tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המיספרה שמאל תתקשה בתפיסה ויצירה של צורות תלת־ממדיות, ואילו המיספרה ימין אינה מתקשה בכך.
בממוצע אצל גברים נמצאה קישוריות גבוהה יותר בתוך כל המיספרה ואלו אצל נשים נמצאה קישוריות גבוהה יותר בין ההמיספרות.
דבר זה מעיד לפי החוקרים אצל גברים על יעילות רבה יותר בתכנון פעולות והוצאתן לפועל, ואילו אצל נשים על יעילות רבה יותר בשילוב של ניתוח אנליטי יחד עם ניתוח הוליסטי.
ביחס לנשים במטלות התנהגותיות בממוצע גברים נמצאו מהירים יותר במשימות מוטוריות או מוטוריות־תחושתיות ובעיבוד מרחבי, ואילו נשים נמצאו טובות יותר במשימות המערבות קשב, זיכרון מילולי או זיכרון פרצופים ובקוגניציה חברתית.
עם זאת הנתונים הם ממוצעים, כאשר בוחנים מוחות בודדים ישנה התפלגות רחבה הן של אוכלוסיית הגברים והן של אוכלוסיית הנשים עם אזורים חופפים רבים.
לכן לדוגמה יכול להיות מוח השייך לזכר שהוא בעל מאפייני קישוריות נשיים.
ישנם שלושה אזורים על קליפת המוח הנקראים קודקודי המוח (Poles), הקודקוד העורפי, הקודקוד הצדעי והקודקוד המצחי.
הראשון הוא קצהו האחורי של האונה העורפית.
השני נמצא בקדמת האונה הרקתית בתוך חלקו הקדמי של גומץ הגולגולת האמצעי , והשלישי בקדמת האונה המצחית.
במקרים חריגים של אפילפסיה אשר עמידים לתרופות וגורמים סבל אקוטי למטופלים, מוצע טיפול ניתוחי המנתק את ההמיספרות אחת מהשנייה על מנת להקטין את חומרתם של התקפים אפילפטיים, בהליך הנקרא קורפוס קלוסטומיה.
במקרים נדירים אחרים בהם המוקד האפילפטי נמצא על אחת ההמיספרות, כגון אנצפליטיס על שם רסמוסן, מוצעת הסרה של אחת ההמיספרות בהליך הנקרא הֶמִיסְפֶרְקְטוֹמְיָה .
המינריאדה הראשונה או המינריאדה של ינואר 1990 הם השמות המקובלים לאירועים האלימים שהתרחשו בימים 28 ו-29 בינואר 1990, בבוקרשט, בירת רומניה.
השלטון הקומוניסטי לא איפשר קיומה של אופוזיציה, לכן, כשהשלטון הקודם נפל, השלטון החדש, שהוקם תחת השם חזית ההצלה הלאומית (Frontului Salvării Naționale), היה מורכב מאנשי עלית שהיו חלק מהשלטון הישן וחברים במפלגה הקומוניסטית.
המוני העם ברומניה, שרבים מהם שנאו את השלטון הקומוניסטי וראו בו אחראי לכל צרותיה של רומניה, לא היו מרוצים מכך שחברים לשעבר במפלגה הקומוניסטית מנהלים את המדינה וראו בכך שלטון "נאו-קומוניסטי".
זה היה למעשה שלטון שמינה את עצמו ולא עבר תהליך בחירות כלשהו, שהיה עשוי להעניק לו לגיטימציה.
חברי המפלגות החדשות, שהוקמו ברומניה לאחר המהפכה הרומנית, סטודנטים ואינטלקטואלים תססו והפגינו נגד שלטון חזית ההצלה הלאומית.
הם ארגנו מצעד מחאה גדול, אליו הצטרפו אלפי אזרחים.
המחאה הופנתה כנגד כוונת חזית ההצלה הלאומית להירשם כמפלגה ולהישתתף בבחירות הצפויות.
המוחים רצו לפסול מהשתתפות בבחירות ובהנהגה את כל החברים לשעבר במפלגה הקומוניסטית.
המפגינים התרכזו בכיכר ויקטוריה, מול מושב מוסדות השלטון ומולם התארגנה הפגנת נגד של פועלים מבתי חרושת, שהוזעקו על ידי השלטונות.
בין משתתפי שתי ההפגנות פרצו קטטות וכוחות הביטחון היו מהוססים ולא נקטו עמדה ברורה.
חלק מהמפגינים נגד הממשלה ניסו להתפרץ לתוך בניני הממשל.
בעקבות קריאותיו של יון איליאסקו נזעקו אל בוקרשט, בבוקרו של 29 בינואר, כחמשת אלפים כורים.
הכורים הגיעו מעמק הז'יו ברכבות ובמשאיות, כשהם מצוידים באלות עץ או בכלי עבודה, דוגמת אתים, מכושים ומקדחים.
הכורים, שהוזעקו כדי לעזור בהשבת הסדר על כנו, סיעו לכוחות הביטחון ויחד איתם פיזרו בכוח את ההפגנות, וסיוע במעצרים.
האירועים הסתכמו בכמה עשרות פצועים.
בסיום פעולתם שבו הכורים למקומותיהם.
יון איליאסקו הודה להם על פעולתם.
הרגעת הרוחות הייתה זמנית ובחודש פברואר פרצה המינריאדה השנייה.
המינריאדה השנייה או המינריאדה של פברואר 1990 הם הכינויים המקובלים לאירועים האלימים שהתרחשו בבוקרשט, בירת רומניה, בימים 18 ו-19 בפברואר 1990.
התסיסה כנגד שלטון חזית ההצלה הלאומית וכוונת מנהיגיה להישתתף בבחירות הקרובות לא פגה לאחר המינריאדה הראשונה.
לקראת 18 בפברואר 1990 ארגנה האופוזיציה הפגנה גדולה בכיכר ויקטוריה, בחזית ארמון ויקטוריה, שם שכנו גופי השלטון הרומניים.
ההפגנה כוונה במוצהר נגד הסקוריטטה ונגד הקומוניזם.
חלק מהמפגינים נשאו שלטים עם התוכן "הלאה הסקוריטטה, אנחנו עם הצבא", "לא רוצים יותר קומוניסטים, אנשי סקוריטטה ואקטיביסטים", "המהפכה הייתה רק רוטציה של פעילים?", "FSN = PCR" ועוד.
המפגינים תבעו שיחה עם ההנהגה, אך במקום לא היו אנשי הנהגה פרט לסגן ראש ממשלת רומניה והממונה על שירותי הביטחון, ג'לו וויקאן-וויקולסקו Gelu Voican-Voiculescu, שסירב לנהל משא ומתן עם המפגינים.
וויקאן-וויקולסקו נשא בקביעות אקדח אוטומטי והמפגינים ראו גם בכך התגרות.
נטען שנשמעה ירייה ובתגובה חלק מהמפגינים התרחקו מעט מהארמון והתחילו להטיל חפצים על חזיתו.
אנשי הצבא, שהוצבו לשמירת הארמון, העדיפו לעמוד מהצד ולא להתערב וכתוצאה מכך התחילו מפגינים לפלוש לתוך המבנה.
כמה מאות מבין המפגינים חדרו לארמון וחלק מהם התחילו בביזה ובהרס של רהיטים וחפצים אחרים.
קבוצה מבין הפולשים דחפה את וויקאן-וויקולסקו אל המרפסת ואיימו עליו לזרוק אותו משם.
ההמון הצליח להיכנס רק לקומת הקרקע ולקומה הראשונה, כי הגישה לקומות העליונות הייתה רק באמצעות מעליות והמעליות נחסמו.
השלטונות התחילו לרכז כוחות ביטחון מסביב לארמון כולל חטיבת טנקים.
לתוך הארמון נכנסו אנשי מודיעין של הצבא וצנחנים שהתערו בין המפגינים.
לקראת הערב אנשי צבא פנו אל העיתונאים והמפגינים שהיו בארמון והורו להם לעזוב את הארמון, ושבקרוב יתחילו בפינוי בכוח.
בהמשך עמד גנרל ביציאה ומיין את היוצאים, כשהוא מורה על מעצרם של חלק מהם ומרסק ארצה מצלמות של עיתונאים.
המעוכבים נעצרו בחשד לוונדליזם ולביזה.
סך הכל נעצרו 105 איש ונמנו עשרות פצועים.
וויקאן-וויקולסקו רואיין וסיפר איך משכו בזקנו, ירקו עליו והכו אותו.
בלילה הגיעו לבוקרשט כ-5,000 כורים.
הכורים היו מצוידים, בין היתר, בקסדות עם פנס, כמקובל במכרות, ועשו רושם חזק על האוכלוסייה כשנעו ברחובות החשוכים עם פנסים דולקים על כובעיהם.
כשהגיעו הכורים כבר לא נותרו מפגינים בארמון, וסביבו היו רק אנשי כוחות הביטחון.
הכורים ענו לשאלה מה מטרתם בתשובה שראו את האירועים בטלוויזיה, והחליטו להציל את הממשלה.
נאמר לכורים שכבר אין בהם צורך והם שבו על עקבותיהם.
לפני שעזבו הצהירו שבמקרה של סכנה לממשלה הם ישובו, ואם יהיה קושי לשמור על הממשלה בבוקרשט, הם יעבירו את הממשלה למחוזותיהם.
המינריאדה של יוני 1990 או המינריאדה השלישית, התנהלה בימים 13 - 15 ביוני 1990 והייתה המינריאדה הברוטלית ביותר עם מספר הקורבנות הגבוה ביותר.
החל מ-22 באפריל 1990, בכיכר האוניברסיטה, בבוקרשט נערכו במשך 53 ימים סדרה ארוכה של הפגנות ומחאות, שכונו "גולניאדה".
מטרת ההפגנות הייתה להביא לקבלת התביעות של הכרזת טימישוארה ובעיקר סעיף 8 שלה, שתבע פסילתם של אקטיביסטים קומוניסטים וקציני סקוריטטה מהשתתפות בבחירות ברומניה לתקופה של שלוש מערכות בחירות לפחות.
תביעות המפגינים לא התקבלו ובניגוד לרצונם השתתפו בבחירות, שנערכו ב-20 במאי 1990, מועמדים שהיו בעברם קומוניסטים בכירים.
אחד מהם, יון איליאסקו, נבחר לנשיאות רומניה ברוב גדול ומפלגתו זכתה בבחירות לפרלמנט.
