tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לנגה נולד בוואלד שבגרמניה בשנת 1828. בשנת 1832 עברה משפחתו ללנגנברג, וב-1841 לציריך, שם נחשף לנגה לראשונה לתאוריות חינוכיות, וחשוב מכך, לכתביו של הפילוסוף עמנואל קאנט.
בשנת 1848 הלך ללמוד פילולוגיה אצל פרידריך ריטשל באוניברסיטת בון.
בשנת 1857 החל ללמד באוניברסיטת בון על ההיסטוריה של המטריאליזם, קורס שבסופו של דבר יצא ממנו ספרו החשוב 'תולדות המטריאליזם ובקורת משמעותו בעת הנוכחית' שראה אור ב- 1866. בשנה זו עבר לנגה ללמד בשווייץ, וכעבור ארבע שנים לפרופסור באוניברסיטת ציריך.
בשנת 1872 עבר לנגה ללמד במרבורג שם שקד על הוצאה השנייה של תולדות המטריאליזם.
בתקופה קצרה זו כתב לנגה ערכים רבים ל'אנציקלופדיה של הפדגוגיה' בעריכתו של קרל שמיט, ובא במגע עם הרמן כהן.
בין השניים הושפעו זה מזה, וברוחו של לנגה, אם כי על ידי חידוד וביסוס משמעותי של הרמן כהן הקימו השניים יחדיו את הנאו-קאנטיאניזם של מארבורג.
לנגה נפטר בשנת 1875 מסרטן.
לנגה היה אדם רחב אופקים, והתעניינתו האינטלקטואלית הייתה מגוונת.
בצעירותו עסק לנגה בעיקר במתודות החינוך ובמטרותיו, והתעניינתו בתחום זה לא פסקה כל ימיו.
בשנים אלו החלה התעניינותו גם בפוליטיקה.
התעניינות שהלכה וגדלה עם השנים ובאה בסופו של דבר לידי ביטוי במאמריו העיתונאיים ובכמה מספריו.
התעסקותו האינטנסיבית של לנגה במטאפיזיקה החלה דווקא בגיל מאוחר יחסית (אם כי התעניינותו בפוליטיקה נקשרה אצלו מידית עם פילוסופיה פוליטית).
עיקר תרומתו לפילוסופיה הייתה, כפי שצוין, בשלוש שנותיו האחרונות, כאשר פיתח עם הרמן כהן את תורת האסכולה הניאוקאנטיאנית.
לנגה טען שמטרת החינוך היא לייצר אנשים 'חופשיים, רציונליים ותרבותיים'.
על מנת ליצור אנשים כאלו, עלינו ללמוד מתודות חינוכיות מההיסטוריה של החינוך.
בנוסף, לנגה שם דגש גדול על הדוגמה האישית בחינוך.
משום כך, הוא התאים, מורים צריכים להיות מעורבים פוליטית על מנת ליצור תלמידים מוערבים ואכפתיים שידאגו לחופש ולמולדתם.
לנגה היה סוציאליסט בדעותיו והשתייך למפלגת הליבור הגרמנית, שהייתה סוציאלית-ליברלית בדעותיה.
עם זאת, ואף על פי שקיבל את תורתו של דרווין, היה לנגה ממתנגדיו החריפים של המטריאליזם של קרל מרקס.
לנגה טען למעשה, כי למרות שיש לקבל את תורתו של דרווין כהסבר ההיסטורי הנכון לקיום האנושי, אין להסיק מכך שום מסקנות נורמטיביות לגבי כיצד צריך האדם להתנהג.
משום כך שלל לנגה את הסברו הספקולטיווי של המטריאליזם של מרקס, אך מאידך, צידד בסוציאליזם, שאותו ראה כמוסרי יותר מהקפיטליזם.
בהתאם לכך עודד לנגה חינוך לאידיאליזם, ואף לרליגיוזיות ודתיות, אם כי לא ברור עד כמה האמין באמיתותה האונטולוגית של הדת.
לנגה היה מודאג מתוצאות המחקר של תומאס מלתוס שהראו שהעולם מתקדם לקראת פיצוץ אוכלוסין.
משום כך, דגל לנגה בשימוש באמצעי מניעה לצמצום התרבות האוכלוסייה, וגם בשימוש מאוזן ומחושב יותר במקורות המזון העולמי.
בתחילת המאה ה-19 עלו שתי מגמות מנוגדות על בימת הפילוסופיה - האידיאליזם ההיגליאני מחד, והמטריאליזם הנטרוליסטי הקיצוני (שנתמך לכאורה על ידי הצלחותיו הכבירות של המדע באותה התקופה) מאידך.
לנגה חשב שלמטריאליזם ישנן בעיות פילוסופיות חמורות, אבל גם הפילוסופיה ההיגליאנית פושטת רגל.
לנגה נדרש אפוא, ליישב את הצלחותיו המטריאליסטיות כיביכול של המדע יחד עם ההיגיון המטאפיזי.
את שילוב זה ניתן למצוא, כך הוא טען, בפילוסופיה של עמנואל קאנט.
לנגה אכן היה ראשון הנאוקאנטיניים, ומייסד האסכולה הנאוקאנטינית של מרבורג, אולם כאן יש להדגיש שני סיוגים: האחד הוא שלנגה עצמו היה חסר חשיבות לולא הפיתוח שעשו ממשיכי דרכו בנאוקאנטיאניזם.
שנית, לנגה עצמו היה הרבה פחות קאנטיאני ממה שנעשתה לאחר מכן האסכולה הנאוקאנטינית של מרבורג.
לנגה למעשה היה אידיאליסט קיצוני יותר מקאנט משום שטען שאין קיום אובייקטיבי לדבר כשלעצמו, אלא כל התופעות הם רק אידיאות של הרוח.
בעמדתו זו, מזכיר לנגה יותר את ג'ורג' ברקלי מאשר את קאנט.
לנגה הראה מדוע הצלחות המדע והתאוריות החדשניות שלו, כגון זו הדרוויניסטית, אינם סותרות את תורתו של קאנט, אך עם זאת הוא לא התייחס לעדכונים שהייתה צריכה תורתו של קאנט לעבור בעקבות המצאת הגאומטריה הלא אאוקלידית, כפי שעשו נאוקאטיניים אחרים מאוחר יותר.
לנגה היה קאנטיני מובהק בכך שהרבה להזכיר את מגבלותיה של התבונה ואת חוסר יכולתה לדבר על דברים שמעבר לה כגון מושג האל, או הסיבתיות המוחלטת (דטרמיניזם).
הפילוסופיה הנאוקאנטינית הלכה ופרחה בשנים שלאחר מותו של לנגה.
אנשים כמו אוטו ליבמן והרמן כהן המשיכו להפיץ את תורתו של לנגה עם חידודים ושיפורים.
הרמן כהן, המפורסם שבנאוקאנטיניים, אף הוציא את 'תולדות המטריאליזם ובקורת משמעותו בעת הנוכחית' בהוצאה חדשה, ביחד עם מאמר בקורת שכתב עליו.
פרידריך אדלר היה משפטן, פוליטיקאי מתרגם וסופר יהודי מבוהמיה.
היה בין הסופרים כותבי הגרמנית החשובים בפראג בסוף המאה ה-19.
פרידריך אדלר נולד בכפר אַמשלברג שבבוהמיה, אוסטריה (Amschelberg; כיום קוסובה הורה (Kosova Hora) בצ'כיה), בנם של בני הזוג מארי פירת (Marie Fürth) ויוזף אדלר, בעל פונדק ויצרן סבונים.
אחרי מות הוריו (כנראה ב-1866) התאפשר לאדלר ללמוד בבית הספר המקומי רק בצורה לא סדירה.
למרות זאת הוא התקבל לגימנסיה בעיר פראג, ואחרי כן לאוניברסיטת קארל בפראג.
בתחילה למד לימודים רומאניים, אנגלית, צ'כית ויוונית מודרנית.
אחרי כן שינה את תחומי הלימוד ולמד משפטים ומדע המדינה.
עוד בזמן לימודיו קיבל אדלר פרס על תרגום פואמה של הנרי וואדסוורת' לונגפלו בתחרות תרגומים.
ב-1883 סיים אדלר את לימודיו בתואר דוקטור למשפטים.
ב-1890 קיבל רישיון עריכת דין ופתח משרד משלו בפראג.
ב-1895 הוא נשא לאישה את רגינה וסלי (Regine Wessely) מטשביץ' (Trebitsch; Třebíč) שבמוראביה.
לזוג נולדו שתי בנות: מארי-אליזֶה (Marie-Elise) וגרטרודה.
הוא היה גם מרצה לפילולוגיה רומאנית באוניברסיטה הגרמנית בפראג וכן כתב לענייני תיאטרון ואמנויות עבור העיתון "בוהמיה" (Bohemia).
אדלר היה מזכיר הגימנסיה למסחר בפראג, משרה שבה החזיק עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
מ-1900 הוא לימד ספרדית באקדמיה הגרמנית למסחר בפראג.
אחרי מלחמת העולם הראשונה והקמת צ'כוסלובקיה ניהל אדלר את מחלקת התרגומים באספה הפדרלית של המדינה החדשה.
הוא נבחר להיות חבר באגודה לקידום המדע, האמנות והספרות הגרמניים בבוהמיה (Gesellschaft zur Förderung deutscher Wissenschaft, Kunst und Literatur in Böhmen) והיה דמות חשובה בחוג הספרותי בפראג בסוף המאה ה-19 יחד עם הוגו סלוס.
הוא היה חבר באגודה הגרמנית הפטריוטית-ליברלית קונקורדיה, שבה היו חברים גם סלוס וכן סופרים שעבדו בעיתון בוהמיה.
פרידריך אדלר נפטר ב-2 בפברואר 1938 בהיותו בן 81 בפראג.
