tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קוהלמן הצטרפה לארגון הטרור "סיעת הצבא האדום", ויצרה קשרים קרובים עם מנהיגת הארגון אולריקה מיינהוף.
קוהלמן הייתה זו שביקשה מפריץ רודוואלד להשכיר דירה בהנובר למיינהוף.
רודוואלד לא זיהה את מיינהוף, אולם חשש שהאשה היא טרוריסטית והסגיר אותה לידי המשטרה הפדרלית.
חבריה של קוהלמן סיפרו לימים שקוהלמן האשימה את עצמה בכך שמיינהוף נאסרה, וקיוותה להביא לשחרורה באמצעות פעולות טרור.
ב-1973 הקימו קוהלמן ובזה את ארגון הטרור "תאי המהפכה" שפעל בעיקר נגד ממשלת גרמניה המערבית.
לפי חלק מהעדויות היא הייתה בין המתכננים של המצור על אופ"ק, אירוע שבמסגרתו הותקפה הוועידה השנתית של אופ"ק בווינה ב-1975 בידי טרוריסטים גרמנים בפיקודו של קרלוס התן.
בעקבות אירוע זה, הפכה קוהלמן לאחת הטרוריסטים המבוקשים ביותר בגרמניה.
בקרב חבריה הטרוריסטים היא נודעה לעיתים קרובות בכינוי "חלימה" (Halimeh).
ביולי 1976 הובילה קוהלמן את חטיפת טיסה 139 של מטוס אייר פראנס, שהיה בדרכו מישראל - לפריז בצרפת, עם נחיתת ביניים באתונה, ביחד עם חברה וילפריד בזה ושני פלסטינים.
המטוס החטוף נחת בתחילה בבנגאזי שבלוב ולאחר מכן באנטבה שבאוגנדה.
בזה הפריד בין נוסעי המטוס הישראלים לבין שאר הנוסעים, ושאר הנוסעים הורשו לרדת מן המטוס.
לפי עדות חלק מהחטופים, קוהלמן הייתה נוקשה וברוטלית, והעלתה בהם אסוציאציות נאציות.
לפי עדויות אחרות לעומת זאת, קוהלמן ובזה דווקא היו ידידותיים וניהלו שיחות ארוכות עם החטופים.
החוטפים דרשו את שחרורם של 53 אסירים ביטחוניים.
בעיקר פלסטינים שהיו כלואים בישראל, אך גם שישה טרוריסטים גרמנים מתנועת ה-2 ביוני.
קוהלמן נהרגה במהלך מבצע כדור הרעם כאשר כוחות קומנדו של צה"ל פשטו על הטרמינל שבו הוחזקו בני הערובה.
קבוצת הטרוריסטים שביצעה את חטיפת טיסה 181 של לופטהאנזה כינתה את עצמה "קומנדו הקדושה חלימה" (Kommando Martyr Halimeh) על שמה.
בסרט הישראלי "מבצע יונתן" מ-1977, גולמה דמותה של קוהלמן בידי סיביל דנינג.
קוהלמן מוצגת בסרט בצורה שלילית ביותר.
היא מתוארת כמוח שמאחורי החטיפה, והתנהגותה מזכירה את הנאצים.
בסרט "שבעה ימים באנטבה" מ-2018, קוהלמן מגולמת בידי רוזמונד פייק.
היא אחת הדמויות המרכזיות בסרט ומוצגת בצורה חיובית יחסית.
בריגדת חיל הרגלים הממוכן זאב הברזל (בליטאית: Mechanizuotoji pėstininkų brigada „Geležinis Vilkas") היא בריגדת חיל רגלים ממוכן של צבא ליטא.
הבריגדה הוקמה ב-6 ביוני 1992. היא נקראת על שמו של "זאב הברזל" המיתולוגי שנגלה בחלומו של הדוכס גדימינאס וסימן לו את המקום עליו תוקם העיר וילנה.
הבריגדה היא היחידה הגדולה ביותר של הצבא הליטאי, והיא מהווה את תרומתה של ליטא לברית נאט"ו.
הבריגדה מחולקת לשבעה גדודים אשר פזורים ברחבי ליטא.
כל אחד מהגדודים נקרא על שם דמות חשובה מההיסטורי הליטאית מההיסטוריה הליטאית.
גדוד ההוסרים הממוכן המלך מינדאוגאס
גדוד האולאנים הממוכן הדוכסית הגדולה בירוטה
גדוד הרגלים הממוכן הדוכס הגדול אלגירדאס
גדוד הרגלים הממוכן הדוכס ואידוטאס
גדוד הארטילריה הגנרל רומואלדס גיידראיטיס
בריגיאני (בגאלית עתיקה: Brigianioi) היו שבט גאלי ששכן סביב בריאנסון של ימינו בתקופת הברזל ובתקופת האימפריה הרומית.
הם מוזכרים כ-Brigianii על ידי פליניוס הזקן (המאה הראשונה לספירה), וכ-Brigiani, Brigantionis ו-Bricianiorum על כתובות המצבות והקשתות.
שמם עשוי להתבסס על השורש הגאלי בריג (גבוה, מוגבה), או על בריגו (יכול, כוח).
אנשי שבט גאלי זה חיו במרכז הממלכה הקוטאנית.
הטריטוריה שלהם הייתה ממוקמת צפונית לקטוריגס, מערבית לקוואריאטס, מזרחית לטריקורי, דרומית לסגובי.
העיירה הראשית שלהם הייתה ידועה בשם Brigantio (בריאנסון המודרנית), שמשמעותה בגאלית "הוד, מקום גבוה/מוגבה".
הם מוזכרים על ידי פליניוס הזקן כאחד מהשבטים האלפינים שנכבשו על ידי רומא בשנים 15–16 לפני הספירה, וששמו נחקק על הטרופאום אלפיום (מזכרת ניצחון רומי לחגיגת ניצחונו המכריע של הקיסר אוגוסטוס על השבטים שאכלסו את האלפים).
בריגטיניב היא תרופה אנטי-סרטנית המשמשת לטיפול בסרטן ריאות מסוג תאים שאינם קטנים (NSCLC-Non-Small Cell Lung Cancer).
התרופה פותחה במטרה לעכב פעילות של אנזים ALK (Anaplastic Lymphoma Kinase) במקרים שבהם קיימת מוטציה בגן ALK, וניתנת דרך הפה.
בריגטיניב משווקת תחת השם המסחרי אלונבריג (Alunbrig) במדינות רבות בעולם.
בריגטיניב מיועדת לטיפול במבוגרים עם NSCLC גרורתי, החיובי למוטציית ALK, בעיקר במקרים שבהם חלה עמידות לטיפולים קודמים, כמו קריזוטיניב (Crizotinib).
התרופה משמשת כקו טיפול שני, או כקו טיפול מתקדם, והיא מסייעת להאטת התקדמות המחלה ולהארכת חיי המטופלים.
בריגטיניב פועלת כמעכבת טירוזין קינז ספציפית ל-ALK.
על ידי עיכוב הפעילות של ALK, התרופה מונעת את האותות המעודדים גדילה והישרדות של תאי הסרטן.
בנוסף, היא משפיעה על מוטציות נוספות המעורבות בתהליך הסרטני, כגון ROS1 ו-EGFR (במקרים מסוימים).
היפרגליקמיה (עלייה ברמות סוכר בדם) 38%
יש לעקוב אחר תפקודי כבד וריאות לפני ובמהלך הטיפול.
התרופה אינה מומלצת לנשים בהריון או מניקות בשל סיכון לעובר.
מתן משותף עם מעכבי CYP3A חזקים, כגון איטרקונזול (itraconazole), מגביר את ריכוזי הבריגטיניב בפלסמה ועלול לגרום להגברת תגובות לוואי.
לפיכך, יש להימנע משימוש בו-זמני במעכבי CYP3A חזקים, ואם בריגטיניב ניתנת במקביל עם מעכבי CYP3A חזקים, יש להפחית את מינון הבריגאטיניב ב-50% ולעקוב אחר המטופלים לסימנים ותסמינים של רעילות.
מתן משותף עם מעכבי CYP2C8 חזקים (כלומר, gemfibrozil) או מעוררי CYP3A חזקים (כלומר, ריפמפין) הפחית את ריכוזי הבריגאטיניב בפלסמה ויש להימנע ממנו.
בריגאטיניב אושרה על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) בשנת 2017 לטיפול במקרים של NSCLC החיובי ל-ALK.
מחקרים קליניים הראו שהיא משפרת את שיעורי התגובה לטיפול ומאריכה את זמן ההישרדות ללא התקדמות המחלה בהשוואה לטיפולים קודמים.
בריגיטה האס (; נולדה בשנת 1964) היא פוליטיקאית ועורכת דין מליכטנשטיין המכהנת כראש ממשלת ליכטנשטיין החל מ-10 באפריל 2025.
היא השלימה התלמדות במנהל המדינה של ליכטנשטיין, ולאחר מכן למדה משפטים באוניברסיטת ציריך.
בין השנים 2004–2019 שימשה כסגנית מנכ"ל לשכת המסחר והתעשייה של ליכנשטיין, והחל מאוגוסט 2019 משמשת כמנכ"לית הלשכה.
האס הייתה מועמדת מפלגת האיחוד הפטריוטי של ליכטנשטיין בבחירות לפרלמנט בשנת 2025, בהן זכתה מפלגתה.
היא הושבעה לתפקיד ראש ממשלת ליכטנשטיין ב-10 באפריל 2025, והיא האישה הראשונה שמשמשת בתפקיד זה.
האס מתגוררת בוואדוץ שבליכטנשטיין ונשואה להוברט אוספלט.
ברידג'טאון היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר במדינת האי ברבדוס שבים הקריבי, והיא נמצאת במחוז סנט מייקל.
העיר הוקמה במיקומה הנוכחי ב־1628 על ידי מתיישבים אנגלים, ונכון לשנת 2006 מתגוררים בה כ־7,000 תושבים בעיר עצמה ו־96,578 תושבים בפרווריה.
ב־25 ביוני 2011 הוספו החלק ההיסטורי של העיר ומחנה חיל המצב שבשטחה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
עד הגעתם של המתיישבים הבריטים לברידג'טאון ב-1628 האזור היה נטוש לחלוטין (למעט התיישבויות ספרדיות ופורטוגליות קצרות ימים), ואחת העדויות היחידות להתיישבות קדומה יותר הייתה גשר פרימיטיבי שנבנה מעל ביצת קארינייג' באזור שבו נמצא כיום מרכז העיר.
