tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבנייה החלה בשנת 1892 והסתיימה בשנת 1906. רוחב הסכר בבסיסו הוא 81 מטר, וגובהו 91 מטר מהבסיס לפסגה.
בזמן השלמתו, זה היה הסכר הגבוה בעולם.
הסכר אוגר עד 19 מיליארד גלונים (72,000,000 מ"ק) של מים, המהווים חלק קטן מאוד מיכולת האחסון הכוללת של מערכת המים בעיר ניו יורק, שהיא בנפח של 580 מיליארד גלונים (2.2×109 מ"ק).
עד המאה השמונה עשרה, העיר ניו יורק הייתה תלויה אך ורק באמצעים פרימיטיביים, כגון בארות ומאגרי מי גשמים, כדי לאסוף מים לשימוש יומיומי.
הבאר הציבורית הראשונה נחפרה בבאולינג גרין ב-1677, והמאגר הראשון נבנה באיסט סייד של מנהטן ב-1776 לאחר שהאוכלוסייה גדלה ל-22,000.
קולקט פונד, או "בריכת מים מתוקים", הייתה גוף מים מתוקים במה שהוא כיום צ'יינה טאון במנהטן התחתית.
במשך שתי המאות הראשונות של ההתיישבות האירופית במנהטן, היא הייתה מערכת אספקת המים העיקרית של העיר הצומחת.
מאוחר יותר, העיר הייתה מודעת להידרדרות באיכות המים שלה, בשל גידול אוכלוסייתה המהיר (60,000 עד 200,000 מ-1800 עד 1830), שהייתה לה סכנה ניכרת של גרימת מגפות.
בשנת 1837, העיר ניו יורק החלה לבנות את מערכת אספקת המים החדשה שלה.
הפרויקט החל בבניית סכר ברוחב 76 מ' ובגובה 17 מ' במרחק של 10 ק"מ במעלה הזרם של שפך נהר קרוטון להדסון.
זה היה סכר הבנייה המשמעותי הראשון בארצות הברית.
הוא נבנה מגושים מרובעים של גרניט ומלט, וברוחב 21 מ' בבסיסו, ו-2.1 מ' בחלקו העליון.
הוא העלה את מפלס נהר קרוטון ב-12 מ', ויצר מאגר באורך 8 ק"מ, שגודלו היה 1,620 דונם, ובעל קיבולת של 500 מיליון גלונים (1.8 מיליון מטר מעוקב), והיה ממוקם בגובה של 51 מ' מעל פני הים.
בניית הסכר הסתיימה בשנת 1842.
עד 1881, ולאחר תיקונים נרחבים בסכר, שגובהו 17 מ', הצליח מאגר אולד קרוטון לספק לעיר כ-90 מיליון גלונים (340,000 מ"ר) ביום, דרך אמת המים העתיקה של קרוטון.
אמת המים הזו הגיעה עד לרובע הברונקס, לשכונת הייברידג' דהיום, וכדי לאפשר חצייה של נהר הארלם לכיוון מנהטן, בנו את הגשר הגבוה שאליו חוברה אמת המים באמצעות צינור גדול, שהוביל את המים למנהטן.
הסכר והמאגר המוצעים אמורים היו לכסות 52 קמ"ר של קרקע, שתפוסה על ידי מבנים ורכוש ציבוריים ופרטיים רבים.
לאחר הסדרת הקרקעות, הגיעו צוותי עבודה שעבדו על הסכר המקורי, וגם סתתים מדרום איטליה.
לשם בניית הסכר נדרשה הסטת הנהר מדרכו הרגילה, ושאיבת אפיק הנהר לייבושו.
כדי להשיג זאת, פועלים חפרו תעלה בצורת חצי סהר באורך 300 מטר ורוחב 61 מטר.
בגבעה בצד הצפוני של הנהר, אבטחו את התעלה בקיר תמך ובניית סכרים זמניים, כדי לשלוט בזרימת המים.
הבנייה הראשונית נמשכה שמונה שנים, ושינויים ותיקונים נרחבים נמשכו במשך שש שנים נוספות.
תנאי העבודה היו לרוב קשים.
סרט אילם, The Croton Dam Strike, שיצא לאקרנים בשנת 1900, תיאר בעיות ניהול עבודה הקשורות לבניית הסכר.
העבודות החלו בשנת 1892 באתר בנחלתו של א.ב.
קורנל, 6.4 ק"מ במורד הזרם של הסכר המקורי, שהיה שקוע על ידי המאגר החדש .
מאגר ניו קרוטון הצליח בסופו של דבר לספק 200 עד 300 מיליון גלונים (760,000 עד 1,140,000 מ"ק) ביום, דרך אמת מים חדשה שהובילה מים למאגר פארק ג'רום, בצפון ברונקס, ניו יורק.
בניית הסכר הושלמה בשנת 1906. במעלה הזרם נסכרו שני יובלים של נהר הקרוטון: היובל המערבי והיובל התיכון, ויצרו את מאגר מפלי קרוטון, שהוכנס לשירות ב-1911.
הגשר מעל שפך העודפים הוחלף בשנת 1975 ושוב בשנת 2005. באותה שנה, בגלל פיגועי 11 בספטמבר, ניסגרה באופן קבוע תנועת כלי רכב בכביש מעבר לראש הסכר.
הולכי רגל ורכבי חירום הורשו להשתמש ב-New Croton Dam Road, בעיקר לצרכים תיירותיים, אך כל שאר התנועה נותבה מחדש.
בשנת 2011 הושלם פרויקט שיקום סכר ניו קרוטון.
כיום אגני הניקוז שמזינים את מי השתייה של העיר ניו יורק משתרעים על שטח של למעלה מ-4,919 קמ"ר בהרי קטסקיל ובעמק נהר ההדסון.
אגנים אלה מחולקים לשתי מערכות מאגרים: אגן הניקוז Catskill/Delaware הממוקם מערבה לנהר ההדסון, ואגן הניקוז של נהר קרוטון, הממוקם מזרחית לנהר ההדסון.
יחד, מערכות המאגרים מספקות כ-1.4 מיליארד גלונים של מים בכל יום ל-9 מיליון אנשים בעיר ניו יורק.
סכר כָּרְחָ'ה (בפרסית: سد کرخه) הוא רב-תכליתי גדול שנבנה באיראן על נהר כרח'ה במחוז, ח'וזסתאן, בשנת 2001 על ידי זרוע ההנדסה והבנייה של משמרות המהפכה האסלאמית (IRGC): Khatam-al Anbiya Construction Headquarters.
הסכר נבנה כדי לאגור ולהסדיר את משטר המים באזור, לייצר חשמל ולמנוע שיטפונות.
סכר כרח'ה, הוא הסכר הגדול הראשון שתוכנן ונבנה על ידי איראן, לאחר המהפכה האסלאמית, אך התכנון אינו חף מבעיות .
הסכר נמצא בחלק הצפון-מערבי של ח'וזסטאן, כ-30 קילומטרים מערבית לעיר , כ-40 קילומטרים צפונית מערבית לעיר דזפול.
נהר כרח'ה הוא הנהר השלישי בגודלו באיראן אחרי הנהרות קארון ודז, ואגן הניקוז שלו ששטחו כ-43,000 קמ"ר נמצא במחוזות: המדאן, כרמאנשאה, כורדיסטן, אילאם, לורסתאן וחוזסטן.
הסכר יצר את האגם המלאכותי הגדול באיראן, שטחו: 160 קילומטרים רבועים.
הבטחת וניהול אספקת מים לצורכי השקיה של 320,000 דונם,
ייצור אנרגיה הידרואלקטרית בהיקף של 934 ג'יגה-וואט שעה בשנה.
שליטה בהצפות הרסניות ומניעת נזקים הנגרמים מהן.
סוג הסכר: מילוי אדמה עם ליבת חרסית.
גובה הסכר מעל היסוד: 127 מטר,
רוחב פסגת הסכר: 12 מטר,
קיבולת מאגר: 5.9 מיליארד מטרים מעוקבים.
מספר טורבינות: 3 בעלות ציר אנכי.
בשנת 1956 החלו מחקרים ראשונים לקראת הקמת סכר כרח'ה, על ידי חברת Development and Resources Corporation האמריקאית.
בשנת 1990, הושלם התכנון, בפיקוח חטיבת ההנדסה של משמרות המהפכה האסלאמית.
ב-1992 החלה הבניה והיא הושלמה בשנת 2001. בבנייה הועסק 120 חברות שונות וכשמונה חברות ייעוץ.
סך הכל השתתפו בבניה כ-5,000 פועלים.
במהלך בניית הסכר, 40 עובדים נהרגו.
בעיות שנוצרו בעקבות בניית הסכר
על פי מחקרים שבוצעו בניית סכר כרח'ה היא גורם תורם משמעותי להתרחשות סופות אבק במחוז ח'וזסטן, איראן.
סכר מסג'ד סולימאן (בפרסית: سد مسجدسلیمان; ידוע גם בשם: סכר גוּדָאר לַנְדָר, בפרסית: سد گُدار لَندرוכן בשם: סכר כארון-2, בפרסית: سد کارون ۲) הוא סכר על נהר כארון במחוז ח'וזסתאן, באיראן, המשמש להשקיה ולהפקת אנרגיה הידרואלקטרית.
הסכר נקרא על שם העיירה מסג'ד-סולימאן, הנמצאת במרחק כ-25 קילומטרים ממנו.
הסכר הוקם על נהר כארון כ-25 קילומטרים מערבית לסכר שהיד עבאספור.
סכר מילוי עפר, חלוקי נחל וסלעים.
גובהו מעל סלע התשתית: 177 מטרים.
גובה מעל פני הים: 382 מטרים.
אורך הסכר ברומו: 497 מטרים.
רוחב הסכר בבסיס: 780 מטרים.
רוחב רום הסכר: 15 מטרים.
שתי תחנות הכוח בעלו הספק ממשותף: 2,000 מגהוואט.
טורבינות: 8 , כל אחת בהספק 250 מגהוואט.
התחנות נבנו בשני שלבים, כל אחת בהספק 1,000 מגהוואט.
הראשונה הושלמה ב-2003 והשנייה בספטמבר 2007.
הסכר יוצר מאגר בקיבולת מים מרבית: 228 מיליון מטרים מעוקבים.
המאגר מספק מי שתייה לעיר מסג'ד סולימאן.
לצורך כך נחפרה מנהרה באורך 1,160 מטר ונבנה צינור העברת מים באורך של 2,700 מטר מהמאגר אל מאגר מי השתייה של העיר.
על פי מספר דיווחים מצבו של הסכר בכי רע, בשל סחף ופגיעה בבסיס הסכר, עד כדי סכנת השבתה.
