tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חוקים דומים נחקקו במדינת ליפה בשנת 1920, במדינת אנהלט בשנת 1923 ובמדינת הסן בשנת 1931. החוק המקיף הראשון לרווחת בעלי חיים בגרמניה התפתח בשנות העשרים של המאה העשרים, ונחקק בסופו של דבר בשנת 1933 במשטר הנאצי.
אביו הרוחני של החוק הנאצי להגנת הטבע הוא דר' בנו וולף , פעיל פרוטסטנטי ממוצא יהודי להגנת הטבע שכיהן כיו"ר המשרד לשימור הטבע של פרוסיה והיה אחראי על ניסוח וקידום הצעות חוק רבות בנושא שימור והגנת הטבע והחי.
בשנת 1933, עם עליית המשטר הנאצי לשלטון, הוא פוטר מתפקידו עקב מוצאו היהודי.
בשנת 1942, נשלח למחנה הריכוז טרזיינשטט, בו מת לאחר מספר חודשים.
העובדה שהמשטר הנאצי היה הראשון להעביר בגרמניה חקיקה מקיפה בנושא הגנת הטבע והחי נתפסת לעיתים כהוכחה לעמדתו הסביבתנית, על אף העובדה שרוב החקיקה התבססה למעשה על הצעת חוק שרפובליקת ויימאר ניסחה (ומתוך תפיסה רומנטית ולא סביבתנית).
בעוד רפובליקת ויימאר אפשרה לכל מדינה בגרמניה לחוקק חוקים בנושא הגנת הטבע והחי כראות עיניה, המשטר הנאצי חוקק חקיקה פדרלית אחידה ברמה הלאומית.
פעילים בתנועה להגנת הטבע והחי ראו בחקיקה זו הבטחה של המשטר הנאצי להגן על הטבע והחי, אולם צפייה זו התגלתה כהונאה.
חוקים אלו זכו לתשומת לב ציבורית רחבה בגרמניה ואף מחוצה לה.
בשנת 1933, ניתנה התייחסות לחקיקה זו בכינוס הבינלאומי של התנועה להגנת בעלי חיים שנערך בפריז.
במובנים רבים, חוקים אלו לא היו שונים באותה העת מהחוקים לרווחת בעלי חיים של בריטניה, שנחשבו לחוקים המקיפים ביותר בעולם, אולם הענישה שנקבעה תחת החקיקה הנאצית הייתה למעשה חסרת תקדים.
החקיקה קבעה כי הפרת החוק עלולה להוביל לעונש מאסר לתקופה של שנתיים ולקנס.
בגרמניה הנאצית, מערכת הענישה לא הלמה את הפשע בשום מובן מסורתי, וגם עבירת הגנבה הקלה ביותר עלולה הייתה להוביל לעונש מוות.
חוקים אלו כמעט ולא עסקו בהגנת הטבע והחי מפרספקטיבה אוניברסלית.
החוקים וההצהרות הפומביות הדגישו את המאפיינים שיוחסו לגרמנים, בעוד הפרות החוקים הדגישו את המאפיינים שיוחסו לזרים.
הצוענים, שחיו בשולי החברה האירופאית במשך מאות שנים, למדו לנצל משאבי מזון שנחשבו למנודים על ידי רוב החברה האירופאית, והם צדו קיפודים למטרות מאכל.
הקיפודים זכו להגנה בחוק כאשר גרינג העניק להם מעמד מיוחד כבעלי חיים יעילים, ועל מנת להקשות על הציד שלהם בידי הצוענים, גרינג אסר על הצוענים להחזיק בכלבים.
עד לעליית המשטר הנאצי לשלטון, עקרון הסובלנות הדתית היווה מחסום מול הדרישה לאסור שחיטה כשרה.
ב-21 באפריל 1933, המשטר הנאצי אסר בחוק שחיטת בעלי חיים ללא הימום על מנת לתקוף את היהודים (החוק אסר למעשה לבצע שחיטה כשרה כהלכתה) וקבע כי יש להרוג את החיה עם שוק חשמלי או עם מכה מהממת בראש באמצעות פטיש או גרזן.
חקיקה זו ענתה על הצורך להציג את היהודים כאכזריים, אלימים ולא מתורבתים.
בהקדמה לחוק נכתב: "התנועה להגנת בעלי חיים, שזוכה לתמיכה של המשטר הנאצי, דרשה זמן רב שבעלי החיים יקבלו אלחוש לפני השחיטה.
רוב הגרמנים מתנגדים לשחיטה ללא הימום, פרקטיקה שנהוגה בקרב היהודים".
ב-24 בנובמבר 1933, נחקק חוק מפורט להגנת בעלי החיים של הרייך שכלל איסור תלישת רגליים לצפרדעים חיות, אסדרת סירוס בעלי חיים, איסור שימוש בכלבים במסגרת ציד והגבלת העבודה שניתן להטיל על חיות עבודה (במכרות ובסביבות עבודה נוספות).
כמו כן, החוק הטיל מגבלות על ניסויים בבעלי חיים.
החוק קבע כי לא יתבצעו ניסויים מכאיבים או פוצעים בבעלי חיים ואסר במפורש חשיפה של בעלי חיים לחום, לקור ולזיהום.
לפי החוק, היתר לניסויים בבעלי חיים יינתן למוסדות בלבד ולא ליחידים, וניסויים על סוסים, קופים, כלבים וחתולים יערכו רק אם לא ניתן לערוך אותם על בעלי חיים אחרים.
החוק אסר על עינוי בעלי חיים שלא לצורך או יחס אכזרי כלפיהם.
לפי לשון החוק: "אנחנו לא מענישים יותר מעני בעלי חיים משום שהדבר פוגע ברגשות בני אדם בגלל חמלתם, אלא משום שהחיה זקוקה להגנה מול התעללות".
לפי לוק פרי, הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה שחקיקה לרווחת בעלי חיים עשתה שימוש בהצדקה שדוגלת ביחס הוגן כלפי בעלי חיים עבור עצמם.
הרגולציה שהחיל חוק זה על ניסויים בבעלי חיים הייתה דומה לרגולציה של החוק הבריטי לניסויים בבעלי חיים משנת 1876, ובפועל החוק כלל סתירות ופרצות רבות שהבטיחו את המשך הניסויים בבעלי חיים בגרמניה הנאצית באופן שגרתי.
כתב העת היוקרתי לרפואה "לאנסט" שבחן את החוק עם פרסומו, הציע לחברי התנועה נגד ניסויים בבעלי חיים לא למהר לשמוח משום שהחוק הנאצי לא שונה במהותו מהחוק הבריטי הוותיק ממנו (שאמנם הגביל ניסויים מסוימים בבעלי חיים אולם כמעט ולא מנע אותם).
החוק הנאצי כלל סייגים שאפשרו לבצע ניסויים בבעלי חיים ללא שום הגבלות אם שר הפנים מאשר למוסדות ולמעבדות לבצע את הניסויים, ובתנאי שיש ברשות המוסד את הציוד הדרוש וכן התחייבות להשגחה נאותה על בעלי החיים.
כמו כן, ניסויים בבעלי חיים מותרים ללא מגבלות אם הם נערכים על מנת לקדם את המדע, לפתור סוגיות מדעיות, לייצר תרכיבים, נסיובים וחיסונים ולזהות מחלות.
בנוסף, ניסויים בבעלי חיים מותרים למטרות הוראה אם חומר עזר לימודי אחר אינו מספק.
ב-3 ביולי 1934, נחקק החוק הלאומי לציד על מנת להסדיר את הציד.
חוקים לאסדרת ציד היו קיימים בגרמניה בתקופת רפובליקת ויימאר כבר בשנת 1929, ועם עליית הנאצים לשלטון, חוקים אלו קיבלו תוקף נוסף.
לפי לשון החוק, "חובתו של הצייד אינה רק לצוד כי אם לטפח ולשמור על חיות הבר".
בכוח החוק, הוקם ארגון לאומי שמטרתו להסדיר את ספורט הצייד, לשמור על יערות, אגמים ומינים נכחדים (נאסר על צייד שועלים).
החוק התיר לירות בבעלי חיים רק בתוך אזורי ציד מורשים ורק על יד מי שיודע לתחזק רובה.
כמו כן, על הציידים הוטלה החובה לצוד בליווי כלב רטריבר שיאפשר לאתר את החיות הפצועות ולירות בהן.
בנוסף, החוק אסר על ציד תוך כדי רכיבה על סוס, אסר על שימוש באורות מלאכותיים, רעל ומלכודות ציד.
ב-1 ביולי 1935, נחקק החוק להגנת הטבע.
החוק התבסס על החוקים להגנת הטבע של רפובליקת ויימאר, והגן על שמורות טבע ועל מינים בסכנת הכחדה.
הרמן גרינג, שפעל לקידום חוק זה, הוציא את הסמכויות בעניין חוק זה ממשרד המשפטים וממשרד החינוך והתרבות והעביר אותן לסמכותו שלו כשר הציד והיערות.
תחת סמכויות אלו, קיבל גרינג קרן, שתוקצבה על ידי המשטר הנאצי, לניהול שמורת שורפהיידה .
באמצעות קרן זו, גרינג יכול היה לממש את חזונו לתשוקתו הגדולה - הציד - והוא בנה בשמורה זו את קארינהאל, אחוזת הציד שלו.
עבור פעילי התנועה להגנת הטבע והחי, חקיקת החוק להגנת הטבע הייתה בבחינת התגשמות חזון.
ב-14 בנובמבר 1936, נחקק חוק העוסק בבעלי דם קר.
חוק זה קבע כי יש להרוג בעלי דם קר באמצעות הימום על ידי מכת חשמל או מכה מהממת מעל העיניים.
לא כל בעלי הדם הקר נכללו תחת דרישה זו.
למשל: ניתן היה לכרות דגי פיונית וצפרדעים בעודם בהכרה מלאה.
כמו כן, החוק התיר לחתוך את בשרם של כל הדגים ממשפחת הצלופחאים ולתלוש את לבם בעודם בחיים.
החוק אסר על הוצאת המעיים של סרטנים בעודם בחיים או להרתיח אותם בסיר, אולם התיר להשליך סרטנים ולובסטרים למים רותחים.
רפובליקת ויימאר לא הייתה מסוגלת להעביר חוקים להגנת הטבע והחי ברמה הפדרלית עקב שמירה על זכויות הרכוש של הפרט.
המשטר הנאצי, מנגד, הצליח להעביר חוקים אלו ברמה הפדרלית משום שהוא הכפיף את זכויות הרכוש של הפרט עבור טובת הכלל.
