tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, ניתן לעקוף את ההתקנה ולהריץ את התוכנה או לכתוב קראק שימצא את המפתח.
בהגנה זו התוכנה דוגמת מידע המיוחד למחשב הספיציפי למשל מזהה ייחודי של לוח האם, הדיסק הקשיח וכדומה ומבצעת עליו מניפולציה מתמטית כלשהי.
המשתמש מקבל מחרוזת המייצגת את המחשב האישי שלו, ושולח אותו לחברה של התוכנה, והחברה מחוללת מחרוזת לאחר שעברה את המניפולציה המתמטית ועברה הצפנה.
המשתמש מקבל את המחרוזת ומזין אותה לתוכנה שרושמת אותה לקובץ או לרגיסטרי, ולאחר מכן התוכנה בזמן ריצה מחפשת התאמה בין המחרוזת שהיא יוצרת לבין המחרוזת שהוזנה על ידי המשתמש.
במידה ולא נמצאה התאמה התוכנה מודיעה שנמסר מפתח רישוי שגוי.
את מפתח הרישוי ניתן להעביר כמחרוזת או כקובץ מפתח שיועתק לספריה שממנה רצה התוכנה.
הגנה זו היא ההגנה הנפוצה ביותר בתוכנות בנות זמננו.
לתהליך הרישום של מפתח הרישוי נהוג לקרוא אקטיבציה.
שיטה זו ניתנת לעקיפה על ידי מחולל רישיונות.
בהגנה זו התוכנה לפני הרצתה מתקשרת עם שרת באינטרנט, ומתבצעת בדיקה האם יש לה רישוי תקף והאם היא כבר רצה במקום אחר.
באמצעות הגנה זו ניתן לנטר את מספר העותקים הרצים מבלי להשתמש במפתח רישוי ויתרונה בכך שיכולה להיות גמישות בעבודה על מספר מחשבים.
חסרונה הוא שהיא מכריחה שימוש באינטרנט, ולכן הגנה זו אידיאלית לתוכנות שעושות ממילא שימוש באינטרנט, לדוגמה תוכנות העושות שימוש במאגרי מפות.
בהגנה זו התוכנה מתקשרת עם רכיב חומרתי (מספר סידורי אלקטרוני).
בעבר פלג הגנה שהתחבר אל יציאת המדפסת, וכיום דונגל המתחבר ליציאת USB.
במידה והתוכנה איננה מוצאת את הרכיב, היא לא מאפשרת למשתמש להפעיל את ההרצה.
שיטה זו נועדה להגן על תוכנות קצה יקרות.
חסרונותיה של שיטה זו שקיים רכיב שמעמיס עלות נוספת על התוכנה.
יש לשלוח למשתמש רכיב פיסי, ולכן היא אינה מתאימה כל כך לקניית תוכנה באינטרנט.
כמו כן, משתמשים אינם אוהבים שיטה זו מכיוון שהיא מעמיסה על החיבורים של המחשב, ולכן היא מיועדת רק לתוכנות הכרחיות.
יש לציין כי גם הגנה באמצעות פלג הגנה, איננה הרמטית וניתן לפרוץ אותה.
הגנה חזקה יותר היא הכללת חלק מקוד התוכנה בתוך פלג ההגנה, אבל שיטה זו איננה נפוצה.
קיימות בעולם מספר חברות המתמחות ביצירת דונגלים להגנת תוכנה בהן SafeNet, אלאדין, Matrix Software License Protection וCopy Protection.
ניתן להגן על התוכנה כאשר את הנתונים שמים ב-CD, שאותו לא ניתן להעתיק (יש מספר שיטות למנוע העתקה ב-CD), והתוכנה מחפשת CD מקורי לקרוא ממנו.
הגנה זו יכולה להיות נהוגה כאשר יש הצדקה לשימוש ב-CD, כמו מאגרי נתונים, משחקים שיש בהם מידע גרפי רב, אנציקלופדיות וכדומה.
חסרונה של שיטה זו שהגנה זו מסורבלת, ומצריכה כונן CD, וצריך לאתר את ה-CD הרלוונטי ולהכניסו לכונן כל אימת שרוצים להריץ את התוכנה.
דרך הגנה נוספת היא חלוקת דיסקט הגנה, שבתהליך של אקטיבציה של התוכנה מועברת ההגנה מהדיסקט לדיסק הקשיח.
תהליך זה מאופשר רק פעם אחת.
במידה ורוצים לפרמט את הדיסק הקשיח או לעבור למחשב אחר ניתן להחזיר את ההגנה לדיסקט, ומשם להעבירו לדיסק הקשיח של המחשב החדש.
הגנה זו הייתה נהוגה בתקופה שהיה שימוש בדיסקטים, לתוכנות זולות וכיום היא איננה נהוגה.
אחת מחסרונותיה של שיטה זו שכאשר נפל הדיסק הקשיח אובדת ההגנה.
בתוכנות המהודרות לקוד ביניים כמו בדוט נט, ניתן לא רק להעתיק את התוכנה אלא אף לשחזר את כל קוד המקור בקלות יחסית באמצעות תוכנות נפוצות.
כדי להימנע מכך ישנה הגנה של ערפול (Obfuscation) שמות המשתנים והפונקציות, שבהן כל השמות בתוכנה מקבלים שמות אקראיים וחסרי משמעות, כך שהקוד המהודר אמנם רץ, אבל קשה להבין את ההגיון של קוד המקור אף למתכנת שבקי בשפה.
כיום ניתן לפרוץ את רוב ההגנות.
בשוק השחור של תוכנות המחשבים ניתן למצוא גונבות של רוב התוכנות המוגנות.
ישנם מספר כלים תכנותיים שעוזרים לפרוץ את ההגנות כמו דיבגרים וכלים להנדוס לאחור לשפת אסמבלר.
בדרך כלל הקראקרים מנסים למצוא את נקודות הבדיקה בתוכנה ולעקוף אותן או להחזיר ערכי אמת בבדיקות אלו, והמגינים מנסים לטשטש את נקודות הבדיקה ואף לפזר אותן במספר רב של מקומות בתוכנה.
כמו כן ניתן לחסום באופן חלקי תוכנות אלו, למשל לנסות למנוע מהתוכנה לרוץ במוד של דיבג.
כמו כן, ניתן (בקומפליירים מסוימים) לשמור את חותמת קובץ ההרצה (hash code) בתוך קוד ההרצה עצמו, ולהוסיף תנאי שבמידה שהקובץ עבר שינוי לא להריץ את התוכנה.
הגנות תוכנה גרמו ללא מעט ביקורת מצד משתמשים מורשים.
לעיתים ההגנות הפריעו לפעילותן של תוכנות אחרות.
מיקרוסופט טענה את הטענה הזו בזמנה כדי להסביר מדוע איננה מגינה על חלונות 3.1 באמצעות הגנת תוכנה.
ביקורת אחרת היא שההגנות גורמות לבעיות כאשר רוצים לשדרג למחשב חדש, או אף להתקין דיסק חדש.
שצריך לפנות לחברה ולבקש מחדש מספר רישוי, ולעיתים ובמיוחד ברכישות און ליין באינטרנט פרטי הרכישה אבדו.
לעיתים ההגנות תומכות במערכת הפעלה מגרסה מסוימת ומפריעות לפעילות התוכנה בגרסה מתקדמת יותר של מערכת הפעלה.
הגנות התוכנה עצמן עשויות להכיל באגים אשר עלולים למנוע גישה ממשתמשים רשומים.
הגר אלמביק הצופה (נולדה ב-30 במרץ 1955) היא מעצבת אופנה ישראלית.
נולדה ב-1955 וגדלה בתל אביב.
הוריה ילידי תל אביב, נעה לבית גולדמן ועמנואל הצופה פסל אמן ורב חובל אשר חייו נקשרו בהיסטוריה של מדינת ישראל.
עמנואל למד במכללה לאמנות בצלאל ופסליו מוצגים ברחבי העיר תל אביב בהם פסל הסירה ברחבת מוזיאון תל אביב ועוד.
במהלך שנות ילדותה, בחופשות מהלימודים הצטרפה הגר להפלגות עם אביה ונחשפה באמצעותו לעבודות אמנות חשובות ולתערוכות במוזיאונים ברחבי העולם.
בהשראתו החלה לעסוק באמנות פלסטית וציור.
בין השנים 1973–1976 למדה במדרשה לאמנות בהרצליה, בין מוריה היו יאיר גרבוז, רפי לביא ואליהו גת.
בשנת 1976 נסעה בעקבות בן זוגה אז, משה אלמביק לעיר דיסלדורף בגרמניה.
שם התמחתה בתחום האומנות הפלסטית באקדמיה לאמנות דיסלדורף בניהולו של האמן יוזף בויס.
בשנת 1983 חזרה לישראל וסיימה לימודי תואר ראשון במכללת שנקר במגמת עיצוב.
עם סיום לימודיה בשנקר הקימה בשנת 1987 את המותג המצליח "הגרה" וניהלה אותו קרוב לשני עשורים.
בשנת 2003, בעקבות משבר כלכלי הרשת נמכרה.
בשנת 2005 הקימה את רשת האופנה "אלמביקה" בשותפות עם האנתרופולוגית ד"ר ג'ודי פדלון.
סגנונה של אלמביק הוא אסתטי, נשי, עשיר בטקסטורות.
האג'נדה שמובילה את אלמביק בעיצוביה היא כבוד והקשבה לצורכי הגוף הנשי על כל גווניו.
בדרך זו מאפשרת אלמביק לאישה לבטא עצמה על פי נתוניה הטבעיים.
מקורות ההשראה של אלמביק הם הרחוב הישראלי הכולל בתוכו מראות, צבעים ואנשים.
הבגדים שבעיצובה מבטאים את החיבור בין המזרח והמערב, חדש וישן ומשלבים בין האוריינטליות והאתניות עם קווים אירופאיים.
מראה הגלבייה הוא מוטיב חוזר בעיצובים של אלמביק ומבטא את השורשים שלה בתרבות הישראלית.
בכתבת פרופיל שנעשתה עליה באתר וואלה תיארה אלמביק את הגלבייה הישראלית כבגד קלאסי אשר שואף למידה אחת ומתלבש ועוטף כל גוף ברכות.
סגנון העיצוב שלה תואר כסגנון המותאם גם לגוף הנשי המלא.
העיתונאי איתי יעקב כתב עליה: "...קלאסיקה ישראלית במילים אחרות, לפגוש בגד של אלמביק דומה לביקור במחלקת הסיפורת הישראלית בספרייה הציבורית, תמיד תמצא שם משהו שיקלע לטעמך, החיבור אל הדי.אן.
