tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הוציא את הסינגל הראשון שלו, "The 'Nice Guy' Ballad", בינואר 2018. גולד הגיע לראשונה למצעדים עם הסינגל השישי שלו, "Your New Boyfriend", שיצא בדצמבר 2020, והגיע לשיא במצעד הסינגלים הבריטי במקום 65. השיר הופיע גם במצעד האינדי הבריטי ובמצעד הסינגלים האירי, שם הגיע לשיאו במקום 10 ו-100 בהתאמה.
גולד גם הופיע במצעדי אמנים שונים, כולל האמנים העולים של בילבורד והפריצה הטובה ביותר של הרולינג סטון.
לאבג'וי היא להקת אינדי רוק בריטית שהוקמה על ידי סוט ב-2021 ועיקר פעילותה היא בברייטון, עיר מגוריו של סוט.
סולן הלהקה הוא סוט עצמו, הגיטריסטים הם סוט וג'ו גולדסמית, גיטריסט הבס הוא אש קאבוסו והמתופף הוא מארק בורדמן.
הלהקה נקראת על שם אחד מחבריו הקרוי בנדיקט לאבג'וי.
ב-10 במאי 2021 הלהקה הוציאה את המיני אלבום הראשון שלהם שנקרא "".
האלבום הופק בידי המפיק המוזיקלי קמרון נסביט והגיע למקום הראשון במצעד ה-iTunes האמריקאי, והשירים "One Day", "Taunt" ו-"Sex Sells" הופיעו במקומות 54, 75 ו-93 במצעד הסינגלים הבריטי, בהתאמה.
ב-11 במאי יצא וידאו קליפ לשיר "One Day" שנערך בידי אלודי גרנוויל וביום לאחר מכן גם לשיר "Taunt".
ב-14 באוקטובר יצא המיני-אלבום השני של הלהקה, אשר נקרא "Pebble Brain".
ב-24 בפברואר שלבי גרייס (ידועה בשם Shubble) חברתו לשעבר של גולד, פרסמה ברשת החברתית טוויץ שניהלה מערכת יחסים מתעללת איתו, שכן היה "נושך" אותה בצורה קבועה והפעיל מניפולציות כלפיה.
גולד עצמו התייחס לפרשה 3 ימים מאוחר יותר וטען שהייתה הסכמה משותפת כלפי ה"נשיכה", הוא לא התייחס לשאר ההאשמות.
מספר ימים לאחר מכן עוד שתי נשים טענו כי ניהל איתם מערכת יחסים דומה וכן ביצע באחת מעשים מגונים כאשר הייתה תחת השפעת אלכוהול.
שם פרטיםMaybe I Was Boring פורסם: 25 בדצמבר 2019
פורמטים: הורדה דיגיטלית, סטרימינגYour City Gave Me Asthma פורסם: 25 ביוני 2020
פורמטים: הורדה דיגיטלית, סטרימינג פורסם: 8 במאי 2021
פורמטים: הורדה דיגיטלית, סטרימינגPebble Brain פורסם: 14 באוקטובר 2021
פורמטים: הורדה דיגיטלית, סטרימינגWake Up & It's Over פורסם: 12 במאי 2023
קרטין היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הרפובליקנית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-8 של מדינת פנסילבניה.
קרטין נולד בעיר טרנטון שבניו ג'רזי בשנת 1905. בשנת 1911, עבר עם הוריו למחוז באקס שבפנסילבניה.
קרטין למד בבתי ספר ציבוריים, וסיים את לימודיו באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה בשנת 1929, ואת לימודיו בבית הספר למשפטים שבאוניברסיטת פנסילבניה בשנת 1932.
בשנת 1932 החל לעבוד במשרד עורכי דין.
קרטין שימש כעוזר הפרקליט של מחוז באקס בין השנים 1938–1949, וכפרקליט של המחוז בין 1949 ל-1953. קרטין היה חבר בוועד המחוז בוועדה הרפובליקנית של פנסילבניה בין השנים 1954–1956.
קרטין נבחר לקונגרס ה-85 של ארצות הברית, ולארבעת הקונגרסים שלאחר מכן, מטעם המפלגה הרפובליקנית.
בשנת 1962, ניצח וילארד קרטין את הסופר ג'יימס מיצ'נר.
קרטין לא היה מועמד בבחירות בשנת 1966.
וילאייט סוריה (בטורקית עות'מאנית: ولايت سوريه), המכונה גם וילאייט דמשק, היה מחוז מנהלי מדרגה ראשונה (vilayet) של האימפריה העות'מאנית.
בתחילת המאה ה-20, לפי הדיווחים, היה שטח המחוז , בעוד שהתוצאות הראשוניות של מפקד העות'מאנים הראשון משנת 1885 (שפורסמו בשנת 1908) העניקו לאוכלוסייה כמיליון תושבים.
הדיוק של נתוני האוכלוסייה נע בין "משוער" ל"השערה בלבד" בהתאם לאזור ממנו נאספו.
החוק המחוזי החדש יושם בדמשק בשנת 1865, והמחוז המתוקן נקרא סורייה / סוריה, המשקף תודעה היסטורית הולכת וגוברת בקרב האינטלקטואלים המקומיים.
ירושלים הופרדה משאר הפרובינציה והפכה לסנג'אק עצמאי של ירושלים שדיווח ישירות לאיסטנבול ולא לדמשק.
הר הלבנון הפך באופן דומה למוצטאריף שלטון עצמי בשנת 1864.
בשנת 1872 נוצר אזור מינהלי חדש, שמרכזו היה במעאן, אך העלויות ליחידה המינהלית החדשה גברו בהרבה על ההכנסות, והוא בוטל בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1884 הציע מושל דמשק הצעה להקים וילאייט חדש בדרום סוריה, אם כי שום דבר לא יצא מזה.
בשנת 1888 הוקם וילאייט ביירות מווילאייט סוריה.
במאי 1892 הועלתה הצעה נוספת לממשלה אזורית שבמרכזה מעאן שאושרה באוגוסט.
באמצע 1895, מרכז זה המוצטאריף הועבר לכרכ (מוצטאריף של כרכ), וסימן את גבולה הדרומי של השלטון העות'מאני בווילאייט סוריה.
החל משנת 1897 חולקה וילאייט סוריה לארבעה סנג'קים: דמשק, חמא, הוראן וכרכ.
וילאייט מוסול (בטורקית עות'מאנית: ولايت موصل) היה חטיבה מנהלית ברמה הראשונה (וילאייט) של האימפריה העות'מאנית.
הוא הוקם מהסנג'קים הצפוניים של וילאייט בגדאד בשנת 1878.
בתחילת המאה ה-20 היה על פי הדיווחים שטחו של , בעוד שהתוצאות הראשוניות של המפקד העות'מאני הראשון של 1885 (פורסם בשנת 1908) מסרו כי האוכלוסייה מונה 300,280 תושבים.
העיר מוסול והאזור שמדרום לזב הקטן הוקצו לצרפת בהסכם סייקס-פיקו של מלחמת העולם הראשונה בשנת 1916, ולאחר מכן הועבר לעיראק המנדטורית בעקבות שאלת מוסול.
וילאייט סלוניקי (בטורקית עות'מאנית: ولايت سلانيك) היה חטיבה מנהלית מהרמה הראשונה (וילאייט) של האימפריה העות'מאנית משנת 1867 עד 1912. בסוף המאה ה-19, לפי הדיווחים, שטחו היה .
הווילאייט הייתה תחומה על ידי נסיכות בולגריה בצפון; רומליה המזרחית בצפון מזרח (לאחר חוזה ברלין); וילאייט אדירנה ממזרח; הים האגאי בדרום; וילאייט מונסטיר והסנג'ק העצמאי של סרפיג' במערב (אחרי 1881); וילאייט קוסובו בצפון מערב.
הווילאייט כלל חלקים מרכזיים ומזרחיים של מקדוניה היוונית ופירין מקדוניה בבולגריה.
האזור של פירין מקדוניה כיום נוהל כקאזה של קומה-איי באלה, פטריץ', נברקופ, מלניק, דווין ורזליג.
הווילאייט התפרק לאחר מלחמות הבלקן וחולקה בין ממלכת יוון, ממלכת סרביה וממלכת בולגריה בשנת 1913.
סנג'אק סלניק (סלוניקי, קסנדיר, קארפריי, וודינה, ייניס-אי ורדר, לנגאזה, קילק (נקרא גם אברת'יסאר), קתרין, איינארוז, דויראן, אוסטורמקה, תקבס, גבגילי)
סנג'ק סירוז (סרז, ז'הנה, דמירהיסאר, רזליק, קומה-איי באלה, מלניק, נברקופ)
סנג'ק דרמה ( דרמה, קוואלה, סרישאבאן, טאשוז (הפך מאוחר יותר לסנג'ק), פראבישטה, דווין)
סנג'ק טאוז (זה היה בתחילה חלק מסנג'ק דרמה, המרכז שלה היה וולגרו)
על פי מפקד האוכלוסין העות'מאני 1881/82-1893 אוכלוסיית הווילאייט מנתה סך של 1,009,992 אנשים, המורכבת מבחינה אתנית כמו:
על פי מפקד האוכלוסין העות'מאני 1906/07 בווילאייט היו אוכלוסייה כוללת של 921,359 בני אדם, המורכבים אתנית כ:
על פי הערכה של ארם אנדוניאן בשנת 1908 הייתה ההתפלגות האתנית הבאה בווילאייט:
וילאייט מנאסטיר (בטורקית עות'מאנית: ولايت مناستر) היה מחוז מנהלי ברמה הראשונה (וילאייט) של האימפריה העות'מאנית, שהוקם בשנת 1874, התפרק בשנת 1877 והוקם מחדש בשנת 1879. הווילאייט נכבש במלחמת הבלקן הראשונה בשנת 1912 וחולק בין ממלכת יוון לבין ממלכת סרביה, כאשר חלקים אחדים הפכו לחלק מהנסיכות החדשה של אלבניה.
בתחילה היו בווילאייט הסנג'קים הבאים:
לאחר רפורמות אדמיניסטרטיביות בשנים 1867 ו-1877 נמסרו חלקים מסוימים של הווילאייט לידי וילאייט סקוטארי (1867) ווילאייט קוסובו (1877) שהוקמו לאחרונה.
