tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף שהיה חבר המפלגה הרפובליקנית בתקופתו בקונגרס, לימים עזב את שורות המפלגה והפך לאחד המועמדים הבודדים שנבחרו לתפקיד מושל בארצות הברית מטעם מפלגה שלישית בשעתו, ועשה זאת כנציג "מפלגת קונטיקט".
ויקר נולד בפריז בירת צרפת, בנם של האמריקאים מרי הייסטינגס (לבית ביקפורד) ולוול פאלמר ויקר.
סבו תיאודור ויקר היה מהגר גרמני שנמנה בין מייסדי התאגיד "אדוארד רובינסון סקוויב" המתמחה בייצור מוצרי רוקחות.
ב-1949 סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון לורנסוויל שבמדינת ניו ג'רזי.
ב-1953 סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל וחמש שנים אחר כך, ב-1958, היה לבוגר בית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה.
הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו לאחר ששירת בצבא ארצות הברית בין השנים 1953–1955 והשתחרר בדרגת לוטננט ראשון.
בין השנים 1963–1969 היה ויקר חבר בבית הנבחרים של קונטיקט, הבית התחתון בבית המחוקקים של המדינה מטעם מחוז גריניץ'.
ב-1968 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כחבר המפלגה הרפובליקנית.
ויקר כיהן בבית הנבחרים כהונה אחת בלבד בת שנתיים בטרם נבחר לסנאט ב-1970. בבחירות שנערכו בשנה זו היטיב עמו פיצול ששרר בשורות המפלגה הדמוקרטית.
הסנאטור המכהן תומאס דוד התמודד כעצמאי לאחר שאיבד את המועמדות הדמוקרטית לג'וזף דאפי.
בסופו של דבר, ויקר זכה בבחירות עם 41.7 אחוזים מקולות הבוחרים.
ויקר שירת בסנאט של ארצות הברית במשך שלוש תקופות כהונה בנות שש שנים כל אחת, מ-1971 עד 1989. הוא זכה לתשומת לב לאומית בשל שירותו בוועדת ווטרגייט של הסנאט שחקרה את פרשת ווטרגייט, שם הפך לסנאטור הרפובליקני הראשון שקרא להתפטרותו של הנשיא ריצ'רד ניקסון.
הוא נבחר מחדש ב-1976. ב-1980, לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית שנערכו באותה השנה, ניסה ויקר להתמודד למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית אך ניסיון זה לא הניב פרי.
ויקר היה קול ליברלי במפלגה הרפובליקנית שנעשתה שמרנית יותר ויותר.
לראיה, ב-1986, הארגון הפרוגרסיבי "אמריקאים לפעולה דמוקרטית" (Americans for Democratic Action) דירג את ויקר כרפובליקני הליברלי ביותר בסנאט, והעניקו לו דירוג גבוה יותר מאשר הסנאטור האחר של קונטיקט, כריס דוד הדמוקרטי.
ויקר מתח לא פעם ביקורת על ההשפעה ההולכת וגוברת של הימין הנוצרי על המפלגה, תיאר את הפרדת הדת מהמדינה כ"תרומה הגדולה ביותר של המדינה לתרבויות העולם", וב-2012 הוסיף לטעון כי המפלגה "נדדה כל כך ימינה ששום מתון לא יכול היה לצלוח בחירות מקדימות".
בעל בריתו הקרוב היה רפובליקני ליברל אחר בסנאט, ג'ייקוב יעבץ, בעוד יריבו המר היה עמיתו השמרן לסיעה ג'סי הלמס, עמו נהג להתעמת לא פעם בסוגיות שונות כגון הפלות ותפילות בבתי ספר ציבוריים.
קשריו המתוחים של ויקר עם הממסד הרפובליקני ראשיתם עוד כאשר קיבל תמיכה נלהבת מהנשיא ניקסון בעת בחירות 1970 לסנאט, תמיכה שהתפוגגה עם התקפותיו על הבית הלבן בשל פרשת ווטרגייט.
מאוחר יותר, יחסיו עם משפחת בוש נעשו עכורים, ופרסקוט בוש הבן (אחיו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש) אף שקל להתמודד נגד ויקר בבחירות המקדימות הרפובליקניות למועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט מטעם קונטיקט.
הליברליזם שהפגין הרחיק ממנו יותר ויותר את הרפובליקנים בקונטיקט, במיוחד לאחר מאמצו למנוע את העמדתם של שמרנים רבים לתפקידים ציבוריים במדינה, מה שהביא להפגנות נגדו במהלך בחירות אמצע הכהונה ב-1986, ולבסוף ב-1988 הוא הפסיד את מושבו בסנאט לג'ו ליברמן.
ליברמן נהנה מתמיכתם של ויליאם באקלי, המוציא לאור של כתב העת הדו-חודשי "National Review", ואחיו, הסנאטור לשעבר ג'יימס באקלי ממדינת ניו יורק, חבר המפלגה השמרנית של ניו יורק.
דומה היה כי בעקבות הפסדו בבחירות לסנאט ב-1988 קריירתו הפוליטית של ויקר הובאה לידי גמר, והוא הצטרף לסגל הלימודי בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
עם זאת, ב-1990 הכריז על התמודדותו לתפקיד מושל קונטיקט כמועמד "מפלגת קונטיקט" (A Connecticut Party).
הוא ביסס לעצמו קהל בוחרים של רפובליקנים ליברליים, דמוקרטים מתונים ובוחרים עצמאיים.
המיתון בראשית שנות ה-90 הכה את קונטיקט שוק על ירך, והחמיר את הצניחה בהכנסות המדינה מדרכי מיסוי מסורתיות כמו מס חברות ומס קנייה, מה שהחריף את אי השוויון במדינה והוביל לנסיקת שיעור הפשע.
לפוליטיקה של קונטיקט מסורת ארוכה של התנגדות להחלת מס הכנסה ארצי — מס שכזה יושם ב-1971 אך בוטל כעבור שישה שבועות בלחץ ציבורי.
ויקר התמודד בתחילה עם מצע ובו פתרון למשבר הפיסקלי שפקד את קונטיקט ללא הטלת מס הכנסה.
הוא ניצח במירוץ בעל שלושה מועמדים, כשיריביו היו ג'ון ג'יי רולנד הרפובליקני וברוס מוריסון הדמוקרטי.
40% מהקולות נרשמו לטובת ויקר, 37% לרולנד ו-20% למוריסון.
ויקר הפסיד במחוזות פיירפילד וניו הייבן לרולנד, אך זכה במזרח קונטיקט, וזכה לתמיכה חזקה במיוחד מאזור הרטפורד, שם זכה לתמיכתם של העיתון הנפוץ ביותר בקונטקיט "Hartford Courant" ושל איגודי עובדים רבים במדינה.
בעיתון "לוס אנג'לס טיימס" נכתב שהתמיכה לה זכה מצד מצביעים דמוקרטים הובילה לניצחון של ויקר ולמיקומו של מועמד המפלגה הדמוקרטית ברוס מוריסון במקום השלישי.
לאחר השבעתו לתפקיד, עם גירעון צפוי של כ-2.4 מיליארד דולר אמריקאי, ויקר נמלך בדעתו ודחף לאימוץ של מס הכנסה, מהלך שלא התחבב בעיני ההמון.
התקציב כלל ביטול סיוע ממשלתי לבתי ספר פרטיים ומקומיים.
צעדים דרסטיים אלה עוררו מחלוקת.
מחאה עצומת-ממדים נגדו בהרטפורד משכה כ-40,000 מפגינים זועמים, חלקם גידפו אותו וירקו לעברו.
בית המחוקקים ניסה להעביר תיקון חקיקתי המבטל את מס ההכנסה הרחב, אך ויקר הטיל על מהלך זה וטו.
החלטתו של ויקר ליישם מערכת של מס הכנסה הובילה לביקורת מתמשכת נגדו.
הארגון השמרני "מכון יאנקי" טען באוגוסט 2006 כי לאחר 15 שנים מס ההכנסה שהנהיג ויקר לא הצליח להשיג את יעדיו המוצהרים.
עם זאת, הוא זכה לתשומת לב לאומית בשל מנהיגותו בנושא, וקיבל את פרס "פרופיל האומץ" מהספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ג'ון קנדי "על שנקט עמדה לא פופולרית ואחר כך דבק בה בתוקף".
תוך שנתיים תקציב המדינה של קונטיקט היה בעודף והוא זכה להערכה רבה בקרב הבוחרים.
ב-1994 הכריז ויקר כי אין בכוונתו להתמודד לתקופת כהונה שנייה.
שנתו האחרונה בתפקיד עמדה בסימן מחלוקת סביב ירי על מכוניתו של לואי גולדברג, נציב בממשלת קונטיקט.
ב-2000 הביע את תמיכתו במועמדותו של ביל בראדלי לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, וב-2004 צידד במועמדותו של הווארד דין, לשעבר מושל ורמונט.
לקראת בחירות 2006 בארצות הברית הודיע ויקר כי הוא שוקל להתמודד פעם נוספת מול הסנאטור ג'ו ליברמן.
הוא התנגד לתמיכתו של ליברמן במלחמת עיראק, ובמאמר שפרסם ויקר בעיתון "הניו יורק טיימס" ב-5 בדצמבר 2005 כתב על ליברמן:
מטה הבחירות של ג'ו ליברמן הפיץ מודעת בחירות שהופצה קודם לכן במירוץ לסנאט מ-1988, בה תואר ויקר כדוב בתרדמת חורף המתעלם מתפקידיו בסנאט מלבד כאשר מתנהל מסע בחירות.
במודעה נוספת מ-2006 שוב הוצג ויקר כדוב פצוע ואילו היריב הדמוקרטי של ליברמן, נד למונט, הוצג כגור דוב שנשלח ומנוהל בידיו של ויקר.
ב-18 ביוני 2006 הופיע ויקר באירוע לגיוס כספים עבור מטה הבחירות של למונט ותיאר את עצמו כ"פעיל נגד המלחמה" (למונט זכה בבחירות המקדימות הדמוקרטיות, אך ליברמן, שהתמודד כעצמאי עם תמיכה רפובליקנית כבדה, שמר על מושבו בבחירות הכלליות).
ב-1996 הצטרף ויקר למועצת המנהלים של חברת קומפואוור והוא מילא תפקיד זה עד למותו.
ב-1999 החל ויקר לכהן כחבר במועצת המנהלים של WWE ומילא תפקיד זה עד 2011.