שבוע האופנה "גינדי תל אביב" היווה עבור אלמביקה תנופה אדירה בהרחבת הרשת.
קניינים ומפיצים שהגיעו מרחבי העולם קידמו את הייצוא של אלמביקה לארצות הברית, איטליה, קנדה, אוסטרליה, הולנד, בלגיה אירלנד ואנגליה.
לאלמביקה 14 חנויות ברחבי ישראל, מחיפה ועד אילת.
חנות הדגל ממוקמת ברחוב אבן גבירול 87 בתל אביב והיא היבואנית והמשווקת הבלעדית של מותג הנעליים United Nude.
בשנת 1989 הציגה אלמביק קו אופנה המחבר בין ישן וחדש טבעי ותעשייתי.
התצוגה בנוכחותה של רות דיין ממייסדות אופנת "משכית", כללה קולקציית קיץ העשויה מבדי פשתן צבועים, תחרות ורודות ושמלות מקטיפה שחורה מעוטרות בפנינים.
בשנת 1990 הציגה אלמביק במוזיאון ישראל.
תצוגה זו שיקפה את המקום המרכזי לה זוכה אלמביק בתרבות החזותית של החברה הישראלית.
התצוגה נתנה ביטוי לתפיסת החופש והרצון העז לשלום שאפיינה את החברה הישראלית באותן שנים.
בשנת 1996 הציגה אלמביק ברומא במסגרת תצוגות אופנה למעצבים ישראליים בחסות בית האופנה היוקרתי "פדני (FENDI)".
בשנת 1998, בחגיגות היובל למדינת ישראל, הציגה אלמביק שמלת קולר מפרווה מלאכותית מנומרת וחצאית קרינולינה אשר שימשה ככלוב ליונים לבנות.
במהלך התצוגה שחררה הדוגמנית את היונים לחופשי.
הבגד ייצג את המצב הפוליטי במדינת ישראל ואת השאיפה של החברה הישראלית לשלום.
בשנת 2014, התקיימה תצוגת אופנה לרגל השקת הקולקציה שכללה גלביות, שמלות אוויריות, מכנסי שק, שמלות הנראות כמו חולצות גברים הנתפרות מבגדים המשמשים חולצות גברים מסורתיות, חולצות "אוברסייז" הגורמות לאישה להרגיש נוח.
התצוגה הוגדרה על ידי מספר עיתונאיות כ"תופעה נדירה".
בכל שנות פעילותה העסקית אלמביק מטפחת סטודנטים מצטיינים במלגות, חניכה ועבודת סטאז' לצידה.
היא מלמדת ותומכת בפרויקט העצמה לנשים שיוצאות ממעגל הזנות.
הפיקה תצוגת אופנה "כל אישה" לצורך העלאת המודעות הציבורית למען נפגעות תקיפה מינית.
בתצוגה הציגו זו לצד זו דוגמניות מקצועיות לצד פעילות פוליטיות הפועלות למען נשים, בהן חברת הכנסת לשעבר הגברת יעל דיין, הזמרת יפה ירקוני, השחקנית לימור גולדשטיין, הסופרת אדיבה גפן, ח"כ שלי יחימוביץ', ח"כ מרב מיכאלי, השחקנית רבקה מיכאלי ועוד.
אלמביק השתתפה בפרויקט "תופרות הדרום" – במצפה רמון, בעקבות סכנת סגירה של מתפרה בניהול נשי, ניסתה אלמביק לסייע בייעוץ ותמיכה יחד עם ענת גוב אך ללא הועיל, והמתפרה נסגרה.
מרץ 2023 במסגרת "שבוע האופנה קורנית FAC תל אביב 2023" תקבל פרס מפעל חיים
הגר אם לבת, לי אלמביק מעצבת תלבושות בתעשיית הקולנוע הישראלי.
הגסיפוס הקדוש היה כרוניקן קדום של הכנסייה הנוצרית.
נולד בארץ ישראל בתקופה הרומית, ייתכן שלמשפחה יהודית.
כל כתביו המקוריים אבדו, אולם הוא מצוטט על ידי אוסביוס מקיסריה, שציין אותו כמקור המהימן ביותר לאחר שנים עשר השליחים, ואחרים, בהם הירונימוס ואפיפניוס מסלמיס.
אוסביוס, בספרו היסטוריה כנסייתית, טוען שהגסיפוס נולד למשפחה יהודית, היה בקיא בכתבי הקודש היהודיים וידע עברית, אולם עקב הידע המצומצם מאוד של אוסביוס לגבי היהדות, אמירה זו אינה יכולה להתקבל כפשוטה.
החוקר ויליאם טלפר מראה כי ככל הנראה לא ידע הגסיפוס עברית, משום שהוא מסתמך על תרגום השבעים ולא על התנ"ך בעברית.
אוזביוס מספר כי מותו והאלהתו של אנטינואוס, מאהבו של אדריאנוס, שאירעו בשנת 130, התרחשו בימי חייו של הגסיפוס.
כן מספר אוזביוס שבתקופת האפיפיור אניקטוס (155–166) נסע הגסיפוס מארץ הקודש, דרך קורינתוס כשמגמת פניו רומא, אליה הגיע בימי אנקיטוס וחי בה עד ימי יורשו, אלאוטריוס (174–189).
לפי אוסביוס, חיבר הגסיפוס "ספר זכרונות" בחמישה ספרים.
לדברי הירונימוס, כתב הגסיפוס חיבור העוקב באופן כרונולוגי אחר האירועים מייסורי ישו (הפסיון) ועד לתקופתו-שלו.
חיבוריו לא היו היסטוריה גרידא אלא שימשו כדרשה לביסוס הנרטיב המקובל וכללו גינוי נגד המינות (בעיקר הגנוסיס וסיעת מרקיון).
במאה הרביעית תורגם ספרו של יוספוס פלביוס, "מלחמת היהודים" ללטינית, תוך עיבוד וקיצור.
עיבוד מקוצר זה, ממנו תורגם לעברית "ספר יוסיפון" במאה ה-10, נקרא "ספר הגסיפוס".
זאת בשל שגיאת תעתיק שמו של יוספוס שהובילה לזיהויו השגוי של יוספוס עם הגסיפוס.
מחברו העלום של "ספר הגסיפוס" נקרא פסאודו-הגסיפוס.
הגר להב (נולדה ב-5 במאי 1966) היא מרצה בכירה וחוקרת במחלקה לתקשורת במכללת ספיר, המתמחה במחקרי עיתונות, מחקר פמיניסטי של המדיה וסוציולוגיה של האמונה, ולשעבר סגן ראש מערכת החדשות של העיתון "הארץ".
להב נולדה בקיבוץ חורשים, בת ליונת להב ודורון רוזנטל.
היא עברה בגיל הנעורים לכפר סבא וחיה בתל אביב מאז 1985. ב-1997 נישאה ליוסי קסוטו.
את התואר הראשון שלה עשתה להב באוניברסיטת תל אביב בחוג למדע המדינה, והשלימה אותו בהצטיינות ב-1989. במהלך התואר שימשה כעוזרת מחקר של פרופ' אבי בן צבי והחלה לעבוד בדסק החדשות של העיתון "הארץ".
להב עבדה בעיתון במגוון של תפקידי עריכה וכתיבה, והייתה בין היתר רכזת כתבים, ראש דסק החדשות, כתבת לענייני משרד ראש הממשלה (בנימין נתניהו בקדנציה הראשונה).
תפקידה האחרון בעיתון היה סגן ראש מחלקת החדשות של העיתון, ממנו פרשה בשנת 2000.
בשנת 1999 החלה להב לימודי תואר שני בתוכנית לתקשורת פוליטית, בחוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, אותם סיימה בהצטיינות יתרה בשנת 2002. התיזה שלה, "סדר יום תקשורתי ותרבות דומיננטית: המקרה הישראלי", שנכתבה בהנחייתו של פרופ' גד ברזילי, עסקה בסדר היום של כותרות העיתונים הישראליים המרכזיים במשך 30 שנה.
בשנת 2003 זכתה להב בפרס דן דוד לחוקרים צעירים על עבודת התיזה.
בין השנים 2006-2003 למדה להב לתואר שלישי בחוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב, בהנחייתה של פרופ' דפנה למיש.
הדוקטורט שלה, "שקופות: פטריארכיה ועריכה בטקסט העיתונאי", עסק באופן שבו העיתונים ידיעות אחרונות, מעריב והארץ סיקרו פרשת אונס קבוצתי בתיכון ברמת השרון ב-1999. המחקר חשף את האופן שבו כל העיתונים, למרות ההבדלים ביניהם, מסגרו את הפרשה באופן פטריארכלי.
החל משנת 2007, להב היא חברת הסגל הבכיר במחלקה לתקשורת במכללה האקדמית ספיר.
להב נחשבת לחלוצה במחקר פמיניסטי של ייצוג תקיפות מיניות בעיתונות.
בעברית התפרסמו שני מאמרים שלה על הנושא - "'מקרה מזעזע': סיקור תקשורתי של תקיפות מיניות בישראל" (2008), ו"'הנאשמת', 'הסיוט' ו'התות המכני'" (2009).
שני המאמרים הפכו לאבני יסוד בחקר הסיקור התקשורתי של תקיפות מיניות בישראל, ונלמדים בקורסים רבים באקדמיה.
בנוסף לכך פרסמה להב מאמרים העוסקים בסוציולוגיה של העיתונות בכתבי עת אקדמיים בינלאומיים רבים.
חלק ניכר מעבודתה זו נעשתה בשיתוף פרופ' צבי רייך מאוניברסיטת באר שבע.
במקביל לחקר העיתונות, מאז 2005 עוסקת להב גם בסוציולוגיה של האמונה, תחום מחקר המתמקד באופנים ובמשמעויות של אמונות, במרחבים חילוניים ודתיים כאחד.
במסגרת זו מתמקדת להב בחקר חילונים-מאמינים יהודים בישראל.
להב טוענת כי כ-25% מהאוכלוסייה היהודית בישראל מגדירה את עצמה כחילונית, אך גם מאמינה באלוהים, והיא בוחנת את הזהות, מערך האמונות, הפרקטיקות והחוויות של חברי קבוצה זו.
היא פרסמה מאמרים רבים בכתבי עת בינלאומיים על התופעה, ואף הפעילה לתקופה מסוימת בלוג בשם "אלוהים בלי כיפה", שעוסק גם בתופעה.