לפי המדיניות הנאצית, הרכוש לא שייך יותר לידיים פרטיות אלא לעם הגרמני כולו, ולכן המשטר הנאצי יכול היה להלאים כל דבר בכל עת מבלי לפצות יחידים.
למרות החקיקה המקיפה, החוקים לא היו אפקטיביים בהגנת הטבע והחי ולא באו לידי ביטוי בפועל משום שהם נועדו בראש ובראשונה לשרת מטרות פוליטיות.
מנהיגי גרמניה הנאצית היו נכונים להפר את החוקים כל אימת שהדבר הלם את המטרות שלהם.
החוקים להגנת הטבע והחי כללו אי בהירויות, עמימות ופרצות רבות.
חודש בלבד לאחר שהחוק להגנת בעלי חיים נחקק בנובמבר 1933, המשטר הנאצי השתמש בהאחדה כדי לסלק את חברי הארגונים לרווחת בעלי חיים מפעילותם בוועדות להגנת בעלי חיים בניסויים שבאוניברסיטאות.
המשטר הנאצי סבר כי ניסויים בבעלי חיים חיוניים למחקר ולכן מטרת לשון החוק נזנחה במהירות.
בניגוד ללשון החוק, בעלי חיות מחמד סירסו ועיקרו את בעלי החיים שבבעלותם, ובשנת 1936, יו"ר ארגון הווטרינרים בדרמשטאדט הגיש תלונה רשמית נגד חוסר האכיפה כלפי סירוסים ועיקורים בלתי חוקיים.
למשטר הנאצי לא הייתה מחויבות אמיתית לרעיונות של הגנת הטבע והחי.
האינטרסים המדיניים, הכלכליים והצבאיים עלו על התועלת הפוטנציאלית של החקיקה הנאצית להגנת הטבע והחי.
סוכנויות ומוסדות נאציים רבים הפרו את החוק להגנת הטבע שנחקק בשנת 1935, וההנהגה הנאצית לא הביעה עניין בניסיון לאכוף אותו.
שירות התעסוקה של הרייך , שנועד לצמצם את האבטלה, החריב שטחי טבע רבים, ופגע קשות בטבע אולם אף גורם לא ניטר פגיעה זו.
מהנדסי האוטובאן התעלמו בשיטתיות מהקריאות שביקשו להבטיח שבניית הכבישים תהיה תואמת לחוק הגנת הטבע.
הרמן גרינג אמנם סייע בהעברת החוק להגנת הטבע בשנת 1935, אולם כשר הציד והיערות וכמנהל תוכנית ארבע השנים הוא פעל בניגוד מוחלט לאינטרסים של הגנת הטבע, וגם היטלר גילה בנושא זה עניין מועט.
למעשה, הנאומים אותם נשא היטלר העבירו מסרים הרחוקים מהאינטרסים של התנועה לשימור הטבע והחי, וחלקם אף עמדו בניגוד לאג'נדה של תנועה זו.
אמירתו הידועה ביותר של היטלר בנושא זה היא קריאתו להגביר את החקלאות על מנת לקדם כלכלה אוטרקית, והוא קיווה כי "אף מטר מרובע לא יישאר בלתי מעובד".
בסופו של דבר, למרות הישגים קטנים, התנועה להגנת הטבע והחי נחלה אכזבה גדולה מהמשטר הנאצי בנושא זה, משום שהמשטר הנאצי פגע באזורי טבע והרס בתי גידול יקרי ערך של בעלי חיים לטובת פיתוחים כלכליים, הכנות למאמץ המלחמתי והתפשטות גזענית.
בחקיקה זו היה כרוך תמרון פוליטי רב, ובפועל היה פער בין הרטוריקה למציאות.
התקוות הגדולות של חברי התנועה להגנת הטבע והחי התחלפו בתסכול כשהם הבינו שגרמניה הנאצית מפרה למעשה את החקיקה, במיוחד כשההכנות למלחמה הפכו יותר ויותר דומיננטיות במדיניות הנאצית.
גם כאשר חברי ההנהגה הנאצית שיבחו את החקיקה להגנת היערות במונחים דרמטיים הם עשו כן לצורכי תעמולה.
בפועל, המשטר הנאצי ניצל את היערות בגרמניה ובאירופה הכבושה באופן אגרסיבי משום שתעשיית המלחמה הנאצית דרשה ניצול אדיר של משאבי טבע.
היחס אל בעלי החיים במשטר הנאצי בפועל
המשטר הנאצי היה מלא בסתירות.
מצד אחד, המשטר חוקק חוקים לרווחת בעלי חיים, ומצד שני, משום שהמשטר סבר שאכזריות כלפי בעלי חיים מובילה לאכזריות כלפי בני אדם, נערי היטלר ואנשי האס אס נדרשו להפגין אכזריות כלפי בעלי חיים על מנת להקשיח את לבם.
היו חיילי SS שלאחר 12 שבועות של אימונים צמודים עם כלב רועה גרמני, נדרשו לירות בכלב, או לשחוט אותו, או לשבור את מפרקתו בידיהם, מול הקצין שלהם וזאת כדי לזכות בדרגות.
בעשותם כן, הפגינו החיילים משמעת וצייתנות להיטלר - דבר שהיה חשוב הרבה יותר מהפגנת רגשות לבעלי חיים.
בשנת 1940, החוקר הגרמני, יוסט הרמאנד , נשלח בגיל 10 למחנה נוער של האס אס.
במחנה זה הורו לו לבצע פעולות שמפרות באופן בוטה את החוקים להגנת החי.
הרמנד נדרש לשחוט ארנבים ותרנגולים, לשבור ליונים את המפרקת ולבלוע צפרדעים חיות.
כמו כן, הנאצים קיימו קרבות דמים בין בעלי חיים.
היחס של הנאצים לבעלי חיים אינדיבידואלים ולבני אדם אינדיבידואלים היה שונה מהיחס שלהם למסות גדולות של בעלי חיים ובני אדם.
המנהיגים הנאצים עשויים היו להפגין יחס הולם לחיות המחמד שלהם אולם יחס זה לא מנע שפיכות דמים כלפי מסה של בעלי חיים.
הגרמנים נהגו לירות ללא היסוס בכלבים "יהודים".
במהלך האנשלוס, הגרמנים הרגו את כל הכלבים של היהודים.
מאותה הסיבה, הם ירו למוות גם בכלבים שהיו בגטו ורשה, ובגטו קובנה.
לאחר שכלב הפודל של חברתו של מזכירו האישי של היטלר, מרטין בורמן, הותקף בידי כלב האונד , הורה בורמן להספיג את פרוותו של כלב ההאונד בבנזין ולהציתו באש.
החוק בגרמניה הנאצית קבע כי יש להמית את כל בעלי החיים המבויתים החולים או הזקנים וכן את חתולי הרחוב, ואלפי חתולים נורו בשל חוק זה בכל שנה.
בתגובה כתב בשנת 1937 חוקר החתולים, פרופ' פרידריך שוונגארט (Friedrich Schwangart), בספרו Vom Recht der Katze (בעברית: על זכויות החתולים) כי חתולי הרחוב של גרמניה נמצאים במצב חירום ושהם חייבים לזכות בהגנה משום שבשום מקום ובשום תרבות אחרת, חתולי הרחוב לא מקבלים יחס כזה גרוע כמו בגרמניה הנאצית.
ב-15 בפברואר 1942, נכנס לתוקפו חוק שאסר על האזרחים היהודים והאזרחים שאינם ארים להחזיק בחיות המחמד שלהם.
החוק אמור היה להיות תקף לכלל אזרחי גרמניה אולם בהתערבותו של היטלר, הוא הוגבל ליהודים ולאזרחים לא ארים בלבד.
חוקר הספרות הגרמני, ויקטור קלמפרר, ואשתו אווה, שהחוק חייב אותם, החליטו להעביר בחשאי את חתולם האהוב מסיל לווטרינר כדי שימיתו בזריקה ללא כאבים במקום למסור אותו כמתחייב לידי משטרת הגסטפו - בה היה צפוי לו מוות אכזרי.
קלמפרר כתב ביומנו: "אם המשטר לא יקרוס מחר, אנחנו נחשוף את החתול למוות אכזרי או שאחשוף עצמי לסכנה.
החתול הקטן משחק, הוא מאושר ואינו יודע שהוא ימות מחר.
אווה לקחה את החתול לווטרינר.
היא הייתה נוכחת בזמן שהוא הורדם.
החתול לא סבל, אבל היא סבלה".
החל מתחילת המלחמה בספטמבר 1939, ניתנה הוראה להשאיר את גני החיות ברחבי הרייך פתוחים לציבור הרחב, עובדי גן החיות צוידו ברובים ואומנו להרוג את חיות הטרף במקרה של הפצצה ובריחה.
בגן החיות של ברלין נורו לראשונה למוות חיות שברחו כתוצאה מהפצצה ב-23 בנובמבר 1943. בגן החיות בהמבורג כל חיות הבר נורו למוות לרבות אריות, טיגריסים, כלבי ים, אריות ים, סוסי ים וכל הזוחלים.
בגן החיות בדרזדן נורו למוות האריות, הטיגריסים ושאר הפנתרים.
גן החיות של מינכן הצליח להתחמק מהוראה זו למעט המתה של מספר שימפנזים.
החל מאמצע שנות השלושים, מספר גורי אריות ניתנו להרמן גרינג על ידי ידידו לוץ הק מנהל גן החיות בברלין, גורי אריות אותם החזיק כחיות מחמד באחוזתו "קארינהאל" (Carinhall) עד הגיעם לגיל שנה אז הפכו למסוכנים והחזרו לגן.
גרינג נהג להצטלם עם הגורים והם שימשו גם כתפאורה תדמיתית.
בארכיון גן החיות בברלין מופיעים שמות הגורים שהוחזקו אצל גרינג.
בשנת 1933, במסגרת ההאחדה, כפה המשטר הנאצי על כל הארגונים בגרמניה, שעסקו בקידום צמחונות ובשימור הטבע והחי, להתאחד תחת ארגון נאצי לאומי אחד שנקרא Reichsbund Volkstum und Heimat .
כל ארגון שסירב להתמזג עם שאר הארגונים תחת אותו ארגון לאומי - הוצא אל מחוץ לחוק.
חברים רבים בתנועה לשימור הטבע והחי התנגדו למהלך זה, הם לא רצו לוותר מרצון על כוחם אולם המשטר הנאצי לא הותיר להם ברירה.
