tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה זו פותחו מספר מכונות בעלות יכולות יחסית גדולות, שכן בתחילת התקופה לא היה קיים דבר שדומה למחשב המודרני, למעט תוכניותיו הגנוזות של צ'ארלס בבג' והגיגיהם המתמטיים של אלן טיורינג ואחרים.
אך בסוף התקופה, התקנים כמו ה־EDSAC נבנו, ומוסכם שהם היו מחשבים דיגיטליים לכל דבר.
לא קל להצביע על אחד המחשבים בסדרה כ"מחשב הראשון" משום שקיימות דקויות שמחייבות זהירות.
המאמר של אלן טיורינג מ־1936 הוכח כרב השפעה בתחום מדעי המחשב והמחשוב בשני אופנים.
המטרה של המאמר הייתה להוכיח באופן פשוט שקיימות בעיות (כמו בעיית העצירה) שלא יכולות להיפתר באמצעות תהליכים ממוכנים (כמו אלו של מחשב).
אולם, באמצעות ההוכחה, טיורינג הצליח לספק הגדרה למחשב האוניברסלי: מבנה הקרוי מכונת טיורינג – התקן תאורטי לחלוטין שהומצא כדי להפוך את רעיון ההרצה של אלגוריתמים לפורמלי.
בכך טיורינג החליף את השפה האוניברסלית של קורט גדל אשר התבססה על אריתמטיקה.
מחשבים מודרניים מוגדרים כבעלי שלמות טיורינג (כלומר, בעלי יכולת הרצת אלגוריתמים הדומה למכונת טיורינג אוניברסלית), למעט הזיכרון הסופי שלהם.
תכונת השלמות של טיורינג שהיא תאורטית בעיקרה היא עדיין כברת דרך עד להתקן חישוב אוניברסלי.
כדי שמחשב יוכל לבצע מטלות מגוונות, דרושה דרך נוחה להכניס תוכניות חדשות למחשב למשל בדמות הסרט המנוקב.
כדי לאפשר ביצועים מגוונים ככל האפשר, ארכיטקטורת פון נוימן עושה שימוש באותו זיכרון כדי לאחסן גם את התוכניות וגם את הנתונים.
בזמננו, כמעט כל המחשבים עושים שימוש בארכיטקטורה זו (או בגרסה אחרת שלה).
היו שלושה מסלולים מקבילים של התפתחות המחשב בתקופת מלחמת העולם השנייה.
שניים מהמסלולים או שנשמרו בכוונה תחילה בחשאיות או שהתעלמו מהם באופן גורף.
המסלול הראשון מבין השניים היה המסלול הגרמני – עבודתו של קונראד צוזה.
עבודה זו לא השפיעה על ההתפתחויות בבריטניה ובארצות הברית.
המסלול השני היה הפיתוח הסודי של מחשב הקולוסוס בבריטניה.
מידת השפעתו קשה להערכה, כיוון שדבר קיומו נשמר בסוד שנים רבות.
לאחר המלחמה שתפו פעולה חוקרים בריטים ואמריקאים על מנת לאפשר בניית התקן מחשוב מעשי.
סדרת Z-series של קונראד צוזה
בעודו עובד בבידוד יחסי בגרמניה הנאצית, החל קונראד צוזה לבנות ב־1936 סדרה ראשונה של מחשבים בעלי זיכרון ואפשרות תכנותית מוגבלת.
מחשב ה־Z1 פרי פיתוחו של צוזה היה מכני לחלוטין ואפילו בינארי אך מעולם לא עבד באופן מהימן בשל בעיה בדיוק בעת יצור הרכיבים המכניים.
פיתוחו הבא של צוזה מחשב ה־Z3 הסתיים ב־1941. המחשב היה מבוסס על תמסורות טלפון ועבד באופן משביע רצון.
בכך הפך ה-Z3 למחשב הראשון שנשלט באמצעות תוכנית מחשב.
במובנים רבים הוא היה דומה למחשבים מודרניים והכיל יכולות חדשניות רבות שאחת מהן הייתה השימוש במספרי נקודה צפה.
המשמעות של החלפת השיטה הדצימלית הקשה למימוש, שבה עשה בבג' שימוש, בשיטה הבינארית הפשוטה יותר, הייתה שהמחשב של צוזה היה קל יותר לבנייה ואף אמין יותר ביחס לטכנולוגיה של התקופה.
ההערכה הרווחת היא שבכך טמון ההסבר להצלחה שנחל צוזה היכן שבבג' כשל.
תוכניות מחשב הוזנו ל־Z3 על גבי סרט מנוקב.
לא היו קפיצות מותנות במחשב, אולם למרות זאת, בשנות ה־90 הוכח באופן תאורטי שה־Z3 יכול לממש מכונת טיורינג אוניברסלית.
בשנת 1936 חזה צוזה שפקודות המכונה יאוחסנו באותו מקום שבו מאוחסנים הנתונים.
תובנה זו הייתה מפתח למה שלימים יכונה ארכיטקטורת פון נוימן.
צוזה טען ב־1945 שתכנן את שפת התכנות הראשונה (פלנקלקול), אולם הדבר לא פורסם רשמית עד לשנת 1971. בשנת 2000, כחמש שנים לאחר מותו של צוזה מומשה השפה לראשונה על ידי האוניברסיטה החופשית של ברלין.
הדגם הראשון של מחשב ה־Z3 של צוזה הושמד ב־1944, במהלך הפצצות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
עבודתו נשארה עלומה עבור מהנדסים בבריטניה וארצות הברית עד לתקופה מאוחרת יותר.
ב־1937 חיבר קלוד שנון את עבודת התזה לתואר השני שלו ב־MIT.
בתזה זו הוא מימש לראשונה אלגברה בוליאנית באמצעות ממסרים חשמליים ומתגים.
עבודת התזה של שנון יסדה למעשה את התכן הספרתי (תכן לוגי).
בנובמבר 1937, ג'ורג' סטיביטס, שעבד אז במעבדות בל, השלים את פיתוחו של מחשב מבוסס ממסרים אותו כינה Model K.
המחשב ביצע חישובים באמצעות חיבור בינארי.
מעבדות בל החליטו להעמידו בראש קבוצת מחקר ב־1938 וב־1940 הוציאו את מחשבון המספרים המרוכבים שהיה מסוגל לבצע חישובים במספרים מרוכבים.
בהדגמה בכנס של האגודה האמריקאית למתמטיקה בדארטמות' קולג' ב־11 בספטמבר 1940, הדגים סטיביטס שליחת פקודות מרוחקות לחישוב מספרים מרוכבים על גבי תשתית קווי טלפון.
זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה שנעשה שימוש מרוחק במכונת חישוב.
ב־1938 ג'ון וינסנט אטנסוף וכן קליפורד ברי מאוניברסיטת המדינה של איווה בארצות הברית פיתחו מחשב הקרוי מחשב אטנסוף–ברי.
מחשב זה היה מחשב אלקטרוני שייעודו היה לאפשר פתרון מערכות של משוואות ליניאריות.
התכן כלל 300 שפופרות ריק למטרת מהירות גבוהה וכן קבלים שנועדו לצורכי הזיכרון.
המחשב אמנם לא היה בר תכנות אולם היה המחשב המודרני הראשון במובנים אחרים ומשום שעשה שימוש במתמטיקה בינארית ובמעגלים חשמליים.
ב־1939 החלו ב־IBM לפתח את ההרווארד סימן 1. היה זה מחשבון אלקטרו־מכני רב תכליתי שנבנה במימון ובתמיכה טכנית של IBM תחת הנחייתו של המתמטיקאי הווארד איקן מאוניברסיטת הרווארד.
התכן של המחשבון הושפע מהמנוע האנליטי של בבג' ועשה שימוש בגלגלי שיניים, במתגים ובממסרים אלקטרומגנטיים.
המחשבון היה בר־תכנות באמצעות סרט ניקוב וכלל מספר יחידות חישוב מקביליות.
גרסאות מאוחרות יותר כללו מספר ראשי קריאה שמותגו כתלות בתנאי לוגי.
המכונה הזו לא הייתה בעלת שלמות טיורינג.
המכונה הועברה להרווארד שם החלה לפעול במאי 1944.
במהלך מלחמת העולם השנייה השיגו הבריטים בבלצ'לי פארק מספר הצלחות באתגר פיצוח התקשורת הצבאית המוצפנת של הגרמנים.
מכונת ההצפנה של הגרמנים, "אניגמה", הותקפה בסיוע של מכונות אלקטרו־מכניות אשר כונו "בומבס".
מכונת ה"בומב", שפותחה על ידי אלן טיורינג וגורדון ולצ'מן בהתבסס על הבומבה הפולנית מ־1938, חיפשה את אופן האתחול של האניגמה על ידי ביצוע שרשראות היקשים לוגיים, אשר מומשו באופן חשמלי.
רוב אפשרויות האתחול הובילו לסתירה והאפשרויות המועטות הנותרות נבדקו ידנית.
הגרמנים פיתחו מספר מערכות הצפנה נוספות מלבד האניגמה.
מכונת לורנץ שימשה להצפנת התקשורת הצבאית של הדרג הנאצי הבכיר.
היירוטים הראשונים של הודעות הלורנץ החלו ב־1941. כתרומה למתקפה על הלורנץ פרופסור מקס נוימן ועמיתיו תכננו את הקולוסוס.
הקולוסוס נבנה תוך 11 חודשים על ידי טומי פלוורס ועמיתיו בתחנת המחקר של הדואר ששכנה בדוליס היל בלונדון.
עם סיום בנייתה נשלחה המכונה לבלצ'לי פארק.
הקולוסוס היה התקן המחשוב הראשון שהיה כולו אלקטרוני.
הקולוסוס כלל מספר רב של שפופרות.
סרט נייר שניתן היה לשנותו כדי לבצע פעולות לוגיות מגוונות שימש לקולוסוס כאמצעי קלט.
אולם הקולוסוס לא היה בעל שלמות טיורינג.
עד שנות ה־70 נשמרו פרטי קיומם, מפרטם והשימוש שנעשה בהם כסוד.
וינסטון צ'רצ'יל הורה בסוף המלחמה להשמידם וזו הסיבה שמכונות אלו לא נכללו ברבים מהניסיונות לתאר את ההיסטוריה של המחשוב.
דגם קולוסוס משוחזר נמצא כיום בתצוגה בבלצ'לי פארק.
האניאק היה מחשב שנבנה בארצות הברית ונחשב למחשב האלקטרוני הרב תכליתי הראשון.
