תשוקם".
הוא נפגש והתיידד עם הנשיא אברהם לינקולן.
ב-1864 כשכבר כמעט כל שטחה של לואיזיאנה היה תחת שלטון האיחוד, החליט נתניאל בנקס, המפקד הצבאי של מחלקת המפרץ, שבין השאר הייתה אחראית על הסדר האזרחים בלואיזיאנה הכבושה, על עריכת בחירות במדינה ועל כינוס ועידת חוקה.
בנג'מין פלנדרס ותומאס ג'פרסון דורנט, מהבולטים מבין תומכי האיחוד, התנגדו לתוכנית המתונה של בנקס.
האן רכש אז עיתון שקודם לכן תמך בעבדות, "ניו אורלינס טרו דלתא" (New Orleans True Delta), ועשה בו שימוש כדי לקדם את היוניוניזם המתון לתמיכה בתוכניתו של בנקס, כולל מתן שוויון זכויות לעבדים המשוחררים.
האן התמודד בבחירות למשרת מושל לואיזיאנה מטעם מפלגת המדינה החופשית (Free-State Party) וזכה ב-6,158 קולות (57.4 אחוזים).
פלוז, דמוקרט שמרן, קיבל 2,720 קולות (25.3 אחוזים), ובנג'מין פרנקלין פלנדרס, רפובליקני רדיקלי, קיבל 1,847 קולות (17.2 אחוזים).
כשנבחר האן כמושל, הוא היה ראשון המושלים בכל מדינות ארצות הברית שהיה יליד גרמניה, וככל הנראה, היהודי הראשון שנבחר כמושל, אם כי אז הוא קיים את מצוות הנצרות האפיסקופלית.
ב-4 במרץ 1864 הושבע האן כמושל החלק של לואיזיאנה שהיה בשליטת האיחוד.
במהלך תקופת כהונתו הוא ניסה להשיג את זכות הבחירה עבור העבדים המשוחררים, אך היה זה מוקדם מדי.
הוא דאג לאשרור התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית על ידי לואיזיאנה.
ממשלו של האן הניח את היסודות למערכת החינוך עבור האפרו-אמריקאים, והחל בצעדים לקראת ביטול תוכנית השיקום במדינה.
האן היה בעל תפקיד מרכזי בוועידת החוקה המדינתית של 1864, אך מייג'ור גנרל סטיבן הרלבט, שהחליף את בנקס כמפקד מחלקת המפרץ, התנגד לו, וסירב להכיר בממשל האזרחי המדינתי תחת האן.
במרץ 1865 התפטר האן מתפקידו כמושל, ונבחר על ידי בית המחוקקים המדינתי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית.
עם זאת, הרפובליקנים הרדיקלים לא אישרו לו לאייש את מושבו בסנאט, שכן הם האמינו שעל לואיזיאנה לעבור עוד שלבים רבים לפני שיתאפשר לה לשוב לחיק האיחוד.
כמושל הבא הושבע במקומו של האן סגן המושל ג'יימס מדיסון ולס.
לאחר רצח אברהם לינקולן באפריל 1865 סירב הקונגרס לאשר לאף אחד מהנציגים לבית הנבחרים ולסנאט מטעם מדינות הקונפדרציה לשעבר לאייש את מושביהם עד לביצוע תוכנית השיקום.
האן, שכאמור נבחר לסנאט, שב לניו אורלינס, וחבר לרפובליקנים הרדיקלים שקראו לכינוס ועידה לתיקון חוקת 1864 כך שהיא תכלול מתן זכות בחירה לשחורים.
ב-30 ביולי 1866 הוא נורה ונפצע קשה במהומות של ניו אורלינס .
ב-1867 היה האן לעורך ולמנהל של העיתון "ניו אורלינס רפבליקן" (New Orleans Republican), שהיה הבימה שלו להתנגדות לתוכנית השיקום המקלה של הנשיא אנדרו ג'ונסון.
