tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החרפה הזאת חרפת הממשלה היא וחרפת הממונים עליהם בלונדון...מתי תפסיק ממשלת ארץ ישראל התעללות זו שאין לה כל טעם וכל תכלית?
סבל נוסף זה שגורמים לאנשים אשר סבלם עמוק מהים - הממנו ייבנו השלטונות?
בתגובה על מחאה זו הורו הבריטים על סגירת העיתון דבר למשך שבוע ימים והעיתון נסגר ולא ראה אור בין 17 באוגוסט ל-24 באוגוסט 1939. ביישוב שיערו שהעיתון נסגר בכוונה בעת קיום הקונגרס הציוני בז'נבה.
במשך אותו שבוע שודרג העיתון לעולים הגה שהופיע באופן רגיל בעברית קלה ובניקוד על ידי הוצאת דבר, למתכונת של עיתון יומי רגיל.
"הגה" לא הסתיר את הקשר להופעתו באופן זה לבין סגירת העיתון "דבר" ובמאמר המערכת שלו ב-17 באוגוסט נכתב:
"דבר עיתון פועלי ארץ ישראל, קיבל אמש את ההודעה מאת השלטונות, כי הוצאתו הופסקה למשך שבוע ימים.
בעצם הערב שבו נפתח בז'אנאווה הקונגרס הציוני, והיישוב הפנה את לבו להקשיב לאשר ידובר אליו ועליו מעל בימת בית הנבחרים של האומה העברית, הוטל אלם על העיתון הנפוץ ביותר של היישוב.
ואכן החטא אשר בגללו נענשו רבבות קוראי "דבר" הוא חטא כבד מנשוא.
"דבר" אמנם לא שיסה עם בעם ולא הפיץ דיבות ולא פגע בקדשי שכנים ולא קרא למעשי אוון, אולם הוא הכביד לעשות מכל אלה: הוא העיז להביע מחאה נגד הקמת מחנה הסגר למעפילים עברים בהבית הלאומי ונגד הזריזות שנזדרזו השלטונות להעביר את שלוש מאות המעפילים מחיפה למחנה בצריפין בעצם יום השבת.
והעיז להביע את ההכרה ואת הביטחון כי גם באלה לא יוכלו השלטונות לעליה העברית, שלא תפסק.
וחטא כבד כזה לא יסולח לעיתון עברי ואת עוונו ישאו קוראיו מיד, ולו גם אור ליום הקונגרס הציוני.
אולם האמנם תארו להם השלטונות כי מחנה הסגר יוקם בארץ לעולים עברים ולא ישמע קול מחאה?
או האם מתארים להם השלטונות עכשיו כי אם ייסגר עיתון עברי לשבוע ימים באשר הביע מחאה כזאת, ותוסר ההכרה מלב היישוב בארץ, כי דבר ההתעללות במעפילים עברים בארץ מולדתם דבר עוול הוא?"
ב-25 בנובמבר 1945 נסגר העיתון לשבוע בהוראת הצנזורה, בעקבות קריקטורה מאת אריה נבון.
במהלך המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות הייתה העיר במצור חלקי במהלך מחציתה הראשונה של המלחמה, ולא ניתן היה להעביר אליה את עיתונים שהודפסו בתל אביב.
בתקופה זו התאגדו עיתונאי ירושלים השונים וייסדו עיתון משותף בשם 'דבר ירושלים', בראשו עמד יצחק בן דור, עורך העיתון דבר בירושלים, שנהרג במהלך המלחמה מהפגזה.
בשנת 1961 הפך "דבר השבוע" משבועון עצמאי שסופק למנויים בלבד, למוסף השבת של "דבר", שסופק לכלל קוראי העיתון.
"דבר השבוע" שינה את פניו בהופכו למוסף והיה למגזין תרבותי, יותר מאשר שבועון חדשות.
כמו כן התרכז בסקירות פוליטיות על הנעשה בעולם, לרבות כתבות שתורגמו מעיתוני העולם וצילומים שהגיעו מסוכנויות הידיעות בעולם.
בשנת 1964 מונה אהד זמורה לעורך המוסף והפך אותו למגזין מוביל.
זמורה קיבץ סביבו חבורת כותבים צעירים (חלקם עיתונאים וחלקם סופרים ומשוררים) כנחום ברנע, דורון רוזנבלום, מיכאל הנדלזלץ, עלי מוהר, דני קרמן, יאיר גרבוז ויהונתן גפן ואחרים, אשר הפכו את השבועון למוסף שבת איכותי בעיתונות העברית.
יזהר ומשה שמיר לכתוב רשימות וסיפורים במיוחד עבור גליונות החגים והמועדים המרכזיים (ראש השנה, יום כיפור, פסח, יום העצמאות ויום הזיכרון לשואה ולגבורה) של השבועון שהפכו עקב כך לפריטי אספנות.
במשך שנים רבות היה "דבר" עיתון רב השפעה, בשמשו במה עיקרית למאמריהם של חברי מפא"י, שהייתה מפלגת השלטון בשלושים שנותיה הראשונות של מדינת ישראל (והגוף הפוליטי המרכזי ביישוב ובתנועה הציונית גם בשנים שקדמו להקמת המדינה).
לעיתון הייתה מערכת מסועפת של סניפים שדאגו להפצתו, וכן שימשו שילוב של חנות ספרים וסוכנות ידיעות מקומית.
בשנת 1950 העסיק העיתון כ-400 עובדים בכל רחבי הארץ.
בשנים 1970–1990 הייתה חנה זמר עורכת העיתון.
קודם לכן הייתה כתבת פרלמנטרית ומדינית בעיתון, ואחר־כך משנה לעורך הראשי.
באפריל 1970, שנתיים לאחר הקמת מפלגת העבודה הישראלית מאיחוד מפלגת השלטון – מפא"י, עם אחדות העבודה - פועלי ציון ורפ"י, החליטו ראשי המפלגה לאחד את עיתון "למרחב", שהיה עיתון מפלגת אחדות העבודה והשליטה בו עברה לידי הקיבוץ המאוחד, עם עיתון "דבר".
"למרחב" פעל בגרעון והנהגת המפלגה ביקשה לאחד את העיתונים על רקע איחוד המפלגות.
הקיבוץ המאוחד אישר את המיזוג בספטמבר 1970. אולם חודשיים אחר כך נדחה המיזוג, עקב קשיים במשא ומתן על המיזוג והתנאים בהם ישולבו עובדי "למרחב" במערכת.
בנוסף חששו העובדים שהעיתון הממוזג ייכשל כפי שקרה לעיתון "היום" שהקימה מפלגת גח"ל (גוש חירות ליברלים) ב-1965, כאיחוד של העיתונים "הבקר" ו"חרות", שלא האריך ימים ונסגר ב-1969.
במאי 1971, לאחר כחצי שנה של דיונים הוסכמו תנאי המיזוג, במסגרתו נקלטו 18 עובדי מערכת "למרחב" ב"דבר" ו-12 עובדי מנהלה.
עורך "למרחב", דוד פדהצור, מונה לעורך המשנה של דבר".
העיתון בתקופה זו הגיעה לשיא תפוצתו עם 43,500 מנויים.
אולם הוא סבל מתחרות קשה מול עיתוני הערב "מעריב" ו"ידיעות אחרונות", שהיו פופולריים יותר בקרב הציבור הרחב, שהעדיף באותן השנים לקרוא עיתון עדכני בשעות הערב, לאחר שעות העבודה.
בדצמבר 1982 הושק שבועון החדשות "כותרת ראשית" כשותפות של "דבר", "ידיעות אחרונות" וקונצרן "כלל".
עורכיו היו נחום ברנע ותום שגב והוא התאפיין בכתיבה פוליטית וחברתית מעמיקה ופרסם תחקירים בנושאים כלכליים, חברתיים וצבאיים, לצד עיסוק מעמיק בתרבות.
בשנות ה-80 נקלע העיתון לקשיים כספיים לאחר שצבר חובות, עקב גירעונות תפעוליים, בעיקר לבנק הפועלים.
בנוסף ירד מספר המנויים לכ-15 אלף בלבד.
בשנת 1985 הסתכמו הפסדי העיתון בכ-2.5 מיליון שקל ובשנים שאחר כך עלו לכ-4 מיליון שקל בשנה.
בקיץ 1988 מונה חיים בר און, המוציא לאור של העיתון הכלכלי "גלובס" כמנכ"ל העיתון במטרה להוביל תוכנית הבראה.
אך הוא התפטר לאחר שלושה חודשים.
בסוף 1988, בוצעו קיצוצים בעיתון ו-65 עובדים פוטרו.
בנוסף גם נסגר השבועון "כותרת ראשית".
למרות תוכנית הקיצוצים העיתון המשיך להפסיד במהלך 1989, והוחלט למכור את העיתון.
תחילה נעשה ניסיון לשלב את העיתון בתוך קבוצת תקשורת שהקים קונצרן "כלל", אחר כך הוחלט שבנק הפועלים יקבל עליו את הבעלות בתמורה למחיקת חובות, שבמקביל יחפשו משקיע חדש שירכוש חלק מהבעלות, אך בפברואר 1990 הודיע מזכ"ל ההסתדרות ישראל קיסר שהעיתון יישאר בבעלות ההסתדרות ושאינו מוכן למכור אותו.
במאי 1990 הודיעה חנה זמר על פרישתה מעריכת העיתון והחלו דיונים על מציאת מחליף.
תחילה הייתה ניבה לניר מועמדת לתפקיד העורך, אך היא פרשה מהעיתון לאחר שהוחלט לא למכור אותו.
באוקטובר 1990 מונה יורם פרי כעורך ראשי ודניאל בלוך כעורך אחראי.
במאי 1991 הושק "דבר החדש" שכלל שינוי עיצוב ותוכן במטרה למשוך לעיתון קהל קוראים חדש.
בין השאר מראש העמוד הראשון ליד הלוגו הושמטה הסיסמה "עיתון פועלי ארץ ישראל".
את ההשקה מחדש ליווה קמפיין פרסומי בו אמורים היו להשתתף כמה מבכירי "הליכוד", אך הם ביטלו את הסכמתם להופיע בקמפיין ברגע האחרון.
בנוסף "דבר" היה העיתון היומי הראשון בישראל שפרסם מדור קבוע להומוסקסואלים ולסביות שהושק באותה עת.
המדור "הומוגני" בעריכת צבי מרום, בן כפולת עמודים אחת, התפרסם במוסף "דבר השבוע" בשנים האחרונות לקיומו של העיתון.