במכללת ספיר מלמדת להב קורסים תאורטיים על תקשורת, עיתונות, אמונה במרחבים חילוניים ואמונה ותקשורת.
הגר לנדסמן-פלס (נולדה ב-31 בדצמבר 1974) היא פיזיקאית ניסיונאית ישראלית העוסקת בתחום האסטרו-חלקיקים, מדענית במחלקה לפיזיקה של חלקיקים ואסטרופיזיקה במכון ויצמן למדע, ואחת מעשרות המדענים שלקחו חלק בהקמת גלאי הנויטרינו "אייסקיוב" בקוטב הדרומי.
לדנסמן-פלס היא גם הישראלית הראשונה והיחידה עד כה שהשתתפה במשלחת מחקר באנטארקטיקה.
ד"ר לנדסמן-פלס נולדה וגדלה בחיפה, בת למינה לנדסמן, מתכנתת, ולאלי לנצמן, היסטוריון אמנות.
בוגרת תיכון עירוני ה' בחיפה.
סיימה תואר ראשון בפיזיקה מהטכניון ב-1997 ודוקטורט בפיזיקה מהטכניון בשנת 2004 בהנחייתו של פרופ' יורם רוזן.
במסגרת עבודת הדוקטורט בטכניון הייתה מעורבת בפרויקט מאיץ החלקיקים CERN בז'נבה.
בשנים 2004–2009 עשתה מחקר פוסט דוקטורט באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון על פרויקט האייסקיוב.
ב-2009, במסגרת פרויקט של אוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון, נמנתה עם החוקרים שהקימו את המצפה נויטרינו בגלאי אייסקיוב, גלאי נייטרינו אשר נמצא בתחנה האנטארקטית אמונדסן-סקוט באנטארקטיקה.
תפקידה בצוות המחקר היה כיול ובחינה של 5,000 רכיבי הגלאי.
בניית הגלאי הסתיימה בשנת 2013.
ב-2011 החלה לעבוד במכון ויצמן למדע, שם נמנתה עם קבוצתו של ד"ר רן בודניק מהמחלקה לפיזיקה של חלקיקים ואסטרופיזיקה, והשתתפה בפרויקט XENON , שמטרתו לנסות לאתר עדויות לקיומם של חלקיקי חומר אפל באמצעות גלאי הממוקם במעמקי האדמה במעבדה הלאומית גראן-סאסו שבאיטליה.
ד"ר לנדסמן-פלס עסקה בפיתוח דור חדש של גלאים לזיהוי חומר אפל, המסתמכים על זיהוי של מרכזי צבע זוהרים בקריסטלים טהורים.
היא ביצעה עבודה זו בשיתוף עם פרופ' תומר וולנסקי ופרופ' אורי צ'שנובסקי מאוניברסיטת תל אביב.
ד"ר לנדסמן-פלס שותפה גם בפרויקט ARA בקוטב הדרומי: פרויקט שישתרע על שטח של 100 קילומטרים רבועים, ויכלול הצבה של גלאֵי רדיו במרחק של קילומטר זה מזה כדי לאתר חלקיקי ניטרינו בעלי אנרגיות גבוהות.
כיום ד"ר לנדסמן-פלס נמנית עם הסגל של מכון ויצמן במחלקה לפיזיקת חלקיקים ואסטרופיזיקה.
ב-2004 על עבודת הדוקטורט שלה זכתה במלגת מרים ואהרון גוטווירט.
ב-2013 זכתה במענק מחקר מטעם אוניברסיטת אוהיו ומכללת אורט בראודה בזכות מחקרה על ניוטרינו באנרגיה הגבוהה ביותר מ-GRB באמצעות גלאי ARA.
ב-2013 על מחקרה בקוטב הדרומי קיבלה את מדליית השירות באנטארקטיקה ותעודת הוקרה מהקונגרס של ארצות הברית.
ב-2014 זכתה בפרס הוועדה המדעית של מכון ויצמן (SC) למדענית מצטיינת.
ב-2015 החליט משרד המדע, בהובלת שר המדע דני דנון, על השקת קמפיין הסברה נרחב והכריז על "שנת נשים פורצות דרך במדע ובטכנולוגיה".
ד"ר לנדסמן-פלס הייתה אחת המדעניות הצעירות ופורצות הדרך שהוצגו במסגרת הקמפיין.
ד"ר לנדסמן-פלס נשואה לעדי פלס, חבר גם הוא בצוות האייסקיוב, ולהם שני ילדים.
חברה בקבוצת התיאטרון של מכון ויצמן, הפועלת בהנחייתה של הבמאית עירית בנדק.
הגר שרביט (נולדה בשנת 14 בנובמבר 1986) היא זמרת מצו-סופרן ישראלית.
הגר שרביט נולדה בתל אביב ולמדה ב ובמגמת המוזיקה בתיכון עירוני א' לאמנויות בתל אביב.
היא למדה פיתוח קול אצל מגדה חן ורובין ויזל-קפסוטו ובתקופת שירותה הצבאי המשיכה ללמוד אצל שרון רוסטורף-זמיר.
בהמשך למדה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, אצל פרופסור תמר רחום.
בשנת 2004 שרה הגר שרביט באנסמבל זמרי מורן, עמם הופיעה ב-2006 כסולנית בפסטיבל אבו גוש וב-2008 בפסטיבל vox pacis בסטוקהולם.
היא הופיעה כסולנית עם תזמורות שונות, בניצוח נעמי פארן, אבנר בירון, יואב תלמי, מיכאל שני, ישי שטקלר, טליה אילן.
בין השאר הופיעה עם הקאמרטה הישראלית ירושלים, התזמורת הקאמרית הישראלית ועוד.
הרפרטואר הסולו של שרביט כולל את "סטאבט מאטר" של פרגולזי, "מגניפיקט" ו"גלוריה, של אנטוניו ויוואלדי, "חלום ליל קיץ" של פליקס מנדלסון.
היא שרה בתפקיד הקוסמת בדידו ואניאס של הנרי פרסל ובתפקיד "בסטיאן" בבסטיאן ובסטיאנה של מוצרט.
בקיץ 2012 השתתפה שרביט במיזם הזמרים הצעירים של פסטיבל זלצבורג ובאותה שנה שרה את תפקיד האלט במשיח של הנדל בפוטסדאם, גרמניה.
בעונת 2013–2014 הצטרפה שרביט לסדנת האופרה של דויטשה אופר אם ריין, שם השתתפה בביצוע לה טרוויאטה של ורדי, "הנזל וגרטל" של אנגלברט הומפרדינק ו"מוות בוונציה", אופרה מאת בנג'מין בריטן על פי הנובלה של תומאס מאן.
כן השתתפה באופרה של מץ בביצועי "לה צ'נרנטולה" של רוסיני.
2008-2007 - מלגות הצטיינות מבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן מהטה
2008 - מקום שני בתחרויות בוכמן-מהטה
2009 - ציון לשבח בבית הספר בוכמן מהטה
2015 - פרס ראשון בתחרות הזמרה הבינלאומית "Das Lied" בברלין
הגר פרי יגור (נולדה ב-9 ביולי 1978) היא מתכננת ערים וחברת מועצת פרדס חנה-כרכור.
שימשה כראש המועצה המקומית פרדס חנה-כרכור.
הגר פרי יגור נולדה וגדלה במושבה פרדס חנה כרכור במשפחה בת שלושה ילדים.
היא שירתה ביחידה 8200 של חיל המודיעין.
לאחר שירותה הצבאי למדה לתואר ראשון במדעי המדינה ולימודי האסלאם והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית, ולתואר שני באוניברסיטה במדע המדינה ובתכנון עירוני.
פרי יגור עבדה במשך שבע שנים בעיריית ירושלים ושימשה כעוזרת מקצועית למנכ"ל העירייה.
היא עבדה במועצה האזורית חוף הכרמל בתפקיד מנהלת מחלקת תכנון ארוך טווח והיטלי השבחה, ועסקה גם בעריכת תוכניות מתאר ליישובים שונים בישראל בזמן עבודתה במשרד אדריכלים פרטי מהמובילים בארץ.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013 התמודדה לראשונה למועצה ולתפקיד ראש המועצה, אך לא נבחרה.
כחברת מפלגת העבודה שימשה כחברת מועצה מטעם סיעת "ביחד עם העבודה".
בקדנציה זו שימשה כיו"ר האופוזיציה במועצה.
בבחירות בשנת 2018 התמודדה בראש רשימת "בשבילנו" ונבחרה לראשות המועצה לאחר שגברה בסיבוב השני על אלדד בר כוכבא, ראש המועצה ברוב של 54%.
בבחירות המקומיות ב-2024 התמודדה על כהונה נוספת ועלתה לסיבוב השני מול יוני חכימי לאחר שאף אחד מהמועמדים לא הצליח להשיג את הרוב הדרוש.
פרי יגור ממשיכה לכהן כחברת מועצה ויו"ר האופוזיציה.
פרי יגור נשואה לעמית יגור (סא"ל במיל') ואם לשני ילדים, מתגוררת בפרדס חנה-כרכור.
הגפרור השביעי הוא סרט שואה מונפש אוסטרלי, מסוגת דרמה, שבוים והופק על ידי יורם גרוס, יחד עם ביומו של אתול הנרי, ונכתב על ידי אליזבת קטה.
הסרט הופץ לראשונה בשנת 1982. בישראל הסרט שודר בערב וביום השואה עם כתוביות לעברית עד שנת 2020 כחלק מרצועת תוכני השואה של ערוץ Fox Kids, שלימים השתנה לערוץ ג'טיקס ומאז לערוץ דיסני.
אורך הסרט הוא כ-70 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית.
בשונה מעבודות אחרות של גרוס, שידוע בהפקות של "בלינקי ביל", "פליפר ולופקה" ו"משטרת האגדות", הסרט עוסק בנושאים בוגרים יותר.
השיר שמושר על ידי שרה בסרט נכתב על ידי ג'ון פאלמר, הולחן על ידי גיא גרוס, בוצע לידי ג'קי ויבר ועובד על ידי בוב יאנג.
עלילת הסרט היא דמיונית ולא מבוססת על סיפור אמיתי, והיא עוקבת אחר שרה, ילדה יהודייה אשר הצליחה במהלך מלחמת העולם השנייה להימלט אל היער ולמצוא מקום מסתור מהגרמנים.
ביער שרה מגלה גשר גדול שדרכו עוברות רכבות מלאות בכלי נשק, ובתמימותה היא מחליטה להפיל כל פעם ממנו לבנה כדי לשבור אותו וכך תסתיים המלחמה.
