tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זכויות ההצבעה הראויות הראשונות ניתנו בשנת 1849 ל"גברים מעל גיל 30 בעלי מוניטין טוב", אך בשנים שלאחר מכן הכללים שונו מספר פעמים, ורק לאחר שינוי החוקה בשנת 1915, לכל הגברים והנשים החיים בממלכה הייתה זכות הצבעה.
הבחירות בכפרים הוחזרה ההצבעה הפתוחה.
חוק ייצוג העם בשנת 1948 הסיר את זכויות ההצבעה הכפולות שהוחזקו על ידי כ-7% מהבוחרים.
סרי לנקה היא הדמוקרטיה הוותיקה ביותר באסיה 1933 1812 1933 1933 ספרד החוקה משנת 1812 הזכירה את כל הגברים הספרדים ממוצא אמריקני איברי או ילידי ללא קשר לרכוש, אך הדירה במפורש גברים ממוצא אפריקאי.
הזכות הורחבה לכל הגברים משנת 1869 עד 1878 (הרפובליקה הספרדית הראשונה) ומשנת 1890 עד סוף הרפובליקה הספרדית השנייה (1931–36).
ב-19 בנובמבר 1933 הוענקה לנשים זכות הצבעה.
זכות ההצבעה בוטלה בתקופת פרנקו (1939–75) והושבה מאז 1977 בחוקה הספרדית החדשה.
בשנת 1918 הורחב ציבור הבוחרים לכל האזרחים הגברים בני 21 ומעלה או לאלו ששירתו בצבא.
עד שנת 1937 בתי משפט יכלו להעניש פשעים על ידי ביטול זכות ההצבעה שלהם.
עד 1945 לאנשים שחיו על קצבאות בוטלה זכות הבחירה.
1948 1893 1948 1893 בלגיה זכות בחירה של לכל הגברים בני 25 ומעלה מאז 1893, אך היא הייתה תלויה בהשכלה ובגובה המס ששולם, כך שחלק יכולו להצביע בין 1 ל-3 קולות.
גם אלמנות הורשו להצביע אך איבדו את זכויות ההצבעה לאחר שנישאו מחדש.
זכות בחירה אוניברסלית לגברים מאז 1918. זכות בחירה אוניברסלית לנשים הונהגה לבסוף בשנת 1948. 1948 1948 1948 1948 ישראל לערבי מזרח ירושלים הגרים בשטח שסופח לישראל ב-1967 אין זכות הצבעה לכנסת.
1951 1951 1951 1951 גאנה זכות בחירה אוניברסלית הוענקה בבחירות בשנת 1951. היו אלה הבחירות הראשונות שהתקיימו באפריקה בבחירות כלליות.
הקנדים הסינים, ללא קשר למגדר, קיבלו זכות בחירה בשנת 1947, בעוד שקנדים האבוריג'ינים לא הורשו להצביע עד 1960, ללא קשר למגדר.
בניופאונדלנד שהצטרפה לקנדה בשנת 1949 הייתה זכות בחירה גברית אוניברסלית בשנת 1925
בפילוסופיה הפוליטית, זכות המרד היא זכותה או חובתה של אומה להפיל את המשטר כאשר הוא פועל נגד אינטרסים משותפים של אותה אומה.
מתוך אמונה בזכות זו, נעשה בה שימוש לאורך ההיסטוריה כדי להצדיק מהפכות שונות ובהן מלחמת האזרחים באנגליה, מלחמת האזרחים האמריקנית והמהפכה הצרפתית.
התפישה של זכות המרד כמושג בפילוסופיה הפוליטית פותחה בתחילת עידן הנאורות בחיבור "שתי מסכתות על ממשל מדיני" שנכתב על ידי הפילוסוף ג'ון לוק.
זכות המרד מהווה לדעתו חלק בלתי נפרד מתורת האמנה החברתית, בה ניסה להגדיר את המקור והבסיס ליחסים חברתיים.
לוק הצהיר כי על פי משפט הטבע (החוק הטבעי), לכל אדם יש את הזכות לחיים, לחירות ולרכוש.
תחת האמנה החברתית, קיימת לעם הזכות למרוד בשלטון, כאשר הוא פועל נגד האינטרסים של האזרחים, ולשאוף להחליפו בשלטון שידאג לזכויותיהם.
במקרים מסוימים, לפי לוק, הזכות למרד היא חובה, וקיומה מהווה מחסום בפני עריצות שלטונית.
זכות ההתחקות היא זכותו של קטין לדעת מה מוצאו – מי אביו ואמו, להתחקות אחר הוריו ולגלות את ייחוסו המשפחתי.
זכות זו הוכרה כזכות יסוד כנגזרת של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו על ידי השופט שמגר בע"א 5942/92 פלוני נ' אלמוני:
"לקטין גם כן הזכות לכבוד האדם… בין היתר רשאי הוא לשם שמירת כבודו האישי והאנושי ולשם הבטחת זכויותיו על פי הדין האישי ועל פי דיני הקניין שלא לרצות להיחשב לבן בלי אב ידוע, אלא לדרוש לדעת מיהו אביו"..
בנוסף, זכות זו הוכרה כזכות יסוד בסעיף 7 לאמנה הבינלאומית לזכויות הילד .
1.בפס"ד אלמונית נ' פלוני נאמר כי זכות ההתחקות מעניקה לקטין חיים עם וודאות וחוסכת ממנו נזק נפשי, בנוסף מובא בפס"ד כתביה של פורטין בהם היא מביאה מחקרים שמוכיחים את החשיבות הפסיכולוגית שיש למידע בדבר השורשים הגנטיים .
2. בפס"ד סושרד נ' כ"ץ מדובר על ההיבטים הפסיכולוגיים בזכות ההתחקות נאמר שם כך:
3. נערך על ידי טריסליוטיס מחקר גדול בקרב ילדים שלא ידעו את זהות ההורה הגנטי שלהם וביקשו להתחקות אחריו.
מסקנות המחקר היו כי יש צורך פסיכולוגי לכל אדם להכיר את הרקע שלו וכי זה נחוץ כדי להתבגר בצורה בריאה ושלמה.
פרופסור רות זפרן במאמרה "של מי אתה ילד?" כתבה כי זכותו של קטין לדעת היא חלק מזכותו לכבוד, הגשמה עצמית, אוטונומיה, רווחה, הזכות לדעת, פרטיות ושוויון.
פסקי דין שהוכרה בהם הזכות להתחקות:
ע"א 3077/90 פלונית נ' פלוני : אישה מוסלמית לא נשואה שהביאה ילד והיא יודעת מי הוא אביו.
על פי הדין השרעי אם היא לא נשואה לא ניתן להכיר בו כאב ולא ניתן לחייבו במזונות.
ביהמ"ש העליון קבע שלילד יש זכות לדעת מהיכן בא.
ע"א 5942/92 פלוני נ' אלמוני : שופט בית המשפט העליון אהרן ברק פסק שלקטין שמורה הזכות לכבוד האדם ורשאי לשם שמירת כבודו, והבטחת זכויותיו על פי דיני קניין, שלא לרצות להיחשב לבן בלי אב אלא לדרוש לדעת אם הוא אביו.
תמ"ש(ת"א) 87471/00 אלמונית נ' פלוני : זכות ההתחקות היא זכותו של הקטין לדעת מיהו אביו, בסיסה של זכות זו נטוע בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, כלומר זכות ההתחקות היא זכות יסוד של הקטין.
חוק מידע גנטי מסדיר בדיקות הורות – קובע שבדיקת רקמות לצורך בירור קשרי משפחה יכולה להיעשות בישראל רק על ידי אישור בית משפט לענייני משפחה.
זו עבירה פלילית אם עושים בדיקה ללא אישור בגלל הפן הדתי וחשש ממזרות.
על פי החוק כשמוגשת תביעת אבהות מתבקשת בדיקת רקמות.
המצב המשפטי שהיה קיים לפני החוק:
כאשר האב לא מוכן לעשות בדיקת רקמות:
היו מכבדים את זכות האבא שלא לבצע בדיקה, לכן לעולם לא ידע ביולוגית שזה ילדו.
אבל בגלל הסירוב הוא מסיק משפטית שזה הילד שלו.
המשמעות – הוא ישלם מזונות.
המצב המשפטי אחרי התיקון כאשר האב לא מוכן לעשות בדיקת רקמות:
היום ניתן לחייב אדם לבצע בדיקה גנטית בלתי חודרנית – על בסיס שערות או רוק.
ניתן לאכיפה על ידי ביהמ"ש וקנסות שמטיל על האב / ביזיון ביהמ"ש.
1.ילד מתרומת זרע: הילד לא יכול להתחקות אחרי אביו.
2.כשיש חשש לממזרות: כאשר נולד ילד מקיום יחסי מין מחוץ לנישואים.
ממזרים לא יכולים להינשא במדינת ישראל עם יהודי שהוא לא ממזר.
בעקבות זאת קבע המחוקק בחוק מידע גנטי – פרוצדורה שפוגעת בזכות היסוד של זכות ההתחקות.
ברגע שנולד ילד ועולה חשש ממזרות, קובע חוק מידע גנטי שביהמ"ש חייב להפנות שאילתא לבית הדין הרבני, והנשיא של ביה"ד הרבני כותב ליועץ המשפטי תשובה וחו"ד האם יש חשש לממזרות.
ברגע שביהמ"ש מקבל חוות דעת שיש חשש ממזרות, לא חלה זכות ההתחקות.
זכות ההתחקות מול הזכות לכבוד האדם:
במקרה והאב לא מוכן לעשות בדיקת רקמות זכות הילד לדעת (זכות ההתחקות) מתנגשת עם הזכות לכבוד האדם של האבא והזכות לא לעשות בדיקות בניגוד לרצונו.
זכות ההתחקות מול הזכות לפרטיות:
במקרה של תרומת זרע, התורם לא מעוניין שזו תחשף ועל כן נשאר אנונימי.
זכות הקטין להתחקות אחר מוצאו במקרה זה תפגע ברצונו של התורם לפרטיות.
זכות הצבעה הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור הופיע לראשונה בגיליון אוגוסט 1955 של המגזין If: Worlds of Science Fiction, ותורגם לעברית בשנת 1975 בספר גדול ורחב הוא העולם, ושוב בשנת 2009 בספר כתבי אייזק אסימוב כרך 1. הסיפור הוא אחד מסיפורי מולטיוואק, והוא הסיפור הראשון של אסימוב שעוסק במחשבים כמחשבים ולא כרובוטים.