בין השנים 2001–2011 היה ויקר נשיא מועצת המנהלים של הארגון "נאמנות לבריאות של אמריקה", מוסד ללא כוונת רווח העוסק במחקר מדינית בריאות.
מאז 2003 היה ויקר חבר בדירקטוריון חברת "Medallion Financial Corp", המסייעת כלכלית לנהגים המעוניינים לתפעל מוניות בערי ארצות הברית.
הוא נקרא לדירקטוריון של חברה זו באמצעות קשריו האישיים והעסקיים עם אנדרו מ.
במהלך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית כתב ויקר מאמר מערכת בעיתון "קורד הרטפורד" בו מתח ביקורת על דחייתם של רפובליקנים ליברליים, ניכור המפלגה כלפי קבוצות אוכלוסייה שונות, ועמדתה המפריעה בקונגרס של ארצות הברית.
הוא הצהיר כי בחירתו של דונלד טראמפ כמועמד לנשיאות "תשלים את ירידתה האטית והיציבה של המפלגה לחוסר רלוונטיות".
ב-28 ביוני 2023 נפטר ויקר בבית מגוריו שבעיר מידלטאון בקונטיקט.
מחוז לוורו (באנגלית, בסוואהילי: Luwero, Luweero) הוא אחד ממחוזותיו האדמיניסטרטיביים של האזור המרכזי במדינת אוגנדה.
בדומה למחוזות נוספים במדינה, המחוז נקרא על שם העיר הראשית שלו, לוורו.
המחוז גובל במחוז נאקאסונגולה מצפון, במחוז קאיונגה ממזרח במחוז מוקונו מדרום מזרח, במחוז וואקיסו מדרום ובמחוז נאקאסאקה ממערב.
עיר הבירה והעיר הגדולה של המחוז היא לוורו.
בין 1981 ל-1986, נערכה במחוז מלחמת גרילה בין צבא אוגנדה ובין קבוצות מורדים בשם 'צבא ההתנגדות הלאומי' (כיום: 'תנועת ההתנגדות הלאומית').
את נזקי המלחמה ניתן לראות במחוז עד היום, מבחינת כלכלה, ממשל ותשתיות.
בתחילה היה המחוז חלק ממחוז בשם מזרח מנגו.
בשנת 1974, מחוז מזרח מנגו התפצל למחוזות לוורו ומוקונו.
בשנת 2005 התפצלו מהמחוז שני מחוזות נוספים שנקראים בורולי ונקאסקה.
בדומה לשאר המדינה, רוב כלכלת המחוז נשענת על חקלאות.
הגידולים במחוז הם בננות, תפוחי אדמה, דבש, פירות, קסאווה, ותירס.
קצב גידול האוכלוסייה הוא 4.3% בשנה.
לוורן ספנסר היא ספורטאית מסנט לוסיה, והספורטאית הראשונה ממדינה זו שהעפילה לגמר במשחקים האולימפיים, וזכתה במקום ה-6 בקפיצה לגובה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו.
בנוסף לכך, ספנסר זכתה ב-18 מדליות בתחרויות שאינן המשחקים האולימפיים, מתוכן 12 מדליות זהב ו-6 מדליות ארד.
היא השתתפה בארבע אולימפיאדות והודיעה על פרישה באוקטובר 2021 לאחר השתתפותה באולימפיאדת טוקיו.
השיא האישי שלה בקפיצה לגובה עומד על 1.98 ס"מ.
לוופטרי (בהונגרית: Lövőpetri) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בלוופטרי מספר התושבים נמצא בירידה.
יהודים חיו בלוופטרי בתקופות זמן שונות והחל משנת 1867 היו כפופים לקהילת מאנדוק.
ישנם יהודים מהכפר שנרצחו בשואת יהודי הונגריה.
בסמוך לבית הקברות של הכפר קיים בית קברות יהודי ובו מעל ל-15 מצבות.
לוולק (בהונגרית: Levelek) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בשנת 1747 מוזכרת בלוולק משפחה יהודית אחת, משפחת יעקב בנימין.
ובשנת 1770 ידוע כי כבר ישבו שם כמה יהודים.
רובם התפרנסו ממסחר בתוצרת חקלאית ומכולת.
במקום היו חברה קדישא, בית כנסת ומקווה.
משנת 1885 היו יהודי הכפר כפופים לקהילה היהודית בנירבאטור.
כמה שבועות לאחר כנסית הצבא הגרמני להונגריה (מרץ 1944) הועברו יהודי לוולק לגטו קישווארדה שם רוכזו רוב יהודי המחוז.
משפחה יהודית אחת הורשתה להישאר בלוולק, בזכות ראש המשפחה, שהיה בעל עיטור גבורה מימי מלחמת העולם הראשונה.
בסוף מאי 1944 שולחו יהודי לוולק יחד עם יהודי גטו קישווארדה למחנה ההשמדה אושוויץ.
אחרי המלחמה חזרו לעיירה כעשרה יהודים ששרדו.
הם ניסו לשקם את חיי הקהילה, אך משלא הצטרפו אליהם יהודים נוספים, עזבו את המקום תוך זמן קצר.
לוול בירג' הריסון היה צייר ז'אנר ונוף אמריקאי.
הוא תמך בטונאליזם, היה מורה וסופר.
יליד פילדלפיה, בירג' הריסון היה אחיו של האמן תומאס אלכסנדר הריסון.
הוא למד תחילה באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בשנת 1874, והושפע מתומאס אייקינס וסגנון ההוראה שלו.
לאחר מכן נסע לפריז בעצתו של ג'ון סינגר סרג'נט ב"אקול דה ביו-ארטס".
בשנת 1881 הציג הריסון בסלון פריז, ובשנת 1882 אחד הציורים הראשונים שלו נרכש על ידי ממשלת צרפת.
הציורים בתקופה זו כללו דמויות איכרים בהשפעתו של ז'ול בסטיאן-לפה.
לוח הצבעים המצומצם ואוירה עגומה של העבודות המוקדמות ימשיכו להיות מאפיינים ייחודיים של ציורי הנוף המאוחרים של הריסון.
הריסון פגש את הציירת האוסטרלית אלינור ריצ'י במהלך מסעות ציורי הנוף הקיציים שלו.
הם התחתנו וחזרו לאמריקה, שם החל להציג מדי שנה באקדמיה הלאומית לעיצוב, ולאחר 1889 באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
הוא נאלץ להפסיק לצייר באופן זמני בגלל בריאות לקויה, הוא בילה זמן רב בין 1889 ל־1893 בטיולים באוסטרליה, בים הדרומי ובניו מקסיקו, וכתב ואייר מאמרים שונים.
בשנת 1891 הריסון ואשתו עברו לקליפורניה, אך לאחר מותה בשנת 1895 בעודם מצפים לילדם הראשון, הריסון התחתן בשנית ועבר לפלימות', מסצ'וסטס, שם הפך למנהיג האסכולה הטונליסטית.
לאחר מכן עבר לוודסטוק, ניו יורק, בתחילת המאה שם הקים בית ספר שהתבסס על הניסויים שלו בטונאליזם.
בשנת 1906 עזר הריסון בהקמת בית הספר של קיץ לליגת הסטודנטים לאמנות בוודסטוק, בין תלמידיו היו אחייניתו, האדריכלית והציירת מרגרט פולטון ספנסר.
הוא נודע במיוחד בזכות ציוריו של נופים בשלג.
הריסון קיבל מספר פרסים ומדליות, כולל מדליית הזהב באקדמיה לאמנויות בפנסילבניה בשנת 1910. הוא הפך לחבר באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1910, המכון הלאומי לאמנויות ומכתבים, מועדון צבעי המים בניו יורק, אגודת אמנים אמריקאים, והיה מנהל בית הספר לנוף של ליגת הסטודנטים לאמנות.
בשנת 1909 התפרסמו הרצאותיו של הריסון בספר שכותרתו "ציור נוף".
הספר צוטט כ"יצירה סטנדרטית לסטודנטים, וכונה "פרשנות נאה לטכניקה של הציור".
על פי היסטוריון האמנות ויליאם גרדץ, הריסון היה בתקופתו "הסופר המוביל באמריקה בנושא ציור נוף עכשווי." כתיבתו של הריסון חושפת עניין בתפיסת הצבע, ובהרמוניה טונאלית.
הוא האמין שהמונח אימפרסיוניזם אינו מתאר רק את התנועה האחרונה בציור הצרפתי, אלא התייחס לכל עבודה שנעשתה "בכנות בציור הטבע".
ציורו של הריסון הדגים את הלקחים שהעביר והדגיש את התרגול של תצפית באוויר הפתוח ולא בסטודיו.
תלמידיו של הריסון כללו את מרי ג'ין ריילי, גרטרוד ספור קאטס ופלורנס ת'ו.
לוורן ושירלי היא קומדיית מצבים אמריקנית פופולרית בת 8 עונות, אשר הופקה לשידור במקור עבור רשת ABC, בשנים 1976–1983. התוכנית הייתה סדרת ספין-אוף לסדרת הטלוויזיה המצליחה ימים מאושרים.
עלילת הסדרה מתרחשת בין סוף שנות ה-50 של המאה ה-20 ועד אמצע שנות השישים ומתמקדת בלוורן דפאזיו (מגולמת על ידי פני מרשל) ושירלי פיני (מגולמת על ידי סינדי ויליאמס), שתי חברות ושותפות לדירה שעובדות במפעל בקבוקים במבשלה בעיר מילווקי שבמדינת ויסקונסין.
מהעונה השישית ואילך עלילת הסדרה עברה לעיר ברבנק שבמדינת קליפורניה.
מייקל מקין ודייוויד לנדר שיחקו בתפקידי משנה בתפקידים לנרד "לני" קוסנובסקי ואנדרו "סקוויגי" סקוויגמן, בהתאמה, אשר היו חברים ושכנים של לוורן ושירלי.
צוות השחקנים הקבוע של התוכנית כלל בין היתר גם את אדי מקה בתפקיד המאהב של שירלי קרמיין רגוסה, פיל פוסטר בתפקיד אביה של לוורן והבעלים של ה"פיצה–כדורת" והקאובוי ביל'ס פרנק דפאזיו, ובטי גארט בתפקיד עדנה באביש, בעלת הבית של הדירה שבה גרו לוורן ושירלי.
במהלך השנים זכתה הסדרה פרסים ומועמדויות, כולל שש מועמדויות לפרס גלובוס הזהב ומועמדות אחת לפרס האמי.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ המזרח התיכון בשנות ה-80 של המאה ה-20.
