tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקובל לחשוב שקטע זה המנוגן בכלי העתיק גצִ'ין, נכתב לכבודו של קונפוציוס.
בתקופת שושלת טאנג החלה פריחה של מוזיקה כתובה ומתועדת ובעיקר לכלי מיתר דמוי ציתר בשם צִ'ין.
מוזיקה סינית מסורתית כתובה בסולם פנטטוני ומאופיינת לרב בכתיבה מלודית חסרת הרמוניות.
היצירות נכתבות לכלי סולו או להרכבים קטנים של כלי קשת, כלי פריטה, מגוון חלילים, תופים, גונג או מצלתיים.
תזמורת מסורתית מורכבת מכלי קשת, כלי פריטה, כלי נשיפה מעץ וכלי הקשה.
שירה מסורתית מבוצעת לרב בביצוע סולו ולעיתים בביצוע מקהלה.
הצליל נושא גוון דק, חסר הד תוך שימוש בפלסט.
קיימת השפעה רבה של שירת פואמות ופיוטים על התפתחות מוזיקה זו.
הן בסין והן מחוצה לה ניתן למצוא קטעים שנכתבו לאָרחוּ (סינית: 二胡, פין-יין: èrhú), אשר ידוע בכינוי "כינור סיני", או לדִדְזְה (סינית: 笛子), חליל רוחבי עשוי במבוק, המכיל ממברנות מזמזמות.
קטעים מסורתיים יותר, מושמעים לרב בתוך סין עצמה.
קטעים אלה נכתבו בעיקר לפִּיפָּה (סינית: 琵琶, פין-יין: pīpā) כלי בעל ארבעה מיתרים הידוע גם בכינוי "קתרוס (לאוטה) סינית", ולגגֶ'נְג (סינית: 古箏) – ציתר בעל 16 – 26 מיתרים וגשרים הניתנים להזזה.
אחד הכלים המכובדים והנערצים ביותר בסין הוא הצִ'ין או גצִ'ין (סינית: 古琴, פיניין: gǔqín), ציתר בעל 7 מיתרים, שרק מעטים זכו לשמוע אותו.
הגֶ'נְג, צורה מסוימת של ציתר, נפוץ במחוזות חנאן, שאנדונג, צָ'אוג'א (סינית: 潮州, פין-יין: Cháozhōu) והָהקָה (סינית:客家, פיינין: Kèjiā).
קיימת השפעה מערבית על התפתחות כלי הנגינה, כך לדוגמה מקובל לחשוב שהפִּיפָּה, אותו סוג של קַתְרוֹס, הגיעה לסין במאה השישית מחצי האי ערב.
בני האן מהווים כ־92% מהאוכלוסייה בסין.
המוזיקה האתנית של ההאן היא הטרופונית ברובה, כלומר מבוססת על מלודיה יסודית אחת המנוגנת על ידי קולות וכלים שונים.
כלי הקשה מושמעים לרב כליווי למוזיקה, לריקודים ולאופרה ואף לדיבור עצמו.
למוזיקת ההאן העממית אספקטים רבים ושונים במה שנוגע למשמעות, רגשות וטונאליות.
קיים דמיון מעניין בין סגנון מוזיקה זה לבין השפה הסינית עצמה.
הדמיון נובע מאופן השימוש בטונים, בדרך החלקתם מהנמוך לגבוה או מהגבוה אל הנמוך ובאופן השתלבותם זה בזה.
לעיתים משולבת השירה בקטעי מוזיקה לצד המלודיה של כלי הנגינה כדי ליצור הרמוניה או כדי ללוות את כלי הנגינה.
מוזיקת האן העממית מבוססת על מקצבים איטיים ומרגיעים, שמקנים לה אופי מעודן ונותנים ביטוי לרגשות פיוטיים, כמו כן עושה מוזיקת ההאן שימוש בשתיקות במהלך היצירה.
השתיקות משנות את משמעות המוזיקה ומקנות לה אופי לירי.
מקורותיה של האופרה הסינית נמצאים בעידן שלוש הממלכות, אך האופרה בצורתה המאורגנת יותר התבססה רק במאה השמינית בזמן שושלת טאנג.
מאז ועד ימינו נוצרו סגנונות רבים של אופרות, ביניהן: בייג'ינג, חוּג'וּ' (סינית: 曲剧), יוּ'ג'וּ' (סינית: 豫剧, פין-יין: Yùjù).
האופרה הסינית פופולרית מזה מאות שנים, במיוחד האופרה של בייג'ינג, המשלבת בין מוזיקה, שירה, פנטומימה, ריקוד ואקרובטיקה.
כלי הנגינה המלווים את האופרה בעיקרם הם כלי המיתר וכלי ההקשה.
מוזיקה זו מושמעת לרב באירועים המתקיימים תחת השמיים הפתוחים כמו חתונות או הלוויות.
היא מנוגנת באמצעות אבוב בשם סְווֹנָה (סינית: 唢呐, פין-יין: suǒnà)
ולעיתים באמצעות הרכבים של כלי הקשה בשם צְ'ווֵיגוּשׁוֹאוּ (Chuigushou).
בכפרים אשר בצפון המדינה מושמעת מוזיקה עממית אשר מנוגנת בהרכבים של כלי נשיפה וכלי הקשה.
מוזיקה זו היא תולדה של מוזיקה אימפריאליסטית אשר מקורה בבייג'ינג, שִׂי-אָן, הר ווּטָאי (סינית: 五台山, פין-יין: Wǔtái Shān) וטְייֵנְגִ'ין.
בדרום המדינה: פֿוּ-גְ'ייֵן (סינית: 福建), טאיוואן ונָאנְגגְווָאן (סינית: 南关区, פין-יין: Nánguān Qū), קיים ג'אנר של בלדות מסורתיות המושרות על ידי אישה, בליווי חליל וכלי פריטה.
הבלדות עוסקות לרב באהבות כוזבות, בעלות אופי כואב ומיוסר.
בהרכבי שְׁהדְזוּ (סינית: 江南丝竹, פין-יין: sīzhú) נמצא חלילים לצד כלי פריטה או כלי קשת.
ההרמוניות והמלודיות מנוגנות בסין ואף מושמעות לעיתים גם בקרב קהל מערבי.
בעוד בערים השְׁהדְזוּ נושא אופי חילוני, באזורים הכפריים הוא נשאר רוחני.
בבתי התה של שאנגחאי מנגנים חובבנים את הגְ'יָאנְגנָאן שְׁהדְזוּ (סינית: 江南丝竹, פין-יין: Jiāngnán sīzhú), סגנון שמקורו באזור גְ'יָאנְגנָאן אך נודע באזורים רבים נוספים של המדינה.
מקורה של המוזיקה הקאנטונזית באזור גואנגג'ואו (סינית: 广州), אך השפעותיה המודרניות מגיעות דווקא מסגנון הג'אז.
השימוש בסינקופות ובמשקל משולש נפוץ במוזיקה מסוג זה.
במהלך השנים התפתחו סגנונות אתנים נוספים לזה של ההאן.
טיבטים, מונגולים, אויגורים, בני הנאסי, וקבוצות אתניות נוספות בדרום מזרח המדינה כמו גם בצפון מזרחה, פתחו כולם סגנונות ייחודיים.
המוזיקה הטיבטית מהווה חלק אינטגרלי מהבודהיזם הטיבטי.
אולי יותר מכל, צורתה המוכרת ביותר של מוזיקה טיבטית היא השירה, אך לצידה קיימות גם צורות מוזיקליות אחרות.
את הנזירים הטיבטים משמשת המוזיקה בדקלום טקסטים קדושים וכן במהלך פסטיבלים שונים המתקיימים לאורך השנה.
צורת מזמורים מיוחדת נקראת יאנג (Yang), בה משמיעים השרים טונים נמוכים לקצב תופים.
בתי ספר נזיריים מלמדים סגנונות שונים כמו הטנטרה.
זמן קצר לאחר הגלות שגזר על עצמו הדלאי למה, הוא יסד את המכון הטיבטי לאומנויות הבמה.
למכון זה תרומה מכרעת לכך שמוזיקה טיבטית חילונית שרדה כמעט בשלמותה את מהפכת התרבות, בהשוואה למוזיקה הדתית.
הנָאנְגמָה (טיבטית: ནང་མ, אנגלית: nangma) והטושֶׁה (טיבטית: སྟོད་གཞས, אנגלית: toshe), ג'אנרים שונים של מוזיקת ריקודים חילונית, מנוגנים במגוון כלים ריתמיים.
בלהסה ניתן למצוא קריוקי בסגנון נָאנְגמָה.
שירי לוּ בסגנון א-קפלה מאפיינים את המוזיקה העממית הטיבטית.
הם מושרים בטונים גבוהים במיוחד בוויברציות סדוקות.
השפעה של מוזיקה טיבטית ניכרת ביצירותיהם החלוציות של הנרי אייכהיים ושל פיליפ גלאס .
מוזיקת ניו-אייג' מופיעה באלבומם המשותף של הנרי וולף וננסי הנינגס , "פעמונים טיבטיים", בו מושמעים פעמונים טיבטים מסורתיים לצד קערות שירה.
פסקול הסרט קאנדאן אותו כתב גלאס, השפיע על עליית הפופולריות של הבודהיזם בשנות ה-90 של המאה ה-20 במערב.
גואנגשי היא מחוז אוטונומי בדרום סין, המאוכלס על ידי מגוון קבוצות אתניות המביאות איתן עושר לשוני רב.
את המוזיקה של בני הג'ין או Jīng (סינית: 京族, פין-יין: Jīngzú), מאפיין יותר מכל הדושְׂייֵנצִ'ין, (סינית: 独弦琴, פין-יין: dúxiánqín).
זהו כלי מיתר דמוי ציתר בעל מיתר אחד בלבד שמקורו במאה השמינית.
יונאן היא מחוז בדרום מערב סין, מגוון מבחינה גאוגרפית ובעל גבולות משותפים עם וייטנאם, לאוס, מיאנמר וטיבט.
במחוז זה 56 קבוצות אתניות שונות, ביניהם ההאני , המיאו והנאסי.
את המוזיקה של בני הנאסי מאפיין השימוש בכלי לושֶׁנְג (סינית: 芦笙, פין-יין: lú shēng), סוג של אורגן אוויר.
הכלי עשוי 5 - 6 צינורות במבוק, אשר לכל אחד פתח לנשיפה.
מגוון אורכי הכלים רחב: קיימים כלים קצרים מאוד ולעומתם ישנם כאלה המגיעים לאורך של מספר מטרים.
מוזיקת בני הנאסי זכתה לכינוי המאובן החי של המוזיקה הסינית.