ההשערה היא כי הגשר הוקם על ידי ילידי האיים הקריביים שנודעו בשם טאיינוס.
כאשר גילו המתיישבים את הגשר הם החלו לקרוא לאזור שבו שוכנת כיום ברידג'טאון בשם "אינדיאן ברידג'" (הגשר ההודי).
ככל הנראה הטאיינוס גורשו לאי הסמוך סנט לוסיה במהלך פלישת הקאלינאגוס (קבוצה נוספת מילידי האזור) לברבדוס.
ב-1639 נערכה בברבדוס אספת הפרלמנט הראשונה של האי, ובכך הפך הפרלמנט המקומי לשלישי מבחינת הוותק בחבר העמים הבריטי.
ב-1654 בנו הבריטים גשר חדש מעל הקארינייג' במקום הגשר הישן, והאזור נודע כעירו של סנט מייקל ולאחר מכן כברידג'טאון, שהוא השם ששרד מאז.
קבוצת המתיישבים הראשונה מנתה 64 חברים, והיא הוקמה על ידי סוחרים מלונדון שהעניקו להם שטח קרקע בגודל 10,000 אקר.
כל אחד מחברי הקבוצה קיבל חלקת אדמה בגודל 100 אקרים באזור הצפוני לנהר קארינייג', וכל מתיישב הקים על חלקתו מטעים של גידולים מוכלאים, טבק וכותנה.
על מנת לטפל במטעים המתיישבים ייבאו עבדים אינדיאנים, ולאחר מכן הביאו עבדים מאפריקה ומשרתים חוזיים מהאיים הבריטיים.
באמצע המאה ה-17 החלו המתיישבים לגדל סוכר במקום טבק וכותנה, והתפתחות התעשייה הואצה בזכות קהילות יהודיות שהוגלו על ידי הפורטוגלים לבאהיה ולרסיפה שבחוף הצפון-מזרחי של האזור בו שוכנת כיום ברזיל.
קהילות אלה התמחו בגידול סוכר והיו בעלות הון, ובמשך 30 השנים הבאות בוראו יערות רבים בברבדוס לטובת גידול סוכר.
הגבולות הראשונים של העיר הותוו באמצעות חוק שהועבר ב-4 באפריל 1660 וקרא "למנוע את הסכנה שעשויה להתרחש כתוצאה משרפה, שתתרחש בתוך או ליד אחת מעיירות הנמל של האי".
הגבול הדרומי נקבע בנהר קארינייג', והגבול המערבי נקבע על קו הגבול המערבי של חצר כנסיית סנט מייקל (כיום סנט מרי), והוא נמשך בקו ישר עד לחוף האוקיינוס.
גבולותיה האחרים של העיר נקבעו בשטחם של בעלי אדמות פרטיים, והמיקום המדויק אינו ידוע עוד.
ברידג'טאון זכתה לתנופת בנייה על מנת שתוכל לשמש כבסיס עבור תעשיית הסוכר.
ב-1681 קיבל מושל ברבדוס הוראה להקים ביצורים, אזורי מגורים, נמלים ומבנים נוספים הדרושים לשינוע סחורות.
גבולות העיר כמעט ולא השתנו למן הקמתה ועד 1822 בקירוב, ותנופת הבנייה באזור האורבני שלה הייתה בהתאמה לחשיבותה במערכת הקולוניאלית הבריטית.
לאורך המאה ה-17 הנמל היה אחראי לכ-60% מהייצוא לטריטוריות האנגליות באיים הקריביים, והנמל שמר על מעמדו הבכיר בסחר האנגלי-אמריקני גם במאה ה-18. ההתפתחות העירונית בתקופת העבדות לא הובילה להפרדה ברורה בין בני המעמדות השונים מבחינת אזורי המגורים שלהם.
באותה תקופה ניתן היה למצוא בעיר אזורים שהכילו תושבים ממעמדות חברתיים ומתרבויות שונים, והתכנון העירוני והאדריכלות לא שיקפו תמיד את אופי הקבוצות החברתיות שהתגוררו באזורים השונים.
מבני האבן ספגו נזקים כבדים כתוצאה משרפות ומסופות הוריקן, ובשנות ה-60 של המאה ה-18 ננקטו מספר פעולות לצורך קביעת סגנון בנייה אחיד בעיר.
ב-1766 העיר נחרבה כמעט לחלוטין כתוצאה משרפה, ולאחר כיבוי הלהבות הוקמה ועדה בעלת מנדט לקביעת הכללים הדרושים לשליטה על נושא הבנייה של העיר.
במסגרת התקנות נקבע כי כל המבנים ייבנו מאבן או מלבנים, וגגותיהם יהיו עשויים מנחושת, צפחה, אריחים, אבנים מסותתות או קורות פח.
בתקופת מלחמת האזרחים האנגלית (1642–1649) נוצרו התנאים שהובילו להצבתו של חיל מצב קבוע בעיר.
המלך האנגלי הגולה צ'ארלס השני מינה את לורד וילובי למושל ברבדוס מטעם הסיעה המלוכנית במלחמה.
וילובי הגיע לאי ב-1650 והחל מיד לבצר את המקום, בין היתר באמצעות הקמת מצודת נידהאם.
ביצור האי הוחש בעקבות הברית שנכרתה בין צרפת ל-13 המושבות במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית.
ב-1779 החלו עבודות להקמת מצודה בשטח של 57 דונם בפורט ג'ורג', ולאחר שמספר איים בריטיים באזור נכבשו על ידי הצרפתים נשלח למקום כח ראשוני של חיילים בשנה שלאחר מכן.
ב-1783 נבנו הקסרקטינים הראשונים, ועד למועד בנייתם הוצבו החיילים באזורים שונים של ברידג'טאון.
לאחר תום מלחמת העצמאות האמריקנית הוסר איום הפלישה הימית, מספר החיילים צומצם ובניית פורט ג'ורג' נזנחה.
ב-1751 ביקר בברידג'טאון ג'ורג' וושינגטון, לימים נשיא ארצות הברית הראשון.
הבית שבו הוא שהה ידוע כיום כ"בית ג'ורג' וושינגטון", נמצא באזור שבו שכן בעבר חיל המצב המקומי.
ביקור זה בברבדוס היה היחיד שוושינגטון ערך מחוץ לחלק העיקרי של יבשת צפון אמריקה.
למרות סיום המלחמה הממשל הבריטי נותר מודאג ביחס לשלום האיים, וב-1785 התקבלה ההחלטה כי באזור פורט צ'ארלס וטירת סנט אן שבאי ברבדוס תוקם מפקדת הכוחות שיוצבו באופן קבוע באיי וינדווארד ואיי ליווארד.
כעבור ארבע שנים הושלמו התוכניות להקמת מבצר בשטח של 80 דונם, שבהם ניצבו טירת סנט אן ומבנים חדשים רבים.
בשנתיים הבאות (1789–1790) נרכשו בסך הכל 261 דונם על ידי הכתר הבריטי.
במשך שלוש השנים הבאות התבצעו העבודות להקמת חיל המצב החדש.
המלחמה משני צדיו של האוקיינוס האטלנטי אילצה את אנגליה למתוח את משאביה באיים הקריביים עד לקצה גבול יכולתה, והיא נאלצה להציב מספר גדול יותר של חיילים בגלל מקרי המוות הרבים כתוצאה מקדחת צהובה ומלריה.
ב-1795 אישרה ממשלת בריטניה לגייס עבדים, ובברבדוס וג'מייקה הוקמו חלק מהבסיסים העיקריים של "הרגימנטים של הודו המערבית".
שבעת הרגימנטים הראשונים גויסו ב-1795, ובשלוש השנים הבאות גויסו עוד חמישה.
הצבא הבריטי הפך לסוחר העבדים הגדול ביותר באיי הודו המערבית לאחר שבמשך שמונה שנים בין 1798 ל-1806 גויסו לשורותיו 6,376 עבדים.
שטח זה היה בעל קיבולת של 2,700 חיילים, ועם סיום המלחמות הנפוליאוניות ב-1815 התייצב המצב המדיני באזור.
פיתוח בסיס חיל המצב נמשך בקצב איטי יותר לאחר העברת מפקדת הצי האזורית לאנטיגווה ב-1816. בתקופה זו היו בבסיס כ-130 מבנים.
עד שנות ה-30 של המאה לא בוצעו הרחבות נוספות בבסיס, למעט שיפוצים שנערכו לאחר סופת הוריקן קשה בדרגה 4 בסולם ספיר-סימפסון, שפקדה את האזור ב-1831. ב-1854 פחת מספר החיילים ל-1,500, ואופי הפעילות במקום החל להשתנות.
שנים רבות לפני כן ב-1805, החלו משחקי הקריקט בברבדוס, ובשנות ה-40 של המאה ה-19 החלו להיערך גם מרוצי סוסים.
בית החולים של התותחנים הפך למתקן נופש עבור קציני הצבא.
באמצע העשור האחרון של המאה הוחלט להסיג את הצבא מהמושבות, ונסיגת אחרוני החיילים מברידג'טאון הושלמה עם עזיבתו בינואר 1906 של אחד מגדודי רגימנט הודו המערבית ה-1. לאחר מכן החל הכתר הבריטי למכור את כל נכסיו בברידג'טאון, ורובם הועברו לממשלה.
כיום קיימים כ-100 מבנים שהוקמו לפני 1906.
ב-1824 הפכה ברבדוס למקום המושב של "דיוקסיית ברבדוס ואיי ליווארד" של הכנסייה האנגליקנית.
כתוצאה מכך הועלה מעמדה של כנסיית סנט מייקל הקהילתית לקתדרלה, ומשמעות הדבר הייתה שברידג'טאון תזכה למעמד של עיר.
ב-1842 כתבה המלכה ויקטוריה מכתב הרשאה (Letters patent) שלפיו פוצלו ברבדוס, טרינידד, טובגו, גרנדה, סנט וינסנט וסנט לוסיה לדיוקסיות נפרדות, ובמסגרתו היא הורתה גם כי מעתה ואילך תיקרא העיירה ברידג'טאון בשם העיר ברידג'טאון.
בדצמבר 1925 הוגשה בקשה למלך ג'ורג' חמישי על מנת שהוא יעניק צ'ארטר מלכותי שיאפשר הקמת ממשלה מקומית בעיר.
לפי התוכנית ברידג'טאון תנוהל על ידי ראש עיר, 8 אלדרמנים, 12 חברי מועצה מקרב פשוטי העם, פקיד עיירה, מפקד צבאי וכל קצין צבא שיהיה דרוש.
