tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן, פרשה צבאית ב-Calvi Risorta ופרשה צבאית שנייה ב-3 בינואר 1799 בקפואה לפני שהתפטר מתפקידו.
בעקבות פלישה של צבא ממלכת נאפולי ב-30 בספטמבר 1799, מדינות האפיפיור חודשו תחת שלטונו של האפיפיור פיוס השביעי ביוני 1800. צבא המהפכה הצרפתי פלש שוב למדינות האפיפיור ב-1808, ולאחר מכן חולקו המדינות בין הקיסרות הצרפתית הראשונה לממלכת איטליה הנפוליאונית עד לתום מלחמות נפוליאון ב-1815.
ארגון הסמכויות החוקתי של הרפובליקה הרומית הושפע מאוד מזה של החוקה הצרפתית משנת 1795, שבעצמה נוצרה בהשראת הרפובליקה הרומית העתיקה והתבססה עליה באופן רופף.
הסמכות המבצעת הייתה נתונה לקונסולאט המורכב מחמישה קונסולים הרשות המחוקקת הורכבה משני בתים, טריבונאט של 60 חברים וסנאט בן 30 חברים, שבחר את הקונסולים.
הרפובליקה הפרתנופית (באיטלקית: Repubblica Partenopea, בצרפתית: République Parthénopéenne) או הרפובליקה הנפוליטנית (באיטלקית: Repubblica Napoletana) הייתה רפובליקה חצי אוטונומית קצרת מועד שהייתה ממוקמת בתוך ממלכת נאפולי ונתמכה על ידי הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
הרפובליקה צמחה במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית לאחר שהמלך פרננדו הרביעי ברח לפני שיקדימו אותו הכוחות הצרפתיים.
הרפובליקה התקיימה בין ה-21 בינואר ל-13 ביוני 1799, והתמוטטה כאשר פרננדו חזר להחזיר את הסמכות המלוכנית והכניע בכוח את הפעילות הרפובליקנית.
הרפובליקה הפרתנופית נקראת על שם פרתנופה, יישוב יווני עתיק כיום חלק מהעיר נאפולי.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית פרננדו הרביעי, מלך נאפולי והמלכה מריה קרולינה לא התנגדו תחילה באופן אקטיבי לרפורמה; אך לאחר נפילת המלוכה הצרפתית הם התנגדו לה באלימות, ובשנת 1793, הצטרפו לקואליציה הראשונה נגד צרפת, והפעילו רדיפות קשות נגד כל מי שנחשד מרחוק באהדה צרפתית.
עם זאת, הרפובליקניות תפסה מקום, במיוחד בקרב האצולה.
ב-1796 נחתם השלום עם צרפת, אך ב-1798, בזמן היעדרותו של נפוליאון במצרים ולאחר ניצחונו של נלסון בקרב הנילוס, גרמה מריה קרולינה לפרננדו לצאת למלחמה עם צרפת פעם נוספת.
נלסון עצמו הגיע לנאפולי בספטמבר 1798, שם התקבל בהתלהבות.
לצבא הנפוליטני היו כ-70,000 איש שזומנו בחיפזון בפיקודו של הגנרל האוסטרי קרל מאק.
ב-29 בנובמבר, צבא זה נכנס לרומא, שפונתה על ידי הצרפתים, מתוך רצון להחזיר את סמכות האפיפיור.
עם זאת, לאחר התקפת נגד צרפתית פתאומית, חייליו נאלצו לסגת ולבסוף כותרו.
סאטיריקן בן אותה התקופה אמר על כיבוש רומא על ידי המלך: "הוא בא, הוא ראה, הוא ברח".
למרות שהלצארוני (המעמד הנמוך ביותר בעם) היו מסורים לשושלת בורבון ומוכנים להגן עליה, הוא עלה על אה"מ "ואנגארד" של נלסון וברח עם חצרו לפאלרמו בבהלה.
הנסיך פרנצ'סקו פינייאטלי סטרונגולי השתלט על העיר והצי נשרף.
בלבול פרוע ביותר שרר בעיר, והלצארוני טבחו במספר אנשים שנחשדו באהדה רפובליקנית, בעוד האצולה והמעמדות המשכילים, שמצאו עצמם ננטשים על ידי מלכם, החלו להרהר ברפובליקה בחסות צרפת כדי להימנע מאנרכיה.
ב-12 בינואר 1799 חתם פינייאטלי בספארניס על הכניעה לגנרל הצרפתי ז'אן אטיין שאמפיונה.
פינייאטלי ברח גם לפאלרמו ב-16 בינואר 1799.
כאשר הגיעה הידיעה על הכניעה לצרפתים לנאפולי ולמחוזות, מרדו הלצארונים.
למרות שהם לא היו חמושים ולא ממושמעים, הם התנגדו לאויב באומץ נואש.
בינתיים, המפלגות היעקוביניות והרפובליקאיות של נאפולי זינקו, ומלחמת אזרחים פרצה.
ב-20 בינואר 1799 כבשו הרפובליקנים תחת גנרל שאמפיונה את מבצר קסטל סנט'אלמו, והצרפתים נכנסו לעיר למחרת.
בקרבות נהרגו כ-8,000 נפוליטנים וכ-1,000 צרפתים.
ב-21 או 23 בינואר 1799, הוכרזה הרפובליקה הפרתנופית.
השם התייחס למושבה יוונית עתיקה פרתנופה באתר העיר העתידית נאפולי.
לרפובליקה לא היה מחוז בחירה מקומי אמיתי והיא התקיימה אך ורק בזכות כוחו של הצבא הצרפתי.
מנהיגי הרפובליקה היו אנשי תרבות, בעלי אופי אצילי ומלידה, כמו ג'נארו סרה, נסיך קסאנו אירפינו, אך הם היו דוקטרינריים ובלתי מעשיים, והם ידעו מעט מאוד על המעמדות הנמוכים של ארצם.
הממשלה החדשה נקלעה עד מהרה לקשיים כלכליים, עקב דרישותיו של שאמפיונה לכסף (מאוחר יותר הוא הוחלף בשל שחיתות); היא לא הצליחה לארגן צבא (ולכן הייתה תלויה בהגנה הצרפתית) וזכתה להצלחה מועטה בניסיונותיה ל"דמוקרטיזציה" של המחוזות.
בינתיים, בית המלוכה בפאלרמו שלח את הקרדינל פבריציו רופו, כומר בכיר עשיר ורב השפעה, לקלבריה כדי לארגן מהפכת נגד.
הוא הצליח מעבר למצופה עם "הצבא הנוצרי של האמונה הקדושה" שלו (Esercito Cristiano della Santa Fede).
שייטת בריטית התקרבה לנאפולי וכבשה את האי פרוצ'ידה, אך לאחר כמה קרבות עם הצי הרפובליקני בפיקודו של פרנצ'סקו קרציולו, קצין לשעבר בצי בורבון, היא הוחזרה לפאלרמו, שכן הצי הצרפתי-ספרדי היה צפוי להגיע.
רופו, שנתמך על ידי ספינות רוסיות וטורקיות בפיקודו של אדמירל אושקוב, צעד כעת לבירה, ומשם נסוגו הצרפתים, למעט כוח קטן בפיקודו של מז'ן.
המחלקות הרפובליקניות המפוזרות הובסו, רק נאפולי ופסקארה החזיקו מעמד.
ב-13 ביוני 1799. רופו וחייליו הגיעו לנאפולי, ולאחר קרב נואש בפונטה דלה מדלנה, נכנסו לעיר.
במשך שבועות המשיכו בני קלבריה והלצארוני לבזוז ולטבוח, ורופו לא הצליח, גם אם רצה, לרסן אותם.
עם זאת, המלוכנים לא היו אדונים של העיר, שכן הצרפתים בקאסטל סנט'אלמו והרפובליקנים בקאסטל נואובו ובקאסטל דל'אובו עדיין החזיקו מעמד והפגיזו את הרחובות, בעוד שהצי הצרפתי-ספרדי עשוי היה להגיע בכל רגע.
כתוצאה מכך, רופו היה להוט נואשות להגיע להסדר עם הרפובליקנים על פינוי הטירות, למרות פקודות המלכה שלא לעשות הסכם עם המורדים.
לאחר משא ומתן מסוים, הצדדים חתמו על שביתת נשק והסכימו על כניעה (onorevole capitolazione), לפיה הטירות יפונו, בני הערובה ישוחררו וחיילי חיל המצב יהיו חופשיים להישאר בנאפולי ללא הפרעה או להפליג לטולון.
הכניעה נחתמה על ידי רופו, וקצינים בריטים, רוסים וטורקים, וכן, עבור הרפובליקנים, על ידי המפקד הצרפתי.
בזמן שהכלים הוכנו להפלגה לטולון שוחררו כל בני הערובה בטירות מלבד ארבעה; אך ב-24 ביוני 1799, הגיע נלסון עם הצי שלו, ולשמע הכניעה הוא סירב להכיר בה אלא בכל הנוגע לצרפתים.
הקרדינל רופו הכריז בזעם שברגע שהחוזה נחתם, לא רק על ידיו אלא על ידי המפקדים הרוסים והטורקים ועל ידי הקפטן הבריטי אדוארד פוטה, יש לכבד אותו, ועל סירובו של נלסון, הוא אמר שהוא לא יעזור לו ללכוד הטירות.
ב-26 ביוני 1799 שינה נלסון את גישתו ואישר לסר ויליאם המילטון, השר הבריטי, להודיע לקרדינל שהוא (נלסון) לא יעשה דבר כדי להפר את שביתת הנשק; בעוד שהקפטנים בל וטרוברידג' כתבו שיש להם סמכות של נלסון להצהיר שהאחרון לא יתנגד לשחרור הרפובליקנים.
למרות שביטויים אלו היו מעורפלים, הרפובליקנים היו מרוצים ועלו על הכלים שהוכנו עבורם.
עם זאת, ב-28 ביוני, קיבל נלסון הודעות מבית המלוכה (בתשובה לשלו), כתוצאה מכך הביא את כלי השיט מתחת לתותחי ספינותיו, ורבים מהרפובליקנים נעצרו.
קרציולו, שנתפס בעת שניסה להימלט מנאפולי, נשפט על ידי בית משפט צבאי של קצינים מלכותיים בחסות נלסון על סיפון ספינת הדגל של האדמירל, נידון למוות ונתלה בזרוע המספנה.
מעוז היעקובינים האחרון, פסקארה, נכנע ב-30 ביוני.
