tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאי 2022, ג'וג'ובי דובבה את הדמות של הטיגריסית באלבום של אלסקה "Drag: The Musical".
+שנהשםתפקידתיאטרוןמקור2022Death Dropתיאטרון קריטריוןסינדרלהמאדאםהתיאטרון המוזיקלי נורת' שור
+שנהפרסקטגוריהעבודהתוצאהמקור2022Queertyמלכות דראגעצמהWOWIE Awardהרגע הוויראלי הטוב ביותרעצמה2024פרס התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצההפודקאסט הטוב ביותר"Queen of Hearts"
ג'וג'וטסו קאיסן 0 (ביפנית: 劇場版 呪術廻戦 0; ברומאג'י: Gekijōban Jujutsu Kaisen Zero) הוא סרט אנימה יפני משנת 2021 מהסוגה פנטזיה אפלה.
הסרט מבוסס על סדרת המאנגה "ג'וג'וטסו קאיסן 0" שהיא בעצמה פריקוול לסדרת המנגה "ג'וג'וטסו קאיסן".
שתי סדרות המאנגה נוצרו על ידי גהגה אקוטאמי.
הסרט בוים על ידי סונגהו פארק על בסיס תסריט שנכתב על ידי הירושי סקו והוקרן לראשונה ביפן בדצמבר 2021 בהפצת טוהו.
הסרט היה לסרט הרווחי ביותר ביפן בשנת 2021, ובנוסף הוא גם גרף 196.3 מיליון דולרים מההכנסות של הקרנותיו ברחבי העולם.
עלילת הסרט מתמקדת בתלמיד התיכון יוטה אוקקוטסו שנאלץ להתמודד עם הטרדות בלתי פוסקות מצד בריונים בבית ספרו עד שיום אחד רוח רפאים שהיא למעשה חברת ילדותו, ריקה אורימוטו, אשר מתה בעבר בתאונה, הורגת את הבריונים.
בעקבות כך אגודת ג'וג'וטסו, המתמחה בגירוש רוחות רפאים, מחליטה לסייע ליוטה לגרש את רוח הרפאים ממנו.
ג'וג'וטסו קאיסן 0 (ביפנית: 劇場版 呪術廻戦 0) היא סדרת מאנגה יפנית שנכתבה ואויירה על ידי גהגה אקוטאמי.
ב-2018 שונה השם של המאנגה ל"ג'וג'וטסו קאיסן 0" ובדצמבר 2018 יצא לשווקים הכרף הראשון של הסדרה.
הסדרה מהווה פריקוול לסדרת המאנגה "ג'וג'וטסו קאייזן".
עלילת הסרט מתמקדת בתלמיד התיכון יוטה אוקקוטסו שנאלץ להתמודד עם הטרדות בלתי פוסקות מצד בריונים בבית ספרו.
ביום אחד הבריונים נרצחים על ידי רוח רפאים שהיא למעשה חברת ילדותו, ריקה אורימוטו, אשר מתה בעבר בתאונה.
העלילה מתרחשת מספר שנים לפני הופעתו של איטאדורי יוג'י בשלוחה של טוקיו בתיכון להכשרת מכשפי ג'וג'וטסו (הדמות הראשית בסדרה המרכזית- "ג'וג'וטסו קאייזן").
סדרת המאנגה זכתה להצלחה מסחרית הן ביפן והן באמריקה הצפונית ובעקבות כן הופק סרט אנימה המבוסס על עלילת המאנגה אשר יצא לאקרנים ביפן בדצמבר 2021.
ג'וּדוֹ (קאנג'י: 柔道, רומאג'י: Jūdō, מילולית: "הדרך הרכה") היא אמנות לחימה יפנית מודרנית (גנדאי בודו) וספורט לחימה מקטגוריית הגראפלינג שנוסדה בסוף המאה ה-19 ביפן על ידי פרופ' ג'יגורו קאנו.
אדם המתאמן בג'ודו נקרא ביפנית "ג'ודוקא" ובעברית "ג'וּדַאי".
בימי הביניים יפן התנהלה בצורה פאודלית, ומקצוע הוראת הלחימה, כמו כל המקצועות בחברה כזאת הועבר מאב לבן והגיע לרמות פיתוח גבוהות מאוד.
למאסטרים בתחום הוראת הלחימה היה תפקיד חשוב בהוראת הסמוראים.
עם פריצת שערי יפן על ידי האמריקאים הפכה יפן תוך שנים ספורות לחברה מודרנית, שבה למעשה למקצוע הוראת הלחימה של יפן הקלאסית לא היה מקום.
כתוצאה מכך חלק גדול של מקצועות הלחימה נזנח ונשכח, אך חלק מאמנויות הלחימה הצליחו להשתמר על ידי הפיכתם לאומנות אותה ניתן ללמד לקהל הרחב במתכונת המודרנית המקובלת היום.
ג'ודו פותח בכוונה להפוך אותו לספורט.
לשם כך קאנו חקר ובחן שיטות לחימה יפניות רבות שהיו ידועות בזמנו (הקרויות בשם הכולל ג'ו ג'יטסו), הוציא מהן את הטכניקות המסוכנות (כגון בעיטות, אגרופים), שכלל חלק מהטכניקות הקיימות ויצר שיטה שמאפשרת להילחם בכל הכוח בלי לפצוע, להרוג או להטיל מום ביריב.
ב-1886 פתח בטוקיו, בירת יפן, את "מכון קודוקאן לג'ודו".
מכאן ואילך הלך הג'ודו והתפרסם ברחבי יפן ובעולם כולו.
הג'ודו הוא בעל אופי אוניברסלי ומתאים לכל הגילאים.
התנועות של הג'ודו הן בעלות השפעה מיוחדת על הגוף כיוון שהן מבוססות על תנועה אופטימלית, ניצול כוחו של היריב, תנועות ספירליות שמפתחות את הגוף ולא נמצאות בשימוש בחיי היום-יום.
מרכז הג'ודו הוא בקודוקאן שבטוקיו, ביפן.
בשנת 1899 התבקש ג'יגורו קאנו לעמוד בראש ארגון "Dai Nippon Butoku Kai" , אשר ריכז את אמנויות הלחימה ביפן.
הוא התבקש ליצור מערכת ניקוד וכללי תחרות רשמיים עבור אמנות הלחימה העממית ג'ו ג'וטסו.
כללים אלו שימשו עבור תחרויות ג'ו ג'וטסו וג'ודו אזוריות בין בתי ספר והסדירו כללי משחק משותפים.
אליפות יפן בג'ודו, "All-Japan Judo Championships", מתקיימת החל משנת 1930, ובשנת 1956 נערכה לראשונה אליפות העולם בג'ודו.
הפעם הראשונה בה הופיע הג'ודו במשחקים האולימפיים הייתה באולימפיאדה העשירית, לוס אנג'לס 1932, שם הוצג כספורט הדגמה () לא רשמי.
למרות זאת, קאנו לא היה אופטימי לגבי הכללה עתידית של הג'ודו במשחקים האולימפיים.
עם זאת, בשנת 1964 הפך הג'ודו לספורט אולימפי כאשר נכלל באולימפיאדת טוקיו (1964).
הוועד האולימפי הבין-לאומי תחילה הוריד את הג'ודו מענפי הספורט באולימפיאדת 1968, אך נתקל בהפגנות והחזיר את הג'ודו למשחקים החל ממינכן 1972. ג'ודו הנשים תחילה הוצג במשחקים האולימפיים כספורט הדגמה בסיאול 1988 אך שותף באופן רשמי החל מברצלונה 1992.
לאורך השנים אירח איגוד הג'ודו הישראלי טורנירים בינלאומיים.
בדצמבר 2022 התקיים טורניר המאסטרס בירושלים, עם 500 הג'ודאים המובילים בעולם.
קרבות ג'ודו מוכרעים בשני אופנים:
קרב עמידה – בו מטרת הקרב היא להפיל את היריב בצורות שונות עם ניקוד שונה עבור כל הפלה, כאשר הניקוד הגבוה ביותר הוא איפון, עבור הטלה מלאה.
קרב קרקע – בו המטרה היא להכריע את היריב באחת משלוש שיטות:
ריתוק הצמדת שכמות היריב לקרקע, כאשר הוא על גבו, למשך 20 שניות.
חניקה האטת מהירות זרימת הדם לראש בעזרת לחץ על העורקים התרדמניים או חסימת כניסת חמצן לריאות על ידי חסימת קנה הנשימה, ובכך הבאת היריב לכניעה או לעילפון.
בישראל, הטכניקה מותרת לילדים מגיל 13 ומעלה (ילדים ב').
בריח הפעלת לחץ באמצעות מנוף על מפרק היריב או על האזור הקרוב לו, ובכך הבאתו לכניעה.
בג'ודו מותרים בריחים על המרפק בלבד.
בישראל, מותר לנערים מגיל 15 ומעלה (קדטים).
כניעה מתבצעת על ידי שתי טפיחות קלות ביד פתוחה על המזרן או על גוף היריב (וזאת אם הנכנע אינו מסוגל להגיע למזרן עקב תפיסתו בידי יריבו).
אימוני הג'ודו מורכבים מחימום מיוחד, אוצ'יקומי (כניסות לתרגילים מבלי להפיל), תרגול 'כניסות'.
תרגול הטלות משלושה סוגים עיקריים: כאלו שמבוססות בעיקר על שימוש בידיים, כאלו שמבוססות בעיקר על שימוש באגן וכאלו שנעשות באמצעות הרגליים.
כמו כן ישנן הטלות שמבוססות על הקרבה שבה המתחרים נופלים ומפילים באופן זה או אחר את היריב יחד עמם.
כל תנועה והטלה מתבצעת באמצעות כל הגוף.
התרגול נעשה בזוגות וכולל, כאמור, תרגול כניסות ללא הטלה ותרגול טכניקות בעמידה ועל הארץ.
חלק חשוב באימון הוא ה'ראנדורי', הקרב הידידותי, שנעשה בשתי צורות עיקריות: טאצ'י ואזה – בעמידה ונה-ואזה על הארץ (קרב קרקע).
בקרקע מתורגלים ונלמדים ריתוקים, חניקות ובריחים.
בנוסף יש בג'ודו גם 'שיאיי', שהוא קרב לפי חוקי הג'ודו המתרחש עד להשגת נקודה אחת או באיפון (הכרעה מושלמת) או בצבירת חלקי נקודות עד לסוף הזמן וניצחון.
חלק נוסף חשוב מאוד בתרגול הג'ודו הוא תרגול קאטות, סדרות של תנועות ותרגולים מובנים מראש המסייעים מאוד להתפתחות התלמיד כלוחם ג'ודו.