לָוָוסָאן (בפרסית: لواسان, תעתיק מדויק: לואסאן) היא עיר ב, בפרובינציה טהראן, איראן.
בשל מיקומה הגבוה ואיכות האוויר, הפכה העיר למקום מושבם של אנשים אמידים מטהראן וכן ידוענים מרחבי המדינה.
העיר לוואסן שוכנת בגובה 1,700 מטרים מעל פני הים, כ-11 קילומטרים צפונית-מזרחית לטהראן, על מורדות אלבורז ושטחה כ-70 קילומטרים רבועים.
סביב העיר הרים עם הרבה פסגות מעל 3,000 מטרים.
בשנות ה-60, בזמן שלטונו של השאה מוחמד רזא שאה פהלווי נבנה סכר לתיאן, דרומית מזרחית לעיר ומאגר המים שנוצר הוא אחד המקורות העיקריים למי השתייה בטהראן.
השם של לווסאן הוא מילה פרסית אמצעית שפירושה "ראש ההר של הזריחה", שם המתייחס להר דמאוונד שנמצא ברכס אלבורז האמצעי במזרח האזור.
במאה ה-19, בתקופת השושלת הקאג'ארית, לווסאן היה יישוב כפרי עם כ-500 בתים.
מרכז סחר מפותח (במיוחד אורז ודבש) בשנות ה-50 של המאה ה-20.
לווסאן הקטנה (Lavasan-e Kuchak) שמשכה אליה אנשים אמידים וידוענים בעשורים האחרונים.
הניב המקומי, או השפה העממית, המדוברת הוא שילוב של פרסית ו.
במאה ה-19 היישוב היה כפר גדול כ-500 מבנים ו-200 תושבים.
בסוף שנות ה-40 של המאה העשרים מנה הכפר 1,852 תושבים ובשנת 1970 גדלה האוכלוסייה והיישוב הוכרז כרשות מקומית עירונית.
האקלים בלווסאן הוא אקלים צחיח למחצה עם השפעות יבשתיות משמעותיות.
לוורט אתולוויל סלטונסטול היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממסצ'וסטס.
הוא כיהן שלוש קדנציות בנות שנתיים כמושל מסצ'וסטס ה־55, ולמעלה מעשרים שנה כחבר הסנאט של ארצות הברית (1945–1967).
סלטונסטול שילב גישה בינלאומית בענייני חוץ עם מתינות בענייני פנים, והיה לדמות מתווכת מוערכת ואהודה בשורות המפלגה הרפובליקנית.
הוא היה החבר הרפובליקני היחיד בהנהגת הסנאט שהצביע בעד גינויו של ג'וזף מקארתי.
סלטנסטול נולד ב-1 בספטמבר 1892 בצ'סטנט היל שבמסצ'וסטס, לריצ'רד מידלקוט סלטנסטול, עורך דין, ולאלינור ברוקס סלטונסטול, יורשת הון משפחת ברוקס.
להוריו הייתה חבורה חברתית שכללה גם את הנשיא לעתיד תאודור רוזוולט.
משפחת סלטונסטול הייתה בעלת שורשים קולוניאליים עמוקים, כמו גם משפחת ברוקס, המשפחה של אמו.
סלטונסטול היה יכול להתחקות אחר שורשיו עד המייפלאואר, וסבו ואבי־סבו נשאו אף הם את השם לוורט סלטונסטול.
הוא למד בבית הספר הפרטי Noble and Greenough בדדאם, ובבית הספר לבנים אוונס באריזונה – פנימיית יוקרה שבה היה חברו לכיתה ניקולאס רוזוולט.
בהמשך למד בקולג' הרווארד, שם השלים את לימודיו ב־1914. הוא היה פעיל מאוד בספורט, והנהיג את צוות החתירה האמריקאי הראשון שניצח בגביע האתגר המלכותי בהנלי.
בנוסף שיחק פוטבול והוקי, ואף כבש שער ניצחון דרמטי בהארכה מול קבוצתו של הובי בייקר מפרינסטון.
ב־1917 סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
בתקופת לימודיו נישא לאליס וסלהפט מניו המפשייר, ולזוג נולדו שישה ילדים.
שירות צבאי וקריירה פוליטית מוקדמת
לאחר סיום לימודיו התגייס לצבא ארצות הברית.
במלחמת העולם הראשונה שירת כלוטננט ראשון ברגימנט ארטילריית השדה ה־301, חלק מהדיוויזיה ה-76, ובילה כחצי שנה בצרפת.
הוא שוחרר ב־1919, ולאחר מכן הצטרף למשרד עורכי הדין של דודו.
כרפובליקני פרוגרסיבי מבחינה חברתית, נכנס לפוליטיקה כחבר מועצת העיר ניוטון בשנים 1920–1922, ובמקביל כיהן כעוזר התובע המחוזי במחוז מידלסקס תחת דודו, אנדיקוט פיבודי סלטונסטול.
באותה שנה גם נבחר לבית הנבחרים של מסצ'וסטס, שם התקדם עד לתפקיד יושב ראש הבית (1929–1937).
ב־1930 הצטרף לארגון "בני המהפכה האמריקאית".
ב־1936 התמודד על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לתפקיד המושל.
במאבק הפנימי זכו השמרנים והעמידו מועמד אחר, ג'ון הייגיס.
סלטונסטול הוצב כמועמד לתפקיד סגן המושל, ושניהם הפסידו בבחירות לדמוקרטים.
עם זאת, סלטונסטול הפסיד בפער של כ־7,000 קולות בלבד.
ב־1938 התמודד שוב על תפקיד המושל, הפעם מול ראש עיריית בוסטון לשעבר ג'יימס מייקל קרלי, וניצח ניצחון ברור.
בתקופת כהונתו תיווך בשביתת נהגי המשאיות, הפחית מיסים, והצליח לפרוע 90% מחובות המדינה.
בשנים 1943–1944 כיהן כנשיא אגודת המושלים הלאומית, ובמקביל כיהן גם כנשיא מועצת הממשלות המדינתיות.
ב־1944 נבחר לסנאט של ארצות הברית בבחירות מיוחדות, לאחר התפטרותו של הסנאטור הנרי קבוט לודג' הבן.
הוא נבחר מחדש שלוש פעמים נוספות, וכיהן בתפקיד עד 1967. באפריל 1945 היה בין קבוצת הסנאטורים וחברי הקונגרס שהוזמנו על ידי הגנרל אייזנהאואר לסייר במחנה הריכוז בוכנוואלד, כדי לעמוד על ממדי הזוועות הנאציות.
במהלך כהונתו כיהן במספר ועדות סנאט חשובות, היה מצליף הסיעה הרפובליקנית, ובשנים 1957–1967 עמד בראש הוועידה הרפובליקנית בסנאט.
הוא נודע כמתווך בין האגף השמרני לפרוגרסיבי במפלגתו, וכמחוקק יעיל ששלט ברזי ניסוח פשרות.
סלטונסטול הצביע בעד חוקי זכויות האזרח של 1957, 1960 ו־1964, בעד התיקון ה־24 לחוקה ובעד חוק זכויות ההצבעה של 1965. הוא היה גם אחד מ־13 סנאטורים רפובליקנים שהצביעו בעד הקמת תוכנית Medicare.
הוושינגטון פוסט תיאר אותו כסנאטור שאינו שמרן או ליברל מובהק, אלא פשוט איש של היגיון בריא.
נולדו להם שישה ילדים, בהם:
פיטר ברוקס סלטונסטול, שנהרג בקרב גואם במלחמת העולם השנייה.
סלטונסטול (1927–2009), שהיה חבר הסנאט של מסצ'וסטס.
ב־1966 החליט שלא להתמודד שוב לסנאט, בין היתר כדי לפנות מקום לאדוארד ברוק, כוכב עולה בפוליטיקה הרפובליקנית של מסצ'וסטס.
הוא פרש לחווה שלו בדובר, שם חי כ"איכר ג'נטלמן".
סלטונסטול נפטר מאי ספיקת לב בגיל 86 ב-17 ביוני 1979, ונקבר בבית הקברות Harmony Grove בסיילם שבמסצ'וסטס.
בניין סלטונסטול במרכז בוסטון נקרא על שמו.
לוח האם הוא המעגל המודפס הראשי של מחשב או מכשיר אלקטרוני מורכב אחר.
לוח אם של מחשב אישי
במחשב אישי (PC) לוח האם הוא המשטח המרכזי עליו מתנהלת פעולתו הפנימית של המחשב.
כל רכיב במחשב חייב להיות משובץ בלוח האם או מקושר אל רכיב שמשובץ בו.
למחשבים שונים מבנה מעט שונה ולכן, למשל, במחשב אחד רכיבי עיבוד הקול יהיו בכרטיס הרחבה (שיהיה מקושר אל לוח האם דרך חריץ PCI) ובמחשב אחר יהיה כרטיס קול מובנה, דהיינו שרכיבי עיבוד הקול יהיו משובצים בקטע מתוך לוח האם.
ישנן חברות המייצרות לוחות אם שעליהם כבר משולבים רכיבי חומרה למחשב (המכונים ON BOARD), כגון: כרטיס רשת, יחידת עיבוד גרפי, כרטיס קול וכדומה.
כל לוח אם מבוסס על ערכת שבבים (Chipset) שאחראית על הגישור בין הרכיבים השונים המרכיבים את המחשב.
בנוסף לערכת השבבים, לוח האם מכיל רכיבי אלקטרוניקה המסדירים את המתח החשמלי אל ובין השבבים כמו גם את התקשורת שלהם.
רכיבים אלה הם נגדים, קבלים, סלילים וכיוצא באלו.
רכיבים שכיחים של ערכת השבבים:
תושבת המעבד (לא המעבד עצמו אלא רק התושבת שלו)
חריצי כרטיסי הזיכרון של המחשב
חריצי כרטיס המסך - AGP או PCI Express
חריצי כרטיסי הרחבה (כולל כרטיסי קול ורשת) למשל חריצים לחיבורים מסוג PCI, EISA, ו-ISA.
באמצעות חריצי הרחבה אלו היה ניתן להוסיף פונקציונליות רבה לכל מחשב אישי.
לכל חריץ הרחבה בנוסף לצורה החיצונית השונה מאפיינים שונים כמו למשל מהירות העברת הנתונים.
חיבורים למידע חיצוני וציוד היקפי (USB), שמאפשרים לחבר אליו ציוד היקפי, כמו יציאות עכבר ומקלדת מחשב, יציאות טוריות, מקביליות ויציאות USB שמחליפים לא מעט את חריצי ההרחבה, ובקר קלט/פלט (Super I/O) המפקח עליהם.
