tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2014, כבר היה מעורב בניסיון בריחה מהכלא – קבוצת אסירים, ובהם הוא ומחמוד עבדאללה עלי עארדה, חפרו מנהרה בתוך בית הסוהר שטה, אך היא נתגלתה.
חקירת הבריחה והמצוד אחר הבורחים
דיווח ראשון על חשד לבריחה הגיע למשטרה בשעה 1:49, מאזרח שנסע בכביש 71 וראה דמויות רצות בשדות.
תוך דקות אחדות הגיעה למקום ניידת סיור שפתחה בסריקות.
עובד בתחנת דלק סמוכה סיפר לשוטרי הסיור שראה אדם בעל חזות מוזרה שעבר באזור.
בשעה 2:14 דיווח סגן מפקד תחנת המשטרה בבית שאן למרכז השליטה בכלא על החשדות.
בסמוך לשעה 3:00 לפנות בוקר דיווחו חקלאים מהיישובים הסמוכים לכלא על דמויות חשודות שנצפו בשטחים החקלאיים של היישובים.
לאחר בדיקה בתאי בית הסוהר עלה כי שישה אסירים ועצירים ביטחוניים ברחו מהכלא.
אנשי שירות בתי הסוהר עדכנו את משטרת ישראל שחסרים שישה מחבלים.
לאחר היוודע דבר הבריחה, פתחו כוחות משטרת ישראל, משמר הגבול ויחידת דרור במרדף אחר האסירים והעצירים הבורחים בשיתוף שירות הביטחון הכללי.
קציני הביטחון ביישובים הסמוכים לבית הסוהר גלבוע עודכנו בדבר הבריחה, ומחסומים הוצבו בדרכים.
בבית הסוהר גלבוע הוקם חפ"ק מאוחד, וכוחות משטרת ישראל נפרסו ביישובים הסמוכים לבית הסוהר.
כוחות משטרה, כלבנים ואמצעים אוויריים משטרתיים החלו בחיפושים אחר האסירים והעצירים הבורחים.
עובדי בית הכלא נחקרו, בשל אפשרות לרשלנות מצידם, ומתוך חשד שהבורחים קיבלו סיוע מתוך סגל הכלא.
בעת בריחתם המתמשכת, האסירים שהו בקרבה רבה לכוחות הביטחון.
כך למשל קאדרי ועארדה הסתתרו יום שלם בעמדת הסוואה שהקימו בשיחים במרחק של חמישה מטרים מגדר בסיס צה"ל, ולטענתם אף היו מסוגלים לפגוע באחד החיילים.
זביידי ומוחמד עארדה נצפו על ידי אזרח ערבי שדיווח עליהם, אך הספיקו להתחבא מאחורי עץ כשניידת משטרה הגיעה לחפשם.
במשך שעה היו לצדם שוטרים, אך הם לא נתפסו.
כממג'י ואינפיעאת הספיקו לברוח משוטרים שבמקרה הבחינו בהם תוך כדי נסיעה בצד הדרך, והצליחו להגיע לג'נין ולשהות שם במספר דירות מסתור, תוך ניצול פרצה בגדר ההפרדה.
שני אסירים אף פנו באמצעות סייען לראש ממשלת הרשות הפלסטינית, מוחמד אשתייה, וביקשו ממנו מעצר הגנתי, אך סורבו.
ב־10 בספטמבר, נתפסו שניים מהאסירים – יעקוב מחמוד קאדרי ומחמוד עבדאללה עארדה – באזור הר הקפיצה, סמוך לנצרת, לאחר שעובר אורח הבחין בשתי דמויות חשודות אשר חיטטו בפחים וחיפשו מזון.
השניים אף ניגשו לבית משפחה וביקשו מזון.
שני האסירים הבורחים זוהו, ולאחר זמן קצר נמסר דיווח למשטרה.
השוטרים הגיעו למקום, ועצרו את שני האסירים.
כעבור שעות אחדות, ב־11 בספטמבר, נתפסו בכפר אום אל־גנם, הסמוך להר תבור, שני אסירים נוספים שנמלטו: זכריא זביידי ומוחמד קאסם עארדה.
יחידת הגששים במילואים "מרעול" התחקתה אחרי עקבות הבורחים שהתגלו בשטח, ובנוסף לחיפושים, נהג טרקטורון הבחין במחבלים ודיווח למשטרה.
בעקבות זאת גילו הגששים את עארדה ישן בחניון משאיות ביישוב ואת זביידי מתהלך בסביבה.
את המעצר השני ביצע כוח ימ"מ.
לאחר תפיסת הארבעה הוארך מעצרם בתשעה ימים, בחשד לעבירות נוספות פרט לאלו שבגינן נאסרו: בריחה ממשמורת חוקית, קשירת קשר לביצוע פשע, חברות בארגון טרור, ומתן שירות ואמצעים לביצוע מעשה טרור.
ב־19 בספטמבר נעצרו בג'נין שני האסירים האחרונים, מונאדל יעקוב אינפיעאת ואייהם נאיף כממג'י, שהצליחו בבריחתם להגיע לשטחי הרשות הפלסטינית.
השניים נעצרו על ידי כוח ימ"מ שלווה בכוחות צה"ל, על פי מידע שהתקבל מהשב"כ על הבית שבו הסתתרו.
יחד עם הבורחים נעצרו שני סייענים שלהם.
במקום התפתחו חילופי אש בין פלסטינים לכוחות צה"ל והמשטרה.
עלות המצוד הוערכה בכמה עשרות מיליוני שקלים לכלל גופי הביטחון.
בפרט, עבור המשטרה העלות עמדה על 6 מיליון שקלים, מתוכם 5.5 מיליון על כוח אדם, כ־300 אלף על תפעול מסוקים, וכ־200 אלף על מזון.
ב־29 בספטמבר, לאחר סיום החקירה הפלילית, הוגשה הצהרת תובע נגד ששת הבורחים וחמישה אסירים נוספים שסייעו להם בבריחתם, ומעצרם הוארך.
למחרת, השב"כ העביר בחזרה את ששת הנמלטים לידי שב"ס, שם הוחלט לשכנם בתאי הפרדה בחמישה בתי כלא שונים.
ב־3 באוקטובר הוגש כתב אישום לבית משפט השלום בנצרת נגד ששת הבורחים וחמשת האסירים הנוספים שסייעו להם, בגין בריחה ממשמורת חוקית וסיוע לבריחה ממשמורת, וללא סעיפי החשד הנוגעים לטרור (חברות בארגון טרור, ומתן שירות ואמצעים לביצוע מעשה טרור).
בנוסף, הוגש כתב אישום נגד שני פלסטינים שסייעו וסיפקו לכממג'י ואינפיעאת מקום מקלט בג'נין.
ב־22 במאי 2022 נגזרו 5 שנות מאסר לכל אחד מהבורחים, בנוסף ל־8 חודשי מאסר על־תנאי, ולקנס בסך 5000 שקלים.
על הסייענים נגזרו 4 שנות מאסר וקנס בסך 2000 שקלים.
נציבת שירות בתי הסוהר, קטי פרי, הורתה בעקבות הבריחה לפזר את אסירי הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בין בתי הכלא, כך שכל אסיר כזה ישהה בתא נפרד עם אסירים מארגונים אחרים.
בעקבות פיזור אסירי הג'יהאד פרצו התקוממויות של אסירים שהתנגדו למהלך זה של השב"ס.
בחלק מהאירועים הציתו המחבלים תאים בבתי הסוהר הביטחוניים קציעות, עופר, רמון ומגידו.
באוקטובר, הוגש כתב אישום נגד שני אסירים על שהציתו תאים בבית הסוהר רמון באמצעות מצית ומזרנים.
לאחר הבריחה הושקעו 30 מיליון שקלים באטימת הפרצות שמתחת לכלא, באמצעות יציקת בטון מסביב לכלונסאות.
צוותי הנדסה סרקו בתי סוהר נוספים, בכדי למנוע מקרים דומים של בריחה באמצעות מנהרה או חלל תחת רצפת התא.
לאור הבריחה מכלא גלבוע, וניסיון בריחה נוסף שסוכל מבית הסוהר עופר, נקבע שאסירים בסיכון גבוה לבריחה (אסירי סג"ב) לא יחלקו תאים משותפים, וכן שהם יועברו ויחליפו תא בכל 4 חודשים, אגף מדי 16 חודשים, ובית סוהר מדי 32 חודשים.
במאי 2022 הוקמה יחידת תבל (תת"ק במתארים לאומיים) למניעת חפירת מנהרות מבתי הסוהר.
ביהודה ושומרון ובמזרח ירושלים השתתפו מאות פלסטינים בהפרות סדר, והתעמתו עם כוחות צה"ל שעסקו במצוד.
הפלסטינים דיווחו על עשרות פצועים בעימותים שבסביבות שכם, רמאללה, חברון, עזון, קלקיליה, ג'נין ועיסאוויה.
ב־9 בספטמבר הכריז חמאס על "יום זעם" ולמחרת, ב־10 בספטמבר אירע פיגוע דקירה בסמוך להר הבית.
בהמשך אותו היום ולאחר תפיסת שניים מתוך ששת האסירים הבורחים, שוגרה רקטה אחת מדרום רצועת עזה שיורטה על ידי כיפת ברזל.
למחרת, ב־11 בספטמבר, שוגרה לאזור שדרות רקטה נוספת, שיורטה אף היא, לאחר תפיסת שני בורחים נוספים.
בבוקר 13 בספטמבר אירע פיגוע דקירה שני בגוש עציון, ובהמשך אותו היום אירע פיגוע דקירה שלישי ליד התחנה המרכזית בירושלים, בו נפצעו שני אזרחים.
דו"ח השב"כ לחודש ספטמבר העלה כי כמות הפיגועים באזור יהודה ושומרון האמירה לאחר הבריחה.
בדמותם של האסירים ובהשראת בריחתם נוצרו קריקטורות, פסלים וגרפיטי, והם הפכו לנושא לאומי בעיני הפלסטינים.
למשל, ב־21 בספטמבר הוקדש להם ציור קיר ברצועת עזה.
מוטיב חוזר ביצירות היה מוטיב הכפית, שבה כביכול השתמשו האסירים על מנת לברוח לחופשי.
לאחר לכידת האסירים הם צולמו כשהם תשושים וחבולים, אך הפלסטינים פרסמו את התמונות הללו לאחר עיבוד גרפי, במסגרתו שינו את מבע פניהם להבעה מחויכת ורעננה.
התמונות החדשות שימשו אותם להעלאת המורל, לכרזות, ולפרסומים שונים שעסקו בבריחתם.