האניאק נחשב כמנוף רב חשיבות בדרך לפיתוח המחשב המודרני גם בשל יתרון המהירות שהוא הציג וגם בשל פוטנציאל המזעור שהיה גלום בו.
המחשב נבנה תחת הנחייתו של ג'ון מוקלי וג'ון פרספר אקרט והיה מהיר פי 1,000 ממחשבים בני זמנו.
הפיתוח והבנייה של האניאק נמשכו מ־1943 עד 1945. כאשר הוצגה הצעת הפיתוח של האניאק, חוקרים רבים סברו שאלפי השפופרות העדינות ישרפו באופן תדיר ומכאן הסיקו שאם האניאק יהיה כל הזמן בתיקונים הרי שבמהרה יהפוך לחסר תועלת.
מעלתו של המחשב הייתה יכולתו לבצע עד 1,000 פעולות בשנייה ברצף ולמשך פרק זמן של שעות בין תקלות.
האניאק היה בעל שלמות טיורינג.
תוכנית שהורצה על האניאק הוגדרה באמצעות המצבים של הכבלים והמתגים של המכונה.
דבר זה היה נעדר כל חן ביחס למכונות האלקטרוניות שנגזרו מהאניאק.
שיפורים מסוימים שהוכנסו ב־1948 אפשרו ביצוע של אוסף תוכניות השמורות בטבלת זיכרון.
כך במקום שתכנות יהיה משימה חד פעמית הוא נהיה יותר סיסטמטי.
הרעיונות שפותחו על ידי אקרט ומוקלי ושנגזרו מההכרה במגבלות האניאק, אומצו על ידי ג'ון פון נוימן.
תוך שימוש באותם רעיונות כתב פון נוימן טיוטת דו"ח ראשונה על ה-EDVAC שם הציג מחשב שבו התוכניות והנתונים אוחסנו שניהם באזור אחוד יחיד.
התכנון הבסיסי של המחשב, שנודע כארכיטקטורת פון נוימן, ישמש לאחר מכן כבסיס לפיתוח מחשבים דיגיטליים רב תכליתיים גמישים באמת.
מכונות פון נוימן: דור ראשון
ארכיטקטורת פון נוימן הראשונה שעבדה הייתה ה־Baby ונבנתה באוניברסיטת מנצ'סטר בשנת 1948. שנה מאוחר יותר נבנה שם מחשב מנצ'סטר סימן 1 שתפקד כמערכת שלמה.
הזיכרון של ה־"סימן 1" הורכב משפופרות ויליאמס ומתוף מגנטי.
בנוסף הכיל המחשב רגיסטרי אינדקס.
מחשב שהתחרה על התואר "המחשב הראשון בעל יכולת אחסון תוכניות ספרתיות" היה ה־EDSAC שתוכנן ונבנה באוניברסיטת קיימברידג'.
ההשראה לתכנון ה־EDSAC הגיעה מתוכניות ה־EDVAC שהיה העוקב למחשב ה־ENIAC.
בעוד שה־ENIAC עשה שימוש בעיבוד מקבילי, ה־EDVAC השתמש במעבד יחיד.
השימוש במעבד יחיד היה פשוט יותר ופתרון זה היה הראשון שנבחן כשרצו למזער או להגדיל את האמינות.
המחשב האוניברסלי, בר התכנות, הראשון באירופה נוצר על ידי קבוצה של מדענים תחת פיקוחו של סרגיי אלקסייביץ' לבדב מהמכון לאלקטרוניקה של קייב שבברית המועצות (כיום אוקראינה).
שם המחשב היה MESM ונהיה פעיל בשנת 1950. היו למחשב כ־6,000 שפופרות ריק לערך והוא צרך כ־25 קילוואט.
הוא יכול היה לבצע בערך 3,000 פעולות בשנייה.
ה־CSIRAC היה מחשב אוסטרלי שהריץ את תוכנית הבדיקה הראשונה שלו בשנת 1949.
באוקטובר 1947, החליטה חברת הקייטרינג הבריטית J.Lyons & Company, שהייתה ידועה בחנויות התה שלה, לעזור לקדם את פיתוח המחשבים במסגרת ניסיון החברה להתייעל.
עד 1951 מחשב ה־LEO I היה נכנס לפעולה והריץ לראשונה בעולם מטלה משרדית יומיומית.
המחשב של אוניברסיטת מנצ'סטר הפך לאבטיפוס עבור הפרנטי סימן 1. מחשב ה־Ferranti סופק לאוניברסיטה בפברואר, 1951. בין 1951 ל־1957 נמכרו לפחות 9 מכונות נוספות.
ביוני 1951, הגיע ללשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית מחשב חדש בשם UNIVAC I.
מחשב זה יוצר על ידי חברת רמינגטון ראנד.
החברה הצליחה למכור כ־46 מכונות ביותר ממיליון דולר לכל מכונה.
UNIVAC היה למעשה המחשב הראשון שיוצר בייצור סדרתי.
המחשב השתמש ב־5,200 שפופרות ריק וצרך הספק של 125 קילו וואט.
הוא עשה שימוש בקו השהיה מכספית לצורך אחסון כ־1,000 מילים שכל אחת באורך 11 ספרות עשרוניות בתוספת סימן.
בניגוד למחשבי IBM הוא לא צויד בקורא כרטיסי ניקוב אלא ביכולת לקרוא קלט של סרט מגנטי ממתכת.
בכך הוא איבד את התאימות עם מצבורי נתונים מסחריים.
מחשבים אחרים באותה תקופה עשו שימוש בסרטי ניקוב בעלי מהירות גבוהה וסרטים מגנטיים לצורכי קלט ופלט.
בנובמבר 1951, החלה חברת J.Lyons לבצע הערכות שבועיות של מאפיות באמצעות ה־LEO.
זו הייתה האפליקציה העסקית הראשונה שהורצה על מחשב בעל יכולת לאחסן תוכניות.
ב־1952, השיקה IBM את ה־IBM 701 שהיה מחשב אלקטרוני לעיבוד נתונים.
מוצר נוסף בסדרת ה־700/7000 של IBM היה ה־IBM 704, שהושק ב-1954. המחשב עשה שימוש בזיכרון בעל ליבה מגנטית שהפך לסטנדרטי במכונות גדולות.
שפת התכנות הרב תכליתית הגבוהה הראשונה פורטרן פותחה גם כן ב־IBM עבור ה־704 בין השנים 1955 ל־1956 והופצה ב־1957. (שפת התכנות הגבוהה Plankalkül שתוכננה על ידי קונראד זוס ב־1945 לא מומשה עד אותו זמן).
IBM השיקה מחשב קטן וזול יותר ב־1954. ה־IBM 650 שקל מעל 900 ק"ג, כאשר ספק הכוח הצמוד שקל 1,350 ק"ג ושניהם הוחזקו בשני תאים נפרדים.
מחירו היה חצי מיליון דולר.
בשנת 1955, המציא מוריס וינסנט וילקס את המיקרו־תכנות שישמש מאוחר יותר ביחידות ה־CPU והנקודה הצפה של מחשבי מיינפריים ומחשבי IBM System/360. "מיקרו־תכנות" מאפשר לסט הפקודות הבסיסי להיות מוגדר או מורחב באמצעות תוכניות מובנות (כיום תוכניות אלו מכונות לעיתים Firmware (קושחה) או מיקרו־קוד ולפעמים גם מילי־קוד).
בשנת 1956, מכרה IBM את מערכת המחשב הראשונה המבוססת דיסקים מגנטיים.
הוא עשה שימוש ב־5 דיסקים ממתכת בגודל 24 אינץ' בעלי 100 רצועות בכל צד.
נפח האחסון האפשרי היה 5 מגה־בייטים.
המחיר של כל מגה־בייט היה 10,000 דולר.
(לצורך השוואה בשנת 2006, כל מגה־בייט של דיסק מגנטי קשיח עולה פחות מעשירית הסנט).
הצעד הבא היה המצאת הטרנזיסטור ב־1947. הטרנזיסטור הקטן והאמין החליף את השפופרות שהתאפיינו בשבריריות וצריכת הספק גבוהה.
מחשבי טרנזיסטורים נקראים לרוב 'דור שני' והיו נפוצים בשנות ה־50 המאוחרות ושנות ה־60 המוקדמות.
באמצעות שימוש בטרנזיסטורים ומעגלים מודפסים הושגה הפחתה בממדים ובצריכת ההספק וכן הוגדלה האמינות.
לדוגמה, ה־IBM 1620, שהחליף את ה־IBM 650, היה בממדים של שולחן כתיבה משרדי.
מחשבי דור שני היו עדיין יקרים ונעשה בהם שימוש בעיקר באוניברסיטאות, ממשלות ותאגידים גדולים.
סטון היה מחשב ראשון בעל לוגיקה טרינארית שפותח ב־1958 בברית המועצות.
בשנת 1959, IBM שווקה מיינפריים מבוסס טרנזיסטורים מדגם IBM 7090 וכן מחשב רב תכליתי IBM 1401. IBM שווקה 12,000 יחידות של ה־IBM 1401 וכך הפך דגם זה למחשב המוצלח ביותר עד לאותה תקופה.
המחשב התאפיין בזיכרון מגנטי של 4000 תווים (שמאוחר יותר הורחב ל־16,000 תווים).
הרבה היבטים של התכן של דגם זה התבססו על התשוקה להחליף מכונות מבוססות כרטיסי ניקוב שעדיין היו בשימוש.
בשנת 1960, חברת DEC השיקה את המחשב הראשון שלה ה־PDP-1, שיועד לצורכי מחקר ולשימוש של צוותים טכניים במעבדות.
בשנת 1961 חברת Burroughs השיקה את ה־B5000 שהיה המחשב הראשון בעל שני מעבדים וזיכרון וירטואלי.
תכונות ייחודיות אחרות של המחשב היו ארכיטקטורת מחסנית, מיעון כתובות מבוסס תיאור ויכולת תכנות ללא שימוש בשפת אסמבלי.
בשנת 1964, הכריזה IBM על סדרת IBM System/360, ששווקה בצירופים שונים של מהירות, קיבולת ומחיר.
בסדרה זו נעשה לראשונה שימוש מסחרי במיקרוקוד ובסט פקודות רחב שנועד לאפשר עיבוד לא רק של טיפוסי נתונים אריתמטיים.
המחלקה לסטטיסטיקה של השלטון הבריטי בארץ ישראל הייתה זקוקה בשנות ה־30 לאמצעי לביצוע חישובים.