בדיווח מיום 9 בפברואר 2023 נמסר שהתיקונים החלו בשנת 2021 אך מתנהלים בעצלתיים ואין בכוחה של הפרובינציה לשאת לבדה בעול התיקון הנדרש.
סכר הידידות איראן–טורקמניסטן (בפרסית: سد دوستی, תעתיק: סד דוסטי; בטורקמנית: Dostluk Suw Howdany, תעתיק: דוסטלוק סו הוואדאני) הוא סכר על שהוא חלק מהגבול הבין-לאומי בין איראן לטורקמניסטן.
בשנת 1921 נחתם ההסכם הראשון בין איראן וברית המועצות לפיתוח נהר הארירוד.
בשנת 1958 הסכימו המדינות לערוך בדיקת היתכנות שנערכה בין השנים 1974–1979. בשנת 1983 ההסכם אושר ובשנת 1991 (לאחר פירוק ברית המועצות) נחתם הסכם חדש בין איראן לטורקמניסטן.
ב-1996 התחיל פרויקט הסטה של קטע הנהר.
בשנת 2000 נחתם הסכם בין שתי המדינות לביצוע העבודה, בניהול משותף ובין השנים 2001–2004 בוצעו העבודות.
הסכר הושלם ב-2004, ושתי המדינות הסכימו שלכל אחת תהיה זכות שווה למי הנהר, המסתכמים ב-820 מיליון מטרים מעוקבים.
הסכר נפתח באופן רשמי ב-12 באפריל 2005.
הסכר הוא סכר עפר עם ליבת חימר גובה הסכר הוא 78 מטרים, אורך רום הסכר הוא 655 מטרים ורוחב רום הסכר הוא 15 מטרים.
נפח המאגר הוא 1,250 מיליון מטרים מעוקבים, וספיקת המים השנתית היא 730 מיליון מטרים מעוקבים.
הסכר מייצר 16 מגהוואט מאנרגיה הידרואלקטרית על ידי 3 טורבינות מסוג .
סכר כארון-3 (בפרסית: سد کارون ۳) הוא סכר שנבנה על נהר כארון במחוז ח'וזסתאן, איראן.
הסכר נבנה על נהר כארון, כ-110 קילומטרים מערבית מסכר מסג'ד סולימאן, כ-32 קילומטרים מערבית לעיר כ-140 קילומטרים, בקו אווירי, צפונית מזרחית לעיר אהוואז, כ-610 ק"מ משפך נהר כארון.
הסכר נבנה בתוך נקיק סלעי צר.
הסקר והמחקר הראשוני החלו על ידי חברה קנדית בשנת 1978 ונמשכו עד 1989. על פי הממצאים נבנו כביש גישה וגשר (גשר הקשתות הגדול ביותר באיראן) וכן מחנה זמני (1994-1991) ובניית הסכר ותחנת הכוח החלו ב-1994 והסתיימו ב-2004.
לסכר היו שלוש מטרות עיקריות:
הפקת אנרגיה הידרואלקטרית מזרימת הכארון.
גובהו מעל סלע התשתית: 205 מטרים.
אורך הסכר ברומו: 462 מטרים.
רוחב רום הסכר: 6 מטרים.
רוחב בסיס הסכר: 29.5 מטרים.
נפח גוף הסכר: 103,000 מטרים מעוקבים.
תחנת כוח תת-קרקעית בעלת הספק 2000 מגהוואט המורכבת משמונה יחידות של 250 מגהוואט.
הסכר יוצר מאגר בקיבולת מים מרבית: 3 מיליארד מטרים מעוקבים.
לצורך הקמת מאגר המים פונו כמה כפרים ממקומם ואחרים נשארו ללא כבישי גישה (נכון ל-2013).
סכר כארון-4 (בפרסית: سد کارون ۴) הוא סכר קשת על נהר כארון.
הסכר נבנה בפרובינציה צ'הארמחאל ובח'תיארי, איראן, כ-60 קילומטרים דרומית מזרחית לסכר כארון-3.
הסקר הראשוני נערך ב־1967 וב-1995 החל התכנון המעשי.
כעבור שנתיים (1997) החלה העבודה להסטת המים.
בשנת 2006 החלה ייציקת הבטון ובנובמבר 2010 החל ייצור החשמל..
ב-11 בדצמבר 2010 נכנס לפעילות הגנרטור השני והחשמל חובר לרשת.
הסכר נחנך ב-6 ביולי 2011 על ידי נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד.
שליטה ווויסות זרימת המים בנהר כארון.
אספקת מים לחקלאות, במורד הזרם.
סכר קשת כפול, עשוי בטון.
סכר קשת מתאים לסכר שנבנה בערוץ צר וסלעי.
כוח המים הנאגרים במאגר לוחץ על הסכר כלפי מטה וצורת הקשת מונעת התמוטטות של בסיס הסכר.
גובה הסכר: 230 מטרים מסלע היסוד.
אורך רום הסכר: 440 מטר.
רוחב הסכר בבסיס: 35 מטר.
רוחב רום הסכר: 7 מטר.
סך כל הבטון ליציקת הסכר: 1.8 מיליון מטרים מעוקבים.
בסכר כארון-4 מותקנים ארבע טורבינות, כל אחת בהספק של 250 מגהוואט, המייצרות יחד 1,000 מגהוואט.
שטח המאגר: 29 קילומטרים רבועים.
קיבולת המאגר: 2,190 מיליון מטרים מעוקבים.
הסכר והמאגר נבנו על גבי אבן גיר קארסטית ודליפת מים הייתה, ועודנה, אחת הבעיות החשובות ביותר של הפרויקט.
במחקר שנערך ב-2014 נמצא שהדליפה מהמאגר גרמה לעלייה במפלס מי התהום בין 12 ל-17 מטרים.
סכר רוּדבָּאר לוֹרֶסתָּאן (בפרסית: سد رودبار لرستان, תעתיק: סד רודבאר לרסתאן) נבנה על נהר רודבאר, בפרובינציה לורסתאן, איראן.
הסכר נבנה על נהר רודבאר שהוא אחד מיובליו של , כ-100 קילומטרים דרומית לעיר אליגודרז, כ-300 קילומטרים מערבית לאספהאן.
סקרים ומחקרים ראשוניים החלו בשנת 1994. בשנת 2002 נחתם חוזה בנייה עם החברה הבריטית GHODS .NIROO ENGINEERING CO כקבלן ראשי והם החלו לעבוד בשנת 2003. מיקומו של הסכר המיועד עם טופוגרפיה תלולה וגישה קשה.
גרמו לכך שהעבודה שהייתה אמורה להסתיים ב-2013 הושלמה ב-15 בספטמבר 2016. במהלך העבודה החליפה חברה סינית את החברה הבריטית.
סך כל עלויות ההקמה היו כ-578 מיליון דולר.
הפחתת גזי חממה הנפלטים מתחנות כוח תרמיות.
יצירת משרות באזור, במהלך תקופת בניית ותפעול הפרויקט.
יצירת סביבת בילוי ותיירות לנופשים.
הסכר אינו יוצר מאגר מים, אלא רק מאפשר שליטה על הזרימה.
הפרש גובה טבעי של יותר מ-300 מ' בין ציר הסכר לבית הכוח.
כושר ייצור כולל: 450 מגהוואט.
טורבינות: 2 אנכיות, מתוצרת סין, כל אחת בעלת יכולת ייצור 225 מגהוואט.
התחלת פעולה של הטורבינה השנייה: 31 במאי 2017.
סכר לָתִיָאן (בפרסית: سد لتيان, תעתיק: סד לתיאן) הוא סכר משענות שנבנה על כ-25 קילומטרים צפונית-מזרחית לטהראן.
הסכר יוצר את "אגם לתיאן" המשמש מאגר מים לאזור מטרופולין טהראן וכן מייצר חשמל.
הפרויקט הוא חלק ממערכת של פרויקטים המספקים מים וחשמל לאזור זה.
סקרים ומחקרים לגבי הסכר החלו ב-1959. הסכר נבנה בין 1963–1967. הטורבינה הראשונה בתחנת הכוח של הסכר הופעלה ב-17 במרץ 1969 והשנייה ב-13 באפריל 1987.
עד המהפכה האיראנית נקרא הסכר: "סכר " שהייתה בתם הבכורה של השאה מוחמד רזא פהלווי ורעייתו השלישית פארה דיבה.
הסכר נקרא על שם הכפר לתיאן (لتیان) שהיה באזור שהוצף.
תושביו מכרו את אדמותיהם לממשלה והתיישבו בעיר לווסאן השוכנת כ-10 קילומטרים, בקוו אווירי, מצפון מערב לסכר (כ-40 קילומטרים נסיעה על כביש העוקף את המאגר).
יצירת מאגר מי שתייה לתושבי מטרופולין טהראן.
שתי טורבינות בהספק משותף של 45 מגהוואט
מסביב לאגם הוקמו אתרי נופש.
סכר לָאר (בפרסית: سد لار) הוא סכר שנבנה על , כ-70 קילומטרים, בקו אווירי, מצפון-מזרח לטהראן, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר באיראן.
הסכר נבנה בעיקר כדי לספק מי שתייה למטרופולין טהראן.
הסכר נבנה במורדות הר דמאוונד בתוך הפארק הלאומי לאר, בנקודת המפגש של נהר לאר ונהר דליצ'אי.
בניית הסכר החלה ב-1974, והסתיימה ארבע שנים מאוחר יותר ב-1981. בשנת 1980, כאשר המאגר החל לדלוף ולאבד מים בשל בנייתו על סלע גיר קרסטי.
ניצול הסכר ליצירת אנרגיה הידרואלקטרית.
סוג סכר: סכר עפר עם ליבת חרסית.
נפח מאגר סכר לאר הוא 960 מיליון מטרים מעוקבים.
תפוקת המים השנתית הממוצעת שלו היא 481 מיליון מטרים מעוקבים.
עם השנים הפך המאגר לאתר תיירות וספורט מים וכן נפתחו בו מרכזי רבייה ודיג סלמון.
המים מועברים למאגר שליד סכר לתיאן (כ-25 קילומטרים צפונית מזרחית לטהראן) באמצעות מנהרה באורך 20 ק"מ ובדרך הם משמשים להנעת 2 תחנות לייצור אנרגיה הידרואלקטרית בעלות הספק משותף 162.5 מגהוואט
טורבינות: 3 טורבינות, מסוג , כל אחת עם יכולת ייצור 38.5 מגהוואט.
סך יכולת ייצור: 115.5 מגהוואט.
