tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסופו של דבר, גם האדומים וגם תושבי הגליל נטמעו תוך מספר דורות בעם ישראל באופן מובהק, כך שבכיבוש הרומאי גם אדום וגם הגליל היו חלק בלתי נפרד מארץ ישראל היהודית, האדומים הפכו לחלק מהלאומיות היהודית, ואף השתתפו באופן פעיל במרד הגדול.
השומרונים שכבר עברו תהליך גיור, שהיה נתון במחלוקת, אף שהתבדלו מהאוכלוסייה היהודית לא גורשו ממקומותיהם, ונותרו תחת שליטת הממלכה החשמונאית.
לחשמונאים היה עניין מיוחד עם הים.
על כך מעידים, תבליטי ספינות שהותקנו בידי שמעון במאוזוליאום של קברי החשמונאים במודיעין, ובלשון בספר מקבים א', "פתוחי אניות להראות לכל יורדי ים".
על גבי המטבעות מתקופתו של אלכסנדר ינאי שהקים את נמל יפו כנמל המדינה החשמונאית, יש ציורי עוגנים.
בקבר יאסון מימי החשמונאים, נתגלו ציורי קיר שבהם מתואר מרדף ימי, "שתי ספינות חשמונאיות, כשהן רודפות אחרי ספינה נוכרית".
ברוך קנאל משער "שקבר זה הוא אולי קבר של משפחה הקשורה בצי החשמונאי, שהגביר חילים אחרי כבוש עזה בידי ינאי".
בנוסף הייתה אשמה על שוד ימי שמטיח הורקנוס כלפי אריסטובלוס בפני פומפיוס, האדם שהבין היטב בשוד ימי בתקופתו.
רפפורט מוסיף על כך את הקשר שבין ינאי לקיליקים, שהיו ידועים כשודדי הים של אותה תקופה.
הכלכלה המסורתית ביהודה התבססה על חקלאות שבה הענפים העיקריים היו דגן, גפן, שמן זית, תמרים, ורעיית צאן ובקר שהיו מימים ימימה הבסיס לכלכלה היהודית.
באזור יריחו הופק בלסם, בושם שהיה יקר ערך ויקר מציאות.
אספלט (חמר) שהיה לו ביקוש לאיטום ספינות ולתעשיית התמרוקים הופק מים המלח.
חלק מהכלכלה החשמונאית התבסס על קשרי מסחר אם באמצעות העיר אשקלון, ואם באמצעות נמל יפו, שנכבש על ידם.
החל מימי יוחנן הורקנוס הלכה והושגה השליטה על דרכי המסחר בארץ, "דרך המלך" ו"דרך הים", שהושלמה בימי אלכסנדר ינאי, ושהעשירה מאוד את קופת המדינה, שכן המכסים שהוטלו על שימוש בדרכים אלו היו בין 25% ל-50% מערך הסחורה שהועברה בהם.
בתקופת החשמונאים מעמד האיכרים שנפגע בתקופת ההתייונות חזר למצבו הראשון.
מטבעות הן סממן שלטוני ברור וידוע, שגם מכניס רווח לשלטון, וכמעט כל שלטון מבקש להתהדר בו.
מטבעות החשמונאים כולן היו עשויות מארד בלבד.
הנחה מקובלת היא ששמעון לא טבע מטבעות כיוון שאנטיוכוס השביעי ביטל את הרישיון שנתן לפני ששמעון הספיק לנצלו.
בנו יוחנן הורקנוס היה הראשון שטבע מטבעות בשנת 129 לפנה"ס.
אף שהחשמונאים רצו לבטא את עצמאותם בטביעת מטבעות משלהם, ניכרת ההשפעה ההלניסטית על המטבעות שטבעו, כמו על עמים אחרים שיצאו לחירות.
כיוון שהחשמונאים היו מוגבלים על פי הפרשנות המחמירה של איסור עשיית פסל ומסיכה, אין דמויות של השליטים על המטבעות וקל וחומר של אלילים יווניים אלא דגמים נייטרליים שנלקחו ממטבעות הלניסטיות כמו קרני שפע, קסדה, כף תמר, פרח שושן, כוכב, עוגן ועוד.
בכמה מהמטבעות קיים כיתוב ביוונית.
יהודה המכבי כבש שטחים נוספים בארץ ישראל, ולכיבושים אלה היו השלכות כלכליות ברורות.
עד תקופה זו, התגוררו היהודים בשטח מצומצם בתוך הארץ, ללא מוצא לים התיכון, ולא התערבו במסחר בינלאומי, כפי שהעיד יוסף בן מתתיהו.
אבל החשמונאים הרחיבו מאוד את הממלכה, בעיקר בימי יונתן החשמונאי, וכן בימי אחיו שמעון ובנו יוחנן הורקנוס, ואחריהם בימי אלכסנדר ינאי.
אלכסנדר ינאי, למשל, ניסה להטיל מס על הנבטים, שהסחר הבינלאומי היה עיסוקם העיקרי.
הנבטים לא אהבו את הרעיון.
ולכן ינאי כבש את עזה, נמל היצוא העיקרי מארץ ישראל למצרים ולמדינות הים התיכון.
כיבוש זה אילץ את הנבטים לשלם עבור השימוש בנמל, ובמידה מסוימת, הכניס גם את היהודים עצמם למסחר הבינלאומי.
לכן, על מטבעות מתקופת אלכסנדר ינאי, נחקקו דמויות של אוניות וסמלים של עוגן.
מס על שימוש בנמל הייתה שיטת מימון מוכרת לשלטונות.
שנים רבות אחר כך, נאלץ הורקנוס השני לשלם סכום גדול ליוליוס קיסר, על השימוש בנמל יפו.
התשלום נקבע לכמות שנתית קבועה של חיטה.
ענפי היצוא הבולטים בתקופת החשמונאים היו שמן זית ויין, אך לא חיטה.
בשנות בצורת אף נאלצו לייבא חיטה ממצרים.
אז כמו היום, יבוא סחורה יצר תחרות ומתיחות.
יש אומרים שזה הרקע לגזירה שגזרו שניים מראשי הסנהדרין בתקופת החשמונאים: יוסי בן יועזר איש צרידה ויוסי בן יוחנן איש ירושלים, "גזרו טומאה" על ארצות הגויים ועל כלי זכוכית (דהיינו, הם קבעו שפירות מיובאים טמאים, ושכלי זכוכית מקבלים טומאה).
הגזירה הגבילה מאוד את מעורבותם של יהודים במסחר הבינלאומי, ומנעה יבוא כלי זכוכית מהערים הפיניקיות בלבנון.
הגזירה התקבלה בהתלהבות על ידי יצרני כלי הזכוכית היהודים בגליל.
מאז שיבת ציון התרבות היהודית בוססה על התורה והמקדש.
אמנם היו פערים שונים בפירוש ומימוש התורה בין הזרמים השונים, אך נראה שהחשמונאים הצליחו להתגבר על תופעות ההתייוונות כפי שהיו לפני שפרץ המרד, ולהמשיך להתמיד בחוקי התורה, אם בכתב ואם שבעל פה.
שאלות ההתייוונות של מדינת החשמונאים מוטלת במחלוקת בין החוקרים השונים.
יש הרואים במדינה החשמונאית מדינה הלניסטית או מדינה שדמתה במידת מה לכזו, יש הכופרים בתפיסה הזו ויש המשאירים שאלה זו כפתוחה.
רפפורט מונה מספר סממנים במלכות החשמונאית שיש בהם להצביע על תהליך הלניזציה הולך וגובר של השלטון החשמונאי, לצד סממנים שיש בהם מאפיינים יהודיים מובהקים, ולצד סממנים שיש בהם להצביע על ניסיון לשילוב בין השניים.
מאפיינים יהודיים ברורים הם אספת העם היהודית (חבר היהודים) שהיו לה שורשים במסורת היהודית, ויש בה יצירה קונסטיטוציונית יהודית מתוחכמת, שאיננה דומה לאספת העם היוונית.
גם מדיניות הכיבושים של החשמונאים שכוללת מאפיינים דתיים, לאומיים והיסטוריים, והתלוותה לה מגמה של המרת דתם של האזרחים לדת היהודית, או סילוקם של גורמים הלניסטים, איננה דומה למדיניות הכיבושים של שליטים הלניסטיים.
החל מיוחנן הורקנוס שמות שליטי המדינה כפולים: שם עברי ולצידו יווני.
כפילות השמות כנראה מבטאים מגמה דואלית או רצון לשלב את היהודיות עם ההלניזם, ואף מסר של פתיחות כלפי ההלניזם ורצון להזדהות.
גם במטבעות ניכרת מגמה דומה.
מטבעות החשמונאים שיש בהם מאפיינים של מטבעות מאותה תקופה, נעדרים דגמים אנתרופומורפיים (דמויות אלים ואנשים) וזואומורפים (דמויות בעלי חיים) אלא יש בהם דגמים נייטרליים, עם שימוש גובר והולך ביוונית.
במעמדו של השליט החשמונאי, צירוף כהן גדול עם מנהיג צבאי של שמעון נעדר רכיב מובהק של שלטון יווני, והוא זכויות החקיקה והשיפוט שזכאי לו המלך, ששמעון ויתר עליהם בייסוד הממלכה החשמונאית.
אך לנגד עיניהם של צאצאיו שביקשו מעמד מלוכני, עמד דגם של שליט הלניסטי.
על פי המסורת מלכות בישראל שייכת לצאצאי בית דוד משבט יהודה, ולא לכהנים בני לוי שתחום הפעילות שלהם היה אמור להיות המקדש.
ועל כן עצם נטילת המלכות בידי ינאי משבט הכהנים יש בו מעשה הלניסטי מובהק.
גם למעשה ההתעטרות בעטרה שלו צביון הלניסטי, לעומת מלך יהודי שנמשח בשמן.
גם ההוצאה להורג של המורדים בינאי, דומה למעשה השליטים ההלניסטיים.
מעמדה של שלומציון כמלכה אישה יש בו סממן הלניסטי מובהק (כדוגמת קלאופטרה המצרית), שכן ביהדות אין לאישה מעמד כמלכה.
השימוש בחיל שכירים שהחל בתקופת יוחנן הורקנוס, תוגבר אצל ינאי, והועצם מאוד בתקופת שלומציון, יש בו סממן הלניסטי נוסף.
על פי מנחם שטרן כישלון מדיניותו של אנטיוכוס והקמת מדינת החשמונאים הצליחו לעצור את הדינמיקה של שינוי פני החברה הגבוהה של היהודים והטמעת ההלניזם בהם.