המיעוט הנבחר: כיצד עיצב הלימוד את ההיסטוריה הכלכלית של היהודים 1492-70, הוא ספר שנכתב בידי הכלכלנים פרופ' צבי אקשטיין מהמרכז הבינתחומי הרצליה, לשעבר המשנה לנגיד בנק ישראל ופרופ' מריסטלה בוטיצ'יני, מנהלת מכון גספריני למחקר כלכלי (IGIER) באוניברסיטת בּוֹקוֹני שבמילאנו.
הספר זכה בפרס הלאומי לספרים יהודיים לשנת 2012.
לפני חורבן הבית השני התבססה הדת היהודית על שני עיקרים שהיו נחלתן של אליטות מצומצמות: הפולחן שהתבצע בבית המקדש בירושלים, והקריאה בתורה שבכתב.
בתקופה של כחמש מאות שנה הכוהנים היו מקריבים את הקורבנות והמלומדים למדו בתורה.
חלק הארי של העם היהודי, בדומה לרובם המוחלט של בני האדם בעולם העתיק, עסקו בחקלאות ולא ידעו קרוא וכתוב.
לאחר חורבן הבית השני עמדו בראש היהדות מלומדים ולא כוהנים, שנוהגים לכנותם בשם חז"ל.
הם הכניסו ליהדות נורמה חדשה – לימוד תורה והנחלתה לדורות הבאים.
בעולם העתיק, שמתי מעט מתושביו ידעו קרוא וכתוב, התבלטו מיד היהודים כעם משכיל במיוחד.
לפי השערת המחברים, בתקופת חז"ל (מ-200 לספירה בערך עד 600), עמד העם היהודי, שרובו התפרנס מחקלאות, בפני בעיה קשה.
חז"ל הכתיבו נורמה שהורתה להם לשלוח את בניהם לרכוש השכלה, והטילה סנקציות חברתיות על בורים, אולם רכישת השכלה לא הניבה למשפחתם יתרון כלכלי כלשהו.
החקלאים האדוקים בדתם צייתו לנורמה, בעוד שהאדוקים פחות המירו דתם.
עליית האסלאם והאימפריה המוסלמית יצרה תנאים שתיגמלו את היהודים.
התפתחו תעשיות חדשות, התרחב המסחר וקמו ערים חדשות.
בעולם האורבני המתפתח הייתה דרישה לבעלי מקצוע משכילים ומיומנויות מיוחדות.
היהודים, שכבר היו משכילים ויודעי קרוא וכתוב התבלטו והצטיינו בכך.
בין השנים 750–900 עזבו כ-75% מהיהודים במסופוטמיה ובפרס את מקצועות החקלאות, עברו לערים הגדולות, והחלו לעסוק במקצועות ששכר נאה בצידם.
באותה עת לא הוטלו על היהודים הגבלות חוקיות כלשהן והם לא נרדפו.
נוצרה סיטואציה כלכלית שהיהודים מיקסמו לטובתם.
ידיעת קרוא וכתוב, לצד רשת מוסדות לאכיפת חוזים כמו בתי דין רבניים, העניקו ליהודים יתרון יחסי במשלחי יד כמו הלוואה בריבית, מסחר ומלאכת יד.
באותה עת עדיין לא הופעל עליהם הלחץ להמיר את דתם.
אחרי מאות שנים של דלדול אוכלוסין חלה עלייה קלה באוכלוסייה היהודית בין המאה השביעית למאה ה-12.
היהודים סיפקו את הביקוש לבעלי מקצועות הקשורים לשוקי האשראי והפיננסים בעולם הנוצרי במערב ובעולם המוסלמי במזרח.
אחד מהמקצועות הרווחיים ביותר במציאות שנוצרה היה הלוואה בריבית.
במאות ה-13-12 כבר הייתה ההלוואה בריבית מקצוע יהודי מובהק, אולם בניגוד לדעה הרווחת, מוכיח "המיעוט הנבחר" שהיהודים לא השתלטו על התחום כי נאסר על נוצרים להלוות בריבית (הצלחתה של משפחת מדיצ'י האיטלקית בתחום מוכיחה זאת)
או מכיוון שנאסר על היהודים להחזיק בקרקעות.
הסיבה לכך היא מכיוון שהיהודים היו בעלי הכישורים הדרושים כדי להצטיין בשוקי האשראי.
הגברים היהודים ידעו קרוא וכתוב, היו להם כישורים מתמטיים ומוסדות משלהם לאכיפת חוזים.
הם גם היו חלק מרשת מידע ותמיכה בינלאומית של קהילות ישראל בגולה.
בשנת 1219 צבאות המונגולים פלשו לפרס ולמסופוטמיה, האימפריה המפותחת של חליפות בית עבאס, שהייתה אורבנית ומסחרית באופייה, קרסה, ובאימפריה שלהם שלטה שוב כלכלה חקלאית כבעבר.
בעולם חקלאי שוב לא היו לכישוריהם של היהודים יתרונות כה משמעותיים.
הנוהג של לימוד הבנים קרוא וכתוב היה יקר, בלי שהייתה בצידו תמורה כלכלית.
כתוצאה התחוללה המרת דת וחל דילדול דמוגרפי של העם היהודי שלא ניתן להסבר בשל רדיפות.
בשלהי המאה ה-15 הגיעה האוכלוסייה היהודית ברחבי העולם לשפל עמוק.
אף שקצר שבחים על הארת היבטים מסוימים, הספר ספג ביקורת קשה על כך שלמרות שאיש ממחבריו איננו היסטוריון המומחה לתולדות ישראל, הם הציגו היפותזות מרחיקות-לכת.
ג'ושוע הולו, בין היתר, ציין שהתמקדותם בסיבה אחת ויחידה להתדלדלות הדמוגרפית העצומה של היהודים בעת העתיקה המאוחרת איננה מבוססת ומתעלמת מכך שתופעות כאלה הן תמיד תוצאה של נסיבות שונות ומורכבות.
במיוחד עמד על כך שההנהגה הרבנית, שהכותבים ייחסו לה חשיבות מכרעת בפליטת האנאלפביתים מתוך היהדות, הייתה רחוקה מעמדה הגמונית במשך רוב התקופה הנדונה.
המיסיון הוא סרט דרמה בריטי אודות חוויותיו של מיסיונר ישועי בדרום אמריקה של המאה ה-18. הסרט בוים על ידי רולנד ג'ופה ואת התסריט כתב רוברט בולט.
בסרט מככבים רוברט דה נירו, ג'רמי איירונס, ריי מקנלי, איידן קווין, שרי לונגי וליאם ניסן.
הסרט זכה בפרס דקל הזהב ובפרס אוסקר על צילום.
באפריל 2007, נבחר הסרט במקום הראשון על ידי המגזין "צר'ץ' טיימס" ברשימת 50 הסרטים הגדולים הנוגעים בנושאי דת.
את הפסקול כתב המלחין האיטלקי אניו מוריקונה וזה דורג במקום הראשון ברשימת "100 הפסקולים הקלאסיים בסרטים" של רשות השידור האוסטרלית.
בשנות ה-50 של המאה ה-18 מגיע האב גבריאל (ג'רמי איירונס) לג'ונגלים של דרום אמריקה כדי לבנות תחנת מיסיון ולהמיר את בני שבט הגוארני לנצרות.
בתחילת הסרט מגיע האב גבריאל למפלי האיגואסו, מטפס למעלה ומתחיל לנגן באבוב שלו.
בני השבט נשבים בקסמה של המוזיקה שלו ומאפשרים לו לחיות.
שכיר החרב, רודריגו מנדוזה (רוברט דה נירו) מתפרנס מחטיפת הילידים ומכירתם כעבדים לבעלי השדות החקלאיים באזור כולל למושל דון קבזה (צ'אק לו).
לאחר שארוסתו של מנדוזה, קרלוטה, (שרי לונגי), מודיעה לו שהיא אוהבת את אחיו למחצה, פליפה (איידן קווין), הורג מנדוזה את פליפה בדו-קרב.
אף על פי שמנדוזה מזוכה על ידי קבזה, הוא מסתחרר לדיכאון.
האב גבריאל מבקר את מנדוזה ומאתגר אותו לקחת על עצמו כפרה ראויה.
מנדוזה מתלווה לישועים במסעם חזרה כשהוא סוחב אחריו מטען כבד הכולל את השריון ואת החרב שלו.
בהגיעם לפאתי שטח הילידים, ישנם כמה רגעי מתח כאשר בני השבט מזהים את מנדוזה אך במהרה מחבקים אותו, כשהוא ממרר בבכי, ולוקחים ממנו את מטענו הכבד.
המיסיון של האב גבריאל מתואר כמקום של תפילה וחינוך עבור בני שבט הגוארני.
כשהוא מרוגש על ידי קבלתם של בני השבט, מבקש מנדוזה לעזור במיסיון והאב גבריאל נותן לו ספר תנ"ך.
בבוא העת, לוקח על עצמו מנדוזה נדרים והופך לישועי תחת האב גבריאל ועמיתו האב פילדינג (ליאם ניסן).
המיסיונים של הישועים היו בטוחים היות שהיו מוגנים תחת החוק הספרדי.
לאחר אמנת מדריד (1750), חולקו האדמות מחדש והאזור שכלל את המיסיונים של הישועים הועבר לידי פורטוגל שאפשרה עבדות.
הקולוניאליסטים הפורטוגזים שואפים לשעבד את הילידים והיות והמיסיונים של הישועים עלולים לטרפד זאת, נשלח נציג הותיקן, הקרדינל אלטמירנו (ריי מקנלי), כומר ישועי לשעבר בעצמו, כדי לסקור את המיסיונים ולהחליט אילו מהם, אם בכלל, יישארו.
כשהוא תחת לחץ, הן מצד המושל הספרדי, קבזה, והן מצד המושל הפורטוגזי, דון הונטאר, נאלץ הקרדינל אלטמירנו לבחור בין שתי רעות.
אם יפסוק לטובת הקולוניאליסטים, ישועבדו הילידים.
אם יפסוק לטובת המיסיונים, הדבר עלול לסכן את כלל המסדר הישועי וזה עלול לקבל גינויים מצד הפורטוגזים, דבר העלול לסדוק את כלל הכנסייה הקתולית באירופה.
אלטמירנו מבקר במיסיונים ונדהם מתעשייתם והצלחתם, הן בהמרתם של הילידים האינדיאנים, והן במובן הכלכלי.
במיסיון של האב גבריאל בסן קרלוס הוא מנסה להסביר את טיעוניו לסגירת המיסיון ומודיע לבני שבט הגוארני שעליהם לעזוב.
