tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסיבה להצעה זו הוא קרבה למקווה מים ומיקום קרוב של אתרים אחרים שזוהו במסעו של יהודה המכבי.
ב-1913 יצא ספרו של נחום סלושץ על עבר הירדן, ובו התייחס לח'יספין תוך שהוא משתמש בשם "חספיה".
ב-1913 יצא ספרו של יצחק גולדהאר "אדמת קודש".
גולדהאר, שהיה מודד ותושב ראש פינה, שהה שנתיים בחורן, והתנגד לזיהוי הזה וחזר להציע את סקופיה.
שמואל קליין הוציא ב-1925 את ספרו "עבר הירדן היהודי".
הוא גם תמך בזיהוי ח'ספין.
באותה שנה יצא אטלס של ארץ ישראל של אברהם יעקב ברור, ושמו של היישוב ח'יספין צוין בעברית "חספיה".
שם זה הופיע ליישוב גם במפת ארץ ישראל שהוציאה הקרן הקיימת ב-1932.
ב-1936 נחפר בח'ספין בית קברות גדול שתוארך לתקופות הרומית והביזנטית.
בית הקברות נחפר על ידי משלחת חפירות בראשותו של הנסיך מיג'ם אל-שאלאן (Mijem el-Shalan) מהשבט הבדווי עננזה.
אופי החפירה דמה יותר לשוד קברים.
ב-1942 נחפרו באתר מספר קברים נוספים בחפירה שנערכה על ידי סוחרי העתיקות האחים דהדה (Dahdah).
אופי החפירות לא השאיר תיעוד למיקומם המדויק של הקברים שנחפרו, מבנה הקברים ומיקומם של הממצאים מתוך הקברים.
אגף העתיקות של סוריה פעל כדי להציל את הממצאים שנמצאו בקברים.
במוזיאון הלאומי של דמשק תועדו ממצאים שנמצאו ב-54 קברים, כנראה כל קבר היה קבורת יחיד.
בנוסף, הוצגו במוזיאון ארבעה פסלונים שפורסמו על ידי ת"מ וובר.
הממצאים הקרמיים שנמצאו באתר מצביעים על התיישבות שהתקיימה מהתקופה הרומית התיכונה.
הממצאים כללו צלמיות פגניות וכתובות המעידות על אוכלוסייה פגנית שהתקיימה במקום.
בין הממצאים, אבן שעל גביה נחרתה הקדשה של חייל לשעבר מהלגיון השלישי קירנאיקה, שבו נדר נדר לאל זאוס-בל.
המבנים באתר היו בסגנון חורני בעלי קשתות וקירות מאבן.
סגנון בניה זה אופייני לתקופות הרומית והביזנטית.
עדויות לכניסת התיישבות נוצרית במקום הן מסוף התקופה הביזנטית.
הסקרים הארכאולוגים שנערכו במקום העלו ממצאים עתיקים שכללו שרידי כנסייה ביזנטית: משקופים, כותרות עמודים, סורג, צלבים חרותים על גבי אבנים, מבנים הכוללים קירות וקשתות על גבי אחד המשקופים המעוטרים נמצאה כתובת ביוונית: "חיה באור אלוהים".
ב־1972 נערכה באתר חפירה ארכאולוגית של מבנה בזיליקה, שכלל שלושה אפסיסים ורצפת פסיפס.
חלק מעיטורי רצפת הפסיפס הושחתו על ידי המוסלמים.
במקום נמצא גם סורג משיש שהקיף את המזבח.
בחלקה הדרומי של הכנסייה התגלתה רצפת פסיפס שכללה דגמי מדליונים עם עיטורי צמחים, פירות ועופות.
בהמשך החפירות, התגלו באתר רצפות פסיפס נוספות, שכנראה השתייכו לכנסיות אחרות.
באחת מהן התגלתה כתובת המציינת את שמות התורמים לבניית הכנסייה, בין השמות שנזכרו בכתובת היו אולימפיוס וליאונטיוס.
בחלקה הדרומי של הכנסייה נחשפה רצפת פסיפס, שלה דגם שטיח צבעוני יפה ובו מדליונים רבים עם דגמי עופות, צמחים ופירות.
בשנים הבאות נחשפו רצפות פסיפס נוספות, ככל הנראה של כנסיות אחרות.
ברצפה אחת יש כתובת המזכירה את תרומתם של אולימפיוס, ליאונטיוס ואחרים לבניית הכנסייה.
חסרי בושה היא סדרת טלוויזיה רוסית מסוגת דרמה קומית, ששודרה בערוץ NTV.
הסדרה מבוססת על הסדרה הבריטית "לגדול בלי בושה" ששודרה בערוץ 4 הבריטי והסדרה האמריקאית "חסרי בושה".
צילומי הסדרה נערכו בשצ'לקובו שבפרברי מוסקבה, חלק מהסצנות צולמו במוסקבה.
הסדרה הופקה בשיתוף פעולה בין ערוץ הטלוויזיה NTV וחברת Start.ru.
עלילת הסדרה מתרחשת בעיירה ממונובו בפרברי מוסקבה.
גושה גרוזדב הוא אב יחיד ועצלן המתגורר עם משפחתו בבית שלא ראה שיפוץ גדול מזה זמן רב.
הגיבור זנח את עצמו לפני זמן רב ולא אכפת לו כלל מהילדים הרבים (חמישה) שיש לו ולכן בתו הבכורה קטיה לוקחת עליה את משק הבית וחינוך האחים והאחיות הצעירים יותר.
הם חווים מצבים קומיים רבים שיוכיחו שוב ושוב כי אין דבר חשוב יותר ממשפחה.
חסרי דת (הידועים גם כחסרי עדה דתית מוכרת או חסרי סיווג דתי) הוא סיווגם בחוק הישראלי של אזרחים, שאינם משתייכים לאף אחת מן העדות הדתיות המוכרות על ידי המדינה.
העדות הדתיות המוכרות הן בעלות מעמד חוקי ואוטונומיה שיפוטית מסוימת, אשר המוגדרים "חסרי דת" אינם נתונים תחת סמכותם, בייחוד בתחום נישואים וגירושים כששני הצדדים במעמד "חסר דת".
החוק הישראלי מכיר במספר עדות דתיות: העדה היהודית הנתונה לסמכות הרבנות הראשית לישראל; העדה המוסלמית, הכפופה לבית הדין השרעי; עשר עדות נוצריות שונות; העדה הדרוזית, המפוקחת על ידי בתי הדין הדתיים הדרוזיים; והעדה הבהאית.
הסיווג "חסר דת" הוא הגדרת סל המכילה את כל מי שאינו שייך לעדות הרשמיות, ויכול לחול על סיקים, הינדואים, וחברי כל דת אחרת.
השתייכות לעדה דתית נרשמת על ידי המדינה מלידה, לפי העדה הדתית אליה משתייכים ההורים, כולל חסרי דת, ולפעמים משתנה, למשל על ידי גיור, המרת דת או קבלת פסק דין הצהרתי שהעותר חסר דת.
הסדר העדות הדתיות הישראלי, שמקורו במעמד המשפטי של המילטים העות'מאנים, נוגע לחיי הפרט בתחומים כמו נישואים וגירושים, שניתן לערוך אותם בשטח ישראל רק על ידי הרשויות הדתיות השונות.
על מנת להירשם כחסר דת, על אדם לקבל פסק דין הצהרתי מבית משפט ולהציגו לרשות האוכלוסין או להיוולד להורים חסרי דת.
בפסק דין בנושא נקבע ש"אם גישתו של האדם המבקש לשנות את רישומו מיהודי לחסר דת היא עניינית, מחשבתו כנה וכוונתו אמיתית, יש להצהיר על כך שהוא חסר דת, משום שהכרזה זו משקפת את המציאות".
המסווגים "חסרי דת" אינם יכולים טכנית להינשא בשטח המדינה, ונדרשים לחלופות כמו חתונה במדינות אחרות או קבלת מעמד של ידועים בציבור או ברית זוגיות.
הם אינם יכולים להיקבר ברוב הערים בישראל, מאחר שרוב הקבורה בישראל היא דתית.
בשנת 1972 כתב המשפטן אמנון רובינשטיין: "בפנינו קבוצה שלמה של אנשים, שאין להם דין אישי.
הם, למעשה, מוצאים מחוץ לתחום החוק הישראלי ומרחפים בוואקום משפטי." הממשל הישראלי ניסה לטפל בלאקונה משפטית זו.
כדי לענות על עניין הנישואין, הועבר חוק ברית הזוגיות לחסרי דת ב-2010. כאשר שני בני זוג חסרי דת, הם יכולים לקבל זכויות השקולות ברובן לאלו של נשואים באמצעות הסדר הזה.
לרשויות הדתיות קיימת אפשרות התנגדות במקרה שהן סבורות שאחד מבני הזוג משתייך אליהן.
כאשר שני בני הזוג חסרי דת, הם רשאים להתגרש בהליך אזרחי; אם אחד מבני הזוג אינו חסר דת, על בית הדין לענייני משפחה להכריע באיזה בית דין ידונו הגירושין.
בנושא הקבורה הועבר ב-1996 חוק קבורה אזרחית.
נכון ל-2018, פעלו בישראל ובשטחי הגדה המערבית 21 בתי-עלמין ייעודיים שנועדו לחסרי דת, מתוכם רק שני בתי קברות אזרחיים פתוחים לציבור הרחב, בערים באר שבע ונתניה.
מיעוט בתי הקברות האזרחיים מקשה על השימוש בהם, והצורך בקבלת פסק דין הצהרתי כדי להירשם כחסר דת מקשה על יישום ברית הזוגיות, שמעטים מאוד באים בה.
הרוב הגדול של המסווגים כחסרי דת בישראל הם מהגרים ממרחב ברית המועצות לשעבר, שהתאזרחו מתוקף חוק השבות אך אינם רשומים כיהודים במשרד הפנים.
זוהי קבוצה מורכבת המונה למעלה מ-300,000 איש.
היא מכילה רבים המזדהים כיהודים, למרות מעמדם בעיני הרשויות, לצד מספר ניכר של מאמיני הכנסייה הרוסית האורתודוקסית, שישראל מעדיפה לקטלג כחסרי דת משום שרישומם כנוצרים, אשר משוייכים לרוב לחלק הערבי באוכלוסייה הישראלית, עשוי לפגוע ברוב הדמוגרפי הלא-ערבי במדינה.
אוכלוסייה זו עברה חיברות ברובה בקרב המגזר היהודי-חילוני בישראל.
