tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משהתמהמה המועד, הופעל חליפות מכבש החיזורים והלחצים על המלך.
פעמים אחדות נערכו התיאומים הנדרשים והמבצע עמד לצאת אל הפועל, והוא בוטל ברגעים האחרונים, אם עקב תקריות ומלחמות במסגרת סכסוך הדמים בין ישראל לבין שכנותיה, או עקב אירועים וחיכוכים בעולם הערבי.
ניסיון אחד התרחש בשנת 1986, עת שהה בן-שטרית יחד עם שני נציגים ממשרד הביטחון במשך 27 ימים בארמון המלוכה ברבאט.
כל ההסכמות עם השלטונות המרוקנים הושגו.
ועדת השרים לסמלים ולטקסים בראשות השר יצחק נבון דנה בתוכנית ההעלאה ואישרה אותה.
היא הורתה לגופים הממשלתיים איך וכיצד להיערך לטקסים הממלכתיים.
גם המשפחות השכולות נצטוו לשמור בסוד כמוס את דבר העלאת עצמות יקיריהן.
אך, דא עקא, הטקס באשקלון, ביוזמת העירייה לקרוא כיכר על שם מוחמד החמישי בהשתתפות ראש הממשלה שמעון פרס, משלחת ראשי הקהילה היהודית שבאו ממרוקו ותושבים, הפך למהומה שהדיה השליליים הובלטו בעיתונות העולמית.
זאת, כאשר אנשי תנועת כהנא ומוסתים מקומיים רגמו באבנים את הנאספים בכיכר, ולכלכו וטנפו את השלט הנושא "כיכר מוחמד ה-5".
ונדליזם זה נעשה כתגובה על רציחתם בעזה של שני יהודים אשקלוניים יומיים קודם לטקס.
המלך, שנפגע מחילול זכר אביו, ביטל מיד את המבצע.
למחרת עוד ניסה שמעון פרס שהיה בפריז בביקור ממלכתי ונפגש עם ראש ממשלת צרפת ז'אק שיראק, אך ללא הועיל.
את עלבונו של חסן השני הצליח בן-שטרית למחוק על ידי הענקת מגילת הוקרה שכותרתה ותוכנה "הצדעה למוחמד ה-5 על פועלו למען יהודי מרוקו במלחמת העולם השנייה".
את המגילה הגיש יחד עם ראשי קהילת יהודי מרוקו לידי המלך ב-10 ביולי 1987 לרגל יום הולדתו ה-58 בארמון המלוכה בקזבלנקה, כשהיא חתומה על ידי 71 אישים-כמניין הסנהדרין.
בין החתומים היו יושב ראש הכנסת, שרי ממשלה, רבנים, חברי כנסת, ראשי ערים, ראשי ארגונים ואישי רוח.
ואף על פי כן, לא יצאה ההוראה מאת המלך לקיים את המבצע בעניין מעפילי אגוז.
יש להניח כי לפניות ולהתערבויות אלה היה משקל בשיקולי המלך, אולם ההכרעה כאמור, נפלה ב-1992, כאשר לאחר לחץ מצדו של בן-שטרית נקבע המועד למבצע כ-29 בנובמבר 1992.
בהעלאת חללי הספינה לישראל נענה למעשה המלך חסן השני לפניות של ראשי ממשלה קודמים שמעון פרס ויצחק שמיר שאת בקשותיהם העביר אליו סם בן-שטרית יו"ר הפדרציה העולמית של יהדות מרוקו, בתוקף היותו מיופה הכוח של המשפחות השכולות וממשלת ישראל.
בן-שטרית העביר גם את פנייתו של יצחק רבין בספטמבר 1992 שהביאה למפנה.
בפנייתו של רבין הודגש באוזני המלך כי זוהי בקשה, בשם המשפחות השכולות, שמניעיה דתיים-הומנטריים, ותתרום גם לתהליך השלום ההולך ונרקם במזרח התיכון.
עם נחיתת המטוס בישראל ועמו ארונותיהם של מעפילי אגוז, הביאה התקשרות הכתובה והאלקטרונית הישראלית בכותרותיה הראשיות ובמהדורות החדשות את סיפורה הטרגי של הספינה.
צה"ל, הרבנות הצבאית ומרכז ההסברה נערכו לטקסים הממלכתיים בהתאם לתוכניות מגרה שהיו מוכנות מראש.
נשיא המדינה, ראש הממשלה ושריו, הרבנים הראשיים לישראל, שופטי בית המשפט העליון, משלחת נכבדה ממרוקו והמוני בית ישראל השתתפו באזכרות ובלוויה הממלכתית בהר הרצל.
הכנסת קיימה ישיבה מיוחדת, שאותה פתח ראש הממשלה בדברי הודיה חמים למלך על מחוותו.
מעפילי אגוז הגיעו למנוחתם האחרונה בחלקת המעפילים בהר הרצל בירושלים.
על אף שאסון "אגוז" אירע לאחר תקופת ההעפלה, מכונים הנספים, שיצאו מארצם חרף התנגדות השלטון שם, "מעפילי אגוז", ורחובות בשם "מעפילי אגוז" קיימים בערי ישראל, בהן תל אביב, נתניה, בית שמש, רחובות, אשקלון, ירושלים, בת ים ופתח תקווה וכן רחוב ספינת אגוז באור עקיבא.
רחובה הראשי של העיר מעלות, וכן רחובות ברחובות, בירושלים ובבת ים נקראים "מ"ג המעפילים" על שם 43 הנספים העולים באסון.
בדימונה, רחוב מ"ד המעפילים נקרא על שם 44 הנספים היהודים.
רבים מציינים את יום טביעת הספינה, כ"ג בטבת, כיום זיכרון לנספי הספינה, ולמורשת עליית יהודי צפון אפריקה.
באשדוד נמצאת אנדרטה לזכר ההעפלה ממרוקו ולנספים בספינה אגוז ולידה טבלת הנצחה להעפלה ממרוקו, יצירת הפסל ברוך וינד.
במתנ"ס חצור הגלילית הוקמה אנדרטה הבנויה מדגם מוקטן של הספינה ולוח הנצחה עם שמות הנספים לציון 50 שנה לטביעת הספינה.
ביבנה עמוד שיש מפוסל בכיכר "אגוז" בה נפגשים רחוב אגוז ורחוב הזית עם שדרות ז'בוטינסקי, מוקדשת לזכרם של מעפילי הספינה "אגוז".
בטבריה שיכון ד' קיים סניף בני עקיבא הנקרא "רמת אגוז" לזכרה של ספינת אגוז.
ביישוב בית אריה קיימת מצבת זיכרון לזכר הנספים בכניסה לבניין המועצה המקומית בית אריה עופרים.
בדימונה הוקמה אנדרטת מ"ד המעפילים האנדרטה בדמות סירה בתוך ברכת מים.
על הגלעד חקוקים שמות הנספים על משפחותיהם: צרפתי-אדרי-אלמליח-בן הרוש-דדון-ממן-אזולאי-בן לולו ובודדים.
בסמוך 2 קשתות המשלימות את הקשת בככר הסמוכה.
ב-2021 בגינת מעפילי אגוז בפתח תקווה הוקם בית הכנסת ובית המדרש "איילת השחר" על שם המבצע להעלאת עצמות הנספים באסון טביעת ספינת אגוז.
ב-2024 הוקמה באילת כיכר "אגוז" על שם הספינה.
בכיכר הממוקמת בין נמל אילת לבין חוף הדולפין ריף לנופו של מפרץ אילת הוצבה ספינה.
ב-1999 הפיק הערוץ הראשון סדרת טלוויזיה בת 3 פרקים בשם "אגוז".
הסדרה, בבימויו של אלי כהן, מגוללת את סיפורם של מעפילי אגוז.
אגוולה ציון (געז: እጓለ ጽዮን) היה קיסר אתיופיה במהלך תקופת השופטים האתיופית.
ציון היה בנו של הקיסר לשעבר חאזקאיס, הוכרז כקיסר על ידי הראסים גוגסה ווולדה סלאסי ביולי 1801 תחת השם "ניואיה סגד" במנגוס שבגונדר.
ציון נישא בזאת לאחותו של ראס גוגסה, וולטה ייאסוס ולזוג היו חמישה ילדים, וכן אחיו של ציון קאגנזמץ' ייאסו קיבל את התואר ראס.
בתקופתו לא היו מינויים חדשים והקיסר לא עזב את בירתו בגלל חשש שימרדו וידיחו אותו, מלכותו לאחר 1803 התאפיינה במלחמת אזרחים שהייתה משולשת בין סגן הקיסר ומושל באגמדיר גוגסה מושל גוג'אם גושו זאוודה ומושל תיגראי וולדה סלאסי.
בנוסף למלחמת האזרחים עיר הבירה גונדר הותקפה פעמיים (1804 ו-1808) על ידי צבא שבטי האורומו שמדרום לנילוס הכחול.
חמש שנים לאחר מכן ראס זאוודה החל למרוד בקיסר ותכנן להחליפו בקיסר לשעבר תקלה גיורגיס הראשון צבאו של זאוודה נפגש עם צבאו של סגן הקיסר ראס גוגסה ב-24 בפברואר 1809, למרות רוחו של זאודה קרב זה הסתיים בהפסדו לאחר שצבאו סירב להילחם, וזאוודה חזר לכפרו.
ציון נפטר ב-12 ביוני 1818 ונקבר בכנסיית מריאם ג'יגר שבבעטה.
אגודת סתרים היא ארגון שהחברים בו שומרים על סוד או מספר סודות.
הארגון מנוהל בדרך היררכית, כמעין מסדר אבירות או מסדר צבאי נוצרי.
הבאים בשערי הארגון עוברים טקס חניכה שבו מתגלים להם סודות הארגון, לרוב בהדרגה, לפי התקדמותם הרוחנית ולפי מבחנים שעליהם לעבור.
לפי ההיסטוריה הפנימית של האגודה, מייסדה הראשון הוא בדרך כלל חכם קדום.
אגודות סתרים כמעט תמיד משאירות את מטרותיהן ואת אמצעיהן נסתרים, ומתקיימות מתרומות או מתשלום דמי חברות ("דמי מנוי").
האגודה מקיימת טקסים, הנערכים בסודיות וטומנים בחובם סמליות שיכולה להשפיע, להבנת החברים, על מהלכים בעולם ועל כן הם חייבים להתבצע בדייקנות ולהתנהל על ידי חכמים המוכשרים לכך.
