tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שמות נוספים ברשימה היו קארוי ברגפי, מיהאי קולושווארי-בורצ'ה, אישטוואן אנטל, פרנץ קיש ועוד.
למעט גוסטב הניאי כל האחרים הוחזרו להונגריה על ידי צבא ארצות הברית כדי לעמוד למשפט.
מסופר שהימלר לקח את הנאשמים לבית הטרור בשדרת אנדראשי 60 בבודפשט והעביר אותם לידי גאבור פטר.
רבים מקרובי משפחתו של הימלר נרצחו במחנות הריכוז.
מתוך הרשימה: פרנץ סלשי, לאיוש סאס, פרנץ באש, פידל פאלפי, פטר היין, קלמן הובאי, לאסלו באקי, קארוי ברגפי, מיהאי קולושווארי-בורצ'ה, אישטוון אנטל, פרנץ קיש ועוד.
נמצאו כולם כפושעי מלחמה, נידונו למוות בתלייה למעט פרנץ קיש (שנכלא) והוצאו להורג בשנת 1946 (למעט אישטוואן אנטל שעונשו הומתק למאסר עולם).
יצוין שיותר מעשור לאחר המלחמה, המהגרים מהונגריה, באמצעות העיתונות ההונגרית בארצות הברית, ביקרו ברעשנות את פעילותו של מרטון הימלר ואנשיו.
כמה עדים טענו כי האסירים עברו התעללות, חפצי הערך שלהם נלקחו.
היו שהגישו תלונה לרשויות ארצות הברית נגד יחידתו של הימלר.
מרטון הימלר: כך נראו חופרי הקברים של האומה ההונגרית: הטקסט הרשמי של עדויות פושעי המלחמה ההונגרים בפני האמריקאים.
מרטון ראטקאי (במקור פישר, בהונגרית: Rátkai Márton; בודפשט, 18 בנובמבר 1881 – בודפשט, 18 בספטמבר 1951) היה שחקן יהודי-הונגרי זוכה פרס קושוט, פרס האמן המצטיין ופרס האמן הדגול.
מרטון ראטקאי נולד במשפחה יהודית כבנם של שמעון פישר, נגר ושל עמליה מורגנשטרן.
מרטון פישר שינה את שם משפחתו לראטקאי בשנת 1902. הוא סיים את לימודיו באקדמיה המלכותית ההונגרית הלאומית לאמנויות הבמה בשנת 1903 (לימים שונה שמה לאוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע).
הוא החל את הקריירה שלו בתיאטרון ההונגרי, אך עד מהרה חתם במישקולץ.
מנובמבר 1905 עד 1920 הוא היה חבר בתיאטראות של לאסלו באוטי.
בשנת 1911 הופיע בתיאטרון בשם "חוג הבמה של בודה" (Budai Színkör), בשנים 1915–1916 ב"גן החורף" ובשנת 1920 ב"תיאטרון סקאלה".
ב-27 ביולי 1918, בבודפשט, נשא לאישה את השחקנית יוצי לאבש, ממנה התגרש כעבור שלוש שנים.
בין השנים 1921–1922 הוא שיחק בארצות הברית.
בשנת 1932 הוא היה ב"תיאטרון של פשט"
בשנת 1934 ב"תיאטרון של בודפשט"
בשנת 1935 "תיאטרון שדירת אנדראשי"
בשנים 1937–38 האמן ו"תיאטרון ארז'בטווארוש"
בין השנים 1938–1940 היה אמן תיאטרון קיראי
בשנת 1929 הוא הופיע כאורח בתיאטר אן דר וין בווינה.
משנת 1924 היה סגן נשיא התאחדות השחקנים בבודפשט, ומשנת 1933 עד 1939 היה ממלא מקום הנשיא.
משנת 1941 לא הועסק בשך מוצאו היהודי.
בין השנים 1945–1951 היה אמן התיאטרון הלאומי של בודפשט.
בשנת 1945 הוזמן על ידי הואריטה העליז, בשנים 1945–1946 שיחק במספר תיאטראות במקביל.
לבסוף בין השנים 1948–1951 לימד משחק באוניברסיטה לאמנויות הבמה והקולנוע.
לראטקאי היו כישורי ריקוד מצוינים, הוא הפך לקומיקאי רקדן אידיאלי עם תנועותיו האקרובטיות ומשחקי התפקידים ההומוריסטיים המדויקים שלו, אך הוא עיצב גם דמויות רבות ביצירות דרמטיות.
לאחר 1945 זכה להצלחה בתפקידים הקומיים והטרגיקומיים של כמה יצירות קלאסיות.
מספר הופעות הבכורה שנרשמו במאגר התיאטרון מ-1945 עד מותו: 21 ; ניתן לראות אותו גם בעשרים הקלטות של הצגות תיאטרון.
מטרניך (רוסטנד : גוזל העיט)
הדוד רוט (פלדש: האדונים הפקידים)
האידיוט (שייקספיר : המלך ליר)
ז'ופאן (אמריך קלמן : הרוזנת מאריצה)
הרוזן בוני (אמריך קלמן : נסיכת הצ'רדש)
מישקה (קארוי בקוני -אלברט סירמאי - אנדור גאבור : מאגנאש מישקה)
מלך צרפת (קארוי בקוני - פונגראץ קאצ'ו : האביר יאנוש)
קוסטילייב (מקסים גורקי : מקלט לילה)
וישניבסקי (אוסטרובסקי : עבודה רווחית)
סרטוריוס (שו : נישואי אהבה)
ראש העיר (גוגול : רביזור)
קארוי אסלאני : קומדיה אמריקאית, 1938
ג'וני בוי (פאל אברהם: הוורד של הוואי, 1932)
מאז 1955 פועל מועדון מרטון ראטקאי במקומות שונים.
לרבות ברחוב ז'ומבואי 6 עם הרצאותיו בבניין בית הכנסת לשעבר למטה.
מרטין סקורל הידוע יותר בשם הבמה שלו, מרטי סקורל הוא מתאבק אנגלי.
הוא מוכר בעיקר בשל תקופתו בארגון ההיאבקות Ring of Honor (ROH), כמנהיג קבוצת וילאן אנטרפרייזס (קבוצה שכללה את ברודי קינג ו-PCO), שבו היה פעם אחת אלוף הטלוויזיה של ROH ופעם אחת אלוף השלישיות של ROH.
בנוסף, הוא הופיע בארגון ההיאבקות היפני New Japan Pro-Wrestling (NJPW), שבו היה פעם אחת אלוף במשקל כבד ג'וניור של IWGP ופעם אחת אלוף השלישיות של NEVER.
בין מאי 2017 לאוקטובר 2018 הוא היה חבר בקבוצת הבולט קלאב, עד שנוצרה ממנה קבוצה חדשה בשם The Elite.
סקורל היה במערכת יחסים עם המתאבת דיאונה פוראזו בין השנים 2017 ל-2019.
כחלק מהתנועה החברתית Speaking Out, סקורל הואשם בגין תקיפה מינית של אישה, כשהאחרונה האשימה אותו בכך שהוא שיכר אותה ותקף אותה מינית כשהייתה בת 16. בתגובה, סקורל הודה שהמקרה אכן קרה, אך מצד שני טען שזה היה בהסכמה.
אליפות במשקל כבד קל של DPW (פעם אחת)
אליפות Destiny World (פעם אחת)
הישגים בארגון ההיאבקות Dropkixx Wrestling
אליפות במשקל בינוני של IWC (פעם אחת)
טורניר אליפות במשקל בינוני של IWC (2005)
פרס הבייביפייס הטוב ביותר (2005)
האליפות הצ'יליאנית הלאומית הבלתי מעורערת (פעם אחת, נוכחי)
האליפות הבריטית במשקל קל של IPW:UK (פעם אחת)
אליפות הזוגות של IPW:UK (פעמיים) - עם זאק סייבר ג'וניור
טורניר האליפות הבריטית במשקל קל של IPW:UK (2012)
אליפות השלישיות במשקל פתוח של NEVER (פעם אחת) - עם מאט ג'קסון וניק ג'קסון
PWI דירג אותו במקום ה-31 מתוך 500 המתאבקים הטובים ביותר לשנת 2017
אליפות העולם של Progress (פעמיים)
האליפות הבריטית במשקל כבד של RPW (פעם אחת)
האליפות הבריטית במשקל קל של RPW (פעם אחת)
אליפות הזוגות הבריטית הבלתי מעורערת של RPW (פעמיים) - עם זאק סייבר ג'וניור
אליפות השלישיות של ROH (פעם אחת) - עם ברודי קינג ו-PCO
אליפות ספיד קינג של SWE (פעם אחת)
טורניר אליפות ספיד קינג של SWE (2012)
אליפות הזוגות של SWE (פעם אחת) - עם מאיק טוגה
טורניר אליפות במשקל כבד של UPW (2015)
אליפות העולם של WOW (פעם אחת, נוכחי)
אליפות הזוגות של WOW (פעם אחת) - עם ברודי קינג
האליפות הלאומית של Wrestling Superstar (פעם אחת)
מרט מולדור (בטורקית: Mert Müldür; נולד ב-3 באפריל 1999) הוא כדורגלן טורקי-אוסטרי, המשחק בעמדת המגן הימני בפנרבחצ'ה ובנבחרת טורקיה.
מולדור התחיל לשחק כדורגל כאשר הצטרף בגיל 6 לקבוצת הילדים של ראפיד וינה, ושיחק בכל קבוצות הגיל של המועדון עד שהגיע לקבוצה הבוגרת.
ב-13 במאי 2018, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 1–4 לרד בול זלצבורג.
ב-29 במאי, של אותה שנה חתם לשלוש שנים במועדון.
ב-4 באוגוסט 2019, מולדור הבקיע את שער הבכורה שלו בתיקו 2-2 נגד סנט פלטן.
ב-20 באוגוסט 2019, מולדור חתם בססואולו מהסרייה א'.
5 ימים לאחר מכן, מולדור ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–2 לטורינו.
ב-2 באוגוסט 2023 חתם בפנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית.
מולדור, נולד באוסטריה להורים ממוצא טורקי ולכן היה זכאי לייצג את שני הלאומים בזירה הבינלאומית.
מולדור, החליט לייצג את טורקיה, כאשר התחיל לשחק בנבחרות הצעירות של המדינה.
ב-11 באוקטובר 2018, מולדור ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, בתיקו 0-0 נגד .
