tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרים, לפיכך, ילדה את ישו כשהיא טהורה, כלומר ללא הזדקקות ל"חטא הקדמון".
לעניין זה חשיבות רבה בתאולוגיה הנוצרית.
עוד מספרים האוונגליונים, כי בילדותו לא התבלט ישו, אך בנעוריו הפליא את סובביו בידיעותיו בתורה, ובגיל 30 בערך התקרב לעולם הרוח.
לאחר שיוחנן המטביל הטביל אותו בירדן, החל ישו לנדוד בכפרים שבגליל ולבשר על הגאולה הקרובה, ואף יצא למדבר לתענית ולעימות עם השטן.
עוד מסופר ב"ברית החדשה" כי ישו עשה מעשי ניסים שונים: ריפא חולים, החיה מתים, הלך על פני המים והפך מזון מועט לארוחה לרבים.
הוא הטיף לאנשים שהתקבצו סביבו לשפר את התנהגותם כדי לקרב את בואה של "מלכות שמיים".
להבדיל ממטיפים אחרים, ישו פנה דווקא לנידחי החברה – העניים, הזונות והמוכסים – וטען שדווקא הסובלים בעולם הזה הם שיזכו לגמול בעולם הבא.
ישוע הציע פרשנות מרחיקת לכת ליהדות.
הוא דרש אומנם מתלמידיו להקפיד הקפדה יתרה על קיום המצוות, אך הדגיש את הכוונה הפנימית במעשה, ולא רק את המעשה עצמו.
מאוחר יותר, פיתח שאול התרסי, פאולוס, השקפה כי אין חשיבות להקפדה על קיום המצוות, אלא במידה שהן מבטאות אמונה פנימית.
פאולוס מעולם לא פגש בישוע אך זה נגלה אליו בדרכו לדמשק כאשר היה בדרכו לרדיפת יהודים משיחיים המאמינים בישוע.
בניגוד להשקפה זו, ביהדות התלמודית ישנה גישה הגורסת כי המעשה חשוב כמו האמונה, ולפיכך יש חשיבות רבה בקיום קפדני של המצוות.
רעיון הגמול בעולם הבא מופיע בברית החדשה, מפי ישוע, בגרסה קיצונית יותר מביהדות.
ישוע טען במפורש שהאל התכוון ליצור עולם שבו "צדיק ורע לו".
בדרשה על ההר, הדרשה הגדולה של ישוע, הוא קרא לתלמידיו לדחות את העולם הזה ולכוון את מעייניהם לעולם הבא.
הסבל, גרס ישוע, הוא המקרב את האדם לגאולה.
ההנהגה היהודית התנגדה להטפותיו של ישו, שלפי הבשורות עודד את תלמידיו לראות בו משיח.
על פי הכתוב בברית החדשה, אחד מתלמידיו של ישו – יהודה איש קריות – בגד במורו, והסגיר אותו לידי הסנהדרין, וזו הסגירה אותו לידי השלטונות הרומיים.
ישו אסף את תלמידיו בסעודה האחרונה, שהייתה ככל הנראה סעודת החג של ערב פסח, ועל-פי המסופר, חזה את הסגרתו ואת צליבתו.
התאולוגיה הנוצרית גורסת כי מותו של ישו לא היה לשווא, אלא חלק מתוכנית אלהית לגאולת העולם מחטא.
עם זאת, במשך מאות שנים הטילו הנוצרים על היהודים את האחריות לצליבת ישו.
ישו הובא אפוא בפני בית דין רומי, שבראשו עמד הנציב פונטיוס פילאטוס.
בית הדין הרומי הרשיע את ישו כמורד ודן אותו למוות בצליבה.
על-פי המסופר באוונגליונים, הציע הנציב הרומי ליהודים לחון את ישו לרגל חג הפסח, אולם הם העדיפו כי ישו ייצלב, וכי החנינה תינתן לאדם ששמו בר-אבא.
על-פי המסופר, ישו נצלב על גבעת גולגולתא שבירושלים, ביום שישי שחל במהלך ימי הפסח.
על-פי המנהג (וגם על-פי ההלכה היהודית כיום) אין להשאיר גופת מת בירושלים, ואין לקבור בשבת, ולפיכך הורדה גופת ישו מהצלב עוד באותו יום, ונקברה בחיפזון מחוץ לעיר.
ביום ראשון באו מרים המגדלית ואישה נוספת שגם שמה מרים ("מרים האחרת") לפקוד את הקבר, ועל-פי התיאור בברית החדשה, מצאו כי הגולל הוסר וכי הקבר ריק.
מלאך נתגלה אליהן והודיע להן כי ישו קם לתחייה.
על-פי המסופר, ישו נפגש עם כמה מתלמידיו לאחר תחייתו, בטרם עלה לשמים.
במשך מאות שנים החזיקו הקהילות הנוצריות בכתבים מקודשים שונים, בלי קאנון מוסכם.
הראשון שסיפק רשימה של "הספרים הראויים לקריאה" שדומה מאוד לספרי הברית החדשה היה אירנאיוס מליון במאה השנייה.
אוסף 27 הספרים נחתם וקודש בוועידה הכנסייתית ברומא בשנת 382, ומועצה כנסייתית בהיפו רגיוס שבצפון אפריקה אישרה את הקנוניזציה של הקובץ.
רק בוועידה הכנסייתית השלישית בקרתגו , בשנת 397, אושר הנוסח המקובל כיום.
במהלך המאה ה-5 התקבל הקנון בכנסיות היווניות, הלטיניות והסוריות.
במשך השנים עלו ספקות בנוגע לאותנטיות של כמה מהספרים, ובעיקר לספרים המיוחסים ליוחנן.
מרטין לותר, למשל, טען שהבשורה על פי יוחנן מזויפת.
סיפורים רבים שסופרו על גיבורי הברית החדשה בשנים הראשונות של הנצרות שרדו במשך השנים, והם ידועים כ"אוונגליונים אפוקריפיים" (גנוזים).
סיפורים אלה התקבלו בנצרות בספק, ואינם נחשבים מקור מוסמך מבחינה תאולוגית, אף שהם נחשבים תגלית ארכאולוגית חשובה (הם התגלו בנאג חמאדי שבמצרים), שמביאים ראייה שונה וכללית יותר על ימיה הראשונים של הנצרות, ועל הפלגים השונים בה.
ההיסטוריונים מייחסים חשיבות לאוונגליונים הגנוזים כמקור לחקר המגמות בנצרות הקדומה.
אף על-פי כן האוונגליונים הגנוזים השפיעו על התרבות הנוצרית, ועבודות אמנות נוצריות רבות מתארות סצנות הכלולות בהם.
בפרט מייחסים חשיבות לספר המכונה "הבשורה על פי תומאס" ולספר אחר שהתגלה לאחרונה ומכונה הבשורה על פי יהודה איש קריות.
האחרון התגלה כתוב בשפה הקופטית, והיה מקובל ככל הנראה בקהילה נוצרית גנוסטית במצרים בראשית המאה ה-5 לספירה.
ייחודו בכך שהוא אינו מציג את יהודה איש קריות כבוגד, אלא כאחד מתלמידיו הנאמנים של ישו, שהסגיר את ישו על-פי הוראה ממנו, כדי להגשים את הצו האלוהי בדבר הגאולה.
ניבים וביטויים בעברית שמקורם בברית החדשה
"מלח הארץ" – ביטוי בעברית החדשה הבא לייחד קבוצת אנשים בעלי איכות ערכית יוצאת דופן.
"אין נביא בעירו" – פתגם המבטא את העובדה שאנשים מקורבים לאדם, משפחתו או שכניו, אינם יכולים להכיר בגדולתו.
"השומרוני הטוב" – תיאור לאדם שהציל את חייו של אדם זר מתוך דאגה אמיתית, תוך הקרבה וללא בקשת תמורה.
מקור הביטוי במשל השומרוני הטוב שמספר ישו לתלמידיו: אדם שהיה בדרכו מירושלים ליריחו נפל בידי שודדים ששדדו ופצעו אותו והניחו אותו בצד הדרך למות.
כהן ולוי שעברו במקום לא היו מוכנים להגיש עזרה.
אבל שומרוני שעבר בדרך אסף את הפצוע, טיפל בו ושילם על הוצאותיו.
המשל מתואר בבשורה על פי לוקאס 10: 25-36. הביטוי נפוץ בארצות אירופה ואמריקה, ובמדינות רבות חוקק חוק השומרוני הטוב.
החוק מגן מתביעות על אדם המגיש עזרה לאדם אחר השרוי בסכנת מוות.
הברית פורקה בשנת 404 לאחר תבוסת אתונה במלחמה הפלופונסית.
קבלת ההחלטות התבצעה על ידי מועצה משותפת שמיקומה באי דלוס.
במועצה זו היה לכל פוליס נציג אחד וקול אחד בהצבעות.
המועצה היא שקבעה את מדיניות הברית.
הפיקוד הצבאי על כוחות הברית היה נתון בידי אתונה.
מדיניות החוץ של הברית נקבעה על ידי המועצה, אולם מדיניות החוץ של כל אחת מהחברות הייתה עצמאית (כל עוד, יש להניח, לא נגדה את זו של הברית).
בתחום מדיניות הפנים נשארה כל אחת מחברות הברית אוטונומית, קרי רשאית לנהל את ענייניה הפנימיים כראות עיניה.
קופה משותפת למימון פעולות הברית שכנה בדלוס.
על כל אחת מבעלות הברית הוטל מיסוי קבוע שנקבע על פי שומה, שיכול היה לבוא לידי ביטוי במס כספי או בתשומות (אוניות וחיילים).
אפשר לחלק את בעלות הברית לשני סוגים על בסיס כלכלי: משלמות מיסים ומספקות אוניות.
מעבר לכך היחסים (לפחות מבחינת הכוונות בהקמת הברית) היו שוויוניים.
לכל פוליס יש קול אחד במועצה, והאוטונומיה כאמור לעיל נשמרה.
מפקדה הראשון של הברית היה קימון בן מילטיאדס, איש אתונה.
בראשותו, פעלו כוחות הברית לראשונה ברחבי הים האגאי, ראשית בסילוק כוחות פרסיים מן הזירה, ואחר-כך בהכנעת איים שונים.