חטיבות אדמיניסטרטיביות של וילאייט מנאסטיר עד 1912:
סנג'ק מנאסטיר: קאזות מנאסטיר (ביטולה), Pirlepe (פרילפ), פלורינה, Kıraçova (קיצ'בו) ואוחריד.
סנג'ק סרפיצ'ה (בין 1864–1867 ו-1873–1892): קאזות סרפיצ'ה (Servia המודרנית), Kozana (קוזאני המודרנית), Alasonya (Elasson המודרנית), Kayalar (Ptolemaida ), Nasliç (ניאפוליס המודרנית, קוזאני) וGrebne (המודרני גריבנה).
סנג'ק דיברה: קאזות מדברה-אי באלה (דבאר), מאט, דברה-זיר (מרכזו היה פיסקופויה ), רקאלאר (אזור סביב נהר ראדיקה (שמו המקומי הוא אזור נהר.
סנג'ק גריג'ה: קאזות גריג'ה (קורצ'ה), איסטארובה (פוגרדץ), קולוניה (ארסקה) (מרכזה היה ארסק) וקסריה (קסטוריה).
לדברי הקונסול הרוסי בווילאייט מנאסטיר, א' רוסטקובסקי, שסיים את המאמר הסטטיסטי בשנת 1897, סך האוכלוסייה היה 803,340, כאשר רוסטקובסקי קיבץ את האוכלוסייה לקבוצות הבאות:
על פי מפקד האוכלוסין העות'מאני 1906/07 בווילאייט היו אוכלוסייה כוללת של 824,828 בני אדם, הכוללים אתנית:
על פי הערכה שפורסמה במגזין בלגי, ההרכב האתני בשנת 1912 עם פירוק המחוז במהלך מלחמת הבלקן הראשונה היה:
במהלך מלחמות הבלקן (1912–1913), הצבא הסרבי היה אחראי על 80 אחוז מההרס של כפרים מוסלמים בווילאייט מנאסטיר.
וילאנל (villanelle), המוכר גם כוילאנסק (villanesque), היא צורה שירית שהתפתחה במאה ה-19 ומאופיינת במבנה קבוע: תשע-עשרה שורות – חמישה בתים שבכל אחד מהם שלוש שורות (tercet) ובית אחד, האחרון, שבו ארבע שורות (quatrain) .
החריזה של כל אחד מחמשת הבתים הראשונים אחידה (א-ב-א) ויש בשיר גם שני רפרנים, שורות שלמות החוזרות על עצמן במתכונת קבועה.
מקורו של המונח וילאנל במילה האיטלקית villanella שפירושה שיר או ריקוד כפרי, והיא נובעת מהמילה villano שמשמעה איכר או צמית.
לאיטלקית הגיעה המילה מלטינית של ימי הביניים, שבה משמעות המילה villano הייתה עובד אדמה.
השימוש במילה נובע מכך שבתחילת הדרך הנושאים שביטאו באמצעות הצורה השירית הזו היו פסטורליים.
בראשיתו היה הווילאנל שיר דמוי-בלדה, שחיקה שירי איכרים שעברו בעל פה מדור לדור, ולא היה לו שום מבנה שירי קבוע.
שירים אלה עסקו בדרך כלל בנושאים כפריים ופסטורליים, והיו בהם חזרות.
לפני המאה ה-19 המונח התייחס לפזמונים כפריים בלי שום מבנה מחייב, פירוש שעדיין מופיע באוצר המילים המתאר מוזיקה קדומה.
ג'ולי קיין גורסת שהחזרות בכל בית מעידות על כך שהמקור הוא בשיר ריקודים ששרה מקהלה.
על פי רוב זמרת שרה את השורות הייחודיות לכל בית ואילו הרקדניות (והרקדנים, אם היו כאלה) הצטרפו אליה בשירת השורות החוזרות בעודן רוקדות סביבה במעגל.
ג'ולי קיין מפריכה השערה זו, וטוענת כי היה זה פייר-שרל ברטלן (Pierre-Charles Berthelin), שהתוספות שלו לאחד ממילוניו של רישלה – מילון החריזה, (Dictionnaire de rimes) – היא זו שקיבעה את המבנה המוכר היום.
חוקרת אחרת, אמנדה ל' פרנץ', מוסיפה שפרודיה שכתב במאה ה-19 המשורר הצרפתי תאודור דה באנוויל על שירו של פאסרה גרמה לסופר הצרפתי וילהלם טנן ולאחרים לחשוב שמדובר בצורה שירית עתיקה.
אף על פי שמקורו של הווילאנל בצרפת והוא מסווג כצורה שירית צרפתית, מרבית הווילאנלים נכתבו בשפה האנגלית.
בעקבות המסה שכתב בשנת 1872 תאודור דה באנוויל על תורת המשקל בשירה (Petit traité de poésie française) נהייתה הצורה פופולרית בקרב יוצרים אנגלים ובהם אדמונד גוס ואוסטין דובסון , ובעקבותיהם גם אוסקר ויילד, אנדרו לאנג וג'ון פיין .
Selected, שערך גליסון וייט בשנת 1887, שבו 32 וילאנלים שכתבו 19 משוררים אנגלים.
רבים מהיוצרים המודרניים בזו לווילאנל, שנתפס בעיניהם כמייצג של האסתטיציזם הצורני המסוגנן־מדי של שלהי המאה ה-19, דהיינו את התנועה הדקדנטית באנגליה.
ג'יימס ג'ויס ברומן הראשון שכתב, דיוקן האמן כאיש צעיר (1914), כלל וילאנל שכתב סטיבן דדאלוס, האלטר אגו הספרותי שלו.
ויליאם אמפסון הֶחיה את הוילאנל בקפידה רבה יותר בשנות ה-30, וחבריו בני זמנו ויסטן יו אודן ודילן תומאס התנסו אף הם בכתיבת וילאנלים.
הווילאנל "Do not go gentle into that good night" שכתב דילן תומאס הוא כנראה הווילאנל המפורסם ביותר.
תיאודור רות'קה וסילביה פלאת' כתבו וילאנלים בשנות ה-50 וה-60, ואליזבת בישופ כתבה ב-1976 וילאנל מפורסם ורב־השפעה בשם "One Art" , שזכה לכמה תרגומים לעברית.
הווילאנלים זכו לפופולריות חסרת תקדים בשנות ה-80 וה-90 עם עלייתה של תנועת הפורמליזם החדש בארצות הברית.
רבים מהמשוררים בני זמננו כותבים וילאנלים, ולעיתים הם גם גיוונו את הצורה השירית בדרכים שונות.
באנתולוגיה Villanelles שפורסמה בשנת 2012, הקדישו העורכות אנני פינץ' ומארי-אליזבת מאלי, פרק שלם לחידושים אלה.
הווילאנל כולל תשע-עשרה שורות – חמישה בתים שבכל אחד מהם שלוש שורות (tercet) ובית אחד, האחרון, שבו ארבע שורות (quatrain) .
החריזה בשתי השורות הראשונות של כל בית אחידה ויש בשיר גם שני רפרנים, שורות שלמות החוזרות על עצמן במתכונת קבועה, כך:
השורה הראשונה של הבית הראשון היא גם השורה האחרונה בבית השני והרביעי.
השורה האחרונה בבית הראשון היא גם השורה האחרונה בבית השלישי והחמישי.
שתי השורות החוזרות על עצמן מופיעות שוב כשורות השלישית והרביעית בבית השישי.
א1 ו-א2 הן השורות החוזרות (הרפרנים).
השורות א, א1 ו-א2 מתחרזות.
אפשר להדגים זאת באמצעות הווילאנל "בחולות" שכתבה עופרה עופר אורן והתפרסם בספטמבר 2021 במאזניים:
בית הווילאנל מיקום השורות החוזרות (רפרנים)חריזהראשוןיַלְדָּה עָמְדָה וְלֹא יָדְעָה: הִיא שָׁרָה שִׁיר מֵבִישׁ!
הווילאנלים של המאה ה-19 היו ברובם במשקל טרימטר או טטרמטר , שבהן יש תבנית מסוימת של הטעמות ושלוש או ארבע (בהתאמה) רגליים.
לעומת זאת הווילאנלים שנכתבו במאה ה-20 היו ברובם במשקל פנטמטר יאמבי, שבו יש חמישה צמדים של הברות לא־מוטעמות ומוטעמות לסירוגין.
פיליפ ק' גייסון (Philip K.
Jason) התייחס לעניין החזרות בווילאנל והעלה השערה לפיה השימוש בווילאנל מבטא מידה כלשהי של אובססיביות, ומדגים זאת, בין היתר, באמצעות שירה של סילביה פלאת' "שיר אהבה של נערה משוגעת" (Mad Girl's Love Song) .
הוא מעלה אפשרות שבאמצעות היחסים שבין השורות החוזרות על עצמן הווילאנל מעורר תחושה של הפרעה ו"פרדיגמה של סכיזופרניה".
חוקרים אחרים טוענים כי החזרה הזו על שורות נחשבת אמצעי שמונע מהווילאנל לבטא "מצלול שגרתי", ומעניק לו מאפיינים דומים יותר לאלה של פזמון או שירה לירית.
סטיבן פריי גורס שהווילאנל "הוא צורה [שירית] שמושכת אנשים שמרגישים זרים", מאחר שיש בו "מיומנות שובבה" המתאימה "לביטוי חוזר אירוני ועצוב של כאב ופטליזם".
למרות זאת יש מקרים שבהם משתמשים בווילאנל לשירה היתולית.
אן רידלר , בהקדמה שכתבה לוילאנל שלה, מזכירה טיעון שהעלה ת"ס אליוט.
לדבריו "שימוש בצורה שירית קשיחה עוזר, כי הוא מחייב [את הכותב] להתרכז בקשיים הטכניים כדי לשלוט בצורה השירית, ומאפשר לתוכנו של השיר להשתחרר באופן חופשי יותר ולא־מודע".
בפרשנות שמציע ויליאם אמפסון הוא טוען כי הווילאנל הוא "צורה שירית קשיחה ביותר", אך למרות זאת ו"ה אודן, בשירו הארוך "הים והמראה" "נתן תחושה שמדובר במשהו טבעי לחלוטין, כמו דיבורה התמים של נערה צעירה".