בני משפחתו נרצחו על ידי הנאצים.
רגינה אדלר נרצחה ב-1943 בטרזיינשטט.
עקבות בתו אבדו בזמושץ' שפולין ב-1943.
אדלר כתב שירה ומחזות בסגנון קלאסי מאוחר ונטורליסטי מוקדם.
הוא התפרסם כמתרגם ומעבד של סופרים צ'כיים וספרדים, בהם: פדרו קלדרון דה לה ברקה, טירסו דה מולינה וירוסלב ורחליצקי (Jaroslav Vrchlický).
המחזה שלו שני ברזלים באש (Zwei Eisen im Feuer) הועלה לראשונה בתיאטרון הוינאי בורגתיאטר ומחזהו דון גיל (Don Gil) בתיאטרון קוויליה (Cuvilliés-Theater) במינכן.
בחלק מיצירותיו הוא נקט בקו סוציאליסטי ואנטי קלריקלי.
הוא תרגם את האופרה של בדז'יך סמטנה הכלה המכורה לגרמנית.
שירו אקלוגה (Ecloge) הולחן על ידי ארנולד שנברג.
פרידריך-וילהלם קריגר היה קצין בכיר באס אס ופושע מלחמה נאצי, שכיהן כמפקד האס אס והמשטרה של הגנרלגוברנמן מהקמתו ועד סוף 1943.
פרידריך-וילהלם קריגר נולד במשפחתו של קצין פרוסי, אוברסט אלפרד קריגר.
הוא היה הצעיר מבין שני בנים (אחיו הבכור וולטר קריגר היה אף הוא קצין בכיר באס-אס).
הוא עזב את בית-הספר עוד בטרם השלים תעודת בגרות ועבר למכינה לצוערים ב-1913. במלחמת העולם הראשונה שירת בחיל הרגלים, ובסופה החזיק בדרגת סגן.
ב-1919 עבר לשרת בשייטת סירות הטורפדו של הצי, אך במרץ 1920 הצטרף לפרייקור ליצו שפעל נגד מהפכנים קומוניסטיים בחבל הרוהר.
הוא שוחרר מהצבא באותה שנה, ועבד כמוציא לאור וכסוחר ספרים.
ב-1922 התחתן, והיו לו שני בנים מנישואיו.
בין 1924 ל-1928 היה חבר הנהלה בשירות פינוי הזבל של ברלין, וב-1929 חזר להיות סוחר עצמאי.
באפריל אותה שנה עזב את הארגון לטובת האס אה.
בזכות ידידותו עם קורט דליגה, אותו הכיר עוד מקודם, קודם כבר ב-1932 לדרגת גרופנפיהרר והוצב במטה האישי של ארנסט רהם.
באותה שנה, נבחר כציר לרייכסטאג עבור פרנקפורט על האודר.
הוא נותר חבר בית המחוקקים עד מותו.
קריגר מונה לראש מערך האימונים בפלוגות הסער, והוענקה לו דרגת אובר-גרופנפיהרר ביוני 1933. הוא לא נפגע בליל הסכינים הארוכות.
במרץ 1936 שב לאס אס והוצב כמפקד יחידות הגבול והמשמר בארגון.
ב-4 באוקטובר 1939, לאחר סיומה המוצלח של המערכה בפולין, מינה היינריך הימלר את קריגר לתפקיד המפקד הבכיר של המשטרה והאס אס (Höherer SS- und Polizeiführer) באזור הגנרלגוברנמן.
במסגרת תפקידו, היה קריגר אחד מהאחראים לתכנון וביצוע שואת יהודי פולין.
כבר בדצמבר 1939 הוציא צו לפיו כל היהודים בני 14 עד 60 היו מחויבים בעבודת כפייה למשך שנתיים לפחות, ומכאן ואילך הופקדה בידיו השליטה על עובדי הכפייה היהודים בגנרלגוברנמן: הם נשלחו למחנות עבודה שנוהלו על ידי האס אס, שם עבדו בפרך בתנאים לא-אנושיים.
יחד עם אריך פון דם באך-צלבסקי וקצינים אחרים, הוא היה חבר בצוות שהופקד על ריכוז האוכלוסייה היהודית בגטאות.
באביב 1940 ארגנו הוא ופקודו אברהרד שנגארט, ראש האס דה בממשל הכללי, את מבצע אה בה, במהלכו נורו למעלה מששת אלפים פולנים.
לפי עומר ברטוב, קריגר הוזמן או תוכנן להיות מוזמן לוועידת ואנזה ולא נכח בה כנראה כיוון ששבר את זרועו.
קריגר מילא לאחר מכן תפקיד מרכזי בשואה, מאחר שרוב מחנות ההשמדה היו בשטח השיפוט שלו.
הוא היה הממונה הישיר על אודילו גלובוצניק בעת שזה ביצע את מבצע ריינהרד החל ממרץ 1942, במהלכו נרצחו 1,700,000 יהודים בטרבלינקה, סוביבור, בלזץ ובחלמנו.
באותה שנה, הוא ארגן את גירושם של 110,000 פולנים מאזור זמושץ', שהיה כרוך בהמתת 7000 איש שהתנגדו לפינוי.
קריגר היה מצוי בעימות מתמיד על סמכויות עם המושל הכללי הנס פרנק, ושאף להעניק לאס אס עצמאות מרבית על חשבון המנהל האזרחי של הראשון.
כאשר פרנק קידם את סגנו יוזף ביהלר לתפקיד מזכיר המדינה, פנה קריגר להימלר שאילץ את פרנק למנותו למזכיר המדינה לענייני ביטחון בממשל.
ב-1 באוגוסט ניתנה לו גם דרגת גנרל במשטרה..
במסגרת תפקידו, פיקח קריגר גם על יירגן שטרופ בעת שזה דיכא את מרד גטו ורשה.
ב-20 באפריל 1943 ניסו חברי הארמייה קריובה להתנקש בחייו, ללא הצלחה.
חילוקי הדעות בינו לבין פרנק, כמו גם בין השני להימלר, הובילו לבסוף להעברתו מתפקידו ב-9 בנובמבר 1943, והוא הוחלף על ידי וילהלם קופה.
תחת זאת, מונה למפקד הדיוויזיה ה-7 של האס אס ביוגוסלביה הכבושה, שם נותר עד אפריל 1944. ב-20 במאי ניתנה לו דרגת גנרל של הוואפן אס אס.
ב-14 ביוני אותה שנה נעשה למפקד הדיוויזיה ה-6 של האס אס, שהייתה מוצבת בנורווגיה.
באוגוסט, הוצב בראש קורפוס אס אס הררי החמישי.
בפברואר 1945 מינה אותו הימלר לנציגו בחזית הדרום-מערבית.
באפריל, ניתן לו הפיקוד על עוצבת שדה של משטרת הסדר בקבוצת ארמיות דרום, שלחמה בכוחות בעלות הברית באוסטריה.
עם סיום המלחמה נתפס על ידי הכוחות האמריקאים והושם במחנה מעצר באוסטריה בו התאבד ב-10 במאי 1945.
צלב הברזל מדרגה שנייה וראשונה (1914).
תג חבר המפלגה הנאצית מזהב (1933).
חרב הכבוד של הרייכספיהרר אס אס.
טבעת ראש השלד של האס אס.
צלב השירות במלחמה מדרגה שנייה וראשונה, עם חרבות (1939).
צלב האבירים של צלב הברזל (20 באוקטובר 1944).
פרידריך סמואל בֵּר ; 1 בספטמבר 1846 – 17 באוקטובר 1912) היה פסל יהודי אוסטרי שפעל בעיקר בפריז.
ידידו של תאודור הרצל וממשתתפי הקונגרס הציוני הראשון.
בר נולד בעיר בּרין (ברנו) שבמוראביה, אוסטריה (כיום בדרום-מזרח צ'כיה), בנו של סוחר מפּרוֹסניץ (כיום Prostějov).
בגיל צעיר התייתם, וגדל אצל קרוביו.
בנעוריו החל ללמוד בבית הספר למסחר בפרוסניץ, עד שבגיל 15 היה לשוליה של מגלף במירשַאוּם בווינה הבירה.
משנת 1865 ועד 1870 למד באקדמיה לאמנות בווינה, תחילה אצל טובע המדליות קארל רדניצקי (Radnitzky; 1818–1901) ואחר-כך אצל הפסל פרנץ באואר (Bauer; 1798–1872).
על צמד פסליו "אכילס ופנתסיליאה" קיבל ב-1870, לפי הצעתו של האדריכל הדני-אוסטרי תיאופיל האנסן (Hansen), אז פרופסור באקדמיה, את מלגת רומא (Rom-Stipendium).
ברומא השתלם במשך שלוש שנים בסדנה בארמון ונציה.
ב-1873 שב לווינה, וב-1875 התיישב בפריז, שם קנה לעצמו עד מהרה שם כדיוקנאי.
הוא יצר בשיתוף עם הקריקטוריסט והפסל אלפרד גרֶוָואן (Grévin) דיוקנאות ופסלונים (צלמיות) נשיים משעשעים.
במרוצת שנות ה-80 של המאה ה-19 זכו פסלוני הילדים שלו לפופולריות רבה, בהן בפרט דימוייהם של מרטין לותר ואלברכט דירר כילדים.
בנוסף, השתלם בלימודי כימיה, ופיתח חומרים סינתטיים ליצירת מודלים.
בשנות ה-90 התיידד עם תאודור הרצל ומקס נורדאו, מראשי התנועה הציונית במערב אירופה.
בסוף שנת 1894 יצר פרוטומה של הרצל.
בעקבות היכרותם יצר גם כמה פסלים בנושאים יהודיים וציוניים, בהם הפסל "שמע ישראל" (1903).
ב-1897 השתתף כציר לקונגרס הציוני הראשון.
לרגל כינוס הקונגרס הציוני השני עיצב מדליית זיכרון.