ב-10 ביולי 1799, המלך פרננדו נכנס למפרץ נאפולי על פריגטה נפוליטנית, ה"סירנה".
בשעה ארבע אחר הצהריים, הוא עלה לסיפון אה"מ "פודרויאנט" הבריטית, שהייתה אמורה להיות המפקדה שלו בארבעת השבועות הבאים.
הצנזורה והדיכוי שלאחר מכן של כל התנועה הפוליטית היו מחמירים הרבה יותר עבור נאפולי.
לאחר דיווח על אירועים אלו בבריטניה, צ'ארלס ג'יימס פוקס גינה את נלסון בבית הנבחרים על חלקו של האדמירל ב"זוועות במפרץ נאפולי".
הרפובליקה הפדרלית של אמבזוניה היא ישות בדלנית הטוענת לחלקים האנגלופוניים של קמרון כשטחה.
השטח, המשתרע על פני 42,710 קמ"ר, הכולל את דרום קמרון.
דרום קמרון הייתה בעבר טריטוריית נאמנות של האו"ם תחת ניהולה של הממלכה המאוחדת (1922–1961), אשר בשנת 1961 הצביעה בעד עצמאות מהממלכה המאוחדת באמצעות פדרציה עם הרפובליקה הדוברת צרפתית של קמרון.
בשנת 2017, החזית המאוחדת של אמבזוניה (SCACUF) הכריזה באופן חד צדדי על עצמאותה של אמבזוניה, בעוד שממשלת קמרון אמרה כי להכרזה אין משקל משפטי.
הרפובליקה חברה בארגון העמים ולאומים שאינם מיוצגים.
המונח "אמבזוניה" נגזר מהמילה אמבוזס, השם המקומי לאזור המפרץ בשפך נהר וורי, כיום דואלה.
מכיוון שחלק גדול מאמבזוניה ממוקם ברמות המערביות, האקלים בו קריר במקצת מזה של האזורים הסובבים אותו בקמרון ובניגריה.
השפלות לאורך החוף ועמקי נהר מאניו, המהווים חלק משקע בנואה, חמות יותר.
לרוב אמבזוניה יש אקלים מונסון טרופי, כאשר מישור החוף מכיל כמה מהמקומות הרטובים ביותר בעולם (כגון הכפר דבונדסה).
החלקים הצפון-מזרחיים של האזור הצפון-מערבי (כולל העיר במנדה) שוררים אקלים סוואנה טרופי, עם עונות רטובות ויבשות מובחנות.
בגבהים גבוהים יותר, כמו רכס אוקו והר קמרון, ישנם אזורים שבהם הטמפרטורות יורדות מספיק כדי להיות מסווגות כאקלים ים תיכוני קיץ חם.
לפסגת הר קמרון יש אקלים קוטבי שונה מטונדרה, ייחודי למערב אפריקה ונדיר ביותר קרוב כל כך לקו המשווה.
הרפובליקה של גוריה או רפובליקת האיכרים של גוריה הוא המונח המקובל לציון האירועים המהפכניים שהתרחשו בפרובינציה המערב גאורגית, גוריה (שאז הייתה חלק מהאימפריה הרוסית).
אירועים שהתרחשו לפני ובמהלך המהפכה הרוסית ב-1905.
החלק הלא מפותח והעני למדי של פלך כותאיסי, גוריה, נקראה באופן רשמי אוייזד אוזורגתי (נפת אוזורגתי), הייתה ידועה לא רק כמחוז בעל תפיסות אופוזיציונריות כנגד השלטון הרוסי, אלא גם בגין התמיכה חסרת התקדים במפלגה הסוציאל-דמוקרטית המנשביקית.
התנועה האגררית שהתבססה על איכרים חסרי אדמות הובילה כמעט למרד גלוי בשנת 1903. האיכרים הפסיקו לשלם מיסים וסירבו לעבוד עבור בעלי האדמות.
אחרי התגובה הרשמית הקשה, החרימו האיכרים את כלל השירותים הממשלתיים.
בקיץ של אותה שנה, הממשלה המקומית של האזור כמעט והתפוררה לגמרי.
ניקולאי השני לא פעל כנגד גוריה בשנת 1904, מתוך הערכה שעלויות ההתמודדות כנגד המורדים לא מוצדקת.
לאחר תחילת מהפכת 1905, התפשט המרד ברחבי גאורגיה, מה שהביא התנגדות רדיקלית יותר של הגורים.
האיכרים פיזרו את כל הרשויות, ומינו שליטים משלהם, ארגנו קהילות כפריות עצמאיות והקימו יחידות חמושות שנקראו "הבדלנים האדומים" או "אחי היער", כשהם תופסים שליטה על כל האזור.
בפגישות הכפר אימצו נשות האיכרים הגורים קו של תביעות תקיפות למדיניות של שוויון פוליטי עם הגברים.
לעיתים קרובות נקטו הגורים בשיטות של טרור כנגד קציני הצאר ובעלי האדמות, שלא היו נאמנים לו.
עד פברואר כל שטח גוריה הייתה תחת השליטה של המורדים, ייתכן שהייתה זו תנועת שחרור לאומית-מרקסיסטית הראשונה בעולם.
ב-20 בפברואר 1905 הודיעו נציגי הצאר, באופן רשמי, לממשלתם, כי איבדו שליטה ברוב השטח.
במרץ הכריזה הממשלה על משטר צבאי וכוח של 10,000 חיילים נשלח למחוז המורד.
הגורים גילו התנגדות עזה למשלחת הצבאית, גנרל אליחנוב-אוורסקי (Алиханов-Аварский, Максуд) לא היה מסוגל להחזיר את השליטה הרוסית, ונאלץ לסגת ביולי.
כמה ניסיונות למשא ומתן לא הניבו תוצאות.
הכוחות הרוסיים חזרו באוקטובר, אבל הובסו קשות בנסקירלי.
בדצמבר 1905 השתלטו המורדים על אוזורגתי, העיר הראשית של גוריה.
ב-10 בינואר 1906 תגבורת חזקה של קולונל קרילוב תקפה את הפרובינציות המורדות ודיכאה באכזריות את ההתקוממות.
בכך בא הסוף על "הרפובליקה של גוריה".
רפובליקת בתומי הייתה רפובליקה שהוקמה בינואר 1919, כאשר הצבא הבריטי תפס את השליטה בבתומי, עיר נמל לחוף הים השחור, אחרי הפינוי של העות'מאנים בסוף מלחמת העולם הראשונה.
ביולי 1920, נסוגו הבריטים מאותם שטחים, והרפובליקה התפרקה והסתפחה לרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה.
הרפובליקה של ג'נובה (באיטלקית: Repubblica di Genova) הייתה מדינה עצמאית בליגוריה, בחוף הצפון-מערבי של איטליה, מהמאה ה-11 עד לשנת 1797, אז פלשו אליה צבאות המהפכה הצרפתים של נפוליאון.
היא הוחלפה ברפובליקה הליגורית, שהתקיימה עד לשנת 1805, עת סופחה בידי הקיסרות הצרפתית.
אף על פי ששוקמה לזמן קצר בשנת 1814, לאחר תבוסתו של נפוליאון, סופחה הרפובליקה סופית על ידי ממלכת סרדיניה.
לרפובליקה של ג'נובה היו חזקות רבות (ששימשו כעמדות מסחר) בים התיכון.
רבות מהן היו איים כמו קורסיקה, גורגונה, קפריה, קפריסין, כיוס וסמוס, בזמן שאחרות היו טריטוריות בחצי האי קרים (סבסטופול, כמבלו, סולדיה, טנה וקאפה) ובים השחור (סמסון), השכונה גלאטה (פארה) שליד קונסטנטינופול, והאי השוכן לחופי תוניסיה, טאברקה, כולם ביחד יצרו את מה שנודע כאימפריה הג'נובית.
הרפובליקה הוקמה בתחילת המאה ה-11, כשג'נובה הפכה לקומונה בשלטון עצמאי בממלכת איטליה.
במאות הראשונות הייתה ג'נובה עיר מסחר חשובה, כמו ונציה.
ג'נובה החלה את התרחבותה במהלך מסעות הצלב: לרפובליקה הוענק צי להעברת כוחותיה למזרח התיכון, לכיבוש חלקים ממנו, ולחתימת חוזי מסחר בו.
במהלך המאה ה-13 ג'נובה חברה לאימפריה הביזנטית של ניקאה, שקיבלה את עזרת גנואה בכיבוש קונסטנטינופול ב-1261. הברית אפשרה התרחבות מסחרית גדולה בתחומי האימפריה הניקאית, וגם את כיבושם של איים רבים בים האגאי (שהחשוב ביניהם הוא כיוס, שאבד רק ב-1566).
באותה המאה, הרפובליקה כבשה מספר אתרים מסחריים חשובים ברחבי הים השחור, ובמיוחד בחצי האי קרים.
במערב הים התיכון, אויבתה העיקרית של גנוב'ה הייתה פיזה, שהובסה בסופו של דבר בקרב מלוריה (1284), דבר שהעביר את קורסיקה לשליטת ג'נובה בסוף המאה ה-13, ומאוחר יותר את השליטה על-צפון מערב סרדיניה.
במאבק בין בית אנז'ו הצרפתי לבין אראגון על השליטה בסיציליה, לאחר הערבית הסיציליאנית של 1283, הסוחרים הג'נובים בחרו בחוכמה באראגון, הצד המנצח בסופו של דבר.
לאחר ניצחון אראגון, נכנסה ג'נובה בכוח לכלכלה הסיציליאנית.
כתוצאה מדעיכת הכלכלה באירופה בשלהי המאה ה-14, וגם בשל המלחמה עם ונציה, שהגיעה לשיאה בהפסדה בקרב קיוג'ה (1380), נכנסה ג'נובה לתקופת דעיכה ארוכה.
כוחם העולה של העות'מאנים החל לחדור אל תוך האימפריה הג'נובית בים האגאי, ובים השחור החל הסחר לדעוך.
צרפת ומילאנו החלו לכבוש באותה תקופה חלקים מג'נובה המערב-אירופית.
מ-1499 עד ל-1528 הגיעה הרפובליקה לשפל המדרגה, בשל הכיבושים המתמשכים של צרפת.
הספרדים, עם בני בריתם הפנימיים בג'נובה, התבצרו במבצר הררי מאחורי ג'נובה, וב-30 במאי 1522 נכבשה העיר ונבזזה ללא רחמים.