הוצע גם כי בית האספה של ברבדוס יפעל על מנת לאגד את ברידג'טאון לכדי עיר במקום שימוש בצ'ארטר מלכותי.
רק ב-1958 הועבר בברבדוס חוק הממשל המקומי.
חוק זה קרא לניהול נפרד עבור העיר, באמצעות ראש עיר, 6 אלדרמנים, ו-12 חברי מועצה שייצגו באופן שווה את כל אחד מ-3 חלקי העיר.
ב-20 בספטמבר 1960 אושר לעיר סמל משלה על ידי מועצת הסמלים המלכותית (College of Arms) בלונדון.
הסמל עוצב על ידי נוויל קונל, שבאותה עת ניהל את מוזיאון ברבדוס ואת האגודה ההיסטורית ביחד עם מזכיר הכבוד של האגודה ה.ו.
הממשל המקומי אמנם הוקם בברבדוס, אך שרד למשך זמן קצר בלבד.
ב-30 בנובמבר 1966 הפכה ברבדוס למדינה עצמאית והצטרפה לחבר העמים הבריטי, וברידג'טאון הפכה לבירת המדינה.
באפריל 1967 בוטלה מערכת המועצות המקומיות והוחלפה על ידי נציב זמני לממשל מקומי.
איגודה של ברידג'טאון לעיר בטל באופן מעשי, ומסמכיה הופקדו בידי מחלקת הארכיונים הממשלתית והמוזיאון והאגודה ההיסטוריים של ברבדוס.
כיום מנוהלים ברידג'טאון והיישובים שמסביבה על ידי חברי הפרלמנט של ברבדוס.
בישיבה השנתית של אונסק"ו ב-2011, שנערכה בפריז, הוחלט להוסיף את ברידג'טאון לרשימת אתרי המורשת העולמית התרבותיים של הארגון בזכות עמידתה בקריטריונים 2 - 4.
אזור ברידג'טאון רבתי משתרע על פני רוב מחוז סנט מייקל, ובסך הכל על כ-40 קמ"ר.
מרכז העיר נבנה על ביצה שנוקזה ומולאה על מנת לאפשר את התפתחות החלק הראשון של העיר.
בלב העיר זורם נהר קונסטיטושן, הידוע גם כקארינייג', ודרכו ניתן להגיע ישירות אל העיר באמצעות כלי שיט קטנים.
הנהר מחלק את העיר לשני חלקים והוא מתנקז אל מפרץ קארלייל בחוף הדרום-מערבי של ברבדוס.
המפרץ הוא אחד מהחופים הפופולריים ביותר באי, ויש בו חופי רחצה מוסדרים, שונית אלמוגים ואתרי צלילה אל ספינות טרופות.
המפרץ קרוי על שמו של ג'יימס הֵיי, הרוזן הראשון של קארלייל, שקיבל ב-1627 מידי מלך אנגליה את זכות השליטה באיים הקריביים.
ברידג'טאון מאופיינת באקלים טרופי לח ויבש, והטמפרטורות נשארות בערך באותו טווח לאורך השנה.
עונת הגשמים נמשכת בין יוני לדצמבר, והעונה היבשה נמשכת על פני שאר חודשי השנה.
בניית המחנה שבו שכן חיל המצב החלה ב-1789, לאחר שיקומו של מבצר צ'ארלס, ונמשכה כ-80 שנים.
כתוצאה מכך הוקמה בהדרגה "ממשלה" שעשתה שימוש במתחם הצבאי המתגבש של חיל המצב על מנת לשלוט במערכת ניהול המטעים המסחרית שפעלה בברבדוס באותה עת.
אחד מרחובותיה הראשיים של ברידג'טאון, רחוב ביי (Bay Street), מפריד בין המדשאות לבין הקסרקטינים והמבצר שמעבר להם, ונקודות הקצה שלו הן החוף הדרומי ולב העיר.
בעבר היה המחנה מוקף בחומות בכל צדדיו, למעט החוף.
בצד המזרחי של המחנה קיימים שרידי חומות באורך של 2 קילומטרים בקירוב, הגבול הדרומי והגבול המערבי הם חוף האוקיינוס לאורך מפרץ קארלייל, וכן החוף הדרומי.
כל המבנים השונים במחנה הוקמו בסגנון האדריכלי הקולוניאליסטי הבריטי המסורתי.
רובם נבנו מחדש ב-1831 כיוון שהמבנים הקדומים יותר נחרבו בסופת הוריקן שפגעה באי באותה שנה.
אחד מלקחי אותה סופה היה שילוב ברזל במבנים השונים.
במשך השנים בוצעו עבודות פיתוח כחלק מהפכת המקום לאתר תיירות, ובין היתר הוקמו בנקודות שונות במחנה בתי מלון ובתי אירוח.
צפונית-מערבית לסוואנה נמצאת גבעת בוש, שבראשה נבנה בית ג'ורג' וושינגטון - הבית העתיק ביותר באזור.
ב-1791 הוקם קסרקטין אבן דו-קומתי עבור קציני הצבא ששהו במקום, ומדובר במבנה הגדול ביותר במחנה.
הקסרקטין ספג נזקים כבדים בסופת ההוריקן שפגעה באי ב-1831, במהלכה נחרבו גלריות העץ.
אלו הוחלפו בקשתות אבן כפולות לאחר ההוריקן.
ב-1906 הפך המבנה למשכנה של הממשלה המקומית, ובשלהי שנות ה-70 חזר לשמש כקסרקטין צבאי.
אף על פי שקסרקטין האבן היה המבנה הגדול ביותר במחנה הוא לא הכיל מספיק מקום לחיילי חיל המצב, שלעיתים נאלצו לישון באהלים בשטח המחנה.
ב-1804 נבנה מול הסוואנה בית המשמר הראשי, ועל הגמלון שלו נחקק שלט האצולה של המלך ג'ורג' השלישי.
בית המשמר הראשי שימש לעיתים לעריכת משפטים צבאיים.
מאחורי קסרקטין הקצינים ובית המשמר הראשי נמצאים שני מבנים מלבנים אדומות - קסרקטין הודו המערבית (הוקם ב-1790) וקסרקטין הברזל (הוקם ב-1842).
מבנים אלו וקסרקטין האבן הקיפו בעבר את רחבת המצעדים המקורית מהמאה ה-18 מכל צדדיה, למעט המערבי.
כיום רחבת המצעדים אינה קיימת עוד, מאחר שבמשך השנים הוקמו עליה מספר מחסנים של הצבא שבהם רהיטים גדולי ממדים וציוד צבאי נוסף.
בין 1807 ל-1808 נבנו שלושה קסרקטינים נוספים בצד המזרחי של רחבת המצעדים, והם הכילו בסך הכל כ-1,200 חיילים.
כיום הם משמשים את משרדי הממשלה של ברבדוס.
ב-1790 נבנתה מפקדת חיל המצב, ב-1810 היא הפכה לנשקייה, ובשלהי קיומו של חיל המצב היא חזרה לשמש כמפקדה המקומית.
קסרקטין הנשקייה המלכותית, שנבנה ב-1812, הפך במשך השנים לבית מגורים ובהמשך לאזור מסחרי.
בקצה הצפון-מזרחי של המחנה הצבאי נבנה בית הכלא, שחלקיו השונים הוקמו בין 1818 ל-1853. ב-1933 פסק השימוש במבנה כבית כלא, והוא הפך למקום משכנו של מוזיאון ברבדוס.
בין 1803 ל-1806 הוקם במחנה בית חולים צבאי, ששוקם ב-1840 בעקבות ההוריקן שפקד את המקום תשע שנים קודם לכן, וב-1928 הפך למבנה מגורים.
ב-1805 הוקמה במחנה מספנת הצי, והיא נחרבה בהוריקן של 1831. בעקבות חורבן המספנה הועברה פעילות המספנה לאזור היישוב אינגליש הארבור ("הנמל האנגלי") שבאי אנטיגווה.
לאחר פירוק חיל המצב הפך האתר של המספנה לבית זיקוק של חברת "מוביל" (כיום חלק מ"אקסון מוביל").
בית הזיקוק נסגר ב-1998, אך מתקניו השונים לא פורקו.
העיר העתיקה של ברידג'טאון היא החלק שקיים מאז המאה ה-17 ומאופיין בתכנון לא-אחיד של רחובות צרים.
המבנים המקוריים שנבנו מעץ ספגו נזקים כבדים כתוצאה מסופות ושריפות שפקדו את העיר ב-1675, 1780 ו-1831, ובשיפוצים שנערכו לאחר אירועים אלה נשמר המראה המקורי של הרחובות.
ב-1765 אף נחקק חוק שקרא לשימוש בחומרים עמידים בפני נזקי הטבע, וכתוצאה מקבלת החוק התפתח בברידג'טאון סגנון אדריכלי ייחודי הידוע כקריבי-ג'ורג'יאני.
סגנון זה מאופיין במבנים פשוטים וסימטריים שכוללים אלמנטים רבים מהאדריכלות הג'ורג'יאנית האנגלית המקורית, ובנוסף לכך גם אכסדראות בקומה הראשונה שנועדו להחזיר מהבניין חלק מהחום והלחות הגבוהים שמאפיינים את האקלים המקומי.
עד ל-1807 נבנו המבנים מחצץ או מאבן מסותתת מקומית, ולאחר מכן באמצעות לבנים ששימשו כזבורית בספינות האנגליות שעגנו בנמל העיר.
סופת ההוריקן שפקדה את העיר ב-1831 החריבה כמעט את כל המבנים שעוצבו בסגנון הג'ורג'יאני, ולאחר מכן הם שוקמו בסגנון דומה.
במאה ה-19 ובמאה ה-20 החל להתפתח הסגנון האדריכלי הקריאולי כתוצאה מעבודתם של אומנים אפרו-קריביים מקומיים.
נמל ברידג'טאון הוקם בקטע החוף שאליו מתנקז נהר קונסטיטושן, והוא ידוע בכינוי קארינייג'.
אזור זה התאים להקמת נמל מאחר שהיה רחב מספיק על מנת שכלי שיט קטנים יוכלו לעגון בו, וכן כי ניתן היה לבנות בו רציפים נוספים שבהם יעגנו רפסודות שהביאו סחורות ואנשים מהספינות הגדולות שעגנון במפרץ קארלייל.
חלק מאזור החוף הוכרז ב-1657 כשטח לתועלת הציבור.
