tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרפנטר פגש את אדריאן ברבו , לימים אשתו, על הסט בעת צילומי סרט הטלוויזיה "Someone's Watching Me" ב-1978. השניים התחתנו ב-1 בינואר 1979 ובהתגרשו בשנת 1984. בתקופת נישואיהם כיכבה ברבו ב"הערפל" והופיעה ב"הבריחה מניו יורק".
לזוג נולד ילד אחד, ג'ון קודי קרפנטר (נולד ב-7 במאי 1984).
קרפנטר נשוי למפיקה סנדי קינג מאז 1990. קינג הפיקה מספר מסרטיו המאוחרים יותר של קרפנטר, בין השאר הסרט "They Live", הסרט "In the Mouth of Madness", "רוחות מאדים" ו"הבריחה מלוס אנג'לס".
היא פיקחה על התסריט בחלק מהסרטים כמו "איש הכוכבים", "צרות גדולות בצ'יינה טאון" ו-"Prince of Darkness".
קרפנטר הופיע בפרק "זה הגיע מיפן" בסדרה "Animal Icons" (סדרת הבת של "Animal Planet").
בפרק מדבר קרפנטר על אהבתו והערצתו לסרט "גודזילה" המקורי מ-1954.
קרפנטר ידוע גם כתומך במשחקי וידאו כצורה של תקשורת ואומנות, ובחיבתו היתרה לזיכיון "F.E.A.R.".
קרפנטר הציע את עצמו כדובר והציע לסייע בבימוי המשחק השלישי בסדרה.
ג'ון רולס הוא שחקן קולנוע ניו זילנדי שהופיע בסרטים "ההוביט: מסע בלתי צפוי" ו"30 ימים של לילה".
רולס נולד באנגליה וגדל בעיר המילטון שבניו זילנד.
ב-2007 השתתף רולס בסרט הערפדים "30 ימים של לילה" בתור הערפד זוריאל.
בשנת 2010 שיחק בפרק אחד בעונה הראשונה של הסדרה "ספרטקוס" והופיע בתפקיד קטן בפנטזיית הפעולה "דרכו של הלוחם".
בשנת 2012 צורף רולס לפרויקט הענק של פיטר ג'קסון "ההוביט: מסע בלתי צפוי", שם שיחק רולס בתפקיד האורק הרשע יאזנג.
ג'ון ראבה היה איש עסקים גרמני-נאצי, שהתפרסם בזכות מאמציו לעצור את הזוועות של הצבא היפני במהלך טבח ננקינג (נאנג'ינג) ועבודתו כדי להגן ולעזור לאזרחים הסינים במהלך האירוע.
האזור הבטוח בנאנג'ינג שהוא עזר להקים הגן על כ-200,000 סינים מהטבח.
הוא ייצג באופן רשמי את גרמניה הנאצית ושימש כמפקד הבכיר של הממסד האירופי האמריקאי שנשאר בנאנג'ינג, הבירה הסינית באותה העת, בזמן שהעיר נפלה בידי החיילים היפנים.
ג'ון ראבה נולד בהמבורג שבגרמניה.
הוא פיתח קריירה שבמהלכה נסע לאפריקה למספר שנים.
בשנת 1908 הוא עזב לסין ועבד שם עבור חברת סימנס עד 1938. ראבה היה נאמן לאידאולוגיה הנאצית והיה סגן ראש הסניף המקומי של המפלגה הנאצית.
באותה תקופה אנשים רבים מהמערב עזבו את נאנג'ינג, בשעה שהצבא היפני התקדם לעבר העיר והחל להפציץ אותה.
כל הזרים ברחו מהעיר למעט 22, בהם 15 אמריקנים ואנשי עסקים ומיסיונרים אירופאים.
ב-22 בנובמבר 1937, כשהצבא היפני התקדם לעבר נאנג'ינג, ראבה, יחד עם קבוצה נוספת של זרים הקימו את הוועד הבין-לאומי לאזור הבטוח של נאנג'ינג, ואת האזור הבטוח שסיפק לפליטים סינים מזון ומקלט מהטבח היפני המתקרב.
בשאלה לגבי הסיבה להקמת האזור אמר ראבה: "זוהי שאלה של מוסר.
אני לא יכול להביא את עצמי לבגוד באמון של האנשים האלה ומרגש לראות איך הם האמינו בי."
האזור הבטוח מוקם בשטח השגרירויות הזרות ואוניברסיטת נאנג'ינג.
ראבה נבחר למנהיג הקבוצה לאור חברותו במפלגה הנאצית (טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה) והיחסים הטובים בין גרמניה ליפן.
הממשלה היפנית הסכימה לא לתקוף אזורים בעיר שלא הכילו כוחות צבא סינים, וחברי הוועד שבראשו עמד ראבה ניסו להפעיל לחץ על הממשלה היפנית להוציא את כוחותיהם מהאזור, והצליחו באופן חלקי.
ב-1 בדצמבר 1937 הורה ראש עיריית נאנג'ינג לכל האזרחים הסינים שנותרו בנאנג'ינג לעבור אל האזור הבטוח ולאחר מכן ברח מהעיר.
בנוסף קלט האזור הבטוח 650 פליטים נוספים.
בטבח בנאנג'ינג נרצחו על ידי הצבא היפני בין 200 ל-300 אלף סינים.
במהלך הטבח תיעד ראבה את האירועים ובין היתר כתב:
"רק כשאנו מסתובבים בעיר אנו רואים את היקף ההרס, אנחנו נתקלים בגופות כל 100–200 מטר.
גופות הנרצחים היו מנוקבות בכדורים בגבם, מה שמראה שאנשים אלה ברחו בזמן שנורו מאחור.
החיילים היפנים צעדו בעיר בקבוצות של כ-10–20 חיילים ובזזו חנויות, אני עצמי ראיתי איך בזזו את בית הקפה של האופה הגרמני.
גם בית המלון המפל נפרץ כמו כמעט כל חנות באזור צ'ואנג שאנג ורחוב טאייפינג."
בששת השבועות שבהם נערך הטבח מצאו מקלט באזור הבטוח כ-200 אלף סינים, ונערך עימות מתמשך בין ראבה אל מול ניסיונות שונים של הצבא היפני לפגוע בפליטים הסינים.
ב-28 בפברואר 1938 עזב ראבה את נאנג'ינג וחזר לגרמניה כשאיתו חומר תיעודי רב על הטבח שביצעו היפנים בנאנג'ינג.
ראבה הציג סרטים ותמונות בהרצאה שנתן בברלין וכמו כן כתב להיטלר כדי שיפעיל השפעתו להפסקת הפעולות האלימות עלי ידי הצבא היפני.
כתוצאה מכך ראבה נעצר ונחקר על ידי הגסטאפו ומכתבו מעולם לא הועבר להיטלר.
בעקבות התערבותה של חברת סימנס שוחרר ראבה.
הוא הורשה לשמור את התיעוד שברשותו לאירועים למעט הסרט, אך לא הורשה יותר לכתוב או להרצות בנושא.
ראבה חזר לעבוד בחברת סימנס עד סיום המלחמה באפגניסטן ובברלין.
ראבה נעצר לחקירה על ידי ה-נ.ק.ו.ד.
ולאחר מכן על ידי הצבא הבריטי, אך שניהם שחררו אותו לאחר חקירה.
ראבה המשיך לעבוד באופן חלקי עבור סימנס והשתכר שכר נמוך ביותר.
לבסוף אף איבד את עבודתו לחלוטין.
משפחתו של ראבה חייתה בעוני רב בדירת חדר קטנה וברעב מתמיד, כשלאוכל היו אוספים עשבים ומבשלים אותם כמרק בתוספת של לחם יבש.
באותה עת התנער ראבה מהאידאולוגיה הנאצית, ועבר תהליך של דה-נאציפיקציה שאותו סיים בשנת 1946.
בשנת 1948 נודע לאזרחי נאנג'ינג על מצבה הקשה של משפחת ראבה, והם אספו במהירות כ-2,000 דולר (שווה ערך לכ-19 אלף דולר היום).
ראש עיריית נאנג'ינג עצמו נסע לגרמניה והביא מלאי רב של מזון למשפחתו של ראבה.
מאז כל חודש שלחו תושבי ננקינג משלוחי מזון למשפחת ראבה, וראבה הגיב על כך במכתבי תודה רבים.
ראבה נפטר משבץ בשנת 1950, בגיל 68. בשנת 1997 הועברה אבן המצבה שעל קברו אל מקום של כבוד באתר ההנצחה לטבח בנאנג'ינג.
בשנת 2005 שופץ ביתו לשעבר של ראבה בנאנג'ינג והפך לאתר ההנצחה לאזור הביטחון הבין-לאומי על שם ג'ון ראבה בנאנג'ינג.
יומניו תורגמו והתפרסמו באנגלית בשם .
ג'ון ראסל, הרוזן הראשון מבדפורד היה שר בממלכת אנגליה בתקופת בית טיודור, אשר שירת כלורד אדמירל העליון וכלורד שומר החותם.
בין האדמות והרכוש שהוענקו לו על ידי הנרי השמיני אחרי פירוק המנזרים היו המנזר והעיר של טאביסטוק (Tavistock), והשטח שכיום שוכן בו הקובנט גרדן.
ראסל הוא אב המשפחה הראשון של כל הרוזנים והדוכסים של בדפורד ושל הרוזנים לבית ראסל, בהם ג'ון ראסל, רוזן ראסל הראשון, שהיה ראש ממשלת בריטניה, והפילוסוף ברטרנד ראסל.
ג'ון בֵּרְק קרסינסקי הוא שחקן, תסריטאי, מפיק ובמאי קולנוע אמריקאי.
ידוע בשל תפקידו כג'ים הלפרט בסדרת הסיטקום "המשרד" ברשת NBC, ובשל משחקו בתפקיד הראשי בסדרה "ג'ק ראיין" בפריים וידאו.
קרסינסקי נולד בניוטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית, למשפחה קתולית ממוצא פולני ואירי.
בן זקונים מבין שלושה אחים להוריו.
אביו, רונלד קרסינסקי, עבד ברפואה פנימית.
אמו, מארי קלייר (לבית דוייל), היא אחות.
בהיותו בתיכון, שיחק במחזה סאטירי שנכתב על ידי בי ג'יי נובאק.
השניים סיימו את לימודיהם בבית הספר התיכון ניוטון סאות' בשנת 1997.
לפני שהתחיל את לימודיו בקולג', לימד אנגלית בקוסטה ריקה.