חלק מהמשוררים העבריים בני זמננו התנסו בכתיבת וילאנלים, ובאופן טבעי אלה המשוררים שבכתיבתם מרבים להשתמש בחריזה ולהקפיד על משקל קבוע.
בין המשוררים יצוינו: דורי מנור, אורית נוימאיר־פוטשניק, עופרה עופר אורן, אבינועם מן, אורי פרסטר ודותן ברום.
וילאייט תימן היה אזור אשר נוהל כמחוז ברמה הראשונה (וילאייט) של האימפריה העות'מאנית.
בתחילת המאה ה-20, על פי הדיווחים, שטחו היה .
אוכלוסיית הווילאייט לפי המפקד העות'מאני של 1885 כללה כ-2,500,000 תושבים.
הווילאייט היה תחום על ידי קו רוחב -20 צפון לצפון, אזור פרוטקטורט עדן מדרום, ים סוף ממערב וקו האורך 45 מזרח ממזרח.
הגבול הדרומי נתחם על ידי ועדת הגבול האנגלו-טורקית בשנים 1902–1905, בעוד שהגבול המזרחי נותר מעורפל.
מאז הכיבוש העות'מאני של תימן ב-1517, היא נודעה בשם איילט תימן.
החל משנת 1872, לאחר שאזור צנעא היה תחת שליטה איתנה, אהמט מוחתאר פאשא החל לשנות את המבנה של הממשל של וילאייט תימן, וחילקו אותו לארבעה סנג'קים, כאשר העיר צנעא משמשת כבירת הווילאייט.
מחוז עסיר הפך לסנג'ק של תימן בשנת 1872.
בסוף המאה ה-19 מרדו הזיידים בטורקים, והאימאם מוחמד בן יחיא הניח את היסודות לשושלת תורשתית.
כאשר מת ב-1904, יורשו האימאם יחיא בן מוחמד הוביל את המרד נגד הטורקים בשנים 1904–1905, ואילץ אותם להעניק ויתורים חשובים לזיידים.
העות'מאנים הסכימו למשוך את הקוד האזרחי ולהחזיר את השריעה בתימן.
ב-1906 מרדו מנהיגי האידריסי של עסיר נגד העות'מאנים.
עד 1910 הם שלטו ברוב עסיר, אך בסופו של דבר הם הובסו על ידי כוחות טורקים וחיג'אזיים.
אחמט עיזט פאשה חתם הסכם עם האימאם יחיא באוקטובר 1911, לפיו הוכר כראש זמני ורוחני של הזיידים, ניתנה לו הזכות למנות פקידים עליהם ולגבות מהם מיסים.
העות'מאנים שמרו על שיטת הממשל שלהם בחלקים בעלי הרוב הסוני של תימן.
במרץ 1914 תיחמה האמנה האנגלו-טורקית את הגבול בין תימן לפרוטקטורט עדן.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, האימאם יחיא נשאר נאמן לסולטאן, אך ניסה לנהל משא ומתן עם בריטניה במקביל.
בני עסיר, לעומת זאת, הצטרפו לבריטניה מיד עם תחילת המלחמה.
המרד הערבי בחג'אז ניתק את תימן משאר האימפריה העות'מאנית, והאימאם ניצל את ההזדמנות לבסס את כוחו על תימן כולה.
הכוחות הטורקיים נסוגו ב-1918, והאימאם יחיא חיזק את שליטתו בצפון תימן והקים את ממלכת תימן המותוואכלית.
סנג'קים של הווילאייט בשנת 1876 בקירוב:
וילבור אולין אטווטר היה כימאי ותזונאי אמריקאי אשר מחקרו פורץ הדרך חולל מהפכה בתחום המזון והתזונה.
באמצעות הניסויים שערך והמתודולוגיות החדשניות שפיתח, אטווטר תרם תרומה מהותית להבנת חילוף החומרים בגוף, התוכן הקלורי של מזונות והקשר בין התזונה לבריאות האדם.
מחקריו הניחו את הבסיס למדעי התזונה המודרניים.
ההישג הבולט ביותר של אטווטר היה המחקר שהוא ערך על הערך הקלורי של מוצרי מזון שונים.
בסוף המאה ה-19 היה מחסור מהותי במידע מדויק אודות תכולת האנרגיה של מוצרי המזון השונים ומחסור במידע מדויק אודות ההשפעה המטבולית של מוצרי המזון על גוף האדם.
מתוך הכרה בחשיבות קיומם של נתונים מדויקים בתחום זה, אטווטר השיק תוכנית מחקר ראשונית מסוגה למדידת ערך האנרגיה שמספקים מוצרי מזון שונים.
אחת מהתרומות פורצות הדרך של אטווטר הייתה הפיתוח של המכשיר Respiration Calorimeter שמודד את החמצן הנצרך ואת הפחמן הדו-חמצני הנפלט במהלך הנשימה.
מכשיר זה אפשר לאטווטר לקבוע במדויק את הערך הקלורי של מוצרי מזון שונים.
בנוסף, אטווטר ערך גם מחקרים מקיפים שהתמקדו בהרגלי התזונה ושריפת האנרגיה של קבוצות מגוונות, כמו חקלאים, חיילים וספורטאים.
המחקרים הללו סיפקו תובנות חשובות אודות הקשר בין תזונה, פעילות גופנית ומאזן אנרגיה.
המחקרים של אטווטר הפכו לבסוף לבסיס להמלצות תזונתיות ולפיתוח מדיניות משופרת הנוגעת לבריאות הציבור.
לאורך הקריירה שלו אטווטר שיתף גם פעולה עם משרד החקלאות האמריקני על מנת לפתח קמפיינים חינוכיים לקידום תזונה נכונה והרגלי אכילה בריאים.
בשנת 1904 לקה אטווטר בשבץ מוחי והוא לא היה מסוגל להמשיך לעסוק בתחום המחקר עד מותו ב-1907.
אדם/אדמס היה צייר ומאייר אמריקאי שחילק את הקריירה שלו בין סינסינטי לשיקגו.
הוא נודע בזכות הפורטרטים והנופים שלו ממערב ארצות הברית.
בסוף הקריירה שלו הוא התמקד באיורים מקראיים.
אדם נולד במחוז מאונט אובורן בסינסינטי בשנת 1898. הוא היה אחד מחמשת ילדיהם של המהגר והסנדלר הגרמני ג'ייקוב אדם ואשתו אלינור.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון יוז בסינסינטי ב-1916, שם זכה בתואר "האמן הטוב ביותר".
אדם החל את הכשרתו באמנות באקדמיה לאמנות של סינסינטי בשנת 1912 בהיותו תלמיד תיכון, ומאוחר יותר תוך כדי עבודה חלקית ב"חברת הדפוס והליטוגרפיה של ארצות הברית" בנורווד, אוהיו.
בשנת 1917 הוא וקבוצה של אמנים צעירים מהאקדמיה לאמנות של סינסינטי כולל ביל בולמן, ג'ורג' פטיק, קארל האס, ארתור הלביג, ג'ון הולמר ודיק סנדרס הקימו סטודיו קהילתי במרכז העיר סינסינטי בצד הדרומי של הרחוב השלישי, הם קראו למקום "רוסט סטודיו".
בספטמבר 1918 נסע אדם לסטירנס, קנטקי עם חברו לכיתה באקדמיה לאמנות של סינסינטי, פרנק הרמון מאיירס, למסע רישום.
מאוחר יותר הם הציגו את עבודותיהם יחד בגלריות טרקסל בסינסינטי ואדם הציג מאוחר יותר את ציוריו במזרח ארצות הברית, במכון האמנות של שיקגו (AIC) ובמוזיאון לאמנות של סינסינטי.
הוא הצטרף למועדון האמנות של סינסינטי ב-1919.
בשנת 1921 הוא זכה בפרס השני בתחרות מלגות של מוזיאון האקדמיה הלאומית ובית הספר של ניו יורק.
הוא היה אמן אורח ב-1921 ושוב ב-1929 בקרן לואיס קומפורט טיפאני בלונג איילנד, ניו יורק.
בשנת 1923 הוא ועמיתו באקדמיה לאמנות של סינסינטי, ארתור הלוויג, נסעו לפארק אסטס, קולורדו ולפארק הלאומי הרי הרוקי, שם התמקדו בציורי נוף במשך הקיץ.
בקיץ 1924 הוא יצא למסע בן שבעה שבועות לקליפורניה, יוסמיטי, ילוסטון, גרנד קניון והרי הרוקי.
בשנת 1925 הוא הקים סטודיו בשיקגו שם קיבל הזמנות רבות של עבודת דיוקן.
באותה שנה, הוא זכה בפרס פיבודי של המכון לאמנות של שיקגו עבור הציור "הרקדן הקטן".
בקיץ 1927 הוא נסע לפארק הלאומי גליישר ואליו הצטרף לכמה שבועות צייר אחר מסינסינטי, מתיו א.
הוא נסע שוב למערב ב-1928 עם עמיתו מסינסינטי, ואלאס הס.
במהלך ביקורו היה מצייר ציורים קטנים של סצנות מהמקום ולוקח אותם בחזרה לסטודיו שלו לצייר אותם בגדול, במהלך החורף.
לאחר שחי בשיקגו במשך כמעט 25 שנים כמאייר, הוא חזר לסינסינטי ב-1951 והקים סטודיו בשדרת היילנד.
במהלך תקופה זו הוא יצר כמות משמעותית של עבודות עבור הוצאה לאור.
לאחר שחזר לסינסינטי, אדם השלים את ההזמנות הרבות שלו, וגם צייר פורטרטים, במיוחד של אנשי עסקים ופוליטיקאים.
באמצעות צבעים עזים וסגנון ריאליסטי, שיקפו ציוריו של אדם את מיומנותו וניסיונו הרב כמאייר.
הוא כיהן כנשיא האמנים המקצועיים של סינסינטי בשנים 1956–1958 ונשיא מועדון האמנות של סינסינטי מ-1965 עד 1967.
וילאייט קוסובו (בטורקית עות'מאנית: ولايت قوصوه; בטורקית: Kosova Vilayeti; באלבנית: Vilajeti i Kosovës; בסרבית: Косовски вилајет) הייתה חטיבה מנהלית ברמה הראשונה (וילאייט) של האימפריה העות'מאנית בחצי האי הבלקני שכללה את הטריטוריה המודרנית של קוסובו ואת החלק הצפון-מערבי של מקדוניה הצפונית.
