tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך חודש אוגוסט 1221 התנהלו קרבות כבדים בין הצלבנים לצבא האיובי המאוחד, שנסתיימו בכניעה של הצבא הצלבני, בהסכם שביתת נשק, ובנסיגה מוחלטת של הצלבנים המובסים ממצרים.
בעת המערכה הצבאית במצרים השתוללו בארץ ישראל, שנותרה חסרת כוחות מגן, גדודים מוסלמיים, כשהם מחריבים ערים ומבצרים ומטילים מצור על מבצר עתלית, כשאת עיקר הזעם ספגה ירושלים שחלקים גדולים ממנה נחרבו לחלוטין.
סיומו העגום של מסע הצלב הותיר את ממלכת הצלבנים בארץ ישראל במצב לא נוח מבחינה אסטרטגית על גבולות הממלכה - שהיו מתוחים לאורך רצועה צרה יחסית על מישור החוף - ישב צבא איובי שהיה איום תמידי לקיום ממלכת ירושלים.
פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה
פרידריך השני לבית שטאופן (הוהנשטאופן) היה אחד השליטים הבולטים של ימי הביניים, יוצא דופן בכל אספקט ובכל קנה מידה לבני דורו, מלך ירושלים, איטליה, בורגונדיה וסיציליה.
בהיסטוריה של ארץ ישראל ידוע פרידריך השני, כמי שעמד בראש מסע הצלב השישי, מסע ללא קרבות שהחזיר את ירושלים לשליטת הצלבנים בסיכומו של משא ומתן עם הסולטאן המצרי.
פעולתו הראשונה של הקיסר בדרכו "המחודשת" למסע הצלב הייתה מימוש הצעת הנישואים לאיזבל.
לידת בנם הוא קונרד הרביעי, מלך גרמניה בשנת 1228 ומותה של איזבל באותה שנה הותירו את פרידריך כעוצר לכתר ירושלים עבור קונרד עד שהלה יגיע לבגרות.
מסע הצלב השישי יצא מאיטליה אל ארץ ישראל בשנת 1228. מסע זה היה המשכו הישיר של מסע הצלב החמישי אך שונה באופן מהותי מכל שאר מסעי הצלב העיקריים לארץ ישראל.
מסע זה לא נתאפיין בקרבות בין המוסלמים לצלבנים אלא בעיקר במשא ומתן שבסיכומו נחתם חוזה שלום בו קיבלו הצלבנים שליטה בירושלים ומקומות קדושים אחרים.
המסע נתאפיין גם בסכסוכים ופלגנות בתוך המחנה הנוצרי עיקרם בין האפיפיור גרגוריוס התשיעי לקיסר, אך גם בין הקיסר (שנשא גם את התואר מלך ירושלים) לאצילי ממלכת ירושלים והמסדרים הצבאיים.
סכסוכים אלו מנעו - בסיכומו של דבר מיצוי של תוצאות מסע הצלב והותירו את ממלכת ירושלים במצב של אנרכיה חוקתית וואקום שלטוני.
בשנת 1227 נאספו גדודים של עולי רגל וצלבנים חמושים בנמלים של דרום איטליה, ביום 8 בספטמבר עלה הקיסר על אונייה בליווי הפטריארך החדש של ירושלים נציג האפיפיור - ג'רולד.
שלושה ימים לאחר ההפלגה נעצר צי הצלבנים בדרכו לארץ ישראל לאחר שהקיסר הודיע על מחלה פתאומית שתקפה אותו.
עיכוב זה הגדיש את הסאה והאפיפיור גרגוריוס התשיעי הטיל חרם על הקיסר.
מסע בן שלושה שבועות הביא את הצי אל נמל לימסול בקפריסין ולאחר עימות עם בני משפחת איבלין על אחיזת השלטון ומוקדי הכוח בממלכת ירושלים יצא הקיסר את קפריסין ולאחר חמישה ימים הגיע אל טריפולי ומשם המשיך אל עכו אליה הגיע ביום ה-7 בספטמבר.
למרות הבלבול בנוגע למעמדו של הקיסר - עתה מוחרם על ידי הכנסייה, ולמרות הסכסוך עם משפחת איבלין שכוחה בממלכת ירושלים היה משמעותי, נתקבלו הקיסר ומלוויו בשמחה וחגיגות וראשי המסדרים הצבאיים כרעו ברך לפניו.
למרות זאת הייתה האווירה בעיר מתוחה והקיסר קבע את מושבו במחנה באזור נחל נעמן מכאן ניהל את המשא ומתן עם הסולטאן המצרי, המשך של סדרת הפגישות שהתנהלו ללא הפסקה.
בחודש ינואר 1229 נכנס המשא ומתן בין הקיסר לסולטאן המצרי לשלבים מכריעים.
ביום 11 בפברואר כינס המלך מועצה של אבירי הממלכה ודווח להם על פרטי ההסכם.
הסכם יפו נחתם לתקופה של 10 שנים והעביר שטחים נרחבים בארץ ישראל לשליטה צלבנית.
תפיסתה וביצורה של צידון קיבלו בהסכם גושפנקה חוקית ושטח מישור החוף בין ביירות ליפו הפך לשטח בשליטה נוצרית רצופה אליו קשורות שתי מובלעות.
המובלעת הצפונית נמתחה לאורך הדרך מעכו לנצרת וכללה את מצודת ציפורי, שפרעם והאזור סביב תבנין ומונפור.
בדרום המדינה הצלבנית נמתחה מובלעת נוצרית מיפו אל לוד ורמלה וממנה אל ירושלים כולל אזור בית לחם.
ירושלים נמסרת לידי הצלבנים ולשליטתו המלאה של הקיסר.
אזור הר הבית ובו מסגד אל-אקצא ומסגד עומר נשאר בידי חיילים מוסלמים שערכו במקום טקסי פולחן דתי.
תושבי העיר הנוצריים ועולי רגל יכלו לעלות להר הבית.
סמכות השיפוט בסכסוכים אזרחיים בין מוסלמים ונוצרים נתנה בידי שופט מוסלמי.
כך נכנסה ירושלים למצב חוקי ללא תקדים בו מובטח חופש גישה וחופש פולחן במקומות הקדושים - הנמצאים בשליטה מוסלמית.
בית לחם הועברה לשליטה נוצרית ולמוסלמים הובטחה גישה חופשית למקומות הקדושים.
זמן קצר לאחר חתימת ההסכם יצא הקיסר לירושלים ובעקבותיו רוב משתתפי מסע הצלב.
ביום שבת 17 במרץ הגיעו עולי הרגל אל מול החומות ההרוסות של ירושלים.
בשערי העיר ניצב הקאדי של שכם ומסר לקיסר את מפתחות העיר.
למחרת, ביום ראשון 18 במרץ 1229, יצא הקיסר פרידריך השני לבוש בבגדי מלכות אל כנסיית הקבר.
שם הוא שם על ראשו ללא גינוני טקס את כתר מלכות ירושלים.
לאחר מכן ערך הקיסר פגישה מחוץ לחומות העיר ירושלים עם ראשי המסדרים הצבאיים, בה הציע תוכנית פעולה לשיקום ביצורי ירושלים.
ראשי המסדרים, לכודים בין צווי האפיפיור לרצונם להבטיח את שלום ירושלים, ביקשו שהות לתשובה.
הקיסר שאיבד את סבלנותו וחדל למחול על כבודו ויצא לכוון עכו בבוקר יום 19 במרץ, כשקללת חרם נוסף מרחפת על ראשו, על מנת שלא לחזור לעולם לירושלים.
מסע הצלב השישי היה מהמוצלחים שבמסעי הצלב, הקיסר פרידריך השני עזב את ממלכת ירושלים והוא משאיר מדינה שגבולותיה הורחבו ובירתה האמיתית והסיבה האידאולוגית - דתית לקיומה, העיר ירושלים, נמצאת שוב בידיה.
במדינה הלכה והתחזקה אופוזיציה של אצילי ממלכת ירושלים בראש משפחת איבלין שנתמכה והוסתה על ידי נציג האפיפיור הפטריארך ג'רולד ונציגי המסדרים הצבאיים.
תקופה חדשה החלה בתולדות ממלכת ירושלים שבה האצולה המקומית היא הגורם המכריע והמשפיע בתולדות הממלכה.
אצולה זו בוחרת - על מנת להחזיק במוקדי השלטון במדינה - בדרך של פירוק חוקי של יסודות השלטון כחלק מהמאבק בקיסר.
תוצאה ישירה של מאבקי הכוח הללו הוא תהליך של התפוררות פנימית והחלשת כוח המדינה בפני התקפות מבחוץ.
בחודש ספטמבר 1240 הגיע מסע צלב חדש בראשות ריצ'רד מקורנוול אחיו של מלך אנגליה הנרי השלישי שנחת בחופי עכו באוקטובר של אותה שנה.
המזרח הקרוב האיובי היה, הלכה למעשה, פדרציה של ישויות עצמאיות בראשות נסיכים שהדבק היחיד המחזיק אותם הוא ההכרה הרופפת בבכורה של הסולטאן של מצרים - ונסמכת על קרבת משפחה בין שליטי המדינות המוסלמיות.
גורמים מאחדים אלו לא עמדו בפני נטיות בדלניות, קנאה ועוינות אישית.
בשנת 1244 נכרתה ברית בין הנסיכים האיובים של דמשק ועבר הירדן כנגד הסולטאן המצרי.
על מנת להבטיח את אגפם ועל מנת לתגבר את צבאם, נחתם חוזה עם הצלבנים באמצעות מסדר הטמפלרים, שהבטיח להעמיד את צבאו לרשות הקואליציה המוסלמית.
התמורה העיקרית בחוזה הייתה העברת כל שטח העיר ירושלים – ובעיקר הר הבית – לשלטון הצלבני.
הצבאות המאוחדים של הקואליציה המוסלמית-נוצרית החלו להתכנס לכיוון מקום מפגשם בסמוך לעיר עזה, בעוד הצבא המצרי מתכנס בסמוך וממתין לבוא תגבורת של הצבא הח'ווארזמי.
ביום ה-17 באוקטובר 1244 נפגשו הצבאות באזור החולי שבין אשקלון לעזה ליד הכפר הקטן "הירביה" הקרוי בפי הצלבנים Forbie, היום באזור קיבוץ זיקים.
לאחר לחימה שנמשכה שעות הסתיים הקרב בתבוסה צלבנית מוחלטת.