הסיבה נעוצה בעובדה שסגנון מוזיקה זה הוא עתיק.
סגנון ייחודי אחד הוא בָּאישָׁה שִׂייְוֵּ'ה (סינית: 白沙细乐), ובתרגום מילולי: מוזיקת באישה מובחרת.
מוזיקה זו מנוגנת בהרכבים קלאסיים, ומקורותיה בריטואלים מוזיקליים של טקסים טאואיסטים וקונפוציאנים.
סגנון עתיק נוסף של מוזיקת ריטואלים סינית נקרא דונְגגִ'ינְג (סינית: 洞经 音乐).
השם הוא קיצור של כתב קודש טאואיסטי מפורסם בשם Dadong Xianjing (סינית: 大洞仙經), בתרגום מילולי: ספר בני האלמוות של גרוטו הגדול.
החל מאמצע המאה ה-20, סבלו חברות דתיות אלה מדיכוי קומוניסטי.
רק בשנות ה-80 של המאה ה-20 עם שחרור אחיזה זו, זכתה המוזיקה לתחייה מחודשת.
עד אמצע המאה ה-20, מקובל היה שמוזיקה זו תנוגן על ידי גברים ממכובדי הקהילה.
הזכות לחברות עברה בירושה מאב לבן ולצורך שמירתה נדרשה תרומה לקהילה.
הגדרת קריטריונים שכאלה, יצרה הבדלה ומעמדות פנימיים בקהילה.
מעמד העלית הוא זה שזכה לעסוק במוזיקה, בין אם בביצועה ובין אם בהאזנה לה.
נהוג היה כי מוזיקה טקסית זו תושמע פעמיים בשנה במהלך הקרבת הקרבנות לקונפוציוס.
סיצ'ואן היא פרובינציה סינית בעלת מסורת ארוכה של מוזיקה עממית וקלאסית גם יחד.
האופרה של סיצ'ואן מהווה מסורת עתיקת יומין מפורסמת בכל רחבי סין.
לצידה, קיים סגנון מקומי אשר מקורותיו בשירים ובריקודים עממיים של אזור סיצ'ואן.
בתוך מקדשים דאואיסטים ניתן לשמוע כמרים מנגנים מוזיקה דתית ייחודית לסיצ'ואן.
הקונסרבטוריון למוזיקה של סיצ'ואן בצ'נגדו, הוא אחד המוסדות הראשונים ללימוד מוזיקה בסין והוא היחיד מסוגו מדרום מערב המדינה.
קבוצות אתניות שונות השפיעו על התפתחות המוזיקה באזור זה, כאשר העיקרית שבהן היא בני המנצ'ו .
מתוך המגוון המוזיקלי הרב של אזור זה, המפורסם ביותר הוא שיר ערש בשם יוּאוּיוּאוּדְזָה, אשר התפשט ברחבי סין כולה.
כלי הקשה הם הכלים הדומיננטיים במוזיקה של המנצ'ו.
מקורותיהם של כלים אלה בזרמים שמאניסטים.
תחת השפעה זו, התפתחו צורות שונות של תופים, אחדים בעלי מסגרת עץ ואחרים בעלי מסגרת מתכת כמו הדנגו .
השאמאניזם של מנצ'ו מזוהה אולי יותר מכל עם הדנגו.
תוף נוסף חשוב וייחודי הוא התוף המתומן.
מקובל לחשוב כי שמונה חתיכות העץ מהן עשוי תוף זה, מייצגות את אחדותם של שמונת השבטים של בני המנצ'ו.
בזמן שושלת צ'ינג התפשט השימוש בכלי עד לבייג'ינג ולטיינג'ין.
שינג'יאנג הוא מחוז אוטונומי של בני האויגורים, עם טורקי אשר מקורו במרכז אסיה.
המוזיקה המפורסמת ביותר שלהם היא סוויטה בעלת 12 פרקים, מזכירה במבנה שלה צורות אוזבקיות וטג'יקיות.
מגוון רחב של סוויטות אלה מתבסס על סולם אחיד בעל שבעה תווים ועל muqam, סגנון מלודי המוגדר על ידי מודוס מוזיקלי וקבוצת הגדרות מלודיות אשר משמשות כקו מנחה לקומפוזיציות ואימפרוביזציות שונות.
כלים המזוהים עם מוזיקה זו הם התוף, הכינור והקַתְרוֹס (לאוטה).
בשנת 2005 אמנות ה- muqam של אויגורים הוכרזה על ידי UNESCO כ"יצירת מופת שאינה מוחשית" כחלק מהמיזם העוסק בשימור תרבויות.
חְווָה'אָר הוא סגנון שירה בא-קפלה הנפוץ באזורים הרריים של הפרובינציות בצפון מערב סין, ביניהן: גאנסו, נינגשיה, וצ'ינגהאי.
החְווָה'אָר הוא פיתוח של סגנון נוסף של שירי עם בשם שָׁאנגֶה (סינית: 山歌, אנגלית: Shan'ge) ובתרגום מילולי: "שיר הרים".
קְוָאיבָּאן (סינית: 快板, אנגלית: Kuaiban) ובתרגום מילולי: "ספרים מהירים" או "לוחות מהירים".
זהו סגנון דיבור ושירה רתמי המשלב כלי הקשה כגון פָּאיבָּאן (סינית: 拍板, פין-יין: pāibǎn).
הפָּאיבָּאן הוא סוג של ענבל או פעמון עשוי במבוק או עץ.
שתי החתיכות קשורות יחדיו בקצה אחד בצורה חופשית.
הקשה של שתי החתיכות זו בזו מפיקה צליל נקישה חד.
שאנדונג היא מרכזה של מסורת הקְוָאיבָּאן.
מקובל לראות דמיון בין מוזיקת הקְוָאיבָּאן לבין ראפ ולסגנונות מוזיקה ריתמית ממקומות ותרבויות שונים.
כלי נגינה למוזיקה סינית מסורתית
קיימות שמונה קטגוריות המחלקות את כלי הנגינה המסורתיים.
החלוקה נעשית על סמך החומר ממנו עשוי הכלי.
מאז תקופות עבר, קיימת התאמה בין עונות השנה לכלים.
למשל: חלילים עשויים במבוק משמשים לנגינה באביב, כלי מיתר בקיץ, בסתיו מנגנים בפעמוני ברונזה ובחורף בתופים.
הכלים המוקדמים ביותר היו עשויים עץ וחימר.
שאר הכלים התפתחו מאוחר יותר ובחלקם הובאו לסין מארצות ערב וממרכז אסיה.
רב כלי המשי הם כלי מיתר.
בניגוד למקובל היום, השימוש במיתרים מניילון או מתכת לא היה נפוץ.
במקומם, השתמשו הסינים בתקופות עבר במשי מסובב.
קיימות מספר תתי קטגוריות במשפחת כלים זו.
קטגוריה שם הסבר תמונה חליל דִדְזְה (סינית: 笛子) חליל רוחבי עשוי במבוק, המכיל ממברנות מזמזמות חליל שְׂיָאו (סינית: 箫, פיניין: xiāo) חליל אנכי בעל חור נשיפה בקצהו אבוב גְווָאן (סינית: 管, פיניין: guǎn) כלי נשיפה גלילי בעל קנה כפול
קטגוריה שם הסבר תמונה כלי הקשה י' (סינית: 敔, פיניין: yǔ) כלי הקשה עשוי עץ, מגולף בצורת נמר כלי הקשה מי' (סינית: 木鱼, פיניין: mùyú) כלי עץ מעוגל, מגולף בצורת דג.
הצליל מופק בעת הקשה באמצעות מקל עץ
קטגוריה שם הסבר תמונה פעמון ייֵנצִ'ינְג (סינית: 编磬, פיניין: biānqìng) כלי נגינה עשוי אבנים שטוחות התלויות באמצעות חבלים על מסגרת עץ.
הצליל מופק בעת הקשה באמצעות פטיש עץ על האבנים
קטגוריה שם הסבר תמונה פעמון ייֵנג'ונְג (סינית: 編鐘, פיניין: biānzhōng) כלי נגינה עשוי 65 – 100 פעמוני ברונזה תלויים.
הצליל מופק באמצעות הקשת מקל כלי הקשה פָאנְגשְׂיָנְג (סינית: 方响, פיניין: fāngxiǎng) כלי הקשה עשוי פיסות מתכת המכוונות לטונים שונים (מטלופון) צלצל בָּ (סינית: 鈸) משפחת צלצלים בגדלים שונים גונג לְו (סינית: 锣) משפחת גונג בגדלים שונים
קטגוריה שם הסבר תוף דָהג (סינית: 大鼓) תוף גדול.
הצליל מופק באמצעות שני מקלות עץ תוף בָּפֿ (סינית: 搏拊) תוף עתיק אשר משמש לקביעת קצב
קטגוריה שם הסבר תמונה כלי נשיפה שֶׂנְג (סינית: 笙, פיניין: shēng) אורגן נשיפה בעל קנים עשויים במבוק.
הצליל מופק באמצעות נשיפה ושחרור או סתימה של הקנים באמצעות האצבעות.
קיימים כלים דומים בגדלים משתנים.
בגרסתו העתיקה של השֶׂנְג, הוכנסו קני הבמבוק לתוך תא עשוי דלעת.
היום הם מוחזקים בקופסת מתכת.
קטגוריה שם הסבר תמונה כלי נשיפה 'ן (סינית: 塤, פיניין: xūn) אוקרינה, כלי עתיק דמוי חליל, עשוי קרמיקה
המוזיקה היוונית החלה עוד מהעת העתיקה.
על פי המיתולוגיה היוונית מספר אלים ובראשם אפולו היו אחראים על המוזיקה.
פאן היה האל של המוזיקה הפסטורלית.
מספר מוזות, שעל שמן קרואה המילה מוזיקה, היו אחראיות על שירה, שהייתה מלווה במוזיקה, ועל המוזיקה עצמה הייתה אחראית המוזה אוטרפה.
מונחים מוזיקליים רבים מקורם ביוונית כדוגמת: מלודיה והרמוניה.
במהלך ההיסטוריה הושפעה המוזיקה היוונית מתרבויות שונות, הן מאירופה והן מאסיה, לעיתים בשילוב ריקודי עם שונים כחלק מההווי החברתי היווני.
במאה ה-18 ירד ערכה של המוזיקה היוונית בשל שפל תרבותי.
במהלך המאה ה-19 עברה המוזיקה היוונית שינוי מהותי חיובי, בעקבות עלייתם לבמה של הרכב האופרה ספירידון סמאראס, ספירידון קסינדאס וניקולס מאנטאזרוס.
