tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר 1943 כבר לא היה פון האסל בגרעין המרכזי של ארגון הקשר, ואף לא היה מעורב בניסיון ההתנקשות של קלאוס שנק פון שטאופנברג בחיי היטלר.
ב-29 ביולי 1944, לאחר כישלון ההפיכה, נעצר פון האסל על ידי הגסטפו בשל מעורבותו בניסיון ההפיכה.
ב-8 בספטמבר באותה שנה, לאחר שנשפט במשפט בזק בן יומיים ב'בית הדין העממי' (הפולקסגריכט) בראשות רולנד פרייזלר, נידון פון האסל למוות והוצא להורג בתליה על מיתרי פסנתר באותו יום בכלא פלצנזה בברלין, לבקשת היטלר הוצאתו להורג צולמה ונשלחה אליו.
אולריך צווינגלי (בלידה Ulrich Zwingli, מאוחר יותר קרא לעצמו Huldrych Zwingli או Huldreych Zwingli, 1 בינואר 1484–11 באוקטובר 1531) היה כומר נוצרי שווייצרי, מראשוני הרפורמטורים באירופה ומבשרה של הנצרות הפרוטסטנטית בקרב דוברי הגרמנית בשווייץ.
מושפע מרעיונות ההומניזם, מרד בכנסייה הקתולית והקים בציריך כנסייה בהתאם להשקפותיו.
התאולוגיה שלו פותחה על ידי חתנו, היינריך בולינגר, והשפיעה גם על זו של ז'אן קלווין, מייסד הקלוויניזם.
תומאס ארסטוס היה בין תלמידיו ותומכיו הבולטים.
אולריך צווינגלי נולד ב-1 בינואר 1484, שבועות אחדים אחרי לותר, בכפר ההררי וילדהאוס הנמצא בצד המזרחי של עמק טוגנבורג, בקנטון סנקט גאלן.
הוא היה השלישי מבין תשעת הילדים של הוריו - יוהאן אולריך צווינגלי ומריה ברוגמן, איכרים אמידים, בעלי עדרי בקר.
משפחת צווינגלי נחשבה לאחת האמידות והמכובדות באזור.
האב מילא תפקיד של ראש הקהילה המקומית (Ammann).
אביו היה נחוש להעניק לבנו חינוך מעולה.
בגיל שש הילד נשלח ללמוד למשך ארבע שנים אצל דודו, הכומר ברתולומאוס צווינגלי, בווזן.
לאחר מכן, בשנת 1494 נשלח לבית הספר (Lateinschule) על שם תאודור הקדוש בבזל.
אולריך למד שם דקדוק לטיני, דיאלקטיקה וכמו כן מוזיקה כנסייתית.
הוא התגלה כתלמיד מצוין והתבלט בדיונים בכיתה.
ב-1497 הוא נשלח לבית הספר לשפות קלאסיות של היינריך לופולוס בברן.
שם למד שנתיים, ובין היתר, למד גם לנגן בכלי נגינה רבים.
בגלל כשרונותיו בתחום הזה הנזירים הדומיניקנים במקום ביקשו להשאירו במנזרם, אולם אביו התנגד לכך.
בשנת 1498 בגיל 15, עזב צווינגלי את ברן כדי להירשם באוניברסיטת וינה.
כעבור שלוש שנים עבר לאוניברסיטת בזל, בה סיים בשנת 1506 את התואר השני ב"אמנויות חופשיות" (Magister Artium).
בדומה לרבים מבני זמנו, התחיל מיד קריירה של כמורה, מבלי להתעמק בלימוד יסודות התאולוגיה.
לפי הזמנת תושבי הכפר גלארוס, הסמוך לכפר הולדתו, וילדהאוס, הסכים צווינגלי לשמש להם ככומר וזכה להסמכה בספטמבר 1506.
לאחר מכן התחיל לכהן בכנסייה המרכזית של ציריך.
בשנת 1515 החל להטיף לדרך חדשה ומרדנית (בערך באותו זמן בו החל לפעול גם מרטין לותר בגרמניה).
צווינגלי הציע מספר תפיסות שהיו מהפכניות לזמנו:
ראשית, הוא נמנע בקביעות מציטוט של טקסטים לטיניים, והחל לצטט פרקים שלמים מן הברית החדשה בשפה הגרמנית.
הודות לכך הלך והתגבש סביבו קהל תומכים שנהנו לראשונה בחייהם מטקסטים שהיו נהירים להם.
בנוסף, בצעד מחאתי נגד הכנסייה הקתולית, החליט צווינגלי להתעלם מהצווים המאוחרים, כלומר, מכל מה שלא נכתב בברית החדשה אלא היו מנהג מאוחר יותר, כדוגמת הדרישה להתנזר מבשר בתקופת הלנט.
הוא נשא נאום בזכות אכילת בשר בתקופה זו, שבה נהגו להימנע ממאכלים הקשורים בשמחה, לאות אבל על מותו של ישו על הצלב.
באירוע שנודע כ"פרשת הנקניקיות", צווינגלי נכח כשמקומי הגיש נקניקיות צלויות לאורחיו בעת הלנט.
אף כי הוא עצמו נמנע משבירת הצום, ולא נגע בבשר, צווינגלי נשא לאחר מכן דרשה בזכות האוכלים.
דוגמה נוספת היא האיסור על נישואי כמרים (צליבט), אותו ביטל צווינגלי במופגן ונשא אישה בעצמו.
הדבר לא היה חידוש עבורו: כשהתקבל לתפקיד הכומר בציריך, הוא הודה שהפר את נדריו עם אישה, אם כי התחרט והתענה על כך וכמובן לא שיווה לכך צביון אידאולוגי (הדבר לא היה נדיר בכנסייה באותם הימים, ומתחרהו של צווינגלי על המשרה היה אב למספר ילדים).
כשם שהתיר את כל שלא אסרו בפירוש, צווינגלי טען כי אין לעשות את מה שכתבי הקודש אוסרים, ולכן סילק מהכנסיות את הפסלים והציורים ואת העוגב.
גם בקשר לסעודת האדון היה לצווינגלי פירוש שונה מהמקובל על הקתולים ואפילו אצל הקלווניסטים.
לפי דעתו, ישו לא התכוון שהלחם והיין הם באמת גופו ודמו, כי היו דרכים אחרות לפרש את המשפט "אני הגפן האמיתית" (יוחנן 15), למשל שניתן לפרש כאילו ישו העיד על עצמו שהוא עץ.
לדבריו הלחם והיין מסמלים את גופו, וסעודת האדון היא זכר לעינויו של ישו.
בהשפעתו, יצאו חסידיו בבזל אל הכנסיות וניפצו את כל הצלמים.
בדומה לגורלה של גרמניה בעקבות הרפורמציה של לותר, גם בשווייץ נוצר קרע בין תומכי הנצרות הפרוטסטנטית שאך נוצרה, לבין מאמינים הקתוליים.
במלחמת קאפל השנייה אשר פרצה 1531 בין הקנטונים הקתוליים לפרוטסטנטיים, עמד צווינגלי בראש הצבא הפרוטסטנטי.
צווינגלי נהרג ב-11 באוקטובר של אותה שנה בקרב קאפל, וגופתו נלקחה על ידי הצבא הקתולי המנצח ונשרפה באשמת כפירה.
אולריך ראמה הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק כשוער.
ראמה נעשה לשוער מחליף קבוע בסגלה של נבחרת צרפת לאחר פרישתו של קודמו בתפקיד ברנאר לאמה.
יותר מאוחר הוא הודח מסגל הנבחרת עקב התחרות הרבה שנוצרה בינו לבין השוערים האחרים אותם העדיף מאמן הנבחרת ריימונד דומנק - פביאן בארטז, גרגורי קופה ומיקאל לאנדרו.
ראמה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-9 ביוני 1999 במשחק הניצחון 1-0 של צרפת על נבחרת אנדורה.
הוא זכה יחד עם הנבחרת בטורניר יורו 2000, אך לא שיחק אפילו במשחק אחד במהלך הטורניר, בשנת 2001 זכה בגביע הקונפדרציות כחלק מנבחרת צרפת.
ראמה היה חלק מסגל נבחרת צרפת שהשתתפה במונדיאל 2002. הוא הודח מן הנבחרת עקב טעות קשה שעשה במהלך משחק נגד נבחרת צ'כיה ב-12 בפברואר 2003.
ראמה זכה במהלך הקריירה שלו באליפות אחת במדי קבוצת בורדו בשנת 1999, ובשני גביעים, גם כן עם בורדו, ב-2002 וב-2007.
פרידריך הנס אולריך מיהה היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון גרמני.
תפקידו הידוע ביותר הוא בסרט זוכה האוסקר "חיים של אחרים", שבו גילם את דמותו של גרד ויסלר.
נחשב לאחד משחקניו הקבועים של הבמאי האוסטרי מיכאל הנקה.
מיהה נולד בסקסוניה שבמזרח גרמניה, ובצעירותו שירת בצבא גרמניה המזרחית כשומר גבול בחומת ברלין.
בעקבות בעיות בריאות הוא פנה לקריירת משחק ובשנות השמונים הפך לכוכב בתיאטרון הדוכסים של מזרח גרמניה.
הוא נטל חלק פעיל בארגון ההפגנות שהתקיימו לפני איחודה של גרמניה.
כמה מתפקידיו הידועים ביותר משנות התשעים הם תפקיד קומי בסרט "שטונק!" שעסק ביומני היטלר, ותפקידים בסרטיו מעוררי המחלוקת של מיכאל הנקה, "הווידאו של בני" ו"משחקי שעשוע".
ב"משחקי שעשוע" הוא שיתף פעולה עם אשתו השלישית, השחקנית סוזן לותר.
הוא גם שיחק בסרט הטלוויזיה האחרון של הנקה, "הטירה".
במהלך שנות האלפיים הוא גילם מספר דמויות של נאצים, הבולטת שבהן היא "הדוקטור" ב"אמן" של קוסטה גאברס.
ב-2005 אובחן אצל מיהה סרטן הקיבה.
ב-2006 הוא שיחק בתפקיד הראשי ב"חיים של אחרים", עליו זכה בפרס השחקן הראשי הטוב ביותר באוסקר הגרמני וכן באוסקר האירופאי.
הסרט נודע בשיקוף פרטים מחייו האמיתיים של מיהה, שלאחר איחוד גרמניה גילה מסמכים המוכיחים כי הוא היה נתון למעקב מצד אשתו השנייה ג'ני גרולמן, שלכאורה עבדה בשירות השטאזי.