במרץ 2022 פרסם הערוץ אל־קֻדס אל־יום (ירושלים היום), כי הפיק סדרת טלוויזיה שנועדה לשידור בערבי חודש הרמדאן שחל באפריל.
שם הסדרה הוא "תג ניצחון – גלבוע" והיא עוסקת בבריחת האסירים מבית הסוהר, ובאסירים ביטחוניים נוספים.
לאחר גילוי הבריחה, משטרת ישראל העבירה מידע ביוזמתה לאמצעי התקשורת, אך במקביל היא פנתה לבית משפט השלום בנצרת, שם הוצא לבקשתה בדיעבד צו איסור פרסום על עצם אירוע הבריחה.
מאוחר יותר, צו איסור הפרסום צומצם לבקשת המשטרה, ואסר רק על פרסום מידע מתוך החקירה ולא על עצם הבריחה, אך גם צו זה הופר על ידי המשטרה עצמה.
מידע מפר פורסם גם ביוזמת שב"ס, שב"כ וצה"ל.
הצו הוסר בסיום החקירה הפלילית.
נשיא בית משפט השלום בנצרת, השופט דורון פורת, מתח ביקורת על האבסורד והזילות בכלי צו איסור הפרסום שיוצרת המשטרה בהתנהלותה, וקרא לבדק בית.
אמצעי התקשורת מתחו ביקורת לא רק על המשטרה ושאר גופי הביטחון הרשמיים, אלא גם על הרשות השופטת, שמשמשת כחותמת גומי המאשרת כל בקשה לצו ללא הפעלת שיקול דעת.
לטענתם, בשל כך נגרם נזק לאמון הציבור במערכת הצדק ואכיפת החוק.
ביקורת נוספת נמתחה בידי לירן לוי על התנהלות דומה סביב חקירת אירועי הסרסור בסוהרות, שהתרחשו באותו בית הסוהר.
השר לביטחון פנים, עמר בר לב, החליט על הקמת ועדת בדיקה ממשלתית לבדיקת נסיבות המחדל והכשלים שהובילו לאירוע.
לוועדה ניתנו סמכויות מלאות של ועדת חקירה מתוקף .
בראש הוועדה עמד מנחם פינקלשטיין, שהיה הפרקליט הצבאי הראשי וסגן נשיא בית המשפט המחוזי מרכז.
במרץ 2022 פרסמה הוועדה החלטת ביניים, ובה פירטה ליקויים־לכאורה שמצאה, שהיא מעניקה זכות טיעון למספר בכירים בארגון שעלולים להיפגע ממסקנותיה הסופיות לגביהם, כולל הנציבה פרי.
ב-25 בינואר 2025, במסגרת עסקת שחרור החטופים השנייה במלחמת חרבות ברזל, מוחמד קאסם עארדה וזכריא זביידי שוחררו מהכלא.
ב-13 באוקטובר 2025, במסגרת עסקת שחרור החטופים השלישית במלחמת חרבות ברזל, אייהם כממג'י ומחמוד עבדאללה עלי עארדה שוחררו מהכלא גם הם.
הבריחה מכלא רמלה התרחשה בשעות הערב של 8 בינואר 1979, ובמסגרתה ברחו מכלא רמלה שמונה אסירים.
בריחתם עוררה דאגה רבה בשל מסוכנותם של האסירים וגם בשל הקלות שבה ברחו מבית הסוהר הנחשב לשמור ביותר במדינה.
הבריחה התרחשה ב-8 בינואר 1979, לאחר השעה 7 בערב, במזג אוויר גשום מלווה ברוחות עזות.
לאחר ארוחת הערב הסתתרו שמונה אסירים בחדר האוכל, ובאמצעות מפתח, שהיה ברשות אחד מהם כעובד המטבח, עברו למטבח, שהיה ריק מאדם, ניסרו את הסורגים של פתח אוורור שבתקרת המטבח, ודרך הפתח עלו לגג המטבח.
מהגג קפצו לשטח הכלא והלכו לעבר השער האחורי של הכלא, פרצו את מנעולו ויצאו לחורשת עצי זית שמדרום לכלא.
במקביל לבריחתם הציתו אסירים את אחד התאים בכלא, והסוהרים היו עסוקים בכיבוי השרפה.
סמוך לשעה 9 בערב עצר אחד הבורחים מונית שעברה בכביש רמלה-לוד, כל השמונה עלו למונית ובאיומי אקדח וסכין הכריחו את הנהג להסיעם לאזור בית נבאלא, שם השליכו את הנהג מהמונית והמשיכו בנסיעתם.
נהג המונית הלך ברגל עד שהגיע למקום יישוב, ומשם טילפן למשטרה.
סלומון אבו, נדון למאסר עולם על רצח כפול על רקע תשלום דמי חסות.
משה דנינו, נדון, יחד עם אורי מזרחי, למאסר עולם על רצח.
אורי מזרחי, נדון, יחד עם משה דנינו, למאסר עולם על רצח.
יצחק קיש, נדון למאסר עולם על רצח.
נעים מחמוד סולטן, נדון למאסר עולם על רצח בשל כבוד המשפחה.
ג'מיל מחמוד סולטן (אחיו של נעים מחמוד סולטן), נדון ל-23 שנות מאסר על עבירות ביטחון.
גבריאל בוזגלו, נדון ל-17 שנות מאסר על שוד.
מאיר מכורש, נדון ל-14 שנות מאסר על שוד.
עם קבלת הידיעה על הבריחה הציבה המשטרה מחסומים בכבישים.
ב-13 בינואר לפנות בוקר נלכדו שני האחים סולטן במונית שבה נסעו ונעצרה לבדיקה על ידי מחסום משטרתי בצומת נווה ימין.
השניים היו באפיסת כוחות, לאחר הליכה ממושכת וחוסר שינה.
בחקירתם סיפרו השניים שזמן קצר לאחר הבריחה הורה להם אורי מזרחי, מתכנן הבריחה, לרדת מהמונית שבה נסעו כל הבורחים, ומאז נדדו בשדות ובפרדסים בדרכם לטירה, כשהם נזהרים משוטרים.
ב-14 בפברואר נלכדו עוד שלושה מהבורחים: מזרחי, דנינו ומכורש.
השלושה נלכדו על ידי שוטרי היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור לאחר קרב יריות קצר בדירה בבת ים, שבה הסתתרו יחד עם עוד שני אסירים שלא חזרו מחופשה שניתנה להם.
ברשות הבורחים היו שלושה אקדחים ורובה M16.
ב-15 במרץ נלכדו שני בורחים נוספים, אבו וקיש, בדירה שבה הסתתרו בשכונת שפירא בתל אביב.
ברשות הבורחים היו תת מקלע "עוזי" ושלושה אקדחים, אך הם לא השתמשו בהם בעת ששוטרי הימ"מ נכנסו לעוצרם.
בעת המעצר שהו בדירה שני אנשים נוספים, שנעצרו בחשד שסייעו לבורחים.
ב-26 במאי נלכד הבורח האחרון, בוזגלו, על ידי שוטרי מחלקת הבילוש של משטרת מחוז תל אביב, בעת שמכונית שבה נסע עצרה ברמזור אדום.
בעקבות הבריחה הוקמה ועדת חקירה לבדיקת פרשת הבריחה, וזו הגישה את מסקנותיה ב-6 בפברואר.
הוועדה מצאה כי חילופים תכופים של קצינים בכירים בכלא, כמו קצין הביטחון וקצין המודיעין, גרמו לירידת המשמעת של האסירים ולליקויים משמעותיים ברמת הביטחון של הכלא.
הוועדה המליצה לעמיד לדין משמעתי שלושה מקציני הכלא ושני סוהרים.
בהתאם להמלצות הוועדה הועברו מתפקידיהם סגן מפקד כלא רמלה ועוד שניים מקציני הכלא.
הבריגדה הצרפתית-גרמנית היא בריגדה משותפת של צבא גרמניה ושל צבא צרפת.
הבריגדה ממלאת מטלות רב-לאומיות המשרתות את שתי המדינות.
בסיס האם שלה הוא במילהיים שבגרמניה, והמפקדים עליה הם גנרלים צרפתים וגרמנים לסירוגין.
ההחלטה על הקמת הבריגדה התקבלה בוועידת פסגה של נשיא צרפת פרנסואה מיטראן וקנצלר גרמניה הלמוט קוהל ב-1987. הבריגדה עצמה הוקמה באופן רשמי ב-2 באוקטובר 1989. בסיס הבריגדה הוא בעיר מילהיים שבגרמניה, ובאזור זה נמצאות גם כל היחידות שלה.
המפקדים על הכוח הם גנרלים גרמנים וצרפתים לסירוגין.
ב-2009 הוצב אחד הגדודים הגרמניים של הבריגדה ליד שטרסבורג.
זו הפעם הראשונה מאז מלחמת העולם השנייה שמוצב כוח גרמני בצרפת.
ב-2014 הודיעה צרפת שהיא מחזירה את אחד הרגימנטים שלה מגרמניה.
צעד זה צמצם באופן משמעותי את כוחה של הבריגדה, אולם הפחית את נוכחותם של הכוחות הצרפתיים בגרמניה (אשר נמצאים שם מאז מלחמת העולם השנייה) ל-500 איש בלבד.
הבריגדה נכללת במסגרת ה"יורוקורפוס", והיא נחשבת לגרעין הכוח שלו.
הבריגדה הצפונית (בנורווגית: Brigade Nord) היא בריגדה של צבא נורווגיה, הפועלת מצפון לחוג הארקטי.
נכון להיום זו הבריגדה היחידה בצבא הנורווגי, ולפיכך היחידה הגדולה ביותר בו.
הבריגדה הוקמה ב-2002, ועד 2009 הייתה חלק מהדיוויזיה השישית.
לאחר פירוק הדיוויזיה השישית הפכה הבריגדה הצפונית ליחידה הגדולה ביותר של צבא נורווגיה, ולפיכך היא כפופה ישירות למפקדה המבצעית של הכוחות המזוינים.
הבריגדה כוללת שני גדודי טנקים, גדוד מפלסות שלג, גדוד ארטילריה, גדוד הנדסה קרבית, גדוד תקשורת, גדוד רפואה, גדוד תמיכה קרבית וגדוד משטרה צבאית.
מטה הבריגדה ממוקם בברדופוס, ועיקר פעילותה היא מצפון לחוג הארקטי.
היא לוקחת חלק בתרגילים של נאט"ו באזור.
