tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לבונדר תואר ראשון בזואולוגיה ומדעי החקלאות מאוניברסיטת גואלף (1968), תואר שני בפתולוגיה מאוניברסיטת מערב אונטריו (1971), דוקטור במדעי המוח מאוניברסיטת טורונטו (1974) ודוקטור לרפואה מאוניברסיטת מקמסטר (1977).
בונדר נבחרה בדצמבר 1983, על ידי מועצת המחקר הלאומית של קנדה (NRC), לצוות האסטרונאוטים הראשון של קנדה.
הצוות הועבר לסוכנות החלל הקנדית עם הווסדה ב-1989.
את אימוניה בנאס"א כאסטרונאוטית החלה בונדר ב-1984.
בונדר שוגרה לחלל ממרכז החלל קנדי ב-22 בינואר 1992 במשימה STS-42 של מעבורת החלל דיסקברי (רונלד גרייב היה מפקד צוות).
לאחר שהייה של 8 ימים נחתה ב-30 בינואר במסלול הנחיתה מספר 22 של בסיס חיל האוויר אדוארדס שבקליפורניה.
במהלך הטיסה ביצעה בונדר ניסויים במיקרו כבידה שהיו מותקנים בספייסלאב.
אחר הטיסה בונדר הובילה, במשך 10 שנים, צוות מדענים בינלאומי שחקר את הדרך בה גוף האדם מתגבר על השפעות הטיסה לאחר החזרה מהחלל.
בונדר הייתה נשיאת אוניברסיטת טרנט בשנים 2003 עד 2009.
ב-2009 בונדר הקימה את "קרן רוברטה בונדר", העוסקת בעידוד המודעות הסביבתית.
בונדר היא מרצה מבוקשת ומופיעה לעיתים קרובות בטלוויזיה וברדיו.
היא מרצה בתחומי התעניינותה הרחבים: טיסות חלל, רפואה, מחקר מדעי וצילום.
בונדר עוסקת בצילום ופרסמה 4 אלבומי צילומי נוף.
שדרת הכוכבים של קנדה (2011)
החברה המלכותית של קנדה (RSC)
היכל התהילה הרפואי הקנדי (CMHF)
בונדר קבלה תוארי דוקטור לשם כבוד מ-22 אוניברסיטאות, ביניהן: אוניברסיטת מקגיל, אוניברסיטת יורק, אוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת לאוול, אוניברסיטת מונטריאול, אוניברסיטת מקמסטר.
5 בתי ספר בקנדה קרויים על שמה.
רוברט ג'יימס שילר (בשם מלא באנגלית: Robert James Shiller; נולד ב-29 במרץ 1946) הוא פרופסור לכלכלה באוניברסיטת ייל וחתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2013. תחומי העיסוק של שילר כוללים כלכלה התנהגותית, שווקים פיננסיים בינלאומיים ונדל"ן.
שילר הוא מחברם של ספרים בתחומים אלו, שאחדים מהם הפכו לרבי מכר בארצות הברית.
מחקריו מתאפיינים בניתוח כלכלי-מתמטי של תופעות מקרו-כלכליות (דוגמת מדד הנדל"ן האמריקני קייס-שילר), לצד גישה רב-תחומית שלוקחת בחשבון תהליכים היסטוריים, סוציולוגיים ופסיכולוגיים בחקר הכלכלה.
שילר מרבה להתבטא בסוגיות הקשורות בהיווצרות של בועות כלכליות בשווקים ברחבי העולם (מניות, נדל"ן ועוד) - בהתבסס על פסיכולוגיה חברתית ונרטיבים שנוצרים ביחס למצב השווקים.
גישה זו ייצרה ויכוח מתמשך בין שילר ליוג'ין פאמה (חתן פרס נובל לכלכלה במשותף עם שילר לשנת 2013) שפיתח את ה-Efficient Markets Hypothesis.
על פי פאמה, השוק מתומחר באופן שמשקף את סך כל המידע הציבורי שקיים ביחס לחברות ציבוריות, ועל כן מחיר השוק מהווה בהכרח השתקפות ראלית של סך כל המידע.
הגישות השונות של שילר ופאמה בנושא, מעוררות דיונים בקרב משקיעים פסיביים ברחבי העולם.
שילר מבטא את תמיכתו העקרונית בשיטה הקפיטליסטית הנהוגה בארצות הברית, אך במקביל מצביע על כשלים מבניים בשיטה, בדגש על אי-צדק וניצול לרעה של מידע ועוצמה כלכלית.
שילר גם תומך בהגברת הרגולציה השלטונית על מערכות פיננסיות בארצות הברית.
ג'ון רוברט שריפר (בשם מלא באנגלית: John Robert Schrieffer; 31 במאי 1931 – 27 ביולי 2019) היה פיזיקאי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1972.
שריפר נולד בעיר אוק פארק שבאילינוי שבארצות הברית.
בשנת 1940 משפחתו עברה למנהסט, ניו יורק, וב-1947 עברה ליוסטיס, פלורידה.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בתיכון יוסטיס בשנת 1949, התקבל שריפר למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שם למד במשך שנתיים הנדסת חשמל ולאחר מכן עבר ללמוד פיזיקה.
ב-1953 השלים תזה בנושא אטומים כבדים, תחת הדרכתו של ג'ון סלייטר.
בעקבות התעניינותו של שריפר בפיזיקה של מצב מוצק, הוא החל בלימודי תואר שני באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, שם שימש כעוזר מחקר של ג'ון ברדין.
בשנתו השלישית ללימודי התואר השני, הוא עסק בפיתוח תאוריה של מוליכות על ביחד עם ברדין ולאון קופר.
על הפיתוח המשותף של תאוריה זו, הקרויה תאוריית BCS, זכו השלושה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 1972.
בשנת הלימודים 1957–1958, לאחר שהשלים דוקטורט בנושא תאוריה של מוליכות, שימש כעמית הקרן הלאומית למדע באוניברסיטת ברמינגהאם באנגליה ובמכון נילס בוהר בקופנהגן שבדנמרק, שם המשיך את מחקרו בנושא המוליכות.
ב-1959, לאחר שנה בה שימש כעוזר פרופסור באוניברסיטת שיקגו, חזר לאוניברסיטת אילינוי כחבר סגל.
בשנת 1960 חזר למכון בוהר לביקור קיץ, ובחג המולד של אותה שנה התחתן עם אן גרטה תומסן.
שנתיים לאחר מכן, הצטרף שריפר לפקולטה של אוניברסיטת פנסילבניה.
ב-1964 פרסם את ספרו על תאוריית ה-BCS.
לשריפר תוארי כבוד מהאוניברסיטה הטכנית של מינכן ומאוניברסיטת ז'נבה.
בשנת 1980 החל לכהן כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
ב-1992 מינתה אוניברסיטת המדינה של פלורידה את שריפר כפרופסור בכיר באקדמיה וכמדען ראשי של המעבדה הלאומית למדעים מגנטיים, שם חקר את נושא מוליכות טמפרטורת החדר.
שנה לאחר מכן הוענק לשריפר וללאון קופר (שזכה איתו גם בפרס נובל) פרס קומסטוק בפיזיקה מטעם האקדמיה הלאומית למדעים.
ב-24 בספטמבר 2004, בעת שנהג ברכבו, היה שריפר מעורב בתאונת דרכים בה נהרג אדם אחד ונפצעו שבעה נוספים.
בזמן התאונה רישיון הנהיגה של שריפר היה בשלילה ושריפר טען כי נרדם על ההגה.
ב-6 בנובמבר 2005 הורשע שריפר בהריגה ונידון לשנתיים מאסר.
רוברטה פרקינס הייתה סוציולוגית, חוקרת, מחברת ספרים ואקטיביסטית לזכויות טרנסג'נדרים וזכויות עובדות מין אוסטרלית.
היא כתבה מספר ספרים ומגוון מאמרים אקדמיים על אורח החיים הארעי של עובדות מין טרנסג'נדריות, רבות מהן בנות נוער.
את הדוקטורט שלה סיימה פרקינס באוניברסיטת מגוויאר בסידני, בשנת 1981, בנושא טרנסווסטיזם וטרנסקסואליות.
הייתה זו עבודת הדוקטורט הראשונה באוסטרליה של אישה טרנסג'נדרית, ואחת הראשונות בעולם.
היא הייתה חברה בארגון שהוקם באותה תקופה, האגודה הטרנסקסואלית האוסטרלית.
ב-1983, היא הוציאה את ספרה הראשון, The Drag Queen Scene: Transsexuals in Kings Cross, סיקור של 146 מלכות דראג המבוסס על עבודת הדוקטורט שלה.
פרנק ווקר, שהיה אז השר לשירותי נוער וקהילה, קרא את הספר, והזמין את פרקינס לפגישה.
פרקינס סיפרה לו על העוני, החוסר בדיור, והאלימות הרבה ברחוב שפוקדת את עובדות המין וטרנסג'נדריות באשר הן, שהיו לעיתים קרובות נאנסות, מוכות, ומוטרדות, נזרקות ממגוריהן, ומודרות ממקלטים לנשים ולגברים כאחד.
ווקר הבין את חומרת הבעיה, וכתוצאה, פרקינס קיבלה מענק של AU$80,000 כדי לפתוח מרכז שיהווה מקלט לעובדות מין טרנסג'נדריות מחוסרות דיור.
היה זה המוסד הראשון למען אנשים טרנסג'נדרים.
המרכז, שנקרא תחילה "בית טירסיאס", נפתח בסוף 1983 עם 12 מיטות, ותוך מספר שנים גדל לכלול ארבעה בתים, אשר אחד מהם שימש כבית מחסה לאסירים משוחררים.
הצוות כלל אחות מוסמכת ועובדת קהילתית.
כעבור שש שנים, שונה שם המוסד ל"מרכז המגדר" (Gender Centre).
פרקינס עזבה את מרכז המגדר ב-1985, והתמקדה במחקר ופרסום של ספרים ומאמרים בכתבי עת אקדמיים על נשים טרנסג'נדריות ועובדות מין.
היא הייתה דמות מרכזית במאבק לדה-קרימינליזציה של הזנות בניו סאות' ויילס ובאוסטרליה כולה.
היא הייתה חברה מייסדת של קולקטיב הזונות האוסטרלי בניו סאות ויילס, אשר פעל לדה-קרימינליזציה ולשיפור חייהן של עובדות מין.
עבודת הארגון ממשיכה עם פרויקט האאוטריץ' לעובדות מין (SWOP).