החברים באגודה לעיתים אינם מכירים זה את זה, אם כיוון שבעת הטקסים הם שרויים בחשכה, עוטים מסכות או נמצאים במרחק גאוגרפי זה מזה.
אולם חברים באותה אגודה יכולים לזהות זה את זה באמצעות סמלים או מחוות.
כאשר החברים באגודה מחויבים לסייע זה לזה בעת צרה, הדבר הופך אותה לאגודת-אחווה.
מטרות האגודה לרוב יוגדרו על דרך החיוב ויהיו קשורים לאתוס של קידמה, נאורות והבאת אור ומסר חיובי לעולם.
כיוון שהעולם אינו בשל עדיין לקבלת הטוב והאמת ורודף את המחזיקים בהם, נאלצת האגודה לפעול בסתר.
מבקרים של אגודת סתרים יתארו אותה כרדופת תאוות שלטון, מחזיקה בכוחות על-טבעיים מסוכנים וייטו לתאר את כוונות ומטרות ראשי האגודה כהשתלטות על העולם, או כמי שבעצם כבר שולטים בו למעשה.
בין הכוחות הקשורים לאגודות סתרים ניתן למצוא עיסוק באלכימיה, קבלה מעשית (המיוצגת על ידי שימוש באותיות עבריות), עיסוק בגאומטריה ותורות קסם הרמטיות (המאופיינות בסמלים "מצריים" כמו סמלים מכתב החרטומים).
אגודות סתרים בנויות בדרך כלל על דגם הבונים החופשיים, מסדר צלב הוורד ומסדר אבירי היכל שלמה (הטמפלרים).
גם אגודות פיקטיביות כמו מסדר ציון או "זקני ציון" מתוארות בטרמינולוגיה של אגודות סתרים אלו.
בין סמלי אגודות סתרים ניתן למצוא בעלי חיים המקושרים לתבונה, לחדות חושים ולתנועה שקטה וחשאית כגון הינשוף (סמלה של אתנה, אלת החכמה) והשונר (Lynx).
רוב הסמלים של האגודות נועדו לשמש מטרה טקסית (עמודי יכין ובועז אצל הבונים החופשיים הם דוגמה טובה) או למען זיהוי החברים באגודה.
אף על פי שלפי ההיסטוריה הפנימית והאתוס המכונן של האגודות, מקורן עתיק עד-אין-חקר, הרי שתחילת התופעה נעוצה בתקופת הרנסאנס, שעה שהתקבלה בחוגים מסוימים האמונה בכוחו הבלתי מוגבל של השכל האנושי, הכמיהה לידע קיבלה לגיטימציה יחד עם החיוב להשתמש בחוכמה לטובת האנושות.
בד בבד נאלצו עדיין המחזיקים בדעות אלה להסתתר מפני כוחות הכנסייה והאינקוויזיציה.
סיבה נוספת להסתרה ולהצפנת הידע היא האמונה שהוא בעל עוצמה כה גדולה, עד כי הוא עלול להפוך להרסני בידיהם של גורמים לא אמינים, לפיכך מועבר הידע רק על סמך היכרות ובחינה של המועמדים לקבלתו שהם כשרים לכך מבחינת מידותיהם.
תמיכה נוספת קיבלה תופעת אגודות הסתרים בעת הרפורמציה הפרוטסטנטית ובמאה ה-18 ("עידן האורות").
הוא מקשר בין התופעות על ידי תיאור התיישבות הפוריטנים באמריקה במאה ה-17 כניסיון ליצירת חברה אוטופית על קרקע טהורה על ידי מי שבאירופה היו חברים באגודות סתרים.
הרומנטיקה של המאה ה-19 החייתה את אגודות סתרים ויצרה אגודות כגון השחר המוזהב (The Golden Dawn) באנגליה ואגודות לאומיות כמו בני משה הציונית שייסד אחד העם.
כן קמו אחוות סטודנטים ששאבו סממנים מסוימים מאגודות סתרים, אחת הראשונות היא אחוות הגולגולת והעצמות שנוסדה ב-1832 באוניברסיטת ייל.
חשיבות בהיסטוריה של המדע - התזה של ייטס
בספרה של פרנסיס ייטס "The Rosicrucian Enlightenment" (הנאורות של מסדר צלב הוורד) מעלה ייטס תזה לפיה קיימת זיקה בין אגודות הסתרים והשאיפה לקדמה ולנאורות הנמצאת בבסיסן והאתוסים, הטקסים והסמלים של אגודות מדעיות ובפרט החברה המלכותית.
השאיפה לקדמה עמדה בניגוד לתפיסה הכנסייתית והמסורתית בכלל, לפיה אין קדמה והתפתחות אלא התדרדרות דורות.
וחייבה הסתרה בצד רצון ויכולת לשליטה ותאוות כוח: רוב האגודות הסודיות (האילומינטי למשל).
לאגודות סתר רבות ישנם ספרי חוקים המתארים את מטרותיהן, איך חבריהן אמורים להתנהג, איך ההיררכיה במסדר עובדת, כיצד כספים ומשאבים נאספים לקופת הקבוצה.
אחד מן הקבצים הללו הוא תקנון מסדר אבירי היכל שלמה (הטמפלרים).
סדרת משחקי הווידאו Assassin's Creed מתרכזת בסיפור של שלוש אגודות סתרים עיקריות, אחוות המתנקשים (מבוססת בחלקה על החשישיון המוסלמי), מסדר הטמפלרים (שמבוסס על מסדר אבירי היכל שלמה) ומסדר העתיקים, הנאבקים זה בזה במשך מאות שנים.
אגֻדת פועלי הדפוס בירושלים הייתה איגוד מקצועי של פועלי דפוס בירושלים שנוסדה ב-1908.
האגודה נוסדה בעידודם של חברי מפלגת "פועלי ציון".
חלקם הועסקו בדפוס אחדות של "פועלי ציון".
בין מנהיגי האגודה היו זאב אשור ורחל ינאית בן-צבי.
לעווי ושותפיו פועל דפוס חבר האגודה, על ידי מנהל הדפוס ובעליו.
כעשרת חבריו של הפועל דרשו מהמכה להתנצל לפניהם, ובתגובה, הוא דרש מהם לפרוש מחברותם ב"אגדת פועלי הדפוס".
ולאחר מכן, התפוטרו מעבודתם בדפוס.
בעקבות זאת, ב-10 בנובמבר הכריזה האגודה שביתה, מעשה ייחודי ותקדימי באותה תקופה.
השובתים קבלו תמיכה מאנשי "פועלי ציון" בעיר; אולם בשל החשש מהמתיחות והשלכותיה, עמדו נציגי המוסדות הציוניים, מוסדות פילנתרופיים כגון יק"א, "עזרה" וכי"ח והנהגת היישוב הישן, לצד הבעלים, והשביתה נשברה, על ידי העסקת פועלים אחרים, לאחר כחודש.
אגוז הקיא (שם מדעי: Strychnos nux-vomica) הוא עץ בר גדול, בעל עצה לבנה וקשה וקליפה עבה.
העלים נגדיים, מבריקים ודמויי ביצה.
הפרחים לבנים-ירקרקים והפרי (ענבה גדולה בגודל תפוח) בעל ציפה עסיסית.
הזרעים מרים מאוד ומכילים אלקלואידים רעילים, ביניהם סטריכנין (רעל עכברים).
העץ גדל ביערות אסיה הטרופית (הודו ומלזיה).
בימי הביניים שימש אגוז הקיא לטיפול בשיתוק הפנים ולעידוד הקאה.
אין שימוש בפרי ברפואה המודרנית, אך ברפואה המסורתית משמש כמרכיב בטיפול במחלת הנפילה.
אגווי דו פלה דה לה סל (בצרפתית Aiguille du Plat de la Selle) הוא הר ברכס האלפים הדאופיניים המתנשא לגובה 3,596 מטר מעל פני הים, בקרבת העיירה לה דז אלפ בחבל אוברן-רון-אלפ, בצרפת.
אגודת הרופאים מדברי עברית, (ארמ"ע) הייתה אגודה שהקימו, בהשפעתו של אהרן מאיר מזי"א, רופאי ירושלים ב-1913. בין מייסדי האגודה : ד"ר אריה בעהם, ד"ר אריה לייב שמעוני-מקלר, ד"ר אריה גולדברג, ד"ר אריה פייגנבאום, ד"ר זאב ברין וד"ר מרים נופך.
היו"ר שנבחר היה ד"ר אהרן מאיר מזי"א, ד"ר אברהם אבושדיד נבחר לגזבר, והמזכיר ד"ר א.
האגודה נטלה על עצמה להכשיר את הלשון העברית לשימוש מקצועי ברפואה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה,(1914-1918) ארמ"ע עמדה על משמר הבריאות בירושלים ויחד עם תחנת הבריאות ומכון פסטר בירושלים נלחמה במלריה, גרענת, כלבת, אבעבועות השחורות, טיפואיד, ובכולרה.
אחת מפעולותיה החשובות הייתה ארגון עזרה רפואית לעניי ירושלים ובראש מפעל חשוב זה עמד ד"ר אריה בעהם.
בזיכרונותיו סיפר בעהם שלא פשוט היה להקים אז איגוד של רופאים יהודיים.
ד"ר משה וולך, למשל, שהיה מנהלו של בית החולים שערי-צדק, ראה עצמו יהודי חרדי גרמני בן דת משה והתנגד להקמת התארגנות רפואית יהודית.
לאספת היסוד של התארגנות זו באו אפוא מתנגדים ותומכים.
במרכז הדיונים עמדה השאלה האם רצוי שהרופאים היהודים יתארגנו באגודה מקצועית משלהם ולהיבדל על ידי כך מיתר רופאיה של ירושלים.
בסוף הדיון התגבשה פשרה - ההתארגנות המוצעת תאחד לא רק רופאים יהודיים, אלא יתקבלו אליה כל הרופאים הזרים דוברי עברית ושמה יהיה "אגודה של רופאים מדברי עברית"..
שנה קודם להקמת "אגודת רופאים מדברי עברית", ב-11 בינואר 1912, כאשר מספר הרופאים היהודים בארץ עמד על 32,
באספה שהתקיימה בביתו של ד"ר מאיר קרינקין ברחוב אלנבי בתל אביב הוחלט לייסד אגודה שתיקרא "אגודה מדיצינית עברית ליפו ומחוז יפו", שאליה יוכלו להתקבל רופאים, וטרינרים ופרוביזורים (רוקחים מוסמכים).