הספר "הבריחה מדמשק" מאת ג'ק בלנגה (כתיבה: יניב מגל) הוא דרמת מתח העוסקת בקורותיה האמיתיים של משפחת בלנגה, חיי התלאות שלה בדמשק, בריחתה הנועזת ועתירת הסיכון לישראל וקשיי התאקלמותה בה.
הסיפור נמשך לאורך כארבעה עשורים, וקווים נמתחים בו לרוב בין הסיפור המוכר לישראלים בחיי המדינה, לגורל יהודי סוריה שהושפע מכך.
תוך כדי סיפור מאמצי משפחת בלנגה לברוח מסוריה, נפתח גם צוהר לתרבות ולחיי היהודים שם, השונים מאוד מהמוכר.
הדמות המרכזית בספר היא בן דור הביניים עזור, אשר כפעוט ניצל באורח נס מטבח בבית הכנסת אלמנשה.
מרגע שהוא עומד על דעתו, מטרה אחת עומדת לנגד עיניו – הוא יברח מסוריה ויגיע לארץ ישראל.
לשם כך הוא מוכן לעשות הכל, לסכן הכל, ולאורך הסיפור הוא אכן נדרש לעשות זאת.
הסיפור נפתח ב-1948. בעקבות הקמת מדינת ישראל, האימה פורצת בסערה אל סמטאות חארת אל יהוד, השכונה היהודית בדמשק.
היא באה לידי ביטוי בבריחות מרובות, חקירות ועינויים, שהיו גם מנת חלקו של הסב יאעוב בלנגה.
עזור גדל, וכנער רואה כיצד משפחתו נאלצת להתמודד עם הפלסטינים ששוכנו בשכונה, פליטיה 1948, שעוינים במיוחד את היהודים, וכך למשל נישלו את משפחתו מהבעלות על ביתה ואיימו לחטוף ילדים ונערות (ואף עשו זאת לעיתים).
לנוכח חיי הדלות וההתנכלויות כלפי היהודים, מתגבש חלומו של עזור לברוח לארץ ישראל.
הוא הוגה בו, מחפש דרכים פעם אחר פעם ואינו מוותר.
כבר בגיל 12 מתרחש הניסיון הראשון, שכושל בגלל מחסור בכסף.
מעט מאוחר יותר מספק לו אחד מחכמי הקהילה עדות מטלטלת על רגעיו האחרונים של המרגל אלי כהן.
לאחר שעזור נישא לראשל ונולד בנם ג'ק (מספר הסיפור, כיום עורך דין מומחה למיסוי), מתרחש הניסיון הראשון שיוצא לפועל.
הוא מסתיים בהסגרת הבורחים ועזור נשלח למרתפי המוח'אבראת, המודיעין הסורי חסר הרחמים.
לאחר מכן נשלח לכלא, אך בלחץ בינלאומי ובסיוע אחרון חכמי דמשק, הוא משוחרר כעבור שנה מלאת תהפוכות.
בהמשך מתברר לו כי אדם מסתורי אחד הוא ששכנע להכניסו מלכתחילה לכלא, זה שכונה בשכונה היהודית "הגרמני", הלא הוא אלויס ברונר, מבכירי הפושעים הנאצים הנמלטים, סגנו של אדולף אייכמן שהסתתר בדמשק והימצאותו שם היה בבחינת סוד.
בחייו החדשים לאחר הכלא, עזור מתגלה בבירה הסורית כאמן מוכשר במיוחד ב"עבודת דמשק" רבת המוניטין, שהגיעה לטרקלינים המפוארים ביותר של אירופה.
ההערכה הרבה לה הוא זוכה, מביאה לכך שהוא מקבל הזמנה ליצור מתנה לנשיא הסורי חאפז אל-אסד, וכן למפגש מעניין עם אחיו של הנשיא רפעת, ומספר 2 בעוצמתו במשטר, המוצג לו כ"אוהב יהודים וצרפתיות".
החלק בתיאורו הנוגע לצרפתיות נכון, האחר לא.
גם מלחמות ישראל משפיעות על גורל היהודים בדמשק.
במלחמת ששת הימים השמועה שעוברת שם מפה לאוזן היא שחטיבת הצנחנים תבוא לחלצם, והאכזבה רבה כשהדבר לא מתרחש.
במלחמת יום הכיפורים מוצבים חיילים סורים ליד דלתותיהם, ועזור שמדובב את אחד הקצינים, מגלה שלמעשה הם בני ערובה ועלולים להרוג איתם אם תוצאת המלחמה לא תהיה לשביעות רצונו של השלטון.
לאחר המלחמה, מתחדדת הדילמה של עזור סביב הבריחה: מחד, מתבהר לו עד כמה היהודים בני ערובה בידי המשטר הסורי, לשבט או לחסד.
מנגד, גובר הלחץ במשפחתו, מצד אימו ואחיו, לבל יעז לברוח שוב, ובכך להמיט עליו ועליהם אסון.
גם לו ברור – בפעם השנייה שיברח, אם ייתפס, עונשו לא יסתכם בשנת מאסר, אלא במותו, ומי יודע מה יהיה גורל אשתו וילדיו בלעדיו.
בכל זאת, מאמציו של עזור למצוא נתיב מילוט גוברים.
אז מתגלה לו סיפור ציורי על שמש בית כנסת אחד שעבר לפני שנים רבות לגור בטורקיה ומאז מארגן בסתר מסעי בריחה.
עזור מצליח להכניס את משפחתו לתוכנית וב-1980 יוצא לדרך מסע הבריחה השני.
באותם ימים בנו ג'ק כבר נער ושותף למעשה לכל פרטי התוכנית.
חרף כל אלה, עם גילוי תושייה מצד המבריחים, עזור וג'ק, לבסוף החבורה מגיעה לטורקיה וכעבור מספר שבועות נוחתת נרגשת בישראל.
היא התפכחות איטית וכואבת ביחס לחלומות שטוו משך שנים.
ג'ק נאלץ להתחיל ללמוד בפנימיה, בודד ונפרד מכל מה שהכיר – משפחתו הגרעינית, המשפחה המורחבת, התרבות, השפה ועוד, וללא הכוונה מאף אחד בכדי לסייע להתאקלם.
אביו עזור, אמן עבודת דמשק שחי חיים אמידים והוערך בארץ ממנה בא, מגלה שלא יוכל למצוא בישראל פרנסה במשלח ידו והמשפחה מגיעה לכדי עוני חריף.
בלית ברירה הוא נע ונד יומם ולילה בעבודות ניקיון, עד שבנו ג'ק מסייע לו למצוא עבודה, גם כן, כזו שהיא צל חיוור לעומת תהילת עברו.
הקשיים האמורים הם רק מחצית ממחיר הבריחה.
קלטת שמוברחת אליהם, חושפת בפניהם את הגורל הקודר שהיה מנת חלקה של משפחתם שנשארה מאחור, בעיר הבירה הסורית.
כשג'ק גָּדֵל, הוא לומד את לקח השנים הקשות ובדרך לא דרך מגיע להיות מומחה מוביל ומוערך למיסוי.
מנגד, הגשמת חלומו של אביו עזור (ההגעה לישראל), שנענית באכזבה מתמשכת (חיי הדלות), מחדדת את השאלה האם לנוכח זאת, מתערערת אמונתו במשימת חייו ואהבתו לארץ.
התשובה לכך מרומזת בקטע הסיום המרגש: לאחר אחת עשרה שנה שלא ראו זה את זה, עזור נפגש ביוון עם אחיו סלים שנותר בדמשק.
לאחר שבועיים יחד, הם נקרעים מכאב כשעליהם להיפרד ליד המטוס היוצא אל דמשק.
הבריגדה הראשונה (בדנית: 1. Brigade או בראשי תיבות: 1BDE) היא אחת משתי הבריגדות של הצבא המלכותי הדני.
הבריגדה הוקמה ב-2005 וממוקמת בהולסטברו.
הבריגדה הוקמה ב-1 בינואר 2005 כתוצאה ממיזוג בריגדות יוטלנד ה-1 וה-3. הבריגדה ממוקמת בהולסטברו והיא חלק מכוח התגובה של נאט"ו.
הבריגדה היא הכוח הגדול ביותר בצבא הדני והיא אמורה לספק מענה מהיר לכל אתגר בכל רחבי העולם.
הבריגדה השתתפה מטעם נאט"ו במלחמת קוסובו, מלחמת אפגניסטן ומלחמת עיראק, ובכמה פעילויות קטנות יותר מטעם האו"ם.
גדוד החי"ר הממוכן של המשמר המלכותי הדני
גדוד החי"ר הממוכן של רגימנט ההוסרים של המשמר
גדוד החי"ר הממוכן של רגימנט הדרגונים יוטלנד
הבריגדה השנייה (בדנית: 2. Brigade או בראשי תיבות: 2BDE) היא אחת משתי הבריגדות של הצבא המלכותי הדני.
הבריגדה הוקמה ב-2005 וממוקמת בסליילסה.
גדוד השריון ה-1 של רגימנט הדרגונים יוטלנד
גדוד הסיור ה-3 של רגימנט ההוסרים של המשמר
גדוד ההדרכה של רגימנט ההוסרים של המשמר
גדוד ההדרכה של רגימנט הדרגונים יוטלנד
הבריחה אל השמש (באנגלית Escape to the Sun) הוא סרט דרמה קופרודוקציה ישראלית, צרפתית וגרמנית משנת 1972 בהפקתו ובימויו של מנחם גולן, עם לורנס הארווי, יהודה בארקן וג'וזפין צ'פלין בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי מנחם גולן ויוסף גרוס והוא מבוסס על סיפור קצר של אורי דן.
העלילה היא על קבוצת יהודים שמנסים לחטוף מטוס כדי לברוח ממדינת משטרה.
שם המדינה לא מוזכר בסרט אבל ברור שהמדובר בברית המועצות.
העלילה היא בהשראת מבצע חתונה, ניסיון חטיפת מטוס אזרחי ב-15 ביוני 1970 בידי קבוצת יהודים מסורבי עלייה ופעילי זכויות אדם בברית המועצות, אבל הדמיון ביניהן הוא קלוש.
הסרט צולם בברלין המערבית ובנורווגיה.
יאשה בארזוב (יהודה בארקן) הוא סטודנט לרפואה יהודי מצטיין שעומד לפני סיום לימודיו.
הוא חווה אנטישמיות באוניברסיטה בעיקר מצד הסטודנט גרישה (הרטמונד היינריקס) ולכן ביקש אישור הגירה לארצות הברית שם נמצאת אמו.
עקב זאת הוא נזרק מהאוניברסיטה וגם בעלת הדירה זורקת אותו.
יאשה מאורס לנינה קפלן (ג'וזפין צ'פלין) שגרה עם אמה שרה (לילה קדרובה).