האזורים כיום הכוללים את מחוז סנג'ק בסרביה ומונטנגרו, למרות שהיו דה יורה תחת שליטה עות'מאנית, הם היו דה פקטו תחת כיבוש אוסטרו-הונגרי מ-1878 עד 1909, כפי שנקבע בסעיף 25 של חוזה ברלין.
Üsküb (סקופיה) תפקדה כבירת המחוז ונקודת האמצע בין איסטנבול למחוזותיה האירופיים.
אוכלוסייתה של אוסקוב, המונה 32,000 תושבים, הפכה אותה לעיר הגדולה ביותר במחוז, ואחריה פריזרן, המונה גם היא 30,000 תושבים.
הווילאייט עמד כמיקרוקוסמוס של החברה העות'מאנית; בגבולותיו שולבו קבוצות מגוונות של עמים ודתות: אלבנים, סרבים, בוסנים; מוסלמים ונוצרים, גם אורתודוקסים מזרחיים וגם קתולים.
המחוז נודע בבעלי המלאכה ובערים החשובות שלו כמו İpek (היום פץ'), שבו הוקמו ארכיטקטורה עות'מאנית מובהקת ומרחצאות ציבוריים, שאת חלקם ניתן לראות עד היום.
מקום הולדתה של הזהות הלאומית האלבנית פורסמה לראשונה בפריזרן, על ידי הליגה של פריזרן ב-1878.
כתוצאה מחוזה סן סטפנו ב-1878 תחילה, ולאחר מכן מהסכם ברלין המתוקן באותה שנה, שפיצל את האימפריה העות'מאנית, קוסובו הפכה לקו ההגנה הראשון של האימפריה העות'מאנית, עם כוחות מצב גדולים של חיילים עות'מאניים במחוז.
לפני מלחמת הבלקן הראשונה ב-1912, צורתו ומיקומו של המחוז מנעו מסרביה וממונטנגרו גבול יבשתי משותף.
לאחר המלחמה, חלקו הגדול של הווילאייט חולק בין מונטנגרו וסרביה.
גבולות אלו אושרו כולם בהסכם לונדון ב-1913. האימפריה העות'מאנית הכירה לבסוף בגבולות החדשים בעקבות הסכם שלום עם ממלכת סרביה ב-14 במרץ 1914.
סנג'ק אוסקופ (עם מחוזות: סקופיה, שטיפ, קראטובו, פהצ'בו, ראדוביש, קומאנובו, קריבה פלנקה, קצ'אניק)
סנג'ק פרישטינה (עם מחוזות: פרישטינה, וושטרי, ג'ילאן, פרשבו; גם מיטרוביצה ונובי פאזאר נוספו ב-1902)
סנג'ק איפק (עם מחוזות: פץ', ג'קובה, גוסיניה; גם בראן ורוז'איה נוספו ב-1902)
סנג'ק פריזרן (עם מחוזות: פריזרן, טטובו, גוסטיבר)
סנג'ק נובי פאזאר, (במקור עם מחוזות: נובי פאזאר, בראן, רוז'איה, סייניצה, נובה וארוש, ביילו פולה, קולאשין תחתית, פלייבליה, פרייפוליה, פריבוי)
סנג'ק פליבליה, הוקם בשנת 1880 (עם מחוזות: פלייבליה, פרייפוליה, פריבוי)
סנג'ק סייניצה, הוקם ב-1902 (עם מחוזות: סייניצה, נובה וארוש, ביילו פולה, קולאשין תחתית)
אוסקופ הייתה הבירה המנהלית של הווילאיט וערים חשובות נוספות כללו את פרישטינה (10,000 תושבים), איפק, מיטרוביצה ופריזרן.
וילאייט קוסובו הקיף את אזור סנג'ק המקביל למרכז סרביה ומונטנגרו של ימינו יחד עם עיריית קוקס והאזור שמסביב בצפון אלבניה של ימינו.
בין 1881 ל-1912 (הפרק האחרון שלו), הוא הורחב באופן פנימי כדי לכלול אזורים אחרים של הרפובליקה הצפונית של מקדוניה של ימינו, כולל יישובים עירוניים גדולים יותר כמו שטיפ (İştip), קומאנובו (Kumanova) וקרוטובה (Kratova).
וילאייט קוסובו הוקם ב-1877, והיה מורכב משטח גדול בהרבה מקוסובו המודרנית, שכן הוא כלל גם את סנג'ק נובי פזאר, סנג'אק ניש (עד 1878), האזור סביב פלאב וגוסיניה וכן את אזור הדיברה.
אזורים אלה היו שייכים לאיילט ניש בעבר, לאיילט אוסקיב ולאחר 1865, לוילאייט הדנובה.
בשנת 1868 הוקם וילאייט פריזרן עם הסנג'קים של פריזרן, דיברה, סקופיה וניש, אך הוא חדל להתקיים ב-1877.
במהלך ואחרי המלחמה הסרבית-עות'מאנית בשנים 1876–1878, בין 30,000 ל-70,000 מוסלמים, רובם אלבנים, גורשו על ידי הצבא הסרבי מסנג'ק ניש ונמלטו לווילאייט קוסובו.
בשנת 1878, הליגה של פריזרן הוקמה על ידי אלבנים מארבעה וילאייטים כולל וילאייט קוסובו.
מטרת הליגה הייתה להתנגד לשלטון העות'מאני ולמדינות הבלקן החדשות שהוקמו.
מרד קומאנובו התרחש בתחילת 1878, והוא אורגן על ידי אספת ראשי המחוזות העות'מאנים של קומאנובו, קריבה פלנקה וקרוטבו בווילאייט קוסובו (בצפון מקדוניה הצפונית של ימינו) שביקשו לשחרר את האזור משליטת האימפריה העות'מאנית ולאחד אותה עם נסיכות סרביה שהייתה במלחמה עם העות'מאנים באותה תקופה.
עם שחרור ניש (11 בינואר 1878) ווראניה (31 בינואר 1878) על ידי הצבא הסרבי, המרד הופעל במהלך האירוע האחרון עם קרבות גרילה.
המורדים קיבלו סיוע חשאי מממשלת סרביה, אם כי המרד נמשך רק ארבעה חודשים, עד לדיכוי העות'מאנים.
גבולות המחוז השתנו כאשר האימפריה העות'מאנית איבדה שטח למדינות שכנות בחוזה ברלין בעקבות המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) וחלקים הועברו גם באופן פנימי לוילאייט מנאסטיר ולוילאייט סלוניקי.
ב-1879, חלקים המערביים של סנג'ק נובי פאזאר, נפלו תחת כיבוש אוסטרו-הונגרי בהתאם לאמנת ברלין שהתירה גם את הכיבוש האוסטרו-הונגרי של בוסניה והרצגובינה (נשאר כך עד 1908).
שני שינויים אדמיניסטרטיביים גדולים התרחשו ב-1880 וב-1902. על מנת להתמודד עם נוכחות צבאית אוסטרו-הונגרית בחלקים המערביים של סנג'ק נובי פאזאר, הוקם מחוז חדש ב-1880: סנג'ק פליבליה (Taşlica) עם המחוזות: פלייבליה, פרייפוליה ופריבוי.
בשנת 1902 הועברו המחוזות של מיטרוביצה ונובי פאזאר לסנג'ק פרישטינה, והמחוזות של בראן ורוז'ג'ה לסנג'ק איפק.
באותו זמן הוקם סנג'ק סייניצה (Seniçe) עם המחוזות: סייניצה, נובה וארוש, ביילו פולה וקולאשין התחתית.
ב-1910 פרץ בפרישטינה מרד מאורגן אלבני והוא התפשט עד מהרה לכל הווילאייט של קוסובו, ונמשך שלושה חודשים.
הסולטאן העות'מאני ביקר בקוסובו ביוני 1911 במהלך שיחות הסדר שלום שכיסו את כל האזורים המיושבים באלבניה.
וילאייט קוסובו כלל אוכלוסייה מגוונת שפוצלה לאורך קווים דתיים ואתניים, כאשר אלבנים, בולגרים, בוסנים וסרבים היו עיקר אוכלוסייתה.
אלבנים מוסלמים היוו את רוב האוכלוסייה בווילאייט קוסובו שכללה חלק חשוב מהמעמדות העירוניים-מקצועיים ובעלי האדמות של הערים הגדולות.
קוסובו המערבית הייתה מורכבת מ-50,000 תושבים ואזור שנשלט על ידי מערכת השבטים האלבנית עם 600 אלבנים שמתים בשנה כתוצאה מנקמת דם.
רמות Yakova (Gjakovë) הכילו 8 שבטים שהיו בעיקר מוסלמים ובאזור לומה ליד Prizren היו 5 שבטים, רובם מוסלמים.
בעיירה איפק היו נוצרים שהיו בני האמונה הקתולית.
בדומה למקביליהם בווילאייט שקודרה, למלזורים הקוסוברים היו פריבילגיות שבהן על ידי שירות צבאי כחיילים לא סדירים הם לא שילמו מיסים ונמנעו מגיוס לצבא.
השלטון העות'מאני בקרב תושבי הרמה היה מינימלי עד לא קיים ופקידי ממשל היו מתחברים לבעלי כוח מקומיים כדי להפעיל כל צורה של סמכות.
המאלסורים האלבניים הקוסובריים יישבו מחלוקות בינם לבין עצמם באמצעות חוק ההר שלהם ופקידים עות'מאנים לא ראו בעין יפה את האוטונומיה שהפעילו.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 מנקודת מבט אלבנית, הסנג'קים של איפק, פריזרן, פרישטין, אוסקופ ויניפאזר בתוך וילאייט קוסובו השתייכו לאזור ג'ניה.
בוסניאקים מוסלמים ששפת האם שלהם הייתה סלאבית היוו חלק ניכר מאוכלוסיית וילאייט קוסובו והתרכזו בעיקר בסנג'ק יניפאזר שהכיל כמה בעלי אדמות בוסניים בולטים.
פליטים צ'רקסים שהגיעו מרוסיה יושבו מחדש על ידי השלטונות העות'מאניים בתוך וילאייט קוסובו ב-1864, מונים כ-6,000 איש עד שנות ה-90 של המאה ה-19 וסיפקו למדינה בעת הצורך חיילי עזר.