הנוכחים באספה שנחשבו למייסדי האגודה הם ד"ר יהודה לייב פוחובסקי, ד"ר חיים חיסין, ד"ר בת שבע יוניס גוטמן, ד"ר מאיר קרינקין, ד"ר מנחם שטיין
וד"ר משה שרמן והרוקח זאב אורבוך.
צורפו אליהם ד"ר סוניה בלקינד, ד"ר יעקב ברנשטיין-כהן מפתח תקווה, ד"ר וויצברד מראשון לציון וד"ר אברהם צבי מוסקוביץ מרחובות.
באספה נקבע שיעור דמי החבר באגודה ונערכו בחירות חשאיות להנהלה, שעל פיהן נבחרו ד"ר פוחובסקי ליושב ראש, ד"ר קרינקין לסגן יושב ראש וד"ר משה שרמן למזכיר..
תוך שנה הצטרפו לאגודה כמעט כל הרופאים היהודים בארץ, מלבד רופאי ירושלים, והאגודה שינתה את שמה ל"האגודה המדיצינית העברית בארץ-ישראל".
לפני הופעתו של עיתון "הרפואה" הוציאה "האגודה המדיצינית העברית בארץ-ישראל" עיתון שנקרא בשם "זיכרונות דברים של האגודה המדיצינית העברית בארץ ישראל".
הגיליון הראשון הודפס בספטמבר 1912. הופעת העיתון נקטעה בשנת 1914 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה
ב- 1914 הוסכם על איחוד האגודות, אך מלחמת העולם הראשונה דחתה את האיחוד ל- 1919. בעקבות האיחוד שונה שם האגודה ל"הסתדרות רפואית עברית בארץ-ישראל" (הר"ע), האגודה הרפואית היפואית הפכה לסניף התל אביבי, והאגודה הירושלמית, לסניף ירושלים, וב-1921 נוסד בחיפה הסניף השלישי, על ידי הד"ר הלל יפה..
עם הקמת המדינה שונה השם שוב ל"הסתדרות רפואית ישראלית" (הר"י).
בארץ קמו אותה עת מפלגות - "הפועל הצעיר", ו - "פועלי ציון" - והסתדרויות פועלים - הסתדרות פועלי הגליל, (1911), ופועלי יהודה (1911), שגם הקימו קופות חולים,.
בספטמבר 1913 התאספו ביפו 30 איש, וייסדו את "האגודה להסתדרות היהודים בארץ - ישראל".
על רקע מגמת ההתארגנות הכללית ביישוב הקימו הרופאים בינואר 1912 את "אגודה מדיצינית עברית" ביפו, ובירושלים הקימו בשנת 1913 את "אגודת הרופאים מדברי עברית", (ארמ"ע) ..
בשנת 1882 היה ניסיון להקים את הסתדרות הרופאים בירושלים, ניסיון שכנראה שלא צלח.
עיתון הצפירה מי"ג תשרי תרמ"ג, 1882, בישר באמצעות כתבו יעקב גאלדמאן תחת הכותרת : .
שיח ושיג - האגודה הישראלית לתרבות הדיון היא עמותה שהוקמה בשנת 1987 על ידי ד"ר אן קירסון סברסקי.
מראשיתה, פעלה האגודה להעצמת נוער ישראלי באמצעות דיבור בציבור ודיבייט.
מטרת האגודה היא לקדם את תרבות הדיבור הדיון בחברה הישראלית, ואת הדיבייט בישראל, וכן לקבוע נורמות של הידברות ודו-שיח בכל המגזרים.
אשר וייל היה יו"ר האגודה ב-1995, ולאחריו גיא גורצקי, ד"ר אן סברסקי ויוני כהן-אידוב.
מאז 2014 ד"ר סברסקי היא יו"ר האגודה.
האגודה החלה לשלוח נציגים לתחרויות בינלאומיות לאוניברסיטאות ולבתי ספר תיכון החל משנת 1990.
בעקבות תחרות שכזו בגלאזגו (סקוטלנד) בה השתתפה מיכל סגל, הקימה סגל מועדון סטודנטים לדיבייט באוניברסיטת חיפה, ובהמשך באמצעות סטודנטים מובילים באוניברסיטאות נוספות ברחבי ישראל, הוקמו בתחילת שנות ה-90 מועדוני סטודנטים נוספים.
כשסגל עברה ללמוד לתואר שני בטכניון, היא הקימה גם שם מועדון סטודנטים לדיבייט, ואת מועדון הסטודנטים באוניברסיטת חיפה החל לנהל אורי זכאי.
יובל טל בנה את המערך הניהולי ואת הכללים של מועדוני הסטודנטים, והביא לקיומה של התחרות הארצית הראשונה שנערכה באוניברסיטה העברית.
אורי זכאי המשיך את המהלך והרהיב את הפעילות.
היום ישנם מועדוני דיונים בכל האוניברסיטאות וברוב המכללות וליגה פעילה באנגלית ובעברית.
בנוסף ישראל זכתה וממשיכה לזכות בתוארי אלוף בכל העולם ואירחה בחיפה את אליפות אירופה לאוניברסיטאות.
ב-1998, אשר וייל, אשר באותה תקופה שימש כיו"ר אגודת שיח ושיג, הביא את אליפות העולם לבתי ספר World Schools Debating Championships לירושלים שנחלה הצלחה רבה.
אגודת שיח ושיג הציעה במהלך השנים פעילויות שונות לקהלים שונים כדי לקדם את יכולת ההבעה והדיבור בציבור בקרב בני נוער:
סדנאות והשתלמויות בעברית ובאנגלית למורים כיצד לשלב דיבייט במסגרת ההוראה בכיתה בתחומי מקצוע שונים.
סדנאות קיץ בדיבייט לתלמידי חטיבות ביניים ותיכונים.
קורסים שנתיים ברטוריקה בעברית ובאנגלית עבור תלמידי בתי"ס יסודיים, חטיבות ביניים ותיכונים.
מועדוני דיבייט באנגלית כחלק מתוכנית העשרה בית ספרית לתלמידי תיכון.
בנוסף, שיח ושיג מארגנת מזה 10 שנים תחרויות בדיבייט ובדיבור בציבור בעברית, באנגלית ובערבית לתלמידי חטיבות ביניים ותיכונים.
שיח ושיג מפעילה דף פייסבוק המתעדכן באופן תדיר ממקורות בישראל ובעולם במטרה להרחיב את המודעות לתחום זה.
בין הבוגרים הבולטים של מועדוני הסטודנטים של אגודת שיח ושיג ניתן למנות את ד"ר עו"ד מיכל סגל-ארנולד, שגריר ישראל למדינות הבלקן ומקדוניה דן אוריין, איש משרד החוץ שמעון מרסר-ווד, ויוני כהן-אידוב, שגם שימש כיו"ר הוועד המנהל של אגודת שיח ושיג.
"אגודת קדושת ציון - התאחדות החרדים לדרישת ציון על טהרת הקודש" היא אגודה חרדית השואפת לקדם אהבת ארץ ישראל, מצוות כיבוש ארץ ישראל וכינון מדינה יהודית על פי התורה.
"קדושת ציון" הוקמה ביום ירושלים, כ"ח באייר תשע"ה.
כתב העת "קדושת ציון" יצא לאור לראשונה בחודש אלול של אותה שנה.
בכ"ח באייר תשע"ו התקיימה הוועידה הראשונה.
בין מקימי הארגון היו יהודה אפשטיין (יושב ראש האגודה), הרב יצחק ברנד, פסח הלפרין, יהודה שרז, ועוד מספר אברכים חרדים ליטאיים, חלקם בוגרי ישיבת אדרת אליהו.
במהלך השנים שלאחר מכן הצטרפו להנהלה הרב בצלאל גנז - חסיד גור, חיים איינהורן - שנשוי לנכדה של הרב זלמן נחמיה גולדברג, ומספר אנשים נוספים מהמגזר החסידי, וכן מהמגזרים החרדי - ספרדי והליטאי כולל מהפלג הירושלמי.
חברי האגודה מדגישים כי מצוות יישוב ארץ ישראל היא מצווה מרכזית ביהדות מפני שהתורה אינה יכולה להתקיים במלואה אלא כאשר עם ישראל יושבים כאומה על אדמתם.
מסיבה זו הם רואים הכרח בלימוד הלכות מדינה, על מנת לגבש חוקה תורנית שתאפשר לנהל את המדינה בדרך התורה מוקדם ככל הניתן.
הם מרבים להזכיר את דברי החתם סופר:
כמו כן הם מדגישים שהעיסוק בנושא הוא חובת כל יהודי, ואף בנושא זה הם מצטטים את דברי החתם סופר
אנשי האגודה רואים בתהליכים ההיסטוריים שהתרחשו בעשרות השנים האחרונות חלק מתהליך הגאולה, קיבוץ גלויות וקץ שעבוד מלכויות.
לדעתם הצהרת בלפור וועידת סאן רמו הם מעין הצהרת כורש.
אחרי הרישיון שנתן כורש לבנות את בית המקדש ואחרי שכבר החלה בנייתו, נכתבה "שטנה" על היהודים והמלך הורה לעצור את העלייה ואת בניית הבית.
בדומה לכך, אחרי שהכירו האנגלים בבעלותו של העם היהודי על ארץ ישראל, כתבו את הספר הלבן, המגביל את עלייתם לארץ.
בשנת תש"פ, בסימן מאה שנים לוועידת סן רמו, יצאה האגודה בקמפיין לפרסום מכתבו של רבי מאיר שמחה מדווינסק, ה"אור שמח", שבו כתב כי בעקבות ההחלטה בסאן רמו "סר פחד השבועות מעלינו", כלומר פג החשש להקים שלטון יהודי מכוח שלוש השבועות, מכיוון שהאומות נתנו רשות ליהודים להקים מדינה.
אנשי "קדושת ציון" מרבים להשתמש במושגים 'אתחלתא דגאולה', 'גאולה בדרך הטבע' ו'איתערותא דלתתא'.
עם זאת, הם מציגים עמדה מורכבת ביחס למדינת ישראל: מחד, עצם קיומה של מדינה יהודית והצלחתה הוא קידוש השם, הסותם את הגולל על טענות הנצרות שהיהודים נכרתו מעם ישראל.
מאידך, העובדה שראשי המדינה הם חילונים, והמדינה אינה מתנהלת לפי חוקי התורה, היא חילול השם שיש לפעול ככל האפשר לשנותו.
לפיכך הם אינם רואים בממשלת ישראל ריבון מבחינה תורנית.