שרה הייתה 10 שנים בגלות בסיביר שם נעלם בעלה.
גם נינה ושרה הגישו בקשה הגירה.
מיור קירסנוב (לורנס הארווי) הוא קצין חקירות בכיר הפועל לדחיית בקשתן להגר.
יאשה נפגש בבית של הסופר המוחרם אלכסיי באבורין (ג'ק הוקינס) שספריו מופצים במערב ואסורים במדינתו.
בפגישה נוכחים גם המדען פרופ' אברמוביץ' (פיטר קאפל) והטייס לשעבר כגן (ג'ון איירלנד).
כגן היה טייס קרב בעל אותות הצטיינות אבל הודח מתפקידו לאחר שביקש להגר.
כל המפגשים האלה נמצאים במעקב המשטרה החשאית של קירסנוב.
לקבוצה מצטרף הצלם היהודי רומק (יהודה אפרוני) שהיה פעם מודיע של המשטרה.
הוא נעצר ועובר חקירה אלימה.
קירסנוב מתאהב בנינה ורוצה להפריד בינה ליאשה.
יאשה מקבל אשרת הגירה אך יום לפני כן הם מתחילים להתחתן כדי שנינה תוכל להגיש אחר כך בקשה לאיחוד משפחות.
הם מתחתנים בחשאי ומבלים את הלילה בדירת קפלן כשהאם שרה מבלה בבית מרזח עם שיכור (קליב רבל).
למחרת הם נפרדים מיאשה שעולה על המטוס אך נעצר, נכלא ועובר עינויים כדי שיגלה את תוכניות הקבוצה אתם הוא נפגש.
לאחר זמן הוא משוחרר אך נמצא במעקב.
תוכנית הקבוצה היא שכגן ורומק ישתלטו על מטוס נוסעים וכגן ינחית אותו בשדה תעופה מסוים, שם יעלו עליו הבורחים.
התכנית ידועה למשטרה וכגן שמנסה להיכנס לתא הטייס נעצר מיד ורומק מתאבד בירייה.
המטוס נוחת וממנו מתפרצים השוטרים ועוצרים את קבוצת הבורחים.
נינה ויאשה מצליחים להימלט אך יאשה נפצע מיריות.
הם ממשיכים בשלג לעבר הגבול אך כוחותיו של יאשה אוזלים והוא מת בשלג.
השופטת (גילה אלמגור) מטיחה בפני חברי הקבוצה שהם אשמים בבגידה.
כגן ואברמוביץ' נדונים למוות, שרה וגב' אברמוביץ' נידונות לעשר שנות עבודת פרך.
באבורין נידון לאשפוז ממושך במוסד פסיכיאטרי.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותלורנס הארוויקירסנוביהודה בארקןיאשה בארזובסטודנטג'וזפין צ'פליןנינה קפלןלילה קדרובהשרה קפלןג'ק הוקינסבאבוריןסופריהודה אפרונירומקגילה אלמגורשופטתפיטר קאפלפרופ' אברמוביץ'גרדה הנושקסוניה אברמוביץ'ג'ון איירלנדכגןטייסהרטמונד היינריקסגרישהסטודנטשמעון עדןטייסקן גלובוססוהרקליב רבלהשיכור
הבריון של ארצ'ר הוא רומן פנטזיה משנת 1984 מאת דיאנה וין ג'ונס שנועד לבני נוער ומבוגרים.
בשנת 1992 עובד הספר לסדרת טלוויזיה בת שישה פרקים על ידי ה-BBC.
הווארד סייקס בן ה-13 חי בעיר אנגלית עם הוריו קוונטין, פרופסור וסופר, וקטרינה, מורה למוזיקה, אחותו אנתיאה המכונה תמיד "איומה" בגלל צרחותיה המתמשכות, ופִיפִי, סטודנטית שעוזרת להם בבית כשהוריהם אינם נמצאים.
חייהם מופרעים אחר צהריים אחד כשאדם ענק שלא נוקב בשמו, או "בריון של מישהו" כמו שפיפי מכנה אותו, נכנס לביתם ומודיע שהוא בא לאסוף אלפיים מילים שקוונטין חייב לאדם בשם ארצ'ר.
בתמורה למילים הוא הציע לו פטור ממיסי העירייה.
הבריון טוען שהמילים למעשה נשלחו לארצ'ר ושהמילים לא נשלחו אליו ברבעון הזה.
המשך הספר מתאר מאבק בין שבעת האחים שמנהלים את העיר שבה המשפחה גרה להשיג את המילים שקוונטין כתב על מנת להבין את הסיבה שהם לא מסוגלים לצאת מהעיר.
הבריגדה השוודית (בשוודית: Svenska brigaden, בפינית: Ruotsalainen prikaati) הייתה בריגדה של מתנדבים שוודים שהשתתפה במלחמת האזרחים הפינית.
הבריגדה כללה 400 לוחמים, ונטלה חלק בקרב טמפרה.
בינואר 1918 הכריזה פינלנד על עצמאותה מהאימפריה הרוסית, וכמעט מיד פרצה בה מלחמת אזרחים בין המשמר האדום שנתמך בידי ברית המועצות, למשמר הלבן שנתמך בידי הקיסרות הגרמנית.
מצבם של הלבנים נראה בכי רע, והאדומים הצליחו להשתלט על עיר הבירה הלסינקי.
את היוזמה להקמת יחידה של מתנדבים שוודים שתסייע למשמר הלבן במלחמתו, נטלה אגודת "ידידי פינלנד" שנוסדה בסטוקהולם במקביל להכרזת העצמאות הפינית.
יו"ר האגודה היה אחיו של קארל גוסטף אמיל מנרהיים - ממפקדיו הבולטים של המשמר הלבן.
אגודת ידידי פינלנד קראה ליחידה בשם "הבריגדה השוודית" עוד בטרם החלה לגייס אליה חיילים.
בשל המצב הדחוף בפינלנד, הקציבה האגודה חודשיים לגיוס וארגון הבריגדה.
כתוצאה מכך, רק 400 שוודים הספיקו להתנדב.
עם זאת, רבים מהם היו קצינים מנוסים מהצבא השוודי, והם היוו תוספת משמעותית לצבא הפיני חסר הניסיון.
כמו כן, 600 קצינים שוודים נוספים התגייסו למשמר הלבן ישירות, ולא דרך ידידי פינלנד.
בסוף מרץ הגיעו השוודים לפינלנד, וצוידו בידי הפינים בנשק רוסי.
בשלב זה, נמצאו הלבנים בעיצומה של מתקפת נגד מוצלחת שמוטטה את הקווים האדומים.
השוודים נשלחו למערכה הקשה שהתנהלה סביב העיר טמפרה.
הם לחמו באומץ והצליחו ללכוד את תחנת הרכבת של העיר.
ב-6 באפריל הסתיים כיבוש טמפרה.
בשלב זה התמוטטו האדומים כליל בעקבות כניסתו של הצבא הגרמני לפינלנד.
השוודים השתתפו במרדף אחר האדומים, וכבשו מספר כפרים ועיירות.
ב-16 במאי השתתפה הבריגדה בצעדת הניצחון בהלסינקי.
חייליה זכו להערכה ושבחים בטרם חזרו לשוודיה.
ב-30 במאי ערכה הבריגדה מצעד ניצחון בסטוקהולם, ויום למחרת פורקה.
חיילי הבריגדה חזרו איש איש לחייו, אולם רבים מהם נרדפו בידי האיגודים המקצועיים הסוציאליסטיים והתקשו למצוא עבודה.
34 מחיילי הבריגדה נהרגו במהלך הלחימה, ו-50 נפצעו.
בין הלוחמים המפורסמים בבריגדה ניתן למנות את הארכאולוג אקסל בואטיוס, וההיסטוריון אולוף פלמה שהיה ממפקדי הכוח ונהרג בטמפרה.
הבריחה הגדולה הוא סרט קולנוע מסוגת דרמה ביוגרפית, קופרודוקציה צרפתית - בריטית בבימוי של אוליבר פארקר, עם מייקל קיין וגלנדה ג'קסון בתפקידים הראשיים.
גלנדה ג'קסון מתה שבועות ספורים לאחר סיום הצילומים ומייקל קיין הצהיר שזה יהיה סרטו האחרון.
הם הופיעו ביחד מקודם בסרט "האנגליה הרומנטית" בשנת 1975.
הסרט מבוסס על מקרה אמיתי של קשיש שברח מבית אבות בבריטניה כדי להשתתף בטקס 70 שנה לנחיתה בנורמנדי.
ברנרד "ברני" ג'ורדן (מייקל קיין) ואשתו ריני (גלנדה ג'קסון) הם זוג קשישים שגרים בדיור מוגן בבריטניה.
השנה היא 2014 וברני מתכוון להשתתף בטקס 70 שנה ל־D-Day אך איחר את ההרשמה.
ברני בן ה-90 מחליט לנסוע לטקס בעצמו.
הוא מצליח לצאת מבית האבות בחשאי, מדדה לאוטובוס עם ההליכון שלו, מגיע לחוף ברייטון ועולה שם על מעבורת.
במעבורת הוא מתוודע לארתור (ג'ון סטנדינג) שהיה טייס ב־RAF ולקח חלק ביום הפלישה.
ארתור מזמין את ברני להצטרף לחבורת הווטרנים שלו, ולגור אתו בחדר המלון ללא תשלום, לאחר שיגיעו לצרפת.
ברני קונה שני כרטיסים לטקס המרכזי, בו ישתתפו, בין השאר גם ברק אובמה והמלכה אליזבת.
ארתור מזמין אותו לפאב ושם הם רואים כמה וטרנים גרמנים שבאו למקום לציין את אותו התאריך.
ברני יוזם שיחה קצרה איתם, כשבסיומה כולם מצדיעים לכולם.
ברני גם מסר לגרמנים את הכרטיסים לטקס, והוא משכנע את ארתור לנסוע אתו, במקום לטקס, לבית הקברות הצבאי בבאייה, בו קבורים בעיקר חיילים בריטים.
ברני עולה לקבר של חברו, דאגלס בנט, שהשתתף בנחיתה כטנקיסט.
ברני, שהיה מפקד נחתת, הורה לו לעלות לחוף בחוף סורד ועקב אחריו במשקפת.
הטנק של דאגלס נפגע מיד והתלקח.
ברני ראה במשקפת איך דאגלס ניסה להחלץ מהטנק ואיך הוא נהרג.
מאז הרגיש כל חייו אשמה, כמי ששלח את דאגלס אל מותו.
ארתור עולה בפעם הראשונה לקבר אחיו שנהרג בהפצצה על קן.