רוברטה פיטרס הייתה זמרת סופרן קולורטורה ושחקנית יהודייה אמריקאית.
ידועה בעיקר בזכות הקריירה הארוכה שלה במטרופוליטן אופרה.
ב־1998 זכתה במדליה הלאומית לאמנויות.
רוברטה פיטרס (במקור פיטרמן) נולדה בניו יורק שבארצות הברית בשנת 1930 למשפחה יהודית, ילדתם היחידה של סולומון, אביה, שהיה מוכר נעליים, ורות' פיטרמן (לשעבר הירסץ'), כובענית.
אף על פי שלמשפחה הייתה הכנסה צנועה, הוריה שלחו את פיטרס לשיעורי פסנתר, משחק ובלט.
סבתא של פיטרס, שעבדה במלצרות, הכירה דרך עבודתה, את הטנור והחזן יאן פירס ושכנע אותו להקשיב לפיטקס כשהייתה בת 13. הוא התרשם מכישוריה והמליץ לה ללמוד עם ווליאם הרמן.
הרמן דאג שתקבל השכלה שתסייע לה כזמרת אופרה והיא למדה איטלקית, גרמנית, וצרפתית.
כמו כן, פיטרס נחשפה לאופרה ומוזיקה קלאסית כחלק מהכשרתה.
בגיל 19, פיטרס השתתפה באודישן במטרופוליטן שארגנו לה פירס ורודלף בינג שהיה המנהל הכללי של המטרופוליטן אופרה, באותם ימים, החתים אותה על חוזה לעשרים שבועות, 120 דולר לשבוע.
היא הופיעה לראשונה ב-1950 כמחליפה של הרגע האחרון בדמותה של זרלינה באופרה "דון ג'ובאני" מאת מוצרט וקצרה תשבחות רבות.
הופעת הבכורה המקורית שלה הייתה אמורה להיות בתור המלכה של הלילה בחליל הקסם, חודשיים מאוחר יותר.
פיטרס הופיעה 515 פעם מעל בימת המטרופוליטן אופרה ביותר מעשרים תפקידים שונים.
הצלחתה בניו יורק הובילה אותה להופיע בבתי אופרה נוספים ברחבי העולם.
מאוחר יותר ניסתה להרחיב את הרפרטואר שלה בתפקידי סופרנו לירי, כאשר שיחקה מחוץ לניו יורק והופיעה במחזות זמר קומיים.
פיטרס הופיעה בקובנט גרדן (1951), זלצבורג (1963), וינה (1963), מינכן (1964) וברלין (1971), ועבדה ביחד עם תיאטרון בולשוי ומריאינסקי (1972), בנוסף התלוותה להרבה הרכבים קטנים יותר מסביב לארצות הברית,.
בנוסף לקריירה שלה באופרה, פיטרס הייתה שגרירה של המוזיקה הקלאסית.
היא הופיעה ברסיטלים ובכיתות אמן ברחבי העולם והייתה חלק מ-65 תוכניות "המופע של אד סאליבן".
הקריירה הטלוויזיונית שלה כללה תוכניות מוזיקה, אופרה, לצד מגוון סדרות אחרת (כולל תוכניות לילידים) והתפרשה משנות ה-50 ועד שנות השמונים.
על אף שלפיטרס לא הייתה השכלה מוזיקלית פורמלית, היא חילקה מלגות לזמרות צעירות והתנדבה בארגונים יהודיים.
היא הופיעה לפני חיילים ישראליים בזמן מלחמת ששת הימים.
פיטרס שמשה בנוסף גם כיושבת הראש הקרן הלאומית סיסטיק פיברוביז, ובמועצות של אגודת אופרת מטרופוליטן ושל תאגיד קרנגי הול.
היא הופיעה בקונצרטים לגיוס תרומות למין תרופות לחקר האיידס, והקימה קרן מלגות באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1991 מינה אותה הנשיא ג'ורג' בוש למועצה הלאומית לאמנויות.
פיטרס קיבלה פרסים והוקרה במהלך השנים: ב-1964 מפדרציית מועדוני הנשים, והקרן לתרבות יהודית (1997).
בשנת 2000, ראש עיריית ניו יורק, רודולף ג'וליאני, העניק לה את מדליון הנדל להעשרת חיי התרבות של ניו-יורק.
פיטרס הייתה נשואה לבריטון רוברט מריל ב־1952, לאחר שנים סיפרה שהתאהבה בקול ולא באדם.
הזוג התגרש, אך נשאר בקשרי חברות והמשיך להופיע יחד.
ב-1955, היא התחתנה עם ברטם פילדס, ונולדו להם שני בנים.
פיטרס נפטרה ב-18 בינואר 2017 ממחלת פרקינסון.
רוברט שול היה פוליטיקאי גרמני מתנגד לנאציזם.
הוא היה ראש עיריית אינגרשיים בין השנים 1917–1920, ראש עיריית פורכטנברג בין השנים 1920–1930 וראש עיריית אולם בין 1945–1948. עם זאת, את עיקר פרסומו הוא קנה כאביהם של הנס וסופי שול.
שול נולד ב-13 באפריל 1891 במינהארט שבקיסרות הגרמנית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא התגייס לחיל הרפואה בצבא הקיסרות הגרמנית, ובתקופה זו פגש את מגדלנה מילר (1881-1958), ונישא לה ב-1917. באותה שנה נבחר שול לתפקיד ראש עיריית אינגרשיים.
הוא החזיק בתפקיד עד 1920 עת התמנה לראש עיריית פורכטנברג.
בתפקיד זה הוא החזיק עד 1930. היו להם שישה ילדים: אינגה, הנס, אליבת, סופי, ורנר ומתילדה (נפטרה בגיל שנה).
ב-1930 עברה המשפחה ללודוויגסבורג ובשנת 1932 לאולם, שם הקים שול חברת מס וחשבונאות.
רוברט לעומת זאת, היה מתנגד חריף לנאציזם, ונהג לנהל ויכוחים ארוכים על כך עם הנס.
בעיניו של רוברט היה היטלר "נוכל אשר עתיד לגרור את כל העם הגרמני אל התהום." עם זאת, בהיותו ליברלי, הוא האמין שיש לתת לילדיו חירות לבחור את דרכם ולפיכך לא כפה עליהם להתרחק מהנאצים.
במהלך יום המפלגה בנירנברג בנובמבר 1935, קיבל הנס את הכבוד לשאת את דגל ההיטלריוגנד במצעד.
רוברט עודד אותם כאשר סיפר להם על מחנות הריכוז שמפעיל המשטר.
כאשר ילדיו ניסו לטעון שאולי היטלר לא יודע על המחנות, התפרץ עליהם רוברט בזעם: "ואיך הוא לא יודע, כאשר [המחנות] עומדים על תלם כבר שנים, וידידיו הקרובים ביותר הקימו אותם?
מדוע לא השתמש בסמכותו כדי לבטל אותם מיד?".
מושפעים מהטפותיו של רוברט, ורנר והנס הצטרפו לקבוצת נוער מחתרתית שכונתה "1 בנובמבר 1929" (על שם התאריך שבו הוקמה).
עם זאת, כאשר נודע לשלטונות שהנס עומד באש הסניף של הקבוצה באולם, הם החליטו להעניש באופן קולקטיבי את כל משפחת שול.
ב-1942 נידון רוברט לארבעה חודשי מאסר לאחר שאחת ממזכירותיו שמעה אותו מדבר נגד היטלר.
סופי, שרצתה לנחם אותו, הגנבה לתאו את אחד מהעלונים שהיא ואחיה פרסמו נגד הנאצים.
רוברט התלהב מאוד מהעלון, אולם מיהר לשאול: "סופי, אני מקווה שאת לא מעורבת בדברים האלה".
סופי מיהרה להשיב: "איך עלה הדבר על דעתך...
לי אין שום קשר לזה".
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, שימש רוברט שול כראש עיריית אולם מ-1945 עד 1948. הוא היה חבר בפרלמנט של באדן-וירטמברג.
ב-1952 ייסד שול יחד עם גוסטב היינמן מפלגה פוליטית החדשה, מפלגת העם הגרמנית (GVP).
בין חברי המפלגה נמנו יוהאנס ראו, לימים נשיא גרמניה וארהרד אפלר, לימים השר לשיתוף פעולה כלכלי של גרמניה.
ב-1957 פיזרו שול והיינמן את המפלגה.
שול נפטר בשטוטגרט ב-25 באוקטובר 1973 בגיל 82.
בסרט משנת 2005 - "סופי שול - הימים האחרונים", מגולם רוברט שול בידי יורג הופ.
פזמונאי ומנצח אוסטרי, כמו גם מלחין אופרטות ומוזיקה לסרטים.
שטולץ נולד להורים מוזיקליים בגראץ.
אביו היה מנצח ומלחין, אמו הייתה פסנתרנית קונצרטים, והוא היה קרוב משפחה של זמרת הסופרן טרזה שטולץ.
בגיל 7 סייר באירופה כפסנתרן וניגן מיצירות מוצרט.
הוא למד באוניברסיטה למוזיקה ואומנויות הבמה של וינה אצל רוברט פוקס ואנגלברט הומפרדינק.
משנץ 1899 כיהן משרות ניצוח במריבור (שנקראה אז מרבורג), זלצבורג וברנו, לפני שתפס את מקומו של ארטור בודנצקי בתיאטר אן דר וין בשנת 1907. הוא ניצח שם, בין השאר, על ביצוע הבכורה של "חייל השוקולד" מאת אוסקר שטראוס בשנת 1908. בשנת 1910 פרש ממשרתו כדי להיות מלחין ומנצח עצמאי.
בינתיים החל להלחין אופרטות ושירים נפרדים וקצר כמה וכמה הצלחות בתחומים אלה.
אחרי ששירת בצבא אוסטריה במלחמת העולם הראשונה, הקדיש שטולץ את זמנו בעיקר לקברט, ובשנת 1925 עבר לברלין.
בסביבות 1930, החל לחבר מוזיקה לסרטי קולנוע, בהם הסרט המדבר הגרמני הראשון "שני לבבות בקצב הוואלס", שוואלס הנושא שלו היה עד מהרה לחביב הקהל.
כמה יצירות קודמות של שטולץ, כגון "Adieu, mein kleiner Gardeoffizier" מתוך האופרטה שלו "נשות וינה העליזות", התפרסם בקהל הרחב באמצעות מדיום הקולנוע, לאחר ששולב ב"פונדק הסוס הלבן".
