tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לואיס רוזנבלום (; 15 בנובמבר 1923 – 4 באפריל 2019) היה חלוץ בתנועה להגירה של יהודים מברית המועצות, ממייסדי הארגון הראשון שקרא לשחרור יהודי ברית המועצות, מועצת קליבלנד נגד אנטישמיות סובייטית, נשיא מייסד של איגוד יהודי ברית המועצות, וחוקר במרכז המחקר של נאס"א.
רוזנבלום למד בישיבה דפלטבוש בניו יורק והחל את לימודיו הגבוהים בברוקלין קולג' בשנת 1941. לאחר שהתגייס, שירת בחיל הרגלים של צבא ארצות הברית מ-1943 עד 1946 בתיאטרון הפסיפי, השתתף בקרב אוקינאווה ובסיום הקרבות שירת בצבא הכיבוש ביפן.
מ-1952 עד 1981 עבד רוזנבלום במרכז המחקר של נאס"א בקליבלנד, אוהיו, כחוקר מדעי ומנהל טכני בתחומים של דלקים עתירי אנרגיה למטוסי סילון, חומרים בטמפרטורות גבוהות, קורוזיה של מתכות נוזליות, מערכות ניטור סביבתיות, ומערכות אנרגיה סולאריות ופוטו-וולטאיות.
במהלך שנות ה-60, שימש כראש מחלקת המתכות הנוזליות, ובאותה תקופה הוביל מאבק לדיור הוגן כדי להילחם באפליה נגד עובדים אפרו-אמריקאים שלא יכלו לרכוש או לשכור נכסים בקרבת מקום עבודתם בנאס"א.
בשנת 1969 מונה לראש מחלקת המרת האנרגיה הישירה, אחראי על פעילויות מחקר ופיתוח בתרמיונים, פוטו-וולטאים ואלקטרוכימיה.
בנאס"א, היה שותף להמצאת מכונת ריתוך בקרן אלקטרונים ניידת.
בשנת 1977 מונה לראש מחלקת הסולאריות והאלקטרוכימיה, האחראי על מחקר ופיתוח של פוטו-וולטאים ואחסון אנרגיה בחלל, ועל פרויקטי הדגמה של מערכות פוטו-וולטאיות ואחסון אנרגיה בשימוש קרקעי ברחבי העולם.
תחת הנהגתו, פותחה ב-1978 הסוללה הראשונה מסוג ניקל-אבץ המתאימה לרכבים חשמליים מסחריים.
עבודות ההדגמה הפוטו-וולטאיות הותקנו בכפרים מרוחקים בארצות הברית וברחבי העולם.
הוא מונה לשירות הביצועי הבכיר הפדרלי בשנת 1979 ופרש מנאס"א בשנת 1981. בין השנים 1982–1988, עבד כיועץ פרטי במערכות אנרגיה מתחדשות ופוטו-וולטאיות עבור מספר לקוחות אמריקאים ובינלאומיים, כולל אוניברסיטת מישיגן, מחלקת המשפטים של ארצות הברית, שירות הכנסות הפנים וסוכנות הפיתוח של האו"ם.
מאבק לשחרור ההגירה של יהודי ברית המועצות
יצירת הארגון הציבורי הראשון למען יהדות ברית המועצות
בשנת 1963, רוזנבלום וחברים נוספים מבית הכנסת "בית ישראל" במערב קליבלנד ייסדו את "מועצת קליבלנד נגד אנטישמיות סובייטית" (CCSA) – הארגון הציבורי הראשון שהוקדש לעזרת יהודי ברית המועצות.
הצלחתו הוכרה ברמה הלאומית והוא הפך למודל עבור קבוצות מקומיות נוספות.
בשנת 1970, מאמציו של רוזנבלום הביאו לכך שה-CCSA הצטרף לחמש מועצות אחרות ליצירת ארגון פעיל ומנהל ארצי, איגוד המועצות ליהודי ברית המועצות (UCSJ).
רוזנבלום שימש כנשיא הראשון של ה-UCSJ בשנים 1970-1973. עד 1978, ה-UCSJ צמח ל-22 מועצות חברות ברחבי צפון אמריקה, ועד 1985, ל-32 מועצות, מה שהפך אותו לארגון היהודי העצמאי הגדול ביותר בעולם למען יהדות ברית המועצות.
רוזנבלום הגה מספר פרויקטים וגישות ברמת השטח שהיו בשימוש נרחב על ידי ארגונים שפעלו לשחרור ההגירה.
זמן קצר לאחר ייסוד ה-CCSA, הבין רוזנבלום את הצורך במשאבים ובחומרים חינוכיים למען יהדות ברית המועצות בצפון אמריקה.
בשנת 1965 פרסם את מדריך הפעולה הקהילתית בנושא אנטישמיות סובייטית.
המדריך פורסם בשתי מהדורות נוספות ב-1966 וב-1970, וכלל הצעות לתוכניות פעולה; חומרים להרצאות ודרשות; קריאות דרמטיות, שירים ומחזות; מדריכים למורים ויחידות לימוד לשימוש בבתי ספר; ודיווחים, מאמרים ורקע עובדתי על יהדות ברית המועצות.
רוזנבלום יצר בולי מחאה בגודל של בולי דואר שהפכו לסמל התנועה למען יהדות ברית המועצות, עם עיצוב של האמן קליבלנד מורט אפשטיין.
בין השנים 1967–1978 מכרה ה-CCSA 20,750,000 בולים לאנשים וארגונים יהודים בצפון אמריקה.
על ידי הצבת הבולים על התכתבות רגילה, הפרויקט נועד להעלות את המודעות הציבורית לטיפול ביהודי ברית המועצות.
בשנת 1968, הפיק רוזנבלום והפיץ ברחבי העולם את הסרט "לפנינו" (Before Our Eyes), סרט בן 13.5 דקות המתעד את הבעיות ההיסטוריות והנוכחיות של יהודים בברית המועצות.
שם הסרט הוא ציטוט מדברי הרב אברהם יהושע השל בסרט כי "לפנינו עם ותרבות נעלמים".
בהתבסס על מיקרופילם שהוברח מברית המועצות בשנת 1974, ערך רוזנבלום ופרסם את המסמך "ספר לבן של יציאת מצרים, מס' 2", דוח של פעילי יהדות מוסקבה על המעצרים והגיוס הצבאי של צעירים יהודים כדי למנוע הפגנות במהלך ביקורו של הנשיא ניקסון לפסגה במוסקבה עם ליאוניד ברז'נייב.
עם הקמת ה-UCSJ בשנת 1970, החל רוזנבלום לחפש הזדמנויות "אדם לאדם", דרכים שבהן יהודים אמריקאים יוכלו לתקשר עם יהודים סובייטים, ולהאניש את המאבק.
רוזנבלום הפך לאחד מהאדריכלים העיקריים של מעבר התנועה האמריקאית למען יהדות ברית המועצות לטקטיקות "אדם לאדם" על מנת לחבר באופן ישיר בין יהודים בארצות הברית לבין יהודים בברית המועצות.
מצויד בשמות וכתובות של יהודים החיים בברית המועצות שחתמו על עצומות, עיצב רוזנבלום ושלח כרטיסי ברכה לחגים ליהודים אמריקאים לשלוח ליהודים סובייטים.
לאחר זמן קצר, רוזנבלום פרץ את מחסום התקשורת הישירה בין שתי הקהילות כאשר החל בקמפיין לשיחות טלפון, דרך המפעילים הבינלאומיים האמריקאים והסובייטים, עם פעילים יהודים בברית המועצות.
שיחות הטלפון הללו הפכו למקור מידע עיקרי על תנועת ההגירה היהודית בברית המועצות.
בשנת 1971 פרסם רוזנבלום מדריך "כיצד לשלוח חבילות לאסירי מצפון יהודים סובייטים".
לואיס רוזנברג (30 בדצמבר 1936 – 20 בינואר 2013) היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון ישראלי.
רוזנברג נולד ב-1936 באורוגוואי, לשם הגיעו הוריו ממזרח אירופה זמן קצר לפני כן.
אביו היה קומוניסט, האם שומרת מסורת.
כשהיה בן 12 היגר עם משפחתו לארגנטינה, שם למד תורה ומקצועות כלליים ב"מכון ללימודי יהדות".
באותה תקופה למד גם עברית ויידיש.
רוזנברג היה מחונן במדעי הרוח, ואנציקלופדיה מהלכת לספרות, היסטוריה ופילוסופיה.
ב-1960 סיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר הממלכתי לאמנות המשחק בבואנוס איירס ומייד החל להופיע על הבמות ביידיש ובספרדית.
בטלוויזיה הארגנטינאית שיחק תפקידים של יהודים.
כשהיה בן 31, ב-1968, עלה לישראל בעקבות אחותו.
כשהגיע לארץ יעקב אגמון היה האיש שפתח לו את הדלת לתיאטרון בישראל.
לעולם הקולנוע הכניסה אותו הסוכנת רודיקה אלקלעי.
בשנת 1971 הופיע בסרט "השוטר אזולאי" בתפקיד פקיד משטרתי.
בשנת 1975 הופיע בסדרת הטלוויזיה ששודרה בתוכנית טלוויזיה "עברית בסימן טוב".
בשנת 1977 שיחק בסרט "מבצע יונתן" יונתן בתפקיד חוטף.
באותה השנה גם שיחק בסרט "הגן" בתפקיד לואיס.
בנוסף באותה השנה גם השתתף בסרט "בוא נפוצץ מיליון".
בשנת 1978 הופיע בסרט "אסקימו לימון" גילם רוקח.
באותה השנה גם שיחק בסרט "רובה חוליות" בתפקיד מנהל בית הספר.
כמו כן באותה השנה גם הופיע בסרט הטלוויזיה "חפיף" ששודר בערוץ הראשון, שיחק את שמואל אלושוילי.
בשנת 1980 הופיע בסרט "פצעי בגרות 80" בתור נהג.
באותה השנה הופיע לצידו של שייקה אופיר בתוכנית הטלוויזיה "סלם ותעלם".
בשנת 1981 הופיע בסרט "סופו של מילטון לוי" בתור פועל.
בשנת 1982 השתתף בסרט "ספיחס" בתור קב"ן.
בשנת 1984 שיחק בסרט "גרין" בתור מנהל בית יתומים.
בשנת 1986 גילם את דמותו של קסטלנץ בסרט "השגעון הגדול".