ונוכח השתתפותו בהפצצה חושש שהוא אחראי למות אחיו, לכן נמנע עד כה להגיע לשם.
בינתיים מתפרסם סיפורו של ברני בכל העיתונים ואמצעי התקשורת והוא חוזר לבית האבות כשאנשים רבים מקבלים את פניו בשמחה, כולל אשתו ריני.
ברני מספר לריני בפעם הראשונה על דאגלס בנט, ועל רגש האשמה שהעיק עליו מאז.
ריני מנחמת אותו והסרט מסתיים בצפייה משותפת של הזוג בשחר העולה, מנהג שאמצו להם בימי ראשית אהבתם.
במציאות, סיפורו של הזוג הסתיים כמה חודשים לאחר "הבריחה הגדולה".
ברני הלך לעולמו, וריני הצטרפה אליו כשבוע לאחר מכן.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמייקל קייןברנרד (ברני) ג'ורדןויל פלטשרברני הצעירגלנדה ג'קסוןאיירין (ריני) ג'ורדןלורה מרקוסריני הצעירהג'ון סטנדינגארתורג'קי קלוןג'ודית'מנהלת בית אבותדניאל ויטאליסאדלמטפלתברנן ריסמרטיןמטפלוולף קאלרהיינריךוטרן גרמניאליוט נורמןדאגלס בנטויקטור אושיןסקוטוטרן בריטי
הבריחה לניצחון הוא סרט מלחמה ספורט משנת 1981 בבימויו של ג'ון יוסטון.
הסרט מתרחש במהלך מלחמת העולם השנייה ועוסק במשחק כדורגל בין שבויי מלחמה מבעלות הברית לבין קצינים נאצים.
השבויים מנצלים את המשחק ככיסוי לתוכנית בריחה.
בסרט מככבים מייקל קיין, סילבסטר סטאלון ושחקן הכדורגל האגדי פלה.
הסרט זכה לתשומת לב רבה עם יציאתו לאקרנים, שכן כיכבו בו הכדורגלנים המקצועיים בובי מור, אוסבלדו ארדילס, קז'ימייז' דיינה, פול ון הימסט, מייק סאמרבי, האלבר ת'ורסן, ורנר רוט ופלה.
יבו יבלונסקי כתב את התסריט והסרט נכנס לפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-12 במוסקבה.
הסרט עוקב אחר קבוצת שבויים ממחנה נאצי המחליטים לשחק נגד קבוצת הכדורגל של הצבא הנאצי, ותוך כדי לתכנן בריחה במהלך המשחק.
ג'ון קולבי (מייקל קיין), קפטן נבחרת אנגליה לשעבר, מפקד על הקבוצה.
לואיס פרננדז (סילבסטר סטאלון), שבוי אמריקאי, משתלב במשחק ומפתח תוכנית בריחה.
במהלך המשחק הם צריכים להחליט בין להמשיך בתוכנית הבריחה לבין לנצח את הנאצים במגרש.
מייקל קיין בתפקיד קפטן ג'ון קולבי
סילבסטר סטאלון בתפקיד לואיס פרננדז
מקס פון סידוב בתפקיד מייג'ור פון שטיינר
הבריחה לניצחון קיבל ביקורות מעורבות.
המבקרים שיבחו את סצנות הכדורגל והמשחק של פלה, אך העלילה עצמה זכתה לביקורות על פשטות וצפויה מדי.
ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 70% מהמבקרים.
הסרט הפך לסרט פולחן בזכות השילוב בין דרמת מלחמה לספורט.
הִבָּארִיֶיה הוא כפר סוני לבנוני בנפת חאצביא מחוז א-נבטיה.
הכפר שוכן במורדות הדרום-מערביים של החרמון, בגובה 750 מטרים מעל פני הים, מדרום לאפיק החצבאני, כ-5 קילומטרים צפונית מזרחית לראשיא אל-פוח'אר, כ-10 קילומטרים צפונית מערבית לגבול ישראל (הר החרמון).
בחלקו המזרחי של הכפר, ישנם שרידי מקדש רומי, מעל החצבאני והוא הדרומי מבין (קבוצת מקדשים שהוגדרה על ידי ג'והן ג'ורג' טיילור בסביבת מערב החרמון).
המקדש הוא מסוג (שקירותיו הצדדיים נמשכים ליצירת מרפסת בחזית או מאחור (או שניהם) ומסתיימים בעמודים מבניים).
השער המזרחי של המקדש פונה אל החרמון, מכוון "כאילו לתפוס את הקרניים הראשונות של שמש הבוקר, הזורחת מעל החרמון".
למקדש יש מרתף גדול הנגיש רק מבחוץ של הבניין וככל הנראה שימש לקבורה.
המקדש נסקר בקיץ 1852 על ידי אדוארד רובינסון שציין את האבנים הגדולות, כולל אחת ברוחב 0.84 מטר ואורכה 4.6 מטרים.
על פי רובינסון מידות המקדש היו: אורך 18 מטרים רוחב 9.4 מטרים וגובהו היה כ־10 מטרים.
כותרות העמודים היו בסגנון יוני.
בכניסה למבנה ישנם שני מפלסים של גומחות ומתחת למפלס העליון חקוקות כתובות.
בשנת 1868 ביקר במקום ויקטור גרן וחזר על חלק מהתיאורים של קודמיו.
בשנת 2014 היו רשומים בכפר 2,635 בוגרים, בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני.
הבריחה מלוס אנג'לס הוא סרט מדע בדיוני אקשן אמריקאי משנת 1996 בבימויו של ג'ון קרפנטר ותסריט מאת קרפנטר, דברה היל וראקווד בל.
בסרט מככב קורט ראסל לצד סטיב בושמי, פטור פונדה ג'ורג'ס קורה פייס ועוד זהו סרט המשך לסרט הבריחה מניו יורק משנת 1981. הסרט עוקב אחרי סנייק פליסקן שנשלח למשימה להציל את בתו של נשיא ארצות הברית בלוס אנג'לס שהפכה לכלא ענקי לאחר אסון טבע.
התקציב של הסרט עמד על כ-50 מיליון דולר אך הכנסותיו רק 25.5 מיליון דולר.
בעקבות רעידת אדמה הרסנית בלוס אנג'לס, העיר הפכה לאי כלא המאכלס עבריינים וכאלה שנחשבים למסוכנים לחברה.
נשיא ארצות הברית שולח את סנייק פליסקן, לוחם לשעבר, להשיב התקן השולט בנשק הסודי שהבטיח את כוחה של ארצות הברית והוחזק בידי קוורבו ג'ונס, מנהיג המורדים.
סנייק נאלץ להתגנב לעיר ולהתמודד עם אתגרים מסכני חיים תוך כדי שהוא מנסה להציל את בתו של הנשיא, אוטופיה, שהצטרפה לקוורבו מרצונה.
המסע להביא את ההתקן בחזרה מתמלא במגוון הפתעות ודמויות יוצאות דופן, מהלך המציב את סנייק במבחנים אישיים ומוסריים רבים.
קורט ראסל בתפקיד סנייק פליסקן - לוחם לשעבר במשימה סודית
סטיב בושמי בתפקיד אדי 'מפת הכוכבים' - מדריך לרכבי היוקרה
פיטר פונדה בתפקיד פייפליין - גולש קשיש על גלים
ג'ורג'ס קורה פייס בתפקיד קוורבו ג'ונס - מנהיג המורדים בלוס אנג'לס
סטייסי קיץ' בתפקיד המפקד מאק מאלוי - מפקד צוות המשימה
פאם גריר בתפקיד הרשה לאס פאלמס - מנהיגת כנופיה בלוס אנג'לס
קליף רוברטסון בתפקיד הנשיא אדם - נשיא ארצות הברית
ולריה גולינו בתפקיד טסלימה - אקטיביסטית שמצטרפת לסנייק
אליסון ג'וי לנגר בתפקיד אוטופיה - בתו של הנשיא
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 53% בהתבסס על 57 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "הסרט מנסה להעניק אקשן ומהומה אך לא מצליח להתעלות על קודמו.".
ובנוסף באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 54 מתוך 100, בהתבסס על 20 ביקורות.
בנוסף, התגובות לסרט היו מעורבות, עם ביקורות על העלילה המפותלת ועל החוסר בעומק הדמויות.
הבריוש הוא ציור טבע דומם מאת הצייר הצרפתי אדואר מאנה, אשר נוצר בשנת 1870. היצירה מוצגת באוסף הקבוע של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, בגלריה 810.
הציור מתאר לחם בריוש עשיר וחמאתי, המוקף באובייקטים מגוונים שנועדו לגרות את החושים: מפית לבנה מבהיקה, אפרסקים רכים, שזיפים מבריקים, סכין מלוטש, קופסה אדומה בוהקת ופרח ריחני המונח על גבי המאפה – כולם מאורגנים על שולחן באופן קפדני ובממדים גדולים יחסית.
מאנה התייחס לטבע דומם כאל "אבן הבוחן של הצייר", ובין השנים 1862 ל־1870 יצר מספר סצנות טבע דומם גדולות המציגות דגים, פירות וחפצים ביתיים.
ציור זה הוא האחרון והמורכב ביותר מביניהן.
ההשראה ליצירה נבעה מתרומתו של ציור בריוש מאת ז'אן-סימה שארדן, מאסטר של טבע דומם מהמאה ה־18, לאוסף מוזיאון הלובר.
בדומה לשארדן, גם מאנה שילב ביצירתו אלמנטים שמטרתם לעורר תגובה חושית ולשוות לציור תחושת עידון ומסורת.
מאנה הושפע מהיצירה "הבריוש" מאת האמן בן המאה ה־18 ז'אן-בטיסט סימאון שארדן נתרם למוזיאון הלובר בפריז.
ביצירתו של מאנה, הבריוש מלווה באפרסקים ובשזיפים.
הציור ייחודי בין ציורי הטבע הדומם של מאנה בשל אופיו הפורמלי, ומסמן את הפעם האחרונה שבה יצר קומפוזיציה שולחנית כה מורכבת.
הבריח הוא ציור שמן בסגנון רוקוקו מאת האמן הצרפתי ז'אן-אונורה פרגונאר, אשר נוצר סביב שנת 1777 ונמצא באוסף הקבוע של מוזיאון הלובר בפריז.
היצירה מציגה סצנה אינטימית ורוויית מתח בין גבר לאישה ברגע של תשוקה בחדר שינה, והיא נחשבת לאחת הדוגמאות הבולטות לשילוב בין חושניות, קומפוזיציה דרמטית ותאורה תיאטרלית.