הקאטות מתורגלות גם כדי שלוחם יוכל לעבור מחגורה כחולה לחגורה חומה ומחומה לשחורה.
המעבר מחגורה לחגורה נעשה על ידי קאטות שונות.
קרב ג'ודו תחרותי אורך 4 דקות בבוגרים, 4 דקות בנוער ו-2 דקות אצל ילדים.
בכל פעם, שהקרב מופסק על ידי השופט והמתחרים חוזרים למצב ההתחלתי, השעון עוצר (בדומה לכדורסל).
הניקוד הגבוה ביותר הוא איפון (השווה ערך ל-2 ואזארי), והמתחרה שמשיג ניקוד זה מנצח באופן מיידי את הקרב.
ניקוד זה מושג על ידי הטלת היריב במהירות ועוצמה על הגב, ריתוק גב היריב לקרקע למשך 20 שניות, או הכנעתו על ידי חניקה או בריח (בריחים מותרים על המרפק בלבד).
במקרה שלא הושג איפון עם תום הזמן שהוקצב ינצח בעל הניקוד הגבוה ביותר, ובמקרה של שוויון הקרב יימשך ל"ניקוד זהב" ללא הגבלת זמן.
במקרה של ניקוד זהב ינצח המתחרה שהשיג ואזארי או איפון.
קיימים שני סוגי עונשים: שידו, שהוא אזהרה, והנסוקו-מאקה שהוא הרחקה.
שידו יכול להינתן למתחרה פעמיים בקרב, כאשר בפעם השלישית יינתן למתחרה הנסוקו-מאקה.
מתחרה שנענש בהנסוקו-מאקה מפסיד את הקרב באופן מיידי.
עונש מסוג שידו ניתן על עבירות קלות (כגון פאסיביות) ועונש מסוג הנסוקו-מאקה ניתן על עבירות חמורות (כגון תרגיל מסוכן).
אם מתחרה נענש בהנסוקו-מאקה באופן ישיר, בנוסף להפסדו בקרב, הוא לא יוכל להשתתף בהמשך התחרות.
במקרה של איפון (הניקוד הגבוה ביותר) או עונש הנסוקו-מאקה (העונש החמור ביותר), מוכרז ניצחון מיידי.
במקרה שלא הושג אחד התנאים האלה, מושג ניצחון בתום הזמן, מצבירת נקודות.
שני המתחרים לובשים גי, האחד בצבע לבן והשני בצבע כחול.
האג'ימה – להתחיל/להמשיך את הקרב
מאטה – לעצור/להפסיק את הקרב
אוסאה קומי – הכרזת השופט על ריתוק חוקי
טוקטה – הכרזת השופט כאשר המתחרה ברח מהריתוק, כלומר הריתוק הסתיים
אוזיגיישי – ניצחון בהחלטת שופט
מאיטה – הכרזה על כניעה במקום טפיחה על המזרן
ניקוד הקרב נעשה על פי פרמטרים שונים.
ככל שמתחרה מפגין עליונות על המתחרה השני, כך ניקודו יהיה גבוה יותר.
הטלת היריב על גבו, בכוח ובמהירות, תוך כדי שליטה
ריתוק גב היריב למזרן למשך 20 שניות
הכנעת היריב על ידי חניקה או בריח על המרפק
עונש הנסוקו-מאקה ליריב, כלומר עונש פסילה, שווה ערך לאיפון
ואזארי – זהו הניקוד המשני.
במקרה בו לא יושג איפון, ינצח המתמודד שהשיג ואזארי.
במקרה שמתחרה השיג בקרב שני ואזארים, הוואזארי השני שקול לאיפון (ואזארי אווסטה איפון).
ואזארי יוענק עבור כל אחד מהמקרים הבאים:
הטלת היריב על גבו, תוך כדי שליטה, ללא מידה מספקת של כוח או מהירות
הטלת היריב, תוך כדי שליטה, על גב חלקי או על הצד
ריתוק גב היריב למזרן למשך 10 עד 20 שניות
עד סוף שנת 2016 היה נהוג ניקוד שלישי: יוקו – מוענק עבור הטלת היריב על הצד או ריתוק גב היריב למזרן למשך 10 עד 14 שניות (כאשר בין 15 ל-19 שניות היה מוענק ואזארי).
בעבר היה ניקוד רביעי שנקרא "קוקה", ניקוד נמוך יותר מ"יוקו".
כמו "יוקו", "קוקה" היה שובר שוויון, והתחשבו בו רק כאשר לשני היריבים היה מאזן שווה של "ואזארי" ו"יוקו".
הובלה של "יוקו" הייתה מביסה כל מספר של "קוקה".
יציאה (סתמית) מחוץ לאזור הקרב, כמו גם הוצאת היריב מחוץ לאזור הקרב בכוונה תחילה
מתקפת דמה (כניסה מלאכותית לתרגיל ללא השפעה כלשהי על היריב)
הכנסת אצבעות לשרוולו של המתחרה
תפיסה אלכסונית בלי התקפה מיידית
תפיסת רגל (מתחת לקו החגורה)
חיבוק דב ללא אחיזה קודמת
תפיסת שרוולים בלבד במשך חמש שניות בלי תרגיל.
כל אלה יגרמו לענישה בשידו, כאשר העונש השלישי יגרום לפסילה מסוג "הנסוקו-מקה".
שני העונשים הראשונים לא מקנים כל ניקוד לצד השני.
נפילה על הראש על מנת להתהפך ולא ליפול בניקוד
פריקה/שבירה של המרפק בעקבות בריח (לפצוע)
דימום (מתקבל בפעם השנייה לאחר החבישה)
נפילה/התגלגלות על העורף (עלול לגרום לשבר במפרקת, דבר הגורם למוות מיידי)
פסילה ישירה (הנסוקו-מקה ישיר) תינתן במקרים בהם מתחרה מסכן את עצמו או את היריב או מבצע פעולה שנוגדת את רוח הג'ודו.
במקרה של פסילה עקב פעולה נגד רוח הג'ודו, כולל פסילה עקב פעולה שמסכנת את היריב, המתחרה שנענש לא יוכל להמשיך בתחרות.
משך הקרב הוא 4 דקות (נטו), אלא אם כן התקבל איפון.
לאחר 4 דקות, אם יש תיקו בין שני הצדדים הלוחמים (0–0 או ואזארי–ואזארי), הקרב יימשך לניקוד זהב (GOLDEN SCORE).
בניקוד הזהב, כל ניקוד (איפון או ואזארי) יכריע את הקרב.
ניקוד הזהב אינו מוגבל בזמן.
עונשים מסוג שידו, לא יכריעו את הקרב, לא במשך הקרב הרגיל ולא במשך ניקוד הזהב, אלא אם כן יתקבל שידו שלישי-שווה ערך להנסוקו-מקה.
רק עונש מסוג הנסוקו-מקה, השקול לאיפון, יכריע את הקרב.
בשנת 2006 חל שינוי בחוקת הג'ודו בו שונה גם מבנה הזירה.
לפי חוקה זו אזור התחרות מחולק לשני חלקים: אזור הקרב ואזור הביטחון:
אזור הקרב יהיה לפחות 8×8 מטר ולא יותר מ-10×10 מטר.
אזור הביטחון יהיה ברוחב של לפחות 4 מטר ובצבע שונה
אזור הסכנה שהיה בעבר (בצבע אדום ברוחב 1 מטר) בוטל ויחד איתו גם העונש של 5 שניות שהייה על הקו האדום.
בשנים האחרונות בוצעו שינויים רבים בחוקה, בעיקר להפוך את הג'ודו ליותר אטרקטיבי, ולשמור על בריאות הספורטאים.
ניקוד: ניקוד היוקו והקוקה, שנוספו לחוקה בשנות ה-70 של המאה ה-20, בוטלו.
הקוקה בוטל החל מ-2009, והיוקו בוטל החל מ-2017. למעשה, היוקו והוואזארי אוחדו ובשני המקרים כיום ניתן ואזארי.
שיטת הניקוד הייתה כך: במקרה של איפון, הקרב מסתיים.
במקרה ולא הושג איפון בזמן עד לסיום הזמן החוקי, מנצח המתחרה שהשיג יתרון בוואזארי.
במקרה של שוויון בוואזארי מנצח המתחרה שהשיג יתרון ביוקו, ובמקרה של שוויון ביוקו מנצח המתחרה שהגיע יתרון בקוקה.
ניקוד זהב: בעבר, ברגע שהיה מסתיים הזמן החוקי ללא הכרעה, הקרב היה מוכרע בהחלטת שופטים (האנטיי).
בשלב ראשון הוחלט להאריך את הקרב בשיטת ניקוד זהב (כלומר, ברגע שהושג ניקוד או עונש הקרב הסתיים), ואם בניקוד הזהב אין הכרעה אז הקרב הוכרע בהחלטת שופטים.
בהמשך הוחלט לא להגביל את החלטת השופטים ולהאריך את ניקוד הזהב ללא הגבלה.
עונשים מקנים לניקוד: במקרה של עונש ראשון (שידו), היה מקנה למתמודד השני קוקה, עונש שני (צ'וי) היה מקנה למתמודד השני יוקי, עונש שלישי (קייקוקו) היה מקנה למתמודד השני ואזארי, ועונש רביעי (הנסוקו-מאקה) היה מקנה למתמודד השני איפון ומסיים את הקרב.
כיום, למעט עונש הנסוקו-מאקה, העונשים אינם מומרים לניקוד עבור המתחרה השני.
מספר העונשים עד לפסילה צומצם מ-4 ל-3 (כלומר, ניתנים שני עונשי שידו ועונש שלישי הנסוקו-מאקה המקנה ליריב איפון וניצחון).
במקרה של שוויון, הקרב היה מוכרע על ידי עונשים.
כיום, למעט עונש פסילה הנסוקו-מאקה, עונשים אינם משמשים כשובר שוויון.
"לחיצת יד" – נאסר על המתמודדים ללחוץ ידיים לפני הקרב כיוון שישנם מתמודדים שמנצלים זאת לרעה ומתחילים בתרגיל כאשר הם לוחצים את יד היריב.
נאסר שימוש בחניקה מסוג "חניקת ג'רבי" (Gerbi choke) – מכיוון שמדובר בתרגיל המכיל בתוכו שחרור מתוכנן של הקימונו שפעולה זו שווה לעונש הנסוקו מקה.
"תפיסות רגליים" – נאסר לתפוס מתחת לחגורה במצב עמידה, מתמודד שתופס מתחת לקו החגורה נענש בפעם הראשונה בעונש "שידו".
