tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק ניכר מהמאמרים המתפרסמים בכתב העת תחומין, שיוצא לאור על ידי מכון צומת מתשמ"א, מוקדשים להלכות מדינה, ויש הרואים בכך חלופה לכתב העת התורה והמדינה; וכך גם חלק ניכר מששת גליונותיו של כתב העת ברקאי, שיצא לאור בעריכת הרב ישראלי בשנים תשמ"ג-תש"נ.
עיסוק בהלכות מדינה מצוי לרוב בפסיקותיו ובמחקריו של השופט מנחם אלון, בכתבי זרח ורהפטיג ובכתבי שבתי בן דב.
החל משנת תש"ס בערך, ניכרת תנופה מחודשת בעיסוק בהלכות מדינה, על ידי אישים וגופים שמקדישים לכך נפח ניכר מעיסוקם.
בשנת תש"ע הוקם ביישוב ניצן מרכז תורה ומדינה על ידי הרב יגאל קמינצקי, "במטרה ללמוד, לחקור ולפתח את המבט התורני-הלכתי על ניהול מדינה וחיים לאומיים בארץ ישראל".
ישיבות וכוללים ציוניים פתחו תוכניות להלכות מדינה, ובכללם כולל ארץ חמדה, ישיבת בית אורות, מכון משפטי ארץ וישיבת ברכת משה.
בשנת תשפ"א הוקם המכון לחקר המצוות, במטרה "לחקור את התורה ולמצוא בה את הרובדיים המחברים בין התורה לדגם השלטון המודרני והדמוקרטי בעידננו".
בין האישים הבולטים בעיסוקם בהלכות מדינה בעשורים האחרונים: הרב יעקב אריאל, הרב נפתלי בר-אילן, הרב פרופ' נריה גוטל, הרב ד"ר יהודה זולדן, הרב ד"ר איתמר ורהפטיג, הרב ד"ר עידו רכניץ, פרופ' יעקב בלידשטיין.
כמו כן, נכתבו עבודות מחקר אקדמיות סביב הגותם ההלכתית-מדינית של הרב הרצוג, הרב ולדנברג, הרב ישראלי, הרב גורן והרב נריה.
הלכה ישראלית היא גישה חברתית רעיונית שמבקשת להגדיר את ערכי החברה הישראלית בצורה שמבוססת על המסורת ההלכתית.
לפי גישה זו השימוש במושגים הלכתיים חשוב עבור החברה היהודית בישראל, כיוון שההלכה מהווה מורשת תרבותית מרכזית של העם היהודי והציונות היא תנועה שמהותה היא חזרת העם היהודי לחיי המעשה והגשמה מעשית של חזון וערכים, בדומה למשמעותה של ההלכה היהודית.
בין האישים שמנסים לקדם הלכה ישראלית, ישנם כאלה שרואים בה תחליף להלכה המסורתית ויש המבקשים לחבר בין ההלכה המסורתית ובין המציאות החדשה של מדינת ישראל היום.
רבים ממקדמי ההלכה הישראלית היום נשענים על דבריו של המשורר חיים נחמן ביאליק במאמרו "הלכה ואגדה" כבסיס לעמדתם.
במאמר זה מתאר ביאליק את היחס ההדוק בין הלכה לאגדה כמושגים בסיסיים בחיי עם ישראל וביצירתו התרבותית.
ההלכה אינה אלא תמציתה של האגדה ומסקנתה במקום וזמן מסוים, ומן ההלכה צומחת שוב אגדה.
כך נוצרת ההלכה מן האגדה ויוצרת יצירות תרבותיות לאומיות, כגון יום השבת שמהווה מקור לחוויה רוחנית לרבים והשראה אמנותית מימי אגדת חז"ל ועד להיינה.
בסיום המאמר הוא מציג את בקשתו מהחברה היהודית המתפתחת בארץ ישראל:"שתי צורות מסוימות הן, שני חלופי סגנונים, שמלַוים זה את זה בחיים ובספרות, ודור דור ואגדתו, אגדה אגדה – והלכתה.
לא בהלכה פלונית, כמו שלא באגדה אלמונית, הכתוב מדבר.
בעיקר הלכה אנו עסוקים כאן, הלכה בתור כלל גדול, בתור צורה מוחשית ומסוימת לחיים ממשיים, חיים שאינם פורחים באוויר ותלויים ברפיון של הרגשות ומימרות נאות בלבד, אלא שיש להם גם גוף ודמות הגוף נאים.
והלכה כזו, אני אומר, אינה אלא המשכה המוכרח, "סיפא דקרא" של האגדה...
הנה הולך וגדל דור באוויר שכולו מימרות ופזמונים, ועל מיני דברים שכולם הבל פה ורוח שפתים.
הולכת ונבראת מין יהדות של רשות.
קוראים בשם לאומיות, תחיה, ספרות, יצירה, חנוך עברי, מחשבה עברית, עבודה עברית – וכל הדברים הללו תלויים בשערה של איזו חבה: חבת ארץ, חבת שפה, חבת ספרות – מה מחירה של חבה אווירית?
והיא בטבע אינה אלא רשות, הן ולאו ורפה בידה...
לבנות אתם אומרים – "כרתו אמנה וכתבו ועל החתום שרינו לויינו וכהנינו… 7והעמידו עליכם מצוות" 8- הלא כן החלו לבנות גם אבותיכם.
החזיונות הנשגבים של ישעיה השני העירו את הלבבות, ואולם כשהגיעה שעת הבניין, היו שני הנביאים שבין הבונים – חגי וזכריה – האחרונים לנבואה והראשונים להלכה, ואלה שלאחריהם – עזרא וסיעתו – לא היו אלא בעלי הלכה בלבד.
יוּתַּן לנו דפוסים לצקת בהם את רצוננו הנִגָר והרופס למטבעות מוצקות וקיימות.
תנו לנו הרגל עשיה מרובה מאמירה בחיים, והרגל הלכה מרובה מאגדה בספרות."השורשים של תנועת ההלכה הישראלית נעוצים במפעלו החלוצי של העיתונאי אדם ברוך, שהחל מאמצע שנות ה-90 פרסם (בטורו השבועי במעריב, "שישי") תשובות קצרות בסגנון הלכתי שהשיב לרבים שפנו אליו בשאלות אישיות וקהילתיות.
ברוך הדגיש שאיננו משיב כפוסק הלכה מוסמך, אלא כמתווך של רוח ההלכה.
לפי אלחנן ניר:"[הוא תפקד] כמקף המחבר שבין ההלכה לישראליות.
קדמו לו אמנם מניחי מסילה בין התנ"ך והאגדה, הקבלה והחסידות, להוויה הישראלית העכשווית, אבל לא נולד חיבור בין השפה ההלכתית, המעשית וחורצת הדין, לבין המציאות העכשווית עד שהחל ברוך את פרויקט חייו.
ברוך ראה את עצמו ככונס נכסים וכמנהל העיזבון היהודי.
הוא תיפקד כמעין "יחיד המומחה לרבים", אוטוריטה עצמאית שנתנה מענה לשאלות ההלכתיות הרבות שהופנו אליה בטלפון ובפקס, ומאוחר יותר אף בדואר האלקטרוני, דבר יום ביומו.
הוא לא הוסמך לרבנות, לא הנהיג קהילה או לימד בישיבה אך היה בקי בצורה מרשימה בעולם היהודי בכלל ובזה ההלכתי בפרט."התשובות שפורסמו עד 2002, הודפסו גם בשלושה ספרים: סדר יום, בתום לב, חיינו.
השימוש במושג "הלכה ישראלית" החל בסוף שנות ה-2000 ודובר מרכזי שלה היה איתמר לפיד, ממייסדי מדרשת השילוב נטור ואז במדרשה באורנים.
כך למשל אמר בראיון למקור ראשון:"ההלכה עבורי היא ביטוי של חברה, ההלכה לוקחת את הרעיונות הנשגבים ומורידה אותם לפרקטיקה של חיי היומיום.
כמו החיים, גם ההלכה היא דינמית.
ההלכה הישראלית שאני מדבר עליה מתייחסת לציונות כאתגר שלא מומש עד הסוף.
כמו שהציונות עשתה 'מדרש' למושג 'ארץ ישראל' ולשפה העברית, כך צריך להיעשות גם לגבי ההלכה."מיזם אחר מאותה תקופה שקרוב לרעיונות של "הלכה ישראלית", הוא התו החברתי של תנועת במעגלי צדק, שיישם את החשיבה ההלכתית בהקשרי צדק חברתי, אם כי מיזם זה לא השתמש במושגים הלכתיים מובהקים, או בכותרת "הלכה ישראלית".
בהמשך, מכון הרטמן קידם את הרעיון של הלכה ישראלית, ובשנת 2020 קיים כנס שביקש להנכיח את המושג ולקדם את הרעיון בחברה הישראלית.
דוברים שונים במסגרת המכון הדגישו את הפלורליזם של ההלכה הישראלית, המתאימה למי שאיננו רוצה לנהוג בהתאם להלכה המסורתית דווקא.
כך הגדיר אותה אריאל פיקאר במאמר שפורסם באתר המכון:אני מבקש לצעוד בעקבות תפיסה אחרת על אודות ההלכה, והיא הגדרתה כמרכיב מרכזי מתרבותו של העם היהודי, שאותה יצר ויוצר העם בעצמו.
כדי שתרבות לאומית תתקיים ותשגשג היא זקוקה לרעיונות, לסמלים, לטקסים ולנורמות מוסכמות...
תפיסת ההלכה הישראלית המוצעת כאן מבקשת לייצר קרבה גדולה יותר מזו הקיימת היום בין החקיקה ובין המורשת היהודית.
אין הכוונה להשלטת "דין תורה", אלא לשימוש במסורת היהודית כמקור השראה תרבותי, לשוני וערכי לחקיקה הישראלית...
הלכה תרבותית היא עולם שלם של אפשרויות, רבדים וגוונים, בדרגות שונות של מחויבות, הנוהגת כבר עתה הן במרחב הציבורי והן במרחבים הפרטיים והקהילתיים.
כך למשל, ביום הכיפורים יש נוהג מקובל בישראל, שאינו מעוגן בחוק, שאין נוסעים בכלי רכב.
כך גם מקובל, למשל, שאין עורכים מסיבות יום הולדת ביום הזיכרון לשואה או לחיילי צה"ל, אף שאין בכך שום עבירה על החוק."גישה דומה אך לא זהה מבטא הרב עידו פכטר, שמדגיש כי הצורך בהלכה ישראלית הוא גם עבור שומרי ההלכה המסורתית.
