tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות הארבעים של המאה ה-20 חזר השימוש בתרופות ממשפחת הביגואנידים, כאשר השתמשו ב-chloroguanidine לטיפול במלריה ונמצא שיש לו פעילות מפחיתת רמות גלוקוז בדם ובפיליפינים השתמשו ב-(dimethylbiguanide/flumamine) לטיפול בשפעת ונצפה כי גם לביגואניד הזה הייתה השפעה מפחיתת רמות גלוקוז בדם.
החזרה להתעניינות בביגואנידים, שחלה בשנות ה-40, הביאה לכך שרופא צרפתי שהיה מומחה לסוכרת, בשם ג'אן סטרן (Jean Sterne), התחיל לנסות חומרים שמופקים מצמח הלילך הצרפתי ובעיקר התרכז בנגזרת שנקראה metformin.
בשנת 1957, בעקבות עבודתו של סטרן, החל השימוש בתרופה מטפורמין לטיפול בסוכרת באירופה.
השם המסחרי שקיבלה התרופה היה Glucophage, שמשמעותו "אוכל סוכר".
התרופה שווקה לראשונה באנגליה בשנת 1958, בקנדה בשנת 1972 ובארצות הברית בשנת 1995 (הסיבה שבארצות הברית היא שווקה מאוחר יותר, מכיוון שבארצות הברית היו דיווחים על חמצת לקטית עם התרופה phenformin שייכת לאותה משפחה של metformin.
בארצות הברית חששו להכניס את מטפורמין לשימוש ורק לאחר מחקרים גדולים שנעשו בתחום הסוכרת הביאו להחזרת האישור של מטפורמין בארצות הברית).
משנת 1957 שבה הוחל השיווק של מטפורמין ועד לימינו, התרופה חוללה מהפכה בתחום הטיפול בסוכרת, בהיותה תרופה הניתנת דרך הפה (בניגוד לאינסולין שהצריך מתן בזריקות) שאיננה גורמת להיפוגליקמיה.
יעילותה של מטפורמין נבדקה בהרבה מחקרים קליניים, כאשר המחקר הגדול ביותר שנעשה על תחום התרופות לטיפול בסוכרת הוא מחקר ה-UK Prospective Diabetes Study (UKPDS).
מחקר זה עקב במשך 10 שנים אחרי חולי סוכרת והטיפולים שניתנו להם.
המחקר השווה בין יעילות התרופות לטיפול בסוכרת שהיו ידועות אז (אינסולין, מטפורמין וסולפוניל-אוראה) והראה כי למטפורמין יש את היתרונות הבאים בהשוואה לטיפולים שהיו מקובלים בעבר והם השפעה לטובה על משקל הגוף (עוזר להוריד במשקל) ופחות אירועי היפוגליקמיה בהשואה לאינסולין ולתרופות ממשפחת הסולפונילאוריאה.
יתרון נוסף שיש למטפורמין שמעמיד אותה כתרופה בחירה, הוא עלות זולה.
נכון לימים אלו מטפורמין מוערכת כתרופה הכי שכיחה בטיפול, הניתנת כקו ראשון לטיפול בסוכרת מסוג 2 ומומלצת על ידי כל ארגוני הסוכרת (לרבות American Diabetes Association).
עם זאת, במטא-אנליזה של כלל המחקרים הרפואיים על השפעת מטפורמין בהשוואה לפלצבו, שפורסמה על ידי Boussageon וחבריו ב-2012, נמצא שיחס התועלת לנזק מהתרופה איננו ודאי.
מטפורמין פועלת במיטוכונדריה של התאים כחסם של נשימה-אירובית, מפחיתה ייצור של ATP ומעלה רמות של AMP ובכך גם גורמת לשפעול של AMPK (AMP-dependent protein kinase) שהוא אנזים שקשור לניצול אנרגיה בצורה של פחמימות ושומנים.
כתוצאה מכך, גובר פירוק גלוקוז בתא, והתא מפחית יצירת גלוקוז וצורך כמות מוגברת של גלוקוז המועבר מהדם.
עליה בכמות הגלוקוז המועברת מהדם אל התא ללא עליה ברמות של אינסולין בגוף (להבדיל מההשפעה שמיוחסת לסולפוניל-אוראה למשל), מוכרת כירידה בתנגודת לאינסולין.
מטפורמין פועלת לכן בצורות הבאות:
מגבירה ספיגת גלוקוז וניצולו על ידי תאי המעי ויצירת חומצה לקטית בתאים אלו ובתאי הכבד
מאטה העברת גלוקוז אל הדם
מעלה את ניצול הגלוקוז על ידי תאי שריר (בגליקוליזה אנארובית, עקב דיכוי תפקוד המיטוכונדריה והנשימה הארובית בתאים אלו)
מעלה את פעילות האינקרטינים, ובעיקר את GLP-1, שתורם להעלאת רמות אינסולין והפחתת רמות גלוקגון בדם.
בנוסף להשפעות על הסוכר, למטפורמין יש גם השפעה חיובית על פרופיל שומני הדם:
מפחיתה רמות בדם של כולסטרול מסוג LDL
מפחיתה רמות בדם של טריגליצרידים
מטפורמין מהווה כיום את טיפול הבחירה הראשון בחולים עם סוכרת סוג 2, מהסיבות הבאות:
יעילות טובה בהפחתת רמות המוגלובין מסוכרר (עד 1.5%)
בעלת סיכון נמוך לפתח היפוגליקמיה כשניתנת לבד
בעלת השפעה לטובה על המשקל - עוזרת להוריד במשקל ומתאימה גם למטופלים עם השמנת יתר
הפחתת הסיכון להופעת אירועי לב וסיבוכים לבביים בהשוואה לתרופות ממשפחת הסולפוניל-אוראה
ייתכן כי מטפורמין יכולה להאריך את חייהם של חולי סוכרת בנוסף לדיכוי יצירת גלוקוז בכבד.
מייחסים לה גם אפשרות של הפחתת הסיכון לסרטן, גם בהשוואה לאנשים שאינם חולים בסוכרת שלא נטלו אותה.
בנוסף, נחקרת יכולתה להאט תהליכי הזדקנות.
פגיעה במעי המתבטאת בבחילה, שלשול, חסר בוויטמין B12 ו/או ירידה לא רצויה במשקל ובמסת השריר.
סיכון מוגבר לחמצת לקטית במצבי עקה - כמו זיהום, התייבשות עם פגיעה כלייתית ובעיות נשימה.
על פי המלצות היצרן בישראל, אין ליטול מטפורמין במצבים הבאים:
אם ידועה רגישות לגלוקופאג' או לאחד ממרכיביה.
אם המטופל סובל מליקוי בתפקוד: הכליה – מחלה כלייתית חמורה או תפקוד לקוי הכבד, מערכת הנשימה – כגון קשיי נשימה, הלב – כגון מחלות לב, התקף לב בעבר.
אם המטופל מקבל טיפול בעבור אי ספיקת לב חדה, או המטופל עבר לאחרונה התקף לב, או סובל מבעיות חמורות במחזור הדם (כגון שוק) או מקשיי נשימה – מצב זה עלול לגרום לירידה באספקת החמצן אל רקמות הגוף ולסכנת התפתחות חמצת לקטית.
אין להשתמש בתרופה במקרה של אי ספיקת לב חמורה ולא יציבה.
אם המטופל במצב של איבוד הכרה (תרדמת סוכרתית)
אם המטופל סובל מבחילה והקאות
אם יש למטופל קטואצידוזיס (חמצת סוכרתית) – מצב מסוכן שבו יש הצטברות של גופי קטון בדם, סימנים אופייניים הם כאבי בטן, נשימה עמוקה מהירה, ישנוניות, ריח בלתי רגיל מהפה.
אם המטופל שותה כמויות גבוהות של אלכוהול.
אם המטופל סובל מזיהום חמור (כגון זיהום המשפיע על הריאות/כליה), או יש לו חום.
אם המטופל סובל מהתייבשות (הנגרמת כגון משלשולים חמורים או הקאות רצופות)
אם הסוכרת של המטופל בלתי נשלטת כגון, אם יש לו היפרגליקמיה חמורה (רמות סוכר גבוהות בדם)
אם יש למטופל ירידה מהירה במשקל גוף
אם המטופל במצב של שוק
אם המטופל סבל בעבר מחמצת לקטית
אם יש למטופל קריש דם בריאות – סימנים כוללים: שיעול, קוצר נשימה, כאב בחזה וקצב לב מהיר
אם יש למטופל דלקת הלבלב – סימנים כוללים: כאב בטן חמור, בדרך כלל בליווי בחילה והקאות
במטופלים שעומדים בפני בדיקת הדמיה בשימוש עם חומרי ניגוד המכילים יוד: יש להפסיק את הטיפול במטפורמין יומיים לפני ויומיים אחרי הבדיקה ועם הנחיית רופא.
במטופלים שעומדים בפני ניתוח גדול: יש להפסיק את הטיפול במטפורמין יומיים לפני ויומיים אחרי הבדיקה ועם הנחיית רופא.
היריון – מטפורמין איננו מהווה את טיפול הבחירה בהיריון
מטופלים קשישים – רגישים יותר לתופעות הלוואי וכמו כן הם בדרך כלל בעלי תפקוד כלייתי נמוך יותר.
יש לשקול מתן מינון מופחת של מטפורמין בחולים קשישים ומעקב אחרי רמות קריאטינין בדם.
כמו כן, אין להתחיל טיפול במטפורמין בקשישים מעל גיל 80 אם לא נבדק לאחרונה התפקוד הכלייתי שלהם.
אי ספיקת לב – מטפורמין הוא בדרך כלל בטוח במצבי אי ספיקת לב כרונית יציבה, אבל אי ספיקה חריפה או לא יציבה עלולה להוביל להיפוקסיה ולעלייה בסיכון לחמצת לקטית.
לכן מומלץ להימנע משימוש במטפורמין במצבים של אי ספיקת לב חריפה או בלתי יציבה.
תופעות הלוואי השכיחות ביותר הן תופעות לוואי במערכת העיכול: בחילות, שלשולים, כאבי בטן וגזים.
נטילת התרופה אחרי האוכל יכולה לסייע במניעת תופעות לוואי אלו.
תופעות לוואי נוספות: טעם מתכתי בפה ושינויים בטעם, כאבי ראש, סחרחורות, כאבי שרירים וחולשת שרירים.
מטפורמין עלולה לפגוע בספיגה של ויטמין B12, ולכן בשימוש ממושך, ייתכן ותהיה ירידה ברמות הוויטמין הזה בדם.
מומלץ לבדוק את רמות ויטמין B12 בסרום בזמן נטילת מטפורמין.