הצבא הנוצרי של ממלכת ירושלים הושמד וקרב הירביה זכה לשם חיטין השנייה.
בקיץ של שנת 1247 יצא צבא מצרי צפונה להשלים את החשבון עם המדינה הצלבנית.
טבריה הותקפה ונכבשה לאחר מצור קשה.
אחריה הותקפה אשקלון והושמה תחת מצור משולב של צי מצרי בן 22 ספינות מלחמה מהים, ומהיבשה גדודי פרשים.
לאחר פריצה נועזת לעיר של צי צלבני מקפריסין ועכו נותרו שוב המגינים לבדם מול כוח המצור היבשתי שהביא מכונות מצור ופרץ לעיר ביום 15 באוקטובר 1247 טבח את חיל המצב הצלבני שרק מעטים ממנו הצליחו להימלט לעכו.
בכך בה הקץ על אשקלון הצלבנית.
תוך שלוש שנים מתום קרב הירביה נמחקו רוב ההישגים של מסעי הצלב שהגיעו בעמל ומאמץ אדיר מאירופה, המדינה הצלבנית הגיע לעברי פי פחת וסכנת השמדה מרחפת על גורלה.
התבוסה שמה קץ לניסיונות ההתפשטות הנוצריים.
אף שבתקופות מאוחרות אפשר היה למצוא בערים 1000 ולעיתים גם 2000 אבירים ורגלים רבים, לא יצאו עוד הצלבנים להתקפות גדולות.
הם הסתגרו בין חומותיהם וצפו בהרס שיטתי של מבצריהם ועריהם הבצורות על ידי המוסלמים.
הצבא הח'ואריזמי, בדרכו לשדה הקרב של הירביה הופיע ביום 11 ביולי 1244 מול חומות ירושלים, אף על פי שהח'וואריזמים לא היו ערוכים למצור נתקפה האוכלוסייה המקומית בבהלה משהוברר כי צבאות המדינה הצלבנית ובני בריתה החדשים לא מוכנים לסטות מצעדתם לכיוון דרום ולשחרר את ירושלים מהאיום.
תושבי העיר החליטו לעזוב את העיר בשעות הלילה של 21 באוגוסט.
בדרך סבלו הפליטים מהתקפות של תושבים מקומיים אך לפתע הסתובב חלק ממחנה תושבי ירושלים וחזר על עקבותיו אל ירושלים.
על פי הסיפור הבחינו הבורחים כי דגלים נוצריים מונפים על חומות העיר ירושלים והאמינו כי צבא נוצרי כבש את העיר.
הנוצרים שאיתרע מזלם וחזרו לירושלים נפלו בידי הח'ואריזמים נטבחו כולם, הכנסיות בעיר נחרבו ותשומת לב מיוחדת הוקדשה להרס כנסיית הקבר, וכנסיות נוצריות מחוץ לחומות ירושלים.
אירוע זה הוציא את ירושלים - לתמיד - מידי הנוצרים.
חורבן זה, האחרון בסדרה של אסונות, הביא את ירושלים לשפל המדרגה, העיר שקעה למעמד של עיר משנית ללא ביצורים וחסרת חשיבות כלכלית ומדינית מלבד היותה מקום משכנם של אתרים קדושים לאסלאם.
שאר הפליטים נתקלו בגדוד אחר של הצבא הח'ואריזמי באזור רמלה וכולם נטבחו מלבד 300 נוצרים שמצאו מקלט בעיר המבוצרת יפו.
בין הפליטים שברחו מירושלים היו היהודים - תושבי העיר מאז כיבושה בשנת 1187 בידי צלאח א דין.
עם קבלת הידיעה על אסון קרב הירביה ואובדן ירושלים, בחודש דצמבר 1244, נטל על עצמו המלך הצרפתי לואי התשיעי, מלך צרפת את הצלב כיוזמה אישית ונשא את חותמו של המלך הקדוש הנוצרי.
המסע נערך משנת 1248 עד שנת 1254 ולו שני חלקים שונים.
תחילה פלשו הצלבנים בחופי מצרים מתוך כוונה לכבוש את קהיר ומתוך תקווה כי התמוטטות השושלת האיובית תוביל לנפילת ירושלים וארץ ישראל כפרי בשל לידי הנוצרים.
חלק זה של המסע הסתיים בתבוסה צלבנית בקרב פארסכור ביום 6 באפריל 1250 ובסיומו הושמד לחלוטין הצבא הצלבני, ולואי התשיעי, מלך צרפת נפל בשבי.
סיום השלב המצרי של מסע הצלב הביא להתמוטטות השלטון האיובי ולעלייתם של המצביאים הצבאיים הממלוכים לעמדות כוח ושליטה, מהן יתפסו, בסיכומו של דבר, את השלטון.
השלב השני של מסע הצלב החל עם שחרורו של המלך הצרפתי מהשבי המצרי והגעתו לעכו.
כאן החלו הצרפתים במבצע בנייה מאסיבי, שלא נראה כמוהו אלא בימי הורדוס, במהלכו בוצרו ערים ומבצרים בגליל ולאורך מישור החוף מתוך תקווה כי ביצורים אלו יבססו את ביטחונה של ממלכת ירושלים.
במהלך שהותו בארץ ניסה לואי התשיעי ליצור קשרים ובריתות עם האימפריה המונגולית, שצבאותיה נלחמו באזור מסופוטמיה בצבאות מוסלמיים.
עם תום עבודת הביצורים, משאזל כספו והמצב הפוליטי בתוך צרפת נשתנה לרעה, עזב לואי את ארץ הקודש ובכך נסתיים מסע הצלב השביעי.
מסע הצלב השביעי נרשם בהיסטוריה ככישלון קולוסלי.
מאמץ אדיר של אירופה הנוצרית שנסתיים במפלה מוחצת.
מסע הצלב הביא - עם זאת- לשינוי משמעותי בהיסטוריה של מצרים והאיץ תהליך היסטורי של עליית הממלוכים לשלטון.
בהיסטוריה של מסעי הצלב עומדת דמותו של לואי התשיעי כדמות ייחודית שתרומתה בגוף ובכסף למדינה הצלבנית היא ללא מתחרה.
עם זאת הוצאה אדירה זו עליה נוספו הוצאות כבדות לא פחות של אצילי צרפת, המסדרים הצבאיים, ממלכת ירושלים, והקומונות האיטלקיות הותירה תוצאות צנועות בלבד.
שטח הממלכה הצלבנית לא נשתנה כלל.
גרוע מכך - מדינות אירופה ותושבי אירופה "התנתקו" לחלוטין ממדינת הצלבנים, נעלמה הזיקה הרגשית והדתית לרעיון מסעי הצלב והתחלפה באיבה ואדישות לגורל ממלכת ירושלים.
ביום 25 באפריל 1243 הגיע קונרד בנו של פרידריך השני ואיזבל לגיל 15 ובגרות.
על פי חוק של ממלכת ירושלים (ואירופה הפיאודלית) פסק פרידריך מלשמש כעוצר וכתר המלוכה אמור היה לעבור לקונרד.
על מנת לממש את זכותו היה המלך המיועד צריך להגיע לירושלים לטקס הכתרה ולקבל רשמית את שבועת הנאמנות הוסלית של אצילי הממלכה.
מאחר שקונרד היה באיטליה, עסוק במלחמה לחיים ולמוות מול הכס הקדוש, ולמעשה לא יגיע לעולם לארץ הקודש, הועבר כתר ממלכת ירושלים בחזקה לאליס מקפריסין שהייתה "הקרובה ביותר לכתר" כבתה של איזבל הראשונה, מלכת ירושלים.
אליס מתה בשנת 1246 ובנה אנרי הראשון, מלך קפריסין יחזיק גם בתואר חסר המשמעות אדון הממלכה הירושלמית.
עם מותו של קונרד בשנת 1254 ובנו קונרד השלישי, מלך ירושלים המכונה קונראדין שהוצא להורג בשנת 1268 יבוא קץ לשלטון בית שטאופן (הוהנשטאופן) בממלכת ירושלים.
בשנת 1251 הטיל מונגקה חאן (נכדו של ג'ינג'יס חאן) על אחיו הולגו חאן להוביל את כיבושי המונגולים בפרס, בדרום מערב אסיה ועד גבול מצרים.
ב-1256 כבש הולגו את פרס וניצח את החשישיון.
ב-1258 כבש את בגדאד, טבח בתושביה המוסלמים (אך חס על הנוצרים והיהודים), והוציא להורג את הח'ליף העבאסי אלמועתסם.
בסוף 1259 החלה בריחה המונית של המוסלמים מסוריה דרומה.
בינואר 1260 נפלה חלב, ובמרץ דמשק.
הולגו, שאמו ואשתו היו נוצריות, ניסה להתקרב לנוצרים באזור, ולשתף איתם פעולה במאבק במוסלמים.
הוא זכה לשיתוף פעולה של כוחות נוצריים מארמניה ואנטיוכיה שהשתתפו בכיבוש סוריה.
אולם ממלכת ירושלים הקתולית (שעכו הייתה בירתה באותה עת) גילתה כלפי הפולשים הברבריים מהמזרח יחס חשדני.
תרמה לכך העובדה שאנטיוכיה נאלצה תחת המרות המונגולית לקבל על עצמה פטריארך יווני.
בעוד הממלוכים מתכוננים למלחמה, התקבלה במחנה המונגולי שבסוריה ידיעה על מותו של השליט העליון, מונגקה חאן.
הולגו מיהר לשוב מזרחה עם חלק גדול מצבאו והשאיר בידי המפקד המונגולי הנוצרי כתבוגא צבא של 10,000 חיילים.
שני הצדדים ביקשו את תמיכת ממלכת ירושלים הצלבנית.
קוטוז - השליט הממלוכי, שלח לעכו משלחת על מנת לבקש עזרה.
רוב הצלבנים תמכו בהיענות לבקשה הממלוכית, אך בהשפעת המסדר הטבטוני שחשש מבגידה מוסלמית הוחלט לשמור על נייטרליות – אם כי נייטרליות אוהדת לממלוכים.
ביום שישי ה-3 בספטמבר 1260 נפגשו הצבאות באזור מעיין חרוד, עין ג'אלות, וסיומו של יום הקרב הובס הצבא המונגולי ומפקדו נהרג.
ב-24 באוקטובר, בדרכם חזרה למצרים, רצח ביברס את קוטוז, והפך לסולטאן.
ביברס העביר את מרכז האסלאם לקהיר, ואף חידש את הח'ליפות בקהיר במקום בבגדאד.