לאחר הכיבושים המתמשכים של הצרפתים והספרדים, החליט האדמירל הדגול אנדראה דוריה לחבור לקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כדי לגרשם מאדמת ג'נובה.
תקווה חדשה נפתחה בפני תושבי ג'נובה; בשנת 1528 ניתנה לקרל ההלואה הראשונה מהבנקים הג'נובים.
לאחר תקופת הדעיכה עברה ג'נובה התחדשות כחלק מהאימפריה הספרדית.
הבנקאים הגנואזים מימנו רבים מניסיונות הכיבוש הספרדיים שמעבר לים, מבתי העסק שלהם בסביליה.
פרנאן ברודל אף כינה תקופה זו שבין 1557 ו-1627 "עידן הגנואזים", "של שלטון שהיה כה דיסקרטי ומתוחכם שהיסטוריונים לא שמו לב אליו במשך תקופה ארוכה".
על אף שהמבקרים בה כיום העוברים במבני הבארוק והמנייריזם המרשימים שנמצאים לאורך הסטרדה נובה או הוויה בלבי, לא יוכלו שלא לשים לב לעושר, שלמעשה לא היה גנואזי, אלא הוחזק בידי מעגל סגור של בנקאים ובעלי הון.
עידנם של הבנקים הגנואזים החל עם פשיטת הרגל המדינית של פליפה השני, מלך ספרד ב-1557, שהכניסה את הבנקים הגרמנים לכאוס, וסיימה את שלטונם של בעלי ההון הספרדיים והפגריים.
הבנקים הגנואזים סיפקו את המערכת ההבסבורגית המסורבלת כשסיפקו לה הכנסות בצורה מהימנה.
כהחזר, הזרימו הספרדים בצורה פחות אמינה מטעני כסף אמריקאים, שהועברו מסביליה לג'נובה, כדי לספק הון להשקעות נוספות.
הבנקאי הגנואזי, אמברוג'יו ספינולה, מרקיז דה לוס בלבסס, לדוגמה, הקים ופיקד בעצמו על צבא שלחם במרד ההולנדי במאה ה-17. דעיכתה של ספרד במאה ה-17 הביאה איתה דעיכה נוספת לג'נובה, ופשיטות הרגל התכופות בספרד, גרמו למעשה להשמדתם של רבים מבתי העסק הגנואזים.
ג'נובה המשיכה בדעיכתה האיטית במאה ה-18, וב-1768 אולצה, בעקבות מרד, למכור את קורסיקה לצרפת; על אף שהמשיכה לשגשג הרבה מעבר לוונציה, והמשיכה לתפקד כמרכז מסחר חשוב.
ב-1742, החזקה הגנואזית האחרונה בים התיכון, האי טברקה, אבד לתוניסיה.
ב-1797, שטחי הרפובליקה נכבשו על ידי צבאו המהפכני של נפוליאון בונפרטה, שהפיל את האליטה ששלטה בג'נובה למשך כל ההיסטוריה שלה, והחליפהּ ברפובליקה הליגורית.
לאחר תפיסת השלטון בצרפת על ידי נפוליאון נחקק מבנה שמרני יותר, אך חיי הרפובליקה היו קצרים - ב-1805 היא נכבשה על ידי צרפת, והפכה למחוזות הצרפתיים של אפנין, גנה ומונטנוטי.
עם תבוסתו של נפוליאון באביב 1814, האליטה המקומית, בעידודו של הסוכן הבריטי ויליאם בנטינק, הכריזה על חידושה של הרפובליקה של ג'נובה.
למרות זאת, הוחלט בקונגרס וינה כי ג'נובה תעבור לידי ממלכת סרדיניה.
הכוחות הבריטים דיכאו את הקמת הרפובליקה בדצמבר 1814, וב-3 בינואר 1815, היא סופחה לסרדיניה.
הרפובליקה הרוסית (Российская республика / Россійская республика) הייתה הישות המדינית שהוקמה ב-1917 עם פירוק האימפריה הרוסית, בעקבות הכישלון במלחמת העולם הראשונה להיאבק מול הכוחות המאיימים על המדינה והמורל הירוד בקרב החיילים הרוסיים.
רשמית, הייתה זו הישות המדינית שהתקיימה בין מהפכת פברואר שהפילה את הצאר לבין המהפכה הבולשביקית (מהפכת אוקטובר) שהביאה להקמת רפובליקה סובייטית ובשנת 1922 להקמת ברית המועצות.
המבנה הפוליטי ברפובליקה הרוסית הורכב מגופי ממשל זמניים, שהעיקריים שבהם היו:
ממשלת המעבר הרוסית - בראשו של ראש הממשלה אלכסנדר קרנסקי.
המועצה הזמנית של הרפובליקה הרוסית - הפרלמנט הזמני הרוסי, עד להקמת האספה המכוננת הרוסית (Всероссийское учредительное собрание), שפוזר לבסוף על ידי הבולשביקים.
בראש המועצה הזמנית עמד ניקולאי אבקסנטייב.
המועצה הזמנית הייתה זו שדנה ברצינות במבנה המדיני העתידי של רוסיה בעידן הפוסט צאריסטי, ואף הובילה מהלך לכינון חוקה דמוקרטית וישות מדינית קצרת-יומין בשם הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית הרוסית)
הרפובליקה של באנאט (ברומנית: Republica bănăţeană, בסרבית: Банатска република, בהונגרית: Bánáti köztársaság) הייתה ישות מדינית קצרת-ימים שהוכרזה בטימישוארה ב-1 בנובמבר 1918 וחולקה בין המדינות הסובבות אותה – רומניה, יוגוסלביה והונגריה ביוני 1919.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הבטיחו מדינת ההסכמה לרומניה ולסרביה בהבנות חשאיות חלקים מהבאנאט בתמורה להצטרפותן של אלה ללחימה נגד האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בעקבות התפרקותה של אוסטרו-הונגריה ב-31 באוקטובר 1918, הקים כל אחד מהלאומים בחבל (הרומנים, הסרבים, ההונגרים, הגרמנים והיהודים) מועצה צבאית.
נעשה ניסיון לשמר את הרב-לאומיות של הבאנאט ולמנוע את חלוקתו של החבל.
ב-1 בנובמבר התכנסו נציגי הלאומים השונים לישיבה מכוננת בבית העירייה של טימישוארה, נבחרה מועצה לאומית ודוקטור אוטו רוט, פוליטיקאי סוציאל-דמוקרטי, הכריז על עצמאותה של הרפובליקה.
רוט נבחר באותה ישיבה כראש המועצה, ואלברט בארתה נבחר כממונה על הביטחון.
ב-4 בנובמבר הוקמו יחידות צבאיות ומשמר אזרחי במטרה להשיג שליטה בחבל.
המועצה הלאומית לא יכלה לתפקד כי הרפובליקה לא קיבלה הכרה בינלאומית, והרוב הרומני בה שאף לאיחוד החבל עם רומניה.
מאחר שגם לסרביה היו דרישות טריטוריאליות בחבל, פלש הצבא הסרבי לבאנאט ב-15 בנובמבר 1918. המועצה הלאומית פורקה על ידי הסרבים ב-21 בפברואר 1919. לאחר החלטת אלבה-יוליה ברומניה והחלטת הפרלמנט בנובי סאד ביוגוסלביה חולק הבאנאט למעשה ב-21 ביוני 1919 באופן הבא:
חלוקה זו אושרה באופן פורמלי בחוזה טריאנון ב-4 ביוני 1920.
ב-16 באפריל 1920 הגישו תושבי הבאנאט הגרמנים לוועידת השלום בפריז בקשה להקמה מחודשת של הרפובליקה.
ההצעה רצתה לצרף לרפובליקה גם את חבל באצ'קה הסרבי ולחלק את החבל לקאנטונים לאומיים.
ועידת השלום דחתה הצעה זו.
האוכלוסייה הכוללת, על פי מניין האוכלוסין של 1910, מנתה 1.582.133 נפש ונחלקה ללאומים הבאים:
מיעוטים נוספים שנמנו בחבל היו הצ'כים, הסלובקים, הקרואטים והאוקראינים.
האוכלוסייה התחלקה בין הדתות באופן הבא:
קבוצות קטנות יותר כללו קלוויניסטים, לותרנים ויהודים.
אף על פי שיש היסטוריונים הטוענים כי ישות זו הייתה הרפובליקה הראשונה שנוסדה ביבשת אסיה, קדמה לה הרפובליקה של לאנפנג שהוקמה על ידי עובדים סינים במערב האי בורנאו (כיום חלק מאינדונזיה), שנוסדה ב-1777.
על הקמת הרפובליקה הכריזו קבוצה של פקידים בכירים וחברים באצולה המקומית מתומכי שושלת צ'ינג במטרה למנוע, כך קיוו, את השתלטות יפן על טאיוואן שעליה ויתרה סין ליפן במסגרת חוזה שימונוסקי.
רובם נסו מהאי כשהיפנים פלשו.
ב-24 במאי 1895 נשלח תרגום באנגלית של הצהרת העצמאות לכל השגרירויות באי, ויום אחר כך נערך טקס פומבי.
טאנג ג'ינג-סונג, מושל האי מטעם שושלת צ'ינג נבחר לנשיא הרפובליקה כנגד רצונו.
הממשל הצליח להנפיק בולי דואר בשם הרפובליקה.
מההתחלה הבהירו המייסדים של הרפובליקה שפעולותיהם נעשו מתוך נאמנות לשושלת צ'ינג והכריזו כי הם יעלו מס למדינת צ'ינג.
למחרת נמלטו הנשיא טאנג ג'ינג-סונג וסגנו גְ'יוֹ פֶנְג-גְ'יָה לסין היבשתית.
בסוף יוני התאספו שארית התומכים ברפובליקה בטאינאן, בירת האי דאז, ובחרו בלְיוֹ יוּ'נְג- פֿוּ כנשיא השני.
הקרבות בין היפנים לבין תומכי הרפובליקה נמשכו עד סוף אוקטובר, אז כבשו היפנים את טאינאן.
זמן קצר אחר כך נמלט הנשיא ליו ליבשת ובכך נגמרה ההיסטוריה בת 184 הימים של הרפובליקה.
למרות הדמיון בשמות, נוהגים חסידים מודרניים של הרפובליקה של טאיוואן (שהם חלק מהתנועה לעצמאות טאיוואן) לדחות כל קשר בין השניים, ובכך הם אינם טוענים לתחיית ישות זו או שהם מתייחסים לעצמם כאל צאצא מדיני של תנועה זו.
