tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שהוגדר "נמלט מהחוק" במשך 18 שנה, הוא נתפס ב-1 ביוני 1989 ונשפט למאסר עולם.
ליסט נולד במישיגן והיה בן יחיד לאימו.
הוא היה לותרני אדוק ואף לימד בבית ספר של יום ראשון.
בזמן מלחמת העולם השנייה ומלחמת קוריאה שירת ליסט בצבא ארצות הברית אך לא זכה להשתתף בקרבות.
לאחר שחרורו מהצבא, למד ליסט באוניברסיטת מישיגן וקיבל תואר במנהל עסקים ובחשבונאות.
ב-1 בדצמבר 1951 הוא התחתן עם הלן טיילור, אישה גרושה בת 24, והחל לעבוד כרואה חשבון.
לזוג נולדו שלושה ילדים והם רכשו אחוזה יוקרתית בניו ג'רזי בה התגוררו.
ב-9 בנובמבר 1971 רצח ליסט את כל משפחתו: אימו, אלמה בת ה-84, את אשתו הלנה, בת 45 ואת שלושת ילדיו, פטרישה בת ה-16, ג'ון ג'וניור ופרדריק בני 15 ו-13 בהתאמה.
תחילה רצח ליסט את אשתו שירדה למטבח על מנת לקחת דבר מה לאכול.
לאחר שהתיישבה ליד השולחן, ירה ליסט כדור אחד בראשה.
מייד לאחר מכן הוא עלה לעליית הגג, מקום מגוריה של אימו, וירה בה כדור אחד שפגע בעינה.
ליסט נשאר בביתו וחיכה שילדיו יחזרו מבית הספר.
פטרישה, בתו הבכורה, התקשרה לליסט ואמרה לו כי אינה חשה בטוב.
ליסט הגיע עם רכבו ואסף אותה מוקדם מבית הספר.
כאשר השניים הגיעו לביתם, נכנס ליסט ראשון לבית ומייד הסתתר מאחורי הדלת.
כאשר פטרישה נכנסה זמן קצר אחריו, הוא ירה בה והרג אותה.
פרדריק, בנו הצעיר, נרצח בשיטה זהה.
הרצח של ג'ון ג'וניור, בנו הבכור מצד שני היה שונה.
ג'וניור הפתיע את אביו כאשר חזר מוקדם מאימון כדורגל.
כאשר הוא נכנס לבית הוא הבחין באביו מוציא אקדח ומכוון אותו לכיוונו.
ג'וניור הצליח לתפוס את ידו ונאבק איתו ארוכות עד שלבסוף כדור אחד פגע בגבו.
ליסט המשיך וירה 9 כדורים נוספים אל עבר בנו הבכור עד שזה מת.
על מנת לא לעורר חשד מיידי, ליסט כתב מכתבים למכריו ולבתי הספר של ילדיו שבהם טען כי הוא לוקח את משפחתו לחופשה ועקב כך הם לא יהיו זמינים.
הוא גם דאג לשלוח בקשה מראש לסניף הדואר המקומי להפסיק קבלת דברי דואר שנמענו לכתובת ביתו.
ליסט גרר את גופתם של ילדיו ושל אשתו לחדר הנשפים של האחוזה והכניס אותם לשקי שינה, את גופת אימו השאיר בעליית הגג.
לאחר הרציחות, בקור רוח יוצא דופן, הכין לעצמו ארוחת ערב, ולאחריה הלך לישון באחד החדרים לא רחוק מגופות משפחתו.
הוא התעורר עם עלות השחר ולאחר הכנות אחרונות, הוא שם מוזיקה חזקה, הדליק את כל האורות באחוזה, הפעיל את המיזוג על קור כדי להאט את התפוררות הגופות, ויצא החוצה.
תוכניתו של ליסט הושלמה והוא החל במנוסה.
התוכנית פעלה כה טוב עד כי הרצח לא התגלה במשך חודש ימים.
לבסוף אחד השכנים הבחין כי האורות באחוזתו של ליסט דולקים זה מספר ימים ללא הפסקה.
חשדו עלה והוא הזעיק את המשטרה.
השוטרים שהגיעו למקום הצליחו להיכנס לאחוזה שם נתגלתה להם הזוועה.
בתוך 4 שקי שינה בחדר הנשפים נמצאה הלנה ושלושת ילדיה.
בעליית הגג הם מצאו את אמו של ליסט מגולגלת בתוך שטיח.
בחיפוש באחד החדרים נמצאו מספר מכתבי פרידה שאותם כתב ליסט למכריו.
באחד המכתבים שמוענו לכומר שלו, הודה ליסט בביצוע הרציחות, ואף שיחזר באריכות ובפרטי פרטים את הפשע.
עוד הוא כתב כי הוא התפלל למען נשמותיהם של קורבנותיו לאחר הרצח.
בסוף המכתב הוסיף ליסט הערה בקור רוח מופגן שבה רשם: "האמא בעליית הגג, היא הייתה כבדה מדי מכדי להזיזה".
אחת השאלות הראשונות שהחוקרים שאלו את עצמם היא כיצד הרצח לא התגלה במשך חודש שלם.
מהר מאוד התגלה כי אדם אחד חשד כבר בהתחלה כי משהו אינו כשורה, היה זה המורה לדרמה של פטרישה.
התברר כי פטרישה סיפרה למורה כי היא מאמינה שאביה מתכנן לרצוח אותה ואת משפחתה, וכי אם הוא ישמע שהם נסעו לחופשה עליו לחשוד מיד.
המורה ניסה לפנות למשטרה בנושא אך מכיוון שלא היו הוכחות מוצקות לכך שנעברה עבירה כלשהי המשטרה לא המשיכה לחקור את העניין.
אנשים רבים אחרים הופיעו בפתח האחוזה במשך החודש שעבר לאחר הרצח, אך לאחר שלא קיבלו מענה הם עזבו את המקום.
מודעות מבוקש פורסמו באופן מיידי בין כל גורמי אכיפת החוק במדינה.
החוקרים היו משוכנעים כי ליסט יסגיר את עצמו בתוך זמן קצר ואף הציבו מספר שוטרים סמויים בהלווית הקורבנות בתקווה כי ליסט יופיע, אך דבר זה לא קרה.
החוקרים הצליחו לאתר את מכוניתו של ליסט שחנתה בנמל התעופה הבינלאומי ג'ון פ.
קנדי, אך הם לא הצליחו לקבוע אם הוא עלה על אחת הטיסות או לא.
ראיות רבות נאספו בזירת הרצח שעזרו לבסס את הראיות כנגד ליסט אך לא קידמו את החוקרים לאיתור מקום מסתורו.
החקירה עברה במהרה לידי ה-FBI שהחל במצוד אדם נרחב שהקיף את כל ארצות הברית.
לאחר חקירה מאומצת שכללה בדיקה של מאות ראיות וכיווני חקירה שונים ללא הצלחה, החלה החקירה אט אט לדעוך.
נראה היה כי ליסט הצליח לבצע את הפשע המושלם, ואנשים רבים החלו להאמין כי הוא לא יבוא על עונשו לעולם.
ב-30 באוגוסט 1972, כתשעה חודשים לאחר הרצח, הוצתה האחוזה היוקרתית שבה רצח ליסט את משפחתו ונשרפה כליל.
זהות המצית לא נודעה מעולם.
בעוד ה-FBI עשה את מרב המאמצים לאיתורו, המציא ליסט לעצמו זהות חדשה, רוברט פ.
קלארק והתיישב סמוך לעיר דנוור, קולורדו.
עוד לפני כן הוציא מחשבונה של אימו כ-200 אלף דולר, סכום שעזר לו להתחיל בחייו החדשים.
ככל שעבר הזמן והוא לא נתפס, החל ביטחונו של ליסט לגבור.
הוא זייף מסמכים שעזרו לו לבסס את זהותו החדשה ופצח בחיים חדשים.
הוא חזר לעבוד כרואה חשבון, קנה מכונית חדשה וב-1975 אף הצטרף לכנסייה המקומית.
אט אט החל ליסט להתקדם בסולם החברתי ולהשתלב בחברה.
למכריו החדשים סיפר, כאשר אלה התעניינו בעברו, כי אשתו נפטרה מסרטן.
ב-1985 רוברט קלארק, הוא ג'ון ליסט, נישא בפעם השנייה לאישה בשם דולרס מילר.
זמן קצר לאחר מכן החל מזלו של ליסט להשתנות.
הוא פוטר מעבודתו, ובגילו המבוגר התקשה למצוא עבודה חדשה.
נוסף לכך, סדקים ראשונים החלו להופיע בתרמיתו הכמעט מושלמת.
שכנתו החדשה, וונדה פלנרי, קראה באחד הצהובונים כתבה על ליסט ועל פשעו.
פלנרי הבחינה בסימני דמיון רבים בין האדם המתואר בכתבה לשכנה רוברט קלארק.
שני הגברים היו בני אותו גיל, עבדו כרואי חשבון, נהגו להתלבש בצורה דומה, והיו מאוד אדוקים בדתם.
בכתבה נאמר גם כי לליסט יש צלקת מאחורי אוזנו הימנית, ופלנרי ידעה כי צלקת דומה יש גם לשכנה.
פלנרי חלקה את חשדותיה עם מילר, אשתו של ליסט, אך זו התקשתה להאמין כי בעלה הוא רוצח מסוכן והתייחסה לטענותיה בביטול.
זמן קצר לאחר מכן ליסט מצא עבודה בעיר ריצ'מונד שבוירג'יניה והזוג עבר דירה אך חשדותיה של פלנרי כלפי ליסט לא דעכו.
כ-18 שנה לאחר הרצח עדיין המשיכו מספר חוקרים במאמציהם לאתר את ליסט תוך שהם נחושים לא לתת לו לחמוק ממעשיו ללא עונש.
חוקרים אלה לא בחלו באמצעים ואף ניסו לפנות למדיום בניסיון להביא לפריצת דרך בחקירה.
ניסיונות אלה לא הועילו אך פריצת הדרך הגיע בסופו של דבר בדמותה של תוכנית חדשה בשם America's Most Wanted (המבוקשים ביותר באמריקה).
ב-1989 חוקרים מניו ג'רזי פנו למפיקי התוכנית בבקשה להקדיש את אחת מתוכניותיהם לליסט.
התוכנית שעסקה ועודנה עוסקת (2025) בפרסום תמונותיהם ופשעם של פושעים בטלוויזיה הארצית, הייתה בעלת אחוזי צפייה גבוהים במיוחד, ונודעה כבר בתחילת דרכה כבעלת מוניטין גבוה בכל הקשור לסיוע בתפיסת פושעים נמלטים.