תרופות לטיפול בסוכרת פועלות להפחתת רמות הגלוקוז בדם, כאשר החשש הוא שרמות הגלוקוז ירדו מתחת לערכים התקינים ויתפתח מצב של היפוגליקמיה (שעלול להיות מסוכן).
כאשר מטפורמין ניתנת כתרופה לבד, הסיכון להתפתחות היפוגליקמיה, נמוך מאוד, וזה מאחר שהיא איננה גורמת לעלייה בייצור אינסולין בלבלב באופן ישיר.
יחד עם זאת, כאשר מטפורמין ניטלת עם תרופות נוספות לטיפול בסוכרת (כגון סולפוניל-אוראה ואינסולין) עלול להתפתח מצב של היפוגליקמיה.
יש לעקוב אחרי התסמינים האלה ולהיוועץ ברופא במידה והם מתרחשים.
חמצת לקטית היא תופעת לוואי מסכנת חיים שיוחסה למשפחת התרופות של הביגואנידים.
תופעת לוואי זאת התרחשה בעיקר עם התרופות buformin ו-phenformin ובמידה פחותה יותר עם metformin.
מאחר שמטפורמין היא תרופה שמופרשת בעיקר בכליות, עולה חשש כי באי ספיקת כליות, התרופה עלולה להצטבר בדם ובכך עולה הסיכון להתפתחות של חמצת לקטית (חומצה לקטית נוצרת עקב דיכוי המיטוכונדריה והנשימה האירובית בתא, עקב שימוש במטפורמין).
לכן, עד היום היה נהוג להפסיק את הטיפול במטפורמין בכל חולה עם ירידה בתפקוד הכלייתי, כאשר רמות הקריאטינין בדם עלו מעל 1.5 מ"ג/ד"ל בגברים ו-1.4 מ"ג/ד"ל בנשים.
לפי הנתונים הידועים כיום, חמצת לקטית הקשורה במטפורמין (Metformin Associated Lactic Acidosis, MALA) היא תופעת לוואי נדירה עד נדירה מאוד, עם שכיחות מאוד נמוכה, ובהשוואה ל-phenformin, השכיחות נמוכה פי 20 במטפורמין.
יחד עם זאת, מאחר שמדי פעם מופיעים דיווחים של חמצת לקטית בחולי סוכרת וכנראה שהם קשורים במטפורמין, קיים עדיין חשש להתפתחות חמצת לקטית, בעיקר בחולים עם הפרעה בתפקוד הכלייתי עם גורמי סיכון נוספים.
הסיכון לחמצת לקטית על רקע מטפורמין עולה כאשר לחולה יש אי ספיקת לב, סימנים של התייבשות, צריכה מוגברת של אלכוהול, פגיעה כלייתית, פגיעה כבדית או מצבי שוק.
הנושא של חמצת לקטית נחקר בצורה אינטנסיבית יותר בשנים האחרונות.
בעקבות המחקרים האלו, שונו כיום חלק מההמלצות הנוגעות במתן מטפורמין לחולים עם אי ספיקת כליות או עם מחלת כליות כרונית.
ADA הוציאו התייחסות על כל בקווי המנחה שלהם וקדמו להם ההמלצות של ארגון NICE הבריטי.
מרבית קווי המנחה החדשים ממליצים על מתן מטפורמין, במינון מופחת בחולים עם מחלת כליות כרונית בדרגה קלה עד בינונית (עם קצב סינון גלומרולרי בין 30-60ml/min/1.73m2), עם מעקב צמוד אחרי רמות קריאטינין בדם.
מתן מטפורמין בחולים עם מחלת כליות כרונית הוא התווית נגד כאשר ערכי קצב הסינון הגלומרולרי הן 30ml/min/1.73m2> ומטה.
למרות שמטפורמין איננה עוברת פירוק על ידי אנזימי הכבד, ובכך היא חשופה לפחות אינטראקציות עם תרופות אחרות על רקע עיכוב או השריית אנזימים, עדיין קיימות תגובות בין תרופתיות חשובות עם מטפורמין.
מרבית האינטראקציות ניתנות לשילוב, תוך מעקב אחרי המטופל.
תרופות נוגדות פסיכוזה אטיפיות (כגון olanzapine, amisulpride ועוד) עלולים לגרום לתופעת לוואי של היפרגליקמיה ולהחמרה של סוכרת.
אם יש צורך בשילוב התרופות, יש לעשות מעקב צמוד יותר אחרי מחלת הסוכרת.
תרופות נוספות שעלולות לגרום להיפרגליקמיה ולפגוע ביעילות מטפורמין כוללות את: משתנים מסוג תיאזיד, חוסמי בטא, קורטיקוסטרואידים, תרופות לטיפול בסרטן (כגון capecitabine).
יש לעשות מעקב צמוד יותר אחרי מחלת הסוכרת במטופל הנוטל תרופות אלו עם מטפורמין.
חומרי ניגוד המכילים יוד: עלולים להחמיר את התופעות הרעילות של מטפורמין.
מטפס הוא רוכב אופניים שההתמחות שלו היא רכיבה בשיפוע במהלך טיפוס לגבעות, הרים, או כל סוג אחר של עלייה.
מטפסים הם לרוב רוכבים בעלי משקל נמוך יותר משאר סוגי רוכבי האופניים, לדוגמה ספרינטרים.
בגלל שבעליות ארוכות ותלולות יהיה לרוכב בעל משקל גוף נמוך יתרון על רוכב בעל משקל גוף גבוה, בשל ההנעה וההרמה של האופניים שלו וההספק משתנה בין רוכב לרוכב.
יש כמה וכמה סוגים של מטפסים שיכולתם במרוץ משתנה לפי סוג המסלול וסוג המרוץ.
מטפסים קלאסיים כגון נאירו קינטנה, ג'ילברטו סימאוני, כריס פרום, רוברטו הראס, מיקל לנדה ואחרים, הם רוכבים שחוזקת הטיפוס שלהם מתבטאת בעליות ארוכות בשיפוע משמעותי ולאורך זמן (כגון האלפ ד'ואז או הקולה דלה פינסטרה) ופחות במרוצים חד יומיים.
לדוגמה, קונטדור וקינטנה הם רוכבים מעוטרים שמחזיקים ברזומה מרשים של עשרות ניצחונות, אך שניהם ניצחו בקריירה שלהם רק במרוץ חד יומי בכיר אחד (קונטדור - מילאנו–טורינו 2013, קינטנה - ג'ירו דל'אמיליה 2012).
לרוב מטפסים קלאסיים הם המועמדים הבולטים לניצחון ככלי בגרנד טורס או במרוצי קטעים בכירים כגון קריטריום דו דופינה או הטור דה סוויס בשל הפערים הגדולים שנפתחים בין המתמודדים במרוץ בסופה של עלייה ארוכה ובשל רצף העליות שבא קטע אחר קטע במרוץ, או בתוך הקטע עצמו.
מנגד לכך יש פנצ'רים, שהם רוכבים בעלי יכולות מגוונות יותר שמצליחים להתבטא במגוון רחב יותר של מרוצים, יכולת ההאצה לטווח קצר שלהם גבוהה משל מטפסים קלאסיים והם מצטיינים במסלולים גבעיים, בעל שיפוע נמוך או בעליות קצרות.
מרוץ שמתאים במיוחד לפנצ'רים הוא הלה פלש ואלון, מרוץ חד יומי בבלגיה שמסתיים בעליית ה"מור דה אואי" ("החומה של אואי"), עלייה של 1.3 קילומטרים ב-9.3% שיפוע ממוצע, לכן במרוץ מהסוג הזה ידרש מהרוכב יכולת האצה גבוהה בטווח קצר, או המונומנט לייז'–בסטון–לייז', שכולל שורה של טיפוסים קצרים בשיפועים משתנים.
דבר שיקשה על מטפסים קלאסיים שבונים את ההאצה והקצב שלהם בעליות ארוכות.
עוד עלייה ידועה לפנצ'רים היא הקאוברג שהופיעה במרוץ אמסטל גולד ועליה התקיף פיליפ ז'ילבר בדרך למדליית זהב באליפות העולם 2012. דוגמאות מפורסמות לפנצ'רים הם ז'וליאן אלאפיליפ, פיליפ ז'ילבר, אלחנדרו ולוורדה, פאולו בטיני, וינצ'נצו ניבאלי ואחרים.
במהלך ההיסטוריה, במיוחד במאה ה-20, ההבדלים היו פחות מורגשים ואדי מרקס למשל, גדול הרוכבים אי פעם, נהג לנצח מרוצים מכל הסוגים.
אצל מטפסים נפוצה הרכיבה בעמידה , שמאפשרת לרוכב להאיץ ולהגביר את הקצב בהתאם.
לרוב כשרוכבים "מתקיפים" רוכבים אחרים, הם עושים זאת על ידי האצה פתאומית ושינוי תנוחה לעמידה.
בעליות זה נפוץ עוד יותר.
אלברטו קונטדור היה מיומן ברכיבה בעמידה, והוא היה ידוע בכך שנהג לרכוב בעמידה כמעט כל העלייה, ובכך להתיש את יריביו שנאלצו גם כן לרכוב בעמידה עקב כך, מה שגזל מהם כוחות.
למרות יעילות התנועה, היא שואבת יותר כוחות מרכיבה בישיבה ומצריכה ממנו יותר אנרגיה.
ישנם סוגי רוכבים שמטפסים בעמידה לעיתים רחוקות יותר, ואף מתקיפים בישיבה, כמו טום דימולן או כריס פרום, אך עדיין מצליחים לשרוד ולנצח גם גרנד טורס.
פרום לדוגמה הוא רוכב הגרנד טורס המעוטר ב ודימולן ניצח את ג'ירו ד'איטליה 2017. אצל רוכבים כאלו יכולת ההאצה הפתאומית בעליות נמוכה יותר, והם נחשבים ל"מנועים", סוג של רוכבים שנשארים עם קצב גבוה קבוע.
רוכבים כאלו מאופיינים גם ביכולות נגד השעון גבוהות, שסייעו להם בניצחונות שלהם.
לדוגמה, את אותו הג'ירו שדימולן ניצח, הוא עשה זאת לאחר שעקף את נאירו קינטנה בקטע נגד השעון המסיים של המרוץ.
עוד סגנונות רכיבה בעליות הן רכיבה כפופה, או רכיבה בעמידה עם הברכיים בחוץ, שאפיינה את הרוכב דומניקו פוצוביבו.
מרוצי הגרנד טורס (טור דה פראנס, ג'ירו ד'איטליה והוואלטה אספניה) הם מרוצים שעל מנת לנצח אותם חייבים להיות מטפסים ברמה גבוהה.
