tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מליסה ג'ונס – האנה טיילור, אישה בהריון ובזוגיות עם ליאם
קלווין דמבה – אנדי, אבי התינוק של האנה
ג'ושואה ג'יימס – ליאם באנר, הארוס של האנה
סוזאנה פילדינג – רות סטון, אחותה של בל, המאושפזת בכפייה
אדם ג'יימס – ניל בייקר, הגרוש של בל
איליין פייג' – הלן, ידידה ותיקה של הנרי וגייל
חיים (מימי) בן שושן (1 במרץ 1915 - 10 במאי 2002) היה מחלוצי צנחני היישוב במלחמת העולם השנייה, וממייסדי קיבוץ אייל.
בן שושן נולד ב-1 מרץ 1915 בעיר רוסה בבולגריה, בן לאברהם וחורסי, משפחה מסורתית ובעלת אמצעים אשר עסקה בגידול ומסחר בפירות.
כנער, נשלח ללמוד בבית ספר מקצועי בו הוכשר כמכונאי.
לאחר סיום לימודיו בתיכון התגייס לצבא הבולגרי ושירת כסבל וחובש בחיל הרפואה.
בשלהי 1940, בגבור שיתוף הפעולה בין ההנהגה הבולגרית לגרמניה הנאצית, החליט חיים לעלות לארץ באמצעות גרעין מכבי.
בינואר 1941 הוא הצטרף ל-300 יהודים בולגרים ועוד כ-500 עולים מרומניה כחלק מההעלייה הבלתי ליגאלית לארץ במסע מפרך שנמשך 45 ימים על גבי האוניה דרייאן 2, במהלכו הכיר את מי שלימים תהפוך לאשתו, כוכבת (סטלה).
בשל הדוחק והמחסור במים ומזון עגנה האונייה בנמל חיפה ולא נעשה ניסיון להעפלה לילית.
כל נוסעי האונייה נתפסו ונשלחו למחנה המעצר מזרעה שהוקם והופעל על ידי ממשלת המנדט מצפון לעכו, ושימש לכליאתם של אסירים ועצירים מנהליים.
במהלך השהייה התיידדו חברי הגרעין הבולגרים עם עצורים מגרעין גינוסר שנכלאו בכלא עכו.
לאחר שמונה חודשי מעצר הועברו העצורים למחנה המעצר בעתלית בו שהו במשך 11 חודשים נוספים.
לאחר שחרורם, פנו חיים וחבריו להכשרה חקלאית בת שנה במחנה גינוסר ושנה נוספת שהו בקיבוץ גבת והיו ממייסדיו של קיבוץ אייל.
במהלך שהותו בגבת במאי 1944, התנדב בן שושן להתגייס לשורות הצבא הבריטי ונבחר כאחד מתוך 37 מתנדבים ומתנדבות שנבחרו בקפידה, ביניהם חנה סנש וחביבה רייק להכשרתם כצנחנים, שיועדו לצנוח מעבר לקווי האויב באירופה הכבושה, בכדי להשיג מידע מודיעיני וחילוץ צוותי אוויר של בעלות הברית.
בנוסף, הצנחתם הייתה חלק ממאמץ ההטעיה הגדול שנועד לשכנע את גרמניה הנאצית שהפלישה של בעלות הברית תבוא מכיוון דרום אירופה.
בן שושן וחברי הקבוצה אומנו בידי הפלמ"ח ועברו קורס צניחה ברמת דוד בידי הצבא הבריטי.
בתום הכשרתו נשלח בן שושן וכמה מחבריו לקהיר שבמצרים להתכונן ולהמתין לקראת אישור ביצוע משימת שליחותו בבולגריה.
בקהיר הדריך וליווה את הקבוצה פרץ רוזנברג, ראשון צנחני היישוב.
לאור ההתקדמות של הצבא האדום לשטח בולגריה הוחלט על ביטול משימת הצניחה של חיים ובן זוגו, ובפברואר 1945 שוחרר משירות.
לאחר שחרורו הוא שב לקיבוץ גבת ושימש בתפקידים שונים במשק.
הוא נפטר בקיבוצו במאי 2002 לאחר מחלה.
חיים בן-דור (1 באפריל 1924 – 1 בינואר 1948) היה איש הפלמ"ח, שנפל בקרבות מלחמת העצמאות.
שכונת בן-דור בעיר נשר נקראה על שמו.
למד בבית החינוך לילדי עובדים בעיר, ולאחר מכן המשיך בלימודים בבית הספר המחוזי בקיבוץ יגור.
אז החל להיות פעיל בתנועת המחנות העולים.
התבלט כבעל כושר כתיבה והבעה.
סיים את לימודיו התיכוניים בקיבוץ גבעת השלושה ויצא עם קבוצה לקיבוץ בית השיטה.
בשנת 1942 התגייס בן-דור לפלמ"ח ושירת בו כשנה.
הידיעות על שואת יהודי אירופה גרמו לו לעזוב את הפלמ"ח ולהתגייס לשירות בצי המלכותי הבריטי.
לאחר סיום שירותו שם עבד זמן מה בתעשיית הקולנוע, במסגרת הפקת הסרט "בית אביו".
בשנת 1946 שב והתגייס לפלמ"ח.
הוא התאמן במקומות שונים בארץ ולבסוף בקיסריה ויגור, כדי להכשיר את עצמו לשירות בפלוגה הימית.
בעקבות טבח בתי הזיקוק בחיפה יצא הפלמ"ח לפעולת עונשין נגד הכפר בלד א-שייח' שליד נשר.
יחידתו של בן-דור לא נועדה להשתתף בהתקפה, אך כיוון שהיה מזועזע מהטבח התעקש והשיג אישור לצאת.
במהלך הפעולה, בשעות המוקדמות של 1 בינואר 1948, נפל בקרב.
באותה פעולה נהרגו עוד שני אנשי פלמ"ח.
חיים בן-דור נקבר בקיבוץ יגור.
אביו, העיתונאי יצחק בן-דור, מת חמישה חודשים אחרי מות בנו, לאחר שנפגע בהפגזה בירושלים.
שלוש שכונות בנשר נקראו על שם הנופלים בקרב בלד א-שייח' - חיים בן-דור, חנן זלינגר ועמוס גלילי.
שמו של בן-דור הונצח על גבי האנדרטה לחללי נשר במערכות ישראל, באנדרטה בקיבוץ יגור וכן ב"גן הבנים" בעיר תל אביב ובבית יד לבנים שם.
בשנות החמישים הוצב בנשר לוח זיכרון הנושא את שמותיהם של בן-דור וזלינגר, אך הוא נעלם בשנות ה-90 בעקבות עבודות בנייה באתר, ושב והתגלה בשנת 2016.
בשנת 1949 פרסמה הוצאת הקיבוץ הארצי ספר ובו מבחר מעזבונו הספרותי הרחב, שכלל שירים, סיפורים, תרגומים, מכתבים, כתבים עיוניים וביקורת ספרות.
כתבים משלו פורסמו גם במסגרת מפעל גווילי אש.
בספרו של חיים גורי, "הספר המשוגע", שיצא לאור ב-1971, מופיעה דמותו של "חמדורי" המבוססת על דמותו של בן-דור.
נולד בערך בשנת ה'תרכ"ד 1864. למד אצל רבי מרדכי סמדג'ה, ורכש גם השכלה כללית.
לאחר מות אביו, ייסד ישיבה בביתו ועמד ראשה, ואליה נקבצו תלמידים ממרחקים.
היה חבר במועצת הרבנים בתוניס, וגם במועצת הנהגת הקהילה.
נודע בפעולות החסד הרבות שעשה.
שיקם את ישיבת "חברת התלמוד" בתוניס (מיסודו של הרב שלמה דאנה), והציל אותה מסגירה.
נתמנה לרבה הראשי של תוניסיה לאחר פטירתו של רבי דוד כטורזה בשנת 1940 (הת"ש).
בזמן מלחמת העולם השנייה לחם ברזיסטנס, אף על פי שהיה אז קרוב לגיל 80. על כך זכה במדליית הרזיסטנס, וכן עוטר באות לגיון הכבוד.
שימש בתפקיד עד פטירתו בכ' בסיוון ה'תש"ז (1947).
בשנת 2021 הועלו עצמותיו לקבורה בבית הקברות הישן בלוד
בעיר תוניס היה בית כנסת על שמו.
חיים בן-מנחם היה המנכ"ל הראשון של משרד הדואר הממשלתי בישראל.
בן-מנחם שירת בש"י (שירות הידיעות) של ההגנה.
במסגרת תפקידו הפעיל גורמים לטובת איסוף מודיעין בין היתר באמצעות צילום מברקים שנשלחו אל הנציב העליון ארתור ווקופ.
בן-מנחם היה ראש הש"י בירושלים וב-1947 נפתחה שלוחת ש"י חו"ל בפריז בראשותו.
בעת שירותו בפריז פנה בן-מנחם לממונה עליו שאול אביגדור בשאלה אם נדרש לחבל בהפלגת אלטלנה ונענה בשלילה.
ב-1952 מונה למנכ"ל הראשון של משרד הדואר וכיהן בתפקיד עד 1964, הכהונה הארוכה ביותר של מנכ"ל במשרד התקשורת.
בתקופתו פעל בן-מנחם לחתימת הסכמים בארצות הברית ואירופה להבאת מכשירי טלפון רבים על מנת לתת מענה לביקושים, וכן חנך סניפי דואר חדשים ואתרי שידור.
הרב חיים בלייח (ה'תקצ"ג 1833 – ה' כסלו ה'תר"פ, 28 בנובמבר 1919) היה אב בית הדין ורבה של תלמסאן שבאלג'יריה, ומגדולי רבני ופוסקי אלג'יר בעת החדשה.
כמו כן, התפרסם כבלשן, ומשורר עברי במאה ה-19 וה-20. תמך בתנועה הציונית, והשתתף בקונגרס הציוני.
אודות מקור שם המשפחה, מציע רבי יוסף משאש שמקור המשפחה היה מבבל ליד נחל הסמוך לנהרדעא ששמו 'בלייח'.
למד אצל רבי שלמה שוראקי ורבי יהודה לאסקאר, וכן הושפע מסבו רבי חיים קצבי.
כמו כן למד בישיבתו של רבי אברהם אנקווא והיה לתלמידו המובהק.
חברת הלימוד הייתה מצומצמת ומנתה ארבעה תלמידים בלבד.
בשנת ה'תרכ"ו, התמנה לדיין הקהילה.
בהמשך עמד בראשות הישיבה בעיר, בין תלמידיו ידועים הרב אליהו בן גיגי (רבה של סעידא), והרב צמח אמסלם רבה של רזיליאן, הרב יוסף אלנקאוה.