בשנת 1989 גילם רב בסרט "יוסל'ה, איך זה קרה?".
בשנת 1990 הופיע בתוכנית הילדים ששודרה בהטלוויזיה החינוכית "קריאת כיוון".
בשנת 1994 השתתף בסרט "אחרי החגים" שיחק את פרידמן.
בשנת 1995 שיחק בסרט "קהילת קדושים", סרט דוקומנטרי-עלילתי המתאר את חייו של זאב רווח במרוקו.
בשנת 1996 התארח בסדרת הטלוויזיה "תמונות יפואיות" בתפקיד גרשון הגבאי.
באותה השנה גם השתתף בסרט "קשר דם".
בין היתר שיחק גם בהצגות "רעל ותחרה", "פצפונת ואנטון", "הכתובה", "אילומינטוס", "לפוצץ אותם", "חזרה בתשובה", "שמו הולך לפניו" של קישון, "נשות וינדזור העליזות" של שייקספיר, וגם: "אהבה שכזאת" של פאבל קוהוט, שבוימה בידי הבמאי הישראלי יוסף שן בתיאטרון "אידישער פולקסתיאטער" – התיאטרון העממי היהודי.
התפקיד האחרון שלו כשחקן היה בשנת 1998 כששיחק בהצגה "ההולכים בחושך" של חנוך לוין.
רוזנברג שיחק בתיאטרון הבימה לסירוגין בין השנים 1991–1998.
רוזנברג נפטר בודד ללא אישה וילדים.
בשנת 1998 לאחר ששיחק בהצגה "ההולכים בחושך" מצבו הדרדר ונאלץ לפרוש מעולם המשחק, והוא נאלץ לעבוד כשומר לילה וכמטפל בקשישים.
רוזנברג קיבל סיוע כספי מקרן "אשכולות" לעזרה הדדית לאמנים ומההסתדרות.
רוזנברג סיפר בראיון ב-1996 שלווה כספים מחברים, הגיע לסף פשיטת רגל.
ושבעבר היו תקופות שקיבל דמי אבטלה.
בעקבות הידרדרותו רוזנברג נאלץ למצוא מקום לגור בו והוא נדד ממקום למקום, אבל לא מצא אכסניה קבועה שיכל לגור בה.
לואיק אמבה סו הוא כדורגלן צרפתי-קמרוני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת בירסחוט מליגת העל הבלגית.
אמבה סו גדל במחלקת הנוער של פריז סן-ז'רמן, ובשנת 2018 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
ב-11 במאי 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 2-1 על אנז'ה במסגרת המחזור ה-36 בליגת העל הצרפתית לעונת 2018/2019. הוא ערך שלוש הופעות ליגה במדי המועדון, וזכה עמו בשתי אליפויות צרפת.
ב-11 בספטמבר 2020 חתם אמבה סו בנוטינגהאם פורסט מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-25 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1-0 להאדרספילד טאון במסגרת המחזור השלישי בליגה לעונת 2020/2021. ב-20 בינואר 2021 הבקיע את שערו היחיד במועדון, בהפסד 2-1 למידלסברו במסגרת המחזור ה-25 בליגה.
בסך הכל ערך תשע הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-23 בינואר 2023 הושאל אמבה סו לגנגאן מליגת המשנה הצרפתית עד לתום עונת .
ב-28 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על רודז במסגרת המחזור ה-20 בליגה.
ב-31 בינואר הבקיע את שערו היחיד במועדון, בהפסד 2-1 לנים במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
בסך הכל ערך 14 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-1 בספטמבר 2023 הושאל אמבה סו לאלמיירה סיטי מליגת העל ההולנדית למשך עונת 2023/2024. ב-17 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד אקסלסיור רוטרדם במסגרת המחזור החמישי בליגה.
ב-9 בדצמבר הבקיע את שערו היחיד במועדון, בהפסד 4-1 לא.ז.
אלקמאר במסגרת המחזור ה-15 בליגה.
הוא ערך 20 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה, בהן הבקיע שער אחד.
ב-5 ביוני 2024 הודיעה פריז סן-ז'רמן כי אמבה סו יעזוב את המועדון בקיץ עם תום חוזהו, וב-26 באוגוסט חתם בבירסחוט מליגת העל הבלגית.
ב-21 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-0 לסנט טרוידן במסגרת המחזור השמיני בליגה לעונת .
לואיס בקסטר שוולנבק היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וושינגטון, שופט מחוזי של ארצות הברית בבית המשפט המחוזי של ארצות הברית במחוז המזרחי של וושינגטון ומזכיר העבודה של ארצות הברית החמישי.
שוולנבק נולד ב-20 בספטמבר 1894, בסופיריור, מחוז דאגלס, ויסקונסין, ב-1902 עבר לספוקיין שבוושינגטון עם הוריו, ולמד בבתי הספר היסודיים והתיכוניים של ספוקיין.
בשנת 1917 קיבל תואר ראשון במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וושינגטון.
הוא היה עוזר מדריך באוניברסיטת וושינגטון מ-1916 עד 1917.
תפקידים בולטים אלו העלו את מעמדו וגרמו למפלגה הדמוקרטית לשקול את מועמדותו למשרות מדינתיות, בהן היועץ המשפטי לממשלה והמושל.
בשנת 1932 התמודד ללא הצלחה על מועמדות למשרת מושל וושינגטון.
שוולנבאך נבחר כסנאטור דמוקרטי לייצג את מדינת וושינגטון, וכיהן בסנאט מ־3 בינואר 1935 ועד 16 בדצמבר 1940, עת התפטר מתפקידו לאחר שמונה לשופט פדרלי.
בשנת 1938 היה ציר בוועידת האיגוד הבין-פרלמנטרי בהאג, הולנד.
ב־6 במאי 1940 מינה אותו הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לשופט בבית המשפט הפדרלי המחוזי של מחוז מזרח וושינגטון, במקומו של השופט ג'.
באותו יום אישר הסנאט את מינויו, והוא קיבל את כתב המינוי ב־20 בנובמבר 1940. כהונתו נמשכה עד 30 ביוני 1945, אז התפטר כדי להתמנות למזכיר העבודה של ארצות הברית.
שוולנבאך מונה למזכיר העבודה של ארצות הברית בידי הנשיא הארי טרומן, וכיהן בתפקיד מ־1 ביולי 1945 ועד מותו בבית החולים הצבאי וולטר ריד בוושינגטון די.
ב־10 ביוני 1948. הוא נטמן בבית העלמין וושלי בסיאטל.
בתקופת כהונתו כמזכיר העבודה, החשש מאבטלה רחבת היקף לאחר המלחמה הוביל את הקונגרס לחוקק את חוק התעסוקה של 1946, שהפך את קידום התעסוקה המלאה לעדיפות לאומית עליונה.
שוולנבק פעל לביטול מגבלות השכר והמחירים מתקופת המלחמה, והתמודד עם גל שביתות רחב־היקף לאחר סיום הלחימה.
הקונגרס הרפובליקני ה־80 העביר את חוק טאפט–הארטלי, ובמשרד העבודה בוצעו קיצוצים בכוח האדם.
שירות הפיוס של ארצות הברית הופרד מהמשרד והוקם כגוף עצמאי – שירות הגישור והפיוס הפדרלי (FMCS).
בנוסף, בתקופת כהונתו עוגנה עבודת המשרד בזירה הבינלאומית, ונוסד משרד לענייני עבודה בינלאומיים (כיום הלשכה לענייני עבודה בינלאומיים) כחלק מלשכת השר.
אחיו של שוולנבק, אדגר וו.
שוולנבק, כיהן כשופט של בית המשפט העליון בוושינגטון.
ב-1935 התחתן עם אן דאפי והם נשארו יחד עד מותו ב-10 ביוני 1948. הוא נקבר בבית הקברות וואשלי בסיאטל.
לואיס תאובלד - 18 בספטמבר 1744) היה מחזאי ועורך ספרותי אנגלי.
העורך השיטתי הראשון של מחזות ויליאם שייקספיר (שגם נטל לעצמו חירויות רבות בעריכתם).
הטקסטים של מחזות שייקספיר בעריכתו שימשו להצגה בימתית לאורך כמאה שנה, עד שנערכו עריכות המבוססות על כתבי היד המקוריים ודפוסים מוקדמים.
תאובלד נולד בקנט לפטר תאובלד, עורך דין ואשתו השנייה מרי.
תאובלד זכה לחינוך פרטי בתחום הלימודים הקלאסיים ובצעירותו התמחה אצל עורך-דין בלונדון.
כבר כצעיר פרסם "אודה על פי פינדארוס על איחוד אנגליה וסקוטלנד" (A Pindaric Ode on the Union of Scotland and England) ב-1708 הוצג מחזהו "הכלה הפרסית" בתיאטרון דרורי ליין.
ב-1714 תרגם לאנגלית את פיידרוס מאת אפלטון.
שנה לאחר מכן תרגם את אלקטרה, איאס ואדיפוס המלך לסופוקלס.
באותה תקופה החליט כנראה לנטוש את עולם עריכת הדין ולהתמקד במחזאות.
בשנים שלאחר מכן הוצגו ארבעה מחזות שלו בתיאטרון דרורי ליין, Harlequin Sorcerer (1725), Apollo and Daphne (1726), The Rape of Proserpine (1727), ו-Perseus and Andromeda (1730), בשיתוף פעולה עם המלחין יוהאן ארנסט גאליארד.
תרומתו לעולם השייקספירי החלה ב-1726 עם פרסומו של הקובץ Shakespeare Restored, שכותרת המשנה שלו הייתה "מדגם של טעויות רבות, אשר הוכנסו או הושמטו על ידי מר פופ במהדורה שלו; בכוונה לא רק לתקן את המהדורה האמורה, אלא לשחזר את הקריאה הנכונה של שייקספיר בכל המהדורות מעתה ולהבא".
המהדורה של פופ אכן לא הייתה ביקורתית ונפלו בה טעויות רבות, אשר חלקן הוכנסו על ידיו במטרה "להחליק" את הטקסט וחלקן טעויות במקור בו השתמש (בעיקר מהדורת הפוליו הראשונה) ומהן התעלם.
אכן, בהדפסה הנוספת של מהדורת פופ למחזות שייקספיר (1728), שולבו רבים מתיקוניו של תאובלד, על אף טענתו של פופ בהקדמה שהוא כמעט לא שילב במהדורתו את התיקונים של תאובלד.