אחת הבעיות שעמדו בפני המפיקים של התוכנית הייתה הזמן הרב שעבר מאז ביצוע הפשע והעובדה כי לא ניתן היה להשיג תמונה עדכנית של הפושע, דבר שהתברר כחיוני בפתירת פשעים קודמים שהוצגו בתוכנית.
לא היה ספק כי ליסט השתנה רבות לאחר קרוב ל-20 שנה, והמפיקים החליטו לשכור את שירותו של האומן הפלילי הנודע פרנק בנדר על מנת לנסות ולפסל פסל מעודכן של פניו של ליסט.
בנדר ביצע מחקר מקיף שכלל גם התייעצות עם פסיכולוגים, שקבעו כי ליסט השמרני לא ישנה את מראהו רבות, ובחינת תמונותיהם של הוריו של ליסט על מנת לנסות ולחזות את מראהו.
הפסל שנוצר התברר בסופו של דבר כדומה להפליא למראהו האמיתי של ליסט וגרף תגובות חיוביות מאנשי מקצוע מכל הקצוות.
לאחר שהושלמו כל ההכנות התוכנית על ליסט הייתה מוכנה לשידור.
באופן אירוני למדי ליסט עצמו היה צופה קבוע של התוכנית, ואף עודד אחרים לצפות בה למרות שפעמים רבות תהה אם יבוא יום והוא יופיע בה בעצמו.
יום זה אכן הגיע ב-21 במאי 1989 עם שידורה של התוכנית שכללה קטע בן 10 דקות על פשעו של ליסט, ונצפתה על ידי למעלה מ-22 מיליון איש.
ליסט עצמו לא היה בביתו באותה העת ולא צפה בתוכנית.
לא כך היה הדבר עם פלנרי שראתה את התוכנית והחליטה סופית ליצור קשר עם הרשויות.
מלבד פלנרי למעלה מ-300 שיחות הגיעו למספר הטלפון אשר פורסם בתוכנית והביאו לפתיחת כיווני חקירה רבים.
בין כיווני החקירה הראשונים שהחוקרים בדקו היה זה של פלנרי.
החוקרים הגיעו לביתו של רוברט פ.
קלארק שם פגשו באשתו דולרס מילר שאמרה להם כי בעלה בעבודה.
כאשר החוקרים הראו לה את תמונתו, ואת תיק החקירה של ליסט ותיחקרו אותה על עברו של בעלה החלה מילר למרר בבכי.
מדבריה של מילר הבינו החוקרים כי בעלה מתאים באופן מלא לפרופיל של הרוצח המבוקש.
החוקרים הגיעו במהרה למקום עבודתו של ליסט ועצרו אותו.
ליסט לא נראה מופתע מהמעצר, המעיט בשאלות והכחיש בתוקף כי הוא ג'ון ליסט, אך טביעות אצבע שנלקחו ממנו אישרו סופית את זהותו.
קרוב ל-20 שנה לאחר שרצח את כל משפחתו נעצר ג'ון ליסט והובא למשפט.
כפי שהתברר במהלך החקירה אחד המניעים העיקריים לרצח היה בעיות כלכליות שנבעו מחובות כספים רבים שליסט צבר בעקבות התשלומים הגבוהים על ביתו היקר, בעיה שהוחמרה לאחר שהוא איבד גם את מקום עבודתו.
נוסף לזאת התגלו בעיות גם בתוך משפחתו כאשר ליסט גילה כי אשתו סובלת ממחלת העגבת שבה נדבקה מבעלה הראשון.
גם ילדיו, כמו צעירים רבים אחרים בארצות הברית באותה תקופה, החלו למרוד באביהם ולחיות אורח חיים מתירני.
העובדה כי אמו השתלטנית חיה יחד עם המשפחה באותו הבית רק הביא להחמרת המצב, שכן מריבות וויכוחים קולנים בינה לבין אשתו של ליסט היו שכיחים.
כל הדברים הללו היו ככל הנראה בלתי נסבלים בשביל אדם בעל אישיות מעורערת כגון ליסט, שחי חיים שמרנים ביותר שנסבו בעיקר סביב הדת.
ליסט, שהיה בעל צורך כפייתי להיות בשליטה, החל להרגיש כי חייו הולכים ומתפרקים לנגד עיניו.
מראיות שנמצאו בתוך הבית התברר כי ככל הנראה, בשלב מסוים, החליט ליסט כי הדרך היחידה להשתלט על חייו מחדש היא על ידי סתימת הגולל על חייו הישנים, וזאת על ידי רציחת משפחתו.
הוא החל לחקור ולקרוא ספרים הנוגעים לדרכים שבהן ניתן לחמוק מרצח.
מכריו סיפרו לחוקרים כי הם שמעו אותו מעיר מספר פעמים על כך שלאדם כמוהו יהיה קל מאוד לזייף את המסמכים הדרושים על מנת לקחת לעצמו זהות חדשה.
לאחר מחקר מעמיק והכנות רבות, אסף ליסט את ילדיו ערב אחד ושאל אותם כיצד הם רוצים להיקבר כאשר ימותו.
פטרישה החלה להבין ככל הנראה מה מתכנן אביהם, ונראה כי זו הסיבה לחשדות שהיא השמיעה באוזני המורה שלה לדרמה בדבר כך שאביה מתכנן לרצוח אותה.
הראיות הרבות שנאספו במהלך החקירה לא הותירו מקום לספק כי ליסט ביצע את הרצח ביודעין ולאחר תכנון ממושך.
במשפט שנפתח, הציגה התביעה את ליסט כאדם קר רוח ומרושע שרצח את כל משפחתו רק בגלל שרצה לפצוח בחיים חדשים.
ההגנה מצידה טענה כי ליסט סבל ועודנו סובל מבעיות נפשיות וכי לא היה מודע למעשיו.
טענה זו לא שכנעה את המושבעים וב-12 באפריל 1990 הורשע ליסט בכל סעיפי כתב האישום ונידון לחמישה מאסרי עולם.
ליסט הועבר לכלא בניו ג'רזי, שם העביר את שארית חייו.
בריאיון שנתן מהכלא שנים אחדות לפני מותו אמר כי הוא רצח את בני משפחתו כי האמין שהם מדרדרים להרגלים רעים, וחשש כי עקב כך ימנע מהם מקום בגן עדן.
סיבה נוספת לרצח, לטענתו, היו חובותיו שהיו כבדים מנשוא וגרמו לו להאמין כי משפחתו תסבול מעוני, דבר שהוא ביקש למנוע בכל מחיר.
ליסט הוסיף ואמר שהוא בחר להרוג גם את אמו מכיוון שלא רצה שהיא תסבול לאחר שיתגלה לה מה הוא עשה.
ב-21 במרץ 2008 נפטר ליסט בכלאו בניו ג'רזי בעקבות סיבוכים של דלקת ריאות.
במהלך השנים ולפני תפיסתו של ליסט הועלה החשד כי הוא ודי.
קופר, חוטף מטוס שעקבותיו נעלמו, הם אותו אדם.
קופר חטף את המטוס 15 ימים בלבד לאחר שליסט רצח את כל משפחתו.
כמו כן, גילו, מאפייני פניו ומבנה גופו של ליסט דמו מאוד לאלה של קופר.
חוקר ה-FBI הראשי של החטיפה, ראלף הימלסבך הצהיר כי ליסט הוא חשוד מרכזי בפרשה.
קופר צנח מהמטוס עם 200 אלף דולר אותו סכום כסף שליסט הוציא מחשבונה של אימו מספר ימים לפני הרציחות.
לאחר שנתפס ונעצר ב-1989, הכחיש ליסט בתוקף כי הוא קופר וה-FBI הגיע למסקנה כי הוא לא חשוד בחטיפת המטוס.
הסרט אבא חורג משנת 1987 מבוסס בחלקו על סיפורו של ג'ון ליסט.
בסדרה "הצופה" שברשת הזרמת המדיה נטפליקס מוצגת דמותו של ג'ון גראף שרצח את משפחתו.
דמותו בוססה על ג'ון ליסט.
יובאן "ג'ון" לוקיץ (סרבית: Јован "Џон" Лукић, אנגלית: Jovan "John" Lukic; נולד ב-11 בדצמבר 1960) הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת השוער.
לוקיץ' נולד בצ'סטרפילד להורים סרבים, וכשהיה תלמיד בבית הספר חתם בלידס יונייטד.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו באלנד רואד ב-1979, ושיחק עבור לידס ב-165 משחקים.
לוקיץ' ביקש לעזוב את לידס, וביולי 1983 הוא הועבר לארסנל תמורת 75,000£, על מנת להחליף את פט ג'נינגס הוותיק באופן קבוע.
לקראת אמצע עונת 1984/1985 הוא הפך לשוער הראשון של ארסנל, וזכה בגביע הליגה ב-1987 ובאליפות ב-1989.
בקיץ 1990 החליט ג'ורג' גרהאם (מאמן ארסנל) להחתים את השוער דייוויד סימן מקווינס פארק ריינג'רס, ובאופן אירוני סימן היה מחליפו של לוקיץ' בלידס.
לוקיץ' הספיק לשחק ב-277 משחקים במדי ארסנל, לפני שהצטרף מחדש ללידס תמורת מיליון פאונד, ושיחק שם ב-265 משחקים כולל עונת האליפות של 1991/1992 והמקום השני בגביע הליגה של 1995/1996.
לוקיץ' הודח מההרכב של לידס על ידי נייג'ל מרטין, וב-1996 הוא חזר לתקופה שנייה בארסנל.
הוא החליף את דייוויד סימן 15 פעמים בעונת 1996/1997, אך לאחר החתמת אלכס מנינגר ב-1997 הוא הפך לשוער השלישי של המועדון.
אולם, לאור פציעתו של מנינגר לוקיץ ישב על ספסל המחליפים בהפסד לגלאטסראיי בגמר גביע אופ"א 2000, ולפיכך היה זכאי לקבל את המדליה של המקום השני.
בשנת 2000 הוא חזר למשך זמן קצר להיות השוער הראשון בעקבות פציעת השוערים האחרים, ושיחק שלושה משחקים שהאחרון מביניהם נערך ביום הולדתו ה-40; אחד מהמשחקים היה נערך ב-17 באוקטובר 2000 נגד לאציו, ובזכות כך הוא היה במשך זמן מה השחקן המבוגר ביותר שהשתתף במשחק של ליגת האלופות.