מסע הצלב השביעי הביא עם סיומו לעליית הממלוכים לשלטון, ולאחר התייצבות שלטונם במצרים פנה הסולטאן החדש ביברס לקצץ אט-אט במה שנותר מממלכת ירושלים הצלבנית.
הממשל הממלוכי החדש השתלט על המזרח התיכון, מחק את פיצולי העבר, מורשת השושלת האיובית, איחד את חצרות האמירים העצמאיים והביא לאיחוד כוחות האסלאם בדומה לצלאח א-דין.
בניית מנגנון אדמיניסטרטיבי אזרחי ומנגנון צבאי יעיל איפשר לממלוכים לממש כוח זה למטרות האסטרטגיות של הסולטנות.
ב-1263 כבש ביברס את הר תבור ונצרת.
ב-1265 את קיסריה וארסוף וב-1266 את מצודת צפת - מגדולי המבצרים הצלבניים בארץ ישראל.
לאחר כיבוש ערי הנמל קבע ביברס עקרון ממלוכי חשוב - הוא הרס את המצודות לחלוטין ובאבניהן מילא את הנמל והוציא אותו מכלל שימוש, כך נמנעה הגשת סיוע ימי לצלבנים והמסחר הימי בין אירופה למזרח נותב אל ערי הנמל של מצרים במקום לנמלי ארץ-ישראל.
מותו של ביברס ב-1277, קטע את שרשרת מסעות המלחמה שהפכה את ממלכת הצלבנים לקבוצה של איים הנלחמים על חייהם.
יורשו קלאון כבש את טריפולי וסימן את עכו - בירת הממלכה הצלבנית המפוררת כמטרתו הבאה על אף שביתת נשק שנכרתה לתקופה של עשר שנים.
האסלאם לא היה יכול ולא רצה לקבל קיום ישויות מדיניות נוצריות עצמאיות בתוך הסולטנות המצרית איסלאמית.
מלחמות הקודש בצלבנים יצרו הוויה והכרה של קדושה טריטוריאלית לארץ ישראל ועצם קיום ערים צלבניות נתפס כקיום טמא בגרון הישות המוסלמית.
החשש מפלישה נוצרית - מסע צלב חדש שינצל את ערי החוף כראשי גשר היה מוטיב קבוע במדיניות הסולטנות הממלוכית.
שרידי הממלכה הצלבנית עברו תהליך מקביל של התפוררות פנימית, וניתוק מחבל הטבור של אירופה.
שליטי אירופה הגיעו למסקנה כי ממלכת ירושלים איננה חיונית ובעיות פנימיות העסיקו אותם עד שגורלה של ממלכת ירושלים נתקל באדישות.
כך - בעת שממלכת ירושלים נלחמה על חייה סחרו הקומונות האיטלקיות עם מצרים וספקו לה חומרי גלם חיוניים לכושר לחימתה כגון עבדים, עצים וכיוצא בכך.
כוחה של מדינת הצלבנים נשען בעת גסיסתה על המסדרים והקומונות וכך הפכה מדינת הצלבנים ללא יותר משורה של תחנות סחר על חוף הים התיכון ללא הינטרלנד העשוי להצדיק ולממן את קיומה.
בתוך הטריטוריה שנותרה בשליטת הנוצרים בארץ הקודש נערכו קרבות של ממש בין הקומונות האיטלקיות ובין המסדרים הצבאיים הגדולים, ההוספיטלרים ומסדר אבירי היכל שלמה, שנהלו קרבות רחוב בעיקר ברחובות עכו.
במקביל התנהלו ויכוחים ועימותים בשאלה מי הוא מלך ירושלים, סופם של דיונים בשאלה זו הותיר את ממלכת ירושלים ללא מנהיג בשעותיה הקשות ביותר.
עם מותו של אנרי הראשון מלך קפריסין - ששימש כמחזיק כתר פיקטיבי עבור מלך פיקטיבי שמינה עוצר בן משפחת איבלין לשלוט בירושלים, עלה לכיסא המלוכה הקטין הוגו השני, מלך קפריסין ואת השלטון באי ניהלה למעשה הנסיכה פלזאנס מקפריסין בעוד ממלכת ירושלים ממשיכה להיות בשליטת מועצת האצילים המקומית בשליטת משפחת איבלין.
על התקופה האחרונה לקיום המדינה אמר פרופסור יהושע פראוור כי "אינה אלא גסיסה ממושכת וחסרת תוחלת"
בשנת 1261 מתה פלזאנס והחזקה על כתר ירושלים עברה לאיזבל דה ליזיניאן ועם מותה בשנת 1264 החזיק בתואר הריק בנה הוגו השני, מלך קפריסין עד למותו בשנת 1267. בשנת 1268 נהרג קונרדין ושושלת המלכים הפיקטיביים של ירושלים נעלמה.
בכל תקופה זו שלטו בארץ אצילי סיעת הברונים המקומיים בתהליך ששלל ממלכת ירושלים שלטון מרכזי ואיפשר אנרכיה מוחלטת בחסות החוק, הצדדים הניצים על הכתר עצמו החזיקו בתואר שהוגדר על ידי היסטוריון של התקופה "שאין בידו כוח ולא פיקוד ואין הוא אלא צל".
הוגו השלישי, מלך קפריסין ניצל את ההזדמנות ההיסטורית ואיחד את כתר ממלכת ירושלים עם כתר קפריסין.
באותה שנה נפלה אנטיוכיה בידי ביברס ובא הקץ על נסיכות אנטיוכיה הצלבנית במרחץ דמים איום והוגו השלישי הגיע להסכם על ביברס על שביתת נשק עבור העיר עכו.
ביום 24 בספטמבר 1269 נערכה הכתרתו של הוגו השלישי כמלך ירושלים בקתדרלה של העיר צור.
שנה לאחר מכן הופיע דמות חדשה בפוליטיקה של ממלכת ירושלים ומסעי הצלב שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה שבתור מחריב בית המלכות של פרידריך השני ראה עצמו כטוען לכתר ממלכת ירושלים.
בשנת 1271 כבש ביברס את המבצר הצלבני האדיר של קראק דה שבלייה - הגדול במזרח התיכון באפריל ובחודש יוני כבש את המבצר הטבטוני מונפורט והותיר את ממלכת ירושלים עם מספר מבצרים על חוף הים והעיר עכו.
כך אחזה בצלבנים רוח של יאוש, המסדרים הצבאיים שהיו היחידים בעלי אמצעים להגן על הממלכה נמנעו מיוזמה צבאית, ובעת הופעת צבא מוסלמי מול מצודות וערים מעדיפים הנוצרים להציל את נפשם באופן זמני ולעבור לעיר נוצרית אחרת ולקבל הסכם כניעה המוצע להם.
כחלק מההכנות למסע הצלב מכרה מריה מאנטיוכיה את זכויותיה לשארל הראשון מאנז'ו תמורת 4000 ליברות של טור ושארל קיבל בברכת האפיפיור את התואר מלך ירושלים - אף על פי שתואר זה כבר היה בידי הוגו השלישי מקפריסין שניסה לשנות את רוע הגזירה - ללא הצלחה.
בשנת 1276 מת גריגוריוס העשירי ועימו התפוגגות תוכנית מסע הצלב והתקווה האחרונה להצלת ממלכת ירושלים.
באותה שנה, בסערה של רוחות ותככים עזב איג השלישי את עכו מינה בה עוצר ממשפחת איבלין וכתב איגרות לאפיפיור ולמלכי אירופה בהן הוא מתלונן על האנרכיה השוררת בעכו ומבקש את עזרתם בהצלת ממלכת ירושלים.
בקיץ 1277 הגיע לעכו נציב מטעם שארל מאנז'ו, תפס את השלטון בעיר ואת מצודת העיר ולרגע נראה היה כי הפלגים הנוצריים, הקומונות האיטלקיות והמסדרים הצבאיים הצליחו להתאחד ולשכוח לרגע את סכסוכיהם.
התמונה הפוליטית השתנתה - שוב באופן בלתי צפוי עם ההתקוממות נגד הצרפתים בסיציליה שהחלה בפלרמו ב-29 במרץ 1282 ונודעה בשם "ערבית סיציליאנית" שהפילה את ממלכתו של שארל הראשון.
אירועים אלו ערערו את מעמדו של שארל בעכו והחזירו לכיסא המלוכה הירושלמי את אנרי השני, מלך קפריסין שבהסכמת אצילי הממלכה הוכתר כמלך ירושלים ביום 15 באוגוסט 1285 - ההכתרה האחרונה של מלך צלבני בארץ הקודש.
על ההכתרה העיבה מלחמה מחודשת של הקומונות הימיות שסחפו את שרידי הממלכה למערבולת חדשה של אלימות.
ביום 17 במרץ 1289 הופיע צבא ממלוכי לפני חומות העיר טריפולי לאחר לחימה עיקשת החלו הציים של הקומונות לברוח מהעיר וביום 26 באפריל נפלה העיר, הממלוכים ערכו טבח בתושביה והרסו אותה עד היסוד.
אנרי השני, מלך קפריסין הנושא גם בתואר הריק מלך ירושלים חתם עם הסולטאן את הסכם שביתת הנשק האחרון.
העילה להתקפה הסופית ניתנה לסולטאן בתקרית שאירעה במהלך 1290 ובמהלכה ערכו עולי רגל נוצרים מאירופה פרעות בסוחרים מוסלמים, שהביאו מוצרי מזון לשוק בתוך העיר עכו.
בחודש מרץ 1291 החלו גדודים מוסלמים להאסף במישור עכו תחת פיקודו של הסולטאן הממלוכי החדש ח'ליל בן קלאון.
המחנה הממלוכי שנאסף מול חומות העיר עכו היה מהגדולים שנאספו מול עכו בפרט ובימי הביניים בכלל.
במשך חודש המצור הראשון נערכה הפגזה מתמדת של חומות העיר מצפון לדרום.
ביום 4 במאי נחתו בעכו חיילים צלבניים מקפריסין בראשות מלכם אנרי השני שניסה לחדש את המשא ומתן עם הסולטאן המצרי אך נתקל בקיר אטום - הסולטאן לא היה מוכן אלא למשא ומתן על הסכם כניעה, דרש את מפתחות העיר והציע כי הצלבנים יעזבו את עכו עם רכושם.
ביום 12 במאי הצליחו המוסלמים למוטט את מגדל המלך שבחומת עכו אל תוך החפיר ולקנות אחיזה בקו החומות החיצוני.