את לימודיו האקדמיים, באומנויות התיאטרון, עשה קרסינסקי באוניברסיטת בראון שבפרובידנס.
בקולג' הוא עזר לאמן קבוצת נוער בכדורסל בבית הספר היסודי גורדון שבפרובידנס.
לאחר מכן השתלם בתיאטרון הלאומי בווטרפורד, קונטיקט.
קרסינקי היה חבר בלהקה השייקספירית המלכותית בסטרטפורד אפון אייבון שבאנגליה וב"מרכז השחקנים" שבעיר ניו יורק.
אחרי שסיים את לימודיו באוניברסיטת בראון עבר לניו יורק ושיחק בפרסומות טלוויזיה ובתפקידי אורח בסדרות שונות.
הוא כיכב במחזה שנכתב ובוים על ידי חבריו לכיתה מהקולג', אמילי אודיל ואייזק הורוביץ.
בשנת 2000 עבד הכותב מערכונים מתמחה בתוכנית האירוח "לייט נייט עם קונאן או'בריאן".
בשנים 2005 עד 2013 היה כוכב הסדרה "המשרד", בה גילם את דמותו של ג'ים הלפרט.
הוא ביים את פרק מספר 15 בעונה השישית של הסדרה, ובנוסף את הפרק השישי של העונה התשיעית בסדרה.
הוא כיכב כ"ברווין בסרט "סמיילי פייס" משנת 2007 בבימויו של גרג אראקי.
מאוחר יותר, הוא קיבל תפקידים מרכזיים בסרטים "רישיון לחתונה" עם מנדי מור ורובין ויליאמס, "משחק מלוכלך" עם ג'ורג' קלוני ורנה זלווגר.
ב-2008 הוא שיחק בסרט "לצאת לדרך" בבימויו של הבמאי האנגלי סם מנדס ובכיכובה של מאיה רודולף.
הוא הופיע בקומדיה הרומנטית משנת 2009, "זה מסובך" ביחד עם השחקנים מריל סטריפ, סטיב מרטין ואלק בולדווין בבימויה של ננסי מאיירס.
בשנת 2006 קרסינסקי כתב וביים את סרטו הראשון "ראיונות קצרים עם גברים נתעבים" המבוסס על אוסף סיפוריו הקצרים באותו שם של הסופר האמריקאי דייוויד פוסטר וולאס.
הסרט הוקרן בשנת 2009 בפסטיבל הסרטים סאנדנס.
הוא גם הופיע כתפקידי אורח בתוכניות הטלוויזיה "חוק וסדר: כוונה פלילית", "ללא עקבות", "אד", "CSI" ותוכנית האנימציה "אבא אמריקאי".
בשנת 2011 הוא שיחק את תפקידו של אית'ן בסרט הרומנטי "ארוס בהשאלה", ושיחק בסרט "כולם אוהבים לווייתנים" לצד השחקנית דרו ברימור.
קרסינסקי הופיע בסרט "אדמה מובטחת" שאותו כתב ביחד עם השחקן והתסריטאי מאט דיימון, הסרט החל בצילומים באפריל 2012 ויצא לאקרנים ב-28 בדצמבר של אותה שנה.
הוא היה אחד מהמועמדים המובילים לשחק את התפקיד הראשי בסרט קפטן אמריקה, בסופו של דבר מי שקיבל את התפקיד היה השחקן כריס אוונס.
בשנת 2016 שיחק בסרט האקשן של מייקל ביי "13 שעות: החיילים הסודיים של בנגאזי" שעלילתה מבוססת על אירועי מתקפת הטרור בקונסוליה האמריקנית בבנגאזי ב-2012. באותה שנה שימש כמפיק בפועל בסרט "מנצ'סטר ליד הים", זוכה שני פרסי האוסקר.
כמו כן, ביים והפיק את סרטו השני "זמן משפחתי", דרמה קומית בו גם כיכב לצדם של שרלטו קופליי, ריצ'רד ג'נקינס, צ'ארלי דיי ואנה קנדריק.
בשנת 2018 ביים, כתב והפיק בפועל את סרט האימה "מקום שקט", ואף הופיע בו בתפקיד הראשי, לצד אשתו אמילי בלאנט.
באותה שנה החל לגלם את דמותו של ג'ק ראיין בסדרת המתח "ג'ק ראיין" מבית פריים וידאו.
באוקטובר 2019, שבה הסדרה לעונה שנייה וקרסינסקי עצמו קיבל מועמדות לפרס גילדת שחקני המסך ולפרס סאטורן לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה.
ב-2021 יצא סרט ההמשך "מקום שקט 2" לסרטו הקודם, בו מככבת שוב אשתו, אמילי בלאנט לצדם של קיליאן מרפי ודג'ימון הונסו.
קרסינסקי החל לצאת עם השחקנית האנגלייה אמילי בלאנט בנובמבר 2008 והם התארסו באוגוסט 2009. הם התחתנו ב-10 ביולי 2010 בטקס רשמי מצומצם בקומו שבאיטליה.
לזוג שתי בנות, שנולדו ב-2014 וב-2016 והם מתגוררים בשכונת ברוקלין הייטס בניו יורק.
הוא מגדיר עצמו כתומך של המפלגה הדמוקרטית, וב-21 במאי 2012 הנחה, לצד בן אפלק ומאט דיימון, אירוע התרמה בסנטה מוניקה למועמדת הדמוקרטית לסנאט, אליזבת וורן.
שנהסדרהתפקידהערות2003אדשרתפרק: "Good Advice"2004חוק וסדר: כוונה פליליתג'ייס גליסינגפרק: "Mad Hops"2005 - 2013המשרדג'ים הלפרטתפקיד ראשי (9 עונות); 201 פרקים
גם הפיק וביים שלושה פרקים2005ללא עקבותקרטיס הורןפרק: "The Bogie Man"CSIליל דייוויספרק: "Who Shot Sherlock"2006אבא אמריקאיג'ילברטדיבוב; פרק: "Irregarding Steve"2012רוק 30עצמופרק: "The Ballad of Kenneth Parcell"2013משפחה בהפרעהספיידר פודיפרק: "The B.
Team"2014 - 2015בוג'ק הורסמןסקרטריאטדיבוב; 2 פרקים2016רובוט צ'יקן דוק' בראוןדיבוב; פרק: "Secret of the Flushed Footlong"2018 - 2023ג'ק ראיין ג'ק ראייןתפקיד ראשי (4 עונות); 30 פרקים
מועמד פרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה (אנ') (2018)2020Some Good Newsמנחהסדרת רשת ביוטיוב; גם יוצר, תסריטאי ומפיק
ג'ון מילפורד ראטר (John Milford Rutter; נולד ב-24 בספטמבר 1945) הוא מלחין, מנצח, מעבד מוזיקלי ומפיק מוזיקלי בריטי, המתמחה בעיקר במוזיקה כנסייתית ובמוזיקה מקהלתית.
בעל תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית.
ג'ון ראטר נולד בלונדון בשנת 1945 ולמד בבית הספר הייגייט.
את חינוכו המוזיקלי הראשוני קיבל כנער מקהלה בבית הספר, לאחר מכן למד מוזיקה באוניברסיטת קיימברידג'.
כבר בעת לימודיו בקיימברידג' כתב כמה יצירות שאף הוקלטו.
ראטר היה חבר במקהלה באוניברסיטת קיימברידג' ובן השנים 1975 -1979 ניהל את המקהלה והביא אותה להצלחה בינלאומית.
בשנת 1981 הקים ראטר מקהלה משלו, זמרי קיימברידג', איתה הוא מקליט עד היום יצירות של מוזיקה כנסייתית, יצירות פרי עטו ויצירות נוספות.
במקביל לקריירה כמנצח מקהלה, עסק ראטר בהלחנה, בעיקר של מוזיקה דתית, זאת על אף שראטר העיד על עצמו שאיננו אדם דתי.
בשנת 1974 בוצעה לראשונה הקנטטה שלו "גלוריה" וזכתה להצלחה, בשנת 1985 כתב ראטר רקוויאם שזכה גם הוא להצלחה רבה.
בשנת 1990 כתב יצירה מוצלחת נוספת מגניפיקט.
יצירות אלו ואחרות פרסמו את ראטר בעולם, והוא נחשב למלחין חשוב.
ראטר ערך כמה ספרים ואנתולוגיות העוסקים במוזיקה כנסייתית, בין השאר האנתולוגיה של אוניברסיטת אוקספורד למוזיקה קולית.
ראטר נחשב למלחין חשוב ומוערך, במיוחד בארצות הברית, אך גם בבריטניה ובעולם כולו.
יצירות רבות פרי עטו מבוצעות ומוקלטות והוא נחשב למנצח ומרצה מבוקש.
בשנת 1988 מונה לחבר בגילדת המוזיקה הכנסייתית בבריטניה, בשנת 1996 קיבל תואר דוקטור למברת' מהארכיבישוף מקנטרברי ובשנת 2007 קיבל מהמלכה אליזבת השנייה תואר אבירות במסדר האימפריה הבריטית.
בחגיגות היובל למלכה אליזבת, בשנת 2002, הושמעה הלחנתו למזמור ק"ן בתהילים בקתדרלת סנט פול בלונדון, ובשנת 2011 הלחין במיוחד יצירה שהושמעה בחתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון.
סר ג'ון רוברט ויין היה רוקח יהודי אנגלי, שזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1982 (יחד עם בנט סמואלסון וסונה ברגסטרם) "על גילוייהם לגבי פרוסטגלנדינים".
קיבל את המדליה המלכותית בשנת 1989.
למרות חשיבותו הכימית הגדולה ושלל השפעותיו על גוף האדם, דרך פעולתו של האספירין בגוף פוענחה רק בשנת 1970 על ידי ג'ון ר.
ויין שגילה, במחקר שזיכה אותו בפרס נובל ובתואר אבירות, שהאספירין "מעניק" את קבוצת האצטיל שלו לאנזים הנקרא ציקלואוקסיגנאז (COX).
ויין נולד בווסטרשייר שבאנגליה ב-1927 למאוריס ויין, בן למשפחת מהגרים יהודים מרוסיה, ולפרנסיס ויין, ממשפחת חקלאים מקומית.
החל ללמוד כימיה באוניברסיטת בירמינגהם וקיבל תואר ראשון בפרמקולוגיה באוניברסיטת אוקספורד, שם קיבל גם תואר דוקטור בשנת 1953. לימד זמן קצר באוניברסיטת ייל וחזר לפוסט דוקטורט באוניברסיטת לונדון.