בשנת 1733 הוציא תאובלד מהדורה משלו לכל כתבי שייקספיר בשבעה כרכים בהוצאתו של ג'ייקוב טונסון, בעל הזכויות הרשמי להוצאת כתבי שייקספיר.
מהדורה זו, שנסמכה על קריאה ביקורתית של מהדורת הפוליו הראשונה ומהדורת הפוליו השלישית ומהדורות הקוורטו השונות של המחזות, הייתה למהדורה המוסמכת, הנפוצה ונחשבה לאמינה ביותר למשך עשרות שנים.
תאובלד ערך שינויים בטקסטים שהיו מוכרים עד זמנו, בתואנה של תיקון טעויות.
עם זאת, על אף הצהרתו שהוא "מחזיר עטרה ליושנה" לאחר עיוותיו של פופ, הוא שילב בטקסט שלו שינויים פואטיים שערך אלכסנדר פופ, מבלי להודות בכך.
בהמלך ליר, למשל, הכניס תאובלד שינויים רבים ביחס לטקסט מהדורות הקוורטו והפוליו שהיו לפניו על מנת "לשפר" או "לתקן" את שייקספיר ולהפוך אותו לנהיר לקהל, גם במחיר השמטת קטעים או הכנסת מילים שלא היו בטקסט המקורי.
לואיס פרנסיסקו רומו בארון (בספרדית: Luis Francisco Romo Barrón; נולד ב-5 ביוני 1995) הוא כדורגלן מקסיקני המשחק בעמדת הקשר האחורי בגוודלחרה.
רומו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של קרוס אסול.
ב-20 ביולי 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק הראשון של העונה נגד אטלס.
רומו אף שימש כקפטן הקבוצה עד לסיום העונה.
בינואר חתם בקרוס אסול, בו שיחק כילד.
ב-17 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 לאתלטיקו סן לואיס.
ב-25 ביולי כבש את שערו הראשון עבור הקבוצה בניצחון 0-3 נגד סנטוס לגונה.
ב-3 בדצמבר כבש צמד בניצחון 0-4 נגד פומאס.
בעונת גווארדיאנס זכה עם המועדון באליפות, כאשר הוא תרם 3 שערים, 7 בישולים ב-19 משחקים.
בנוסף נבחר לכדורגלן המצטיין של העונה.
בצעירותו, רומו שיחק בנבחרות הצעירות של מקסיקו.
ב-19 בנובמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 1-2 נגד .
ב-14 ביוני 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד .
רומו השתתף עם הנבחרת באולימפיאדת טוקיו 2020 כאחד משלושה חריגי גיל.
באולימפיאדה זו זכה עמה במדליית הארד.
באוקטובר נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2022.
ליגת האומות של אמריקה הצפונית: 2024/2025
נבחרת העונה בליגת העל המקסיקנית: גווארדיאנס , גווארדיאנס
כדורגלן החודש בליגת העל המקסיקנית: אוגוסט , פברואר , מאי
השחקן המוערך בליגת העל המקסיקנית: גווארדיאנס
הקשר האחורי של העונה: גווארדיאנס
נבחרת האולסטאר בליגת העל המקסיקנית:
לואיק סרי בַּאדֶה הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת הבלם בבאייר לברקוזן מהבונדסליגה ובנבחרת צרפת.
ב-30 בדצמבר 2016 הצטרף באדה ללה האבר ממחלקת הנוער של פריז.
את הופעת הבכורה שלו בלה האבר, ששיחקה בליג 2, ערך ב-10 בינואר 2020 בניצחון 1–0 על שמואה ניור.
ב-20 ביוני 2020 חתם על חוזה מקצועני ראשון בלאנס מליג 1.
ב-5 ביולי 2021 הצטרף באדה לסטאד רן מליג 1 תמורת חמש שנים.
ב-1 בספטמבר 2022 הושאל באדה לנוטינגהאם פורסט מפרמייר ליג לעונה אחת, עם אופציה לרכישה.
ב-3 בינואר 2023 הסתיימה ההשאלה והוא עזב את נוטינגהאם פורסט מבלי שרשם הופעה אחת במדיה.
ב-4 בינואר 2023 הצטרף באדה לסביליה מלה ליגה עד סוף העונה, עם אופציה לרכישה.
הוא תרם לזכיית הקבוצה ב בעונת 2022/2023, ואף כבש בניצחון 3–0 על מנצ'סטר יונייטד ברבע הגמר.
ב-14 ביוני 2023, לאחר שרשם 27 הופעות ושני שערים, חתמה סביליה על חוזה קבוע עמו.
ב-21 באוגוסט 2025 חתם באדה בבאייר לברקוזן מהבונדסליגה על חוזה עד 2030.
ב-6 בספטמבר 2021 ערך באדה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צרפת עד גיל 21 בתיקו 1–1 נגד איי פארו.
ב-1 בספטמבר 2024 זומן באדה לראשונה לנבחרת צרפת לשני משחקי ליגת האומות לאחר פרישתו של וסלי פופאנה עקב פציעה.
ב-8 ביוני 2025 ערך באדה את הופעת הבכורה הבינלאומית שלו בנבחרת צרפת בניצחון 2–0 על גרמניה במשחק על המקום השלישי בגמר ליגת האומות 2025.
לואיש מנואל גונסלבש מרקש מנדש (בפורטוגזית: Luís Manuel Gonçalves Marques Mendes; נולד ב-5 בספטמבר 1957) הוא עורך דין ופוליטיקאי פורטוגזי המכהן כחבר מועצת המדינה של פורטוגל .
כיהן כשר העניינים הפרלמנטריים בין השנים 2002–2004, וכנשיא המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בין השנים 2005–2007.
מרקש מנדש הוא בנם של הפוליטיקאי אנטוניו מרקש מנדש ורעייתו מריה איסבל גונסלבש.
הוא למד משפטים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת קוימברה.
הוא חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית מאז היווסדה כאשר היה בן 16, והחל את הקריירה הפוליטית שלו בשנת 1976, כאשר נבחר לסגן ראש עיריית פאפה .
בשנת 1985 הוזמן על-ידי אניבל קבאקו סילבה להתמנות למזכיר המדינה של שר העניינים הפרלמנטריים ולהיות אחראי על תחום תקשורת המונים.
הוא היה אחראי על הקמת סוכנות הידיעות לוסה .
בשנת 1987 מונה למזכיר המדינה לנשיאות מועצת השרים, ובשנת 1992 הוא מונה לעוזר שר לראש ממשלת פורטוגל.
בשנת 1995 הפך לחבר אספת הרפובליקה, ולאחר היבחרו של מרסלו רבלו דה סוזה לנשיא המפלגה, מונה לשמש כמנהיג הפרלמנטרי שלה.
בשנת 2000 התמודד לראשונה על ראשות המפלגה, וסיים במקום השלישי עם 16% מהקולות, אחרי פדרו סנטנה לופש ונשיא המפלגה דאז ז'וזה מנואל ברוזו.
בין השנים 2002–2004 שימש כשר העניינים הפרלמנטריים, תחת ברוזו ששימש כראש ממשלה.
לאחר הפסדה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בבחירות הפרלמנטריות בפורטוגל בשנת 2005, ירש את סנטנה לופש כנשיא המפלגה, לאחר שניצח את ראש עיריית וילה נובה דה גאיה לואיס פיליפה מנזש .
לאחר בחירות הביניים המקומיות בליסבון בשנת 2007, בהן סיימה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית במקום השלישי עם 15.8% מהקולות, קרא מרקש מנדש לבחירות בזק לראשות המפלגה, בהן הפסיד למנזש.
בשנת 2011 נבחר על-ידי אספת הרפובליקה כחבר מועצת המדינה של פורטוגל, ובשנת 2016 מונה פעם נוספת לאותה מועצה על-ידי דה סוזה.
בשנת 2013 הפך לפרשן פוליטי ב-SIC, ובהמשך החליף את דה סוזה כפרשן המרכזי בערוץ הטלוויזיה.
ב-6 בפברואר 2025 הכריז על מועמדותו בבחירות לנשיאות פורטוגל בשנת 2026.
מרקש מנדש נישא ב-24 באפריל 1982 לרוזה סופיה פינטו מרטינש סלזאר.
ז'ואאו פדרו פינטו סלזאר מרקש מנדש
אנה סופיה פינטו סלזאר מרקש מנדש
ז'ואאו מיגל פינטו סלזאר מרקש מנדש
מדינת לוּב ובקיצור לוּב היא מדינה בצפון אפריקה הגובלת במדינות מצרים, סודאן, צ'אד, ניז'ר, אלג'יריה ותוניסיה ובצפון בים התיכון.
עיר הבירה שלה היא טריפולי.
דת המדינה היא אסלאם והמדינה חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
השפה הרשמית היא ערבית והמדינה חברה בנוסף בליגה הערבית.
לוב משתרעת על שטח של כ-1.76 מיליון קמ"ר, מה שהופך אותה למדינה הרביעית בגודלה באפריקה, עם אוכלוסייה של כ-7 מיליון תושבים.
לפני מלחמת האזרחים ב-2011, התאפיינה לוב בכלכלה חזקה בזכות עתודות הנפט שלה, והייתה בין המדינות המובילות באפריקה במדדי תמ"ג והפיתוח האנושי.
ב-2011 הודח ונרצח מועמר קדאפי, ששלט בלוב מאז 1969, על ידי מורדי מועצת המעבר הלאומית, שזכתה להכרת האומות המאוחדות.
המדינה התמודדה עם מלחמות אזרחים ושלטונות מקבילים לאורך השנים, עד להסכם הפסקת אש באוקטובר 2020 וסיום מלחמת האזרחים השנייה, והקמת ממשלת מעבר במרץ 2021.
התיישבות התקיימה בלוב עוד בתקופה הנאוליתית, החל בערך משנת 8000 לפנה"ס.
במאה ה-7 לפני הספירה השתלטו על האזור הפיניקים.
טריפוליטניה וקירנאיקה נכבשו במאה ה-1 לפני הספירה על ידי הרומאים ובהמשך עברו לשליטת האימפריה הביזנטית.
בשנת 642 לספירה נכבשה לוב על ידי שושלת בית אומיה המוסלמית.
