tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הראשונים התאספו סביב מושבות חקלאיות אנושיות, בעוד שהאחרונים (~1500 לפני הספירה) היו מתאימים בעיקר בזכות תכונות התנהגותיות שלהם.
הם החלו להתפשט במהלך התקופה הנאוליתית, אך לא התפשטו בעולם הישן עד העת העתיקה הקלאסית.
מחקר חדש יותר משנת 2018 מציע שמוצאם המוקדם בדרום מערב אסיה.
מחקר משנת 2014 משווה גנומים רבים של חתולים עם גנום נמר וכלב.
האזורים הגנומיים שהושוו כוללים את אלו המעורבים בתהליכים עצביים (התנהגות של פחד ותגמול) וברקומבינציה הומולוגית (תדירות רקומבינציה מוגברת).
בנוסף, זוהו מוטציות KIT האחראיות לפנוטיפ הכתמים הלבנים.
תכונת החתול המוכתם (מוטציית Aminopeptidase Q) החלה בימי הביניים.
לחתולים מסוג בר יש דפוס מקרל.
מדענים השתמשו גם במחקרים ארכאולוגיים והתנהגותיים כדי לסייע בחיזוק הגילוי ש- F.
lybica הוא האב הקדמון המשותף לחתולים מבויתים.
שברי שיניים ועצמות שנמצאו באתרי קבורה ברחבי העולם נקשרו כולם על ידי ניתוח DNA ל- F.
lybica, חלקם מתוארכים עוד לפני 7,000-8,000 שנים.
במקור האוכלוסיות המצריות יוחסו לביות המוקדם של חתולים לפני כ-3,600 שנים, אך עדויות ארכאולוגיות ערערו גם על ההשערה הזו ב-2004. ארכאולוגים שעבדו בקפריסין מצאו מקום קבורה ישן עוד יותר, אתר נאוליתי בן כ-9,500 שנה, של אדם בוגר שנקבר עם חתול.
חתולים אינם ילידי האזור הזה, מה שאומר שהשבט הביא את החתולים איתו כאשר קבע את מגוריו באי.
ממצא זה מצביע על כך שאנשים מאזור המזרח התיכון של העולם הישן החלו להחזיק חתולים אלפי שנים מוקדם יותר מהמצרים.
ניתוח התנהגותי של Fs silvestris (חתול הבר האירופי), שנחשב גם כאב קדמון משותף לחתולים מבויתים, הראה שיש הבדלים משמעותיים בין השניים.
ל-Fs silvestris יש נטייה להיות מאוד ביישן ותוקפני גם כשהם גדלים בסביבה אנושית החל מלידתם.
קבוצה זו הייתה גם מאוד טריטוריאלית והראתה התנהגות תוקפנית גם כלפי בני מינה.
חתולים שהם הכלאה בין חתולים מבויתים ל-silvestris הראו התנהגות פחות אגרסיבית וטמפרמנט יותר צייתני, מה שהוביל למסקנה שההבדל ההתנהגותי הוא גנטי וככל הנראה נובע מהבדל במינים.
עדויות אלו מצביעות על כך ש-Fs lybica עשוי להיות האב הקדמון המשותף של כל החתולים המבויתים כיום.
בידול הגזע של חתול בית
בניגוד לבעלי חיים מבויתים אחרים, שגודלו במכוון כדי לחזק תכונות פיזיות ייחודיות כדי לעזור במשימות, כגון מזון, ציד או אבטחה, בגזעי חתולים מודרניים שגודלו ב-150 השנים פותחו תכונות פיזיות שאינן משפיעות על הפונקציונליות אלא רק שונות מבחינה אסתטית.
כמו כן, בניגוד ליונקים מבויתים, ההבדל הגנטי בין גזעי חתולים מבויתים לעמיתיהם הפראיים קטן מאוד יחסית, עקב ערבוב מתמיד במשך אלפי שנים של חילופים גנטיים בשני הכיוונים.
הגנים המעטים השולטים במאפיינים פיזיים כמו צבע שיער ודפוס פרווה הם המבדילים בין אוכלוסיית חתולי הבר המודרנית לבין חתולים מבויתים.
גזעי חתולים מבויתים הם גם ייחודיים בעובדה שיש רק 40–50 גזעים שונים מבחינה גנטית, בעוד שלבעלי חיים מבויתים אחרים יכולים להיות בין 65 ל-100 גזעים שונים גנטית.
בשנת 1871 רק חמישה גזעי חתולים הוכרו על ידי אגודה בלונדון.
כיום איגוד חובבי החתולים (CFA) מכיר ב-41 גזעים ואיגוד החתולים הבינלאומי (TICA) מכיר ב-57 גזעים.
רוב הגזעים הללו מוגדרים על ידי מאפיינים פנוטיפיים, או גלויים, שרובם הם תכונות גנטיות בודדות שנמצאות ברמות נמוכות עד בינוניות בחתול שאינו בן אילן היוחסין.
מאפיינים אלו נדירים ואינם נראים בחתול הבית המצוי.
בניגוד לרוב כלבי המחמד, המגיעים מתערובת של שושלות גזעיות, חתולים התחילו כתערובת של וריאציות רבות של חתולי בר וגודלו באופן סלקטיבי על ידי בני אדם עבור תכונות מסוימות המובילות לגזעים מודרניים.
זה איפשר עלייה גדולה במספר הגזעים בפרק זמן קצר יותר.
זו גם הסיבה שבגללה עמותות שמסווגות גזעי חתולים משתמשות במילה "ייחוס", שכן לחתולי בית אין צורות גזעיות אמיתיות.
מחקרים ב-DNA נערכו כדי לחבר את קווי אילן היוחסין לאלה שהתרבו באופן חופשי באקראי.
מחקרים אלו נערכו באותן טכניקות שהוזכרו לעיל, DNA מיטוכונדריאלי ומיקרו-לוויינים נבדקו כדי למצוא את האב הקדמון המשותף.
נמצא שמקור כל גזעי החתולים בשמונה אזורים שונים ולאחר מכן הם התרבו באופן סלקטיבי מספר פעמים במהלך ההיסטוריה והועברו מספר פעמים, מה שהוביל לכ-45 הגזעים המודרניים.
שמונה השושלות הללו כוללות את אירופה, מצרים, הודו, דרום מזרח אסיה, הים הערבי, מזרח אסיה והים התיכון.
אבולוציה של המוסר הוא תחום מחקר הבודק את מידת ההשפעה של האבולוציה על התפתחות המוסר.
מוסר או אֵתִיקָה הוא אוסף של אמונות, השקפות וכללים הקובעים מהי התנהגות נכונה או לא נכונה, טובה או רעה.
המוסר הוא חלק מתרבות, אך גם יחסי לתרבות: בתרבויות שונות יש מוסר שונה, ועם זאת יש תרבויות רבות שכללי המוסר בהן דומים.
משום כך נשאלת השאלה באיזו מידה השפיעה האבולוציה על התפתחות מוסר בבני אדם.
מוסר קשור בדרך כלל להתנהגות אנושית ולא להתנהגות של בעלי חיים.
התחומים המתפתחים של ביולוגיה אבולוציונית, ובמיוחד פסיכולוגיה אבולוציונית, טוענים שלמרות המורכבות של התנהגויות חברתיות אנושיות, ניתן לייחס את מבשרי המוסר האנושי לחיות חברתיות רבות אחרות.
פילוסופים ואנשי מדע ראו באופן מסורתי את המוסר כהבניה חברתית, ולפיכך כיחסי מבחינה תרבותית, על אף שאחרים טוענים שיש מדע מוסר אובייקטיבי.
הניסיון הבולט הראשון לחקור את הקשר בין אבולוציה לבין מוסר היה של צ'ארלס דרווין בספרו "מוצא האדם" (1871).
בפרקים IV ו-V בספר ביקש דרווין להסביר את מקור המוסר האנושי, וטען שאין פער מהותי בין האדם לבעלי חיים אחרים.
דרווין רצה להראות כיצד חוש מוסרי מעודן, או מצפון, יכול היה להתפתח באמצעות תהליך אבולוציוני טבעי, שהחל באינסטינקטים חברתיים המושרשים בטבענו כחיות חברתיות.
זמן לא רב לאחר פרסום ספרו של דרווין, "מוצא האדם", קיבל הדיון בנושא האבולוציה של המוסר תפנית שונה ביותר - ומפוקפקת הרבה יותר - בדמות הדרוויניזם החברתי.
דרוויניסטים חברתיים מובילים כמו הרברט ספנסר וּויליאם גרהם סאמנר ביקשו ליישם את לקחי האבולוציה הביולוגית, לחיים החברתיים הכלכליים והפוליטיים.
לטענתם, בדיוק כשם שבטבע מתרחשת התקדמות באמצעות תהליך חסר רחמים של מאבק תחרותי ו"הישרדות של החזקים" (עיוות של הישרדות הכשירים ביותר), כך תתרחש התקדמות אנושית רק אם הממשלה תאפשר תחרות עסקית בלתי מוגבלת ולא תתאמץ להגן על "החלשים" או ה"לא כשירים" באמצעות חוקי הרווחה הסוציאלית.
חוקרים כמו תומאס הנרי האקסלי, ג.
מור, ויליאם ג'יימס, צ'ארלס סנדרס פירס וג'ון דיואי מתחו ביקורת נוקבת על ניסיונות אלה להפיק לקחים אתיים ופוליטיים מהדארוויניזם, ובתחילת העשורים הראשונים של המאה העשרים ספג הדרוויניזם החברתי ביקורת קשה.
ספרו של אדוארד א' וילסון מ-1975, "סוציוביולוגיה: הסינתזה החדשה", עורר מחדש את הדיון בנוגע לאבולוציה של המוסר.
בספר זה טוען וילסון שקיים בסיס גנטי למגוון רחב של התנהגויות חברתיות אנושיות ולא אנושיות.
בעשורים האחרונים, הפך הדיון באבולוציה של המוסר לנושא שנוי במחלוקת בחוגים מדעיים ופילוסופיים כאחד.
אף על פי שבעלי חיים אחרים עשויים שלא להפגין מה שבני אדם תופסים כהתנהגות מוסרית, כל החיות החברתיות נאלצו לשנות או לרסן את התנהגויותיהן למען החיים בקבוצה.
