tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יושיצונה נולד בסוף שנת 1159, במהלך מרד הייג'י, בו נהרגו אביו ושני אחיו הבוגרים.
המנצחים במרד חסו על חייו והוא נמסר לטיפול במקדש קוּראמה, השוכן בהרים הסובבים את הבירה קיוטו, בעוד אחיו יוריטומו הוגלה לפרובינציית איזוּ (כיום חלק ממחוזות שיזואוקה וטוקיו).
בסופו של דבר, הושם יושיצונה תחת חסותו של פוג'יווארה נו הידֶהירה, ראש הענף הצפוני של בית פוג'יווארה, בעיר הירָאִיזוּמי שבמחוז איוואטה של ימינו, בצפון מזרח יפן.
בהיותו סיף מוכשר, הוא ניצח את הלוחם האגדי בּנְקֵיי בדו-קרב, ומאז ואילך, היה בנקיי ליד ימינו של יושיצונה, עד מותם המשותף בקרב נהר קוֹרוֹמוֹ.
בשנת 1180 שמע יושיצונה כי יוריטומו, שהיה באותה עת ראש שבט מינאמוטו, הקים צבא לבקשתו של הנסיך מוצ'יהיטו, על מנת להילחם בשבט טאירה אשר נטל לעצמו את כוחו של הקיסר.
יושיצונה הצטרף במהרה ליוריטומו יחד עם מינאמוטו נו נוריורי (שלושת האחים מעולם נפגשו עד אז), לשלושת הקרבות האחרונים של מלחמת גֶנְפֵּיי, בה הושמד שבט טאירה.
יושיצונה ניצח והרג את בן דודו מינאמוטו נו יושינאקה בקרב אָוַואזוּ בחודש הראשון של שנת 1184, ובחודש לאחר מכן הביס את צבא טאירה בקרב איצ'י נו טאני (כיום העיר קובה).
בשנת 1185 יושיצונה הביס את טאירה פעם נוספת בקרב יָשימָה (באי שיקוקו) והשמיד אותם סופית בקרב דאן נוֹ אוּרה (כיום במחוז ימאגוצ'י).
לאחר מלחמת גנפיי הצטרף יושיצונה לקיסר גו-שירקאווה כנגד אחיו יוריטומו.
הוא נאלץ לנוס חזרה לאיוואטה, אך בסופו של דבר נבגד על ידי בנו של הידהירה, פוג'יווארה נו יאסוהירה, ונאלץ לבצע ספוקו יחד עם אשתו ובתו.
יושיצונה מקודש במקדש השינטו שירהאטה ג'ינג'ה (Shirahata Jinja), שבעיר פוג'יסאווה.
בשל היותו הדמות המרכזית בחלק השלישי של האפוס הקלאסי עלילות הייקה, יושיצונה נחשב כדמות פופולרית בספרות היפנית ובתרבותה בכלל.
המושג היפני "סימפתיה לגיבור טראגי" (hougan biiki 判官贔屓) נגזר מהתואר Hougan (שופט) אותו קיבל יושיצונה מהחצר הקיסרית.
בנוסף ל"עלילות הייקה" ו"קורות יושיצונה", המתאר את חייו של יושיצונה לאחר מלחמת גנפיי, יש מגוון רחב של יצירות ספרותיות ודרמות העוסקות בו, אשר יוצרות יחד מחזור ספרותי הנקרא "עולמו של יושיצונה".
באמנות החזותית, יושיצונה מתואר לרוב כנער יפה תואר, זאת בניגוד להערכות המודרניות לגבי מראהו.
דמותו אף מופיעה במספר משחקים המיועדים לקונסולות משחקים, בעיקר יפניים, ומגוון סרטי אנימה וסיפורי מאנגה.
מין מסוכן הוא סרט אימה-מדע בדיוני משנת 1995 שבוים על ידי רוג'ר דונלדסון.
הסרט הוא על קבוצה של מדענים המנסים להתחקות וללכוד אחר חייזרית רוצחת המפתה זכרים אנושיים והורגת אותם.
לסרט נוצרו שני סרטי המשך; "מין מסוכן 2" ו"מין מסוכן 3" והמשך שאין לו קשר לסרטים הקודמים בשם "מין מסוכן: ההתעוררות".
לאחר שמדענים מכדור הארץ שלחו מסר לחלל על מנת ליצור קשר עם תרבות מתקדמת, מגיע DNA חייזרי עם הוראות כיצד להפעילו.
התפתחות ה-DNA מתקדמת על ידי המדענים מעבר למצופה, דבר שגורם לעימותים בין החייזר דמוי האישה לבין בני האדם שבסביבה המשמשים ככלי רבייה להתפתחותו המהירה והלא צפויה.
בן קינגסלי - חוויאר פיץ'
מייקל מדסן - פרסטון לנוקס
אלפרד מולינה - דוקטור סטיבן ארדן
פורסט ויטאקר - דן סמיתסון
מארג' הלגנברגר - דוקטור לורה בייקר
מישל ויליאמס - סיל בצעירותה
מין טטראפלואידי או ארבע-סדרתי היא הגדרה בתחום הציטוגנטיקה המתייחסת למספר הכרומוזומים במין מסוים, לאחר חלוקה בתהליך המיוזה.
כאשר מדובר במין דיפלואיד, בכל תא בגוף או בצמח יהיו שני העתקים של כל כרומוזום לאחר חלוקה, ולעומת זאת כאשר מדובר במין טטראפלואידי, לאחר החלוקה בכל תא ותא יהיו ארבעה סטים של כל כרומוזום.
ניתן להגדיר כי כל הכפלה של מספר הכרומוזומים, יותר משנים, כלומר 3 ומעלה היא פוליפלואידיה (בעברית: רב-סדרתיות).
מין יחידאי הוא מין של בעל חיים החי בבדידות בשטחי חיותו וממעט בפגישות עם פרטים אחרים מאותו מין, למעט בעונת הרבייה, אז מזדווגים הזכר והנקבה, הנקבה מטפלת בגוריה עד גדילתם, ואצל חלקם (כגון הברדלס) נותרים הצעירים יחדיו גם בשנים הראשונות לאחר עזיבת האם.