תהליך שהחל כבר שנים לפני הטלת הגזרות, בימי הרפורמה של יאסון.
אף שהמדינה החשמונאית הושפעה מההלניזם, היא לא הפכה למדינה הלניסטית של ממש.
אף שהיו בחלק מהמעמדות העליונים דוברי ארמית, עברית ויוונית, רובו של העם נותר דובר ארמית, שלשונו הספרותית נותרה עברית.
בתקופת החשמונאים נוצרו או הובלטו כמה זרמים ביהדות: צדוקים, פרושים ואיסיים.
הצדוקים היו הכהנים האריסטוקרטים, בני המעמד הגבוה ובעלי ההון, אנשי המקדש וכהני הדת, שהיו בעלי פתיחות להלניזם ולתרבות הכללית.
הפרושים היו זרם רוחני של חכמי התורה, ששאף ליצירת תורת חיים, והחזיק בידיו את מערכת המשפט, הסנהדרין, והייתה לו תמיכה רחבה בהמון העם.
ואילו האיסיים, היו כת נזירית, פציפיסטית, מתבדלת, שביקשה את טהרת הנפש וקרבת האל.
לעיתים, הפרושים היו הזרם המועדף על השליט, ולעיתים, דווקא הצדוקים היו הזרם המקורב לשלטון.
בתחילת ימי הממלכה החשמונאית גילו הפרושים אהבה וכבוד לחשמונאים, וגם בהמשך היו שליטים שהייתה להם העדפה ברורה לפרושים.
כך למשל הפרושים היו אהודים במיוחד על השליטים שנהו אחר הרוחניות, כמו יוחנן הורקנוס הראשון (עד שנוצר הקרע בסוף ימיו) ושלומציון המלכה.
ואולם, באופן כללי, היחסים בין הפרושים לשלטון הידרדרו לאורך הזמן.
בין הגורמים השונים להידרדרות זו, נמצאים מדיניות הכיבושים של ממלכת חשמונאי, הנאת השכבה העשירה משלל הכיבושים, חוסר הסכמה בנוגע למדיניות של גיור בכפייה, ולקיחת סמכויות שיפוט נרחבות, העסקת צבא שכירים, והשפעת התרבות ההלניסטית שהלכה והחריפה.
בסוף ימיו של יוחנן הורקנוס נוצר קרע בינו לבין חכמי הפרושים ככל הנראה בעקבות רצונו לחזק את מעמדו כשליט יחיד, ובדומה למלכים ההלניסטים - להרחיב את סמכויותיו וליטול לעצמו גם סמכויות חקיקה ושיפוט.
הקרע בין מנהיגי הפרושים לבית חשמונאי החמיר בימי אלכסנדר ינאי, בגלל תהליכים של אימוץ התרבות ההלניסטית שהיו מובהקים מאוד בתקופת שלטונו התנהלות ממלכתו של ינאי לא התאימה לציפיות שהיו לפרושים ממדינה יהודית.
לדעתם, הממלכה הייתה צריכה להתנהל על פי חוקי התורה ואילו חצרו של ינאי דמתה לחצר הלניסטית יותר מאשר לחצר של מלך יהודי.
בנוסף הפרושים התנגדו לכך שהכתיר עצמו למלך, אף על פי שלא שייך לשושלת דוד.
הקרע בין בית חשמונאי לפרושים התמתן בימי המלכה שלומציון אלכסנדרה.
ימי שלטונה היו ימים של שיתוף פעולה בין בית חשמונאי לבין הפרושים.
זאת כיוון שחלקה את סמכויות המלוכה והכהונה בין שני בניה, דבר שהיה אחר מגורמי המחלוקת בין הפרושים לשליטי חשמונאי שנהגו לערב את סמכויות אלו.
בימי כוהני בית חשמונאי הקבוצה הצדוקית בחברה תמכה והשתלבה בשלטונו של בית חשמונאי.
הם העניקו חשיבות רבה למדינה החשמונאית.
נטלו חלק בחיים המדיניים והצבאיים, וניהלו קשרים הדוקים עם ההנהגה החשמונאית.
הדבר נבע מרצונם לשמור על מעמדם הגבוהה בחברה, ובאינטרס של בית חשמונאי לקשור איתם קשר מהיותם קבוצת "האצולה" המבוססת בחברה.
הצדוקים תמכו במדינויות שונות שבצעה הממלכה החשמונאית מתוך אינטרסיים אישיים לשלל וכוח: כמו מדינות הכיבוש.
בין הגורמים שהביאו להתקרבות בין הצדוקים לשלטון הייתה החמרת השסע בין השלטון לפרושים.
יחסם של האיסיים אל שלטון החשמונאים היה עוין.
האיסיים התנגדו לאיחוד הכהונה הגדולה והשלטון המדיני בידי השליטים החשמונאים.
הם טענו שהשלטון החשמונאי פוגע בקדושת בית המקדש, שהשלטון מושחת ומעוות את הדת היהודית, וראו בהם כופרים.
על אף שחלק מכיבושיה של המדינה החשמונאית ירדו לטמיון עם כיבושי פומפיוס.
לממלכה זו הייתה תרומה גדולה לכך שהיהודים היו החלק החשוב באוכלוסיית ארץ ישראל, ושהאזורים שישבו בהם: יהודה, אדום, עבר הירדן היהודי והגולן, היו יהודים לגמרי מבחינה תרבותית.
ללא קינים של מתייוונים או אוכלוסייה הלניסטית.
על פי פרופ' הר הכוח והרוח היהודי האיתן שגובש בתקופה זו, איפשרו לעם היהודי להתקיים תחת השלטון הרומי מאות שנים בתנאים קשים, ונוצרו היסודות לקיום היהודי גם בתקופת הגלות.
המדינה החשמונאית הריבונית הייתה ליהודים מקור השראה למרידות בתקופה הרומית.
בתלמוד ובמדרשים נשתמרו עדויות כי היהודים קיוו באותה תקופה שיצליחו להסיר את עולה של רומא, כשם שהחשמונאים הצליחו להסיר את עולה של האימפריה הסלאוקית.
כך למשל, קרב בית חורון שבו הובס הנציב הסורי קסטיוס גאלוס בראש הלגיון השנים עשר פולמינטה, הוא למעשה שיחזור של קרב בית חורון שבו ניצח יהודה המכבי את צבאו של סירון, 232 שנים לפני כן.
יחס חיובי לחשמונאים מופיע אצל הרמב"ם והרמב"ן.
התנועה הציונית שהחלה בסוף המאה ה-19, מצאה במדינת החשמונאים דגם שניתן לאמץ אותו לחירות לאומית, צבאיות ואומץ לב.
התייחסויות לכך ניתן למצוא אצל הביל"וים, הגדודים העבריים, חובבי ציון בבריטניה (המכבים הקדמונים), המכבי הצעיר, א"ד גורדון, זאב ז'בוטינסקי ועוד רבים אחרים.
ההיסטוריון מנחם שטרן מצביע על כך שבעוד שהמקורות העיקריים לנושא מרד החשמונאים ולכינונה של המדינה החשמונאית הם יהודיים וניכרת בהם נקודת השקפה יהודית, המקורות העיקריים המשתקפים בחיבוריו של יוסף בן מתתיהו בנוגע לתקופת המלכות החשמונאית עצמה, הם הלניסטיים ובראשם ניקולאוס איש דמשק.
ביקורתו של בצלאל בר כוכבא חריפה הרבה יותר.
על פיו התיאור של תקופת החשמונאים אצל יוספוס הוא הנחות מכל תת-התקופות של בית שני.
בדבריו של יוספוס על תקופה זו, משולבים דבריהם של ניקולאוס ושל סטראבון, כאשר הם מגובבים זה ליד זה ושזורים בחוטים גסים, שלעיתים סותרים איש את רעהו.
גם סטראבון עצמו היה מקור ביניים והוא מבסס את דבריו על מדינת החשמונאים משני מקורות: פוסידוניוס (שנטייתו לכתיבה סאטירית ומגמתית הרחיקה אותו מהאמת) וטימגנס.
לדעתו של בר כוכבא נראה שסטראבון הוא דווקא המקור לתיאורים השליליים של בית חשמונאי ולא ניקולאוס.
על כל פנים חוקרים רבים מודים שיש להתייחס בזהירות רבה לתיאוריו של יוספוס אודות ממלכת החשמונאים.
ממלכת דנמרק (בדנית: Kongeriget Danmark או Danmarks Rige) היא מונרכיה חוקתית וקהילייה הכוללת שלוש מדינות: דנמרק בצפון אירופה, איי פארו בצפון האוקיינוס האטלנטי וגרינלנד באמריקה הצפונית.
דנמרק, שבה ממוקמים מרכזי הכוח השיפוטי, הביצועי והחוקתי, מהווה הגמוניה בממלכה.
בדנית מכנים את היחסים בין המדינות החברות Rigsfællesskabet ("קהיליית הממלכה").
על פי חוק השלטון העצמי של איי פארו, מהווים האיים קהילה של עם בתוך הממלכה.
חוק השלטון העצמי הגרינלנדי אינו מכיל הגדרה דומה, אך מתאר את העם הגרינלנדי כעם כפי שמוגדר בחוק הבינלאומי שזכותו להגדרה עצמית.
מבין השלוש רק דנמרק חברה באיחוד האירופי.
ה"פולקטינג" הוא בית המחוקקים הלאומי.
בפרלמנט יש 175 חברים הנבחרים על פי שיטת בחירות יחסיות מדנמרק, בתוספת 2 חברים נבחרים מגרינלנד ו-2 חברים נבחרים מאיי פארו.
בחירות לפרלמנט נערכות לפחות אחת לארבע שנים, אך בסמכותו של ראש הממשלה להקדים את הבחירות על פי שיקול דעתו.
מבחינת פיטוגאוגרפית שייכים דנמרק, גרינלנד, איי פארו, לממלכה הצפונית והן משותפות למחוזות הארקטי, האירופאי-אטלנטי והמרכז אירופאי של האזור הצפוני בחצי הכדור הצפוני (Circumboreal Region).
על פי הקרן העולמית לשימור חיות הבר ניתן לחלק את הטריטוריה של דנמרק לשני אזורים אקולוגיים: היערות המעורבים האטלנטיים והיערות המעורבים הבלטיים.
איי פארו מכוסים בצמחייה עשבונית צפונית, בעוד שבגרינלנד יש שני אזורים אקולוגיים: האזור האקולוגי של הטונדרה הארקטית הגבוהה והאזור האקולוגי של הטונדרה הארקטית הנמוכה.