דוגמאות אופייניות לשינוי התנהגותי ניתן למצוא בחברות של נמלים, דבורים וטרמיטים.
מושבות נמלים עשויות לכלול מיליוני פרטים.
אדוארד וילסון טען שהגורם החשוב ביותר שמוביל להצלחתן של מושבות נמלים הוא קיומה של קסטת של פועלות עקרות.
מעמד זה של נקבות כפוף לצורכי האם, המלכה, ומוותר על רבייה עצמית כדי לגדל אחים ואחיות.
קיומן של קסטות של עקרות בקרב חרקים חברתיים אלה מגביל באופן משמעותי את התחרות על ההזדווגות, ותוך כדי כך מטפח שיתוף פעולה בתוך המושבה.
שיתוף פעולה בין נמלים הוא חיוני, מכיוון שלנמלה בודדה אין סיכוי לשרוד ולהתרבות בטווח הארוך.
עם זאת, כחלק מקבוצה יכולות מושבות לשגשג במשך עשרות שנים, וכמובן להוריש מטען גנטי.
כתוצאה מכך, נמלים הן אחת ממשפחות המינים המוצלחות ביותר על פני כדור הארץ, והן אחראיות לביומסה המתחרה בזו של המין האנושי.
הסיבה הבסיסית לכך שבעלי חיים חברתיים חיים בקבוצות היא שהזדמנויות ההישרדות והרבייה טובות בהרבה בקבוצה לעומת חיים לבד.
ההתנהגויות החברתיות של יונקים מוכרות יותר לבני אדם.
יונקים חברתיים מאוד, כמו פרימטים ופילים, ידועים בכך שהם מפגינים תכונות שפעם נחשבו כאנושיות באופן ייחודי, כמו אמפתיה ואלטרואיזם.
חברתיות אצל פרימטים ואצל האדם
קרובי המשפחה החיים הקרובים ביותר לבני האדם הם שימפנזים נפוצים ובונובו.
פרימטים אלו חולקים אב קדמון משותף להם ולבני האדם, שחי לפני ארבעה עד שישה מיליון שנים.
מסיבה זו השימפנזים והבונובו נתפסים בתור הדוגמה הטובה ביותר הקיימת לאב קדמון משותף זה.
לטענתה של ברברה קינג, על אף שלפרימטים אולי אין מוסר במובן האנושי, הם מציגים כמה תכונות שהיו נחוצות להתפתחות מוסר.
תכונות אלו כוללות אינטליגנציה גבוהה, יכולת תקשורת באמצעות סמלים, תחושה של נורמות חברתיות, תפיסה עצמית ותפיסה של המשכיות.
פראנס דה ואל וברברה קינג, שניהם רואים את המוסר האנושי כתופעה שהתפתחה מחברתיות של פרימטים.
בעלי חיים חברתיים רבים, כמו פרימטים, דולפינים ולווייתנים, מציגים מה שמייקל שרמר מכנה רגשות קדם-מוסריים.
לדברי שרמר, המאפיינים הבאים משותפים לבני אדם ולבעלי חיים חברתיים אחרים, במיוחד לקופים הגדולים:
"היקשרות וחיבור, שיתוף פעולה ועזרה הדדית, אהדה ואמפתיה, הדדיות ישירה ועקיפה, אלטרואיזם ואלטרואיזם הדדי, פתרון סכסוכים והשכנת שלום, גילוי הונאה, דאגה קהילתית ואכפתיות ממה שאחרים חושבים עליך, ומודעות ותגובה לכללים החברתיים של הקבוצה".
שרמר טוען שרגשות קדם-מוסריים אלו התפתחו בחברות פרימטים כשיטה לריסון אנוכיות אינדיבידואלית ולבניית קבוצות שיתופיות יותר.
בכל מין חברתי, היתרונות של השתייכות לקבוצה אלטרואיסטית עולים על היתרונות של אינדיבידואליזם.
לדוגמה, חוסר לכידות קבוצתית עלול לגרום לאנשים להיות פגיעים יותר להתקפות מצד זרים.
השתייכות לקבוצה עשויה גם לשפר את הסיכויים למצוא מזון.
הדבר ניכר בקרב בעלי חיים שצדים בלהקות כדי להכניע טרף גדול או מסוכן.
אצל כל החיות החברתיות יודע כל חבר את מקומו בקבוצה.
הסדר החברתי נשמר על ידי כללים מסוימים של התנהגות צפויה, וחברי הקבוצה הדומיננטיים אוכפים סדר באמצעות ענישה.
עם זאת, לפרימטים מסדר גבוה יש גם תחושה של הדדיות.
שימפנזים זוכרים מי עשה להם טובות ומי גרם להם עוול.
לדוגמה, שימפנזים נוטים יותר לחלוק אוכל עם פרטים שטיפחו אותם בעבר.
גם עטלפי ערפד מפגינים תחושת הדדיות ואלטרואיזם.
הם חולקים דם באמצעות רגורגיטציה (הקאה), אך אינם חולקים באופן אקראי.
סביר להניח שהם יחלקו עם עטלפים אחרים שחלקו איתם בעבר או שזקוקים מאוד להאכלה.
גם בעלי חיים כמו קפוצ'ינים וכלבים מציגים הבנה של הגינות, ומסרבים לשתף פעולה כאשר מציגים להם תגמולים לא שווים על אותן התנהגויות.
שימפנזים חיים בקבוצות של התפצלות והתמזגות המונות בממוצע 50 פרטים.
סביר להניח שאבות קדמונים של בני האדם חיו בקבוצות בגודל דומה.
בהתבסס על גודלן של קבוצות לקטים-ציידים שעדיין קיימות, ההומינידים הפלאוליתיים האחרונים חיו בלהקות של כמה מאות פרטים.
ככל שהקהילה גדלה במהלך האבולוציה האנושית, הייתה נדרשת אכיפה רבה יותר להשגת לכידות קבוצתית.
ייתכן שהמוסר התפתח בלהקות אלה שמנו 100 עד 200 אנשים כאמצעי לשליטה חברתית, פתרון סכסוכים וסולידריות קבוצתית.
גבול מספרי זה הוא תאורטי ואמור להיות מקודד בגנים שלנו, מכיוון שאפילו בני אדם מודרניים מתקשים לשמור על קשרים חברתיים יציבים עם יותר מ-100–200 אנשים.
לפי ד"ר דה ואל, למוסר האנושי יש שתי רמות תחכום נוספות שלא ניתן למצוא בחברות פרימטים אחרות.
בני אדם אוכפים את הקודים המוסריים של החברה שלהם בצורה קפדנית הרבה יותר באמצעות תגמולים, עונשים ובניית מוניטין.
אנשים גם מיישמים מידה של שיפוט והיגיון שאין לה עדות בממלכת החי.
השערת המוח החברתי, שפורטה על ידי רובין דאנבר במאמר "השערת המוח החברתי" (The Social Brain Hypothesis) וההשלכות שלה על התפתחות חברתית, תומכת בעובדה שהמוח התפתח במקור לצורך עיבוד מידע עובדתי.
המוח מאפשר לאדם לזהות דפוסים, לזהות דיבור, לפתח אסטרטגיות לעקיפת בעיות המבוססות על אקולוגיות כגון חיפוש מזון, וכן מאפשר ראיית צבעים.
יתר על כן, מוח גדול הוא השתקפות של הדרישות הקוגניטיביות המרובות של מערכות חברתיות מורכבות.
אומרים שאצל בני אדם ופרימטים הניאוקורטקס אחראי על ההיגיון והתודעה.
לכן, בבעלי חיים חברתיים, הניאוקורטקס עבר ברירה טבעית אינטנסיבית כדי לגדול ולשפר את היכולות הקוגניטיביות החברתיות.
בעלי חיים חברתיים, כמו בני אדם, ניחנים בשתי תפיסות חשובות: יצירת קואליציה - או חיים בקבוצה - והונאה טקטית, שהיא טקטיקה של הצגת מידע כוזב לאחרים.
החשיבות הבסיסית של מיומנויות חברתיות של בעלי חיים טמונה ביכולת לנהל מערכות יחסים, ובתמורה, ביכולת לא רק להעביר מידע לזיכרון, אלא גם לתמרן אותו.
תגובה הסתגלותית לאתגרים של אינטראקציה חברתית היא תורת הנפש.
תורת הנפש כפי שהוגדרה על ידי מרטין ברונה, היא היכולת לנחש מצבים נפשיים או רגשות של אדם אחר.
תורת נפש חזקה קשורה קשר הדוק לאינטליגנציה חברתית מתקדמת.
באופן קולקטיבי, חיים בקבוצה דורשים שיתוף פעולה ומייצרים קונפליקט.
חיים חברתיים מפעילים לחצים חזקים של ברירה אבולוציונית לרכישת אינטליגנציה חברתית בשל העובדה שלחיים בקבוצות יש יתרונות.
היתרונות של חיים בקבוצה כוללים הגנה מפני טורפים והעובדה שהביצועים של הקבוצה עולים בדרך כלל על סך הביצועים של הפרט.
אבל מנקודת מבט אובייקטיבית, לחיים בקבוצה יש גם חסרונות, כמו תחרות בתוך הקבוצה על משאבים ובני זוג.
הדבר מכין את הקרקע למשהו מעין מרוץ חימוש אבולוציוני בתוך אותו המין.
ברון מציין כי תורת הנפש קיימת אצל פרימטים, אך היא אינה נוכחת באותה מידה שהיא נמצאת באדם המודרני.
הופעתה של תכונה ייחודית זו היא אולי המקום שבו מתחילה ההתבדלות של האדם המודרני, יחד עם רכישת השפה.
בני אדם משתמשים לעיתים קרובות במטאפורות וברמזים.
ביטויים כגון "אתה יודע למה אני מתכוון?" אינם נדירים והם תוצאה ישירה של התחכום של תורת הנפש האנושית.
כישלון בהבנת כוונותיו ורגשותיו של אחר עלול להניב תגובות חברתיות בלתי הולמות, שלעיתים קרובות קשורות למצבים כמו אוטיזם, סכיזופרניה, הפרעה דו-קוטבית, או צורות מסוימות של דמנציה ופסיכופתיה.