לצורך כך הובאו לארץ מכונות החישוב הראשונות והותקנו בה.
בשלב מסוים, לאחר קום המדינה, הועברו מכונות החישוב אל הקריה בתל אביב לשימוש מחלקה צה"לית חדשה בשם "מרכז המיכון והסטטיסטיקה" (ממ"ס).
בנק לאומי שנקרא לפני קום המדינה בנק אנגלו־פלשתינה החל בשנת 1935 לעשות שימוש במכונות מתוצרת חברת NCR.
בשנת 1939 רכשה חברת החשמל מכונות חישוב לניהול חשבונות הצרכנים.
לאחר קום המדינה סייעו מכונות החישוב לנהל את מרשם האוכלוסין בישראל.
גם רכבת ישראל, הסוכנות היהודית ומשרד הטלפונים עשו שימוש במכונות חישוב.
המחשבים האלקטרוניים הראשונים הופיעו בישראל בשנת 1954. באותה שנה נבנה המחשב האלקטרוני הראשון בישראל במכון ויצמן, בשם ויצק, על ידי צוות בניהולו של ג'רלד אסתרין.
באותה שנה הוקמה יחידת המחשוב הממשלתית.
בהמשך נבנו במכון ויצמן מחשבי סדרת גולם.
בשנת 1961 הוכנס לשירות בצה"ל מחשב חדש בשם פילקו 211. לצורך הפעלתו ותחזוקתו, הוקם שנתיים קודם לכן מרכז המחשבים והרישום הממוכן (ממר"ם).
מחשב גדול ממדים זה עשה שימוש בכרטיסי ניקוב לקלט־פלט ובסרטים מגנטיים לאחסון נתונים.
בשנים הבאות נוספו אל המחשב מחשבי IBM System/360. גם מחשבים אלו היו גדולים ואוכסנו באולמות ייעודיים.
מגמת השימוש ההמוני הגובר במחשבים התחזקה כאשר נכנסו מחשבי "הדור השלישי" לשוק.
מחשבים אלו הסתמכו על המצאת המעגל המשולב על ידי ג'ק קילבי אולם מחשבי ה־IBM System/360 השתמשו במעגלים היברידיים.
המעגל המשולב הראשון יוצר בספטמבר 1958 אולם מחשבים שעשו בו שימוש לא החלו להופיע עד 1963. חלק מהשימושים המוקדמים שנעשו במעגלים היו במערכות משובצות.
מערכות אלה היו בשימוש נרחב של סוכנות נאס"א עבור מחשב ההנחיה של החללית אפולו וכן בשימוש הצבא בטיל בין יבשתי מדגם LGM-30 מיניטמן.
בעוד שמחשבי מיינפריים כמו ה־System/360 הגבירו את יכולות האחסון של המחשב ויכולות העיבוד שלו, המעגל המשולב גם אפשר לפתח מחשבים קטנים בהרבה.
המיני־מחשב נחשב לפיתוח חשוב בשנות ה־60 וה־70 של המאה ה־20. הוא הביא את כוח המחשוב ליותר אנשים, לא רק בשל גודלו הפיזי אלא בשל גידול במספר יצרני המחשבים.
חברת DEC הפכה לחברה השנייה בחשיבותה אחרי IBM עם מחשבי ה־PDP וה־VAX.
חומרה זולה וקטנה יותר הובילה לפיתוח מערכות הפעלה חדשות וחשובות כמו VMS ו־UNIX.
אינטגרציה רחבת היקף של מעגלים הובילה לפיתוח של יחידות עיבוד מזעריות.
דוגמה מוקדמת לכך הוא המעבד שהותקן במטוס F-14 של הצי האמריקאי ותפקידו היה לנתח נתוני טיסה.
המעבד פותח על ידי סטיב גלר, ריי הולט וצוות פיתוח מחברת AiResearch ו־American Microsystems.
בשנת 1966, חברת HP נכנסה לעסקי המחשבים הרב תכליתיים עם הדגם HP-2116 והציעה כוח מחשוב חסר תקדים שקודם לכן היה קיים רק במחשבים גדולים בהרבה.
המחשב תמך במגוון רחב של שפות, בהן BASIC, ALGOL וכן FORTRAN.
בשנת 1969, חברת Data General יצרה 50,000 מחשבי Nova (נוֹבָה) במחיר 8,000 דולר ליחידה.
הנובה הייתה המיני מחשב הראשון שעשה שימוש בארכיטקטורת 16 סיביות.
מחשב זה הוביל מגמה שהסתמנה לעשות שימוש ברוחב של מילה שהיא כפולה של בית.
מחשב זה היה הראשון שהשתמש במעגלים משולבים בגודל בינוני (MSI) של חברת Fairchild Semiconductor.
מודלים עוקבים השתמש במעגלים משולבים גדולים (LSI).
המעבד כולו היה בנוי על גבי מעגל מודפס בגודל 15 אינץ'.
מכונת הכתיבה הטלוויזיונית שתוכננה על ידי דון לנקסטר, אפשרה בשנת 1973, לראשונה להציג מידע של אותיות על גבי מסך טלוויזיה רגיל.
המכונה השתמשה ברכיבים אלקטרוניים שעלותם הייתה 120 דולר כפי שתואר בגיליון ספטמבר 1973 של כתב העת " Radio Electronics".
התכנון המקורי כלל שני לוחות זיכרון וסיפק יכולת לייצר ולאחסן 512 תווים כ-16 שורות של 32 תווים.
קלטת בת 90 דקות סיפקה יכולת אחסון עבור 100 עמודי טקסט בקירוב.
התכנון השתמש בחומרה מינימלית כדי לתזמן את האותות השונים שנדרשו ליצירת אות הטלוויזיה.
קלייב סינקלייר השתמש מאוחר יותר בגישה דומה במחשב Sinclair ZX80 האגדי שפיתח.
מחשבי הדור הרביעי נשענו על המצאת המיקרו־מעבד על ידי מרסיאן הוף.
בניגוד למיני־מחשבים של הדור השלישי, שהיו למעשה גרסאות מוקטנות של מחשבי מיינפריים, היו מחשבי הדור הרביעי שונים.
מחשבים אלו פנו לשוק אחר לחלוטין.
בתחילת הדרך לא היוו מחשבים אלו תחרות למחשבי הדור השלישי שכן מהירותם הייתה נמוכה ויכולתם החישובית מוגבלת.
אף על פי שמאז שנות ה־70 המשיכו כוח החישוב ונפח האחסון לגדול במהירות, הרי שהטכנולוגיה מבוססת שבבי ה־VLSI לא השתנתה.
זו הסיבה שהמחשבים כפי שאנו מכירים אותם כיום עדיין שייכים למחשבי הדור הרביעי.
ב־15 בנובמבר 1971 הכריזה חברת אינטל על המיקרו־מעבד המסחרי הראשון, ה־4004.
המעבד פותח עבור חברת מחשבונים יפנית, Busicom, כחלופה למעגלים.
באמצעות מיקרו־מעבד רוכזו רוב יכולות העיבוד של המחשב על גבי שבב יחיד.
בשילוב עם ה־RAM המיקרו־מעבד אפשר למחשבי הדור הרביעי להיות קטנים יותר וחזקים יותר.
ה־4004 היה מסוגל לבצע 60,000 פקודות בשנייה ומאז המעבדים רק ממשיכים להגדיל את מהירות המחשבים.
מחשבי העל גם כן עשו שימוש בטכנולוגיית המעגל המשולב והדבר הקנה להם עוצמה אדירה.
בשנת 1976 פותח ה־Cray-1 על ידי סימור קריי שב־1972 הקים חברה בבעלותו.
המעבד של הקריי היה מורכב ברובו ממעגלים משולבים.
הקריי לא רק התאפיין בעיצובו בצורת פרסה – במאמץ להאיץ את העיבוד על ידי קיצור מסלולי המעגלים – אלא הוא גם היה מחשב העל הראשון שהפך את העיבוד הווקטורי למעשי.
עיבוד וקטורי משתמש בפקודה אחת כדי לבצע את אותה פעולה על מספרים רבים.
מאז הקריי, עיבוד וקטורי נהיה מקובל במחשבי על.
ה־Cray-1 היה מסוגל לבצע 150 מיליון פעולות נקודה צפה בשנייה.
85 מחשבים כאלה בעלות של 5 מיליון דולר ליחידה שווקו.
שנות ה־70: תקופת המחשב הביתי
ב־1970 פיתחה חברת דטה פוינט מסוף המבוסס על מעבד לוח, בשם Datapoint 2200. מייסדי דטה פוינט נוהגים לטעון שזהו ההתקן המוקדם ביותר שיש בו חותם כלשהו למחשב האישי המודרני.
לכתר דומה טוען גם המחשב, או "מכונת חישוב ניתנת לתכנות" Hewlett-Packard 9100A משנת 1968. גם מחשב זה, כמו המסוף של דטה פוינט מ־1970, לא הוצג כמחשב לשימוש אישי, וגם מחירו לא התאים לצריכה פרטית.
המסוף יוצר על ידי חברת CTC בשנת 1970. למרות הטענה הזו, ואף על פי שטכנית המסוף אכן היה "מחשב", בפועל המסוף לא הוצג ולא שווק כ"מחשב", חברת דטה פוינט לא סיפקה למשתמשים תוכנה לשימוש כללי, ומחירו של המסוף מיקם אותו מעבר למה שנחשב בדרך כלל "מחשב אישי".
המעבד של המערכת נבנה ממגוון של רכיבים בדידים, והחברה חתמה על חוזים עם חברות אינטל וטקסס אינסטרומנטס לפתח שבבים שיממשו את המעבד.
שתי החברות פיתחו שבבים כאלו.
השבב של טקסס מעולם לא הגיע לייצור מסחרי, עקב קשיים בתהליך, והשבב של אינטל אחר את לוח הזמנים שנקבע, ובינתיים דטה פוינט פתרה את בעיית פיזור החום והגודל על ידי החלפת ספק הכוח המקורי בספק כוח ממותג, והשבב, 8008 (מעבד), שווק על ידי אינטל בשוק הכללי.
מספר מיקרו מחשבים שהתבססו על השבב טוענים גם הם לכתר "המחשב האישי הראשון", ביניהם ה"מיקראל" הצרפתי, מיקרו־מעבד הראשון בעולם שעשה שימוש ב־8 סיביות.
המקלדת של ה־2200 דמתה למקלדת של אחת ממכונות הכתיבה המצליחות בכל הזמנים – מכונת הכתיבה החשמלית של IBM.