ב-1872 הוא פרש לאחוזת המטעים שלו במחוז סנט צ'ארלס, שם הוא ייסד את הכפר האנוויל והוציא לאור את עיתונו השלישי, "סנט צ'ארלס הראלד" (St.
באחוזתו הוא גידל קני סוכר, שהיה היבול הנפוץ ב"מחוזות הסוכר" באזור זה.
בין השנים 1872–1878 כיהן האן כחבר בית הנבחרים של לואיזיאנה.
הוא נבחר כיושב ראש ועדת המשפט וכיושב ראש הבית בעיצומה של פשרת וילר .
ב-1878 הוא מונה כמפקח על מטבעת ארצות הברית בניו אורלינס, תפקיד בו הוא שימש עד ינואר 1879. בנקודת זמן זו מונה האן כשופט במחוז השיפוטי ה-26 של לואיזיאנה, שכלל את מחוזות יוחנן המטביל, סנט צ'ארלס וג'פרסון.
במהלך הבחירות של 1880 הוא הקים וערך את העיתון "ניו אורלינס לדג'ר" (New Orleans Ledger) ובו הוא קידם את המועמדים הרפובליקנים.
אף על פי שהדמוקרטים השיבו לעצמם את השליטה בבית המחוקקים, זכה האן להערצה אישית על היושרה שלו ועל עקביות עמדותיו.
ב-1884 הוא נבחר שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם הרפובליקנים כנציג מחוז הקונגרס השני של לואיזיאנה, במרוץ שבו הוא זכה בקלות בהפרש של 3,000 קולות.
מייקל האן נפטר בחדרו שבמלון וילארד שבוושינגטון די.
ב-15 במרץ 1886, כתוצאה מקרע בכלי דם ליד ליבו.
הלווייתו נוהלה על ידי כומר אפיסקופלי, והוא נטמן בבית הקברות מטיירי שבניו אורלינס.
האן מעולם לא נשא אישה ומת עני מנכסים.
את רוב הונו הוא הוציא על רכישת וניהול עיתוניו.
מייקל הכטר (אנגלית Michael Hechter) הוא סוציולוג אמריקאי ופרופסור למדע המדינה באוניברסיטת אריזונה סטייט.
הוא פרופסור אמריטוס לסוציולוגיה באוניברסיטת וושינגטון.
הכטר נודע לראשונה בזכות מחקריו בתחום הניתוח ההיסטורי - השוואתי.
ספרו " קולוניאליזם פנימי: הפריחה הקלטית בפיתוח הלאומיות הבריטית, 1536-1966" (1975; 1998) הציג ניתוח מבני חברתי של הלאומיות - בניגוד להסברים תרבותיים פופולריים לתופעה באותה תקופה - והיה אחד המחקרים הראשונים מסוג זה שהשתמשו בניתוח סטטיסטי רב-משתני.
הוא נחשב לאחד הספרים הטובים ביותר של המאה ה-20 על ידי האגודה הסוציולוגית הבינלאומית.
הוא פיתח את תאוריית הבחירה הרציונלית כדי להסביר סדרה של בעיות מקרו-סוציולוגיות, כולל לאומיות, הקמת מדינה, פעולה קולקטיבית וסדר חברתי.
סוגיות אלו מנותחות בספרים "המיקרו-יסודות של המקרו-סוציולוגיה" (1983), "עקרונות הסולידריות הקבוצתית" (1987), "הכלת הלאומיות" (2000), "שלטון זר " (2013), "סוציולוגיה של בחירה רציונלית" (2019) ו"ראשית המרד" (2020), שנכתבו יחד עם סטיבן פפאף.
אוסף מתרומותיו בנושא זה ניתן למצוא בספר "סוציולוגיה של בחירה רציונלית" (2019).
הכטר הוא עמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים (מאז 2004) וחבר נבחר באגודה למחקר השוואתי.
