tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היחס לחוק היה דואלי - מצד אחד הייתה אליו התנגדות עזה ומצד שני היו ניסיונות של לא מעט אישי ציבור להתמנות למפיצי בולים, לדוגמה ריצ'רד הנרי לי.
המחאה עברה לשלב הבא כאשר פטריק הנרי, עורך דין מאזורי הספר של וירג'יניה הגיש לפרלמנט מסמך שכלל שבע הצעות בנוגע להתנהגות הממשל הבריטי שהיו אומנם קונקרטיות למדינתו, אך בשל הדמיון הרב בין המושבות אפשר היה בקלות רבה להחיל אותן גם על שאר המושבות.
על-פי הטענות, לפרלמנט האנגלי אין הזכות להטיל מיסים על המתיישבים אלא רק לפרלמנט של וירג'יניה עצמה.
כמו כן הוא טען שחוק הבולים פוגע בזכויות שמהן נהנו תושבי וירג'יניה מאז ומעולם בגלל היותם אנגלים, דהיינו מייצוג הולם בפרלמנט כפי שיש לתושבי האי הבריטי.
בנוסף להצעות הכעיס את יושבי המליאה כאשר הצהיר:
"לקיסר היה את ברוטוס; לצ'ארלס הראשון את קרומוול; ולג'ורג' השלישי–" [בשלב זה נפסק הנאום על ידי צעקות "בגידה!" "בגידה!"] "יכול ג'ורג' השלישי להפיק תועלת מדוגמאות אלו.
אם זוהי בגידה, הבה ננצלה עד תומה."
אמנם הנרי התנצל על הדברים מאוחר יותר, אך האפקט לנאומו הסוער נשאר כשהיה.
תנועת המחאה התפשטה עד מהרה הלאה ולבשה מימד חשוב יותר במסצ'וסטס.
שם קבוצות שנתקראו "בני החירות" בזזו את ביתו של סגן המושל, התקיפו, איימו ותלו בחוצות העיר בובות בדמות תומכי החוק.
פעולותיהם גרמו למפיצי בולים רבים להתפטר, חלקם באונס.
על פי דרישת מסצ'וסטס התכנס בניו יורק "קונגרס חוק הבולים" שבו השתתפו נציגיהם של תשע מהמושבות.
הקונגרס שלח למלך ולשני בתי הפרלמנט עצומה שקראה לביטול החוקים שהחלו להתקבל מקץ מלחמת שבע השנים.
הם טענו שלא ייתכן שהמלך יטיל עליהם מיסוי ללא ייצוג שלהם בפרלמנט במקביל.
סיסמתם המפורסמת הייתה - "No taxation without representation", בתרגום חופשי - "אין מיסוי ללא ייצוג".
בנוסף לכך החלו להתגבש במושבות קבוצות סוחרים שהטילו חרם על מוצרים בריטיים.
כתוצאה מהסירוב להפיץ את הבולים כמעט ונעצר לגמרי המסחר במושבות.
ב-18 במרץ 1766 ביטל הכתר הבריטי את החוק.
הביטול היה בעיקר כתוצאה מלחצם של סוחרים בריטים שהודאגו מהפסדיהם ההולכים וגדלים במושבות המשותקות מסחרית.
הם התהוו כקבוצות לחץ על הפרלמנט והשתמשו לשם כך בכוחם הרב.
ביום בו בוטל החוק התקבל חוק מקביל - החוק ההצהרתי.
חוק האי-סתירה הוא חוק בסיסי בלוגיקה ובמטפיזיקה הקובע כי קביעה א' תהיה לא נכונה אם נטען בה כי גם קביעה ב' וגם היפוכה, קביעה לא-ב', נכונות בו-זמנית.
מקובל לראות את הניסוח הקונקרטי הראשון של חוק זה (או של כלל השלישי מן הנמנע, השקול לו) בפרגמנטים שנותרו מכתבי פרמנידס: "מהן דרכי החקר היחידות להכרה: האחת שהוה ואי-אפשר לא להיות,...
האחרת, שאיננו וחיוב הוא לא להיות".
שתי הדרכים מעמידות אלטרנטיבה ממצה (של ההכרחי): קיים, או לא-קיים.
ואולם הראשון שעמד על מרכזיותו של חוק זה היה אריסטו, וכך הוא ב"מטפיזיקה" 1005b:
"לא אפשרי לאותה תכונה להשתייך ולא להשתייך לאותו דבר בו זמנית ובאותו יחס...
אף אחד אינו יכול להניח כי אותו דבר הוא ואינו...
ואם לא אפשרי לתכונות סותרות להשתייך בו זמנית לאותו עצם...
ואם דעה הסותרת דעה אחרת מנוגדת לה, ברור כי אין זה אפשרי...
להניח שדבר מסוים הוא ואינו בו זמנית וביחס לאותו עצם...
ומכאן שכל אדם המדגים דבר כלשהו, מתייחס לעיקרון זה כהנחה הראשונית, משום שזוהי מטבע הדברים נקודת המוצא לכל שאר האקסיומות"
חוק האי-סתירה וחוק הזהות (או "א' היא א'"), שממנו הוא נובע, נחשבים ליסוד הבסיסי והחשוב ביותר לחשיבה, לפילוסופיה ולהגות הרציונליסטית.
חשיבותו נטועה בקביעה של אריסטו כי דבר אינו יכול להיות בו זמנית ובאותו מובן דבר אחר, שממנו משתמעת שלילה של פילוסופיה המבוססת על אקסיומות מיסטיות.
חשיבות גדולה לא פחות יש לקביעתו של אריסטו כי זוהי אקסיומה בסיסית, "נקודת המוצא לכל שאר האקסיומות" ולא ייתכן שיהיה דבר, או שתהיה אקסיומה אחרת הקודמת לה.
קביעה זו של אריסטו שוללת למעשה את התפישות השונות, מאפלטון ועד קאנט ויורשיו, כי קיים יסוד אפריורי לא טריוויאלי המוטמע באדם מראשיתו, כלומר, שישנה ידיעה או ידע הקודמים (וסותרים) את "חוק האי-סתירה" ו"חוק הזהות".
חוק האזרחות הפולני הוא החוק הקובע מי נחשב כאזרח פולין.
חוק זה מבוסס על עקרונות דין הדם (Jus sanguinis).
החוק עבר ארבעה גלגולים: החוק הראשון נכנס לתוקף ב-31 בינואר 1920, הוחלף בחוק שני ב-19 בינואר 1951, שהוחלף לחוק שלישי ב-21 באוגוסט 1962, ולזה נוסף החוק הנוכחי ב-15 באוגוסט 2012.
ילדים שנולדו להורים פולנים רוכשים בדרך כלל אזרחות בלי קשר למקום הולדתם.
לעומת זאת, אנשים שנולדו בפולין להורים זרים בדרך כלל לא יהיו אזרחים פולנים, אלא אם אזרחות ההורים לא ידועה.
אדם הזכאי לאזרחות פולנית בהתאם לחקיקה הרלוונטית לגביו אינו נחשב בעיני רשויות פולין כבעל אזרחות נוספת, אם ישנה.
אזרחים שעזבו את פולין לפני שנים רבות וצאצאיהם יכולים לאשר וגם להשיב את אזרחותם.
גם אדם שנולד מחוץ לפולין יכול לאשר את אזרחותו ישירות, תוך דילוג על כל הדורות הקודמים.
אישור אזרחות משמעו שהרשויות בפולין מאשרות שהמבקש נולד פולני, לפי החוק.
להשיב אזרחות יכול רק מי שנולד פולני ואיבד את אזרחותו במהלך חייו לפי החוק.
ישנם שלושה סוגים שונים של מתן אזרחות:
מתן אזרחות - על ידי נשיא פולין
השבת אזרחות שאבדה - על ידי שר הפנים הפולני על-פי החוק החדש מ-2012
אישור האזרחות הפולנית שמעולם לא אבדה - על ידי מושל המחוז בפולין או בערעור בערכאה ראשונה בפני משרד הפנים או בערכאה שנייה בבית-המשפט.
רק סוג אחרון זה של מתן אזרחות יאפשר הורשתה לצאצאי הפולני עד סוף הדורות.
לעניין אישור האזרחות הפולנית וקבלת דרכון פולני, שהוא דרכון של האיחוד האירופאי, יש להוכיח לרשויות הפולניות שני דברים:
שאחד מאבות המבקש, אדם שעל-פי החוק המבקש יורש ממנו את אזרחותו, היה אזרח פולני
שאזרח מקורי זה ואף אחד מצאצאיו בשרשרת הדורות עד למבקש הדרכון לא איבד את אזרחותו הפולנית.
עם זאת, אם אובדן האזרחות של אחת מחוליות השרשרת התרחש לאחר שמלאו לילדו 18 שנים, הדבר לא ינתק את שרשרת האזרחות.
אחרי 1962, ניתן לאבד את האזרחות הפולנית רק על-פי בקשה מפורשת.
לפני 1962 יש מקרים רבים וסבוכים שבעקבותיהם עלול אדם לאבד את אזרחותו.
לעניין אובדן האזרחות, אלה רק עיקרי החוקים השונים:
מי שנולד לפני כניסת החוק של 1951 לתוקף, יכול לרשת את אזרחותו הפולנית של אביו בלבד, אם הוריו נשואים (או אביו הצהיר אל אבהותו בפולין!), או רק את של אמו - אם לאו.
כל אדם שקיבל אזרחות זרה (ללא "הגנת הבעל/אב".
גם קטין!) איבד את הפולנית, אלא אם היה בטווח הגילים שלהם נקבע חובת שרות צבאי פולני.
ילדיו הקטינים ואשתו של פולני יהנו מהגנת האזרחות שלו, כלומר כל עוד הוא אזרח גם הם יישארו אזרחים.
כלל זה תקף (ככל הנראה, לפי מצבור פסקי-דין אחרונים) אך ורק כל עוד הפולני חי.
לאחר מותו, תוסר ההגנה, ומשפחתו של הפולני תאבד את אזרחותה לפי הכללים הנ"ל.
אם כך, גברים וגם נשים (מסתבר שגם עבורם היה חוק פולני של שירות צבאי מסוים!) שלא נהנים מ"הגנת הבעל/אב" לעיל וקיבלו אזרחות זרה לפני 1951 וגם אינם בתוך טווח הגילאים לשירות חובה בצבא פולין (גברים - 50 מאז שינוי חוק הצבא ב-29 במאי 1950), איבדו את אזרחותם.