תפיסת הרגל מותרת רק בעבודת קרקע (תחילה היה ניתן "הנסוקו מאקה" על תפיסת רגליים).
בתחרויות הג'ודו מסווגים המתחרים בהתאם למשקלם.
כיום ישנן 7 קטגוריות משקל:
בג'ודו מקובל מבנה של דרגות האופייני לאמנויות הלחימה היפניות, למעשה מבנה זה הומצא על ידי פרופ' ג'יגורו קאנו ולאחר מכן חדר אל אמנויות הלחימה האחרות.
ההתקדמות בדרגות מיוצגת על ידי חגורות ומחולקת לשני חלקים: עד לחגורה שחורה (חגורות: לבנה, צהובה, כתומה, ירוקה, כחולה וחומה) ולאחריה (הדירוג נקבע לפי דאן ולאחר מכן מספר).
ביפן כל הדרגות הנמוכות עד לחגורה חומה הן חגורות לבנות.
ראשיתו של השימוש בצבעים באירופה ב-1935. מספרי הדרגות הנמוכות הולכים וקטנים עם העלייה בדרגות.
מועדון הג'ודו היפני הראשון, הקודוקאן לא מכיר בדרגות שהוענקו על ידי איגודים או מועדונים אחרים.
קְיוּ 6 (KYU6) – חגורה לבנה, בדרגה זו מתחילים ללמוד את הג'ודו.
קיו 6 (KYU6) – חגורה לבנה-סגולה.
קיו 6 (KYU6) – חגורה סגולה-צהובה.
קיו 5 (KYU5) – חגורה צהובה-כתומה.
קיו 4 (KYU4) – חגורה כתומה-ירוקה.
קיו 3 (KYU3) – חגורה ירוקה-כחולה.
קיו 1 (KYU1) – חגורה חומה, חניך בכיר.
חגורות שחורות, מוענקות על ידי איגוד הג'ודו של המדינה
דַאן 6 (DAN6), מוענקות על ידי איגוד הג'ודו של המדינה
דַאן 7 (DAN7), מוענקת על ידי איגוד הג'ודו של היבשת
דַאן 8 (DAN8), מוענקת על ידי איגוד הג'ודו הבינלאומי
דַאן 9 (DAN9), מוענקת על ידי איגוד הג'ודו הבינלאומי
דַאן 10 (DAN10), מוענקת על ידי איגוד הג'ודו הבינלאומי
ריוקו טאני (יפן, 1975–), הג'ודוקא האישה המצליחה ביותר.
מחזיקה בחמש מדליות אולימפיות (מתוכן שתי מדליות זהב) ושבע פעמים אלופת העולם.
בשנת 2013 נכנסה להיכל התהילה של איגוד הג'ודו העולמי.
דריאוליס גונזאלס (קובה, 1973–), אלופה אולימפית ושלוש פעמים אלופת העולם.
בשנת 2015 נכנסה להיכל התהילה של איגוד הג'ודו העולמי.
קיילה האריסון (ארצות הברית, 1990–), פעמיים אלופה אולימפית ופעם אחת אלופת העולם.
קיה סון-הי (צפון קוריאה, 1979–), אלופה אולימפית וארבע פעמים אלופת העולם.
אידאליס אורטיס (קובה, 1989–), מחזיקה בארבע מדליות אולימפיות (אחת זהב, שתיים כסף ואחת ארד) ופעמיים אלופת העולם.
טונג וון (סין, 1983–), אלופה אולימפית ושבע פעמים אלופת העולם.
נוריקו אנו (יפן, 1976–), אלופה אולימפית וארבע פעמים אלופת העולם.
אינגריד ברגמאנס (בלגיה, 1961–), מחזיקה ב-11 מדליות מאליפות העולם (מתוכם שש מזהב).
קרן בריגס (בריטניה, 1963–), ארבע פעמים אלופת העולם.
באוגוסט 2015, נכנסה להיכל התהילה של איגוד הג'ודו העולמי.
יאסוהירו ימאשיטה (יפן, 1957–), ג'ודוקא תחרותי מהמצליחים בכל הזמנים.
אלוף אולימפי וארבע פעמים אלוף העולם.
השלים 203 ניצחונות רצופים (בהם 7 תוצאות תיקו) עד פרישתו.
בשנת 2015 נכנס להיכל התהילה של איגוד הג'ודו העולמי.
אנטון חסינק (הולנד, 1934–2010), אלוף העולם הראשון שלא מיפן, האלוף האולימפי מטוקיו 1964, 20 פעמים אלוף אירופה והג'ודוקא האירופי הראשון שמקבל דרגת דאן 10. בשנת 2003 נכנס להיכל התהילה של איגוד הג'ודו העולמי.
וים רוסקה (הולנד, 1940–2015), פעמיים אלוף אולימפי ופעמיים אלוף העולם.
בשנת 2013 נכנס להיכל התהילה של איגוד הג'ודו העולמי.
טדי רינר (צרפת, 1989–), ארבע פעמים אלוף אולימפי, אחת עשרה פעמים אלוף העולם וחמש פעמים אלוף אירופה.
טדהירו נומורה (יפן, 1974–), שלוש פעמים ברציפות האלוף האולימפי ופעם אחת אלוף העולם.
אנג'לו פאריזי (צרפת, 1953–), מחזיק בארבע מדליות אולימפיות (אחת מזהב, שתיים מכסף ואחת מארד), יותר מכל ג'ודוקא גבר אחר.
דויד דוייה (צרפת, 1969–), פעמיים האלוף האולימפי וארבע פעמים אלוף העולם.
איליאס איליאדיס (יוון, 1986–), מחזיק במדליות זהב וארד אולימפיות ושלוש פעמים אלוף העולם.
טושיהיקו קוגה (יפן, 1967–2021), מחזיק במדליות זהב וכסף אולימפיות ושלוש פעמים אלוף העולם.
קוסיי אינווה (יפן, 1978–), אלוף אולימפי ושלוש פעמים אלוף העולם.
נאויה אוגאווה (יפן, 1968–), סגן אלוף אולימפי וארבע פעמים אלוף העולם.
ג'וּדוֹקָא או ג'וּדַאי (ביפנית: 柔道家) הוא אדם המתאמן בג'ודו.
ההבדלים בין הג'ודאים הם בחגורות – כאשר הג'ודוקא מתקדם, הוא מקבל חגורה לפי מספר השנים שבהן הוא מתאמן או לפי הצלחה בתחרויות (בחגורות הגבוהות יותר).
הג'ודוקא מתחיל בחגורה לבנה, וצריך להתאמן כ-14 שנה (בממוצע) בג'ודו על מנת לקבל את החגורה השחורה - החגורה שהיא כמעט הגבוהה ביותר בג'ודו.
בין חגורות אלו, על הג'ודוקא לקבל את חגורות הקיו (級 ,kyū; הפירוש המילולי: "דרגה"), או חגורות החניך.
צבען של החגורות מצביע על רמת הג'ודוקא בתחום.
החגורות, מהדרגה הנמוכה לגבוהה, הן: לבנה, סגולה, צהובה, כתומה, ירוקה, כחולה וחומה.
לעיתים עליו לקבל גם את חגורות הביניים, שהן: צהובה-לבנה, צהובה-כתומה, כתומה-ירוקה וירוקה-כחולה.
על מנת לקבל את החגורות יש לעבור מבחן.
עם כל חגורה מתווספים עוד תרגילים בהם הג'ודוקא צריך להראות מיומנות ועליו לקבל ציון גבוה יותר.
לעומת מדינות אחרות בהן ניתן לעבור לחגורה חומה כבר בגיל 12 ללא ניקוד בתחרויות, לחגורות חומה ושחורה בישראל צריך גם להתקדם בתחרויות בהצטיינות (המעבר מחגורה כחולה לחומה עשוי להימשך בין 5 ל-6 שנים) ולהיות בגיל 15 ומעלה.
כמו כן, על הג'ודוקא לעבור את המבחן עם ציון כמעט מקסימלי (בערך 100%).
לאחר שהג'ודוקא עובר את המבחן, הוא מקבל את החגורה השחורה בדרגת דאן-1 (一段 ,Ichidan).
"דאן" (段 ,dan) פירושו ביפנית "דרגה" או "שורה".
על מנת לעבור את כל דרגות הדאן, על הג'ודוקא להתקדם בתחרויות במשך כ-20 שנה ואף יותר.
רק מעטים מקבלים את חגורת "דאן השיש", היא החגורה האדומה-לבנה.
מעטים עוד יותר קיבלו את החגורה האדומה (דאן 9–10), ואת הדרגה הגבוהה ביותר, דאן 12, קיבל לאחר מותו רק מייסד הג'ודו, פרופסור ג'יגורו קאנו (嘉納治五郎 ,Kanou Jigorou; ביפנית שם המשפחה, במקרה זה קאנו, מופיע לפני השם הפרטי).
דייוויד ג'וד הייוורת' לאו הוא שחקן קולנוע, מפיק ובמאי אנגלי.
לאו נולד בלואיסהם, דרום לונדון שבממלכה המאוחדת למשפחה נוצרית-אנגלית.
שמו הפרטי ניתן לו בהשראת השיר של הביטלס "היי ג'וד".
אחותו נטשה היא אמנית ומעצבת גרפית.
הוא התחיל לשחק בגיל צעיר.
כשהיה בן 12 הופיע במחזמר יוסף וכתונת הפסים המשגעת ובגיל 17 הוא נשר מהתיכון ושיחק בטלוויזיה באופרת הסבון הבריטית "משפחות".
בצילומי הסרט Shopping פגש את סיידי פרוסט.
השניים נישאו ב-2 בספטמבר 1997 לזוג ארבעה ילדים: פינליי (בן חורג ללאו, נולד ב-1990), רפרטי (נולד ב-1996), הדוגמנית והשחקנית איריס (נולדה ב-2000), ורודי (נולד ב-2002).
קייט מוס היא הסנדקית של איריס.
הזוג התגרש ב-29 באוקטובר 2003. ב-2005, לאחר שנתיים של משא ומתן, הגיעו הזוג להסדר הגירושין.
לאו התארס לסיינה מילר, אשר כיכבה איתו באלפי.
ב-18 ביוני 2005, פרסם לאו התנצלות פומבית לארוסתו על כך שהיה לו רומן עם המטפלת של ילדיו מאשתו לשעבר; למרות הפרשיה המביכה, הזוג השלים לתקופה קצרה.
ב-12 בנובמבר 2006, פרסם הזוג כי הקשר ביניהם נגמר.
