tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי שהרוצח היה מאושפז בעבר בבית החולים לחולי נפש במזרע, ניתן לו רישיון להחזיק אקדח והוא עבד בשמירה בתקופה שלפני הרצח.
הוא נשפט למאסר עולם וריצה את מלוא תקופת העונש.
מנליס היה נשוי לד"ר יהודית מנליס, מנהלת היחידה הנוירולוגית בבית החולים בנהריה באותה עת, ולהם שלוש בנות ובן.
בניין מרפאות החוץ בבית החולים בנהריה נקרא על שם ד"ר גדעון מנליס.
בעקבות פעילותו ותרומתו המשמעותית לרפואה ולרופאים בארץ, החליטה ההסתדרות הרפואית בישראל (הר"י) להנציח את שמו של ד"ר מנליס, על ידי הענקת מלגה פעם בשנה לרופא/ה היוצאים להתמחות מחוץ לישראל.
גדעון צבס (15 באוגוסט 1939 – 16 בינואר 2000) היה פרופסור מן המניין למתמטיקה ולהוראת המדעים באוניברסיטת תל אביב.
נולד בתל אביב ולמד בתיכון עירוני א'.
היה פעיל בתנועת הצופים והשתייך ל"שבט דיזנגוף" ובהמשך הפך למדריך השבט וכן הדריך כשנה ב"שבט צופי ים" ועסק בחינוך הנוער והכנתו לחיים גם בעזרת סירות חתירה ומפרש בנחל הירקון.
לאחר טירונות קרבית, נבחר לשליחות להדרכה, כמדריך בכיר בתפקיד רשג"ד (ראש גדוד מדריכים וחניכים).
שירותו הצבאי היה למעשה המשך פעילותו המנהיגותית בצופים, שנמשכה עד לסיום שירותו הצבאי ב-1959.
הוא החל את דרכו כמתמטיקאי באקדמיה בלימודי התואר הראשון באוניברסיטת תל אביב, אז בשכונת אבו כביר, בשנים 1959–1962. תכונותיו הבולטות כמורה יועץ ומנהיג התבלטו כבר אז בהצטרפותו כחבר באגודת הסטודנטים האוניברסיטאית.
ב-1966 שב למחלקה למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב, ברמת אביב, המשיך בהתמדה ובהצלחה רבה את התקדמותו בסולם הדרגות האקדמיות במחלקה מדרגת מדריך (1966), מרצה בכיר (1967), פרופסור חבר (1975) ופרופסור מן המניין למתמטיקה והוראת המדעים (1987) בבית הספר למדעי המתמטיקה ובבית הספר לחינוך של אוניברסיטת תל אביב.
בתחום החינוך המתמטי, פעל מתקופת לימודיו במכון ויצמן, במקביל להיותו מדען, להקמת פעילות העשרה מדעית לנוער, לראשונה בארץ, במסגרת "נוער שוחר מדע" במכון ויצמן ב-1964. עם שובו לאוניברסיטת תל אביב, הקים ב-1965, את "מועדון פאי", לנוער תיכוני מצטיין במתמטיקה.
פעילותו לעידוד ולהעשרת הנוער במתמטיקה התרחבה באוניברסיטה.
הנהיג את קרן הפרס על שם "שי בליימן" מ-1983 לתחרות שנתית של עבודות במתמטיקה ומדעי המחשב לתלמידי תיכון, שנערכה באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת מינויו לפרופסור מן המניין, שכלל את בית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, חקר ופיתח את השימוש במעבדות מיקרו-מחשבים בחינוך המתמטי, בשיתוף עם עמיתיו, פרופסור שלמה ברויאר ופרופסור יהודית גלעזר-להמחשת המתמטיקה באמצעות שיטות לפתרון בעיות מתמטיות בעזרת מיקרו-מחשבים.
היה גם מרצה ופרופסור אורח במחלקה למדעי המחשב במכון "קורנט" - באוניברסיטת ניו-יורק בשנים 1969–1999.
היה ממקימי המחלקה למתמטיקה שימושית באוניברסיטת תל אביב ועמד בראשה בשנים 1979–1980.
תחום מומחיותו - מתמטיקה שימושית, אנליזה נומרית, אלגוריתמיקה, הוראת מתמטיקה משולבת מחשב, מעבדה מיקרומחשבית לימודית.
ב-1966 נישא לד"ר צילה צ'רניאק שלימים ניהלה את המחלקה לרפואה גרעינית במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר ונולדו להם גילה ואייל.
יחד עם עמיתו פרופסור שלמה ברויאר פרסם שלושה ספרים (ברשימה למטה).
שלושת הספרים מנגישים מתמטיקה לסטודנטים למתמטיקה ולהנדסה, למורי מתמטיקה בתיכון וגם לתלמידי תיכון מתקדמים, בגישה של מעבדה ליישום שיטות נומריות.
בין הנושאים שבספרים: שיטות לפתרון משוואות ליניאריות ולא-ליניאריות, החשת התכנסות וקירוב פונקציות.
פרס רוטשילד "למדען ישראלי צעיר", 1968
פרס קרן פולקסוואגן לספרים בחינוך מדעי - לספרו "מתמטיקה מחשבית", 1976
מלגת הקרן הדו-לאומית - למחקרו על "שיטות ייחודיות בחישוביות מטראולוגית", 1980
מלגת קרן IBM ל"מיקרו-מחשבים- לייסוד מעבדת מיקרו-מחשבים לימודית", 1984
מלגת הוועדה להוראת המדעים בישראל "לנושאי הוראת מתמטיקה נומרית בתיכון ובמכללות מורים", 1987
ממייסדיו ומנהיגיו של החוג ל"נוער שוחר מדע" במכון ויצמן למדע ברחובות, 1999-1964
מייסדו ומנהיגו של "מועדון פאי" לתלמידי תיכון מצטיינים ומחוננים, בפקולטה למדעים מדויקים, באוניברסיטת תל אביב משנת 1965.
מנהלה ומרכזה של קרן הפרסים ע"ש שי בליימן "בתחרות עבודות במתמטיקה ובמדעי המחשב לתלמידי תיכון", בפקולטה למדעים מדויקים, באוניברסיטת תל אביב, 1999-1983.
חבר הסנאט של אוניברסיטת תל אביב 1987–2000.
גדעון קליינמן (1955 – 14 באוגוסט 2025) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת הקשר במכבי נתניה.
קליינמן החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי נתניה.
ב-1972 עלה לקבוצה הבוגרת, ובמהרה הפך לחלק חשוב בתור הזהב של מכבי נתניה בשנות ה-70 של המאה ה-20 וזכה עם הקבוצה בארבע אליפויות, גביע המדינה ואלוף האלופים.
באוקטובר 1980 הודח מההרכב ובתגובה לא הגיע לאימוני הקבוצה, אך לאחר שיחה עם מאמן הקבוצה, יעקב גרונדמן, חזר.
ב-1983 עזב קליינמן את מכבי נתניה וחתם במכבי חדרה.
קליינמן שיחק בנבחרות הצעירות של ישראל, אך לא הופיע בנבחרת הבוגרת.
נסאו גדעון נאור (נולד בה'תרפ"ט, 1929) הוא איש ציבור ישראלי שכיהן כראש המועצה האזורית שער הנגב וכראש ועד היישוב וראש מועצת קריית גת בין השנים 1958–1965.
נולד בצ'כוסלובקיה וב-1939, עלה לארץ ישראל.
באוגוסט 1947, יחד עם חבריו יוצאי הפלמ"ח מתנועת הנוער העובד, עבר הכשרה בקבוצת גבע, והיה ממייסדי קיבוץ גבים בנגב.
שירת בחטיבת הנגב של הפלמ"ח לחם במלחמת השחרור, כמפקד הקיבוץ.
ב-1955 נבחר לשמש ראש המועצה השלישי של המועצה האזורית שער הנגב.
במהלך כהונתו, החלה הקמת שדרות בתחומי המועצה, והיא פעלה ללא מינהל עצמאי, תחת הנהגת המועצה המקומית, עד 1958.
בשנות החמישים עבר לקריית גת, ושימש כרכז של ועדת חריג – ועדה בינמשרדית בראשות מנכ"ל משרד העבודה שניהלה את העיר.
ב-1958 נבחר ליו"ר ועד היישוב, מעט לאחר בחירתו הפך היישוב למועצה מקומית והוא היה לראש המועצה הראשון של קריית גת, הוא שימש בתפקיד במשך 2 קדנציות.
הוא היה אז ראש הרשות המקומית הצעיר ביותר בישראל – בן 29 בלבד.
במהלך כהונתו יזם את הקמת גוש עיירות הפיתוח, והיה חבר הנהלה.
היה חבר הנהלת מרכז השלטון המקומי, כנציג הראשון של עיירות הפיתוח.
לאחר ששב מלימודיו האקדמאים בארצות הברית, שימש בתפקידים בכירים נוספים:
משנה למנכ"ל חברת "שיכון עובדים"
מנהל שיווק רשת השוק המקומי של "פולגת"
מנהל המרכז לשיתוף פעולה בינלאומי במשרד החוץ
הדאגה להסדרת אספקת המים: מחקר גישוש במסגרת המחקר על מבנהו מעמדו ותפקידיו של השלטון המקומי בישראל - מחקר גישוש במסגרת המחקר על מבנהו מעמדו, בהוצאת המרכז לחקר התיישבות כפרית ועירונית, 1974
השלטון המקומי - מעמדו ותפקידיו, בהוצאת המרכז לחקר התיישבות כפרית ועירונית, 1978
אין רגע דל, סיפור חיים של חזון והגשמה – ספר אוטוביוגרפי, יצא לאור ב-2001
גדעון סיימון (נולד ב-11 בינואר 1960) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הקשר אחורי והבלם.
סיימון מזוהה בעיקר עם קבוצת הפועל כפר סבא, בה שיחק במשך רוב הקריירה שלו, וזכה בתארים.
סיימון החל את הקריירה בעונת 1978/1979 בה החל להשתלב בקבוצה הבוגרת של הפועל כפר סבא.
גדעון שימש בקבוצה כקשר אחורי ובלם, שהצטיין ביציאה להתקפות מתפרצות מהירות.
עם הקבוצה זכה סיימון בתואר האליפות בישראל לעונת 1981/1982, ובעוד 2 תוארי גביע המדינה, וזכייה אחת בתואר אלוף האלופים.