"הבריח" ממחיש את עיסוקו של פרגונאר בנושאים ארוטיים ובחיי הפנאי של האצולה הצרפתית ערב המהפכה, ומהווה נקודת שיא ביצירתו המאוחרת של האמן.
הציור "הבריח" מציג זוג צעיר בחדר שינה ברגע טעון ומלא מתח.
הגבר, המתואר בתנועה אנרגטית, מרים את ידו הימנית ונועל את הדלת בבריח, כאשר תנועת זרועו יוצרת קו אלכסוני בולט מהפינה הימנית העליונה אל רגלה המתוחה של האישה בפינה השמאלית התחתונה.
האישה נראית עומדת לצידה של המיטה, חבוקה בזרועותיו, וגופה מתוח לאחור.
התאורה החזקה חותכת את הקומפוזיציה באלכסון, מדגישה את הדמויות במרכז ומותירה את שאר החלל באפלה, באופן שתורם לאפקט הדרמטי של הסצנה.
ברקע תלויים וילונות אדומים באופן דרמטי, והסדינים על המיטה נראים פרועים ולא מסודרים, דבר שמעצים את התחושה הרגשית והאינטימית שבסצנה.
הקומפוזיציה, זוויות התנועה והתאורה מאפיינות את הסגנון הרוקוקואי, שבו התמחה פרגונאר.
"הבריח" משקף את מגמות סגנון הרוקוקו בצרפת של המאה ה־18, תוך התמקדות ברגע אינטימי בין גבר לאישה.
הסצנה טעונה ברגש ובחושניות, כשהדמויות מוארות באור חד המנוגד לרקע האפל, דבר היוצר דרמה ותחושת מתח.
תנועת היד של הגבר, הנועל את הדלת, מדגישה לא רק את הבידוד הפיזי של הדמויות אלא גם את ההיבט הפסיכולוגי של שליטה וסגירות.
האלכסון הקומפוזיציוני, מהיד ועד לרגלה של האישה, תורם לדינמיקה שבין הדמויות ומוביל את מבט הצופה ישירות למוקד הדרמטי.
שילוב בין נושא אהבה חושנית, קומפוזיציה קלאסית ותאורה דרמטית מעיד על רצונו של האמן להעניק למעמדים יומיומיים ערך אמנותי גבוה.
היצירה צוירה לפי הזמנה אישית וזכתה להצלחה רבה, שהביאה לחידוש ההתעניינות ביצירתו של פרגונאר בשלב מאוחר יותר בקריירה שלו.
יצירתו של פרגונאר "הבריח" מציבה את עצמה בהקשר רחב יותר של סגנון הרוקוקו, לצד עבודות קודמות שלו והשפעות ברורות של אמנים בני זמנו.
היא נחשבת, יחד עם "הנדנדה", לאחת משתי יצירותיו הבולטות, כאשר "הנדנדה" צוירה כעשור לפניה ומתאפיינת באווירה קלילה, שובבה ומלאת חן, בעוד "הבריח" מייצגת גישה דרמטית יותר, שבה המתח הרגשי מודגש באמצעות תנוחת הדמויות והקומפוזיציה הסגורה.
לצד זה, ניתן לזהות ב"הבריח" גם השפעות של פרנסואה בושה, שהיה דמות מרכזית בהתפתחותו האמנותית של פרגונאר.
האלמנטים החושניים והעיטוריים שמאפיינים את בושה נוכחים גם כאן, אך בעיבוד דרמטי וממוקד יותר.
חוקרים מציעים כי ייתכן והיצירה נועדה לשמש כזוג ניגודי ל"הערצת הרועים", וכך ליצור הקבלה בין אהבה גשמית לאהבה רוחנית – השוואה שממחישה את הרב-שכבתיות ואת עולמו הסימבולי של פרגונאר באותה תקופה.
בריגדה המשוריינת הצ'כוסלובקית הראשונה (בצ'כית: Československá samostatná obrněná brigáda, בסלובקית: Československá samostatná obrnená brigáda, באנגלית:1st Czechoslovak Independent Armoured Brigade Group) הייתה יחידה צ'כוסלובקית שהוקמה בבריטניה ולחמה בחזית המערבית במהלך מלחמת העולם השנייה כחלק מהצבא הבריטי.
הבריגדה נוסדה באופן רשמי ב-1 בספטמבר 1943. הבריגדה הוקמה על בסיסה הבריגדה הצ'כוסלובקית המעורבת ומגדוד חי"ר צ'כוסלובקי מס' 11 (שהוקם במזרח התיכון ולחם בצפון אפריקה).
קולונל אלויס לישקה מונה לפקד על הבריגדה.
הוא העולה לדרגת בריגדיר גנרל, בעקבות המינוי.
גדוד מס' 11 הוסב לגדוד חרמ"ש וגדודי הבריגדה המעורבת הוסבו לגדודי טנקים.
הבריגדה קיבלה טנקים הבאים: קרומוול, שרמן פיירפליי, M5 סטיוארט.
גדוד חרמ"ש קיבל נגמ"שים מדגם זחל"ם M5 וזחלילית אוניברסלית.
יחידות הארטילריה קיבלו תותחי נ"ט 17 ליטראות ותותחי שדה 25 ליטראות.
פלוגת סיור רכבה על שריוניות האמבר וטנקי M5 סטיוארט.
הבריגדה הגיעה לצרפת ב-30 באוגוסט 1944. היא הוכפפה לארמייה הקנדית הראשונה, שהייתה חלק מקבוצת הארמיות ה-21. גם אחרי ההגעה לצרפת ביצעה בריגדה משימות אבטחה בעורף בעלות הברית ולא לחמה בחזית.
בתחילת אוקטובר התחילה הבריגדה לנוע לכיוון העיר דנקרק.
היא הגיעה לקרבת העיר ב-9 באוקטובר 1944 והחליפה את בריגדת הרגלים ה-154 הבריטית במשימת שימור המצור על העיר.
הבריגדה תוגברה בשני גדודים צרפתים, שהורכבו מפרטיזנים.
בתחילת המצור נקט מפקד הבריגדה בטקטיקה אגרסיבית של פשיטות פתע על מוצבים גרמנים ולקיחת שבויים,כך למשל ב-28 באוקטובר 1944 לכדו חיילי הבריגדה בפשיטה כזו כ-300 חיילים גרמנים.
הפעילות האקטיבית של הבריגדה נמשכה עד סוף בנובמבר.
במהלך החורף התקשו החיילים הצ'כוסלובקים לפעול, מאחר שהשטחים, שהקיפו את דנקרק הפכו לביצות.
במהלך החורף הטרידו את הנצורים באש תותחים.
באביב 1945 התחדשה הפעילות הצבאית האקטיבית.
אך למרות הפעולות הללו הצליח הכוח הגרמני בעיר להחזיק מעמד עד סוף המלחמה.
ב-8 במאי 1945 נחתם הסכם כניעת גרמניה הנאצית ולמחרת, ב-9 במאי נכנעו, ללא תנאי, חיילי הכוח הגרמני שהיה נצור בדנקרק ונלקחו בשבי.
אבדות הבריגדה במהלך קרבות המצור על דנקרק הסתכמו ב-167 הרוגים, 461 פצועים ו־40 נעדרים.
בסיום המלחמה מנתה הבריגדה כ-6000 חיילים - במהלך הלחימה היא קלטה צ'כים וסלובקים, ששירתו בוורמאכט ונפלו בשבי של בעלות הבית.
לקראת סוף המלחמה, פנה מפקד הבריגדה אל הפיקוד הבריטי מספר בבקשה להעביר את הבריגדה לפיקוד הארמייה השלישית האמריקאית, אשר התקדמה לכיוון אוסטריה וצ'כוסלובקיה, כדי להשתתף בשחרור המולדת.
אך הפיקוד הבריטי דחה את הבקשות.
ב-23 באפריל 1945 ארגן מפקד הבריגדה כוח של כ-140 חיילים שיצטרף אל צבא ארצות הברית.
הכוח נסע את כל הדרך מדנקרק דרך בלגיה וגרמניה, עד שב-1 במאי הגיע אל העיר חב (עיר גבול בין צ'כוסלובבקיה לגרמניה), שם הניפו חיילי הכוח את דגל ארצם.
לאחר כניעת הכוח הגרמני בדנקרק עזבה הבריגדה את האזור ונעה לצ'כוסלובקיה.
כוח החלוץ של הבריגדה הגיע לפראג ב-18 במאי 1945. לקראת סוף מאי פורקה הבריגדה וחייליה שולבו בצבא הצ'כוסלובקי החדש, שהוקם לאחר המלחמה.
הבריכה במונז'רון הוא ציור שמן על בד שצייר האמן האימפרסיוניסטי קלוד מונה בשנת 1876, בעת שהותו בטירת רוטמברו , שבעיירה מונז'רון שבמחוז אסון בדרום איל דה פראנס.
הציור, בגודל מרשים של 172x193 ס"מ, מתאר בריכת מים קטנה החבויה בין עצים בגינת הטירה.
קרן אור זיגזגית חוצה את הצללים ויוצרת אפקט דרמטי של אור טבעי.
מונה מציג כאן את יכולתו ללכוד את המתח שבין אור וחושך, תוך שימוש במכחולים חופשיים וגוונים בהירים, באופייני לאימפרסיוניזם.
היצירה הוזמנה על ידי הפטרון ארנסט הושדה , סוחר אמנות עשיר, שביקש ממונה ארבע יצירות לקישוט סלון הרוטונדה של הטירה.
מונה שהה בטירה במשך כמה חודשים במהלך סתיו 1876 ויצר סדרה שכללה בין היתר את תרנגולי ההודו, "פינה בגינה במונז'רון" ו-"הציד".
הציור של הבריכה מדגים את הניסיון של מונה לשלב טבע פראי ותחושת שלווה בפינה מבודדת של הגן.
בפינה הימנית העליונה של הציור ניתן להבחין בדמות אישה עומדת על שפת המים – ככל הנראה אליס הושדה (Alice Hoschedé), אשתו של ארנסט לעת ההיא, שהפכה מאוחר יותר לרעייתו של מונה.
דמותה מוצגת כצללית חיוורת בין הצללים, כמעט בלתי נראית – רמז לאופי הסמוי של הקשר בינה לבין מונה בתקופה ההיא.
בדומה ליצירות מאוחרות של מונה – בעיקר "שושני המים" מז'יברני – גם ציור זה מציג עניין ברפלקציה של אור על פני המים, והרגע החולף בטבע.
חוקרים רואים ביצירה זו מבשרת ישירה של סדרת "שושני המים", ואף של האולמות הסגלגלים שבמוזיאון האורנז'רי בהם מוצגות יצירות אלה כיום.