ויין לימד באוניברסיטת לונדון במשך כ-18 שנים, שם חקר את דרך פעולתם של האספירין והפרוסטגלנדין, באמצעות ניסויים בבעלי חיים, מחקר שזיכה אותו אחר כך בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1982 (יחד עם בנט סמואלסון וסונה ברגסטרם) "על גילוייהם לגבי פרוסטגלנדינים".
החל מ-1973 שימש כמנהל המחקר של קרן ולקם, שם גילה את הפרוסטאצילין.
ב-1985 חזר לאקדמיה להמשך מחקר.
ויין התחתן עם אליזבת דפנה פייג' ב-1948 והיו להם 2 בנות.
1974 - חבר החברה המלכותית
1982 - פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה
1982 - דוקטור לשם כבוד באוניברסיטת אברדין
ג'ון קרסון היה שחקן אנגלי המוכר מהופעותיו בקולנוע ובטלוויזיה.
קרסון נולד בעיר קולומבו שבציילון.
הופעת הבכורה שלו בקולנוע הייתה בשנת 1947, והוא פילס את דרכו כשהופיע בסרטים בריטים שנעשו בתקציב נמוך כמו "Seven Keys" (מ-1961); "Smokescreen" (מ-1964) ו-"Master Spy".
בנוסף להופעותיו בסרטי אימה ידוע קרסון מתפקידיו בסדרות הרפתקאות משנות השישים של המאה העשרים כגון "הרפתקאות רובין הוד", "הגומלים", "המלאך", , "הברון", "איש במזוודה", "The Champions" ו-"Department S".
כמו כן היה קרסון קריין בפרסומות לטלוויזיה.
בת זוגו של קרסון הייתה לואנשיה פלמר .
הוא נפטר בקייפטאון שבדרום אפריקה ב-5 בנובמבר 2016 בגיל 89.
אמה (1972) Emma - בתפקיד מר נייטלי
ג'ון ראלי מוט היה מטיף ומנהיג במשך שנים רבות מטעם ימק"א, ושימש מנהיג הפדרציה העולמית של הסטודנטים הנוצריים מ-1895 עד 1920.
מוט זכה בפרס נובל לשלום בשנת 1946 על עבודתו בהקמת ארגוני סטודנטים נוצריים פרוטסטנטים בינלאומיים וחיזוק פועלם לקידום השלום.
מוט חלק את הפרס עם אמילי באלץ'.
הוא גם כתב ספרים בנושאים שונים.
הספר המפורסם ביותר שלו היה "האוונגליזציה של העולם בדור הזה", שמו הפך לסיסמה מיסיונרית בתחילת המאה ה-20.
מוט נולד בליווינגסטון מנור, ניו יורק, סאליבן קאונטי, ניו יורק ב־25 במאי 1865. מוט נישא לליילה עדה וייט (1866–1952) ב-1891, ונולדו להם שני בנים ושתי בנות.
הוא למד היסטוריה באוניברסיטת איווה העליונה והיה סטודנט עטור פרסים.
הוא עבר לאוניברסיטת קורנל, שם קיבל את התואר הראשון שלו ב-1888. הוא הושפע מארתור טאפן פירסון, אחד האנשים שעמדו מאחורי תנועת הסטודנטים המתנדבים, שנוסדה בשנת 1886. מוט, שהשתייך לכנסייה המתודיסטית (אנ'), היה יו"ר הוועידה המיסיונרית העולמית בשנת 1910, שהיוותה ציון דרך חשוב בתנועה הפרוטסטנטית המודרנית.
למוט ועמיתיו הוצע מעבר חופשי לטיטניק ב-1912 על ידי פקיד של "כוכב סטאר ליין" שהתעניין בעבודתם, אך הם סירבו ונסעו בספינה הצנועה יותר.
כששמעו את החדשות אודות הטיטניק מניו יורק, השניים הביטו זה בזה ואמרו כי "לאל הטוב יש עבודה נוספת עבורנו".
לאחר שסייר באירופה וקידם את השיח ואת שיתופי הפעולה בין הכנסיות השונות, נסע מוט לאסיה, שם, מאוקטובר 1912 עד מאי 1913, ערך סדרה של 18 כנסים אזוריים ולאומיים, כולל בציילון, הודו, בורמה, מלאיה, סין, קוריאה ויפן.
הוא עבד גם עם רוברט הלואל גרדינר השלישי כדי לשמר את היחסים עם הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, ועם הארכיבישוף טיכון לאחר המהפכה הרוסית.
על עבודתו בקידום השלום, כמה היסטוריונים רואים בו את "המנהיג הנוצרי שהסע הכי הרבה ועורר הכי הרבה אימון".
מוט שמורות בספריית בית הספר ייל דיוויניטי.
ג'ון אהרון רולינס היה קצין בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית וחבר בקבינט של נשיא ארצות הברית יוליסס ס.
כמי שהיה איש סודו של גרנט במשך שנים, שימש רולינס כאיש מטהו במשך כל המלחמה, עלה עד דרגה ייצוגית של מייג'ור גנרל והיה מגינו הראשי של גרנט כנגד ההאשמות בשתיינות.
כאשר נבחר גרנט לנשיאות, מונה רולינס למזכיר המלחמה של ארצות הברית.
רולינס היה אדם שבנה את עצמו ושהתגבר על רקע של משפחה ממעמד כלכלי ירוד, על חינוך לקוי ועל העדרו של אביו, שהיה מכור לשתייה, מחייו.
לאחר שלמד משפטים, התקבל רולינס ב-1854 ללשכת עורכי הדין ופתח משרד לעריכת דין בגלינה, אילינוי.
בפרוץ מלחמת האזרחים הוא היה חבר בפלג הצפוני של המפלגה הדמוקרטית.
כנואם בולט, הוא נשא נאומים בולטים בעד שמירת שלמותו של האיחוד כאשר החלו מעשי האיבה ועד מהרה הוא היה לידיד קרוב של גרנט, תושב גלינה בעצמו, בוגר האקדמיה הצבאית של ארצות הברית, שלחם במלחמת ארצות הברית–מקסיקו ושירת בצבא במשך 11 שנים.
רולינס שכנע את גרנט לגייס פלוגת מיליציית מתנדבים מקומית ולשלוח אותם לבירת המדינה, ספרינגפילד כך שהם יצטרפו לכוחות הפדרליים.
לאחר שירות קצר במיליציה של אילינוי כקצין גיוס, הוצב גרנט מחדש בצבא ארצות הברית לשירות תחת גנרל ג'ון פרימונט, מפקד צבא האיחוד במערב ארצות הברית.
רולינס עצמו התגייס גם הוא לצבא האיחוד ושירת בעיקר כקצין במטהו של גרנט.
שלבי הקידום שלו היו קשורים להצלחותיו של גרנט בשדות הקרב וקידומו של גרנט במסגרת צבא האיחוד תחת מנהיגותו של הנשיא אברהם לינקולן.
ב-1863 לקה רולינס בשחפת, אך המשיך לשרת במטהו של גרנט במהלך תקופת השיקום.
לאחר ניצחונו של גרנט בבחירות לנשיאות ב-1868 וכניסתו לכס הנשיאות במרץ 1869 הוא מינה את רולינס למזכיר המלחמה.
תקופת כהונתו הקצרה של רולינס בתפקיד זה הייתה שנויה במחלוקת.
הוא תמך בהתקוממות נגד השלטון הספרדי בקובה, הנהיג מדיניות אנטי-מורמונית בטריטוריית יוטה, וקיצץ בסמכויותיו של גנרל ויליאם שרמן, יורשו של גרנט בתפקיד הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית.
מחלת השחפת בה לקה המשיכה להחמיר ובספטמבר 1869, חמישה חודשים בלבד לאחר כניסתו לתפקיד, הוא נפטר.
למעט ביוגרפיה אחת שנכתבה אודותיו ב-1916, "חייו של ג'ון א.
ג'ון אהרן רולינס נולד ב-13 בפברואר 1831 באיסט גלינה שבאילינוי כילדם השני מתוך עשרה של ג'יימס דאוסון ולוביסה קולייר רולינס, שניהם ממוצא אירי-סקוטי שאבותיהם התיישבו במקור במחוז קאלפפר שבוירג'יניה.
ג'יימס רולינס היה צאצא של רוברט רולינס שהתיישב במרילנד, והיה חוואי וכורה פחם במיזורי ובאילינוי.
ב-1849 היגר ג'יימס רולינס לקליפורניה במהלך הבהלה לזהב ונשאר שם שלוש שנים.
בעת העדרו של אביו מהבית, היה ג'ון רולינס לאחראי העיקרי על אמו, אחותו וששת אחיו.
דרכו של אביו כמחפש זהב לא צלחה וכאשר הוא שב לביתו הוא הקדיש את זמנו למשפחתו ולחוותו באי-רצון, בעוד שג'ון לקח על עצמו את האחריות כראש המשפחה.
רולינס תלה את סגנון חייו חסר הדאגות של אביו וחוסר תשומת לבו למשפחתו בהרגלי השתייה הכבדים שלו.
התנהגותו של אביו השפיעה על גישתו ועל חששו מפני אלכוהול והוא הפך למתנגד חריף לשתייה.
לדברי ההיסטוריון ברוס קטון, התנזרותו של רולינס מאלכוהול נבעה מאמונתו שאם הוא יצרוך משקה אחד בלבד, הוא לא יהיה מסוגל לעצור.
ראשית חינוכו של רולינס היה דל.
הוא ביקר בבתי ספר מקומיים באילינוי ובילה שנה וחצי בקולג' מאונט מוריס שבאילינוי.
הוא משך את עין הציבור המקומי בהיותו "אדם שבנה את עצמו", בזכות תקופה של לימוד עצמי בה הוא השלים את המחסור שלו בחינוך פורמלי.
לאחר מכן הוא למד משפטים במשרדו של איזק פ.
סטיבנס מגלינה וב-1854 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
רולינס פתח שותפות עם סטיבנס ובהמשך עם דייוויד שיאן, שהתלמד אצל רולינס עצמו.
מבחינה פוליטית זיהה רולינס את עצמו כחבר המפלגה הדמוקרטית ותמך במסע הבחירות לנשיאות של סטיבן דאגלס.
ב-5 ביוני 1856 נשא רולינס לאישה את אמילי סמית', בתו של היירם סמית' מגושן, ניו יורק.
לזוג נולד בן אחד, ג'יימס, ושתי בנות, ג'ני ואמילי.