מאזן ההבקעות שלו עומד על 30 שערים במדי כפר סבא.
השער הידוע ביותר שלו היה בגמר גביע המדינה לעונת 1989/1990, בניצחון 0:1 של כפר סבא על שמשון תל אביב.
בסיום עונת 1989/1990, לאחר הזכייה בגביע המדינה, עזב סיימון את כפר סבא וחתם בהפועל רמת גן, שם שיחק עונה אחת, ולאחר מכן פרש מכדורגל.
בנו של גדעון, אלירן סיימון, שיחק גם הוא בהפועל כפר סבא והיה קפטן הקבוצה.
גדעון (ג'דעאן) עבאס (נולד ב-21 בפברואר 1938) הוא קצין צה"ל דרוזי-ישראלי במילואים בדרגת אלוף-משנה.
עבאס נולד וגדל בפקיעין, בנם של נג'יב ותמימה.
הוא היה מראשוני הצופים הדרוזים והדריך בתנועה.
סיים את לימודי התיכון בראמה ואחר כך למד בסמינר למורים ביפו.
במאי 1960 התגייס לצה"ל, לאחר טירונות בבה"ד 4 שובץ ביחידה 299 בגוש באר שבע.
יצא לקורס מ"כים ושירת בגדוד 17 (גדוד אריות הגולן) של חטיבת גולני, לאחר מכן עבר קורס סיירים וקורס קציני חי"ר.
לאחר קורס קצינים שירת כמפקד יחידת הסיורים של יחידה 299. שימש מדריך, קצין הדרכה וסגן מפקד בסיס האימונים גבעת אולגה.
ב-1967 מונה למפקד קורס מ"כים בבה"ד 4, ב-1968 מונה למפקד פלוגת סיור בערבה.
ב-1969 מונה לקצין הדרכה בחטיבה 300 וב-1971 למפקד הסיירת הדרוזית בחצי האי סיני.
ב-1973 מונה לקצין אג"ם של חטיבה 300. לאחר מכן פיקד על גדוד המילואים של החטיבה.
פיקד על בא"פ אליקים של פיקוד הצפון.
ב-1978 מונה לסגן מפקד עוצבת חירם.
עבאס היה הדרוזי הראשון שסיים לימודים ב ובקורס מח"טים.
עבאס למד מינהל ושיווק בטכניון.
לאחר שחרורו מונה ב-1986 ליועצו לענייני המגזר הדרוזי והערבי של שר העבודה והרווחה משה קצב, הוא המשיך כיועץ במשרד במשך 18 שנים.
לקראת הבחירות לכנסת השתים עשרה ב-1988 התמודד בבחירות המקדימות של מרכז הליכוד, אך לא נבחר לרשימה.
כמו כן, שימש דובר עמותת הקצינים הדרוזים.
גם בנו, ענאן, הגיע לדרגת אלוף-משנה.
בנו של ענאן, רב-סרן , נהרג במלחמת חרבות ברזל בצפון רצועת עזה בעת שהיה מ"פ בגדוד 101 של חטיבת הצנחנים.
גדעון מנסה הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת אוקזר ובנבחרת גאנה.
מנסה שיחק בליפרינג, קבוצת המילואים של רד בול זלצבורג.
לאחר מכן הושאל לשטורם גראץ, לזולטה ורכם ולוויטוריה דה גימארייש.
ב-3 באוגוסט 2021 הושאל למשך עונה אחת לז'ירונדן דה בורדו מליגת העל הצרפתית.
ב-13 באוגוסט 2022 חתם לשלוש שנים באוקזר.
ב-14 בנובמבר 2019 ערך קודוס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, בניצחון 2-0 על נבחרת דרום אפריקה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2021.
הוא היה חלק מסגל נבחרת גאנה בטורניר גביע אפריקה לאומות 2021, אך לא שיחק בטורניר.
גדעון קאלולו קיאטנגווה (; נולד ב־29 באוגוסט 1997) הוא כדורגלן צרפתי-קונגולזי המשחק בעמדת המגן הימני במועדון אריס לימסול ובנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
קאלולו שיחק במועדון הנוער של ליון, וחתם על החוזה המקצועי הראשון שלו במועדון ב־19 באפריל 2017. לאחר עונה בהשאלה במועדון בורג־אן־ברסה ששיחק בליגה השלישית, ב־24 ביולי 2019 קאלולו חתם באז'אקסיו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי המועדון בניצחון 4–1 במשחק בגביע הליגה הצרפתית על ואלנסיין ב־13 באוגוסט 2019.
ב־3 ביוני 2022, קאלולו חתם על חוזה לארבע שנים עם לוריאן.
ב-18 באוגוסט 2025 חתם באריס לימסול.
ב־22 בספטמבר 2020, קאלולו זומן לסגל נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
ב־13 באוקטובר 2020 הוא הופיע לראשונה במדי הנבחרת בתיקו 1–1 במשחק ידידות נגד .
קאלולו נולד בצרפת, והוא ממוצא רואנדי וקונגולזי.
הוא אחיהם של הכדורגלנים אלדו ופייר.
גדעון קצנלסון (28 בדצמבר 1914 – 18 במאי 1989) היה מבקר ספרות ישראלי, שנודע בביקורתו החריפה כנגד השירה העברית שחוברה בישראל הצעירה של שנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20.
נולד בעיר ברנוביץ' בי"א בטבת תרע"ה (28 בדצמבר 1914).
למד בגימנסיה עברית ופולנית ועלה לארץ ישראל בשנת 1934. סיים תואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים, ולאחר מכן התפרנס כמורה בבתי-ספר תיכוניים, וכמרצה באוניברסיטת תל אביב.
את התואר השלישי שהיה חיבור מקיף על שירת אורי צבי גרינברג, אותו העריץ, לא הצליח להשלים.
כמבקר ספרות, מתוך אמת-מידה של ערכי היהדות ושל צורות ספרותיות קלאסיות, יצא בפולמוס כנגד השירה הלירית המודרנית שחוברה בישראל בשנות ה-40 ובשנות ה-50, והחשיבה כניהיליזם ואנטי-שירה, כהתחכמות והרגשת הפקר, זאת למעט מעט משוררים.
מסותיו על משוררי ישראל הצעירה רוכזו בספר " לאן הם הולכים?: חתך בשירתה של ישראל הצעירה", מסות שהביאו לוויכוח ספרותי ולהגלייתו מרוב הבמות הספרותיות-ביקורתיות.
כן תקף את גישת החוקרים והמבקרים הספרותיים של מדע הספרות המודרני, וטען שהם מוציאים את הטקסט מפשוטו במקום שהוא פשוט, ומפשטים אותו במקום שהוא מורכב, תוך הפיכת כל קודש לחול, את שירת טשרניחובסקי ל"שירת מוקיון", ואת שירת ביאליק ל"שירת זימה", ובכך מענים ומפרקים את הספרות העברית.
נפטר בי"ג באייר תשמ"ט (18 במאי 1989) והובא לקבורה בבית העלמין הדרום.
עם מסותיו החשובות נמנות: 'חמישים שנה ל"הבריכה" של ביאליק', "אני אחד שהם שניים" - על שירת ש.
שלום, ומסותיו החלוציות על שירת אורי צבי גרינברג.
המלחמה הספרותית בין החרדים והמשכילים: פרקים בתולדות הספרות העברית ברוסיה בשנות הששים והשבעים, תל אביב: דביר, 1954
לאן הם הולכים?: חתך בשירתה של ישראל הצעירה, תל אביב: אל"ף, תשכ"ח 1968
גולף הכלים של הכוסף: מסות על שירת אורי צבי גרינברג, בעריכת אבידֹב ליפסקר, תל אביב: ירון גולן, 1993
הליריקן הראשון בשירה העברית החדשה (מאה שנה למותו של מיכ"ל), הארץ, 20 ביוני 1952.
ישראל הצעירה שרה שירי טבע, מאזנים, ניסן-אייר תשי"ח (אפריל-מאי 1958), ע' 388–396.
אחרונים לשקיעה - הערות בשולי "פאנדרי הגיבור", מאזנים, ניסן-אייר תשי"ט (אפריל-מאי 1959), ע' 381–386.
תדמית וחידושיה - למקומה של שירת שלונסקי בשירה העברית של המאה העשרים, מאזנים, ניסן-אייר תש"ל (אפריל-מאי 1970), ע' 384–390.
מונוגראפיה על יעקב שטיינברג, מאזנים, שבט תשל"ד, ע' 169–177.
אני אחד שהם שניים: על "שער החמישים" של ש.
שלום ושירת המסתורין שלו, מאסף, כרך ה-ו (תשכ"ה-תשכ"ו).
השיר והמשורר - במלאת ששים שנה לש.
שלבים בסולם של רגשנות (על שירת האהבה של לאה גולדברג), מאזנים, חשוון-כסלו תשט"ז (נובמבר 1955), ע' 178–185.
על שיריו החדשים של חיים גורי: עם הופעת "שושנת הרוחות", מאזנים, אדר תשכ"א (מרץ 1961), ע' 277–281.
גדעון פישלזון (15 בנובמבר 1937 – דצמבר 1995) היה כלכלן ישראלי וחוקר, פרופסור באוניברסיטת תל אביב.
כיהן כיועץ כלכלי למשרד התחבורה, למקורות ולממשלת אורוגוואי.
גדעון פישלזון נולד בתל אביב (1937).
שירת בצבא בין השנים 1955–1958. עם סיום שירותו הצבאי החל ללמוד בפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית כלכלה חקלאית, שם קיבל תואר ראשון ב-1961, ותואר שני ב-1963. במקביל ללימודיו לתואר השני שימש כעוזר מחקר באוניברסיטה.
ב-1964 החל את לימודיו לתואר שני בסטטיסטיקה ניסויית באוניברסיטת צפון קרוליינה (N.C.S.U) בארצות הברית, שם קיבל תואר שלישי ב-1967.
ב-1967 הצטרף לחוג בכלכלה באוניברסיטת תל אביב, תחילה כמרצה וב-1975 קודם למרצה בכיר.
במחקריו במהלך השנים תרם, בין היתר, לחקר כלכלת ישראל וכלכלת עבודה.
במהלך השנים כיהן בתפקידים שונים באוניברסיטת תל אביב, ביניהם היה חבר ואף ניהל מועצות אקדמיות של מכוני מחקר באוניברסיטה.
