tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השפעת הוועדה מורגשת עד היום בשיח הציבורי, בפסיקות בתי המשפט ובעבודתם של משרדי הממשלה, בהם גברה המודעות לנושא זכויות הילדים והצורך להבטיח את כיבודן בכל מהלך חקיקתי או ביצועי.
רוטלוי נטלה חלק בוועדה להבניית שיקול הדעת השיפוטי בגזירת הדין בראשות השופט אליעזר גולדברג (1997).
בשנים 2011–2012 הייתה רוטלוי חברה במועצה הלאומית לביו אתיקה כמינוי של נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש.
רוטלוי עמדה בראש ועדה לשינוי הביטוי "מפגר" בחקיקה במינוי השר דאז יצחק הרצוג.
מאז פרישתה מכס השיפוט ב-2009, ממשיכה רוטלוי בפעילות ציבורית במסגרות שונות: בפעילות הכנסת, באקדמיה, ובמגזר השלישי.
רוטלוי פעלה בכנסת לקידום חקיקה בנושא זכויות ילדים בהתאם להמלצות הוועדה בראשה עמדה, וכן השתתפה בדיונים בוועדות בכנסת בנושא אלימות נגד נשים.
בין הוועדות בהן הופיעה: הוועדה לזכויות הילד, הוועדה לקידום מעמד האישה, ועדת חוקה חוק ומשפט וכן ועדת החינוך והרווחה.
רוטלוי קידמה ונטלה חלק בשיתופי פעולה בין תחומיים שנגעו לזכויות ילדים ולרווחתם.
בין השאר, השתתפה בקבוצת עבודה של מרכז פרויד של האוניברסיטה העברית בירושלים, שאיגדה מומחים בתחום הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה של הילד, העבודה הסוציאלית ומשפטים, ונטלה חלק בדיונים במשרדי המשפטים, הרווחה, החינוך וכן בוועדות הכנסת, שנגעו להצעות לשינויים בחוקים הנוגעים לזכויות ילדים ולרווחתם.
בנוסף, היא תרמה ידע מקצועי לארגונים שעסקו בנושאים אלה.
במהלך השנים הרצתה רוטלוי בפורומים רבים של אנשי משפט, אנשי חינוך, אנשי רווחה וכן בכנסים בינלאומיים בנושאים מגוונים הקשורים בילדים: התעללות בילדים, ענישה גופנית, הזכות לזהות, אחריות המדינה כלפי ילדים, הילד כקורבן, הזכות לחינוך, אימוץ ילדים, טובת הילד, משמורת ילדים, אלימות במשפחה.
היא עמדה בראש משלחת ישראל לוועדת האו"ם בז'נבה ב-2003, שם הציגה את עבודת הוועדה שבראשותה עמדה.
רוטלוי פיתחה את הקורסים האקדמיים הראשונים בישראל לחוקרי ילדים ופקידי סעד בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב בשיתוף פעולה עם משרד העבודה והרווחה, וכן את הקורס הראשון בנושא זכויות ילדים בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב.
רוטלוי פיתחה ולימדה יחד עם ד"ר טלי גל קורס באוניברסיטת תל אביב בתוכנית הלימודים לקראת תואר שני במחקר תרבות ילד ונוער בפקולטה למדעי הרוח על ייצוגי זכויות ילדים בתרבות ובאמנות.
במשך שנים היא הייתה מרצה קבועה במכון להשתלמות שופטים ואחראית לקידום נושאים הקשורים בזכויות ילדים, אלימות נגד נשים, התעללות בילדים, זכויות נפגעי עבירה, ואימוץ ילדים.
יזמות חברתית ופעילות בארגוני מגזר שלישי
בשנים 1979–1981 הצטרפה רוטלוי לשליחות ממלכתית של אִישָׁהּ, עורך דין דוד רוטלוי, לניו יורק.
תובנות שהתגבשו שם הובילו אותה ליזום ולהקים את עמותת עלם לטיפול בנוער בסיכון בישראל.
העמותה הוקמה תחילה בניו יורק והושקה במאי 1981 בבית שגריר ישראל באו"ם פרופ' יהודה בלום ובנוכחות שופט בית המשפט העליון חיים כהן.
לאחר מכן, נרשמה עלם כעמותה בישראל בשנת 1983.
היוזמה נולדה מתוך הבנה שלא יהיה בכוחם של הורים לבני נוער בסיכון, שעברו עבירות, לעורר את תשומת לב הציבור לכך שתקציבי המדינה הזעומים אינם מאפשרים סיכויי שיקום טובים שהם גם אינטרס של המדינה.
הציבור הרחב איננו נוטה לתמוך בנוער עבריין וגם הקהילה היהודית האמריקאית לא הייתה מודעת לבעיות החברתיות בישראל והעדיפה לתרום לנושאים המראים את ישראל היפה והמצליחה.
הקשר בין אנשי משרד העבודה והרווחה לבין הקבוצה שהוקמה בניו יורק הביא להקמת עמותת עלם בארצות הברית ולאחר מכן בישראל, לאחר שובה של רוטלוי מארצות הברית.
רוטלוי הייתה בין המקימות של תנועת נשים עושות שלום.
בין היתר, היא עסקה בפעילות מול חברות וחברי כנסת כמו גם שרים בממשלה.
בשיאה של פעילות זו, היא השתתפה בפגישה עם ראש הממשלה בנימין נתניהו ב-1.9.2015.
עוד במסגרת נשים עושות שלום, בשנת 2018 יזמה רוטלוי ביחד עם ענת סרגוסטי הפקת סמינר מקוון לחברות התנועה בנושא פמיניזם ויישום החלטה 1325 של מועצת הביטחון של האו"ם.
הסמינר הועבר בפייסבוק לאלפי חברות והיום זמין לשירות כל הנשים ביוטיוב עם תרגום לשפות שונות.
בשנת 1992 ייסדה את הסניף הישראלי של ארגון השופטות הבינלאומי.
רוטלוי שימשה כנשיאת כבוד של מרכז נגה, המרכז הישראלי לזכויות נפגעי עבירה, בין השנים 2011–2015. עוד היא נטלה חלק בדיוני "חוקה לישראל" של המכון הישראלי לדמוקרטיה.
רוטלוי חברה במועצה הציבורית של איתך-מעכי משפטניות למען צדק חברתי.
זוכת פרס הוקרה ממכללת שערי משפט, 2009
זוכת פרס אדלר של בית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב לשנת 2011
יקירת לשכת עורכי הדין לשנת 2011
תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב 2012
פרס מטעם תנועת אומ"ץ, 2013
תואר לשם כבוד מהמכללה למינהל, 2020
בשנת 2023 קיבלה את אות יקירת העיר תל אביב-יפו
רוטלוי היא אם לשני בנים: רני אסנת (מנישואיה לעו"ד עמי אסנת) העוסק בהייטק וד"ר אורי רוטלוי, מרצה לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת רייכמן, מנישואיה לעו"ד דוד רוטלוי.
לרוטלוי שתי אחיות: אילנה צור, דוקומנטריסטית שייסדה וניהלה את פסטיבל דוק אביב ואסטר שטרן, מדריכת ספורט המתגוררת בארצות הברית.
סבינה גדצקי היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
היא נולדה ב-28 בספטמבר 1983 בבוסטון, מסצ'וסטס, להורים ממוצא פולני, אירנה וריצ'רד גדצקי.
היא בוגרת בית הספר התיכון צ'יקופי והמכללה הקהילתית הוליוק .
היא למדה עסקים בינלאומיים ותקשורת באוניברסיטת פורדהאם, תוך כדי קריירה בדוגמנות ומשחק בניו יורק.
היא למדה משחק בסטודיו וויליאם אספר ברציפות במשך ארבע שנים לפני שעברה ללוס אנג'לס.
בשנת 2007, היא זכתה לתשומת לב כמארחת של סבב הפוקר העולמי בערוץ הנסיעות, ובהמשך חתמה על חוזה עם פורד מודלס.
גדצקי דגמנה עבור מספר מותגים, כולל סקאס, בננה ריפאבליק וג'ימי צ'ו.
היא זכתה בתחרות מיס פולוניה אמריקה ומיס פולוניה וורלד.
כיום היא חתומה בוילהלמינה מודלס בלוס אנג'לס.
לגדצקי היו תפקידים חוזרים ונשנים מרכזיים בתוכניות טלוויזיה כמו LA's Finest בכיכובן של גבריאל יוניון וג'סיקה אלבה, וכן היא הופיעה ב"נרקוס: מקסיקו", "הרומן" ו.
היא גילמה את מלאני בסרט הקומדיה "הפמליה" בשנת 2015 לצד ג'רמי פיבן ואדריאן גרנייר.
גדצקי יצאה עם מי שכיכב לצדה ב"הפמליה" קווין קונולי בין השנים 2015 ל-2016. גדצקי החלה לצאת עם זמר מוזיקת הקאנטרי טיילר ריץ', לאחר שנפגשו בפסטיבל Stagecoach בשנת 2016. הזוג התחתן במרפריסבורו, טנסי, בספטמבר 2019. בני הזוג הופיעו על שער חורף/אביב 2020 של מגזין Southern Bride.
ריץ' כתב את השיר "Leave Her Wild" עבור גדצקי.
סבין הוין (במקור: Sabine Huynh, נולדה ב-1972) היא סופרת, משוררת, מתרגמת ומבקרת ספרות צרפתייה ילידת וייטנאם, המתגוררת בישראל מאז 2001.
הוין נולדה בסייגון במהלך מלחמת וייטנאם, היא גדלה בצרפת והתגורר באנגליה, ארצות הברית, קנדה וישראל.
כיום היא מתגוררת בתל אביב, ישראל.
היא למדה ספרות אנגלית והספרדית, מדעי החינוך וצרפתית כשפה זרה באוניברסיטת ליון, מדעי החינוך ופדגוגיה בהומרטון קולג', קיימברידג', בלשנות באוניברסיטה העברית בירושלים וסוציו-בלשנות, כפוסט דוקטורט באוניברסיטת אוטווה.
היא בעלת תואר דוקטור בבלשנות מהאוניברסיטה העברית בירושלים, שם לימדה בשנים 2002-2008 (במחלקה לצרפתית: קומפוזיציה, דקדוק וספרות צרפתית, תיאוריות ספרותיות, נרטולוגיה).
היא הייתה מרצה לצרפתית באוניברסיטת לסטר בשנים 96–1995.