בשלהי המאה ה-17 נבנו מזחים פרטיים אחדים, והחלקים העתיקים ביותר של הנמל שוכנים באזור שנכלל בהכרזה של אונסק"ו כשהחלקים היותר חדשים נמצאים באזור החיץ המקיף את אתר המורשת העולמית.
ב-1872 הוקם לאורך הנמל גשר צ'מברלין, שהיה גשר מסתובב שדרכו ניתן היה להיכנס לחלק הפנימי של אגן הקארינייג', ובשנת 2006 הוא נהרס והוחלף על ידי גשר הרמה הידראולי.
המבדוק היבש של ברידג'טאון, שנבנה בנמל בין 1889 ל-1893, נחשב למבדוק היבש הוותיק ביותר בעולם עם מנגנון הרמה מכני שעדיין קיים.
מנגנון ההרמה של המבדוק מסוגל להרים מסה של עד 930 טון.
בנמל יש אזור מחסנים שקירותיהם עשויים מאבן אלמוגים עבה שאמורה לעמוד בפני הוריקנים, ובמשך השנים הומרו חלק מהמחסנים לחנויות ולמסעדות.
בית הכנסת ומוזיאון נידחי ישראל: בשנות ה-60 של המאה ה-17 הגיעו למקום יהודים מרסיפה שבברזיל, שנרדפו על ידי ההולנדים.
ב-1654 הקימה הקהילה את בית הכנסת, שנחרב בהוריקן של 1831, נבנה מחדש, הוזנח במשך השנים ונמכר ב-1929. הקהילה היהודית המקומית רכשה בחזרה את בית הכנסת ב-1983 ובנתה אותו מחדש, וכיום המקום הוא בית הכנסת הפעיל היחיד בברידג'טאון ונמצא באחריותה של הקרן הלאומית של ברבדוס.
בית הכנסת הוא גם אחד העתיקים ביותר בהמיספירה המערבית, והוא נכלל בהכרזה של אונסק"ו על העיר כאתר מורשת עולמית.
בסמוך לבית הכנסת שוכן מוזיאון נידחי ישראל, המכיל מוצגים בעלי קשר להיסטוריה ולהישגים של הקהילה היהודית המקומית.
בסמוך לבית הכנסת נמצאים בין היתר מוזיאון הפרלמנט, כיכר העצמאות, קתדרלת סנט מייקל, פארק קווינס והקארינייג'.
המקווה העתיק: בקרב קהילות יהודיות מקובל להקים בנוסף לבית הכנסת גם מקווה, ובשנת 2008 נערכה חפירה ארכאולוגית באתר שבו נטען כי שכן בית הרב המקומי.
הארכאולוגים הופתעו לגלות במקום את שרידי המקווה.
המקווה מוקף על ידי בתי קברות, והממצאים שנלקחו ממנו נחקרים ומקוטלגים במוזיאון נידחי ישראל הסמוך.
כנסיית סנט מרי: כנסייה זו שוכנת ברחוב ברוד, והיא ידועה בזכות סגנונה הג'ורג'יאנית.
הכנסייה היא אחת העתיקות ביותר באי, וכאשר היא קודשה ב-1827 היא הייתה אמורה לשמש כקפלה עבור אנשים שאין ביכולתם להגיע לכנסייה הקהילתית שלהם מסיבה כלשהי.
הכנסייה נבנתה אך ורק מלבנים, והיא בין המבנים הבודדים בברידג'טאון ששרדו את סופת ההוריקן של 1831. מאפייניה החיצוניים של הכנסייה כוללים חזית רחבה עם חלונות שבהם רפפות, תקרה עם קמרונות חבית, ואת המרפסת הדרומית.
דרך שביל האמונה (Faith trail) ניתן להגיע קתדרלת סנט מייקל ואל בית הכנסת, המוזיאון והמקווה היהודיים, ודרך שביל המורשת ניתן להגיע אל מוזיאון הפרלמנט.
הקתדרלה הרומית-קתולית סנט פטריק: קתדרלה זו נבנתה ב-1848 ונחרבה בשרפה שהתחוללה בה ב-1897. החשד היה כי פרוטסטנטים מקומיים היו מעורבים בהצתה לאור היחסים המתוחים בינם לבין הקתולים.
הקתדרלה הוקמה מחדש תוך שנתיים, קודשה ב-23 באוגוסט 1903, וכיום היא משמשת את הקהילה הרומית-קתולית הגדולה ביותר בברבדוס.
בקתדרלה יש אוסף נרחב של שלטים הרלדיים הקשורים לרגימנט הודו המערבית.
כנסיית הקתדרלה של סנט מייקל וכל המלאכים: כנסיית סנט מייקל הראשונה קודשה ב-1665, ונחרבה כעבור 115 שנים בסופת הוריקן.
תשע שנים לאחר סופת ההוריקן, ב-1789, הוקמה כנסייה חדשה בסגנון קלאסי ובעלת תכולה של 3,000 מתפללים.
הכנסייה החדשה הצליחה לשרוד את סופת ההוריקן הקשה של 1831. בשלושה מצדדיה הפנימיים של הכנסייה נמצאות גלריות, ובנוסף מכיל פנים הכנסייה גם חלונות עם זכוכית צבועה, תקרה בצורת סירה הפוכה, פסלים וכדומה.
דרך שביל המורשת העובר בסמוך לכנסייה ניתן להגיע אל פסל נלסון, ובתי ומוזיאון הפרלמנט.
הכנסייה המתודיסטית ג'יימס סטריט: ראשוני המתודיסטים הגיעו לברבדוס ב-1789 על מנת לנצר את העבדים המקומיים.
בעלי המטעים התנגדו בחריפות לפעילותם המיסיונרית, וב-1823 החריב אספסוף מקומי את הכנסייה ברחוב ג'יימס.
רק ב-1848 נבנתה כנסייה חלופית, והיא הוקמה בסגנון ג'ורג'יאני עם כניסה בעלת שלוש קשתות בסגנון פלדיאני.
היחסים בין המתודיסטים לבין התושבים השתפרו במשך השנים, שבהן הוקמו בתי תפילה נוספים מסוגים שונים.
בחצר הכנסייה יש בית קברות שבו קבורה בין היתר שרה אן ג'יל (1795–1866), שבזכות פעילותה כמנהיגה חברתית ודתית נכללה על ידי ממשלת ברבדוס ברשימת הגיבורים הלאומיים של ברבדוס.
בית האימונים של חיל המצב (Drill House): מבנה זה הוקם ב-1790 כקסרקטין רגיל.
ב-1822 הוא הפך לנשקייה, וב-1881 עברה אליו מפקדת חיל המצב.
ב-1905 נרכש המבנה על ידי הממשלה והפך לאולם התעמלות עבור החיילים, ובשנות ה-70 הוא הפך לחדר אוכל עבור קציני וסמלי הצבא הברבדיאני.
בצדו החיצוני והאדום של המבנה נמצא גרם מדרגות כפול המוביל אל הכניסה, ובתוכו חדר המוקדש לתולדות רגימנט הודו המערבית וכן חדר האוכל עצמו.
במקום זה נערכה קבלת פנים רשמית למלכה אליזבת והנסיך פיליפ באחד מביקוריהם המלכותיים באי.
בית המשמר הראשי: מבנה זה הוקם ב-1804 באזור שבו נמצא כיום מרכז מחנה חיל המצב, וממנו ניתן לצפות באתר של רחבת המצעדים המקורית.
בצמוד לבית המשמר נבנה מגדל שעון, ובנקודת זמן לא ידועה בין 1816 ל-1837 הוסף למקום שלט האצולה של ג'ורג' השלישי שנבנה מאבן שיש הידועה כאבן קואד.
בית סטאפורד: בכיוון צפון מאחורי בית המשמר הראשי נמצא בית משמר קטן יותר שבו נכלאו אסירים שנשפטו בבית המשמר הראשי, וידוע בכינוי בית סטאפורד.
מבנה זה הוקם ב-1812 ושימש בתחילה כקסרקטין חיילי הארטילריה.
ב-1906 נמכר בית סטאפורד לגורמים פרטיים, והפך למועדון בשם "מועדון סוואנה".
ממשלת ברבדוס קנתה בחזרה את המקום ב-1989, וכעבור 11 שנים החלה לשפץ אותו והורתה להחליף את המנגנון המיושן של מגדל השעון במנגנון יותר מודרני.
כיום המבנה מכיל משרדים ואינו פתוח לציבור.
מבצר נידהאם: המבצר נבנה מעץ במאה ה-17 על הצוק הדרומי של פתח המפרץ, והוצבו בו 36 תותחים.
בשנות ה-40 של המאה ה-18 נבנו שתי סוללות תותחים חדשות מעץ לאור המלחמות בין אנגליה לבין ספרד וצרפת, וזאת על אף שהמבצר כולו נבנה מחדש מעץ לאחר שנחרב כתוצאה מהוריקן 1831. המבצר היה הגדול ביותר בחוף הדרומי ובחוף המערבי של ברבדוס.
כיום המבצר נמצא בגנים של מלון הילטון המקומי, ונותרו בו גם חלק מהתותחים.
רובם מתוארכים לשנת 1824, אך קיים גם תותח אחד משנת 1652 שהוא אחד משני התותחים היחידים בעולם מתקופת שלטונו של אוליבר קרומוול באנגליה שעדיין קיימים.
במבצר יש גם אזור המשמש כמוזיאון, ובו תצוגות כגון תוכניות המבצר ותמונות של חיילים מהתקופה שבהן המבצר היה פעיל מבחינה צבאית.
טירת סנט אן: הטירה נבנתה בצורת משושה בתחילת המאה ה-18 על מנת לחזק את ההגנה על חוף האי.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 נבנה גם מגדל תצפית להתראה מפני שריפות.
מגדל זה הפך לחלק מרשת תחנות האיתות של ברבדוס, ובמהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שימש כתחנת תקשורת אלחוטית עם ספינות שעגנו בין היתר בחופי ארצות הברית.
בית החולים ז'נבה: בית חולים זה הוקם בתחומי המחנה הצבאי, ושירת רק את המהנדסים והבנאים של המחנה.
בית החולים והמבנים השונים שנכללו בשטחו נבנו עם ברזל ביסודות שלהם, וכתוצאה מכך הצליחו לשרוד את סופת ההוריקן של 1831. ב-1906 נמכרו בית החולים ותכולתו לגורמים פרטיים, והפכו לבתי מגורים.
במהלך המאה ה-20 בוצעו במבנים השונים שינויים רבים.