הוא היה עמית בקרן ראסל סייג', ופעמיים עמית במרכז למחקר מתקדם במדעי ההתנהגות באוניברסיטת סטנפורד.
הכטר, יליד 1943, הוא בנם של אוסקר הכטר, ביוכימאי בולט בתחום הסטרואידים, וגרטרוד הכטר, אמנית.
הוא נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, וגדל בווסטר, מסצ'וסטס, שם למד בבית הספר פטני וסיים את לימודיו באקדמיית ווסטר.
הוא קיבל תואר ראשון באמנויות יפות (AB) בשנת 1966 ודוקטורט בסוציולוגיה בשנת 1972, שניהם מאוניברסיטת קולומביה.
הכטר הצטרף למחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת וושינגטון בשנת 1970, שם שהה עד 1984. לאחר מכן הוא קיבל משרת פרופסור באוניברסיטת אריזונה, שם שהה במשך עשור שלם, לפני שעבר לאוניברסיטת אוקספורד כעמית בניו קולג' ומרצה באוניברסיטה לסוציולוגיה.
בין השנים 1996 ל-1999, חזר הכטר לארצות הברית וחזר ללמד באוניברסיטת אריזונה.
בשנת 1999, הצטרף שוב למחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת וושינגטון, והפך לפרופסור אמריטוס בשנת 2005. לאחר מכן הצטרף לאוניברסיטת מדינת אריזונה כפרופסור מיסד בבית הספר ללימודים גלובליים, ומאוחר יותר לפרופסור מיסד למדע המדינה בשנת 2013 וחבר סגל מרכזי במרכז לחקר דינמיקה חברתית ומורכבות.
בין השנים 2008 ל-2009, ניהל את בית הספר ללימודים גלובליים ב-ASU.
הוא היה גם פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת קופנהגן בין השנים 2015 ל-2017.
הכטר מכהן כיום בוועדות העורכים של כתבי העת "אדם וכלכלה", "אתנופוליטיקה", "אומות ולאומיות" ו"תיאוריה משפטית".
הכטר ערך מספר גיליונות מיוחדים של כתבי עת בנושאים סוציולוגיים מרכזיים.
"Internal Colonialism in Comparative Perspective" (עם ג'ון סטון) הופיע ב-Ethnic and Racial Studies בשנת 1979. הוא הפיק גיליון של Theory and Society בשנת 1994 בנושא "השלכות תאורטיות של נפילת הסוציאליזם המדיני" עם איוון סלני.
בשנת 1995, הוא היה אחראי על גיליון מיוחד של American Journal of Sociology בנושא "ניבוי במדעי החברה".
"לגיטימיות בעולם המודרני" פורסם ב-American Behavioral Scientist (2009).
"מיקוח בין הפריפריה לעידן הדמוקרטיה" (עם דייוויד סירוקי ושון מולר) הופיע ב-Swiss Political Science Review (2016).
ספרו הראשון של הכטר, "קולוניאליזם פנימי: השוליים הקלטיים בפיתוח הלאומי הבריטי 1536-1966", שפורסם בשנת 1975, נבחר לאחד הספרים הטובים ביותר של המאה על ידי האגודה הסוציולוגית הבינלאומית בשנת 2000. תרגום לאיטלקית פורסם בשנת 1979. הספר טען כי קולוניאליזם אינו מוגבל למושבות מעבר לים.
קולוניאליזם פנימי התפתח במדינות מערב אירופה רבות במהלך בניית המדינה.
אנגליה כבשה את ויילס בשנת 1536, הוסיפה את סקוטלנד עם חוזה האיחוד בשנת 1707, ושילבה את אירלנד בשנת 1801. מושג הקולוניאליזם הפנימי שימש לראשונה על ידי פופוליסטים רוסים כדי לתאר את ניצול האיכרים על ידי מעמדות עירוניים.
לאחר מכן, הוא אומץ על ידי אנטוניו גראמשי ואחרים כדי לאפיין את חוסר הפיתוח המתמשך של אזורים מסוימים ברוסיה ובאיטליה.