עם זאת גזבר ההסתדרות, ארתור ישראלוביץ', התלונן על השמטת הסיסמה "עיתון פועלי ארץ ישראל" ואיים שיפסיק להזרים כספים לעיתון אם לא תוחזר לראש העמוד הראשון.
בניסיון ליצור לעיתון תדמית עדכנית וצעירה יותר, שונה שמו של העיתון בימיו האחרונים ל"דבר ראשון", ולעורכו נתמנה רון בן ישי, אך בן ישי לא הצליח להבריאו ולהצילו.
חיים רמון ששימש יו"ר ההסתדרות החדשה החליט להפסיק את המימון לעיתון והוא נסגר בשנת 1996.
ב-1999 הוצא למכירה בית דבר, שעמד ברחוב מלצ'ט פינת רחוב שינקין בתל אביב.
הבניין נהרס, ובמקומו נבנה בית דירות, הכולל שטח מסחרי בקומת הקרקע.
ב-24 בספטמבר 2004 (יום שישי) הודפס ונמכר גיליון מיוחד של העיתון, לציון 60 שנה לפטירתו של ברל כצנלסון, ביוזמת קרן ברל כצנלסון.
הקרן גם הודיעה כי בכוונתה לחדש את הוצאתו של העיתון, אך הדבר לא יצא לפועל.
בשנת 2005, במלאת שמונים שנה להופעת העיתון לראשונה, ערך בלוך מהדורת אינטרנט חד פעמית של העיתון.
בשנת 2015 החליטה ההסתדרות לפתוח אתר חדשות שישתמש במותג "דבר", וב-7 ביוני 2016 עלה לאוויר אתר "דבר ראשון".
בימי היישוב ובראשית שנות המדינה, כש"דבר" היה רב תפוצה, הוא הוציא את הביטאונים הבאים:
"דבר השבוע": שבועון מצויר שיצא החל מ-1946, שהפך בשנת 1961 למוסף השבת של "דבר".
"דבר לילדים": שבועון ילדים בו כתבו טובי הסופרים והמשוררים.
עורכו היה יצחק יציב והמאייר הקבוע שלו היה נחום גוטמן.
החל לצאת ב-1931 כמוסף לעיתון, ובהמשך היה לביטאון עצמאי.
במאי 1985 התאחד השבועון עם שבועוני הילדים "הארץ שלנו" ו"משמר לילדים" לשבועון בשם "כֻּלָּנוּ", בעריכת דוד פאיאנס, שהיה בבעלות משותפת של שלושת העיתונים ("הארץ", "דבר" ועל המשמר")
"דבר הפועלת": ביטאון תנועת הפועלות, שהחל לצאת ב-1934.
השבועון "הגה": ולאחר מכן היומון "אומר", עיתונים מנוקדים לעולים חדשים
"כותרת ראשית" - שבועון חדשות שראה אור בשנים 1982–1988 בשותפות של "דבר", "ידיעות אחרונות" וקונצרן "כלל", והעורכים היו נחום ברנע ותום שגב.
השבועון התאפיין בכתיבה פוליטית וחברתית מעמיקה ופרסם תחקירים בנושאים כלכליים, חברתיים וצבאיים, לצד עיסוק מעמיק בתרבות.
מוספים אלו נתנו כיסוי מלא לתחומי המשפחה והחיים, בפרט בקרב אנשי ההתיישבות העובדת, שניהלו על דפי דבר את פולמוסיהם וליבנו מחלוקות בתחומים שונים מנושאי התיישבות וכלכלה ועד ספרות ותיאטרון.
לפופולריות רבה זכה המדור הסאטירי "דבר אחר", שהתפרסם ב"דבר" במשך 12 שנה, מיולי 1983. עם דעיכת העיתון החל המדור להתפרסם במקביל גם ב"ידיעות אחרונות", ולאחר סגירת "דבר" המשיך "דבר אחר" להתפרסם עד 2004 ב"ידיעות אחרונות".
תחילה נכתב המדור על ידי דני קרמן, חיים באר, יצחק בן-נר ואהרן שמי.
מאוחר יותר עזבו שלושת האחרונים ובמקומם הצטרפו שלמה ניצן ויאיר גרבוז.
עורך ידיעות אחרונות משה ורדי החליט להפסיק את פרסום המדור, וב־20 באוגוסט 2004 הוא הופיע בפעם האחרונה.
אולם כותביו העבירו אותו לאתר אינטרנט שנקרא "דבר אחר ברשת".
מ-2010 גם האתר איננו פעיל.
מעבר לכותבים שצוינו לעיל כתבו בעיתון כותבים נודעים נוספים בשלב כלשהו בקריירה העיתונאית שלהם:
נתן אלתרמן - (החל משנת 1943 פרסם את "הטור השביעי")
שטיין - עורך לילה, חבר מערכת עד יום מותו בסוף 1960
הקריקטוריסט הקבוע של דבר היה הצייר אריה נבון.
מערכת משותפת: הרצל ברגר, ד"ר יחיאל הלפרן, חיים שורר (1949–1953)
דבק הוא חומר, סינתטי או טבעי, שמשתמשים בו במטרה לחבר או לאחות עצמים שונים.
ישנם מקורות רבים וסוגים שונים של דבקים, החל מ"דבק נגרים"' הניתן להכנה בקלות מקמח ומים, בו מספק הגלוטן שבחיטה את החומר המחבר, ועד לדבק מגע תעשייתי.
דבקים נבדלים בחוזקם, בחומרים שאותם הם מסוגלים להדביק ובאופן השימוש בהם.
הדבקים הקדומים ביותר הופקו מהצומח והתבססו על שרף של צמחים שונים.
סוג קדום אחר של דבק הוכן משיירים של בעלי חיים, כגון דבק מעיבוד של פרסות באפלו, שהיה בשימוש על ידי האינדיאנים באמריקה הצפונית.
באירופה של ימי הביניים נעשה שימוש בחלבוני ביצה להדבקת עלי זהב לקישוט תעודות קלף.
השימוש הראשון בדבקים היה בדרום אפריקה לפני 70,000 שנה, שם התגלו פלחי אבן שהוחדרו לניצביהם של גרזנים אשר היו מרוחים בדבק תרכובת העשוי מצמח אלת המסטיק ואוכרה אדומה (תחמוצת ברזל טבעית).
על ידי הוספת וערבוב אוכרה אדומה עם צמח אלת המסטיק, ניתן היה לחזק יותר את תרכובת הדבק ולהגביר את עמידותו להתפרקות בעת מגע עם מים.
ניתן לחלק דבקים לפי מנגנון ההתקשות שלהם:
דבקים אלו מתקשים במהלך התייבשותם.
המרכיב הנוזלי יכול להיות מים, כמו בדבק פלסטי ובדבק עצים לבן, והוא יכול להיות אורגני כמו בדבק מגע ובדבק דגמי מטוסים שקוף.
לקבוצה זו שייכים הדבקים הנמצאים על גבי בולים ובמעטפות פשוטות, השמורים במצב יבש ומורטבים בלשון או בספוגית רטובה לפני ההדבקה.
תכונה של הדבקים האלו היא ירידה בנפח עם התקשותם ולכן הם אינם מתאימים למילוי חללים או יציקות.
שני חומרים מגיבים ויוצרים חומר עם תכונה שונה מהמרכיבים הראשוניים.
תהליך ההקשיה הוא בדרך כלל "פילמור" - התחברות של מולקולות ליצירת שרשראות ארוכות הדומות לחומרי הפלסטיק.
החומרים המגיבים יכולים להיות מעורבים ביחד, כמו בדבק אפוקסי או שהם מגיבים עם לחות.
דבק סיליקוני מגיב עם הלחות שבאוויר ודבק ציאנואקרילי (לדוגמה "סופר גלו" [Super Glue]) מגיב עם הלחות שעל המשטחים המודבקים.
דבקים אלו מבוססים על חומרים שבהם המולקולות עוברות פילמור בעת החשיפה לתאורת על-סגול.
בקבוצה זו, חומרים דביקים מצופים על משטח המיועד להדבקה.
בחלק מהיישומים מדובר בהדבקה חד-פעמית שאינה מיועדת להפרדה.
דוגמה לכך היא המעטפה המודרנית הניתנת לסגירה ללא צורך בהרטבה, כפי שנדרש במעטפות המוקדמות.
דוגמה נוספת היא הסרט הדביק.
ישנם יישומים שבהם הדבק מיועד לשימוש רב-פעמי, כמו בפתקיות דביקות הניתנות להסרה ולהחזרה.
חומרים אלו הם תרכובות פלסטיות הניתכות בחום הנוצר באקדח דבק חם.
בעת התקררותם הם מתקשים וחוזרים למצב הצבירה המקורי שלהם, וכך הם מדביקים את המשטח או החומר שעליו הונח הדבק החם.
ישנם מספר כללים לשימוש מיטבי המתייחסים לרוב הדבקים:
יש להשתמש בדבק לפני תאריך תפוגת התוקף שלו.
לאחר פתיחת מכל הדבק, חיי הדבק מתקצרים ביחס למועד תפוגת התוקף, שנועדה לתיארוך חיי המדף.
יש לוודא את ניקיון המשטחים, בדרך כלל גם מניקיונם משאריות דבק.
בדבקים מסוימים, יש להכין את נקודות ההדבקה במשטחים המיועדים, על ידי חספוסו בנייר לטש.
יש להמתין עד להתקשות המלאה של הדבק לפני השימוש בחפץ המודבק.
יש לוודא כי הדבק מתאים לחומר ממנו עשויים החפצים המיועדים להדבקה וכן לתנאים שבהם אמור לעמוד הדבק: חום, רטיבות, כוח פיזי ושמש.
דבקות בתלמידי חכמים היא מצווה בהלכה היהודית שעל פיה נצטווה היהודי להתקרב בכל נוהגיו אל תלמידי חכמים הבקיאים בתורה, ואשר מנוהגיהם יוכל ללמוד.
בני ישראל נצטוו בתורה: "את ה' אלהיך תירא ואותו תעבוד ובו תדבק ובשמו תשבע".
וכן במקום נוסף: "לאהבה את ה' אלהיכם ללכת בכל דרכיו ולדבקה בו".
חז"ל פירשו טעם מצווה זו, בכך שהאדם נוטה להיות מושפע מסביבתו כמעט בכל תחום בחייו.
על כן, מי שיידבק בתלמידי החכמים, ממילא יהיה קרוב יותר לדרך שבה יש ללכת.