הרעיון של מחשב שחוזה את תוצאות הבחירות הגיע כנראה בהשראת חיזויו הנכון של המחשב UNIVAC-I בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1952.
בעתיד, ארצות הברית הפכה ל"דמוקרטיה האלקטרונית הראשונה", בה במקום שכל האנשים יצביעו, המחשב מולטיוואק בוחר רק אדם אחד, אשר תשובותיו למספר שאלות ייצגו עבור המחשב את כלל רצונותיהם של האזרחים, וכך יכול מולטיוואק לקבוע את תוצאת הבחירות.
הסיפור סובב סביב נורמן מולר, האדם שנבחר כ"מצביע של השנה" בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008. למרות שהחוק מחייב אותו לקבל את הכבוד המפוקפק, מולר לא בטוח שהוא רוצה את האחריות של ליצג את הציבור הבוחר כולו, משום שהוא חושש שהתוצאות בבחירות יהיו שליליות והוא יואשם בכך.
עם זאת לאחר ה"הצבעה", הוא מאוד גאה שאזרחי ארצות הברית זכו, דרכו, "לממש את זכותם להצבעה" - אמרה אירונית בהתחשב בעובדה שהאזרחים כלל לא הצביעו.
זכות הבחירה לנשים בארץ ישראל הוענקה רק לאחר מאבק ארוך של תנועות הנשים ביישוב החדש ונמשך קרוב לשמונה שנים.
על בסיס המאבק הזה, השתתפותן של נשים באופן מלא בפוליטיקה הישראלית התאפשרה כבר עם הקמת המדינה.
העלייה הראשונה הגיעה לארץ ברובה במסגרת משפחתית-מסורתית, על כן דפוסי ההתנהגות וההתנהלות היו שמרניים.
באותה העת מעמד האישה בארצות העולים, מזרח אירופה ותימן, היה שולי בפני עצמו.
למחנות השונים שפעלו ביישוב היו תפיסות שונות בנוגע למעמד האישה.
המחנה הדתי ובעיקר החרדי, ראה הכרח בהפרדה בין העולם הציבורי לעולם הביתי, ותפיסת "כל כבודה בת מלך פנימה" הפך לסיסמה שגורה בוויכוחים בנושא.
אולם, ההשפעה של נשות העלייה השנייה הייתה גדולה גם בתחום זה, שכן היא הייתה עלייה שהורכבה מאנשים שעלו לאחר תקופות הכשרה והגיעו מרקע של השכלה רחבה יותר והתפתחות.
עם הזמן, תפקידן של הנשים בחינוך הלך ותפס תאוצה, והן נתפסו כמי שאחראיות באופן בלעדי על חינוך הדור הבא.
לפעילות ציוניות-פמיניסטיות דוגמת שרה טהון, שהקימה עם אגודת הנשים הציוניות מרכזים להכשרה לנשים, תפקיד נוסף מהותי בתפיסה העצמית של נשים.
טהון דגלה בעצמאות כלכלית לנשים מתוך מקום של ידע, עמל כפיים, וראתה בבניין הארץ לא רק "הפרחת השממה" אלא תיקון חברתי בהקשר הזה, ומתוך כך קיבלו נשים רבות הכוונה, העצמה וממקומות אלו צמחה בשלבים מאוחרים יותר גם ההכרה הנשית בזכויותיהן.
פעילות זו גם העלתה את "שאלת האישה" לסדר היום הציבורי לראשונה, ואת סוגיית מעמדה ביישוב היהודי.
השתתפות נשים הותרה כבר בקונגרס הציוני העולמי השני, ב-1898 (על אף שנשים לא מילאו תפקידי הנהגה עד 1927, כאשר נבחרה הנרייטה סאלד להנהלה הציונית), אולם לקח עוד זמן רב עד שהשפעה זו חלחלה אל תוך היישוב העברי.
עוד בטרם המאבק הגדול והמשמעותי על זכות הצבעה ארצית לנשים, לראשונה נראו ניצנים של קול נשי במרחב, בתחילת המאה העשרים, ברמה המקומית.
ב"", המפגש הציוני הראשון בתחומי ארץ ישראל, שנערך בזכרון יעקב ב-1903, עוגנה זכות הבחירה של נשים, אולם ביומו האחרון של אותו מפגש, נאספו נציגי המורים והגננות והקימו את "אגודת המורים העברים בארץ ישראל".
מאז, נסללה הדרך להתארגנויות נשיות נוספות ולא ניכר שהפסדים קודמים הוציאו את הרוח ממפרשי הנשים בארץ.
ההתארגנות הנשית החלה נפוצה יותר ויותר בארץ, והיא לא קדמה למאבק הארצי, אלא חפפה לו, והבשורה הופצה אט אט ופשטה כך שכשהחל המאבק הארצי, היסודות כבר היו שם, גם ברמת ההתארגנות וגם ברמה התודעתית.
אחד הרעיונות המעניינים שהנושא מעלה על הפרק הוא "המאבק ההפוך" שניהלו נשות ארץ ישראל.
למעשה, להבדיל ממאבקים דומים ומקבילים ברחבי העולם, נשות ארץ ישראל היו שותפות להקמת כל המוסדות הראשוניים.
הנשים בארץ ישראל למעשה נאבקו כל העת על מנת לנכס לעצמן מחדש זכות שכבר הייתה שלהן, ועמדה בסכנת הילקחות מהן.
יתרה מכך, הזכות הזו ניתנה כבר, כפי שצוין, במסגרת הקונגרס הציוני, ומשמעות שלילתה הייתה איסור ההשתתפות הפוליטית גם בעתיד המדינה כפי שעמדה לקום, ולכן מאבקים אלו החלו כבר בשלבים כה מוקדמים.
היישוב הישן מול היישוב החדש
על מנת להבין את שורשי המאבק לזכות הצבעה לנשים בארץ ישראל, יש להבין תחילה את הפערים האידאולוגיים ופערי התפיסה בין היישוב הישן והיישוב החדש.
באופן עקרוני, ניתן לחלק את הזרמים והמגזרים השונים באופן גס, כך שהחרדים השתייכו ליישוב הישן, ואילו תנועות הפועלים והבורגנים של העליות המאוחרות יותר, משתייכות ליישוב החדש.
השניים היו חלוקים ביניהם בשלל נושאים ותפיסות עולם.
בעוד שמפלגות הפועלים היו הראשונות שתמכו בזכות הצבעה לנשים כשהחל המאבק, ובראשן דוד בן-גוריון, היה עניין לאומי על הפרק – אחדות העם בהקשר הפוליטי הייתה יעד עליון מבחינת ההנהגה, גם המתונה והליברלית שבה.
תנועת "המזרחי" שימשה כלשון המאזניים בהקשר של הדחיות החוזרות והנשנות של הבחירות לאספה, ובשאלה המתמשכת של זכויות האישה.
הרב קוק היה דמות מפתח בהקשר זה.
הוא שב לארץ לאחר תקופת היעדרות ארוכה, והסכים לפנייה שנעשתה אליו להיות הרב הראשי של ירושלים.
בתקופות קודמות של שהותו בארץ, נחשב הרב קוק למנהיג רוחני דגול, שליח ציבור ואיש חזון מהמעלה הראשונה.
אולם, חזרתו לירושלים לוותה בחששות ואף במהומות מצד רבני היישוב הישן, שככל הנראה ראו בכך משום האיום על הסדר הטוב, ומשום שהסתייגו מתמיכתו באנשי העלייה השנייה ובציונות.
כך או אחרת, נציגי "המזרחי" לא הגיעו להחלטה מיידית בוועידה השנייה בנוגע להשתתפותם בבחירות אם אלו יכללו נשים, והעדיפו להשאיר שאלה זו בידי הרבנים.
הרב קוק פסק במהרה ובלי השתהות נגד הצבעת נשים, ובאופן נחרץ.
כאמור, רבנים רבים נוספים ניסו למצוא את הצידוק ההלכתי הממשי במקורות, אולם כשלו בהבאת מקורות אמינים שיכולים להוכיח טענה זו כטענה הלכתית מוחלטת.
הציונות הדתית, שדווקא ניכרו בה סימנים של תמיכה במהלך שיאפשר לנשים השתתפות בבחירות טרם פסיקתו של הרב, הייתה אובדת עצות.
אולם, לבסוף הגיעו להחלטה שתומכת ברב, והודיעו כי יימנעו מהשתתפות בבחירות באופן גורף.
החלטה זו שימשה כמאיץ נוסף לדיונים בשאלת האישה, ואף לדחייה נוספת בבחירות וכינוס האספה, בדיוק כפי שחששו אנשי היישוב החדש והוועד הזמני.
בעוד שקמו לו מתנגדים מקרב ההנהגה של תנועת המזרחי, דוגמת הרב בנימין רדלר פלדמן, מזכיר התנועה, ההתנגדות נותרה בגדר הבעת אכזבה כללית, ולא הובילה לשינוי ממשי בהחלטה.
אם כך, בעוד שאנשי היישוב החדש תמכו באופן עקרוני, והיה ברור שאנשי היישוב הישן ובראשם החרדים יתנגדו לרעיון השתתפות הנשים בחיים הפוליטיים, המזרחי עמדו בראש "המחנה המתנדנד".
עם סיום מלחמת העולם הראשונה, החלו אנשי היישוב העברי להתאגד במטרה להעמיד מוסדות נבחרים שייצגו אותם אל מול הבריטים.
בינואר 1918 התכנסה ביפו האספה המכוננת הראשונה בראשות יעקב טהון, אשר היה נשוי לשרה טהון, ממובילות המאבק למען זכויות נשים בארץ ישראל.
הכללים הבסיסיים לבחירת חברי אספת הנבחרים שנוסחו על ידי האספה קבעו כי "הבחירות [...] צריכות להיות ישרות, שוות, חשאיות, וכלליות בלי הבדל מין ומעמד".
אולם, בעוד שאלת הרכוש נפתרה די מהר והוסכם כי שאלת מעמד לא צריכה להילקח בחשבון כשמדברים על בחירות, נושא הנשים נותר שנוי במחלוקת והתקבלה החלטה דו-משמעית שהועברה הלאה, לבחינה של הוועד הזמני, ששימש גוף ביצועי, מעין ממשלה.
ההחלטה הועברה מוועדה אחת למשנתה, ולא נאמרו אמירות נחרצות או חד-משמעיות לגבי עניין זה.
