tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעילותו העיקרית נובעת מעיכוב הצמדות טסיות הדם, ובכך הוא "מדלל" את הדם ומפחית היווצרות קרישי דם (פקקת).
עוד בעת העתיקה שימשה הערבה כתרופה למגוון תחלואים.
הרופא היווני היפוקרטס (המאה ה־5 לפנה"ס) המליץ לנשים ללעוס עלי ערבה בשעת הלידה כדי להקל על כאביהן.
בימי קדם השתמשו בחלקי הצמח להורדת חום, כסם מחזק ומכווץ רקמות, וכן לטיפול בשיגרון ולשיכוך כאבי פרקים.
בצפון אפריקה שימשה קליפת העץ להורדת חום ולטיפול בדלקות פרקים, והעלים שימשו כסם מרגיע.
מוהל העלים ובעיקר קליפת הגזע שימשו להכנת תרופות ברפואה העממית ושימושו היה באמצעות חליטות או מרתחי קליפת ערבה באופן מסורתי (כמו ברפואה היוונית או הערבית),
באנגליה נחשבה הערבה כתרופה יעילה לטיפול בהצטננות ובשפעת, וכמו בימי קדם — גם לשיכוך כאבי מפרקים.
ברפואה העממית קושרו מקום גידולה של הערבה ליד מקורות מים ויכולתה לרפא מחלות הקשורות בלחות גבוהה, כגון כאבי פרקים, על פי תפיסת תורת החתימות.
בפועל, רוב השימושים המסורתיים במזרח התיכון ובאירופה נעשו בעיקר מקליפת ערבה מכסיפהמכסיפה (Salix alba), משום שהיא נפוצה וזמינה, קלה לקילוף ובעלת תכולת סליצין גבוהה יחסית.
בספרות המדעית והפופולרית, כאשר נכתב willow bark, הכוונה ברוב המקרים לערבה מכסיפה, אף שהחומר (סליצין) מצוי גם במינים נוספים של ערבה, וקליפתם שימשה במקומות שונים באותו אופן.
אופן ההכנה והשימוש בסליצין מתחלק לשלוש תקופות: לפני בידוד הסליצין, אחרי הבידוד, ולאחר פיתוח האספירין (1897 ואילך).
לפני בידוד הסליצין (עד תחילת המאה ה-19) – אבקת קליפת ערבה טחונה או חתיכות קליפה יבשה נמכרו ברוב אירופה (במיוחד באנגליה, גרמניה וצרפת) בבתי מרקחת כתרופה עממית נגד חום, כאב ושגרון.
התרופה הוכנה בידי רוקחים ונמכרה בצנצנות זכוכית או בשקיות נייר, עם המלצה לנטילה של כמה כפות או גרמים ביום, מעורבבים במים או ביין.
המינון לא היה סטנדרטי או מדויק, ולעיתים גרם לגירוי קיבה חזק בשל הטאנינים ושאר מרכיבים מרירים שבקליפה.
לאחר בידוד הסליצין (1828 עד 1850) – בשנת 1828 בודד הכימאי הגרמני יוהאן בוכרנר (Johann Buchner) את החומר הפעיל מקליפת הערבה וקרא לו סליצין (salicin, על שם Salix).
בשנת 1829 הראה הכימאי הצרפתי אנרי לרו (Henri Leroux) שניתן להפיק גבישים טהורים של החומר.
מאז החלו בתי מרקחת למכור אבקות או גבישים לבנים של סליצין טהור (Salicinum) כתחליף נוח ומדויק יותר לאבקת קליפה גסה.
התרופה נמכרה במינונים קבועים ומחירה היה גבוה יותר, אך הייתה קלה לבליעה ובעלת מינון מדויק.
עם זאת, קליפת ערבה המשיכה להימכר כתרופה עממית זולה עד סוף המאה ה-19, בעיקר בכפרים ובקרב מי שלא יכלו להרשות לעצמם חומר פעיל מטוהר.
בשנות 1870 עד 1880 החלה להימכר גם חומצה סליצילית סינתטית (עדיין לא אצטילית), שהייתה יעילה אך גרמה לעיתים קרובות לתופעות לוואי לגירוי חמור בקיבה, כאבי בטן ולדימומים.
אחרי פיתוח האספירין (1897 ואילך) – בעקבות תופעות הלוואי של החומצה הסליצילית פיתח בשנת 1897 הכימאי פליקס הופמן (Felix Hoffmann) בחברת Bayer גרסה יציבה ופחות מגירה לקיבה – חומצה אצטיל-סליצילית (ASA).
בשנים 1897 עד 1899 הושק המוצר בשם Aspirin, תחילה כאבקה ובהמשך גם כטבליות במינון מדויק.
בתחילת המאה ה-20 הפך האספירין לתרופה פופולרית באירופה ובאמריקה והופץ גם לקולוניות הבריטיות, עד שדחק בהדרגה את השימוש בקליפת ערבה ובסליצין הגולמי.
באמצע המאה ה-20 כמעט נעלמה קליפת הערבה מן בתי המרקחת המערביות, אך נותרה בשימוש ברפואה העממית ובמוצרי צמחי מרפא עד ימינו.
תקציר מורפולוגי של המשפחה המורחבת
בעקבות הרחבת גבולות המשפחה מאז APG II (2003), התיאור המורפולוגי המסורתי — שהתבסס בעיקר על שני הסוגים ערבה וצפצפה — אינו מייצג עוד את כלל הערבתיים.
מגדירים אחדים בעברית עדיין משקפים את ההיקף הישן של המשפחה.
מיני הערבה כוללים עצים או שיחים.
העלים פשוטים, מסורגים, ולעיתים קרובות משוננים.
הפרחים לרוב קטנים; עלי הכותרת מפורדים או חסרים; דיסק (טבעת או בלוטות צוף) קיים לעיתים קרובות.
השחלה עילית או לעיתים שחלה תחתית למחצה, חד-מגורה, בעלת שליה דופנית.
הפרי בדרך כלל ענבה או הלקט.
הזרע לרוב בעל אַריל – מעטה עסיסי או שומני הגדל מעוקץ הביצית ועוטף את הזרע כולו או חלקו.
צמחי המשפחה עשויים להיות ירוקי-עד, נשירים או בעלי עלים שנובלים הנושרים באיחור, לרוב באביב.
הפריחה מתרחשת לרוב לפני הלבלוב או במקביל לו, ובחלק מהמינים נמשכת ברצף לאורך השנה.
הצמח קרח, כמעט קרח או שעיר; וכאשר השערות קיימות — הן בדרך כלל פשוטות.
הגבעולים זקופים עד משתלשלים; ההסתעפות היא מונופודיאלית (הציר הראשי ממשיך להתארך מאותו קודקוד), או סימפודיאלית (הקודקוד הראשי מפסיק לצמוח — לרוב בעקבות פריחה — והצמיחה נמשכת מענף צדדי שמתפתח מתחתיו ולוקח את מקומו).
כמו כן, הם לעיתים מתרבים וגטטיבית ויוצרים שיבוטים בעזרת חוטרים מן השורשים, קני שורש (rhizomes), השרשה של ענפים בקרקע (layering) או שבירת גזעים או ענפים (stem fragmentation).
העלים פשוטים, מסורגים ולעיתים רחוקות נגדיים, ערוכים לעיתים בסידור ספירלי; לעיתים הם בעלי נקודות שקופות או מספר קווים אורכיים מקבילים ושקופים, הנראים כאשר מחזיקים את העלה מול האור, לרוב בשל בלוטות או תאים מפרישים (בדרך כלל בלוטות שמכילות שמנים או חומרים אחרים ברקמת העלה).
שפת העלה לרוב משוננת (אך לעיתים שלמה); בקצות שיניים רבות — במיוחד בסוגים הממוזגים כגון ערבה וצפצפה — ניכרת בליטה כדורית קבועה וחלקה ('שן סליקואידית'), שלעיתים מתפקדת כבלוטת צוף; בחלק מן הסוגים הטרופיים העיבוי עשוי להיות כדורית עם בליטות מוארכות וזעירות (פְּטָמִיות זעירות).
מבחינה אנטומית: שיניים סַלִיקוֹאִידִיוֹת הן טיפוס ייחודי שבו העורק האמצעי של השן ממשיך עד קצה העלה ומסתיים בהתעבות כדורית כהה אך לא אטומה, קבועה ואינה נושרת.
ברוב המקרים ההתעבות (callosity) היא כעין פקק: תאי הרקמה מאבדים בהדרגה את יכולת ההובלה, דופנותיהם מתעבות, ומעבר מים וסוכרים נעצר כמעט לחלוטין; לעיתים, אותה בליטה מתפקדת גם כבלוטת צוף חוץ-פרחית.
החפה המלווה את הפרח עשוי להיות מוסט אל עוקץ הפרח ויושב עליו או שהוא מפורד ממנו.
החפה דמוית קשקש, שקצהו שלם, משונן או שסוע לאונות צרות ומחודדות.
החפה המלווה פרח נקבי עשויה לנשור לאחר הפריחה או להשתייר.
עוקצי פרחים עשויים להיות קיימים או חסרים.
הפרחים דו-מיניים או חד-מיניים, נכונים (בעלי סימטריה רדיאלית), ולעיתים קרובות קטנים; עוקץ הפרח לרוב בעל מפרק נראה לעין - קו דק או טבעת עדינה בבסיס הפרח, המאפשרת את ניתוקו.
עלי הגביע בדרך כלל 3 עד 5, לעיתים נדירות 2 או עד 22; מפורדים או מאוחים בחלקם לכוסית או לצינור בעל אונות; ולעיתים נדירות חסרים (כמו במיני הערבה והצפצפה).
או שהעטיף כולו מומר לאחד או שני צופנים, או לדיסק שאינו מפריש צוף.
עלי הכותרת מפורדים, לרוב במספר שווה לעלי הגביע ודומים להם, או חסרי עלי כותרת לחלוטין.
הדיסק קיים בדרך כלל וחשוף לעין; הוא נמצא סביב הבסיס של השחלה או מעט מעל מצעית הפרח — כלומר מתחת לשחלה כשהיא עילית, או מעל חלקה התחתון כשהיא שחלה תחתית למחצה.
לעיתים קרובות הוא מורכב מכמה בלוטות צוף, מפורדות עד מאוחות (בפרחים דו-מיניים או זכריים — בין האבקנים או מחוץ להם), או מופיע ככוסית (ספלול) בעלת אונות המאוחה לדופן הפנימית של הגביע.
האבקנים 4 עד 150 במספר, ולעיתים נדירות פחות מארבעה (למשל ערבה וצפצפה); מפורדים זה מזה (למעט בסוג Scyphostegia), וסידורם משתנה.