לעיתים קרובות חיים מינים אלה בטריטוריה גדולה ורחבה והם גם מסמנים אותה בסימנים המודיעים לשאר הפרטים שהשטח תפוס.
במקרה שפרט אחר יחדור לטריטוריה, תחל מריבה קולנית שעלולה להידרדר לקרב שליטה.
חלק מהחיות הן יחידאיות באופן כללי, אך באירועים שונים הם מתקהלים יחדיו, לדוגמה כדי לאכול מזון נדיר, כגון השד הטסמני, ולאחר האכילה עוזבים הפרטים כל אחד לדרכו.
כמו כן, ישנם בעלי חיים שהם יחידאים רוב השנה, אך בעונת הרבייה הם מתקהלים בקבוצות.
מינים אחרים, כגון למור עכברי אפור, פעילים בשעות החשיכה לבדם, אך במשך היום ישנים בקנים משותפים.
ישנם מינים רבים שהם יחידאים, בעיקר בין היונקים: בני סדרת המכרסמים, דלשינאים רבים, טורפים כמו החתוליים, פנדה זנובה והדוביים, כמה פרימטים כמו לוריס איטי או אורנגאוטן וכן הקרנפים.
דוגמאות לחיות מקבוצות אחרות שהם יחידאיים: נחשים, תנינים, דגים שונים, כרישים, תמנונאים וכמה פרוקי רגליים כמו עקרבים, עכשובאים מספר צרעות, גמלי שלמה וזבובאים.
מִינָאטוֹ (ביפנית: 港区; נמל) הוא אחד מ-23 הרבעים של טוקיו אשר יחדיו מהווים את לבה של טוקיו, בירת יפן.
הרובע נמצא מדרום-מערב לארמון הקיסרי של טוקיו על שטח של מעט יותר מ-20 קמ"ר וגובל ברבעים המיוחדים צ'יודה, צ'ואו, קוטו, שינגאווה, שיבויה ושינג'וקו.
בצדו המזרחי נמצא החלק הצפוני של נמל טוקיו, שהעניק לו את שמו.
גשר הקשת בענן שנחנך ב-1993 מחבר את הרובע עם האי המלאכותי אודאיבה.
הרובע משופע בגורדי שחקים ונמצאים בו המטות של תאגידים יפניים ובין-לאומיים רבים.
בנוסף נמצא בו מגדל טוקיו - המבנה השני בגובהו ביפן.
הרובע הוא גם מקום משכנן של רוב השגרירויות הזרות בטוקיו.
הרובע המיוחד מינאטו נוסד ב-15 במרץ 1947, על ידי איחודם של הרבעים אקסאקה, אזאבו ושיבה.
אוניברסיטת קיו השוכנת ברובע מאז 1858 היא המוסד להשכלה גבוהה הראשון שהוקם ביפן ומדורגת בין עשר האוניברסיטאות הטובות בעולם.
פארק שיבה (Shiba-koen), המשתרע על פני כ-122 אלף מטר רבוע, הוקם על ידי הקיסר מייג'י בשנת 1873 ונחשב לאחד מהפארקים המערביים הראשונים שהוקמו בעיר.
בפארק נמצא המקדש הבודהיסטי זוג'וג'י, שבו קבורים שישה מתוך 15 השוגונים של שושלת טוקוגאווה.
הספרייה של מטרופולין טוקיו נפתחה ברובע בשנת 1973.
הרובע מנוהל על ידי מושל הנבחר בבחירות ישירות.
המושל הנוכחי הוא איי סייקה, עצמאי שנתמך על ידי כל המפלגות מלבד המפלגה הקומוניסטית של יפן.
באספה המחוקקת של הרובע 34 חברים והיא נשלטת על ידי המפלגה הליברל דמוקרטית.
ברובע נמצאים משרדיהן הראשיים של חברות יפניות רבות, בהן הונדה, תעשיות מיצובישי, מיצובישי מוטורס, סוני, פוג'יטסו וטושיבה, שלוחותיהן היפניות של כמה חברות בין-לאומיות, בהן גוגל, אפל ויאהו!, משרדיהן הראשיים של חברות התעופה אול ניפון איירליינס, אייר אסיה יפן ואייר ניפון, וחברות רבות אחרות.
ברובע נמצאים אזורי עסקים רבים, כולל אזור אקסאקה היוקרתי והתוסס.
רובע מינאטו מארח רבות מהנציגויות הדיפלומטיות הזרות ביפן:
מינא כשוואר כמאל (בפשטו/פרסית: مینا کشور کمال; 27 בפברואר 1956 – 4 בפברואר 1987), ידועה כמינא, הייתה מהפכנית אפגנית, פעילה פוליטית, פמיניסטית, פעילה למען זכויות נשים ומייסדת הארגון האגודה המהפכנית של נשות אפגניסטן (RAWA); היא נרצחה ב-1987.
ב-1977, כשהייתה סטודנטית באוניברסיטת קאבול, היא הקימה את הארגון האגודה המהפכנית של נשות אפגניסטן (RAWA), כדי לקדם שוויון וחינוך לנשים.
גם נכון ל-2017 האגודה ממשיכה "לתת קול לנשים המדוכות והמושתקות של אפגניסטן".
ב-1979 היא יזמה קמפיין נגד הממשלה הפרו-סובייטית ששלטה אז בארצה, וארגנה מפגשים בבתי ספר כדי לגייס תמיכה נגדה.
בשנת 1981, היא השיקה מגזין פמיניסטי דו לשוני, "פיאם-י זן" (מסר הנשים).
היא גם הקימה מרכזי סיוע לילדי פליטים ואימהותיהם, שהציעו טיפולים רפואיים ואשפוז, וכן לימודי מיומנויות מעשיות.
בסוף 1981, מינא הוזמנה על ידי ממשלת צרפת לייצג את ההתנגדות האפגנית בקונגרס של המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית.
המשלחת הסובייטית לקונגרס, בראשות בוריס פונמרייב, עזבה את האולם בעוד המשתתפים מריעים למינא המנופפת בסמל ניצחון.
כמאל נישאה למנהיג הארגון לשחרור אפגניסטן, פאיז אחמד, אשר נרצח על ידי גולבדין חכמתיאר ב-12 בנובמבר 1986. היו להם שלושה ילדים, אשר לא ידוע מה עלה בגורלם.