הצרכים והדרישות של Datapoint 2200 קבעו את אופיו של ה־8008 שעליו התבססו מאוחר יותר כל המעבדים שהיו בשימוש במחשבי תואמי IBM PC.
בנוסף, התכנון הסופי של המעבד של Datapoint 2200 ושל ה־8008 היו כה דומים שהם היו תואמים מבחינת תוכנה, וזו אחת הסיבות שנהוג לראות את ה־Datapoint 2200 כ"מיקרו־מחשב", אף על פי שלא השתמש במיקרו־מעבד.
אף על פי שה־2200 תוכנן ונבנה כמסוף גמיש ולא כמחשב עצמאי, הלקוחות הראשונים הבינו את הפוטנציאל הגלום בו: עצמת החישוב שלו הספיקה להרבה מהצרכים שעד אז רק מחשבים גדולים בהרבה יכלו למלא, ובמהרה החלו אנשים להשתמש ב־2200 גם ללא חיבור למחשב "אמיתי".
מחשב Xerox Alto, שפותח ב־Xerox PARC בשנת 1973, היה מיני־מחשב קטן והמחשב הראשון שעשה שימוש בעכבר מחשב ובממשק משתמש גרפי עקרונות שהוצגו לראשונה על ידי דאגלס אנגלברט כשעוד עבד ב־SRI International.
אף על פי שרק המהנדסים ב־Xerox PARC השתמשו במחשב, היו לו יכולות שהקדימו את זמנן בשנים רבות.
מחשב זה, יחד עם Xerox Star, היווה מודל עבור המקינטוש של אפל.
המחשב Altair 8800, המחשב הביתי הראשון, הוצג בתמונה על עטיפת המגזין 'אלקטרוניקה פופולרית' בינואר 1975. היה זה המחשב הראשון שעשה שימוש במעבד האינטל 8080. המחשב נחל הצלחה מסחרית ועדות לכך היא שכ־10,000 מחשבי אלטייר שווקו.
האלטייר אף העניק השראה למאמצי פיתוח התוכנה של פול אלן וחבר התיכון שלו ביל גייטס אשר פיתחו מְפָרֵש לשפת BASIC עבור מחשב האלטייר ולאחר מכן הקימו את חברת מיקרוסופט.
המחשב MITS Altair 8800 יצר תעשייה חדשה של מחשבים ביתיים וערכות מחשב ורבים אחרים הלכו בדרכו.
דוגמה לכך היא גל המחשבים העסקיים הקטנים בסוף שנות ה־70 שהתבססו על האינטל 8080, על זילוג Z80 וכן על שבבי האינטל 8085. רוב המחשבים הריצו מערכת הפעלה בשם CP/M-80 שפותחה בחברת Digital Research, על ידי גרי קילדל.
לראשונה הוטמעה מערכת הפעלה פופולרית על ידי ספקי חומרה רבים והדבר עורר גל של חבילות תוכנה פורצות דרך שנכתבו עבורה, בהן WordStar וכן DBASE.
מספר רב של חובבים פתחו במהלך שנות ה־70 של המאה ה־20 מערכות משלהם ונחלו מידות שונות של הצלחה.
לעיתים הם חברו יחד כדי להקל את העבודה.
המפגשים הביתיים שנערכו הולידו מועדון בשם Homebrew Computer Club.
חברי המועדון נפגשו על מנת לדבר על מה שעשו, להחליף רעיונות ותוכנות ולהפגין לראווה את יכולותיהם ומערכותיהם.
הרבה אנשים בנו או הרכיבו את המחשבים האישיים שלהם.
כדוגמה לכך, בסוף שנות ה־80 של המאה ה־20 אלפי אנשים בנו את המחשב גאלאקסיג'ה.
השליטה של חברת אפל בשוק המחשבים האישיים בשנים 1977 עד 1983 נבעה מהיכולות הטכניות והעסקיות של סטיב ג'ובס, של סטיב ווזניאק ושל מייק מרקולה.
ווזניאק הפגין תדיר את נוכחותו במפגשי מועדון Homebrew Computer Club.
באחד המפגשים הציג את מחשב Apple I אותו תכנן.
לאחר שקיבל הזמנה למאה מחשבים שעלות כל אחד הייתה 500 דולר, אמריקאיים החליט ווזניאק בשיתוף עם ידידו סטיב ג'ובס להקים את חברת אפל.
בערך 200 מחשבים נמכרו לפני שהחברה הכריזה על השלמת פיתוחו של Apple II.
מחשב Apple II היה אחד משלושה מחשבים אישיים שהושקו בשנת 1977. למרות מחירו הגבוה, הוא התבדל מהר מהשניים האחרים, TRS-80 ו־Commodore PET, והפך לסמל תופעת המחשבים האישיים בסוף שנות ה־70. ה־Apple II התאפיין במסך צבע, איכות בנייה גבוהה, ארכיטקטורה פתוחה ובכונני דיסקטים.
עוד היבט להצלחת אפל היה טמון בתוכנה.
ה־Apple II נבחר על ידי מתכנתים כפלטפורמת הפיתוח לאפליקציה העסקית VisiCalc לגליונות אלקטרוניים.
VisiCalc, יצרה שוק עסקי עבור ה־Apple II ונוכחות התעשייה היוותה גורם משיכה למפתחי חומרה ותוכנה רבים.
יותר מ־2 מיליון מחשבי Apple II שווקו במחיר של 970 דולר למודל שהכיל 4KB זיכרון.
ה־Commodore PET היה הראשון בקרב מספר מחשבים אישיים שהושקו ב־1977. הוא הגיע מורכב לחלוטין והיה נהיר לתפעול.
הוא הכיל 4 או 8 קילובתים של זיכרון וכונן קלטות מובנה.
לאחריו הופיע מחשב הקומודור VIC-20 שהכיל מקלדת הדפסה מלאה והיו לו יכולות צליל וקול, 3.5 קילובתים של זיכרון נגיש ותג מחיר נמוך בהרבה מזה של מחשב המתחרה אפל.
המחשב האישי הנמכר ביותר של כל הזמנים הושק על ידי חברת קומודור בשנת 1982: הקומודור 64. הופעת מחשב זה בשוק לוותה בהשקת כתבי עת שהכילו קוד לאפליקציות ולמשחקים.
כל המכונות עשו שימוש במיקרו־מעבד מבוסס טכנולוגית MOS.
הקומודור 64 וכן מחשבים אחרים של קומודור מבוססי 8 סיביות הוחלפו בשנת 1985 על ידי הקומודור אמיגה שבלבו היה מעבד ה־Motorola 68000.
מחשבים אישיים רבים אחרים חדרו לשוק, בהם משפחת האטארי מבוססת ה־8 סיביות, מחשב ה־ZX80 של חברת סינקלייר, מחשבי ה־ZX81 וה־ZX spectrum, מחשב ה־TI 99/4A, ה־BBC Micro, ה־Amstrad CPC 464, ה־Oric Atmos, ה־Coleco Adam, מחשבי ה־6809, SWTPC 6800, מחשבי TRS-80, ה־Exidy Sorcerer, ה־MSX היפני וכן המחשב הנישא דגם 5100 של IBM.
חברת סינקלייר חידשה בכך שיצרו מחשבים ביתיים במחיר פחות מ-100 דולר שהיו פופולריים באנגליה אבל נמכרו גם בכל אירופה ובישראל.
בעקבותיהם Amstrad ואחרים שיווקו מחשבי תואמי־IBM זולים שבסוף הכניעו שוק זה.
הסיבה העיקרית היא לא בחומרה אלא בשפע האדיר של התוכנה שבשנות השמונים היה בעיקר על דיסקטים.
שנות ה־80: תקופת המחשב הביתי והאישי
בשנת 1980 החליטה IBM לחדור לתחום המחשבים האישים כתגובה להצלחת סדרת המחשבים Apple II של חברת אפל.
המודל הראשון היה ה־IBM PC-G, שיצא לשוק באוגוסט 1981. שלא כמו ה־Apple II (שהיה מבוסס על מעבד MosTec) וה־S-100 (מבוסס אינטל 8080), ה־PC היה מבוסס על מעבד Intel 8088, גרסה חלשה יותר של המעבד אינטל 8086, אחד מהמיקרו־מעבדים הראשונים בעולם בעל רוחב מילה של 16 סיביות.
מעבד זה פעל בתדר שעון של 4.77 MHz, והכיל 29,000 טרנזיסטורים.
לדגם הראשון היה ממשק חיצוני לרשמקול קסטות (בדומה לקומודור ולאטארי), ואפשרות להתקנת אחד או שני כונני דיסקטים.
דגם זה הכיל 64 קילובתים זיכרון על הלוח הראשי, עם אפשרות להתקנת עד 640 קילובתים בעזרת כרטיסי הרחבה.
שיפורים מאוחרים יותר בתכנון המקורי הגדילו את סף זיכרון הלוח הראשי מ־64k ל־256k.
חברת IBM פנתה לביל גייטס, שכבר סיפק לחברה את תוכנו של שבב ה־ROM שתפקד כמפרש ל־BASIC במחשבי ה־PC בבקשה לספק גם מערכת הפעלה.
באותו זמן היה לגייטס הסכם בלתי כתוב עם גארי קילדל, המייסד והבעלים של חברת Indergalactic Digital Research שמיקרוסופט לא תכנס לתחום מערכות ההפעלה, ודיגיטל ריסרץ' תישאר מחוץ לנושא שפות תכנות.
כש־IBM שאלה על מערכת הפעלה, הפנה אותם גייטס לקילדל.
אלא שהמשא ומתן בין IBM ל־Digital Research שבבעלות קילדל, לא עלה יפה: רעייתו של קילדל שהייתה גם שותפתו לעסקים, עורכת הדין דורותי מקאוון, נפגשה עם נציגי IBM, אך הצדדים לא הצליחו להגיע להסכמה על הסכם אי־חשיפה.
נציגי IBM חזרו לגייטס, וזה הסכים לספק את מערכת ההפעלה.
מיקרוסופט רכשה את הזכויות עבור המערכת (ובאותה הזדמנות שכרה את פטרסון), ובזמן קצר הסבה אותה לעבודה על המחשב החדש.
מערכת זו סופקה ללקוחות תחת השם PC-DOS, והוצגה לראשונה יחד עם ה-PC הראשון ב־1981.
כיוון שהחוזה של IBM עם מיקרוסופט לא כלל בלעדיות, יכלה האחרונה לשווק גרסאות של מערכת ההפעלה ליצרנים אחרים.