ההישׂג הצבאי הראשי בהגנה על יוון מפני פלישה פרסית נוספת הגיע כעשׂור או יותר לאחר פלישת כסרכסס.
צבא וצי פרסיים התאספו על גדות נהר אֵוּרימֵדוֹן (בדרום-מערב טורקיה של ימינו), בהכנה למסע ליוון.
הצי והצבא של הברית הפתיעו את הכוחות הפרסיים בשטח, שבו 200 ספינות מלחמה תלת-סיפוניות פניקיות, והשמידו חלק גדול של הצבא.
בשנת 450 תקף הצי של הברית שוב כח ימי גדול, שהכיל אניות פיניקיות, קיליקיות וקפריסאיות בשירות הפרסים, ונצח אותו באופן נחרץ ליד סלמיס שבקפריסין.
בעקבות תבוסה זו השתכנע ארתחששׂתא הראשון מלך פרס לחתום על הסכם שלום עם האתונאים ועם הברית האטית-דלית.
השליטה של אתונה בבעלות הברית
שליטתה של אתונה בברית נבעה מלכתחילה מעמדת ההנהגה, לאחר עזיבת הספרטנים את המערכה.
בחלוף השנים, התגברה המגמה, לפיה בעלות-הברית הפסיקו לשלוח אוניות למאמץ המשותף, ובמקומן העלו מס לקופת האוצר של הברית.
הון זה שמש את האתונאים לבניית אוניות נוספות.
מכאן נבע מצב בו הון זרם מבעלות-הברית לאתונה.
יתר על כן, כל עיר שהפסיקה להשתתף במאמץ הצבאי הימי, אִבּדה את כושר הלחימה שלה, וממילא עמדו לרשותה פחות ספינות מלחמה.
כך קרה, שככל שאתונה התחזקה בראש הברית, בעלות הברית הבודדות נחלשו בהתאם.
התוצאה המובהקת של תהליך זה היה העברת הקופה המשותפת של בעלות-הברית מהאי דלוס לאתונה עצמה, בשנת 454 לפנ'.
אתונה נהנתה מזרימת הון אליה, אשר תרם לשיקומה מההרס שנגרם כתוצאה מהפלישה הפרסית ולצמיחתה הכלכלית.
בשלבים מאוחרים יותר של קיום הליגה קיבלה השליטה הכלכלית של אתונה אופי הרבה יותר תוקפני ובולט לעין: כפיית המטבע, הפיקוח על המסחר שלווה במיסוי והעברת סמכויות השיפוט לאתונה עם כל התועלת הכלכלית שצמחה מכך.
מדיניות זו של אתונה עוררה אי-שׂביעות רצון, ואף זעם, בקרב חלק מבעלות-הברית.
בעלת-הברית הראשונה שהתמרדה כנגד השלטון האתונאי הייתה נָקסוֹס (שנת 470 לפנ').
האתונאים צרו על העיר והכניעו אותה.
שנים ספורות לאחר מכן התמרד האי תאסוס, שהוכנע אף הוא לאחר מצור קשה של שנתיים.
בשנת 457/6 כפו האתונאים על אויבתם משכבר, אייגינה, להצטרף לברית בעל-כרחה.
בחלק מן המקרים שלחו האתונאים מתנחלים (קְלֶרוּכים), לישב אדמות של בעלות-ברית שהתמרדו והוכנעו.
קלרוכים אלה היו אזרחים אתונאים, שגרו רחוק מן הבית, ושימשו חיל מצב קדמי עבור אתונה.
הברית האטית-דלית נפגעה קשות בעת המלחמה הפלפונסית השנייה, במהלכה ניסו גם רבות מחברות הברית להתנתק ממנה.
עם תבוסתה של אתונה במלחמה זו פסקה הברית למעשה מלהתקיים.
הברית הישנה הוא החלק הראשון של כתבי הקודש הנוצריים.
חלק זה כולל את כל ספרי התנ"ך (אם כי בסדר מעט שונה מהמקובל ביהדות) – ובכנסיות האורתודוקסיות והקתוליות – מכלילים גם חלקים מתוך הספרים החיצוניים.
מבחר הספרים וסדרם בברית הישנה מתבסס במידה רבה על תרגום השבעים.
הכינוי "הברית הישנה" מבוסס על התפיסה הנוצרית שעל-פיה הברית בין הבתרים שאלוהים כרת עם אברהם שלמה וממשיכה ב"ברית חדשה" המתגלמת בישו, ובה עוסקים ספרי "הברית החדשה".
הנצרות רואה ב"ברית הישנה" מבוא ל"ברית החדשה", והם מוצאים בספרי "הברית הישנה" בשורות ונבואות על בואו הצפוי של המשיח, שמקצתן מוכרות גם על ידי הרבנים היהודים כנבואות על המשיח אך הם לא מפרשים אותן באותה צורה .
הראשון שידוע שהשתמש במונח "ברית ישנה" היה הבישוף מליטון מסרדיס במאה השנייה.
ישנם הבדלים גם בתוכן של פסוקים בחלק מהספרים, בעיקר בנביאים האחרונים.
ישנם הבדלים בין סידור הספרים בברית הישנה בין עדות נוצריות שונות.
אחד ההבדלים העיקריים הוא ההתייחסות לספרים החיצוניים.
בעוד הקתולים והאורתודוקסים משלבים את הספרים החיצוניים בין ספרי התנ"ך בלא הבחנה ביניהם, הפרוטסטנטים נוהגים לכלול אותם בקובץ נפרד המכונה "אפוקריפה" (גניזה).
לכתבי הקודש הנוצריים אין כיום שפה רשמית, וכל נוצרי רשאי לקרוא אותם בתרגום לשפתו.
בעבר, כתגובה לרפורמציה, נהגו הקתולים לראות בתרגום הוולגטה של הירונימוס לשפה הלטינית נוסח רשמי של כתבי הקודש.
הירונימוס תרגם את "הברית הישנה" מן השפות המקוריות: עברית, ארמית ויוונית (בהתאם לשפת הספר המקורי).
יש גם נוסחים נוצריים של "הברית הישנה" המבוססים על תרגום השבעים.
לנוסחים הנוצריים של "הברית הישנה" יש חשיבות רבה בחקר המקרא, ובפרט בחקר הספרים החיצוניים, שרובם צונזרו במסורת הרבנית ולא נכללו בתנ"ך.
להלן רשימת ספרי הברית הישנה על-פי הסדרים הקתוליים, האורתודוקסיים והפרוטסטנטים והשוואתם לספרים הקיימים בתנ"ך:
הליגה הלטינית הייתה איחוד צבאי ומדיני בין-שבטי של כ־30 כפרים וערי מדינה לאטינים בלאטיום (אזור לאציו המודרני) בתקופת איטליה העתיקה.
לא ברור מה היה מבנה הברית לפני עליית הממלכה הרומית, אולם כנראה הייתה ברית בין השבטים הלטינים, המבוססת על פולחנים דתיים משותפים, ותאום רופף של הגנה מפני פלישות עמים זרים.
ידוע על כ-47 קהילות לטיניות שהיו שותפות בברית הזו במהלך המאה ה-7 לפנה"ס, ובכללן שבעת הכפרים הקדומים שלימים התאחדו לעיר רומא.
חברי הברית נהגו לערוך פולחן משותף לוונוס באראדה.
מספר כפרים לטינים ערכו טקסים דתיים על הר אלבה בשם יופיטר לטיאריס.
בראש הברית או כחברה חזקה בה, עמדה העיר אלבה לונגה.
בערך בתקופתו של סרוויוס טוליוס (578 -535 לפנה"ס) בעקבות לחץ האטרוסקי מהצפון, הפך טבע הברית מאיחוד דתי לאיחוד מדיני יותר, כדי לאפשר ללטינים להדוף את התוקפים.
בתקופת המלוכה הרומית, כנראה תחת פיקודו של טולוס הוסטיליוס, נכבשה והושמדה אלבה לונגה על ידי רומא, ומעמדה של אלבה כעיר בעלת ההגמוניה בלאטיום עבר לידי הרומאים.
במקביל ליסודה של הרפובליקה הרומית חלה התקוממות של הערים הלטיניות נגד ההגמוניה של רומא, התקוממות שהגיעה לשיאה בקרב רגילוס שנערך לפי המסורת הרומית בשנת 496 לפנה"ס.
במקביל ערכו הלטינים מלחמת מגן נגד האטרוסקים שאיימו עליהם מהצפון ומקמפניה בדרום.
קרב רגילוס הסתיים ללא הכרעה ובעקבות כך, בשנת 493 לפנה"ס, נחתם הסכם שלום בין הרפובליקה לערים הלטיניות, הסכם שיצר את הברית הלטינית במתכונתה הידועה יותר.
מתכונת זו נתנה לשני הצדדים מעמד שווה מבחינה מדינית, חלוקה שווה של שלל מלחמה, והבטיחה תמיכה צבאית בין שני הצדדים במקרה של מלחמות עתידיות.
הברית הלטינית החדשה, למרות שהייתה בת בריתה של רומא, הראתה סימני התנגדות הולכים וגדלים להתעצמות עיר זו.
בראש הברית עמדה כנראה העיר טוסקולום, וחבריה נהגו, בין השאר, לערוך מפגשים דתיים משותפים במקדש דיאנה באריקיה.
בראש הברית עמד "דיקטאטור פדרלי", נושא משרה זו כנראה נבחר על ידי חברות הברית כדי לנהל את המאבקים המשותפים שלהם בכוחות זרים.
בתקופה מאוחרת יותר הצביע קאטו הזקן בכתביו על עוד 8 ערים לטיניות אחרות שהיו שותפות בברית.
במהלך המאה ה-5 לפנה"ס ניהלו הברית הלטינית ובעלת בריתה רומא שורה של מלחמות מגן נגד הכוחות השונים שאיימו על לאטיום: הוולסקים מדרום מזרח, הסבינים מצפון מזרח והאקיווים מהמזרח.
לברית הרומנו-לטינית הצטרפה גם ההתאחדות של השבטים ההרניקים בשנת 486 לפנה"ס.
הברית הלטינית והרומאים נלחמו במהלך המאה ה-4 לפנה"ס בשבטים הקלטים שפלשו לאיטליה מהצפון.
בשנת 340 לפנה"ס התפרקה הברית בין הלטינים לרומא, כאשר הערים הלטיניות האחרות חששו מכוחה ההולך וגדל של רומא, ונעשה מאמץ מצידם לבלום את התפשטות רומא.