בסיום הסרט, שכולל גם קטעי לייב אקשן שצולמו בניו יורק, סידני ונלקחו ממאגרים של צילומים מהמלחמה, שרה מצליחה להפיל את הגשר.
הסרט נקרא "הגפרור השביעי" מכיוון שבמקום המסתור של שרה הייתה חבילת גפרורים שבעזרתה הצליחה להתחמם.
ככל שהעלילה מתקדמת, שרה סופרת את שבעת הגפרורים האחרונים שנשארו לה שישאירו אותה בחיים.
ג'ואן ברוס – אמא של שרה, סבתא של שרה
הגר מזרחי (נולדה בשנת 1969) היא רופאה כירורגית ישראלית המשמשת ר' חטיבת הרפואה במשרד הבריאות.
בעבר כיהנה כסגנית מנהל המרכז הרפואי בית החולים על שם ברוך פדה, פוריה (2018–2020), וכמנהלת בפועל של המרכז הרפואי (2020–2022).
מזרחי, בוגרת לימודי רפואה באוניברסיטת בן-גוריון, שימשה כרופאה בכירה מרכז רפואי העמק לאחר מכן, השתלמה במשך שנתיים במסגרת "השתלמות עמיתים" באנגליה, בתחום הכירורגיה הקולורקטאלית.
למרכז הרפואי "פדה–פוריה" הגיעה ד"ר מזרחי בשנת 2012, כרופאה בכירה במחלקה הכירורגית.
בשנת 2015, התקבלה למחזור הראשון של תוכנית "ענבר", של משרד הבריאות – תוכנית לימודים ייחודית בת שנתיים וחצי, לבניית עתודות ניהול למערכת הבריאות.
במקביל, השלימה תואר שני נוסף, באוניברסיטת תל אביב והתמחות–על במנהל רפואי.
ד"ר מזרחי השתתפה בתוכנית לפיתוח מנהיגות במסגרת "ענבר".
בשנת 2018 מונתה לסגנית מנהל בית החולים פוריה, סגניתו של הד"ר ארז און.
ב-1 במרץ 2020 עם התמנותו של און כראש חטיבת המרכזים הרפואיים הממשלתיים במשרד הבריאות מונתה למנהלת בפועל של בית החולים פוריה.
ב-7 בדצמבר 2021 נבחרה מזרחי לתפקיד ר' חטיבת הרפואה של משרד הבריאות.
לאחר אירועי 7 באוקטובר מונתה מזרחי לעמוד בראש ועדה תקדימית להערכת מצבם הרפואי של החטופים והנעדרים.
על פעילותה זו זכתה באות אבירת מרכז פרס לשלום ולחדשנות לשנת 2024.
מזרחי היא בוגרת תוכנית קרן וקסנר.
מזרחי נשואה והיא אם ל-2 ילדים, מתגוררת בעין העמק.
הגר טישמן (נולדה ב-6 באפריל 1989) היא שחקנית ישראלית.
טישמן למדה במגמת תיאטרון בתיכון תלמה ילין.
בוגרת בית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים משנת 2013.
ב-2006 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "זומזום" ודיבבה את רטסו מידוריקאווה - מיו רטס בטוקיו מיו מיו.
ב-2016 גילמה את הטבחית אגם בתאג"ד.
ב-2018 גילמה את מאיה בסרט הקצר "פיניטה לה קומדיה", והשתתפה בסדרה "ד"ר קראז'" במכאן 33.
גילמה את התפקיד הראשי בסרט הקצר "ביטר" בבימויה של דניאל שבלבויים.
טישמן גילמה את "מאיה" בסרט הקצר "תא קולי" בבימויו של אמיר פרכדין (זוכה הסרט העצמאי הקצר בפסטיבל סרטי הסטודנטים הבינלאומי בת"א).
ב-2018 גילמה את התפקיד הראשי במחזה "הרובוטית" בתיאטרון הבימה.
משתתפת מדי פעם בתוכנית זהו זה מאז 2021.
מלבד תפקידיה בטלוויזיה ובקולנוע, השתתפה בקליפ "מודה" של ניר גבע.
ב-2016 זכתה בפרס "אוהלה הלוי" לשחקנית המבטיחה בתיאטרון הבימה.
טישמן נשואה לשחקן דניאל סבג, אותו הכירה בסמינר הקיבוצים, והוא משחק לצידה בהצגות.
טישמן אחות של הכדורסלן נמרוד טישמן.
"הגענו הבנות" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן.
השיר יצא לאור ב-16 במרץ 2021, בהוצאת חברות התקליטים שרית הפקות וארומה מיוזיק, כסינגל השמיני מתוך האלבום, מועבט.
ב-14 במרץ 2021, העלתה העלתה בן זקן של קטע מתוך השיר בעמוד האינסטגרם בו חשפה את עטפית הסינגל ותאריך צאתו.
השיר נכתב על ידי דולב רם ופן חזות, עדן בן זקן, הופק על ידי דולב רם ופן חזות.
הווידאו קליפ של השיר, העלתה בן זקן לערוץ היוטיוב שלה את וידאו הקליפ המלא של השיר.
כמו כן, הקליפ מציג בתוכו את בן זקן יחד עם נטע אלחמיסטר ונועה בני אשר מציגות את קולקציית הקיץ של בננהוט 2021.
במאקו, אמר דוד מאיר מועלם כי בן זקן "הוכיחה שאין אמן שמחובר לשטח יותר ממנה.
עם או בלי קורונה - החאפלות הביתיות רק התחזקו בשנה האחרונה וכולם דאגו לתעד את עצמם בטיקטוק שרים או רוקדים כשברקע נשמעים בעיקר שירים בערבית.
כבר נאמר פה בעבר שהקהל הישראלי לא יחכה שהזמרים בארץ יוציאו שירים בסגנון אלא פשוט ילכו לשמוע את אלו שמעבר לגדר - והנה בן זקן מצילה את כבודה של הסצנה הישראלית".
עם זאת, דודי פטימר ממעריב אונליין העניק לשיר ביקורת שלילית, ואמר כי "השיר יוצר את האווירה החפלתית ההולמת, אבל אם חיפשתם מקוריות, איכות (מינימלית), חוסר בורות וכבוד אליכם כמאזינים – זה לא השיר בשבילכם!".
אזורתאריך יציאהפורמטחברות תקליטיםמקורכלל העולם16 במרץ 2021הורדה דיגיטלית • סטרימינגשרית • ארומה
הגר הוא סרט קצר ישראלי משנת 2022, מסוגת דרמה מוזיקלית להט"בי, שכתב וביים אבי לודמיר.
הסרט הוקרן בבכורה ארצית בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה בסינמטק תל אביב.
הסרט זכה במספר פרסים ומועמדויות בפסטיבלים בין-לאומיים בבריטניה, איטליה, אוסטריה, הונגריה, אוקראינה, לוס אנג'לס, ניו ג'רזי, קליפורניה, טקסס, ארצות הברית, אוסטרליה, קנדה, יפן, טמיל נאדו, מערב בנגל, הודו וישראל.
הגר (טס מאיר) היא נערה פמיניסטית-ליברלית, המנסה לגרום לליאור (סתיו פרץ) לצאת מהארון, בעזרת טקסט תיאטרלי וריקוד חושני.
הגר נתקלת בהתנגדות מצד ליאור, שבסופו מצליח להוציא מפיו מונולוג מתוך התת מודע.
הגר זהבי (נולדה ב-3 במאי 1970) היא שיטת פאראלימפית.
זהבי גדלה בקיבוץ שדות ים ובשנת 1990 עברה תאונת דרכים קשה, לאחריה הייתה תקופה ארוכה בחוסר הכרה ונותרה משותקת בפלג הגוף התחתון.
התאונה סיימה את שירותה הצבאי כמקפלת מצנחים.
הייתה שחקנית כדורסל בכיסאות גלגלים ומנהלת נבחרת הנשים של נבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים.
ב התחרתה בצוות עם שמעון בן-יעקב לאחר אימונים של שנה וחצי בלבד וההשגת הקריטריון האולימפי הייתה להישג בפני עצמו.
זהבי הייתה הגאית בסירה מדגם סקאד 18 והשניים צברו 74 נקודות ודורגו במקום השישי.
ב התחרתה בצוות יחד עם בעלה משה זהבי, המרותק גם הוא לכיסא גלגלים.
הם התחרו בסירה מדגם סקאד 18, צברו 166 נקודות ודורגו במקום 11.
בעבר הייתה חברת נבחרת ישראל בכדורסל בכיסאות גלגלים לנשים ובהמשך הקימה קבוצת כדורסל לנשים באמצעות ההתאחדות הישראלית לספורט נכים.
היא חברת בית הלוחם בתל אביב ומועדון השיט בני הרצליה.
זהבי מתגוררת בכוכב יאיר צור יגאל, נשואה ואם לארבעה.
הגר שיזף (נולדה ב־5 ביולי 1990, י"ב בתמוז ה'תש"ן) היא עיתונאית ישראלית, כתבת הארץ לענייני השטחים.
הגר שיזף נולדה ב־1990 לדורית ולצור שיזף.
היא בוגרת תואר ראשון בחוג להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
את עבודתה העיתונאית התחילה כעיתונאית וידאו בעיתון הארץ באנגלית, ולאחר כשנתיים וחצי, בספטמבר 2019, מונתה לכתבת השטחים של העיתון.
במסגרת עבודתה פרסמה תחקיר על רכישת קרקעות בשטחים באמצעות קק"ל, ועל מימון שהעניקה מדינת ישראל לעשרות חוות חקלאיות של מתנחלים.
לאחר מבצע שומר החומות חשפה עם יניב קובוביץ מבצע השפעה פסיכולוגית שהפעיל דובר צה"ל באמצעות פרופילים מזויפים ברשתות החברתיות בזמן המבצע.
בתחילת מלחמת חרבות ברזל חשפה שיזף אירוע אלימות וניסיון תקיפה מינית של מספר חיילי צה"ל ומתנחלים כלפי שלושה פלסטינים.
בהמשך המלחמה חשפה את דבר החזקתם של מאות חשודים מרצועת עזה במחנה שדה תימן בתנאים קשים, ואת מותם של עשרות עצורים מהרצועה שהוחזקו בישראל.
נוסף על כך פרסמה שיזף כמה תחקירים במוסף הארץ ובדה-מרקר.