באוגוסט 1861 הלכה אמילי רולינס לעולמה ממחלת השחפת, זמן קצר לאחר שרולינס החל את שירותו בצבא האיחוד.
על פי ברוס קטון, מותה של אמילי הותיר את רולינס עם חשש שיבוא יום וגם הוא יאבד את חייו ממחלה זו.
ב-23 בדצמבר 1863 הוא נישא בשנית למרי אמה הרלברט מדנברי, קונטיקט.
בחורף אותה שנה פיתח רולינס שיעול כרוני שבהמשך אובחן כשחפת.
לאחר קרב פורט סאמטר שהיה האירוע שהוביל לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, קיימו תושבי גלינה אספה.
הנואמים המרכזיים בה היו רולינס וחבר הקונגרס אליהוא וושבורן.
רולינס הצהיר הצהרות ברורות עד האיחוד כשאמר: "הייתי דמוקרט כל ימי חיי, אך אין זו יותר שאלה פוליטית.
זו פשוט שאלה על קיומה או אי קיומה של ארצנו.
העדפתי כל פשרה מכובדת, אך ימי הפשרות חלפו.
נותרה לנו רק מטרה אחת.
אעמוד לצד דגלה של ארצנו ואפנה לאלוהי המלחמה".
ב-1861 לקח רולינס חלק פעיל בארגונו של רגימנט הרגלים ה-45 של אילינוי, זאת בתגובה לקריאתו של הנשיא אברהם לינקולן לגיוסם של 75,000 מתנדבים, וגרנט לקח על עצמו לאמן את הרגימנט.
עד מהרה מונה גרנט כמפקד רגימנט חיל הרגלים ה-21 של אילינוי וביקש מרולינס לשמש כשלישו האישי.
רולינס נעתר לבקשה וב-30 באוגוסט הוא קיבל מינוי של קצין בדרגת קפטן בצבא הסדיר וכעוזר השליש הראשי לענייני המתנדבים.
ב-14 בספטמבר התייצב רולינס במטהו של גרנט בקהיר, אילינוי.
מכאן והלאה נותר רולינס לצדו של גרנט והיה הקצין בעל ההשפעה המרובה ביותר במטהו וכן יועצו וידידו הקרוב ביותר.
כמו רוב הגברים בתחילת המלחמה, לא היה רולינס בעל הכשרה צבאית פורמלית.
עם זאת הוא התאים מאוד לתפקידו.
ככל שקודם גרנט בתפקיד ובדרגה, זכה גם רולינס לקידומים דומים, כולל ראש המטה של ארמיית טנסי וראש המטה של הדיוויזיה הצבאית של מיסיסיפי.
הוא נודע בשל ירידתו לפרטים וכן כמי שמקפיד על כללי הפרוטוקול.
ב-14 במאי 1862 קודם רולינס לדרגת מייג'ור וב-1 בנובמבר אותה שנה לדרגת לוטננט קולונל.
זמן קצר לפני שהצטרף למטהו, דרש רולינס מגרנט, שהיה ידוע בשל בעיות השתייה שלו, שלא יגע במשקה עד תום המלחמה.
הוא אסר על צריכת אלכוהול במטה מפקדתו של גרנט ושנה לאחר מכן הוא חתם בעצמו על התחייבות לא לצרוך אלכוהול.
במהלך המלחמה הזדמן לרולינס לנזוף בגרנט לעיתים קרובות על התנהלות בלתי ראויה באופן שהפתיע את השומעים.
ב-11 באוגוסט 1863 קודם רולינס לדרגת בריגדיר גנרל בצבא המתנדבים.
כאשר מונה גרנט לגנרל המפקד של צבא ארצות הברית, היה רולינס לראש מטהו.
ב-24 בפברואר 1865 הוא קיבל דרגה ייצוגית של מייג'ור גנרל.
ב-3 במרץ הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל בצבא הסדיר וב-9 באפריל לדרגת ייצוג של מייג'ור גנרל.
בסתיו 1862 נעצר שותפו למשרד עורכי הדין של רולינס, דייוויד שיאן, שהיה מבקר גלוי לב של מדיניות המלחמה של לינקולן.
הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית ובשל השעיית חוק הביאס קורפוס על ידי לינקולן ב-1861, פעלו יריביו הרפובליקנים של שיאן למעצרו ללא משפט במבצר לה פאייט שבניו יורק.
רולינס נטל חופשה כדי לסייע לשיאן ועתר באופן אישי, הן בפני מזכיר המלחמה אדווין סטנטון והן בפני אליהוא וושבורן.
בסופו של דבר שוחרר שיאן בדצמבר 1862.
במהלך קיץ 1863 שיגר גרנט את רולינס לוושינגטון די.
באותה עת לא היה גרנט מוכר בחוגים הפוליטיים באופן יחסי, שכן הוא לחם הרחק מוושינגטון בזירה המערבית.
קולינס הגיע לוושינגטון ב-30 ביולי וקיים שיחות עם הגנרל המפקד, הנרי האלק במחלקת המלחמה ועם עוזר קצין השלישות הראשי של הצבא, קולונל ג'.
האלק קיבל את רולינס בלבביות ואמר לו שהוא מרוצה מאוד מניצחונו של גרנט ושהוא מגבה את תנאי הכניעה שנקבעו על ידי גרנט בויקסבורג, כולל שחרור בחנינה של 31,000 שבויי מלחמה של הקונפדרציה.
לאחר מכן הגיע רולינס אל הבית הלבן ונפגש עם הנשיא לינקולן ועם חברי הקבינט שלו.
הוא מסר לנשיא מכתב מגרנט בו הוא ביקש שהנשיא יקיים עם רולינס שיחה, כך שרולינס יוכל לעדכן אותו בתוצאות המוצלחות של מערכת ויקסבורג ועל הסיבות להענקת החנינה לשבויי הקונפדרציה.
עוזר מזכיר המלחמה, צ'ארלס א.
דנה ומזכיר הצי גדעון ולס חלקו לרולינס שבחים על אופיו החרוץ ועל תבונתו.
דנה ציין שרולינס היה "אדם חרוץ ובעל מצפון".
וולס ציין שהוא היה שבע רצון מ"התיאור הכנה, האינטליגנטי והמעניין של האנשים ושל המבצעים הצבאיים" של רולינס.
במהלך מערכת צ'טנוגה בנובמבר 1863, שתה גרנט לכאורה לשוכרה יחד עם גנרלים אחרים ועם פקודיו לאחר שהשיגו גישה לבקבוקים של ויסקי ולבקבוק יין שנשלחו מאמו של גרנט.
רולינס שמע על כך, וכמי שראה עצמו כמגינו של גרנט ככל שנגע הדבר לאלכוהול, הוא כתב לו מכתב ב-15 – 16 בנובמבר, מכתב שמעולם לא נשלח.
במכתב הוא דרש מגרנט "לחדול מיד מצריכה עתידית של משקה חריף מכל סוג".
דאגתו של רולינס הייתה משוללת כל יסוד.
על פי הגנרל דייוויד האנטר, שהיה קרוב מאוד לגרנט במהלך אותם ימים, צרך גרנט שלוש כוסות משקה בלבד במשך אותו חודש נובמבר.
ב-14 בנובמבר, הפסיק למעשה גרנט מסיבת שתייה שערך פקודו, קולונל קלארק לגו לידידיו בשעה ארבע לפנות בוקר.
רולינס שמר את מכתבו זה שלא נשלח בין מסמכיו, שם הוא התגלה לימים על ידי ההיסטוריונים.
מכתב זה היה אחד מהמסמכים הבודדים שיצרו את הרושם שגרנט שתה באופן שגרתי יתר על המידה.
ב-1867 במהלך תקופת השיקום, התלווה רולינס למשלחת הליווי הצבאי שהתלוותה למשלחת החקר של גרנוויל מ.
דודג' שבדקה נתיב מוצע למסילת הברזל יוניון פסיפיק.
דודג' היה המהנדס הראשי של חברת יוניון פסיפיק שהייתה אחראית לסלילת הקו המסילה ממזרח למערב, בעוד שחברת סנטרל פסיפיק סללה את המסילה ממערב למזרח.
רולינס התלווה לדודג' עד לסולט לייק סיטי, מתוך תקווה שהאוויר היבש של מישורי יוטה יסייעו לו להתרפא ממחלת השחפת ממנה סבל.
בהמשך קרא דודג' לאחד ממחנות המשלחת בוויומינג על שמו של רולינס, שבהמשך הפך ליישוב שהתאגד כעיירה.
לאחר ארבעת חודשי המסע עם דודג', שב רולינס לוושינגטון אך בסופו של דבר לא השתפר מצב בריאותו.
ב-1869, כאשר החל גרנט את כהונתו כנשיא, המליצו רופאיו של רולינס שהוא ייסע לאריזונה, שם הם האמינו שאקלים המדבר היבש יאריך את חייו.
כדי לקיים את ההמלצה הזו, שקל גרנט למנות את רולינס למפקד הצבאי של דרום-המערב.
רולינס סירב וביקש להישאר לצדו של גרנט.
גרנט נכנע ומינה את רולינס למזכיר המלחמה.
במהלך חמשת חודשי כהונתו בתפקיד התעמת רולינס עם מזכיר המדינה המילטון פיש על שאלת ההכרה והתמיכה במהפיכה נגד השלטון הספרדי בקובה.
רולינס ביקש להעניק סיוע צבאי ואחר ופיש התנגד לכך.
השניים התחרו על תמיכתו של הנשיא גרנט ועל תמיכתם של שאר חברי הקבינט.
בסופו של דבר תמך גרנט בעמדתו של פיש וארצות הברית לא התערבה בנעשה באי השכן.
בסוגיית הטיפול במורמונים שהיו ממוקמים בעיקר בטריטוריית יוטה, שכנע רולינס את גרנט לאמץ גישה תוקפנית של הפסקת מנהג הפוליגמיה שלהם, כולל שימוש בכוח צבאי על פי הצורך.
בריאותו של רולינס המשיכה להתדרדר.
טרם מותו ב-6 בספטמבר 1869 הוא היה מרותק למיטתו.
אחד מפעולותיו האחרונות כמזכיר המלחמה היה אישור בנייתו של גשר ברוקלין.
במרץ 1869, כאשר החל גרנט את כהונתו כנשיא, הוא מינה את ידידו ועמיתו מתקופת מלחמת האזרחים, ויליאם שרמן לגנרל המפקד של צבא ארצות הברית.