כאמל נרצחה בכוויתה, פקיסטן, ב-4 בפברואר 1987. ישנם דיווחים שונים לגבי זהות המתנקשים, כולל שהם היו סוכנים של שירות המודיעין האפגני, KHAD, של המשטרה החשאית, או של מנהיג המוג'אהדין, גולבדין חכמתיאר.
בגיליון מיוחד של טיים מגזין, ב-13 בנובמבר 2006, נכללה מינא בין "60 גיבורי אסיה", שם נכתב כי "אף על פי שהיא הייתה רק בת 30 במותה, מינא כבר זרעה את זרעיה של תנועת זכויות נשים אפגנית המבוססת על כוחו של הידע."
על פי RAWA, "מינא נתנה 12 שנים מחייה הקצרים אך מבריקים, כדי להיאבק למען המולדת שלה ולמען עמה.
אמונתה הייתה חזקה, שלמרות האפילה של הבורות, הבורות של פונדמנטליזם, השחיתות והניוון שהוטלו על הנשים שלנו כביכול בשם חירות ושוויון, שבסופו של דבר, מחצית האוכלוסייה תתעורר, תחצה את הנתיב אל החופש, הדמוקרטיה וזכויות נשים.
האויב רעד מפחד, ובצדק, מפני האהבה והכבוד שהעם רחש למינא.
הם ידעו כי באש המאבק שלה, ישרפו עד אפר כל האויבים של החופש, הדמוקרטיה והנשים."
מהציטוטים הידועים יותר של מינא:
מִין סוּן (בסינית מסורתית: 閔損, בסינית מפושטת: 闵损, בפין-יין: Mǐn Sǔn.
לפנה"ס), ידוע גם בכינוי הכבוד דְזְה צְ'ייֵן (סינית: 子騫, פין-יין: Zi Qian, ווייד-ג'יילס: Tzu-ch'ien), היה אחד מהתלמידים הבולטים ביותר של קונפוציוס.
קונפוציוס החשיב אותו שני באיכותו רק ליֵן חְווֵי, ושיבח אותו על כיבוד ההורים שלו.
אחד הפרקים בטקסט הקונפוציאני "עשרים וארבעה כיבודי הורים" מביא את סיפורו.
מִין סוּן היה יליד מדינת לוּ.
על פי סְה-מָה צְ'ייֵן, הוא היה צעיר ב-15 שנים מקונפוציוס, אולם "אמרות מבית מדרשו של קונפוציוס" טוען שהיה צעיר ב-50 שנים.
כאשר פגש בקונפוציוס לראשונה, הוא נראה מורעב, אך לאחר שלמד עם קונפוציוס, קיבל מראה מלא ושבע.
כאשר דְווָאנְמוּ צְה שאל פעם את מִין סוּן לגבי השינוי שעבר, ענה "באתי מתוך הסוף והקנים אל בית מדרשו של המורה.
הוא אימן את דעתי בכיבוד הורים, והציב לפני את מופת המלכים העתיקים.
אך כשנסעתי לארצות אחרות, ראיתי אנשים בעלי שררה, עם מטריותיהם ודגליהם, וכל ההוד והתכונה של שיירותיהם, וגם שם חשתי הנאה מהמופע.
לא יכולתי לקבוע מי מהם עדיף, וכך לבשתי ארשת מצוקה.
אך עתה לקחו של המורה חדר עמוק אל דעתי.
והתקדמותי נעזרה אף היא בדוגמה שנתתם אתם, עמיתי התלמידים.
כעת אני יודע באיזו דרך עליי ללכת וממה עלי להימנע, ויודע שכל ההוד של העוצמה אינו משמעותי עבורי יותר מן האבק שעל הקרקע.
בשל כך קיבלתי מראה של שובע ושביעות רצון." מִין סוּן היה אחד התלמידים החביבים ביותר על קונפוציוס.
הוא נודע בטוהר המוסרי שלו ובאהבתו להוריו.
הפרק ה-11 במאמרות נקרא על שמו.
עשרים וארבעה מופתים של כיבוד הורים
מִין סוּן היה אחד מ-24 מופתים של כיבוד הורים.
על פי האגדה, אמו מתה כשהיה צעיר, ולאחר שאביו נישא מחדש, אמו החורגת ניצלה אותו והתעללה בו.
בחורף הייתה אמו החורגת מרפדת את בגדיהם של ילדיה שלה בכותנה חמה, בעוד שאת בגדיו של מִין סוּן הייתה מרפדת בעשבים.
יום אחד, כשלקח את אביו לנסיעה בעגלה הוא כמעט מת מקור.
כשאביו הבין מה קרה, הוא חזר הביתה כדי לזרוק את אשתו מהבית, אולם מִין סוּן אמר לו "אם אמא תעזוב, יהיו לך שלושה ילדים שיהיה להם קר, אך אם היא תישאר, רק אחד יסבול." טוב לבו נגע ללבה של האם החורגת ומאז לא התעללה בו עוד.
מקומו במקדש קונפוציוס הוא הראשון במזרח, בין תריסר החכמים, מיד אחרי ארבעת המעריכים.
פולחנו החל בשנת 720 לספירה, ביחד עם פולחן קונפוציוס, בידי הקיסר השישי משושלת טאנג.
בתקופת שושלת מינג תיקן הקיסר שְׁדְזונְג את כינויו ל"המכובד הקדום החכם מִין".
ישנם כמה קברים סמליים ומקדשים לזכרו של מִין סוּן בסין, וביניהם קבר מִין דְזְה-צְ'ייֵן בגִ'ינְאָן שבשָׁאנְדונְג ומקדש מִין דְזְה-צְ'ייֵן בסוּג'וֹאוּ שבאָנְחְווֵי, אתר מורשת שמור מרכזי של מחוז אָנְחְווֵי.
ב-739, תקופת שושלת טאנג, העניק הקיסר שׂוֵ'אנְדְזונְג למִין סוּן את תואר האצולה "מרקיז פֵיי" (費侯).
במהלך שושלת סונג הוסיף לו הקיסר גֶ'נְדְזונְג את התואר דוכס לָאנְגְיֵה (瑯琊公) והקיסר דוּדְזונְג את התואר דוכס פֵיי (費公).