מעמדם הדתי עולה מדי פעם בעיתונות, בעיקר סביב סירוב של הרבנות להשיא זוגות המורכבים מחסרי דת ויהודים על-פי ההלכה, או הסירוב לקבור חיילים שנהרגו בחלקות יהודיות.
הממשל הישראלי רואה בחסרי הדת הפוסט-סובייטים בעיה דמוגרפית וחברתית, ויזם פעילות מיסיונרית נרחבת כדי לשדלם להמיר את דתם ליהדות.
פעילות זו נחלה הצלחה מועטה, הן בשל סירובם של רוב המהגרים להיענות לה, והן בשל התנגדות קשה מרוב הממסד הרבני, שסירב להעלים עין מכך שאלו שכן פנו אליו לא התכוונו ברוב המקרים לשמור מצוות.
ב-2017 אסר בית-המשפט על הצבא לחייב מגויסים להשתתף בפעילות מיסיונרית, אם כי הקצינים הממונים על מערך המרת הדת הוסיפו לנהל רישום של מועמדים ולהפעיל עליהם לחץ להיענות.
קבוצה אחרת של נטולי סיווג, שהיא קטנה מאוד אך זכתה לחשיפה תקשורתית ניכרת, כוללת ידוענים יהודים שמתנגדים לחקיקה הדתית במדינה.
יוזמתם מתקשרת גם לניסיונות לבטל את הסדר המילטים כליל, ביניהם הדרישה להכיר בלאום ישראלי שאיננו תלוי בדת.
בספטמבר 2011 זכה הסופר יורם קניוק בתקדים משפטי שאפשר לו לצאת מן המילט היהודי ולהירשם כחסר דת.
קניוק נימק את רצונו בכך שמאס באפליה הדתית במדינה.
בעקבותיו פנו אחרים לשנות את רישומם מיהודים לחסרי דת.
חַצְקֵל [ולדימיר מויסייביץ'] גופניק היה טייס יהודי-סובייטי, נווט ברגימנט הטייס ההתקפי מס' 948 של חטיבת הטייס ההתקפית מס' 308 בגיס התעופה השלישי של ארמיית האוויר השנייה של החזית האוקראינית הראשונה, גיבור ברית המועצות (1945), קולונל בדימוס.
נולד ב-5 במאי 1917 בז'יטומיר במשפחת פקיד.
גויס לצבא ב-1937. ב-1940 סיים את מכללת טייס הצבאית בצ'וגוייב.
חבר במפלגה הקומוניסטית מאז שנת 1943. לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות במסגרת אווקואציה צעד ברגל עם שאר המכללה במשך שבועיים ליד וורונז', משם ברכבות לבאקו ובהמשך תלמידי המכללה הועברו באוניה לקראסנוודסק.
על כך הוענק לו ב-27 ביוני 1945 תואר גיבור ברית המועצות וכוכב הזהב מס '8035.
בשנת 1947 סיים את לימודיו בבית ספר התעופה הגבוה לנווטים בקרסנודר.
מאז 1960 - פולקובניק במילואים אליהם שוחרר במסגרת נכות.
בהמשך התגורר בעיר לבוב, שם גם החליף באופן רשמי את שמו לוולדימיר ועבד כמנהל בית קולנוע.
אז גם שינה את שמו לוולדימיר.
נפטר ב-26 בנובמבר 1989 ונקבר בלבוב בבית העלמין ליצ'אקיב.
חספוס הוא תהליך ייצור, המתנהל בדרך כלל על מחרטה, ובו נחרטים חריצים אופקיים או בזווית 30° או 60° או 45°.
החספוס מבוצע על עובד צילינדרי, כדי לאפשר תפיסה ואחיזה טובה לצורך הפעלת מומנט סיבוב על הכלי.
צורת החספוס היא חריצים עמוקים עם חתך משולש בצורת קוים ישרים או בצורת שתי וערב על העובד.
החספוס מאפשר לידיים או לאצבעות להשיג אחיזה טובה יותר על החפץ המעוגל, מאשר על משטח המתכת החלק.
ניתן להשתמש בחספוס כשיטת תיקון לחלקים בהרכבה.
בעת ביצוע החספוס ויצירת החריצים, עודף חומר הגלם שנוצר בעת ביצוע החריצים מגדיל את קוטר החלק.
אזורים מורמים אלה יכולים לפצות על שחיקה על הקוטר החיצוני של החלק.
לאחר ביצוע החספוס ניתן להשחיז את החלק למידה המקורית שהייתה לחלק ולבצע מחדש את ההרכבה וכך נפתרת בעיית השחיקה שהייתה על החלק.
כיום עלות החלקים בייצור נמוכה ולא כדאי לשפץ חלק כזה אלא עדיף להחליף אותו.
ניתן להשתמש בחספוס בהרכבות מהירות ופשוטות של פין מתכת לקדח בחלק מפלסטיק או חומר רך אחר.
המשטח החיצוני של הפין מחורץ כך שבעת ההרכבה "נוגס" הפין בתוך הקדח שבחלק וננעץ בתוכו.
ידיות לכלים, עפרונות מכניים, תפסניות למקדחים מוט האחיזה במשקולות המשמשות בהרמת משקולות.
שימוש נוסף יש ברגליות האופניים של אופני BMX.
מוצר נוסף הוא מכסים המורכבים בהברגה.
בקוטר החיצוני של החלק החיצוני מבצעים חספוס ומאפשרים להרכיב את החלק בסיבוב ללא צורך בקצה מרובע או משושה לאחיזת מפתח.
שימוש נוסף נפוץ קיים בברגים ובאומים קטנים בכלי נגינה או במכשירים אלקטרוניים, ניתן לסובב את הבורג או את האום בתפיסת שתי אצבעות.
החספוס משמש גם כאלמנט דקורטיבי בכלי הבית.
בדרך כלל מבוצע החספוס עם כלי שמוגדר ככלי לעיבוד שבבי.
שיטה נוספת מקובלת לביצוע חריצים ישרים מבוצעת בתהליך (ROLLING) לחיצה עם דפורמציה פלסטית.
הגלגל עשוי מחומר קשה והעובד ניתמך על ידי תומך מיוחד כדי למנוע עיוות.'' בשיטה זו לא ניתן לייצר חספוס בדגם שתי וערב -יהלום.
ניתן לבצע חספוס באופן ידני ללא מכונה.
הכלי דומה לכלי החיתוך של צינורות.
במקום דיסקות סכין, מורכבים 3 גלגלי החספוס לביצוע דגם שתי וערב -יהלום מרכיבים שני גלגלים ימניים ואחד שמאלי.
ביצוע החספוס על מחרטה או מחרטת CNC מצריך קדמת מכונה אוטומטית, לאורך החלק כלומר ניתן לבצע חספוס על חלק ארוך עם מחספס צר כאשר הכלי מתקדם לאורך החלק.
שיני החיתוך בכלי חדות בדופן הכלי והן מבצעות למעשה חיתוך במהלך התקדמות הכלי.
בכל התהליכים משתמשים בנוזל חיתוך להורדת הטמפרטורה ולשיפור פני שטח החספוס..
קיימים שני סוגים עיקריים של חספוס: ישר ויהלום.
חספוס יהלום הוא הנפוץ ביותר ומשמש בכלים ומתקנים במוטות שצריך להחזיק, ולשפר את האחיזה נגד החלקה
חספוס ישר משמש על כלים ברגים ואומים אשר יש צורך להפעיל עליהם בזמן האחיזה ביד מומנט סיבוב.
משמש גם לנעיצה בקדח של חומר רך על ידי הכנסה בכח.
יש שימושים לחספוס הישר על חלקים שתנועתם הסיבובית כמו תוף, כדי לעצור את תנועת התוף מצמידים אליו חלק נגדי קפיצי עם שן בודדת.
"פסיעת החספוס" נקבעת על ידי המתכנן.
קיימים בשוק גלגלי חספוס בקטרים שונים ועם פסיעה שונה, פסיעה עדינה או גסה.
חסר מנוחה הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2008 בבימויו של עמוס קולק, עם משה איבגי ורן דנקר בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי עמוס קולק והעלילה היא על חייל מצטיין שלאחר מות אמו, טס לחפש את אביו שעזב אותו בגיל צעיר וברח לניו יורק.
משה איבגי היה מועמד לפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2008.
הסרט זכה בפרס איגוד בתי הקולנוע בגרמניה ועמוס קולק היה מועמד לפרס דב הזהב בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין, 2008.
עמוס קולק היה מועמד בפסטיבל טרויה בפורטוגל 2008 לסרט ולתסריט הטוב ביותר.
הסרט גם השתתף בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
מירי מסיקה מופיעה בסרט בתור זמרת במועדון ושרה לקהל של יורדים ישראליים את "היו לילות".
הסרט צולם במונטריאול, ניו יורק וישראל.
משה עמר (משה איבגי) גר בדירת מרתף קטנה בניו יורק כבר 21 שנה לאחר שנטש את אשתו ובנו צח (רן דנקר).
הוא חי חיים עלובים, מתפרנס בקושי ממכירת תמונות של הרבי מלובביץ', תכשיטים, קרמים וחפצים זולים שונים.
הוא מתקשה לשלם את שכר הדירה לפיני (אלברט אילוז) גם הוא יורד, שמאיים לזרוק אותו מהדירה.
את זמנו הפנוי הוא מבלה בפאב-מועדון של שמעון (צחי גראד) - (Shimon's) בגריניץ' וילג', שם הוא מופיע בלילות בקטעי סטנד אפ על עצמו ועל נושאים פוליטיים בקשר לסכסוך עם הפלסטינים.
בקהל נמצאים ישראלים יורדים ובהם יוסי מוסאייף (ארנון צדוק), סגן אלוף במילואים שירד לפני עשר שנים ועוסק במסחר בנשק.
הוא לוחץ על שמעון לפטר את משה אף על פי שהופעותיו הגדילו את הכנסות המקום.
משה מקיים יחסים עם נשים רבות, בהן אלמנה מבוגרת, שילה (פיליס סומרוויל), ומנסה להתחיל עם הברמנית יולנדה (קארן יאנג).
יולנדה דוחה אותו בתחילה אבל אחר כך מקבלת אותו לאחר שמשה מפתח ידידות עם בנה הצעיר ספנסר (דייוויד גולד).
צח משרת ביחידה מובחרת ביו"ש.
הוא צלף מיומן ועוסק בחיסול מבוקשים על ידי צליפה מרחוק.