קולוניאליזם פנימי, לעומת זאת, הגביל את המונח למדינות ליבה שהרחיבו את שליטתן על פריפריות שונות מבחינה תרבותית.
הספר הציג שני טיעונים נפרדים אך קשורים.
טיעון זה גורס כי היעדר הריבונות הפוליטית האופיינית למושבות פנימיות הגביל את רווחתן הכלכלית ואיים על שלמותן התרבותית.
מאוכלוסיית הפריפריה נשללת הזכות והאחריות לקבוע את גורלה הפוליטי בעצמה.
הטיעון השני התמקד ביחידים ולא באזורים וטוען כי זהויות נפרדות מבחינה תרבותית נותרות בולטות בקרב חברי קבוצות הכפופות לחלוקת עבודה תרבותית.
חלוקת העבודה על בסיס התרבותיות
מאמרו משנת 1978, "היווצרות קבוצות וחלוקת עבודה על בסיס תרבות", שפורסם בכתב העת האמריקאי לסוציולוגיה, הדגיש שני סוגים עיקריים של היווצרות קבוצות - המבוססים על עקרונות של היררכיה ופילוח - עם השלכות על ריבוד חברתי בכל חברה.
נושא זה פורט לאחרונה במספר מאמרים אחרונים של מדענים פוליטיים על אי-שוויון אופקי, כמו גם במאמרו של הכטר משנת 2016 בנושא "מוצא אתני, מעמד ומלחמת אזרחים".
עבודתו של הכטר על לאומיות עוסקת בשלוש שאלות: עיתוי ההתרחשות, הסיבות לחשיבות הפוליטית של הבחנות תרבותיות, והשלכות של שלטון זר.
ספרו משנת 2000, "הכלת הלאומיות", מסביר מדוע תנועות פוליטיות לאומניות נטו לצוץ רק מאז המאה ה-19. זאת בשל העלייה האחרונה בשלטון הישיר - שליטה פוליטית ריכוזית - ברוב המדינות המתקדמות.
עליית השלטון הישיר איימה על הרשויות המסורתיות באזורים הפריפריאליים של מדינות רב-תרבותיות; בתגובה, הייתה להן סיבה טובה לגייס את תומכיהן תחת דגל הלאומיות, כדי לערער את הלגיטימיות של שלטון הליבה של המדינה.
ספר זה תורגם לסינית פשוטה.
בשנת 2004, הציע המאמר "ממעמד לתרבות" בכתב העת האמריקאי לסוציולוגיה הסבר לחשיבותה הגוברת של הפוליטיקה התרבותית בחברות מתקדמות.
הוא טוען כי צמיחת השלטון הישיר - כפי שמצביעה הריכוזיות הגוברת של כוח המדינה ופיתוח מדיניות המקדמת הוצאות רווחה ומדיניות תרבותית ספציפית - בכל הנוגע להגירה, נישואים חד-מיניים, הפלות וכן הלאה - נוטה להגביר את חשיבותה של הפוליטיקה התרבותית על חשבון האלטרנטיבה המעמדית שלה.
הספר "שלטון זר " (2013) עוסק במתחים המתעוררים בחברות כאשר הרשויות השולטות אינן חלק מהחברים בקולקטיב זה, מה שבדרך כלל מוביל לתנועות לאומניות.
הספר מתאר את התנאים שהפכו - ועשויים להמשיך להפוך - שלטון זר ללגיטימי בעיני הנשלטים.
לכן, הוא בוחן את האפשרות ש"ממשל זר טוב עשוי להיות טוב יותר ממשלט ילידי גרוע", ואם הוא יצליח, הוא יהיה תלוי בשאלה האם הוא מסוגל "לייצר ביעילות את סוגי הסחורות הקולקטיביות הנכונים, ולהקצות סחורות אלה בצורה הוגנת לנשלטים".