מרטה טורחון אי מויה (בספרדית-קטלאנית: Marta Torrejón i Moya; נולדה ב-27 בפברואר 1990 במטרו שבספרד) היא כדורגלנית ספרדייה-קטלאנית המשחקת כמגנה ימנית במדי ברצלונה.
שיחקה מעל לעשור במדי נבחרת ספרד, אותה ייצגה בשני מונדיאלים, ב-2015 וב-2019 ובשתי אליפויות אירופה, ב-2013 וב-2017.
טורחון נולדה ב-1990 במטרו, עיר בקרבת ברצלונה, למשפחה של כדורגלנים - אביה, דודיה ואחיה כולם כדורגלנים.
כבר בגיל קטן החלה לעסוק בספורט, ועל אף שגם התעניינה בטניס, בחרה בכדורגל, כמו חברי משפחתה, ובגיל 7 הצטרפה לקבוצת הכדורגל של בית ספרה, סלסיאנס דה מטרו.
בגיל 12 עברה טורחון למחלקת הנוער של אספניול.
את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של המועדון ערכה טורחון ב-2004, בגיל 14 בלבד.
טורחון השתלבה בהדרגה וביססה את מעמדה בקבוצה, ששיחקה בליגה הבכירה בספרד.
בעונת 2005/2006 הייתה בסגל הקבוצה עת זכתה באליפות הליגה.
היא הייתה שותפה עם אספניול לזכייה בגביע המלכה 4 פעמים, וב-2011 פתחה בהרכב אספניול בגמר הגביע, שם הפסידו בהארכה לברצלונה, קבוצתה לעתיד של טורחון.
ב-2013, בגיל 23, עברה טורחון ליריבה העירונית של אספניול, ברצלונה.
עם הצטרפותה הייתה טורחון לשחקנית קבועה בהרכב ברצלונה, וכבר בעונתה הראשונה שם הייתה שותפה לזכייה באליפות ספרד ובגביע המלכה.
בעונה הבאה עזרה לקבוצה לזכות באליפות נוספת.
בעונת 2016/2017 סייעה לברצלונה להעפיל לראשונה בתולדותיה לחצי גמר ליגת האלופות, שם הודחה על ידי פריז סן-ז'רמן בתוצאה המצטברת 1–5.
בהמשך, בעונת 2018/2019, הוסיפה טורחון להיות שחקנית הרכב קבועה בקבוצה עת הגיעה לגמר ליגת האלופות בפעם הראשונה בהיסטוריה שלה.
במשחק הגמר שנערך ב-18 במאי 2019, פתחה טורחון בהרכב ברצלונה, אך זו הפסידה לליון בתוצאה 1–4. בעונה הבאה זכתה עם ברצלונה בדאבל, זכייה הן באליפות ספרד והן בגביע המלכה.
עונת 2020/2021 הייתה עונה מוצלחת הן ברמה האישית והן ברמה הקבוצתית עבור טורחון.
ב-9 במאי 2021, ביום בו הוכתרה ברצלונה כאלופת ספרד, רשמה טורחון את הופעתה ה-300 בכל המסגרות במדי הקבוצה.
שבוע לאחר מכן פתחה בהרכב הקבוצה ושותפה ל-82 דקות בגמר ליגת האלופות מול צ'לסי, בו ניצחה ברצלונה 0–4 וכך זכתה לראשונה בתולדותיה בתואר אלופת אירופה.
ב-30 במאי, בגמר גביע המלכה מול לבאנטה, פתחה בהרכב פעם נוספת וסייעה לקבוצתה לנצח בתוצאה 2–4, ובכך להשלים טרבל - זכייה באליפות ספרד, בגביע המלכה וכן בליגת האלופות.
ב-25 בנובמבר 2007 ערכה טורחון את הופעת הבכורה במדי נבחרת ספרד הבוגרת, במשחק מוקדמות אליפות אירופה בו הפסידה נבחרתה 0–1 ל.
במהרה הפכה טורחון לשחקנית קבועה בהגנת הנבחרת הספרדית.
ביורו 2013 שותפה בכל דקת משחק של נבחרתה, עד הדחתה ברבע הגמר בידי .
במונדיאל 2015 שיחקה בשלושת משחקי הנבחרת בשלב הבתים, שהסתיימו בשני הפסדים ותיקו ובשל כך הודחה כבר בשלב זה.
ב-30 ביוני 2017, ערכה את הופעתה ה-73 בנבחרת ספרד במשחק מול וכך הפכה לשיאנית ההופעות של הנבחרת הספרדית.
בהמשך הקיץ לקחה חלק עם הנבחרת ביורו 2017, שם הגיעה עד לרבע הגמר, אז הודחה על ידי בשל הפסד בדו-קרב בעיטות עונשין.
טורחון נכללה בסגל הנבחרת גם במונדיאל 2019, בו ערכה שתי הופעות נוספות בשלב הבתים, טרם הדחת הנבחרת בשמינית הגמר בידי .
הופעתה מול בשלב הבתים הייתה ה-90 והאחרונה של טורחון במדי הנבחרת, שהודיעה על פרישתה ממנה כחודש לאחר סיום הטורניר, ב-19 באוגוסט 2019. עת פרישתה הייתה שיאנית ההופעות של הנבחרת, לפני שחברתה לקבוצה בברצלונה אלכסיה פוטיאס שברה את השיא ב-2021.
אחיה של מרטה, מארק טורחון, הוא כדורגלן עבר ששיחק בגרמניה ובספרד, בין היתר בקבוצות אספניול, ראסינג סנטנדר, קייזרסלאוטרן ופרייבורג.
במקביל לדרכה ככדורגלנית, שילבה טורחון לימודים אקדמיים והיא הוסמכה על ידי האוניברסיטה האוטונומית של ברצלונה כביולוגית.
מרטה במברגר הייתה פעילה בוויצו, ממובילות רעיון "תעשיות הבית" ברשת חנויות ויצו ומנהלת של רשת החנויות במשך עשרות שנים, חברת הנהלה של ארגון ויצו העולמי, בעלת עיטור יקירת ירושלים לשנת 1982.
נולדה כמרטה אוקס בפרנקפורט בגרמניה לז'נט לבית שיף וליעקב אוקס (Ochs).
אמה נפטרה ממחלה קשה כשהייתה בת 19. משפחתה הייתה דתית אורתודוקסית.
מרטה הייתה בת רביעית במשפחה אחרי אמילי (מילי) מאייר, סיסיליה שטרן (שנרצחה באושוויץ) ואליס הסה, ואחריה נולדו שני האחים הצעירים, פריץ ואלפרד.
למדה בבית הספר התיכון היהודי בעיר והמשיכה ללימודים בבית ספר הגבוה למסחר, לימודים שהיו פחות מקובלים אז לנשים.
כן השתלמה בלימודיי אמנות ומלאכת מחשבת בבית הספר הגבוה לאמנות ולאמנויות.
כבר בצעירותה, התנדבה בעיר הולדתה בטיפול בקליטת מהגרים יהודיים ממזרח אירופה ובסיוע להם, והייתה מעורבת בפעילות הציונית שם.
בהמשך עבדה בפרנקפורט בהוצאת הספרים קאופמן, שם הכירה את בעלה-לעתיד, נתן במברגר.
בשנת 1933 עם עלייתו של היטלר לשלטון, נסעה במברגר, עם אחותה אליס, לטיול במצרים ובארץ ישראל.
לאחר שהגיעה לארץ ישראל, היא הודיעה לבן זוגה, שנותר בגרמניה עם בנם, כי אין בכוונתה לשוב לגרמניה וכי תשמח אם יצטרפו אליה.
כעבור מספר חודשים בני המשפחה אכן הצטרפו אליה.
תחילה היא התגוררה לבדה בחדר שכור בתל אביב ועבדה כחדרנית במלון קטה דן ברחוב הירקון, שלימים שינה את שמו למלון דן, אך לאחר הגעת בני משפחתה, עברו להתגורר ברחוב רש"י.
באותה תקופה היא יצרה קשרים מגוונים בארץ ישראל, בין היתר עם ראש עיריית תל אביב מאיר דיזנגוף, שתכתובת אתו נמצאה בעיזבונה.
בשנת 1934 עברה המשפחה להתגורר בירושלים.
בירושלים ייסדה במברגר עם בן זוגה ושותפו, שמואל וואהרמן, את חנות ספרי היודאיקה "במברגר את וואהרמן" - חנות לספרים עתיקים במקצועות היהדות והוצאת ספרים, שהיוותה לימים בית ועד לסופרים, רבנים ואנשי רוח בירושלים.
החנות נודעה בחשיבותה בעולם היהודי כולו ואף מוזכרת בספר "שירה" של ש.י.
החנות פעלה תחילה ברחוב המלך ג'ורג' 14 ובהמשך ברחוב החבצלת.
בשנים 1936–1939 בתקופת המאורעות, עבדה במברגר בהתנדבות בעזרה לנצרכים בירושלים.
במהלך שנות המנדט היה ביתה פתוח לעולים חדשים, שזכו אצלה לסעד ועצה, בעיקר במציאת מקום עבודה.
בין יתר הפעילויות שבוצעו על ידי במברגר בירושלים היה סיוע בארגון עזרה למפוני בווינגרד בשנת 1946. כמו כן בשנת 1948 סייעה במברגר למפוני הרובע היהודי של העיר העתיקה ואף הקימה גן ילדים עבור ילדי-המפונים.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 הצטרפה במברגר לארגון ויצו והחלה בארגון בזארים לשם מימון פעילות הארגון.
במברגר פיתחה את רעיון "תעשיית הבית", שהיה מקור הכנסה חשוב לאלפי נשים בארץ, לרבות, פליטות, עולות חדשות ונשות מגויסים.
ויצו הייתה מממנת חומרי גלם, קורסים מקצועיים וכן מעמידה הלוואות במידת הצורך והנשים מהעדות השונות יצרו "תעשיית בית".
המוצרים הנפוצים היו מלאכת יד תימנית ומלאכת מחשבת של ילידות אירופה, כמו: תכשיטים תימנים, יודאיקה, טקסטיל, רקמות, עבודות יד ועוד.
הנשים עבדו בביתן וכך יכלו בעת ובעונה אחת לעבוד ולייצר מוצרים שנמכרו בחנויות ויצו, להתפרנס מהעבודות ולגדל את ילדיהן.
כמו כן, בדרך זו, נשמרה המורשת התרבותית של מדינות המוצא והרווחים הועברו לפעילות ארגון.