הציור נמצא כיום באוסף מוזיאון הארמיטאז' שבסנקט פטרבורג, רוסיה.
הוא מוצג באגף האימפרסיוניסטים ומהווה חלק מהאוסף החשוב של יצירות מונה שמוצגות מחוץ לצרפת.
ציורים נוספים של קלוד מונה לסלון טירת רוטמברו
טירת רוטמברו וציור הבריכה במונז'רון
הציור הבריכה במונז'רון נוצר בשנת 1876 בזמן שהותו של קלוד מונה בטירת רוטמברו שבמונז'רון, אז רכושו של הסוחר והפטרון האמנותי ארנסט הושדה (Ernest Hoschedé).
הטירה, שהוקמה ככל הנראה בראשית המאה ה-18, שימשה באמצע המאה ה-19 כמרכז לפעילות תרבותית וקהילתית תחת ניהולו של הושדה, שהיה גם חבר מועצת העיר.
מונה הוזמן על ידו לקשט את הסלון הראשי בטירה בארבעה ציורים גדולים – בהם גם הבריכה במונז'רון, המתאר פינה פסטורלית בפארק הרחב של הטירה.
נופיה של הטירה, שנבנו בסגנון אנגלי עם בריכות מים ומדשאות רחבות, העניקו השראה ישירה ליצירה, שבה באים לידי ביטוי האור, הצל והשקט של הנוף המקומי.
הַבְּרִית הַחֲדָשָׁה היא החלק השני של אוסף כתבי הקודש הנוצריים.
החלק הראשון מכונה "הברית הישנה" וכולל את ספרי התנ"ך, ולעיתים, בחלק מהזרמים, גם כמה מהספרים המכונים ביהדות "הספרים החיצוניים".
הברית החדשה מכילה 27 ספרים.
היא כוללת ארבעה ספרי בשורה (אוונגליונים), המתארים את חייו ופועלו של ישו.
ספר נוסף, "מעשי השליחים", מתאר את פועלם של תלמידיו הקרובים של ישו, שנים-עשר השליחים.
כמו כן כוללת הברית החדשה את האיגרות ששלח פאולוס (שאול התרסי) אל הקהילות הנוצריות הראשונות (איגרות פאולוס) ואיגרות נוספות (האיגרות הכלליות), וספר המכונה "ההתגלות" או "חזון יוחנן", המתאר את אחרית הימים.
שמו של הקובץ ומעמדו בנצרות
שמו של הקובץ מבוסס על האמונה הנוצרית כי הברית בין האל לבין עם ישראל בין הבתרים ובהר סיני לא הייתה שלמה ומושלמת אלא היוותה הכנה לשלב גבוה יותר.
בתאולוגיה הנוצרית מבססים את האמונה הזאת בין היתר על הכתוב בספר ירמיהו:
הנוצרים רואים ב"ברית הישנה" (ספרי המקרא המרכיבים את התנ"ך) מעין מבוא ל"ברית החדשה".
לפי הזרם העיקרי בתאולוגיה הנוצרית, ה"ברית הישנה" כוללת בשורות ונבואות על בואו הצפוי של ישו, וכן טעמים וצידוקים לצורך ב"ברית חדשה" שתשלים את הקודמת.
ספרי הברית החדשה עצמם מביאים ציטוטים מן הברית הישנה כדי להסביר אירועים בחייו של ישו.
כת קומראן, שקדמה לנצרות ואף השפיעה עליה, פירשו את הפסוק בירמיהו כנאמר עליהם:
העותקים הקדומים ביותר של הברית החדשה בגרסתה הקאנונית כתובים ביוונית קוינה (יוונית הלניסטית).
בקרב החוקרים חלוקות הדעות באשר לשפה המקורית שבה נכתבו הספרים.
רוב החוקרים סבורים כי כל הספרים נכתבו במקור ביוונית.
אף על-פי כן, ישנם היסטוריונים ופילולוגים הסבורים שרק חלק מספרי הברית החדשה נכתבו במקורם ביוונית, וכי חלקם האחר תורגם מעברית או מארמית.
הברית החדשה נכתבה ביוונית בעיקר משום שהיא הייתה השפה השלטת והמרכזית בעולם הים-תיכוני במהלך המאה ה-1 לספירה.
היוונית הייתה השפה שבה דיברו הרבה מהאוכלוסיות שבאו במגע עם הנצרות המוקדמת, במיוחד תושבי האימפריה הרומית, שבה היה מגוון גדול של תרבויות ושפות.
היוונית הייתה השפה של התרבות ההלניסטית (תוצאת כיבושי אלכסנדר הגדול), והייתה בשימוש נרחב לא רק ביוון, אלא גם במצרים, באסיה הקטנה ובצפון אפריקה.
בארץ ישראל בתקופה זו, ובמיוחד ביהודה, היוונית הייתה השפה השנייה אחרי הארמית (השפה השמית שהייתה בשימוש יומיומי בקרב היהודים).
היהודים שאבו השראה מהתרבות היוונית.
הכותבים של הברית החדשה בחרו ביוונית כלינגואה פרנקה (שפת התקשורת הבין-לאומית) כדי לפנות לקהל רחב יותר של מאמינים וקהלים ברחבי האימפריה הרומית, ובכך להבטיח שהמסרים וההוראות יגיעו לקהל רחב ככל האפשר.
נמצאו גם אוונגליונים קדומים (פרוטו-אוונגליונים) אשר אינם כלולים בקאנון, שנכתבו בשפה הקופטית.
אולם גם לגביהם קשה לדעת אם מדובר בנוסח מקורי או בתרגום.
בין 390 ל-405 לספירה תרגם הירונימוס את כל כתבי הקודש העבריים והנוצריים ללטינית.
מעברית או מארמית (ספרי "הברית הישנה") ומיוונית ("הברית החדשה").
זהו התרגום השלם הראשון של התנ"ך והברית החדשה ללטינית, והוא מכונה ה"וולגטה".
ב-1534 תרגם מרטין לותר את כתבי הקודש של הנצרות לגרמנית.
זה היה אחד הגורמים לפילוג בין הקתולים לפרוטסטנטים, ובתגובה קיבעה הכנסייה הקתולית את תרגום הוולגטה של הירונימוס כנוסח המוכר והרשמי.
בין השנים 1604 ו-1611 תורגמו הברית הישנה והברית החדשה לאנגלית על ידי 47 מלומדים ביוזמתו של ג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
תרגום המלך ג'יימס נחשב לתרגום המוסמך והטוב ביותר לאנגלית עד תחילת המאה העשרים.
במאה העשרים נוספו עוד תרגומים רבים.
התרגום הנמכר ביותר באנגלית כיום הוא "הגרסה הבין-לאומית החדשה" אשר הודפס לראשונה ב-1978.
במאה ה-20 גברה בקהילות הקתוליות המגמה של תרגום כתבי הקודש הנוצריים והתפילות הנוצריות לשפות המדוברות, עד שבמועצת הוותיקן השנייה, בשנות ה-60 של המאה ה-20, בוטל החיוב לצטט את כתבי הקודש בלטינית.
הפולמוס בין יהודים לנוצרים הוליד במאה ה-12 ספרות פולמוסית הידועה גם בשמות "ספרות אפולוגטית", "ספרות הוויכוח" ו"ספרות הניצחון".
לצורך ניהול הוויכוח מול הנוצרים ושכנוע היהודים בעליונותו של התנ"ך והדת היהודית על פני הברית החדשה והדת הנוצרית, נזקקו הכותבים היהודים גם לתרגום של ספרי הברית החדשה או קטעים מהם.
לכן, ידועים ציטוטים בעברית מן הברית החדשה החל מן המאה ה-7, בספרים כמו ספר נסתור הכומר, תולדות ישו וספר ניצחון ישן.
תרגומים רבניים שלמים של הבשורה לפי מתי ידועים החל מן המאה ה-14 לספירה:
התרגום המופיע בספר "אבן בחן" של שם טוב אִבְּן שַפְרוּט, משנת 1385 (אך יש הסבורים שהוא העתיק תרגום שנעשה כמאה שנים לפני זמנו).
מתי של סבסטיאן מונסטר – תרגום שפורסם בשנת 1537 על ידי התאולוג הנוצרי סבסטיאן מינסטר, על פי כתב יד עברי שלא שרד.
מתי של דו טילה – תרגום שפורסם ב-1555 על ידי הבישוף דו טילה, על פי כתב יד שקיבל מיהודים ברומא, ושמור היום בפריס.
נוסח זה דומה מאוד לנוסח שפרסם מונסטר.
קול קורא או התלמוד והברית החדשה – ספרו של הרב אליהו צבי סולובייצ'יק, שמכיל תרגום ופירוש של הבשורה על פי מתי, בטענה שזהו ספר שמחזק את יסודות היהדות ולא הנצרות.
תרגום רבני יחיד של כל הברית החדשה נעשה בשנים 1741–1756 על ידי יחזקל רחבי, כותב רבני בקוצ'י, הודו בעזרת היהודי ההולנדי עמנואל ון דורט וכותב ספרדי לא ידוע.
הבשורה על פי מרקוס, הבשורה על פי לוקס, הבשורה על פי העברים והאיגרות תורגמו לראשונה לעברית במהלך המאה ה-16 וזכו לתרגומים נוספים במהלך המאות הבאות.
כחלק מהפעולה המיסינרית הנוצרית, שמטרתה להפיץ את הדת הנוצרית בקרב היהודים, יצאו לאור עד המאה ה-20 עשרות תרגומים מלאים לעברית מקראית של הברית החדשה.
התרגום הראשון לעברית של כל הברית החדשה נכלל במסגרת המהדורה הרב-לשונית של אליאס האטר שכללה שתים עשרה שפות: יוונית, סורית, עברית, לטינית, גרמנית, בוהמית, איטלקית, ספרדית, צרפתית, אנגלית, דנית ופולנית, בנירנברג.
התרגומים פורסמו בין השנים 1599–1600 בשני כרכים.
יצחק סלקינסון, יהודי מומר, התחיל בתרגום הברית החדשה בתמיכת London's Trinitary Bible Society .
עבודתו הושלמה, נערכה ופורסמה לאחר מותו על ידי כריסטיאן דוד גינסבורג בשנת 1885. חמש עשרה מהדורות חדשות פורסמו מאז באירופה ובארצות הברית.
תרגומו ממשיך להתפרסם במהדורות הדו-לשוניות של הברית החדשה, עברית-ספרדית ועברית-הולנדית.