ציוויים רבים באו כתוצאה מהוראה זו של התורה, כגון: "הרחק משכן רע" שכן דרכו של אדם שיהא מושפע מסביבתו - אדם הגר בסביבה שאנשיה רשעים, עליו לעבור למקום אחר שהאנשים בו צדיקים ונוהגים בדרך טובים כדי שינהג כמותם.
הרמב"ם מוסיף על כך וכותב שאם אינו יכול לעבור למקום מושב אחר, יהיה עליו לשבת בדד ולא להתערב עם הציבור.
ציווי זה בעייתי, שכן באופן טיפוסי הציבור מורכב מצדיקים, בינוניים ורשעים.
לכן מפרשים שדברי הרמב"ם חלים על אדם שנמצא בקהילה שכולה רשעים.
אפילו בענייני החול ציוותה התורה להשתדל שלא להתיעץ באנשים שאינם יראי שמים, כי בנקל ילמד אדם ממעשהו של חברו.
השלכה נוספת ממצווה זו היא שעל אדם להשתדל להשיא את בִתו לתלמיד חכם.
השתמעות נוספת של מצווה זו: אדם צריך להתאמץ כדי להתחבר עם תלמידי החכמים, להקשיב להם ואפילו במחיר בזיון מועט.
כמו כן, יש מצווה לפרנס תלמיד חכם או ישיבה (דבר שהומר היום למעשר כספים), לאכול ולשתות עמהם ולהתחבר עמם בצורות שונות.
ספר החינוך מציין כי מצווה זו נוהגת תמיד - ללא תלות במין, מקום או זמן, וחומרתה רבה מאוד, שהרי מי שנוהג כן, יקשה עליו לחטוא, שכן הוא לומד ממעשיהם של צדיקים וחי במחיצתם.
"דבר אחר" היה מוסף סאטירי של עיתון "דבר", שהופיע מיולי 1983 עד אוגוסט 2004 (החל מ־1994 במוסף השבת של ידיעות אחרונות).
"דבר אחר" הופיע אחת לשבוע, תחילה ביום רביעי ואחר כך ביום שישי.
עד שעבר ל"ידיעות אחרונות" היה המוסף בשחור לבן; אחרי המעבר הופיע בצבע.
הקטעים הסאטיריים ב"דבר אחר" היו בדרך כלל בדמות פרודיה על מדורים אחרים בעיתונות, כגון מדורי החדשות, מאמר המערכת, פינת החידות והתשבצים, מכתבים למערכת ומודעות.
לעיתים נכללה פרודיה נוספת, כגון פרודיה על הספר "הילד הזה הוא אני", שבו נכתבים השירים מפיו של ילד פלסטיני.
הכותבים הראשיים במדור היו: יאיר גרבוז, שלמה ניצן, דני קרמן, תומר קרמן, אביב אלחסיד ותרזה איזנברג.
בשנים הראשונות כתבו בו גם יצחק בן נר ואהרן שמי.
בנוסף, כתבו בו במשך השנים: אלי שרייבר, חיים באר, חנה רוט, דודו גבע, יוני להב ועוד.
רוב הכותבים היו בעלי השקפות שמאלניות, אולם הוא לגלג על שלל המפלגות והאישים הפוליטיים.
המטרות הקבועות שלו היו פוליטיקאים, בעיקר מהימין והחרדים, שחיתות, לאומנות ועוד.
שם המוסף, "דבר אחר" הוא משחק מילים, הרומז מחד על האכסניה שבה התפרסם ("דבר"), ומאידך רומז בהתרסה לכינוי של בשר חזיר.
החזיר נרמז גם בנזם המופיע בלוגו באות האחרונה, ורומז לביטוי "נזם זהב באף חזיר".
במרכז הלוגו מופיעה דמותה של מדוזה מהמיתולוגיה היוונית.
מעל ללוגו נכתבה תמיד תחילת הסיסמה המרקסיסטית "פועלי כל העולם - התאחדו!" (שנלקחה מהמניפסט הקומוניסטי) עם תוספת שונה מזו המקורית (כמו: פועלי כל העולם – אם לא ב־אחד במאי אז בעשירי בו; פועלי כל העולם – שובו הביתה, אבא ואמא סולחים לכם).
התאריך שהופיע מתחת ללוגו היה התאריך העברי (מאוחר יותר נכתב הלועזי).
בשנת 1990, בעת שהתחולל התרגיל המסריח, צוירה במוסף קריקטורה שתקפה בצורה חריפה את כניעתה של מפלגת העבודה והליכוד לדרישות המפלגות החרדיות - נראתה שם לשון שמלקקת ישבן.
בעקבות מחאות חריפות, פרסמה עורכת דבר חנה זמר תגובה שבוע לאחר מכן שבה הביעה התנצלות; עורכי '"דבר אחר" סירבו להתנצל, וכתבו באופן יוצא דופן מאמר רציני בזכות חופש הביטוי.
ב-1993 זכו שלמה ניצן, יאיר גרבוז, דני קרמן ותרזה אייזנברג בפרס סוקולוב לעיתונות כתובה, על "דבר אחר".
"דבר אחר" היה העיתון הסאטירי שהופיע במשך הזמן הארוך ביותר (מעל 20 שנה) מבין העיתונים הסאטיריים בישראל.
עיתונים סאטיריים שקדמו לו היו: "ציפור הנפש" (שכתבו בו דן בן אמוץ, חיים חפר, שמעון צבר ועמוס קינן מ־1964 עד 1965) ו־"ZOO הארץ" (של אפרים סידון, קובי ניב, ב.
מיכאל וחנוך מרמרי) שיצא בתוך "העולם הזה" באמצע שנות ה־70 ולקט ממנו יצא בספר "ZOOארץ ZOO?".
לאחר שנפסקה הוצאת המוסף, החל "דבר אחר" להופיע באתר אינטרנט בעריכת תומר קרמן, בנו של דני קרמן, אך גם אתר זה פסק להופיע.
מהמוסף יצאו לאור ארבעה קבצים:
"אחיתופל בגבעה", 1990 (הוצאת עם עובד)
"דבר אחר - הספר הרביעי", 1994 (ספרית מעריב)
דֶבְּקָה (מערבית: دبكة, רקיעה ברגליים.
ההגייה בישראל, בסוריה ובלבנון: dabke) הוא ריקוד מסורתי במזרח התיכון ובארצות הבלקן, ונחשב למחול לאומי בלבנון ובסוריה, ובקרב ערביי ארץ ישראל.
ישנם ריקודים דומים מאוד לריקוד הדבקה, כמו ריקוד ה"צ'ובי" הנהוג בעיראק ובערב הסעודית, ריקודים צועניים, יווניים, ארמניים וכורדיים.
גם בקרב קבוצות אתניות שונות שאינן מסודרות במסגרת מדינית, רוקדים דבקה.
מקור הריקוד אינו ידוע ואין יודעים אילו מהריקודים השפיעו עליו או הושפעו ממנו כיוון שבריקודים שונים ישנם מוטיבים דומים לריקוד זה.
במהלך ריקוד דבקה רוקעים ברגליים בקצב משותף .
לכל אזור או קבוצה אתנית מסוימת קצב וצעדים משלהם.
הרקדנים הם קבוצה של גברים, נשים או קבוצה מעורבת, בשורה או בחצי מעגל.
בראש כל קבוצת רקדנים עומד "ראש קבוצה" המוביל את הריקוד, והקבוצה רוקדת לפי קצב רקיעות רגליו.
בריקוד המסורתי, ראש הקבוצה מניף את ידו באוויר אך כיום לרוב הוא מניף מטפחת, צעיף או כאפייה מסורתית.
קצב הריקוד יכול להיות אחיד במהלך כל הריקוד או להשתנות.
הדבקה נחשב לריקוד מסורתי והוא נרקד בחתונות, במסיבות ובאירועים לאומיים.
הריקוד מסמל סולידריות בין הרקדנים והערכה למנהגים המסורתיים ולתרבות המקומית.
בלבנון, ריקוד זה נחשב לריקוד לאומי והוא מסמל פטריוטיות ולאומיות.
ישנן להקות מחול מקצועיות רבות המבצעות את ריקוד הדבקה וכן פסטיבלים ברחבי המזרח התיכון המוקדשים לריקוד זה.
אחד הפסטיבלים הבולטים הוא פסטיבל בעלבכ, הנערך בעיר בעלבכ שבלבנון.
דבקה נחשב גם לסוגה מוזיקלית במוזיקה הערבית ומלחינים ואמנים רבים הלחינו וביצעו שירי דבקה.
עם הזמרים הבולטים נמנים הזמרת הלבנונית פיירוז, הזמרת הלאומית של לבנון, ופארס כרם, זמר פופ לבנוני אשר מבצע שירי דבקה עם מוטיבים של מוזיקת פופ.
הדבקה קיימת גם בריקודי העם הישראליים.
בין השאר מוכרות הדבקות של הכוריאוגרף ויקי (שמואל) כהן: כאגדת רבקה, דבקה החמור, דבקה קציר, דבקה הלל, דבקה דרוז ודבקה דליה.
דבנדרה אובי בנהארט הוא זמר-יוצר אמריקני המשויך לזרמי פולק שונים כמו פריק-פולק.
בנהארט נולד ביוסטון שבטקסס לאם ונצוליאנית ולאב אמריקאי.
בנהארט זכה להצלחה גוברת במהלך מגוריו בסן פרנסיסקו, כתלמיד במוסד לאמנות של סן פרנסיסקו, ולאחר מכן בניו יורק.
בנוסף לקריירת הסולו שלו הוא חבר בלהקת Vetiver.
את האלבום הראשון שלו, ("The Charles C.
Leary"), ובו 24 שירים, הוציא בנהארט בלייבל הינה בשנת 2002. לאחר הוצאת האלבום גילה אותו מייקל ג'ירה מהלהקה Swans, אשר הוציא עבורו בלייבל שבבעלותו, "Young God Records", את ארבעת אלבומיו הבאים:
"The Black Babies" (2003) - האלבום יצא בארצות הברית בלבד ובו 8 שירים.
בשנת 2005 הקים בנהארט, יחד עם אנדי קביק מלהקת Vetiver, את הלייבל "Gnomonsong".
באותה שנה יצא אלבומו השישי, "Cripple Crow", בלייבל "XL Recordings" ובו 22 שירים.
אלבומו השביעי "Devendra Banhart/Jana Hunter" היה אלבום משותף עם הזמרת ג'אנה האנטר וכל אחד מהם הקליט בו חמישה שירים.
בשנת 2007 יצא אלבומו השמיני של בנהארט, "Smokey Rolls Down Thunder Canyon", ובו 16 שירים.
