tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספטמבר 2021 החליט שופט חוקר לפתוח את ה"מקרה הקר" שוב, ובשל טענות חוזרות ונשנות מצד קורבנות האונס וניסיונות הרצח כי התוקף היה שוטר - שלח הודעות ל-750 שוטרים וז'נדרמים בבקשה שימסרו דגימת DNA במשטרה.
ב-24 בספטמבר 2021 קיבל ורוב זימון לבדיקת DNA שהייתה אמורה להיערך ב-6 באוקטובר, וב-27 בספטמבר הוא נעלם מביתו.
גופתו נמצאה ב-29 בספטמבר בבית שכור סמוך לחוף במונפלייה, והתברר שהוא התאבד לאחר שלקח מנת יתר של אלכוהול וברביטורטים.
ורוב הותיר מכתב התאבדות בו הוא מודה כי הוא רוצח ואנס, אך לא מסר את שמות קורבנותיו או את מספרן.
במכתב הוא לקח אחריות על מעשיו וטען כי הוא לא הצליח לשלוט על הדחפים שלו, והוסיף כי מאז שנת 1997 לא עשה דבר, בשל נישואיו והולדת ילדיו.
פרנסואה דגלט (; 4 בדצמבר 1932 – 22 בינואר 2014) היה זמר צרפתי שייצג את מונקו באירוויזיון 1960 ובאירוויזיון 1962.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 פרש דגלט מבית הספר בו למד, כדי להתמקצע בשירת הקברט בפריז.
בשנת 1956 זכה בפרס הגרנד פרי דו דיסק של האקדמיה על שם שארל קרוס.
הוא שירת במשך תקופה באלג'יריה, אחת מהקולוניות הצרפתיות מעבר לים.
עם חזרתו הכריזה רשות השידור המונגאסקית כי הוא נבחר לייצג את מונקו באירוויזיון 1960, עם השיר "Ce soir-là" ("הלילה ההוא").
דגלט סיים את התחרות, שהתקיימה בלונדון שב, במקום השלישי עם 15 נקודות.
בשנת 1962 שב פעם נוספת לתחרות האירוויזיון תחת דגל מונקו.
הוא ביצע את השיר "Dis rien" ("לא אומר כלום") והגיע למקום השני עם 13 נקודות.
דגלט נמנה בין חמשת האמנים (קליף ריצ'רד, קטיה אבשטיין, קיארה סירקוזה וז'ליקו יוקסימוביץ') שהגיעו למקום השני והשלישי, אך לא זכו באירוויזיון.
לאחר האירוויזיון הוציא לאור מספר סינגלים, דוגמת "Le Ciel, le soleil et la mer", "Le printemps", "Minuit, le vent, la nuit" ו-"La libération", שזכו להצלחה מסחרית בצרפת.
הוא המשיך לבצע את שיריו באולמות שונים ברחבי אירופה עד יום מותו.
פרנסואה זולא , שנולד בשם Francesco Antonio Giuseppe Maria Zolla (פרנצ'סקו אנטוניו ג'וספה מריה זולא) בוונציה היה איש צבא ומהנדס צרפתי, בונה סכר זולא ואבי אמיל זולא.
סבא של פרנסואה, אנטוניו זולא, היה קפטן של יחידת חיילים איטלקיים בשירות הרפובליקה של ונציה.
אבא של פרנסואה, שארל זולא, למד במכללה הצבאית של ורונה, היה קפטן בחיל ההנדסה ומ-1801 היה המפקח הכללי של מבני הציבור של ונציה.
הוא נישא פעמיים, פעם שנייה, ב-1782, לאימו של פרנסואה, צעירה יווניה מקורפו.
פרנסואה היה הילד השלישי, שנולד לזוג.
מאוקטובר 1810 למד זולא בבית הספר הצבאי המלכותי של פאביה.
באפריל 1812 סיים את לימודיו והוצב כסגן משנה ברגימנט הרגלים הקלים.
ביולי הועלה לדרגת סגן והועבר לרגימנט הארטילריה המלכותית האיטלקית.
לאחר נפילת נפוליאון ב-1815 שירת זולא בגדוד אוסטרי של ממלכת לומברדיה-ונטו עד 1821. בשנים 1817 - 1818 הרשה לו הצבא ללמוד באוניברסיטת פאדובה, שם קיבל הסמכה כמהנדס ודוקטורט במתמטיקה.
ב-1821 עזב את הצבא ונסע לאוסטריה, שם עבד במדידות הקדסטר באוסטריה עילית.
זולא פיקח על בניית המסילה עבור הרכבת הרתומה לסוסים בין צ'סקה בודיוביצה ובין לינץ, מסילת הרכבת הראשונה באירופה היבשתית.
ב-1830 עזב את אוסטריה, עבר לזמן מה להולנד ולאחר מכן לאנגליה ולבסוף השתקע בצרפת וגם שינה את שמו הפרטי מ"פרנצ'סקו" ל"פרנסואה".
הוא התגייס ללגיון הזרים הצרפתי, שזה עתה הוקם, בדרגת סגן.
באוקטובר 1832 יצא אל אלג'יריה, התפטר ועבר למרסיי, מקום בו עבד כמהנדס של עבודות ציבוריות.
בהמשך הגיע לפריז, שם, ב-16 במרץ 1839 נשא לאישה את אמילי אובר, הצעירה ממנו ב-23 שנים.
כעבור שנה, ב-2 באפריל 1840, נולד בנם, אמיל זולא.
פרנסואה זולא הציע תוכנית להובלת מים מהר סנט-ויקטואר, באמצעות סכר ותעלה - התוכנית התקבלה על ידי מועצת העיר ב-18 באפריל 1843 ובעקבות זאת עברו זולא ובני ביתו לאקס-אן-פרובאנס.
הזיכיון נחתם בשנת 1844 ולאחר זאת יצר זולא, עם שותפים פיננסיים, את חברת "תעלת זולא".
בעל המניות הגדול ביותר בחברה היה ז'ול מיגון.
העבודה החלה בשנת 1847 וזולא מת מדלקת ריאות ב-27 במרץ 1847 לאחר שניהל את בניית סכר זולא באקס-אן-פרובאנס.
לאחר מות האב הוגשו תביעות משפטיות נגד חברת תעלת זולא על ידי ספקים ושותפים פיננסיים ובראשם פול מיג'ו, רוזן רומי, פוליטיקאי ואיש עסקים.
ב-1852 הוכרזה החברה כפושטת רגל, ובמאי 1853 נמכרה במכירה פומבית ונרכשה על ידי הנושים, שהחליפו את שמה ל-Migeon et Compagnie.
לאחר מותו של זולא השתלטו אחרים על המפעל שיזם והם העבירו אותו על שמם, אולם כעבור זמן השלטונות המקומיים קראו לסכר, לאגם המלאכותי שהוא יצר וגם לתעלה על שמו של זולא.
לפי בקשה של בנו, הסופר אמיל זולא, נקראה שדרה בעיר אקס-דה-פרובאנס על שם אביו ומאוחר יותר, לאחר מות הסופר שונה השם לשדרה על שם פרנסואה ואמיל זולא.
פרנסואה דוקסנוי (בהולנדית: Frans (François) Duquesno; 1597, בריסל – 1643, ליבורנו) היה פסל בארוק פלמי שפעל ברומא במשך רוב הקריירה שלו, שם נודע בשם איל פיאמינגו ("הפלמי").
בן של ז'רום דוקסנוי האב , פסל החצר של איזבלה, נסיכת ספרד ואלברכט השביעי, ארכידוכס אוסטריה ואח של ז'רום דוקסנוי השני , בתמיכתו של אלברכט השביעי, ארכידוכס אוסטריה שהתרשם מעבודותיו הראשונות עבר ללמוד ברומא.
ברומא דוקסנוי נחשף לאמנות העתיקה הקלאסית ויחד עם עמיתו ניקולא פוסן נחשפו לעבודותיו של ג'ובאני לורנצו ברניני.
תלמידיו הפלמים ברומא ארטוס קלינוס האב, ורומבוט פאוולס , הביאו את סגנונו בחוזרם לפלנדריה.
פרנסואה אנדרה דוליסה הוא כדורגלן האיטי-אמריקאי המשחק בעמדת הבלם בהפועל חדרה.
דוליס שיחק בקבוצת בוקה יונייטד מקבוצת USSDA בפלורידה, לפני ששיחק בפורטלנד טימברס ב-2016 בזמן שסיים את לימודיו בתיכון ביברטון.
ב-2016, דוליס שיחק כדורגל מכללות באוניברסיטת מרכז פלורידה, שם ערך 23 הופעות עבור הנייטס במשך שלוש עונות.
ב-2019, דוליס עבר למנהטן קולג' ושיחק 15 משחקים עבור הג'ספרס.
הוא החמיץ שנה שלמה בסיום הלימודים עקב מגפת הקורונה.
במהלך לימודיו בקולג', דוליס שיחק בקבוצת פורטלנד טימברס עד גיל 23 מליגה שנייה ב-2018, ובקבוצת טרז'ר קוסט טריטונס ב-2019.
ב-9 בדצמבר 2020, הוכרז שדוליס חתמה עם ניו אינגלנד רבולושן II מליגה ראשונה ב-USL לקראת עונת 2021. ב-21 בינואר 2021, דוליס נבחר במקום ה-51 בדראפט ה-MLS של 2021 על ידי ניו אינגלנד רבולושן, מה שהבטיח את זכויותיו ב-MLS לאחר חתימתו בסגל הקבוצה הבוגרת של המועדון.
ב-10 באפריל 2021, דוליס ערך את הופעת הבכורה המקצוענית שלו, ופתח נגד פורט לודרדייל CF.
דוליס לא הוכרז כשחקן חוזר לעונת 2022 של המועדון, שם הם יתחרו בקבוצת ה-MLS Next Pro החדשה שהוקמה.
דוליס חתם בסנטרל ואלי פואגו בפברואר 2022, לקראת עונתם הראשונה בליגה הראשונה של USL.
ב-6 באוגוסט 2025 חתם בהפועל חדרה מהליגה הלאומית.
דוליס ייצג את נבחרת הכדורגל הלאומית של האיטי ברמות U20 ו-U23. הוא זומן לייצג את נבחרת הכדורגל הלאומית הבוגרת של האיטי בגביע הזהב של CONCACAF 2021. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במדי האיטי במשחק גביע הזהב נגד קנדה ב-15 ביולי 2021.