צאצאים של מִין סוּן החזיקו בתואר "דוקטור לחמש הקלאסיקות" (五經博士; Wǔjīng Bóshì).
המונח מין מזדמן מתייחס לפעילות מינית שמתרחשת מחוץ למערכת יחסים זוגית רומנטית בהיעדר מחויבות, קשר רגשי, או היכרות בין בני זוג מיניים.
דוגמאות לכך הן פעילות מינית לאחר היכרות אקראית , סטוצים, יחסי מין מחוץ לנישואים, זנות ולקיחת חלק בסווינגינג.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 בארצות הברית "מסיבות ליטופים" (Petting parties), בהן משחק מקדים הייתה האטרקציה העיקרית, הייתה פופולרית בקרב דור הפלאפר.
משום שהבעלות על כלי רכב גדלה באופן מהותי בעשורים הבאים ומספר האפשרויות למקומות לצאת בהם לדייט גדלו במיוחד - כגון בתי הקולנוע, אולמות ג'אז, וכו', מעורבות ההורים בתהליך החיזור החלה לדעוך.
בעקבות כך מקרים של מין מזדמן הפכו שכיחים יותר בתקופה זו בקרב בני נוער ובוגרים.
בשל כך, באותה התקופה מכוניות זכו לעיתים לכינוי "בתי בושת על גלגלים" שכן הם עוררו שאלות רבות על המוסר המעוות של הדור הצעיר.
במסגרת המהפכה המינית שאירעה בארצות הברית ובאירופה בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, חל שינוי מהותי בעמדות החברתיות לנושא המין.
המצאת הגלולה למניעת היריון וצורות אחרות של אמצעי מניעה, התנועה לשחרור האשה, והלגיטימציה של הפלות במדינות רבות גרמו לכך שרבים יותר מבעבר לקחו חלק בקיום יחסי מין מזדמנים.
הדבר נבע בין היתר מכך שהדור הצעיר דכה את מהאידיאלים של הנישואין שהיו קיימים בקרב דור ההורים, ובעקבות צמיחת תרבות המסיבות במכללות.
בתגובה למרדנות זו, במהלך בשנות ה-60 במקומות מסוימים בארצות הברית נשים לא נשואות לא יכלו לרכוש גלולות למניעת הריון.
בארצות הברית מין מזדמן בין סטודנטים במכללות גדלים בהדרגה לאורך השנים - קרוב ל-70% מהאנשים בקבוצת גיל זו לקחה חלק במין מזדמן לפחות פעם אחת בעיקר כתוצאה מכך שלראשונה יש להם חופש לחקור את המיניות שלהם.
החוקיות של ניאוף וזנות משתנה ממדינה למדינה.
במדינות מסוימות קיימים חוקים האוסרים או מגבילים יחסי מין מזדמנים.
בחלק גדול מהמדינות המוסלמיות, כמו סעודיה, פקיסטן, אפגניסטן, איראן, כווית, האיים המלדיביים, מרוקו, עומאן, איחוד האמירויות הערביות, סודאן, תימן - כל צורה של פעילות מינית מחוץ לנישואין אינה חוקית.
בהלכה היהודית נפסק שקיום יחסים מחוץ לנישואין, הוא איסור מהתורה, של זנות.
מלבד איסור זה, ישנו איסור בחומרת כרת, של בעילת נידה, ועל פי תקנת הראשונים, נאסר על רווקות לטבול.
מין מחוץ למערכת נישואין נחשב על פי הזרמים הנוצריים השמרנים להתנהגות לא מוסרית.
התגובות למקרים של מין מחוץ למערכת נישואין מעורבות - החל מדרישת כפרה על המעשה ועד לנידוי מוחלט של אנשים שעשו זאת.
לפי האסלאם הדבר הגדול ביותר שגורם להרס הצניעות הוא קיום יחסי מין מחוץ למערכת נישואין, ועל כן זה נחשב לאחד מהחטאים הגדולים ביותר על פי האסלאם.
במקרים מסוימים, אף נרצחות נשים על מעשים כאלה, לרוב בידי בני המשפחה.
סטוץ - מונח המתייחס למפגש מיני יחיד בין אנשים, בו לפחות לאחד הצדדים אין כוונה מיידית או ציפייה למערכת יחסים מינית או רומנטית ארוכת טווח.
סקס אנונימי הוא סוג של סטוץ בין אנשים שלא מכירים זה את זה בכלל ולרוב כרוך בכך שהפעילות המינית ביניהם מתקיימת עוד באותו היום בו הם נפגשו, ולרוב הם לא ייפגשו עוד לאחר מכן.
יזיזות (ובאנגלית Friends with benefits) - מצב בו אדם מקיים יחסי מין עם מישהו שהם בדרך כלל נחשב לידיד/ה או למישהו/י שהוא/היא קרוב/ה אליו/ה, ואשר עימו/ה אין לו/לה מערכת יחסים רומנטית בלעדית (וכנראה אף פעם לא תהיה).
עם זאת, מחקר שפורסם ב-2001 בכתב העת Journal of Sex Research מצא ש-2 מכל חמש נשים רווקות ואחד מכל חמישה גברים רווקים במערכת יחסים של "חברים עם הטבות" קיוו שהיחסים ביניהם יהפכו בסופו של דבר ליחסים רומנטיים.
סווינגינג - פעילות מינית שנערכת בין שלושה אנשים או יותר, אשר יכולים להיות רווקים/ות או בני זוג במערכת יחסים זוגית מחויבת.
סווינגינג יכול לכלול צפייה באחרים מקיימים יחסי מין, קיום יחסי מין עם בן/בת הזוג בעוד שאחרים צופים, או קיום יחסי מין עם אנשים שאינם בני/בנות הזוג (ההגדרה הנפוצה ביותר).
זוגות העוסקים בסווינגינג נוטים להימנע מקשרים רומנטיים עם האנשים האחרים, ובכך הם שונים מאנשים העוסקים בפוליאמוריה.
נישואים פתוחים - מערכת יחסים בה בני זוג נשואים מקיימים, בהסכמה הדדית, קשרים נוספים, הכוללים גם יחסי מין, עם אנשים נוספים מלבד בני זוגם.