התנועה לשימור הטבע והחי הייתה מגוונת ומפוצלת מאוד, ומשמעות ההאחדה הייתה ביטול האוטונומיות של הארגונים השונים והפקעת כוחם וסמכותם, ולכן מיזוג זה פגע קשות בתנועה זו.
הארגון Reichsbund Volkstum und Heimat נוסד ב-27 ביולי 1933 ועד סוף שנה זו כלל 5 מיליון חברים, אולם היה קיים פער גדול בין מטרות התנועה לשימור הטבע והחי בגרמניה לבין מטרת ארגון זה.
בראש הארגון עמד ורנד הוורבק , צעיר בן 23, שרצה לכונן ארגון ריכוזי שפונה למעמד הפועלים ולנוער, בעוד הארגונים בתנועה לשימור הטבע והחי פנו בעיקר לבני מעמד הביניים האינטלקטואליים.
בסופו של דבר, רעיון שימור הטבע והחי במשטר הנאצי התגלה כהתחזות כאשר ארגון לאומי זה פורק בשנת 1935. פירוק זה הותיר למעשה את כל התנועות לקידום צמחונות ושימור הטבע והחי מחוץ לחוק בגרמניה הנאצית.
משנת 1935, המשטר הנאצי החל להתנגד יותר ויותר לעובדי מדינה שעסקו בקידום הגנת הטבע והחי.
כל העובדים שפעלו לקידום רעיונות אלו שהיו מנוגדים לאינטרס הכלכלי - פוטרו.
שר היערות, שפעל לשימור היערות, פוטר בשנת 1937 בעקבות הצורך של גרמניה בכריתת עצים.
לאחר מכן, משרד היערות הצהיר שמטרת פיתוח היערות אינה עבור פיתוח יער טבעי אלא עבור פיתוח יער כלכלי.
גם יועץ הוועדה לשימור הטבע והחי נאלץ להתפטר מתפקידו.
פיצוץ גני חיות על ידי הצבא הגרמני
כאשר גרמניה הנאצית פלשה לפולין בספטמבר 1939, המדיניות שלה הייתה להחריב לא רק את ערי פולין אלא גם את התרבות והמדע שלה.
הנאצים תפסו את ורשה כעיר פרובינציאלית קטנה שאינה ראויה לגן חיות.
ב-25 בספטמבר 1939, יומיים לפני כניעתה של פולין, הצבא הגרמני הפציץ בכבדות את גן החיות של ורשה .
ההיסטוריון, פרנק פוקס (Frank Fox) מתאר את שאירע בגן החיות בעת ההפצצה: בעלי החיים צרחו וגססו מפצעיהם.
פרוותם הלבנה של דובי הקוטב נצבעה באדום מדם.
הפילה קסיה מתה מפגז, וביתה טוזינקה בת השנתיים זעקה במצוקה.
ג'ירפה גססה כשרגליה פסוקות לרווחה.
בתוך הכלובים, תוכים שעלו באש נופפו בכנפיהם בניסיון לברוח אך נשרפו בחיים.
גם הקופים שהיו כלואים בכלובים צרחו בזמן שנשרפו בחיים.
כלבי הים נמלטו מההפצצות לנהר ויסלה.
יענים ודובי נמלים שוטטו ברחבי העיר.
מנהלת גן החיות של ורשה ולימים חסידת אומות העולם, אנטונינה ז'בינסקי כתבה: "ההיפופוטמים והלוטרות איכשהו שרדו.
חלק מהדובים, הביזונים, הסוסים, הגמלים, הזברות והזוחלים שרדו גם כן".
בתום ההפצצה, הגיע למקום קצין האס אס ומנהל גן החיות של ברלין, לוץ הק, על מנת לבזוז את בעלי החיים ששרדו ולהעבירם לגרמניה.
אף על פי שהק הבטיח כי ישמור על בעלי החיים שבזז, חלק מאנשי הגסטפו לא הצליחו להתאפק וירו בהם.
גן החיות של ורשה היה גן חיות אחד מני רבים שהוחרב לחלוטין באירופה.
גני חיות נוספים בפולין סבלו מהפצצות הגרמנים באופן דומה.
בגן החיות של פוזנן , הגרמנים השמידו את האריות, הטיגריסים, הדובים ויונקים גדולים אחרים.
רק 176 בעלי חיים, מתוך 1200, שרדו את ההפצצות בגן החיות.
גן חיות בקרקוב שרד את ההפצצות של הגרמנים אולם נבזז על ידי הנאצים.
בשנת 1941, הצבא הגרמני הפציץ את גן החיות בלנינגרד אולם עובדי המקום הצליחו לחלץ מספר בעלי חיים.
ההיסטוריון, קללי ג'ונסון (Clelly Johnson) טוען כי האירועים שהתרחשו בגני החיות בזמן מלחמת העולם השנייה הם פשע נגד הטבע.
בנוסף לפיצוצי גני חיות, האגודה המלכותית למניעת התאכזרות לחיות דיווחה על אלפי כלבים וחתולים פצועים ואבודים המשוטטים באזורים המופצצים.
ניסויים בבעלי חיים בגרמניה הנאצית
למרות החקיקה לרווחת בעלי חיים וההצהרות של בכירי המשטר הנאצי נגד ניסויים בבעלי חיים, בפועל ניסויים בבעלי חיים שגשגו בגרמניה הנאצית.
החוק שעסק באסדרת ניסויים בבעלי חיים היה עמוס בסתירות, וכלל מספיק פרצות שהבטיחו את המשך הניסויים, וכמות גדולה מאוד של ניסויים בבעלי חיים אכן נערכה על ידי החוקרים הנאצים.
בטרם חקיקת החוק להגנת בעלי החיים, גרינג הצהיר כי יהיו אלו המומחים שיקבעו אלו ניסויים בבעלי חיים יערכו ואלו יופסקו בהתאם למידת ההכרחיות שלהם.
דבריו אלו, שבאו לידי ביטוי גם בלשון החוק עצמו, אפשרו למעשה את המשך הניסויים, ואין ראיות שמצביעות על כך שהנאצים ריסנו את הניסויים בבעלי חיים.
משרד הפנים הנאצי אישר למוסדות מחקר לבצע ניסויים בבעלי חיים ונמנע מפיקוח עליהם.
בעקבות אסון ליבק (Lübeck disaster) שהתרחש בגרמניה בשנת 1929, בו נפגעו 173 תינוקות ומתו 72 תינוקות עקב מנת יתר של חיסון נגד שחפת , פורסם ב-28 בפברואר 1931 חוזר מטעם שר הפנים הגרמני בדבר הוראות בנוגע לטיפולים חדשניים וניסויים בבני אדם.
לפי ההוראות, יש להימנע מניסויים בבני אדם אם ניתן לבצע אותם בבעלי חיים, ובנוסף ניסויים בבני אדם יערכו רק לאחר שנאספו כל הנתונים על ידי ניסויים בבעלי חיים.
רפובליקת ויימאר העבירה חוק לפיו כל ניסוי שנערך על בני אדם חייב להיערך לפני כן על בעלי חיים.
גרמניה הנאצית לא ביטלה חוק זה, וכאשר החוקרים הנאצים ביקשו לערוך ניסויים בבני אדם, הם ציינו בבקשתם כי הם ערכו לפני כן את הניסויים הנדרשים בבעלי חיים.
הרפואה הנאצית הייתה מבוססת על ניסויים בבעלי חיים.
הנאצים ערכו ניסויים בבעלי חיים כפרוצדורה שגרתית בטרם ערכו אותם על בני אדם.
ההיסטוריון של השואה, ראול הילברג תיאר ניסויים שהנאצים ערכו על בעלי חיים בטרם ערכו אותם גם על בני אדם.
בגרמניה הנאצית פעלה ככל הנראה התנועה הגדולה ביותר בעולם להתנגדות טבק.
מחקר מחלת הסרטן במשטר הנאצי היה המתקדם ביותר בעולם, ומחקרים רבים בנושא נזקי העישון נערכו בגרמניה בתקופה זו.
ניסויים בבעלי חיים הדגימו כי הזפת שנפלטת מעשן הסיגריות עלולה לגרום לסרטן.
הנסיינים הגרמנים הניחו עכברים בתאים אליהם הוחדר עשן סיגריות.
העכברים התנשפו, נפלו אחד על השני ולבסוף נחנקו למוות.
בשנת 1938, חוקרים נאצים הצליחו לגרום ל-25% מעכברי המעבדה שלהם לחלות בסרטן הריאות.
בשנת 1943, המשטר הנאצי פיתח תוכנית להקמת חוות גידול בעלי חיים לצורך מחקר עליהם בחקר מחלת הסרטן.
בשנת 1939, רופא האס אס, זיגמונד רשר , ביצע סדרת ניסויים על בעלי חיים תוך שיתוף פעולה ישיר של הימלר.
את ניסוייו ערך בעיקר בחקר הסרטן.
באוניברסיטת פרייבורג נערך ניסוי על חתולים עם שתלים של אלקטרודות במוח.
הכימאי הגרמני, גרהרד דומק, שערך ניסויים על בעלי חיים במסגרת מחקריו לאורך הקריירה שלו, המשיך לעשות כן גם לאחר עליית המשטר הנאצי לשלטון.
בשנת 1942, ערך ניסויי זיהום על בעלי חיים כשבחן את ההשפעה של סולפה על נמק גנגרנה בבעלי חיים.
גם הדרמטולוג הגרמני הנס תאודור שרוס ערך ניסויי זיהום דומים בבעלי חיים.
בשנת 1941, הוא זיהם שרירים חשופים של עכברים, ולאחר מכן ריסק את השרירים שלהם כדי לעודד התפתחות של זיהום.
הגנטיקאי הגרמני הנס נכטסהיים ערך בסוף שנות השלושים ובתחילת שנות הארבעים ניסויים על בני אדם וארנבים במחקר בנושא אפילפסיה.
משנת 1933, הרופא הנאצי, קרל קלאוברג, ערך ניסויים בבעלי חיים במחקר בנושא רבייה.
במחקריו הדגים איך ניתן לנטרל את הפוריות של בעלי החיים ולאחר מכן להשיב אותה בחזרה.
בין השנים 1940–1941, הרופא הנאצי וחבר האס אה, קרל הורנק , ערך ניסויים בארנבים.
הנוירולוג הנאצי, גאורג שלטנברנד חקר את מחלת הטרשת הנפוצה בין השנים 1935–1942. במסגרת מחקריו, הזריק לעמוד השדרה של קופי אדם נוזל מעמוד השדרה של בני אדם הלוקים בטרשת.