גרסאות אלו שווקו תחת השם MS-DOS, וראו אור לראשונה ב־1982. תוך זמן קצר יצרנים רבים החלו למכור מחשבים שכונו "תואמי־IBM" או "תואמי־PC", כשעד סוף העשור עלו מכירות התואמים הרבה מונים על מספר מחשבי ה־PC שמכרה חברת IBM.
ההשפעה של מחשבי ה־Apple II וה־IBM PC הומחשה כאשר כתב העת "טיים מגזין" בחר את המחשב הביתי כ"איש השנה" של 1982.
תנופה אדירה לשיווק המחשבים האישיים בעולם העניקה הקמתה של רשת ComputerLand העולמית בסוף שנות ה־70. בשיאה התפרשה רשת קומפיוטרלנד על פני חמש יבשות ומנתה 1,360 סניפים בסוף שנות ה־80.
בשנת 1983 הושק דגם ה־IBM XT כהמשך למחשב ה־PC המקורי.
הדגם היווה תכן משופר של המחשב המקורי.
הדגם החדש לא כלל תמיכה בקלטת, הכיל יותר חריצי כרטיסים ואף הכיל אפשרות להתקין דיסק קשיח.
בעוד חסם הזיכרון של ה־640k נותר בעינו, היו גרסאות מאוחרות יותר, קלות יותר להרחבה.
אף על פי שה־PC וה־XT כללו גרסה של שפת בייסיק בזיכרון ה־ROM, רוב המחשבים נרכשו עם כונני דיסקטים ועבדו באמצעות מערכת הפעלה.
רק 3 מערכות הפעלה התלוו בתחילה ל־PC.
הראשונה הייתה CP/M-86, השנייה הייתה PC-DOS והשלישית הייתה UCSD p-System (מאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו).
מערכת ההפעלה PC-DOS הייתה גרסה של IBM למערכת הפעלה של חברת מיקרוסופט.
כאשר מערכת ההפעלה נמכרה תחת מיקרוסופט הפך השם PC-DOS ל־MS-DOS.
מערכת ההפעלה UCSD p-System נבנתה סביב שפת התכנות פסקל ולא שווקה לאותו קהל אליו פנתה IBM.
מערכות ההפעלה p-System ו־CPM-86, לא נחשבו להצלחה מסחרית.
מאחר ש־MS-DOS היה זמין כמוצר נפרד, חלק מהחברות ניסו לייצר מחשבים שיוכלו להריץ MS-DOS ותוכניות.
מחשבים מוקדמים אלה, בהם ה־Seequa Chameleon ומספר מחשבים נוספים לא נחלו הצלחה רבה שכן הם דרשו גרסה מתוקנת של MS-DOS ולכן לא יכלו להריץ תוכניות שתוכננו במיוחד עבור החומרה של ה־IBM.
בשנת 1984, IBM השיקה את דגם ה־IBM AT (שלעיתים קרובות מכונה PC/AT או פשוט AT).
בלב הדגם שכן מיקרו־מעבד מדגם Intel 80286. שבב זה היה מהיר בהרבה.
ביכולתו היה לגשת לכמות זיכרון RAM של לכל היותר 16 מגה בתים.
עם זאת התעוררה בעיה שכן מערכת ההפעלה MS-DOS לא הייתה מסוגלת להפיק דבר מהיכולות החדשות.
האגדה מספרת שביל גייטס ממיסדי חברת מיקרוסופט שאל:
מחשב ה־286 יצר בעיה לחלק מהחברות ששווקו תוכנה למחשבי ה־PC.
חלק מכותבי התוכניות הראשונים פנו ישירות לכתובת פיזית ב־BIOS על מנת לבצע פקודות מסוימות, ה־BIOS של ה־AT היה שונה ולכן נותרה בעיית תאימות.
אמנם הבעיה תוקנה במהירות אולם הפתרון, שלא התבסס על BIOS, איפשר חדירת מחשבים תואמים בעלי BIOS אחר.
חברת DEC ייצרה שלושה מחשבים אישיים, אחד לעיבוד תמלילים בלבד, אחד לביצועים מעט יותר מתקדמים והשלישי שהיה תואם PC בעל תכונות נוספות שלא היו ב־PC.
DECmate התבסס על PDP-8 ושימש לעיבוד תמלילים בלבד
Rainbow 100 שווק החל ב־1982 ונחשב היום כעולה בתכונותיו על המחשב האישי המקביל של IBM.
אולם מערכת השיווק של IBM הצליחה לגרום לכך שמעטים יקנו את המחשב.
מיעוט לקוחות לא עודד חברות תוכנה להסב את התוכנות לרינבואו ולכן לקוחות שחיפשו מחשב שיבצע עבורם פעולות משרדיות לא מצאו מענה בריינבואו ורכשו מחשבי IBM או תואמים.
ה־Xerox Star הוצג לראשונה ב־1981, והיה עמדת עבודה שנבנתה על ידי חברת Xerox.
בהתבסס על קודמו ה־Xerox Alto, היה ה־"Star" המערכת המסחרית הראשונה שכללה טכנולוגיות מגוונות אשר כיום הפכו נפוצות במחשבים האישיים, כולל מסך ממופה סיביות, GUI חלונאי, צלמיות, תיקיות, עכבר מחשב, רשת אתרנט, שרת קבצים, שרת הדפסה ודואר אלקטרוני.
המחשב גם כלל שפת תכנות בשם Smalltalk.
ה־Xerox Alto וה־Xerox Star יהוו השראה בהמשך למחשבי ליסה ומקינטוש.
בשנת 1983, אפל הציגה את ליסה, המיקרו־מחשב הראשון ששווק להמונים והכיל ממשק משתמש גרפי.
הפיתוח של מחשב זה היה הבסיס למערכות דומות במחשבים האישיים.
מחשבי Lisa הכילו מעבד Motorola 68000 והגיעו עם מגה־בייט אחד בלבד של RAM, מסך שחור לבן בגודל 12 אינץ', שני כונני דיסקטים בגודל 5 אינצ'ים ורבע, ודיסק קשיח בנפח 5 מגה־בייטים.
המהירות הנמוכה של Lisa ומחירה הגבוה (כ־10,000 דולרים אמריקאיים) הובילו לכישלון מסחרי.
כישלון זה הוליד את החלטתו של סטיב ג'ובס לעבור לצוות המקינטוש.
בהתבסס על הניסיון עם הליסה, השיקה חברת אפל בשנת 1984 את המקינטוש, עליו הכריזה בתשדיר הפרסומת "1984" במהלך משחקי הסופרבול ה־18 בשנת 1984.
בשנת 1985, האטארי ST, שגם כן היה מבוסס על מיקרו־מעבד 68000 של מוטורולה, סיפק ממשק משתמש גרפי (GUI) בשם אטארי TOS.
ניתן היה לערוך את הממשק כדי לעשות אמולציה למקינטוש באמצעות התקן צד־שלישי בשם Spectre GCR.
בעולם הקומודור, מערכת ההפעלה הגרפית GEOS הייתה קיימת במחשבי הקומודור 64 והקומודור 128. מאוחר יותר, הייתה גם גרסה למחשבים שהריצו DOS.
ניתן היה להשתמש בגרסה עם עכבר מחשב או עם ג'ויסטיק כהתקן להצבעה.
הקומודור הגיע עם מגוון של אפליקציות מותאמות GUI.
קו המוצרים המאוחר יותר של קומודור, פלטפורמת האמיגה, הריצה מערכת הפעלה גרפית כברירת מחדל.
באירופה ובאוסטרליה, חברת Acorn השיקה קו מוצרים בשם Archimedes שהכיל מחשבים ביתיים בעלי ארכיטקטורה של 32 סיביות אשר סיפקה ביצועים גבוהים.
בתחילה המערכות הגיעו עם מערכת הפעלה גרפית שנקראה ארתור, לאחריה הופיעה מערכת הפעלה גרפית התומכת בריבוי מטלות בשם RISC OS.
העכבר שהגיע עם מחשבים אלה הכיל 3 כפתורים.
המעבר משוק הנשלט על ידי תואמי ה־PC והנתמך על ידי IBM לשוק רחב יותר החל להסתמן בשנים 1986 ו־1987. ב־1986 השיקה חברת אינטל מיקרו־מעבד מדגם Intel 80386. תואם ה־IBM הראשון מבוסס ה־386 היה ה־Compaq Desktop.
תגובת IBM הגיע באיחור כשנה לאחר מכן, כאשר החברה השיקה את סדרת המחשבים של ה־PS/2, שנבנו בארכיטקטורה סגורה והתרחקו מהארכיטקטורה של ה־PC.
לבסוף, זו נהייתה התשתית לארכיטקטורה הסטנדרטית שתשלוט בשוק.
שנות ה־90 וה־2000: תקופת המחשב האישי
בסוף 1989 ובתחילת 1990, עמדת עבודה בשם NeXTstation החלה להמכר, ויעודה היה מחשוב בינאישי כפי שמינח זאת סטיב ג'ובס.
עמדת ה־NeXTstation אמורה הייתה להחליף את הגרסה הזולה הקודמת שנקראה NeXTcube.
ה־NeXTstation נחלה כישלון חרוץ והובילה בשנת 1993 להפסקת פעילותה של חברת NeXT בתחום המחשבים.
שנות ה־90 המוקדמות בישרו את הפיכת כונן התקליטורים לתקן תעשייתי.
הכונן החל להגיע עם הרבה מחשבים שולחניים ולקראת סוף שנות ה־90 החל להופיע גם במחשבים נישאים.
אף על פי שהכונן הופיע כבר בשנת 1982, הוא היה בשימוש רק לצורכי מוזיקה במהלך שנות ה־80 ורק מאוחר יותר, בשנות ה־90, החל להכיל גם נתונים, אפליקציות מחשב ותוכן מולטימדיה.
עם הזמן החלו כונני CD-RW להחליף את כונני התקליטורים.
חברת IBM השיקה את סדרת ThinkPad המוצלחת שלה ב־Comdex בשנת 1992. הסדרה מוספרה במספרים 300, 500 ו־700 (הטענה היא שהמספרים היו זהים לאלו של מכוניות ה־BMW ומטרתם הייתה לסמן את פלח השוק הייעודי של המכשירים).
סדרת ה־300 נחשבה כסדרה הזולה ביותר, סדרת ה־500 הייתה סדרת ביניים וסדרה 700 הכילה את כל החידושים ומחירה היה הגבוה ביותר.