בשנת תר"ן, בהגיע המשכיל יעקב גולדמן לתלמסאן, והתפעל מבקיאותם של אנשי העיר בלשון העברית, הטיף להקים אגודת חובבי עברית בעיר.
הרב חיים הוציא לפועל את מבוקשו של יעקב, וביוזמתו נוסדה האגודה "בית יעקב" על שמו של יעקב.
עם הגעת ההשכלה לאלג'יריה, המצב הרוחני באלג'יריה החל לרדת, עד שנסגרו ישיבות רבות.
רבי חיים שחשש מפני העתיד הרוחני של יהודי תלמסאן, חיפש רב ומורה שיסכים ללמד בישיבה חדשה שתוקם.
בקיץ של שנת ה'תרנ"ז פגש רבי חיים ברבי דוד הכהן סקאלי, וביקש ממנו להתמנות לראש ישיבה בעירם.
הרב דוד הסכים מייד, ורבי חיים ארגן באופן מיידי קבוצה של שנים עשר תלמידים שלמדו אצל רבי דוד.
הישיבה התקיימה במשך כשלוש שנים עד לשנת ה'תר"ס.
רבי חיים התאלמן מאשתו בשנת תרנ"ט.
נפטר בתלמסאן בה' כסלו ה'תר"פ.
שני בניו המפורסמים הם רבי אברהם שהיה רב באוראן, ורבי מנחם שהיה רב בתלמסאן.
תלמידו המובהק הוא היה רבי יצחק שוראקי.
רבי חיים השפיע באופן ניכר על כלל חכמי אלג'יריה ובייחוד בקרב חכמי העיר תלמסאן.
לדוגמה, לקח חלק בפולמוס הגדול אודות כשרותם של מצות המכונה, ותמך בתלמידו הרב אליהו בן גיגי שעמד בראש עמדת המכשירים.
לגודל הפולמוס ערך תלמידו הרב אליהו בן גיגי, ספר 'קול צעקת הרועים' בה הוא משיב על טענות החכמים האוסרים שבראשם עמדו הרב חיים יוסף מאמן והרב רפאל חיים משה בן נאים (הרחמ"ן), אשר קודם לכן ערך האחרון ספר 'קול תחנה - קול טחנה' המצדד לפסול את כשרות מצות המכונה.
פסקיו מצוטטים בקרב חכמי אלג'יריה, הבולט מביניהם הוא רבי יוסף משאש שציטט ממנו למעלה ממאה וחמישים אמרות הלכתיות.
רבי חיים התפרסם כמומחה לשאלות בהלכות גיטין, והיווה כתובת כללית בקרב רבני אלג'יר בנושא זה.
רבי חיים התכתב גם עם חכמי ארץ ישראל והמזרח, כדוגמת רבי רחמים יוסף פרנקו ורבי רפאל מאיר פאניז'יל.
התכתבות בולטת עמהם הייתה בעניין הפקעת הקידושין.
לטענת רבי חיים גם בזמננו, ישנה סמכות לבית הדין לתקן תקנה שהעובר עליה - יופקעו קידושיו.
פסיקה ייחודית של רבי חיים נחשפה על ידי הרב יוסף משאש, לפיה בזמנינו אין צורך בעירוב חצירות, משום שאין רשות הרבים (מן התורה) בזמן הזה.
הרב התמודד עם מצב החילון שהתגבר באלג'יר, וכלשונו: "כמה מחללי שבתות נמצאו בינינו לחלל שבת בפרהסיא ששקולה ככל התורה כולה...
אשר רבו כמו רבו מחללי שבת ופורקי עול התורה...
ולא נשאר בנו רק אדם מעיר ושנים במשפחה ההולכים בתורת ה'".
לאור מצב זה, נשאל הרב בסוגיות הלכתיות שונות שהתחדשו בעקבות החילון.
למשל, היקל לגייר נוכריות שנישאו ליהודים, וסבר ש"מקבלים לכתחילה כל מי שבא להתגייר".
תשובתו להקל הייתה סעד וסמך לחלק מרבני אלג'יר אחריו שהורו להקל בסוגיה זו.
פתח השער - בשנת ה'תרס"ב, הוציא לאור את הספר "שער כבוד ה' " לרב אפרים אנקווה, וכתב פירוש מקיף הנקרא 'פתח השער'.
ספר על חכמת הדקדוק - חיבור אבוד.
שאלות ותשובות - חיבור אבוד.
שו"ת חיים ביד הוא ספר תשובות שהשיב רבי חיים פאלאג'י לשואליו בנושאים השייכים לחלק יורה דעה בטור ובשולחן ערוך.
רוב הספר נכתב בעודו לומד ומלמד בישיבה שייסד הגביר אלעזר הילל בכר מנוח.
שם הספר נגזר משם המחבר ומנושא הספר ( י"ד=יורה דעה), וכן מהפסוק , אותו מפרש רבי חיים בחמש צורות בהקדמתו.
הספר מכיל תשובות העוסקות, על פי הסדר, בהלכות שחיטה, הלכות תערובות, הלכות בישולי גויים, יין נסך, הלכות עכו"ם, הלכות חוקות הגויים, רבית, נידה, מקואות, נדרים ושבועות, כבוד רבו ומורה הוראות, הלכות צדקה, מזוזה, נידוי וחרם, אבלות, ותקנות.
ייחודי בספר הוא סימן קכ"ה, הקדיש החבי"ף לרשימות קצרות שערך בנושא אבילות, על פי סדר הא'-ב'.
בספר מספר תשובות בולטות וכאלה אשר זכו להדים בספרי הפוסקים האחרונים, וביניהם רבי יוסף חיים מבגדאד, רבי עובדיה יוסף ועוד.
בספר שאלות שנשאל מאת רבנים מרחבי העולם, כגון רבי אפרים זלמן מרגליות, רבי רבינו יום טוב דאנון, מן העיר קסבה, שליד איזמיר, רבי מנשה מטלוב סתהון מארם צובא ועוד.
רבי חיים ביז'ה (או ביג'ה; "הרב חיים עד העולם" על שם ספרו) היה רבה של טירה .
נולד בסלוניקי בשנת ה'תקס"ה לרבי יצחק ביז'ה, מטובי העיר בטירה, את תורתו הביא רבי חיים בספריו.
נישא לבתו של רבי יעקב קאנייאס, מעסקני הקהילה ומטובי העיר.
כשהגיע רבי חיים לטירה מונה להיות אחראי על השחיטה וכשליח ציבור.
ובשנת ה'תק"ץ התמנה לדיין ולרבה של העיר, בתפקידים אלו כיהן במשך כחמשים שנה, עד לפטירתו.
במסגרת תפקידיו שימש גם כדרשן, אך בשל נסיבות שונות לעיתים כיבד את רבי משה קורקידי שהיה ר"מ בעיר לשאת את הדרשות במקומו.
בשנת ה'תרל"ב ניצב בראש הרבנים מעירו אשר חתמו על קונטרס בשם "יצב גבולות", בו נקבע כי הכסף שנתרם לקופת רבי מאיר בעל הנס לא יועבר לנזקקי הערים השונות בארץ ישראל, למעט אלו שבטבריה, בה מצוי קבר רבי מאיר בעל הנס.
ייסד בטירה את ארגון הצדקה "חסד ואמת" שהכנסותיו הוקדשו עבור תחזוקה ושמירה על בית העלמין בעיר שהיה עד אז מוזנח.
הוא ייסד ארגון צדקה נוסף ממנו ניתנו כספים מדי שבוע לאלמנות ועניים.
רבי חיים פאלאג'י מזכיר בספריו את הרב ביז'ה פעמים רבות; תשובות הלכתיות של הרב מופיעות בספרי החבי"ף, בנושאים: הפסק ברוך הוא וברוך שמו למי שמכוון לצאת בתפילת שליח הציבור, תקיעות שופר בתפילת הלחש ובענייני ספקות בכתיבת גיטין.
נשא ונתן בהלכה גם עם רבי נסים חיים מודעי.
רבי נסים אברהם אשכנזי כינה את הרב ביז'ה: .
נפטר בי' בטבת התרמ"א ונטמן בטירה.
נספד על ידי רבי אברהם פאלאג'י, שכתב עליו:
בניו היו רבי שמואל, שהיה ש"ץ בטירה, רבי אליה שהיה שוחט בעיר ורבי יוסף.
לספר הסכמה מרבה של אזמיר, הרב אברהם פאלאג'י.
את הספר הגיה והוציא לאור רבי חיים בכר יעקב אלבעלי.
החיבור נדפס מחדש בפתח תקווה תשס"ח, ובירושלים תשפ"א.
חיים במנוסה הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2021 בבימויו ובכיכובו של שון פן.
בסרט משחקת בתפקיד ראשי בתו של פן, דילן.
הסרט הוקרן בבכורה בתחרות בפסטיבל קאן 2021. הוא שוחרר ב-20 באוגוסט 2021 על ידי יונייטד ארטיסט, וזכה לביקורות מעורבות מצד המבקרים.
בתו של נוכל רמאי נאבקת להשלים עם עברו של אביה, הכרוכה בתפיסה הרביעית בגודלה של שטרות מזויפים בתולדות ארצות הברית, כמעט 20 מיליון דולר.
הסרט מבוסס על סיפור אמיתי המתואר בספרה של ג'ניפר פוגל משנת 2004, Flim-Flam Man : A True Family History.
דילן פן - ג'ניפר פוגל
ג'דין ריילי - ג'ניפר כמתבגרת
אדיסון טימק - ג'ניפר בילדותה
שון פן - ג'ון פוגל
קתרין ויניק - פטי ווגל
ג'וש ברולין - הדוד בק
הופר פן - ניק ווגל
בקהאם קרופורד - ניק כילד צעיר יותר
רג'ינה קינג - מרשל בלייק
נורברט ליאו בוץ - דוק
דייל דיקי - סבתא מרגרט
אדי מארסן - מר עמנואל
במרץ 2012, theplaylist.net דיווח על התעניינותו של פן בהפקת הסרט המבוסס על הרומן Flim-Flam Man עם אלחנדרו גונזלס איניאריטו שהופקד על הבימוי.
במרץ 2019 פורסמה מודעת ליהוק לסרט, כאשר הצילומים אמורים להתחיל בוויניפג, קנדה.
הצילומים החלו ביוני כשהצוות כולל את פן וילדיו דילן פן והופר פן.
ג'וש ברולין, מיילס טלר וקתרין וויניק היו גם הם בין צוות השחקנים שלוהקו.
ביולי 2019 לוהק ג'יימס רוסו לתפקיד בסרט.
ב-1 באוגוסט 2019, סצנות צולמו בקמפוס " פורט גארי" של אוניברסיטת מניטובה.
ב-6 בספטמבר 2019, הצילומים התקיימו ב-Piedras Blancas במחוז סן לואיס אוביספו, קליפורניה.