מאמץ זה נכשל והוביל בסוף 338 לפנה"ס לפירוקה הסופי של הברית הלטינית, ולאובדן זכויות רבות של הערים הלטיניות.
מדיניות החוץ של ערי הלטינים הוכפפה לזו של הרומאים.
מספר ערים לטיניות קיבלו אזרחות רומית, עם ממשל מקומי מוגבל.
ערים אחרות הוגדרו כ"בעלות ברית" ואולצו לספק לרומא כוחות עזר צבאיים, ומספר ערים איבדו את אדמותיהן לטובת רומא ומושבות רומאיות.
נוצר מעמד חדש, ששימש מאוחר יותר גם להגדרת מעמד עמים לא לטינים באיטליה, מעמד "בן הברית הלטיני".
מעמד זה הבטיח מכלול של זכויות מדיניות ואישיות ללטינים שכלל בין השאר שלטון עצמי, זכויות חיתון ומסחר, הגירה לעיר רומא ואפשרות לזכות באזרחות רומית.
הזכויות הלטיניות (ius Latii או Latinitas או Latium) היו פחותות במעט מזכויות אזרח רומי ועדיפות על זכויות בעלי-ברית או אלו שאינם אזרחי רומי (peregrines).
בעלי זכויות לטיניות נהנו ממלוא הזכויות של אזרח רומי אולם לא היו רשאים להצביע בבחירות רומיות או להשתתף בחבר מושבעים רומי.
זכות המסחר (commercium) - על פי המשפט הרומי לזרים לא הייתה זכות לקניין ולא חלו עליו דיני הקניין הרומיים.
זכות המסחר העניקה זכויות קניין כולל זכות לבעלות על קרקע בכל הערים הלטיניות וזכות להיות בעל מעמד תובע בבית דין הדן בזכויות קניין.
זכות החיתון (Conubium) - נישואין התקפים לפי דיני רומי, כולל השלכות של בעלות על נכסים וזכויות הורשה.
רובע הֶבְרִינְג של העיר לונדון הוא אחד מרובעי העיר לונדון.
הרובע נמצא במזרח לונדון החיצונית.
רובע הברינג גובל בדרומו ברובע בקסלי הנמצא מעברו השני של נהר התמזה, במערבו ברובע רדברידג' ורובע בארקינג ודאגנהאם, בצפונו במחוז אסקס ובמזרחו במחוז ת'ורוק.
הערים העיקריות שברובע הם הערים רומפורד, הורנצ'רץ', אפמינסטר וריינהאם.
ההתיישבות באזור מקורה בראשית התקופה האנגלו - סקסית.
במקום עמד ארמון הברינג והאדמות סביבו היו שייכים למלכים האנגליים ולאחריהם למלכים הסקסונים.
ככל הנראה היה זה אדוארד המודה שהפך את הארמון לארמון המרכזי של בית המלוכה, ולכן היה הרובע באותה עת בירת אנגליה.
מאז שנת 1465 ועד שנת 1891 היה הרובע מוגדר כ"אזור חופשי".
השם "הברינג" מוזכר לראשונה במסמכים מהמאה ה-12. ישנן מסורות (השנויות במחלוקת) לפי מקור השם בטבעת שהוענקה לאדוארד המודה על ידי יוחנן המטביל (אגדה המופיעה על ויטראז' משנת 1407 בקפלת רומפורד).
עם הקמת מסילות הרכבת וכן קווי הרכבת התחתית של לונדון וקישור אזור הרובע למרכז לונדון הפכו אזורי רומפורד ואפמינסטר וכן מרבית הברינג לאזורי מגורים מבוקשים לתושבי לונדון שרצו להמשיך ולעבוד במרכז העיר, אך להתגורר בפרוור מרוחק מההמולה והזיהום של העיר.
אזור הרובע עבר שני גלי בנייה - הראשון - בשלהי התקופה הוויקטוריאנית וראשית התקופה האדוארדיאנית.
בתקופה זו נבנו אזורי אפמיסנטר, פארק אמרסון ופארד גידיאה לאורך קווי הרכבת שהובילו אל מרכז לונדון.
גל הבנייה השני החל בשנות ה-30 של המאה ה-20 עם קישור הרובע למערכת הרכבת התחתית של לונדון.
במסגרת גל בנייה זה נבנו מגורים בעיקר לבני מעמד הפועלים אשר עבדו במפעל פורד הקרוב באזור דאגנהאם ברובע בארקינג ודאגנהאם.
רובע הברינג הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 מאיחודם של הרובע המוניציפלי של רומפורד והרובע העירוני של הורנצ'רצ' שהיה חלק ממחוז אסקס.
שמו של הרובע מקורו בשמו של האזור החופשי של הברינג שנמצא במקום הרובע עד שנת 1892
הרובע שמר על אופיו המקורי (כפי שהיה בשתי תנופות הבנייה שלו) וגם כיום מרבית שכונות הרובע הן שכונות גנים פרווריות.
בחלקו הדרומי של הרובע, המצוי באזור התמז גייטווי נעשה פיתוח רב, אולם בצפונו של הרובע, הנמצא בסמוך לחגורה הירוקה לא ניתן לבנות בנייה צפופה.
שכונות הגנים של הרובע כוללות את הורנצ'רץ', פארק אמרסון, פארק גידיאה, רומפורד ואפמינסטר.
אף ששטחו של הרובע 111 קמ"ר, מחצית משטחי הרובע מהווים שטחים ירוקים מוגנים (חלק מהחגורה הירוקה, ולכן תושבי הרובע מתגוררים בכ-60 קמ"ר בלבד.
ברובע שיעור אבטלה של 2.6% (הנמוך ביותר בלונדון רבתי), ושיעור פשיעה נמוך ביותר.
אחוז התושבים הלבנים ברובע גבוה ביותר ביחס לרובעי לונדון האחרים - 95.1% לבנים ברובע.
ברובע הברניג כ-7,000 בתי עסק.
אזור המסחר העיקרי ברובע הוא אזור רומפורד, הסמוך לתחנת הרכבת המקומית.
אזור התעשייה העיקרי של הרובע הוא אזור ריינהאם הסמוך לנהר התמזה.
שוק רומפורד הממוקם בצפון רומפורד הוא השוק הגדול ברובע (וברבעים הסמוכים).
אזורים מסחריים נוספים מצויים בהורנצ'רץ' ובאפמינסטר.
במרכז רומפורד מצוי אתר חיי לילה פופולרי - באזור ריכוז מועדוני הלילה ואתרי בידור גדול (שני בגודלו ובהיקפו לאזור הוסט אנד של לונדון), אולם מלבד אזור זה, אין אתרי בידור אחרים ברובע.
מועצת הרובע מנסה לקדם תוכניות לבניית קזינו ברובע
כביש M25 מהווה את הגבול בין הרובע לאזור צפון אוקנדון.
כמו כן חוצים את הרובע דרך A12 (באזור רומפורד (ודרך A13 (באזור ריינהאם) המהווים חלק מהכביש המעגלי המקיף את לונדון.
קו דיסטריקט של הרכבת התחתית של לונדון חוצה את הרובע ועוצר בתחנות אלם פארק (Elm Park), הורנצ'רץ' (Hornchurch), גשר אפמינסטר (Upminster Bridge) ואפמינסטר (Upminster).
ברובע פועלת מערכת ענפה אל אוטובוסים.
בבחירות שנערכו בשנת 2006 זכתה המפלגה השמרנית ברוב הקולות במועצה (34 מחברי המועצה).
המפלגה השנייה בגודלה היא איגוד הדיירים של לונדון לה 13 חברים במועצה.
למפלגת הדיירים של ריינהאם (מפלגה מקומית) שלושה חברים במועצה, ללייבור שני חברים, ולמפלגה הליברל-דמוקרטית חבר אחד ולמפלגה הלאומית הבריטית חבר אחד במועצה.
כיום הרובע מחולק לשלושה אזורי בחירה לפרלמנט הבריטי: הורנצ'רץ', רמפורד ואפמינסטר, אולם מתוכנן איחודם של רבעי הבחירה של הונצ'רץ' ואפמינסטר לרובע אחד, ואיחודו של אזור רינהאם עם רובע הבחירה דאגנהאם לרובע אחד בשם דאגנהאם וריינהאם.
לרובע הברינג שתי ערים תאומות:
הברירה הטבעית היא להקה ישראלית שנוסדה בשנת 1977 בבאר יעקב, בהנהגת שלמה בר.
בנוסף, בר השתמש לעיתים קרובות בסגנון לירי או בשירי משוררים.
אחד מן השירים הידועים ביותר של הלהקה, ילדים זה שמחה (למילים של המחזאי יהושע סובול, מתוך המחזה "קריזה"), הושמע ברדיו למרות מחאה חריפה נגד מדיניות הילודה והאפליה העדתית-כלכלית במדינת ישראל, בשל לחן קליט (יחסית לשירי הלהקה) וסגנון לירי.
חוץ מסובול, הלחינה הלהקה שירים של משוררים נוספים: אברהם חלפי, ארז ביטון, לאה גולדברג, נתן זך.
בין שירי הלהקה הידועים: "ילדים זה שמחה", "אצלנו בכפר טודרא" ו"שיר השוק".
מחכים לסמסון (הופעה חיה במועדון צוותא) (1980)
מחוץ לחומות (1988) - הוקדש לזכרו של העיתונאי אהרון בכר
מקים הלהקה והאיש עמו היא מזוהה הוא המוזיקאי שלמה בר.
חברים בהרכב הנוכחי של הלהקה:
שלמה בר - שירה ותיפוף
אליהו דגמי - גיטרה וסאז
מנשה ששון - סנטור פרסי (מאז 1985) חבר להקה, נגן סנטור פרסי ומנהלה המוזיקלי של אנסמבל גולהא
בעבר היו חברים, בין היתר:
סמסון קהמקר - כינור (הרכב מקורי - 2000)
צרויה להב - ויולה ושירה (הרכב מקורי - 1981)
ישראל בורוכוב - בס (הרכב מקורי - 1981)
מיגל הרשטיין - גיטרה (הרכב מקורי - 1985)
ויקטור עידה - קאנון (1988, "החליל" בלבד)
משה מליאנקר - דולאקי (סוג של תוף מסורתי הודי) (1994)
אריאל אלייב - אקורדיון (1994)
אילן בן עמי - גיטרה (1993–2014, נאסר בעקבות רצח דפנה בר ציון)
יעל אופנבך - כלי הקשה
הברית הכפולה הייתה ברית שנחתמה בין הקיסרות הגרמנית לאימפריה האוסטרו-הונגרית ב-7 באוקטובר 1879. לפי ההסכם התחייבו המדינות הללו לסייע האחת לרעותה במקרה של תקיפה על ידי האימפריה הרוסית.