פרנסואה ואן לו היה צייר צרפתי, אחיו של הציירים לואי-מישל ואן לו ושארל-אמדי-פיליפ ואן לו.
הוא היה צאצא של משפחת אמנים הולנדים מהמאה ה-16.
פרנסואה ואן לו היה בנם השני של הצייר ז'אן-בפטיסט ואן לו ומרגריט לה ברון.
הוא למד את יסודות הציור מאביו, שחי באקס-אן-פרובאנס ולאחר מכן באיטליה בין השנים 1714 ל-1719. לאחר שנשאר בטורינו עם אמו, הוא הצטרף לאביו ברומא רק בשנת 1717. בפריז, במלון בורבון-סואסון, שם התגוררה המשפחה, תחת חסותו של נסיך קריניאנו, הוא המשיך את הכשרתו.
במאי 1728 הוא הגיע לאקדמיית צרפת ברומא כסטודנט חיצוני, מלווה באחיו הבכור לואי-מישל, דודו שארל-אנדרה ואן לו ופרנסואה בושה הצעיר, הודות לחסותו של הדוכס לואי אנטואן דה פרדיאן דה גונדרין.
במהלך שהותו בפאלאצו מנצ'יני, ואן לו העתיק יצירות של אמנים איטלקיים גדולים וצייר ציורים של נושאים היסטוריים ומיתולוגיים: את "ונוס" של פאולו ורונזה, שהייתה בפאלאצו קולונה (1730, ואז עותק שני שנה לאחר מכן), את "מיכאל הקדוש" של גווידו רני (לפני 1730) ואת "ניצחון גלאטיאה" (לפני 1732).
בשנת 1731 כתב המנהל שאם ימשיך, ואן לו יהיה "סטודנט טוב מאוד", אם יימנע מהחנופה שקיבל.
הוא חזר על כך שנה לאחר מכן, ואף על פי שציין שואן לו היה "צעיר מאוד וחונך בצורה גרועה", הוא הבטיח ש"הוא יהפוך למצוין".
במאי 1732, פרנסואה ואן לו עזב את רומא כדי להצטרף לדודו בפירנצה, ולחזור יחד לפריז.
עם זאת, הוא היה קורבן לתאונת רכיבה על סוסים בטורינו, בה איבד את חייו בגיל 24. בסוף יולי, ולגהלס, מיואש, הודיע על מותו לד'אנטין.
היצירות הידועות מגיעות מהמכירה לאחר מותו של אחיו לואי-מישל בפריז בנובמבר 1772:
"ניצחון גלאטיאה", 1732, טירת פונטנבלו, המוזיאון הלאומי של הטירה
"אישה עירומה שוכבת על גבה", מכירת כריסטי'ס, פריז, 26 ביוני 2002, מספר פריט 46
"אישה עירומה ישנה", מיקום לא ידוע
"אקדמיה לגברים", מיקום לא ידוע
מוזיאון הלובר ומוזיאון ארבו באקס מציגים רישומים של פרנסואה ואן לו.
פרנסואה רבלה היה סופר, כומר, רופא ומשפטן, הומניסט ורפורמטור בכל עניין שבו נגע עטו.
חי בימיהם של פרנסואה הראשון ואנרי השני, מלכי צרפת בתקופת הרנסאנס הצרפתי, בשינון, אנדר ולואר, צרפת.
בזכות יצירתו המפורסמת, "גרגנטואה ופנטגרואל", סיפור קורותיה של משפחת הענקים הזללנים והשתיינים ומלחמתם בכוחות השחור והאופל של הסכולסטיקה הימי-ביניימית ובכנסייה הקתולית, נחשב רבלה לשייקספיר של הצרפתים.
רבלה נולד בשינון, צרפת, כבנו של עורך דין.
הוא למד אצל נזירים ובעצמו היה בתחילה נזיר מתלמד במסדר הפרנציסקנים.
נודע לראש המנזר שרבלה מחזיק כתבים ביוונית, מה שהיה אסור אז, ורבלה גורש.
הוא נדד ממנזר למנזר, מאוחר יותר שהה בפונטניי-לה-קומט, שם למד יוונית ולטינית, מדע, פילולוגיה ומשפטים.
כבר אז היה מפורסם ומוכר בקרב ההומניסטים בני דורו.
המסדר התנגד לכיוון לימודיו, ורבלה ביקש מהאפיפיור קלמנס השביעי לעבור למסדר הבנדיקטינים במלזייס, שם הוא התקבל בחום רב יותר.
מאוחר יותר הוא עזב את המנזר על מנת ללמוד משפטים באוניברסיטה של פואטייה ולאחר מכן עבר ללמוד רפואה באוניברסיטה של מונפלייה, שם לאחר ביצוע ניתוח שלאחר המוות בגופתו של תלוי, הוסמך כרופא.
ב-1532 עבר לליון, אחד מהמרכזים האינטלקטואליים של צרפת, וקיבל משרה בבית החולים בליון.
הוא גם ערך חיבורים בלטינית עבור המדפיס סבסטיאן גריפיוס.
כרופא בבית חולים המשכורת הייתה זעומה, והוא עסק בזמנו הפנוי בכתיבת פמפלטים הומוריסטיים שהיו ביקורתיים כלפי הסמכות הממוסדת והדגישו את תמיכתו בחירות אישית.
החיבורים המהפכניים שלו, אף על פי שהיו סאטיריים, הראו כי הוא הבין היטב את האירועים החברתיים והפוליטיים שאירעו בחצי הראשון של המאה ה-16.
כשהוא כותב תחת שם עט, פרסם ב-1532 את ספרו הראשון, "פנטגרואל", שיהיה גם הראשון בסדרת ה"גרגנטואה" שלו.
בספרו, רבלה שר את שבחי היינות בעיר מוצאו, שינון, בתיאורים בסגנון של "אכול ושתה כי מחר נמות".
למרות הפופולריות הרבה של "פנטגרואל", גם הספר הזה וגם הספר שאחריו נאסרו לקריאה על ידי האקדמאיים בסורבון בשל הרעיונות הלא-אורתודוקסיים המופיעים בהם.
גם הכנסייה הקתולית אסרה את הספרים בשל יחסו ההומוריסטי למנהגים דתיים מסוימים.
גם ספרו השלישי, שפורסם תחת שמו שלו, נאסר.
עם תמיכתה של משפחת די-בלה החשובה, רבלה קיבל את אישורו של המלך פרנסואה הראשון להמשיך ולפרסם את כתביו.
לאחר מותו של המלך הזעיפו אליו פנים באליטה האקדמית, והצרפתים הפסיקו את המכירות של ספרו הרביעי.
לאחר מכן נסע רבלה לעיתים קרובות לרומא יחד עם הקרדינל ז'אן די-בלה, וחי זמן מה בטורינו עם אחיו של די-בלה, גיום.
רבלה העביר כנראה חלק מזמנו בסתר, כשהוא מאוים בניסיונות לסמנו ככופר.
רק ההגנה של די-בלה הצילה אותו לאחר האיסור של ספרו על ידי הסורבון.
מאוחר יותר לימד רבלה רפואה במונטפלייר ב-1537 וב-1538. ב-1547 התמנה לכומר בסט.
כריסטוף דה ג'מב, משם הוא פרש לפני מותו בפריז ב-1553.
הוא כתב צוואה מפורסמת בת שורה אחת: "אין לי דבר, אני חייב הרבה, ואת השאר אני מותיר לעניים".
פרנסואה רולאן טריפו היה במאי, תסריטאי, מבקר ותאורטיקן קולנוע צרפתי שהשתייך לתנועת הגל החדש הצרפתי.
פרנסואה טריפו נולד בפריז ב-6 פברואר 1932, מאב לא ידוע.
לפי אחת הגרסאות, שאותה אימץ טריפו, אביו היה רופא שיניים יהודי בשם רולאן לוי, מהעיר באיון שבצרפת.
כיוון שאמו, ז'נין דה-מונפרן בת ה-19, הייתה בת למשפחה נוצרית אדוקה, נשלח התינוק בסתר לאומנת.
בנובמבר 1933 נישאה אמו לרולאן טריפו, שהכיר בילד.
לזוג נולד בן בשם רנה, שמת בגיל חודשיים.
הם מיעטו לפגוש את פרנסואה, שהיה חלש וחולני.
כשהיה בן שלוש החליטה סבתו, שחששה שהוא עלול למות, לגדל אותו בביתה.
משפחת אמו של פרנסואה הייתה משפחת , לא עשירה אך מכובדת; סבו ערך טור ב- וסבתו הייתה מורה וסופרת.
החינוך שקיבל בביתם היה קתולי, עם דגש על מוזיקה וספרות.
טריפו למד בבית הספר היסודי של תיכון רולן והיה תלמיד מצטיין.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עברה המשפחה להתגורר בכפר הדייגים בברטאן למשך שנה.
באוגוסט 1942 מתה סבתו של טריפו, והוא החל להתגורר עם הוריו באופן קבוע.
יחסיו עם אמו היו קשים: "הלידה שלי ממש הכבידה על האישה הזו, ואז הוסר ממנה העול כשסבתא שלי טיפלה בי בשבילה.
ואז פתאום, אחרי קיץ 1942, היא הייתה חייבת לקחת אותי...
כשהבנתי את זה התחלתי לשנוא את אמא שלי - כשהרגשתי שאני מטרד בשבילה", אמר.
הוא החל לשקר ולגנוב מהוריו באופן קבוע, נעדר מבית הספר כדי לקרוא את ספרי בלזאק ודיומא, והישגיו הלימודיים התדרדרו.
הוא לא ניגש לבחינת הסיום באותה שנה, ובשלוש השנים הבאות, מ-1943 עד 1946, למד בשלושה בתי ספר שכונתיים שונים.
בספטמבר 1943 פגש טריפו את רובר לאשנה והשניים הפכו לחברים קרובים.
הם חלקו תשוקה לספרות ולקולנוע, ונהגו להתגנב יחד לבתי הקולנוע ללא תשלום: "את מאתיים הסרטים הראשונים שלי ראיתי בגניבה, כשהברזתי מבית הספר או כשהתגנבתי לתוך האולם.
כלומר, התענוג הזה עלה במחיר של כאבי בטן עזים, בחילות, חרדה ותחושת אשמה שרק העצימה את הריגוש שהעניק המסך..." סיפר טריפו.
יחד עם קלוד וגה יצרו השניים עיתון שבועי בנושא קולנוע אותו מכרו מדלת לדלת, והעלו הצגות לקהל קטן של מכרים.