הסרט הופק על ידי ויליאם הורברג, ג'ון קיליק ופרננדו סוליצ'ין.
בראיון למגזין Deadline Hollywood בפסטיבל קאן 2021, פן אמר כי הוא חשב בתחילה שזה יהיה משהו שהוא עשוי לשחק בו, אבל לאחר קושי לבחור את הבמאי הנכון לפרויקט הוא לקח על עצמו את התפקיד.
זהו הסרט הראשון בבימויו של פן בו הוא גם מופיע.
הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסיטבל קאן ביולי 2021. לפני הפסטיבל, מטרו גולדווין מאייר רכשה את זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית, כשהיא מתכננת להוציא אותו מאוחר יותר באותה שנה באמצעות המיזם המשותף שלהם, יונייטד ארטיסט.
הוא הוקרן לראשונה ב-20 באוגוסט 2021. הסרט היה אמור לצאת ב-13 באוגוסט, אך הקרנתו נדחתה כדי להימנע מהתחרות עם יציאת הסרט ריספקט של חברת MGM.
הפסקול של הסרט כולל מוזיקה מקורית מאת אדי ודר, גלן הנסרד וקאט פאוור.
הסינגל הראשון, "My Father's Daughter" סעמן את הופעת הבכורה המוזיקלית של בתו בת ה-17 של וודר, אוליביה, שגם שרה את שיר "יThere's a Girl".
האלבום בן שלוש עשרה הרצועות יצא ב-20 באוגוסט 2021.
הרב חיים בירדוגו (ט"ו בתשרי ה'תרכ"ג, 1862 - כ"ז בשבט ה'תש"ד, 1844) היה ראש ישיבת 'בית אל ועץ חיים' במקנס בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה העשרים.
נולד במקנס לאימו מרת מזל-טוב ולאביו ר' אברהם שהיה מעשירי העיר ומלומד.
בגיל 15 נכנס ללמוד בישיבתו של רבי חיים משאש.
התחתן בגיל 17. בהיותו כבן 25 שימש כראש ישיבה גדולה בעיר.
מתלמידיו נמנים המנהיגים הרוחניים של יהדות מרוקו, כדוגמת רבי ברוך אברהם טולידאנו, רבי רפאל ברוך טולידאנו רבי יוסף משאש, רבי אהרן בן חסין, רבי משה אזוגי, ועוד.
בקיץ ה'תרע"ב (1912), יזם רבי זאב הלפרין ישיבות מסודרות במקנס, או אז התמנה רבי חיים בירדוגו לראש ישיבת 'בית אל ועץ חיים' שהייתה ישיבה לחכמי העיר.
בישיבה הנהיג תוכנית לימוד מגוונת שכללה לימוד התלמוד עם הראשונים, וכן לימוד טור ובית יוסף ושולחן ערוך ונושאי כלים.
וכן בערבים למדו משנה תורה לרמב"ם.
בישיבה זו למדו את כל הש"ס.
מבין רבני הישיבה נמנו רבי אהרן אסודרי, רבי יצחק סבאג, רבי מרדכי עמאר ועוד, שהיו בעצמם תלמידיו.
במקביל כיהן כסופר בית הדין של העיר.
נפטר ונקבר במקנס בכ"ז שבט ה'תש"ד בהיותו כבן 81 שנים.
כתב חידושים על הש"ס והמקרא, אך רובם אבדו.
נותרו מספר חידושים לחומש בראשית, שנדפסו כנספח לספר 'מקוה המים' לרבי יהודה בירדוגו.
חיים בר-לב (ברוצלבסקי; 16 בנובמבר 1924 – 7 במאי 1994) היה הרמטכ"ל השמיני של צבא הגנה לישראל, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
חיים ברוצלבסקי נולד ב-1924 בווינה שבאוסטריה, לדבורה בת יצחק וילקונסקי ולמנחם ברוצלבסקי, כילד האמצעי מבין שלושה.
בגיל ארבע עברה משפחתו לעיר זאגרב שביוגוסלביה (בימינו בירת קרואטיה), שם גדל.
אביו נמנה עם בכירי תעשיית הטקסטיל ביוגוסלביה.
בשנת 1939, בגיל 14, עלה לבדו לארץ ישראל ולמד במקווה ישראל.
שנתיים לאחר מכן עלו גם שאר בני משפחתו.
בשנת 1942 התגייס לפלמ"ח וזכה לכינוי "כידוני" או "הכידון".
שימש מפקד כיתה בנען ומפקד מחלקה ברמת הכובש ובבית הערבה.
בשנת 1946 התמנה למפקד פלוגה ד' בפלמ"ח, ופיקד על הפעולה לפיצוץ גשר אלנבי במסגרת ליל הגשרים.
פלוגתו שבה לבסיסה בעין חרוד והקיבוץ היווה יעד מרכזי לבריטים במסגרת השבת השחורה ואלו פשטו על הקיבוץ וחיפשו את חיילי הפלוגה.
בר-לב ניצל ממאסר בזכות שטען שגילו הוא 16 (כשלמעשה היה בן 21).
ב-1948 התמנה למפקד הגדוד השמיני של הפלמ"ח שהשתייך לחטיבת הנגב ומפקדתו הייתה בצאלים.
שנה אחר כך התמנה לקצין המבצעים של החטיבה.
באותה שנה פיקד על הגדוד התשיעי של חטיבת הנגב במבצע חורב במלחמת העצמאות.
במהלך מבצע זה כבש הגדוד בפיקודו את מתחם אום כתף, מוצב שהשתרע לאורך של 3.5 קילומטר, במהלך קרב קשה שנמשך במשך לילה שלם, וכלל שורה של הסתערויות על המתחם המצרי.
בהתאם לתוכנית שהגה בר-לב הצליחה פלוגה מן הגדוד השביעי בפיקוד אברהם אדן לכבוש את המוצב, לאחר שהפתיעה את מגיניו ותקפה את המוצב מכיוון המצוק שנחשב בלתי עביר, ולאחר מכן חבר לגדודו של בר-לב.
בעקבות השתתפותו בכנס הפלמ"ח ב-1949, בניגוד לפקודות, הועמד בר-לב לדין משמעתי וקיבל נזיפה חמורה מהרמטכ"ל יעקב דורי.
ב-1952 מונה בר-לב לראש מטה פיקוד הצפון.
ב-1953 עבר קורס טיס מקוצר למטוס קל.
ב-1954 פיקד על חטיבת גבעתי הראשונה, ב-1955 הוטל עליו תכנון מבצע להסרת הסגר שהטילו המצרים על ים סוף ובר-לב נתן לו את שם הקוד "עומר" על שם בנו.
בהכנות למבצע התגלה שחסר מידע על עבירות הצירים ולשם כך יצא לפועל בפיקודו של בר-לב מבצע ירקון, סיור מקדים שנועד לבחון את צירי הגישה בסיני, הסיור עלה בהצלחה אך מבצע עומר נדחה.
בר-לב נשלח לקורס מפקדי גדודים באנגליה יחד עם אברהם יפה, ובמאי 1956 מונה לראש מחלקת ההדרכה.
במבצע סיני קבל מינוי חירום של מפקד חטיבה 27, חטיבת מילואים באוגדה 77, אחת משתי האוגדות הראשונות של צה"ל שהוקמה זמן קצר קודם למערכה.
ביולי 1957 מונה למפקד גייסות השריון ובאוקטובר 1958 קודם לדרגת אלוף.
ב-1961 יצא ללימודי מנהל עסקים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
ב-1 בינואר 1964 מונה לראש אג"ם במטה הכללי.
במאי 1966 יצא להשתלמות בצרפת, הוזעק ממנה בתקופת ההמתנה למלחמת ששת הימים, וב-1 ביוני 1967 מונה לסגן הרמטכ"ל.
על המלחמה הצפויה אמר לידידיו: "נכה אותם מהר, חזק, ובאופן אלגנטי".
ב-1 בינואר 1968 התמנה לרמטכ"ל.
בעקבות פעילות מלחמתית לאורך תעלת סואץ בחודשים ספטמבר-אוקטובר 1968, בנתה ישראל לאורך התעלה קו המעוזים שבו כשלושים מוצבים מבוצרים, עמידים בפני התקפות ארטילריה.
מערך הגנה זה תוכנן בידי אלוף פיקוד הדרום, ישעיהו גביש, ומפקד הכוחות המשוריינים בסיני (עוצבת סיני), אלוף אברהם אדן, ונקרא בשם "קו בר-לב", על-שם הרמטכ"ל, שתמך בהקמתו.
במהלך כהונתו כרמטכ"ל, היה בר לב מזוהה עם המערך ודאג לקדם מפקדים המזוהים עם הימין כדוגמת אריק שרון לתפקידים בכירים יותר על מנת שלא יפרשו מצה"ל ולא יצטרפו למפלגת גח"ל בבחירות 1969.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, ב-6 באוקטובר 1973 חזר לשירות מילואים פעיל (במקביל להיותו שר בממשלה).
בימיה הראשונים של המלחמה היה יועץ לאלוף פיקוד הצפון, יצחק חופי, וב-10 באוקטובר מונה ל"נציג הרמטכ"ל בחזית דרום" - בפועל, מפקד חזית הדרום - בעקבות תפקודו הכושל של אלוף פיקוד הדרום, שמואל גונן (גורודיש), בימי הלחימה הראשונים.
הצליח לייצב את החזית, והרים תרומה חשובה לבלימת המתקפה המצרית ולמעבר למתקפה.
ב-5 במרץ 1972 התמנה לשר המסחר והתעשייה וכיהן בממשלות גולדה מאיר ויצחק רבין, אף שלא היה חבר כנסת.
ב-1976 התקבלה הצעת החוק שיזם חוק בית הספר החקלאי מקוה ישראל לשימורו ההיסטורי.
בר לב הוא בוגר המוסד ולימים תשכון בו גם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
בשנת 1977 נבחר לכנסת התשיעית מטעם המערך, וכיהן בכנסת עד 1992. בשנים 1978 – 1984 כיהן כמזכ"ל מפלגת העבודה.
בר-לב כיהן כשר המשטרה בין השנים 1984–1990 בתקופת ממשלות האחדות הלאומית של שמעון פרס ויצחק שמיר, ופרש יחד עם שרי מפלגת העבודה מן הממשלה ב-15 במרץ 1990. לאחר ניצחון מפלגת העבודה בראשות רבין בשנת 1992 מונה לשגריר ישראל בחבר המדינות, וכיהן בתפקיד עד לפטירתו ב-7 במאי 1994 ממחלת ניוון שרירים.
נטמן בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
נישא ב-1949 לתמר, בתו של ישראל מהרשק, חברת הפלמ"ח, ואב לבת ובן.