במסגרת זו הקימה במברגר את רשת חנויות ויצו בירושלים, תל אביב וחיפה, במשך כשלושים שנה ניהלה את חנויות הרשת והייתה מחלקת את זמנה בין שלוש הערים.
רשת חנויות ויצו ורעיון "תעשיית הבית" של במברגר קדמו לחנויות של חברת משכית שייסדה, על פי אותו קו-מחשבה, רות דיין.
במברגר השתתפה בשם ויצו בתערוכות רבות בארץ ובעולם וכן שימשה כנציגת ויצו בקונגרסים הציוניים.
בשנת 1951 בזכות המוניטין שרכשה כיוזמת "תעשיית הבית" וכמנהלת רשת חנויות ויצו בישראל, נבחרה להנהלתו העולמית של הארגון וכיהנה בו באופן פעיל עד שנת 1970. משנת 1970 ועד למותה כיהנה במברגר כחברת כבוד בהנהלה העולמית של ויצו.
בשנת 1982 הוענק לבמברגר על פועלה תואר הכבוד יקירת העיר ירושלים.
הייתה נשואה לנתן במברגר, משנת 1922 ועד למותו בשנת 1948 (כשהייתה בת 49).
בעלה היה צאצא למשפחת רבנים ידועה, שמתחילה בריב"ד, הרב יצחק דב במברגר, רבה של העיר וירצבורג.
אם לבן אחד, משה (מרטין), שנפטר כשהייתה בת 91, וסבתא לשלוש נכדות ונכד אחד.
אחת מנכדותיה, דניאלה במברגר-אנוש, נשואה לעיתונאי ושדרן הרדיו ירון אנוש.
הנכד, נתן במברגר, קרוי על שם סבו.
התגוררה, מאז הגיעה לירושלים ועד לפטירתה, בשכונת רחביה בירושלים.
ב-20 ביוני 2019, במעמד ראש עיריית ירושלים, משה ליאון, נקרא על שמה רחוב בשכונת בקעה בירושלים.
במוזיאון ישראל מוצג עֶכֶס פעמונים (תכשיט לרגל), שהושאל לתצוגה על ידי ויצו, לזכרה של מרטה במברגר.
מרטון דרדאי (בהונגרית: Márton Dárdai; נולד ב-12 בפברואר 2002) הוא כדורגלן הונגרי המשחק בעמדת הבלם בהרטה ברלין.
אביו הוא כדורגלן העבר פאל דרדאי.
דרדאי נולד בברלין בירת גרמניה להורים ממוצא הונגרי.
הוא התחיל לשחק כדורגל בקבוצות כדורגל מקומיות עד שבגיל 10 הצטרף להרטה ברלין.
ב-7 בנובמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 0-3 נגד אאוגסבורג.
בצעירותו, שיחק בנבחרות הצעירות של גרמניה.
ב-22 בינואר 2024 הודיע כי בכוונתו לייצג את הונגריה.
ב-22 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד וכף הבקיע את שער הבכורה שלו במשחק זה.
מרטי סופרים הוא סרט ספורט ודרמה-קומית אמריקאי משנת 2025 בבימויו של ג'וש ספדי, שאף הפיק וכתב את התסריט יחד עם רונלד ברונשטיין.
טימותי שאלאמה שותף בהפקה ומככב בסרט לצד גווינת' פלטרו, טיילר דה קריאייטור, אודסה עזיון, פראן דרשר, פן וטלר, קווין או'לירי ואבל פרארה.
דריוש ח'ונג'י צילם את הסרט בפילם 35 מ"מ.
הסרט מבוסס על חייו של שחקן טניס השולחן היהודי-אמריקאי מרטי רייזמן.
הסרט עלה לאקרנים ב-25 בדצמבר 2025 בהפצתה של A24.
בשנת 1952 בניו יורק מרטי מאוזר עובד כמוכר בחנות הנעליים של דודו מארי, מסרב לנהל קשר עם אמו, ומנהל רומן עם רייצ'ל, חברתו מילדות הנשואה לאירה.
הוא מרוכז בעיקר בהכשרתו כשחקן טניס שולחן, ומנסה לשכנע את אביו העשיר של חברו דיון להשקיע בקריירה שלו.
למרות נסיונתיו של דודו לשכנע אותו להישאר כעובד בחנות הנעליים, מרטי מתכנן לזכות באליפות בריטניה הפתוחה ולהביס את האלוף המכהן, בלה קלצקי.
מרטי מנסה להשיג 700 דולר מדודו לצורך הנסיעה, ומשכנע את עמיתו לויד לאפשר לו גישה לכספת כדי לקחת אותם בכך שמציע לו להציג את המעשה כשוד.
בלונדון מרטי מתקומם על התנאים להם זוכים השחקנים ומנסה ליצור רושם על עיתונאים באמצעות סיפורי בדותות בנוגע לעברו.
הוא מתוודע לקיי סטון, שחקנית לשעבר שכוכבה דעך, ובעלה מילטון רוקוול, איש עסקים עשיר.
נלהב מקיי, הוא מפתה אותה וגם מבקש ממנה לבוא למשחק.
בחצי הגמר הוא מביס את קלצקי, אך מובס בגמר על ידי קוטו אנדו, שחקן יפני.
הניצחון הוא הצלחה תודעתית חשובה עבור יפן של תום מלחמת העולם השנייה.
נחוש בדעתו לשוב ולהביס את אנדו במשחק שיתקיים בשנה הבאה ביפן, מרטי מבלה את המשך השנה ברחבי העולם יחד עם קלצקי במסגרת הארלם גלובטרוטרס.
רוקוול מציע לו לשחק מטעם החברה שבבעלותו משחק קידום מכירות ביפן כנגד אנדו ולזכות בכסף, אך מרטי חוזר בו מהסכמתו כאשר הוא מבין שיצטרך למכור את המשחק ולתת לאנדו לנצח אותו כדי להפיס את דעתו של הקהל היפני.
כאשר הוא שב לניו יורק מרטי נעצר בגין גנבה מהכספת של מארי, שמציב בפניו אולטימטום: לשוב לעבודה בחנות הנעליים שלו, או להסתבך עם החוק.
הוא מגלה שרייצ'ל בהיריון מתקדם.
למרות הכחשותיו של מרטי, רייצ'ל מתעקשת כי הילד שלו.
כשהוא שוהה במלון עם חברו נהג המונית וואלי, מרטי מגלה שהוא הורחק מאליפות העולם הקרובה עד שישלם קנס של 1500 דולר.
מרטי משתמש באמבטיה בחדרו למרות אזהרותיו של פקיד הקבלה, והיא קורסת אל החדר שתחתיו.
היא מרסקת את זרועו של עזרא מישקין, אורח במלון ובעליו של כלב בשם מוזס.
כאשר חובשים מטפלים במישקין הוא מציע למרטי תשלום גבוה אם ייקח את מוזס לווטרינר בזמן שהוא בבית החולים.
מרטי יוצא לדרך עם וואלי, אך השניים עוצרים בדרך כדי לבצע רמאות משותפת ולהשיג כסף בהימורי משחק פינג פונג.
המפסידים רודפים אחריהם, והם נאלצים לברוח כאשר הם הורסים את המונית של וואלי ומאבדים את מוזס.
רייצ'ל מופיעה עם עין שחורה וטוענת שבעלה אירה מכה אותה.
מרטי חסר הפרוטה מוביל אותה לבית של דיון ומציג אותה כאחותו ההרה, מאלץ את דיון לארח את שניהם.
מרטי ורייצ'ל מנסים להשיג את מוזס בחזרה בתקווה לקבל תמורתו תשלום ממישקין, אך במקום זאת נורים על ידי האיש שלקח את מוזס והורסים אגב כך את מכוניתו של אביו של דיון.
כאשר הם שבים מרטי מגלה לתדהמתו כי העין השחורה של רייצ'ל נוצרה על ידי איפור, בניסיון לשכנע אותו לקחת אותה אליו.
דיון משליך אותם מהבית, ומרטי נפרד מרייצ'ל כאשר הוא עולב בה בגסות.
רייצ'ל חוזרת לאירה ומתוודה בפניו כי התינוק של מרטי, והוא משליך אותה מביתו.
רייצ'ל מנסה לארגן מבצע במהלכו תרמה את מישקין לחשוב כי קיבל את כלבו בחזרה ותקבל ממנו תשלום.
המבצע נכשל, ומישקין לוכד את רייצ'ל.
בערב הפתיחה של מחזה הקאמבק של קיי סטון מרטי מנסה לרכוש את אהדתה כדי לקבל ממנה כסף שיספיק לתשלום הקנס ולטיסה ליפן שאמורה להתקיים למחרת.
למרות שהיא דוחה אותו הוא מקבל כרטיס למחזה, ובסיומו היא מעניקה לו שרשרת יקרה שקבלה מבעלה.
עם זאת, לאחר שהם מקיימים יחסי מין על הדשא הם נאלצים להשתמש בשרשרת כדי לשחד שוטרים על מנת להימנע ממעצר בגין התנהגות מגונה בפומבי.
מרטי הנואש מתחנן בפני רוקוול שיסכים להשיב את הצעתו הקודמת לעסקה, והוא מסכים רק בתנאי שילקה את מרטי בפני חבריו, הצעה לה מרטי נעתר.
באותו הלילה נחטף מרטי על ידי מישקין, שמציג בפניו את רייצ'ל החטופה ותובע מהם להוביל אותו למקום שבו נמצא כלבו.
קרב יריות מתרחש, ומישקין נהרג.
רייצ'ל נפצעת מכדור תועה ומתחילה ללדת.
מרטי מסיע אותה לבית החולים, אך מסרב להפצרותיה הנואשות שיישאר איתה, וממהר אל הטיסה לטוקיו.
לקראת המשחק מבין מרטי כי לא יוכל להתחרות באליפות העולם בגלל איחור בתשלום הקנס.
הוא מפסיד במשחק הראווה כמתוכנן, אך לאחר מכן מצליח לשכנע את הקהל ואת אנדו כי המשחק היה מכור, ויש לקיים משחק חוזר מהוגן.
במשחק החוזר מצליח מרטי להביס אנדו בקושי וקורס בבכי.
לאחר שהוא מצליח לתפוס טיסה צבאית חזרה לניו יורק, מרטי מגיע לבית החולים ומבקר את רייצ'ל במחלקת יולדות.
הוא הולך לראות את בנו שזה עתה נולד, ופורץ בבכי סוער.