חיבורים לדיסק הקשיח (רק החיבורים, לא הדיסק)
המבנה הפיזי של לוח האם נעשה על פי שיקולים של מיקום במכשיר האלקטרוני, עיגון מכני למסגרת המכשיר, שטח פנים, מרחק בין רכיבים, זרימת האוויר לקירור, מחברים לכניסה של חשמל ותקשורת, הפרעות כגון קרינת חום וגלי רדיו.השינויים בלוחות האם נעשים בעקבות המיזעור של המחשב האישי והמעבר למכשירים אלקטרונים נישאים.
כיום לוחות האם העיקריים בנויים בצורה כזו שיהיו מתאימים לעבודה ולחיבור למעבדים של אינטל או של AMD, זאת בשל ריבוי תצורות החיבור של המעבדים (כגון: LGA1155 האופייני למעבדי אינטל החדשים, AM2 במעבדי AMD החדשים, 939, 754).
החברות העיקריות והידועות לייצור לוחות אם הן: ASUS, Gigabyte, MSI, ASRock ,ABIT.
בעבר ייצרה גם אינטל לוחות אם עבור מחשב שולחני.
לוזאן היא עיר הבירה של קנטון ווֹ (Vaud) דובר הצרפתית שבדרום-מערב שווייץ, והעיר הרביעית בגודלה במדינה.
לוזאן שוכנת על הגדה הצפונית של אגם ז'נבה (Lac Léman), מול אביאן-לה-בן (Évian-les-Bains) הצרפתית, ובמרחק 60 קילומטר על שפת האגם מהעיר ז'נבה.
לוזאן היא העיר החמישית בגודלה בשווייץ, אחרי בזל, ציריך, ברן וז'נבה, והשנייה בגודלה בין ערי שווייץ דוברות הצרפתית, אחרי ז'נבה.
אוכלוסייתה (נכון לדצמבר 2003) מונה 126,766 תושבים.
לוזאן מצויה בלב אזור דובר צרפתית.
תושבי לוזאן, כמו תושבי שווייץ ככלל, אינם דתיים במיוחד וכמו מרבית דוברי הצרפתית בשווייץ, הם ברובם נוצרים פרוטסטנטים.
לוזאן, ובפרט הפרוור שלה הקרוי "רנאן" (Renens), מחזיקים בשיא השווייצרי בקליטת מהגרים מקנטונים אחרים ומארצות אחרות.
לוזאן מוקפת בפרוורים קטנים ורבים כגון שמונת הפרוורים הלוזאנאים המערביים.
בתקופת הקרח היה אזור לוזאן של היום מכוסה בקרחון ענק שלא אפשר חיים במקום.
מרכז העיר לוזאן של ימינו, בנוי על שטח מוקף צוקים שנחצבו בידי קרחונים נעים בסוף תקופת הקרח.
לוזאן אומנם נמצאת באזור הרמה השווייצרית, המכונה על ידי השווייצרים "המישור השווייצרי", אולם היא הררית למדי, ובמרכז העיר שלה יש גשרים רבים שמגשרים מעל תהומות.
במרכז לוזאן בניינים בני קומות אחדות, שכניסה אחת שלהם היא בקומה התחתונה - ברחוב המצוי בתהום, והכניסה השנייה שלהם היא בקומה העליונה - ברחוב שעל ראש הצוק.
על הגשר הארוך ביותר, המכונה "הגשר הגדול", יש רחוב ובניינים הבנויים עליו עצמו.
הרמה השווייצרית מישורית בהשוואה להרי האלפים ולהרי היורה, אך היא אינה מישורית כשלעצמה.
לוזאן הררית ביחס לרוב שטחי רמה זו.
הפרהיסטוריה של לוזאן מתחילה עם סוף עידן הקרח ונגמרת בחתימת הסכם השלום בין יוליוס קיסר לבין השבט ההלווטי שגר אז במקום.
מהתקופה שלפני קיסר יש ממצאים ארכאולוגים אך לא עדויות כתובות.
בתקופה הרומית היה היישוב במקום, על שפת האגם, באזור שקרוי היום רובע "אוּשִי".
עם חורבן רומא, היישוב במקום עבר אל בין הצוקים - אזור המשמש היום כמרכז העיר.
קתדרלת לוזאן היא המבנה הגותי המפורסם ביותר שבשווייץ.
בנייתה החלה ב-1275 וארכה יותר ממאה שנה (קשה לקבוע מתי הושלמה ויש הטוענים שהיא מעולם לא הושלמה).
בעקבות בניית הקתדרלה העתיק אחד מהבישופים החשובים באירופה את מושבו אל העיר.
ענייני העיר נוהלו תחילה מהקתדרלה, אך בעקבות התערבות הבישוף בהם, בנו תושבי לוזאן בית עירייה.
בית עירייה זה היה אחד מבתי העירייה הראשונים בעולם.
בפרוור של לוזאן הקרוי סן-סולפיס שוכנת אחת הכנסיות העתיקות בשווייץ (Eglise de Saint-Sulpice), שנבנתה במאה ה-12. בשנות התשעים נשרף חלק מכנסייה זו בידי אנשי כת השטן.
שיא שווייצרי שלוזאן מחזיקה בו הוא שיא באורך תקופת השלום שבה.
בלוזאן לא הייתה מלחמה מזה 500 שנה (מאז כיבושה בידי אנשי ברן ב-1536).
זאת בניגוד לחלק מערים אחרות דוברות הצרפתית שבשווייץ, שאליהן פלש נפוליאון בונפרטה ובניגוד לערים דוברות הגרמנית שבהן התחוללה מלחמת האזרחים השווייצרית.
ב-2003 הופרע השקט של לוזאן בהפגנות אלימות וונדליסטיות של אנרכיסטים מכל רחבי אירופה שנאספו למחות על פגישת הG8 – שמונה מנהיגי המדינות המתועשות, שנערכה באוויאן שבצרפת, מעבר לאגם.
אף על פי שתושבי לוזאן התכוננו להפגנות, אטמו את חלונות הראווה בלוחות עץ והסתגרו בבתיהם כשבוע, המפגינים הצליחו לזרוע הרס רב.
לוזאן היא העיר דוברת הצרפתית השנייה בגודלה בשווייץ, אחרי ז'נבה, ובניגוד לז'נבה, היא מצויה במרכזו של האזור דובר הצרפתית במדינה.
בעיר זו קבעו את מושבם הוועד האולימפי הבינלאומי ובית המשפט העליון של שווייץ.
קיימות בה מספר אוניברסיטאות, הבולטות בהן UNIL ו-EPFL, ספריות רבות שבגדולה שבהן נאספו כ-500,000 כרכים, ומוזיאונים.
מוזיאונים ייחודיים בלוזאן הם אלה העוסקים בהיסטוריה של הקנטון, המוזיאון האולימפי, ואוסף האמנות המנודה והגולמית (Collection de l'Art brut), המכיל את יצירותיהם של אמנים שהתעלמו מכל מסורת אמנותית, רובם של אמנים אלה הם חסרי הכשרה פורמלית, אסירים או כאלה שהיו מאושפזים במוסדות לחולי נפש.
חלק מהמוזיאונים של לוזאן מאוגדים בצברים - ארמון רומין מכיל מוזיאונים אחדים, צבר נוסף נמצא בתוך המוסד האקדמי EPFL ובפרוור מורז' מצויה טירת מורז', שבה מוזיאונים אחדים בעלי אוריינטציה צבאית.
העיר מוקפת במסלולי טיול רגליים מסומנים בחיק הטבע, והיא עשירה בגנים ציבוריים.
יש בה תחבורה ציבורית מפותחת אפילו בהשוואה לתחבורה הציבורית המפותחת של שווייץ.
יש בה רכבת בין-עירונית, ארבעה קווי רכבת קלה, אוטובוסים חשמליים, אוטובוסים מונעי סולר, מוניות, ומעבורות הצולחות את האגם.
עד שנת 2006, קו הרכבת הקלה, שקישר את שכונת אוּשי, שעל חוף האגם (374 מטר מעל פני הים) אל תחתית הצוק שבמרכז העיר (495 מטר מעל לים) נקרא "La Ficelle" (סולם חבלים).
במסילת ה"פיסל" מצוי, בין שני הפסים הרגילים, פס עם שיניים שגלגל שיניים המצוי בקטר החשמלי נעזר בו כדי לטפס במעלה ההר; משנת 2008, המשכו של קו M2 של הרכבת הקלה עושה גם מסלול זה.
האוטובוסים והרכבות בלוזאן נגישים למשתמשי כיסאות גלגלים וללקויי ראייה.
בין האטרקציות של העיר ניתן לציין גן חיות שבתוכו משולב הוויוואריום של לוזאן.
מרבית העסקים נסגרים בשעה שבע בערב באמצע השבוע ולקראת שש ביום שבת.
בימי ראשון רוב החנויות ומקומות הבילוי סגורים.
עם זאת, התחבורה הציבורית ממשיכה לעבוד כרגיל.
במרכז העיר באזור Flon, Ripphon ואזור הטיילת (Ouchy) ניתן למצוא פאבים, מסעדות ומקומות בילוי שפתוחים גם בימי ראשון.
העיר מארחת פסטיבלים בזה אחר זה, במיוחד בתקופת הקיץ, שבמהלכה כמעט בכל שבוע יש אירוע אחר המתקיים בעיר, החל מריצת מרתון וטריאתלון, דרך פסטיבל העיר, וכלה בהופעות ומופעים שפתוחים כולם לקהל הרחב.
בעקבות רפורמה מוניציפלית של שנת 2006 חלק מפרברי הערי דוגמת בלמון-סור-לוזאן הועברו לתת-נפה מנהלית אחרת מהעיר עצמו.
בעיר פועלת קהילה יהודית שמפעילה בית כנסת.
לוזית הוא מושב בשפלת יהודה, השוכן ממערב לפארק בריטניה ולעמק האלה, בין הערים בית שמש וקריית גת.
המושב משתייך למועצה האזורית מטה יהודה.
כקילומטר מצפון למושב נמצאת חרבת עטרבה, בה מערכת מסתור מימי מרד בר כוכבא.
היישוב הוקם בשנת 1955 על ידי עולים מצפון אפריקה, ונקרא תחילה בשם "דיר דובן ב'" מכיוון שבמקום שכן קודם כפר ערבי בשם דיר דבאן.