בשנות ה-80, התעניינותו של הכטר בתיאוריה חברתית הובילה אותו לשקול את הסוציולוגיה של הנישואין עם תאוריית הבחירה הרציונלית.
פרסומה הפומבי הראשון של עבודה זו הופיע בספר "היסודות המיקרו של המקרו-סוציולוגיה" (1983).
בשנת 1987, כתב הכטר את "עקרונות הסולידריות הקבוצתית", שטען כי הסולידריות של כל קבוצה נקבעת על ידי שילוב תלותם של פרטים בקבוצה לצורך גישה למוצרים קולקטיביים, כמו גם יכולתה של הקבוצה לפקח ולהטיל סנקציות על חברים על אי עמידתם בהתחייבויות התאגידיות.
כרך זה נבחר על ידי Choice כספר אקדמי מצטיין בשנת 1988 והיה מועמד סופי לפרס התרומה היוקרתית למלגות של האגודה הסוציולוגית האמריקאית.
ספר זה תורגם גם ליפנית.
מעבר לכך, הכטר כתב רבות על מגוון תופעות חברתיות.
הספר "סוציולוגיה של הבחירה הרציונלית" (2019) מכיל אוסף ממאמריו החשובים ביותר על תיאוריה, פעולה קולקטיבית וסדר חברתי.
התעניינותו של הכטר בבחירה רציונלית הובילה אותו לבחון את תפקידם של ערכים ומצבים מוטיבציוניים אחרים בקביעת התנהגות.
בהקשר זה, הוא כתב על ערכם של ילדים ונכדים.
בשנת 1994, הוא היה שותף לכתיבת הספר "תיאוריה על ערך הילדים" בספר "דמוגרפיה".
מאמר זה בוחן מדוע אנשים בחברות מתקדמות ממשיכים להביא ילדים לעולם גם כאשר העלות של כך עולה בהרבה על ערכם הכלכלי עבורם.
הטיעון תלוי בעליונותה של ההנחה ההתנהגותית של צמצום אי-הודאות.
המחברים סוקרים את החסרונות בספרות הרווחת על סמך הסברים נורמטיביים ובחירה רציונלית.
התיאוריה נחקרת ממספר זוויות, כולל זו של "שיפור הסולידריות הזוגית", והיא קשורה לספרות האמפירית שהייתה קיימת באותה תקופה.
במאמר מאוחר יותר, "תיאוריה על ערך הנכדים" בספר "רציונליות וחברה", שפורסם בשנת 2008, נושא הפחתת אי-ודאות נחקר מזווית שונה.
מכיוון שסבים וסבתות אינם יכולים לדעת את אורך חייהם, הם נוטים להשקיע באופן שונה בילדיהם של אותם ילדים שהם סבורים שהם בעלי הסיכוי הגבוה ביותר לתמוך בהם לעת זקנה.
עיסוקו של הכטר בתורת הערך באופן כללי, ובמדידת ערכים בפרט, מוצג במאמר נוסף, 'חיזוי לעומת הסבר במדידת ערכים' בכתב העת הסוציולוגי האירופי, שבו נבחנת פעולה רציונלית מזוויות מדידה שונות.
מתוך לקיחת תפקידם של ערכים ברצינות כגורמים מניעים בהערכת התנהגות חברתית, המחברים בונים שיטת סקר פקטוריאלית מקבילה לסקר התיאורי הנפוץ יותר במדידות ערך.
שיטה זו מבוססת על צורת מדידה עקיפה (סקרים פקטוריאלים) בכך שעל המשיבים לבחור לגבי סדרת קטעים היפותטית, במקום להגיב לשאלות ישירות.
בספרו משנת 2020, "The Genesis of Rebellion: Governance, Grievance and Mutiny in the Age of Sail", שנכתב יחד עם סטיבן פפאף, מנותח המרד כביטוי של פעולה קולקטיבית ופוליטיקה שנויה במחלוקת.