תרבות ה-Hookup - תרבות בה מקובלים יחסי מין מזדמנים, ומפגשים מיניים המתמקדים בהנאה פיזית מבלי לכלול בהכרח קשר רגשי או מחויבות ארוכת טווח.
בתרבויות מסוימות, תרבות מינית זו הפכה נפוצה יותר ויותר.
הצמיחה של תרבות ה-Hookup ספגה ביקורת על כך שבמקרים רבים היא מובילה לתחושת בדידות ולבעיות חברתיות ורגשיות שונות.
תרבות ה-Hookup נפוצה יחסית במערב, ובמיוחד בתרבות המכללות האמריקניות.
המונח נמצא בשימוש נרחב בארצות הברית מתחילת המאה ה-21.
אתרים/יישומים מסחריים שמקדמים מין מזדמן
שירותי היכרויות מקוונים רבים מספקים שירותים לאנשים המחפשים מין מזדמן בלבד מבלי לכלול קשר רגשי או מחויבות ארוכת טווח.
האתרים, היישומים והפורומים שמתמחים בכך מספקים לאנשים שקרובים יחסית מבחינה גאוגרפית אך נמצאים בחוגים חברתיים שונים ליצור קשר.
טינדר הוא נכון ל-2019 יישום ההיכרויות הפופולרי ביותר בעולם עבור iOS ואנדרואיד.
ישנם מגוון שימושים לאפליקציה, אשר אחד מהם הוא מין מזדמן.
מין קבוצתי היא התנהגות מינית אנושית הכוללת יותר משני משתתפים, מכל נטייה מינית או מגדר.
ניתן לאמץ כל סוג של פעילות מינית ולכלול יותר משני משתתפים, אך לכמה צורות יש שמות משלהן.
מין קבוצתי מתרחש בדרך כלל במסיבות מין פרטיות או במפגש סווינגינג חצי ציבורי, אך עשוי להתקיים גם במכוני עיסוי או בבתי בושת, או במקומות שיפוט מסוימים, במקומות ייעודיים כגון מועדוני מין.
במקומות שבהם מין פוליאמורי הוא טאבו או לא חוקי, מין קבוצתי עשוי להתקיים במקומות פרטיים או חשאיים כולל בתי מגורים, חדרי מלון או מועדונים פרטיים.
באופן עקרוני, ניתן להתייחס לכל התנהגות מינית המבוצעת על ידי יותר משני אנשים כמין קבוצתי.
מעגל מאוננים: אוננות קבוצתית בקרב גברים, בדרך כלל במעגל.
שרשרת דייזי: קבוצת המשתתפים מבצעים מין אוראלי זה על זה במערך מעגלי, ומאפשר לכל משתתף לתת ולקבל יחסי מין בעת ובעונה אחת.
גאנג באנג: מספר אנשים המבצעים פעולות מין באדם אחד, בתורו או במקביל.
שלישייה: שלושה אנשים מקיימים יחסי מין, לא בהכרח בו זמנית.
אין להתבלבל עם מנאז' א-טרואה.
רביעייה: ארבעה אנשים מקיימים יחסי מין, לא בהכרח בו זמנית.
אין להתבלבל עם מנאז' א-קאטר.
חדירה כפולה: שני אנשים נחדרים מינית בו זמנית או אדם נחדר מינית על ידי שני אנשים.
ספינטריאן: מונח ששימש סווטוניוס לתיאור שיטות קבוצתיות מיניות שהקיסר טיבריוס הקפיד לעשות בקאפרי.
סווינגינג רך: זוגות העוסקים בפעילות מינית באותו החדר אך ללא מגע מיני ביניהם.
מסיבת מין היא מפגש בו מתקיימת פעילות מינית.
ניתן לארגן מסיבות מין על מנת לאפשר לאנשים לעסוק בפעילות מינית מזדמנת או בכדי לאפשר לזוגות או לאנשים המעוניינים במין קבוצתי להיפגש.
כל מפגש בו צפויה פעילות מינית יכול להיקרא מסיבת מין.
ישנם מספר סוגים של מסיבות מין:
מסיבת סווינגינג היא מפגש שבו אנשים או זוגות במערכת יחסים מחייבת יכולים לעסוק בפעילות מיניות עם אחרים כפעילות מין מזדמן או חברתית.
מסיבות סווינגינג עשויות לכלול פעילויות מין קבוצתיות שונות.
המשתתפים יכולים לעסוק במין חודרני או במין לא חודרני.
זוגות סווינגינג חדשים בדרך כלל בוחרים בסווינגינג רך לפני שהם מרגישים בנוח עם החלפה מלאה, אם כי זוגות רבים עדיין עושים סווינגינג רך מסיבות אישיות.
מבחינה טכנית, זוהי צורה של אקסהיביציוניזם ולא "מין קבוצתי" כשלעצמו.
אורגיה היא מפגש שבו אורחים עוסקים באופן חופשי בפעילות מינית פתוחה ובלתי מרוסנת או במין קבוצתי.
שרשרת דייזי היא תנוחת מין שכוללת לפחות שלושה אנשים, שבמהלכו כל אדם מקיים יחסי מין בו זמנית עם האדם שלצידו בקבוצה, ובכך יוצר שרשרת.
כמו כל פעילות מינית אחרת, הסיכונים היחסיים של מין קבוצתי תלויים בפעילויות הספציפיות שעוסקים בה, אם כי מספר רב של שותפים מיניים מגביר את הסיכון לחשיפה למחלות מין.
מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, היה לובי פעיל נגד סאונות, שהאשים אותם בהתפשטות של מחלות מין, בפרט HIV, במיוחד בארצות הברית.
מורי, כותב כי: "מעולם לא הוצגו ראיות לכך שהליכה לסאונות מהווה גורם סיכון לחלות באיידס".
במדינות אחרות, החשש מפני התפשטות מחלות מין גרמו לסגירת סאונות, לטובת מועדוני מין, בהם כל הפעילות המינית מתרחשת בשטח פתוח, וניתן לצפות ולאכוף אותם על ידי מוניטורים.
התומכים מציינים כי מקומות שבהם מתקיים יחסי מין קבוצתיים מספקים לעיתים קרובות קונדומים, סכרים דנטליים , כפפות לטקס, חומרי סיכה ופריטים אחרים למין בטוח יותר.