לפני שהפכה לסופרת ומתרגמת ספרות במשרה מלאה, עבדה כמורה לשפות זרות במשך שנים רבות, בצרפת, אנגליה, ארצות הברית וישראל.
הוין כותבת שירה ופרוזה (רומנים, מסות, סיפורים קצרים, יומנים), בעיקר בצרפתית.
הפרסומים הספרותיים הראשונים שלה, באנגלית, הם משנת 2000ב- The Dudley Review, כתב עת ספרותי שנתי המציג כתיבה ויצירות אמנות של סטודנטים לתארים מתקדמים באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 2015, היא זכתה בפרס הספרותי האירופי קליופה לשנת 2015 (הוענק לסופרים צרפתיים צעירים ומבטיחים).
היא תרגמה מאנגלית ועברית לצרפתית.
היא תרגמה את השירה והפרוזה של אורי אורלב, ושל סופרים ומשוררים אחרים, ביניהם אן סקסטון, גוונדולין ברוקס, סימור מיין, דארה ברנאט, קרלה הארימן, לייני בראון, קרן אלקלעי-גוט, רודג'ר קמנץ, איליה קמינסקי .
התרגום שלה לאוסף "Deaf Republic" של איליה קמינסקי זכה בפרס אלן בוסקט לשירה לשנת 2022.
מאמריה וביקורות ספריה פורסמו בכתבי עת שונים לתרבות וספרות במהלך השנים, ביניהם הג'רוזלם פוסט, La Nouvelle Quinzaine littéraire, Diacritik.
הרומנים שלה כוללים את "La Mer et l'enfant" (מהדורות גלאדה, 2013), שנבחר לפרס עמנואל-רובלס לשנת 2014 ולפרס פסטיבל הרומן הראשון של צ'מברי לשנת 2013. ו"אלביס ברדיו" (מהדורות מוריס נאדו, 2022), שזכה בפרס ז'אן-ז'אק רוסו לשנת 2023, ופרס "Des racines et des mots" לשנת 2023 לספרות גלותית.
אלביס ברדיו Elvis à la radio (רומן, מהדורות מוריס נאדו, 2022)
Parler peau (שירה, עם יצירות אמנות מאת פיליפ אגוסטיני.
כבר לא (שירה, עם יצירות אמנות מאת קרוליין פרנסואה-רובינו.
Tu amarres les vagues (שירה, עם תצלומים מאת לואיז אימג'ין.
סַבְיוֹן מְזֻוָּת (שם מדעי: .Senecio angulatus L.f) הוא בן שיח מטפס, רב-שנתי, ירוק-עד וצהוב פרחים ממשפחת המורכבים.
מוצאו בעיקר מהאזורים הסובטרופיים של פרובינציית כף התקווה הטובה בדרום אפריקה.
בישראל, הוא משמש כצמח גינון, לרוב בתור גדר חיה.
הצמח מותאם לתנאי אקלים ים-תיכוני, סובטרופי, טרופי או מדברי, וגדל במגוון קרקעות ברחבי הארץ, כולל אזורים מדבריים.
הצמח משגשג בתנאים של חצי צל או אור מלא, עמיד בקרה, בגיר וביובש (חסכני במים), אך רגיש למליחות.
בשל צמיחתו המהירה והשתלטנית נחוץ גיזום לאחר הפריחה.
הריבוי באמצעות ייחורים בחורף או זרעים בסתיו או באביב.
הפריחה בירושלים החלה בתחילת יוני ופסקה מהר מאוד והתחדשה באמצע אוקטובר.
הפריחה בירושלים מתחילה לרוב בתחילת יוני, פוסקת במהירות, ומתחדשת שוב באמצע אוקטובר.
להבנת המורפולוגיה של סַבְיוֹן מְזוּוָּת מובאים בערך מורכבים מונחים הנכונים לכל משפחת המורכבים בערך סביון.
סביון מזוות מתאפיין בכך שאינו קוצני ואינו צַמְרִי, אלא מטפס באמצעות כריכת גבעוליו ומשתלשל.
הגבעולים קירחים וארוכים מאוד, לעיתים מגיעים ל אורך של עד 2.2 מ' ואף יותר.
הפטוטרות שטוחות מעט ואורכן מגיע עד 3.8 ס"מ.
העלים מסורגים ופשוטים, אורכם עד 6.3 ס"מ, עם אונות מעטות, קצרות ורחבות או דמויות שיניים.
הם קירחים, חלקים, ירוקים רעננים, מבריקים בוהקים ובשרניים.
התפרחות הן קרקפות צהובות, מרובות ומפורדות (כל קרקפת על ציר נפרד).
הקרקפות ערוכות על צירים כתפרחות מכבד (אשכול מסובך) או כעין אשכול-סוכך.
חפי המעטפת הפנימיים מסודרים בדור אחד, ומלווים בבסיסם בחפים קטנים יותר היוצרים כעין גביעון חיצוני.
חפי המעטפת הפנימיים זקופים, שווים באורכם, ומסתיימים לרוב בשערות לבנות, קצרות ועדינות.
לפני פיזור הזירעונים, המעטפת נוטה לאחור.
המצעית שעליה יושבים הפרחים שטוחה ברוב המקרים, כלומר ללא גומות, והיא חשופה, כלומר אינה מכוסה בקשקשים (מוצים) או בשערות.
הקרקפת הצהובה מורכבת מ-5 פרחים לשוניים, מאורכים ונקביים בהיקף, וכ-20 פרחים צינוריים דו-מיניים במרכז.
הפרחים הלשוניים נגללים לאחור בלילה ובימי גשם.
הגביע חסר, ובמקומו יש שערות לבנות בראש השחלה.
הכותרת של הפרח הצינורי מאוחת עלים ובעלת 5 שיניים.
האבקנים שמספרם 5, ניצבים לסירוגין עם אונות הכותרת.
המאבקים מאוחים זה לזה ויוצרים צינור מסביב לעמוד השחלה.
השחלה תחתית, בעלת שני עלי שחלה, מגורה אחת וביצית אחת.
הפרי הוא זירעון, שעטור בציצת, שכולה עשויה אך ורק שערות מרובות לבנות ועדינות, שערוכות בשני דורים או יותר ונשירות על פי רוב.
הזירעונים שווים זה לזה, גליליים ובעלי 5 עד 10 צלעות וחריצים, וחסרי מקור.
סביטה דווי הייתה שחקנית קולנוע יהודיה הינדית בקולנוע ההודי.
ידועה כאחת הנשים המובילות "הבולטות" של "העידן החלוצי" של הקולנוע ההודי יחד עם מהטאב, ביבו, דורגה חוטה, גוהר, דוויקה רני וסיטה דווי.
יהודיה מלידה, שינתה את שמה על מנת להיטמע בקולנוע ההינדי כמו שאר השחקניות האנגלו-הודיות והיהודיות של זמנה, סולוקאנה (רובי מאיירס), סיטה דווי (רנה סמית), מדורי (בריל קלאסן), ומנורמה (ארין דניאלס).
סביטה דווי נולדה כאיריס גאספר למשפחה יהודית.
אביה פרסי אוסבורן גאספר, נפטר בנובמבר 1938, בבומביי.
אמה נשארה כמנהלת המלווה שלה.
לאחר שעבדה בתחילה עם British Dominion Films Ltd, כלכותה, היא עברה לבומביי והופיעה בעיקר בסרטים שהפיקה Sagar Movietone, כאשר שותפה ברוב הסרטים היה השחקן מוטילאל .
כמה מהסרטים הפופולריים עם מוטילאל היו "ד"ר מדהוריקה" (1935) ו"קולבדהו" (1937) בבימויו של סרבוטם בדאמי סרטם הראשון יחד היה "שאהר קה ג'אדו" (1934), שהיה גם סרטו הראשון של מוטילאל, ולאחר מכן "לגנה בנדהאן" (1936) בבימויו של קליפרסאד גוש.
ב-1935 היא שיחקה בסרט "Silver King" עם מוטילאל.
היה זה סרט פעולה בבימויו של ס"מ לוהאר שזכה ל"הצלחה אדירה".
היא נחשבה לאחת משלוש האמניות המובילות בתקופתה, בשנת 1938 היא הייתה השחקנית השלישית בעלת השכר הגבוה ביותר אחרי סולוקאנה (רובי מאיירס) וגוהר, והרוויחה משכורת של 3000 רופי לחודש.
תסריטאים קלאסיים כמו ק"מ מונשי ורמנלאל וסנטל הוזמנו לכתוב תסריטים לסרטיה, עם תפאורה מפוארת ומופעים מיוחדים, יחד עם "פרסום יצא דופן לפני ההפצה".
אחד הבמאים הבכירים של התקופה שבה עבדה עם סרטי ז'אנר חברתיים היה סרבוטם בדאמי.
היא הקימה את חברת ההפקה שלה, Sudama Pictures, בשיתוף עם סרבוטם בדאמי ועם הסיוע של Ranjit Studios.
בין השנים 1935–1943 שיחקה סביטה בחמישה עשר סרטים, כולם בבימויו של בדאמי.
כמה מסרטי הקומדיה שבהם שיחקה היו הצלחות קופתיות גדולות.
סרטה הראשון Kamaner Aagun" (אש של תשוקה) הופק על ידי British Dominion Films Ltd, כלכותה, בשנת 1930. הוא בוים על ידי דינש רנג'אן דס ושיחקו בו רמולה דווי, דבאקי בוס ורדהארני.
הסרט היה גרסה חצי היסטורית של מלכת צ'יטור, רני פדמיני, שביצעה התאבדות המונית כדי להתחמק מנפילה לאויב.
בין השנים 1935–1943 היא שיחקה בלמעלה מחמישה עשר סרטים, כולם בבימויו של סרבוטם בדאמי, למעט מלך הכסף, שצוין כאחד מסרטי הפעלולים הטובים ביותר בתקופתו.
הוא בוים על ידיס"מ לוהאר ובכיכבו של מוטילאל עם מוזיקה של פראנסוך נאיאק.
בשנת 1935 שיחקה סביטה בסרטו של בדמי, המבוסס על סיפורו של ק.מ.
מונשי, "הנקמה היא שלי" (Ver Nu Vasulat).
Ladies Only היה סרט קומדיה משנת 1939 בבימויו של בדאמי ובכיכובם של ביבו, פראבהה דווי וסביטה שגילמו שלוש בנות ממדינות שונות בהודו, שכולן מאוהבות בגיבור בגילומו של סורנדרה .