בני השבט מערערים על סמכותו והאב גבריאל ומנדוזה, תחת איומי ניתוק, מצהירים על כוונתם להגן על המיסיון במקרה של תקיפה מצד הקולוניאליסטים.
ביניהם הם חלוקים על אופן הביצוע והם דנים ביניהם על אופן התגובה לתקיפה צבאית הקרבה ובאה.
האב גבריאל מאמין שאלימות היא פשע ישיר כנגד אלוהים.
למרות זאת, מחליט מנדוזה להפר את נדריו כדי להגן באופן צבאי על המיסיון.
בניגוד לבקשותיו של האב גבריאל, הוא מלמד את הילידים את אומנות המלחמה האירופאית ושולף פעם נוספת את חרבו.
כשכוח משולב של פורטוגזים וספרדים תוקף, מגינים תחילה מנדוזה, פילדינג ובני הגוארני על המיסיון.
כוחם אינו עומד להם כנגד הכוח הצבאי ומנדוזה נורה ונפצע אנושות.
פילדינג מקריב את עצמו על ידי הריגת המפקד הפורטוגזי לפני שהוא בעצמו נהרג.
בראותם את הכנסייה במיסיון, מהססים החיילים לירות.
כשהם נכנסים לתוך המיסיון, הם נתקלים בשירתם של האב גבריאל ונשות וילדי שבט הגוארני אשר צועדים.
כשהוא סוחב מונסטראנם (תשמיש קדושה נוצרי) ביחד עם הסקרמנט הקדוש, מוביל האב גבריאל את התהלוכה.
למרות זאת, מורה המפקד הספרדי על תקיפה והאב גבריאל, ביחד עם כמרים אחרים ורוב בני השבט, שכללו נשים וילדים, נורים למוות.
לאחר שנורה האב גבריאל, מרים אחד מהילדים את הסקרמנט הקדוש ומוביל את התהלוכה.
רק קומץ קטן בורחים אל תוך הג'ונגל.
בחילוף דברים סופי, בין הקרדינל אלטמירנו ודון הונטאר, מביע הונטאר את טענותיו שמה שהתרחש הוא מצער ובלתי נמנע היות ש-"עלינו לעבוד בעולם; העולם הוא כך".
בתגובה עונה לו אלטמירנו, "לא, כך עשינו את העולם.
ימים ספורים לאחר מכן, מגיעה סירת קאנו ובה ילדים צעירים בחזרה למקום הטבח במיסיון ומצליחים להציל חלק מהרכוש.
הם חוזרים במעלה הנהר לתוך הג'ונגל עם המחשבה שהאירועים יישארו בזיכרונותיהם.
בכתובית אחרונה מוצהר שכמרים רבים ממשיכים להילחם למען זכויותיהם של ילידים.
כתובית מתוך ספר יוחנן בברית החדשה עולה ובה כתוב: "האור מאיר לתוך האפלה והאפלה לא גברה עליו."
קפטן רודריגו מנדוזה (רוברט דה נירו)
האב ג'ון פילדינג (ליאם ניסן)
נעשה שימוש במערות בפורט אמהרסט כחלק מתפאורת הסרט בסצנה בה נראה מנדוזה (רוברט דה נירו) כשהוא מוחזק כאסיר לאחר שרצח את אחיו.
"האבוב של גבריאל" (Gabriel's Oboe) של אניו מוריקונה מתוך פסקול הסרט המיסיון:
את פסקול הסרט המיסיון כתב אניו מוריקונה.
כשהוא מתחיל עם קטע פולחני (בארץ כמו שזה בשמיים) (On Earth as It Is in Heaven), שהופך להיות הפזמון "הספרדי", הוא במהרה הופך לפזמון "הגוארני", אשר נכתב באופן כבד כקטע מסורתי/תרבותי של הילידים ועושה שימוש בכמה וכמה כלי נגינה שבטיים.
מאוחר יותר הגדיר מוריקונה את פסקול "המיסיון" כדואט בין הפזמון "הספרדי" וה-"גוארני".
פזמונים אחרים במהלך הסרט כוללים את הקטעים "פנאנס" (Penance), "כיבוש" (Conquest) ו-"אווה מריה גוארני" (Ave Maria Guarani) שבו לוקחת חלק תזמורת גדולה הכוללת בני ילידים השרים ביצוע מבעית של "אווה מריה" בשפתם המקורית.
פסקול הסרט "המיסיון", בניצוח אניו מוריקונה
הסרט הטוב ביותר - פרננדו גיה ודייוויד פטנאם (מועמד)
הבמאי הטוב ביותר - רולאנד יופה (מועמד)
הבימוי האמנותי הטוב ביותר - סטוארט קרייג וג'ק סטפנס (מועמד)
צילום - כריס מנגס (זכה)
עיצוב תלבושות - אנריקו סבטיני (מועמד)
עריכה - ג'ים קלארק (מועמד)
הפסקול המקורי הטוב ביותר - אניו מוריקונה (מועמד)
פרס האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה (BAFTA)
הסרט הטוב ביותר - פרננדו גיה, דייוויד פטנאם ורלאנד יופה (מועמד)
שחקן משנה הטוב ביותר - ריי מקנלי (זכה)
תסריט מקורי - רוברט בולט (מועמד)
צילום - כריס מנגס (מועמד)
עריכה - ג'ים קלארק (זכה)
פסקול - אניו מריקונה (זכה)
עיצוב הפקה - סטוארט קרייג (מועמד)
הפקת קול - איאן פולר, ביל ראו, קלייב וינטר (מועמד)
אפקטים חזותיים - פיטר האטצ'ינסון (מועמד)
פרס דקל הזהב - רולאנד יופה (זכה)
הפרס הטכני הגדול - רולאנד יופה (זכה)
סרט הדרמה הטוב ביותר (מועמד)
השחקן הכי טוב בסרט דרמה - ג'רמי איירונס (מועמד)
התסריט הטוב ביותר - רוברט בולט (זכה)
הפסקול המקורי הטוב ביותר - אניו מוריקונה (זכה)
מספר 23 ברשימת "100 שנים של פסקולי סרטים"
המיפרקטיים (שם מדעי: Hemiphractidae) היא משפחה של דו-חיים מסדרת חסרי זנב.
צפרדעים אלה הן קרובותיהם הרחוקות של משפחת האילניתיים (בעבר היו תת-משפחה שלה), החיות על עצים ביערות מרכז ודרום אמריקה.
הן בעלות גוף מוסווה מאוד, שטוח ובעל "קרני" עיניים גדולות וחלולות.
חלקן בעלות "כיס", שבו הן מגדלות את הראשנים על הגב, כדי להשגיח עליהם ולהעביר אותם מקום.
2 סוגים במשפחה: Gastrotheca ו-Flectonotus מסווגים לעיתים כחלק ממשפחה אחרת - אמפיגנטודונטים (Amphignathodontidae).
המיצלולוז הוא רב סוכר מסועף, אשר בדומה לתאית (צלולוז) מצוי כמעט בכל הצמחים בדופן התא.
ישנם מספר רב-סוכרים מסועפים שונים (מורכבים מחד-סוכרים שונים או עם מבנה שונה) שמוגדרים כהמיצלולוז, בהם ארבינוקסילן המורכב מהחד-סוכרים אראבינוז וקסילוז.
בניגוד לתאית שהיא חזקה, בעלת מבנה גבישי וחסינה להידרוליזה, להמיצלולוז יש מבנה אקראי ואמורפי, וחוזקו נמוך.
הוא עובר הידרוליזה בקלות על ידי תמיסה מדוללת של חומצה או בסיס, וכן על ידי מגוון רחב של אנזימים.
הרב-סוכרים: קסילאן , גלוקורונוקסילאן , ארבינוקסילן , גלוקומאנאן וקסילוגלוקאן נחשבים כולם להמיצלולוז.
רב-סוכרים אלו מורכבים מחד-סוכרים שונים ומגוונים.
לעומת זאת, צלולוז מורכב רק מהחד-סוכר גלוקוז.
המיצלולוזים לעומת זאת עשויים להכיל במקום או בנוסף לגלוקוז גם קסילוז, מנוז, גלקטוז, רמנוז , אראבינוז ועוד.
המיצלולוזים מכילים את רוב סוגי סוכרי ה-D-פנטוז, ולעיתים גם כמויות קטנות של סוכרי L-פנטוז.
בדרך כלל קסילוז הוא החד-סוכר הנפוץ ביותר בהמיצלולוז, אבל בעץ של חשופי זרע למשל דווקא מנוז הוא המצוי באחוז הגבוה ביותר.
המיצלולוזים עשויים להכיל לא רק סוכרים רגילים, אלא גם את הצורות החומציות שלהם, כמו חומצה גלוקורונית.
בניגוד לצלולוז, המיצלולוז מורכב משרשרות חד-סוכרים קצרות יותר – 500–3,000 יחידות בכל פולימר, לעומת 7,000–15,000 יחידות בכל פולימר בצלולוז.
כמו כן הצלולוז הוא פולימר ישר ללא הסתעפויות, בעוד המיצלולוז הוא מסועף.
המיצלולוז מוטמעים בדופנות תא של צמחים, לעיתים בצורה של שתי וערב – הם נקשרים בעזרת פקטין לתאית על מנת ליצור רשת של סיבים החוצים זה את זה.
ההמיצלולוז מיוצר בתוך מערכת גולג'י של התא.
המיקיוניים (שם מדעי: Hemicyonidae; משמעות השם מלטינית: "חצי כלבים") היא משפחה של טורפים נכחדים מתת-סדרה דמויי כלב.
הם נחשבים לאבותיהם של הדוביים וכמה מהחוקרים סוברים שהם תת-משפחה (Hemicyoninae) במשפחת הדוביים (Ursidae).
המאובנים שלהם התגלו ברחבי אירופה, אסיה, אפריקה ואמריקה הצפונית בין תקופת האוליגוקן לסוף המיוקן.
יצורים אלה דמו לשילוב של כלב ושל דוב, והם היו בעלי גפיים חזקות בעלות טפרים, זנב ארוך ושעיר ולסתות חזקות שעוצבו בעיקר לאכילת בשר, הרבה יותר מהדובים החיים (למעט דוב קוטב).
לעיתים מבלבלים ביניהם למשפחה כלבי דב, אשר בניגוד לשמה נחשבת לפרימיטיבית יותר הן מהדובים והן מהכלביים.