לטענתם, האידאולוגיה שהם מציגים היא המשך להשקפתם של אישים כמו החזון איש, הרב איסר זלמן מלצר והרב יוסף חיים זוננפלד, וכממשיכי עליות תלמידי הגר"א ותלמידי הבעל שם טוב.
בהקשר זה הם מצטטים את דבריו של רבי יוסף חיים זוננפלד, הגאב"ד הראשון של העדה החרדית, שהתנגד נחרצות לציונות החילונית אך ראה בפריחת הארץ אתחלתא דגאולה, ואת דברי החזון איש שעודד עלייה לישראל.
בשאלת הגיוס לצה"ל נוקטת האגודה בעמדה החרדית כי כל עוד אין הצבא מתנהל על פי תורה, אסור לשרת בו.
מכון "דעת תורה" של האגודה מוציא לאור ומפיץ חומרי הסברה וספרות תורנית, כמו הספר "אם הבנים שמחה" והספר "נחמו נחמו עמי" על שבע דנחמתא, פרי עטם של רבני האגודה.
בשנת תשפ"א (2020) יצא לאור הספר "מדינה של תורה" המלקט מדברי גדולי ישראל ורבנים חרדים שקראו לכינון חוקת התורה במדינת ישראל.
באירוע ההשקה לספר נשאו דברים בין היתר הרב מרדכי נויגרשל, הרב פרופ' אברהם שטיינברג והרב יואל שוורץ.
החל מאלול תשע"ה (2015) יוצא לאור מדי חודש ירחון "קדושת ציון", בעריכת הרב יהודה אפשטיין.
הירחון נשלח למנויים ומופץ בעשרת אלפים עותקים בריכוזים חרדיים.
מופיעים בו מאמרי הלכה והשקפה בענייני ארץ ישראל, בשאלת היחס של הציבור החרדי לעם ולארץ, בשאיפה לכינון מלכות התורה ובדרכי עבודת ה' בימינו.
מופיעים בכתב העת מדורים בענייני הגאולה, עליית תלמידי הגר"א ותלמידי הבעל שם טוב לארץ ישראל, הספר קול התור, יחס גדולי ישראל לארץ ישראל, דעת החת"ם סופר בעניין זה וסיפור עליית תלמידיו ארצה.
בעבר הופיעה סדרת מאמרים של הרב חיים והב עם מענה לספר "ויואל משה" והצגת דעת גדולי ישראל בנושא, וכן מאמרים בעניין שלוש השבועות.
מפעם לפעם מופיע ראיון עם דמות תורנית.
בין השאר התראיינו לגיליון הרב זלמן נחמיה גולדברג, אדמו"ר מקופיטשניץ, איש ירושלים הרב ישראל גליס ועוד.
הרב זלמן נחמיה גולדברג אף פרסם בגיליון מאמר פרי עטו.
במלאת שנה לפטירת הרב שמחה קוק נערך בגיליון ראיון לזכרו עם נכדו.
באחד המדורים ישנה גם התייחסות לעניינים אקטואליים.
בעקבות התגברות האנטישמיות בעולם ועוד, קראה האגודה ליהודי הגולה לעלות לישראל, ובכך גם להכריע את שאלת הזהות של המדינה כמדינה יהודית ותורנית.
בתחילת שנת תש"פ הכריזה האגודה על תחרות כתיבת מאמרים בנושאי גאולה.
נושא השנה היה "למה יהודי שומר מצוות בחוץ לארץ צריך לעלות לארץ ישראל".
הזוכה מקבל את "פרס הרב זילברמן", על שם הרב יצחק שלמה זילברמן, שהאגודה רואה בו את אחד ממעצבי דרכה.
מדי שנה מתקיימת ועידה ארצית בסמוך לכ"ח באייר (יום ירושלים), בה דנים בחזון ובתחומי הפעילות, וחוגגים את שחרור ירושלים וחלקים נוספים מארץ ישראל במלחמת ששת הימים.
בין היתר נשאו דברים בוועידות הרבנים שלמה משה עמאר, יואל שוורץ, יצחק ברנד, והאדמו"ר מבוסטון.
פעילים מנטורי קרתא והפלג הירושלמי פועלים מדי שנה לסכל את האירוע, בין השאר על ידי הטרדת רבנים שמשתתפים בו.
מספר פעמים ביטלו רבנים מוכרים את השתתפותם בשל פעילות זו, הבולט ביניהם הוא הרב מאיר מאזוז.
אירוע מצומצם בי"ז בכסלו, יום הצהרת בלפור.
וכן ערב עיון וגיבוש לפעילים בחנוכה.
בתאריך י"ג בשבט, יום השנה של הרב ישכר שלמה טייכטל, נערך כינוס לזכרו.
בכינוס נמכר הספר "אם הבנים שמחה" של הרב טייכטל במחיר מסובסד.
בראש חודש אייר, יום השנה לפטירת רבי עקיבה יוסף שלזינגר, נערך כינוס מיוחד לזכרו.
בשנת תשפ"ב (2022) צוין יום השנה ה-100 לפטירתו בשורת כינוסים ואירועים, וכן בגיליון מיוחד שהוקדש לדמותו.
שיעורים מדי ליל שישי הפונים לבחורי ישיבות.
טיולים וסיורים בירושלים, ביהודה ושומרון ועוד, בהשתתפות עשרות חרדים.
שבתות גיבוש לבחורי ישיבות חרדיים.
בתשע"ט התקיימה שבת במצפה יריחו ובתש"פ ותשפ"ג התקיימה שבת בחברון.
בשנת תשע"ט החלה האגודה לעסוק בעידוד התיישבות חרדית ביהודה ושומרון, ובייחוד בעמנואל.
ארגון סיבובי שערים מחוץ הר הבית וסיורים מודרכים במקום.
אישים בחוגי הקנאים, בפרט הקשורים לנטורי קרתא וחסידות סאטמר, יצאו נגדה והגדירו אותם כמינים ואפיקורסים.
לפני כינוסי האגודה התפרסמו פשקווילים נגדה.
יו"ר האגודה הרב אפשטיין ואחרים סבלו מהתנכלויות, וקנאים קיימו הפגנה מחוץ לאולם הכנס.
אגודת קישפלודי (בהונגרית: Kisfaludy Társaság) נוסדה בשנת 1836 בפשט על ידי ידידים וסופרים של קארוי קישפלודי, במטרה לפרסם את כל יצירותיו של המשורר ולהקים אנדרטה לזכרו.
לאחר מותו של קישפלודי הפכה האגודה לסמן חשוב בפיתוח הטעם הספרותי וקידום הספרות היפה ההונגרית.
במהלך המאה ה-19 מפגשי קריאה חודשיים היו אחד האירועים החשובים ביותר בחיי הספרות.
החברה פורקה בשנת 1952 וחדלה להתקיים.
הסופרים הגדולים ואנשי הספרות של המחצית הראשונה של המאה ה-19 הקימו את האגודה, ותכליתה לא התמצאה רק בפרסום יצירותיו של קארוי קישפלודי והקמת פסל/אנדרטה לזכרו, אלא חבריה עשו רבות לפיתוח והפצת הספרות ההונגרית בכלל.
חברי האגודה "גילו" את שירתו של יאנוש אראן, ואז יאנוש אראן בעצמו הפך לחבר באגודה והוא בעצמו סלל את הדרך ליצירתו של הסופר ומחזאי אימרה מדאץ', טרגדיית האדם (בהונגרית: Az ember tragédiája) הוא מחזה טרגי-היסטורי.
ההצגה נחשבת עד היום לפסגת הספרות ההונגרית ולאחת היצירות המשפיעות ביותר בה.
מכרזי האגודה עודדו והעניקו השראה לא רק ליצירות ספרותיות אלא גם לעבודות תאוריה ספרותיות.
הם התנגדו לכך שהחשיבה הספרותית תושפע מהפוליטיקה.
חברי האגודה העלו נושאים ספרותיים מודרניים כבר בשנות ה-40 של המאה ה-19, כמו הפרשנות המודרנית של הדרמה והשוני וההבדלים בינה לבין הרומן, הפולקלור בספרות, או המגמה העממית-לאומית, והיישום הספרותי המודע של המוטיבים, הסגנונות והגישות של ז'אנרים פולקלוריסטיים מסורתיים, שירה עממית וכדומה.
עד מהרה השיקה האגודה גם מגזינים וסדרות ספרים.
כתבי העת של אגודת קישפלודי פורסמו בין השנים 1840–1846, ולאחר מכן שוב בין 1860 לבין 1940. לדוגמה, יצאו כמה יצירות תאורטיות של אריסטו, הורטיוס, ניקולא בואלו, אלכסנדר פופ.
בשנת 1846 נפתחה סדרת הספרים של האגודה בשם "הספרייה ההלנית" ובה הופיעו סיפורי איזופוס, יצירותיהם של פיתגורס וסופרים קלאסיים אחרים.
סדרות ספרים הושקו גם תחת הכותרות של "הספרייה הלאומית" ו"ספריית הרומנים הזרים".
מכאן ואילך האגודה הייתה רק אחד הקטבים של הגישה הספרותית ההונגרית.
אגודת פרחי הדובדבן או סקורקאי (ביפנית: 桜会) הייתה התאגדות לאומנית חשאית, שהוקמה על ידי קצינים צעירים בצבא היפני הקיסרי בספטמבר 1930. אנשי האגודה האמינו בארגון מחדש של האימפריה היפנית, תוך התבססות על אידאולוגיה מיליטריסטית וטוטליטרית והפיכתה לדיקטטורה צבאית הנשלטת על ידי הקיסר והצבא.
חזונם העיקרי היה החלת "הרסטורציה של שווה", במסגרתה ישוקם מעמדו של הקיסר הירוהיטו והוא ישוחרר מהשפעתם של הפקידים הסובבים אותו, אותם ראו כמושחתים.
ההתאגדות האמינה באלימות ובהפיכה צבאית ככלי להשגת מטרותיה.
אגודת פרחי הדובדבן הונהגה על ידי הלוטננט קולונל קינגורו האשימוטו, ששימש באותו זמן כראש המחלקה הרוסית במטה הכללי של הצבא היפני הקיסרי ועל ידי קפטן איסמו צ'ו.
היא נתמכה גם על ידי הגנרל סדאו אראקי.
עם הקמתה מנתה היחידה כעשרה קצינים, ששירתו במטה הכללי של הצבא היפני.
בהמשך הצטרפו אליה קצינים מיחידות נוספות, כך שעד פברואר 1931 נמנו על חבריה כ-50 קצינים ואילו עד אוקטובר מנתה כבר כמה מאות קצינים.