שיא זה נשבר מאז על ידי דני ורלינדן, אלסנדרו קוסטקורטה ומרקו באלוטה.
לוקיץ' פרש בשנת 2001 והחל לעסוק באימון באופן חלקי.
למרות שלוקיץ' שיחק פעם אחת עבור הנבחרת האנגלית עד גיל 21, הוא מעולם לא זומן לנבחרת הבוגרת.
בנו של לוקיץ', ג'ון ג'וניור, היה שחקן נוער בנוטינגהאם פורסט שחתם בגרימסבי טאון ביוני 2005. הוא עזב את גרימסבי בסוף עונת 2005/2006, ולא חזר לשחק מאז.
ג'ון לי הוקר היה זמר-יוצר וגיטריסט בלוז, בעל סגנון ייחודי חופשי ששורשיו מבוססים על דלתא בלוז, נגינת בוגי ווגי ואלתורים על אקורד יחיד.
נולד במיסיסיפי, צעיר אחד-עשר בניו של כומר בפטיסטי.
הוא חונך בבית והאזין בילדותו רק לשירי דת וספיריטואלז.
בשנת 1922 נפרדו הוריו ואמו נישאה לנגן בלוז, ממנו למד ג'ון הצעיר נגינה בגיטרה.
בגיל 15 עזב את הבית ועבר לממפיס, טנסי שם התפרנס מהופעות.
בהמשך עבר לדטרויט ועבד במפעל פורד.
בשנות החמישים הקליט למעלה ממאה תקליטים במספר חברות תקליטים תחת שמות שונים כמו ג'ון לי, ג'ון לי בוקר, ג'ון לי קוקר, דלתא ג'ון, טקסס סלים, בוגי מן ועוד.
החברה החשובה ביותר בה הקליט הייתה צ'ס רקורדס.
ב-1980 הופיע בהופעה חיה בסרט האחים בלוז, דמותו של ג'ון בלושי בסרט התבססה על דמותו.
ב-1989 השתתף באלבומו זוכה הגראמי של קרלוס סנטנה, "The Healer".
באותה תקופה גם הקליט עם ואן מוריסון.
ב-1980 נבחר להיכל התהילה של הבלוז, ב-1990 נטבע כוכב עם שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד, ב-1991 נבחר להיכל התהילה של הרוק אנד רול וב-1995 נבחרו שיריו "Boom Boom" ו-"Boogie Chillen" ל-500 השירים שהשפיעו על הרוקנרול.
שיריו הוקלטו על ידי באדי גאי, קרים, זי.
טופ, לד זפלין, טום ג'ונס, ג'ימי הנדריקס, אריק קלפטון, ניק קייב, היארדבירדס, The Animals, הדלתות, פיט טאונסנד, הווייט סטרייפס ורבים אחרים.
ג'ון פיליפ ליפסקי הוא כלכלן אמריקאי ממוצא יהודי, מ"מ יו"ר קרן המטבע הבינלאומית לשעבר.
סבו, הנרי סמולקוף, היה מהגר מרוסיה שפתח חנות רהיטים באי מאייס בשנת 1890. ליפסקי היה הילד האמצעי מתוך שלשה ילדים שנולדו לאבוט ליפסקי, עורכת דין, וג'ואן ליפסקי, נשיא בחברת הרהיטים סמולקופ'ס.
ליפסקי הוא בוגר אוניברסיטת וסליאן בעיר מידלטאון, קונטיקט, ובנוסף רכש תואר שני ושלישי בכלכלה באוניברסיטת סטנפורד.
לאחר שסיים את חוק לימודיו עבד במשך 10 שנים בקרן המטבע הבינלאומית (IMF).
לאחר מכן עבד כבנקאי השקעות בבית ההשקעות סלומון ברדרס.
בשנת 1998 עבר לג'יי פי מורגן צ'ייס, ובהמשך עבד בבנק מנהטן צ'ייס.
ליפסקי כיהן כסגן ראש קרן המטבע הבינלאומית מאז ספטמבר 2006. במאי 2011 מונה לממלא מקום ראש הקרן לאחר מעצרו של דומיניק סטראוס-קאהן, וכיהן בתפקיד עד לחודש יוני אותה שנה.
נשוי לז'וז'אנה קאראס (Zsuzsanna Karasz, ילידת הונגריה).
ג'ון "ג'וני" לון הוא שחקן קולנוע אמריקאי ממוצא סיני.
לון היה מועמד לשני פרסי גלובוס הזהב, והוא התפרסם מתפקידו ביצירת המופת של ברנרדו ברטולוצ'י "הקיסר האחרון" ובסרטים "שעת שיא 2", "שנת הדרקון" ו"מחסל פראי".
לון נולד בהונג קונג בשם נג קאוונג-ליואנג לאם חד הורית וגדל מגיל 7 בבית יתומים מקומי.
למד משחק בבית האופרה פקינג ונסע לארצות הברית בגיל צעיר כדי ללמוד ב"מכללת סנטה אנה", שם הכיר את גרושתו נינה סבינו, סטודנטית ממוצא אסייתי-אמריקאי.
לון למד בנוסף באקדמיה לדרמה שבפסדינה ושיחק בתיאטרון המקומי ביחד עם כוכב הקולנוע האסייתי מאקו, מאקו ראה את הפוטנציאל שטמון בלון וקידם אותו לתפקיד במחזה שלו "FOB" שזיכה אות לון בפרס אובי.
לון נחשף להוליווד דרך סוכנת השחקנים הסינית-אמריקאית ג'יידין וונג שגילתה את הכישרונות האסייתים לוסי לו, קן ליונג ובאיי לינג.
התגלה לראשונה בשנת 1976 בסרט "קינג קונג" בו שיחק בתפקיד קטן של טבח סיני.
קיבל את תפקידו הגדול הראשון כצ'ארלי איש הקרח לצידם של טימותי האטון ולינדזי קראוס בסרט "איש קרח".
התפרסם בפעם הראשונה בסרט הפשע של מייקל צ'ימינו ואוליבר סטון "שנת הדרקון" בתור ג'ויי טאיי, ראש המאפיה הצעיר של ארגון הפשע הסיני "טריאדה", לון קיבל ביקרות טובות על הופעתו והועמד לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 1987 קיבל לון את התפקיד המוערך והמפורסם ביותר בקריירה שלו, קיסר סין האחרון פויי ביצירתו זוכת 9 פרסי האוסקר של ברנרדו ברטולוצ'י "הקיסר האחרון".
הופעה זו הקנתה ללון מועמדות שנייה לגלובוס הזהב לשחקן הדרמטי הטוב ביותר.
קיבל הערכה גם על הופעתו המשנית בדרמה "המודרניים" שהעמידה אותו לפרס שחקן המשנה הטוב של פרס אינדפנדנט ספיריט.
ב-2001 חזר לקולנוע והופיע בתפקיד ריקי טאן, השוטר המושחת ומנהיג הפשע המאורגן בהונג קונג בקומדיית האקשן "שעת שיא 2".
ב-2007 שיחק בסרט הפעולה "מחסל פראי" בתור לי צ'אנג, ראש ארגון הפשע הסיני בסן פרנסיסקו המעסיק את המתנקש רואג (ג'ט לי).
ג'ון לוגי ביירד היה מהנדס וממציא סקוטי, מחלוצי ממציאי הטלוויזיה ומי שהמציא את מערכת הטלוויזיה הצבעונית הראשונה.
בשנת 2006 דורג ביירד כאחד מעשרת המדענים הסקוטים הגדולים בהיסטוריה.
ביירד נולד בהלנסבורג (Helensburgh), ורכש השכלה טכנית והנדסית באקדמיית לרצ'פילד (Larchfield, מקביל לתיכון) ובמכללה הטכנית הסקוטית (כיום אוניברסיטת גלאזגו).
לימודיו לתואר נקטעו בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה והוא מעולם לא סיים אותם.
כבר בנעוריו היה ביירד חובב טכנולוגיה מושבע ואהב להתעסק בציוד אלקטרוני.
כך למשל, התקין בחדר השינה בביתו מרכזת טלפונים שקישרה אותו עם חבריו במורד הרחוב.
במשך כל חייו סבל מבריאות לקויה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה נדחה כבלתי כשיר לשמש כלוחם בשל בריאותו, ומונה כמהנדס ראשי בתחנת הכוח של חברת קלייד ואלי (Clyde Valley).
בתום המלחמה התמסר ביירד לניסיון לפתח טלוויזיה – חלום של מדענים וממציאים רבים באותה תקופה.
בניסיונותיו הראשונים הוא התבסס על פטנט דיסק ניפקו מ-1884 של פאול גוטליב ניפקו, ההמצאה שסללה את הדרך לניסיונות הראשונים בפיתוח הטלוויזיה על ידי בוריס רוזינג וולדימיר זבוריקין (הם פיתחו טלוויזיה אלקטרו-מכנית ברוסיה כבר ב-1907).
ב-1923, כשמצבו הבריאותי רופף, עקר ביירד להייסטינגס בחוף הדרומי של אנגליה ושכר בית מלאכה בעיר.
ביירד בנה את מקלט הטלוויזיה הראשון שלו כשהוא משתמש בין השאר בפריטים מאולתרים שכללו ארגז כובעים ישן, זוג מספריים, מחטי תפירה, פנסי אופניים, קופסאות תה (מעץ), שעוות חותמות ודבק שקנה.
ב-2 באוקטובר 1924 הדגים טלוויזיה אנלוגית מכנית-למחצה ששידרה צלליות נעות.
ביולי אותה שנה בשעת עבודתו כמעט התחשמל למוות כשחטף מכת חשמל של 1,000 וולט, אך סבל מכוויות קלות בלבד בידו הימנית.
בעקבות התאונה עקר לדירה בסוהו בלונדון שם הגיע לפריצת דרך טכנולוגית וערך לראשונה סדרה של הדגמות פומביות של המצאתו, שארכה שלושה שבועות החל מ-25 במרץ 1925.
ב-2 באוקטובר 1925 ביירד הצליח לשדר במעבדתו תמונות נעות בשחור לבן, בהן נצפה סרטון קצר של פיתום שכונה "סטוקי ביל" בקצב של 5 תמונות לשנייה.
ביירד ירד למטה במדרגות והביא את ויליאם אדוארד טיינטון (Taynton), עובד משרד צעיר כבן 20, על מנת להראות פנים של אדם אמיתי בטלוויזיה.
כך, טיינטון הפך לאדם הראשון שפניו נצפו על גבי מסך הטלוויזיה.
ב-1927 הצליח ביירד בפעם הראשונה להעביר שידור טלוויזיה למרחק של מעל 700 קילומטר בין לונדון לגלאזגו.