זה היה הסרט הקומי האחרון שבדאמי עשה עבור Sagar Movietone, לפני שעזב אותם אחר כדי להקים את אולפני סודאמה.
סביטה שיחקה בסרט הקומדיה הבא בבימויו של בדאמי, הפעם עבור אולפני סודאמה.
Aap Ki Marzi" (1939)" היה מבוסס על סרט של MGM שהופק, אדוארד בזל ביים את הסרט "גן עדן לשלושה" (1938).
המוזיקה נכתבה על ידיי גיאן דאט ובכיכובו של מוטילאל שמתאהב בדמותה של סביטה.
"סג'אני" (1940) היה אחד מה"סרטים הרלוונטיים מבחינה חברתית" הראשונים שבדאמי עשה לאולפני סודאמה.
בהמשך הופיעה ב"צ'ינגארי" (1940) מלודרמה רומנטית עם הבמאי סרבוטם בודאמי ובהשתתפות פריבהירג' קאפור.
הסרט הומלץ מאוד על ידי עורך של Filmindia כמועמד לפרס איגוד עיתונאי הקולנוע של הודו ב-1940 אך לא זכה.
"במבאי קי סאיר" שנקרא גם "חופשה בבומביי" (1941) בוים על ידי בדאמי, טדווי שיחקה בו יחד עם שובנה סמארת' וארון.
הסרט "שבר שיאי קופות חדשים בקולנוע האימפריאלי כשיצא לאקרנים".
בשנת 1947 היא שיחקה בסרט האחרון שלה "סראי קה בהאר" הידוע גם בשם Inquilab שהוא הסרט היחיד בבימויו של סופר האורדו המפורסם קרישאן צ'נדר.
נאמר שהיא השפיעה על פ"ס ברואה, שהצטרף לדירקטוריון של British Dominion Film Company ושיחק בכמה סרטים אילמים, להקים חברה משלו.
לאחר שובו לכלכותה מפריז, הקים ברואה את יחידת הסרטים של ברואה.
הסרט הראשון תחת החברה החדשה היה "אפראדי" (1931), בבימויו של דבאקי בוזה, עם סביטה שלוהקה כגיבורת הסרט.
הסרט המשיך והפך ל"הצלחה משמעותית".
היא הייתה אחת האמניות המוקדמות ביותר שכתבו על משחק קולנוע כמקצוע הגון עבור נשים ממשפחות מכובדות.
במכתב לשבועון Filmland English, גיליון נובמבר 1931, שכותרתו "למה לא צריכות להצטרף לסרטים", היא התנגדה לטענות על חוסר מוסריות וסטנדרטים מוסריים נמוכים של מפיקים ובמאים, שהועלו על ידי שחקנית אנונימית בגיליון ספטמבר 1931, "האם נשים מכובדות צריכות להצטרף לסרטים".
היא ציינה כי "היחס שגבר נוקט כלפי אישה מושפע מהיושרה של האישה הבאה לידי ביטוי במעשיה, מילותיה והתנהגותה".
היא המשיכה והצהירה שלאנשים הייתה "תפיסה אמצע-ויקטוריאנית" של נשים על הבמה ושהאנונימית אולי היא עצמה אשמה בכל התקדמות לא רצויה מצד גברים.
סבייט (במצרית sbꜣyt, קופטית: ⲥⲃⲱ "הוראה, הדרכה") הוא המונח המצרי הקדום לסוגה של ספרות פרעונית.
sbꜣyt פירושו המילולי "הוראות" או "הדרכות" ומתייחס לתורות אתיות כתובות באופן רשמי המתמקדות ב"דרך לחיים אמיתיים".
סבייט נחשב לצורה מצרית של ספרות חוכמה.
בהספד של סופרים מתים, שנכתב בתקופת השושלת העשרים של הממלכה החדשה, הבית בשיר מפרט את שמותיהם של סופרים המפורסמים ביצירותיהם הגדולות, שרובם מחברי סבייט ידועים מתקופת הממלכה התיכונה:
יש פה מישהו כמו הורדדף?
האם יש עוד כמו אמחותפ?
אין משפחה שנולדה עבורנו כמו נפרטי,
הרשו לי להזכיר לכם את שמו של פתחמדג'הוטי
האם יש עוד כמו פתחהוטפ?
ניתן להעיד על כל אחד מהמחברים הללו (פרט לאמחותפ, שאף אחת מיצירותיו לא שרדה) כולל פתחמדג'הוטי (Ptahemdjehuty), כמחברים של יצירות שונות מתקופת הממלכה התיכונה.
נטען כי רבים מהסבייט הקדומים נכתבו באלף השלישי לפני הספירה, בתקופת הממלכה הקדומה, אך כיום מוסכם על כך שהם למעשה נוצרו מאוחר יותר, החל מתקופת הממלכה התיכונה (בערך 1991–1786 לפני הספירה).
ייחוס פיקטיבי זה למחברים של עבר רחוק יותר נועד אולי להעניק לכתבים סמכות רבה יותר.
ככל הנראה הסבייט הידוע ביותר הוא זה שנטען כי נכתב על ידי פתחהוטפ , הוזיר של פרעה השושלת החמישית צ'ד כא רע, ששלט בין השנים 2356–2388 לפני הספירה.
הסבייט של פתחהוטפ, נקרא לעיתים קרובות "פתגמי פתחהוטפ" או "היגדים לשיח טוב" (Maxims of Good Discourse) (האחרון הוא ביטוי המשמש כתיאור עצמי בסבייט עצמו).
ההוראה מופיעה על פפירוס פרייס מהשושלת השתים עשרה יחד עם סיום הוראותיו של קגמני .
סבייט ידוע אחר יוחס לאתיקאי השושלת הרביעית בשם הורדדף.
רק חלקים בודדים שרדו מהוראתו .
שני סבייט מיוחסים לשליטים מצריים עצמם.
הראשון שבהם נקרא "הוראות למלך מרי כא רע" , שחי בתקופת הביניים הראשונה הבעייתית (2150–2040 לפני הספירה).
נטען כי המסמך נכתב על ידי אביו של מריקארה, המלך הקודם.
עם זאת, מכיוון שמריקארה ואביו היו מלכים של התקופות הלא יציבות של השושלות התשיעית עד העשירית, כמעט שום דבר אחר לא ידוע עליהם, וסביר למדי שהטקסט נכתב בתקופה מאוחרת יותר.
ההוראה המלכותית האחרת היא הוראותיו של אמנמחת.
סבייט זה נכתב לכאורה על ידי אמנמחת הראשון, מייסד השושלת השתים עשרה, ששלט בין השנים 1991–1962 לפני הספירה, אך כנראה חובר לאחר מותו.
יש להזכיר שאמנמחת הראשון היה הפרעה הראשון ששלט לאחר תקופת הביניים הראשונה, ולפיכך הוראותיו קשורות בניסיונו לגבש את הכוח המאופיין בנבואת נפרטי, כפי שנרמז בהספד.
לפיכך, שני השבטים המלכותיים קשורים ישירות לתקופת הביניים ותוצאותיה.
למרות שאינה מיוחסת לפרעה, הוראות נאמנות מדגישה את המעלות של שמירה על צייתנות מכבדת לשליט מצרים.
סבייט הייתה סוגה שנמשכה זמן רב, עם יצירות חדשות שהופיעו ללא הרף גם בתקופת האימפריה הרומית.
מספר תורות בודדות, כגון הוראתיו של אמנמחת הראשון (נכתבה בערך 1950 לפנה"ס) הועתקו והועברו ללא הרף במשך למעלה מ-1,500 שנה.
רוב הסבייט נשמר על מגילות פפירוס והן העתקות של יצירות קודמות.
ארבע דוגמאות חשובות של סבייט נשמרו בפפירוס פרייס (Prisse), שתי מגילות פפירוס במוזיאון הבריטי, פפירוס אינסינגר ולוח קרנרבון 1 בקהיר.
לסוגה זו יש הרבה מן המשותף לספרות מרחבית בתרבויות אחרות, והיא ניתנת להשוואה למשל לספר משלי בברית הישנה שהיה קשור בחלקו למשלי אמנ-אמ-אפה.
סבין ברגמן-פול (נולדה בשם משפחה שולץ; בגרמנית: Sabine Bergmann-Pohl; נולדה ב-20 באפריל 1946) היא רופאה ופוליטיקאית גרמנייה.
כחברה במפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (בראשי תיבות: CDU), היא כיהנה כנשיאת פולקסקאמר (הפרלמנט) של גרמניה המזרחית מאפריל עד אוקטובר 1990. בתקופה זו, היא שימשה גם כראש המדינה הזמנית של גרמניה המזרחית, והחזיקה בשני התפקידים עד למיזוג המדינה לתוך גרמניה המערבית באוקטובר.
היא הייתה האדם הצעיר ביותר, האישה היחידה והאחרונה שכיהנה כראש המדינה של גרמניה המזרחית.
לאחר איחוד גרמניה מחדש, היא כיהנה בממשלתו של קנצלר גרמניה הלמוט קוהל, תחילה כשרה למשימות מיוחדות, אחת מחמישה שמונו באוקטובר 1990 כדי לספק ייצוג לממשלה המזרח-גרמנית האחרונה בקבינט של קוהל, ולאחר מכן כמזכירת מדינה פרלמנטרית במשרד הבריאות למשך שארית תקופת כהונתו של הקנצלר קוהל.
היא נולדה בשם סבין שולץ באייזנך, תורינגיה.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית ספר ב-1964, ברגמן-פול לא התקבלה בתחילה לאוניברסיטה ונכנסה להתמחות של שנתיים במכון לרפואה משפטית באוניברסיטת הומבולדט במזרח ברלין.
ב-1966 החלה ללמוד רפואה וסיימה ב-1972 עם דיפלומה ברפואה.
החל מ-1979 עבדה כמומחית למחלות ריאה, וב-1980 קיבלה תואר דוקטור לרפואה.
מ-1980 עד 1985 הייתה המנהלת הרפואית של המחלקה הפוליקלינית למחלות ריאה ושחפת בברלין-פרידריכסהיין.
מ-1985 עד 1990 הייתה המנהלת הרפואית במשרד המחוזי למחלות ריאה ושחפת במזרח ברלין.
ב-1990 מונתה ברגמן-פול לפטרונית של ארגון הנכים הכללי בגרמניה (ABID eV).