ייתכן מאוד שעקב גודלם וחוזקם הם היו טורפי-על מאיימים או שמא אוכלי נבלות שהתבססו על פגרים.
המיקיון (שם מדעי: Hemicyon; משמעות השם מלטינית: "חצי כלב") הוא סוג נכחד של טורף דמוי כלב, שהשתייך למשפחת ההמיקיוניים, דמויי- הדובים.
זאת, אף על פי שמאובניו מזכירים מאובנים של כלבי דוב (שהם משפחה עצמאית).
הוא חי בתקופת המיוקן באירואסיה ובאמריקה הצפונית.
המאובנים שלו תוארו ב-1851 בידי החוקר הצרפתי אדואר לארטה ונכללו בו מינים רבים.
הם התגלו בארצות הברית (במדינות: פלורידה, דלאוור וניו מקסיקו), בספרד (באראגון ומדריד), בצרפת, בסלובקיה, בבוסניה, בטורקיה ובסין.
ההמיקיון היה טורף באורך 1.5 מטר ובמשקל 65 עד 150 קילוגרם.
הוא היה בעל מבנה גוף שדמה יותר לזאב או לגרגרן מאשר לדוב, אך הוא נחשב לקרובם של הדובים.
הוא היה בעל מבנה רגליים חזקות שנועדו לריצות מהירות ובעל עצמות מסרק ארוכות.
לעומת הדובים המודרניים הוא לא הלך על כפותיו אלא נע כזאב על קצוות האצבע.
לטורף זה היו לסתות גדולות שמבניהם רמז על תזונה היפרקרניבורית מובהקת ולא כרוב הדובים שהם אוכלי כל.
צייד זה התאים לחיים בערבות המיוקן, בהם רעו עדרי גמליים, מעלי גירה שונים, סוסיים, קרנפיים ועוד והוא כנראה צד בחבורות דומות לזאבים.
עם זאת הוא נכחד לקראת סוף המיוקן, אולי כתוצאה משינויי אקלים שהכחידו את רוב החיים במישורים.
המירוץ הגדול הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיית סלפסטיק מטורפת משנת 1965 בבימויו של בלייק אדוארדס, עם ג'ק למון, טוני קרטיס, נטלי ווד ופיטר פאלק בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב לפי סיפור של בלייק אדוארדס וארתר רוס ומושפע מסיפור המירוץ האמיתי מניו יורק לפריז שנערך בשנת 1908 .
בסרט יש את סצנת הסלפסטיק של הטחת עוגות פאי עם קצפת הארוכה והיקרה ביותר בתולדות הקולנוע.
היא נמשכת מעל ארבע דקות ובה הוטחו בפרצופי השחקנים 4,000 עוגות פאי בצילומים שנערכו במשך ארבעה ימים.
העלילה היא על שני פעלולנים ועוזריהם שמתחרים מי יגיע ראשון במרוץ מכוניות מניו יורק לפריז.
במירוץ האמיתי הם עברו מאמריקה לאסיה בספינת קיטור וכאן הם עושים זאת על גבי קרחון צף.
ג'ק למון משחק בחלק מהסרט בתפקיד כפול.
השיר "עץ האוהבים" המבוצע על ידי נטלי ווד בשירה מדובבת על ידי הזמרת רובין ווארד היה מועמד לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר וזכה לביצועים של ג'וני מאטיס, בובי דארין, פטי פייג' ועוד.
מרוץ מכוניות מתחיל בין ניו יורק לפריז.
במירוץ משתתפים שישה כלי רכב.
המתחרים העקרים הם הפעלולנים פרופסור פיית (ג'ק למון) ועוזרו מקס (פיטר פאלק) ו"לסלי הגדול" (טוני קרטיס) ועוזרו חזקיה (קינן ווין).
המרוץ מיועד רק לגברים אבל ברגע האחרון מצטרפת העיתונאית מגי דיבואה (נטלי ווד), סופרז'יסטית קולנית שמאלצת את עורך העיתון "ניו יורק סנטינל", הנרי גודבדי (ארתור או'קונל) לקבל אותה כשליחת העיתון למירוץ.
היא מגיעה במכונית עם מנוע קיטור ומצוידת ביוני דואר לשליחת כתבות וצילומים לעיתון.
מקס חיבל בארבע מכוניות ובטעות גם בשלו.
המכוניות התפרקו אבל את המכונית שלו הצליח לתקן ומגי עברה שם, צילמה אותם במצב מגוחך ושלחה את התמונות למערכת העיתון באמצעות יונת דואר.
המכונית שלה מתקלקלת והיא מצטרפת למכוניתו של לסלי.
שתי המכוניות מגיעות לעיירה בוראצ'ו (שם פיקטיבי) במערב ארצות הברית וראש העיר והשריף מקבלים אותם בחגיגה.
באולם ההופעות מופיעה הזמרת לילי אוליי (דורותי פרוביין) ולאחר ההופעה היא מגיעה ללסלי, מתיישבת לידו והם מתחבקים.
באותו רגע מגיע בעלה ומתחילה קטטה המונית שבסופה נהרס כל האולם.
פיית ומקס מנצלים את ההזדמנות כדי להתגנב למחסן הדלק, לגנוב את כל ארגזי הדלק ולהמשיך במסע.
לסלי נאלץ לרתום את רכבו לשתי פרדות.
בהגיעם לעיירה סמוכה הם נאלצים לקנות דלק ומגי חותמת על התחייבות בשם העיתון.
היא מצליחה לסלק את חזקיה כאשר הם עולים על רכבת לניו יורק היא אוזקת אותו לכיסא ובורחת ללסלי.
הם ממשיכים צפונה לאלסקה, נפגשים עם פיית ומקס ונתקעים בסופת שלג עזה.
בבוקר מתברר להם שהם צפים על קרחון ששט לעבר אסיה.
הקרחון הולך ונמס והם מתכוננים לגרוע מכל עד שברגע האחרון הם מגיעים לחוף, שם מחכה להם חזקיה שסולח למגי.
שתי המכוניות מגיעות למדינת קרפניה (שם פיקטיבי) עליה שולט הנסיך השיכור האפניק (ג'ק למון), הדומה דמיון מפתיע לפרופסור פיית.
הנסיך מתנהג באופן מגוחך בגלל שתיית אלכוהול בלתי פוסקת.
הברון פון סטופה (רוס מרטין) והגנרל קוסטר (ג'ורג' מקרידי) מתכננים הפיכה.
הם אוסרים את הנסיך, לסלי, פיית וחזקיה.
כוונתם היא "להמליך" את פיית בתור נסיך בובה שייעשה כרצונם.
מקס מצליח לחדור לבית הכלא ולשחרר את שלושתם.
לסלי מנהל דו-קרב עם הברון שנסוג וקופץ מהחומה לנהר.
כולם ממהרים לטקס ההכתרה ורגע לפני שהכתר מושם על צווארו הם ממלטים אותו כשכולם רודפים אחריהם.
הם מגיעים למאפייה בה הוכנו לכבוד ההכתרה 4000 עוגות פאי עם קצפת ומתחיל קרב של הטחת עוגות שבסופו כולם יוצאים מרוחים בקרם.
בעת המסע לפריז מתחילים מגי ולסלי להתאהב למרות חילוקי הדעות בנושא זכויות נשים.
מעט לפני קו הסיום ליד מגדל אייפל בולם לסלי את הרכב.
הם מתחבקים ומתנשקים ומסכימים להתחתן.
פיית ומקס עוברים על פניהם וזוכים בגביע.
פיית מקבל את הגביע אך לא מרוצה.
הוא מציע להם להתחיל מרוץ נוסף בדרך לניו יורק.
לסלי ומגי יוצאים ראשונים ומקס יורה לעברם מתותח קטן שנמצא במכוניתם.
הוא מחטיא אך פוגע במגדל אייפל שקורס.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותג'ק למוןפרופ' פיית/הנסיך האפניקטוני קרטיסלסלי הגדולפיטר פאלקמקסעוזר של פייתנטלי וודמגי דיבואהעיתונאיתקינן וויןחזקיהעוזר של לסלי הגדולארתור או'קונלהנרי גודבדיעורך עיתוןרוס מרטיןברון פון סטופהראש הקושריםדורותי פרובייןלילי אולייזמרתג'ורג' מקרידיגנרל קוסטרראש הצבא
פרס אוסקר לעריכת הקול הטובה ביותר.
מועמדות לפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר ("עץ האוהבים" - "The Sweetheart Tree")
מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי (ג'ק למון).
המיסיונים הפרנציסקניים בסיירה גורדה דה קרטרו (בספרדית: Misiones franciscanas de la Sierra Gorda de Querétaro) הם חמישה מבני מיסיון שנבנו על ידי המסדר הפרנציסקני באזור במדינת קרטרו במרכז מקסיקו שהוכרזו על ידי אונסק"ו כאתרי מורשת עולמית בשנת 2003. הם מיוחסים ל מהמסדר הפרנציסקני, שייסד גם מיסיונים חשובים ב.
חזיתות הכנסיות הללו חשובות בגלל סגנון "מסטיסו בארוק", המראה השפעה ילידית משמעותית של האינדיאנים מהקבוצה האתנית של שבנו אותם.
הוא אזור אקולוגי שמרכזו בשליש הצפוני של מדינת קרטרו ומשתרע עד מדינות גואנחואטו, אידלגו וסן לואיס פוטוסי.
האזור נמצא על שלוחה של רכס ההרים ומורכב מסדרה של שרשראות הרים שכיוונן מצפון-מערב לדרום-מזרח.
בתוך קרטרו, המערכת האקולוגית נמשכת ממרכז המדינה החל בחלקים מהרשויות ו ומכסה את כל שטחי הרשויות , , , ו, בסך הכל שטח של 250 קילומטרים רבועים.
כל סיירה גורדה מאופיינת בשטח טרשי מאוד, הכולל קניונים והרים תלולים.
הגבהים נעים בין 300 מטרים בלבד מעל גובה פני הים בקניון ריו סנטה מריה (Río Santa María) בחלפן ועד ל-3,100 מטר בסרו דה לה פינגואיקה (Cerro de la Pingüica) בשטח הרשות פינל דה אמולס.
המיקרו סביבות של האזור נעות בין יערות מחטניים, יערות אלון, המצויים בעיקר בפסגות הרים, בננות ושדות קני סוכר בקניונים העמוקים יותר.
בצד המזרחי יש יערות נשירים.
בצד המערבי, הגובל ב, ישנם תנאי מדבר ומדבר למחצה, עם מגוון קקטוסים וסבך שיחים עמידים ליובש.