גם באספה המכוננת השנייה, בה השתתפו שלוש נשים בלבד, הוחלט כי נשים יוכלו לבחור אך לא להיבחר בשלב זה, והאסיפה הבאה תאלץ להתמודד עם החלטה זו.
האספה המכוננת השלישית הייתה נקודת המפנה המשמעותית.
ראשית, השתתפות הנשים הכפילה את עצמה באספה זו, אף על פי שמספרן היה עדיין מועט לעומת הגברים.
עם זאת, ולמרות התנגדות החרדים הנמרצת לאורך כל האספה, וחרף הודעתם כי יחרימו את הבחירות, הוחלט ברוב קולות כי בבחירות לאספת הנבחרים תינתן זכות השתתפות מלאה לנשים, והבחירות נקבעו לבסוף לחודש יוני 1919. הבחירות נדחו ממועד זה, בין היתר בעקבות הדיון בזכות הבחירה לנשים.
הדחיות האלו הגיעו בעיקר מצדו של המזרחי, שכפי הנראה ביקשו לדחות את הבחירות על מנת לתאם עמדות עם החרדים, ללא הצלחה.
הדחיות החוזרות יצרו בעיות מוראליות קשות בקרב הציבור הכללי.
הבריטים הערימו קשיים על העולים ועל אנשי היישוב, ההנהגה נתפסה כחלשה וככזאת שלא מסוגלת להתארגן, ובעיקר, היה צורך דחוף בהצלת יהודים ברחבי העולם ולדאוג גם לרווחתם, עניינים שלא ניתן היה לקדם ללא התארגנות מסודרת.
המחלוקת על זכות ההצבעה לנשים יצרה גם אנטיגוניזם בקרב הציבור ואף אדישות כלפי מערך הבחירות, שבתחילת דרכו עורר התרגשות רבה וציפייה דרוכה.
פתרונות שונים הועלו, כאשר הקיצוני שהם היה לקיים שתי אספות נבחרים נפרדות.
הוצע גם לערוך משאל עם שיתמקד בשאלת זכות הבחירה של האישה.
החרדים לא התנגדו לרעיון משאל העם, כל עוד לא ישתתפו במשאל זה נשים, והם החלו לקדם את הרעיון באמצעות שאלונים שהופצו בקהילתם פנימה.
הוועד הזמני דחה מהלך חד-צדדי זה, ושוב נדחו הבחירות, הפעם הייתה זו הדחייה הארוכה מכולן, שנמשכה עד אביב 1920. עד כדי כך, שדווח כי "מלבד הנשים אין מתעניין באספת הנבחרים".
הוועד הזמני הלך ונתפס כחלש יותר, ככזה שניתן לכפות עליו עובדות בשטח, ואילו החרדים התחזקו מכל דחייה כזו.
בשלב זה נדמה היה כי הנשים ותומכיהן הפסידו במאבק.
מועד חדש נקבע לבחירות ב־19 באפריל 1920. ייתכן שמאורעות תר"פ שפרצו אותה העת בגליל העליון ובחלקים אחרים של הארץ בין היישוב היהודי לערבים הביאו לקביעת המועד הסופי, וכינוס אספת הנבחרים בל"ג בעומר אותה השנה, ב-6 במאי.
ההחלטה התקיימה ללא תיאום עם החרדים, שהביעו התנגדות נחרצת, אולם נציג המזרחי תמך בהחלטה.
הרב קוק עמד איתן בהתנגדותו להשתתף בבחירות שבהן לוקחות חלק נשים, והשתתפותו באספת הרבנים שהתקיימה באותה שנה חיזקה את עמדתו כי הוא עדיין רוב בארץ, וכי רוב הציבור מתנגד לכך.
ברוב חלקי הארץ התקיימו הבחירות כסדרן.
זאת להוציא את ירושלים, שספגה מכה קשה עקב מאורעות תר"פ ומעצרו של זאב ז'בוטינסקי ו-19 מחבריו.
גזר דינו החריף של ז'בוטינסקי עורר זעם בקרב הקהילה היהודית הירושלמית שהכריזה על שביתה כללית בכל מוסדותיה, ובתוך כך גם הבחירות.
משום שכך, הוכרז מועד חדש בירושלים, ב-3 במאי אותה השנה.
לא זו אף זו, גם המתכונת בירושלים הייתה שונה, ולגברים חרדים הוצעה פשרה פעם נוספת, שיוכלו להצביע בקלפיות נפרדות, ולהצביע פעמיים, כך שכל קול של מצביע חרדי יחשב גם עבורו וגם עבור אשתו שתיעדר מהקלפי.
על אף שהפתרון התקבל בעין יפה בקרב חוגים שונים, בקרב החרדים היו קולות של מתנגדים גם לפתרון זה.
תוצאות הבחירות הביאו עימן בהירות בנוגע לתחומים רבים.
שבעים ושבעה אחוזים מבעלי זכות הבחירה השתתפו בבחירות, שהם 22,000 בוחרים.
בנוסף, התוצאות העידו על ניצחון מוחץ לחוגים הציוניים ולזרמים הליברלים, על אף שמימוש העיקרון של הזכות להיבחר היה צנוע, ההישג היה אדיר באותה נקודת הזמן, בעיקר של התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל, ושל מובילותיה, דוגמת שרה עזריהו, רוזה וולט-שטראוס ושרה טהון, שנפטרה שבועות מספר קודם לכן.
גם לאחר הבחירות מיאנו החרדים להשלים עם התוצאות ועם ההחלטה בדבר השתתפות הנשים.
בנוסף, השלטון הבריטי הוציא צו שאוסר על כינוס אספה ועצר את ההכנות לקראתה.
רק ביולי 1920, עם הגעתו של הנציב העליון הרברט סמואל, התאפשרה ההתכנסות, אולם משך הזמן הארוך שחלף בין הבחירות לבין התכנסות האספה, אפשר למתנגדים להמשיך ולפעול כדי לשנות את האספה, דוגמת הכפלת מספר הצירים החרדים בניגוד לתוצאות הבחירות, או הקמת "עזרת נשים" בבית האספה.
ההצעות האלו נדחו על ידי הוועד הזמני והנשים עצמן, שכבר ראו עצמן כמי שניצחו במאבק זה.
אספת הנבחרים הראשונה נפתחה בחגיגיות יתרה, וכל הנדרשים בנוכחותם הצטרפו, מי במועד ומי באיחור.
גם כאשר הגיעו החרדים והמזרחי, ציינו מייד כי לאספה זו אין יכולת של ממש לקבל החלטות, והם מתנים את השתתפותם בביטול הזכויות שניתנו לנשים בבחירות ובאסיפה.
דרישתם נענתה בשלילה, והם בחרו לצאת בהפגנתיות ולא שבו עוד אל האספה, אף על פי שלא הסירו את חברותם באופן רשמי.
"האישה העברייה בארץ ישראל יודעת הפעם להגן על זכויותיה [...] הדבר הזה בא מתוך רצון לקחת חלק שווה בבניין הארץ." לקראת המושב השני של אספת הנבחרים שהתכנס ב־8 במרץ 1922, התחדש הוויכוח על זכות הבחירה לנשים ואף צירף כוחות מחודשים למאבק החרדים.
המזרחי, האיכרים והספרדים, הצטרפו לוטו שהוטל על הבחירות על ידי החרדים, והלחצים שהופעלו מצידם הובילו לחתימת הסכם עם הוועד הלאומי, שגרס כי עניין הצבעת הנשים הוא בבסיסו דתי ולא לאומי, ולכן לא יוכל להיות מוכרע במסגרת פוליטית.
דבר זה הובא לידיעת הצירים רק במושב השלישי בשנת 1925 וידיעתו עוררה זעם בקרב הנוכחים ובעיקר בקרב הנשים.
בשלב זה היו ליישוב בעיות אחרות ודחופות יותר לטפל בהן, דוגמת פרעות שלא פסקו, תחלופת הנציב הבריטי וגזרות חדשות, עניינים כלכליים ועוד.
שאלת הנשים כונתה בפי הציבור "השאלה הממררת את החיים הציבוריים".
באותן השנים שבין כינוס אחד למשנהו, לא ניכר שמצבן של הנשים משתפר כלל ועיקר, אלא מדשדש במקרה הטוב או מתדרדר במקרה הרע.
כך, נציגותן באספה אולי הייתה מרשימה בהתחשב בנסיבות, אולם נציגותן בוועד הזמני ובתפקידים ביצועיים נעדרה לחלוטין.
מונו שתי ממלאות מקום בלבד, ותנועות הנשים נחלו מכך אכזבה משמעותית.
בדומה לבחירות, גם כינוס האספה נדחה אפוא שוב ושוב והאיבה בין היישוב הישן ליישוב החדש הלכה וצברה תאוצה.
עד כדי כך, שהחרדים החלו לפעול באופן ממשי על מנת להתנתק מהיישוב ולהקים מוסדות נפרדים משלהם.
בשלב זה מחאת הנשים העלתה הילוך, זאת למרות נוכח העובדה כי המאבק הפמיניסטי בארץ ישראל לבש ברוב שנותיו צורה מתונה יותר מאשר בארצות אחרות, וברוב ישיבות הוועד הלאומי עד אותה נקודה רעמה שתיקתן לנוכח נושאים הקשורים באופן ישיר אליהן.
על אף שההחלטה כולה בדבר זכותן של הנשים לבחור ולהיבחר הועברה להחלטת המושב הבא של האספה המכוננת, השלישי, שאמור היה להיות נדון רק כשנה לאחר מכן.
הוועד הלאומי, שאיום פילוג היישוב ריחף מעל ראשו, החליט לאמץ הצעה מן העבר.
בשנת 1923 העלו אנשי המזרחי, שעדיין ניסו לגשש דרך לפייס את החרדים ולמנוע את המהלכים ההרסניים, דרישה לקיים משאל עם.
ההצעה הזו התקבלה בסירוב מצד ארגוני הנשים, ואף החרדים בחרו להתנגד לרעיון.
בפתיחת המושב השלישי של האספה, ביוני 1925, הפתיע טהון עם הסבר לגבי ההסכם הסודי שנרקם באותה העת בין הנהגת היישוב לחרדים: הוא כלל הצבעה חשאית, והסכמת החרדים כי יקבלו את התוצאות רק אם עמדתם תהיה עמדת הרוב.
הסכם זה נדחה ברוב של 130 צירים אל מול 53.