הסיבה לכך היא שהרפובליקה הראשונה של טאיוואן הוקמה מתוך הבעת נאמנות לממשל שושלת צ'ינג בעוד שחסידים מודרניים של הרפובליקה של טאיוואן רוצים בניתוק הקשר עם סין היבשתית.
להלן קטע מתוך הצהרת העצמאות של הרפובליקה של טאיוואן, תוך השמטת הערות המבזות את היפנים:
תחילתה של ונציה באוסף של תושבי לגונת ונציה שחברו יחד לשם הגנה הדדית מפשיטות של הלומברדים, ההונים ושבטים אחרים, שהתגברו עם היחלשות שליטתה של הקיסרות הרומית המערבית באזור צפון איטליה.
בתחילת המאה ה-8 בחרו תושבי הלגונה את מנהיגם הראשון, דוכס ונציה (דוג'ה) אורסו איפאטו, שזכה להכרת האימפריה הביזנטית וקיבל ממנה תואר כבוד.
לפי עדויות מאוחרות יותר, מהמאה ה-11, היה איפאטו הדוכס השלישי, והדוכס הראשון היה פאולו לוצ'יו אנאפסטו, שנבחר ב-697. בסיס הדוג'ים היה אז בעיר אראקלאה (Heraclea) בלגונת ונציה.
תאודאטו איפאטו, בנו ויורשו של אורסו, העביר את בירת האזור למאלאמוקו (Malamocco) בשנת 740 לערך.
כהונתו סימלה את ניסיונו של אורסו איפאטו להעמיד אחריו שושלת שליטים, ניסיון שדוג'ים אחרים חזרו עליו במאות הראשונות בהיסטוריה של ונציה, אך כולם כשלו.
בזמן שלטונו של תאודאטו הייתה ונציה נקודת השליטה הביזנטינית היחידה בצפון.
השינויים הפוליטיים באימפריה הפרנקית החלו להשפיע על חלוקת התושבים לסיעות שונות.
סיעה אחת הייתה פרו-ביזנטית, ואנשיה רצו לשמור על קשר חזק עם האימפריה הביזנטית.
סיעה אחרת, רפובליקנית באופייה, האמינה שעל ונציה לפעול להשגת עצמאות.
סיעה עיקרית נוספת, שזכתה לתמיכת הכנסייה הקתולית, הייתה פרו-פרנקית.
אנשיה קיוו שפפין הגוץ, מלכם הקרולינגי של הפרנקים, יספק לוונציה הגנה מהלומברדים.
סיעה אחרת, קטנה יותר, הייתה פרו-לומברדית.
אנשיה התנגדו להסתמכות על קשרים עם מעצמות מרוחקות והעדיפו לשמור על שלום עם הממלכה הלומברדית, הסמוכה לוונציה.
ב-803 חתם קרל הגדול על פקס ניקפורי, הסכם שלום עם האימפריה הביזנטית, שקבע כי ונציה היא חלק מהאימפריה הביזנטית, אך הכיר בעצמאות העיר דה פקטו.
בערך ב-810 עברה דוכסות ונציה ממאלאמוקו לאזור הריאלטו.
ב-811 נבחר אגנלו פרטיצ'יפאציו לתפקיד הדוג'ה.
בתקופת שלטונו התרחבה העיר לכיוון הים, הודות לבניית גשרים, תעלות, ביצורים ובנייני אבן, והעיר ונציה גדלה לצורתה המוכרת כיום.
ארמון הדוג'ה (הראשון), משכנם של דוכסי ונציה, נבנה ב-820. בנו של אגנלו, ג'וסטיניאנו פרטיצ'יפאציו, גנב מאלכסנדריה את שרידי עצמותיו של מרקוס המבשר, הביא אותם לוונציה ב-828, וקבע את מרקוס כקדוש מגן של העיר.
אחרי פרטיצ'יפאציו נבחר לדוג'ה פייטרו טראדוניקו, ושבר רצף ארוך של שלטון בני משפחת פרטיצ'יפאציו.
בתקופתו החלה ונציה לבנות את עוצמתה הצבאית, שעתידה היה להשפיע על מסעי הצלב ולסייע לשליטתה בים האדריאטי במשך מאות שנים.
טראדוניקו לחם בשודדי ים סרצנים וסלאבים כדי להבטיח את השליטה בים.
ב-841 לערך שלחה רפובליקת ונציה צי בן 60 ספינות משוטים, שעל סיפונה של כל אחת 200 איש, לסייע לביזנטיון לגרש את הערבים מקרוטונה שבדרום חצי האי האיטלקי, אך אלה נכשלו במשימתם.
שלטונו של טראדוניקו היה ארוך (הוא היה הדוג'ה מ-836 ועד 864, אז נרצח) והביא לשגשוג.
אחריו חזרה משפחת פרטיצ'יפאציו לשלטון, כשאורסו פרטיצ'יפאציו הראשון נבחר לדוג'ה.
בתקופת פייטרו אורסאולו השני, שכיהן כדוג'ה בין 991 ל-1009, החלה התפשטות הרפובליקה לכיוון מזרח.
בתקופתו נכרת ב-993 הסכם שלום בין רפובליקת ונציה לבין האימפריה הביזנטית, שבמסגרתו קיבלה ונציה זכויות סחר בקונסטנטינופול תמורת הובלת כוחות צבא ביזנטיניים בספינותיה.
בשנת 998 כבשה ונציה את פאגאניה, ובשנת 1000 שלח אורסאולו צי שסילק את שודדי הים הקרואטים מדלמטיה.
בסביבות שנת 1000 יצר הדוג'ה פייטרו אורסאולו השני (ככל הנראה) את "טקס נישואי הים".
בשנת 1177, בתמורה לעזרתה של וונציה במאבק הכנסייה באימפריה הרומית הקדושה, הכניס האפיפיור אלכסנדר השלישי נופך סקרמנטי לטקס, כאשר הסיר את הטבעת מאצבעו ונתן אותה לדוג'ה בבקשה שיזרוק אותה לים, כסמל לחתונה עם הים.
זריקת הטבעת לים מתקיימת בכל שנה, עם אמירת הפסוק: "אנו מתחתנים איתך, הים, כסימן לאמת ושליטה נצחית" , להכרזה כי ונציה והים חד הם.
במאות ה-11 עד ה-13 התעשרה ונציה הודות לשליטתה בסחר בין אירופה לבין הלבנט, והתפשטותה נמשכה לים האדריאטי ומעבר לו.
מ-1082 לא היו עוד הוונציאנים נתיני האימפריה הביזנטית.
ב-1084 עמד הדוג'ה דומניקו סלוו (Domenico Selvo) בראש צי שנלחם בנורמנים, אך הפסיד ואיבד 9 ספינות משוטים על אנשיהן – הספינות הגדולות והחמושות ביותר בצי המלחמה הוונציאני.
בתקופת שלטונו של הדוג'ה אורדלאפו פאליירו נלחמה ונציה בממלכת הונגריה, בין 1105 ל-1115, וכבשה את זארה (זאדר) ואת סבניקו (שיבניק).
ונציה הייתה מעורבת במסעי הצלב כמעט מתחילתם: בשנת 1110, כעשור לאחר מסע הצלב הראשון, פיקד פאליירו על צי בן 100 ספינות ונציאניות, שיצא לסייע לבלדווין הראשון, מלך ירושלים לצור על צידון.
באוגוסט 1122 יצא מוונציה הדוג'ה דומניקו מיקלה, אף הוא בראש צי של 100 ספינות שעליהן 15,000 איש, כדי לסייע לממלכת ירושלים הצלבנית.
הצי הוונציאני הביס את הצי הפאטמי, סייע לכבוש את ערי החוף הסוריות ונחת בעכו.
מיקלה עלה לרגל לירושלים ב-1123, שם חתם על ברית בין רפובליקת ונציה לבין ממלכת הצלבנים, שהעניקה לרפובליקה זכויות סחר נרחבות, פטור ממסים על הסחר (למעט בהבאת צליינים) ועצמאות בחלקים ניכרים של ערים רבות בממלכה הצלבנית, שבהם התנהלו חיי הוונציאנים כאוטונומיה, על פי חוקי ונציה.
כל זאת, תמורת סיוע ונציאני בהטלת מצור ימי על צור.
המוסלמים אכן הובסו על ידי המצור הוונציאני בצור, ומאוחר יותר גם באשקלון.
בתחילת המאה ה-12 הרפובליקה ניצחה במלחמה עם האימפריה הביזנטית.
במהלך המאה ה-12 קיבלו הוונציאנים זכויות סחר נרחבות ברחבי האימפריה הביזנטית, ובתמורה שירתו ספינותיהם את צורכי ביזנטיון בצי.
רבים באימפריה התקנאו בכוחה של הרפובליקה ובהשפעתה הרבה, כי נוכחות הסוחרים הוונציאנים פגעה בעסקים מקומיים רבים.
גם הדתות השונות של הצדדים החריפו את המתח.
ב-1171 תקפו הוונציאנים רובע בקונסטנטינופול שבו התגוררו אנשי ג'נובה, והחריבו אותו.
הקיסר הגיב במאסר המוני של כל הוונציאנים ברחבי האימפריה, והחרמת רכושם.
הכישלון הוביל לרציחתו של הדוג'ה ויטאלה מיקלה השני בידי המון העם הזועם ולרפורמה חוקתית שביטלה את מעמדו האוטוקרטי של השליט והנהיגה מערכת שלטונית רפובליקאית .
היחסים בין הצדדים נותרו מתוחים ועל סף מלחמה ישירה.
כאשר תקף את קונסטנטינופול אנדרוניקוס הראשון קומננוס, קיסר האימפריה הביזנטית ב-1182 כדי ליטול לעצמו את כס הקיסר, הוא לא מנע מההמון לתקוף את האיטלקים בעיר – בעיקר משפחות של סוחרים מוונציה, מג'נובה ומפיזה.
עשרות אלפי ונציאנים שישבו בה נהרגו, נכלאו או גורשו, ורכושם הוחרם – אירוע שהעלה את חמתה של הרפובליקה.
על אף שהסחר חודש במהרה, העוינות בין המעצמות נותרה על כנה.
הוונציאנים, שליוו את הצלבנים, נטלו לעצמם נתח נכבד מהביזה.
ידועים במיוחד פסלי סוסי מרקוס הקדוש, שנשלחו לוונציה והוצבו בחזית בזיליקת סן מרקו.