כמו כן היה פרופסור אורח באוניברסיטאות שונות, ובכלל זה אוניברסיטת בראון, אוניברסיטת שיקגו ואוניברסיטת וירג'יניה בארצות הברית.
בנוסף לעבודתו האקדמית יעץ בישראל למשרד התחבורה, מקורות ועוד.
בנוסף נתן ייעוץ לממשלת אורוגוואי.
פישלזון היה נשוי עם ארבעה ילדים.
נפטר ב-1995. להנצחתו מוענקות מלגות מחקר ע"ש פרופסור גדעון פישלזון בבית הספר לכלכלה בתל אביב, ומתקיימות הרצאות על שמו.
גדר ההפרדה (; גם חומת ההפרדה או גדר הביטחון; לעניין השם ראו בהמשך) היא גדר גבול שהוקמה על ידי ישראל, בעיקר לאורך הקו הירוק ומקצתה בתוך שטחי יהודה ושומרון, לשם מניעת מעבר בלתי מורשה של פלסטינים למרכזי אוכלוסייה ישראליים, במטרה למנוע חדירת מחבלים פלסטינים, ובכללם מחבלים מתאבדים.
הגדר, שנבנתה בשנים 2002–2006 ומתוחזקת גם כיום, היא באורך משוער של כ-720 קילומטר.
עלות הקמתה מוערכת בכ-8 עד 9 מיליארד שקלים, על פי ממ"מ.
לגדר גם עלות שוטפת של 140 מיליון שקלים בשנה על פי מבקר המדינה.
הגדר כוללת בתוכה גושי ההתיישבות, בהם גוש עציון, מעלה אדומים, אריאל וגוש קרני שומרון, לצד יישובים סמוכים לקו הירוק.
כמו הגדר עצמה, גם שמה שנוי במחלוקת, בעיקר בשאלה האם היא "גדר" או "חומה".
שמות שונים למכשול נגזרים מתפישת עולמו הפוליטית של הדובר ומעמדתו כלפי המכשול.
בעברית לרוב קוראים לה "גדר ההפרדה" אך בנאום שנשא אריאל שרון באו"ם הוא השתמש במונח "גדר הביטחון", מונח זה מופיע גם בסעיף 2.ד בהחלטת הממשלה מ-24 ביוני 2002. לעיתים קוראים לזה "מכשול ההפרדה".
שר ההסברה, יולי אדלשטיין, שילב בין הכינויים ואמר כי "בצד הישראלי של הגדר עומדת חומה בת מאות קילומטרים".
בערבית היא מכונה جدار (גִ'דַאר – שתרגומה: קיר, חומה, או גדר), אולם עיקר הוויכוח הוא דווקא על השם באנגלית.
מדינת ישראל קוראת לגדר באנגלית "The Security Fence" ("גדר הביטחון") ולעיתים גם Anti-terrorist Fence ("גדר אנטי-טרוריסטית") על מנת להדגיש את חשיבותה הביטחונית במניעת טרור.
כלל מערכת הביצורים והגדרות כנגד מחבלים באזורי קו התפר נקרא "מכשול קו התפר".
הפלסטינים ומתנגדי הגדר קוראים לה "The Separation Wall" ("חומת ההפרדה"), או "Apartheid Wall" ("חומת האפרטהייד/הפרדה גזעית"), בשל ההפרדה הגזעית שהיא מבססת, ועקב היות חלקים רבים ממנה, ובייחוד באזורים העירוניים, חומת בטון גבוהה ולא גדר.
כפשרה נייטרלית בין שתי הגרסאות משתמשים באנגלית במושג "Barrier" ("מחסום" או "מכשול").
שמות נוספים שמקובלים באנגלית הם "Israeli West Bank barrier" (בתרגום חופשי: "המחסום הישראלי של הגדה המערבית"), "Israeli Separation Barrier" ("מכשול ההפרדה הישראלי") ו-"Israeli Security Barrier" ("מחסום הביטחון הישראלי").
במקביל להעברת מרבית רצועת עזה לשליטת הרשות הפלסטינית ב־1994, נבנתה סביב הרצועה גדר ביטחונית, שאפשרה יציאה מהרצועה רק באמצעות מעברים מסודרים.
הקמת הגדר הובילה לירידה מהותית בפעילות מְפַגעים מרצועת עזה, בשטחה המרכזי של ישראל.
כשעלה לראשונה הרעיון לבנות מכשול פיזי בין ישראל גופא לשטחים הן אנשי שמאל והן אנשי ימין התנגדו לו.
טענתם של אנשי הימין הייתה שהדרך הנכונה ללחום בטרור היא באמצעות הפעלת לחץ צבאי רצוף, ולא באמצעות הסתגרות מאחורי גדרות, וכי הגדר תעלה כסף רב למשלם המיסים הישראלי, כשתועלתה מוטלת בספק.
בנוסף חששו אנשי הימין שבכוח הגדר להביא לחלוקה דה פקטו של הארץ ולגרום להפניית הפיגועים כלפי ההתנחלויות הנמצאות מעברה המזרחי של הגדר.
טענתם של אנשי השמאל הייתה שאין לתמוך בהקמת גדר הפרדה ביטחונית שאינה מלווה בפינוי התנחלויות או בנסיגה משטחי יו"ש שיישארו בצד שאינו מוגן בגדר.
כמו כן, הציעו אנשי השמאל גדר המבוססת על תוואי הקו הירוק.
התרקמות ההחלטה על הקמת הגדר וקבלתה בציבור
ב־1995, התקבלה בממשלת רבין החלטה על הקמת גדר, לא כתגובה לטרור, אלא כדי ליצור גבול בין ישראל לבין הרשות הפלסטינית.
השר לביטחון פנים, משה שחל, מונה לעמוד בראש ועדה שתדון בהקמת גדר ההפרדה.
החלטה זו לא יושמה מסיבות שונות (בהן: רצח רבין).
ביולי 1996, שר הביטחון, יצחק מרדכי, מודיע שהוא מתנגד לתוכנית ההפרדה של ממשלת רבין והתוכנית מוקפאת.
ב־1999 המליצה "מנהלת השלום" בממשלת אהוד ברק להקים חלק מהאלמנטים של הגדר אולם ברק דחה את ההמלצה.
לאחר ועידת קמפ דייוויד הודיע ברק על הקמת שתי גדרות, אחת על הקו הירוק והשנייה סביב גושי ההתנחלויות אולם לא נקט צעדים כלשהם בנושא.
הדיון בנושא הופסק לאחר בחירתו של אריאל שרון.
באפריל 2001 העביר שרון, שהתנגד תחילה להקמת הגדר, את הטיפול בנושא למועצה לביטחון לאומי.
אבל במחצית 2002 החל לשנות את עמדתו ביחס לגדר.
את המאבק הציבורי למען הקמת גדר הפרדה ביטחונית רציפה החלה תנועת "גדר לחיים – התנועה הציבורית להקמת גדר ביטחון", שהוקמה ביוני 2001 לאחר הפיגוע בדולפינריום על ידי אזרחים מכל רחבי הארץ.
הבולט ביותר במאבק היה חיים רמון, שניהל במפלגתו (העבודה), בכנסת ובציבור, החל ב-2001, מסע למען גדר ההפרדה (לימים כינה אותו ראש הממשלה אריאל שרון "אבי תוכנית ההפרדה").
בלטו בתמיכתם בגדר האלוף במיל.
עוזי דיין, ראש השב"כ אבי דיכטר והעיתונאי דן מרגלית.
החל משלב מוקדם הצטרף גם אהוד ברק לתומכיה של הגדר, ובהמשך הצטרפו לתומכים בנימין נתניהו, אז שר האוצר בממשלת שרון, והנשיא דאז משה קצב.
עם זאת, נתניהו הדגיש, כי יש לְגדר כחלק מתוכנית ההתנתקות את כל גושי ההתיישבות וגם את בקעת הירדן.
בהדרגה, לאחר מאות קורבנות כתוצאה מפיגועי התאבדות, התעצמה התמיכה הציבורית בגדר הפרדה ושכנעה לבסוף גם מתנגדים, כמו שר הביטחון בנימין בן אליעזר, הרמטכ"ל ושר הביטחון שאול מופז, הרמטכ"ל משה יעלון, ראש "שינוי" יוסף לפיד ואחרים.
בעיקר היה זה ראש הממשלה אריאל שרון שהביע במשך תקופה ארוכה התנגדות לרעיון הגדר, אולם הוא שינה את דעתו לבסוף.
בשל השתהותו הועלתה דרישה להקמת ועדת חקירה ממלכתית שתבדוק את אחריותו לעיכוב בבניית הגדר שהביאה, על פי המציעים, למותם של מאות ישראלים.
באפריל 2002 אישרה הממשלה את בניית הגדר, ללא תוואי סופי וסוכם כי משרד הביטחון יקבע קריטריונים, וביוני באותה שנה החלה בנייתה באופן רשמי.
בסוף 2002, כאשר הושלמו 4 הקילומטרים הראשונים של הגדר באזור צומת מגידו התברר כי לא תואמה העברתם לצה"ל ולכן התעכבה הפעלתם.
לאור הלחץ הציבורי הוטלה משימת התיאום של הקמתה על עמוס ירון, מנכ"ל משרד הביטחון.
משהשתכנע בנימין בן אליעזר בנחיצות המכשול הפיזי בין ישראל לשטחים פעל במרץ לקדמו.
בספטמבר 2002 שתי חברות זכו במכרז ההקמה והתחזוקה של הגדר, חברת מגל מערכות בטחון, שהייתה אחראית על הקמת הגדר מכפר סאלם בצפון ועד כפר קאסם והחברה האמריקאית "דיטקשיין" שזכתה במכרז להקמת הגדר בגזרת עוטף ירושלים.
תחילה נבנה על ידו קטע הגדר על ואדי עארה, בדחיפת דני עטר, יו"ר המועצה האזורית גלבוע מטעם מפלגת העבודה.
עם פרישת מפלגת העבודה מהממשלה והקמת ממשלת שרון השנייה, החליטה הממשלה על המשך הבנייה, אולם בתוואי שהשאיר את רוב המתנחלים בתוך הגדר, חצה ערים וכפרים פלסטיניים והשאיר בצד הישראלי של הגדר מאות אלפי תושבים פלסטיניים.
התוואי אמור היה אף להקיף את אריאל וקדומים ולהגיע עד פאתי שכם.