הדבר נכון במיוחד בהפרעות על הספקטרום האוטיסטי, שבהן ניכר ניתוק חברתי.
הצורך באינטליגנציה חברתית הנפוץ בתורת הנפש הוא תשובה אפשרית לשאלה מדוע התפתח המוסר כחלק מהתנהגות האדם.
סלידה ואלטרואיזם כגורמים בהתפתחות המוסר
סלידה עשויה להיות בעלת תפקיד חשוב בצורות מסוימות של מוסר.
טוענים שסלידה היא תגובה ספציפית לדברים או התנהגויות מסוימות שהם מסוכנים או לא רצויים מנקודת מבט אבולוציונית.
לדוגמה, דברים שמגבירים את הסיכון למחלה זיהומית כמו מזון מקולקל, גופות, צורות אחרות של פירוק מיקרוביולוגי, מראה פיזי המעיד על מחלה או היגיינה לקויה, ונוזלי גוף שונים כמו צואה, הקאות, ליחה ודם.
דוגמה נוספת היא שאט נפש מהזדווגות חסרת ערך מבחינה אבולוציונית כמו גילוי עריות (הטאבו של גילוי עריות) או חיזור מיני לא רצוי.
דוגמה נוספת היא התנהגויות שעלולות לאיים על לכידות קבוצתית או על שיתוף פעולה, כגון רמאות, שקרים וגניבה.
מחקרי MRI מצאו שמצבים כאלה מפעילים אזורים במוח הקשורים לסלידה.
באוכלוסיות של בעלי חיים חברתיים התפתח אלטרואיזם, או התנהגות שהיא חסרת ערך לפרט אך מועילה לחברי הקבוצה.
נראה שרעיון זה סותר את המחשבה האבולוציונית, בשל העובדה שכשירותו והצלחתו של אורגניזם מוגדרים על ידי יכולתו להעביר גנים לדור הבא.
לפי ארנסט פהר במאמרו "טבע האלטרואיזם האנושי" (The Nature of Human Altruism), ניתן להסביר את האבולוציה של האלטרואיזם כאשר לוקחים בחשבון ברירת שארים וכשירות כוללת; כלומר, הצלחת הרבייה אינה תלויה רק במספר הצאצאים שהפרט מייצר, אלא גם במספר הצאצאים שפרטים קרובים מייצרים.
אלטרואיזם קיים גם מחוץ למערכות יחסים משפחתיות, אך באופן שונה המוגדר בדרך כלל על ידי דילמת האסיר.
לפי התיאוריה של ג'ון נאש, דילמת האסיר משמשת להגדיר שיתוף פעולה או עריקה מצד אנשים המונעים על ידי תמריצים, או במקרה המוצע על ידי נאש - שנות מאסר בכלא.
במונחים אבולוציוניים, האסטרטגיה הטובה ביותר בדילמת האסיר היא שיתוף פעולה.
אדם צריך לשתף פעולה כל עוד אחרים משתפים פעולה, ולא לפעול נגד אחרים עד שפרט אחר פועל נגדם.
בבסיס, אינטראקציות חברתיות מורכבות מונעות על ידי הצורך להבחין בין שיתוף פעולה אמיתי ובין עריקה.
הדבר היה מוביל לכך שאנשים בעלי מידה מסוימת של מוסר זכו ליחס גרוע יותר מחסרי המוסר, וגורם למוסר בדרגה נמוכה להפוך ל"עמק הסתגלותי" שהיה חוסם את הצעדים המוקדמים המרחיקים ממצב של חוסר מוסר, ומונע תנאי הכרחי מוקדם לאבולוציה של דרגות מוסריות גבוהות יותר בהמשך.
מדענים אלה טוענים שהדבר שולל הסברים אבולוציוניים של סוג המוסר הספציפי שמעורר סלידה לאור אמפתיה כלשהי מצד אנשים שרק לעיתים רחוקות הם אמפתיים, בהנחה שזהו מקיאווליזם פסיכופתי, אך הדבר אינו שולל אבולוציה של סוגים אחרים של מוסר, שמקבלים מעט אלטרואיזם כעדיף על חוסר אלטרואיזם מוחלט.
שלוש גישות לחקר האבולוציה של המוסר
קיימות שלוש גישות בחקר האבולוציה של המוסר:
אתיקה אבולוציונית תיאורית מבקשת להסביר סוגים שונים של תופעות מוסריות, באופן מלא או חלקי, במונחים גנטיים, והיא כוללת גישות ביולוגיות ביחס לתפקידה של האבולוציה בעיצוב הפסיכולוגיה וההתנהגות האנושית.
במילים אחרות, כיצד השפיעה האבולוציה על התפתחות התנהגויות, יכולות ונטיות מוסריות אנושיות.
האתיקה האבולוציונית התיאורית באה לידי ביטוי בתחומים מדעיים כמו פסיכולוגיה אבולוציונית, סוציוביולוגיה או אתולוגיה, והיא מבקשת להסביר את התפתחות המוסר במונחים אבולוציוניים.
לדוגמה, ניתן להסביר את האמונה הכמעט אוניברסלית שגילוי עריות הוא שגוי מוסרית, כהסתגלות אבולוציונית שמקדמת את הישרדות האדם.
הנושאים האתיים הנידונים כוללים התנהגויות אלטרואיסטיות, אתיקה של שימור, תחושת הוגנות מולדת, יכולת הדרכה נורמטיבית, רגשות של חסד או אהבה, הקרבה עצמית, הימנעות מגילוי עריות, הורות וטיפול בילדים, טיפול בהורים, נאמנות בתוך קבוצה, מונוגמיה, רגשות הקשורים לתחרותיות וגמול, ואף "רמאות" מוסרית וצביעות.
סוגיית מפתח בפסיכולוגיה אבולוציונית היא כיצד רגשות והתנהגויות אלטרואיסטיות יכלו להתפתח, הן בבני אדם והן בעלי חיים, כאשר תהליך הברירה הטבעית מבוסס על שכפול לאורך זמן רק של גנים המסתגלים טוב יותר לשינויים בסביבה.
תיאוריות המתייחסות לכך כללו ברירת שארים, ברירה קבוצתית ואלטרואיזם הדדי (הן ישיר והן עקיף, ובקנה מידה כלל-חברתי).
חוקרים בתחום זה גם התלבטו, אם יש לראות בסוגים שונים של תופעות מוסריות הסתגלות שהתפתחה לאור היתרונות ההסתגלותיים הישירים שלהן, או תוצר לוואי של התנהגויות הסתגלותיות.
אתיקה אבולוציונית נורמטיבית היא הענף השנוי ביותר במחלוקת של האתיקה האבולוציונית.
מטרתה להגדיר אילו מעשים נכונים או לא נכונים ואילו דברים טובים או רעים במונחים אבולוציוניים.
זה אינו רק "תיאור", אלא קביעת מטרות, ערכים ומחויבויות.
דרוויניזם חברתי, שנדון לעיל, הוא הגישה המשפיעה ביותר מבחינה היסטורית על האתיקה האבולוציונית הנורמטיבית.
מור, נראה כי גרסאות מוקדמות רבות של אתיקה אבולוציונית נורמטיבית ביצעו טעות לוגית שמור כינה "הכשל הנטורליסטי".
הטעות הייתה בהגדרת נכס נורמטיבי, כמו "טוב", במונחים של נכס לא נורמטיבי, נטורליסטי, כגון "הנאה" או "הישרדות".
מטא-אתיקה אבולוציונית שואלת כיצד התיאוריה האבולוציונית קשורה לשאלה אם קיימים ערכי מוסר אובייקטיביים ואפשרות של ידע מוסרי אובייקטיבי.
לדוגמה, יש מומחי אתיקה אבולוציונית שפנו לתיאוריה האבולוציונית כדי להגן על צורות שונות של ספקנות לגבי מוסר ואנטי-ריאליזם מוסרי, שמשמעותו שאין עובדות מוסריות אובייקטיביות.
התיאוריה האבולוציונית אולי לא תוכל לומר לנו מה נכון או לא נכון מבחינה מוסרית, אך אולי תוכל להאיר את השימוש שלנו בשפה המוסרית, או להטיל ספק בקיומן של עובדות מוסריות אובייקטיביות או באפשרות של ידע מוסרי.
חוקרים כמו מייקל רוז, אדוארד א' וילסון, ריצ'רד ג'ויס ושרון סטריט הגנו על טענות אלה.
אחת החוקרות שניסתה להפריך את הריאליזם המוסרי או לתמוך בספקנות מוסרית היא שרון סטריט.
סטריט טוענת שהפסיכולוגיה האבולוציונית חותרת תחת הריאליזם המוסרי.
לפי סטריט, קבלת ההחלטות המוסרית האנושית "רוויה לחלוטין" בהשפעות אבולוציוניות.
לדבריה, הברירה הטבעית הייתה מתגמלת נטיות מוסריות שהגדילו את הכשירות, לא כאלה שעוקבות אחר אמיתות מוסריות אובייקטיביות, אם יש כאלה.
זה יהיה צירוף מקרים מדהים ובלתי סביר אם תכונות אתיות "עיוורות מוסרית" שמטרתן אך ורק הישרדות ורבייה יתאימו באופן הדוק לאמיתות מוסריות עצמאיות.
לפיכך איננו יכולים להיות בטוחים שהאמונות המוסריות שלנו עוקבות במדויק אחר אמת מוסרית אובייקטיבית.
הריאליזם מאלץ אותנו לאמץ ספקנות מוסרית.
אך לטענתה של סטריט, בסופו של דבר ספקנות כזו אינה סבירה, ועלינו לדחות את הריאליזם ובמקום זאת לאמץ השקפה אנטי-ריאליסטית כלשהי הרואה באמונות מוסריות אמונות מוצדקות אובייקטיבית.
אלו שמגנים על הריאליזם המוסרי הציעו שני סוגי תשובות.
האחת היא להכחיש שסביר להניח שתגובות מוסריות שהתפתחו יחרגו בחדות מהאמת המוסרית.
לפי דייוויד קופ, למשל, האבולוציה תעדיף תגובות מוסריות המקדמות שלום חברתי, הרמוניה ושיתוף פעולה.
אבל תכונות כאלה הן בדיוק אלו שנמצאות בליבה של כל תיאוריה סבירה של אמת מוסרית אובייקטיבית.