בגיל 7 ביקר טריפו לראשונה בבית הקולנוע וצפה בסרט "גן העדן האבוד" מאת אבל גאנס.
הצפייה הותירה בו התרשמות עמוקה.
בשנות הכיבוש הגרמני, בהן נאסרה הקרנת סרטים אמריקאיים, צפה טריפו במגוון סרטים צרפתיים והתרשם במיוחד מ של , "חוקי המשחק" של ז'אן רנואר, "סיפורו של רמאי" של סשה גיטרי ו"הגברות מיער בולון" של רובר ברסון.
הוא העריץ במיוחד קולנוענים שראה כאוונגרדיים ועצמאיים ושסגנונם היה פשוט ומאופק.
לאחר תום המלחמה, בגיל 14, נשלח טריפו ללימודים מקצועיים בניגוד לרצונו.
הוא נשר משני בתי ספר לעסקים בתוך מספר שבועות, ואז עזב את מערכת החינוך באופן סופי והפך אוטודידקט.
בין אוקטובר 1946 ליוני 1948 עבד כמחסנאי ונער שליחויות בבית עסק לסחר בתבואה.
בתקופה זו נהג לצפות בשלושה סרטים ביום ולקרוא שלושה ספרים בשבוע, יצר ארכיון פרטי של מאות ספרים וביקורות קולנוע, החל להתכתב עם מבקר הקולנוע והצטרף למספר מועדוני קולנוע.
הקולנוע האמריקאי, ששטף את צרפת עם שוב הסרטים הזרים בתום המלחמה, שבה את תשומת לבו, והוא התרשם עמוקות מסרטים הוליוודיים כגון "האזרח קיין".
בגיל 16 פתח מועדון קולנוע בשם "Cercle cinémane" (חוג קולנוע), שאת הפעלתו מימן בעזרת הלוואות וגניבות.
כיוון שבמקביל למועדון הסרטים שלו פעל מועדון אחר בהנהלת אנדרה באזאן, טריפו החליט לפגוש את באזאן ולשכנע אותו לשנות את יום פעילות המועדון שלו.
כך הוא הכיר את באזאן וחוג האנשים שסביבו: כריס מרקר, אלכסנדר אסטרוק, אלן רנה ועוד.
כאשר שקע טריפו בחובות, אביו שילם את חובותיו בתמורה להבטחה שיסגור את המועדון וימצא עבודה.
טריפו הקרין במועדון שלושה סרטים נוספים, ובתגובה אביו מסר אותו למשטרה.
טריפו בילה מספר ימים במעצר ואז הועבר למוסד לעבריינים צעירים בווילז'ואיף , שם, מינואר עד מרץ 1949, בילה את רוב זמנו בבידוד.
ב-18 במרץ 1949 הועבר לפנימייה נוצרית בוורסאי לאחר שבאזאן העיד לטובתו והבטיח להעסיק אותו במועדון הסרטים שלו.
חצי שנה לאחר מכן הוא סולק מהפנימייה וחזר לפריז, שם החל לשמש כמזכירו של באזאן.
בתחילה הוא ביקש לשרת בהודו-סין הצרפתית והוצב בסייגון, אך ביום הגיוס התחרט ונפקד מהגיוס.
לאחר שבוע הסגיר את עצמו ונכנס לכלא הצבאי.
כששוחרר ערק, נתפס ונכלא שוב.
בתקופת מאסרו אושפז פעמיים בבית חולים פסיכיאטרי בעקבות ניסיונות התאבדות.
בפברואר 1952 שוחרר בזכות הפעלת קשריו של באזאן.
כשהשתחרר מהכלא הצבאי החל טריפו לכתוב בכתב העת החדש של אנדרה באזאן: "מחברות הקולנוע" (Cahiers du cinéma).
"מחברות" הפך עם הזמן למגזין הקולנוע היוקרתי בעולם וטריפו למבקר החריף והבוטה ביותר שלו.
בכותבו בעיתון טריפו גם לא חסך ביקורת על במאים שיצרו סרטים שלא היו לרוחו.
ב-1954 פרסם טריפו מאמר בשם "Une Certaine Tendance du Cinéma Français" (בעברית: "מגמה מסוימת בקולנוע הצרפתי".
במאמר תקף טריפו שמונה במאים צרפתים, שלדבריו סרטים עשויים מעלילה ומדמויות נלעגות.
המאמר הכה גלים בעולם הקולנוע הצרפתי.
"מחברות הקולנוע" דגל במה שנקרא "פוליטיקת האוטר"; טענת הכותבים בו הייתה שלא רק הבמאי הוא האמן האחראי על היצירה הקולנועית, אלא גם שישנם במאים בעלי סגנון ייחודי להם שמשאירים חותם ברור ביצירותיהם ועליהם למעט בהתערבות מצד האולפנים.
לפי הדוגלים בתיאוריה זו, גם התסריטאי היווה אחד הגורמים שהשאירו את חותמם במהלך יצירת הסרט.
מידת הצלחתו של הסרט אינה תלויה בנושאו, אלא באופן שבו הבמאי מביא לידי ביטוי את התסריט.
עם זאת, מבקרים אחדים תקפו את התיאוריה בחריפות.
לטענתם, על יוצרי הסרט להתבסס על תבניות מוכנות ביוצרם את הסרט, לרבות מערבונים וקומדיות.
חרף כך, פוליטיקת האוטר שלטה ביד רמה בעולם הקולנוע העולמי במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
טריפו היה אחד מהבמאים המפורסמים שדגל בתאוריית האוטר.
בין גיבוריו היו רנואר, היצ'קוק, אולדריץ' ולוביטש.
הוא לא החמיץ הזדמנות להלל את סרטיהם כשם שלא החמיץ הזדמנות לתקוף בחריפות את סרטיהם של במאים צרפתיים שלדעתו ייצגו קולנוע מיושן וחסר סגנון אישי.
הוא תקף בעיקר את ה"קולנוע של איכות" הצרפתי של שנות ה-50; תווית האיכות של הקולנוע הצרפתי באותה תקופה התאפיינה בקולנוע נוסחתי שמתבסס על יצירות ספרות מפורסמות, שמצולם עם תפאורות ושחקנים מוכרים.
במקביל לפעילות הביקורתית שלו, החל טריפו לביים סרטים קצרים.
ב-1955 יצר עם רובר לאשנה וז'אק ריווט את "Une Visite" , סרט רומנטי אילם באורך 8 דקות, וב-1957 את "Les Mistons" , שמתאר קבוצת ילדים שעוקבת אחרי פרשת אהבתם של זוג סטודנטים, ושאותו החשיב טריפו ל"סרט האמיתי הראשון שלו".
באותה שנה נישא למדלן מורגנסטרן, בתו של מפיק ומפיץ הסרטים איגנס מורגנסטרן , והקים חברת הפקה קטנה בשם "Les Films du Carrosse" ("סרטי הכרכרה", מחווה לסרט של רנואר).
לזוג נולדה בת בשם לורה.
בנובמבר 1958 החל טריפו בצילומי סרטו הראשון באורך מלא - "400 המלקות", סרט התבגרות אוטוביוגרפי-למחצה שבו גילם ז'אן-פייר לאו את האלטר-אגו של טריפו, אנטואן דואנל .
הסרט צולם באופן מהיר ומאולתר, ללא כל שימוש באולפן, בסגנון פשוט וכן המדמה דוקומנטריה.
יציאתו לאקרנים, ב-4 במאי 1959, סימנה את נקודת הפתיחה של הגל החדש הצרפתי.
הסרט זכה בפרס לבימוי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן ונחל הצלחה ביקורתית יוצאת דופן.אף על פי שלא תכנן בתחילה להשתמש בדמותו של דואנל בסרטים נוספים, הצלחת סרטו הראשון "400 המלקות" גרמה לטריפו ליצור ארבעה סרטי המשך: "אנטואן וקולט" (1962), "נשיקות גנובות" (1968), "תרגיל בנישואין" (1970) ו"אהבה במנוסה" (1979).
ב-1966 ביים טריפו את סרטו הראשון בצבע והיחיד בשפה האנגלית, "פרנהייט 451", כעיבוד לרומן המדע הבדיוני "פרנהייט 451" מאת ריי ברדבורי.
הכתיבה באנגלית וההפקה הבין-לאומית הקשו על טריפו, שהיה רגיל להפקות מקומיות קטנות.
הסרט נכשל קופתית וטריפו לא שב ליצור סרטים מחוץ לצרפת.
ב-1977 שיחק טריפו בסרטו של סטיבן ספילברג, "מפגשים מהסוג השלישי".
טריפו חיבב את התרבות האמריקאית.
משום כך, סרטו מ-1973, "לילה אמריקאי", עוסק בהפקת סרט אמריקאי "מיושן", ובמהלך הסרט הוא אף רומז שם של סרט מסוג זה - האזרח קיין.
סרט זה היה מועמד לשני פרסי אוסקר בטקס פרסי אוסקר ה-47, אך לבסוף לא זכה.
ב-21 באוקטובר 1984 נפטר טריפו מגידול מוחי, בגיל 52.
טריפו הושפע רבות מסגנון הבימוי של רנואר.
סגנון זה קרוי בשם "ריאליזם פיוטי", והוא מאופיין בצילום ארוך הכולל מעט עריכה, תוך תנועה מתמדת של המצלמה.
תנועות המצלמה הפתאומיות, השימוש בסינמסקופ שחור-לבן, השימוש בטכניקות עריכה וצילום דוקומנטריים, השימוש בפריז פריים וההומאז'ים הרבים לקולנוענים אחרים נתפסו בזמנו של טריפו כאלמנטים מרעננים וחדשניים.
טריפו סירב לעבוד תחת שליטה של אולפנים וחברות הפקה, להעסיק שחקנים מקצועיים ומפורסמים, לציית לחוקי הכתיבה והצילום המקובלים ולהשתמש בתפאורה ובתאורה מלאכותית.
טריפו התמקד בסיפורים אישיים ובחוויות היומיום של האדם הממוצע.
הוא סלד מנושאים פוליטיים, מגנגסטרים ומלובשי מדים, ודחה כל פרשנות חברתית של סרטיו.
תסריטיו המוקדמים מתאפיינים בנרטיב חוזר של התדרדרות לפשע, מצוד ובריחה שמובילה לסיום קטוע ועמום.
נשיקות גנובות (1969) Baisers volés
היצ'קוק / טריפו (תרגום: הילה קרס), תל אביב: הוצאת בבל, 2005.