בהמשך הצטרפו למייסדי המושב עולים מאלג'יר.
היישוב נקרא בשמו הנוכחי על שם מטעי עץ השקד (לוּז) הגדלים באזור, אשר מאפיינים את אזור עמק האלה, ואשר שימשו בתקופות מסוימות כמקור פרנסה לתושבי היישוב.
בתנ"ך נזכר השם לוּזָה כשם יישוב בבנימין.
כיום מתפרנסים תושבי המושב מחקלאות וממקצועות חופשיים.
החל משנת 2010 קמה במושב הרחבה קהילתית אשר במסגרתה נקלטו עשרות משפחות, רובן עוסקות במקצועות חופשיים.
במושב שני בתי כנסת ומקווה טהרה, מאז 2022 רב המושב הוא הרב יוסף אבנעים.
לוח הוא משטח כתיבה מחיק, שעליו ניתן לשרבט, לכתוב או לצייר בעזרת גירים או מצבעים ("טושים") מחיקים.
הסימנים המשורטטים עליו יכולים להימחק בקלות ובמהירות באמצעות בד פשוט או ספוג.
ניתן למחוק גם באמצעות מחק מיוחד, המורכב מידית עץ שספוג מחובר אליה.
הלוחות היו עשויים בעבר משכבות דקות וחלקות של אבן לווחה.
לוח המיועד לגיר, שצבעו לבן או בגוני פסטל, בעלי רקע בצבע שחור או ירוק.
לוח המיועד לטושים מחיקים מכונה לוח מחיק או לוח לבן והוא בעל רקע בצבע לבן.
כיום הלוחות המיועדים לגיר הולכים ויוצאים משימוש, ומוחלפים בלוחות לבנים למצבעים, הסיבה היא שחומר בשם סיליקה שנפלט מהגיר בעת כתיבה או מחיקה נישא באוויר ועלול לחדור למערכת הנשימה ולגרום לסרטן ראיות.
סוגים נוספים של לוחות הם: לוחות זכוכית ולוחות מגנטיים.
שימושו העיקרי של הלוח הוא הוראה.
הלוח לרוב נתלה על קיר בכיתה, ומוצב כך שכיסאות התלמיד מופנים כלפיו.
תרגילים, הסברים או הוראות נכתבים על גבי הלוח, אשר התלמידים מתבקשים להעתיק למחברותיהם על פי צורך.
לוח בשקה (קרואטית Bašćanska ploča) הוא לוח משנת 1100 לערך, עליו חרוטה כתובת בשפה הקרואטית, הלוח נחשב לאחת העדויות הכתובות המוקדמות בשפה זו.
הלוח התגלה בשנת 1851 בריצוף כנסית לוצ'יה הקדושה (Sveta Lucija) ביורנדבור (Jurandvor) שליד בשקה (Baška), באי קרק, קרואטיה; ומכאן שמו.
מאז 1934 שמור הלוח באקדמיה הקרואטית למדע ואומנות בזגרב.
הכתובת על הלוח עוסקת בחלקת אדמה שתרם המלך זבונימיר למנזר בנדיקטיני וכתובה באלפבית הגלגוליטי הסלאבי העתיק.
חשיבותה של הכתובת בעובדה שהיא מאזכרת לראשונה את השם "קרואטיה" בשפה הקרואטית, וכן את שם התואר הנגזר ממנו.
הכתובת אינה כתובה ברובד הלשוני הקרואטי שרווח כשפת יום יום בעת כתיבתה, והיא אינה הכתובת הקרואטית העתיקה ביותר הידועה.
למרות זאת, זכתה כתובת זו לכינויים "היהלום של השפה הקרואטית" ו"תעודת הלידה של השפה הקרואטית הכתובה".
לוח ארץ ישראל הוא לוח שנה הבנוי בסגנון האלמנך שפורסם על ידי אברהם משה לונץ בסוף המאה ה-19
לונץ, בסיועו של פרץ סמולנסקין פרסם בווינה, ב-1882, את "ירושלים, שנתון לידיעת ארץ ישראל".
על שנתון והוציא לאור במרוצת השנים 12 כרכים נוספים, שנדפסו בירושלים בבית הדפוס של לונץ עצמו.
משנת 1895 ועד שנת 1915 הגדיל לונץ את היקף הפרסום והוסיף אלמנך בשם "לוח ארץ ישראל" שפורסם מדי שנה.
על כריכת הלוח הודפס כדלקמן:
א) לוח לבני שלוש הדתות הגדולות בצירוף המידה והמשקל, ערכי המטבעות סדרי הפוסט והתיליגרף ועוד עניינים שונים בארה"ק.
ב) מאמרים, סיפורים תמונות, שירים וספירות המתארים מצב וחיי אחינו בערי ארצות הברית ומושבותי'.
ג) מצב וחיי אחינו ומצב הקהילות בכל ערי ארץ הקדם.
ד) הודעות ממצב בתי הספר, החינוך והחסד, החברות, המסחר והאומנות בארה"ק (=בארץ הקודש)
נערך על ידי אברהם משה לונץ, ירושלים תרנ"ה-תרע"ה.
כן כלל לוח ארץ ישראל פרסומות כגון:
"בית המלון הטוב ביותר שבירושלים הוא הוטל צנטראל ברחוב מגדל דוד של י.
"בתי המלאכה להכנת המגבעות לתפירת שמלות ולבנים ותחרים אשר בבית הספר אוילנה די רוטשילד בירושלים פתוחים בכל יום".
"ספר יחוס הצדיקים הנקברים בארץ ישראל ובירושלים תובב"א.
להשיגו בהקדם משלוח המחיר 1 פר[נק]".
הלוח מכיל מידע רב-ערך על החיים בארץ בתחילת המאה ה-20, החל מתיאור נפשות פועלות וכלה במאמרים המכסים את חיי ביישוב היהודי ודיווח עיתונאי על חיי היום-יום.
והקונה והמייסד יעשו בזה הדבר הערך שתועלתו כפולה לגאולת עתיקות ארצנו הקדושה והרחבת יישוב עיר קדשנו...".
באותה תקופה פורסמו מספר לוחות בעלי תוכן דומה.
הידוע שבהם, שידוע אף הוא בשם לוח לארץ ישראל, פורסם על ידי רבי יחיאל מיכל טוקצינסקי הידוע כחלוץ הוצאת הלוח היומי ההלכתי בארץ ישראל.
הלוח כלל את ההלכות והמנהגים שנתגבשו בקהילות הפרושים תלמידי הגר"א בארץ ישראל.
בלוח הובאו דעות של רבנים נוספים, וכן מידע מועיל על זמנים הלכתיים.
לוח בקרה או לוח שעונים הוא לוח או צג, לרוב שטוח, המשמש להצגת מידע ונתונים להמחשת תפקודה של מכונה כלשהי.
לוח בקרה משמש להמחשת מטרות ותפקידו הוא לעקוב אחר התקדמות תפקוד המכונה.
לוח שעונים גדול מכיל בעיקר צגים ממוזערים, ושעונים שונים (כמו שעון מהירות – "ספידומטר" ושעון גובה, במטוסים, להצגת הגובה בו משייט המטוס).
לוח הצגת הנתונים הוא השער להבנת תפקוד המכונה ואופן פעולתה, דרכי השתנות הפעולות בה והתראות מפני תקלות, ובכך מאפשר הענקת מידע והסבר מפורט יותר של אופן התפקוד.
לוח הבקרה הוא האמצעי המאפשר שיתוף מידע, פיקוח ותיאור האופן בו המכונה עובדת, ועוזר למצוא משאבים לקבלת מידע נוסף.
ישנם מספר רב של מכונות וכלים בהם מותקנים לוחות אלו:
מחשבים (לרוב במחשבים המשמשים כפקחי עבודה וייצור, ומציגים לעובדים את הנתונים על אופן הייצור, כגון: הזרמת נתונים בחברות חשמל).
בספינות, במטוסים ובכורים גרעיניים, לוח הבקרה מכיל גם מתגי בקרה ושליטה מלבד הצגת נתונים למפעיל.
לוח בקרה אנלוגי – גרסה ישנה שנפוצה בעבר.
חלק ניכר מהלוח היה מורכב משעונים אנלוגיים ומחוגים שונים.
לוח בקרה דיגיטלי – הגרסה הנפוצה ביותר כיום.
הלוח נשלט על ידי מחשב ומציג נתונים מדויקים בתצוגה דיגיטלית ומספרית מדויקת המוארת בשיטת תצוגה אלקטרופורטית – טכנולוגיית תצוגה היוצרת תמונות על גבי מסך על ידי סידור חלקיקי צבען.
תצוגה מסוג זה מכונה לעיתים "נייר אלקטרוני", בשל מראה הדומה לנייר ובשל צריכת החשמל הנמוכה שלה.
נפוצה גם תצוגת נתונים על הלוח על ידי שימוש בפיקסלים.
כמו כן, יש לוחות בקרה הנשלטים על ידי מפעיל המשתמש במחשב, אך ישנם גם לוחות שמתודרכים ומשתנים על ידי מחשב חכם.
לוז אינטרנשיונל בע"מ (LUZ International Ltd) הייתה חברה ישראלית שעסקה בפיתוח, ייצור והקמה של תחנות כוח בטכנולוגיה תרמו-סולארית.
החברה הייתה רשומה בקליפורניה, אך כל פעילות ההנדסה, התכנון והייצור התנהלו בחברת הבת לוז תעשיות ישראל בע"מ ששכנה בהר חוצבים בירושלים.
חברת לוז הוקמה ב-1979 על ידי ארנולד גולדמן, יזם ואיש עסקים יליד ארצות הברית.
גולדמן היה אחד ממייסדיה של חברת Lexitron בשנת 1969, שפיתחה את מעבד התמלילים הראשון בעולם ונרכשה על ידי חברת ריית'יאון ב-1977. לאחר מכירת החברה עלה לישראל ועל בסיס עבודת תזה שכתב, על ניצול קרני השמש לשם הפקת אנרגיה, הקים את חברת לוז.
לחברה הצטרף פטריק פרנסואה כמשקיע ומנהל הכספים, וישראל קרויזר, מהנדס בהכשרתו שמונה למנכ"ל החברה.
המוצר הראשון של החברה ייצר קיטור מאנרגיית השמש, ונמכר למפעל תפוד בשער הנגב.
בהמשך פותחה הטכנולוגיה כך שהקיטור ישמש לייצור חשמל.
הטכנולוגיה של חברת לוז הייתה מבוססת על מערכת מראות בצורת פרבולה.