בין מאפייניו ניתן למצוא את הפסגות הקשורות לסיירה אלטה דה אידלגו (Sierra Alta de Hidalgo), יערות האורנים של סמוראנו (Zamorano), קניון אקסטורקס (Extorax) ומורדות ואסמסונטה (Huazmazonta), העמקים בין ההרים בהם שוכנים חמשת המיסיונים וסדרת הגבעות המובילות אל .
השינויים הגדולים בגובה ובכמות המשקעים יוצרים תנאים להתפתחות מגוון רחב של צמחייה וחיות בר.
אף שהיה מעט בניין ערים באזור זה בתקופה הפרה-קולומביאנית, כשהשיא היה בין המאות ה-6 וה-10, ערים אלה ננטשו הרבה לפני שהספרדים הגיעו במאה ה-16. בתקופה זו, העמים הילידים של האזור היו לקטים-ציידים נוודים למחצה, כגון ה, ה, ה וה, המכונים בדרך כלל יחד כ.
בנוסף, נמצאו גם קבוצות של ווסטקה (Huasteca).
הספרדים שלטו במערב הרחוק ובמזרח הרחוק של סיירה גורדה (כיום במדינות גואנחואטו ואידלגו), אך לא יכלו להשתלט על המרכז במה שנמצא כיום בקרטרו.
הסיבה לכך היא השטח הטרשי וההתנגדות העזה, במיוחד על ידי החונאס.
המאמצים לשלוט באזור כללו מאמצים להפיץ את הדת הקתולית, שרובם נכשלו לפני אמצע המאה ה-18. במהלך המאות ה-16 וה-17, היו ניסיונות לנצר את סיירה גורדה של קרטרו על ידי האוגוסטינים, הפרנציסקנים והדומיניקנים.
עם זאת, כמעט כל המיסיונים הללו מעולם לא הושלמו או נהרסו זמן קצר לאחר שנבנו על ידי הקהילות הילידות.
הדוגמה הידועה ביותר היא מיסיון בוקרלי (Bucarelí) השוכן בקהילת פוארטו דה טחמניל (Puerto de Tejamanil) ברשות המקומית פינל דה אמולס.
המיסיון נוסד בשנת 1797 על ידי חואן גוואדלופה סוריאנו (Juan Guadalupe Soriano) הפרנציסקני במטרה לנצר את הילידים בני החונאס המקומיים.
שמו המלא של המיסיון הוא פוריסימה קונספסיון דה בוקרלי (Purísima Concepción de Bucarelí, מיסיון בוקרלי של "העיבור ללא חטא").
הוא מעולם לא הושלם, כאשר רק חלק מהמנזר, המכרות והכנסייה נראים לעין.
ב-4 בפברואר מתקיימת כאן מיסה לכבוד פרנציסקוס מאסיזי, בקפלה קטנה ששרדה, אף על פי שאין גג בשום חלק מהמתחם.
המיסיון ננטש לחלוטין במהלך המהפכה המקסיקנית בשנת 1914 והבנייה הופסקה רשמית בשנת 1926.
בשנת 1740 החליטה הממשלה הקולוניאלית לחסל את ההתנגדות של הילידים, במטרה לאבטח את נתיבי הסחר לגואנחואטו ולסקטקס.
מטרה זו הושגה על ידי חוסה דה אסקנדון (José de Escandón), שהמסע הצבאי שהוביל הגיע לשיאו בקרב מדיה לונה, שבו הביס את החונאס והשימפקה.
הכנעת האזור על ידי חוסה דה אסקנדון בשנות ה-40 של המאה ה-18 אפשרה בניית מיסיונים קבועים בלב סיירה גורדה.
עם זאת, על פי החלטה של נבנו חמישה מיסיונים פרנציסקנים בשטחם של בני הפאמה, מכיוון שבני קבוצה אתנית זו היו נכונים יותר לקבל על עצמם שלטון ספרדי.
הספרדים החליטו לשרוף את הכפרים המקוריים של הפאמה, וליישב מחדש את האוכלוסייה סביב המיסיונים לשם פיקוח טוב יותר.
אלה שלא הסכימו למעבר התאבדו או שעברו להתגורר בהרים.
מיקום המיסיונים נועד לחלק את הליבה של סיירה גורדה ולפתוח דרכים לסן לואיס פוטוסי.
חוניפרו סרה בילה שמונה שנים בפרויקט בניית המיסיונים עד לשנת 1770, כאשר מספר אירועים היסטוריים, כולל גירוש הישועים, אילצו להפקיר את המיסיונים, וסרה עבר לקליפורניה.
מאז ועד סוף המאה ה-20 היו המתחמים נטושים, וחוו הידרדרות ונזקים.
הדבר היה נכון במיוחד במהלך המהפכה המקסיקנית, כאשר כנסיות רבות באזור נבזזו וראשים של מספר דמויות בשערים על כנסיות פרנציסקניות אלה נערפו.
בשנות השמונים שח המאה ה-20, הלכה קבוצה ממשרד של של מקסיקו (בראשי תיבות INAH) לאיבוד באזור ונתקלה באחד המיסיונים.
הגילוי הוביל למאמצים להצלת המיסיונים והגיע לשיאו עם הכרזתם כאתר מורשת עולמית בשנת 2003. עבודות שיקום ראשונות למבנה ולחיצוניות של כנסיות המיסיון החלו בשנות השמונים.
בשנים 1991–1997 נעשתה עבודת פנים על המזבחות, בתי המקהלות, העוגבים והציורים.
עבודה נוספת הייתה בחסות המדינה בין 1997 ל-2002, שכללה את הכיכרות והמונומנטים שמסביב.
עלויות השיקום למיסיון טנקויול בלבד היו למעלה משלושה מיליון פסו עד 2008. הניסיון לרשום את המיסיונים כאתר מורשת עולמית החל בשנת 2000 על ידי קבוצת אינטלקטואלים מקסיקנים כולל ד"ר מיגל לאון פורטייה.
ניסיונות השכנוע ארכו שנתיים וחצי, אך בסופו של דבר הצליחו בשנת 2003, כאשר האתר נוסף במהלך הכנס ה-27 של ועדת המורשת העולמית.
חמשת המיסיונים מפורסמות על ידי רשות התיירות הממלכתית בשם Ruta de las Misiones (מסלול המיסיונים).
אף על פי שהמיסיון בחלפן הוקם לפני הגעתו של חוניפרו סרה לאזור בשנת 1750, ניתן לסרה קרדיט על בניית חמשת המיסיונים העיקריים של אזור זה והשלמת התנצרותם של התושבים המקומיים.
במציאות, המיסיונים נבנו בידי בני הפאמה, בניהול נזירים פרנציסקנים שונים, כולל חוסה אנטוניו דה מורגיה (José Antonio de Murguía) בקונקה (Concá), חואן קריספי (Juan Crispi) בטילקו (Tilaco), חואן ראמוס דה לורה (Juan Ramos de Lora) בטנקויול (Tancoyol) ומיגל דה לה קמפה (Miguel de la Campa) בלנדה (Landa).
עם זאת, החזון לבניית המיסיונים היה של סרה, שדמיין סוג של אוטופיה המבוססת על עקרונות הפרנציסקנים.
סרה התעקש שהמיסיונרים ילמדו את השפות המקומיות ויחוו רעב יחד עם שאר האוכלוסייה.
עדיין הייתה עוינות לנוכחות הספרדית, והתגובה של סרה הייתה כלכלית וגם רוחנית.
המאפיין העיקרי של כנסיות אלה הוא הקישוט המעוטר של השערים העיקריים, אם כי יש קישוט גם על מגדלי הפעמונים ובכמה כנסיות, גם באזורים אחרים.
סוג עיטור זה מכונה על פי INAH "בארוק מסטיסו" או "אדריכלות מסטיסו".
הקישוט המעוטר נועד בעיקר ללמד את הדת החדשה לילידים, אך בניגוד אפילו ליצירות הבארוק במבנים דרומה יותר, ההשפעה הילידית ברורה מאחר שהרעיון של סרה היה להפגין מיזוג של תרבויות ולא כיבוש מלא.
אחד האלמנטים היה השימוש באדום, כתום וצהוב, כולל גוני פסטל, ומופיעים דמויות קדושות כמו ארנב ויגואר.
לכנסיות המיסיונים ישנה ספינה אחת המכוסה קמרון חבית, אך לכל אחת מהן יש את האלמנטים הייחודיים שלה, במיוחד בשערים.
סרה בילה אחת עשרה שנים בסיירה גורדה לפני שעבר צפונה בסוף שנות ה-60 של המאה ה-18. המיסיונים שהוקמו בקרטרו יהיו הראשונים מתוך שורה ארוכה של מיסיונים שיוקמו כשהספרדים יעשו את דרכם צפונה אל מה שהוא כיום דרום קליפורניה.
מיסיון סנטיאגו בחלפן (Misión de Santiago de Jalpan) הוקם לפני הגעתו של חוניפרו סרה בשנת 1744, אך סרה היה אחראי על בניית מתחם המיסיון הנוכחי בשנים 1751–1758, הראשון שנבנה.
הוא מוקדש ליעקב הגדול, השליח הראשון.
מתחם זה ממוקם במרכז העיר המודרנית מול הכיכר המרכזית וכולל אטריום, קלויסטר, השער לעולים לרגל וכנסייה, עם תוספת קפלה בצד שמאל.
קיר האטריום המקורי אבד, אך שוחזר באותו סגנון, עם שלושה שערים וקשתות הפוכות.
הדמויות העיקריות של השער המעוטר בחזית הם ו, שתיהן עם סממנים מסו-אמריקאים, כמו גם עיט כפול ראש, שנועד לסמל את מיזוגן של שתי התרבויות.
החזית הוכנה בצורה מדוקדקת בעבודות סטוקו ואבן, כאשר צבע האוכרה של הפילסטרים מנוגד לצהוב של רבים מהפרטים הדקורטיביים.
חלק גדול מהפרטים הם צמחים, יחד עם מלאכים ועיטים קטנים.
אלמנטים אירופיים כוללים תמונות של קדושים כמו דומיניקוס הקדוש ופרנציסקוס מאסיזי ושלט האצולה הפרנציסקני.
בתוך הדלת יש דמויות של הקדושים פטרוס ופאולוס.
אלמנטים מקומיים כוללים עיט מקסיקני בעל ראש כפול הטורף נחש.