אדם שרכש אזרחות זרה בנוסף לפולנית עקב שינויי הגבולות שלאחר מלחמת העולם השנייה, או ב-1951 היה בעל אזרחות רוסית, אוקראינית, ביילרוסית, ליטאית, לטבית או אסטונית, איבד את אזרחותו הפולנית (ראה סעיף 4 לחוק השני).
עם זאת, במידה ופולני לשעבר חזר לפולין לאחר מכן על פי ההסכמים השונים לחזרה למולדת (רפטריאציה), שנחתמו בין ברית המועצות לפולין (למשל ב-1945 וב-1956), חזר ורכש את אזרחותו הפולנית.
למעשה, כל פולני שהפך לאזרח סובייטי ולא ניצל את הזדמנות החזרה לפולין, שפתחו ההסכמים הללו, איבד את אזרחותו הפולנית.
כדי לאשר את אזרחותו של אדם, שעזב לפני 1951, יקל להוכיח שעזב את פולין לאחר כניסת החוק הראשון לתוקף ב-1920. אחרת, יהיה קשה להוכיח את אזרחותו הפולנית.
אם הוריו נותרו בפולין, זה יכול לעזור.
החוק של 1920 מאפשר לאב להכיר בילדו שנולד מחוץ לנישואין כל עוד לא הגיע לגיל 18, אולם הכרה כזאת חייבת הייתה להעשות בפולין או מול שלטונות פולין (בשגרירות למשל) ולכן יהיה קשה מאוד להוכיחה בדרך-כלל.
החוק של 1962 מאפשר את הורשת האזרחות מאב לילדו, אך ורק אם אבהות הילוד הוכרה תוך שנה מהולדת הילד.
לפיכך, ילדים לאבות פולניים, שנולדו מחוץ לנישואין בתקופת תוקף החוק הזה, חייבים להראות שאביהם הפולני הצהיר על אבהותו לפני שמלאו להם שנה.
ניתן להוכיח זאת באמצעות הצהרת האבהות עליה חותם האב בדרך כלל בביה"ח, כדי להרשם כאב הילוד בתעודת הלידה.
ההצהרה נשמרת בארכיון משרד הפנים וניתן להשיג שם עותק ממנה.
ילד שנולד להורה אזרח פולני הוא בדרך כלל אזרח פולני מלידה, בין אם נולד בפולין או מחוץ לה.
אם רק אחד ההורים הוא אזרח פולני בעת הלידה, ניתן לבטל את אזרחותו הפולנית של הנולד בפנייה לקונסוליה הפולנית בבקשה לאמץ את אזרחותו של ההורה השני עבורו.
גם ילד, שהוריו ויתרו עבורו על אזרחותו הפולנית, יוכל לשוב ולרכוש אותה באמצעות תצהיר שיגיש לשלטונות פולין לאחר שמלאו לו 16 ובטרם מלאו לו 17 וחצי.
אדם שאינו אזרח פולני על פי החוק ושמתגורר בפולין לפחות חמש שנים עם אישור תושבות קבע יוכל לבקש להתאזרח (לפי סעיף 8 לחוק) – מתן אזרחות יתאפשר לאחר הצגת ראיות מתאימות המצביעות גם על שחרור מאזרחות זרה במידת הצורך.
כמו כן, ההכרה באדם כאזרח פולני בדרך של התאזרחות תחול גם ביחס לילדיו אשר מתגוררים בפולין (בתנאי שילדיו מצויים תחת חסותו).
בנסיבות מיוחדות, גם אדם שאינו ממלא תנאי זה יוכל לבקש בקשה שכזו.
ילדיהם הקטינים של הורים שהתאזרחו בדרך זאת יקבלו אזרחות פולנית גם כן.
חוק האיחוד של 1800 הוא חוק אותו חוקקו הפרלמנט האירי והפרלמנט הבריטי במקביל אשר איחד את ממלכת אירלנד לממלכת בריטניה הגדולה תחת הכותרת הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, שקמה ב-1 בינואר 1801.
עד איחוד זה, אירלנד ובריטניה הגדולה, שהורכבה מאיחוד קודם של ממלכת אנגליה וממלכת סקוטלנד ב-1701, היו ב"איחוד אישי" מאז 1541, כלומר שלט עליהן אותו מונרך.
האיחוד בוטל ב-1922 עם חלוקתה של אירלנד למדינת אירלנד החופשית שהפכה לדומיניון באימפריה הבריטית ולאחר מכן ממלכה שהייתה באיחוד אישי עם הממלכה המאוחדת עד הפיכתה לרפובליקה ב-1949 וצפון אירלנד שממשיכה להיות חלק מהממלכה המאוחדת.
חוק האפס של התרמודינמיקה הוא חוק פיזיקלי בסיסי, הקובע כי: בניסוח מתמטי יותר, יחס שיווי-המשקל התרמי הוא טרנזיטיבי.
שיווי-משקל תרמי בין שתי מערכות הוא מצב שבו הפרמטר התרמודינמי של הטמפרטורה קבוע בין מערכות, אך הפרמטרים האחרים רשאים להשתנות (למשל, לחץ, נפח, אנטרופיה, מספר חלקיקים ופוטנציאל כימי), במילים אחרות – במצב זה לא מתקיים מעבר של חום בין המערכות.
למשל, כוס תה חם אינה נמצאת בשיווי-משקל תרמי עם חדר ממוזג, עד אשר תתקרר לטמפרטורה של הסביבה, אך למרות השוואת החום, עדיין ישנו אידוי של מים מהכוס לאוויר (מספר חלקיקים משתנה).
השם "חוק האפס של התרמודינמיקה" מקורו בכך שחוק זה נוסח ונקבע כחוק פיזיקלי רק בשנות ה-30 של המאה ה-20, אחרי ששלושת החוקים הראשונים של התרמודינמיקה נוסחו ומספורם השתרש.
הסיבה לניסוח המאוחר היא שחוק זה נראה לפיזיקאים רבים מובן מאליו ולכן קביעתו כחוק פיזיקלי נפרד נראתה מיותרת.
עבור מערכת קנונית המצומדת לאמבט תרמי ניתן להגדיר טמפרטורה דרך פרמטר שיווי המשקל
חוק האזרחות והכניסה לישראל (הוראת שעה), התשפ"ב-2022 הוא חוק ישראלי ששולל מתן אזרחות ישראלית או תושבות בישראל, לפלסטינים תושבי יהודה והשומרון או רצועת עזה שהם בני זוג של אזרחים ישראלים.
החוק נחקק לראשונה כחוק האזרחות והכניסה לישראל (הוראת שעה), התשס"ג-2003 על ידי הכנסת השש עשרה בעקבות ישיבת קבינט מ-2002 שבה הוחלט להקפיא את מתן האזרחות במסגרת איחוד משפחות בין אזרחי ישראל ותושבי יהודה והשומרון ורצועת עזה.
החוק, שהוגדר כהוראת שעה, אושר בכנסת ב-31 ביולי 2003 ופורסם בספר החוקים ב-6 באוגוסט 2003. תוקף החוק היה לשנה מיום פרסומו, וניתנה לממשלה הסמכות להאריך תוקף זה בצו, באישור הכנסת, לתקופה שלא תעלה בכל פעם על שנה.
החוק הוארך מאז עד 16 ביוני 2021, ובמהלך השנים נעשו בו תיקונים שהגדירו חריגים לחוק.
בחוק, ועוד יותר מכך בתיקונים לו, ניתנה לשר הפנים ולמפקד כוחות צה"ל ביהודה והשומרון סמכות להתיר 'ישיבה' במעמד תושב קבע או 'שהייה' בישראל במקרים המפורטים בחוק.
פקיעת תוקפו של החוק המקורי
ב-6 ביולי 2021 פג תוקפה של הוראת השעה לאחר שהכנסת העשרים וארבע נמנעה מלחדש אותה.
חקיקת החוק מחדש לאחר פקיעתו
ב-10 במרץ 2022 נחקק החוק מחדש, כהוראת שעה בתוקף לשנה אחת.
החוק עבר בתמיכת חלק מחברי הקואליציה וחלק מחברי האופוזיציה, בעוד חברי הכנסת מסיעות מרצ ורע"ם (קואליציה) והרשימה המשותפת (אופוזיציה) התנגדו לו.
בחוק נקבע כי "הממשלה, באישור הכנסת לאחר שקיבלה את המלצתה של ועדה שוועדת הכנסת תקבע לעניין זה, רשאית, בצו, להאריך את תוקפו לתקופה שלא תעלה בכל פעם על שנה אחת." בהתאם לסמכות זו, האריכה הממשלה את תוקף החוק פעמים אחדות, עד 14 במרץ 2026.
אף על פי שהחוק חל על כלל אזרחי ישראל, הוא משפיע באופן מעשי על האוכלוסייה הערבית ומגביל את ערביי ישראל מלקיים חיי משפחה בישראל עם בני זוג פלסטינים תושבי יהודה והשומרון או רצועת עזה.
לטענת המדינה, החוק נחקק משיקולים ביטחוניים ולזמן מוגבל, לנוכח מעורבותם בפעילות טרור של פלסטינים תושבי השטחים שקיבלו היתרי ישיבה בישראל מכוח איחוד משפחות.
על פי ארנון סופר וגיל שלו, בממוצע, בכל פיגוע חמישי שבו מעורב ערבי ישראלי, זהו ערבי ישראלי שזכה בתעודת זהות מתוקף איחוד משפחות.
כלי של מדיניות ציבורית להרחקת האיום דמוגרפי על מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, על ידי הגבלת הגירה של אוכלוסייה ערבית לתחומי המדינה.
זאת, על רקע הנתון שבין השנים 1994–2002, בעיקר כתוצאה מהליך מדורג שמטרתו להביא לאיחוד משפחות, השתקעו בישראל כ-130,000 פלסטינים שקיבלו אזרחות או תושבות ישראלית.
על פי הדמוגרף פרופ' ארנון סופר, אם החוק יבוטל ואיחוד משפחות יתאפשר ללא הגבלה לתוך מדינת ישראל, ייכנסו לישראל בעשור שלאחר מכן כ-200 אלף פלסטינים.
בתוך 20 שנה בלבד יתווספו לאוכלוסייה הפלסטינית כחצי מיליון איש רק מכוח איחוד משפחות, ובשקלול הריבוי הטבעי יגדל שיעור האוכלוסייה הפלסטינית בישראל מ-20% כיום ל-31%.
בתוך 20 שנה – כל אזרח שלישי במדינת ישראל בגבולות 67 יהיה ערבי ישראלי.