בחצי הצפוני של וילאייט קוסובו הסרבים האורתודוקסים היו הקבוצה הנוצרית הגדולה ביותר והיוו רוב באזורים המזרחיים.
סרבים אורתודוקסים היו תחת הסמכות הכנסייתית של הפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול ומטרופולין, לרוב ממוצא יווני, חי בפרישטינה וניהל את ענייני האוכלוסייה האורתודוקסית במחוז.
בפריזרן התקיים סמינר עם 100 סמינרים תושבים ורבים מהם יוצאי מונטנגרו.
משנות ה-60 של המאה ה-19 ואילך, סרביה נקטה במדיניות פעילה של תמיכה בסרבים בקוסובו, שכללה שליחת מורים לווילאייט, מתן סובסידיות לסיוע לבתי ספר סרבים ומתן מלגות ללימודים בבלגרד.
מועדוני תרבות סרבים היו פעילים במרכזים עירוניים גדולים שהכילו אוכלוסייה סרבית נכבדה, כאשר כמה סרבים מקומיים תמכו בהשתלבות עתידית של המחוז בסרביה רבתי.
בתי ספר סרבים במחוז משכו גם כמה אלבנים מוסלמים כתלמידים.
כמה אלפי ארמנים אכלסו את קוסובו וילאייט.
בולגרים חיו בחציו הדרומי של וילאייט קוסובו.
היו מספר הערכות לגבי המוצא האתני והשיוך הדתי של אוכלוסיית המחוז ההטרוגני.
לפי המפקד הכללי העות'מאני של 1881/82-1893 אוכלוסיית הווילאייט הייתה כדלקמן:
רישומים עות'מאניים של המחוז מ-1887 העריכו כי האלבנים היוו יותר ממחצית מאוכלוסיית וילאייט קוסובו מרוכזת בסנג'קים של איפק, פריזרן ופרישטין.
בסנג'קים של Yenipazar, Taşlica ו-Üsküp, האלבנים היוו חלק קטן יותר מהאוכלוסייה.
סטטיסטיקה אוסטרית שפורסמה בשנת 1899 העריכה:
לפי השנתונים העות'מאניים, בשנת 1901, בווילאייט קוסובו, שהקיף חמישה סנג'קים: סקופיה, פריסטינה, פריזרן, נובי פזאר ופליבליה, היו 964,657 תושבים; שני שלישים היו מוסלמים ושליש היו נוצרים.
המוסלמים היו בעיקר אלבנים והנוצרים היו בעיקר סרבים.
השנתונים, לעומת זאת, נחשבים למקורות בלתי מהימנים מכיוון שהם, במחוזות מסוימים, לא רשמו את אוכלוסיית הנשים, אלא איזנו את המספרים מול אוכלוסיית הגברים, אם כי עובדה ידועה היא שמספר ראשי הגברים עלה על מספר ראשי הנשים לאורך תקופה זו לא רק באותן ארצות אלא גם בסרביה עצמה.
בריילספורד העריך ב-1906 כי שני שלישים מאוכלוסיית קוסובו היו אלבנים ושליש סרבים.
במחוזות המערביים המאוכלסים ביותר של ג'קובה ופץ' נאמר כי יש בין 20,000 ל-25,000 משקי בית אלבניים, לעומת כ-5,000 משקי בית סרבים.
מפה של אלפרד סטד, שפורסמה ב-1909, מראה שמספר דומה של סרבים ואלבנים חיו בשטח.
על פי נתוני המפקד העות'מאני, סך האוכלוסייה היה 1,602,949 עם ההרכב האתני-דתי הבא:
מאמר שפורסם במגזין הבלגי Ons Volk Ontwaakt (אומתנו מתעוררת) ב-21 בדצמבר 1912 העריך כי חיים 827,100 תושבים:
וילאייט פריזרן היה וילאייט של האימפריה העות'מאנית שהוקם בשנת 1869, ובירתו הייתה פריזרן.
ב-1869 הופרד אזור פריזרן מוילאייט מנאסטיר והפך לווילאייט עצמאי.
עיתון סרבי - טורקי בשם Prizren פורסם ברחבי הווילאייט.
בשנת 1877 הועבר מרכז המחוז לפרישטינה ושמו של המחוז הפך ל"וילאייט קוסובו".
כך, וילאייט פריזרן הגיע לסיומו.
וילאייט פריזרן כלל כמה סנג'קים של וילאייט מנאסטיר (הסנג'קים של דיברה וסקופיה) וכן של וילאייט הדנובה (הסנג'ק של ניש).
וילאייט פריזרן כלל ארבע מחוזות: פריזרן, סקופיה, דיברה וניש.
הווילאייט כלל שטח גדול מאוד.
המחוזות הבאים היו שכנים בגבול; וילאייט הדנובה במזרח, ממלכת סרביה ובוסניה בצפון, נסיכות מונטנגרו ווילאייט שקודרה במערב; בדרום, וילאייט יואנינה ווילאייט סלוניקי עם 19,900 קמ"ר בין קוי האורך 41º 25' ו-47º 54'.
גובהו הממוצע הוא 1200 מ'.
וילאן (בהונגרית: Villány; בגרמנית: Willand, Wieland) היא עיירה בהונגריה במחוז באראניה אשר בנפת שיקלוש.
היישוב ממוקם למרגלותיהם המזרחיים של הרי וילאן הנקראים על שמו, כעשרה קילומטרים מהגבול הדרומי של הונגריה עם קרואטיה.
היא שוכנת מדרום-מערב מוהאץ' וממזרח לשיקלוש והרקאן.
מהחלקים הרחוקים יותר של המדינה, נתיבי הגישה החשובים ביותר הם כביש 57 בין מוהאץ' לבין פץ' והכביש המהיר M60, שאליהם ניתן להגיע על ידי יציאה ב-Versend, כביש 5701. המסלול הישן עבר ביישוב אך היום עוקף אותו.
הכביש הישן ממוספר 5705 מאז.
וילאן היה מיושב כבר בתקופה הפרהיסטורית, כפי שמעידים ממצאים מתקופת הברונזה.
מקורו של גידול הגפנים חוזר ככל הנראה אל הקלטים, אך בוודאות ניתן להוכיח מתקופת האימפריה הרומית.
כתובת על אבן מזבח מהתקופה הרומית שנחשפה בצד גבעת Szársomlyó מתעדת כרם בגודל 50 דונם.
לאחר התיישבות המדיארים במרכז אירופה, התיישבו באזור החמולות קאן, קאלאן ובור.
מאוחר יותר זו הייתה כנראה אחוזה מלכותית.
לאחר פלישת המונגולים לאירופה, ההונגרים גידלו ענבים בעיקר סביב הטירות.
בלה הרביעי, מלך הונגריה בשנת 1247, מזכיר את הגבול של הרשאן עם כרמים בכתב הזכויות של טירת Szársomlyó.
היישוב זכה במעמד עיר בשנת 2000.
בשנת 2011, 21.2% מאוכלוסייתה הכריזו על עצמם כבעלי מוצא אתני גרמני, אך לרבים מהם יש זהות גרמנית-הונגרית כפולה, שכן יותר מ-85% מהאנשים בווילאן הכריזו על עצמם גם הונגרים.
בשנת 2011 נמדדה כאן כמות המשקעים הגדולה ביותר שירדה ב-24 שעות.
ברביעי באוגוסט ירדו 114 מ"מ של משקעים ביום אחד.
מוזיאון היין (במרתף טלקי לשעבר)
מחצבת גבעת הכנסייה (שמורת טבע, שביל טבע עמוני, שם בשימוש אחר: שביל טבע פרימיטיבי)
אנדור וילאני (במקור שוואבאך, 1889 – בסביבות 1944) היה סופר, מחזאי, עיתונאי יהודי-הונגרי.
ווילארד סולסברי הבן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דלאוור והחזיק בתפקיד הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית.
סולסברי נולד ב-17 באפריל 1861 בג'ורג'טאון שבדלאוור, והיה בנו של וילארד סולסברי האב, ואחיין של גוב סולסברי ואלי סולסברי.
הוא התחתן עם מאי למוט דו פונט, נכדתו של צ'ארלס הראשון דו פונט.
הוא למד בבתי ספר פרטיים ובאוניברסיטת וירג'יניה בשרלוטסוויל.
לאחר מכן למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1882, והחל לעסוק בכך בווילמינגטון שבדלאוור.
הוא כיהן כנשיא לשכת עורכי הדין בניו קאסל וכיו"ר מועצת הצנזורה.
סולסברי היה חבר הוועדה הדמוקרטית הלאומית מ-1908 עד 1920. הוא התמודד על מושב הסנאט של ארצות הברית בשנים 1899, 1901, 1903, 1905, 1907 ו-1911, אך הרפובליקנים שלטו בבית המחוקקים של המדינה והוא לא הצליח להיבחר לתפקיד.
הדמוקרטים זכו לרוב בבית המחוקקים ב-1913, הפעם האחרונה שבה נבחרו סנאטורים על ידי בתי מחוקקים של המדינה.
סולסברי היה מקובל על רוב הדמוקרטים והשיג את הרוב הנדרש לאחר מספר ימים של הצבעה.
עד תום כהונתו, עוגן התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית, ולכן נאלץ להתמודד בבחירות ישירות בפעם הראשונה.
בבחירות 1918, הוא הפסיד למועמד המפלגה הרפובליקנית לואיס הייזלר בול, סנאטור לשעבר.
הפסד זה יוחס להתנגדותו לבחירה לנשים בארצות הברית ולסירובו לתמוך בתיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית.
לאחר שעזב את הסנאט, היה חבר בוועדה המייעצת של הוועידה להגבלת חימוש בוושינגטון הבירה, ב-1921 וב-1922, וחבר בוועידה הפאן-אמריקנית בסנטיאגו שבצ'ילה, ב-1923.
הוא המשיך לעסוק בעריכת דין בווילמינגטון ובוושינגטון הבירה עד מותו בווילמינגטון שבדלאוור ב-20 בפברואר 1927, ונקבר בבית הקברות של כנסיית ישו האפיסקופלית בדובר.