ביום 16 במאי החלו הגדודים הממלוכים בהתקפה מאסיבית על חומות העיר וחדרו אל תוך העיר העתיקה של עכו.
התפוררות הגנה הצלבנית הובילה לבריחה חסרת סדר אל כוון הנמל בעוד הגדודים הממלוכים מתחילים להרוג בתושבי העיר.
מספר ההרוגים בקרבות הרחוב איננו ידוע אך החרב לא פסחה על הקהילה היהודית הקטנה שגורלה היה כגורל הנוצרים המקומיים והצלבנים.
כאן המשיכו להשתולל קרבות קשים שבחסותם ותחת מעטה חשיכה הצליח ראש המסדר לברוח לצידון ועימו רוב אוצרות המסדר.
ביום 28 במאי נפער פתח גדול בחומות המצודה הטמפלרית, וזמן קצר לאחר מכן התמוטט המבנה כולו על מגיניו והתוקפים הממלוכיים.
עם נפילת מצודת הטמפלרים ביום 28 במאי 1291 הסתיים המצור על עכו.
נפילת עכו סימנה את קץ ממלכת הצלבנים בארץ ישראל, לאחר נפילת העיר והרס ביצוריה יצאו גדודים ממלוכים לשאר מבצרי הצלבנים לאורך חוף לבנון ובזמן קצר יחסית, ובהתנגדות סמלית נפלו או פונו שאר המבצרים והערים מחמת הייאוש וחוסר התקווה שאחזה במגינים.
העיר צור נכנעה בפני חיל חלוץ ממלוכי שנשלח לבדוק את השטח לפני פעולה צבאית ממוקדת, מגיני העיר, משגילו כי עכו נפלה וכי הצבא הממלוכי בדרך לכיבוש עירם נטשו אותה וברחו לקפריסין.
חודש לאחר כיבוש עכו יצא כוח ממלוכי גדול לכיוון צידון, חיל המצב שהורכב בעיקר מאבירים טמפלרים בפיקוד ראש המסדר נסוג אל מבצר הים ונלחם בגדודים הממלוכים.
מפקד המסדר, השאיר את האבירים ללחום על האי בעוד הוא בורח לקפריסין עם אוצרו של המסדר (שהוברח קודם לכן מעכו) תוך שהוא מבטיח לחזור עם תגבורת.
משהוברר כי המגינים הושארו לנפשם וכל תגבורת לא תגיע הצליחו הטמפלרים לחמוק מהמצור בחסות החשיכה דרך הים אל המבצר הצלבני טרטוס, במהלך צבאי מאוחר יותר נפל מבצר עוז זה - מהחזקים שבידי הטמפלרים ביום 3 באוגוסט לאחר מצור קצר, חיל המצב של טרטוס נסוג לאי הקטן ארוד.
העיר הבאה בתור לעבור לידי הסולטאן הממלוכי הייתה ביירות שנפלה ללא קרב וחיל המצב הצלבני הקטן ברח לכיוון קפריסין, גם כאן הרסו הממלוכים את ביצורי העיר והפכו את הכנסייה למסגד.
ביום 31 ביולי הופיעו גדודים ממלוכיים בחיפה הצלבנית ולאחר קרב קצר ברחו הצלבנים אל מבצר עתלית.
בליל ה-14 באוגוסט 1291, עזבה את המעגן המבוצר בעתלית ספינה ועליה אחרוני האבירים הטמפלרים, אחרוני הצלבנים בארץ ישראל.
שישה שבועות לאחר בריחתם של אחרוני הצלבנים הבחינו המוסלמים, כי המבצר ננטש.
לאחר גילוי זה הגיע למקום כוח צבאי גדול אשר הרס את שערי המבצר ומוטט את מגדליו.
רפובליקת מולדובה שוכנת במזרח אירופה, בין רומניה ובין אוקראינה.
מרבית תושביה של רפובליקת מולדובה מדברים ניב מקומי של רומנית וההיסטוריה של המקום שזורה בהיסטוריה של רומניה ושל נסיכות מולדובה (רומניה נוצרה מאיחוד בין נסיכות מולדובה וולאכיה).
במרחב הגאוגרפי שבין הרי הקרפטים ממערב, הדניסטר ממזרח (כולל הגדה המזרחית), הדנובה בדרום מערב וחוף הים השחור מדרום נוצרה בימי הביניים נסיכות מולדובה.
הנסיכות התקשתה לשמור על עצמאותה ורוב הזמן הייתה אוטונומיה כפופה למעצמות שכנות, בעיקר לאימפריה העות'מאנית.
בשנת 1792, בהסכם יאשי, נאלצה האימפריה העות'מאנית לוותר לאימפריה הרוסית על חבל טרנסניסטריה (הגדה המזרחית של הדניסטר).
לאחר המלחמה הרוסו-טורקית של שנת 1806, בהסכם בוקרשט משנת 1812, כל החלק של נסיכות מולדובה שממזרח לפרוט סופח לאימפריה הרוסית וקיבל את השם בסרביה.
העצמאות הראשונה והאיחוד עם רומניה
המהפכות ברוסיה בשנת 1917 יצרו שעת כושר ללאומים השונים שנכלאו באימפריה הרוסית ובסרביה מיהרה לנצל זאת וב-2 בדצמבר 1917 הכריזה על עצמאותה וביום 6 בינואר 1918 האספה הקרויה מועצת העם הודיעה על הקמת הרפובליקה הדמוקרטית המולדובנית של בסרביה.
כוחות סובייטים מצד אחד וצבא רומני מצד שני, נכנסו לתוך הטריטוריה של הרפובליקה החדשה, ברית המועצות שרק קמה הכריזה מלחמה על רומניה ועצרה את המשלחת הדיפלומטית שלה.
ברית המועצות שנכנסה לעידן של מלחמת האזרחים ברוסיה לא הצליחה למנוע ממועצת העם להצביע ב-27 במרץ 1918 על איחוד עם רומניה.
בסיום מלחמת האזרחים החליטה ברית המועצות להקים את מולדובה (חבל אוטונומי) כדי לאותת בכך שלא השלימה עם סיפוח בסרביה לרומניה.
הסיפוח הסובייטי ומלחמת העולם השנייה
בנספח סודי של הסכם ריבנטרופ–מולוטוב הביעה ברית המועצות את שאיפותיה בבסרביה וגרמניה הנאצית הצהירה שאין לה עניין באזורים אלה.
לאחר שעל בסיס הבנות הסכם זה חולקה פולין בין שתי המעצמות, ליטא, לטביה ואסטוניה סופחו לברית המועצות והדרישה לסיפוח מחוז פיני פתח את מלחמת החורף במהלכה תקפה ברית המועצות את פינלנד, הגיע גם תורה של רומניה.
ב-26 ביולי 1940 הגיש שר החוץ הסובייטי, ויאצ'סלב מולוטוב, אולטימטום לרומניה ובו דרישה שתוציא את צבאה ואת הפקידות השלטונית מבסרביה ומצפון בוקובינה.
ניסיונות של רומניה לשאת ולתת לא צלחו והצבא האדום חדר לשטח עוד לפני יציאת הצבא הרומני.
ברית המועצות סיפחה את חבל בודג'אק ואת צפון בוקובינה לשטחה של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית אוקראינית ומיתר שטחי בסרביה הקימה את הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית מולדובנית.
הרפובליקה המולדובנית הוכרזה ב-2 באוגוסט 1940 ובירתה נקבעה בקישינב.
כשנה מאוחר יותר, ב-22 ביוני 1941, רומניה השתתפה לצד גרמניה הנאצית, פינלנד ואיטליה בפלישה לשטחי ברית המועצות, פלישה שבמהלכה הושבו לשלטון רומני כל שטחי בסרביה ונוספו להם שטחי טרנסניסטריה ואודסה עם סביבתה.
צפון בוקובינה עברה לשליטה גרמנית.
השליטה הרומנית הייתה ארעית, עד שהשתנו יחסי הכוחות בחזיתות.
הצבא האדום השיב את השלטון הסובייטי ובדרכו אל ברלין שטף גם את רומניה.
בהסכם פריז 1947 הכירה רומניה בשלטון הסובייטי בבסרביה ובצפון בוקובינה.
לקראת סוף שנות השמונים של המאה ה-20, כשהדיכוי של שלטונות ברית המועצות נחלש, התחזקו הליכי הרוח הלאומניים בקרב ציבור דוברי הרומנית ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של מולדובה.
הפגנות רבות משתתפים של הרומנים האתניים, שהיוו רוב ברור ברפובליקה, הביאו לקביעת הרומנית כשפה רשמית ולהחלפת ראש המפלגה הקומוניסטית המולדובנית.
התחזקות הלאומיות הרומנית/מולדובנית יצרה תגובת נגד אצל המיעוטים האחרים שחיו ברפובליקה, הסלאבים והגגאוזים שהגיבו בהתארגנויות משלהם.
ב-25 בפברואר 1990 נערכו לראשונה בחירות דמוקרטיות לסובייט העליון של הרפובליקה.
החזית הלאומית המולדובנית, מפלגה שהוקמה רק בשנת 1989, זכתה בבחירות ומירצ'אה סנגור, קומוניסט לשעבר, נבחר לנשיא הסובייט העליון ובספטמבר לנשיא הרפובליקה.
הרפורמיסטים שעלו לשלטון בחודש מאי שינו את שם הרפובליקה לרפובליקה סובייטית סוציאליסטית מולדובה (במקום מולדובנית) והכריזו על עצמאות עוד באותו חודש.
ב-6 במאי 1990 התרחש אירוע של גשר הפרחים במהלכו אזרחי רומניה רבים חצו את נהר פרוט וביקרו במולדובה ללא צורך בביקורת גבולות.
בשנת 2024 התקיים משאל העם לחברות באיחוד האירופי בו רוב קולות היו בעד קידום התהליך.
באוגוסט 1990 המיעוט הגגאוזי הכריז על עצמאות ועל הקמת רפובליקה בשם גגאוזיה סביב העיר קומרט.
תושביה הסלאבים (אוקראינים, רוסים ובולגרים) של הגדה המזרחית של הדניסטר, הכריזו בספטמבר על עצמאות ועל הקמת מדינה בשם טרנסניסטריה, שבירתה טירספול.
סטפאן טופאל נבחר לנשיאות גגאוזיה ואיגור סמירנוב לנשיאות טרנסניסטריה.