ה"דילמה" לכאורה של סטריט - הכחשת אבולוציה או אימוץ ספקנות מוסרית - היא כוזבת.
תגובה שנייה לסטריט היא להכחיש שהמוסר "רווי" בהשפעות אבולוציוניות כפי שסטריט טוענת.
טיעון נפוץ נוסף שמשתמשים בו באתיקה אבולוציונית להפרכת הריאליזם המוסרי הוא שהצלחתה של הפסיכולוגיה האבולוציונית בהסבר התגובות האתיות האנושיות הופכת את המושג של אמת מוסרית ל"מיותר".
למשל, אם נוכל להסביר באופן מלא במונחים אבולוציוניים מדוע הורים אוהבים את ילדיהם ודואגים להם באופן טבעי, אין צורך להפעיל שום אמיתות מוסריות ריאליסטיות "פתלתלות" לצורך ההסבר.
לפיכך, מסיבות של פשטות תאורטית, אל לנו להניח את קיומן של אמיתות כאלה, ובמקום זאת, עלינו להסביר את האמונה הרווחת באמיתות מוסרית אובייקטיבית כ"אשליה שנכפתה עלינו על ידי הגנים שלנו כדי לגרום לנו לשתף פעולה (כדי שהגנים שלנו ישרדו)."
הפסיכולוג מאט ג'יי רוסאנו שיער שהדת צמחה לאחר המוסר ונבנתה על המוסר, בכך שהרחיבה את הבחינה החברתית של התנהגות הפרט באופן שיכלול גורמים על-טבעיים.
על ידי הכללת אבות קדמונים, רוחות ואלים העומדים תמיד על המשמר בתחום החברתי, בני האדם גילו אסטרטגיה יעילה לריסון אנוכיות ולבניית קבוצות שיתופיות יותר.
הערך ההסתגלותי של הדת שיפר את סיכויי ההישרדות של הקבוצה.
מולקולות ריח מתגלות על ידי קולטני הריח שנמצאים באפיתל שבחלל האף.
כל סוג קולטן הוא תת-קבוצה של נוירונים המתחברים ישירות לפקעת הריח שבמוח.
חוש הריח חיוני להישרדות אצל רוב בעלי החוליות.
עם זאת, המידה בה תלוי כל מין בחוש זה משתנה מאוד.
כפי שמוצג באמצעות ניתוחים ביואינפורמטיים, קיימת שונות גדולה במספר הגנים לקולטני הריח של בעלי חוליות.
מגוון זה נובע מטווח הסביבות הרחב בהן חיים בעלי החוליות.
כך לדוגמה, לדולפינים שהסתגלו לסביבה ימית בשלב מאוחר יש תת-קבוצה של גנים שקטנה משמעותית ביחס לרוב היונקים.
קבוצת הגנים לקולטני הריח קשורה לשינויים בחושים אחרים.
פרימטים עם מערכות ראייה מפותחות יותר נוטים להיות בעלי מספר קטן יותר של גנים לקולטני ריח.
חקירת השינויים האבולוציוניים של גנים לקולטני הריח יכולה לספק מידע שימושי על האופן שבו הגנום מגיב לשינויים סביבתיים.
שונות ברגישות לריח תלויה גם באנטומיה של מנגנון הריח, כגון גודל פקעת הריח ואפיתל.
על אף ההבדלים לעיל, המאפיינים הכלליים של מערכת הריח נשמרים היטב בקרב בעלי חוליות.
בדומה למערכות חושיות אחרות, תחושת הריח עברה שינויים קטנים למדי לאורך האבולוציה של בעלי החוליות.
ניתוחים פילוגנטיים חושפים כי לפחות שלוש תת-מערכות של חוש הריח נמצאות בעקביות בכל בבעלי חוליות ומערכת עזר רביעית (איבר יעקובסון) התפתחה רק בבעלי ארבע רגליים.
אבולוציה מולקולרית של חוש הריח נגרמת כתוצאה ממוטציות המשפיעות על גנים קולטני הריח בכרומוזום הן האחראיות העיקריות לאבולוציה של חוש הריח.
הגנים לקולטני הריח מקובצים באשכולות לאורך מספר כרומוזומים ואחראים לקידוד חלבוני קולטני ריח.
חלבונים אלו מכילים שבעה תחומים טרנסממברניים האחראים על זיהוי קבוצות ספציפיות של מולקולות ריח.
גנים של קולטני הריח ממוקמים באזורים בכרומוזום הנוטים לשגיאות, וכתוצאה מכך, ה-DNA של גן הקולטן משוכפל מעת לעת במהלך ההצלבה.
אחרי שכפול כזה, אחד משני הגנים עלול לעבור מוטציה שמשביתה את תפקודו ולהפוך אותו לפסאודוגן.
לחלופין, העותק המשוכפל עשוי לעבור מוטציה ולהישאר פעיל.
גן זה ימשיך ליצור את אותו קולטן ריח אך עם שינויים מבניים.
התאמת חלבון זו יכולה לגרום לשינוי עדין בטווח הריחות שהחיה יכולה להריח.
מגוון הגנים של חוש הריח הקיימים בבני אדם כיום מיוחסים לסבבים רבים של מוטציות שהתרחשו לאורך האבולוציה של בעלי החוליות.
סבבים חוזרים ונשנים של שכפול גנים, מחיקה והתפתחות פסאודוגנית תורמים למגוון של מספר הגנים קולטני ריח.
דינמיקה זו, המכונה באופן רשמי "אבולוצית לידה ומוות", נמדדת מספר ה"רווח וההפסד" האלה בכל ענף של העץ הפילוגנטי המדובר.
ניתן להשתמש בשיטות סטטיסטיות כדי להעריך את המספר שלהם, העשוי להגיע לכמה מאות לכל ענף בעץ.
מעבר לכך, מספר הרווחים וההפסדים יכולים להיות עצומים גם אם לשני מינים יש אותו מספר גנים (לדוגמה, בני אדם ומקוקים).
הסתגלות ואירועים אקראיים יכולים לגרום לאבולוצית לידה ומוות.
שכפול גנים נובע מאירועים מקריים ומתרחשת בעיקר באמצעות הצלבה לא שווה (לא כולל שכפול הגנום השלם, שהוא אירוע נדיר).
לחלופין, הקיבוע של גנים כפולים יכול להיות מושפע מהברירה הטבעית או באופן אקראי.
בתוך העץ הפילוגנטי של היונקים, נצפים מספר רב של רווחים והפסדים של גנים כמעט בכל הענפים, מה שמצביע על כך שחלק ניכר מהשינויים במספר הגנים נגרמו מאירועי השבתה ושכפול גנים אקראי.
תהליך זה מכונה סחף גנומי, או "סחף גנטי אקראי בשכיחות גנים" בגנטיקה של אוכלוסיות.
פסאודוגנים נתונים גם לסחף גנומי, מכיוון שהם מוצגים כלא פונקציונליים ונראה שהם מתפתחים בצורה נייטרלית.
לפחות תשע קבוצות של גנים קולטני ריח (α,β,γ,δ,ε,ζ,η ו-θ) זוהו בבעלי חוליות.
כל אחת מהן נגזרת מגנים קדמוניים הקיימים אצל האב הקדמון המשותף לבעלי ארבע רגליים ולדגים.
באופן ספציפי, הגנים לקולטני ריח של בעלי חוליות נגזרים מדפוס אבולוציוני של שלוש שושלות נפרדות: דגים, דו-חיים ויונקים.
חוש ריח של בעלי חוליות הופיע לראשונה במערכת אקולוגית מימית, בה מים היו אמצעי ההעברה העיקרי של חומרי ריח.
אזמלוניים, מחלקה של מיתרניים ימיים דמויי דגים, הם האבות הקדמונים המרוחקים ביותר שחולקים את אותם קולטני ריח עם בני אדם.
הם התפצלו מהאבות הקדומים שלנו לפני כ-550 מיליון שנה, זמן קצר לפני התפתחות עיני המצלמה והמוח.
למרות שהאזמלוניים חסרי איבר ריח, הם בעלי 40 גנים קולטני ריח המשובצים לאורך אגפיהם כדי לזהות מולקולות ריח מהסביבה המימית שמסביבם.
יתר על כן, גנים רבים של קולטני ריח מסוג חולייתנים נמצאו בגנום שלהם.
האב הקדמון המשותף של חולייתנים ומיתרני זנב, בעלי חוש ריח, פיתחו את מערכת הריח יותר מאשר האזמלוניים.
חקר הגנים של קולטני הריח בצמדאים שחיו עד לפני כמעט חצי מיליון שנה מספק תובנה עמוקה לגבי מקורות חוש הריח אצל בעלי חוליות.
תבניות שהם מסימני ההיכר של קולטני ריח של בעלי חוליות אובחנו בעת בידוד גנים של קולטני ריח של צמדאים.
אנליזה פילוגנטית שהשוותה את הגנים של קולטני ריח של דגים ויונקים גילתה כי קולטני הריח של צמדאים התפצלו מבעלי חוליות מתקדמים יותר לפני תחילתם של גנים מסוגי I ו-II.
כמו כן, נמצא שאוסף הגנים של קולטני הריח של צמדאים היה קטן יחסית.
שכפול גנים וסחיפה גנטית הרחיבו אותם על פני זמן אבולוציוני, מה שתומך ברעיון שרצף קולטני הריח של צמדאים מייצג משפחת קולטני ריח קדומה.
המגוון העצום של איברי חוש הריח מיוחס במידה רבה להיסטוריה האבולוציונית הארוכה של דגים.
דגים, שהם מחלקה קדומה יותר באבולוציונית חולייתנים, נושאים מספר גנים קולטני ריח קדומים על הכרומוזום שלהם, אך קיימת שונות רבה בגנים הללו בין פרטים ומינים.
לדגים מערכות חוש ריח חלשות בהשוואה ליונקים והם מכילים רק כ-100 קולטני ריח, בעוד שרוב היונקים הם בעלי בין 500 ל-1000 קולטנים.
קולטני ריח מסוג I ו-II
אנליזה פילוגנטית מתארת שני סוגים עיקריים של גנים לקולטני ריח שמקורם בבעלי חוליות מוקדמים: גנים מסוג I, האחראים לקידוד חלבונים המזהים חומרי ריח מסיסים במים, וגנים סוג II, הקשורים לזיהוי מולקולות ריח באוויר.