במרוצים הללו כלולים עליות ארוכות כמו האלפ ד'ואז, מעבר טורמאלה, מעבר איזואר, קולה דלה פינסטרה, מונטה זונקולן, מון ונטו, אנגלירו ואחרים, שבסופם נפתחים הפערים בזמנים בין המתמודדים.
מרוצים חד-יומיים בולטים שמתאימים למטפסים הם המונומנטים לייז'–בסטון–לייז' והג'ירו די לומברדיה, ומרוצים קטנים יותר כמו הלה פלש ואלון.
בגרנד טורס, מרוצי קטעים, ולעיתים נדירות אף במרוצים חד יומיים, קיימת קטגוריית ההרים, שהמנצח בה הוא הרוכב שמשיג הכי הרבה נקודות בעליות מדורגות, שמופיעות במהלך מסלול המרוץ ובסיומו.
כמו שקטגוריית הנקודות נחשבת לקטגוריה של הספרינטרים, קטגוריית ההרים נחשבת לקטגוריית המטפסים.
בטור דה פראנס מוביל הקטגוריה לובש חולצה מנוקדת עם נקודות אדומות, בג'ירו ד'איטליה מוביל הקטגוריה לובש חולצה כחולה, ובוואלטה אספניה מוביל הקטגוריה לובש חולצה מנוקדת עם נקודות אדומות.
מטפחת ספרים הוא ספר מחקר ביקורתי מאת רבי יעקב עֶמְדין (הַיַעְבֶ"ץ).
העוסק בחיבור ספר הזוהר ותוכנו.
מטרת כתיבת הספר היא לערער על ייחוסו של הספר לתנא מהמאה ה-2 לספירה רבי שמעון בר יוחאי, ולייחס אותו למחבר מאוחר יותר.
הערעור על מעמדו של הספר נועד להילחם בתנועת השבתאות שהסתמכה על קטעים בספר הזוהר כדי לאשש את הכרזתו של שבתי צבי על עצמו כמשיח באמצע המאה ה-17.
הספר עורר תגובות רבות בקרב רבנים וחוקרי קבלה, לחיוב ולשלילה.
יש שטענו שהמחבר עצמו לא האמין בתוכן ספרו, ולדבריהם הוא נכתב לצורכי הוקעת השבתאות בלבד.
הספר נכתב בסביבות שנת ה'תפ"ח, אך רק לאחר כ-40 שנה, בשנת ה'תקכ"ח (1768), יצא לאור בבית הדפוס שבבית המחבר.
לאחר הוצאה זו הספר נתקל בחרם על ידי מספר רבנים והודפס מאז פעמים בודדות.
ספר הזוהר הוא הספר המרכזי של תורת הקבלה.
גופו של הספר בנוי מדרשות סביב פרשיות התורה המיוחסות ברובן לתנא רבי שמעון בר יוחאי (רשב"י) ותלמידיו מהמאה ה-2 לספירה, ושפתו רובה ככולה ארמית.
רוב הספר מורכב מדרשות על התורה המחולקות על פי פרשיות השבוע (בחלוקה הנהוגה כיום).
מרכיב נוסף הוא הרעיא מהימנא (=הרועה הנאמן) ובו דרשות על תרי"ג מצוות.
בספר הזוהר כלולות "אידרות" – "אידרא רבא" (המושב הגדול או האספה הגדולה), "אידרא זוטא" (המושב הקטן או האספה הקטנה) ו"אידרא דבי משכנא" (מושב בית המשכן).
ייחודן של האידרות הוא בכך שבהן מתכנסת כל ה"חבורה" ומתיישבת במקום אחד - בניגוד לשאר הדרשות הנאמרות על ידי שניים, שלושה או ארבעה מהחברים ובדרך כלל נאמרות בדרך, תוך כדי הליכה או תוך כדי סעודה.
בזוהר נכלל תיאור ההיכלות העליונים בחלק שנקרא 'היכלות דרשב"י'.
בחלק זה מתוארים שבעת היכלות גן העדן השמורים לצדיקים מחד, ומאידך שבעת מדורי הגיהנום המיועדים לרשעים.
בפרשת יתרו מובא מאמר המבאר את חכמת הפרצוף וחכמת כף היד, המיוחס בדרשה למשה בבחירתו אנשים כפי עצת יתרו.
המחלוקת בדבר קדמות ספר הזוהר
ספר הזוהר פורסם לראשונה בקסטיליה שבספרד בסוף המאה השלוש-עשרה על ידי רבי משה די לאון, שייחס את כתיבתו לתנא רבי שמעון בר יוחאי.
משעת פרסומו התעוררו ספקות באשר למקורו.
ספקות אלה באו לידי ביטוי כבר באמצע המאה ה-13 (עוד בתקופת חייו של ר' משה די ליאון), באיגרת של המקובל רבי יצחק דמן עכו שנסע לספרד במטרה לחקור את מהימנותו של ספר הזוהר.
ספקות נוספים בעניין התעוררו גם באיטליה במאה החמש–עשרה, בספר "בחינת הדת" של הפילוסוף והתאולוג רבי אליהו דלמדיגו.
דלמדיגו טען שהקבלה אינה חכמה יהודית מקורית אלא מבוססת על יסודות נאו אפלטוניים.
גם במאה השבע–עשרה הופיעה התנגדות בספר "ארי נוהם" של רבי יהודה אריה די מודינה שמתח ביקורת קשה על ספר הזוהר וקבע כי הוא זיוף מאוחר בעל תכנים פסולים, .
המחלוקת בדבר קדמות ספר הזוהר התנהלה גם בתוך חוגי המקובלים עצמם.
הספר התחיל לקבל מעמד של קדושה במאה ה-15, אך בעיקר במאות ה-16 וה-17, לאחר גירוש ספרד.
אז התקבל הזוהר בקרב המקובלים, שראו בו פרי יצירתו של התנא רבי שמעון בר יוחאי ודחו כל ביקורת על זמנו ולשונו של הספר.
בשנת ה'תקט"ו (1755) הביע רבי יעקב עמדין ספיקות בעניין קדמות ספר הזוהר.
בחיבורו "עדות ביעקב" הוא כתב .
בזמנו של המחבר, לימוד הקבלה וספר הזוהר היה מחזה נפוץ.
בעת החדשה המוקדמת, בעקבות פרעות רבות שבוצעו ביהודי אירופה, כשהמרכזיות שבהן הן גזירות ת"ח ת"ט באוקראינה ובמזרח אירופה, גברה הציפייה לגאולה שתוציא את עם ישראל משלל הצרות שנחתו עליו.
מצב זה יצר כר פורה לצמיחה של תנועת השבתאות, תנועה משיחית-קבלית שקמה סביב המקובל המיסטיקן היהודי שבתי צבי.
צבי הכריז על עצמו כמשיח כבר בשנת 1648, אך רק בשנת 1665 כשפגש את נתן העזתי, מקובל תושב עזה שסיפק גושפנקא נבואית למשיחיותו, החלה תנועת השבתאות לצבור תאוצה.
בקרב יהדות אירופה התפשטה התנועה במהירות רבה, כשהיא מסתמכת רבות על קטעים בספר הזוהר המורים לכאורה כי שבתי צבי הוא המשיח.
הם כונו "זוהריסטן" - אנשי הזוהר, והביאו ממנו ראיות לאמיתות תנועתם.
לאחר ההתאסלמות של שבתי צבי החלה התנועה לדעוך, אך עדיין נותרו לה מאמינים רבים שטענו שלפי ספר הזוהר ההתאסלמות היא חלק מתהליך הגאולה.
נתן העזתי אף נימק את התאסלמות שבתי צבי בעמדה שלפיה הוא "נבלע באורות העליונים", כלומר הפך לחלק מהאלוהות.
לעומתו, הרופא והמקובל אברהם מיכאל קרדוזו סירב לגישה הסוברת שהמשיח הוא חלק מהאלוהות וטען כי היה צורך הכרחי לרדת לקליפות האסלאם כדי להעלות מתוכן ניצוצות של קדושה.
בחלק הראשון נמצאות 281 הערות על כל חלקי ספר הזוהר.
חלקו הראשון של הספר מחולק לשבעה פרקים: בפרק הראשון מפרט עמדין את הסיבות שהובילו אותו לפרסום חיבור זה;
מתחילת הפרק השלישי עד לסוף החלק הראשון, הספר "מטפחת ספרים" בנוי כהערות על ספר הזוהר, כאשר רבי יעקב עמדין מעביר תחת שבט ביקורתו את כל חלקי הספר.
חלקו השני של הספר מחולק לחטיבות: ראשית הוא מקדיש פרק לספרו של הרב אביעד שר שלום באזילה בשם "אמונת חכמים".
הוא מקדיש פרקים גם לספרו של רבי יוסף ג'יקטיליה "גינת אגוז", ספר "ברית מנוחה" שמיוחס לרב אברהם מרימון הספרדי ו"יושר לבב" שנכתב על ידי רבי עמנואל חי ריקי.
גם לעדותו של רבי יצחק דמן עכו, שנסע לספרד במטרה לחקור את מוצאו של ספר הזוהר, מקדיש רבי יעקב עמדין פרק בחלק השני של הספר.
את הספר חתם רבי יעקב עמדין בפרק לסיכום עמדתו לגבי חיבור ספר הזוהר, וכן סיפק בו הבהרה לגבי אמונתו בקבלה בכללותה.
את הספר "מטפחת ספרים" חיבר רבי יעקב עמדין במטרה להילחם בשאריות תנועת השבתאות.
אנשי התנועה הסתמכה על ספר הזוהר בכדי להוכיח את טענותיהם, ובהתנגדותו לספר הזוהר קיווה רבי יעקב עמדין לערער את דבריהם.
רבי יעקב עמדין פותח את הספר בתקיפה ישירה נגד מנהיג התנועה ההיסטורי, שבתי צבי, אותו הוא מכנה "שם רשעים ירקב".
הוא תיאר את הצורך שלו לצאת נגד התנועה במספר המאמינים הענק לו היא זכתה: .
את נביאו של שבתי צבי, נתן העזתי, מכנה רבי יעקב עמדין "השקרן עז הפנים".
לדבריו, הוא משמיץ אותם כך משום שתלו את כל "קלקלתם" בספר הזוהר.
גם המקובל ואחד ממפיצי השבתאות באירופה, חיים מלאך, מכונה על ידו בכינוי גנאי: "ארור...
בספר מתאר עמדין את חיים מלאך כחכם גדול, מקובל וידען עצום, שהביך את המקובלים בני זמנו.