לעיתים קרובות הם בולטים אל מחוץ לפרח, ולפעמים ערוכים על שפת הדיסק לסירוגין עם אונותיו.
שחלה עילית, ולעיתים שחלה תחתית למחצה; ברוב הסוגים היא חד-מגורה עם 2 עד 10 שליות דופניות, שלעיתים מתארכות ומתאחות פנימה ויוצרות מחיצות מדומות, כך שבחלק מן הסוגים השחלה נעשית בת 2 עד 7 (לעיתים נדירות עד 10) מגורות.
מספר הביציות בשחלה 1 עד 25.
עמוד שחלה אחד לכל עלה שחלה; עמודי השחלה עשויים להיות מפורדים זה מזה או מאוחים.
הצלקות 2 עד 4 במספר; הן עשויות להיות קטומות, דמויות ראש עם חריץ או שסע קטן בקצהו, או מחולקות ל-2 או 3 אונות.
הפרי לרוב ענבה או הלקט, ולעיתים רחוקות בית גלעין.
הפרי עצמו חסר כנפיים או זיפים (למעט בסוג Neopringlea), ואם נראים בו מבנים כאלה — הם נוצרים מחלקי העטיף (עלי גביע או כותרת) שנותרו ואף גדלו לאחר ההפריה, ולא מהשחלה עצמה (כגון בהוֹמַליוּם).
עמוד השחלה (או עמודי השחלה) משתייר לעיתים בפרי ולעיתים אף מתארך במידה מסוימת.
משום כך, במובן רחב הפרי נחשב פרי מדומה, שכן המבנה הסופי אינו מורכב מן השחלה בלבד.
הפרי מכיל זרע אחד או זרעים רבים.
הזרעים בעלי אנדוספרם מועט או חסרים.
לרוב הם בעלי אַריל — מעטה עסיסי או שומני המתפתח מעוקץ הביצית (funicle) ועוטף את הזרע כולו או חלקו.
לעיתים נדירות הזרעים מכונפים, או נושאים ציצית של שערות משי ארוכות.
במינים מסוימים - כגון ערבה וצפצפה - ציצית זו, המכונה arillate coma, מקורה במבנה האריל/עוקץ הביצית.
המשפחה נקראת על שם הסוג ערבה והופיעה לפני 80 מיליון שנה בתקופת הקרטיקון.
מיני הערבה מצטיינים בעליהם הצרים והארוכים, בעוד שלעלי הצפצפה צורת ביצה או מעוין.
בישראל, חמישה מיני ערבה, ומין צפצפה אחד.
ערבת בבל או ערבה בוכייה או ערבת פקינג (שם מדעי: Salix babylonica) היא מין של ערבה שמקורה בערבות היבשות של צפון סין.
ערבת בבל סווגה לראשונה על ידי קארולוס ליניאוס בשנת 1736.
המין ערבת בבל המוכרת הידוע גם בשמות "ערבה בוכייה" ו"ערבת בכות" נפוץ בגינות נוי כצמח תרבות, בולט בשפע ענפיו הדקים והמוארכים והעלים הנטויים כלפי מטה הנראים כמו מפלי מים.
מקור הערבה הבוכייה בסין והיא הגיעה במשך הזמן לאירופה בנתיב דרך המשי.
ערבת בבל משמשת לייעור, לנוי, לעץ ולייצור סלים.
ערבת בבל היא עץ נשיר גדול, בעל נוף רחב, שיכולה להגיע עד גובה של 18 מטר.
צמיחתה מהירה אך אורך חייה יחסית קצר.
עצים בלתי קוצניים, חסרי שרף חלבי הנוטף מחתך טרי בעלה או בגבעול.
הגזע בעל גוון אפור שחור מחורץ.
הענפים דקים, גמישים ארוכים מאוד ומשולשלים כלפי מטה (בשונה ממיני ערבה אחרים בישראל), צבעם ירקרק עד חום.
העלים ארוכים וצרים, דמויי סרגל או דמויי אזמל.
אורך הטרף 7.5 עד 15 ס"מ, שפתו משוננת או משוננת בעדינות, צבעו ירוק בהיר, צידו התחתון בהיר, כחלחל במקצת וצהוב עם נשירתם בסתיו.
התפרחות מסוג עגיל דק שמופיעים יחד עם לבלוב העלים.
אורכם של העגילים הנקביים מגיע עד 2.5 ס"מ ושל הזכריים עד 4 ס"מ.
הפרחים חד-מיניים וערוכים בעגילים (תפרחת שיבולת רפה של פרחים חד-מיניים).
העגילים הזכריים משולשלים ויורדים בפרט אחד ואורכם עד 4 ס"מ.
העגילים הנקביים זקופים בפרט אחר ואורכם עד 2.5 ס"מ.
כל פרח יושב בחיקו של חפה קרומי ריסני או קירח, אך שפתו תמימה (בשונה מצפצפה ששפת החפה משוננת או מאונה) וצופן זעיר בבסיסו.
הפרי הוא הלקט קטן וקירח שמכיל זרעים רבים ונפתח לאורכו בשתי קשוות או לעיתים רחוקות ב-3 או 4 קשוות.
בתנ"ך הערבה נזכרת באחד ממזמורי הבכי הידועים והמצוטטים ביותר – , ובו קינתם של הגולים מיהודה לבבל לאחר חורבן בית ראשון:
תרגום התנ"ך ללטינית זיהה את העץ עם העצים שאנו מכירים כ"ערבות הבוכיות".
השם הלטיני של העץ נגזר מאותו פסוק בתהילים: Salix Babylonica, כלומר ערבה בבלית.
הזיהוי הזה פיוטי ומתאים לצורתו של העץ משום שענפי עץ הערבה נוטים מטה כאילו היו שחוחים מבכי, אבל הוא בעייתי עובדתית.
לא היו "ערבות בוכיות" בבבל באותה עת: מקור הצמח בסין והוא הגיע מערבה רק מאות שנים מאוחר יותר.
בעקבות הלטינית, קיבל העץ באנגלית את השמות crying willow ו-weeping willow, שפירושם ערבה בוכה או ערבה מתייפחת.
במאה ה-18 נעשתה הערבה פופולרית בגני אנגליה ועד מהרה הופיעו ציורי ערבה על מצבות ועיטרו מכתבי תנחומים.
העברית המודרנית תרגמה את השם מילולית.
נתן יונתן קיבע את הערבה הבוכייה בתרבות הישראלית כשכתב את השיר "האיש ההוא" ובו השורות המפורסמות:
בארץ מוצאו של העץ, סין, נקשרה לערבה סמליות הפוכה דווקא: הגדילה המהירה והקלות שבה ניתן להצמיח עץ חדש בתקיעת ענף בריא בקרקע (אפילו כשהענף מוכנס הפוך), עשו את הערבה לסמל של התחדשות, חיים ואלמוות.
בחצר בית הכנסת הגדול בבודפשט מצויה אנדרטה מרשימה בצורת עץ ערבה בוכייה העשוי ממתכת, ועל אלפי עליו חרוטים שמות יהודי בודפשט שנספו ב.
ערבית חג'אזית , הידועה גם כערבית מערב־ערבית, היא הניב הערבי המדובר באזור המערבי של ערב הסעודית.
על אף שבמובן הצר של המילה יש שני ניבים שונים המדוברים באזור החג'אז, אחד על ידי הבדווים ועל ידי השבטים הכפריים, ואחד המדובר בפי האוכלוסייה העירונית, המונח לרוב מציין את הניב העירוני, המדובר בערים כמו ג'דה, מכה, ינבוע ואל-מדינה.
מחוץ לחצי האי הערבי, קרוב הניב החג'אזי יותר לניבים של צפון סודאן ושל מצרים העליונה.
נקרא גם הניב החג'אזי יושב הקבע.
זוהי הצורה המשויכת לרוב עם המונח "ערבית חג'אזית", והוא מדבר במרכזים העירוניים של האזור, במקומות כמו ג'דה, מכה ואל-מדינה.
על אף שלרוב הניבים הבדווים שונים לחלוטין מהניבים העירוניים בשפה הערבית, קבוצת דיאלקטים זו מפגינה תכונות של שני הסוגים.
המאפיינים הבולטים ביותר של הניב הבדווי הם:
הקאף (ق) של הערבית הקלאסית היא קולית ונהגית כ־ (כמו במילה העברית "גַּג" ובמילה האנגלית "get").
בערבית החג'אזית לא משתמשים בשלילה כפולה, ואינה מצרפת את חלקיק השלילה -sh כדי לשלול פעלים (בערבית חג'אזית Ma A'rif, בניגוד ל־Ma'rafsh המצרי וה־Bi'rafish בערבית פלסטינית.
משמעות הביטוי היא "איני יודע")
מודוס האיסור של הערבית הקלאסית משומר בצורת הציווי (la taruuh "אל תלך").
סיומות השייכות לרוב משומרות בצורותיהן הקלאסיות.
כמו ניבים עירוניים ("קבועים") אחרים, הניב החג'אזי העירוני הוא פחות מְשמר מן הניבים הבדויים ולכן נוטה לאבד צורות ותכונות קלאסיות רבות שעדיין קיימות בניבים בדויים רבים.
בין אלו נכללים צורת הסביל הפנימי (שבערבית חג'אזית מוחלפת במשקל "anfa'al" או "yinfa'il"), הסימן המזהה של חוסר הידוע ("תנווין"), חוסר־התאמה בין מין ומספר וסימן המזהה הנקבי "-n".
תכונות שמסווגות את הערבית החג'אזית כניב עירוני כוללות:
צורת ההווה הממושך ("Present Progressive") מסומן על ידי , או עם התחילית bi- (gaʕid/ʕammal yiktub או biyidrus, "הוא לומד").
העיצור הבין־שיני ث (כמו באנגלית "three") לרוב נהגה כ־"t", בעוד שהעיצור הבין־שיני ذ (כמו באנגלית "this") לרוב נהגה כ–"d" ולעיתים כ־"z" כמו במילה ("kazaba").
באזורים הכפריים העיצורים נשארים בין־שיניים.
בניגוד לניבים הבדויים, ההבחנה בין העיצורים הנחציים ض ו־ ظ לרוב נשמרים.
כבר אין משתמשים בסיומת "-n" בצורות הווה ברבים (לדוגמה yirkabu במקום yirkabun)
סיומות קניין לגוף השני הם -ak (זכר) או -ik (נקבה).
בערבית סטנדרטית, הסיומות הן -ka או -ki, בהתאמה, בעוד שבניבים הבדויים הסיומות הן -ik אם -its או וריאציות של אלו.