הסרטים בחיי (תרגום: אביטל ענבר), תל אביב: הוצאת מסדה, 1987.
פרנסואה מִיטֵרָאן (, 26 באוקטובר 1916 – 8 בינואר 1996) היה פוליטיקאי צרפתי, איש המפלגה הסוציאליסטית, כיהן כנשיא צרפת מ-10 במאי 1981 עד 17 במאי 1995 ותקופת כהונתו (בת 14 שנה) הייתה הארוכה ביותר בתולדות המדינה.
החליף אותו ז'אק שיראק השמרן.
פרנסואה מוריס אדריין מארי מיטראן נולד ב-1916 בעיר ז'רנאק במערב צרפת למשפחה קתולית.
מגיל צעיר עסק בפעילות פוליטית במסגרת המפלגה הלאומנית "צלב האש".
במהלך מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הצרפתי.
בשנת 1940 נפל בשבי הצבא הגרמני, ובשנת 1941 ברח מהשבי והחל לעבוד עבור ממשלת וישי בצרפת.
הוא נחשב לעובד מצטיין, ובשנת 1943 קיבל עיטור כבוד מיוחד של וישי, ביוני 1943 היה מיטראן הזוכה ה-2202 בעיטור הכבוד המיוחד של ממשלת וישי (ששיתפה פעולה עם הנאצים) על שירות נאמן, מדליית הפרנציסקה הגאלית.
במעמד קבלת המדליה אמר מיטראן: "אני מקדיש עצמי למרשל פטן...
מאוחר יותר, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, הוא הצטרף למחתרת הצרפתית.
בשנת 1946 נבחר לנציג מחוז נייבר בפרלמנט, ובשנת 1947 הצטרף למפלגת "האיחוד הדמוקרטי והסוציאליסטי של הרזיסטנס" (Union démocratique et socialiste de la Résistance) מפלגת מרכז-שמאל בהנהגת רנה פלוון.
במהלך השנים כיהן כשר במשרדים שונים עד שהתפטר בשנת 1957, על רקע טענות שהסתיר, כשר המשפטים, פעולות לא חוקיות של סוכנים צרפתים באלג'יר.
בשנת 1958 היה ביחידים שהתנגדו למינויו של שארל דה גול לנשיא צרפת.
בשנת 1959 ניצל מניסיון התנקשות בחייו בפריז.
בשנת 1965 התמודד על הנשיאות מול דה גול והפסיד.
בשנים 1965–1968 היה נשיא "המפלגה המאוחדת" (סוציאליסטים וליברלים), בשנת 1971 מונה לנשיא המפלגה הסוציאליסטית, ובשנת 1974 התמודד שוב על הנשיאות והפסיד לואלרי ז'יסקר ד'אסטן.
בין פעולותיו הראשונות כנשיא היו הבקשות לדון בביטול עונש המוות ובהנהגת מס רכוש מוגדל.
ביישום מדיניות הפנים הקשו עליו משברים כלכליים ורוב שמרני בפרלמנט.
הישגיו הבולטים היו בזירה הבינלאומית – הוא תרם לחיזוק האיחוד האירופי ולצירופן של ספרד ופורטוגל לאיחוד, ושיקם שיקום של ממש את מערכת היחסים של צרפת עם גרמניה.
מיטראן נחשב לפוליטיקאי החשוב ביותר של השמאל הפוליטי בצרפת, אך גם למנהיג ריכוזי מאוד וחסר שקיפות.
האדמירל פייר לקוסט, שהיה מפקד שירות המודיעין החיצוני של צרפת, הודה ביולי 2005 שמיטראן הורה על הטבעתה של ספינת גרינפיס בניו זילנד ב-10 ביולי 1985. הספינה הגיעה לנמל אוקלנד למחות על ניסויים בנשק גרעיני שצרפת ערכה בדרום האוקיינוס השקט, והוטבעה בידי שירות המודיעין הצרפתי.
במאי 1995 סיים את כהונתו, ובמקומו נבחר לנשיא צרפת ז'אק שיראק.
בינואר 1996, פחות משנה לאחר סיום כהונתו, מת מיטראן ממחלת הסרטן.
מיטראן היה נשוי לדניאל גוז משנת 1944, ונולדו להם שני ילדים, ז'אן-כריסטוף וז'ילבר.
בשנת 1974 נולדה לו בת מחוץ לנישואים, הסופרת מזארין פנז'ו.
מיטראן הוקיר את התנ"ך ונחשב לידיד היהודים.
אומנם בתקופתו היו חילוקי דעות קשים בין צרפת לישראל הן על רקע מבצע אופרה שפגע בכור הגרעיני של עיראק שהיה תוצר של שיתוף פעולה עיראקי-צרפתי; הן על רקע מלחמת לבנון הראשונה, שבה נלחמה ישראל על אדמות לבנון שהייתה בת חסות של צרפת נגד אש"ף שהיו לו קשרים עם צרפת.
עם זאת לא נוצר קרע בין צרפת לישראל.
ב-3 במרץ 1982 מיטראן היה לנשיא הצרפתי הראשון שביקר במדינת ישראל, והוא התחייב כי צרפת לא תכיר באש"ף כל עוד הארגון לא יכיר במדינת ישראל ולא יזנח את דרך הטרור.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 נחשפו פרטים על אודות עברו של מיטראן, ואלה יצרו ריחוק בינו ובין הקהילה היהודית בצרפת.
נודע כי מיטראן שמר על קשרי ידידות עם רנה בוסקה, משתף פעולה בכיר בממשלת וישי, וסירב סירוב גורף להעמיד לדין משתפי פעולה צרפתים בגין פשעים נגד האנושות.
מיטראן סירב להכיר באחריותה של צרפת, תחת ממשל וישי, בעזרה לנאצים בביצוע פשעים נגד האנושות במלחמת העולם השנייה.
הגילויים הללו מחקו את דימויו של מיטראן כאוהד יהודים גם בקרב יהודי צרפת וגם בקרב היהודים במדינת ישראל.
פרנסואה מוריאק היה עיתונאי, עורך עיתון, משורר וסופר צרפתי זוכה פרס נובל לספרות.
מוריאק נולד בעיר בורדו בחבל אקוויטניה שבצרפת.
הוא למד ספרות באוניברסיטה של בורדו וב-1905 עבר לפריז כדי להמשיך בלימודיו, אך מקץ מספר חודשים החליט להקדיש את עצמו לכתיבה.
קובץ שיריו הראשון "ידיים שלובות" פורסם ב-1909. כתיבתו של מוריאק הופרעה בעת מלחמת העולם הראשונה, כאשר שירת בבלקן בבית חולים של "הצלב האדום".
ב-1922 פרסם את הרומן "נשיקה למצורע" שזכה להצלחה בציבור.
ב-1933 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית.
במשך מלחמת העולם השנייה המשיך בכתיבה ופרסם את "היומן השחור".
פרנסואה מוריאק כתב למעלה משלושים נובלות, ומחזות אחדים שהוצגו על ידי "קומדי פרנסז" בפריז.
הוא היה גם עיתונאי ושימש כעורך של העיתון "לה פיגרו".
ב-1960 הגיע לישראל לסקר את משפט אייכמן.
הרומן המפורסם ביותר שלו, "תרז דסקרו", עובד פעמיים לסרט קולנוע.
ב-1962 בבימוי של ז'ורז' פראנז'ו, וב-2012 בבימוי של קלוד מילר ובכיכובה של אודרה טוטו.
בשנות החמישים תמך פרנסואה מוריאק בעצמאות אלג'יריה, וגינה את עינויי השבויים שנפלו בידי הצבא הצרפתי.
הוא פרסם את זיכרונותיו האישיים, וביוגרפיה של שארל דה גול.
ב-1952 זכה בפרס נובל לספרות, וב-1958 זכה באות לגיון הכבוד הצרפתי.
כל יצירותיו של פרנסואה מוריאק הופיעו ב-12 כרכים ב-1950–1956. הוא עודד את אלי ויזל לכתוב על חווייתו האישית את השואה לאחר מלחמת העולם השנייה.
פרנסואה מוריאק נפטר בפריז ב-1970, ונקבר בבית העלמין דה וֶמַר שמצפון לעיר.
בנו קלוד מוריאק גם היה סופר.
נכדתו הייתה השחקנית אן ויאז'מסקי שנישאה לבמאי הצרפתי ז'אן-לוק גודאר.
הנשיקה למצורע, (1922), בעברית יצא בתרגומו של יהושע קנז, עם עובד, 1981.
מדבר האהבה, רומן, (1924), בעברית יצא בתרגומה של בבה ינאי, עם עובד, תל אביב, 1964.
תרז דסקרוּ, רומן, (1927), בעברית יצא בתרגומה של אביבה ברק, כנרת, תל אביב, 1984.
פקעת הצפעונים, רומן, (Le Noeud de Viperes) ,(1932), תורגם על ידי יעקב חסון והופיע בשנת 1960 בהוצאת עם עובד
פרנסואה קלואה , צייר צרפתי.
פרנסואה קלואה נולד בעיר טור, שעל גדות הנהר לואר, לז'אן קלואה שהיה צייר החצר של פרנסואה הראשון מלך צרפת.
סבו של פרנסואה קלואה, שהיה ממוצא פלמי, הגיע לצרפת מארצות השפלה ונכסיו הופקעו על ידי בית המלכות הצרפתי.
ב-1516, פרנסואה הראשון מלך צרפת חתם על מסמך שהעניק מחדש נכסים אלה למשפחת קלואה.
החל ב-1536 עבד פרנסואה קלואה לצד אביו וב-1541, אחרי מות אביו, ירש את משרת צייר החצר של פרנסואה הראשון.
פרנסואה קלואה המשיך לשמש כצייר החצר של אנרי השני, פרנסואה השני ושארל התשיעי מלכי צרפת.
בנוסף על דיוקנותיהם של מלכים אלה הוא צייר גם את דיוקנה של קטרינה דה מדיצ'י, של אליזבט מאוסטריה, שהייתה אשתו של שארל התשיעי, ושל אנשי חצר המלכות הצרפתי של תקופתו.
ציורים אלה זכו לשבחים רבים מצדם של משוררים בני התקופה, ובהם פייר דה רונסאר וז'ואקן די בלה.
פרנסואה קלואה נפטר בפריז ב-1572.