שני הסוגים משמשים כמבנים דומים בדגים ובבעלי ארבע רגליים.
מיני דו-חיים מסוימים הם בעלי שני סוגי קולטני הריח, בניגוד לדגים או יונקים.
קולטנים מסוג I שלהם נמצאים בדיברטיקולום צדדי, באזור המתמחה תגובה לחומרי ריח מסיסים במים קולטנים סוג II נמצאים בדיברטיקולום האמצעי המתמחה באיתור ריחות נדיפים.
כל הדגים קולטים ריחות באמצעות מבנים דמויי נחיריים.
רובם חסרים איבר יעקובסון, אך הם עדיין מסוגלים לזהות פרומונים באמצעות גנים הקשורים לאיבר זה.
במקומו יש לדגים אפיתל חושי המכיל שלושה סוגים של תאי חוש ריח, שניים מהם אחראים על פרומונים מיניים וחברתיים.
בהתחשב בפיזור האיטי של מולקולות ריח במים, סביר מבחינה אבולוציונית להחזיק רק סוג אחד של תאים המוקדש לחומרי ריח ושני תאים המוקדשים לתקשורת כימית.
דגים משתמשים בעיקר בפרומונים לצורך התנהגות חברתית כגון איתותים חברתיים ורבייתיים והימנעות מטורפים.
פרומונים נגד טורפים משתנים בין המינים; חלקם עשויים לפלוט אותות כימיים המעוררים שינויים פיזיולוגיים (כגון הגדלת עומק הגוף), אחרים פולטים אותות המעודדים התחמקות (שחרור אותות ריח של בני אותו מין מתים).
זיהוי פרומונים נמצא בשימוש רב גם בזיהוי קרובי משפחה, שיפור התחברות לצורך הישרדות (למשל כדי לנוע יחד בנחיל) ואיתותי נדידה.
פרומונים מיניים מאפשרים להבחין בין זכר לנקבה לצורך הזדווגות והשרצה..
בעלי ארבע רגליים ודו-חיים מוקדמים
התפצלות אבולוציונית של גן קולטני הריח התקיימה במקביל בתקופת דומיננטיות הזוחלים לפני כ-200 מיליון שנה.
סביר להניח שהדבר מצביע על היווצרות מינים רבים או שינוי הסתגלותי במינים הנפוצים.
בעלי ארבע רגליים הקדומים ביותר חיו בסביבות מימיות לפני המעבר הראשוני ליבשה.
באופן דומה, גם דו-חיים מודרניים חיו במים לפני שעברו ליבשה.
הסתגלות כפולה זו אפשרה לבעלי ארבע רגליים המוקדמים ודו-חיים מאוחרים לנצל משאבים בשתי הסביבות.
כתוצאה מכך, לדו-חיים מודרניים יש איברי ריח המתמחים באיתור ריחות נדיפים ומסיסים במים כאחד.
הם מזהים חומרי ריח במים באופן דומה לדגים, על ידי כך מילוי חלל האף במים, פעולה המתבצעת על ידי משאבת הנשימה.
צלקנתאים נחשבים כמין ביניים בין דגים בעלי ארבע רגליים מכיוון שהם מכילים בליטות דמויות גפיים.
אחד המינים באלה, הלטימריה אפריקנית, מעורר עניין מיוחד מכיוון שהוא מכיל גנים מסוג קולטני ריח מסוג II הנמצאים ביונקים ובדו-חיים אך לא בדגים.
מחקרים עדכניים בנושא אוסף קולטני הריח של הצלקנתאים, מין הקרוב ביותר לבעלי ארבע רגליים, קובעים שלאב הקדמון המשותף של יונקים ודגים היו גנים קולטני ריח מסוג I ו-II
בעלי ארבע רגליים מציגים מערכת ריח עיקרית ומערכת עזר.
חוש הריח העיקרי נגזר מהמערכת העצבית העתיקה יותר, הקיימת באופן נרחב על פני חרקים ויונקים.
מערכת זו מתמחה באיתור מולקולות נדיפות באוויר.
מערכת הריח העזר היא המבנה שהתפתח בשלב מאוחר יותר, המופיע לראשונה באב הקדמון המשותף של בעלי שפיר עוברי ודו-חיים מודרניים.
נראה כי זיהוי מולקולות לא נדיפות וכימורספציה הוא התפקיד העיקרי של מערכת זו, שכן האיבר העזר (איבר ג'ייקובסון) מכיל קולטנים האחראים על דגימה סביבתית.
מחקר כמותי הצביע על כך שהגודל היחסי של פקעת הריח הראשית נמצא במתאם גבוה להתאמה אקולוגית, בעוד שגודלו היחסי של פקעת ריח העזר קשור לגורמים חברתיים-מיניים.
אובדן אבולוציוני של מערכת העזר נצפה במספר שושלות של בעלי ארבע רגליים ומשוער שהסיבה היא חפיפה בתפקוד עם מערכת הריח הראשית.
הפחתת גנים קולטנים באיבר יעקובסון מיוחסת לעיתים קרובות למעבר של בעלי ארבע רגליים ממים ליבשה.
עם זאת, למעט ענף ההארכיזאור מערכת העזר קיימת לפחות באופן פרימיטיבי בכל הקבוצות הגבוהות של בעלי ארבע רגליים.
הגולגולת של ההדרוקודיום, מין נכחד הנחשבים זוחל ממנו התפתחו היונקים הראשונים, חשפה מידע משמעותי אודות שינויי חוש הריח אצל הזוחלים.
בהשוואה לצאצאיהם, סריקות CT של גולגולות אלו גילו כי פקעת הריח גדלה לאורך פרקי זמן ארוכים והגיעה לבסוף לחוש הריח של היונקים, מה שמרמז על מעבר גנים קולטני ריח מזוחלים ליונקים.
גנטיקה של חוש הריח של יונקים שונה מהחולייתנים מבחינת גודל משפחת הגנים לקולטני הריח.
משפחת גנים זו מהווה 1% מכל הגנום הפעיל ומייצגת את משפחת הגנים הגדולה ביותר בכל המינים.
לכן, יונקים עשויים להוות עדות להתפצלות אבולוציונית שנייה שהתרחשה.
לגנים אלו של יונקים יש נטייה להתקבץ על קצוות כרומוזומליים או טלומרים.
מיקומם מחדש יהיה מהיר יותר באזורים אלה וזו עדות להתרחבות מהירה של גנים קולטני ריח.
מחקר השתמש בשיטות חדשניות המבוססות על פילוגניה כדי לסווג יותר מ-10,000 גנים של קולטני ריח מ-13 יונקי שליה שונים.
הנסיינים הפרידו אותם לקבוצות גנים אורתולוגיות.
נמצא שלשושלות של גנים קולטני ריח, שחוו שכפול רב יותר של גנים, הייתה סלקציה מטהרת חלשה יותר בעוד שגנים קולטני ריח סוג II התפתחו באופן דינמי בהשוואה ל-סוג 1.
יונקים (בניגוד להולכי ארבע אחרים) משתמשים באף כדי לחוש ריחות נדיפים.
הופעתן של טורבינות ותעלות האף, הדומות לעצמות ספוגיות בצורת גלילה במעבר האף, הוא אחד המאפיינים המובהקים של האבולוציה שלהן.
מבנים אלו מזווגים משני צידי מחיצת האף בקו האמצע, ומקשרים את פתח האף החיצוני ואת פתח האף הפנימי יחדיו.
עדויות ראשונות להופעתם מוצגות במאובנים של תראפסידה, שהתפתחו ליונקים.
היונקים השלמים הראשונים פיתחו רקמת אף נוספת כדי לשאת יותר נוירונים המעבירים מידע ריח למוח.
מבין בעלי שפיר עוברי, היונקים היו הראשונים שפיתחו מערכת מורכבת של טורבינות אף, אשר מגדילות את שטח הפנים של אפיתל הריח.
המורכבות של טורבינות משתנה מאוד בין מיני יונקים, אך יש מתאם בין קבוצות פילוגנטיות ולא בסוג הסביבה
הגולגולת של ברזילתריום מספקת מידע שימושי בקשר להופעתו של האף ביונקים.
הברזיליתריום לא היה יונק אלא הולך ארבע רגליים בעל סינפסידה, אב קדום קרוב לצורות היונקים הראשונות.
בקדם-יונק זה בן 227 מיליון שנה ניתן לזהות את הופעתן של טורבינות.
קונכית האף, או טורבינות, מורכבת מעצמות קטנות ורקמות רכות המספקות מבנה לאף ומסייעות בתפיסת הריח.
עבודה פליאונטולוגית על קדם-יונק אחרים זיהתה אזורים מוגבהים המקושרים בין סדקי המסלול, מעל הלוח המקסילרי.
המחקר עדיין לא סיפק מתאם בין רכסים אלה לבין העדויות של טורבינות, כנראה בגלל שרקמתם הסחוסית קשה לשימור.
היעדר גולגולות שלמות ביונקים מוקדמים אלה מהווה גם מכשול ללימוד.
הגולגולת של הברזילודון הכילה חיך משני המפריד בין האף לפה, ובכך שיפרה את עמידות השלד ושימור מבנה הטורבינות.
חוקרים זיהו רסיסים קטנים של עצם בתוך חלל האף של הגולגולת, שהניחו שהם חלק מהטורבינות.
המסקנה שהוסקה היא שמבנים אלו שנמצאו בברזילודון מילאו את אותם תפקידים ביונקים מודרניים; באופן ספציפי, הרקמה העליונה הקדמית חיממה את חומרי הריח הנכנסים והחלק האחורי היה אחראי לאיסוף הריח.
החלק האחרון המורכב של מבנה האף מצביע על כך שלהברזילודון היה חוש ריח מפותח.
אותם מחקרים מצאו גם שקע על פני הלוח המשני, מה שמרמז על נוכחות האיבר של ג'ייקובסון.
תצפיות אלו מצביעות על כך שלמין זה היו תכונות המקשרות בין אבותיו בעלי ארבע רגליים ליונקים מאוחרים יותר.
לאף הברזילאתריום היו מאפייני מעבר ייחודיים שעוזרים להבהיר את הופעת אפים בולטים של יונקים.