הקופים חלו אולם שלטנברנד לא היה בטוח שמדובר בטרשת נפוצה.
בניסיון לברר, הוא הזריק את הנוזל מהקופים אל עמוד השדרה של 14 בני אדם הלוקים בנפשם ובשכלם.
ב-15 במאי 1941, רופא האס אס, זיגמונד ראשר ביקש מהימלר שיספק לו 2–3 פושעים לצורכי ניסויים.
בבקשתו ציין שהוא זקוק לבני אדם משום שניסה לבצע את הניסויים הללו על קופים אך ללא הצלחה.
הרשויות הגרמניות הורו לכימאי הגרמני, גרארד שרדר לבצע ניסויים על בעלי חיים בתחום חקר גז העצבים, ובניסויים אלו כל בעלי החיים מתו.
הצבא הגרמני הורה לבצע ניסויים נרחבים יותר בחקר גז העצבים על בבונים וסוגים אחרים של קופים.
בעלי חיים אלו הקיאו, הפרישו צואה באופן בלתי נשלט, איבדו שליטה על תנועות גופם ופרכסו עד שמתו.
לאחר ניסויים אלו, החל הצבא הגרמני לבצע ניסויים זהים על אסירי מלחמה שמתו מהם באותו האופן.
במכון הרפואה האווירית שהיה תחת ניהולו של הרדיולוג הנאצי, גאורג אוגוסט וולץ נערכו ניסויים בבעלי חיים במסגרת ניסויי קיפאון ולחץ אוויר.
גרמניה הנאצית איבדה במלחמה טייסים שנפלטו ממטוסם, שרדו את הצניחה אל גוף המים הקר, אולם מתו במים או לאחר חילוצם מהיפותרמיה.
הנאצים רצו לדעת איך ניתן לשמור על חיי הטייסים במים קרים וכן איך ניתן לאושש אותם מהיפותרמיה לאחר חילוצם.
בשנת 1940 לערך, הרופאים במכון ביצעו ניסויי קיפאון בבעלי חיים וגילו כי ניתן להחיות מספר גדול של בעלי חיים שסבלו מהיפותרמיה אם טובלים אותם באמבטיה עם מים בטמפרטורה של 40 מעלות צלזיוס.
קבוצת מחקר נוספת במכון, בראשותו של וולפאנג לוץ (Wolfgang Lutz) בדקה האם המוות נובע מחשיפה לקור או מהיפוקסיה.
לשם כך, ביצעה קבוצת המחקר ניסויים בעכברים, ארנבים, שרקנים וחזירים.
לעיתים נעשו בחיות אלו גם ניסויים בלחץ אוויר נמוך.
מחקרי קיפאון נערכו גם על כלבים וחתולים.
ב-12 בפברואר 1943, שלח רופא האס אס, זיגמונד ראשר, מכתב להיינריך הימלר בו הוא מפרט את תוצאות ניסויי הקיפאון שנערכו על בעלי חיים.
בדו"ח, שנכתב על ידי רופאים נאציים, עלתה הדרישה לבצע ניסויי קיפאון בבני אדם משום המידע המוגבל שניתן לקבל מניסויים בבעלי חיים: "קשה לתרגם תוצאות שהתקבלו מניסויים בבעלי חיים לבני אדם משום שאפילו לבעלי חיים בעלי דם חם יש הבדלים בסיסיים בוויסות חימום הגוף מהאדם.
בנוסף, התהליך הפיזיולוגי שעובר על העור של בעלי חיים בעלי פרווה לא מאפשר תרגום התוצאות עבור בני האדם".
וולץ טען במשפט הרופאים בגרמניה כי ביצע ניסויי קיפאון רק על בעלי חיים.
כמו כן, הנאצים ערכו ניסויים בבעלי חיים גם בחקר פצעי מלחמה.
החוקרים התווכחו ביניהם האם עדיפה גישה ניתוחית או גישה כימית (תרופתית) בטיפול בפצעי מלחמה, והם עשו ניסיון לפתח מודל המבוסס על ניסויים בבעלי חיים שיעריך את כמות הסולפה שיש לתת.
רופאו האישי של הימלר, קארל גבהרדט, ערך משנת 1938 ניסויים בילדים נכים, והיה נחוש לפתח את סנטוריום הוהאנליכן לכדי מרכז גדול של מחקר רפואי הכולל מכון לחקר הסרטן ומעבדות ניסויים בבעלי חיים.
בסנטוריום זה הקים מעבדת פתולוגיה עם בעלי חיים.
באביב 1944, התכנסה ועדה בסנטוריום הוהאנליכן.
הרופא הנאצי קורט הייסמאייר (אחיינו של אוגוסט הייסמאייר) טען כי לא ניתן לבצע ניסויי שחפת בבעלי חיים.
ראש שירותי הבריאות של האס אס, ארנסט רוברט גרוויץ, הציע לערוך את הניסויים הללו על אסירים במחנות.
לאחר מכן, נערכו באושוויץ ניסויים בחקר מחלת השחפת על עשרים ילדים יהודים.
כאשר אספקת המזון הלכה והתמעטה, הנאצים החלו לסבול ממחסור הולך וגדל של חיות מעבדה לצורכי ניסויים, והם אף שקלו לחטוף את קופי גיברלטר לצורכי ניסויים אולם תוכנית זו ירדה לבסוף מן הפרק משום שהייתה כרוכה בסיכונים גבוהים.
בגטינגן, חבר ה-SS-FM הפזיולוג הגרמני, הרמן ריין תלה את האשמה במחסור בחתולים ובכלבים לצורכי ניסויים בפועלים שהורגים אותם לצורכי מאכל.
ארנבים שגודלו בחוות גידול לצורכי ניסויים בניהולו של הגנטיקאי הגרמני הנס נכטשיים נגנבו על ידי תושבי ברלין לצורכי מאכל לקראת סוף מלחמת העולם השנייה.
נכטשיים השתמש בקרדיאזול על מנת לגרום לשיתוקים בארנבים אלו.
לאחר מכן, ערך ניסויים אלו בילדים חוסים בבתי חולים פסיכיאטריים.
ראש האקדמיה הצבאית לרפואה בברלין, הווירולוג הנאצי, הויגן האגן שלח ב-12 ביוני 1944 מכתב לבריגדיר גנרל, ולטר שרייבר בו התלונן כי עכברי המעבדה שלו אוזלים וביקש אספקה חדשה: "אמרת לי שאוכל לקבל מספר רב של עכברים.
אבקש ממך להבטיח לי אספקה של אלפי עכברים משני המינים, רצוי צעירים".
בחוות הרבעת בעלי חיים של הלופטוואפה, הורבעו כ-500,000 ארנבים להפקת צמר אנגורה , וכ-200,000 בעלי חיים נוספים (כלבים, חתולים, ארנבים, עכברים, חולדות ושרקנים) למטרות ניסויים.
בשנת 1941, יצא לאור סרט התעמולה הנאצי "אני מאשים".
מטרתו של סרט זה, שהוזמן על ידי שר התעמולה יוסף גבלס, הייתה לגרום לציבור לתמוך בהמתות חסד.
הסרט עוסק בצעירה הלוקה בטרשת נפוצה ומבקשת את מותה בהמתת חסד.
באחת הסצנות בסרט, החוקרים הגרמנים (שמנסים למצוא תרופה למחלת הטרשת הנפוצה) עורכים ניסויים בעכברים בניסיון להדביק אותם במחלה.
כאשר אחד מעכברי המעבדה גורר את רגלו האחורית, אחד החוקרים קורא לעמיתיו בהתרגשות, ומביע שמחה על כך שהצליח להפוך את העכבר למשותק.
בכלבים נערכו ניסויים במחקרים מתחום האאוגניקה.
האגודה הגרמנית לפסיכולוגיה של בעלי חיים עסקה במקור בניסויים בהשבת כלבים.
לאחר שחוקרי האגודה ערכו ניסויים על כלבי ציד, הם הגיעו למסקנה שאין זה מספיק להשביח רק את המאפיינים הפיזיים של הכלבים אלא שיש להשביח גם את המאפיינים הפסיכולוגים שלהם.
מנהל מכון המחקר לפסיכולוגיה של בעלי חיים, האתולוג הנאצי וורנר פישל , טען כי חשיבות הכלבים במלחמה מחייבת את ביצוע הניסויים בהם.
הפיזיולוג הנאצי וראש המכון לפיזיולוגיה של בעלי חיים באוניברסיטת פרנקפורט, קרל ולצר , ביצע ניסויים על כלבים ללא הרדמה במסגרתם חשף אותם ללחץ ולטמפרטורות קיצוניות.
ניסויים בבעלי חיים במחנות הריכוז וההשמדה
ניסויים בבעלי חיים נערכו באופן שגרתי במחנות הריכוז וההשמדה לצד ניסויים בבני אדם.
הניסויים שנערכו על אסירים במחנות הריכוז וההשמדה היו רבים ומגוונים והיוו המשך או השלמה לניסויים שנערכו על בעלי חיים.
עם סיום מלחמת העולם השנייה, הצבא האמריקאי הטיל על הרופא האמריקאי-יהודי, מייג'ור לאו אלכסנדר , לחקור ולנתח את הדוחות הסודיים של הנאצים שהתגלו לאחר המלחמה.
בשנת 1946, כתב אלכסנדר דו"ח בו ניתח את הניסויים שנערכו על בני אדם ועל בעלי חיים במחנה הריכוז דכאו.
הפרק הראשון של הדו"ח, הכולל 69 דפים, חוקר את הרופאים והחוקרים הנאצים שערכו ניסויים בבעלי חיים.
ראש שירותי הרפואה של הלופטוואפה, אריך היפקה , כתב ב-6 במרץ 1943 בנוגע לניסויים בבני אדם: "מיד הסכמתי לניסויים אלו משום שהניסויים העיקריים שלנו בבעלי חיים גדולים מיצו את עצמם ונזקקנו לתוספות".
בשנת 1941, המכון להיגיינה של ואפן אס אס, שהוקם על ידי הרופא הנאצי יואכים מרוגובסקי, החליט להקים מעבדה לחקר הטיפוס במחנה בוכנוואלד.
מעבדה זו פעלה בבלוק 46 במחנה.
קצין הוואפן אס אס, ארווין דינג-שולר היה אחראי על ניסויים אלו.
בבלוק 46, כלבים, ארנבים ועכברים שימשו להכנת נסיוב.