גרולמן דחתה טענות אלה ואף זכתה בתביעה שמנעה ממיהה לפרסם ספר אוטוביוגרפי בנושא זה.
מיהה נפטר ממחלתו בקיץ 2007, בגיל 54.
אולרי טרקם היה מתמטיקאי, פובליציסט והוגה דעות צרפתי יהודי.
איש עידן הנאורות שהחזיק בדעות מרחיקות לכת בתחום הרפורמה ביהדות.
חריפות התקפותיו בעיני כל על הדת המסורתית, בסגנון שהזכיר את וולטר ואת הרב הרפורמי שמואל הולדהיים מגרמניה, ושהיו עלולות לשמש את התעמולה האנטישמית, עוררו כעס רב בקרב יהודי צרפת שביקשו אחרי האמנציפציה להדגיש את האפשרות להשיג הרמוניה בין הערכים והאידיאלים של היהדות ובין אלו של החברה המודרנית.
אולרי טרקם היה בן למשפחה יהודית אשכנזית אמידה שהתיישבה בעיר מץ (מס) באזור לורן בימי המלך לואי ה-14. אביו, סלומון אלי טרקם, וכל משפחתו גלו ממץ לגרמניה בימי המהפכה הצרפתית.
ירד בנכסיו אחרי שהלווה סכומים גדולים לפליטים מצרפת שלא יכלו להחזיר אותם.
בנוסף רכושו שנשאר הופקע על ידי השלטונות אחרי הלשנה של יעקוביני יהודי.
מאוחר יותר קיבל אותו בחזרה.
למרות המצוקה הכלכלית דאג אב המשפחה לחינוך ילדיו ושלח אותם לבתי ספר ראויים.
אחרי לימודים בישיבה במץ למדו אולרי ואחיו במקום גלותם, בעיר הגרמנית קובלנץ, בה התחיל לרכוש חינוך כללי.
בחזרתו למץ למד בבית ספר ממלכתי École centrale המקומי.
הכיר את המלומד, חסיד ה"השכלה" משה אנסהיים (1760-1839), שהיה למורו ולידידו, לימד אותו מדעי מתמטיקה והכין אותו לקראת בחינות הקבלה לאקול פוליטקניק בפריז.
אחרי כישלון בגלל קשיים בצרפתית, הצליח להתקבל בניסיון שני בשנת 1801 והתחיל לימודי מתמטיקה.
היה הסטודנט היהודי השני שלמד באקול פוליטקניק.
בסיומם ב-1803 נשאר ב"פוליטכניק" של פריז כמדריך במקצועות לאנליזה מתמטית ומכניקה.
ב-1804 סיים את הדוקטורט למדעים ומונה מורה למתמטיקה גבוהה בבית הספר התיכון בעיר הגרמנית מיינץ שהייתה באותן השנים (של שלטון נפוליון בונפרטה) חלק מצרפת.
משנת 1811 התקבל כפרופסור גם בבית הספר לארטילריה במיינץ.
כעבור שלוש שנים, ב-1814 נאלץ לעזוב את העיר הגרמנית יחד עם נסיגת הכוחות הצרפתים ועבר לאותו תפקיד בבית הספר לארטילריה בגרנובל.
בשנת 1815 חזר לפריז, שם קיבל את משרת הספרן במחסן המרכזי של הארטילריה, שהפך למוזיאון הארטילריה, בכיכר תומא ד'אקן (שלימים הפך מוזיאון הצבא הצרפתי ועבר לאינווליד).
עבד שם עד סוף ימיו.
במקביל לימד מדעים בבית המדרש המרכזי של רבני צרפת.
בשנת 1842 ייסד טרקם יחד עם קמי כריסטוף ז'רונו את כתב העת "נוּבל אנאל" למתמטיקה (Nouvelles Annales de Mathematiques) וניהל אותו אחר כך עד יום מותו.
כמו כן ערך בין השנים 1855–1861 את המוסף "ביולטין לביבליוגרפיה, היסטוריה וביוגרפיה של המתמטיקה" (Bulletin de bibliographie, d'histoire, et de biographie).
טרקם הוכיח את המשפט של פיירבך על מעגל תשע הנקודות (מעגל פיירבך) של המשולש.
מעגל זה קרוי משום כך גם "המעגל של טרקם" או "של אוילר".
בשנת 1842 פרסם בעיתונו ההוכחה האנליטית השנייה של משפט: מעגל תשע הנקודות משיק למעגל החסום ולשלושת המעגלים המשיקים מבחוץ של המשולש.
שש מתוך תשע הנקודות נקראות הנקודות של טרקם.
ידוע גם המשפט שטיינר-למוס-טרקם (Steiner-Lehmus -Terquem), לפיו אם שני חוצי זוויות במשולש הם שווים, המשולש הוא שווה-שוקיים.
טרקם עסק גם במשפט האחרון של פרמה ונמנה עם אלו שהוכיחו אותו במקרה הפרטי n=4.
הוא היה בין הראשונים שהכירו בחשיבות עבודתו של אווריסט גלואה.
הוא זה שנתן בשנת 1848 את השם pedal curve (בצרפתית courbe podaire) למושג שהתגלה על ידי קולין מקלורין ב-1718.
פרט לגאומטריה עסק גם באלגברה, באנליזה מתמטית, בקומבינטוריקה וענפי מתמטיקה אחרים.
טרקם חקר, בין השאר, גם את המתמטיקה ההודית (במאמר בשנת 1816 המבוסס על תרגומים מקולקטה לאנגלית מהאלגברה ההודית).
כמו כן במאמר שפרסם ב-1841 בעיתונו של ז'וזף ליוביל חקר את ספר האריתמטיקה ("ספר המספר") של אברהם אבן עזרא, המושפע גם הוא על ידי המתמטיקה ההודית.
השקפותיו לגבי הרפורמה של הדת היהודית
אולרי טרקם היה מעורב בחיי הקהילה היהודית בארצו ובשנים 1818 - 1819 נמנה עם יוזמי הקמת בית הספר היהודי הראשון (לבנים) בפריז בחסות הקונסיסטואר.
תחת שם העט "צרפתי" בין השנים 1821 – 1840 פרסם עשרים ושבע אגרות ("אגרות צרפתיות") שבהן הציע שינויים רדיקליים בפולחן היהודי על מנת להתאימו לחברה הצרפתית הסובבת: העברת יום השבת ליום ראשון של הצרפתים, ביטול ברית המילה, תפילה בצרפתית, וכו'.
הצעותיו הקיצוניות נדחו על ידי הרבנים והממסד הקונסיסטוריאלי.
טרקם חשב שהדת היהודית נותרה בפיגור לעומת התפתחות החברה, דבר שמונע את המיזוג (fusion ,fusion sociale) של היהודים עם ה"משפחה הגדולה של הצרפתים".
בביקורתו על מצוות הדת היהודית כמו מצוות בתחום הכשרות, שיער שחלקן מבוססות על מנהגים פגאניים, אולי ממצרים העתיקה.
מתח בקורת קשה על ברית המילה, "ריטואל אסייתי" בעיניו, ובמיוחד על מנהגי הפריעה והמציצה שבטקס ברית המילה.
הציע להחליף את טקס ברית המלה בטקס סמלי חלופי.
טרקם גינה את אפליית הנשים ביהדות – מצא שאין בה טקסים המציינים את שלבי החיים אצל הבנות בהשוואה למילה ולבר מצווה אצל הבנים.
לעומת זאת ראה התקדמות בטקס השוויוני יותר של הטבילה ובמונוגמיה שהתקבלו מההתחלה על ידי הנוצרים.
הביע אי שביעות רצון מהשיטה הקונסיסטוריאלית ודרש ביזור של עבודת הקודש והקמת בתי תפילה משפחתיים, ביתיים או שכונתיים oratoires.
חשב שלימוד התלמוד תופס זמן ומקום דיספרופורציוני בלימודי היהדות וחלק מחומר הלימוד בתחום זה אינו רלוונטי יותר בתנאי החברה המודרנית בצרפת.
לעומת זאת לא צידד בנישואי תערובת בין- דתיים.
לדעתו רק רפורמה הייתה עשויה לגאול את הדת היהודית מפני היעלמות קרובה.
טרקם ציפה שבעתיד שתי הדתות - היהדות והנצרות תתמזגנה לדת מונותאיסטית אחת, שבה גם הנוצרים יוותרו על השילוש ועל גילומו של האל בתוך האדם.
לא פעם גיחך או הזדעזע בכתביו מול הסיפורים האכזריים יותר של התנ"ך.
בשנת 1840 עורר טרקם את זעמו של שלמה מונק ושל אקדמאים יהודים אחרים כאשר בעיצומם של ימי עלילת דמשק והמאמצים לשחרר את היהודים קרבנות העלילה מהמאסר, גינה "הצרפתי" באיגרתו בעיתון "קורייה דה לה מוזל" את הפסוק בהגדה של פסח "שפוך חמתך על הגויים אשר לא ידעוך" (לפי ).
החל מ-1841 הפסיק טרקם את פולמוסיו בנוגע ליהדות.
אחדות מרעיונותיו כן תפסו עם הזמן אחיזה בקרב יהודי הקיסרות השנייה – למשל שיפור ההשכלה הכללית של הרבנים והנהגת טקסי בת מצווה לבנות.
בשנת 1845 הומר אחיו על ערש דווי לנצרות קתולית.
אולרי טרקם עצמו לא המיר דתו, אבל נשא אישה צרפתייה קתולית וחמשת ילדיו הוטבלו.
אולרי טרקם נפטר ב-6 במאי 1862 בפריז.
בעוד כל שאר בני משפחתו התנצרו בהשפעת האב אלפונס רטיסבון, יהודי מומר, היה אולרי טרקם היחיד שנקבר לפי רצונו בטקס יהודי בבית העלמין יהודי.
הטקס נוהל על ידי הרב הראשי של צרפת לזר איזידור ונכחו בו כתריסר גנרלים, שהיו כולם תלמידיו.
הגנרל דה ברסול הספיד אותו בשם מיניסטריון המלחמה הצרפתי.
בניו של אולרי טרקם, שארל ופליקס, למדו כמו אביהם ב"אקול פוליטקניק".
במשפחתו היו עוד אנשי מדע: אחיינו, בעל שם זהה, הגאולוג אולרי טרקם (1797-1886), ובנו של אותו אחיין - הפיזיקאי אלפרד טרקם (1831-1887).