לדעתו, הלכה ישראלית היא המימוש של הצורך העקרוני לבטא את הערכים והרעיונות הרוחניים במושגים ממשיים וארציים.
הוא מציין לא רק את ביאליק שביקש לממש את הרוח בכלים מעשיים, אלא גם את קריאתו המקבילה של הרב קוק לצקת רוח גבוהה ורחבה בהלכה המעשית.
עם הקמת בית המדרש "למעשה", שמיועד ליצירת הלכה ישראלית, כתב הרב פכטר:"הישראליות עצמה הנה אפוא מעשה הלכתי במובנו העמוק, בכך שהיא מתרגמת רעיונות, חלומות ושאיפות יהודיים למעשים ונורמות.
בלשונו של ביאליק, זהו תהליך של חילול הקודש, חילול במשמעותו החיובית, כמו הפסוק "מי האיש אשר נטע כרם ולא חיללו" (דברים כ, ו).
חילול הוא צורה של גאולה.
הוא הופך את מה שאי אפשר היה לגעת בו עד כה למשהו שימושי...
הישראליות היא פרק חדש ומרגש של הורדת היהדות מן השמים אל הארץ, שכמו ילד מתבגר היוצא מבית הוריו ובונה את ביתו שלו פועמת בה תנועה של גאולה וחילול, היפרדות והמשכיות.
גם אם ישנן מחלוקות גדולות בין מגזרים בחברה הישראלית על אופיו של חילול זה ועל צורת גאולתו, על מינונו ועל מידתו, על כינוייו ועל שמותיו, עדיין ישנו מכנה משותף יסודי לכולם, והוא אותה שותפות לאותה הגשמה...
על החברה הישראלית לפעול בשתי תנועות: מצד אחד להמשיך להגשים ערכים ורוח יהודיים-מקודשים במציאות החיים הריאלית, ומצד שני לצקת רוח באורחות חייה הריאליים.
שתי תנועות אלו יוצרות יחד 'הלכה ישראלית', אשר קובעת את הדרכים שבהן החברה הישראלית תוכל לבטא את ערכיה, חלומותיה ושאיפותיה, ותתמיד ללכת לאורם ולקראת הגשמתם."הוא מסיק כי כל מי שחי במדינת ישראל, בה יש חברה יהודית ושלטון יהודי, נדרש למפעל החיבור הזה בין הרוח למציאות החיים המעשית באמצעות הכלים ההלכתיים.
צורך זה תקף לחרדי, לדתי ולחילוני - גם אם כל אחד יבצע זאת בצורה שונה.
תנועה דומה, שלא משתמשת במושג "הלכה ישראלית" היא תנועת לכתחילה בהובלת יואב שורק, שמציגה את מטרתה "להציב, לראשונה, אגדה והלכה רלוונטיים לדור הזה כדרך המלך של קיום היהדות והתורה וכבסיס לגיבושה של יהדות ישראלית רחבה".
תנועת לכתחילה מביעה מחויבות רבה יותר להלכה המסורתית לעומת הדוברים בשם "הלכה ישראלית", אך גם היא מדגישה את הצורך בהתחדשות של ההלכה והתאמתה למציאות החיים בישראל.
פרסום ראשון מבית לכתחילה הוא "לאכול כשר בחו"ל" שמכיל הנחיות לשמירה על כשרות בחו"ל, בלי להסתמך על תועדת כשרות מוסמכת.
למעשה – יוצרים הלכה ישראלית
בשנת ה'תשפ"ד (2023) הוקם בירושלים בית המדרש "למעשה", בראשותו של הרב פכטר ובניהולו של נפתלי אופנהיימר, שמבקש לכנס בבית מדרש אחד אנשים ממגזרים שונים בחברה הישראלית, כדי שילמדו יחד סוגיות הלכתיות וחברתיות, וינסחו יחד "הלכה ישראלית" בנושאים שונים.
בית המדרש מוציא לאור חיבורים שמציעים הלכה ישראלית בתחומים שונים:
בשנת 2024 – "זיכרון ישראלי" בעקבות מאורעות השבעה באוקטובר.
בשנת 2025 – מעורבים זה בזה – מפת דרכים לנישואי דתיים וחלונים.
הִלְכַת דאוברט היא הלכה העוסקת בכישוריו של אדם לכהן כעד מומחה במשפט.
הלכה זו ניתנה על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית במשפט דאוברט נגד חברת התרופות מריל-דאו ((Daubert v.
בתי המשפט בישראל נוטים להשתמש בהנחיה זו, לפיה על השופט להשתמש באמות מידה מסוימות לפני שהוא מסכים לקבל את עדותו של המומחה, במיוחד בתחום מדעי או טכנולוגי חדש.
בחינתה המדעית של התאוריה המוצעת.
הצגת התאוריה המוצעת בפני הקהילה המדעית.
אחוז הטעות הסטטיסטי של התאוריה.
קבלת התאוריה על ידי הקהילה המדעית.
בהלכת דאוברט ניתנה גמישות מסוימת, בכך שנקבע בה שלא כל ארבעת הגורמים נחוצים בכל מקרה ומקרה.
ישנם מומחים בישראל המותחים ביקורת על הלכת דאוברט וקוראים שלא לקבלה; לדבריהם ההלכה מבוססת על הנחות סותרות בפילוסופיה של המדע, בכך שהיא מקבלת את יכולתם של השופטים להעריך את היתכנות תקפותה של תאוריה מסוימת בנפרד מיכולתם להעריך את תוכנה.
החוק הישראלי מעניק פיצויים לניזוק רק בשל הנזק הצפוי ממהלכם הרגיל של הדברים, ושנבע כתוצאה ישירה מעוולת המזיק.
אולם, במקרה שהנזק נגרם או הוחמר כתוצאה מגורמים בלתי צפויים מראש, האם עדיין יישא המזיק באחריות?
הִלְכַת "הגולגולת הדקה", שמקורה ב"Eggshell Skull Rule" בדין האנגלי, מהווה חריג לדרישת צפיותו של היקף הנזק; ההלכה מכירה באחריות המזיק לנזקים בלתי צפויים שמקורם בחולשותיו המקדמיות והבלתי צפויות של הניזוק.
ההלכה מורה כי לא תתקבל טענת המזיק שלא חזה מראש את נזקי הניזוק, אשר באו לו כתוצאה מחולשה מיוחדת, עליה לא יכול היה לדעת, שכן על המזיק לקבל את הניזוק כמות שהוא.
הלכת הגולגולת הדקה חלה על שני מרכיביו של היקף הנזק – חומרה בלתי צפויה של הנזק הראשוני, וכן על נזקים בלתי צפויים המתפתחים מהנזק הראשוני, המכונים נזקים שניוניים, למשל: התפתחות דלקת חמורה שנגרמה עקב פגיעה קלה בתאונת דרכים (כאשר הדלקת היא הנזק השניוני).
ההלכה חלה על היקף הנזק, ואינה חלה על תהליך גרימתו של נזק ראשוני, ולא על סוגו של הנזק הראשוני.
למשל: אדם ששם קץ לחייו עקב רגישות נפשית מיוחדת ובלתי צפויה, בתגובה לפיטוריו ממקום עבודתו, נזק ההתאבדות הוא נזק ראשוני שסוגו והליך גרימתו אינם צפויים ועל כן אין מחילים עליו את הלכת הגולגולת הדקה.
מרכיב דומיננטי בהלכת הגולגולת הדקה נוגע למדיניות משפטית, במיוחד כאשר מדובר בנזקים גופניים.
הלכת הגולגולת הדקה נשתרשה בפסיקה ובספרות המשפטית, לא במעט בשל שמה הציורי המוצלח.
היא הובעה לראשונה בתחילת המאה ה-20 על ידי השופט Kennedy בפרשת Dulieu, אשר פסק כי לא תעמוד למזיק טענת הגנה כי הניזוק היה סובל פחות נזק או לא היה סובל כלל "...
אלמלא הייתה לו גולגולת דקה באופן חריג או לב חלש באופן חריג".
ארבעים שנה לאחר מכן, ההלכה נוסחה בפסיקה האנגלית בקביעת ביהמ"ש כי "אם אך הוכח מעשה העוול, חייב עושה המעשה לקחת את קורבנו כפי שהוא מוצא אותו".
ההלכה יושמה לראשונה בפסיקה הישראלית על ידי השופט אגרנט, בפרשת לוי (ע"א 22/49).
במהלך שנות ה-50, נדונה ההלכה ושאלת יחסה למבחן הצפיות, הוא המבחן הקובע לגבי חובת הזהירות בדיני רשלנות במספר פסקי דין, במקביל לשינויים אשר התרחשו בפסיקה האנגלית.
בשנת 1961, נדונה באנגליה פרשת Wagon Mound, שעוררה את הספק בדבר תוקפה של הלכת הגולגולת הדקה נוכח הכרזת השופטים כי המבחן הבלעדי להטלת אחריות הוא מבחן הצפיות.
ההשקפות השונות בדבר משמעות הלכת הגולגולת הדקה באו לידי התנגשות ממשית והכרעה בפרשת רינגר (ע"א 390/62).
רוב המקרים שבהם בתי המשפט בישראל נקראו להשיב לבעיית ריחוק הנזק, העוסקת בתיחום מידת האחריות של המזיק על הנזק שנגרם כתוצאה ממעשיו, נסבו בעניין נזקי גוף שנגרמו או הוחמרו כתוצאה מגורמים בלתי צפויים מראש.
את הפתרון מצא ביהמ"ש בפקודת הנזיקים האזרחיים, בסעיף 60(א), שהוחלף בסעיף 76(1) בפקודה החדשה.
הסעיף מסווג תחת הנושא "פיצויים", אף על פי שמבחינה עניינית סוגיית ריחוק הנזק קרובה למסכת ה"סיבתיות" המוסדרת בסעיף 55(ב) (לפקודה הישנה).
סעיף 76(1) לא מטיל אחריות במקום שאינה קיימת ואינו מוסיף התנהגויות אסורות, כי אם קובע את היקף האחריות- לאחר שזו נקבעה עקרונית לפי היסודות הדרושים בכל עוולה ועוולה.
בעקבות פרשת מלכה (ע"פ 47/56), נראה כי המחוקק אימץ את מבחן הצפיות בסוגיה, אולם בצד המבחן נתגבשה הלכת "הגולגולת הדקה" המתייחסת לאותם מקרים בהם נגרמו נזקי גוף בלתי צפויים בגלל מצבו המיוחד של הקרבן.