בתו, זהר, הייתה נשואה לדורון נשר ולהם בן אחד.
בנו הוא אלוף-משנה במילואים עמר בר-לב, בעברו מפקד סיירת מטכ"ל והשר לביטחון הפנים מטעם מפלגת העבודה.
התגורר ברמת השרון, בשכונת נווה מגן שאוכלסה בעיקר על ידי קצינים בכירים בצה"ל.
בר-לב היה ידוע בדיבורו האיטי והשקול ובקור רוחו.
כאשר חזר מביקור מדיני בצרפת בתקופת הכוננות שלפני מלחמת ששת הימים, כשרבים בצמרת הצבאית והמדינית חששו מפני תוצאות המלחמה הצפויה, הוא אמר על תוצאותיה, הצפויות לדעתו, את האימרה המפורסמת "נכה אותם חזק, מהר ובאופן אלגנטי".
על שמו נקראו מחנה בר-לב שבו שוכן מטה זרוע היבשה, הסמוך לקריית מלאכי, פארק תעשיות בר לב ליד מושב אחיהוד, רחובות רבים בערי ישראל (כגון דרך בר-לב בירושלים), גינה בחולון, בית ספר מקיף ח' בראשון לציון, בית חינוך (יסודי) בפתח תקווה, חטיבת ביניים בכפר סבא ושכונה במזכרת בתיה.
רבי חיים בן עֲטַר (גם בְּן עֲטַאר או אִבְּן עטר; נודע בכינוי אור החיים או אור החיים הקדוש על שם ספרו; 2 באוגוסט 1696, ד' אב ה'תנ"ו; סלא, מרוקו – 7 ביולי 1743, ט"ו בתמוז ה'תק"ג, ירושלים) היה מגדולי פרשני המקרא בתקופת האחרונים, פרשן התלמוד, מקובל ופוסק הלכה.
יצירתו הידועה ביותר היא הספר "אור החיים" – פירושו לתורה.
את מרבית שנותיו, כארבעים שנה, חי במרוקו.
בתקופה זו היה מוכר בעיקר בקרב יהודי מרוקו.
בגיל 43 עלה לארץ ישראל עם שתי נשותיו וחבורת תלמידים שהתכוונה להקים בארץ ישראל ישיבה, תוך כדי שהוא קורא ליהודים שפגש בדרכו להצטרף לעלייתם.
במסעו לארץ ישראל עבר דרך איטליה, ובה הדפיס את ספריו, שהקנו לו את שמו בפזורה היהודית כולה, כולל באירופה.
לאחר תקופת נדודים בצפון ארץ ישראל, השתקע בירושלים, ובה הקים את ישיבתו, מדרש כנסת ישראל.
נפטר כשנה לאחר בואו לירושלים, בקיץ 1743, בגיל 47.
רבי חיים בן עטר נולד בשנת ה'תנ"ו (1696) בסלא (המוכרת בפי יהודי מרוקו בשם סאלי) שבמרוקו.
אביו, רבי משה עטר (נפטר בתק"א), נודע כדרשן ובעל ידע בתחום האגדה, והיה נכדו של רבי חיים בן עטר "הזקן", מחכמי מרוקו (ה'ת' - ה'ת"פ בערך).
משפחת בן עטר השתייכה לקהילת המגורשים, ואבותיה היו בין מגורשי ספרד שהשתקעו במרוקו.
פירוש השם 'עטר' הוא בושם או בַּשָּׂם (רוכל בשמים).
בגיל צעיר, עוד בטרם מלאו לו תשע שנים, החל ללמוד תורה מפי סבו, רבי חיים הזקן, שעל שמו הוא נקרא.
בילדותו נדדה המשפחה פעמיים למקנס, פעם אחת במסגרת ניהול עסקי המסחר של המשפחה, ופעם אחרת בעקבות מצב ביטחון הפנים המעורער.
בשנת תס"ה (1705), בעקבות שורה של אירועים על רקע לאומני במרוקו שתחת שלטונו של המלך אסמעיל, וירידה במצבם הכלכלי של יהודים רבים בסביבתם, עקרה המשפחה באופן זמני מסלא למקנס, שבה היה מצב היהודים יציב יותר.
במקנס התארחו בביתו של הרב משה די אבילה, ויצרו היכרות עם משפחתו.
בתקופה זו נישאה אחותו של חיים בן עטר לשמואל די אבילה, לימים רב מפורסם, דיין ומחבר ספרים.
בשנת תס"ח (1708) שבו בני משפחת בן עטר לעיר סלא.
בסלא נישא לפאצוניה, בת קרובו העסקן העשיר רבי משה בן עטר.
בשנים שלאחר נישואיו למד בבית חמיו, ועמד בראש ישיבה מקומית.
בישיבה זו למדו תלמידים רבים והיא התקיימה עד עזיבתו את העיר בערך בשנת תצ"ו.
יש הסבורים כי בתקופת ישיבתו בסלא לא היה רבי חיים בן עטר מוכר בקרב אליטת החכמים המקומית ונחשב לאיש פשוט.
מנגד מצוטטת התבטאות חריגה של רבני העיר, בהסכמתם לספרו הראשון: , תיאור לא שכיח; וקיימת סברה כי כבר בתקופה זו התפרסם שמו בכל עריה המרכזיות של מרוקו.
לימודיו בישיבה זו היוו כנראה בסיס לחידושיו בספרו "חפץ ה'" על מסכת ברכות, מסכת שבת, מסכת חולין ומסכת הוריות, שאותו הדפיס באמסטרדם בשנת תצ"ב (1732).
רבי חיים בן עטר התפרסם בסלא גם כדרשן.
הוא נהג לשאת שתי דרשות יומיות באחד מבתי הכנסת בעיר, ונחשב לדרשן מוצלח.
בנוסף, שימש כגבאי צדקה, וטרח רבות לדאוג שכל עשירי העיר יתרמו למגביות שערך עבור העניים.
אגדה רווחת הכרוכה בעיסוקו זה, מספרת כי פעם בימי רעב השיג כמות קטנה של בשר לחלוקה לחכמים צעירים, וסירב למכור מהבשר לאדם אמיד שלא מצא בשר למכירה.
הלה גידף את אחד החכמים הצעירים; לאחר שמת באופן פתאומי סמוך לזמן זה, תלה רבי חיים בן עטר את מותו בו, וגזר על עצמו גלות.
יש המסבירים לאור אגדה זו עדויות להימצאו בערים שונות במרוקו בתקופה זו, על אף שביתו ומשפחתו היו בסלא.
מאחר שלא נולדו לו בנים (אלא רק בנות), נשא רבי חיים בן עטר בשלב מסוים אישה נוספת בשם אסתר בת מאיר ביבאס.
סביר להניח שהיה זה כעשר שנים לאחר נישואיו הראשונים.
פאצוניה ואסתר חיו עמו עד פטירתו בירושלים.
בשנת ה'ת"פ (1720) בערך נפטר אבי המשפחה רבי חיים בן עטר הזקן, שהיה עד פטירתו רבו הקרוב של נכדו.
בשנים שלאחר פטירתו הורע גם מצבה הכלכלי של המשפחה; בשנים 1721–1723 שררה בצורת בכל רחבי מרוקו, ויוקר המחיה עלה, מה שהוסיף לערער את פרנסת המשפחה.
משה בן עטר, חמיו של רבי חיים בן עטר, היה אדם עשיר ומוכר, וקיים קשרים עם בית המלוכה.
מולאי איסמעיל, מלך מרוקו באותה עת, נודע באכזריותו נגד נוצרים, אך כלפי היהודים גילה אדישות.
אף שלא רדף בפועל את היהודים, לא מנע השפלות ופוגרומים עממיים שהתרחשו נגדם בדרום מרוקו בתקופת שלטונו, ואף הטיל על הקהילות היהודיות, ואף על מקורביו מקרב היהודים, מיסים רבים.
בשנת 1722 הושלך משה בן עטר לכלא בעקבות הלשנה עליו, ושוחרר תמורת תשלום כופר כספי גבוה.
בראשית 1723 נפטר נגיד יהדות מרוקו, רבי אברהם מאימראן, שהיה מקורב למלך ושימש כמתווך בינו לבין קהילות יהודי מרוקו.
לאחר פטירת אחיו משה מאימראן באותה שנה (בתשרי תפ"ד), התמנה בן עטר לנגיד.
בחודש אדר ה'תפ"ד (1724) חרץ המלך את דינו של משה בן עטר לשריפה, אך המיר את העונש לקנס כספי.
זמן קצר לאחר מכן לקה בליבו ומת.
למעשה, עם מותו של חמיו, איבד רבי חיים בן עטר את מקור הכנסתו היחיד.
גם מירושת חמיו לא נותר בידיו דבר.
שורה של סכסוכים משפטיים קשים עם מוסלמים שעמדו בקשרי מסחר עם חמיו ולאחר מותו באו בתביעות שונות, ועם אנשים מהקהילה היהודית, כילו את כל הכסף שהשאיר אחריו.
בעטיו של אחד הסכסוכים הלשין עליו פלוני לשלטונות, והוא ישב במאסר תקופה קצרה.
במקביל המשיכו אנשי המלך לדרוש ממנו מיסים לפי אומדן הרכוש המקורי של חמיו, אף שכבר לא היה בידיו.
מחלוקת כספית נוספת נוצרה בין רבי חיים ואביו רבי משה בן עטר לבין בני משפחת ביבאס: מחסן שהיה שייך לאדם בשם שמואל כהן נרכש בשותפות על ידי משה בן חיים בן עטר, ובן דודו משה בן שם טוב בן עטר.
הם הפכו אותו לבית כנסת שנקרא "צלאת בן עטר", ומינו את הרב יעקב ביבאס לחזן קבוע ולדרשן.
בתמורה נקבע כי הכנסות בית הכנסת מתרומות וכדומה יהיו של ביבאס.
לאחר פטירתו המשיכו את ההסדר בניו, רבי חיים ורבי יוסף ביבאס.
לאחר פטירת משה בן שם טוב בן עטר והתערערות מצבה הכלכלי של המשפחה, ביקשו רבי חיים בן עטר ואביו להפסיק את ההסדר.
בני ביבאס סירבו, והסכסוך שהתפתח הגיע לבוררות בפני דיינים שונים מחכמי פאס ומקנס.
בני משפחת ביבאס הצליחו להשיג את תמיכתו של רבי יהודה בן עטר, מגדולי חכמי יהדות מרוקו, אך לא הצליחו לגייס את תמיכתם של רבי משה בירדוגו (המשבי"ר) ושל רבי יעקב אבן צור (יעב"ץ), שתמכו בבני משפחת בן עטר.
בני ביבאס טענו שכוונתו של רבי חיים בן עטר אינה לשם שמים, שהוא רודף כבוד ואוהב לדרוש ברבים, ולכן מנסה לנשלם מתפקיד הדרשן המקומי.