בין תחקיריה הבולטים: תחקיר על הסתרת מסמכים הנוגעים לנכבה על ידי מערכת הביטחון הישראלית, סקירה על ייצוא כלי לוחמת סייבר מישראל, ותחקיר על המיליארדר דן גרטלר.
בינואר 2024 זכתה בפרס המכון הישראלי לעיתונות על "כיסוי עתיר גילויים של פגיעות שיטתיות של 'נערי גבעות' בפלסטינים בשטחים, שהובילו לחקירות משטרה ומצ"ח".
בשנת 2024 השתתפה בתוכנית עמיתים במכון לחקר עיתונות באוניברסיטת אוקספורד.
שיזף היא ממקימות פרויקט "לילה טוב", שמטרתו להילחם בהטרדות מיניות בחיי הלילה בישראל, בשיתוף פעולה עם ברים ומועדונים.
הפרויקט זכה באות "האיש ההולך" לאקטיביזם אורבני, ובציון לשבח מטעם פרס דרור.
הגר והמלאך הוא ציור מעשה ידי קרל פבריציוס, שנוצר ב-1643–1645 בקירוב.
היצירה מתוארכת לתקופה שבה פבריציוס עבד בסטודיו של רמברנדט או זמן קצר לאחר מכן.
הציור מתאר את הסיפור מתוך ספר בראשית.
מכיוון שלאברהם ושרה לא היו ילדים, אברהם הוליד ילד עם הגר, שפחתה של שרה.
מאחר ששרה הרגישה מושפלת, נאלצה הגר לברוח.
לסיפור זה יש שתי גרסאות בתנ"ך.
בגרסה הראשונה הגר בהריון ובורחת מפני שרה לאחר שזו מענה אותה.
בדרך מופיע בפניה מלאך ושולח אותה חזרה אל גבירתה, תוך הבטחה שבנה, ישמעאל, יהיה אב לשושלת גדולה.
בגרסה השנייה, הנפוצה יותר באמנות, ישמעאל כבר נולד והוא זה שלועג לבנה, יצחק.
בעקבות זאת, שרה מבקשת מאברהם לגרש את הגר ובנה למדבר.
כשהמים נגמרים, הגר משליכה את בנה תחת שיח משום שאינה מסוגלת לראותו גווע מצמא.
היא מתרחקת ממנו "הַרְחֵק כִּמְטַחֲוֵי קֶשֶׁת", יושבת, מרימה את קולה ובוכה.
אז מופיע בפניה מלאך המבשר לה את אותה הבטחה.
מכיוון שישמעאל והמקור חסרים במבט ראשון, חשבו זה מכבר שפבריציוס תיאר את הגרסה הראשונה של הסיפור, אך במהלך שחזור ב-2012 התגלתה ההשתקפות העדינה שבה ציין פבריציוס את המקור שהמלאך מתגלה להגר.
במשך זמן רב סברו שפבריציוס תיאר את הגרסה הראשונה של הסיפור, שכן נראה היה שישמעאל והבאר נעדרים מהציור.
אך במהלך שחזור בשנת 2012 התגלתה השתקפות עדינה המעידה על נוכחות הבאר שהמלאך חושף בפני הגר.
נראה שלפבריטיוס הייתה העדפה ליצור מתח בדרך זו.
סביב 1650 צייר פרדיננד בול, אחד מתלמידיו הראשונים של רמברנדט, גרסה משלו לסיפור, שהושפעה מהציור של פבריציוס.
שניהם ממקדים את תשומת הלב בהגר ובמלאך, אך קיים הבדל רגשי ודרמטי בין היצירות.
אצל בול, הגר והמלאך משוחחים באופן פעיל, והבאר מוצגת באופן ברור, בעוד שפבריציוס יוצר מתח: הצופה רואה את המלאך מתקרב, אך הגר טרם הבחינה בו.
נראה כי פבריציוס העדיף ליצור מתח באופן זה, שכן בכל ציורי ההיסטוריה המוקדמים שלו הוא מציג את הרגע שלפני השיא: לזרוס מתחיל לעלות אך טרם ראה את ישו, הרה מביטה לאחור בבהלה, אגלאורוס על סף הפיכתה לאבן, וארגוס הישן נדמה כמגיש את צווארו למרקוריוס שיערוף את ראשו.
טכניקה דומה מופיעה בציור המאוחר שלו "הזקיף", שבו כלבו של החייל ממתין בסבלנות להתעוררות אדונו.
גם מבחינה טכנית קיימים הבדלים בין יצירותיהם של פבריציוס ובול.
בעוד שאצל בול הן הגר והן המלאך מצוירים באופן ריאליסטי באופן שווה, פבריציוס יוצר הבחנה ברורה בין הריאליזם הארצי של בגדי הגר, גזע העץ המכוסה בצמחייה והחמת, לבין הדמות העל-טבעית של המלאך, בעל ההילה הצבעונית והגלימה השקופה כמעט.
תנוחת המלאך ככל הנראה מבוססת על תחריט מאת רמברנדט המתאר את ראשית הסיפור.
נראה שפבריציוס ביסס את תנוחת המלאך על תחריט של רמברנדט המתאר את תחילת הסיפור.
ייתכן שזהו הציור שהיה באוסף פיטר סיקס ונמכר באמסטרדם ב-2 בספטמבר 1704 כ"המלאך עם הגר" מאת פרדיננד בול.
היצירה נמצאה באוסף שנבורן-בוכהיים בווינה לפחות משנת 1746 (כאשר יוחסה לרמברנדט).
בין השנים 1956–2010 הייתה בהשאלה ממושכת לגלריה ברזידנץ בזלצבורג.
בשנת 2011 נרכשה על ידי The Leiden Collection (ניו יורק), שהשאילה אותה למוזיאון המטרופוליטן בניו יורק בין השנים 2013–2016.
במהלך השנים יוחס הציור לרמברנדט, פרדיננד בול וחוברט פלינק.
לאחר גילוי הציור החתום "מרקוריוס וארגוס" בשנת 1985, יוחסה היצירה לראשונה לפבריציוס.
בשנת 2005 התגלו באמצעות טכנולוגיית אינפרה-אדום עקבות חתימתו של קרל פבריציוס, ובכך הוסרה הספקנות שהעלו חלק מההיסטוריונים של האמנות".
הגר וישמעאל במדבר (באיטלקית: Agar e Ismaele nel deserto), הידוע גם בשם הגר במדבר מעודדת על ידי המלאך, הוא ציור שנוצר בשנת 1732 על ידי האמן האיטלקי ג'ובאני בטיסטה טייפולו.
הציור הוא חלק מצמד ציורים שטייפולו יצר בו זמנית: הגר וישמעאל במדבר ואברהם והמלאכים, ושניהם שמורים בסקואולה די סן רוקו.
קיים קשר בין שתי היצירות הן בסיפור המקראי המתואר בהן והן במידותיהן הזהות.
האירוע המתואר בציור מופיע בספר בראשית, ב.
הגר שפחתו של אברהם, לאחר שגורשה יחד עם בנה ישמעאל, נקראת על ידי מלאך מהשמיים:
הציור חושף את סגנונו הדמיוני של טייפולו, אשר ממלא את הבד בשלוש הדמויות ללא מרחב סביבתי נרחב – פרט לצמחייה ירוקה עשירה בצד הימני.
כן ניתן לראות את השימוש האישי בצבע האופייני לאמן.
היצירה נקשרת גם לציור "השתחוויה לתינוק ישו" – יצירה קטנת-ממדים מאת טייפולו, השמורה בחדר ההקרבות של הקאנונים בבזיליקת סן מרקו.
הגעת הרכבת מנורמנדי, תחנת סן-לאזאר הוא ציור שמן על בד מאת האמן הצרפתי קלוד מונה, שנוצר בשנת 1877. היצירה מתארת את תחנת סן-לאזאר בפריז, והייתה חלק מסדרה של שנים עשר ציורים שבהם חקר מונה את השפעת האור, הקיטור והאדריכלות התעשייתית של המקום.
מונה הכיר את התחנה מילדותו, והיא שימשה כנקודת מוצא לרכבות שנסעו לאתרים מרכזיים הקשורים לאימפרסיוניזם ממערב לפריז.
הציור שמור באוסף המכון לאמנות של שיקגו.
מונה מתאר את תחנת סן־לאזאר ברגע שבו רכבת מנורמנדי מגיעה אל הרציפים, בעוד רכבת אחרת נראית בצדה השמאלי של התמונה כשהיא עוזבת את התחנה וקרונה האחורי כבר חולף מעבר למסילה.
בצדו הימני של הציור מופיע קטר שחור גדול הפולט ענני קיטור המתערבלים מתחת לגג הזכוכית המשופע של התחנה.
במרכז הקדמה ניצב כרטיסן במדים כחולים ובכובע, ושני עובדים נוספים מתרחקים מן הרכבת שמאלה לעבר פסי רכבת פנויים המתעקלים למרכז הבד.
סביבם פזורים נוסעים על הרציף.
הציור נשלט בגוונים קרים של כחול ואפור, שנמרחו במשיחות מכחול עבות ומרקמות, ומדגישים את תחושת התנועה, את חום האדים ואת מפגש האור החודר מבעד לגג הזכוכית עם הקיטור והעשן.
היצירה חתומה בצבע שחור בפינה השמאלית התחתונה.
מונה התמקד בציור זה במבנה הזכוכית והברזל של התחנה, שבו מצא שילוב מרתק בין אפקטים טבעיים ומלאכותיים – אדי הקיטור העולים מהמכונות הכלואים בתוך המבנה, ואור היום החודר דרך הגג המזוגג.
בכך הפך מונה את מוסכמות ציור הנוף: האור והעננים, שבדרך כלל מופיעים בשמים פתוחים, נלכדו כאן בתוך חלל מודרני תעשייתי.
סדרת ציורי תחנת הרכבת סימנה נקודת מפנה ביצירתו, שכן היא הניחה את היסוד לשיטתו המאוחרת של ציור מוטיב חוזר כדי ללכוד הבדלים רגעיים באור ובאטמוספירה – כפי שהתפתח בהמשך בסדרת "ערימות השחת".
עם זאת, זוהי גם הפעם האחרונה שבה תיאר מונה את חיי העיר, שכן משלב זה ואילך הקדיש את יצירתו לנופי טבע.
הגראנד בולבאר היא יצירת שמן על קנבס מאת האמן הצרפתי פייר-אוגוסט רנואר, אשר צוירה בפריז בשנת 1875. היצירה מתארת את אחת השדרות המרכזיות בעיר לאחר תהליך ההתחדשות העירונית של אמצע המאה ה־19, והיא שמורה כיום במוזיאון פילדלפיה לאמנות.