דיוקנו של שארל התשיעי מלך צרפת (1561)
דיוקנה של אליזבט מאוסטריה (1571)
פרנסואה קופרן 'הגדול' היה מלחין צרפתי מתקופת הבארוק, נגן עוגב וצ'מבליסט.
נצר למשפחה גדולה של מוזיקאים מפורסמים, ואחיינו של לואי קופרן.
ביצירותיו ניסה למזג בין הסגנון האיטלקי והסגנון הצרפתי.
הוא למד מוזיקה מאביו, שארל קופרן (הוא ידע לנגן עוד לפני שידע קרוא וכתוב), ואצל ז'אק תומלן.
ב-1685 הוא התמנה למשרת נגן עוגב בכנסיית סן זֶ'רְוֵוה בפריז.
ב-1693 הוא החליף את מורו בתפקידו כאחד מארבעת נגני העוגב בקפלה המלכותית בוורסאי, וזכה כך לתואר Organiste du Roi, כלומר "עוגבן מלכותי".
ב-1714 קודם קופרן לדרגת מלחין ועוגבן החצר (Ordinaire de la musique de la chambre du Roi), אם כי מעולם לא הצליח להגיע למשרת צ'מבליסט החצר שאליה שאף, אף כי היה צ'מבליסט וירטואוזי ורוב יצירותיו כתובות לכלי זה.
קופרן היה חלק מהרכב נגנים קטן, שכלל גם את מישל דה לה באר וז'אק-מרטין אוטטר.
ההרכב ניגן בקונצרטים לפני המלך לואי ה-14, שהעריך מאוד את כישוריו.
כמו כן לימד קופרן את הנסיכים והנסיכות.
במשך חייו המקצועיים חזר קופרן והסתבך באינטריגות החצר וקנה לו אויבים רבים, בעיקר בקרב עמיתיו המוזיקאים, איתם ניהל מריבות קולניות ולעיתים קטנוניות.
לאחר מותו של לואי ה-14 ב-1715 פחתה חשיבותו של קופרן בחצר, ותפקידיו התמעטו – הקרדינל פלרי, שניהל את ענייני המדינה לאחר לואי ה-14, התנגד לקיום קונצרטים בארמון, וקופרן עבד בעיקר כנגן עוגב בימי ראשון ואירועים חגיגיים, מה שהותיר לו זמן רב להלחנה.
הוא הפסיק לעבוד ב-1723, משהתדרדר מצב בריאותו.
קופרן היה מהראשונים שהביאו לצרפת את הסגנון האיטלקי במוזיקה, והיה מעריץ גדול של ארכאנג'לו קורלי.
הוא היה בין הצרפתים הראשונים שכתבו סונאטות, וניסה ליצור סגנון איטלקי-צרפתי, שהוא קרא לו בשם Les Goûts réunis (הטעמים המאוחדים), אם כי סגנון זה עדיין צרפתי מאוד, למרות השימוש בצורות איטלקיות.
קופרן פרסם שני כרכים של טריו-סונאטות תוכניתיות המתארים את עלייתם לשמיים של קורלי ושל לולי, ופגישתם שם.
אחד מספריו החשובים ביותר הוא L'Art de toucher le clavecin (אמנות הנגינה בצ'מבלו), שהוא אחד המקורות החשובים ביותר על הנגינה בצ'מבלו בצרפת, וכולל דוגמאות רבות לאצבוע, קישוט וטכניקת נגינה.
מלבד דוגמאות רבות מתוך ספרי הסוויטות לצ'מבלו של קופרן עצמו, כלולים בספר גם מספר פרלודים ואלמנד.
כיום מפורסם קופרן בעיקר בשל ארבעת כרכי הסוויטות (Ordres) לצ'מבלו שפרסם, ונקראו 'קטעים לצ'מבלו' (Pièces de clavecin).
עשרים-ושבע הסוויטות הן בין היצירות הטובות ביותר בספרות הצ'מבלו, והשפיעו רבות על רבים ממלחיני התקופה, ביניהם יוהאן סבסטיאן באך, שהעתיק כמה מיצירותיו של קופרן.
לצד הריקודים המסורתיים של סוויטת הבארוק מופיעים 'קטעי אופי' רבים, כלומר קטעים בסגנון חופשי.
לרבים מהם שמות תיאוריים ורבי-דמיון, המתייחסים לעיתים למקומות ואנשים בני תקופתו של קופרן.
החל מהסוויטה השמינית, נקראים כל הקטעים בשם, ואינם נקראים עוד בשמות המחולות.
קופרן כתב גם טריו סונאטות (ביניהן האוסף המוכר Les Nations, "האומות"), 'קונצרטים מלכותיים' (סוויטות לנגינה בהרכב קאמרי משתנה, שנועדו לביצוע בפני המלך), שתי סונאטות לויולה דה גמבה ויצירות קוליות (המוכרות ביותר מביניהן הם Leçons de ténèbres, קטעי קינה).
כל יצירותיו של קופרן מצטיינות בפשטות, בהירות, שקיפות ואקספרסיביות.
קופרן היה צ'מבליסט משובח, והדבר משתקף בכתיבתו לכלי; היצירות שלו מפיקות מן הצ'מבלו גוני-גוונים ודקויות הבעה.
פשטותן ההרמונית (היחסית) של היצירות מחד, ועושרן הצלילי מאידך הביאו לכך שקופרן מושווה לעיתים קרובות לשופן ולמוצרט.
במידה רבה קופרן נשכח כמעט לחלוטין לאחר מותו, אם כי כמה מיצירותיו היו פופולריות בקרב תלמידי פסנתר.
העניין ביצירותיו התעורר מחדש במסגרת ההתעניינות הגוברת במוזיקה עתיקה.
בראהמס, שהתעניין מאוד בבארוק, אהב את יצירותיו של קופרן, ביצע אותן בקונצרטים, והשתתף בעריכת ההוצאה המודרנית הראשונה שלהן ב-1880. השפעתן על היצירות הקצרות של בראהמס לפסנתר ניכרת.
כמה מן הקטעים לצ'מבלו של קופרן עובדו לתזמורת בידי ריכרד שטראוס.
מוריס ראוול הנציח את זכרו של קופרן בסוויטה שלו לפסנתר קברו של קופרן, המתכתבת עם סגנונו של המלחין - שֵם היצירה מתייחס למסורת הברוקית להנציח שמות מלחינים שנפטרו באמצעות 'קבר' מוזיקלי.
אף כי יצירותיו של קופרן מבוצעות כיום בעיקר בצ'מבלו, יותר ויותר פסנתרנים נהנים מהאפשרויות המרעננות הגלומות במוזיקה שלו.
בין השאר, הקליטה הפסנתרנית אנג'לה יואיט קטעים לצ'מבלו של קופרן.
פרנסואה דה סליניק דה לה מוט פנלון היה תאולוג נוצרי-קתולי וסופר צרפתי חבר האקדמיה הצרפתית.
פרנסואה פנלון נולד ב-6 באוגוסט 1651 למשפחת אצולה שהתרוששה מנכסיה, בטירת פנלון בכפר סנט מונדאן במחוז דורדון שבדרום מערב צרפת.
משפחתו הועידה אותו לכמורה והוא החל ללמוד בעיר קאהור (כיום בחבל דרום הפירנאים) ולאחר מכן למד אצל הישועים בפריז.
החל מ-1668 נשא דרשות וזכה בהצלחה כפרח כמורה.
ב-1678 נתמנה על ידי הארכיבישוף של פריז למנהל "המוסד לקתוליות חדשות" שהוקדש ל"חינוך מחדש" של נערות ממשפחות האצולה שהוריהן המירו את דתם מפרוטסטנטים לקתולים.
ב-1681 כתב את ה"מסה על חינוך נערות".
ב-1685, בהמלצתו של ז'אק-בנין בוסואה, נתמנה על ידי המלך לואי הארבעה עשר למנהל קבוצת מיסיונרים קתולים בחבל פואטו שבמערב צרפת שבו התקיימה קהילה גדולה של פרוטסטנטים.
ב-1688 הוצג בפני מאדאם דה מיינטנון, ובהמלצתה נתמנה למורהו הפרטי של לואי, דוכס בורגונדיה בן השבע, נכדו של המלך.
באותה שנה פגש פנלון לראשונה את בת דודתו , הידועה בדרך כלל כמאדאם גיון.
באותה תקופה, היא התקבלה היטב במעגל החברתי.
פנלון התרשם עמוקות מאדיקותה ולימד אותה באופן פעיל.
מאוחר יותר הוא יהפוך לחסיד ויגן על צורת הקויאטיזם שלה.
ב-1693 הוא נבחר לאקדמיה הצרפתית.
ב-1695 נתמנה לארכיבישוף של העיר קמברה (כיום בחבל צפון פה דה קאלה), אך חיבורו "פירושים על דברי הקדושים באשר לחיים הפנימיים" (משנת 1697) גונה על ידי האפיפיור בהשפעת ז'אק-בנין בוסואה שהפך למתנגדו הגדול של פנלון בחצר המלכות.
פנלון נאלץ לחזור בו ולהודות בטעותו.
ב-1699 השלים את חיבור יצירתו "הרפתקאותיו של טלמאכוס".
ברומן היסטורי זה שנכתב עבור תלמידו המלכותי הדוכס מבורבון, הוא מוביל את טלמאכוס, בנו של אודיסאוס גיבור המיתולוגיה היוונית, דרך מדינות שונות של העולם העתיק שבגלל עצות רעות שניתנו למנהיגיהן גררו את ארצותיהם למלחמות שגרמו להתרוששותן.
בעיות אלה באו על תיקונן, בהתאם לרומן, הודות לעצותיו של חכם שוחר שלום שהמליץ על הימנעות מייצור דברי מותרות והביא לפיתוח החקלאות ולפריחה כלכלית.
כמובן שהיה בכך משום רמז למצבה של צרפת בתקופתו של המלך לואי הארבעה עשר.
המלך, שראה בספר זה ביקורת על שלטונו האבסולוטי, אסר על הדפסת הספר וציווה לגרש את פנלון מחצר המלכות.
לאחר שנת 1700 פנלון שב לקמברה שם המשיך בתפקידו כארכיבישוף.
הוא דאג באופן אישי לחינוכם הדתי של אנשי עדתו וילדיהם.
במשך החורף הקשה של 1709 הוא דאג למזון עבור הצבא הצרפתי שחנה באזור כהונתו.
פרנסואה פנלון נפטר בקמברה ב-1715.
פרנסואה פנלון נחשב לאחד ממבשרי עידן האורות.