אחד הז'אנרים הידועים במוזיקה היוונית הוא הרבטיקו, סגנון מוזיקלי אשר התפתח בעקבות הגירת המתיישבים היווניים מטורקיה ליוון כתוצאה ממלחמת יוון טורקיה.
רשימת חלקית של סגנונות המוזיקה היוונית
מוזיקה כנסייתית היא מוזיקה שנכתבה לשם ביצוע בכנסייה, או כל יצירה מוזיקלית לעבודת הקודש הכנסייתית, או מוזיקה ליטורגית כגון מזמורי תפילה.
סוגה זו כוללת קנטטות, מיסות, רקוויאם וכן שירי קודש ושירי חג בעלי אופי נוצרי.
בימי הביניים, בתקופת הרנסאנס ובתקופת הבארוק נכתבה מוזיקה זו בעיקר לביצוע פולחני בכנסיות, כגון הקנטטות שיוהאן סבסטיאן באך חיבר מדי שבוע לעבודת הקודש של יום ראשון, או היצירות הפוליכוראליות שחיברו מלחיני האסכולה הוונציאנית לביצוע בבזיליקת סן מרקו.
בשנים הבאות החלו מלחינים רבים לחבר מוזיקה כנסייתית באופייה לביצוע קונצרטנטי, כדוגמת מיסה סולמניס של לודוויג ואן בטהובן, הרקוויאם של ג'וזפה ורדי, רקוויאם המלחמה של בנג'מין בריטן ועוד.
המאפיין העיקרי של מוזיקה כנסייתית בכל התקופות היה האלמנט הקולי, אם במקהלה בלבד ואם בשילוב סולנים, בניגוד למוזיקה חילונית, שחלק גדול ממנה היה אינסטרומנטלי.
כלי הנגינה הכנסייתי היה ועודנו העוגב.
חלליהן הגדולים וגובהן הייחודי של הכנסיות אפשר את התקנתם של עוגבי צינורות גדולים, שצלילם העמוק והמהדהד ליווה את השירה הפולחנית.
הכנסיות סיפקו הזדמנות להמוני העם לשמוע מוזיקה, בתקופות שלפני הופעתם של אולמות קונצרטים ובתי אופרה לציבור הרחב, כאשר הנהנים מביצועי מוזיקה מקצועיים היו בני אצולה ובעלי ממון, שהחזיקו תזמורות, מקהלות ולהקות בלט בחצרותיהם והעסיקו מוזיקאים בעלי שם כמלחיני חצר ומנצחים.
במקביל לכך, הכנסייה העסיקה מלחינים ומנצחי מקהלה, שהיו ממונים גם על הקניית הידע המוזיקלי ופיתוח הקול לנערים מוכשרים.
טקסי הפולחן בכנסיות, בימי ראשון ובחגים, נתנו הזדמנות למאמינים לקחת חלק בשירת מזמורי תפילה בליווי עוגב.
היוונים הקדמונים ראו במוזיקה שיטת ריפוי, לטיהור הנפש והבאת הרמוניה לנשמה באמצעות ריקוד ושירה, והאמינו בהשפעתו הייחודית של כל מודוס או סולם על המאזין, אם לטוב ואם לרע.
כלי הנגינה ששימשו את היוונים הקדמונים מונצחים באמנות של יוון הקלאסית והתאוריה והשיטות מתוארים בספרות, אבל אין כל דרך לדעת איך נשמעה המוזיקה של אותם ימים והחוקרים חלוקים ביניהם בשאלה זו.
ברומא העתיקה חלה התפתחות משמעותית במוזיקה.
קונצרטים מעורבים של תזמורת ומקהלה נזכרים בשנת 284 לספירה והעוגב נזכר ככלי תזמורתי, אך אין ידיעה על התאוריה ועל נוהלי הביצוע של מוזיקה זו, ששימשה אם למטרות נופש והתרגעות ואם להמרצה לעבודה קשה.
הנצרות החלה ככת יהודית קטנה ונרדפת.
תחילה לא היה נתק בין האמונה היהודית לכת החדשה; הנוצרים המשיכו להתפלל בבתי כנסת ולפקוד את בית המקדש בירושלים ממש כמו ישו, ואפשר להניח, שהם המשיכו לאחוז באותן מסורות מוזיקליות בהתכנסויותיהם הנוצריות הנפרדות.
התיעוד היחיד של שירה קיבוצית בברית החדשה הוא המפגש האחרון של תלמידי ישו לפני הצליבה.
באיגרות השליח פאולוס אל האפסים ואל הקולוסים הוא מעודד אותם להשתמש בתהילים, מזמורים ושירי דת.
במכתבו של פליניוס הצעיר אל הקיסר טראיאנוס (113-61) הוא מבקש את עצתו ברדיפת הנוצרים בביתיניה ומתאר את מנהגם להתאסף לפני הזריחה ולשיר באנטיפון "מזמור לישו, כמו לאלוהים".
שירת מזמורים אנטיפונלית היא הזמרה או הנגינה של פסוקי תהילים על ידי קבוצות מתחלפות של זמרים או נגנים.
מבנה הראי המיוחד במינו של התהילים העבריים מלמד על האפשרות, שמקור האנטיפוניה הוא בפולחן של בני ישראל הקדומים.
מבנה זה מופיע גם בקינת דוד .
לדברי ההיסטוריון סוקרטס מקונסטנטינופול, האחראי לשילובה בעבודת הקודש הנוצרית היה איגנטיוס מאנטיוכיה (מת ב-107), שראה בחזונו מלאכים מזמרים במקהלות מתחלפות לסירוגין.
אך טבעי היה שהנצרות החדשה, שצמחה מן היהדות, תשאל ממנה את המוזיקה שלה, והיו חזנים שעבדו במשרה נוספת בימי ראשון לביצוע שירי התפילה היהודיים בכנסיות.
בשנת 313 לספירה התיר קונסטנטינוס הראשון, קיסר רומא בצו מילאנו לקיים את הפולחן הנוצרי בקיסרות הרומית והיא שאלה לא רק מן המוזיקה היהודית אלא גם מניבים מוזיקליים מקומיים וממקורות מסורתיים קיימים, הן דתיים והן חילוניים.
מן הנוסח האמברוזיאני צמח עקרון האנטיפונות, שהמקהלות המזמרות אותם זו אל מול זו מכונות עד היום "דקאני" ו"קאנטוריס" בקתדרלות ובכנסיות.
הכנסייה שאבה ניבים מוזיקליים קיימים, אם דתיים ואם חילוניים, מכל מקום שבו הכתה שורש.
בראשיתה של הנצרות לא הסתכלו בעין יפה על שימוש בכלי נגינה.
בשלהי המאה ה-4 או בראשית המאה ה-5 כתב הירונימוס הקדוש, שאין זה מן הראוי שעלמה נוצרית תדע אפילו מה צורתם של לירה או חליל, או למה נועדו.
השימוש בנגינת עוגב בכנסייה החל, על פי המסורת, בתקופת כהונתו של האפיפיור ויטאליאן במאה ה-7.
האוקטאכוס שימש בהמשך את הכנסייה הביזנטית.
כמלחין (מלודוס) הראשי של הנוצרים בירושלים, יוחנן מדמשק יחד עם נזירים "סבאים"(ממנזר מר סבא) אחרים (כגון קוסמס הקדוש ממיומה, תאודורוס הקדוש, תאופנס גראפטוס) הובילו את המסורת הירושלמית או "אגיופוליטית" שבישרה שלב חדש בהתפתחות המוזיקה הכנסייתית האורתודוקסית והביזנטית.
המזמור הגרגוריאני, שראשיתו במאה ה-6, מהווה את המסורת העיקרית של הקנטוס פלאנוס המערבי, צורה של מזמור ליטורגי הומופוני בנצרות המערבית, שליווה את טקס המיסה ועבודות קודש אחרות.
מקור הצורה המוזיקלית הזאת בחיי הנזירים, שקיימו את טקסי הפולחן האלוהי המושר תשע פעמים ביום, תוך הקפדה על תקנון בנדיקטוס.
שירת מזמורי תהילים תפסה חלק גדול מחיי קהילת הנזירים, ואילו קבוצה קטנה יותר וסולנים שרו את מזמורי התפילה - הקנטוס.
בתולדותיו הארוכות היה המזמור הגרגוריאני נתון לשינויים הדרגתיים רבים ולאי-אילו רפורמות.
הוא עבר ארגון, מיון ותיווי, בעיקר בחבלי הארץ הפרנקיים במערב ובמרכז אירופה במהלך המאה ה-12 וה-13, עם תוספות ועריכות מאוחרות, אבל הטקסטים ורבות מן המלודיות נובעים ממקורות קדומים, מאות שנים קודם לכן.
אף כי אמונה פופולרית מייחסת לאפיפיור גרגוריוס הגדול באופן אישי את המצאת המזמור הגרגוריאני במאה השישית, כיום סבורים החוקרים שהמזמור הנושא את שמו נוצר מסינתזה קרולינגית בין מזמור רומאי וגאלי.
במהלך המאות הבאות המשיכה מסורת המזמור לעמוד במרכז המוזיקה הכנסייתית, שם השתנתה וסיפחה תוספות.
אפילו המוזיקה הפוליפונית, שצמחה מתוך המזמורים הנושנים והמכובדים ב"אורגנה" של לאונין ופרוטין בפריז (1240-1160), הסתיימה במזמור מונופוני, ובמסורות מאוחרות יותר הופיעו סגנונות הלחנה חדשים בסמיכות (או בצוותא) עם מזמור מונופוני.
נוהג זה נמשך אל תקופת חייו של פרנסואה קופרן, שהמיסות שלו לעוגב נועדו לביצוע לסירוגין עם זמרה הומופונית.
אף כי המזמור הגרגוריאני יצא כמעט לחלוטין משימוש לאחר תקופת הבארוק, הייתה לו תחייה במאה ה-19 בכנסייה הקתולית ובאגף האנגלו-קתולי של השיתוף האנגליקני.
רבים מחשובי המלחינים בתקופת הרנסאנס והבארוק החלו את דרכם כנערי מקהלה בכנסיות ובקתדרלות, בהם יוהנס אוקכם, אורלנדו גיבונס, ג'ובאני פלסטרינה, ג'ובאני גבריאלי, ז'וסקן דה פרה ועוד.
דיטריך בוקסטהודה, נגן עוגב ידוע שם
ומפורסם בתחומו, המשיך ופיתח את מסורת מופעי הערבית המוזיקליים בכנסייה, שבה החל קודמו, פרנץ טונדר.
תומאס לואיס דה ויקטוריה הספרדי הלחין מוזיקה כנסייתית, שהושפעה מן המלחינים האיטלקים בני זמנו.