מקרה טיפוסי שבו מיישם המשפט את הלכת הגולגולת הדקה, אשר ממנו אנו למדים על מקור שמה של ההלכה, נוגע למצב דברים בו אדם מקבל מכה בראשו אשר גורמת לשבירת גולגולתו.
חרף העובדה שמכה מעין זו הייתה גורמת לנזק קל בלבד לאדם "רגיל", ישא המזיק באחריות לנזק שנגרם בפועל, שכן עליו לקחת את הניזוק כמות שהוא, על רגישויותיו המיוחדות.
המשפט האנגלי מחיל את הלכת הגולגולת הדקה לא רק על נזקים פיזיים, כי אם גם על נזקים נפשיים העלולים להיגרם כתוצאה מהתנהגות המעוול.
בהתאם לרציונל העומד מאחורי ההלכה, אם ניתן היה לצפות גרימת נזק גופני לניזוק, אזי אין כל חשיבות שהנזק הנפשי היה בלתי צפוי אף במקרה בו הנזק הגופני לא התממש.
או אז, יהא זכאי הניזוק לפיצויים בגין הנזק הנפשי שספג, ללא תלות בהיקף הנזק או בכך שמקורו של הנזק הנפשי הוא בנטייה מקדמית שהייתה קיימת בו לפני שהתפתח המצב הנפשי המדובר.
חריג להחלת הלכת הגולגולת הדקה במקרים של נזק נפשי, הוא במקרה בו הניזוק פיתח נזק נפשי כיוון שהיה עד למעשה העוולה, היינו כאשר הוא ניזוק מדרגה שנייה; במקרה זה יהא עליו להוכיח כי קיימת צפיות סבירה להתפתחות הנזק הנפשי בקרב אדם סביר, ולא בקרב הניזוק "המיוחד".
אפשרות נוספת ליישום הלכת הגולגולת הדקה עולה כאשר היקפו הבלתי צפוי של נזק נגרם כתוצאה מרגישות מיוחדת ובלתי צפויה של רכוש שניזוק.
גם כאן אפשר שהמזיק יישא באחריות לנזק.
ההבחנה בין נזקי גוף ורכוש עשויה להביא למצב אבסורדי - למשל, מקרה בו המזיק מצליף בסוסו של הניזוק, אולם כיוון שסוס זה לוקה בהמופיליה הוא מדמם למוות.
אין כל צידוק עקרוני בקביעה כי המזיק היה נושא באחריות עקב מותו של אדם באותן נסיבות אולם לא במקרה שמדובר בבעל חיים.
כאשר אנו מטילים אחריות על המזיק בגין אותם נזקים צפויים לרכוש, עולה השאלה כיצד נעריך את מידת הנזק הצפוי כאשר זה נבלע בתוך נזק גדול יותר, בלתי צפוי.
נניח כי המזיק הפיל סיגריה על שטיח ושהנזק הצפוי כתוצאה משריפת השטיח אינו עולה על חור קטן.
אולם בפועל, כתוצאה מהשתלשלות אירועים בלתי צפויה, השריפה כילתה את השטיח כולו.
בניסיון לאמוד את מידת הנזק הצפוי, תוך יישום הלכת הגולגולת הדקה על נזקי רכוש, ייתכן ונאיין את ההבחנה בין סוג הנזק ובין היקף הנזק.
סקירת הדין- הצגת התשתית הנורמטיבית
הבסיס הסטטוטורי להתפתחות הלכת הגולגולת הדקה בדין הישראלי, מצוי בסעיף 60(א) לפקודת הנזיקים האזרחיים אשר עניינו "פיצויים".
כיום, פקודת הנזיקין (נוסח חדש) מסדירה את עניין הפיצויים תחת הוראת סעיף 76:
"1) פיצויים אפשר שיינתנו הם בלבד או בנוסף על ציווי או במקומו אלא שאם: סבל התובע נזק, יינתנו פיצויים רק בשל אותו נזק שעלול לבוא באורח טבעי במהלכם הרגיל של הדברים ושבא במישרין מעוולת הנתבע;"
שאלת פירוש הסעיף נדונה לראשונה בהרחבה על ידי השופט אגרנט בפרשת לוי.
הכוונה לכך שהסעיף, שנוסחו מתבסס על הנוסח האנגלי ושאוב ממנו, צריך להתפרש בהתאם לשיטה האנגלית שהיא גישה מעשית, המתחשבת לעיתים בעובדות המיוחדות העומדות לדיון.
לפי גישה זו, אין לראות בסעיף כמציע נוסחה חד משמעית.
ההשקפה השלטת בדין הישראלי, בעקבות פרשת מלכה, גורסת כי המחוקק אימץ בסעיף את "מבחן הצפיות" בהקשר של ריחוק הנזק.
בצד מבחן זה- נתגבשה הלכה עצמאית הנוגעת לאותם מקרים בהם נגרמו נזקי גוף בלתי צפויים עקב מצבו הגופני המיוחד של הקורבן, היא הלכת "הגולגולת הדקה" אשר מקורה גם הוא במשפט האנגלי.
לסוגיות הפרשניות שהתעוררו סביב שאלת ניתוח סעיף 60(א) לפקודה, קשר הדוק עם שאלות פרשניות שהתעוררו בפסיקה סביב הלכת הגולגולת הדקה ויחסה למבחן הצפיות.
הלכת הגולגולת הדקה, יושמה לראשונה כאמור, בפסיקה הישראלית בפרשת לוי; הנתבע תקף את התובע בתפסו בצווארו.
התובע חש ברע במשך יומיים וביום השלישי לקה בשטף דם ששיתק חלק מגופו.
ביהמ"ש מצא כי השיתוק נגרם כתוצאה מתקיפת הנתבע, על אף שהתובע סבל מהסתיידות כלי הדם.
מצב גופני מיוחד זה של הקרבן, לא היה ידוע למזיק, ומשום כך לא יכול היה לחזות מראש שהנתקף ילקה בשיתוק כתוצאה ממעשיו.
בפרשת סטוצ'ינר (ע"א 237/55), דובר במקרה בו בעקבות תקלה טכנית פתאומית ובלתי צפויה במערכת הבלמים של אוטובוס, נבלם האוטובוס, לאחר מאמצים מרובים של הנהג, הנתבע, בקיר הקיוסק של התובע.
כתוצאה מן הפגיעה, נפל על חזהו של התובע בלון גז, ומאז החל לסבול מהתקפות אסתמה קשות.
בא כוחו של הנתבע העלה את הטענה כי התפתחות אסתמה מחבלה היא מקרה כל כך נדיר, עד שהאדם הסביר לא יכול היה לצפותו מראש, וכי תוצאה זו נגרמה עקב בריאותו הלקויה ומנטייתו לאסתמה של התובע, על כן אין להטיל על הנתבע את האחריות לתוצאה זו.
השופט ברנזון פוסק כי אף על פי שנדיר שאדם ילקה באסתמה כתוצאה ממכה בחזה, אם מבחינה רפואית תוצאה כזו אפשרית, אין זה חשוב כלל שאדם סביר לא יכול היה לצפות לתוצאה זו.
לאחר שהוכח מעשה העוול של המזיק, עליו לקבל את הקרבן כמות שהוא.
השופט מציין מפורשות כי הלכת הגולגולת הדקה, מהווה חריג למבחן הצפיות.
בפרשת מלכה, דובר במקרה בו נפטר ילד בעקבות חדירה בלתי צפויה של חיידקי טטנוס לתוך שבר סגור.
השופט משה זילברג קיבל ויישם את הלכת הגולגולת הדקה, אך זיכה את הנתבע לאור עובדת אי צפיותו של סוג הנזק.
בפרשת דויטש (ע"א 60/57), כתוצאה מחבטה שחבט הנתבע בתובע, התפתח תהליך של התנוונות דלקתית בפרק הירך.
השופט שניאור זלמן חשין החיל את הלכת הגולגולת הדקה, אך הבחין את המקרה ממקרה מלכה, על יסוד ההבחנה כי כאן לא נוסף גורם חיצוני לאחר קרות התאונה.
פירוש זה של הלכת מלכה אינו הולם את כוונת השופט זילברג שכן כאמור, לא זיכה את הנתבע לאור התערבות הגורם הזר.
בפרשת רינגר דובר במקרה בו כתוצאה מחבלה שנחבל התובע בתאונת דרכים, התפתח אצלו סרטן מסוג נדיר (כורדומה).
לדידם של שופטי הרוב - ברנזון וויתקון, הלכת הגולגולת הדקה מושתתת על ההבחנה בין סוג הנזק לבין היקפו ועל כן מבחן הצפיות אינו חל על נזקים שנגרמו כתוצאה ממצב גופני מיוחד:
לעומתם, בדעת מיעוט, סבר השופט זילברג כי הלכת הגולגולת הדקה אינה מהווה סטייה ממבחן הצפיות.
הוא יישב אותם יחד בטענה כי על המזיק לדעת בכח ובפועל כי מצויים בעולם אנשים רבים הסובלים מחולשות מיוחדות אשר יש לקחתן בחשבון.
עם זאת, סבור השופט זילברג, כי במקרים נדירים במיוחד, אשר סוטים באופן חריג מן הנורמה, ואשר לא נכנסים בגדר מבחן הצפיות, לא חלה הלכת הגולגולת הדקה.
ההלכה שנפסקה בפרשת רינגר, קבעה כי על שומת הנזק תוחל הלכת הגולגולת הדקה, דהיינו שעל המזיק לפצות את הניזוק כמות שהוא, על חולשותיו ורגישויותיו המיוחדות.
בפרשת עלי טבק (ע"א 630/68), הניזוק עבד בבית-חרושת לטבק, עד שנאלץ לעזוב בעקבות אסתמה ברונכיאלית אשר נגרמה, לטענתו, בעקבות כמויות גדולות של אבק הטבק שנשם במהלך עבודתו.
בית המשפט המחוזי דחה את טענת התובע שהמחלה נגרמה עקב העבודה, אולם מצא כי אבק הטבק החיש את התפתחות המחלה וגרם לריבוי התקפי האסתמה.
בערעור על פסק דינו של ביהמ"ש המחוזי, התייחס השופט לנדוי להלכה שנפסקה מספר שנים קודם לכן בפרשת רינגר; לעניין החלת הלכת הגולגולת הדקה, ערך השופט לנדוי הבחנה בין שומת הנזק לבין מידת אחריותו של הנתבע לעצם הפגיעה מקום בו הנתבע נהג באופן רשלני הנמדד לפי מבחן הצפיות.