תכונות נוספות של הערבית החג'אזית הן:
בהשוואה לניבים שכנים, הערבית החג'אזית העירונית משמרת יותר תנועות קצרות של הערבית הסטנדרטית.
samaka ("fish"), בניגוד ל־smika הבדווי, ו־samake בערבית סורית.
darabatu ضربَته ("היא הרביצה לו"), בניגוד ל־dribtah הבדווי.
uktub ("כְּתוב"), בניגוד ל־iktib הבדווי, ול־ktoub הסורי.
כינוי הגוף לגוף ראשון רבים הוא nihna (نحنا), בניגוד ל־ihna (إحنا) הנפוצים יותר או ל־hinna (حنّا) ו־inna (إنّا) הבדווים.
במטרה לציין מיקום, מילת היחס fee في עדיפה על b بـ (fee Makkah, במשמעות "בְּמֶכה").
בניבים בדווים, ההעדפה משתנה לפי האזור.
ניתן להוסיף עיצור סדקי, סותם, אטום בסוף הברות סופיות המסתיימות בתנועה כאמצעי הדגשה.
סיומת הגוף הראשון היא -ni.
אוצר המילים החג'אזי העירוני שונה במידת מה מהדיאלקטים האחרים של חצי האי הערבי.
לדוגמה, יש פחות מונחים המותאמים לחיי מדבר ויותר מונחים הקשורים למסעות ים ולדייג.
בשל המקורות המגוונים של היושבים בערי החג'אז, קיימות שאילות רבות מהניב המצרי, הסורי והתימני.
גם לחמש מאות של שלטון האימפריה העות'מאנית הייתה השפעה.
בשל כך, הניב החג'אזי נחשב לניב בעל "זיקות מעורבות".
ניבי הערבית המדוברים בפי השבטים הבדווים של אזור החג'אז לא היו, באופן יחסי, מושא למחקר רב.
עם זאת, אופן הדיבור של כמה שבטים מראה זיקה קרובה הרבה יותר לניבים בדווים אחרים, במיוחד לשכנים באזור הנג'ד, מאשר לאופן דיבורם של אלו בערי החג'אז.
הניבים של ניבי החג'אז הצפוניים מתמזגים עם ניבי סיני וירדן, בעוד שהניבים של הדרום מתמזגים עם אלו של עסיר ושל נג'ד.
קונפדרציות שבטיות רבות בנג'ד ובמזרח חצי האי הם לרוב מהגרים חדשים מהחג'אז, והם כוללים את שבט עתיבה, מטיר, חרב ובני חלד.
בתקופות קדומות יותר, שבטים ערביים רבים אחרים גם הגיעו מהחג'אז, כולל בנו כנאנה, ג'הינה, בנו סלים וע'טפאן.
בנוסף, לא כל הדוברים של הניבים הבדויים הללו הם באמת בדווים נוודים; חלקם פשוט יושב ביישובי קבע באזורים כפריים, ולכן מדברים ניבים הדומים לאלו של השכנים הבדווים.
ערבית סעידית (ערבית : صعيدى) היא ניב ערבי המדובר מדרום לקהיר ועד לגבול סודאן.
הניב חולק מאפיינים לשוניים עם ערבית מצרית (مصرى) וגם עם ערבית סודאנית (سوداني).
דוברי ערבית מצרית לעיתים אינם מבינים צורות שמרניות של ערבית סעידית.
מהגרים סעידים מן הדורות השני השלישי דוברים ערבית מצרית, אך שומרים על קשרים תרבותיים ומשפחתיים עם אזור הדרום.
ערבית קפריסאית או ערבית מרונית-קפריסאית (sanna, arápika) היא ניב של השפה הערבית המדובר על ידי העדה המרונית בקפריסין.
השפה הובאה לראשונה לאי על ידי המרונים אשר הגיעו מסוריה ומלבנון במאה ה-8. רוב דוברי הניב חיים בעיר הבירה, ניקוסיה, בעוד שאחרים בקורמקיטיס ובלימסול.
ניב זה חולק מאפיינים רבים עם ערבית צפון-מסופוטמית כמו גם עם ערבית לבנטינית.
לערבית מרונית-קפריסאית יש גם השפעות מארמית סורית שהיא מקור השפה, יוונית וטורקית.
ערבל תדר הוא רכיב אלקטרוניקה לא ליניארי היוצר מכפלת תדרים במוצאו בהתאם לתדרים במבואו.
ברוב המקרים, ערבל תדר אידיאלי יקבל במבואו שני תדרים, f1 ו-f2, ויצור במוצא את הסכום של f1 + f2 וההפרש של f1 - f2. עבור שני אותות צרי סרט, הניתנים לתיאור על ידי בשני תדרים שונים, ניתן להיעזר בזהות הטריגונומטרית ולראות כי במוצא הערבל יתקבל האות הבא:
כלומר התקבלו שני אותות בתדר הסכום וההפרש בין שני אותות המבוא.
בפועל, הערבל מפיק במוצאו בנוסף לסכום והפרש התדרים גם סכומים והפרשים של כפולות שלמות של תדרי המבואות (בדרך כלל לא באותה עוצמה).
כלומר התדרים במוצא הערבל בפועל נתונים ע"י:
כאשר m,n מספרים שלמים כלשהם.
השימוש בערבל תדר הוא בעיקר בהמרת אות בתדר נמוך (BASEBABND) לתדרי שידור, או בהמרת אות נקלט מתדר גבוה לתדר נוח לקליטה.
עם כניסתם של דוגמים ספרתיים בתדרים ורוחבי סרט גבוהים לתחום השידור והקליטה המודרני, השימוש בערבלי תדר פחת אך עודנו קיים.
ערבית יהודית בגדאדית הוא הדיאלקט הערבי המדובר על ידי יהודי בגדאד וערים אחרות בדרום עיראק.
ניב זה שונה מהדיאלקט המדובר של היהודים בצפון עיראק, כגון מוסול וענה.
הדיאלקטים של בגדאד והצפון נחשבים כתת-דיאלקטים של ערבית יהודית-עיראקית.
כמו ברוב הקהילות דוברות הערבית יהודית, סביר להניח שיהיו מעטים, אם בכלל, דוברי הדיאלקטיקה הערבית-יהודית-עיראקית שעדיין מתגוררים בעיראק.
אלא שהדיאלקטים האלה נשמרו או עומדים בפני סכנה קריטית בתוך התפוצות היהודיות-עיראקיות, דהיינו אלה של ישראל וארצות הברית.
בשנת 2014, הסרט "מפריח היונים (סרט)", שהוסרט בעיקר בדיאלקט יהודי בגדאדי, הפך לסרט הראשון שבוצע כמעט לחלוטין ביהודית-עיראקית ערבית.
הלג היהודי–בגדאדי מתאפיין בריבוי של השימוש באות ע'ין לעומת האות רא, שכן השנייה היא הנפוצה מבין השתיים בקרב רוב הלהגים.
בנוסף הלהג השאיל שלל מילים מן הפרסית, הארמית, הטורקית והצרפתית, וכתוצאה מכך דוברי הלהג הוגים עיצורים הנחשבים לזרים בקרב השפה הערבית.
+דוגמות לעיצורים שאוליםהעיצורמילה לדוגמהתעתיקפירושppasˁפאס'אוטובוסɡɡarayəbגראיֶבקרובי משפחהʧʧayצ'איתה
סימון פועל בזמן הווה בלהג בא לידי ביטוי בהוספת התחילית قد־ (קַד־) לזכר ו־قت־ (קַת־) לנקבה.
דוגמת قدامشي (קד־אמשי; אני הולך).
ערבית עיראקית היא קבוצת דיאלקטים של השפה הערבית המדוברים בעיראק ומשתייכים לקבוצת הערבית המסופוטמית.
הדיאלקטים המדוברים מגוונים ושונים זה מזה אך נחלקים באופן כללי לשתי קבוצות מרכזיות: קבוצת qiltu, שמהווה המשך לערבית הקדומה שדוברה באזור, וקבוצת gilit, דיאלקטים נוודיים שהגיעו לעיראק וקנו בה אחיזה עם הגירה של שבטים בדואים-נוודיים לאזור בשלב מאוחר יחסית.
ערבית היא שפתה של רוב האוכלוסייה הערבית-מוסלמית בעיראק ומשמשת גם את המיעוטים הנוצריים והיהודיים החיים בשטח דובר הערבית.
באזור ההררי שבצפון המדינה הערבית מדוברת פחות והשפה הדומיננטית בפי תושבי האזור היא כורדית.
האוכלוסייה דוברת הערבית נמצאת במצב של דיגלוסיה, שבו מתנהלים חיי היומיום בדיאלקטים של הערבית המדוברת בזמן שבתחומי המדיה, ההוראה והפוליטיקה משומשת לרוב הערבית הסטנדרטית, ה"ספרותית".
מבחינה היסטורית, עד התקופה העבאסית דוברו ברוב שטחיה של עיראק להגי qiltu, ורק לאחר הפלישה המונגולית לח'ליפות באמצע המאה ה-13, שרוקנה למעשה את המרכזים העירוניים של עיראק מרוב אוכלוסייתם המוסלמית, חדרו למרכז שטחה של עיראק אוכלוסיות בדואיות מחצי האי ערב שעברו בחלקן יישוב ועיור.
כך הפך טיפוס להגי gilit המשמשים את דוברי הערבית הבדואים לשכיח ודומיננטי במרחב העיראקי, לרבות באזורים העירוניים.
יחד עם זאת, להגי qiltu נותרו אף הם שכיחים בקרב מיעוטים לא מוסלמים ובקרב מוסלמים היושבים מצפון לבגדאד, עובדה שיצרה תמונה לשונית מורכבת ועשירה המושפעת ממגוון פרמטרים: חברתיים, עדתיים וגאוגרפיים.
ערבית עיראקית מחולקת באופן מסורתי לשתי קבוצות עיקריות הנקראות qiltu ו-gilit (בבלשנות, מקובל להתייחס אל שתי הקבוצות כאל qəltu ו-gələt, כאשר התנועה ə, הנקראת שווא, נמצאת בין e לבין i מבוטאת כמו התנועה i במילה האנגלית pencil), שתיהן על בסיס הצורה הסטנדרטית ל"אמרתי", qultu, כפי שהציע חיים בלנק.
כאמור, ערבית עיראקית משתייכת לקבוצה גדולה יותר בשם ערבית מסופוטמית שאינה מוגבלת לתחומיהם של גבולות פוליטיים בני זמננו, כך שקבוצות הדיאלקטים המתוארות כאן אינן מוגבלות לתחומיה של עיראק לבדה והן מדוברות גם במדינות שכנות ורווחות בדרום אנטוליה, בסוריה, באוזבקיסטן, באיראן ובמדינות המפרץ.