ועידת טרנטו, שהתכנסה משנת 1543 עד 1563, הטביעה את חותמה באופן מובהק על המוזיקה של האסכולה הרומאית; למעשה אפשר לטעון, שרפורמות אלה בכנסייה הקתולית, שהיו חלק מן הקונטרה-רפורמציה, הגדירו את המוזיקה של האסכולה הרומאית.
הקנטטה הכנסייתית, לקולות סולו או למקהלה, הייתה זהה לאורטוריה קטנה או לחלק מאורטוריה.
קביעה זו נכונה בה במידה לגבי הקנטטות הכנסייתיות של יוהאן סבסטיאן באך, ש-200 מהן לפחות מוכרות כיום, או מזמורי התפילה של הנדל.
במקרה של באך, רבות מן הקנטטות הגדולות אכן נקראות אורטוריות; "אורטוריית חג המולד" היא אוסף של שש קנטטות כנסייה, שנועדו לביצוע נפרד בששת ימי חג-המולד, אך כשלמות אמנותית הן שוות-ערך לאורטוריה קלאסית.
המאפיין העיקרי של קנטטות הכנסייה של באך הוא היותן חלק בלתי נפרד מן הפולחן הכנסייתי, שארגון המוזיקה במהלכו היה לכיד ומקושר יותר מאשר בכנסייה האנגליקנית.
רבות מן הקנטטות הגדולות והמפורסמות של באך נפתחות בפרק מקהלה מורכב, שאחריו כמה אריות ורצ'יטטיבים, והוא מסתיים בכוראל פשוט.
הדבר הובא לא פעם כדוגמה לאדישותו של באך להבאת היצירה כמכלול אל שיא אמנותי.
אך אפשר לחלוק על טענה זו אם לוקחים בחשבון את החשיבות שניתנה לקנטטות בטקס התפילה של הכנסייה הלותרנית.
הטקסט היה מעוגן היטב בטקסט הבשורה או בשיעורים של אותו היום; טקס התפילה התנהל אחרי המקהלה הראשונה או אחת האריות, אלא במקרה שהקנטטה הייתה קצרה במיוחד, וקהל המאמינים היה מצטרף לשירת הכוראל המסיים.
מכאן, שאחדות טקס התפילה בכנסייה הייתה אחדות המוזיקה; ובאותם מקרים, שכל פרקי הקנטטה היו מבוססים על אותה נעימת כוראל עצמה, הושגה אחדות שהייתה שמורה קודם רק למיסות והמוטטים של המאה ה-16, שהתבססו על הלחנים הגרגוריאניים של האירוע, שלשמו נכתבו.
המיסה היא צורה מוזיקלית לטקסט הליטורגי של סעודת ישו (השייך בעיקר לכנסייה הקתולית, כנסיות השיתוף האנגליקני ואף הכנסייה הלותרנית).
רוב המיסות כתובות לטקסט לטיני, השפה המסורתית של הכנסייה הקתולית, אבל יש גם מספר בלתי מבוטל של מיסות, שנכתבו לשפות של מדינות שאינן קתוליות, שם מקובלת זה מכבר עבודת הקודש בשפת המקום.
לדוגמה, מיסות רבות (הקרויות במקרים רבים "טקסי שיתוף") כתובות באנגלית לכנסייה האנגליקנית.
מיסות יכולות להיות א'קאפלה, לקול אדם בלבד, או בליווי אינסטרומנטלי (אובליגטו) עד לתזמורת מלאה.
מיסות רבות, בייחוד המאוחרות בהן, לא נועדו כלל לביצוע במהלך טקס המיסה בפועל, כגון מיסה סולמניס של בטהובן, העונה על כל דרישות המבנה המסורתי של המיסה, אך נכתבה לביצוע באולם קונצרטים בלבד.
בדרך כלל, כדי שיצירה תהיה מיסה מלאה, היא חייבת להכיל את חמשת הפרקים הקבועים שלהלן, המהווים יחד את תפילת המיסה:
"קרדו" ("אני מאמין באל יחיד")
"סנקטוס" ("קדוש, קדוש, קדוש") שחלקו השני, המתחיל במילה "בנדיקטוס" ("יתברך") הושר במקרים רבים בנפרד לאחר ההתקדשות, אם המוזיקה הייתה ארוכה.
(במיסה סולמניס של בטהובן, ניתן בבנדיקטוס תפקיד סולו לכינור, ורק בהמשכו מצטרפים קולות הסולנים ואחריהם המקהלה.)
רקוויאם (תפילת אשכבה) היא גרסה שונה של המיסה הרגילה.
ליצירות מוזיקליות לטקסט של הרקוויאם יש מסורת ארוכה במוזיקה המערבית.
יצירות חשובות רבות נכתבו במסורת זו, בהן רקוויאם של יוהנס אוקכם, פייר דה לה רו, אנטואן ברומל, ז'אן רישאפור, פדרו דה אשקובר, אנטואן דה פווין, כריסטובאל דה מוראלס, פלסטרינה, תומאס לואיס דה ויקטוריה, מוצרט, גוסק, כרוביני, ברליוז, ברוקנר, דבוז'אק, דיליוס, דיריפלה, פורה, ליסט, ורדי, סטרווינסקי, ליגטי, פנדרצקי ואנדרו לויד ובר.
יצירות רקוויאם נכתבו לביצוע קונצרטנטי ולא כיצירות פולחן דתיות.
היו שהלחינו מיסות רקוויאם לטקסט שונה, כמו רקוויאם גרמני של יוהנס ברהמס, שהטקסט שלו מכיל מבחר פסוקים מכתבי הקודש הלותרניים (ובמיוחד Musikalische Exequien של היינריך שיץ מ-1636 ואקטוס טרגיקוס של באך).
את הפסוקים בחר ברהמס בעצמו, רובם מן התנ"ך (מספרי תהילים וישעיהו), ומיעוטם מן הברית החדשה ומבין הספרים החיצוניים, ורקוויאם המלחמה של בנג'מין בריטן, המשלב את הטקסט הלטיני של הרקוויאם בפי סופרן סולו, מקהלה מעורבת ומקהלת ילדים, עם שיריו של וילפרד אוון בפי זמרי טנור ובריטון.
במיסה ליטורגית, יש עוד פרקים שונים הניתנים לשירה, לעיתים קרובות במזמור גרגוריאני.
הפרקים הללו, ה"מיסה גופא" (proprium), משתנים לפי היום והעונה בהתאם ללוח הכנסייתי, או בהתאם לנסיבות המיוחדות של המיסה.
את פרקי המיסה גופא אין מלחינים בדרך כלל במיסה עצמה, אלא במקרה של מיסת רקוויאם, אבל הם עשויים להוות נושא למוטטים או יצירות מוזיקליות אחרות.
פרקי המיסה גופא כוללים את האינטרוֹאיטוֹ, גרַדוּאָל, הללויה או טְראקְט (לפי עונת השנה), אוֹפֶרְטוֹריוֹ וקוֹמוּניוֹ.
שירי חג (carols) הם על פי רוב בעלי אופי דתי, אם כי אינם קשורים בהכרח עם עבודת הקודש בכנסייה, ולעיתים קרובות נושאים אופי פופולרי.
בימינו מיוצגת סוגה זו באופן בלעדי כמעט בשירי חג המולד, שירים לחגוג את הציפייה (Advent) בארבעת ימי ראשון שלפני חג המולד, וכן, במידה פחותה, שירי פסחא.
ראשיתה של מסורת שירי חג המולד הרחק בעבר, עוד במאה ה-13, אף כי שירי החג היו במקורם שירים קהילתיים, שזומרו במהלך חגיגות כגון הבאת הקציר ולא רק בחג המולד.
רק במועד מאוחר יותר החלו לזמר שירי חג בכנסייה ולקשר אותם בפירוש לחג המולד.
לפי המסורת, שירי החג היו מבוססים במקרים רבים על מהלכי אקורדים מימי הביניים, ואלה משווים להם את צלילם האופייני.
אחרי כמה מן השירים, כמו "Personent hodie" ו-"Angels from the Realms of Glory" אפשר להתחקות ישירות עד לימי הביניים, והם בין היצירות המוזיקליות העתיקות ביותר שעודן מושרות בקביעות.
במקומות רבים מקובלת עדיין מסורת הזמרים, הבאים בקבוצה אל הבית בערב חג המולד ומזמרים שירים לחג.
מלחינים כדוגמת ארתור סאליבן עזרו להשיב את שיר החג אל תפארתו הקודמת, ותקופה זו היא שהביאה לעולם חביבי-קהל כמו "Good King Wenceslas" ו-"It Came Upon the Midnight Clear", שיר מניו אינגלנד שכתבו אדמונד ה.
תומאס אקווינס, בהקדמה לפירוש שלו לתהילים, הגדיר את שיר הקודש (Hymnus) הנוצרי במילים אלה:"Hymnus est laus Dei cum cantico; canticum autem exultatio mentis de aeternis habita, prorumpens in vocem." ("שיר קודש הוא הלל לאלוהים בשירה; שירה היא חדוות הרוח, אשר בהגותה בדברים נצחיים, פורצת ומשמיעה את קולה").
שירי הקודש הנוצריים הקדומים ביותר מוזכרים בסביבות שנת 64 לספירה באגרות השליח פאולוס.
שיר הקודש היווני "שלום עליך אור משמח לבב" הוזכר בכתבי בסיליוס הקדוש בסביבות שנת 370. שירי קודש בלטינית מופיעים בערך באותו זמן, בהשפעת אמברוזיוס הקדוש ממילאנו.
משורר ספרדי מסוף המאה ה-4 היה אחד הכותבים הפוריים ביותר של שירי קודש בתקופתו.
שירי קודש קלטיים קדומים, שנקשרו לקדושים פטריק וקולומבה, כולל "השריון של סנט פטריק" שעודנו קיים, אפשר למצוא כבר במאות ה-6 וה7. שירי קודש קתוליים בכנסייה המערבית הכניסו לשימוש מקובל את ההרמוניה בארבעה קולות, בסולמות מז'ור ומינור ובביצוע עוגב ומקהלה.
הרפורמציה הפרוטסטנטית הולידה שתי גישות מנוגדות לשירי קודש.
גישה אחת, העיקרון המבוקר של עבודת הקודש, שקלוויניסטים ורפורמטורים רדיקליים אחרים רבים צידדו בה, ראתה בכל מה שלא קיבל הסמכה ישירה מכתבי הקודש חידוש ותוספת קתולית לעבודת הקודש, שיש לדחות על הסף.