בתוך 40 שנה יתווספו כ־1.5 מיליון פלסטינים בחסות החוק ושיעור הפלסטינים בקרב האוכלוסייה בישראל בגבולות 67 יעלה ל-41%.
ובתוך 60 שנה בלבד ישיגו ערביי ישראל רוב בתוך מדינת ישראל של 51.5%.
(יש הסבורים כי הפרת האיזון הדמוגרפי תואץ אם התרחיש ילווה בעזיבת יהודים את ישראל ולהפסקת העלייה).
כלומר מדינת ישראל תהפוך למדינה בעלת רוב ערבי בתוך שני דורות בלבד.
החוק חל על פלסטינים תושבי אזור יהודה שומרון וחבל עזה.תיקון מס' 1 לחוק, מאוגוסט 2005, קבע שגם מי שרשום במרשם האוכלוסין של יהודה, שומרון וחבל עזה, אפילו אם אינו תושב האזור (למשל, הוא תושב ממלכת ירדן) נחשב לתושב האזור.
בתיקון מס' 2 לחוק הוטלו הגבלות דומות על תושבי איראן, לבנון, סוריה ועיראק.
המונח "איחוד משפחות" אינו מתייחס לאיחוד בני משפחה אשר נקרעו זה מזה ומבקשים לשוב ולהתאחד, אלא למצב שכיח בו ערבי ישראלי או ערבייה ישראלית נישאים לתושבי אותם אזורים, ומבקשים לתת לבני זוגם זכות להיכנס לישראל ולהתגורר בה.
עם זאת, בלחץ בג"ץ שינתה הכנסת את הוראות החוק וצמצמה את ההגבלות כך שיחולו רק על גברים מתחת לגיל 35 ועל נשים מתחת לגיל 25.
הארגון עדאלה עתר לבג"ץ נגד חוקיותו של החוק, ובפסק הדין בעתירה שניתן ב-14 במאי 2006 קיבל בית המשפט, ברוב של 6 מול 5 שופטים, את הטענה שמדובר בחוק שאינו חוקתי, הסותר את חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו.
פסק הדין המרכזי בדעת המיעוט היה של השופט מישאל חשין, ובו פסק שהזכות לכבוד האדם, המוקנית בחוק-היסוד, וכן הזכויות לחיי משפחה ולשוויון הנגזרות ממנה, אינן כוללות זכות של אזרחים ישראלים שתותר כניסתם של בני-זוגם הזרים לישראל.
לאחר שהוכנס לחוק שני תיקונים ב-17 ביולי 2011, הוגשו מספר עתירות חדשות נגד החוק, מטעם חברת הכנסת זהבה גלאון, עדאלה, האגודה לזכויות האזרח והמוקד להגנת הפרט, בין היתר בהסתמך על כך שרוב שופטי ההרכב שדן בעתירות הקודמות סברו שהחוק אינו חוקתי.
העתירה האחרונה מתמקדת בהשפעת הוראות החוק ככל שהוא נוגע לילדים.
העתירות הועברו אף הן לדיון בפני הרכב מורחב של 11 שופטים.
בינואר 2012, בהרכב מיוחד של 11 שופטים, דחה בג"ץ את כל העתירות כנגד החוק.
השופטים "הכירו בקיומה של זכות חוקתית לחיי משפחה, אך עם זאת קבעו כי היא לא חייבת להיות ממומשת דווקא בישראל.
עוד נקבע כי גם אם ישנה פגיעה בזכויות חוקתיות בהן הזכות לשוויון, הפגיעה היא מידתית ועומדת בתנאים של חוק היסוד".
השופט אשר גרוניס, שתמך בדחיית העתירה, כתב בנימוקיו לפסק הדין ש"זכויות אדם אינן מרשם להתאבדות לאומית."
חוק האזרחים הוותיקים, התש"ן–1989 אושר בכנסת השתים עשרה בדצמבר 1989, והוא מקנה הטבות שונות לאזרחים ותיקים – תושבי ישראל שהגיעו לגיל פרישה.
את הצעת החוק יזמה חברת הכנסת נאוה ארד.
החוק אושר בכנסת ב-19 בדצמבר 1989. בגרסתו הראשונה לא כלל החוק הטבות כלשהן, אלא רק הוראה לתת תעודת אזרח ותיק לכל אזרח ותיק, וכן הוראות למינוי יועץ לראש הממשלה לענייני האזרחים הוותיקים ולמינוי מועצה ציבורית לענייני האזרחים הוותיקים.
מאז אישורו תוקן החוק 17 פעמים, שבהן בעיקר נקבעו הטבות שונות לאזרחים הוותיקים ונערכו שינויים בכללי הטבות אלה.
ביוני 1993 החליטה הממשלה על העברת הסמכויות לפי חוק זה מראש הממשלה לשר העבודה והרווחה.
בתיקון ראשון לחוק, שאושר בפברואר 1996, תוקן החוק כך שישקף את העברת הסמכויות לפי החוק מראש הממשלה לשר העבודה והרווחה, וכן נקבע מתן הנחות לאזרחים ותיקים בתחומים אחדים.
בתיקון מס' 2 לחוק, שנעשה במסגרת "חוק ההסדרים" לשנת 1997, בוטלו מהחוק כל ההנחות שנקבעו בתיקון הקודם.
בתיקון מס' 3 לחוק, מינואר 1998, הוחזרו לחוק ההנחות שבוטלו בתיקון הקודם.
בתיקון מס' 5 לחוק, שנעשה במסגרת חקיקתו של חוק גיל פרישה, תוקן הגיל שבו אדם הופך לאזרח ותיק, כך שיתאים לשינוי בהגדרתו של גיל פרישה.
בתיקון מס' 9 לחוק, משנת 2010, הועברו הסמכויות לפי החוק משר העבודה והרווחה לשר לענייני גמלאים, ונוסף לחוק פרק ב'1, הקובע מינוי יועץ לענייני אזרחים ותיקים ברשות מקומית.
בתיקון מס' 11, משנת 2011, נוסף לחוק החיוב של רשות ציבורית, כהגדרתה בחוק, למסור למשרד לשוויון חברתי מידע על הטבות שהיא נותנת לאזרחים ותיקים, לשם הבאתו לידיעת האזרחים הוותיקים.
בתיקון מס' 15, משנת 2017, נוספה הזכות לקבלת שירות בלא המתנה בתור, לאזרח ותיק שגילו מעל 80 שנים.
החוק מגדיר אזרח ותיק כ"תושב ישראל שהגיע, לפי הרישום במרשם האוכלוסין, לגיל הפרישה כמשמעותו בחוק גיל פרישה, התשס"ד–2004".
המשרד לשוויון חברתי ייתן תעודת אזרח ותיק לכל תושב ישראל בהגיעו לגיל פרישה.
השר לשוויון חברתי ימנה יועץ לענייני האזרחים הוותיקים שיהיה כפוף לשר.
בנוסף ימנה השר מועצה ציבורית לענייני האזרחים הוותיקים, שמספר חבריה לא יעלה על 35 ולא יפחת מ־21, ולפחות שליש מהם יהיו נשים.
השר יעמוד בראש המועצה, אך הוא רשאי לקבוע שהיועץ ימלא את מקומו כראש המועצה.
המועצה תיזום ותגבש פעולות והמלצות שיהיה בהן כדי לשפר את איכות חייהם של האזרחים הוותיקים.
רשות מקומית תמנה, מבין עובדיה, עובד שדרגתו מנהל מחלקה לפחות, להיות יועץ לענייני האזרחים הוותיקים לרשות המקומית זו.
היועץ ייעץ לראש הרשות המקומית, למועצת הרשות ולעובדי הרשות בכל עניין הנוגע לאזרחים הוותיקים שבתחומי הרשות המקומית.
תפקידו של היועץ לרשות המקומית יהיה מתן ייעוץ בלבד, והוא לא יהיה רשאי ליתן הוראות לעובדי הרשות המקומית במסגרת תפקידו.
החוק מעניק שלל הטבות לאזרחים הוותיקים:
הנחה בתשלומי ארנונה החלים על הדירה המשמשת למגוריו של אזרח ותיק; עלה שטח דירת המגורים על 100 מ"ר, תינתן ההנחה רק לגבי 100 מ"ר.
ההנחה היא בשיעור של 30%, אך אם משתלמת לאזרח הוותיק גמלה לפי חוק הבטחת הכנסה, תהיה ההנחה בשיעור של 100%.
ההנחה תינתן רק לאזרח ותיק שסך כל הכנסותיו אינו עולה על השכר הממוצע; גרים בדירה יותר מאזרח ותיק אחד, תינתן ההנחה רק אם סך כל הכנסות המתגוררים באותה דירה אינו עולה על 150% מהשכר הממוצע.
הנחה בשיעור של 50% מדמי הנסיעה בתחבורה ציבורית.
הנחה בשיעור של 50% מדמי כניסה לגנים ולאתרים.
הנחה בשיעור של 50% מדמי כניסה למופעים או לסוגי מופעים, לפי כללים, מבחנים ותנאים שיקבע השר לשוויון חברתי בהתייעצות עם שר החינוך, התרבות והספורט, ובאישור ועדת העבודה והרווחה של הכנסת.
אזרח ותיק שמשתלמת לו גמלה לפי חוק הבטחת הכנסה, זכאי להנחה בשיעור של 50% מהמחיר שנקבע לפי חוק ביטוח בריאות ממלכתי, בעד תרופות הכלולות בסל שירותי הבריאות.
ניתן שירות ציבורי (שירות הניתן לציבור בידי רשות ציבורית או במקום ציבורי, בדרך של מפגש פנים אל פנים, למעט טיפול רפואי) לפי תור, יספק נותן השירות הציבורי את השירות כאמור בלא המתנה בתור, לאזרח ותיק שגילו מעל 80 שנים, על פי בקשתו.
תור, לעניין זה, אינו כולל תור שההמתנה בו היא בכלי רכב ותור שנקבע בתיאום מראש.
מקום ציבורי, לעניין זה, הוא אחד מאלה:
(2) בית קולנוע, תיאטרון, אולם מופעים, אצטדיון;
(3) גלריה לאמנות, מוזיאון, ספרייה;
(4) מקום במתקן תחבורתי המשמש למכירת כרטיסים לנסיעה בתחבורה ציבורית;
(5) אתר הנצחה, אתר לאומי, אתר עתיקות, גן לאומי ושמורת טבע – כהגדרתם בחוק גנים לאומיים, שמורות טבע, אתרים לאומיים ואתרי הנצחה;
(6) חנות גדולה כהגדרתה בחוק קידום התחרות בענף המזון.