בנייני הפרלמנט: שני בנייני הפרלמנט, הנמצאים בלב העיר, ידועים גם בתור הבניינים הציבוריים או בית הפרלמנט, והם משמשים כמקום מושבו של הפרלמנט של ברבדוס.
הבניינים נבנו 1870 ל-1874, וב-16 ביוני 1874 החלו לשמש את הממשל הקולוניאלי של ברבדוס ולאחר הכרזת העצמאות של האי גם את ממשלת ברבדוס.
שני המבנים מעוצבים בסגנון הנאו-גותי, וידועים בקולונדות הקשתיות ובחלונות הזכוכית הצבועה שלהם.
הבניינים שוכנים לאורך הגדה הצפונית של נהר קונסטיטושן, והם מתוחמים על ידי רחוב ברוד העילי וכיכר הגיבורים הלאומיים בדרום.
קודם לבנייתם התכנסה הזרוע המחוקקת בבית העירייה שברחוב קולרידג'.
ב-1989 שונה שמם באופן רשמי ל"בנייני הפרלמנט" על פי חוק שהתקבל בפרלמנט.
באגף המערבי של הבניינים שוכן מוזיאון הפרלמנט, בו מתוארת ההיסטוריה החברתית-כלכלית של האי.
המוזיאון והחברה ההיסטורית של ברבדוס: מוזיאון זה החל נוסד על ידי יוסטס מקסוול שילסטון, וב-1933 הוא הוגדר על ידי הפרלמנט המקומי כמוזיאון רשמי.
ב-23 ביוני 1933 נפתחה התצוגה הראשונה של המוזיאון, ושלושה חודשים לאחר מכן חכרה הנהלת המוזיאון את בית הסוהר הישן של מחנה חיל המצב למשך 99 שנים.
התצוגות במוזיאון כוללות פריטים המתארים את ההיסטוריה המקומית החל מהתקופה שקדמה להתיישבות האירופאית ועד לתקופה שקדמה להכרזת העצמאות של ברבדוס, וכן את הספרייה על שם שילסטון שבה מאגר ספרים למטרות מחקר ועיון.
בית ג'ורג' וושינגטון: מבנה זה, השוכן בשטח המחנה הצבאי, קרוי על שם ג'ורג' וושינגטון.
לורנס וושינגטון, אחיו למחצה והפטרון של ג'ורג', חלה בשחפת ורופאיו המליצו לו על שהות באקלים נוח יותר בהשוואה לזה של מקוריהם במאונט ורנון שבווירג'יניה.
משפחת וושינגטון החליטה לשלוח את השניים לברבדוס, בשל המקום שיצא לשיטות הטיפול המקומיות במחלות ריאה.
עם הגיעם לאי שכרו האחים וושינגטון את הבית תמורת 15 לירות שטרלינג לחודש מקפטן קרופטון.
במהלך שהותם באי חלה ג'ורג' וושינגטון באבעבועות שחורות, והינצלותו מהמחלה סייעה לו להציל את חייליו במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הקרן הלאומית של ברבדוס זיהתה את הבית כזה שבו התאכסנו האחים, ובסיוע הממשלה המקומית רכשה אותו ופתחה אותו לציבור.
כיכר גיבורי האומה: כיכר זו שוכנת ברחוב ברוד, ובעבר היא נודעה ככיכר טרפלגר.
שמה הקודם היה הנצחה לניצחונו של אדמירל הוריישו נלסון בקרב טרפלגר.
בכיכר שוכן עמוד נלסון, שנחנך ב-22 במרץ 1813 וקדם בכ-27 שנים לעמוד נלסון הנמצא בכיכר טרפלגר שבלונדון.
תושבי ברידג'טאון, שהתרשמו רבות מהישגו של נלסון, סברו כי הם היו הראשונים להנציחו, כשלמעשה עירם הייתה השלישית להנציח את האדמירל לאחר מונטריאול שבקנדה וברמינגהאם שבאנגליה.
הפסל פוסל מברונזה על ידי הפסל הבריטי ריצ'רד וסטמאקוט.
שמה הנוכחי של הכיכר, המנציח את עשרת הגיבורים הלאומיים של ברבדוס, ניתן לה ב-1999. הכיכר ידועה גם בשל מזרקת שלושת הדולפינים, שהוקמה ב-1865 על מנת להנציח את תחילת השימוש במים זורמים בברבדוס ארבע שנים קודם לכן.
מסביב למזרקה יש גן ומתחם סגור שבנייתם החלה ב-1882.
גשר צ'מברלין: הוא אחד משני הגשרים החוצים את נהר קונסטיטושן בתחומי ברידג'טאון.
הגשר הוקם ב-1872 כגשר מתרומם שחיבר את ברידג'טאון עם אי קטן בנהר.
הגשר החליף גשר עץ עתיק יותר, שככל הנראה נבנה על ידי האינדיאנים שיישבו את האי לפני הגעת הבריטים.
ברידג'טאון קרויה על שמו של גשר זה, וקודם לכן היא נקראה סנט מייקל.
הגשר קרוי על שמו של ג'וזף צ'מברלין, הנציב הבריטי שסייע בשיקום הגשר לאחר סופת ההוריקן שפקדה את העיר ב-1898. בין 2005 ל-2006 הוחלף המנגנון המיושן למנגנון הרמה מודרני.
הגשר השני מעל נהר קונסטיטושן הוא גשר הקרוי על שמו של צ'ארלס דאנקן אוניל, אחד מעשרת הגיבורים הלאומיים של ברבדוס.
ברידג'טאון משמשת כמרכז הראשי של פעילות מסחרית בברבדוס, וכן כמרכז מערכת התחבורה של האי.
מרבית משרדי ומחלקות ממשלת ברבדוס שוכנים בברידג'טאון רבתי.
בנייני הפרלמנט, הניצבים צפונית לכיכר גיבורי האומה, הם משכנו של הפרלמנט השלישי בוותיקותו בחבר העמים הבריטי.
העיר היא גם מקום משכנם של מספר מוסדות לאומיים, ובהם חברה החשמל של ברבדוס, תאגיד הגז הלאומי, רשות המים של ברבדוס, וכן חברות תקשורת, תחנות טלוויזיה ותחנות רדיו.
בברידג'טאון רבתי נמצאים גם כמה ממוסדות הלימוד הידועים של ברבדוס.
אלו כוללים את אחד מהקמפוסים של אוניברסיטת איי הודו המערבית, הניצב על צוק שממנו ניתן להשקיף על ברידג'טאון ועל הנמל שלה.
הקולג' הקהילתי של ברבדוס נמצא במרחק 5 קילומטרים מזרחית לרובע העסקים המרכזי הידוע בכינוי "הקיסוס", בצמוד לגבול המזרחי של העיר, בפרבר הידוע בכינוי "דה פיין" (האורן), נמצא הקמפוס של בית הספר הפוליטכני על שם סמואל ג'קמן פרסקוד.
מעבר לכך יש בעיר מספר בתי ספר תיכוניים ויסודיים.
העיר מהווה את אחד ממרכזי הכלכלה של ברבדוס.
כלכלת העיר מתבססת על ייצוא של סוכר, רום ודבשה, וכן על תיירות.
בנוסף נמצאים בה הבורסה לניירות ערך של ברבדוס, הפועלת מאז 1987 וכיום היא אחת מארבע הבורסות הפעילות באיים הקריביים, וכן סניפים של הבנק הלאומי של ברבדוס ובנקים בינלאומיים כגון הבנקים של נובה סקוטיה והבנק הלאומי של קנדה.
העיר שימשה גם לאירוח של אירועים בעלי אופי בינלאומי.
ב-1994 נערכה בה ועידת האומות המאוחדות שעסקה בפיתוח בר-קיימא של מדינות איים קטנות.
העיר עברה תנופת בנייה לקראת אירוח גביע העולם בקריקט בקנסינגטון אובל ב-2007, והאצטדיון הוגדל לתכולה של כ-30,000 צופים.
ברידג'טאון מרוחקת כ-13 קילומטרים מנמל התעופה גרנטלי אדמס, הנמצא על הכביש המהיר ABC/7 ומשמש כנקודה הכניסה היחידה לאי באמצעות כלי טיס.
ברידג'טאון וניו יורק שבארצות הברית היו היעדים היחידים בחצי הכדור המערבי שהיו יעדים קבועים לטיסות הקונקורד של בריטיש איירווייז, וגרנטלי אדמס נבחר לאחד ממקומות התצוגה של הקונקורד לאחר הוצאתו משירות.
כל שבעת הכבישים המהירים של ברבדוס מתחילים בקרבת ברידג'טאון, ונמשכים לכיוון צפון, דרום ומזרח לחלקים האחרים של ברבדוס.
הנהיגה בברבדוס היא בצד שמאל של הכביש, והמהירות המותרת בשטחים בנויים היא 60 קמ"ש ובאזורים הלא בנויים שלאורך הכביש המהיר ABC היא 80 קמ"ש.
התחבורה הימית מבוקרת על ידי רשות המים של ברבדוס.
אוטובוסים הנוסעים ליעדים צפוניים כגון היישובים הולטאון וספייטסטאון, ולמיקומים במחוז סנט מייקל כגון קמפוס קייב היל של אוניברסיטת איי הודו המערבית, יוצאים ממסוף האוטובוסים על שם הנסיכה אליס, הממוקם מערבית למרכז העיר.
אוטובוסים ליעדים במזרח ובדרום יוצאים ממסוף האוטובוסים שברחוב פיירצ'יילד, הנמצא בקצה המזרחי של מרכז העיר בסמוך לבית החולים על שם המלכה אליזבת.
מוניות השירות בברידג'טאון הן מיני ואנים בבעלות פרטית, והן נוסעות בקווים מוגדרים מסביב לאי.
ברידג'פורט היא עיר במחוז פיירפילד שבמדינת קונטיקט בארצות הברית.
אוכלוסייתה, שהיא הגדולה במדינה, מונה נכון ל-2020 כ-148,654 נפש.
העיר היא החמישית בגודלה באזור ניו אינגלנד, ומשתייכת למגלופוליס של צפון-מזרח ארצות הברית, הכולל ערי ענק כניו יורק, בוסטון, בלטימור, וושינגטון הבירה ופרבריהן.
בראשית הייתה ברידג'פורט חלק מהכרך של סטרטפורד.
היא הוקמה בשנת 1659 בשם פקוונוק (Pequonnock).
בשנת 1695 נשתנה שמה לסטרטפילד - מיזוג של שתי הערים שביניהן שכנה - סטרטפורד ופיירפילד.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית הייתה סטרטפילד בסיס של ספינות פריבטיר, שיצאו להילחם בצי האנגלי.