במהלך השנים בין המאה ה-8 למאה ה-11 גילו הנורדים איים רבים בלתי מיושבים ויישבו אותם: איי שטלנד, איי אורקני, איי פארו, איסלנד, גרינלנד, וניסו ליישב גם את וינלנד, כנראה היישוב ששרידיו נמצאו בל'אנס או מדוז שבניופאונדלנד.
הם כבשו והתיישבו אחר כך בחלקים מאנגליה (שכונתה דיינלאו – Danelaw), אירלנד, ונורמנדי, וייסדו את רוס של קייב שעתידה הייתה בסופו של דבר להפוך לרוסיה הצארית.
הנורדים פיתחו נתיבי סחר מגרינלנד בצפון לקונסטנטינופול בדרום דרך הנהרות ברוסיה.
מדינת דנמרק-נורווגיה הוקמה ב-1536 בעקבות אוניה פרסונלית בין דנמרק לנורווגיה.
האיחוד הדני-נורווגי פורק בעקבות חוזה קייל ב-1814, כשדנמרק מקבלת את שטחי החסות הנורווגיים באיסלנד, איי פארו וגרינלנד.
לדנמרק היו גם מושבות בהודו הדנית (טרינקובר) מ-1620 ועד 1869, בחוף הזהב הדני (גאנה) מ-1658 עד 1850, ובאיים הקריביים (כיום איי הבתולה של ארצות הברית) מ-1671 עד 1917.
איסלנד השיגה שלטון עצמי ב-1874, והפכה למדינה עצמאית לגמרי ב-1918, תחת מלך משותף עם דנמרק.
האיסלנדים ביטלו את המלוכה ב-1944, וב-1948 זכו איי פארו בשלטון עצמי.
הממלכה הצטרפה לקהילייה הכלכלית האירופאית (כיום האיחוד האירופי) בלא איי פארו ב-1973, וגרינלנד פרשה מהאיחוד ב-1979. בשני המקרים בשל חוסר הסכמה למדיניות הדיג של האיחוד.
גרינלנד זכתה בשלטון עצמי ב-1979 והצעה להרחבת האוטונומיה ב-2009 אושרה במשאל עם שנערך באי ב-2008. תושבי גרינלנד שוקלים עצמאות מלאה, אם יתגלו מספיק משאבי טבע על מנת להפוך את הרעיון לישים כלכלית.
דמות (בגעז: ዳሞት) הייתה ממלכה שהתקיימה במערב אתיופיה.
משערים שהממלכה נוסדה לפני המאה ה-10 וגבולותיה היו הנילוס הכחול בצפון, נהר הדידסה ואף בתקופות מסוימות בבני שנגול במערב.
מהמאה ה-10 ועד למאה ה-13, דמות הייתה לממלכה דומיננטית באזור כאשר זו הכפיפה את הממלכות המוסלמיות השכנות לה ממערב לוסאליות ואף הדפה פלישה אתיופית בתקופת הזאגווה.
דמות נזכרה במאה ה-13 בהגיוגרפיה של הקדוש תקלה היימנות, אשר נקבה בשם מלכה "מוטלמי" שהמיר את דתו לנצרות.
עם עליית השושלת הסולומונית לחמו האתיופים כנגד דמות והצליחו לנטרל את שליטת בשטחיה המערביים.
הקיסר עמדה ציון הראשון הצליח להכפיף את הממלכה לשלטון אתיופי ובמאה ה-16 הייתה לממלכה חשובה באימפריה האתיופית.
בשלהי המאה ה-18 החלה קבוצת המצ'ה מהאורומו לפלוש ולהתיישב בממלכה.
בעקבות זאת אילצו את שליטיה ותושביה הנוצרים להגר לאזור גאפאת שבדרום גוג'ם אשר מצפון לנילוס הכחול שם הקימו מחדש את מולדתם ("דמות החדשה").
המהגרים מדמות התיישבו לצד הגאפאת המקומיים, מאוחר יותר היגרו לאזור גם קבוצות מצ'ה שהורשו להתיישב במקום.
אלו השתלבו באלו ואימצו עם הזמן את השפה האמהרית, התרבות והנצרות.
בחלוקה המנהלית של שנות ה-40 של המאה ה-20 הייתה דמות החדשה לנפה בתוך מחוז גוג'ם ודמות הישנה לחלק ממחוז ולגה.
ממלכת הנובר הייתה ממלכה בגרמניה ואחת המדינות החברות בקונפדרציה הגרמנית.
בשנת 1692 קיבל ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג מעמד של נסיך בוחר מלאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כהוקרה על תרומתו של בית הנובר במהלך מלחמת תשע השנים.
אולם ארנסט אוגוסט נפטר לפני שקיבל רשמית את התואר והוריש את כל תאריו ואדמותיו לבנו גאורג.
מעט לאחר עלייתו של גאורג לשלטון בהנובר נפטר ויליאם, דוכס גלוסטר, בנה ויורשה היחיד של אן, מלכת בריטניה והפרלמנט הבריטי העביר חוק לפיו יעבור הכתר הבריטי לאחר מותה של המלכה לקרוב משפחה פרוטסטנטי בלבד.
בשנת 1708 אישר הדיאט הקיסרי את מעמדו של גאורג כנסיך בוחר.
ב-28 במאי 1714 מתה אמו של גאורג, סופיה מהנובר בגיל 83 והוא הפך ליורש העצר לכתר הבריטי.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות לחם צבא הנובר לצד צבא בריטניה, אך בשנת 1806 נכבשה הנסיכות ונמסרה לממלכת פרוסיה.
בשנת 1807 הוחלט בחוזה טילזיט על הקמת ממלכת וסטפאליה, שכללה את שטחי הנסיכות יחד עם שטחים מנסיכות הבוחר מהסן ונסיכות בראונשווייג-וולפנביטל.
לאחר קרב לייפציג פורקה ממלכת וסטפאליה, והנסיכות חזרה לשליטת בית הנובר.
בתקופת נפוליאון ווסטפאליה זכו היהודים לאמנציפציה ואזרחות, אך זו בוטלה ב-1813 עם חזרת בית הנובר, והיהודים איבדו שוב את זכויותיהם.
באוקטובר 1814 הוחלט בקונגרס וינה על הקמת ממלכת הנובר בשטחי נסיכות הבוחר מהנובר, וצורפו אליה שטחים נוספים.
כמלך הנובר הראשון כיהן ג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת, שהיה הנסיך הבוחר האחרון של הנובר.
המדינה נשלטה על ידי בית הנובר, באוניה פרסונלית עם הממלכה המאוחדת.
לאחר מותו של ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת ב-1837, עלתה לכס המלוכה בבריטניה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, אולם בהנובר, שבה חל החוק הסאלי שמנע מלוכת אשה, הומלך דודה של ויקטוריה ארנסט אוגוסט הראשון, מלך הנובר.
במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה ניסתה הנובר בתחילה להישאר נייטרלית, אך לבסוף נאלצה עקב דעת הקהל לחבור לאוסטריה.
על אף שצבא הנובר יחד עם הצבא הבווארי נחלו בתחילה ניצחון על הצבא הפרוסי בקרב לאנגנזאלצה, בימים שלאחר מכן הביס הצבא הפרוסי את הצבא האוסטרי ואת בעלות בריתו.
בשלום פראג הוחלט על סיפוח ממלכת הנובר לפרוסיה, בתור פרובינציית הנובר.
ארנסט אוגוסט החמישי (1987 - כעת)
הנובר נכללה בשטח הכיבוש הבריטי, והוקמה בה מחדש "מדינת הנובר", כהחייאה של הממלכה הקודמת ותוך אימוץ גבולותיה הקודמים וסמליה.
שטח המדינה מהווה 85% משטח המדינה שהחליפה אותה, סקסוניה-תחתית, במסגרת הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
ממלכת הדמיון היא טרילוגיית פרקי טלוויזיה בסדרה המצוירת סאות'פארק.
הטרילוגיה זכתה בפרס אנני ובפרס אמי וזכתה למדרוג גבוה בשידורה.
ב-2008 יצאה טרילוגיית הפרקים כסרט שהופץ ישירות ל-DVD הכולל בונוסים וקטעים לא מצונזרים.
החלק הראשון שודר ב-17 באוקטובר 2007, החלק השני ב-24 באוקטובר 2007 והחלק השלישי ב-31 באוקטובר 2007.
הפרק מתחיל כאשר קרטמן מחפש לפרקון ביער.
לקייל, שהיה עם קרטמן ביער בזמן החיפוש, היה ספק שקרטמן יוכל למצוא לפרקון אמיתי, והתערב איתו שאם הוא יצליח להוכיח שלפרקונים קיימים הוא ימצוץ לו את אשכיו, ואם לא הוא יהיה חייב לו עשרה דולרים.
לתדהמתו של קייל, קרטמן מצא לפרקון אך כאשר הוא רדף אחריהם, הם תפסו אותו במלכודת.
הלפרקון מזהיר את קייל וקרטמן שפיגועי טרור רבים יתרחשו בקרוב, לאחר שהלפרקון נעלם מתחיל קרטמן לרקוד ומחייב את קייל למצוץ לו את אשכיו אך קייל מסרב בטענה כי דבריו של הלפרקון אינם הגיוניים וישנה סבירות גבוהה שהכל בדיחה של מישהו.
למחרת, משוחח קייל עם חבריו סטן, באטרס, קני מקורמיק וג'ימי עד שמופיע אדם זר ושואל אותם אם הם ראו שדון, קייל עונה לאיש כי שדונים הם דמיוניים והאיש עונה לו כי אם משהו דמיוני זה לא אומר שהוא לא אמיתי.
האיש מזמין את הילדים לעלות על "מכונת הדמיון המעופף" שלו ומקסים אותם כאשר הוא שר להם שיר הנקרא "ארץ הדמיון".
המכונה המעופפת מתחילה להמריא ומתקדמת לכיוון "ארץ אבודה".
בסוף השיר נוחתת במכונה בארץ הדמיון.
לדבריו של האיש, הארץ כולה היא פרי דמיונם של בני האדם.
לפתע מופיעים המוני טרוריסטים אסלאמיים המתחילה לפוצץ את המקום, להרוס את בתי מגורים ולהרוג אנשים דמיוניים (הסצנה היא פרודיה לחלק מהסרט להציל את טוראי ריאן של סטיבן ספילברג).