הרציונל העומד מאחורי הבחנה זו נעוץ בעובדה כי בקביעת אחריותו של הנתבע אנו דנים בשאלת אשמתו, בעוד שבשומת הנזק אנו דנים בהערכת הגורמים החברתיים ובדרישות הצדק, ועל-כן שוני המטרה שלשמה משמש המבחן יכול שיחייב שוני בשימוש בו, לקביעת הרשלנות או לשומת הנזק.
בנוסף, טען השופט לנדוי, כי הערכת הגורמים החברתיים ודרישות הצדק, משפיעה את השפעתה גם על קביעת קנה-המידה של ההתנהגות הרשלנית, משום שגם לעניין הרשלנות אנו בודקים לא מה שאדם סביר היה צופה מראש, אלא מה שצריך היה לצפות מראש.
אבל משנמצא הנתבע אשם בהתנהגות רשלנית, נמדדת חובת הפיצוי בדרך כלל בקנה-מידה מחמיר יותר.
על סמך נימוקים אלה, קיבל השופט לנדוי את הערעור בקובעו כי על חברת עלי טבק לפצות את הניזוק בגין החשת מחלתו.
השקפת המיעוט גורסת כי ההלכה אינה מהווה סטייה ממבחן הצפיות.
בהסתכלות בפריזמה כלכלית-חברתית על דיני הנזיקין, מוצא פרופ' ר' פוזנר (Economic Analysis of Law) כי מקור הצידוק להחלת הלכת הגולגולת הדקה, נעוץ בתפיסה של חלוקת פיצויים יעילה בחברה שבה, לצד מקרים של "גולגולות דקה" ייתכנו גם מקרים של "גולגולת קשה" דהיינו, כאשר הניזוק מתאפיין בחסינות גבוהה מהממוצע מפני הנזק.
מנגד, ניתן לטעון כי הטלת אחריות בשל נזקים שהיקפם בלתי צפוי, פוגעת בעקרון היסוד של עוולת הרשלנות המבוססת על צפיות הנזק, ואשר עלולה ליצור פערים בלתי הוגנים בין מידת אשמתו של הנתבע לבין מידת האחריות המוטלת עליו.
בנוסף, שימת דגש על נזקים בלתי צפויים, על חשבון תועלות בלתי צפויות הצומחות לתובע, מביאה אף היא לתוצאה בלתי הוגנת.
בעיית חוסר ההגינות גוברת כאשר המדובר הוא בנזקים שניוניים – ממספר היבטים:
בהיבט הסיבתי - מידת "התרומה הסיבתית" של התרשלות הנתבע, הולכת ופוחתת ככל שמתארכת "שרשרת הנזקים".
בהיבט ההרתעתי - החשש מפני הטלת אחריות בלתי מוגבלת, עלול להביא לזהירות יתר ולהימנעות מעיסוק בפעילויות רצויות מבחינה חברתית.
בהיבט הפרגמטי - אחריות בלתי מוגבלת לכל שרשרת הנזקים, משיתה נטל כבד על מערכת המשפט (הן מבחינת זמן והן מבחינת עלויות) וכן כרוכה בקשיים עובדתיים וראייתיים רבים.
טיעונים אלה מובילים למסקנה כי נדרש איזון עדין בין השיקולים התומכים בהרחבת האחריות החריגה להיקף הנזק הבלתי צפוי, מכוח הלכת הגולגולת הדקה, לבין השיקולים השוללים אותה.
במשפט הפלילי, יישום הלכת הגולגולת הדקה מעלה מתח דומה ואף חמור יותר מזה הקיים בדין האזרחי, לאור העיקרון כי יש לנקוט משנה זהירות בהטלת האחריות הפלילית.
הבעייתיות שבהרחבת הלכת הגולגולת הדקה באה לידי ביטוי בפרשת קליפורד (דנ"א 7794/98); זריקת אלחוש שהזריק רופא למטופלת במהלך טיפול שיניים שגרתי, גרמה לה לנזק מוחי קשה.
הזריקה החדירה חומר הרדמה לעורק, אשר הגיע לאזור המוח, וגרם להצרת כלי הדם.
כתוצאה מכך נוצר קריש דם שמנע זרימת דם למוח.
הנזק המוחי הקשה היה בלתי-צפוי שכן הווה תקדים רפואי.
תופעות הלוואי הצפויות של השימוש בזריקה כללו נמנום קל וסחרחורת, ועל פי מאמר, שפורסם כשנה לאחר המקרה, גם הפרעות ראייה חולפות.
לגישתו של השופט אור, בפסק הדין, גם אם חומרתו של סוג הנזק הראשוני או התפתחותם של נזקים שניוניים אינם צפויים, משום קיום תכונות בלתי-צפויות של הנפגע הקיימות בעת הפגיעה, יחוב הנתבע מכוח הלכת הגולגולת הדקה למלוא היקף הנזק.
הנמקה זו מעלה קשיים: התובעת לא הציגה שום ראייה בדבר רגישות פיזיולוגית מיוחדת המסבירה את הנזק החמור שנגרם לה.
כמו כן הספרות הרפואית אינה מעידה כלל על כך שחולים מסוימים עלולים לסבול מנזק עצבי חמור במקרים מעין אלה, כתוצאה מרגישות מיוחדת.
השופט אור הניח, שעצם התרחשותו של הנזק הבלתי-צפוי מעידה על רגישות מיוחדת בה לוקה הנתבעת.
אולם, לא ניתן להתייחס באופן זהה, לאפשרות התממשות הסיכוי הנמוך לנזק, ולעובדה כי מדובר במקרה הנובע מרגישות פיזית ייחודית של הניזוק.
לפי האפשרות האלטרנטיבית, הנזק שנגרם לתובעת בפרשת קליפורד, יכול היה להיגרם לכל אדם, אלא שבגלל ההסתברות המזערית להתממשותו, היה זה המקרה הראשון שבו אכן התרחש.
השופט אנגלרד, בניגוד לשופט אור, טען כי "המדובר אינו במצב גופני הקיים אצל הקורבן ואשר חושף אותו לפגיעה נדירה, אלא בהליך פיזיולוגי חריג שלא היה ידוע" ועל כן אין המדובר בגולגולת דקה.
פרשה זו ממחישה את חשיבות חידוד ההבחנה בין מקרים בהם הרציונל העומד מאחורי ההלכה, מצדיק את החלתה, לבין מקרים בהם על אף המגמה החיובית להרחבת האחריות בנזיקין, יישום שגוי של ההלכה עלול להוביל לתוצאות משפטיות המותירות תחושת אי נוחות נוכח חוסר ההגינות שיצרו.
הצעת חוק דיני ממונות ומבט לעתיד
במשפט הישראלי שלאחר פרשת רינגר, הלכת הגולגולת הדקה אינה שנויה עוד במחלוקת, לפחות בתחום נזקי הגוף.
כיוון שסוג הנזק צפוי, אין צורך בצפיות של היקפו, כדי להטיל אחריות על הנתבע ולחייבו לפצות את התובע על כלל היקף הנזק.
בתזכיר הצעת חוק דיני ממונות, הוחלף סעיף 76(1) בסעיף 458, אשר נכלל בפרק רביעי: פיצויים תחת סימן א': מטרת הפיצויים ומבחן ריחוק הנזק.
נראה כי ועדת הקודיפיקציה לא ראתה צורך לשנות את נוסח הסעיף ומכאן אפשר להסיק כי הלכת רינגר אכן השתרשה במשפט הישראלי.
עם זאת, ניתן להצביע על שני כיווני שינוי ופיתוח עתידי המסתמנים באופק, המבטאים מגמה של ריכוך ההלכה מחד, לעומת הרחבתה מאידך.
ראשית, נראה כי על אף עיגון ההלכה בנוסח פרשת רינגר, פרשת קליפורד פתחה פתח לדיון מחודש בסוגיית אופן יישום הלכת הגולגולת הדקה, ויצרה חוסר ודאות מסוים בנוגע לאיזון הראוי בין הטלת האחריות הנזיקית לבין שיקולי ההגינות, הסיבתיות וההרתעה שהוזכרו לעיל.
שנית, לאור מגמת ההתפתחות של הלכת הגולגולת הדקה בשיטות משפט ברחבי עולם המשפט המקובל, כגון החלתה במקרים של נזקים נפשיים, כדוגמת מקרה Page v.
Smith בו התפתחה אצל הניזוק, מחלת נפש שנגרמה לו בעקבות לחץ בתנאי העבודה.
וכן במקרים של נזקים ממוניים, כדוגמת מקרה Mattocks v.
Mann בו נגרם למכונית התובע נזק רב בעקבות רשלנותו של הנתבע.
הרכב נזקק לטיפול רציני וממושך אשר במהלכו, השתמש התובע ברכב שכור או לחלופין בתחבורה ציבורית.
ביהמ"ש אשר דן בפרשה, קבע שכיוון שפעל התובע באופן סביר מבחינה כלכלית, יש לפצות אותו גם על היקף הנזק הממוני ששכירת הרכב והשימוש בתחבורה ציבורית הסבה לו.
מקרה זה, כמו גם מקרים דומים אחרים שהוזכרו לעיל, הם, לדעתנו, אפיקי הרחבה ראויים ליישום הלכת הגולגולת הדקה, שכן מתייחסים למכלול הווייתו של האדם, דהיינו לא רק לגופו אלא גם לנפשו ולרכושו, כתחומים הראויים להגנה תוך הכללתם תחת אחריות המזיק.
הלל (היינץ) ריינהרד אופנהיימר (Hillel (Heinz) Reinhard Oppenheimer; 4 באפריל 1899 – 15 ביוני 1971) היה פרופסור לבוטניקה, פיזיולוג של הצמח, מראשוני הבוטנאים באוניברסיטה העברית בירושלים, וממייסדי הפקולטה לחקלאות ברחובות, חתן פרס ישראל לחקר החקלאות לשנת תשי"ט.
אופנהיימר נולד בברלין למרתה (לבית אופנהיים) ולפרנץ.
אביו, פרופסור פרנץ אופנהיימר, רופא, סוציולוג וכלכלן, פיתח תאוריה של סוציאליזם ליברלי, והוזמן על ידי תיאודור הרצל להרצות בקונגרס הציוני השישי על תוכניתו להתיישבות שיתופית בארץ ישראל.