בלחץ אמריקאי הוחלט להשאיר את בניית חלק זה לסוף, ולהותיר בינתיים חלל לא בנוי בתוואי הגדר.
עקב שינויים אלו בתוואי, איבדה הגדר את תמיכתם של רבים בשמאל שטענו כי גדר שמספחת פלסטינים רבים לישראל כלל אינה אפקטיבית מבחינה ביטחונית.
מבצע בניית הגדר כונה "דרך אחרת".
בלחץ ציבורי ובין-לאומי שונה תוואי הגדר פעמים רבות.
גם לקראת שלהי 2004 עדיין היה התוואי הסופי שיינתן לגדר מעורפל.
עם זאת, פסיקת בג"ץ והלחץ הבין-לאומי נתנו את אותותיהם, והגדר שעליה דובר היא כזו שתהיה צמודה יותר לקו הירוק מאשר זו שתוכננה מלכתחילה.
לשם הקמת הגדר הוקמה במשרד הביטחון מִנהלת מרחב התפר, שעסקה בניהול פרויקט הקמת הגדר, תוך הפעלתם של גופים קיימים במערכת הביטחון.
המִנהלת עסקה בתיאום בין גורמי הממשלה המעורבים בפרויקט (משרד הביטחון, צה"ל, המשרד לביטחון פנים, משטרת ישראל).
בגיבוש וריכוז של דרישות מבצעיות עסק פיקוד המרכז.
בפיקוח על הקבלנים המבצעים את הפרויקט עסק אגף הבינוי במשרד הביטחון, בתיאום עם מרכז בינוי באט"ל.
בסוגיות המקרקעין טיפל אגף אמו"ן במשרד הביטחון.
הגדר מצוידת באמצעי חישה אלקטרוניים, באמצעי תצפית ובכלי נשק להפעלה מרחוק, ובחלק קטן מהתוואי שלה – בתוך השכונות הפלסטיניות של ירושלים ומערבה לקלקיליה ולטולכרם, היא חומת בטון גבוהה (מאפיין שעליו מסתמכים הפלסטינים בקוראם לה "חומת ההפרדה"), וזאת בין השאר כדי למנוע ירי אל עבר כלי רכב ואזרחים ישראלים.
תיאור של מאפייני הגדר מופיע בפסק דינו של נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק:
אורך תוואי הגדר המתוכנן הוא כ-708 קילומטר, מטירת צבי בצפון מזרח עד ים המלח בדרום מזרח.
עד אוקטובר 2007 הושלמו כ-430 קילומטר.
מנובמבר 2007 הוקטנה ההשקעה בגדר והעבודות מתנהלות בעצלתיים, בין השאר בגלל חוסר עניין ציבורי.
עד סוף 2012 הושלמו 525 ק"מ ואילו עוד 183 ק"מ נמצאים בשלבי תכנון.
בקטע בן 7 ק"מ מנחל ערוגות עד ים המלח לא מתוכננת כלל גדר בשל מכשול גאוגרפי טבעי קשה למעבר ובשל הימצאות תוואי גדר מתוכנן בתוך שמורות טבע.
מטירת צבי לסאלם, 60 ק"מ, הושלם באפריל 2004
מאלקנה עד מחנה עופר: 60 קילומטרים מתוך 110 הושלמו עד מאי 2006
אזור עוטף ירושלים: 88 קילומטר, ממחנה עופר בצפון לכביש המנהרות בדרום.
18.7 קילומטר שכללו קטעים בדרום: כביש המנהרות, הר חומה ובית סחור, וקטעים בצפון: מחנה עופר, עטרות ומחסום רמה, הושלמו עד 31 ביולי 2003, עד מאי 2006 הושלמו עוד 14 קילומטר
אזור גוש עציון מכביש המנהרות עד ג'בע: העבודות החלו באמצע שנת 2006, אך רובן עוכבו ולא הושלמו מסיבות תקציביות.
הממשלה מתכננת לחדש את העבודות ב-2012
מג'בע לתרקומיא: 20 קילומטרים היו בעבודה ב-2006
מתרקומייה למצדות יהודה: הושלם עד 2006, למעט 13 קילומטרים באזור אשכולות, שיצרו פרצה של 2 קילומטר על הקו הירוק
ממצדות יהודה להר חולד במדבר יהודה, 27 קילומטר, תחילת עבודות באמצע 2006, בעקבות פניות של ארגונים ירוקים, הקמת הגדר הוקפאה
מהר חולד לעין גדי תוכנן להישאר בלי גדר
תוואי הגדר המתוכנן ארוך יותר מכפליים מאורך הקו הירוק (320 ק"מ).
הגדר נצמדת בחלקה הקטן (15%) לאורך הקו הירוק, וברובה הגדול (85%) נכנסת לתוך הגדה המערבית, לעיתים בצורה מינורית ולעיתים – כמו במובלעות טל מנשה, לטרון וגבעת זאב – עד מספר קילומטרים מעבר לקו הירוק.
בסך הכל היא עוטפת 9.4% משטחה של הגדה המערבית, כולל מזרח ירושלים.
התוואי הסופי של הגדר אינו ברור בשל מחלוקות פוליטיות בציבור הישראלי, דיונים מתמשכים בבג"ץ ולחץ בין-לאומי על ישראל.
לפי הדרישה הערבית ודרישת בית הדין הבין-לאומי לצדק, על הגדר להיות ממוקמת על הקו הירוק ולא בתוך שטחי יהודה ושומרון.
מנגד טוענת ישראל, כי אם מופקעות קרקעות בשטחם של הפלסטינים, הרי מדובר בהכרח שנועד להצלת נפשות ולא פועל יוצא של הסכמה על גבול מדיני בין-לאומי.
לטענת ישראל אין הגדר קובעת את קו הגבול, אלא מדובר בגדר ביטחונית זמנית.
כך מנוסחת עמדה זו בידי משרד הביטחון: "התוואי נקבע על סמך שיקולים ביטחוניים אסטרטגיים.
בעתיד, לכשיקבעו הסדרי קבע עם הרשות הפלסטינית ייקבע הגבול ואם יהיה צורך, ישונה תוואי הגדר".
מטרת הגדר ותוצאות הלוואי שלה
מטרתה המוצהרת של הגדר, לפי מדינת ישראל, היא ביטחונית: מניעת כניסתם של מחבלים לישראל, ובפרט מניעת כניסתם של מחבלים מתאבדים.
גורמים שונים בישראל ובעולם טוענים כי קיים פער בין הצהרותיה לבין כוונותיה האמיתיות של מדינת ישראל, וכי מניעיה של ישראל בהקמת הגדר אינם ביטחוניים בלבד, וכוללים גם סיפוח קרקעות והרחבת התנחלויות.
מדינת ישראל עצמה הודתה בדיון שנערך בבית המשפט בעניין תוואי הגדר ליד אזור עזון ונבי אליאס, כי תוואי הגדר באזור נקבע על בסיס תוכנית מתאר להרחבת ההתנחלות הסמוכה צופים, ולא משיקולים ביטחוניים בלבד.
יש מקומות בהם הקשתה או מנעה הגדר מעבר של חקלאים פלסטינים אל אדמות אותן עיבדו.
הכניסה המבוקרת של פלסטינים דרך המעברים שנועדו לכך, מאפשרת אכיפה טובה יותר של דיני העבודה.
זאת בניגוד למצב ששרר קודם להקמת הגדר, שבו התאפשרה כניסה חופשית של פלסטינים לישראל והעסקתם הלא מבוקרת תוך התעלמות מדיני העבודה ומחוקים נוספים.
לעיתים גם בישראלים פוגעת הגדר – התנחלויות רבות נותרו מעבר לגדר (אם כי מספר התושבים בהתנחלויות אלה מועט יחסית), והנסיעות דרך המעברים גורמות מטרד לתושבי היישובים ולאורחיהם.
בשנים בהן נבנה החלק הצפוני של גדר ההפרדה חלה ירידה משמעותית בפיגועים, בייחוד בערי השרון כגון חדרה, כפר סבא ונתניה.
בשנים 2004 ו-2005 ירד מספר פיגועי ההתאבדות בערים אלה כמעט לאפס, כאשר הפיגועים התרכזו באזורים מרכזיים יותר (ירושלים, תל אביב ובאר שבע) – שם עדיין לא נבנתה הגדר.
תומכי הגדר טוענים שקיים קשר בין הקמת הגדר לבין הירידה במספר הפיגועים.
חלק מהמתנגדים לגדר טוענים שהירידה במספר הפיגועים החלה כבר לפני תחילת בניית הגדר וכי הסיבות לירידה במספר הפיגועים אינן קשורות כמעט או בכלל לבניית הגדר.
אף על פי שגדר ההפרדה מצמצמת את אפשרויות המעבר הבלתי חוקי, היא אינה מונעת אותו לגמרי.
היו מקרים בהם מחבלים עברו דרך תחנות המעבר בגדר כדי לבצע פיגועים.
בנוסף, באזור הר חברון היו מקרים בהם בעזרת מזרן או שמיכה עברו פלסטינים את הגדר ונעלמו לפני שהחיילים שקיבלו התראה על מעבר הגדר הגיעו למקום.
בנוסף לכך, לאורך תוואי הגדר ישנן פרצות, דרכן עוברים פלסטינים את הגדר בלי אישורי מעבר.
דווח שלעיתים פרצות אלה מסייעות לפשיעה חקלאית.
על פי דו"ח מבקר המדינה, בשנת 2017 צה"ל החליט על הפסקת תיקון הנזקים החוזרים בגדר קו התפר, ובשנים 2020 ו-2021 תועדו כ-918,000 וכ-1.4 מיליון (בהתאמה) כניסות שב"חים לישראל, דרך הפרצות במכשול קו התפר בגזרות החטמ"רים אפרים ומנשה.
לפי הדו"ח, רק כ־50% מתוואי קו התפר בכשירות למניעת הסתננות פלסטינים.
בין החודשים מרץ – מאי 2022 נרצחו 11 ישראלים על ידי מחבלים שחדרו דרך פרצות בגדר.
לגדר תוצאות לוואי חיוביות מבחינתה של ישראל: צמצום ההגירה הלא חוקית של פלסטינים לישראל והקטנת היקף גנבות הרכב, הגנבות החקלאיות ושוד העתיקות על ידי פלסטינים.
בגדר יש פרצות רבות, ודרכן עוברים מדי יום מספר רב של פלסטינים.