השילוב של פעילות געשית, פגמים גאולוגיים ושכבות סלעי גיר, הביא להיווצרות תהליכים קרסטיים הגורמים לאיבוד מים במאגר.
בנוסף, מים חומציים המגיעים מהר הגעש דמאוונד מביאים לסחיפת סלעים ולהיווצרות בורות מתחת לסכר, דבר שמסכן את יציבותו.
שיעור איבוד המים מהמאגר גבוה ביותר: 250-220 מיליון מטרים מעוקבים של מים שפירים, במהלך שנה.
סכר טָאלקָאן (בפרסית: سد طالقان) הוא סכר המייצר את מאגר המים טאלקאן שהוא אחד מחמשת מקורות המים העיקריים של מטרופולין טהראן.
חלק מהמים מועבר לעיר .
הסכר מנוצל לייצור אנרגיה הידרואלקטרית.
הסכר נבנה על נהר , כ-140 קילומטרים צפונית מזרחית לטהראן, למרגלות הרי אלבורז, בפרובינציה אלבורז.
הסקרים ומחקרים הראשונים לקראת בניית סכר טאלקאן החלו בשנת 1969. והושלמו רק ב-2002, מועד תחילת העבודה.
שליטה על זרימת המים בנהר שאהרוד.
סוג סכר: סכר סוללה מחופה בסלעים בשיטת ריפראפ למניעת סחף.
יכולת ייצור החשמל של תחנת הכוח היא 17.8 מגהוואט.
קיבולת המאגר: 420 מיליון מטרים מעוקבים של מים.
אורך המאגר: מעל 10 קילומטרים.
סביב האגם הוקמו כמה מרכזי תיירות, ספורט ונופש.
באוקטובר 2021 דֻווח שבשל היעדר משקעים במהלך השנים האחרונות, הסכר מכיל רק 210 מיליון מטרים מעוקבים של מים, דהיינו מחצית מהקיבולת שתוכננה (420 מיליון מטרים מעוקבים של מים).
במחקר שנערך בשנת 2022 נמצא שהסכר שוקע בקצב ממוצע של 4 מ"מ בשנה.
סכר נוּרֶק הוא סכר סוללת עפר על בטג'יקיסטן.
הסכר נבנה כ-60 קילומטרים דרומית מזרחית לעיר הבירה דושנבה.
סכר נורק נבנה על ידי ברית המועצות בין השנים 1961–1980. הטורבינה הראשונה הוזמנה ב-1972 והאחרונה ב-1979.
על פי ההערכות, כ-5,000 בני אדם יושבו מחדש מאזור ההצפה של המאגר.
בשנת 2018 עברה תחנת הכוח שיפוץ נרחב, להגדלת כושר הייצור, מניעת תקלות ושיפור הבטיחות.
סוג: סכר סוללת עפר עם ליבה מרכזית של בטון היוצרת מחסום בלתי חדיר למים.
ליבת הבטון היא בגובה 16 מטרים, מתחת לנהר, עד לסלע האם.
בעת בנייתו הוא היה הסכר הגבוה ביותר בעולם, אך סכר ג'ינפינג-1 שהושלם ב-2013 גבוה ממנו.
אורך הסכר בפסגה: 704 מטרים.
נפח הסכר: 54 מיליון מטרים מעוקבים.
טורבינות: 9 טורבינות פרנסיס, כל אחת עם הספק של מעל 300 מגהוואט.
נכון לתחילת 2024, הסכר מספק כ-70% מתצרוכת החשמל בטג'יקיסטן.
המאגר שנוצר על ידי סכר נורק, הוא מאגר המים הגדול ביותר בטג'יקיסטן.
שטח פנים: 98 קילומטרים רבועים.
מים להשקיה חקלאית מועברים דרך מנהרה באורך 14 קילומטרים ומשקים כ-700 קילומטרים רבועים של קרקע חקלאית.
סכר מאקומבס היה ראשית סכר ואחר כך גם גשר על פני ההארלם ריבר בין רובע מנהטן לרובע הברונקס בעיר ניו יורק.
הסכר פעל בין  1814 ל-1858. מאוחר יותר הוחלף הגשר "בגשר המרכזי", ומאז 1890 ניצב במקום גשר סכר מקומבס הנוכחי.
בשנת 1813, רוברט מקומב, בנו של הסוחר אלכסנדר מקומב, ביקש רשות מבית המחוקקים של מדינת ניו יורק לבנות סכר שיוביל מים לטחנת קמח המופעלת על ידי הפרשי גאות ושפל, שייווצרו על ידי הסכר המבוקש, ועל ידי סכר נוסף שהיה בבעלות המשפחה ליד "גשר המלך" (King Bridge) בספייטי דייבל קריק.
הסכר הוקם בשנת 1814, וקיבל את השם "סכר מאקומבס".
הגשר הושלם בשנת 1816, שנתיים לאחר פתיחת הסכר.
המעבר/מחלף (lock) שהיה בצד הצפוני וגודלו רק 2.1 על 2.1 מ', יכול היה להעביר רק סירות קטנות, מה שהגביל את קיבולת הנהר והגביר את הסיכון לסירות.
בשנת 1839, אזרחים מקומיים שכעסו על כך שהנהר עדיין חסום וכי המעבר המוצע לאמת המים העתיקה של הקרוטון יחסום עוד יותר את הנהר, קיבלו ייעוץ משפטי ותכננו תגובה.
שוב ושוב, הפליגו אל הסכר וביקשו מעבר, אך בכל פעם סורבו בטענה שהמעבר לא אפשרי.
הם קיימו יומן מדוקדק של הניסיונות.
ב-14 בספטמבר 1839, כוח של 100 איש בראשות לואיס ג'י מוריס, התעמתו עם שומר הגשר בדרישת מעבר לכלי השיט שלהם.
כאשר הם סורבו, אנשיו של מוריס – שהגיעו מדוברת פחם חכורה – המשיכו לפרוץ את הסכר והגשר באמצעות גרזנים, באקט של מרי אזרחי, מה שאִפשר לדוברה לעבור.
הם חזרו ב-21, 22 ו-24 בספטמבר כדי להסיר עוד מהסכר.
פעולותיהם נגד הסכר כמטרד ציבורי לניווט אושרו על ידי בתי המשפט, בפרשת רנוויק נגד מוריס.
ויליאם רנוויק היה הבעלים של הסכר באותה עת.
בית המשפט קבע שמדינת ניו יורק לא הייתה צריכה לאשר את בניית הסכר, מכיוון שנתיבי מים הניתנים לשיט הם סמכות השיפוט של הממשלה הפדרלית.
ב-19 במרץ 1858, הסנאטור סמית אלי ג'וניור הציג חקיקה בסנאט של מדינת ניו יורק המחייבת הסרת חסימות, כולל סכר מקומבס, מנהר הארלם.
ב-16 באפריל 1858 חוק זה הנחה את החלפת הסכר בגשר נפתח מסתובב שינוהל על ידי ועדה של ארבעה אנשים המחולקת בין חברי שני המחוזות וסטצ'סטר וניו יורק.
כל מחוז נדרש לשלם 15,000 דולר מעלות הבנייה.
עד 1861 הוסר הסכר לחלוטין והגשר הוחלף ב"סנטראל ברידג'".
גשר זה, שעדיין נקרא בעת ההיא הסנטראל ברידג', נפתח רשמית בשנת 1895, בעלות של 2,537,312 דולר.
בשנת 1902 שונה שמו ל-גשר סכר מאקומבס.
סכר מקומבס מונצח בפארק סכר מקומבס, שנבנה מחדש כחלק מבניית הינקי סטאדיום החדש ב-2010.
סכר פידן הוא סכר על נחל פונון בערבה, סמוך לשפך הנחל אל נחל הערבה בגבול ישראל–ירדן.
הוא ממוקם בין שני הרים, כשסגירתו יוצרת אגם בגודל של כ-33 אלף דונם.
הסכר שומר את שיטפונות נחל פונון בתוך האגם.
נחל פונון זורם מאזור הרי אדום שב, מערבה לאורך כ-38 קילומטרים, עד שנשפך לנחל הערבה סמוך לשטחים החקלאיים של חצבה.
מי הסכר מאחסנים ומספקים כ-3.5 מיליון מ"ק מים למטרות השקיה של שדות ע'וויבה, פיתוח סביבתי, ולהטמעה במי התהום.
על הקמת הסכר הוחלט בהסכם שנחתם עם החברה הבונה באפריל 2017, כשהעלות החוזית של הקמת הסכר עמדה על בכ-10.5 מיליארד דינר ירדני, והעלות החוזית לפיקוח על הפרויקט הסתכמה ב-1.5 מיליון דינר.
הסכר נחנך בשנת 2023, במעמד בהשתתפות שר המים הירדני מוחמד אל-נג'אר, נציג שגרירות ערב הסעודית בירדן, מושל מחוז עקבה ונציגים מקומיים, ביניהם ראש עיריית , הכפרים הסמוכים.
סכר עדואן הוא סכר על , יובלו העיקרי של נחל חשבון.
הסכר נמצא בהרי עמון, סמוך לכפר ול, המזוהה לחלק מהדעות עם אבל השיטים, בנחלת שבט גד.
הוא ממוקם בין שני הרים, במורד הנחל אל בקעת הירדן, כשסגירתו יוצרת אגם בשטח של כ-80.5 אלף דונם.
הסכר שומר את מימי נחל קפרין בתוך האגם.
נחל קפרין זורם מאזור רבת עמון שבהרי עמון ב, מערבה לאורך כ-28 קילומטרים, עד שנשפך לנחל חשבון בבקעת הירדן, כארבעה קילומטרים מבית עברה.
גובה הסכר 37 מטרים, אורכו 552 מטרים, והרוחב בראש הסכר עומד על שישה מטרים, כאשר ראש הסכר נמצא כ-117.5 מטרים מתחת לגובה פני הים.
מי הסכר מאחסנים ומספקים כ-8.4 מיליון מ"ק מים למטרות השקיה של כ-16 אלף דונם.
סכר זה הוא השני שנבנה בממלכה ההאשמית, לאחר .
בנייתו הושלמה בשנת 1967, בעלות של כ-9.3 מיליון דינר ירדני.
סל הבריאות (שמו הרשמי: סל שירותי הבריאות, לעיתים מכונה סל התרופות) הוא רשימת השירותים הרפואיים והתרופות הניתנים לתושבי ישראל על ידי קופות החולים, במימון המדינה, בהתאם לחוק ביטוח בריאות ממלכתי.
הרשימה המפורטת של תכולת סל שירותי הבריאות מופיעה בתוספות לחוק.