להגי qiltu מדוברים בפי המיעוטים הנוצריים והיהודיים ברחבי עיראק ובפי מוסלמים באזורים שמצפונה לבגדאד :
לא מוסלמיםמוסלמיםיושבי קבענוודיםqiltuqiltugilitצפונית לבגדאדqiltugilitgilitבגדאד ודרומה
ניכר כי בצפון עיראק ההבחנה בין דוברי הדיאלקטים השונים היא חברתית בעיקרה ואילו בדרום עיראק, ההבחנה היא עדתית בעיקרה.
בתוך עיראק קיימת חלוקה נוספת של להגי qiltu לפי ענף נהר הפרת וענף נהר החידקל הנבדלים זה מזה במגוון דרכים:
אִמָאלַה תוֹכִית: אִמָאלַה היא הגבהה של תנועת a>e/i (למשל: "בית ספר" *מַדְרַסַה>מַדְרַסֶה/מַדְרַסִי ~ *madrasa>madrase/madrasi).
במגוון דיאלקטים מתרחשת אמאלה באמצע מילה לתנועת ā ארוכה: ā>ē/ī (למשל במילה "כלבים":*כִּלַאבּ>כְּלֵיבּ/ כְּלִיבּ ~ *kilāb>klēb/klīb).
בענף הפרת לא מתרחשת אמאלה תוכית ובענף החידקל מתרחשת אמאלה תוכית מותנית, כאשר התנועה נמצאת בקרבת התנועות i/ī/ə (תנועות קדמיות).
רפלקס של הגה r (רי"ש מתגלגלת): נהגה בענף הפרת כ-r (ללא שינוי) ובענף החידקל נהגה כ-ġ (רי"ש "צרפתית", בדומה לעברית בת ימינו).
לצד זאת קיימים מספר רב של מאפיינים משותפים לשני הענפים המוצגים:
סיומות פועל זמן עבר וכינוי חבור בגוף שני רבים עם m-.
שימור של הֲגָיִים בין-שיניים t̠, d̠, d̠̣ (מלבד הדיאלקט הנוצרי של בגדאד אצלו הם הופכים לפוצצים: t̠>t, d̠>d, d̠̣>ḍ).
הגיים בין-שינייםמעבר להגיים פוצצים בדיאלקט הנוצרי-בגדאדיאות ערבית מקוריתתעתיק לטיניתעתיק בעבריתתעתיק לטיניתעתיק בעבריתثt̠ת' (כמו במילה האנגלית think)tתذd̠ד' (כמו במילה האנגלית this)dדظd̠̣ט' (ד' נחצית, כלומר "כבדה יותר")ḍד̇ (ד נחצית "כבדה", האות ض בערבית)
כיווץ דיפתונג (מלבד בדיאלקט של העיר תיכּרִית): דיפתונגים בערבית הם הרצפים aw (כמו במילה down באנגלית) ו-ay (כמו במילה like באנגלית).
כאשר הם מתכווצים הם הופכים לתנועה אחת ארוכה: aw>ō; ay>ē.
להגי gilit (או gələt) מדוברים באזורי הכפר של כל עיראק, המוסלמים בבגדאד ואוכלוסיות עירוניות מוסלמיות בדרום עיראק.
כאמור, הדיאלקטים התפשטו באזור והפכו לדומיננטיים לאחר הכיבוש המונגולי באמצע המאה ה-13, ולמעשה מהווים המשך של דיאלקטים בדואיים מהטיפוס הנג'די (אזור צפון חצי האי הערבי).
להגי gilit מתאפיינים במספר תופעות מרכזיות:
מעתק קולי של קאף (ق) בערבית סטנדרטית: q>g*.
אַפְרִיקַצְיַה מותנית: אפריקציה (הגה המורכב משני הגיים משולבים, כמו צ המורכבת מ-ts, צ' המורכבת מ-tsh ו-ג' המורכבת מ-dj) מותנית של האותיות הבאות: קאף (ق) – שכבר הפכה לקולית (g) – וכאף (ك).
האפריקציה המדוברת מתרחשת באופן הבא: q>g>ǧ; k>č והיא מותנית בסמיכותה לתנועה קדמית.
בנוסף קיימת אפריקציה לא מותנית של k>č בכינוי חבור לנוכחת בשביל הבדלה מנוכח (למשל: "אביךְ" אַבּוּץ' ~ abūč).
ההגיים לפני אפריקציהההגיים לאחר האפריקציהאות ערבית מקוריתתעתיק לטיניתעתיק בעבריתתעתיק לטיניתעתיק בעבריתقg (הייתה *q אבל הפכה לקולית)ק (כמו האות קו"ף בעברית אבל "כבדה")ǧג' (כמו במילה ג'ונגל)كkכּčצ' (כמו במילה צ'יזבט)
ארגון הברות מחדש (resyllabification): מבני הברות מסוימים עוברים שינוי תבניתי.
למשל: מבנה CaCaCa(C) (האות C מייצגת עיצור והאות a מייצגת תנועת a), אצל להגי gələt עירוניים, מאבד את התנועה השנייה: "דג" *סַמַכַּה>סִמְצַ'ה ~ samaka>simča*; "פרה" *בַּקַרַה>בַּגְרַה ~ baqara>bagra*.
לעומת זאת, בלהגי gilit כפריים המבנה מאבד את התנועה הראשונה: "דג" *סַמַכַּה>סְמִצַ'ה ~ samaka>smiča*; "פרה" *בַּקַרַה>בְּגַרַה ~ baqara>bgara*.
הגבהת תנועות נמוכות (Lower Vowel Raising): כאשר אחר תנועת a פתוחה באה הברה עם תנועת a נוספת – כלומר מבנה CaCa(C) – התנועה הראשונה הופכת a>i/u.
יש לציין שתנועה קדמית שנוצרה עקב תהליך זה לא תגרום לאפריקציה (מבחינה היסטורית, האפריקציה התרחשה מוקדם יותר).
הבחנה בין המינים ברבים/רבות: ברבים מהדיאלקטים הערביים אין הבחנה בין רבים/רבות בצורות העתיד של הפועל, בכינויים חבורים או פרודים.
אך חלק מלהגי gilit (בעיקר הדיאלקטים הכפריים), בדומה ללהגים בדואיים, שומרים על הבדלה זאת.
מאפיינים משותפים ללהגי qiltu וללהגי gilit
ישנם מאפיינים משותפים רבים לשתי קבוצות הלהגים.
סיומת ארוכה לפועל בעתיד בגופים שני ושלישי: בגוף נוכחת הסיומת היא īn-: "תכתבי" תִכִּתְבִּין ~ tikitbīn.
בגוף נוכחים הסיומת היא ūn-: "תאמרו" תְגוּלוּן ~ tgūlūn.
בגוף נסתרים הסיומים היא גם ūn-: "יאמרו" יְגוּלוּן ~ ygūlūn.
ייתכנו שינויים קלים באיכויות התנועות בין הלהגים השונים אך ההבחנה נשארת.
שימור של הגיים בין-שיניים (כפי שמופיע תחת להגי qiltu).
סיומות פועל זמן עבר וכינוי חבור בגוף שני רבים עם m- (כפי שמופיע תחת להגי qiltu).
כיווץ דיפתונג: למשל *יַוְּם>יוֹם ~ yawm>yōm*; *בַּיְת>בֵּת ~ bayt>bēt* (כפי שמופיע תחת להגי qiltu).
טבלה מסכמת להשוואה בין להגי qiltu וללהגי gilit
מילהמילה בערבית סטנדרטיתלהגי qiltuלהגי gilitענף הפרתענף החידקלכתיב ערביתעתיק לטיניתעתיק בעבריתתעתיק לטיניתעתיק בעבריתתעתיק לטיניתעתיק בעבריתתעתיק לטיניתעתיק בעבריתכלביםكِلَابkilābכִּלַאבּklābכְּלַאבּklēb/klībכְּלֵיבּ/ כְּלִיבּčlābצְ'לַאבּכתבكَتَبَkatabaכַּתַבַּkatabכַּתַבּkatabכַּתַבּkitabכִּתַבּתכתביتَكْتُبِينَtaktubīnaתַכְּתֻבִּיןַtəktəbīnתֶכֶּתְבִּיןtəktəbīnתֶכֶּתְבִּיןtikitbīnתִכִּתְבִּיןהרבה / מאודكَثِيرkat̠īrכַּתִ'ירkṯīrכְּתִ'ירkṯīġכְּתִ'יע' (ע' = רי"ש "צרפתית")čiṯīrצִ'תִ'יראביךְأَبُوكِabūkiאַבּוּכִּabūkiאַבּוּכִּabūkiאַבּוּכִּabūčאַבּוּץ'''
עַ֫רַבְּסַאלִ֫ים הוא כפר לבנוני בנפת נבטיה במחוז נבטיה כ-10 ק"מ צפונית לעיר נבטיה, בגובה ממוצע של כ-600 מטר מעל פני הים.
הכפר פרוס מדרום לצפון, לאורך שרשרת גבעות המשקיפות מערבה על אזור נבטיה ועל הים התיכון.
שטח הכפר הוא כ-3,586 דונם והוא מפורסם בגידול עצי זית.
בשל המבנה הטופוגרפי, הכפר אינו יכול להתפרס מזרחה או מערבה.
ישנם מספר הסברים אפשריים למקור השם:
השם נגזר מהמלה הערבית: צָלִים (صليم) כלומר איש בריא וחזק, והכוונה היא שגרים שם תושבים בריאים וחזקים.
הכפר קרוי על שם איש קדוש בשם "סלים" (יש אומרים שהיה יהודי), שמקאם עתיק על שמו נמצא בכפר.
בהקשר לזה, יש סברה שמדובר באחד משמות האל בשפה כנענית עתיקה: "רַבּ סָלִים" (رب سليم) – אל השלום.
על פי מקורות יהודיים, בכפר זה נקבר בצלאל בן אורי, חברו של אהליאב בן אחיסמך לבניית המשכן, שנקבר בכפר הסמוך, סוג'וד.
החורבות שבכפר ובסביבתו מתוארכות לתקופה הרומית.
"גשר סית (גברת) זוביידה" (جسر الست زبيدة) קיים על הדרך שבין ערבסאלים לכפר חבוש.
לפי המסורת מדובר בזוביידה, שהייתה אשתו של הח'ליף העבאסי הארון א-רשיד והיא זו שהורתה במאה השמינית, על הקמת תעלה להובלת מי מעיין א-טאסה (الطاسة) אל הגשר.