רשות ציבורית, כהגדרתה בחוק, נדרשת למסור למשרד לשוויון חברתי מידע על הטבות שהיא נותנת לאזרחים ותיקים, והמשרד יביא מידע זה לידיעת האזרחים הוותיקים בהתאם לתקנות האזרחים הוותיקים (שליחה ופרסום של חוברת מידע), התשע"ג–2012.
החוק נוסח על ידי סר מתיו הייל, בעקבות חקיקת חוק המחלוקות בעקבות השריפה של לונדון 1666 אשר נועד להסדיר מחלוקות בדבר בעלות בקרקע.
חוק הבנייה מחדש נועד להסדיר את הבנייה מחדש של העיר תוך שימוש באבן ובלבנים (במקום בנייה בעץ), וכן להסדיר את הרחבת הדרכים בעיר (תוך הפקעת שטחים פרטיים לצורך זה), במטרה לבנות דרכים רחבות יותר אשר תשמשנה הפרדה בין גושי הבניינים ותימנענה התפשטות שריפות.
בנוסף קבע החוק כי יום השנה לכיבוי השריפה יהיה יום חג, והורה על בניית האנדרטה לשריפה הגדולה של לונדון.
על מנת לממן את בניית האנדרטה הטיל החוק מס של שילינג אחד על כל טון פחם שנמכר בעיר.
חוק זה נחקק בעקבות חוק דומה אשר הסדיר את הבנייה מחדש של מבני המגורים בעיר ואפשר את הרחבת רחובות העיר.
החוק משנת 1670 נועד להסדיר מימון לצורך בניית 51 כנסיות במקום 87 הכנסיות שנהרסו, וכן את הקתדרלה, ואפשר את הקמתן מחדש של 51 הכנסיות והקתדרלה על פי תוכניותיו של האדריכל כריסטופר רן.
בנוסף החוק הסדיר איחוד וחלוקה מחודשת של המחוזות הכנסייתיים של העיר, בהתאם לכנסיות החדשות שנבנו, וכן דאג להקצאת שטחים למבני ציבור חדשים, ולשווקים.
חוק הבחירות לכנסת [נוסח משולב], תשכ"ט-1969 הוא חוק המפרט את סדרי עריכתן וניהולן של בחירות כלליות במדינת ישראל.
היחס בין חוק הבחירות לכנסת לבין חוק יסוד: הכנסת
חוק הבחירות לכנסת נסמך על הוראות חוק יסוד: הכנסת.
חוק היסוד קובע בקצרה את עקרונות שיטת הבחירות לכנסת ואת הזכות לבחור ולהיבחר.
חוק הבחירות לכנסת משלים את חוק היסוד וקובע כללים מפורטים למימושן של הזכויות שנקבעו בו וליישומה בפועל של שיטת הבחירות.
למרות היותו חוק משלים לחוק היסוד, מכיל חוק הבחירות לכנסת גם הוראות מרכזיות לעניין הבחירות ותוצאותיהן, הנזכרות רק בו.
אחת מהן היא גובה אחוז החסימה.
אחרת היא השיטה לחלוקת המנדטים למושבים בכנסת לרשימות שהתמודדו בבחירות.
חוק הבחירות לכנסת דן בנושאים אלו (רשימה לא מלאה):
חלוקת שטח המדינה לאזורי קלפיות;
הקמת ועדת הבחירות המרכזית לכנסת, ועדות בחירה אזוריות וכן ועדות קלפי וקביעת הרכבן;
הכנת פנקס הבוחרים – שרק הכלולים בו רשאים להשתתף בבחירות;
הגשת רשימות מועמדים לבחירות, ובכלל זה ההוראות המונעות מאדם להיכלל בהן;
סדרי ההצבעה בבחירות וספירת הקולות;
קביעת תוצאות הבחירות ואופן חלוקת המנדטים בכנסת לרשימות המועמדים לפי תוצאות אלו;
קביעת סדרי הבחירות בקרב קבוצות בוחרים מיוחדות – חיילי צה"ל ושוטרים, ימאים בכלי שיט, אנשים המוגבלים בניידות, נשים השוהות במקלט לנשים מוכות;
קביעת סדרי הבחירות באתרים מיוחדים – שגרירויות וקונסוליות של ישראל בחו"ל, בתי חולים, בתי סוהר ובתי מעצר;
קביעת עבירות פליליות בקשר להפרת סדרי הבחירות;
ערכאות הערעור וסדרי הערעור על החלטות בעניינים שנמנו לעיל (למשל ערעור על החלטה על אי הכללת אדם בפנקס הבוחרים, או ערעור על קביעת תוצאות ההצבעה בקלפי פלונית).
חוק הבחירות לכנסת מכיל מספר הוראות בנוגע לקיום תעמולת הבחירות לכנסת, אולם החוק העיקרי המשמש להסדרת נושא זה הוא חוק הבחירות (דרכי תעמולה), תשי"ט-1959.
שר הפנים הוא השר הממונה על ביצוע חוק הבחירות לכנסת.
החוק מונה רשימה של נושאים שבקשר אליהם מוסמך השר להתקין תקנות, על מנת להשלים את הוראות החוק.
חוק הבחירות לכנסת והבחירה הישירה לראשות הממשלה
בתקופה בה הייתה נהוגה בישראל בחירה ישירה של ראש הממשלה (1992–2001) קבע חוק הבחירות לכנסת כללים מפורטים גם לעניין בחירות אלו, בכפוף לחוק יסוד: הממשלה (שנחקק בשנת 1992) ולעקרונות שנקבעו בו.
אז גם שונה שמו של החוק לחוק הבחירות לכנסת ולראש הממשלה.
לאחר ביטולה של הבחירה הישירה לראש הממשלה והחלפתו של חוק יסוד: הממשלה מ-1992 בחוק יסוד חדש, השתנה שוב שמו של חוק הבחירות לכנסת לשמו הנוכחי.
משום החשיבות שיש לעריכת בחירות חפשיות עבור קיומו של משטר דמוקרטי מוגן החוק משינוי על ידי תקנות שעת חירום, וקובע כי אין בכוחן לשנות את החוק, להפקיע זמנית את תקפו או לקבוע בו תנאים.
עם זאת, חוק הבחירות לכנסת ניתן לשינוי בכנסת ברוב רגיל של חבריה.
עם השנים הוכנסו בו עשרות תיקונים.
רבים מהם נחקקו בעקבות תיקונים שהוכנסו בנוסחו של חוק יסוד: הכנסת.
חוק האי (ידוע גם בשם חוק פוסטר, על שם מניח החוק) הוא עקרון בביולוגיה אבולוציונית, לפיה בני המין קטנים או גדלים, בהתאם למשאבים הזמינים בסביבה.
זוהי ליבת המחקר של ביוגאוגרפית איים.
לדוגמה, ידוע כי ממותות ננסיות התפתחו מממותות רגילות על איים קטנים.
תהליכים אבולוציוניים דומים נצפו בפילים, היפופוטמים, איילים ובני אדם.
הכלל נקבע לראשונה בשנת 1964 על ידי ג' בריסטול פוסטר בכתב העת Nature, במאמר תחת הכותרת "האבולוציה של היונקים על האיים".
הוא למד 116 מינים השוכנים באי והשוה אותם למינים מקבילים ביבשת.
הוא הציע כי יצורים מסוימים באי התפתחו לגרסאות גדולות יותר של עצמם, בעוד שאחרים הפכו לגרסאות קטנות יותר של עצמם.
לשם כך, הוא הציע הסבר פשוט כי יצורים קטנים גדלים בהיעדר טורפים הנמשכים אליהם ביבשת ויצורים גדולים נעשים קטנים יותר עם היעדר מקורות מזון.
הרעיון הורחב בספר "תיאורית הביוגאוגרפיה של האי" של רוברט מק'ארתור ואדוארד וילסון.
ב-1978, טד ג' קייס פרסם מאמר מורכב יותר בנושא בכתב העת Ecology.
קייס הראה גם כי ההשערה המקורית של פוסטר לסיבת ההתרחשות היא פשטנית מדי ולא לגמרי נכונה.
חוק הביטוח הלאומי [נוסח משולב], התשנ"ה-1995 הוא חוק המסדיר את פעולתו של המוסד לביטוח לאומי וקובע את ההוראות העיקריות בנוגע לזכאות לקצבאות הניתנות על ידי המוסד ולהענקתן ובנוגע לדמי ביטוח לאומי, שהם מקור מימון עיקרי לפעולת המוסד (מקור שני הוא תקציב המדינה).
החוק נחקק על ידי הכנסת בשנת 1953, והוא החוק העיקרי המסדיר בישראל את פעולתה של מערכת הביטחון הסוציאלי בה.
חוק זה עולה בקנה אחד עם הערכים הסוציאליים במשפט העברי שכולם למדים מעקרון "כל ישראל ערבים זה לזה".
בנוסף לחוק זה חוקקה הכנסת חוקים נוספים בתחום הביטחון הסוציאלי, בהם חוק הבטחת הכנסה, חוק ביטוח בריאות ממלכתי וחוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה, שגם ביישומם עוסק המוסד לביטוח לאומי.
חוק הביטוח הלאומי דן בנושאים אלו (רשימה לא מלאה):
קיום המוסד לביטוח לאומי, מוסדותיו והרכבם ()
הזכאות והתנאים לתשלום תגמולים בתחומים שונים:
תגמולים על פגיעה בעבודה ועל נכות או מוות ממנה ()
תגמולים על פגיעה בתאונה ()
תשלום גמלה לעובדים בעקבות פשיטת רגל או פירוק של מעבידם ()
תגמולים על נכות שלא מעבודה ()
קצבת אזרח ותיק וביטוח שאירים ()
תגמולים למשרתים במילואים ולמתנדבים ( )
תגמולים לנפגעי כוחות הביטחון ()
תשלום דמי ביטוח לאומי על ידי הציבור ()
קביעת עבירות פליליות בקשר לקיום החוק ()
מאז נחקק לראשונה תוקן החוק מאות פעמים, בהתאם לשינויים שחלו במערכת הביטחון הסוציאלי בישראל ולהשפעת המדיניות הכלכלית של ממשלות ישראל עליה.
עקב כך פורסם פעמיים נוסח משולב לחוק - ב-1968 וב-1995. בחוק מוכנסים מספר תיקונים מדי שנה, ובכלל זה תיקונים במסגרת חוק ההסדרים.