בנוסף, המדינות הבטיחו להישאר נייטרליות במקרה שיותקפו על ידי כוח אירופי אחר (הכוונה, כנראה, הייתה בעיקר לצרפת, בייחוד לאחר הברית שנחתמה בין רוסיה לצרפת ב-1892).
לאחר כינון הקיסרות הגרמנית ב-1871, הקנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק רצה להעניק למדינתו דימוי של שוחרת שלום ומשמרת הסטטוס קוו האירופי.
ב-1878 הביסה רוסיה את האימפריה העות'מאנית במלחמת רוסיה-טורקיה.
חוזה סן סטפנו שנחתם בעקבות המלחמה העניק לרוסיה השפעה בחבל הבלקן.
סעיפי החוזה כללו בין היתר ויתור של טורקיה על נכסים חשובים, התחייבות לתת עצמאות לרומניה וסרביה, והקמתה של מדינה בולגרית גדולה.
התפתחות זו עוררה את כעסה של אוסטרו-הונגריה אשר הייתה מתחרתה העיקרית של רוסיה על השפעה בחבל הבלקן (למרות היותה בעלת בריתן של רוסיה וגרמניה בברית שלושת הקיסרים).
ביסמרק שראה כי ניסיונו לקרב אליו את שתי בעלות בריתו העיקריות- רוסיה ואוסטרו-הונגריה עולה בתוהו, החליט ב-1878 לכנס ועידה בינלאומית (קונגרס ברלין) כדי ליישב את הסכסוך בדרכי שלום.
חוזה ברלין שנחתם בוועידה סילק את השפעתה של רוסיה בעקבות חוזה סן סטפנו, והעניק לאוסטרו-הונגריה פיצוי על הטריטוריה שאיבדה.
למרות ניסיונו של ביסמרק למלא את תפקיד "המתווך ההוגן" בקונגרס, הידרדרו היחסים בין רוסיה לגרמניה בעקבות הקונגרס.
הכעס הרוסי נבע בעיקר בעקבות חלוקה של חלק מן השטחים למעצמות הגדולות, למרות שלא השתתפו במאמץ המלחמתי כנגד טורקיה (בריטניה קיבלה את קפריסין ולאוסטרו-הונגריה ניתנה שליטה מנהלית על בוסניה ורומניה).
ברית שלושת הקיסרים הגיעה לקִצה, וכך היו גרמניה ואוסטרו-הונגריה חופשיות לחבור יחדיו נגד רוסיה.
ב-1881 הפסידה ממלכת איטליה במאבק מול צרפת להקים קולוניה בתוניס (תוניסיה של ימינו).
על מנת לגייס תמיכה דיפלומטית, איטליה הצטרפה לגרמניה ולאוסטרו-הונגריה ויצרה את הברית המשולשת ב-1882. הייתה זו הברית הראשונה במערכת מסועפת של בריתות.
אף על פי כן, בעת מלחמת העולם הראשונה לא הצטרפה איטליה לבעלות בריתה במלחמה, אלא נשארה נייטרלית.
ב-1915 היא הצטרפה למדינות ההסכמה והכריזה מלחמה על אוסטרו-הונגריה, ואף על גרמניה בשנה שלאחר מכן.
הברית הכפולה התקיימה במלחמה והסתיימה בתבוסת המדינות ב-1918.
הברית המשולשת הייתה ברית צבאית הגנתית שנכרתה בין הקיסרות הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית וממלכת איטליה לפני מלחמת העולם הראשונה, התקיימה בשנים 1882–1915, ומשנת 1883 תמכה בה בסתר גם ממלכת רומניה (עקב כך הברית נקראת גם ברית הארבע או הברית המרובעת).
המדינות החותמות הבטיחו זו לזו סיוע הדדי אם שתי מדינות עוינות תתקוף אחת מהן, או אם צרפת תתקוף את גרמניה ואיטליה.
בהכרזה נלווית, הכריזה איטליה שהיא לא תנקוט יוזמה כנגד בריטניה (היה זה הסייג הראשון של אחד הצדדים לברית).
הברית אושררה באופן תקופתי ומבחינה רשמית עמדה בתוקפה עד שנת 1915, במהלכה התפרקה עקב מלחמת העולם הראשונה שפרצה בנובמבר 1914.
לברית המשולשת (או ברית הארבע) קדמו הסכמים נוספים, אשר נבעו מהאינטרסים השונים של כל מדינה ומתגובותיהן להסכמים קיימים ולמציאות הפוליטית המשתנה.
מלחמת צרפת–פרוסיה בשנים 1870–1871 הסתיימה בניצחון גרמני, אך הותירה חשש כבד בלב המנהיגות הגרמנית מפני צרפת, שעלולה הייתה לשוב ולתקוף את גרמניה מתוך רגשות נקם.
באוקטובר 1879, תחת לחצו של אוטו פון ביסמרק, הקנצלר הראשון של הקיסרות הגרמנית, נחתם הסכם בשם הברית הכפולה בין גרמניה לאוסטרו-הונגריה ("מעצמות המרכז"), במטרה למנוע שיתוף פעולה בין צרפת לאימפריה האוסטרו-הונגרית, ובכך לשמר את כוחה של גרמניה ואת יתרונה על פני צרפת.
ב-18 במאי 1881 נחתמה ברית שלושת הקיסרים בין הקיסרות הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית.
הסכמים אלו באו להבטיח כי בכל מקרה בו תפרוץ מלחמה בין אחד הצדדים למעצמה גדולה אחרת, ישמרו הצדדים האחרים על נייטרליות.
לקראת סוף שנות ה-60 של המאה ה-19, נטשו האוסטרו-הונגרים את שאיפתם לשלוט בחלקים מגרמניה ואיטליה עקב הקמתן של מדינות הלאום החדשות במסגרת איחוד גרמניה ואיחוד איטליה.
עם היחלשותה של האימפריה העות'מאנית וחיזוקה של האופוזיציה הסלאבית בחבל הבלקן, ראו האימפריה האוסטרו-הונגרית והאימפריה הרוסית הזדמנות לקבל שליטה באזור זה על חשבונה של האימפריה העות'מאנית המתפרקת.
ב-1876 הציעה רוסיה לחלק את הבלקן לאזורי שליטה, אך האוסטרים דחו הצעה זו בטענה שאוסטרו-הונגריה היא אימפריה גדולה, ואין לה אינטרסים בשטחים נוספים.
במהלך משבר הבלקן הוכרחה אוסטרו-הונגריה לכבוש את אזור בוסניה והרצגובינה באוגוסט 1878 כנגד התקדמותם של הרוסים אל אזור בֵּסָרַבְּיָה.
לאחר שלא הצליחה לתווך בין האימפריה העות'מאנית לאימפריה הרוסית על שליטתם בסרביה, החליטה האימפריה האוסטרו-הונגרית על נייטרליות במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית של 1877–1878.
על מנת לשמור על האינטרסים האוסטרו-הונגריים שהיו מנוגדים לאינטרסים הרוסיים והצרפתיים, חתמה אוסטרו-הונגריה על הברית הכפולה עם גרמניה באוקטובר 1879 ועל הברית המשולשת עם איטליה במאי 1882.
כמו גרמניה, גם איטליה נוצרה מאיחוד של מדינות שונות, לכן דאגותיה הראשונות היו לבנות משטר יציב שישמור על אחדותה.
עד 1914 התייצבה איטליה כמדינה מאוחדת, וכמו המעצמות האירופיות האחרות, גם באיטליה רצו לבנות מושבות ולהקים מעצמה על-יבשתית.
ב-1881 החלה צרפת בכיבוש תוניסיה כדי להרחיב את האימפריה שלה.
איטליה כעסה על מהלך זה, מפני שאיטלקים רבים ראו בתוניסיה מושבה פוטנציאלית.
אירוע זה הביא את איטליה לבקש את צירופה לברית של גרמניה ואוסטרו-הונגריה, וכך נוצרה הברית המשולשת ב-20 במאי 1882.
עם זאת, דעת הציבור באיטליה לא תמכה בהסכם עם אוסטרו-הונגריה מפני שזו הייתה אויבתה של איטליה במהלך איחוד איטליה.
בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה, הציעו אנשי צבא רבים שאיטליה תעבור לצדן של בריטניה וצרפת, וגישה זו זכתה למשנה תוקף עם הפלישה האיטלקית לטריפולי שבלוב במסגרת המלחמה האיטלקית-עות'מאנית בשנים 1911–1912, במהלכה גרמניה תמכה בעיקר באימפריה העות'מאנית.
זו הייתה ההוכחה שגרמניה ואוסטרו-הונגריה לא סומכות במאת האחוזים על בני בריתן האיטלקים.
ב- 20 במאי 1882 נחתם הסכם תלת-צדדי בין הקיסרות הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית וממלכת איטליה, וב-30 באוקטובר 1883 הצטרפה גם ממלכת רומניה לברית באופן חשאי (ב-18 באוקטובר 1883 פנה מלך רומניה קרול הראשון, באמצעות ראש ממשלתו יון ברטיאנו, והתחייב בסתר לתמוך בברית המשולשת).
לכל אחת מחברות הברית היה אינטרס ברור להצטרף אליה:
הקיסרות הגרמנית כאמור, על מנת לשמר את כוחה מול צרפת, ולמנוע ממנה מחשבות נקם על תבוסתה במלחמת צרפת–פרוסיה.
האימפריה האוסטרו-הונגרית ביקשה לנצל את הברית ככלי נגד רוסיה אשר איתה הייתה חלוקה בנושאים שונים באשר לבלקן.
לממלכת איטליה היו תביעות טריטוריאליות כלפי אוסטריה וכלפי צרפת, וכניסתה לברית הגדילה את הלחץ על צרפת.