בצד שמאל למעלה, יש תמונה של הבתולה מגוואדלופה בצד ימין למעלה, גבירתנו של העמוד.
אלו הן דמויות הבתולה של מקסיקו וספרד בהתאמה.
פסל זה נלקח על ידי גנרל בסוף המאה ה-19. הוא הוחלף בשעון מודרני יותר.
בפנים, הכיפה של מיסיון חלפן מכילה סצנות של הופעת הבתולה מגוואדלופה.
מיסיון שני ממוקם בעיירה טנקויול ושמו נואסטרה סניורה דה לה לוס דה טנקויול (Nuestra Señora de la Luz de Tancoyol), כלומר "גבירתנו של האור".
לחזית זו יש עיטורים צמחיים רבים, עם קלחי תירס בולטים והיא המפורטת ביותר מבין חמשת המיסיונים.
סביר להניח שמיסיון זה נבנה על ידי חואן ראמוס דה לורה, שהתגורר כאן בשנים 1761–1767. המבנה דומה לאלה בחלפן ובלנדה.
יש בו כנסייה בצורת צלב לטיני ואזור בית מקהלה, חדר תשמישי הקדושה, אטריום עם צלב וקפלות בפינות האטריום המכונות "קפלות פינתיות" (capillas posas).
יש גם שער לצליינים, קלויסטר ומגורים לכומר.
בפנים מספר פסלים כולל אחד של "גבירתנו של האור".
בחזית בולט חלון טרפזי המוקף בתבליט של החבל שהפרנציסקנים משתמשים בו כדי לקשור את גלימותיהם.
הנושא הבסיסי של החזית הוא רחמים, המיוצג על ידי מריה הבתולה וקדושים שונים.
האיקונוגרפיה של שער זה היא המפורטת ביותר מבין חמשת המיסיונים.
החזית מורכבת משלושה חלקים, גמלון וארבעה עמודים.
בחלק התחתון פסלים של פטרוס ופאולוס ושלטי האצולה של הפרנציסקנים.
בחלק השני יש פסלים של יהויקים הקדוש ואנה הקדושה עם מריה הבתולה בידיה, וגומחה במרכז.
יש גם רמזים לפסיון של ישו בצורת תבליטים של מסמרים ורומח.
הגומחה הכילה פסל של גבירתנו של האור, אך היא ריקה כעת.
בין החלק השני והשלישי יש חלון גדול ומעליו ייצוג של הסטיגמטה של פרנציסקוס מאסיזי.
הגמלון מכיל צלב גדול בתבליט של שני סגנונות הקשורים למסדר הפרנציסקני והדומיניקני.
הצלב הראשי בראש החזית מייצג גאולה כשהצלבים של קלטרווה וירושלים משני הצדדים.
אלמנטים ילידים נמצאים בתוך הכנסייה, עם פסל של יגואר ואדם בעל מאפיינים אולמקים.
מגדל הפעמונים צר והבפטיסטריום נמצא בבסיס מגדל זה.
בחלק התחתון יש חלון קטן המאיר את הבפטיסטריום.
הכיפה של המגדל היא בצורת פירמידה ועליה צלב ברזל בסגנון בארוק.
סן מיגל קונקה (San Miguel Concá) ממוקם ארבעים קילומטרים מחלפן על כביש 69 לריו ורדה.
הכנסייה נמצאת במרכז היישוב בצד אחד של רחוב גררו.
היא מכוונת לדרום ומוקדשת למלאך מיכאל.
זוהי הכנסייה הקטנה ביותר מבין כנסיות המיסיון ובנייתה הושלמה בשנת 1754, על פי כתובת הממוקמת בתוך הכנסייה.
קונקה היא מילה בשפת הפאמה שפירושה "יחד איתי".
סן מיגל קונקה הוא המיסיון הצפוני ביותר והקטן ביותר מבין המיסיונים.
העיטור כולל פרחים גדולים, עלווה ודמויות גסות בסגנון ילידי.
הפרט הבולט הוא ייצוג של השילוש הקדוש בצמרת יחד עם ארנב (סמל של הפאמה) ועיט כפול ראש.
סן פרנסיסקו דל ואייה דה טילקו (San Francisco del Valle de Tilaco) נמצא בקהילה קטנה, 18 קילומטרים מצפון-מזרח ללנדה דה מטמורוס.
הוא נבנה בשנים 1754–1762 על ידי חואן קרספי והוקדש לפרנציסקוס מאסיזי.
יש לו כמה מאפיינים שונים משאר המיסיונים.
ראשית, הוא בנוי על שיפוע.
מגדל הפעמונים מופרד מן הספינה הראשית של הכנסייה על ידי הבפטיסטריום ומתפקד מבחינה מבנית כתמיכה לכנסייה.
טילקו הוא המיסיון השמור ביותר מבין חמשת המיסיונים ובעל חזית העיטור העדינה ביותר.
חזיתותיו מורכבות משלוש מחיצות אופקיות ושלוש אנכיות, כאשר שלט האצולה הפרנציסקני בולט מעל הכניסה הראשית.
בטילקו בחזית יש מלאכים קטנים, קלחי תירס וצנצנת גדולה ומוזרה שמעליה דמותו של פרנציסקוס מאסיזי.
אלמנט דקורטיבי ייחודי הוא ארבע בנות ים עם מאפיינים ילידים.
בטילקו יש את הקפלות הפינתיות השמורות בצורה הטובה ביותר, ששימשו לתהלוכות.
סנטה מריה דל אגואה דה לנדה (Santa María del Agua de Landa) נמצא עשרים קילומטרים מחלפן על כביש 120 לכיוון חיליטלה.
המיסיון נבנה בשנים 1760–1768 על ידי מיגל דה לה קמפה מוקדש לגבירתנו של העיבור ללא חטא, המקור לחלק משמה של הקהילה.
זו היה המיסיון האחרון שנבנה.
האטריום גובל בקיר ובמרכזו צלב, ומרוצף באבן.
הוא ידוע בזכות האיזון בהרכבו ומגדל הפעמונים הצר מאוד, המשולב בחזית.
הפסל של חזית זו נחשב לטוב מבין חמשת המיסיונים על פי המגזין Arqueología Mexicana (ארכאולוגיה מקסיקנית).
לפנים של בתולות הים בלנדה יש מאפיינים ילידים.
המיפסלודון (שם מדעי: Hemipsalodon; מילולית: "שן חצי-מספריים") הוא סוג של יונק נכחד ממשפחת ההאיניילוריים שהתקיים באמריקה הצפונית במשך האאוקן המאוחר שלפני 41.2 עד 37 מיליון שנה מזמננו.
סוג זה תואר בידי החוקר אדוארד קופ ב-1885 ונכללים בו 2 מינים: H.
grandis, אשר התגלה בויומינג ובמחוז ססקצ'ואן שבקנדה ו-H.
viejaensis, אשר התגלה בטקסס ב-1986.
טורף קדום זה היה קרובו של ההאיניילורוס אך היה בעל גולגולת עבה ומוארכת, מזכירה את זו של ההרפגולסטיס מסדרת המזוניכידיים.
הגולגולת שלו הגיעה לאורך 45 ס"מ, עם לסת תחתונה באורך 34 ס"מ והיה בעל שיניים גדולות וניבים ארוכים מאוד.
מדידה של גופו הראתה שהיה גדול מאוד, גדול כמו דוב גריזלי מודרני במשקל של 150 עד 250 ק"ג ובאורך של 2 מטרים.
מבנה לסתותיו עזר לו להרוג טרף קטן עד בינוני במהירות.
ארבעה מינרטים נמצאים ברחבת הר הבית .
הם בנויים על החומה המקיפה אותו, שלושה בחלקו המערבי ואחד בחלקו הצפוני.
מסגד אל-אקצא שונה באופיו ממרבית המסגדים בכך שאין בו מינרט, וכמו כן חסרים בו מספר מאפיינים אחרים הצמודים בדרך כלל למסגד כגון חצר עמודים ומדרסות, מתקנים ומוסדות מנהליים.
הסיבה לכך היא שאלו מצויים ברחבת הר הבית, הנחשבת כולה למסגד במסורת המוסלמית.
המינרטים נועדו לקרוא למאמינים לתפילה, ומשום כך הם ממוקמים בכיוון הפונה לעיר ירושלים, באופן שקריאת המואזין תישמע בכל מקום בצורה הטובה ביותר.
מסיבה זו נבנו שלושה מינרטים בחומה המערבית, הפונה לעיר, בעוד שבחומה הדרומית והמזרחית, הפונות לשדה בור, אין אף מינרט.
המינרטים בנויים לגובה רב ומתאפיינים בצורה מרשימה ורבת עוצמה, הן מסיבות דתיות והן מסיבות תכליתיות, כדי שייראו ויישמעו היטב, שכן הר הבית נמצא במקום נמוך יחסית.
כיום הקריאה לתפילה נעשית באמצעים אלקטרוניים, וניתן לראות את הרמקולים הגדולים בחלק העליון של כל מינרט.
מינרט אל-פח'ריה, הסמוך לשער המוגרבים, נבנה בשנת 1278, כחצי שנה לאחר שהממלוכים כבשו את ירושלים והביסו את הצלבנים.
זהו אחד משמונה מינרטים גדולים בירושלים שנבנו או שופצו על ידי הממלוכים.
הוא נבנה בנקודת המפגש של הכותל הדרומי והכותל המערבי, מעל מסגד פח'ריה ("מסגד הנשים"), בהוראת הסולטאן הממלוכי ונקרא על שמו של פח'ר א-דין אל-חלילי, אביו של שריף אל-דין עבדול רחמן, שפיקח על בניית המינרט.
פח'ר א-דין אל-חלילי היה שופט מוסלמי נודע במאה ה-13. המינרט המקורי נהרס, אך הוא נבנה מחדש בשנת 1920, בראשית השלטון המנדטורי הבריטי.
בשנת 1924 שיפץ הווקף את הקומה העליונה ואת יציע המואזין.
תיארוך המינרטים בירושלים נעשה על פי הסגנון והצורה.
מינרטים מתקופת השושלת הממלוכית הם בדרך כלל בעלי צורה מרובעת, וממוקמים סמוך לחומה המקיפה את הר הבית.
מינרט אל-פח'ריה נבנה בסגנון סורי מסורתי, עם בסיס ריבועי ופיר המחולק לשלוש קומות ביניים ומעליהן מרפסת המואזין, מעוטרת בשתי שורות של עיטורי מוקרנס.
מעל למרפסת כיפת אבן דמוית בצל ומעליה סהר מוסלמי.