כמו כן, זני הטיפוס ריקציית פרובזקי טופחו בתרביות בבלוק זה והוזרקו לשרקנים.
ב-29 בדצמבר 1941, נכתב באחד מתיעודי המעבדה: "מאחר שניסויים בבעלי חיים אינם מסוגלים לספק הערכות מדויקות לגבי נסיוב הטיפוס, ניסויים בבני אדם חייבים להתבצע".
ההיסטוריון הגרמני, אויגן קוגון, שהיה אסיר פוליטי במחנה בוכנוואלד ושירת בו כפקיד רפואי במעבדה בה התבצעו ניסויים בבני אדם דיווח בספרו Theory and Practice of Hell על ניסויים אלו.
כמו כן, קוגון דיווח כי הניסויים לעיקור כפוי של בני אדם נערכו תחילה על בעלי חיים.
בבלוק 40, נערכו ניסויים על ארנבים בחקר פצצות זרחן ופצצות תבערה.
גם בבלוק 50 נערכו ניסויים בבעלי חיים.
האסיר הצרפתי, אלפרד בלשוסקי , שנתפס על יד הגסטפו ונכלא במחנה הריכוז באשמת ריגול, טען כי הימלר היה זה שהעניק את הציוד עבור הניסויים, ואלו נערכו בפיקוחו האישי ותחת סמכותו הבלעדית.
בשנת 1940, הרופא הגרמני, גרהרד מדאוס , פרסם את תוצאות מחקרו על ניסויים בבעלי חיים בנושא עיקור.
מדאוס ערך את הניסויים על כלבים, ארנבים ועכברים ומצא את הכמויות הדרושות לעיקור.
קצין הרפואה של הכוחות המזוינים של גרמניה, אדולף פוקורני, עדכן את הימלר בנוגע למחקר זה.
הימלר פנה למדאוס והנחה אותו לא לפרסם מחקרים נוספים מפאת ביטחון שדה וכן הציע לו לערוך ניסויי עיקור גם על בני אדם.
הניסויים שנערכו על בני אדם במחנה הריכוז דכאו התבססו על ניסויים קודמים שנערכו על בעלי חיים.
מטרת הניסויים בבני אדם הייתה לבדוק האם התוצאות שהושגו מניסויים על בעלי חיים תקפות גם בבני אדם.
בנוסף, נערכו ניסויים בבעלי חיים גם במחנה הריכוז נאצוויילר-שטרוטהוף וכן במחנות הריכוז וההשמדה אושוויץ ובוכנוואלד, בהם נערכו ניסויים בבעלי חיים לצד ניסויים מקבילים בבני אדם או כמחקר נפרד בבעלי חיים בלבד.
כמו כן, כניסויים מקדימים לניסויי הפוסגן, רכשו מכוני המחקר של האס אס, מלאים של בעלי חיים לצורכי ניסויים.
קצין האס אס והרופא הנאצי, אוגוסט הירט, ערך בשנת 1942 ניסויים בגז חרדל על אסירים במחנות הריכוז.
ניסויים אלו היוו המשך ישיר לניסויים שביצע בגז חרדל על בעלי חיים בשנת 1941 באקדמיה הצבאית לרפואה בברלין.
הירט ערך את ניסויי גז החרדל על חזירים, ארנבים ועכברים.
במסגרת הניסויים, פצע את עיניהם של הארנבים במטרה לבחון את ההשפעה של גז החרדל.
בדו"ח מה-2 ביוני 1942, כתב הירט: "ראינו תופעה מסוימת בכבד של העכברים שלא הפתיעה אותנו, משום שראינו אותה כבר בכבד של עכברים שמתו מסרטן או ממחלות זיהומיות חמורות אחרות.
התוצאות הללו נובעות מהרעלת כבד.
האכלנו עכברים בוויטמין A וחשפנו אותם לגז חרדל.
עכברים מאוד רגישים לגז חרדל, וניתן לצפות למוות שלהם תוך 24–48 שעות מרגע חשיפה של כמות קטנה של גז על גבם".
בשנת 1942, הרופא הנאצי והקולונל הבכיר בוואפן אס אס, יואכים מרוגובסקי, החליט שעל האס אס לנסות להפיק חיסון לטיפוס מתרביות של ריאות ארנבים.
בעוד ארנבים וריקציה היו זמינים בשפע לצורכי הניסוי, מבחינה מדעית היה זה הליך מורכב שדרש מיומנות גבוהה.
המנתח הנאצי וקצין הואפן אס אס בדרגת שטורמבאנפיהרר, ארווין דינג-שולר השתמש באקדמיה של האס אס בריאות של ארנבים ועכברים לצורך פיתוח חיסון נגד מחלת הטיפוס.
באותה השנה, נערכה ישיבת חירום בין יואכים מרוגובסקי, הקצין הצבאי הראשי, זיגפריד הנדלוזר, נשיא מכון רוברט קוך, אויגן גילדמיסטר , ראש מנהל הבריאות הנאצי, לאונדרדו קונטי ובכיר מנהל הבריאות הנאצי, הנס רייטר.
בישיבה זו דנו החמישה בצורך לבצע ניסויים בבני אדם בחקר מחלת הטיפוס בטענה שהניסויים בבעלי החיים לא מספקים יותר.
ב-2 בינואר 1943, מחנה הריכוז בוכנוואלד נבחר למקום בו יערכו ניסויים אלו.
ב-9 בינואר 1943, מנהל הכלכלה של האס אס סיפק את המשאבים הדרושים לייצור חיסונים במחנה הריכוז בוכנוואלד בו נעשו ניסויים על אסירים תוך שימוש בריאות של ארנבים למטרות תרבות הריקציה.
מרוגובסקי, שטיפח את זני הארנבים, ביצע עליהם ניסויים אלו וכן גם ניסויים בסמים כגון קרדיאזול (Pentylenetetrazol).
אסיר שנערכו עליו ניסויים במחקר הטיפוס העיד: "הם הזריקו לי לחזה נסיוב לטיפוס, ואחרי שעתיים חום גופי ירד.
הם שיפרו אותו על בעלי חיים לפני כן.
הם לא ניסו אותו מעולם על בני אדם.
אני הייתי מהראשונים שהם השתמשו בו לשם כך".
ב-30 במאי 1942, הרופא הנאצי, קרל קלאוברג, אמר למפקד האס אס, היינריך הימלר, שהוא רוצה לבצע ניסויי עיקור כפוי באסירות באושוויץ.
לצורך כך, קלאוברג ביקש מהימלר מתקן מגורים לנשים, ציוד רנטגן ומכשור מחקרי נוסף ומעבדת ניסויים בבעלי חיים.
ב-7 ביולי 1942, נערך כינוס בין היינריך הימלר לבין מתאם הניסויים בבני אדם שנערכו באושוויץ ובראוונסבריק, קארל גבהרדט, קצין האס אס הבכיר והמפקח הכללי של מחנות הריכוז, ריכרד גליקס והרופא הנאצי, קרל קלאוברג.
הארבעה דנו בתוכנית לעיקור כפוי של יהודים, שהצריכה עריכת ניסויים.
הימלר הבטיח בכינוס זה לקלאוברג כי אושוויץ תעמוד לרשותו עבור ניסויים בבעלי חיים ובבני אדם כאחד.
הבקטריולוג הנאצי וקצין האס אה, ארנולד דומן ערך במחנה ההשמדה אושוויץ ניסויים בבעלי חיים.
במסגרת מחקריו, הוא הדביק בעלי חיים בנגיף דלקת הכבד.
דומן ניסה להימנע מעריכת ניסויים בילדים אולם הרופא הבכיר קורט גוטצי הפציר בו להתעורר מ"תרדמת ניסויי בעלי החיים" בה היה שרוי.
לאחר מכן, דומן הדביק 11 ילדים יהודים בנגיף דלקת הכבד.
בשנת 1941, מעבדת המחקר של הביולוג הפולני רודולף וייגל פעלה תחת שליטה נאצית.
הנאצים הורו לווייגל ולביולוג היהודי פולני, לודוויק פלק, לפתח חיסון נגד טיפוס.
וייגל ופלק ערכו לשם כך ניסויים בבעלי חיים.
פלק ערך את הניסויים בגטו לבוב.
מפברואר 1943, ביצע פלק ניסויים בבעלי חיים (בעיקר בארנבים) במחנות הריכוז וההשמדה אושוויץ ובוכנוואלד תחת הפיקוח הישיר של האס אס.
הציד בגרמניה הנאצית היה ספורט מסורתי, וכן תחביב נפוץ בקרב מנהיגי המשטר הנאצי, גאולייטרים, חברי חוליות החיסול הנאציות וסגל מחנות ההשמדה.
רבים מאלו שהקדישו את שעות עבודתם בטבח בני אדם, העדיפו לבלות את שעות הפנאי שלהם בציד.
ב-21 ביולי 1941, קצין האס אס וחבר האיינזנצקומנדו , פליקס לנדאו, ציין ביומנו: "הבחורים קבלו יום חופש, וחלקם יצאו לצוד".
בשנת 1937, הגאולייטר, קרל קאופמן , קיבל מהמשטר הנאצי זכויות ציד בשמורת Duvenstedter Brook.
קאופמן גידר את השמורה, הכריז עליה כאתר שנמצא מחוץ לתחום הציבור, אכלס את השמורה באיילים אצילים, והשתמש בה למטרות ציד.
גם גנרל הוואפן אס אס הבכיר, אוסוולד פוהל, נהג לצאת למסעות ציד, והאובר-גרופנפיהרר, ורנר לורנץ , כיהן כשר הציד של המבורג.
לאחר כיבוש פולין, יערותיה הפכו לאזורי ציד עבור הגרמנים.
במחנה הריכוז בוכנוואלד, הנאצים הקימו פארק בזיירות והיכל ציד לכבודו של בכיר המשטר הנאצי ושר הציד, הרמן גרינג.
בנייתו של פארק הבזיירות החלה בשנת 1938 והסתיימה בשנת 1940. על קירות מבנה המתחם נתלו גביעי ציד ומזכרות ציד.
במקום פעלה שמורה למשחקי ציד בה הוחזקו איילים, יחמורים, חזירי בר, כבש מופלון, פסיונים, שועלים ובעלי חיים נוספים.
בנוסף, במקום פעל גן חיות בו הוחזקו בכלובים חמישה קופים, ארבעה דובים, קרנפים וחיות בר ממשפחת החתוליים.