אף שמאבקם כפי הנראה לא צלח, נראה שרוב רבני פאס תמכו בבני ביבאס.
רבי חיים בן עטר התייחס לפרשת ביבאס ברמיזה בהקדמת ספרו "חפץ ה'": "שללו ממני כל אשר חנני ה', כוחי והוני, מעת פטירת אדוני חמי...
הנגיד רבי משה בן עטר...
וכמה הרפתקי עדו [=הרפתקאות עברו] עלי מהם ומהמוניהם, בני ברית [=יהודים] ושאינם בני ברית".
רבי חיים בן עטר איבד למעשה את מקור פרנסתו, ובמשך תקופה מסוימת פִּרנס אותו אביו.
בשנים 1727–1728 התנהלה ברחבי מרוקו מלחמת ירושה בין יורשי איסמעיל מלך מרוקו, שמת בסוף חורף תפ"ז (מרץ 1727), והיהודים סבלו ממצבו הרעוע של ביטחון הפנים.
באחת ההתנפלויות על המלאח במקנס נהרגו 180 יהודים.
גם במהלך המהומות עדיין מצא רבי חיים בן עטר זמן לעסוק בכתיבת חידושיו, ולמעשה רוב החומר לספרו "חפץ ה'" הוכן בימים אלו.
בהקדמתו לספר הוא מסביר את חוסר הסימטריה הסגנונית בספר – קטעים ארוכים מובהרים היטב, לצד קטעים קצרים מאוד בכתיבה תמציתית – בכך שלפעמים בשל המהומות ידע שזמנו קצר, או שלא היה מרוכז די הצורך כדי להסביר את עצמו באריכות.
לקראת סוף ימיו בסלא יצא להגנת רבני העיר, בפרשה שבה פסקו רבני פאס שלא כדעתם תוך מתיחת ביקורת עליהם.
בפסק דינו גונן על רבני עירו ונזף ברבני פאס על התנהלותם.
בשנת תצ"א, בגיל 35, סיים לסדר לדפוס את ספרו הראשון "חפץ ה'", ויצא למסע קצר בערי מרוקו כדי לקבל הסכמות לספרו לקראת הדפסתו המתוכננת.
מלבד רבני סאלי, הוא קיבל את הסכמותיהם של גדולי מרוקו, רבי יהודה בן עטר ורבי יעקב אבן צור.
הסכמות אלו היו נחוצות להדפסת ספרו, כמקובל באותם ימים, ועם השגתן הפליג מאחד מנמלי מרוקו בדרכו לאירופה.
משם המשיך במסע יבשתי צפונה אל אמסטרדם, שבה היה הדפוס העברי של שלמה פרופס, ובה ביקש להדפיס את ספרו.
באמסטרדם קיבל את הסכמותיהם של רבני שני בתי הדין המקומיים: חברי בית הדין של הקהילה האשכנזית, הרבנים יוסף בער ומשה פרנקפורט, ושל חברי בית הדין של הקהילה הספרדית, הרבנים דוד ישראל עטיאש ויצחק חיים אבן דנא די בריטון.
עם סיום תהליך ההדפסה, שב רבי חיים בן עטר למרוקו.
לאחר שובו מאמסטרדם לסלא שבמרוקו, גילה שבהיעדרו ניצלו יריביו את ההזדמנות לתפוס את השליטה ב"צלאת בן עטר" ונעלו את המקום.
הוא החליט לעזוב את עיר מולדתו.
מכתביו עולה כי כבר בשלב זה קיבל את ההחלטה לעזוב את מרוקו ולעלות לארץ ישראל.
כפי הנראה לא הייתה התוכנית בת-ביצוע בשלב זה, ולכן נדד מזרחה אל פנים היבשת קרוב ל-200 קילומטר, והתיישב זמנית בפאס.
בפאס חבר אל ראש הישיבה המקומית רבי שמואל אבן אלבאז, ולימד תורה לתלמידים ביחד עמו.
בשנת תצ"ח (1738) שרר רעב כבד במרוקו, ואזור פאס ננטש על ידי כל מי שיכול היה לעזוב.
רבי חיים בן עטר היה בין הבורחים לעיר הנמל הצפונית טטואן, ובה קיבל את ההחלטה לעלות לארץ ישראל (בשלב זה כפי הנראה עדיין לא החליט להקים ישיבה ובית מדרש בארץ ישראל).
בחודש אייר תצ"ט (אביב 1739) יצא לאלג'יר, ומשם לאיטליה.
בן עטר הגיע לליבורנו, אז תחת שלטון בית מדיצ'י, בערב חג השבועות ה'תצ"ט (1739), כשעמו שתי נשותיו ושני תלמידים שבאו עמו ממרוקו.
בחג השבועות עצמו שוחררו ממחנה ההסגר שבו הוחזקו, כמקובל, לצורך בדיקות רפואיות, ונכנסו אל העיר.
בליבורנו תמכו בו כלכלית כמה מנכבדי קהילת ליבורנו, ובהם משה בן שלמה פרנקו, שעלה עמו מאוחר יותר לארץ ישראל.
הוא המשיך בה בהרצאת שיעורים לתלמידיו ולבני הקהילה, ואף נשא דרשות לנשות הקהילה.
מבין תלמידיו בליבורנו, נמנה הרב חיים דוד עמאר.
לפני עלייתו לארץ ישראל שהה רבי חיים בן עטר ברחבי חצי האי האפניני, במרחב האיטלקי שעמד אז תחת ריבונות מפוצלת, כשנתיים בסך הכול; אך לדברי אלעזר טויטו, לאחר שהגיע לאיטליה שב בשנית לאלג'יר לצורך עשיית נפשות לקראת עלייתו לארץ ישראל ותוכניתו לכונן בה בית מדרש גדול.
מסע זה התרחש בנקודת זמן כלשהי בין אב תצ"ט לחשוון ה'תק"א.
בתקופה זו הדפיס בליבורנו את ספריו "אור החיים" ו"פרי תואר".
במהלך חורף 1740 נפוצו ברחבי העולם היהודי ידיעות על כוונותיו של רבי חיים אבולעפיה לחזור ולעלות מאיזמיר לארץ ישראל, באשר שליט הגליל עצמו, דאהר אל-עומר, הזמינו לבוא ולחדש את היישוב היהודי בטבריה ובגליל.
בשלב זה החליט רבי חיים בן עטר להצטרף למגמת העלייה לארץ ישראל שהחלה מתפתחת בקהילות שונות באותה תקופה.
הוא החל לתכנן את עלייתו לארץ ישראל בראש תנועת עלייה עצמאית שגיבש סביבו, והחל לארגן תוכניות להקמת ישיבה בארץ ישראל.
בפנותו לקהל שומעי שיעוריו מקרב תושבי ליבורנו, גייס כמה מנכבדי הקהילה כגבאים לאיסוף כספים למטרות העלייה.
נכבדים אלו התחייבו לדאוג לתקציב חודשי שוטף לישיבה לכשתקום בארץ ישראל.
"ועד נאמנים" זה היה המממן העיקרי של הישיבה בכל שנות פעילותה בירושלים, גם לאחר פטירתו.
ידוע כי באותו מקום התקיימה ישיבה לפחות עד שנת 1866.
רבי חיים בן עטר הבין כי את עיקר העולים לארץ ישראל יהיה עליו לגייס מקרב יהודי מרוקו, לנוכח מצב החיים הסבוך בה, ושמיהודי איטליה יוכל לגייס בעיקר תמיכה כלכלית, שתגיע רק לאחר שירכז מספר בחורים ניכר; הוא יצר, לפיכך, קשר עם חבריו ותלמידיו במרוקו, ועודד אותם להצטרף לקבוצת העלייה שיזם.
אלו שהשתכנעו ורצו להצטרף, התארגנו ליציאה משותפת ממרוקו, והגיעו בחודשי האביב של שנת 1740 לאלג'יר.
לפי טויטו, בשלב זה בא רבי חיים בן עטר בעצמו לאלג'יר ושהה בה עם תלמידיו מספר שבועות.
בשלב זה הצטרפו תלמידיו מאלג'יר והקבוצה כולה התרכזה בליבורנו.
עם גיבוש קבוצת הבחורים לישיבתו, יכול היה לפתוח במסע התרמה לכינון הישיבה, ואכן בחורף ה'תק"א (1740–1741) נסע ברחבי איטליה, וגייס בעיקר כספים, אך גם אנשים נוספים שהשתכנעו להצטרף עמו למסע העלייה.
בין היתר ביקר במנטובה ובמודינה ושכנע קבוצת תלמידי חכמים לעלות לארץ ישראל ולהצטרף לתלמידי הישיבה.
הוא תכנן לנסוע שוב לאמסטרדם, הפעם לצורך הדפסת ספרו "פרי תואר", אולם לא ידוע אם תוכנית זו אכן יצאה אל הפועל, או שכתב היד נשלח בידי שלמה אלוף, מיהודי ליבורנו, שטיפל בהדפסת ספרו זה.
המסע מאיטליה למזרח התיכון העות'מאני
בערב ראש חודש אב תק"א (1741) יצא רבי חיים בן עטר עם שלושים מתלמידיו ובני ביתם במטרה לעלות לארץ ישראל דרך אלכסנדריה, ולהקים בה ישיבה.
בי' באב הגיעה החבורה למסינה שבסיציליה, שהייתה אז חלק מממלכת נאפולי שנשלטה בידי קרלו השביעי.
בשל המצב הכלכלי הקשה במסינה באותם ימים, ורצונם של שלטונות האי לעודד הגירת סוחרים יהודים לתחומה, זכתה החבורה ליחס מקל בהסגר שהיה נהוג אז לבאים מחוץ לאי, וזמן ההסגר קוצר משבעה ימים לשלושה.
שבוע לאחר בואם למסינה הפליגו בני החבורה לאלכסנדריה והגיעו אליה בתום הפלגה של שלושה ימים.
עם הגיעם לאלכסנדריה, הגיעה אליהם הידיעה על מגפה שפרצה בירושלים, והם התעכבו במצרים שבועיים נוספים.
בתקופה זו היה שלטון האימפריה העות'מאנית מבוזר ומחולק למחוזות (איילט).
השלטון במצרים היה כפוף ל"שער הנשגב" באיסטנבול כאיילט בפני עצמו, שטחי ארץ ישראל השתייכו ל"איילט סוריה (דמשק)", ואילו שטחי הגליל ועמק יזרעאל השתייכו לאיילט צידון.
מעורבות השלטונות בימים אלו בחיי התושבים הייתה מזערית והתבטאה כמעט באופן בלעדי בגביית מיסים ושלמונים עבור השלטון המרכזי.