בשנת 1551 היא נפלה לידיה של האימפריה העות'מאנית.
בשנים 1793–1795 נערכה מלחמת אזרחים בין עלי בנגול, השליט העות'מאני, לבין אחמט קרמאנלי, שליט טריפוליטניה, ששלט בה לאחר שלטונו המושחת והלא יעיל כלל של עלי הראשון שמת בשנת 1793. בתחילת המאה ה-19 התקיימה המלחמה הברברית הראשונה בין ארצות הברית לבין חבל טריפוליטניה העות'מאנית (נודעה לאחר מכן כטריפוליטניה האיטלקית).
בעקבות המלחמה האיטלקית-עות'מאנית ב-1911–1912 עברה לוב לשלטון איטליה, וכ-150,000 איטלקים התיישבו, ועבדו במדינה.
לוב הפכה לחלק מ"איטליה הגדולה", התרבות האיטלקית הושלטה בלוב בתחומי החינוך, תרבות, מסחר שפה וקולינריה.
במהלך מלחמת העולם השנייה התקיימו בשטחה של לוב קרבות עזים, כחלק מהמערכה בצפון אפריקה בין כוחות איטליה הפשיסטית וגרמניה הנאצית לבין בעלות הברית.
בין הקרבות הבולטים ניתן למנות את מבצע מצפן, מבצע צלבן, המצור על טוברוק, קרב גזאלה וקרב ביר חכים.
בינואר 1943 נאלצו כוחות הציר לסגת לאחר שכוחות בריטיים כבשו את נמל טריפולי.
לוב הכריזה על עצמאותה ב-24 בדצמבר 1951 בתמיכת האו"ם, בעקבות תנאי של בעלות הברית להסכם שלום עם איטליה.
לוב הוכרזה כממלכה חוקתית וסידי אידריס הוכרז כמלך לוב.
ב-1959 נמצא נפט רב במדינה, והדבר הביא לשינוי במעמד הכלכלי והעניין הבינלאומי בה.
ב-1 בספטמבר 1969 ביצעה קבוצה קטנה של קציני צבא, בהנהגתו של מועמר קדאפי, הפיכה נגד המלך אידריס, שהוגלה למצרים.
המשטר החדש ביטל את המלוכה והכריז על הקמתה של "הרפובליקה הערבית הסוציאליסטית הלובית" שהייתה למעשה שלטון רודנות בראשות קדאפי.
ב-14 באפריל 1986 הפציצה ארצות הברית את ארמונו של קדאפי בטריפולי כתגובה לחסות שנתנה לוב לפעולות טרור נגד אזרחים אמריקאים.
האו"ם הטיל סנקציות נגד לוב ב-1992 בעקבות הפיגוע במטוס בלוקרבי.
הסנקציות הוסרו ב-2003, לאחר שלוב קיבלה אחריות על הפיגוע והסכימה לפצות את משפחות הנרצחים וכן הסכימה לפרק את תוכנית הגרעין שלה.
ב-26 בפברואר 2004 הסירה ארצות הברית את החרם שהטילה על לוב במשך 23 שנים, על אף שהגבלות רבות עדיין נותרו במקומן, כמו סנקציות כלכליות ואיסור טיסות מארצות הברית ללוב.
ב-15 בפברואר 2011 החלו הפגנות ענק בלוב, ראשית בעיר בנגאזי ולאחר מכן בערים נוספות, בעקבות המהפכות במזרח התיכון, ובתגובה לאבטלה וחוסר הפיתוח במדינה וכן במטרה להדיח את מועמר קדאפי מתפקידו.
עימותים נרחבים התפתחו בין המפגינים לתומכי קדאפי, מאות אזרחים ואנשי כוחות הביטחון נהרגו.
ההפגנות הובילו למלחמת אזרחים למעשה, שהביאה עימה פגיעה נרחבת באזרחים.
החלטה 1973 של מועצת הביטחון של האו"ם, מיום 17 במרץ 2011, התירה למדינות החברות לנקוט "בכל אמצעי דרוש" כדי להבטיח את שלום האזרחים בלוב.
מועצת הביטחון פירטה רשימה של פעולות שכוללות הקפאת נכסים ואמברגו על מכירת נשק, אך גם התירה שימוש בכוח הזרוע, אם נחוץ.
ב-19 במרץ, לאחר מתן אולטימטום יום קודם על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה, החלה התקיפה הצבאית הבינלאומית בלוב (2011).
ב-20 באוקטובר 2011, לאחר כחודש של לחימה, כבשו המורדים את המעוז האחרון של קדאפי ועיר הולדתו סירת, לאחר שכבשו את העיירה באני וואליד ב-17 באוקטובר.
קדאפי נהרג בעת ניסיון הבריחה שלו מהעיר שבה הסתתר.
לאחר מכן החלה מלחמת אזרחים בין הממשלה של לוב לבין מתנגדי קדאפי הקוראים לעצמם "כוחות השריון של לוב".
למלחמת האזרחים גם הצטרף בני עם הטוארג.
במאי 2014 החלה מלחמת האזרחים השנייה בלוב ובנובמבר אותה שנה הצטרפה המדינה האסלאמית אל המלחמה, וכבשה את סירת.
בינואר 2015 נערכו פגישות במטרה לבצע פיוס בין הצדדים היריבים בלוב.
באוקטובר 2020 חתמו שתי הממשלות על הפסקת אש שסיימה את המלחמה, ובמרץ 2021 הוקמה ממשלת אחדות.
בספטמבר 2021 קיים בית הנבחרים הלובי הצעת אי אימון בממשלת האחדות, והקים ממשלה נפרדת.
אף על פי ששלטונו של קדאפי נתפס בעולם המערבי כדיקטטורי ורצחני ואף הוטלו עליו לא פעם עיצומים, נהנתה לוב בתקופתו מחוסן יחסי בזירה הבינלאומית.
חוסן זה היה מבוסס על שני יסודות - הראשון, היותה של לוב ספקית נפט מרכזית לעולם המערבי והשני, שליטת לוב במעבר פליטים מאפריקה דרכה אל האי האיטלקי למפדוזה הסמוך לחופיה.
עובדה זו הניחה איום קבוע לפתחה של אירופה בכלל ואיטליה בפרט, שאם רק היה קדאפי רוצה, היה יכול "להציף אותה בפליטים".
מערכת הממשל של לוב בתקופת קדאפי הייתה יוצאת דופן.
רשמית, קדאפי עצמו לא היה "נשיא" או "ראש הממשלה" של מדינתו, ובמקום זאת תיאר את עצמו כסוג של "מדריך" או "מנהיג" העוזר לעם הלובי בסוציאליזם - "מנהיג המהפכה מ-1 בספטמבר".
לרבים הוא היה מוכר כ"קולונל קדאפי".
ללוב לא הייתה חוקה, וחוקי המדינה נבעו מחוקי האסלאם ו"הספר הירוק", המכיל את משנתו הפוליטית של קדאפי.
הממשל היה קרוי "ג'מאהיריה", שינוי של המילה הערבית "ג'ומהוריה" (רפובליקה) המתורגמת בצורה רופפת כ"מדינת העם".
קדאפי הנהיג בלוב משטר המבוסס על פולחן אישיות בסימן הסיסמה "אלוהים, מועמר (קדאפי) ולוב - זה הכל".
חיי אזרחי המדינה וחינוכם היו מוכוונים באמצעות שטיפת מוח לאמונה אישית לאו דווקא באידאולוגיה של קדאפי אלא בו-עצמו ובנאומיו.
רוב האזרחים, בעקבות חינוך ארוך שנים, אכן גילו אמונה וביטחון בדמותו של המנהיג.
לאחר נפילת משטרו של קדאפי הוקם שלטון זמני של מועצת המעבר הלאומית הפועלת לאיחוד השבטים וניסיון לפייס את השבטים שנותרו נאמנים לדרכו של מועמר קדאפי.
ב-7 ביולי 2012 נערכו בלוב לראשונה בחירות דמוקרטיות לפרלמנט זמני שיחוקק לראשונה בהיסטוריה של לוב חוקה חדשה.
בבחירות זכתה התנועה הליברלית בראשותו של מחמוד ג'יבריל וזכתה לרוב מוחץ.
באוגוסט 2012 נבחר מוחמד מגריף לנשיא לוב בהצבעה שנערכה בפרלמנט.
החל מאוגוסט 2014 מתחרים שני פרלמנטים על הריבונות בלוב: בית הנבחרים הלובי, היושב בטוברוק ושולט בקירנאיקה ופזאן, והקונגרס הלאומי הכללי היושב בטריפולי ושולט בטריפוליטניה.
בסוף 2019 אישר הפרלמנט הטורקי לשלוח כוחות צבא ללוב.
כוחות צבא טורקיה החלו להתפרס בלוב לאחר שבוע, בניסיון לתמוך בממשלת טריפולי המוכרת על ידי האו"ם.
הפריסה נעשתה בעקבות המתקפות על טריפוליטניה שביצעו כוחות בשליטת גנרל ח'ליפה חפתר.
הכוחות המזוינים של לוב כוללים את צבא היבשה, חיל אוויר, חיל ים ומיליציה עממית (מילואים) הכוללת את יחידת משמרות המהפכה.
ערב מלחמת האזרחים הראשונה בלוב מנו כוחות אלה כ-119,000 איש.
בנוסף, מפעיל צבא לוב את הלגיון האסלאמי הפאן-אפריקאי, יחידת עילית למטרות הגנה על השלטון שמורכב בעיקרו משכירי חרב מצ'אד, ניז'ר ומאלי.
ללוב, בניגוד לרוב המדינות האחרות, אין שר הגנה או שר ביטחון והרמטכ"ל כפוף ישירות למנהיג.
תקציב הביטחון של לוב עמד ב-2005 על 3.9% מן התמ"ג (לשם השוואה תקציב הביטחון של ישראל באותה שנה עמד על 7.3% מהתמ"ג שלה).
בעוד שעד להתפרקות ברית המועצות נתמך צבא לוב על ידי ברית המועצות והיה צבא משוכלל ומתקדם טכנולוגית (צבא היבשה הוערך כעשירי בכוחו בעולם), הרי שמאז שנות ה-90 התדרדר הצבא בעקבות התיישנות הציוד, הקושי בתחזוקת הכלים בהיעדר מומחים זרים, תקלות בשרשרת האספקה שהתגלו במיוחד בעת הלחימה בצ'אד וחוסר במערך הדרכה מודרני.