בשנת 1902 עבר לעיר פירנצה שבטוסקנה, איטליה, שם חי עד מותו בסוף שנת 1912, בגיל 66. היה אב לילדים.
1870 – קבוצת הפסלים "אכילס ופנתסיליאה" (Achilles und Penthesilea)
1872 – פרוטומה של אדמירל טֶגֶטהוף (נרכשה באותה שנה על ידי הקיסר פרנץ יוזף הראשון עבור ארמון בֶּלוֶודֶרֶה)
1873 – בַּכחָנטה מרקדת (Tanzende Bacchantin) (הוצג באותה שנה בבית האמנים בווינה (Künstlerhaus Wien))
1876/7 – שלושה פסלונים מאבן מֶדוֹלינוֹ עבור הבָּלוּסטרדה (מעקה עמודים) במוזיאון להיסטוריה של הטבע בווינה: פסל של פרידריך מוֹס בחזית בבּוּרְגְרינג, ופסלים של אֶמפֶּדוֹקלֶס ואָנָכּסָגוֹרָס בחזית ברחוב בֶּלַאריה
1877 לערך – פרוטומה של מיהאי מונקאצ'י (המוזיאון הלאומי של הונגריה, בודפשט)
1877 לערך – פרוטומה של פרידריך פון אָמֶרלינג (המוזיאון העירוני של וינה) (כאות תודה צייר אמרלינג דיוקן שמן של בר; באגודת "Deutsches Haus" בפרוסניץ)
1878 – שמונה פסלונים פנטסטיים (על פי רישומים של גרוואן)
1882 – הפסלון "אלברכט דירר כנער" (Albrecht Dürer als Knabe) (משנת 1887 הוצג בהגלריה הלאומית בברלין; לאחר תום המלחמה ב-1945 אבד, וב-2011 אותר בגן האקדמיה האמריקאית בברלין)
1885 – פרוטומה של וושינגטון אירווינג (תוכנה עבור הסנטרל פארק במנהטן, אך לבסוף הוצבה בבריאנט פארק במנהטן, ובשנות ה-30 הועתקה לבית הספר התיכון ע"ש וושינגטון אירווינג שבמנהטן)
מדליה שעליה דיוקנו של מיכלאנג'לו
1890 – דיוקנו של הצייר קוּרטואה (זכה באותה שנה במדליית זהב בתערוכה השנתית השנייה של יצירות אמנות מכל האומות בארמון הזכוכית במינכן (Münchener Jahresausstellung von Kunstwerken Aller Nationen im königl.
1890 – מצבה לקברו של אספן האמנות פרדריק שפיצר (בית הקברות פאסי בפריז)
1894 – פרוטומה של תיאודור הרצל (במוזיאון הרצל בירושלים)
1898 – מדליית זיכרון "ההבטחה" (Die Verheißung), לכבוד הקונגרס הציוני השני בבזל
1903 – הפסל "שמע ישראל" (הוצג בקונגרס הציוני השישי בבזל)
הפסל "בזיעת אפיך" (Im Schweiße deines Angesichts), או "עבודה" (Arbeit) (דמות של פועל עובד, אגלי זעה נוטפים ממצחו) (בעיר מילהאוזן שבאלזס)
1912 – שתי יציקות ברונזה של מתאבקים: "הגנה והתקפה" (Verteidigung und Angriff) (בתערוכה ה-37 של בית האמנים בווינה)
פרידריך וולפגנג אדלר היה פוליטיקאי יהודי-אוסטרי ומהפכן סוציאליסטי.
ב-1916, בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, התנקש בראש ממשלת אוסטריה הרוזן קרל פון שטירגק (Stürgkh).
אדלר היה בנו של המנהיג הסוציאל-דמוקרטי ויקטור אדלר.
למד כימיה, פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטת ציריך והתיידד עם אלברט איינשטיין.
בשנת 1897 הצטרף כחבר למפלגתו של אביו, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית.
החל משנת 1907 ערך את ביטאון המפלגה, "המאבק" (Der Kampf).
במכתב שכתב לאביו ב-1908 נמצא אחד הדיוקנאות המוקדמים של איינשטיין.
בשנת 1909, התמודד על משרת פרופסור לפיזיקה באוניברסיטה מול איינשטיין וזכה, אולם ויתר על המשרה לידידו.
בשנת 1911 נטש את עיסוקיו המדעיים והיה לפוליטיקאי במשרה מלאה, כאשר הפך ליו"ר המפלגה בווינה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה ממתנגדיה החריפים, מתוך תפיסה שאל לפועלים מלאומים שונים להילחם אלו באלו בפקודת מנהיגיהם הנצלנים.
עם התגברות הרעב באוסטריה, עם התמשכות המלחמה, יצא קצפו נגד ראשי הממשל, שהמשיכו לנהל אורח חיים תקין ואף נהנתני.
באוקטובר 1916 ירה אדלר למוות בראש ממשלת אוסטריה, הרוזן קרל פון שטירגק, בעת שהלה אכל צהריים במסעדה במלון במרכז וינה.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית גינתה את מעשהו כפעולת טרור אינדיבידואלי, זרה לחלוטין לאידאולוגיה המרקסיסטית העומדת ביסוד מצעהּ.
בבית המשפט ניסה לשווא אביו, ויקטור אדלר, הפסיכיאטר בהכשרתו, לשכנע את השופטים שבנו פעל כנראה ברגע של אי-שפיות, בהתחשב בתורשתו: אמו, אֶמָה (אשתו של ויקטור), סבלה מהפרעות פסיכיאטריות, ואחותו של ויקטור הייתה מאושפזת בבית החולים לחולי נפש "אם שטיינהוף" בווינה.
אחרי מות הקיסר פרנץ יוזף ב-22 בנובמבר 1916, המתיק הקיסר החדש, קרל, את העונש לשמונה-עשרה שנות מאסר.
בסופו של דבר, פרידריך אדלר שהה בבית סוהר שנה בלבד ושוחרר עקב חנינה שקיבל עם תום המלחמה בשנת 1918.
עם שחרורו מהכלא מילא תפקידי מפתח בהנהגת מועצות הפועלים של אוסטריה (Arbeiterräte).
מאמצע שנות העשרים כיהן כמזכ"ל האינטרנציונל הסוציאליסטי במשך 15 שנה.
מיד לאחר האנשלוס נמלט לארצות הברית.
ב-1946 פרש מפוליטיקה פעילה והחל לערוך את כתבי אביו, בהם התכתבויותיו עם אוגוסט בבל וקרל קאוטסקי.
פרידריך אוגוסט וילהלם פון בראוס היה גנרל פרוסי שלחם בצבא ממלכת סקסוניה בתקופת המלחמות הנפוליאוניות.
בראוס נודע בכך שבמהלך קרב לייפציג סירב פקודה ושלח את החיילים הסקסוניים שהיו תחת פיקודו להילחם לצד הקואליציה במקום לצד הצרפתים.
בראוס אף עיכב את כוחותיו של עמנואל דה גרושי בקרב ליני ובכך אפשר לגבהרד לברכט פון בליכר לאחד את כוחותיו עם אלו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון ובכך לנצח בקרב ווטרלו.
פרידריך אדלר , היה אמן, מעצב ומרצה לאמנות יהודי-גרמני.
אדלר עיצב כלי בית וחפצי אמנות בסגנון אר-דקו ויוגנדשטיל והיה חבר בתנועת הורקבונד הגרמני.
אדלר עסק גם באדריכלות, עיצוב רהיטים, קרמיקה, יודאיקה וטקסטיל.
הוא היה המעצב הראשון שהשתמש בבקליט ועבד כמעצב תעשייתי עם מעל 50 בתי מלאכה, ביניהם חברת אוריאון.
הוא נספה באושוויץ ביולי 1942.
פרידריך אדלר נולד בשנת 1878 בעיר לאופהיים שבדרום גרמניה לאיזידור אדלר, אופה ובעל חנות מאפים, ופרידה אדלר לבית זומר.
בית ילדותו המשמש כיום כמסעדת "קפה הרמס", הוא מבנה אר-נובו בסגנון רנסאנס איטלקי ובו חדר זיכרון לאדלר ועבודתו.
משפחת אדלר חייתה בעיר מזה כמה דורות, והייתה חברה בקהילה היהודית בעיר.
בין השנים 1894 – 1897 למד אדלר אצל הרמן אובריסט ו-וילהלם פון דבשיץ בבית הספר לאמנות שימושית במינכן, ובין השנים 1903 – 1907 אף לימד בסדנא של דבשיץ.
בין השנים 1907 – 1933, לימד אדלר בבית הספר לאמנות שימושית בהמבורג.
בין השנים 1910 – 1913 הוא ניהל את כתות האמן בנירנברג, ועיצב מוצרים עבור חברות מסחריות.
בין השנים 1914 – 1918 אדלר שירת במלחמת העולם הראשונה ופעילותו האמנותית נקטעה.
בשנת 1918 חזר להוראה בבית הספר לאמנות שימושית בהמבורג, ובשנת 1927 התמנה לפרופסור.
בשנת 1933, בעקבות יישום חוקי הגזע בגרמניה הנאצית, נכפתה עליו פרישה מעבודתו והוא נאלץ להתפרנס מפעילות פרטית.
בתקופה זאת שימש כמורה פרטי לאמנות ומלאכה לתלמידים יהודים במסגרת האגודה היהודית לתרבות, וכן הרצה וארגן תערוכות.
ב-11 ביולי 1942, אדלר גורש למחנה ההשמדה אושוויץ.
שם, מכיוון שסווג כמבוגר מדי לעבודה פיזית, הוא נרצח ככל הנראה עוד באותו היום.
עבודתו של אדלר מגוונת, הן מבחינת תחומי העיצוב והן מבחינת השימוש בחומרים.