עם היחלשות השלטון המרכזי באיסטנבול, עלה כוחם של המושלים המקומיים בכל אזור, שאף ששאבו את כוחם הרשמי מכוח הדרגים שמעליהם, לא תמיד היו ממושמעים לשלטון המרכזי, ולעיתים קרובות התלקחו מלחמות בין צבאות הפאשא (המושל האזורי ששאב את סמכותו ישירות מהשלטון המרכזי) לבין המושלים הכפופים לו.
בתקופת עלייתם של בני החבורה לארץ ישראל שרר שקט ברחבי הארץ, אך חודשים ספורים לאחר עלייתם ועזיבתם את הגליל, התפתחה מלחמה בשטחי הגליל, כאשר סולימאן אל-עדאם, פאשא דמשק, החליט להיעתר לקריאת ראשי שבטים מאזור שכם ולהטיל מצור על טבריה, שהייתה כפופה באופן רשמי לאיילט צידון.
לאחר שהייה של שבועיים באלכסנדריה עלו על סיפונה של אונייה שהייתה אמורה להפליג ליפו, וממנה תכננו להמשיך בדרך קצרה יחסית לירושלים.
הם גם שמעו שבדרך הארוכה יותר מעכו לירושלים, מסתובבים גאפירים (שומרים חמושים) התובעים דמי מעבר.
למעשה, רב-החובל הפר את התחייבותו בעל פה, וסירב לעגון ביפו, אף על פי שנאלץ לפצותם על כך.
לאחר מספר ימי הפלגה הגיעו לעכו.
בדיעבד התברר כי המגפה בירושלים התחדשה והכתה גם בתושבי יפו.
נסיעה מתוכננת לחלופה התיישבותית בצפת נדחתה בשל חשש מחמושים ערבים ודרוזים שהטילו את חיתתם על היישוב היהודי בצפת, זאת על-פי דבריהם של "ראשי ישיבות" שנמלטו מצפת לעכו, ושל קבוצה מפולין שביקשה אף היא להגיע לצפת ונשארה זמנית להתגורר בעכו.
לבסוף החליטה הקבוצה להישאר בעכו עד תום חגי תשרי.
לאחר ראש השנה ערך רבי חיים בן עטר עם תלמידיו ביקורים בקברי קדושים בגליל התחתון, והגיעו גם לטבריה.
בערב יום כיפור נסעו לחיפה.
את תפילות יום הכיפורים ערכו במערת אליהו שעל צלע הר הכרמל.
למחרת יום כיפור עלו להתפלל באתר שאותו זיהו כקברו של אלישע בן שפט, ליד מבנה מנזר סטלה מאריס כיום.
הם שבו לעכו, ואחרי חג הסוכות החליטו להקים את ישיבתם באופן זמני בעכו.
הלימודים נפתחו רשמית בראש חודש חשוון תק"ב (חורף 1741), ואל תלמידיו הבאים עמו מאיטליה הצטרפו מספר תלמידים מצפת.
תוכנית הלימודים בישיבה כללה לימוד סוגיות מן התלמוד הבבלי בהשוואה למסקנות הרמב"ם בספרו "משנה תורה" בהלכות המקבילות.
במקביל המשיכו מדי ראש חודש לערוך "זייארות" – עלייה והשתטחות על קברי קדושים.
בתקופת שהותו בעכו הוצע לרבי חיים בן עטר להשתקע בטבריה ולהקים בה את ישיבתו המתוכננת.
המציע, רבי חיים אבולעפיה, שהיה ממחדשי היישוב היהודי בטבריה, רצה לחזק את ההשפעה התורנית ביישוב, בהגדלת מצבת תלמידי החכמים בה והוספת ישיבה.
בעת ביקורו של בן עטר ב-27 במרץ 1742 בטבריה אירח אותו הרב אבולעפיה וניסה לשכנע אותו בעדיפותה של טבריה על פני ירושלים.
הוא הציע שבן עטר ייסע בעצמו לירושלים כדי להתרשם מהתנאים הכלכליים הקשים ששררו בה לטעמו, ואחר כך ישוב לטבריה, שבה שררה רווחה מסוימת לקהילה היהודית בשל קשריו ההדוקים של אבולעפיה עם דאהר אל-עומר שליט הגליל.
רבי חיים בן עטר שקל להיענות בחיוב להצעה זו, אך התנה את הסכמתו באישורם של חברי ועד "כנסת ישראל" בליבורנו, שסיפקו את הגב הכלכלי למסע ולישיבה שבדרך.
הוא שלח מכתב ברוח זו, תוך המלצה אישית שלו על אפשרות זו; במכתבו רמז כי הוא תומך בהקמת הישיבה בטבריה מאחר שלדעתו נרמז במקורות שהגאולה אמורה להתחיל ב"התנערותה של טבריה מן העפר".
בהמשך קיץ 1742, לאחר שבני החבורה חזרו לעכו, נפטר תלמידו הרב שמואל נחמני (אחיו של הרב שמשון חיים) בהותירו אחריו אישה וילד, וזמן קצר אחר כך נפטר אחד הבחורים שהצטרפו לעלייה זו.
החבורה עזבה את עכו ובחודשים סיוון ותמוז התגוררו בפקיעין.
לקראת תחילת חודש אלול הגיעה החבורה לירושלים והקימו את "ישיבת כנסת ישראל" בחצר רבי עמנואל חי ריקי.
הם התקבלו בירושלים בכבוד רב, ותרמה לקבלת פנים זו העובדה שהיה להם מימון עצמאי שהתקבל מליבורנו, כך שלא נפלו לנטל על שאר התושבים ולא התחלקו עמם בכספי "החלוקה".
ישיבת כנסת ישראל כללה למעשה שתי ישיבות, אחת לתורת הנגלה ואחת לנסתר.
בעוד שהקהילה הגרעינית של העולים עם רבי חיים בן עטר מנתה רק שלושים נפשות, שמתוכם רק מעט יותר מעשרה "חכמים", התגבשה סביבו קהילה למדנית רחבה יותר מבני המקום.
הוא שאב מכך סיפוק רב והתבטא במכתב מאותם ימים: .
עם תלמידיו ממרוקו שהיו בין מייסדי "כנסת ישראל" בירושלים נמנו בין היתר רבי דוד חיים שמואל חסאן, רבי שם טוב גבאי, רבי חיים יאודה אמזלג ורבי יוסף אמזלג, רבי יאודה די אבילה, רבי אברהם ישמעאל חי סנגויניטי ורבי משה נג'ארה.
תלמידו המפורסם ביותר מתקופת ירושלים היה רבי חיים יוסף דוד אזולאי (חיד"א) שכותב בספרו שם הגדולים בערך של רבו:בתנועה החסידית, שהקפידה להתייחס אל רבי חיים בן עטר בכינוי "הקדוש", הועברה מסורת לפיה גיסו של הבעש"ט, רבי גרשון מקוטוב, ביקר בירושלים והחליף דברים עם ה"אור החיים".
ואולם הביסוס העיקרי של מסורת זו נמצא בגניזת חרסון, מה שגרם לאישים חסידיים מרכזיים, כמו הרב מאיר דן פלוצקי, לפקפק בנכונותה.
לדברי המבקרים, הרב מקוטוב הגיע לארץ ישראל כמה שנים לאחר פטירת רבי חיים בן עטר, כך שהסיפור לא יכול היה להתרחש.
מאידך, המצדדים באמיתות המפגש מצביעים על מקורות קדומים אחרים מלבד גניזת חרסון האמורה; כדי ליישב את הסתירות בסיפור נאלצים מצדדיו להניח כי הרב מקוטוב עלה פעמיים לארץ ישראל או שפגישתם נערכה באופן אחר.
בתקופת ירושלים מילא רבי חיים בן עטר תפקיד מרכזי בחיים הציבוריים של היישוב הקטן בעיר, ומלבד התחום התורני, שבו השפיע רבות, היה שותף לפעילות הציבורית, הן זו הפנים-קהילתית והן זו החיצונית, כמו פעילות שתדלנית מול מושלה העות'מאני של ירושלים.
הוא עסק בצורכי ציבור ודאג לפרנסתם של תלמידי חכמים, נושא שעסק בו עוד בהיותו בחוץ לארץ.
בקשריו עם יהודי ליבורנו תרם להרחבת היישוב היהודי בארץ ישראל במאה ה-18.
שתי אגדות מפורסמות נכרכו בתקופת שהותו בעיר:
לפי אחת מהן, כשזומן רבי חיים בן עטר לישיבה משותפת עם נציגי העדה הקראית, שהייתה הקהילה הגדולה בעיר, לדיון על דרך ההתמודדות עם מס כבד שהוטל אז על יהודי ירושלים, התעלף בעת שירד במדרגות בית הכנסת הקראי.
לפי האגדה, ר' חיים בן עטר הורה אז לחפור תחת המדרגות והתברר שהושלכו תחת המדרגות ספרי משנה תורה לרמב"ם במטרה לבזות את מי שהיה מזוהה יותר מכל עם התורה שבעל פה והיהדות הרבנית.
בכעסו על הפגיעה החמורה קילל רבי חיים בן עטר את הקהילה הקראית כי לא תוסיף להתקיים בתחומי העיר.
אגדה נוספת מספרת כי בחצר הישיבה גדל עץ תאנה גדול, ולאחר ניסיונות חוזרים וכושלים להסדיר את שעות אריית התאנים, והרעש הרב שנגרם ממנה שהפריע את לימודי הישיבה, קילל רבי חיים בן עטר את העץ שפירותיו לא יהיו ראויים למאכל.
לפי דיווח של יעקב גולדמן, סופר האלמנך הספרותי "האסיף" בארץ ישראל, משנת ה'תרמ"ז, העץ שאליו יוחסה אגדה זו נכרת רק בשנת ה'תרכ"ז (1867).
בראשית קיץ תק"ג, בחג השבועות, החל לדבר עם תלמידיו על הגאולה המתקרבת ולהכינם לקבלת פני משיח, ואולם מיד לאחר החג אמר רבי חיים לתלמידיו ששעת הכושר לגאולה הוחמצה.
לאחר חודש הוא חלה במחלתו האחרונה.
הוא השאיר הנחיות לתלמידיו באשר ליורשו בהנהגת סדרי הישיבה ובאשר לחפצי הקודש שלו.
הוא נפטר במוצאי שבת ליל ט"ו בתמוז ה'תק"ג, 6 ביולי 1743, פחות משנה לאחר עלייתו לירושלים, והוא בן 47 שנה.
על מצבת קברו נחרת בין השאר: .
את נוסח המצבה כתב תלמידו החיד"א.
הייתה בכך חריגה מן הנהוג באותה תקופה בירושלים שלא לכתוב תארים ושבחים על גבי המצבות אלא את שמות הנפטרים בלבד, מחשש שמצבות האבן הכבדות, שמאפשרות טכנית את ביצוע החריתה, ימשכו את תשומת לבם של גנבים שעשו בהן שימוש לצורכי בנייה.