הוא מבקש ממפקדו, סגן אריק(יוסף סוויד), להמליץ עליו לשירות קבע אבל לאחר שירה בשוגג בנער פלסטיני שנפצע קשה, בקשתו נענית בשלילה.
אימו פאניה נפטרת וצח מגלה בחפציה, את מספר הטלפון של משה ומודיע לו על קיום ההלוויה.
משה לא עונה לו אך אומר קדיש על גרושתו.
הסירוב לקבלתו לשירות קבע משפיע קשות על צח.
הוא מרגיש כאילו עולמו חרב עליו ומחליט לטוס לאביו בניו יורק.
הפגישה בין שניהם נערכת במועדון של שמעון כאשר צח יושב בקהל.
הם מנסים להגיע להבנה ביניהם אבל זה קשה.
בעת ויכוח קשה בחוצות ניו יורק, שולף צח אקדח נגד אביו אבל בסוף נשבר והם מתחבקים ומשה לוקח אותו לדירתו ומכבד אותו במרק מרוקאי שהכין.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמשה איבגימשה עמררן דנקרצח עמרקארן יאנגיולנדהפיליס סומרווילשילהאיתן גולדספנסרהבן של יולנדהצחי גראדשמעוןבעל פאבאלברט אילוזפיניבעל ביתארנון צדוקיוסי מוסאייףסא"ל במילואיםמירי מסיקהנטעזמרתיוסף סווידאריקמפקדו של צחמירב פלדמןחיילת
"חסקה" הוא שיר שכתב יורם טהרלב, הלחין משה וילנסקי וביצעה להקת חיל הים.
השיר התפרסם ב־1971 כאחד משיריה של תוכנית הלהקה "שירת הים".
בני נגרי עיבד את השיר, והסולן היה עודד בן חור.
להקת "אתניקס" ביצעה לשיר גרסת כיסוי.
ב־1971 נמשך שיתוף הפעולה של דני ליטאי ובני נגרי גם בתוכנית החדשה "שירת הים", שבה נכללו שירים מצליחים כ"חסקה" (על כלי השיט), "בוא לים" ו"דוגית נוסעת".
נושאי התוכנית והשירים התמקדו בהווי החיל ובים עצמו ובכך תרמה הלהקה לטיפוח המורל והרגשת הייחוד של הלהקה.
הסולנית החדשה הייתה חיה ארד, ששרה את השיר הבולט ביותר בתוכנית — "על אם הדרך", שכתב נתן אלתרמן והלחינה נעמי שמר.
השירים "על אם הדרך" ו"חסקה" הצליחו במצעדי הפזמונים, והלהקה זכתה בתואר "הלהקה הצבאית של השנה" במצעד השנתי של קול ישראל בשנת תשל"ב.
בתום התוכנית "שירת הים" עזב בני נגרי את ההפקה.
את מקומו החליף מתי כספי, בוגר להקת פיקוד הדרום.
השיר ערך את הופעת הבכורה שלו במצעד הפזמונים העברי השבועי של גלי צה"ל ב־29 באוגוסט 1971 במקום ה־14. ב־26 בספטמבר הוא הגיע למקום הרביעי, מיקום השיא שלו במצעד.
ב־24 באוקטובר 1971 יצא השיר מהמצעד בתום שבעה שבועות צעידה.
"חסקה" שהה במצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל תשעה שבועות, מ־30 באוגוסט 1971 עד 8 בנובמבר 1971, ועמד שבוע אחד בראש המצעד (11 באוקטובר 1971).
במצעד העברי השנתי (תשל"ב) של התחנה דורג השיר במקום התשיעי, ולהקת חיל הים זכתה בתואר "להקת השנה" (הצבאית).
במצעד השנתי תשל"ב (1972) הוחלט באופן חד פעמי להפריד בין הלהקות הצבאיות והלהקות האזרחיות בתואר "להקת השנה", וזאת עקב מספרם הרב של הלהקות הצבאיות וצוותי ההווי בצה"ל שהגיעו באותה השנה לשיאם.
בהם הייתה שלישיית פיקוד המרכז, ששירה "היום היום" עם הסולנית דורית ראובני זכה בתואר "שיר השנה".
הלהקה הצבאית שזכתה בתואר להקת השנה הייתה להקת חיל הים, בעקבות תוכניתה המצליחה "שירת הים".
ללהקה האזרחית של השנה נבחרה "אחרית הימים", שהוציאה באותה שנה את אלבומה היחיד, "אחרית הימים".
חסרי קשקשים (Euphyllophyta), היא קבוצה של צמחים וסקולריים הכוללת את הקבוצות:
סוגים נכחדים מקבוצה זו כוללים את הצמח פרטיקה.
חסרי זרע (Cryptogamae) הוא כינוי לקבוצה של אאוקריוטים דמויי-צמחים, אשר מתרבים על ידי נבגים ולא על ידי זרעים או פרחים.
מקור השם המדעי של הקבוצה הוא מיוונית עתיקה ומשמעותו היא "נישואין מוסתרים" בהתייחס לרבייה שלהם.
חַסְרֵי-לְסָתוֹת (שם מדעי: Agnatha), היא קבוצה פרפילטית של יצורים דמויי דגים, בהם מיתרניים חסרי לסתות כמו המיקסינות וחולייתנים חסרי לסתות כמו הצמדים.
המיקסינים והצמדים משתייכים לעל-מחלקה עגולי הפה (Cyclostomes), ממנה התפתחו שאר הדגים והחולייתנים האחרים.
משפחה ללא מקור Myllokunmingiidae - נכחדה
משפחה ללא מקור Haikouellidae - נכחדה
משפחה ללא מקור Loganelliidae - נכחדה
מחלקה קונודונטים (Conodonta) - נכחדה, (למעט חולייתנים לסתניים)
חסרי חוליות הוא שמה של קבוצה פרפילטית בה נכללים כל מערכות בעלי החיים האיקריוטיים (מורכבים מתאים בעלי גרעין), שהם נטולי עמוד תמיכה גבי (עמוד שדרה), כגון חרקים, סרטנים, רכיכות ואלמוגים.
גם לחלק מהמיתרניים אין עמוד שדרה כך שהם נחשבים חסרי חוליות.
גודלם נע בין אורגניזמים קטנים שאורכם מילימטרים ספורים כמו תולעים נמטודות, לבין חסרי חוליות גדולים כמו מדוזת רעמת האריה, שהמחושים שלה נמתחים עד 75 מטרים.
המין הידוע הגדול ביותר השייך לקבוצת חסרי החוליות הוא דיונון עצום.
הקבוצה כוללת 97% מכלל המינים בממלכת בעלי חיים.
75% מהמינים בקבוצה זו משתייכים למערכת פרוקי-הרגליים.
עד כה תוארו 1.25 מיליון מינים, רובם חרקים.
הסיבה לכמות הגדולה של חסרי החוליות היא המהירות שבה הם מתרבים, לדוגמה ספוגים ואלמוגים מייצרים גם ביצים וגם זרע, ונמלים ודבורים מטילות ביצים שיכולות להתפתח ללא הפריה.
חלק מן הפעולות המבוצעות על ידי חסרי החוליות – האבקה, פיזור זרעים, הפיכת מזון לחיות בר, מיחזור חומרים מזינים, ניקוי מים, בניית שוניות – הן קריטייות לחיים על כדור הארץ בצורתם הנוכחית, ובלעדיהן מערכות אקולוגיות שלמות היו קורסות.
כמו בעלי החוליות, חסרי החוליות מסווגים על סמך גופם, מחזור חייהם וההיסטוריה האבולוציונית שלהם.
לרוב חסרי החוליות אין מערכת דם סגורה.
חַסְרֵי-רַגְלַיִם (שם מדעי: Gymnophiona או Apoda) היא סדרה של דו-חיים, הדומה בצורתה לתולעי האדמה ולנחשים.
לרוב הם חיים מתחת לאדמה, לכן זו סדרה שנחקרה מעט יחסית ליתר הדו-חיים.
בעקבות כך, מעריכים כי רב הנסתר על הגלוי בנוגע לסדרה זו.
כנרמז משמם, רגליהם של חסרי הרגליים מנוונות יחסית, עובדה שגורמת להם להידמות לתולעים.
המינים הגדולים מבין הסדרה דומים יותר לנחשים בשל אורכם, שיכול להגיע למטר וחצי.
זנבם קצר, והביב (Cloaca) שלהם נמצא בקצות הגוף.
עורם חלק וצבעו לרוב אפור כהה ולעיתים צבעוני.
בתוך העור, קיימים קשקשים העשויים מקלציט.
את מרבית זמנם הם מבלים מתחת לפני השטח, ולכן עיניהם קטנות ומכוסות בעור המגן עליהן.
עור זה הוביל בעבר למחשבה כי חסרי הרגליים עיוורים, אולם זו התבררה כשגויה.
העור המכסה את עיניהם גורם לכך שחוש הראייה שלהם מוגבל למצבים חשוכים.
חסרי הרגליים כולם חולקים מאפיין בולט, הוא צמד זרועות הציד שבראשם, שכנראה משמשות כאיבר ריח משני לאפם.
לכל מיני חסרי הרגליים שתי ריאות, כאשר הריאה השמאלית קטנה באופן משמעותי מהריאה הימנית.
זוהי התאמה של גוף חסרי הרגליים לצורתו, והיא קיימת גם אצל נחשים.
מלבד הריאות, משתמשים חסרי הרגליים בפיהם ובעורם על מנת לספוג חמצן.
יוצאי דופן הם שני מינים, Atretochoana eiselti מברזיל ו-Caecilita iwokramae מגיאנה, אשר הם המינים חסרי הריאות הידועים היחידים מסדרה זו.
חסרי הרגליים נמצאים במרבית האזורים הטרופיים בדרום-מזרח אסיה, באפריקה, באיי סיישל ובדרום אמריקה, והם אינם נמצאים באזורים יבשים או בהרים גבוהים.
גבולה הדרומי של תפוצתם בדרום אמריקה נמצא בבואנוס איירס, הרי שהם נישאים בזרמו של נהר הפרנה שזרימתו מצפון לדרום.
באשר לאפריקה, לא נעשו מחקרים בנוגע לחסרי הרגליים במרכז אפריקה, אולם הסבירות כי הם נמצאים ביערות הגשם הטרופיים באזור גבוהה.
גבולה הצפוני של תפוצתם העולמית נמצא בצפון הודו, והיא של המין Ichthyophis sikkimensis.