ב-1800 קיבלה הכרה כרובע עצמאי בשם ברידג'פורט.
ב-1821 התאגד הרובע כעיר נפרדת, אך הכרה רשמית לכך התקבלה רק בשנת 1836.
בשנותיו הראשונות של היישוב בעיר, התבססה כלכלתו על חקלאות ודייג.
סלילתה של מסילת הרכבת המובילה לברידג'פורט ב-1840 ומיקומה של העיר בסמוך לנמל ניופילד, הביא במחצית המאה התשע עשרה לעיסוק בציד לווייתנים ובבניית אוניות.
בהמשך המאה עברה העיר תיעוש מואץ והוקמו בה מפעלי טחנות קמח, מתפרות, בתי יציקה ותעשיית נשק.
במחצית הראשונה של המאה העשרים נמשך השגשוג הכלכלי בעיר.
בשנת 1930 היו בעיר כ-500 מפעלים ובתי חרושת.
אוכלוסיית העיר התרבתה במהירות, בעזרת מהגרים רבים שבאו בשעריה.
כערים אחרות בצפון-מזרח ארצות הברית, סבלה גם ברידג'פורט מתוצאותיה של מלחמת העולם השנייה.
נרשמה האטה בייצור התעשייתי וירידה בקצב גידול האוכלוסייה.
בשנות החמישים והשישים התאוששה כלכלת העיר, ונדמה היה כי הצלחתה הכלכלית מובטחת, אך המשבר הקשה בתולדותיה התרגש ובא בשנים הבאות.
התפתחות התיעוש הואטה מאוד בשנות השבעים והשמונים.
מגמה כללית של , שהתרחשה בעריה הגדולות של המדינה, הביאה לגידול באבטלה, עלייה בפשיעה והעיר הפכה למוכת סמים.
באותה עת נרשם אף שיעור גבוה של חולי איידס.
פרשיות שחיתות רבות נחשפו בחלק מהחברות הוותיקות של ברידג'פורט, ובעקבותיהן באו נזקים והפסדים.
מפעלים ננטשו, בתי חרושת נשרפו ואזורים מסוימים הפכו לעיר רפאים.
באפריל 1987 אירע בברידג'פרט אחד האסונות הכבדים בהיסטוריה של קונטיקט.
במהלך בניית פרויקט המגורים "ל'אמביאנס פלאז'ה", קרס שלד הבניין והתמוטט לחלוטין.
הקריסה גרמה למותם של 28 איש ולפציעתם של רבים אחרים.
אסון זה הצטרף למשבר הכבד שפקד את העיר, והיה זרז להמשך שקיעתה הכלכלית והאזרחית.
בתחילת המאה העשרים ואחת טרם התאוששה העיר מהמשבר.
אובדן מקומות עבודה ממשיך לגרום להגירה שלילית מן העיר, שהולכת ונחשבת רצויה פחות ופחות למגורים.
אוכלוסיית העיר הגיעה לשפל, כשלעומת 158,748 תושבים בשנת 1950, הוערכה האוכלוסייה ב-137,912 נפש בלבד, בשנת 2006. כתוצאה מכך, נחשבת העיר לזולה במיוחד במחירי הדיור בה יחסית למטרופולין היקר של ניו יורק, עקב התרוקנות דירות רבות וחוסר ביקוש לדיור בעיר.
בניסיון לחלץ את העיר מהמשבר והמצוקה הכלכלית, הופנתה בקשה ליזם האמריקני המפורסם סטיב וין, ממפתחי העיר המצליחה לאס וגאס, להקים בעיר קזינו גדול, שיסייע בפיתוח תיירות כלכלית.
יוזמה זו נכשלה מסיבות רבות.
הנהלת העיר עשתה ניסיון נוסף לרכישת מגרשים שנותרו בידיים פרטיות ולהסבת מבנים עתיקים לשימוש כדירות או חנויות.
מידת הצלחתם של מהלכים אלו טרם נתבררה.
ברידג'פורט נמצאת בגובה ממוצע של מטר מעל פני הים.
היא ממוקמת על גדותיו של מפרץ לונג איילנד סאונד, סמוך לשפך נהר פקוונוק.
מדידות רשמיות קובעות כי שטחה של העיר הוא 50.2 קמ"ר, מתוכם 8.8 קמ"ר מים והשאר יבשה.
בברידג'פורט שורר אקלים יבשתי לח, המתאפיין בקיץ חמים ולח ובחורף קריר ומושלג.
הקרבה לאוקיינוס ממתנת את הניגודים שבין עונות השנה.
הטמפרטורה הממוצעת בחודש החם - יולי, היא C° 23, ובחודש הקר - ינואר, היא C° 1−.
ממוצע הגשמים השנתי בברידג'פורט עומד על 1,060 מ"מ.
בחורף שכיחים ימי שלג, הנערם על הקרקע עד לעומק של 65 ס"מ בממוצע, אך בשנים מושלגות במיוחד, דוגמת 1996, עשוי השלג להצטבר לגובה של כשני מטר.
ביום שבת, 10 במרץ 1860, הגיע לעיר אברהם לינקולן, שנבחר חצי שנה לאחר מכן לנשיא ארצות הברית.
לינקולן נשא נאום באולם וושינגטון, אודיטוריום ששימש את בית המשפט המחוזי של פיירפילד.
קהל המונים הצטופפו באולם כדי לשמוע אותו ורבים נותרו בחוץ מחוסר מקום.
לינקולן זכה לתשואות ממושכות שליוו אותו עד עלייתו לרכבת בה חזר למנהטן.
במקום הנאום קיים עדיין לוח, עליו חקוקים פרטי המאורע, שהסעיר בשעתו את העיר.
ברידיי השני היה מלך הפיקטים במשך 5 שנים, משנת 637 ועד מותו.
ברידיי היה בנו של פויית' (Foith) או בנו של אואויד (Uuid).
על פי "דברי ימי הפיקטים", ברידיי עלה לשלטון לאחר מותו של אחיו גרטנייט השלישי.
על פי "דברי ימי אלסטר" ו"דברי ימי טיגרנאך" ברידיי מת בשנת 642, ולאחר מותו מלך אחיו טאלורק השלישי.
ברידיי הראשון או ברידיי מק מאלכון היה מלך הפיקטים משנת 560 ועד מותו.
ברידיי מוזכר לראשונה ב"דברי ימי אלסטר" בתיאור משנים 558–560 בו מתוארת בריחה מפני בנו של מאלכו - המלך ברויד (Bruide).
לא ברור מי ברח מפני המלך, אולם "דברי ימי טיגרנאך" מתאר את בריחת הסקוטים מ"ברויד בן מאלכו" בשנת 558.
ברידיי מתואר בספרו של אדומנאן מאיונה "חייו של קולומבה הקדוש" - אולם מתיאור הפגישה בין קולומבה לברידיי לא ברור אם ברידיי היה נוצרי בעת הפגישה או שהומר לנצרות על ידי קולומבה הקדוש.
מחקרים ארכאולוגיים גילו שרידי מנזרים משלהי המאה השישית, דבר המעיד על קיום התיישבות נוצרית באזור בו מלך ברידיי, ויכול להעיד על פעילותו של קולומבה באזור, וייתכן על היותו של ברידיי נוצרי בעקבות פעילות זו.
ברידיי לא היה היחיד ממלכי הפיקטים בשלהי המאה השישית.
מותו של גאלאם (המכונה "קנאלאת'" ב"דברי ימי אלסטר" וב"דברי ימי טיגרנאך"), קודמו של ברידיי, אירע בשנת 580 - כארבע שנים לפני מותו של ברידיי.
מנתון זה נתן ללמוד כי ככל הנראה מלכו גאלאם וברידיי יחדיו.
מקום מושבו של חצרו של ברידיי אינו ידוע במדויק.
קולומבה פוגש את ברידיי בסמוך לנהר נס, ומצוין שחצר המלוכה שכנה בראש מצוק.
מקובל להניח שמקום מושב חצר המלוכה היה בקריי פאדריג (Craig Phadrig) מערבית לאינברנס של ימינו, בסמוך לבולי פירת'.
ברידיי נהרג ככל הנראה כנגד אויבים פירטים.
"דברי ימי טיגרנאך" מציינים כי ברידיי נהרג בשנת 584, ואילו "דברי ימי אלסטר" מציינים כי האירוע קרה בשנת 585.
לאחר מותו של ברידיי מלך גרטנייט השני.
הטרילוגיה מאת ג'ולייט מארילייר שנקראת "דברי ימי ברידיי" היא רומן המתאר את עלייתו של ברידיי לשלטון, ואת שלטונו.
ברידיי השלישי בנו של בילי (Bruide mac Bili - ברידי מק בילי) היה מלך הפיקטים.
ברידיי מלך כ-22 שנים, החל משנת 671 ועד מותו.
ברידיי נולד בין שנת 616 ל-628 והיה בנו של בלי, מלך סטרת'קלייד, ונכדו של המלך נכטאן השני.
אימו של ברידיי הייתה ככל הנראה בתו של אדווין מנורת'מבריה, מלך דיירה.
בשנת 680–681 תקף את טירת דאנוטר ובשנת 682 פתח במסע מלחמה אכזרי נגד אורקני - מסע המתואר ב"דברי ימי אלסטר" בהם מוספר כי כל אוכלוסיית אורקני "נמחקה" על ידי בריידי.
שנה לאחר מכן תקף ברידיי את דנדורן שבסטראת'רן.
מקום מושבו של ברידיי היה במוריי.
ככל הנראה ברידיי היה ואסאל של אקגפירת', וכאשר ברידיי ניסה לערער את הקשר הביא הדבר למתקפה על ידי אקגפירת' - שהובילה לקרב דאניכן בשנת 685, בו הביס ברידיי את הצבא האנגלו- סקסוני של אקגפירת'.
על פי "דברי ימי אלסטר" ו"דברי ימי טיגרנאך" נפטר ברידיי בשנת 693.
ברידיי הרביעי בנם של דארגאט מק פינגין (Dargart mac Finguine) ושל הנסיכה דר איליי, היה מלך הפיקטים.
ברידיי הרביעי מלך כתשע שנים, החל מעלייתו לשלטון בשנת 697, לאחר הדחתו של טרן ועד מותו בשנת 706.
ברידיי היה אחיו של נכטאן השלישי, מלך הפיקטים, שיירש את כיסאו.