השידור נקלט במלון סנטרל בגלאזגו.
הייתה זו תגובתו של ביירד לשידור הטלוויזיה של חברת AT&T בניו יורק, שביצעה שידור למרחק של 362 קילומטר באפריל של אותה שנה, חודש לפני הניסוי של ביירד.
בעקבות השידור המוצלח ייסד ביירד חברה שב-1928 ביצעה את השידור הטרנס אטלנטי הראשון מלונדון להרטסדייל, ניו יורק ואת השידור הניסיוני הראשון ל-BBC.
בנובמבר 1929 ייסד ביירד בשותפות עם ברנרד נתן את TBN, חברת הטלוויזיה הראשונה בצרפת.
ב-1931 בוצע שידור חי של מרוץ סוסים (אפסום דרבי).
ב-1930 ביירד הציג טלוויזיה עם מסך של 60X150 סנטימטר בקולוסיאום של לונדון, ברלין, פריז וסטוקהולם.
עד 1939 הוא הצליח לשפר את מערכת ההקרנה ובנה טלוויזיה עם מסך ענקי של 4.6X3.7 מטר.
מ-1929 עד 1932 שידר ה-BBC תוכניות טלוויזיה תוך כדי שימוש במערכת 30-הקווים של ביירד, ומ-1932 עד 1935 אף החלה להפיק תוכניות באולפן הטלוויזיה בפורטלנד לונדון.
ב-3 בנובמבר 1936 עבר ה-BBC לשדר במערכת המשופרת של 240 קווים (של ביירד) תוך שימוש במערכת הסריקה האלקטרונית של חברת EMI.
ביירד היה מעורב בהפקת סרט טלוויזיה שאמורה הייתה להמשך 6 חודשים אך ה-BBC נאלץ להפסיק את שידוריו עם מערכת ביירד בשל שרפה שפרצה באולפני ביירד.
מנהלי ה-BBC החלו להבין שמערכת ביירד הייתה מועדת לכישלון במידה רבה בשל העדר הניידות של ציוד הצילום המסורבל שלה שהורכב ממכלים, צינורות וכבלים מסועפים.
המערכות של ביירד הוחלפו על ידי מערכת הטלוויזיה האלקטרונית שפותחה על ידי חברת EMI-MARCONI שייסד אייזק שונברג, לה הייתה גישה לפטנטים של ולדימיר זבוריקין ו-RCA.
ברשותה של חברת ביירד לעומת זאת נמצאה מצלמה אלקטרונית מסוג אימג'-דיסקטור שפיתח פילו ט.
פרנסוורת' (היה שיתוף זכויות על הפטנט של פרנסוורת').
אך המצלמה של פרנסוורת' הייתה בעלת רגישות נמוכה לאור ודרשה עוצמת הארה גבוהה.
עם זאת, השתמש ביירד בשפופרות פרנסוורת' על מנת לסרוק את סרט הצילום סיינפילם שהוכח יעיל על אף שסבל מבעיות מסוימות.
פרנסוורת' הגיע בעצמו ללונדון למעבדות קריסטל פלאס של ביירד ב-1936, אך לא הצליח לפתור את הבעיות לחלוטין.
השרפה שפרצה בקריסטל פלאס בהמשך השנה גרמה לנזק עצום ופגעה קשה ביכולתה של חברת ביירד להתמודד מול החברות המתחרות שהחלו תופסות תאוצה, זאת על אף תרומתו העצומה של ביירד לפיתוח הטלוויזיה האלקטרונית שהותירה מאחור את המערכות המכניות המיושנות.
ב-1939 הדגים ביירד לראשונה טלוויזיה צבעונית על ידי שימוש בשפופרת קרן קתודית שלפניה הוצבה דיסקה מסתובבת עם מסנני צבע, שיטה שהועתקה מאוחר יותר בארצות הברית על ידי CBS ו-RCA.
ב-1941 הוציא פטנט והדגים מערכת של טלוויזיה תלת־ממדית בעלת 500 קווי מסך.
ב-16 באוגוסט 1944, הדגים לראשונה טלוויזיה צבעונית אלקטרונית לחלוטין.
הטלוויזיה עבדה על 600 קווי מסך תוך כדי שימוש בשזירה משולשת של 6 סריקות לשנייה על מנת לבנות תמונה בודדת.
ב-1943 מונתה ועדת הנקי על מנת לפקח על המשך שידורי הטלוויזיה לאחר המלחמה.
ביירד שכנע אותם לאמץ את הצעתו למערכת אלקטרונית טלכרומטית צבעונית בעלת 1,000 קוי-מסך כסטנדרט שידור טלוויזיוני לאחר המלחמה.
איכות התמונה במערכת כזו הייתה משתווה לאיכות של HD.
אולם התוכנית איבדה את המומנטום במידה רבה עקב האתגרים הרבים שניצבו בפני בריטניה בתום מלחמת העולם השנייה.
הסטנדרט של 405 קווים מונוכרומטיים המשיך להתקיים באזורים מסוימים בבריטניה עד 1985, על אף שכבר ב-1967 הופיע תקן שידור של טלוויזיה צבעונית PAL בעלת 625 קווים.
הדגמה של טלוויזיה תלת־ממדית (צבעונית) בעלת מסך גדול התרחשה במרץ 2008, מעל 60 שנה לאחר הדגמתו של ביירד.
לביירד היו מספר המצאות נוספות שלא נחלו הצלחה רבה.
בשנות ה-20 לחייו הוא ניסה לפתח שיטה לייצור יהלומים על ידי חימום גרפיט בטמפרטורה גבוהה וגרם לשיבוש של אספקת החשמל בגלאזגו.
לאחר מכן ניסה לפתח סכין גילוח מזכוכית שהיה עמיד בפני חלודה אך זה נטה להישבר.
הוא ניסה לפתח נעליים פנאומטיות (מתנפחות) בדומה לצמיגים וכשל.
בנוסף לכך פיתח גרב תרמי לחימום (גרב ביירד) וכאן נחל הצלחה מסוימת – ביירד סבל מקור בכפות הרגליים וגילה ששכבה נוספת של כותנה בתוך הגרב מספקת חימום.
בתחום האלקטרוניקה לעומת זאת הצליח יותר.
ב-1928 פיתח דגם ראשוני של מכשיר וידאו ששילב הקלטת קול באמצעות פונוגרף ומערכת שהכילה דיסק ניפקו מסתובב בתדירות של 78 סיבובים בדקה עם מחט חריטה (בדומה לתקליט).
התוצאה הייתה דיסק שיכול היה להקליט ולנגן אות וידאו של 30 קווים.
קשיים טכניים מנעו את המשך פיתוחה של המערכת אבל חלק מהפונודיסקים המקוריים נשמרו, ואף עברו שחזור על ידי דונלד מקלין, מהנדס חשמל סקוטי.
פיתוחים נוספים של ביירד היו בתחום סיבים אופטיים, ניווט באמצעות רדיו ורדאר.
מידת תרומתו לפיתוח הרדאר אינה ברורה מאחר שפיתוחיו בתחומים צבאיים מעולם לא פורסמו על ידי ממשלת בריטניה.
מלקולם ביירד, בנו, טוען כי אביו הוציא פטנט על מתקן שייצר תמונות מהחזרה של גלי רדיו, מתקן שדומה מאוד לרדאר, ושביירד היה בהתכתבות עם ממשלת בריטניה באותו הזמן.
עם זאת תרומתו לפיתוח הרדאר נותרה שנויה במחלוקת.
בשנותיו האחרונות מ-1944 עד 1946 התגורר ביירד בביתו בבקסהיל (Bexhill) במחוז סאסקס, בסמוך לתחנת הרכבת בה נפטר ב-14 ביוני 1946 עקב שבץ שאירע בפברואר של אותה שנה.
הבית הישן נהרס ב-2007 ובמקומו נבנה בניין דירות שנקרא Baird Court על שם ביירד.
ג'ונתן מייקל לוביץ הוא קומיקאי, שחקן וזמר יהודי-אמריקאי.
הוא התפרסם לראשונה כחבר צוות בתוכנית סאטרדיי נייט לייב בין השנים 1985–1990.
אביו היה רופא מצליח ורופא המשפחה של משפחת ג'קסון המפורסמת.
למד תיאטרון באוניברסיטת קליפורניה באירוויין ולאחר למד עם טוני באר ב-"Film Actors Workshop".
הצטרף לקבוצת "The Groundlings" שם התחבר עם שותפו לעתיד ב-SNL פיל הארטמן.
לוביץ היה חבר צוות בסאטרדיי נייט לייב בין 1985 ל-1990. מאוחר יותר, בראיון שקיים לרגל יציאת הספר "Live From New York: An Uncensored History of Saturday Night Live", אמר שתקופה זו היא המיוחדת ביותר בקריירה שלו.
הוא היה מועמד לפרס אמי בשנתיים הראשונות שלו ב-"SNL".
לוביץ תרם את קולו למספר רב של סרטים מצוירים וסדרות כמדבב.
בסדרה "The Critic" שיחק את Jay Sherman בקולו הרגיל.
ב"משפחת סימפסון" דיבב את ארטי זיף (דמות שיצאה לפרום עם מארג' סימפסון), וכשבע דמויות נוספות.
הוא דיבב את דמות מכשיר הרדיו בסרט הטוסטר הקטן והאמיץ, ואף בוידאו קליפ שקידם משחק הווידאו "Banjo-Kazooie".
לוביץ שר בדואט עם רובי ויליאמס בתקליטו מ-2001 :Swing When You're Winning", בשיר "Well, Did You Evah".
הוא שיחק במופע של ניל סיימון "The Dinner Party" בברודוויי.
הוא שר בקרנגי הול שלוש פעמים, ושר את ההמנון האמריקאי באצטדיון הדוג'רס ובאליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס.
ב-10 באוקטובר 2001 שר לוביץ דואט עם רובי ויליאמס את השיר "Well, Did You Evah!" באלברט הול בלונדון.
בסוף שנות ה-90 היה לוביץ "האיש שכתב את דפי זהב", בסדרת פרסומות עבור תעשיית דפי הזהב האמריקאית.
ב-2006 דיברר את מסע הפרסום של רשת המסעדות סאבוויי.
ב-1984 החל לוביץ בהופעות סטנד-אפ.
ב-8 בנובמבר 2007 פתח ג'ון לוביץ את המועדון שלו "The Jon Lovitz Comedy Club at Aubergine" ברובע פנסי הגז (סן דייגו).