מאפיין אחד של פרימטים הוא הדגש המופחת של חוש הריח.
חוש הריח נתפס לעיתים קרובות כחוש מיוחד בעל חשיבות הפוחתת עם הופעתו של תפקוד עצבי גבוה יותר ובשל כך הוא הצטמצם במהלך האבולוציה של הפרימטים.
חלק מהחוקרים מתייחסים לאובדן חשיבות של חוש הריח להופעת הראייה המורכבת.
מינים רבים של פרימטים מעבירים חלק גדול של פסאודוגנים קולטני הריח, כאשר הרמות הגבוהות ביותר מוצגות בבני אדם, שימפנזים וגורילות.
בני אדם מכילים רק כ-400 גנים פונקציונליים, בניגוד ל-600 פסאודוגנים קולטני הריח המצויים בגנום.
פער זה מוסבר על ידי התפתחות הראייה החדה קופים צרי-אף (קופים וקופי העולם הישן) לפני 40 מיליון שנה, כלומר בתקופה שבה כדור הארץ נעשה קר יותר.
הראייה הטריכרומטית התפתחה כדי לשפר את התפיסה למרחקים ארוכים ולחפש פירות בשלים, תוך צמצום היתרון הסלקטיבי של החזקת רפרטואר גנים גדול של קולטני ריח.
לעומת זאת, קופי היללות של העולם החדש (שאגן) פיתחו באופן עצמאי ראייה טריכרומטית שגרתית, אך עדיין מבצעים תקשורת פרומונים ויכולות חוש הריח שלהם לא פחתה.
הדבר מוסבר בכך שלמרות שהראייה המשופרת החלישה את רגישות חוש הריח, זה לא הפך מיותר והוא הועיל בבית גידול בג'ונגל.
אצל פרימטים, חוש הריח חשוב בעיקר לאיתות חברתי ואסטרטגיות תזונתיות.
עדויות רבות מצביעות על כך שהתנהגויות חברתיות הקשורות בריח, כמו ריחרוח וסימון ריח, מהוות חלק מהתקשורתיות בין מיני פרימטים.
לדוגמה, סימון ריח עם הפרשות בלוטית הוא אמצעי איתות נפוץ אצל בעלי אף לח.
בין קופי צרי-האף, כל סוגים הומינואידים מכילים בלוטות ריח עוריות מיוחדות (כלומר בלוטות אפוקריניות בבית השחי) כדי לזהות רמזים ארומטיים.
מחקרים גם מצאו קשרים בין תפקוד חוש הריח והעדפת בני הזוג במגוון רחב של פרימטים, כולל בני אדם.
במהלך המאה העשרים פותחו תיאוריות רבות הודות למקורן של התאמות חושיים של פרימטים.
לצד ההתקדמות אבולוציונית הבאה לידי ביטוי ביכולת ההתאמה של מבנים חזותיים ומישוש, חלה הפחתה ביכולות חוש הריח.
תיאוריה זו פותחה עוד על ידי לה גרוס קלארק, בטענה שהחלשת חוש הריח קשורה לצורך המופחת בחוש זה בסביבתם של עצים.
תיאוריה זו אותגרה מאוחר יותר בקיומם של יונקים החיים בסביבה זו ולא מציגים הסתגלות דומה לזו של פרימטים (באופן ספציפי, תחושת ריח מופחתת), אך עדיין התאימו עצמם לסביבה.
יתר על כן, ישנם פרימטים בעלי אף לח שהם בעלי ההתנהגות החברתית של סימון ריח גם בבתי גידול של עצים וגם על אדמה.
לפרימטים של העולם החדש החיים בסביבת עצים (קופים רחבי-אף) יש בלוטות ריח עור ואותן תכונות סימון ריח כמו של בעלי אף לח.
מחקרים סיפקו הסבר מבני להפחתת תחושת הריח בפרימטים, וטענו ניוון של אזור האף נובע מצפיפות של חלל האף בשילוב עם אורביטים מתכנסים.
מלבד מבנה אף חיצוני, חלק מהפרימטים מכילים איבר יעקובסון כדי לזהות חומרי ריח בעלי משקל מולקולרי גבוה יותר.
ניתוח גנומי טען כי קולטני איבר יעקובסון נפגעו לפני כ-23 מיליון שנים באבולוציה של הפרימטים, לפני הופעת הפרידה של קופים הומנואידים מהעולם הישן.
יתרה מזאת, הרבה ראיות מתארות שכל מערכת חוש ריח העזר הפכה ללא פונקציונלית בתקשורת פרומונאלית לפני שההתבדלות הזו התרחשה.
נכון לעכשיו, לא נמצאו מבנים של איבר יעקובסון בקופי העולם הישן, אם כי הוכח שאיבר יעקובסון שרידי אכן מתפתח לכאורה אך מתנוון לפני הלידה.
לעומת זאת, לעוברים אנושיים יש איבר יעקובסון שנשמר, אם כי באופן שרידי לכל אורך החיים.
הפרימטים מחולקים פילוגנטית לבעלי אף לח וובעלי אף יבש.
הראשונים נחשבים לבעלי תכונות והסתגלות פרימיטיביות יותר בגלל שימור חוש הריח המוגבר שלהם.
אצל פרימטים האפלוריים, אובדן רינריום רטוב ומספר מופחת של טורבינות נמצאות בקורלציה עם הפחתת חוש הריח.
בהתאם לכך, בני אדם מסווגים כשייכים לענף בעלי אף יבש.
בבני אדם זוהו מעל 900 גנים ופסאודוגנים.
קרוב ל-63% מהם השתנו על ידי תהליך אקראי של היווצרות פסאודוגן.
אלה מהווים 17 משפחות גנים, מתוכן רק 4 מכילות יותר מ-100 גנים.
ישנם משפחות של גנים מסוג I, דמויי דגים, המהווים 10% מהגנים האנושיים, כולם נמצאים על אשכול אחד בכרומוזום 11. קולטני ריח נמצאים בכל הכרומוזומים האנושיים למעט 20 וכרומוזום המין הזכרי 'Y'.
כ-80% מכל קולטני הריח נמצאים באשכולות המכילים בין 6–138 גנים.
מחקר השוואתי של ניתוח אשכולות התחקה אחר המסלול האבולוציוני שהוביל להתפשטות וגיוון קולטני הריח.
המחקר סיכם את היסטוריית ההתרחבות הבאה 1) צביר קולטני סוג II על כרומוזום 11 נוצר באמצעות שכפול מקומי 2) שכפול חד-שלבי מהאשכול על כרומוזום 11 לכרומוזום 1 3) שכפול מרובה של כרומוזום 1 לכרומוזומים אחרים.
בבני אדם תצורת האף קשורה בעיקר לגובה גשר האף ולרוחב של חלל האף הפנימי.
הופעתו של מבנה כזה נובעת בעיקר מצרכים נשימתיים באקלים משתנה; למשל, חלל אף גדול אצל ניאנדרטלים מותאם לסביבה הקרה ולחות הנמוכה באותה תקופה.
בפרימטים מתקדמים יותר, הקטנת החוטם מתאימה לירידה בחשיבות חוש הריח.
בשל כך, האף האנושי מציג פחות עצבים בקרום הרירי של חוש הריח, ירידה באורך החוטם והפחתה במורכבות של קונכית האף.
תפקיד חוש הריח נתפס כמשני לחשיבותם של חושי השמיעה, המישוש והראייה.
בני אדם אינם מסתמכים על תחושת ריח להישרדות באותה מידה כמו מינים אחרים.
במקום זאת, לריח תפקיד משמשעותי יותר בתפיסת אסתטית של מזון ואיסוף מידע על הסביבה.בכל זאת, בני אדם מתקשרים גם באמצעות חומרי ריח ופרומונים, ומפעילים ריחות גם במודע (ריחות מלאכותיים) ובתת מודע .
לבני אדם שונות בין-אישית גבוהה בפסאודוגנים ובגנים של קולטני הריח.
המחקר מיחס שונות זו להפרדה גאוגרפית ותרבותית.
בחירות תרבותיות יכולות לשמר גנים של קולטני ריח למרות שזה נגרם ככל הנראה על ידי השפעות צוואר בקבוק ובידוד גאוגרפי.
ישנה סברה לסלקציה חיובית חלשה הפועלת על מגוון הנוקלאוטידים האנושי בשל דו"ח שצפה מקטעים גנומיים בצביר של 450 ק"ב של גנים קולטני ריח שנמצאו בכרומוזום 1. נצפה יחס נמוך יותר בין מגוון נוקלאוטידים לסטייה בגנים שלמים בהשוואה לאינטרונים ופסאודוגנים.
בנוסף נצפתה הפחתה קטנה אך משמעותית בשונות בצביר הגנים של קולטני ריח בהשוואה לאזורים גנומיים אחרים.
ב-SNPs של אוכלוסיות בני אדם השונות מבחינה גאוגרפית ותרבותית ניתן לזהות הבדלים בכרומוזום ה-17ֿ, באזורי קידוד של צבירי גנים של 400 ק"ב.
הבדלים אלה צפויים לעזור במחקרי גנוטיפ-פנוטיפ עתידיים.
כך למשל ניתן להעריך את השפעת הסחף הגנטי על אוכלוסיות אלו ומציאת שימושיות בגנים של קולטנים.
3 מיליון SNPs במסד הנתונים HapMap של ארבע אוכלוסיות נותחו, ונמצא שהטרוזיגוטים נפוצים מאוד.
בשל הכמות הכפולה של אתרי קישור של חומרי הריח, יש תיאוריה שאלו נבחרים עבורם.
זו יכולה להיות תגובה אבולוציונית לאובדן קולטן ריח בבני אדם.
רפרטואר או רפרטואר של עכברים ואדם
השוואות בין גנים של אדם ועכבר תועדו בניתוח גנומי ופילוגנטי.
זיהוי הקשר ההומולוגי בין הגנים של מינים אלה מספק נתוני מפתח מרכזיים ממחקרי עכברים להבנת חוש הריח האנושי.
כ-63% מאוסף קולטני הריח האנושי הפך לפסאודוגנים, בעוד שאצל עכברים ישנם רק 20% מפסאודוגניזציה.