אחד מחבריה הבולטים היה קוניאקי קויסו, לימים ראש ממשלת יפן.
במהלך 1931 תכננה אגודת פרחי הדובדבן שתי הפיכות צבאיות - תקרית מרץ ותקרית אוקטובר, אך שתיהן לא יצאו אל הפועל.
לאחר תקרית מרץ נעצרו מנהיגיה של האגודה, מה שגרם למעשה לפירוקה.
לאחר ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932 הצטרפו רבים מחבריה לסיעת הטוסי-הא שנוצרה בתוך הצבא.
אגודת האמנים הפולנים "שטוקה" (בפולנית: ) הייתה אגודה של אמנים חזותיים פולנים בולטים בתחילת המאה ה-20. האגודה נוסדה בשנת 1897 בקרקוב, ומטרתה העיקרית הייתה לאשר מחדש את חשיבותה ואופייה הייחודי של האמנות הפולנית בתקופה שבה פולין לא התקיימה כמדינה ריבונית.
ההשראה המיידית להקמת האגודה הגיעה מתערוכת האמנות פורצת הדרך שנחנכה ב-27 במאי 1897 בסוקינניצה בכיכר המרכזית של קרקוב.
בתערוכה הציגו ציירים מודרניסטים פולנים, והיו תערוכות נפרדות לציור ופיסול.
באירוע ביקרו כ-6,000 אורחים והיא הייתה הצלחה גדולה.
הפגישה הראשונה של אגודת שטוקה התקיימה ב-27 באוקטובר 1897. בין המייסדים היו דור אקדמאים מבית הספר לאמנויות יפות שהשתתפו בתערוכה, כולל רקטורים עתידיים של האקדמיה: ליאון ויצ'ולקובסקי, תאודור אקסנטוביץ', יאצק מלצ'בסקי, יוזף מהופר.
כמו גם האמנים יוזף חלמונסקי, יוליאן פלאט,קז'ימייז סיחולסקי, אנטוני פיוטרובסקי,קונסטנטי לאשצ'קה, יאן רובצ'ק, ארווין אלסטר, יאן סטניסלבסקי, קז'ימייז' סטברובסקי, סטניסלב מסלובסקי, ולודז'ימייז' טטמאייר, גוסטב גוזדצקי, אברהם נוימן, וסטניסלב ויספיאנסקי.
הפילוסופיה האמנותית של שטוקה הייתה לא הומוגנית – האגודה הקיפה את כל ההיבטים של תנועת פולין הצעירה, כולל הנאו-רומנטיקה, סימבוליזם, אימפרסיוניזם ואר נובו.
את הפיסול ייצגו בשטוקה קסאורי דניקובסקי, בולסלאב ביגאס, קונסטנטי לאשצ'קה וצלאב שימנובסקי.
זו הייתה שעתם היפה של המודרניסטים הפולנים, כתבה ההיסטוריונית מריה פופרצ'קה, משום שהמגמות הרווחות באמנות האירופית באותה תקופה (אדוורד מונק, יוהאן אוגוסט סטרינדברג) התיישרו לחלוטין עם פסימיות קיצונית של הפולנים תחת השלטון הזר.
החברות בחברה נשמרה בחוזקה על מנת להגן על זהותה.
הדבר היה חשוב במיוחד בהתחשב בכך שהאמנים הפולנים נאלצו להציג מחוץ לארצם תחת דגל הכובשים של פולין עצמה.
למשל, כאשר התערוכה הבינלאומית נערכה במינכן בשנת 1892 בחרו הציירים ליצור קבוצה פולנית נפרדת, מעשה אותו כינה נציג הצאר הרוסי בוורשה בשם "פרובוקציה פוליטית" במחאתו הרשמית.
כתוצאה מכך, בשנת 1900 הוכרחו הציירים הפולנים בפולין הכבושה להציג רק עם הרוסים מרוסיה.
אגודת שטוקה שרדה את שתי מלחמות עולם.
עם הזמן הצטרפו אמנים בולטים רבים אחרים כמו אולגה בוזננסקה ויוזף פאנקייביץ'.
תפקידה החל להצטמצם בתקופה שבין מלחמות העולם.
האגודה ספגה גם ביקורת על היותה בלעדית מדי והאשימו אותה באידיאלים לאומניים.
עם זאת, היא נסגרה רק תחת השלטון הסטליניסטי, בשנת 1950.
אגודת פאראדיי הייתה אגודה מדעית בממלכה המאוחדת לחקר כימיה פיזיקלית, שנוסדה בשנת 1903 ושמה ניתן לכבודו של הכימאי מייקל פאראדיי.
בשנת 1980, האגודה התמזגה עם ארגונים דומים, ביניהם האגודה הכימית, המכון המלכותי לכימיה והאגודה לכימיה אנליטית והקימו את החברה המלכותית לכימיה שהיא אגודה מדעית וגם אגודה מקצועית.
באותה תקופה הפכה מחלקת פאראדיי לאחת מתשע מחלקות במסגרת האגודה המלכותית לכימיה.
אגודת פאראדיי פרסמה בשנים 1905–1971, את כתב העת Faraday Transactions , עד שהחברה המלכותית לכימיה השתלטה על הפרסום.
לאחר ההתמזגות חלק מהפעילויות שאורגנו על ידי אגודת פאראדיי הפכו לחלק מהעבודה שביצעה מחלקת פאראדיי, דהיינו הדיונים בפרדיי וסדרת כנסים בין־לאומיים עם יותר מ־100 שנות היסטוריה.
עבודות המחקר מופצות לכל המשתתפים לפני הכנס, ורוב הכנס מוקדשת לדיון בעבודות מאשר למחבר המציג את המאמר.
עבודות המחקר והדיונים מתמקדים בתחומים המתפתחים במהירות בכימיה פיזיקלית והם מתפרסמים בכתב העת Faraday Discussions.
אגודת פטפי (בהונגרית: Petőfi Társaság; התקיימה מ--1876 עד 1944) הייתה אגודה ספרותית ש נוסדה במטרה להפיץ את הערצת והאדרת שמו של המשורר הלאומי ההונגרי שנדור פטפי ולמען טיפוח השירה והסיפורת ההונגרית ברוח לאומית.
שאנדור באלאז', קארוי אייסאקי, יוז'ף קומוצ'י, גוסטב לאוקה, טמאש סאנה ואדה סיגליגטי עבדו רבות סביב הקמתה של האגודה.
היא קיימה את הפגישה הפומבית הראשונה שלה ב-1876. זו נערכה ב-1 בינואר באולם הטקסים של האקדמיה ההונגרית למדעים.
עם קריאות שיריו של שנדור פטפי שנבחרו בקפידה, אגודת פטפי זכתה במהרה לקהל גדול ולפופולריות, אף כי בתחילה ממש לא היה לה אולם משלה שבו יכלו לקיים את מפגשי הקריאה החודשיים ונאלצה להשתמש בחדרי עמותות אחרות.
האקדמיה, באדיבותו של הרוזן מנייהרט לונאי, פתחה לה את חדר הישיבות שלה מדי חודש, רק שנים מאוחר יותר.
שם ערכו חברי האגודה דאז את מפגשי הקריאה הפומבית שלהם ביום ראשון השני של כל חודש.
חברי ואורחי האגודה הרגילים קראו במפגשים אלה יצירות ספרות יפה מקוריות והיסטוריה ספרותית, למעט קריאת יצירות מתורגמות.
במהלך קיומה פרסמה האגודה מספר יצירות מקוריות ובמשך זמן מה היה לה גם עלון שאותו הפסיקו מאוחר יותר.
מכרזי האגודה לכתיבת יצירות פיוטיות (שירה) וניתוחי ספרות יפה העשירו את הספרות ההונגרית ביצירות ובהסברים.
כבר בראשית דרכה דאגה מאוד האגודה לאסוף את כתבי היד של פטפי ונתונים על חייו; היא אספה גם את המהדורות המקוריות של המשורר הגדול ותרגומים של יצירותיו לשפות שונות, וכן דיוקנאות שלו.
ספריית הספרים וכתבי היד של האגודה שימשו לעיתים קרובות אסתטיקאים הונגרים שעסקו בפטפי והם פנו לאגודה לקבלת עצות ולהכוונה גם מחו"ל, במיוחד מאיטליה ומשוודיה, שם היו לאגודה גם חברים חיצוניים, מהמתרגים והסוקרים של פטפי באותן מדינות.
מספר החברים הקבועים נקבע עד למספר 60 והאגודה יכלה לבחור חבר כבוד וחבר חיצוני כרצונה.
הנשיא הראשון של האגודה היה הסופר מור יוקאי בין חברי הכבוד היה לאיוש קושוט, שהעריך מאוד את מטרות האגודה במכתב ארוך אל טמאש סאנה לאחר בחירתו.
אגודת פטפי הקימה את מוזיאון פטפי והוציאה לאור את סדרת "ספריית פטפי".
מתוך 132 חברי האגודה (בכל התקופות יחד) 19 היו יהודים (כ-14%)
אגווין אַלְ'וֶור היא דמות בדיונית מסדרת מחזור כישור הזמן של רוברט ג'ורדן.
אגווין מופיעה ומוזכרת בסדרה בקביעות.
אגווין היא נערה צעירה משדה אמונד שבמחוז כפרי מבודד בשם שני הנהרות, אביה ברנדלווין הוא ראש הכפר ובעל פונדק מעיין היין.
היא מאורסת לרנד אל'תור, ומתחנכת אצל החוכמה נינאב כשוליה.
חובבת הרפתקאות וחולמת על העולם שבחוץ.
לאחר שגילתה שביכולתה לתעל את הכוח האחד עברה הכשרה בטאר וולון ואף מונתה לאמירלין.
קשרה את אהוב ליבה גאווין טרקנד כעוצר, ואף נישאה לו בתחילת הקרב האחרון, אך שניהם נהרגים במהלך הקרב.
משני הנהרות ועד המגדל הלבן
כשבאה מוריין לשדה אמונד כדי לקחת את שלושת הנערים ולהגן עליהם מפני האופל, הצטרפה אליהם אגווין כדי לראות את העולם ולחפש אחר הרפתקאות.
במהלך המסע מגלה לה האאס סדאי שהיא יכולה לתעל את הכוח האחד ומתחילה ללמד אותה עליו.
כשהחבורה נפרדה בשאדאר לוגות המשיכה אגווין עם פרין עד שנלכדו על ידי הגלימות הלבנות.