היישוב השיתופי (הקואופרציה) מרחביה הוקם בעמק יזרעאל, בשנת 1911, על פי תוכניתו של פרנץ אופנהיימר.
הלל אופנהיימר למד בוטניקה בגרמניה באוניברסיטאות של ברלין, של פרייבורג ושל פרנקפורט, ובשנת 1922 הגיש את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת וינה.
בהנחייתו של פרופסור הנס מוליש חקר אופנהיימר את הבעיה היסודית: מהו הגורם המונע נביטת זרעים בפירות עסיסיים כמו עגבנייה, דלעת או מלפפון?
בעבודתו הוכיח את קיומם של מעכבי נביטה בציפה של הפירות האלה, המונעים את נביטת הזרעים טרם זמנם בתוך הפרי.
זו הייתה עבודה חלוצית שבעקבותיה נערכו מחקרים רבים בוויסות הכימי-אנדוגני של הנביטה, שדה מחקר חשוב ביותר בפיזיולוגיה של הצמח.
במקביל ללימודיו האקדמיים למד אופנהיימר גם גננות, ובמשך שנים אחדות עבד במשתלות מסחריות.
בשנים 1924–1925 עמד בראש השירות להגנת הצומח בחברת המשתלות הגדולה של לואי שפֶּת, בברלין.
התחזקות הנאצים והשפל הכלכלי דחפו את אופנהיימר לצאת מגרמניה.
בשנת 1926 קיבל אופנהיימר את הצעתה של משפחת אהרנסון בזכרון יעקב למנותו למטפל באוסף הצמחים הגדול של אהרן אהרנסון.
לאחר מותו של אהרנסון היה צורך להמשיך להגדיר את הצמחים שבאוסף, ולסדרו.
שם ניתנה לאופנהיימר ההזדמנות להתמחות בהכרת צמחיית המזרח הקרוב, ובמיוחד בצמחיית ארץ ישראל, כולל עבר הירדן המזרחי, לבנון וסוריה.
הוא פרסם את רשימת צמחיית עבר הירדן שאסף אהרן אהרנסון בספר "צמח עבר הירדן" שיצא לאור בשנת 1930 בז'נבה ובהמשך גם תורגם לעברית.
ב-1932 נישא לכרמלה, בתו של ד"ר מקסים לויטה, אגרונום וחקלאי בבת שלמה.
עבודתו המדעית באוניברסיטה העברית ובתחנה לחקר החקלאות
בשנת 1931 התקבל אופנהיימר כמרצה במחלקה לבוטניקה של האוניברסיטה העברית, ועסק בהוראה של האנטומיה והפיזיולוגיה של הצמח.
בה בעת, ערך מחקרים בסביבות הר הצופים על צמיחת שורשיהם של שתילי חורש צעירים הגדלים בתחרות עם עצים מבוגרים וחזקים, חקר את מאזן המים של עצים ושיחים ים תיכוניים, כגון השקד, הזית והאורן ואת הסתגלותם לתנאי יובש ממושך בשלהי הקיץ.
ממוצע המשקעים בארץ ישראל, יחסית לצורכי החקלאות, מצוי בגירעון מתמיד.
האתגר לפתח חקלאות מתקדמת ומשגשגת בתנאים אלו קרץ לאופנהיימר, בשל כך, מאזן המים בצמח ועמידותו בפני יובש היו לנושאים העיקריים בעבודתו המדעית.
שאיפתו הייתה להשתלב במערך פיתוח החקלאות הישראלי.
בשנת 1933 הוצעה לאופנהיימר עבודה בתחנת הניסיונות החקלאית ברחובות (היום: מינהל המחקר החקלאי – מרכז וולקני), והוא עבר לגור במושבה.
בתחנת הניסיונות ייסד את המחלקה לפיזיולוגיה וגנטיקה של מטעים, (שהוסבה בהמשך למחלקה לגידולי הדר ובוטניקה חקלאית), ואת המעבדה ליערנות, ועמד בראשן.
מחקריו עסקו במשק המים של עצי הדר ובדישונם, על מנת להניח יסודות איתנים לתורת ההשקיה והדישון של פרדסי הארץ, שהיו ענף כלכלי חשוב ביותר.
בעקבות מלחמת העולם השנייה ומלחמת העצמאות סבלו פרדסים רבים, של יהודים ושל ערבים, מחוסר טיפול, ענפי העצים התייבשו או מתו ממחסור בהשקיה ומפגיעה של מזיקים.
אופנהיימר חקר את האפשרות להצילם מהתייבשות והציע לגזום את העצים בגיזום חזק כדי 'לחדש את נעוריהם'.
כתוצאה מכך נראו שוב ברחבי ארץ ישראל פרדסים בריאים ומלבלבים.
הוא עסק באנליזה כימית של עלים, בבחירת כנות לנטיעת פרדסים, חקר את הסיבות לאי-פוריות הקלמנטינה, ועסק בהגברת יבול הלימונים בקיץ.
מחקריו הבוטניים של אופנהיימר מגוונים: בתחום היערנות חקר את צמיחת עצי היער, עסק בבעיות של טיפוח יערות, והכין תוכנית ארצית לנטיעת יערות מעורבים, הנחשבים עמידים יותר בפני אש, מחלות, ומזיקים, מהיערות המלאכותיים המורכבים רק ממין אחד.
כן עסק במחקר הצומח של ביצות שפלת החוף, הצומח המדברי של דרום ים המלח, והצומח ההררי.
תחומי מחקר נוספים הם תכונות האוסמוטיות והאלסטיות של דפנות התא הצמחי, מבנה השורש וצמיחתו, ופעילות רקמת הקמביום.
בתחום הסיסטמטיקה של צמחיית הארץ חקר את צמח התלתן, ובמיוחד את מוצאו של התלתן האלכסנדרוני.
בתחום עמידות הצמח העילאי בתקופות היובש חקר את עמידותם של התירס והסורגום, הגדלים באזורים יבשים למדי ובמחקר נוסף שערך עבור שירות היערות של ארצות הברית, בחן את עמידות עצי המחט בתנאי היובש השורר באזורי גידולם - במזרח הים התיכון ובאזור היבש למחצה במערב ארצות הברית.
אופנהיימר ייסד את כתב העת 'העיתון לבוטניקה' בשנת 1935, ושימש בו עורך ראשי עד שנת 1953. כתב העת יצא לאור באנגלית עם תקצירים בעברית.
אופנהיימר חזר והצטרף לסגל המורים של האוניברסיטה העברית בשנת 1942, עם הקמת המכון לחקלאות (כיום הפקולטה לחקלאות), שם ייסד את המחלקה להורטיקולטורה (בוסתנאות), הקים את המחלקה לפיזיולוגיה של הצמח ועמד בראש המחלקות האלה.
במסגרת תפקידיו באוניברסיטה עסק במחקר ובהוראה בפיזיולוגיה של הצמח, בגידול עצי הדר, בגננות וגידול פרחים, בדנדרולוגיה (תורת העצים ושיחי הסרק) וביערנות.
בשנת 1952 התמנה אופנהיימר לדיקן הפקולטה לחקלאות, וכיהן בתפקיד זה עד שנת 1954. היה חבר בחברה הבוטנית של ארץ ישראל ושימש פרק זמן גם כנשיאה, כמו כן היה חבר בוועדה הישראלית לחקר היער, בחברה הבוטנית הצרפתית, בחברה האמריקאית למדעי ההורטיקולטורה, ובאיגוד הבינלאומי לדנדרולוגיה.
אופנהיימר הקפיד לציין בהערכה את תרומתם של החוקרים שפעלו לפניו, ואת תרומותיהם של החוקרים בני דורו ושל תלמידיו, הוא ציטט אותם במאמריו והקדיש לרבים מהם מאמרים מיוחדים.
בראש רשימת החוקרים הזו עמד אהרן אהרנסון, חלוץ מדע הבוטניקה בארץ.
אופנהיימר סקר את פועלו של אהרנסון בהרצאות, במאמרים ובכנסים לזכרו, ונהג לפתוח את הרצאתו הראשונה בכל שנת לימודים בדברי הערכה למדען ברוך הכישרונות.
אופנהיימר שיתף פעולה עם ארגוני החקלאים, הגננים והיערנים בארץ ותרם מפרי עטו לכתבי העת שלהם ('השדה', 'גן ונוף', 'ליערן', 'הדר', 'המשק החקלאי'), הוא כתב מספר ערכים עבור האנציקלופדיה העברית וביניהם הערך "גן, גננות".
כן כתב ספר לימוד לגידול עצי הדר, ערך ספר על מוצא החיטה, ועם יציאתו לגמלאות כתב את ספר זיכרונותיו.
מאמריו הרבים התפרסמו בעיתונים מדעיים בישראל ובעולם.
אופנהיימר ידע שפות רבות שבהן נהג לשוחח, להרצות, לקרוא ולכתוב.
עם צאתו לגמלאות הקדיש מזמנו לבלשנות משווה.
על שמו של הלל אופנהיימר נקרא אחד הזנים של לילך לבן, שפיתח מוטקה נבו, ונתן לו את השם: 'הלל'.
ברחובות נקרא רחוב על שמו של הלל אופנהיימר ועל שם בן-דודו חנן אופנהיימר, שניהם פרופסורים בפקולטה לחקלאות.
(פקד ובקר), (1930), צמח עבר הירדן, I., נסח מקובץ החברה הבוטנית בג'ניבה, כרך 22, הוצאת בית אהרנסון, זכרון יעקב.
(פקדו ובקרו) (1940), צמח מערב הירדן, II., נסח מקובץ החברה הבוטנית בג'ניבה, כרך 31, הוצאת קרן אהרן אהרנסון, זכרון יעקב.
הלל אופנהימר (תשט"ז, 1957), גידול עצי הדר, הוצאת "ספרית השדה", תל אביב.
הלל אופנהימר (תש"ל, 1970), (ערך והביא לדפוס), חיטי בר וחיטים תרבותיות,
קובץ מאמרים ומחקרים על מוצא החיטה, הוצאת ספרים
ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים.
הלל אופנהימר, (תשס"ד,2004), מבט אחורה, זיכרונות, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים.
הִלֵל - המרכז לחיים יהודיים בקמפוס הוא ארגון הקמפוס לסטודנטים יהודים הגדול ביותר בעולם.
מטרת הארגון היא "להעשיר את חיי הסטודנטים היהודיים הלומדים לתואר ראשון ולתארים מתקדמים, באופן שיאפשר להם להעשיר את העם היהודי ואת העולם."