המראות מתכווננות לשמש, קולטות את קרניה ומחזירות אותן לצינור נירוסטה שמלא בשמן תרמי, וטובל במכל מים.
מנקודה זו ואילך תהליך ייצור החשמל דומה לזה שמתבצע בתחנת כוח פחמית או בתחנת כוח שפועלת על גז.
החום האדיר משמש ליצירת קיטור, המניע טורבינה שיוצרת את האנרגיה החשמלית.
לוז תכננה, פיתחה, בנתה, מימנה ותפעלה מתחם של 9 יחידות ייצור חשמל סולאריות במדבר מוהאבי בקליפורניה בהספק של 350 מגה-ואט, המייצרות חשמל לאזור דרום קליפורניה.
המתחם היה תחנת הכוח הסולארית הגדולה בעולם והחל לפעול בשנת 1984. בשנת 1985, יזמה החברה תוכנית להקמת תחנת כוח תרמו-סולארית בנגב ובשנת 1988, אושר תקציב להקמת התחנה ליד אילת אך הפרויקט לא יצא לפועל.
ארבע חברות הוקמו על בסיס הטכנולוגיה או הצוות שעבד בחברת לוז:
חברת אלקטריק פיול קמה מתוך אחת החטיבות של חברת לוז, שבדקה מספר טכנולוגיות לאגירת חשמל.
במטרה לנצל את שעות הלילה, שבהן העומס על רשת החשמל פוחת.
באותן שעות ניתן לייצר חשמל, לאגור אותו במצברי ענק ולפרוק אותו אל הרשת העמוסה במשך שעות היום.
באופן זה ניתן יהיה לאגור ולהשתמש ביותר חשמל, ולחסוך את הצורך בהרחבה יקרה של התשתיות לייצורו.
לאחר סגירת חברת לוז הטכנולוגיה שפותחה יושמה לבסוף במצבר לרכב החשמלי שפיתחה וייצרה חברת אלקטריק פיול שהוקמה בשנת 1991.
בשנת 1992, רכש איש העסקים הבלגי לואי בגו, את הטכנולוגיה והפטנטים של לוז ב-2 מיליון דולר מכונס הנכסים של החברה, והשקיעה סכום של 40 מיליון דולר בהקמת חברת סולל (Solel Solar Systems).
אבי ברנמילר, מהנדס שעבד בחברת לוז גויס לחברה החדשה ושימש כמנכ"ל החל מ-1996. בשנים הראשונות עסקה החברה במכירת חלקי חילוף לשדות הסולריים שהקימה לוז בקליפורניה ובהוזלת עלות ייצור החשמל בהם.
ובמקביל המשיכה בפיתוח הטכנולוגיה התרמו-סולארית במערכת הדומה מאוד לזו שפיתחה לוז, בתוספת שיפורים העושים שימוש נרחב במערכות מחשוב, שהתקדמו בכמה דורות מאז קרסה לוז.
אלומת הקרינה ממוקדת בעזרת המראות של חברת סולל בצינור, שבו זורם הנוזל המוליך את החום לטורבינה.
אחד היתרונות של הטכנולוגיה היא העובדה שהטורבינה של סולל זהה לטורבינה שמניעה תחנה פחמית סטנדרטית, והופכת אותה לתחנת כוח שניתנת להנעה הן בדלק קונוונציונלי והן באנרגיה סולרית.
בשנת 2006, זכתה סולל לראשונה בחוזה להספקת טכנולוגיה סולארית למיזם אנרגיה בספרד ובמשך זכתה בחוזים נוספים להקמת 10 תחנות כוח תרמו-סולארית ספרד.
בשנת 2008, השקיעה קרן אקופין (Ecofin) הבריטית 105 מיליון דולר בחברה ובשנת 2009, נמכרה החברה לחברת ציוד האנרגיה הגרמנית סימנס תמורת 418 מיליון דולר.
אך שלוש שנים מאוחר יותר סגרה סימנס את מפעלה של סולל בבית שמש, מחקה את השקעתה בחברה, ופיטרה 350 מ–400 עובדיו.
זאת עקב המשבר הכלכלי העולמי שגרם לביטול תוכניות רבות להקמת שדות תרמו-סולאריים.
בעיקר בספרד, שהייתה שוק היצוא העיקרי של סולל.
לאחר סגירת חברת סולל נחתם הסכם למכירת נכסי המפעל לקבוצת 'Rioglass' הספרדית (חברת בת של תאגיד האנרגיה הספרדי אבנגואה -Abengoa), שהחליטה להפעיל את המפעל מחדש בשם "ריוגלס סולאר סיסטמס".
בשנת 2015, זכתה חברת ריוגלס בחוזה להספקת הרכיבים העיקריים של תחנת הכוח הסולארית "נגב אנרגיה" באשלים.
בשנת 2004, הוקמה חברת "לוז 2", שבשנת 2008 שינתה את שמה ל"ברייטסורס אנרג'י" (BrightSource Energy).
לוז 2 הוקמה בהר חוצבים בירושלים, לא הרחק ממשרדי לוז המקורית, על ידי היזם של לוז המקורית ארנולד גולדמן וקבוצת מנהלים שעבדו בלוז.
ברייטסורס אנרג'י מפתחת תחנות כוח באמצעות ריכוז קרינת השמש, באמצעות אלפי הליוסטטים, אל מגדל שמש שבו מחממים מים לטמפרטורה של כ-550 מעלות צלזיוס.
הקיטור שנוצר מוזרם לטורבינה ומכאן ואילך תהליך ייצור החשמל הוא ככל תחנת כוח רגילה.
לאחר המעבר בטורבינה מקורר הקיטור ומוחזר למגדל כמים לשימוש חוזר; הקירור נעשה באמצעים יבשים (כלומר ללא שימוש במים) ומאפשר חיסכון במים, משאב יקר במדבר בו מוקמות התחנות.
בשנת 2012, הקים אבי ברנמילר, לשעבר מנכ"ל סולל, את חברת "ברנמילר אנרג'י" שמפתחת מערכת לאגירת אנרגיית חום.
מערכת זו מסייעת ליצרניות של אנרגיה מתחדשת לייצב את אספקת החשמל, להבטיח זמינות במשך כל שעות היממה, ולהקטין את הצורך בהקמת תחנות כוח הפועלות על משאבי דלק מאובנים, כגון מזוט, סולר וגז, ובכך מגבות את אספקת החשמל התנודתית מתחנות כוח של אנרגיה מתחדשת.
בשנת 2017, הונפקו מניות החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
לוזון (בפיליפינית ובטגלוג: Luzon) הוא האי הגדול והמאוכלס ביותר בפיליפינים.
הוא האי החמישי בעולם בגודל אוכלוסייתו (אחרי ג'אווה, הונשו, בריטניה הגדולה וסומטרה).
האי, השוכן בצפון הפיליפינים, הוא המרכז הכלכלי ומרכז הממשל של המדינה.
באי נמצאת עיר הבירה מנילה וכן העיר הגדולה ביותר במדינה, קזון סיטי.
לוזון הוא גם שמה של אחת משלוש קבוצות האיים שמרכיבות את הפיליפינים יחד עם ויסאיאס ומינדנאו.
כקבוצת איים, כוללת לוזון גם את איי בטאנס, איי בבויאן מצפון לאי הראשי, את קאטאנדואנס, מאסבייט, מינדורו ורומבלון מדרום לה.
על הערים באי נמנות העיר הגדולה ביותר במדינה, קזון סיטי, ובירת הפיליפינים, מנילה.
האי מחולק ל-8 מחוזות מנהליים – מחוז מנילה, מחוז קורדילרה, מחוז אילוקוס, מחוז עמק הקגיאן, מחוז מרכז לוזון, מחוז קלבארזון, מחוז מימרופה ומחוז ביכול.
לוזר הוא מחוז בדרום צרפת.
הוא ממוקם בחבל לנגדוק-רוסיון וקרוי על שמו של רכס ההרים "מון לוזר" שבפארק הלאומי של "סבן" (Parc national des Cévennes).
לוח אֲחיאסף היה אלמנך (חיבור היוצא לאור פעם בשנה) בעברית שראה אור בהוצאת אחיאסף בשנים 1893 עד 1904 בוורשה (ופעם נוספת ב-1923).
האלמנך איגד בתוכו לוח שנה עברי וכללי ודברי ספרות בעברית, שירים, תמונות, מאמרים, רשימת הספרים החדשים שראו אור בעברית במהלך השנה והספדים ("אזכרת נשמות") וכן "לוחות שימושיים" כגון המרת מידות ומשקלות, רשימות ערים ואוכלוסייתן, חוקי הדואר, הרכבת, הטלגרף והבנק וכיוצא בזה.
יוזמי הלוח ועורכיו היו סופרים ומשוררים עבריים שמרכזם היה באודסה ובוורשה, שהיו קשורים בהוצאת "אחיאסף", בראשם בן אביגדור (אברהם ליב שלקוביץ) ובהם משה לייב ליליינבלום, דוד פרישמן, אחד העם, יוסף הלוי, שמואל לייב גורדון, אברהם לודויפול, דוד ניימרק, מאיר-סיקו סמילנסקי, דוד שמעוני, ש.
בן-ציון ואחרים, יחד עם אנשי אגודת "בני משה".
לא בכל שנה פורסם שמו של עורכו הראשי של הלוח.
את "לוח אחיאסף" לארבע השנים הראשונות ערך בן אביגדור, את לוח אחיאסף החמישי ערך לילינבלום, את השישי ערך אברהם שלום פרידברג, כן עסקו בעריכת הלוח גם ראובן בריינין ויוסף קלוזנר.
המטרה הייתה ליצור לוח שנה שימושי לבית העברי-המשכילי, שיהווה תשתית תרבותית לא אליטיסטית, למטרת "שעשועים ותועלת לבני העם, לענג את נפשם במקרא עיניני ספרות יפים וטובים ולהורותם את הידיעות הנחוצות לדעת לכל איש בעולם המעשה", כפי שהוצהר באיגרת אל הקוראים בפתח הלוח הראשון.
הלוח יצר תרבות עברית, ברוח דבריו של חיים נחמן ביאליק ש"כל עם מחויב ליצור תרבות...
ליצור ממש בידי עצמו, בכלים ובחומר משלו ובחותמת משלו".
הקו הבולט מבחינה אידאולוגית, לפחות בשלושת הלוחות הראשונים, היה ציוני; לאחר מכן הייתה נימת פלורליזם רעיוני בקשר לפתרון השאלה היהודית, אולם בכל לוח יוחד פרק לסקירה ("השקפה") על "מצב היישוב היהודי בארץ ישראל" בשנה החולפת.