תרגומו של פרופ' פרנץ דליטש יצאו לאור בשנת 1877, במהדורות מנוקדות ולא מנוקדות.
התרגום, שעבר עריכה מחודשת על ידי גוסטף דלמן, הודפס מאז במהדורות רבות ומשמש עד היום יהודים משיחיים ונוצרים בישראל.
תרגום הברית החדשה לעברית מודרנית התחיל בשנת 1967 עם תרגומם של יוחנן אליחי ויהושע בלום לבשורה על-פי יוחנן.
הם המשיכו עם תרגום הבשורה על-פי מתי ב-1970, הבשורה על-פי לוקאס ב-1972 ותרגום הברית החדשה כולה ב-1974.
בשנת 1970 פורסם תרגומו של המיסיונר הבפטיסטי רוברט לינדזי לבשורה על פי מרקוס.
ב-1975 פורסם תרגום מלא נוסף לברית החדשה שבוצע על ידי ז'אן-מרי בושט ודוד כנרת.
ב-1977 הוציא הארגון המסיונרי "החברה לכתבי הקודש בישראל" בהוצאה לאור ינץ תרגום לעברית מודרנית.
רשימת 27 הספרים, כפי שהיא מוכרת כיום, נזכרת לראשונה על ידי אתנסיוס בישוף אלכסנדריה.
את הברית החדשה פותחות הבשורות (האוונגליונים), המתארות את קורות חייו, מותו ותחייתו של ישו; הן מיוחסות לדמויות שונות – חלקן חיו בזמנו של ישו, וחלקן אחרי מותו:
הבשורה על-פי מתי, מיוחסת על פי המסורת למַתָּי השליח, שעל פי פרק ט של אותה בשורה הוכר על ידי ישו כתלמידו.
הבשורה על-פי מרקוס, מיוחסת על פי המסורת למרקוס המבשר, תלמידו של פטרוס השליח.
הבשורה על-פי לוקאס, מיוחסת על פי המסורת ללוקאס, רופא מבני לווייתו של פאולוס השליח.
הבשורה על-פי יוחנן, מיוחסת על פי המסורת ליוחנן בן זבדי, מתלמידיו הראשונים של ישו.
אף אחת מן הבשורות לא מציינת בפירוש מי מחברן, והמחברים האמורים שוערו על ידי סופרים נוצרים עשורים רבים לאחר כתיבתן.
הסיפורים בשלוש הבשורות הראשונות דומים מאוד זה לזה, ולכן הן מכונות גם "הבשורות הסינופטיות" – סינופסיס משמעותו ביוונית "לראות יחד".
נוהגים להעתיק את שְלוש הבשורות הראשונות זו לצד זו, כדי שהקוראים יוכלו לתפוס את ההבדלים והדמיון ביניהן במבט אחד.
על פי השערת שני המקורות, לוקאס ומתי כנראה הסתמכו על מרקוס בכתיבת הבשורות שלהם – כ-80% מהדברים הכתובים בבשורה על פי מרקוס מופיעים בבשורה על פי מתי וכ-65% בבשורה על פי לוקאס.
התאוריה מניחה כי לוקאס ומתי הסתמכו גם על מקור קדום יותר שנעלם, המבוסס על אמרות ישו.
המקור העלום נקרא במחקר מסמך ה-Q (קיצור המילה הגרמנית Quelle שמשמעותה "מקור").
הבשורה על-פי מרקוס מתוארכת לשנים 66–70, הבשורות על-פי מתי ועל-פי לוקס לשנים 85–90, והבשורה על-פי יוחנן לשנים 90–110.
אחרי הבשורות בא ספר מעשי השליחים, המתאר את מאמצי השליחים להפיץ את בשורת ישו.
הנוצרים הראשונים נרדפו על ידי שלטונות האימפריה הרומית, ואכן מתוארים מקרים של מרטיריום – הקרבה עצמית למען השליחות.
סיפורים אלה סייעו לקהילות המאמינים להסביר כיצד הגיעה אליהם הנצרות.
הגיבור העיקרי של מעשי השליחים הוא פאולוס (שאול התרסי), המכונה "השליח אל הגויים", כיוון שפעל בעיקר בקרב לא-יהודים.
משערים כי "מעשי השליחים" נכתב על ידי אותו מחבר שכתב את "הבשורה על פי לוקאס", ושני החיבורים פונים לאותו נמען שלא מוזכר בשום מקום אחר – תאופילוס (פירוש השם ביוונית: "אהוב על האל").
כן נאספו בברית החדשה כמה מאיגרותיו של פאולוס לקהילות הנוצריות.
איגרות אלו הן יסוד התאולוגיה הנוצרית, ויש שם הנחיות וקביעות אמוניות שעיצבו את דמותה של הדת.
בעוד שהבשורות מציגות פחות או יותר את הורתו וקורותיו של ישו, האיגרות מציגות את הנצרות כדור אחר כך, לאחר ההחלטה לפנות לגויים ולפטור אותם מחובת ברית המילה ומן החיוב ברוב המצוות.
באיגרות מתייחס פאולוס גם למצבם של הנוצרים ככת נרדפת, ומביע עמדה פסיבית קיצונית בנוגע ליחס הנוצרי לשלטון: פאולוס קובע שהנוצרים חייבים לקבל עליהם את השלטון החילוני כמעט בכל תנאי, ולא להתקומם.
פאולוס גם מציע גישה רדיקלית לשוויון בין חברי הקהילה הנוצרית: .
מתוך שלוש־עשרה האיגרות המיוחסות לפאולוס, החוקרים מקבלים ייחוס זה לגבי שבע איגרות בלבד, ולגבי שלוש אחרות שוררת מחלוקת; לגבי השלוש הנותרות יש הסכמה כללית שהייחוס כנראה שגוי:
איגרות שנכתבו בוודאות על ידי פאולוס:
איגרות שייחוסן שנוי במחלוקת בקרב חוקרים:
איגרות שכנראה לא נכתבו על ידי פאולוס:
איגרות אלו נקראות גם "איגרות הרועה", "איגרות הרועים", או "האיגרות הפסטוראליות".
איגרות פאולוס המקוריות הן הכתבים הנוצריים הקדומים ביותר המוכרים לנו כיום.
הראשונה שבהן, האיגרת הראשונה אל התסלוניקים, נכתבה בשנת 49, והשאר נכתבו בטווח הזמן מאז ועד שנת 63.
אחרי קובץ האיגרות של פאולוס מופיעות איגרות נוספות, המכונות "האיגרות הקתוליות", כלומר הכלליות, שנקראות על שם כותביהן (על-פי המסורת), ומציגות אף הן מסרים תאולוגיים:
האיגרת אל העברים (יש המייחסים אותה לפאולוס, אך באיגרת עצמה אין שום טענה שהיא נכתבה על ידי פאולוס)
חזון יוחנן (ספר ההתגלות, האפוקליפסה)
חזון יוחנן, הנקרא גם ספר ההתגלות, הספר החותם את הברית, הוא חזון אפוקליפטי המשתמש במסורות אזוטריות (מושפע במיוחד מספר חנוך א').
בחזון מתאר יוחנן כיצד ייעשה משפט בבני האדם וכיצד ייראה העולם באחרית הימים.
לפי האמונה הנוצרית המקובלת, ישו הוא האל הבן בתוך השילוש הקדוש שהתגשם בבשר והיה לאדם, כדי להקריב עצמו למען האנושות ולגאול אותה.
רק קורבן גדול זה, טוענים הנוצרים, יכול לשחרר את האדם מן החטא הקדמון: עבודת הקרבנות בבית המקדש הייתה הכנה ושלב נחות לכך.
אך רוב הבשורות מתארות את סיפורו של ישו כאדם.
מהברית החדשה עצמה ומעדויות היסטוריות (בעיקר ספריו של יוסף בן מתתיהו) אנו למדים כי ישו פעל בתקופה של משבר חברתי ופוליטי קשה ביהודה.
ראשיתה של התקופה בעלייתו של הורדוס, המלך העצמאי דה-פקטו האחרון, ששלט בחסות האימפריה הרומית, ואשר נתקל באופוזיציה קשה מצד קבוצות שונות ביהודה.
יורשיו של הורדוס לא החזיקו מעמד בשלטון, וממלכת יהודה הפכה לפרובינקיה רומית.
סמכויות השלטון שהיו בידי היהודים הועברו לידי נציבים רומיים, אשר נקטו לעיתים יד קשה, והטילו מיסים כבדים.
בנוסף, הגיעה לשיאה היריבות בין קבוצת הצדוקים, אנשי המקדש, לבין קבוצת הפרושים.
מהתיאורים בברית החדשה נראה כי ישו פעל בתחילה כמנהיג של אחת הקבוצות ביהודה שקראו לשינויים חברתיים ודתיים.
הברית החדשה מזכירה את ישו כצאצא של בית דוד, אך אזכור זה מופיע רק ברבדים המאוחרים שנכתבו זמן רב לאחר התרחשות האירועים.
על-פי המחקר כיום הנטייה היא לייחס את מקום הולדתו של ישו לבית לחם הגלילית, ולא זו אשר ביהודה.
היחוס לבית לחם שביהודה נעשה מאוחר יותר על מנת שתהיה ראיה לכך שישו הוא אכן מבית דוד.
יש חוקרים הגורסים כי ישו השתייך בשלב זה או אחר של חייו לקבוצת האיסיים, אולם אין לכך הוכחה חד-משמעית.
על-פי המסופר בברית החדשה, אחד המטיפים הבולטים ביהודה של הימים ההם היה יוחנן המטביל, שפעל באזור יריחו ובמדבר יהודה וקרא ליהודים לטבול בנהר הירדן.
הוא טען שהטבילה בנהר תטהר אותם מחטאיהם, וכשכולם יהיו טהורים, תבוא הגאולה.
הוא כינה את הגאולה "מַלְכוּת הַשָׁמָיִם".
בברית החדשה מסופר כי ישו היה אחד מאלה שנענו לקריאה, ובאו להיטבל בירדן בידי יוחנן המטביל, וכי יוחנן המטביל זיהה כי הוא אינו אדם רגיל, אלא מבשר הגאולה.
לידתו של ישו וקורות חייו הראשונים
על לידתו של ישו מספרים האוונגליונים, כי הוא נולד בבית לחם למרים (מריה) וליוסף הנגר, וגדל בנצרת שבגליל.
באוונגיליון של מתי נכתב כי מרים לא הרתה ליוסף, אלא התעברה מרוח הקודש, וכי הדבר נאמר ליוסף בחזון שראה בחלומו.
דברים אלה משמשים בסיס בתאולוגיה הנוצרית לאמונה כי ישו הוא בן האלוהים.