1852 - תואר קצין מסדר לגיון הכבוד של צרפת – לרגל ביקורו של הקיסר נפוליון השלישי במוזיאון לארטילריה בפריז.
חבר באקדמיה של העיר מץ.
בתחום המתמטיקה מכניקה וההיסטריה הצבאית
ספרי לימוד למתמטיקה יסודית ולמכניקה:
פירוש למכניקה השמיימית של לפלס – בלתי גמור
תולדות הארטילריה – בלתי גמור
השתתף בתרגום התנ"ך לצרפתית בעריכתו של סמואל כאהן (S.Cahen)
אולרי טרקם - עם תמונה
Régénerer les juifs et réformer le judaïsme, Revue des Etudes Juives 160, 1-2. jan-juin 2001 p169-187 (פיליפ אפרים לנדאו – "אולרי טרקם - ליצור את היהודים מחדש ולשנות את היהדות", מאמר ב"רוו דז אטוד ז'ויב", מס' 160, 1-2, ינואר-יוני 2001, עמ' 169–187)
לרגל 225 להולדתו של אולרי טרקם באתר ספריית האקול פוליטקניק
לואי-גבריאל מישו - ביוגרפיה עולמית ישנה ומודרנית, מהדורה שנייה, כרך 41, עמוד 168, הוצאה לאור לואיס ביבס, פריז 1843
אולריך יאספר זֶטצן היה רופא, מזרחן, מדען ונוסע גרמני.
נודע בזמנו כחוקר ארץ ישראל וחצי האי ערב ונחשב לאחד המזרחנים הגרמנים החשובים ביותר.
לפי זאב וילנאי זֶטצן היה הראשון שהזכיר את שרידי הערים הנבטיות כורנוב ועבדת, ובכתביו יש "חומר רב לידיעת האזורים שבהם נדד".
נולד ביֶפר (Jever) שבפריזיה (Anhalt-Zerbst; כיום בסקסוניה תחתית, גרמניה) בשנת 1767. סיים לימודי רפואה באוניברסיטת גטינגן, אולם התעניין במדעי הטבע (Natural History) ובטכנולוגיה.
בתחומים אלו פרסם מספר מאמרים שזיכו אותו בהכרה מסוימת.
קורותיו בשנתו האחרונה אינן ברורות והמקורות חלוקים בעניין.
כך גם נסיבות ומועד מותו.
על פי חלק מהמקורות, הוא נרצח בתעז שבתימן, בספטמבר או אוקטובר 1811, בפקודת האימאם של צנעא.
כתביו היו מקור מרכזי לגאוגרף קרל ריטר בכתיבתו על ארץ ישראל.
זטצן יצא למסעו הגדול ב-13 ביוני 1802. תחנתו הראשונה הייתה קונסטנטינופול, בה שהה כחצי שנה.
בחלב שהה כשנה וחצי מנובמבר 1803 ועד אפריל 1805. בתקופה זו למד ערבית והתוודע לאורח החיים הערבי.
הוא סייר בארץ ישראל ובעבר הירדן, היה הראשון שידוע עליו כי הקיף את ים המלח.
זטצן ציין כי יש מעבר יבשתי ליד הלשון וכי משני צידי הימה נמצאים "גלי אבנים" המסייעים לחוצים את ים המלח.
הוא היה הראשון שצייר את מפת הימה ואיתר את מצדה.
המשיך לקהיר, שם שהה כשנתיים.
ב-1809 הפליג ממצרים לג'דה וסייר במכה ומדינה במסווה של חג'.
לאחר מכן, כנראה התאסלם והחליף את שמו לחג' מוסה (ייתכן שהתאסלם כבר בעת שהותו בחלב).
הוא המשיך את מסעו לתימן וביקר במוח'א ובתעז.
ב-1810 התפרסם בלונדון, בהוצאת "אגודת ארץ ישראל", חיבורו של זטצן "דוח קצר על הארצות הגובלות בכנרת, בירדן ובים המלח" (A Brief Account of the Countries Adjoining the Lake of Tiberias, the Jordan and the Dead Sea).
יומני הנסיעה של זטצן התפרסמו, בגרמנית, בשנים 1855–1859 בארבעת הכרכים של "מסעות אולריך יאספר זֶטצן בסוריה, ארץ ישראל, פיניקיה, ארצות עבר הירדן, פטרה ומצרים התחתונה (Ulrich Jasper Seetzen's Reisen durch Syrien, Palästina, Phönicien, die Transjordan-Länder, Arabia Petraea und Unter-Aegypten).
הספרים נערכו על ידי ההיסטוריון פרידריך קרוזה ויצאו בהוצאת גאורג ריימר בברלין.
הדפסה מחודשת ראתה אור ב-2004 בהוצאת Olms , הילדסהיים ()
אולריק פלסנר, או בשמו המלא ג'יימס יוהאן אולריק פלסנר (בדנית: James Johannes Ulrik Plesner; 13 ביולי 1930 – 2 ביוני 2016) היה אדריכל ישראלי ממוצא דני.
פלסנר נולד בפירנצה, ובגיל ארבע עבר עם הוריו לדנמרק.
אביו היה צייר והיסטוריון דני שעשה בפירנצה את לימודיו לדוקטורט בהיסטוריה של ימי הביניים.
אמו, אמנית ובת של יצרן ויסקי סקוטי, ברחה ממשפחתה לאיטליה, שם נפגשו השניים.
בשנת 1938 נפטר אביו מדלקת התוספתן.
אביו החורג, קאר קלינט, היה אדריכל ומעצב דני.
לדברי פלסנר אימו הייתה קתולית מאמינה.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, עבר פלסנר ללמוד אדריכלות באקדמיה הדנית.
לאחר סיום לימודיו לתואר ראשון, קיבל הזמנה מהאדריכלית מינט דה סילווה (minnette de silva) לעבוד עמה בסרי לנקה בעקבות זכייתו בפרס שלישי בתחרות לעיצוב פסל לבודהה בניו דלהי.
אחר כך היה שותפו של האדריכל ג'פרי באווה, ופתח משרד אדריכלים ובית ספר לאדריכלות.
בסוף שנות השישים עזב את סרי לנקה לאחר שהשלטון בה התחלף לשלטון קומוניסטי.
בסוף שנות השישים הגיע פלסנר לישראל לצורך תכנון מלון הילטון.
במהלך הביקור פגש את הסטודנטית תמר ליבס (לימים פרופסור לתקשורת באוניברסיטה העברית).
ליבס חזרה עמו לסרי לנקה.
הם התחתנו, בסוף שנות השישים עזב פלסנר את סרי לנקה ועבר ללונדון, שם עבד במשך חמש שנים במחלקת האדריכלות בקבוצת ארופ.
בסוף 1970 השתתף פלסנר בדיון על תוכנית אב לירושלים של אביה השמשוני וביקר את התוכנית על שאינה מתייחסת לירושלים כעיר ייחודית.
בשנת 1972 עבר פלסנר לישראל עם משפחתו, ובשנת 1974 מונה על ידי ראש עיריית ירושלים טדי קולק למהנדס העיר ירושלים, והוא כיהן בתפקיד עד לשנת 1976. הוא סייע בתכנון פרויקטים בעיר כגן בלומפילד, גן פעמון הדרור, ואולם הכדורסל במלחה, ששימש את קבוצת הפועל ירושלים.
בסוף שנות השמונים תכנן את בית גבריאל שעל גדות הכנרת.
לפלסנר ולליבס נולדו שלושה ילדים: דניאלה ומיה, שתיהן אדריכלות, שהיו שותפות במשרדו של אביהן, ויוחנן פלסנר, לשעבר חבר הכנסת מטעם קדימה, וכיום נשיא המכון הישראלי לדמוקרטיה.
אולריק פלסנר נפטר ב-2 ביוני 2016 בגיל 85. הוא הובא למנוחות לצד אשתו תמר ליבס שנפטרה שנה לפניו, בבית העלמין האלטרנטיבי בגבעת ברנר.
אולר שווייצרי או אולר צבאי שווייצרי הוא מותג מפורסם של אולרים רב תכליתיים המיוצר בשווייץ על ידי היצרנים ויקטורינוקס וונגר (Wenger).
ייצור האולר השווייצרי החל בעשור האחרון של המאה ה-19 בהזמנת צבא שווייץ ועל פי דרישותיו, ולאורך המאה ה-20 צברו אולרים אלה פופולריות רבה והחלו משווקים גם לצבאות, לממשלות ולשוק הפרטי ברחבי העולם.
במשך השנים יוצרו כ-350 גרסאות ודגמים שונים של האולר, וכיום מוצעים האולרים השווייצריים בעשרות דגמים, גדלים וקומבינציות אפשריות של כלים לשימוש רב-תכליתי.
הם מזוהים בלוגו הצלב השווייצרי בצבעי אדום-לבן המוטבע עליהם ומהווה, יחד עם השם באנגלית, Swiss Army Knife, סימן מסחר רשום של שתי היצרניות השווייצריות הרשמיות.
דגם צבאי של האולרים מונפק לחיילי צבא שווייץ עד היום, כמו גם לצבא גרמניה.
לאולר השווייצרי חובבים ומועדוני מעריצים בכל העולם, ודגמי אולרים היסטוריים ונדירים הם פריט מבוקש בקרב אספנים.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 החל צבא שווייץ להתעניין ברכישת סכיני כיס מתקפלים עבור חייליו.
באותה תקופה נכנס לשימוש הרובה דגם 1889 של שמידט-רובין, שפירוקו והרכבתו חייבו שימוש במברג.
כן נדרשו החיילים לכלי יעיל וזמין לפתיחת קופסאות שימורים מתכתיות, שבאותה עת צברו פופולריות רבה בהזנת צבאות.
נדרש איפוא כלי קומפקטי רב-תכליתי ואיכותי שיוכל להיות חלק מציוד הכיס של כל חייל בשטח.
דגם האולר הראשון שענה לדרישות הצבא יצא ב-1891 וזכה לכינוי "מודל 1890".
הוא כלל להב סכין, להב דוקרן, פותחן קופסאות ומברג, כולם מקובעים בציר לידית אחיזה מעץ אלון כהה (בהמשך הוחלף לעץ הובנה).
אלזנר לא היה מרוצה לחלוטין מהדגם והמשיך לנסות לשכללו.