כיום בנהארט מופיע עם הרכב שמשנה את שמו לעיתים קרובות ושמו כרגע "Power Mineral".
ב-14 ביוני 2010 הודיע בנהארט על ביטול הופעותיו המתוכננות בישראל מסיבות פוליטיות.
ב-26 ביולי 2023 הוציא את הסינגל "Sirens".
דבק עצמות הוא דבק המיוצר מפסולת בתי מטבחיים ומשמש להדבקת עצים ועורות ומוצריהם.
ידוע על שימוש בדבק עצמות כבר בימי מצרים העתיקה, אז שימש בעיקר להדבקת פריטי עץ ועור, ובין היתר לצורכי הדבקת ארונות המומיות.
הפריטים נותרו מודבקים בדבק חזק זה אלפי שנים.
בעבר היה זה הדבק הבלעדי בתעשיות הבד והעץ (בפרט בתעשיית הריהוט).
יתרונו הגדול של דבק העצמות לעומת דבקים אחרים הוא האפשרות להמיסו מחדש גם לאחר שנים רבות בעזרת חימום המקום שמודבק בו, כאשר הוא מתקשה הוא נהיה מאוד קשה ומאפשר מילוי מקומות חסרים או פגמים ברהיט, וכן צבעו שקוף לגמרי בזמן ההדבקה, דבר המאפשר את מריחתו על פני-שטח הפריט בצורת שכבה.
בשיטה זו מתקבלים שני תוצרים - האחד, חוזק נוסף ופני-שטח חלקים ומוכנים לשיוף, נטולי "בורות" או "תעלות", כך שאם ישנו פגם הוא בלתי-מורגש במגע יד אך עלול להיות נראה לעין.
על הדבק להיות "על האש" משך כל זמן העבודה, קרי, במצב הרתחה, וכן נדרשים ערבוב ובחישה לעיתים תכופות מאוד ואפילו רצופות לפעמים, משום שבועות אוויר הנוצרות עם ההרתחה, נוסף על מים הנוספים לחומר לדילול, עולות למעלה הקערה והדבק עצמו נשאר בתחתית בזמן שהמים רותחים.
דרושה עבודה זריזה ומהירה כי דבק זה מתייבש מהר יותר מכל דבק נגרים פלסטי.
חסרונו העיקרי של דבק זה - הכנתו דורשת זמן וציוד, ריחו הרע הדומה לריח פגר.
במהלך ההמסה הוא פולט אדים הגורמים לתחושת גועל ועלול לגרום לפריחה בעור רגיש.
על-מנת להשתמש בדבק זה ישנו צורך בהמסתו באדי חום, עד שיימס לנוזל בעזרת שתי קערות האחת - מכילה את הדבק כשהוא בצורת גרגרים הדומים לעדשים בצורתם, קערה זו מונחת בתוך קערה גדולה יותר המכילה מים עד לחצי או שני שלישים.
כאשר מתחילים המים לרתוח מוחל תהליך המסת הדבק מהאדים הנפלטים מהמים הרותחים.
בשלב זה, הוספת מים חמים לתוך הקערה עם הדבק מזרזת את ההמסה מצד אחד, ומדללת את החומר המומס מצד שני.
הנחת מכסה על שתי הקערות גם-יחד תזרז עוד יותר את זמן ההמסה.
לאחר ההדבקה, מתקבל חוזק הדבקה גבוהה מאוד והדבק עצמו מתקשה לגמרי לאחר היבוש הסופי, זהו דבק העץ החזק ביותר .
בימינו, השימוש בדבק עצמות הולך ופוחת עקב הופעת הדבק הפלסטי, המוכן לשימוש מיידי.
דבק עצמות נמצא בשימוש יצרני כלי נגינה המיוצרים מעץ בעבודת יד כגון: צ'לו, כינור, קאנון, עוד ואחרים, וזהו אף הדבק המועדף על בוני כלי הנגינה מעץ כוון שהשימוש בו אינו פוגם בצליל של הכלי לעומת דבק פלסטי המיוצר על בסיס מים עם תוספת מקשה סינתטי.
במדינות מתפתחות השימוש בדבק חם נפוץ יותר בשל מחירו הזול.
שמו המקורי של "דבק עצמות" זה הוא "דבק חם" וכך הוא נקרא בין בעלי המקצוע הוותיקים.
את תואר "דבק חם" מחזיק כיום דבק אחר המומס בכמעט אותו עקרון אך בעזרת אקדח המסה חשמלי.
דבק חם הוא סוג של דבק תרמו-פלסטי מוצק בטמפרטורת החדר, המומס באקדח דבק מיוחד.
הדבק נמכר בגלילים מוצקים בכמה אורכים, והגליל מושחל באקדח חשמלי המכיל גוף חימום להמסת הדבק.
כאשר לוחצים על ההדק, מקל הדבק נדחף אל גוף החימום, והאקדח פולט דבק מותך לוהט (העלול לגרום לכוויות).
הדבק דביק ורך בעודו חם, אבל נהפך למוצק ומפסיק להיות דביק לאחר מספר שניות עד דקה.
במכונות הדבקה חמה בתעשיות שונות, נצרך דבק חם בצורת גרגירים, גושים או פתיתים בגדלים שונים, המוזנים למכל התכה במכונה, ומיושמים על המשטחים המיועדים להדבקה באופן אוטומטי, באמצעות מורחת (גלגלת) או מזרק.
דבק עצמות שבו משתמשים כאשר הוא חם, שימש לעבודות עץ עוד ממצרים העתיקה.
דבק זה מחומם בסיר דבק מיוחד ומשתמשים בו בעזרת מברשת.
טוענים את האקדח בגליל דבק, מחברים אותו לחשמל וממתינים 5 עד 10 דקות, ואז הדבק מוכן לשימוש.
הדבק מתקשה במהירות ולכן חשוב להדק את החלקים מייד.
בסיום העבודה יש לנתק את אקדח הדבק החם מהחשמל ולהשאיר אותו להתקרר לפחות רבע שעה לפני שמאחסנים אותו.
הדבק החם הומצא על ידי ג'ורג שולץ, יליד בוסטון כאשר היה בן 82 בשלהי שנות ה-40 של המאה העשרים.
את רעיונו שאב שולץ מעובדי מפעל לייצור נעליים, שעובדיו היו משתמשים בדבק שהורתח בסיר.
דְבֵקָה (שם מדעי: Galium) היא סוג גדול של צמחים ממשפחת הפואתיים, ובה כ-400 מינים חד-שנתיים ורב-שנתיים שרובם עשבוניים.
תפוצתם כלל-עולמית, וכוללת 23 מינים בארץ ישראל.
שם הסוג העברי בא מֵהִדָּבְּקוּתָם, באמצעות זיפים דמויי קרסים, של גבעוליהם, עליהם ופירותיהם של רבים מהמינים לפרוות יונקים ולבגדים.
בעבר שימש הצמח להקרשת חלב ולהכנת גבינה, ומכאן שמו המדעי: מהמילה היוונית לחָלָב – γάλα (גַאלָה).
לצמחי הסוג גבעולים מרובעים, והעלים ערוכים עליהם בדורים של שניים עד עשרה עלים.
הפרחים בצבע בהיר (לבן, ירקרק-בהיר, או צהבהב), גודלם מילימטרים בודדים והם דו-מיניים וחסרי גביע.
ההאבקה עצמית או על ידי חרקים.
הפרי יבש, מכיל זרע אחד או שניים, ופרודותיו כדוריות או מוארכות.
בין המינים שתפוצתם כוללת את ארץ ישראל:
– ראה על הסוג בסוף המאמר.
עזריה אלון (עורך), אנציקלופדיית "החי והצומח של ארץ ישראל", משרד הביטחון – ההוצאה לאור, החברה להגנת הטבע, 1983; כרך 11 - צמחים בעלי פרחים ב', הערך "דבקה", עמ' 113.
דבק שפכטל (באנגלית Glue Putty או Wall Filler Putty) הוא מֶרֶק המשמש כחומר מילוי והחלקה של קירות, המשמש לעיתים לעיטור או לגימור קירות.
על פי רוב, דבק שפכטל מבוסס על תרחיף של שמן פשתן ומלאן אבקתי.
השם שפכטל, הנפוץ בישראל, מקורו בשם המותג של חברת טמבור, אך גם חברות נוספות מייצרות מוצרים מתחרים תחת אותו שם.
בארצות הברית נמכרים מוצרים רבים המשמשים לאותה פעולה, לרוב תחת השם התיאורי Wall Filler Putty, בשמות מותגים שונים.
דבק שפכטל לרוב נמכר במכלי פלסטיק או בדליים כשהוא מכוסה בניילון באופן הרמטי לשמירה על הלחות ומרקמו דומה לחרס רך ודביק.
ניתן לגוון את השפכטל כהכנה לצבע או כתחליף לצביעה.
לאחר מריחתו הוא מתייבש ומרקמו משתנה.
לאחר מס' שעות הוא מתייבש ומתקשה לחלוטין.
השיטה הנפוצה ביותר ליישום דבק שפכטל היא ידנית ונעשית באמצעות מרית (או בגרמנית, בשם הנפוץ גם הוא בדיבור העממי, "שפכטל").
שיטה זו מתאימה לסתימת חורים בקירות ולתיקוני טיח קלים.
ליישום על משטחים גדולים יותר נעזרים במכשיר איירלס ומתיזים את דבק השפכטל על הקיר.
על פי הוראות יצרנים שונים, דבק שפכטל משמש למילוי והחלקה של משטחי טיח, קירות, גבס ובטון.
ניתן להשתמש בדבק שפכטל גם למטרות איטום חלונות, אריחים, ורהיטי עץ ולפיסול ועבודות אמנות.
דִּבְקוֹן (שם מדעי: Viscum; באנגלית: Mistletoe) הוא צמח טפיל הגדל על ענפיהם של עצים ושיחים גדולים.
הדבקון מנצל את העץ הפונדקאי כדי להשיג מים וחומרי הזנה, וגם כדי להעניק לעצמו בסיס לצמיחה, אולם הוא מקיים בעליו שלו פוטוסינתזה עצמאית ולכן נחשב "טפיל למחצה".
בישראל, בעיקר בצפון, נפוץ דבקון הזית, החוסה בעיקר תחת עץ הזית, הדרים, שקד ואשחר.
עם גדילתו, הדבקון יוצר סבך צפוף הנקרא מטאטא מכשפה.
השם דבקון התייחס לראשונה למין הדבקון הלבן , שהיה נפוץ באירופה ובריטניה.