הילדים נמלטים מהמקום על דרקון הלוקח אותם למקום מבטחים, לעומת באטרס שנלקח על ידי הטרוריסטים כבן ערובה.
למחרת מתעורר קייל שבטוח כי הכל היה חלום, אך סטן שעמד לידו סיפר לו כי זה אמיתי וכי באטרס נעלם.
בינתיים, קרטמן כועס על קייל כי לא מצץ לו את אשכיו למרות שמצא שדון ולכן הוא מביא אותו לבית המשפט, שם הוא מחויב למלא את ההסכם בתוך 24 שעות או שייעצר.
במקביל מקבלת מחלקת ההגנה של ארצות הברית סרטון וידאו בו מודיעים טרוריסטים כי יש בידם מספר שבויים, וביניהם באטרס; מחלקת ההגנה פעורת פה ולא יודעת מה לעשות, כדי למצוא רעיונות יצירתיים הם פונים לאנשי המקצוע של הוליווד כדי שיעזרו להם, הם מתאכזבים ממ.
נייט שאמלאן שאומר להם כי חייב להיות סוף עם טוויסט ומייקל ביי שאומר להם כי חייבים להיות אפקטים מיוחדים בעלות גבוהה הם מבקשים עצה ממל גיבסון שאומר להם כי יש משהוא לא אמיתי בווידאו שהם קיבלו.
לאחר בדיקה מעמיקה מגלה מחלקת ההגנה כי הווידאו נשלח מארץ הדמיון, והם מחליטים לחפש את קייל וסטן.
בינתיים בארץ הדמיון, הטרוריסטים מעבירים כמה שבויים (בניהם באטרס) לצד הרע של ארץ הדמיון; במקביל מכין קרטמן מסיבה גדולה שבה כולם ייראו את קייל מוצץ את אשכיו, קייל נכנע בניסיונותיו לעזור לבאטרס ומגיע עם סטן למסיבה.
כאשר קרטמן מכריז כי קייל ימצוץ את אשכיו, נכנסים אנשי ביטחון ולוקחים את קייל וסטן איתם.
לאחר שקייל וסטן נלקחים קרטמן צועק על כך שאנשי הביטחון הרסו את ההתערבות, לאחר מכן הוא טופס טרמפ עם נהג משאית לוושינגטון כדי להשלים את ההתערבות.
הפרק נגמר כאשר קרטמן אומר "אל תטעה קייל, עוד לפני שהעניין ייגמר תוכל למצוץ את אשכיי".
הפרק מתחיל כאשר באטרס מתעורר ומוצא עצמו במיטתו שבביתו, אך לאחר מכן הוא מגלה כי זה היה חלום והוא עדיין בארץ הדמיון.
במקביל, קרטמן נוסע לוושינגטון ובדרך חולם על הרגע שבו קייל ימצוץ את אשכיו.
כבקשת ראש העיר נס באטרס לטירת סאנשיין, אט אט נהרגים היצורים שרדפו אחריו והוא חובר לסנארף מחתולי הרעם ומלך הסוכריות על המקל.
לפתע רואים השלושה מינוטאורוס ואת ג'ייסון וורהיס אונסים את תותית ובכך מדביקים אותה באיידס ולבסוף הורגים אותה, לאחר מכן היצורים המשיכו בדרכם לאנוס ולהדביק עוד אנשים במחלה.
לאחר שבאטרס, מלך הסוכריות על מקל וסנארף צפו במעשה המזעזע הם ממשיכים בדרכם.
במקביל נחקרים קייל וסטן בפנטגון, שם הילדים לומדים כי הפורטל לארץ הדמיון נבנה בתקופת המלחמה הקרה והוא נשלט על ידי הממשלה (סטארגייט).
קרטמן מצליח לפרוץ למשרדי הפנטגון ומספר להם כי התערב עם קייל וכי הוא לא קיים את ההתערבות, קרטמן מביט בתשוקה זמן רב בקייל אך לפתע נשמעת אזעקה (אם כי קרטמן מאמין שקייל אחראי עליה כדי לצאת מההתערבות).
הסיבה לאזעקה היא יצורי חג מולד שנמצאו ביער, הממשל האמריקאי שולח חיילים למקום על מנת לבדוק את הדבר.
כאשר מגיעים החיילים ליער הם מתחילים להילחם בהם אך היצורים אונסים אותם.
מעט לאחר מכן, אדם דוב חזיר פורץ את הפורטל לפנטגון, הורג שני עובדים ותופס את קייל בצווארו; אחד העובדים מצליח לסגור את הפורטל והאדם דב חזיר חוזר לתוכו.
קייל נפצע בצורה חמורה ומותו נקבע במקום.
קרטמן צועק ומתעצבן על כך שקייל מת, במיוחד בשל כך שהוא לא ימצוץ את אשכיו.
קרטמן מבצע לקייל החייאה וסוטר לו שוב ושוב עד שקייל מתחיל לבכות, קרטמן הצליח וקייל חזר להכרה ומפונה לבית חולים.
קרטמן שמח על כך שקייל חי אך קייל לא שמח מכיוון שהוא מודע לכך שחייב נצלו על ידי קרטמן פעם נוספת.
בינתיים בארץ הדמיון באטרס, מלך הסוכריות על מקל וסנארף מגיעים אל הטירה (הדומה בארכיטקטורה שלה לריוונדל).
השומרים של הטירה חושדים שלבאטרס יש קשר למתקפת הטרור ומביאים אותו כבול לפני מועצת התשעה, אשר בה נמצאים הדמויות הידועות בכל ממלכת הדמיון: אסלן, גנדלף, גינדה המכשפה הטובה, ישו, לוק סקייווקר, מורפיאוס, פופאי, וונדר וומן וזאוס.
המועצה מחליטה כי באטרס הוא "המפתח", גיבור אגדי שיציל את כולם; באטרס מתנגד לקביעה שהוא הגיבור אך המועצה מסבירה לו כי אין לו ברירה אחרת לא יוכל לחזור לביתו.
הדמויות הטובות מתחילות להתכונן לקרב מול הדמויות הרעות ולהפך, למרות שחלקם לא כשירות לקרב.
בינתיים בפנטגון הגנרל רואה כי הדמיון מתחיל להשתולל.
במקביל בבית החולים מתעורר קייל והוא רואה לצידו את קרטמן, קרטמן מחזיק בידו את החוזה וקייל מבין כי קרטמן הציל אותו למטרת ביצוע ההתערבות בלבד.
לקראת המלחמה צועדים היצורים הדמיוניים הטובים לכיוון באטרס, גנדלף ולוק סקייווקר מספרים לו כי בתור בן אדם רגיל הוא יכול ליצור דברים באמצעות הדמיון שלו בארץ הדמיון.
באטרס מנסה לדמיין את סנטה קלאוס מביא לו מתנות אך במקום זה הוא מדמיין את אביו בתור מפלצת נוראית.במקביל בעולם האמיתי מתעורר קייל, הוא רואה כי קרטמן מתכונן לכך שהוא ימצוץ את אשכיו: מכין גלידה ומתלבש כאפיפיור.
באותו הזמן קייל יוצר קשר טלפתי עם סטן שנכלא בממלכת הדמיון בחלק הקודם, הוא שומע קול חצוצרה ואומר כי "משהוא גדול הולך לקרות...".
החצוצרה, מתברר, מבשרת את הגעת צבא היצורים הדמיוניים הרעים.
לאחר שנשמעת החצוצרה צבא היצורים הדמיוניים הרעים מגיע, צבא היצורים הדמיוניים הטובים (בראשותו של ישו) מתפעלים מגודל היצורים מכיוון שהם מעטים.
שני הצדדים מתחילים להילחם ונראה שהצד הטוב בדרך לתבוסה.
אך באטרס מצליח להשתלט על הדמיון שלו ולדמיין גיבוי ואמצעי לחימה העוזרים לחבריו הטובים.בינתיים הפנטגון מודים כי כל האירועים שקרו אכן אמיתיים, זאת בעקבות הדלפת הווידאו על ידי אל גור.
במקביל בית המשפט קובע כי יצורים דמיוניים אינם אמיתיים וקייל לא צריך למצוץ את אשכיו של קרטמן.
קייל עוזב את בית המשפט כאשר קרטמן משתולל מאחוריו עצבני בעקבות ההחלטה, בשל כך קרטמן פורץ שוב לפנטגון ומנסה לצותת למדענים שאומרים כי ממלכת הדמיון אכן אמיתית.
קרטמן וקייל מצליחים לשכנע את הפנטגון שלא לפוצץ את ממלכת הדמיון מכיוון שהיצורים הם כמו אנשים - בעלי חיים ובעלי מודעות.
קייל מודה שייצורים דמיוניים קיימים, ולכן הוא נדרש למצוץ את אשכיו של קרטמן.
לאחר שקייל מודה שייצורים דמיוניים קיימים הוא נוזף וצועק על קרטמן בשל כך שלא אכפת לו מבאטרס וסטן הכלואים בממלכת הדמיון, קייל מוסיף כי הכל קרה בגלל ההתערבות הטיפשית שהוא הציע והוא מעדיף ללכת לכלא מאשר להשפיל את עצמו במציצת אשכיו של קרטמן.
אל גור פורץ לחדר ושואל מדוע הפצצה עוד לא שוגרה ומגלה כי רצף השיגור בוטל, הוא אומר "אדם דב חזיר חייב למות!" ולאחר מכן מרסק את לוח הבקרה בניסיון להפעיל את הפצצה אך במקום לפעיל את הפצצה הוא פותח את הפורטל וכולם נשאבים לתוך ממלכת הדמיון.
קרב היצורים הדמיוניים נמשך ונוטה לניצחון הצד הטוב כאשר הכל נקטע בפיצוץ גדול שהורס את הכל ומשאיר ריקנות לבנה גדולה.
באטרס שורד איכשהו את הפיצוץ ומשחזר בדמיונו את כל ממלכת הדמיון ואנשיה כפי שהיו לפני הפיצוץ.
לאחר השחזור היצורים הרעים כלואים, כולם מריעים לבאטרס.
במקביל קרטמן מבין כי הוא יוכל לדמיין כל דבר, והוא מדמיין את קייל מוצץ את אשכיו, מנגד אומר קייל שזה דמיוני בלבד ומצדו זה לא קרה מעולם.
ראש העיר של ממלכת הדמיון מצליחה לחזור לחייה ומברכת את באטרס, במקביל סנטה אומר לילדים כי הגיע הזמן שיחזרו הביתה.