עקב התקרבות קדאפי למערב בראשית שנות ה-2000, הוסרו מספר מגבלות שאפשרו לקדאפי לרענן את הציוד ולהכניס ייעוץ מומחים.
הפעילות המלחמתית העיקרית של צבא לוב בימי שלטון קדאפי הייתה מול צ'אד.
עוד לפני שתפס קדאפי את השלטון פלשה לוב ב-1968 לצ'אד מתוך מגמה למנוע את התפשטות מלחמת האזרחים במדינה אל שטחי לוב ולהשיג שליטה על "הרצועה הכחולה", שטח עשיר במתכות ובאורניום סמוך לגבול.
במהלך שנות שלטונו של קדאפי פלש צבא לוב לצ'אד ארבע פעמים: בשנים 1978, 1979, 1980 – 1981 וב"מלחמת הטויוטה" בשנים 1983–1987. התערבות צבא לוב הוגבלה לסיוע אש בארטילריה ובמתן "מטרייה אווירית" לכוחות הקרקעיים של בעלות בריתה בצ'אד.
כחלק מן האידאולוגיה של קדאפי, לפיה יש לאחד את המוסלמים-האפריקאים לכדי ישות מדינית אחת, הוקם ב-1972 הלגיון האסלאמי הפאן-אפריקאי.
הלגיון מורכב משכירי חרב, אזרחי מדינות חבל הסאהל כצ'אד, ניז'ר, מאלי, הרפובליקה המרכז אפריקאית וסודאן.
מחנות האימונים של הלגיון שימשו לאימון והדרכה של קבוצות רבות בעולם הערבי ובאפריקה בהם אנשי אש"ף, אנשיו של הרודן הליברי צ'ארלס טיילור, אנשי החזית המהפכנית המאוחדת של פודאי סאנקו מסיירה לאון וכן כוחות צבאיים מלבנון, סוריה ואוגנדה.
עיקר המוטיבציה של קדאפי לפתח את חיל הים שלו בשנות ה-70 נבעה מרצונו להבטיח את תביעתו לשליטה לובית בכל שטח מפרץ סידרה ולאכוף את "קו המוות", שהגדיר את גבול המפרץ כגבול המים הטריטוריאליים.
ביתר ענפי התעשייה במדינה מועסקים כ-30% מכוח העבודה במשק ומהווה כ-20% מהתוצר הלאומי הגולמי.
מיקומה הגאוגרפי של לוב, במרכז מדבר סהרה, מקשה על הגידולים החקלאים באזור, לכן נבנתה צנרת בטון המובילה מים פוסיליים מהמדבר לצפון.
היסטורית, המדינה מחולקת לשלושה אזורים עיקריים: טריפוליטניה בצפון, פזאן בדרום-מערב וקירנאיקה במזרח.
מ-2007 לוב מחולקת ל-22 מחוזות אדמיניסטרטיביים (שעביאת).
לוב, המשתרעת על פני שטח של כ-1,759,000 קמ"ר, היא המדינה ה-17 בגודלה בעולם על פי שטח.
לוב שוכנת בין מצרים במזרח ובין תוניסיה ואלג'יריה במערב.
בדרום מזרח היא גובלת בסודאן, בדרום בצ'אד ובדרום-מערב - בניז'ר.
קו החוף של לוב עם הים התיכון נמתח על פני 1,770 ק"מ, ולוב היא אפוא המדינה האפריקנית בעלת קו החוף הארוך ביותר עם הים התיכון.
החלק של הים התיכון שמצפון ללוב ושמדרום לכרתים נקרא לעיתים הים הלובי.
עם זאת החלקים הצפוניים נהנים מאקלים ים תיכוני.
באביב ובסתיו נושבות בלוב רוחות חזקות עם אבק המגיעות ממדבר סהרה הנקראות "שירוקו" ובלוב מכונות קיבלי הנמשכות בין יום לארבעה ימים.
בלוב פזורים נאות מדבר, שהחשובים שבהם הם ע'דאמס (غدامس) ואַלכֻּפרָה (الكفرة).
בספטמבר 2023 פקדה את לוב הסופה דניאל שגרמה לשיטפונות קשים שהובילו לנזקים כבדים והרוגים רבים.
אוכלוסיית לוב מנתה בשנת 2021 כ-6.7 מיליון תושבים.
תוחלת החיים עומדת על כ-73.2 שנים בממוצע.
שיעור הפריון עומד על 2.14 ילדים בממוצע לאישה.
האוכלוסייה מרוכזת בעיקר בצפון לוב.
שיעור האוכלוסייה העירונית עומד על 88%, הגבוה ביותר בצפון אפריקה.
עוד לפני איחודה ועצמאותה של לוב ב-1951, היו רוב תושביה ממוצא ערבי ובָּרבֶּרי.
השבטים הברברים נטמעו בחברה הערבית במשך השנים ועם עצמאותה של לוב ואיחוד כל מחוזות לוב יחד, אוחדו השבטים הברברים עם מחוזות אלו.
לאחר עליית מועמר קדאפי לשלטון, התחזקו השבטים בעיקר מאזור מוצאו.
לפני מלחמת האזרחים, התגוררו במדינה מהגרים ממדינות שונות: מצרים, טורקים, פיליפינים, הודים, פקיסטנים ועוד.
בלוב רוב מוחלט של 97% מוסלמים סונים, 2.7% נוצרים ו-0.6% בודהיסטים.
עדויות היסטוריות להתיישבות היהודית בלוב קיימות כבר החל מהמאה ה-3 לפנה"ס.
תלמי הראשון ששלט במצרים שלח לאזור לוחמים יהודים שיגנו על הגבול של ממלכתו.
יוסף בן מתתיהו בן המאה הראשונה לספירה מצטט בחיבורו "נגד אפיון" מקורות לפיהם המלך תלמי העביר אל לוב יהודים לשמירה על קירנה.
במאה ה-16 נכבשה לוב לסירוגין על ידי ספרד, טורקיה ואחרות.
לפי תיאור אחר, שמונה מאות משפחות מטריפולי התפזרו והרחיקו נדודים.
באותה תקופה מצא רבי שמעון לביא, שהיה בדרכו מספרד לארץ ישראל, יישוב יהודי בטריפולי, החסר במנהגים יהודיים.
הוא החליט להישאר בקהילה והחל בלימוד התורה ומצוות ההלכה ליהודים, ויהודי לוב מייחסים לו את תקומתם הדתית.
במאה ה-18 החלה להתגבש ישות יהודית לובית נפרדת, שלא הייתה קשורה ליהדות תוניסיה.
היהודים היו נאמנים לשלטונות, נהנו ממידה של אוטונומיה קהילתית וסובלנות.
ב-1835 נכבשה לוב מחדש על ידי האימפריה העות'מאנית, תחת שלטון הפחות.
בשנת 1938, עם חקיקת חוקי הגזע באיטליה, החלו פגיעות ביהדות לוב.
בזמן מלחמת העולם השנייה נערכו פרעות כנגד היהודים.
בשנת 1942 החליטו האיטלקים כי יהודי קירינאה יוגלו למחנה הריכוז ג'אדו בהרי נפוסה .
עוד הוחלט כי הגברים בגיל העבודה יגויסו לעבודת כפייה.
לפי אומדן יד ושם נספו בשואה 712 יהודים מתוך אוכלוסייה של 30,000 יהודים.
בשנות השלטון הבריטי, משנת 1943 עד 1952, ולאחר מכן בשנות העצמאות של לוב, סבלו היהודים מפרעות ופגיעה ברכושם.
לאחר הקמת מדינת ישראל עלתה רוב קהילת לוב לארץ, אך חלק נכבד ממנה היגר לאיטליה.
בשנת 1969, לאחר עלייתו של הקולונל מועמר קדאפי לשלטון, עזבו כמעט אחרוני יהודי לוב את המדינה, למעט מספר קטן שממשיך לשמור על דתם ואינו מצהיר על כך בפומבי.
במהלך שנותיו האחרונות בשלטון טען קדאפי כי הוא תומך בחזרתם של יהודי לוב למדינה.
לואנדה (בפורטוגזית: Luanda) היא בירת אנגולה והעיר הגדולה בה.
לואנדה שוכנת לחוף האוקיינוס האטלנטי, ובה נמצא הנמל הראשי של אנגולה.
היא הבירה של מחוז לואנדה.
היא גם העיר השלישית הכי מאוכלסת מבין הערים הדוברות-פורטוגזית, אחרי ריו דה ז'ניירו וסאו פאולו, שתיהן בברזיל, והבירה הכי מאוכלסת מבין בירות המדינות הדוברות-פורטוגזית, לפני ברזיליה, מפוטו וליסבון.
החוקר הפורטוגזי פאולו דיאש דה נוֹוָאיש הקים את לואנדה בשנת 1575 וקרא לה "סאו פאולו דה לואנדה" (פורטוגזית: São Paulo de Loanda).
הוא הביא איתו 100 משפחות מתיישבים ו-400 חיילים.
ב-1618 הפורטוגזים בנו בעיר את מבצר סאו פדרו דה ברה, ב-1634 את מבצר דה סאו מיגל (שהוא גם המבצר השמור מבין המבצרים כיום) וב-1765 את מבצר דה סאו פרנסיסקו דו פנדו.
לואנדה הייתה המרכז המנהלי של אנגולה הפורטוגזית משנת 1627 למעט התקופה בה ההולנדים כבשו את לואנדה בשנת 1640, ושלטו בה עד שנת 1648 בשם מבצר ארדנבורג.
העיר שימשה כמרכז לסחר בעבדים משנת 1550 עד שנת 1836. הפורטוגזים בלואנדה סחרו בעבדים בעיקר עם ברזיל הקולוניאלית; ספינות ברזילאיות היו מראה שכיח בנמלי לואנדה ובנגואלה.
באופן פרדוקסלי, בלואנדה הייתה השפעה ברזילאית, מושבה אחרת של פורטוגל, עד שברזיל קיבלה עצמאות בשנת 1822. במאה ה-19, עוד שהייתה תחת השלטון הפורטוגזי, לואנדה חוותה מהפכה כלכלית גדולה.
סחר העבדים בוטל ב-1836, וב-1844 נמלי אנגולה נפתחו לספינות זרות.