במהלך ארבע השנים שלאחר מכן היו ללאו מספר מערכות יחסים קצרות, ומאחת מהן (רומן קצר-מועד עם מלצרית צרפתייה) אף נולדה לו בת.
במהלך 2010 פורסמו מספר עדויות מצולמות לכך שמילר ולאו חזרו לנהל מערכת יחסים רומנטית, ובאוגוסט 2010 אף פורסם כי השניים ערכו טקס נישואין פרימיטיבי במהלך חופשה בדרום-אמריקה, על מנת לבטא את מחויבותם זה לזה.
במרץ 2015, נולדה בתו החמישית של לאו מאישה בשם קתרין הארדינג.
לאו טוען כי הם אינם במערכת יחסים.
במאי 2019 נישא בטקס קטן ואינטימי לפיליפה קואן שהייתה בת זוגו במשך ארבע שנים.
פיליפה היא ד"ר לפסיכולוגיה ובעלת חברה לייעוץ ארגוני.
ב-1987 החל לאו לשחק בתיאטרון הלאומי לצעירים.
ב-1989 הוא קיבל את תפקידו הראשון בטלוויזיה, בסרט המבוסס על ספר הילדים "The Tailor of Gloucester".
לאחר ששיחק במספר תפקידים משניים בטלוויזיה הבריטית, לאו פרץ לתודעה בסרט הפשע "שופינג" (1994).
תפקידו המשמעותי הראשון בקולנוע היה ב-1997 בסרט "מה קרה בגטקה?".
בנוסף הוא הופיע בסרט "ויילד" בתפקיד בוזי שהיה המאהב של אוסקר ויילד.
פריצת הדרך הקולנועית שלו הייתה ב-1999, בסרט "הכישרון של מר ריפלי", אותו ביים אנתוני מינגלה.
על סרט זה לאו היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר וזכה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה.
לאו הקים חברת הפקות "Natural Nylon" יחד עם אשתו סיידי פרוסט ועם השחקנים יואן מקגרגור, שון פרטווי וג'וני לי מילר.
ב-2002 הופיע לצד טום הנקס ופול ניומן ב"הדרך לפרדישן", וב-2003 היה מועמד שוב לפרס האוסקר כשחקן הטוב ביותר על תפקידו ב"קולד מאונטן" לצידה של ניקול קידמן.
בשנת 2004 הופיע בסרט המדע בדיוני "סקיי קפטן" לצד גווינת' פלטרו, אנג'לינה ג'ולי.
סרטו הבא היה "אלפי", הפקה מחודשת של הסרט מ-1966 בו גילם מייקל קיין את התפקיד הראשי.
עוד באותה שנה שיחק בקומדיה "אני אוהב האקביז", ובדרמה הרומנטית "קרוב יותר" לצד ג'וליה רוברטס ונטלי פורטמן, בתפקיד השחקן ארול פלין בסרט "הטייס".
ב-2006, הופיע בסרט "החופשה" לצד קמרון דיאז.
בשנת 2007, הופיע בסרט "משחקי בילוש לצד מייקל קיין.
בשנת 2009 הופיע בהצגה המלט בברודוויי.
היה גם מועמד באותה שנה לפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה (אנ').
באותה שנה, הוא כיכב בסרטו של גאי ריצ'י "שרלוק הולמס" בתפקיד דוקטור ווטסון עוזרו הנאמן של שרלוק הולמס (רוברט דאוני ג'וניור).
וב-2011 הופיעו השניים בסרט ההמשך שרלוק הולמס: משחק הצללים, כמו כן הוא שיחק את אביו של הוגו בסרט "הוגו".
בשנת 2012, הוא כיכב לצד קירה נייטלי בסרט אנה קארנינה, ודובב את דמותו של פיץ' בסרט שומרי האגדות.
ב-2013, הוא שיחק בסרט "תופעות לוואי" לצד רוני מארה וצ'נינג טייטום.
בשנת 2014 לאו שיחק בתפקיד הראשי בסרט "הים השחור" ובסרט "מלון גרנד בודפשט".
בשנת 2017 כיכב בתפקיד הראשי בסדרה האפיפיור הצעיר מאת היוצר פאולו סורנטינו.
כמו כן שיחק את דמותו של וורטיגרן בסרט "קינג ארתור: אגדת החרב", פנטזיה היסטורית על המלך ארתור אשר הפך למיתוס, לצידם של צ'ארלי האנם, אריק באנה, אסטריד ברג'ס פריסבי ודג'ימון הונסו.
בשנת 2019 שיחק בסרט "יום גשום בניו יורק", קומדיה רומנטית שכתב וביים וודי אלן.
באותה שיחק בסרט הקצר "הכובע" לצד בנו ראף לאו.
הסרט היה מועמד בקטגוריית הסרט הקצר הבריטי הטוב ביותר לשנת 2020 ב-"Raindance Film Festival".
באוגוסט 2024, הוקרן בפסטיבל הסרטים של ונציה הסרט "The Order" בו לאו מגלם סוכן FBI הנלחם בטרוריסטים נאו-נאצים בארצות הברית של 1983. לאו זכה למחיאות כפיים סוערות שנמשכו שבע דקות לאחר שהסתיימה הקרנת הסרט.
בדצמבר 2024, כיכב באחד התפקידים הראשיים בסדרה "מלחמת הכוכבים: צוות שלד" בתור ראש כנופיית פיראטים לשעבר בחלל.
Ripley דיקי גרינליף פרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותרפרס בלוקבסטר לשחקן המשנהפרס פסטיבל הסרטים של סנטה פה לשחקן המשנה הטוב ביותר 2000 לעצור את ג'וני Love, Honour and Obey ג'וד 2001 אויב בשער Enemy at the Gates וסילי זייצב מועמדות לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקן הטוב ביותר אינטליגנציה מלאכותית A.I.
מועמד פרס בחירת הילדים של ניקלודיאון לכוכב טלוויזיה אהוב (משפחה) (2025)2025הארנבת השחורה (אנ') Black Rabbit ג'ייק פרידקין תפקיד ראשי; 8 פרקים
גם מפיק-בפועלעדן (אנ') Edenד"ר פרידריך ריטר TBA Lee רולנד פנרוז שרלוק הולמס 3 Sherlock Holmes 3 ד"ר ווטסון
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס המוזיקה במדיה של הוליווד2025השיר הטוב ביותר – סדרת טלוויזיה/מיני-סדרה"Turned to Black" מתוך "הארנבת השחורה"
ג'וד האלמוני הוא הרומן האחרון שכתב תומאס הרדי.
הספר התפרסם לראשונה במגזין, בהמשכים, ובשנת 1895 קיבל צורת ספר.
הספר נשרף באופן פומבי על ידי הבישוף אקסטר באותה שנה.
גיבור הספר, ג'וד פולי, הוא צעיר ממעמד נמוך החולם להיות אדם משכיל.
שתי הדמויות הראשיות הנוספות הן אשתו ארבלה ודודניתו סו.
הספר עוסק בנושאים רבים ובהם: מעמד חברתי, השכלה, דת, נישואים והמודרניזציה של המחשבה והחברה.
הספר מספר את סיפורו של ג'וד פולי, חרש אבן כפרי החי בדרום מערב אנגליה באזור בשם וסקס השואף להיות מלומד בעיר הבדיונית כרייסטמינסטר, עיר המבוססת על אוקספורד שבאנגליה.
בזמנו הפנוי, כאשר הוא עובד למען דודתו במאפיה, הוא מלמד את עצמו יוונית ולטינית.
לפני שהוא מנסה להיכנס לאוניברסיטה, ג'וד התמים נגרר לנישואין על ידי נערה כפרית גסה ומניפולטיבית בשם ארבלה דון, הנוטשת אותו לאחר שנתיים.
בזמן נישואיו ג'וד נטש את לימודי הקלאסיקות.
לאחר שאשתו נטשה אותו, ג'וד מחליט לעבור לכרייסטמינסטר.
הוא מתחיל לעבוד בתור סתת על מנת לכלכל את עצמו ובזמנו הפנוי חוזר ללימודיו, בתקווה להיכנס לאוניברסיטה מאוחר יותר.
בעיר הוא פוגש בדודניתו סו בריידהד ומתאהב בה.
סו וג'וד פוגשים במורה הילדות של ג'וד-מר פילוטסון, שעתיד להתחתן עם סו.
סו נמשכת לאורח החיים הנורמלי שבנישואיה אך עד מהרה היא מוצאת שהנישואין אומללים, מכיוון שבנוסף להיותה מאוהבת בג'וד, היא נגעלת פיזית מבעלה (וכנראה מקיום יחסי מין בכלל).
סו לבסוף עוזבת את פילוטסון למען ג'וד.
בעלה, שאוהב אותה, מסכים ומציע לה תמיכה כלכלית אך היא מסרבת ומבקשת ממנו שיתגרש ממנה.
פילוטסון מרגיש שזהו חטא להשאיר את סו יחד איתו, בשל אהבתם החזקה של שני הדודנים ולכן מסכים לדרישותיה.
ג'וד וסו גרים זמן מה ביחד אך לא מממשים את אהבתם בגלל פחדיה של סו.
בנוסף שניהם מפחדים להינשא, מכיוון שלמשפחתם יש היסטוריה טראגית בכל הנוגע לנישואין, הם חוששים שמסמכים שיציגו התחייבות לאהוב אחד את השני עלולים רק להרוס את אהבתם.
לבסוף, ג'וד מצליח לשכנע את סו לקיים יחסי מין ונולדים להם ילדים.
בנוסף, לפני הולדת ילדיהם, ג'וד מקבל מכתב מארבלה.
ארבלה גילתה שהיא בהריון, לאחר שנטשה את ג'וד ושהילד הוא ממנו, היא מבקשת מג'וד ליטול עליו משמורת.
ג'וד וסו מקבלים את הילד ללא היסוסים, וכאשר הוא מגיע הם מבחינים בבגרות מסוימת במבטו, ג'וד קורא לו על שמו, אך כינויו המקובל לכל אורך הספר הוא אבא-זמן הקטן.
סו וג'וד מוחרמים חברתית מפני שהם גרים ביחד מבלי להיות נשואים, בעיקר לאחר שילדיהם נולדים.
מעסיקיו של ג'וד מפטרים אותו ובעלי הבית בו גרו מגרשים אותם.
ג'וד וסו נקלעים לקשיים רבים, כלכליים וחברתיים, אווירת הדיכאון שוררת בבית וסו, מבלי להבחין, מדברת על בעיותיהם עם אבא-זמן הקטן וגורמת לו לחשוב (בלי כוונה), שהוא והילדים הם נטל נוסף ומיותר.