ב-1897 יצא הדגם המשופר, שבו פיתוח מנגנון קפיץ מיוחד של אלזנר אפשר לקבע להבים מתקפלים בשני צידיה של ידית האחיזה - ובכך להכפיל את מספר הכלים השימושיים שכלל האולר.
נוספו להב סכין שני, קטן יותר, וכן חולץ פקקים.
הדגם החדש נרשם במשרד הפטנטים בשם "סכין הקצינים והספורט", אף שדגם זה לא נכלל בחוזה האספקה שלו עם הצבא.
החל ב-1909 החל אלזנר להשתמש בסמל שווייץ לסימון מוצריו - מגן וצלב יווני בצבעי אדום-לבן, ואלה, במספר גרסאות, מלווים את הדגמים השונים של האולר הצבאי השווייצרי עד היום.
באותה שנה שינה אלזנר את שם החברה ל"ויקטוריה", על-שם אימו שהלכה לעולמה, וב-1921, עם תחילת השימוש בפלדת אל-חלד לייצור הלהבים, שונה שוב השם ל"ויקטורינוקס" - הלחם של "ויקטוריה" ו"אינוקס" (inox - כינוי בצרפתית לפלדת אל-חלד).
אלזנר היה יצרן יחיד בשוק עד 1893, אז נכנסה לזירה יצרנית שווייצרית נוספת מאזור דובר הצרפתית של שווייץ.
החברה, שלימים נקראה "ונגר" על שם מנהלה שהפך לבעליה, התמחתה בייצור סכו"ם ווקיבלה הזמנה ראשונה לאולרים מצבא שווייץ.
החל ב-1908 החליט צבא שווייץ לחלק את הזמנת העבודה שווה בשווה בין שני המתחרים, מצב שנמשך עד 2005.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלו חנויות הסגל בבסיסי הצבא האמריקאי ברחבי העולם להציע למכירה אולרים שווייצריים, ואלה זכו להצלחה אדירה בקרב החיילים והקצינים.
עד מהרה הפך האולר פריט נחשק גם בקרב אזרחים חובבי מחנאות, שדאות וגאדג'טים, והחל שיווק מוסדר בחנויות אזרחיות בארצות הברית ובמדינות אחרות.
האולר, על דגמיו ההיסטוריים, הפך גם פריט אספנות מבוקש.
במקביל התפתחה תעשייה ענפה של העתקים, חיקויים ותחליפים לאולר השווייצרי בידי יצרנים אחרים, חלקם זכו להצלחה ולמוניטין בעצמם.
בין שתי הספקיות הרשמיות של צבא שווייץ הוסכם ש"ונגר" תשווק לשוק האזרחי את מוצריה תחת הסיסמה "האולר הצבאי השווייצרי האמיתי" בעוד "ויקטורינוקס" תשתמש בסיסמה "האולר הצבאי השווייצרי המקורי".
פיגועי 11 בספטמבר ב-2001 הנחיתו מכה קשה על יצרני האולרים השווייצריים, כאשר תקנות התעופה החדשות אסרו על העלאת סכיני כיס למטוסים ופגעו קשות במכירות, שרבות מהן היו עד אז בחנויות הדיוטי פרי בשדות התעופה.
היצרנית ונגר נקלעה לקשיים, וב-2005 נרכשה על ידי המתחרה ויקטורינוקס.
בכך הפכה ויקטורינוקס שוב, לאחר 100 שנות תחרות, לספק בלעדי של הצבא השווייצרי ולשולטת מוחלטת בשוק.
משיקולים מסחריים, החליטה החברה להמשיך ולשווק את האולרים תחת שני שמות המותג וסימני המסחר - "ונגר" ו"ויקטורינוקס".
בשנת 2008 זכתה ויקטורינוקס שוב במכרז לאספקת דגם אולר עדכני לצבא שווייץ, לאחר שהתמודדה מול 6 יצרנים אחרים, משווייץ ומחוצה לה.
הדגם החדש, המכונה "סכין חיילים 08" , בוסס על הסכין המונפקת מאז 2003 לחיילי הבונדסוור - צבא היבשה הגרמני.
סמל הצלב השווייצרי בצבעי אדום-לבן מלווה את האולר השווייצרי מאז 1909, בשלוש גרסאות שונות.
באולרים המיוצרים על ידי ונגר הסמליל הוא צלב לבן הנתון בתוך מעין ריבוע שפינותיו מעוגלות.
באולרים מתוצרת ויקטורינוקס הסמליל הוא צלב לבן בתוך מגן אדום בעל 6 צלעות קמורות.
האולרים המסופקים לצבא שווייץ, מתוצרת שתי החברות, נושאים מאז 1961 את סמל שווייץ הרשמי - צלב הנתון במגן שצורתו גביעית.
במקביל רווחים בשוק חיקויים שונים, לאו דווקא מתוצרת שווייץ, הנושאים לוגו הכולל את הצלב השווייצרי ואת צבעי האדום-לבן בתצורות שונות במקצת.
דגם האולר המונפק לחיילי הצבא השווייצרי מאז 1891 הוא בסיסי, כאשר הדגש הוא על חוזק ואיכות - לא על ריבוי להבים וכלים.
מאז "מודל 1890" הראשוני שודרג הדגם הצבאי מספר פעמים - ב-1908, ב-1951, ב-1961 ולאחרונה ב-2008. בחלק מהדגמים יצאו מהדורות עדכון אחת למספר שנים, ללא שינוי בדגם הבסיסי.
לבד מהדגם המיוצר עבור הצבא, עשרות דגמים של "אולר צבאי שווייצרי" מתוצרת שני היצרנים הרשמיים מוצעים בשוק האזרחי.
הם נבדלים ביניהם בגודל ובמספר הלהבים והכלים הנכלל, החל מאולר בעל להב סכין מתקפל יחיד ועד הדגם הנקרא "הענק" (the giant) ובו 87 כלים שונים (מתוצרת ונגר, יצא ב-2006).
בין הכלים הקיימים, בצירופים שונים, בדגמי האולרים:
להבי סכין בגדלים שונים; פינצטה; קיסם שיניים; מספריים; מברג; מברג פיליפס; פותחן קופסאות; חולץ פקקים; זכוכית מגדלת; פצירה; מסור; מחזיק מפתחות; דוקרן; פלייר; עט כדורי ועוד.
בצד כלי העבודה מסורתיים, מציעים דגמים מהשנים האחרונות גם אביזרים טכנולוגיים חדישים כגון שעון דיגיטלי, סמן לייזר, כרטיס החסן נייד, פנס LED ועוד.
אוּלְרִיךְ שְׁנָפְט היה חייל אס אס גרמני שלאחר מלחמת העולם השנייה הפך לקצין צה"ל ולמרגל עבור מצרים.
חייל גרמני בוואפן אס אס
אולריך שנפט נולד בעיר קניגסברג בגרמניה בשנת 1923 לאם גרמנייה בלתי נשואה.
בילדותו הושם בבית יתומים ולאחר מכן נמסר לאימוץ למשפחה גרמנית.
בנערותו למד בבית ספר מקצועי והוכשר כטכנאי מכונות.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1941 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה וגויס לשורות הוואפן אס אס.
הוא נשלח לחזית המזרחית, נפצע באורח קל בקרב ונשלח לבית חולים בגרמניה.
לאחר שהחלים מפצעיו נשלח לחזית ביוגוסלביה.
בסוף שנת 1944, בהתקרב המלחמה לסיומה, נפל שנפט בשבי הצבא האמריקאי באיטליה.
הוא נשאר במחנה שבויים גם לאחר סיום המלחמה ושוחרר ממנו באמצע שנת 1947 מבלי שהועמד לדין מאחר ששוביו סברו כי כחייל פשוט לא השתתף בפשעי מלחמה.
מן השבי שב שנפט לגרמניה והתגורר בחדר שכור במינכן עם שותף יהודי.
מחברו לחדר גילה שארגון הג'וינט פעל אז בעיר וחילק חבילות סיוע לעקורים ניצולי השואה שחיו אז בעיר ובסביבתה.
בתנאי המצוקה הכלכלית והתוהו ובוהו ששררו בגרמניה ההרוסה הכבושה על ידי בעלות הברית, ראה שנפט כמוצא לקיומו להתחזות ליהודי ולהיות נתמך על ידי ארגוני הסעד הללו.
הוא הצהיר על עצמו כבן לאם גרמנייה ואב יהודי.
כיהודי, יצא עם קבוצת מעפילים שאורגנה על ידי המוסד לעלייה ב' לעיר הנמל מרסיי שבצרפת.
בקרב קבוצת העולים החל לקרוא לעצמו בשם גבריאל זיסמן.
בדצמבר 1947 הפליגה הקבוצה בספינת מעפילים לעבר ארץ ישראל.
הספינה נתפסה על ידי הצי הבריטי בלב ים, והמעפילים הועברו למחנות המעצר בקפריסין.
במחנה הצטרף שנפט לארגון ההגנה.
עם חיסול המחנות הגיע לקיבוץ קריית ענבים, שם עבד במשק ולמד עברית.
בצה"ל עבר קורס מפקדי כיתות ונשלח לפי בקשתו להתיישבות במושב ליד אשקלון.
בחייו האזרחיים לא ניתק את קשריו עם הצבא.
הוצע לו לחזור ולהתגייס, והוא שב לצבא ועבר בהצטיינות קורס קצינים.
בסיומו הוצב לחיל התותחנים והגיע בו לדרגת סגן.
בשנת 1952 הגיש בקשה לשרת בצבא הקבע.
בשל כך נערכה לו כמקובל בדיקה ביטחונית על ידי ביטחון שדה, שעוררה ספקות באשר לזהותו האמיתית.
חבריו מסרו לחוקרים כי פעם, בהיותו שיכור, הראה להם תמונה שלו במדי אס אס.
התוצאה הייתה כי שנפט נפסל מלהתקבל לצבא הקבע ושוחרר מצה"ל.
ניסיון לרגל עבור מדינה ערבית
לאחר שחרורו מצה"ל התגורר שנפט בבית ידידים, בני זוג מעולי גרמניה, באשקלון.
הבעל היה קשיש ואשתו צעירה ממנו.
במהרה הפך שנפט לבן זוגה של האישה, ושניהם עברו להתגורר יחד בחיפה.
שנפט הושפע מהידיעות על מה שכונה "הנס הכלכלי" בגרמניה המערבית והחליט לשוב למולדתו, לפרנקפורט, שם גרה דודתו, שהייתה בעלת בית מרקחת.