אחד השעשועים של אנשי הסגל במקום היה להשליך אסירים לכלובים של הדובים ולצפות באסירים נקרעים לגזרים.
בכיר המשטר הנאצי, הרמן גרינג, היה ציד נלהב עוד מילדותו.
הוא אהב לצוד בעיקר איילים והציג לראווה את גביעי הציד שלו.
עבור גרינג, הציד והיער ייצגו את החיים האותנטיים והטהורים, והוא העדיף את האיל, אותו ידע שינצח.
מסע הציד הראשון שלו בשמורת שורפהיידה נערך בשנות העשרים.
כשכיהן כראש ממשלת פרוסיה וכיערן הראשי של המדינה, הוא השתמש בשטח של 300 דונם עבור מטרותיו האישיות.
במאי 1933, גרינג מונה לשר הציד, ובשנת 1934 מונה לשר היערות.
כשר הציד, גרינג עיצב לעצמו מדים מיוחדים הכוללים חולצת משי לבנה ומעליה ז'קט מ..
בתחילת 1933, היטלר העניק לגרינג קרן מיוחדת באמצעותה יכול היה למשש את תשוקתו לציד.
עם קרן זו הוא בנה בשמורת שורפהיידה את אחוזת הציד שלו: קארינהאל.
השמורה אף הופיעה בחקיקה להגנת הטבע באופן שעלה בקנה אחד עם הנאתו של גרינג בציד.
בשנת 1933, גרינג החל לתכנן את אחוזת קארינהאל.
האחוזה תוכננה כך שתהיה לאתר משחקי הציד שלו ול (shooting parties) שלו.
גרינג אכלס את השמורה בחיות בר כגון ביזונים, דישונים, איילים, באפלו, אייל קורא וסוסים.
קצין האס אס, לוץ הק, שהקים לגרינג את שמורת הציד שלו, ערך תחת חסותו של גרינג ניסויים בבעלי חיים בשמורה במחקר הרבייה.
לגרינג היה חזון להקים לתחייה מינים שנכחדו.
הניסיונות להרביע חיות בסכנת הכחדה או להקים לתחייה חיות שנכחדו לא היו עבורו רק פנטזיה אלא מילאו תפקיד ברוממות יוקרתו.
האחוזה עוצבה באופן מאוד יוקרתי: השולחן כוסה במשי, הכסאות רופדו בעור ועל קירות האחוזה נתלו גביעי ציד רבים.
במרתף היה חדר מיוחד בו גרינג תרגל קליעה למטרה על ידי ירי בתמונות נעות של בעלי חיים.
ב-10 ביוני 1934, גרינג ערך באחוזה את מסיבת הציד הראשונה שלו, שכללה 40 אורחים, לרבות השגריר הבריטי בגרמניה, אריק פיפס .
במסיבה זו, נשא גרינג את סכין הציד שלו בחגורה שלו.
לאחר הציד הוא נאם ולאחר מכן ניסה להדגים הזדווגות בין ביזון לפרה אך כשל בכך.
בשנת 1936, גרינג פתח שמורת משחקי ציד בשורפהיידה בה הציג לראווה 200 בעלי חיים.
גרינג רצה לקדם את המקום כאטרקציה לציבור באמצעות קרן מיוחדת.
מטרת הקרן הייתה לעורר בקרב הציבור רגשות עמוקים לקשר עם הטבע.
הקרן הקימה שמורה לצמחים ולחיות בסכנת הכחדה, אולם תקציב עצום מהקרן הוקדש למעשה להוצאות ציד, וכיסה את עלויות מסיבות הציד היקרות שלו.
עד שנת 1940, שהו בשמורה כשבעים ביזונים.
לאיילים הקוראים שיובאו לשמורה לא היה את המזון הנחוץ להישרדותם.
בשנת 1942, אייל קורא אחד הצליח להגיע לאחוזת קארינהל של גרינג ואכל בה את הפרחים.
גרינג שלח את חייליו שיתפסו את האייל וישחררו אותו באזור אחר בשמורה, אולם לאחר מספר ימים האייל חזר לקארינהל, ולכן נורה למוות.
האייל הקורא האחרון בשמורה נהרג בשנת 1943.
גרינג ערך באחוזתו מסיבות ציד רבות, וכן הפיק ומימן תערוכת ציד בינלאומית בברלין.
גנרל בלופטוואפה, אדולף גאלאנד, נהג להשתתף לעיתים קרובות במסיבות הציד של גרינג.
גרינג אמנם היה אחראי לשימור היערות על פי חוק, אולם היו לו מגוון תפקידים, ונושא שימור היערות היה מבחינתו בתחתית סדר העדיפויות.
בשבועות האחרונים של המלחמה, הוא בילה את זמנו בקארינהל, דאג להעביר ממנה את אוסף האמנות שלו, והורה לאנשיו לירות בביזונים שבשמורה.
בכיר המשטר הנאצי, היינריך הימלר, עסק גם הוא בציד ספורטיבי, אולם הוא לא היה ציד מוכשר.
בשנת 1936, רכש בית בכפר והרחיב אותו בשנת 1937. מיד לאחר מכן הוא שכר גם אחוזת ציד שבהרים בקרבת מקום.
באוקטובר 1941, הימלר השתתף במסיבת ציד שנערכה בשמורת הציד של שר החוץ הנאצי, יואכים פון ריבנטרופ, בה השתתף גם כאורח הכבוד, שר החוץ של איטליה, גליאצו צ'אנו.
ב-26 באוקטובר 1941, ניצודו במהלך מסיבת הציד הזו 2400 פסיונים, 260 ארנבים, 20 עורבים ואייל אחד.
צ'אנו הוכתר כאלוף המסיבה לאחר שירה ב-620 פסיונים, ריבנטרופ ירה ב-410 פסיונים והימלר ירה ב-95 פסיונים.
בליל ה-28 באוקטובר 1941, לקראת סוף מסיבת הציד, הימלר דיבר על הציד עם פליקס קרסטן, הפזיותרפיסט האישי שלו, ואמר לו שהוא הצטרף למסיבת הציד רק משום שהיטלר ביקש ממנו זאת.
כמו כן, הימלר הביע סלידה מתשוקתו של קרסטן לציד בשיטת מארב לאיילים ואמר לו: "איך אתה יכול ליהנות מירי מאחורי מסתור ביצור מסכן?
אני לעיתים צד איילים, אבל אני חייב לומר לך, יש לי תחושת מצפון רעה בכל פעם שאני מביט בעיניהם המתות".
ב-17 בינואר 1942, השתתף הימלר במסיבת ציד שערך המושל הנאצי, אריך קוך.
הימלר, שעמד בראש האס אס, סבר כי מנהיגי האס אס מבזבזים יותר מידי זמן בציד.
כאשר רצה לחנך את פקודיו הבלתי ממושמעים - הוא נזף בהם.
אם הנזיפות לא הועילו, הוא נקט בצעדי ענישה חריפים יותר ואסר עליהם לשתות אלכוהול, לעשן או לצוד.
הימלר היה בטוח כי שמורת הטבע אקסטרנשטיינה מהווה אתר משמעותי בפולחן הגרמניות.
ב-20 באפריל 1940, הימלר כתב לאוסוולד פוהל: "בניית האתר חייבת להיות כולה תחת טיפולנו.
עלינו לקחת אחריות על היער ולהגן על חיי הציפורים ככל הניתן.
אני מכריז על האתר כאתר שמורת טבע נצחית, בו משחקי הציד היחידים שמורשים להתקיים הם ירי בחזירי בר, שאני מאמין שהוא לכל היותר יגרום לטרדת רעש עבור המבקרים.
ניתן לירות גם בחתולי בר ובכלבי בר.
כל שאר החיות צריכות לרוץ בחופשיות.
אנחנו מתכננים להפוך את היער למקום שבו החיות יכולות לשרוד בו, לא באמצעות האכלה יזומה, אלא באמצעות שתילת עצים וצמחים.
עלינו גם להקים כאן מלון.
יש לחנך את הציבור שיגיע לכאן שעליו להתנהג במקום כבמקום קדוש".
השלטון הנאצי עודד ציד מסחרי של לווייתנים, והיטלר אישית אילץ את חברת יוניליוור לממן הקמת צי לציד לווייתנים שיפעל בשירות גרמניה.
תחת שלטונו של היטלר הפכה גרמניה לראשונה בתולדותיה לאומה שעוסקת בציד לווייתנים בקנה מידה נרחב.
היטלר שלח משלחת ציד לווייתנים לאנטארקטיקה בסוף שנות ה-30. עקב כך גדל חלקה של גרמניה בציד הלווייתנים באנטארקטיקה מ-2% ב-1934 ל-19% ב-1937. היטלר אף טען ב-1942 שתעשיית ציד הלווייתנים יכולה לספק יותר מוצרים למשק הגרמני, ושחשוב להמשיך לפתח אותה.
בעלי חיים במאמץ המלחמתי הנאצי
במסגרת המאמץ המלחמתי, גרמניה הנאצית עשתה שימוש בסוסים, חמורים, פרדות, כלבים, חתולים, תוכים, יונים, שוורים, פילים, יאק וגמלים.
שר החקלאות, וולטר דארה, הורה לשלוח לאימונים את כל החיות שעשויות לשמש במאמץ המלחמתי כדי שיהפכו לחיות מלחמה.
בפילים נעשה שימוש לחרישת שדות.
הנאצים עשו שימוש ב-200,000 כלבים לצורכי מלחמה (לעומת שימוש ב-6000 כלבים בהם הגרמנים עשו שימוש במלחמת העולם הראשונה).
בכלבים נעשה שימוש גם במחנות הריכוז ומחנות ההשמדה.
שימוש בבעלי חיים במאמץ המלחמתי דרש טיפול ותחזוקה מסיביים.
מתוך 10,000 וטרינרים שפעלו בגרמניה - 6000 וטרינרים נקראו לשרת במאמץ המלחמתי.
גיוס מסיבי זה מנע טיפול בבעלי החיים שבעורף.
בצבא הנאצי נעשה שימוש בכלבים באופן תדיר לצורכי מעקב, העברת מסרים וצורכי קרב.
כשכלבים אלו נתפסו בחזית המזרחית, הרוסים השתמשו בהם נגד הגרמנים.
החיילים הרוסים הרעיבו את הכלבים, חיברו אל גופם חומר נפץ ושחררו אותם לחופשי.
הכלבים מיד רצו לשורות החיילים הגרמנים (שם הם היו רגילים לאכול) וכשהגיעו, הפצצה שעל גופם התפוצצה.