בכפר יש מערה בשם "מערת דרידריה" (مغارة الدريدرية) שבה נמצאו כלי חרס וכלי נשק מהתקופה הרומית, ובשני מקומות בכפר, "מצודת אל-מַ֫ארֶד" (قلعة المارد) ו"ד֗הר חסן" (ضهر حسن), ישנם שרידי מבנים מהתקופה העבאסית.
בשנת 1956 פקדה רעידת אדמה עזה את הכפר ובין היתר נהרס גם מסגד הכפר.
הכפר ערבסאלים נמצא מעל "הברך" שבמסלול נהר זהראני (מוצאו בצפון ומתחת לכפר הוא פונה מערבה לים התיכון).
ערבסאלים היה הראשון מבין כפרי האזור שהקים (בשנת 1936) מערכת לשאיבת מים מהנהר זהרני, שזורם למרגלותיו.
בשנת 2015 מנתה אוכלוסיית הכפר מונה כ-6,600 נפש.
מוערך שכ-20% מתושבי הכפר עובדים במדינות המפרץ.
על פי מידע מודיעיני מוקדם, ערבסאלים הייתה מבוצרת ומאורגנת להגנה.
ב־7 ביוני 1982 בשעה 14:00 הגיע כוח של חטיבה 500 לכפר והוא נמצא ריק מכל אויב.
ב־18 בפברואר 1985 נפל אל"ם אברהם חידו בקרב עם מחבלים שטמנו לו מארב בגשר ערבסאלים.
בעיתון "שערים" הופיעה כתבה בשנת 1958 על אודות קברו של בצלאל בן אורי בכפר ערב-סאלים ועל קברו של אהליאב בן אחיסמך בכפר סוג'וד:
ערבסקה הן שלישיית בנות שהוקמה בשיא עידן הדיסקו באירופה.
הלהקה הוקמה בשנת 1977 בפרנקפורט, גרמניה המערבית.
ההרכב המשתנה של הלהקה עבד עם המלחין הגרמני ז'אן פרנקפורטר (אריך ליסמן) – בין השנים 1978 ל-1984 יצאו תשעה אלבומי אולפן בסך הכול.
ערבסקה זכתה להצלחה במיוחד ביפן.
השירים של הלהקה הושמעו בתוכניות רדיו יפניות בשעות הלילה המאוחרות בסוף שנות ה-70, ועם תמיכה מקבוצות כמו Takenoko-zoku , הפכה לפופולרית במיוחד בקרב בני נוער וכוח מניע מאחורי הפופולריות של המוזיקה המערבית ביפן בתחילת שנות ה-80.
הפופולריות של הלהקה התפשטה גם לקוריאה הדרומית, למדינות דוברות סינית ולחלקים אחרים של אסיה, מזרח אירופה ואמריקה הלטינית.
אבן ערד היא סוג של אבן טבעית המשמשת בבנייה ובקישוט.
אבן זו מקורה באזור הנגב של ישראל ובפרט באזור העיר ערד משם גם נגזר שמה של האבן, והיא ידועה במראה הייחודי שלה ובאיכותה הגבוהה.
מראה: אבן ערד מגיעה בצבע חום סגול עם גידים לבנים, וגם בגוון שחור עז בשילוב גידים לבנים.
עמידות: חומר הגלם מאופיין בקדירות על מנת לתת גוון אחיד וללא חומרים זרים.
האבן עמידה בתנאים חיצוניים קשים ובעלת עמידות גבוהה לשחיקה.
שימושים: האבן משמשת לחיפוי קירות, ריצוף, קרקע ושבילים, ומציעה גימור ייחודי ואסתטי למשטחים שונים.
אסתטיקה: המראה הטבעי והגוונים המגוונים של אבן ערד מאפשרים יצירת עיצובים במבנים ובשטחים חיצוניים.
עמידות: העמידות הרבה של האבן הופכת אותה לבחירה מועדפת לאזורים חשופים לשחיקה ולפגעי מזג האוויר.
תחזוקה: אבן ערד דורשת תחזוקה מינימלית וקל לנקותה ולשמור על מראה חדש לאורך זמן.
משקל: אבן ערד יכולה להיות כבדה מאוד, מה שעשוי להקשות על השינוע וההתקנה שלה.
בנייה מודרנית עושה שימוש רב באבן ערד, במיוחד בבניית בתים פרטיים, מבני ציבור, ופרויקטים אדריכליים הדורשים מראה טבעי ועמידות גבוהה.
אבן ערד ידועה לא רק במראה האסתטי שלה אלא גם בתכונות הפיזיות שמקנות לה עמידות יוצאת דופן.
אבן ערד משמשת בבנייה למטרות שונות, החל מחיפוי קירות פנימיים וחיצוניים ועד לשימושים דקורטיביים במדרגות ובריצוף.
האבן זמינה במגוון רחב של גוונים וטקסטורות.
ערבית תימנית היא אשכול של ניבים בשפה הערבית, אשר מדוברים בתימן.
ערבית היא שפה שמית ממשפחת השפות האפרו-אסייתיות, שמקורה בחצי האי ערב.
הערבית התימנית לא השתנה רבות לאורך השנים, ומזכירה בחלק ממאפייניה ערבית קלאסית.
ההיסטוריה של השפה הערבית התימנית אינה ידועה לחלוטין.
היא התפתחה מהשפה הערבית הקלאסית, שתפסה פופולריות בחצי האי ערב, וספציפית באזור חג'אז.
ב-819, הח'ליפות העבאסית הצליחה לכבוש את תימן, ושמה שונה לשושלת הזיאדית .
השפה הרשמית בשושלת הייתה ערבית, והשפה החמיירית, שפה ילידית לאזור תימן, נכחדה במאה ה-10 לספירה בשל כיבושים אלו.
במשך העשורים, הבידוד בתימן (שנגרם גם בשל אזוריה הגאוגרפיים), הביא להתחזקות של ניבים מקומיים, ובשל כך, הערבית בתימן חולקה ל-4 ניבים שונים המפוזרים לאורך המדינה.
נהוג לחלק את הערבית התימנית לארבעה ניבים, שלכל אחד מהם פונולוגיה ואוצר מילים שונה:
ערבית חצמרית (או חדמרית) – ניב שאותו מדברים החצמרים, שבט ערבי שאנשיו היו ממקימי חצרמוות.
בין 800 לפנה"ס עד 600 לספירה, החצמרים דיברו בשפה החצרמותית, אך כיום הם מדברים בערבית בעלת ניב ייחודי למרכז תימן ולקהילת החצמרים המונה 5.1 מיליון איש.
ערבית צנעאנית – ניב שאותו מדברים בבירת תימן, צנעא, ובסביבתה.
הניב מובדל משאר השפות בהגיית האותיות ג' וק'.
מדובר בניב הנפוץ ביותר בתימן, שאותו דוברים כ-13 מיליון איש.
ערבית תעזית-עדנית – ניב שאותו מדברים בעיר תעז ובעיר הנמל עדן, ומכאן שמו.
ישנם הבדלים פונולוגיים, בעיקר באותיות ק', ג' ובשימוש רב בעיצורים שיניים.
את הניב דוברים כ-12 מיליון איש.
תימנית-יהודית – ניב שאותו דיברו יהודי תימן, אשר ניסו לשלב בין הערבית המקומית לבין עברית .
תימנית-יהודית נכתבת באלפבית עברי וכיום דוברים אותה פחות מ-40,000 איש.
ערבית תוניסאית-יהודית היא ניב של ערבית תוניסאית שהיה מדובר בעיקר על ידי הקהילה היהודית בתוניסיה.
הניב הזה הוא חלק מקבוצת השפות היהודיות-ערביות, שהן אוסף של ניבים ערביים ששימשו את הקהילות היהודיות ברחבי העולם הערבי.
הקהילה היהודית בתוניסיה התקיימה עוד לפני הכיבוש הרומי בצפון אפריקה.
לאחר הכיבוש הערבי של צפון אפריקה, החלה הקהילה היהודית בתוניסיה לאמץ את הערבית כשפת יומיום, והניב שהתפתח בקרב היהודים היה מבוסס על הדיאלקט הפרה-הילאלי של הערבית התוניסאית.
בניגוד לניבים הערביים של השבטים הבדואים, כמו שבטי בנו הילאל ובנו סוליים, ניב זה שמר על מאפיינים ייחודיים שהתפתחו כתוצאה ממעט מאוד מגעים עם קהילות חיצוניות, פרט להשפעות משפות יהודיות כמו לדינו.
הדבר הוביל לפיתוח תכונות פונולוגיות ולכסיקליות ייחודיות לערבית התוניסאית-יהודית, כמו גם לשמירה קרובה יותר על מקורות אטימולוגיים.
הסופר המפורסם ביותר בערבית-יהודית הוא רב ניסים גאון (990–1062).
אישיות רבנית משפיעה בתקופתו, ניסים מקאירואן כתב אוסף של סיפורי אנשים שנועדו לעידוד מוסרי, לבקשת חותנו על אובדן בנו.
נסים כתב "ליקוט מהודר בנושא הקלה לאחר מצוקה" תחילה בסגנון ערבי-יהודי מוגבה בעקבות מוסכמות הקידוד והאיות של סעדיה גאון ובהמשך תרגם את היצירה לעברית.
בתחילת המאה ה-20, ערבית תוניסאית-יהודית הייתה אחת השפות העיקריות בקרב יהודי תוניסיה, עם אלפי דוברים.
באותה תקופה, הוקמו בתי דפוס ראשונים שהפיקו עיתונים וספרים בערבית תוניסאית-יהודית.
עם זאת, מאז הקמת מדינת ישראל בשנת 1948, חלה ירידה משמעותית בשימוש בשפה זו.
רוב יהודי תוניסיה היגרו לישראל או לצרפת, שם עברו לדבר עברית או צרפתית כשפת אם.
עֲרַבְרַבָּה שְׂעִירָה (שם מדעי: Epilobium hirsutum) היא צמח גדות רב-שנתי נפוץ, מהיר צמיחה, זקוף וגבוה למדי (60 עד 200 ס"מ), המשויך למשפחת נר-הלילה.
זהו צמח גדות אופייני, הפורח בקיץ ומצוי בבתי גידול לחים, לעיתים היא שולטת בשולי נחלים זורמים ומקווי מים בחבלים הים תיכוניים: עמק החולה, עמק יזרעאל, עמק עכו ונחלי מישור החוף.
בחבלים ההרריים הוא נדיר מאוד ונמצא בעיקר ליד מעיינות גדולים.
ערברבה שעירה בולטת מאוד בצמחיית הנחלים והיא נפוצה מאד הגדל בכל מקווי המים בארץ כמו גם כעשב רע בגינות ושטחים חקלאיים.