בני הזוג הפליגו ב-1954 לג'נובה שבאיטליה, שם פנה שנפט לקונסוליה המערב גרמנית וביקש אשרה, אך נענה בסירוב מאחר שבאותה עת לא היו לישראל יחסים דיפלומטיים עם גרמניה, ומדינת ישראל אסרה על אזרחיה להיכנס לגרמניה.
משהסתבר לו הדבר, גילה שנפט לקונסול את זהותו האמיתית.
כששמע הקונסול את סיפורו, הסיק כי לפניו עומד נוכל ומתחזה והמשיך בסירובו.
האישה עזבה את שנפט ויצאה בעצמה לגרמניה בדרכונה הגרמני, שם עסקה בהשבת רכושו של בעלה בברלין, והמתינה לו.
משנכזבה תוחלתו של שנפט לשוב לגרמניה, ובידיו סכום כסף זעום בלבד, הוא פנה לקונסול המצרי בג'נובה והציע את שירותיו בתמורה לתשלום כספי ועזרה מצרית להשבתו למערב גרמניה.
הקונסול העבירו אל הנספח הצבאי המצרי ברומא, שחקר אותו, התרשם מאמיתות סיפורו והציע לו לטוס למצרים.
שנפט נענה, הפקיד את דרכונו הישראלי בידי הנספח המצרי וקיבל דרכון מצרי הנושא את השם "רוברט חייט" איתו הגיע לקהיר.
שם נחקר ממושכות בידי קציני מודיעין מצרִים, ולאחר שהשתכנעו מסיפורו הציעו לו לחזור לישראל, לנסות להתגייס שוב לצבא הקבע ולפעול כסוכן סמוי בתשלום עבור המצרים.
הוא קיבל מהמצרים תדרוך מפורט לגבי הנדרש ממנו, והם אף ציידו אותו בעט נובע "שיורה גז ויכול לחסל אנשים".
שנפט השיב למצרים כי הוא רוצה לשקול את הצעתם בגרמניה.
בעזרת דרכון מצרי הגיע שנפט במרץ 1954 לגרמניה.
בברלין חש לפגוש את אהובתו הישראלית.
הוא גילה לה את זהותו האמיתית ואת הצעת המצרים.
האישה סירבה לעזוב את בעלה ואילו הבעל כתב מכתב לרשויות הביטחון בישראל ובו חשף את זהותו של שנפט ואת הצעת המצרים כי יפעל כסוכן של המודיעין המצרי בישראל.
מכתבו של הבעל הגיע לידי שירות הביטחון הכללי באוקטובר 1955. לאחר דיון הוחלט ליצור עמו קשר באמצעות סוכני המוסד שייצאו לאירופה בזהות בדויה וייצרו עמו קשר.
יצירת הקשר עם סוכני המוסד בברלין
הסוכנים הגיעו לפרנקפורט, שם התגורר שנפט באותה עת.
הם גילו כי הוא חי שם בעוני וניוון.
סוכנת מוסד יצרה איתו קשר אקראי לכאורה במועדון לילה, ולאחר בילוי משותף הציעה לו להיפגש לארוחת צהריים למחרת היום עם חבר שלה שיגלה לבטח עניין.
למחרת היום נפגש שנפט עם שמואל מוריה, איש שב"כ ממוצא עיראקי שהושאל למוסד לצורך השליחות בפרנקפורט, ונשא זהות בדויה של קצין עיראקי בדרגת קפטן (סרן) בשם עדנאן בן עדנאן.
כאמור, סוכנת המוסד שיצרה את הקשר הראשוני עם שנפט הפגישה אותו עם מוריה לארוחה משותפת במסעדה, ומוריה הציג עצמו כאזרח עיראקי.
רק כשנסתיימה הארוחה ומוריה שלף את ארנקו לשלם עבורה, נשמטה לפתע, כאילו שלא במתכוון, תעודת הקצין של עדנאן בן עדנאן בצבא עיראק שהוכנה במעבדות המוסד.
שנפט הרים את התעודה מן הרצפה וגילה כי מארחו לארוחה הוא קצין עיראקי.
והוא פנה למוריה במחווה של ידידות, ובשאלה "מה שלומך, קפטן?".
התפתחה שיחה, שבמהלכה גילה שנפט למוריה כי גם הוא היה סרן בצה"ל.
מוריה גילה חוסר אמון, ושנפט לקח אותו לביתו ופרש לפניו עשרות צילומים שלו במדי צה"ל.
מוריה השתכנע כביכול והציע לשנפט לחזור לישראל ולפעול כסוכן עבור המודיעין העיראקי.
כששנפט סירב, וגילה כי הוא חושש מהמודיעין הישראלי היעיל, הציע לו מוריה להגיע לישראל בזהות חדשה ובשינויים במראהו החיצוני.
מוריה ערך לשנפט סיבוב בעיר ולקח אותו לבילוי במסעדות ובבתי קפה.
בערב ראש השנה האזרחית בילה שנפט במימון של מוריה במועדון הלילה "לידו".
בהיעדר אישור תקציבי מהמוסד בארץ לא יכול היה מוריה להשתתף בבילוי בלידו, והמתין לו בבית קפה מייד בסיום הבילוי.
למחרת ב-1 בינואר 1956 עלה שנפט על מטוס בדרכו לישראל, נושא דרכון מזויף על שם "דוד ויזברג".
בשיחות עם מוריה לפני היציאה לישראל הראה שנפט למוריה את העט הנובע שקיבל מהמצרים ולטענתו "יורה גז", ואמר שהוא ידע כבר להגן על עצמו.
הוא לא סיפר שקיבל את העט מהמודיעין המצרי.
מוריה צייד אותו במצלמת לייקה ונתן לו הנחיות לגבי המשימות הנדרשות ממנו מטעם המודיעין העיראקי.
כשהגיע שנפט לנמל התעופה לוד הוא עבר את בדיקת המכס ויצא לחפש מונית לתל אביב.
אז זינקו למונית, שהוכנה מראש, משני צדדיה שני אנשי שב"כ כששנפט לחוץ בין שניהם והמונית זינקה.
אחד משניהם פנה לשנפט בגרמנית ושאל בציניות "איך נקרא לך?
גבריאל זיסמן או אולריך שנפט?".
שנפט הובא למתקן החקירה של השב"כ ביפו.
בחקירה התוודה וסיפר לחוקריו את כל קורותיו, שירותו בוואפן אס אס, עלייתו לישראל בחזות של יהודי, שירותו בצה"ל, פגישתו עם קציני המודיעין המצרִים וקשריו עם עדנאן בן עדנאן מהמודיעין העיראקי.
חוקריו לא גילו לו כי הקצין העיראקי היה מאנשיהם.
חוקרי השב"כ התלבטו האם להעמידו לדין רק על גילוי סודות צה"ל למצרים, או גם על הגיעו לישראל כדי לרגל עבור המודיעין העיראקי.
לבסוף החליט ראש המוסד איסר הראל להעמידו לדין רק על מסירת הסודות למצרים, כדי שלא יוכל להתגונן בטענה כי עדנאן בן עדנאן היה סוכן מדיח.
אולריך שנפט הועמד לדין בפני בית המשפט המחוזי בתל אביב באשמת גילוי סודות לאויב המצרי ונדון לשבע שנות מאסר.
הוא ריצה את עונשו בכלא רמלה.
בכלא הוא היה אסיר למופת והתמסר לקריאה בתנ"ך.
הוא האמין זמן רב כי בבוא יום שחרורו הוא יוכל להגיע לפריז ולדרוש מ"הנספח הצבאי העיראקי" פיצוי על מאסרו.
לאחר חמש שנות מאסר, שוחרר בשחרור מוקדם ב-1961, שב לפרנקפורט, ומאז נעלמו עקבותיו.
על פי מידע לא מאומת שכתב זאב אקשטיין (רוצחו של קסטנר) בספרו "שמיכת טלאים", הפך שנפט בגרמניה לכומר לותרני ולתומך של ישראל.
על פי עדותו של שמואל מוריה בספרו "נשף המסכות", שנפט התחתן בגרמניה, נולדה לו בת והפך למגייס כספים במגביות עבור ישראל.
לפי מוריה, הוא ביקש וקיבל אישור להגיע לביקור בישראל ואף ביקר בכותל המערבי יחד עם בתו.
ינס אולריק מונטר (בשוודית: Jens Ulrik Munther, נולד בקונגסבקה (מחוז הלנד), שוודיה, ב-18 בפברואר 1994), הוא אמן שוודי החתום בחברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ.
כבר בגיל צעיר הצטרף אולריק ללהקת רוק באזור גטבורג.
לאחר כמה זמן הוא החל לעלות שירים שלו ליוטיוב ואף השתתף בכמה תוכניות טלוויזיה שוודיות.
בגיל 15 הוא השתתף בתוכנית לילה מלודיפסטיבלן שהיא מעין גרסה לצעירים של המלודיפסטיבלן, תחרות שוודית לאומית לזמרים צעירים שבה בשנה זאת המנצח העפיל לתחרות MGP הנורדית שהופסקה שנה אחר כך בגלל אירוויזיון הילדים.
אחרי שזכה בתחרות השוודית עם שירו "En Vanlig Dag " ("יום רגיל"), הוא נסע לתחרות MGP הנורדית וניצח מקום ראשון מול מתמודדים מדנמרק, נורווגיה ופינלנד.
שנה לאחר הניצחון בתחרות הנורדית, הוא השתתף בMetro Music Challenge שוב עם שירו "Life" שהגיע למקום השני.
מפיק בשם יוהאן אברג ראה את הפוטנציאל והחל שיתוף פעולה מוזיקלי.
אחרי שהשיר "Boys Don't Cry" הודלף לאינטרנט, מספר סניפי חברות תקליטים בינלאומיות יצרו איתו קשר.
בספטמבר 2010 חברת ההקלטות יוניברסל ריקורדס שוודיה החתימה אותו.
הוא גם ביקר בארצות הברית, בריטניה וביבשת אירופה.
הוא גם מוכר מהביצוע שלו לשיר של ליידי גאגא "Born This Way" לאחר שפרז הילטון פרסם את הווידאו באתרו.
לאחר מכן הוא השתתף במספר רב של תוכניות שביניהן נמצאת בין השאר "אולסונג פו סקאנסן" שהיא תוכנית שירה בציבור המצולמת בפארק סקאנסן שבסטוקהולם.
ב-24 באוגוסט 2011, הוא הוציא אלבום בכורה בשם "Ulrik Munther" שהגיע ישר למקום 1# במצעד האלבומים השוודי בשבוע של שחרורו.