הוראות החוק הושלמו על ידי תקנות, שהותקנו על ידי שר הרווחה, שהוא המופקד על ביצוע החוק.
עם השנים הותקנו עשרות קובצי תקנות, הקובעים הוראות ביצוע מפורטות לנושאים המוסדרים בחוק בצורה עקרונית.
חוק האפונימים של סטיגלר היא תופעה שתיאר הפרופסור לסטטיסטיקה סטיבן סטיגלר במאמר באותו השם שפורסם ב-1980. הוא קובע כי "אף תגלית מדעית לא נקראת על שם המגלה המקורי שלה".
סטיגלר טען כי מי שגילה את החוק היה הסוציולוג רוברט קינג מרטון, ובכך הגשים סטיגלר את החוק בעצמו.
היסטוריונים מאמתים את הגישה בכך שברוב המקרים מי שמפנה את תשומת לב הציבור לגילוי או לרעיון שלא היו מפורסמים עד אז הוא זה שזוכה להיות מזוהה עמם, ולא המגלה עצמו, ושמן של תאוריות נקבע מאוחר יותר מגילוין.
במקרה של אפונימים הרעיון נקרא על שם מפרסמיו, אפילו אם מחקר ההיסטוריה של המדע עולה שלא הוא היה ממציא הרעיון אלא רק פרסם אותו ברבים.
במקרים רבים תגליות נעשות במקביל ובאופן בלתי-תלוי על ידי מספר אנשים, ושם הממציא נקבע על ידי רוחב פרסום העבודה שלו והיכרות רחבה עם הממציא עצמו.
יבשת אמריקה לא קרויה על שם כריסטופר קולומבוס אלא על שם אמריגו וספוצ'י.
דרך בורמה שבהרי יהודה לא התגלתה בידי איש מאזרחי בורמה.
שיטת ניוטון-רפסון (אלגוריתם באנליזה נומרית) קצת פחות ראויה לשמה.
אייזיק ניוטון וג'וזף רפסון אמנם השתתפו בתהליך הפיתוח שלה, אבל לא היו הראשונים לעסוק בה, וגם לא היו מי שגיבשו את הנוסח הסופי שלה.
יקיר אהרונוב ודייוויד בוהם לא גילו את אפקט אהרונוב-בוהם (אפקט בפיזיקה קוונטית) הקרוי על שמם.
הם רק גילו מחדש תוצאים מסוימים שלו.
כלל לופיטל (בחשבון אינפיניטסימלי) התגלה על ידי יוהאן ברנולי.
אולם תלמידו, המרקיז דה לופיטל, היה הראשון שפרסם אותו בספר.
הברון מינכהאוזן לא יכול היה לתרום מאומה לחקר התסמונת, הקרויה על שמו, כי הוא נפטר לפני גילוי התסמונת, הנקראת על שם סיפורי הגוזמה שלו.
אם כי סיפורי הגוזמה שלו כן קרויים על שמו, ולא על שם הסופר ששיפר את הניסוח שלהם, ופרסם אותם.
אבל השיא הוא שמה של קבוצת האסטרואידים, חגורת קויפר, שנקראת על שם אסטרונום, שלא גילה את קיומה העכשיוי, אלא גילה שהיא הייתה קיימת בעבר הרחוק.
הוא לא תיאר לעצמו שהיא עדיין קיימת.
בעקבות חוסר ההתאמה בין תגליות לאדם על שמן הן קרויות, נוסח חוק האפונימים של סטיגלר, שטוען בהגזמה, שתגליות תמיד נקראות על שם מי שלא גילה אותן, אלא רק היה מזוהה איתן, איך שהוא.
את החוק הזה, כמובן, סטיגלר טוען, שלא הוא ניסח.
אביו של סטיבן, הכלכלן ג'ורג' סטיגלר, חקר את נושא הגילויים בכלכלה והגיע למסקנה כי "אם תאוריה נכונה נופלת על אזניים ערלות, וניסוח מחודש שלה מתקבל בקהילה המדעית, הרי שזו הוכחה כי המדע מקבל רעיונות רק כאשר אלו מתאימים למצבו העדכני של המדע", וגם פרסם כמה דוגמאות לכך.
אפקט מתי נקבע על ידי רוברט קינג מרטון וקובע כי חוקרים בכירים מקבלים יותר פרסום מאשר חוקרים מוכרים פחות, גם אם העבודה שנעשית היא זהה.
חוק בויאר מ-1972, שנקרא כך על ידי הוברט קנדי, טוען כי "נוסחאות ומשפטים מתמטיים בדרך כלל אינם נקראים בשמות מגליהם או אלו שהוכיחו אותם".
הוא נקרא כך על שמו של מחבר הספר "היסטוריה של מתמטיקה" קרל בויאר שמביא בו דוגמאות לחוק הזה.
כפי שציין קנדי, "זהו מקרה נדיר של חוק שניסוחו מאשר את נכונותו".
לאלפרד נורת' וייטהד מיוחס הפתגם: "כל הדברים החשובים נאמרו לפני כן על ידי מישהו שלא גילה אותם".
חוק האימפריום של אספסיאנוס (לטינית: Lex de imperio Vespasiani) הוא חוק, שלפי טקיטוס נחקק ב-22 בדצמבר שנת 69, המעניק את כלל הסמכויות האימפריאליות לאספסיאנוס.
לוח ברונזה שעליו חקוקה מחציתו השנייה של החוק התגלה בשנת 1347 על ידי קולה די ריינצו בבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו שברומא.
הלוח נמצא במוזיאונים הקפיטוליניים ברומא.
לאחר התאבדותו של נירון מונה גלבה לקיסר אולם הוא נרצח בידי אותו שקשר קשר נגדו.
אותו הכריז על עצמו כקיסר, אך הלגיונות הרומיים שעל הריין מרדו בו והכריזו במקומו על ויטליוס כקיסר.
השנים החלו להילחם זה בזה כשבתחילה ניצח אותו בכמה קרבות, אך כאשר הגיעו לקרב המכריע ליד בטריאקום צבאותיו ניגפו, והוא התאבד כדי שלא לגרור את רומא למלחמת אזרחים ארוכה ומיותרת.
בחודש יולי, בעקבות שלטונו העריץ של ויטליוס מרדו בו הלגיונות ביהודה ובסוריה והכריזו על אספסיאנוס מצביאם כקיסר החדש.
אספסיאנוס זכה לתמיכתם של נציבי סוריה ומצרים, והוא הוכרז בסוף שנת 69 לקיסר.
בהיותו הרביעי ששלט ברומא במהלך אותה שנה, היא נקראה: "שנת ארבעת הקיסרים".
על אף קיומם של קיסרים קודמים כמו קליגולה וקלאודיוס אשר זכו בסמכויות דומות, לא ניתן לומר בוודאות שהמסמך המדובר מעיד על מסורת שלטונית ארוכת שנים מפני שהוא היחיד שנשתמר.
מנגד המסמך מעיד כי המסורת הרומית השתמרה, גם אם למראית עין בלבד, ולא פסקה לאחר שצבאותיו של יוליוס קיסר חצו את הרוביקון.
מאז אוגוסטוס, שמונה קיסרים קודמים זכו לתפקידם בירושה דינסטית.
זו הסיבה אולי שהחוק (Lex) נוסח בידי הסנאט ואושר באספת העם, אך כאמור כמראית עין בלבד, שכן באותה תקופה כוחם של מוסדות אלו לא היה רב.
במסמך אין זכר לקיסרים שקדמו לאספסיאנוס לבד מאוגוסטוס, טיבריוס וקלאודיוס.
ככלל נראה כי רוב הקיסרים הקודמים הנהיגו שלטון עריצות כמו קליגולה ונירון, או שלא זכו מעולם לאישור הסנאט ולכן נמחקו מהזיכרון.
לפיכך נרון הושמט כליל וקליגולה הוזכר חלקית.
ייתכן כי גלבה הופיע במסמך המקורי אך בגרסה הפומבית הושמט שמו.
מנגד, ייתכן שאספסיאנוס מנע את אזכורם של קיסרים קודמים כדי לבסס את שלטונו.
חוק הארכיונים, תשט"ו-1955, קובע מהו החומר הארכיוני שיופקד בארכיון המדינה ומהן סמכויות הפיקוח והבדיקה של הגנז (מנהל ארכיון המדינה) בנוגע לארכיונים ציבוריים ובנוגע לחומר ארכיוני שברשות הפרט.
תכליותיו של החוק הן יצירת בסיס חוקי לקיום ארכיון המדינה (גנזך המדינה) והסדרת עבודתו וקשריו עם הארכיונים של משרדי המדינה ומוסדותיה - סמכויות בדיקה ופיקוח, וכן הסדרת הטיפול בחומר המופקד בארכיון המדינה - רישום, טיפול, יצירת העתקים והצגה לקהל הרחב.
יצירת הבסיס החוקי לקיומה של מועצת הארכיונים העליונה וסדרי עבודתה; הסדרת סוגיית החומר הארכיוני המצוי בידיים פרטיות, והסדרת סוגיית חומר ארכיוני המוצא מישראל.
על בסיס סעיפים אלה נקבעו תקנות משנה והנחיות המסדירות את ביעור החומר הארכיוני.
חוק הארכיונים התקבל על ידי הכנסת בינואר 1955, אך היוזמות לחקיקתו החלו שש שנים קודם לכן, תקופה קצרה לאחר קום המדינה.
לחוק היו 3 יוזמות שונות בתקופה שבין 1949 לקיץ 1950:
יוזמתם של דר' גיאורג הרליץ מנהל הארכיון הציוני המרכזי וסגנו מר אלכס ביין שכללה התייחסות לנקודות הבאות: הקמת רשות ארכיונית עליונה שתורכב מאנשי מקצוע ומנהלי ארכיונים מרכזיים, הגדרת הגופים והמוסדות הכפופים לחוק וכן חובת הפקדה כל התיקים והתעודות החלה על גופים אלה.
יוזמתה של הגב' סופיה יודין, מי שהייתה מנהלת הארכיון הציוני והספרייה בניו-יורק והוזמנה לנהל את "הספרייה המרכזית וארכיון המדינה".
הצעת הגב' יודין התבססה על החוק האמריקאי וכללה את הסעיפים הבאים: גנזך המדינה יהיה הארכיון המרכזי אשר יפקח על ניהול הרשומות בכל המוסדות הממשלתיים; בסמכותו לבקש להעביר לרשותו כל חומר; כל החומרים של הממשלות הקודמות - הטורקית והבריטית יהווה חלק מארכיון המדינה ותוקם "ועדת גנזך" שחבריה יהיו נציגי הגופים המפקידים.