ב-2003 מונתה לנשיאת הצלב האדום של ברלין ולחברה בנשיאות הפדרציה הבינלאומית, שם כיהנה כסגנית נשיא מאז 2007.
ב-1981 הצטרפה להאיחוד הנוצרי-דמוקרטי (גרמניה המזרחית), אחת ממפלגות הלווין של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, וב-1987 נבחרה לוועד המחוזי במזרח ברלין.
בבחירות הכלליות בגרמניה המזרחית 1990, הבחירות החופשיות וההוגנות היחידות שנערכו אי פעם בגרמניה המזרחית, היא נבחרה ללשכת העם, אשר ב-5 באפריל בחרה בה לנשיאתה.
באותו יום, הפרלמנט ביטל גם את מועצת המדינה, הנשיאות הקולקטיבית של המדינה.
על פי החוקה, נשיא לשכת העם היה מתוקף תפקידו סגן נשיא הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית; ככזו, ברגמן-פול קיבלה על עצמה גם את תפקיד ראש המדינה הזמני.
בתפקיד זה, היא ישבה בראש לשכת העם בעת הגשת העתירה הרשמית להצטרפות לרפובליקה הפדרלית של גרמניה ב-23 באוגוסט, וכן בעת האישור הגורף של הסכם על ההסדר הסופי ביחס לגרמניה ב-12 בספטמבר.
לאחר איחוד גרמניה מחדש ב-3 באוקטובר 1990, היא הפכה לחברה בבונדסטאג, ויחד עם חברים מובילים נוספים בממשלה המזרח-גרמנית האחרונה, מונתה גם לשרה פדרלית למשימות מיוחדות בקבינט של הקנצלר הלמוט קוהל.
לאחר הבחירות הכלליות בגרמניה 1990, היא מונתה למזכירה פרלמנטרית במשרד הבריאות הפדרלי ב-18 בינואר 1991. בעקבות תבוסת מפלגתה בבחירות 1998, היא עזבה את הממשלה ב-27 באוקטובר 1998, אך נותרה בבונדסטאג עד 2002.
סבין ברגמן-פול הייתה נשואה לאולריך פול מ-1972 עד 1979. נולדו להם שני ילדים.
מאז 1990 היא נשואה ליורגן ברגמן.
חברת לשכת העם של גרמניה המזרחית (1990)
השרה הפדרלית למשימות מיוחדות (1990–1991)
מזכירת המדינה הפרלמנטרית במשרד הבריאות (1991–1998)
סבירות היא הערכה גסה של הסיכוי או הנאותות להתרחשות של אירוע.
להבדיל מהסתברות, הניתנת לכימות חישובי מדויק כמספר בין 0 (מאורע בלתי אפשרי לחלוטין) לבין 1 (מאורע ודאי), סבירות עוסקת בחיזוי פחות מבוסס, ולכן מקובל להציג את מסקנותיה בצורה עמומה בלתי מספרית בלבד, כגון "סבירות גבוהה", "סבירות נמוכה" וכדומה.
בעולם המשפטי משתמשים במונח סבירות בהקשר לאדם הסביר ולמבחן הסבירות.
אנשים העוסקים בתחומים רבים כגון משפטים, כלכלה ועסקים, פוליטיקה וממשל או סוגי מודיעין (כגון מודיעין צבאי או מודיעין משטרתי), נדרשים לקבלת החלטות על סמך מידע חלקי, שתרומתו להבנת המצב אינה ניתנת למדידה כמותית.
בעת קבלת החלטות כאלה יש להעריך באופן גס את סבירות התרחשותו של אירוע מסוים.
דוגמה נודעת לחשיבותה של הערכת סבירות מהימנה, היא ההערכה של מחלקת המחקר של אגף המודיעין של צה"ל, יממה לפני פתיחת מלחמת יום הכיפורים (מיום ה-5 באוקטובר 1973), לפיה "הסבירות שהמצרים מתכוונים לחדש הלחימה היא נמוכה".
הפילוסופים מגדירים שלושה סוגים תקינים של הגעה למסקנות: לוגיקה (סוג החשיבה המקובל במתמטיקה, כולל בתורת ההסתברות), השכל הישר (common sense, תחושה בלתי מוסברת המובילה אדם מנוסה ונורמטיבי אל המסקנות הנכונות) ומטאפיזיקה.
הלוגיקה, בניגוד לשכל הישר, ניתנת לניתוח חד משמעי ופעמים רבות גם לניתוח כמותי.
אולם, לא כל ההחלטות בחיי היומיום ולא כל ההחלטות המקצועיות יכולות להישען על הלוגיקה לבדה.
על כן, נותר מקום רב לשיקולים על פי השכל הישר.
דרך אחת להצדיק באופן לוגי החלטות שבמקורן קשה לגזור אותן מן הלוגיקה היא דרך הניסוי.
דרך זו מקובלת בחלק נכבד מתחומי המדע, אך לא בכל תחומי המדע והעיסוק היא אפשרית.
במקרים בהם בלתי אפשרי לגזור החלטות באופן לוגי טהור ובלתי אפשרי לערוך ניסוי (או לסקור תוצאות ניסויים) יש לקבל החלטה על סמך התחושה המופשטת של השכל הישר.
יש המכנים תחושה זאת בשם "הסתברות הכרתית".
מתוך המשמעות הכללית של המונח "סבירות" נגזרת משמעותו בהקשר המשפטי.
בהקשר זה מופיע המונח בשני הקשרים:
האדם הסביר, דהיינו האדם הממוצע (או השכיח), האדם המקובל, הנורמטיבי, בעל שיקול הדעת הנאות.
מונח זה משמש בתחומי משפט רבים, כגון: בדיני חוזים, דיני נזיקין, משפט מנהלי ומשפט חוקתי.
ה"אדם הסביר" הוא אחד הביטויים הנפוצים של הסבירות הפרטית במשפט.
מבחן הסבירות, לבחינת נאותות פעולתו של המִנהל הציבורי.
בית המשפט מסתייע במושג "סבירות", כמונח שסתום, על מנת למלאו תוכן בכל תחום משפטי, בבחינת החלטות של הפרט או הרשות, לציין את כל השיקולים הרלוונטיים להחלטה ואת המשקל הראוי שיש לתת לכל אחד מהשיקולים בגיבושה.
זו דרכו של בית המשפט להכניס מימד אובייקטיבי רציונלי להחלטות סובייקטיביות.
כך, מנחה את עצמו בית המשפט, בשאלה מה היה עושה 'האדם הסביר מן היישוב' באותן נסיבות, על מנת לקבוע סטנדרט משפטי מצופה להתנהגות באותן נסיבות או בנסיבות דומות.
ה"סבירות" משמשת במשפט אומד דעת לבחינתם של מעשים (פעולות), הכרה (תודעה), ודברים ("זמן סביר"; "אמצעי סביר" – למשל) לצורך קביעת חוקיותם כשזו אינה מתפרשת מהנורמה המשפטית כשהיא בגפה.
אומד דעת זה מוכר במשפט כסטנדרט (מבחן) הווה אומר, נורמה מסדר שני המודדת חוקיות מעשה לאור נורמה נתונה: חקוקה או פסוקה.
ה"סבירות הפרטית" עוסקת בעיקר בשלושה: (1) סבירות המעשה הפרטי כדי קביעת חוקיותו (2) סבירות התודעה המלווה את הפועל קודם נקיטת הפעולה המוערכת (או המחדל) (3) סבירותם של דברים או אמצעים הננקטים לצורך השגת מטרה כלשהי שהיא לגיטימית מבחינה משפטית.
הפן הנוסף של הסבירות, הוא בחינת תקפותו החוקית של המעשה המינהלי והשלטוני בתחום המשפט הציבורי אשר פעמים הוא מהווה אוגד לאקטים פרטיקולריים שונים המרכיבים אותו.
המבחן שהתפתח בפסיקה לסבירות המעשה המינהלי, הוא מבחן שיקול הדעת המורכב מבדיקתה של מסכת השיקולים שהובאו בחשבון על ידי הרשות המינהלית, ועיקר העיקרים: מתן נאות של משקלים לשיקולים.
כאמור לעיל, הסבירות הפרטית עוסקת בהערכת חוקיותה של פעולה (או מחדל) של הפרט.
כאשר לא ניתן ללמוד מהנורמה, במקרה מסוים, חוקיות או אי חוקיות, בשל דרגת הפשטתה וסיבות נוספות אחרות, "מתרגמת" הסבירות כמבחן עזר את הנורמה לאירוע העובדתי ולעיתים באמצעות נורמות נוספות מסדר שני ושלישי בפעילות רדוקציונית.
סבירות הפעולה תבחן לעיתים קרובות גם באמצעות משתנים פנימיים: (1) תכלית הפעולה (2) עוצמתה (מידתה) (3) תוצאתה.
במשפט המנהלי נפוץ ביותר השימוש במושג ה"סבירות".
עילת הסבירות (או בשמה המדויק: עילת אי־הסבירות) היא עילה בתחום המשפט המנהלי המשמשת בתי משפט לשם פסילת פעולה מינהלית במסגרת הביקורת השיפוטית, בנימוק שפעולת הרשות המינהלית (הממשלה או אחת מזרועותיה) לוקה ב"חוסר סבירות" או "חוסר סבירות קיצוני".
עילת הסבירות פותחה במשפט הבריטי ובעקבותיו במדינות שהושפעו ממנו.
בין השאר אומצה העילה גם במשפט הישראלי על ידי בית המשפט העליון של ישראל.
הוא הורחב כחלק מהתגברות האקטיביזם השיפוטי, והרחבתה היא מושא לביקורת מצד מצדדי הריסון השיפוטי.
המונח 'אי סבירות' משמש לעיתים במשמעויות שונות בדין המנהלי.
במקרים רבים מציינים שופטים כי פעולה מנהלית שנדונה בפניהם היא בלתי סבירה, אך למעשה פסילתה של הפעולה מתבססת על עילות מסורתיות יותר בדין המנהלי: שקילת שיקולים זרים, הפליה, היעדר הליך תקין וכדומה.
עם זאת, בשיח המשפטי כיום, המשמעות העיקרית של עילת הסבירות היא כעילה עצמאית לביקורת שיפוטית על פעולותיהן של רשויות מנהליות.
שימוש בעילת אי הסבירות כשלעצמה משמעו שבית המשפט פוסל את החלטת הממשל משום שלדעתו החלטה זו, מהותית, איננה סבירה.