הספר משתמש בראיות נרטיביות ובניתוח סטטיסטי כדי לעקוב אחר התהליכים שבאמצעותם נכשל הממשל, הסדר החברתי התפורר, וימאים של הצי המלכותי התגייסו.
הממצאים מדגישים את מורכבות הממשל, ומראים שלא רק מחסור, אלא האופן שבו ימאים פירשו את המחסור הזה, הוא שהצית את התלונות שהניעו את המרד.
תוך שימוש בעידן המפרש כעדשה לבחינת נושאים שעדיין רלוונטיים כיום - מה מניע אנשים למרוד במחסור ובממשל לקוי, הספר תורם להבנת הופעתו של פופוליזם ודחיית הממסד.
בשנת 2021, "The Genesis of Rebellion" זכה בפרס הזיכרון לאלן שרלין של אגודת ההיסטוריה של מדעי החברה עבור הספר הטוב ביותר בהיסטוריה של מדעי החברה לשנת 2020.
1990-1991 - עמית, המרכז למחקר מתקדם במדעי ההתנהגות.
1992 - נבחר לאיגוד המחקר הסוציולוגי.
2001 - נבחר לחבר באגודה למחקר השוואתי.
2004 - נבחר לעמית, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים.
2011-2012 - עמית, המרכז למחקר מתקדם במדעי ההתנהגות.
2019 - 100 המדענים המצטטים ביותר של המדינה, The Political Science 400
מייקל הזלטיין הוא פוליטיקאי בריטי, אחד מבכירי המפלגה השמרנית.
מזכיר ההגנה בממשלת מרגרט תאצ'ר, בין 1983 ל-1986 וסגן ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, בממשלת ג'ון מייג'ור (1997-1995) לו הפסיד בהתמודדות על ראשות המפלגה.
אביו היה קולונל בצבא המילואים.
משפחתו הייתה אמידה ועסקה באופן מסורתי במסחר תה.
את השכלתו רכש בקולג' פמברוק באוניברסיטת אוקספורד, שם למד פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה.
לאחר שסיים את לימודיו, פיתח יחד עם שותפיו מתקופת הלימודים חברות נדל"ן וצבר הון רב, בו השתמש בהשקעות בורסאיות.
בינואר 1959 התגייס לשירות צבאי במסגרת המשמר הוולשי כצוער וקיבל דרגת תת-לוטננט (סג"ם).
באוקטובר אותה שנה קיבל חופשה על מנת לאפשר לו להתמודד בבחירות ולאחר מכן קיבל פטור מהשלמת 16 חודשי השירות הנותרים.
עם זאת נהג להופיע במדי קצין במשמר באירועים שונים לאחר מכן, בעיקר כאשר כיהן כמזכיר ההגנה.
בשנות השישים הקים הזלטיין אימפריה כלכלית, שהתבססה בעיקר על עסקי נדל"ן והוצאה לאור (בהם, למשל, הוצאת מגזינים ייעודיים מהודרים ועתירי פרסומות לאורחי רשת מלונות הילטון או מועדוני לקוחות של מוצרי יוקרה ומגזיני רכב).
עסקי ההוצאה לאור אוחדו תחת התאגיד Haymarket Media Group בשותפות עם קלייב לבקוביץ' (ממנו נפרד ב-1965).
במסגרת הבחירות הכלליות בבריטניה 1966 נבחר כחבר פרלמנט.
לאחר נצחן השמרנים בבחירות הכלליות בבריטניה 1970, מונה על ידי אדוארד הית' לשר זוטר במשרד התחבורה (הממלכה המאוחדת).
ב-1972 הפך לממונה על תעשיות האוויר והחלל, בתפקיד זה היה אחראי על מכירות מטוס הקונקורד והקמת סוכנות החלל האירופית.
כבר אז הסתכסך עם מרגרט תאצ'ר, שהייתה אז שרת החינוך והמחקר המדעי.