האלבום הוקלט בסטוקהולם, וחלק בביתו.
וב-6 במרץ 2013, הוא הוציא אלבום השם הנקרא "Rooftop" על שם אחד השירים באלבום, האלבום הגיע למקום הרביעי במצעד האלבומים השוודים.
בשנת 2012 אולריק מונטר השתתף בחצי הגמר השני של מלודיפסטיבלן 2012 בגטבורג עם שירו "Soldiers".
הוא היה המקום השני אותו הערב כאשר המקום הראשון הוא זמר הפופ דויד לינגרן, אולריק הגיע לגמר שהתקיים בגלובן ארנה שבסטוקהולם לאחר שלושה שבועות.
הוא הגיע למקום השלישי אחרי לורין ודני סאוסדו.
שנה לאחר מכן אולריק מונטר השתתף בחצי הגמר הרביעי של מלודיפסטיבלן 2013 במאלמה עם שירו "Tell The World I'm Here" שנכתב על ידי אולריק ושניים מהכותבים המפורסמים בשוודיה תומאס ג:סון ופיטר בוסטרום.
בחצי הגמר הוא ניצח כאשר במקום השני נמצא זמר הרוק ראלף גילנהמר.
בגמר הוא הגיע למקום השלישי שנה שנייה ברציפות אחרי רובין חוינברה ויוהיו.
אולריקה אלאונורה (בשוודית: Ulrika Eleonora); 23 בינואר 1688 – 24 בנובמבר 1741) הייתה מלכת שוודיה מדצמבר 1718 ועד פברואר 1720 ולאחר מכן ועד למותה הייתה המלכה הרעיה של שוודיה.
לאחר מותו של אחיה קרל השנים עשר ב-1718, היא טענה לזכותה על הכתר.
אחותה הבכורה המנוחה, הדוויג סופיה, הותירה אחריה בן, קרל פרדריק, שלכאורה הייתה לו זכות גדולה יותר לטעון לכתר על פי כלל העדפת הבן הבכור.
אולריקה אלאונורה, לעומת זאת, טענה שהיא שאר הבשר הקרובה ביותר למלך המנוח, על פי קרבת דם, והביאה כראיה גם את התקדים של כריסטינה, מלכת שוודיה.
היא הוכרה כיורשת על ידי הפרלמנט (ריקסדג), לאחר שהיא הסכימה לוותר על סמכויותיה כמלכה אבסולוטית, שהונהגו על ידי אביה.
ב-1720 היא ויתרה על כתרה לטובת בעלה, הרוזן פרדריק מהסן-קאסל.
אולריקה אלאונורה נולדה ב-23 בינואר 1688, והייתה ילדתם הצעירה של קרל האחד עשר, מלך שוודיה ושל אולריקה אלאונורה, בתו של פרדריק השלישי, מלך דנמרק והיא נקראה על שם אמה.
בשנת 1693, בהיותה בת חמש, לאחר מות אמה, הועברו אולריקה אלאונורה, אחיה ואחותה להשגחתה של סבתם, הדוויג אלאונורה.
עם זאת, סבתה הייתה ידועה ביחס המועדף שרחשה כלפי אחותה הגדולה של אולריקה אלאונורה.
בתקופת ילדותה, היא זכתה להתעלמות במידת מה בהשוואה לאחותה הבכורה, המוחצנת והמוכשרת, הנסיכה הדוויג סופיה.
אחיה ואחותה של אולריקה אלאונורה הגדולים ממנה נהנו מפעילויות של ריקוד ורכיבה ועל פי המדווח הביטו עליה בצורה מתנשאת משהו בשל חוסר האומץ שלה להשתתף במשחקיהם והיא הייתה מתפרצת בבכי בקלות יחסית.
היא תוארה כנערה ידידותית, צנועה ומכובדת, עם ידיים בעלות מתאר יפה, אך ההתייחסות אליה לא הייתה כאל נערה אינטליגנטית או מושכת.
סבתה, הדוויג אלאונורה, תיארה אותה כעקשנית והיא הייתה ידועה כמי שהביעה את סלידתה מאנשים אחרים או מאירועים מסוימים על ידי זה שהעמידה פני חולה.
היה לה כישרון מוזיקלי ובקונצרטים שהתקיימו בחצר המלכות היא הייתה מנגנת בקלווייר ומלווה את אחותה שהייתה שרה.
אולריקה אלאונורה חיה רוב חייה בצלם של אחרים, בצל הצלחתו של אחיה כמלך ובצל אחותה שהייתה מושכת יותר.
החל משנת 1700 היא טיפלה בסבתה, במהלך העדרו של אחיה לרגל השתתפותו במלחמה הצפונית הגדולה.
אחותה, הדוויג סופיה הייתה אז היורשת בכוח לכתר.
בשל העובדה שאחיה, קרל השנים עשר, היה רווק וחשוך ילדים, היא נחשבה למי שתוליד צאצאים שירשו את הכתר ולפיכך היא הייתה מבוקשת בשוק הנישואין.
ב-1698 עלתה הצעה שהיא תינשא לקרל, נסיך דנמרק ושאחיה יינשא לנסיכה סופיה הדוויג מדנמרק, אך בשנת 1700 ירדה תוכנית זו מעל הפרק.
באותה שנה התנהל משא ומתן על נישואיה לפרידריך וילהלם הראשון, מלך בפרוסיה, שהסתיים בלא כלום.
מאוחר יותר היא הייתה הסנדקית של לואיזה אולריקה, נסיכת פרוסיה והיא נקראה על שמה.
הצעות נישואין נוספות הגיעו ממי שלעתיד היה ג'ורג' השני, מלך בריטניה.
ב-1710 היא קיבלה הצעה נוספת מהנסיך פרדריק מהסן.
המשא ומתן נוהל על ידי בת לווייתה, אמרנטיה פון דיבן, שהייתה חביבה עליה ובה היא בטחה.
הנישואין קיבלו את ברכתה של סבתה של אולריקה אלאונורה.
כמלכה-האלמנה היא יכלה לאלץ את אולריקה אלאונורה לעזוב את שוודיה ולעבור להסן ובכך להגדיל את סיכוייו של בנה של אחותה הבכורה, קרל פרידריך, לרשת את כס המלכות.
האירוסין הוכרזו ב-23 בינואר 1714 וטקס החתונה התקיים ב-23 במרץ 1715. במהלך החתונה העיר אחיה של אולריקה אלאונורה, קרל השנים עשר: "הריקוד שאחותי רוקדת היום מרחיק אותה מהכתר".
לאחר מותה של סבתה ב-1715, הפכה אולריקה אלאונורה לאישיות המרכזית בחצר המלכות ותקופה זו הייתה המאושרת ביותר בחייה.
מבחינתה של אולריקה אלאונורה היו נישואיה נישואי אהבה, אך הם הפכו לניסיון לעשות בה שימוש ככלי משחק פוליטי.
פרדריק נשא אותה לאישה מתוך כוונה להשיג את כתר שוודיה לעצמו ומיד לאחר החתונה הוא החל במזימה להפיכתה של אולריקה אלאונורה ליורשת הכתר במקומו של אחיינה.
"מפלגת הסן" ו"מפלגת גוטורפ" ניצבו זו מול זו במאבק על כס המלכות.
לאחר מותה של אחותה הבכורה, הדוויג סופיה, ב-1708, השתנה מצבה של אולריקה אלאונורה.
היא הייתה לחברת משפחת המלוכה הבגירה היחידה שנכחה אז בשוודיה, להוציא את סבתה.
כבר בסוף שנת 1712, עלו בראשו של קרל השנים עשר מחשבות על הפיכתה של אולריקה אלאונורה לעוצרת בעת היעדרויותיו משוודיה.
המועצה המלכותית שכנעה אותה להיות נוכחת בישיבותיה.
בנובמבר 1713 היא נכחה בישיבה הראשונה ובה התקבלה החלטה לכנס את הפרלמנט כדי להכריז עליה כעוצרת בתוקף היותה בעלת הקרבה המשפחתית הקרובה ביותר למלך.
ב-1713 מינו אותה הממשלה וסבתה להיות העוצרת במהלך היעדרותו של המלך מהארץ וכך היא הייתה כלי משחק בידיהם של הכוחות הנאבקים על ההשפעה בשוודיה מבלי להיות יורשת העצר.
הבחירה הייתה כעת בין אולריקה אלאונורה לבין אחיינה.
הפרלמנט התנגד לבחירתו של אחיינה קרל עקב רצון חבריו לבטל את המלוכה האבסולוטית ולהשיב להם את הכוח לשלוט במדינה.
כעוצרת, הקפידה אולריקה אלאונורה להיות מעודכנת בענייני המדינה והאיצה באחיה לשוב מהר תוך כדי שהיא מזהירה אותו על ההשלכות של אי חזרתו המהירה.
ברשותו של אחיה היא חתמה על כל מסמכי המדינה להוציא אלה שנגעו לו אישית.
עם זאת, היא ראתה את עצמה רק כנציגתו של אחיה, ולפיכך לא יזמה פעולות על דעת עצמה.
כמו אחותה בשעתה, היא ביקשה מאחיה מספר פעמים את רשותו לבקר אותו במהלך המלחמה, אך נענתה בשלילה.
היא פגשה את אחיה בפעם הראשונה לאחר 16 שנים ב-1716, ופעם נוספת ב-1718.
ב-5 בדצמבר 1718 קיבלה אולריקה אלאונורה את הידיעה על מותו של אחיה חמישה ימים קודם לכן.
מיד עם קבלת הידיעה היא הכריזה על עצמה כעל מלכה.
המועצה המלכותית קיבלה את ההכרזה בהפתעה ולא התעמתה אתה.
אולריקה אלאונורה לקחה על עצמה ענייני המדינה והדיחה את גאורג היינריך פון גרץ ואת חסידיו מהשלטון.
"מפלגת הסן" הבטיחה את ירושת כס המלכות על ידי אולריקה אלאונורה.
הם השיגו את תמיכתה של האופוזיציה בפרלמנט שרצתה לשים קץ למלוכה האבסולוטית שהונהגה בשוודיה ב-1680 ולמסד את המשטר הפרלמנטרי.
ב-15 בדצמבר 1718, הכריזה אולריקה אלאונורה שאף על פי שהיא ירשה את הכתר, אין לה שום כוונה להמשיך לנהוג על פי משטר המלוכה האבסולוטית מבית מדרשו של אחיה.