היצירה משתייכת לסגנון האימפרסיוניסטי ומסווגת כנוף עירוני.
במרכז היצירה מוצגת שדרה עירונית רחבה בפריז, ובה דמויות רבות: משפחות, גברים ונשים בלבוש תקופתי, וכן כרכרות רתומות לסוסים.
הבניינים המתוארים בצד הימני בנויים בסגנון אבן אחיד, אופייני לתכנון העירוני החדש של פריז.
העצים הגבוהים יוצרים צללים על פני הרחוב, והאור הטבעי משתלב עם קומפוזיציה רכה.
משיחות המכחול קצרות, הצבעים בהירים, והאובייקטים נראים מטושטשים, באופן שתואם את עקרונות האימפרסיוניזם.
הגראנד בולבאר משקפת את המודרניזציה של פריז במחצית השנייה של המאה ה־19, לאחר תכנונו מחדש של המרחב העירוני על ידי הברון ז'ורז'-אז'ן אוסמן.
הציור מתמקד ברגע חולף במרחב הציבורי, תוך הצגת תנועה עירונית שגרתית.
רנואר מדגיש את האור והאווירה הכללית במקום תיאור מפורט של דמויות.
גישתו נבדלת מזו של אמנים אימפרסיוניסטים אחרים בני זמנו, בכך שהוא שומר על תחושת קהילה ואינטראקציה בין הדמויות, במקום להציג ניכור אורבני.
הגראנד בולבאר משקפת את השינויים התרבותיים והלאומיים שהתרחשו בצרפת לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה.
אף על פי שאין בולטים ביצירה סממנים פוליטיים מפורשים, תיאור החיים העירוניים התוססים נתפס כביטוי לרוח חדשה של אופטימיות מודרנית.
העיר מוצגת כמרחב מאורגן, שוויוני לכאורה, שבו מתקיימת פעילות אזרחית פתוחה, וניכרת תחושת שיקום תרבותי.
הצבת דמויות ממעמדות שונים במרחב משותף משקפת אידיאל של סדר אזרחי חדש, וייתכן שהיא מסמלת את השאיפה ללכידות לאומית בעקבות המשבר הצבאי.
הגר במדבר הוא ציור מאת הצייר הצרפתי ז'אן-בטיסט קאמי קורו, שנוצר בשנת 1835. היצירה הוצגה בסלון של שנת 1835 והיא המוקדמת מבין ארבע יצירות מקראיות גדולות ושאפתניות שקורו הציג במהלך שנות ה־30 וה־40 של המאה ה־19. הציור נמצא כיום באוסף מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק ומוצג בגלריה 803.
הציור מתאר סצנה מן הסיפור המקראי על משפחת אברהם.
מאחר שאשתו שרה הייתה מבוגרת ועקרה, הוליד אברהם בן עם שפחתה הגר, ושמו ישמעאל.
לאחר ששרה ילדה את יצחק, גורשו הגר וישמעאל אל מדבר באר שבע.
קורו בחר לתאר בציור זה את רגע הצלתם האלוהית של הגר וישמעאל במדבר.
הנוף בציור מתואר כנוף צחיח ברובו והוא פרי דמיונו של האמן.
עם זאת, הנוף מבוסס בחלקו על מחקרי טבע שערך קורו, ובהם גם הציור פונטנבלו: עצי אלון בבַּס־ברו (Fontainebleau: Oak Trees at Bas-Bréau), הנמצא אף הוא באוסף מוזיאון המטרופוליטן.
הגרדיאן הוא עיתון יומי בריטי.
יחד עם העיתונים האובזרבר ו-"The Guardian Weekly" הוא חלק מ"קבוצת גרדיאן מדיה", שבבעלות "נאמנות סקוט".
הנאמנות נוצרה בשנת 1936 כדי "להבטיח את עצמאותו הכלכלית והמערכתית של ה'גרדיאן' לנצח, ולשמור על החופש העיתונאי והערכים הליברליים של ה'גרדיאן' ללא התערבות מסחרית או פוליטית".
הנאמנות הוסבה לחברה בע"מ בשנת 2008, עם חוקה שנכתבה כך שתשמור עבור הגרדיאן את אותן ההגנות שהובטחו ב"נאמנות סקוט" על ידי יוצריה.
הרווחים שלה מושקעים מחדש בעיתונות ואינם מחולקים לבעלי מניות.
לגרדיאן יש מהדורה מקוונת, TheGuardian.com, וכן שני אתרים בינלאומיים, Guardian Australia (נוסד בשנת 2013) ו-Guardian US (נוסד בשנת 2011).
קהל הקוראים של העיתון נוטה לכיוון השמאל הליברלי בבריטניה.
לפי סקר משנת 2000, 80% מקוראיו הם מצביעי מפלגת הלייבור הבריטית.
סקר דומה משנת 2004 מצא ש־44% מקוראיו הם מצביעי לייבור ו־37% הצביעו למפלגת הליברל דמוקרטים.
ב עבר העיתון בהדרגה למודל הכנסות דיגיטלי, כאשר חלקן של ההכנסות מהמהדורה המודפסת ומפרסום ירד.
למהדורה המקוונת של העיתון אין חומת תשלום, אך הקוראים מוזמנים לרכוש מינוי דיגיטלי, או לספק 'תמיכה' בסכום שהקורא יכול לבחור, באופן חד-פעמי או קבוע.
ביולי 2018 דיווח העיתון שההכנסות הדיגיטלית עקפו לראשונה את ההכנסות מהמהדורה המודפסת.
בדצמבר 2021 דיווח העיתון על 1,000,035 מינויים ותומכים קבועים דיגיטליים, ו-114,251 מינויים למהדורה המודפסת.
ה"גרדיאן" נוסד בשנת 1821 במנצ'סטר, בשם The Manchester Guardian, "הגרדיאן של מנצ'סטר", על ידי איש העסקים וסוחר הכותנה ג'ון אדוארד טיילור, עם גיבוי כספי של קבוצת "המעגל הקטן", קבוצת אנשי עסקים ליברלים ונון קונפורמיסטיים.
הם השיקו את העיתון, ב-5 במאי 1821 (במקרה היה זה יום מותו של נפוליאון) לאחר שמשטרת מנצ'סטר סגרה את העיתון "מנצ'סטר אובזרבר" הקיצוני יותר, עיתון שתמך במפגיני טבח פיטרלו.
העיתונאי המשפיע ג'רמיה גארנט הצטרף לטיילור במהלך הקמת העיתון, וכל חברי קבוצת "המעגל הקטן" כתבו מאמרים לעיתון החדש.
התשקיף שהודיעה על העיתון החדש הכריז כי הוא "יאכוף בקנאות את עקרונות החירות האזרחית והדתית ...הוא תומך בחום במניעים לרפורמה הפוליטית בבריטניה ...ישאף לסייע בהפצת עקרונות צודקים של כלכלה פוליטית".
בשנים אלו היה "הגרדיאן של מנצ'סטר" לרוב עוין לדרישות של מעמד הפועלים לשיפור תנאיו.
הוא הטיל ספק בהצעת חוק המגבילה את יום העבודה לעשר שעות ב-1832, כי לנוכח התחרות הזרה, העברת החוק תביא להרס הדרגתי של תעשיית הכותנה בממלכה.
העיתון גם כתב בגנות שביתות שפרצו בעיר.
עבדות ומלחמת האזרחים של ארצות הברית
העיתון התנגד לעבדות ותמך בסחר חופשי.
מאמר המערכת משנת 1823 בנושא המשך האכזריות והעוול לעבדים בהודו המערבית, זמן רב לאחר איסור הסחר בעבדים בחוק סחר העבדים 1807, צידד בהוגנות כלפי האינטרסים והתביעות הן של בעלי המטעים והן של עבדיהם המדוכאים.
העיתון קיבל בברכה את חוק ביטול העבדות משנת 1833, ומענק "הפיצוי המוגדל" לבעלי המטעים, שכן "אשמת העבדות מייחסת לאומה הרבה יותר מאשר ליחידים".
העיתון טען כי הצלחת החוק תעודד אמנציפציה במדינות אחרות, בהם מותרת בעלות על עבדים, כך שימנע הסיכון לסיום אלים ועקוב מדם של העבדות במדינות אלו.
עם זאת, העיתון טען נגד הגבלת הסחר עם מדינות שטרם ביטלו את העבדות.
עם התגברות המתחים בארצות הברית על רקע הניסיונות לביטול העבדות, כתב העיתון כי "העבדות היא רוע מפלצתי, אך מלחמת אזרחים גם היא; ולא היינו מבקשים לבטל אפילו את העבדות באמצעות הסכנה הקרובה של מלחמה".
העיתון הציע שארצות הברית תפצה את בעלי העבדים על שחרור עבדים, וקראה לנשיא פרנקלין פירס לפתור את המשבר בדרכי שלום.
ב-13 במאי 1861, זמן קצר לאחר תחילת מלחמת האזרחים האמריקנית, הציג "הגרדיאן של מנצ'סטר" את מדינות הצפון כאלו המטילות מונופול מסחרי מכביד על מדינות הקונפדרציה, והעלה את הטענה שאם למדינות הדרום יתאפשר סחר ישיר עם אירופה, לא ירחק היום שהעבדות עצמה תפסיק.
בדעה דומה החזיק גם המנהיג הליברלי ויליאם גלאדסטון.
באותן השנים הייתה מחלוקת בבריטניה על מלחמת האזרחים, אפילו בתוך מפלגות פוליטיות.
גם בתוך "הגרדיאן של מנצ'סטר" היה עימות.
העיתון תמך בתנועות העצמאות של עמים ברחבי העולם, וסבר שהוא צריך לתמוך גם בזכויות של הקונפדרציה להגדרה עצמית.
הוא מתח ביקורת על הצהרת האמנציפציה של הנשיא אברהם לינקולן, על כך שהיא לא שחררה בפועל את כל העבדים בארצות הברית.
באותה עת, המצור שהטילו מדינות הצפון על מדינות הדרום, הביא לרעב וסבל בערי התעשייה הבריטיות, שהסתמכו על הכותנה ממדינות הדרום כחומר גלם עיקרי לתעשיית הטקסטיל.
בחלקם כולל בעיר ליברפול, רבים תמכו בקונפדרציה של מדינות הדרום.