בשנת 697 התחייב ברידיי (יחד עם אצילים נוספים באירלנד וסקוטלנד) בביר לקיים את הקיין אדומיין (חוק החפים מפשע).
בשנת 698 השתתף ברידיי בקרב נגד הסקסונים, במהלכו נהרג ברהטרד בנו של בורנהית' (Beornhaeth).
קרבות נוספים שהתרחשו בתקופת שלטונו נערכו בלוך למונד בשנת 704 (בו הובסה דאל ריאטה), וכן באי סקיי בשנת 701.
ה"כרוניקון סקוטורום" מתאר את חורף 700 כחורף קר ביותר, בו קפא הים בין אירלנד וסקוטלנד.
על פי "דברי ימי אלסטר" ו"דברי ימי טיגרנאך", ברידיי נפטר בשנת 706 וירש אותו אחיו, נכטאן.
ברידיי החמישי בנו של פרגוסה, היה מלך הפיקטים.
ברידיי החמישי מלך כשנתיים, החל מעלייתו לשלטון בשנת 761 ועד מותו בשנת 763.
ברידיי עלה לשלטון לאחר מותו של אחיו, אואנגוס הראשון.
על פי "דברי ימי אלסטר" ו"דברי ימי טיגרנאך" מלך ברידיי בפורטריו כשנתיים, ונפטר בשנת 763.
ברידיי השישי , בנו של אואוראד היה מלך הפיקטים (מלך פורטריו).
ברידיי מלך זמן קצר של פחות משנה, בשנת 842, החל מעלייתו לשלטון ועד מותו.
ברידיי עלה לשלטון לאחר מות אביו, ועל פי "דברי ימי הפיקטים" נפטר זמן קצר לאחר מכן, ואחיו, קיניאוד עלה לשלטון במקומו.
ברידיי השביעי , בנו של אואות'ויל (Uuthoil) או פוכל (Fochel) היה מלך הפיקטים (מלך פורטריו).
ברידיי מלך כשלוש שנים, החל מעלייתו לשלטון בשנת 842, ועד מותו.
על פי "דברי ימי הפיקטים" נאבק ברידיי עם קנת מק אלפין על כס המלוכה.
לאחר מותו עלה לשלטון דרסט העשירי
ברידג'סטון (יפנית: 株式会社ブリヂストン) הוא קונצרן יפני לייצור צמיגים.
הוא נוסד ב-1931 על ידי שוג'ירו אישיבאשי בעיר קורומה, פוקואוקה.
שם החברה מתבסס על משמעות שמו של המייסד (אבן-גשר) תוך היפוך המילים.
בשנת 2008 הייתה ברידג'סטון אחת משלוש החברות הגדולות בעולם לייצור צמיגים עם היקפי ייצור דומים למישלן הצרפתית וגודייר האמריקנית.
בשנה זו פעלו בחברה כ-200 מתקני ייצור ומרכזי פיתוח ב-26 מדינות.
מייסד ברידג'סטון, שוג'ירו אישיבאשי, החל לייצר צמיגים ב-1930 במסגרת חברה משפחתית שייצרה פריטי הנעלה יפניים מסורתיים המכונים טאבי.
לאחר כשנה הוא פרש והקים את ברידג'סטון.
במהלך השנים הראשונות ניסתה החברה להתבסס כל האפשר על יידע עצמאי וכך עברו מספר שנים עד שהחברה החלה לייצר צמיגים באיכות מספקת.
ב-1935 החלה החברה לייצר מקלות גולף.
במלחמת העולם השנייה הולאמו כל מפעלי הייצור של החברה והיא ייצרה רק עבור הצבא היפני.
שני מפעלים שנותרו בלתי הרוסים לאחר המלחמה אפשרו לחזור לייצור בקצב מהיר שהפך את ברידג'סטון ב-1953 לחברת הצמיגים הגדולה ביפן.
באותן שנים ייצרה החברה אופנועים, אך בהמשך החליטה להפסיק זאת על מנת שלא לפגוע במכירות צמיגי האופנועים ליצרני האופנועים האחרים ביפן.
ב-1961 הפכה החברה לציבורית ונסחרה בבורסה של טוקיו ואוסקה.
ב-1964 הייתה ברידג'סטון הראשונה ביפן לייצר צמיג רדיאלי.
באותן שנים עסקה החברה בשיפורי איכות מהותיים בייצור ובניהול, ואף זכתה לפרסים על כך.
מייסד החברה, אישיבאשי נפטר ב-1976, אך התפתחות החברה לא נפגעה והרחבת הפעילות למדינות אחרות נמשכה.
מאז אמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 נפתחו תוך עשור מפעלים במלזיה, תאילנד ואינדונזיה.
בעשור הבא השקיעה החברה במפעלים קיימים בטאיוואן, אוסטרליה וארצות הברית.
קניית מפעל בודד של חברת פיירסטון האמריקנית ב-1983, הובילה מספר שנים אחר כך לרכישת החברה כולה, שהייתה יצרן הצמיגים השני בגודלו בארצות הברית ב-1988.
במשך רוב שנותיה ייצרה ברידג'סטון מוצרים נוספים מעבר לצמיגים.
לעיתים היו אלו מוצרים הקשורים לחומרי הגלם או לתהליכי הייצור שפותחו עבור ייצור הצמיגים.
81 אחוז מהכנסות החברה בשנת 2007 נבעו ממכירת הצמיגים.
שאר ההכנסות באו מהמוצרים האחרים שהיו בתחומים הבאים: רכיבים לתעשיית הרכב, מוצרים כימיים, רכיבים לצגי פלזמה, ציוד ספורט ואופניים ועסקים נוספים בתחום המימון.
ברידג'סטון החלה את דרכה בספורט המוטורי בשנות ה-60 של המאה ה-20 במרוצי הגרנד פרי היפניים.
היא החלה להשקיע תשומת לב יתרה לנושא בשנות ה-80 כשהפכה לספק הצמיגים הדומיננטי במרוצי ה-GP2 (מרוצים בדרגה אחת נמוכה מפורמולה 1).
בשנות ה-90 היא השתתפה בהצלחה במרוצי מכוניות התיור בגרמניה (DTM).
חברת פיירסטון, שאיתה ברידג'סטון התמזגה ב-1988 הייתה בעלת מסורת השתתפות במרוצי הגרנד פרי עוד משנות ה-50 ובמרוצי האינדי האמריקאיים אך היא פרשה מהם בשנות ה-70. ב-1995 חזרו ברידג'סטון/פיירסטון למרוצי האינדי.
ב-1997 החלה ברידג'סטון להשתתף לראשונה בהיקף מלא במרוצי פורמולה 1, לאחר השתתפות חלקית באמצע שנות ה-70. ספק הצמיגים המתחרה, גודייר, פרש ב-1999 וברידג'סטון הייתה שותפה לרצף של חמש זכיות של פרארי ומיכאל שומאכר באליפות היצרנים, שתיים מתוכם כספק צמיגים יחיד בסדרה.
החל מעונת 2001 הפכה מישלן הצרפתית ליריבתה של ברידג'סטון, אך בהצלחה חלקית, ועם פרישתה ב-2006 הפכה שוב ברידג'סטון לספק הצמיגים היחידי בפורמולה 1.
בתחום הדו גלגלי השתתפה ברידג'סטון במרוצי אופנועי גרנד פרי החל משנות ה-80 בקטגוריות הנמוכות תוך הצלחה יתרה.
בשנת 2002 היא החלה להשתתף באופן מלא בקטגוריית המוטו GP הבכירה כשהיא סובלת מנחיתות בהשוואה למישלן שהייתה ספק הצמיגים של כל הקבוצות החזקות לאורך שנים.
ברידג'סטון זכתה לניצחון ראשון בעונת 2004, אך החיבור עם דוקאטי החל מעונת 2005 הניב את ההצלחה הגדולה ביותר.
הישגיה השתפרו באופן עקבי עד לזכייה של קייסי סטונר בתואר האליפות בעונת 2007. בעונת 2008 עברו רוב הרוכבים המובילים לרכב עם ברידג'סטון בהכירם ביתרונה ההולך וגדל על מישלן ובסיום העונה זכה ולנטינו רוסי עם ברידג'סטון באליפות.
בתום אותה עונה נודע על החלטת מארגני הגרנד פרי כי ברידג'סטון תהפוך לספק הצמיגים הבלעדי באליפות.
ברידג'ט ג'ין פונדה היא שחקנית אמריקאית.
פונדה נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה למשפחת שחקנים בכללם סבה הנרי פונדה, אביה פיטר פונדה ודודתה ג'ין פונדה.
אמה, סוזן ג'ין ברואר (Susan Jane Brewer), היא אמנית.
היא קרויה על שם בתה של השחקנית מרגרט סליבאן, ברידג'ט היווארד, ששלחה יד בנפשה כשהייתה בת 21. סליבאן הייתה אשתו הראשונה של סבה.
הוריה התגרשו ופיטר נישא לפורשיה רבקה קרוקט (אשתו לשעבר של הסופר תומאס מקגוון).
פיטר ופורשיה גידלו את ברידג'ט, אחיה ג'סטין, אחיהם החורג והמבוגר יותר תומאס מקגוון הבן.
פונדה למדה בבית הספר לבנות וסטלייק בלוס אנג'לס.
ב-29 בנובמבר 2004 נישאה לדני אלפמן, מלחין הסרטים והסולן לשעבר של להקת Oingo Boingo.
בינואר 2005 נולד להם בן.
פונדה התחילה לשחק בתיאטרון בהפקת בית הספר של הארווי.
היא לא נעתרה להצעות משחק בעצת קרוביה המפורסמים והלכה ללמוד את שיטת המשחק בבית הספר טיש לאמנויות של אוניברסיטת ניו יורק ובמכון לי סטרסברג לתיאטרון וקולנוע.
הופעת הבכורה שלה בסרט הייתה בהיות בת חמש בסרט "אדם בעקבות גורלו" משנת 1969, בו שיחקה ילדה בקומונה של ילדי הפרחים, בה פיטר פונדה ודניס הופר מבקרים בעת מסעם לאורך ארצות הברית.
תפקידה הקטן השני (שגם בו לא דיברה) היה בקומדיה משנת 1982 "Partners".
ב-1989 היא קיבלה את תפקידה המשמעותי הראשון, כשכיכבה בסרט "סקנדל", המבוסס על פרשת פרופיומו.
באותה שנה היא גם שיחקה בסרטים "סטרפלס" "מת להתאהב" ו-"Shag".