הוא מספר כי אחד מראשי הלוחמים בחיים מלאך, הרב אברהם ברודא, לימים אב בית דין בעיר פרנקפורט שימש באותה תקופה כראש ישיבה בפראג.
מלאך שלח אליו מכתב ממקום שהותו בווינה ובו הוא מציע לו שישלח אליו שניים מבחירי תלמידיו שהיו בקיאים בחוכמת הקבלה כדי שהוא יוכיח להם את אמיתות טענותיו בדבר משיחיותו של שבתי צבי.
הרב ברודא נענה לבקשה ושלח אליו שניים מתלמידיו, רבי יונה לנדסופר והרב משה חסיד.
הם ישבו בחברת מלאך במשך מספר ימים, ובחוכמתו הרבה הרצה להם את דבריו והוכיח להם את אמיתות משיחיותו של שבתי צבי ללא שהצליחו לסתור אותו.
הם עשו כמצוותו ולאחר זמן מצאו תירוצים לדברי חיים מלאך ועמדו על טעותם כשלא השיבו לדבריו.
רבי יעקב עמדין התייחס גם למאמצים נוספים להוציא מספר הזוהר ראיות נגד היהדות המסורתית.
מאמצים אלו לא היו שונים לדעתו ממאמצי השבתאים.
מדפיס ספר הזוהר, אדם בשם מענדלין מפרנקפורט דמיין, כונה על ידו "המשתגע".
את הסיבה לכך הוא תולה בכך שמענדלין כינה בספר הזוהר שבהדפסתו מספר פעמים את רבי שמעון בר יוחאי "נוצרי", ואף אמר שעל פי ספר הזוהר יש להתנצר.
הבעיה של רבי יעקב עמדין עם ספר הזוהר אינה אך ורק השבתאות, אלא גם עצם הפצתו והלימוד בו.
בעקבות כך יצא עמדין נגד הפצת ספר הזוהר והמקובלים שעיקר עיסוקם הוא לימוד הקבלה והזוהר, ומזניחים את התלמוד ושאר חלקי התורה, ואף טען כי אסור לשמוע להם.
כראיה הוא הביא את דברי רב האי גאון: .
ספר מטפחת ספרים הוא החיבור הביקורתי היסודי והמקיף הראשון העוסק בחיבור ספר הזוהר.
רבי יעקב עמדין טען כי אין שום חיוב על יהודי להיות משועבד לאמונה בכל ספר הזוהר המודפס, ומותר לפקפק בו.
כאמור לעיל, עמדה זו הייתה שנויה במחלוקת.
בהמשך לדעה זו עמדין עצמו מתח ביקורת רבה על ספר הזוהר.
לדעתו קיימים בספר הזוהר רבדים ספרותיים שונים הנבדלים זה מזה במועד יצירתם, בזהות מחבריהם ובמעמדם הדתי.
נוסף על כך טען רבי יעקב עמדין כי אין חיוב להאמין בכל האמרות שהתקבלו בשם רבי יצחק בן שלמה לוריא (האר"י).
הסיבה לכך היא לא הכחשת נכונות הדברים, אלא דברי האר"י עצמו שאמר בשעת פטירתו, שאפילו תלמידו המובהק רבי חיים ויטאל לא הבין באמת את דבריו בענייני קבלה, ומכיוון שכך אין לסמוך עליהם.
רבי יעקב עמדין האמין ב"תאוריית הרבדים" לגבי התפתחות ספר הזוהר לפיה ישנם חלקים בספר הזוהר שהגיעו במסורת קדומות ביותר, החל ב"תנאים ראשונים" עבור דרך ה"נביאים" וכלה ב"משה מסיני".
את חלקים אלו הוא מכנה "גוף הזוהר", ולדעתו חלקים אלו הועלו על הכתב בסוף תקופת האמוראים או בזמן הגאונים על יסוד מסורות קדומות יותר.
אם כי גם בנוגע לרובד זה הוא פקפק האם נכללו בו בכלל מסורות שיצאו מתחת ידו של רבי שמעון בר יוחאי ההיסטורי.
מלבד חלק זה, בעקבות השגותיו על ספר הזוהר, טען עמדין כי דברים רבים נוספים הוכנסו אליו בזמנים מאוחרים יותר ממקומות ספורים:
לטענתו של עמדין, ישנן הוספות מספר הכוזרי.
דוגמה לכך ניתן לראות בספר הזוהר בפרשת לך לך שדבריו תואמים במדויק לכוזרי בטענה שעם ישראל בין שאר האומות דומים ללב בין איברי הגוף.
מגיני ספר הזוהר טענו בתגובה לדבריו כי יסוד זה היה ידוע אצל הדרשנים, ובעקבות כך גם יהודה הלוי מחבר הכוזרי השתמש בו.
נגד עמדה זו כתב ישעיה תשבי שכל הסימנים מעידים בבירור שהמקור האמיתי הוא הכוזרי, והזוהר כדרכו הפך את תורת הנגלה לתורת הנסתר.
בנוסף להוספות אלו מחבר ספר הזוהר הוסיף אמרות מחכמים נוספים.
לפי עמדין, הוא הוסיף דברים שנכתבו ב"ספר אהבה" וספר "מורה הנבוכים" של הרמב"ם.
כמו כן, עמדין ייחס חלקים מספר הזוהר לטעות סופר, חלקים אחרים לתוספת מעתיקים בורים, חלקים אחרים להוספות מזויפות כוזבות וחלקים נוספים למקובלים מאוחרים שרצו לייחס את אמרותיהם לספר הזוהר ("להתלות באילן גדול" כהגדרתו).
על הוספות אלו טען עמדין כי הן נראות לפעמים כ"תורה חדשה".
רבי יעקב עמדין טען כי אף על פי שספר הזוהר בכללותו, כולל גוף הזוהר, מיוחס לתנא רבי שמעון בר יוחאי, הרי שאף את גוף הזוהר עצמו לא הוא חיבר, אלא תלמידי תלמידי תלמידיו עשו זאת.
כראיה הוא הביא את דברי ההיסטוריון רבי אברהם בן שמואל זַכּוּת שחי מעט אחרי פרסום ספר הזוהר, וכתב בספר "יוחסין השלם" כי ספר הזוהר חובר כשלוש מאות שנים לאחר מותו של רבי שמעון בר יוחאי.
דברים אלו נמצאים בספר היוחסין במהדורת קושטאנדינא (איסטנבול) שנדפסה בשנת ה'שכ"ו (1566) על ידי רבי שמואל שולם הרופא, אותה העיד רבי יעקב עמדין כי השיג במאמצים מרובים, וצונזרו בכוונה תחילה על ידי מאמיני ספר הזוהר ממהדורת קראקא שנדפסה בשנת ה'ש"ם.
ראיה נוספת היא עדותו של רבי יצחק דמן עכו המובאת גם היא בספר יוחסין.
לפי דבריו, במסגרת נסיעתו לספרד במטרה לחקור את מוצא ספר הזוהר, אשתו של רבי משה די לאון, בתו וקרובו רבי דוד דפאן, העידו כי רבי משה די לאון הוא מחברו האמיתי של ספר הזוהר.
מגיני ספר הזוהר טענו כי עדות זו פסולה, ואי אפשר לסמוך עליה.
טענתם העיקרית היא שעדות זו מזויפת, והיא לא נכתבה על ידי רבי יצחק דמן עכו.
טענה נוספת היא שבסוף העדות מובאת אמרתו של תלמידו של רבי משה די לאון, אדם בשם רבי יעקב, שאמר שאת ספר הזוהר חיבר רבי שמעון בר יוחאי "מעיד עליו שמים וארץ שספר הזוהר אשר חיבר רשב"י".
אמנם ראיותיו אינם ידועות, אך יש להניח שהיו כאלה.
ישעיה תשבי הסכים שיש מקום לפקפק באמינותה של עדות זו.
רבי יעקב עמדין הביא מספר ראיות מספר הזוהר עצמו כי הוא אינו קדום:
עמדין טען כי אמוראים מוזכרים בספר הזוהר, ולכן לא ייתכן שהחלקים בהם הם מוזכרים חוברו בידי תנא.
חלק ממגיני הזוהר מודים כי ישנם גם הוספות מאוחרות, אך טוענים כי זה אינו שונה מהתלמוד בבלי לו הוסיפו הסבוראים.
ספר הזוהר קורא לבית כנסת "אשנוגה".
מקור מילה זו הוא מהשפה הספרדית והיא אינה קיימת במקורות קדומים, בתנ"ך, בתלמוד בבלי, בתלמוד ירושלמי ובמדרשים.
יצחק ש' פנקובר הסכים שמדובר במילה ספרדית, בעוד שישעיה תשבי טען שמדובר בשיבוש מפורטוגזית.
לעומתם, ד"ר עמוס גולדרייך טען כי מילה כמעט זהה, "שנוגה", נפוצה באזור אלג'יריה ובכלל בצפון אפריקה, כך שלדעתו העניין אינו יכול להוות ראיה נגד קדמות הספר.
בספר הזוהר קיימים שני חיבורים המהווים חטיבה בפני עצמה, רעיא מהימנא (דרשנות קבלית על מצוות התורה) ותיקוני הזוהר (מדרשים על ספר בראשית).
הם נכתבו בסגנון ולשון דומה, ולכן רבי יעקב עמדין ייחס אותם למחבר אחד, חכם ספרדי, שחי מאוחר יותר ממחבר הזוהר עצמו, ואף מאוחר יותר מחתימת התלמוד הבבלי, בסוף המאה השלוש-עשרה או בתחילת המאה הארבע-עשרה.
ראיה לכך הוא הביא את מזה שמחבר הרעיא מהימנא הביא אמרה הלקוחה מהתלמוד בבלי במסכת ברכות פרק הרואה, אמרות מרבי אלעזר בן פדת וסיפורי מעשיות על האמורא רבה בר בר חנה.
על ראיות אלו, טען רבי מנחם נחום מצ'רנוביל כי על ידי תורתם באו למקום רוחני ששם אין מושג גשמי של זמן.
גם בחוגי המקובלים יצאו רבים כנגד טענה זו, וטענו שבמשך הדורות נספחו לקונטרסי הזוהר מאמרים מחכמים מאוחרים.
רבי יעקב עמדין טען כי בנוסף לזה, כותב החיבור הכניס גם אמרות רבות שמקורן בחכמים חיצונים, הטוענים שהטבע מתקיים ללא התערבות אלוהית.
כמו כן טען רבי יעקב עמדין כי יש ברעיא מהימנא קטעים מספר הכוזרי.