באותה עת היה הגנרל ג'ון סקופילד מזכיר המלחמה הזמני שהמשיך את כהונתו עוד מימי ממשל אנדרו ג'ונסון, הנשיא הקודם.
בתחילה העניק גרנט לשרמן סמכויות פיקוד רחבות על צבא ארצות הברית, כולל פיקוד על ראשי המשרדים במחלקת המלחמה, וכך קיבל שרמן את הרושם שיחסיו עם גרנט במהלך כהונתו כנשיא יהיה זהים ליחסים הקרובים שהיו להם במהלך המלחמה.
כאשר התמנה רולינס כמזכיר המלחמה, צעדיו הראשונים היו צמצום משמעותי של סמכויותיו של שרמן כלפי הצבא.
רולינס ביקש מגרנט לתת לו את הסמכות כלפי ראשי המשרדים וגרנט נענה לבקשתו, ביודעו על מצב בריאותו הירוד של רולינס.
שרמן מיהר אל הבית הלבן וביקש שהנשיא יבטל את ההוראות של רולינס שצמצמו את סמכויותיו.
ביודעו את מצב בריאותו של רולינס אמר גרנט לשרמן שהוא לא ייעתר לבקשתו.
תשובה זו הכעיסה את שרמן ולאחר מחלוקת ביניהם בסוגיות צבאיות, הוא קם ועזב את הפגישה באומרו "יום טוב לך אדוני הנשיא!".
מערכת היחסים בין גרנט לבין שרמן הייתה קודם לכן ברמה כזאת שהם קראו איש לרעהו בשמותיהם הפרטיים.
לאחר תקרית זו לא שבה ידידותם לאותה קרבה בה הייתה בתקופת המלחמה.
יורשו של רולינס, ויליאם בלקנאפ, המשיך במגמה זו וצמצם עוד יותר את סמכויותיו של שרמן ולקח ממנו את הסמכות למנות בעלי תפקידים.
ב-1869 שלח גרנט את רולינס לטריטוריית יוטה מתוך תקווה ששם תשתפר בריאותו וכן כדי לבדוק את מצב המורמונים שם.
הייתה זו הפעם השנייה בה הגיע רולינס ליוטה, לאחר ששנתיים קודם לכן הגיע שם עם דודג'.
בפגישתו עם המורמונים ביוטה היה רולינס קריר מאוד כלפיהם, כולל כלפי מנהיגם, בריגהם יאנג, שעמו הוא נפגש פעמיים ושהיה מלווה במשמר צבאי של המורמונים.
בינו לבין עצמו תיעב רולינס את יאנג ואת הפוליגמיה שהייתה נהוגה בקרב המורמונים.
כאשר שב רולינס לוושינגטון הוא שכנע את גרנט לנקוט במדיניות קשה כלפיהם.
הוא שכנע אותו למנות את ג'ון שפר לתפקיד מושל הטריטוריה.
שפר יישם מדיניות קפדנית שמטרתה הייתה למנוע מהמורמונים למרוד בארצות הברית.
מבחינתו של גרנט הייתה טריטוריית יוטה בפוטנציאל למרוד על רקע סוגיית הפוליגמיה.
הוא ביצע מעצרים של מורמונים רבים, כולל יאנג עצמו, מתוך אמונה שצעדים אלו ימנעו מהם להיפרד מארצות הברית ויגרמו להם לחדול ממנהג הפוליגמיה.
ב-1868 החלה מלחמת עשר השנים כאשר המורדים בקובה ניסו למגר את השלטון הספרדי.
אמריקאים רבים תמכו במרד והחלו למכור איגרות חוב לתמיכה בו.
ב-1869 לא היה מוכן מזכיר המדינה בממשלו של גרנט המילטון פיש לתמוך במורדים הקובנים מהסיבה שארצות הברית יצאה זה עתה ממלחמת האזרחים.
על כף המאזניים היו אז גם הדיונים על יישוב "תביעות אלמבמה" שבבסיסם עמדה הטענה שבמהלך מלחמת האזרחים הכירה בריטניה בקונפדרציה.
הכרה במורדים הקובנים עלולה הייתה לסכן את המשא ומתן בסוגיית אלבמה בין ארצות הברית ובין בריטניה.
בכל אופן, רולינס תמך מאוד בהכרה במורדים הקובנים ואף דחף לפתיחה במלחמה נגד ספרד, אם יהיה צורך בכך.
רולינס יצא אל העיתונות והכריז על הסיבות מדוע ארצות הברית צריכה לסייע למורדים הקובנים.
רולינס עצמו רכש איגרות חוב לטובת הסיוע הצבאי לקובנים בסכום של 28,000 דולר.
בקבינט של גרנט התנהלו עימותים בסוגיה זו.
בכל אופן עלה בידו של פיש לשכנע את הנשיא גרנט שלא לתמוך בעמדתו של רולינס ולא להתערב בנעשה בקובה.
באותה עת התדרדר מצב בריאותו של רולינס והוא היה מרותק כבר למיטתו.
אישור בנייתו של גשר ברוקלין
אחד הצעדים האחרונים של רולינס כמזכיר המלחמה ואחד המורכבים שבהם, היה אישור בנייתו של גשר ברוקלין, גשר תלוי עשוי מפלדה שנבנה על האיסט ריבר בניו יורק ונועד לקשר בין הרבעים מנהטן וברוקלין.
מחלוקת התגלעה כאשר שיקולי אינטרסים ימיים דרשו את הגבהתו של הגשר כדי לאפשר לספינות גדולות לעבור מתחתיו, בעוד שהחברה שבנתה את הגשר דרשה שמפתח הגשר יהיה נמוך.
אף על פי שבאותה עת היה רולינס חולה מאוד, הוא הקדיש לסוגיה כמה ימים ובחן בקפדנות את תוכניות הבניה כדי ליישב את המחלוקת.
חברת הבנייה הייתה מעוניינת שהגובה המרבי של מפתח הגשר יגיע ללא יותר מ-130 רגל (39.7 מטרים) ואילו חברות הספנות דרשו גובה מרבי של 140 רגל (42.7 מטרים).
בפגישה עם נציגי שני הצדדים הגיע רולינס לפשרה של 135 מטרים (41.2 מטרים) מעל גובה פני האיסט ריבר.
בניית הגשר החלה כמה חודשים לאחר מכן, אך מצבו הבריאותי של רולינס כבר לא אפשר לו לראות זאת.
בניית גשר ברוקלין הושלמה ב-1883, הוא נחנך בחגיגות נרחבות וכיום הוא אחד הגשרים הפעילים הוותיקים ביותר בארצות הברית.
בסוף אוגוסט 1869 החמירה מחלת השחפת של רולינס, ובעודו שוהה בביתו בדנברי, קונטיקט עם רעייתו וילדיו, הוא החל לסבול מדימומים.
כאשר הוא נקרא לישיבות הקבינט בוושינגטון נותרה משפחתו בקונטיקט.
כאשר הוא היה בניו יורק הוא סבל שוב מדימומים, אך המשיך במסעו לבירה.
בהמשך דרכו הוא דימם שוב, אך הוא הצליח להגיע לישיבת הקבינט וישב במקומו הקבוע.
הנשיא גרנט ומזכיר המדינה פיש הופתעו לראותו.
ביום המחרת קיים רולינס פגישה ארוכה עם הנשיא בבית הלבן שבסופה נפרדו שני הידידים והנשיא גרנט יצא מוושינגטון לסרטוגה ספרינגס, שם הוא הצטרף לרעייתו ג'וליה.
רולינס נותר לבדו בוושינגטון ללא רעייתו או משפחתו, אך ידיד אחר שלו מתקופת המלחמה, אלי פרקר, אינדיאני אמריקאי, דאג לו.
ביום המחרת, יום ראשון, ה-5 בספטמבר, נמסרה לגרנט הודעה על התדרדרות נוספת במצבו של רולינס והוא שב לוושינגטון כשהוא נחוש לראות את ידידו לפני מותו, אך נסיעתו התעכבה.
שרמן ומזכיר הפנים ג'ייקוב דולסון קוקס, שהו ליד מיטתו של רולינס בהמתנה לגרנט.
כאשר שאל רולינס מתי צפוי הנשיא להגיע, רכן אליו שרמן בעדינות ואמר לו, "בערך בעוד עשר דקות".
רולינס התעקש ושאל את רופאו ויליארד בליס מתי יגיע גרנט לראותו.
ג'ון רולינס נפטר למחרת היום, יום שני, 6 בספטמבר 1869 בשעה 16:12. הנשיא גרנט הגיע שעה לאחר מכן.
ההיסטוריון ויליאם מקפילי ציין בנוגע לאיחורו של גרנט "שאף אחד לא יכול היה להוות תחליף לג'ון רולינס.
כעת בשנה הראשונה לנשיאותו, נגזל רולינס מגרנט והוא אף לא היה במקום כדי למחות על גזל זה".
רולינס נטמן בתחילה בבית הקברות של הקונגרס ובהמשך הועברו עצמותיו לבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
הוא הניח אחריו את אשתו השנייה מרי הרלברט ואת שני ילדיו.
לאחר פטירתו החליפו שרמן בתפקידו באופן זמני ולאחר מכן מונה במקומו ויליאם בלקנאפ כמינוי של קבע.
פסל בדמותו של רולינס הוצב ב-1874 בוושינגטון די.
על שמו נקראו עיירות באילינוי ובוויומינג ומחוז בקנזס.
רולינס הקדיש את מאמציו לשמירה על תדמיתו הציבורית של גרנט במהלך מלחמת האזרחים.
בעיות השתייה של גרנט היו ידועות מלפני המלחמה, אך במכתב שרולינס כתב לו, ושגרנט לא ראה מימיו, נחשף שגרנט שמר על פיכחותו במהלך המלחמה.
במכתב זה, שפורסם ב-1891, שנים ספורות לאחר מותו של גרנט, כתב רולינס: "מצאתי אותך היכן שבקבוק היין רוקן בחברת אלו ששתו ואני מתרה בך לא לנהוג כמוהם".
רולינס ציין שעצתו "זכתה לאוזן קשבת והכל הלך כשורה", וכך הוכח שגרנט לא היה מושפע מהמשקה כאשר עמד בפני קבלת החלטות הרות גורל.
נפוצה השערה שכאשר רולינס מת, התרחקו כבר השניים איש מרעהו וגרנט לא נזקק יותר לרולינס כדי שידאג לשמו הטוב.