טימותי שאלאמה – מרטי מאוזר
גווינת' פלטרו – קיי סטון
פראן דרשר – גברת מאוזר
רוברט פטינסון – שופט ופרשן
ביולי 2024 דווח כי ג'וש ספדי יכתוב ויביים סרט בדיוני בהשראת שחקן הטניס שולחן המקצועי מרטי רייזמן, וכי טימותי שאלאמה עתיד לככב ולהשתתף בהפקה.
A24 אישרה את קיומו של הסרט וחשפה את שמו בציוץ בטוויטר.
באוגוסט 2024 דווח על ליהוקה של גווינת' פלטרו לפרויקט, במה שיהיה תפקיד המשחק המשמעותי הראשון שלה מאז השתתפותה בסרט "הנוקמים: סוף המשחק" בשנת 2019. יתר השחקנים לוהקו בהמשך השנה.
ב-23 בספטמבר 2024 החלו הצילומים העיקריים בניו יורק, וסט תמונות רשמיות של שאלאמה במנהטן פורסמו ב-30 בספטמבר.
שאלאמה אישר שהצילומים הסתיימו ב-5 בדצמבר.
דריוש ח'ונג'י שעבד עם ספדי בעבר על הסרט "יהלום לא מלוטש" צילם את הסרט.
על פי הדיווחים עלות ההפקה נאמדת בכ-70 מיליון דולר, מה שהופך אותו לסרט היקר ביותר של A24 נכון למועד הפקתו.
בינואר 2026 ספדי חשף כי השחקן רוברט פטינסון מדבב את דמות השופט והפרשן בסצנת חצי הגמר של אליפות בריטניה הפתוחה בפינג פונג המוצגת בתחילת הסרט.
הליהוק מהווה שיתוף פעולה נוסף בין ספדי לפטינסון, לאחר שהשחקן כיכב בסרטו של הבמאי משנת 2017, "גוד טיים".
ספדי ציין כי בחר בפטינסון לתפקיד השופט מאחר שחיפש שחקן בעל מבטא בריטי עבור הסצנה.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes" זכה הסרט לציון של 96% המבוססים על 55 ביקורות.
באתר הביקורות המשוקללות "Metacritic" עומד הסרט על ציון ממוצע משוקלל של 88 המבוסס על 22 מבקרים, נתון המצביע על 'שבחים אוניברסליים'.
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס המוזיקה במדיה של הוליווד19 בנובמבר 2025הפרטיטורה המקורית הטובה ביותר – סרט עלילתידניאל לופטיןפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי4 בינואר 2026הסרט הטוב ביותר"מרטי סופרים"הבמאי הטוב ביותרג'וש ספדיהשחקן הטוב ביותרטימותי שאלאמההליהוק והאנסמבל הטובים ביותרג'ניפר ונדיטיהתסריט המקורי הטוב ביותררונלד ברונשטיין וג'וש ספדיהעריכה הטובה ביותרעיצוב ההפקה הטוב ביותרג'ק פיסק ואדם וויליסהפסקול הטוב ביותרדניאל לופטין
פהמי מרט גונוק (בטורקית: Fehmi Mert Günok; נולד ב-1 במרץ 1989) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת השוער בבשיקטש ובנבחרת טורקיה.
גונוק החל את הקריירה שלו בקוג'אליספור ולאחר מכן הצטרף לפנרבחצ'ה בשנת 2001, שם שיחק בקבוצות הנוער ועלה לקבוצה הבוגרת בליגת העל הטורקית.
את הופעת הבכורה שלו בליגה ערך ב-15 באוגוסט 2010 נגד אנטליהספור.
הוא שוחרר מהמועדון ב-15 ביוני 2015, לאחר 14 שנים במועדון.
ב-22 ביוני 2015 הצטרף לבורסאספור מליגת העל הטורקית ל-3 עונות.
לאחר שתי עונות, במהלכן שיחק בעיקר בעונתו הראשונה, חוזהו בוטל בתמורה לחובות שכר מצד בורסאספור.
ב-31 ביולי 2017 הצטרף לאיסטנבול בשאקשהיר מליגת העל הטורקית.
בעונתו הראשונה היה שוער שני, אך מעונת 2018/2019 הפך לשוער הראשון.
בעונת 2019/20 זכה עם הקבוצה באליפות ליגת העל הטורקית.
ב-15 באוגוסט 2021 שוחרר מהמועדון.
ב-15 באוגוסט 2021 חתם גונוק בבשיקטש מליגת העל הטורקית על חוזה לשלוש שנים.
ב-31 ביולי 2023 חתם על הארכת חוזה לשנתיים נוספות, וב-17 בינואר 2025 חתם על חוזה חדש לשנתיים עם אופציה לאחת נוספת, עד שנת 2027.
גונוק שיחק בכל הנבחרות הצעירות של טורקיה מגיל 16. את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ערך ב-25 במאי 2012 במשחק ידידות נגד נבחרת .
הוא היה השוער הראשון של הנבחרת במהלך מוקדמות יורו 2020, והיה שוער הפותח של טורקיה ביורו 2024. ב-2 ביולי 2024, במהלך משחק שמינית גמר נגד אוסטריה, ביצע הצלה מכרעת בדקות הסיום ומנע שער מכריסטוף באומגרטנר, ובכך סייע לטורקיה לנצח 2–1 ולעלות לרבע גמר.
מרט הקאן ינדאש (בטורקית: Mert Hakan Yandaş; נולד ב-19 באוגוסט 1994) הוא כדורגלן טורקי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בפנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית, בה הוא גם משמש כקפטן.
ינדאש, יליד בורסה, שיחק בקבוצות נוער מקומיות.
את חוזהו המקצועי הראשון חתם באלטינורדו מהליגה הטורקית השנייה.
בעונת 2014/2015 הושאל לטירספור 1922 מהליגה הטורקית השלישית, שם כבש 13 שערים ב-25 משחקים.
בעונה שלאחר מכן חתם בקבוצה באופן קבוע והיה מלך השערים של הליגה עם 21 שערים.
בעונת 2016/2017 עבר למנמן בלדיאספור מהליגה הטורקית השנייה.
ב-14 ביולי 2017 הצטרף ינדאש לסיוואספור מליגת העל הטורקית.
את הופעת הבכורה המקצועית שלו בליגה ערך ב-19 באוגוסט 2017 בניצחון 2–0 על ייני מלאטיאספור.
ב-11 באוגוסט 2020 עבר ינדאש לפנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית בהעברה חופשית, וחתם על חוזה לארבע שנים.
את הופעת הבכורה שלו ערך ב-21 בספטמבר 2020 ואת שער הבכורה כבש ב-21 בנובמבר 2020.
ב-16 בספטמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו במפעלים האירופיים נגד איינטרכט פרנקפורט ב.
ב-4 בנובמבר 2021 שימש לראשונה כקפטן הקבוצה במשחק ב נגד רויאל אנטוורפן וכבש שער.
ב-23 באוגוסט 2023 ערך את הופעתו ה-100 במדי פנרבחצ'ה נגד טוונטה ב.
ב-21 ביוני 2024 הוארך חוזהו לשנתיים נוספות.
ב-5 באוגוסט 2025 מונה לקפטן הקבוצה.
ינדאש ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת ב-3 בספטמבר 2020 בהפסד 1–0 להונגריה בליגת האומות.
אליפות הליגה הטורקית השנייה: 2013/2014
מרטי פרידמן הוא גיטריסט אמריקני-יהודי, אחד מאמני הרוק אינסטרומנטלי המוערכים בעולם.
התפרסם בעיקר כגיטריסט להקת הת'ראש מטאל האמריקאית מגאדת'.
הוא ידוע ביכולת האלתור שלו ובשילוב אווירת מוזיקה אסיאתית בסגנונות מוזיקה מערביים כדוגמת מטאל נאו-קלאסי, ת'ראש מטאל ומאוחר יותר גם רוק מתקדם.
בנוסף, הוא נגן ארפג'ו מהיר בעזרת טכניקת מפרט מיוחדת, וגם בזכות נגינתו המלודית בעלת ויברטו נרחב.
מרטי פרידמן נולד ב-8 בדצמבר 1962, בוושינגטון, ארצות הברית.
הוא נכנס לתחום הרוק האינסטרומנטלי בהשפעת להקות כדוגמת ראמונס, בלאק סבאת', קיס (בשנותיה הראשונות), והגיטריסט פרנק מרינו.
לאחר שלמד את רזי הנגינה בגיטרה חשמלית בעצמו וללא כל עזרה, החל לנגן במספר להקות שונות במהלך הקריירה שלו כדוגמת "ויקסן", "הוואי" והבולטת ביניהן קקופוני.
את להקת הספיד מטאל/שרדינג קקופוני הקים פרידמן יחד עם ג'ייסון בקר בשנת 1986. הצמד שילב מספר אלמנטים של מטאל נאו-קלאסי לנגינתם.
לאחר הצלחה מסוימת ההרכב התפרק בשנת 1989 כאשר פרידמן פנה לקריירת סולו במהלכה הוציא את אלבום הבכורה שלו, "Dragon's Kiss".
בתחילת 1990 הצטרף פרידמן אל מגאדת'.
עם פרידמן כגיטריסט, הוציאה מגאדת' מספר אלבומי זהב ופלטינה.
אולם, במקביל להצלחה הגוברת הואשמה הלהקה על ידי מעריציה הוותיקים בכך שזנחה את סגנון הת'ראש שהביא לה את התהילה הראשונית למען צליל מלודי יותר.
בשנת 1999, לאחר חילוקי דעות בין פרידמן לדייב מאסטיין בנוגע לעתיד המוזיקלי של הלהקה החליט פרידמן לעזוב את מגאדת'.
בשנים האחרונות פרידמן חי ופועל בטוקיו, יפן, אך מעביר סדנאות ושיעורי נגינה באסיה, אירופה ובאמריקה, כותב טורים בכתבי עת בנושא מוזיקה ביפן ועובד עם מוזיקאים יפנים מוערכים רבים.
פרידמן דובר יפנית באופן שוטף והתארח לא מעט בתוכניות אירוח ביפן העוסקות ברוק כבד.
ב-22 באוגוסט 2007 יצא אלבום CD ביפן בשם "Exhibit A: live in Europe" והוקלטה הופעה חיה אותה ביצע מרטי ביפן, בשם "Exhibit: B live in Tokyo" אותה ביצע מרטי ביפן, אם כי רשימת השירים שונה.
חלק מן השירים באלבום ה-CD הוקלטו בהופעה בישראל .