עקב עליית המשטר הנאצי בגרמניה חזר שטולץ לווינה, שם היה שיר הנושא שלו לסרט Ungeküsst soll man nicht schlafen gehn ללהיט.
הוא המשיך בפעילותו גם בברלין.
בנסיעותיו הלוך ושוב מעיר לעיר הבריח יהודים ופליטים פוליטיים מגרמניה לאוסטריה בתא המטען של הלימוזינה שלו.
הוא חזר על כך 21 פעמים.
אז הגיע האנשלוס ושטולץ עקר שוב את מושבו, תחילה לציריך ואחר לפריז, שם נכלא בשנת 1939 כגורם עוין.
הוא שוחרר בעזרת ידידים וב-1940 יצא לניו יורק.
בארצות הברית נחל שטולץ תהילה הודות לקונצרטים של מוזיקה וינאית שערך, החל ב"לילה בווינה" בקרנגי הול.
כתוצאה מכך, קיבל הזמנות רבות להלחין מוזיקה להצגות ולסרטים, והיה מועמד לשני פרסי אוסקר: "ואלס בעננים" ל"מצעד האביב" היה מועמד ל"שיר המקורי הטוב ביותר" ב-1941, והמוזיקה שלו לסרט "זה קרה מחר" הייתה מועמדת לפסקול הסרט לדרמה או קומדיה הטובה ביותר ב-1945.
ב-1946 חזר שטולץ לווינה, שם חי את שארית חייו.
בשנות ה-60' וה-70' הרבה להקליט אופרטות של מלחינים כיוהאן שטראוס הבן, פרנץ להאר, אמריך קלמן ולאו פאל, שהכיר קודם לכן.
בשנת 1952 החל שטולץ להלחין ל"רביו הקרח של וינה".
הוא הקדיש את הראשונה ב-19 אופרטות הקרח שלו ("אוה הנצחית") לאלופת אירופה אוה פאווליק.
ב-1970, לציון יום הולדתו ה-90, הוענק לו תואר "אזרח כבוד של וינה", המוזיקאי השני שזכה לכבוד זה אחרי ריכרד שטראוס.
דמותו מונצחת גם על בול דואר בסדרת זיכרון של הדואר הווינאי.
בשנותיו המאוחרות השתמש בשרביט ניצוח שירש מפרנץ להאר; השרביט היה שייך במקור ליוהאן שטראוס וראשי התיבות של שטראוס היו חרותים בו בכסף.
לאחר מותו בברלין בשנת 1975 נקבר סמוך ליוהנס ברהמס ויוהאן שטראוס הבן בבית הקברות המרכזי בווינה, ופסל שלו הוצב בגן העיר של וינה.
רחוב נקרא על שמו - סמוך לבית האופרה.
רוברט שטולץ נישא 5 פעמים.
נשותיו הראשונה והשנייה (גרטה הולם ופרנצי רסל) היו זמרות.
אשתו השלישית הייתה יוזפינה צרניץ והרביעית נקראה לילי.
אשתו החמישית הייתה איבון לואיז אולריך, שכונתה "איינצי" (2004-1912) או "די איינציגה", על שום תפקידה כמסייעת לאומנים גרמנים ואוסטרים גולים בפריז במלחמת העולם השנייה, הייתה מנהלת עסקיו עד מותו.
הייתה לה בת אחת, קלאריסה, מנישואיה הראשונים, ורוברט שטולץ אימץ אותה.
1934: מדליה גדולה למיוזיקל הטוב ביותר ל"מצעד האביב" פסטיבל הסרטים של ונציה
1941: מועמדות לפרס האוסקר (השיר המקורי הטוב ביותר) לשיר "ואלס בעננים" מתוך "מצעד האביב"
1945: מועמדות לאוסקר למיוזיקל הטוב ביותר ל"זה קרה מחר"
1946: תואר פרופסור לשם כבוד מממשלת אוסטריה
1947: אזרחות כבוד של וינה
1962: צלב מסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
1964: חבר כבוד ראשון של האופרה של וינה
1965: טבעת כבוד של עיריית גראץ
1968: טבעת כבוד של סטירייה
1969: פרס הסרט על שנים רבות של מצוינות בעבודה בסרטים גרמניים
1969: טבעת כבוד בפסטיבל ברגנץ
1970: אזרחות כבוד של עיריית וינה
1970: עיטור כבוד אוסטרי למדע ואמנות
1970: איגרת כבוד תרבותית של פאסאו
1970: מדליית כבוד של עיריית ירושלים דבר, רוברט שטולץ מקבל את מדליית ירושלים מזאב שק, 20 בדצמבר 1970
1970: אזרחות כבוד של עיריית גראץ
מדליית כבוד של עיריית רוטרדם
1971: מדליית ירושלים (על עזרה במילוט אזרחים יהודים אחרי עליית הנאצים)
רוברט הרמן שטרל היה צייר וגרפיקאי גרמני, חבר הזצסיון הברלינאי.
שטרל נולד בגרוסדובריץ, פרבר של דרזדן, בנו של סתת.
בין השנים 1881–1888 הוא למד באקדמיה לאמנויות של דרזדן, אצל ליאון פוהל ויוליוס שולץ, לימים הפך לתלמיד אמן של פרדיננד פאוולס.
שהות במושבת האמנים בגופלן ליד באנניץ הציגה בפניו את האימפרסיוניזם וציור באוויר הפתוח.
לאחר שעזב את הסטודיו של פאוולס עבד כצייר נוף ופורטרטים, ועד 1904 הפעיל בית ספר פרטי לציור לנשים.
בשנת 1893 הוא הפך לאחד החברים המייסדים של הזצסיון בדרזדן .
הוא מונה לפרופסור באקדמיה בשנת 1906, שם לימד עד שנת 1931, והצטרף לזצסיון הברלינאי בשנת 1909.
בין השנים 1913 עד 1930 היה חבר בהנהלת ובוועדה המייעצת של הגלריה בדרזדן, תפקידים אלו אפשרו לו לעזור לאמנים צעירים.
כאשר גוטהארדט קוהל נפטר בשנת 1915, שטרל השתלט על כיתת הלימוד שלו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, עבד כצייר מלחמה, בחזית המערבית בשנת 1915 ובחזית הדרומית בדולומיטים בשנת 1917. לאחר המלחמה הוא קנה בית בסטרופן ובנה שם סטודיו גדול.
בנוסף לנושא האימפרסיוניסטי הרגיל, הוא צייר מוזיקאים ועובדים, במיוחד חוצבים.
הוא תמך במטרות ליברליות והפיק יצירות רבות בגישה חברתית.
חלקם צוירו ברוסיה, לשם נסע זמן קצר לפני המלחמה.
שניים מציוריו תויגו כ"אמנות מנוונת " בשנת 1937 והוסרו מהגלריה.
במהלך השנים לאחר המלחמה עבודותיו זכו לשבחים מאותן סיבות שהן גונו על ידי הנאצים.
הוא נפטר בשטרופן לאחר מחלה ממושכת ונקבר בביתו והוריש את אחוזתו לאקדמיה במטרה לגלות ולקדם אמנים חדשים.
"קרן רוברט והלן שטרל" הוקמה ממש לפני מותו בשנת 1931. מאז 1981, הבית מופעל כמוזיאון ומתקן מחקר.
החל משנת 1997, הקרן וארגונים נוספים העניקו את "פרס רוברט שטרל" לסטודנט לתואר שני באקדמיה.
הפרס כולל 3,000 אירו ותערוכה במוזיאון.
רוברטה הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1935, בבימויו של ויליאם סייטר, עם פרד אסטר, ג'ינג'ר רוג'רס, איירין דאן ורנדולף סקוט בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על המחזמר "רוברטה" של ג'רום קרן ואוטו הרבך שהועלה בברודוויי ב-1933. עיבוד נוסף לרוברטה הופק ב-1952 בשם "Lovely to Look At" בבימויו של מרווין לרוי.
מהשירים התפרסמו "אתמול" ("Yesterday"), שיר נוגה אותו שרה איירין דאן וכן "עשן חודר לעינייך" ("Smoke gets in your eyes"), שיר זה זכה להצלחה עצומה בשנת 1958 בביצוע להקת הפלאטרס והוא מושמע עד היום.
גם הוא מושר בפי איירין דאן ולצליליו רוקדים פרד אסטר וג'ינג'ר רוג'רס.
השיר "Lovely to Look At" היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
האק היינס (פרד אסטר) מגיע עם להקתו וידידו ג'ון (רנדולף סקוט) לנמל לה הבר כדי להופיע במועדון של אלכסנדר ווידה (לואיס אלבני) בפריז.
ווידה מקבל אותם בכעס כי הוא הזמין קבוצת אינדיאנים ולא אנשים לבנים מאינדיאנה שאינו רוצה בהם.
ג'ון אומר כי בפריז יש לו דודה עשירה בשם מיני (הלן ווסטלי) בעל סלון אופנה יוקרתי בשם "רוברטה".
הם מגיעים לפריז ובבית דודתו פוגש ג'ון את סטפניה (איירין דאן), העוזרת הראשית שלה ומתאהב בה.
האק פוגש שם את ליזי (ג'ינג'ר רוג'רס) שמתפארת בתואר של רוזנת אך הוא מכירה אותה כשהיו זוג בארצות הברית.
היא מארגנת לקבוצה הופעה במועדון רוסי כדי שהאק לא יחשוף אותה.
האר מופיע שם עם ליזי והם שרים "I Won't Dance".
הדודה נוטה למות וסטפני שרה לה את השיר העצוב "Yesterday" שבסופו היא מתה ומורישה את בית האופנה לג'ון שאין לו מושג איך לנהל אותו.
לג'ון יש חברה בארצות הברית בשם סופי (קלייר דוד) והיא מגיעה לפריז לאחר ששמעה על הירושה.
האק וסטפני טומנים לה מלכודת ומציעים לה שמלה חשופה שג'ון דוחה אותה.
סטפני מגיעה למועדון עם השוער של "רוברטה", ולדיסלב (ויקטור וארקוני) שג'ון חושד שהוא המאהב שלה.
היא שרה לבקשתו של ולדיסלב את "Smoke gets in your eyes".
בינתיים מנהלים האק וסטפני את "רוברטה" ומתכננים תצוגת אפנה מפוארת בה הם רוקדים ושרים.
ג'ון מגיע ומתברר לו שולדיסלב הוא בן דוד של סטפני.