באטרס במיטתו והוריו לידו, באטרס מספר להם את כל מה שחלם והם מראים לו כותרת עיתון שמוכיחה כי הכל היה אמיתי, הוריו מודיעים לו כי הוא מקורקע מכיוון שלא חזר לעולם האמיתי בזמן לסדר את המרתף.
הפקת הטרילוגיה החלה ביולי 2007 ונמשכה כשלושה חודשים עד השידור המקורי, למרות שבדרך כלל הפקת פרק לוקחת כשבוע בלבד.
הרעיון המקורי היה ליצור סרט באורך מלא, מאט סטון ציין כי "זה לא הרגיש לנו נכון" ולכן הופקו שלושה פרקים בהמשכים.
טרביס פיקט מאתר IGN נתן לחלק הראשון דירוג של 9.1/10, שיבח את הפרק וכתב כי "(הפרק) חכם ויצירתי ויספק רגעים שמחים ומצחיקים גם לאחר שהוא נגמר".
ג'רום קוסן מאתר 411Mania שיבח את החלק הראשון וכתב עליו כי הוא "פרק גדול", לעומת שני החלקים השניים שעליהם כתב כי הם חלשים.
ג'וש מובל מאתר A.V Club ציין לשבח את כל שלושת החלקים וכתב כי הם מצחיקים ומדהימים.
באתר TV Squad שלושת החלקים קיבלו ציון לשבח.
באתר IMDb קיבלו שלושת החלקים יחד ציון של 8.5.
החלק הראשון לא רק שזכה לביקורות חיוביות, אלא גם למדרוג גבוה - 3.4 מיליון צופים והתוכנית הנצפית ביותר ביום השידור המקורי בקרב גברים בגילאי 18 - 49.
הטרילוגיה זכתה בפרס אנני לפרק הטלוויזיה הטוב ביותר ולפרס אמי לסדרת הטלוויזיה הטובה ביותר.
ממלכת המלכים הוא אירוע קרוסאובר ביקום מארוול שפורסם על ידי חברת מארוול קומיקס בין ינואר למאי 2010 למשך 24 חוברות, והוא המשך ישיר לאירועי מלחמת המלכים משנת 2009. את המיני-סדרה הראשית כתבו דן אבנט ואנדי לנינג.
העלילה מתמקדת בהשלכות המלחמה אותה הוביל הקיסר וולקן מאימפריית השי'אר נגד אימפריית קרי בהנהגתם של הבלתי אנושיים ויצירתו של קרע בין-יקומי בשולי החלל, שמוביל ל"יקום סרטן" זדוני ומרושע.
דמויות נוספות המשתתפות בסיפור כוללות את גלדיאטור והמשמר המלכותי וקבוצות שומרי הגלקסיה, חיל נובה ודארקהוק.
כמו כן, עלילת "ממלכת המלכים: בנו של הענק" שעוסקת בבנו של הענק הירוק הירו-קאלה מצטלבת עם אירועי נפילת הענקים ומלחמת-עולם הענקים.
סיפור זה מהווה חלק מסיפורים שהחלו באירועי השמדה משנים 2005–2007, השמדה: כיבוש משנים 2007–2008 ומלחמת המלכים של שנת 2009, והסתיים באירועי הציווי של תאנוס משנים 2010–2011.
קרע במרחב הזמן-חלל התרחש כתוצאה מהפצצה האטומית של חזיז שחור, שבה נהרגו הוא וקיסר אימפריית השי'אר וולקן.
הקרע גורם לדאגה בקרב שומרי הגלקסיה וחיל נובה.
רוקט מציג עדויות לפיהן המלחמות הקוסמיות שביקום מארוול החלישו את מארג היקום עצמו.
דראקס מציע שהם יאטמו את הקרע.
ריצ'רד ריידר מגבה את דבריהם ואומר שישויות מוזרות מיקומים שונים עברו דרך הקרע.
בניסיון לאסוף מידע על הקרע, וונדל ווהן, קוואזר המקורי, מתנדב לתצפת על האזור, בהתחשב בעובדה שצורת האנרגיה שלו תגן עליו מהסערות המסוכנות שבתוך השבר וכולם יוכלו לנטר אחריו דרך קישור הקוונטים שלו.
בעוד קוואזר עף לתוך השבר, הוא מתאר אותו כ"מערבולת של עולמות אשר נקרעו מהגלקסיות שיצרו אותם ומתאחדות לכדי סערה".
עוד הוא מציין ש"קווי הזמן של אותם עולמות מתנגשים זה בזה".
הוא נוחת בגרסת יקום מקביל שוממת של ניו יורק, ומגלה להפתעתו שהוא שב לצורתו האנושית.
הוא מותקף בידי יצור מפלצתי בעל ממדי ענק.
כשהוא נלחם בו, נחלצים לעזרתו חברי האוונג'רס של אותו עולם.
גברת מארוול מופתעת שהוא חזר כל כך מהר, ועד מהרה הם מבינים שלא מדובר בקוואזר של היקום שלהם.
תור תוקף את היצור, שמתברר בתור הענק הירוק ומשתנה חזרה לברוס באנר.
האוונג'רס מרגישים שניתנו לענק מספיק הזדמנויות, ואיירון מן תולש ממנו את ליבו.
קוואזר הנדהם אינו מסוגל לזוז מכיוון שמכשפת השני מקבעת אותו במקומו.
קוואזר מוחזק בכלא, והוא שואל אותם לפשר כוחותיהם.
האיש הענק אומר שהאלים שלהם העניקו להם את הכוחות כתמורה להערצתם.
קוואזר מסיק שעולם זה ניצב בסופו של השבר, והאוונג'רס של אותו עולם מסבירים לו שהם נעשו מסוקרנים מהשבר, שהוא כרטיס היציאה של האלים מהיקום המצומצם שלהם אל עבר יקומים אחרים.
הדרך להשיג זאת היא בעזרתו של קוואזר, שמסרב לשתף פעולה.
מכשפת השני מודיעה לו שעליהם פשוט לעקוב אחר קישור הקוונטים שלו ליקום ממנו הגיע.
ברגע שהארץ שלהם תיכנס לתוך היקום שלו, הם ישמידו את שלהם.
לפתע, מכשפת השני מתמוטטת, וויז'ן מגיח מתוך גופה.
הוא אומר שהחביא את עצמו בתוך גופה של אשתו כדי להשגיח על האוונג'רס ולנסות למצוא תרופה.
אולם, הוא לא יכול לעמוד יותר מנגד ולתת לרוע שכזה לכבוש עולמות נוספים.
עולמו כבר הפסיד, ויש מעטים כמוהו שיכולים להתנגד לסיוט הזה.
הוא משחרר את קוואזר ואומר לו לעזוב.
ללא עזרתו, האוונג'רס של העולם הזה לא יוכלו למצוא את העולם שלו.
קוואזר נחרד לגלות שהעולם המקביל סובל משחיתות בל תתואר.
גלדיאטור משמש כעת כקיסר אימפריית השי'אר, לאחר שהקיסר וולקן והנסיכה לילנדרה נהרגו בסוף אירועי מלחמת המלכים.
הוא והמשמר המלכותי שלו נאבקים כדי לשמור על האימפריה מנפילה לתהומות הכאוס ומלחמת אזרחים.
חברי המשמר עורכים מסע לעבר השבר כדי למצוא עדויות להישרדותם של שני המלכים הנעדרים.
עליהם לעבוד לצד סטארג'אמרס, קבוצת פיראטי החלל שאחריהם הם רדפו כל אותן שנים.
עמוק בתוך השבר, הם מגלים איום חמור לביטחונו של יקום מארוול, ועליהם לשרוד מספיק זמן כדי להעביר מסר לקיסר החדש שלהם.
מה שהם אינם יודעים הוא שהאיום מגיע מתוך שורותיהם.
קבוצת הבלתי אנושיים ממשפחת המלוכה של הקרי מונהגת כעת בידי המלכה מדוזה, שבעלה חזיז שחור נהרג באירועי מלחמת המלכים.
הקבוצה נאבקת לשמור על אחיזתה באימפריה הכבושה.
חברי הקבוצה הגאוותניים, שאינם מאמינים בעזרה, נאלצים להיעזר בקבוצת האוונג'רס העוצמתיים כדי לדכא מרד.
הנרי פים מזדהה עם סבלה של מדוזה, שכן גם הוא איבד את אשתו ג'אנט במהלך פלישה סודית.
קוויקסילבר נחלץ לעזרתה של קריסטל, אשתו לשעבר, אך העניינים מסתבכים כשהוא מגלה שהיא נישאה מחדש לרונאן.
בתוך מעמקי השבר מתגלה עדות קולית לקיומו של חזיז שחור.
באותה עת, החברה האריסטוקרטית של הקרי מארגנת מרד נגד חברי הבלתי אנושיים.
רונאן ואשתו קריסטל מוצאים את עצמם באמצעו של מרד ונאלצים להדוף את הכוחות שמבקשים להדיחם.
למונדרגון יש סיוטים בנוגע לזכרונותיהם של חבריה לקבוצה, והיא חוזה את מותם.
היא מפקחת באופן טלפתי על אזור בחלל שקרוב לשבר הבין-יקומי, ואשר נמצאים בו רוקט ראקון ודראקס.
הם נתקלים בכוורת ונחטפים בידי מפלצת חייזרית.
גרוט מצליח למשוך אותם חזרה משם וחותך את המפלצת לשניים.
בהמשך, סטאר לורד ומונדרגון מגיעים לפגישת המועצה ב"ראשומקום", והיא מיידעת אותו שקבוצת הלומינאלים - המקבילה הגלקטית של האוונג'רס מיקום מקביל - שלחה בעצמה משלחת לשבר מאשר לחבור לשומרי הגלקסיה.
אחת מחבריה, מאסדרייבר, מאבדת את שפיות דעתה לאחר שנדבקה מטפיל חייזרי.
הטפיל מנסה להשפיע על מונדרגון, אך היא מצליחה לדחות אותו מעליה בעזרת כוחות הטלקינזיס שלה ותוחמת אותו לאחר שהיא מגלה שמאסדרייבר מתה.
סטאר לורד מתעמת עם מנהיגת הלומינאלים על העובדה ששלחה משלחת לאזור השבר מבלי להתייעץ עמו קודם, מאחר שמדובר בתעלומה מסתורית שעליהם להיזהר ממנה.
העניינים מתחילים להשתבש כאשר חסידים מכנסיית האמת האוניברסלית מתפרצים ודורשים להיחשף לטפיל החייזרי, אותו הם מחשיבים כאלוהי.