וילארד סולסברי האב היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כתובע הכללי של דלאוור, כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם דלאוור וכצ'נסלור בית המשפט של דלאוור.
סולסברי נולד ב-2 ביוני 1820 ב-Mispillion Hundred, מחוז קנט שבדלאוור, והיה בנם של ויליאם ומרגרט אן סמית' סולסברי.
הוא היה אחיהם הצעיר של המושל גוב סולסברי והסנאטור אלי סולסברי.
הוא התחתן עם אנני פונדר, אחותו של המושל ג'יימס פונדר, ונולדו להם שלושה ילדים, ג'ון פונדר, מרגרט ווילארד הבן.
הם היו חברים בכנסייה האפיסקופלית.
סולסברי התחנך בדיקינסון קולג' ובקולג' של דלאוור, כיום אוניברסיטת דלאוור, למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור והחל את עיסוקו בכך בג'ורג'טאון שבדלאוור.
סולסברי כיהן בתפקיד התובע הכללי של דלאוור מ-1850 עד 1855, ונבחר ב-1858 כחבר הסנאט של ארצות הברית, תוך שהוא מביס את הסנאטור המכהן מרטין בייטס.
סולסברי נבחר מחדש ב-1864, אך הובס בניסיונו להיבחר לכהונה שלישית ב-1870 על ידי אחיו הבכור, אלי סולסברי.
הוא כיהן שתי כהונות מלאות מ-4 במרץ 1859 ועד 4 במרץ 1871. לאחר מכן המשיך בעיסוקו כעורך דין וכיהן כצ'נסלור של דלאוור מ-1873 ועד מותו ב-1892.
ב-1863 ביקר סולסברי בחריות את ממשל הנשיא אברהם לינקולן.
בהתנגדות למלחמה בכלל ולהשעיית ההביאס קורפוס באופן ספציפי, ניסה סולסברי למנוע הצבעה המקיימת את הצו הביצועי השנוי במחלוקת.
ככל הנראה כשהיה שיכור, תקף סולסברי מילולית את הנשיא במליאת הסנאט במה שג'ון היי תיאר כ"שפה המתאימה רק למוכרת דגים שיכורה".
הסנאטור סולסברי כינה את לינקולן "אימבציל" והצהיר כי הנשיא הוא "האיש החלש ביותר שהוצב אי פעם בתפקיד בכיר".
כאשר סגן הנשיא האניבל המלין קרא לסולסברי לסדר, הסנאטור סירב לשבת במקומו.
לבסוף ניגש הסמל של הסנאט להוציא את סולסברי ממליאת הסנאט כאשר הסנאטור הניף לפתע אקדח, הניח אותו על ראשו של הסמל ואמר, "לעזאזל, אם תיגע בי אני יורה בך למוות!" בסופו של דבר, נרגע סולסברי והורחק ממליאת הסנאט.
סולסברי מת ב-6 באפריל 1892 בדובר, דלאוור ונקבר שם בבית הקברות של הכנסייה האפיסקופלית של ישו.
בנו וילארד סולסברי הבן כיהן גם כסנאטור מטעם דלאוור.
וילבור לואיס אדמס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור.
אדמס נולד ב-23 באוקטובר 1884 בג'ורג'טאון שבדלאוור, והיה בנם של ויליאם דאנינג אדמס ושרה לאוויניה (תומפסון) אדמס.
הוא למד בקולג' דלאוור בניוארק ובקולג' דיקינסון בקרלייל, פנסילבניה.
ב-1907 השלים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת פנסילבניה בפילדלפיה, התקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור והחל לעסוק בעריכת דין בווילמינגטון.
אדמס כשל בניסיונו להיבחר לתפקיד התובע הכללי של המדינה ב-1924.
ב-1932, חבר בית הנבחרים הרפובליקני המכהן, רוברט האוסטון, היה מעורב במחלוקת פנים-מפלגתית על חוק היובש ולא הצליח לזכות במועמדות הרפובליקנית.
כתוצאה מכך, הצליח אדמס לזכות בניצחון דחוק, ונבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1932, תוך שהוא מביס את המועמד הרפובליקני ראובן סאטרת'ווייט הבן.
אדמס כיהן עם סיעת הרוב הדמוקרטי בקונגרס ה-73. בבית הנבחרים, הצביע אדמס בעד תוכנית הניו דיל.
הוא כיהן מ-4 במרץ 1933 עד 3 בינואר 1935, בתקופת ממשלו של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
בשנת 1934, החליט אדמס לא להיבחר מחדש, אלא לקרוא תיגר על הסנאטור המכהן הפופולרי ג'ון טאונסנד הבן על מושב הסנאט שלו.
כרפובליקני מתון, תמך טאונסנד בחלק גדול מהחקיקה של הניו דיל, והפגין יעילות ניכרת באמצעות מעורבותו בהקמת דברים כמו התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות.
לעומת זאת, לאדמס היה פרופיל נמוך בבית הנבחרים וטאונסנד הצליח להעלות שאלות לגבי היעילות של אדמס עבור דלאוור.
שוב, כשהתנגדה למגמות לאומיות, הייתה לדלאוור הצלחה רפובליקנית מקומית משלה ב-1934, בראשות טאונסנד.
אדמס חזר הביתה ועבר לג'ורג'טאון, דלאוור, שם המשיך בעיסוק בעריכת דין.
הוא גם היה מנהל הדואר בפועל בג'ורג'טאון מ-6 במאי 1937 ועד מותו.
אדמס מת ב-4 בדצמבר 1937 בבית החולים ביבי, לואיס, דלאוור.
וילארד הול , היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, אשר כיהן כחבר הסנאט של דלאוור, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור וכשופט מחוזי של ארצות הברית בבית המשפט המחוזי הפדרלי במחוז דלאוור.
הוא כיהן כנשיא הראשון של החברה ההיסטורית של דלאוור, היה נשיא אגודת התנ"ך המדינתית, והיה גורם מרכזי בהקמת אגודת קרן החיסכון של וילמינגטון כבנק קהילתי, שכיהן כנשיא שלה במשך יותר מ-40 שנה.
הול נולד ב-24 בדצמבר 1780 בווסטפורד שבמסצ'וסטס, ולמד בבתי הספר הציבוריים ובאקדמיית ווסטפורד.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ב-1799 ולמד משפטים ב-1803. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והצטרף למשרד עורכי דין בדובר, דלאוור, מ-1803 עד 1823. הוא כיהן כמזכיר המדינה של דלאוור מ-1811 עד 1814, ומ-1821 עד 1823.
הול נבחר כדמוקרטי-רפובליקני מטעם מחוז הקונגרס הכללי של דלאוור לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה-15. הוא נבחר מחדש לקונגרס ה-16 וכיהן מ-4 במרץ 1817 עד 22 בינואר 1821, אז התפטר.
הוא נכשל ב-1820 בניסיונו להיבחר מחדש לקונגרס ה-17. ב-1822 כיהן כחבר הסנאט של דלאוור.
הוא היה המהדר של הקוד המתוקן של דלאוור בשנת 1829. כמו כן, הוא היה ציר לוועידה החוקתית של דלאוור בשנת 1821.
הול קיבל מינוי פגרה מהנשיא ג'יימס מונרו ב-6 במאי 1823, למושב בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז דלאוור שפונה על ידי השופט ג'ון פישר.
הנשיא מונרו מינה אותו לאותו תפקיד ב-5 בדצמבר 1823. הוא אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית ב-9 בדצמבר 1823, וקיבל את המינוי שלו באותו יום.
כבונתו הסתיימה ב-6 בדצמבר 1871, עקב פרישתו.
הול היה נשיא מועצת בית הספר וילמינגטון מ-1852 עד 1870. הול היה גם הנשיא הראשון של החברה ההיסטורית של דלאוור.
בספטמבר 1831, הול היה בין עשרים וחמישה חברים מייסדים שנבחרו לכהן במועצת המנהלים של האגודה החדשה לקרן חיסכון של וילמינגטון, בנק קהילתי שנועד לספק לאנשים עם חסכונות צנועים בלבד מקום בטוח להפקיד את כספיהם.
ב-1 באוקטובר 1831 נבחר הול לנשיא הבנק, תפקיד בו מילא עד 1872, אז פרש בגיל 92.
הול מת ב-10 במאי 1875 בווילמינגטון, דלאוור, לשם עבר בשנת 1825. הוא נקבר בבית הקברות וילמינגטון וברנדיווין בווילמינגטון.
בשנת 1806, הול נישא לג'וניה קילן, בתו של הקנצלר ויליאם קילן ונולדה להם בת, לוסינדה.
ג'וניה מתה ב-1826 והול התחתן עם הרייט היליארד.
הול שימש כמורה בבית ספר לימי ראשון בכנסייה הפרסביטריאנית.
וילבור פיסק סנדרס היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מונטנה.
סנדרס, כחלוץ מוביל ועורך דין מיומן, מילא תפקיד בולט בפיתוח טריטוריית מונטנה ובהיסטוריה הפוליטית המוקדמת של המדינה.
סנדרס נולד ב-2 במאי 1834 בליאון, מחוז קטראוגוס, ניו יורק, לאירה ולפרידום (אדגרטון) סנדרס.
אביו היה חקלאי במקור מרוד איילנד, ואמו הייתה ילידת קונטיקט.
בהיותו מתודיסט אדוק, אירה סנדרס קרא לבנו הבכור על שם גיבור אמונתו, הנשיא המייסד של אוניברסיטת וסליאן, וילבור פיסק (השם נכתב בשגיאות על ידי בני דורו עם "l" אחד במקום שניים).
וילבור למד בבתי הספר הציבוריים בניו יורק ולאחר מכן לימד בבית ספר בעצמו.
בעקבות רצונה של אמו, סנדרס עבר לאקרון, אוהיו, בשנת 1854, שם המשיך ללמד ולמד משפטים תחת דודו, סידני אדגרטון.
דודו סידני, מבוגר ממנו ב-16 שנים, היה בעל השפעה עמוקה על חייו.
כיליד מערב ניו יורק, אדגרטון עבר לאקרון עשר שנים קודם לכן ועלה לגדולה בהדרכתו של הפוליטיקאי הוותיק מאוהיו ועורך הדין רופוס פ.
אדגרטון לקח את סנדרס תחת חסותו.