באפריקה ניתן למצוא את חסרי הרגליים החל מגינאה ביסאו (Geotrypetes) ועד לצפון זמביה (Scolecomorphus).
בדרום-מזרח אסיה תפוצת חסרי הרגליים אינה עוברת את קו וולאס, והם אינם נמצאים באוסטרליה ובאיים שביניהם.
חסרי הרגליים היא הסדרה היחידה במחלקת הדו החיים המשתמשת בהפריה פנימית באופן בלעדי.
לזכרים קיים איבר דמוי-פין, ה-phallodeum, המוחדר לביב של הנקבה למשך שעתיים עד שלוש.
כרבע ממיני חסרי הרגליים מטילים ביצים; הביצים מושגחות על ידי הנקבות.
במינים מסוימים, חסרי הרגליים הצעירים בוקעים מהביצה לאחר שעברו את התמרת הגלגול (מטמפורפוזה), אולם אחרים בוקעים בשלב הלרווה.
שלושת-רבעי המינים האחרים אינם מטילים ביצים, וצאצאיהם נולדים כשהם כבר מפותחים.
כאשר הוא בתוך הנקבה, העובר מוזן בתאים מיוחדים מצינור הביציות (Oviduct), המתעכלים באמצעות שיניים מיוחדות שהוא מפתח.
צאצאי המין Boulengerula taitanus, מין מטיל ביצים, אוכלים באופן דומה שכבה מיוחדת בעזרת שיניים מיוחדות.
שמם הלטיני של חסרי הרגליים, Caecilian, נגזר מהמילה הלטינית caecus שמשמעותה עיוור.
שמם זה ניתן להם בשל עיניהם הקטנות של חסרי הרגליים, שלעיתים אף אינן קיימות.
מקורו של השם הוא בשם שנתן הבוטנאי קארולוס ליניאוס למין הראשון שהוא תיאר, Caecilia tentaculata.
שמה הטקסונומי של הסדרה, Gymnophiona, מקורו במילים היווניות γυμνος (gymnos, ערום) ו-οφις (ophis, נחש), שכן בהתחלה נחשבו חסרי הרגליים לנחשים.
סדרת חסרי הרגליים מחולקת ל-6 משפחות.
מכיוון שמחקרים מעטים בלבד נעשו על חסרי הרגליים, והם אפופי מסתורין, המיון הטקסונומי של הסדרה הוא ראשוני, ומבוסס ברובו על דגימות מינים בודדות.
מינים מסוימים אף נראו רק פעם אחת.
חסרף מזרחי (שם מדעי: Anarrhinum forskhalii) הוא בן שיח ממשפחת הלועניתיים.
מקור שמו העברי הוא בהיעדר ה'אף'- הבליטה שקיימת בפרי של הלוע הארי.
בכך הוא נבדל מסוג קרוב זה.
שמו הלטיני רומז אף הוא על קרבתו לסוג לוע הארי.
תואר המין הוא לכבודו של פורסקהל, בוטנאי שלכבודו קרוי גם הסוג פורסקליה ממשפחת הסרפדיים.
מין זה גדל בעיקר על קרקעות חוואר וקירטון.
הוא נפוץ באופן משני (כלומר, כתוצאה מהשפעת האדם), באזורי סלעים שפוררו על ידי האדם.
הצמח אינו מסתעף וגובהו בערך חצי מטר.
בישראל הוא גדל בחבלים הים תיכוניים של הארץ, ובחרמון.
בגאומטריה, שני עצמים הם חופפים אם יש להם אותה צורה ואותו גודל, אף אם הם נמצאים במקומות שונים במרחב, מכוונים לכיוונים שונים, או הם תמונת ראי זה של זה.
במובן זה, המשפט "שתי צורות מישוריות הן חופפות" מרמז שהמאפיינים התואמים שלהן חופפים (או שווים) כולל לא רק את הצלעות והזוויות המתאימות, אלא גם את האלכסונים, ההיקפים והשטחים התואמים.
שני קטעי קו חופפים אם יש להם אותו אורך.
שתי זוויות חופפות אם יש להן אותה מידה.
שני עיגולים חופפים אם יש להם אותו קוטר.
בניסוח פורמלי יותר חפיפה בין שני קטעים היא מושג ראשוני, המשקף את הרעיון שקיימת איזומטריה שתעביר קטע אחד כך שיכסה בדיוק את הקטע האחר.
בהתאם למושג ראשוני זה, ניתן להגדיר חפיפה של עצמים נוספים, כגון חפיפה של שתי זוויות, חפיפת משולשים וכדומה.
לאחר הגדרתה של חפיפה בין שני עצמים, ניתן לנסח אקסיומות ומשפטים העוסקים בקיומה של חפיפה כזו.
דוגמה נודעת למשפטי חפיפה הם המשפטים העוסקים בחפיפת משולשים.
הסימן המתמטי המקובל לחפיפה הוא סימן השוויון ומעליו טילדה: .
מושג החפיפה קשור למושג הדמיון, שבו לאובייקטים יש אותה צורה אך לא בהכרח אותו גודל (ישנן הגדרות המחשיבות חפיפה כמקרה פרטי של דמיון).
חעא סח'מוי (נפטר ב-2686 לפני הספירה) היה הפרעה האחרון בשושלת השנייה של הפרעונים במצרים.
פפירוס טורינו טוען שמלך 27 שנים, חודשיים ויום.
לא ידוע עליו הרבה, מלבד העובדה שהוביל מספר מבצעים צבאיים משמעותיים, בנה מספר אנדרטאות לציון המלחמה נגד הצפון, וכן בנה את מבצר אבני הבוץ באבידוס, שידוע כיום בשם "שונת אל זביב".
חעא סח'מוי נחשב על ידי מרבית החוקרים היורש של סת פריבסן.
עם זאת שמספר חוקרים טוענים כי פרעה אחר, חעא סח'ם, שלט ביניהם, רוב החוקרים כיום סבורים שחעא סח'ם וחעא סח'מוי הם אותו פרעה ששינה את שמו עם איחוד מצרים העליונה ומצרים התחתונה לאחר מלחמת אזרחים בין מאמיני האל הורוס ומאמיני האל סת.
פרנצ'סקו רפאל ווולפגנג הלק מאמינים כי הוא היה קרוב של פריבסן, אם כי לא בהכרח בנו.
זאת על פי הבחירה באום אל-געאב כמקום קבורתו במקום בסקארה, בדומה לפריבסן.
מכאן גם התפיסה הרווחת כי שניהם הגיעו מהעיר נבית (כיום כום אומבו).
ישנה גם תיאוריה שנחשבת מיושנת כיום, הטוענת כי חעא סחמוי הוא שם אחר לפריבסן עצמו.
פירוש השם חעא סח'מוי הוא "שני כוחות שווים".
השם מרמז על איחוי הקרע שהתקיים מימי פריבסן בין מאמיני שני האלים הורוס וסת, והשגת שקט פוליטי.
משמעות זו משתמעת גם מגרסאות אחרות של השם כגון "חעא סח'מווי חתפ נצ'רווי ימף" שמשמעו "שני הכוחות שווים, שני האלים מרוצים בו".
חעא סח'מוי הוא שם הורוס שלו.
שם הלידה שלו היה "ג'אג'איי" לפי רשימת המלכים מאבידוס, "בבתיי" לפי רשימת המלכים מטורינו, או "בביי" לפי לוח סקארה.
שני השמות האחרונים חשודים כשגיאה, וולפגנג הלק טוען כי שמו היה בכלל "בש" כפי שמופיע על כמה כדים, ביניהם שבר שנמצא במוזיאון אשמוליאן באוקספורד, וחפצים אחרים.
חעא סח'מוי שלט בסביבות 2690–2670 לפנה"ס, כאשר שנים 3–6 ו-12–18 לשלטונו מוזכרות באבן פלרמו, ומכוונות לזמן שלטון של 18 שנים.
עם זאת, רשימת המלכים של טורינו טוענת כי מלך 27 שנים, חודשיים ויום, וכי נפטר בגיל 40, בעוד בסיסי פסלים שלו מנחן מציגים אותו משתתף בחגיגות ח'ב-סד, ששימשו לציין 30 שנה למלכותו של מלך במצרים.
הוא נחשב ליורשו של פריבסן וממשיכו בשושלת השנייה, אם כי לא ברור אם ירש אותו או הביס אותו לאחר ששב ממסע לדיכוי מרידות בנוביה.
הסכסוך בין מצרים העליונה לתחתונה
בתקופת שלטונו של קודמו, פריבסן, ניצת שוב הסכסוך הפוליטי-דתי בין מצרים העליונה בדרום לתחתונה בצפון, כשהוא משקף את המאבק המיתולוגי בין הורוס מן הדרום לסת מן הצפון על השליטה במצרים.
הוספת סת בתחילת שמו של פריבסן מלמדת כי לראשונה הייתה ידם של חסידי סת על העליונה.
הקרבות מתוארים בכתובת על כלי: "שנת המלחמה נגד האויב הצפוני בעיר נחב".בתקופת שלטונו של חעא סח'מוי נראה שהסכסוך הסלים.
שני פסלים בהם הוא נושא את הכתר הלבן של מצרים העליונה, המזוהה עם הורוס, מציינים כי 47,209 צפוניים נהרגו בקרבות, סדר גודל היכול לרמז על הקרב הקשה שעבר על נחב עד לניצחונה.
מדובר במספר גדול יחסית לאוכלוסייה המצומצמת במצרים של תקופת הממלכה הקדומה.
עם ניצחון הממלכה העליונה, אוחדה המדינה סופית.
יש הטוענים כי שמו של המלך השתנה בשלב זה עם הנישואין לנסיכה ני מאעת ח'פ ממצרים התחתונה.
על פי האגיפטולוג ניקולא גרימל הנישואין לנסיכה סיכמו דיכוי של העיר הצפונית ממפיס שחדלה לציית למלך בשנה ה18 למלכותו.
הממצאים הכתובים אינם מתייחסים לקונפליקט כסכסוך בין מדינות, אלא כתסיסה פנימית וכמרידה, או כמסע לכיבוש הצפון שלא תיפקד כמדינה מאחר שהיה שרוי במלחמת אזרחים עקובה מדם.
היציבות הפוליטית שיצר האיחוד, ומשתקפת בחידוש מסעות העונשין אל מוקדי חוץ בלוב ובנוביה, ששימשה כבסיס לצמיחתה של האימפריה המצרית.
תיעוד לשבע השנים האחרונות למלכותו של חעא סח'מוי שרד באבן פלרמו בעמודה 4.