בין 1205 ל-1207, לאחר נפילת האימפריה הביזנטית, השתלטה רפובליקת ונציה על טריטוריות בים האגאי, ביניהן האיים כרתים ונגרופונטה (כיום אביה).
ב-1295 שלח הדוג'ה פייטרו גראדניגו 68 ספינות לתקוף צי של ג'נובה באיסקנדרון (İskenderun, בטורקיה), וסכסוך זה הגיע ב-1299 עד לשילוח צי בן 100 ספינות שיתקוף את ג'נובה עצמה.
הייתה זו המלחמה הראשונה עם ג'נובה, מבין שלוש: בין 1350 ל-1355 התחדשה המלחמה בגל נוסף, ובין 1378 ל-1381 נלחמה ונציה בג'נובה בשלישית.
על אף שבתחילה הובסה, בסופו של דבר הכתה ונציה את הצי הגנואי בקרב קיוג'ה (Chioggia) ב-21 ביוני 1380, על אף שהלחימה נמשכה עוד כשנה, והסתיימה פורמלית ב-8 באוגוסט 1381, אז חתמו ונציה וג'נובה על הסכם השלום של טורינו.
לכאורה לא נתן חוזה זה יתרון משמעותי לאף אחד מהצדדים, אך בפועל סיים את התחרות הארוכה בין ונציה לג'נובה על הסחר הימי: אחריו לא הייתה עוד ג'נובה גורם משמעותי בסחר בים האדריאטי.
ונציה נטלה מאימפריית ג'נובה את עמדת הכוח במזרח הים התיכון, אך גם שילמה מחיר גבוה: היא ויתרה על דרישותיה בדלמטיה, הכירה בזכויות של ג'נובה על קפריסין והאי טנדוס (בוזג'אאדה) נקבע כאזור נייטרלי.
במאות ה-15–16: המאבק בעות'מאנים, ליגת קמבריי ונפילת קפריסין
בתחילת המאה ה-15 הרחיבו הוונציאנים את הרפובליקה לאזורים באיטליה ולאורך החוף הדלמטי, מאיסטריה ועד אלבניה, שאותה רכשו ממלך נאפולי ב-1409 תמורת 100,000 דוקט בלבד.
ונציה הציבה בדלמטיה אצילים ששלטו במקום, בתגובה לאיומי ההתפשטות מצד ג'אן גלאצו ויסקונטי (Gian Galeazzo Visconti), דוכס מילאנו.
שליטה בנתיבי הסחר היבשתיים מצפון-מזרח לוונציה הייתה חיונית לבטיחות המסחר.
הרפובליקה השתלטה על רוב ונטייה (השם הקדום של צפון-מזרח איטליה – כיום המחוזות ונטו ופריולי-ונציה ג'וליה), בכלל זה ערים חשובות כמו ורונה ופדובה.
ב-1408 נרגעה המתיחות בדלמטיה כאשר נחתמה שביתת נשק עם זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך הונגריה.
מיד בתום שביתת הנשק פלשה ונציה לפטריארכיה של אקוויליה, והשתלטה על טרוגיר, על ספליט, על דורס ועל ערים נוספות.
כך הצליחה ונציה לחבר את מושבותיה האדריאטיות.
אחרי 1402 החלו הטורקים העות'מאנים להתאושש מכיבושיו של טימור לנג, ובמהרה התחוור כי הם האיום העיקרי על נחלותיה של ונציה במזרח.
העות'מאנים החלו ללחום ברפובליקת ונציה ב-1423, במלחמה שארכה שבע שנים וכללה מתקפות ימיות במטרה להשיג שליטה בים האגאי ובים האדריאטי.
סלוניקי, העיר השנייה בחשיבותה באימפריה הביזנטית, העבירה את נאמנותה לוונציה, בתקווה שזו תספק להם הגנה מתקיפות העות'מאנים, אך אלה הצליחו לכבוש אותה ב-1430. ב-1453 בא סופה של האימפריה הביזנטית, כשהעות'מאנים כבשו שוב את קונסטנטינופול, והשיגו שליטה במצר הבוספורוס.
במהרה העלה הסולטאן את מס המעבר במצר, והוונציאנים נאלצו לשלם מס מעבר גבוה יותר מאשר הסוחרים המקומיים, לראשונה מאז 1082. בהמשך ניצלו העות'מאנים את השליטה בקונסטנסטינופול גם לבנייה של צי מלחמה.
מלחמה נוספת עם העות'מאנים פרצה ב-1463 ונסתיימה בהסכם שלום שנחתם ב-1479. שלום זה אפשר לעות'מאנים להפנות את כוחותיהם לזירות אחרות, וב-1480 הם כבשו את רודוס ואת אוטרנטו שבפוליה.
ב-1499 כרתה ונציה ברית עם לואי השנים עשר, מלך צרפת, כנגד דוכסות מילאנו, והשתלטה על קרמונה.
באותה שנה בא סופו של השלום עם העות'מאנים, ונפתחה בין האימפריות מלחמה שארכה חמש שנים.
הסולטאן העות'מאני באיזיט השני מינה את האדמירל כמאל רייס, שתקף את לפנטו (נפפקטוס, כיום ביוון) בדרך היבשה, ובמקביל שלח צי גדול כדי לתמוך במתקפה גם בכוח ימי.
הדוג'ה באותו זמן, אנטוניו גרימאני, לא היה איש צבא מנוסה אלא איש עסקים ודיפלומט, והוא הובס בקרב זונקיו (Zonchio), באוגוסט אותה שנה.
היה זה הקרב הימי הראשון שבו השתמשו בתותחים על גבי הספינות.
בדצמבר תקפו הוונציאנים את לפנטו בניסיון להחזיר לעצמם את השליטה בעיר, אך העות'מאנים זכו בה בחזרה.
באוגוסט 1500, הפסידו שוב הוונציאנים בקרב מודון מול העות'מאנים.
עד 1503 נפלו בידי הטורקים גם מודון (מתוני – Methoni) וקורון (קורוני – Koroni) שביוון, ערים שכונו בוונציה "שתי עיני הרפובליקה".
ונציה בחרה להעדיף שלום על מלחמה, והכירה בכיבושי הטורקים.
בתחילת המאה ה-15 חל שינוי הדרגתי בפעילותה ובאופייה של הרפובליקה.
חשיבותם של שטחי הקרקע הסמוכים לוונציה, על היבשה, גדלה.
אזורים אלה, שנקראו "טרה פרמה" (terra ferma – אדמה יציבה) הפכו אותה ממעצמה ימית בלבד, למעצמה אירופית שהיא גם בעלת טריטוריה ביבשת.
הודות לחקלאות ולתעשייה שפותחו בטרה פרמה, חוזק בסיסה הכלכלי של הרפובליקה, שהסחר שלה עם הלבנט פחת.
השמירה על טרה פרמה מכיבוש זר דרשה הקמה של צבא קבע יבשתי בן אלפי אנשים.
שמירה על התנהגות לא תוקפנית ביבשת, בשילוב עם בניית ביצורים מודרניים, הקלו על ונציה לגייס ביבשה שכירי חרב רבים בעת צורך: ונציה הייתה מסוגלת לגייס כוחות רגלים גדולים מאוד, עד כ-10,000 איש, בהתראה קצרה, ובמלחמות ארוכות, גם הרבה יותר מכך: יותר מ-30,000 איש.
בנוסף הקימה הרפובליקה מיליציות בטרה פרמה, שהתבססו על מקומיים והגיעו לכדי 20,000 איש, בעיקר לשימוש כחילות מצב.
להם נוספו אחרי 1560 עוד 18,000 חיילים במושבות שמעבר לים.
למשך מספר שנים אחרי 1503, הקרבות המשמעותיים היחידים באיטליה היו בין פירנצה לפיזה, וונציה נזהרה מיצירת סכסוכים מזוינים באזור.
אולם, ב-1507 החלו להיאסף בגבולה הצפוני של הרפובליקה חיילים גרמאנים, כהכנה למסעו המתוכנן של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לרומא.
הכוננות בצבאה של ונציה עלתה, ובמאי 1507 אושרה הגדלה של צבאות שכירי החרב ב-25%, במטרה לגייס עוד 10,000 איש תוך חודש.
בסתיו החלו צבאות האפיפיור לחדור לרומאניה ואילו הגרמנים התרכזו בטרנטו.
כוחות ונציאניים שנאספו על הדרך הראשית מאוסטריה לדרום גרמו לגרמאנים לשנות את נתיבם מזרחה, אבל כוח נוסף של 2,500 חיילים ונציאניים, בפיקודו של ברתולומיאו ד'אלוויאנו (Bartolomeo d'Alviano), איגף אותם בהרים וניתק את הגרמאנים מבסיסם.
הם תקפו את הגרמאנים בעמק ליד פייבה די קאדורה (Pieve di Cadore) והכו אותם שוק על ירך.
התבוסה מנעה ממקסימיליאן מלהגן על עריו בגבולה המזרחי של ונציה ובפריולי, והרפובליקה כבשה תוך זמן קצר את פורדנונה (Pordenone), גוריציה, טריאסטה ופיומה (רייקה).
ב-5 ביוני 1508 חתמו הצדדים על שביתת נשק.
הניצחון על הגרמאנים היה מהגדולים שידעה הרפובליקה מזה שנים רבות.
הוא חיזק את ביטחונם העצמי של הוונציאנים, אך אלה קנו להם אויב חדש – הקיסר, ונוצר מצב שבו כל שכנותיה של ונציה היו אויבות לה.
לאחר הכרעת הגרמאנים החזיקה ונציה בצבא יבשה גדול ומנוסה שכלל בין היתר 8,000 אבירים עוטי שריון וכוחות רגלים נאמנים.
צבא זה היה חזק דיו לעמוד מול כל אחת מיריבותיה של הרפובליקה, בנפרד, אך ב-15 בדצמבר 1508 חתמו יריבותיה של ונציה על הסכם ליגת קמבריי (League of Cambrai) ויצרו קואליציה חזקה כנגדה.
באופן רשמי הייתה ליגת קמבריי הסכם בין לואי ה-12 לקיסר מקסימיליאן ליצור ליגה שמטרתה העיקרית היא יציאה למסע צלב נגד הטורקים, אבל היה בה סעיף שקבע כי הצדדים יאחדו כוחות יחד עם האפיפיור ומלך ספרד, כנגד רפובליקת ונציה.