חוות דעת מחלקת החקיקה של משרד המשפטים אשר התבססה על החוקים הצרפתי והאמריקאי בהתאמה למצב בארץ.
הצעתו של רוזנטל התייחסה להגדרת המושג "חומר ארכיוני", למעמדו של גנזך המדינה והכפפתו למשרד החינוך, למינויו של הגנז, להפרדה בין זכויות יוצרים לזכות הבעלות ולחובת ההפקדה של חומר ארכיוני, ללא התייחסות למועדיה.
המלצתו הייתה כי סוגיות השמירה והביעור לא יכללו בחוק ויועברו לתקנות.
תחולת החוק - צו הארכיונים
צו הארכיונים (הכרזה על מוסדות המדינה), התשכ"ו-1966, על עדכוניו (1974, 1985, 1990) קובע את רשימת המוסדות המוכרים כמוסדות המדינה לעניין חוק הארכיונים (28 במספר, מתוכם 3 שאינם קיימים עוד).
במסמך רקע שהוגש על ידי מחלקת המחקר והמידע של הכנסת לחבר הכנסת יוסי שריד מצביע על כך שישנם מוסדות רבים נוספים שחוק הארכיונים לא חל עליהם כיום:
מוסדות ממלכתיים - חוק הארכיונים אינו קובע פרוצדורה ברורה לקביעת המוסדות הממלכתיים המוכרזים בצו.
תאגידים - כיום קיימים תאגידים אשר נראה שהם תואמים את הפרשנות העדכנית של חוק הארכיונים, אך הממשלה לא הכריזה עליהם בצו, ולכן חוק הארכיונים אינו חל עליהם.
לדוגמה: הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, הרשות הלאומית למלחמה בסמים, המועצה להשכלה גבוהה ואיגודי ערים.
חברות ממשלתיות - בסוף שנת 2014 מספר החברות הממשלתיות הפעילות - עסקיות ולא עסקיות, חברות בנות וחברות בבעלות מעורבת לממשלה ולגופים אחרים היה 79. כאמור, בצו הארכיונים מנויים בסך הכול 28 מוסדות, מהם 9 חברות ממשלתיות וחברות מעורבות.
חברות ממשלתיות שאינן מנויות בצו הארכיונים, לדוגמה: חברת החשמל לישראל בע"מ, התעשייה האווירית לישראל בע"מ, רכבת ישראל בע"מ.
חברות פרטיות - על-פי המצב החוקי כיום אין חובת הפקדה של חומר ארכיוני שברשות הפרט בגנזך המדינה, ולגנז אין סמכויות פיקוח על חומר כזה.
יש הטוענים כי ראוי להחיל את סמכויות הפיקוח והבדיקה שבחוק הארכיונים גם על חומר ארכיוני הנמצא בארכיונים פרטיים, ובכלל זה ברשות חברות פרטיות.
לדוגמה: שידורי הניסיון של ערוץ 2 או סרטוני תעמולת הבחירות הנשארים על פי רוב בארכיוני חברות ההפקה.
תקנות והנחיות לביעור ולשמירה - התקנות וההנחיות מסדירות את תקופות השמירה של חומר ארכיוני - לצמיתות או לתקופות קצובות.
התקנות מבחינות בין משרדי הממשלה ויחידות הסמך, הנהלת בתי המשפט ובתי הדין ומוסדות המדינה לעניין חוק הארכיונים (המוסדות שכלולים בצו הארכיונים).
- תקנות העוסקות בסדרי העיון בחומר ארכיוני - סדרי הבקשה לעיון, מועד העיון, פרסום והעתקה, הגבלות החלות על חומר, חשיפתו והטלת מגבלות על החשיפה.
דוח מבקר המדינה משנת 2014 דן בנושא "ניהול רשומות אלקטרוניות ורשומות נייר ברשויות המקומיות".
במסגרת כתיבת הדוח נערכה בדיקה בחמש רשויות מקומיות (אור יהודה, נס ציונה, רמת גן, טירה וקריית מלאכי).
מן הדוח "עלו ליקויים בתפקוד ארכיון המדינה כל הנוגע להדרכת הרשויות המקומיות ולפיקוח עליהן בנושא הטיפול ברשומות וניהולן.
ארכיון המדינה לא פיקח כנדרש על הרשויות המקומיות, אף שמתפקידו לעשות כן - הוא לא פיקח כלל על נושא הטיפול ברשומות האלקטרוניות ולא נערך כיאות לפיקוח על הטיפול ברשומות הנייר.
חוק האחריות למוצרים פגומים, תש"ם–1980 נחקק על מנת לפצות אדם שרכש מוצר פגום וניזוק בגופו כתוצאה משימוש במוצר.
כפי שעלה מדיוני הכנסת בעת חקיקת החוק, ישנה ביקורת על תחולת החוק המצומצמת מתוך מסורת המשפט העברי, שדוגל כי בנזקי גוף, בונה מנזקי ממון, אין לצמצם את הגורמים שנפגע יכול לתבוע על מנת לקבל את הסעד לו זכאי.
תחולת החוק היא משנת 1980. נזקים שחלו לפני שנה זו אינם יכולים להיכנס תחת תחולת חוק זה.
מטרתו של החוק היא להיטיב עם ניזוק שנפגע.
לפני תחולת החוק האדם היה יכול לתבוע מכוח עוולת הרשלנות והיה עליו להוכיח כי:
הנזק נגרם לו עקב מוצר פגום שהנתבע ייצר.
שהמוצר היה פגום יצא שיצא מרשות הנתבע.
הפגם נגרם עקב התרשלות הנתבע.
נוכח הקושי להוכיח מרכיבים אלו אומץ החוק, אשר קובע אחריות גבוהה יותר ליצרן, ומקנה פיצוי כמעט אוטומטי לנפגע ממוצר פגום.
עם זאת, החוק אינו חל על נזקי רכוש.
החוק משקף את מטרות דיני הנזיקין:
הרתעה: להרתיע יצרנים מיצירת מוצר פגום, לגרום להם לייצר מוצרים בטוחים לשימוש ולעודד יצרנים לשפר מוצרים.
פיזור הנזק: ליצרן יש את הכוח לפזר בצורה הטובה ביותר את הנזק על פני כלל הצרכנים.
לדוגמה, הוא יכול להעלות את מחיר המוצר במעט וכך לפצות על הנזק שעשוי להיגרם לו.
צדק מתקן: היצרן יוצר את הסיכון, יש פה סיכון חד צדדי, בלתי הדדי.
ולכן החובה לפצות מוטלת על היצרן.
צדק חלוקתי: ישנו יצרן חזק מול צרכן קטן וחלש.
החוק מאפשר העברת הון מהחזק לחלש.
מציג דברים אשר אינם נכנסים לתחולה של החוק והם: בהמות, עופות ודגים חיים ותוצרת חקלאית אחרת שאינה מעובדת.
כמו כן, החוק אינו חל על נזק שהתרחש מחוץ לגבולות מדינת ישראל.
בחוק קובע כי ליצרן עומדות מספר הגנות: הגנות אלו נותנות ליצרן פטור מלא מאחריות: כל הגנה שהיצרן טוען לה עליו להוכיח אותה.
פיצויים: לא תובא בחשבון הכנסה העולה על שילוש השכר הממוצע במשק- ערב קביעת הפיצויים, אם הפיצויים לא יהיו פטורים ממס לא יופחת יותר מ-25% מן ההכנסה שלפיה חושבו הפיצוים.
כאשר מדובר בנזק שאינו ממוני הפיצוים לא יעלו על יותר מ-50,000 ₪.
התיישנות: תקופת ההתיישנות של תביעה על פי החוק היא קצרה מתקופת ההתיישנות הרגילה בנזיקין, ועומדת על שלוש שנים (במקום שבע).
לא ניתן להגיש תובענה לאחר עשר שנים מתום השנה שבה יצא המוצר משליטת היצרן.
חוק האפס-אחד של קולמוגורוב הוא משפט יסודי בתורת ההסתברות שהוכיח המתמטיקאי אנדריי קולמוגורוב.
המשפט מתאר מאורעות המכונים "מאורעות זנב", שהסתברותם יכולה להיות 0 או 1 בלבד.
באופן לא לגמרי פורמלי, "מאורע זנב" הוא מאורע שניתן לתיאור על ידי אוסף בן-מנייה של משתנים מקריים בלתי-תלויים, מבלי שהוא תלוי באף קבוצה סופית של משתנים מקריים מתוך האוסף.
כל מאורע כזה, קובע חוק האפס-אחד, הוא בהכרח קורה או בהכרח לא קורה בהסתברות 1.
מאורעות זנב מתוארים בדרך-כלל כמאורעות גבוליים.
כך למשל, באופן לחלוטין לא פורמלי, מאורע מהסוג של "הסכום האינסופי של סדרת משתנים מקריים מסוימת - מתכנס למספר סופי" הוא מאורע שאינו תלוי כמובן באף קבוצה סופית מתוך סדרת המשתנים המקריים, ולכן הוא מאורע זנב.
דוגמה פורמלית למאורע זנב כזה מובאת בהמשך.
נוסח ראשון: יהי מרחב הסתברות, ותהי קבוצה בת-מנייה של משתנים מקריים בלתי-תלויים.
נגדיר "מאורע זנב" להיות מאורע שהסתברותו אינה תלויה באף קבוצה סופית מתוך .
חוק האפס-אחד של קולמוגורוב קובע כי כל מאורעות הזנב הם בעלי הסתברות טריוויאלית "אפס-אחד".
כלומר, לכל מאורע זנב , מתקיים או .
נוסח שני: יהי מרחב הסתברות, ותהי קבוצה בת-מנייה של סיגמא אלגבראות שהן כולן מוכלות ב- ובלתי-תלויות.
עבור , נגדיר , ונתבונן בסיגמא-אלגברת הזנב, .
כלומר, לכל מאורע מתקיים או .
הנוסח הראשון אינטואיטיבי יותר, והוא מתקבל כמקרה פרטי של הנוסח השני, על ידי לקיחת , כלומר היא הסיגמא-אלגברה המינימלית שביחס אליה מדיד.
המשפט נובע באופן מיידי מחוק האפס-אחד של לוי.
עם זאת נציג כאן הוכחה ישירה שלו.
למה: תהי אלגברה של קבוצות על .