כיום, סאונות מהווים מקור מרכזי למידע מיני בטוח יותר, בין היתר הם מספקים חוברות ופוסטרים של מין בטוח יותר באופן בולט (לעיתים קרובות על קירות כל חדר וגם בשטחים המשותפים), מספקים קונדומים וחומרי סיכה בחינם, ולעיתים קרובות דורשים מהלקוחות לאשר שהם יקיימו יחסי מין בטוחים יותר.
בסקר שנערך ב-2015 בארצות הברית, 17.8% מהגברים השיבו כי הם עשו בעבר שלישייה, לעומת 10.3% מהנשים, וכן כי 11.5% מהגברים השיבו כי הם עשו בעבר מין קבוצתי, לעומת 6.3% מהנשים.
חוק עבירות המין 1967 פסל יחסי מין הומוסקסואליים בין שני גברים מעל גיל 21 באופן פרטי באנגליה ובוויילס.
עם זאת, מגבלות הפרטיות של החוק פירושו שאדם שלישי לא יכול היה להשתתף במין או אפילו להיות נוכח, כמו כן שני הגברים לא יכולים לקיים יחסי מין בבתי המלון.
מגבלות אלו בוטלו על ידי בית הדין האירופי לזכויות אדם ב-2000.
סעיף 20א בחוק החוסר מוסריות 1957 , היה חוק דרום אפריקאי, שנחקק על ידי תיקון חוק ב-1969, והוא הפליל את כל המעשים המיניים בין גברים שהתרחשו בנוכחות אדם שלישי.
תיקון זה הוסר ב-1998 לאחר שבית המשפט החוקתי של דרום אפריקה פסל אותו בפסק הדין שהתקבל מהקואליציה הלאומית לשוויון הומואים ולסביות נגד שר המשפטים .
בתיק הטרדה מינית מ-1996 שהוגשה נגד התאגיד היפני מיצובישי מוטורס על ידי נציבות שוויון הזדמנויות בעבודה הדגיש כי הייתה מעורבות תאגידית של מיצובישי במסיבות מין שארגנו מנהלים ועובדים אחרים בחברה.
מין קבוצתי אינו חוקי בסין, בשל סעיף 301 בחוק הפלילי בסין מ-1997, האוסר על "ריחנות קבוצתית".
מסיבות מין היוו מוקד נפוץ של פאניקה מוסרית שניזונו מדיווחים בתקשורת הטוענים שמסיבות כאלו נפוצות, או גדלות בשכיחותן, במיוחד בקרב בני נוער.
דיווחים בתקשורת סנסציוניים על שכיחות מסיבות מין, במיוחד בקרב צעירים, מופיעים בקביעות מסוימת.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, למשל, נטען כי נערות מתבגרות, בעיקר בכל רחבי דרום ארצות הברית והמערב התיכון, מקימות "מועדונים לא בתולים", שבהם ארגנו וקיימו אורגיות מין עם דיווחים על זוגות המזוהים באמצעות שליפת מספרים מכובע.
מספר סיפורים מסוג זה עלו בארצות הברית ב-2003. בניו יורק, החלו שמועות על כך שבני נוער נעדרו מבית הספר בשביל להשתתף ב"מסיבות הברזה", בזמן שהוריהם היו בעבודה.
בית ספר אחד אפילו השעה קבוצה של בנות על כך שנטען שהבריזו מלימודיהן בשביל להגיע למסיבה כזו, וסירב לאפשר להן לחזור לבית הספר עד שכל אחת מהן הגישה בדיקה רפואית לאיתור מחלות מין והיריון לבדיקה על ידי אחות בית הספר.
האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות הגיש בשם הבנות תביעה פדרלית נגד בית הספר, וזכה להסדר שכלל נזקים כספיים ושינוי מדיניות של מחוז בית הספר.
מסיבת קשת היא אגדה אורבנית חסרת בסיס שהתפשטה מתחילת המאה ה-21. באירועים אלו, נשים שלבשו גוונים שונים של שפתון מבצעות מין אוראלי בגברים, כאשר הן משאירות על איבר מינם של הגברים את צבעי השפתון, תוך התעלמות מהעובדה שבמצב כזה הצבעים יתמזגו.
מסיבת קשת הופיעה במופע של אופרה וינפרי ב-2003, והיה לנושא של הרומן Rainbow Party.
ב-27 במאי 2010, תוכנית הטלוויזיה The Doctors דנה בנושא עם עשרות בני נוער, הורים ואנשי מקצוע על מסיבות קשת.
עם זאת, חוקרי מין ואנשי מקצוע בתחום הבריאות המתבגרים לא מצאו הוכחות לקיומם של מסיבות קשת, וככאלו שמייחסים את התפשטות הסיפורים לפאניקה מוסרית.
סיפורים דומים הנוגעים לבני נוער שמשתמשים בצמידי ג'ל כקופונים או כאותות למין עלו גם אז, עם היעדר דומה של ראיות.
מינאטו מיראי 21 (ביפנית: みなとみらい21. בתעתיק לעברית: מינאטו מיראי ניז'וּאיצי), המכונה גם מינאטו מיראי, או MM הוא רובע העסקים המרכזי של העיר יוקוהמה, יפן.
פיתוח האזור החל בשנות ה-80 של המאה ה-20 במסגרת תוכנית של התחדשות עירונית שמטרתה הייתה להקים מרכז עירוני חדש שיחבר בין האזורים ההיסטוריים, לבין המרכזים המסחריים של יוקוהמה – אזור קאנאי וסביבת תחנת יוקוהמה, ויהווה מרכז למסחר, תרבות ופנאי.
כיום, מינאטו מיראי היא מרכז מרכזי לעסקים, קניות ותיירות, המושך אליו מבקרים ואנשי עסקים ברחבי אזור טוקיו רבתי.
ברובע העסקים ישנם גורדי שחקים, מספר מלונות גדולים, מגדלי משרדים, מוזיאונים, ומרכזי קניות.
בשנת 1965 ראש עיריית יוקוהמה, איצ'יו אסוקטה, הציע תוכניות פיתוח לעיר, ביניהן תוכנית התחדשות עירונית המיועדת לאזור מינאטו מיראי 21. בשנת 1983 החלו העבודות בפועל, באזור בו שכנו הנמל ואזורי התעשייה, שבעבר הפרידו בין מרכז העיר קאנאי, ואזור תחנת יוקוהמה.