בנוסף, לגנים קולטני הריח האנושיים חסרים תבניות שנשתמרו מאוד בגנום קולטני הריח של עכברים.
זה שמצביע על כך שלא כל הגנים קולטני הריח האנושיים מקודדים לחלבוני קולטני ריח פונקציונליים.
הבדלים אלו מוסברים על ידי הסתמכות מופחתת של ריח בבני אדם בהשוואה למכרסמים.
עדיין לא ברור אם אוסף קולטני הריח הנרחב של עכברים מאפשר להם לזהות מגוון גדול יותר של חומרי ריח מאשר בני אדם.
כאשר מנתחים רצפי קולטני ריח אנושיים מבחינה פילוגנטית, גנים אנושיים שלמים נמצאים ברוב תת-משפחות קולטני הריח.
בהנחה שתת-משפחות של קולטני ריח שונות נקשרות סוגי ריח שונים, סביר להניח שבני אדם מסוגלים לזהות מגוון רחב של ריחות בדומה לעכברים.
בדומה לבני אדם, גם אצל הלווייתנים והדולפינים היה אובדן בלתי תלוי של גנים קולטני ריח פונקציונליים.
שובם של המינים האלה לסביבה מימית, הובילה לאובדן יכולת קליטת ריחות יבשתיים.
חושי הריח נוטה להיות משמעותי יותר עבור מינים יבשתיים בהשוואה למינים ימיים מכיוון שלבעלי חיים יבשתיים חשוב יותר לזהות חומרים נדיפים הנישאים באוויר מאשר ריחות מסיסים במים.
תמיכה בתיאוריה זו מודגמת באמצעות המעבר בין דגים לבעלי ארבע רגליים.
מהרגע שבעלי חיים אלו החלו לאכלס גומחות יבשתיות ניתן להבחין בהתרחבות אדירה של מערכת הריח שלהם.
מרגע שהלווייתנאים התפתחו מאבותיהם הקדמונים הארציים, ההפחתחות של מנגנון הריח שלהם הייתה בעיקר ספציפית לענף.
נראה כי לווייתני שיניים איבדו לחלוטין את חוש הריח שלהם, בעוד שלווייתני מזיפות הראו פגיעה חלקית המתבטאת בכ-58% פסאודוגנים קולטני ריח בצביר שלהם.
חלק לווייתני מזיפות בוגרים בעלי 77% פסאודוגנים או נטולי מבני ריח לחלוטין.
התרחשות זו מקבילה לזו של חחפרפרת הכיס הדרומית העיוורת, שבה מוטציה של החלבון הבין-פוטו-רצפטור התחברה לניוון אנטומי של העיניים.
שני חולייתנים ימיים אחרים, אריה הים שטלר וצב הים, מציגים מספר נמוך למדי של פסאודוגנים ביחס ללווייתנאים.
שימור הגנים של קולטני הריח שלהם נמצא בקורלציה עם הסתגלותם החלקית לבית גידול מימי, מכיוון שמינים אלה עדיין מבצעים פונקציות רבות ביבשה (למשל הזדווגות, התחממות).
הלווייתנאים אינם תלויים בסביבות יבשתיות, ולכן איבדו חלק גדול מרפרטואר קולטני הריח שלהם.
יש להניח שאיכון הד התפתח כדי לפצות על ההפסד הזה.
מחקרים קודמים ביררו את האופי הפסיכופיזי וההתנהגותי של הסתגלות חוש הריח.
ההסתגלות מאפשרת למערכת הריח להגיב להופעת ריחות חדשים או שינוי בהם, אך היא גם שומרת על שיווי משקל עם ריכוזי חומרי הריח בסביבה.
בדומה לחושים אחרים, חשיפה ממושכת לחומר ריח מובילה לעיתים קרובות לירידה ספציפית לגירוי ברגישות לריח המסוים הזה; עם זאת, היעדר חשיפה תחזיר את רגישות לריח הזה.
ניתוח פסיכופיזי הוכיח הן עלייה בספי הריח והן החלשות התגונה לגירוי מעל סף הריח, כשחלק מהשפעת ההסתגלות של חוש הריח.
בנוסף, עדויות מצביעות על כך שמהלך הזמן של הסתגלות והתאוששות תלוי במשך הזמן ובריכוז הריח.
באופן כללי מקובל כי הסתגלות חוש הריח כוללת רכיבים של ברמת הקולטן ואחריו (אזורים היקפי ומרכזי, בהתאמה).
מודל שתמך בתפקיד המרכזי בסתגלות הוצע לראשונה בשנת 1990. מודל זה סיפק נתונים ניסויים תומכים.
תמיכה בהשתתפות של המערכות המרכזית וההיקפית עולה מניסויים המראים שגירוי בנחיר בודד גורם להסתגלות גם דרך הנחיר השני.
עם זאת, מידת ההסתגלות עמוקה יותר בנחיר המקורי ונראה שההתאוששות בו איטית יותר.
תמיכה פסיכופיזית לתיאוריה זו נובעת ממחקרים שדיווחו על ירידה קטנה יחסית בתגובה היקפית לאחר גירוי חוזר על עצמו למרות הפחתות משמעותיות בעוצמה.
בניגוד לראייה ולשמיעה, תגובה כימית של חוש הריח אינו מסתיים לאחר הסרת הגירוי.
אף על פי שמידה מסוימת של הסתגלות לריח עשויה להיות מיוחסת למאפייני תגובת של הקולטנים, השפעה נוספת עשויה להיות העיכוב בסיום האות בתוך סביבת הקולטנים.
בהתאם לכך, מידת ההסתגלות עשויה להסתמך על הבדלים בפינוי חומרי הריח בין המינים, אשר קשור תכונות של רירית האף, זרימת דם תת-רירית ופליטת הנשיפה.
אבולוציוניזם הוא מונח המשמש (לעיתים קרובות ככינוי גנאי) לציון תמיכה בתאוריה המדעית של האבולוציה.
משמעותו השתנתה ככל שחקר האבולוציה התקדם.
במאה ה-19 שימש המונח לתיאור ההשערה המוטעית שאורגניזמים שיפרו את עצמם בכוונה באמצעות שינוי תורשתי מתקדם (אורתוגנזה).
האמונה בטלאולוגיה הובילה לתאוריות שגויות בתחומי אבולוציה חברתית ותרבותית.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 נעשה שימוש במונח נאו-אבולוציוניזם כדי לתאר את הרעיון ש"בני אדם שואפים לשמר את סגנון החיים הקיים אלא אם נכפה עליהם שינוי על ידי גורמים שאינם בשליטתם".
המונח משמש לרוב בריאתנים לתאר תמיכה או דבקות בתאוריה מדעית של האבולוציה, שכיום היא קונצנזוס מדעי, כאשר נטען כי היא שוות ערך לדת חילונית.
המונח משמש לעיתים נדירות בקהילה המדעית, שכן העמדה המדעית לגבי האבולוציה מקובלת על הרוב המכריע של המדענים.
ביולוגיה אבולוציונית היא ברירת המחדל המדעית, ולכן ההנחה היא שמדענים או ביולוגים תומכים באבולוציוניזם אלא אם צוין אחרת במפורש.
במחלוקת הבריאה-אבולוציה, בריאתנים מכנים לעיתים קרובות את אלה שמקבלים את תקפותה של הסינתזה האבולוציונית המודרנית "אבולוציונים" ואת התיאוריה עצמה "אבולוציוניזם".
שימוש טלאולוגי במונח במאה ה-19
לפני השימוש במונח "אבולוציה" (התפתחות) לתיאור אבולוציה ביולוגית, המונח שימש כדי להתייחס לכל רצף מסודר של אירועים שהתוצאה שלהם נובעת איכשהו מתחילתם.
בחמש המהדורות הראשונות של הספר "מוצא המינים" השתמש צ'ארלס דרווין במילה "התפתח" (evolved) והמילה "אבולוציה" (evolution) נוספה רק במהדורה השישית בשנת 1872. לפני כן, בשנת 1862 הרברט ספנסר פיתח תיאוריה לפיה אורגניזמים שואפים להתפתח עקב "כוח מניע" פנימי (אורתוגנזה).
אדוארד ב' טיילור ולואיס ה' מורגן הנחילו את השימוש במונח "אבולוציה" באנתרופולוגיה, למרות שהם נטו להגדרה הקדם-ספנסריאנית הישנה יותר שעזרה לגבש את המושג של אבולוציה חד-קווית (חברתית) אשר שימשה במהלך החלק המאוחר של מה שטריגר מכנה תקופת הסינתזה האנטיקוואריאנית-אימפריאלית (c1770-c1900).
רק מאוחר יותר המונח אבולוציוניזם החל לשמש בתאוריה שכיום נשללה, שהאבולוציה מכילה מרכיב מכוון ולא בחירה של מוטציות על ידי מנגנון ברירה טבעית שגורר את הישרדות הכשירים ביותר.
שימוש מודרני על ידי בריאתנים
המונח "אבולוציה" נמצא בשימוש נרחב אך המונח "אבולוציוניזם" אינו משמש בקהילה המדעית כדי להתייחס לביולוגיה אבולוציונית מכיוון שהוא מיותר ואנכרוניסטי.
המונח נמצא בשימוש על ידי בריאתנים בדיון על מחלוקת הבריאה-אבולוציה.
לדוגמה, "המכון לחקר הבריאה", משתמש בדרך כלל במילים "אבולוציוניזם" ו"אבולוציוניסט" כדי לתאר את הקונצנזוס של הזרם המרכזי במדע ושל המדענים המשתייכים אליו.
הדבר מבוצע כדי לכלול את תפיסת האבולוציה בקטגוריה של 'דתות' יחד עם אתאיזם, פשיזם, הומניזם ואוקולטיזם, ובכך לרמוז שהנושא הוא עניין של אמונה דתית.
קרן BioLogos, ארגון שמקדם את רעיון האבולוציה התיאיסטית, משתמש במונח "אבולוציוניזם" כדי לתאר את "השקפת העולם האתאיסטית שמקדמת את קבלת האבולוציה הביולוגית בשיח הציבורי".
היא רואה בכך תת-קבוצה של מדענות.
אבולוציה של נגיפים (וירוסים) היא תת-תחום של ביולוגיה אבולוציונית ושל וירולוגיה.