פריחתו הוורודה והממושכת במהלך הקיץ עומדת בניגוד לסביבה הצהובה והקמלה.
הצמחים בסוג ערברבה מתאפיינים בפרחים בעלי שחלה תחתית ובעלי עטיף כפול, לרוב האיברים מונים 4 חלקים, כשמספר עלי הגביע ועלי הכותרת הוא 4. האבקנים 8, פי 2 מעלי הכותרת וערוכים בשני דּוּרִים ובמרכזם צלקת שסועה ל-4 אונות מוארכות ולבנות.
מיני בר ותרבות של ערברבה בישראל
בישראל מצויים שני מינים רב-שנתיים נוספים של ערברבה: ערברבה מרובעת וערברבה קטנת-פרחים, שגדלים בבתי גידול לחים בישראל, וכן מין תרבותי אחד, ערברבה קליפורנית.
עֲרַבְרַבָּה מְרֻבַּעַת (Epilobium tetragonum) היא מין רב-שנתי נדיר הגדל בבקעת החולה, החרמון והגולן.
פירותיה (הלקטים) קירחים, וגבעוליה קירחים ובעלי 2 עד 4 צלעות בולטות לאורכם.
הפריחה מתקיימת מיולי עד ספטמבר.
עֲרַבְרַבָּה קְטַנַּת-פְּרָחִים (Epilobium parviflorum) היא מין רב-שנתי נדיר מאוד ובסכנת הכחדה בישראל, אך לא בעולם.
הגבעול מכוסה שערות מפושקות וחסר צלעות אורך בולטות כפי שיש לערברבה מרובעת.
העלים מוצרים כלפי בסיסם, לעיתים בעלי פטוטרת ואינם חובקים את הגבעול.
הצמח נמצא בסביבות הבניאס בצפון הגולן, בתל דן, בחצבאני, בשמורת החולה שבעמק החולה, בנחל עיון בגליל העליון, ונאסף בעמק יעפורי ובעין קיניה בחרמון הנמוך.
בישראל מצוי מין תרבותי המכונה "זושנריה קליפורנית 'ווסטרן הילס'" (Zauschneria californica 'Western Hills) או "ערברבה קליפורנית" (Epilobium watsonii).
לא רק שיש כפילות בשמות המדעיים, אלא שגם לא ברור אם השם המדעי הראשון מתייחס לתת-מין של Epilobium canum, שהוא שיח או בן שיח שמוצאו ממערב ומרכז מערב ארצות הברית ועד צפון מקסיקו, או אם השם המדעי השני מתייחס לתת-מין הרב-שנתי Epilobium ciliatum, בעל התפוצה הרחבה בחצי כדור הארץ הצפוני.
סימני ההיכר של ערברבה שעירה לעומת שנית גדולה
ארבעה סימני היכר בולטים של ערברבה שעירה ושנית גדולה החולקים אותם בתי גדול לחים:
לערברבה צלקת שסועה לארבע אונות מוארכות ולבנות, זהו סימן טוב לזהות את ערברבה שעירה במקום גידולה וגם את כל בני משפחת נר-הלילה;
לערברבה יש 4 עלי כותרת, ואילו לשנית גדולה 5 עלי כותרת.
פרחי ערברבה שעירה מפוזרים בקבוצות של 3 עד 10 פרחים, ואילו פרחי השנית מרוכזים בתפרחות אשכול מרוכזות, זהו סימן טוב כאשר לא ניתן להתקרב לצמח.
העלה של ערברבה מעורק מ-6 עד 9 עורקים המגיעים לשולי העלה, ואילו בשנית גדולה העורק ההיקפי רצוף ומקביל לשפת העלה.
זהו סימן טוב באין פרחים;
השחלה של ערברבה שעירה היא תחתית, כלומר הפרי מתפתח מתחת לעלי הכותרת, ואילו השחלה של שנית גדולה היא עילית, והפרי מתפתח מעל בסיס הפרח בתוך הכותרת.
השם הלטיני של הסוג Epilobium נגזר מיוונית ומורכב משתי מילים: "epi" (ἐπί) שמשמעותה "על" או "מעל," ו-"lobos" (λοβός) שמשמעותה "תרמיל" או "שפיץ." יחד, השם כנאה מתאר את מיקום הפרח מעל ההלקט.
שם תואר המין הלטיני hirsutum מתאר משהו שעיר או מכוסה בשיער גס.
השם האנגלי הפופולרי של ערברבה הוא Willow-herb, כלומר "ערבה עשבונית" או "עשב הערבה", שם שניתן לה כנראה בשל הימצאותה יחד עם עץ הערבה (Willow) בנחלים.
דוגמה נוספת לשימוש בשם של ערבה היא שם תואר המין של שנית גדולה (Lythrum salicaria), שנגזר מהשם הלטיני של הסוג ערבה (Salix).
ייתכן שהשם המדעי ניתן גם בשל הדמיון של העלים של שנית גדולה לאלה של עץ הערבה, השותף והשכן של שנית גדולה בבית הגידול.
השם העברי, ערברבה, נגזר משמה הפופולרי באנגלית Willow-herb.
השם 'ערברבה' והשם 'שנית' הוצעו בכוונה תחילה וללא הכרעה עבור המין Lythrum salicaria, המכונה כיום 'שנית גדולה', במילון 'ילקוט הצמחים' משנת 1930 (סעיפים 524 ו-697).
ההכרעה הסופית ניתנה במילון 'צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים' משנת 1946, שבו הוקצה השם 'שנית' לסוג Lythrum בסעיף 555, והשם 'ערברבה' לסוג Epilobium בסעיף 336, בהתאם לנוהג הקיים כיום.
תפוצתה הטבעית של ערברבה שעירה נרחבת באזורים רבים שאקלימם ממוזג ומשתרעת מאירופה ועד אסיה ועד דרום אפריקה.
ערברבה שעירה פלשה לאמריקה הצפונית, ושם היא מופיעה בבית גידול דומה מאוד לזה של פולשת אחרת, שזכתה לפרסום רחב יותר, שנית גדולה, ולעיתים היא מתועדת כמין נלווה שלה.
אקלים ממוזג הוא אקלים שהטמפרטורות מתונות ואינן קיצוניות מדי, עם עונות שנה מוגדרות – בדרך כלל קיץ חמים וחורף קריר עד קר.
בישראל היא גדלה בבתי גדול לחים בכל המחוזות הים-תיכוניים, שכמות המשקעים בהם 350 עד 1000 מ"מ, הקיץ יבש וממושך והחורף קצר ואינו קר במיוחד.
לעיתים היא שולטת בשולי נחלים זורמים ומקווי מים בחבל הים-תיכוני.
היא גדלה במהירות רבה לגובה בעונת האביב, כיאה לצמח גדות, "המצפה" לירידת מפלס המים של הנחלים ומקווי המים.
הפריחה מתחילה בחודש מאי ומגיעה לשיא בחודשים יוני ויולי ונמשכת עד תחילת ינואר, אז גם מסתיים פיזור הזרעים ברוח.
ערברבה שעירה היא צמח עשבוני רב-שנתי שעיר בעל קנה שורש, זקוף, גובהו 60 עד 200 ס"מ, לעיתים מעוצה בבסיסו.
קני השורש עבים ודמויי חבל באורך של עד מטר ויונקות תת-קרקעיות חזקות המעגנות אותו בקרקע, כך שאפילו שיטפונות החורף אינם מצליחים לעוקרו.
בחורף מת חלק מהצמח, עליו נושרים, ובאביב הוא מחדש את נופו תוך צמיחה מהירה לגובה ולסיעוף.
הצמח מסוגל להתחדש גם לאחר שריפה.
הגבעולים עגולים (terete), זקופים או מזדקפים, מחורצים ומחוסרי צלעות אורך בולטות כפי שיש לערברבה מרובעת, אבל הוא מחורץ או בעלי קווים.
והם מסועפים בחלקם העליון, בדרך כלל מופיעים בקבוצות צפופות.
הגבעולים והעלים שעירים מאוד, כאשר בנוסף לשערות המשי הארוכות והמפושקות, ישנן גם שערות בלוטיות מעט דביקות.
העלים נגדיים, פשוטים, שעירים בדומה לגבעול, יושבים ולופתים במקצת את הגבעול בבסיסם.
העלים של בסיס הצמח שצומחים מקנה השורש ערוכים במבנה דמוי שושנת, עלי הגבעול נגדיים ויושבים או בעלי פטוטרת קצרה, אורכם 3-8 ס"מ.
העלים העליונים ביותר הגבעול או בתפרחת הם מסורגים.
הטרף דמוי אזמל באורך 4 עד 12, לעיתים רחוקות עד 23 ס"מ, וברוחב 0.3 עד 4 ס"מ לעיתים רחוקות עד 5 ס"מ.
השוליים משוננים, עם 15 עד 50 שיניים בכל צד, הקודקוד מחודד עד מחודד מאוד, העלים שעירים משני הצדדים עם שערות ארוכות יותר לאורך העורקים.
השערות הקיימות הן מפושקות וגם בלוטיות ומעט דביקות.
מספר עורקי העלים 6 עד 9 עורקים בכל צד, והם נמשכים עד לשולי העלה (בניגוד לשנית גדולה, שבה העורק ההיקפי רצוף ומקביל לשפת העלה).
התפרחות הן אשכולות זקופים בקצה הגבעול עם עלים נלווים, המורכבים מ-3 עד 10 פרחים סגולים מפוזרים ולא צפופים, בדרך כלל גבעולי התפרחות מכוסים בצפיפות בשערות ארוכות וגם בשערות בלוטיות עדינות, ולעיתים רחוקות מכוסים גם בשערות עבות.
הפרחים דו-מיניים וסימטריים, מפורדי עלי כותרת, בעלי עטיף כפול, שחלה תחתית וצינור פרח (ראה בפסקה הבאה), מספר האבקנים פי 2 מעלי הכותרת.
לפרח 4 עלי גביע ו-4 עלי כותרת, ו-8 אבקנים המסודרים בשני דורים ובמרכזם צלקת שסועה ל-4 אונות מוארכות ולבנות.
הפרחים זקופים וערוכים באשכולות בקצות הגבעולים, בצבע סגול-ורוד עז ובקוטר של 1 עד 2 ס"מ.
קיימים שלושה גדלים של פרחים: קטנים, בינוניים וגדולים.
בפרחים הגדולים, הצלקת בולטת מחוץ לכותרת, מה שמונע האבקה עצמית, האבקה עצמית מתרחשת בפרחים הקטנים עם ייצור זרעים מופחת והיא נדירה יותר בפרחים הבינוניים.