סנדרס הצליח להתקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1856, והוא ואדגרטון נכנסו עד מהרה לשותפות משפטית.
אדגרטון היה פעיל במפלגת האדמה החופשית בשנות ה-1840, עד אמצע שנות ה-1850, בערך בזמן שסנדרס הצטרף אליו לאקרון, כאשר פעילותו הפוליטית עברה למפלגה הרפובליקנית הצעירה.
סנדרס עקב אחר התפתחותו הפוליטית של דודו.
ב-27 באוקטובר 1858 נשא סנדרס לאישה את הארייט פ.
נולדו להם חמישה ילדים, אבל רק שלושה שרדו עד לבגרות: ג'יימס, וילבור ולואיס.
במהלך מלחמת האזרחים, הוא גייס פלוגת חי"ר וסוללת ארטילריה בקיץ 1861 והוסמך כלוטננט ראשון ברגימנט הרגלים ה-64 של אוהיו, שבו הוא הוצב כשליש.
סנדרס שירת בקרב שילה, ומאוחר יותר בשנת 1862, הוא סייע בבניית הגנות לאורך מסילות הברזל מדרום לנאשוויל.
משפחתו דיווחה שהוא התפטר מהצבא באוגוסט 1862 בעקבות מחלה שהוחמרה על ידי פצע.
הוא חזר למשפחתו באקרון, אוהיו.
סנדרס התיישב בחלק של טריטוריית איידהו, שלימים הפך לטריטוריית מונטנה, שם עסק בעריכת דין והתעניין גם בכרייה ובגיוס מניות.
הוא היה עורך דין צעיר כשעבר למונטנה (באנאק) ב-1863. הוא היה שם לפני שהתארגנו בתי משפט, ובהיותו אחד מראשוני המתיישבים הקבועים, לקח חלק בולט בפעילות מחוץ לחוק בטריטוריה.
הוא היה המייסד של "מונטנה ויג'ילנטס" הידועה לשמצה, והשתמש בתפקידו כעורך דין כדי לכפות על סיכום הרציחות של הכנופיה.
בדצמבר 1863, סנדרס הוביל את העמדתו לדין של ג'ורג' אייבס על רצח ניקולס טייבולט בעיר נבדה, מונטנה.
אייבס הורשע ונתלה ב-21 בדצמבר 1863. משפט ג'ורג' אייבס הביא לתקופה של לקיחת החוק לידיים, רציחות ללא משפט שאורגנו בחלקן על ידי סנדרס, שבסופו של דבר הביאו לקץ לגניבות ורציחות על ידי "סוכני דרכים" באזור וירג'יניה סיטי.
סנדרס היה אחד מחמשת המארגנים המקוריים של ועדת לקיחת החוק לידיים של אלדר גולץ', שהוקמה ב-23 בדצמבר 1863 בווירג'יניה סיטי, מונטנה.
כמנהיג ראשי של הוויג'ילנטים, סנדרס היה מעורב במותו המסתורי ב-1867 של המושל הטריטוריאלי בפועל תומאס פרנסס מאהר, שהתנגד לוויג'ילנטים ולבונים החופשיים והפרוטסטנטיות הקשורים אליהם.
מאהר היה גם יריב פוליטי אדיר שהיה בעמדה טובה לעקוף את סנדרס בכל הצעה עתידית לתפקיד ברגע שמונטנה תקבל מעמד של מדינה.
בקריירה שלו כעורך דין, צבר סנדרס מוניטין של ייצוג נאשמים מקרב מיעוטים, כולל סינים והודים.
במשפט סנסציוני ב-1881, סנדרס הוביל את ההגנה של אה וואה ואה ין, כורים סינים שעמדו למשפט בגין רצח.
סנדרס טען לספק סביר וחוסר ראיות, ובית המשפט העליון הטריטוריאלי של מונטנה זיכה את הנאשמים.
ב-1873 הפך סנדרס לחבר בבית המחוקקים הטריטוריאלי.
כמו כן, הוא הבין את החשיבות של שימור רשומות מוקדמות והיה במשך שלושים שנה נשיא החברה ההיסטורית של מונטנה, שהוקמה ב-1865. הוא צבר עיתונים ומסמכים במשרד עורכי הדין שלו.
סנדרס היה חבר מייסד של אגודת החלוצים של מונטנה ושימש כמזכיר החברה (1884) וכנשיא (1888).
הוא התמודד כמועמד רפובליקני לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1864, 1867, 1880 ו-1886, אולם לא הצליח להיבחר.
כמו כן, הוא היה חבר בבית הנבחרים הטריטוריאלי של מונטנה מ-1873 עד 1879.
הוא היה הנשיא הראשון של מועצת הנאמנים של אוניברסיטת מונטנה וסליאן, שנפתחה ב-1890 בהלנה.
עם קבלתה של מונטנה כמדינה לאיחוד, הוא נבחר כרפובליקני לסנאט האמריקאי וכיהן מ-1 בינואר 1890 ועד 3 במרץ 1893. בהיותו בסנאט, הוא היה יושב ראש הוועדה להצעות חוק רשומות בקונגרס ה-52.
בשנות ה-90 של המאה ה-19, סנדרס ייצג את הקהילה הסינית בבאט, מונטנה, נגד איגודי עובדים שהחרימו עסקים סיניים.
סנדרס מת ב-7 ביולי 1905 בהלנה, מונטנה, בגיל 71, ונקבר בבית הקברות Forestvale שם.
מחוז סנדרס, מונטנה, נקרא על שמו.
ויליאם וילארד פרבל הול היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל ה-17 של מדינת מיזורי בשלהי מלחמת האזרחים האמריקנית.
הול, שסייע בשמירה על מיזורי כחלק מהאיחוד חרף מתח פנימי חזק, הושבע בפתאומיות לתפקיד המושל לאחר מותו של המילטון רוואן גמבל ב-1864. כהונתו הייתה בעיצומה של תקופה קשה, בה סבלה מיזורי ממאבקים פנימיים בין תומכי האיחוד והקונפדרציה, כמו גם מאי־סדר כללי.
הול פעל תחת מציאות פוליטית טעונה ובתנאים של מלחמת גרילה, ונודע בכך שנעזר בכוחות האיחוד לשמירה על יציבות המדינה וביצוע צעדים לשיקום הסדר.
לאחר תום כהונתו, לא המשיך בקריירה פוליטית ונפטר ב-1882.
הול נולד בהרפרס פרי, אז בשטחי וירג'יניה.
הוא התחנך בבית ספר פרטי בבולטימור שבמרילנד, והשלים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת ייל בשנת 1839.
הוא למד משפטים והוסמך כעורך דין בלשכת עורכי הדין בהאנטסוויל ב-1841, ופתח את משרדו בעיר ספרטה בשנת 1842. במהלך 1843 מונה לתובע אזורי ומילא תפקיד זה במשך שנים אחדות.
בשנת 1844 שימש כאלקטור בבחירות לנשיאות ארצות הברית שהתקיימו באותה שנה.
במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו התגייס הול כחייל פשוט לרגימנט הפרשים הראשון של מיזורי, ובהמשך קודם לדרגת לוטננט.
הגנרל סטיבן קרני , יחד עם קולונל אלכסנדר דוניפן, הטיל עליו לחבר קוד חוקים אזרחיים – הידוע בשם "קוד קרני" – באנגלית ובספרדית, עבור השטח שסופח ממקסיקו.
באוקטובר הצטרף למסע של הגדוד המורמוני לעבר קליפורניה, ולאחר מכן שב למיזורי ופתח בקריירה פוליטית.
בשנת 1846 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הרביעי של מיזורי, כחבר המפלגה הדמוקרטית.
הוא כיהן במשך שלוש תקופות כהונה, שהן שש שנים, עד למרץ 1853. במהלך כהונתו שימש כיושב ראש ועדת התביעות על קרקעות פרטיות (בקונגרס ה-31) וכיושב ראש ועדת הקרקעות הציבוריות (בקונגרס ה-32).
ב-1854 עבר לגור בסנט ג'וזף והמשיך לעסוק בעריכת דין.
ב-1856 התמודד ללא הצלחה על מושב בסנאט של ארצות הברית.
בשנת 1861 היה הול חבר בוועידה החוקתית של מיזורי, שאישרה את מדיניות ה"נייטרליות החמושה" שהציע המושל היוצא רוברט מרסלוס סטיוארט ולפיה תישאר מיזורי באיחוד אך לא תספק כוחות צבאיים או ציוד לשום צד במלחמה.
המושל קלייבורן פוקס ג'קסון וסגנו תומאס קוט ריינולדס מיאנו להיעתר לדרישתו של נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן לגייס את חיילי מיזורי לדיכוי הפרישה של מדינות הדרום מהאיחוד, ובחרו לשתף פעולה עם קונפדרציית המדינות של אמריקה.
הגנרל נת'ניאל ליון מצבא האיחוד השתלט עם לוחמיו על ג'פרסון סיטי והדיח את ג'קסון מתפקידו.
הוועידה החוקתית כונסה מחדש, ללא תומכי הקונפדרציה, והכריזו על משרות המושל וסגנו כבלתי־מאוישות.
לתפקיד המושל נבחר המילטון רוואן גמבל, והול נבחר לסגנו.
הול מונה גם לבריגדיר גנרל במיליציית מיזורי תחת שליטת האיחוד, ופיקד על המחוז הצפון־מערבי של המדינה עד 1863. לאחר מותו של גמבל ב-1864, מונה הול למושל מיזורי.
כמושל, הול התמודד עם האלימות הקשה והמשבר הכלכלי במיזורי תוך שהוא ממשיך את התמיכה הנוקשה באיחוד של קודמו, גמבל.
מעל הכול, כהונתו של הול בג'פרסון סיטי התאפיינה בניהול מוצלח של ענייני הממשל האזרחי השוטפים במדינת מיזורי הקרועה ממלחמה.
עם תום המלחמה וסיום כהונתו, חזר הול לעיסוקו בעריכת דין בסנט ג'וזף.
הוא הלך לעולמו בעיר בשנת 1882 ונקבר בבית העלמין מאונט מורה.
וילארד וורנר היה בריגדיר גנרל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
לאחר המלחמה כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אלבמה.
וורנר נולד ב-4 בספטמבר 1826 בגרנוויל שבאוהיו.