כיום ידוע כי ישנן מספר משפחות דבקונים.
למשפחה הגדולה ביותר, Loranthaceae, כ-73 סוגים וכ-900 מינים.
כמו כן ישנם את ההרנוגיים ואת הסנטליים.
לדבקון שני מחזורי פריחה בשנה, אחד מהם בחורף, וזאת ללא קשר למחזורי הפריחה ולמקצב החיים של הצמח הפונדקאי שלו.
הדבר בולט במיוחד בסתיו ובחורף, כאשר הצמח הפונדקאי עומד בשלכת או ערום מעלים, ואילו את עליו הירוקים של צמח הדבקון ניתן לראות במלוא חיותם.
הדבקון האירופאי (הלבן) היה נוכח במיתולוגיה היוונית באופן בולט.
למשל ורגיליוס מדמה את זמורת הזהב של איניאס, האבא המיתולוגי של הרומאים, לדבקון.
בלדר, אל היופי במיתולוגיה נורדית, נהרג באמצעות דבקון.
צמח הדבקון הוא בין הפריטים הנפוצים בשימוש קישוטי חג המולד, ייתכן שבשל היותו ירוק ופורח בתקופת הסתיו והחורף, בה רוב צמחי הבר אינם פורחים.
ידוע כי ענפי הצמח, עליו ופרחיו, שימשו כפריטים דקורטיביים כבר מאתיים שנים לפני הספירה, על ידי הדרואידים, כדי לקשט את בתיהם בתקופת החורף ולחגוג את חגיגות החורף.
הדרואידים האמינו כי לעליו הירוקים של הדבקון, המופיעים בתקופה המתה והקרה של החורף, יש יכולת להביא מזל טוב ולהדוף רוחות רעות.
בנוסף, האמונה העממית ראתה בעליו הירוקים של הדבקון יכולת ריפוי גבוהה, החל מריפוי פצעים ועד להגברת פוריות.
המסורת מחשיבה עד היום את הדבקון הלבן (האירופאי) כצמח מרפא, בין השאר כנגד מחלת הסרטן, וקיימים מחקרים מדעיים התומכים בכך.
עמי סקנדינביה ראו בדבקון סמל לשלום והרמוניה, והוא מקושר עם פריג, אלת האהבה במיתולוגיה הנורדית, אשתו של אודין ואימו של בלדר.
כנקמה על מותו של בנה בלדר, סירבה פריג לאפשר לחורף להסתיים, וכדי לשכנע אותה להסיר את רוע החלטתה ולהביא את האביב, הובא צמח הדבקון על מנת להחזיר אותו לחיים.
לפי המסורת, עד היום מסרב החורף להשתחרר מתפקידו ולפנות את מקומו לאביב, והוא מתרצה רק לאחר שזוג אוהבים מתנשק מתחת לדבקון.
דבקון הזית הוא שיח ירוק עד דוביתי, שפונדקאיו הם ענפי הזית, או ענפי עצים אחרים, עליו הם נגדיים ומוארכים ופרחיו הם ירוקים ובעלי עטיף פשוט בן שלושה - ארבעה עלים.
פריו הוא ענבה מדומה בעלת ציפה דביקה, המכילה עד שלושה זרעים.
וכאשר ציפור האוכלת את הפרי מנקה את מקורה מן הציפה הדביקה בענף של עץ, נדבק אחד הזרעים אל קליפת הענף.
הזרע נובט בקליפה והנבט שולח שורשים החודרים עד לצינורות העצה.
ובעוד ששורשים אלה מספקים לדבקון מים ותמיסות מלחים וזה הולך ומתפתח לשיח, הפונדקאי הולך ומדלדל, פרחיו ופירותיו מתמעטים ולבסוף הוא מתייבש ומת בגלל חוסר מים ומזון.
דבק פלסטי (נקרא גם: דבק לבן) או בשמו הכימי פולי ויניל אצטט (PVA), הוא דבק המיוצר מפולימר סינתטי צמיגי ומשמש לרוב להדבקת מוצרי נייר ועץ.
הדבק הפלסטי הומצא בגרמניה ב-1912 על ידי פריץ' קלאטה.
כאשר הוא מיוצר בקנה מידה מסחרי הוא לרוב מיוצר מאצטילן וחומצה אצטית.
בצורתו הנוזלית צבע הדבק לרוב לבן.
לאחר שהחומר המסיס מתייבש הדבק הופך לחומר שקוף דמוי גומי.
לאחר ההתייבשות ניתן להמס שוב את הדבק בעזרת מים למרות שאינו מסיס לחלוטין.
הדבק הפלסטי נפוץ מאוד בקרב ילדים מאחר שאינו רעיל וניתן לניקוי בעזרת מים.
שימושים נוספים הם כריכת ספרים (מאחר שהדבק אינו חומצי), נגרות קלילה (נגרות מעשית מבוצעת עם דבק צהוב) עבודות יד, בגדים ואף אבן (בעיקר בהדבקת לבנים מאבן חול).
דבני וורטון קולמן היה שחקן אמריקאי, זוכה פרס גלובוס הזהב ופרס אמי לשנת 1987.
קולמן נולד בבירת טקסס, אוסטין למארי וורטון ולמלווין רנדולף קולמן.
הוא למד במכללה הצבאית שבוירג'יניה ובאוניברסיטת טקסס שם למד משפטים.
קולמן נישא פעמיים במהלך חייו, לאן קאונטרי ולשחקנית ג'ין הייל.
קולמן נפטר בסנטה מוניקה, קליפורניה ב-16 במאי 2024. הותיר אחריו ארבעה ילדים מנישואיו השניים להייל, ביניהם המוזיקאית קווינסי קולמן.
קולמן התחיל את הקריירה שלו בסרט הביכורים של סידני פולאק "כך היה".
הוא מילא תפקידים משמעותיים במערבונים "נשוך את הקליע", "צייד הקרקפות" ובדרמות "הצד השני של ההר", "סינדרלה ליברטי" ו"הקרב על מידווי" בתפקיד קפטן מארי ארנולד.
קולמן זכה להכרה נרחבת בשנות ה-80 בזכות תפקידיו בדרמה הקומית "האגם המוזהב" בה גילם את ביל, הארוס של צ'לסי ת'ייר (ג'יין פונדה) ובקומדיות "טוטסי" בתור במאי אופרת הסבון שבמרכז העלילה רון קרלייל ו-"9 עד 5" בתור הבוס המתועב פרנק הארט.
קולמן שיחק במותחן הביקורתי על המלחמה הקרה, "משחקי מלחמה", את ד"ר ג'ון מק'קיטריק שמסרב בתחילת הסרט לשגר טילים גרעיניים על מטרות סובייטיות.
הוא גם הופיע לצידו של טום הנקס בתחילת דרכו בקומדיות "האיש עם הנעל האדומה", "דרג'נט" ובקומדיה שוברת הקופות "יש לך הודעה" בתור נלסון אביו של ג'ו פוקס.
ב-1999 השתתף קולמן בעיבוד ההוליוודי לסדרת האנימציה "חוש-חש הבלש" בתור קווימבי, הבוס של המפקח גאדג'ט (מתיו ברודריק).
ב-2005 שיחק את המיליארדר בעל המלון והקזינו בלאס וגאס דרייק בישוף במותחן הפשע הביוגרפי דומינו.
קולמן היה מועמד לשני פרסי אמי ולפרס גלובוס הזהב על תפקידו הגדול הראשון בטלוויזיה בסדרה הקומית "באפלו ביל".
ב-1987 זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרה קומית על הופעתו בעונה היחידה של הסדרה "סיפורו של סלאפ מארשל", הזכייה נוספה לפרס אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר שקיבל לפני כן על תפקידו בסרט הטלוויזיה "שקט מוחלט".
בתחילת שנות ה-90 שיחק קולמן בסיטקום של רשת פוקס "הכיתה של דרקסלס" בתפקיד ראשי של אוטיס דרקסלס לצד בריטני מרפי.
קולמן התפרסם בסדרות הדרמה המצליחות "הסניגור" בתור ברטון אביו של הפרקליט ניק פאלין (סיימון בייקר) ו"אימפריית הפשע", בתפקיד הקומדור לואיס קסטנר המורה הרוחני של גזבר אטלנטיק סיטי נאקי תומפסון (סטיב בושמי) ואביו הביולוגי הגוסס של ג'ימי דרמודיי (מייקל פיט).
החבובות כובשות את מנהטן (1984)
האיש עם הנעל האדומה (1985)
הדייט שלי עם בת הנשיא (1998)
דבקות, וגם התדבקות, היא הצמדות לרעיון או ליעד עקרוני שיש להשיגו.
בעברית ימי הביניים נטענה המילה דִבּוּק, במשמעות דומה לדבקות, כלומר חיבור או התקשרות רוחנית.
במקרא כתובה המצווה להדבק באל, לפחות בחמישה מקומות, בהם בספר דברים, למשל, בפסוק: , ובפסוק: ..
ובספר תהילים כתב המשורר: ..
בתלמוד, במסכת סוטה טען האמורא רב חמא, שאי אפשר להדבק באל באופן ישיר אלא במידותיו:
דרך נוספת לדבקות על פי חז"ל היא באמצעות דבקות בתלמידי חכמים, מכיוון שבאמצעות הקרבה לתלמידי החכמים האדם הפשוט יכול להתקרב לבוראו.
על כן, נאמר ואף הומלץ: "שכל המשיא בתו לתלמיד חכם, והעושה פרקמטיא (=מסחר) לתלמידי חכמים והמהנה תלמידי חכמים מנכסיו - מעלה עליו הכתוב כאילו מדבק בשכינה".
בספרות ההלכה והמחשבה של ימי הביניים הומלץ לאדם להתדבק באל ובענייני הרוח הנשגבים: "השכל הפועל, וה"המושכלות".
יתר על כן, ההתדבקות נחשבה לאמצעי ההתאחדות עם האל.
הרמב"ם, רבי משה בן מימון כתב בספרו מורה נבוכים על הבחירה של האדם להשתמש בדברי האל כדי להתדבק בו, ותפקידה של מצוות אהבת ה' לתגבר תהליך זה; כך למשל כתב:
רוב חכמי ההגות היהודית בימי הביניים, בדומה לדעה הרווחת בפילוסופיה שנכתבה בתקופתם, החזיקו בדעה כי החומר והרוח נפרדים, והאחד מפריע לשני.
כך למשל, תיאר רבי יהודה הלוי בספר הכוזרי את החומר והגופניות להגיע לדבקות באל:
דבקות היא אחד מנושאי המפתח בספר הזוהר.