כל שירי הקודש שלא היו ציטטות ישירות מן הכתבים נכנסו לקטגוריה זו.
שירים כאלה נאסרו בהשמעה, יחד עם כל צורה של ליווי בכלי נגינה.
גישה זו נודעה בשם "פסלמודיה אקסקלוסיבית".
דוגמאות לה אפשר עדיין למצוא במקומות שונים, כולל "הכנסיות החופשיות" של מערב סקוטלנד.
הגישה האחרת שנקטה הרפורמה, זו שמרטין לותר צידד בה, הניבה פרץ של כתיבת שירי קודש וזמרה קהילתית.
לותר וחסידיו הרבו להשתמש בשירי הקודש, או הכוראלים שלהם, ללימוד עיקרי האמונה לבאי הכנסיות.
הכותבים האנגליים המוקדמים נטו לצטט טקסטים מכתבי הקודש, בעיקר מספר תהילים; איזאק ואטס היה נאמן למסורת זו, אך מייחסים לו את כתיבת שיר הקודש האנגלי הראשון שלא היה ציטוט ישיר מכתבי הקודש.
כותבים מאוחרים יותר הרשו לעצמם חירויות רבות יותר, והיו גם שכללו אלגוריה ומטפורה בטקסטים שכתבו.
שירי הקודש של צ'ארלס וסלי הפיצו תאולוגיה מתודיסטית לא רק בקרב מאמיני התורה, אלא ברוב הכנסיות הפרוטסטנטיות.
הוא פיתח מוקד חדש: מתן ביטוי לרגשותיו האישיים של האדם ביחסו אל האל בד בבד עם התפילה הפשוטה בשירי הקודש הישנים.
התחייה המתודיסטית במאה ה-18 הביאה לשפע רב ועצום בכתיבת שירי קודש בוולשית, שנמשך עד למחצית הראשונה של המאה ה-19.
אמריקאים-אפריקאים פיתחו שירת מזמורים מספיריטואלים שהושרו בתקופת העבדות.
במהלך ההתעוררות הגדולה השנייה בארצות הברית, הובילה תופעה זו להופעת סגנון פופולרי חדש.
סאנקי ואחרים יצרו מוזיקת עדות למסעות צלב אוונגליסטיים.
שירים אלה מוגדרים במקרים רבים "שירי בשורה" (גוספל) בניגוד לשירי קודש, משום שהם כוללים בדרך כלל פזמון חוזר (או מקהלה) וקצבם על פי רוב (אם כי לא תמיד) מהיר יותר מזה של שירי הקודש.
כדוגמאות להבדל, חסד מופלא הוא שיר קודש (ללא פזמון חוזר), אבל "מה אדיר הנך" הוא שיר בשורה.
במשך המאה ה-19 פשטה סוגת שיר הבשורה במהירות בפרוטסטנטיות וכן, במידה פחותה אך עדיין מובהקת, בקתוליות.
שיר הבשורה, הגוספל, אינו ידוע בעבודת הקודש "כמות שהיא" בכנסיות האורתודוקסיות, (הנסמכות אך ורק על מזמורים מסורתיים (סוג של שיר קודש).
לצד מוזיקת קודש קלאסית יותר משל מלחינים ממונטוורדי עד מוצרט, המשיכה הכנסייה הקתולית לייצר מספר רב של שירי קודש פופולריים כגון "הובילה נא, אור רחום", "לילה שקט", "ברית אלוהית" ו"אמונת אבותינו".
כיום עושות כנסיות רבות שימוש במוזיקה מודרנית לעבודת הקודש, הכוללת מגוון סגנונות בהשפעת מוזיקה פופולרית.
ראשיתו של הסגנון הזה בשלהי שנות ה-60' של המאה ה-20 והוא צבר פופולריות רבה בשנות ה-70'.
צורה מובהקת לעצמה מהווה סגנון הגוספל השחור המודרני, המהיר והססגוני.
במשך שנים לא הייתה מקובלת השמעת מוזיקה כנסייתית מסוג מסוים בישראל בשל עמדת ההלכה נגד מוזיקה שנכתבה "לשם עבודה זרה" ובעיקר לפאר ולרומם את שמו של ישו.
המקום היחיד שאפשר היה לשמוע בו את מתאוס פסיון של באך, למשל, היה פסטיבל אבו גוש, שאביו-מולידו, זיגי שטדרמן, היה צריך להיאבק על זכותו זו.
כיום יש בישראל כנסיות רבות המקיימות קונצרטים ופסטיבלי מוזיקה בין כותליהן, הן של מוזיקה כנסייתית מובהקת והן של מוזיקה אחרת.
כנסיית גבירתנו של ארון הברית באבו גוש, שאירועי המוזיקה בין כתליה ובסביבתה החלו בשנת 1957, פסקו עם השינוי שחל בהנהגת המסדר המקומי בשנת 1972 והתחדשו, בהנהלה חדשה, בשנת 1992.
כנסיית עמנואל שבנו מומרים מקרב הטמפלרים במושבה האמריקאית-גרמנית ביפו, ובה עוגב צינורות מהגדולים והמפוארים בארץ.
פסטיבל מוזיקה סאקרה בנצרת, המשלב מוזיקה ווקאלית ומוזיקה ליטורגית בביצוע אנסמבלים מרחבי העולם.
מתחם אוגוסטה ויקטוריה, על רכס הר הצופים בירושלים.
העוגב הענק, הצמוד לקיר הצפוני של הכנסייה, נבנה בשנת 1910 במפעל Sauer שבפרנקפורט ושופץ בשנת 2009.
מנזר האחיות ציון בשכונת עין כרם, ירושלים.
כנסיית יוחנן הקדוש, ואדי ניסנס, חיפה, המכילה עוגב.
כנסיית הלחם והדגים, טבחה על שפת הכנרת.
יצירת מוזיקה אמנותית לנגינה ושירה בבית הכנסת היא, בדומה למוזיקה כנסייתית השייכת למה שנהוג לכנות מוזיקה קלאסית, הלחנה של פסוקים מהתפילה לביצוע באירועים ליטורגיים בשבתות ובחגים ובאירועים מחוץ לבית הכנסת כגון: חתונה, ברית מילה והופעות על רקע דתי יהודי.
התופעה הייתה נהוגה בקרב קהילות מסוימות באיטליה, ובערים אביניון ואמסטרדם במאות ה-17 וה-18. מוזיקה זו היא שפה סדורה הכתובה בתווים, מולחנת, מודפסת ומובאת בפני נגנים וזמרים מקצועיים לאימון והופעה בפני קהל.
לכן היא נחשבת מוזיקה אמנותית ולא מוזיקה עממית.
המוזיקה היהודית האמנותית נשמעת בדיוק כמו מוזיקה מערבית וכתובה על פי עקרונות תקופתיים וסגנוניים של התקופה בה היא מולחנת.
במשך שנות קיומה, ספגה התופעה לא מעט ביקורת ועוררה מחלוקות בקרב הקהילות היהודיות בהן היא בוצעה.
התופעה של הלחנת מוזיקה בהתאם לתאוריה המערבית אמנותית של התקופה המדוברת, מוצאת את עדויותיה בתווים מערביים.
אנו עדים לכתיבת מוזיקה בתווים אלו לראשונה במאה ה-12. תווים אשר נמצאו בגניזה הקהירית ושנרשמו על ידי עובדיה הגר הנורמנדי, הם המסמך הצלילי המוקדם ביותר של מוזיקה מבית הכנסת.
תרבות הרנסאנס שפשטה באירופה במאות ה־16–17, השפיעה מאוד גם על היהודים.
בין היתר, ניכרת השפעה על ביצוע של מוזיקה אמנותית בבית הכנסת.
היהודים שלא הרגישו בנוח להיות חלק מתרבות נחותה, החלו בבניית בתי כנסת גדולים, ביצירתה של תרבות ואמנות, בפאר והדר שאינם מביישים כנסיות שכנות.
בתי הכנסת בקזאלה מונפראטו, בפירנצה, בוונציה וברומא בנויים לתפארת והדר.
בתוך קהילות אלו התפתחה תופעה של הלחנת מוזיקה למילים מסידור התפילה, פסוקי תהילים, שירים ופיוטים, הצגות ומחזות מוזיקליים על תכנים יהודיים דתיים.
המלחין היהודי הבולט בתקופה זו היה שלמה מן האדומים המכונה באיטלקית סלומונה רוסי.
מלחין זה נודע ברבים בזכות תרומתו הגדולה למוזיקה האמנותית של בית הכנסת.
עדויות וסימנים ראשונים לביצוע מוזיקה אמנותית בבית הכנסת מתגלים לנו בפדובה (בערך בין השנים 1555-1565), בפרארה (1605) במנטובה (בערך 1610-1612) ובוונציה (בערך 1628).
בשנים אלו בעקבות הקונטרה-רפורמציה, נדחקים היהודים באיטליה לגטאות.
נראה כי הדחיקה אל הגטו, ועלייתה של המוזיקה האמנותית בבית הכנסת, לא זו בלבד שהן חופפות בזמן, אלא בבחינת גורם ונגרם.
באמצע המאה ה-17, תחילתה של תקופת הבארוק האמצעי, ביצוע מוזיקה אמנותית היה נפוץ בבתי כנסת רבים באיטליה.
זאת עולה מתוך דברים שכתב יהודה אריה מודינה אשר ציטט את דבריו של נתנאל טראבוט, אשר אמר בשנת 1645: "והאלוקים!
כי לא היה דעתי לדבר תועה נגד המזמרים בנגוני המוזיקה, באשר בכל הגלילות שעברתי נוהגים לשורר ולזמר לכבוד אלוקינו..." מכאן ועד סוף המאה ה-18 מוכיחות העדויות שבידי החוקרים, כי המוזיקה האמנותית הייתה מרכיב שגור וממוסד בחיי התרבות של הגטאות של יהדות איטליה.
צאצאי האנוסים מספרד ומפורטוגל שהתיישבו באמסטרדם מסוף המאה ה-16 יצרו במאות ה-17 וה-18 את אחת הקהילות המשגשגות ביותר של אירופה.
אנוסים אלה שחזרו ליהדות, נטמעה בהם התרבות הנוצרית בשנים בהן ניהלו חיים כנוצריים.
התערובת של חיים יהודיים בהסתר עם חיים נוצריים, השתייכותם לחברה הגבוהה והצורך האמנותי ליצור, הולידו יצירות אמנות רבות בתחומים רבים, בין היתר בארכיטקטורה - ראיה לכך בית הכנסת הגדול באמסטרדם, וכמו כן במוזיקה.