לממלכת רומניה היו ניגודי אינטרסים טריטוריאליים עם רוסיה ואוסטריה.
לכניסתה לברית תרם רבות הלחץ מצד קרול הראשון, מלך רומניה שמוצאו משושלת בית הוהנצולרן-זיגמרינגן.
ברית זו היוותה את הציר העיקרי סביבו התפתחה מדיניות החוץ של המעצמות הגדולות בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. כל עוד היה ביסמרק הקנצלר, מילאה הברית את התפקיד המקורי לו הועיד אותה בעת הקמתה.
עם פיטוריו מראשות הממשלה על ידי הקיסר וילהלם השני, קיבלה הברית אופי אנטי רוסי בעליל, דבר שהוביל לכך שתוך שני עשורים, כרתו רוסיה ובריטניה בריתות עם צרפת, מהלכים שהובילו למלחמת העולם הראשונה.
1882, הודעת איטליה מראש כי תימנע מתקיפה בריטניה
זה היה הסייג הראשון של אחד הצדדים לברית המשולשת כבר מתחילתה, והוא נשמר גם בהמשך.
1902, הסכמת איטליה וצרפת על אי-התקפה הדדית
איטליה, שמלכתחילה סייגה את הצטרפותה לברית בכך שלא תתקוף את בריטניה, הוסיפה סייג שני משמעותי ב-1 בנובמבר 1902, חמישה חודשים לאחר חידוש הברית ביוני של אותה שנה, כשהגיעה להבנה עם צרפת שכל אחת מהמדינות תישאר נייטרלית במקרה של התקפה על השנייה.
צעד זה היווה התנערות משמעותית של איטליה מן הברית, שכן גרמניה הועידה אותה בראש ובראשונה להגנה מפני צרפת.
1915–1916, פרישת איטליה ורומניה מן הברית
ב-1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה בין מדינות הברית המשולשת (שבשלב זה מכונות מעצמות המרכז) למדינות ההסכמה המשולשת (הממלכה המאוחדת, האימפריה הרוסית והאימפריה הצרפתית, שלאחר מכן יקראו מדינות ההסכמה).
המלחמה היוותה שעת מבחן קריטית לאיתנות הברית, וזו לא עמדה בה.
הציר המרכזי שהורכב מגרמניה ואוסטרו-הונגריה נותר מאוחד, ואילו שתי החברות האחרות, איטליה ורומניה, אף שבתחילה הכריזו על נייטרליות כמצופה מהן, ניהלו משא ומתן טריטוריאלי עם כל אחד מהצדדים הלוחמים ובהדרגה התנערו מהברית.
עם פתיחת המלחמה ב-1914 נמנעה איטליה מהצטרפות אליה, מפני שאוסטרו-הונגריה וגרמניה נקטו קו התקפי ומדינות ההסכמה קו הגנתי, ולפי ההסכם איטליה הייתה צריכה לבוא לעזרתן רק אם הן היו מותקפות.
ב-1915 עזבה איטליה את בנות בריתה וחברה למדינות ההסכמה, כשהיא פותחת במלחמה נגד אוסטרו-הונגריה, וב-1916 גם נגד גרמניה.
הסכם אי התקיפה ההדדי שלה עם בריטניה נשמר: מחד, בריטניה נזקקה לגישה ל לצורך מעבר לקולוניות שלה באפריקה ובהודו, ומאידך, איטליה, השוכנת לחופי הים התיכון, העדיפה להימנע מעימות עם הצי הימי הבריטי.
המלך קרול הראשון, שצירף את ממלכת רומניה לברית בחשאי, ראה אף הוא את מדינתו כפטורה מחובת ההשתתפות מכיוון שהברית נועדה להגנה ואילו במלחמה הייתה מבחינתו אוסטרו-הונגריה התוקפן.
רומניה הכריזה מלחמה על אוסטרו-הונגריה באוגוסט 1916.
הברית האנגלו-יפנית הראשונה נחתמה בלונדון ב-30 בינואר 1902, על ידי לורד לנסדאון (השר לענייני חוץ הבריטי) והייאשי טדאסו (שר יפני), במטרה לחזק את האינטרסים המקומיים של השתיים בנוגע לסין וקוריאה.
כהישג דיפלומטי, הברית התחדשה והוארכה פעמיים, ב-1905 וב-1911, לפני שהברית איבדה את מעמדה ב-1921, והסתיימה רשמית ב-1923.
בשנת 1894 הייתה בריטניה למדינה הראשונה שהסכימה לבטל את החוזים הלא-שוויוניים שלה עם יפן.
לפני מלחמת סין–יפן הראשונה הסכימה בריטניה להישאר נייטרלית ולשכנע את יתר מדינות המערב לנקוט עמדה דומה.
האפשרות לברית בין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד לבין יפן נשקלה ב-1895, כאשר בריטניה סרבה להצטרף להתערבות המשולשת של צרפת, גרמניה ורוסיה נגד הכיבוש היפני של חצי האי ליאוטנג.
אירוע זה היווה בסיס מעורער לברית, המקרה חוזק על ידי העזרה שבריטניה סיפקה ליפן בתהליך המודרניזציה והמאמצים המשותפים לדיכוי מרד הבוקסרים.
עיתונים רבים של שתי המדינות הביעו תמיכה בברית.
בבריטניה, פרנסיס ברינקלי הכותב של הטיימס ואדווין ארנולד הכותב של הטלגרף היו הכוח המניע לתמיכה, בעוד ביפן הרצון לברית שהובעה על ידי הפוליטיקאי אוקומה שיגנובו השפיעה על העיתונים מאיניחי ויומיורי וגרמה גם להם להביע תמיכה בברית.
האמנה האנגלו-יפנית של מסחר וניווט שנוצרה ב-1894 גם כן סללה דרך לשוויון ביחסים בין אנגליה ליפן ולאפשרות של הברית.
בסוף, האינטרס המשותף שקידם את הברית היה ההתנגדות להרחבתה של רוסיה.
משא ומתן החל כאשר רוסיה התקדמה לעבר סין.
הברית הגדולה (כונתה בראשית דרכה: ליגת אוגסבורג) הייתה קואליציה אירופאית בה השתתפו בזמנים שונים: אוסטריה, אירלנד, אנגליה, בוואריה, ברנדנבורג, האימפריה הרומית הקדושה, הולנד, סבויה, ספרד, סקוטלנד, סקסוניה, פורטוגל ושוודיה.
הברית נוצרה לראשונה בשנת 1686, בתור "ליגת אוגסבורג", ועם הצטרפות אנגליה וסקוטלנד (בשנת 1689) קיבלה את שמה "הברית הגדולה".
השפעתה של הקואליציה נמשכה במובן מסוים עד לראשית ימי מלחמת העולם הראשונה.
הקואליציה נוצרה בראשיתה כדי להגביל את השפעתו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
הקואליציה יצאה למלחמה בשנת 1688 כנגד כיבושיו של לואי הארבעה עשר, במה שכונה לאחר מכן מלחמת תשע השנים, שנגמרה בחתימת הסכם רייסווייק.
הקואליציה הייתה מעורבת גם במלחמת הירושה הספרדית, שנגמרה בהסכם אוטרכט.
למרות שהקואליציה הלכה למעשה התפרקה לאחר-מכן, רעיון זה של איחוד אירופאי, כמו גם עקרונות לוחמה שונים שנקבעו על ידי צבא הברית נשארו רלוונטיים גם מאה שנים לאחר מכן, עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
הברית האחרונה היא שמה של ברית שנכרתה בין בני האדם לבין העלפים כנגד שר האופל סאורון בסוף העידן השני של הארץ התיכונה - הארץ הבדיונית של ג'.ר.ר.
ברית זו הביאה אומנם לשני הגזעים את הניצחון, אך מטרת הברית שהייתה למגר את כוחו של סאורון לא הושגה במלואה.
במשך רוב העידן השני שלט סאורון כמעט ללא עוררין על הארץ התיכונה, זאת מאחר שרוב העלפים שנותרו בארץ התיכונה בסוף העידן הראשון עזבו אותה אל עבר ולינור, הממלכה הברוכה, ובני האדם אשר עזרו לוולאר במלחמתם (הדונאדין) - עזבו את הארץ התיכונה לטובת נומנור.
דברים אלו גרמו שהארץ התיכונה נשארה שוממה ומוחלשת, וסאורון ניצל מצב זה כדי להשתלט עליה וזאת ללא אפשרות ממשית של התנגדות מצד הנשארים בה.
המקומות היחידים שעדיין יכלו לסאורון היו ריבנדל, שנשלטה על ידי אלרונד, ולינדון שנשלטה על ידי גיל גלד, המנהיג העליון של העלפים.
תקופת שלטונו של סאורון באה לקיצה כשהוא נלקח בשבי על ידי מלך נומנור, אר-פרזון.
לאחר מעשה אקלבת ("מפלת נומנור"), הגיעו לארץ התיכונה ספינותיהם של גולי נומנור: אלנדיל ובניו איסילדור ואנוריון.
הם גילו כי בהיעדר סאורון חיזקו העלפים את כוחם בארץ התיכונה ובעזרתם הקימו את הממלכות הגולות של נומנור בארץ התיכונה.
אלנדיל ייסד את ממלכת ארנור שבצפון ובניו את ממלכת גונדור שבדרום.
לאחר זמן, סאורון ששרד אף הוא את חורבן נומנור, אזר שוב את כוחו ותקף את גונדור שנבנתה בסמוך לארצו, מורדור.
מינס יתיל, מקום מושבו של איסילדור והעיר הסמוכה למורדור ממזרח הותקפה, העיר נכבשה ונחרבה אך איסילדור ומשפחתו הצליחו להימלט ודרך הנהר יצא איסילדור אל עבר ארנור כדי לבקש את עזרת אביו אלנדיל, בעוד שאנוריון הדף את התקפות סאורון באוסגיליאת.
לאחר שהתוודעו למאורעות בדרום החליטו אלנדיל וגיל גלד על ברית מלחמתית בין בני האדם לעלפים, במטרה להביא לחיסול כוחו של סאורון בארץ התיכונה.