למרות האספה הסוערת, שבעקבותיה נטשו את המקום המזרחי, הספרדים והאיכרים, הוחלט כי במקביל לקיום הבחירות לאספת הנבחרים השנייה בתוך שלושה שבועות, בלא תיאום עם הצדדים הנוטשים, יתקיים במקביל משאל עם.
אולם, משאל העם בוטל והבחירות התקיימו כסדרן, אומנם בדיחוי קל, ובפני עצמן.
כאשר התכנסה האספה כחמישה שבועות לאחר מכן מונו לראשונה ארבע נשים לכהן כחברות מלאות בוועד הלאומי, ושתי סגניות.
וכך, למרות הקשיים והרצון העז לאחד את העם למען השגת המטרה הגדולה, המאבק הוכרע ולטובת הנשים.
עד שנות השלושים המאוחרות לפחות, עוד היו ניסיונות לנסות ולצמצם את זכותן של הנשים לבחור ולהיבחר, או לשלול אותה לחלוטין.
פתח תקווה סירבה להעניק זכות בחירה לנשים עד סוף שנות ה-30. ניסיונות חקיקה בריטיים לשלול זכויות בחירה לנשים למועצות מקומיות נתקלו בהתנגדות ובסופו של דבר הנשים הצליחו לשמור על זכויותיהן.
בסוף 1926 חוקקה פקודת העיריות והוחל בהכנות לביצוע בבחירות לעיריות המנדט.
זכות הבחירה הוגבלה לזכרים, דבר שלא השתנה בשתי מערכות הבחירות הנוספות שנערכו בארץ ב־1934 ו־1946. עם זאת, תחת פקודת העיריות שנחקקה ב־1934 נקבעה חלוקה לשני סוגי עיריות, באשר באחת מהן הוענקה זכות בחירה לנשים.
בפועל השתייכה לקבוצה זו רק עיריית תל אביב, כאשר בשאר עירייות הארץ לא הוענקה להן זכות בחירה.
באספת סופרג'יסטיות בירושלים, קראה מיליסנט פוסט לנשים היהודיות להיאבק גם על זכויות נשים ערביות, אך יהודיות לא ראו בכך יעד ריאלי.
לאחר כיבוש הגדה המערבית בידי ירדן במלחמת העצמאות וסיפוחה לממלכה נערכו בה בחירות להפרלמנט של ירדן ולעירייות, כאשר לנשים לא הוענקה זכות בחירה.
לאחר כיבוש יהודה ושומרון במלחמת ששת הימים בידי ישראל קיים הממשל הצבאי בחירות לעיריות בתחומו ב־1972 על פי חוקי העירייות הירדנים מ־1955 שלא העניקו זכות בחירה לנשים.
החוק שונה לקראת הבחירות הבאות שנערכו תחת הממשל ב-1976 והוענקו זכויות בחירה לנשים.
זכור אב נמשך אחריך כמים הוא פיוט לתפילת גשם שמחברו איננו ידוע, ונאמר במנהג אשכנז המזרחי בתפילת מוסף של שמיני עצרת.
הפיוט מבקש מהקב"ה שבזכות צדקתן של דמויות שונות (למשל אברהם או משה), יוריד גשם בחורף הבא.
על פי ההלכה, החל מתפילת מוסף של שמיני עצרת יש להתחיל לומר בתפילה משיב הרוח ומוריד הגשם, כי אז מתחילה עונת הגשמים.
בשל כך, התפתח מנהג לומר בתפילה זו תפילה מיוחדת לירידת גשמי ברכה.
הפייטנים חיברו לתפילה זו פיוטים רבים העוסקים במים ובגשם.
אחד הבולטים שבהם הוא רבי אלעזר בירבי קליר (חי בארץ ישראל במאה השישית), שחיבר מערכת ארוכה של פיוטים לתפילת גשם.
פיוט זה הוא הפיוט האחרון במערכת זו, אך כנראה לא חובר על ידי הקליר עצמו, אלא נוסף לפיוטיו על ידי פייטן מאוחר יותר שאיננו יודעים את שמו.
בכל מחרוזת, הפיוט מבקש שה' יזכור את אחד מאבות האומה, ומזכיר את הקשר שלו למים.
כך למשל, במחרוזת המוקדשת למשה מוזכר סיפור הטמנת משה בתיבה ביאור (), השקאתו מים את צאן יתרו (), ובקיעתו את הסלע על מנת להוציא מים לבני ישראל.
נושאי המחרוזות הם אברהם, יצחק, יעקב, משה, אהרן ועם ישראל לדורותיו.
כל מחרוזת נענית ברפרן מפי הציבור, המסכם את בקשת הזכירה שבמחרוזת ומבקש שבזכות הדמות שנזכרה בה ה' יוריד גשם.
הרפרנים המתחלפים הם "בעבורו אל תמנע מים" (כלומר: בשביל אותו האדם, אל תמנע מאיתנו מים), ו"בצדקו חון חשרת מים" (כלומר: בזכות צדקותו, הענק לנו ענני גשם).
במקור, הפיוט מיועד, יחד עם שאר פיוטי תפילת גשם, לחזרת הש"ץ של מוסף, בברכה השנייה ("מחיה המתים") בה בדרך כלל מזכירים משיב הרוח ומוריד הגשם.
לאחר עלייתם לארץ של תלמידי הגר"א, הם אימצו את מנהג הספרדים לומר תפילת גשם לפני מוסף במקום באמצע חזרת הש"ץ, והנהיגו לומר רק את הפיוט הזה לפני תפילת עמידה של מוסף.
כך נהוג בקהילות רבות כיום (בעיקר בנוסח אשכנז).
בקהילות אחרות נהוג עדיין לומר את הפיוט בתוך חזרת הש"ץ, אך לרוב אומרים רק את הפיוט הזה (ואת ה"מגן" וה"מחיה"), ולא את כל המערכת של הקליר.
זכות בחירה לנשים באוסטרליה הייתה אחת מהמטרות הראשונות של התנועה למען שוויון מגדרי באוסטרליה.
עד שנת 1911, שאר המדינות באוסטרליה חוקקו גם הן חוקים המתירים זכות בחירה לנשים בבחירות הפנימיות במדינה.
הנשים הצאצאיות של המורדים מהמרד על הבאונטי שחיו על איי פיטקרן יכלו להצביע מ-1838, זכות זו הועברה להן גם כאשר נשלחו ליישוב מחדש באי נורפוק (עכשיו טריטוריה אוסטרלית) בשנת 1856.
הממשל הראשון בסגנון אירופאי הוקם באוסטרליה בשנת 1788. הוא היה אוטוקרטי ונוהל על ידי מושלים.
תהליכים פוליטיים התחילו במדינה בעיקר בגלל השפעות של החוק האנגלי במסמכים כמו המגנה כרטה או חוק הזכויות מ-1689 אשר הובאו מבריטניה על ידי המתיישבים.
תביעות לממשל נבחר התחילו באוסטרליה מיד לאחר שהאנגלים החלו ביישוב של הקולוניות השונות.
ב-1825 מינה מושל ניו סאות' ויילס את המועצה המחוקקת של ניו סאות' ויילס, הגוף המחוקק הראשון באוסטרליה.
בשנת 1840 הוקמו שתי מועצות עירוניות באדלייד ובסידני שבהן הייתה זכות הצבעה לגברים בלבד.
הבחירות הפרלמנטריות הראשונות באוסטרליה נערכו ב-1843 ובהן נבחרו הנציגים למועצה המחוקקת של ניו סאות' ויילס.
במקרה זה זכות ההצבעה הייתה קשורה למעמד כלכלי ובעלות על רכוש והוענקה לגברים בלבד.
זכויות הבוחר לכלל הגברים הורחבו בניו סאות' ויילס בשנת 1850 ובחירות לגופים מחוקקים התקיימו גם בוויקטוריה, דרום אוסטרליה וטסמניה.
עד אמצע המאה ה-19 היה רצון רב לממשל נבחר במושבות של אוסטרליה, רצון זה הושפע מהתנועות הרפורמטיות הגדולות בארצות הברית ובאימפריה הבריטית כמו התנועה הצ'רטיסטית, שרעיונותיהן הגיעו לאוסטרליה על ידי מחפשי הזהב.
"חוק הממשל בקולוניות האוסטרליות" (The Australian Colonies Government Act), שנחקק בשנת 1850, היה ציון דרך משמעותי שהבטיח ממשל נבחר בניו סאות' ויילס, בוויקטוריה, בדרום אוסטרליה, ובטסמניה.
בעקבות כך, הקולוניות השונות אמצו חוקות אשר יצרו פרלמנטים דמוקרטיים אבל גם שימרו את המעמד של ציבור המתיישבים העשירים ואת האינטרסים הכלכליים והחברתיים של המלוכה הבריטית, שהוכרזה כראש המדינה.
ב-1855 הוענקה בדרום אוסטרליה זכות הצבעה לכל הגברים ילידי בריטניה מעל גיל 21. זכות זו הורחבה גם לוויקטוריה בשנת 1857 ולניו סאות' ויילס ב-1858. עד 1896, שאר המושבות העניקו גם הן זכויות דומות, כשטסמניה הפכה לאחרונה להעניק זכות בחירה לכלל הגברים ילידי בריטניה.
התנועה למען זכות בחירה לנשים
התנועה למען זכות בחירה לנשים התהוותה באוסטרליה במהלך המאה ה-19. בין קולוניות שונות היו הבדלים רבים בדרכי הפעולה ובהישגים, כמו גם בארגונים שהשתתפו במאבקים לשוויון.
בשנת 1861 נשים בעלות רכוש בדרום אוסטרליה קיבלו את הזכות להצביע בבחירות המקומיות, אבל לא בבחירות לפרלמנט.
רק בשנת 1894 הפרלמנט של דרום אוסטרליה אישר את זכות הבחירה ואת הזכות להיבחר לפרלמנט, והחוק קיבל הסכמה מלכותית בשנת 1895. החוק יושם באופן שווה גם בטריטוריה הצפונית, שהייתה אז חלק מדרום אוסטרליה.
בשנת 1897, קתרין הלן ספנס הפכה לאישה הראשונה שהייתה מועמדת לתפקיד פוליטי, כשניסתה להיבחר ללא הצלחה כנציגה לאספה הפדרלית בבחירות בדרום אוסטרליה.