בין המופיעים היו דייוויד ספייד, דניס מילר, קווין נילון, נורם מקדונלד, דיינה קארווי ועוד.
סניף נוסף של המועדון נמצא ב"סיטי ווק" באולפני יוניברסל.
במועדון מוקלטים מספר פודקאסטים של קווין סמית', ג'ניפר שוולבך, ראלף ג'רמן וג'ייסון מיוז רובם משתתפים בסדרת הסרטים ג'יי ובוב השקט.
שנה סרט תפקיד הערות1986 Hamburger...
The Motion Picture איש ביטחון Last Resort ברמן ג'ק פלאש המקפץ דאג Ratboy אורח במסיבה שלושה אמיגוס מורטי 1987 הטוסטר הקטן והאמיץ מכשיר רדיו מדובב1988 ביג Scotty Brennen My Stepmother Is an Alien Ron Mills 1990 Mr.
Box Officeבובי גולדתפקיד ראשי (2 עונות); 36 פרקים2018רעביםהאב שוורץעונה 1 פרק 9: "Bad Kitty"2019הגולדברגיםג'ימי מורפרק: "- The Wedding Singer"הילדים המגניביםקיפ סאמגודפרק: "Kip Samgood's Biggest Fan"2020Influenceגרג אנדרסוןסרט טלוויזיה של BET+2025צמיגים (אנ')בחור עצבניפרק: "Bonus Money"TBAPaper Empireסטן כץסדרת טלוויזיה עתידית
ג'ון אוגוסט ליסט הוא פרופסור לכלכלה באוניברסיטת שיקגו.
ליסט סיים תואר ראשון באוניברסיטת ויסקונסין-סטיבנס פוינט ואת הדוקטורט קיבל מאוניברסיטת ויומינג ב-1996. משרת ההוראה הראשונה שלו הייתה באוניברסיטת מרכז פלורידה ולאחר מכן עבר ללמד באוניברסיטת אריזונה ובאוניברסיטת מרילנד, קולג' פארק, שם הוא עודנו מחזיק במשרת מורה מן החוץ, לפני שעבר לשיקגו.
ליסט שהה גם באוניברסיטת טילברך וב-Resources for the Future, מוסד ללא כוונת רווח המקיים מחקר עצמאי בתחומי איכות הסביבה, אנרגיה וסוגיות משאבי טבע, בעיקר באמצעות חוקרים מתחומי הכלכלה ומדעי החברה האחרים.
החל ממאי 2002 שימש כלכלן בכיר במועצת היועצים הכלכלית לסביבה ולמשאבים כלכליים של נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש, שם עסק, בין היתר, במוסדות שוק רב-לאומיים ובמחלוקת המתמשכת בין קנדה וארצות הברית ביחס לסחר בעץ מעצים חשופי זרע.
במישור האקדמי נודע ליסט במיוחד בזכות השימוש החדשני שלו בניסויי שדה, גישה מחקרית אותה הוא מקשר לכלכלן השוודי פיטר בוהם.
בזכות עבודתו בתחום ניסויי השדה, בחר בו דן אריאלי בטור שפרסם בכתב העת פורבס ב-2010 לאחד משבעה הכלכלנים הצעירים המובילים בעולם.
ליסט משתמש בניסויי שדה על מנת להציע תובנות חדשות בתחומים שונים של מחקר כלכלי דוגמת חינוך, אספקה פרטית של טובין ציבוריים, העדפות חברתיות, תורת הערך, כלכלה סביבתית והשפעות השוק על החלטות מדיניוּת של תאגידים וממשלות.
במאמר שפורסם בבלומברג סימן גארי בקר, חתן פרס נובל לכלכלה את ליסט כמועמד בולט לפרס נובל בעתיד, על ניסויי השדה שהוא מבצע.
ב-9 במרץ 2008 הגדיר הניו יורק טיימס את ליסט כחלוץ בתחום ניסויי השדה, על עבודתו בנושאי גיוס כספים לצדקה.
ביולי 2010 זכה ליסט בפרס ג'ון קנת גלבריית, אות הכבוד הגבוה ביותר מטעם ה-Agricultural & Applied Economics Association.
הפרס הוענק לליסט בעבור "תגליותיו פורצות הדרך בכלכלה ועל תרומתו יוצאת הדופן לאנושות באמצעות מנהיגות, מחקר ושירות, ובפרט, עבודתו מתוות הדרך של ליסט באמצעות ניסויי שדה בכלכלה".
סטיבן לוויט, זוכה מדליית ג'ון בייטס קלארק ואחד ממחברי הספר פריקונומיקס התייחס לליסט כאל הכלכלן הצעיר בעל הסיכוי הגבוה ביותר לזכות בעתיד בפרס נובל.
ב-2011 נבחר ליסט לחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
עבודתו של ליסט מתרכזת בסוגיות מיקרו כלכליות וכוללת למעלה מ-150 מאמרים מדעיים שפרסם.
עבודתו של ליסט בתחום הכלכלה ההתנהגותית התמקדה בבחינת תאוריות כמו כלכלת מתנה, העדפה חברתית ותורת הערך.
בדיקות מסורתיות של תאוריות אלה הסתמכו על גיוס סטודנטים להשתתף בניסויים תמורת סכום כסף קטן.
ליסט, לעומת זאת, גייס נבדקים מהשווקים הממשיים להשתתף בניסוייו, לעיתים אף ללא ידיעת הנבדקים.
מחקריו של ליסט לגבי כלכלת מתנה הוכיחו שהיא אינה מניע כה חזק למאמץ בעבודה, בניגוד לממצאים של מחקרים מוקדמים יותר.
עבודתו האחרונה של ליסט בתחום הכלכלה ההתנהגותית הראתה שמסגור עשוי להביא להגברת יעילות העובדים וממצאיה אומצו על ידי תאגידים שונים בעולם.
תוצאות מחקריו בנושא רוכזו בספר שהוא פרסם ביחד עם אורי גניזי.
ליסט פרסם מחקר על ההשפעה של רגולציה סביבתית על הייצור הכלכלי ועל בעלי חיים בסכנת הכחדה.
מחקרו של ליסט התמקד בבדיקת השפעתם של תמריצים שונים שעשויים לקדם אימוץ טכנולוגיות ידידותיות לסביבה.
ליסט הביא גם העדפות חברתיות ואת הערך של מוצרים ציבוריים לשוק באמצעות בדיקת הגורמים למתן צדקה.
הוא מצא שכמה מן הטכניקות המסורתיות בעולם הפילנתרופיה אינן מובנות היטב.
כך למשל, ככל שההון הראשוני גבוה יותר, כך עולה נכונותם של אנשים להעניק מכספם.
כמו כן, מענקים תואמים מגדילים את הנתינה, אולם אין זה משנה אם המענק הוא ביחס של 1 ל-1 או 3:1. ליסט גם מצא שמתן תרומה מושפע בקלות מקיומם של תמריצים שגורעים מהחשיבות של אלטרואיזם כמניע למתן תרומה.
כך, למשל, מצא ליסט שיופי ולחץ חברתי הם מניעים חשובים לתרומה.
כמה מממצאי ניסויי השדה האחרונים של ליסט בנושא גיוס כספים לצדקה פורסמו בהבלטה במגזין יום ראשון של הניו יורק טיימס.
מחקריו העדכניים של ליסט מתמקדים בהגברת ההישגים הלימודיים.
ב-2008 עבד ליסט עם עיריית שיקגו הייטס, אילינוי, על מנת לתכנן תמריצים במזומנים עבור תלמידי כיתה ט' והוריהם, במטרה להביא לשיפור הביצועים האקדמיים.
ב-2009 זכה במענק בסך 10 מיליון דולר מטעם קרן גריפין על מנת ללמוד על תשואות החינוך לגיל הרך וכדי לבחון את השפעת התמריצים על מורים בשיקגו הייטס.
מחקריו האחרים של ליסט התמקדו בכלכלה של האפליה ומצאו, כי קיימת נטייה חזקה בקרב מיעוטים לקבל הצעות ראשוניות וסופיות הנופלות מאלו שמקבלות קבוצות הרוב וכי האפליה בשווקים מוּנעת לעיתים רחוקות מאיבה והנתונים מייצגים "אפליה סטטיסטית".
ליסט חקר גם הבדלים בין המינים בתחרות ובשכר ומצא כי גברים, יותר מנשים, נוטים להגיש מועמדות לעבודות המציעות תמריצים.
ליסט חקר גם את הבדלי המגדר בחברות פטריארכליות ומטריארכליות/מטריליניאליות ומצא שנשים בחברות מטריליניאליות בוחרות להפגין רמות דומות של תחרותיות כמו גברים בחברות פטריארכליות.
בנוסף, ביצע ליסט מספר מחקרים בתחום המימון.
ליסט מתגורר עם רעייתו וחמשת ילדיהם בפלוסמור, אילינוי.
בזמנו הפנוי הוא מאמן את קבוצות הבייסבול של ילדיו.
אשתו, ג'ניפר, השיקה זה לא מכבר קו ביגוד לילדים בשם "Seven Smooches".
ג'ון לילי היה סופר, משורר, דרמטורג, מחזאי ופוליטיקאי באנגליה בתקופת המלכה אליזבת הראשונה.
לילי ידוע בעיקר בזכות יצירותיו "יופאוס: האנטומיה של השנינות" (1578) ו"יופאוס ואנגליה שלו" (1580).
ונחשב ליוצרו של סגנון ספרותי חדש, שמקורו בספריו הראשונים וכונה לימים "יופואיזם".
מדובר בסגנון מקושט ומעוטר המושתת על תקבולות, שהשפיע לא מעט גם על כתיבתו של שייקספיר, שהיה פחות או יותר בן זמנו של לילי.
ג'ון לילי נולד בקנט שבאנגליה ב-1553/4, הבכור מבין שמונה ילדיהם של פיטר לילי וג'יין בורג (Burgh or Brough).
סבו היה הבלשן ההומניסט ויליאם לילי, הידוע בעיקר בזכות ספר הדקדוק הלטיני שכתב, שלימים זכה לכינוי "ספר הדקדוק של לילי".
לפי אנטוני ווד, כשהיה בן 16 החל את לימודיו במודלין קולג' שבאוקספורד וסיים את תואר ה-BA שלו בשנת 1573 ואת תואר ה-MA בשנת 1575.
לילי פרסם לראשונה יצירה פרי עטו בשנת 1578, אז יצא לאור "יופאוס: האנטומיה של השנינות" וזכה לפופולריות מיידית, וכשנתיים לאחר מכן התפרסם הסיקוול "יופאוס ואנגליה שלו".