אירועים מוזיקליים עשירים ביותר בקהילה זו אירעו בשבת נחמו, חנוכת בית הכנסת הגדול בשנת 1675, שמחת תורה לכבודם של חתן תורה וחתן בראשית.
הקהילה היחידה אשר לא גורשה בגירוש צרפת, הייתה הקהילה היהודית בפרובנס.
היות שלא גורשו, פיתחו חיי קהילה עשירים ביותר.
בין היתר פעילות מוזיקלית ענפה ממנה שרד מסמך בעל ערך חשוב-קנטטה לברית מילה.
בתרבות האנושית ידוע על שילוב המוזיקה בטקסים דתיים, במקדשים, בבתי תפילה של כל העמים.
כוחה של המוזיקה מוזכר בתנ"ך הן בציון שירת הלויים בבית המקדש, "עֲלֵי עָשׂוֹר וַעֲלֵי נָבֶל עֲלֵי הִגָּיוֹן בְּכִנּוֹר" ().
הן בסיפורו של שאול המלך אשר הזמין את דוד לנגן לו כדי להרגיע את נפשו.
כמו כן, בסיפור הקרב של שלושת המלכים: מלך יהודה, מלך ישראל ומלך אדום נגד מואב.
ביציאתם לקרב חסרו מים לחיילים.
יהורם מלך ישראל פונה אל אלישע הנביא בתחינה שיתנבא ויביא מים.
אלישע דורש: "קחו לי מנגן" ובכוחה של המוזיקה מביא מים לצבאות.
חכמי המסורה אשר עמלו על יצירת אחידות לתפילה היהודית, המציאו את הניקוד העברי ואת טעמי המקרא בהמצאתם זו יצרו נדבך משמעותי לסטנדרטיזציה של התפילה היהודית.
אולם לטעמי המקרא נוסחים שונים, לכן לא ניתן לדעת כיצד נשמעה התפילה ביום שמנגינתה חוברה.
תהליכים דומים קורים בכנסייה הנוצרית.
במאה ה-9 בתקופתו של קרל הגדול עקב הדרישה של הכנסייה לאחד את התפילה הנוצרית, מומצאים התווים הראשונים.
המצאת התווים הביאה למהפכה בעולם המוזיקה המערבית: היא יצרה שפה אחידה מובנת לכל לומדיה.
שפת התווים ביסודה היא שפת סימנים בעלי ערכי משך וגובה צליל.
בהמשך נוספים עוד ערכים כגון עוצמה, מפעם ודגשים שונים.
שפת התווים המערבית הלכה ותפסה מקום נכבד בתיעוד המוזיקלי ובהלחנה מערבית עד ימינו.
יסודותיה: סידור הקולות, ההרמוניה ומרכיביה השונים מהווים נדבך משמעותי בצידוקים הניתנים לביצוע מוזיקה בסגנון מערבי בבית הכנסת.
סוגיית עובדיה הגר בתחום המוזיקלי נמצאת עדיין במחקר.
שלוש נעימות שנמצאות בקטעי גניזה בגניזה הקהירית שמורים כעת בספריית האוניברסיטה בקיימברידג' ובספריית הסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק.
נעימות אלו, הרשומות בתווים בצורת נוימות, נכתבו בידי עובדיה הגר במחצית הראשונה של המאה ה-12. כתבי תווים אלו הם המסמך הצלילי המוקדם ביותר של מוזיקה מבית הכנסת, הרשום בתווים מערביים שניתנים לקריאה באמצעים הידועים לחוקרי המוזיקה.
עובדיה הגר שהיה בן אצולה נוצרי אשר החליט להתגייר, ידע לכתוב מוזיקה בתווים מערביים.
אחד הרישומים שנמצאו הוא בבחינת תעתיק משוכתב של קנטילציה מקראית, כלומר ביצוע מוזיקלי של טקסטים מקראיים בבית הכנסת, אותה יש להניח למד עובדיה הגר באחת מקהילות המזרח הקרוב, שם שהה לאחר התגיירותו בשנת 1102. מבין הנעימות, השלמה ביותר היא "מי על הר חורב" שנשמעת בצורה מאוד דומה לשירה גריגוריאנית.
סלומונה רוסי המכונה בעברית שלמה מן האדומים, מלחין יהודי שפעל בחצר דוכסות גונזגה שבמנטובה מסוף המאה ה-16 עד שנות השלושים של המאה ה-17. ספרו "השירים אשר לשלמה" מהווה אחת התעודות הראשונות להלחנת מוזיקה לבית כנסת.
בתקופה זו, תחילת תקופת הבארוק, משמש רוסי מלחין חצר וכותב מוזיקה חילונית.
בהקדמה לספר מתאר המלחין את השתלשלות העניינים אשר הביאו להוצאתו.
הוא מעלה את סוגיית ביצוע מוזיקה אמנותית בסגנון תקופתו בבית הכנסת - סוגיה שנויה במחלוקת.
רוסי שם דגש מיוחד על כך שהשירים מולחנים בחוכמת המוזיקה וכאן הכוונה לחכמת ההרמוניה המערבית בסגנון הרנסאנס המאוחר והבארוק המוקדם, כמו כן מציין את מספר הקולות בו מולחנות היצירות.
רשימה מדויקת של הטקסטים אותם הלחין ניתן למצוא בערך על רוסי.
[https://www.youtube.com/watch?v=afwWhruLuvo הרצאה מצולמת] (באנגלית) של פרופ' דון הרן (ז"ל) על אודות סלומונה רוסי
מעורבותו של יהודה אריה ממודנה
יהודה אריה ממודנה המכונה באיטלקית ליאונה דה מודנה, היה מעורב הן בביצוע יצירותיו של רוסי והן בצידוק הלכתי לפעולותיו אלו.
בהקדמה להוצאת הדפוס הראשונה של הספר "השירים אשר לשלמה" מאת רוסי, מעלה מודנה את סוגיית הבעייתיות ההלכתית הקשורה בביצוע מוזיקה מהסוג הזה בבית הכנסת היהודי.
המשורר הוא עמנואל הרומי, חכמת הנגון היא תורת ההרמוניה המערבית, האחרים הם הנוצרים.
לדעת המשורר, תורת המוזיקה נגנבה מהעבריים.
מודנה עושה בצידוק זה שימוש להצדקת השבת האבידה-גנבה לחיק היהדות.
עוד מציין מודנה, כי חכמת המוזיקה נשכחה בקרב היהודים עקב התלאות וצרות הגלות.
בימיו החלה סגירה של היהודים בגטאות.
הידוע שבגטאות הוא גטו ונציה, שם התפתחה תרבות מוזיקלית יהודית מעניינת בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18.
יהודה אריה ממודנה וכן סלומונה רוסי עומדים על קשיים הלכתיים בביצוע מוזיקה אמנותית במסגרת בית הכנסת.
קשיים אלו קשורים להלכות הנובעות מחורבן בית המקדש.
הפסוק "איך נשיר את שיר ה' על אדמת ניכר" () נתפס כהלכה האוסרת אמירה זמרתית (קנטילציה) בבית הכנסת.
הלכה נוספת האומרת "אל תשמח ישראל אל גיל בעמים" () גם היא נתפסה כהלכה האוסרת את הביצוע של מוזיקה בסגנון מערבי בבית הכנסת.
מספר עדויות כתובות לבעיה הלכתית זו ניתן למצוא בכתביו של מודנה ובמכתבים ששלח למען השגת הסכמה מרבני איטליה של תקופתו, לביצוע מוזיקה אמנותית בבית הכנסת.
לאחר מקרה פרארה פנה מודנה לאחד עשר רבנים ברחבי איטליה והשיג מהם הסכמה לביצוע מוזיקה בסגנון מערבי בבית הכנסת.
בפסק הלכה שהוציא כתב מספר רב של פסיקות וסיבות להצדקת המעשה.
בהמשך לאחר סדרה של הנמקות בין היתר ציטוטים מהרמב"ם, עמד מודנה על הסוגיות הבאות:
בחלק אחר כתב "ואנו אשר היינו בעלי המוזיקא בתפלותינו והודאותינו עתה נהיה לבוז אל העמים אשר יאמרו וכי אין אתנו עוד חכמה ונצעק אל אלהי אבותינו ככלב וכעורב.
סוף דבר אין בזה ודאי משום "אל תשמח ישראל אל גיל" ולא עלה על דעת שום ב"ד או חכם לאסור מלשבח לה' בקול היותר נעים שאפשר ובחכמה הזאת המעוררת הנפשות לכבודו".
בית הכנסת הקטן והיפה בסיינה נחנך בשנת 1786. לחנוכת הבית, נערך טקס שנמשך כמה ימים ובו שובצו קטעי קריאה וקטעי שירה מולחנת.
המקור נמצא בכתב יד בארכיון הכללי לתולדות ישראל בירושלים.
הלחנים מיוחסים לזבולון גאליקי ופרנצ'סקו דרי שהיו כנראה מדרי הקהילה בתקופה.
מילות הטקס רוכזו בקונטרס שיצא לכבודו ונדפס בליוורנו.
"קנטטה עברית בדו-שיח" להושענא רבה מאת קרלו גרוסי
עדויות רבות מעידות על העובדה שליל הושענא רבה שימש במאות ה-17 וה-18 כהזדמנות לעריכת הצגות מוזיקליות במיוחד באיטליה.
ביצוע הצגות אלו טופח במיוחד בידי חברות מסוג ה"שומרים לבוקר" ששמו להן למטרה להפיץ את נוהג התפילה לפני עלות השחר.
חברות אלו שפעלו מסוף המאה ה-16 הושפעו מתנועת המקובלים מצפת.
מבין המקורות הרבים המעידים על פעילות מוזיקלית בליל הושענא רבה, נשתמר מקור מוזיקלי נוסף אחד מן המאה ה-17 - "קנטטה עברית בדו-שיח" מאת קרלו גרוסי.
היצירה נדפסה בשנת 1681 בקובץ יצירותיו של המלחין הנקרא: "שעשועי הגדולים..."
הקנטטה בוצעה בגטאות ונציה או מודנה בליל חג - הוא ליל הושענא רבה - אדם אחד עובר אורח ("הלך") נתקל בחבורת אנשים המפליגים בזמרת שירי שבח לה' בחדווה "נכפלת".
קבוצה זו נמנית עם חבורת "שומרים לבוקר" כפי שמלמדנו הבית האחרון.
ההלך מציג בפני בני החבורה שאלות במטרה לעמוד על הסיבה המיוחדת לשמחתם.
בני החבורה משיבים לו וכך מתפתח דו-שיח בין סולן (ההלך) ומקהלה (חבורת "שומרים לבוקר") המגלה לנו שהמדובר הוא בחגיגת יום השנה לייסוד החברה החל בהושענא רבה.