בשנת 1899 העניקה אוסטרליה המערבית זכות הצבעה לנשים בהצעות שעברו ברוב קולות בשני בתי הפרלמנט לאחר מאבק של ה-WCTU (או Women's Christian Temperance Movement) וכתבות חיוביות במספר עיתונים במושבה.
בוויקטוריה, חוק הבחירות של 1863 נתן זכות הצבעה לכל מי שהיה רשום ברשימות העירוניות כמשלם מיסים, כלומר בעיקר אנשים בעלי רכוש.
ב-1864 היו נשים ששילמו מיסים בוויקטוריה וחלקן הצביעו בבחירות של המושבה.
עם זאת, הרשות המחוקקת התייחסה לעניין כטעות בניסוח החוק ותיקנה אותו ב-1865. לאחר מכן בבחירות של 1866 הצביעו רק גברים המשלמים מיסים.
בשנת 1884, הנרייטה דגדייל, שתמכה בפומבי בזכות הצבעה לנשים מאז 1868, ואנני לאו הקימו את "האגודה הוויקטוריאנית לזכות בחירה לנשים" (Victorian Women's Suffrage Society), שהייתה הארגון האוסטרלי הראשון שעסק בזכות בחירה לנשים.
האגודה קראה לקביעת קריטריונים אחידים להצבעה לגברים ונשים.
המאבק נמשך עד 1908 אז נשים קיבלו לראשונה זכות הצבעה בוויקטוריה, ולאחר מכן הצביעו לראשונה בבחירות של המושבה ב-1911. ויקטוריה הייתה המדינה האחרונה באוסטרליה שנתנה זכות בחירה לנשים.
האגודה הוויקטוריאנית לזכות בחירה לנשים התפרקה בשנת 1908, אחרי שהנשים במדינה קיבלו באופן רשמי את זכות הבחירה.
בשנת 1889, עזרו רוז סקוט ומרי וינדייר להקים את אגודת הנשים הספרותית (Women's Literary Society) בסידני, אשר עתידה הייתה להפוך לליגה הנשית לזכות בחירה לנשים (Womanhood Suffrage League) ב-1891.
בקווינסלנד, התאחדות הנשים לזכות הצבעה שווה הוקמה בשנת 1894, ועסקה בהחתמה של אנשים על שתי עצומות הקוראות לזכות הצבעה לנשים.
על העצומה הראשונה חתמו 7,781 נשים ועל העצומה השנייה חתמו 3,575 גברים.
העתירות קראו גם למערכת בה כל הקולות שווים זה לזה מכיוון שבאותה תקופה לגברים עם רכוש רב הייתה זכות להצביע מספר פעמים בהתאם לרכושם.
בשנת 1897 הוחתמה עצומה שלישית על ידי הסניף של ה-WCTU בקווינסלנד שבה הוחתמו 3,869 גברים ונשים שקראו לזכות הצבעה שווה לגברים ונשים.
גם אגודות אלה התפרקו לאחר מתן זכות בחירה לנשים במדינה ב-1905.
בשנת 1889 הוקמה האגודה האוסטרלית למתן זכות בחירה לנשים, גוף שאיחד את המאבק בכל אוסטרליה ושם לו למטרה לחנך גברים ונשים על הזכות להצביע ולהיבחר לפרלמנט.
דמויות מפתח באגודה היו: בדרום אוסטרליה מרי לי וקתרין הלן ספנס; במערב אוסטרליה אדית קוואן; בניו סאות' ויילס מייבנק אנדרסון, לואיזה לוסון, דורה מונטיפיורי ורוז סקוט; בטסמניה אלישיה אושיי פיטרסון וג'סי רוק; בקווינסלנד אמה מילר; ובוויקטוריה אנט בר-קרופורד, הנרייטה דגדייל, וידה גולדשטיין, אליס הנרי ואנני לאו.
האגודות השונות למתן זכות בחירה לנשים אספו חתימות בעצומות רבות והגישו אותן על שולחנות הפרלמנטים השונים אך התוצאות היו שונות ממקום למקום.
בשנת 1901 התרחשו הבחירות הראשונות לפרלמנט החדש של חבר העמים של אוסטרליה.
הבחירות האלה היו מבוססות על החוקים האלקטורלים של שש המושבות, כך שלנשים הייתה את הזכות להצביע ולהיבחר לפרלמנט של המדינה אף על פי שלא כל המושבות אישרו זכות כזאת בעצמן.
ב-1902, חברי הפרלמנט העבירו את חוק זכות ההצבעה של חבר העמים (Commonwealth Franchise Act 1902), אשר קבע כי נשים מגיל 21 יכלו להצביע בבחירות לפרלמנט הפדרלי.
לאחר מכן שאר המדינות שעוד לא נתנו זכות זו נתנו גם הן זכות הצבעה לנשים מגיל 21: בניו סאות' ויילס בשנת 1902, בטסמניה בשנת 1903, בקווינסלנד בשנת 1905, ולבסוף בוויקטוריה בשנת 1908.
עם זאת, חוק זה לא חל על האבוריג'ינים שחיו באוסטרליה, גברים ונשים כאחד.
האבוריג'ינים קיבלו זכות הצבעה לממשל הפרלמנטרי רק בשנת 1962, כאשר תוקן חוק ההצבעה מ-1918 תחת ממשלתו של רוברט מנזיס, ולפרלמנטים בכל המדינות רק בשנת 1967.
הזמן בו ניתנה זכות ההצבעה לנשים באוסטרליהזכות הצבעההזכות להיבחרלפרלמנטחבר העמים האוסטרלי19021902ברמת המדינהדרום אוסטרליה18951895מערב אוסטרליה18991920ניו סאות' ויילס19021918טסמניה19031921קווינסלנד19051915ויקטוריה19081923
בשנת 1897, בדרום אוסטרליה, הייתה קתרין הלן ספנס האישה הראשונה שהייתה מועמדת לתפקיד פוליטי באוסטרליה, כאשר התמודדה על מקום בפרלמנט של דרום אוסטרליה.
"חוק זכות ההצבעה של חבר העמים" (Commonwealth Franchise Act 1902), שאיפשר לנשים להצביע לממשל הפדרלי, איפשר לנשים גם להתמודד לתפקיד בפרלמנט האוסטרלי.
ב-1903, התמודדו ארבע נשים לפרלמנט האוסטרלי: מרי מור-בנטלי ונלי מרטל מניו סאות' ויילס, וכן וידה גולדשטיין מוויקטוריה, שניסו כולן להתמודד על מקום בסנאט, וסלינה אנדרסון אשר התמודדה על מושב בבית הנבחרים של סידני.
כולן כשלו בהצטרפות לאחת מהמפלגות הגדולות ולכן רצו כעצמאיות ולא נבחרו.
אווה סירי השתתפה בבחירות המקדימות במפלגת הלייבור האוסטרלית בשנת 1916, אך גם היא לא נבחרה.
היא והנרייטה גרוויל אושרו כמועמדות לסנאט בבחירות הפדרליות ב-1917, אך על בסיס שריון מושבים.
אף על פי שגם לאחר שריון זה הן לא נבחרו לתפקיד בפרלמנט האוסטרלי, הן עדיין היו הנשים הראשונה שהתמודדו לפרלמנט האוסטרלי מטעם מפלגה מרכזית.
האישה הראשונה שנבחרה לפרלמנט אוסטרלי כלשהו היא אדית קוואן, שנבחרה בשנת 1921 כנציגה באספה המחוקקת של מערב אוסטרליה.
אניד ליונס, בבית הנבחרים האוסטרלי, והסנטורית דורותי טנגניי הפכו בשנת 1943 לנשים הראשונות בפרלמנט האוסטרלי.
ליונס מונתה ב-1949 להיות סגן הנשיא של הוועד המנהל על ידי רוברט מנזיס.
היא תוארה בתור שר בלי תיק, אבל מינויה נתן לה לשבת בקבינט האוסטרלי.
היא החזיקה במעמד זה בין ה-19 בדצמבר 1949 ועד 7 במרץ 1951, והייתה האישה הראשונה אי-פעם להחזיק במעמד זה.
בשנת 2010 מונתה ג'וליה גילארד לתפקיד של ראש ממשלת אוסטרליה, האישה הראשונה המחזיקה בתפקיד זה.
ב-3 במרץ 2018, בבחירות לפרלמנט הטסמני, נבחר רוב נשי לאחד מהבתים בפרלמנט, עם 13 נשים ו-12 גברים.
שבע מתוך עשרת החברים ממפלגת הלייבור היו נשים, ארבע מתוך השלוש-עשרה מהמפלגה הליברלית ושתי נציגות של הירוקים.
זְכֹר בְּרִית אַבְרָהָם וַעֲקֵדַת יִצְחָק הוא פתיחה של כמה וכמה פזמוני סליחות בקהילות אירופה.
הפיוט המפורסם ביותר בעל פתיחה זאת חובר על ידי רבנו גרשום מאור הגולה (אשכנז, המאה ה-11).
הפיוט מגולל את סבלותיהם של היהודים באירופה, ומסיים במשאלה לעתיד חדש וטוב יותר, בבניין בית המקדש וקיבוץ גלויות.
הפיוט נאמר בקרב יהדות אשכנז פעמים רבות במהלך הימים הנוראים, והפך לאבן יסוד ולאב טיפוס של פיוט סליחה.
בסליחות נאמר הפיוט בכל מנהגי אשכנז בסליחות שבערב ראש השנה, והוא נאמר גם בסליחות לצום גדליה לפי מנהג פולין, ביום החמישי של עשרת ימי תשובה במנהג ליטא (היום שאומרים את פזמון י"ג המידות), ובערב יום כיפור לפי מנהגי קהילות אשכנז המערבי.
הפיוט נאמר גם בסוף חזרת הש"ץ של תפילת נעילה שביום הכיפורים בשני מנהגי אשכנז; לפי מנהג אשכנז המזרחי, אומרים בנעילה רק שני בתים מהפיוט: "גּוֹאֵל חָזָק" ו"הָעִיר הַקֹּדֶשׁ".
רבנו גרשום מאור הגולה היה מנהיג יהדות אשכנז בתקופה רוויית המתח שטרם מסע הצלב הראשון.
ההתעוררות הדתית הנוצרית מצאה את פורקנה בפרעות ביהודי גרמניה, שהתחוללו בעיקר בשנים 994, 1007, 1010 ו-1012. יהודים רבים נרצחו בידי הפורעים, אחרים המירו את דתם מאונס או מרצון, ואף בנו של רבנו גרשום עצמו הוכרח להשתמד.