ההרכב שלו בהופעה כלל את ג'רמי קולסון על התופים, רון ג'רזומבק על גיטרה מלווה, וכריס קטרו על גיטרה בס.
פרידמן נכלל ברשימת מאה הגיטריסטים הטובים ביותר במטאל שפרסם המגזין "Guitar World" בשנת 2004, ביחד עם חברו ללהקה, דייב מאסטיין .
ב-12 במרץ 2008 יצא ביפן אלבום הסולו השביעי של פרידמן, "Future Addict", הכולל בין היתר גרסאות חדשות לשירים ישנים של הגיטריסט.
ב-20 במאי 2009 יצא אלבומו השמיני, "Tokyo Jukebox", שכולל גרסאות כיסוי לשירי J-Pop.
ב-27 בפברואר 2023, מרטי פרידמן התאחד שוב עם חברי להקת מגאדת' בהופעה חיה בניפון בודוקאן, יפן, וביצע יחד איתם שלושה שירים.
ההופעה הראשונה של פרידמן בישראל התקיימה באולם הסינרמה בשנת 1995 כגיטריסט להקת מגאדת'.
מהופעה זאת זכור במיוחד הביצוע שלו ל"התקווה" בגיטרה חשמלית, שאותו גם ביצע בהופעתו השנייה בישראל.
ההופעה השנייה התקיימה בתאריך 7 באפריל 2007 במועדון התיאטרון בתל אביב כחלק ממסע הופעות הראשון שלו באירופה.
בהופעה פרידמן ניגן חומרים מהאלבום החדש וחומרים קלאסיים מאלבומיו הקודמים כאשר ההופעה הסתיימה בביצוע "Hound dog" של אלביס פרסלי.
בתקופת מגאדת' השתמש פרידמן בגיטרות מדגם ג'קסון קלי 2
לאחר מכן עבר להשתמש בגיטרות של חברת איבנז.
סר מרטין ג'ון אוונס הוא מדען בריטי אשר לזכותו עומדת תגלית תאי הגזע העובריים בשנת 1981 וכן תרומתו לפיתוח "עכבר הנוקאאוט" (Knockout Mouse) והטכנולוגיה הנלווית של התכווננות לגנים.
הוא הוכרז כזוכה פרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה לשנת 2007 בזכות מחקרו על התכווננות לגנים בעכברים, יחד עם מריו קפקי ואוליבר סמיתיס.
אוונס הוא בוגר כריסט קולג' באוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1963. הוא סיים את עבודת הדוקטורט באוניברסיטת לונדון בשנת 1969. בין השנים 1969–1978 הוא עבד במחלקה לאנטומיה ואמבריולוגיה באוניברסיטת קולג' לונדון.
בין השנים 1978–1999 הוא עבד במחלקה לגנטיקה באוניברסיטת קיימברידג'.
מאז שנת 1999 ועד היום הוא פרופסור לגנטיקה של יונקים וראש בית הספר למדעי החיים באוניברסיטת קרדיף.
בשנת 2004 קיבל מרטין אוונס אות אבירות ממלכת בריטניה על תרומתו למדעי הרפואה.
בשנת 2009 העניקה לו החברה המלכותית את מדליית קופלי.
נכון ל-2018 הוא נשיא אוניברסיטת קארדיף.
מרטין שון אינדיק היה איש אקדמיה ודיפלומט יהודי-אמריקאי.
כיהן כשגריר ארצות הברית בישראל בשתי קדנציות לא-רציפות.
עמד בראש מרכז סבן למדיניות במזרח התיכון במכון ברוקינגס.
שירת כשליח המיוחד לישראל במהלך השיחות עם הפלסטינים בשנים 2013–2014. לפני כן שירת בין היתר כעוזר מזכיר המדינה לענייני המזרח הקרוב בממשל קלינטון.
אינדיק נולד להורים יהודים ילידי פולין בלונדון, אנגליה.
גדל והתחנך בפרוור של סידני.
הוא סיים תואר B.A בכלכלה מאוניברסיטת סידני ב-1972 ותואר דוקטור ביחסים בין-לאומיים מהאוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה ב-1977.
ב-1982 היגר לארצות הברית והחל לעבוד כמנהל מחקר בלובי הפרו ישראלי איפא"ק.
ב-1985 ייסד את מכון וושינגטון למדיניות המזרח הקרוב, שהתמחה ביחסי ישראל–ערב ומדיניות מזרח תיכונית בכלל, ושימש כמנהלו במשך שמונה שנים, עד 1993, כשהוחלף על ידי הסופר וההיסטוריון רוברט סטלוף.
הוא שימש גם כפרופסור נספח בבית הספר ללימודים בין-לאומיים מתקדמים באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שם לימד על הפוליטיקה הישראלית ומדיניות חוץ.
הוא לימד במכון המזרח התיכון באוניברסיטת קולומביה, במרכז משה דיין לחקר המזרח התיכון ואפריקה באוניברסיטת תל אביב ובמחלקת הפוליטיקה של אוניברסיטת מקאוארי בסידני.
אינדיק פרסם פרסומים רבים על אודות תהליך השלום הישראלי-ערבי, יחסי ארצות הברית – ישראל ועל האיומים על יציבות המזרח התיכון הנשקפים מעיראק ואיראן.
הוא שימש כעוזר מיוחד לנשיא ארצות הברית ביל קלינטון וכמנהל בכיר של תחום המזרח הקרוב ודרום אסיה במועצה לביטחון לאומי.
בעת ששירת במועצה לביטחון לאומי שימש גם כיועץ ראשי לנשיא וליועץ לביטחון לאומי בנושאי ישראל–ערב, עיראק, איראן ודרום אסיה.
הוא היה חבר בכיר בצוות השלום למזרח התיכון של מזכיר המדינה וורן כריסטופר ושימש כנציג הבית הלבן בוועדה האמריקנית-ישראלית למדע וטכנולוגיה.
הוא כיהן כשגריר ארצות הברית בישראל בשתי קדנציות, מאפריל 1995 עד ספטמבר 1997 ומינואר 2000 עד יולי 2001.
מאז 2006 ועד מותו שימש חבר בדירקטוריון הקרן החדשה לישראל.
כמו כן כיהן כסגן נשיא וחבר דירקטוריון מכון ברוקינגס.
בשנת 2013 נשלח על ידי נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, לתווך במשא ומתן בין ישראל לפלסטינים.
ביוני 2014, לאחר הקפאת המשא ומתן, פרש אינדיק מתפקידו.
אחיו הבכור אייבור (Ivor) הוא חוקר בתחום הספרות.
הוא היה נשוי לג'יל, ממנה התגרש, ואב לבת ובן.
ב-25 ביולי 2024 נפטר אינדיק מסרטן הוושט בעיירה ניו פיירפילד שבקונטיקט, בהיותו בן 73.
ב-2014 פרסם "הניו יורק טיימס" כי מכון ברוקינגס אשר אינדיק כיהן בו כסכן נשיא, קיבל תרומות בסך של 14.8 מיליון דולר מקטר, בו בזמן שאינדיק היה המתווך בין ישראל לפלסטינים.
הביקורת העלתה חשש כי התרומות מקטר הובילו את חוקרי המכון לייצר מדיניות שתאמה את מטרותיהם של התורמים.
שלום אמריקני, תרגמה מאנגלית: כרמית גיא.
הוצאת עם עובד, ספרית אפקים, 2009
בתחבולות תסיים מלחמה: הנרי קיסינג'ר והחתירה לשלום במזרח התיכון, מאנגלית: נורית גרידינגר, ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2023
מרטין-גרופיוס-באו הוא מוזיאון הממוקם במרכז ברלין בירת גרמניה, המציג תערוכות מתחלפות.
המוזיאון נחשב לאחד המוזיאונים הידועים והחשובים בגרמניה.
המוזיאון הוקם על פי תכנונם של האדריכלים מרטין גרופיוס (על שמו הוא קרוי) והיינו שמידן בסגנון הרנסאנס על מנת לשמש כמוזיאון לאמנות שימושית.
המוזאון נפתח בשנת 1881 ושימש כמשכנו של המוזיאון לפרהיסטוריה של ברלין, וכן הציג אמנות ממזרח אסיה עד מלחמת העולם הראשונה.
הבניין ניזוק בצורה קשר בשבועות האחרונים של מלחמת העולם השנייה במהלך הקרב על ברלין (באפריל - מאי 1945).
המבנה הוכרז בשנת 1966 כאתר היסטורי, ועבודות שיקומו נערכו בשנת 1978. מאז שיקומו משמש המבנה להצגת תערוכות מתחלפות ואוספים מרחבי העולם, ונחשב לאחד מהאתרי התצוגה היפים והחשובים בגרמניה.
בשנת 1992 התקיימה בו תערוכת יודאיקה מן הגדולות ביותר מסוגה שהתקיימו אי פעם בעולם.
מישראל הוצגו בה שתים מן המגילות הגנוזות ממדבר יהודה, כתובות ופסיפסים מבתי כנסת עתיקים (מבית שאן, מרות, דבורה שבגולן).
X-24 היה מטוס ניסוי של ארצות הברית, שפותח במשותף על ידי חיל האוויר האמריקאי וסוכנות החלל האמריקנית נאס"א.
מטוס זה בחן תצורות שונות של גוף עילוי, והמידע שהופק מטיסות הניסוי שלו שימש את מתכנני מעבורת החלל של ארצות הברית.
תוכנית הניסויים של X-24 התקיימה בין השנים 1963 ל-1974. במסגרת התוכנית נבנו מספר דגמים של מטוס ניסוי זה, על ידי חברת מרטין מרייטה.
מטוס הניסוי X-24 היה חוליה נוספת בשורת מחקרים של סוכנות החלל האמריקנית ושל חיל האוויר האמריקני, שבחנו תצורות אווירודינמיות חדשניות שיוכלו לשמש בעתיד מטוסי חלל ומעבורות חלל.
התצורה של גוף עילוי מאפשרת יצירת חלק ניכר מהעילוי באמצעות הגוף עצמו, ולא בסיוע כנפיים בעלות שטח גדול.
תצורה זו מאפשרת למטוסי חלל לשוב מהחלל כדאונים מהירים, ולנחות בסוף הגלישה על מסלול, בניגוד לאופן החזרה המקובל אז של חלליות, שהשתמשו במצנחים ונחתו בים.
טיסות הניסוי של גופי עילוי שימשו גם להוכחת היכולת של טייסים לשלוט בטיסתם של גופים ללא כנפיים.