כמו כן, נעשה בכלבים שימוש מאסיבי לצורכי שמירה על אסירים.
לצורך כך, נדרש מבנה ארגוני מורכב.
לאס אס הייתה מחלקה מיוחדת להרבעת כלבים ולאימונם וכן פעל מכון נוסף לייצור מזון לכלבים.
הנאצים אף הכריזו על "יום הכלב" במסגרתו נערך מצעד מוזיקלי ברחובות.
אסיר מחנה הריכוז דכאו העיד כי "הכלבים היו חלק מהמשפחה של אנשי האס אס", אולם דאגה לכלבים עלי ידי הנאצים לא הייתה מנת חלקם של כל הכלבים.
כלבים ברייך השלישי, כמו בני אדם, חולקו לשתי קבוצות בסיסיות נפרדות – אלו שמשרתים את הרייך השלישי ואלו שמוגדרים כאויבים.
ברוטרדם הכבושה למשל, כאשר כלב נבח על פטרול נאצי, הקצין הנאצי מיד ירה בכלב ועצר את בעליו.
הצבא הגרמני נסמך בכבדות על סוסים למטרות תעבורה במלחמה, והיו בו 2.75 מיליון סוסים ופרדות.
רוב הסוסים במלחמת העולם השנייה שימשו למטרות הובלה, אספקה וארטילריה בקרב, ורק לרוסים ולגרמנים היה חיל פרשים גדול.
רוב היחידות של חיל הרגלים הגרמני נסמכו באופן כבד על סוסים, ורוב יחידות הארטילריה הגרמניות נסמכו באופן כמעט בלעדי על סוסים ופרדות.
בשנת 1945, מתוך 304 יחידות הקרב של גרמניה, רק 13 היו ממונעות, ושאר היחידות היו תלויות בסוסים ובבהמות לנשיאת ציוד וכלי נשק כבדים.
המפקדה העליונה לכוחות היבשה של הוורמאכט עשתה שימוש ב-625,000 סוסים.
בקיץ 1940, הצבא הגרמני יצא למתקפה שכללה שימוש ב-60,000 סוסים.
חיל הים הגרמני העביר לשטחי נורווגיה 16,000 סוסים.
אומדן אבדות הסוסים בצבא הגרמני היה גדול ממדים.
בשנת 1940, גרמניה פלשה לצרפת, ובפלישה זו מתו 90,000 סוסים של הצבא הגרמני ממחלות או מארטילריה.
הגרמנים השתמשו בהרבה סוסים אבל לא טיפלו בהם כראוי.
המספוא היה דל, הסוסים סבלו מקור ולא היו מצוידים כהלכה.
עבודת פרך ומחסור במזון גרמו לתמותה משמעותית בקרב הסוסים.
קצינים נאצים העבידו סוסים למוות.
לפי עדויות של חיילים פינים: "הגרמנים לא ידעו איך לטפל בסוסים או שהיו עצלנים מכדי לעשות כן.
היו להם סוסים קטנים שסחבו יום ולילה משאות כבדים על גבם מבלי להסיר אותם".
במקרים רבים, הסוסים נשחטו על ידי החיילים הגרמנים למטרות אכילה.
במאי 1943, מספר רב של סוסים של הצבא הגרמני אבד, נגנב או נאכל.
מעטים הסוסים ששרדו את המלחמה.
בערך 865 מתו בכל יום.
52,000 סוסים מתו בקרב סטלינגרד בלבד.
סוסים רבים מתו ממחלות, תשישות, רעב וארטילריה.
75 אחוז מהסוסים מתו מאש האויב, ו-17 אחוז מתו מתשישות וכשל לבבי.
פרדות רבות נפלו אל מותן ממצוקים.
הפרדות הועבדו בפרך בצורה קשה ונחשפו לקור.
אלו ששרדו את התנאים הקשים לרוב מתו מאש האויב.
כאשר הצבא הגרמני קיבל הוראה לנטוש את חצי האי קרים ב-8 במאי 1944, היטלר הורה לטבוח ב-30,000 הסוסים של הצבא הגרמני בטרם נטישת הכוחות כדי שלא יפלו כשלל בידי הרוסים.
הגרמנים העמידו את הסוסים בשורות וירו בהם.
היה זה, ככל הנראה, טבח הסוסים הגדול ביותר בהיסטוריה.
טבח זה, שהפר את החוקים להגנת בעלי החיים והיה גם לא הכרחי מבחינה צבאית, היווה ביטוי למדיניות האדמה החרוכה שהנהיג המשטר הנאצי.
חיל האוויר המלכותי עשה שימוש ב-20,000 יונים לצורכי העברת מסרים.
הנאצים, שהיו מודעים לשימוש זה ביונים, טבחו באלפי יונים.
במהלך המלחמה, חיילים גרמנים בזזו אוכלוסיות מקומיות וטבחו במקנה שלהם.
ההיסטוריון, עמר ברטוב, מצטט בספרו Soldiers, Nazis, and War in the Third Reich מסמכים רשמיים של הצבא הגרמני לפיהם החיילים הגרמנים עסקו בביזה פרועה של בקר ועוף מידי האוכלוסיות המקומיות.
דיוויזיית הפאנצר ה-18 דיווחה על מקרים רבים של שחיטת בעלי חיים חסרת כל היגיון בידי החיילים הגרמנים.
החיילים הגרמנים שרפו בתים, הרסו ציוד חקלאי, הרגו את בעלי החיים של המקומיים והרעילו בארות מים באמצעות השלכת פגרי בעלי חיים לתוכן.
רווח משני הוא קבלת "מותרות" והשגת רווח כלשהו בעקבות התנהגות הפוגעת בו או באחרים, או אירוע חריג (אירוע טראומטי, מחלה, שינוי קיצוני בחייו של אדם, אובדן דמות קרובה) אשר עלולים לגרום למחלה הנפשית להפוך לכרונית, ולהפחית מהרצון של המטופל להבריא (במודע או שלא במודע).
הפרעות נפשיות רבות כמו דיכאון, הפרעה טורדנית-כפייתית (OCD), הפרעות אכילה, הפרעת דחק פוסט-טראומטית והפרעות אחרות המשפיעות על אורח החיים ופוגעות בו בצורה שיכולה להתבטא בכל מיני דרכים כמו: סבל נפשי כבד, בירידה בחשק או במוטיבציה, בשינויים בתיאבון ובמשקל, בהפרעות בשינה ובפגיעות רבות נוספות באיכות החיים.
עם זאת, לעיתים מביאה המחלה בעקיפין גם לתוצאות רצויות מבחינת המטופל, הקרויות בלשון הרפואית והפסיכולוגית: רווח משני מהמחלה.
רווח משני יכול להתבטאות בכמה דרכים כגון:
התחשבות ויחס סלחני ואוהד מצד הסביבה
פיצויים כספיים או אחוזי נכות בעקבות תאונה או מחלה נפשית.
"בריחה" למחלה ממציאות חיים קשה או ממצב רגשי בלתי נסבל.
שינויים לטובה (מבחינתו של הפציינט) במערכת היחסים הזוגית או המשפחתית.
הימנעות מעבודה או מחיפוש עבודה.
פטור מאחריות פלילית עקב אי שפיות.
פטור משירות צבאי על רקע אי כשירות.
הימנעות מציפיות ולחצים להקים משפחה או להיכנס להריון שמופעלים מצד בני הזוג או יתר הסביבה.
הקלה בפסיקות במשפט אזרחי או אף זכייה בתביעה.
זירוז הליכים בירוקרטיים לאור הסיכון בהמתנה במצב גופני או נפשי מסוים.
דוגמה לכך היא זיגמונד פרויד, שדיבר על הרווחים שמקבל אדם עני ממחלה.
כאשר הוא היה בריא, תבעה ממנו הסביבה לצאת ולעבוד כדי להתגבר על עוניו.
אבל עכשיו, כשהוא מושבת בגלל סימפטומים נוירוטיים, הוא יכול לתבוע את החמלה למצוקה החומרית שלו, שנמנעה ממנו עד היום.
לעיתים גורמי וצוותי רפואה עשויים להשתמש במניפולציה על מטופל כדי לשכנעו שהוא חולה ולפנות לטיפול.
בכך הגורמים המטפלים מקבלים רווח כספי (למשל בשידול לרכישת תרופות על ידי חברות פארם).
לעיתים האתגר העיקרי במציאת הדרך לריפוי היא במציאת הרווח המשני והעלאתו למודעות ולאחר מכן ההחלטה לוותר על רווחים משניים אלו כדי להימנע מההתנהגות הבעייתית.
עם זאת, חשוב להדגיש כי גם כאשר קיים חשד לקיומו של רווח משני יש להתייעץ עם איש מקצוע ולבחור בטיפול שיאהן עם הקשיים הממשיים והן עם הנטייה לשימורם.
רווחת העם היא החוק העליון (בלטינית salus populi suprema lex esto), ניתן לתרגם גם כ"תהא רווחת העם החוק העליון" או "טובת העם צריכה להיות החוק העליון" הוא עיקרון חוקתי מאת מרקוס טוליוס קיקרו, המצוטט בספר על החוקים (52 לפני הספירה), ספר 3, חלק 3, פסוק 8.
הרעיון לעיקרון זה נלקח מהפסקה המסכמת של תריסר הלוחות (450 לפני הספירה).
פסוק זה צוטט בהרבה מאוד עבודות פילוסופיות ואקדמיות, למשל זהו הפסוק הפותח את שתי מסכתות על ממשל מדיני של ג'ון לוק, מופיע בתחילת פרק 30 של לויתן מאת הובס ובפרק 19 בחיבורו התאולוגי-פוליטי של שפינוזה.
הפסוק מופיע כמוטו בסמל מדינת מיזורי, בסמל העיר סלפורד שבמנצ'סטר רבתי באנגליה, הפסוק, לעיתים בשינויים קלים מופיע בסמל הרבעים לואישהאם והארו שבלונדון, ובסמלי ערים ורבעים רבים נוספים.
זהו המוטו המופיע בסמל בית הספר למשפט של אוניברסיטת דיוקינס שבפנסילבניה.
זהו המוטו של מפלגת הימין פלאמס בלאנג בבלגיה והופיע על שלטי אצולה ושלטי אבירים רבים.
בצורה Salus rei publicae suprema lex esto זהו המוטו של צבא איטליה ומופיע על סמלו.
בסטטיסטיקה בייסיאנית, רווח בר מהימנות הוא קטע שמכיל ערך של פרמטר (שערכו לא ידוע) ובהסתברות מסוימת.