הכיפה צופתה בלוחות עופרת לאחר שהמינרט נפגע ברעידת אדמה שהייתה בירושלים בשנת 1834.
גובה המינרט הוא 23 מטר.
למרות היותו הנמוך מבין המינרטים בהר הבית, הוא גבוה ביחס לבסיס חומת מתחם הר הבית, ולכן הוא נראה בולט למתבוננים מבחוץ.
מינרט בני ע'ואנימה ניצב בפינה הצפון-מערבית של ההר.
בסיסו חצוב בסלע והוא חלק ממסגד ע'ואנימה (בני שייח' ע'אנם אבן עלי), שהוקם בשנים 1297–1298. חלקו העליון של המינרט וגג יציע המואזין שוקמו ב-1924. המינרט והמסגד נבנו מספוליה צלבנית על מנת לחגוג את הניצחון על הצלבנים.
הוא בסגנון סורי-ריבועי טיפוסי, עם מרפסת ועיטורי מוקרנס.
על פי כתבים היסטוריים, שער בני עו'אנימה ומינרט בני עו'אנימה נבנו על ידי עבד אל-מלכ.
המינרט שופץ כמה פעמים, בין השאר על ידי קלאוון.
מינרט ריבועי זה נחשב למעוטר ביותר מבין המינרטים שסביב מסגד אל-אקצא.
הוא הגבוה ביותר מבין הארבעה – גובהו 38.5 מטר, כבניין בן 6 קומות, ובו גרם מדרגות בן 120 מדרגות.
הוא עשוי כולו אבן, פרט לחופת עץ מעל מרפסת המואזין.
חלקו העליון מתומן, ובו עמודי שיש רבים.
בגלל מבנהו האיתן, מינרט בני עו'אנימה כמעט ולא נפגע ברעידות האדמה שפקדו את ירושלים.
עיטורי אבן ומוקרנס מחלקים את המינרט למספר מפלסים.
שני המפלסים התחתונים רחבים יותר ומהווים את בסיס המבנה, ומעליהם ארבעה מפלסים גליליים וכיפה.
גרם המדרגות מתחיל בצד החיצוני של המפלסים הנמוכים, ואז הופך למבנה ספירלי פנימי המגיע למרפסת המואזין.
על פי החברה האקדמית הפלסטינית לחקר עניינים בינלאומיים, יסודות המינרט נזקקו לשיפוץ בשנת 2001 לאחר שהם ניזוקו במהלך חפירות מנהרות הכותל.
מינרט שער השלשלת (באב א-סלסלה) נבנה בשנת 1329 בקטע המערבי של החומה סביב רחבת הר הבית, כחלק ממכלול אל-מדרסה א-תנכזיה ("המחכמה").
המינרט, בסגנון סורי-ריבועי, נבנה בהוראת תנכיז, אמיר סוריה הממלוכי.
ייתכן שהוא נבנה במקומו של מינרט קדום יותר, מתקופת בית אומיה.
המינרט ניזוק בראשית התקופה העות'מאנית בארץ ישראל ושוקם בסגנון טורקי אופייני עם כיפה חרוטית.
כיפה זו נחרבה ברעידת אדמה בשנת 1894 ובמקומה הותקנה כיפה חצי-עגולה.
המינרט שופץ שוב על ידי מנהלת הווקף לאחר שניזוק ברעידת אדמה שהייתה בירושלים בשנת 1922. הכיפה חוזקה וצופתה בלוחות עופרת בשנים 1923–1924.
מינרט זה חשוב מאוד לתפילה המוסלמית בירושלים.
מאז המאה ה-16 נהוגה בעיר מסורת לפיה המואזין הטוב ביותר קורא את האד'אן ממינרט שער השלשלת, חמש פעמים ביום, ושאר המואזינים במסגדים ברחבי ירושלים קוראים בעקבותיו.
מינרט שער השלשלת גובל בכניסה הראשית לרחבת הר הבית, והגישה אליו היא דרך מדרסת אשרפיה.
משטרת ישראל אוסרת כניסת מוסלמים למינרט זה מטעמי ביטחון, שכן הוא משקיף אל עבר הכותל המערבי.
מינרט אל-אסבט ("מינרט שער השבטים") הוא הגבוה מבין המינרטים בהר הבית.
הוא נבנה בשנת 1367 על ידי האמיר סיף א-דין קטלובע'אה ומורכב מבסיס מלבני שנבנה על ידי הממלוכים, בתקופת שלטונו של , ומעליו מגדל אבן גלילי דקיק וגבוה שנבנה ב-1924, בתקופה העות'מאנית.
על פי כתבים היסטוריים, המינרט הממלוכי היה ריבועי.
על פי התיאור של ההיסטוריון מוג'יר א-דין הוא "המינרט היפה ביותר במתחם הר הבית".
בשנת 1599 הוא נחרב והעות'מאנים בנו במקומו מינרט בצורת גליל, שגם הוא נחרב.
המינרט כיום הוא בן חמש קומות ובו מדרגות לולייניות המובילות למרפסת המואזין, בראש המינרט.
מרפסת המואזין מוקפת חלונות מקושתים ומעליה כיפה בצלית.
הכיפה שוחזרה על ידי מנהלת הווקף לאחר שניזוקה ברעידת אדמה בשנת 1927. המינרט נזקק לשיפוץ נוסף בשנת 1967 לאחר שניזוק במהלך הקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים.
המינרט מכונה גם "שבטי ישראל" (אל-אסבאט) על שם שער השבטים הסמוך אליו.
על פי אחת הסברות, שם זה הוענק לו כי המוסלמים האמינו שהיהודים יצאו משער זה בתום התפילה בבית המקדש.
לפי סברה אחרת, הצריח והשער נקראים כך על שם בריכת ישראל הסמוכה.
בחלק המזרחי של רחבת מסגד אל-אקצא אין אף מינרט.
בשנת 2006 הודיע עבדאללה השני, מלך ירדן, על כוונתו להקים מינרט חמישי בסמוך למסגד מרוואן, צמוד לכותל המזרחי, שישקיף על הר הזיתים.
על פי התוכנית, מינרט זה היה צפוי להיות המבנה הגבוה ביותר בעיר העתיקה של ירושלים.
ירדן ביקשה בשנת 2018 אישור לבנות את המינרט החמישי.
(בון) המירוץ הגדול הוא ספר קומיקס היצא באנגלית בשנת 1996 ובעברית ב־2009 על ידי המחבר והצייר ג'ף סמית' והוא הכותר השני בסדרת הספרים בון.
בעברית תרגמה אותו אורנה כץ, והספר בעל 132 עמודים.
החלק הראשון של הספר הוא שת'ורן ובון הולכים ליריד האביב של העמק.
הם הולכים לדוכן דבש, שם גבר שרירי מרשים את ת'ורן ומשמיץ את בון, שמשמיץ את המוכר, טום, בחזרה.
טום רוצה להחזיר לו, אך שת'ורן עוזבת את בון, בון נלחם בדבורים עד שמשיג דבש לת'ורן, ושחוזר, רואה אותה עם טום.
בינתיים, בלופר בון רוצה להפוך לעשיר ובכך מרמה בהימורים שעושה למירוץ הפרות הגדול, אשר גורר את סמיילי, בן דודו האהוב, לעשות זאת איתו.
התוכנית הייתה שסמיילי יתחפש לפרה בשם "הפרה המסתורית", ולגרום לכולם להמר על הפרה המסתורית, ושסמיילי יפסיד במירוץ ושסבתא-בן תנצח, הם יזכו בכל הסחורה ומשק-החי ובכך יהפכו לעשירים בעמק.
בזמן זה, התוכנית הופכת למושלמת וכולם חושבים, חוץ מלוציוס, שסבתא-בן זקנה וחלשה למדי, ושהפרה המסתורית תנצח בטוח.
בון ות'ורן מגיעים לפונדק "כף הקלע" ופוגשים את כולם, ות'ורן הולכת לפגוש את טום ביריד.
שהולכת, היא מגלה כי לטום יש חברה בשם יסמין, ובכך חוזרת אל בון.
לאחר זה, ת'ורן ובון חוזרים לחווה של סבתא-בן, שכבר מיואשת שאף אחד לא מהמר עליה.
בלופר משכנע את לוציוס להמר על הפונדק שלו, אך ללוציוס הייתה תוכנית.
הוא הלך לכל החברים שלו ושואל אותם למה הם לא הצביעו לסבתא-בן, ושהם לא פגשו את הפרה המסתורית אף פעם, ושבלופר מנסה לעבוד עליהם.
לכולם נופל האסימון, והם הולכים לבלופר ומאיימים עליו.
לבלופר לא הייתה ברירה אלה לומר שהם יפגשו עם הפרה.
בינתיים, ת'ורן בלחץ גדול, גם מהמירוץ וגם מחלומותיה שרודפים אותה בלילה.
בון פשוט עובד בחווה ולא שם לב לזיכיונה של ת'ורן, אך מקווה שבלופר וסמיילי לא יעשו שוב צרות.
טד החרק פוגש אותו, ואומר לו שאם הוא כל-כך מאוהב בת'ורן, אז שיכתוב עליה שיר אהבה.
בון כותב שיר, אך העכבראשים חוטפים אותו.
בזמן הזה, בלופר מביא את כל האנשים אל הפרה המסתורית ואז סמיילי עושה מלא רעש, שמשכנע לבסוף את החברים שהפרה המסתורית קיימת ושסבתא-בן בצרות.
בלופר פותח את החלק האחרון של דוכן הימוריו, שם לוציוס מהמר על כל פונדקו, "כף הקלע" על סבתא-בן.
בלופר מפחד כי כבר כל הפרות בקו-ההתחלה, ורץ אל סמיילי.
רגע לפני שהמירוץ מתחיל, בלופר נכנס לתוך תחפושתו של סמיילי, מה שמאט את סמיילי יותר מדי.
בון מצליח להתחמק מהעכבראשים ולרוע מזלו הגיע למירוץ.
כל העכבראשים של קינגדוק רצים ובמהרה המירוץ הופך למרדף גדול.
היחידה שהגיעה בלי שום נזק היא סבתא-בן, שניצחה במירוץ.
לאחר שהמירוץ נגמר, לוציוס לוקח בעגלתו את שלושת הבונים, רוז ות'ורן לחווה של רוז, והעכבראשים מצותתים.
לבסוף, שכולם מגיעים לחווה, לוציוס פותח בשיחה ארוכה עם רוז בזמן שמתקנים את החווה (מעדר העכבראשים שהתקיפו את החווה בספר הקודם).