קודם לחקיקת חוק ביטוח בריאות ממלכתי נבדלו קופות החולים זו מזו בשירותי הבריאות שסיפקו, כל אחת על פי ההסדר שלה עם עמיתיה.
כנקודת מוצא, עם כניסתו של החוק לתוקף, נקבע שסל הבריאות הבסיסי יכלול את:
שירותי הבריאות שנתנה קופת חולים הכללית לחבריה
שירותי הבריאות שנתנה המדינה לתושב
אשפוז יולדות ויילודים בהתאם לחוק הביטוח הלאומי
התרופות שנתנה קופת חולים הכללית לחבריה.
קופת החולים הכללית נבחרה לעניין זה מתוקף היותה הקופה הגדולה ביותר
קיימים שירותי בריאות רבים שאינם כלולים בסל שירותי הבריאות, בהם טיפולים ותרופות חדשות שלא התקיימו בעת חקיקת החוק.
הרחבות לסל הבריאות מוצעות על ידי קופות החולים, במסגרת הביטוח המשלים שהן מציעות לחבריהן עבור תשלום נוסף, ועל ידי חברות הביטוח, באמצעות פוליסות ביטוח בריאות שהן מוכרות.
במסגרת תקציב המדינה, נוהגת המדינה להגדיל את סכום הכסף הקיים בסל שירותי הבריאות ולמנות ועדה ציבורית שקובעת אלו טיפולים ותרופות יוכנסו לסל הבריאות.
הגדלה זו מכונה באופן לא פורמלי 'סל התרופות'.
בספטמבר 2009 הוציא בג"ץ צו על תנאי, לבקשת ההסתדרות הרפואית בישראל, המורה למדינה לנמק מדוע לא נקבע הסדר חקיקתי לנוהלי עבודת ועדת הסל.
בעקבות זאת, גובש "נוהל עדכון סל שירותי הבריאות" הקובע את נוהלי העבודה של הוועדה ואת השיקולים שעל הוועדה לשקול בבואה לקבוע אלו שירותי בריאות יוספו לסל.
נוהל זה מבוסס על תחום מולטידסיפילינרי בשם "הערכת טכנולוגיות רפואיות חדשות" (הט"ר).
הוועדה להרחבת סל הבריאות מתכנסת לחודשיים של דיונים בסוף כל שנה, להכריע אלו תרופות וטכנולוגיות רפואיות יתווספו לסל הבריאות.
תרופות אלה ניתנות במימון מלא או חלקי של המדינה, לדוגמה:
בשנת 2003, הסכום שהוקצב כתוספת לסל עמד על 60 מיליון שקל בלבד, ואושרו רק 10 תרופות מבין 380 שהוגשו.
בשנת 2009, אישרה הממשלה להקצות 65 מיליוני שקלים מתקציב סל התרופות לטובת מתן טיפולי שיניים לילדים עד גיל 18.
בשנת 2010, הונחו על שולחנה של ועדת הסל כ-520 תרופות ועוד כ-80 טכנולוגיות חדשות, בעלות מוערכת של 3 מיליארד שקל, בעוד שהממשלה הקצתה רק 300 מיליון שקל לצורך הרחבת הסל.
בשנת 2014, ועדת סל התרופות החליטה להוסיף לסל, 73 תרופות וטכנולוגיות חדשות שהיו מיועדות לכ-350 אלף איש, בעלות כוללת של 324 מיליון שקל.
כולל תרופות חדשות לטיפול בצהבת נגיפית מסוג הפטיטיס C, שעלותן הייתה קרוב לשליש מתקציב תוספת הסל, כמאה מיליון שקל.
בשנת 2015 הוחלט על הרחבת טיפולי השיניים בחינם גם לילדים בגילי 12–14, ועל תוספת של 83 תרופות וטכנולוגיות חדשות, בעלות של 300 מיליון שקלים.
בשנת 2017, הקצתה הוועדה רבע מהתקציב, 117 מיליון שקל, למחלות נדירות בהם באותה עת היו 128 חולים.
תרופה לניוון שרירים שדרתי (נוסינרסן) שהייתה מיועדת ל-94 חולים.
איבקפטור לטיפול במחלה התורשתית סיסטיק פיברוזיס שהייתה מיועדת ל-45 חולים, בעלות של 24 מיליון שקל.
ותרופה למחלת פברי לטיפול בשלושה חולים.
בסוף שנת 2018, ועדת סל התרופות החליטה להוסיף לסל, 107 תרופות וטכנולוגיות חדשות, בעלות כוללת של 500 מיליון שקלים, שצפויות לשפר את חייהם של כ-70 אלף חולים.
כמחצית מהסכום הוקצה לתרופות ולטיפולים יקרים ופורצי דרך מתחום האונקולוגיה.
בסוף שנת 2019, ושוב בסוף שנת 2020 עשתה הוועדה את עבודתה ללא תקציב מוגדר, מאחר שהממשלה לא העבירה לאישור הכנסת את תקציב המדינה.
חברי הוועדה נדרשו לדרג ולסנן את הבקשות לתרופות וטיפולים חדשים, מבלי שיודעו אם בכלל יאושר תקציב או באיזה היקף.
בסוף שנת 2023, אושר המתווה להכנסת תקציב התמיכה הממשלתית בקופות החולים לבסיס סל הבריאות, במטרה לייצר אופק תכנוני ויציבות כלכלית לקופות.
בתחילת 2025 הציגה ועדת סל התרופות את התוספות לסל ל-2025, בהיקף של 650 מיליון ש"ח, תוספת בהיקף דומה לזה של 2024. לסל התרופות נוספו ב-2025 117 תרופות וטכנולוגיות חדשות, שבהן טיפולים המיועדים לכ-318,000 בני אדם.
הרציונל של הטלת חובת השתתפות עצמית בעלות תרופות (ושירותים רפואיים אחרים) הוא הרצון לצמצם ביקושים עודפים לשירותים רפואיים ולתרופות, בנוסף על הגדלת מקורות המימון של מערכת הבריאות.
חוק ביטוח בריאות ממלכתי קבע מהי ההשתתפות העצמית הנדרשת ואיזה אוכלוסיות זכאיות לפטור או הנחה מגובה ההשתתפות העצמית.
בעלי האינטרסים בקביעת הטיפולים והתרופות הנכללים בסל הבריאות הם אלו:
אוכלוסיית המדינה (המיוצגת על ידי הכנסת ומשרד האוצר)
אוכלוסיית או קבוצת חולים במחלה מסוימת
קבוצות רופאים (למשל מומחים במקצוע מסוים)
חברות המשווקות מוצרים שאינם תרופות (כגון אמצעי הדמיה, כלים לביצוע בדיקות או ניתוחים, וכדומה)
ניגודי האינטרסים בקביעת סל הבריאות הם עזים, המדובר בחיי אדם ובכסף רב מאוד (למעשה חלק גדול מתקציב הבריאות של המדינה).
רופאים ואוכלוסיית החולים מול האוכלוסייה הכללית – לרופאים ולחולים אינטרס משותף שכל טיפול אפשרי ייכלל בסל.
אולם לאוכלוסיית הבריאים ייתכן כי עדיף להשקיע את אותו תקציב בפעולות מניעה, תרופות וטיפולים שאינם לצורך טיפול במחלה אלא משפרי איכות חיים בלבד (לדוגמה, ניתוחים פלסטיים)
חולים במחלה אחת מול חולים במחלה אחרת – מאחר שתקציב הבריאות וסל הבריאות הם מוגבלים, על קובעי הסל להחליט באיזה מחלות לטפל יותר ובאילו פחות.
(מצב אידיאלי בו כל חולה מקבל טיפול מיטבי אינו אפשרי למעשה באף מקום, כאשר רמת הרפואה גבוהה כמו בעשורים האחרונים)
חולים מול חברות התרופות והרופאים – לחברות התרופות אינטרס לשווק את התרופה אותה הן מייצרות.
למטרה זו מושקע כסף רב באוכלוסיית הרופאים לצורך קניית מתנות, חינוך בעזרת הרצאות, מימון כנסים רפואיים ועוד.
לרופאים אינטרס בהמשך הקשר בינם לחברות התרופות בשל ההטבות הנ"ל וכן בשל עזרה של החברות במימון מחקרים אותם מעוניינים רופאים לבצע.
לחברות אינטרס בקשר זה בשל השפעתן על הרופאים לרשום תרופות מסוימות לחולים ובכך להפעיל לחץ על המערכת להכניס תרופות וטיפולים לסל, וכן בצורה ישירה על חברי ועדת סל הבריאות.
אינטרס זה מנוגד לעיתים לטובת האוכלוסייה הכללית או אוכלוסיית החולים – כיוון ששיקולים זרים משפיעים במקרים רבים על הרופאים העוסקים בטיפול ובקביעת התרופות והטיפולים שיכללו בסל.
שיקול כזה יכול למשל לגרום לתרופה המועילה במעט או בכלל לא מועילה, להיכלל בסל הבריאות בעוד תרופה אחרת המועילה יותר או ליותר אנשים תישאר מחוץ לסל
בבחירת התרופות הנכנסות לסל הבריאות יש העדפה לתרופות מצילות חיים, על פני תרופות שמשפרות איכות חיים.
יש העדפה לתרופות שיעבדו על מספר רב יותר של חולים מאשר יחידים.
הדבר בא לידי ביטוי כאשר חולים סופניים מעוניינים לקבל תרופות חדשות ויקרות, ומנסים לגרום ללחץ ציבורי שיאפשר את הכנסת התרופה לסל.
לתקשורת ולדיון הציבורי בכל הנוגע לתרופות יש לכן השפעה של ממש על ההחלטות של ועדת הסל
סכר שלושת הערוצים או סכר שלושת הנקיקים (בסינית: 长江三峡大坝) הוא סכר על נהר היאנגצה בסין.
בנייתו החלה ב-14 בדצמבר 1994. זהו הסכר ההידרואלקטרי הגדול בעולם.
בניית גוף הסכר הסתיימה ב-20 במאי 2006, תשעה חודשים לפני המתוכנן והפעלת תחנת הכוח בהספק חלקי החלה ב-2008. הפעלת הגנרטורים החשמליים התבצעה בהדרגה, ובמאי 2012 עבר הגנרטור האחרון מתוך 32 את מבחן הכשירות.
הפעלת הסכר עם כל 32 הגנרטורים בהספק של 700 מגה ואט כל אחד, ועוד שני גנרטורים תפעוליים, מייצרת תפוקה של 22.5 ג'יגה ואט.
הספק זה הופך את הסכר למתקן ייצור החשמל הגדול בעולם, מכל סוג, אף כי סכר איטייפו ייצר כמות חשמל שנתית גדולה יותר בשנת 2010.