ב-1850, לואנדה הייתה אחת הערים הגדולות והמפותחות ביותר באימפריה הפורטוגזית מחוץ לפורטוגל עצמה, מלאה בחברות סחר, מייצאת (ביחד עם בנגואלה) תמרים ושמן בוטנים, שעווה, שרף, עץ, שנהב, כותנה, קפה וקקאו.
בעיר יוצר גם תירס, טבק, בשר מעושן וקמח קבסה.
באותו הזמן המעמד הבורגני החל להיווצר באנגולה.
ב-1889 המושל בריטו קפלו פתח את שעריו של מוביל מים, שנועד לספק מים לעיר, אז מוצר די יקר, וגרם להתפתחותה של העיר.
כמו רוב אנגולה, לואנדה לא הושפעה מהמלחמה הקולוניאלית הפורטוגזית (1961-1974), להפך, במהלך אותה התקופה העיר עברה צמיחה כלכלית והתפתחות.
בשנת 1972 לואנדה נקראה "פריז של אפריקה".
בזמן עצמאותה של אנגולה בשנת 1975, לואנדה הייתה עיר מודרנית, ורוב אוכלוסיית העיר הייתה ממוצא אפריקאי, עם מיעוט משמעותי של פורטוגזים.
לאחר קבלת העצמאות, עקב מהפכת הציפורנים, ותחילת מלחמת האזרחים באנגולה, רוב הפורטוגזים עזבו, רובם לפורטוגל ורבים אחרים לדרום אפריקה.
העיר נכנסה למשבר מידי מכיוון שלאוכלוסייה האפריקאית של העיר לא היו הידע והמשאבים שנצרכו כדי לתחזק את התשתיות שלה.
טכניקאים רבים מקובה שהגיעו לאנגולה כדי לתמוך בממשלת התנועה העממית לשחרור אנגולה במלחמת האזרחים האנגולית, עזרו לשקם את העיר ולתחזק את פעולותיה הבסיסיות.
בשנים שלאחר מכן, שכונות עוני שהיו קיימות לאורך עשורים, גדלו ללא שליטה ויצאו מהגבולות הקודמים של לואנדה למרחקים של קילומטרים רבים, כתוצאה ממלחמת האזרחים והגירה של פליטים מאזורים אחרים באנגולה.
לאחר 2002, עם סיום מלחמת האזרחים וצמיחה כלכלית גבוהה שנבעה מהגידול בתפוקת הנפט והיהלומים במדינה, החל שיקום משמעותי.
לואנדה מחולקת לשני חלקים, לואנדה התחתית, שהיא החלק הישן של העיר, ולואנדה העילית, שהיא החלק החדש של העיר.
לואנדה התחתית ממוקמת ליד הנמל ויש בה סמטאות צרות ומבנים קולוניאליים עתיקים.
לואנדה היא מושבו של הארכיבישוף הקתולי.
היא ביתם של רוב מוסדות החינוך באנגולה, כולל האוניברסיטה הקתולית הפרטית של אנגולה, ואוניברסיטת אגושטיניו נטו הציבורית.
היא גם ביתו של ארמון המושל הקולוניאלי ושל אסטדיו דה סידדלה, האצטדיון העיקרי של אנגולה, המכיל כ-60,000 מקומות ישיבה.
בעיר מיוצרים מוצרי מזון ומשקאות, טקסטיל, מלט וחומרי בניה אחרים, מוצרי פלסטיק, מוצרי מתכת, סיגריות ונעליים.
פטרול נפט הנמצא בקרבת העיר, מזוקק בה, על אף שמתקן הזיקוק נפגע קשות במהלך מלחמת האזרחים באנגולה.
בלואנדה יש מפרץ טבעי, והוא מייצא בעיקר קפה, כותנה, סוכר, יהלומים, ברזל ומלח.
העיר נמצאת בבנייה תמידית כתוצאה מהגל הכלכלי שסוחף את כל המדינה מאז 2002 כשהיציבות הפוליטית גדלה עם סיומה של מלחמת האזרחים.
הצמיחה הכלכלית נגרמת בזכות בארות הנפט של העיר.
העיר היא המפותחת ביותר באנגולה, וכמו כן היא המרכז המסחרי היחיד במדינה, למרות שכונות העוני הגדולות.
בסקר שנתי שפרסם עיתון הגרדיאן הבריטי, ביוני 2012, דורגה לואנדה במקום השני בעולם במדד יוקר המחיה, אחרי העיר טוקיו שביפן.
בדירוג יוקר המחיה השנתי של חברת הייעוץ מרסר לשנת 2015, דורגה העיר כעיר היקרה ביותר בעולם לזרים בפעם השלישית ברציפות כשהיא עוקפת ערים כמו בייג'ינג, סיאול, ציריך, טוקיו ואחרות.
לואנדה היא נקודת התחלתה של מסילת לואנדה שממשיכה מזרחה למלנג'.
מלחמת האזרחים השאירה את המסילה ללא פגע, אך למרות זאת חברה סינית נשכרה כדי לבנות אותה מחדש.
בעיר נמצא גם נמל התעופה קוארטו דה פוורירו, שהיה הגדול ביותר במדינה.
בנובמבר 2024 החל לפעול נמל התעופה הבין-לאומי אנטוניו אגושטיניו נטו, המשרת את העיר ופרווריה, והוא נמל התעופה הבין-לאומי הגדול ביותר באנגולה.
נמל לואנדה משמש גם כחוליית קישור למקומות שונים בעולם.
מרבית תושבי העיר הם ממוצא אפריקאי, בעיקר מהשבטים אווימבונדו, קימבונדו ובקונגו.
השפה המדוברת והרישמית בה היא פורטוגזית, למרות ששפות בנטו רבות מדוברות בה.
בעיר ישנה אוכלוסייה קטנה ממוצא אירופי.
לפי מפקד האוכלוסין האחרון של אנגולה משנת 2024, התגוררו בלואנדה כ-8.8 מיליון תושבים.
לואנג פרבאנג, או לואנגפרבאנג (בלאית: ຫລວງພະບາງ|ຫລວງພະບາງ), היא עיר הנמצאת בצפון מרכז לאוס על גדות נהר מקונג במרחק של כ-425 קילומטרים מוויינטיאן, והיא עיר הבירה של פרובינציית לואנגפרבאנג.
העיר שוכנת על חצי אי שנוצר על ידי נהר המקונג ויובלו נאם קהאן ומוקפת בגבעות אבן גיר.
בעבר, העיר הייתה עיר הבירה של ממלכה בעלת אותו שם.
עד להשתלטות הקומוניסטים ב-1975, היא הייתה הבירה המלכותית ומושב הממשלה של ממלכת לאוס.
בשנת 1995 הכריז אונסק"ו על העיר כעל אתר מורשת עולמית.
על פי אגדה מקומית, שהה בודהה במקום בעת מסעותיו משך יום בודד וניבא כי ביום מן הימים תהיה העיר לבירתה של ממלכה עשירה.
לפי אגדה אחרת, את העיר הקימו שני נזירים שנמשכו אל יופיו הטבעי של האתר.
"מואנג סואה" היה השם העתיק של לואנג פרבאנג לאחר שנכבשה על ידי הנסיך התאילנדי קון לו בשנת 698. קון לו ניצל את ההזדמנות לכבוש את העיר כאשר הצבא של ממלכת נאנז'או נלחם באזור אחר.
קון לו קיבל את העיר מאביו, קון בורום, הקשור לאגדה הלאוטית המתייחסת לבריאת העולם.
אגדה זו משותפת ללאו ולשאן, וכן לקבוצות אתניות אחרות מהאזור.
קון לו ייסד שושלת ש-15 השליטים שנכללים בה שלטו על מואנג סואה במשך רוב המאה.
במחצית השנייה של המאה ה-8 נאנז'או התערבה בענייני הפנים של הערים ששכנו במרכז עמק המקונג, דבר שהסתיים בכיבושה של מואנג סואה ב-709. הנסיכים והפקידים של נאנז'או החליפו את מעמד האצילים התאי.
תאריכי הכיבוש לא ידועים, אולם ההשערה היא כי הכיבוש הסתיים זמן מה לפני ההתרחבות צפונה של אימפריית הקמר שהונהגה על ידי אינדראווארמאן הראשון.
אימפריית קמר התרחבה עד לסיפסונג פאנה הנמצאת באזור המקונג העליון.
במקביל, הקמר הקימו מוצב חוץ בקסאיי פונג ליד ויינטיאן, וממלכת צ'אמפה המשיכה להתבסס בדרום לאוס ושמרה על נוכחותה על גדות המקונג עד 1070. צ'אנת'אפאניט, השליט המקומי של קסאיי פונג, נדד צפונה למואנג סואה והתקבל בברכה כשליט לאחר עזיבת הפקידים של נאנז'או.
צ'אנת'אפאניט ובנו שלטו במשך תקופה ארוכה, שבמהלכה העיר נודעה בשם התאילנדי קסיינג דונג קסיינג ת'ונג.
השושלת התמזגה בסופו של דבר עם כמה נסיכויות מקומיות.
קסיינג דונג קסיינג ת'ונג הייתה נתונה לשלטון הקמר במשך תקופה קצרה כאשר ג'איאוואראם השביעי שלט בה בין 1185 ל-1191. אולם, ב-1180 סיפסונג פאנה קיבלה את עצמאותה בחזרה מהקמר וב-1238 ההתקוממות הפנימית שפרצה במוצב החוץ סוקהוטהאי הובילה לסילוקו של מעמד האצילים של הקמר.
ב-1353 קסיינג דונג קסיינג ת'ונג נהפכה לעיר הבירה של לאן קסאנג.
עיר הבירה הועברה ב-1560 על ידי המלך סת'את'יראת' הראשון לויין צ'אנג, והעיר נותרה במעמד זה עד היום.
ב-1707 לאן קסאנג התפרקה ולואנג פרבאנג הפכה לעיר הבירה של הממלכה העצמאית בעלת אותו השם.
כאשר צרפת סיפחה את לאוס, הצרפתים הכירו בלואנג פרבאנג כאתר מקודש.
לבסוף, השליט של לואנג פרבאנג הפך לשליט בובה מטעם הצרפתים.
כאשר לאוס זכתה בעצמאותה, המלך של לואנג פרבאנג, סיסאוואנג וונג, הפך לראש המדינה של ממלכת לאוס.
בלואנג פרבאנג יש בית חב"ד, נכון ל-2020 זהו הבית חב"ד היחיד במדינת לאוס.