צבאות אלנדיל וגיל גלד נפגשו לראשונה בארנור משם המשיכו לריבנדל, שם הצטרפו אליהם כוחותיו של אלרונד (שהיה נושא דגלו של גיל גלד) ומשם נעו אל עבר מורדור דרך הנהר, עד שנפגשו בצבאות סאורון במישור דגורלד ("שדה הקרב" בסינדארין), צבאות הברית ניצחו בקרב דגורלד וסאורון נסוג למבצרו - ברד דור.
צבאות הברית נכנסו לתוך הארץ השחורה והטילו מצור על ברד דור כשצבא האויב מפיל בהם חללים רבים - ביניהם גם אנוריון שראשו נמחץ ממטר אבני בליסטראות.
לאחר שבע שנות מצור, נאלץ סאורון המכותר לצאת ממגדלו ולהצטרף לקרב בגופו.
במהלך העימות האחרון על מדרוני הר הגזירה, מצליח סאורון להרוג את גיל-גלד ואלנדיל.
כשאלנדיל נפל, חרבו "נרסיל" נשברה תחתיו.
יסילדור ששרד, לקח את ניצב החרב של אביו וכרת את הטבעת האחת מידו של סאורון.
"אז הובס סאורון לעת ההיא ונטש את גופו, ורוחו נמלטה למרחקים והסתתרה בישימון".
ברד דור נפלה בידי צבאות הברית ומורדור נחרבה
אלרונד וקירדן, מצביאי צבא גיל-גלד, מפצירים באיסילדור להשמיד את הטבעת באש הר הגזירה, מקום היווצרותה, אך כבר באותה העת ניכרות השפעות הטבעת על איסילדור והוא מסרב להשליכה ושומרה לעצמו: "זאת תהיה לי כדמי כופר על מות אבי ואחי.
הלא אני הנחתי על האויב את מכת המוות?".
ניצחונה של הברית היה מוחץ וברור, ולאחריה כוחות סאורון לא היוו גורם מאיים על העממים החופשיים במשך שנים רבות.
עם זאת, גרמו האבדות הרבות בנפש בקרב אנשי ארנור להחלשות הממלכה, להתפלגותה לנסיכויות קטנות ומוחלשות, ובסופו של דבר להשמדתה על ידי ממלכת אנגמאר.
בנוסף, סירובו של איסילדור להשמיד את הטבעת גרם בסופו של דבר לחזרתו של סאורון בעידן השלישי ולהמשך איומיו על הארץ התיכונה כמסופר ב"שר הטבעות".
כך שהחמצת הזדמנות זו - להשמיד את כוחו של סאורון לעד - העיבה לאחר מעשה במידה רבה על הצלחת הברית.
במשך הזמן ניתן לברית זו השם: הברית האחרונה מאחר שהייתה זו הפעם האחרונה שבני האדם והעלפים נלחמו זה לצד זה.
(הסיבה לכך היא התנכרות בין העממים שהתחילה לאחר מות האדירים שבהם, אך גם התמעטות העלפים בארץ התיכונה בעידן השלישי, כשבעצם עיקר המלחמה בסאורון עברה לידי בני האדם - דבר שמודגש מאוד בעלילת "שר הטבעות").
יש הזכר בכמה מקומות לכך שבמלחמת "הברית האחרונה" השתתפו אף גמדים ואולי עוד גזעים.
הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים היא מפלגת מרכז-שמאל אירופית.
המפלגה בעלת השפעה נרחבת באיחוד, וכיום, היא המפלגה הפוליטית השנייה בגודלה בפרלמנט האירופי, ושימשה כגדולה ביותר עד לשנת 1999.
המפלגה קיימת בצורה זו או אחרת החל מיוני 1953 כחברה באספה המשותפת של קהילת הפחם והפלדה האירופית, ולאחר מכן כחברה בפרלמנט האירופי.
עם הבחירות הראשונות לפרלמנט האירופי כגוף נבחר בשנת 1979, הפכה המפלגה למפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט, וזכתה במעט יותר מרבע מהמושבים בו.
מגמה זו המשיכה להישמר גם במערכות הבחירות הבאות (1984, 1989 ו-1994), והמפלגה שימרה את מעמדה כמפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט.
במהלך שלהי שנות ה-80, עברה המפלגה תמורות פנימיות רבות, אשר במסגרתן, הפכה סיעת מפלגת הסוציאליסטים האירופים לסיעה הדומיננטית במפלגה, אשר מהווה החל מאז את עמוד השדרה של המפלגה.
בבחירות 1999, ספגה המפלגה מפלה, ואיבדה את הבכורה בפרלמנט למפלגת הימין מפלגת העם האירופי (EPP).
מאז בחירות אלו, לא הצליחה המפלגה לשקם את מעמדה, וגם במערכות הבחירות הבאות (2004, 2009, 2014) המשיכה להחזיק במקום השני בפרלמנט, לאחר ה-EPP.
המפלגות בפרלמנט האירופי, הם למעשה התאגדויות של מפלגות לאומיות מהפרלמנטים הלאומיים של מדינות האיחוד.
ברשימה זו, מוצגים המפלגות המרכיבות את מפלגת הברית הפרוגרסיבית של סוציאליסטים ודמוקרטים.
הברית החופשית של הירוקים האירופאים היא מפלגת שמאל אירופית הדוגלת בפוליטיקה ירוקה הכוללת שמירה על איכות הסביבה.
בנוסף, המפלגה מחזיקה בעמדות סוציאליסטיות וחתירה לאינטגרציה אירופאית לצד תמיכה ברגיונליזם כלכלי ושמירה על זכויות מיעוטים.
נכון להיום, המפלגה היא השישית בגודלה בפרלמנט האירופי.
המפלגה נוסדה בשנת 1999 כרשימת גג של שתי מפלגות: המפלגה האירופית הירוקה והברית הרדיקלית האירופית.
ראשיתה של הברית החופשית של הירוקים האירופאים, הוא במפלגת "הקבוצה הטכנית של עצמאים", מפלגה בעלת עמדות הטרוגניות, שהייתה למעשה ברית של מועמדים עצמאיים שרצו לפרלמנט האירופי, מפלגה זו הוקמה לקראת בחירות 1979, והייתה פעילה עד שנת 1984. במהלך הבחירות של 1984, הירוקים הגרמנים והבלגים השיגו לראשונה מושבים בפרלמנט האירופי.
עם זאת, למרות שהם ישבו יחד בקבוצת "הקשת בענן", הקימה הראשונה את הפדרציה האירופית הירוקה-אלטרנטיבית עם מפלגות השמאל הירוק ההולנדי ושתי מפלגות מרקסיסטיות איטלקיות, בעוד שמפלגות "אקולו" (וואלוניה) ו"אגלב" (פלנדריה) לא השתתפו בברית.
לקראת הבחירות ב-1989, מפלגות הירוקים העיקריות של מדינות אירופה מכינים תוכנית משותפת ויוצרים קבוצה בפרלמנט האירופי.
אך הקבוצה התפצלה לשתי רשימות: חבריה בעלי האוריינטציה הסביבתיות הקימו את המפלגה האירופית הירוקה (EGP), ושאר חברי הקבוצה, שברובם היו מקושרים למפלגות של מיעוטים אתניים המשיכו לרוץ תחת מפלגת "הקשת בענן".
ביוני 1993 22 מפלגות ירוקים מכל רחבי אירופה ערכו כינוס בפינלנד בו החליטו לכונן קשרים הדוקים יותר ולאמץ מצע פוליטי משותף.
המפלגות, מגרוזיה במזרח ועד אירלנד במערב, הצביעו בעד כינון הפדרציה האירופית של מפלגות הירוקים, במקומו של ארגון התיאום של הירוקים באירופה.
המצע של הברית היה הניסיון הראשון לנסח אסטרטגיה כל־אירופית לרפורמה אקולוגית וחברתית.
באותן השנים היה דניאל כהן-בנדיט פעיל מרכזי במפלגה, הוא נבחר תחילה כחבר הפרלמנט האירופי בגרמניה (בשנים 1994–1999) ואחר כך בצרפת (בשנים 1999–2014).
כהן-בנדיט שימש יושב ראש הברית בשנים 2004–2014.
בשנת 1999, לקראת הבחירות לפרלמנט האירופי שנערכו באותה השנה, לאחר כעשור של פיצול, התאחדו מחדש שתי המפלגות (המפלגה האירופית הירוקה והברית הרדיקלית האירופית) תחת "הברית החופשית של הירוקים האירופאים".
מאז, המפלגה מזוהה בבירור עם עמדות סביבתיות.
בבחירות 1999, זכתה המפלגה ב-48 מושבים בפרלמנט האירופי.
ב-2004 הוקמה מפלגת הירוקים האירופית .
זו הפעם הראשונה בתולדות האיחוד האירופי שתנועה פוליטית ביצעה אינטגרציה מלאה ברמה פאן-אירופית ולא מורכבות רק מקואליציה של מפלגות לאומיות וקבוצות פוליטיות אחרות בפרלמנט האירופי.
המפלגה נוסדה בקונגרס הרביעי של הפדרציה האירופית של המפלגות הירוקים, ב-20–22 בפברואר 2004 ברומא, בכנס בו היו למעלה מ-1,000 נציגים.
32 מפלגות ירוקות מכל רחבי אירופה הצטרפו למפלגה הפאן-אירופית החדשה.
ייסוד המפלגה החדשה התממש עם חתימת האמנה להקמת המפלגה.
מפלגת הירוקים האירופית הוא המפלגה הפאן-אירופית האמיתית הראשונה, במובן זה שכל חבר במפלגות החברות הוא גם חבר במפלגה האירופית.
עד פברואר 2004, התקיימה רק פדרציה מפלגתית, כמו פדרציות דומות של מפלגות שמרניות, סוציאל-דמוקרטיות או ליברליות.
אם זאת מפלגת הירוקים האירופית, כמו כל שאר המפלגות האירופיות, נותרה בפועל פדרציה של נציגים של מפלגות לאומיות, שכן החקיקה הנוכחית אינה מאפשרת לה להשתתף בבחירות לפרלמנט האירופי מבלי לעבור דרך מפלגות לאומיות.
יתרה מזאת, חברות ישירה במפלגת הירוקים האירופית אינה אפשרית, גם אם מעוניינים בכך.
חלק מהירוקים, במיוחד בצרפת, מסרבים לאפשרות זו בהתחשב בכך שהיא אינה עולה בקנה אחד עם העיקרון הפדרלי שלה.