ממשלת סין פינתה מהשטח שיועד למאגר המים אותו עוצר הסכר יותר ממיליון תושבים, ששכנו בכ-1,500 כפרים.
בניית הסכר גרמה לנזקים אקולוגיים נרחבים מאוד הן לסביבה הקרובה של הסכר והן לסביבות רחוקות התלויות ביאנגצה שרמת הזיהום בחלקים מסוימים בו, שהייתה גבוהה כבר קודם לכן, עלתה בעקבות הקמת הסכר.
בין השאר, הקמת הסכר האיצה את הכחדתו של דולפין הנהרות הסיני שהיה שרוי בסכנת הכחדה כבר קודם לכן.
הקמת הסכר לוותה במחאות מצד ארגונים לשמירת הסביבה, אך ללא הועיל.
עם זאת, הקמת הסכר מנעה את זיהום האוויר והגברת אפקט החממה שהיו עלולים להיווצר מהפקת חשמל באמצעים אחרים המקובלים באזור, כדוגמת פחם.
בניית הסכר פיתחה באופן משמעותי את הכלכלה באזורי מעלה הנהר.
הסכר אפשר אספקת חשמל סדירה וקידם סחר בין-לאומי באמצעות אוניות מטען דרך ים סין המזרחי.
לפני הקמת הסכר היו קטעים במעלה הנהר נגישים לכלי שיט גדולים רק בעונות מסוימות או בעת שיטפונות.
הקמת הסכר אפשרה שיט בקטעים אלו לאורך כל השנה.
באזור הסכר נבנו תאי שיט המאפשרים לכלי שיט להתגבר על הפרשי הגובה של הנהר.
במקום נבנתה בשנת 2015 גם מעלית לכלי שיט.
נהר היאנגצה הוא הנהר השלישי באורכו בעולם (אחרי הנילוס והאמזונאס), מקורותיו ברמת טיבט ושפכו יורד לים סין המזרחי והאוקיינוס השקט דרך דלתה היושבת מסביב לערים שאנגחאי ונאנג'ינג.
הנהר הוא עורק חיים משמעותי בסין ומקור המים של עשרות אם לא מאות מיליונים.
בין הערים הגדולות היושבות על גדות הנהר נמצאות שאנגחאי (21.9 מיליון איש), נאנג'ינג (9.3 מיליון איש), ווהאן (12.3 מיליון איש) וצ'ונגצ'ינג (25.4 מיליון איש).
במהלך יותר מ-2,000 השנים שבין הקמת שושלת האן (מ-206 לפנה"ס עד 220 לספירה) לבין נפילת שושלת צ'ינג (מ-1644 עד 1911), התרחשו שיטפונות והצפות בנהר היאנגצה כמעט אחת לעשר שנים, שיטפונות שפגעו קשות באוכלוסייה האזרחית עקב ריכוז האוכלוסין על גדות הנהר.
במהלך 300 השנים האחרונות, שיטפונות קשים פרצו מעל גדות סכר ג'ינג-ג'יאנג 60 פעמים, ושיטפונות הרסניים התרחשו פעמיים ב-100 השנים האחרונות.
שיטפונות היו בעיה מתמשכת עבור תושבים ועסקים לאורך היאנגצה ועבור ממשלות סין לדורותיהן, שמאז 1949 מונהגת באורח דיקטטורי בידי המפלגה הקומוניסטית של סין ובראשה המנהיג העליון של סין היושב בבירה בייג'ינג.
שלושת הנקיקים הם הם שלושה ערוצים סמוך למרכזו של נהר היאנגצה, בלב הרפובליקה העממית של סין (מחוז חוּבֵּיי).
עם אקלים מונסון סובטרופי, הם ידועים בתוואי הנופים שלהם ומהווים אטרקציה תיירותית.
בשנת 1944, מומחה הסכרים האמריקני ג'ון לוסיאן סאבג' (היה האחראי על עיצובם של סכר הובר, סכר פארקר, סכר גרנד קולי ואחרים) הוזמן לערוך מחקר שטח בשלושת הנקיקים על ידי ועדת המשאבים של הרפובליקה הסינית.
סאבג' ניסח דוח ראשוני על תשתית בקרת המים שהממשלה ניסתה לקדם.
במאי 1946, ועדת המשאבים של ממשלת הקְווֹמִינְטַנג, שהייתה אז עדיין בשלטון, חתמה על הסכם עם מקבילה האמריקאית לתכנון משותף של פרויקט הסכר.
במאי 1947, ממשלת הקוומינטנג הורתה לבטל את הפרויקט לנוכח אינפלציה, משבר כלכלי ומלחמת האזרחים.
ב-1949, שיטפונות קשים שוב פגעו בתשתיות אזרחיות רבות על גדות היאנגצה, מה שגרם לרפובליקה העממית הקומוניסטית החדשה שנוסדה לייחס חשיבות לבקרת שיטפונות בחלק האמצעי והתחתון של הנהר.
כעבור שלוש שנים, תשתית הסטת השיטפונות על ידי הרחבת סכר ג'ינג'יאנג הושלמה.
בשנת 1953, הוצג ליו"ר המפלגה הקומוניסטית מַאוֹ דְזֶה־דוּנְג מתווה לבניית מאגרי מים על הנהר.
הוא קידם בניית סכר בשלושת הערוצים כדי לשלוט בהצפות.
בעונת השיטפונות של 1954, עמק נהר יאנגצה סבל מההצפה הקשה ביותר של המאה, והיווה אזהרה נוספת כי נדרשים אמצעים קבועים כדי לרתום את הנהר ולא תיקונים משניים ופיתוחים על בסיס סכרים קיימים.
בארבעת העשורים שלאחר מכן החל משנת 1955, החלה עבודה ארוכה של תכנון, חיפוש, מחקר ועיצוב פרויקט שלושת הערוצים.
החלו דיונים רציניים בקרב הפוליטביורו על היתכנות הפרויקט.
במרץ 1958, ראש הממשלה ג'וֹאוּ אֶנלַאי, מסר דו"ח מפורט בדבר עמק יאנגצה ופרויקט שלושת הערוצים בוועידה של הוועד המרכזי של המפלגה שהתקיים בצֶ'נְגְדוּ, בירת מחוז סצ'ואן שבדרום-מערב סין.
באוגוסט של אותה שנה, הוא ניהל פגישה בנושא פרויקט שלושת הערוצים כדי ללמוד את עיצוב הפרויקט ועבודות הכנה רלוונטיות אחרות.
מאו דחה את ההוצאה לפועל של הפרויקט עקב חששות שהתלקחות של היריבות הסינית-סובייטית תוביל לכך שבשעת מלחמה חיל האוויר הסובייטי ישמיד את התשתית.
ב-1970, החלה הבנייה של סכר גג'ואובה כחלק מקדים של הפרויקט למען מענה על הצורך בתחנות כוח הידרואלקטריות.
בשנת 1979 הגיש משרד משאבי המים הצעה על הפרויקט לפוליטביורו, והמליץ על קבלת החלטה מיידית של השלטון המרכזי.
בשנת 1980, המנהיג העליון דֶנְג שְׂיָאופִּינְג סייר באתר הסכר המוצע בסַאנדּוֹאוּפִּינְג בערוץ שִׂילִינְג.
שנתיים לאחר מכן, דנג התחייב להמשיך בקידום הפרויקט.
באפריל 1984, אישרה מועצת המדינה למשרד התכנון של עמק יאנגצה לנסח דוח היתכנות על פרויקט בקרת המים שלושת הנקיקים.
ביוני 1986, דרש הממשל המרכזי לבחון מחדש את הפרויקט ומחקרי היתכנות נוספים.
במשך שלוש השנים הבאות ארגן משרד משאבי המים 14 דו"חות מומחים לבחינה נרחבת ויסודית של הפרויקט.
בשנת 1989 תיקן משרד התכנון את דו"ח ההיתכנות והציע להתחיל את הפרויקט בהקדם האפשרי.
כמו כן הוכן מבנה בסיסי מקדים לפרויקט.
ביולי 1990 הוקמה ועדת פיקוח על הפרויקט, כאשר סגן ראש הממשלה דְזוֹאוּ גְּ'יַה-חְװַה עומד בראשה.
הוועדה אישרה את דו"ח ההיתכנות באוגוסט 1991 והגישה אותו לפוליטביורו לקראת הצבעה במושב השביעי של הקונגרס הלאומי העממי.
ב-3 באפריל 1992, מושב המליאה החמישי של הקונגרס הלאומי העממי אישרה החלטה להמשיך בפרויקט שלושת הערוצים, עם 1,767 צירים בעד, 177 נגד ו-664 נמנעים.
הפרויקט נכלל בתוכנית עשר השנים לפיתוח לאומי כלכלי וחברתי והפוליטביורו הוסמך להשלים את הפרויקט במועד קבוע.
בינואר 1993, הוקמה הוועדה לבניית פרויקט שלושת הערוצים (TGPCC) כדי לייצג את הפוליטביורו בקבלת החלטות ובהסדרת נושאים חיוניים.
ראש הממשלה לִי פֶּנְג היה מנהל הוועדה.
לוועדה היו שלושה גופים ביצועיים: המשרד האדמיניסטרטיבי, הלשכה ליישוב מחדש ופיתוח, והתאגיד לפיתוח פרויקטים של שלושת ערוצי היאנגצה בסין.
ב-26 ביולי 1993, TGPCC אישרה תוכנית עיצוב ראשונית לפרויקט שלושת הערוצים, המייצגת את תחילת תקופת ההכנות לבנייה.
כמיליון בני אדם נעקרו מבתיהם על גדות נהר היאנגצה למטרת בניית הפרויקט.
הממשלה בבייג'ינג ייחסה חשיבות רבה לנושא והחליטה להקצות סכומי תקציבים גבוהים למען תוכנית היישוב מחדש של אותה האוכלוסייה.
העיקרון המנחה את התוכנית לפי ההכרזה הרשמית הוא שיש אך ורק לשפר את אורחות חייהם של התושבים.
לצורך כך אימצה הממשלה יישוב מחודש המכוון למען פיתוח, כלומר לשלב יישוב מחדש עם פיתוח כלכלי מקומי.
התושבים שנעקרו מבתיהם ובסיום הפרויקט הושבו לסביבת מושבם המקורית היו אמורים לפי התוכנית למצוא אפשרויות תעסוקה ואיכות חיים גבוהה יותר ביישובם מחדש.
העברתם של 1.3 מיליון תושבים גררה גל מהומות ומחאות נגד הממשלה ונגד פרויקט הסכר.