עבודתו כוללת עיצוב לאדריכלות, חפצי קודש יהודים, פיסול, ויטראז', ריהוט ועיצוב פנים, כלי בית ותכשיטים, קרמיקה, טקסטיל, עבודה בעץ, שנהב וזכוכית.
הוא סיפק עבודות עיצוב יותר מ-50 בתי מלאכה וחברות מסחריות, ביניהם : ולטר שרף, נירנברג (קו אוזיריס); גיאורג פרידריך שמידט, אוריון, נירנברג; יוזף צימרמן ושות', מינכן; אורניה, הולנד; ופטר ברוקמן את בניו, היילברון.
עבודות שלו שולבו ביצירות של רוזה פרוידנטל.
אדלר הצטרף לאיגוד הוורקבונד הגרמני בשנת 1910, והציג בתערוכות של האיגוד.
לערוכת הוורקבונד הגרמני בקלן בשנת 1914 עיצב תפנים בית כנסת, כולל מבואה מרוצפת באריחי קרמיקה, ארון קודש, פרוכת ותשמישי קדושה אחרים.
בשנת 1926 הקים חברה לצביעת בדים בסגנון באטיק בשיטה ייחודית שפיתח, ובהתבסס על פטנט שרשם על מכונות לייצור בטיק שתכנן.
בין תלמידיו שהפכו לאמנים פעילים בעצמם: פרלי פלציג, פאולה אהרונסון, יעקב וכסלר ודן גלברט.
בשנת 1994 הוצגה תערוכת רטרוספקטיבה של אדלר "התחקות אחר עקבות: פרידריך אדלר, בין יוגנשטיל לאר דקו".
התערוכה הוצגה בשישה מוזיאונים בגרמניה: המוזיאון הגרמני הלאומי, נירנברג; מוזיאון גראסי, לייפציג; המוזיאון לאמנות ואומנות, המבורג; מוזיאון טירת פרידשטורם, צונס; גלרי אין דר שראנה (כיום המוזיאון לתולדות הנוצרים והיהודים, מצודת גרוסלאופהיים), לאופהיים.
גרסה מצומצמת של התערוכה הוצגה בשנת 1996 במוזיאון היודאיקה ספרטוס בשיקגו.
באוקטובר 2012 נפתחה במוזיאון תל אביב לאמנות התערוכה "פרידריך אדלר: דרכים ישרות ועקיפות" ובמרכזה חלון ויטראז' שנים עשר השבטים שעיצב אדלר ושייך לאוסף המוזיאון.
שם התערוכה נגזר שמשמו של מאמר שפרסם אדלר בעיתון האגודה היהודית לתרבות בהמבורג בשנת 1937.
ויטראז' שנים עשר השבטים מוצג כיום (2017) במוזיאון בית התפוצות בהשאלה ארוכת טווח.
לוח הנצחה מציין את מקום הולדתו של אדלר בעיר לאופהיים.
בית הספר העממי בעיר לאופהיים נקרא על שמו של אדלר.
רחוב פרידריך אדלר בלאופהיים נקרא על שמו.
לוח זיכרון לאדלר מוצב באקדמיה לאמנות ולעיצוב בהמבורג, לשעבר בית הספר לאמנות שימושית, בו אדלר לימד.
אבן נגף (שטולפרשטיין) לזכרו מוצבת במדרכה מול גרם המדרגות המרכזי של האקדמיה לאמנויות בהמבורג.
גנרל פרידריך-וילהלם פון לפר היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון לפר נולד ב-3 באוגוסט 1888 בפריבורן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1906 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-1 (פרוסיה המזרחית ה-1 - קרונפרינץ), ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-8 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-18 בדצמבר 1915 הועלה לדרגת ריטמייסטר.
לאחר המלחמה נשאר פון לפר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בדצמבר 1922 מונה פון לפר למפקד פלוגה 1 ברגימנט הפרשים ה-13 (הפרוסי), ובשנת 1927 מונה למפקד פלוגה 3 ברגימנט הפרשים ה-13 (הפרוסי).
ב-1 בפברואר 1929 הועלה לדרגת מיור, וב-1 באוקטובר 1931 מונה למפקד לשליש רגימנט הפרשים ה-15 (הפרוסי).
ב-1 באפריל 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 ביוני 1933 מונה למפקד בסיס האימונים הצבאי זנלאגר.
ב-1 באפריל 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-64. ב-1 באוקטובר 1937 מונה למפקד חטיבת רובאי הפרשים ה-4, ב-1 באוגוסט 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-24 בנובמבר 1938 מונה למפקד הדיוויזיה הקלה ה-1.
עם פרוץ המלחמה היה פון לפר מפקד הדיוויזיה הקלה ה-1, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין כחלק מהארמייה העשירית, וב-1 בדצמבר 1939 מונה למפקד הדיוויזיה ה-81. במהלך המערכה על צרפת לחם פון לפר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה התשיעית, וב-1 בספטמבר 1940 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-5 באוקטובר 1940 מונה פון לפר למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-10, ולחם עימה במהלך מבצע ברברוסה כחלק מהקורפוס הממונע ה-24 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה.
ב-29 בספטמבר 1941 קיבל פון לפר על פעולותיו בקרבות את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובמהלך הקרב על מוסקבה לחם פון לפר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-47 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, וב-30 בדצמבר הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הקורפוס הממונע ה-40 במסגרת הארמייה השנייה.
ב-15 באפריל 1942 פרש פון לפר מתפקידו, וב-1 במאי 1942 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-178. ב-1 באוקטובר 1944 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר טטרה, ובינואר 1945 מונה פון לפר למפקד קבוצת קרב בקורפוס הפאנצר ה-57. בפברואר פרש פון לפר לביתו, ובסוף המלחמה נפל בשבי בעלות הברית.
פון לפר שוחרר מהשבי בקיץ 1947. לאחר שחרורו התגורר פון לפר בביקבורג עד למותו ב-7 באוקטובר 1983.
גנרל פרידריך-וילהלם פון רוטקירך אונד פנטן היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון רוטקירך נולד ב-16 בפברואר 1884 בדרמשטט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1902 התגייס פון רוטקירך לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-8, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-15 באוקטובר 1935 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, וב-1 במרץ 1937 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-49, וב-1 באוגוסט 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-15 באוגוסט 1940 קיבל פון רוטקירך על פעולותיו את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל, וב-11 באוקטובר 1940 הפכה הדיוויזיה שבפיקודו לדיוויזיית הפאנצר ה-13. במהלך מבצע ברברוסה לחם פון רוטקירך עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-3 במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה, וב-27 ביוני 1941 פרש מתפקידו.
ב-1 באוגוסט 1941 הועלה פון רוטקירך לדרגת גנרל לויטננט, וב-1 באפריל 1943 מונה למפקד דיוויזיית המילואים ה-148, שהייתה חלק מקורפוס המילואים ה-66 בעתודת קבוצת ארמיות D.
ב-25 בספטמבר 1943 פרש פון רוטקירך מתפקידו, וב-30 בנובמבר 1943 פרש מהצבא ושב לביתו.
לאחר המלחמה התגורר פון רוטקירך בעיר טריר, עד למותו ב-24 בדצמבר 1953, והוא בן 70 שנים.
פרידריך אוגוסט הראשון, מלך סקסוניה , היה הנסיך הבוחר מסקסוניה, ולאחר מכן מלכה הראשון של סקסוניה, ששלט במדינה בתקופת המלחמות הנפוליאוניות.
כמו כן מונה פרידריך אוגוסט על ידי נפוליאון לדוכס ורשה.
פרידריך אוגוסט נולד ב-23 בדצמבר 1750 בדרזדן שהייתה חלק מנסיכות הבוחר מסקסוניה, לאביו פרידריך כריסטיאן, שהיה מאוחר יותר הנסיך הבוחר מסקסוניה, ולאמו מריה אנטוניה, דוכסית בוואריה, בתו של קרל השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-17 בדצמבר 1763 מת אביו של פרידריך אוגוסט, והוא עלה במקומו לשלטון.
מכיוון שהיה קטין, מונה דודו פרנץ קסאפר, נסיך סקסוניה לעוצר הנסיכות, עד לשנת 1768.
לאחר עלותו לשלטון, דאג פרידריך אוגוסט לסדר ויעילות בכספי המדינה ובממשל, ובשונה מקודמיו, הפנה את תשומת לבו לסקסוניה, וטיפח אותה בכלל ואת דרזדן בפרט.
בשנת 1765 נקבע בחוקה הפולנית, שפרידריך אוגוסט ימונה ליורש העצר של סטניסלב השני, מלך פולין, אולם לאחר מותו של סטניסלב בשנת 1798 ויתר פרידריך אוגוסט על כתר פולין, מכיוון שלא רצה להסתכסך עם פרוסיה, אוסטריה ורוסיה שחילקו את פולין בשנת 1795.
פרידריך אוגוסט השתדל לשמור על נייטרליות בין המעצמות, אולם בסכסוך הירושה הבווארי בשנים 1778–1779 נטה לצד פרוסיה, ובתמורה לכך קיבל בשנת 1785 סכומי כסף משמעותיים מהפרוסים.
באוגוסט 1791 נפגש פרידריך אוגוסט עם לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ועם פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה בפינליץ, ודן עימם בין היתר על המהפכה הצרפתית.
לבסוף יצאו הקיסרים בהכרזה שהמהפכה הצרפתית אכן מהווה סכנה למונרכיות באירופה, ואם מדינות אחרות תתערבנה בנעשה בצרפת, אף אוסטריה ופרוסיה תצטרפנה למאמץ המלחמתי, אולם פרידריך אוגוסט לא הצטרף להצהרה.
במרץ 1793 הצטרפה סקסוניה לקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה, ושלחה כוחות צבא להילחם בצרפת.