גם מתיקוני הזוהר נראה שהוא נכתב בזמן מאוחר, מכך שקיימת בו מחלוקת פוסקים בפירוש סוגיית התלמוד, בעניין סדר הנחת פרשיות התפלין בבתיהם, והנחת שני זוגות של תפילין.
כמו כן בעניין חילוק ברכות הנחת תפילין שנחלקו בהן המפרשים והפוסקים.
רבי יעקב עמדין טען כי אדרות אלו מבוססות על אמוראים שהיו מאוחרים בכמה דורות מהתנא רבי שמעון בר יוחאי, כמו רב המנונא סבא ורב ייבא סבא שהיו תלמידים של רב, וכמו כן מובא שם בן של רב ספרא.
האפשרות השנייה היא שרבי שמעון בן יוחאי של הזוהר ובנו רבי אלעזר וחבריהם היו "נשמות מגן עדן" שכתבו חיבור זה, כמו שמשמע בכמה מקומות בזוהר.
השערות תמוהות אלו מעידות לדעתו של ישעיה תשבי על הסתירה הפנימית שעמדין היה נתון בה בעקבות הקונפליקט בין האמת הביקורתית שלו להערצתו את הזוהר כספר קדוש.
עקב ריחוק השערות אלו מהדעת הם לא התקבלו אפילו אצל מגיני קדמות הזוהר.
הם טענו שהאמוראים המאוחרים המובאים בספר הזוהר אכן נכנסו לשם בתקופה מאוחרת, אך אין הבדל בין זה לבין התלמוד בבלי שאליו הוכנסו אמרות מסבוראים שחיו לאחר חתימת התלמוד.
תשבי הצביע על הבעייתיות שבעמדה זו, שהרי לא מדובר על פעמים בודדות בלבד אלא במספר רב של אמרות כאלו.
קטעים שנויים במחלוקת בספר הזוהר
רבי יעקב עמדין עורר פולמוס בעקבות דבריו השנויים במחלוקת של ספר הזוהר על הפסוק שנאמר בעניין עלייה לרגל "".
כלומר יש להגיע אל רבי שמעון בר יוחאי כעלייה לרגל.
משפט זה מתפרש לכאורה כהעלאת רבי שמעון בר יוחאי למעמד אלוהי.
רבי יעקב עמדין תקף מאמר זה בחריפות וטען שמדובר בכפירה "לשון חרוף וגידוף הוא בוודאי" וטען שגם אם הגדול שבנביאים יגיד משפט זה אסור לשמוע לו.
רעיונות מעין אלה פסולים בעיני רבי יעקב עמדין, ולכן לשיטתו לא יעלה על הדעת שהם יצאו מתחת ידיו של רבי שמעון בר יוחאי ההיסטורי.
ובלשונו: "חס ושלום לחשדו בכך".
רעיונות כעין אלו המופיעים בספר הזוהר עשויים לדעתו של רבי יעקב עמדין להוות משען לאמרה כזו בהקשר למעמדו האלוהי של שבתי צבי, הלקוחה מן התקדים של ספר הזוהר.
אמנם גם רבי יעקב עמדין הציע פתרון לאמרה זו לפיה מחבר ספר הזוהר דיבר על המילה "את" שבפסוק (ויש לשנות את הגרסה בספר הזוהר ל"מי זה את פני האדון ה'"), שלפי רבי עקיבא (בעניין יראת השם) באה לרבות תלמידי חכמים.
רבי יעקב עמדין חתם את הצעתו הדחוקה במילים "ועם כל זה שאיני מרחקו, איני מקרבו בשתי ידיים...
מגיני ספר הזוהר טענו כי גם בתלמוד ירושלמי מופיעה אמרה דומה, ולפיה הפסוק מדבר על בית המדרש של קיסרין.
בדומה לדברים אלו העמיד מחבר ספר הזוהר את רבי שמעון בר יוחאי במעלה גבוהה כמשה "".
גם נגד דברים אלו יצא רבי יעקב עמדין בנימוק ש"היאומן שלא הגיעו למדה זו" כל הנביאים עד זמנו של רבי שמעון בר יוחאי?
"מי האמין לשמועתנו זו החדשה, שלא ידענו כל עיקר מי המביאה לנו".
גם אמרה זו יכלה להוות בסיס לאמונה השבתאית בשבתי צבי.
תפיסה שלפיה אין יכולת להשתוות למשה, שהרמב"ם אף קבע אותה בי"ג עיקרי האמונה, חייבת להוות בסיס ביהדות, שהרי בלעדיה מי שבכוחו להשתוות למשה במעלת הנבואה בכוחו גם לשנות או לבטל את תורת משה.
בספר הזוהר מובא כי שלושה נביאים שימשו ככהנים, ואחד מהם הוא שמואל ששימש ככהן בימי עלי הכהן.
רבי יעקב עמדין יצא נגד קביעה זו בחריפות רבה "חלילה להאמין ואסור לשמוע דברים כאלה" שהרי שמואל נמנה עם בני שבט לוי, ולוי שטען כי מגיע לו כהונה הוא בדיוק כקורח.
לטענת עמדין הפסוק שכותב מדבר בבמת יחיד, בזמן שהותר להקריב בה קרבנות, ואם את זה מחשיב הזוהר הוא היה צריך להוסיף את יהושע בן נון שהקריב בגלגל.
סתירות בין ספר הזוהר לתלמוד
במספר מקומות ספר הזוהר סותר את דברי התלמוד בבלי.
דוגמה לסתירה הלכתית ניתן לראות בדברי ספר הזוהר שמאריך בחומרת הסכנה בנשיאת אלמנה.
אמנם הוא אינו אוסר עליה לינשא, אך לפי דבריו חמירא סכנתא מאיסורא ועדיף שתשב אלמנה.
לאחר גילוי ספר הזוהר נהגו כך בטורקיה.
רבי יעקב עמדין יצא נגד עמדה זו בטענה כי דבר זה סותר את הנאמר בתלמוד, שהאיסור חל רק על אישה קטלנית, שהתאלמנה פעמיים.
התלמוד הבבלי אף נהג במגמה הפוכה, הוא מביא מספר הקלות שנעשו כדי להוציא אשה ממעמד עגינות ובשביל שתוכל ותרצה לינשא, אף שהיא אלמנה, כמו הפקעת קידושין וחינא.
רק על מלך מובא במשנה שלדעת תנא קמא אין נושאים אלמנתו, משום כבודו של המלך.
דוגמה נוספת היא מסיום הקדמת ספר הזוהר, שבו נזכרים שלושה אנשים ש"גורמים בושה" לעצמות שלהם, והשלישי הוא מי שהדליק אש במוצאי שבת לפני שהקהל אמרו קדושה דסידרא (קטע תפילה מסדר היום היהודי של מוצאי שבת) – עליו מאריך הזוהר בעונש העצום המצפה לו.
רבי יעקב עמדין כתב שזה סותר את התלמוד שכתב - אמרו בצאת השבת המבדיל בין קודש לחול ומיד עשו מלאכה האסורה בשבת, גם לפני קדושה דסידרא.
רבי יעקב עמדין הצביע על כך שגם בענייני אגדה קיימות סתירות.
לדוגמה, לפי ספר הזוהר תורה שנלמדת בלילה צחה יותר מתורה שנלמדת ביום.
זאת בניגוד לתלמוד בבלי שקבע כי הלילה נברא רק לשינה.
אמנם, גם בתלמוד בבלי יש אמורא שטוען כי הלילה נברא ל - ללימוד תורה.
רבי יעקב עמדין טען כי בכל מקרה, יהיה מי שיהיה מחבר ספר הזוהר, רובו של ספר הזוהר בעיקרון אינו מזיק, והתועלת בו עולה על ההפסד.
אך לאחר התקלה שיצאה מחלק ממנו בעניין השבתאות, יש לגונזו, מפני שהדברים המוכיחים את השבתאות "אפילו אמרם יהושע בן נון לא ".
כראיה הוא הביא את חזקיהו המלך שגנז את נחש הנחושת שעשה משה לאחר שהפך למושא לפולחן ויצאה ממנו תקלה.
ראיה נוספת הביא רבי יעקב עמדין מספר "שימושא רבא", חיבור קצר על הלכות תפילין שחובר בזמן הגאונים, ונזכרו בו דברים בשם חכמי התלמוד - האמוראים.
פוסקים רבים התנגדו לאמור ב"שימושא רבא", במיוחד בדברים הנוגדים את התלמוד, שאותו קבלו כל ישראל.
גם כשהביא ה"שימושא רבא" את בעל הלכות גדולות שהיה גאון בן זמנו, עדיין לא קיבלו את דעתו כשנראתה להם כסותרת את שיטת התלמוד.
אכן רוב פוסקי ההלכה לא קיבלו את עמדות הספר "שימושא רבא" כאשר הן סותרות את התלמוד, אך רבנו תם ראה בו ספר מחייב להלכה, והרבה לצטט אותו בכל הנוגע להלכות תפילין.
על אף עמדתו בעניין ספר הזוהר, רבי יעקב עמדין חתם את ספר מטפחת ספרים בהבהרה לגבי אמונתו בקבלה בכללותה.
הוא כתב כי הוא אינו מכחיש את הקבלה, והעושה כך הוא "מין ואפיקורס גמור".
אולם, קבלה, לפי דעתו של עמדין, היא אך ורק מה שאינו סותר את חלק ה"נגלה" שבתורה.
הוא הרבה לשבח את הקבלה והאמין במספר מושגים בסיסיים של תורת הקבלה, כמו גלגולי נשמות.
אף ספר הזוהר עצמו מצוטט רבות בספריו השונים.
בנוסף, הוא חיבר מספר ספרי קבלה.
ביניהם ספר ציצים ופרחים וסידור עמודי שמים.
רבי יעקב עמדין העריץ את הרמב"ם והחשיבו כחשוב הפוסקים בדורו, והוא אף כתב פירוש על ספרו "היד החזקה".
מאידך, הוא סלד מהפילוסופיה וסבר כי אין אפשרות להביא את התורה והפילוסופיה לידי התאמה, ולכן טען כי לא ייתכן שהרמב"ם חיבר את ספר "מורה הנבוכים".
הוא השמיע ביקורת רבה על "מורה הנבוכים", בעיקר על שנתן הסברים רציונליים למצוות ("נראים בעיני דברי התול") ועל ההסבר אודות מעשה המרכבה שבספר (בנימוק כי בן אנוש אינו יכול להגיע להשגה של דברים כאלו).
רבי יעקב עמדין אף כתב כי אין ראוי "לאבד זמן רב בקריאת ספר מורה נבוכים...
אם לא כדי להשיב על הזיותיו ובדיותיו".