עם פיתוחו של מינאטו מיראי 21, שני מרכזי העיר חוברו וכיום הם מהווים חלק מהרובע המרכזי של יוקוהמה.
השם "מינאטו מיראי 21" נבחר על ידי סקר דעת קהל.
פירוש השם, (שתרגומו המילולי הוא "נמל עתיד 21"), הוא "נמל העתיד במאה ה-21".
האזור הוא אחד מאזורי העסקים העירוניים החדשים ביותר באזור המטרופולין של טוקיו רבתי.
בניינים מרכזיים באזור הם מגדל לנדמרק, גורד השחקים השלישי בגובהו ביפן, שלושת מגדלי קווינס סקוור, גלגל הענק קוסמו קלוק 21 ועוד.
באזור שוכנים סניפים ומטות של החברות ניסאן מוטורס, תאגיד JGC, תאגיד צ'יודה וכן של תאגידים גדולים אחרים.
האזור של מינאטו מיראי 21 מושך אליו גם תיירים רבים, יחד עם צ'יינה טאון יוקוהמה הסמוכה.
בשנת 2024 ביקרו באזור כ-82 מיליון מבקרים.
האזור הפך לסמל של יוקוהמה וקו הרקיע שלה, והוא מופיע לעיתים קרובות בתמונות של העיר.
מגדל יוקוהמה לנדמרק, המשקיף אל נופים מרהיבים של טוקיו והר פוג'י
אולם מינאטו מיראי, אולם הבית של התזמורת הפילהרמונית של קאנאגאווה
בין המלונות העיקריים באזור נמנים:
מלון יוקוהמה ביי גרנד אינטרקונטיננטל
מִ֫נְבַּר הוא דוכן במסגד שעליו עומד האימאם כדי לשאת דרשה ("חֻ֫'טְבּה").
המינבר מעוצב בדרך כלל כמגדל קטן בעל גג מחודד ומדרגה המובילה אליו.
לרוב הוא מעוצב ומעוטר, למרות שבגרסתו הפשוטה הוא רק משטח קטן שמספר מדרגות מובילות אליו.
המינבר ממוקם מימין למִחְרַ֫אבּ, הגומחה המצביעה על כיוון התפילה (לכיוון מכה).
במסגדים מסוימים ישנו משטח ("מואזין מאפילי" בטורקית) ממול למינבר.
זהו מקומו של עוזר האימאם, המואזין, אשר עומד שם במהלך התפילה.
המואזין מדקלם את התשובה לתפילת האימאם.
המינבר האסלאמי ממלא תפקיד דומה לדוכן התפילה בכנסיות נוצריות.
מינארכיזם (שילוב של minimum ו-archia, מדינה מינימלית) היא השקפה הדוגלת בממשלה מינימלית שעיקר או כל מטרתה סיפוק שירותי הגנה וחוק.
המינארכיזם שואב מהליברליזם הקלאסי או הליברטריאניזם.
רוב חילוקי הדעות בין המינארכיסטים נסובים סביב הגודל המזערי הרצוי לממשלה.
ישנה הסכמה בין רוב המינארכיסטים (אך לא כולם) כי על המדינה לשמר בידה אפשרויות מזעריות מסוימות, בנוסח "מדינת שומר הלילה" כמו משטרה, בתי כלא וצבא כדי להגן על זכויות היסוד של הפרט.
אחרים סבורים כי לממשלה צריך גם להיות תפקיד בניהול תשתיות מסוימות כמו דרכים ומטבע וישנם אף כאלו התומכים בהרחבת האחריות הממשלתית גם לתחומים נוספים כמו בתי ספר, בתי חולים, ביטוח, וכדומה.
חלק מאותם מינארכיסטים "מרחיבים" סבורים כי יש להשקיע את עיקר המאמצים במניעת הרחבת הממשלה ותפקידיה, יותר מאשר לצמצמם ומתנגדים בעיקר לתוכניות רווחה או סיבסוד.
בין המינארכיסטים הבולטים ניתן למנות אישים כבנז'מן קונסטן, הרברט ספנסר, לאונרד ריד, לודוויג פון מיזס, פרידריך האייק, ג'יימס מ.
ביוקנן, מילטון פרידמן, איין ראנד, ג'ון הוספרס ורוברט נוזיק.
מינאס ז'ראיס (פורטוגזית: Minas Gerais; מילולית - מכרות כלליים), מדינת מחוז בדרום-מזרח ברזיל.
מבין מדינות ברזיל היא השנייה בגודלה באוכלוסייתה והרביעית בשטחה (דומה בממדיה לצרפת), והיא מאגדת את המספר הרב ביותר של יחידות מוניציפליות - 853. היא גובלת במדינת באהיה בצפון, באספיריטו סנטו במזרח, בריו דה ז'ניירו בדרום, בסאו פאולו בדרום ובמערב, במאטו גרוסו דו סול במערב הרחוק, ובגויאס ובמחוז הפדרלי במערב ובצפון.
בירתה, הממוקמת במרכזה, היא העיר בלו הוריזונטה (שמהּ נהגה "בלו אוריזונצ'י").
מינאס ז'ראיס נוסדה במאה השש-עשרה בידי מתיישבים מסאו פאולו אשר חיפשו בה זהב ואבנים יקרות, ובהמשך - יהלומים.
בשנת 1693, עם גילוי מרבצי הזהב המרכזיים, החלה בהלה לזהב שהייתה מלווה בתקריות אלימות.
בשנת 1709 נוסדה המפקדה של סאו פאולו ומינאס דה אורו, אשר התפצלה בשנת 1720 לסאו פאולו ולמינאס ז'ראיס.
שמה של המפקדה, שעתידה להפוך למדינה, הוא קיצור של הכינוי "מכרות היערות הכלליים".
בירתה הראשונה של מינאס ז'ראיס הייתה העיר מריאנה, ואחריה שימשה כבירה העיר וילה ריקה.
בשלהי המאה השמונה-עשרה הייתה וילה ריקה העיר המאוכלסת ביותר בברזיל ואחת מן הגדולות ביבשת כולה, אולם כאשר הידלדלו מכרות הזהב, איבדה העיר מחשיבותה.