משנת 1897 ואילך צורף ללוח מדור מיוחד הסוקר את "שנת הקונגרס", כלומר האירועים בזירה הציונית שהתרחשו בין קונגרס לקונגרס.
שלושת הלוחות הראשונים היו במה כמעט יחידה לפרסום שירים וסיפורים בעברית, הן מקוריים והם תרגום, והם עשירים יותר בתוכן ספרותי.
בעוד שבלוח הראשון פורסמו 23 שירים, בשני הופיעו 24 שירים, ובשלישי 32 שירים, בשלושת הלוחות שאחריהם פורסמו פחות מעשרה שירים בכל לוח.
לוח GNOME הוא ממשק מחשב מתכוונן, המכיל שורת משימות ותפריט הרצת תוכניות (כדוגמת התחל), ומהווה מרכיב בסיסי בחלק משולחנות העבודה של GNOME.
ב-GNOME גרסה 3 הוחלף הלוח ברכיבים אחרים דוגמת GNOME Shell, העובד רק עם מנהל החלונות Mutter, אך במידה והמשתמש מעוניין הוא יכול להחזיר את המצב לאחור ולהמשיך להשתמש בלוח GNOME.
כברירת מחדל מופיעים ב־GNOME שני לוחות אופקיים במסך, אחד בתחתיתו והשני בקצהו העליון.
בלוח העליון יש שלוש אפשרויות:
יישומים - שיגור תוכנות על פי קטגוריות.
מקומות - גישה למקומות שונים במחשב כהתקני אחסון ותיקיות מוגדרות מראש.
מערכת - רשימת תוכנות המיועדות לשליטה במערכת המחשב (ב־GNOME3 הוחלף בהגדרות).
בנוסף לדברים בסיסיים אלו ניתן להוסיף ידנית מגוון יישומים שימושיים כשעון, לחצן כיבוי מחשב, מקש נעילת תנועת עכבר, ניהול חיבורי רשת, וכן יישומונים.
לוח אוחוצק הוא לוח טקטוני הכולל את קרקעית ים אוחוצק, את חצי האי קמצ'טקה, את האי סחלין, את האיים הקוריליים, את האי הוקאידו, את חלקו הצפון-מזרחי של האי הונשו ביפן, ואת חלקו המזרחי של ים יפן.
הלוח נחשב בעבר כחלק מהלוח הצפון-אמריקאי, אך בעקבות כמה רעידות אדמה ומחקר נרחב הוכר כלוח נפרד.
לוח אוחוצק גובל בחמישה לוחות טקטוניים ובשוליו חמישה צמתים משולשים, לפי כיוון השעון:
בצפון גובל לוח אוחוצק בלוח הצפון-אמריקאי.
מפגש לוחי זה הוא גבול חילוף, המתבטא בהעתק חילוף שמאלי לאורך העתק אולחאן שאורכו כ-1,500 ק"מ, הנמתח מצפון השקע מערבה לאורך רכס צ'רסקי בצפון רפובליקת סאחה-יקוטיה.
הגבול עם הלוח הצפון אמריקאי פונה דרומה בפינה הצפון-מזרחית של לוח אוחוצק, ומתחבר לצומת משולש עם שקע קוריל-קמצ'טקה ועם השקע האלאוטי המשתרע בין קמצ'טקה ואלסקה לאורך קשת האיים האלאוטיים.
בצומת משולש זה מופחת חלקה הצפוני של שרשרת ההרים התת-מימיים הוואי-אמפרור, שנוצרה מעל הנקודה החמה של הוואי.
במזרח הלוח משתרע שקע קוריל-קמצ'טקה – אזור הפחתה בו נוחת הלוח הפסיפי מתחת ללוח אוחוצק.
כחלק מטבעת האש וכתוצאה מהפחתה זו מתבטא גבול זה בגעשיות נרחבת ובפעילות סייסמית ענפה.
מאז תחילת המאה ה-20 אירעו בו רעידות אדמה רבות, בהן כמה בדרגה 8 ומעלה בסולם מגניטודה לפי מומנט.
תוצרי הגעשיות מתבטאים בהרי הגעש הפעילים של קמצ'טקה ובהיווצרות קשת האיים הקוריליים המשתרעת מדרום להם.
הפינה הדרום-מזרחית של לוח אוחוצק היא צומת משולש נוסף, בו נפגש חלקו הדרומי של שקע יפן עם חלקו הצפוני של שקע איזו-בונין הנמתח מדרום לצומת, ובגבול סגירה בין לוח אוחוצק והלוח הפיליפיני הנמתח ממערב לצומת ומהווה את גבולו הדרומי של הלוח.
צומת משולש שלישי קיים בנקודה הדרום-מערבית של הלוח, במפגש בין לוח אוחוצק, הלוח הפיליפיני והלוח האמורי.
צומת משולש רביעי קיים בגבולו המערבי של לוח אוחוצק.
מדרום לו, במזרח ים יפן, משתרע גבול סגירה עם הלוח האמורי המתבטא בפעילות סייסמית ערה, ומצפון לו – מפגש עם הלוח האירואסייתי המתבטא בגבולות מעורבים: חלקו הדרומי הקרוב לצומת המשולש הוא גבול סגירה, וחלקו הצפוני – גבול פתיחה.
ממערב לצומת המשולש נמתח גבול חילוף בין הלוח האירואסייתי והלוח האמורי.
בפינה הצפון-מערבית של הלוח קיים צומת משולש חמישי במפגש בין לוח אוחוצק, הלוח האירואסייתי והלוח הצפון-אמריקאי.
לוח אוחוצק הוא חלק מליתוספירה יבשתית ומורכב מקרום סלעי קשיח.
מיקומו והפעילות הטקטונית בשוליו הופכים אותו ללוח פעיל מבחינה געשית, מבנית וסייסמית.
גבולו המזרחי של לוח אוחוצק הוא הפינה הצפון-מערבית של טבעת האש, וכשאר חלקיה הוא מתבטא בהפחתה ובגעשיות פעילה.
חלק זה של הלוח מורכב משתי חגורות געשיות: קשת האיים הקוריליים והקשת הגעשית של קמצ'טקה.
הגעשיות שיצרה את האיים הגעשיים ואת הרי הגעש הללו נובעת מהפחתת הלוח הפסיפי לאורך שקע קוריל-קמצ'טקה.
הפינה הצפון-מערבית של לוח אוחוצק מתאפיינת במעוות הנובע מלחיצה של הלוח הצפון-אמריקאי והלוח האירואסייתי הנגרמת מתנועתם סביב האוקיינוס הארקטי:
התרחקות של שני הלוחות זה מזה לאורך צפון האוקיינוס האטלנטי כתוצאה מהתפשטות קרקעית הים לאורך הרכס המרכז-אטלנטי
התקרבות הלוחות זה כלפי זה בחלקו הצפון-מערבי של האוקיינוס השקט כתוצאה מההפחתה בשקע קוריל-קמצ'טקה, בשקע האלאוטי ובאזור ההפחתה קסקדיה במערב אמריקה הצפונית.
המעוות מתבטא בהיווצרות מקטעים התחומים בהעתקים שכיוונם הכללי מצפון-מערב לדרום-מזרח, ומדידות גאודזיות שנערכו באמצעות GPS מציגות תנועה של אחד המקטעים הללו לדרום-מזרח לאורך העתק חילוף שמאלי.
מעוות זה נחלש בכיוון מרכז הלוח.
האזור הפעיל ביותר מבחינה סייסמית הוא שקע קוריל-קמצ'טקה בשולי המזרחיים של לוח אוחוצק.
בקרטיקון עליון החלה הפחתה של הלוח הפסיפי אל מתחת ללוח אוחוצק.
הפחתה זו פעילה גם כיום, והיא מתבטאת ברעידות אדמה רבות, שחלקן בדרגה 8 ומעלה בסולם מגניטודה לפי מומנט.
לוח אוקינאווה הוא לוח טקטוני מאורך וצר הנמתח מדרום האי קיושו ביפן לצפון-מזרח האי טאיוואן.
הלוח מהווה את גבולו המזרחי של ים סין המזרחי עם ים הפיליפינים.
הלוח ושוליו הם חלק מטבעת האש בשולי האוקיינוס השקט.
הגדרתו של לוח אוקינאווה כלוח טקטוני נובעת מהפעילות הטקטונית בשוליו.
הלוח מורכב מקשת איים – ארכיפלג של איים געשיים שנוצר כתוצאה מתנועת לוחות טקטוניים וגעשיות, והוא בעל קרום יבשתי.
לוח אוקינאווה גובל בשלושה לוחות טקטוניים ובשוליו שלושה צמתים משולשים, לפי כיוון השעון:
בצפון גובל לוח אוקינאווה בלוח האמורי.
גבול זה הוא גבול פתיחה ובו מתרחשת התרחקות בין שני הלוחות.
במערבו של גבול זה מצוי צומת משולש במפגש בין הלוח עם הלוח האמורי ולוח יאנגצה, ובמזרחו – צומת משולש שני במפגש עם הלוח האמורי והלוח הפיליפיני.
במזרח ובדרום גובל לוח אוקינאווה בלוח הפיליפיני.
חלקו המזרחי של הגבול הוא אזור הפחתה בו נוחת הלוח הפיליפיני אל מתחת ללוח אוקינאווה לאורך שקע ריוקיו.
גם הגבול הדרומי בין שני הלוחות הוא גבול סגירה, אם כי לא מתקיימת בו הפחתה.
בהמשך נוטה הגבול עם הלוח הפיליפיני לצפון-מערב לאורך גבול חילוף, בסופו מצוי צומת משולש שלישי במפגש של שני הלוחות עם לוח יאנגצה.
הגבול המערבי של לוח אוקינאווה עם לוח יאנגצה עובר לאורך שקע אוקינאווה – תעלה אוקיינית שנוצרה כאגן בגב קשת האיים של ריוקיו וממערב להם.
המפגש בין שני הלוחות מתבטא בגבולות מעורבים: פתיחה, סגירה וחילוף לסירוגין.
מניתוח גאוכימי של סלעי האנדזיט והבזלת המרכיבים את הרי הגעש של הקשת ניתן ללמוד את חלקיה השונים ואת שלבי התפתחותם:
10–20 למ"ש – כתוצאה מהפחתת הלוח הפיליפיני אל מתחת ללוח יאנגצה לאורך שקע ריוקיו נוצרה קשת געשית שצירה מדרום-מערב לצפון-מזרח, בצפונה ובמרכזה – על מדף היבשת, בדרומה – בשולי היבשת.