פרוסיה פרשה מן הקואליציה באפריל 1795 במסגרת הסכם בזל על מנת להקל עליה במהלך חלוקת פולין.
בעקבות כך ובעקבות התקדמות צבא צרפת בתוככי גרמניה, פרשה סקסוניה מהקואליציה באוגוסט 1796, ובשנת 1797 חתמה על הסכם שלום עם צרפת.
בשנת 1806 הצטרפה סקסוניה לאולטימטום הפרוסי נגד צרפת, ולחמה לצידה בקרב ינה ובקרב אאורשטדט.
לאחר התבוסה חתם פרידריך אוגוסט ב-11 בדצמבר 1806 על הסכם עם נפוליאון, שבו נקבע שסקסוניה תצטרף לקונפדרציה של הריין, תמסור שטחים בתורינגיה לממלכת וסטפאליה, אך בתמורה קיבלה סקסוניה מעמד של ממלכה, וקיבלה את האזור סביב קוטבוס.
ב-20 בדצמבר 1806 הוכתר פרידריך אוגוסט למלך סקסוניה, ובשנת 1807 מונה לדוכס ורשה.
במהלך קרב לייפציג תמך פרידריך אוגוסט בצרפת ובעקבות החלטתו ננטש על ידי חייליו ונלקח בשבי על ידי פרוסיה.
בקונגרס וינה שטח הממלכה נחלק ו-57% ממנו הועברו לידי פרוסיה כפרובינציית סקסוניה הפרוסית, בעוד יתרתו נותרה על כנה והמלך הושב לעמוד בראשה.
בנוסף, דוכסות ורשה פורקה, כשחלקה הגדול נמסר לרוסיה בתור פולין הקונגרסאית, ומיעוטו נמסר לפרוסיה.
במהלך שנותיו האחרונות ניסה פרידריך אוגוסט להעביר רפורמה פוליטית במדינה, אך השיג מעט מאוד.
ב-5 במאי 1827 מת פרידריך אוגוסט בדרזדן, לאחר ששלט למעלה מ-60 שנים במדינה, ובמקומו עלה לשלטון אחיו אנטון, מלך סקסוניה.
ב-17 בינואר 1769 התחתן פרידריך אוגוסט עם אמליה מצווייבריקן-בירקנפלד, אחותו של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה.
ממנה היו לו 4 ילדים, אך 3 מתו בלדתם ונותרה רק בת אחת:
פרידריך אוגוסט השלישי, מלך סקסוניה , מלך סקסוניה האחרון (15 באוקטובר 1904 - 13 בנובמבר 1918) לבית וטין.
קודם עלייתו לשלטון, הייתה לפרידריך אוגוסט קריירה צבאית מוצלחת, שבמהלכה פיקד על כוחות בצבא הסקסוני.
פרידריך אוגוסט השלישי נולד ב-25 במאי 1865 בדרזדן כבנם של הנסיך גאורג, שהיה מאוחר יותר מלך סקסוניה, ומריה אנה, נסיכת פורטוגל, בתם של פרננדו השני, מלך פורטוגל ומריה השנייה, מלכת פורטוגל.
בשנת 1877 הצטרף פרידריך אוגוסט לצבא הסקסוני, שהיה חלק מצבא האימפריה הגרמנית, והתגייס לרגימנט הגרנדירים ה-100 (הסקסוני ה-1 - המשמר), ובשנת 1883 הועלה לדרגת אובר לוטננט.
בשנת 1887 הועלה פרידריך אוגוסט לדרגת האופטמן, ובשנת 1889 הועלה לדרגת מיור.
בשנת 1891 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרובאים ה-108. בשנת 1892 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד רגימנט הרובאים ה-108. בשנת 1894 הועלה פרידריך אוגוסט לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד חטיבה ה-45 (הסקסונית ה-1).
בשנת 1898 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ומונה למפקד הדיוויזיה ה-23 (הסקסונית ה-1).
בשנת 1902 מונה למפקד הקורפוס ה-12 (הסקסוני ה-1), ובשנת 1904 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
ב-15 באוקטובר 1904 עלה פרידריך אוגוסט לשלטון, לאחר מות אביו גאורג, מלך סקסוניה.
במהלך שלטונו הועלה פרידריך אוגוסט לדרגת גנרל אוברסט, וב-11 בספטמבר 1912 הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל בצבא האימפריה הגרמנית.
ב-13 בנובמבר 1918 לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה, התפטר פרידריך אוגוסט מרצונו הטוב מהמלוכה.
ב-18 בפברואר 1932 מת פרידריך אוגוסט בזיבילנורט שבשלזיה התחתית, והובא לקבורה בדרזדן.
ב-21 בנובמבר 1891 התחתן פרידריך אוגוסט עם לואיזה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של פרדיננד הרביעי, הדוכס הגדול של טוסקנה ואליס, נסיכת פארמה.
מריה אליקס קרולה (22 באוגוסט 1898).
בשנת 1903 גאורג, מלך סקסוניה אביו של פרידריך אוגוסט כפה עליו להתגרש מאשתו, לאחר שברחה מהבית בזמן ההריון של ילדה האחרון (בשנת 1907 היא התחתנה עם אנריקו טוסלי).
פרידריך אוגוסט השני, מלך סקסוניה , היה מלכה השלישי של סקסוניה, בין השנים 1836–1854.
פרידריך אוגוסט נולד ב-18 במאי 1797 בפילניץ שהייתה חלק מנסיכות הבוחר מסקסוניה, לנסיך מקסימיליאן, שהיה מאוחר יותר נסיך הכתר של סקסוניה, ולקרולינה, נסיכת פארמה, בתו של פרננדו, דוכס פארמה.
בצעירותו לחם פרידריך אוגוסט כקצין במלחמת הקואליציה השישית, אך הוא לא גילה עניין בענייני הצבא.
כתוצאה מההפגנות, ויתר מקסימיליאן, נסיך הכתר של סקסוניה על זכותו לרשת את המלוכה, לטובת בנו פרידריך אוגוסט.
ב-6 ביוני 1836 מת אנטון, מלך סקסוניה ללא יורשים זכרים, ובמקומו עלה פרידריך אוגוסט לשלטון.
פרידריך אוגוסט היה פופולרי מאוד על אזרחי סקסוניה, ואת הבעיות הפוליטיות העדיף להשאיר בידי שריו.
פרידריך אוגוסט יצר את החוק הפלילי של שנת 1836. בתקופת מהפכות 1848 (אביב העמים), מינה פרידריך אוגוסט שרים ליברלים בממשלה, הפחית את הצנזורה.
אך מאוחר יותר שינה את דעתו, וב-28 באפריל פיזר את הפרלמנט.
בשנת 1849 נאלץ פרידריך אוגוסט לברוח למבצר קניגשטיין, שם שהה עד שדוכא המרד במהלך מאי על ידי סיוע מהצבא הפרוסי.
בשנת 1844 ביקר פרידריך אוגוסט, מלווה על ידי רופאו האישי קרל גוסטב קרוס, באנגליה וסקוטלנד.
על אף שהביקור לא היה ביקור ממלכתי, התארח פרידריך אוגוסט אצל המלכה ויקטוריה והנסיך אלברט בטירת וינדזור.
ב-8 באוגוסט 1854 נפצע פרידריך אוגוסט במהלך מסע בטירול, כתוצאה מסוס שדרך על ראשו, ולמחרת מת בקרשטן.
מכיוון שמת ללא יורשים, עלה לשלטון במקומו אחיו יוהאן, מלך סקסוניה.
ב-26 בספטמבר 1819 התחתן פרידריך אוגוסט על ידי שליח עם מריה קרולינה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה ומריה תרזה מנאפולי וסיציליה, וב-7 באוקטובר באותה שנה מומשו הנישואים בדרזדן.
ב-24 באפריל 1833 התחתן פרידריך אוגוסט עם מריה אנה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה וקרולינה מבאדן.
אך גם ממנה לא היו לו ילדים.
פרידריך-יובסט פולקמר פון קירכנזיטנבאך היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון קירכנזיטנבאך נולד ב-16 באפריל 1894 באוברסטדורף, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1913 התגייס פון קירכנזיטנבאך לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-19 (ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה הצטרף פון קירכנזיטנבאך לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 במרץ 1937 הועלה פון קירכנזיטנבאך לדרגת אוברסט לוטננט, וב-15 ביולי 1938 מונה לקצין מטה בקורפוס ה-7.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה פון קירכנזיטנבאך לקצין מטה במחוז הצבאי ה-7, וב-1 בפברואר 1940 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 במאי 1940 מונה פון קירכנזיטנבאך למפקד רגימנט היגר ההררי ה-141, שהיה חלק מהדיוויזיה ההררית ה-6, ולחם עמו במערכה בבלקן.
ב-19 באפריל 1941 מונה פון קירכנזיטנבאך לראש מטה אגף החינוך בOKH, וב-1 בספטמבר 1942 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-2 בדצמבר 1942 מונה פון קירכנזיטנבאך למפקד דיוויזיית היגר ה-8, שהייתה חלק מהקורפוס ה-10 במסגרת הארמייה ה-16, וב-1 בספטמבר 1943 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-3 בנובמבר 1943 קיבל פון קירכנזיטנבאך את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-26 במרץ 1944 קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במרץ 1944 הועברה הדיוויזיה שבפיקודו תחת פיקוד הארמייה ה-16 כחלק מהקורפוס ה-38, ובמאי הועברה הדיוויזיה תחת פיקוד הארמייה השמינית כחלק מהקורפוס ה-17. ב-25 באוקטובר 1944 מונה פון קירכנזיטנבאך למפקד הקורפוס ה-50, שהיה חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-1 בינואר 1945 הועלה לדרגת גנרל הכוחות ההרריים.