ב-31 בדצמבר 1862 קיימו עובדי תעשיית הכותנה פגישה באולם הסחר החופשי במנצ'סטר, אשר בו גינו את העבדות באמריקה, ואת הניסיון של בעלי העבדים הדרומיים המרדנים לארגן ביבשת האמריקאית הגדולה מדינה עם עבדות.
"הגרדיאן של מנצ'סטר" ביקש להרתיע את העובדים מההתאספות למטרה גינוי זה והתמיכה בלינקולן.
כשנרצח ב-1865, כתב העיתון ששלטונו של לינקולן היה "סדרה של מעשים שסולדים מכל תפיסה אמיתית של זכות חוקתית וחירות אנושית", אך גם "אין ספק שיש להצטער על כך, שלא הייתה לו הזדמנות להצדיק את כוונותיו הטובות".
משנת 1872, במשך 57 שנים, ערך את העיתון צ'ארלס פרסטוויץ' סקוט, אחיין של המייסד ג'ון טיילור, שהפך את העיתון מעיתון מקומי לעיתון כלל-ארצי, ובשנת 1907 רכש אותו מידי ג'ון אדוארד טיילור הבן.
סקוט העניק לעיתון מגמה יותר רדיקלית, למשל כשהצטרף למחנה של גלאדסטון מנהיג המפלגה הליברלית, הביע התנגדות למלחמה השנייה עם הבורים בדרום אפריקה וכשתמך ב-1895 במאבק לזכות בחירה לנשים והזכות של נשים להיבחר לתפקידים ציבוריים.
אך היה ביקורתי כלפי טקטיקת הפעולה הישירה של הסופרג'יסטיות.
נטען כי הביקורת של סקוט שיקפה זלזול נרחב, באותה עת, כלפי אותן נשים ש"עברו על הציפיות המגדריות של החברה האדוארדית".
בשנת 1905 הצטרף לעיתון הארי סאקר, עורך דין יהודי בריטי שהיה פעיל ציוני, כחבר מערכת וככותב מאמרים ראשיים בנושאי כלכלה ופוליטיקה.
סאקר השפיעה על עורך "הגרדיאן" סקוט, לתמוך בציונות והעיתון פרסם בקביעות מאמרים האוהדים את התנועה.
דרכו סקוט גם התידד עם חיים ויצמן, דבר שמילאה תפקיד בהצהרת בלפור משנת 1917, במאמרי תמיכה שפרסם.
בשנת 1919 נסע כתב העיתון ווט גוד למוסקבה, וערך ראיונות עם ולדימיר לנין ומנהיגים סובייטים אחרים.
בנו של סקוט, אדוארד, הפך בשנת 1929 לעורך העיתון במקום אביו.
בהמשך העיתון עבר זעזועים כשצ'ארלס סקוט נפטר בשנת 1932 ואדוארד מת כמה חדשים לאחר מכן בתאונת שיט.
בשנת 1936 עבר ה"גרדיאן" לבעלות של נאמנות, מתוך רצון לשמור על עצמאותו ועל המשך קיומו.
באותן שנים אימץ הגרדיאן קו אוהד לממשלה הרפובליקנית במלחמת האזרחים בספרד.
בשנת 1938, לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, החלו יהודי וינה להיעזר בעיתון כדי לפרסם פניות למשפחות בבריטניה, על מנת שאלה יאמצו את ילדיהם.
כ-60 ילדים יהודים מווינה אומצו בדרך הזו על ידי משפחות בריטיות.
הסיבה לכך שיהודי וינה פנו לגרדיאן ופרסמו את המודעות, נובעת מכך שכמה שנים לפני כן, במהלך מלחמת האזרחים בספרד, אומצו ילדים בסקיים באותה שיטה של פרסום מודעות בעיתון.
בשנת 1948, נאמן לרעיונותיו של צ'ארלס סקוט, תמך הגרדיאן בהקמת מדינת ישראל.
עורך העיתון בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, אלפרד פאוול וודסוורת', תיעב את האגף השמאלי של הלייבור, עד שהוא עודד את הקוראים להצביע למפלגה השמרנית בבחירות הכלליות ב-1951. העיתון התנגד להקמת שירות הבריאות הלאומי, לפי הקו הליברלי שלו שאין מקום למדינה להתערב בחיי האזרחים.
הגרדיאן התנגד נחרצות להתערבות הצבאית במהלך משבר סואץ ב-1956, במאמר ציין כי "האולטימטום האנגלו-צרפתי למצרים הוא מעשה איוולת, ללא הצדקה בשום תנאי.
הדבר שופך דלק על אש גוברת.
אין לדעת איזה סוג פיצוץ יבוא בעקבותיו".
בשנת 1959 שונה שם העיתון מ"הגרדיאן של מנצ'סטר" לשמו הנוכחי, שבא להדגיש את אופיו הכלל-ארצי, וכעבור חמש שנים, ב-1964, עברה מערכת העיתון ללונדון.
בדצמבר 1962, בעקבות חשיפת תוכנית הגרעין של ישראל, כתב העיתון כי החשיפה עזרה להרתעה של מדינת ישראל, אך בפועל ישראל לא תפתח נשק גרעיני.
העיתונאי שפרסם את הידיעה בעיתון דיילי אקספרס, צ'פמן פינצ'ר , היה מקורב למודיעין הבריטי והיה בעל קשרים בסוכנות הביון הבריטית.
בשנת 2005 טען "הגרדיאן" כי הידיעה נשתלה על ידי פינצ'ר בכוונה (כחלק מחשיפה שעודפי מים כבדים שרכשה בריטניה מנורווגיה נמכרו לישראל ונשלחו לקריה למחקר גרעיני בדימונה באותן השנים).
בשנת 1983 העיתון עמד במרכז מחלוקת, סביב מסמכים בנוגע להצבת טיל שיוט של ארצות הברית בבריטניה, שהודלפו לגרדיאן על ידי עובדת המדינה שרה טיסדל.
בסופו של דבר העיתון נענה להוראת בית המשפט למסור לרשויות את המסמכים, מה שהביא לעונש מאסר על טיסדל לשישה חודשים, מהם ריצתה ארבעה.
"אני עדיין מאשים את עצמי", אמר פיטר פרסטון, שהיה אז עורך ה"גרדיאן", אך הוא המשיך וטען כי לעיתון לא הייתה ברירה כיוון שהוא "האמין בשלטון החוק".
במאמר שדן בג'וליאן אסאנג' והגנה על מקורות על ידי עיתונאים, ג'ון פילגר מתח ביקורת על עורך ה"גרדיאן" על שבגד בטיסדל, בכך שבחר לא להיכנס לכלא בעצמו, על פי העיקרון הבסיסי של הגנה על מקור.
בדצמבר 1992, לשכת העיתונות הממשלתית שללה את תעודות העיתונאי של כתב ה"גרדיאן" איאן בלק, בעקבות הפרה כביכול של הוראות הצנזורה הצבאית בנושא אסון צאלים ב'.
החשיפה כי באסון מעורבת סיירת מטכ"ל שהרמטכ"ל דאז, אהוד ברק, היה במקום וכי התרגיל בו התרחש האסון היה לקראת ביצוע התנקשות בחיי נשיא עיראק, סדאם חוסין.
מידע שאחר כך הותר לפרסום.
בשנת 1993 קנה "הגרדיאן" את השבועון "אובזרבר", המופיע בימי ראשון.
בשנת 1995 נתבע העיתון על הוצאת דיבה על ידי השר ג'ונתן אייטן, בשל כתבה בה נטען כי המיליונר המצרי מוחמד אל-פאייד, שילם עבורו ועבור אשתו את השהות במלון ריץ בפריז.
שלכאורה היה קבלת שוחד מצד אייטן.
אייטן הצהיר בפומבי כי הוא "יילחם על האמת הפשוטה".
תיק בית המשפט נמשך מספר שנים, וב-1997 הציג הגרדיאן ראיות לכך שטענת אייטן שאשתו שילמה עבור השהות במלון אינה נכונה.
בשנת 1999, אייטן נכלא בגין עדות שקר ועיוות הצדק.
בינואר 1995, מונה אלן רסברידג'ר לעורך העיתון.
רסברידג'ר הוביל את העיתון להשקעה של מאות מיליוני ליש"ט באתר אינטרנט ותוכן דיגיטלי, כדי להיהפך לכלי תקשורת בעל השפעה בינלאומית.
הוא הקים צוותים בארצות הברית ובאוסטרליה, שכר מאות עיתונאים ואנשי טכנולוגיה.
האתר הושק ב-1999, זכה להצלחה רבה אך גרר את העיתון לשנים של הפסדים כספיים.
בדצמבר 2000, מאמר מערכת שהתפרסם בעיתון עורר סערה, לאחר שקרא לקיים משאל עם בשאלת עתידו של בית המלוכה, או הפיכתה של בריטניה לרפובליקה; המאמר היה עבירה על חוק בן 150 שנה, לפיו כל מי שמביע תמיכה פומבית ברפובליקה יועמד לדין; אך חוק זה לא נאכף בפועל.
בשנת 2004 הודיע ה"גרדיאן" על מתיחת פנים עם העברתו לפורמט מסוג "ברלינר", בדומה לעיתונים אירופיים רבים.
הפורמט בגודל 470 × 315 מ"מ, הוא מעט גדול יותר מפורמט הצהובון המסורתי הבריטי.
שינוי זה בא בעקבות מהלכים דומים של המתחרים העיקריים שלו ה"אינדפנדנט" ו"הטיימס".
הפורמט החדש הושק ב-12 בספטמבר 2005. הפורמט גם כלל עיצוב מקיף מחדש של מראה העיתון.
המעבר עלה לגרדיאן כ-80 מיליון ליש"ט וכלל הקמת בתי דפוס חדשים במזרח לונדון ובמנצ'סטר, מכיוון שעד אז אף מכונת דפוס בבריטניה לא יכלה לייצר עיתונים בפורמט ברלינר.
ההשקעה הביאה לעלייה בתפוצת העיתון.
בדצמבר 2005 עמדה התפוצה היומית הממוצעת על 380,693 עותקים, כמעט 6 אחוז יותר מהנתון בדצמבר 2004. עם זאת בשנים הבאות חלה ירידה בתפוצת העיתון.
באוגוסט 2007 פרסם העיתון לראשונה כתבה בהתבסס על מידע שנמסר באמצעות אתר ויקיליקס, על שחיתות מצד משפחתו של מנהיג קניה לשעבר דניאל אראפ מוי.