יום אחד לאחר שג'וד וסו חוזרים לביתם הם מזדעזעים לגלות שאבא-זמן הקטן חנק את שני אחיו ותלה את עצמו.
הוא השאיר אחריו פתק ובו כתב: "זה מפני שאנו רבים מדי".
המשבר המזעזע מוביל את סו לרגשות אשם דתיים ומוציא אותה לאט מדעתה.
סו מחליטה לחזור לפילוטסון ולעזוב את ג'וד בגלל רגשות האשם שלה, היא טוענת שכל זה הוא עונש מאלוהים על כך שנטשה את בעלה ולמרות שהיא נגעלת מהמחשבה על קיום יחסים עמו היא מחליטה "לכפר" כביכול על חטאיה.
ג'וד מולך שולל פעם שנייה על ידי ארבלה, ובלילה של שיכרות לאחר ביקור עצוב אצל סו בגשם והתעמתות איתה בפעם האחרונה, הוא מתחתן שנית עם ארבלה.
בעקבות הביקור אצל סו בגשם, ג'וד חלה ונשכב במיטתו למשך מספר ימים, עד למותו.
אפילו אשתו הגסה לא נכחה ליד מיטתו ובמקום זאת חיזרה אחרי הדוקטור בעיר.
הספר נקרא "ג'וד הדוחה" על ידי מבקר אחד לפחות, הוא קיבל ביקורות שערורייתיות בשל הנושאים השערורייתיים לתקופה והאווירה הדיכאונית והפסימית בספר.
לאחר ג'וד הפסיק הרדי לכתוב רומנים, אחת הסיבות הייתה הביקורות הקשות ש"ג'וד האלמוני" קיבל.
הוא הקדיש את שאר חייו לכתיבת שירה בלבד.
ג'וד התפרסם לראשונה בשם "השוטה" ו"הלבבות מורדים" בהוצאות של המגזין החודשי הרפר באמריקה ובאירופה.
בהוצאות היו שינויים רבים בשל התעקשות העורך, הוא טען שזה היה בשל סיבות מוסריות.
לורנס, מעריץ של הרדי, היה מבולבל מאופיה של סו וניסה לנתח אותה בחיבורו המפורסם "לימוד על תומאס הרדי".
יש מספר סרטים ושירים על פי הספר:
"ג'וד האלמוני" (1971) מבוים על ידי יו דויד, בהשתתפות רוברט פובל ופיונה ווקר.
"ג'וד" (1996) מבוים על ידי מייקל וינטרבוטום, בהשתתפות כריסטופר אקלסטון וקייט וינסלט.
"ג'וד השוטה" - שיר של טרפי מהאלבום "אינפרנל לאו".
הרומן תורגם פעמיים לעברית, ב-1960 יצא תרגום של א"ד שפיר בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
תרגום שני של עודד פלד יצא בשנת 2002 בהוצאת כרמל עם איורים מאת יוסל ברגנר.
ג'וד הוא סרט קולנוע בריטי משנת 1996 על פי הרומן "ג'וד האלמוני" מאת תומאס הארדי.
במאי הסרט מייקל וינטרבוטום ביים ב-2000 את הסרט "התמורה" (The Claim), המבוסס אף הוא על רומן מאת הארדי.
"ג'וד" הוא סיפורו של חרש אבן המתאהב בדודניתו למרות ששניהם נשואים לאחרים.
חוסיין אמיני כתב את התסריט ואדריאן ג'ונסטון הלחין את הפסקול המקורי.
ג'וד פולי הוא צעיר כפרי באנגליה הוויקטוריאנית החולם להיות מלומד באוניברסיטה, אבל נסיבות חייו הקשות לא מאפשרות להגשים את שאיפותיו.
הוא נאלץ לעבוד כחרש אבן ולהתחתן עם ארבלה, נערה כפרית בנישואים לא מוצלחים.
כמה חודשים אחרי שאשתו נוטשת אותו, ג'וד מנסה להגשים את חלומו.
הוא עובר לעיר בה הוא מאמין שכל אחד המוכן להשקיע בלימודיו יצליח לזכות בהשכלה נאותה.
בעיר הוא פוגש בדודניתו היפה סו בריידהד, השותפה לדעותיו והבזה למוסכמות.
השניים מתאהבים ומתפתח ביניהם קשר רומנטי.
בני הזוג מנסים להסתיר את הקשר האסור ביניהם מהחברה השמרנית הסובבת אותם כדי להימנע מסקנדל ומהטרגדיה הבלתי נמנעת.
כריסטופר אקלסטון - ג'וד פולי
קייט וינסלט - סו בריידהד
ג'וּן ויטפילד - דודה דרוסילה
פול קופלי - מר ויליס
אורג הם קולקטיב אמנותי של זוג יוצרים אירופאים הנשואים זה לזה, ג'ואן הימסקרק (1968, הולנד) ודירק פסמנס (1965, בלגיה), שם הקבוצה הוא הלחם של שמותיהם הפרטיים.
במסגרת שיכון אמן בעמק הסיליקון התחילו להתעניין בתוכנה.
שניהם החלו את דרכם כאמני פאנק, לשניהם רקע בצילום, ווידאו ארט, מאז אמצע שנות התשעים הם החלו ליצור עבודות אמנות ברשת האינטרנט, כמה שנים מאוחר יותר הם פנו לאמנות-תוכנה ולשינוי אמנותי של משחקי מחשב.
מאז 2002 הם נמצאים בשלב אשר הם מתארים כשלב "תפיסת המסך" ("Screen Grab") אשר בו הם יוצרים עבודות וידאו על ידי הקלטת מסך המחשב תוך כדי משחק, עבודה או תכנות.
לאלו אשר לא מכירים את בדיחותיהם הקונספטואליות עבודתם נראית לא נגישה כלל ולא ברורה, לדוגמה, עבודתם משנת 1995, Art meets Media: adventures in perception נראית במבט ראשון כאוסף של טקסט חסר משמעות, אך כאשר מסתכלים על קוד ה-HTML בו נכתב האתר, מזהים שרטוטים של פצצות מימן ופצצות אטום.
עבודותיהם המוקדמות השתמשו לרוב בטקטיקה זו של חיקוי תקלות מחשב או וירוסים, אתר זה משקף את הגישה הבורחסית והלא ליניארית לכתיבת HTML.
בעבודותיהם מהזמן האחרון, הם שינו משחקי מחשב ישנים כמו Wolfenstein 3D, "קוויק" והחדש שבהם "מאקס פיין 2" בשביל ליצור משחקי אמנות.
גישתם של ג'ודי לשינוי משחקי מחשב ניתנת להשוואה ברמות רבות לגישה של הדקונסטרוקטיביזם בארכיטקטורה, מכיוון שהם מפרקים את המשחק למרכיביו הבסיסים, ואז מרכיבים אותם מחדש לצורה שאינה הגיונית בצורה אינטואיטיבית.
אחד השינויים היותר ידועים שעשו ל"קוויק", מציב את השחקן בתוך קובייה סגורה עם דפוסים מתפתלים שחורים ולבנים מכל צד.
הדפוסים הם למעשה תקלה במנוע הרינדור של המשחק שנתגלתה על ידי האמנים, ככל הנראה על ידי ניסוי וטעייה, הדבר קורה בצורה ישירה כאשר המנוע של המשחק מנסה ונכשל לייצר את פנים הקובייה בדפוס שחור לבן שאמור להיות דמוי לוח שחמט.
שלב "תפיסת המסך" של ג'ודי, החל במייצג בעל ארבעה מסכים שנקרא: "My Desktop", שהוצג לראשונה (2002) ב Plugin Media Lab שבבזל.
העבודה למראית עין תיארה מחשבי מקינטוש שנראו כתקולים ומבצעים משימות מוזרות כמו פתיחת חלונות ברצף, קבצים משכפלים את עצמם ללא סוף וצלילי הודעות שגיאה ברקע, אך לא הייתה זו בעיה במחשב כי אם בעיה במשתמש,
כדי ליצור וידאו זה ג'ודי לחצו על העכבר וגררו דברים בצורה כה קיצונית כך שנראה שאף בן אנוש לא יכול להיות בשליטת המתרחש, אך בהדרגה הצופה היה מבין כי אכן מדובר בבן אדם שעומד מאחורי התקלות.
עבודתם הופיעה בתצוגות ופסטיבלים שונים, כמו דוקיומנטה איקס (1997).
הם קיבלו פרס וובי (1999) בקטגוריית אמנות.
ג'ודי בלום היא סופרת ילדים יהודייה-אמריקאית.
בלום כתבה ספרים רבים לילדים ולמתבגרים.
ספריה נמכרו ביותר מ-80 מיליון עותקים ותורגמו ל-31 שפות ובהן לעברית.
בלום עוסקת בחיי היומיום של ילדים ומתבגרים, וכותבת בשפה ברורה על נושאים שנחשבו לטאבו, כגון גזענות, יחסים בין דתות, התבגרות מינית, המחזור החודשי, אוננות, ומין בין בני נוער.
ספריה זכו לפופולריות רבה בין בני הנוער, אך היו מטרה למתקפות של גורמים שמרניים בארצות הברית, ואיגוד הספרנים האמריקאי קבע כי היא הסופרת שלגבי ספריה קיים המספר הגדול ביותר של בקשות להסירם מעל מדפי הספריות הציבוריות במהלך המאה ה-21. כתוצאה מכך מוכרת בלום בציבור כדוברת בולטת נגד צנזורה.
בלום נולדה בשם ג'ודי זוסמן בעיירה אליזבת' שבניו ג'רזי לרודולף ואסתר זוסמן.
אביה היה רופא שיניים ואמה עקרת בית.
בילדותה עברה למיאמי ביץ' עם אמה ואחיה המבוגר ממנה בחמש שנים דייוויד, על מנת לאפשר לדייוויד להחלים ממחלת כליות, בעוד אביה נשאר בניו ג'רזי לצורכי עבודתו.
ב-1956 סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון באליזבת', ולאחר מכן נרשמה ללימודים באוניברסיטת בוסטון.
היא הפסיקה את לימודיה בשל מחלה, ולאחר מכן נרשמה לאוניברסיטת ניו יורק וקיבלה תואר ראשון בהוראה בשנת 1961.
בשנת 1959 נישאה לג'ון בלום, אותו פגשה כשהשניים היו סטודנטים, והשניים גרו בניו ג'רזי.
ג'ון פיתח קריירה כעורך דין, וג'ודי עבדה כמורה, ונולדו להם שני ילדים.