ב-31 במרץ 2022 בעיצומו של גל טרור הגיע מבקר המדינה מתניהו אנגלמן לסיור בגדר ההפרדה.
הוא הצהיר כי הגדר לא רלוונטית בשל הפרצות הרבות שבה.
המבקר אנגלמן הודיע כי מזה חודשים מתקיימת עבודת ביקורת על גדר הביטחון, והגדיר את התנהלות המדינה בעניין כ"כשל מהותי ומשמעותי".
בנוסף הצביע המבקר על כשלים באכיפת החוק כלפי שוהים בלתי חוקיים, שניתן להגיש כתב אישום נגדם רק לאחר ששב"ח נעצר שלוש פעמים.
כיום, גדר ההפרדה חוצה מחנות בישראל ויש לה תומכים בימין ובשמאל (בעיקר בימין ובשמאל המתונים), אך גם מתנגדים בשני המחנות (בעיקר בשני קצוות הקשת הפוליטית).
חלק מנימוקי המתנגדים בימין שונים מאלו של המתנגדים בשמאל: בימין חוששים מהבידוד שנכפה על היישובים שמחוץ לה ומהסיכון הביטחוני שבכך ופוחדים שהגדר תשמש לקביעת תוואי גבול סופי עם הפלסטינים שמנתק חבלי מולדת ממדינת ישראל.
כמו כן, עלו בחוגי הימין חששות פן הגדר תסגור את הכביש בין ירושלים למודיעין.
לעומתם, בשמאל מוחים דווקא על הפגיעה בחופש המעבר של הפלסטינים ובזכויותיהם, כמו גם על קרקעות שהופקעו לטובת בניית הגדר.
חלק מהמתנגדים מימין ומשמאל טוענים שהגדר אינה יעילה כי ניתן לירות מעליה, לפגע על ידה ולחפור מתחתיה.
מתנגדים נוספים הם ארגוני איכות סביבה המבכים את ההשפעות השליליות שיש לגדר על ערכי טבע ונוף.
דוגמאות להשפעות כאלה הן הפגיעה בנוף הטבעי, מניעת מעבר בעלי חיים מצד אל צד, מניעת סחף טבעי ומניעת זרימת מי גשמים.
כתוצאה, גישתם של אלפי תושבים למקורות פרנסתם, לאדמותיהם החקלאיות, לבתי החולים ולבתי הספר, מוגבלת יותר מבעבר.
בנוסף, בניית הגדר מחייבת הפקעת קרקעות חקלאיות מסביב לכפרים ולבתים.
תושבים פלסטינים רבים שחשו עצמם נפגעים עתרו לבג"ץ, דבר שהביא לעיכוב בבנייה.
בהתאם לתוואי המקורי הכפר חרבת ג'בארה היה מובלעת, בשנת 2013 התוואי שונה ושטח הכפר הפסיק להיות מובלעת.
בעיה נוספת שנגרמה בשל תוואי הגדר היא הפגיעה בגישה של תושבי מזרח ירושלים, שמתגוררים ממזרח לגדר ההפרדה, אל מרכז העיר.
מחקר שהתפרסם בשנת 2010 בדק את השפעת גדר ההפרדה על הנגישות לבתי החולים בירושלים.
החוקרים מצאו שהפגיעה הקשה ביותר נגרמת דווקא לתושבים המתגוררים בסמיכות לירושלים, וזאת בשל התוואי בו נבנה הגדר, מיקומי המעברים הביטחוניים והמרחק של משרדי התיאום והקישור.
בנוסף קיימות בעיות נוספות כהוצאתו של כביש 443 שמחבר בין ירושלים למודיעין מחוץ לגדר.
האיום על נתיב זה, הופך את כביש מספר 1 לאחד מהכבישים הבודדים לבירה.
כפועל יוצא מגישת בג"ץ בנה משרד הביטחון גדר ביטחון משני צידי הכביש ובסמיכות רבה אליו.
תוואי זה מקל על אפשרויות המילוט של מחבלים האורבים לנוסעים בכביש.
ארגונים ירוקים העלו גם הם טענות נגד תוואי הגדר, העובר בשטחים פתוחים וטבעיים רבים.
אירועים ועימותים בעקבות בניית הגדר
אנשי השמאל המתנגדים לגדר עורכים בשיתוף עם התושבים הפלסטינים, הפגנות ופעולות מחאה באזורי בניית הגדר בהם יש טענות לפגיעה חמורה במרקם החיים של הפלסטינים, או לשיקולים מדיניים פסולים בבניית הגדר והפקעות קרקע מיותרות.
לעיתים מסתיימים אירועים אלו בהיתקלויות אלימות ובמעצרים.
תקרית זכורה במיוחד הייתה ב-26 בדצמבר 2003, כאשר במהלך הפגנה של ארגוני שמאל (כגון אנרכיסטים נגד הגדר), ירו חיילי צה"ל לעבר המפגינים שנענעו את הגדר, ופצעו ברגלו את אחד מהמפגינים הישראלים.
ארגוני שמאל וח"כים ערביים המשיכו לארגן הפגנות ביחד עם הפלסטינים במקומות בהם מתבצעות עבודות להכנת התוואי לגדר.
בהרבה מקרים, ההפגנות הללו הופכות לאלימות וכוללות יידוי אבנים מצד המפגינים ושימוש באמצעים לפיזור הפגנות מצד כוחות הביטחון.
בכמה מקרים היו בין מיידֵי האבנים מסתערבים ישראלים (מיחידת "מצדה" של שירות בתי הסוהר).
מפגיני השמאל טוענים שהמסתערבים הם שפתחו ביידוי האבנים כפרובוקציה, ואילו צה"ל טוען שהמסתערבים רק הצטרפו ליידוי האבנים של הצעירים הפלסטינים על מנת שלא להתגלות.
באחת ההפגנות איבד חייל את חוש הראייה בעין אחת כתוצאה מאבן או גולה מקלע שיידו בו מתפרעים.
החל משנת 2006 בימי שישי כל שבוע יוצאות הפגנות מהכפרים מעסרה, בילעין, ניעלין ומוקדים נוספים.
פגיעה הומניטרית שנגרמת לאוכלוסייה מהגדר
ארגון השמאל "בצלם", נוקט עמדה לפיה גדר ההפרדה גורמת נזק לאוכלוסייה הפלסטינית והפיק מספר קמפיינים כנגד הגדר, בהם היא מכונה "מכלאות אנושיות".
לטענת הארגון, הגדר תותיר מערבה לה בין 9.5% ל-13.2% משטחי יהודה ושומרון וכ-21 יישובים פלסטינים המונים כ-30,000 תושבים (לא כולל מזרח ירושלים, בה עוד כ-200,000 תושבים ערבים).
בסך הכל, טוען בצלם, כ-490,500 תושבים פלסטינים המצויים ב-92 יישובים ייפגעו מהקמת הגדר.
מעמדה המשפטי של גדר ההפרדה
בסוף יוני 2004 קבע בג"ץ בפסיקה תקדימית , כי "לא מתקיים יחס מידתי בין מידת הפגיעה בתושבים המקומיים לבין התועלת הביטחונית הצומחת מהקמת גדר ההפרדה בתוואי שקבע המפקד הצבאי", ולכן על מערכת הביטחון לשנות את תוואי הגדר באזור ירושלים, כדי להפחית את הפגיעה באדמות החקלאים הפלסטינים.
ברם, בפסיקה זו קבע בג"ץ שהגדר, לצורכי הגנה, היא חוקית ושתוואי הגדר שהציג לו משרד הביטחון אכן מבוסס על שיקולים שיעניקו מקסימום ביטחון ובכך אישר את טענת המדינה שמדובר בגדר ביטחונית.
ברם, במקרים מסוימים קבע בג"ץ שיש להתפשר על הביטחון כדי להפחית את הפגיעה בפלסטינים המתגוררים באזורים הסמוכים לגדר.
ב-15 בספטמבר 2005 הורה בג"ץ לשנות את תוואי הגדר באזור קלקיליה ואלפי מנשה, בעקבות עתירה שהגישו תושבים פלסטיניים שכפריהם נותרו במובלעות מחוץ לגדר.
לאחר שמשרד הביטחון בחן מספר חלופות, תוקן תוואי הגדר, ועתירה נוספת שהגישו תושבי הכפרים, וכן המועצה המקומית אלפי מנשה, נדחתה.
ביוני 2006 אהרן ברק, נשיא בית המשפט העליון, ביקר בחריפות את המדינה שטענה כי מטרת הגדר היא ביטחונית בלבד.
לדבריו של אהרן ברק, לנגד עיניה של המדינה עמדו גם מטרות שונות כגון הרחבת התנחלויות על חשבון זכויותיהם, שגרת חייהם ופרנסתם של עזון ונבי אליאס, שני כפרים שעתרו נגד גדר ההפרדה.
בפסק הדין השופט אהרן ברק כתב: "בעתירה שלפנינו התגלתה תופעה חמורה – לא הוצגה בפני בית המשפט העליון בעתירה הראשונה התמונה בשלמותה.
זהו אירוע שאין להשלים עמו, שלפיו המידע שסופק לבית המשפט לא שיקף את מלוא השיקולים שעמדו נגד עיני מקבלי ההחלטות".
אהרן ברק התייחס למפות תוואי הגדר שהוגשו לו על ידי אלוף-משנה דני תירזה, יועץ שר הביטחון לענייני גדר ההפרדה, ואמר כי בפני בית המשפט הוצג גבול שנקבע לכאורה למטרות ביטחון, ולאחר מכן הסתבר כי התוואי נועד להרחיב את היישוב צופים על חשבון שטחים בבעלות פלסטינית.
עקב הפסיקה עלתה מאוד המתיחות בין דני תירזה לבין שר הביטחון עמיר פרץ.
ב-4 בספטמבר 2007 קבע בג"ץ כי יש לשנות את תוואי גדר ההפרדה סמוך לכפר בלעין כך שלא יפגע באורח החיים של תושביו.
חוות הדעת של בית הדין בהאג
ב-8 בדצמבר 2003 החליטה העצרת הכללית של האו"ם, לבקש חוות דעת מבית הדין הבין-לאומי לצדק בהאג בדבר "המסקנות החוקיות הנובעות מבניית החומה על ידי ישראל, הכוח הכובש, בשטחים הפלסטינים הכבושים".
בית המשפט קיבל הצהרות כתובות ממדינות שונות, ושמע טיעונים בעל פה מה-23 ועד ה-25 בפברואר.