לטענתו מחבר ספר מורה הנבוכים עירב דברי תורה עם חכמה חיצונית.
בעקבות כך ראוי לדעתו "לגזור עליו שריפה" ואין להדפיס אותו מחדש.
בניגוד לדעתו זאת, במקום אחר שיבח רבי יעקב עמדין את ספר המורה ובעקבות כך את הרמב"ם מחברו, (רבי יעקב עמדין, שאילת יעב"ץ, חלק א, סימן מא).
בנוסף לזאת, הצדיק רבי יעקב עמדין גם את עיסוקו של הרמב"ם בפילוסופיה: .
הרמב"ם בעצמו הביא את ספרו "מורה הנבוכים" במאמר תחיית המתים ובאגרותיו, דבר המוכיח שהוא אכן מחבר הספר.
ספר "מורה הנבוכים" מובא בשם הרמב"ם גם אצל הרמב"ן.
בספר יצא רבי יעקב עמדין נגד פירוש מעשה המרכבה לרד"ק.
הוא זלזל בספר וטען כי אין לו קדושת ספרים ואפשר לעיין בו בבית הכסא אף על פי שאסור להרהר בו בדברי תורה.
כמו כן יצא רבי יעקב עמדין נגד ספר משנת חסידים של הרב עמנואל חי ריקי.
נוסף על כך הוא העיר על ספרים קבליים שנכתבו על ידי מספר רבנים.
הוא כתב הערות על ספרו של הרב אביעד שר שלום באזילה "אמונת חכמים" ועל ספר שנכתב על ידי רבי יוסף ג'יקטיליה בשם "גינת אגוז", בעיקר על כך שטען כי כמה מדברי קבלה רמוזים בדברי הרמב"ם.
רבי יעקב עמדין כתב על זה כי מדובר ב"דבר זר שתלה המחבר הלז חכמת הקבלה במי שלא היה לו בה חלק ונחלה".
הוא העיר גם על ספר "ברית מנוחה" שמיוחס לרב אברהם מרימון (חי סביבות 1340–1440) וספר "יושר לבב" שנכתב על ידי רבי עמנואל חי ריקי.
רבי יעקב עמדין יצא נגד החסידות בחריפות רבה.
הוא טען כי הם זנחו את התלמוד ועוסקים רק בקבלה ובספר הזוהר: .
הוא כתב נגד צורת תפילתם:
הוא טען כי ה"חסידים השוטים" נכשלים בכך שסומכים על כל מה שהודפס בספרים, בלי לדעת את מקור הדברים, והביא ראיה על כך שהם אומרים בקשה שהודפסה בסידור "שערי ציון" ולפיה "צמח במלכותו יראו", המציינת את ראשי התיבות "צבי" ולפי דעתו היא מדברת על המלכתו של שבתי צבי.
בחייו של רבי יעקב עמדין, הייתה תנועת החסידות בראשיתה, וטרם החלה ההתנגדות אליה.
שמעון דובנוב טען שכוונת עמדין לתנועה זו בראשות הבעל שם טוב, שלא יצאה אמנם, עדיין, מגבולותיהן של ווהלין, פודוליה וגליציה המזרחית.
לדעתו, עמדין הגיב על שמועות שהגיעו אליו בין השנים ה'תק"י (1750) לה'תק"ך (1760).
בן-ציון דינור אינו שולל את דעתו של דובנוב, אך סבור שהכוונה המדויקת של עמדין במושג חסידים היא "לאותן חבורות של חסידים סגפנים מיסודו של רבי יהודה חסיד.
רבי יעקב עמדין הרגיש צורך לצאת בחריפות נגד תנועת החסידות שהייתה אז בראשיתה.
לפי גרשם שלום, השבתאות והחסידות הן שלבים של תהליך זהה, התפתחות רעיון המשיחיות.
שלום הצביע על רצף ליניארי בין השבתאות לחסידות, שהניע את עמדין בדבריו נגד החסידות.
אברהם ביק (שאולי) טען כי אין לקבוע בוודאות שדברי עמדין נגד "כת חסידים חדשה" נאמרו נגד תנועת החסידות.
ייתכן שכוונתו הייתה לשארית השבתאים והפרנקיסטים.
נימוקיו של ביק הם שבנו של עמדין, ר' מאיר, רחש כבוד לבעל שם טוב.
"גדולי אבות החסידות כתבו שבחים על ספרי עמדין.
אילו באמת לחם רבי יעקב עמדין בחסידות, לא היו גדוליה משבחים אותו", לפי ביק.
יהודה פרידלנדר הצביע על כך שלביק הייתה נגיעה אישית לנושא.
רבי יעקב עמדין כתב את הספר בסביבות שנת ה'תפ"ח, אך רק לאחר כ-40 שנה, בשנת ה'תקכ"ח-1768, הוא הדפיס אותו בבית הדפוס שפתח בביתו שבאלטונה לאחר שקיבל רשות מהשלטון.
בחוגי המשכילים פעלו להפצת הספר, כאשר מנחם מנדל לפין הציע כבר בשנת 1792 להפיץ את הספר.
יצחק בר לווינזון הביע את שאיפתו להדפיס את הספר עם הוספות ותיקונים משלו.
על אף הניסיונות, הוצאה שנייה של ספר זה בוצעה רק בשנת ה'תרל"א (1870) בעיר לבוב (ביידיש: לעמבערג) על ידי מיכל וולף.
עקב עמדותיו הלא־מקובלות ביהדות המסורתית של הספר הוא נאסר להדפסה על ידי מספר רבנים, ולא זכה למהדורות רבות.
הוא הודפס מאז רק בהוצאה חדשה בירושלים בשנת ה'תשנ"ה על ידי מכון "אורח צדיקים", מהדורה זו הוסרה מהמדפים לאחר פרסומה בהוראת הבד"ץ.
כמו כן חלקים מהספר נדפסו בתוך ספר אמונת חכמים לרבי אביעד שר שלום באזילה במהדורת זיכרון אהרן, הגהותיו לזוהר נדפסו בספר נצוצי יעב"ץ ובספר אמת ליעקב.
בקרב הרבנים ביהדות המסורתית הדעות חלוקות בעניין היחס לספר "מטפחת ספרים".
הספר איים על המקובלים ותומכיהם, שחששו מהשפעתו האפשרית והסערה שעורר בעולם היהודי.
בעקבות כך ניסו מספר מקובלים לתרץ כמה מהשגותיו של הספר.
בהם רבה של אובן ישן וחוקר תולדות ישראל, הרב משה קוניץ שכתב כחמישים שנה אחר פרסום ספר "מטפחת ספרים" חיבור בשם "בן יוחאי", בו הוא טען כי ספר הזוהר חובר על ידי רבי שמעון בר יוחאי.
הוא הקדיש לתגובה לרבי יעקב עמדין את השער השביעי בספר, "מעונות ומטפחות".
כאשר ששת השערים הראשונים הם מבוא לשער השביעי.
על ספר זה הגיב להגנת רבי יעקב עמדין הרב שלמה יהודה רפפורט (שי"ר) בקונטרס בשם "נחלת יהודה".
כמו כן הרב אליקים גצל המילזאהגי כתב חיבור בשם "השגות על ספר בן יוחאי" להגנתו של רבי יעקב עמדין.
אל הרב משה קוניץ הצטרפו הרב ראובן הכהן רפפורט מטארנאפאל בספרו "עיטור ספרים" והרב ראובן מרגליות בספר "ניצוצי זוהר" שהביא מקורות קדומים לכל המובאות שהובאו ב'מטפחת ספרים' כמקורות מאוחרים.
גם הרב יוסף שאול הלוי נאטנזאהן, אב בית דין של העיר לבוב הקדיש את השער השביעי בספרו "שו"ת שואל ומשיב" להערות על ספר "מטפחת ספרים".
בנוסף הרב ישעיה פיק ברלין כתב הערות על ספר "מטפחת ספרים".
רבי יצחק אייזיק ספרין הבטיח להשיב אף הוא בפירושו על "קושיות של הבל" שהקשה רבי יעקב עמדן בספר.
גם הסופר ותומך הקבלה יצחק הלוי סָטָנוֹב תקף בקונטרס בשם "שו"ת מטפחת ספרים" שבתוך "חיבורא תניינא" את עמדתו של רבי יעקב עמדין לגבי חיבור ספר הזוהר, ואי ייחוסו לרבי שמעון בר יוחאי.
אמנם בפירושו לספר הכוזרי הוא קיבל את עמדתו של עמדין בנוגע להיווצרותו של ספר הזוהר.
מקובלים מסוימים ניסו להסביר את התנגדותו של רבי יעקב עמדין לספר הזוהר בצורך לצמצם את התפשטות הקבלה במטרה להיאבק בחוגים השבתאיים המאוחרים.
ורק בקנאתו לכת השבתאים הראה פנים לקעקע ביצתם..".
בהמשך כתב כך גם הרב מרדכי אליאשברג.
סימוכין לעמדה זו ניתן לקבל בנימוק של רבי יעקב עמדין לכתיבת הספר "כי ראיתי השעה צריכה לכך...
מאחר שהעזו פניהם ככלבים המינים המתועבים החצופים כת שבתי צבי...
עמדה זה הופיעה גם במאה העשרים במאמר בשם "זוהר הרקיע" שנכתב על ידי איש תנועת החסידות הרב ירוחם ליינער מראדזין (ה'תרמ"ח - כ' באב ה'תשכ"ד).
הוא טען כי רבי יעקב עמדין "האמין בספר הזוהר, העריצו והקדישו" אך כתב את ספר "מטפחת ספרים" כדי להיאבק בתנועת השבתאות.
כך צריך להשאיר את ספר הזוהר, שוודאי יש בו תורה.
בניגוד לרבנים אלו, חכמים רבים שבחו ספר זה, בהם הרב משה סופר (שרייבר) החתם סופר שתמך בהתלהבות בספר זה וכתב: .
ו (כלומר ספר מטפחת ספרים עדיף מספר בן יוחאי של רבי משה קוניץ).
גם תלמידו הרב ישראל איסר טויבר נקט בפשיטות את דברי היעב"ץ.
תלמידו של רבי יחזקאל לנדא מחבר הספר "נודע ביהודה", הרב אלעזר פלקלש, כתב כי הזוהר נכתב בזמן מאוחר.
הוא הביא ראיה מכך ש"ספר ה'מטפחת'...
גזר אומר על שתלו בו ידיים מזויפים, וחשד את החכם רבי משה די לאון".
מספר רבנים הביאו את הספר "מטפחת ספרים".