חעא סח'מוי ייחודי בשושלת אליה הוא משתייך בכך שבסרך (מגילת אבן) שלו מופיעים סמלי שני האלים, סת והורוס, מה שמחזק את ההנחה כי הוא פעל לפיוס בין שני הצדדים הנלחמים.
לאחר מותו הושמט סמלו של סת מהסרך.
הוא כנראה גם הפרעה הראשון שהורה על בניית פסלים בדמותו.
עם איחוד הממלכה העביר חעא סח'מוי את בירתו לנחן, ומשם נראה שעבר להתמקד בפרויקטי בניה גדולים, במיוחד באל-קאב, בנחן ובאבידוס.
הידועים שבמבנים הם קבר מלכותי גדול ממדים באבידוס, ומבנה שונת אל זביב.
סוף שלטונו התאפיין בשקט מדיני.
עם מותו קמה השושלת השלישית, שראתה באשתו האם הקדמונית של השושלת, בדומה למעמדה של יעח'ח'תפ בממלכה החדשה.
נימאעתח'פ הייתה כפי הנראה אשתו היחידה, אם ילדיו ואמו של המלך שירש אותו.
היא מוזכרת כאשה המלכותית הגדולה, וניתנו לה גם התארים "אם ילדי השליט", "אם שליט מצרים העליונה והתחתונה", "אם השליט" ו"משרתת הורוס".
משמעות שמה "אשר למעאת ולח'פ" כולל את האל אפיס (ח'פ) ממפיס שבמצרים התחתונה, ומכאן ההשערה שהייתה במקור נסיכה ממצרים התחתונה שנישואיה עם המלך הגיעו עם איחוד מצריים העליונה והתחתונה.
הסמליות של הנישואים האלו הם שהפכו אותה לסמל בשושלת השלישית.
נראה שנולדו לחעא סח'מוי שניים או שלושה ילדים מנימאעתח'פ: ג'וסר, מהידועים בפרעוני השושלת השלישית ומי שהקים את הפירמידה הראשונה, פירמידת המדרגות; חתפחרנבתי שהייתה אחותו ואשתו של ג'וסר; וייתכן שגם ינינתכאס שהייתה אשתו של נבכא, שיש המזהים אותו עם סאנכת.
ייתכן גם שבין בניו היו סאנכת עצמו וסכמכת, המלכים שמלכו לאחר ג'וסר.
קברו המונומנטלי של חעא סח'מוי נמצא באבידוס במצרים העליונה.
הקבר, שידע כקבר מספר 5, נחשב ייחודי מסוגו בבית הקברות המלכותי באום אל-געאב, הוא נרחב ומורכב יותר מהקברים האחרים, והוא גם הקבר המלכותי האחרון שם.
צורתו טרפז שבסיסו באורך שבעה עשר מטרים וצלעו העליונה באורך עשרה מטרים, ואורכו של הקבר (גובהו של הטרפז) הוא באורך של כשבעים מטרים.
הקבר היה בנוי כמסדרון שמצדדיו 58 חדרים בנויים לבנים ומוגבלים בגישה, להנחת מנחות, ועם חדר קבורה בנוי מאבני גיר חצובות במרכז המתחם, מהדוגמאות העתיקות בעולם לבניה מאבנים שכאלו.
חדר הקבורה היה בעומק שני מטרים ובגודל 3.3 על 5.3 מטרים.
הקבר עצמו היה מוקף במתחם בגודל 123 על 64 מטרים, שעובי קירותיו 5.35 מטרים, ולפיכך התאים לשמש השראה למתחם הקבורה של ג'וסר.
הקבר נחפר על ידי פלינדרס פיטרי ב-1901, לאחר שחפר שם אמיל אמיליאנו.
בתוכו היו כלי ברונזה ונחושת, שרביט מאבן קרנליאן וזהב, וכדי אבן וקרמיקה מלאים פירות ודגנים.
היו שם גם חפצים קטנים מצופים לכה, חרוזי קרנליאן, כלי צור ונחושת, סלים וחותמות רבות הנושאות את שמו.
בנוסף נמצאו מספר חפצים ששימשו להלווייתו של המלך.
חלק מהחפצים הללו נלקחו על ידי אמיליאנו, אך תוארו רק על ידי פיטרי.
מדובר היה במספר גדול יחסית של חפצי קבורה שחמקו מידיהם של שודדי קברים, ברובם כדים עשויים ברקציה ואבן חול ששוליהם מצופים זהב, והם הממצא העתיק ביותר במצרים המציג שימוש בציפוי זהב כקישוט.
כלי הנחושת והברונזה בקבר, ולרוב גם פרטי העיטורים עליהם, נשמרו היטב יחסית לתקופתם, והם מהווים עדות לתחילתה של תקופת הברונזה במצרים.
במרחק של קילומטר משם, במדבר אבידוס, נמצאת שונת אל-זביב, מבנה עצום עשוי לבני בוץ בגודל 123 על 64 מטרים.
קירותיו מגיעים לעובי חמישה מטרים, ולגובה של עשרים מטרים.
המבנה דמוי מבצר, אך לא ידוע עדיין למה שימש.
בחפירות נמצאו בתוכו מבנים פנימיים מסובכים.
הממצאים היחידים שמעידים על פעילות במבנה מצביעים על פעילות דתית ופולחנית, כך שהמבנה כנראה נועד להיות "בית כא" המשמש לסגוד לרוחו של המלך, גרסה מוקדמת למקדשי המתים של הממלכה הקדומה.
חעא סח'מוי מתועד כמי שבנה את המבנה בחריטות על עמודי הגרניט בכניסה.
שמו של חעא סח'מוי מופיע על גבי שבר של אבן פלרמו הנמצא במוזיאון פיטרי לארכאולוגיה מצרית בלונדון.
שער גרניט ורוד מאזור המקדשים באסואן, ששמור כיום במוזיאון המצרי בקהיר, מזכיר אותו ומתאר את ניצחונותיו.
ג'יימס אדוארד קוויבל ציין שניצחונותיו של חעא סח'מוי מתוארים גם על גבי שלושה כדים וכן על שני בסיסי פסלים שלו שהוא חשף עם כמה פריטים נוספים מתחת לריצוף באזור מקדש הורוס בנחן.
שני הפסלים התפרסמו כבעלי ערך אמנותי רב, אחד מהם נמצא כיום במיזיאון אשמוליאן לאמנות באוקספורד, והשני במוזיאון המצרי בקהיר.
גובהו של הפסל במוזיאון בקהיר 56.5 ס"מ, ומחצית מפניו חסרה.
במקום בו נמצא ניצבו איתו פסל חרס מרשים של אריה מאותה תקופה, ופסל הנחושת המפורסם של פפי הראשון.
הפסל במוזיאון באוקספורד דומה לו, אך במקרה שלו הגוף ספג פגיעות רבות, בעוד הראש ספג פגיעה משמעותית רק באף ובקצה הכתר.
שם הורוס שלו, הכולל את שני האלים, הורוס וסת, מופיע על אסטלה עשויה מגוש גדול של צפחה ירוקה בסגנון האסטלות מן התרופה הארכאית באבידוס, שהוקמה ככל הנראה סמוך לזמן האיחוד בין הממלכה העליונה לתחתונה.
האסטלה נמצאה ליד מקדש נחן, ונמצאת כיום במוזיאון המצרי בקהיר.
אזכורים שלו נמצאו גם בפירמידת המדרגות של ג'וסר, במתחם פרטי בסקארה, ועל שבר כד מגבל ועל מצבת גרניט מאזור בית הקברות בנחב (כיום: אל כאב).
העיצוב האמנותי האמנותיים בציורים ובפסלים מתקופתו הוא ברמה מאוד גבוהה, ומזכיר מאוד את העיצוב של פסלים מתחילת השושלת השלישית, שהתיארוך שלהם אינו מוטל בספק.
חפ"ק (חדר פיקוד קדמי או חבורת פיקוד קדמית) הוא נציגות של המפקדה הממונה (הדרג המדיני, הצבאי או של כוחות ההצלה) במצבי חירום באזור המתרחש.
נציגות זו שואבת את סמכותה מהמפקדה הממונה והיא לכן בעלת סמכות על הכוחות השונים הפועלים בשטח, בלי צורך בתקשורת עם המפקדה עצמה.
החפ"ק מורכב לרוב ממפקד אחד או יותר הנשלחים מהמפקדה, וזאת על מנת להמעיט את הצורך בתקשורת עם העורף האיטית והחשופה יותר.
החפ"ק הוא בבסיסו יחידה המוקמת אד הוק, שהמאיישים אותה משתנים ממקרה למקרה.
במקרים שהפעילות של החפ"ק מתמשכת, מוקמת בעקבות כך יחידה קבועה (כמו הגיס שהוקם על בסיס חפ"ק פיקוד צפון בעקבות מלחמת יום כיפור).
חעפי (או "הפי", לפי התעתיק בשפות אירופאיות שונות: Hapi או Hapy), היא דמות אלוהות חסרת מגדר מובחן מהמיתולוגיה המצרית שאחראית על ההצפה השנתית של נהר הנילוס שהוליכה סחופת עשירה אל גדותיו, ותרמה לגידול היבולים בסביבה.
משמעות השם "חעפי" היא "תנועה אחת", שכנראה התייחסה לזרם הנילוס.
בין התפקידים והתארים שיוחסו לחעפי הם, אל הדגים והעופות בביצות הנילוס והאל האחראי על פריחת הצמחייה בנהר.
הוא או היא מתוארים בדרך כלל כדמות אדם בעלי כרס גדולה, חגורה, שיער ארוך ושדיים נפולים.
ייתכן כי במקור, חעפי (או וריאציה של שם זה), היה שמו הקודם של הנילוס.
הצפת הנילוס השנתית נחשבה כבואו של חעפי.
מאז ההצפה, הקרקע המדברית בדרך כלל, הפכה לפוריה ומתאימה לגידול יבולים, בשל כך חעפי נחשב כסמל לפוריות.
תפקידו החשוב הקנה לו לעיתים את ההגדרה "אבי האלים", ונחשב לאב מסור העוזר לשמור על איזון היקום, ובגינו מערכת היקום מסודרת והרמונית.
הוא היה נחשב כ"ידידו של גב", אל האדמה המצרי, ו"אדונו של נפר", אל התבואה.
מקובל היה כי הוא חי בתוך מערה במקור הנילוס ליד אסואן.