רבנו גרשום צפה בצער כבד בהרס הקהילות היהודיות שאותן עמל לבסס, ובפיוטיו הוא נותן ביטוי לתחושת הרדיפה הקשה שחשים יהודי אשכנז, ומתאר את הייסורים והעלילות שהיו מנת חלקם שלו ושל אחיו.
הוא מקונן כאן על כי ; את פיוטו הוא מסיים בתפילה לקב"ה: , ונקום את נקמת עמך באויביהם.
המשורר מבקש מאלוהיו שיפדה את עמו ישראל מגלותו ומצרותיו, בזכות מעשי שלושת האבות ולמען שמו של הקב"ה, ואף על פי שאין לישראל זכויות בפני עצמם.
הוא מקונן על הגלות ואובדן הנבואה, על חורבן בית המקדש בפרט וארץ ישראל בכלל, ועל הרדיפות והעינויים הקשים שסובלים ישראל מאת רודפיהם, עליהם הוא רומז במילים - כלומר, המלכות הרביעית שתשלוט בישראל מבין ארבע הגלויות, והיא מלכות אדום ורומי, שהיא למעשה שם נרדף לכל ממלכות הנוצרים.
לאחר שמתאונן רבנו גרשום על מיתתם של כל הצדיקים – שהותירה את היהודים חסרי יכולת תפילה וזכויות – הוא ממשיך ומתאר את סבלם הנורא של יהודי אשכנז הנרדפים, ומסיים במשאלה כי לפיכך יזכור אותם הקב"ה ויוציאם מהגלות, ויבנה להם את בית המקדש השלישי, בעודו נפרע מן הגויים שהרעו לעמו ישראל.
רבינו גרשום מוסיף עוד ומצהיר כי מכל נכסיו הרוחניים והגשמיים של עם ישראל מימים עברו, לא נותר לו מאומה, ; בכך הוא מתבסס על מאמר חז"ל בספרא בפרשת בחוקותי: .
אכן, רבנו גרשום עצמו השקיע את חייו בתיקונו ובביסוסו של אותו השיור היחיד, וחיזק ביהדות אשכנז את כל חיי ומפעלי היהדות - שהרי באפלת הגלות והסבל, לא נותר להם דבר מלבד תורתם.
מאורעות התקופה מתקשרים גם בזכר מעשה עקדת יצחק עצמו, שעליו בנוי הפיוט; מעשה העקדה שימש אידיאל לרבים מאלו שמסרו את נפשם למיתה על קידוש השם, וראו בעקדה את אותה מסירות הנפש לה הם נדרשים.
מקדשי השם למדו ממעשה העקדה כי תפקידם כהרוגים על קידוש השם אינו פסיבי בלבד, שהרי במעשה זה הם מקיימים את שיאה של הדת היהודית, שנתייסדה במעשהו זה של אברהם.
הפיוט בנוי בסדר אלפביתי כפול, וכולל ארבעה עשר בתים המורכבים מארבע שורות, שבכל אחת שלוש או ארבע מילים.
סגנונו של רבנו גרשום הוא עממי וטבעי, והוא אינו משתדל לסלסל ולעטר את פיוטו בכפלי משמעויות ובחרוזים מסובכים; שפתו מקראית ומושפעת מסגנון הפיוט הארץ־ישראלי.
אקרוסטיכון - האותיות שבתחילת כל שורה מסודרות בסדר אלפביתי כפול, מא' ועד ת', ובסופו של הפיוט מרכיבות האותיות את חתימתו של רגמ"ה, "גרשם בר יהודה חזק".
הצגת הנושא המרכזי של הפיוט כבר בבית הראשון: משאלתו של רגמ"ה לגאולת ישראל והכמיהה לארץ ישראל, לצד בקשת המחילה מהקב"ה בזכותם של שלושת האבות.
הכינוי "אָהֳלֵי יַעֲקֹב" מזכיר את שמו של יעקב אבינו לצד אברהם ויצחק שהוזכרו לפני כן.
הרמזים מקראיים רבים משובצים בפיוט, וכמעט כל ביטוי שבו לקוח ממקור מקראי אחר.
פיוטי "זכור ברית" (פיוטי סליחה המבוססים על הזכרת זכות עקדת יצחק) היו נפוצים עוד לפני רבנו גרשום, ומוזכרים כבר בתקופת הגאונים; גם הפייטן האיטלקי בן המאה ה-10 רבי שלמה הבבלי כתב לפחות פיוט "זכור ברית" אחד.
אך אף אחד מהם לא הגיע למדרגת תפוצתו של פיוטו של רגמ"ה, שהיה בעל השפעה עצומה על הפייטנים שלאחריו ונאמר בהזדמנויות רבות.
על שם פיוטו של רבנו גרשום קרויות כל הסליחות הנאמרות בקהילות אשכנז בערב ראש השנה בשם "סליחות זכור ברית", משום שבתוכן נכלל גם פיוטו המפורסם של רבנו גרשום.
הזמר החסידי מוטי שטיינמץ הוציא לקראת הימים הנוראים 2017 שיר רגש מתוך אלבומו הנשמה בקרבי, שמילותיו לקוחות מתוך הפיוט.
השיר הולחן בידי אלי קליין ועובד על ידי משה לאופר, וזכה להצלחה רבה.
זכות הכיבוש היא זכותו של צבא להחזיק בשטח שנכבש על ידו במלחמה.
זכות זו נחשבה למקובלת במשפט הבינלאומי עד מלחמת העולם השנייה, ומאז הלגיטימיות שלה התפוגגה בהדרגה.
בעקרונות המשפט הבינלאומי שנוסחו במהלך משפטי נירנברג, נקבע איסור על מלחמה תוקפנית.
בשנת 1974 התקבלה החלטה 3314 בעצרת הכללית של האומות המאוחדות, האוסרת שורה של פעולות תוקפניות בהן פלישה צבאית, כיבוש, סיפוח כפוי, הפצצה אסטרטגית וסגר צבאי על נמלים.
תומכי זכות הכיבוש טוענים כי עם תום מלחמה, שולט בשטח כוח צבאי חזק, שביכולתו להביא שלום ויציבות לתושבי האזור, ולכן יש להעניק לו לגיטימציה.
מאידך, שורה של תהליכים היסטוריים הובילו לשלילת זכות הכיבוש.
המעצמות בעולם כיום תומכות בזכות להגדרה עצמית, תמיכה שהתגבשה עם ההכרה בנזקים שנגרמו במהלך הכיבוש והקולוניאליזם באפריקה, ובחורבן שהותירו אחריהן מלחמת העולם הראשונה והשנייה.
בין אבני הדרך שהובילו לתפיסה המודרנית במשפט הבינלאומי, השוללת את זכות הכיבוש, נמנים הסכם קלוג-בריאן (1928), משפטי נירנברג (1945), מגילת האומות המאוחדות (1945), הדה-קולוניזציה באסיה ואפריקה, ותמיכת האו"ם בעיקרון השלמות הטריטוריאלית של המדינות החברות בו.
זכות הכיבוש עד מלחמת העולם השנייה
על פי עקרונות המשפט הבינלאומי, כפי שהיה נהוג עד מלחמת העולם השנייה, שטח שנכבש במלחמה צריך להיות מנוהל על פי דיני מלחמה.
כלומר, יש להשליט בשטח כיבוש צבאי.
בדיני המלחמה באותה תקופה הודגש כי כניעה איננה תנאי הכרחי: "זכות הקניין המוקנית לצד הכובש איננה תלויה בהסכמת המדינה הנכבשת." עיקרון זה מומש במשך תקופה ארוכה בהיסטוריה, החל מהמלחמות הנפוליאוניות ועד לניסיונות הכיבוש של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
דוגמה לזכות זו נמצאת בהפסקת האש של מודרוס, שנחתמה בשנת 1918 בין האימפריה העות'מאנית לבין מדינות ההסכמה.
בסעיף 7 של הסכם נכתב: "מוענקת למדינות ההסכמה הזכות לכבוש כל נקודה אסטרטגית במקרה של סכנה לביטחונן."
דיני המלחמה הציגו שתי אפשרויות לסיום מצב הכיבוש.
הראשונה, והעדיפה, היא הסכם שלום, שבמהלכו נבנה מחדש האמון בין הצדדים.
בדיני המלחמה נכתב כי הסכם שלום "מייפה את כל הפגמים".
האפשרות השנייה היא סיפוח, חלקי או מלא, של השטחים הכבושים.
זכות הכיבוש העניקה תוקף משפטי לביטול זכויות האזרח שניתנו על ידי מדינה אחרת, ללא הסכמתה.
זכות זו הייתה בתוקף רק לאחר מלחמה.
לפי דין זה, כיבוש שטח של מדינה אחרת או התיישבות בו נחשבו למעשים לא-חוקיים.
מלחמת העולם השנייה ותוצאותיה גרמו לשינוי ביחסה של הקהילה הבינלאומית למקרי כיבוש, ולמעשה שורה של תהליכים היסטוריים הובילו לשלילת זכות הכיבוש.
בעקרונות המשפט הבינלאומי שנוסחו במהלך משפטי נירנברג נקבע איסור על מלחמה תוקפנית.
גישה דומה באה לידי ביטוי בהצהרות שונות של מנהיגי המעצמות ובשורה של החלטות בעצרת הכללית של האו"ם, בהן החלטה 3314.
על אף זאת, מלחמות רבות מאז 1945 הסתיימו ללא הסכם שלום.
לעיתים נחתם הסכם הפסקת אש, ולעיתים שורר מצב של אי-לוחמה, או לחימה בעצימות נמוכה.
כמו כן, היו מספר מקרים שבהם מעצמה ששוללת לכאורה את זכות הכיבוש פעלה באופן שאינו עולה בקנה אחד עם עקרונותיה, למשל סיפוח חצי האי קרים (2014) בידי רוסיה.
זכות הגישה הציבורית קיימת במדינות שונות בעולם.
היא קובעת כי זכותו של הציבור הרחב לגשת לכל האדמות, האגמים, הנהרות, גם אם הם נמצאים בבעלות פרטית.
הזכות מתייחסת עקרונית למטרות מעבר ו/או נופש, כולל זכות מעבר וזכות שהיה זמנית, אולם לא זכות לניצול השטח.
למשל ניתנת הזכות לישון באותן האדמות באופן זמני באוהלים, ולקטוף באותן האדמות צמחי בר דוגמת פירות יער, פטריות וכמה צמחים אחרים, אולם לא ניתנת הזכות לניצול כלכלי של השטח דוגמת כריתת עצים, ציד, דיג, ניהול עסק.