בחלק מהמקרים, מחאות דומות אילצו לבטל תשתיות בסך מיליארדי דולרים.
בזמן בניית הסכר על נהר היאנגצה, הרשויות העבירו את כל התושבים שחיו במה שהפך למאגר של 1,045 ק"מ רבוע, אזור גדול יותר משטחה של סינגפור.
אותם תושבים הועברו להואנגטופו בסוף שנות ה-90 ותחילת העשור הראשון של המאה ה-21, כאשר הסכר החדש עלה על שטח מגוריהם הקודם.
באוגוסט 1993 חשף הפוליטביורו מערכת של תקנות ליישוב מחדש האוכלוסייה שהועברה ממקום מושבה לצורך בניית הסכר, תוך התחייבות לצמיחה כלכלית מואצת ושיפור רמת החיים של אותם תושבים שייושבו מחדש באזור.
ב-14 בדצמבר 1994, לי פנג הכריז רשמית על ההשקה של פרויקט סכר שלושת הערוצים.
ב-1995 תוכנית היישוב מחדש יצאה לדרך.
הרכב הסכר הוביל לפגיעה קשה באיכות הסביבה ובאקולוגיה האזורית.
בעקבות קשיים אקולוגיים אלו, ב-2007 החלה הממשלה הסינית לעודד העברה של 4 מיליון תושבים נוספים, המתגוררים על גדות שמורת הטבע שנוצרה בעקבות בניית הסכר, לאזור העיר צ'ונגצ'ינג.
סוכנות הידיעות הרשמית פרסמה ב-11 באוקטובר את ההצהרה הבאה: "יותר מארבעה מיליון תושבים באזור שמורת הטבע שהוקמה עם בניית סכר שלושת הערוצים, יעודדו להתיישב מחדש בפרברי העיר צ'ונגצ'ינג".
על אף ההצהרות לא נעשתה העברת אוכלוסין בקנה מידה שכזה בתחום הזמן שהוקצב באותם הדיווחים עד לשנת 2020.
ב-2012 החל הליך פינוי מחודש של אוכלוסייה אזרחית מאזור הסכר בקנה מידה של אלפי תושבים.
כסף שנשלח במקור לרשויות המקומיות כדי לבצע טרנספר של 13,000 חקלאים מסביב לגאוג'אנג לא השלים את המטרה הראשונית הזאת, מה שהותיר את החקלאים ללא פיצויים.
באוגוסט 1996 הושלמו שתי תשתיות תחבורה גדולות, כולל גשר שילינג מעבר ליאנגצה ונמל תעופה בעיר יי-צ'אנג, שנכנס לשירות.
בינואר 1997 אישרה הוועדה לתכנון תשתיות של המדינה הנפקה של מיליארד יואן באג"ח עבור קונצרן תאגיד שלושת הערוצים.
זה היה המהלך הראשון של TGPCC לגייס כספים לבנייה באמצעות הנפקת אג"ח.
במרץ 1997, אושר מעמדה החדש של צ'ונגצ'ינג כרשות מוניציפלית, מהלך שנועד להקל על היישוב מחדש ולהאיץ את התקדמות הפרויקט.
באמצע ספטמבר 1997 הושלמה העתקת הגל הראשון של העקורים מאזור הסכר לעבר צ'ונגצ'ינג.
ב-1 באוקטובר 1997, גשר צ'ינג'יאטו נפתח לתנועה, וסיכם את בניית מתקני התחבורה למען תשתית הבנייה של הסכר עצמו.
ב-6 באוקטובר נפתח הניווט לאורך תעלה באורך 3.5 ק"מ בגדה הדרומית של היאנגצה, הכנה נוספת לחסימת הערוץ הראשי של הנהר.
ב-14 באוקטובר התקבלה החלטה בישיבת ההנהלה ה-63 של הפוליטביורו בראשות המנהיג העליון גְ'יָאנְג דְזֶה-מִין לחסום את הערוץ הראשי של היאנגצה עד 8 בנובמבר, מהלך שסימל את השלמת השלב הראשון בבניית הרשתות הלוגיסטיים והכנת הקרקע עבור הפרויקט ותחילת השלב השני של בניית הסכר עצמו.
ב-1998, שיטפון ענק שנגרם על ידי נהר היאנגצה הפריע לעבודות הבנייה של סכר שלושת הערוצים והשפיע על 300 מיליון בני אדם, עם בערך 300,000 הרוגים בעקבות השיטפון והפסדים מוערכים ב-30 מיליארד דולר.
ההפסד הכספי הזה של שיטפון בודד גרם לממשלת סין להיות נחושה עוד יותר להשלים את הפרויקט, בהתחשב שהעלות הכוללת שלו (27 מיליארד דולר) אפילו פחותה מההפסד הבודד הזה.
ב-1 במאי 1998 החלה בניית סוגר תעלת הספינות הזמני.
באוקטובר מנהרת התעלה נחפרה והחל המילוי שלה בבטון.
באמצע ספטמבר 2000 נאטמו 22 החורים התחתונים להסטת זרם השיטפונות.
נכון לסוף 2001, מרבץ הבטון שהושקע לסכר שלושת הערוצים הסתכם באותה השנה ב-4.0638 מיליון מ"ר, כמות ששברה את שיא העולם זו השנה השלישית ברציפות.
במאי 2002 סכר המעצור הזמני של זרמי הנהר במעלה הזרם פורק לאחר שמילא בהצלחה את משימתו ההיסטורית, ואפשר לנהר היאנגצה שהוסט מזרחה להסתער לתוך בור היסוד של סכר שלושת הערוצים, ובכך להכניס את הסכר לפעילות.
באוקטובר בניית סוללת הזרמת השיטפונות הסתיימה.
בנובמבר מנהרת ההטיה של נהר היאנגצה פורקה לגמרי.
למחרת הפירוק, רוטור מחולל הטורבינות ההידראולי הגדול בעולם הונף בהצלחה למקומו בסכר, במטרה לייצר כוח הידרואלקטרי.
ב-2003 נבדק סוגר תעלת הספינות הקבוע והמאגר החל לאגור מים.
באמצע יוני נעילת מעבר הספינות הדו-מסלולית הושלמה כדי לאפשר לספינות לעבור.
ביולי מערך ייצור חשמל מספר 2 חובר לרשת והוכנס לייצור.
באוגוסט מערכת ייצור חשמל מס' 3 חוברה לרשת והחלה לייצר חשמל.
לבסוף, בנובמבר מערכת ייצור חשמל מספר 1 חוברה לרשת והחלה לייצר חשמל.
בכך הושלם הליך הבנייה של הסכר עצמו והסדר הניווט והתנועה המסחרית בו.
נכון לספטמבר 2005 כל 14 מערכות הייצור בגדה השמאלית של הסכר הוכנסו לייצור, שנה מוקדם יותר מהתאריך הסופי שנקבע בלוח הזמנים.
סכרין (Saccharin) הוא הממתיק המלאכותי הראשון.
הוא התגלה בשנת 1879 על ידי קונסנטין פאלברג, כימאי שעבד במעבדה של אירה רמסן באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
הוא חש טעם מתוק על ידיו בערב, וקישר זאת לחומר עליו עבד במעבדה במשך היום.
הסכרין מתוק פי 300 מסוכרוז, אבל משאיר אחריו טעם לוואי מתכתי מר, במיוחד בריכוזים גבוהים.
טעם לוואי זה מוזכר לשמצה בספרו של ג'ורג' אורוול 1984. טעם הלוואי שימש זרז לפיתוח הציקלמט שאמנם מתיקותו נמוכה יותר (רק פי 30–50 מסוכרוז), אבל הוא נטול טעם לוואי.
בניגוד לממתיק החדש יחסית אספרטם, הסכרין נשאר יציב גם כשמחממים אותו או בנוכחות חומצות.
כמו כן, הוא אינו מגיב כימית יחד עם חומרי מזון אחרים ונשמר היטב לאורך זמן.
ערבוב של ממתיקים שונים עוזר להתגבר על החסרונות של כל אחד מהם בנפרד.
לדוגמה, במשקאות דיאטטיים רבים נעשה שימוש בסכרין מעורבב עם אספרטם; האספרטם מבטל את טעם הלוואי המר של הסכרין, והסכרין שומר על מתיקות גם אחרי שחיי המדף הקצרים של האספרטם פגים.
במצבו החומצי, לסכרין מסיסות נמוכה במים, לכן השימוש העיקרי כממתיק הוא בסכרין כמלח - נתרן.
מלח-סידן נמצא בשימוש, בעיקר על ידי אנשים המעוניינים להגביל את צריכת הנתרן בדיאטה שלהם.
שני סוגי המלחים מסיסים ביותר: 0.67 גרם לכל מ"ל מים בטמפרטורת החדר.
מחקר על אנשים בריאים שהתפרסם באוגוסט 2022 טוען שסכרין גרם לשינוי משמעותי ביכולת הגוף להתמודד עם סוכר.
מאז שהתגלה עורר הסכרין דאגות לגבי נזקיו לבריאות.
כבר בתקופת כהונתו של נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט, נשאלו שאלות רבות בנוגע להשפעות הממתיק על מערכת העיכול.
רוזוולט, שבאותו זמן היה בדיאטה עקב סיכון לסוכרת, אמר לשואלים: "כל מי שחושב שסכרין מסוכן, הוא אידיוט!".
במשך שנות ה־60 של המאה ה־20 נעשו מספר מחקרים כדי לברר האם סכרין מעודד סרטן.
הדאגה הציבורית הגיעה לשיא כאשר בשנת 1977 פורסם מחקר כי חולדות שהואכלו בכמויות גדולות של סכרין הראו עלייה בסרטן שלפוחית השתן.
באותה שנה ממשלת קנדה הורתה על איסור שימוש בסכרין.
גם ה-FDA האמריקני הציע לאסור את הסכרין אך מכיוון שזה היה הממתיק המלאכותי היחיד באותה תקופה, ההצעה עוררה התנגדות ציבורית נרחבת, בעיקר אצל חולי סוכרת.
בסופו של דבר הקונגרס האמריקני החליט כי יותר השימוש בסכרין אך הוא יחויב במדבקת אזהרה המבהירה שהחומר חשוד כמסרטן.
מאז ועד היום, עשרות מחקרים נעשו לגבי אופי הקשר בין סכרין לסרטן (בעיקר שלפוחית השתן).
חלקם טענו לקורלציה מסוימת וחלקם לחוסר קשר מוחלט.
הניסויים שנערכו בשנות ה-70 זכו לביקורת רבה מפי הממסד המדעי בעיקר בגלל הכמות העצומה של סכרין שהוזרקה לחולדות, הרבה מעבר לכמות הנצרכת באופן טבעי.