בצמוד למצבה נבנה עמוד ובתוכו גומחה שבה ניתן היה להדליק נרות.
הידיעה על פטירתו התפשטה ברחבי העולם היהודי, ובין היתר נישאו עליו הספדים מפי רבי ישראל יעקב אלגאזי בירושלים, ורבי יצחק בכר דוד בקושטא.
רב העיר ליבורנו, רבי מלאכי הכהן, מחבר ספר הכללים "יד מלאכי", חיבר קינה מיוחדת על לכתו, שבשורותיה שזורים שמות כל ספריו של רבי חיים בן עטר:
קבר אור החיים בשיפולי הר הזיתים הפך ברבות הימים לאתר עלייה לרגל, בעיקר ביום השנה לפטירתו.
אנשי היישוב הישן בירושלים נהגו לעלות לתפילה לצד קברו בכל עת צרה.
תפילה מרכזית ידועה נערכה בעת מלחמת העולם השנייה כשעלתה האפשרות שהצבא הגרמני יפלוש מצפון אפריקה לארץ ישראל.
ישיבת אור החיים המשיכה להתקיים לאחר מותו, ובראשה עמד זמנית תלמידו רבי יוסף אמזלג, שסירב ליטול את התפקיד באופן רשמי.
בשנים הבאות עשה ועד הישיבה בליבורנו מאמצים להציב בראשה דמות תורנית חשובה, ולשם כך באו במגעים עם רבי יעקב שאול רבה של איזמיר, ולחלופין עם רבי שלמה אלגאזי רבה של קהיר.
לאחר שניסיונות אלו כשלו, התמנה לתפקיד רבי יונה נבון ואחריו מחותנו רבי חיים מונדובי ורבי יהודה עייאש.
כשבעים שנה מאוחר יותר, לאחר עליית תלמידי הגר"א וכינון הקהילה האשכנזית בירושלים עם מעברם של רבים מתלמידי הגר"א אליה מצפת בעקבות המגפה של 1802, נרכש בית המדרש עבור הקהילה, שערכה בו תפילות בימות החול.
ממתפללי בית המדרש, שנקרא "אור החיים" על שם מייסד הישיבה, היה רבי מנחם מנדל משקלוב.
בית המדרש "אור החיים", שבו התקיימה ישיבת "מדרש כנסת ישראל", נמצא בעיר העתיקה בירושלים, ונכלל לאחר מלחמת ששת הימים ועד היום כחלק ממוזיאון חצר היישוב הישן.
רבי חיים בן עטר נחשב כבר במרוקו ל"מעיין" ו"עוקר הרים", כלומר: דרך לימודו התאפיינה בהתמקדות מקומית בסוגיה שעל הפרק ופירוק כל הגורמים והמוקשים לצורך הבנתה.
מלבד עדותם של חכמים ממרוקו בני זמנו שנחשבו ל"מעיינים", דוגמת רבי חנניה בן זכרי, שכתב עליו בהסכמתו כי הוא עוקר הרים; וחברותו הקרובה עם "מעיינים" נוספים כמו רבי שם טוב בן אמוזג, ורבי יהודה בירדוגו, בעל "מים עמוקים" - מעיד על כך ספרו "חפץ ה'" - שחידושיו מתאפיינים בסגנון זה.
עצם הדפסת ספר חידושים על הש"ס הייתה תופעה לא נפוצה בקרב חכמי מרוקו באותה עת.
לימוד בסגנון זה מכתיב בדרך כלל קצב לימודים איטי.
ולמרות זאת, רחב"ע כתב במכתבו לוועד מדרש כנסת ישראל בליבורנו בדיווח על סדרי הלימוד בישיבה הזמנית שהקים בעכו, לאחר חודשיים של פעילות בלבד: ; ובמכתב שאחריו המסכם את תקופת הלימודים של קיץ ה'תק"ב בעכו הוא כבר כותב: .
חידושים אלו היוו את התשתית לספרו "ראשון לציון" (קושטא ה'תק"י) והם מלמדים שלמרות סגנון לימודו המעמיק שמר על קצב לימודים מהיר.
תלמידו רבי חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א), כתב על כישרונו זה בספרו "שם הגדולים": .
רבי חיים בן עטר היה נשוי במקביל לשתי נשים: פאצוניה בת קרובו העסקן העשיר רבי משה בן עטר, ואסתר לבית ביבאס.
פאצוניה ואסתר עלו עמו לארץ ישראל והשתתפו בכל מסעותיה של החבורה המייסדת של "מדרש כנסת ישראל" וחיו עמו עד פטירתו בירושלים.
לשתיהן לא היו ילדים עד יום מותן, אולם יש המיוחסים כצאצאיו ואולי בנות היו לו ורק בנים לא.
פאצוניה הייתה נוהגת להניח תפילין ולהתעטף בטלית.
שתיהן נפטרו בשנים הסמוכות לאחר פטירתו בסוף שנות ה-40 של המאה ה-18; השתמר תאריך פטירתה של אסתר: כ"ט באב ה'תק"ט, 13 באוגוסט 1749. שתיהן נקברו סמוך לקברו של בעלן בבית הקברות בהר הזיתים, ומצבותיהן שוקמו וחודשו לאחר מלחמת ששת הימים.
גיסו, בעל אחותו, היה רבי שמואל די אבילה שכיהן כרב ודיין, ובנו-אחיינו היה רבי אליעזר די אבילה, ראש ישיבה ברבאט שבמרוקו, דיין ופוסק.
הספר כולל חידושים על כמה ממסכתות התלמוד הבבלי: מסכת ברכות, מסכת שבת, מסכת הוריות ועל חלקים ממסכת חולין.
הספר מתמקד בפירוש שיטתי של הסוגיות, דף אחרי דף, ובדברי פרשני התלמוד בני תקופת הראשונים, בדגש על פירושי רש"י ובעלי התוספות, ואינו שם דגש על הסקת המסקנה ההלכתית המעשית מן הסוגיות.
כפי הנראה רחב"ע כתב את חידושיו למסכת שבת לפני שכתב את חידושיו למסכת ברכות, אך שינה את הסדר בדפוס כדי להתאימו לסדר המסכתות בש"ס.
במקביל לעריכת ספרו זה, כבר התחיל לעסוק בספרו הבא, "פרי תואר".
שיטת הלימוד שבה נקט בעת הכנת ספרו ההלכתי, מצאה חן בעיניו יותר, ולכן נטל פסק זמן מכתיבת חידושים על סדר התלמוד, והקדיש את זמנו לחקר ההלכתי בסוגיותיו.
ספר הלכה על שולחן ערוך חלק יורה דעה (סימנים א–קכב).
ספר זה אף הוא עוסק בניתוח הסוגיות התלמודיות הרלוונטיות לפסיקת ההלכה, אבל בו מתמקד הדיון בהסקת המסקנה ההלכתית המעשית, בשונה מחיבורו הקודם "חפץ ה'".
בהקדמה הוא מציין כי רבות מן ההלכות בספר לובנו יחד עם ידידו רבי שמואל אבן אלבאז.
הספר נדפס במקור בשם פירות גנוסר.
בין חידושיו ההלכתיים הרבים כלולות השגות רבות על פסקיו של פוסק קודם, רבי חזקיה די סילוה, בספרו "פרי חדש".
על כן בחר רבי חיים להדפיס את הספר כשפסקי השולחן ערוך מופיעים במרכז העמוד, ובצדדיו שני ה"פירות": פרי חדש ופרי תואר.
בהדפסת ספר זה, וגם בהדפסת הספר "אור החיים", טיפל ידידו שלמה בן יצחק אלוף, מיהודי ליבורנו, שאף גייס את המימון הדרוש להדפסתם.
כתבי היד של שני הספרים נמסרו להכנה להדפסה כמעט במקביל, אך בשל סחבת שנוצרה בהדפסת הספר "אור החיים" בשל תהליכי הרישיון המייגעים שנדרשו בוונציה, נשלח כתב היד של "פרי תואר" להדפסה באמסטרדם.
בהקדמה לספר הזהיר רבי חיים שלא להשיג על דבריו, אלא אם כן יבקשו את ההתייחסות של חכמי ישיבתו להשגות, מחמת דבריו אלו חשש רבי יוסף זרקא (רבו של רבי יצחק טייב) להשיג על הספר, ואת קושיותיו הוא סידר בקונטרס מיוחד, אותו התכוון לשלוח אל חכמי ישיבת כנסת ישראל.
ספר נוסף שהתחבר כדי ליישב את השגותיו של רבי חיים, הוא הספר "פרי מפרי", אותו חיבר רבי יונה נבון, מי שמילא את מקומו של רבי חיים בראשות הישיבה, מספר שנים לאחר פטירתו.
נתחבב על חוגי החסידים והרבה מהאדמו"רים העריצו ספר זה.
ספר זה הודפס בחלק מהמהדורות של "מקראות גדולות" ומבוסס בחלקו על תורת הקבלה.
מקובל לקרוא לספר "אור החיים הקדוש", ומפורסם שהוא בין שלושת הספרים שנתחברו בדורות האחרונים שזכו להיקרא בתוספת זו, לצד אלשיך הקדוש והשל"ה הקדוש.
על ספרו זה נכתבו פירושים רבים במהלך הדורות, וישנם גם מורחבים המלקטים את פרשנות האור החיים ומודפסים בצמוד לטקסט הספר, בהוצאת מוסד הרב קוק ומכון עוז והדר.
חידושים על סוגיות נבחרות במספר מסכתות מן התלמוד הבבלי: על מסכת ברכות שחידושיו השיטתיים עליה כבר נדפסו בספרו "חפץ ה'", ועל מסכתות שבחציו השני של סדר מועד: מסכת סוכה, מסכת ביצה, והמסכתות תענית, מועד קטן, מגילה וחגיגה.
חלק נפרד בספר עוסק בחידושים על התנ"ך.
בנוסף נדפסו בסוף הספר השלמות לביאורו של המחבר על השולחן ערוך, חלק יורה דעה, אותו החל בספרו פרי תואר; בהשלמה זו נדפסו חידושיו לסימנים רמ–רצב, ונוסף קונטרס העוסק בכללי ספק ספיקא.
בשונה מספרו "חפץ ה'", ספר זה אינו מכיל פירוש שוטף על סדר דפי המסכת, אלא מתמקד בסוגיות נבחרות, ומסיבה זו הדיון מתרחב עד לפסיקת ההלכה המעשית.
הדבר ניכר בעיקר בכך שהוא דן רבות בדברי הפוסקים ולא רק בדברי פרשני התלמוד הקלאסיים.