המועצה הייתה נחושה בדעתה לבטל את האבסולוטיזם ואת הזכות לרשת את הכתר, אך הסכימה להתייחס לאולריקה אלאונורה כאל מלכה נבחרת.
דעתם זכתה לתמיכת הרוב בפרלמנט.
אולריקה אלאונורה אולצה להסכים לבטל את המלוכה האבסולוטית ולוותר על הזכות לרשת את הכתר, הן לעצמה והן לאחיינה.
לאחר שהיא הסכימה לחתום על החוקה החדש בתוקף תפקידה כמלכה, היא נבחרה ב-23 בינואר 1719. ב-19 בפברואר אותה שנה, היא חתמה על החוקה ובכך הבטיחה לעצמה את תמיכתו של הפרלמנט כך שלא יעביר את הכתר לאחיינה.
ב-17 במרץ היא הוכתרה כמלכה בקתדרלה של אופסלה וב-11 באפריל היא נכנסה לסטוקהולם באופן רשמי כמלכה.
היא מעולם לא ערכה את הסיור המסורתי של מלכי שוודיה ברחבי הארץ.
תחת זאת, היא קיימה את הסיור הזה כמלכה רעיה יחד עם פרדריק ב-1722, לאחר הכתרתו.
עלייתה של אולריקה אלאונורה לכס המלוכה התרחשה זמן קצר לפני סיומה של המלחמה הצפונית הגדולה.
במהלך התקפותיה של רוסיה על שוודיה בקיץ 1719, תקף הצי הרוסי את סטוקהולם.
למרות המתקפה המתמשכת, הכריחה אולריקה אלאונורה את אנשי חצרה להשתתף באירוע שתוכנן עוד קודם לכן בשגרירות הבריטית.
היא זכתה לשבחים על אומץ ליבה בהתעלמה מהעובדה שהאויב היה כה קרוב לבירה.
אשת החצר החביבה עליה הייתה אמרנטיה פון דיבן, שאתה היו לה יחסי קרבה.
פון דיבן הייתה יועצתה הקרובה, מקור לנחמה ולתמיכה והשתיים היו קרובות כמו אחיות.
במהלך תקופת מלכותה הקצרה, כדי להבטיח את התמיכה בשלטונה, העניקה אולריקה אלאונורה תוארי אצולה לאנשים רבים.
במהלך תקופה של 15 חודשים היא העניקה 181 תוארי אצולה, יותר מכל מלך אחר בהיסטוריה של שוודיה.
אולריקה אלאונורה הייתה למעשה בעד המלוכה האבסולוטית.
היא הסכימה לכינונה של החוקה החדשה רק כדי למנוע את עלייתו למלוכה של אחיינה ויחסיה עם המועצה המלכותית היו טובים.
היא נכנסה לעימות עם נשיא המועצה, ארביד הורן, שהתפטר במחאה וכן עם יורשו, גוסטב קורנהילם.
הורן מתח עליה ביקורת על כך שהיא שיתפה את בן זוגה בענייני המדינה, לחץ עליה לכבד את החוקה והעליב אותה באמצעות הערה שהעיר "שאין לצפות לדבר טוב שיצא ממלכה אישה".
לעימותים אלו הייתה השפעה לא טובה על ענייני החוץ והביטחון של שוודיה.
אולריקה אלאונורה תמכה בשאיפות הפוליטיות של בן זוגה וכבר מההתחלה היא רצתה שהוא יהיה מלך שותף, כדוגמת מרי השנייה וויליאם השלישי באנגליה.
בכל אופן, ההצעה הזאת לא אושרה על ידי הפרלמנט.
סיבה אחת לכך הייתה שמלוכה משותפת נאסרה בשוודיה מאז המאה ה-15. הייתה גם התנגדות לכך בפרלמנט על רקע השפעתם של אמרנטיה פון דיבן ושל אחיה על ענייני המדינה.
קשייה של אולריקה אלאונורה בכיבוד החוקה והקושי להסתדר עם הפרלמנט, בנוסף להרגל הקבוע שלה לדון עם בן זוגה על ענייני המדינה, גרמו לחברי הפרלמנט לשאוף להחליפה בפרדריק כמלך יחיד אם היא תתפטר, רעיון שזכה לתמיכתו של פרדריק.
ב-29 בפברואר 1720, לאחר שנדחתה שוב בקשתה למלוכה משותפת, התפטרה אולריקה אלאונורה לטובת בן זוגה, בתנאי שהיא תירש אותו אם הוא ימות לפניה.
צעד זה אושר על ידי הפרלמנט.
לעיתים קרובות דיברה אולריקה אלאונורה על התפטרותה כהקרבה הגדולה ביותר של חייה.
פרדריק ירש אותה ומלך החל מ-24 במרץ 1720 כפרדריק הראשון, מלך שוודיה.
מלכותו של פרדריק החלה את התקופה הידועה בשוודיה כ"עידן החירות", כאשר המלוכה איבדה את כוחה לטובת האצולה.
כמלכה רעיה, פרשה אולריקה אלאונורה לחיים פרטיים.
היא נישאה משיקולי אהבה והייתה ידועה כמי שהיו לה רגשי אמון עזים כלפי פרדריק.
בתחילה, תוארו היחסים ביניהם כמאושרים, ולפני שפרדריק היה למלך, הוא הגביל את עצמו לתפקיד בן הזוג של המלכה.
ב-1724, הביעה אולריקה אלאונורה את תקוותה שהיא תלד יורש, אך הדבר לא עלה בידה.
מערכת היחסים בין השניים השתנתה לאחר עלייתו של פרדריק על כס המלכות ונאמר שכאשר היא מסרה לו את הכתר, היא העניקה לו את חירותו.
פרדריק החזיק פילגשים ויחסי הזוגיות שלו מחוץ לנישואין התרחבו לאחר שהוא איבד את סמכותו המלכותית ב-1723. ב-1730, היה פרדריק לראשון מבין מלכי שוודיה שהייתה לו "פילגש רשמית", בת האצולה הצעירה, הדוויג טאובה, שהוענק לה תואר האצולה, הרוזנת מהסנשטיין.
תגובתה של המלכה לכך לא נודעה מעולם בציבור והיא מעולם לא הגיבה על כך, אך היא החלה להימנע מנוכחות בחצר המלכות והקדישה את עצמה לעיסוקים דתיים ולפעילויות צדקה.
עם זאת, בשיחות פרטיות הביעה אולריקה אלאונורה את חוסר שביעות רצונה באוזניה של אמרנטיה פון דיבן, ששכנעה אותה לא לתת לעולם פומבי לתגובתה לרומן הזה, שכן היה זה מתחת לכבודה של המלכה שמעמדה היה ללא עוררין.
על ידי כך שפון דיבן שכנעה את המלכה לא לחשוף את מורת רוחה מבגידה זו, היא הפכה גם לחביבתו של פרדריק.
בתחילתו של הרומן היא אפילו שיתפה פעולה עם הדוויג טאובה כאשר זו התאמצה להגן על שמו הטוב של המלך.
מדיניותה לא להביע בפומבי את חוסר שביעות רצונה, נחלשה במהלך שנותיה האחרונות, ככל הנראה עקב מעמדה המיוחד של טאובה כפילגש הרשמית, עקב התמשכותו של הרומן ובשל העובדה שטאובה והמלך הולידו צאצאים.
ביוזמתה של אולריקה אלאונורה ננזפה טאובה על ידי משלחת של הכמורה.
בהזדמנות זו הגנה טאובה עליה באומרה שהיא מעולם לא הייתה מודעת לשום תגובה שלילית מצדה של המלכה.
אולריקה אלאונורה כיהנה כעוצרת בשתי הזדמנויות.
ההזדמנות הראשונה הייתה כאשר פרדריק נעדר משוודיה ב-1731 והשנייה ב-1738 – 1739 כאשר הוא חלה.
היא הוכרזה כעוצרת במאי 1731, כאשר פרדריק יצא לביקור בהסה ומשלה עד שובו בסתיו.
ב-1738 היא התבקשה על ידי הפרלמנט לקבל את העוצרות כאשר מצב בריאותו של פרדריק החמיר והייתה סכנה לחייו.
היא קיבלה על עצמה את התפקיד ומילאה אותו עד לערב ראש השנה 1739. במהלך תקופת עוצרותה השנייה, היא אסרה על פעילותו של התיאטרון השוודי עקב ההתנגדות לכך מצד הכמורה.
עם זאת, התיאטרון חידש את פעילותו בשנה שלאחר מכן.
אולריקה אלאונורה גילתה עניין בתכשיטים ובמוזיקה.
היא נהנתה לקחת חלק בריקודים שנערכו בנשפים בארמון ואף על פי שההיסוסים שלה על רקע דתי גרמו לה לנקיפות מצפון בנושא, היא העסיקה להקות תיאטרון גרמניות וצרפתיות שהופיעו באולם הנשפים המלכותי (Bollhuset).
במסגרת אדיקותה הדתית היא הייתה נוהגת להפסיק את ישיבות הפרלמנט לצורך תפילה.
באופן דומה, היא נהגה לחקור את הצעירות שהיו מוצגות לראשונה בארמון על ידיעותיהן בתנ"ך ותגמלה אותן על תשובות נכונות.
מתוך הקפדה על גאוותה המלכותית, היא הייתה ידועה כמי שהתחזתה לחולה ולעזוב אירועים בהם היא ספגה עלבונות.
בנוסף לפון דיבן, היו לה כמה ידידים אישיים, בעיקר נשים.
ביניהן היו הדוויג מורנר וחברת הילדות שלה, אנה פלמינג, שהייתה בת לווייתה במשך 30 שנה.
המלכה אולריקה אלאונורה מתה מאבעבועות שחורות ב-1741.
אולריך 'אולי' ארנסט בורובקה הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בבורוסיה מנשנגלדבך ובורדר ברמן בעמדת המגן.
בורובקה החל לשחק בקבוצה הבוגרת של בורוסיה מנשנגלדבך בעונת 1981/82, תקופה קצרה לאחר תור הזהב של בורוסיה מנשנגלדבך בשנות ה-70. כבר בעונת 1982/83 הפך בורובקה לשחקן הרכב בקבוצה, אך בשנים הראשונות שלו בבורוסיה מנשנגלדבך, הקבוצה לא הצליחה לשחזר את הישגיה משנות ה-70, וסיימה בחלק התחתון של הטבלה.