ניסויים אחרים הוכיחו כי החולדות מפתחות סרטן באופן ספונטני גם כאשר הוזרקו לגופן מים.
היו אף שטענו שהסרטן נגרם בגלל התפוררות של חלקי גומי מהמזרקים בתוך גופן של החולדות.
ב-1991, לאחר 14 שנה, הסיר ה-FDA את המלצתו מ-1977 לאסור את השימוש בסכרין.
סל מטבעות הוא קבוצה של מטבעות, שערכם המשולב משמש למטרות שונות.
סל מטבעות מבטא את הקשר או התלות של עסקה, ארגון או משק מסוים בקבוצה של מטבעות זרים.
ערך סל המטבעות מחושב כממוצע משוקלל של ערכי המטבעות השונים, כאשר המטבעות הנכללים בסל ומשקלו של כל מטבע נקבעים לפי ההקשר והצורך.
בין השימושים הנפוצים לסל מטבעות:
בסיס על-פיו קובע הבנק המרכזי את המדיניות המוניטרית במדינה, כפי שהיה בישראל עד שנת 2005.
בסיס תיאום במדיניות המוניטרית של מספר מדינות, כגון במקרה של יחידת המטבע האירופית ("אקו"), לפני שזו הוחלפה על ידי האירו.
בסיס לקביעת הסדרי תשלום והצמדה בחוזים מקומיים או בינלאומיים.
ההרכב הראשון של הסל שהיה בשימוש בשנים 1976–1977 והוא הכיל חמישה מטבעות: דולר אמריקני, מארק גרמני, לירה שטרלינג, פרנק צרפתי וגילדן הולנדי.
סל זה היה בשימוש עד אוקטובר 1977.
החל מ-1 באוגוסט 1985 סל המטבעות בישראל הורכב מערכם המשוקלל של ארבעה מטבעות אל מול השקל: דולר אמריקני, לירה שטרלינג, ין יפני ואירו (עד תחילת השימוש החשבונאי באירו ב-1999: פרנק צרפתי ומרק גרמני).
מטבעות אלו נבחרו בגלל הדומיננטיות שלהם בסחר החוץ של ישראל.
מדי שנה בסוף אפריל נקבע מחדש חלקו היחסי של כל מטבע בסל המטבעות על פי חלקו בסחר החוץ של ישראל בשנה שלפני כן ועל פי שערי החליפין אל מול השקל.
בשנת 2006 הרכב סל המטבעות היה: 65.65 אחוזים דולר אמריקני, 22.94 אחוזים אירו, 5.73 אחוזים ין ו-5.68 אחוזים לירה שטרלינג.
ב-19 ביולי 1976 הונהג סל מטבעות על פי הרכב היצוא הישראלי באותו הזמן.
בעקבות המהפך הכלכלי בוטל סל המטבעות באוקטובר 1977 והונהגה מדיניות של "ניוד מנוהל" שכוונה כלפי הדולר ובפועל תרמה ליצירת ההיפר אינפלציה.
כחלק מתוכנית הייצוב הונהג שער חליפין קבוע כלפי הדולר ביולי 1985 וב-1 באוגוסט 1986 הונהג שער חליפין חדש.
מאז משתנה סל המטבעות על פי בדיקה של הרכב הייצוא הישראלי הנעשית פעם בשנה.
ניהול מדיניות מוניטרית על פי סל המטבעות
בין השנים 1991 ו-2005 נוהלה בישראל מדיניות שער החליפין של "ניוד מנוהל" בה בנק ישראל התיר לערכו של השקל להשתנות בהתאם לכוחות השוק, אך רק בתחומה של רצועת האלכסון - רצועה אלכסונית על פני גרף של ערך השקל במונחי סל המטבעות לאורך זמן.
ברגע שערך השקל הגיע אל גבול הרצועה בנק ישראל מתערב בביקוש או בהיצע המטבע הזר או השקל והחזיר את השקל לגבול הרצוי.
רצועת האלכסון גדלה במהלך השנים כך שבעוד שבשנים הראשונות התערב בנק ישראל בשער החליפין הרי מ-1997 הוא נמנע מהתערבות בשער.
ב-2005 בוטלה רצועת הניוד לאחר שהפכה לחסרת משמעות בשל רוחבה הגדול - 60%.
ב-16 באפריל 2007 הודיע דובר בנק ישראל כי החל מ-1 במאי 2007 לא יפרסם עוד את שערו של סל המטבעות, הואיל ו"שער סל המטבעות אינו משמש עוד לצורכי מעקב או ניתוח".
המטבע של הרפובליקה העממית של סין, הז'נמינבי ("יואן"), מוצמד מאז שנת 2005 לסל מטבעות.
הבנק המרכזי של סין פרסם שסל המטבעות כולל את הדולר, האירו, הין היפני והוון הדרום-קוריאני, וכן, במידה מופחתת הלירה שטרלינג, הבאט התאילנדי והרובל הרוסי; עם זאת ההרכב המדויק של סל המטבעות לא פורסם.
שער המטבע מוגבל לרצועה צרה של 0.3% מסביב לערכו של הסל.
סל"ה - הסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין הוא בית-ספר למשחק ולאומנויות התיאטרון שנוסד ומנוהל על ידי יורם לוינשטיין.
ראשיתו של בית-הספר בשיעורי המשחק שהעביר יורם לוינשטיין במסגרות שונות בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. לתקופות קצרות במיוחד העביר שיעורים בבית-הספר לאמנויות-הבמה של מכללת "סמינר-הקיבוצים", בבית-הספר לאמנויות-הבמה "בית צבי" ובבית-הספר "קמרה אובסקורה", כאשר מרוב המסגרות פוטר, בעוד שבסטודיו למשחק בהנהלת ניסן נתיב לא קיבל הזדמנות ללמד.
עקב הקושי בתפקוד במסגרות הנזכרות לעיל, המשיך לוינשטיין לפתח את סדנאות המשחק העצמאיות בניהולו, ושכר ב-1988 מבנה ללימוד בתל אביב.
בשנת 1997 הקים לוינשטיין אולם הצגות בשכונת התקווה שבדרום תל אביב, ובשנת 2000 הועבר הסטודיו למשחק במלואו לשכונת התקווה, למבנה שהוקם במקור על ידי חנה רובינא עבור ארגון אמהות עובדות בתל אביב, ביוני 1947, ועם השנים ננטש.
לאורך השנים זכה הסטודיו להצלחה רבה, ולומדים במסגרתו עשרות תלמידים מדי שנה, הן במסגרת הפורמלית של שלוש שנות לימודים, והן במסגרת סדנאות למבוגרים ולבני-נוער וקורסים של מכינות.
הפקות הסיום של התלמידים נוחלות אהדה וזוכות לביקורות משבחות, ורובן משתתפות בפסטיבלים לתיאטרון בישראל ומחוצה לה.
ביולי 2013 זכה הסטודיו להצלחה בפסטיבל iTSELF שהתקיים בוורשה עם ההצגה "הנאהבים והנעימים" מאת יצחק בשביס-זינגר ובבימוי יאיר מוסל.
שחקני ההצגה שפי מרציאנו ועמית אפשטיין זכו בפרס על משחקם בהצגה.
סָכַּרתווֶלוֹס רקיניגזָה (בגאורגית: საქართველოს რკინიგზა, מילולית: רכבת גאורגיה) היא חברת הרכבות הלאומית של גאורגיה, המחברת את הים השחור לים הכספי.
חברת הרכבות נוסדה לראשונה בשם הרכבת הטרנסקווקזית.
בשנת 1918 החליטה הממשלה המנשביקית של הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה לשנות את שמה לשמה הנוכחי רכבת גאורגיה.
בניית הרכבת החלה בשנת 1865, בתקופת מלכות המשנה של הקווקז (האימפריה הרוסית).
בשנת 1871 נסתיימה בניית קטע הרכבת פותי-זסטפוני, וב-10 באוקטובר 1872, נסע הקרון הראשון בקטע המסילה הראשון שהיה בין פותי שלחוף הים השחור לטביליסי, מרחק 310 ק"מ כאשר הנסיעה ארכה 15 שעות.
תוך זמן קצר נוספו מקטעי רכבת נוספים: ריוני-כותאיסי (1877), ריוני-טקיבולי (1887), זסטפוני-צ'יאתורה (1895).
בשנת 1883 נבנה קטע המסילה השני בין טביליסי לבאקו (אזרבייג'ן) שלחוף הים הכספי.
בשנת 1894 נוסף קטע נוסף מיכאילובו (חאשורי)-בורג'ומי ובשנת 1902 נוסף לו הקטע בורג'ומי-בקוריאני.
בשנת 1899 התווסף קטע מסילה נוסף לארמניה.
משנת 1946 חוברה הרכבת לרשת הרכבות הרוסי מפותי לסוחומי.
אורך מסילת הרכבת הוא 1,612 ק"מ.
המסילה המרכזית עוברת ממזרח גאורגיה למערבה.
היא מתחילה בבאקו שבאזרבייג'ן, עוברת דרך טביליסי-סמטרדיה וממשיכה לערי חוף הים השחור בתומי, פותי וסוחומי.
עד שנת 2010 צפוי להתווסף קטע נוסף לקארס שבטורקיה במסילת הברזל קארס-אחלכלכי-טביליסי-באקו.
חברת הרכבות היא חברה בע"מ בבעלות המדינה.
בשנת 2007 החליטה ממשלת גאורגיה להפריט את הרכבת כאשר מסילת הרכבת עצמה תישאר בבעלות המדינה.
המשא ומתן עם החברה הבריטית, פרקפילד אינווסטמנט, שנערך באוקטובר 2007, נכשל.
במהלך פלישת רוסיה לגאורגיה, באוגוסט 2008, הופצץ גשר הרכבות מערבית לטביליסי והוחרב לחלוטין.
הפצצת הגשר, המהווה עורק תחבורה עיקרי בין מזרח גאורגיה למערבה, שיתקה את תנועת הרכבות בין שני חלקי המדינה.
סל קל הוא מותג שהפך לשם גנרי עבור כיסא נישא המותאם לתינוקות.
לרוב משמש הסל קל גם כמושב בטיחות להושבת התינוקות בבטחה בעת נסיעה במכונית.
בדגמים מסוימים ניתן להסב את הסל קל כך שיחובר על עגלת תינוקות או ישמש ככיסא אוכל.
שמו של הסל קל נגזר מן הקלות שבה ניתן להעבירו ממקום למקום (למשל מן הרכב לבית) מבלי להוציא את התינוק, ובדרך כלל לסל קל יש ידית נשיאה המקלה על ניודו.