לזמן מה היה לילי הסופר האנגלי המצליח והאופנתי ביותר, וזכה לשבחים כממציא של "אנגלית חדשה".
כמו שכתב בשנת 1632 אדוארד בלאנט, העורך של מחזותיו של לילי: "גבירה בחצר המלכה שלא ידעה לדבר יופואיזם זכתה לאותה מידת זלזול שזכתה לה זו שאינה יודעת לדבר צרפתית".
אחרי הפרסום של יופאוס, שזכה לחיקויים ולהמשכים רבים, נראה כי לילי זנח לגמרי את צורת הרומנסה ועבר לכתוב כמעט אך ורק מחזות, ככל הנראה בניסיון נוסף להתמנות לשר החגיגות בחצר המלוכה (master of the revels).
סביר להניח כי שמונה ממחזותיו הוצגו בפני המלכה.
המחזות שימרו את הפופולריות של לילי בחצר, שהוא זכה בה עם יופאוס.
ככל הנראה, ב-1589 לילי שלח את העתירה הראשונה שלו למלכה אליזבת, מבין שתי עתירות.
שתי העתירות אינן מתוארכות, אבל בראשונה שבהן לילי מדבר על כך שהוא נמצא בחצר המלוכה כבר עשר שנים בתקווה לזכות בהעדפה, ובעתירה השנייה הוא דיבר על 13 שנה.
יש סבירות גדולה לכך שעשר השנים נמדדות מ-1579, כאשר אדמונד טילני מונה לשר הטקס ונרמז ללילי שהוא יהיה הבא שימונה אחריו.
"הוד מעלתך אירחה אותי ברוב טובה כמשרתה הנאמן", הוא אומר, "ועודדתי (אני לא מאז לומר שהובטח לי, אבל ניטעה בי תקווה לכך) לכוון את כל מאמצי למשרת שר החגיגות, וזה עשר שנים שאני ממתין לכך בסבלנות בלתי נלאית".
אך ב-1589 או 1590 המשרה הייתה רחוקה ממנו כתמיד - למעשה, טילני החזיק במשרה במשך 31 שנה.
בעתירה השנייה לילי כתב: "13 שנה שאני משרתה הנאמן של הוד מלכותך ועדיין כלום.
[...] אלף תקוות, אבל כולן לשווא.
לא ברור מה היה גורלו של לילי בחצר לאחר מכן.
בלאנט אומר במעורפל שאליזבת "תגמלה" אותו, אבל אין לכך כל ראיה אחרת.
אחרי 1590 פחתה בהדרגה ההשפעה של יצירותיו והמוניטין שלהן; הוא מת עני וזנוח בשנים המוקדמות של מלוכתו של ג'יימס הראשון.
הוא נקבר בלונדון ב-20 בנובמבר 1606. הוא היה נשוי והיו לו שני בנים ובת.
לילי השפיע רבות על מחזותיו של ויליאם שייקספיר, במיוחד על הקומדיות הרומנטיות שלו.
השפעתה של "המטאמורפוזה של האהבה" של לילי ניכרת מאוד במחזה השייקספירי "עמל אהבה לשווא" (Love's Labour's Lost), וגלתיאה (Gallathea) היא מקור עיקרי עבור "חלום ליל קיץ" (A Midsummer Night's Dream).
מייג'ור גנרל ג'ון פורטר לוקאס היה מפקד בכיר בצבא ארצות הברית אשר פיקד על ארמיות במהלך מלחמת העולם השנייה.
לוקאס נולד ב-14 בינואר 1890, בעיר קירניסוויל, שבווירג'יניה המערבית.
הוא למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית (וסט פוינט), וסיים אותה בשנת 1911. הוא החל דרכו הצבאית בחיל הפרשים, ושרת בפיליפינים עד שהוחזר לארצות הברית באוגוסט 1914. באוקטובר של אותה שנה, הוא הוצב ברגימנט הפרשים ה-13, אשר הוצב בקולומבוס שבניו מקסיקו.
בינואר 1915 הוא מונה למפקד המקלענים של הרגימנט.
ב-9 במרץ 1916 הותקפה העיירה קולומבוס בידי גדוד פושטים מקסיקניים של פנצ'ו וייה, במה שנודע כקרב קולומבוס.
במהלך הקרב, התבלט לוקאס באומץ לבו, כאשר פילס את דרכו יחף בין שורות התוקפים והגיע אל מגדל השמירה של המחנה, ואז הפעיל את המקלע במגדל וירה עד שהתרכזו סביבו שאר החיילים.
לאחר מכן תמרן אותם לוקאס להדוף את המתקפה.
לאחר מכן השתתף במשלחת העונשין למקסיקו, שנערכה כתגמול לפשיטותיו של וייה.
באוגוסט 1917 הועבר לדיוויזיה ה-33, וב-15 בינואר 1918 קיבל פיקוד על גדוד במסגרת הדיוויזיה.
עם הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, נשלחה הדיוויזיה כולה לצרפת כדי ללחום בחזית המערבית.
ב-23 ביוני של אותה שנה, פגע בו פגז גרמני ליד אמיין.
הוא נפצע קשה, ופונה לבית חולים באנגליה.
לאחר מכן נשלח לחופשת הבראה בארצות הברית, ולא הספיק לקחת עוד חלק במלחמה.
ב-31 באוקטובר 1918 הוא הועלה לדרגת קפטן.
בין 1919–1920 היה מדריך צבאי, ובשנת 1920 קודם לדרגת מייג'ור ונכנס ללמוד בבית הספר לתותחנות שדה בפורט סיל, אוקלהומה.
לוקס נכנס לתפקידו כמפקד הדיוויזיה ה-3 בספטמבר 1941, ואימן אותה בפורט לואיס, וושינגטון.
באפריל 1942 קיבל פיקוד על הקורפוס ה-3, ופיקד עליו עד מאי 1943. ב-9 בספטמבר של אותה שנה קיבל את הפיקוד על הקורפוס ה-2, ופיקד עליו במשך עשרה ימים בלבד.
ב-20 בספטמבר הועבר לפקד על הקורפוס ה-6, אשר הוצב בסיציליה במסגרת המערכה בסיציליה.
הקורפוס השתתף כחלק מהארמייה החמישית של מארק קלארק בפלישת בעלות הברית לאיטליה.
הקורפוס שלו הגיע לנאפולי ב-1 באוקטובר, אגב קרבות דמים כנגד הארמייה העשירית הגרמנית.
ב-6 באוקטובר הגיעו בעלות הברית אל הנהר וולטורנו.
הנהר היה מכשול טבעי, שהבטיח מפני מתקפת נגד בכיוון נאפולי.
מאחוריו היה קו מגננה חזק של הגרמנים, שלא אפשר התקדמות ללא היערכות וקבלת אספקה ראויה.
בחזית האיטלקית השתרר קיפאון, שאפשר לגרמנים לבצר את צפון איטליה.
ב-22 בינואר 1944 פתחו בעלות הברית במתקפה על הגרמנים (קרב אנציו) בניסיון לשבור את הקיפאון.
לוקאס היה ספקני מאוד באשר לסיכויי ההצלחה של התוכנית, והתקדמותו הייתה אטית והססנית מאוד, וכמעט הרסה את המבצע כולו.
קלארק מינה את לוסיאן טראסקוט כמפקד הקורפוס ה-6, ואת לוקאס מינה כראש מטהו.
לאחר שלושה שבועות חזר לוקאס לארצות הברית, ומונה כמפקד הארמייה ה-14. יחידה זו הייתה מזויפת, ומטרתה הייתה להטעות את הגרמנים ולגרום להם לחשוב כי בעלות הברית מתכננות נחיתה בפה-דה-קאלה, ובכך להפחית את מוכנותם לקראת הפלישה לנורמנדי.
הארמייה כללה טנקי דמה שנעשו מעיסת נייר וגומי, מפקדות מדומות, נחתות דמה, ומטבחי שדה שפלטו עשן.
באוגוסט של אותה שנה פורקה הארמייה ה-14, ולוקאס התמנה כמפקד הארמייה ה-15. הוא החזיק בתפקיד עד נובמבר 1944, עת הועבר לפקד על הארמייה הרביעית עליה פיקד עד סוף המלחמה.
ב-1946 מונה לראש קבוצת יועצים צבאיים אמריקניים שנשלחה לסייע לצ'יאנג קאי שק במלחמת האזרחים הסינית.
ב-1948 חזר לארצות הברית ומונה לראש המטה של הארמייה החמישית שהוקמה מחדש והוצבה בשיקגו.
הוא נפטר באופן פתאומי ב-24 בדצמבר 1949, בבסיס הצי האגמים הגדולים בשיקגו, והוא בן 59.
בסרט "אנציו", דמותו של מייג'ור גנרל ג'ק לזלי (ארתור קנדי) ככל הנראה מבוססת על דמותו של לוקאס.
ג'ון לייט הוא שחקן אנגלי.
אביו, ששמו גם ג'ון לייט, הוא מנהל בית ספר בגמלאות, ונשיא מועדון הקריקט גלוסטרשייר קאונטי.
אחותו, ליז לייט, מנהלת תיאטרון לנוער בברמינגהאם בשם "Stage2".
ג'ון למד בתיאטרון הלאומי לנוער.
לייט הופיע בתפקיד הנרי לנוקס במיני-סדרה "צפון ודרום", עיבוד לרומן באותו שם מאת אליזבת גאסקל, בכיכובם של ריצ'רד ארמיטאג' ודניאלה דנבי-אש.
הוא שיחק בתפקיד הראשי בדמות בנו של רודיארד קיפלינג ב-"My Son John".
הוא גילם את דמותו של הטייס הבריטי רוברט ניומן בסרט הגרמני "דרזדן" ודיבר בו גרמנית.
ב-2003 שיחק בתפקיד ג'פרי, דוכס בריטני בסרט "אריה בחורף" לצדם של פטריק סטיוארט, גלן קלוז וג'ונתן ריס מאיירס.
הוא שיחק בתפקיד מלאך שנפל בשני סרטים משנת 2005 והם "The Prophecy: Uprising" ו-"The Prophecy: Forsaken".
ב-2011 שיחק לייט בתפקיד אלן ברדלי, גבר המואשם באונס, בסדרת הטלוויזיה "הגלימה".
ב-2013 הופיע בדמות פקד רוג'ר נלסון בעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "WPC 56" של רשת ה-BBC.
עוד ב-2013 הופיע בדמות הרקול פלמבו, יריבו של האב בראון, בפרק העשירי של העונה הראשונה בסדרה "האב בראון".