הוא מתוודה בפניה על אהבתו והם מתנשקים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותפרד אסטרהאק היינסג'ינג'ר רוג'רסליזיאיירין דאןסטפנירנדולף סקוטג'וןהלן ווסטלידודה מיניבכלת סלון רוברטהקלייר דודסופילואיס אלברניווידהבעל מועדוןויקטור וארקוניולדיסלב
רוברטאס פושקוס (בליטאית: Robertas Poškus; נולד ב-5 במאי 1979) הוא כדורגלן עבר ליטאי ומאמן כדורגל בהווה.
פושקוס התחיל את הקריירה שלו באטלאנטאס, בה שיחק עונה אחת וכעבור שנה חתם בקבוצת המילואים של המבורג ובסיום העונה חזר לקארדה קובנה, עמה זכה בגביע.
בינואר , פושקוס חתם בז'לגיריס וילנה, ממנה הושאל לווידזב לודז' בסיום העונה.
בינואר , פושקוס חתם בפולוניה ורשה.
בשנת , פושקוס חתם בקריליה סובייטוב סמרה הרוסית, בה שיחק שלוש וחצי עונות.
ברוסיה, פושקוס שיחק גם בזניט סנקט פטרבורג, דינמו מוסקבה ורוסטוב.
ב-19 בספטמבר 2008, פושקוס חתם בבני סכנין מליגת העל.
ב-27 בספטמבר, פושקוס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2–3 למכבי תל אביב, בו גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
בינואר , פושקוס חזר לרוסיה וחתם באוראל.
בהמשך הקריירה, פושקוס שיחק באינטר באקו, סימורק זאקאטאלה, סיביר נובוסיבירסק וקלייפדוס גרניטס.
ב-24 ביוני 1999, פושקוס ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ליטא, בניצחון 0–1 נגד .
שבוע לאחר מכן, הבקיע צמד בתיקו 2-2 נגד .
לזכותו של פושקוס 8 שערים בנבחרת עם 48 הופעות, והוא מדורג שביעי בטבלת כובשי השערים המצטיינים בתולדות הנבחרת, ביחד עם 3 שחקנים נוספים.
בשנת , פושקוס הצטרף לקלייפדוס גרינטס כמאמן-שחקן.
ב-27 בפברואר 2016, פושקוס מונה למאמנה של לייטא יונאבה, ושימש בתפקיד זה עד סיום העונה.
ב-27 ביוני 2017, פושקוס מונה למאמנה של הקבוצה הצעירה של אמקאר פרם.
רוברט מיכאלוביץ' שוורצמן הוא נהג מרוצים רוסי-ישראלי,.
הוא סגן אלוף פורמולה 2 בעונת 2021, ואלוף פורמולה 3 בעונת 2019.
שוורצמן נולד בישראל, אך גדל ברוסיה ובאיטליה.
בילדותו הוא החל להתחרות בקארטינג, ובשנים 2014 ו-2015 התחרה בפורמולה 4 איטליה.
בשנים 2016 ו-2017 התחרה בפורמולה רנו 2.0. ב-2017 הצטרף לאקדמיית פרארי לנהגים, והתחרה עבורה באליפות אירופה של פורמולה 3 בעונת 2018, וזכה באליפות רוקי העונה.
באותה שנה התחרה גם במרוצי טויוטה .
בעונת 2019 התחרה באליפות פורמולה 3, וסיים במקום הראשון.
בשנה שלאחר מכן התחיל להתחרות בפורמולה 2, לצידו של מיק שומאכר.
בעונת 2020 סיים במקום הרביעי, ובעונת 2021 סיים במקום השני, אחרי האלוף אוסקר פיאסטרי.
ב-2020 דווח כי שוורצמן יהיה נהג המבחן של האס במרוץ סוף עונת 2020, אך לבסוף מיק שומאכר עשה זאת במקומו.
לקראת עונת 2021 שימש כ"נהג מבחן צעיר" עבור האס ופרארי.
בעונת 2022 החל לשמש כנהג מבחן עבור פרארי, והתחרה תחת דגל ישראל, מאחר שהפלישה הרוסית לאוקראינה הביאה לכך שספורטאים לא יוכלו להתחרות תחת דגל רוסיה, שתחתיו נהג שוורצמן להתחרות.
שוורצמן שימש כנהג מבחן גם במבחני סוף העונה, ולקראת עונת 2023 שוחרר מאקדמיית פרארי ושודרג לעמדת הנהג הרביעי של הקבוצה, לאחר הנהגים הפותחים שארל לקלר וקרלוס סאינס והנהג המחליף הבכיר אנטוניו ג'יובינאצי.
שוורצמן מתחרה בקבוצת פרמה (2025-הווה).
במקצה הדירוג למרוץ האינדיאנפוליס 500 היוקרתי, שוורצמן דורג במקום הראשון למרוץ והפך לרוקי (נהג שנה ראשונה) הראשון שעושה זאת מאז תיאו פאבי בשנת 1983.
רוברטה אליזבת מרשל קאוול (8 באפריל 1918 – 11 באוקטובר 2011) הייתה נהגת מרוצים בריטית וטייסת קרב במלחמת העולם השנייה.
היא הייתה האישה הטרנסית הבריטית הראשונה שעברה ניתוח להתאמה מגדרית ב-1948.
קאוול הייתה אחת משלושת ילדיהם של מייג'ור-גנרל סר ארנסט מרשל קאוול (1886–1971) ודורותי אליזבת' מילר (1886–1962).
למדה בבית הספר Whitgift, בית ספר ציבורי לבנים בקרוידון והייתה חברה נלהבת במועדון מכוניות המרוץ של בית הספר.
לקראת סיום בית הספר היא ביקרה בבלגיה, גרמניה ואוסטריה עם חברה מבית הספר.
באותו הזמן, אחד מתחביביה היה צילום ויצירת סרטים, והיא נעצרה לזמן קצר בגרמניה על צילום סרט קולנוע של קבוצת נאצים.
היא הבטיחה את שחרורה על ידי הסכמה להשמיד את הסרט, אך הצליחה להחליף את מלאי הסרטים שאינם בשימוש, ולשמור על הצילומים המקוריים.
קאוול עזבה את בית הספר בגיל 16 כדי להצטרף לחברה בריטית לייצור מטוסים כמהנדסת מטוסים מתלמדת, אך עד מהרה עזבה כדי להצטרף לחיל האוויר הבריטי המלכותי, והפכה לקצינת טיס בפועל על תנאי ב-4 באוגוסט 1936; קאוול החלה להתאמן, אך שוחררה בגלל מחלת אוויר.
בשנת 1936, קאוול החלה ללמוד הנדסה.
כמו כן, באותה השנה, היא החלה להתחרות במרוצי מכוניות.
היא צברה ניסיון ראשוני בספורט על ידי התגנבות לאזור בו טופלו מכוניות במסלול המרוצים ברוקלנד, לבושה בסרבלים של מכונאי, והצעת עזרה לכל נהג או מכונאי שרצו בכך.
עד 1939 היו בבעלותה שלוש מכוניות.
ב-28 בדצמבר 1940, קאוול הוסמכה לחיל השירות של הצבא המלכותי כסגן שני, וביוני 1941 התחתנה עם דיאנה מרגרט זלמה קרפנטר (1917–2006), שהייתה גם סטודנטית להנדסה עם עניין במרוצי מכוניות.
קאוול קיבלה רישיון טיס פרטי לפני המלחמה.
קאוול שירתה סיור עם טייסת ספיטפייר בחזית ולאחר מכן לזמן קצר כמדריכה.
במהלך המלחמה הטיסה הטייסת מגוון סוגי מטוסים, אך עד אמצע 1944 היא הטיסה את ספיטפייר.
זמן קצר לפני הפלישה לנורמנדי, ב-4 ביוני 1944, הייתה לה בריחת מזל כשמערכת החמצן של הספיטפייר שלה התקלקלה בגובה 31,000 רגל (9,400 מ') מעל פרוז', צרפת.
היא התעלפה אך המטוס המשיך לטוס בכוחות עצמו במשך כשעה מעל צרפת הכבושה הגרמנית בזמן שהיה נתון לירי נ"מ גרמני, היא שבה להכרה למחצה בגובה נמוך והצליחה לטוס בחזרה לבסיס הטייסת.
דרומית מזרחית לקסל, קאוול תקפה מטרות על הקרקע, אך מנוע המטוס שלה התקלקל וכנפו נפערה באש נ"מ גרמנית.
קאוול טסה נמוך מדי מכדי להיחלץ ובמקום זאת זרקה את חופת תא הטייס והחליקה את הטייפון שלה לנחיתה מוצלחת.
היא הצליחה ליצור קשר עם חברתה ברדיו ולאשר שהיא לא נפגעה לפני שנלכדה על ידי חיילים גרמנים.
קאוול ביצעה שני ניסיונות בריחה, בנימוק שסיכויי ההצלחה היו גדולים ביותר אם הניסיון נעשה במהירות, בעודו קרוב לקו החזית.
עם זאת, הניסיונות כשלו והיא נלקחה הלאה לגרמניה, כשהיא בילתה מספר שבועות בבידוד במרכז חקירות של אנשי צוות-אוויר שבויים של בעלות הברית, לפני שהועברה למחנה שבויים בגרמניה.
קאוול נשארה אסירה במשך כחמישה חודשים, והעבירה את הזמן בהוראת שיעורים בהנדסת רכב לעמיתים אסירים.
בביוגרפיה שלה היא מתארת את ההתנהגות המינית המצבית שהפגינו כמה מאסירי בעלות הברית של המחנה, ואת אי הנוחות שלה מהצעת הצעות על ידי אסירים שהניחו שהיא גם רוצה לקחת חלק בזה.
הציעו לה תפקיד של אישה בהפקת תיאטרון במחנה, אך דחתה זאת, מכיוון שחשבה שזה יגרום לה להיראות הומוסקסואלית בעיני אסירים אחרים.
לקראת סוף המלחמה, הצטמצם האוכל במחנה; קאוול ירדה במשקל 23 ק"ג, ומאוחר יותר תיארה את הרג החתולים של המחנה ואכילתם בגלל רעב.
באפריל 1945, הצבא האדום המתקדם התקרב.
הכוונה הגרמנית הראשונית הייתה לפנות את המחנה, אך האסירים סירבו לעזוב.
לאחר השחרור, קאוול הייתה מעורבת במספר מיזמים עסקיים עד שבשנת 1946, היא הקימה צוות מרוצי מכוניות והתחרתה באירועים ברחבי אירופה.