לעיתים חיבורו של הסל קל לחגורת הבטיחות של הרכב נעשה באמצעות בסיס, דבר המאפשר חיבור לרכב וניתוק ממנו ביתר קלות.
כיון שהישיבה בסל קל היא בתנוחה מכופפת, יצאו אורתופדים כנגד הורים המשאירים את תינוקם לזמן ממושך בסל קל.
על פי המלצה זו, יש למעט את השימוש בסל קל כדי שלא לגרום להתפתחות איטית או לא-סימטרית של התינוק.
מנגד, יש שטענו כי אין בדברים ממש וכי הסל קל בנוי בצורה ארגונומית שאינה גורמת נזק לתינוק.
סל הוא סוג של תיק היכול להיות פתוח, או לכלול גם מכסה.
סלים נישאים ביד, על כתף או על שתי כתפיים באמצעות מוט או על הראש.
יש סלים עם ידיות או רצועות לנשיאה על הזרועות או על הגב.
באופן מסורתי סלים נקלעו מקנים, קש, ענפים ונצרים מהצומח.
אחרי המהפכה התעשייתית התחילו לקלוע, ללפף ואף לתפור סלים גם מסיבי בד, שאריות בדים, חבלים, חוטי מתכת, פלסטיק או חומרים גמישים אחרים.
כיום קיימים גם סלים יצוקים מפלסטיק בצורה המדמה קליעה מחומרים טבעיים.
אנשים יצרו סלים מהצמחים של סביבתם וככה בכל מקום סלים קבלו צורות או מרקמים שונים, מקומיים.
תכונות הצמחייה המקומית השפיע על אופן עשיית הסל ולעיתים אנשים הסל יוצר ככל הנראה למטרות שימוש יומיומי, וכן למטרות יופי ואסתטיקה.
סלים נוצרו כבר לפני 30,000 שנים, סלים עשויים מקש וענפים שהתאבנו נמצאו במקומות שונים.
מעניין שעד ימינו אפשר למצוא סלים מחומרים טבעיים שמיוצרים באותו שיטות וצורות כמו הסלים העתיקים, לצד סלים מודרניים שבהם שמרו רק על הצורה העתיקה אבל יוצרים אותה מחומרים שונים.
ארכאולוגים סבורים שבמזרח התיכון השתמשו באותן שיטות אריגה ליצירת מחצלות וסלים בימי קדם.
בעת העתיקה התפתח גם הייצוג של דמות האישה הכפרית הנושאת סל על ראשה; בתקופת יוון העתיקה מקובל היה מנהג ה"קנפורוס" (Kanephoros), בו הוענק לנשים צעירות נבחרות שעוד לא נישאו, הכבוד לשאת סל ובו האביזרים המיועדים לטקסים מסורתיים של הקרבת קורבנות.
הסלים שימשו כנושא גם באמנות, ושם יש להם צורות רבות ומגוונות.,
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הייתה שיבה לאריגה ועמה שינוי גישה לעשית סלים לא רק כמכל לאחסון ונשיאת חפצים, אלא גם כפריט אמנותי.
ליצירות אמנות אלו הייתה השפעה גם על עיצובי הסלים השימושיים.
בשנים האחרונות של המאה ה-20, עם התפתחות המודעות לאיכות הסביבה, מתחילים לראות ייצור סלים - מכלים מחומרים תעשייתיים שכבר אינם בשימוש, משאריות בד, מסרטי צילום ישנים, מחבלים, מכבלי חשמל ומחוטים שונים ומשונים.
בנגב יוצרות בידואיות סלים שטוחים בדוגמאות אריגה מסורתיות על בסיס של מכיסאות רשת של מאווררים ישנים.
הסל מסמל לעיתים רחם או דמות נשית.
הביטוי "סל זכויות" פירושו מכלול של זכויות המוקנות לאדם בתחום מסוים, למשל סל תרבות ארצי, סל קליטה, סל הבריאות וכדומה.
סל הוא גם דימוי לעניין כללי.
סעיף "סל" בחוק הוא סעיף העוסק בטווח רחב של נושאים.
תבת משה עליה מסופר בספר שמות הייתה סל קלוע מגומא מצופה בחימר וזפת, כדי למנוע כניסת מים.
במסורת היהודית הסל מחובר לחג השבועות.
בזמן המקדש, היו מביאים ביכורים בסלים, שהוענקו לכהן יחד עם הביכורים.
כיום מתקיימים טקסים סמליים, הכוללים בדרך כלל את שיר הילדים סלינו על כתפינו.
כיום ניתן למצוא סוגים שונים של סלים המותאמים לשימושים מסוימים.
סלסילה - על פי רוב סל קטן מידות, עם תחתית שטוחה המאפשרת יציבות.
סלסילות משמשות פחות לנשיאת חפצים, ופעמים רבות לריכוזם במקום אחד וגם למטרות נוי, להן מיוצרות סלסילות מעוצבות.
לעיתים סלסילות כוללות ידית, אולם בדרך כלל לא.
סל קניות - סלים מודרניים עשויים בעיקר מפלסטיק.
סל קניות כולל ידיות ותחתית שטוחה.
הסל מאפשר ליקוט מוצרים בחנות תוך תנועה מאזור לאזור.
בחנויות גדולות מקובל גם להעמיד לרשות הקונים סל עם גלגלים המאפשרים גרירתו בדומה לטרולי.
סל כביסה - סל גדול עם מכסה הניצב במקום קבוע ומשמש לצבירת בגדים מלוכלכים המיועדים לכביסה.
הסל עשוי בדרך כלל מחומר עמיד ללחות כגון פלסטיק או נצרים, המאפשר להעמידו בחדרים בהם נוצרת לחות רבה כמו חדרי רחצה וכביסה.
סל עיתונים -סל המיועד לאחסון של עיתונים ומגזינים המאפשר להוציאם ולהכניסם לסל בקלות.
סלי עיתונים בנויים בדרך כלל בצורת 'X', כאשר העיתונים מונחים בין שתי הצלעות העליונות, ושתי הצלעות התחתונות משמשות כרגליות.
סל אופניים - סל המאפשר נשיאת חפצים על גבי אופניים.
קיימים שני סוגי סלי אופניים - סלים המחוברים להתקן קבוע מעל הגלגל האחורי ("סבל"), וסלים המחוברים לפני הכידון.
קיימים גם סלים הנתלים על הכידון וניתנים להסרה ללא כלים.
סלי אופניים עשויים בדרך כלל מכלוב מתכת פתוח, בו הסורגים מצופים בציפוי פלסטי למניעת חלודה.
סל אשפה הוא סל המיועד להשלכת פסולת.
סל ניירות הוא סל המיועד להשלכה של ניירות משומשים בלבד, פעמים רבות על מנת להפרידם משאר האשפה לטובת מיחזור.
סלים אלו נפוצים מאוד במשרדים, והם מאפשרים ריקון מהיר מאוד של הפסולת המשרדית שהיא בדרך כלל פסולת יבשה.
שם את כל הביצים בסל אחד [עגה]
סל קליטה הוא הסיוע הכספי הניתן לעולה חדש בתחילת שהותו בישראל.
הסיוע אמור לכסות את הוצאות המחיה במהלך חצי שנת לימודי עברית באולפן ושכר דירה בשנה הראשונה.
סל הקליטה מוענק על ידי משרד העלייה והקליטה.
בתחילה ניתן סל הקליטה רק לחלק מהעולים החדשים, לאלה שלא הגיעו מארצות רווחה, אלא ממזרח אירופה, מאמריקה הלטינית ומחלק מארצות אפריקה ואסיה.
החל מ-1 בינואר 2002 ניתן סל הקליטה גם לעולים מצרפת ומדרום אפריקה והחל מ-1 בדצמבר 2002 מוענק סל הקליטה לכל העולים החדשים.
זכאים לקבלת סל קליטה מי שהגיעו ארצה כעולים חדשים ולא שהו בישראל בשלוש השנים שקדמו לכך תקופה העולה על 18 חודשים (רצופים או מצטברים).
את סל הקליטה אפשר לתבוע רק במהלך השנה הראשונה לאחר ההגעה לישראל.
סל הקליטה נפרס ל-7 תשלומים ועזיבת הארץ בתקופה זו מפסיקה את תשלומי סל הקליטה, ועם חזרתו ארצה על הזכאי לפנות למשרד העלייה והקליטה לחידוש התשלומים.
סכום סל הקליטה משתנה על פי המצב המשפחתי של העולה, מספר הילדים וגילם.
לדוגמה, בשנת 2022 הסכום למשפחה בת ארבע נפשות (זוג הורים ושני ילדים) עמד על 53,000 - 60,000 שקלים, כתלות בגיל הילדים.
בנוסף, זכאים העולים לדמי קיום, פטור ממכס או החזר מכס, סיוע בשכר דירה, ולעיתים גם לסיוע ממשרד הרווחה.
סל המחזור (ידוע גם כאשפה בלינוקס, ובשמות נוספים במערכות מסוימות) הוא מקום אחסון זמני, לקבצים שנמחקו במנהל הקבצים על ידי המשתמש, אך עדיין לא הוסרו סופית ממערכת הקבצים.
באופן מצוי סל מחזור מופיע למשתמש כתיקיית קבצים מיוחדת המאפשרת למשתמש לצפות בקבצים שנמחקו, לבטל את מחיקת הקבצים שנעשתה בטעות, או למחוק אותם סופית.
בסל המחזור נשמר המיקום המקורי של כל קובץ שנמחק.
במערכות מסוימות הקבצים שבסל המחזור חייבים להיות מוצאים ממנו כדי לאפשר שימוש חוזר בהם.
תוכנות, עשויות להעביר לסל המחזור בעת מחיקת קובץ, ועשויות שלא להעביר.
הדבר תלוי ברמת השילוב של התוכנה בסביבת שולחן העבודה והאפשרויות שלה.
תוכניות רמה-נמוכה, על פי רוב עוקפות את פונקציית סל המחזור ומוחקות את הקבצים מיד.
תוכנה הכוללת שימוש במנהל קבצים, עשויה כן לשלוח ושלא לשלוח, קבצים אל סל המחזור, או לתת למשתמש את האפשרות לבחור בין השניים.
סכר תאודור רוזוולט , או בקיצור סכר רוזוולט, הוא סכר קשת-כבידה על הנהר סולט, צפונית-מזרחית לפיניקס בירת מדינת אריזונה בארצות הברית.
גובהו 109 מטרים, והוא סוכר את הנהר סולט תוך יצירת מאגר המים אגם תאודור רוזוולט.