המספור הזה היה נהוג עד סוף שנות ה־90 של המאה ה־20. אז, IBM הציגה לראשונה את סדרת ה־"T" כמחליפה של סדרת ה־600/700.
בשנת 1994, כונן ה־Zip הושק על ידי חברת Iomega כדיסקט נייד בעל קיבולת בינונית.
הכונן של החברה נועד להחליף את הדיסקט בגודל 3.5 אינצ'ים שהיה מקובל עד אותה תקופה.
אולם החברה לא נחלה הצלחה.
לפני השקת כונן ה־Zip, חברת SyQuest הייתה ידועה בשוק המדיה הניידת אולם מוצריה נחשבו יקרים ולא מוצלחים בשל בעיות אמינות.
כונני Zip עדיין יוצרו בתחילת שנות ה־2000 אולם כונני CD-RW תפסו את מקומם עד מהרה.
באמצע שנות ה־90, החברות אמיגה, קומודור ואטארי לא היו עוד בשוק.
הם פינו מקום לתחרות שהתרחשה בין תואמי ה־IBM שהציעו מחירים זולים.
חברות כמו Sinclair ו־Amstrad גם כן נאלצו לנטוש את שוק המחשבים.
חברת דל החלה לשגשג בהציגה מערכות זולות שיועדו לפלח השוק של הצרכנים והעסקים.
מודל המכירות של Dell היה מודל מכירות ישירות.
בשנת 1994, הציגה חברת Apple את סדרת Power Macintosh שהייתה סדרה של מחשבים שולחניים איכותיים ויעודם היה desktop publishing וכן עיצוב גרפי.
המחשבים החדשים עשו שימוש במעבדי מוטורולה ו־PowerPC כחלק מברית AIM, להחליף את ארכיטקטורת ה־Motorola 68k שהייתה בשימוש לקו המקינטוש.
במהלך שנות ה־90, המקינטוש לא היה מאוד נפוץ ונותר כברירה המועדפת עבור מומחים בתעשיות הגרפיקה והפרסום.
בשנת 1995, חברת Be Inc השיקה את המחשב BeBox, שעשה שימוש בשני מעבדי PowerPC שמהירותם הייתה 66 MHz כל אחד (ומאוחר יותר 133 MHz).
למחשב אף הייתה מערכת הפעלה מיוחדת שנועדה לנצל את יכולותיו.
מחשב זה נכשל ויצורו פסק בשנת 1997. בסך הכול יוצרו רק 2000 מחשבים מסוג זה בין השנים 1995 ו־1997.
בשל הגידול בקרב תואמי ה־IBM בשנות ה־90, הם נהיו התקן התעשייתי לעסקים ושימוש ביתי.
לאחר השקת מערכת ההפעלה חלונות 3.0 של חברת מיקרוסופט בשנת 1990, החלה הפופולריות של המקינטוש לדעוך בהדרגה ועד 1996, חברת אפל כמעט פשטה את הרגל.
סטיב ג'ובס חזר לחברה בשנת 1997 והצליח להחזיר את אפל לנתיב הרווחיות.
הצעד הראשון בו נקטה החברה היה השקת מערכת ההפעלה MAC OS 8, מערכת הפעלה חדשה למחשבי מקינטוש.
צעד נוסף היה השקת מחשבי iMac ו־PowerMac G3 לשוק הביתי והמקצועי.
מחשבי iMac היו המחשבים הראשונים שעשו שימוש בכיסוי שקוף במבנה ארגונומי.
מאוחר יותר השיקה חברת אפל את Mac OS X, iLife ואת ה־iBook.
בשנת 1999 הושקו לוחות אם ראשונים שתמכו בסוג חדש של RAM שכונה RDRAM.
היה זה סוג של RAM דינמי סינכרוני.
ה־RDRAM היה יקר פי 2 עד 3 לעומת מחירו של ה־SDRAM שהיה מקובל עד אותה תקופה בשל שילוב של עלויות יצור גבוהות ותמלוגי רישוי גבוהים.
השימוש ב־RDRAM נדיר מאוד כיום.
לקראת סוף שנות ה־90 של המאה ה־20, הרבה מחשבים אישיים חדשים החלו להכיל התקן USB לשם קישור plug and play להתקנים כגון מצלמות דיגיטליות, מצלמות וידאו, מחשבי כף יד, מדפסות, סורקים והתקנים אחרים.
נגני DVD גם כן צברו פופולריות החל מסוף שנות ה־90.
בשנת 2002, חברת HP קנתה את חברת Compaq.
חברת Compaq עצמה קנתה את חברת Tandem Computers בשנת 1997 ואת חברת DEC בשנת 1998. כך הפכה HP שחקן ראשי בייצור מחשבים שולחניים ונישאים וכן שרתים לשווקים מגוונים.
בשנת 2003, חברת AMD השיקה מיקרו־מעבדים מבוססי 64 סיביות למחשבים שולחניים.
שמות המעבדים היו Opteron ו־Athlon 64. בנוסף בשנת 2003, IBM השיקה את ה־PowerPC 970 מבוסס ה־64 סיביות עבור מערכות ספינת הדגל של אפל שכונו PowerMac G5. חברת אינטל, בתגובה להצלחת AMD עם מעבדיה מבוססי ה־64 סיביות, הוציאה גרסאות מעודכנות של מעבדי ה־Pentium 4 וה־Xeon.
בשנת 2004, הכריזה IBM על מכירה אפשרית של עסקי ה־PC שבבעלותה ליצרן המחשבים הסיני לנובו, אשר נמצאת בבעלות חלקית של ממשלת סין.
סכום העסקה נאמד ב־650 מיליון דולרים אמריקאיים וב־600 מיליון דולרים אמריקאיים במחיר מניות.
העסקה אושרה בארצות הברית במרץ 2005 והושלמה במאי 2005. כתוצאה מהרכישה לנובו ירשה את פס הייצור של ThinkPad, סדרה של מחשבים נישאים שהיו ממוצריהם המצליחים ביותר של IBM.
בתחילת שנות ה־2000, החל תקן WiFi לצבור קהל אוהדים בקרב צרכנים אשר בנו בביתם רשתות אלחוטיות פרטיות.
רבים מהמחשבים הנישאים הקיימים כיום וכן מספר רב של מחשבים שולחניים נמכרים עם כרטיס רשת אלחוטי מובנה ואנטנות.
בנוסף בראשית שנות ה־2000, צברו מסכי LCD פופולריות במקביל למגמת ההאטה ביצור מסכי ה־CRT.
מסכי LCD בדרך כלל מציגים תמונה חדה ובהירה יותר והם נחשבים חסכוניים יותר ממסכי CRT.
ההמצאה בשנות ה־70 המאוחרות של המאה ה־20 של האתרנט שהיה LAN (רשת מקומית), אפשרה למחשבי PC לתקשר זה עם זה (קצה לקצה) וכן עם מדפסות.
מהפכת המיקרו־מחשבים המשיכה וגרסאות גמישות יותר של הטכנולוגיה יושמו בשרתים מבוססי מיקרו־מעבד שהיו בעלי חיבוריות לרשת LAN.
הדבר לווה בפיתוח של מערכות הפעלה בגרסת שרת שיועדו לארכיטקטורה של אינטל.
בהם היו Unix ו"חלונות" של מיקרוסופט.
בסביבות שנות ה־2000, כאשר הופיעו חוות שרתים המכילות אלפי שרתים, המיני־מחשב נעלם כמעט לחלוטין ומחשבים מרכזיים יועדו ליישומים מסוימים.
התפתחות בתחום החומרה והמזעור הובילו ליישומים של מערכת על שבב.
התפתחויות אלו הביאו את היכולת הטכנולוגית ליצור טלפונים חכמים ומחשבי לוח ובייצור המוני.
למכשירים אלו יכולת תקשורת ומחשוב, כמו גם ניידות, המאפשרת להם להוות חלופה למחשבים השולחניים ולמסופי־קצה של מחשבים מרכזיים.
שרידים אנושיים ראשונים שנתגלו בחבל הארץ הפורה המהווה כיום את הונגריה, מעידים כי האזור היה מיושב מזה כ-350,000 שנה.
התיישבות אנושית רצופה התקיימה באזור מתקופת האבן הקדומה ועד לתקופת הברונזה, כאשר בסביבות המאה השמינית לפנה"ס התיישבו באזור הקלטים, ולאחר מכן הייתה הונגריה לחלק מן האימפריה הרומית.
נדידת העמים הביאה לאזור במאה החמישית את ההונים, שהקימו בה את ממלכתם.
אחריהם באו הגותים, הלנגוברדים והאווארים.
רק בסוף המאה התשיעית הגיעו המדיארים שהפכו לתושבי הקבע המאכלסים את הונגריה עד היום.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים כי חבל הארץ המהווה כיום את הונגריה, היה מאוכלס בבני אדם מאז התקופה הפלאוליתית התחתונה.
ממצאים מהאתר ורטשסולוש מגלים שרידי אנושיים שזכו לשם "סאמו" בני כ-350,000 שנה.
באזור נמצאו שרידים של האדם הניאנדרתלי, אשר יישב את האזור בתקופה הפלאוליתית התיכונה.
יישובי קבע, שהותירו אחריהם כדי חרס אופייניים לתקופה הנאוליתית נמצאו בין 4700 לפנה"ס ל-5000 לפנה"ס.
אנשים אלו התפרנסו בעיקר מחקלאות.
כאשר הפך האזור לקריר ויבש יותר, החלה תקופת הנחושת, ולאחריה תקופת הברונזה, אשר ראתה התפתחות חברתית ניכרת, והופעתם של יישובים מבוצרים בעלי ריבוד חברתי.
בין היתר הייתה פעילה באזור "התרבות של אונטיצה", היא השם שניתן לתרבות של תקופת הברונזה המוקדמת.
האתר אונטיצה ממוקם ממערב לפראג והתרבות הקשורה באתר פעלה באזורי בוהמיה ומורבייה, כמו גם בדרום גרמניה ובמערב פולין.
התרבות שגשגה בין השנים 2300 ל-1600 לפנה"ס, כאשר חרסים השייכים לתרבות זו, מתקופה מאוחרת בהרבה (1000 לפנה"ס עד 500 לפנה"ס) נמצאו באתרים בהונגריה.
התרבות מאופיינת בחפצי מתכת - גרזנים, פגיונות ותכשיטים.
היא עמדה בקשרי מסחר עם תרבות ווסקס מבריטניה.