הרווח מגלם את אי-הוודאות לגבי ערכו של הפרמטר.
ההסתברות שהפרמטר נמצא בקטע נקבעת על ידי ההסתברות הפוסטריורית של הפרמטר.
כאשר הפרמטר הוא וקטור רב-ממדי ניתן לדבר על תחום בר מהימנות במרחב.
רווחי בר מהימנות מקבילים לרווחי בר סמך ב, למרות שהם שונים בבסיסם הפילוסופי: רווחי בר מהימנות מתייחסים לגבולות הקטע כקבועים ולפרמטר המשוערך כמשתנה אקראי בעוד שרווחי בר הסמך מתייחסים לגבולות הקטע כמשתנים אקראיים ולפרמטר המשוערך כקבוע.
בנוסף לכך, רווחי בר מהימנות מגלמים ידע מוקדם (באמצעות בהסתברות פריורית) בניגוד לרווחי בר סמך בהסקה שכיחותנית.
מטבע (לא בהכרח הוגן) מוטל 10 פעמים, מתוכם 7 פעמים יצא "עץ".
אנו מעוניינים לאמוד את ההסתברות שהמטבע ייפול על עץ.
לפני הניסוי איננו יודעים דבר על המטבע, ולכן נגלם זאת על פי עקרון לפלס כהתפלגות פריורית אחידה על p.
לאחר הניסוי ההתפלגות הפוסטריורית של p היא התפלגות בטא עם הפרמטרים 8 ו-4. על פי התפלגות זו הקטע בין 0.4 ל-0.8 הוא קטע בר מהימנות ברמת מהימנות של 80% לערכו של p.
כלומר p נמצא בקטע הזה בהסתברות של 80%.
ההבדל בין רווח בר מהימנות ורווח בר סמך
רווח בר סמך של 95% משמעותו שתהליך חישוב הקטע מייצר קטע שמכיל את הפרמטר ב-95% מהמדגמים האקראיים.
אולם זו תהיה טעות לחשוב שמכך נובע שיש הסתברות של 95% שהפרמטר נמצא בתוך הקטע לאחר שמדגם ספציפי נדגם.
זאת מכיוון שרמת הסמך מחושבת על פי כלל המדגמים האפשריים ולא מותנת על המדגם הספציפי שנדגם.
רווח בר מהימנות לעומת זאת מותנה על המדגם הספציפי ומכיל את הפרמטר בהסתברות הנקובה.
אולם זוהי הסתברות סובייקטיבית (מבטאת את מידת הוודאות של מי שמדווח על התוצאה) והיא תלויה גם באמונתו הקודמת של המדווח (הסתברות פריורית).
הרוויזיוניזם בתוך התנועה המרקסיסטית, מתייחס לאותם הוגי דעות מרקסיסטיים, שביקשו לבחון מחדש הנחות יסוד מרקסיסטיות ולהציע פתרונות שונים מהפתרונות הקלאסיים של המרקסיזם.
בין הראשונים והבולט בין הרוויזיוניסטים האלה היה היהודי הגרמני אדוארד ברנשטיין, לכן הרוויזיוניזם במרקסיזם כונה גם בשם ברנשטייניזם.
המונח "רוויזיוניזם" שימש לראשונה בתנועה המרקסיסטית במובן מזלזל בהתייחסות לביקורת, שהשמיע אדוארד ברנשטיין בסוף המאה התשע-עשרה בסדרת מאמרים שפורסמו בין השנים 1896 ו-1898 בכתב העת Die Neue Zeit ובספרו משנת 1899 The Premises of Socialism and the Tasks of Social Democracy.
אדוארד ברנשטיין וסוציאליסטים אחרים כמו ז'אן ז'ורס, תיקנו את רעיונותיו של קרל מרקס על המעבר האלים הבלתי נמנע לכאורה מקפיטליזם לסוציאליזם, וטענו כי מהפכה אלימה אינה הכרחית להשגת חברה סוציאליסטית.
ביקורות אלה הולידו את התאוריה הרפורמיסטית בתוך התנועה המרקסיסטית, הגורסת כי ניתן להשיג סוציאליזם בהדרגה באמצעות רפורמות הדרגתיות ושלוות המתבצעות מתוך המערכת הקפיטליסטית עצמה.
הנוסחה הרוסית המקורית הייתה מרקסיזם משפטי, שהעלה טיעונים בעד האפשרות והפרוגרסיביות של הקפיטליזם ברוסיה.
הספר הראשון שבו הוצגו רעיונות אלה פורסם בשנת 1894 בשם "הערות ביקורתיות על שאלת הפיתוח הכלכלי של רוסיה" על ידי פטר ברגנוביץ' סטרוב, אשר הזכיר זאת מאוחר יותר בספר על שיחותיו עם לנין:
עם התארגנות וגידול הזרם המרקסיסטי ובמיוחד לאחר מהפכת אוקטובר, הקמת ברית המועצות ובהמשך הגוש הקומוניסטי, המושג "רוויזיוניזם" הפך לעלבון שהוטח על ידי הרואים עצמם נאמנים לערכי היסוד המרקסיסטים, בפני המנסים לשנות אותם.
בעוד שבתחילה המחלוקות היו רק רעיוניות, בהמשך הם הפכו לכלי במאבק על הכוח והשלטון, כלי, שבאמצעותו הדיחו, כלאו, שפטו ואף הוציאו להורג יריבים.
שנות העשרים והשלושים של המאה העשרים
האופוזיציה השמאלית הבינלאומית, בראשות לאון טרוצקי, שגורש מהקומינטרן בשנות העשרים והשלושים, האשימה את הקומינטרן ואת ברית המועצות בהחלפת העקרונות האינטרנציונליסטים של המרקסיזם-לניניזם במעמד אליטיסטי ביורוקרטי שניצב בראש ברית המועצות.
הטרוצקיסטים, שתמכו ב ראו בבירוקרטיה הסטליניסטית המתהווה מכשול עיקרי למהפכה העולמית הסוציאליסטית של מעמד הפועלים.
בינתיים, השלטונות הסובייטיים הרשמיים כינו את הטרוצקיסטים בשם "רוויזיוניסטים" וגירשו אותם מהמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
הטרוצקיסטים ייסדו את האינטרנציונל הרביעי.
גם הטיטואיסטים (חסידיו של מנהיג יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו) הואשמו בהיותם רוויזיוניסטים.
לאחר ה"הפשרה" החלקית שנגרמה עם מותו של יוסיף סטלין ב-5 במרץ 1953, הפך רעיון הרוויזיוניזם למקובל לזמן קצר בהונגריה, בתקופת ממשלתו של אימרה נאג' (1953-1955) ובפולין בתקופה שבה ולדיסלב גומולקה היה בשלטון.
באותה תקופה לא נאג' ולא גומולקה תיארו את עצמם כ"רוויזיוניסטים".
בעקבות הדיכוי הסובייטי של ההתקוממות ההונגרית בשנת 1956, כמה אינטלקטואלים קומוניסטים מערביים התפטרו במחאה מהמפלגות הקומוניסטיות בארצות מוצאם.
בשל גישה זו, הם הואשמו ב"רוויזיוניזם" על ידי אלה שנותרו חברי מפלגה.
האחרונים הואשמו בהיותם "סטליניסטים" על ידי המתפטרים.
תנועה זו קיבלה את הכינוי השמאל החדש.
בתחילת שנות השישים, המנהיג הסיני מאו דזה-דונג, יחד עם גורמים רדיקליים יותר בתוך המפלגה הקומוניסטית הסינית, החיו את המונח "רוויזיוניזם" כדי לתקוף את ברית המועצות ואת ראש ממשלת ברית המועצות דאז, ניקיטה חרושצ'וב.
התרחקות הדדית ברורה זו התרחשה במסגרת הפילוג האידאולוגי הסיני-סובייטי.
אחת התוצאות הראשונות של הפילוג הייתה יציאת היועצים הטכניים הסובייטים מסין.
לאחר מכן, במשך אותו עשור נהגו הסינים להשתמש בכינוי "רוויזיוניסטים מודרניים" או "רוויזיוניסטים בני זמננו" נגד הסובייטים בפרט, ונגד כל מי שדבק בקו האידאולוגי שלהם בכלל.
נוסח זה ייקלט ויופץ על ידי קבוצות מאואיסטיות או פלגים שנפרדו מכמה מפלגות קומוניסטיות מערביות ומזרחיות, מפלגות שהם האשימו גם ב"שקט" ובהיעדר "להט" מהפכני מספיק.
ביוני 1963 פרסמה המפלגה הקומוניסטית של סין טקסט חשוב, "25 הנקודות של בייג'ינג", שייצג את הניתוק המוחלט מ"הרוויזיוניזם הסובייטי".
המפלגה הקומוניסטית הסינית שלחה מכתב ארוך לוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, והציגה בפני מהפכנים ברחבי העולם את ההבדלים האסטרטגיים והעקרוניים החמורים שפילגו באותה עת את התנועה הקומוניסטית הבינלאומית, שעמדה להתפצל לשתי עמדות מעמדיות מנוגדות, שני זרמים אידאולוגיים ופוליטיים בלתי ניתנים לגישור: מרקסיזם-לניניזם-מחשבת מאו צה-טונג ו"רוויזיוניזם עכשווי".
ב-1978 התרחש הפילוג הסיני-אלבני, כאשר אנוור הוג'ה, שהיה אז המזכיר הכללי של מפלגת העבודה של אלבניה, גינה גם את המפלגה הקומוניסטית הסינית כ"רוויזיוניסטית", כפי שעשה בשנות השישים עם ברית המועצות הפוסט-סטליניסטית של ניקיטה חרושצ'וב – עבור הוג'ה, "תאוריית דנג שיאופינג", המכונה גם "דנגיזם".
היא ענף נוסף של "הרוויזיוניזם המודרני".
הוג'ה עשה זאת משום שלאחר מותו של מאו דזה-דונג (9 בספטמבר 1976), סין נטשה בהדרגה את ההיבטים הרדיקליים יותר של המאואיזם.
רווחי ג'מאל עבד אל-ע'ני מושתהא היה בכיר בארגון הטרור חמאס, חבר הלשכה המדינית של הארגון בעזה וממייסדי הזרוע הצבאית של חמאס.
נהרג בתקיפה אווירית של חיל האוויר הישראלי.
רווחי ג'מאל עבד אל-ע'ני מושתהא נולד ב-1959 בשג'אעיה שברצועת עזה תחת שלטון מצרים.