השיחה הייתה על חזרתו של הדרקון ועל שת'ורן בסכנה, וגם כי שר-הארבה, המנהיג הגדול, חזר, וכך גם קינגדוק, ראש העכבראשים.
שהשיחה נגמרת, הספר נגמר בכך שסמיילי מנסה לעזור ללוציוס בתיקון הגג של החווה, ואז, שלוציוס נופל, סמיילי מתעודד שהעמק לא מקום טוב כמו בונוויל, אבל זה עדיין מקום טוב.
מאוהב בת'ורן ואף כותב עליה שיר אהבה מהספר הזה.
בן דודם של בלופר וסמיילי.
בון - בן דודו התחמן של סמיילי בון ושל בני בון.
רוקם מזימה במקום ההימורים כדי שיהיה עשיר בעמק, וגם מצליח, עד סוף המירוץ, שבו מפסיד.
עובד בפונדק "כף הקלע" של לוציוס.
סמיילי בון - בן דודו השמח של בלופר ובני בון.
עובד בפונדק "כף הקלע" של לוציוס בתור המוזג.
ת'ורן הארווסטאר - בת מלוכה.
רוז הרוואסטאר (סבתא בן) - סבתה של ת'ורן.
יש לה גם אומץ רב וכמו כן גם סמכויות.
הדרקון האדום הגדול - דרקון בצבע אדום שעוזר לבון.
אין לו כל-כך משמעות בספר זה.
לוציוס דאון - מנהל פונדק "כף הקלע".
שונא את בלופר וסמיילי, אך לא עושה להם כלום בגלל שהם צריכים בשבילו חוב גדול.
ג'ונתן אלוני - עוזרו של לוציוס בפונדק "כף הקלע".
ונדל ויוקליד - שני עוזריו של לוציוס בפונדק "כף הקלע".
העכבראשים - קבוצת שעירים שרודפים אחרי שלושת הבונים.
מונהגים בידי קינגדוק, שמונהג בידי שר הארבה שמונהג בידי ישות רעה בלתי-נראית.
טום - מוכר דבש ביריד האביב.
משמיץ את בון ומרהיב את ת'ורן.
יסמין - חברתו של טום.
המירוץ לארנונה הוא משחק מחשב ישראלי שיצא ב-13 בפברואר 2012.
המשחק פותח על-ידי שני סטודנטים מהמחלקה לאנימציה באקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל, אורן רובין ואלון סימון במסגרת פרויקט הגמר שלהם.
ההשראה לפיתוח המשחק נבעה ממשחקי הקווסט בהם שיחקו בילדותם ומהחוויות שצברו במהלך לימודיהם כסטודנטים, אשר שולבו יחד לכדי רעיון אחד.
הבחירה ליצור משחק זה נבעה מזיקתם למשחקי הקווסט הקלאסיים, בהם Day of the Tentacle, The Neverhood, Monkey Island ואחרים.
עם זאת, הרעיון הראשוני לפרויקט נוצר עוד קודם לכן, במסגרת קורס קטן לפיתוח משחקי מחשב שלמדו בשנה ג'.
במסגרת הקורס יצרו משחקון קצר העוסק בבחור המגיע לתחנת דלק וזקוק בדחיפות לשירותים, אך מגלה כי בתא השירותים הציבוריים נמצא נהג משאית גדול ממדים שעליו להרחיק תחילה.
אורכו של המשחקון היה כ-5–15 דקות, אך הוא עודד את יוצריו לפתח גישה שונה וליצור חוויה אינטראקטיבית יותר.
עבורם, פיתוח משחק מסוג זה היווה מימוש של חלום ליצור משחקים מהסוג שבו שיחקו ואותם אהבו בעבר.
פיתוח המשחק התבצע ללא תקציב.
אחד הקשיים המרכזיים עמם התמודדו יוצרי המשחק היה מציאת מתכנת.
במהלך שנתם הרביעית בבצלאל הושלמו מרבית מרכיבי האנימציה, התסריט, המוזיקה והדיבוב.
את יתרת עבודת האנימציה סיימו כחודשיים-שלושה לאחר סיום הלימודים, ולאחר מכן נתקלו בקושי משמעותי בשל היעדר מתכנת.
המתכנת רועי קרמר, אשר תכנת עבורם את המשחקון "חייב להשתין" ואת גרסת ההדגמה של המשחק "המירוץ לארנונה" שהוצגה בתערוכה בבצלאל, לא היה פנוי עוד להשקיע את הזמן הנדרש בפיתוח המשחק המלא.
ניסיונות חוזרים ונשנים למצוא מתכנת לא צלחו, בעיקר בשל היעדר תקציב לתשלום עבור העבודה.
באותה תקופה החלו יוצרי המשחק לעבוד כשכירים, והפרויקט הוקפא כמעט לחלוטין למשך כשנה וחצי.
מספר חודשים לפני יציאת המשחק החליטו יוצריו לחדש את העבודה עליו, וב-13 בפברואר 2012 הועלה המוצר המוגמר לרשת.
לדברי יוצרי המשחק, התהליך הריאלי הנדרש לקבלת הנחה בארנונה מיוצג במשחק באופן נאמן למציאות, ואף צומצם במכוון, כאשר הושמטו ממנו חלק מהטפסים הנדרשים בפועל, כגון הצורך באישור עורך דין.
הדמויות במשחק מבוססות על אנשים המוכרים ליוצרים מחייהם האישיים, והדמות של התולעת המהפכנית המופיעה במשחק נלקחה מהמשחק "חייב להשתין".
יגאל שוטקלמן סטודנט ירושלמי חזר מחופשת קיץ בהודו לאחר שחברתו נפרדה ממנו, ומגלה לתדהמתו שיש לו חוב עצום בתשלום הארנונה.
מאחר שהוא סטודנט הוא זכאי להנחה בתשלום, וכל מה שהוא צריך לעשות בשביל לממש אותה זה להביא שלושה טפסים: אישור לימודים, חוזה דירה ואת האישור לימודים של השותף שלו לדירה.
התהליך נראה על פניו פשוט.
במהלך המשחק נאספים חפצים שונים שניתן לעשות בהם שימוש בהמשך, והשחקן נתקל בדמויות מגוונות ומפוקפקות.
העלילה מתפתחת תוך שיטוט בין דירת השותפים לבין מוסדות וגורמים שונים, כולל העירייה, בעל הבית והאוניברסיטה, במטרה להשיג את ההנחה בתשלום הארנונה.
מולי שולמן – יגאל שוטקלמן
דן קיזלר – צחי, זקן, שלד, ישו
אסף פריינטא – משה, דוס, מאבטח, סטודנט, מחבל, ברסלב, מעקל
עדי קוזלובסקי – ערבייה, זקנה
המישורים הגדולים היא ערבה נרחבת המצויה מזרחית להרי הרוקי בארצות הברית ובקנדה.
מישורים אלה משתרעים בשטחי המדינות: ניו מקסיקו, טקסס, אוקלהומה, קולורדו, קנזס, נברסקה, ויומינג, מונטנה, דקוטה הדרומית ודקוטה הצפונית, וכן בפרובינציות הקנדיות: אלברטה, מניטובה וססקצ'ואן.
האזור שנמצא בשטח קנדה מכונה ערבות קנדה.
האזור שנמצא מערבית לקו האורך 100 (מערב) מכונה הערבות הגבוהות (High Plains) .
בערבות אלה כמות המשקעים הממוצעת עומדת על כ-500 מ"מ גשם מדי שנה, והאזור צחיח מדי לשמש לחקלאות.
בצורות פוקדות את הערבות מדי מספר שנים, ומביאות לסופות חול באזור.
אזור הערבות הגבוהות מצוי בשטחי המדינות אוקלהומה, דרום מזרח קולורדו, דרום מערב קנזס וטקסס.
הערבות הגדולות היוו בית גידול לביזון האמריקאי ועל כן הפכו מקום מגוריהם של השבטים האינדיאנים שמחייתם התבססה על ציד הביזון: השבטים בלקפוט, קרואו, סו, שאיין, אראפהו והקואנצ'ה.
ציד הביזון, כמעט עד להכחדתו המוחלטת, וסילוק האינדיאנים וריכוזם בשמורות אינדיאנים אפשרו לחוואים לבנים להקים חוות ולגדל בקר בערבות.
גידול הבקר החל במדינת טקסס והתפשט צפונה בהדרגה.
חוק הנחלה ("Homestead Act") משנת 1862 אפשר למתיישבים לתפוס שטח אדמה של 650 דונם ולהקים לעצמם חווה.
מאות אלפי אמריקאים התיישבו באזור ובנו חוות בערבות, אולם בשל היעדר ידע חקלאי מתאים לתנאי האזור, רובם נכשלו בהקמת חוות.
בקנדה, חוק אדמות הדומיניון משנת 1871 אפשר התיישבות דומה ותפיסת אדמות.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, בצורת קשה והשפל הכלכלי הגדול הביאו לפשיטות רגל של רוב החוואים.
צפיפות האוכלוסין בערבות ירדה לפחות משש נפשות לקילומטר רבוע, ובמחוזות מסוימים - לפחות משתי נפשות לקמ"ר.
במדינת קנזס לבדה נעזבו כ-6,000 ערים והפכו לערי רפאים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 כונה האזור בשם אגן האבק בגלל בצורת קשה, גידול מאסיבי ורעיית יתר אשר גרמו לסחיפת קרקע חמורה באזור המישורים הגדולים.
האדמה היבשה התפוררה והפכה לאבק אשר עף בצורה של עננים שחורים גדולים שכיסו את כל השמים עד שיקגו.
בשל גידולי חיטה הנרחבים המבוססים על חקלאות בעל הפכו המישורים הגדולים לאבטיפוס של אזורים חקלאיים המספקים חיטה למטרופולינים, ובשלהי המאה ה-20 קיבלו את הכינוי "סלסלת הלחם של צפון אמריקה".
מישור המספרים המרוכבים הוא אמצעי להצגת המספרים המרוכבים בצורה גאומטרית, כשם שציר המספרים משמש להצגת המספרים הממשיים.
מישור המספרים המרוכבים נקרא גם "מישור גאוס" על שם המתמטיקאי קרל פרידריך גאוס שהשתמש בו לצורך פיתוח חלק מרעיונותיו.
מישור המספרים המרוכבים מורכב למעשה משני צירים חד-ממדיים שביחד יוצרים מישור דו-ממדי.