X-24A הוטס 28 פעמים, וטיסותיו תרמו רבות להוכחת הקונספט של חזרת מעבורת חלל מהחלל וטיסה מבוקרת שלה באטמוספירה, עד לנחיתה.
10 טיסות היו בלתי ממונעות ו-18 ממונעות.
מטוס ניסוי זה סבל מבעיות שונות של יציבות, וחברת מרטין-מרייטה בנתה את הדגם B, שכלל תצורה שונה לחלוטין של כנף, וגחון שטוח.
כל טיסות מטוס הניסוי X-24 לדגמיו השונים התבצעו על ידי הטלתו מתחת לכנפו של מפציץ אמריקני מדגם B-52 בשימוש נאס"א וחיל האוויר של ארצות הברית.
מטוסי הניסוי לא היו מסוגלים להמריא בכוחות עצמם.
X-24 היה גוף עילוי שהתבסס על קודמיו, במיוחד על התכן של X-24A, אך עם יחס משופר של עילוי לגרר.
על מנת לחסוך בתקציב הפרויקט, נמסר מטוס ניסוי X-24A למפעל מרטין-מרייטה, שם עבר הסבה עמוקה שהביאה אותו לתצורת X-24B.
הטיסה הראשונה של דגם זה התבצעה ב-1 באוגוסט 1973.
X-24B הוכיח כי ניתן לקיים טיסה נשלטת של גוף עילוי בלתי ממונע המושלך מגובה רב.
בין היעדים של טיסות הניסוי היו גם נחיתות דיוק על מסלול סלול בבסיס חיל האוויר אדוארדס (בניגוד לרוב הנחיתות של מטוסי הניסוי שבוצעו על משטח עצום ממדים שהיה בעבר קרקעית של אגם).
נחיתות אלה היו חיוניות לתוכנית מעבורת החלל.
בסך הכל בוצעו 36 טיסות ניסוי של X-24B, מתוכן 12 טיסות בלתי ממונעות ו-24 ממונעות.
הצעות אחדות לבניית מטוס ניסוי נוסף ומתקדם יותר מסדרת X-24 נבחנו, כולל הצעת "מפעל הבואשים" של לוקהיד, למטוס שיוכל להגיע למהירות של 8 מאך.
לאחר בחינת התועלת שבהמשך הפיתוח, ולאור התקדמות העבודה על מעבורת החלל הוחלט שלא לבנות את גרסה C של מטוס הניסוי.
מרקוס ואלריוס מרטיאליס היה משורר רומי מהיספניה (ספרד).
הוא ידוע בעיקר בשל המכתמים שכתב, שראו אור ברומא בין 86 ל-103 לספירה, בתקופת שלטונם של הקיסרים דומיטיאנוס, נרווה וטריאנוס.
במכתמים אלה מתאר מרטיאליס בלשון מושחזת ושנונה את הצדדים הכעורים של אנשי רומא, אנשי שם ופשוטי העם כאחד, אליהם התוודע בשלושים וחמש השנים שעשה בעיר.
הוא חיבר 1,561 מכתמים בסך הכל, ש-1,235 מתוכם בדיסטיך אלגי.
מרטיאליס נחשב לגדול מחברי האפיגרמות.
מַרְקוּס ואלֶרִיוּס מַרְטְיאלִיס נולד באוגוסטה בילביליס בפרובינקיה הרומאית של היספניה טארקוננסיס (כיום העיר קאלאטיוד שבספרד).
אף על פי שנולד כאזרח רומאי הוא כותב כי מוצאו מהקלטים או מהאיברים שישבו לחופיו של הנהר טחו.
בהיותו בן 24 שנים הגיע לרומא והתיידד עם מרקוס אנאוס לוקאנוס, סנקה הצעיר וקווינטיליאנוס, שגם הם היו ילידי ספרד.
ידידיו לוקאנוס וסנקה נלקחו ממנו עד מהרה כאשר הצטוו להתאבד בעקבות קשר פיסו נגד נירון.
ידידו הרטוריקן קווינטיליאנוס הציע לו להרוויח את לחמו כפרקליט, אך הוא העדיף לגווע ברעב ולא לוותר על שירתו.
הוא נאלץ להתפרנס מכתיבת שירה בעבור פטרונים עשירים שהתחזו למשוררים, ובתמורה נתנו לו מזון ומקום מקלט.
הוא לא אהב את חיי העיר וניסה למצוא מפלט באזורים הכפריים של איטליה, אולם כמשורר היה עליו להתגורר ברומא כדי לעמוד בקשרים עם אנשי החברה הגבוהה.
פטרון עשיר העמיד לרשותו חווילה קטנה בנומנטום , ובאופן כלשהו הצליח לגייס כספים כדי לקנות בית על גבעת הקווירינאליס.
בשנת 80, עם פתיחת הקולוסיאום, הקדיש לטיטוס אחד משיריו הראשונים.
הוא כתב שיר הלל לקיסר דומיטיאנוס שהעדיף את המשורר סטאטיוס, אך צירף את מרטיאליס למעמד הפרשים - מה שאפשר לו לקבל קצבה קטנה.
בין השנים 86 ו-103 פרסם 12 ספרי אפיגרמה (שירים קצרים וחריפים ברוח הסאטירה).
בשנת 98 כתב פואמה בעבור פליניוס הצעיר, שבתמורה מימן את נסיעתו של מרטיאליס בחזרה לעיר מולדתו בספרד.
שם קיבל, מאישה שהעריצה את שירתו, חווילה שבה בילה את שנותיו האחרונות.
אחרי מותו, פליניוס הצעיר כתב: "זה עתה נודע לי על מות מרטיאליס - מה שגרם לי צער רב.
הוא היה משורר שנון אשר מיזג בחרוזיו מלח ודבש, ועשה זאת בגילוי לב, בכנות וללא משוא פנים."
מרטיאליס נודע בעיקר בשל 12 ספרי אפיגרמות (Epigrammata) שהופיעו ברומא במשך תקופת שלטונם של דומיטיאנוס, נרווה וטריאנוס.
בספר הראשון הוא מגלה את סוד הצלחתן: "ספרים אלה, בדומה לבעלים בעיני נשותיהם, בלי זין אינם יכולים למצוא חן".
בפואמות אלה הוא מתאר את חיי העיר רומא ואת אורח חייהם של נשים וגברים בני תקופתו, ובהם: מיליונרים, פרוצות, סופרים, סנדלרים, רופאים, להטוטנים ואסירים, על רקע מרחצאות, תיאטראות ורחובות רומא.
הוא מפקפק באופיין של הנשים ויחד עם זאת מכבד ומעריץ אותן.
הוא מביע את חיבתו לילדים ובאופן מיוחד לקרוביו, ואת געגועיו לעיר מולדתו בספרד, שבה היו לו ידידים רבים, ולסביבתה הכפרית שאפשרה לו ליהנות מציד ומדיג בימי נעוריו.
שירתו של מרטיאליס מאפשרת לנו לקבל מושג על תנאי החיים ברומא העתיקה.
לשם דוגמה: "אני מתגורר בחדר קטן שיש בו חלון שאיננו נפתח." הוא מתאר גם מקרים של אנשים שהבעירו את בתיהם כדי לקבל את כספי הביטוח: "טיגליאנוס, שילמת מאתיים בעבור ביתך שעלה בלהבות, וקיבלת פי עשרה.
האם אין זה משום שהבערת אותו בכוונה תחילה?"
הפואמות שלו נקראו בכל רחבי האימפריה הרומית, ואפילו על ידי אנשי השבטים הגותים.
אחת הפואמות שלו הוקדשה לידידו המשורר יובנאליס.
בין ידידיו נמנה גם פליניוס הצעיר, אך היו לו גם מתחרים בחברה הגבוהה של רומא ובהם המשורר סטאטיוס.
יצירתו של מרטיאליס התגלתה בתקופת הרנסאנס והעניקה השראה למחברים שראו בה תיאור של בעיות תקופתם.
הייתה לו השפעה ניכרת בצרפת ובאיטליה, ושירתו השפיעה גם על השירה האנגלית והשירה הגרמנית.
היא יצאה מן האופנה רק עם התפתחות הרומנטיקה.
השקפותיו של מרטיאליס לגבי חשיבותם היחסית של היהודים מבין היסודות הזרים ברומא, מתוארות על ידי מספר התייחסויותיו אליהם באפיגרמות שלו.
ההתייחסויות הללו נופלות במספרן רק מאלה הנוגעות לפולחנים הפריגיים של קיבלי ואטיס, שהיו קשורים למוסד הגאלי (Galii) המסורסים.
באפיגרמה 2.2 של מרטיאליס שכתב לקיסר דומיטיאנוס, בין אזכורים של ניצחונות וכיבושים שלדומיטיאנוס יש בהם נגיעה, מזכיר מרטיאליס גם את "ניצחונו האדומי" של אחיו, טיטוס, כאשר המילה "אידומאוס" מציינת כאן את השם "יודאוס" (יהודי).
זהו אזכור לניצחונו של טיטוס על היהודים במרד הגדול.
באפיגרמה 50 בספר העשירי מזכיר מרטיאליס את "הדקלים האדומיים" (הנזכרים גם אצל ורגיליוס) כסמל ניצחון.
באפיגרמה 7.55 מתייחס מרטיאליס למס היהודי שהוטל על ידי אספסיאנוס לאחר חורבן ירושלים ונגבה באכזריות על ידי דומיטיאנוס, כאשר הוא מזכיר את "זה שלאחרונה קולל במיסים, שבא מהעיר שלם (Solyma) שנשרפה כליל".
באפיגרמה 4.4 משנת 88 לספירה, מרטיאליס מציין בשיר-התקפה על אישה בשם "באסה" (Bassa), בין אוסף הריחות הרעים שהוא מעדיף על פני ריחה של אישה זו, אליה הוא פונה בשיר, גם את "הבל פיהן של נשים הצמות בשבת".
מרטיאליס חושב בטעות את השבת היהודית כיום צום – טעות רווחת שהתקבעה כבר הרבה לפניו במסורת הספרות הפגאנית ומופיעה גם אצל סטראבון, פומפיוס טרוגוס וסווטוניוס.
באפיגרמה 12.57.1-14 מרטיאליס מסביר מדוע הוא עוזב את רומא לעיתים קרובות כל כך לטובת נומנטום הכפרית.
הוא מונה את המטרדים המאפיינים של רומא הגדולה והרועשת, ובהם גם "היהודי שלמד מאמו לקבץ נדבות".
מתוך מספר התייחסויותיו אל היהודים, ברית המילה היהודית היא זו שמשמשת כמטרה העיקרית לשנינותו.