חוסר הסבירות נמדד על-פי אמת המידה של האדם הסביר.
בית המשפט אינו צריך לשאול את עצמו מה הוא היה מחליט בנסיבות העניין.
על בית המשפט לשאול את עצמו מה היה עובד ציבור סביר מחליט בנסיבות העניין.
הדיון בהערכת הסבירות של החלטות מנהליות, אינו מבקש להצביע על החלטה סבירה אחת ויחידה שהייתה צריכה להתקבל.
דיון הסבירות מצביע על מתחם ההחלטות הראויות שעמדו לרשות המנהלית, אשר יכלה לקבלן בסיטואציה מסוימת.
רק החלטה אשר חורגת מ"מתחם הסבירות" עשויה להיות מבוטלת על ידי בית המשפט.
כיום משמשת העילה הן לפסילת חוקי עזר עירוניים, והן לפעולות ממשלה: מעשים פרטניים של הממשל ותקנות (חקיקת משנה).
הרעיון היסודי של ביקורת שיפוטית על סבירות מעשי המנהל, מצוי במתח בסיסי עם עקרונות הפרדת הרשויות ועם הכלל הידוע לפיו אל לו לבית המשפט להיכנס למקומה של הרשות המוסמכת ולשקול במקומה מהו המעשה הכדאי והחכם.
מתח זה הוא גם הרקע לעיקר הביקורת המושמעת כלפי השימוש בעילה או שימוש יתר בה.
סבינה מֶסֶג (נולדה ב-26 בנובמבר 1942) היא משוררת עברית, מתרגמת, סופרת ילדים ונוער ועורכת ספרים ישראלית הידועה בשם העט לילדים עֲדוּלָה.
כלת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת תשע"ה.
מסג היא פעילה סביבתית, וחלוצת ז'אנר האקו-פואטיקה בישראל.
נולדה בשם סבינה בן-בסט בסופיה בירת בולגריה בשנת תש"ג 1942. עלתה ארצה עם הוריה שהתיישבו ביפו בשנת 1948. לימים עברה המשפחה לבת ים.
הצטרפה לתנועת השומר הצעיר ובצבא שירתה בחיל האוויר.
השלימה לימודי ספרות עברית ואנגלית באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב.
אף על פי שהחלה לכתוב בגיל 9 ולפרסם בעיתוני ילדים ונוער, ספרה הראשון של מסג יצא לאור רק כאשר הייתה בת ארבעים.
הספר זכה בפרס ספר הביכורים של בית הסופר ומאז פרסמה קובצי שירה ותרגומי שירה רבים.
מאוחר יותר, החלה לכתוב שירה לילדים תחת שם העט "עדולה".
זכתה בפרסים רבים על שירתה למבוגרים וילדים, בין היתר: פרס זאב לספרות ילדים (שנת 2000), פרס ראש הממשלה (תשע"ה), פרס לאה גולדברג (2015), פרס היצירה המקומית מטה אשר (2015).
כמתרגמת, עומדת מסג מאחורי שני מפעלי תרגום חשובים: האחד הוא מבחר מיצירתם של בני הזוג סילביה פלאת וטד יוז, השני הוא "הטרילוגיה הנורווגית" עליה זכתה בפרס המתרגמים הישראלי לשנת 2000.
בשנת 2007 הזמרת חוה אלברשטיין הוציאה את האלבום "שביל החלב", שכלל שירי ערש לילדים.
רבים משירי האלבום נכתבו על ידי עדולה.
בשנת 2011 פורסם האלבום "ילדת טבע" שכלל מבחר שירים נוספים שנכתבו בהשראת תקופת מגוריה של המשוררת במושב חמ"ד.
ב-2017 התפרסם שיר הילדים שכתבה, "גשם גשם מטפטף", בעקבות סרטון ויראלי.
מסג כותבת מאמרים ומסות העוסקים בשירה, בעיקר עבור עיתון עיתון הארץ.
חיבוריה מתמקדים בז'אנר האקופואטיקה (שירה סביבתית), שירה העוסקת בעולם החי והצומח לא רק מתוך פרספקטיבה אימפרסיוניסטית, אלא מתוך קריאה לפעולה אקטיביסיטית-סביבתית.
ב-2018 ייסדה מסג את "סדרת כליל לאקופואטיקה" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
בסדרה רואה אור מדי שנה קובץ של משורר צעיר הכותב שירה סביבתית.
לאורך השנים מסג השתתפה ואף ייצגה את ישראל בכמה פסטיבלים בינלאומיים לשירה ותרגום.
מסג הייתה בת זוגו של הצייר אהרון מסג (מורד לשעבר).
כשנפגשו אהרון וסבינה בחיל האויר הם החליטו שבתום שירותם הצבאי, יפרשו מחיי העיר ויעברו להתגורר בבית מבודד בטבע.
השניים הקימו את ביתם במושב חמ"ד, וכשילדם האחרון הגיע לפרקו ועזב את הבית החליטו השניים לבנות את ביתם בכפר האקולוגי כליל בגליל המערבי.
ב-2018 התאלמנה, ומאז מנהלת לבדה את המשק האקולוגי, שבו היא מייצרת שמן זית, חשמל מן השמש, ומפעילה את בתי ההארחה "וילה כליל הטבע" ו"בית הסלע".
על אודות סיפור היכרותם וחייהם המשותפים חיברה את הפואמה "אהרון", שהוקדשה, כדבריה, ל"אהובי ושותפי לחלום החזרה לטבע ולהגשמתו".
הפואמה פורסמה בשלהי 2024 באנתולוגיה "בלי להישיר מבט: אהבה בשירה העברית בת־זמננו" בעריכת מיכאל קגזנוב (הוצאת קתרזיס).
בתה תמר, נפטרה במאי 2022, כתוצאה מאובדנות.
קולות משק, שירים, צ'ריקובר, 1984.
הבית במגדל, שירים, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1987.
מושב, שירים, הקיבוץ המאוחד, תל אביב 1991.
ימי מנזר, צילומים תמר שר, שוקן ירושלים, 1997.
והים הזה, ים כנרת, צילומים: שרון טרבלסקי, ערכה לאה שניר, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1998.
כליל, שירים, ציורים אהרון מסג, אבן חושן, רעננה, 2003.
מונוגמיה עילית, שירים, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2009.
ישר מן השטח, מבחר שירים, הקיבוץ המאוחד, ומוסד ביאליק, 2014.
אקופואטיקה, עתון 77, גיליון 357–358, חשוון תשע"ב, אוקטובר-נובמבר 2011.
על היופי הבלתי מצוי של המצוי, הקיבוץ המאוחד עם מקום לשירה 2017.
שיחותי עם רחל, הקיבוץ המאוחד 2018.
כן, שרתי לך ארצי, הקיבוץ המאוחד 2018.
האכסניה הסקוטית, ים כנרת, כליל, מקום, 2019.
פיקוס בפרדס חנה, כליל, מקום, 2021.
כליל, מיינדפולנס, כליל, מקום, 2022.
ארץ: שירים אקופואטיים, כליל מקום, 2022.
איילה, שירים, מאת סוזן אפטרמן, תרגמה מאנגלית: סבינה מסג, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1991.
אתה, אני ועוד שירי מלחמה, מאת קרן אלקלעי-גוט, מאנגלית: סבינה מסג, אילן שיינפלד, רחל חלפי, הקיבוץ המאוחד תל אביב, תשנ"ד 1994.
שועל המחשבה, מבחר שירים, מאת טד יוז, תרגום ואחרית דבר: סבינה מסג, הקדמה: יהודה עמיחי, שוקן, ירושלים, 1996.
אריאל ושלוש נשים, מאת סילביה פלאת, תרגמה: סבינה מסג, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2002.
הנהר שמעבר לפיורד, מאת אולב האוגה, תרגום: סבינה מסג עם חנה-מאי סוונדל, אחרית דבר: סבינה מסג, קשב לשירה, תל אביב, תשס"ד 2003.
בצפונו של כדור העולם, מאת רולף יאקובסן, תרגום: סבינה מסג עם חנה-מאי סוונדל, אחרית דבר: סבינה מסג, כרמל, ירושלים, 2010.
טרייה ויגן, מאת איבסן, תרגום: סבינה מסג עם ונקה נורויק, אחרית דבר: סבינה מסג, כרמל, ירושלים, 2013.
שלג ויער אשוחים: מבחר שירים, מאת טאריי וסוס והלדיס מורן וסוס, תרגום: סבינה מסג עם חנה-מאי סוונדל, אחרית דבר: סבינה מסג, כרמל, ירושלים, 2017.
פרס המתרגמים מטעם שרת התרבות על הטרילוגיה הנורווגית 2018
שירים לגאיה, מאת גארי סניידר, מבחר שירים ומאמרים.
את המאמרים תרגם ד"ר אליק פלמן.
דוט והקנגורו, עיבוד לסיפור אוסטרלי קלאסי מאת אתל פדלי, תרגמה מאנגלית: עדולה (סבינה מסג), מסדה, גבעתיים, 1981.
לבד ביער הפרא, מאת יצחק בשביס-זינגר, ציירה: מרגוט צמח, תרגמה מאנגלית: עדולה (סבינה מסג), מסדה, גבעתיים, 1982.
איש הברזל, מאת טד יוז, איורים: אנדרו דוידסון, תרגום: עדולה, מסדה, 1986.
האגודלים של טיסטו, מאת מוריס דרואון, ציורים: ז'קלין דיהם, תרגום מצרפתית: עדולה, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1989.
כןכן ולאלא, מאת קארי סטאי, מנורווגית סבינה מסג, הוצאת עם עובד, 2020.
ספרי ילדים (תחת שם העט "עדולה")
היום אני אינני, שירים, כתבה: עדולה, ציירה: מיכל זיו, מסדה, גבעתיים, 1982.
העיפרון שלי הוא אניה, ציירה: רות צרפתי, מסדה, גבעתיים, 1986.
תמיד יש ילד שמביט למעלה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1987.
איש הזמן: שירי חגים ועונות לילדים (גבעתיים: מסדה, 1987) איורים: יוסי וקסמן
מי אוהב אותי?, מאת עדולה, איורים: טיה סטרימבנד, הקיבוץ המאוחד, 1990.
יום יום שיר, יום יום חג, מאת עדולה, איורים: אהרן שבו, ספרית מעריב, תל אביב, תש"ן 1990.