הוא חזר וגילם את אותה דמות גם בעונות הבאות.
ב-2014 השתתף לייט בפרק בסדרה "לואיס" בתפקיד פרופ' פליקס גרווד, וכן הופיע בפרק של סדרת הפריקוול "אנדוור".
תפקידיו על הבמה כוללים את פסטיבל כל כתבי בסטרטפורד-אפון-אייבון, שם כיכב במחזה "יוליוס קיסר" בבימויו של שון הולמס בתפקיד ברוטוס, ובמחזה "הסערה" בבימויו של רופרט גולד גילם את קליבן.
ב-2012 הופיע בדמות טום פיין במחזה "Thom Pain (based on nothing)", עליו זכה לשבחי המבקרים.
ב-2015 כיכב לייט במחזה "Taken at Midnight" יחד עם פנלופי וילטון.
על תפקיד זה היה מועמד לפרס אוליבייה לשחקן המשנה הטוב ביותר במחזה.
בהמשך כיכב בתפקיד אסקמילו במחזה "Carmen Disrupted" יחד עם שרון סמול.
בסוף 2016 ובתחילת 2016 הופיע במחזה "מרי סטיוארט" לצדן של ג'ולייט סטיבנסון וליה ויליאמס בתיאטרון אלמיידה.
ב-2005 החל לייט לצאת עם השחקנית הקנדית נב קמפבל.
בני הזוג התארסו ב-2005 והתחתנו ב-5 במאי 2007 במליבו שבקליפורניה.
ג'ון לינדזי היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר בית הנבחרים של ניו יורק בשנים 1959-1965, וראש עיריית ניו יורק בשנים 1966–1973.
לינדזי נולד בניו יורק למשפחה ממעמד הבינוני-גבוה ממוצא בריטי-הולנדי.
בשנת 1943 הפסיק את לימודיו והתגייס לצי ארצות הברית והשתתף בפלישת בעלות הברית לסיציליה.
לאחר המלחמה חזר ללימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל.
אחר לימודיו החל לעבוד כעורך דין.
בשנת 1951 הקים את מועדון הנוער של אייזנהאואר.
בשנת 1952 היה נשיא מועדון "הרפובליקני הצעיר".
בשנת 1958 השתתף בפריימריז המפלגה הרפובליקנית.
ונבחר כנציג האפר איסט סייד, הלואר וגריניץ' וילג' במנהטן.
בשנת 1965 רץ בבחירות לראשות עיריית ניו יורק בתמיכת המפלגה הליברלית של ניו יורק, וניצח את המועמד הדמוקרטי אברהם בים.
כבר ביום הראשון לכהונתו, 1 בינואר 1966, פרצה שביתת ביוזמת איגוד עובדי התחבורה הציבורית, השביתה פסקה כעבור 12 ימים, השביתה הובילה להגדרה מחודשת של זכויות ומגבלות איגודי העובדים.
לינדזי ביזר את מערכת החינוך, ובשל כך פרצה בשנת 1968 שביתת מורים שנמשכה ממאי עד נובמבר.
יוזמת השביתה הייתה על ידי איגוד המורים של ניו יורק, שראו בפעולתו של לינדזי גורם לפירוק האיגוד.
השביתה העמיקה את השסע בין יהודים לשחורים ופוארטו ריקנים, הללו האשימו את המורים היהודים כי הם שולטים באיגוד.
באותה שנה התקיימה גם שביתה של עובדי התברואה, שנמשכה שלושה ימים.
לינדזי התבטא על שנת 1968 כי היא הגרועה בשנות פעילותו הציבורית.
בעת כהונתו נאלץ לינדזי להתמודד עם צמיחת הפשע באותה תקופה, והוא נקט ביד קשה כלפי מתפרעים.
לינדזי הפעיל הגנה על השכונות היהודיות בניו יורק.
עם הירצחו של מרטין לותר קינג פרצו מהומות ביותר ממאה ערים בארצות הברית, אך בניו יורק נמנעה המהומה בשל נסיעתו של לינדזי להארלם, שם דיבר ואמר שהוא מיצר על מותו קינג.
ב-14 בפברואר 1969 פרצה סופה בניו יורק.
התמודדותו של לינדזי הייתה באופן לקוי, והוא קיבל ביקורת על התנהלותו, בטענה כי הוא ביכר לטפל במנהטן על פני שאר רובעי העיר.
בשנת 1971 לינדזי עבר למפלגה הדמוקרטית, והציע מועמדות בבחירות לנשיאות ארצות הברית, אך במהלך הפריימריז פרש מהמירוץ.
בשנת 1972 אף ביקר בישראל.
על שמו נקרא גן לינדסי בשכונת קטמון הישנה בירושלים.
בנובמבר 1999 עבר לדרום קרוליינה.
ג'ון חאנר לוקומי בונייה (בספרדית: Jhon Janer Lucumí Bonilla) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת בולוניה.
החל את הקריירה באקדמיית הנוער של דפורטיבו קאלי בשנת 2007 והגיע עד לקבוצה הבוגרת בשנת 2015. ערך את הופעת הבכורה ב-26 בספטמבר 2015 מול קורטולואה ושיחק בסך הכל 54 משחקים בנדי קאלי.
עבר ב-18 ביולי 2018 לליגה הבלגית ולקבוצת ראסינג גנק ששילמה עליו 2.5 מיליון יורו.
את הופעת הבכורה ערך כעבור 8 ימים במסגרת הליגה האירופית.
בסך הכל שיחק 27 משחקים בכל המסגרות בעונת הבכורה בליגה, תפס מאוחר יותר את מקומו בהרכב הראשון ועזר לקבוצתו לזכות באליפות בלגיה.
קיבל את זימון הבכורה מהמאמן הזמני, ארתורו רייס, ב-28 באוגוסט 2018 לקראת צמד המשחקים מול ו אך לא שיחק.
את הופעת הבכורה רשם במשחק הידידות מול שהסתיים בניצחון 0–3 באצטדיון אל קמפין.
זומן לסגל הסופי של הנבחרת לטורניר הקופה אמריקה 2019.
ג'ון דייוויס לונג היה עורך דין, פוליטיקאי וסופר אמריקאי.
בין השנים 1880–1883 הוא כיהן כמושל מסצ'וסטס.
בהמשך, בין השנים 1897–1902 הוא כיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית, שבמהלכן התנהלה מלחמת ארצות הברית-ספרד, שרוב אירועיה התרחשו בים.
הוא רכש את השכלתו כעורך דין באוניברסיטת הרווארד ובהמשך התיישב בהינגהאם, מסצ'וסטס.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 הוא היה פעיל במפלגה הרפובליקנית וב-1874 הוא נבחר למועצה המחוקקת של מסצ'וסטס.
עד מהרה הוא התבלט יותר ויותר וב-1879 הוא נבחר כסגן המושל וב-1880 כמושל.
במהלך שלוש שנות כהונתו כמושל הוא קידם רפורמות לא משמעותיות וכהונתו עברה ללא אירועים מיוחדים.
לאחר שובו לעיסוקו בעריכת דין הוצעה לו ב-1896 משרה בקבינט של ארצות הברית על ידי ידידו, הנשיא ויליאם מקינלי.
הוא בחר במשרת מזכיר הצי, אף על פי שלא היה לו ידע בסיסי בימאות.
הוא התעמת עם תת-המזכיר, תאודור רוזוולט, בנוגע להרחבת הצי עם פרוץ מלחמת ארצות הברית-ספרד ב-1898. עם תחיל כהונתו של רוזוולט כנשיא, לאחר רצח מקינלי, הוא התפטר מתפקידו וחידש את עיסוקו בעריכת דין.
לונג נפטר ב-1915. פרסומיו כללו יומן שנכתב במשך כל חייו, ספר על תולדות מלחמת ארצות הברית-ספרד ותרגום של אינאיס מאת ורגיליוס.
ג'ון לונג נולד בבקפילד מיין לזיידוק וג'וליה טמפל (לבית דייוויס) לונג.
הוא נקרא על שמו של מושל מסצ'וסטס, ג'ון דייוויס, שהיה בן דודו של סבו מצד אמו.
הוא התחנך באקדמיית הֶבּרוֹן ולאחר מכן למד באוניברסיטת הרווארד, שם הוא היה חבר באחוות פי בטא קפא וסיים את לימודיו ב-1857. לונג כתב שירה ופרוזה לעיתון הסטודנטים, ונבחר לכתוב את שיר ההלל לטקס הסיום של כיתתו.
עוד לפני כניסתו להרווארד הוא החל לנהל יומן פרטי, שבכתיבתו הוא המשיך כל ימי חייו.
לאחר שנתיים בהם שימש לונג כמנהל בית הספר של וסטפורד, מסצ'וסטס, הוא החל את לימודיו בבית הספר הרווארד למשפטים וב-1861 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מסצ'וסטס.
הוא החל לעסוק, ללא הצלחה, בעריכת דין בבקפילד ולאחר מכן בבוסטון והיה פעיל במיליציה של מסצ'וסטס במהלך מלחמת האזרחים.
ב-1869 הוא עבר להינגהאם, מסצ'וסטס ובשנה שלאחר מכן הוא נשא לאישה את מרי וודפורד גלובר, בת המקום.
לזוג נולדו שתי בנות, בנוסף לוולד נפל, עד למותה של מרי ב-1882.
לונג החל את מעורבותו בפוליטיקה ברמה המקומית של בינגהאם ב-1870. במרכז השקפותיו הפוליטיות עמדה ההתנזרות ממשקאות חריפים.
ראשית דרכו הפוליטית הייתה במידת מה במסגרת עצמאית.
הוא תמך ברפורמיסט, חבר המפלגה הרפובליקנית בנג'מין בטלר בהתמודדותו לתפקיד מושל מסצ'וסטס ב-1871. מאוחר יותר אותה שנה הוצעה לו מועמדות מטעם המפלגה הדמוקרטית למושב בבית הנבחרים של מסצ'וסטס, אך הוא לא נבחר.
גם ב-1872, כשהיה מועמד הן מטעם הדמוקרטים והן מטעם הרפובליקנים הרפורמיסטים, הוא הפסיד.
לאחר מכן הוא היה לתומך איתן יותר של הרפובליקנים, שכן הוא היה משוכנע שרפורמה תושג בצורה טובה יותר במסגרת המנגנון המפלגתי.
ב-1874 היה לונג יושב הראש של הוועידה הרפובליקנית של מסצ'וסטס ולבסוף זכה במושב בבית המחוקקים של המדינה.