במכתם 7.30 על קייליה (Caelia), נערה רומית שמרעיפה מחיבתה על גברים בני כל האומות מלבד אלה של רומא, מרטיאליס מפרט רשימה של מאהבים "אקזוטיים" שאליהם היא נמשכת.
הוא כולל בה גם את היהודים ומשתמש במילה כדי לאפיין אותם, תוך שהוא מעניק לה גוון מיני ברור, כשהוא כותב שקייליה אינה "נרתעת מן החלציים של יהודים נימולים".
המילה "inguen" (חלציים, מפשעה) משמשת בגרפיטי, במכתמים ובסטירות גסים לתיאור אברי מין.
במכתם 7.35 המיועד ללייקאניה (Laecania), מרטיאליס מלין על כך שהעבד שלה תמיד נוכח כאשר היא מתרחצת באמבטיה ו"אברי המין (שלו) מכוסים בפיסת עור שחורה" (aluta, "תחתוני רצועה").
הוא רומז לכוח הגברא המיוחס ליהודים, כשבמקום העבד שלה הוא מציע לה את עבדו שלו, ש"(חתיכת) משקל יהודי לו מתחת לעורו החשוף".
התייחסות דומה נמצאת באותו הספר גם במכתם 7.82 על השחקן או הזמר מנופילוס, שהנדן (fibula) המכסה את הפין שלו כה גדול, "שדי בו לבדו לכיסוי כל השחקנים הקומיים שלנו כאחד".
מרטיאליס מסביר שהניח שמנופילוס דואג לכסות את הפין שלו מהסיבה "שהוא חרד לשמור על קולו...אך פעם אחת, כאשר השתתף במשחק באמצע מגרש הספורט קבל עם ועדה, החליק הנדן מן המסכן; והנה הוא נימול!".
ייתכן ומנופילוס ניסה להסתיר את מילתו בשל המס היהודי, או שחש נבוך להיחשף כיהודי.
במכתם 11.94 מרטיאליס מכניס קונוטציה הומוסקסואלית במכתם על משורר-יריב יהודי שהפך גם למאהב-יריב: "אך זאת מייסרני: שלמרות שנולדת בירושלים (Solyma) עצמה, אתה עושה מעשה סדום בנערי, משורר נימול".
מרטיאליס יוצר בנייה דרמטית כאשר הוא חוזר שלוש פעמים על הפנייה "משורר נימול", אך לבסוף פונה אל יריבו כ"נימול" (verpe) בלבד ולא כ"משורר".
הוא אינו מאמין ליריבו היהודי שמכחיש את פיתוי הנער ונשבע לשם כך ביופיטר, ודורש מיריבו להישבע "בשם אנכיאלוס" (Anchialus).
פירוש "אנכיאלוס" הוא בגדר תעלומה בלתי פתורה.
פרידלנדר הציע שאנכיאלוס היה יהודי רומי עשיר, ובכך הבין את המשפט כסטריאוטיפ אנטישמי על יהודים.
פטר שפר מציע שמדובר בשיבוש של "ארכלאוס".
מנחם שטרן טען כי "אנכיאלוס" היה שם נפוץ, במיוחד בקרב עבדים ועבדים משוחררים ולכן נראה כי מרטיאליס התכוון לאדם לא מזוהה בשם זה שחי ברומא באותו הזמן.
מאחר שהשם היה נפוץ בקרב עבדים, ניתן גם להניח ש"אנכיאלוס" היה שמו של הנער עצמו.
שנינותו של מרטיאליס, תרגם מלטינית והוסיף הערות ברוך י.
מני, מתוך סדרת "פרשנות ותרבות", הוצאת כרמל, 2021.
מרטיאליס, מאה שירים, נוסח עברי ומבוא: רונן סוניס.
בלווית נספח תרגומי עמינדב דיקמן למרטיאליס.
מרטין M-130 היה מטוס נוסעים ימי, מתוצרת חברת גלן ל.
המטוס נבנה במפעלי החברה בבולטימור, במיוחד עבור חברת התעופה פאן אמריקן.
פיתוח המטוס החל באמצע שנות השלושים בהוראת נשיא חברת פאן אמריקן חואן טריפ.
המטוס הראשון טס בדצמבר 1934, והוא כונה "סין קליפר".
המטוס השני טס לראשונה באוקטובר 1936, והוא כונה "פיליפיני קליפר".
המטוס השלישי טס לראשונה בנובמבר 1936, והוא כונה "הוואי קליפר".
פאן אמריקן השתמשה במטוסים לטיסותיה ליעדים במזרח הרחוק, זמן הטיסה בין קליפורניה למנילה עמד על שבוע לכל צד.
ביולי 1938 נעלם הוואי קליפר מעל האוקיינוס השקט, בטיסה בין גואם למנילה.
במטוס היו תשעה אנשי צוות ושישה נוסעים.
טווח הטיסה הגדול יחסית למטוסי אותה התקופה, הביא את ממשלת ארצות הברית לגייס את שני המטוסים שנותרו לצורכי הצי האמריקאי בשנות מלחמת העולם השנייה.
בינואר 1943 התרסק הפיליפיני קליפר בעת הגישה לנחיתה בסן פרנסיסקו.
המטוס הטיס חיילים מהצי האמריקני, 19 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
ב-8 בינואר 1945 נהרס הסין קליפר במהלך הנחיתה בפורט אוף ספיין (טרינידד וטובגו) 23 מתוך 30 הנוסעים ואנשי הצוות נהרגו.
מרטים אפונסו דה סוזה (בפורטוגזית: Martim Afonso de Sousa; סביב 1500 – 21 ביולי 1571) היה אציל פורטוגזי ומגלה ארצות.
דה סוזה נולד בעיירה וילה ויסוזה (Vila Viçosa) למשפחת אצילים.
הוא שימש תחילה שמשו של הדוכס מברגאנסה ואחר כך שמשו של הנסיך ז'ואאו, מלכה העתידי של פורטוגל.
עם מותו של מנואל הראשון, התלווה דה סוזה לחצרה של אלמנתו, דונה לאונור (Dona Leonor) מבית הבסבורג.
דונה לאונור עקרה לכתר קסטיליה מכיוון שבהיותה אשתו השלישית של מנואל הראשון לא הייתה אימו של המלך המיועד, ז'ואאו השלישי.
בסלמנקה, נשא דה סוזה לאישה את דונה אנה פימנטל (Dona Ana Pimentel), בת אצילים מקסטיליה.
ב-1530 נשלח דה סוזה לברזיל.
ז'ואאו השלישי, כבר מלך פורטוגל אז, קיבל דיווחים על הופעת ספינות צרפתיות והולנדיות לאורך חופה של ברזיל, כשאנשיהם מחפשים זהב ועץ ברזיל.
לכן שלח ז'ואאו השלישי, ב-3 בדצמבר 1530, 400 איש ב-5 ספינות בפיקודו של מרטים אפונסו דה סוזה לחקור את הארץ ולהשתלט עליה.
מטרותיו היו ללכוד ספינות צרפתיות, לבצע סקר של כל קו החוף, כולל בדיקת שפכי נהרות היכולים לשמש כנמלים במטרה להקים מושבות, ולהציב אבני סימון פורטוגזיים עד שפך הנהר ריו דה לה פלטה.
הוא הותיר כמה מאנשיו בפרנמבוקו, וב-30 באפריל 1531 הפליג למפרץ גואנברה והמשיך דרומה לריו דלה לה פלטה.
אחר כך חזר לאורך החוף ונחת במקום בה עתידה הייתה לקום סאו ויסנטה (כיום בסמוך לעיר הנמל סנטוס).
ב-22 בינואר 1532, הייתה סאו ויסנטה רשמית ליישוב הראשון במושבה הפורטוגזית בברזיל.
באותה שנה הוביל דה סוזה משלחת צבאית בהדרכה של תושבים מקומיים ומתיישבים פורטוגזים ותיקים, כדוגמת ז'ואאו רמליו (João Ramalho), במעלה הרי סרה דו מאר (Serra do Mar) לאזור שבסמוך לכפר העתידי סאו פאולו (כיום העיר הראשונה בגודלה באמריקה הדרומית).
על רמה גבוהה הוא ייסד את העיירה סנטו אנדרה, כיום פרבר תעשייתי של סאו פאולו.
הוא גם הקים מפעל לזיקוק סוכר בסמוך לחוף בסאו ויסנטה, כשקני הסוכר הגיעו מהמטעים באיי כף ורדה.
בשני מעשים אלו קבע אפונסו דה סוזה תבנית פעולה עליה חזרו מתיישבים פורטוגזים וברזילאיים זמן רב אחר כך: ה"אנטראדס" ו"בנדיירס" (entradas e bandeiras) – מסעות מחקר ופשיטות אל פנים הארץ – והפקת הסוכר לאורך החוף לשם ייצוא.
כאשר חולקה ברזל לקפיטניות קיבל דה סוזה את הקפיטניה של סאו ויסנטה.
דה סוזה חזר לפורטוגל באוגוסט 1533. במאי 1534 הוא נשלח להודו.
המושל נונו דה קוניה (Nuno da Cunha), שישב בגואה, מינה אותו למפקד כללי (Capitão-Mor) של הצי הפורטוגזי והורה לו להרוס את הביצורים של דאמאן משם יצאו הספינות שתקפו את המושבה הפורטוזית באי באסין (Bassein).
שנה אחר כך הוא הביס את צבאו של הראג'ה מקוז'יקוד (כיום קוז'יקוד), הזמורין.
באותה שנה קיבל דה סוזה את האי דיו במסגרת ברית עם באהאדור שאח, סולטאן גוג'ראט באותה התקופה, לאחר שזה האחרון הותקף על ידי הקיסר המוגולי הומאיון.
במסגרת הברית הורשו הפורטוגזים לבנות מבצר באי דיו ולהחזיק שם חיל מצב.
ב-1539 הוא חזר לליסבון, וב-1541 חזר להודו כמשנה למלך (מושל הודו הפורטוגזית) ושירת כמושל שלוש שנים.
תקופה זו של חייו שנויה במחלוקת והסתיימה בטענות על שחיתות וקבלת טובות הנאה למטרות אישיות.
מחליפו, ז'ואאו דה קסטרו (João de Castro), מצא את הצבא הפורטוגזי בהודו במצב מעורר רחמים, כשהסכנה מכיוון האימפריה העות'מאנית שזמן קצר לפני כן הטילה מצור ממושך על מבצר דיו עדיין לא פגה.