עם זאת, בעונת 1984/85 סיימה גלדבאך במקום הרביעי, כשבורובקה תורם חמישה שערי ליגה.
בעונת 1983/84 בורוסיה מנשנגלדבך הייתה קרובה לזכות בגביע הגרמני, אך הפסידה בבעיטות הכרעה לבאיירן מינכן לאחר 1-1 בתום 120 דקות.
בורובקה הבקיע את הפנדל שלו, שלא הועיל לגלאדבך.
בקיץ 1987 עזב בורובקה את בורוסיה מנשנגלדבך לאחר שצבר 149 הופעות ליגה בהן הבקיע 11 שערים, וחתם בורדר ברמן.
כבר בעונתו הראשונה של בורובקה בורדר ברמן, הוא התחבר עם אוהדי הקבוצה שכינו אותו "הגרזן", עקב משחקו הקשוח.
בורובקה סייע לקבוצה לזכות באליפות הבונדסליגה, לראשונה מזה 23 שנים בעונת 1987/88, כאשר הבקיע את שער הניצחון של ברמן מול וולדהוף מנהיים, שהבטיח לברמן את האליפות כבר בחודש אפריל.
בעונות 1988/89 ו-1989/90 ורדר ברמן הפסידה בגמר הגביע הגרמני.
בגמר של 1988/89, בו הפסידה ברמן 1–4 לבורוסיה דורטמונד, בורובקה לא שותף.
בגמר של 1989/90, בו הפסידה ברמן 2–3 לקייזרסלאוטרן, בורובקה פתח בהרכב והוחלף בדקה ה-52 על ידי מנפרד בורגסמולר, כשהתוצאה הייתה 3-0 לקייזרסלאוטרן.
לאחר שתי אכזבות בגמרי הגביע, בעונת 1990/91 זכתה ורדר ברמן בגביע הגרמני, לאחר ניצחון על פ.צ.
קלן בבעיטות הכרעה לאחר ש-120 דקות הסתיימו בתוצאה 1-1. בורובקה הבקיע את הפנדל המנצח עבור ורדר ברמן.
בעונת 1991/92 היה בורובקה שותף לזכייה של ורדר ברמן בגביע אירופה למחזיקות גביע, לאחר ניצחון 0–2 בגמר על מונקו.
בעונת 1992/93 זכה בורובקה עם ורדר ברמן באליפות השנייה שלו בקבוצה, בפער של נקודה אחת מהסגנית באיירן מינכן.
בעונת 1993/94 זכה בורובקה עם ורדר ברמן בפעם השנייה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 1–3 בגמר על רוט-וייס אסן.
בורובקה נכנס במשחק זה כמחליף בדקה ה-84, במקומו של אנדראס הרצוג.
בתום עונת 1995/96 עזב בורובקה את ורדר ברמן עם חמישה תארים, לאחר שהבקיע שמונה שערים ב-239 הופעות ליגה.
לאחר שעזב את ברמן, בורובקה שיחק בטאסמניה ברלין, בהנובר 96 ששיחקה אז בליגה השלישית, שם שיחק רק חודש, ובווידזב לודז' מליגת העל הפולנית, עמה זכה באליפות, על אף ששיחק רק שמונה משחקי ליגה.
לאחר מכן שיחק במועדוני חובבים בגרמניה, עד פרישתו בשנת 2000. בנוסף, בורובקה החל לאמן מספר קבוצות חובבים, את חלקן הוא אימן במקביל להיותו שחקן.
לבורובקה שש הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, כולן בשנת 1988. בורובקה השתתף עם הנבחרת ביורו 1988 הביתי, בו הודחה הנבחרת בחצי הגמר לאחר הפסד 1–2 לנבחרת הולנד, ופתח בכל ארבעת המשחקים.
בשנת 2012 בורובקה הוציא אוטוביוגרפיה המתארת את חייו ככדורגלן, וסיפר בה שהתמכר לאלכוהול בתקופה ששיחק בורדר ברמן, ואף ישב במעצר בגין תקיפת אשתו, ממנה התגרש.
בשנת 1996 התנגש עם רכבו בעץ ואף ניסה להתאבד בבליעת כדורים.
בשנת 2000 שוכנע בורובקה על ידי חבריו להיכנס למכון גמילה מאלכוהול, ותהליך הגמילה עבר בהצלחה.
אליפות ליגת העל הפולנית: 1996/97
אולריך קלימן היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קלימן נולד ב-23 במרץ 1892 בלאנגנזאלצה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1911 התגייס קלימן לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-21, עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-26 במאי 1915 נפצע קלימן באחד הקרבות, ולאחר החלמתו הועבר לרגימנט המילואים ה-83, אולם באוקטובר נפצע שוב.
לאחר החלמתו חזר לרגימנט הדרגונים ה-21, וב-18 ביוני 1916 הועלה לדרגת אובר לוטננט.
לאחר המלחמה הצטרף קלימן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-15 באוקטובר 1935 מונה קלימן מפקד הגדוד הממונע ה-1, וב-1 במרץ 1936 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 בינואר 1938 מונה למפקד רגימנט הרובאים ה-3, וב-1 באוקטובר 1938 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 בנובמבר 1941 הועלה קלימן לדרגת גנרל מיור, וב-10 באפריל 1942 מונה למפקד הדיוויזיה הקלה ה-90 בצפון אפריקה.
ב-28 במאי 1943 מונה קלימן למפקד דיוויזיית הסער רודוס, וב-10 ביוני 1943 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
לאחר כניעת איטליה לבעלות הברית, הוטל על קלימן לנטרל את הכוחות האיטלקיים בים התיכון, והוא לחם נגדם בהצלחה בקרב רודוס.
ב-16 בספטמבר 1943 קיבל קלימן על פעולותיו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובאוקטובר אותה שנה הועלה לדרגת גנרל חיל השריון.
ב-18 בספטמבר 1944 מונה קלימן למפקד הקורפוס ה-91 בקרואטיה, וב-10 באוקטובר מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-4, שהיה חלק מהארמייה השמינית בהונגריה.
בסוף דצמבר 1944 מונה קלימן כמפקד זמני של הארמייה השמינית.
השתתף עם דיוויזיית הפאנצר פלדהרנהאלה במהלך המצור על בודפשט ונפל בשבי כוחות בעלות הברית בתום המלחמה.
בשנת 1947 שוחרר קלימן מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר קלימן באוברוזל, עד למותו ב-1 בינואר 1963.
אוּלריך מריה זיידל הוא במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק אוסטרי.
ב-2005 ישב בחבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-27 במוסקבה.
סרטו "ימי כלב" צולם במשך יותר משלוש שנים בתקופת הקיץ הלוהטת ביותר.
סרט זה זכה, בין השאר, בפרס הגדול המיוחד של חבר השופטים בפסטיבל ונציה 2001.
סרטו של אולריך זיידל "גן עדן: אהבה" היה מועמד לפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן ב-2012. סרט ההמשך, "גן עדן: אמונה", זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-69 בוונציה.
החלק האחרון של הטרילוגיה, "גן עדן: תקווה", הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-63 בברלין.
זיידל היה אמור להשתתף בפסטיבל הקולנוע ירושלים בשנת 2014, לצד השחקנית מריה הופשטטר שכיכבה בסרטיו המוקדמים, אך ביטל את הביקור עקב המצב הביטחוני.
אולריך זיידל גדל במשפחה קתולית.
למרות שבשלב מסוים רצה להיות כומר, הוא למד עיתונאות ודרמה באוניברסיטת וינה.
אחר כך, למד קולנוע באקדמיה לקולנוע של וינה, שבה יצר בשנת 1980 את סרטו הקצר הראשון One-Forty.
שנתיים אחר כך הפיק את הסרט הראשון שלו באורך מלא, "Der Ball" (הנשף).
אולריך זיידל אינו רואה את עצמו כקולנוען דוקומנטרי, וסרטים אחדים שלו משלבים לעיתים קרובות מציאות ובדיון.
אחדים מסרטיו צולמו במולדתו, אוסטריה.
גן עדן: אהבהגן עדן: אמונה גן עדן: תקווה
אולריקה אלאונורה, נסיכת דנמרק (בדנית: Ulrikke Eleonore af Danmark; 11 בספטמבר 1656 – 26 ביולי 1693), הייתה בתו של פרדריק השלישי, מלך דנמרק ואשתו של קרל האחד עשר, מלך שוודיה.
אולריקה אלאונורה נולדה ב-11 בספטמבר 1656 בקופנהגן, לפרדריק השלישי, מלך דנמרק ולסופיה אמליה מבראונשווייג-לינבורג, בתם של גאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג ואנה אלאונורה מהסן-דרמשטדט.
בשנת 1675 התארסה אולריקה אלאונורה עם קרל האחד עשר, מלך שוודיה, בניסיון להחליק איבה ארוכת שנים, אך מלחמת סקונה פרצה עד מהרה.
במהלך המלחמה, רכשה אולריקה אלאונורה מוניטין של נאמנות לשוודיה, על ידי כך שגילתה חיבה כלפיה שבויי המלחמה השוודים.
היא משכנה את תכשיטיה, כולל גם את טבעת האירוסין שלה, כדי לדאוג להם.
מעלותיה האישיות ומעשי הצדקה שלה בכל תקופת כהונתה כמלכה, גרמו לעם השוודי לחבב אותה וכך הם התגברו על הקשיים שנבעו ממוצאה הדני.
בדיוני המשא ומתן לשלום בין שוודיה לדנמרק שהתקיימו בשנת 1679, היו הנישואין בין קרל לבינה חלק מסדר היום והם אושרו ב-26 בספטמבר 1679, וב-6 במאי 1680 נערך טקס הנישואים שהיה קצר וצנוע.
קרל ואולריקה אלאונורה היו שונים זה מזה.
קרל אהב לבלות את זמנו הפנוי בציד וברכיבה, בעוד שאולריקה נהנתה מקריאה ומאמנות.
היא תיזכר בעיקר בשל פעילות הצדקה שלה.
פעילותה גם הייתה מוגבלת עקב מצב בריאותה הרופף ועקב הריונותיה הרבים.
קרל היה מלך מאוד פעיל ועסוק וכאשר הוא נעדר כדי לפקח על חייליו או כדי לבלות, הייתה אולריקה אלאונורה לעיתים קרובות בודדה ועצובה.
הנישואין עצמם נחשבו כמוצלחים, והמלך והמלכה חיבבו זה את זה.