ערברבה שעירה מפתה את המאביקים באמעות האבקה ובאמצעות הצוף הנפרש מצופן הקבוע בראש השחלה התחתית.
עם מאביקי הצמח נמנים פרפרים, דבורים וחיפושיות.
פקעי הפרחים באורך 5 עד 9 מ"מ וברוחב 1.8 עד 4.5 מ"מ, ולעיתים הם בעלי צורת מקור.
עוקץ הפרח באורך 3 עד 11 מ"מ;
צינור הפרח (floral tube) באורך 1.3 עד 2.9 מ"מ וברוחב 2.2 עד 4 מ"מ, עם טבעת בולטת של שערות מפושקות קרוב לפתח הפנימי.
צינור הפרח, או בשמו הלועזי הִיפַּנְטִיוֹן (Hypanthium), הוא מבנה דמוי גביע המצוי במיני פרחים מסוימים, הכולל את מצעית הפרח שבה מאוחים בסיסי עלי הגביע, עלי הכותרת והאבקנים.
בערברבה שעירה, צינור הפרח קבוע בקודקוד השחלה התחתית (Epiperigynous Hypanthium), והוא כולל גם את הצופן.
הגביע מורכב מ-4 עלים שנושקים זה לזה אך אינם חופפים.
הגביע מאותה עלים וחלקו התחתון מרכיב את צינור הפרח.
הגביע נושרים לאחר הפריחה עם הבשלת הפרי.
עלי הגביע מוארכים וצרים, באורך 6 עד 12 מ"מ וברוחב 1 עד 3 מ"מ, ולעיתים קרובות בעלי קו-שדרה (keeled), כאשר צידם התחתון מכוסה בשערות צפופות.
הכותרת בעלת 4 עלי כותרת, שחופפים אחד את השני או שזורים, ומפורצים מעט בקודקודם.
צבעם נע בין ורוד בהיר לוורוד-סגול, ולעיתים קרובות הצבע מתכהה או דוהה עם הגיל.
האבקנים 8, פי 2 מעלי הגביע וערוכים בשני דּוּרִים, דור אחד של 4 אבקנים קצרים ודור אחד של 4 אבקנים ארוכים.
האבקנים בשלים ומפזרים את האבקה זמן מה לפני שהצלקת כשירה לקליטת האבקה.
הזירים מופרדים, צבעם לבן או ורוד.
אורכם של הזירים של האבקנים הארוכים יותר הוא 5 עד 10 מ"מ, והקצרים, שאינם בולטים מהכותרת הוא 2.5 עד 6 מ"מ.
המאבקים בצבע קרם, אורכם 1.5 עד 3 ורוחבם 0.6 עד 1.2 מ"מ והם בעלי שתי לשכות, שנפתחות בסדק לאורכם.
השחלה תחתית זקופה, מוארכת מאוד, אורכה 15 עד 34 מ"מ, מכוסה בצפיפות בשערות ארוכות וגם שערות בלוטיות עדינות.
השחלה מורכבת מ-4 עלי שחלה ו-4 מגורות מאוחות.
בכל מגורה יש שליה זוויתית שמכילה מספר רב של ביציות המסודרות בכמה שורות.
הביצית הפוכה (אַנַטְרוֹפִּית, anatropous), כלומר, הקודקוד של גוף הביצית מופנה אחורה לכיוון בסיס העוקץ שלה.
גוף הביצית בעל מעטה כפול (bitegmic).
עמוד השחלה נימי, צבעו לבן או ורוד, באורך 5 עד 12 מ"מ, בדרך כלל קירח.
הצלקת שסועה ל-4 אונות, באורך 1.8 עד 2.2 מ"מ ורוחב 3 עד 5.5 מ"מ, האונות מכופפות לאחור או מפושקות, ובולטות מעבר לאבקנים.
הפרי הוא הלקט (דמוי תרמיל) מוארך, בעל 4 מגורות ו-4 מקצועות, לעיתים קרובות בעל גוון סגול, באורך 25 עד 90 מ"מ.
עוקץ ההלקט באורך 5 עד 20 מ"מ.
ההלקט מכוסה בדרך כלל בשערות צפופות וארוכות, וכן בשערות בלוטיות עדינות, ורק לעיתים רחוקות הוא קירח (בניגוד לערברבה מרובעת, שההלקט שלה הוא קירח).
ההלקט נפתח לאורך ארבעת הקשוות שלו, מלמעלה למטה ומשאיר את העמודה נושאת הזרעים במרכז.
הפתיחה של ההלקט היא פְּתִיחָה חוֹצַת מְגוּרָה' (loculicidal), כלומר, הסדק מתחיל בדרך כלל מהקודקוד כלפי מטה ונמשך לאורך העורק הראשי שעובר באמצעו של עלה השחלה ומכונה תפר הגב (Dorsal Suture).
הזרעים מרובים, קטנים למדי, ובעלי ציצת שערות נוצתיות ארוכות המסייעות להפצתם באמצעות הרוח למרחקים.
הזרעים חומים ומחוספסים, דמויי ביצה הפוכה וצרה, באורך 0.8 עד 1.2 מ"מ וברוחב 0.3 עד 0.6 מ"מ.
הציצה היא בצבע חום-זהוב או לבן עמום, באורך 7 עד 10 מ"מ, והיא ניתקת בקלות.
הטבעת באזור החַלַזָה (Chalaza) קטנה, לא ברורה וקשה לזיהוי.
החַלַזָה היא נקודה בתוך הזרע שבה מתחברות הרקמות המעבירות חומרים מהאם לזרע, והיא מהווה את אזור החיבור בין מעטי הביצית לבין עוקץ הביצית.
ערגליות הן עוגיות גליליות ממולאות במחית המיוצרות על ידי חברת "אסם" משנת 1976.
העוגיות יוצרו לראשונה בשנת 1976 על ידי מגדניית ערגל.
ב-1982 אסם רכשה את מגדניית ערגל.
לאורך השנים, יוצרו ערגליות במילוי בטעמי תות, שוקו, תמרים, תפוז, תפוח, מייפל, משמש, פטל, אננס, דובדבן,פונץ'-בננה.
לרגל ראש השנה של שנת 2023, "אסם" החזירה לשוק את ערגליות התמרים במהדורה מוגבלת.
את אריזת הערגליות בייצור ערגל תחת מותג פרומין עיצב אריה סולומון.
אכילת ערגליות מזוהה עם דמותו של שאולי מהתוכניות ארץ נהדרת והפרלמנט.
ערבית חסאנית היא ניב של השפה הערבית המדובר בעיקר במאוריטניה ובסהרה המערבית.
היא משתייכת למשפחת הניבים המגרביים, אך ייחודית במידת השתמרותה ובקרבתה היחסית לערבית הקלאסית, לצד השפעות שלהשפות הילידיות (ברבריות).
השפה נקראת על שם שבטי בני חסאן, שבטים בדואים שמוצאם בחצי האי ערב, שהיגרו לצפון-מערב אפריקה והתיישבו שם.
נכון לשנת 2017, ישנם כ-9.5 מיליון דוברי חסאנית.
השפה נפוצה במדינות הבאות: מאוריטניה (השפה הרשמית), סהרה המערבית, דרום מרוקו, מערב אלג'יריה, צפון מאלי וניז'ר, סנגל.
הערבית החסאנית נחשבת לאחד הניבים הקרובים ביותר לערבית הקלאסית (פוצחא) מבחינת אוצר המילים והדקדוק, אך היא כוללת שינויים פונטיים ומורפולוגיים ייחודיים, למשל:
האותיות غ ו-ق התאחדו לרוב בהגייה לצליל /q/ (לעיתים [g])
האות ג'ים (ج): נהגית לרוב כצליל /ž/ (כמו ז' בתחילת המילה "ז'אנר")
האות דאד (ض) והאות זא (ظ): בחסאניה התמזגו שתי האותיות לצליל אחד (נחצי)
יש תנועות קצרות ותנועות ארוכות (בדומה לערבית קלאסית), וגם הדיפטונגים נשמרים, אם כי לעיתים מקוצרים: /ay/ ו-/aw/ נהגים [:e] ו-[:o] בהתאמה.
באופן מסורתי, הערבית החסאנית נכתבת באלפבית ערבי.
בסנגל, הממשלה אימצה באופן רשמי (בצו משנת 2005) את הכתב הלטיני כדרך נוספת לכתיבת השפה עבור דוברי הניב במדינה.
ערוד (שם מדעי: Equus africanus) הוא מין בתת-סוג חמור, שבסוג סוס.
אחד מתת-המינים של הערוד הוא חמור הבית.
לפני כששת אלפים שנה הוא בוית במצרים העתיקה ומאז משמש החמור את האדם.
ערוד הוא חמור הבר האפריקני, גדול מן הפרא – חמור הבר האסייתי, ונבדל ממנו ברגליו המפוספסות בטבעות רוחב חומות כהות.
גובה כתפיו 135 סנטימטר, ראשו גדול ואוזניו ארוכות.
צבעו בקיץ הוא צהבהב-אפור ובחורף צבעו אפור יותר ואילו גחונו נותר בהיר.
הערוד חי בערבות עשב, באזורי מדבר, במישורים ובאזורים מבותרים ומטפס היטב במדרונות תלולים.
הזכרים חיים ב"עדרי רווקים", אך זכרים בוגרים שומרים בקפדנות על נחלה ולכל זכר בוגר תחום מחייה (טריטוריה) משלו בהיקף של 5–10 קמ"ר המשמש גם קבוצות קטנות של נקבות וצעירים.
הערוד מסמן את גבולות הטריטוריה בהשמעת קולות ועל ידי ערמות גללים גדולות.
מלחמות גבול בין הזכרים הן אלימות במיוחד: בטבע המלחמה מסתיימת במנוסתו של המנוצח ובתנאי שבי אף ייתכן שהיא תסתיים במותו של אחד מהלוחמים.
נקבות וצעירים חופשיים לנדוד בין השטחים.
הערודים רועים בשעות הבוקר המוקדמות ובשעות הערב והלילה ומסוגלים לשרוד חיים בתנאי מדבר קשים, בהתקיימם על מזון דל ביותר ומים מועטים.
כדי לשרוד ימים חמים מבלים הערודים את רוב הזמן במנוחה, בצל עצים או סלעים ונדרשים לשתות מים באופן סדיר, לכל הפחות אחת לשלושה ימים.
בתנאי בצורת קשה נודדים הערודים למרחקים בחיפוש אחר מזון ומים.
הנקבות מגיעות לבגרות מינית כבר בגיל 18 חודשים ואילו הזכרים יכולים להזדווג רק לאחר שביכולתם להחזיק טריטוריה, בגיל שש בקירוב.