ישראל סירבה להכיר בסמכותו של בית הדין לפסוק בעניין, לא מימשה את זכותה לשלוח שופט להרכב בית הדין, לא הציגה טיעונים בעל פה בפני בית הדין אלא רק טיעונים בכתב שרובם נסובו על סמכותו של בית הדין לדון בנושא ישראלי פנימי.
גם ארצות הברית מתחה ביקורת קשה על בית הדין בהאג ויחד עם 22 מדינות דמוקרטיות הגישה חוות דעת לביה"ד שהגדר היא נושא פוליטי ולא משפטי.
ישראל ניהלה בהאג קמפיין מתוקשר, שכלל הפגנות של משפחות נפגעי טרור.
להפגנות הובא מישראל, לשם המחשה, אחד האוטובוסים שבו בוצע פיגוע תופת ובו נרצחו ישראלים רבים.
ב-9 ביולי 2004 פרסם בית הדין את חוות דעתו, תחת הכותרת "Legal Consequences of the Construction of a Wall in the Occupied Palestinian Territory" ("השלכות משפטיות של בניית חומה בשטח הפלסטיני הכבוש") .
בית הדין רשם את הבטחתה של ישראל כי המכשול ישמש רק כאמצעי ביטחון זמני.
עם זאת הוא ציין כי קיים חשש כבד כי תוואי המכשול ייצור עובדות בשטח שיובילו לסיפוח דה-פקטו של שטחים וישפיעו על קביעת הגבולות העתידיים בין ישראל למדינה פלסטינית.
ההיבט השני שחוות הדעת דנה בו הוא חוקיות המכשול לפי המשפט ההומניטארי הבין-לאומי.
ישראל טענה שאמנת ז'נבה הרביעית אינה חלה בשטחי יהודה ושומרון, שכן הגדה המערבית ורצועת עזה מעולם לא היו חלק ממדינה ריבונית.
בית הדין קבע כי טענה זו אינה רלוונטית, היות שישראל הכריזה שהיא מחילה את "הסעיפים ההומניטריים" של האמנה על השטחים.
לגופו של עניין, קבע בית הדין כי מכשול ההפרדה נועד לסייע למפעל ההתנחלות שמהווה הפרה של סעיף 49 של האמנה.
בנוסף, קובעת חוות הדעת כי ההשתלטות על אדמות פרטיות הכרוכה בהקמת המכשול מהווה פגיעה בקניין הפרטי ועל כן היא הפרה של סעיפים 46 ו-52 בתקנות האג ושל סעיף 53 באמנת ז'נבה הרביעית.
ההיבט השלישי של חוות הדעת הוא חוקיותה של הגדר לאור המשפט הבין-לאומי לזכויות האדם.
בהקשר זה קבע בית הדין בניגוד לדעתה של ישראל, כי משפט זה חל במלואו בשטחים כבושים.
לדעת בית הדין, גדר ההפרדה פוגעת בזכויות שונות המעוגנות באמנות שישראל חתומה עליהן.
במסקנות חוות הדעת קבע בית הדין כי גדר ההפרדה מנוגדת למשפט הבין-לאומי וקרא לישראל להפסיק את הקמת "החומה בשטחים הפלסטינים הכבושים כולל מזרח ירושלים וסביבתה", לפרק את חלקיה שנבנו על שטחים שמעבר לקו הירוק, ולשלם פיצויים לפלסטינים שנפגעו מהקמתה.
כמו כן קרא בית הדין לקהילה הבין-לאומית להימנע מלסייע להתמשכות המצב הבלתי חוקי (לטענתו) שנוצר עקב הקמת הגדר, ולנקוט באמצעים חוקיים על מנת להביא להפסקת ההפרות מצד ישראל.
חוות הדעת ניתנה ברוב של 14 תומכים מול מתנגד יחיד – השופט האמריקאי היהודי, תומאס בורגנטל – שגם הוא הביע ביקורת כלפי מעשי ישראל, אך טען שבפני בית הדין לא עמד בסיס עובדתי מספיק בשביל ממצאיו הגורפים, וכי עדיף היה שיימנע מדיון בנושא.
תגובות בין-לאומיות לחוות הדעת של בית הדין הבין-לאומי
האיחוד האירופי אימץ את חוות הדעת של בית הדין.
מספר ארגונים לזכויות האדם בירכו על ההחלטה, וכמוהם גם במדינות ערב: סוריה, לבנון, ירדן ומצרים, ובמדינות נוספות בעולם.
לעיתים קרובות הציגו המחייבים את חוות הדעת (שאיננה מחייבת) בתור פסק דין מחייב ותבעו להטיל סנקציות על ישראל בשל הפרתו לכאורה של פסק דין מחייב מטעם בית הדין.
אחרי חוות הדעת, העביר בית הנבחרים האמריקני ברוב מוחץ של 45–360 החלטה המגנה את החלטת בית הדין ותומכת בזכותה של ישראל להקים את הגדר.
קולין פאוול, מזכיר המדינה האמריקאי, קרא לפסיקת בית הדין "לא לגיטימית" והביע תמיכה בזכותה של ישראל להגנה עצמית.
תגובת ישראל לחוות הדעת של בית הדין הבין-לאומי
ממשלת ישראל מתחה ביקורת קשה על חוות הדעת והאשימה אותה בחד-צדדיות.
בתגובתה הרשמית, ממשלת ישראל דחתה את חוות הדעת והודיעה שתמשיך לבנות את הגדר בשם הזכות להגנה עצמית.
עיקר הכעס היה על ההתעלמות מפיגועי הטרור כנגד ישראלים ומכך שהגדר מונעת רבים מהם.
בציבור הישראלי ברובו נטען שזו צביעות ששופטים ממדינות כמו סין אשר כבשה את טיבט, רוסיה שניהלה מלחמה אכזרית בצ'צ'ניה, או ירדן והתנהגותה כלפי הפלסטינים בספטמבר השחור – שופטים את מעשיה של מדינת ישראל בהתגוננותה כנגד הטרור הפלסטיני.
כמו כן הובע כעס על כך שבית הדין טען שישראל לא יכולה להצדיק את הקמת הגדר בזכות להגנה עצמית המובטחת באמנת האו"ם, משום שאין מדובר על התקפה מצד מדינה.
בשנת 2005, בעקבות הוראת בג"ץ באוגוסט 2004, חיברה פרקליטות המדינה מסמך בן 170 עמודים ובו היא מנמקת מדוע היא דוחה את חוות הדעת של בית הדין בהאג.
במסמך נכתב שחוות הדעת של בית הדין הבין-לאומי בהאג בעניין גדר ההפרדה "איננה רלוונטית", מכיוון שעמדת ישראל לא הוצגה שם ועל-כן אין להתייחס אליה.
המסמך מציין כי: (1) ההחלטה הסתמכה על נתונים חלקיים ולא מעודכנים; (2) מאז מתן חוות הדעת שוּנה תוואי הגדר באופן משמעותי; (3) הממשלה אמורה לשנות בקרוב את התוואי בחלקים נרחבים בגדר; (4) עמדת הפרקליטות אושרה על ידי הדרג המדיני הבכיר.
עמדתו של בית המשפט העליון הישראלי ביחס לחוות הדעת ניתנה בהרכב של תשעה שופטים בפרשת מרעאבה, שבה נדון תוואי הגדר באזור קלקיליה ואלפי מנשה.
השופט אהרן ברק כתב את פסק הדין, שאליו הצטרפו כל השופטים.
ברק קבע שחוות הדעת אינה יוצרת מעשה בית דין המחייב את ישראל שכן היא חוות דעת "מייעצת", אך "עם זאת, חוות דעת של בית הדין הבינלאומי מהווה פרשנות של המשפט הבינלאומי, הנעשית על ידי הגורם השיפוטי העליון במשפט הבינלאומי.
בית המשפט העליון של ישראל יתן את מלוא המשקל הראוי לנורמות של המשפט הבינלאומי, כפי שפותחו ופורשו על ידי בית הדין הבינלאומי בהאג בחוות דעתו".
השופט מישאל חשין אף ציין בחוות דעתו, כי במישור המשפטי נראה "שאין חילוקי דעות מהותיים בינינו לבין בית הדין בנושאי חוק ומשפט, וטוב שכך".
עם זאת בג"ץ קבע כי הוא רשאי להגיע לתוצאה שונה מזו של בית הדין, בשל כך שבית הדין הסתמך על עובדות חלקיות, בעוד שלפני בג"ץ מצויה תמונה עובדתית מלאה יותר בעניין חשיבות הגדר ונחיצותה לאור פעולות טרור פלסטיניות.
השופט חשין אף האשים את בית הדין בפוליטיזציה, וכתב כי "החלטתו של בית הדין הבינלאומי אין בכוחה להאיר את דרכי.
אורה דל מכדי שאדריך עצמי על-פיה לעשות משפט אמת וצדק".
גדעון תלפז (26 באוגוסט 1936 - 30 באפריל 2017) היה סופר עברי ומרצה לספרות וכתיבה יוצרת.
סיים תואר ראשון ושני במדעי הרוח באוניברסיטה העברית.
תלפז גילה עניין בז'אנר סיפורי הילדוּת, ועסק בכך בעבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת אוקספורד, שנכתבה בהדרכת פרופסור דייוויד פטרסון ועליה קיבל תואר דוקטור בשנת 1981. עבודת הדוקטורט נקראה 'סיפורי ילדוּת ישראליים משנות ה-60', ובהמשך יצאה בגרסתה המקורית באנגלית כספר בסדרת לימודי היהדות של אוניברסיטת בראון, ב-1983.
סיפורו הראשון של תלפז פורסם ב-1955 ב'דבר השבוע'.
סיפוריו הראשונים הושפעו מחוויית הילדוּת במושבת נעוריו בתקופת מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות.
מרביתם התפרסמו תחילה במוסף הספרותי השבועי 'משא' שבעריכת אהרן מגד, וברבעון 'קשת' שבעריכת אהרן אמיר, ולאחר מכן נאספו בקובץ הסיפורים הראשון שלו 'שכונת חאפ' (1966).
במקביל פרסם תלפז סיפורים קצרים רבים שנושאיהם מגוונים במרבית המוספים הספרותיים של העיתונות העברית וכן בכתבי עת ספרותיים נוספים, סיפורים שלימים ליקט על פי נושאיהם בחמישה קבצים: 'מסעי איש החושחש' (1969), 'לפחד אין צבע' (1969), 'האפיקורוס' (1970), 'מי ורדים מפורט סעיד' (1972), ו'צִלי מונח על קיר אחר' (1997).