אזי לכל , לכל קיימת , כך שמתקיים .
הוכחה בקצרה: ניתן להראות שמשפחת כל הקבוצות המקיימות את התכונה שבלמה מהווה סיגמא-אלגברה, ומשפחה זו בבירור מכילה את , ולכן היא מכילה את .
נפנה כעת להוכחת חוק האפס-אחד.
עבור נגדיר , ונגדיר .
נשים לב כי היא איחוד של סדרה עולה של אלגבראות, ולכן היא אלגברה.
כמו כן ניתן לראות כי מתקיים .
בהינתן מאורע , מהלמה נובע כי לכל יש מאורע שעבורו מתקיים , כלומר .
נשים לב כי , ולכן בלתי-תלויות, ונקבל בסיכום כי .
אבל שרירותי, ולכן נובע כי , כלומר או .
נתבונן במרחב , עם הסיגמא-אלגברה הנוצרת על ידי הצילינדרים, כלומר על ידי קבוצות מהצורה (כאשר הוא הקואורדינטה ה- של ), עבור כלשהו.
נגדיר מידה על מרחב זה באמצעות לכל ולכל .
ממשפט ההרחבה של קרתאודורי נובע כי הגדרת המידה על הקבוצות היוצרות מתרחבת להגדרתה על כל הסיגמא-אלגברה הנוצרת על ידיהן.
עבור נגדיר , ובהתאם נגדיר משתנים-מקריים .
אזי ניתן להראות כי המאורעות הבאים הם מאורעות זנב:
היארעות-תדירה והקשר ללמה השנייה של בורל-קנטלי
באופן כללי יותר, אם אוסף של מאורעות כלשהם, אז המאורע הוא מאורע זנב שלהם.
לכן אם המאורעות בלתי-תלויים, אז ההסתברות למאורע זה היא 0 או 1.
הלמה השנייה של בורל-קנטלי קובעת כי במקרה שבו המאורעות בלתי-תלויים וגם הטור מתבדר לאינסוף, אז ההסתברות מתבררת להיות .
חוק האפס-אחד של יואיט-סאוואג' הוא משפט בתורת ההסתברות שהוכיחו המתמטיקאים אדווין יואיט ולאונרד סאוואג'.
המשפט מתאר מאורעות שהסתברותם היא 0 או 1 בלבד.
באופן לא לגמרי פורמלי, המשפט קובע כי בהינתן סדרת משתנים מקריים בלתי תלויים ושווי-התפלגות, כל מאורע שנקבע על ידי המשתנים המקריים הללו, אך שאינו תלוי באף שינוי סדר של מספר סופי מתוך המשתנים המקריים, הוא בהכרח קורה או בהכרח לא קורה בהסתברות 1.
תהי מידת הסתברות על , כאשר היא סיגמא אלגברת בורל.
נדון במרחב המכפלה , כאשר וכן .
נשים לב כי במרחב זה המשתנים המקריים המוגדרים הם כולם בלתי-תלויים, והם גם שווי-התפלגות, שכן כל אחד מהם בעל ההתפלגות .
נתבונן בחבורה של התמורות הסופיות על , כלומר התמורות שמשנות רק מספר סופי של איברים.
נשים לב כי פועלת על , על ידי כך שכל תמורה סופית , משרה העתקה , על ידי .
אזי חוק האפס-אחד של יואיט-סאוואג' קובע כי הפעולה היא ארגודית.
כלומר, לכל מאורע , אם לכל , אז או .
תחילה ניתן להראות כי המשפחה מהווה תת-סיגמא-אלגברה.
נתבונן בהעתקה המציינת , ונשתמש בעובדה הבאה: קיימת סדרה של העתקות החסומות על ידי , כך שלכל ההעתקה היא מדידה ביחס לסיגמא-אלגברה , ומתקיים כאשר .
תהי העתקה כלשהי שהיא -מדידה.
יש כזאת, כי ניתן למשל לבחור את התמורה שמחליפה את המספרים עם המספרים , ואת כל שאר המספרים משאירה במקומם.
תחילה נשים לב כי היא העתקה בלתי-תלויה ב-, ולכן מתקיים .
כמו כן נבחין כי מההנחה לגבי נובע כי , ולכן נובע כי .
עוד נשים לב כי מתקיים:
ממה שהראינו נובע כי שני הנסכמים שואפים לאפס, ולכן בהכרח , כלומר או .
בדומה לחוק האפס-אחד של קולמוגורוב, מאורעות זנב גבוליים, כדוגמת , הם מאורעות שאינם תלויים בהחלפת הסדר של אף קבוצה סופית של המשתנים המקריים, ולכן גם חוק האפס-אחד של יואיט-סאוואג' קובע כי הסתברותם היא 0 או 1.
דוגמה שלא ניתן להסיק מתוך חוק האפס-אחד של קולמוגורוב, היא הילוך מקרי פשוט על המספרים השלמים, בהסתברות ללכת ימינה ובהסתברות המשלימה ללכת שמאלה, כלומר באופן בלתי תלוי לכל .
במצב זה נתבונן בסדרת המשתנים המקריים המוגדרים , כלומר קובע היכן נמצא ההילוך בצעד ה-.
אזי המאורע , כלומר המאורע שמתאר כי ההילוך המקרי חוזר אינסוף פעמים ל-, הוא מאורע שכמובן נקבע על ידי , והוא לא תלוי באף תמורה סופית על .
לכן לפי חוק האפס-אחד של יואיט-סאוואג' הוא בעל הסתברות 0 או 1 בלבד.
חוק האפס-אחד של קולמוגורוב אינו מספיק כדי לקבוע כי המאורע הנ"ל הוא מאורע בעל הסתברות 0 או 1 בלבד, שכן הם משתנים מקריים תלויים.
חוק האזרחות של הרפובליקה הדמוקרטית העממית של קוריאה (המוכרת בשם קוריאה הצפונית) מסדיר את הליכי קבלת האזרחות בקוריאה הצפונית, כמו גם כיצד ניתן לשלול אזרחות שכזו, ובאילו מקרים.
עד לשנת 1963, לקוריאה הצפונית לא היה חוק אזרחות רשמי.
הדבר הוביל למצבים חריגים ביחס למקובל בדין הבינלאומי, כגון הכרזתה של ברית המועצות, בעלת בריתה של קוריאה הצפונית, לפיה תושבי האי סחלין ממוצא קוריאני הם אזרחי קוריאה הצפונית - בפועל מצב בו מדינה ריבונית העניקה לתושביה אזרחות של מדינה ריבונית אחרת, ככל הנראה ללא התייעצות מוקדמת.
חוק האזרחות הראשון של קוריאה הצפונית התקבל לראשונה ב-9 באוקטובר 1963, על ידי אספת העם העליונה.
בהמשך, חוק האזרחות תוקן ב-23 במרץ 1995.
חוק האזרחות הצפון-קוריאני כולל הגדרה רחבה של הזכאים לקבלת אזרחות במדינה.
באופן ספציפי, החוק קבע כי כל מי שהיה מוכר כאזרח של קוריאה השלמה (בטרם מלחמת קוריאה ופיצול הריבונות בחצי-האי), ולא ויתר על אזרחות זו עד מועד קבלת חוק האזרחות החדש, כמו גם צאצאיו, הוא אזרח של קוריאה הצפונית.
החוק גם הגדיר מהם הליכי ההתאזרחות, במסגרתם זרים רשאים לרכוש אזרחות צפון-קוריאנית.
בניגוד למצב במדינות רבות ברחבי העולם, חוק האזרחות הצפון-קוריאני מאפשר מצב של אזרחות כפולה.
עם זאת, בשל הסכסוך בין קוריאה הצפונית ובין שכנתה ממזרח, יפן, משרד המשפטים היפני סירב לבקשות של אזרחים יפנים שהחזיקו במקביל באזרחות של קוריאה הצפונית לוותר על אזרחותם היפנית ולהישאר עם אזרחות צפון-קוריאנית בלבד.
חוק האזרחות מכיר גם בזכותו של כל אזרח צפון-קוריאני לוותר על אזרחותו, כאשר במקרים כגון אלו, קוריאה הצפונית מנפיקה אישור בדבר אובדן אזרחות, אשר עשוי להידרש במדינות נוספות בהן האזרח הצפון-קוריאני לשעבר מבקש להתאזרח.
עם זאת, ובהתאם לדיווחים בתקשורת הדרום-קוריאנית, החל משנת 2011, אישורים כאלו הפכו לקשים יותר להשגה.
חוק האינטרנט הריבוני הוא שמו של חוק רגולטורי ברוסיה הקובע יצירת מערכת ניתוב תעבורה אינטרנטית לאומית ופיתוח כלי ניהול מרכזיים.
החוק נועד לנתק את ההסתמכות של האינטרנט הרוסי על שרתים זרים.
חוק זה נכנס לתוקף ב-1 בנובמבר 2019. החוק כולל תיקונים לחוק הפדרלי "אודות תקשורת" והחוק הפדרלי "אודות מידע".
עוד בשלב הדיונים בדומה הממלכתית, החוק עורר דיון ציבורי נרחב ונוקב בנושא הסדרת האינטרנט ברוסיה.
השינויים והחידושים הגדולים שהחוק מציע הם:
ספקי התקשורת נדרשים להתקין ציוד בבעלות המדינה בנקודות חילופי תנועה לצורך ניתוח וסינון תנועת האינטרנט בתוך המדינה וקווי תקשורת החוצים את גבול רוסיה;
ספקי התקשורת נדרשים לרשום ולהשתמש אך ורק בנקודות חילופי תנועה אלה (על פי החלטות הממשלה);
השירות הפדרלי לפיקוח על האינטרנט מיישם את תפקידי הניהול של רשת האינטרנט הרוסית;
השירות הפדרלי לפיקוח על האינטרנט אחראי ליישום הגבלות הגישה לאתרים אסורים ברוסיה;
תרגילים שונים יתקיימו על מנת לוודא את יישום החוק על ידי ספקי התקשורת;
תוקם מערכת שמות דומיין לאומית.
בנוסף לשמו הרשמי כ"שינוי החוק הפדרלי בנושא תקשורת והחוק הפדרלי 'אודות מידע, טכנולוגיות מידע והגנה על מידע'", נקרא המסמך גם בתקשורת בשם "החוק על בידוד האינטרנט הרוסי".
בשנת 2021 חוקק חוק נוסף "חוק פעילות חברות טכנולוגיית מידע זרות ברוסיה".