פולחן חעפי היה בעיקר באזור האי יב.
כוהניו היו עורכים טקסים, בהם היו מודדים באמצעות נילומטר, את מידת זרימת המים אשר תגיע כתוצאה מהשיטפון השנתי.
בתקופה מאוחרת סודרו האלים המצריים בזוגות ובשלשות, אז נחשב חעפי לבעלה של נחבת.
חסרת נדוניה הוא מחזה פרי עטו של אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי.
הצגת הבכורה שלו התקיימה ב-10 בנובמבר 1878 בתיאטרון מאלי ופורסמה לראשונה בגיליון ינואר 1879 של כתב העת Otechestvennye Zapiski.
ההצגה התקבלה באדישות יחסית בידי מבקרי התקופה אולם ברבות הימים הייתה חלק מקלאסיקת התיאטרון הרוסי.
אלדר ריאזאנוב עיבד את המחזה לסרט קולנוע בבימויו, בשם "אהבה אכזרית" (1984).
לדברי אוסטרובסקי, הרעיון למחזה נולד במוחו ב-4 בנובמבר 1874
ב-1 באוקטובר 1876, הוא סיפר לשחקן פ.א.
כתב היד של המחזה כונה בידי המחבר בשם "אופוס 40".
אוסטרובסקי הזכיר את המחזה בשנית ב-3 בפברואר 1878, במכתב לבורדין, בכותבו:
הוא לא עמד בזמן שהקציב לעצמו.
הוא המשיך לעבוד על המחזה במהלך כל הקיץ והסתיו בשיולקובה; כל אותה עת הוא ניהל מגעים להעלאתו על הבמה בעתיד.
ב-16 באוקטובר 1878, המחזה היה גמור (התאריך על כתב היד היה 17 באוקטובר).
ב-26 באוקטובר הוא נשלח לבורדין, וב-28 בו - הוא קיבל את אישור התיאטרון והוועדה הספרותית שלו להעלאת ההפקה.
בורדין, לו אוסטרובסקי הציע לגלם את דמותו של קנורוב, לא היה שבע רצון מהרעיון שנראה בעיניו "תפקיד מיותר".
הוא גם הציע שהטקסט יצומצם במידה ניכרת.
הצגת הבכורה של "חסרת נדוניה" התקיימה בתיאטרון מאלי, מוסקבה, ב-10 בנובמבר 1878, כמחווה לשחקן ניקולאי מוסיל (שגילם את דמותו של רובינסון).
לריסה גילמה את דמותה של ג.נ.
לנסקי גילם את דמותו של פרטוב, סדובסקי גילם את דמותו של קרנדישוב, י.ו.
סמרין גילם את דמותו של קנורוב.
כעבור כמה ימים המחזה הוצג פעם נוספת, כמחווה לסדובקי, והפעם מ.נ.
אמולובה גילמה את דמותה של לריסה.
אוסטרובסקי כתב לבורדין על "ההצלחה הכבירה" של שתי ההצגות הללו.
"חסרת נדוניה" הוצגה בסנקט פטרבורג לראשונה ב-22 בנובמבר, בתיאטרון אלקסנריסקי כמחווה לבורדין.
מריה סבינה גילמה את דמותה של לריסה והביקורות התמקדו בהופעתה לחיוב ופרט לכך היו פושרות.
בראשית שנות התשעים של המאה ה-19 "חסרת נדוניה" חודש בהצלחה בידי ורה קומיסרזבסקיה שיצרה את גרסתה הייחודית לדמותה של לריסה.
בתקופת ברית המועצות המחזה הוצג במספר תיאטראות, וב-1948 הוא שב להיות חלק מהרפרטואר של תיאטרון מאלי.
חריטה איגנטיבנה אוגודלובה - אלמנה בגיל העמידה, לבושה בחן אך בנועזות שלא לפי שנותיה.
לריסה דמיטרייבנה - בתה, רווקה, לבושה בבגדים יקרים, אך בצניעות.
מוקיי פרמיוניץ' קנורוב - מבעלי העסקים הגדולים של הזמן האחרון, אדם בגיל העמידה ובעל רכוש עצום.
וסיליי דניליץ' ווז'בטוב (וסיה) - אדם צעיר מאוד, נציג חברה מסחרית עשירה, לבוש בסגנון אירופאי.
יוליי קפיטוניץ' קרנדישוב - אדם צעיר, פקיד דל אמצעים.
סרגיי סרגיץ' פרטוב - בעל אחוזה וספינות, גבר מרשים כבן 30.
גברילו - מזנונאי במועדון ובעל בית-קפה בשדירה מרכזית.
איבן - מלצר בבית הקפה.
יבפרוסיניה פוטפובנה - דודתו של קרנדישוב.
לריסה כילתה את השנה האחרונה בייאוש לאחר הסיום הפתאומי (וחסר הפשר) של הרומן שלה עם פרטוב, אדם עשיר בו הייתה מאוהבת ואותו העריצה, והחליטה להתחתן עם הגבר הראשון שיבקש את ידה.
קרנדישוב, פקיד מדינה דל אמצעים, מתגלה כאדם מגוחך, דוחה ויהיר.
אולם ללריסה לא אכפת מכך, והיא משתוקקת לנטוש את חייה הנוכחיים ולעבור לגור בכפר.
לפתע פרטוב מגיע לבריאחימוב (המתוארת כ"עיר גדולה על גדות הוולגה") וגורם להתעוררות הן בקהילה המקומית והן בליבה של הנערה.
מתברר שהוא מתכוון לשאת אישה עשירה וכעת הוא נהנה מימי הרווקות האחרונים שלו, מוכר ספינות שבבעלותו כדי שיעמוד לרשותו כסף לבזבז.
הוא נוכח לדעת שלריסה עדיין מאוהבת בו ואף הוא חש רגשות עזים כלפיה.
קרנדישוב, כדי להתפאר, מארגן מסיבה.
הוא מזמין בין השאר את ווז'בטוב (חבר ילדות של לריסה), את המיליונר המקומי קנורוב (שמוקדם יותר הציע לאמה של לריסה להיות המממן של בתה ולקחת אותה לפריז אם היא חפצה בכך; האם נענתה להצעה) ואת פרטוב בעצמו.
פרטוב, כדי להעניש את קרנדישוב (שהתנהג כלפיו בגסות, ולא בחוכמה) וגורם ללריסה לראות איזה מין פרחח הוא, בהערימו עליו.
מסתייע חברו רובינזון, השחקן האלכוהוליסט, שגורם לאיש הצעיר להשתכר ולעשות צחוק מעצמו.
פרטוב, קנורוב וווז'בטוב עוזבים את קרנדישוב מאחור, ולוקחים את לריסה לפיקניק לילי.
לאחר שהמסיבה מסתיימת, לריסה ניגשת לפרטוב ושואלת אותו אם יתחתן איתה ומקבלת תשובה ישירה: הוא לא ישא אותה למרות הכול, מכיוון שהוא מאורס לאישה אחרת.
היא מרגישה שאין היא מסוגלת לשוב לביתה ולעמוד פנים מול פנים מול ארוסה אותו היא כעת שונאת, היא שוקלת התאבדות.
קנורוב וווז'בטוב משוחחים ביניהם על מצבה; לבסוף הם מטילים מטבע כדי להחליט מי ייקח אותה לטיול בפריז והאיש הזקן זוכה, אולם לריסה דוחה את ההצעה.
קרנדישוב השתוי מופיע עם שני אקדחים טורקים מהאוסף שלו ומפציר בלריסה לשוב איתו הבייתה.
היא דוחה אותו בתקיפות, באומרה שכעת היא חשה אליו רק בוז.
היא מרימה את האקדח ומניחה אותו על השולחן, כדי שייראה כאילו התאבדה.
אלכסנדר ניקולאייביץ' אוסטרובסקי, חסרת נדוניה: מחזה בארבע מערכות (1879), מרוסית: רנה ליטוין; אחרית דבר: רנה ליטוין), תל אביב: ירון גולן, תשנ"ז–1997.
המחזה הועלה בתיאטרון גשר בשם "הנהר", הצגת בכורה: 9 ביולי 1999
יוצרים – תרגום: רנה ליטוין, בימוי: יבגני אריה, תפאורה: סשה ליסיאנסקי, תלבושות: ולנטינה קומולובה, מוזיקה: אבי בנימין, תאורה: אבי-יונה בואנו (במבי), דרמטורגית: מרים יחיל-וקס, עריכה: מארק איווניר, הדרכה קולית ולשונית: עדי עציון-זק, תנועה: מרינה בלטובה.
שחקנים – אוגודלובה: נטשה מנור, לריסה: אפרת בן צור, קנורוב: בוריס אחנוב / שלמה בר-שביט, ווז'בטוב: אמנון וולף / אורי הוכמן, קרנדישב: מיכאל טפליצקי, פרטוב: ישראל (סשה) דמידוב, רובינזון: יבגני טרלצקי, גברילו: ולדימיר וורובייב, איבן: קלים קמנקו, איליה: מיכאל אסינובסקי, מכונאי: סלבה ביברגל.
צוענים: מיכל ויינברג, גל קנר, גלעד קלטר, עדי עציון-זק, ארקדי בוגדנוביץ', דנה וישינסקי, מיכל מליח, לודמילה מרחסין, מילי נחיאסי, בוריס פורטנוי.
חפיסת סיגריות היא אריזה מלבנית, בעיקר מקרטון דק או נייר, בה נמכרות סיגריות.
החפיסה מגיעה עם רדיד טעם-מגן, נייר או פלסטיק מתכלה, ואטומה באמצעות עטיפה של פלסטיק שקוף.
החפיסה נפתחת באמצעות משיכת לשונית בעטיפת הפלסטיק.
חפיסות קשות ניתן לסגור מחדש לאחר הפתיחה, ואילו חפיסות רכות לא ניתן לסגור מחדש.
חפיסות סיגריות נחשבות לרוב לחד-פעמיות ולא מיועדות לשימוש חוזר.
בניגוד לחפיסות חד-פעמיות, קיימות קופסאות סיגריות מתכתיות המיועדות לשימוש רב-פעמי.
על חפיסות סיגריות מופיעה לעיתים קרובות אזהרה מפני נזקי העישון בהתאם לחוקים ולתקנות במדינה שבה הן נמכרות (למשל: חוק הגבלת הפרסומת והשיווק של מוצרי טבק בישראל).
מספר המינימום של סיגריות בחפיסה לרוב מוסדר באמצעות רגולציה.