לנגיפים יש זמני דור קצרים, ולרבים מהם – במיוחד לנגיפי רנ"א – יש שיעורי מוטציה גבוהים יחסית ליצורים אחרים (בסדר גודל של מוטציה נקודתית אחת או יותר לגנום, לכל סבב שכפול).
על אף שרוב המוטציות הנגיפיות אינן מעניקות יתרון לנגיפים, ולעיתים קרובות הן אף מזיקות להם, הקצב המהיר של המוטציות הנגיפיות בשילוב עם תהליך הברירה הטבעית מאפשר לנגיפים להסתגל במהירות לשינויים במארח המודבק בנגיף.
בנוסף, מכיוון שנגיפים מייצרים עותקים רבים בתאים המודבקים, גנים מוטנטים רבים יכולים להיווצר במהירות ולעבור לצאצאים רבים.
קצב יצירת המוטציות בגנום הנגיפי משתנה בהתאם לסוג הנגיף.
למשל, קיימים סוגים שונים של נגיפים בעלי מבנה שונה של גנום (דנ"א דו-גדילי, רנ"א דו-גדילי, דנ"א חד-גדילי, או רנ"א חד-גדילי), ובעלי יכולת שונה לתקן מוטציות שכבר התרחשו.
אבולוציה של נגיפים מהווה מרכיב חשוב באפידמיולוגיה של מחלות נגיפיות כגון שפעת (נגיף שפעת), איידס (HIV) ודלקת הכבד (למשל HCV).
הקצב המהיר של יצירת מוטציות בנגיפים מקשה על פיתוח חיסונים מוצלחים ותרופות נוגדות נגיפים, שכן מוטציות המקנות עמידות לטיפול מופיעות לרוב תוך שבועות או חודשים לאחר תחילת הטיפול.
מודל תאורטי עיקרי בתחום האבולוציה של נגיפים הוא מודל ה-quasispecie, אשר מגדיר "מעין-מין-נגיפי" כקבוצה של נגיפים קרובים המתחרים זה בזה בתוך סביבה מסוימת.
לדוגמה, אדם הנדבק בנגיף מסוים, במהלך המחלה יתרבו בגופו צאצאים של אותו נגיף מקורי.
צאצאים אלה יהיו דומים – אך לא זהים – זה לזה, כאשר המבדיל בין האחד לשני הוא מוטציות שיופיעו במקומות שונים בגנום הנגיפי.
לכן, בבואנו לתאר את הנגיף המצוי בגופו של האדם המודבק, איננו יכולים להתייחס לרצף אחד מוגדר, אלא לקבוצה של רצפים מוטנטים הדומים זה לזה, המתקיימים יחדיו במעין "ענן של נגיפים".
אם בענן זה מתקיים נגיף בעל מוטציה המקנה לו עמידות לתרופה נוגדת נגיפים, נגיף זה יוכל להתרבות בנוכחות התרופה, בעוד ששאר חבריו לענן יוכחדו על ידי התרופה.
במקרה זה, הנגיפים המרכיבים את הענן יוחלפו בצאצאיו של אותו נגיף עמיד.
המשותף לכל הצאצאים הללו הוא: נוכחות המוטציה שמקנה עמידות לתרופה.
כמובן שגם צאצאים אלה יהיו שונים זה מזה במוטציות נוספות.
מחקרים מולקולריים חשפו קשרים בין נגיפים המדביקים אורגניזמים מכל אחת משלוש "ממלכות-העל": ממלכת החיידקים האמיתיים (בקטריה), ממלכת החיידקים הקדומים (ארכיאה), וממלכת האאוקריוטים.
קשרים אלו מציעים כי נגיפים, או חלבונים נגיפיים, היו קיימים באב הקדמון המשותף האוניברסלי האחרון (האב הקדמון המשותף לשלוש ממלכות העל).
הדבר מציע, שנגיפים מסוימים הופיעו בשלבים מוקדמים של האבולוציה, וכי הופעתם התרחשה מספר פעמים במהלכה.
הוצע, שקבוצות חדשות של נגיפים הופיעו שוב ושוב בכל שלבי האבולוציה, לעיתים קרובות על ידי החלפה של גנים שקודדו לחלבונים מבניים (חלבונים הבונים את החלקיק הנגיפי) קדומים., או שקודדו לחלבונים הקשורים לרפליקציה של הנגיפים.
ישנן שלוש השערות קלאסיות בדבר מקור הנגיפים והאופן בו הם התפתחו:
השערת נגיף-תחילה (Virus-first hypothesis): נגיפים התפתחו ממולקולות מורכבות של חלבון וחומצת גרעין והקדימו את הופעתם של תאים על פני כדור הארץ.
לפי השערה זו, נגיפים תרמו להופעתן של צורות חיים תאיות.
השערה זו נתמכת על ידי האבחנה שאחוז ניכר מבין כל הגנומים הנגיפיים מכילים רצפים שאין להם הומולוגים תאיים.
הימצאותם של רצפים ייחודיים אלו תומכת בהשערת מקורם הייחודי של הנגיפים.
השערת נגיף-תחילה נדחתה על ידי כמה מדענים מכיוון שהיא מפרה את ההגדרה של נגיפים, שעל פיה נגיפים דורשים תא מארח כדי להתרבות.
השערת הפחתה (Reduction hypothesis, או השערת ניוון – Degeneracy hypothesis): נגיפים היו פעם תאים קטנים טפיליים של תאים גדולים יותר.
השערה זו נתמכת על ידי גילויים של נגיפים ענקיים בעלי חומר גנטי הדומה לזה של חיידקים טפיליים.
עם זאת, ההשערה אינה מסבירה מדוע אפילו הקטן בטפילים התאיים אינו דומה לנגיפים בשום צורה.
השערת בריחה (Escape hypothesis), או השערת שוטטות (vagrancy hypothesis): כמה נגיפים התפתחו מפיסות דנ"א או רנ"א ש"ברחו" מהגנים של אורגניזמים גדולים יותר.
השערה זו אינה מסבירה את המבנים הייחודיים לנגיפים אשר אינם נצפים בתאים שאינם ממקור נגיפי.
היא גם לא מסבירה את הקפסידים המורכבים ומבנים אחרים של חלקיקי נגיף.
וירולוגים מצויים בתהליך של הערכה מחדש של השערות אלו.
השערת קו-אבולוציה (תורת הבועות) : בראשית החיים, קהילה של רפליקונים מוקדמים (פיסות מידע גנטי המסוגלות לבצע שכפול עצמי) התקיימה בסמוך למקור מזון כמו מעיין חם או פתח הידרותרמי.
מקור מזון זה ייצר גם מולקולות דמויות שומנים בעלות יכולת הרכבה עצמית לכדי שלפוחיות שעלולות להקיף רפליקונים.
קרוב למקור המזון העותקים שגשגו, אבל רחוק יותר, המשאבים הלא מדוללים היחידים יהיו בתוך שלפוחיות.
לכן, לחץ אבולוציוני יכול לדחוף העתקים לאורך שני נתיבים של התפתחות: התמזגות עם שלפוחית, מה שיוצר תאים ; וכניסה לשלפוחית, תוך שימוש במשאביה, התרבות ויציאה לשלפוחית נוספת, מה שמביא לנגיפים.
השערת מקורות כימריים: בהתבסס על ניתוח האבולוציה של המודולים המשכפלים והמבניים של נגיפים, הוצע בשנת 2019 תרחיש כימרי למקורם של נגיפים לפי השערה זו, מודולי השכפול של נגיפים מקורם במאגר הגנטי הקדמון, אם כי המהלך הארוך של התפתחותם שלאחר מכן כלל תזוזות רבות על ידי גנים רפליקטיביים מהמארחים התאיים שלהם.
לעומת זאת, הגנים המקודדים לחלבונים מבניים עיקריים התפתחו מחלבוני מארח מגוונים מבחינה תפקודית לאורך התפתחות הווירוספירה.
תרחיש זה נבדל מכל אחד משלושת התרחישים המסורתיים אך משלב תכונות של השערות ה-Virus-first וה-Escape.
אבולוציה של היונקים היא תהליך התפתחותם של היונקים מתחילת התפתחותם עד ימינו.
אבותיהם הקדומים של היונקים הם קבוצת הסינאפסידה ששגשגה בתקופת הקרבון הפנסילבני, לקראת סוף עידן הפלאוזואיקון.
הקבוצה נוצרה לפני 318 מיליון שנה לערך כאשר הענף (Clade) של בעלי שפיר עוברי (אמניוטים) יבשתיים (ענף שהתפתח מקבוצה של חולייתנים יבשתיים) התפצל לשניים:
מהזאורופסידים התפתחו הדינוזאורים, הזוחלים והציפורים של ימינו.
כל בעלי השפיר העוברי שנכחדו קשורים לדינוזאורים יותר מליונקים.
בתור הפרם הסינפסידים כללו את הטורפים הדומיננטיים וחלק מאוכלי העשב הנפוצים.
אחרי תקופת הטריאס התחתון היו הארכוזאורים (קבוצה של זאורופסידים) לחולייתנים הדומיננטיים.
דמויי יונקים הופיעו בתקופה זו; חוש הריח המעולה שלהם ומוחם הגדול הקלו על כניסתם לגומחות אקולוגיות ליליות שהיו חשופות פחות לזוחלי הארכוזאוריה הטורפים.
ייתכן שאורח החיים הלילי תרם להתפתחות תכונות היונקים הומיאותרמיות וכיסוי שיער.
מאוחר יותר במזוזואיקון התפשטו היונקים לגומחות אקולוגיות אחרות.
לדוגמה: חלקם הפכו לשוכני מים, חלקם למעופפים וחלקם ניזונו מדינוזאורים צעירים.
רוב העדויות מבוססות על מאובנים.
במשך שנים רבות היו מאובנים של יונקים מעידן המזוזואיקון ומעידנים עתיקים יותר נדירים ומקוטעים.
מאמצע שנות ה-90 של המאה העשרים התגלו ממצאים רבים וחשובים, במיוחד בסין.
שימוש בטכניקות החדשות של פילוגנטיקה מולקולרית הביא למהפכה במחקר, פיתח את הבנת שלבי ההתפתחות של היונקים והביא לדיוק בהערכת העיתוי של נקודות ההתפצלות של מינים מודרניים.