הזלטיין ביקש שהמחקר המדעי בתחומי האוויר והחלל יעבור לתחום משרדו ותאצ'ר סירבה.
ב-1976, בעת ויכוח עם חבר מפלגת הלייבור, תפס הזלטיין את מטה היו"ר ונפנף בו באיום כנגד בן שיחו.
תקרית זו זיכתה אותו בכינוי "טרזן".
השמרנים נחלו ניצחון בבחירות הכלליות בבריטניה 1979. תאצ'ר הקימה ממשלה ומינתה את הזלטיין למזכיר המדינה לסביבה ושיכון ולחבר קבינט.
ב-6 בינואר 1983 התמנה למזכיר ההגנה בממשלת מרגרט תאצ'ר ולחבר בכיר בקבינט.
הזלטיין התפטר מממשלת תאצ'ר בעקבות שערורייה הקשורה במכירת חברת המסוקים וסטלנד, במה שנודע כ"פרשת וסטלנד" (Westland Affair).
החברה נקלעה לקשיים והממשלה נדרשה לקבוע באיזו תוכנית הצלה יש לנקוט.
תאצ'ר העדיפה מיזוג עם חברת סיקורסקי האמריקאית, בעוד הזלטיין העדיף פתרון בריטי-אירופי בהוסלת חברת בריטיש אירוספייס.
הזלטיין סירב לקבל את מרות ראשת הממשלה בנושא, נעדר מישיבות קבינט והיה מעורב בהדלפות מידע.
תאצ'ר והזלטיין נאבקו זה בזה מאוקטובר 1985 ועד לינואר 1986, אז אולץ הזלטיין להתפטר מתפקידו.
הזלטיין חזר לתפקד בחבר פרלמנט, לא סלח לתאצ'ר והפך לאופוזציה בתוך המפלגה.
אחד הנושאים בהם חלק על ראשת הממשלה היה היחס לאיחוד האירופי.
בעוד הזלטיין היהת תומך נלהב בשיתוף פעולה של בריטניה עם מדינות היבשת, דגלה תאצ'ר באירוסקפטיות.
בשנת 1990 החליט הזלטיין להתמודד על ראשות המפלגה מול תאצ'ר.
ראשת הממשלה נחלשה עקב שתי תבוסות בחירות בשנת 1986, על אף שניצחה בסופו של דבר.
התפטרותו של סגן ראש הממשלה, ג'פרי האו הנחיתה מכה קשה על מנהיגותה של תאצ'ר.
כאשר הודיע הזלטיין על כוונתו להתמודד על ראשות המפלגה, המעיטה תאצ'ר בסכנה ופגעה בקמפיין שלה, כשהיא מוסרת סמכויות ללא הרף ליועציה.
ב-20 בנובמבר 1990, היא החמיצה את בחירתה מחדש בסיבוב הראשון בשני קולות.
סיכוייה לנצח היו קלושים ולכן פרשה מהמירוץ ותמכה ביורשה הנבחר, ג'ון מייג'ור, שגבר על הזלטיין עם 185 קולות לעומת 131 של הזלטיין.
מייג'ור מינה את הזלטיין לשר להגנת הסביבה, לשר התעשייה וב-1995 קידם אותו לתפקיד סגן ראש הממשלה.
לאחר תבוסת השמרנים, שב הזלטיין להיות חבר פרלמנט.
בניגוד לדעת רוב השמרנים, תמך בדעתם של טוני בלייר, גורדון בראון ורובין קוק, לשילוב מלא של בריטניה באיחוד האירופי, וקבלת מטבע האירו.
ב-1997 נבחר כחבר מסדר עמיתי הכבוד.
הזלטיין פרש מן החיים הפוליטיים בשנת 2001. בהאותה שנה הוענק לו תואר לורד לכל ימי חייו.