קון לו, המצביא שהקים את העיר.
פא נגום, הנסיך של לואנג פרבאנג שהקים את לאן קסאנג.
אואון קהאם: מלך ששלט מטעם הצרפתים.
קהאם סואוק: מלך ששלט מטעם הצרפתים ופעל למען הענקת עצמאות.
סיסאוואנג וונג: מלך ששלט מטעם הצרפתים, וכאשר צרפת העניקה ללאוס עצמאות הוא התמנה לתפקיד המלך של כל המדינה.
אתריה החשובים של העיר ממוקמים על חצי האי שבין נהרות המקונג והנאם קהאן.
בסיסו של חצי האי בצד דרום-מערב נחצה על ידי חומה הנמשכת בין גדותיהם של שני הנהרות.
רוב מבניה המסורתיים של העיר בנויים מעץ, למעט המקדשים העשויים מאבן.
המבנים מהתקופה הקולוניאלית נבנו מלבנים והם בני קומה או שתיים ומתאפיינים במרפסת כניסה.
מקדש ואט קסיינג טהונג הוא מקדש בודהיסטי שנבנה בשנת 1560 ונהנה מחסות מלכותית בתקופת ממלכת לאוס.
מקדש ואט מנורום- מועד הקמתו המדויק אינו ידוע וייתכן שהוקם בשנות השבעים של המאה ה-14 או בשנת 1492. במקדש פסל ארד של בודהה הנישא לגובה של 6 מטר.
הארמון המלכותי או בשמו הרשמי "האו קהאם" נבנה בעירוב סגנונות מקומיים וצרפתיים החל בשנת 1904 ונחנך ב-1909. הוא נבנה עבור המלך סיסאוואנג וונג ששלט בלאוס מטעם הצרפתים, והוקם לחופו של הנהר כדי שהמבקרים בו יוכלו לרדת מספינותיהם ולהיכנס אליו ישירות.
כאשר הקומוניסטים תפסו את השלטון במדינה ב-1975 הפך הארמון למוזיאון, ויהלומי הכתר של ממלכת לאוס מוצגים באולם הכס בבניין.
ליד לואנג פרבאנג נמצא נמל התעופה הבינלאומי על שם העיר שממנו יוצאות טיסות ליעדים הבאים:
לאוס: פונגסאלי, ויינטיאן ומחוז ס'יינג קהואנג (פונסאוואן)
לואנג פרבאנג מחוברת באמצעות כבישים לערים הבאות:
ואנג ויינג וויינטיאן (כביש מספר 13)
מואנג ס'אי (כביש מספר 1)
ב-בדצמבר 2021 החל לפעול קו רכבת מהירה מויינטיאן על גבול לאוס-תאילנד לעיירה בוטן שנמצאת בצפון, על הגבול עם סין.
נהר המקונג הוא נתיב תחבורה חשוב.
ניתן להגיע לעיר הואנג ס'אי, הנמצאת במעלה הנהר ליד הגבול עם תאילנד, באמצעות שיט בסירה שנמשך יומיים, כאשר בדרך כלל יש עצירה בעיר פאק בנג.
רובע לוּאִישְהֶאם של העיר לונדון הוא אחד מרובעי העיר לונדון.
הרובע נמצא בדרום מזרח העיר, ומהווה חלק מלונדון הפנימית.
רובע לואישהאם הוקם בשנת 1965 מכוח חוק השלטון בלונדון 1963 מאיחודם של הרובע המטרופוליני של לואישהאם והרובע המטרופוליני של דפטפורד שהוקמו בשנת 1900 כחלק ממחוז לונדון.
לאורך השנים נערכו מספר שינויים בגבולות הרובע, שהמשמעותיים ביותר נערכו בשנת 1996 עת העבירו את שטח המספנות המלכותיות בדפטפורד לרובע גריניץ'.
הרובע מוקף על ידי הרבעים גריניץ' במזרח, ברומלי בדרום וסאת'ק במערב.
בצפון גובל הרובע בנהר התמזה ומעברו הצפוני נמצא אי הכלבים ברובע טאוור האמלטס.
ברובע עוברים הנחלים: דפטפורד קריק, הנהר פול, הנהר קוואגיי והנהר רייבנסבורן.
לפי מפקד שנערך בשנת 2001, ברובע מתגוררים 248,922 תושבים מהם 66% לבנים, 12% שחורים ממוצא קריבי ו- 9% שחורים ממוצא אפריקאי.
מחצית מאוכלוסיית הרובע מתגוררים בדירות הנמצאות בבעלותם.
הרובע מנוהל על ידי מועצה מבצעת בת חמש מחלקות: ילדים וצעירים; שירותים קהילתיים; שירות לציבור; מקורות; שיקום שכונות
בשונה ממחוזות אחרים באנגליה, מאז שנת 2002 במחוז זה נבחר ראש העיר בבחירות ישירות.
ראש העיר הנוכחי הוא סטיב באלוק מטעם מפלגת הלייבור.
הרובע מחולק לשלושה אזורי בחירה של הפרלמנט הבריטי: לוישהאם - דפטפורד (Lewisham, Deptford), מערב לואישהאם (Lewisham West) ומזרח לואישהאם (Lewisham East).
חברי הפרלמנט שנבחרו מטעם הרובע מאז הקמתו בשנת 1964 (אזורי הבחירה משתנים מעת לעת):
קו מזרח לונדון של הרכבת התחתית של לונדון עוצר ברובע בתחנת ניו קרוס (New Cross) וניו קרוס גייט (New Cross Gate).
קו הרכבת המכונה "רכבת מזרח לונדון" (East London Railway) נמצא בשלבי בנייה.
קו זה צפוי להתחבר לקו הרכבת התחתית ולעצור בברוקלי (Brockley), הונור אאוק פארק (Honor Oak Park), פורסט היל (Forest Hill) וסידנהאם (Sydenham).
המבנים הבולטים שברובע הם כנסיית כל הקדושים בבלקהית', מגדל סיטיבנק שבלואישהאם, וכן כנסיית דיטריך בונהופר ומוזיאון הורנימן שבפורסט היל.
לרובע לואישהאם שלוש ערים תאומות:
כמו כן לרובע "ברית חברות" עם:
לוארן מק ארק (בגאלית סקוטית: Loarn mac Eirc - לוארן בנו של ארק) היה מלך דאל ריאטה בשלהי המאה החמישית.
לוארן נחשב כמלך מיתי בשל מיעוט המקורות ההיסטוריים המהימנים המתארים את מלכותו.
לוארן נזכר בדואן אלבאנאך ובסנכוס פר נ-אלבן שם מצוין כי היה בנו של ארק.
לוארן נחשב כאב המיתולוגי של קנל לואיירן (שבט לואיירן) - אשר שלט באזור ארגייל ופירת' אב לורן.
מספר מלכים של דאל ריאטה טענו להיותם צאצאי לוארן ובהם: פרכאר פוטה, אינבכלאך מק פרכאר, סלבאך מק פרכאר, דונגל מק סלבאך ומוירדאך מק איינבכלאך.
הלואר איסט סייד היא שכונה בצידו הדרום מזרחי של רובע מנהטן בעיר ניו יורק, במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
אזור הלואר איסט סייד נודע בעיקר כמרכז מהגרים יהודים שהגיעו לאמריקה ממזרח אירופה.
גבולות השכונה הם הרחובות אלן, מזרח רחוב האוסטון, אסקס, קאנאל, אלדרידג' (Eldridge Street), מזרח ברודוויי ורחוב גרנד.
השכונה הייתה שכונת פועלים ענייה בראשית המאה ה-20, והפיכתה לאתר שימור לאומי של ארצות הברית בשלהי המאה ה-20 הביאה לשיקום השכונה.
מדרומית לשכונה נמצאת שכונת צ'יינהטאון, ממערבית לה שכונת נוליטה ומצפון לה שכונת האיסט וילג' (אשר בעבר נחשבה לחלק מהלואר איסט סייד).
הלואר איסט סייד היא אחת השכונות הוותיקות ביותר בעיר ניו יורק.
אזור זה היה מאז הקמתו שכונת פועלים ענייה, אשר מרבית תושביה היו מהגרים חדשים שהגיעו אל העיר.
קבוצות אתניות רבות התגוררו בשכונה ובהם מהגרים מאיטליה, פולין, אוקראינה וגרמניה.
האוכלוסייה היהודית של השכונה עזבה אותה באמצע המאה ה-20, בשל העלייה ברמת החיים של המהגרים, אולם שרידים של יישוב יהודי זה ניתן לראות בחנויות לאורך רחוב הסטר , רחוב אסקס , רחוב דלאנסי ורחוב גרנד .
בשכונה ממוקמת ישיבה אורתודוקסית ומקווה וכן חנויות יודאיקה ומעדניות המגישות אוכל יהודי - שהידועה שבהם היא המעדניה של כץ.
בשלהי המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20 התפתחה בשכונה תרבות יידיש ענפה שכללה תיאטראות רבים לאור מקטע השדרה השנייה העובר דרך השכונה.
אזור זה נודע כ"ברודוויי הידית" ('Yiddish Broadway') בשל מספר התיאטראות הרב.
בשכונה מספר רב של בתי כנסת ובהם בית הכנסת ביאליסטוקר , בית המדרש הגדול, בית הכנסת אלדריג', בית הכנסת מזריץ' , קהילת חתם סופר , בית הכנסת קהילה קדושה יאנינה (בית הכנסת היווני היחיד ביבשת אמריקה), ומרכז אורסאנז - בית הכנסת הרביעי הכי עתיק בארצות הברית.
בנוסף, מתיבתא תפארת ירושלים, ישיבתו של הרב משה פיינשטיין נמצאת בשכונה.
במחצית השנייה של המאה ה-20, עם התיישבות אוכלוסייה בנגלית בשכונה נבנה בה מקדש בודהיסטי.
האוכלוסייה הסינית הרבה שהתיישבה באזור רחוב דלאנסי ורחוב אלן הביאה להקמת צ'יינהטאון של העיר.
בראשית המאה ה-21 הפכה השכונה לשכונה פופולרית, ונפתחו בה מסעדות וחנויות יוקרה רבות, וכן גלריות אמנות רבות.
נהר הלואר הוא הנהר הארוך ביותר בצרפת.