הן כבר ידוע כי נתנה ליל זה לאל תפארת
אך הייתה בכם ששון גוברת
שובע שמחות נפגשו דע הלך
תודה מביאים בית אדוני מלך.
להאזנה בלווית תמונות של ונציה
אירועי ליל הושענא רבה קבלו צורה מיוחדת במינה בקהילת קזאלה מונפראטו מאז שנת 1732.
עדויות על אירועים אלו נמצאות בכתב יד שבספריית לנין במוסקבה.
חוקר המוזיקה משה גורלי גילה שם את כתב היד בשנת 1964. לאחר גילוי זה הקדיש כמה פרסומים לנושא וכן ביצע בביצוע מודרני את אחת היצירות בשנת 1972. במובן מסוים ניתן לזהות מרכיבים אורטוריים ביצירות שהולחנו לאירועים אלו.
אירועים אלו נועדו לחברה הדומה ל"שומרים לבוקר" (חברת "זריזים").
יוזם האירועים המוזיקליים של השנים 1732-1733 היה יוסף חיים קציגין ואבן על שמו חקוקה בבית הכנסת המפואר של קזאלה מונפראטו.
הטקסטים חוברו על ידי חבר אחר בקהילה אדם בשם ש.ח.
ירק, והלחנים מוגדרים כלחנים אנונימיים.
הבולט שבלחנים הוא הקטע המסיים "לכו נרננה", הנשמע בהחלט כלקוח מתוך הסגנון האורטורי של ג.פ הנדל על פי המסורת של בני המקום, מיוחסים לו חלק מן הלחנים של האורטוריה, אף על פי שאין לכך סימוכין.
צאצאי האנוסים מפורטוגל שהתיישבו באמסטרדם היוו את אחת הקהילות המשגשגות של אירופה.
יהודים אלו עברו מספר לא מבוטל של שנים בהתבוללות גמורה.
במאה ה-17 החליטו לחזור ליהדות ובין היתר קיימו חיי קהילה עשירים ביותר.
המפגש בין התרבות הנוצרית מערבית לבין היהדות הוליד בין היתר מוזיקה שהולחנה לטקסטים תנ"כיים, טקסטים מסידור התפילה ולפיוטים.
שני מלחינים בלטו בקהילת אמשטרדם בתחילת המאה ה-18:
המלחין אברהם קסרס שהלחין את הפיוט "חשקי חזקי" פיוט מאת יצחק אבוהב דה פונסיקה כמו כן הלחין את הקנטטה "לאל אלים" שבוצעה ביום ה-75 לחנוכת בית הכנסת הגדול בעיר.
מלחין נוסף, שלא היה יהודי במוצאו ועבד בשירות הקהילה בהלחנת קטעים מסידור התפילה, היה המלחין כריסטיאנו ג'וזפה לידרטי.
קטעים שנשתמרו מלחניו הם: "נורא אלוהים" קטע למקהלה בשלושה קולות, "כל הנשמה" - קטע לשירת סולו לקול גבוה, תזמורת ובהמשך מקהלה, קטע שהולחן לכבוד שבת נחמו, שמחת תורה לכבודם של חתן בראשית וחתן תורה.
"בפי ישרים" קטע למקהלה לחג השבועות, "המשיח אלמים" קטע לאנסמבל קולי מתוך תפילת שחרית לשבת ויום טוב.
גם לאברהם קסרס ישנה גרסה לקטע תפילה זה.
בדורנו, נשתמרו יצירות אלו כבבואות חד קוליות בזיכרונם של שרידי הפעילים המוזיקליים של הקהילה ומושרים בבית הכנסת עד עצם היום הזה.
"דיברטיסמן" לברית מילה בארבע הקהילות בדרום צרפת (מחוז וינישין אזור אביניון) מקור כתב יד בספריה הלאומית בפריז.
היצירה בנויה כקנטטה ולכן גם נקראת "קנטיקום הבראיקום".
יש להניח כי יצירה זו בוצעה בברית המילה של בנו ומאז ואילך נשאה חן בעיני בני הקהילה שחזרו וביצעו אותה.
הפיוט המרכזי: "ילד היולד" נשתרש כמנגינה חד קולית בפי בני הקהילה עד שלהי המאה ה-18.
ילד היולד יהיה בסימן טוב
יגדל ויחיה כמו גן רטוב
(היצירה בביצוע קולי בשני חלקים המקושרים בתחתית הערך במדור קישורים חיצוניים).
מוזיקה ניסיונית היא שם כללי לכל מוזיקה שמותחת את הגבולות המוזיקליים ואת הגדרות הז'אנרים הקיימים.
קומפוזיציה ניסיונית מוגדרת בתור זו שמתנגדת באופן נחרץ ומפקפקת במוסכמות המוזיקליות בנוגע ללחן והביצוע הממסדיים.
אלמנטים של מוזיקה ניסיונית כוללים מוזיקה לא מוחלטת, שבה המלחין מכניס חומרים בלתי צפויים או מקום לגמישות בביצוע או בלחן.
אמנים גם יכולים לשלב בין ז'אנרים או סגנונות שאינם קשורים או להנהיג אלמנטים ייחודיים במוזיקה שלהם.
כחלק מחידושי המוזיקה הניסיונית פותחו גם כלי נגינה ניסיוניים.
מוזיק קונקרט (מצרפתית: מוזיקה קונקרטית) היא סוג של מוזיקה אלקטרואקוסטית שמשתמשת בקול אקוסמאטי (קול שנשמע מבלי שהמקור נראה) כמקור המוזיקה.
אלתור חופשי הוא מוזיקה מאולתרת חסרת חוקים מלבד הטעם המוזיקלי או הנטייה של המוזיקאי שמאלתר.
בהרבה מקרים המוזיקאי מנסים להימנע מקלישאות מוזיקליות, משמע התייחסויות פתוחות לז'אנרים של מוזיקה או מוסכמות מוזיקליות מוכרים.
המנהג נהיה משמעותי באמצע המאה העשרים, במיוחד בארצות הברית ואירופה.
ג'ון קייג' היה מהמלחינים הראשונים שהשתמשו במושג ואחד המחדשים העיקריים של המוזיקה.
בצרפת, כבר ב-1953 פייר שפר השתמש במושג "musique expérimentale" לתיאור יצירות שכללו מוזיק קונקרט ומוזיקה אלקטרונית.
בנוסף, בארצות הברית בסוף שנות החמישים נעשה שימוש במושג לראשונה לתיאור מוזיקת מחשבים.
"מוזיקה נשארת" הוא שיר של הזמרת ירדנה ארזי שהשתתף בתחרות קדם אירוויזיון 1982 והגיע למקום השני.
הוא נכתב בידי שמרית אור והולחן בידי הנרי ברטר.
השיר נחשב לנקודת הפריצה בקריירת הסולו של ארזי.
בשנת 1979 הנחתה ארזי את תחרות האירוויזיון ולאחריה הוחתמה על חוזה הקלטות בחברת התקליטים הגרמנית "אריולה אריסטה" והקליטה שירים בגרמנית, צרפתית ואנגלית.
עם שובה לישראל ב־1981 החלה בהקלטת אלבום הבכורה שלה ויציאה לקריירת סולו בישראל אחרי חברותה בלהקת הנח"ל ובשלישיית "שוקולד מנטה מסטיק".
בהתייעצות עם בן זוגה ולימים בעלה, נתן תומר, שהפך למפיק אלבומיה של ארזי, ועם הבמאי צדי צרפתי, שביים אותה במחזמר "ברנשים וחלומות" באותה שנה, הוחלט להשתתף בתחרות קדם אירוויזיון 1982 ולקדם באמצעותה את אחד הסינגלים מהתקליט.
לכתיבת השיר חברו שמרית אור, שכתבה את השיר "הללויה" – שהוצע לארזי לקראת פסטיבל הזמר והפזמון 1979 – והנרי ברטר, שהיה אז מוזיקאי בתחילת דרכו והתבלט כמלחין השיר "תפילה" בביצוע עפרה חזה.
"מוזיקה נשארת" היה השיר הראשון שהוצג בתחרות, ובסיומה זכה ב־67 נקודות, לעומת 72 נקודות שבהן זכה השיר "הורה" בביצוע אבי טולדנו.
עם זאת, הופעתה הסוחפת של ארזי בתחרות הביאה להפיכת השיר ללהיט הסולו הראשון שלה.
לאחר 11 שבועות במצעד הפזמונים, מהם שבועיים בפסגה, במצעד הפזמונים העברי השנתי 1982 הגיע השיר למקום השמיני, והיה השיר הראשון של ארזי כזמרת סולנית במצעדים השנתיים.
מוזיקה טרנסאלפינה הוא קובץ של מדריגלים שיצא לאור באנגליה בשנת 1588. המדריגלים חצו את האלפים (ומכאן שם הקובץ) במובן זה, שצורת המדריגל נלקחה מן האיטלקים, והיצירות היו ברובן הגדול איטלקיות (אם כי המילים תורגמו לאנגלית).
חשיבותו של קובץ זה היא בציון ראשיתו של תור הזהב של אסכולת המדריגל האנגלי.
הקובץ "מוזיקה טרנסאלפינה" מכיל 57 יצירות נפרדות מאת 18 מלחינים, כשאלפונסו פראבוסקו הוא התורם הראשון במעלה ולוקה מרנציו השני.
פראבוסקו חי באנגליה בשנות ה-60' וה-70' של המאה ה-16, הסבר אפשרי למספר הרב של יצירותיו בספר; באיטליה היה מוכר פחות, יחסית.
הקובץ הופיע עם הקדשה לגילברט טאלבוט, הרוזן משרוסברי.
ערך אותו ניקולאס יונג והדפיס תומאס איסט.
כמה אנתולוגיות דומות יצאו מיד אחריו לאור הצלחת האנתולוגיה הראשונה.
לדוגמה, ב-1590 הוציא איסט את "הקובץ הראשון של מדריגלים איטלקים"; ליצירות (רובן של מרנציו), נלוו טקסטים אנגליים מאת המשורר תומאס ווטסון.
יונג עצמו הוציא כרך שני של "מוזיקה טרנסאלפינה" בשנת 1597, בתקווה לחקות את הצלחת הקובץ הראשון.
מוזיקה נוצרית היא מוזיקה שנכתבה כדי לבטא אמונה אישית או קהילתית ביחס לחיים ואמונה נוצריים.
נושאים נפוצים של מוזיקה נוצרית כוללים שבחים, פולחן, תשובה וקינה, וצורותיה משתנות בכל רחבי העולם.