כשרולינס נפטר, רק מחליפו הזמני בתפקידו כמזכיר המלחמה, גנרל ויליאם שרמן, היה לצדו.
בזיכרונותיו, שנכתבו זמן קצר לפני מותו, גרנט הזכיר את שמו של רולינס פעמים בודדות ולמעשה הוא התעלם ממערכת היחסים המקצועית והאישית שהייתה להם.
אלה מבין חברי הקבינט של גרנט שהיו אז בחיים זעמו לשמע העובדה שגרנט למעשה נהג בזלזול כלפי מי שכה הועיל לו והיה נאמן לו, למעשה עד מותו, כפי שרולינס היה.
ההסבר ההגיוני ביותר לכך ניתן על ידי ההיסטוריון א.
לונג שכתב, "ייתכן שגרנט לא רצה לשבח את רולינס יתר על המידה בשל העובדה שרולינס היה זה שהגן עליו מפני הרגליו הרעים".
גישתו האנטי-מורמונית של רולינס הייתה חלק ממערכה היסטרית שהתרחשה במחצית השנייה של המאה ה-19 כנגד המורמונים.
ב-1862 חתם הנשיא אברהם לינקולן על חוק שהפך את הפוליגמיה לבלתי חוקית.
חוק זה לא נאכף עד שעלה בידו של רולינס לשכנע את הנשיא גרנט לנקוט במדיניות אנטי-מורמונית בטריטוריית יוטה.
לצורך העמדה לדין של מורמונים שחטאו בפוליגמיה, כולל מעצרם, חתם הנשיא גרנט ב-1874 על חוק שנתן לממשלה הפדרלית את הסמכות למנות שופטים שישפטו אנשים שהואשמו בפוליגמיה.
חוק זה הכפיף את כל המורמונים בטריטוריית יוטה תחת שליטת שירות המרשלים של ארצות הברית ושל התובע הכללי של ארצות הברית.
שתי הצעות חוק נוספות נגד המורמונים נחתמו ב-1882 על ידי הנשיא צ'סטר ארתור וב-1887 על ידי הנשיא גרובר קליבלנד.
ג'ון פרדריק רובינסון , הידוע בשם הבמה ג'ון "ג'יי.
אר." (JR) רובינסון הוא מתופף ונגן סשן אמריקאי.
הוא מוכר מעבודתו עם קווינסי ג'ונס, מהשתתפותו באלבום המולטי-פלטיניום של מייקל ג'קסון "Off the Wall" ומנגינתו בסינגל הצדקה "We Are the World".
רובינסון נולד בקרסטון, איווה ולמד במכללת ברקלי למוזיקה בבוסטון.
רובינסון הוציא שני אלבומי סולו: Funkshui (2004) ו-Platinum (2007) וניגן בפסקולים רבים של סרטי קולנוע.
שמו נכנס להיכל התהילה של הרוקנרול של התאחדות המוזיקה של איווה בשנת 2005.
רובינסון מנחה את תוכנית הרדיו "Vinyl Night" ברדיו EnterTalk.
אנייטה פלטסקוג (I Stand Alone)
ג'ניפר לאב יואיט (Let's Go Bang)
ג'ון רובארטס היה מושל פרובינציית אונטריו בקנדה מנובמבר 1961 ועד מרץ 1971.
ג'ון רובארטס נולד בבאנף, אלברטה והיה ראש ממשלת אונטריו יחיד שנולד מחוץ לגבולות הפרובינציה.
בהיותו צעיר הוא עבר ללונדון שבאונטריו ולמד לתואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת מערב אונטריו.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא התגייס לצי הקנדי.
לאחר סיום המלחמה ג'ון רובארטס חזר ללימודים וסיים לימודי משפטים בשנת 1948.
ג'ון רובארטס החל פרקטיקה משפטית בעירו, נבחר למועצת העיר ובשנת 1951 נבחר לפרלמנט של אונטריו.
בשנת 1958 הוא נכנס לממשלת לסלי פרוסט תחילה ללא תיק ותוך זמן קצר כשר החינוך.
בשנת 1961 ג'ון רובארטס החל כהונה של ראש ממשלת אונטריו במקום לסלי פרוסט.
הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 1971. ג'ון רובארטס דגל במדיניות של איחוד לאומי ונגד הפרדות קוובק מהמדינה.
בשנת 1967 הוא יזם כינוס לשינוי שיטת הממשל בקנדה וכינון חוקה חדשה.
הוא קידם מערכת החינוך ובתקופתו הוקמו חמש אוניברסיטאות חדשות.
לאחר פרישה מתפקיד ראש הממשל, רוברטס כיהן במספר תפקידים ציבוריים.
ג'ון אנדרו ג'קסון קרסוול היה פוליטיקאי אמריקאי ממרילנד, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, סנאטור והמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא יוליסס ס.
לאחר שלמד בבית ספר תיכון מקומי, סיים קרסוול את לימודיו ב-1848 בקולג' דיקינסון, וב-1850 התקבל ללשכת עורכי הדין.
כאיש המפלגה הוויגית לשעבר, הוא הצטרף לשורות המפלגה הדמוקרטית ותמך בג'יימס ביוקנן במסע הבחירות שלו לנשיאות.
ב-1861, עם פרוץ מלחמת האזרחים, נותר קרוסוול נאמן לאיחוד ותמך באברהם לינקולן.
הוא הצטרף לאגף הרדיקלי של המפלגה הרפובליקנית ותמך בביטול העבדות בארצות הברית ובמתן זכויות אזרח לאפרו-אמריקאים.
באותה שנה נבחר קרסוול לבית הנבחרים של מרילנד וכיהן בו עד 1862. בעת כהונתו שם הוא סייע למניעת הצטרפותה של המדינה לקונפדרציה.
גרנט במסע הבחירות שלו לנשיאות.
ב-1869 מינה הנשיא גרנט את קרסוול כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
מינוי זה זכה לשבחים רבים בקרב תושבי מרילנד, שראו את עצמם כחלק מהדרום.
קרסוול נחשב לאחד המנהלים הכלליים של הדואר המכושרים ביותר, אם לא הטוב מביניהם, בהיסטוריה של ארצות הברית.
הוא העביר את מערכת הדואר של ארצות הברית תהליך של מודרניזציה כדי להתאימה לדרישות שהלכו וגדלו להרחבת נתיבי הדואר בכל רחבי מדינות מערב ארצות הברית ולהפיכתה לגורם תחרותי בקנה מידה עולמי.
הוא גם שילב גברים ונשים אפרו-אמריקאים בתפקידי מנהלי דואר בכל רחבי ארצות הברית, והעניק להם תפקידים משמעותיים בממשל הפדרלי.
הרפורמות המקיפות והבונות של מערכת הדואר שהתרחשו במהלך כהונתו של קרסוול כמנהל הכללי של הדואר, כללו הבטחת תחרות הוגנת בין כרכרות "נתיבי הכוכב" , וביטול מערכת הביול.
קרסוול פיתח מערכת חוקים מסודרת שהגדירה את העבירות על חוקי הדואר.
הוא ייעל את תעריפי הדואר והפחית אותם, ובכך הפך את מערכת הדואר למערכת יעילה כאשר יצר מערכת הוגנת למשלוחי דואר פנים וכן הפחית את תעריפי משלוח הדואר מחוץ לארצות הברית.
קרסוול פיתח והכניס לשימוש את "גלויות הפני" הראשונות בארצות הברית.
לאחר פרישתו מתפקידו, מונה קרסוול על ידי הנשיא גרנט כנציב ל"תביעות אלבמה" ושימש בתפקיד זה בשנים 1874–1876. לאחר מכן הוא שב לעסוק בעריכת דין ועבד במערכת הבנקאות.
היסטוריונים מודרניים, החל משנות ה-60 של המאה ה-20 ועד המאה ה-21, גילו עניין מחודש בקרסוול כמתנגד עבדות נשכח ובפעולותיו לשילוב גברים ונשים אפרו-אמריקאים בעמדות בולטות במערכת הדואר של ארצות הברית, וראו בו "אדם שהקדים את זמנו".
ג'ון קרסוול נולד בעיירה פורט דפוזיט שבמרילנד, שאז נודעה בשם קרסוול פרי.
קרסוול, היה איש מרילנד ממוצא אנגלי.
וב, הייתה ממשפחה מפנסילבניה ממוצא אנגלי וגרמני.
קרסוול התחנך בבית הספר התיכון המקומי ולאחר מכן עבר ללמוד בקולג' דיקינסון, שם הוא סיים את לימודיו בהצטיינות ב-1848. הוא למד משפטים במשך שנתיים וב-1850 התקבל ללשכת עורכי הדין של בולטימור והחל לעסוק בעריכת דין באלקטון, מרילנד.
באותן שנים הוא נשא לאישה את האנה ג.
ריצ'רדסון, בת למשפחה עשירה ממרילנד.
בראשית שנות ה-50 היה קרסוול חבר נאמן במפלגה הוויגית.
ב-1850 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות לוועידת הרפורמה של מרילנד.
כאשר חדלה המפלגה הוויגית להתקיים באמצע שנות ה-50, עבר קרסוול לשורות המפלגה הדמוקרטית והשתתף בוועידה הארצית שלה שהתקיימה בסינסינטי ב-1856, בה נבחר ג'יימס ביוקנן כמועמדה לנשיאות.
עם פרוץ מלחמת האזרחים היה קרסוול לתומך נלהב של האגף הרדיקלי של המפלגה הרפובליקנית.
ב-1861 הוא נבחר לראשונה למשרה ציבורית כתומך האיחוד בבית הנבחרים של מרילנד.
הוא שירת שם עד 1862 ופעל למניעת פרישתה של מרילנד מהאיחוד והצטרפותה לקונפדרציה.
ב-1863 הוא מונה כשליש הראשי של מרילנד, תפקיד בו הוא היה אחראי לגיוס הכוחות במדינה על פי המכסות שהוקצו לה לטובת המאמץ המלחמתי.
ב-1862 נבחר קרסוול כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1863–1865. כתומך נלהב של הנשיא אברהם לינקולן, הוא היה הראשון בין חבר הקונגרס שהציע תיקון לחוקת ארצות הברית בו תוסר העבדות.
לאחר שנוצח בבחירות לבית הנבחרים ב-1864, נבחר קרסוול לסנאט במקומו של תומאס הולידיי היקס שנפטר, וכיהן בתפקיד בשנים 1865–1867. במהלך כהונתו בסנאט שימש קרסוול כיושב ראש ועדת הספרייה.
בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית ב-1868 הועלה שמו של קרסוול כמועמד המפלגה, הן לנשיאות והן כסגן הנשיא.
עם בחירתו של יוליסס ס.
גרנט לנשיאות, הוא מינה את קרסוול כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
בתקופת כהונתו בתפקיד זה הוא הוביל תהליכי ארגון מחדש של מחלקת הדואר של ארצות הברית, הנהיג את השימוש ב"גלויות הפני" ובמברקים, והציע את הקמתה של מערכת חסכונות בדואר.
קרסוול היה לאחד מהאישים המוכשרים ביותר שעמדו בראש מחלקת הדואר.
הוא קיצץ בהוצאות במקביל להרחבת מספר נתיבי הדואר, פקידי הדואר ואמצעי התחבורה של הדואר.
הוא פעל יחד עם מזכיר המדינה המילטון פיש לחידוש הסכמי הדואר הבינלאומיים.
כאיש רדיקלי בדעותיו, הוא עשה שימוש במעמד החסות של מחלקת הדואר כדי לתמוך בקואליציה של גרנט.
הוא ביקש שזכות הביול תבוטל לחלוטין בשל הפחתת ההכנסות בשיעור של 5% שהיא גרמה.
זכות הביול אפשרה לחברי הקונגרס לשלוח דואר על חשבון הממשלה.
כאשר התפטר קרסוול מתפקידו ב-1874, שיערו היסטוריונים שהתפטרותו נבעה מחשיפה אפשרית של שערוריות שהיו קשורות לממשל גרנט, אך קרסוול לא סיפק שום סיבה רשמית להתפטרותו.
ככל הנראה הוא התפטר מסיבות בריאותיות ואישיות.
בראשית תקופת נשיאותו של גרנט, דווח ב-29 ביולי 1869 בניו יורק טיימס שקרסוול נפצע כאשר היה בביקור בבולטימור אצל חמו.
המרפק השמאלי שלו נשבר כתוצאה מנפילה ממרפסת על כיסא.
קרסוול סבל קשות מכאבים, אך הפציעה לא נחשבה לקשה והוא היה אמור להחלים תוך מספר שבועות.
הוא אמר אז שהוא חש טוב יותר ושהוא ישוב לוושינגטון תוך מספר ימים.
כמנהל הכללי של הדואר, הייתה לקרסוול השפעה עצומה על מתן החסות במערכת הדואר ברמה הארצית.
כאיש האגף הרדיקלי של המפלגה הרפובליקנית, מינה קרסוול במהלך תקופת השיקום אפרו-אמריקאים לעבודה במערכת הדואר בכל המדינות.
עובדי הדואר האפרו-אמריקאים נתקלו בהשפלה באזורים מסוימים בדרום.
קרסוול מינה יותר אפרו-אמריקאים בהשוואה לכל אחד מקודמיו.
בדרך זו הוא הלך בדרכי הרפורמה בשירות הציבורי ושיפר את היעילות של שירות הדואר.
קרסוול נודע כמי ש"ניצל בצורה המרבית את החסות מטעם תפקידו עם מינימום של חיכוכים".
לפני 1865 נאסר על האפרו-אמריקאים לעבוד במחלקת הדואר, בעיקר בשל הגזענות הדרומית שלא אפשרה להם לטפל בדברי דואר.
עם תום מלחמת האזרחים בוטל איסור זה, אך מנהלי הדואר הלבנים בערים הגדולות בכל רחבי ארצות הברית מינו אפרו-אמריקאים מעטים כפקידי דואר.
מיד עם כניסתו לתפקיד, נפסקה המדיניות השמרנית של מינוי מנהלי דואר לבנים בלבד.
כאשר נתקלו מועמדים שחורים לעבודה בדואר בקשיים, החל קרסוול למנות מנהלי דואר שחורים בכל רחבי ארצות הברית, כולל בדרום.
אחד ממנהלי הדואר השחורים, צ'ארלס מילר, זכה לקבלת פנים עוינת מהחברה השמרנית בקולומביה, קרוליינה הדרומית ב-1869. ב-15 בנובמבר 1872 מינה קרסוול את אנה מ.
דמס כמנהלת הדואר האפרו-אמריקאית הראשונה בקובינגטון, לואיזיאנה.
קרסוול שם קץ למדיניות על פיה לתפקידי דוורים מונו רק לבנים וב-1 ביוני 1869 הוא מינה את ג'יימס כריסטיאן מריצ'מונד, וירג'יניה לדוור השחור הראשון.
חמישה חודשים לאחר מכן מינה קרסוול את ותיק צבא האיחוד השחור, מעוטר מדליית הכבוד ויליאם קרני, כדוור של בדפורד, מסצ'וסטס.
ב-20 באפריל הוא מינה את ג'ון קרי כדוור הראשון בוושינגטון.
הוא גם מינה את אייזק מאיירס מבולטימור כמפקח הדואר האפרו-אמריקאי הראשון.
בראשית תקופת נשיאותו יזם הנשיא גרנט ניסיון לספח את הרפובליקה הדומיניקנית, שאז הייתה ידועה בשם סנטו דומינגו.
הנשיא גרנט האמין שסיפוחה של הרפובליקה, ובסופו של דבר קבלתה כמדינה בארצות הברית, יקנה לארצות הברית משאבי מינרלים וישמש כמקום מפלט לאפרו-אמריקאים, שסבלו מאלימות מצד הקו קלוקס קלאן.
בקבלת פנים שנערכה בבית הלבן ב-1 בינואר 1870 נכח שגריר האיטי בארצות הברית, הגנרל אלכסנדר טייט, שהיה ממוצא אפריקאי.
הנשיא גרנט, שלא היה בעל נטיות גזעניות, לחץ את ידו של הגנרל טייט בלבביות.
שאר האישים הלבנים סירבו להתרועע עם הגנרל בשל צבע עורו ובמהלך קבלת הפנים התעלמו ממנו.
קרסוול הבחין בכך, ניגש אליו וניהל עמו שיחה נעימה.
עם כניסתו לתפקיד, פעל קרסוול בתקיפות לביטול זכות הביול שאפשר לחברי הקונגרס, הן חברי בית הנבחרים והן הסנאטורים, לשלוח דברי דואר לאזרחים על חשבון המדינה.
בנובמבר 1870 התנגדו למהלך זה רבים בקונגרס, ורבים מידידיו של הנשיא גרנט פעלו בדרכים רבות להעביר את קרסוול מתפקידו ולהחליפו בג'ון פורני מפנסילבניה.
מהלך זה נעשה בין השאר להכנסתו של איש פנסילבניה לקבינט הנשיאותי כדי שהנשיא גרנט יוכל לבחור בקלות את הממונה על ההכנסות.
בכל אופן, גרנט עמד בלחצים והשאיר את קרסוול בתפקידו.
ב-28 בינואר 1873 חתם הנשיא גרנט על חוק לביטול זכות הביול של חבר הקונגרס.
יום קודם לכן אושרה הצעת חוק זו על ידי הסנאט לאחר שהוגשה על ידי חבר בית הנבחרים ג'ון היל מניו ג'רזי.
רבים מחברי בית הנבחרים ניסו לתקן את הצעת החוק באמצעות הפיכת הצעת ביטול זכות הביול לגורפת פחות, אך בכל מקרה הצעות אלו לא צלחו.
הצעת החוק הגורפת עברה בבית הנבחרים ברוב של 143 תומכים מול 48 מתנגדים.
המתנגדים לחוק הגיעו הן משורות המפלגה הרפובליקנית והן משורות המפלגה הדמוקרטית, רובם ממדינות הדרום.
הצעת חוק לקיצוץ ההוצאה על הדפסה ציבורית הוגשה לבית, אך לא השיגה את הרוב הנדרש של שני שלישים.
ביטול זכות הביול נכנס לתוקף החל מה-1 ביולי אותה שנה.
ב-26 בפברואר העיד קרסוול בפני ועדת ההקצבות של בית הנבחרים והודיע שתדרש הקצבה להוצאות דואר פדרלי עבור מחלקת האוצר ומחלקת הדואר לאחר שביטול זכות הביול ייכנס לתוקף.
החוק לא חל על מחלקות הממשל.
ג'ון קרסוול נפטר בביתו שליד אלקטון, מרילנד ב-23 בדצמבר 1891, כתוצאה משפעת שהסתבכה לדלקת ריאות.
הוא נטמן בבית הקברות הפרסביטריאני המקומי.
על שמו נקראו עיירות בקרוליינה הצפונית ואורגון.
היסטוריונים רואים בקרסוול "מתנגד העבדות הנשכח" וגילו עניין מחודש בתמיכתו בתיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, ששם קץ לעבדות בארצות הברית, כאשר כיהן כחבר בית הנבחרים, ובקידומם של אפרו-אמריקאים, נשים וגברים במערכת הדואר כאשר כיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא גרנט במהלך החלק השני של תקופת השיקום.
שמותיו האמצעיים השגויים "אנג'ל ג'יימס", במקום אלו הנכונים "אנדרו ג'קסון" מקורם ככל הנראה בסוף המאה ה-19, כאשר מסמכיו סודרו על ידי ספריית הקונגרס.
על פי ההיסטוריונים ג'ון מ.
אוסבורן וכריסטין בומברו מקולג' דיקינסון, קרסוול "הותיר אחריו מסמכים מעטים אודות חייו.
אין בנמצא אוטוביוגרפיה, יומן, או זכרונות מעבר לסקיצה ביוגרפית חלקית שהוא כתב בנובמבר 1863, ככל הנראה עבור המדריך הביוגרפי של הקונגרס של ארצות הברית".
פרופסור מתיו פינסקר, גם הוא מקולג' דיקינסון, אמר, "כאשר שירת כמנהל הכללי של הדואר בממשלו של גרנט, סייע קרסוול לשלב ולחדש את מערכת הדואר הפדרלית.
הוא אכן היה אדם שהקדים את זמנו.
הוא נולד כאיש הדרום, והיה "אדם שלא סביר שיהיה תומך בשוויון הזדמנויות".
ההיסטוריון רונלד וייט אמר שקרסוול היה "עורך דין מוכשר מאוד" וש"היו לו רעיונות כיצד לבצע רפורמה במחלקת הדואר".
וייט ציין שקרסוול קיבל שבחים על ביצוע הרפורמות, כולל הרחבת שירות הדואר במערב, הנהגת תחרות הוגנת על נתיבי כרכרות הדואר, מערכת שקודם לכן הייתה נגועה בשחיתות, ועל דחיפתו לביטול זכות הביול, כל הצעדים הללו זכו לגיבוי מצידו של הנשיא גרנט.