לא היה שלטון מרכזי אחד באזורים אלו, כי אם בתרבות שהשפיעה על קהילות רבות לאורך זמן רב, ובהן קהילות שפעלו בהונגריה.
בתקופת הברזל (700 לפנה"ס עד 9 לפנה"ס) התיישבו התראקים מזרחית לנהר הטיסה, והאילירים מערבית לנהר הדנובה.
האילירים הקימו סוללות עפר ענקיות להגנה מפני הסקיתים, (אשר היו שליטיה של מערב הונגריה לתקופה קצרה בערך בשנת 500 לפנה"ס), ולאחר מכן מפני הקלטים.
הקלטים הגיעו מן המערב בערך בשנת 450 לפנה"ס, והתפשטו על פני כל הונגריה, עד לתקופת הברזל המאוחרת, עם זאת הפאנונים (בדרום מזרח) והתראקים, לא חדלו מלהתקיים.
הקלטים השתלטו על הונגריה במיוחד בשל יתרונם הטכנולוגי הגדול, בחרשות הברזל וביצירת כלי נשק ממתכת זו.
התקופה הראשונה של הכיבוש הקלטי התאפיינה ביישובים פזורים, במיוחד באזור בודפשט אשר לא השמידו את האוכלוסייה הקיימת.
הקלטים בנו ביצורים, והותירו אחריהם בתים וכלים המעידים על רמה טכנולוגית גבוהה לזמנה, ותרבות המבוססת על משקי בית וחיות בית, כמו גם על ציד.
הקלטים הם שייסדו את העיר בודפשט, לימים עיר הבירה של הונגריה, כאשר ייסדו כפר בשם אקינק (מים שופעים, בשפתם) באזור שבו מצויה היום "גבעת גלרט" בעיר בודה, היא אחת הערים שאיחודן יצר את העיר המודרנית בודפשט.
הרומים הגיעו להונגריה בשנת 35 לפנה"ס, והכניעו את העמים היושבים בה.
השטח שממערב לדנובה, בין נהר הדנובה ונהר הסאווה, הנקרא "פאנוניה", נכבש על ידי האימפריה הרומית בין שנת 35 לפנה"ס לשנת 9 לפנה"ס, והפך לפרובינקיה רומית, בשם פאנוניה.
השטח שממזרח לדנובה (אשר מהווה ברובו את רומניה של היום ואת צפון מזרחה של הונגריה) הפך לפרובינקיה בשם דאקיה, וזאת לאחר שנכבש על ידי הקיסר טראיאנוס בשנת 107 לספירה.
ארבע מאות השנים של השלטון הרומי יצרו תרבות מתקדמת ומשגשגת.
רבות מן הערים הקיימות כיום בהונגריה נוסדו בתקופה זו כבודפשט, שנקראה אקווינקום (כיום מצויים שרידי העיר הרומית אקווינקום בתחומי העיר אובודה, אחת משלוש הערים שאיחודן יצר את בודפשט), שנוסדה צפונית לכפר הקלטי שחרב, ולמעשה מיושבת מאז ברציפות.
הרומים הביאו עמם את הנצרות שהחלה להתפשט באזור פאנוניה במאה הרביעית לספירה.
הפרובינקיות דאקיה ופאנוניה היוו חלק מגבולה הצפון מזרחי של האימפריה.
הן היו תחת איום מתמיד הן מצד שבטים במזרח, והן מצד שבטים פראיים למחצה שהתיישבו בהן, לעיתים ברשות הרומאים (שבטי היאציגים והקוואדים).
גבול האימפריה היה הקו המבוצר לאורך נהרות הריין והדנובה.
קו זה הלך והתפורר, כאשר פולשים מהמזרח, ובמיוחד ההונים החלו ללחוץ על השבטים הגרמאנים שחיו באזור זה, ולדחקם מערבה, אל תחומי האימפריה.
כך למשל, התיר הקיסר הרומאי ואלנס לויזיגותים לחצות את הדנובה ולהמלט אל תוך תחומי האימפריה, מלחצם של ההונים, בשנת 376. אירוע זה הביא למסע שוד ורצח של הוויזיגותים בהנהגת אלאריק הראשון אשר שיאו בביזת רומא בשנת 410.
התפוררות האימפריה הרומית הביאה אל לבה של אירופה המערבית את הפולשים מהמזרח, ובראשם ההונים, כאשר הפרובינציות דאקיה ופאנוניה הן על המסלול הטבעי המוביל אל הערים העשירות בליבה של האימפריה השוקעת.
בשנת 375 הגיעו לאירופה ההונים.
ההונים היו עם אסיאתי, טורקי מונגולי, שחי חיי נוודות, כשהוא רכוב על סוסים, ומחפש ללא הרף שטחים חדשים למרעה ולביזה.
ההונים החלו את פלישתם לאירופה מן המזרח, ובכך החלה "נדידת העמים הגדולה".
בשנת 380 חדרו ההונים להונגריה, והפכו לגורם השולט בשטחים אלו משנת 400 ועד 450 לערך.
ההונים נחשבו לעם אכזר, אשר הצטיין במיוחד באומנות הקשתות.
מנהגיהם הקשוחים, אותם סיגלו באקלים הקשה ובתנאי המחיה הפשוטים של ערבות אסיה, ותווי פניהם האסיאתים, גרמו לאימה בקרב יושבי אירופה באותה התקופה, אשר כינו את מנהיגם של ההונים באותה עת, אטילה, "שוט האלוהים".
בתקופה זו התירה האימפריה הרומית לעמים ה"ברברים" - גותים, אלאנים, הונים, מרקומנים וקוואדים, להתיישב בפאנוניה.
הוויזיגותים, האלאנים, הונדלים ורוב הקוואדים והמרקומנים עזבו את האזור בערך בשנת 400 כשהם ממשיכים את דרכם אל עבר מערב אירופה ודרומה.
ההונים, אשר ניצלו את נדידת העמים האחרים, יצרו אימפריה שבסיסה בהונגריה, וזאת משנת 423. בשנת 451 הגיע שיאה של ההתפשטות ההונית.
בהנהגתו של שליטם אטילה האכזר פרצו ההונים אל אירופה, אך נבלמו בקרב שאלון, במאמץ מאוחד של הרומאים, הפרנקים, הוויזיגותים והבורגונדים.
בדרכו חזרה להונגריה עברו אטילה וגדודיו דרך איטליה הצפונית, (ולפי האגדה היו אלו תחנוניו של האפיפיור לאו הראשון שמנעו ממנו להחריב את רומא).
אטילה שב להונגריה בשנת 453, ובשנה זו מת.
יש האומרים כי שמה של העיר בודה, אחת משלוש הערים המרכיבות את בודפשט של ימינו, הוא כשם אחיו של אטילה.
לאחר מותו של אטילה לא החזיקה הקיסרות האדירה שיצר מעמד, וההונים שבו לערבות אסיה משם באו מלכתחילה, לאחר שהובסו, בשנת 455, על ידי שבטים גרמניים שכנים.
השבט הגרמאני של הגפידים, אכלס את אגן הקרפטים בין 455 ל-567 עד שהובס בידי הלנגוברדים, אף הוא שבט גרמאני, שהגיע מן הצפון.
האוסטרוגותים הגרמאנים יישבו את פאנוניה, בהסכמת האימפריה הרומית, בין 456 ו-471. בשנת 476 חדלה הקיסרות הרומאית המערבית מלהתקיים באופן רשמי, וזאת לאחר שמזה זמן רב לא הייתה לה השפעה של ממש בפרובינקיות הסמוכות לדנובה, החל מהתקופה בה הגיעו לאזור ההונים.
הסלאבים הראשונים הגיעו לשטח הונגריה מן הצפון לאחר שעזבו אותה האוסטרוגותים.
ביחד עם הלנגוברדים הפכו הסלאבים לתושביה העיקריים של הונגריה עד להגעתם של האווארים.
בשנת 568 הגיעו לאזור האווארים, שבט נוודים אסיאתי, ממוצא מונגולי.
הם דחקו את אחרוני הגפידים במערב הונגריה, גירשו את הלנגוברדים מן המזרח, הכניעו את הסלאבים והטמיעו אותם באוכלוסייתם.
כמו ההונים לפניהם, ייסדו האווארים אימפריה משני צידי הדנובה.
משם התפשטו דרומה, ובילו את המאה השביעית במלחמות עם ביזנטיון.
האימפריה האווארית החזיקה מעמד עד לשנת 800 לערך.
את התפשטותם דרומה עצרה ברית של הביזנטים עם הבולגרים, ובארצם הותקפו על ידי הפרנקים והסלאבים, אך מעבר לכל הייתה האימפריה שלהם אכולה במלחמות פנימיות, כאשר שבט נוודים זה לא הצליח לייצב היררכיה פנימית בת קיימא.
האווארים שנותרו נטמעו בסלאבים שישבו בהונגריה טרם הגעתם.
בערך בשנת 800 היה צפון מזרח הונגריה לחלק מן המדינה של ניטריה, מדינה סלאבית אשר הפכה בשנת 833 לחלק מן האימפריה הסלאבית של "מורבייה הגדולה".
לאחר שנת 800 דרום מזרח הונגריה נכבשה על ידי בולגריה, אך בשנת 881 נכבש שטח זה בחזרה על ידי מורבייה הגדולה.
מערב הונגריה (פאנוניה) הייתה בתחילה חלק מממלכת הפרנקים, אך בשנת 839 הממלכה הסלאבית של בלטון נוסדה בדרום מערב הונגריה, באזור אגם בלטון, והתאחדה עם ממלכת מורבייה הגדולה, אשר כבשה את כל מערב הונגריה.
הסלאבים הצליחו ליצור ממלכה מאוחדת בעלת יסודות כלכליים ופוליטיים יציבים.
עד היום מילים רבות בשפה ההונגרית המתייחסות לחקלאות, פוליטיקה, דת ואומנויות, מקורן בשפות הסלאביות.
בשנות השישים של המאה התשיעית החלו פשיטות של עם נוודים אסיאתי עובד אלילים, שמוצאו בערבות סיביר, בשם מדיארים.
רק בשנת 896 החליטו המדיארים להתיישב באגן הקרפטי.
מנהיגם ארפאד נחשב לאיש שהוביל את שבעת שבטי המדיארים מערבות אוקראינה אל אגן הקרפטים.
שבטים אלו הפכו להיות גרעין ממלכת הונגריה.
בעמקים של הונגריה הדבירו המדיארים את הסלאבים הפזורים שם, והפכו אותם לעם עבדים.
אלו ואלו הם אבותיהם של תושבי הונגריה כיום.