בפועל ארגון הלל מאפשר לסטודנטים יהודיים לקחת חלק בפעילויות דתיות, תרבותיות, אמנותיות, ופעילויות המשרתות את הקהילה.
הארגון נקרא על שמו של הלל הזקן, אשר עבר מבבל לארץ ישראל ב.
ארגון הלל הוקם בשנת 1923 באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, על ידי חברי הקהילה היהודית המקומית וקהילת הסטודנטים היהודיים המקומית.
מאוחר יותר מומן הארגון על ידי ארגון בני ברית, שהיה הארגון התומך עד שנות ה-90. באותה תקופה מנה הארגון למעלה מ-120 ארגוני משנה ושותפים ביותר מ-400 קמפוסים.
בשנת 1994 כאשר ריצ'רד ג'ואל היה נשיא הארגון הוא נפרד מ"בני ברית" והפך להיות ארגון עצמאי.
כיום הלל הוא ארגון הסטודנטים היהודיים הגדול בעולם.
ניתן למצוא את ארגוני המשנה שלו בישראל, דרום אמריקה, ארצות הברית, קנדה וחבר המדינות לשעבר.
ארגונים שותפים פעילים באוסטרליה בבריטניה ובגרמניה.
כל סטודנט המעוניין, מוזמן להשתתף בפעילויות הארגון.
רוב הפעילויות ניתנות חינם ובמקרים מיוחדים ניתן פטור מתשלום באירועים שאכן עולים כסף.
האסטרטגיה הארגונית של הלל מונעת מהמטרה שנקבעה בשנת 2006 "לעודד כל סטודנט יהודי לקיים מחויבות מתמשכת לחיים היהודיים."
פעולות הלל משתנות מקמפוס לקמפוס על מנת לעמוד במטרה זו ולענות לצרכים של הסטודנטים בכל מקום.
על מנת להגיע לקהלי יעד יהודיים, הלל פועלים ליצור אווירה יהודית פלורליסטית המכילה את כל זרמי היהדות.
הארגון שומר על הזיקה המיוחדת בין התפוצות לישראל באמצעות טיולים, נותן שירותי שאלות ותשובות בשלוחות הארגון בקמפוס, מציע מדריך לחיים היהודיים בקמפוס ומוביל עשייה דוברותית בנושאים יהודיים וישראליים.
הלל שמים דגש רב על אקטיביזם לקידום צדק חברתי.
פעילויות אלו מובלות לרוב ברמת הקמפוסים, אך מתקיימים גם אירועים משותפים כדוגמה חופשות אביב אלטרנטיביות בקמפוסים בארצות הברית, קמפיין צום יום הכיפורים, וקמפיינים חברתיים אחרים.
בשנת 2006 אמר נשיא הארגון, אברהם אינפלד, כי הוא אינו נאבק בנישואים בין-דתיים: "זה לא ריאלי לדבר היום עם צעירים יהודים נגד נישואי תערובת.
לא רק שחצי מהם בנים לזוגות מעורבים, אלא שמדובר באנשים שאוהבים ומעריכים את הוריהם, וכל ארגון שינקוט עמדה שלילית כלפי נישואי התערובת, רק ירחיק אותם".
מספר גורמים מיהדות ארצות הברית תקפו גישה זו.
כמו כן, ארגון הלל תומך בזכויות להט"ב ובפלורליזם, ומקבל לשורותיו חברים ממגוון זרמים ביהדות.
ארגון "הלל ישראל" מהווה חלק מארגון הלל העולמי - המרכז לחיים יהודיים בקמפוס.
הארגון החל את פעילותו בארץ בשנת 1951 באוניברסיטה העברית.
בעשורים הראשונים התאפיינה פעילות הארגון בישראל בהענקת שירותים לסטודנטים יהודיים מחוץ לארץ שעשו את לימודיהם בארץ.
בעשור האחרון מופנית תשומת הלב הארגונית גם לקהל היעד הסטודנטיאלי הישראלי.
הלל באוניברסיטה העברית בירושלים - ממוקם בקמפוס הר הצופים בירושלים מאז 1951 והוא בית הלל הראשון בישראל.
הארגון מציע לסטודנטים של האוניברסיטה העברית מגוון תוכניות להתחדשות יהודית, תרבות ישראלית, עשייה חברתית ושם דגש מיוחד על יוזמות סטודנטים.
אחד ממנהליו הראשונים של הסניף, ששימש בתפקיד במשך 23 שנים, היה הרב יעקב כהן.
הלל באוניברסיטת תל אביב - ממוקם במוזיאון בית התפוצות בתוך קמפוס אוניברסיטת תל אביב.
הארגון מציע מגוון תוכניות לסטודנטים מחו"ל ולסטודנטים ישראלים הלומדים בקמפוס.
הלל באוניברסיטת בן-גוריון - ממוקם במרכז הסטודנט בקמפוס אוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
הארגון מציע מגוון פעילויות לסטודנטים וצעירים באזור באר שבע.
הלל באוניברסיטת חיפה - הוקם בקיץ 2006 וממוקם בבית הסטודנט.
פעילויות הארגון כוללות פעילויות של התחדשות יהודית, צדק חברתי וחיזוק קשרי ישראל-תפוצות.
הלל בטכניון - פעילויות הארגון כוללות בין היתר, משלחות סטודנטים לבוסטון להלל אמ.אי.טי לחיזוק תחושת העמיות של הסטודנטים המשתתפים סביב תחומי עניין משותפים.
הלל ספיר - נפתח בקמפוס מכללת ספיר בנובמבר 2007 ופעילויותיו כוללות פרויקטים של עזרה לקהילה, ביטוי עצמי דרך אומנות, באירועים חברתיים, לימוד טקסטים יהודיים וציון חגים יהודיים.
תומכיו העיקריים של הלל ספיר הם קרן רש"י, קרן צ'ייס, קרן קציר ודיקן המכללה.
הלל באוניברסיטת רייכמן - נפתח בקמפוס ב-2005 וכולל פעילויות וסדנאות של הכרת העצמי דרך הקבלה, העצמת הסטודנטיות דרך קריאת טקסטים יהודיים, קבלת שבת וארוחת שבת בימי שישי ועוד.
הלל במכללה האקדמית תל חי - ממוקם במכללת תל חי- נפתח ב-2007.
הִלְכַת השיתוף או "חזקת השיתוף" היא הלכה משפטית אשר נהוגה בפסיקת בתי המשפט בישראל במשפטי גירושין בנוגע לזוגות שנישאו לפני חקיקתו של חוק יחסי ממון בין בני זוג, התשל"ג-1973, אשר הסדיר את אופן חלוקת הרכוש בין בני-זוג בעת גירושין.
הסדרה נוספת נעשתה בחוק לחלוקת חיסכון פנסיוני בין בני זוג שנפרדו, התשע"ד-2014.
הלכת השיתוף מבוססת גם על עקרון השוויון בין המינים, ועל התפישה כי בני הזוג תורמים באופן שווה לרווחת המשפחה.
זכות השיתוף קיימת במהלך החיים המשותפים אך הנה כללית ומתגבשת רק כשנוצר מצב שיש בו עילה מוכרת לפירוק השיתוף - סיום הקשר הכלכלי בין בני הזוג.
בני הזוג מנהלים יחד חיים משותפים תקינים - אין צורך להוכיח כי נישואיהם של בני הזוג היו תמיד על מי מנוחות, אלא נדרש רק להוכיח שניהלו יחד חיים משותפים תקינים תחת קורת גג אחת, ללא קרע או פירוד משמעותיים.
במקרים מסוימים, גם אם בני הזוג נפרדו ולא חיו תחת קורת גג אחת תמשיך לחול כוונת השיתוף.
מאמץ משותף - יש צורך בקיום מאמץ משותף של בני הזוג, כל אחד בדרכו, וניהול קופה משותפת.
מאמץ משותף קיים גם אם אחד מבני הזוג השקיע כספית, בעוד האחר השקיע מאמץ בבית ובטיפול במשפחה.
גם אם אחד מבני הזוג היה חולה חלק מהזמן ובשל כך תרומתו פחתה, אין בכך כדי לשלול את תרומתו למאמץ המשותף.
הבדיקה הנה מהותית ולא פורמלית, שכן גם אם ניהלו בני הזוג חשבונות בנק נפרדים אך הכספים שהוצאו מחשבונותיהם שימשו לצורכי הבית והמשפחה ללא חלוקה ברורה - התקיימה קופה רעיונית משותפת.
הנכסים שעליהם עשויה לחול חזקת השיתוף:
דירת מגורים - גובה ההשקעה של כל אחד מבני הזוג אינו מכריע בקביעת חזקת השיתוף.
כאשר מדובר בדירת המגורים היחידה של בני הזוג, אף אורח חיים בלתי תקין לא יהיה כדי להביא לשלילת חזקת השיתוף.
זכויות סוציאליות - חזקת השיתוף מתייחסת רק לזכויות הסוציאליות שנצברו במהלך חיי השיתוף.
לדוגמה: פיצויי פיטורין, זכויות פנסיה, הפרשות לקופת גמל, מענק שחרור משירות קבע בצה"ל.
כאשר אחד מבני הזוג זכאי לפנסיה צבאית תקציבית, יחולקו ביניהם הכספים של הפנסיה שנצברו בזמן החיים המשותפים, לרבות לאחר הפירוד.
נכס שנרשם על שם אחד מבני הזוג בלבד - רישום כזה כשלעצמו אינו מספיק כדי לסתור את חזקת שיתוף הנכסים, יש לשים לב למכלול הראיות ונסיבות העניין.
הן הדין לגבי חשבונות בנק אשר נרשמו רק שם אחד מבני הזוג, אלא אם הוכחה הפרדה רכושית מהותית בחשבונות.
נכס שנרשם לפני הנישואין - ייתכנו מצבים בהן מכלול הנסיבות יובילו למסקנה כי חזקת השיתוף חלה.
כאשר מדובר בנישואין בגיל מתקדם שהם נישואין שניים של אחד מבני הזוג, מקבל הכלל, לפי נכסים שרכש בן הזוג לפני הנישואין אינם באופן אוטומטי בגדר חזקת השיתוף, משנה תוקף.
נכס שירש אחד מבני הזוג - לעיתים עשויה חזקת השיתוף לחול גם על נכס שעבר בירושה, וזאת אם יעשה בן הזוג בנכס שירש שימוש אשר יהיה בו כדי ללמד על כוונתו שלא להפריד את הנכס שירש, אלא להפוך אותו לחלק מהרכוש המשותף.