הוא היה צאצא של לוק נולטון, אחד ממייסדי העיר ניופאיין, ורמונט, וממנהיגי ורמונט בתקופת מלחמת העצמאות האמריקנית.
הוא השלים את לימודיו בקולג' מריאטה, והקים את Newark Machine Works בעיר ניוארק שבאוהיו.
בנוסף, היה גיסו של הגנרל לעתיד בצבא האיחוד, צ'ארלס ר.
בדצמבר 1861 הצטרף וורנר לצבא המתנדבים בדרגת מייג'ור ברגימנט הרגלים ה־76 של אוהיו.
הוא השתתף במספר קרבות בזירה המערבית, בהם קרב פורט דונלסון, המצור על קורינת' ומערכת ויקסבורג.
בשנת 1863 מונה ללוטננט קולונל של הרגימנט, והוביל אותו מוויקסבורג לצ'טנוגה.
בהמשך שירת במטהו של ויליאם שרמן במסע ההתקדמות לאטלנטה, בתפקיד מפקח כללי.
באוקטובר 1864 מונה לקולונל של רגימנט הרגלים ה־180 של אוהיו.
הוא קיבל דרגת כבוד של בריגדיר גנרל ומייג'ור גנרל של צבא המתנדבים, רטרואקטיבית מ־13 במרץ 1865, ושוחרר מהצבא ביולי אותה שנה.
מיד לאחר המלחמה כיהן תקופה קצרה כחבר הסנאט של אוהיו.
בשנת 1867 עבר לדרום, שם עסק בגידול כותנה, ובשנה שלאחר מכן נבחר לבית הנבחרים של אלבמה.
לאחר שאלבמה הושבה לאיחוד, נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, וכיהן מ־13 ביולי 1868 ועד 3 במרץ 1871, לצד ג'ורג' א.
הוא היה הרפובליקני האחרון שכיהן במושב זה עד לבחירתו של ג'ף סשנס בשנת 1996.
וורנר לא נבחר מחדש, דחה את הצעת הנשיא יוליסס ס.
גרנט להתמנות למושל ניו מקסיקו, וחזר לעסקים פרטיים באלבמה ובהמשך בטנסי.
הוא שימש כגובה מכס במוביל (אלבמה) שבאלבמה, מיולי 1871 ועד פברואר 1872, אז דחה גם את משרת מושל ניו מקסיקו וגם מינוי דיפלומטי כשגריר לארגנטינה.
הוא היה חבר בוועדה הרפובליקנית הלאומית של 1868. בשנת 1873 ייסד את חברת הברזל טקומסה, וב־1887 נבחר לנשיא חברת Nashville Iron, Steel, and Charcoal Company.
וורנר נפטר ב-23 בנובמבר 1906 בצ'טנוגה שבטנסי, ונקבר בבית העלמין סידר היל בניוארק, אוהיו.
וילברורד סנל ואן רוין (הולנדית: Willebrord Snel van Royen; 13 ביוני 1580 – 30 באוקטובר 1626), המוכר גם בשמות סנל ון רוין וסנליוס, היה אסטרונום ומתמטיקאי הולנדי, שמוכר בעיקר בזכות חוק השבירה האופטית שגילה, הקרוי על שמו - חוק סנל.
בשנת 1613 ירש את אביו רודולף סנל (1546-1613) כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטה של ליידן.
בשנת 1615 הוא תכנן וביצע שיטה חדשה למדידת רדיוס כדור הארץ בעזרת קביעת המרחק בין נקודה אחת על האדמה לבין המקבילה לה בקו רוחב אחר, על ידי טריאנגולציה.
מאמרו Eratosthenes Batavus ("ארטוסתנס ההולנדי"), שפורסם בשנת 1617, מתאר את השיטה ומציג את התוצאות של יישום השיטה בין אלקמאר וברגן אופ זום—שתי ערים המופרדות על ידי מעלה אחת ברוחב, שהמרחק ביניהן נמדד על ידו להיות 117,449 יארד (107.395 ק"מ).
המרחק בפועל הוא בערך 111 ק"מ.
סנל היה גם מתמטיקאי בולט, והמציא שיטה חדשה לחישוב π—השיפור המשמעותי הראשון מאז ימי קדם.
הוא גם גילה את חוק השבירה האופטית הקרוי על שמו בשנת 1626. הוא נפטר בליידן ב-30 באוקטובר 1626.
הוא גם ערך את Coeli et siderum in eo errantium observationes Hassiacae (1618), שבו פורסמו התצפיות האסטרונומיות של לנדגרייב ויליאם הרביעי מהסה.
חיבור שלו על טריגונומטריה (Doctrina triangulorum) פורסם שנה לאחר מותו.
וילה בורגזה (באיטלקית: Villa Borghese) היא גן בסגנון אנגלי המצוי ברומא שבאיטליה.
בגן מצויים מספר מבנים המשמשים כיום כמוזיאונים, והוא הגן הציבורי השני בגודלו ברומא (אחרי וילה דוריה פמפילי).
בשנת 1605 החשמן שיפיונה בורגזה , אחיינו של האפיפיור פאולוס החמישי והמממן של הפסל ברניני החליט להפוך כרם נרחב שהיה בבעלותו לגן הפרטי המפואר ביותר שנבנה ברומא מאז תקופת האימפריה הרומית.
הכרם היה ממוקם במקום בו עמדו בעבר גני לוקולוס – גנים מתקופת שלהי הרפובליקה הרומית.
הגנים נבנו בסגנון צרפתי פורמלי ונבנו בהם מספר מבנים ששימשו את הקרדינל לצורכי אירוח.
בסוף המאה ה־19 שונה מבנה הגנים והם הפכו לסגנון האנגלי הפחות פורמלי.
בשנת 1903 נרכשו הגנים על מבניהם על ידי העיר רומא, והפכו לשטח ציבורי.
במרכז הפארק נמצאת וילה בורגזה פינצ'אנה שנבנתה על ידי האדריכל פלמיניו פונציו על פי תוכניות של שיפיונה בורגזה עצמו.
וילה נוספת הנמצאת בגנים היא וילה ג'וליה שנבנתה בין השנים 1551–1555 כבית קיץ עבור האפיפיור יוליוס השלישי.
כיום משמש המבנה כמוזיאון האטרוסקי.
בגנים נמצאת גם וילה מדיצ'י בה נמצאת האקדמיה הצרפתית ברומא, ובקרבתה ה"פורטצואולה" (Fortezzuola) – גן פסלים גותי המכיל את פסליו של פייטרו קנוניקה.
וילות נוספות שנבנו ברחבי הגנים נבנו עבור התערוכה העולמית שנערכה ברומא בשנת 1911, ובהם מבנה "הגלריה הלאומית לאומנות מודרנית", המציגה יצירות אומנים איטלקיים מהמאה ה־20.
אחד המבנים הידועים שנבנו בפארק הוא הביתן האנגלי שנבנה עבור התערוכה של 1911, ותוכנן על ידי האדריכל סר אדווין לוטיינס, המשמש כיום משכנה של האקדמיה הבריטית ברומא.
בפארק מצויים גם גן חיות ומוזיאון זואולוגי.
וילה אנכית היא וילה הבנויה על שטח קרקע מצומצם ועל פני קומות רבות.
הווילה אמורה לספק יחידת דיור המקבילה בשטחה הפונקציונלי לבית צמוד קרקע על שמינית מהשטח המקובל, כדי לנצל ביעילות את רבה יותר את משאבי הקרקע.
את הפרויקט הגו האדריכלים הישראלים יוסי קורי ואייל מלכא והוא זכה במקום שלישי בתחרות ביפן.
וכן ב"פרס פרויקט השנה" בישראל לשנת 2006, בקטגוריית המבנים הרעיוניים.
הקומות נערמות אחת על השנייה כאשר שטח כל קומה הוא 36 מ"ר, שטח שאמור להספיק למטבח, פינת אוכל וסלון.
הדבר מאפשר בניית יחידת מגורים פרטית על שטח של שמינית דונם, לעומת הבנייה המקובלת הדורשת לפחות חצי דונם - כלומר ניצול של 25% מהשטח בלבד.
לטענת המתכננים עלות הקרקע יכולה להגיע ל 50% מעלות הבניה הכוללת (דבר זה משתנה בהתחשב במיקום הבית).
כלומר הווילה אמורה להביא לחיסכון של כ 37% מעלות הבית.
שאר הקומות יכולות להיבנות ולהתפרק בהתאם לצרכים.
לבניין מערכת קירור פאסיבית המבוססת על מלכודת רוח שמקובלת בבניה המזרח תיכונית והפרסית במשך מאות שנים.
תכנון הבית חסכוני באנרגיה: בראש הבית ישנה קובייה המצופה בתאים פוטו-וולטאים המספקים חשמל, ומותקן בה מכל לאיסוף מי גשם.
הבית אמור להיות עצמאי מבחינת צריכת האנרגיה ומי הקולחין שלו.
הבניין מאפשר חיסכון בקרקע על ידי בנייה צפופה יותר יחסית לווילות רגילות ובכך להקטין בעיות סביבתיות וחברתיות של הפרבור.
הגדלת צפיפות של שכונה פרברית יכולה לאפשר הגדלת היעילות של שירותים תלויי שטח כמו תחבורה, ביוב, מים, חשמל, שיטור, תובלה, רפואה וכו'.
מצד שני, הוזלת עלות ההקמה עלולה לעודד פרבור.
הבניין יביל ומודולרי, דבר המאפשר להעתיק אותו ממקום למקום, לשנות את העיצוב שלו ולהוסיף או להוריד או לשנות חלקים משמעותיים במבנה הבית בקלות רבה יחסית.
דבר זה מאפשר גיוון אפשרויות הדיור הניצבות בפני האנשים, מראה מגוון וחי יותר של השכונה ובאופן כללי מהווה מעבר למודל ביזורי יותר של מגורים.
ייתכן חיסכון משמעותי בהוצאות הכרוכות במעבר בין דירות על ידי שינוע כל הבית הקודם למיקום החדש.
השימוש בארבעה יסודות בלבד, מאפשר לשלב בוילה האנכית פתרונות כמו יסודות סופגים (base isolation foundation) בעלות נמוכה יותר מבמבנים אחרים.