האינטרסים של כל המעצמות והשליטים שחתמו על ההסכם, או הצטרפו אליו בהמשך, התלכדו למטרה עיקרית אחת: לאיין את השפעתה של ונציה על טרה פרמה.
צרפת, שמלכה לואי ה-12 ביקש להשיב לדוכסות מילאנו שתחת השפעתו, את השטחים שכבשה ונציה.
מקסימיליאן, שרצה לכבוש את שטחי פריולי וונטו – בין השאר, הערים ורונה, ויצ'נצה, פדובה, טרוויזו ואקוויליה.
האפיפיור יוליוס השני רצה את השליטה ברומאניה.
פרננדו השני, מלך אראגון ביקש להרחיב את ממלכת נאפולי שבשליטתו, אל ערי הנמל שלאורך חופי פוליה, מטראני (Trani), דרך גליפולי וברינדיזי, ועד אוטרנטו.
דוכס פרארה, אלפרדו ד'אסטה הראשון (Alfonso I d'Este), ביקש להשיג שטחים שאיבד ב-1484, בעיקר רוביגו (Rovigo).
דוכס מנטובה, פרנצ'סקו גונזגה (Francesco Gonzaga), שרצה להשיב את הערים שוונציה כבשה מקודמיו ב-1441, בעיקר פסקיירה דל גארדה, אזולה (Asola) ולונאטו (Lonato)
מלך הונגריה רצה להשיב את דלמטיה וקרואטיה
דוכס סבויה התפתה לקבל את קפריסין.
יוליוס השני, על אף שהיה מיוזמי הליגה, נמנע מחתימה על ההסכם עד שווידא את מחויבות הצדדים האחרים.
הסכמתו ניתנה במרץ 1509. הוונציאנים, שהחלו להבין את חומרת המצב, הציעו בתחילת אפריל להשיב לו את פאאנצה ואת רימיני, אך זה היה מאוחר מדי.
ב-15 באפריל יצא ממילאנו הצבא הצרפתי – כ-40,000 חיילים בפיקודו של לואי השני – ופלש לשטחי ונציה, שמיהרה לגייס צבא שכירי חרב בן עשרות אלפי אנשים, ולרכזו ליד ברגמו.
ב-27 באפריל פרסם האפיפיור בולה אפיפיורית חריפה שבה קרא לנידוי מוחלט של ונציה, וחייליו פלשו לרומאניה.
מקסימיליאן ומלך ספרד המתינו מהצד, וב-14 במאי התחולל בין הצרפתים לוונציאנים קרב אניידלו (Agnadello), מזרחית למילאנו.
היה זה אחד הקרבות החשובים במלחמות האיטלקיות.
ונציה נחלה בקרב מפלה קשה וטראומטית, שעלתה לה באלפי אבדות.
לאחר המפלה השתלטו הצרפתים על לומברדיה, כבשו את ברשה, קרמונה, קרמה וברגמו והגיעו עד ורונה.
בשבוע האחרון של מאי החליטה ונציה לנסות לשכך את זעמו של האפיפיור, והעבירה את הערים הרומאניות פאאנצה (Faenza), רימיני, רוונה וצ'רביה (Cervia) תחת שלטונו.
צבא ונציה, שניגף בברשה ואחר כך בפסקיירה, הגיע לוורונה כדי למנוע את נפילתה בידי הצרפתים, אך אנשי ורונה סירבו להכניס את החיילים לעיר.
ב-25 במאי הצביע הסנאט בוונציה לתת לתושבי ורונה פטור קבוע מהמס על קמח, אך ללא הועיל: העיר נפלה בידי הצרפתים ב-2 ביוני.
תוך זמן קצר איבדה ונציה את כל טרה פירמה, למעט השליטה בטרוויזו ובכמה כפרים בקרבת לגונת ונציה.
ניקולו מקיאוולי התייחס לקרב אניידלו בספרו "הנסיך" (פרק 12), וכתב כי ביום אחד איבדה ונציה את מה שכבשה ונלחמה למענו במשך 800 שנה.
כמה חודשים לאחר הקרב הבין יוליוס השני כי הריסה מוחלטת של רפובליקת ונציה, שהייתה אז המעצמה האיטלקית היחידה שביכולתה לעמוד מול מעצמות כמו צרפת או הטורקים, תסכן את מעמדו.
עוינותו לוונציה פחתה, והוא ניסה להפריד בין צרפת לקיסר.
הדוג'ה אנדראה גריטי כבש מחדש את פדובה מהצרפתים, והצליח להחזיק בה למרות מצור של כוחות הקיסר.
ונציה השתלטה מחדש גם על ויצ'נצה, ברשה וורונה.
ניצחונות אלה לא שינו את המגמה: לאחר אירועי 1509 נפסקה התפשטותה של רפובליקת ונציה.
לאחר התבוסה לליגת קמבריי התגברו הסכסוכים בין הסרניסימה לבין הטורקים.
האי קפריסין, שהיה מדינה צלבנית (ממלכת קפריסין) עד שסופח לוונציה בפברואר 1489, הותקף על ידי הטורקים כבר באותה שנה.
הם פשטו על חצי האי קרפס (Karpass) שבקפריסין, בזזו אותו, שבו תושבים ומכרו אותם לעבדות.
הוונציאנים חפצו לכבוש מחדש את נחלותיהם, אך לאחר מפלת 1509 נמצאו במצב בעייתי: על אף היותם מעצמה ימית בעיקרה, לא נותר להם כוח ימי חזק דיו להתמודד לבדם עם צי מלחמה טורקי.
ב-1537 כבש ח'יר א-דין "ברברוסה" כמה מאיי יוון שהיו בשליטה ונציאנית, ובהמשך תקף את קורפו, השמיד גידולים חקלאיים ושבה את רוב תושבי המקום.
הוא צר על המבצר הוונציאני באי, אך זה היה מוגן היטב ועמד במצור.
הטורקים החליטו לעזוב את האי, ותקפו את קלבריה.
בספטמבר 1538 איגדו מספר מדינות את כוחותיהם בקורפו, במסגרת קואליציית "הליגה הקדושה" כנגד הטורקים.
ארמדה שבה שולבו צי ונציאני, צי ספרדי, צי של האפיפיור פאולוס השלישי וצי של הקיסר קרל החמישי, יצאה לתקוף את "ברברוסה" בפרווזה (Prevesa) שבצפון יוון.
בראש הצי המשולב עמד האדמירל אנדראה דוריה, שהיה אז בן 72. המתקפה נכשלה, וב-1539 תקף הצי הטורקי את לימסול והרס אותה.
בחששם מהאימפריה העות'מאנית המתחזקת, ביצרו הוונציאנים את קירניה, ניקוסיה ופמגוסטה (Famagusta), אך ערים רבות אחרות בקפריסין נפלו בידי הטורקים.
באוקטובר 1540 חתמו הוונציאנים על הסכם שלום שבו שילמו לטורקים 300,000 דוקאט והכירו בבעלות הטורקים על הטריטוריות שכבשו ובהיותם בעלי זכות שווה לוונציאנים במימי הים האדריאטי.
מנגד הבטיחה ונציה את חופש הסחר שלה לאלכסנדריה וביירות, וקיבלה רישיון גישה למספר ערים טורקיות, ביניהן קונסטנטינופול, גלאטה, גליפולי ולפנטו.
בסיכום שלוש שנים של מאבק בטורקים, מחירו של הסכם זה היה גבוה מאוד עבור הוונציאנים.
הוא הבטיח את שליטת הטורקים בים התיכון למשך יותר משלושים שנה – עד קרב לפנטו.
ב-1606 פרץ סכסוך בין הרפובליקה של ונציה לבין מדינת האפיפיור.
שני כמרים נאסרו בוונציה בשל פשעים פעוטים והרפובליקה הוציאה חוק לפיו הוגבלו זכויות הכנסייה להנות ממקרקעין בתחומי הרפובליקה.
האפיפיור פאולוס החמישי הצהיר שחוקים אלה עומדים בניגוד למשפט הקאנוני ודרש לבטלם.
לאחר שדרישתו סורבה, הטיל האפיפיור עיצומים שבסמכותו על הרפובליקה ונידה אותה ואת כמריה מן הכנסייה.
הנהגת ונציה לא התרשמה מצעדיו של האפיפיור והורתה לכמריה להמשיך בביצוע הטקסים הדתיים.
המלומד הנזיר פאולו סארפי מונה ליועץ תאולוגי לסניוריה.
לאחר כשנה, ובתיווכה של צרפת, הוסרו המגבלות האפיפיוריות מוונציה.
פתיחת מסחר התבלינים לאחר גילוי אמריקה וביסוס נתיבי הסחר החדשים לאמריקה ולמזרח, פגע קשות בכלכלת ונציה, שלא החזיקה עוד במפתח המונופולי למסחר בין המזרח לאירופה.
נוסף על כך, מלחמת שלושים השנים צמצמה את השווקים בצפון אירופה ומערכות בריתות שוונציה הייתה מחויבת להן משכו אותה לקרבות-משנה שהתחוללו בשולי מלחמה זו בצפון איטליה.
מגפה שהתחוללה בוונציה בין 1629 ל-1631 התישה את כוחה עוד יותר.
המחצית השנייה של המאה ה-17 אופיינה במלחמות ממושכות עם האימפריה העות'מאנית ובאיבוד מאחזים של ונציה.
המערכה החמישית בין ונציה לאימפריה העות'מאנית נקראה מלחמת כרתים והתקיימה בין 1645 ל–1669. ונציה הובילה קואליציה נוצרית שכללה גם את כוחות אבירי מלטה, צרפת ומדינת האפיפיור.
המערכה ניצתה ב-28 בספטמבר 1644 לאחר שכוח של אבירי מלטה השתלט על ספינה שנעה מקונסטנטינופול לאלכסנדריה ועליה עולי רגל למכה וטבח ברבים מהם, כולל הקאדי של קהיר.
מאמצי פישור שנמשכו כל אותו חורף נכשלו וביוני 1645 פלשו כוחות עות'מאניים לכרתים והחלו בכיבוש האי.
כרתים (קנדיאה) נותר באותה עת המעוז הגדול ביותר של ונציה בים התיכון.
במאי 1648 נכבש כמעט כל האי והחל המצור העות'מאני על בירת האי קנדיאה (הרקליון), שהייתה מבוצרת ביותר ולא ניתנה לפריצה באמצעות תותחים.
המצור נמשך 21 שנים, כאשר במהלכן התחוללו מספר קרבות ימיים שנועדו להשאיר את נתיבי האספקה לעיר מן הים פתוחים.