הסיבה לכך היא רצון הרשויות לייקר את מחיר החבילה כך שירתיע צעירים מרכישת הסיגריות.
משרדי ממשלה מגדירים מספר מינימלי של סיגריות לחבילה:
בישראל נמכרות סיגריות בחפיסות של 20 יחידות, בהתאם לתקנות הטבק, תש"ם–1979 ולתיקון לחוק מ-2006 שהרחיב את התקנה גם לסיגריות מיובאות.
באוסטריה הכמות הנפוצה ביותר לחפיסה היא 25 סיגריות, לאחר מכן 20 סיגריות, שהיא המספר המינימלי בהתאם לחוק.
בנוסף, קיימות חפיסות עם 30, 40 ו-50 סיגריות.
בקנדה מרבית החפיסות מכילות 25 סיגריות אבל גם חפיסות עם 20 סיגריות הן פופולריות.
בהרבה ממדינות אירופה, לאור העלייה בתשלום המס המוטל על סיגריות, כמות הסיגריות בחפיסה משתנה על מנת להשיג מחיר זהה.
במלזיה אסור למכור חפיסה עם פחות מ-20 סיגריות.
בארצות הברית חפיסה חייבת להכיל לפחות 20 סיגריות.
חלק מהמותגים, אורזים 25 סיגריות בחפיסה.
במשך הרבה שנים, חצאי חפיסות שהכילו 10 או 14 סיגריות היו זמינים.
בבריטניה מותגים לרוב מכרו חפיסות אשר הכילו 20 סיגריות אבל ניתן היה להשיג חפיסות של 10 סיגריות במותגים הפופולריים ביותר.
מכונות אוטומטיות לממכר סיגריות לרוב מכרו חפיסות של 16 או 18 סיגריות, אף על פי שממדי החפיסה היו זהים לחפיסה של 20 סיגריות.
קרטון סיגריות מכיל בדרך כלל עשר חפיסות, שבהן מאתיים סיגריות.
קרטונים מסוימים מכילים עשרים חפיסות, שבהן ארבע מאות סיגריות.
יש המכנים אריזות כאלו "פאקט".
עיצוב חפיסות הסיגריות הוא נושא בנמצא במחלוקת בין חברות סיגריות ששאיפתן לעצב חפיסות מושכות שיגדילו מכירות, לבין ארגוני בריאות שונים ששואפים להקטין את המשיכה של הסיגריות, במיוחד עבור הלא-מעשנים וביניהם גם קטינים וצעירים.
אזהרות בריאות יכולות להופיע על פני חפיסות סיגריות בכתב או באופן גרפי, שעשוי לכלול דימויים הממחישים את הסכנה הבריאותית בסיגריות, תמונות הממחישות מחלות הקשורות לעישון או עדויות של מעשנים על נזקי העישון.
על פי ארגון הבריאות העולמי, נכון לשנת 2015 כ-86% ממדינות העולם מחייבות שימוש באזהרות בריאות, וכשליש מתוכן מחייבות שימוש באזהרות בריאות גרפיות.
על פי אמנת ארגון הבריאות העולמי, על האזהרות להיות גדולות, קריאות, פשוטות להבנה, עליהן להופיע בשני צידי החפיסה, וכן יש לבצע רוטציה בין מספר אזהרות שונות.
ארגון הבריאות העולמי פרסם בשנת 2017 המלצות על פיהן מוטב שחפיסת סיגריות יהיו אחידות בצבען ובמראן, מה שיבליט את אזהרות הבריאות שעל פני החפיסה, והן לא תכלולנה תיאורים מטעים, שעלולים לעורר את הדימוי שסוג מסוים של סיגריות פחות מזיק מאחר (למשל, שימוש בביטוי "לייט").
על-פי ההמלצות, על כל מוצרי הטבק להימכר בחפיסות אחידות, כלומר חפיסות בעלות צבע וגוון אחיד, ללא סמלים מסחריים, ללא דימויים המזוהים עם מותג מסוים, וכדומה.
בנוסף, על שמות המותגים השונים להופיע בגודל ובגופן אחידים, על החפיסות להיות בעלות גודל וצורה זהים ומיוצרות מחומרים זהים.
ההמלצות שוללות גם הוספת מידע פרסומי שיקושר לחפיסה, יופיע בתוכה או על סיגריות בודדות.
המדינה הראשונה שהפכה את המלצות אלו לחוק הייתה אוסטרליה, שאישרה את החוק בשנת 2011. בהמשך אותו עשור החלו מדינות נוספות לאמץ חקיקות דומות.
בשנת 2019 העבירה ישראל תיקון לחוק הגבלת הפרסומת והשיווק של מוצרי טבק והפכה למדינה הראשונה בעולם שמכילה את חוק החפיסות האחידות לא רק על חפיסות סיגריות, אלא על כלל מוצרי העישון, כולל סיגריות אלקטרוניות, טבק ונרגילה.
מחקרים שונים בחנו את האפקטיביות של מעבר לחפיסות סיגריות אחידות במראן - אשר מצד אחד מקשות על שיווק הסיגריות באמצעות מראה החפיסה, ומצד שני מבליטות את האזהרות השונות שעל החפיסה.
מחקר מאוניברסיטת בורווד באוסטרליה הראה ששימוש בחפיסות אחידות מקטין את התפישה החיובית של בני נוער כלפי סיגריות.
חפיסה קשה היא בסגנון הנפוץ של אריזת קרטון למכירת סיגריות בחנות, אשר מורכבת מתיבה יציבה יחסית.
החפיסה מונעת מהסיגריות להתקמט כשהיא נמצאת בכיס המכנסיים או בתיק.
חפיסת הסיגריות בעלי סגירה עליונה הוצגה בשנת 1955 על ידי חברת פיליפ מוריס
חפיסה רכה היא אריזת תיבה העשויה מנייר דק, בדרך כלל מכילה 20 סיגריות.
חפיסה רכה עשויה להיחשב לא נוחה מכיוון שהיא נקרעת בקלות ולא ניתן להשתמש בה בשנית.
היא מציעה את הנוחות המיידית ללא צורך לפתוח את החפיסה מחדש בכל פעם שמעשן רוצה סיגריה.
במותגים אמריקאים, סיגריות בחפיסה רכה לרוב יותר קצרות במספר מילימטרים מאשר סיגריות בחפיסה קשה.
מספר חברות סיגריות הוציאו חפיסות עם הכותרת "אספנות" על מנת לייצר עניין בקרב אספנים.
מותגים מסוימים הציגו חפיסות "מיוחדות" כחלק מקידום מכירות על מנת לעקוף חוקי פרסום שהגבילו אותם.
לדוגמה, חפיסה אשר עשויה מפח שנמכרה לאורך זמן מוגבל על מנת לעודד קונים פוטנציאליים.
החפיסות נבדלות באמצעות עיצוב ייחודי או שהם מפס ייצור ישן או שהופסק פס הייצור שלהם ולכן הם נהפכו לנדירים.
רוב חפיסות הסיגריות הן ללא מאפיינים מיוחדים.
עם זאת, מספר יצרני סיגריות הציעו חפיסה שמכילה גם מכל ריק לסילוק בדלי סיגריות בסיום העישון.
הדבר יכול לעזור להפחית את בדלי סיגריות הנזרקים לרחוב, ולהפחית את זיהום הסביבה מכיוון שהבדלים אינם מתפרקים בקלות.
חָפָגֶ'ה הוא שמו המודרני של אתר ארכאולוגי, בו שכנה באלף השלישי לפנה"ס העיר השומרית טוטוב.
העיר הייתה חלק מממלכת אשנונה.
האתר שוכן 11 ק"מ מזרחית לבגדאד ו-19 ק"מ מדרום-מערב לתל אסמר, בו שכנה עיר הבירה של ממלכת אשנונה.
חפג'ה נחפרה בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, במשך שבע עונות חפירה, בעיקר על ידי משלחת של המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו, בראשותו של הארכאולוג ההולנדי הנרי פרנקפורט.
המשלחת כללה גם את הארכאולוג הדני טורקילד יקובסן והארכאולוג היהודי פנחס דלוגץ.
על החופרים באתר בין השנים 1935–1937, נמנה גם פרופ' אברהם בירן.
בחפירות אלה נמצאו ממצאים שהשתייכו לתקופות הנעות בין 3200–1800 לפנה"ס.
במשך שתי עונות חפירה, נחפר האתר גם במשלחת משותפת של בית הספר האמריקאי לחקר המזרח ואוניברסיטת פנסילבניה.
האתר הארכאולוגי חפג'ה שוכן על הגדה המזרחית של נהר הדיאלא שהוא יובל של החידקל.
האתר מורכב מארבע תלוליות שקיבלו את האותיות A עד D.
בתלולית A שהיא התלולית העיקרית באתר, נמצאו שרידים כבר מתקופת אורוכ (4000 לפנה"ס).
בתלולית זאת נמצא המקדש הסגלגל שהוקדש לאל סין, ומקדש לאלה נינטו.
בתלוליות B ו-C נחפר מבצר דור-שמשואילונה.
תלולית D כללה בתים פרטיים ומקדש לאל סין.
במקדש זה נמצא ארכיון של לוחות בכתב יתדות שנמצאו בשתי ערמות.
המקדש שנמצא בחָפָגֶ'ה מתוארך לשושלת הקדומה.
השטח בין הגדרות כלל אזורי מגורים לכוהנים ובתי מלאכה שעסקו בנחושת וברונזה.
הפיסול נעשה בשיטת השעווה הנעלמת .
נמצאו ניטים (סוג של מסמר) אשר מחברים את שני חלקי התבנית שבהם מייצרים את הפסלים.
חפג'ה הייתה מיושבת כבר בתקופת השושלת הקדומה (2900–2350 לפנה"ס), תקופת סרגון מאכד (המאה ה-24 - המאה ה-23 לפנה"ס).
לאחר נפילת השושלת השלישית של אור (שנת 2000 לפנה"ס לערך), עבר היישוב לשליטתה של אשנונה.
לאחר שאשנונה עברה לשליטתה של בבל (המאה ה-18 לפנה"ס), בנה בה המלך שמשו-אילונה, בנו של חמורבי מהשושלת הבבלית הראשונה, מבצר.
הוא קרא למבצר על שמו דור-שמשואילונה.
בחפירות הארכאולוגיות נמצאו המקדש לאל סין ו-112 לוחות בכתב יתדות, אשר סייעו לשחזר חלק מההיסטוריה של האתר.