על הקורות אותו מאז חלוקות הדעות יש היסטוריונים הטוענים כי הצטרף למועצת המדינה ואחרים טוענים כי פרש מהחיים הציבוריים בשל הטענות על צבירת עושר ממעשי שחיתות.
מרטים אפונסו דה סוזה מת בליסבון ב-1571 ונקבר במנזר סאו פרנסישקו (Convento de São Francisco).
בנו, פרו לופס דה סוזה (Pero Lopes de Souza) ירש את הקפיטניה בברזיל.
מרטין לואיס איימיס היה סופר בריטי שנחשב לאחד מבכירי הספרות האנגלית של זמננו.
את הרומן הראשון שלו פרסם בגיל 24 וזכה בפרס סומרסט מוהם של אותה שנה.
הוא הושפע בעיקר מכתיבתו של סול בלו, וציין לעיתים קרובות גם את ולדימיר נבוקוב.
סגנונו הייחודי בא לידי ביטוי בעיקר בשימושו הווירטואוזי בשפה האנגלית, חיבתו לדמויות מפוקפקות מהעולם התחתון, ושיקוף המציאות העכשווית בצורה גרוטסקית ומוקצנת.
אביו היה הסופר קינגסלי איימיס.
מרטין נולד בסוונסי שבדרום ויילס.
אביו, סר קינגסלי איימיס, היה סופר ("ג'ים בר מזל", "סטנלי והנשים"), משורר, עורך ומבקר ידוע; אמו, הילרי בארדוול, הייתה בתו של מיליונר שעשה את הונו בתחום ההנעלה.
היו לו אח בכור, פיליפ, ואחות צעירה, סאלי, שנפטרה בשנת 2000. כשהיה בן שתים-עשרה הוריו התגרשו, וזמן קצר לאחר מכן נישא אביו לסופרת אליזבת הווארד.
היא זאת שהכירה לאיימיס, שלא הבריק כתלמיד ואהב לקרוא רק קומיקס, את יצירותיה של ג'יין אוסטן אשר משכו אותו אל עולם הספרות האנגלית.
לאחר שסיים בהצטיינות תואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת אוקספורד, איימיס החל לעבוד במוסף הספרים השבועי של
בגיל עשרים ושבע מונה לעורך הספרותי של "ניו סטייטסמן", שבועון פוליטי עם אג'נדה שמאלית שעורכו המיתולוגי היה איימיס האב.
שם הוא פגש את העיתונאי והסופר כריסטופר היצ'נס, שנשאר מחבריו הקרובים ביותר עד מותו.
איימיס נפטר ממחלת סרטן הוושט ב-19 במאי 2023. הותיר אחריו אישה, הסופרת איזבל פונסקה, וחמישה ילדים (שני בנים מנישואיו הקודמים, שתי בנות מנישואיו לפונסקה ובת נוספת מרומן קצר).
הוא התגורר באזור לונדון למשך רוב חייו הבוגרים, וב-2012 עבר עם משפחתו לברוקלין.
הרומן הראשון שלו, "The Rachel Papers" , זכה בפרס סומרסט מוהם של אותה שנה.
זהו הרומן האוטוביוגרפי ביותר של איימיס, אשר הוא תיאר מאוחר יותר כזהה ברוחו לרומן הראשון של אביו, בהיותו בעיקרו רומן חברתי.
ייחודו של גיבור הספר מתבטא בגישתו לשתי התשוקות של חייו: נשים, אליהן הוא מתייחס באופן אנליטי; והאקדמיה, אליה הוא מתייחס באופן חושני.
יצירותיו הנחשבות ביותר של איימיס הן "London Fields" ,"Money", ו"המידע", המוכרות בשם טרילוגיית לונדון.
"המידע", שתורגם לעברית, הוא אחת מהדוגמאות הבולטות לטכניקה של איימיס ליצור זיווג בין שתי דמויות, אשר נוגדות ומשלימות אחת את השנייה.
במקרה זה מדובר בריצ'רד טל, סופר יומרני להפליא שאינו מצליח להוציא לאור אף אחת מיצירותיו, ומתפרנס (בקושי) בעיקר מכתיבת ביקורות על ביוגרפיות ארוכות להחריד; מולו מוצב גווין בארי, סופר שזכה להצלחה עצומה אשר, למיטב הבחנתו של ריצ'רד, היא לחלוטין משוללת יסוד.
ריצ'רד טל מנסה להכשיל את יריבו בשלל אמצעים, מקצועיים ואישיים כאחד, אך מוסיף להכשל אף בתחום זה של חייו.
בין "London Fields" ו"המידע", איימיס הוציא את חץ הזמן, שאף הוא תורגם לעברית.
מדובר בסיפורו של רופא במחנה ההשמדה אושוויץ, אשר מסופר אחורנית (כולל דיאלוגים), משעת המוות ועד הלידה.
שינוי כיוונו של הזמן מעצב כמעט כל התרחשות שגרתית בצורה ייחודית, והופך, למשל, את אירועי הזוועה באושוויץ למפעלו השאפתני של הצבא הנאצי ליצור עם חדש מתוך יסודות קיימים: עשן, חשמל, גז ואש.
הספר היה מועמד לפרס בוקר.
הרומן "רכבת לילה" (1997) הוא דוגמה נוספת לזיווג דמויות נוסח איימיס.
הפעם בין מייק הוליהן, בלשית אמריקאית אלכוהוליסטית, ובין ג'ניפר רוקוול, שאת תעלומת התאבדותה הוליהן נדרשת לחקור.
אחרי "רכבת לילה" איימיס כתב את האוטוביוגרפיה שלו "Experience", שזכתה בפרס הביוגרפיה ע"ש ג'יימס טייט.
"Yellow Dog", הרומן העשירי של איימיס, היה הכישלון הביקורתי הגדול ביותר שלו,
זאת על אף שהוא החשיב אותו לאחד הטובים שהוא כתב.
הספר מתאר מציאות דקדנטית במיוחד, דרך ארבעה סיפורים שנדמים כחסרי קשר בהתחלה, וכולם עוסקים בשורשיו האלימים של המין הגברי, ועל עימותיו עם החלש ממנו.
הרומן יוצא דופן במשקל שהוא נותן לפורנוגרפיה כישות המעצבת את החיים המודרניים.
לאחר הביקורות הקשות, איימיס התרחק מסצנת הכתיבה הלונדונית וחי עם משפחתו באורוגוואי במשך שנתיים.
במשך אותו זמן כתב את בית הפגישות, שעוסק בשני אחים המאוהבים באותה אישה, ומתרחש במחנה עבודה סובייטי במהלך העשור האחרון לשלטונו של סטלין.
בנוסף איימיס פרסם שני אוספים של סיפורים קצרים, אסופת קטעים עיתונאיים, שלוש אסופות מאמרים, וספר עיון אחד על תקופת השלטון הסובייטי של סטלין.
חץ הזמן, תרגום: ורד שוסמן, כנרת, 1997.
רכבת לילה, תרגום: בועז וייס, כנרת, 2000.
בית הפגישות, תרגום: אמיר צוקרמן, אחוזת בית, 2010.
על תעשיית הפורנוגרפיה, הגרדיאן, 2001.
על "התפוז המכני" של אנתוני ברג'ס, הניו יורק טיימס, 2012
על מעברו לארצות הברית, ניו ריפבליק, 2012.
על הכנס הרפובליקני, The Daily Beast, 2012.
מרטי קיל הייתה דוקטור לאתיקה סביבתית, פעילה וחוקרת אקו-פמיניסטית טבעונית בולטת אשר הקימה בשנת 1982 בקליפורניה את הארגון 'פמיניסטיות למען זכויות בעלי חיים', ופרסמה מאמרים רבים העוסקים באקולוגיה עמוקה ובאקו-פמיניזם.
היא עברה לצמחונות בשנת 1973 (בגיל 25).
במשך השנים, המודעות שלה למתרחש בתעשיית משק החי גברה והיא עברה לטבעונות.
היא הקימה את הארגון 'פמיניסטיות למען זכויות בעלי חיים' בשנת 1982, בתקווה שהארגון יהווה גשר בין התנועה הפמיניסטית לבין התנועה לשחרור בעלי חיים ויאחד ביניהן.
באותה השנה היא החלה לחקור את ההקבלות בין דיכוי נשים לדיכוי בעלי חיים, ואת האופן בו החברה הפטריארכלית משמרת את השליטה שלה על קבוצות אלה.
את ממצאיה היא פרסמה תחילה במצגת, ומסריה הופצו בתוך ארצות הברית ומחוצה לה, כאשר הרעיון של 'דיכוי משותף' נמצא בחזית האידאולוגית.
עם הזמן, הארגון התרחב והיה לארגון בקנה מידה לאומי, עם משרדים במדינות שונות בתוך ארצות הברית ואף מחוצה לה.
ב-2011 נפטרה מרטי קיל מלוקמיה והיא בת 63 שנים.
תואר ראשון בהיסטוריה מטעם אוניברסיטת ויסקונסין
תואר שני בסוציולוגיה מטעם אוניברסיטת מקגיל
תואר שלישי בלימודי דתות ואתיקה סביבתית מטעם Graduate Theological Union בברקלי
קיל הרצתה בחוג למדעי הסביבה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
מרטין אודגור (בנורווגית: Martin Ødegaard; נולד ב-17 בדצמבר 1998) הוא כדורגלן נורווגי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בארסנל ובנבחרת נורווגיה בשתיהן הוא משמש כקפטן.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסגל הבוגר של סטרומסגודסט ב-13 באפריל 2014 והפך לשחקן הצעיר ביותר המשחק בליגה הנורווגית, כשהוא בן 15 בלבד.
אודגור גדל במחלקת הנוער של קבוצת סטרומסגודסט הנורווגית והחל להתאמן עם הקבוצה הבוגרת של המועדון בשנת 2012 כשהוא בן 13. הוא ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו בליגה במשחק נגד אלסונד ב-13 באפריל 2014. בגיל 15 הפך לכדורגלן הצעיר ביותר אי פעם המשחק בליגת העל הנורווגית.
ב-16 במאי 2014 הבקיע את השער הרביעי בניצחון קבוצתו 1–4 על FF זארפסבורג 08, שער שהפך אותו למבקיע הצעיר ביותר בליגת הנורווגית הבכירה.
הפריצה הגדולה שלו הייתה במשחק חוץ מול סנדנס אולף, בו לקח חלק בכל שלושת השערים של קבוצתו.