בין היתר הוא מרבה לעסוק בספר זה בפסקי הרמב"ם, בפרשנות שיש לתת לפיהם לדברי התלמוד ובעקבות כך הכרעת ההלכה.
אגרות ותשובות רבינו חיים בן עטר (לקט), בני ברק: מכון אור החיים, תשע"ג
פרדס אור החיים: על שבת ומועדי השנה [מגילות, פרקי אבות] - לקט מכתביו לפי נושאים.
ירושלים: הרב שמעון גוטמן, אוצר הפוסקים, תשע"ב.
שערי אור החיים - הקדמותיו וכללי לימודו.
לרבי חיים בן עטר התייחד במסורת תנועת החסידות מעמד מיוחד כאיש קדוש, בן עלייה ובעל רוח הקודש, ודמותו אומצה למעשה כחלק אינטגרלי מהתנועה החסידית בספרות הענפה של תנועה זו.
תופעה זו של הערצת החסידים בפולין ובאוקראינה לחכם "ספרדי" לא הייתה שגרתית, והייתה שמורה ליחידי סגולה בלבד, הדים ממנה הגיעו גם למרחב שבו פעלו תלמידיו.
החיד"א, תלמידו של ר"ח בן עטר, מציין זאת בחיבורו הביבליוגרפי "שם הגדולים" בערך הספר "אור החיים": .
הבעש"ט, מחולל תנועת החסידות, שיבח מאוד את רבי חיים בן עטר ואת תורתו ואף ניסה לפגוש את בן עטר.
לפי אחת המסורות הרווחות אמר הבעש"ט על רחב"ע כי שמע תורה מדי לילה מפי הקדוש ברוך הוא, ואף היה סבור כי התקשרות בין נשמותיהם תביא בהכרח לגאולה.
רעיונות בדבר סגולותיו המשיחיות של רחב"ע חלחלו למורשת החסידית, והיו מגדולי החסידות בדורות הבאים שהעידו על רבי חיים בן עטר שהוא היה ראוי להיות משיח בדורו.
לפי מסורת חסידית אחרת, הבעש"ט הרגיש ממקום מושבו בפודוליה בפטירתו של רחב"ע.
המסורת הזו טומנת בחובה את המסקנה לדעתם כי הבעל שם טוב הוא יורשו הרוחני של רבי חיים בן עטר.
מעמד הספר "אור החיים" בקרב החסידים
לצד הערצת אישיותו של רבי חיים בן עטר, באה גם הערצה לספרו "אור החיים", ודווקא לספרו זה מתוך שאר ספריו.
חוקר החסידות אהרן מרקוס מכתיר ספר זה כ"ספר הספרים של החסידות", ומוסיף: .
ספריו של רחב"ע נחשבים בחוג החסידי לספרי קודש מן המעלה הראשונה, ומיוחסת להם גם השפעה של קדושה וטהרה בנפש הלומד.
לרבי ישראל מרוז'ין מיוחסת האמרה שהספר "אור החיים" בזמן הזה מסוגל לטהר את הנשמה, כפי שהיה עושה זאת ספר הזוהר.
בשל תפיסת הספר כקדוש וכאמצעי להוספת קדושה וטהרה, קיימות "חבורות" - קבוצות לימוד מיוחדות שנפגשות בקביעות לעיסוק בתורתו של רבי חיים בן עטר, בדרך כלל בפירושיו לפרשת אותו שבוע.
מנהג זה הנשמר גם במאה ה-21 בחצרות חסידיות רבות, העצים וקיבע גם בשכבות העממיות של התנועה את היחס המיוחד לפירוש זה לתורה.
ברבות השנים הגיעו הדברים לכדי כך, שכאשר העז מישהו לפקפק בעובדה שהספר נכתב על ידי רוח הקודש וטען שמדובר ביצירה אנושית, נחשב לו הדבר במחוזות מסוימים ככפירה שיש לשרש אחריה.
הדבר גם עורר פולמוס הלכתי, כאשר בקהילה אירופית אחת העיז מלמד תשב"ר לפקפק ברוח הקודש ששרתה על המחבר בעת הכתיבה, ובני הקהילה המזועזעים דרשו לפטרו.
רבי חיים הלברשטאם מצאנז, שנדרש לסוגיה ההלכתית-ממונית אם מותר לבני הקהילה לפטר את המלמד שהועסק עד אז בקביעות, פסק כי (עם זאת, במקורות שונים נטען כי היו סיבות אחרות שהביאו את פסק ההלכה הנחרץ הזה).
השפעתו של "אור החיים" על ההגות החסידית
להגותו של רבי חיים בן עטר בספרו "אור החיים" נודעה השפעה על ספרות החסידות.
השפעה זו לא נחקרה עדיין די הצורך, אולם ממחקרים השוואתיים שנערכו עולה שקיימת זיקה ביניהם ולעיתים גם התבססות על רעיונותיו או הסתמכות עליהם: רעיונות בהגות החסידית שמבוססים על רעיונותיו והרחבתם או רעיונות חדשים שמסתמכים על הנחות מוקדמות שעולות מדבריו.
לחקר השפעה זו השלכות, משום שרבי חיים בן עטר פעל בסביבה יהודית ולא-יהודית שונה לחלוטין מזו שבה פעלו צדיקי החסידות, ועל כן מחקרים שביססו את ניתוח ההגות החסידית על השפעות סביבתיות, כמו תנועות אידאולוגיות שפעלו באירופה בתקופת ההוגים החסידיים, נדרשים לבחינה מחודשת.
רעיונות בולטים בדמיונם בין הגותו של בן עטר להגות החסידית הם: (א) מעמד הצדיק וכוחותיו הרוחניים, ומקרה פרטי של נושא זה - מעמד "צדיק הדור".
(ב) מושג הדבקות באל, וניסוחו המדויק של הרעיון.
(ג) השגה אפשרית של האדם את האלוהות, וסוגי ההשגה השונים.
בשלושת נושאים אלו ישנה התאמה רבה בין ניסוחיו של ה"אור החיים" לניסוחי הוגים חסידיים כמו רבי לוי יצחק מברדיצ'ב ורבי משה חיים אפרים מסדילקוב בספרו "דגל מחנה אפרים".
ברבות השנים הונצחה דמותו של רבי חיים בן עטר על עשרות מוסדות ומבנים בעולם היהודי.
רבנים רבים במשך הדורות ייחדו מוסדות על שמו וקבעו שיעורים בחיבוריו, ואף הקימו מכונים להפצת תורתו.
בין היתר נקראת על שמו שכונת "אור החיים" בבני ברק, ומוסדות "אור החיים" בעיר.
ישיבת אור החיים לבעלי תשובה העומדת בנשיאות הרב ראובן אלבז בירושלים.
מוסדותיו של הרב שמעון בעדני, בית הכנסת וסמינר אור החיים.
ערים רבות בישראל קראו רחובות על שמו.
בראשית המאה ה-21 הוקם בישראל מפעל תורני העוסק בההדרת כתביו והפצת זכרו, ארגון "ובחרת בחיים" בנשיאות הרב מנחם מנדל פומרנץ, שההדיר את ספריו ומתמחה בחקר תולדותיו.
ראש הארגון מוסר שיעורים בתורתו בכל רחבי הארץ, ובמסגרתם יצאה לאור סדרת הספרים "ובחרת בחיים".
בדומה לצדיקי החסידות, ואפשר שבשל אהדתם את רבי חיים בן עטר, התפתחה ספרות ענפה של סיפורי מעשיות הגיוגרפיים אודותיו.
סיפורים רבים פזורים בספרות החסידית ואחרים הועברו במסורת העממית מפה לאוזן.
נדפסו מספר קבצים הכוללים סיפורים כאלו, ונוצרה גם ספרות יפה המבוססת על אגדת חייו.
נפלאות אור החיים : ...2 אינטערעסאנטע געשיכטעס וואס האט פאסירט מיט דעם גאון ר' חיים בן עטר מחבר פון ספר אור החיים.
לודז', 1930 (בערך) ("2 סיפורים מעניינים שקרו לגאון ר' חיים בן עטר מחבר הספר אור החיים")
ראובן נענה, אוצר המעשיות: ...מעשיות נפלאים מלוקטים מאת הגאונים ...
רבי חיים בן עטר ...
ישעיה חדד, תולדות רבנו חיים בן עטר: ...סיפור תולדות חייו ...
יצחק גורמזאנו גורן, שמש ממערב: אגדת חייו של ר' חיים בן עטר.
רמת גן: מסדה, 1985. רומן ביוגרפי
המאורות הגדולים: די גרויסע בעלייכטער פון פאלק: דאס לעבן און שאפן פון רבינו חיים בן עטר.
סדור לברכות: מוקדש לזכר הרב חיים בן עטר לרבנים ממשפחת בן עטר ולזכר מורשת אבותינו.
כותרת משנה: מעשה ברבי חיים בן עטר ותלמידו.
ספריאל, האור החיים הקדוש: מסכת חייו...
נדודיו ומסעותיו ועלייתו לארץ הקודש, של רבי חיים בן עטר.
רבי חיים בן עטר בעל "אור החיים", חייו ופעלו על רקע תקופתו.
האור שבחיים: 250 שנה לפטירת ...
רבינו חיים בן עטר, ט"ו תמוז תק"ג-ט"ו תמוז תשנ"ג.
ירושלים: ישיבת אור החיים, תשנ"ג
שבחי רבי חיים בן עטר: לקראת הילולת הצדיק הקדוש רבנו חיים בן עטר.
ירושלים: ישיבת אור החיים, תש"נ
נפלאות אור החיים הקדוש: לקראת הילולת ...
ירושלים: ישיבת אור החיים, תשנ"ו
תולדות אור החיים: פרקים מתולדותיו של ...
ירושלים: ת"ת חיי עולם, תשנ"ט
הרב אשר מסעוד בן חמו, אשר בחר בחיים: מסעות חייו של ...רבנו חיים בן עטר ...
חיים מנחם בסוק (16 ביוני 1923 - 28 בנובמבר 2006) היה משפטן, חבר הנהלת המפד"ל ומלוחמי הפרטיזנים וגטו וילנה, סגן ראש עיריית תל אביב.
בסוק למד בישיבה ובית ספר תיכון בווילנה והיה בוגר תנועת הנוער הדתית לאומית - "השומר הדתי".
במלחמת העולם השנייה, בסוק היה חבר במחתרת הציונית בגטו וילנה, ישב בכלא הנאצי ואף השתתף במרד גטו וילנה.
בתום המרד ברח מהגטו והצטרף לפרטיזנים.
בסוק היה לוחם וחבלן בגדוד "וילגיוס" שלחם בנאצים מיערות ליטא.
לאחר המלחמה חזר לפולין בשליחותה של תנועת תורה ועבודה והמזרחי.