תפקידה פורץ הדרך של ברידג'ט פונדה היה כשגילמה עיתונאית בסרט הסנדק 3 (1990), תפקיד קטן אך משמעותי שהציג אותה לקהל הרחב.
ב-1991, היא לוהקה לתפקיד ננסי לי בסרט הקומדיה הרומנטית דוקטור הוליווד, לצד מייקל ג'יי פוקס.
בתפקיד זה, גילמה פונדה את בתו של ראש העיירה הדרומית "גריידי", דמות צעירה, פלרטטנית ומלאת חיים שמפגינה עניין רומנטי קל בד"ר בנג'מין סטון, הרופא החדש בעיירה, ומשתוקקת לעבור לעיר הגדולה.
סצנותיה עם סטון, שכללו נגיעות קומיות, הדגישו את יכולתה של פונדה לגלם דמות קלילה ומשעשעת, ותרמו לקסם הכללי של הסרט.
התפקיד, אם כי משני, סייע לה לבסס את נוכחותה כשחקנית צעירה מבטיחה בתעשיית הקולנוע, והיווה צעד חשוב לקראת תפקידים גדולים יותר.
לאחר שהשיגה ניסיון נוסף בעבודה במספר הפקות תיאטרון, היא לוהקה לתפקיד הראשי בסרט של ברבט שרודר, ולאחריו הגיע תפקיד בקומדיה של קמרון קרואו, שניהם ב-1992. המגזין ניו יורקר כינה אותה בסקירה: "תקיפה ופרובוקטיבית", ורולינג סטון כתב שפונדה היא "תענוג קומי".
ב-1997, פונדה טסה באותה טיסה עם קוונטין טרנטינו, והוא הציע לה תפקיד כנערת חוף בסרטו ג'קי בראון.
לפונדה גם הוצע התפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה (מאוחר יותר קיבלה אותו ), אולם היא דחתה אותו בשל רצונה להתמקד בקריירה הקולנועית שלה.
בשנת 2001 שיחקה לצידו של ג'ט לי בסרט הפעולה נשיקת הדרקון.
באותה שנה שיחקה גם בסרט הטלוויזיה "No Ordinary Baby", עליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה.
ב-2002 גילמה את אלת הכפור בסרט "מלכת השלג", ומאז לא הופיעה פונדה בסרטים.
1990 – פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט סקנדל.
1997 – פרס אמי לתוכנית בפריים טיים לשחקנית המשנה המצטיינת במיני-סדרה או סרט על תפקידה ב-In the Gloaming.
2002 – פרס גלובוס הזהב על ההופעה הטובה ביותר של שחקנית במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה עבור תפקידה ב-After Amy.
ברידג'ט ג'ונס: עובדות החיים הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי-בריטי משנת 2004, שביימה ביבן קידרון, בכיכובם של רנה זלווגר, קולין פירת' ויו גרנט.
הסרט הוא עיבוד קולנועי של ספר בעל אותו שם, שנכתב על ידי הלן פילדינג.
סרט זה הוא סרט המשך לסרט "יומנה של ברידג'ט ג'ונס" (2001).
מערכת היחסים שלה עם מארק דארסי הולכת טוב מאוד.
אך כשהיא פוגשת את הקולגה של מארק, רבקה ז'יל, היא מתחילה לחשוד במארק.
מכאן יחסיהם מדרדרים עד כדי פרידה.
לאחר מכן הבוס של ברידג'ט מציע לנסוע לתאילנד עם דניאל קליבר, חברה לשעבר, והיא נאותה.
שם היא נקלעת לצרות ונשלחת לכלא.
לבסוף מארק מחלץ אותה משם והם חוזרים להיות ביחד.
רנה זלווגר - ברידג'ט ג'ונס
קולין פירת' - מארק דארסי
יו גרנט - דניאל קליבר
ג'מה ג'ונס - גברת ג'ונס
ג'ים ברודבנט - מר ג'ונס
סיליה אימרי - אונה אלקונברי
ג'יימס פוקנר - דוד ג'פרי
ג'סינדה בארט - רבקה ז'יל
סאלי פיליפס - שרון "שאזה"
ניל פירסון - ריצ'רד פינץ'
הביקורות על הסרט היו מעורבות.
רנה זלווגר הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
הסרט עלה לאקרנים ב-8 בנובמבר 2004. בסיכום הכנסותיו של הסרט הוא גרף רק כ-40,226,215 מיליון דולר בארצות הברית וכ-222,294,509 מיליון דולר בחו"ל.
ברידג'יט מנדלר היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בשל תפקידה בתור טדי דאנקן בסדרת הטלוויזיה "גוד לאק צ'ארלי".
שבארצות הברית, בתם של סנדרה פורד-מנדלר וצ'ארלס מנדלר, ויש לה אח צעיר בשם ניקולס.
בגיל שמונה היא עברה עם משפחתה להתגורר בעיר מיל ואלי, קליפורניה, שם היא הביעה לראשונה עניין במשחק והחלה לשחק במחזות.
כשהייתה בת שמונה, החלה מנדלר לקחת חלק בתפקידים מקומיים בתיאטרון דרמטי ומוזיקלי כאחד, והפכה למבצעת הצעירה ביותר בפסטיבל הפרינג' בסן פרנסיסקו.
כשהייתה בת 11, היא שכרה סוכן שיעזור לה להשיג עבודות משחק.
מנדלר היא אחייניתה של הפסיכולוגית כריסטין פורד.
מנדלר היא בוגרת תואר ראשון באנתרופולוגיה מאוניברסיטת דרום קליפורניה (USC) בלוס אנג'לס, קליפורניה; עם התמחות בתרבות חזותית של ימי הביניים ואנתרופולוגיה רפואית.
היא סיימה את לימודיה בשנת 2016, ואמרה כי יש לה תוכניות ללימודי דוקטורט, בהשראת אמה, דוקטור למדיניות ציבורית.
כאשר הייתה בת שלוש עשרה, החלה לעבוד בלוס אנג'לס ושיחקה באופרת הסבון "בית חולים כללי".
בשנת 2008, שיחקה מנדלר בתפקיד ראשי בסרט The Clique.
בשנת 2009, השתתפה מנדלר כאורחת בסדרה "ג'ונאס" בתור מושא אהבתו של ניק ג'ונאס.
באותה שנה שיחקה בסרטים "לידה כואבת" ו"אלווין והצ'יפמאנקס 2" והייתה שחקנית אורחת בעשרה פרקים של הסדרה "המכשפים מוויברלי פלייס" מבית ערוץ דיסני בתור ג'ולייט הערפדית שבה ג'סטין רוסו מתאהב.
בשנים 2010 עד 2014 היא כיכבה בתפקיד הראשי בסדרה "גוד לאק צ'ארלי".
בשנת 2011, היא שיחקה תפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה המוזיקלי "לימונד מאות'" בתור אוליביה.
ביצועיה כזמרת כוללים את שיר הנושא של גוד לאק צ'ארלי, תחת הכותרת: "Hang In There, Baby".
היא שרה את "This is My Paradise" בסרט הצ'יוואווה מבוורלי הילס 2. היא הקליטה גם את שיר הנושא של הסרט "טינקרבל והסוד הקסום", שנקרא "איך להאמין", אשר לקח חלק באלבום האוסף "Disney Fairies: Faith, Trust, and Pixie Dust" שיצא בשנת 2012. ב-31 במרץ 2011, חתמה מנדלר בהוליווד רקורדס.
ב-22 באוקטובר 2012 הוציאה מנדלר את אלבום הבכורה שלה, "...Hello My Name Is", שדורג בשיאו במקום ה-30 במצעד האלבומים האמריקאי.
הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Ready or Not", זכה להצלחה כשהגיע למעמד של סינגל פלטינה בקנדה (מקום 43 במצעד ומכירה של כ-80,000 עותקים), סינגל זהב בארצות הברית (מקום 49 במצעד ומכירת כ-500,000 עותקים) ומקום שביעי במצעד הסינגלים הבריטי.
בשנת 2013 הוציאה את השיר "Hurricane".
בשנת 2015 השתתפה בעונה השנייה של הסדרה "הלוזרים" שמשודרת ב־NBC בתור קנדיס.
ב-9 במרץ 2015 ברידג'יט הוציאה קליפ לסדרה.
הקליפ זכה לאהדה רבה בקרב הצופים.
בנוסף היא דגמנה לחברת הביגוד American rag.
בשנת 2019, לאחר מספר שנים של הפסקה מתעשיית הבידור, שבה ברידג'יט לשחק בסדרה "חג שמח וכל זה" בנטפליקס לצדם של אשלי טיסדייל ודניס קוויד.
במהלך אוגוסט 2016 הודיעה הזמרת באמצעות חשבון הטויטר שלה על יציאתו של מיני אלבום חדש בשם "Nemesis".
באלבום ישנם ארבעה שירים כשמתוכם השיר "Atlantis" יצא כסינגל בספטמבר 2016. האלבום הופץ בתאריך 4 בנובמבר 2016.
במרץ 2011 החלה מנדלר לצאת עם השחקן והזמר שיין הרפר, אשר שיחק לצדה ב"גוד לאק צ'ארלי".
בנובמבר 2015 מנדלר הודיעה באופן רשמי שהיחסים שלה ושל שיין הסתיימו.
באוקטובר 2019 הודיעה מנדלר בחשבון האינסטגרם שלה שהיא נישאה לבן זוגה בשנים האחרונות - גריפין קליברלי.
+שנהסרטתפקידהערות2004The Legend of Buddhaלוסידיבוב2007Alice Upside Downפמלה ג'ונס2008הקליקהקריסטן גרגורי2009אלווין והצ'יפמאנקס 2בקה קינגסטוןלידה כואבתאמה קלייהיל2011הצ'יוואווה מבוורלי הילס 2אפולייןדיבוב2012הלקחנים – עולמה הסודי של ארייטיאריאטידיבוב2014החבובות - מבוקשותמיני2018אב השנהמרדית'
בהלכה, בריה הוא כינוי לדבר שלם כשהוא באותו מצב בו נברא, ולא השתנה, הן לבעל חיים, הן לצומח או לכל דבר אחר.
ל'בריה' ישנה חשיבות מיוחדת בהלכה בנושאים שונים ומגוונים, המשותף בכולם הוא חשיבותה של ה'בריה', אשר מפחית בכך את הצורך בכמותה.
במשנה במסכת מכות הובאה מחלקות רבי שמעון וחכמים:
מקומות שנאמר בהם דין 'בריה'