ב-17 במרץ 1945 מונה פון קירכנזיטנבאך למפקד הארמייה ה-16, שהייתה חלק מקבוצת ארמיות קורלנד, ובסוף המלחמה נכנע בראש כוחותיו והלך לשבי הרוסי.
פון קירכנזיטנבאך שוחרר מהשבי בשנת 1955. לאחר שחרורו התגורר פון קירכנזיטנבאך במינכן, וב-3 באפריל 1989 מת, והוא בן 95 שנים.
פרידריך-וילהלם פון שאפי , היה מפקד בכיר בורמאכט במלחמת העולם השנייה.
פון שאפי נולד ב-13 בספטמבר 1886 בשובין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1906 התגייס פון שאפי לצבא הגרמני הקיסרי והצטרף לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-5, ולחם עמו בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
ב-24 ביוני 1915 הועלה לדרגת האופטמן, ובשנת 1917 מונה לקצין מטה במפקדת הדיוויזיה ה-206. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פון שאפי לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1928 הועלה פון שאפי לדרגת מיור, וב-1 בפברואר 1933 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
באמצע ספטמבר 1934 מונה פון שאפי למפקד רגימנט הרגלים ה-5 (הפרוסי), וב-1 באוקטובר 1934 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 באפריל 1938 הועלה פון שאפי לדרגת גנרל מיור, ומונה לראש מטה הקורפוס הממונע ה-14.
ב-15 במרץ 1941 מונה פון שאפי למפקד הקורפוס ה-38, וב-1 באפריל 1941 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
במהלך מבצע ברברוסה לחם פון שאפי עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, וב-23 באפריל 1942 פרש מתפקידו.
ב-27 באוגוסט 1942 התאבד פון שאפי במגדבורג, והוא בן 55 שנים.
גנרל פרידריך-וילהלם נוימן (בגרמנית Friedrich-Wilhelm Neumann; 22 בינואר 1889 – 26 בינואר 1975) היה מפקד בכיר בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
נוימן נולד ב-22 בינואר 1889 באוסטרודה, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1906 התגייס נוימן לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-151 (וארמייה ה-2), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה.
ב-27 בינואר 1915 הועלה נוימן לדרגת אובר לויטננט, ובסוף מרץ 1915 מונה לשליש הרגימנט.
בקיץ 1915 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-37, וב-18 באפריל 1917 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה הצטרף נוימן לרייכסווהר, ובשנת 1921 הצטרף למשטרה, ומילא בה תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1925 הועלה נוימן לדרגת מיור, וב-9 בנובמבר 1933 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
בשנת 1935 הצטרף נוימן לוורמאכט, וב-1 באפריל 1936 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-6 בינואר 1938 מונה נוימן למפקד רגימנט הרגלים ה-82, וב-1 באפריל אותה שנה מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-17.
בפרוץ המלחמה היה נוימן מפקד רגימנט הרגלים ה-17, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהדיוויזיה ה-19, במסגרת הקורפוס ה-11. ב-1 בדצמבר 1939 מונה נוימן למפקד הדיוויזיה ה-191, וב-1 בפברואר 1940 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-15 בנובמבר 1940 מונה נוימן למפקד הדיוויזיה ה-340, וב-9 במאי 1941 הוצב עמה בצרפת כחלק מהקורפוס ה-37 במסגרת הארמייה ה-15. ב-1 בפברואר 1942 הועלה נוימן לדרגת גנרל לויטננט, וב-16 באפריל 1942 מונה למפקד הדיוויזיה ה-712 שהייתה חלק מהקורפוס ה-45 במסגרת הארמייה הראשונה.
ב-12 בינואר 1944 מונה נוימן למפקד הקורפוס ה-89, שהיה חלק מהארמייה ה-15, ופיקד עליו עד ה-29 בינואר, ולאחר מכן חזר לפקד על הדיוויזיה ה-712. נוימן לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו בקרבות בבלגיה, וב-16 באוקטובר 1944 קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-23 בנובמבר 1944 מונה נוימן למפקד הקורפוס ה-30, שהיה חלק מהארמייה ה-15, ופיקד עליו עד ה-16 בדצמבר.
ב-6 באפריל 1945 מונה נוימן למפקד הקורפוס ה-33, שהיה חלק מהארמייה ההררית ה-20, ופיקד עליו עד סוף המלחמה, וב-8 במאי 1945 נפל בשבי.
בשנת 1948 שוחרר נוימן מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר נוימן בבאד וייסה, עד למותו ב-26 בינואר 1975.
פרידריך בורן היה נציג שווייצרי של הוועד הבינלאומי של הצלב האדום (ICRC) בבודפשט וחסיד אומות העולם.
בורן חי בבודפשט עוד לפני מינויו לתפקיד על ידי הצלב האדום.
במקור הגיע לבודפשט כחבר המחלקה השווייצרית הפדרלית לסחר חוץ.
בנוסף לתפקידו הרשמי, עסק בבודפשט במסחר.
מהר מאוד נודע לו על גירושם של יהודי הונגריה למחנות השמדה שהחל לאחר הכיבוש הגרמני, באביב 1944. בעקבות האסטרטגיה של קרל לוץ סגן-קונסול שווייץ, גייס עד 3,000 יהודים כעובדי משרדיו, העניק להם הגנה, וייעד מספר בניינים לשימוש כבניינים המוגנים על ידי הצלב האדום.
הוא גם הצליח להפיץ כ-15,000 Schutzbriefe, תעודות חסות שהונפקו על ידי הצלב האדום.
כך מנע גירושם ומותם של יהודים הונגרים רבים.
בתחילת שנת 1944 כתב ארכבוט קלמן קריזוסטום לוועד הבינלאומי של הצלב האדום בהצעה כי מנזר פאנונהאלמה, הממוקם בצפון מערב הונגריה, יעמוד לרשות הצלב האדום.
בורן ניצל את ההזדמנות הזו גם כדי לסייע בהגנה על הבניינים ההיסטוריים בני 800 השנה ובמקביל לעשות בהם שימוש כדי לספק מחסה לפליטים.
בורן הגיע להסכם עם ממשלת הונגריה והצבא הגרמני לפיו יש לראות את שטחי המנזר כנייטרליים מבחינה צבאית, למרות העובדה שהם נמצאים ישירות על קו ההגנה בין הצבא האדום לבין הכוחות הגרמניים.
באוקטובר 1944 מינה בורן את אדוארד בנדק בורנשווילר ולימים חסיד אומות העולם, אזרח שווייצרי שהתגורר בבודפשט, שייקח את האחריות על המבצע מטעם ההצלב האדום.
לזכותו נזקפת הצלתם של בין 11,000 ו-15,000 יהודים בבודפשט.
זאת עשה בין מאי 1944 עד ינואר 1945, אז נאלץ לעזוב את הונגריה בעקבות הוראות הצבא האדום הכובש.
אחרי המלחמה, כמו רוב מצילי היהודים מבודפשט, כגון קרל לוץ וג'ורג'ו פרלסקה, שב בורן לחייו הרגילים ושמר את זכר מעשיו לעצמו.
24 שנים לאחר מותו, ב-1987, הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
עוד שני עובדי הצלב האדום, רוזלי נף וולדמר לנלה, קיבלו תואר זה על הצלת חיי יהודים בזמן המלחמה.
פרידריך אוגוסט, דוכס נסאו היה נסיך נסאו-אוזינגן בין השנים 1803–1806, ודוכס נסאו בין השנים 1806–1816.
פרידריך אוגוסט נולד באוזינגן לקרל, נסיך נסאו-אוזינגן ולכריסטינה וילהלמינה, רוזנת סקסוניה-אייזנך, בתם של יוהאן וילהלם השלישי, דוכס סקסוניה-אייזנך ומגדלנה זיבילה, דוכסית סקסוניה-וייסנפלס.
הוא שירת בצבא האימפריה הרומית הקדושה, לחם בשורותיו במלחמת שבע השנים, ובשנת 1790 הועלה לדרגת גנרלפלדמרשל.
בשנת 1803 מת אחיו קרל וילהלם, נסיך נסאו-אוזינגן ללא בנים, ופרידריך אוגוסט עלה לשלטון במקומו.
בראש הדוכסות הועמד פרידריך אוגוסט שהיה המבוגר מבין שני השליטים, ומכיוון שלא היו לו ילדים נקבע שפרידריך וילהלם, נסיך נסאו-ויילבורג יירש אותו לאחר מותו.
ב-9 בינואר 1816 מת פרידריך וילהלם מנפילה במדרגות, ובשל כך לאחר מות פרידריך אוגוסט באותה שנה ירש אותו וילהלם, דוכס נסאו, בנו של פרידריך וילהלם.
בשנת 1775 התחתן פרידריך אוגוסט עם לואיזה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתם של קרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט וכריסטיאנה הנרייטה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
כריסטינה לואיזה (1776–1829), התחתנה עם פרידריך, נסיך באדן
קרולינה פרדריקה (1777–1821), התחתנה עם כריסטיאן אוגוסט, דוכס אנהלט-קתן
אוגוסטה (1778–1846), התחתנה עם לודוויג וילהלם, רוזן הסן-הומבורג
פרדריקה ויקטוריה (1784–1822), התחתנה עם הרוזן לודוויג היינריך קלאוס פון בורגונד
פרידריך אוגוסט הראשון, דוכס אולדנבורג (גרמנית: Friedrich August von Oldenburg; 20 בספטמבר 1711 - 6 ביולי 1785) היה דוכס אולדנבורג בין השנים 1774–1785.
פרידריך אוגוסט נולד ב-20 בספטמבר 1711 בגוטורפ, לכריסטיאן אוגוסט מהולשטיין-גוטורפ, נסיך אויטין ואלברטינה פרדריקה מבאדן-דורלאך, בתם של פרידריך השביעי, מרקיז באדן-דורלאך ואוגוסטה מריה מהולשטיין-גוטורפ.