הממלכה המאוחדת היא מדינה ריבונית הכוללת את אנגליה, סקוטלנד, ויילס (באי בריטניה הגדולה) ואת צפון אירלנד.
בעבר, כלל שטח הממלכה את שטחו המלא של האי אירלנד.
השלטון הבריטי על האי האירי נמשך כמאה שנים עד ההכרזה על עצמאות אירלנד ב-1921.
המבנה הנוכחי של המדינה החל להתגבש לאחר העברתו של חוק האיחוד הראשון, שאיחד את הפרלמנט האנגלי עם הפרלמנט הסקוטי, ויצר ישות מדינית אחת בשם ממלכת בריטניה הגדולה.
לאחר חוק זה התקבל חוק נוסף בשם חוק האיחוד של 1800, שאיחד את ממלכת בריטניה הגדולה ואת ממלכת אירלנד, ויצר את הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
ב-1922 קיבלה מדינת אירלנד החופשית את עצמאותה, וצפון אירלנד נותרה כחלק מהממלכה המאוחדת.
כתוצאה מכך, החל מ-1927 שמה הרשמי של הממלכה הוא הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד.
שמה של המדינה מקוצר בדרך כלל לבריטניה או ל-UK (ראשי תיבות של United Kingdom שמתורגם לשם הממלכה המאוחדת).
ישנן עדויות להתיישבות בני האדם באי הבריטי בראשית הנוכחות האנושית באירופה לפני כ-400,000 שנה, אך התיישבות בידי בני אדם מודרניים בשטח שיהפוך לממלכה המאוחדת התחילה להתרחש לפני כ-30,000 שנה.
לקראת סופו של עידן הקרח האחרון, בסביבות שנת 6500 לפני הספירה, הייתה בריטניה מחוברת לאירופה בחיבור יבשתי.
התרבויות הקדומות לא השאירו אחריהן כל עדות כתובה אלא רק שרידי מבנים.
בין המבנים המרשימים ביותר ששרדו מאותה תקופה נמנה מעגל האבנים בסטונהנג' שנבנה בין השנים 3500 ל-1500 לפנה"ס.
בשנת 800 לפנה"ס פלשו שבטים קלטים לאי והביאו את תרבותם, אשר שרידיה קיימים עד היום.
הפלישה החשובה הבאה הייתה הפלישה של האימפריה הרומית.
לאחר שני ניסיונות כושלים בתקופתו של יוליוס קיסר במהלך מלחמת גאליה הצליח הקיסר קלאודיוס לכבוש את אזור אנגליה בשנת 43 לספירה.
הרומים פיתחו את האזור שבשליטתם והקימו את לונדון (לונדיניום) כמרכזו.
לאחר נפילת האימפריה הרומית נטשו חייליה את בריטניה בשנת 410. לתוך האזורים הללו פלשו שבטים גרמאניים שהידועים בהם הם השבטים האנגלים והסקסונים.
התושבים הקלטים נדחקו לצפון ולוויילס.
החל משנת 793 אירעו פלישות חוזרות ונשנות של ויקינגים לבריטניה, כאשר בתקופות מסוימות הם השתקעו באי.
גירושם של הוויקינגים החל בתקופתו של המלך הסקסוני אלפרד הגדול, שגם איחד את אנגליה וביסס את השלטון המרכזי.
בשנת 1066 פלשו הנורמנים לבריטניה והשתלטו על ממלכת אנגליה.
שושלת המלוכה יסדו שושלת השולטת, עם הפסקות קלות, עד ימינו.
השפה שבה השתמשו הנורמנים השפיעה על האנגלית של אותה תקופה, והטמיעה בה מאפיינים שמקורם בשפה הצרפתית ובשפה הלטינית.
תהליך האיחוד של אנגליה עם ויילס
לאורך מרבית ימי הביניים הייתה ויילס מפולגת בין מספר ממלכות קטנות.
כאשר פלשו הנורמנים לאנגליה, הם התמקדו בעיקר בגבולה הפרוץ עם ויילס, והקימו מספר מוצבים צבאיים בחלק המזרחי של המדינה ובאזורי הגבול.
בתגובה לכך החלו תושבי ויילס להתאחד סביב מנהיגים כגון ל'ואלין הגדול, שב-1199 תואר בשם "הנסיך של כל צפון ויילס".
ב-1282 הצליח מלך אנגליה אדוארד הראשון (1272 – 1307) לכבוש את כל המדינות העצמאיות שנותרו בצפון ובמערב ויילס (אזור זה תואם בקירוב למחוזות אנגלסי, קירנארפונשייר, מריונת'שייר, קרדיגיון וקארמארת'נשייר).
אמנת רודלאן החילה באופן רשמי את שלטונו של אדוארד על ויילס שנתיים לאחר מכן.
בין 1284 ל-1536 שלט הכתר הבריטי רק על חלקה של ויילס, כיוון שבדרום ובמזרח ויילס נותרו עדיין מספר מדינות עצמאיות (בשלטון של לורדים) שלא היו כפופות ישירות לכתר.
כוחן של המדינות הללו התפוגג ב-1535, כאשר הושלם האיחוד הפוליטי והמנהלי של אנגליה וויילס.
סדרת החוקים בחוקי ויילס מ-1535 הכפיפה את ויילס למערכת המשפטית של אנגליה, וחילקה את ויילס למחוזות ברקון, דנבי, מונמת', מונטגומרי וראנדור, ובמקביל הוסיפה שטחים למחוזות גלוסטר, הירפורד וסאלופ (חוק באותו נושא שנחקק ב-1542 לא הזכיר את מונמאות'שייר, מה שהוביל למחלוקת באשר למעמדו כחלק מאנגליה או ויילס).
כמו כן, החוק הרחיב את תחום השיפוט של החוק האנגלי לכל אנגליה וויילס, והקנה לאנגלית מעמד כשפה היחידה שמותר לעשות בה שימוש למטרות רשמיות.
חוק זה מנע ממרבית הוולשים להתקבל לעבודות ממשלתיות.
כמו כן, ויילס הייתה מיוצגת בפרלמנט הבריטי בארמון וסטמינסטר.
האיחוד של אנגליה עם אירלנד
תהליך האיחוד של אירלנד החל בשנת 1169 כאשר אנגליה נשלטה על ידי הנרי השני (1154 – 1189).
בתחילת התהליך לא היה מדובר בכיבוש אנגלי ישיר כיוון שהוא נעשה על ידי קבוצה קטנה של נורמנים שלא היו אנגלים או תמכו באנגלים.
ריצ'רד דה-קלר, ברון נורמני מווילס שנושל מנכסיו, כרת ברית עם המלך האירי הגולה, דרמוט מק'מורו, על מנת לסייע לו להשיג בחזרה את הממלכה שלו מידי שליט ליינסטר.
כתוצאה מכך הנורמנים השיגו דריסת רגל טריטוריאלית באירלנד, וכבשו את דבלין ב-1170. יורשו של דה-קלר הדאיג את הנרי השני, שחשש מכוחו העולה.
הנרי פלש לאירלנד בעצמו ב-1171, וכבש את דבלין ואת האזור שמסביבה.
ב-1541 הפרלמנט של אירלנד קיבל הוראה לשנות את מעמד המדינה לממלכה, כאשר הנרי השמיני (1509 – 1547) הוא המונרך השליט; הנרי, שראה את עצמו כאחד שלא כפוף לחוקי הפרלמנט, נטל לעצמו את התואר מלך אירלנד בשנה שלאחר מכן ופעולה זו יצרה איחוד בין הממלכות.
במשך שארית המאה ה-16, המונרכים מבית טיודור הרחיבו את שליטתם על אירלנד מהאזור של דבלין אל האי כולו, תהליך שהסתיים ב-1603. הכיבוש מחדש של אירלנד על ידי בית טיודור היה אלים, ושיאו היה בהתקוממויות דזמונד ובמלחמת תשע השנים.
מאפיין נוסף של המאה ה-16 היה יצירת מטעי אירלנד, שהיו ניסיון להרחיב את ההשפעה האנגלית באזור באמצעות הפקעת אדמות מבעליהן האירים ו"שתילת" מושבות של מתיישבים אנגליים במקומם.
סקוטלנד הייתה, עד 1707, ממלכה עצמאית שבמשך מאות שנים התנגדה לניסיונות האנגליים להתערב בענייני הפנים והחוץ שלה.
בגלל האקלים שלה, הגאוגרפיה וצפיפות האוכלוסין, ממלכת סקוטלנד הייתה בדרך כלל נחותה מבחינה צבאית וכלכלית בהשוואה לאנגליה.
אולם, הברית של סקוטלנד עם צרפת היוותה מקור לדאגה עבור הממשלות והמונרכים ששלטו באנגליה והצורך לבודד את סקוטלנד מצרפת הקתולית היה אחד מהגורמים העיקריים שהשפיעו על מדיניות החוץ של אנגליה כלפי סקוטלנד, ובעיקר במהלך הרפורמציה הסקוטית.
הרפורמציה הסקוטית הייתה התנגשות בין האמונה הישנה (קתוליות) לבין החדשה (קלוויניזם).
מרי, מלכת הסקוטים, נאלצה לוותר על כתרה בעקבות מרד שפרץ נגדה ולברוח לאנגליה, לאחר שהשאירה את בנה ויורשה התינוק, ג'יימס השישי, בטיפולם של שומרים פרוטסטנטיים.
מרי הייתה דמות מעוררת מחלוקת, כיוון שהיו ספקות בקרב הקתולים האנגלים באשר לחוקיות נישואיו של הנרי השמיני עם אן בולין, והייתה בעיני רבים יורשת יותר לגיטימית לכתר האנגלי מאשר בת דודתה הפרוטסטנטית אליזבת הראשונה (סבא-רבא של מרי, הנרי השביעי, היה הסבא של אליזבת באמצעות קשרי נישואין בין אנגליה וסקוטלנד).
אליזבת כלאה את בת דודתה במעצר בית ובסופו של דבר, לאחר שהגיעו אליה שמועות על כוונותיהם של הקתולים להדיח אותה, הביאה להוצאתה להורג באשמת בגידה.
אליזבת מתה ב-1603, ללא כל יורש ישיר לכתר.
ג'יימס, שכעת היה מלך הסקוטים לפי החוק, ירש את מקומה של אליזבת ב-1603 ונטל את התואר ג'יימס הראשון מאנגליה במקביל לתואר שכבר היה לו, ג'יימס השישי, מלך הסקוטים.