על פי החוקר ישעיהו תשבי, ספר הזוהר סבור שהדבקות עשויה להיות נחלתו היומיומית של האדם, גם מבלי תהליכי התבוננות או אקסטזה, וכאשר היא כרוכה בקיום מצוות ולימוד תורה.
בשיח שערך עם מחשבת העת העתיקה וימי הביניים, טען רבי משה חיים לוצאטו, הרמח"ל בספרו דרך ה', כי ככל שהאדם ישתלם במידותיו ובמעשיו, כך תרבה הדבקות באל; כלומר הדבקות מושגת לאו דווקא במחשבה על האל, אלא בכלל המחשבות והמעשים של האדם; לפי דבריו: .
בתורת החסידות שייסד רבי ישראל בעל שם טוב במאה ה-18 במזרח אירופה, הודגשה הדבקות באל כערך מרכזי.
אך בשונה ממחשבת ימי הביניים, בחלק ניכר מן ההגות החסידית החומר והגוף אינו מונגד בהכרח אל ההשגה הרוחנית ואל הדבקות באל ובענייני הרוח.
בראשית המאה ה-20, טען הראי"ה קוק כי ציווי הדבקות במידותיו של האל משמעו התדבקות בדרכיו ובמידותיו; ואילו אל השאיפה להתדבק בעצמותו של האל, עלולה להצטרף שמץ של עבודה זרה.; וכך כתב:
על האדם לדעת כי .
בתקופת היישוב החדש צורף המונח אל הביטוי: "דבקות במטרה" או "דבקות במשימה", והיה לעיקר חשוב במערך הרעיונות של התנועה הציונית בארץ ישראל; ולאחר הקמת מדינת ישראל, אומץ לאחד מעקרונות המוסר באימון ובלחימה של צה"ל.
דבק מגע מהווה משפחה בתחום הדבקים, אשר לרוב הם מבוססי ממסים המספקים הדבקה או הצמדה "במגע אחד" של שני משטחים חלקים.
דבק המגע הקלאסי הומצא בשנות החמישים בארצות הברית, כתוצאה מהמצאת הגומי הסינתטי (נאופרן).
עיקרון פעולת הדבק: לאחר מריחת הדבק על משטחים מיועדים להדבקה, מתרחש תהליך אידוי הממסים, אשר משמשים נשא לרזינים (חומרי הדבקה) אל המשטח.
עם היוותרות רזינים בלבד על המשטח, ורק אז, הוא הופך להיות דביק למגע, וניתן לבצע הצמדה בלחיצה קצרה בלבד של המשטחים לשם הדבקתם.
דבקי מגע יהיו לרוב דליקים, מאחר שהם מבוססים על ממסים דליקים כגון אצטון ובנזין, אולם קיימים במגזר התעשייתי דבקי מגע בלתי דליקים מבוססי ממסים או מים.
דבקי מגע מיושמים לרוב במריחה ידנית או בהתזה במכשירים חצי-אוטומטיים.
שימושים עיקריים של דבקי מגע: הצמדות פורמייקה או פורניר ללוחות עץ, רפדות, הצמדת יריעות PVC למשטחים שונים, הנחת שטיחים מקיר לקיר, הדבקות גומי שונות ועוד.
דבנפורט היא בירת מחוז סקוט במדינת איווה בארצות הברית.
העיר שוכנת על הגדה המערבית של נהר מיסיסיפי, המשמש כגבול עם מדינת אילינוי במזרח איווה.
בעיר מתגוררים 99,685 תושבים (נכון ל-2010), מה שהופך אותה לעיר השלישית בגודל אוכלוסייתה באיווה אחרי הבירה דה מוין והעיר סידר רפידס.
במטרופולין של דבנפורט, הידוע בשם מרובע הערים (Quad Cities), מתגוררים 379,690 תושבים (נכון ל-2010).
במקום בו נמצאת העיר היום ישבו בעבר שבטי המסקוואקי (Meskwaki) והסאוק (Sauk).
ב-1832 כוחות ארצות הברית הביסו את השבטים האלו במלחמת נץ שחור, הקרויה על שם הצ'יף נץ שחור שהיה מנהיג שבט הסאוק.
אחרי הלחימה האמריקאים אילצו את הילידים למכור להם את האדמות באזור.
אנטואן לה-קלר (Antoine LeClaire), שהיה מתורגמן של האמריקאים במהלך המלחמה, קיבל דרך אשתו, שהייתה בת השבט, שטח משל עצמו.
הוא הקים את ביתו שם וב-14 במאי 1836 הוא ייסד את דבנפורט, שנקראה על שם חברו הקולונל ג'ורג' דבנפורט.
העיירה נרשמה באופן רשמי במסמכים ב-25 בינואר 1839. באותו זמן בערך נוסד מחוז סקוט ולאחר מערכת בחירות צמודה מול העיירה הקרובה רוקינגהאם, דבנפורט זכתה בתואר של בירת המחוז.
ב-1856 חברת הרכבות רוק איילנד בנתה גשר מעל נהר המיסיסיפי בין רוק איילנד באילינוי ודבנפורט ומסילת הרכבת החדשה הגבירה מאוד את המסחר המקומי עם אילינוי.
בהמשך דבנפורט קושרה ברכבות לערים אחרות כמו איווה סיטי והיא הפכה למרכז רכבות אזורי.
העיר נפגעה קשות בעקבות השפל הגדול בשנות ה-30 של המאה ה-20, אך היא הצליחה להתאושש במהירות יחסית.
ההתאוששות הואצה עוד יותר לאחר סוף מלחמת העולם השנייה.
כלכלת העיר מתבססת בעיקר על תעשייה.
במטרופולין מרובע הערים נמצאות כמה חברות גדולות שמעסיקות תושבים רבים מהעיר, כשהגדולה מביניהם היא חברת ג'ון דיר לציוד חקלאי שבסיסה במולין מעברו של נהר המיסיסיפי.
בעיר ובמטרופולין שלה נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה, בהם אוניברסיטת סנט אמברוז, אוניברסיטת קפלן ומכללת הכירופרקטיקה פלמר.
בעיר עוברים הכבישים הבין-מדינתיים 80, המקשר בין סן פרנסיסקו בקליפורניה ובין טינק בניו ג'רזי, ו-74, המקשר בין דבנפורט ובין מדינת צפון קרוליינה.
דבקיים או רמורות (שם מדעי: Echeneidae) היא משפחה של דגים מסדרת הדקראים החיים בכל הימים והאוקיינוסים בעודם נצמדים לגופם של יצורי ים אחרים גדולים יותר.
במשפחה זו 3 סוגים בהם 8 מינים החיים באזור האוקיינוסים הטרופיים או הממוזגים והימים הרדודים.
אורכם של הדבקיים 7–75 ס"מ והם בעלי גוף מוארך, צבעים לבנים עם פסי צד כהים ומעל מצחם המוארך, במקום סנפירי גב ישנה כרית יניקה העוזרת לדג להיצמד למינים אחרים.
הם נצמדים למינים אחרים, משייטים איתם ומנקים אותם.
הם ניזונים משיירי ארוחות הפונדקאים שלהם וכן מפלנקטון ויצורים אחרים שהם תופסים במים.
הם לא מזיקים למינים המארחים שלהם.
הם נצמדים למגוון חיות ים כמו לווייתנים, כרישים, מנטות, דגים גדולים כמו טונה או דג חרב, תחש המשכן, צבי ים ולעיתים אפילו לצוללנים.
לעיתים הם גם צוללים עם מארחיהם לעומק.
דבק הייתה להקת רוק ישראלית אשר הוקמה על ידי גֶדי רונן ובועז ריינשרייבר, שכתבו והלחינו את שירי הלהקה.
בלהקה היו חברים גם עידו אופק ונדב ברקן.
הלהקה הוקמה על ידי גֶדי רונן, בועז ריינשרייבר ונדב ברקן, חברי ילדות מהמושבים כרמי יוסף וניר צבי, בראשית שנות האלפיים.
השירים נכתבו והולחנו על ידי ריינשרייבר ורונן (לעיתים במשותף), כשכל אחד מהם מבצע על פי רוב את השירים שכתב.
בשנת 2005 הוציאו את אלבומם הראשון, ושנה לאחר מכן יצא האלבום השני, "נגרים".
שני האלבומים הוקלטו באולפן "אפס" שהקימו רונן וריינשרייבר בניר צבי.
במקביל לעבודה בלהקה החלו ריינשרייבר ורונן לעבוד על פרויקט "אחד חלקי אחד", שכלל שירים של המשורר ערן בר-גיל.
האלבום הראשון בפרויקט יצא לאור בשנת 2006.
בשנת 2008 הקליטה הלהקה ביצוע מחודש לשיר "שיר תשרי" עבור פרויקט עבודה עברית 2.
הלהקה מעולם לא התפרקה באופן רשמי.
ריינשרייבר ורונן המשיכו לשתף פעולה בהרכב "אחד חלקי אחד" ובהופעות משותפות.
בשנת 2013 התאחדו חברי ההרכב למספר שירים במהלך הופעה של בועז ריינשרייבר.
האלבום הופק באופן עצמאי על ידי חברי הלהקה והוקלט באולפן "אפס" במושב ניר צבי, כשהם מנגנים במרבית הכלים (ריינשרייבר - גיטרות, רונן - בס וקלידים, ברקן - תופים).
לקראת סיום ההקלטות הצטרף ללהקה עידו אופק כנגן בס.
האלבום הופץ על ידי חברת NMC.
השיר "פשוט ונאמן" זכה להצלחה לאחר שנכנס לפלייליסט בגלגלצ.
את עטיפת האלבום עיצב מתופף הלהקה, נדב ברקן.
אייל גנור - קונטרבס בשירים "צירופים", "פשוט ונאמן", "זמן עובר", קולות בשיר "בטוח"
עופר גנור - גיטרה חשמלית בשירים "צירופים", "זמן עובר", קולות בשיר "בטוח"
מור שטייגל - פסנתר וקולות בשיר "פשוט ונאמן", קולות בשיר "בטוח"
עידו אופק - גיטרה חשמלית בשיר "בא לילה"
גיא יונה - תופים בשיר "פשוט ונאמן", קולות בשיר "בטוח"
מיה קליין - קולות בשיר "בטוח"
רונן שטיינבאום - קולות בשיר "כביש אבן"
גם אלבום זה הופק על ידי חברי הלהקה והוקלט באולפן "אפס" בניר צבי.
האלבום הופץ על ידי התו השמיני.