במהלך הבחירות האירופיות של 2004 ו-2009, מפלגת הירוקים האירופית ניהלה קמפיין משותף למפלגות הירוקים השונות של האיחוד האירופי.
לרגל הבחירות האירופיות של 2014, הוחלט לארגן בחירות מקדימות למינוי שני ראשי רשימות משותפות.
אלו היו הבחירות המקדימות הראשונות שהיו הפתוחות לכולם בקנה מידה אירופאי.
ציבור הבוחרים של הירוקים מורכב בעיקר ממעמד הביניים בעל השכלה.
קבוצה חברתית שחיה במטרופולינים, נהנית מהגלובליזציה ולא ממקמת את עצמה מאוד בשמאל בנושאים סוציו-אקונומיים.
בפינלנד, הירוקים אף ממוקמים מימין לסוציאל-דמוקרטים.
בבחירות לפרלמנט האירופי ב-2019 זכו הירוקים להישג שיא, עם 67 מושבים והיו למשקל נגד מול הפופוליסטים המתחזקים.
ב-28 בנובמבר 2019 הכריז פרלמנט האירופי על מצב חירום אקלימי וסביבתי, וקרא למדינות האיחוד האירופי להתחייב לאפס פליטות גזי חממה עד שנת 2050. ההכרזה אושרה בהצבעה של רוב חברי הפרלמנט.
ברשימה זו, מוצגים המפלגות המרכיבות את מפלגת הברית החופשית של הירוקים האירופאים.
מפלגת הפיראטים של שוודיה בריטניה המפלגה הירוקה של אנגליה וויילס בריטניה המפלגה הלאומית הסקוטית
הברית הפסיפית (בספרדית: Alianza del Pacífico) היא התאגדות סחר בין מספר מדינות באמריקה הלטינית.
המדינות החברות בברית הן מקסיקו, פרו, צ'ילה וקולומביה.
נכון לשנת 2022, התוצר המשותף של מדינות הברית הפסיפית היה כ-2.02 טריליון דולר והיווה כ-38% מהתמ"ג של יבשת אמריקה הלטינית.
בכך הן יצרו את הכלכלה השמינית בגודלה בעולם, שריכזה 50% מהסחר של היבשת ו-45% מההשקעות הזרות ביבשת (מעל ל-70 מיליארד דולר).
נכון לשנת 2024, לארבע המדינות הללו יש אוכלוסייה של יותר מ-225 מיליון תושבים עם תמ"ג ממוצע של 18,000 דולר לנפש.
הנשיאה המכהנת של הברית היא (נכון ל-2024) נשיאת פרו דינה בולוארטה.
מטרת הארגון היא קידום סחר חופשי בין המדינות החברות בברית, כמו כן הקלת התנאים ליצירת מסחר כגון ביטול הצורך בוויזה במעבר בין המדינות ועוד.
ב-2013 הצטרפה ישראל כמשקיפה לברית.
למול ברית זו עומדות שתי בריתות נוספות באזור: ברית מרקוסור והברית הבוליברית.
הברית הבוליברית או ברית ALBA (בספרדית: Alianza Bolivariana para los Pueblos de Nuestra América) היא התאגדות סחר בין מספר מדינות באמריקה הלטינית.
אנטיגואה וברבודה, בוליביה, קובה, הרפובליקה הדומיניקנית, ניקרגואה, ונצואלה, סנט לוסיה, סנט וינסנט והגרנדינים, סורינאם (במעמד "חבר - אורח מיוחד") והאיטי (במעמד משקיף קבוע).
למול ברית זו עומדות שתי בריתות מתחרות והן: ברית מרקוסור והברית הפאסיפית.
בשנת 2009 שונה שמה של הברית לשמה הנוכחי, במקור במקום המילה ברית הופיע המילה אלטרנטיבה.
המטבע הרשמי של הברית הוא ה-SUCRE .
אקוודור הייתה חברה בברית מראשיתה, אך פרשה ב-2018.
במקור הברית הבוליברית הייתה אמצעי משותף עבור וונצואלה וקובה ליצירת חזית אחידה נגד ארצות הברית, אך מאז גדלה לכלול עוד מדינות.
כשלאיראן מעמד של מדינה משקיפה בברית.
הברית הבוליברית מאפשרת פוטנציאלית ומעשית למדינות החברות בה להמשיך ולתפקד כלכלית תוך שימור אופיים והתרחקות מהמערב והגלובליזציה.
שכן הברית מסייעת ביצירת דרכים עקיפות להמשך קיום הפעילות הכלכלית הסדירה ובכך דרכים כלכליות לשימור וייצוב המשטרים.
כמו כן היא מאפשרת למדינות החברות בה ולמדינות המיודדות עמה לקיים קשרי סחר חופשי, כמו גם להתגבר על סנקציות בינלאומיות.
במסגרת הברית הבוליברית ובחסותה הרחיבו הממשלות באופן מסיבי את התעמולה נגד ארצות הברית ובני בריתה באזור – דרך הערוץ הטלוויזיוני המשותף למדינות הברית.
זאת על-מנת לערער את הלגיטימיות של ארצות הברית, להרחיב את הסוציאליזם וליצור חלוקה מחדש של הכלכלה המקומית.
כל זאת תוך ערעור הערכים הדמוקרטיים - ליברלים והשווקים החופשיים של ארצות הברית, והחלשת הדמוקרטיה המדינית לאומיות של המדינות החברות בה; ערעור חוקות, פירוק מוסדות דמוקרטיים ופגיעה בבחירות הארציות.
לפי ג'ון פרדו הנורמה המדינית במדינות הברית הבוליברית בנויה על הקונספט של "Democradura", שילוב בין דמוקרטיה ודיקטטורה.
הברית הבוליברית מושתת על הרעיון כי בינאום חייב להתבצע דרך מדינות ופעילות ציבורית ולא דרך יחידים ושווקים פרטיים.
ולכן השוני העיקרי במודל הכלכלי של הברית הבוליברית הוא שהיא שמה דגש על חיסול הפערים החברתיים וכלכליים הקיימים בין מדינות אמריקה הלטינית השונות.
וזאת על ידי יצירת מנגנוני שיתוף-פעולה ככלי לצמצום הפערים הקיימים במדינות השונות באזור.
בשונה מההשקפה הנאו-ליברלית של מתן גישה לשווקים דרך רגולציה של מסחר, גישה המשרתת בעיקר את האינטרסים של המדינות הגדולות והמפותחות.
כפי שמחקרים רבים מעידים שיישום שיטת הגלובליזציה הנוכחיות, כמו ה-FTAA וה-WTO, לא יוצרים רמת פיתוח רצויה שיכולה להבטיח איכות חיים טובה יותר, במיוחד לא בקרב האדם הפשוט במדינות המתפתחות.
ריקרדו אלארקון, נשיא האספה הלאומית של קובה, כינה את הברית הבוליברית כערובה הטובה ביותר לגיבוש חזית אנטי-אימפריאליסטית.
כשהיא משמשת גם כהגנה מפני מדינות וגושים כלכליים שונים.
הברית הבוליברית היא האנטיתזה והתגובה לדוקטרינת מונרו ומבטאת את המאבק העתיק שבין עמי אמריקה הלטינית לאימפריאליזם.
לפי קסטרו, על מדינות אמריקה הלטינית לאחד כוחות ביצירת ישות אזורית, עם תרבות ושפה משותפות, על מנת למנוע את חלוקתה, אובדן עצמאותן וסיפוחן על ידי ארצות הברית, באמצעות מנגנונים כמו ה-FTAA וה-WTO.
הברית מהווה את הצעדים הממשיים הראשונים שנלקחו כדי ליצור את הברית הבוליברית כמכשיר להשגת חלום זה, המהווה את חזונם של סימון בוליבר וחוסה מארטי, כפי שפורשו ועוצב מחדש על ידי מנהיגי הקריביים בסוף המאה העשרים.
מטרת הקמת הברית הבוליברית הייתה לערער את ברית FTAA של ארצות הברית.
(2) לקדם הסכמי אינטגרציה לשם פיתוח תשתיות תעשייתיות וחברתיות.
במטרה לחסל את העוני וההדרה החברתית ולהבטיח תנאי חיים טובים יותר לכל תושבי מדינות אמריקה הלטינית.
(3) להתנגד למדיניות הנאו-ליברלית, ובמיוחד לניסיון של ארצות הברית ליצור אזור סחר חופשי באמריקה הלטינית.
(4) לקיים שיתוף פעולה משלים המבוסס על החוזקות של כל מדינה ומדינה, שיתוף פעולה הדדי, סולידריות וכבוד לריבונות הלאומית של כל מדינה.
מדינות הברית הבוליברית רואות בערכי בסיס אלו כניגוד מוחלט ל"אסטרטגיה האימפריאליסטית קפיטליסטית במסווה השוק החופשי", של ארצות הברית ומדינות אירופה.
שמטרתה לכפות את זכויות ההון מעל לזכויות החברתיות, פוליטיות, תרבותיות ואנושיות של מדינות שהשיגו אותן לאזרחיהן, לאורך מאות שנות מאבק.
האידאולוגיה של הברית הבוליברית משלבת מסורת ארוכה של אנטי-קולוניאליזם, לאומיות ואנטי-אמריקניזם.
זאת כדי לייצר מערכת אידאולוגית בה המדינות חיוניות למאבק על פיתוח המדינות, והמאבק נגד ההתערבויות הישירות והעקיפות של ארצות הברית ובמידה פחותה; התערבות המעצמות הקולוניאליות האירופיות הישנות.
למדינות רבות באמריקה הלטינית זו האידיליה, שכן הברית הבוליברית מספקת דרך לדמוניזציה ולהעברת האשמה על כשלי המדינה ל-"אחרים".
בנוסף הברית הבוליברית מספקת דרך ובסיס לשמירה על ריבונות ושליטת המדינות דרך תנועות דמוקרטיות המוניות; זאת בקישור פעולת המדינה להמונים.
ובכך גם מרופפת את הקשר בין ההמונים למוסדות או לחברות האזרחיות האחרות, והכי חשוב, מאפשרת למדינות שליטה על מהות והיקף ההסדרים בפועל עם גופים חוץ-מדינתיים.
בצורה זו, האידאולוגיה של הברית הבוליברית הפכה למוצלחת ביותר בקשר לביקורת המוצר ובתוך כך הייבוא והייצוא.