כ-50,000 מתנדבים מולדובנים מזוינים יצאו אל טרנסניסטריה כדי לדכא בכוח את פרישת החבל, אך התערבותן של יחידות רוסיות של הצבא האדום הכשילה את המולדובנים.
קיומם של יהודים בתחום בסרביה מוזכר לראשון בכתובים בקשר לרובע יהודי בעיר אקרמן בתחילת המאה ה-14. לפי דעתו של ההיסטוריון היהודי, הרב ד"ר אברהם מאיר הלוי, מקורם של יהודי אקרמן בבני העם הכוזרי שהתגיירו במאה ה-8.
ערב מלחמת העולם השנייה, בשנת 1939, חיו בבסרביה כ-205,000 יהודים.
לאחר נסיגת הצבא הרומני מבסרביה ביוני 1940 הואשמו היהודים בגילוי אהדה ושיתוף פעלה עם ברית המועצות הקומוניסטית והצבא האדום.
ברומניה אף הוטחו האשמות כי היהודים גילו עוינות כלפי החיילים הרומנים הנסוגים, השפילום ופגעו בהם (האשמות שבחלקם היו נכונות).
ב-1941 עם כיבושה מחדש של בסרביה בידי הרומנים והגרמנים, נפלה בידי הרומנים ההזדמנות "לנקום" ביהודים.
עוד ערב הפלישה לבסרביה הוציא מנהיג רומניה יון אנטונסקו פקודה סודית ושם הצופן שלה "טיהור השטח".
הפקודה כללה שלושה סעיפים: חיסול פיזי של כל היהודים בכפרים במקום.
מעצר היהודים החיים בערים וריכוזם בגטאות.
מעצר כל הקומוניסטים וכול מי ששירתו את הסובייטים בשנת השלטון הסובייטי בבסרביה והוצאת חלק מהם להורג לאחר שימצאו אשמים.
לפי הוראותיו של השליט יון אנטונסקו כל יהודי בסרביה, שלא נרצחו במקום, הוגלו לטרנסניסטריה.
לפי הוראה נוספת נרצחו אותם יהודי בסרביה שנמלטו לאודסה ונתפסו שם על ידי כוחות הכיבוש הרומניים.
ההיסטוריה של ליבריה ייחודית ביחס למרבית מדינות העולם, שכן ליבריה הוקמה ב-1822 כמושבה על ידי אזרחים של ארצות הברית ליישוב מחדש של אפרו-אמריקאים שהיו עבדים לשעבר.
רק מדינה אחת הוקמה עם מטרה דומה - שכנתה סיירה לאון שהוקמה על ידי בריטניה ליישוב עבדים משוחררים.
בדומה למדינות מודרניות אחרות שהיו מושבות שגבולותיהן נקבעו בעידן הקולוניאלי, גם גבולותיה של ליבריה אינם חופפים את גבולותיהם של מרחבי המחייה של הקבוצות האתניות שהתיישבו בחלקים מן השטח טרם העצמאות.
עם זאת, לאזור שבו נמצאת ליבריה המודרנית היסטוריה עתיקה, עוד טרם ההתיישבות הקולוניאלית והעצמאות.
אזור החוף בליבריה היה מיושב בדלילות ומעולם לא היה חלק מאחת האימפריות או הממלכות האפריקאיות הגדולות באזור.
עם זאת, יש עדויות לנדידת עמים לאזור במהלך המאה ה-12. במהלך אלפי שנים נדדו קבוצות אתניות ובודדים אל ומהאזור הקרוי היום ליבריה, חלקם הגיעו בגלל לחצה והתפשטותה של האימפריה של מאלי.
חלק מהתושבים היו מעורבים בסחר עבדים בעיקר דרך הנמל הקרוי היום רוברטספורט (Robertsport).
בשל העובדה שהשטח של ליבריה מעולם לא היה מיושב על ידי אחת האימפריות האפריקאיות הגדולות, קיימת מעט היסטוריה כתובה אודותיו טרם המגעים עם האירופאים.
כבר ב-1461 הגיעו לחופי המדינה הקרויה כיום ליבריה ספנים פורטוגזים אשר קראו למקום "חוף הפלפל" (Costa da Pimenta) בשל שפע גרגירי הפלפל שמצאו בו.
ב-1602 הקימו ההולנדים תחנת סחר, אולם נטשו אותה כעבור כשנה.
ב-1663 הקימו הבריטים מספר תחנות סחר על חופי ליבריה של היום, אולם אין ידיעות נוספות על התיישבות קולוניאלית בחופי ליבריה עד בואם של העבדים המשוחררים.
ליבריה הוקמה כבית לאומי לעבדים משוחררים.
בשנת 1822, אחרי שכשל ניסיון התיישבות קודם באי שרברו שבסיירה לאון, רכשה האגודה האמריקנית להתיישבות, אגודה פילנתרופית אמריקנית, שטח במערב אפריקה במטרה להקים בית לאומי לעבדים משוחררים - ומכאן שם המדינה: ליברטי פירושו חופש באנגלית.
נשיא ארצות הברית דאז, ג'יימס מונרו, עמד בראש האגודה ולכבודו נקראה עיר הבירה מונרוביה.
ההתיישבות התחילה באי פרובידנס (הנמצא קרוב למונרוביה) ותוך זמן קצר יישבה האגודה בליבריה 20 אלף עבדים לשעבר.
בהתחלה, חלק גדול מהנהלת המושבה היה מורכב מ"לבנים", אנשי האגודה האמריקנית.
עם השנים הוחלפו מנהלנים אלו על ידי ליבריאנים.
בשנת 1839 הוחלף שם המושבה ל"חבר העמים של ליבריה".
העבדים המשוחררים שהתיישבו בליבריה נקראו ליבריאנים אמריקאים ומנו כחמישה אחוזים מהאוכלוסייה; הם לא ראו עצמם כאפריקאים בתרבותם וראו את מטרתם בהבאת תרבות המערב ל"יבשת האפלה".
תרבותם, כמו גם סמלי המדינה שהם בחרו, שיקפו את מוצאם ומטענם התרבותי האמריקני אשר ינק בעיקר מהמורשת של מדינות הדרום שלפני מלחמת האזרחים האמריקנית.
הם הפכו לקבוצה עילית שחיה על רצועת אדמה צרה על חופי המדינה.
תחת שלטונם התקדמה המדינה מאוד בתחומים הכלכליים אם כי לא העניקו לתושבים הילידים זכות הצבעה והעסיקו אותם בתנאי עבדות ובעבודות כפייה.
בשנת 1841 מונה ג'וזף ג'נקינס רוברטס כמושל השחור הראשון של המושבה, אשר הכריזה על עצמאותה ב-26 ביולי 1847 (אז - המדינה העצמאית היחידה באפריקה השחורה למעט אתיופיה); ביום זה נחוג יום העצמאות של המדינה.
ביום בו הכריזה ליבריה על עצמאותה הכריזה האגודה האמריקנית להתיישבות, שעמדה על סף פשיטת רגל, כי השיגה את מטרתה והפסיקה את פעילותה.
בירת המדינה נקראה מונרוביה על שמו של הנשיא החמישי של ארצות הברית - ג'יימס מונרו שבתקופתו החלה ההתיישבות.
לפני מלחמת העולם הראשונה התגבשו וסומנו גבולותיה הנוכחיים של המדינה.
ב-1857 סיפחה ליבריה לתחומה את הרפובליקה של מרילנד (כיום מחוז מרילנד בדרום ליבריה), מושבה קטנה של עבדים משוחררים שהכריזה על עצמאות ב-1854, אך לא החזיקה מעמד מול התקפות השבטים הילידים ובקשה את עזרת ליבריה.
כבר ב-1848 הוכרה המדינה החדשה על ידי הממלכה המאוחדת וב-1852 על ידי צרפת.
ארצות הברית עיכבה את ההכרה עד 1862.
אדווין בארקלי (1882-1955) כיהן כנשיא ליבריה משנת 1930 עד 1944, וסיכל איומים מצד גורמים שונים (בהם חבר הלאומים) על ריבונותה של ליבריה.
בשנת 1944 נבחר ויליאם טאבמן כנשיא ליבריה ונבחר לתקופות כהונה נוספות עד לפטירתו בשנת 1971.
הוא הקדיש את רוב מרצו לקידום הכלכלה ושיפר את זכויות האזרח של התושבים הילידים.
בתקופתו ניתנה זכות בחירה לנשים וכן לתושבים-ילידים (אם כי רק בעלי רכוש).
יורשו של טאבמן היה סגן הנשיא הוותיק ויליאם טולברט שהיה פחות פרו-אמריקאי ולכן צינן את מערכת היחסים המיוחדת של ליבריה וארצות הברית.
הוא יצר קשרים עם מעצמת החסות האלטרנטיבית – ברית המועצות.
עיקר מאמציו של טולברט הופנו לקידום האוכלוסייה.
אולם בתקופתו, בשני העשורים האחרונים של המאה העשרים, שרר בליבריה חוסר יציבות בדמות שתי מלחמות אזרחים (1989 עד 1996 ו-1999 עד 2003).
מקורו של חוסר היציבות בליבריה כשחונטה צבאית בראשות סמואל דו ניצלה את המהומות שפרצו נגד הפקעת מחירי המזון (בעיקר האורז) כדי לבצע הפיכה בשלטון.
לאחר שרב־סמל סמואל דו, אחד מאנשי משמר הנשיאות, חדר לארמון הנשיא באישון לילה ורצח את הנשיא ויליאם טולברט בשנתו, הגיע הקץ לשליטה של קבוצת המיעוט של צאצאי העבדים מאמריקה על האוכלוסייה המקומית של ליבריה.
בדצמבר 1980, ערב חג המולד, הוציא דו להורג את רוב שרי הממשלה על חוף האוקיינוס, מול הארמון ומחנה ברקלי.
עד 1984 קיים דו משטר צבאי ואסר על פעילות פוליטית.
ב-1984 הסכים לכאורה להחזרת הדמוקרטיה ואפשר הקמת מפלגות, אולם בפועל השלטון היה עדיין בידיו ובידי קציניו, והוא לא אפשר פעילות פוליטית אמיתית.
נקודת הציון הבאה היא ב-1989, כשצ'ארלס טיילור, בתמיכתם של גורמים מערביים שונים וגורמים מחוף השנהב הסמוכה הביא להפיכה נוספת בשלטון.