ב-1965, כשהתגורר בעין כרם, כתב את סיפורו 'מי ורדים מפורט סעיד', שהתפרסם תחילה ב'קשת' וב-1972 הופק על פיו אחד מסרטי המקור הראשונים הטלוויזיה הישראלית, בבימויו של רם לוי.
מתחילת כתיבתו נמשך תלפז לאמנות הסיפור הקצר, אך התנסה גם בכתיבת מחזות.
מחזהו 'אל תכה בקזוארינה' זכה בפרס המחזה המקורי בתחרות של המועצה לתרבות ואמנות, בשנת 1966. המחזה נרכש להצגה על ידי תיאטרון "הבימה" כדי שיבוים על ידי מישא אשרוב, אך העלאת ההצגה נדחתה ולבסוף היא לא הוצגה.
תלפז משך את ידו מעיסוק בתיאטרון והתרכז מאז ואילך בכתיבת סיפורת.
במקביל עסק בכתיבת תסכיתים לרדיו לתוכניות הדרמה של קול ישראל וגלי צה"ל, שאותם גם ביים; שלושה מתוכם זכו בציון לשבח של רשות השידור: 'חתונתה של דוקי', 'מלכת הלבבות' ו'גילי בגבהים הגדולים'.
במקביל פרסם תלפז לאורך השנים מספר רב של ביקורות ספרותיות, מאמרים ומסות, בעיקר במוסף הספרותי של 'מעריב'.
בתקופת שהותו באוקספורד, כחבר בקולג' לינקר, השתתף יחד עם בנימין תמוז בחיבור מילון אוקספורד אנגלי-עברי, שיצא לאור בהוצאת הספרים של אוניברסיטת אוקספורד, בעריכת הבלשן נקי דוניאק.
תלפז היה סופר-אורח בסמסטר החורף בתוכנית הכתיבה הבינלאומית באוניברסיטת איווה, וכן שהה מספר תקופות בתוכנית הכתיבה של מרכז אוקספורד ללימודי עברית ויהדות באחוזת ירנטון, הסמוכה לאוקספורד שבאנגליה.
בין השנים 1983-1988 הוזמן לפרקי זמן ממושכים של תוכניות כתיבה במספר מושבות אמנים: מקדואל שבניו המפשייר; המרכז לאמנויות שבווירג'יניה; רגדייל שבאילינוי; דג'רסי שבקליפורניה; אלטוֹס דה-שאבוֹן שברפובליקה הדומיניקנית; שאטוֹ לאביני שבשווייץ; טירת הות'הורנדן שבסקוטלנד; וכן במושבות הסופרים יאדוֹ, בלוּ מאונטיין, מילֵיי ולֵדיג האוּז, שבמדינת ניו יורק.
בנוסף לשהותו ברחבי העולם במסגרת תוכניות כתיבה אלו, שהה תקופה מסוימת בשנות ה-60 בפירנצה שבאיטליה, לאחר נישואיו לבת זוגו, חוקרת אמנות שהתמחתה בפסליו של רוסלינו, ואחר כך עבר איתה לנורת'המפטון שבמסצ'וסטס כאשר לימדה בקולג' לנשים באזור.
חלקים נרחבים מן הרומנים שפרסם נכתבו בתקופות שהייתו ביישובים אלו.
לאורך השנים לימד תלפז באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, בהיברו יוניון קולג' שבניו יורק, ובאוניברסיטת פורדהם, גם היא בניו יורק.
תקופה ממושכת לימד כתיבה יוצרת באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטה הפתוחה, וכן בסדנאות בבית הסופר ובספריות ציבוריות ברחבי הארץ.
סיפוריו בתרגום לאנגלית התפרסמו בכתבי-עת ספרותיים אמריקאים ואנגלים, כגון 'פרטיזן רוויו', 'איווה רוויו', 'מסצ'וסטס רוויו', 'ניו וירג'יניה רוויו', 'רפורטר מגזין', 'מידסטרים', 'פרזנט טנס', 'שורט סטורי אינטרנשיונל', 'הדסה מגזין', ועוד.
סיפוריו תורגמו גם לערבית, רוסית, צרפתית, סרבית ועוד.
תלפז זכה במספר פרסים על יצירתו, בהם פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (1993), פרס אקו"ם (פעמיים), פרס רשות השידור, פרס ולנרוֹד (לסיפור הקצר הטוב ביותר שהתפרסם ב"מאזניים", 1969), פרס אנה פרנק, פרס קרן תרבות ארצות הברית - ישראל, ופרס ניו וירג'יניה רוויו.
נפטר ב-30 באפריל 2017 בגיל 80, והובא למנוחות בעיר הולדתו פתח תקווה .
הסיפורת של תלפז מתאפיינת בקונפליקט שבין שורשיות ישראלית לבין חמדת מרחקים ופתיחות לחוויית הניכר.
ברבים מן הרומנים שלו נע הגיבור הספרותי הישראלי בזירה בינלאומית עשירה בדמויות צבעוניות השאובות מניסיונו ומדמיונו של הסופר.
ב'צוואתו של דיק קולינס' מתרחשת העלילה בעיקר בארצות הברית.
האי היווני פארוֹס, שבו חי תלפז משך ארבע שנים, הוא רקע ההתרחשות ברומן 'רפסודיה יוונית'.
הרומן 'אלי ואליזבת' תחילתו באוקספורד וסופו בביירות בימי מלחמת לבנון הראשונה.
'אם יהלך איש על הגחלים', שחומריו לקוחים מנסיונותיו האישיים של הסופר, מתרחש בחלקו הראשון בברקלי שבקליפורניה, בחלקו השני באוקספורד, ובחלקו השלישי בכמה ממושבות האמנים שבהן שהה תלפז לצורכי כתיבה בשנות ה-80.
במהלך נדודיו בעולם המשיך לכתוב בעברית; המרחק הגאוגרפי והנפשי מישראל הִפרה את כתיבתו על נושאים הקשורים בה ותרם לזוויות ראייה שונות לגביהם.
גִּדְעוֹנָה הוא יישוב קהילתי בעמק חרוד למרגלות הר הגלבוע, השייך למועצה אזורית הגלבוע.
גדעונה הוקם בשנת 1949 ככפר עבודה על ידי עולים מתימן.
היישוב הוקם ליד מעיין חרוד, במקום בו הוקם בשנת 1921 קיבוץ עין חרוד.
אחרי שקיבוץ עין חרוד העתיק את מקומו לגבעת קומי, שימש האתר ישוב זמני למייסדי בית השיטה ודברת לפני מעברם לנקודות הקבע שלהם.
עבור המתיישבים נבנו בתים קטנים.
פרנסתם הייתה עבודה שכירה בייעור וחקלאות ובנוסף לכל בית היה משק עזר של 2.5 דונם.
בספטמבר 1952 נחנך בית הכנסת ביישוב.
בשנת 1955 הועברו לאחריות עמידר ונדרשו לרכוש את הבתים או לשלם דמי שכירות.
בשנת 1957 חוברו בתי הכפר לחשמל.
בשנת 1961 דובר על חיסול המקום, בהיעדר משבצת קרקע לתת לתושבים.
המדינה הציעה לתושבים שיסכימו לעזוב זכויות של עולה חדש.
התגוררו במקום 25 משפחות ובתים רבים נותרו ריקים.
בתים אלו הוכללו בתוך אכסניית הנוער הסמוכה.
התושבים לא שילמו ארנונה ועבור מים.
בתחילת 1964 הוסכם להפוך את היישוב לשכונה מסודרת והתושבים הסכימו לבחור ועד חדש שיהיה אחראי לגביית התשלומים למועצה האזורית.
בסמוך ליישוב נמצא בית הקברות של ראשוני עין חרוד ותל יוסף.
מדרום לו, על מורדות הגלבוע, נטוע יער וינגייט ובסמוך לו נמצא הגן הלאומי מעיין חרוד.
שמו של היישוב הוא על שם השופט המקראי גדעון בן יואש שבחר את חייליו לקראת המלחמה במדין בקרבת מקום היישוב.
גדר ההפרדה בין ארצות הברית למקסיקו היא מחסום בגבול ארצות הברית–מקסיקו, ומורכבת למעשה מכמה מחסומי הפרדה שונים שנועדו למנוע הגירה בלתי חוקית לעבר ארצות הברית ממקסיקו הגובלת עימה.
המחסומים נבנו על ידי ארצות הברית כחלק משלושה מבצעים יותר גדולים כדי לשלוט בהגירה הלא חוקית - מבצע "Gatekeeper" בקליפורניה, מבצע "Hold-the-Line" בטקסס, ומבצע "Safeguard" באריזונה.
הייעוד של המחסומים הללו הוא להכריח מהגרים בלתי חוקיים לעבור את הגבול דרך שטחים גאוגרפיים אשר יותר קשה לחצות אותם, בהנחה שזה ירתיע את המהגרים הבלתי חוקיים.
אורכו הכולל של הגבול בין ארצות הברית ומקסיקו הוא 3,360 ק"מ והוא חוצה מגוון רב של פני שטח, כולל תחומים עירוניים ומדבריות.
גדר ההפרדה נמצאת בחלקיו העירוניים של הגבול, התחומים הפופולריים יותר של מעברים לא חוקיים בעבר.
התחומים העירוניים הללו כוללים את סן דייגו, קליפורניה ואל פאסו, טקסס.
כתוצאה מהצלחת גדר ההפרדה, חל ריבוי במספר הניסיונות הבלתי חוקיים לחצות את מדבר סונורה והר באבוקיוארי באריזונה.
בין 1 באוקטובר 2003 ו-30 באפריל 2004 660,390 אנשים עוכבו על ידי משמר הגבול של ארצות הברית בזמן שהם ניסו לחצות את הגבול באופן בלתי חוקי.
בין 43 ל-61 אנשים מתו בזמן שניסו לעבור את מדבר סונורה במשך אותה התקופה בלבד, פי שלושה יותר משנה הקודמת.
באוקטובר 2004, משמר הגבול האמריקאי הודיע כי במהלך 12 החודשים האחרונים 325 איש נהרגו בזמן שניסו לחצות את הגבול בין ארצות הברית למקסיקו.