היא התגרשה מג'ון בשנת 1976. זמן קצר לאחר גירושיה נישאה לרופא בשם תומאס קיצ'נס, והתגרשה ממנו כעבור שלוש שנים.
בשנת 1980 פגשה בג'ורג' קופר, מרצה למשפטים, וחייתה עמו שבע שנים בטרם נישאו.
בלום וקופר חיים בניו יורק.
קופר מטפל בענייניה העסקיים של בלום, בקבלת התמלוגים ובניהול אתר האינטרנט שלה.
את ספרה הראשון כתבה לאחר שבמשך כל חייה סיפרה לעצמה סיפורים, ומשבגרה, הצורך לספר סיפורים לא נעלם.
כך, שכשילדיה היו עדיין בגיל הגן, כתבה בשנת 1969 את ספרה הראשון לילדים, סיפור מצויר בשם "The One in the Middle Is the Green Kangaroo".
על אף שפרסמה שני סיפורים קצרים קודם לפרסום הספר, דחו הוצאות רבות את הספר במשך שנתיים וחצי, עד שהתקבל על ידי בית ההוצאה לאור "ריילי ולי".
רק ספרה השלישי "אתה שומע, אלוהים?
זו אני, מרגרט" הביא לפריצתה כסופרת, והיה נקודת מפנה בקריירה שלה.
שנות ה-70 היו התקופה הפורייה ביותר בקריירה של בלום ובהן פרסמה 13 ספרים, לרבות ספרה המצליח והאהוב ביותר "אתה שומע, אלוהים?
ספרים אלו יועדו לילדים בגילאים שונים.
"שילה הגדולה" עסק בעולמה של ילדה בת 10 הסובלת מפחדים שונים, אך מנסה להסתיר אותם, בעוד ש"אתה שומע, אלוהים?
זו אני, מרגרט" תיאר ברגישות את עולמה של ילדה, בת לאם נוצרייה ואב יהודי, החווה את משברי ההתבגרות המינית בגיל 12, לרבות לבישת החזייה וקבלת הווסת.
כתיבתה לילדים המשיכה גם לאחר שנות ה-70, אם כי בקצב מתון יותר.
בין היתר פרסמה את סדרת "פשוש" (Fudge) המספרת על פארלי דרקסל בן ה-5 המכונה "פשוש" ואחיו פיטר, ואת סדרת "קוץ והמושלמת" (Pain and great) המציגים את אביגיל בת השמונה המכונה "המושלמת" ואחיה ג'ק בן השש המכונה "קוץ" (קיצור לקוץ בתחת).
ספרים אלו מיועדים לקוראים צעירים בתחילת הקריאה.
בלום כתבה גם שלושה ספרי מבוגרים.
"אשתתי" (1980), ו"נשים נבונות" (1983), הגיעו לראש רשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
מ"אשתתי" נמכרו ארבעה מיליון עותקים.
בשנת 1998 יצא לאור ספרה "אחיות קיץ" שנמכר אף הוא בלמעלה משלושה מיליון עותקים.
ספריה למבוגרים עוסקים בדרך כלל בנושאים "נשיים" ומתארות נשים בשלבים שונים של חייהן החוות חוויות רגשיות ומיניות.
בלום זכתה ביותר מתשעים פרסים ספרותיים, בארצות הברית, בבריטניה, באוסטרליה ובגרמניה הפרס היוקרתי ביותר בו זכתה היה מדליה שניתנה על תרומה מיוחדת לתרבות האמריקאית במסגרת "פרס הספר הלאומי", מדליה שניתנה בעבר לסופרים כארתור מילר ופיליפ רות ב-1996 זכתה בפרס מרגרט א.
אדוארדס, המוענק על ידי איגוד הספריות האמריקאי, כאות הוקרה על תרומתה לספרות הילדים.
ב-2000 קיבלה מספריית הקונגרס את אות "האגדה החיה של ספריית הקונגרס", על תרומתה למורשת התרבותית האמריקאית.
חייה והקריירה שלה היו נושא למספר ספרים, חלקם נכתבו על ידי בלום עצמה, או מתבססים על חלופת מכתבים שלה, וחלקם נכתבו על ידי אחרים.
"שלך לנצח" היה לסרט טלוויזיה בשנת 1978. "פשוש" ו"שילה הגדולה" שודרו במסגרת "ABC Weekend Specials" סדרת סרטי ילדים ששודרה על ידי רשת ABC בשבת בבוקר בין 1991 ל-1995. בשנת 1995 שודרה סדרה בת 14 פרקים על פי ספרי "פשוש".
בשנת 2011 צולם סרט קולנוע על פי ספרה "עיני נמר".
חלק מסרטי הטלוויזיה, והסרט "עיני נמר" בוימו על ידי בנה לורנס.
בשנת 2004 הגיעה בלום לסיכום עם אולפני וולט דיסני על הפקת הספר "דיני" לסרט קולנוע, אך הסרט טרם הופק.
ספריה של בלום נכתבים בגוף ראשון, ומביאים התייחסות ישירה, מנקודת הראות של נער או נערה, לנושאים שנויים במחלוקת, מביכים או שהפכו לטאבו.
השימוש בשפה ילדותית, ושתילת הנושאים ה"קשים" בתוך עולם המתייחס למגוון הנושאים המעסיקים את הילד, כגון מקומו בתא המשפחתי, היחס לחיות מחמד וכיוצא בזה מביאים לדיון בנושאים הקשים באופן טבעי תוך הזדהות מלאה של הקורא עם הגיבור.
ההומור שבספריה, וההזדהות המלאה שחש הקורא עם הספרים המתארים עולם דומה לשלו, הביאו לכך שעל אף שבשנים האחרונות השתנו טעמי הקריאה, וקוראים צעירים אוהבים ספרים, שבדומה לסדרת הארי פוטר לוקחים את הקורא לעולמות רחוקים, ספריה של בלום, העוסקים בנושאים יום יומיים וגיבוריהם הם ילדים רגילים לחלוטין, נותרו פופולריים כשהיו.
התייחסותה של בלום לנושאים רגישים כדת, דימוי הגוף ומיניות, הפכה את ספריה למטרה לצנזורה.
הימין הדתי בארצות הברית העלה דרישות חוזרות ונשנות שספריה יוסרו מהמדפים בספריות הציבוריות.
בעשור הראשון של המאה ה-21 בלום היא הסופרת שצברה את מספר הדרישות הרב ביותר להסרת ספריה מהמדפים.
כתוצאה מכך הפכה בלום לאחד הקולות הבולטים בארצות הברית בדיון הציבורי העוסק בהתנגדות לצנזורה.
לטענתה, ההתנגדות שהחלה בימין הדתי, עברה לאחר מכן גם למקומות אחרים בשמאל הליברלי, וכתוצאה מכך ספרניות ומורות שלא הסכימו מלכתחילה עם הצנזורה, נאלצו להסכים לה כדי לשמור על מקום עבודתן.
בשנת 1999, כאשר ארגוני ימין דתי האשימו את הסופרת ג'יי קיי רולינג כי ספרי הארי פוטר מעודדים ל"כישוף" וכי הוא "מרושע", יצאה בלום להגנת הסופרת ולהתנגדות לצנזורה, כשפרסמה מאמר אוהד בניו יורק טיימס.
בלום פעילה מאוד בארגונים המתנגדים לצנזורה כגון "הקואליציה הלאומית כנגד צנזורה" ואף ערכה ספר בשם "מקומות בהם לא התכוונתי להיות מעולם" (Places I Never Meant to Be) שיצא לאור בשנת 1999 וכלל אוסף סיפורים קצרים של סופרים שספריהם הוסרו ממדפי הספריות או צונזרו בצורה כלשהי בארצות הברית.
את דעתה על הצנזורה ביטאה במילים הבאות:
"אני מאמינה שצנזורה על ספרים, בגלל נושאים כמו אכזריות, מיניות וגירושים נובעת מפחד.
ישנם מבוגרים המאמינים שאם ילדיהם לא יקראו על נושאים אלה, הם לא ידעו עליהם דבר והנושאים עצמם יעברו מן העולם.
בעיניהם ספרים המעודדים ילדים להטיל ספק ולשאול שאלות, הם ספרים מסוכנים.
צנזורים אלה אינם רוצים שילדים ייחשפו לרעיונות שונים משלהם.
אותי מטרידים לא רק הספרים המסולקים מעל המדפים, אלא הספרים שלא ייכתבו לעולם מפחד הצנזורה.
באוגוסט 2024 מדינת יוטה הורתה לבתי ספר להוציא את ספרה של ג'ודי בלום "שלך לנצח" מכיתות בבתי ספר ומספריות במדינה.
זאת בעקבות חוק שנחקק ביוטה, שעל פיו התוכן בספר זה נחשב לפורנוגרפי או מגונה.
בשנת 1981 ייסדה בלום את "קרן הילדים" (KIDS fund) שמטרתה לסייע לילדים לתקשר עם הוריהם.
על מנת לממן את הקרן, הוציאה לאור בשנת 1986 ספר המורכב ממכתבים שכתבו אליה ילדים בשם "מה שילדיכם היו רוצים לספר לכם" (What Your Kids Wish They Could Tell You).
בלום תומכת בהקראה של ספרים בקול על ידי המורים לתלמידיהם, ומאמינה כי בדרך זו יכול המורה להביא את הסיפור בצורה המיטבית לקורא ולעודד את הקריאה.
אדוארס1996שלך לנצחפרס הטלוויזיה של ג'ותהם2025סדרת דרמה פורצת דרךשלך לנצח
שמנונית תרגם אבי כצמן, הוצאת דביר כצמן, 1979.
אישתתי, תרגמה אבירמה גולן, הוצאת ספרי ארז, 1980.
זאת אני מרגרט, תרגמה יעל אדמוני, הוצאת דביר כצמן, 1980.
שלך לנצח, תרגמה יעל אדמוני, הוצאת דביר כצמן, 1981.
סודות מחדרי הנערים: דברים שלא מדברים עליהם, תרגמה מיה דבש, הוצאת דביר כצמן, 1982.
סתם אחד, תרגמה פועה הרשלג, הוצאת כתר, 1985.
זה לא סוף העולם, תרגמה פועה הרשלג, הוצאת כתר, 1986.
סופר פשוש, תרגמה עדה פלדור, הוצאת כתר, 1986.
שילה הגדולה, תרגמה עדה פלדור, הוצאת כתר, 1986.
נשים נבונות, תרגמה דגנית דיצ'יק, הוצאת ספרי ארז, 1987.
כל עוד אנחנו יחד, תרגמה שושנה בנבנשתי, הוצאת כתר, 1989.