מלחמת האזרחים בליבריה נמשכה גם לאחר הפיכה זו, עד לחתימת הסכם שלום בתוך המדינה ב-1995.
הסכם שלום זה היה זמני ביותר: באפריל 1996 התחדשו הקרבות והגיעו גם למונרוביה, הבירה.
מסע הדמים של טיילור לכיוון מונרוביה לווה במעשי טבח מסמרי שׂער, ויעידו על כך הצילומים מהוצאתו להורג האכזרית של סמואל דו, שאבריו נקטעו בזה אחר זה, עד שנפח את נשמתו.
ב-1997 נערכו בליבריה בחירות, בהן נבחר צ'ארלס טיילור לנשיא המדינה.
המתמודדת אלן ג'ונסון-סירליף שהתייצבה מולו נאלצה לגלות לארצות הברית, לאחר שטיילור האשים אותה בבגידה במדינה.
גם לאחר בחירות אלו המשיכו הקרבות במדינה, והחל מאפריל 1999 ועד סוף 2000 - קרבות עם גינאה ועם מורדים בצפון ליבריה.
בשנת 2001 הטיל האו"ם סנקציות על ליבריה בגלל הסיוע שנתן הממשל הליברי למורדים שבסיירה לאון.
ב-2001 התאחדו מספר גופים לארגון צבאי בשם "ליברים מאוחדים לפיוס ודמוקרטיה" והשתלטו על חלק ניכר מליבריה.
במרץ 2003 התקדמו כוחות המורדים עד כדי 10 ק"מ ממונרוביה.
לחץ שהפעילו ארגוני נשים בראשות לימה בואי שדגלו במחאה לא אלימה, הביאה את הצדדים לשיחות שלום שהתקיימו באקרה, בירת גאנה.
השיחות שהיו עקרות בתחילה התקדמו בעקבות מצור שהטילו הנשים על משכן הוועידה עד שהושג הסכם שלום לסיום מלחמת האזרחים בליבריה, וטיילור עצמו נאלץ לצאת לגלות.
הוא מצא מקלט בניגריה, וכיום עומד לדין על ידי בית הדין הבינלאומי בהאג באשמת פשעי מלחמה.
אם כי נהוג לראות בהסכם השלום ב-2003 את סופם של הקרבות, המהומות עדיין נמשכו וכך למשל באוקטובר 2004 נהרגו 16 איש במהומות.
ב-23 בנובמבר 2005 נערכו בליבריה בחירות דמוקרטיות, בהן נצחה אלן ג'ונסון-סירליף, (נשיאה בפועל מה-16 בינואר 2006) פוליטיקאית ותיקה וקשוחה.
בכך הייתה לאישה הראשונה באפריקה שנבחרה לראשות מדינה.
מאז שנת 1989 עזבו מאות אלפי ליברים את ארצם והפכו לפליטים.
הנציבות הראשית של האו"ם לפליטים ביקשה בתחילת שנת 2003 ממדינות בעולם להעניק הגנה זמנית לפליטים ליברים כל זמן שמלחמת אזרחים שוררת במדינה זו.
מאז אוקטובר 2004 החזירה נציבות האו"ם לפליטים כ-90,000 פליטים ליברים לארצם וכן השיבה לביתם כ-330,000 פליטים בתוך ארצם (internally displaced people – IDPs).
נוסף על אלו, מאז סוף 2003, חזרו באופן עצמאי כ-200,000 פליטים ליברים לבתיהם.
הנציבות תכננה לסיים את ההחזרה המסיבית של הפליטים הליברים למולדתם עד סוף יוני 2007.
ב-26 באפריל 2006 קבעה הנציבות הראשית של האו"ם לפליטים כי ליבריה היא מקום בטוח ופליטים ליברים יכולים לחזור אליה.
כל מדינה שבתחומה נמצאים פליטים ליברים קובעת מועד משלה שבו תפוג ההגנה הזמנית ויהיה עליהם לעזוב את תחומה.
ההיסטוריה של מאוריציוס מתחילה עם גילוי האי מאוריציוס על ידי הפורטוגזים והופעתו על מפות העולם הידוע בתחילת המאה ה-16. האי יושב תחילה על ידי ההולנדים, אחר-כך על ידי הצרפתים ולבסוף היה בשלטון בריטים עד שקיבל עצמאות ב-1968.
השערה מקובלת מייחסת את הגילוי הראשוני של מאוריציוס למלחים ערבים ומלאים במאה ה-10, אך אין לכך הוכחות מוצקות.
השמות שנתן קנטינו לשלושת האיים מרמזים בבירור למקור ערבי.
כך למשל מכונה במפה זו האי שאנו מכירים כיום כמאוריציוס בשם "דינה ארובי".
גם אם הערבים הכירו את האי הם לא התיישבו בו.
האי מאוריציוס התגלה בפועל על ידי הפורטוגזים בין 1507 ל-1513 והם מיפו אותו.
במפת העולם הרשמית של דיוגו ריברו (Diogo Ribeiro) מתוארים "ממערב למזרח, האי הראשון "משקרניאש" (Mascarenhas), השני "סנטה אפולוניה" (Santa Apolonia) והשלישי "דומינגו פרואיס" (Domingo Froiz)".
שלושת האיים (בשמותיהם העכשוויים - ראוניון, מאוריציוס ורודריג) נתגלו במקרה כמה שנים לפני כן במהלך משלחת מחקר של מפרץ בנגל בפיקודו של טרישטאו דה קוניה (Tristão da Cunha).
המשלחת נתקלה בציקלון ונאלצה לשנות נתיב.
בשל שינוי זה נתקלה הספינה "סירנה" של רב החובל דיוגו פרננדש (Diogo Fernandes) באי ראוניון ב-9 בפברואר 1507. הם קראו לאי "סנטה אפולוניה" על שם הקדושה של יום זה.
האי מאוריציוס נתגלה באותה משלחת וקיבל את השם "סירנה" (Cirne - ברבור בפורטוגזית) והאי רודריגז כונה "דיוגו פרננדש".
חמש שנים אחר־כך ביקר באיים דום פדרו דה משקרניאש (Dom Pedro de Mascarenhas) שעל שמו קרויה קבוצת איי מֶסקַרִין.
הפורטוגזים לא הקימו מושבת קבע במאוריציוס כיוון שלא מצאו שימוש לאי.
לאחר שכבר תקעו יתד באסיה ובאפריקה, לא עניין אי מבודד ובלתי מיושב זה את הפורטוגזים.
עיקר המושבות ותחנות הסחר שהקימו הפורטוגזים באסיה היו בהודו (בגואה, ועל חוף מלבר), באי ציילון (כיום סרי לנקה), במלאקה שבחצי האי המלאי (כיום במלזיה) ובמקאו.
הבסיס של הפורטוגזים באפריקה היה במוזמביק.
משום שהנווטים הפורטוגזים העדיפו לעבור במצר מוזמביק על מנת להפליג להודו היוו איי קומורו שמצפון למאוריציוס נמל מעבר שימושי יותר.
משלחת הולנדית בת שמונה ספינות בפיקודם של האדמירלים יעקובס קורנליוס ואן נק (Jacques Cornelius Van Neck) וּוייברנדט ואן וארווייק (Wybrandt Van Warwyck) הפליגה מנמל טסל שבהולנד ב-1598 כשמטרתה תת-היבשת ההודית.
לאחר מעבר כף התקווה הטובה נקלעו שמונה הספינות למזג אוויר סוער שהפריד ביניהן.
שלוש ספינות מצאו את דרכן לצפון מזרח מדגסקר בעוד שיתר חמש הספינות התקבצו מחדש והפליגו בנתיב דרומי מזרחי.
ב-17 בספטמבר הבחינו חמש הספינות בפיקודו של האדמירל ואן וארוויק במאוריציוס.
ב-20 בספטמבר הם עגנו במפרץ מוגן שקיבל את השם "פורט דה וארוויק" (הולנדית "נמל וארווייק", כיום "גרנד פורט").
הם נחתו על האי והחליט לקרוא לו "פרינס מאוריץ ואן נאסאו-איילאנד" (Prins Maurits van Nassaueiland), על שם הנסיך מוריץ, נסיך אורנג' (או בשמו בלטינית - מאוריציוס) לבית נאסאו, העוצר (בהולנדית stadthouder – ראש המדינה) של הולנד.
מתקופה זו נותר השם מאוריציוס בלבד.
ב-2 באוקטובר הפליג צי הספינות אל באנטם (עיר נמל במערב ג'אווה).
מכאן ואילך שימש מפרץ "פורט דה וארווייק" כתחנת עצירה לספינות הולנדיות אחרי שהות של חודשים רבים בים.
בשנת 1606 הגיעה משלחת הולנדית לראשונה אל המקום שעתיד היה להיקרא פור לואי בחלקו הצפון מערבי של האי.
המשלחת, שכללה אחת עשרה ספינות ו-1,357 איש בפיקודו של האדמירל קורניי (Corneille) הגיעה למפרץ אותו כינו "ראד דה טורטו" (Rade des Tortues, בצרפתית "נמל הצבים") בשל מספר צבי היבשה הרב שמצאו על חופו.
ממועד זה ואילך שינו המלחים ההולנדים את תחנת העצירה במאוריציוס לנמל ב"ראד דה טורטו".
ב-1615 עגנה במאוריציוס שייטת בת ארבע ספינות עמוסות סחורה בדרכה מג'אווה להולנד.
על סיפונה של אחת מהן היה פיטר בות (Pieter Both), המושל הראשון מטעם חברת הודו המזרחית ההולנדית על הטריטוריות שבשליטת החברה, שהיה בדרכו חזרה להולנד לאחר סיום כהונתו.
בזמן שעגנו במפרץ במאוריציוס פרצה סערה.
שתי ספינות מתוך הארבע טבעו ופיטר בות עצמו מת בטביעה.
מאורע זה גרם לספנים ההולנדים להתייחס אל הנתיב הימי העובר במאוריציוס כמקולל, והם השתדלו להימנע ממנו ככל האפשר.
בינתיים החלו ספינות בריטיות ודניות לערוך פשיטות באוקיינוס ההודי.
מלחים מספינות אלו שנחתו במאוריציוס נהגו להסיר את קליפת העץ היקרה של עצי ההובנה (Diospyros ebenum), שנמצאו אז בשפע בכל רחבי האי, על מנת למכור אותה בשוקי אירופה.
ההתיישבות ההולנדית החלה ב-1638 והסתיימה ב-1710, כשבין 1658 ל-1666 הייתה הפסקה קצרה.