הבית בקצה המושב (תל אביב: ספרית הפועלים, תשנ"ג 1992) איורים: אהרן שבו, זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער
חתול בגשם, עדולה, צייר: אהרן שבו, עם עובד, תשנ"ב 1992.
הבית שלנו (תל אביב: עם עובד, תשנ"ד 1994) איורים: אורה איל
נגלוש בחרמון נשוט בכנרת, מאת עדולה, איורים: טניה רויטמן, הקיבוץ המאוחד, 1994.
החתול שרציתי לכתוב עליו שיר (תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ז 1997) איורים: אלונה פרנקל
כאן אני גר (תל אביב: ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 1997) איורים: נורית צרפתי
פרח כחל על הלב: שירי ארץ-ישראל לילדים (בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 1998) איורים: אבנר כץ
מילים מלטפות, עדולה (קריית גת: הוצאת קוראים, 2002) איורים: מיכל אפרת
צעצועים, מאת עדולה, איורים: הדס ודייוויד הול, תצלומים: עדי אדר, עורכת: דלית לב, עם עובד, תל אביב, תשס"ה 2005.
שאלות לא קלות, מאת עדולה והפסיכולוג פרופ' עמירם רביב, הוצאת אח, חיפה, 2006.
ילדת טבע דיסק עם ספרון בשיתוף חוה אלברשטיין שביצעה והלחינה, (2011 nmc)
מה נעים להיות בחוץ (הקיבוץ המאוחד, 2012) איורים: הילה חבקין
לגור על כדור (עם עובד, ינואר 2016) איורים: שמרית אלקנתי
פרס כליל לאקופואטיקה - שירה בעריכת סבינה מסג
עיר ותנוחת ההר, כתיבה מאיה ויינברג, עריכה סבינה מסג, זוכה פרס 'כליל' לאקופואטיקה תשע"ח, הוצאת הקיבוץ המאוחד 2018.
לדובים שהיו כאן פעם, כתיבה צוריאל אסף, עריכה סבינה מסג, זוכה פרס 'כליל' לאקופואטיקה תשע"ט, הוצאת הקיבוץ המאוחד 2019.
קומפוסט, אסופה של 11 משוררים, הוצאת כליל, מקום 2020.
מכתב אחרון לאדם, ניגון קוליקובסקי, הוצאת הקיבוץ המאוחד 2021.
תערובת שתילה, אסופה, הוצאת כליל, מקום 2022
מה שיש עכשיו, ליאור מעין, הוצאת אפיק 2023.
שירת געגועים אל ים קדום, לירון גרייף, הוצאת הקיבוץ המאוחד 2024.
פרס ניומן לספר ביכורים מטעם בית הסופר בירושלים,1967
מענק מפעל הפיס לספר "ישר מן השטח", 2014
פרס ראש הממשלה, 2014 (פעם שנייה)
פרס היצירה המקומית מטה אשר, 2014
פרס לאה גולדברג, 2014 (פעם שנייה)
פרס המתרגמים הישראלי של משרד התרבות והספורט
על תרגומי שירה מנורווגית, 2018
סביצ'ה (מספרדית: Ceviche) הוא מאכל המורכב מדגים נאים המושרים במיץ לימון או בחומץ עם בצלים חתוכים.
הסביצ'ה הוא המאכל הלאומי של פרו, אך נפוץ גם בשאר מטבחי דרום אמריקה.
הסבכון זהוב-הכנף (שם מדעי: Vermivora chrysoptera) הוא ציפור קטנה בת למשפחת סבכי העולם החדש.
הסבכון זהוב-הכנף ניזון בעיקר מחרקים ומזרעים.
כשמפריעים את מנוחתו הוא נעלם בסבך.
לסבכון זהוב-כנף, מסכה וגרון שחורים ופס זהוב בולט על הכנף.
בנוסף יש לו גב אפור, בטן לבנה ומצח צהוב.
הסבכון זהוב-הכנף חי באמריקה הצפונית, בעיקר בקנדה.
הוא מקנן בין הימות הגדולות לבין האפלאצ'ים.
הוא חורף מאמריקה התיכונה עד צפון אמריקה הדרומית.
אורך גופו של הסבכון זהוב-הכנף הוא 12 ס"מ.
הסבכון זהוב-הכנף, כשמו כן הוא, חלק בכנפו צבוע בצהוב זוהר, קודקודו וכיפתו צהובים גם הם, גבותיו לבנות, החלק התחתון בלחייו לבן, והחלק העליון בלחייו - שחור, כמו כן גם סנטרו שחור.
גבו וזנבו אפורים ובטנו לבנה.
הסבכון זהוב-הכנף הוא מין נודד, ולכן כנפיו ארוכות ומחודדות.
מקורו של הסבכון זהוב-הכנף מחודד כדי לתקוע את מקורו בקלות בחרקים מהם הוא ניזון.
סִבְּכִי (שם מדעי: Sylvia) הוא סוג ציפורים קטנות אוכלות חרקים ופירות ממשפחת הסבכיים, השייכות ל"סבכי של העולם הישן".
יש 24 מינים בסוג זה ובהם 93 תת־מינים.
הסבכי הטיפוסי מצוי באזורים סובטרופיים או בעלי אקלים ממוזג של מערב אירואסיה ואפריקה הסמוכה, ומרוכז סביב המזרח התיכון.
לאחרונה הוחלט להעביר את מרבית המינים לסוג Curruca.
מופע המינים השולט הוא אפור־חום ושחור, נוצות הזנב מסתיימות בדירוג מעוגל, אורך גופם נע בין 12 ל־17 ס"מ.
מינים רבים מסוג הסבכי מופיעים בדו־צורתיות זוויגית, כאשר ההבדלים בניצוי בולטים בין הזכר לנקבה.
מאפיין משותף למינים מסוימים הוא שלזכרים יש אזור שחור על ראשם, המוחלף בחום, אפור או בצבע כהה בנקבות, הגב כהה מהגחון.
מינים המתרבים באזורים בעלי אקלים ממוזג בדרך כלל נודדים, אלם כמה מינים הם יציבים (אינם נודדים).
מינים מהסוג סבכי הם פעילים, נעים תדיר ממקום למקום, ונמצאים לרוב בשטחים מיוערים פתוחים, בשיחים, גנים ובגדרות שיחים.
מאחר שהם מרבים להתנועע ולהסתתר בסבך מכאן שמם העברי, כמו גם שמם המדעי, Sylvia, שפירושו סבך או חורש.
נוכחותם ושירתם הנעימה של כמה מינים סיפקו השראה לאמנים ביצירתם מזה זמן רב.
המלחין והצפר הצרפתי אוליבייה מסייאן הושפע ביצירותיו מהסבכי אפור שנתן את השם והרבה מן החומר ליצירתו La fauvette des jardins.
בקריאתו מסמל הסבכי שחור־הכיפה את בואו של הקדוש פרנציסקוס מאסיזי באופרה של מאסיזי Saint-François d'Assise (פרנציסקוס הקדוש מאסיזי).
"La Capinera" (שחור־כיפה באיטלקית) הוא שמו של אחד משיריו המפורסמים ביותר של המשורר האיטלקי ג'ובני פסקולי.
"Storia di una capiner" (סבכי שחור כיפה - capiner) הוא סרט מ־1993 שבוים על ידי פרנקו זפירלי שהופץ בשמו הבינלאומי "דרור".
הסבכי נחשב מעדן בכמה מדינות במזרח התיכון, שם רבות מציפורים אלו נלכדות באופן בלתי־חוקי בכל שנה במהלך נדידתן.
בקפריסין המשמשת כמקפצת יבשה הכרחית במסען המפרך והמאמץ מאירופה לאפריקה ישנה תופעה ייחודית של קטל המוני של ציפורי שיר נודדות וקטנות, ובהן מינים רבים של הסבכי.
(להרחבה ראו פרק קישורים חיצוניים)
נמצא שיש מתאם בין תקופת הפריחה והבשלת הפירות של האשחר רחב עלים והאלה ארצישראלית לבין תקופת נדידת הסבכיים דרך ישראל.
האשחר רחב העלים פורח ואז מבשיל את פירותיו באפריל מאי ואז עובר שיא נדידת האביב של הסבכיים ורבים מהם נצפים אוכלים את האשחר.
בשקיות הטיבוע בתחנה לחקר ציפורי ירושלים מופיעים כתמים כחולים כהים, כתוצאה מהלשלשת שמכילה את שאריות פירות האשחר והזרעים.
האלה ארצישראלית מבשילה את פירותיה לקראת אמצע־סוף אוגוסט בירושלים ואז נודדים ועוברים דרך התחנה מספרים עצומים של סבכיים, מספרים גדולים בהרבה מאשר המספרים שחולפים במהלך ספטמבר אוקטובר ונובמבר.
נראה שקיים סוג של הדדיות, התפתחות מקבילה, שבה הציפורים והצמחים התאימו את עצמם זה לזה במהלך האבולוציה.
ממצאים נוספים שנאספו באמצעות התחנה לחקר ציפורי ירושלים הם שבזמן נדידת הסבכיים באביב דרך התחנה, נמצא שיש שונות בגנים בין הנודדים של תחילת העונה לאלו שבאים אחריהם.
עוד נמצא, במחקרי התחנה, שציפורים הנודדות למרחקים הן בעלות כנפיים ארוכות יותר ביחס למשקל גופן לעומת ציפורים יציבות או הנודדות למרחקים קטנים יותר.
לדוגמה סבכי אפור נודד מרחקים גדולים יותר מאתרי הדגירה שלו בצפון אירופה מאשר סבכי שחור כיפה ואכן יחס אורך הכנף שלו למשקל גוף גדול יותר.
במחקר אחר נמצא שבסבכי שחור כיפה יש הבדל באסטרטגית הנדידה של זכרים ונקבות.
הזכרים ממהרים באביב להגיע לאירופה ולכן מבצעים חניות קצרות יותר בתחנה.
בישראל 2 מינים של סבכי Sylvia:
שם שם מדעי תמונה/איורסטטוס: יציב / נודד סבכי אפור Sylvia borin מצוי באביב, חולף סתווי סבכי שחור־כיפה Sylvia atricapilla חולף מצוי מאוד וחורף ומקייץ נדיר
סבכי אפור (שם מדעי: Sylvia borin) הוא סבכי טיפוסי נפוץ המתרבה בצפון ובאזורי האקלים ממוזג של אירופה ועד מערב אסיה.