האאס סדאי חילצה אותם והם המשיכו עד שנפגשו עם רנד ומאט בקאמלין, משם המשיכה החבורה לעין העולם ולאחר מכן לפאל דארה.
כשחזרה משלחת האמירלין מביקור בפאל דארה לטאר וולון הצטרפה אליה אגווין ונהפכה לחניכה במגדל הלבן.
ליאנדרין, אאס סדאי מהאג'ה אדומה (ולמעשה שחורה) מפתה את אגווין ונינאב לבוא איתה לפאלם שבכף תומאן בטענה שרנד בצרה.
מין ואליין מצטרפות אליהן, אך בהגיעם לפאלם ליאנדרין מסגירה אותם לגבירה סינצ'נית.
נינאב ואליין בורחות, אך מין ואגוין נתפסות, סולדאם בשם רנה קושרת את אגוין בקולר - אדאם, והופכת אותה לדאמנה.
נינאב ואליין מחלצות את אגווין ומין, ולוכדות את הסולדאם בקולרים.
במקביל רנד מאט ולוחמים שאינרים מגיעים לפאלם והורגים את מנהיג הסינצ'נים לורד טוראק, כשהם מנסים לברוח דרך היבשה הם נלכדים בין שני צבאות הנלחמים ביניהם הגלימות הלבנות והסינצ'נים הבאים לקראתם מהעיר.
מאט תוקע בקרן ואלר ומזמן את מאה גיבורי הקרן לעזרה.
תוך כדי המלחמה בעלזמון מופיע, ונלחם ברנד בשמי העיר בקרב שנראה לעיני כל, אך רנד מביסו.
בעקבות זאת, רנד הכריז על עצמו כדרקון שנולד מחדש.
החזרה למגדל והאבן של טיר
אגווין, נינאב ואליין חוזרות למגדל הלבן ביחד עם וורין סדאי ומאט קוטון הגוסס.
שם הן מגלות שליאנדרין היא אחת משלוש עשרה מחברות האג'ה השחורה שברחו מן המגדל בזמן שהן היו בפלאם.
על השלוש מוטלים עונשים כבדים בשל "בריחתן" לכאורה, אולם אגווין ואליין מועלים לדרגת מקובלות, וסיואן סנצ'ה, האמירלין, מטילה עליהן בחשאי ללכוד את חברות האג'ה.
הן מגלות כי 13 חברות האג'ה השחורה ברחו לטיר, ובאישור האמירלין הן דולקות אחריהן, אך בטיר מוצבת להן מלכודת והן נתפסות בידי ליאנדרין וחברותיה, ידידות האופל.
מאט מגלה כי אגווין, נינאב ואליין מוחזקות בכלא באבן של טיר, ויחד עם ג'ולין סנדר, לוכד הגנבים, הוא מחלצן, הנשים נוטרות לו טינה משום של א נתן להן לנסות להימלט לבדן.
במקביל האיאלים כובשים את האבן ורנד אוחז בחרב שאינה חרב ומוכרז כדרקון.
אגווין מודיעה לרנד שהיא אינה מאוהבת בו יותר, ובמקביל רנד מתאהב באליין.
אגווין שמגלה כישרון להלך בחלומות הולכת לשממה כדי ללמוד מהחכמות האיאליות ונהפכת למתלמדת שלהן.
כשהאיאלים בהנגת רנד כבשו את קאירהיין הצטרפה אליהם אגווין.
בקאירהיין אגווין מתאהבת בגאווין מנהיג הצעירים -פלוגה הנאמנת לאלאידה.
לאחר שהמגדל הלבן התפצל האאס סדאי בסלידר מחליטות למנות את אגוין אלוור לאמירלין.
שריאם, האאס סדאי הבכירה ביותר שברחה מהמגדל, ממונה לשומרת הרשומות שלה.
אגווין ממנה את נינאב ואליין לאאס סדאי ושולחת אותן לאבו דאר כדי למצוא את קערת הרוחות.
בנוסף היא שולחת משלחת של תשע אאס סדאי לרנד, במקום מושבו הארעי קאמלין.
אגווין ממנה את סיואן (האמירלין לשעבר) ליועצת פרטית שלה, והיא עוזרת לה לתמרן את האאס סדאי.
אגווין שנראתה בהתחלה כשליט בובה, מתגלה כאמירלין חזקה.
ופותחת במצור על טאר וולון בדרישה להדחת אלאידה.
אגווין וליאן שריף מתגנבות לפתח נמל טאר וולון והופכות את רוב שרשרת הנעילה לקואלינדר, כדי למנוע אספקה לטאר וולון דרך הנהר.
הן נתקלו במארב של אאס סדאי מאג'ה האדומה ונתפסות.
אגווין מורדת לדרגת חניכה אך מסרבת לקבל מרות של אאס סדאי ומקובלות מהמגדל הלבן.
היא מוענשת לעיתים קרובות בשל כך ובשל התעקשותה להיקרא אמירלין.
לאט לאט היא זוכה בהערכת החניכות.
ולאחר מכן אף של האחיות עצמן.
היא נדהמת מעוצמת הפילוג במגדל ועושה כול שביכולתה כדי לאחד אותו אך אלאידה מתוך שיכרון כוח רק מעמיקה את הקיטוב והשנאה.
בנוסף היא משתמשת בזכותה כחניכה להסתובב כמעט בחופשיות במגדל כדי לזרוע ספקות בין האחיות שלא מהאג'ה האדומה, ומסכסכת ביניהם לאלאידה, האמירלין של המגדל.
היא מונה בפניהן את פשעיהן וכשליהן של אלאידה והאג'ה האדומה: הדחת סיואן סנצ'ה מכס האמירלין,חטיפת הדרקון והקרב הכושל בבארות דומאי.
היא מגלה את האחווה הסודית של האחיות שמחפשות את האג'ה השחורה, ומזדעזעת מהרעיון להשתמש במוט השבועות כדי לכבול אחיות לשבועה רביעית, אך תומכת ברעיון הכללי.
אלאידה מזמינה נציגה מכל אג'ה לארוחת ערב ומצווה על אגווין למלצר.
כשאלאידה דוחה בסעודה בשאט נפש את הרעיון שהסינצ'נים אכן כובלים נשות מתעלות, ומצווה על אגווין להודות שזרעה את זה כשקר, אגווין מאבדת את הסבלנות ומטיחה באלאידה את כל האשמות שהצטברו כנגדה בשנה שחלפה מאז הדחת סיואן.
כשאגווין אמרה: "הייתי מוקיעה אותך כידידת אופל, אבל אדון האופל היה נעלב" אלאידה מאבדת שליטה ומכה את אגווין בפני כולן עם סאידר, מאיימת עליה בעונשים קשים יותר ומשליכה אותה לצינוק.
אגווין משתחררת מהצינוק, ולומדת מהאחיות שהמועצה הענישה את אלאידה על אותה ארוחת ערב.
גם סילביאנה, אחראית החניכות, מועמדת לענישה בגלל התחצפותה לאלאידה על זכויות אגווין.
כשאגווין מגיעה סוף סוף לחדרה, היא נדהמת לגלות שם את וורין מת'וין עליה סמכה ובטחה במשך זמן רב.
אגווין מנסה לדחות את הביקור (כי יש לה פגישה בעולם החלומות), אך וורין אמרה לאגווין: "שמלתך ירוקה", דבר שהיה שקר מוחלט -אאס סדאי אינן מסוגלות לשקר אלא אם כן הן משתייכות לאג'ה השחורה.
אגווין המומה, אך וורין מודה שהיא הצטרפה לאג'ה השחורה כדי לרגל אחריה מבפנים, ונותנת לאגווין את סיכום המחקר שלה, שני ספרים קסומים עם כל המידע האפשרי שאספה במשך השנים על האג'ה השחורה כולל שמות ומקומות.
היא גם מוסרת לה ששתי השבועות שהאג'ה השחורה נושאות במקום השלוש המקוריות של האאס סדאי הן: לא לבגוד באדון האופל, ולשמור על סודותיהן עד שעת מותן.
וורין שתתה לפני הווידוי תה עם רעל מושהה, כדי שתוכל לעקוף את השבועה השנייה ולגלות את סודות האג'ה השחורה.
היא מוסיפה שאחת מהארורים מתחבאת במגדל הלבן (לפי שיטת האלימיניציה זו מסאנה).
וורין מתה, אחת האחיות הנאמנות לאגווין מעלימה את הגופה, ואגווין, המזועזעת לגלות ששריאם (שומרת הרשומות) ומוריה (מהמועצה, שתיהן "כחולות") הן מהאג'ה השחורה, נכנסת לעולם החלומות מהר כדי להזהיר את סיואן.
סיואן מסופקת, ולפתע אגווין מוצאת בכוח מעולם החלומות לכאוס חדש: הסינצ'נים תוקפים את טאר וולון מהאוויר -מאורע אותו חזתה לפני זמן רב, אך אלאידה לא האמינה לה ולא נקטה באמצעי ביטחון.
אגווין מארגנת את החניכות והמקובלות לקרב, ובעזרת מעגל מתעלות כוח סאידר חוזר אליה.
היא פותחת שער למחסן האנגרילים, ולוקחת את כל חפצי הכח שהצליחה למצוא, ובעזרת החניכות והמקובלות משיבה מלחמה השערה.
היא מצילה את אדלורנה באסטין, ראש האג'ה הירוקה, מהאדאם, ולוקחת פיקוד על הקומות העליונות של המגדל הלבן.
בקומות התחתונות האאס סדאי מצליחות איכשהו להדוף את הפולשים, אבל יותר בגלל שהראקנים המעופפים נמשכו יותר לקומה העשרים ואחת, שם אגווין נלחמה בסינצ'נים..
במקביל סיואן מבינה שאגווין בצרה ולוקחת את גאווין טרקנד, שהגיע למחנה כדי לנסות להציל את אגווין, גארת' בריין ועוד כמאה חיילים לעבר חור מים נסתר בחומת העיר.
גארת' מצליח לשכנע את סיואן לקשור אותו כעוצר, הם מצליחים במשימתם ומחלצים את אגווין ללא פגע.
סרין, שנאלצה לקחת פיקוד בהיעדרות אלאידה, נדהמת לגלות שהקומות העליונות ספגו הכי פחות אבדות, ואלאידה נלקחה בשבי כדאמנה.
אגווין, רותחת מזעם על סיואן שהצילה אותה ללא רשותה.
היא מכנסת את המועצה לכינוס סגור ושם מוציאה לעיני כולן את מוט השבועות (אותו לקחה מהמגדל במהלך הקרב) ונשבעת את שלוש השבועות.