מושלים שונים מונו לראשות האי בתקופה שהיה מיושב, אבל קשיים שונים כדוגמת ציקלונים, בצורות, מזיקים, מחסור במזון ומחלות גבו את מחירם והאי ננטש סופית ב-1710.
במשך ארבעים השנים מאז שההולנדים נחתו עליו לראשונה, לא הייתה באי התיישבות קבועה, אבל ב-1638 יסד קורנליוס חוֹיֶיר (Cornelius Gooyer) את ישוב הקבע ההולנדי הראשון במאוריציוס - שכללה עשרים וחמישה איש.
חוייר עצמו התמנה למושל הראשון של האי.
קבוצת המתיישבים התעתדה להתפרנס מכריתת עצי ההובנה, מאיסוף ענבר אפור, ומגידול טבק ובקר.
ב-1639 הצטרפו 30 אנשים לתגבר את המושבה ההולנדית.
חוייר הצטווה לפתח את הפוטנציאל הכלכלי של האי, אך לא עשה דבר בנושא, ולכן פוטר ממשרתו.
יורשו היה אדריאן ואן דר סטל (Adriann van der Stel) שהיה מוצלח יותר מקודמו בתפקיד.
ואן דר סטל פיתח את יצוא קליפת ההובנה.
למטרה זו קנה ואן דר סטל 105 עבדים ממדגסקר.
בתוך השבוע הראשון הצליחו 60 מהם לברוח ליערות ורק עשרים מהם נלכדו שוב.
ב-1644 נקלעו תושבי האי לתקופה קשה שארכה חודשים רבים, בשל עיכוב במשלוח אספקה, יבולים רעים וציקלונים.
במשך חודשים אלו יכלו המתיישבים לסמוך על עצמם בלבד וניזונו מציד ודיג.
עם זאת, הבטיח ואן דר סטל משלוח של 95 עבדים נוספים ממדגסקר לפני שהועבר לציילון.
מחליפו בתפקיד ב-1645 היה יאקוב ואן דר מרס (Jacob van der Meersh).
האחרון הביא 108 עבדים מלגשיים (כלומר ממדגסקר) נוספים.
ואן דר מרס עזב את מאוריציוס בספטמבר 1648 ומחליפו היה רייניר פור (Reinier Por).
ב-1652 התגברו הקשיים שחוו המתיישבים, בעלים ועבדים כאחד.
הקשיים המתמשכים השפיעו על ניצול הפוטנציאל הכלכלי של האי והמתיישבים הצטוו לנטוש את האי.
ב-16 ביולי 1658 עזבו את האי כל התושבים, למעט שוליית מלחים ושני עבדים שמצאו מקלט ביערות.
רובם היגרו למושבת הכף בדרום אפריקה שנוסדה זמן קצר לפני כן.
ניסיון ההתיישבות ההולנדי הראשון הסתיים בכי רע.
ניסיון שני שנעשה ב-1664 הסתיים בכי רע גם הוא כשהאנשים שנבחרו למטרה זו נטשו את מפקדם החולה, ואן ניולנד (Van Niewland) והוא מת בסופו של דבר מחוסר טיפול הולם.
מ-1666 ועד 1669 ניהל דירק יאנס סמינט (Dirk Jansz Smient) את המושבה החדשה בגרנד פורט כשהפעילות העיקרית הייתה כריתה וייצוא של עצי ההובנה.
כשדירק יאנס סמינט עזב הוא הוחלף על ידי ג'ורג' פרדריק וְרֶדֶן (George Frederik Wreeden).
ורידן מת ב-1672 בטביעה יחד עם עוד חמישה מתיישבים במהלך משלחת סיור.
מחליפו היה הוברט הוגו (Hubert Hugo).
הוגו היה אדם בעל חזון ורצה להפוך את האי למושבה חקלאית.
הממונים עליו לא היו שותפים לחזונו ולכן הוא לא הצליח לממשו.
כשהוגו עזב ב-1677 החליף אותו איסק יוהנס למוטיוס (Isaac Johannes Lamotius) בתפקיד.
למוטיוס משל באי עד 1692, כשהוגלה לבטוויה (כיום ג'קרטה) משום שירד לחייו של מתיישב שאשתו דחתה את ניסיונות החיזור שלו כלפיה.
מחליפו בתפקיד, רולוף דאודאטי (Roelof Deodati), ניסה לפתח את האי אך נתקל בקשיים מרובים – ציקלונים, יבולים שנדבקו במזיקים, בקר שנדבק במחלות ובצורות.
מיואש, הרים דאודטי לבסוף ידיים והוחלף על ידי אברהם מומבר ואן דה ולדה (Abraham Momber Van de Velde).
מזלו של ואן דה ולדה לא שפר עליו כשנתקל באותם הקשיים שליוו את קודמו בתפקיד והוא נועד להיות המושל ההולנדי האחרון של מאוריציוס.
ב-1710 נטשו ההולנדים את מאוריציוס סופית.
היחס לעבדים במושבה ההולנדית היה מחפיר.
מרידות או ניסיונות לארגן מרד הוענשו בחומרה.
בחלק מהמקרים כללו העונשים כריתת איברים שונים וחשיפה בשמש למשך היום כאשר עם השקיעה הוצא העבד להורג.
ההולנדים הותירו את חותמם על האי בכמה דרכים:
שמות שהשאירו אחריהם, החל משם האי ושמות אזורים רבים ברחבי האי.
לדוגמה הר "פיטר בות" (המושל הראשון מטעם חברת הודו המזרחית ההולנדית על הטריטוריות שבשליטת החברה שטבע במאוריציוס), ואזור "ואנדרמירס" שליד העיר השלישית בגודלה במאוריציוס, רוז היל.
הנהגת גידול קנה סוכר שיובא מג'אווה.
השמדת מינים של בעלי חיים מקומיים, ישירות על ידי ציד לשם מזון או בעקיפין על ידי חיות הבית המיובאות - כלבים, חתולים ובעיקר חזירים, שטרפו את הביצים.
דוגמאות לבעלי חיים שהושמדו הם דודו אפור (Raphus cucullatus), סוג של עוף גדול מסדרת היונאים שהיה חסר יכולת תעופה (הפרט האחרון ניצוד ב-1681), רלית אדומה, גם היא סוג של עוף גדול מסדרת הרליתיים שהיה חסר יכולת תעופה (הפרט האחרון ניצוד ב-1700), וצבי הענק שגדלו ביבשה.
בירוא שטחי יערות גדולים בשל כריתת עצי ההובנה.
לאחר שההולנדים נטשו את מאוריציוס הפך האי למושבה צרפתית כאשר בספטמבר 1715 נחת באי גיום דופרן ד'ארסל (Guillaume Dufresne D'Arsel) ותפש חזקה בשם לואי החמישה עשר, מלך צרפת על נמל מעבר זה להודו.
הוא כינה את האי בשם "אִיל דֶה פְרנס" (Isle de France).
בפועל רק ב-1721 החלו הצרפתים להתיישב על האי.
תחילה ב"מפרץ וארווייק" (כיום "גרנד פורט") ששמו שונה ל"נמל בורבון" (Port Bourbon) בדרום האי, ואחר כך, משום שהאזור היה מוכה רוחות והגישה אליו קשה בשל שוניות האלמוגים, עברו למפרץ בצפון מערב האי המוגן יותר.
הנמל במקום החדש קיבל את השם פור לואי על שם מלך צרפת (כיום בירת האי).
14 השנים הראשונות להתיישבותם באי היוו חזרה על כל הקשיים בהם נתקלו המתיישבים הולנדים לפניהם ורק המתיישבים הנואשים והקשוחים ביותר שרדו.
לה בורדונה היה מזועזע ממצבם של 190 האירופאים ו-650 העבדים השחורים באי שמצא באי.
הוא קבע את פור לואי כבסיס ימי ומרכז לבניית ספינות.
תחת ממשלו, נהרסו הצריפונים המכוסים בכפות הדקלים ובמקומם נבנו בניינים רבים, חלקם למגורים וכן מבני ציבור: מבצרים, קסרקטינים, מחסנים, ובתי חולים.
חלקם של מבנים אלו עומדים עדיין כיום: חלק מבית הממשל, "שאטו דה מון פלזיר" (Chateau de Mon Plaisir) בפמפלמוס (Pamplemousses) וקסרקטין לין.
כמו כן נפרצו דרכים ברחבי האי.
לה בורדונה גם עודד את הרחבת החקלאות, בעיקר גידול קנה סוכר (ב-1744 הוא יזם הקמת מפעל לזיקוק הסוכר), אבל גם כותנה, קפה וקסאווה.
בשנת 1746, במהלך מלחמת הירושה האוסטרית, בה נלחמה צרפת כנגד אנגליה, הפליג לה בורדונה בראש צי בן תשע ספינות מ"איל דה פרנס" להודו.
הוא הביס את השייטת האנגלית שהוצבה מולו והשתלט על מדרס, המוצב האנגלי החשוב ביותר של בהודו.
הממונה הישיר על לה בורדונה, ג'וז'ף פרנסואה דופלה (Joseph François Dupleix) הורה ללה בורדונה להרוס את מדרס, אבל לה בורדונה, שכבר חתם הסכם עם האנגלים בו הם הסכימו לשלם כופר תמורת החזרת מדרס, סירב לקיים את ההוראה.
בתגובה פוטר לה בורדונה ממשרתו ונשלח בחזרה לצרפת שם הואשם כי קיבל מהבריטים שוחד, נאסר וישב כמה שנים בבסטיליה.
ב-1751 טוהר שמו במשפט, אבל לה בורדונה היה כבר אדם שבור ומת שנתיים אחר־כך.
על שמו נוסדה ב"איל דה פרנס" ב-1805 העיר מאהבורג.
במהלך מלחמת שבע השנים (1756 – 1763) הביסו האנגלים בפיקודו של רוברט קלייב את הצרפתים בהודו.
הממשל הצרפתי האשים בהפסד את חברת הודו המזרחית הצרפתית והאשים את מנהליה בשחיתות.
לכן בשנת 1767 (שנתיים לפני שהחברה נסגרה בשל הפסדים כספיים) הועבר האי לאחריותם של פקידים שמונו על ידי הכתר הצרפתי.
באי התגוררו אז כ-18,000 איש מתוכם מעל ל-3,000 אירופאים.
האי המשיך לשגשג, בייחוד לאחר שנמל פור לואי הוכרז כנמל סחר חופשי ומשך אליו תנועת ספינות רבה.