נכסים עסקיים - גם אם נוהל על ידי אחד מבני הזוג, חזקת השיתוף חלה.
אך אם בני הזוג נהגו בהפרדה רכושית מוחלטת, לא די בחזקת השיתוף אלא יש צורך בראיה פוזיטיבית לכוונת השיתוף בנכס עסקי.
לעומת הרכוש אשר נצבר במהלך הנישואין, רכוש שנצבר לפני הנישואין ורכוש שהתקבל במתנה או בירושה, שייך לבן הזוג שקיבל אותו, אלא אם הוסכם אחרת.
הלכת השיתוף תחול על הידועים בציבור כאשר אלו חיים יחד חיים משותפים במאמץ משותף ואינם שומרים על הפרדה רכושית.
אך, במקרה של ידועים בציבור נקבע ש"אין להחיל באופן אוטומטי את חזקת השיתוף לגבי רכוש שנרכש על ידי אחד מבני הזוג בנפרד, אלא יש להוכיח כוונת שיתוף מפורשת ביחס לכל נכס ונכס".
ב-29 במאי 2014 לא נתקבלה הצעת המחוזי להבחין בין המקרים על ידי השופטת דפנה ברק ארז.
הלל אשכנזי (ט"ו באב תרצ"ג, 7 באוגוסט 1933 – י"ג בשבט תשפ"ב, 15 בינואר 2022) היה עורך דין, יזם עסקים ופעיל במפ"ם.
כיהן, בתום שירות ממשלתי של 17 שנים, כמנכ"ל המשרד לקליטת העלייה בשנים 1970–1973.
אשכנזי נולד בירושלים למשפחה חסידית מצאצאי "חכם צבי".
הוריו, הרב יהודה-לייב ושושנה-רייזל, ילידי טבריה וצפת, גידלו את ששת ילדיהם, 3 בנים ו-3 בנות, בירושלים וניהלו אורח חיים חרדי.
האב היה רב של קהילה קטנה ועבד לפרנסתו במאפייה ובטחנת קמח.
אשכנזי למד בישיבת עץ חיים, ב"תיכון המזרחי" בעיר ובסמינר למורים "אשכולי".
עסק, בין היתר, בחלוקת עיתונים, הדרכת נוער שכונות והוראת מבוגרים.
בעת מגוריו בקיבוץ יגור עבד בענף המטעים.
מאז בחרותו ניהל אורח חיים חילוני.
בשלהי המנדט הבריטי הצטרף למחתרת לח"י הדביק כרוזים וצורף ליחידת "ציון" הדתית, שהשתתפה בקרבות שונים בירושלים בימי המצור על העיר.
על שירותו זה הוענק לו עיטור לוחמי המדינה.
אשכנזי שירת בשירות חובה ובמילואים כקמ"ן (קצין מודיעין) של גוש יואב, ע' קמ"ן חטיבת חי"ר וקצין סיור אוויר במודיעין פיקוד מרכז וצנחן.
צורף לדובר צה"ל במלחמת ההתשה, מלחמת יום כיפור, מבצע ליטני ומלחמת לבנון הראשונה.
במסגרת שירותו הגיע לדרגת סא"ל.
אשכנזי היה מורה מוסמך, בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בכלכלה, מדע המדינה ומשפטים, ומוסמך במינהל ציבורי מטעם המכון למדעי החברה בהולנד, תואר אותו סיים בהצטיינות בשנת 1963, במסגרת מלגה מיוחדת ממזכירות האו"ם.
אשכנזי כיהן כמנהל אגף הנגב והערבה במשרד הפיתוח, וכמנהל המחלקה לסחר פנים במשרד המסחר והתעשייה (1964–1966).
במסגרת תפקידו השתתף בהקמת המועצה הישראלית לצרכנות ולימים כיהן, בהתנדבות, כיו"ר מועצה זו.
במאי 1966 מונה כסמנכ"ל משרד השיכון על ידי השר מרדכי בנטוב שהכיר אותו ממשרד הפיתוח.
בתוקף תפקידו כיהן בדירקטוריונים של חברות ממשלתיות.
ביולי 1970 מונה למנכ"ל המשרד לקליטת העלייה, על ידי נתן פלד שכבנטוב היה איש מפ"ם.
בפברואר 1973 התפטר מתפקיד המנכ"ל בנימוק של העדר סמכויות מספקות למשרד הקליטה, הנדרשות כדי לקלוט את העולים.
אשכנזי היה פעיל במפ"ם, נבחר למוסדותיה המרכזיים והיה מועמד הוועדה הפרסונלית לתפקיד שר לקראת בחירות 1977.
במהלך שירותו בשירות המדינה, נבחר כיו"ר המרכז הישראלי לניהול בירושלים והקים את פורום המנכ"לים במיגזר הציבורי והפרטי.
בשנת 1976 נתמנה ליו"ר המועצה לצרכנות, תפקיד שבוצע בהתנדבות.
הוא התפטר מהתפקיד בראשית 1978 בנימוק שהתפקיד מתנגש עם עיסוקיו הפרטיים, לאחר שהתפרסם בעיתונות שהשר החדש, יגאל הורביץ מתכוון להחליפו בחברת מפלגתו.
כמו כן כיהן כחבר דירקטוריון של חברות שונות, ובחלקן כיו"ר, בהן: כור תעשיות, תדיראן-אחזקות, סולל בונה, לפידות, נפטא, בנק טפחות, הבנק לפיתוח התעשייה, , אמ"ן-אחזקות ואחרות.
בשנת 1987 השתתף בייזום ובהשקעה, יחד עם בנו ניר וחתנו משה, בהקמת חברת סי.די.אי.
בכרמיאל, חלוצת ייצור התקליטורים בישראל, בה כיהן כיו"ר פעיל עד אמצע שנות התשעים.
ב-1992 יזם והקים את חברת סי.די.אי.
סיסטמס, בית תוכנה והוצאה לאור דיגיטלית.
בין היתר יצרה החברה את "תקדין" המאגר המשפטי הממוחשב הראשון שיצא בישראל.
הלל כיהן כיו"ר פעיל של החברה עד יולי 2010,
הלל עסק בעריכת דין ושימש כבורר, וכן בפעילות התנדבותית במוסדות תרבות וחינוך, ביניהם: האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים, המכללה להנדסה בירושלים, תיאטרון ירושלים ועמותות למען נוער ונזקקים.
הלל היה נשוי לרותי אשכנזי, בת קיבוץ יגור, ולזוג ארבעה ילדים.
נפטר ב-15 בינואר 1988 בגיל 88, והובא לקבורה בבית העלמין הר המנוחות בירושלים .
הִלְכַת בן עמי היא תקדים בתחום דיני המשפחה בישראל הקובע סף מינימלי למזונות קטין על פי ההלכה היהודית.
חשיבות התקדים נעוצה בעובדה שהחוק הישראלי מפנה להלכה היהודית בקביעת מזונות קטין ששני הוריו יהודים.
על פי ההלכה, חובת האב היהודי לתשלום מזונות ילדיו היהודים, היא אבסולוטית, כלומר אינה תלויה כלל ביכולתו – או חוסר יכולתו הכלכלית של האב, כלומר גם אם האב מובטל ולא מקבל הכנסה, לא תהיה לכך השפעה על גובה המזונות.
האם לעומת זאת, פטורה ממזונות אלו, ללא קשר ליכולתה הכלכלית.
החובה האבסולוטית המוטלת על האב היהודי לכלכל את ילדיו היא רק עד לרמה של "צרכים הכרחיים", או "צרכיו של ילד עני", אלא שלא ההלכה, ולא החוק אינם מתרגמים צרכים אלו לסכום, ואינם מציגים דרך ברורה לחישוב הסכום.
הלכת בן-עמי, על אף שהיא מבוססת על "ידיעה כללית שיפוטית", ולא על חישוב או היסק שיפוט מובנה, הרי בהיותה הלכה מנחה של בית המשפט המחוזי, שלא נסתרה על ידי בית המשפט העליון, מספקת מענה ברור לשאלת גובה המזונות ההכרחיים, ופוטרת את בתי המשפט מדיון פרטני בכל מקרה ומקרה.
בשנת 2003 דנה שופטת בית המשפט המחוזי בתל אביב יהודית שטופמן בערעור על החלטת בית המשפט לענייני משפחה (בר"ע 001895/02).
המערער, אב לקטין, ביקש להקטין את סכום המזונות עבור בנו הקטין שבית המשפט לענייני משפחה של מחוז תל אביב קבע שעליו לשלם.
הוא טען שכושר ההשתכרות שלו נמוך ואילו לאימו של הקטין יש מקורות הכנסה משלה.
המשיבה, אימו של הקטין שיוצגה על ידי עורך דין יעקב בלס, טענה שעל פי דין על האב לספק את צרכיו הבסיסיים של הילד שכן זו חובתו כאב לפי הדין העברי.
כמו כן היא טענה שכושר ההשתכרות שלו מאפשר לו לעמוד בתשלום המזונות.
כבוד השופטת שטופמן דחתה את הערעור וקבעה שעל האב לשלם מזונות עבור ילדו.
לגבי הסכום כתבה השופטת בפסק הדין ש"צרכיו ההכרחיים של קטין שאינם דורשים ראיות מפורטות ושהם בידיעה הכללית השיפוטית, עומדים על סך של ₪1,150, ללא הוצאות מדור וללא הוצאות גן".
הקידומת אשר הוסיפה שטופמן לקביעתה, "הלכה פסוקה היא שצרכיו ההכרחיים של קטין", מעידה שלא הייתה בכוונתו של בית המשפט ליצור תקדים, כי אם לתעד הלכות קודמות.
אולם, פסק הדין אינו מפנה להלכות כאלו.
לפי החוק בישראל, המבוסס על הדין העברי, אב חייב במזונות ילדיו.
חובה זו איננה תלויה בהכנסה שלו, ועליו לדאוג לצורכי ילדיו ללא קשר למצבו הכלכלי.
הלכת בן עמי למעשה קובעת שישנו רף תחתון לסכום המזונות שבית המשפט פוסק לקטין ומגדירה מהי העלות של הצרכים הבסיסיים של הילד: בכל מקרה הסכום הזה לא יפחת מהרף התחתון, אבל הוא יכול להיות גבוה יותר.
הסכום המינימלי מבטא את צורכי הקטין אשר אינם זקוקים להוכחה; צרכים הכוללים ביגוד, הנעלה, מזון וכיוצא בזה.