ב-2009 שיתפו פעולה העיתון והאתר שוב, לאחר שצו שהוציא שופט בלונדון מנע מהעיתון לפרסם תחקיר מקיף על ניסיונות של בנק ברקליס להונות את רשויות המס.
בתגובה העביר הגרדיאן את כל המסמכים שהיו ברשותו בפרשה זו לוויקליקס, שפרסם אותם.
שני כתבי העיתון, דייוויד ליי ולוק הרדינג, זכו לאמונו של מייסד ויקיליקס ג'וליאן אסאנג', והוא סיפק להם מידע רב שהחזיק האתר.
הוסכם גם שישותפו במידע את ה"ניו יורק טיימס" האמריקאי והשבועון "דר שפיגל" הגרמני.
בין היתר נחשף, שמנהיגי מדינות ערביות תמכו בפתרון צבאי לתוכנית הגרעין האיראנית, מאות אלפי מסמכים על המלחמה בעיראק ובאפגניסטן, ואלפי מברקים מסווגים של דיפלומטים אמריקאים.
ביולי 2013, פרסם העיתון מספר כתבות שהיו המבוססות על מידע שהעביר לו אדוארד סנודן, עובד לשעבר בסוכנות לביטחון לאומי (NSA) של ארצות הברית.
חודש אחר כך מספר נציגים של סוכנות המודיעין הבריטית מטה התקשורת הממשלתית (GCHQ), הגיעו לעיתון ופיקחו על השמדתם של כוננים קשיחים ומחשבים שעליהם היו חומרים של סנודן.
במאמר שכתב העורך, אלן רסברידג'ר, נמסר שהממשלה הבריטית איימה על העיתון שאם לא ישמיד, או ימסור לידיה, מסמכים הקשורים להדלפות של סנודן, יינקטו נגד הגרדיאן הליכים משפטיים.
אחר כך התפרסם כי שניים מיועציו הבכירים של ראש ממשלת בריטניה, דייוויד קמרון הם שהביאו לפעולה נגד העיתון.
בשימוע בפרלמנט הבריטי, טען עורך הגרדיאן שהביטחון הלאומי לא נפגע בעקבות פרסום מסמכי סנודן ורק 1% מהמסמכים שהודלפו על ידי אדוארד סנודן פורסמו לבסוף.
בשנת 2014, זכה העיתון בפרס פוליצר על סיקור הדלפות אדוארד סנודן.
בשנת 2015 פרש אלן רסברידג'ר מתפקיד עורך העיתון, במקומו מונתה קתרין וינר, שניהלה קודם את מהדורת העיתון בארצות הברית.
היא הייתה האישה הראשונה שמונתה לתפקיד עורכת ראשית.
שנה לאחר שמונתה, נאלץ העיתון לבצע קיצוץ נרחב ולפטר מאות עובדים לאחר הירידה המתמשכת במכירות הפרסום בעיתונות המודפסת.
באפריל 2016, היה העיתון שותף לפרסום מסמכי פנמה, שכוללו ראיות לפעילות פיננסית ענפה של אנשי עסקים ופוליטיקאים ממדינות שונות, במקלטי מס שונים ברחבי העולם, לרבות הלבנת הון.
בינואר 2018, עבר העיתון שוב מתיחת פנים והחל להיות מודפס בפורמט של טבלואיד בריטי סטנדרטי (280 × 430 מ"מ), בין היתר במטרה לצמצם את ההפסדים הכספיים שספג העיתון בעקבות ההתרחבות הבינלאומית שלו.
ביולי 2021, היה הגרדיאן שותף לקבוצה של 17 גופי תקשורת ברחבי העולם שעבדו על פרויקט פגסוס, תחקיר עיתונאי שחשף ריגול של ממשלות לעיתונאים, פוליטיקאים באופוזיציה, פעילים, אנשי עסקים ואחרים באמצעות תוכנת הריגול פגסוס שפותחה על ידי חברת הטכנולוגיה הישראלית NSO Group, שמשווקת לכאורה למעקב אחר "פשעים חמורים וטרור".
בשנת 2020, רשימה של 50,000 מספרי טלפון דלפה לארגון "סיפורים אסורים", וניתוח של הרשימה גילה שהיא מכילה את מספרי טלפון של פוליטיקאים מובילים, פעילי זכויות אדם, עיתונאים, עורכי דין ופעילים חברתיים ברחבי העולם.
באוגוסט 2025 חשף הגרדיאן, בתחקיר משותף עם כלי התקשורת הישראלי-פלסטיני +972 Magazine, שיחידת המודיעין הישראלית 8200 עושה שימוש בשירות הענן Azure של מיקרוסופט על מנת לאחסן ולנתח מידע מעקב שנאסף על פלסטינים.
בעקבות זאת מיקרוסופט השעתה וביטלה את הגישה של משרד הביטחון ו-8200 לשירותים שלה, ובהם אחסון בענן ושירותי וטכנולוגיות AI.
בשנת 1999, השיק העיתון אתר אינטרנט בכתובת Guardian.co.uk, שהפך במהרה לאתר העיתונות הפופולרי ביותר בבריטניה.
באוקטובר 2008 הוא הפך לעיתון הראשון בבריטניה שמשך יותר מ-25 מיליון משתמשים ייחודיים בחודש.
באוגוסט 2010 עקף אותו אתר הצהובון השמרני דיילי מייל כאתר העיתון הפופולרי ביותר בבריטניה.
ביוני 2011, הודיע העיתון כי האסטרטגיה החדשה תינתן עדיפות לגרסה המקוונת על פני המודפסת, בנוסף הוקם צוות של העיתון בארצות הברית, שיעסוק בפיתוח גרסה אמריקאית של האתר.
בשנת 2006, האתר דיווח על השנה הרווחית הראשונה שלו, כשההכנסה מגיעה בעיקר ממודעות דרושים ופרסום באנרים.
אולם ב, סבל האתר מירידה משמעותית בהכנסות מפרסום, עם עלייתם של הרשתות החברתיות ומעבר תקציבי הפרסום אליהם.
ב-30 ביולי 2013, האתר הועבר מ-guardian.co.uk ל-theguardian.com כחלק מהגדלת ההשקעות באתר והפיכתו לאתר גלובלי.
בשנת 2014, השיק תוכנית מינויים דיגיטלית.
התוכנית שואפת לצמצם את ההפסדים הכספיים שנגרמו ל"גרדיאן" מבלי להפעיל חומת תשלום, ולשמור על גישה פתוחה לאתר לכל אחד.
קוראי האתר יכולים לשלם מנוי חודשי, בשלוש רמות, או לשלם עבור 'תמיכה' חד פעמית או קבועה בכל סכום.
באופן מפתיע גישה זו זכתה להצלחה, לאחר שהביאה יותר ממיליון מנויים או תרומות, תוך זמן קצר, אף על פי שהאתר נשאר פתוח גם לקוראים לא משלמים.
הגרלת הגרין קארד (The Diversity Immigrant Visa Program) היא הגרלה של 55,000 ויזות הגירה (גרין קארד) אותה עורכת ממשלת ארצות הברית בכל שנה באמצעות הגרלה ממוחשבת הנערכת על פי חוק של הקונגרס.
ההגרלה מנוהלת על ידי מחלקת המדינה של ארצות הברית תחת הסמכות של חוק ההגירה והאזרחות.
מקבלי הוויזה מקבלים מעמד של תושב קבע (Permanent Resident) ורשאים להגר עם בני משפחתם לארצות הברית לאחר שהשלימו תהליך קונסולארי אותו עובר כל מגיש בקשת לאשרת שהייה.
תושבות הקבע מקנה זכויות רבות כולל האפשרות להגיש בקשה לאזרחות אך שונה מאזרחות בכמה זכויות חוקתיות.
במסגרת ה-Immigration Act of 1990 שהוא חוק הגירה רחב שעבר בקונגרס האמריקאי בסוף שנות השמונים הקצה הממשל 55,000 ויזות שיוגרלו למשתתפים מכל העולם.
במסגרת חוק שחוקק בקונגרס בנובמבר 1997 צומצמה כמות הוויזות האפקטיבית של ההגרלה ב-5,000 והיא עומדת מאז על 50,000. החוק, Nicaraguan Adjustment and Central American Relief Act (NACARA), מייעד את הכמות שצומצמה לטובת אזרחי ניקרגואה ללא הגרלה, ככל שצריך.
בין השנים 2020 ו-2024, ירדה כמות הוויזות שהוצרכו לטובת התוכנית של אזרחי ניקרגואה (NACARA), ובשנה הפיסקלית 2024, מספר הוויזות צומצמו רק בכ-150, מה שהותיר לטובת התוכנית של ההגרלה כ-54,850 ויזות.
משנת 2025, כמות הוויזות צומצמה גם כדי להקצות ויזות לטובת מהגרים תחת החוק National Defense Authorization Act for Fiscal Year 2024 (NDAA 2024).
בתחילה, לא הייתה עמלה כדי להשתתף בהגרלה, ורק זוכים היו צריכים לשלם את העמלה על הנפקת הוויזה בסוף התהליך.
אך מאוקטובר 2025, כדי להירשם להגרלה, משתתפים ישלמו עמלה של דולר אחד.
העמלה של הוויזה עצמה נותרה ללא שינוי.
מערכת ההגירה האמריקאית עברה תהפוכות משמעותיות בשנות קיומה, החל מהגירה חופשית שהיוותה את הבסיס להקמתן של המדינות ואיחודן לאחר מכן, ועד למדיניות קשוחה בהרבה הקיימת היום ואשר הושפעה רבות מהדמוגרפיה המשתנה, מהכלכלה האמריקאית ומאיומי הטרור הגלובליים.
לצד הקשחת המדיניות עם השנים זיהו האמריקאים בסוף שנות השמונים של המאה הקודמת עיוות דמוגרפי הנובע משיטת ההקצאות הכללית הקובעת מספר מרבי של ויזות שיוקצו למהגרים על פי קטגוריות שונות: משפחה, עבודה, לימודים וכדומה.
שיטה זו מקבעת את מדינות ההגירה הגדולות (מדינות בעלות מספר אזרחים גדול ומספר תושבים ואזרחים אמריקאים שמוצאם באותה מדינה) כצרכני ההקצאות ולא מאפשרת למדינות הגירה קטנות ליהנות ממדיניות ההגירה הליבראלית של ארצות הברית.
כדי להתגבר על העיוות ולתת הזדמנות שווה לתושבי כל העולם החליטו האמריקאים להנהיג את הגרלת הגרין קארד שבסיסה הוא השתתפות למדינות הגירה קטנות בלבד.