בשנת 1750 מונה פרידריך אוגוסט לבישוף ליבק, וב-21 בנובמבר 1752 התחתן עם אולריקה פרדריקה וילהלמינה, נסיכת הסן-קאסל, בתם של מקסימיליאן מהסן-קאסל ופרדריקה שרלוטה מהסן-דרמשטדט.
בדצמבר אותה שנה מסר פאבל על פי בקשת אמו יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה את רוזנות אולדנבורג לפרידריך אוגוסט, שהיה אף הוא נצר לבית הולשטיין-גוטורפ.
ב-6 ביולי 1785 מת פרידריך אוגוסט, ובנו וילהלם, דוכס אולדנבורג עלה לשלטון במקומו.
ב-21 בנובמבר 1752 התחתן פרידריך אוגוסט עם אולריקה פרדריקה וילהלמינה, נסיכת הסן-קאסל, בתם של מקסימיליאן מהסן-קאסל ופרדריקה שרלוטה מהסן-דרמשטדט.
הדוויג אליזבת שרלוטה מהולשטיין-גוטורפ (1759–1818), התחתנה עם קרל השלושה עשר, מלך שוודיה.
פרידריך אוגוסט השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג (גרמנית: Friedrich August II.
von Oldenburg; 16 בנובמבר 1852 – 24 בפברואר 1931) היה הדוכס הגדול של אולדנבורג האחרון בין השנים 1900–1918.
פרידריך אוגוסט נולד ב-16 בנובמבר 1852 באולדנבורג, לפטר, נסיך הכתר של אולדנבורג ולאליזבת, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג, בתם של יוזף, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ואמליה, דוכסית וירטמברג.
ב-18 בפברואר 1878 התחתן אוגוסט עם אליזבת אנה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה ומריה אנה, נסיכת אנהלט, ובאותו יום גם התחתנה שרלוטה, נסיכת פרוסיה, בתו של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה עם ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה-מיינינגן.
בשנת 1895 מתה אליזבת אנה, ופרידריך אוגוסט בנה ארמון חדש לזכרה.
ב-24 באוקטובר 1896 התחתן אוגוסט עם אליזבת אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ומריה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטדט.
בשנת 1900 מת אביו פטר השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ופרידריך אוגוסט עלה לשלטון במקומו.
פרידריך אוגוסט היה שמרן בדעותיו, אולם היה פופולרי בקרב תושבי הדוכסות.
בנוסף אהב פרידריך אוגוסט את הצי, ואף פיתח כמה המצאות חשובות לשיפור הצי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה תמך פרידריך אוגוסט בסיפוח בלגיה וצפון צרפת לקיסרות הגרמנית, ואף דחף יחד עם נסיכים אחרים לפיטוריו של הקנצלר תאובלד פון בתמן-הולווג, שבו ראו אדם חלש שדוחף לעשיית שלום.
ב-11 בנובמבר 1918 התפטר פרידריך אוגוסט מתפקידו, בעקבות המהפכה הגרמנית והתבוסה במלחמת העולם הראשונה.
לאחר התפטרותו מהשלטון חי פרידריך אוגוסט באולדנבורג כאדם פרטי, וב-24 בפברואר 1931 מת בביתו בראסטדה.
ב-18 בפברואר 1878 התחתן פרידריך אוגוסט עם אליזבת אנה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה ומריה אנה, נסיכת אנהלט, ממנה נולדו לו שתי בנות:
ב-28 באוגוסט 1895 מתה אשתו אליזבת אנה, וב-24 באוקטובר 1896 התחתן פרידריך אוגוסט עם אליזבת אלכסנדרינה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך פרנץ השני, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ומריה, נסיכת שוורצבורג-רודולשטדט, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
פרידריך אדולף גראף פון קאלקרויט היה גנרל-פלדמרשל פרוסי שפיקד על כוחות במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
קאלקרויט נולד ב-22 בפברואר 1737. בעיר סוטרהאוזן שבממלכת פרוסיה.
אביו היה ארנסט פון קאלקרויט (1689-1739) ואמו הייתה שארלוט אנטוני לבית פון בילוב (1698-1739).
ב-1748 החל ללמוד בפנימייה צבאית, וב-1753 התגייס לצבא הפרוסי והוסמך כקורנט (מקביל לסגן משנה) במשמר המלכותי.
הוא לחם במלחמת שבע השנים, וב-1757 מונה לשלישו של הנסיך היינריך, אחיו של פרידריך הגדול.
בשל לחימתו המוצלחת בקרב פרייברג, קידם אותו המלך פרידריך לדרגת מיור.
קאלקרויט תמך בהיינריך בביקורות שהטיח כנגד מדיניותו של אחיו המלך, ולפיכך ב-1766 הוא הוצב בפרוסיה המזרחית.
ב-1786 הוא הוחזר לפרוסיה בידי המלך פרידריך וילהלם השני, וב-1787 השתתף במסע לכיבוש הולנד בהנהגת קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל.
ב-1790 הוענקה לו דרגת גנרל לוטננט.
קאלקרויט הזדהה עם רעיונות המהפכה הצרפתית, והתנגד לברית שכרתה פרוסיה עם האימפריה הרומית הקדושה במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית.
למרות זאת, במהלך מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה הוא הוביל בהצלחה כוחות כנגד צבא המהפכה הצרפתי.
באפריל 1793 הוא הטיל מצור על העיר מיינץ אשר נשלטה בידי הצרפתים.
המצור נמשך עד יולי, עת הצליח קאלקרויט להגיע להסכם מכובד עם הצרפתים.
כ-19,000 חיילים צרפתים נפלו בשבי, אולם הם שוחררו תמורת הבטחה שלא יישאו נשק כנגד פרוסיה.
הם עזבו את העיר תוך שהם שרים את המרסייז, ונשלחו לדכא את מרד המלוכנים בוונדה.
קאלקרויט התנגד גם למלחמות הנפוליאוניות, וטען שיש לכרות ברית שלום עם נפוליאון בונפרטה.
בשנת 1806, כאשר יצא פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה למלחמת הקואליציה הרביעית, הוא קיבל פיקוד על יחידות מילואים והועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
הוא מתח ביקורת על הנהגת הצבא, וחזה את האסון שהתגשם מאוחר יותר בדמות קרב ינה-אאורשטדט.
לאחר הקרב, קאלקרויט הוביל את שרידי הצבא הפרוסי בנסיגה, בעוד הצרפתים כובשים את מרבית פרוסיה.
קאלקרויט נסוג לדנציג, והחזיק מעמד במשך 76 ימים של מצור.
ב-24 במאי 1807 נכנעו כוחותיו לכוחותיו של פרנסואה ז'וזף לפבר.
כמחווה על מעשהו במיינץ 14 שנים קודם לכן, הצרפתים לא לקחו בשבי את אנשיו.
קאלקרויט היה מהחותמים על שלום טילזיט, וב-1807 הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל בשל ההגנה האמיצה על דנציג, ומונה למושל הצבאי של קניגסברג.
ב-1809 הוא הועבר להיות המושל הצבאי של ברלין, ב-1812 הועבר לברסלאו, וב-1814 הוחזר לברלין.
הוא נודע כפרו-צרפתי ואנטי-לאומני, ומכיוון שלא חשש להביע את דעותיו בגלוי, הוא לא היה פופולרי במיוחד בפרוסיה במהלך מלחמת הקואליציה השישית.
ב-13 במרץ 1767 נישא קאלקרויט לברונית שארלוט לבית פון מוריין (1 בספטמבר 1726 - 22 בינואר 1781), אשר שימשה כשושבינה בחתונתו של הנסיך היינריך.
נולדה להם בת אחת בשם וילהלמינה אשר נישאה לאוגוסט וילהלם ליאופולד אויגן גראף פון שלבנדורף.
לאחר פטירתה הוא נישא לברונית הנרייט שרלוט סופי לבית פון רוהד (30 בנובמבר 1756 - 3 באפריל 1829), בתו של יעקב פרידריך פון רוהד, איש עסקים ודיפלומט פרוסי.
פרידריך ארנסט אדולף קרל (15 במרץ 1790 - 15 בדצמבר 1873) היה ריטמייסר בצבא הפרוסי, ועבד גם כסופר ומחזאי תחת שם העט פליקס מריוס.
פרידריך אנטון אולריך נולד ב-27 בנובמבר 1676 בולדק לכריסטיאן לודוויג, רוזן ולדק ולאנה אליזבת, רוזנת ראפולשטיין, בתם של גאורג פרידריך, רוזן ראפולשטיין ואליזבת שרלוטה, רוזנת זולמס-זוננוואלדה.
בשנת 1706 מת אביו כריסטיאן לודוויג, רוזן ולדק, ופרידריך אנטון אולריך עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1712 נתן קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לפרידריך אנטון אולריך מעמד של נסיך, והוא נקרא מעתה בתואר "נסיך ולדק ופיקמונט".
פרידריך אנטון אולריך בנה ושיפץ כמה ארמונות בנסיכות, מה שהכניס את הנסיכות לחובות גדולים.
ב-1 בינואר 1728 מת פרידריך אנטון אולריך, ובנו קרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט עלה לשלטון במקומו.
ב-22 באוקטובר 1700 התחתן פרידריך אנטון אולריך עם לואיזה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד, בתם של כריסטיאן השני, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד וקתרינה אגתה, רוזנת ראפולשטיין, ממנה נולדו לו 11 ילדים:
כריסטיאן, נסיך ולדק ופירמונט (1701–1728)
פרדריקה, נסיכת ולדק ופירמונט (1702–1713)
הנרייטה, נסיכת ולדק ופירמונט (1703–1785)
ארנסטינה, נסיכת ולדק ופירמונט (1705–1782), התחתנה עם פרידריך ברנהרד, רוזן פפאלץ-גלנהאוזן
סופיה, נסיכת ולדק ופירמונט (1711–1775), התחתנה עם פרידריך אוגוסט ווגלזאנג
פרנציסקה, נסיכת ולדק ופירמונט (1712–1782)
פרידריך אוגוסט, נסיך אנהלט-דסאו , היה חמיו של אדולף, הדוכס הגדול של לוקסמבורג.