ספרו "הרפתקאותיו של טלמאכוס" שימש במשך המאה השמונה עשרה כאחד הספרים החשובים לחינוכם של בני הנעורים בצרפת.
אחדים מספריו, שנמצאו ברשות תלמידו המלכותי שנפטר ב-1712, נידונו לשריפה על ידי המלך לואי הארבעה עשר.
כמה מספריו נתפרסמו אחרי מותו ובהם: "דיאלוגים על אמנות הנאום בצירוף מכתב לאקדמיה הצרפתית" (1718).
פרנסואה פירה היה היסטוריון צרפתי, מגדולי חוקרי המהפכה הצרפתית וממייסדי האסכולה הרוויזיוניסטית בפרשנותה.
פירה היה מחלוצי הגישה שדחתה את ההסבר המרקסיסטי למהפכה כביטוי של מלחמת מעמדות.
בשנת 1997 הוא נבחר כחבר האקדמיה הצרפתית.
פרנסואה פירה נולד בפריז לאב בנקאי.
התחנך בגימנסיה היוקרתית ז'אנסון דה סאיי.
בזמן מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת, הצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית.
בתום המלחמה הצטרף לשורותיה של המפלגה הקומוניסטית "מפלגת המוציאים להורג", ממנה פרש ב-1956 כשברית המועצות פלשה להונגריה.
החל ללמוד ספרות קלאסית ומשפטים בפריז.
בשנת 1950 חלה בשחפת ונאלץ לזנוח את ספסל הלימודים.
לאחר החלמתו, למד לבחינות ה-agrégation (שמאפשרות ללמד במוסד ציבורי להשכלה) והצליח במטלה הקשה, עם דגש על היסטוריה ב-1954. לאחר ששימש כמורה בבתי ספר תיכון, הוא החל את מחקרו על המהפכה הצרפתית במרכז הלאומי למחקר מדעי.
בשנת 1960 הצטרף פירה כחוקר אל בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה (École des Hautes Études en Sciences Sociales; EHESS), מוסד הגג של המדע הצרפתי, שנשלט על ידי אסכולת האנאל והחל לחקור את ההיסטוריה האינטלקטואלית והפוליטית.
ההיסטוריון פרנאן ברודל טיפח אותו כיורש והוא כיהן כנשיא המוסד בשנים 1977 עד 1985, זאת חרף העובדה שהגישה המחקרית שלו הייתה שונה מזו של אסכולת האנאל.
לאחר שעזב את המפלגה הקומוניסטית יסד את השבועון France Observateur, שבועון שמאלני ואנטי קומוניסטי שנקרא לימים Le Nouvel Observateur.
השבועון יצא חוצץ נגד המדיניות הקולוניאלית הצרפתית באלג'יריה ובהודו-סין.
באותה תקופה פירה הסתבך עם המשטרה, לאחר שהעניק מקלט בביתו לפעיל וייטנאמי שהיה מבוקש על ידי שלטונות החוק.
ב-1960 היה פירה מעורב בהקמת המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת של מישל רוקאר.
בעקבות גל המהומות של מאי-יוני 1968, הצטרף ללשכתו של חברו אדגר פור והיה מהוגיה של הרפורמה באקדמיה הצרפתית.
פירה שימש כמנהל האקדמי של בית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז וכפרופסור בוועדה למחשבה חברתית באוניברסיטת שיקגו.
ב-1967 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1997 נבחר לאקדמיה הצרפתית והתענג על הצלחת ספרו האחרון Le passe d'une illusion (עיון בעבודתו שלל פרויד על הדת).
ב-1996 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב ומאוניברסיטת הרווארד.
הוא הלך לעולמו בשנת 1997 מהתקף לב במגרש הטניס בגיל שבעים, הותיר אחריו את אשתו דבורה, בתו שארלוט, ובנו מנישואיו הקודמים, אנטואן.
כיום, ישנו בית ספר על שם פרנסואה פירה בפרבריה של פריז, כמו גם פרס פרנסואה פירה שמוענק מדי שנה.
עיקר מחקרו של פרנסואה פירה נסב על המהפכה הצרפתית.
ההיסטוריה של המהפכה נכתבה למעלה ממאה שנה על ידי האסכולה המרקסיסטית.
ההיסטוריונים שנשענו על תפיסה זו תיארו את המהפכה כשלב מכריע בתקופה של למעלה ממאה שנים של מלחמת מעמדות, שסימנה הוא ירידתה של האצולה הפאודלית ועליית כוחה של הבורגנות הקפיטליסטית.
פירה לא פסל את הממד החברתי של המהפכה.
ברם, הוא יצא חוצץ נגד בלעדיותו.
אליבא דפירה, אופייה החברתי והפוליטי קבע את התגבשותה והישגיה של המהפכה הצרפתית.
בשנת 1965 פירה כתב את ספרו הראשון אודות המהפכה הצרפתית La Révolution Française בצוותא עם דני רישה (Richet).
הם נתנו למזל תפקיד בעיצוב פניה של המהפכה.
הם הכניסו את מושג ה"אליטה".
מושג זה כולל את האצולה הליברלית והשכבות העליונות של המעמד השלישי (Tiers État).
בספרם, הם גרסו כי לא היה הבדל בין מעמד הז'ירונדינים ליעקובינים וכי היריבות ביניהם נשאה אופי של תפישה פוליטית שונה.
אליטה זו אשר חוללה את המהפכה הצרפתית לפי העקרונות הליברליים, התכוונה להשיג "פשרה היסטורית" כזו של האומות האנגלוסקסיות.
חדירת ההמונים למהפכה שינתה את פניה ומנעה פתרון נוסח המהפכה האמריקנית או המהפכה המהוללת באנגליה.
ההמון והנסיבות כפו על ראשי המהפכה הצרפתית פתרונות רדיקליים שלא עלו בד בבד עם הליברליזם המוצהר של יוצריה וככל שגבר חוסר השליטה החלו המנהיגים להשתמש בגיליוטינה ובטרור.
תזה זו חוללה סערה בקרב האליטה המרקסיסטית ובראשה אלבר סובול, שהחזיק בקתדרה לתולדות המהפכה הצרפתית בסורבון.
סובול פרסם ביקורת נוקבת על ספרם של פירה ורישה בכתב העת למהפכה הצרפתית.
מאוחר יותר פרסם ספר בנושא, בו העתיק עמודים שלמים מהספר אותו קטל, כל זאת בלי שנתן קרדיט למחברים.
פירה פרסם מאמר מפתח בשנת 1971 בו הוא הזים את הדיאלקטיקה שמשלה בכיפת ההיסטוריוגרפיה הצרפתית והעמידה באור מגוחך.
לפי האסכולה המרקסיסטית המהפכה הצרפתית היא פרי ניצחון הבורגנות בעוד שהמהפכה הבולשויקית היא תוצאת ניצחון הפרולטריון.
המשוואה ראתה את לנין כגלגולו של רובספייר ואילו טרוצקי לבש את דמותו של לזאר קרנו.
היעקובינים הם מבשרי הבולשביזם ואילו תקיפת הבסטיליה אינה אלא חזרה גנרלית לקראת ההתקפה על ארמון החורף.
ב-1978 פרסם פירה את מחקרו "לסיים את המהפכה הצרפתית", בו כתב כי אין לראות את המהפכה הצרפתית מזווית פוליטית עכשווית, כי אם בצורה אחרת.
פירה, שלא היה יהודי, היה ציוני בהשקפת עולמו וכתב ב-1981 את "סדנת ההיסטוריה".
הוא ראה בציונות תופעה מיוחדת במינה, תנועה שינקה ממקורות היסטוריים עתיקים והשתמשה בלאומיות, חילוניות ומהפכה בארגז הכלים שלה.
חומרים שהם פרי רוחה של המודרניות הפוליטית האירופית.
פרנסואה פירה הפך ממרקסיסט בצעירותו לליברל בבגרותו והקים מכון לחקר הפילוסופיה של ההיסטוריה על שם רמון ארון.
הוא פרסם ביחד עם מונה אוזוף (Ozouf) קובץ הכולל תשעים ותשעה מאמרים ומשתרע על פני למעלה מאלף עמודים, הנושא את הכותר "המילון הביקורתי של המהפכה הצרפתית".
ב-1986 הוציא לאור את ספרו "מרקס והמהפכה הצרפתית".
באותה שנה פורסם מחקרו על אדגאר קינה (Quinet) והיעקוביניות בפוליטיקה הצרפתית באמצע המאה ה-19.
במסגרת הסדרה לתולדות צרפת של הוצאת האשט הוציא לאור פירה ב-1988 את ספרו "המהפכה מטורגו לז'ול פרי 1770-1880. בספר זה פירה מותח את גבולות המהפכה עד להיווסדה של הרפובליקה הצרפתית השלישית במחצית המאה ה-19, נקודה על ציר הזמן בו הוא רואה את סיומה.
פירה פרסם את ספרו האחרון בשנת 1995 "עברה של אשליה - מסה על הרעיון הקומוניסטי במאה ה-20".
היה זה ספר עב כרס שתורגם לשמונה עשרה שפות.
ספר זה חוקר כיצד ניצל סטלין את האידאולוגיה האנטי-פשיסטית, על מנת לקנות את אהדתם של האינטלקטואלים במערב ולסמא את עיניהם מהאכזריות הפושעת של משטרו.
פרנסואה פִיּוֹן (; נולד ב-4 במרץ 1954) הוא פוליטיקאי צרפתי שכיהן כראש ממשלה בכל תקופת הנשיאות של ניקולא סרקוזי בשנים 2007–2012.
נבחר למועמד מפלגת "הרפובליקנים" לקראת הבחירות לנשיאות צרפת 2017. בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות סיים במקום השלישי ולא העפיל לסיבוב השני.
הורשע במעילה בכספי ציבור ונגזרו עליו שנת מאסר, שלוש שנות מאסר על תנאי, קנס ועשר שנות קלון.
פיון נולד בלה מאן שבצרפת כבן הבכור מבין ארבעת הבנים של מישל פיון, נוטריון, ואן לבית סולה (Soulet), היסטוריונית ממוצא בסקי.
הוא גדל בסראן-פולטורט, כפר במחוז סארט.
עבר ללמוד בתיכון הישועי נוטר דאם דה סנט-קרואה בלה מאן.
עורר שערורייה כשבשנת 1971 עמד בראש קבוצת תלמידים ודחף את מורתם לאנגלית להתפטר.