הלוחות היו חלק מהארכיון הרשמי של העיר והם עוסקים בעיקר בנושאי מסמכים משפטיים והלוואות.
אוסף המכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו כולל 57 לוחות מתוך הלוחות שנמצאו, השאר הושארו בידי המוזיאון הלאומי של עיראק.
חסרי לשון (שם מדעי: Pipoidea) היא על-משפחה מתת-סדרת מזובטרכיה (Mesobatrachia) שבסדרת חסרי הזנב.
בני קבוצה זו הם צפרדעים פרימיטיביות ביותר המזכירות קרפדות שכשמן הן חסרות לשון.
קבוצה זו סווגה ב-1993 כטקסון משותף לא ברור של משפחת חסרי לשוניים ומשפחת הרינופריניים ומרבית הסוגים בקבוצה נכחדו.
הן חיות בטבע רק באזורים טרופיים של אפריקה שמדרום לסהרה ואמריקה הדרומית והמרכזית.
הן שחייניות טובות ובעלות עור חלק ורירי, המתאים לשהייה במים.
המין רינופרין (Rhinophrynus dorsalis) חי רוב זמנו מתחת לאדמה ומחכה לגשמים כדי לצאת.
כדי לתפוס את טרפן הן פוערות את לוען ככל יכולתן, וכמו כן הן בעלות יכולת שאיבה של חלקיקים לעבר פיהן.
כמו כן הן חסרות שיניים ורגליהן חסרות אגן, מה שמקשה על תנועתן מחוץ למים ועל כן כמעט כל חייהן הן נמצאות במים, שם הגפיים משמשים אותן לשחייה.
סוג פִּיפָּה (Pipa) - בו המין פיפה מצויה
חסרי מוח היא סדרת טלוויזיה דרמה קומית / מדע בדיוני / סאטירה פוליטית אמריקאית שנוצר על ידי רוברט ומישל קינג.
העונה הראשונה של הסדרה, בת 13 פרקים, עלתה לשידור לראשונה ברשת CBS ב-13 ביוני 2016.
בישראל הסדרה משודרת בערוץ yes Drama.
עלילת הסדרה מתרחשת על גבעת הקפיטול בוושינגטון הבירה, שם חרקים-חוצנים מדביקים את חברי הקונגרס.
לורל הילי (מרי אליזבת' וינסטד), במאית סרטי תעודה מלוס אנג'לס, מסכימה לעבוד במשך חצי שנה בעבור אחיה הגדול, לוק הילי (דני פינו), סנטור מטעם המפלגה הדמוקרטית, על מנת להבטיח מימון עבור הסרט הבא שלה.
במסגרת עבודתה, היא נחשפת לקנוניה שבמסגרתה חרקים-חוצנים מדביקים מספר בני אדם ומחליפים את מוחם, לרבות מספר חברי קונגרס.
החייזרים נראים כמו נמלים, אבל ככל הנראה לא ניתן להורגם עם תרסיס נגד חרקים.
השיר "You Might Think" של The Cars משמש לעיתים קרובות בסדרה בתור לייטמוטיב עבור דמויות נגועות על ידי החייזרים.
שם השחקן/נית שם הדמות הערות מרי אליזבת' וינסטד לורל הילי במאית סרטי תעודה מלוס אנג'לס דני פינו לוק הילי סנטור מטעם המפלגה הדמוקרטית, אחיה הגדול של לורל ארון טבייט גארת' ריטר עוזר לסנטור ויטוס טוני שלהוב ריימונד "רד" ויטוס סנטור מטעם המפלגה הרפובליקנית ניקי מ.
ג'יימס רושל דודייה ג'וני ריי גיל גוסטב טריפלט צ'ארלי סמין אנתוני אונופריו סוכן FBI ג'יין מקסוול אלה פולק סנטורית מטעם המפלגה הדמוקרטית
הסדרה זכתה עד כה לביקורות אוהדות בעיקר.
באתר Rotten Tomatoes, לסדרה יש אחוזי תמיכה של 63% בהתבסס על 43 מבקרים.
על פי דעת הרוב, באתר נכתב: "על אף היותה חסרת אחידות, הסדרה עדיין מייצגת, באופן אידיאליסטי ומקסים, את המציאות הפוליטית של ימינו".
באתר האינטרנט Metacritic, לעונה הראשונה של הסדרה יש ציון של 61 מתוך 100, בהתבסס על 37 ביקורות, ציון המעיד על "ביקורות חיוביות בעיקר".
חף מפשע היא מיני-סדרה בריטית בהפקת TXTV productions, ששודרה לראשונה ברשת ITV בארבעה לילות רצופים מ-14 עד 17 במאי 2018. בסדרה מככבים לי אינגלבי בתפקיד דייוויד קולינס, דניאל ראיין בדמות פיל קולינס, אחיו המסור של דייוויד, הרמיוני נוריס בתפקיד אליס מופאט, ואדריאן רולינס בתפקיד בעלה, רוב מופאט.
ב-17 במאי 2021 עלתה העונה השנייה וכללה גם היא 4 פרקים.
דייוויד קולינס (לי אינגלבי) הורשע ברצח אשתו טארה.
אחרי שבע שנים שישב בכלא הוא זוכה מסיבות טכניות.
הסיפור סובב אודות הניסיון לגלות את הרוצח האמיתי של טארה.
בעלילה מעורבים השוטרים, אחותה של טארה אליס (הרמיוני נוריס), שלה יש משמורת על ילדיו של דייוויד, ואחיו של דייוויד (דניאל ראיין).
לי אינגלבי – דייוויד קולינס
דניאל ראיין – פיל קולינס, אחיו הנאמן של דייוויד
הרמיוני נוריס – אליס מופאט, אחותה של טארה ואשתו של רוב
אדריאן רולינס – רוב מופאט, בעלה של אליס
אנג'ל קולבי – מפקחת בילוש קאתי הדסון
פיון או'שיי – ג'ק וילסון
נייג'ל לינדזי – מפקח בילוש ויליאם ביץ'
אלואיז וב – רוזי וילסון
סמואל אדוארד-קוק – בלש סטיב בקטון
זהרה אחמדי –סמלת בילוש, מארי לוז גרסיה
האנה בריטלנד – מליסה וילסון
כריסטינה קול – לואיז וילסון
טוני גרדנר – סנ"צ הילמן
ניקולס אסבורי – ריילנד הדסון
אליוט קוואן – טום וילסון
הסדרה השיגה אחוזי צפייה ממוצעים לרצועת השידור שלה.
בפרק הראשון צפו 7.05 מיליון איש, ובפרק השני צפו 5.85 מיליון איש.
חֶפֵֿיי (בסינית: 合肥; בפין-יין: Héféi; מילולית: "צומת נהרות פיי") היא נציבות עירונית, עיר הבירה והעיר המאוכלסת ביותר במחוז אנחווי שבמזרח הרפובליקה העממית של סין.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, אוכלוסיית הנציבות העירונית מנתה כ-9.37 מיליון תושבים, מתוכם כ-5.1 מיליון בארבעת הרבעים.
העיר מהווה את המרכז הפוליטי, הכלכלי והתרבותי של מחוז אנחווי.
הנציבות העירונית חפיי משתרעת על פני 11,473 קמ"ר במרכז מחוז אנחווי וגובלת בשבע נציבויות עירוניות - מצפון-מזרח, ממזרח, ווּחוּ מדרום-מזרח, חְווָאינָאן מצפון-מערב, ממערב, מדרום-מערב ו מדרום.
העיר מרוחקת כ-400 ק"מ צפון-מערבית לעיר שאנגחאי.
, השוכן בדרום-מזרח הנציבות, הוא אחד מאגמי המים המתוקים הגדולים בסין.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בחפיי היא 16.18 מעלות צלזיוס.
כמות המשקעים השנתית בעיר היא בסביבות 1,000 מילימטרים, כאשר מרבית הגשמים יורדים בין מאי עד אוגוסט.
הנציבות העירונית חפיי מחולקת לארבעה רבעים, ארבע נפות ונפה עירונית אחת:
בצמח, חָפֶה (ברבים: חָפִים) הוא עלה מתמחה (שעבר התאמה), ובפרט כזה הקשור במבני הרבייה כגון פרח, שִׁזְרַת תפרחת או קשקש אצטרובל.
על פי רוב, חפים נבדלים מן העלים ה"רגילים" של הצמח (עלי הגבעול) – שונים בגודלם, בצבעם, בצורתם או במרקמם.
בדרך כלל צומח החפה בסמוך לבסיס הפרח או הפרי, מראהו קטן וקרומי וצבעיו בהירים, לכן יש המתבלבלים בין חפה לבין עלי כותרת (למשל בבוגנוויליה).
חָפֶה (bract, floral bract, bractea) - עלה קטן, ירוק או צבעוני או קרומי, בדרך כלל שונה מהעלה הגבעול, שמחיקו יוצא עוקץ הפרח או עוקץ התפרחת.
לעיתים החפים יוצרים מעטפת המלווה תפרחת.
חָפית (bracteole, bractlet) - 1. חפה זעיר היושב על עוקץ הפרח; לפעמים הפרח מחוסר עוקץ והחפיות סמוכות לפרח; או 2. חפה קטן או משני, במיוחד בפרחים היחידים שבתפרחת.
חף מפשע הוא אלבומו השני של דני סנדרסון, שיצא בשנת 1984, בעיבוד והפקה מוזיקלית של סנדרסון, ובשיתוף פעולה עם משה לוי בעיבודי כלי הנשיפה.
אלבום זה יצא באותה השנה שבה נערך איחודה הראשון של להקת כוורת.
העבודה עליו נעשתה עם צוות הנגנים שליווה את סנדרסון באותה התקופה.
מבחינה סגנונית, אלבום זה די דומה לקודמו גודל טבעי, אלא שבמקרה זה - ההפקה עשירה יותר, נערמו ערוצים רבים של כלי הקשה, גיטרות ועיבודים קוליים רב שכבתיים.
זמן קצר לאחר יציאת האלבום הוציא סנדרסון על גבי תקליט שדרים את השיר "מה הדאווין שלך?".
השיר לא נכלל מלכתחילה באלבום, אך בעקבות הצלחתו יצאו שתי גרסאות מחודשת של האלבום: תחילה עם "מה הדאווין שלך?" כתקליט שדרים נפרד, ולאחר מכן עם השיר כחלק מהתקליט עצמו.
בין שירי האלבום שזכו להצלחה ניתן למנות את "שיר רועים", "בואי מותק", "רותיל'ה" ו"חושב עליך".