מונדרגון מאבדת שליטה על הטפיל, שמתחיל לטבוח בכולם באופן חסר רחמים ומנסה להשתלט על מנהיגת הלומינאלים.
מונדרגון מנסה לעצור אותו, אך הטפיל חודר לבטנה.
השומרים לוקחים אותה במהירות להסגר, והיא מצליחה להרגיע את הטפיל באופן טלפתי.
סטאר לורד, מצידו, שמח שהם נפטרו ממנהיגת הלומינאלים.
מונדרגון מגלה שיש צורך בטלפת כדי לשלוט בטפיל החייזרי, ושקיים יקום מעוות ושונה בקצה השני של השבר - יקום שנקרא "יקום הסרטן", שבו "החיים ניצחו והמוות הפסיד".
הלומינאלים מתפרצים למקום ודורשים להוציא את הטפיל ולהעבירו אליהם כדי להעמידו לדין.
בהחלטת המועצה הראשית של "ראשומקום", שמסכימה שמשום שמונדרגון היא בתו של דראקס היא נמצאת באחריותו, לשומרים ניתן זמן כדי להבין מה לעשות בנדון.
בינתיים, חסידי כנסיית האמת מנסים לחטוף את מונדרגון כדי שמאמיניהם יחזו בהולדתו של אלוהם החדש.
מונדרגון יודעת שהאנרגיה המשולבת של חסידי הכנסייה תגרום לטפיל להתפרע והלידה תהרוג אותה.
שומרי הגלקסיה והלומינאלים מצילים אותה, וביחד הם נמלטים מהכוכב בו הוחזקה.
כששליט החסידים מדווח על כישלונם למנהיג, מתברר שמדובר במאגוס, אישיותו הרעה של אדם וורלוק.
מאגוס אומר שהם מחזיקים ביתרון אחד מול השומרים, והוא שהם חושבים אותו למת.
הוא אומר למאמיניו שהשומרים לא יהיו מוכנים למה שיתרחש בהמשך.
מאחוריו ניצבים מכלים ובהם מוחזקים פילא-וול, גאמורה, מייג'ור ויקטורי, מנטיס וקוסמו כלב החלל.
מתברר שמאגוס לא הרג אותם, אלא הפריד את רוחותיהם מגופם.
כמו כן, מאגוס עצמו הוחלש מאוד כתוצאה מכך שניסה לעצור את התפשטותו של השבר, ולכן הוא שינה את תפיסת המציאות כדי להראות כאילו סטאר לורד הרג אותו.
בהמשך, רוחו של מאגוס לקחה אליה את נשמות חבריו לצוות והשמידה את היכלי התפילה כדי להסיח את דעתם של השומרים.
בזמן ההווה, מאגוס מענה את אסיריו כדי להמיר אותם שיהפכו למאמיניו.
אולם, הוא אינו מצליח מכיוון שמגן טלפתי מגן עליהם.
בינתיים, בכוכב הלכת בו ישבה המועצה הגלקטית, שומרי הגלקסיה מועסקים כמאבטחים של מספר נציגים גלקטיים מאימפריות שונות הנאספים לפסגת שלום.
בין הנציגים נמנית קריסטל, נציגת אימפריית הקרי-בלתי אנושיים המשולבת לאחר נישואיה לרונאן המאשים ובלאסטאר, נציג הטריטוריות של האזור השלילי, למורת רוחו של סטאר לורד.
ללא ידיעתם, איש מסתורי מכוון נשק על בלאסטאר ממסלול הכוכב.
אולם, בלאסטאר אינו מטרתו האמיתית, ומטרתו היא לשחרר נשק ננוטכנולוגי.
פילא-וול מצליחה לשחרר את עצמה ואת חבריה הכלואים לאחר ששלחה מסר טלפתי למונדרגון שמאגוס והיא בחיים.
השומרים נלחמים בנשק הננוטכנולוגי בפסגת השלום, ורוקט ראקון משתמש בנשק רב-עוצמה כדי לסיים את ההפרעה.
בלאסטאר מתרברב על העובדה שהוא חשוב מספיק כדי שיתקפו אותו ודורש שהשומרים יעזבו, מכיוון שהם פורעי חוק שאין להם זכויות במועצה.
סטאר לורד מוכיח לו שאכן יש להם מקום שמור במועצה, מכיוון שגרוט הוא השליט של כוכב אקס.
בחזרה בכנסיית האמת, פילא-וול נתקלת בפקעת שבה משהו מתחדש ואשר מכיל את הדבר היחיד שיכול לעצור את תוכניתו של מאגוס.
פילא חושבת שמדובר באדם וורלוק, אך מתגלה שמדובר בתאנוס.
אוכף החוק הגלקטי נובה חייב לשתף פעולה עם פורע החוק המבוקש ביותר בגלקסיה, דארקהוק, לאחר שהשניים נתקלים באויבו הוותיק של נובה - הספינקס.
בין שאר הדמויות המשתתפות בסיפור נמנים מיסטר פנטסטיק, האישה הבלתי-נראית, חזיז שחור, סטאר גוד, מונסטון ונאמוריטה, דודניתו של נאמור.
ממלכת הבוספורוס הקימרי, לפעמים בקיצור ממלכת בוספורוס הייתה מדינה קדומה שהתקיימה במזרח קרים ובחצי האי טאמאן, משני צידי מצר קרץ' שנקרא בתקופה העתיקה "הבוספורוס הקימרי".
ממלכה זו נוסדה על בסיס המושבות היווניות שהוקמו במאה ה-5 לפנה"ס בצפון הים השחור ועל חופי ים אזוב.
ממלכת הבוספורוס הקימרי אימצה במאה ה-4 -3 תרבות הלניסטית, אך ידעה תקופה של הידרדרות כלכלית ותבוסות צבאיות שהביאו אותה בשנת 107 לפנה"ס לסיפוח על ידי ממלכת פונטוס.
כשפונטוס סופחה על ידי פומפיוס לאימפריה הרומית, הפכה ממלכת הבוספורוס למדינת חסות (קליינטית) של האימפריה הרומית.
היא הייתה מדינת החסות של רומא ששרדה למשך התקופה הארוכה ביותר.
בשנים 63–69 לספירה בימי הקיסר נירון הייתה פרובינקיה רומית.
במאה ה-2-1 לספירה ידעה המדינה תקופה מחודשת של פריחה, בראשות שושלת סרמטית חדשה.
בסוף המאה ה-2 המלך הבוספורי סאורוקראטס השני הביס את הסקיתים תבוסה מכרעת וסיפח לממלכתו את כל שטח חצי האי קרים.
שגשוג הממלכה התבסס על יצוא חיטה, דגים ועבדים.
המסחר המוזכר העשיר מאוד את השכבה השלטת במדינה, כפי שניתן להתרשם גם מהממצאים הארכאולוגיים שנתגלו, לא פעם באופן בלתי חוקי, ברגמים באזור, הידועים תחת השם קורגן.
חלק מהממצאים הנ"ל - חפצי אמנות יווניים-סרמטים, שמורים במוזיאון ארמיטאז' בסנט פטרסבורג.
מדובר ביצירות בזהב, כדים מיובאים מאתונה, חפצי טרקוטה, חלקי אריגים וחפצי נגרות ושיבוצי רהיטים.
במאות 5-4 ממלכת הבוספורוס הקימרי נפלה תחת מכות עמים נודדים - הגותים וההונים.
הבוספורוס הקימרי הוא השם היווני של המיצר קרץ' בימי קדם.
המילה בוספורוס, בדומה למקרה הבוספורוס התראקי של ימינו נגזרת משתי מילים יווניות:בוס βοός - "פרה" πόρος "מעבר", כלומר מעבר הפרה.
הקימרים היו עם שחי באזור במחצית הראשונה של האלף הראשון לפנה"ס.
חופי המצר קרץ' שבצפון הים השחור היו זרועים במושבות יווניות עתיקות:ממערב - פנטיקפאום (קרץ') - העיר החשובה באזור, נימפאון (אלטגן) ומימקיון, ממזרח - פנאגוריה (סנאיה), העיר השנייה בחשיבות, קפוי, הרמונאסה (טמוטאראקן), פורטוס סינדיקוס וגורגיפיה (אנאפה).
מושבות אלה הוקמו במקור על ידי מתנחלים ממילטוס שהגיעו לכאן במאות ה-6 וה-7 לפנה"ס.
פנאגוראיה הייתה מושבה של טאוס וייתכן כי הקמת נימפאום הייתה קשורה לאתונה.
לכל הפחות שמה הופיעה ברשימת חברי הליגה האטית-דלית במאה ה-5 לפנה"ס.
ממלכת הבוספורוס הקימרי השתרעה מסביב למצר קרץ' בין הים השחור לים אזוב.
המצר נודע בימי קדם כבוספורוס הקימרי ומשם שם הממלכה.
לפי דיודורוס סיקולוס (י"ב, ל"א) נשלט האזור בין השנים 480-438 לפנה"ס בידי שושלת מלכים הנקראה "ארכאאנקטידית" (Archaeanactidae), שהודחה מהשלטון על ידי טירן בשם ספרטוקוס (431-438 לפנה"ס), ככל הנראה, תראקי במוצאו.
ספרטוקוס ייסד בית מלוכה שהחזיק בשלטון כנראה עד שנת 110 לפנה"ס ונודעו כספרטוקים.
שושלת זו השאירה כתובות רבות, מהן ניתן ללמוד שנציגים מוקדמים שלה כיהנו כארכונס של הערים היווניות וכמלכים של שבטים ילידים שונים, בעיקר בני הסינדי שבמרכז קרים וענפים אחרים של המאוטים.
החומר ששרד (טקסטים, כתובות ומטבעות) אינם מספקים מספיק מידע כדי לאפשר את שחזור הכרונולוגיה השלמה של מלכי האזור.
סטירוס מבוספורוס,(387-431 לפנה"ס) יורשו של ספרטוקוס, השתלט על כל האזור, סיפח לממלכתו את נימפאון והטיל מצור על העיר תאודוסיה עתירת הנכסים.
להבדיל מערים אחרות, נהנתה תאודוסיה מנמל משוחרר מקרח לכל אורך השנה, מה שאיפשר לה לסחור בדגנים עם שאר העולם היווני, אפילו בימי החורף.
בנו של סטירוס, לאוקון (347-387 לפנה"ס) הצליח לבסוף לכבוש אותה.