זכות הגישה הציבורית שמה גם דגש על התחשבות ודאגה לטבע ולחיות בר, לבעלי האדמות ולאנשים אחרים.
בפועל זכות הגישה הציבורית מוגדרת מעט שונה ממדינה למדינה.
זכות הגישה הציבורית קיימת כיום במדינות נורווגיה, שוודיה, פינלנד, איסלנד, סקוטלנד, אסטוניה, לטביה, ליטא, אוסטריה, צ'כיה ושווייץ.
באנגליה ובוויילס חוק זכות הגישה הציבורית חל רק על קטגוריות מסוימות של אדמות לא מפותחות.
בשוודית מכונה זכות הגישה הציבורית Allemansrätten, בנורווגית Allemannsretten ובפינית Jokamiehenoikeus.
בנורווגיה זכות הגישה הציבורית היא חוק אשר מוגדר לפרטי פרטים.
בשוודיה זכות הגישה הציבורית מוכרת על פי החוק, אך אינה מוגדרת.
בפינלנד מוכרים בחוק חלק מהחירויות, אך זכות הגישה הציבורית אינה מוגדרת.
במדינות בהן אין זכות גישה ציבורית, לרוב מוגדרים אזורים מסוימים בבעלות המדינה – כגון שמורות טבע, פארקים עירוניים, או פארקים לאומיים – בהם הציבור רשאי לבקר.
בישראל נחקק חוק שמירת הסביבה החופית שנועד להגדיר את אופן ההתייחסות הנדרשת לחופים וכן את חופש הגישה אליהם.
עלו לכותרות מספר מאבקים לפתיחת אתרים לגישת כלל הציבור כשהידועים בהם התחוללו ב:
אגם הכנרת שם התנהל מאבק מאז 2003, בסיועה של החברה להגנת הטבע ומתנדבים, על רציפותו של שביל סובב כנרת.
נכון ל-2021 85% מהיקף הכנרת נגיש לציבור.
הגישה לנחל האסי באזור בו שוכן קיבוץ ניר דוד התאפשרה לאחר מאבק ציבורי ומשפטי ולאחר שנקבע במאי 2023 הסדר מעבר בקיבוץ והקצאת חלק מהנחל לטובת הציבור.
הגישה לחוף קיבוץ מעגן מיכאל שבעיקרון פתוח לציבור אך קיים קושי בגישה לחוף למי שאינו חבר קיבוץ.
מאבקים מתקיימים מזה שנים על ידי תושבי הסביבה לפתוח את החוף לציבור.
בישראל נסגרו שטחים רבים לגישת הציבור בגלל הקמת מחנות צבאיים ותחנות כוח.
בין האתרים הידועים מבצר עתלית בו נמצא בסיס עתלית של חיל הים ובסיס חיל הים באילת.
זכות הצעקה הוא אלבום האולפן השלישי של להקת הרוק הישראלית נקמת הטרקטור.
האלבום יצא לאור בפברואר 1992, על ידי חברת התקליטים נענע דיסק.
האלבום הוא אלבום רוק מתקדם, רוק אלטרנטיבי ורוק ישראלי.
האלבום הופק על ידי מרטין ראסל והוקלט באולפני D.B.
האלבום כלל שני שירים שנהפכו ללהיטים, "ג'ונגל פיתוח" ו"היא".
לאחר יציאת האלבום נקמת הטרקטור של הלהקה בשנת 1990 הסצנה הישראלית של שנות התשעים קיבלה את הלהקה באהדה רבה.
מהר מאוד מיהרו בחברת נענע דיסק להחתים את הלהקה לאלבום נוסף תוך כדי שהלהקה הייתה בעיצומו של מסע הופעות כדי לעודד את מכירות האלבום.
הלהקה אספה חומרים במשך כמה חודשים ולאחר מכן עברה להקליט באולפני DB את השירים החדשים.
את כל שירי האלבום כתב אבי בללי, ובשביל ההקלטה גויס המפיק המוזיקלי האנגלי מרטין ראסל.
את הקלטות האלבום סיימה הלהקה בחודש אוגוסט 1991 וההקלטות עברו לניהולם של טכנאי ההפקה ראסל ועוזריו דדי טל, גיורא פרבר, עמי איילי ובועז עצמון ומנהל ההפקה יואב רייס.
על כל התהליך פיקח ניצן זעירא, מנהל חברת התקליטים נענע דיסק.
בפברואר 1992 יצא לאור באופן רשמי האלבום עם השם "זכות הצעקה", שנלקח מהמושג זכות הצעקה שטבע הסופר יוסף חיים ברנר ומתייחס לזכות המחאה וחופש הביטוי.
האלבום אמנם לא נחל הצלחה מסחרית גדולה כמו אלבומם הראשון, אך הוא קיבל ביקורות טובות מאוד, ונמכר בלמעלה מ-10,000 עותקים.
זכות אבות הוא מושג ביהדות, שפירושו שהקב"ה מיטיב לעם ישראל מחמת זכות האבות אברהם, יצחק ויעקב, אף כאשר 'הבנים', עם ישראל, אינם זכאים לכך בזכות עצמם.
אף שבמקור נזכר המושג כלפי שלושת האבות 'אברהם יצחק ויעקב', לעיתים משמש המושג 'זכות אבות' בכוונה לדורות האחרונים שבזכות מעשיהם זכה הבן למה שזכה.
המושג זכות אבות נזכר רבות בספרות חז"ל, הן במדרשים והן בתלמוד וכן בראשונים.
וכך כתב הרמב"ן על הפסוק "זה זכרי לדור דור":
במחקר, מחלוקת סביב קיומם ההיסטורי של האבות מעלה טענות שנוגעות גם למושג זכות האבות, ויש הרואים במסורת זכות האבות מיתוס שנועד לשרת אינטרסים פוליטיים מאמצע האלף הראשון לפני הספירה.
ממצאים ארכאולוגים רבים שנמצאו מן המזרח הקדום ומקומות נוספים מצביעים על עדויות אפשריות למושגים המזכירים את רעיון זכות האבות, ויש הרואים במסורות אלו מאפיין בחברות המבססות את המעבר מחיי נדודים למושבות קבע חקלאיות.
עד מתי קיימת זכות האבות
בתלמוד ישנה מחלוקת אמוראים עד איזו תקופה הייתה קיימת אותה זכות אבות שבגינה אפשר היה לבקש חסדים וטובות מאת הקב"ה:
במדרש לאחר שהובאו הדעות השונות אימתי תמה זכות אבות, הובאה דעת רבי אחא שסובר שלעולם זכות אבות קיימת
זכות אבות מוזכרת בברכת אבות שבתפילת העמידה: .
לדעת הטור הטעם שנזכרה בברכה זו 'חסדי אבות', לומר שאף אם אכן תמה זכות אבות יש לקוות לגאולה מאחר שהבטיח הקב"ה לגאול את ישראל.
לדעת רש"י, לאחר שמשה רבנו ביקש מחילה עבור עם ישראל לאחר חטא העגל והזכיר בדבריו את זכות האבות, לימדו הקב"ה סדר תפילת י"ג מידות של רחמים, על מנת ללמדו שאף אם תיכלה זכות אבות, יוכל עם ישראל להיוושע בזכות תפילה זו.
כאמור, על פי הדעות השונות בתלמוד (מלבד לדעת רב אחא, במדרש) היום תמה זכות אבות.
בראשונים העירו מדוע אף היום בתפילות השונות אנו ממשיכים להזכיר ולהתפלל שנגאל בעבור 'זכות אבות' מאחר שכלתה.
לדעת בעלי התוספות אף שתמה 'זכות אבות', עדיין אפשר לבקש מחמת 'ברית אבות', כפי שנאמר בתורה והכוונה אף לאחר גלות.
ואף מה שאנו מזכירין בתפילות השונות, הכוונה לברית שנשבע אלוהים לאברהם יצחק ויעקב.
בתוספות הרא"ש כתב שנראה שכל דברי התלמוד שתמה זכות אבות הוא רק ביחס לרשעים שלא יוושעו בזכות אבות, אך כלפי הצדיקים עדיין זכות אבות קיימת, ולכך מובן מדוע נזכרת זכות אבות בתפילה.
זכות היסטורית היא זכות, בדרך כלל לטריטוריה, הנובעת מההיסטוריה של הטריטוריה או של הטוענים לזכות עליה.
זכות היסטורית נוצרת בשתי דרכים:
זכות החזקה ראשונה: אירוע בעל חשיבות בהיסטוריה של הטריטוריה, ובפרט החזקה ראשונה בטריטוריה זו.
זכות לטריטוריה מעצבת: לטריטוריה חשיבות מיוחדת בהיסטוריה של הטוענים לבעלות עליה.
הפילוסוף הפוליטי חיים גנז ציין כי "התהליך שבו קשרים מכוננים מתהווים בין טריטוריות לבין קבוצות לאומיות הוא תהליך איטי, ואילו את ההחזקה הראשונה אפשר לרכוש באופן מיידי.
טענות לזכות היסטורית עולות לעיתים בסכסוכים טריטוריאליים, כנימוק של המבקש לקבל שליטה בטריטוריה מסוימת (לעיתים דורות רבים לאחר איבוד שליטה זו) או כהצדקה להשתלטות בכוח על טריטוריה מסוימת.
הפלישה העיראקית לכווית נומקה בפי פוליטיקאים עיראקים בכך שכווית הייתה חלק מווילאייט בצרה של עיראק בתקופת האימפריה העות'מאנית.
קרב קוסובו משנת 1389 הפך לאירוע מכונן בהיסטוריה העממית והרשמית ובתודעה הלאומית הסרבית, ושימש בשלהי המאה ה-20 בסיס לאחיזתה של סרביה בקוסובו.
טענות של עמים ילידים לזכויותיהם: אינדיאנים בצפון אמריקה, אבוריג'ינים באוסטרליה ומאורים בניו זילנד.
טיעון קדום לזכויות היסטוריות מובא במסכת סנהדרין: "כשבאו בני אפריקיא לדון עם ישראל לפני אלכסנדרוס מוקדון אמרו לו: ארץ כנען שלנו היא, דכתיב: 'ארץ כנען לגבולותיה', וכנען אבוהון דהנהו אינשי הוה [וכנען הוא אבינו]."