רבי שלום מרדכי הכהן אב בית דין בברעזאן הביע תמיכה בספר כשהסתמך בספרו "שו"ת מהרש"ם" (נדפס על ידי נכדו רבי שלום שבדרון) על ספר "מטפחת ספרים" בפסיקת הלכה.
כמו כן רבי צדוק הכהן מלובלין כשדיבר לגבי מאמר הזוהר שהפליג באיסור הוצאת זרע לבטלה וטען שהוא איסור חמור עד כדי כך שאפילו תשובה אינה מועילה לכפר עליו הביא את תמיהת רבי יעקב עמדין בספר "מטפחת ספרים" ממאמר חז"ל כי אין דבר העומד בפני התשובה.
גם המקובל רבי יוסף חיים מבגדאד (הבן איש חי) בספרו רב פעלים הסתמך על דברי האר"י שהתווספו דברים לספר הזוהר, וכתב שהמטפחת ספרים מצא כמה דוגמאות לכך.
מנדל לפין המליץ להפיץ את ספר מטפחת ספרים בפולין, משום שלדעתו ספר הזוהר גרם להתפשטות תנועת החסידות שם.
הרב דוד כהן (הנזיר) נקט בדרך ביניים לפיה הוא הסכים עם רבי יעקב עמדין כי ספר הזוהר לא נכתב על ידי רבי שמעון בר יוחאי אלא על ידי אחד מהרבנים הספרדים, אך טען כי ספר הזוהר נכתב ברוח הקודש, כל אמרה בשם התנא שאמר אותה, בגילוי נשמות הצדיקים.
בדעת ביניים החזיק גם הרב אברהם יצחק הכהן קוק (הראי"ה), לדבריו יסודות הקבלה (הספירות והאצילות) היו מפורסמים בעם ישראל הרבה לפני פרסומו של ספר הזוהר.
על ספר הזוהר עצמו ייתכן שרבי יעקב עמדין צודק ואכן נכנסו לספר הזוהר דברים הראויים לביקורת, אך עיקר הזוהר אינו בטל בכך.
השפעת הספר על חקר הזוהר והיחס אליו
חיבור ביקורתי זה ייסד למעשה את הביקורת המודרנית של ספר הזוהר ונוסחיו השונים.
מסקנות הספר אומצו כבר בידי בן דורו של רבי יעקב עמדין, משה מנדלסון, פילוסוף יהודי-גרמני מאבות תנועת ההשכלה היהודית.
הוא כתב כי עמדין הביא "ראיות רבות ברורות שאין להשיב עליהם".
זמן קצר לאחר מכן הם אומצו על ידי פרץ בר שהסתמך על ספר "מטפחת ספרים" כדי לטעון כי ספר הזוהר נכתב בזמן מאוחר.
הדיונים המקיפים והמפורטים בספר "מטפחת ספרים" שימשו כתשתית למחקרים ביקורתיים שיטתיים על ספר הזוהר של חוקרים רבים במאות התשע עשרה והעשרים בהם שלמה יהודה רפופורט (שי"ר), יצחק בר לווינזון, צבי היינריך גרץ, יום-טוב ליפמן צונץ, אליקים גצל המילזאהגי, גרשום שלום ואחרים.
ספר "מטפחת ספרים" השפיע במידה רבה על חקר ספר הזוהר.
את השפעתו מתאר חוקר הקבלה ישעיה תשבי, "טענותיו, הערוכות ברובן לפי סדר דפי ספר הזוהר, נוגעות כמעט בכל שטחי הביקורת האימאננטית: אישי הזוהר, לשונו, מקורותיו, רמזים היסטוריים ועוד.
מבחינה זו לא נשאר לחקירה המודרנית אלא למיין את הטענות, לבססן ביסוס מדעי מוצק יותר ולהרחיב את יריעתן בעניינים נוספים".
מאידך את המסקנות שאליהם הגיע רבי יעקב עמדין כינה ישעיה תשבי "השערות רופפות".
פרופ' עודד ישראלי טען כי ספר מטפחת ספרים השפיע במיוחד על חקר תולדות ספר הזוהר משלוש סיבות.
הסיבה הראשונה היא שהפולמוס בשאלת קדמות ספר הזוהר פרץ ממשכילים איטלקים בשולי ההנהגה הרבנית אל המיינסטרים הרבני אשכנזי שהשפעתו רבה.
סיבה שנייה היא שהביקורת על ספר הזוהר המובאת ב"מטפחת ספרים" אינה שוללת את הקבלה מיסודה, אלא רק טוענת כי לא כל המובא בספר הזוהר הוא אכן זוהר מקורי.
נקודה שלישית היא ש"מטפחת ספרים" אינו מציג כקודמיו דעה חד משמעית האם ספר הזוהר מזויף או לא, אלא מציע תשובה המחלקת את ספר הזוהר לגורמים רבים, שחלקם אותנטיים וחלקם מזויפים.
מטפחת נייר או ממחטת נייר היא מטפחת העשויה מנייר רך (נייר טישו), כתחליף לשימוש חד-פעמי למטפחת בד, לשם ניגוב הפנים או איברים אחרים, לניגוב אבק ולמשימות ניקיון קלות.
מטפחות נייר נמכרות באריזת קרטון או פלסטיק, שממנה הן ניתנות לשליפה נוחה בזו אחר זו.
לנשיאה בכיס בגד או בתיק קטן נמכרות מטפחות נייר באריזת צלופן קטנה.
ההבדלים העיקריים בין מטפחות הנייר השונות, וביניהן לסוגי הנייר השונים, ניכרים בתכונות המאפיינות את סוגי הנייר מהם הן עשויות: חוזק, יכולת ספיגה, משקל בסיסי, עובי (כאשר הממחטה פרושה), בהירות, יכולת מתיחה, מראה ונוחות.
מטפחות נייר מיוצרות מנייר קל משקל, 14–18 גרם למטר רבוע.
עקב הדרישות לאיכות גבוהה של מטפחת הנייר, היא מיוצרת בדרך כלל מתאית נקייה, אך לעיתים כוללת גם נייר ממוחזר.
לפעמים הנייר מעובד יחד עם מרכך, קרם או בושם, כדי להעניק לו את התחושה הרצויה.
מטפחות נייר נפוצות הן לבנות, אך מיוצרות גם מטפחות נייר צבעוניות.
מטפחות נייר נמצאות בשימוש ביפן כבר מאות שנים.
מטפחות נייר בצורתן המוכרת לנו יוצרו לראשונה בשנת 1924 על ידי חברת קימברלי קלארק במותג קלינקס.
חשיבותה של ממחטת הנייר בצמצום התפשטותם של זיהומים, קיבלה תנופה לאור החששות מפני מגפת שפעת החזירים בבריטניה.
דוגמה לכך היא מסע פרסום של ממשלת בריטניה שכותרתו הייתה "תפוס אותו, השלך אותו, הרוג אותו", שעודד אנשים לכסות את פיהם ואפם בממחטת נייר בזמן שיעול או התעטשות.
מטפסי הרים הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי משנת 1936 שהופק על ידי וולט דיסני הפקות והופץ על ידי יונייטד ארטיסטס.
הסרט, שבוים על ידי דייוויד הנד, הועמד בפסטיבל הסרטים של ונציה שנה לאחר מכן.
זהו הסרט הקצר ה-86 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" שיצאו לאקרנים והשביעי באותה שנה.
מיקי מאוס, דונלד דאק ופלוטו יוצאים לטיפוס הרים בהרי האלפים.
מיקי מוביל את השיירה, שר יודל ומטפס על קיר אנכי עם גרזן הקרח שלו, דונלד, קשור למיקי ומטפס אחריו גם, שר יחד עם מיקי בקולו הצורמני ופלוטו תלוי על קצה החבל.
לאחר הטיפוס, החבורה מנצלת את ההזדמנות כדי לשוטט בהר.
מיקי קושר את פלוטו לסלע ודונלד קוטף פרחי אדלווייס ונתקל בעז הרים צעירה האוכלת לו את הפרחים, מה שמרתיח מאוד את דונלד.
מיקי מוצא קן של נשרים ולוקח משם את הביצים, בתקווה לאכול אותן מאוחר יותר.
אך נקבת הנשר מופיע לפתע ותוקפת אותו.
מיקי משליך עליה את הביצים, אשר בוקעות ברגע שפוגעות בה.
בעוד הגוזלים שזה עתה בקעו תוקפים את מיקי, אחת הביצים נופלת על ראשו של פלוטו.
הביצה עד מהרה נבקעת וממנה יוצא גוזל, גדול יותר מאחיו, ומתעלל ומתגרה בפלוטו עד שהאחרון נופל מההר, עם הסלט שאליו הוא קשור, ומוצא את עצמו קבור בשלג.
כלב ההצלה מזן סן ברנרד, עם חבית אלכוהול תלויה על צווארו, יוצא ממלונתו, שעליה צלב אדום, ושולה את פלוטו הכחול מקור מבין השלג.
הכלב האומלל מקבל אלכוהול כדי לחמם ולהחיות אותו, אך הוא משתכר ומתחנף לכלב ההצלה לעוד לגימה.
במרומי ההר, דונלד דולק אחרי העז הקטנה עד שהיא נכנסת למערה.
דונלד נכנס אחריה ולאחר קרב קצר שולף מתוך המערה את האבא של העז, שאינו שמח מהעובדה שדונלד מתעלל בצאצא שלו.
דונלד מבין את מר גורלו ומעמיד פנים שלא כלום בעודו נמלט בנונשלנטיות.
אבא עז נוגח בדונלד פעם אחר פעם, אך הברווז העקשן מחליט לנגוח חזרה, ואכן מצליח להביס את יריבו.
מיקי, עדיין נאבק בגוזלים, משתמש בחבל שלו בתור לאסו ותופס את האם.
לאחר כמה הרפתקאות באוויר, מיקי ודונלד, שנחלץ להצילו, מוצאים את עצמם מתרסקים על מלונתו של כלב ההצלה.
השניים מגיחים משם רק בכדי לראות את פלוטו וחברו החדש שתויים ומייללים לאחר שריקנו את החבית.
סרט זה כולל סצנה מפורסמת עם כלב הצלה מזן סן ברנרד בעל חבית סביב צווארו, מיתוס שמקורו מציורו המפורסם של האמן אדווין לנדסייר.
הכלב שמופיע בסרט, שנוצר על ידי ג'ו גרנט, הופיע שוב בשלהי שנת 1936, בסרט הקצר "עוד חתלתולים" מסדרת סרטי "סימפוניות טיפשיות".
לאחר מכן, הוא הפך לבוליבר, כלב המחמד של דונלד דאק.
נושא הסרט שאוב מחייו של וולט דיסני עצמו, שהיה מוקסם מהרי האלפים ובין השאר משווייץ.