ב-1785 הוכרז "איל דה פרנס" כמקום מושב הממשל הצרפתי של כל הטריטוריות הצרפתיות מזרחית לכף התקווה הטובה.
עד 1790 היה האי באחריותם של פקידים שמונו על ידי הכתר הצרפתי.
במשך תקופה בת 13 שנה במהלך המהפכה הצרפתית הקימו התושבים ממשלה שהייתה בפועל עצמאית מצרפת.
ב-1803 מינה נפוליון את הגנרל שרל דקאן (Charles Decaen) למושל האי.
דקאן תרם רבות לקידום החקלאות באי וגם לשיפור החינוך באמצעות הקמת בתי ספר ומכללה.
דקאן גם ערך את ספר החוקים המבוסס על קודקס נפוליאון שחלקם בתוקף עד היום.
תחת שלטונו שונה שם עיר הבירה מפור לואי ל"פור נפוליון".
פשיטות הפריבטירים שבסיסם ב"איל דה פרנס" על ספינות הסוחר הבריטיות במהלך המלחמות הנפוליאוניות נמשכו עד 1810, אבל אז החלו הבריטים להדק את טבעת המצור על האי בהדרגה.
ב-1809 כבשו הבריטים את האי רודריגז וביולי 1810 נכבש האי ראוניון.
התקפה בריטית מקדימה על "איל דה פרנס" ב-19 באוגוסט 1810 הסתיימה בניצחון הימי היחיד שנחלו הצרפתים במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
כוח בריטי שכלל 4 פריגטות תקף כוח צרפתי שכלל 5 פריגטות צרפתיות במפרץ "גרנד פורט" בחלקו הדרום מערבי של האי.
שתיים מבין הספינות הבריטיות טבעו ושתיים נלקחו שלל.
ההתקפה הבריטית העיקרית התרחשה בדצמבר של אותה שנה כשהכוח הבריטי משתמש באי רודריגז, שנכבש שנה לפני כן, כבסיס לפעולה.
כוח בריטי שמנה כ-10,000 חיילים בפיקודו של הקומודור ג'וזיאס ראולי (Josias Rowley) נחת בכף מלרה (Cap Malheureux - הכף האומלל) בצפון האי והכריע את הכוח הצרפתי שעמד מולו בתוך זמן קצר.
הצרפתים נכנעו לבריטים ב-3 בדצמבר 1810. בחוזה פריז הועברה הבעלות על האי "איל דה פרנס" ששמו חזר להיות מאוריציוס, יחד עם רודריגז ואיי סיישל לבריטניה.
בתנאי הכניעה הבטיחו הבריטים לכבד את השפה, הדת, המנהגים, את החוקים והמסורות של התושבים.
עקב כך המשיכו הקריאולים, צאצאי המתיישבים הצרפתים והעבדים השחורים לדבר בניב צרפתי מיוחד (Patois).
הצרפתים שלטו על האי קצת פחות מ-100 שנים, אבל בתקופה זו הפך "איל דה פרנס" למקום משגשג.
אף על פי שעברו מאז קרוב ל-200 שנים ואף על פי שצאצאי המתיישבים הצרפתים הפכו למיעוט באי, עדיין יש לשפה ולתרבות הצרפתית השפעה גדולה באי.
הממשל הבריטי באי החל ב-1810 עם מינויו של רוברט פרקוואר (Robert Farquhar) בן ה-34 למושל.
הוראתו הראשונה הייתה לדרוש מן התושבים שבועת אמונים לכתר הבריטי.
תושב שלא רצה בכך יכול היה לעזוב את האי עם רכושו בתוך זמן סביר.
פרקוואר נחשב כיום כאחד המושלים הטובים של מאוריציוס ותחת שלטונו גדל ייצור הסוכר, דרכים נפרצו והמסחר פרח.
הבריטים ביטלו את מעמד הנמל החופשי שהיה לפור לואי.
על מנת לפצות את תושבי מאוריציוס על אובדן ההכנסה ממסחר השוותה בריטניה ב-1825 את מיסוי הסוכר בכל מושבותיה.
התוצאה הייתה זינוק מרשים בגידול ויצוא הסוכר ממאוריציוס.
באמצע המאה ה-19 הייתה מאוריציוס יצרנית הסוכר הגדולה ביותר בין כל המושבות הבריטיות כשהיא מייצרת קרוב ל-10% מכלל הסוכר בעולם שמקורו בקנה סוכר.
תוצאת לוואי של הצלחה זו הייתה ריכוז הייצור בידי בעלי חוות גדולות ורווחיות ומנגד הקטנה ניכרת בגידולים החקלאיים האחרים למשל גידולים ששמשו לייצור מזון.
ייצור הסוכר אומנם גדל אף יותר בשנים שבאו אחר־כך אבל השליטה שהייתה למאוריציוס בשוק הסוכר הלכה והתרופפה בשל ירידת מחירים בשוק העולמי וגידול ניכר בגידול קנה הסוכר במקומות אחרים.
אחד מהמאורעות החשובים שהתרחשו בתקופת השלטון הבריטי היה ביטול העבדות.
חוק ביטול העבדות שעבר בשני בתי הפרלמנט הבריטי אושרר על ידי ויליאם הרביעי, מלך בריטניה ב-29 באוגוסט 1833 ונכנס לתוקף שנה אחר-כך.
החקלאות באי שהתבססה על גידול קנה סוכר הייתה תלויה לחלוטין בעבדים.
משום כך הוחלט לעכב את ביצוע החוק באי בחצי שנה נוספת והעבדות בוטלה באי ב-1835. בעלי המטעים פוצו בסך 2 מיליון לירות שטרלינג בגין אובדן עבדיהם שיובאו משוקי העבדים של מדגסקר ואפריקה במהלך השלטון הצרפתי.
כשעבר חוק ביטול העבדות בפרלמנט הבריטי ב-1833 נעשה ניסיון להבטיח מקור רצוף של כוח אדם זול, המסוגל להתאקלם במהירות במקום חדש, לעבודה האינטנסיבית במטעי קנה הסוכר במאוריציוס.
סוכנים מטעם בעלי המטעים הציעו למחפשי עבודה בשוקי מזרח אסיה (סין, ויפן) ובאפריקה (בעיקר מדגסקר) חוזה עבודה במאוריציוס, אבל לבסוף הייתה זו הודו שהיוותה את המקור העיקרי לאספקת הקולים (מושג היסטורי לעובדי כפיים בשכר נמוך שמוצאם מדרום מזרח אסיה והודו).
לפועלים הוצע חוזה שהבטיח בתמורה לעבודה של 10 שנים במטעים, שכר, מגורים ותשלום הנסיעה חזרה הביתה.
בפועל הייתה זו בעצם עבדות תחת שם אחר.
היחס לעובדים היה נוקשה, תנאי העבודה והמגורים היו קשים, השכר היה נמוך ושעות העבודה היו ארוכות.
תקופה זו, של שימוש אינטנסיבי בעובדי כפיים הודים, התאפיינה במקרי אכזריות לא מעטים ובמאבק מתמשך של העובדים ליחס אנושי.
הקולים הגיעו למתחם הבניינים בנמל פור לואי המכונה בהינדית אפרוואסי גהאט (Aapravasi Ghat כלומר מחסני ההגירה) ששימשו לנקודת קליטה.
האי הפך במהרה לנקודת מפתח בסחר הקולים, כשאלפי הודים הפליגו מקולקטה, מדרס, בומבי וקריקל (בדרום מערב הודו) על מנת לעבוד במטעים במאוריציוס, אבל גם על מנת להמשיך הלאה עד איי הודו המערבית.
ב-1878 חוקק חוק שהסדיר את תשלום השכר.
ב-1901 ביקר במאוריציוס המנהיג ההודי מהטמה גנדי.
לאחר שראה את התנאים בהם חיו בני עמו הוא שלח לאי את עורך הדין ההודי מנילאל מאגנלאל דוקטור (Manilal Maganlall Doctor) על מנת לארגן את הפועלים ההודים שהיו חסרי זכויות אזרח.
דוקטור הגן בבתי המשפט על עובדים כנגד מעסיקיהם ויסד את עיתונם של תושבי מאוריציוס "הינדוסטני" (Hindustani).
ב-1922 עבר חוק שאפשר לעובדים לבחור את המקום בו הם רוצים לעבוד.
בצד השגשוג הכלכלי הניכר של מאוריציוס במהלך המאה ה-19 חווה האי גם סדרת אסונות טבע.
בנוסף לציקלונים ולתקופות הבצורת המתרחשים באי לעיתים קרובות פרצה ב-1854 באי מגפת כולרה שבה מתו כ-17,000 תושבים.
מבנה בית הספר היוקרתי Royal College Port-Louis פונה והוסב לבית חולים עבור החולים במחלה.
חלק מהתושבים נמלט מפור לואי לערים כדוגמת רוז היל, בו בסן וקיורפיפ שבשל גובהן היחסי מזג האוויר בהם היה נוח פחות ליתוש האנופלס מפיץ המחלה.
במקביל סבלה כלכלת האי משני אירועים.
הראשון - ירידת מחירי הסוכר בעולם החל מ-1860 בשל התרחבות גידול קנה הסוכר וסלק הסוכר במקומות אחרים, והשני פתיחת תעלת סואץ ב-1869 שהסיטה את נתיבי המסחר הימי בין אירופה לאסיה מהנתיב העוקף את אפריקה ועובר דרך מאוריציוס לנתיב צפוני יותר.
בעלי המטעים הגדולים הגיבו בשתי דרכים.
האחת, ריכוז הפקת הסוכר במספר קטן של מפעלי זיקוק גדולים והשני מכירת חלקות אדמה קטנות ובלתי רווחיות.
הרוכשים היו תושבים ממוצא הודי שגידלו בעצמם קנה סוכר.
שינוי הרכב האוכלוסייה והבעלות על הקרקע
תושבי מאוריציוס המכונים קריאולים הם צאצאי בעלי המטעים הצרפתים והעבדים שהובאו לעבוד בשדות קנה הסוכר.
הודים תושבי מאוריציוס הם צאצאי מהגרים מהודו שהגיעו לאי במאה ה-19, וההגירה המסיבית של העובדים מהודו שינתה את הרכב האוכלוסייה.
ב-1871 כבר היוו הודים 68% מהאוכלוסייה, כשיותר מ-25% מהם כבר נולדו במאוריציוס.