אולם האוטוביוגרפיה שלה מתארת זאת כזמן של מצוקה גדולה.
היא גם חוותה פלאשבק טראומטי כשצפתה בסרט "תליין משלי", שבו הגיבור מופל מאש נ"מ בזמן שהוא מטיס ספיטפייר.
ב-1948, קאוול נפרדה מרעייתה, וסבלה מדיכאון, היא חיפשה פסיכיאטר פרוידיאני מוביל באותה תקופה, אך לא הייתה מרוצה מהעזרה שהציע.
פגישות עם פסיכיאטר פרוידיאני שני, המתואר בביוגרפיה שלה רק כגבר סקוטי בעל גישה פחות אורתודוקסית למקצועו, חשפו בהדרגה, במילותיה שלה, ש"המוח הלא מודע שלה היה בעיקר נשי" ו"הצד הנשי של הטבע שלי, שכל חיי ידעתי והדחקתי קשות, היה הרבה יותר יסודי ושורשי ממה שחשבתי".
עד 1950, קאוול נטלה מנות גדולות של אסטרוגן, אך עדיין חיה כגבר.
היא הכירה את מייקל דילון, רופא בריטי שהיה הגבר הטרנס הראשון שקיבל ניתוח פללופלסטיקה, לאחר שקראה את עבודתו בנושא מ-1946. עבודה זו הציעה שלפרטים תהיה הזכות לשנות מגדר, לקבל את סוג הגוף שהם רוצים.
דילון ביצע לאחר מכן ניתוח להתאמה מגדרית בקאוול.
סודיות הייתה הכרחית לשם כך מכיוון שההליך היה אז לא חוקי בבריטניה ואף מנתח לא יסכים לבצעו בגלוי.
לאחר מכן התייצבה קאוול בפני גינקולוג פרטי מרחוב הארלי והצליחה להשיג ממנו מסמך לפיו היא אינטרסקסית.
זה אפשר לה להוציא תעודת לידה חדשה, כשהמין המתועד שלה שונה לנקבה.
היא עברה ניתוח תחתון ב-15 במאי 1951. הניתוח בוצע על ידי סר הרולד גיליס, הנחשב באופן נרחב לאבי הניתוחים הפלסטיים, בסיועו של המנתח האמריקאי ראלף מילארד.
גיליס ניתחה את מייקל דילון, אבל ניתוח תחתון היה אז הליך חדשני לחלוטין, שג'ילי ביצע רק בניסוי.
השם בתעודת הלידה שלה שונה ב-17 במאי של אותה השנה.
עד 1954, שני המיזמים העסקיים שלה, חברת הנדסת מכוניות מרוץ (Leacroft of Egham) וחברת ביגוד, הפסיקו להיסחר, ושינוי המגדר המשפטי שלה לא אפשר לה להמשיך לקחת חלק במרוצים.
עם זאת, במרץ 1954 התפרסמה הידיעה על שינוי המגדר שלה, וזכתה לעניין ציבורי ברחבי העולם.
בבריטניה, סיפורה פורסם במגזין Picture Post, וקאוול קיבלה מהמגזין עמלה של כ-8,000 ליש"ט.
בארצות הברית, הסנסציה הנרחבת שנגרמה בעקבות ידיעות החדשות על כריסטין יורגנסן ב-1952 הכניסה לציבור האמריקאי את הרעיון של שינוי מין, והעיתונות המשיכה להדפיס כתבות על אחרים שעשו זאת, בעיקר.
דיווחים כאלה נטו לערבב בין המושגים הלא קשורים של נטייה מינית וזהות מגדרית, ולכן טרנסקסואליות הפכה קשורה באופן הדוק בתודעה הציבורית להומוסקסואליות (בתקופה זו, טאבו) ונשיות בקרב גברים.
כתוצאה מכך, הסיפור של קאוול נראה מבלבל מכיוון שהוא שיבש את הנרטיב הזה.
נישואיה, הורות לילדים, שירותה הקרבי בזמן המלחמה והקשר שלה למרוצי מכוניות נתפסו בתקופה זו כסממנים חזקים של גבריות הטרוסקסואלית; היבטים אלה בחייה תוארו שוב ושוב בדיווחים בעיתונות.
היא המשיכה להיות פעילה במרוצי מכוניות ומשכה פרסום מסוים על הזכייה שלה ב-1957. בנובמבר 1958, היא רכשה מטוס, כאשר כוונתה הייתה להשתמש במטוס לטיסה שוברת שיא מעל דרום האוקיינוס האטלנטי.
עם זאת, הפרויקט נפל עקב מחסור במנועים מתאימים ובשנת 1958 היא פשטה רגל עם חובות בסך 12,580 ליש"ט.
קשייה הכלכליים נמשכו, שכן התקשתה למצוא תעסוקה.
בשנים מאוחרות יותר היא נשרה במידה רבה מעיני הציבור.
עם זאת היא עדיין הייתה דמות פעילה במרוצי המכוניות הבריטיים בשנות ה-70. היא גם המשיכה לטוס ובזמן זה כבר רשמה למעלה מ-1,600 שעות כטייסת.
בשנות ה-90, עברה קאוול להתגורר במקום מגורים מוגן בהמפטון, לונדון אף על פי שהיא המשיכה להחזיק ולנהוג במכוניות גדולות וחזקות.
היא נפטרה ב-11 באוקטובר 2011. בהלווייתה השתתפו שישה אנשים בלבד ו (בהוראתה) לא פורסמה; מותה לא דווח בפומבי עד שנתיים לאחר מכן, כאשר פרופיל שלה הודפס בעיתון "אינדיפנדנט" באוקטובר 2013.הניו יורק טיימס פרסם את ההספד של קאוול ב-5 ביוני 2020.
רוברט ת'ורבורן היה צייר מיניאטורות סקוטי ומקורב לאקדמיה המלכותית.
רוברט ת'ורבורן, נולד בדמפריס במרץ 1818, היה בנו של סוחר.
את השכלתו המוקדמת קיבל בבית הספר התיכון דמפריס.
עד מהרה פיתח אהבה לאמנות, ובשל טוב לבה של שכנה, נשלח בגיל חמש עשרה לאדינבורו לצייר באקדמיה, שם התקדם במהירות וזכה להצטיינות.
כשלוש שנים לאחר מכן הגיע ללונדון ונכנס לשיעורי האקדמיה המלכותית.
בתור יליד דמפריס הוא נהנה מהחסות המיוחדת של הדוכס מבקליוץ', שבאמצעותה השיג עבודות רבות.
הצלחתו של ת'ורבורן כצייר מיניאטורי הובטחה במהירות, ובמשך שנים רבות הוא קיבל את החסות של החברה האופנתית עם סר ויליאם צ'ארלס רוס.
ב-1846 קיבל את המשימה הראשונה שלו מהמלכה ויקטוריה, רבות באו אחריה.
דיוקנאות מיניאטוריות של המלכה ושל המלכה עם אדוארד השביעי, כנסיך מוויילס, שוכפלו רבות (1897).
המיניאטורות של ת'ורבורן היו בממדים גדולים מהרגיל, הראו יותר מהדמות ולעיתים מלוות ברקע נוף.
הם מצוירים על פיסות שנהב גדולות, לפעמים על פיסות שחוברות זו לזו.
הגימור הקיצוני שלהם מייצר תחושה של מונוטוניות ושטיחות כאשר הצבעים איבדו את הרעננות שלהם.
עם זאת, הם זכו להערצה רבה בזמן הפקתם, ובתערוכה הבינלאומית של פריז ב-1855 הוענקה לת'ורבורן מדליית זהב.
אחת המיניאטורות הידועות ביותר שלו היא זו של הדוכסית ממנצ'סטר, ששעתוק שלה ניתן ב"ציירי המיניאטורות הבריטיים" של ג'יי ג'יי פוסטר (1898).
אותה עבודה מכילה דיוקן של ת'ורבורן מתוך מיניאטורה עצמית ורשימה של מצויריו העיקריים הכוללת את רוב הנשים היפות של אותה תקופה.
ת'ורבורן נבחר לחבר נלווה של האקדמיה המלכותית בשנת 1848. כאשר הצילום החל להחליף את הציור המיניאטורי, הוא החל לצייר בשמן, והציג פורטרטים ונושאים אחרים בתערוכות האקדמיה המלכותית בהצלחה מתונה.
היה לו בית בלאסווייד, ליד אדינבורו, אך הוא מת בטונברידג' וולס ב-3 בנובמבר 1885 בשנתו השישים ושמונה.
האמן ארצ'יבלד ת'ורבורן היה בנו.
רוברטה מצולה (במלטית: Roberta Metsola; נולדה ב-18 בינואר 1979) היא פוליטיקאית מלטזית, חברת המפלגה הלאומית של מלטה ומפלגת העם האירופית.
מכהנת כחברת הפרלמנט האירופי משנת 2013, והחל מינואר 2022 נשיאת הפרלמנט האירופי.
רוברטה מורגן וולסטטר הייתה היסטוריונית אמריקאית שעסקה במודיעין צבאי.
מחברת הספר "פרל הארבור: התרעה והחלטה".
הספר התבסס על מחקר של מספר שנים של ההתקפה היפנית על פרל הארבור בדצמבר 1941, ונחשב עד היום למחקר היסוד על הפתעות צבאיות.
זוכת מדליית החירות הנשיאותית, שהוענקה לה ב-1985 על ידי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן.
וולסטטר נולדה בשם רוברטה מרי מורגן, ב-1912 בדולות', מינסוטה, ארצות הברית, לאלסי מורגן ולאדמונד מוריס מורגן, פרופסור בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד שסייע לפשט את הכללים הפדרליים של סדר הדין האזרחי ולעדכן את קוד המשפט הצבאי של צבא ארצות הברית.
אחיה היחיד, אדמונד מורגן, היה היסטוריון, זוכה פרס פוליצר.
וולסטטר קיבלה ב-1933 תואר ראשון ממכללת ואסר, במדינת ניו יורק, ושני תארים שניים – מאוניברסיטת קולומביה בפסיכולוגיה ב-1936, וממכללת רדקליף בספרות השוואתית ב-1937.
בשנים 1948–1965 עבדה עבור מכון ראנד, מכון מחקר אמריקאי המייעץ לממשלות ולגופים בין-לאומיים בעיצוב תהליכי מדיניות ציבורית, והמשיכה לשמש כיועצת במכון עד שנת 2002.