היא מצהירה שאינה ידידת אופל וכולן יודעות שזה האמת.
היא דורשת מכולן לחזור על כך ושריאם מנסה לתעל את סאידר.
אגווין חוסמת אותה ומאשימה אותה שהיא מהאג'ה השחורה.
שריאם מכחישה הכל ועונה בשלילה על סדרת שאלות שאגווין שואלת אותה אפילו על השאלה האחרונה - האם שערותיה אדומות (צבע שערה הוא כעין הלהבה) שריאם מנסה לתרץ ש"לא הבינה בכלל את השאלה האחרונה", אבל זה לא משנה את העובדה שזהו שקר: הוכח ששריאם היא מהאג'ה השחורה.
גם מוריה נתפסת, ואגווין מוודאת עם המוט שכל שאר המועצה אכן שייכת לאור.
לאחר מכן אגווין בודקת את כול האחיות באותה שיטה(שנלקחה מצידות האופל במגדל): שבועה מחדש של שלושת השבועות ואז הכרזה על נאמנות לאור.יותר מ-50 אחיות שחורות מוצאות להורג, ביניהן שריאם ומוריה.
שריאם מודה שגנבה את טבעות עולם החלומות ונתנה אותן לארורה שבמגדל הלבן (לא ידוע להן עדיין שזו מסאנה).
במגדל, הדבר היחיד עליו מסכימות כולן הוא שלא צריך להציל את אלאידה מהסינצ'נים - היא הרי במשך חודשים עמדה על כך שהם לא מהווים איום, אם כן היא בידיים טובות.
המועצה וראשי האג'ות לא מצליחות להגיע להסכמה מי תהיה האמירלין החדשה כל ראש אג'ה הציעה נציגה מאג'תה, והאג'ה החומה הציעה כמובן את סרין אסנובר, שהצליחה איכשהו לארגן את הקרב בקומות התחתונות, אך אפילו היא לא זכתה בתמיכת האחרות.
בסוף הן מסכימות לקבל את אגווין אלוורה.
אגווין עולה על הגשר המוביל לטאר וולון בראש צבא, אך עשרה אאס סדאי מהמגדל יוצאות לעברה, בראש אחות אפורה (אג'ת המשא ומתן).
אגווין מתקבלת כאמירלין ללא קולות האג'ה האדומה, והיא מחזירה את האג'ה הכחולה מהחרם של אלאידה.
אגווין מוכתרת שוב לכס האמירלין וממנה את סילביאנה כשומרת הרשומות שלה, כמחוות פיוס לאג'ה האדומה ומשום יעילותה ומיומנותה של סילביאנה (וגם התנגדותה לאלאידה).
היא מוציאה להורג כמה אחיות שחורות שתפסה, אך רוב האג'ה השחורה נמלטה (כנראה קיבלו אזהרה מהשחורות שברחו ממחנה המורדות), והגרוע מכל: מסאנה לא נמצאה.
אגווין נוזפת במורדות (בעלות בריתה) על כך שהעיזו למרוד במגדל הלבן לשיטתה מדובר בחטא ולא משנה מה הסיבות.
רנד מופיע בשערי טאר וולון ודורש ריאיון עם האמירלין.
אאס סדאי רבות מחזיקות מגן של סאידר מולו אך לא מעזות להתקרב אליו.
באולם המועצה רנד מברך את אגווין לרגל היבחרותה, ומציג את התוכנית של לואיס ת'רין (בתוך המח שלו): לשבור את החותמים שעל כלא אדון האופל, ואז להרוג אותו -רק כך יהיה אפשר לגמור את זה אחת ולתמיד.
כשהוא אומר שבפעם האחרונה נאלץ לכלוא את אדון האופל בלי עזרת הנשים, אגווין מבינה שזה זיכרון של לואס ת'רין, מה שגורם לחשוב שהוא כבר השתגע.
אגווין מסרבת לתוכנית לשבור את החותמים מכיוון שהיא מאמינה שזה לא יעבוד ורק ישחרר את אדון האופל.
רנד אומר לה לבוא לכינוס שהוא מארגן בין כול האומות במישור מרילור בעוד חודש כדי לתכנן את הקרב האחרון והולך.
גאווין עוצר מתנקש צל במסדרון לפני החדר של אגווין, אך היא צורחת עליו וטוענת שהכל היה בשליטה והיא עמדה לתפוס את המתנקשים.
גאווין מבין שהוא לא רצוי, ובורח (דרך שער שיוצרים לו) לקאמלין.
גאווין מסתובב בארמון כשהוא בוחן את פגיון ההתנקשות, ודאמנה לשעבר מזהה אותו כ"סכין דם".
סולדאם לשעבר מסבירה שזאת סכיו המשמשת יחידת עילית סינצ'נית שמשתמשת בטראנגרילים כדי להגביר מהירות וכח, ובנוסף כמעט בלתי אפשרי להבחין בהם כי הטראנגריל מסתיר אותם בצללים.
גאווין שולח את הפגיון לטאר וולון עם מסר שמסביר מה הם המתנקשים.
הוא מחליט לחזור לשם בעצמו והולך להפרד מאליין, אך בירגיט עוצרת אותו ואומרת שאליין נמצאת "במשימת אאס סדאי".
כל מה שהיא עושה זה לישון בעצם (ולהיכנס לעולם החלומות), וגאווין מבין שגם אגווין נמצאת בעולם החלומות.
הוא ממהר לאזור ה"שערים" והתורנית פותחת לו שער למגדל הלבן בלי לשאול שאלות.
כשגאווין עולה במדרגות המגדל 2 שומרים מצטרפים אליו ("כשקצין ממהר עם פרצוף כזה, לא שואלים אם צריך עזרה, באים אחריו").
הם מגיעים בדיוק בזמן לעצור 2 מתנקשי צל מלהרוג את אגווין הישנה, אך מתנקש שלישי מגיע והם הורגים את 2 השומרים.
גאווין מצליח להרוג מתנקש אחד, אך נפצע.
בהבזק רעיון הוא מפיל את המנורה היחידה בחדר וגורם לחושך, והורג את השניים האחרים.
הוא מתמוטט לצידה של אגווין.
בינתיים בעולם החלומות מתרחש קרב בין אאס סדאי בהנהגת אגווין לאחיות אופל בהנהגת הארורה מסאנה במהלך הקרב מסאנה לוכדת את אגווין באדאם כמו שאליין תפסה את מוגהדין, אך לתדהמתה אגווין גרמה לאדאם ליפול ממנה.
מסאנה מנסה כפייה, אך אגווין דוחה אותו, ובקרב מוחות היא מביסה את הארורה.
6 אחיות שחורות לפחות נהרגות בקרב, כולל קטרין (שהייתה מאלה שתפסו את רנד).
אגווין מרוצה מעצמה עד שהיא מתעוררת ומגלה שגאווין גוסס, ובלעדיו הייתה מתה למרות כול ההגנות שהציבה, היא מרפאה אותו כפי יכולתה אבל זה לא מספיק ולכן היא קושרת אותו כעוצר (לעוצרים יש כוח על טבעי להתמודד עם פציעות).
הוא מציע לה נישואין והיא מסכימה.
במישור מרילור רוב צבאות האור החופשיים מתקבצים, כולל שרידי קאמלין, וגם אגווין מגיעה עם משלחת מהמגדל הלבן.
רנד דורש מכולם לחתום על הסכם שלום שמשאיר את הגבולות בסטטוס קוו ואוסר מלחמה, דורש שימנוהו למפקד עליון, ועומד על כך שצריך לשבור את 3 החותמים האחרונים על כלא האופל.
כל סעיף גורם רק למהומות, אבל אז מוריין מגיעה עם תום מרילין ומצטטת לכולם את נבואות הדרקון בשלמותן, שכוללות רמזים על כך שיאחד את האומות.
בסוף מושגות 2 פשרות והסתייגויות: אליין ממונה למפקדת עליונה של הצבאות והאיאלים לשומרי סדר נייטרליים, בהסתייגות שגם הסינצ'נים יחתמו.
מוריין סוחטת מאגווין הבטחה שהיא זו שתשבור את החותמים.
אגווין מצידה נפגשת עם הסינצ'נים אבל טואון זועמת כששומעת שאגווין עצמה הייתה דאמנה ו"העזה לברוח"- פשע בלתי נסלח.
למרות ההסכם ניכר שאף צד לא בוטח בשני.
רנד ואגווין נפגשים בסתר ורנד מגלה (בעזרת הזיכרון של לואיס ת'רין) ששלושת החותמים הנותרים מזויפים.
במפגש עם החכמות בטיר היא מגלה שאש להט גורמת לחורים בעולם, פשוטו כמשמעו.
עם פראי בשם שאראנים משתלט על המחנה של אגווין והיא וגאווין בקושי מצליחים לברוח.
גאווין משתמש בטבעת האופל כדי להילחם בדמנדרד אבל נהרג.
אגווין הורגת בעצמה מאות שאראנים בעזרת הגנה מאאס סדאי לצידה.
מאזרים טיים הורג אותן עם אש להט, מה שמחזיר את השארנים לחיים ויוצר כאוס.
אגווין מנסה מארג חדש ומגלה שהוא מנוגד לאש הלהט, והורגת את טיים.
בסוף היא שורפת את עצמה כשהיא הורגת בדרך את כל ידידי האופל בסביבה עם הסאנגריל שלה והופכת את כולם לגבישים.
הוא הפרי של דקל האריקה () הגדל בחלק גדול מאיי האזור הטרופי של האוקיינוס השקט (מלנזיה ומיקרונזיה), בדרום-מזרח אסיה ובחלקים ממזרח אפריקה.
נהוג להתייחס אליו ולצרוך אותו כאגוז.
מייחסים לו השפעות מעוררות בשל הארקולין , המרכיב הפסיכואקטיבי העיקרי שבו, שדומה לניקוטין.
לצריכת הבטל מיוחסות השפעות מזיקות רבות על הבריאות.
הארקולין ותרכובות אחרות הקיימות באגוז תורמות לשינויים היסטולוגיים ברירית הפה.
אגוז הבטל ידוע כגורם סיכון מרכזי לסרטן (קרצינומת תאי קשקש של הפה ושל הוושט).
צריכת אגוז הבטל נפוצה מאוד, הוא נצרך בידי מאות מיליוני אנשים ברחבי העולם, בעיקר בדרום-מזרח אסיה.
ובדומה ללעיסת טבק, הוגדרה צריכתו כמצב חירום עולמי של הזנחת בריאות הציבור.