הברית הבוליברית התפתחה להיות ככלי פוליטי המשמש ככח חברתי, הגורם לאזרחים לתמוך ולהיות לגב לכל פעולות המדינה ומנהיגי הברית.
דבר שנועד להקל ולייצב את שלטונם ופעולות מנהיגי ונצואלה וקובה, כמנהיגי האנטי-אמריקניזם באזורם.
דיפלומטית כוח חברתי- קוראלס טוען כי ניתן לכנות את השימוש שעשה הוגו צ'אווס בכח החברתי ובהתנגדותו לארצות הברית כ"דיפלומטית כוח חברתי" שבדומה לעוצמה הרכה והקשה מאפשר לאומה למשוך בני-ברית דרך הכח שהיא מקרינה.
אולם בשונה מהעוצמה הקשה שמשדלת בני-ברית להיות כפופים אליה, והעוצמה הרכה שמושכת בני-ברית דרך האידאולוגיה או הערכים של האומה; "דיפלומטית הכוח החברתי" מושכת בעלי-ברית כי זה מעניק לממשלות גמישות בהוצאה המקומית באופן טוב יותר מכל עזרה מערבית אחרת.
בנוסף דיפלומטיה זו נועדה להסיט ביקורת חוץ פוטנציאליות, ויותר מכך יכולה לספק מגן מפני עונש חיצוני על התנהגות פזיזה בבית ובחו"ל ככלי לאיזון רך.
בשנת 2005 הוקמה רשת טלסור במסגרת הברית הבוליברית וזאת במטרה לשקף את דעותיו וכן להוות משקל נגד לרשתות שבבעלות פרטית.
ובעיקר במטרה למנוע הפצת דיווחים שיסכנו את הביטחון לאומי או יסיתו לשיבוש הסדר הציבורי.
הברית הבוליברית קידמה פרויקטים משותפים למדינות החברות בה בתחומי הנפט והאנרגיה.
רשת הטלוויזיה טלסור הוקמה כחלק מפעילויות הברית ב-2005, בתמיכה ומימון של ממשלת ונצואלה, ומימון נוסף מממשלות קובה, ניקרגואה, אורוגוואי ובוליביה, במטרה להיות "תשובה סוציאליסטית-לטינית ל-CNN".
איגוד המדינות החברות בברית יזם פרויקט בשם ("מבצע נס") להענקת טיפולי רפואת עיניים בחינם, כולל ניתוחי קטרקט.
בשנת 2005 הרחיבה קובה את התשתיות הרפואיות במדינה, והחלה להעניק טיפול לחולים מ-20 מדינות באמריקה הלטינית.
לאחר מכן התרחבה התוכנית גם לאסיה ואפריקה.
רוב המדינות המשתתפות בתוכנית מקימות מרכזים רפואיים מקומיים המעניקים טיפולי עיניים בחינם.
משנת 2004 עד 2019 טופלו מעל ל-4 מיליון בני אדם מ-34 מדינות באמצעות הפרויקט.
הברית הלאומית (בלטבית: ) היא מפלגת ימין פוליטי בלטביה.
עם 17 מושבים בפרלמנט הלטבי "סאֵימה" היא המפלגה הרביעית בגודלה.
המפלגה היא שילוב של שמרנות, לאומיות לטבית, אירוסקפטיות ועקרונות כלכלה ליברלית.
המפלגה נוסדה ב-2010 כברית בחירות בין מפלגת "הכל בשביל לטביה!" ומפלגת "למען המולדת והחופש" לאחר שסורבו להיכנס למפלגת האחדות.
הברית הרופפת הפכה למפלגה יחידה ב-23 ביולי 2011. ב-2010, כחלק מהממשלה היוצאת היא הייתה מעורבת במשא ומתן לאחר הבחירות לחידוש הקואליציה, אך הוטל עליה וטו על ידי "חברה לשינוי פוליטי".
במאי 2011 תמכה המפלגה בבחירתו מחדש של ואלדיס זאטלרס לנשיאות לטביה באותה שנה.
בבחירות לפרלמנט 2011 זכתה הברית הלאומית בארבעה עשר מושבים - עלייה של שישה לעומת הבחירות בשנה הקודמת - מה שהפך אותה למפלגה הרביעית בגודלה.
לאחר משא ומתן נרחב במטרה למנוע מכוחות התומכים בקרמלין להשיג מושבים בממשלה, היא הצטרפה לממשלת מרכז-ימין עם מפלגת האחדות ומפלגת הרפורמה של זאטלרס, עם שני שרים :גאידיס ברזינש בתור שר המשפטים וז'אנטה יאונזמה-גרנדה בתור שרת התרבות .
ב-23 באוגוסט 2013, "הכל בשביל לטביה!", האגף של הברית הלאומית חתם על הצהרת באוסקה יחד עם מפלגת העם השמרנית של אסטוניה והאיחוד הלאומי הליטאי הקוראת להתעוררות לאומית חדשה של המדינות הבלטיות ולהזהיר מפני איומים הנשקפים מהמרקסיזם התרבותי, "רב- תרבותיות פוסט -מודרניסטית", " ליברליזם הרסני " ואימפריאליזם רוסי .
תקופת המיזוג של שתי המפלגות המייסדות הסתיימה בקונגרס השלישי של הברית הלאומית ב-7 בדצמבר 2013, ולבסוף נוצרה מפלגה יחידה אחת.
באוקטובר 2014, בבחירות לסאימה, המפלגה השיגה 17 מושבים בפרלמנט, ונכנסה לקואליציית מרכז-ימין, יחד עם מפלגת האחדות ואיחוד הירוקים והחקלאים תחת ראש הממשלה לאימדוטה סטראויומה .
המפלגה הצליחה לכלול מספר נקודות חשובות בהצהרת הממשלה והאמנה הקואליציונית:
להתחיל בלטביזציה הדרגתית של מערכת החינוך הדו-לשונית החל מ-2018
הגבלה של תוכנית הסחר בהיתרי שהייה שהוקמה בשנת 2010
להגביר את תמיכת המדינה לערכי המשפחה ולתוכנית הדמוגרפיה
ליצור זהות לאומית, שפה ותרבות לטבית בעדיפות כפי שהיא מוגדרת בחוקת לטביה
פתיחת שוק הגז הטבעי במטרה לסיים את המונופול של גזפרום בשוק האנרגיה הלטבי
זכות וטו על כל החלטה שעלולה להחליש את עמדות השפה הלטבית
לאחר הבחירות לפרלמנט ב-2018, נוצר פרלמנט תלוי מכיוון שלאף מפלגה או קואליציה לא היה רוב.
לאחר משא ומתן שנמשך שלושה חודשים, ב-7 בינואר 2019, הנשיא ריימונדס ויוניס הטיל על ארטורס קרישיאניס קרינש את המשימה להרכבת הממשלה בעקבות כישלונותיהם של המועמדים הקודמים.
קאריש נכנס לתפקידו כראש ממשלה ב-23 בינואר 2019, והוביל קואליציית מרכז-ימין רחבה של חמש מפלגות שמרניות וליברליות הכוללת את הברית הלאומית, השמרנים, פיתוח/עבור!
הברית הלאומית נחשבת למפלגה הימנית ביותר בלטביה, במצעה מפרטת הברית הלאומית את סדרי העדיפויות המרכזיים שלה כהגנה על השפה, התרבות והמורשת הלטבית.
המפלגה מתנגדת באופן פעיל להגירה - הן תוכנית מכירת היתרי השהייה והן שיטת מכסות הפליטים של האיחוד האירופי, תוך שימת דגש על המספר הגדול ממילא של מתנחלים רוסים מתקופת ברית המועצות בלטביה.
היא השווה בין תומכי ההגירה המודרניים למשתפי פעולה, שתמכו בהגירה ההמונית המתוכננת תחת הכיבוש הסובייטי .
המפלגה הייתה היחידה מבין השותפות הקואליציוניות המובילות שסירבה לחלוטין הן לשיטת מכסות הפליטים, והן לקבלה מרצון של פליטים.
באוגוסט 2015, המפלגה השתתפה בארגון העצרת המסיבית נגד ההגירה בריגה.
עמדה זו נגד ההגירה הודגשה בדיונים השנתיים בנושאי חוץ בסאימה וגם נגד מדיניות ההגירה הליברלית והתקינות הפוליטית באיחוד האירופי.
בשנת 2021 הגישה המפלגה לסיימה הצעת חוק בדבר תיקון לחוקה, אשר מתכוונת להגדיר בקפדנות את מושג המשפחה כאיחוד של גבר ואישה.
המפלגה רוצה להשתתף במה שהיא מכנה "המרחב הגאופוליטי המערבי".
היא תומכת בחברות לטבית בנאט"ו .
בעקבות הברקזיט, הברית הלאומית הצהירה כי יש לכבד את החלטת בריטניה והמדינה צריכה להישאר בעלת ברית חשובה של אירופה ולטביה, וכי אסור לאיחוד האירופי להגיב נגד בריטניה ובמקום זאת להמשיך בהסכם סחר חופשי עם בריטניה.
הברית הפלמית החדשה (בהולנדית: Nieuw-Vlaamse Alliantie, באנגלית: New Flemish Alliance) היא מפלגת מרכז-ימין לאומית שמרנית בבלגיה שנוסדה בשנת 2001. המפלגה מזהה עצמה כדוגלת בבדלנות פלמית ושואפת בדרכי שלום להינתקות מחוז פלנדריה של דוברי ההולנדית (הפלמים) מהאזור של דוברי הצרפתית (הוולונים) בולוניה.
מנהיג המפלגה הראשון, משנת 2001 היה חירט בורז'ואה.
משנת 2004 הנהיג את המפלגה בארט דה-ובר.
מאז היווסדה היא בעלייה מתמדת כאשר בבחירות של 2014 הצליחה לטפס עד המקום הראשון, עם 20.32% מהקולות וכ-33 מושבים בפרלמנט.
בשנת 2019 בבחירות לפרלמנט האירופי המפלגה זכתה ב-3 מקומות (אסיטה קנקו היא בין נציגי המפלגה).
הברית הלאומית האוקראינית (באוקראינית: Український Національний Союз) היא תנועת ימין קיצונית נאו-נאצית באוקראינה.
מפלגה פוליטית נוסדה בשנת 2013.