בשנת 1963 העניקה לה אוניברסיטת קולומביה את פרס בנקרופט להיסטוריה אמריקאית.
וולסטטר לימדה באוניברסיטת שיקגו, בברנרד קולג' ובאוניברסיטת הווארד והרצתה במכללות רבות.
היא הייתה חברה במועצה ליחסי חוץ, במכון הבין-לאומי למחקרים אסטרטגיים, במועצה למדעי ההגנה ובמועצה המייעצת של המרכז הלאומי ללימודי מודיעין.
שימשה כיועצת לעוזר שר ההגנה לענייני ביטחון בין-לאומיים, ולתאגיד המחקר הכללי בסנטה ברברה, קליפורניה.
בזמן משבר הטילים בקובה נקראה לייעץ לנשיא ג'ון פ.
וולסטטר ובעלה זכו במשותף במדליית החירות הנשיאותית שהוענקה להם על ידי הנשיא רונלד רייגן ב-1985. רייגן אמר:
וולסטטר נישאה ב-1939 למתמטיקאי ואסטרטג הגרעין אלברט וולסטטר (אנ').
הייתה להם בת אחת, ג'ואן וולסטטר-הול.
היא נפטרה ב-6 בינואר 2007, בגיל 94, בבית חולים בניו יורק.
כתבי אלברט ורוברטה וולסטטר זמינים בארכיון מכון הובר של אוניברסיטת סטנפורד.
פרל הארבור: התרעה והחלטה, הוצאת אוניברסיטת סטנפורד, 1962. תורגם לעברית ב-2023 בהוצאת מודן/משרד הביטחון.
דן בסיבות לכישלונות המודיעיניים של ארצות הברית שהובילו למתקפת הפתע של האימפריה היפנית על פרל הארבור ב-1941.
קובה ופרל הארבור: ראייה לאחור וראיית הנולד, סנטה מוניקה, קליפורניה: מכון ראנד, 1965.
טרור בינלאומי: לחטוף כדי לרכוש ידידים והשפעה, 1974.
היוריסטיקה גרעינית: כתבים נבחרים של אלברט ורוברטה וולסטטר, צריף קרלייל, פנסיון: מכון למחקרים אסטרטגיים.
עם פרשנות מאת הנרי ס רואן, אלן אנטהובן, ריצ'רד פרל, סטיבן לוקאסיק ואנדרו מארשל.
רוברטו בניני (באיטלקית: Roberto Benigni; נולד ב-27 באוקטובר 1952) הוא שחקן, תסריטאי ובמאי קולנוע איטלקי זוכה פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר עבור משחקו בסרט החיים יפים, ופרס אריה הזהב על מפעל חיים בפסטיבל הסרטים של ונציה 2021.
בניני נולד בחבל טוסקנה שבאיטליה.
הוא החל את הקריירה שלו בשנות השבעים כשחקן בסדרות טלוויזיה.
כשחקן בסדרה הקומית "טלוואקה" הורד בניני מן המסך ביחד עם הסדרה לאחר ששר את ההמנון במילים המתייחסות לפעולות גופניות, ויצר מהומה תקשורתית.
בשנת 1980, במהלך דיון בטלוויזיה, התייחס בניני אל האפיפיור יוחנן פאולוס השני באופן לא מנומס, ויצר מהומה נוספת.
בניני יצר סטנדרט חדש להתנהגותם של פוליטיקאים איטלקים, כאשר במהלך עצרת תמיכה במפלגה הקומוניסטית האיטלקית (בה הביע את תמיכתו) חיבק את מנהיג המפלגה אנריקו ברלינגר.
הייתה זו סטייה מן הפרוטוקול הקפוא של התנהגות הפוליטיקאים האיטלקים, ונקודת שבר שממנה והלאה טרחו הפוליטיקאים האיטלקים להפגין גינונים "עממיים" יותר.
שיתוף הפעולה עם הבמאי ג'ים ג'ארמוש
בניני "התגלה" לקהל הצופים שמחוץ לאיטליה, בסרטו של הבמאי העצמאי האמריקני ג'ים ג'ארמוש, "נרדפי החוק" (Down by Law).
בסרט זה שיחק בניני אסיר, המושלך לתא בבית כלא בעוון רצח של אדם באמצעות כדור ביליארד.
בבית הסוהר הוא מוצא את עצמו עם שני בריונים קשוחים, בגילומם של טום וייטס (זמר רוק), המשחק אדם שנדון למאסר על שנתפס נוהג במכונית כאשר בתא המטען מצויה גופה, וג'ון לורי (מוזיקאי הג'אז), המשחק סרסור שהופלל על סרסרות לזנות של ילדה בת שתים עשרה.
השניים, שכאשר היו לבדם בתא, היו מנוכרים זה לזה, התאחדו אל מול התנהגותו המשונה של בניני שידיעותיו בשפה האנגלית מתמצות במשפט - "I scream, you scream, we all scream, for ice cream".
בהנהגתו של בניני הם מצליחים להגות תוכנית בריחה מן הכלא, בורחים אל בית בודד בביצות, שם פוגש בניני את ניקולטה (דמות זו מגולמת על ידי ניקולטה בראסקי, אשתו של בניני ושותפה למרבית סרטיו).
בניני מתאהב בה, והשנים חיים באושר ובעושר.
הסרט צולם בשחור לבן, והוא יצירת מופת בסגנונו הידוע של ג'ארמוש, מחשובי הבמאים שקמו לקולנוע העצמאי האמריקני בשנות השמונים.
משחקם של ווייטס ולורי מעולה (בהתחשב בעובדה שהמדובר במוזיקאים מקצועיים), אך התנהגותו הקפריזית של בניני היא אחד מהאלמנטים שגרמו להצלחתו הגדולה של הסרט.
בסרט זה שיחק בניני נהג מונית המביך עד מוות כומר שעלה במקרה למונית, כאשר הוא מתוודה בפניו על מגוון מרשים של סטיות מיניות משונות.
לאחר "נרדפי החוק" המשיך בניני לשחק בסדרה של קומדיות דוברות איטלקית והפקות בינלאומיות שזכו להצלחה מעבר לגבולות איטליה.
בין היתר שיחק בסרט "שטן קטן שלי", לצד וולטר מתאו, "המפלצת" וב"ג'וני סטקינו", אותם ביים בעצמו.
המדובר בקומדיות עממיות, הנשענות על משחקו המוגזם של בניני, על חילופי זהויות, ועל הופעתה של ניקולטה בראסקי לצדו.
בשנת 2002 יצר בניני גרסה חדשה לספר הילדים הקלאסי מאת קרלו קולודי "הרפתקאותיו של פינוקיו", אשר הייתה לסרט הקופתי ביותר באיטליה בשנה זו עליו זכה בפרס פטל הזהב לשחקן הגרוע ביותר ובהמשך גילם את ג'פטו בסרט משנת 2019 בשם "פינוקיו".
בניני מוערך אף כחרזן מאלתר (צורת אומנות מקובלת במולדתו טוסקנה) וכן ידוע כמי שלמד בעל פה את "הקומדיה האלוהית" של דנטה אליגיירי ומסוגל לומר אותה מראשיתה ועד סופה.
בשנת 2012 הופיע בסרטו של וודי אלן, "לרומא באהבה" בתפקיד לאופולדו, פקיד זוטר שהפך לידוען הנמצא במרכז ההתעניינות של אמצעי התקשורת.
בניני ידוע בעיקר בשל סרטו "החיים יפים" (1997), סרט טרגי-קומי אודות השואה.
עלילת הסרט עוסקת בגואידו - יהודי איטלקי, שמנסה לגרום להישרדותו של בנו במחנה השמדה.
האב, גואידו, מנסה לשכנע את בנו שהאירועים מסביבם הם רק משחק, ושעליהם לשמור על הכללים על מנת לנצח במשחק.
בסרט משחקת גם אשתו של בניני, ניקולטה בראסקי.
הסרט היה מועמד לשבעה פרסי אוסקר, וזכה בשלושה - פרס הסרט הזר של השנה, פרס השחקן הטוב ביותר של השנה (עבור בניני שכיכב בסרט ואף ביים אותו), ופרס המוזיקה המקורית לסרט דרמה.
בניני ידוע כמתנגד חריף לראש ממשלת איטליה סילביו ברלוסקוני.
הוא ביקר אותו בחריפות מספר פעמים, ואף הוביל נגדו הפגנה גדולה נגד החלטה לקצץ תמיכה ממשלתית באמנויות.
שיא פעילותו נגד ברלוסקוני היה כשהופיע במהדורת החדשות הנצפית ביותר באיטליה לכבוד סרט חדש שלו, וקפץ מאחורי המגיש עם פתיחת המהדורה ומתח את הצופים בהכרזה "ברלוסקוני התפטר".
לאחר מכן הותיר את מגיש החדשות פעור פה כשעשה מעין סטריפטיז, פרם את חולצתו במהלך הריאיון, והניח אותה על כתפי המגיש כשהוא מתגלגל מצחוק.
ברלינגר, אני אוהב אותך (1977)
אסטריקס ואובליקס נגד יוליוס קיסר (1999)
רוברטו באג'ו (באיטלקית: Roberto Baggio; נולד ב-18 בפברואר 1967 באיטליה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
ב-1993 זכה בפרסי כדור הזהב וכדורגלן השנה בעולם.
באג'ו החל את הקריירה המקצוענית שלו ב-1982 בקבוצת וויצ'נזה מהליגה השלישית דאז.
ב-1985 עבר באג'ו לקבוצת פיורנטינה, בה נחשב לאחד השחקנים המובילים של הקבוצה.
בשנת 1990 נמכר כרטיס השחקן של באג'ו ליובנטוס תמורת סכום שיא של 19 מיליון דולר, ימים ספורים לאחר ששיחק במדיה של פיורנטינה מול אותה יובנטוס בגמר גביע אופ"א 1990. באותה שנה הופיע במדי נבחרתו בטורניר גביע העולם שנערך באיטליה.
ב-1993 זכה עם יובנטוס בגביע אופ"א, לאחר שהוביל את הקבוצה כקפטן בצמד מפגשי הגמר מול בורוסיה דורטמונד, כבש צמד במשחק הראשון בו ניצחה יובנטוס 3-1, בדרך לניצחון 6-1 בסיכום המפגשים, ואף זכה בכדור הזהב ובכדורגלן השנה בעולם.
בשנת 1994, הופיע באג'ו במדי נבחרתו במסגרת גביע העולם, ואף כבש חמישה שערים.