דיון מומחים בצורך לאמץ מעשה משפטי ייעודי שנועד להבטיח את ביטחונו של רשת האינטרנט הרוסית נערך במשך מספר שנים.
ב־29 בדצמבר 2016, הודיע היועץ הנשיאותי לענייני אינטרנט גרמן קלימנקו על הצורך בפיתוח תרחישי הגנה למקרה של הידרדרות נוספת ביחסי מדיניות החוץ בין רוסיה, ארצות הברית ומדינות האיחוד האירופי.
הוא דירג את הסבירות שרוסיה תנותק מהאינטרנט העולמי כגבוהה מאוד.
באותו חודש הודיע שירות הביטחון הפדרלי הרוסי כי סוכנויות ביון זרות מכינות סדרה של מתקפות סייבר כדי לערער את היציבות במערכת הפיננסית של רוסיה.
רוסטלקום אישרה מידע זה והוסיפה כי המנעה התקפות על חמשת הבנקים והארגונים הפיננסיים הגדולים במדינה.
על פי הערכות של NetBlocks, במקרה של ניתוק חיצוני של רוסיה מהאינטרנט העולמי, רוסיה תאבד מדי יום כ-20.4 מיליארד רובל (כ-307.4 מיליון דולר).
בפרט, אתרים ולקוחות מקוונים של יישומי בנקאות יהפכו ללא זמינים במדינה, המערכת למתן שירותים ציבוריים אלקטרוניים לא תעבוד וניהול מסמכים אלקטרוניים ישותק ברוב הארגונים הציבוריים והפרטיים.
על פי הגרסה הרשמית, הצעת החוק קובעת יצירת תשתית עצמאית לתפקוד האינטרנט ברוסיה.
תשתית כזו תבטיח את זמינות האתרים במקרה של חוסר אפשרות לחיבור מפעילי טלקום רוסיים לשרתי אינטרנט זרים.
הצעת החוק מעניקה לרוסקומנדזור (רגולטור האינטרנט הממשלתי) את הסמכות לפקח על תפקודן של רשתות התקשורת והאינטרנט ועל מנת לאתר איומים על פעילות האינטרנט ברוסיה ולמפעילים המספקים גישה לאינטרנט מוטלת האחריות להתקין באמצעים טכניים ברשת שלהם ציוד נגד איומים מסוג זה.
לטענת כותבי הצעת החוק, יישומה יבטיח את ביטחונה של המדינה, מכיוון שלטענתם האסטרטגיה האמריקאית לאבטחת הסייבר כוללת "אפשרות להשתמש במרחב הקיברנטי לפעולות פוגעניות".
הכותבים ציטטו גם כדוגמה את ניתוק סוריה מהאינטרנט בנובמבר 2012, שכונתה פעולה מיוחדת שערכה NSA (אף שהדעות חלוקות בנושא זה).
על פי מומחי מרכז PIR, אסטרטגיית אבטחת הסייבר האמריקאית אינה מכילה איומים לנתק את רוסיה מהרשת והיא מספקת סנקציות כתגובה אפשרית להתקפות סייבר מצד רוסיה דווקא.
על פי הודעת הרשויות הרשמיות בסוריה, כיבוי האינטרנט בשנת 2012 בוצע על ידי "טרוריסטים שתקפו את הכבלים".
על פי גרסה אחרת, הדבר נבע מפעולה אקראית של האמריקאים בנתב, שהיה בשליטת ממשלת סוריה.
על פי מזכר של הוועדה לטכנולוגיות תקשורת של האיגוד הרוסי של התעשיינים והיזמים, האיום של ניתוק משרתים זרים אינו רלוונטי, מכיוון ששרתים כאלה קיימים גם ברוסיה ומבצעים את הפעולות המקבילות ברוסיה (עם זאת, מרבית 13 שרתי ה-DNS הללו נמצאים בארצות הברית, באירופה וביפן.)
מנהל המכון לפיתוח האינטרנט ברוסיה, סרגיי פטרוב, אמר כי החוק מחייב יצירת שרתי שמבוססים בפדרציה הרוסית על מנת להבטיח את יציבות האינטרנט ברוסיה, ולא לערב את עבודתם של שרתים רוסים, כולל פיננסיים וממלכתיים, ישירות דרך רשת האינטרנט הגלובלית.
באמצע מרץ 2019, השימוש בטכנולוגיה שתשמש ליישום חוק האינטרנט הריבוני הפריע לפעילות שירותי יאנדקס עקב מתקפת רשת.
לדברי נציג החברה, "מסיבות הקשורות לחסימת של רגולטור האינטרנט הממשלתי, התנועה עברה דרך מפעילי DPI הקיימים כעת, ואחריהם מרבית השירותים קרסו."
דיון בנושא יציבות הרשת הרוסית
הדיון בצורך לאמץ מעשה משפטי ייעודי שמטרתו להבטיח את ביטחונו של החלק הרוסי באינטרנט מתנהל מזה מספר שנים.
בשנת 2014, תרגילים שערך משרד התקשורת הראו כי האינטרנט הרוסי פגיע, ונדונו אמצעים "למזעור סיכונים", כולל אפשרות ל"ניתוק זמני "של האינטרנט ברוסיה מהעולם החיצון.
ב-29 בדצמבר 2016, הודיע יועצו של פוטין לענייני האינטרנט גרמן קלימנקו על הצורך בפיתוח תרחישי הגנה למקרה של הידרדרות נוספת ביחסי מדיניות החוץ בין רוסיה, ארצות הברית ומדינות האיחוד האירופי טעו כיהסבירות שרוסיה תנותק מהאינטרנט העולמי היא גבוהה מאוד.
אבטחת חילופי המידע ברשת הרוסית
על פי הצעת החוק, מערכת ארגון חילופי המידע במדינה משתנה לחלוטין - עליה לעבור רק דרך נקודות חילופי מידע שהוזנו ברישום מיוחד ועל פי הכללים שהוגדרו על ידי רגולטור האינטרנט הממשלתי.
על פי חוות דעת המומחים של הנציבות לתקשורת וטכנולוגיות מידע וטלקומוניקציה של האיגוד הרוסי של התעשיינים והיזמים, יישום הצעת החוק תפחית את יציבות האינטרנט ברוסיה.
מערכת הניהול הריכוזית של רשת תקשורת ציבורית החזויה על ידי הפרויקט עשויה להפוך לנקודה אחת של כישלון קטסטרופלי של התקשורת במדינה.
בנוסף, הפרויקט מכוון להבטיח את פעולתו של האינטרנט ברוסיה במקרה של ניתוק משרתים זרים, אך משימה זו אינה רלוונטית, מכיוון שהאינטרנט ברוסיה מנותב דרך 11 שרתים מקומיים.
החוק קובע, בין היתר, כי חילופי תנועת המידע במדינה יבוצעו אך ורק דרך נקודות חילופי מידע אשר אושרו במיוחד ונכנסו לרישום הרלוונטי.
ניתן לנתק ספקיות אינטרנט שאינן מצייתות להוראות רגולטור האינטרנט או גורמי אכיפת החוק.
במקביל, ספקיות שהתקינו "אמצעים טכניים להתמודדות עם איומים" ברשת שלהם פטורים מחובת הגבלת הגישה לאתרים בעלי מידע אסור.
אם קודם לכן הסינון בוצע על ידי הספקים עצמם על פי רשימות החסימה של רגולטור האינטרנט, אז עם יישום החוק הוא יבוצע על ידי הציוד שהותקן על ידי המדינה.
ראש רגולטור האינטרנט הממשלתי, אלכסנדר ז'ארוב, אמר ב-9 באפריל 2019 כי החוק בנושא "האינטרנט הריבוני" יסייע במאבק נגד המשאבים האסורים ברוסיה, כולל האפשרות לחסימת טלגרם.
הפגנות נגד אימוץ הצעת החוק
ב-10 במרץ התקיימה עצרת לתמיכה באינטרנט החופשי בשדרות סחרוב במוסקבה, שאורגנה על ידי פעילי המפלגה הליברטריאנית הלא רשומה, שקיימה בשנה קודם לכן עצרת המונים נגד חסימת אפליקציית המסרים המיידיים טלגרם, כמו גם האגודה להגנת האינטרנט.
על פי המשטרה, כ-6.5 אלף איש השתתפו בעצרת.
הצעת החוק הוגשה לדומה ב-14 בדצמבר 2018. כותבי הפרויקט הם אנדריי קלישאס, ראש ועדת מועצת הפדרציה לחוקה, סגניתו ליודמילה בוקובה וחבר הדומה אנדריי לוגובוי.
בדברי ההסבר, המחברים מדגישים כי הם לקחו בחשבון "את האופי האגרסיבי של האסטרטגיה הלאומית לביטחון הסייבר בארצות הברית שאומצה בספטמבר 2018".
לטענת חברי הפרלמנט, הוא מכיל את העיקרון של "שמירת שלום בכוח" והאשמת רוסיה ב"התקפות האקרים".
לדבריהם, הצעת החוק תפחית גם את נתוני הרוסים המועברים לחו"ל ותגדיר קווי תקשורת חוצה גבולות ונקודות חילופי מידע עצמאיים.
כותבי הצעת החוק ציינו כי הם לא שמו לעצמם מטרה ליצור אינטרנט עצמאי ברוסיה, תוך הגבלה אך ורק להיווצרות "תשתית כפולה".
לדבריהם המטרה היא להקים תשתית מוגנת מהשפעות זרות.
הצעת החוק בכללותו זכה לתמיכת משרד התקשורת, השירות הפדרלי לפיקוח על האינטרנט, סוכנות התקשורת הפדרלית, שירות האבטחה הפדרלי והשירות הפדרלי לבקרה על ייצוא וטכנולוגיה.
לשכת החשבון לא תמכה ביוזמה, תוך שהיא מציינת את הסיכונים של עליית סחורות ושירותים בקשר ליישום החוק.
אף שאנדריי קרישאס, הצהיר כי עיקר התמיכה הכספית ליישום החוק כבר סופק בתקציב הפדרלי.
אולג איבנוב, סגן שר התקשורת, אישר גם כי החלק הגדול ביותר של ההצעות היקרות כבר נלקח בחשבון בתוכנית "הכלכלה הדיגיטלית" של המשרד.
ב-12 בפברואר, הצעת החוק עוברת בהצלחה בקריאה ראשונה, תוך זיהוי תיקונים הזקוקים לעדכון נוסף של מומחים.
ב-11 באפריל, בישיבת מליאה של הדומה, היא מעבירה את הצעת החוק בקריאה שנייה.