הסרט משמש בתור שלב במשחק הווידאו "Epic Mickey".
מטפלות בעניינים הוא סרט צרפתי שנכתב ובוים על ידי ז'וליאן רמבאלדי ויצא לאקרנים ב-2022.
עלילת הסרט עוקבת אחר אנז'ל, מהגרת החיה בפריז, המוצאת עבודה יציבה בתור מטפלת.
היא מתוודעת לקשיי אחיותיה המהגרות העובדות כמטפלות ויוצאת למסע שיגביר את הצדק הנעשה עמן.
שתי דמויות מפתח נוספות בסרט הן ארתור, הילד הגדול מבין שניים שבהם טיפלה; ואדואר, עורך דין מצליח המסייע לה במסעה וביניהם נרקם סיפור אהבה.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הפרנקופוני של אנגולם ויצא לאקרנים כמה חודשים לאחר מכן.
המטאפיזיקה של איכות היא תאוריית מציאות שהוצגה ברומן הפילוסופי של רוברט מ.
פירסיג, זן ואמנות אחזקת האופנוע (1974) והורחבה ב-ליילה: חקירה על אודות המידות (1991).
התאוריה משלבת היבטים סופיסטיים, פילוסופיה מזרח אסייתית, פרגמטיזם, את עבודתו של פ.ס.ק נורת'רופ ופילוסופיה של ילידים אמריקאים.
פירסיג טוען שהתיאורייה היא דרך טובה יותר לראות את המציאות מאשר המבט הסובייקטיבי/אובייקטיבי שפירסיג מייחס לאריסטו.
זן ואמנות תחזוקת האופנוע מתייחסת לדוקטרינת הסנסקריט של טאט תוואם אסי ("אתה זה"), הטוענת מוניזם קיומי בניגוד לדואליזם הסובייקט-אובייקט.
תאוריית המטאפיזיקה של האיכות התפתחה בלימודי הקולג' של פירסיג כסטודנט לביוכימיה באוניברסיטת מינסוטה.
הוא מתאר ב"זן ואמנות אחזקת האופנוע" כי בזמן שלמד, הוא מצא שמספר ההשערות הרציונליות עבור כל תופעה נתונה נראה בלתי מוגבל.
נראה היה לו שהדבר יפגע בחומרה בתקפותה של השיטה המדעית.
בעקבות הרהור בשאלה, הוא הזניח את לימודיו ובסופו של דבר גורש מהאוניברסיטה.
לאחר שבילה זמן מה בקוריאה כחייל, פירסיג הגיע למסקנה שהפילוסופיה המזרחית היא מקום טוב יותר לחפש תשובות.
בשובו הביתה מקוריאה, פירסיג קרא את ספרו של נורת'רופ "The Meeting of East and West" אשר קושר את התרבות המערבית לתרבות במזרח אסיה בצורה שיטתית.
בשנת 1950, פירסיג המשיך את לימודיו הפילוסופיים באוניברסיטת בנאראס ההינדית, שם נתקל בתורת הסנסקריט של טאט טוואם אסי - במילותיו, "אתה זה, שטוען שכל מה שאתה חושב שאתה (סובייקטיבי), וכל מה שאתה חושב שאתה תופס (אובייקטיבי), אינם מחולקים.
ההבנה של חוסר החלוקה הזו במלואה משמעותה להיות נאור."
בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60, פירסיג לימד רטוריקה במונטנה סטייט קולג' – בוזמן ובעידודה של קולגה מבוגרת יותר, שרה וינק, החליטו לחקור מה בדיוק הכוונה במונח איכות.
הוא הטיל על תלמידיו את המשימה להגדיר את המילה.
בנוסף, השתתף בטקס פיוטה של הכנסייה האינדיאנית עם חבר אנתרופולוג, ג'יימס ורן דוזנברי שהעלה בו הרהורים רבים.
מֵטֶר (באיות הלטיני הבין־לאומי: metre; מסומן בקיצור m; מיוונית: μέτρον, מֶטְרוֹן – מידה) הוא יחידת המידה התקנית למדידת מרחק (אורך) במערכת היחידות הבין־לאומית, SI.
הגדרתו העדכנית של מטר אחד, התקפה מאז שנת 1983, היא המרחק שעובר האור בריק במשך זמן של 1/299,792,458 שנייה.
המטר הוא הבסיס של השיטה המטרית למדידת גודל פיזיקלי כמו היחידה למדידת שטח – מטר רבוע, היחידה למדידת נפח – ליטר, והיחידה למדידת משקל – גרם.
טרם הגדרת המטר, היו נהוגות בעולם מידות שונות במדינות שונות, ולרוב אפילו בתוך מדינה אחת היו נהוגות עשרות ומאות מערכות מקומיות לזמן, משקל, ומרחק.
הדבר הקשה על יצירת שפה משותפת בין אנשים מחלקים שונים בעולם, וכך היווה מחסום לתקשורת, מסחר, ומדע.
האקדמיה הצרפתית למדעים לקחה על עצמה ליצור מערכת מידות אוניברסלית אשר תשמש את כלל האנושות, ולשם כך הוחלט להשתית אותה על גודל אוניברסלי – היקף כדור הארץ.
במקור הוגדר המטר בשנת 1793 כחלק המהפכה הצרפתית על ידי האקדמיה הצרפתית למדעים.
הרעיון לחלק את המרחק של כדור הארץ מהקוטב הצפוני עד לקו המשווה לאורך המרידיאן של פריז לחלק ב-10,000,000. ב־7 באפריל 1795 אימצה צרפת את המטר כיחידה הרשמית למדידת מרחק.
ספק בנוגע לדיוקה של מדידת המרחק (ספק מבוסס לגמרי – האסטרונום שמדד את המרחק טעה) לפיו נקבע המטר, הוביל את הלשכה הבין־לאומית למידות ולמשקלות להגדיר מחדש את המטר בשנת 1889 כמרחק בין שני פסים על מוט מסוים העשוי מסגסוגת של פלטינה ואירידיום.
המוט נשמר ב־Sevres, פרוור של פריז.
בשנת 1960, בעקבות פיתוח הלייזר, שונתה ההגדרה פעם נוספת בכנס ה־11 למידות ולמשקלות.
על פי הגדרה זו המטר הוא אורכם בריק של 1,650,763.73 אורכי גל של קו הפליטה הכתום־אדום של האיזוטופ קריפטון־86. ב־1983 הגדיר מחדש הכנס הכללי למידות ומשקולות את המטר כמרחק שעובר האור בריק, בזמן של 1/299,792,458 שנייה.
משום שעל פי הידוע מהירות האור בריק היא קבועה, הגדרה זו עקבית יותר מההגדרות הקודמות, שהתבססו על מדידת היקף כדור הארץ או על אורכו של מוט מתכת מסוים.
יתרון נוסף של הגדרה זו הוא שהיא יכולה להימדד בדיוק רב בהרבה מאשר המרחק בין שתי נקודות, או היקף כדור הארץ.
בנוסף, אין ערובה שארכו של מוט מתכת או היקף כדור הארץ נשמרים ללא שינוי: למשל ידוע שמוט המתכת מתפשט ומתכווץ, ואפילו בהיקף כדור הארץ עלולים לחול שינויים זעירים עם הזמן.
לכפולות ולחלוקות של המטר ניתנו שמות על פי התחיליות במערכת היחידות הבין־לאומית הנהוגות במדע.
ערך שםסמלdmסנטימטרcmמילימטרmmמיקרומטר (מיקרון)µmננומטרnmפיקומטרpmפמטומטר (פרמי)fmאטומטרamזפטומטרzmיוקטומטרym ערך שם סמלדקאמטרdamהקטומטרhmקילומטרkmמגהמטרMmגיגהמטרGmטרהמטרTmפטאמטרPmאקסמטרEmזטאמטרZmיוטאמטר Ym
קילומטר = 1,000 מטרים – יחידה מידה למרחקים על־פני כדור הארץ.
סנטימטר = 1/100 מטר – משמשת למדידת חפצים קטנים.
מילימטר = 1/1,000 מטר – משמשת למדידת חפצים קטנים בדיוק גדול יותר.
מיקרומטר (µm, ידוע גם בתור מיקרון) = מיליונית המטר – יחידת מידה לעצמים שאינם גלויים לעין (למשל, בקטריות).
ננומטר (או מילימיקרון) = מיליארדית המטר או מטר.
אורך הגל של אור נראה נמדד במאות ננומטרים.
אנגסטרום (Å) = עשירית הננומטר או מטר.
פמטומטר = מטר, רדיוס של גרעין האטום מודדים בפמטומטרים.
יחידה זו ידועה גם בשם פרמי על שמו של אנריקו פרמי.
זאת יחידת המידה לאורך הקטנה ביותר שנוטים להשתמש בה, 2,200 אטומטרים בערך זהו גודל נוקליאון אחד.
על־פי עֶקרון האי־ודאות, המרחק הקצר ביותר שניתן למדידה קרוי אורך פלאנק, וערכו הוא .
מטר מעוקב לשנייה (מקל"ש) הוא יחידת מידה במערכת SI למדידת ספיקה של מערכת להובלת נוזל או גז, והיא מציינת ספיקה שבה זורם במערכת מטר מעוקב אחד של נוזל או גז במשך שנייה אחת.
מטר מעוקב לשנייה שקול לאלף ליטרים לשנייה.
המערכת הנמדדת עשויה להיות מערכת טבעית, כגון נהר, או מעשה ידי אדם, כגון צינור מים.
יחידת מידה קטנה יותר, אך משקפת ספיקה על פני תקופה ארוכה יותר, היא מלמ"ש – מיליון מטר מעוקב לשנה.
אומנם המדידה היא ביחידות של מיליון מטר מעוקב, אך בשנה (כ-365 ימים) יש יותר מ-31 מיליון שניות, לכן מקל"ש אחד הוא 31.356 מלמ"ש.
מטר מטאורים הוא אירוע שמימי שבו נצפים מטאורים מנקודה אחת בשמי הלילה.
באזורים חשוכים הרחוקים מזיהום אור ניתן לראות מטאורים כמעט בכל לילה בשעות שבהן הירח אינו מופיע, אולם במועדים מסוימים בשנה נצפים בשמיים מטאורים רבים – תופעה המכונה מטר מטאורים.
מטרי מטאורים נגרמים על ידי מטאורואידים שמקורם משביט.
בכל פעם ששביט חולף בסמוך לשמש, הוא מותיר אחריו שובל של רסיסים, בדרך כלל קטנים מאוד (כגרגרי חול), הנושרים מ"זנב" השביט.