אוסבורן ובומברו סיכמו שקרסוול היה "איש מדינת גבול פרגמטיסט שתמך במה שנחשב באותה תקופה לרעיונות רדיקליים בנוגע לביטול העבדות וקידם השוויון.
הוא לא היה הראשון להביע את הרעיונות הללו, אך כאשר הוא הצטרף למתנגדי העבדות הוא היה הוא היה נלהב בביטוי הרעיונות הללו יותר מכולם.
קרסוול יכול היה להיות שאפתן ואופורטוניסט, אך הוא גם ידע להתעקש על ערכים חשובים".
ג'ון ראת'בון רמזי היה פוליטיקאי במפלגה הרפובליקנית האמריקאית, שייצג את מחוז הקונגרס השישי של ניו ג'רזי בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1917–1921.
רמזי נולד בוויקוף , ניו ג'רזי.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים ובבית ספר הפרטי בפארקרסבורג שבמערב וירג'יניה, שם התגורר בין השנים 1872–1879. הוא למד משפטים בהאקנסק שבניו ג'רזי, סיים את הלימודים בשנת 1883 והחל לעבוד בהאקנסק.
רמזי שימש כפקיד המחוז של מחוז ברגן בשנים 1895–1910 והיה נציג לוועידה הלאומית הרפובליקנית ב־1908. הוא כיהן כנשיא חברת .Hackensack Brick Co בין השנים 1909–1933, והיה מנהל בכמה בנקים.
רמזי נבחר לקונגרסים השישים וחמש והשישים ושש.
כיהן בתפקידו מה־4 במרץ 1917 עד ה־10 באפריל 1921. הוא ניסה להיבחר שוב, אך הדבר לא עלה בידו.
לאחר שעזב את הקונגרס, חזר רמזי לעסוק בייצור לבנים.
רמזי נפטר בהאקנסק ב־10 באפריל 1933 ונקבר בבית העלמין האקנסאק.
ג'ון רודניצקי הוא שחקן וקומיקאי יהודי-אמריקאי, מוכר בשל היותו חבר צוות קבוע בתוכנית המערכונים "סאטרדיי נייט לייב" בשנים 2015–2016, ובשל משחקו בסדרה "מלכוד 22".
רודניצקי הוא יליד פארק הרינגטון, ניו ג'רזי.
אמו, קארן, אחראית על המרכז הגרונטולוגי בבית החולים ברידג'ווד ואלי.
הוא למד בבית הספר התיכון האזורי נורת'רן ואלי באולד טאפן.
לאחר מכן למד משחק באוניברסיטת דרום קליפורניה.
דודו (אח של אמו) הוא מיכאל אורן, לשעבר שגריר ישראל בארצות הברית.
רודניצקי הופיע עם בית הספר הארדלינגס.
ב־31 באוגוסט 2015 פורסם כי רודניצקי יצטרף לקאסט של "סאטרדיי נייט לייב" כשחקן קבוע בעונה הארבעים ואחת של התוכנית.
בפרק השלישי של אותה עונה, רודניצקי גילם את הכתב אנדרסון קופר במערכון, ושימש כמנחה לדיון נשיאותי דמוקרטי, עליו הוא קיבל ביקורת מקופר.
הוא חיקה גם את וולף בליצר, ג'ון מאייר, מרטין סקורסזה, טום קרוז, ולדימיר פוטין, תוך שהוא עושה גם חיקוי לריקוד מתוך הסרט "ריקוד מושחת" לעדכון סוף השבוע.
זה היה אחד משיאי העונה.
ב־9 באוגוסט 2016 פוטר רודניצקי מהתוכנית.
בשנת 2017, רודניצקי כיכב לצד ריס וית'רספון ופיקו אלכסנדר בסרט הקומדיה הרומנטי "כולם חוזרים הביתה".
בשנת 2018, ג'ון שיחק את מייק בסרט "הבוס שלי בדייט" בהפקת נטפליקס.
הוא כיכב לצד ג'יין לינץ' בפיילוט לסדרה עתידית של רשת NBC, שלא נמכרה בשם ""יחסית שמח".
+ שנה סרט תפקיד הערות2014 Two-Bit Waltz הילד2015 Patchwork לאנס 2017 כולם חוזרים הביתה ג'ורג' 2018 Summer Days, Summer Nights מלו הבוס שלי בדייט מייק לא פראיירית של אף אחד בנג'י 2020 כל חיי כריס הברמן2023Under the Boardwalkג'ימידיבובהמשאלהדריודיבוב2024The Young Wifeדייבמבצע סנטהמשפיען בקניוןOur Little SecretTBAStealing Pulp Fiction
ג'ון ויליאמס רוז הוא פוליטיקאי ואיש עסקים אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מדינת טנסי.
רוז, חבר המפלגה הרפובליקנית, נבחר לראשונה בבחירות 2018, וטרם כהונתו בקונגרס היה נציב החקלאות בממשלת טנסי.
רוז נולד וגדל בעיר קוקוויל (Cookeville) שבטנסי.
הוא בעל תואר אקדמי בכלכלה חקלאית מהאוניברסיטה הטכנולוגית של טנסי, השוכנת בעיר הולדתו.
כמו כן, הוא מוסמך באותו המקצוע מאוניברסיטת פרדו ובעל תואר שני במשפטים מאוניברסיטת ואנדרבילט שבנאשוויל.
רוז נמנה בין מייסדי החברה "Transcender Corp".
באוקטובר 2000 נמכרה החברה ב-60 מיליון דולר אמריקני.
הוא גם הבעלים והנשיא של "בוסטון סופטוור", המכשירה אנשים המתמקצעים בטכנולוגיית מידע.
ב-1 באוגוסט 2002 החל את כהונתו כנציב החקלאות בממשלה המדינתית של טנסי, לאחר שמונה בידי המושל דון דנקוויסט .
ב-2 באוגוסט 2018 ניצח רוז בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית לייצוג מחוז הקונגרס השישי של טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית.
נציגת המחוז המכהנת דיאן בלאק עזבה את הקונגרס כדי להתמודד לתפקיד מושל טנסי.
ביום הבחירות הכלליות, 6 בנובמבר, גבר על דון בארלו, מועמד המפלגה הדמוקרטית, וגרף למעלה מ-70% מקולות הבוחרים.
לאחר השבעתו לתפקיד עם התכנסות הקונגרס ה-116 של ארצות הברית, שכר את חבר הקונגרס לשעבר ואן הילרי כראש הסגל שלו.
ב-20 במרץ 2025 הכריז רוז על התמודדותו לתפקיד מושל טנסי בבחירות 2026.
רוז ורעייתו, צ'לסי, נשואים מאז 2011 ומתגוררים בעיר קוקוויל.
הוא מפעיל חווה חקלאית בבעלות משפחתית ביישוב טמפרנס הול, השוכן מערבית לקוקוויל.
בשלהי 2019 ציפו השניים לתינוק, אך ב-30 באוקטובר אותה שנה עזב רוז את וושינגטון הבירה עקב כניסת רעייתו למצב חירום רפואי בעקבות ההיריון, וב-1 בנובמבר נפטר התינוק לאחר מספר שעות.
בעקבות האבל, נעדר רוז מההצבעה על הדחתו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
ג'ון רוברט לאונטי הוא צלם, ובמאי קולנוע אמריקאי.
הוא ידוע בזכות עבודתו המשותפת עם הבמאי ג'יימס ואן, איתו שימש כצלם בחמישה סרטים שזכו להצלחה בינלאומית.
הוא אחיו הצעיר של הצלם מת'יו פ.
לאונטי, שהיה הצלם של סרטו הראשון של ג'ון כבמאי, "מורטל קומבט 2".
בנוסף לכך, היה ג'ון ר.
לאונטי לצלם הסרט "לזמן את הרוע" ולבמאי הסרט "אנאבל", מזיכיון המצליח בהיסטוריה, היקום הקולנועי של לזמן את הרוע.
לאונטי החל את הקריירה שלו כנער שעבד בעסקי ציוד קולנועי של משפחתו.
העסק הוקם על ידי אביו פרנק לאונטי, שהיה ידוע בעקבות השתתפות טכנית בסרטים כמו "הקוסם מארץ עוץ" ו"סינג'ין בגשם".
לאונטי צילם סרטים כמו "משחק ילדים 3", "המסכה" ו"מורטלב קומבט".
הוא החל את הקריירה שלו כבמאי עם "מורטל קומבט 2".
בהמשך, היה לבמאי הסרטים "אפקט הפרפר 2", "אנאבל" ו-"7 משאלות", שהפכו לסרטי אימה שוברי קופות.
ג'ון סיריל קרנקו היה רקדן בלט וכוריאוגרף דרום-אפריקאי בבלט המלכותי ובבלט שטוטגרט.
קרנקו נולד ברסטנבורג, במה שהייתה לפנים הפרובינציה של טרנסוואל, דרום אפריקה.
בילדותו, נתן ביטוי ליצירתיותו בהצגות-בובות.
קרנקו החל את הכשרתו המוקדמת בבלט בקייפטאון אצל המורה הראשונה במעלה לבלט בדרום אפריקה, דאלסי האווס, מנהלת בית הספר לבלט של אוניברסיטת קייפטאון.
בשנת 1945 יצר את הכוריאוגרפיה לבלט הראשון שלו לסוויטה מתוך מעשה בחייל של איגור סטרווינסקי, בשביל מועדון הבלט של קייפטאון.
בהמשך עבר ללונדון, שם למד בשנת 1946 בבית הספר לבלט סדלר'ס ולס, ורקד את התפקיד הראשון בבלט סדלר'ס ולס בנובמבר 1947.
בשביל עונת "פסטיבל בריטניה" של הלהקה בשנת 1951 יצר קרנקו את הכוריאוגרפיה ל"הרלקין באפריל", "פנטומימה עם דיברטימינטי" למוזיקה מאת ריצ'רד ארנל.
וכן את הבלט הקומי "עמוד האננס", למוזיקה מאת ארתור סאליבן (שזכויות היוצרים עליה פגו זה לא כבר) בעיבוד המנצח צ'ארלס מקקראס.
ב-1954 עבד קרנקו שוב עם מקקראס על "הליידי והשוטה", למוזיקה מאת ורדי.
בינואר 1854 הודיע בלט סדלר'ס ולס שקרנקו עובד בשיתוף פעולה עם בנג'מין בריטן ליצירת בלט.