ציפור שיר קטנה זו נודדת, וחורפת במרכז ודרום אפריקה.
בישראל מצוי באביב בכל חלקי הארץ, ולעיתים גם בסתיו.
הסבכי האפור חסר תווים בולטים ואחיד למדי.
אורכו 13-14.5 ס"מ, גופו העליון חום אפור-זית, ולבנבן בצידו התחתון, צידי הגוף בצבע בז וצידי הצוואר אפרפרים, רגליו אפורות.
הוא ניזון מחרקים ופירות כמו רוב סוגי הסבכי.
זהו מין הנמצא ביערות, מטעים וגנים.
הקן נבנה בשיחים נמוכים והנקבה מטילה 3 עד 7 ביצים.
שירת הסבכי האפור נעימה ופטפטנית, וחלקיה ברורים כשל השחרור.
שירתו עשויה לבלבל עם שירת הסבכי שחור-כיפה, אולם שירתו של הסבכי האפור מלודית יותר וחסרה את הסיום המסלסל האופייני לסבכי שחור-כיפה.
למרות חוסר הדמיון בדפוס הצבעים, שני מינים אלו ככל הנראה בעלי קרבת משפחה יותר מכל יתר הסבכים האחרים.
הסבכי האפור נתן את השם והרבה מן החומר ליצירה La fauvette des jardins של המלחין אוליבייה מסייאן.
סבכי טוחנים (שם מדעי: Sylvia curruca) הוא סבכי טיפוסי שקיבל את שמו העברי בשל גופו התחתון הלבנבן.
זהו מין בעל תפוצה נרחבת המקנן באזורים בעלי אקלים ממוזג של אירופה, מלבד בדרום מערב היבשת, ובמרכז ומערב אסיה.
ציפור שיר קטנה זו נודדת וחורפת באפריקה, מדרום לסהרה, בחצי האי ערב ובהודו.
בארץ ישראל מקנן מצוי בחורש סבוך בעיקר בצפון הגולן, בגליל, בכרמל ומעט בהרי יהודה, ובחרמון נפוץ מאוד עד גובה 1700 מ´.
חולף מצוי בסתיו, בעיקר מאמצע אוגוסט ועד אמצע אוקטובר, ובאביב נפוץ ביותר, בעיקר במרץ-אפריל.
שלא כמו בסוגי הסבכי הטיפוסי השונים, הזכר והנקבה (זוויגים) כמעט זהים.
גבו חום-אפרפר, והחלק התחתון שלו לבנבן מה שהעניק לו את שמו העברי, ראשו אפור ובעל סוככי אזניים כהים יותר, חצי העין התחתונה מודגשת בפס לבן עדין, גרונו לבן, רגליו אפורות כהות.
זהו סבכי הקטן במעט מהסבכי קוצים, והוא חסר את הצבע הערמוני בכנפיים ואת הצבע האחיד בראשו.
שירתו של הסבכי טוחנים היא סדרת צקצוקים מהירה של "טט" או "צ'י".
כמו רוב סוגי הסבכי, הוא ניזון בעיקר מחרקים, אולם ניזון גם מגרגירים ופירות רכים אחרים.
זוהי ציפור של שטחים פתוחים, חורש וגנים בעלי שיחים גדולים, ומעט עצים.
הזכר יתחיל בבניית מספר קנים דמויי סלסילה שטוחה, לאחר מכן הנקבה תבחר קן ושני הזוויגים ישלימו את בנייתו, הנקבה מטילה 3 עד 7 ביצים.
בישראל מגיעה האוכלוסייה המקננת באמצע מרץ, והקינון מתחיל באפריל.
באירופה מתחיל הקינון מאוחר יותר, בצפון-מערב אירופה בסוף אפריל, בפינלנד בעיקר בתחילת יוני.
סבכי חורש (שם מדעי: Curruca crassirostris) היא ציפור שיר קטנה בסוג Curruca (שפוצל מהסוג סבכי) במשפחת הסבכיים.
בית גידולו בעיקר באגן הים התיכון דרך טורקיה, קווקז ועד מרכז אסיה.
זו ציפור נודדת החורפת באפריקה שמדרום לסהרה.
מבקרת נדירה בצפון ובצפון-מערב אירופה.
בישראל עוברת אורח מצויה בכל חלקי הארץ, ודוגרת קיץ מצויה בהרי הצפון.
זהו סבכי גדול ומגושם יחסית, אורכו 15–16 ס"מ, גדול במעט מהסבכי שחור כיפה, ולמעשה אחד המינים הגדולים מהסוג סבכי.
גבו של הזכר הבוגר אפור חלק, וגחונו בצבע לבנבן עד אפרפר.
המקור ארוך ומחודד ורגליו שחורות.
לזכר יש ראש אפור כהה, מסכת עיניים שחורה, קשתית העין לבנה וגרון לבן.
לנקבות ולצעירים יש ראש חיוור יותר, וצבע הגחון צהוב בהיר, לגבם האפור יש במקצת גוון חום.
שירתם היא מחרוזת סלסולים של לירו-לירו (liroo-liroo) וקריאה קולנית.
ציפור שיר קטנה זו מצויה בסביבת חורש עצים נשירים.
הם יבנו קן בשיח או בעץ והנקבה תטיל 4–6 ביצים.
כרוב הסבכיים, זו ציפור הניזונה בעיקר מחרקים, ומעט פירות.
שמה באיטליה הוא beccafico (מלקט התאנים) מאחר שעל פי האמונה הרווחת שם הם מאביסים את עצמם בתאנים בתקופת הריבוי.
ציפורים מסוגם נחשבות למעדן באזורים אלו, ורבות ניצודות במלכודות.
שני תת-המינים התקבלו על ידי החוקרים ללא חילוקי דעות, אולם לאחרונה מתחזקת הסברה כי מדובר במינים נפרדים:
סבכי חורש מערבי, Curruca hortensis hortensis – דרום מערב אירופה, מגרב, מזרחית לים האדריאטי ולמפרץ סידרה.
בחלקים התחתונים של גוף הזכר צבעם ורדרד, ואצל הנקבה בגוון חלודה.
משתרע לרוחב חבל הבלקן, דרך טורקיה, קווקז והסביבה ועד מרכז אסיה.
המקור ארוך וחזק יותר מהממוצע.
מעטה אדמדם בחלק התחתון, היוצר חלוקה רכה בין הבטן הלבנה לצידי הגוף האפורים.
השירה עשירה יותר ומתקרבת לזמיר בגיוונה.
תת-המין הזה, S.h.crassirostris, נמצא בישראל.
סבכי חורש קרוב ביותר משפחתית, ככל הנראה, לסבכי שיטים, וגם למינים Curruca lugens ו-Curruca buryi.
יחד עם סבכי טוחנים הם יוצרים קבוצת קלד (קבוצת בעלי-חיים המסווגים בקבוצות על יסוד תכונות משותפות המעידות על מוצא משותף) של סבכי טיפוסי.
במבט ראשון מינים אלו אינם נראים דומים, אולם לכולם הצבע הלבן שולט בגרון, הם חסרים את הטלאים האדמדמים על הכנפיים, ובדרך כלל יש להם צידי ראש כהים.
לפי הערכות האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע, IUCN, אוכלוסיית סבכי חורש במדינות האיחוד האירופי מונה כ 110,000–290,000 זוגות, והאוכלוסייה במגמת ירידה של כ-30% בין השנים 1970 ל-1990.
סְבִישטוֹב (מבולגרית: Свищов) היא עיר נמל בצפון בולגריה בשטח מחוז וליקו טרנובו, השוכנת על גדות נהר הדנובה.
העיר היא השנייה בגודלה במחוז בגודל האוכלוסייה.
נמלה של סבישטוב הוא הנמל הדרומי ביותר בבולגריה לאורך הדנובה.
העיר ממוקמת 237 קילומטרים צפונית-מזרחית לבירה סופיה, 51 קילומטרים דרומית-מזרחית לניקופול, 97 קילומטרים דרומית-מערבית לרוסה ו-76 קילומטרים צפונית-מזרחית לפלבן.
שמה של העיר נגזר מהמונח הבולגרי "סְבֶשְט", שפירושו נר וזאת בהתייחס למגדלור שהיה קיים בשעתו בעיר.
באזור העיר נתגלו שרידים ארכאולוגיים מתקופת האבן החדשה ובהמשך מתקופת הממלכה התראקית.
השטח נכבש על ידי האימפריה הרומית המערבית במאה ה-1, ובמקום שבו שוכנת העיר המודרנית הוקמה מצודה בשם "נובֶה", כחלק משרשרת מצודות שהקימו הרומאים לאורך הדנובה.
בהמשך עבר האזור לחזקת האימפריה הביזנטית.
היישוב נחרב במאה ה-7, והוא מתועד שוב, בשם סיסטובו בכתבים עות'מאניים מהמאה ה-15. העיר הפכה לעיר הנמל המרכזית של צפון בולגריה ונותרה במעמד זה עד אמצע המאה ה-19, עת הוקם הנמל בעיר רוסה.
באוגוסט 1791 נחתם בסבישטוב, "חוזה סיסטובה" אשר סיים את המלחמה העות'מאנית-אוסטרית (1791-1788) וקבע את הגבולות בין שתי הישויות.
ב-1810 נכבשה העיר בידי כוחות האימפריה הרוסית, הועלתה באש ונחרבה עד היסוד; פעולות השיקום והחזרת הנמל לפעילות מלאה נמשכו 25 שנים.
ביולי 1877, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) חצה צבא הדנובה של האימפריה הרוסית את נהר הדנובה בסמוך לעיר והיא הייתה העיר הראשונה בבולגריה ששוחררה מעול העות'מאנים.
ב-4 במרץ 1977 אירעה רעידת אדמה חזקה באזור רומניה וגם העיר סבישטוב ספגה נזקי תשתית רבים וכ-100 הרוגים.
בעיר סבישטוב נולדו הגנרלים פנטליי קיסלוב, גיבור קרב טורטוקאיה ממלחמת העולם הראשונה ודימיטר גשוב מפקד קרב דויראן הראשון ממלחמה זו.
אוכלוסיית העיר מצויה במגמת קיטון מתונה, בשל קצב תמותה העולה על שיעור הילודה וכן בשל הגירה שלילית.
מרבית התושבים הם בני הדת הנוצרית אורתודוקסית.