אחריו שלטו במקביל שני בניו, ספרטוקוס השני ופריסאדס; אחרי מותו של ספרטוקוס השני בשנת 342 נשאר פריסאדס לבד בראש הממלכה עד שנת 310 לפנה"ס.
אחרי מות פריסאדס, פרצה מלחמת אזרחים בין שני בניו סטירוס ואאומלוס.
סטירוס הביס את אחיו הצעיר אאומלוס בקרב על נהר תאטיס בשנת 310 לפנה"ס, אך הוא עצמו נהרג בקרב, וכך עבר כס המלוכה לאואמלוס.
יורשו של אואמלוס בשלטון היה ספרטוקוס השלישי (283-303 לפנה"ס) ולאחריו מלך פריסאדס השני.
השליטים הבאים כונו גם הם באותם שמות לסירוגין.
האחרון בהם, פריסאדס החמישי לא הצליח לבד להתמודד עם ההתקפות האלימות החוזרות מצד שבטי נוודים בסביבה, וקרא לעזרת דיופנטוס, גנרל של מלך פונטוס, מיתרידטס השישי ובסופו של דבר העביר לו את רסני השלטון.
פריסאדס נרצח על ידי סקיתי בשם סאומאקוס שעמד בראש מרד נגדו.
ממלכת הונגריה (בהונגרית: Magyar Királyság, בלטינית: Regnum Hungariae) הייתה ממלכה היסטורית שהורכבה בשיא התפשטותה מהונגריה, מסלובקיה ומקרואטיה של ימינו (למעט איסטריה), מטרנסילבניה (ברומניה של ימינו), מקרפטו-רותניה (באוקראינה של ימינו), מוויבודינה (בסרביה של ימינו), מבורגנלנד (באוסטריה של ימינו), ומשטחים קטנים אחרים הגובלים בימינו ברפובליקה ההונגרית העכשווית.
הממלכה התקיימה במשך כמעט אלף שנים, בין 1000–1946, אולם ידעה מאות שנים של שלטון זר ופיצולים.
הרצף נשבר על ידי משטרים רפובליקנים בשנים 1918–1919.
ממלכת הונגריה החלה להתקיים במרכז אירופה כשאישטוון הראשון הוכתר למלך בשנת 1000 או 1001 לספירת הנוצרים.
הוא כפה שלטון מרכזי והכריח את נתיניו לקבל על עצמם את הנצרות.
על אף שהמקורות הכתובים מדגישים את תפקידם של האבירים הגרמנים והאיטלקים וכן של הכמורה בתהליך, חלק גדול מאוצר המילים של השפה ההונגרית בתחומי החקלאות, הדת והמדינה נשאל דווקא משפות סלאביות.
מלחמות אזרחים ומרידות פגאניות, יחד עם ניסיונותיהם של קיסרי האימפריה הרומית הקדושה להרחיב את שלטונם לשטחה של הונגריה, סיכנו את המונרכיה החדשה.
שליטים אלו כבשו את קרואטיה ואת דלמטיה, על אף ששני אזורים אלו שמרו על מעמדם האוטונומי.
ממשיכיהם, ובייחוד בלה השני (1205–1235) ובלה הרביעי (1235–1270), המשיכו את מדיניות ההתפשטות לעבר חבל הבלקן ולעבר האדמות שממזרח להרי הקרפטים, ובכך הפכו את ממלכתם לאחת ממעצמות אירופה של ימי הביניים.
הונגריה, שהייתה עשירה באדמות לא־מעובדות, בכסף, בזהב ובמכרות מלח, הפכה ליעד המועדף על מתיישבים צרפתים, איטלקים וגרמנים.
מהגרים אלו היו ברובם איכרים שהתיישבו בכפרים, אך גם אנשי מלאכה ומסחר הגיעו.
להגעתם היה תפקיד מרכזי בעיצוב אורח החיים העירוני, המסורת והתרבות ההונגרית בימי הביניים.
מיקומה של הממלכה בצומת הדרכים שבין נתיבי סחר בינלאומיים התאימה לקיומן של תרבויות רבות.
הבנייה הרומנסקית, הגותית, הרנסאנסית וכן הספרות הלטינית משמשות הוכחה לטבעה הקתולי של התרבות, אך קהילות מיעוט אורתודוקסיות ואף לא־נוצריות כלל התקיימו.
לטינית הייתה שפת החקיקה, הממשל והמשפט, אך "פלורליזם לשוני" תרם להישרדותן של שפות רבות, ובהן מגוון רחב של ניבים סלאביים.
העליונות של האדמות המלכותיות תחילה הבטיחו את עמדתו העליונה של השליט, אך עיתוק האדמות המלכותיות הובילה לעלייתה של קבוצת בעלי נחלות פחותות בעלי מודעות עצמית, שהיו ידועים כ"המשרתים המלכותיים".
הם הכריחו את אנדראש השני לפרסם את , שהיא בגדר "אחת הדוגמות הראשונות של הגבלות חוקתיות על כוחו של מונרך אירופי".
הממלכה ספגה מהלומה קשה עם הפלישה המונגולית של 1241–1242. לאחר מכן, קבוצות של קומנים ושל התיישבו בשפלות התיכוניות, ומתיישבים הגיעו ממוראביה, מפולין וממדינות קרובות נוספות.
בניית מבצרים על ידי בעלי נחלות, בעידודו של המונרך לאחר נסיגת המונגולים, הובילה להתפתחותן של "פרובינציות" אוטונומיות־למחצה הנשלטות על ידי אולגרכים או מגנאטים חזקים.
חלק מאותם האוליגרכים (שנקראו בהונגרית tartományúr) אף קראו תיגר על שלטונו של אנדראש השלישי, הצאצא הזכר האחרון לשושלת בית ארפאד.
לאחר מותו עברה הונגריה תקופת מעבר ואנרכיה, שממנה התאוששה רק בראשית שנות ה־20 של המאה ה־14.
ב־1309 קיבלו את הכתר ההונגרי שליטים מ עקב מלחמות פנימיות.
בשלב זה החלו הפלישות העות'מאניות, אשר נהדפו על ידי הפטריוט ההונגרי הגדול יאנוש הוניאדי, ב־1437. יאנוש, ובנו מתיאש הוניאדי היו מגדולי שליטי הונגריה וחיזקו אותה מבחינה חיצונית ופנימית.
מרד איכרים דוכא בשנת 1514, והניוון הפנימי של הממלכה קרא לפולשים מבחוץ.
בשנת 1526 ניצחו העות'מאנים בקרב מוהאץ', והחלו מאה וחמישים שנות שלטון עות'מאני בהונגריה.
בטרנסילבניה נשמר מרכז קטן של הלאומיות ההונגרית, בצורת נסיכות עצמאית למחצה.
ב-1686 כבשו האוסטרים את בודה, וב-1699 בשלום קרלוביץ עברה הונגריה כולה לשליטת בית הבסבורג.
ב-1703 פרצה התקוממות עממית בראשותו של האציל פרנץ ראקוצי (מלחמת העצמאות של ראקוצי), שהביאה למעין עצמאות הונגרית קצרת ימים שהסתיימה ב-1711. המאה ה-18 הייתה תקופה של שקט ופיתוח כלכלי, תחת שלטונה של הקיסרית מריה תרזה, ויורשיה.
המרד ההונגרי והפשרה של 1867
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרפה הונגריה למלחמה כחלק מהאימפריה האוסטרו הונגרית, כאשר ברקע הכניסה למלחמה בעיית המיעוטים הן באימפריה בכללותה והן בשטחי הונגריה.
לאחר הצטרפות רומניה למלחמה לצד מעצמות ההסכמה, נסוגו בתחילה הכוחות ההונגרים מפני הרומנים, אך לבסוף התגברו, וכבשו בסיוע הגרמנים את רומניה כולה.
עם זאת, תבוסת האוסטרים באיטליה, והתקדמות צבאות בריטים וצרפתים בסרביה, כמו גם תבוסת בעלת הברית הגרמנית בחזית המערבית, הביאו ב-1918 לכניעת צבאות האימפריה, להתפטרות הקיסר, ולסופה של הממלכה הדואלית.
ובשל כך נקלעה הונגריה לברית עם אדולף היטלר, אשר תמך בה בבוררויות בינלאומיות שהחזירו לה את מקצת השטח, בשנים 1938 ו-1940.
הונגריה הצטרפה להיטלר במלחמתו בברית המועצות ביוני 1941 כשגרמניה פתחה במבצע ברברוסה.
ב-19 במרץ 1944 כבשו הגרמנים את הונגריה, שכן חששו כי ההונגרים מתכוונים להפר את הברית עמם, ולעבור לצידה של רוסיה.
הרוסים נמצאו על אדמת הונגריה, וצרו על בודפשט.
כיבושה של הונגריה על ידי הרוסים הושלם באפריל 1945.
לאחר שחרור הונגריה מידי הנאצים, על ידי הצבא האדום, הפכה הונגריה לחלק ממדינות הגוש המזרחי, ובשנת 1946 הוכרזה לרפובליקה, ובזאת בא הקץ על הממלכה שהתקיימה קרוב ל-1,000 שנים.
ממלכת הזולו (Zulu Kingdom), המכונה לעיתים גם אימפריית הזולו, הייתה מונרכיה באזור דרום אפריקה.
הממלכה השתרעה לאורך החוף של האוקיינוס ההודי, מנהר הטוגה בדרום ועד לנהר הפונגולה בצפון.
כיום האזור הוא חלק מפרובינציית קוואזולו-נטאל בצפון מזרח דרום אפריקה.
הממלכה נודעה בעולם בעקבות מלחמת הזולו, בה לחמו הזולו נגד הבריטים, בשנת 1879. בעקבות מלחמה זו לוחמי הזולו זכו לתדמית של אומץ ומיומנות, אפילו בקרב הבריטים אשר ראו את האפריקאים כנחותים.
המערכה המפורסמת ביותר הייתה בקרב איסאנדלוואנה, שבו ניצחו הזולו את הבריטים ניצחון מוחץ.
שבט הזולו טרם עלייתו של שאקה (לפני 1816)
שבט הזולו היווה בעבר חלק ממשטר צ'יף בו ישנם מספר שבטים אשר כפופים לשלטון של צ'יף אחד.
לאורך כמאה שנה תושבי הזולו חיו בשלווה יחסית, עסקו בחקלאות וכמעט ולא היו מעורבים במלחמות.
בני הזולו החלו לעסוק במסחר עם האירופיים כבר בתחילת המאה ה-16, אך כאשר גדלה התחרות בין השבטים האפריקאים השונים, על המסחר עם האירופיים, הזולו התקשו להתמודד בתחרות.