כאשר הצליח הצי העות'מאני לחסום את שיירות האספקה נכנעה העיר.
כך נפלה כל כרתים לידי העות'מאנים.
בהמשך ניצלה ונציה את מעורבות העות'מאנים במלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה על מנת לכבוש מחדש את מוראה (הפלופונסוס בדרום יוון) בו החזיקה ונציה בין 1685 ל-1714.
ב-9 בדצמבר 1714 פתחו העות'מאנים במתקפה על מוראה, במטרה לכבוש מחדש את חצי האי היווני.
על אף שוונציה נעזרה בכוחות ספרד, מדינת האפיפיור, ממלכת פורטוגל, ממלכת הבסבורג, אבירי מלטה והיידוקים גברו הכוחות העות'מאניים.
תחילה נפלו קורינתוס ונאפפליו ולבסוף נפלו בזה אחר זה המעוזים האחרונים של ונציה באזור יוון בוטרינט, לפקדה וקורפו.
התקפה מכיוון בוסניה העות'מאנית על דלמטיה הוונציאנית ב-1716 הובילה להתאחדות מחודשת של הקואליציה הנוצרית בראשות קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, למספר קרבות ימיים בים האגאי ולתנופת הצלחה שבשיאה מצור אוסטרי על בלגרד.
ההצלחה האוסטרית הובילה את העות'מאנים לחתום על שלום פוז'ארוואץ ב-21 ביולי 1718. המרוויחה העיקרית מהסכם זה הייתה אוסטריה, בעוד ונציה איבדה סופית את אחיזתה בפלופונז ובכרתים, אך שמרה לעצמה את האיים היוניים ואת דלמטיה.
ונציה לא השתקמה מאז מבחינה צבאית וימית, צי הסוחר שלה התדלדל וכוחה הכלכלי והפוליטי ביבשת אירופה הפך כמעט לבלתי רלוונטי.
עם זאת, המשיכה ונציה לשלוט בצפון איטליה ושטחים אלו ידעו במאה ה-18 שנות שגשוג וביטחון.
באביב 1796 התקיפו חיילות נפוליאון בונפרטה את פיימונטה ובמשך כחצי שנה כבשו את כל האזורים בצפון איטליה שהיו נחלתה של ונציה.
ונציה וג'נובה לא הצטרפו לברית הערים האיטלקיות שהתנגדה לנפוליאון, ושתי הערים נותרו נייטרליות.
ב-15 באפריל 1797 הודיע נפולאון על אולטימטום לפיו על ונציה להיכנע.
ונציה סירבה מבלי לדעת שקיים נספח סודי להסכם לובן, אשר סימן את סופה של הקואליציה האנטי צרפתית הראשונה, בו הבטיח נפוליאון שוונציה והשטחים שבשליטתה בדלמטיה ואיסטריה יועברו לשליטת אוסטריה.
ב-25 באפריל 1797 נחת הצי הצרפתי בחופי הלידו.
הוונציאנים תקפו בתותחיהם את הצי, ואף הטביעו את אחת הספינות, אולם הצי הוונציאני אשר כלל באותה עת 4 ספינות מלחמה ו-7 ספינות משמר לא יכול היה לעמוד בפני הצי הצרפתי.
ב-12 במאי הודיע הדוג'ה לודוויקו מאנין על כניעה, ועזב את ארמון הדוג'ה יומיים לאחר מכן.
ב-16 במאי 1797 נכנסו החיילים הצרפתיים לכיכר סן מרקו, והסכם הכניעה נחתם, במסגרתו איבדה ונציה את עצמאותה, הסכימה לשלטון צרפת והפכה לחלק מממלכת לומברדיה-ונציה שהייתה בשלטון אוסטרי.
עד 1172 פעל הדוג'ה כשליט אוטוקרטי.
כישלונו הצבאי של הדוג'ה ויטאלה מיקלה השני הוביל לרציחתו בידי המון העם הזועם ולרפורמה חוקתית.
בשנת 1297 הוביל הדוג'ה פייטרו גראדניגו רפורמה נוספת, שנועדה להפוך את השלטון מעממי לאריסטוקרטי.
אספת האזרחים (Concio) הייתה גוף בו נכללו כל אזרחי הרפובליקה ומתוכו נבחר הדוג'ה בין השנים 742 ל-1423. החל מ-1179 בחרו נציגים מתוך האספה ארבעים חברים אחרים כאלקטורים שיבחרו את הדוג'ה.
המועצה הגדולה (Maggior Consiglio) הייתה הגוף השלטוני הרחב ביותר.
היא כללה 480 חברים מבתי האב החשובים של הרפובליקה ("משפחות הריאלטו", על שם האזור במרכז העיר בו היו ממוקמים ארמונותיהם).
למועצה לא היו סמכויות עצמאיות, אך כל החלטה של הדוג'ה הייתה חייבת לקבל את הסכמת חבריה.
משנת 1297 הפכה החברות במועצה פריווילגיה שהוענקה כתואר אצולה שעבר בירושה, כלומר שלמועצה יכולים להיבחר רק צאצאים של מי שכיהנו בה בעבר.
בכך נוצרה מערכת שושלתית והתבססה אליטה שלטונית שהגבילה מאוד את הכניסה למוסדות ההשפעה.
על מנת לרענן את שורות חברי המועצה הוגרלו ביום סנטה ברברה (17 בדצמבר) של שנת 1319 באקראי שלושים צעירים בני עשרים ומעלה לחברות במועצה.
אולם מאז נותר זה מועדון סגור.
בשנת 1646 נפתחה למשפחות סוחרים עשירות אפשרות לרכוש תואר אצולה עבור מאה אלף דוקט.
המועצה הקטנה (Minor Consiglio) או מועצת ששת היועצים לדוכס (sei consiglieri ducali) נוסדה ב-1175 וכללה שישה יועצים, אחד מכל רובע של ונציה.
אורך הכהונה במועצה היה שמונה חודשים, היא יכלה להתחדש פעמיים או שלוש ולא ניתן היה לבחור נציג שכיהן כבר, אלא לאחר תקופת צינון של שנתיים.
הדוג'ה יכול היה להתייעץ עם חברי המועצה, אך רק בנוכחותם של ארבעה חברים לפחות.
החבר הבכיר ביותר במועצה (הקונסיליירי) כיהן כסגן הדוג'ה ומילא את מקומו בהיעדרו או נבצרותו.
הארבעים (Quarantia), "מועצת הארבעים" (Consiglio dei Quaranta) או "בית המשפט העליון של הארבעים" (Supremo Tribunale della Quarantia) היה מוסד שנוצר ב-1179 כאספה של ארבעים אלקטורים (בוחרים) שנועדו לבחירת הדוג'ה.
הם-עצמם נבחרו על ידי נציגי אספת האזרחים.
לאחר שביצעו את משימתם ובחרו בדוג'ה, נותרו הארבעים כרשות שופטת, ובפרט כבית משפט עליון.
נוסף על כך כיהנו הארבעים כרשות מחוקקת, בסמכות שהואצלה עליהם על ידי המועצה הגדולה (שהארבעים היו גם חבריה מתוקף תפקידם).
לאחר הרפורמה של 1297 נוסף למועצה תפקיד של אישור מינויים למועצה הגדולה אך סמכויות החקיקה שלה הועברו לסנאט.
ב-1380, עם יצירת מועצות הזקנים (מועצות החכמים), ניטלו ממנה גם רוב סמכויות הביצוע.
עם זאת, הארבעים נותרו אחראים על המטבעה, על הכנה ובקרה כלכלית על תוכניות ממשלתיות (שהוצעו או אושרו על ידי המועצה הגדולה) וכיהנו כרמה הגבוה ביותר בהיררכיה של בתי המשפט.
כל חבר נבחר לשנה מבין חברי המועצה הגדולה והיה יכול להיבחר לשנה נוספת.
במקרה של היעדרות או נבצרות יכלו חברי המועצה למנות ממלא מקום, כך שמספר החברים עמד על ארבעים בכל עת.
מועצת הארבעים הייתה יכולה להציע הענקת תוארי אצולה ונציאניים לאזרחים או לזרים.
מועצת העשרה (Consiglio dei Dieci) או "העשרה" (Dei Dieci) נוסדה ב-1310, כתגובה למרד נגד הדוג'ה פייטרו גראדניגו.
לאחר הכשלת המרד כינסה המועצה לידיה סמכויות חירום שהיו אמורות להיות זמניות, אך היוותה מאז למעשה את הגוף המנהל של הרפובליקה.
המועצה הורכבה מעשרה חברים שנבחרו לתקופה של שנה על ידי חברי המועצה הגדולה.
למעשה כללה המועצה 20 חברים, יחד עם הדוג'ה וחברי הסניוריה.
בהחלטות מסוימות ניתן היה לזמן סנטורים נוספים (שיצרו את ה-zonta), אך היה זה צעד חריג, בפרט לאחר 1583. נאסר על בחירה מחודשת של חבר מכהן לכהונה נוספת, כן נאסר שיהיו במועצה שני חברים מאותה משפחה.
מבין החברים נבחרו שלושה שכיהנו כיושבי-ראש (Capi).
שלישיית יושבי הראש נבחרה לכהונה של חודש, במסגרתה הייתה נתונה במעצר בית בארמון הדוג'ה, על מנת למנוע שחיתות, שוחד ולחצים אחרים.
מטרתה המוצהרת של המועצה עם כינונה הייתה שמירה על ביטחון המדינה והסדר הציבורי ובפרט שמירה על השלטון מפני מרידות, הפיכות ושחיתות.
מנעד עיסוקיה, שלא היה מוגבל, התרחב כך שעד 1457 עסקה המועצה למעשה בכל עניין שלטוני ברפובליקה.
בפרט עסקה המועצה בכל ענייניה הצבאיים של הרפובליקה, בנושאי מודיעין ואכיפת חוק.
במאה ה-16 נקשרה ל"עשרה" הילה של ראשי רשת ריגול פנימי וחיצוני ענפה.
ב-1539 ייסדה המועצה מוסד לחקירות ומשפט (inquisitore) שכלל שלושה חברי מועצה שהיו ממונים על חקירה, משפט והענשה של חשודים בבגידה במדינה או איום על ביטחונה.
סמכותם של שלושת החברים לעניין זה הייתה כמעט בלתי מוגבלת.
מן המאה ה-17 ואילך, בד בבד עם שקיעתה של ונציה, התרופפה גם שליטתה של מועצת העשרה והיא החלה להיות נגועה בעצמה בשחיתות ונפוטיזם.