בהמשך הושעה מבית הספר אולם אחרי עצרת הזדהות של חבריו לכיתה הוחזר לשיעורים.
כעבור שנה הוא סיים את בחינות הבגרות.
פיון סיים תואר שני במשפטים (1976) ולאחר מכן המשיך בלימודים מתקדמים (תעודת DEA) במשפט ציבורי ובמדע המדינה.
בתום לימודיו החל לעבוד כעוזר פרלמנטרי לחבר האספה הלאומית ז'ול לה-טול.
פיון עבד עם לה-טול גם במהלך כהונותיו כשר התחבורה ושר ההגנה ובשנת 1981 עבר לעבוד כעוזר של שר התעשייה מישל גירו והיה ממונה על קשר המשרד עם הפרלמנט.
בין 1993 ל-1995 כיהן פיון כשר החינוך הגבוה והמחקר.
ממאי לנובמבר 1995 כיהן כשר לטכנולוגיות מידע ודואר.
בין נובמבר 1995 ל-1997 כיהן כשר הדואר, התקשורת והחלל.
בין 2002 ל-2004 כיהן כשר לעניינים חברתיים, עבודה וסולידריות.
מ-2004 ל-2005 כיהן כשר החינוך הלאומי, החינוך הגבוה והמחקר.
פיון עמד בראש שלוש ממשלות; שלושתן בתקופתו של הנשיא ניקולא סרקוזי.
פיון נחשב למקורב לסרקוזי ואף היה אחראי על ניהול קמפיין הבחירות שלו לנשיאות.
פיון החליף בתפקיד ראש הממשלה את דומיניק דה וילפן.
ממשלתו השנייה של פיון כיהנה מ-19 ביוני 2007 עד 13 בנובמבר 2010.
ממשלתו השלישית של פיון כיהנה מ-14 בנובמבר 2010 עד 10 במאי 2012.
בסיבוב הראשון של פריימריס של מפלגת הרפובליקנים, שנערכו ב-20 בנובמבר 2016, נבחר במקום הראשון לפני אלן ז'ופה וניקולא סרקוזי.
בסיבוב שני של הפריימריז שנערך ב-27 בנובמבר 2016 ניצח את ז'ופה, ונבחר למועמד המפלגה בבחירות לנשיאות צרפת 2017. בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות סיים במקום השלישי ולא העפיל לסיבוב השני, ובו תמך במקרון.
לדעת פרשנים הוא יותר שמרני מאשר מורו ורבו פיליפ סוגין.
כמועמד לנשיאות פיון התכוון להקטין את המגזר הציבורי ולקצץ 500,000 משרות.
פיון הושווה למרגרט תאצ'ר הודות לשאיפתו להפחית בגודלה של מעורבות המדינה בכלכלה.
פיון אמר ב-2016 כי ברצונו שתוכנית הבריאות תעבוד טוב יותר בתשלומים מופחתים.
תומך בהעלאת גיל הפרישה ל-65. כחבר האספה הלאומית הצביע נגד חקיקה המכירה בנישואים חד-מיניים.
פיון מתנגד להפלות באופן אישי.
פיון תמך בריסוק הקבוצות הקשורות בסלפיזם והאחים המוסלמים והזהיר בתקיפות נגד האיום של הטוטלטריות האסלאמית.
הוא קרא לדיאלוג עם סוריה תחת משטרו של בשאר אל-אסד ועם הפדרציה הרוסית בהנהגתו של ולדימיר פוטין.
פוטין תואר כידידו של פיון, אם כי פיון עצמו דחה תיאור זה.
בשנת 2014, בהרצאה במכללה האקדמית נתניה, אמר כי מי שיאיים על ישראל ייחשף לאיום קשה מצד צרפת.
בתגובה לוועידת פריז ב-15 בינואר 2017 שכונסה בהמשך להחלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם, אמר פיון כי לא ייצא ממנה שום דבר רציני.
פיון החזיק ביחסים קרובים וטובים עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, ותמך בשיתוף פעולה עם רוסיה ובהסרת הסנקציות שהוטלו עליה בשל הסיפוח הלא-חוקי של חצי האי קרים.
בדצמבר 2021, מונה פיון כחבר במועצת המנהלים של סיבור אחזקות, החברה הפטרוכימית המשולבת הגדולה ביותר ברוסיה.
הוא התפטר מתפקידו בפברואר 2022, בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
ב-15 במרץ 2017 זומן לחקירה בחשד ששילם משכורות לבני משפחתו מכספי המדינה בעד עבודה שלא ביצעו.
עד להתפוצצות הפרשה היה המועמד המוביל לזכייה בנשיאות צרפת.
ביוני 2020 הורשע במעילה בכספי ציבור ונגזרו עליו 5 שנות מאסר (שלוש מהן על תנאי) וקנס, לאחר שהעסיק את אשתו כעוזרת פרלמנטרית בשכר של מיליון אירו לשנה.
בית המשפט לערעורים שינה את העונש לשנה בכלא ושלוש על תנאי.
הוא גם אסר על פיון להתמנות לתפקיד ציבורי במשך עשר שנים.
פיון נשוי לפנלופה קאתרין לבית קלארק מאז 1980, ולהם חמישה ילדים.
הם הכירו בלה-מאן בשנת הגישור של פנלופה שלימדה אנגלית.
אחיו הצעיר פייר, מומחה לרפואת עיניים, נשוי לאחותה הצעירה של פנלופה, ג'יין.
אחיו הקטן, דומיניק פיון, הוא פסנתרן מוכשר.
פרנסואה לואי דה רוסלה, המרקיז דה שאטורנו (צרפתית: François Louis Rousselet de Châteaurenaul; 1637 – 15 בנובמבר 1716) היה תת אדמירל בצי הצרפתי, מרשל ואיש אצולה.
שאטורנו, יליד פריז, נלחם בצעירותו נגד הספרדים בקרב הדיונות (1658).
בשנת 1661 הצטרף לצי הצרפתי והצטיין בכיבוש של ז'יזל תחת פיקודו של הדוכס בופור.
ב-1672 קיבל שאטורנו דרגת קפטן ופיקוד על ספינה משלו.
הוא נשלח להילחם במימי הים התיכון נגד שודדי ים מסייל, מרוקו של היום.
בשנת 1673 הוביל שייטת בים הצפוני לקרב נגד האדמירל ההולנדי מיכיל דה רויטר שהתרחש ב-1675. בשנת 1677 התמודד שאטורנו בהצלחה עם התקפה של צי הולנדי שהורכב מ-25 אוניות בסמוך לחוף הספרדי, כשלרשותו שש אוניות בלבד.
במהלך המלחמה עם בעלות הברית (ציי אנגליה והולנד) הנחית שאטורנו צבא צרפתי על חופי אנגליה, לאחר קרב עם האדמירל האנגלי הרברט, כדי לסייע לג'יימס השני לשוב לכס המלכות של אנגליה.
שנה מאוחר יותר, לאחר שהתברר שהצבא נכשל מול האנגלים, חילץ שאטורנו את החיילים חזרה לצרפת.
בשנת 1701 הועלה שאטורנו לדרגת תת אדמירל, וב-1702, כשהוא מפקד על ספינת הדגל "לה פורטה", הוביל צי צרפתי בקרב על מפרץ ויגו.
ה"לה פורטה" נשרפה וטבעה בקרב.
בשנת 1704 התמנה שאטורנו למושל ברטאן.
ב-7 בספטמבר 1684 נשא שאטורנו לאישה את מארי אן דה לה פורטה.
בנו היחיד לואי עמנואל המשיך בדרכו של אביו והצטרף לצי.
פרנסואה קופה היה משורר, מחזאי וסופר צרפתי.
פרנסואה אדוארד ז'ואקן קופה נולד בפריז לאב שהיה עובד מדינה.
אחרי שלמד בבית הספר התיכון סנט-לואי עבד כפקיד במשרד המלחמה הצרפתי.
הוא החל להתפרסם כמשורר שהשתייך לאסכולת הפארנאס בשירה הצרפתית.
חרוזיו הראשונים נכתבו ב-1864 ומחזהו הראשון ב-1869. מחזה זה בשם "עובר אורח" שהוצג לראשונה בתיאטרון אודיאון בפריז, הביא לשחקנית שרה ברנאר את אחת מהצלחותיה הראשונות.
מחזות אלה שנכתבו בהשפעת מלחמת צרפת–פרוסיה זכו להצלחה בציבור.
אחרי ששימש כספרן בספריית הסנאט, נבחר ב-1878 לתפקיד מנהל הארכיב של להקת קומדי פראנסז - תפקיד שבו שימש עד 1884 כאשר נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית.
החרוזים והפרוזה של פרנסואה קופה מבטאים רגשות פטריוטיים, שמחת אוהבים צעירים וחמלה על העניים.
הוא כתב אוטוביוגרפיה המשקפת את תקופת נעוריו כאשר חלם להפוך למשורר ולסופר.
בספרו "הייסורים הטובים" (1898) הוא מתאר את מחלתו שכמעט גרמה למותו - מה שגרם לו להיכנס בבריתה של הכנסייה הקתולית.
מבחינה פוליטית הוא השתייך לחלק הקיצוני של התנועה הלאומית הצרפתית ובז לדמוקרטיה.
במשפט דרייפוס היה מראשי המצדדים בהרשעתו בדין כבוגד.
בהקדמה להוצאה הראשונה של לקט שיריו "מחברת אדומה" פרנסואה קופה מגדיר את תפקידיו של המשורר: "מטרתנו המשוררים, איננה לעסוק במה שכבר הושג, אלא במה שעתיד לבוא.
על המשורר לחלום על כתיבת חרוזים מושלמים, ואחרי שמסר את החומר להדפסה עליו להיות משוחרר מכל דאגה, כמו עלים מתים של הסתיו שעבר."
פרנסואה קופה מת בפריז ב-1905.
הוא כתב 12 קובצי שירה, 15 מחזות ו- 14 סיפורים, רומנים ונובלות.
הייתה לו הצלחה רבה בקרב הציבור של תקופתו, אך אחרי מותו יצירתו נשכחה.
פרנסואה לאון גמבטה היה מייג'ור ג'נרל צרפתי, מפקד חטיבת הפרשים "האפריקנית" של הצבא הצרפתי בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה.
פרנסואה לאון גמבטה נולד בפריז למשפחה המעורה היטב בפוליטיקה וחיי הצבא הצרפתיים והיה אחיינו של לאון גמבטה ממייסדי הרפובליקה הצרפתית השלישית הצרפתית.