לאחר תקופת חיזור שבה הנקבה בועטת בפראות ברגליה האחוריות בזכר המחזר.
ההזדווגות נעשית כאשר הזכר עולה מאחורי הנקבה תוך נשיכות קלות של הכתפיים ומתקיימת כל שעה שעתיים במשך יום יומיים.
ההריון נמשך כשנה, ומסתיים בעיר אחד בכל המלטה.
בימים הראשונים לאחר לידתו של העיר, נוהגת האם ללקקו, ומונעת מנקבות אחרות להתקרב אליו כדי למנוע החתמה לא רצויה שלו כלפיהן.
תקופת ההנקה נמשכת כשישה חודשים, והנקבה יכולה להתעבר מחדש רק כעבור חצי שנה עד שנה וחצי.
בגיל שנתיים פורש העיר מאימו ומנסה לתחום נחלה לעצמו.
תוחלת החיים של הערוד בשביה כ-40 שנה, אך בטבע רק עד 20 שנה.
הערוד היה נפוץ בצפון אפריקה ובמזרחה, אך מרבית הפרטים הושמדו בידי האדם בשל ציד ועל ידי הכלאה עם חמור הבית וכיום נותרו רק קבוצות בודדות שעדיין מתקיימות בדרום מזרח מצרים ובאתיופיה.
בישראל הערוד לא היה נפוץ אף פעם.
כיום יש כ-500 ערודים בעולם ומתוכם כ-130 בגני החיות תחת גרעין רבייה בשל סכנת ההכחדה החמורה בה הם נמצאים (CR).
בין השאר קיים גרעין רבייה בישראל, בחי-בר יטבתה.
בפברואר 2023 נולד ערוד בספארי ברמת גן בישראל, ובבוא היום יעבור לאחד מגני החיות בהתאם להמלצות תוכנית הרבייה האירופית.
הערוד הושב לישראל ב-1972 במבצע בזק אשר יזם אברהם יפה ונוהל על ידי החי-בר בישראל.
המבצע החל בעת שסוחר איטלקי לחיות בר בשם רוברט נדיר זיהה מעל מדבר דנקיל באתיופיה עדר של תריסר ערודים בוגרים והציע אותם למכירה לאחד מבעלי גני החיות בניו יורק.
אברהם יפה בדיוק שהה בנוכחותו בעת שמנהל גן החיות דחה את הבקשה בשל האיסור האמריקאי להכנסת בעלי חיים מאפריקה.
יפה מיד שכנע אותו להפנות את הסוחר לחי-בר כך שיתאפשר להשיב את החיה שנכחדה חזרה לנופיה של ארץ ישראל.
לאחר שפרופ' היינריך מנדלסון נשלח לזהות במו עיניו את הערודים המוצעים, גויסו 90,000 דולרים בסיועו של אברהם אגמון, מי שהיה למנכ"ל משרד האוצר ומנכ"ל קבוצת דלק, ובעזרתו של מרדכי הוד, מפקד חיל האוויר הישראלי, הועברו ב-14 בספטמבר 1972 תריסר הערודים שנקנו באמצעות מטוס הרקולס של החיל.
בין בעלי החיים המקראיים שחיו בערבות ים המלח עד הדורות האחרונים היה גם הערוד, אבי חמור הבית.
בתקופת התלמוד היה, כנראה, מצוי הרבה בארץ ישראל.
זאת יש ללמוד מן ההלכות: "החמור והערוד, אעפ"י שדומין זה לזה, כלאיים זה בזה" ().
"מאימתי קורין את שמע בשחרית?
– משיכיר בין תכלת ללבן...
ר' עקיבא אומר: "בין חמור לערוד" ().
ערוד מופיע לראשונה בספר איוב:
ובתלמוד: "תניא רבי מאיר אומר משיכיר בין זאב לכלב רבי עקיבא אומר בין חמור לערוד" ופירש רש"י: ערוד – חמור הבר.
במקום אחר () מסופר: כי בית מר יוחני היו משתמשים בערודים לטחינה בריחיים במקום בחמורים.
לפי הפירושים המסורתיים, ערוד הוא בעצם שם נרדף לפרא שהוא גם כן חמור בר.
התרגום הארמי () מתרגם פרא – ערוד, גם במדרש רבה () משמע כי מדובר בשני שמות לאותו בעל חיים.
במדרש שוחר טוב על תהילים (מזמור ט') מונים את הצמד פרא-ערוד, בין חמישה צמדי מילים נרדפות המופיעים בתנ"ך באותו פסוק.
רק השערות מודרניות של חלק מהחוקרים מזהות את הערוד המקראי כחמור הבר האפריקני, בעוד חוקרים אחרים מקבלים את הזיהוי בין הערוד לפרא, או מזהים את הערוד עם הפרא הפרסי (אוֹנַגֶר).
ספר ערוך השולחן נתחבר על ידי הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין, רב ואב בית דין בקהילת נבהרדק (נובהרדוק), במתכונת ספרי ההלכה שנתחברו לפי סדר סימני השולחן ערוך.
ערוך השולחן נכתב לכל ארבעת חלקי השולחן ערוך.
נכדו, הרב מאיר בר-אילן, כותב בספרו 'מוולוז'ין עד ירושלים', שסבו רבי יחיאל מיכל, נהג לכתוב את ספרו תוך כדי ישיבות בית הדין.
דבר שהתאפשר עקב בקיאותו הרבה ויכולתו לבצע מספר פעולות בו זמנית.
ישנה סברה ששם הספר "ערוך השולחן" מבוסס על לשון המקרא בישעיה "עָרֹךְ הַשֻּׁלְחָן צָפֹה הַצָּפִית אָכוֹל שָׁתֹה קוּמוּ הַשָּׂרִים מִשְׁחוּ מָגֵן", ומכאן שהמילה "ערוך" מנוקדת בחולם אולם, במהדורה הראשונה כתב המחבר עצמו בתעתיק הרוסי של השם את המילה "ערוך" בשורוק, ובכך רומז לשם ספר ההלכה "שולחן ערוך".
ייעוד הספר "ערוך השלחן" דומה למטרת ספר התשתית של ה"שולחן ערוך" - ה"בית יוסף" - לפסוק ולסדר את ההלכה הנוהגת בזמן הגלות כולה מן המשנה והתלמוד ועד הדיונים של הפוסקים האחרונים.
בכך, שם הספר רומז למגמתו להיות "שולחן ערוך" מעודכן.
ערוך השולחן יצא לאור ברובו בוורשה/פיוטרקוב בחיי המחבר, בין השנים תרמ"ד-תרס"ח (1884 - 1908), לאחר שהגיע לנבהרדק.
הפירוש לחלק חושן משפט נכתב ונדפס ראשון, ולכן הקדמתו של המחבר מופיעה בתחילת חלק זה של החיבור.
חלקים של הספר הודפסו לאחר מותו, ומספר חלקים של הספר לא הובאו לדפוס מעולם, וככל הנראה אבדו.
באותה תקופה נכתב גם ספר המשנה ברורה (שדבריו מחלק א' ו-ג' לפעמים אף מובא בדברי הערוך השולחן).
ההבדל הגדול בסגנונם של שני החיבורים הוא שהמשנה ברורה נכתב כפירוש רצוף ללשון השולחן ערוך עצמו (אולם רק לחלק אורח חיים), ואילו בערוך השולחן, במקום פירוש צמוד לטקסט, לכל סימן יש מאמר שעומד בפני עצמו.
ולפי הדברים שנדפסו בשער הספר:
הספר מיוחד בכך שבכל סימן המחבר מפרט את יסודי הדינים מהגמרא וחלק מהראשונים.
שיטת הפסיקה ההלכתית והמנהגים שבספר ערוך השולחן משקפים היטב את הנורמות של קהילות ליטא במיוחד, והמתנגדים במזרח אירופה בכלל, בסוף המאה ה-19. לעיתים מזכיר המחבר את מנהגי החסידים, אבל רק בתור "יש נוהגים", ולא כעיקר בהלכה או במנהג.
מנהגי פולין (ואף של המתנגדים שם) משתקפים פחות בספר.
ההבדל הגדול שבינו לבין ספר הפסק הגדול שנכתב בליטא באותו זמן - המשנה ברורה, אינו בתחום המנהג אלא בשיטת הפסיקה דווקא.
המשנה ברורה נטה להחמיר בנושאים רבים על מנת לצאת ידי כל השיטות השונות, ואף כאשר פסיקה כזו נוגדת את המנהג שהיה מקובל במשך דורות.
לעומת זאת, בערוך השולחן הנטייה הכללית היא להצדיק את הפסיקה שהייתה מקובלת בקהילות, ולמצוא תמיכה למנהגים המקובלים אצלן.
ערוך השולחן לעומת המשנה ברורה
הספר ערוך השולחן היה עד השואה פופולרי מאוד בקהילות אשכנז, נדפס פעמים רבות, ובתור ספר פסיקה הוא נחשב כבר סמכא חשוב ביותר.
בתקופה שלאחר השואה גברה השפעתו של המשנה ברורה בקרב הישיבות הליטאיות, וזו ביטלה כמעט לחלוטין את השפעתו של הערוך השולחן בתור ספר פסיקה בסיסי.
פסקי המשנה ברורה אף הצליחו לעקור פסיקות ומנהגים רבים של מסורת קהילות המתנגדים במזרח אירופה, שהיו מקובלים עד תקופת השואה, ואשר נכתבו במקומות רבים בערוך השולחן.
הרב הנקין העדיף את ערוך השולחן מבחינת "הלכתא כבתראי", כלומר, שבעל ערוך השולחן הספיק לקרוא את הכתוב במשנה ברורה ובכל אופן פסק אחרת.
אולם יש הסתייגות חלקית (ישורון כרך ל"ג עמ' תל"ב) מכך שנראה שהיה לפני המחבר רק את חלקים א' וג' של משנה ברורה - העוסקים בהלכות תפילה ובהלכות ושבת, ואילו ביתר הלכות חלק אורח חיים אינו מזכירו.
בשנים האחרונות ישנה חזרה מסוימת גם בארץ ישראל לספר, כפי שניתן לראות מהוצאת המהדורות החדשות, וניתן לראות פוסקים בני דורנו כמו הרבנים דב ליאור, נחום אליעזר רבינוביץ', ויהודה הרצל הנקין שנשענים על פסיקותיו (וכן ב"דרשו" מרבים להביאו).
המהדורה המקורית החלה לצאת לאור עוד בחיי המחבר, כאשר בדרך כלל הודפסו חוברות שכללו רק כמה עשרות סימנים בכל אחת.