הסלעים הגעשיים האופייניים לגעשיות זו נובעים ממאגמה אנדזיטית עתירת מגנזיום האופיינית לקשתות געשיות מעל אזורי הפחתה.
6–10 למ"ש – בתחילת פרק זה חלה הפסקה בהפחתה, אך תנועתו של הלוח הפיליפיני לצפון-מערב גורמת לתחילתה התנגשות בין הקשת הגעשית לבין קשת געשית אחרת: הקשת הגעשית של לוזון הנמתחת מהאי הפיליפיני לוזון לצפון טאיוואן לאורך גבול חילוף.
התנגשות זו כופפה את הקשת ודחקה את חלקה הדרומי לכיוון צפון.
בפרק זה החלה להתפתח תפיחה אסתנוספירית, שגרמה לביקוע הליתוספירה ולתחילת היווצרותו של שקע אוקינאווה בשולי ים סין המזרחי כגבולו המערבי של הלוח.
4–6 למ"ש – בפרק זה מתחדשת ההפחתה של הלוח הפיליפיני והגעשיות הנובעת ממנה.
במקביל נמשכים תהליכי ההתנגשות בין שתי הקשתות והביקוע לאורך שקע אוקינאווה.
שלב זה מתאפיין בהרכב-מעבר של המאגמה מאנדזיטית לבזלתית.
2 למ"ש ועד ההווה – בפרק זה מתעצם הביקוע לאורך שקע אוקינאווה ומתחילה בו געשיות בזלתית אוקיינית האופיינית למרכזי התפשטות דוגמת רכסים מרכז אוקייניים.
געשיות זו אחראית להיווצרותה שרשרת מערבית של הרי געש תת-ימיים, שחלקם צמחו לאיים געשיים.
על הרי הגעש הניזונים מגעשיות זו נמנים סקורג'ימה בדרום האי קיושו בקצה הצפוני של הלוח, וסוואנוסג'ימה במרכז הלוח – הנחשב לאחד מהרי הגעש הפעילים ביותר של יפן.
מועדון כדורגל לוזנאק הוא מועדון כדורגל צרפתי, מהעיר הקטנה לוזנאק בהרי הפירנאים שבצרפת.
המועדון משחק בליגה הצרפתית השישית - ליגה אזורית.
המועדון נוסד בשנת ושיחק לאורך השנים בליגה אזורית של אזור מידי-פירנה.
בשנים , זכה באליפות הליגה האזורית של אזור מידי-פירנה.
בשנת זכה בגביע של אזור מידי-פירנה.
בסוף עונת עלה מהליגה האזורית של מידי-פירנה לליגה הצרפתית החמישית.
המועדון שיחק שתי עונות בליגה החמישית ובסוף עונת עלה לליגה הצרפתית הרביעית.
המועדון שיחק עונה אחת בליגה הרביעית וירד לליגה החמישית.
המועדון שיחק 2 עונות בליגה החמישית ובסוף עונת עלה לליגה הרביעית.
בעונת הגיע להישג הטוב ביותר עד כה בגביע הצרפתי סיבוב 9, שלב 64 האחרונות.
בעונת הגיע לסיבוב השביעי בגביע הצרפתי והפסיד לקבוצת בסטיה.
בסוף העונה עלה לליגה השלישית.
בעונת ניצח בסיבוב השביעי של הגביע הצרפתי את קבוצת ארל-אביניון.
בסיבוב השמיני של הגביע הפסיד לקבוצת קאן.
בעונת הגיע לסיבוב השביעי של הגביע הצרפתי והפסיד לקבוצת נים אולימפיק.
בסוף עונת עלה המועדון בפעם הראשונה בתולדותיו לליגה הצרפתית השנייה, אך לא הורשה לשחק בה מכיוון שלא עמד בתקנים הנדרשים.
בספטמבר 2014, הקבוצה הראשונה של המועדון התפרקה, וכיום קבוצת החובבנים של המועדון משחקת בליגה השישית.
לוז הוא טיל מונחה מתוצרת רפא"ל, הטיל הראשון שפותח ויוצר בישראל.
פיתוחו החל בשנת 1954 תחת הכינוי ג־25, והופסק בשנת 1963 בהחלטת הנהלת משרד הביטחון להעביר את המשך פיתוחו ויצורו לתעשייה האווירית לישראל.
ביצועי הטיל היו מוגבלים בשל שיטת ההנחיה הידנית שנקבעה לו, אולם למרות זאת גרסת הקרקע-קרקע שלו הוכנסה לשימוש מבצעי בצה"ל למשך שנים אחדות.
פיתוח הגרסה הימית של הטיל, תחת השם גבריאל, המשיך בתעשייה האווירית עד שנת 1968. בגרסה זו הטיל זכה להצלחה רבה במלחמת יום הכיפורים והשתתף בקרב טילי ים־ים הראשון בהיסטוריה, קרב לטקיה.
לטיל הלוז פותחו 3 גרסאות:
טיל אוויר־קרקע – איתו החלו הניסויים הראשונים בהיעדר הצורך במאיץ (שפותח מאוחר יותר) בשל מהירות המטוס.
הניסויים בוצעו באמצעות מטוס ה־DC-3 דקוטה.
טיל נגד ספינות – בגרסת הים־ים פלטפורמת השיגור הייתה ממשחתות חיל הים, ובגרסת החוף־ים פלטפורמת השיגור הייתה קומנדקר (נ"נ) שנשא צמד טילים.
טיל קרקע־קרקע – הגרסה המאוחרת מבין שלוש גרסאות הטיל.
פלטפורמת השיגור הייתה קומנדקר (נ"נ) שנשא צמד טילים.
בגרסתו זו הטיל היה בשירות מבצעי בחיל התותחנים בשנים 1962–1966 אך מעולם לא נעשה בו שימוש קרבי..
אורכו של הטיל היה כ־3 מטרים והיו לו 4 כנפיים בזנבו ו־4 כנפיים נוספות באמצעו, גדולות יותר, ששימשו להיגוי בציר אופקי ואנכי.
טווח הטיל היה כ־10 ק"מ ובהמשך הפיתוח הגיע לכ־20 ק"מ.
הראש הקרבי של הטיל הכיל 180 ק"ג חומר נפץ.
הטיל היה מנוהג אלחוט באמצעות ג'ויסטיק על ידי כוון־נתב שנהג את הטיל בשיטה הנקראת שליטה ידנית בקו ראייה והיה חייב להיות בקשר עין רציף באמצעים אופטיים עם הטיל והמטרה.
באחורי הטיל היו נותבים שסייעו לכוון־נתב לראות את הטיל ומסלולו ממרחק (בדומה לעקרון הקליע נותב).
הכוון־־נתב היה חייב להיות מוכשר ומיומן ביותר ומידת הצלחת פגיעת הטיל הייתה תלויה רבות בכישוריו.
בגרסתו הראשונית היה הטיל מונע באמצעות דלק נוזלי ובהמשך הוסב לדלק מוצק.
לטיל היה מחובר מאיץ שהגביר את מהירותו של הטיל ולאחר מכן הטיל היה דואה לכיוון המטרה בניהוג הכוון־נתב.
בגרסאות המתקדמות יותר פותח מנוע חדש ששמר על מהירות קבועה לטיל.
לטיל הלוז היו מאפייני טיל שיוט שידע לטוס עד כמטר מעל פני הים (סוג טילים זה מכונה לוחך ים) ולפגוע נמוך ככל האפשר באניית הקרב כדי לגרום למים לחדור אליה ולהטביעה.
בחוליה לחבלה ימית שפעלה בשנים שלפני הקמת המדינה, עסק עוזי שרון בפיתוח טורפדו מונחה בשם "כריש", שהיה הנשק המונחה הראשון בישראל.
טורפדו מבצעיים יוצרו וכמעט נעשה בהם שימוש מבצעי כנגד הבריטים, לאחר תפיסת האקסודוס, אך הפעולה נמנעה בהוראת בן-גוריון.
במלחמת העצמאות רכש חיל הים סירות נפץ.
על סירת הנפץ היה חצי טון חומר נפץ.
השימוש בסירות אלו היה כאשר אנשי הקומנדו הימי היו נוהגים את הסירה השועטת במהירות מרבית לעבר אוניית האויב וכ־200 עד 100 מטר מהמטרה, ונוטשים אותה באמצעות כסא מפלט אל המים לפני שסירת הנפץ מתנגשת באוניית המטרה ומתפוצצת עמה בעוצמה רבה.
שיטת פעולה זו דרשה אומץ רב מהלוחם שהיה צריך לנטוש קרוב ככל האפשר למטרה כדי למנוע מהסירה להחטיא את מטרתה, ובזמן שהאונייה משיבה בירי כבד לעברו.
כך טובעה האונייה האמיר פארוק ב־22 באוקטובר 1948. מפקד הקומנדו, יוחאי בן־נון, ישב בעצמו בסירת נפץ שכזו שפגעה בשולת המוקשים שאבטחה את האמיר פארוק באותו היום, וכמעט וקיפח את חייו בפעולה.
לקחי האירוע הביאו את יוחאי בן־נון לפנות לחיל המדע (חמ"ד) בבקשה לפיתוח שיאפשר את ביצוע המשימה מבלי לסכן במידה כה רבה את חיי הלוחמים.
אנשי חמ"ד בראשות יונתן מס יחד עם עוזי שרון עסקו בפיתוח סירת נפץ עם ביות מכ"ם, פיתוח שכונה אז ג־11 וגם ג־12, אך הניסויים נתקלו בבעיות רבות והראו כי הפיתוח לא מעשי בתנאי הים הפתוח.
מגבלות האלקטרוניקה הבסיסית של שנות ה־50 הקשו מאוד על מציאת פתרון.
קשיים אלו הביאו להולדת הרעיון "להרים" את מטען הנפץ מעל המים, וליצור למעשה טיל מונהג, תחום שהיה אז בחיתוליו.
כך החל פיתוח טיל ג־25 שהיה הצעד הראשון של ישראל בשורה ארוכה של פיתוחים בעידן הטילים.
טיל הלוז פותח על ידי האגף למחקר ותיכוּן (אמ"ת) שלימים יקרא רפא"ל.
גלגולה הקודם של אמ"ת היה חיל המדע (חמ"ד).
גם עוזי שרון לקח חלק בפיתוח.