עיני נמר, תרגמה שושנה בנבנשתי, הוצאת כתר, 1991.
שגעון של פשוש, תרגמה יהודית בן מנחם, הוצאת כתר, 1992.
דיני, תרגמה דפנה לוי, הוצאת עלמה, 1993.
אחיות קיץ, תרגמה תמר ביסטריצר הוצאת הד ארצי, 1999.
פשוש בריבוע, תרגמה מיכל פז-קלפ, הוצאת כתר, 2005.
שבתות של מרק עם הקוץ והמושלמת, תרגמה אסנת הדר, הוצאת כתר, 2011.
הפסקת עשר עם הקוץ והמושלמת, תרגמה אסנת הדר, הוצאת כתר, 2011.
במהירות שיא עם הקוץ והמושלמת, תרגמה אסנת הדר, הוצאת כתר, 2011.
זאת אני מרגרט, תרגמה שהם סמיט, הוצאת זמורה-ביתן, 2019.בשנת 2023 יצא לאור סרט קולנוע על פי הספר
ג'ודי בנסון היא מדבבת, שחקנית וזמרת אמריקאית, הידועה בעיקר כמדבבת של אריאל בסרט "בת הים הקטנה".
על תפקיד זה קיבלה את תואר אגדת דיסני בשנת 2011.
בנסון נולדה בשם ג'ודי מרזורטי (Jodi Marzorati) ברוקפורד, אילינוי.
החלה לשיר בגיל 5. בשנת 1979 סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון הקתולי בוילן.
בנסון למדה באוניברסיטת מיליקין, וקיבלה תואר BFA בתיאטרון מוזיקלי.
בשנת 1982, הייתה חלק מאנסמבל השחקנים בסיבוב ההופעות הלאומי של המחזמר "יוסף וכתונת הפסים המשגעת".
בשנת 1983 הופיעה לראשונה בברודוויי במחזמר "מרילין: אגדה אמריקאית" בתפקיד נערת מפעל.
בשנת 1986 גילמה את דוריה הדסון במחזמר "חיוך" בברודוויי.
בשנת 1989, בנסון הופיעה במחזמר "Welcome to the Club" בתפקיד בטי ברסטטר בברודוויי, לצד סמואל א.
באותה שנה דיבבה את אריאל בסרט "בת הים הקטנה".
בשנת 1991, בנסון הופיעה בתפקיד שוטרת בסדרת הטלוויזיה "האנטר".
בשנת 1992, בנסון הופיעה במחזמר "Crazy for You" בתפקיד פולי בייקר בברודוויי, על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס טוני לביצוע הטוב ביותר על ידי שחקנית ראשית במחזמר.
בין השנים 1992-1994 דיבבה את אריאל בסדרת הטלוויזיה "בת הים הקטנה", ובשנת 1994 דיבבה את אצבעונית בסרט בעל אותו שם.
בשנת 1997, בנסון דיבבה את וויבו בסרט "הפרופסור המפוזר", ואת בל בסרט "מזמור חג המולד".
בשנת 1998 דיבבה את אן דארו בסרט "מייטי קונג", והופיעה בתפקיד המספרת בסיבוב הופעות של המחזמר "יוסף וכתונת הפסים המשגעת".
בין השנים 1998-1999 דיבבה את הלנה בסדרת הטלוויזיה "הרקולס", ובשנת 1999 דיבבה את ברבי בסרט "צעצוע של סיפור 2".
בשנת 2000, היא שבה לדבב את אריאל בסרט "בת הים הקטנה 2: השיבה לים", את אסנת בסרט "יוסף נסיך החלומות", את אקווגירל בסדרת הטלוויזיה "באטמן: הדור הבא" ואת נאסירה במשחק הווידאו "אלאדין ונקמתה של נאסירה".
בשנת 2001 דיבבה את ליידי בסרט "היפהפייה והיחפן 2", על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס אנני לדיבוב הטוב ביותר.
בשנת 2002, דיבבה את אריאל בגרסה האנגלית למשחק הווידאו "Kingdom Hearts", ובשנת 2003 דיבבה את אניטה בסרט "על כלבים וגנבים 2: הרפתקאות פאטץ' בלונדון".
בין השנים 2005-2007, בנסון דיבבה מספר דמויות בסדרת הטלוויזיה "מחנה לזלו!", ובשנת 2007 הופיעה בתפקיד סם בסרט "מכושפת".
בשנת 2008, היא שבה לדבב את אריאל בסרט "בת הים הקטנה 3: סיפורה של אריאל".
בשנת 2010 דיבבה את ברבי בסרט "צעצוע של סיפור 3", ובשנת 2011 דיבבה אותה בפרק "חופשה בהוואי" בסדרה "צעצוע של סיפור בקיצור".
בשנת 2018 דיבבה את אריאל בסרט "ראלף שובר את האינטרנט".
בשנת 2019 הופיעה בתפקיד עצמה בספיישל הטלוויזיוני "בת הים הקטנה הופעה חיה!".
בשנת 2022 דיבבה את תמי גובלסוורת' בסדרה "הרעשנים", ואת אריאל במשחק הווידאו "Disney Dreamlight Valley".
בשנת 2023 הופיעה בהופעת קמע בסרט "בת הים הקטנה", ודיבבה את אריאל בסרט הקצר "היה היה סטודיו" ובספיישל הטלוויזיוני "לגו נסיכות דיסני: טירת ההרפתקאות".
שנהשםתפקידמיקוםהערות שוליים1982יוסף וכתונת הפסים המשגעתאנסמבלסיבוב הופעות1983מרילין: אגדה אמריקאיתנערת מפעל, אנסמבלתיאטרון מינסקוף1984-1985Sophisticated Ladiesמבצעתסיבוב הופעות1986חיוךדוריה הדסוןתיאטרון לון-פונטן1988Dangerous Musicאנסמבלתיאטרון ברט ריינולדס ג'ופיטר, פלורידה1989Welcome to the Clubבטי ברסטטרתיאטרון מיוזיק בוקס1992Crazy for Youפולי בייקרתיאטרון סם ס.
שוברט1998יוסף וכתונת הפסים המשגעתמספרתסיבוב הופעות
שנהפרויקט מועמדפרסקטגוריהתוצאההערות שוליים1992Crazy for Youפרס טוניהביצוע הטוב ביותר על ידי שחקנית ראשית במחזמר2001היפהפייה והיחפן 2פרס אנניהדיבוב הטוב ביותר2011בת הים הקטנהאגדות דיסנידיבובצעצוע של סיפור 3פרס איגוד מבקרות הקולנועהדמות הנשית המאוירת הטובה ביותר
תחרויות ג'ודו נערכו לראשונה במסגרת המשחקים האולימפיים באולימפיאדת טוקיו (1964) והן נערכות בקביעות מאז אולימפיאדת מינכן (1972).
טורניר ג'ודו לנשים התקיים לראשונה מחוץ למסגרת התחרותית באולימפיאדת סיאול (1988), ורק באולימפיאדת ברצלונה (1992) נוסף למשחקים באופן רשמי.
בשנת 1962 נקבעה התוכנית לאולימפיאדת טוקיו (1964) שכללה תחרויות ג'ודו על פני ארבעה ימים.
בשנת 1963 יחד עם הקביעה שאולימפיאדת 1968 תהיה במקסיקו, נקבע שהיא לא תכלול את הג'ודו.
התחרויות נערכות לפי קטגוריות משקל, וכל מדינה יכולה לשלוח ג'ודוקא אחד בלבד בכל קטגוריית משקל.
הטורניר נערך בשיטת נוקאאוט, והוא כולל בין חמישה לשבעה שלבים, בהתאם למספר המשתתפים.
ארבעת המפסידים בשלב רבע הגמר ממשיכים להתחרות בשלב ניחומים, ושני המנצחים מתחרים מול שני המפסידים בחצאי הגמר.
המנצחים בשני קרבות אלה זוכים במדליית ארד, כך שבג'ודו מחולקות שתי מדליות ארד.
במהלך השנים היו בין 4 ל-8 קטגוריות משקל (כיום שבע), וההגדרה לכל קטגוריה השתנתה עם הזמן, כמוצג בטבלאות הבאות:
ג'ודאים מ-56 מדינות זכו במדליות אולימפיות
הג'ודו הוא הענף בו זכו הספורטאים האולימפיים במספר המדליות הגדול ביותר.
9 מתוך 19 המדליות בהן זכו הספורטאים הישראלים במשחקים האולימפיים הגיעו מהג'ודו.
הג'ודוקא הראשון שייצג את ישראל במשחקים האולימפיים היה יונה מלניק, שהשתתף באולימפיאדת מונטריאול (1976), והפסיד בסיבוב הראשון.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) רשם אדי קואז את ההישג הטוב ביותר במשלחת הישראלית, לאחר שסיים במקום השביעי בקטגוריית המשקל של עד 60 ק"ג.
לצדו התחרה גם משה פונטי.
לאחר שהמשלחת לאולימפיאדת סיאול לא כללה אף ג'ודוקא, במשלחת לאולימפיאדת ברצלונה (1992) היו ארבעה ג'ודאים.
יעל ארד זכתה במדליית כסף בקטגוריית המשקל של עד 61 ק"ג, והייתה לספורטאית הישראלית הראשונה שזוכה במדליה אולימפית.
אורן סמדג'ה הגדיל את ההישג, כשזכה במדליית ארד בקטגוריית המשקל של עד 71 ק"ג.
שני הג'ודאים האחרים שהשתתפו בברצלונה היו עמית לנג וסימון מיגרשווילי.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) לא הצליחו ארד וסמדג'ה לשחזר את הישגיהם.
ארד סיימה במקום החמישי, וסמדג'ה, שהגיע פצוע, הפסיד בסיבוב הראשון.
באולימפיאדת סידני (2000) בלט אריק זאבי, שסיים במקום החמישי בקטגוריית המשקל של עד 100 ק"ג.
באולימפיאדת אתונה (2004) היה לג'ודוקא הישראלי השלישי שזוכה במדליה אולימפית, מדליית ארד.
המשלחת הישראלית לאתונה כללה מספר שיא של חמישה ג'ודאים.
פרט לזאבי התחרו גם אודי וקס, גל יקותיאל, מיכל פיינבלט ויואל רזבוזוב.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) הודח זאבי כבר בסיבוב הראשון, ואילו גל יקותיאל סיים במקום החמישי.
המשלחת הישראלית לאולימפיאדת לונדון (2012) כללה חמישה ג'ודאים: זאבי, טומי ארשנסקי, גולן פולק, סוסו פללשווילי ואליס שלזינגר.