כמו צורות מוזיקה אחרות, היצירה, הביצוע, המשמעות ואפילו ההגדרה של מוזיקה נוצרית משתנים בהתאם לתרבות ולהקשר החברתי.
מוזיקה נוצרית מורכבת ומופיעה למטרות רבות, החל מהנאה אסתטית, למטרות דתיות או טקסיות, או עם מסר חיובי כמוצר בידור לשוק.
המוזיקה הנוצרית בבסיסה היא מוזיקה כנסייתית.
בדרך כלל זו כוללת שירה, בין אם על ידי כל באי הכנסייה, או על ידי סולן, דואט, שלישייה, רביעייה, מדריגל, או מקהלה.
לעיתים קרובות היא מלווה בכלי נגינה, אך כמה זרמים (כמו , , ו-The Free Church of Scotland) או קהילות שעדיין מעדיפים לשיר ללא ליווי או לשיר בשירת א-קפלה.
חלק מהקבוצות, כמו ברודרהוף, שרים שירים עם משמעויות ומילים לא דתיות.
אחת הצורות הקדומות ביותר של מוזיקת הפולחן בכנסייה היה מזמור גרגוריאני, הקרוי על שם האפיפיור גרגוריוס הראשון, שהיה הראשון שהזמין מוזיקה זו בכנסייה.
רפורמת המזמור התקיימה בסביבות שנת 590–604 לספירה (שלטונו של האפיפיור גרגוריוס הראשון) (קמיין, עמ' 65–67).
על פי הנחייתו של גרגוריוס, פזמונים גרגוריאניים מתאפיינים בצליל מונופוני מאוד, מכיוון שהוא האמין שלצליל מורכב יש נטייה ליצור קקופוניה.
במערב, רוב הזרמים הנוצרים משתמשים בכלים כמו אורגן, פסנתר, מקלדת אלקטרונית, גיטרה או ליווי אחר, ולעיתים גם בלהקה או תזמורת, כדי ללוות את השירה.
אולם היסטוריות מסוימות לא השתמשו בכלים, ומציינות את היעדרותן מהברית החדשה.
בערך במהלך המאה ה-20 כמה מהקבוצות הללו שינו את עמדה זו.
גם שירתם של האורתודוקסים המזרחיים אינה מלווה בדרך כלל, אם כי בארצות הברית משמשים לעיתים אורגנים כתוצאה מההשפעה המערבית.
חלק ממוזיקת הפולחן עשוי להיות לא מושר, ואינסטרומנטלי בלבד.
בתקופת הבארוק באירופה נעשה שימוש נרחב בקדמת הקורלה (לאורגן), לרוב על ידי שימוש במנגינה פופולרית מבחינה תמטית, וקורפוס רחב של מוזיקת אורגן סולו אחרת החל להתפתח ברחבי אירופה.
כמה מהאקספונסנטים הידועים ביותר של קומפוזיציות אורגן כאלה כוללים את יוהאן סבסטיאן באך, דיטריך בוקסטהודה, גאורג פרידריך הנדל, פרנסואה קופרן, סזר פרנק ושארל-מארי וידור.
עד ימינו כתבו מלחינים שונים מוזיקה אינסטרומנטלית (לעיתים קרובות באורגן) כמעשה פולחן, כולל רפרטואר אורגן ידוע של מלחינים כמו אוליבייה מסייאן, לואי ויירן, מוריס דיריפלה וז'אן לנגלאיס.
הסונטה דה קייסה (לתזמורת ולהקה קאמרית) וצורות מוזיקליות אינסטרומנטליות קדושות התפתחו גם הן מתקופת הבארוק והלאה.
החל מהמחצית האחרונה של המאה העשרים ועד ימינו בעולם הנוצרי המערבי – במיוחד בארצות הברית ובמדינות אחרות עם כנסיות אוונגליסטיות – נוצרו ז'אנרים שונים של מוזיקה שקשורים בדרך כלל לפופ רוק, תחת התווית "מוזיקה נוצרית עכשווית" ("CCM") להאזנה ביתית ולהופעה.
ניתן לחלק אותה למספר ז'אנרים ותת-ז'אנרים, אם כי הקווים המפרידים ויחסי הגומלין בין ז'אנרים מוזיקליים הם לעיתים קרובות עדינים, לעיתים פתוחים לפרשנות אינדיבידואלית, ולעיתים מעוררי מחלוקת.
ניתן להבחין בין ז'אנרים אלה (המכונים לעיתים "סגנון") כצורות מוזיקה אחרות על ידי הטכניקות, הסגנונות, ההקשר והנושאים או המוטיבים.
תת-סדרות ספציפיות של CCM עשויות לכלול (אך לא רק): מוזיקת קאנטרי נוצרית, מוזיקה נוצרית עכשווית, רוק נוצרי, מטאל נוצרי, הארדקור נוצרי, פאנק נוצרי, רוק אלטרנטיבי נוצרי, R&B (רית'ם אנד בלוז) נוצרי, מוזיקת דאנס אלקטרונית נוצרית והיפ הופ נוצרי.
פופ נוצרי או גוספל (gospel) באופן כללי, הוא תנועה מוזיקלית חדשה יחסית, שהתפתחה כעת למספר גדול של ז'אנרים מוזיקליים לפי אזורים המגיעים בהקשר נוצרי.
תנועה זו הופיעה כסוג של אוונגליזציה לצעירים אך הז'אנר ידוע בעיקר ונראה בתנועות הפרוזליזציה האוונגליסטיות או הפרוטסטנטיות, ולעיתים קרובות משמש במקצבים הדומים לאלה במוזיקה החילונית.
CCM הוא לא ז'אנר מוזיקלי כמו שאר הז'אנרים.
כששיר מזוהה כ"נוצרי" הוא לוקח בחשבון את המילים ואת כותבי השירים והמבצעים, ולא את הסגנון מוזיקלי.
לכן אפשר לומר ש-CCM הוא מגוון ויש שירים נוצריים המושרים לקצב של סלסה, רגאיי, רוק, פולק, היפ הופ או ראפ, בלדות, פופ, קאנטרי, זמרים-יוצרים ואפילו מוזיקה קיצונית כמו פאנק או מטאל כבד.
בשנות השמונים והתשעים מילאה המוזיקה הנוצרית העכשווית תפקיד משמעותי בפולחן הנוצרי האוונגלי.
מגוון גדול של סגנונות מוזיקליים פיתח שבחים מסורתיים.
התפתחויות דומות התרחשו בשפה אחרת, למשל המוזיקה הגרמנית Neues Geistliches Lied והמוזיקה הנוצרית העכשווית הקוריאנית.
המוזיקה הנוצרית נתמכת על ידי פלח מתעשיית המוזיקה הכללית שהתפתחה כמבנה מקביל אליה.
החל משנות השבעים וההתפתחות מתנועת ישו, התפתחה תעשיית המוזיקה הנוצרית למפעל של כמעט מיליארד דולר.
בשנות התשעים הז'אנר הפיל את המוזיקה הקלאסית, הג'אז והעידן החדש, ואמנים החלו להתקבל בשוק הכללי.
כיום מוזיקה נוצרית זמינה באמצעות רוב המדיה הזמינה.
מוזיקה נוצרית משודרת ברדיו, בטלוויזיה או באינטרנט.
אלבומים נוצריים והקלטות וידאו (CD, LP, הורדה דיגיטלית, DVD וכו') הפכו פופולריים יותר ויותר והמשיכו לעלות במכירות.
מחזות זמרים נוצריים הוא תחום צומח נוסף, במיוחד בעזרת האינטרנט.
קבוצות דרמה בכנסייה נהנות לעיתים קרובות מביצוע דרמות מוזיקליות אותן ניתן להוריד אונליין לשימוש חופשי.
בארצות הברית אורגנו כמה פסטיבלי מוזיקה נוצריים.
הם שכיחים בקיץ ומושכים אנשים רבים ושונים, במיוחד אלה מקבוצות מאורגנות כמו קבוצות נוער כנסיות וקבוצות קמפוס.
בנוסף לפסטיבלי מוזיקה כמו אלה שהם חלק מאגודת הפסטיבל הנוצרי, ישנם גם כנסים נוצריים רבים המתמקדים יותר בנאומים, אך לרוב יש בהם גם מופעים מוזיקליים, במיוחד שירות פולחן.
פסטיבל Ichthus Music החל בשנת 1970. כיום פסטיבלים נערכים מדי שנה ברחבי העולם ועשויים למשוך 100,000 איש.
פסטיבל מוזיקת מצנח של ניו זילנד, פסטיבל המוזיקה הנוצרית הגדול ביותר בחצי הכדור הדרומי, החל בשנת 1989 והוא נערך מדי שנה במרכז האירועים Mystery Creek מחוץ לעיר המילטון.
פסטיבל יום הכנס הגדול באנגליה החל בשנת 2009 והשתתפו בו כ-20,000 אנשים.
כמו כל קבוצה או מופע מוזיקלי, אמנים מוזיקליים נוצרים רבים מבצעים קונצרטים באולמות קונצרטים, ברים ומועדונים, או במקומות חיצוניים, כמו גם במקומות הקשורים לכנסייה.
לפעמים זה יכול להיות לבידור טהור, פעמים אחרות מתוך כוונה להיות עדים (אוונגליזציה על ידי עדות לאמונה של האדם), וזמנים אחרים עשויים להיות גם פולחן חלקי.
המוזיקה המרוקאית מאופיינת במגוון הגדול שלה מאזור אחד למשנהו.
היא כוללת סגנונות מהמוזיקה הערבית כמו שעבי ואייתה במישורים האטלנטיים, את סגנון המלחון בערים האנדלוסיות (מקנס, פאס, סלא, תטואן, ואוג'דה) ואת סגנון ה"חסני" בסהרה המרוקאית.
סגנונות נוספים הם מוזיקה אמזיגית הכוללת את הרגאדה מאזור הריף, ה"אחידוס" מאזור האטלס התיכון, ואת ה"אהוואש" מאזור הסוס.
מדרום מרוקו מגיעים הסגנונות "דקה מראקשיה" ו"גנאווה".
בנוסף, מוזיקאים צעירים משלבים ביצירותיהם השפעות מוזיקליות מרחבי העולם (כמו בלוז, רוק, מטאל, רגאיי, ראפ מרוקאי ועוד).
כל ז'אנר וכל קבוצה מוזיקלית מורכבת מקבוצות משנה אזוריות, המתחלקות גם הן בין מוזיקה מודרנית למוזיקה מסורתית.
המוזיקה האנדלוסית הקלאסית היא סגנון של מוזיקה ערבית המתבטא במספר סגנונות שונים ברחבי המגרב, שמקורו במוזיקה של אזור אל-אנדלוס.