אגודת תומכי אחים הייתה אגודת מתנדבים שסייעה בענייני רפואה.
האגודה הוקמה על ידי מספר חברים תושבי השכונות החרדיות בירושלים, ופעלה בין השנים תש"א-תשל"ג (1941–1973).
מזכיר האגודה והרוח החיה בפעילותה היה זאב יהודה פישמן.
בחודש תמוז תש"א (יולי 1941) התכנסו מספר חברים, תושבי השכונות הירושלמיות מאה שערים, זיכרון טוביה, בית ישראל וסביבתן, והקימו ארגון חסד למשפחות נזקקות.
הרוח החיה בארגון היה זאב יהודה פישמן, שען במקצועו, תושב בתי ורשה, שעלה לארץ מפולין בשנת 1927. ייחודה של האגודה החדשה, ביחס לאגודות אחרות שפעלו באותה תקופה, היה בכך שהיא העניקה סיוע גם בתחום הרפואי.
בחודשים הראשונים עסקו החברים בסידורים לוגיסטיים, שכללו את רישומה של האגודה אצל מושל מחוז ירושלים כנדרש בחוק העות'מאני שהיה תקף עדיין.
משרד האגודה היה בביתו של ראש האגודה ר' שלמה הומינר בשכונת זיכרון טוביה, ושעות הפתיחה פורסמו בעיתונות.
בקיץ תש"ב (1942) נערכה אספת חברים שבמהלכה הובעה אי-שביעות רצון מהתנהלותם של חברי ההנהלה, שחלקם אף לא שלמו דמי חברות כנדרש בתקנון.
בסופה של הישיבה הוחלט למנות ועד חדש, אולם חברי הוועד המודח סירבו להשיב את הציוד שהיה ברשותם, שכלל כסף, ציוד רפואי ואף את חותמות האגודה שבהן המשיכו להשתמש וגרמו לבלבול רב בציבור.
בנוסף, פנו חברי הוועד המודח ובראשם ר' שלמה הומינר למושל מחוז ירושלים בבקשה להירשם כאגודה חדשה בשם "תומכי אחים עממית", שלה מטרות דומות לאלה של אגודת "תומכי אחים" המקורית.
המהלך לא יצא אל הפועל, אך הפיצול והמאבקים שבאו בעקבותיו שאבו כוחות רבים מחברי האגודה וכמעט לא הותירו פנאי לפיתוחו של הארגון עד קום המדינה.
עם תום מלחמת העצמאות, בשלהי שנת תש"ט (1949), שבה האגודה לפעילות והתמקדה בהשאלת ציוד רפואי ובארגון תרומות דם.
הנוהל בבתי החולים היה שכתנאי לאשפוז ולביצוע ניתוח, היה על החולה לדאוג למנות דם מבעוד מועד.
לרוב, היו אלה בני משפחה שתרמו דם לקרוביהם, אולם לא לכולם היו בני משפחה, ולא תמיד יכלו או רצו בני המשפחה לתרום דם, וגם כאשר הסכימו לתרום דם לא תמיד היה זה סוג הדם שהתאים למאושפז.
נוצר מצב שניתוחים דחופים נדחו במשך ימים ושבועות בהיעדר מנות דם.
הנפגעים העיקריים היו ניצולי השואה, שהגיעו לארץ ללא משפחה, ומשפחות במעמד כלכלי נמוך שלא היה באפשרותן לשלם עבור תרומות דם בשוק השחור.
אגודת "תומכי אחים" הקימה את "מעין הדם" שנועד לסייע למשפחות אלה בעת צרתם.
מדובר במאגר רשום ומסודר של מתנדבים בגילאי 17–60 שהיו מוכנים לתרום דם ללא כל תמורה.
כשהתקבלה בקשה לתרומת דם, נשלחו מתנדבים בהתאם למספר המנות ולסוג הדם הדרוש, ובכך הצילו חיים והקלו על ייסוריהם של החולים ובני משפחותיהם.
אשתו של פישמן, רחל לאה, סייעה אף היא לפעילות האגודה, וכל מי שתרם דם קיבל פתק והיה מגיע אליה לקבל כוס תה עם עוגת טורט מעשה ידיה.
ממכתבי התודה הרבים שנותרו ניתן ללמוד שפעילות האגודה חצתה עדות, מגדרים, אמונות והשתייכות פוליטית, והיא ניתנה לכל פונה, חינם אין כסף, במהירות וביעילות.
בנוסף לתרומות הדם, הייתה האגודה פורצת דרך בתחום השאלת ציוד רפואי בסיסי שהיה יקר באותה עת.
הציוד שהושאל כלל בין השאר סירי לילה, מנורות ריפוי, מכונות אדים לסובלים מאסתמה, משאבות חלב ליולדות ובקבוקי גומי למים חמים.
כמו כן ניתנו בחינם אלכוהול לחיטוי, משחות שונות, צמר גפן, תחבושות, תרופות מסוימות וגם טיפולי רפואה משלימה, כגון כוסות רוח, חוקן, ומסאז'ים.
הציוד אוכסן בארון מיוחד בביתו של פישמן, שניהל את מערך ההשאלה.
בתמורה לקבלת הציוד נדרשו הפונים להשאיר משכון עד להשבתו של הציוד.
תחום נוסף בו עסקה האגודה היה סיוע למשפחות שיקיריהם חלו והיה צריך להשגיח ולסעוד אותם כל שעות היממה.
לאגודה היה מאגר מתנדבות ומתנדבים שהגיעו לסעוד את החולה במשך שעות הלילה כדי לאפשר לבני המשפחה לצבור כוחות.
המאבק בבירוקרטיה מאז קום המדינה
בעקבות פניות האגודה לסיוע מנדיבים יהודים באמריקה, הגיע עבורה ציוד מהעולם, אולם כדי לשחררו מהנמל הוטל על האגודה לשלם מכס ומיסים נוספים.
מרץ רב הושקע על ידי פישמן בפניות לגורמים שונים כדי לזכות לפטור מתשלום המכס ממנו נהנו גם אגודות אחרות, ואכן במספר מקרים שוחרר הציוד ללא תשלום מיסים.
אולם האגודה לא הסתפקה בפטורים מקומיים וביקשה מראש הממשלה דוד בן-גוריון פטור קבוע.
משלא התקדמו הדברים, פנה פישמן לחבר הכנסת מיכאל חזני מסיעת הפועל המזרחי, וביקש את עזרתו.
הלה פנה בשאילתה לשר האוצר לוי אשכול בי"ט כסלו תשי"ד (26 בנובמבר 1953).
הבקשות החוזרות ונשנות בענייני פטור ממכס הניעו את משרד הבריאות, עוד קודם להגשת השאילתה, לתהות על קנקנה של האגודה.
הסיבה לכך הייתה רצונו של משרד הבריאות להכניס סדר וארגון בענייני הרפואה של המדינה הצעירה.
לאחר שחוקק בשנת תש"י (1950) חוק מגן דוד אדום שהקנה למד"א את סמכויות מתן העזרה הראשונה וסידור ענייני מאגר הדם הארצי, שאף משרד הבריאות לבטל או לצמצם עד כמה שניתן את פעילותן של אגודות אחרות שעסקו בתחום זה.
מאיר, סגן מנהל הגף לשירותי רפוי, ומר וינוגרד מלשכת הבריאות הירושלמית, ביקור במשרד האגודה ששכן בביתו של פישמן בבתי ורשה בירושלים.
בדו"ח שמסרו השניים לשר הבריאות הם ציינו כי אמנם קיימת פעילות של השאלת מצרכים זולים לחולים נזקקים, אך ישנם ליקויים רבים בהתנהלותה של האגודה, ועל כן המלצתם הייתה שאין להתייחס לארגון זה כ"אגודה רפואית".
בתשובתו לשאילתה שהוגשה לו, ציטט השר לוי אשכול חלקים מדו"ח זה מעל במת הכנסת, ועל בסיסו דחה את בקשת הפטור ממכס.
עם התפתחות המדינה והתמסדות מוסדותיה הרפואיים הלך ופחת הצורך בארגונים פרטיים, והיקף פעילותה של האגודה ירד בצורה ניכרת.
ממכתבי התודה שהגיעו לאגודה במשך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 ניתן ללמוד כי למרות המתיחות בין האגודה למשרד הבריאות, האגודה המשיכה לסייע בתרומות דם עבור מקרי סעד שלא קיבלו מענה במקום אחר, גם ללא הכרה ותמיכה ממשרד הבריאות.
ניתן למצוא בין מכתבי התודה גם מכתבים מטעם בתי החולים הדסה, ושערי-צדק שהמשיכו להיעזר בשירותי האגודה והוקירו את תרומתה החשובה.
לאחר מלחמת ששת הימים, הפסיקה האגודה את פעולתה בתחום תרומות הדם והמשיכה בפעילות בתחומי "לינת צדק" והשאלת ציוד רפואי.
פעילות האגודה נפסקה כליל לאחר מלחמת יום הכיפורים בשנת תשל"ד (1973).
אגון היה תחרות שנערכה בפסטיבלים שונים ברחבי יוון העתיקה וכללו בתוכם ספורט (היאבקות, אגרוף, זריקת דיסקוס, הטלת כידון, ריצות וקפיצות) ומוזיקה (ריקודים, הקראות ושירה).
האגונים נערכו בערים יווניות רבות בזמנים קבועים של השנה, והם נשאו אופי פולחני או דתי, מקומי או כללי.
המפורסמים מבין האגונים הם המשחקים האולימפיים שמוקדשים לזאוס; עוד אגונים חשובים הם הנמאים, אף הם מוקדשים לזאוס; הפיתיים, שמוקדשים לאפולו והאיסתמיים, שמוקדשים לפוסידון.
אל האגונים נקבצו צופים ומתחרים מכל רחבי העולם היווני, ואף היה מקובל להפסיק פעולות איבה בשעת אגונים גדולים במיוחד.
בחלק מהאגונים הדגש היה על הפעילויות הספורטיביות (המשחקים האולימפיים), ובחלק דווקא לחלקים המוזיקליים (הפיתיים); בדיוניסיה, אשר באתונה, נערכו רק תחרויות דרמטיות.
היסטורית האגונים היו תמיד אופייניים לאורח החיים היווני, וברומא הם נערכו לראשונה ב-186 לפנה"ס.
עם עליית הנצרות נעלמו האגונים בהדרגה (לאחר שהחלו להאמין באלוהים ובישו, ולא באלים האולימפיים), והמשחקים האולימפיים הופסקו בשנת 393 לספירה.