שטח הרשות המקומית נחלק ל-84.4 אחוזים של קרקע חקלאית, 6.3 אחוזים של שטחי מגורים, 6 אחוזים של תשתיות תחבורתיות, 4 אחוזים של אזורים מכוסי מים ו-0.6 אחוזים של מכרות.
הגידולים הנפוצים הם תבואה, ירקות, ענבים וסלק סוכר.
תעשיית המזון מהווה כ-50 אחוזים מהתוצר המקומי הגולמי של הרשות המקומית.
במרוצת שלטונו של פרדיננד הראשון עברה בולגריה תהליך מודרניזציה שכלל מיכון ותיעוש ובאזור העיר הוקמו מפעלי טקסטיל, אשר נתמכו בגידולי כותנה שהושקו במי הדנובה.
כמו כן הוקמו במקום מפעלים לעיבוד מזון.
בפאתי העיר מצוי מתחם הנמל המשמש לתעבורת מכולות לאורך מדינות הדנובה וכן קיים קו תעבורת מכולות מסבישטוב לעיר קונסטנצה שברומניה, בתוואי דנובה–הים השחור.
באמצע המאה ה-18 נוסדה בעיר קהילת פליטים יהודים קטנה, במקביל לנסיגת כוחה של האימפריה העות'מאנית והפיכתו של אזור צפון בולגריה לזירת קרב מול ממלכת הבסבורג ובהמשך האימפריה האוסטרית.
הצי הוונציאני הגביל את המסחר העות'מאני בים התיכון ופגע בכלכלתם של יהודי בולגריה שרבים מהם היו סוחרים.
כך עלתה חשיבותן של ערי הנמל לאורך הדנובה, ומשפחות סוחרים יהודים היגרו לעיר סבישטוב מווידין ומניקופול והקימו קהילה קטנה.
הקונסול האוסטרי לעיר רוסצ'וק, אשר ביקר בסבישטוב ב-1852, ציין כי בעיר ישנם 75 יהודים בני יהדות ספרד.
מסמכי ממשל בולגריים מ-1894 מתעדים ביקור מפקחים מטעם משרד החינוך הבולגרי בבית הספר היהודי היסודי בעיר.
ההתעוררות הציונית של יהודי בולגריה לא פסחה על קהילת סבישטוב ובשנת 1898 פעל בעיר ארגון ציוני.
בראשית המאה ה-20 מנתה הקהילה כ-150 נפשות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, מנתה אוכלוסיית יהודי העיר כ-200 נפשות, רובם ככולם עלו לישראל בין השנים 1947–1949.
סבך הפרי האדום הוא ספר הביכורים של הסופרת והפעילה החברתית ריטה מיי בראון, אשר יצא בשנת 1973. הרומן ידוע בשל התיאורים הלסביים המפורשים שבו, אשר היו לא מקובלים בספרות של אותה התקופה.
שם הספר הוא התייחסות בסלנג לאיבר המין הנשי.
הספר הוא רומן חניכה אוטוביוגרפי (יש הרואים בו רומן פיקרסקי) של תקופת נעוריה של מיי בראון ותחילת פועלה כסופרת ביסקסואלית.
"סבך הפרי האדום" נחשב לספר מכונן בסוגת הספרות הלסבית, ולחלק חשוב מפועלה החברתי של מיי בראון, אשר התמקד בפמיניזם ובזכויות להט"ב.
הספר תורגם לעברית על ידי יואב הלוי, ויצא לאור בספרית פועלים בשנת תשל"ט (ושוב בתש"ס-1999).
הרומן מתמקד במולי בורג, בת מאומצת למשפחה ענייה מפנסילבניה אשר ניחנה ביופי יוצא דופן ואשר מודעת לנטייתה המינית הלסבית מגיל מוקדם.
היא מתוארת כנערה דעתנית ובעלת ביטחון עצמי רב.
למולי יחסים רעועים עם אמהּ קארי, וזו מודיעה לה כבר בגיל צעיר שהיא אינה אמה הביולוגית ושהיא למעשה "ממזרה".
מולי מתנסה ביחסים חד-מיניים כבר בכיתה ו' עם חברתה לורטה בי ביסלנד, ולאחר מכן שוב בבית ספרה בפלורידה, שם היא שוכבת עם חברתה קרוליין סימפסון, המעודדת המובילה בבית הספר.
סימפסון מקיימת עם מולי יחסים ברצון ובתשוקה, אך מסרבת למונח "לסבית".
מולי מתנסה גם ביחסים עם גברים, בהם גם עם בן-דודהּ, כאשר השניים היו צעירים.
אביה, קארל, מת כאשר הייתה בשנותיה הראשונות בבית הספר היסודי.
שילוב של אופייה החזק והבוז שהיא חשה לאמהּ מביאים אותה להצטיין בלימודיה ולקבל מלגה מלאה לאוניברסיטת פלורידה.
שלא כמו קארי, קארל תמיד תמך בשאיפותיה של מולי ובלימודיה.
יחד עם זאת, כאשר מתגלה מערכת היחסים של מולי עם שותפתה האלכוהוליסטית למעונות, נדחית בקשתה לחידוש המלגה.
כשברשותה רק סכום כסף קטן, היא עוברת לניו יורק על מנת לרכוש השכלה כקולנוענית.
כאשר היא מגיעה לעיר, מתבדים חלומותיה בנושא מערכות יחסים.
הספר מסתיים בשנות ה-60, עם מהפכת ילדי הפרחים.
סבכי העולם החדש (שם מדעי: Parulidae) היא משפחה של ציפורי שיר הנפוצה באמריקה.
משפחה זו אינה קשורה למשפחת הסבכיים.
המינים במשפחת סבכי העולם הישן שוכני עצים (מלבד שלושה מינים) וכולם אוכלי חרקים.
במשפחה 24 סוגים ו-120 מינים.
Cardellina - בו סבכי אדום
Parula - בו 2 מינים.
Setophaga - בו 34 מינים, ביניהם סבכון צהוב-כתר.
Teretistris - בו 2 מינים - ייתכן ששייכים למשפחה עצמאית
Vermivora - בו 3 מינים - בו סבכון זהוב-כנף.
מין יחיד Zeledonia coronata - ייתכן ששייך למשפחה עצמאית.
סבינה ניקולאייבנה נפטולבנה שְפִּילְרַיין הייתה פסיכואנליטיקאית רוסיה-יהודיה.
ידועה בין היתר בשל היותה אחת הנשים הראשונות שעסקו במקצוע זה, וכן בשל מערכת היחסים הסבוכה שניהלה עם המורה שלה קרל גוסטב יונג, שבין היתר הביאה לפסיכואנליזה את המושגים העברה נגדית ו"אינסטינקט המוות".
אחד המטופלים היותר מפורסמים שלה היה הפסיכולוג השווייצרי ז'אן פיאז'ה.
שפילריין היא בתם של אווה (ליובלינסקי) ונפתולה מושקוביץ-שפילריין.
אביה היה איש עסקים יהודי אמיד מוורשה, ואמה הייתה בת למשפחת רבנים ידועה ואחת הנשים הראשונות שהתאפשר להן ללמוד רפואת שיניים, אך היא עסקה בעיקר בגידול חמשת ילדיהם.
הוריה שמו דגש מיוחד לחינוכם, ובנוסף לרוסית למדה סבינה גרמנית, צרפתית ואנגלית.
עם אחיה נמנים המתמטיקאי יאן שפילריין, הפסיכולוג יצחק שפילריין (1891–1937), והביולוג אמיל שפילריין (1899–1938) - כולם נשלחו לגולאג והוצאו להורג.
אחות נוספת, אמיליה, מתה ממחלת הטיפוס בגיל צעיר מאוד, אירוע שזעזע קשות את שפילריין בת ה-16. אוולד שפילריין היה בן של אחיה אמיל.
שפילריין למדה בבית הספר לבנות ברוסטוב והצטיינה בלימודיה, אך סבלה במהלך הלימודים מבעיות התנהגות והפרעות נפשיות, מה שגרם לעימותים תכופים בין הוריה למוסד הלימודים.
כבר בילדותה סבלה מעוויתות ומהתקפי חרדה בלילות, ויחסיה עם הוריה היו מאופיינים בחוסר יציבות.
ברשומות היומן שלה ובדיווחי יונג אף מופיעים רמזים על התעללות בעלת גוון מיני מצד אביה.
היא סיימה את לימודיה ב-1904 לאחר בחינות הבגרות, ושוכנה לאחר מכן בסנטוריום באינטרלאקן שבשווייץ.
לאחר שהתעמתה עם מנהל המקום עברה להתגורר בבית מלון בציריך, ולאחר עימות נוסף אושפזה באוגוסט בבית החולים הפסיכיאטרי "בורגהלצלי" בציריך, שם אובחנה כלוקה בהיסטריה פסיכוטית.
היא טופלה תחילה על ידי אויגן בלוילר, ולאחר מכן הייתה ככל הנראה למטופלת הראשונה, או לכל הפחות אחת הראשונות, של קרל גוסטב יונג בשיטת הפסיכולוגיה האנליטית.
הטיפול נשא פרי, ובאביב 1905, בגיל 19, החלה בלימודי רפואה באוניברסיטת ציריך.
בשנים 1905–1909, בשלביה המוקדמים של אסכולת הפסיכואנליזה, המשיכה שפילריין לקיים מערכת יחסים ספק טיפולית-אינטלקטואלית ספק ארוטית-רומנטית עם קארל יונג.
לפי הביוגרף של יונג, רונלד היימן, "יהדותה של שפילריין הטרידה והלהיבה את יונג, בעוד שהיא הוקסמה מהמראה הטבטוני שלו, שלא דמה כלל לחזות שהכירה אצל הרוסים והיהודים".
בדמיונה ראתה שפילריין ביונג צאצא של האלים, והצאצא שיוולד לה ממנו, "זיגפריד", יהיה תערובת הירואית של איכויות התרבות הארית והיהודית.
לאחר שהקשרים ביניהם התגלו, החלה חרושת שמועות אנונימיות - אפשר שהופצו על ידי אשתו של יונג - על 'חציית הגבול הטיפולי' ביניהם, שאף עלתה ליונג במשרתו באוניברסיטת ציריך.
יונג החל להחליף מכתבים עם מורהו ומדריכו זיגמונד פרויד, ונועץ בו על ההשלכות של היחסים ביניהם.
תכתובת זו היוותה לאחר מכן את הבסיס ל"אנליזה לימודית", שיטה שלפיה על כל סטודנט להיות מטופל בעצמו בטרם יטפל בחולים.