האלבום זכה לביקורות טובות והושמע רבות בתחנת הרדיו 88FM.
1,200 העותקים הראשונים של האלבום הודפסו בעטיפת עץ ייחודית שעיצב נדב ברקן.
דבר הוא גף בדיוני שנוצר על ידי הקריקטוריסט האמריקאי צ'ארלס אדמס בשנת 1938 ומופיע בזיכיון האמריקאי "משפחת אדמס".
האזכור הראשון לדמותו של "דבר" הופיע בקריקטורה שצייר צ'ארלס אדמס עבור כתב העת "הניו יורקר" ב-10 בנובמבר 1945, שם מופיע שלט על השער לאחוזת משפחת אדמס עליו נכתב: "היזהרו מהדבר" .
קריקטורה שלאחר מכן עובדה עבור סדרת הטלוויזיה משנת 1964, בה ניצב שלט עם כיתוב זהה על שער האחוזה של המשפחה.
במקור, למעשה, "דבר" אינו יד כלל, אלא נוכחות בלתי-מזוהה, המופיעה בלא פחות משלושים קריקטורות של אדמס מאז 1938. על פי קריקטורות אלו, מדובר היה באדם חששן וביישן המתנייד בתוך קירות האחוזה, שרק ראשו וזרועותיו נגלו לעין.
דמות זו, שלעולם לא דיברה, הופיעה לעיתים קרובות בעודה מציצה על מעשי בני המשפחה מהמעקה או בשולי הקריקטורות או אפילו נעולה בכלוב, עליו יושבת מורטישה במהלך שיט בסירה.
בנוסף, במהלך הסדרה נחשף כי שמו המלא הוא "דבר ד.
"דבר" ממלא שורה ארוכה של תפקידים שימושיים בבית משפחת אדמס: הוא מביא את הדואר, מגיש סיגרים לגומז אדמס ואף מדליק אותם, מחליף ערוצים בטלוויזיה, מחזיק את חוט הצמר של מורטישיה בזמן סריגה, הופך ענבים ליין בתוך פחות מדקה, ומהפך תקליטים בפטיפון – במיוחד כאשר גומז ומורטישיה רוקדים טנגו.
הוא מתלווה למשפחה גם לנסיעות, כשהוא נוסע בתא הכפפות של הרכב, ובפרק אחד אף מגיח מתוך תיק המסמכים של גומז במהלך דיון בבית משפט.
"דבר" וסבתא (Grandmama) נוהגים להתחרות בהיאבקות ידיים.
בפרק פלאשבק המתאר כיצד גומז ומורטישיה נפגשו, מתגלה ש"דבר" נמצא עם משפחת אדמס מאז שגומז היה ילד, מה שמרמז כי הוא צאצא לשושלת קדומה של "משרתי־ידיים".
באופן כללי, הדבר מתפקד כ־"straight man" של הסדרה – דמות רצינית יחסית המאזנת את הטירוף הסובב אותה.
מורטישיה מביעה תמיד הערכה רבה לשירותיו של "דבר", והמשפט החוזר שלה "תודה לך, דבר" נחשב לאחד המזוהים ביותר עם הסדרה.
גם וונסדיי נוהגת להודות לו, בדומה לאמה, אם כי היא מאיימת עליו לעיתים תכופות.
"דבר" אינו מדבר, אך לעיתים הוא מצקצק באצבעותיו כדי למשוך תשומת לב, ויודע לתקשר באמצעות קוד מורס, כתיבה, או אלפבית ידני.
יכולת זו לעיתים מערערת מבקרים באחוזת אדמס.
באחד מגאגי הריצה של הסדרה, אורח נרגש לוחץ ידיים לכל בני המשפחה כאות תודה — "תודה, מר אדמס!
תודה, גברת אדמס!" — ואז מוצעת לו לחיצת יד גם מהדבר.
"וגם תודה ל—" מתחיל האורח לומר, עד שהוא מבין עם מה הוא מתמודד, נרתע בבהלה בלתי־מילולית ובורח מהמקום.
בפרק אחד, מורטישיה "נצבטת" (get goosed) ומייד חושדת ב"דבר", שהיה בקרבת מקום רגע לפני כן.
אולם גומז מופיע מיד ולוקח אחריות, תוך שהוא מסביר: "'דבר' פשוט אוהב להחזיק ידיים".
לאורך הופעותיו בזיכיון, מורטישה תמיד מעריכה מאוד את שירותיו של "דבר"; המשפט "תודה לך, דבר", אותו היא אומרת באופן תכוף הפך לאחד ממשפטיה הידועים ביותר בסדרה ובזיכיון עצמו; כמו אמה לפניה, אף ונסדיי מרבה להביע את תודתה על עזרתו של "דבר" בענייניה השונים.
"דבר" אינו מסוגל לדבר, והתקשורת בינו לבין שאר בני המשפחה נעשית באמצעות צקצוק באצבעותיו, איתות בקוד מורס, כתיבה או סימון האל"ף-בי"ת.
למרות היותו גף קטוע המסוגל לתקשר רק באמצעות מחוות וסימנים, "דבר" נחשב לקול ההיגיון בין בני המשפחה.
בסדרה "משפחת אדמס", את דמותו של "דבר" גילם השחקן טד קאסידי, שגילם בנוסף את דמותו של לרץ'.
בסצנות בהן הופיעו "דבר" ולרץ' הופיעו יחד, את דמותו גילם חבר צוות אלמוני.
בעקבות גובהו של השחקן, שעלה על 2 מטרים, צילומי הסצנות בהשתתפות דמותו של "דבר" היו מסובכים, שכן קאסידי נאלץ לשכב על עגלה ולהניח את ידו מתחת לקופסה שממנה הגיח.
במהלך הסדרה, קאסידי השתמש בידו הימנית, למעט במקרים מסוימים, בהם החליף לידו השמאלית רק על מנת לבדוק האם מישהו ישים לב לשינוי.
בסרטים "משפחת אדמס" (1991), "החיים על פי משפחת אדמס" (1993) ו"משפחת אדמס: המפגש" (1998), את דמותו של "דבר" גילם הקוסם כריסטופר הארט.
בסרטים אלו, תודות להשתכללות האפקטים הוויזואליים, התאפשר "להוציא" את "דבר" מחוץ לקופסאות ולאפשר לו לנוע כעכביש ברחבי האחוזה.
לאחר שצפה בהופעותיהם של קוסמים ופנטומימאים רבים, שלא שיכנעו במיוחד את זוננפלד, חזר זוננפלד לבחון את הארט, שבין אלו שנבחנו היה זה שהרשים אותו יותר מכל.
תפקידו של הארט היה מורכב יותר משל קאסידי, משום שהיה עליו לא רק לבטא בהצלחה את הרגשות שהדמות חשה כגף קטוע, אלא גם בצורה שתובן ותתחבב על ידי הצופים.
בנוסף, גילום דמותו של "דבר" התברר כמסובך למדי, שכן הארט נאלץ לגלח את זרועו עד המרפק מדי יום, לעטות תותבת שגרמה לאמתו להיראות קטומה ולבצע פעולות יד מורכבות למדי בתנוחות ומצבים מביכים.
בסדרה "משפחת אדמס החדשה" (1998), את דמותו של "דבר" גילם השחקן והקוסם הקנדי סטיבן פוקס.
בעיבודו המוזיקלי של הזיכיון, מופיעה דמותו של "דבר", בגילומו של אחד מחברי אנסמבל השחקנים, רק בתחילת העלילה, בעודו פותח את הווילון.
בגרסת הסיור הלאומי של המחזמר, נוספה סצנה בה פאגסלי נושא את "דבר" על כרית בחתונתם של ונסדיי ולוקאס, בעוד ש"דבר" מחזיק את טבעות הנישואין.
בסדרת הלייב־אקשן של נטפליקס, "ונסדיי", את דמותו של "דבר" גילם ויקטור דורובנטו.
דורובנטו השתמש בידו הימנית גילום "דבר", תוך שימוש באיפור, CGI ושפת סימנים ייחודית שנוצרה במהלך הצילומים.
בעונה הראשונה "דבר" משמש כבן-לווייתה ושותפה לסוד של ונסדיי באקדמיית "נוורמור" לאחר שנשלח לרגל אחריה מטעם הוריה.
בעונה השנייה נחשף כי "דבר" הוא ידו הימנית הכרותה של אייזק נייט, דמות מן העבר של משפחת אדמס, וכי הוא בוחר בזהותו כחלק מן המשפחה ולא כהמשך לדמות שממנה נותק.
במשחק הפלייסטיישן Medievil (1998) הופיעו ידיים מנותקות המזכירות את "דבר".
בדצמבר 2021 הופיעה הדמות בפרסומות של רשת הרהיטים הבריטית DFS, וב־2024 שודרה בטלוויזיה האיטלקית פרסומת שבה הופיע "דבר" בליווי קריינות המרמזת במפורש למשפחת אדמס.
בסדרת הטלוויזיה של שנות ה־60 הוצגו שתי ידיים דומות לדבר, בפרק "Morticia Meets Royalty":
ליידי פינגרס (Lady Fingers): יד נשית ששימשה כ"משרתת־יד" של הדודה מילי, הידועה גם כנסיכה מיליסנט פון שלֶפּ.
כאשר מיליסנט הגיעה לביקור, הדבר וליידי פינגרס התאהבו זה בזו.
ליידי פינגרס שבה והופיעה בפרק ליל כל הקדושים של The New Addams Family, שם שימשה כמשרתת של סבתא פרומפ (Granny Frump), וכן בגרסת החידוש של 1998 כמשרתת של בת הדודה פרטנזיה.
שמה הוא משחק מילים על Ladyfinger (עוגיית אצבע).
אסמרלדה (Esmerelda): יד נשית נוספת שנשכרה על ידי מיליסנט לאחר שפיטרה את ליידי פינגרס.
בהמשך התברר שאסמרלדה היא גנבת, ומיליסנט החזירה את ליידי פינגרס לתפקידה.
בפרק "Thing Is Missing", גומז ומורטישיה מוצאים דיוקן של הוריו של "דבר" — יד זכרית ויד נקבית.
סדרת החידוש משנות ה־90 רמזה אף היא לקיומן של ידיים נוספות.
לעומת זאת, בעונה השנייה של סדרת וונסדיי משנת 2022 הוצג רעיון רחב יותר, שלפיו איברים מנותקים יכולים להתקיים כישויות עצמאיות — ובהם רגליים, עיניים ואוזניים.