ב-1890 הצטרף גמבטה לחיל הפרשים הצרפתי במסגרת לגיון הזרים והוצב במדינות המגרב כמפקד גדוד הוסרים.
בספטמבר 1913 הועלה לדרגת קולונל.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר גמבטה עם חטיבת ההוסרים "האפריקנית" והוצב בחזית המקדונית וביוני 1917 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל.
ב-21 בספטמבר פתחה חטיבת הפרשים הצרפתית בפיקודו של גמבטה במתקפה לכיוון נהר צרנה וב-23 בספטמבר נכבשה העיר פרילפ.
ב-25 בספטמבר לחם גמבטה בחוד כוחותיו בעת הקרב לשחרור העיר סקופיה.
חטיבת ההוסרים הסתערה בכוח של 2,000 פרשים על הקווים האחוריים של הארמייה ה-11 הגרמנית בפיקודו של קונו פון שטויבן.
בעקבות הסתערות זו נכנעה מיד אחת מחטיבות הרגלים הגרמניות, שאר חלקי הכוח הגרמני האיצו את נסיגתם צפונה וב-29 בספטמבר השתלטו הצרפתים על העיר.
בעקבות קרב זה זכה גמבטה בעיטור לגיון הכבוד.
בנובמבר 1920, הועלה לדרגת גנרל דיוויזיה ומונה למפקד כוחות הפרשים בתוניסיה.
בשנה זו כתב גמבטה ספר על חלקה של חטיבת הפרשים "האפריקנית" בכיבוש העיר סקופיה, אשר לשיטתו הובילה להכרעת החזית כולה.
ב-1923 הלך גמבטה לעולמו באנטיב והוא בן 53 שנים.
פרנסואה מורלה היה צייר, אמן אור ופסל צרפתי.
יצירותיו אבסטרקטיות ומשתמשות במוטיבים גאומטריים (מופשט גאומטרי).
מורלה נולד בעיירה שולה בצרפת.
הוא למד בקולז' קולבר (College Colbert) בשולה בין השנים 1932 ו-1936 ובין השנים 1940 ו-1941. בשנים 1939-1937 ובשנים 1944-1942 למד בתיכון שארלמאן (Lycee Charlemagne) בפריז.
בין השנים 1945 ו-1947 למד במכון לשפות אוריינטליות בפריז (Institut national des langues et civilisations orientales) ובשנת 1947 קיבל מהמכון תואר ברוסית.
מורלה היה אוטודידקט בתחום האמנות, והושפע בתחילת דרכו ממקס ביל.
בשנת 1946 נישא לדניאל מרנד (Danielle Marehand).
לפרנסתו עבד במשך רוב חיו הבוגרים כמנהל מפעל משפחתי.
פרנסואה פייר דה לה וארן הוא מחברו של הספר Le Cuisinier françois (1651), הטקסט המכונן של המטבח הצרפתי המודרני.
לה וארן נפרד במאה ה-16 מהמסורות האיטלקיות שחוללו מהפכה בבישול הצרפתי בימי הביניים.
לה וארן היה המרכזי בקבוצת השפים הצרפתיים, שכתבו עבור קהל מקצועי, ויצרו קודיפיקציה של המטבח הצרפתי בתקופתו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
האחרים היו ניקולא דה בונפון, מחבר הספרים Le Jardinier françois (1651) וכן Les Délices de la campagne (1654) ופרנסואה מאסיאלו, מחבר הספר Le Cuisinier royal et bourgeois (1691), ספר שעדיין התפרסם וחידש באמצע המאה ה-18.
במאה ה-17 התחוללה מהפכה קולינרית שהעבירה את הגסטרונומיה הצרפתית לעת החדשה.
הטעמים המתובלים בכבדות שהיו נחלת המטבח של ימי הביניים ננטשו לטובת טעמיו הטבעיים של המזון.
תבלינים אקזוטיים (זעפרן, קינמון, כמון, זנגביל, אגוז מוסקט, הל, קצח תרבותי, Aframomum melegueta) הוחלפו, פרט לפלפל, בעשבים מקומיים (פטרוזיליה, טימין, ער אציל, תמכה, מרווה, לענה דרקונית).
ירקות חדשים כמו כרובית, אספרגוס, אפונה, מלפפון וארטישוק נכנסו לתפריט.
תשומת לב מיוחדת הוקדשה לבישול בשר על מנת לשמר את טעמו המקורי.
ירקות היו צריכים להיות טריים ורכים.
דגים, עם שיפור התחבורה, היו צריכים להיות טריים לגמרי.
הבישול היה צריך לתת כבוד לחוש הטעם והמראה של המרכיבים במקום להסתירם כפי שהיה נהוג בעבר.
עבודתו של לה וארן הייתה הראשונה שהתייחסה בכתב לחידושים קולינריים משמעותיים שהושגו בצרפת במאה ה-17, כשערך קודיפיקציה של דרכי הכנת האוכל באופן שיטתי, בהתאם לכללים ולעקרונות.
הוא הציג את הביסק ורוטב הבשאמל הראשונים.
הוא החליף את פירורי הלחם ברביכה כבסיס לרטבים, ואת שומן החזיר בחמאה.
כאן ניתן למצוא את השימוש הראשון במונחים בוקה גרני, ציר וצמצום ובשימוש בחלבון ביצה לצורך הבהרה.
הוא גם מכיל את המתכון הקדום ביותר המצוי בכתב לקרם שניט.
אזכורו רוטב ריחני לאספרגוס מהווה עדות לצורה מוקדמת של רוטב הולנדז.
כמן כן בפסר הוזכר רוטב רובר.
לה וארן הקדים לספרו מבוא על ריבות, ג'לי ובכלל זה מתכונים לסירופים, לפתנים ומגוון רחב של מיצי פירות, כמו גם פרק על סלטים (1650).
לה וארן המשיך את מלאכתו פורצת הדרך בספרו השלישי, Le Pâtissier françois (פריז, 1653), שבאופן כללי נחשב לספר הצרפתי המקיף הראשון על מגדנאות.
ב-1662 הופיעה הראשונה במהדורות המשולבות שהגישה את כל שלוש העבודות יחדיו.
כל המהדורות המוקדמות של עבודותיו של לה וארן - Le Cuisinier françois נדפסו בשלושים מהדורות במשך שבעים וחמש שנים - הן נדירות מאוד כיום; כמו ספרי ילדים, גם הן התבלו במטבח, כתוצאה משימוש יתר.
מהדורות פירטיות של Le Cuisinier françois נדפסו באמסטרדם (1653) ובהאג (1654-56).
במהרה קמו להן חיקויים: Le cuisinier françois méthodique פורסם אנונימית בפריז, בשנת 1660. התרגום האנגלי The French Cook (לונדון 1653) היה ספר הבישול הצרפתי הראשון שתורגם לאנגלית.
הוא הציג מונחים מקצועיים כמו "אה לה מוד", "או בלו" (נא מאוד) ו"או נטורל", שהם כיום ביטויים קולינריים רווחים.
ניתן להסיק על הצלחתו הרבה מהעובדה שהודפסו למעלה מ-250,000 בכ-250 מהדורות והוא ראה אור עד לשנת 1815.
נאמר שלה וארן רכש לראשונה את השכלתו הקולינרית במטבחיה של קטרינה דה מדיצ'י.
המרקיז של איקסל היה מושלה של שאלון-סור-סון, שיש הסוברים שהיא מקום הולדתו של לה וארן.
בידי Éditions Montalba ונערך בידי ז'אן-לואי פלנדרן, פיליפ הימן ומארי הימן, שכתבו מבוא מקיף לספר.
פרנסואה מאסיאלו היה שף צרפתי.
שירת כשף הראשי של אישים חשובים רבים, כדוגמת פיליפ הראשון, הדוכס מאורליאן, אחיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ובנו פיליפ השני, הדוכס מאורליאן, שהיה בתחילה הדוכס משארטר ואחר-כך עוצר וכן הדוכס מאומון, הסזאר ד'אסטרה והמארקי דה לובואה.
ספרו Nouveau cuisinier royal et bourgeois יצא לאור בעילום שם, בכרך אחד, ב-1691, והורחב לשני כרכים ב-1712 ואחר-כך לשלושה כרכים, במהדורה המעודכנת של 34–1733. ספרו החשוב פחות, Nouvelle instruction pour les confitures, les liqueurs et les fruits, הופיע גם הוא בעילום שם, ב-1692.
מאסיאלו תיאר עצמו בהקדמה "טבח שמעז לבשל לאנשי מלוכה, וזה לא בלי סיבה, בגלל שהארוחות שהוא מתאר...
כולן הוגשו בחצר המלוכה או בבתים של נסיכים, ואנשים מהמעלה הראשונה." מאסיאלו הגיש סעודות פאר בשאטו דה מדון (Château de Meudon), שאטו דה סו (Château de Sceaux) ובארמון ורסאי.
החידוש בספרו של מאסיאלו היה סידור המתכונים לפי סדר אלפביתי.
"צעד לקראת המילון הקולינרי הראשון" ציינה ברברה ויטון, ויטון השוותה את השינויים שנעשו במהדורות השונות של מאסיאלו, כוס יין לבן בציר הדגים הופיע במפתיע במהדורה מאוחרת ב-1703. מרנג הופיע לראשונה בשמו המוכר אצל מאסיאלו, שלזכותו גם נזקף קרם ברולה כפי שהוא מוכר כיום, שבו הסוכר מלמעלה הומס והותך בעזרת ברנר.
ספריו של מאסיאלו תורגמו לאנגלית תחת הכותר The Court and Country Cook (1702) והודפסו במהדורות רבות, שפים מקצועיים נהגו להשתמש בהם עד לאמצע המאה ה-18.
פרנסואה מז'נדי היה רופא, אנטומיסט ופיזיולוג צרפתי, הוא עבד בבתי החולים אוטל-דייה וסלפטרייר בפריז וכיהן כפרופסור בקתדרה הראשונה לפיזיולוגיה ניסיונית בקולז' דה פראנס.
מז'נדי היה אחד הפיזיולוגים החשובים במחצית הראשונה של המאה ה-19, חלוץ של הרפואה הניסיונית.
מז'נדי נולד בשנת כבנו של הכירורג אנטואן מז'נדי מבורדו ושל ניקול דה פרה דה לונה (Nicole de Perey de Launay).