הסנאט (Senato) או, באופן רשמי מועצת המוזמנים (Consiglio dei Pregadi) היה הרשות המחוקקת הראשית של הרפובליקה.
הסנאט כלל שישים חברים שנבחרו על ידי המועצה הגדולה על מנת לדון בנושאי מסחר, מיסוי, יחסי חוץ וביטחון.
במאה ה-15 נוספו לדיונים מסוימים עד שישים חברים נוספים (zonta) ולישיבות הסנאט המורחבות יכלו להצטרף גם "הארבעים".
שגרירים ומפקדי צבא בכירים היו סנטורים כפועל יוצא של משרתם (ex officio) מיום מינויים ועד שנה לאחר סיומה.
הקוורום (מספר המשתתפים המינימלי להצבעה כשרה) היה 70 סנטורים.
תקופת הכהונה הבסיסית של סנטור הייתה שנה אחת, אך ניתן היה לשוב ולהיבחר ובאופן טיפוסי כיהנו הסנטורים זמן רב בתפקידם, כך שהיוו את הגוף היציב וביותר ובעל הניסיון העשיר ביותר בין גופי מערכת השלטון.
מועצות החכמים (הזקנים) היו גופי ייעוץ שחבריהם נבחרו לכהונה של שישה חודשים מבין חברי הסנאט על יד חברי הסנאט ולא יכלו להיבחר שנית אלא לאחר תקופת צינון.
תקופות הכהונה החלו בראשית כל רבעון (אוקטובר, ינואר, אפריל ויולי), כך שהייתה חפיפה בין תקופות הכהונה של החברים.
המועצות נוצרו ב-1380 על מנת לייעץ, לפקח, לבקר ולהכווין את גופי הממשל האחרים.
חכמי/זקני המועצה (savii del Consiglio) או "החכמים הגדולים" (savii grandi) היו שישה נבחרים שתפקידם הרשמי היה להכין את סדר היום לדיוניו היומיים של "הגוף המלא" (הקולגיו, הרשות המבצעת; ר' להלן), לקבל את החלטותיו ולפקח על ביצוען.
הם נכחו בדיוני הקולגיו כמפקחים על ההתנהלות וכן נכחו בדיוני "העשרה" אשר עסקו ביחסי חוץ.
חכמי/זקני היבשה (Savii di Terraferma) היו חמישה נבחרים שעסקו בפיקוח ובקרה על פעילות גופי הממשל בתחומי השלטון הוונציאני ביבשה (Domini di Terraferma).
הגוף נוצר ב-1420, לאחר התפשטותה של ונציה לונטו ולומברדיה והיו חברים בו 5 חכמים:
חכם האוצר (Savio Cassier) התפקיד היה קיים כבר בשנת 1473 אך נראה כי פג תוקפו ולא חודש עד 1526, ובוטל שוב בשנים 1539-1543. חכם האוצר היה אחראי על פקידי האוצר המכונים קמרלנגי (camerlenghi) והיה אחראי על כספי הציבור, כולל גביית מיסים.
כל העניינים שהחלו תחת כהונתו נותרו תחת אחריותו עד להשלמתם, גם לאחר שעזב את תפקידו.
חכם הפקודות (Savio alle Ordinanze) היה אחראי על הפיקוח על המילציות.
חכם הטקסים (Savio ai Ceremoniali) היה אחראי על טקסים ציבוריים.
חכם העברת החוקים (Savio ai da mò) היה אחראי על כל עניין אחר שהוחלט כדחוף (da mò).
חכמי/זקני הים (Savii agli Ordini) היו חמישה נבחרים שעסקו בפיקוח ובקרה על פעילות גופי הממשל בכל הקשור לנושאים ימיים.
הסניוריה (Serenissima Signoria) שנקראה עד 1423 בשם "הקומונה" (Commune Veneciarum) הייתה הגוף הממשלי העליון של הרפובליקה והורכבה מן האישים הבאים: הדוג'ה, המועצה הקטנה ושלושת ראשי מועצת הארבעים.
הסניוריה הייתה הגוף המנהל הראשי של הרפובליקה, ויכלה לפעול גם ללא הדוג'ה עצמו.
ההצהרה במותו של דוג'ה הייתה "זהו מותו של הדוג'ה, אבל לא של הסניוריה" (se l'è morto el Doge, non l'è morta la Signoria).
הגוף המלא או הקולגיו (Pien Collegio) היה הרשות המבצעת של הרפובליקה וכלל את חברי הסניוריה ונציגים מכל אחד מגופי מועצות החכמים.
הגוף התכנס מדי יום בראשות הדוג'ה או סגנו (בהיעדרו).
סדר היום שלו נקבע על ידי חכמי המועצה.
בפני הגוף הובאו דיווחים בשלל נושאים, הוא קיבל משלחות שונות והכין הצעות לדיון בסנאט (או, בנושאים רגישים של ביטחון המדינה, לדיון על ידי העשרה).
נציב סן-מרקו (Procuratore di San Marco) היה המינוי-לכל-החיים השני בחשיבותו אחרי הדוג'ה ואות הכבוד הגבוה ביותר שהעניקה הנהגת העיר לאחד מאזרחיה.
לרוב היה מדובר באדם יחיד שמונה על ידי הדוג'ה, אך בין השנים 1231 ל-1442 מילאה את המשרה מועצה של תשעה, שמונו על ידי המועצה הגדולה.
גרעין התפקיד היה ניהולה של בזיליקת סן מרקו, אולם החל מ-1269 כלל התפקיד גם הגנה על יתומים וחולי נפש והוצאה לפועל של צוואות.
ארמון הנציבות (ששימש הן למשרדים והן לדירות שרד) הוא אחד מהמבנים המקיפים את כיכר סן מרקו.
באופן כללי, מן המאה ה-15 ואילך, המועצה הגדולה, המועצה הקטנה, הסנאט ומועצת הארבעים נקראו יחדיו ה-Commune Veneciarum, מונח שהתייחס לממשל הוונציאני כולו.
הרפובליקה השמרנית היא תקופה בת כשלושים שנה בהיסטוריה הצ'יליאנית.
התקופה החלה לאחר שוך הקרבות בין הליברלים לקואליציה המהפכנית, וניצחונם של אלו האחרונים בקרב לירקאי באפריל 1830. במהלך תקופה זו התבססה כלכלת צ'ילה, התייצבה המערכת הפוליטית שלה, גדל שטחה וכן עוצמתה הצבאית.
בעשור האחרון לקיומה חוותה הרפובליקה השמרנית מלחמת אזרחים נוספת והסדר החל להתערער.
פיצול פוליטי הוביל לבריתות חדשות, וב-1861 פינתה הרפובליקה השמרנית את מקומה לרפובליקה הליברלית.
בשנת 1831 חוסה חואקין פרייטו לנשיא הרפובליקה, אולם האיש המשפיע והחשוב ביותר במדינה היה דייגו פורטאלס.
פורטאלס תמך במדינה סמכותית (אוטוריטטיבית), שמשמעותה הייתה "ממשל לו מצייתים, חזק, ריכוזי, מכובד ומכבד, בלתי אישי, עליון למפלגות ולאנשים בעלי היוקרה".
השקפתה זו מצאה דרכה לחוקת 1833, שהעניקה סמכויות רבות לנשיא הרפובליקה, אשר נבחר בידי גוף בוחרים מוגבל לכהונה בת חמש שנים הניתנת להארכה מחמש שנים נוספות.
השקפה פוליטית זו נועדה חזרה לשנות האנרכיה של ראשית הרפובליקה ולהבטיח תקופת יציבות, אשר נשמרה באופן יחסי (להוציא את המהפכות של 1851 ו-1861), אשר היוותה את הבסיס המוסדי עליו התפתחו המשטרים הבאים, ושבמהלכה החלה ההתאוששות מהמשבר הכלכלי.
גילויו של מינרל הצ'ניארסייו (Chañarcillo) בשנת 1832 במדבר אטקמה וייצוא החיטה לשווקים מרוחקים העשירו את המדינה.
התחרות בין הנמל של ולפראיסו ונמל קייאו בפרו על השליטה באוקיינוס השקט החריפה עם הקמתה בשנת 1836 של הקונפדרציה הפרואנית-בוליביאנית תחת הנהגתו של אנדרס דה סנטה קרוס (Santa Cruz).
פורטאלס, שהיה אחד מהמתנגדים החריפים ביותר לקיומה של הקונפדרציה, עודד, יחד עם אחרים, יציאה למלחמה בקונפדרציה.
כשר המלחמה הצליח להעביר בקונגרס החלטה ליציאה למלחמה ב-28 בספטמבר 1836. אף על פי כן היו מתנגדים להצהרת המלחמה הן בקרב האזרחים הן בקרב הצבא.
רציחתו של פורטאלס ב-6 ביוני 1837 גייסה את דעת הקהל הצ'יליאנית לתמוך בממשלה והיוותה את הזרז ליציאה למלחמה כנגד הקונפדרציה הפרואנית בוליביאנית (Guerra contra la Confederación Perú-Boliviana) בה הובסה הקונפדרציה, לבסוף, בקרב יונגאי (Yungay), ב-20 בינואר 1839.
בשנת 1841 נבחר הגנרל מנואל בולנס (Bulnes), מי שהיה המפקד הצ'יליאני המנצח של קרב יונגאי, כיורשו של פרייטו.
בשנת 1842 חנך בולנס את האוניברסיטה של צ'ילה (Universidad de Chile) ובאותה שנה החלה תנופה משמעותית בייצור התרבותי עם היווסדותה של החברה הספרותית של 1842 (Sociedad Literaria de 1842), במסגרתה נפגשו אנשי רוח צ'יליאנים שהטביעו את חותמם על צ'ילה בשנים הבאות, ביניהם, למשל, חוסה ויקטוריאנו לסטריה (Lastarria).
תחת בולנס חוותה צ'ילה תקופה שזכתה לכינוי "תקופת ההתפשטות" (Época de Expansión) במסגרתה נוסדה נקודת יישוב במצרי מגלן.
לקראת סוף כהונתו התחוללה מהפכת 1851 בניסיון למנוע את מינויו של מנואל מונט (Montt) ליורשו על כס הנשיאות.
התנועה המהפכנית דוכאה בקרב לונקומייה (Loncomilla) ב-8 בדצמבר 1851.
לאחר כישלון המהפכה התמנה מונט לנשיא.