באג'ו הגיע עם נבחרתו עד לשלב הגמר, בו הפסידה לנבחרת ברזיל בדו-קרב פנדלים.
באג'ו החמיץ את הבעיטה האחרונה של איטליה, וכתוצאה מכך הפסידה נבחרתו את התואר לברזיל.
ב-1995 זכה באג'ו עם יובנטוס באליפות איטליה הראשונה שלו, וכן בגביע אופ"א.
בהמשך נמכר למילאן, איתה זכה באליפות השנייה שלו.
ב-1997 עבר לבולוניה, עבורה כבש 22 שערים בעונה.
בעקבות כך, נכלל באג'ו בסגל נבחרת איטליה במסגרת טורניר הגביע העולמי לשנת 1998 אשר נערך בצרפת.
באותו טורניר, הבקיע באג'ו שני שערים, ושער נוסף במסגרת דו-קרב בעיטות עונשין בשלב רבע הגמר, בו הודחה נבחרתו מהטורניר על ידי נבחרת צרפת.
לאחר גביע העולם חתם באג'ו באינטר מילאנו.
לאחר שנתיים לא מוצלחות במדי הקבוצה, עבר באג'ו לקבוצת ברשה, בה שיחק עד לפרישתו ממשחק בשנת 2004. באג'ו סיים את הקריירה עם 203 שערים בליגה האיטלקית, ו-56 הופעות ו-27 שערים בנבחרת הלאומית.
ב-28 באפריל 2004, נערך לכבודו משחק הוקרה בינלאומי נגד נבחרת ספרד.
בשנת 2011 היה הראשון שנבחר בהיכל התהילה של הכדורגל האיטלקי.
גביע העולם מקום שני: 1994
רוברטו הראס הרננדז (ספרדית: Roberto Heras Hernández; נולד ב-1 בפברואר 1974 בבחאר שבספרד) הוא רוכב אופניים ספרדי (רוכב עבר), שניצח ארבע פעמים בוואלטה אספניה.
בנערותו למד הראס בבית ספר לאופניים בעיר הולדתו ולאחר מכן עבר לקבוצת חובבים בבירת המחוז, סלמנקה.
מאוחר יותר הצטרף הראס לקבוצה בסקית שבסיסה היה בבילבאו ובה רכב עד הפיכתו לרוכב מקצועני בקבוצת קלמה הספרדית ב-1996.
את ניצחונו הראשון השיג הראס בעונתו השנייה כמקצוען, ב-1997, במרוץ החד-יומי בעל התוואי ההררי, סובידה נרנקו, לאחר שניצח את המטפס חוזה מריה חימנז.
בוואלטה אספניה באותה שנה זכה הראס בניצחונו הראשון בקטע של המרוץ לאחר ששוב הצליח לגבור בקטע הררי על חימנז.
הראס שרכב באותו מרוץ כפועל של הרוכב הבכיר בקבוצתו, פרננדו אסקרטין, הצליח בסופו של המרוץ לתפוס את המקום החמישי המכובד.
גם ב-1998 הצליח הראס לנצח קטע בוואלטה אספניה והפעם תפס את המקום השישי בדירוג הכללי.
ב-1999 הצליח הראס לנצח קטע בג'ירו ד'איטליה, סיים כחמישי בדירוג הכללי בג'ירו וסיים במקום השלישי בדירוג הכללי בוואלטה אספניה.
שנת 2000 הייתה אחת משנות השיא של הראס.
הוא סיים במקום החמישי בדירוג הכללי בטור דה פראנס והתבלט בקטעי ההרים.
באחד מקטעים אלו, שהסתיים במורזין, התמודד על הניצחון בקטע מול רישאר ויראנק אך כמה מאות מטרים לפני קו הסיום, בעת סיבוב חד, איבד את אחיזתו בכביש, נפל ואיבד בכך את הסיכוי לנצח בקטע.
בהמשך העונה הוא זכה במקום הראשון בדירוג הכללי בוואלטה אספניה וזאת לאחר שצבר שני ניצחונות בקטעים במרוץ.
באותו מרוץ נהנה הראס מתמיכת קבוצתו, קלמה, שתוך שימוש בטקטיקה התקפית ושליחת רוכבים לבריחות, סייעה להראס ביצירת יתרון על מתחריו.
התקופה בקבוצת "שירות הדואר האמריקאי"
מיד לאחר סיום הוואלטה אספניה של 2000, קיבל הראס הצעה מלאנס ארמסטרונג, מנצח הטור דה פראנס ב-1999 וב-2000 להצטרף לקבוצתו, קבוצת שירות הדואר האמריקאי.
להפתעתם של רבים, נענה הראס להצעה בחיוב.
העברה זו יצרה הד תקשורתי רב בעולם מרוצי האופניים מאחר שהראס נחשב ככח עולה המסוגל לאיים על שליטתו של ארמסטרונג בטור דה פראנס.
רבים טענו כי קבוצת הדואר האמריקאי נוקטת במדיניות של קניית הרוכבים המבטיחים בעולם על מנת שאלו לא יסכנו את ניצחונו של ארמסטרונג במרוץ החשוב.
החלטת הראס לעבור לקבוצתו של ארמסטרונג הייתה קשורה כנראה לשכרו שעלה בצורה משמעותית.
בנוסף, הוא ידע שהוא עובר לקבוצה מאורגנת ומסודרת (בניגוד לקבוצתו הקודמת, קלמה, שסבלה ממשברים פיננסיים באופן תכוף) שבה יוכל להתפתח בתחום החלש אצלו, רכיבה נגד השעון וכי הוא יהיה מוביל הקבוצה בוואלטה אספניה.
בשנת 2001, במדי קבוצת שירות הדואר האמריקאי, סייע הראס לארמסטרונג לזכות בפעם השלישית ברציפות בטור דה פראנס.
הקבוצה האמריקאית נהגה טקטיקה מיוחדת בקטעי ההרים.
הקבוצה נהגה ליצור "רכבת" של רוכבים אשר הכתיבו קצב גבוה מאוד שהיקשה על רוב הרוכבים לעמוד בו.
מדי כמה קילומטרים נשר הרוכב הראשון בטור לאחר שמילא את תפקידו במשיכת הרכבת.
תפקידו של הראס בקבוצה היה להיות הרוכב האחרון שיוליך את ארמסטרונג בקטעי ההרים עד לפני קילומטרים ספורים מהפסגה, שם היה אמור ארמסטרונג לנסות ולתקוף את כל שאר הרוכבים ולנצח בקטע.
הראס מילא את תפקידו על הצד הטוב ביותר ואמנם, ארמסטרונג זכה במרוץ תוך כדי הפגנת שליטה ברורה.
בקטע שהיה לפני תחילת הקטעים ההרריים, נערך מרוץ קבוצתי נגד השעון.
באמצע הקטע, שנערך על כביש רטוב מגשם, החליקו הראס ורוכב נוסף על הכביש ונפלו.
למרות שארמסטרונג יכול היה להמשיך עם שבעת הרוכבים הנותרים עד הסיום ללא נזק ממשי לזמן הקבוצתי, הוא בחר להתעכב ולהמתין לשני הרוכבים שנפלו, לוותר על ניצחון בקטע תוך העדפת הלכידות הקבוצתית והדגשת מעמדו הבכיר של הראס בקבוצה.
בוואלטה אספניה באותה שנה נחל הראס אכזבה קשה.
הוא לא ניצח בשום קטע וסיים רביעי בדירוג הכללי לאחר שבקטע האחרון, שהיה מרוץ נגד השעון, הוא הודח מהמקום השלישי המכובד על ידי בן קבוצתו לוי ליפהיימר.
שנת 2002 עברה על הראס בצורה דומה.
ביוני זכה הראס במרוץ קטעים יוקרתי שנערך בקטלוניה וביולי הוא שוב רכב כפועל של לאנס ארמסטרונג וסייע לו להשיג ניצחון רביעי בטור דה פראנס.
הראס אף סיים במקום התשיעי המכובד בטור של 2002. אולם, הוואלטה אספניה זימנה לו שוב אכזבה.
הראס ניצח בשני קטעים הרריים, האחד שהסתיים בסיירה דה לה פנדרה והשני שהסתיים בפסגת האנגלירו, טיפוס אשר נחשב לאחד הקשים באירופה.
הוא הוביל במרוץ, אך שוב היה זה הקטע האחרון במרוץ, שהיה קטע נגד השעון והסתיים באצטדיון סנטיאגו ברנבאו שבמדריד, אשר מנע את ניצחונו במרוץ.
בקטע האחרון ניצח בן קבוצתו לשעבר, איטור גונזאלס, והצליח לחלוף על פני הראס בדירוג הכללי ולנצח במרוץ כולו.
שנת 2003 לא ניבאה טובות להראס.
במרוץ בקטלוניה שבו זכה ב-2002 הוא נוצח על ידי רוכב אלמוני וסיים שני.
גם בטור דה פראנס הוא לא הפגין כושר משביע רצון.
אמנם בקטעי ההרים הראשונים הוא מילא, כרגיל, את תפקיד המושך האחרון בהצלחה.
אך בהמשך המרוץ, במקביל לקשיים שחווה לאנס ארמסטרונג, נחלש הראס וסיים את המרוץ במקום ה-35, בהפרש זמן ניכר אחרי ארמסטרונג המנצח.
אחרי האכזבות בשנים הקודמות בוואלטה ואחרי היכולת המאכזבת שגילה בטור דה פראנס, הגיע הראס לוואלטה אספניה של 2003 כאחד המועמדים ולאו דווקא כבכיר שבהם.
תחילה, נראה היה כי אכן הראס יאכזב שוב.
לאחר הקטע השישי שבו נערך מרוץ אישי נגד השעון, פיגר הראס אחר הרוכב הצעיר איזידרו נוזאל ביותר מארבע דקות.
להפתעת כולם, הצליח נוזאל לאחוז ביתרונו שהתכרסם באיטיות עד הקטע לפני האחרון במרוץ.
בקטע זה, שהיה מרוץ אישי נגד השעון והסתיים בפסגה באזור אסקוריאל שליד מדריד, ניצח הראס ניצחון מוחץ את נוזאל וחלף על פניו בדירוג הכללי.
למחרת, עם סיום המרוץ, הבטיח הראס את ניצחונו בפער מזערי של 28 שניות לפני נוזאל.