אורכו הוא 1,013 קילומטר, ואגן הניקוז שלו מכסה כ-20% משטח צרפת המטרופוליטנית.
מוצא הנהר הוא מאזור הסון (Cévennes) במחוז ארדש בגובה של כ-1350 מטר, והוא זורם צפונה דרך העיר נוור עד לאורליאן, משם הוא ממשיך מערבה דרך טור ונאנט עד שהוא נשפך למפרץ ביסקאיה בסן-נאזר.
החלק המרכזי של עמק הלואר, המשתרע סביב הנהר, הוכלל בשנת 2000 ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
לוב משתתפת במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת טוקיו (1964), אם כי באותם משחקים, הספורטאי היחיד ששלחה, רץ המרתון סולימאן חסן, לא השתתף בסופו של דבר במרוץ.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), השתתף לראשונה ספורטאי לובי באופן פעיל, האתלט מוחמד אסאווי, שהתחרה בריצת 400 מטר משוכות.
לוב נעדרה מאולימפיאדת מינכן (1972) וב-1976 הצטרפה לחרם שהובילו מדינות אפריקה על אולימפיאדת מונטריאול בשל סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות מהמשחקים את ניו זילנד, שנבחרת הרוגבי שלה קיימה משחק מול נבחרת דרום אפריקה בשעה שבזו הונהג משטר האפרטהייד.
היא שבה והשתתפה באולימפיאדת מוסקבה (1980), אך החרימה את אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) על רקע היחסים הרעועים בינה לבין ארצות הברית באותה העת.
מאז אולימפיאדת סיאול (1988) משתתפת לוב במשחקים באופן רצוף.
לוב מעולם לא השתתפה באולימפיאדת חורף.
בדרך כלל שולחת לוב למשחקים משלחות בנות מספר משתתפים מועט.
יוצאת דופן בהקשר זה אולימפיאדת מוסקבה, בה השתתפו 32 ספורטאים לובים.
הישגיהם של הספורטאים הלובים לאורך השנים היו נמוכים למדי, ואיש מהם לא הצליח להעפיל לשלבים הגבוהים של התחרויות בהם השתתפו.
נהר לואלבה (Lualaba) הוא אחד ממקורותיו הראשיים של נהר הקונגו.
נהר זה הוא בעל כמות המים הגדולה ביותר הנשפכת אל הקונגו בעוד שהנהר הארוך ביותר הנשפך אל הקונגו הוא נהר צ'מבשי.
אורכו של הלואלבה כ-1,800 קילומטרים.
הוא זורם החל מאזור מוסופי באזור לובומבאשי במחוז קטנגה.
הנהר כולו זורם בשטח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
הנהר מתחיל בגובה 1,400 מטר מעל פני הים וזורם לכיוון צפון לקיסנגני - המקום בו נהר הקונגו מתחיל את זרימתו.
מקור הנהר ברמת קטנגה, משם הוא יורד לרמת מניקה.
ירידתו של הנהר לאבוס קמלונדו מפיקה חשמל באמצעות מעבר המים בסכר נזילו הסמוך למפלי נזילו.
בבוקמה הנהר ניתן לניווט לאורך 640 קילומטרים בעקבות רשת של ביצות ואגמים הכוללות את אגם אופמבה ואגם קיסלה, אך עם ירידת המים מתחת לקונגולה לא ניתן לנווט עוד בנהר.
מנקודה זו ואילך יורד הנהר בנקיק צר לפורטס ד'אנפר.
בין קסונגו לקיבומבו ניתן לנווט שוב בנהר במשך כ-100 קילומטרים, עד התחזקותו של הזרם בקינדו-פורט-אמפיין.
סופו של הנהר במפלי בויומה המחולקים לשבעה יובלים לאורך רצועה בת 100 קילומטרים בין אובונדו וקיסנגני.
הנהר מסמן את גבולותיו הצפוניים והמערביים של הפארק הלאומי אופמבה.
בעבר נחשב הנהר להיות אחד ממקורות הנילוס, עד שמגלה הארצות הנרי מורטון סטנלי ערך מסע במורד הנהר עד לשפכו באוקיינוס האטלנטי.
המושל הצרפתי הקולוניאלי פייר סבורנאן דה ברזה חקר גם הוא את הנהר.
הנהרות המזינים את הנהר הם הלואה, היולינדי, הלואמה, הלוקוגה, הלופירה, הלובודי והלובואה.
שתי הערים המרכזיות על הנהר הן קונגולו וקבלו.
לואר הוא מחוז בצרפת בחבל אוברן-רון-אלפ, הנמצא באזור המרכז מזרחי של צרפת המטרופוליטנית.
בירתו משנת 1885 היא העיר סנט אטיין.
לוב השתתפה לראשונה ב באטלנטה (1996), כששלחה ארבעה מרימי כוח, ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף לא נטלה לוב חלק מעולם.
את המדליה הפאראלימפית הראשונה, ועד כה היחידה, השיגה לוב במהלך המשחקים הפאראלימפיים סידני (2000).
מרים הכוח חאמד עבדאלרחים, שבטורניר הקודם סיים במקום החמישי, זכה במדליית הארד (בקטגוריה של מעל 100 ק"ג) כשהרים 235 ק"ג.
לואר 130 היה מטוס ימי חד מנועי צרפתי מתקופת מלחמת העולם השנייה שיוצר על ידי חברת לוַּאר תעופה .
באמצע שנות ה-30 דרש הצי הצרפתי פיתוחו של מטוס ימי שיוכל לפעול מסיפונן של אוניות מערכה וסיירות.
הלואר 130 המריא לראשונה ב-1934 והועדף על ידי הצי הצרפתי על פני חמישה דגמי אחרים.
המטוס נכנס לשירות ב-1937 ו-150 יחידות סופקו לצי הצרפתי, כאשר הוא מחליף את מרבית המטוסים הימיים שהיו בשירות צרפת עד אז.
המטוס שירת את הצי הצרפתי, וכן את יחידות צרפת של וישי במהלך מלחמת העולם השנייה.
לא מעט יחידות שרדו את המלחמה, ונותרו בשירות הצבא הצרפתי, במיוחד ביחידות ששירתו במושבות צרפת, עד שנת 1951.
לואל תומאס היה עיתונאי, שדרן, והרפתקן אמריקאי, אשר ידוע במיוחד כאיש שפרסם את תומאס אדוארד לורנס ברחבי העולם בתור "לורנס איש ערב".
לואל תומאס נולד בשנת 1892 בוודינגטון, מחוז דרק באוהיו.
אביו היה רופא ואימו מורה בבית ספר.
בשנת 1900 עברה המשפחה לעיירת הכורים ויקטור בקולורדו.
בשנת 1910 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון של ויקטור ושנה מאוחר יותר הוא סיים תואר ראשון בחינוך ומדעים מאוניברסיטת וַאלפַּראַיסוֹ באינדיאנה.
עד גיל 23 הספיק תומאס להשיג חמישה תארים אוניברסיטאיים הכוללים תואר ראשון ושני מאוניברסיטת דנוור (ב-1912), ותואר שני באוניברסיטת פרינסטון (1916).
בשנים 1912–1914 לימד את תורת הנאום במכללת שיקגו-קנט למשפטים , ובמכון הטכנולוגי של אילינוי, והחל 1914, עת עבר לניו ג'רזי הוא לימד בפרינסטון את תורת הנאום, במחלקה שאותה הוא עזר לייסד.
במקביל לפעילותו האקדמית הספיק תומאס לעבוד ככתב וכעורך בשישה עיתונים מרכזיים.
הוא צילם והפיק סרט בעת מסע הרפתקני באלסקה, וכן פרסם טורים בעיתונים מרכזיים המתארים מסע זה.
בשנת 1914, ככתב של ה-Chicago Evening Journal פרסם תחקיר בו חשף מעשה שחיתות של קרלטון האדסון בטס, אשר גנב מיליונים מהעיר שיקגו.
עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה ב-6 באפריל 1917, התבקש תומאס על ידי משרד המלחמה לסקר את המלחמה, עם הרשאות מיוחדות מעת הנשיא וודרו וילסון.
לדיווחיו של תומאס על המלחמה היה פן פוליטי - המלחמה הייתה לא פופולרית בארצות הברית, ותומאס התבקש לשלוח מידע שיעודד אמריקאים לתמוך במאמץ המלחמתי.
תומאס לא התבייש בפן התעמולתי של דיווחיו ואף חתם על חלק מדיווחיו בתור "לואל תומאס, איש תעמולה (Propagandist)".
בנוסף לסיקור העיתונאי הכתוב של המלחמה, רצה תומאס להכין צילומי קולנוע, ולשם כך גייס סכום של 100,000 דולר מקבוצה של אנשי עסקים משוק הבשר בשיקגו (שלהם הוא עזר בפרשיית קרלטון בטס).
בסכום זה הוא רכש את החוזה של הצלם הארי צ'ייס (Chase) ויצר חברה בשם "תומאס טרבלוגס" (Thomas Travelogues).
מיד לאחר שהתחתן עם בחירת לבו, פרנסס, נסע עמה ועם צ'ייס לאירופה, לסקר את המלחמה.
בסיקור החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה תומאס שירת תחת הגנרל ווב הייז (בנו של הנשיא ה-19 של ארצות הברית, רתרפורד הייז) וזכה לגישה חסרת תקדים לשדות המערכה.
אך תומאס העריך שאין ערך תעמולתי רב בתיעוד של מערכת החפירות העקובה מדם, ובחר לעבור לאלפים האיטלקיים.
באיטליה נודע לתומאס על ההצלחות של הגנרל אדמונד אלנבי בארץ ישראל.
באישור משרד החוץ הבריטי נסעו השניים לירושלים, שם צילמו את כניסת אלנבי לירושלים לאחר כיבושה מידי הטורקים.
בירושלים פגש תומאס בתומאס אדוארד לורנס, אשר שימש כאיש הקשר של הביון הבריטי עם כוחות המרד הערבי.
תומאס וצ'ייס צילמו סצנות דרמטיות בהם נראה לורנס לבוש בבגדים בדואים.
עם תום המלחמה חזר תומאס לארצות הברית והחל לייצר סרטים המבוססים על החומר התיעודי הרב שצילם במהלך המלחמה.
כיוון שהמלחמה נגמרה והעניין בה בקרב הציבור האמריקאי דעך, רוב הסרטים נחלו כישלון קופתי.