אם ישנם צרכים אחרים הרי שיש להוכיח את קיומם ובאם יתמלא תנאי זה, בית המשפט עשוי לפסוק סכום מזונות גבוה יותר, בהתאם לצורכי הקטין.
הרף המינימלי הוא הסכום שנקבע על ידי השופטת שטופמן כשהוא צמוד למדד המחירים לצרכן: בשנת 2014 הוא עומד על כ-₪1,250.
סכום זה איננו כולל הוצאות מדור – דהיינו הוצאות על מגורים והוצאות הכרוכות באלו, כגון ארנונה, ועד בית וכדומה – והוצאות חינוך; הוצאות אלו מחושבות בנפרד וללא קשר לצרכים הבסיסיים של הקטין.
כמו כן, במקרים שבהם לקטין ישנן הוצאות נוספות עקב מצב בריאותי מיוחד – הוצאות אלה אינן נכללות בצרכי הבסיס של הקטין.
להלכת בו עמי יש השלכות על דיונים רבים בתהליכי גירושין שבהם יש לפסוק את גובה מזונות הקטינים.
גם כאשר נידונות תביעות אבהות ומזונות הרי שההלכה הזו משמשת כבסיס לקביעת רף המינימום של המזונות שייפסקו לקטין.
הסטיות מהלכה זו הן נדירות ביותר, אך הן אפשריות.
כך, למשל, בשנת 2011 פסק בית המשפט לענייני משפחה בכפר סבא סכום מזונות נמוך יותר בגלל כושר ההשתכרות הנמוך של האב והעובדה שהוא משלם מזונות עבור ילד מאישה נוספת.
אל דאג (במקור אולדק) נולד בביאליסטוק שבפולין.
הוא עלה עם משפחתו לארץ ישראל בגיל שנתיים, אך לאחר שלוש שנים חזרה המשפחה לפולין.
ב-9 בנובמבר 1936 עלה שוב לארץ ישראל ולמד הנדסה וארכיטקטורה בטכניון.
עבד בסולל בונה, במקביל שירת בארגון ההגנה ביחידת הפעולות המיוחדות (הפו"ם) תחת פיקודם של מוניה מרדור וחיים לסקוב.
הוא השתתף בפעולות מיוחדות, בהן חיסולו של משה סאבטאני במאי 1940. במלחמת העולם השנייה התנדב לצבא הבריטי ושירת בחיל ההנדסה המלכותי.
הוא פיקד על מחלקה בארמייה השמינית, ולאחר מכן שירת כקצין בבריגדה היהודית.
במלחמת העצמאות שירת כקצין ההנדסה של חטיבת גבעתי.
בשנת 1950 שימש כקצין ההנדסה של פיקוד המרכז.
לאחר מינויו של לסקוב למפקד חיל האוויר, מונה אל דאג לראש מחלקת ציוד בחיל האוויר, לאחר מכן שירת כסגן וממלא מקום קצין הנדסה ראשי.
ב-1952 השתחרר משירות הקבע ועבד בסולל בונה, בין השאר היה ממונה על בניית מפעל נשר רמלה, תחנת הכוח באשדוד והקמת שדות תעופה בטורקיה.
כמו כן עבד כמנהל ביצוע הקידוחים בחברה המאוחדת של חברות קידוחי הנפט לפידות ומחפשי נפט.
ב-1958 נענה לקריאת מפקדו לשעבר בפו"ם, חיים לסקוב, שמונה לרמטכ"ל, לחזור לשירות הקבע ולכהן כקצין הנדסה ראשי.
הוא שירת בתפקיד עד 1964. בתקופתו היה החיל מעורב במלחמה על המים בצפון, בהקמת גשר הפקק ובפריצת דרכים בצפון, בנגב ובגבול עם ירדן.
לאחר שחרורו מונה ליועץ מדעי בשגרירות ישראל בוושינגטון הבירה שבארצות הברית.
בשנת 1967 מונה למנהל החברה הישראלית לטרקטורים וציוד, נציגת קטרפילר בישראל.
כיהן כיו"ר הוועדה לקביעת תקני בנייה במבנים רבי קומות וכיו"ר הוועדה המייעצת לבטיחות גרעינית.
רשות ערעור פלילי 10141/09 אברהם בן חיים נגד מדינת ישראל (6 במרץ 2012) הוא פסק דין מרכזי ותקדימי, אשר זכה לתהודה משפטית רחבה.
פסק הדין הוא מבין פסקי הדין הבולטים של נשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש.
פסק הדין עוסק בחוקיותם של חיפושים, בהם ניתנה הסכמה לחיפוש המשטרתי על ידי החשודים או בני ביתם, לאחר שזו נתבקשה על ידי המשטרה.
בית המשפט העליון קבע כי על מנת שהסכמה תכשיר חיפוש כאשר לא מתקיים חשד סביר, ההסכמה הניתנת חייבת להיות הסכמה מדעת.
עוד נקבע כי הסכמה מדעת יכולה להתגבש רק לאחר שהשוטר הבהיר לאזרח כי הוא (האזרח) רשאי לסרב לביצוע החיפוש, וכי לא יאונה לו כל רע אם אכן ישתמש בזכות זו.
פסק דין זה זכה לכינוי "הִלְכַת בן חיים".
מרבית החיפושים ומרבית התפיסות בהליך הפלילי פוגעים בזכות החוקתית של אדם לפרטיות ולצנעת חייו.
הזכות לפרטיות בהליך הפלילי – בראי ההיסטוריה
עם הקמתה של מדינת ישראל, בפסק הדין הפלילי הראשון שנכתב בבית המשפט העליון, נקבע כי הדיון הפלילי אינו יכול ללבוש צורה של משחק שחמט ובו מהלך אחד לא ראוי יוציא את הנאשם לחופשי.
בפסיקה זו הדגיש בית המשפט העליון את חשיבות גילוי האמת, ואת עליונות האמת על זכויות הנאשמים.
הלכה זו נותרה בעינה שנים ארוכות.
בשנת 1988 אישר בית המשפט העליון החלטה לפסול כראיה שקיות סמים שהתקבלו תוך השקיית אסיר במי מלח בעל כורחו.
עם זאת, ציין בית המשפט, כי הפסיקה הישראלית אינה מקבלת את הלכת פרי העץ המורעל הנהוגה בפסיקה האמריקאית.
עוד העיר בית המשפט כי לא ייתכן שכוונת המחוקק בחקיקת לחוק הגנת הפרטיות היא לקבל כלל פסילה אל תוך דיני הראיות.
הלכה למעשה קבע בית המשפט, כי פסילת הראיה היא בשל היות פעולת הסוהרים בלתי-חוקית לפי דיני העונשין והנזיקין, אולם אי אפשר לראות בפעולתם פגיעה בפרטיות.
בשנת 1992 נחקקו חוק-יסוד: חופש העיסוק וחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו.
עם חקיקתם חל שינוי מהותי במעמדן של זכויות האדם בישראל.
לטענת השופט אהרן ברק אף על פי שחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו אינו מפרט זכויות עצורים ונאשמים ואינו מתייחס לזכויות פרוצדורליות כגון זכות השתיקה או הזכות להליך הוגן, זכויות אלו נקלטו מכוח חקיקתם של חוקי היסוד.
בשנת 2006 נקבעה דוקטרינה לפסילת ראיות במסגרת פסק דין יששכרוב.
דוקטרינה זו, המכונה "דוקטרינת הפסילה הפסיקתית", אימצה באופן חלקי את הלכת פרי העץ המורעל ויצרה כלל פסלות ראיות יחסי, אשר מאפשר לבית המשפט לבחון האם לקבל או לפסול ראיה בהתאם לקריטריונים שונים, כגון: סוג הראיה ומכלול הנסיבות אשר היו כרוכות בהשגת הראיה.
בשנת 2010 התפרסמו בעיתון "הארץ" מספר כתבות לעניין אי החוקיות שבחיפוש בהסכמה.
האגודה לזכויות האזרח התריעה אודות חיפושים המטרידים את תושבי שכונת רחביה בירושלים.
במכתב שנשלח ליועץ המשפטי של משטרת ירושלים טוענת האגודה כי החיפושים אינם חוקיים משום שההסכמה שעליה מתבססים השוטרים מבוססת על פחד, אולם גם בשנה העוקבת המשיכו להתפרסם סיפורים דומים וכתבות המבקרות את עניין החיפושים בהסכמה שאינה הסכמה אמיתית.
בשנת 2012 ניתנה ההחלטה בעניין בן חיים.
בחוק הישראלי קיימת הפרדה בין חיפוש על גופו של אדם, ובין חיפוש בגופו של אדם.
חיפוש על גוף האדם הוא חיפוש על פני גופו של אדם, בבגדיו או בכליו.
חיפוש בגופו של אדם הוא הליך חיפוש חמור יותר הכולל בין היתר נטילת דם או בדיקה גינקולוגית, והכללים לחיפוש מסוג זה הוגדרו בחוק.
הלכת בן חיים מתייחסת לחיפוש על גופו של אדם.
פסק הדין בן חיים עוסק בקבילותן של ראיות חפציות שנמצאו בחיפושים, אשר נטען שנערכו שלא כדין, זאת על רקע דוקטרינת הפסילה הפסיקתית שנקבעה בהלכת יששכרוב.
בפסק הדין בן חיים נדונו במשותף שלושה ערעורים:
מקרה בן חיים – בסיור שגרתי פגשו שוטרים באברהם בן חיים, וביקשו אותו להוציא את מה שנמצא בכיסיו.
משעשה זאת, התברר כי הוא מחזיק בסכין, והוא הואשם בעבירה של החזקת סכין שלא כדין.
בית משפט השלום פסל את הסכין כראיה כיוון שהחיפוש היה בלתי חוקי, וזיכה את בן חיים.
המדינה ערערה לבית המשפט המחוזי, אשר קיבל את ערעורה וקבע שגם בהנחה שהחיפוש היה בלתי חוקי, לא היה מקום לפסול את הסכין כראיה.
בית המשפט המחוזי ציין כי על פי הלכת פרי העץ המורעל כפי שהיא עולה בפסיקה הישראלית, לבית המשפט יש שיקול דעת לעניין פסילת ראיות שהושגו שלא כדין, ובמקרה זה אין לפסול את הסכין כראיה.
מקרה ג'בלי – בעקבות מידע מודיעיני, הגיעו שוטרים לביתו של ג'בלי, המתגורר עם אימו, על מנת לערוך חיפוש סמים.