הפילוסוף אבישי מרגלית עסק בשאלה האם על דרישה לזכויות היסטוריות להיות רצופה במהלך הדורות, או שניתן להעלותה גם אם לא עלתה בעבר.
"אני סבור שאין לראות בדרישת הרציפות של העלאת התביעה בגדר תנאי הכרחי לבעלות על זכות כזו.
אני יכול למשל לתאר שהשחורים, במסגרת חיפושיהם אחרי שורשים אפריקאיים, יעלו דרישות לגיטימיות של זכות היסטורית.
זכויות, וזכויות היסטוריות בכללן, הן מרקם פתוח ועשויות לצמוח לראשונה עם התחדשותה של תודעה היסטורית בקהילה.
עם זאת, אף שאין רציפות התביעה בגדר תנאי הכרחי לתקפוּת הזכות, הרי היא משמשת אינדיקציה טובה לשאלה עד כמה התביעה מרכזית לרווחתם של היחידים המעורבים בתביעה.
במובן זה תביעות חוזרות ונשנות לזכות היסטורית משביחות את הזכות עם הזמן."
עוד הוא מציין כי "דור נתון של הקהילה רשאי לוותר על הפעלת התביעה לזכות, אך לא על הזכות.
הדורות הבאים רשאים להעלות תביעה לזכות היסטורית מחדש.
העובדה שדורות קודמים זנחו את הפעלת התביעה אולי תשמש נגד הטוענים לזכות, אך אין היא מרוקנת אותם מן הזכות."
מגילת העצמאות מזכירה את זכותו ההיסטורית של העם היהודי למדינה יהודית בארץ ישראל:
המגילה פותחת במילים: "בארץ-ישראל קם העם היהודי, בה עוצבה דמותו הרוחנית, הדתית והמדינית, בה חי חיי קוממיות ממלכתית, בה יצר נכסי תרבות לאומיים וכלל-אנושיים והוריש לעולם כולו את ספר הספרים הנצחי."
הזכות ההיסטורית מוזכרת שוב במשפט המכריז על הקמת המדינה: "בתוקף זכותנו הטבעית וההיסטורית ועל יסוד החלטת עצרת האומות המאוחדות אנו מכריזים בזאת על הקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, היא מדינת ישראל."
הפתיח של מגילת העצמאות מציין את חשיבותה של ארץ ישראל בגיבושו של העם היהודי, כלומר מציג את הזכות ההיסטורית בדרך השנייה לקנייתה (זכות לטריטוריה מעצבת).
בנוסף לכך טוען העם היהודי גם להחזקה ראשונה (מבין העמים הקיימים בימינו) בארץ ישראל.
שני נימוקים אלה אינם מתקיימים בתוכנית אוגנדה.
נימוקים אלה ממשיכים לשמש את חסידי ארץ ישראל השלמה.
התומכים רואים בו מקדם של יציבות בינלאומית, מחסום מפני התערבויות צבאיות.
המבקרים אומרים שהווטו הוא גורם מעקר, והסיבה העיקרית לחוסר מעש בפשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
זאת, שכן הוא מונע למעשה פעולה של האו"ם נגד החברים הקבועים ובני בריתם.
זכות הווטו מקורה בסעיף 27 של מגילת האומות המאוחדות הקובע:
לכל חבר במועצת הביטחון תהיה זכות הצבעה.
החלטות מועצת הביטחון בנושאים פרוצדורליים יתקבלו בהצבעה חיובית של תשעה חברים.
החלטות מועצת הביטחון בכל שאר הנושאים יתקבלו בהצבעה חיובית של תשעה חברים לרבות קולות מסכימים של החברים הקבועים; ובלבד שצד לסכסוך יימנע מהצבעה.
פרק VI וסעיף 52 כוללים רק המלצות של מועצת הביטחון, ולא החלטות מחייבות, ובכך מבטיחים שלחברות הקבועות תהיה זכות וטו על כל הסנקציות של האו"ם וכל פעולות כוחות שמירת השלום של האומות המאוחדות.
בחבר הלאומים, לכל חבר במועצת הליגה היה וטו בכל נושא לא פרוצדורלי.
ביסוד הליגה היו 4 חברים קבועים ו-4 לא קבועים.
מועצת הליגה התרחבה עד 1936 והכילה 4 חברים קבועים ו-11 לא קבועים, מה שאומר שהיו 15 מדינות עם כוח וטו.
קיומם של מספר כה גדול של מדינות בעלות זכות וטו הקשתה מאוד על הליגה להסכים בנושאים רבים.
הווטו היה תוצאה של דיון נרחב במהלך המשא ומתן להקמת האומות המאוחדות בדומבארטון אוקס (אוגוסט-אוקטובר 1944) ויאלטה (פברואר 1945).
זכות הווטו חלה רק על הצבעות המגיעות לפני מועצת הביטחון של האו"ם, כך שהעצרת הכללית של האו"ם אינה מושפעת ממנה.
ישנן מספר קריאות לשינויים במועצת הביטחון של האו"ם שעלולות להשפיע על הווטו.
ההצעות כוללות: הגבלת השימוש בווטו לנושאי ביטחון לאומי חיוניים.
דרישת הסכמה ממספר מדינות לפני הפעלת הווטו.
מ-1946 עד 1969, רוב מועצת הביטחון הייתה מיושר עם ארצות הברית, כך שלא הייתה צריכה להטיל וטו.
כדי לחסום את החלטות הרוב המערבי, ברית המועצות היוותה כ- מכלל השימושים בזכות הווטו.
צרפת ובריטניה השתמשו מדי פעם בווטו כדי להגן על האינטרסים הקולוניאליים שלהן, והרפובליקה של סין השתמשה בווטו רק פעם אחת.
הרוב המערבי נשחק במהלך שנות ה-60 כאשר הדה-קולוניזציה הרחיבה את החברות באומות המאוחדות.
המדינות העצמאיות החדשות של העולם השלישי הצביעו תכופות נגד מעצמות המערב, מה שהוביל את ארצות הברית לפנות לווטו.
לאחר הוטו הראשון של ארצות הברית בשנת 1970, השגריר הסובייטי הכריז, "באמצעות הרוב האוטומטי שלך כפית את רצונך על אחרים והחזקת אותו בגרונם.
מ-1970 עד 1991, הטילה ארצות הברית מהווטו, כשלפעמים הצטרפו לו וטו צרפתים ובריטים.
ברית המועצות הטילה פחות וטו מכל אחת ממעצמות המערב, והרפובליקה העממית של סין השתמשה בווטו פעם אחת בלבד.
לאחר תום המלחמה הקרה, הייתה תקופה קצרה של הרמוניה במועצת הביטחון.
התקופה שבין 31 במאי 1990 ל-11 במאי 1993 הייתה התקופה הארוכה ביותר בתולדות האו"ם ללא שימוש בווטו.
גם מספר ההחלטות שהתקבלו מדי שנה גדל.
השימוש בווטו ירד לאחר תום המלחמה הקרה, כאשר שיעור הווטו ירד בשליש, למרות עלייה ניכרת במספר ההחלטות.
השימוש בזכות הוטו עלה בתחילת המאה ה-21, בעיקר בשל מלחמת האזרחים בסוריה.
מאז 1992, רוסיה הייתה המשתמשת השכיחה ביותר בזכות הווטו, ואחריה ארצות הברית וסין.
צרפת ובריטניה לא השתמשו בזכות הווטו מאז 1989.
נכון למאי 2022, רוסיה/ברית המועצות השתמשה בזכות הווטו 121 פעמים, ארצות הברית 82 פעמים, בריטניה 29 פעמים, סין 17 פעמים וצרפת 16 פעמים.
ב-26 באפריל 2022, העצרת הכללית של האומות המאוחדות קיבלה החלטה המחייבת דיון כאשר מוטל וטו במועצת הביטחון.
כרבע מכל הטלות הווטו היו לגבי קבלת חבר חדש לאומות המאוחדות.
בתחילה זה הוביל למבוי סתום, מ-1946 עד 1955, שכן גם בעלות הברית המערביות וגם ברית המועצות מנעו מהמועמדים המועדפים זה את זה להצטרף, מה שנפתר בהסכם מ-1955 שאיפשר את קבלתם של 16 חברים חדשים בבת אחת.
בסך הכל, ברית המועצות השתמשה בווטו שלה 51 פעמים כדי לחסום בקשות חדשות.
ארצות הברית הטילה וטו על הבקשה של וייטנאם שש פעמים, בעוד שסין הטילה וטו על בקשות חדשות פעמיים (מונגוליה ב-1955 ובנגלדש ב-1972).
רוב המדינות חברות כיום באו"ם, והווטו האחרון של בקשת חברות הוטל על ידי ארצות הברית ב-1976. עם זאת, זה עדיין מקור פוטנציאלי לסכסוך כתוצאה מטאיוואן.
סין השתמשה בשני וטו (בשנים 1997 ו-1999) על מנת לחסום או לסיים משימות של האו"ם במדינות אשר ניהלו יחסים דיפלומטיים עם טייוואן.
המזכיר הכללי של האומות המאוחדות ממונה על ידי העצרת הכללית בהמלצת מועצת הביטחון.
לכן, ניתן להשתמש בכוח הווטו כדי לחסום את בחירתו של מזכיר כללי.
כל חבר קבוע הטיל וטו על לפחות מועמד אחד למזכ"ל.
ארצות הברית עקפה את הווטו הסובייטי ב-1950 בכך שביקשה מהאסיפה הכללית להאריך את כהונתו של טריגווה לי ללא המלצה ממועצת הביטחון.
עם זאת, כל מזכ"ל מאז 1953 הומלץ בהצבעה פה אחד של החברים הקבועים במועצת הביטחון.
ארצות הברית היא אחת מבעלות זכות הווטו במועצת הביטחון של האו"ם; השגריר צ'ארלס יוסט הטיל את הווטו הראשון של ארצות הברית ב-1970 על החלטה בעניין רודזיה, וארצות הברית הטילה וטו ב-1972 כדי לחסום החלטה שגינתה את ישראל במלחמה נגד סוריה ולבנון.
מאז, ארצות הברית השתמשה הכי הרבה בזכות הווטו, בעיקר על החלטות המגנות את ישראל, כאקט נגד פסיקות שראתה כנוגדות את עיקרון שלוש ה-D לאנטישמיות.
מאז 2002, ארצות הברית מטילה וטו על רוב ההחלטות הנוגעות לסכסוך הישראלי-פלסטיני.