פרידריך אוגוסט נולד בדסאו ב-23 בספטמבר 1799, לפרידריך, נסיך הכתר של אנהלט-דסאו ואמליה, רוזנת הסן-הומבורג, בתם של פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג וקרולינה, נסיכת הסן-דרמשטאדט.
ב-11 בספטמבר 1832 התחתן פרידריך אוגוסט באופנבך, עם מריה לואיזה שרלוטה, נסיכת הסן-קאסל, בתם של וילהלם, נסיך הסן-קאסל ולואיזה שרלוטה, נסיכת דנמרק, ממנה נולדו לו 3 ילדים.
ב-4 בדצמבר 1864 מת פרידריך אוגוסט בדסאו, לאחר מותו חיה אשתו בבוואריה עד מותה בשנת 1895.
ב-11 בספטמבר 1832 התחתן פרידריך אוגוסט עם מריה לואיזה שרלוטה, נסיכת הסן-קאסל, בתם של וילהלם, נסיך הסן-קאסל ולואיזה שרלוטה, נסיכת דנמרק, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
גנרל פרידריך ברגמן , היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ברגמן נולד ב-10 במאי 1883 באינגולשטדט, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1902 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה הבווארי ה-1. בשנת 1909 הוא הועבר לרגימנט הארטילריה הבווארי ה-4, ובשנת 1913 חזר לרגימנט הארטילריה הבווארי ה-1, עמו לחם במלחמת העולם הראשונה.
ב-9 באוגוסט 1915 הועלה לדרגת האופטמן, ובשנת 1917 מונה לקצין מטה במה הכללי.
לאחר המלחמה הצטרף ברגמן לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1926 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 בנובמבר 1930 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-1 במרץ 1932 הוא מונה לראש מטה אגד הארטילריה ה-4, וב-1 באפריל 1933 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-15 באוקטובר 1935 הוא מונה למפקד אגד הארטילריה ה-5, וב-1 במרץ 1936 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 בינואר 1937 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-27, וב-1 במרץ 1938 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה לחם ברגמן עם הדיוויזיה ה-27 במהלך המערכה בפולין, כחלק מהקורפוס ה-7 שהיה חלק מעתודת קבוצת ארמיות דרום, ולקחה חלק פעיל במהלך הקרבות בזאמושץ ולובלין.
בסוף נובמבר של אותה שנה הועברה הדיוויזיה להגנה בהרי אייפל, ובמהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה נכללה הדיוויזיה בכוחות העתודה של הארמייה ה-12. במחצית השנייה של המערכה היא נכנסה לקרבות באופן פעיל, ולחמה באזור הסום וניי-סיר-סן.
ב-5 באוקטובר 1940 מונה ברגמן למפקד הדיוויזיה ה-137, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עמה כחלק מהקורפוס ה-9 במסגרת הארמייה הרביעית.
במהלך הקרב על מוסקבה פיקד ברגמן על הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-13 במסגרת הארמייה הרביעית, ואף קיבל על פעולותיו ב-19 בדצמבר 1941 את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וכעבור יומיים הוא נהרג בקרב בכפר סיאבקי באזור קלוגה שעל יד מוסקבה.
פרידריך אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט , היה נסיך אנהלט-צרבסט בין השנים 1747–1793, ואחיה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
פרידריך אוגוסט נולד ב-8 באוגוסט 1734 בשטטין, לכריסטיאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט וליוהנה אליזבת, נסיכת הולשטיין-גוטורפ, בתם של כריסטיאן אוגוסט מהולשטיין-גוטורפ, נסיך אויטין ואלברטינה פרדריקה, מרקיזת באדן-דורלאך.
בשנת 1747 מת אביו כריסטיאן אוגוסט, נסיך אנהלט-צרבסט, ופרידריך אוגוסט ירש את נחלותיו ותאריו, אולם בשל היותו קטין שלטה אמו כעוצרת עד לבגרותו.
בשנת 1750 הוא הצטרף לצבא הקיסרי, ומונה לקצין ברגימנט הקירסירים ה-11. בשל תמיכתו במלחמת שבע השנים באוסטריה, הוא נאלץ לברוח מהנסיכות לאחר פלישה פרוסית, והוא עבר להתגורר בבזל.
ב-17 במאי 1753 התחתן פרידריך אוגוסט עם קרולינה, נסיכת הסן-קאסל, בתם של מקסימיליאן מהסן-קאסל ופרדריקה שרלוטה מהסן-דרמשטאדט, אך לא היו לו ילדים ממנה.
ב-27 במאי 1764 התחתן פרידריך אוגוסט בשנית עם פרדריקה אוגוסטה סופיה מאנהלט-ברנבורג, בתם של ויקטור פרידריך, נסיך אנהלט-ברנבורג וסופיה אלברטינה פרדריקה מברנדנבורג-שוודט, אך גם ממנה לא היו לו ילדים.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית תמך פרידריך אוגוסט בממלכת בריטניה הגדולה, ואף קיבל תגמולים מהם על תמיכתו.
בשנת 1776 הוא הכריז על סובלנות דתית ברחבי הנסיכות.
בעקבות סכסוך הוא עזב את בזל, ועבר להתגורר בלוקסמבורג.
ב-3 במרץ 1793 מת פרידריך אוגוסט, ומאחר שלא היו לו ילדים חולקו שטחי הנסיכות בין הנסיכויות האחרות של בית אסקניה.
פרידריך ארנולד ברוקהאוס היה עורך ומו"ל אנציקלופדיה גרמני.
נודע בעיקר בשל אנציקלופדיית ברוקהאוס, שהמשיכה לצאת במהדורות רבות לאחר מותו, על ידי החברה המשפחתית הנושאת את שמו F.A.
גנרל פרידריך-קרל קרנץ , היה מפקד בורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קרנץ נולד ב-14 בנובמבר 1886 בקולם, ובשנת 1905 הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-113 (באדן ה-5), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1914 הוא הועלה לדרגת אובר לוטננט, ובשנת 1915 הוא הועלה לדרגת האופטמן.
בשנת 1916 הוא מונה למפקד פלוגה, ולקראת סוף המלחמה הוא מונה לקצין מטה בדיוויזיית המילואים ה-45. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף קרנץ לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בנובמבר 1928 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 בנובמבר 1930 הוא מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-14 (וירטמברג).
ב-1 באפריל 1933 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באפריל 1935 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 באוגוסט 1936 הוא מונה לראש מחלקה במשרד-הצבא, וב-1 ביוני 1938 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
עם פרוץ המלחמה מונה קרנץ למפקד הדיוויזיה ה-18, ופיקד עליה במהלך המערכה בפולין, כחלק מהקורפוס ה-11, במסגרת הארמייה העשירית.
במהלך המערכה על צרפת לחם קרנץ עם הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-4 במסגרת הארמייה השישית, ולאחר מכן כחלק מהקורפוס ה-10 במסגרת הארמייה ה-18, ובשלב השני כחלק מקורפוסים שונים במסגרת הארמייה השישית, וב-29 ביוני 1940 הוענק לו על פעולותיו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 ביולי 1940 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ופיקד על הסבת הדיוויזיה לדיוויזיה ממונעת בסתיו אותה שנה, אולם ב-24 במרץ 1941 הוא נהרג בתאונת אימונים בנויהאמבר על הקוויז.
יוהאן פרידריך פרנץ בורגמילר היה פסנתרן ומלחין גרמני, שנודע בעיקר בשלושה קבצים של אטיודים לילדים (או "קטעים לימודיים") לפסנתר, בייחוד אופוס 100 שלו, "25 אטיודים קלים ומתקדמים" לתלמידים ברמה בינונית; שני הקבצים האחרים, לתלמידים מתקדמים יותר, היו אופוס 105 ו-109.
בורגמילר נולד ברטיסבון (כיום רגנסבורג, גרמניה.
אביו, פרידריך אוגוסט בורגמילר, ואחיו הצעיר, נורברט בורגמילר, היו גם הם מלחינים.
אמו, תרזה פון זנדט, הייתה פסנתרנית וזמרת.
בשנת 1829 עבר לקאסל ללמוד אצל לואי שפור ומוריץ האופטמן.
שם הופיע בקונצרט הראשון שלו כפסנתרן, ב-14 בינואר 1830.
בשנת 1832 עבר בורגמילר לפריז, שם חי עד מותו.
נורברט, אחיו, תכנן להצטרף אליו בפריז, אבל טבע ב-1836
בפריז פיתח בורגמילר סגנון הלחנה צרפתי וסגנון נגינה קל, שהיה לסמלו המסחרי.
הוא הרבה לכתוב מוזיקת-טרקלין לפסנתר והוציא לאור כמה אלבומים.
עוד חיבר אטיודים לפסנתר, שנועדו לילדים.
ז'אן קוראלי, הכוריאוגרף של הבלט ז'יזל, רצה להוסיף פה דה דה (מחול שניים) לבלט, וכיון שאי אפשר היה להשיג את מלחין הבלט, אדולף אדם, בחר לצורך זה בסוויטה של בורגמילר בשם "מזכרות מרטיסבון", לעצב ממנה מוזיקה לקטע זה, שכונה "מחול השניים של האיכרים" והיה לחלק ממסורת הביצוע של הבלט.
הוא מת בפריז בשנת 1874.
פרידריך אדוארד מאירהיים היה צייר גרמני.