לאחר ניצחונו בוואלטה אספניה של 2003, חש כנראה הראס, כי ביכולתו להתמודד על ניצחון בטור דה פראנס וכי דרכו להתמודדות שכזאת חסומה בקבוצת שירות הדואר האמריקאי, שכן מעמדו של ארמסטרונג בקבוצתו והטקטיקה אותה ישמה הקבוצה, לא איפשרו שני רוכבים מובילים בקבוצה בטור דה פראנס.
בתום עונת 2003 הוא הודיע על כך שירכב בשנה הבאה במדי הקבוצה הספרדית החזקה "ליברטי סגורוס".
הראס זכה במדי קבוצתו החדשה במרוץ קטעים שנערך בארץ הבסקים כחודש לפני הטור דה פראנס של 2004 והצהיר ערב הטור, כי הוא מוכן להתמודד מול ארמסטרונג וכי הוא נמצא בשיא כושרו.
המציאות טפחה על פניו של הראס כאשר כבר בקטע ההררי הראשון סיים במקום ה-29 בלבד ואיבד מספר דקות לרוכבים הבכירים במרוץ.
לאחר מספר קטעים נוספים ולאחר שצבר פיגור גדול מול הרוכבים המובילים, פרש הראס מהמרוץ.
לעומת זאת, בוואלטה אספניה של 2004 הוא שוב הצטיין.
בעזרת קבוצה חזקה ותומכת ותודות לשיפור יכולתו במרוץ האישי נגד השעון, הצליח הראס לזכות בחולצת המוביל כבר בקטע ה-12 והשכיל לשמור על הבכורה עד הסיום במדריד.
במהלך כל המחצית השנייה של המרוץ, זכה הראס לקרב צמוד מצידו של סנטיאגו פרז הספרדי ובסופו של דבר ניצח, שוב, בפער מזערי של 30 שניות.
פרז אשר אף זכה בשלושה קטעים במהלך המרוץ (לעומת הראס שזכה בקטע אחד בלבד), הושעה מספר חודשים לאחר מכן לאחר שנתגלה כי השתמש בזמן המרוץ בעירוי דם, דבר האסור על פי חוקת מרוצי האופניים.
בניצחונו בפעם השלישית במרוץ הספרדי הלאומי השיג הראס שני השגים יוצאי דופן.
הוא הישווה את שיא הזכיות בוואלטה אספניה.
שיא שהוחזק על ידי הרוכב השווייצרי טוני רומינגר וכמו כן, הוא הצליח לזכות במרוץ במדיהן של שלוש קבוצות שונות.
שנת 2005 הייתה דומה מאוד ל-2004. שוב התכונן הראס לטור דה פראנס והצהיר כי הוא נמצא בכושר טוב ושוב, טפחה המציאות על פניו כאשר נכשל ולא הצליח להצמד בקטעי ההרים לארמסטרונג ולרוכבים המובילים.
הראס הצליח הפעם לסיים את המרוץ, אך דורג בסיום במקום ה-45 בלבד.
כמו ב-2004 גילה הראס יכולת מצוינת גם מבחינה פיזית וגם מבחינה מנטלית בוואלטה אספניה באותה שנה.
תחילה הוא ניצח קטע הררי תוך שקבוצתו מפגינה יכולת גבוהה, עבר לראש הדירוג הכללי והיה נדמה כאילו מאומה לא יעמוד בפני הראס וניצחון נוסף.
אולם, הרוכב הרוסי, דניס מנצ'וב, ניצח בקטע אישי נגד השעון וחלף על פני הראס בדירוג הכללי.
הראס וקבוצתו ניסו לתקוף את מנצ'וב בקטעים ההרריים שבאו בהמשך, אך ללא הועיל.
מנצ'וב הפגין חוסן גופני ומנטלי והמשיך להוביל במרוץ.
בקטע ה-15 במרוץ, שהיה קטע הררי, ביצעו הראס וקבוצתו תרגיל מבריק שאיפשר להראס לפתוח פער משמעותי מול מנצ'וב.
הראס ניצח בקטע בהפרש גדול ועבר להוביל במרוץ.
הוא שמר בהצלחה על ההובלה עד סיום המרוץ במדריד.
אולם, בנובמבר 2005 התברר כי בדגימת שתן, שנלקחה ממנו לאחר הקטע ה-20 בוואלטה אספניה, נמצאו עקבות חומרים אסורים.
ב-8 בפברואר 2006 השעתה אותו ההתאחדות הספרדית לאופניים למשך שנתיים וביטלה את ניצחונו בוואלטה אספניה של 2005 (הניצחון הועבר לרוכב השני בדירוג - דניס מנצ'וב).
ב-29 בדצמבר 2007 הודיע הראס על פרישתו מרכיבה מקצוענית.
ב-2011 בוטלה פסילתו בוואלטה 2005 והניצחון במרוץ הוענק לו בשנית והביא אותו לקביעת שיא בניצחונות בוואלטה אספניה - 4 ניצחונות.
עוד מראשית ימיו כרוכב מקצועני, נחשב הראס כאחד המטפסים הטובים בעולם.
משקלו הנמוך (59 ק"ג) תורם לתכונה זו.
במיוחד בא הדבר לידי ביטוי בטיפוסים ארוכים ובעלי שיפוע תלול.
בראשית הקריירה שלו, נחשבה יכולתו הבינונית במרוץ האישי נגד השעון כנקודת התורפה העיקרית שלו.
בעת שהיה חלק מקבוצת "שירות הדואר האמריקאי" שיפר הראס באופן משמעותי את יכולתו בסוג מרוץ זה, בין היתר, על ידי שינוי תנוחת הרכיבה שלו בעקבות בדיקות שערך יחד עם חברי קבוצתו במנהרת רוח.
תכונה נוספת הבולטת אצל הראס היא יכולתו לשמור על כושר גבוה בשלבים המאוחרים של מרוצי הקטעים הארוכים.
בשעה שחלק גדול מהרוכבים הולכים ונסוגים בכושרם ככל שהמרוץ המפרך מתקרב אל סופו, הראס מצליח לשמור על כושרו ואף מצליח להתעלות בקטעים המכריעים שבסיום המרוץ.
לצד רשימת הישגיו המפוארים של הראס בוואלטה אספניה קיימת רשימה דלה ביותר של הישגים בטור דה פראנס, המרוץ היוקרתי ביותר וזה אשר מושך אליו את מיטב הרוכבים בעולם.
הראס לא זכה באף קטע בטור דה פראנס והמקום הגבוה ביותר אליו הגיע בדירוג הכללי במרוץ הוא המקום החמישי.
קטע מס' 12 בוואלטה אספניה
קטע מס' 19 בוואלטה אספניה
קטע מס' 21 בג'ירו ד'איטליה
קטע מס' 6 בוולטה קטלוניה
קטע מס' 7 בוואלטה אספניה
קטע מס' 20 בוואלטה אספניה
קטע מס' 5 בביציקלטה ואסקה
קטע מס' 6 בוואלטה אספניה
קטע מס' 15 בוואלטה אספניה
רוברטו בַּקִי (Roberto Bachi; 16 בינואר 1909 – 26 בנובמבר 1995) היה דמוגרף ישראלי יליד איטליה, פרופסור לסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, מייסד הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
רוברטו בקי נולד ברומא בשנת 1909. צאצא של רבי יצחק למפרונטי, בעל האנציקלופדיה "פחד יצחק", ובנו של ריקרדו בקי, כלכלן וסטטיסטיקאי נודע באיטליה.
התחנך בגימנסיה "טאסו" (Ginnasio-Liceo Tasso) ברומא.
הוא למד משפטים וסטטיסטיקה בספיינצה – אוניברסיטת רומא, ובשנת 1930 קיבל תואר דוקטור למשפטים (סטטיסטיקה).
לאחר תום הכשרתו לימד סטטיסטיקה ודמוגרפיה בכמה אוניברסיטאות באיטליה: כיהן כמרצה לסטטיסטיקה באוניברסיטאות קליארי (1932) ומָצֶ'ראטָה (1932–1934), וכפרופסור לסטטיסטיקה באוניברסיטאות סאסארי (1934–1936), פלרמו, ובג'נובה (1936–1938); משנת 1937 כיהן כפרופסור מן המניין, עוד טרם מלאו לו שלושים שנים.
בקי גדל באווירה מתבוללת, אך מגיל צעיר הוא נמשך ליהדות ולציונות.
ב-1933 הוא ביקר בארץ ישראל יחד עם קבוצת צעירים, חברי התנועה הציונית באיטליה, וביניהם אשתו לעתיד – וירה קולומבו.
בשנת 1938, בעקבות חקיקת חוקי הגזע באיטליה מטעם השלטון הפאשיסטי, עזב את עבודתו באוניברסיטת ג'נובה, ועלה עם משפחתו לארץ ישראל.
עם עלייתו לארץ ישראל התמנה בקי לסטטיסטיקאי הראשי במחלקה לסטטיסטיקה של בית החולים הדסה בירושלים.
במרץ 1940 הוא נדון לקנס של 10 לירות על השתתפותו במחאות נגד תקנות העברת קרקעות.
במקביל הוא הוזמן להרצות בסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1940 החל ללמד סטטיסטיקה בהתנדבות באוניברסיטה העברית.
בשנת 1941 ייסד את "הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה הרפואית ליישוב העברי שעל-יד מחלקת הסטטיסטיקה של הדסה".
בשנת 1943 היה חבר בוועדה של הוועד הלאומי לעידוד הילודה.
בשנת 1945 החל לעבוד במחלקה לסטטיסטיקה של ממשלת המנדט בהכנת מפקד אוכלוסין שלבסוף לא התבצע.
במקביל ערך מחקרים על היישוב היהודי.
הוא גילה שהשיעור הגבוה של הילודה בארץ ישראל נבע מן הגיל הצעיר של התושבים, וכי למעשה הייתה ירידה גדולה בפריון של הנשים היהודיות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, שבה העלייה הייתה בשפל, הוא החל להטיף ל"עליה פנימית".
לקראת ההצבעה על החלוקה בקי הכין את התשתית להקמתה של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של מדינת ישראל ובמלחמת השחרור הוא ניהל את המפקד בירושלים הנצורה.
באותה שנה מונה למשרת מרצה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1947 התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים.
עם קום המדינה ייסד את הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של מדינת ישראל, ועמד בראשה בשנים 1948–1971. הלשכה, בראשותו של בקי, הייתה אחד ממוסדות הממשלה הראשונים שקבעו את משכנם בירושלים.
הלמ"ס בראשיתו היה מוסד צנוע, עם צוות מקצועי קטן ומעט משאבים.