הוא יצר קשר קרוב ליושב ראש הבית, ג'ון סנפורד, ובמה שההיסטוריון ג'יימס הס מתאר כמהלך פוליטי מחושב, הוא תמך במי שנבחר בהצלחה כמושל ב-1875, אלכסנדר רייס, אף על פי שזה האחרון תמך בחקיקה ליברלית בנוגע למכירת משקאות חריפים שלונג התנגד לה.
הוא הצליח להפיק תועלת מתמיכה זו וכתוצאה ממנה להיבחר כיושב ראש בית הנבחרים ב-1876. הוא הרחיב את גישתו הרפורמיסטית לרמה הלאומית כאשר הוא תמך בבנג'מין בריסטו כאשר זה התמודד בחוסר הצלחה על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות.
ב-1878 התמודד לונג ללא הצלחה מול המושל המכהן רייס.
כאשר הכריז רייס על פרישתו בשנה שלאחר מכן, שאף לונג שוב לקבל את המועמדות לתפקיד המושל.
מי שנבחר בסופו של דבר היה סגן המושל הקודם, תומאס טלבוט, ולונג נבחר כסגנו.
האופוזיציה של הדמוקרטים הייתה חלוקה בנוגע לשובו של בנג'מין בטלר אל המפלגה, והרפובליקנים ניצחו בבחירות הכלליות.
לונג ניצל את הימנעותו של טלבוט מכנסי בחירות פומביים כדי לשמור על פרופיל גבוה.
הוא הצליח להשיג בקלות את המועמדות לתפקיד המושל לאחר שטלבוט הודיע שהוא לא יתמודד לכהונה נוספת, על אף חוסר התמיכה ממנהיגות המפלגה.
מערכת הבחירות גרמה למחלוקת קשה, והוא התמודד מול בטלר והדמוקרטים המפולגים.
על לונג נמתחה ביקורת על כך שלא שירת במלחמת האזרחים והוא הותקף על כך שחרג מהקו האידאולוגי של המפלגה, אך הוא ניצח בקלות.
בשנתיים הבאות הוא נבחר מחדש בהפרשים ניכרים.
תקופת כהונתו של לונג כמושל תוארה על ידי ההיסטוריון פ.
טיילר כנטולת אירועים באופן יחסי.
הוא ציין כמה רפורמות צנועות, כולל הרחבה מסוימת של זכות הבחירה לנשים (שהוגבלה אז להצבעה עבור ועדות החינוך).
רוב הרפורמות לא יושמו במהלך תקופת כהונתו של לונג, אף על פי שכמה מהן הפכו לחוק בידי יורשיו.
הוא הקפיד לשמור על סדר יום מלא ונכח בכל האירועים האזרחיים במדינה.
באחד מצעדיו האחרונים כמושל, מינה לונג את אוליבר ונדל הולמס הבן לבית המשפט העליון של מסצ'וסטס.
מינוי ברווז צולע זה התבצע כתוצאה מהתפטרותו הפתאומית של אוטיס לורד, רפובליקני שהתפטר כדי למנוע את האפשרות למינוי על ידי המושל הנבחר הדמוקרטי, בנג'מין בטלר.
המינוי בוצע ב-8 בדצמבר 1882, היום האחרון בתקופת כהונתו של לונג בו התכנסה מועצת המושל של המדינה (הגוף שאישר את המינוי).
ברגע האחרון הסיר לודג' את תמיכתו בלונג ותחת זאת העביר אותה להנרי ל.
דווז שנבחר בסופו של דבר.
תקרית זו גרמה לקירור היחסים בין לודג' לבין לונג.
בהתדיינויות שקדמו לבחירות לסנאט, הוצעה ללונג על ידי בטלר תמיכתה של המפלגה הדמוקרטית, אך הוא סירב, בהאמינו שתמיכה שכזאת עלולה הייתה להראות כעסקה פוליטית בלתי ראויה.
מבחינתו של לונג הייתה תקופת כהונתו בקונגרס נטולת אירועים מיוחדים, שכן הקונגרס היה בשליטה דמוקרטית במשך שש שנות כהונתו.
בנוסף לשידול הממשל למנות מינויים פרסונליים, הוא היה חבר בוועדה שבחנה את האינטרסים של בניית הספינות ובעלי הספינות, וכן בוועדות שעסקו בפנסיות של הצי ובמימון שלו.
ב-1886 נישא לונג בשנית לאגנס פריס, מורה ובתו של כומר אוניברסליסטי.
שנה לאחר נישואיהם נולד להם בן.
ב-1888 החליט לונג לא להתמודד שוב לקונגרס והוא בילה את שמונה השנים הבאות בעריכת דין במגזר הפרטי.
הוא ייצג בדרך כלל חברות עסקיות והוא הופיע בשמן בבתי משפט וכן בדיונים של ועדות של בית המחוקקים.
הוא היה נואם מבוקש, עיסוק שהוא היה מעורב בו במשך שנים רבות.
הוא המשיך להיות מעורב במידה מסוימת במפלגה הרפובליקנית, ותמך במועדון הרפובליקנים הצעירים של רוג'ר וולקוט, שמטרתו הייתה הכנסת דם צעיר וחדש למפלגה.
כאשר הוצע לו להתמודד מול הסנאטור הרפובליקני הוותיק ג'ורג' פריסבי הואר, הוא סירב.
ב-1889 הוא מונה לוועדה שפיקחה על הגדלת בית הנבחרים של מסצ'וסטס, תפקיד אותו הוא מילא עד 1897.
כחבר הקונגרס, התיידד לונג עם ויליאם מקינלי שב-1896 נבחר כנשיא ארצות הברית.
הוא בחר בלונג לתפקיד מזכיר הצי של ארצות הברית.
המינוי אושר על ידי הסנאט ב-2 במרץ 1897 וגרם לביקורת סוערת מצדו של הנרי קאבוט לודג'.
לודג' נבחר לסנאט, היה הבולט מבין חברי המפלגה הרפובליקנית במסצ'וסטס, וציפה שתהיה לו השפעה על בחירת המועמדים למשרות בקבינט כתגמול על תמיכתו במקינלי.
אחד מתומכיו של לודג' הלין על כך שבריאותו של לונג הייתה רופפת ושהוא יהיה חסר עמוד שידרה ונמרצות (לונג פרש מעיסוקו בעריכת דין בשל התמוטטות עצבים).
כדי לרצות את לודג', מונה לעוזר מזכיר הצי תאודור רוזוולט, ניו יורקי עז מצח ואגרסיבי.
לונג ורוזוולט לא הסתדרו איש עם רעהו.
בנוסף להבדלי האישיות, קידם רוזוולט באגרסיביות השקפה על פיה יש לחדש ולהרחיב את הצי, זאת מול גישתו המלומדת והשמרנית יותר של לונג.
הוא העדיף להרחיב את הצי, אך בהדרגה.
עם הרחבת האינטרסים העולמיים של ארצות הברית, הקדיש לונג את עצמו לצמיחתה השלווה של האומה לאור מדיניותו של הנשיא מקינלי.
כתוצאה מאי-הסכמותיו עם רוזוולט, נקט לונג בצעדים לריסונו.
מאידך, רוזוולט שאף למצוא דרכים להמריץ את לונג.
הוא כתב, "אני רק מקווה שאוכל להרעיל את מוחו כדי שיהיה לו עוד קורטוב של תוקפנות בעניינים בינלאומיים".
הוא גם התקומם נגד מדיניותו של לונג להאציל חלק ניכר מעבודת מחלקת הצי לראשי המשרדים הקבועים, וכתוצאה מכך הוגבל שטף המידע שהממשל קיבל.
לונג היה גאה במידה מסוימת מהעובדה שהוא היה מצוי מעט מאוד בפרטים של פעילות המחלקה והעיר שהוא היה "אזרח שלא יודע דבר על הספינה מחרטום ועד ירכתיים".
לונג האמין שהעימותים המתמשכים עם ספרד לא יובילו בהכרח למלחמה, ואם כן, ארצות הברית תנצח בה בקלות.
כתוצאה מכך הוא לא נקט בצעדים משמעותיים להכנת הצי למצב שכזה.
בינואר 1898 הוא הורה לסיירת המשוריינת "מיין" (USS Maine) להפליג להוואנה, קובה, במסגרת "ביקור שגרתי".
הוא והנשיא מקינלי היו טרודים בנוגע לביטחונם של האמריקאים שעל האי בשל מלחמתה המתמשכת של קובה לעצמאות.
בראשית פברואר הגיעה המתיחות לרמה של משבר ולונג נאלץ להתחיל להתוות תוכניות למלחמה.
הפיצוץ שגרם להטבעתה של ה"מיין" בהוואנה ב-15 בפברואר היה הניצוץ שגרם לפריצתה של מלחמת ארצות הברית-ספרד.
הממשל הביע התנגדות למלחמה, אך לא ניתן היה להתעלם מהמחאה הציבורית בנוגע לתקרית בהוואנה.
עשרה ימים לאחר טביעת ה"מיין", לקח לונג יום חופש, ורוזוולט עשה שימוש בסמכותו, בהיעדרו של לונג, כדי להורות על מספר צעדים שנועדו להגביר את המוכנות של הצי למלחמה, כולל ההוראה המפורסמת שהוא נתן לקומודור ג'ורג' דיואי להציב כוח תקיפה מול הפיליפינים.
לונג ביטל לאחר מכן כמה מההוראות של רוזוולט, אך החל להאיץ את הכוננות של הצי לקראת המלחמה.
אובדן ה"מיין" הדגיש לממשל את המחסור באוניות מלחמה מודרניות, והוא החל בטירוף של רכישה של ספינות נוספות.
הוראה משמעותית אחת שניתנה על ידי לונג הייתה העברת ה"אורגון" (USS Oregon), אחת משתי הספינות רבות העוצמה של הצי, מהחוף המערבי אל הקריביים.
הספינה ה"אורגון" הפליגה מסן פרנסיסקו, דרך כף הורן אל קי וסט ב-66 ימים.
חודש לאחר מכן התפטר רוזוולט מתפקידו, צעד שלונג סבר שהיה טפשי, אך מאוחר יותר הוא הבין שהוא היה משמעותי בהתקדמות הקריירה של רוזוולט.
לונג ניהל את פעולות הצי לכל אורך המלחמה, ובמהלכה הגדיל את כוחו באופן משמעותי.
הוא הורה לדיואי לנטרל את הצי הספרדי בפיליפינים, הורה להטיל מצור ימי על גואם הספרדית ופעל לחזק את המצור ואת פעולות התקיפה כנגד קובה.