שלזינגר העפילה לרבע הגמר וסיימה במקום השביעי, בעוד חבריה למשלחת הודחו בשלבים מוקדמים יותר.
המשלחת הישראלית באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) כללה שבעה ג'ודאים: שירה ראשוני, גילי כהן, ירדן ג'רבי, לינדה בולדר, גולן פולק, שגיא מוקי ואורי ששון.
באולימפיאדה זו, זכתה ירדן ג'רבי במדליית הארד בקטגוריית עד 63 ק"ג ואורי ששון זכה במדליית ארד בקטגוריית מעל 100 ק"ג.
שגיא מוקי הגיע למקום החמישי במשקל 73 ק"ג ולינדה בולדר הגיעה למקום השביעי במשקל עד 70 ק"ג.
שירה ראשוני, גילי כהן, וגולן פולק הפסידו בסיבובים המוקדמים.
בתחרות הנבחרות המעורבות, אשר נערכה באולימפיאדת טוקיו (2020), לראשונה כחלק מהמשחקים האולימפיים, ישראל זכתה במדליית ארד.
באולימפיאדת פריז (2024), זכה פיטר פלצ'יק במדליית הארד בקטגוריית עד 100 ק"ג, ענבר לניר זכתה במדליית הכסף לראשונה משנת 1992. רז הרשקו זכתה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל 78+ ק"ג.
ג'וד איקצ'וקוו נוורו הוא כדורגלן עבר ניגרי ששיחק בעמדת החלוץ.
נוורו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אבדיי וכשהיה בן 18 עבר לזו של מיטיולן הדנית.
ב-20 ביולי 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון בניצחון 1-2 נגד אולבורג.
כעבור 11 ימים הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-4 נגד בנגור סיטי הולשית במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
לאחר שבעונת הצליח לתפוס את מקומו בהרכב הקבוצה, עונה לאחר מכן מעמדו התערער ובקיץ הושאל לפרדריקה מהליגה השנייה בה הצטיין עם 14 שערי ליגה.
את עונת התחיל במיטיולן וב-4 בספטמבר 2012 חתם בהורסנס הדנית.
את עונת התחיל בקבוצה סלובנית, אך שוחרר ממנה.
ב-9 באוקטובר 2015 חתם בבני יהודה תל אביב.
ב-4 באוגוסט 2016 חתם בבני סכנין לעונה אחת, אך הוא שוחרר מהקבוצה באמצע העונה.
באפריל חתם בילבס מליגת העל הפינית במדיה שיחק משחק אחד בלבד.
בדצמבר אותה שנה כתם בקבוצת צ'נאיין בליגת העל ההודית.
הוא היה שותף לזכייתה של הקבוצה באליפות, אך שוחרר לאחר סיום העונה.
ב-1 בפברואר 2019 נוורו חתם בהפועל מרמורק.
ב-21 ביולי 2019 נוורו חתם בהפועל רמת גן.
ג'ודי אורבך היא חוקרת ישראלית בתחום הפסיכופתולוגיה ההתפתחותית.
היא מכהנת כפרופסור מן המניין וראש התוכנית ללימודי פסיכולוגיה במכללה האקדמית אחווה, וכפרופסור אמריטוס באוניברסיטת בן-גוריון.
רוב מחקריה עוסקים בהשפעות גנטיות והשפעות סביבתיות על התפתחות ההסתגלות, רמת מוטיבציה ופסיכופתולוגיה של הילד.
אורבך נולדה בעיר דאלאס, במדינת טקסס, ארצות הברית.
בשנת 1963 סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה, באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
מיד לאחר מכן המשיכה ללימודי תואר שני בפסיכולוגיה באוניברסיטת באולינג-גרין באוהיו, אותם סיימה בשנת 1965. תזת המחקר שלה עסקה בקשר בין פנטזיה על תוקפנות לתוקפנות בפועל, ונעשתה בהנחייתו של פרופסור רוזנברג (B.G.
את התואר השלישי סיימה בשנת 1970, באוניברסיטת פרדו, לה פאייט, באינדיאנה.
מחקר הדוקטורט שלה עסק בתחום התפתחות הילד, ונעשה בהנחייתו של פרופסור בלאק (K.
לאחר סיום התואר השלישי, היא עלתה לישראל, והחלה לעבוד כפסיכולוגית התפתחותית בכירה במרכז להתפתחות הילד והמשפחה בירושלים.
במקביל החלה לעסוק בפרויקטי מחקר בתחום ההתפתחות של תינוקות ופעוטות.
בשנת 1979 התקבלה לעבודה כחוקרת ומרצה מן המניין, במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
במקביל לעבודתה באוניברסיטה, עבדה כחוקרת בכירה במכון פאלק, העוסק במחקרים בתחום בריאות הנפש, בארגון ג'וינט ישראל.
במסגרות אלו עסקה במחקר רב בתחומים של השפעות גנטיות והשפעות סביבתיות על ההתפתחות והפסיכופתולוגיה של תינוקות וילדים בגיל הרך.
בשנת 1992, התקבלה כחברת סגל במחלקה למדעי ההתנהגות באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
באוניברסיטה היא עבדה כפרופסור מן המניין בסגל המחלקה וכמרצה בכירה; בנוסף כיהנה כראש התוכנית ללימודי תואר שני בפסיכולוגיה התפתחותית, וכיו"ר ועדת האתיקה במחקרים המערבים בני אדם.
בתקופה זו, היא המשיכה לחקור אחר ההשפעות הגנטיות, הביולוגיות והסביבתיות על ההתפתחות, תפקודי הלמידה, והפסיכופתולוגיה של הילד.
כיום, היא מכהנת כפרופסור אמריטוס במחלקה לפסיכולוגיה.
בשנת 2012, היא התקבלה לעבודתה כפרופסור מן המניין במכללה האקדמית אחווה, וכיום מכהנת כראש התוכנית ללימודי פסיכולוגיה.
עם השלמת לימודי הדוקטורט שלה, החלה אורבך לחקור אחר הגורמים המובילים לפסיכופתולוגיה בקרב תינוקות וילדים בגיל הרך.
פרסומים של מחקרים באוניברסיטה העברית
בזמן עבודתה באוניברסיטה העברית ובמכוני מחקר להתפתחות הילד ובריאות הנפש בירושלים, היא חקרה אחר הגורמים השונים המשפיעים על התפתחות הילוד, מצבו הנפשי והמזג שלו.
בשנת 1981, כחלק מעבודתה במחקר במרכז התפתחות התינוק בירושלים, פרסמה אורבך מאמר מרכזי, בו חקרה התפתחות של תינוקות שנולדו להורים עם הפרעות נפשיות.
במחקר זה התמקדה בתת-קבוצה של תינוקות שנולדו עם סכיזופרניה, אשר הציגו בשנה הראשונה לחייהם, תפקודים נמוכים באזורים המוטוריים והסנסו-מוטוריים במוח.
במחקר נמצא כי התינוקות שנולדו עם סכיזופרניה, היו פגיעים במיוחד לעלבונות של אחרים, ובעלי משקל לידה נמוך.
ב-1988 היא ביצעה מחקר נוסף, בו חקרה ילודים להורים ביולוגיים מול הורים מאמצים, ממעמד סוציו-אקונומי שונה.
ממצאי המחקר הראו כי קיימות השפעות גנטיות (מסוג של קשר ביולוגי לילוד), והשפעות סביבתיות (מסוג מצב סוציו-אקונומי, והתערבות מוקדמת) על מזג הילוד.
בשנת 1992, אחד המחקרים שביצעה , בדק השפעות של לקיחת תרופות אנטי-פסיכוטיות בשליש האחרון של ההיריון, על התפתחותם של ילודים.
במחקר נמצא כי הילודים לאמהות עם הפרעה פסיכיאטרית, אשר השתמשו בתרופות אלו בשליש האחרון של ההיריון, הראו התפתחות מוטורית נמוכה יותר וסימפטומים של חרדה.
בספר זה סקרו החוקרים מחקרי אורך רבים שביצעו על הגורמים המשפיעים על התפתחותם של ילודים, מהיבטים פסיכולוגיים ופסיכופתולוגיים.
פרסומים של מחקרים באוניברסיטת בן-גוריון
בזמן עבודתה באוניברסיטת בן-גוריון היא המשיכה לחקור אחר הגורמים השונים המובילים לפסיכופתולוגיה התפתחותית, והתעניינה במיוחד בגורמים גנטיים וביולוגיים.
כמו כן, בשנים אלו, החלה להתעניין בהתפתחות של ילדים עם הפרעות קשב וריכוז.
בשנת 2001, היא ביצעה מחקרשבחן את הקשר בין השפעות גנטיות על נוירוטרנסמיטרים מסוג דופמין וסרוטונין במוח, לבין מזג של ילודים.
ב-2004 הציגה אורבך במחקר, כי הופעת סימפטומים של קשיי קשב וריכוז אצל האב, מהווה את אחד הגורמים הגנטיים המשמעותיים להתפתחות קשיי קשב וריכוז בקרב ילדים.
בשנת 2006, היא פרסמה מאמר נוסף, שעסק בהשערת מחקר אודות המנגנון העצבי הלקוי בהפרעות קשב וריכוז.
למאמר היו השלכות רבות בתחום התאוריה והמחקר בנושא, ובתחום הטיפול בהפרעות קשב וריכוז.
בשנים האחרונות, כחלק מהסגל המחקרי של מכללת אחווה, ובשיתוף עם חוקרים מאוניברסיטת בן-גוריון, עוסקת אורבך בעיקר במחקר של שני נושאים עיקריים:
מחקר אורך על ההתפתחות של בנים עם סיכון תורשתי להפרעת קשב.
מחקר אורך על התפקידים של בקרת הורים הממוקדת בהישגים והמזג של הילד בניבוי של מיומנות, מוטיבציה והסתגלות של פעוטות.
ג'וג'יאנג ניו סיטי טאוור (בסינית: 珠江新城) הוא גורד שחקים סופר גבוה אשר ידוע גם בשם גלובל סיטי סקוור, הממוקם ברובע טיינחה שבגואנגג'ואו שבמחוז גואנגדונג שבסין.
בניית המגדל החלה בשנת 2011 ונסתיימה כעבור 4 שנים, בשנת 2015. כאשר הסתיימה בניית המגדל הוא הפך למגדל הרביעי בגובהו בגואנגג'ואו, התנשא לגובה של 318.9 מטרים (1,046 רגל) וכלל 67 קומות.
המגדל משתרע על שטח של 180,649 מטרים רבועים.