הזלטיין הגדיר את תוצאות משאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי (2016) (ה"ברקזיט") כאסון הגדול ביותר בעידן שלאחר מחמת העולם השנייה ותקף בחריפות את מקדמי פרישת בריטניה מן האיחוד, בוריס ג'ונסון ותרזה מיי.
ב-1962 נישא לאן הרדינג ויליאמס (Anne Harding Williams).
לזוג שלושה ילידם: אנבל (עיתונאית, ילידת 1963); אלכסנדרה (ילידת 1966) ורופרט (יליד 1967) ותשעה נכדים.
ב-1976 רכז בית אחוזה בנורת'האמפטונשייר (Thenford House), וילה פלדיאנית מן המאה ה-18 הכוללת 400 אקר של אדמות, יער, אגם, ארבורטום וגן פסלים.
ב-21 ביוני 1993, בהיותו בן שישים, סבל מהתקף לב, בעת ביקר בוונציה.
ב-3 במאי 1997, יום לאחר ההפסד השמרני בבחירות הכלליות בבריטניה 1997, לקה הזלטיין בהתקף תעוקת לב וטופל בהשתלת תומכן (סטנט).
נודע כחובב מכוניות יוקרה של יגואר, בהן נהג לא פעם במהירות מופרזת.
הזלטיין חיבר מספר ספרים, לרוב עם שותפים או סופר צללים
Raising The Sights – A Tory Perspective – על שמרנות מודרנית, בפרסם כגיליון של אחוות הסטודנטים של קולג' פרימרוז, (1987)
Where There's A Will – תיאור תפיסת עולמו כשמרן מודרני, 1989
?The Challenge of Europe: Can Britain Win – על יחסי בריטניה ואירופה, ברוח תומכת באיחוד.
נכתב בעקבות דיאלוג ארוך עם ז'אק דלור, כלכלן צרפתי ונשיא הנציבות האירופית, (1989)
Heseltine 2000 – אוטוביוגרפיה, נכתב עם העיתונאי אנתוני הווארד, (2000)
מייקל וולצר הוא פילוסוף יהודי-אמריקאי העוסק בתחומים רבים: אתיקה ומוסר בימי שלום ובימי מלחמה, צדק חברתי, לאומיות, סובלנות ונושאים שונים הכרוכים בנושאים אלו.
וולצר הוא פרופסור אמריטוס במכון למחקר מתקדם שבפרינסטון.
חיבורו המפורסם הוא "מלחמות צודקות ולא צודקות" (1977).
בנוסף כתב על צדק חברתי, על סובלנות ועל פוליטיקה.
וכן על בעיית הידיים המלוכלכות וולצר הרבה לכתוב גם על נושאים יהודיים.
במשך למעלה משלושה עשורים הוא כיהן כעורך של כתב העת "Dissent" שנוסד על ידי חברי קבוצת האינטלקטואלים של ניו יורק.
מייקל וולצר נולד וגדל ברובע הברונקס, ניו יורק כבנם הבכור של הורים יוצאי מזרח אירופה.
אביו נולד בגליציה בימי השלטון האוסטרו-הונגרי והיה סוחר פרוות.
אימו נולדה בשטח בלארוס באימפריה הרוסית במשפחה של יהודים ליטאים, ועד לידת בנה הראשון, עבדה כמזכירה במשרד של עורך הדין ג'ון פוסטר דאלס.
בשנת 1937 העסק של האב פשט רגל והוא התחיל לעבוד במפעל לייצור נשק עד לשנת 1944. באותה שנה המשפחה עברה לגור בג'ונסטאון, פנסילבניה בה השיג האב משרה של מנהל חנות תכשיטים.
בסיום התיכון נרשם וולצר הצעיר ללימודי תואר ראשון באוניברסיטת ברנדייס, אותם סיים ב-1953. באוניברסיטה זו התוודע וולצר לאירווינג האו וללואיס קוזר, שלימד אותו את תורתו של קרל מרקס.
ב-1954 הוא הצטרף אליהם בהקמת המגזין האינטלקטואלי "דיסנט".