שאקה נולד בשנת 1787, והיה בנו הלא חוקי של סנזאנגקונה, מלך הזולו.
הוא ואמו, נאנדי, הוגלו על ידי אביו כאשר היה כבן שש.
תחילה האם ובנה חזרו למקום הולדתה, למושבת העם הלנגני, אך גם שם לא התקבלו בברכה, ועל כן מצאו לעצמם מקלט בשבט מט'טווה.
משהגיע שאקה לגיל 19, הוא גויס לצבאו של דינגיסוויו מנהיג שבט מט'טווה.
שם רכש שאקה את הכישורים הדרושים על מנת להפוך למדינאי וחייל.
האומץ והגבורה שבה לחם זכו לתשומת לבו של דינגיסוויו שהחליט לקחת את שאקה תחת חסותו.
במהלך שירותו הצבאי גיבש שאקה את משנתו הצבאית, ופיתח צורת לחימה חדשה, המכונה "קרן הבופלו", שבה נלחמים עם כידונים קצרים במקום החניתות הארוכות שהיו נהוגות לפני כן, יחד עם שימוש במגן גם כאמצעי תקיפה.
עלייתו של שאקה והרחבת הממלכה (1816–1828)
לאחר מותו של סנזאנקונה, אביו הביולוגי של שאקה, בשנת 1816, שלח דינגיסוויו את שאקה, יחד עם ליווי צבאי חזק, אל עבר אדמת הזולו על מנת להילחם על מקומו כמלך הזולו.
שאקה הפך למנהיג הזולו בהיותו בן 29. הוא יזם רפורמות צבאיות, חברתיות, תרבותיות ופוליטיות רבות על מנת ליצור מצב של ארגון וריכוז בשבט.
אחת הרפורמות החשובות ביותר הייתה הרפורמה הצבאית.
לפני כן, צבא הזולו היה קטן, לא מיומן וחסר ארגון, שאקה החל בעצמו לאמן את הצבא שלו על פי חזונו.
הוא לימד אותם את צורת הלחימה החדשה שפיתח עוד בשירותו הצבאי בשבט מט'טווה, תוך לחימה כיחידה אחת ולא כיחידים.
במהלך 12 שנות כהונתו שאקה הפך את הזולו ממשטר צ'יף לאימפריה.
הוא התקדם משבט לשבט ושכנע את הצ'יפים המקומיים להצטרף לאימפריה שלו, לאלה שסירבו, ניתנה הבחירה בין מוות לבין גלות.
בחירה זו הובילה להגירה המונית של שבטים שלמים מאדמותיהם אל עבר הקייפ או אדמת הקוסה, מסע נדודים כונה "מפקאנה", משמעותו ריסוק או פיזור.
באזור כולו החלו גלי אלימות רבים בין הזולו לבין השבטים השכנים, וכן בין הזולו לבין עצמם, גלים אלו אף הובילו להשמדתם של שבטים שלמים.
מניין ההרוגים בגלי אלימות אלה אינו ידוע עד היום, אך בתום המפקאנה, האזור כולו כמעט התרוקן מתושביו.
שבטים מובסים שולבו בתוך האימפריה באופן מלא וניתנו להם שוויון זכויות.
באמצעות הצ'יפים המקומיים החדיר שאקה מערכת גיוס חדשה של לוחמים רבים וחלוקתם לגדודים.
הצ'יפים המקומיים אספו נערים צעירים מבתיהם, ואלה עברו הכשרה צבאים ונשבעו אמונים למלך.
יתרה מזה, נאספו מאות בנות צעירות אשר חולקו כנשים לאותם חיילים צעירים על ידי "האב שאקה".
שאקה הכיר בחשיבותו של העלאת המורל של החיילים לכן דאג להביא להם מתנות ופרסים.
שאקה נרצח על ידי שני אחיו למחצה דינגאנה ומלנגאנה.
לאחר שיתוף הפעולה בהתנקשות בחייו של שאקה, על מנת להשתלט על כס המלוכה, רצח דינגאנה את אחיו מלנגאנה גם כן.
אחת הפעולות הראשונות אשר דינגאנה ביצע כמלך הייתה רצח כל יורשי העצר האחרים אשר עשויים לאיים על מקומו כמלך, זאת פרט לאחיו מפנדה שנראה בעיניו כחלש ובלתי מאיים.
בשנים לאחר מכן רצח דינגאנה את כל תומכיו של שאקה על מנת להבטיח את מקומו.
בשנת 1836 הגיעו קבוצות של מתיישבים בורים, אשר יצאו ממושבת הכף אל עבר המזרח על מנת למצוא ארץ חדשה, במטרה להקים עליה מדינה עצמאית וחזקה אשר תגן עליהם מפני הבריטים.
אחת הקבוצות, בהנהגת פיט רטיף, הגיעה לארץ הזולו.
לאחר לחימה קצרה עם לוחמי הזולו, הוזמן פיט רטיף למקום מושבו של דינגאנה כדי לנהל עמו משא ומתן על קרקעות בשביל הבורים.
כחלק מהמשא ומתן דינגאנה ביקש מרטיף ופמלייתו להשיב אליו בקר אשר נגנב ממנו על ידי צ'יף מקומי, ובתמורה הוא מתחייב לתת קרקעות לבורים.
רטיף נענה להצעה, ובפברואר 1838 הוא חזר למלך יחד עם הבקר הגנוב, בתמורה לכך דינגאנה העניק לבורים את הקרקע דרומית לנהר הטוגה ועד לנהר המזימוובו, כמובטח, לכבוד האירוע ערך דינגאנה משתה אשר במהלכו ציווה על חייליו להוציא להורג את פיט רטיף וכל הבורים הנוכחים.
בנוסף, הוא ציווה להרוג את כל הבורים הנמצאים על אדמותיו, בעקבות כך יצא צבאו של דינגאנה למקום מושבם של הבורים וביצע בהם טבח, שבו נרצחו גברים, נשים וילדים כאחד.
יש הסבורים שהוצאה זו להורג נערכה גם בגלל שהבורים לקחו לעצמם חלק מהבקר של דינגאנה, אך סביר להניח כי זו הייתה מזימה של דינגאנה במטרה להשתלט על הבורים.
הטבח חיזק את הדימוי של הזולו כפראיים ואכזריים בעיניי האירופיים.
מספר חודשים לאחר הטבח, הבורים בחרו לעצמם מנהיג חדש, אנדריאס פרטוריוס אשר ארגן גדוד קומנדו במטרה להילחם בממלכת הזולו.
בדצמבר 1838, תקפו הבורים את הזולו עם עלות השחר, ואלה אשר לא היו מוכנים כלל למתקפה ספגו תבוסה מוחלטת.
קרב זה מכונה "קרב נהר הדם" כי מימיו של הנהר נצבעו בצבא האדום מדמם של הזולו.
בגלל תבוסתו, ברח דינגאנה ממקום מושבו צפונה.
התבוסה גרמה לחלוקת תושבי הזולו לשני חלקים, כאשר חלק אחד תמך בדינגאנה ואילו החלק השני בהנהגת מפנדה, אחיו למחצה של דינגאנה, תומכי מפאנדה בחרו לשתף פעולה עם הבורים ולהילחם עם מלך הזולו ותומכיו.
דינגאנה הפסיד ונרצח בלחימה זו ומפנדה תפס את מקומו.
בשנת 1839, בעקבות הניצחון על דינגאנה, הקימו הבורים תחת הנהגתו של פרטוריוס את הרפובליקה הבורית נטאליה, מדרום לנהר הטוגה וממערב למושבת הנמל הבריטית נטאל.
מפנדה ופרטוריוס שמרו על יחסי שלום.
בשנת 1842 פרצה מלחמה בין הבריטים לבין הבורים, ועקב תבוסתם של הבורים סופחה נטאליה לשלטון הבריטי והייתה לחלק ממושבת נטאל.
מפנדה, מתוך פחד, הבטיח נאמנות לבריטים ונשאר עמם ביחסי שלום.
אך בשנת 1843, התחיל מפנדה בטיהור של מתנגדי המשטר בממלכתו.
טיהור זה הוביל למוות של רבים, ופליטים רבים נמלטו מהממלכה לאזורים הסמוכים.
רבים מהפליטים הללו לקחו יחד איתם גם בקר, כתוצאה מכך הורה מפנדה על פשיטה על האזורים הסמוכים לממלכתו.
פשיטה זו הגיעה לשיאה בפלישת סווזילנד בשנת 1852. כתוצאה מכך, הבריטים לחצו על מפנדה לסגת והוא עשה זאת תוך זמן קצר.
משהגיע מפנדה לעת זקנה פרצה בין שניים מבניו, סטצ'וואיו ומבוזאי, מריבה על ירושת הכתר.
המריבה הגיעה לשיאה בשנת 1856 בקרב בו נהרג מבוזאי.
מפנדה נפטר בשיבה טובה בשנת 1872 ובנו סטצ'וואיו ירש את מקומו.
שלטונו של סטצ'וואיו ומלחמת הזולו (1870–1879)
בשנות ה-70 של המאה ה-19 באזורים שונים באפריקה התפתח מאוד ענף היהלומים.
על מנת להסדיר את הענף, החליטו הבריטים להשתלט על שטחי הילידים המקומיים, לרבות ארץ הזולו.
בחודש דצמבר 1878, קיבל סטצ'וואיו אולטימטום מהבריטים, שבו נצטווה לפרק את צבאו ולקבל עליו את הממשל הבריטי.
משסירב לדרישותיהם חצו הבריטים את נהר הטוגה אל עבר ארץ הזולו, ובתחילת שנת 1879 פרצה מלחמת הזולו.
סטצ'וואיו הכניס את עמו לדפי ההיסטוריה כאשר הם הביסו ב-22 בינואר באותה שנה, את הבריטים בקרב איסאנדלוואנה.
תבוסה זו של הבריטים נחשבת לאחת התבוסות המביכות ביותר בקרב הקולוניות.
תגובתם של הבריטים לא איחרה לבוא ובפעולה משנית, כאשר כוח של הזולו נכנס לשטחה של נטאל, הוא הובס במהירות על ידי הבריטים.
בתום מספר קרבות נוספים הבריטים הביסו סופית את הזולו והיגלו את סטצ'וואיו לקייפטאון.
לאחר הכיבוש, חילקו הבריטים את אדמת הזולו לשלוש עשרה מושבות קטנות, ובראשה של כל אחת מהן הם הציבו מנהיג מקומי מטעמם.