בין השנים 1998–2004, 1,954 איש הוכרזו רשמית כמתים לאורך גבול ארצות הברית–מקסיקו.
בשנים האחרונות חלה גם עלייה במספר המהגרים הלא-חוקיים מרחבי העולם אשר מנסים להיכנס לארצות הברית דרך הגבול המקסיקני.
במהלך קמפיין הבחירות לנשיאות, קרא דונלד טראמפ לבניית מחסום יבשתי גדול וחומה מבוצרת בגבול ארצות הברית - מקסיקו.
הוא הצהיר כי מקסיקו תשלם את עלות בניית החומה, שעלותה בין 8 ל-12 מיליארד דולרים, באמצעות מיסים.
עם זאת, אנריקה פניה נייטו, נשיא מקסיקו, אמר פעמים רבות כי "מקסיקו לא תשלם עבור בניית החומה".
ב-25 בינואר 2017, טראמפ חתם על צו נשיאותי להתחלת בניית החומה.
עד תום כהונתו של טראמפ נבנו יותר מ-700 ק"מ מהמכשול, מתוכם רק כ-130 ק"מ הם מכשול חדש והיתר שיפור של המכשול שהיה קיים לפני כהונת טראמפ.
ממשל ארצות הברית מימן את הבנייה.
ב-26 ביולי 2019 אישר בית המשפט העליון של ארצות הברית העברה של 2.5 מיליארד דולר מתקציב משרד ההגנה לצורך בניית קטע באורך 150 ק"מ של גדר ההפרדה בין ארצות הברית למקסיקו.
עם כניסתו לתפקיד ב-20 בינואר 2021, חתם הנשיא, ג'ו ביידן על צו המקפיא את בניית החומה.
עם כניסתו לתפקיד ב-21 בינואר 2025, חתם הנשיא, דונלד טראמפ על צו נשיאותי המורה להתחיל שוב לבנות חומה לאורך הגבול עם מקסיקו כפי שעשה בכהונתו הראשונה.
גדעון רקמן הוא עיתונאי יהודי-בריטי, מאז יולי 2006 בעל הטור הראשי לענייני חוץ בפייננשל טיימס.
נולד באנגליה להורים יהודים דרום אפריקאים ועבר חלק מילדותו בדרום אפריקה.
רקמן למד לתואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת קיימברידג', וסיים ב-1984 בהצטיינות יתרה.
החל את הקריירה שלו בשירות העולמי של הבי-בי-סי (1984–1987).
במהלך התקופה 1987–1988 זכה למלגת פולברייט והיה לעמית מחקר בבית הספר וודרו וילסון באוניברסיטת פרינסטון.
במהלך השנתיים הבאות היה כתב ה-סאנדיי קורספונדנט בוושינגטון.
הוא הועסק במשך חמש-עשרה שנה בשבועון האקונומיסט, תחילה כעורך לענייני ארצות הברית, לאחר מכן ככתב בדרום-מזרח אסיה, מוצב בבנגקוק.
הוא חזר ללונדון כעורך לענייני אנגליה באקונומיסט (1997–2000).
שימש כבעל הטור Charlemagne, הדן בנושאי האיחוד האירופי, מוצב בבריסל, ובתפקידו האחרון כעורך מדורי העסקים ואסיה.
כעורך בפיינשל טיימס, תחומי העניין העיקריים שלו הם: מדיניות חוץ אמריקאית, האיחוד האירופי וגלובליזציה.
בעבר כתב מאמרים כפרילאנסר עבור מגזין פרוספקט והיה עורך משנה בוואשינגטון קוורטרלי (1996–2006).
הוא גם הופיע באופן סדיר בתוכניות טלוויזיה ורדיו והרצה בכנסים ואירועים אקדמיים ועסקיים.
גדעון רקמן מנהל בלוג באתר FT.com.
גדעון שמעוני (נולד ב-27 באפריל 1937) הוא פרופסור אמריטוס במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית.
גדעון שמעוני נולד באיחוד דרום אפריקה והוא בן להורים ילידי ליטא.
היה פעיל בתנועת הנוער הציונית הבונים וכיהן כמזכיר הכללי של התנועה וכיושב ראש מועצת הנוער הציונית בדרום אפריקה.
במקביל סיים תואר ראשון בהיסטוריה ובפסיכולוגיה, וגם BA Hons.
ב-1961 הוא עלה לישראל יחד עם אשתו טוני, שגם הייתה פעילה בתנועת "הבונים".
בירושלים החל ללמוד באוניברסיטה העברית, השלים לימודים לתעודת הוראה וב-1965 סיים גם תואר M.A, בהצטיינות יתירה, בהיסטוריה כללית והיסטוריה יהודית.
את עבודת הגמר השלים תחת הנחייתו של פרופסור יעקב טלמון.
בשנים 1961 עד 1970 לימד והדריך משתלמים מתנועות הנוער בתפוצות ב"מכון למדריכי חוץ לארץ" בירושלים.
בשנת 1971 הזמין אותו פרופסור משה דייוויס, מייסד המכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית, להיות תלמיד מחקר וללמד במכון, שם סיים ב-1975 את עבודת הדוקטורט בציון מעולה, בנושא "דרכה של הקהילה היהודית והתנועה הציונית בחברה הדרום-אפריקנית 1910–1948" העבודה זכתה בפרס שמעון סגל לעבודת דוקטור מצטיין.
מחקרו הורחב לספר - Jews and Zionism: The South African Experience שיצא לאור ב-1980 בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
משנת 1971 הוא לימד באוניברסיטה העברית בחוג ליהדות זמננו, ומשנת 1983 שימש כמופקד הקתדרה ע"ש שלמה ארגוב ביחסי ישראל והתפוצות.
בשנת 2005 הוא יצא לגמלאות בדרגת פרופסור מן המניין לאחר מילוי תפקיד של ראש המכון ליהדות זמננו.
בשנת 2005 הוא שימש יועץ אקדמי בהקמת בית הספר ללימודי העם היהודי בבית התפוצות, תל אביב, ובשנים 2006- 2022 שימש יועץ אקדמי ראשי בתכנון "אנו: מוזיאון העם היהודי".
בתקופות שונות שימש גם מנהל "מרכז צ'ריק לחקר הציונות, היישוב וארץ ישראל", ניהל מטעם המכון ליהדות זמננו התמחויות של פעילי קהילות וארגונים יהודיים מהתפוצות, ומטעם "המרכז הבין-ארצי להוראה אוניברסיטאית של ציוויליזציה יהודית" מייסודו של פרופסור משה דייוויס, ריכז סדנאות של מרצים בתחום יהדות זמננו מאוניברסיטאות בעולם.
הוא ניהל סמינרים וכנסים שונים בנושאי יהדות זמננו, בהם כנסים בינלאומיים של "החוג לידיעת עם ישראל בתפוצות" בחסות נשיאי המדינה.
הוא שימש גם כיועץ אקדמי לתצוגות על הציונות ועל יהדות דרום אפריקה במוזיאון בית התפוצות וכן ולמוזיאון הרצל המחודש בירושלים, כיהן כסגן עורך ראשי של The New Encyclopedia of Zionism and Israel, Cranbury, N.J.
Press) והיה חבר במערכות של כתבי עת אקדמאים שונים.
שמעוני הרצה לקהלי יהודים בארצות רבות בעולם, ושימש כפרופסור אורח באוניברסיטאות שונות בחו"ל, ביניהם אוניברסיטת וושינגטון בסיאטל, הסמינר התאולוגי היהודי, היברו יוניון קולג', קייס ווסטרן רזרב יוניברסיטי, ואוניברסיטת סידני.
בנוסף, שמעוני משמש כחבר במועצה האקדמית של מרכז מציל"ה למחשבה ציונית, יהודית, ליברלית והומניסטית.
מחקריו של גדעון שמעוני מתמקדים בהיסטוריה יהודית מודרנית ובת זמננו בכלל ובייחוד בהיסטוריה האינטלקטואלית של הציונות והיסטוריה של הקהילות היהודיות בארצות דוברות אנגלית.
ספרו על האידאולוגיה הציונית יצא לאור בגרסתו האנגלית בהוצאת אוניברסיטת ברנדייס ב-1995 וזכה בפרס וויצניצר של המכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית לספר מצטיין בהיסטוריה יהודית.
גרסה עברית של הספר יצאה לאור בשנת תשס"א 2001 בהוצאת מאגנס.
זוהי החקירה האנליטית המקיפה ביותר של האידאולוגיה הציונית אשר פורסמה עד היום.
המחקר בוחן את אופייה של האידאולוגיה הציונית מראשיתה וסוקר את תולדותיה באופן שיטתי, כאשר הציונות נתפשת כתופעה של לאומיות-אתנית על רקע תהליכי המודרניזציה של היהודים.
המחקר מתחקה אחרי מקורותיה של הציונות ומתאר את הסתעפותה הרעיונית המגוונת, למן התחלתה ועד הקמת מדינת ישראל (בסדרת מאמרים נפרדת בוחן שמעוני את האידאולוגיה הציונית לאחר קום המדינה).
יש פה לראשונה ניסיון להבין את התהוותה של האידאולוגיה הציונית על רקע תאוריות בדבר התהוות הלאומיות בכלל.
פרקי הספר מנתחים את התפתחות כל קשת הזרמים הרעיוניים בציונית: כללית, דתית-לאומית, תנועת העבודה הציונית לזרמיה, הרוויזיוניזם הציוני ועוד.
נוסף לכך מוקדשים פרקים לשתי שאלות מכריעות שעדיין לא באו על פתרונן ומעסיקות את החברה הישראלית עד עצם היום הזה והן:
הראשונה, השפעותיה של האידאולוגיה הציונית על עיצוב הזהות החילונית של היהודי המודרני.
השנייה, זכותם של היהודים להגדרה עצמית לאומית בארץ ישראל.
גדעון שמעוני הוא הראשון בעולם שחקר נושא זה.
ממצאיו פורסמו במונוגרפיות שראו אור ב-1977 במרכז דייוויס ליחסים בינלאומיים של האוניברסיטה העברית וכן בכתב העת "ילקוט מורשת".
הוא בדק את הסאטיאגרהא הפילוסופית של גאנדי הדוגלת בהתנגדות בלתי אלימה, התפקיד של השותפים הקרובים היהודים שלו, יחסיו עם היהדות באופן כללי ודעותיו ופעולותיו לגבי הציונות והרדיפות הנאציות את היהודים באופן מיוחד.