"דבר אינו הגיוני בביולוגיה אלא לאורה של האבולוציה" הוא חיבור משנת 1973 מאת הביולוג האבולוציוני תאודוסיוס דובז'נסקי, המבקר את הבריאתנות האנטי-אבולוציונית ודוגל באבולוציה תאיסטית.
דובז'נסקי השתמש לראשונה בהצהרת הכותרת, בשינוי קל, בנאום נשיאותי שנתן בשנת 1964 בפני האגודה האמריקאית של זואולוגים.
מטרת הנאום, ששמו "ביולוגיה מולקולרית ואורגניזמית", הייתה להצהיר על חשיבות הביולוגיה האורגניזמית, זאת בתגובה לאתגר שהציב בפניה התחום העולה של הביולוגיה המולקולרית.
במונח "לאור האבולוציה", כמו גם במונח אבולוציה של תת-מינים, נעשה שימוש קודם לכן על ידי הכומר הישועי והפליאונטולוג פייר טייאר דה שארדן ולאחר מכן על ידי הביולוג ג'וליאן האקסלי.
דובז'נסקי פותח את חיבורו בביקורת על שייח' עבדול עזיז בן באז , שנכון לעת פרסום הספר היה המופתי הגדול של ערב הסעודית, על כך שהוא מחזיק באמונה המבוססת על כתבי הקודש כי השמש סובבת סביב כדור הארץ.
דובז'נסקי טוען כי "זה מגוחך לטעות ולחשוב שהתנ"ך והקוראן הם בסיס למדעי הטבע.
הם מתייחסים לעניינים חשובים יותר: משמעות האדם ויחסיו עם אלוהים".
לאחר מכן הוא מבקר את האנטי-אבולוציוניסט האנגלי פיליפ הנרי גוס - שהציע שמאובנים נבראו באותם מקומות שבהם הם נמצאו - על כך שאמירותיו מהוות חילול הקודש כיוון שיש בהן רמיזה לכך שאלוהים הוא רמאי.
כפי שאמר גם בנאום הנשיאותי שלו שקדם למאמר, "אם עולם החי לא צמח מאבות קדמונים משותפים באמצעות תהליך אבולוציוני, אז האחידות הבסיסית של יצורים חיים היא מתיחה והמגוון שלהם הוא בדיחה".
שני הנושאים הללו של אחדות היצורים החיים וגיוון החיים מהווים את שנושאים מרכזיים במאמרו.
בהתייחס למגוון הביולוגי על פני כדור הארץ, דובז'נסקי שואל האם ייתכן שאלוהים התבדח כשברא מינים שונים שיחיו בסביבות שונות.
הגיוון הזה הופך להיות סביר ומובן, אם הבריאה התרחשה "על ידי אבולוציה המונעת על ידי ברירה טבעית" ולא על ידי גחמות של בורא.
הוא ממחיש את עניין המגוון הביולוגי באמצעות המחקר שעשה על מגוון רחב של מינים של זבובי פירות בהוואי.
לדבריו, או שהבורא, "בהתקף של חוסר חשיבה", יצר מינים רבים של זבובי פירות בהוואי, או שזבובי הפירות שהגיעו לאיים, התגוונו לאורך הדורות בכדי למלא מגוון רחב של נישות אקולוגיות פנויות.
הוא ממחיש את אחידות החיים באמצעות הרצף המולקולרי של ציטוכרום סי , רצף שהחוקרים עמנואל מרגוליאש ו-וולטר מ.
פיץ' הראו שקיים בצורה זהה במגוון רחב של מינים, כולל קופים, דגי טונה, קנגורו ושמרים.
האחידות הזו מומחשת ביתר שאת באמצעות הדמיון הקיים בין עוברים של מינים שונים.
או שאלוהים סידר בכוונה את הדברים כך "שיטעו אנשים שמנסים באופן כן לחפש את האמת", או שקווי הדמיון הללו הם תוצאה של אבולוציה.
דובז'נסקי מסכם בכך שכתבי הקודש והמדע הם שני דברים נפרדים: "זו טעות לחשוב שכתבי הקודש הם ספרי לימוד שמהם אפשר ללמוד אסטרונומיה, גאולוגיה, ביולוגיה ואנתרופולוגיה".
אחת התגובות למאמר זה הייתה מאמר מאת סטיבן דיליי, בשם "דבר אינו הגיוני בביולוגיה אלא לאורה של התאולוגיה?".
במאמר נטען שכל הטיעונים של דובז'ינסקי "נתלים בטענות כתיות על אודות טבעו של אלוהים, פעולותיו, כוונותיו או חובותיו" - טענות שלהשקפתו של דיליי נדרשים יותר צידוקים בכדי לאששן, והן נראות כסותרות אחת את השנייה.
הנושא הבסיסי של החיבור הוא הצורך ללמד אבולוציה ביולוגית בהקשר של ויכוח על בריאה ואבולוציה בחינוך הציבורי בארצות הברית.
העובדה שהאבולוציה מתרחשת מסבירה את הקשר ההדדי בין העובדות השונות של הביולוגיה, ובזכותה הביולוגיה הגיונית.
הרעיון התבסס היטב כרעיון מאחד בחינוך הביולוגי.
הרעיון של "אור האבולוציה" הגיע במקור מהכומר הישועי הויטאליסט פייר טילהרד דה שרדין, שדובז'נסקי העריץ מאוד.
בפסקה האחרונה של המאמר, דובז'נסקי מצטט מתוך ספרו של דה שרדן מ-1955 "התופעה האנושית":
(האבולוציה היא) מצב כללי שבפניו כל התיאוריות, כל ההשערות, כל המערכות חייבות להרכין ראש, ושאת הדרישות הנגזרות ממנו הן חייבות למלא מעתה והלאה בכדי שיהיה ניתן לחשוב עליהן ברצינות כנכונות ואמיתיות.
האבולוציה היא אור שמאיר על כל העובדות, עקומה שכל הקווים חייבים לעקוב אחריה.
הביטוי "דבר אינו הגיוני בביולוגיה אלא לאורה של האבולוציה" הפך לשגור בפיהם של המתנגדים לבריאתנות או לגרסה שלו שנקראת עיצוב תבוני.
בעוד שהחיבור טוען (בעקבות דה שרדן) שהנצרות והביולוגיה האבולוציונית מסתדרות רעיונית זו עם זו, עמדה המתוארת כבריאה אבולוציונית או אבולוציה תאיסטית, הביטוי משמש גם את אלה שחושבים שהרעיון של בורא תבוני הוא מיותר, הבולט שבהם הוא ריצ'רד דוקינס שפרסם את ספרו הגן האנוכיי רק שלוש שנים מאוחר יותר.
הדבק המובהק (שם מדעי: Remora remora; רימורה רימורה) הוא דג ימי פלגי השייך למשפחת האכינים.
סנפיר הגב שלו, פועל ככוס יניקה, ויוצר ואקום כדי לאפשר לו להיצמד לבעלי חיים ימיים גדולים יותר, כגון לווייתנים, דולפינים, כרישים וצבי ים, איתם הוא מקיים מערכת יחסים סימביוטית
לרמורה המצוי סנפיר גב דמוי מוצץ וסנפיר אנאלי.
גופו יכול להיות בצבע חום, שחור או אפור.
והוא יכול להגיע לגודל של כ- באורך כולל, אם כי רובם אינם גדולים מ .
המשקל המקסימלי הידוע של מין זה הוא .
הדבק המובהק ובעל החיים שעליו נתפס משתתפים במערכת יחסים סימביוטית.
הדבק מועיל למארח בכך שהוא ניזון מהטפילים שלו, אם כי הוא מגביר את כוח הגרר הפועל עליו, ביחוד במקרים שבהם מארח נושא כמה דגי דבק.
הדבק המובהק לא יכול לשרוד במים עומדים; הוא זקוק לזרימת מים על הזימים שלו כדי לנשום, והמארח שלו מספק לו מים נעים לנשימה, זרימה קבועה של מזון, תחבורה, והגנה.
ההיצמדות של הדבק למארח יכולה להימשך עד שלושה חודשים.
במהלך תקופה זו, הדבק יכול להזיז את מקום ההיצמדות שלו אם הוא מרגיש מאוים.
דבק זה מצוי בדרך כלל במים ימיים חמים ונצפה במערב הים התיכון, באוקיינוס האטלנטי ובים הצפוני.
זוג מזדווג עשוי להיצמד לאותו מארח, ולקיים נאמנות מארח.
לא ברור מתי במהלך השנה משריץ הדבק המובהק, ומעט ידוע על התנהגות הרבייה של הדג.
הדבק נוזון משאריות מזון מהמארח שלה, כמו פלנקטון ושטרגליים טפילים.
לא ידועות השפעות שליליות של הדבק המובהק על בני אדם.
מדי פעם דבקים נתפסים כמלכוד לוואי של דיג ומוכנסים לאקווריומים.
דגי דבק שימשו בדיג בעבר - שיטה אחת כוללת קשירת חוט דיג לדבק, והמתנה עד שהוא יצמד לדג גדול יותר.
שמות נפוצים אחרים לדג הדבק, הכוללים דג מוצץ, מוצץ מצוי, מוצץ כריש, מוצץ חום, וטייס כריש.
דֶבְּעָ֫אל הוא כפר שיעי לבנוני, בנפת צור שבמחוז דרום לבנון.
הכפר שוכן בגובה 260 מטרים מעל פני הים, כ-16 קילומטרים מזרחית לעיר צור, צפונית לג'וויא וכ-2.5 קילומטרים דרום-מערבית לבאפליה.
החוקר אניס פריחה מביא שני הסברים לשם.
שניהם מתייחסים לָאֵל בעל והקידומת "ד" היא כמו בארמית: דשמייה, כלומר "של בעל", או קיצור של המלה דָאר (دار; בית) או דֵיר (دير; מקדש או מנזר) של האל בעל.
בשנת 1875 ביקר במקום ויקטור גרן וכתב שהכפר, המאוכלס במֶתַאוִוילֶה, יושב על ראש גבעה מוקפת בטרסות שבהן עצי זית, תאנים וכן טבק.
גרן מצא במקום שרידי נקרופוליס שאותו תיאר כ"שמור למדי".
הוא בחן מערות קבורה, שבכל אחת מהם היו מספר כוכי קבורה, חלקם בצורה מלבנית ואחרים עם תקרות מקושתות ובחלקם נמצאו שרידי שלדים.
בשנת 1961, רשות העתיקות הלבנונית חפרה בדבעאל חדר קבורה תת-קרקעי גדול.
החדר תוארך לתקופה שבין סוף המאה ה-1 עד לתחילת המאה ה-3 לספירה.