מאוחר יותר הוסב שמה לאורו פרטו ("זהב שחור"), והיא נותרה בירת המדינה עד להיווסדה של העיר המתוכננת בלו הוריזונטה, בשנת 1897. בלו הוריזונטה תוכננה על פי המודל של בוסטון, ומיקומה נקבע כחלק מהשאיפה להפכה לצומת דרכים מרכזי בברזיל.
מכל מקום, ברבות השנים חדלו תשתיותיה של בלו הוריזונטה לספק את צורכי תושביה, שעתה מונים 2.2 מיליון במספר.
תור הזהב הותיר את רישומו על ערי מינאס ז'ראיס, כמריאנה, אורו פרטו, דיאמנטינה, סבארה, טיראדנטס וסאו ז'ואו דל ריי.
הבידוד היחסי מהשפעה אירופית, ביחד עם הזמינות הגדולה של זהב ומינרלים יקרי ערך אחרים, הקל על פיתוחו של סגנון אמנותי ייחודי, אשר נודע בשם "בארוק מיניירי".
דוגמה בולטת לסגנון הזה היא הכנסיות המעוטרות בערים הקולוניאליות שאחדות מהן משמשות בהווה כמוזיאונים.
האמן המרכזי של התקופה הוא אנטוניו ליסבואה, הנודע בכינוי אלז'נדיניו (Aleijadinho).
פסליו וציוריו מוערכים על ידי מומחים כפסגת היצירה מחוץ לאירופה באותה עת.
לצד האמנות והארכיטקטורה פרחה במאה השמונה-עשרה במינאס ז'ראיס גם הפעילות המוזיקלית, תחילה הודות למוזיקאים מהגרים ובהמשך גם בזכות מוזיקאים שהתחנכו במוסדות מקומיים.
הללו פיתחו סגנון מוזיקלי ייחודי, שנכתב בדרך כלל למקהלה ותזמורת, ושניזון רק בחלקו מן המוזיקה האירופית.
במהלך המאה השמונה-עשרה נשלטה כריית המחצבים על ידי הכתר הפורטוגזי, שהכביד את נטל המס על המכרות ככל שהללו הלכו והידלדלו (הוא לקח לעצמו חמישית מן הזהב, למשל).
המתיישבים מרדו מספר פעמים - אך הכתר הגיב בעוצמה.
המרידה המשמעותית ביותר הידועה הונהגה בשנת 1789 על ידי קבוצה של מתיישבים מן המעמד הבינוני, ברובם אינטלקטואלים וקצינים צעירים, שאת השראתם קיבלו ממלחמת העצמאות של ארצות הברית, מהמהפכה הצרפתית ומהאידיאלים של עידן הנאורות.
הקשר נכשל, והקושרים נאסרו והוגלו.
המפורסם שבהם, ז'ואקים ז'וזה דה סילבה שאבייר (הידוע בכינוי טיראנדטס), נתלה בפקודת מריה הראשונה, מלכת פורטוגל, ובכך קודש כגיבור לאומי.
דגלה של מינאס ז'ראיס - משולש אדום על רקע לבן - מבוסס על הדגל שהוצע על ידי אותה קבוצת מורדים.
הודות לחשיבותה הכלכלית של המדינה ולמתינות והאיפוק המיוחסים לתושביה, היה למינאס ז'ראיס תפקיד חשוב בפוליטיקה הלאומית.
במהלך המאה התשע-עשרה שימשו מדינאים מינריים בתפקידים בכירים תחת שלטון הקיסרים דום פדרו הראשון ודום פדרו השני.
לאחר כינון הרפובליקה, ובראשית המאה העשרים, חלקה מינאס ז'ראיס את השליטה הפוליטית בברזיל כולה עם מדינת סאו פאולו, במה שכונה "חוג הקפה והחלב" (קפה היה המוצר העיקרי של סאו פאולו, וחלב - של מינאס ז'ראיס).
ממינאס ז'ראיס יוצאים כמה מנהרותיה הגדולים יותר של ברזיל, וביניהם נהר הסאו פרנסיסקו, נהר פראנה ונהר ריו דוסי הצנוע יותר.
יש בה, לפיכך, מספר אתרי ייצור חשמל.
כמה מן הפסגות הגבוהות ביותר בברזיל מצויות בה גם כן, ובהן רכס המנטיקיירה ורכס הסרבו המהווה את הגבול בינה לבין שכנותיה מדרום, סאו פאולו וריו דה ז'ניירו.
הפסגה הגבוהה ביותר בתחומה היא פיקו דה בנדיירה, שהיא השלישית בגובהה בברזיל ומגיעה לגובה של 2,890 מטרים.
למינאס ז'ראיס יש עתודות גדולות של ברזל, זהב ואבנים יקרות, ביניהן ברקת (אמרלד), טופז ואקוומרין.
חלקיה השונים של המדינה מאופיינים בגאוגרפיה שונה:
החבל המרכזי והמזרחי הוא גבעי וסלעי, ובו צמחייה דלילה.
בחלקים מסוימים של אותו חבל הטופוגרפיה היא קרסטית אופיינית ובה מערות ואגמים.
כמה מן ההרים מורכבים מעפרות ברזל, מה שהוביל לכרייה נמרצת, על חשבון ערכים סביבתיים.
ממזרח לבירה בלו הוריזונטה משתרע אזור הקרוי "עמק הפלדה", במיוחד סביב העיר איפטינגה, ובו ממוקמים מפעלי עיבוד ברזל ופלדה רבים לאורך נהר הריו דוסי.
מאחר שלאחרונה הוגבלה פעילות הכרייה, שטחי יער רבים נוצלו לתעשיית עץ, פחם ורעייה.
תכסית היער אשר כיסתה את האזור כולו היא עתה קטועה.
החבל הדרומי של מינאס ז'ראיס הוא גבעי וירוק, ומשמש לגידול קפה ומוצרי חלב.
אזור זה הוא קריר משאר חלקי המדינה, ובמהלך החורף יורדות הטמפרטורות בכמה מקומות אל מתחת לאפס.
האזור ידוע במים המינרלים המופקים בו, והוא מתועש למדי.
דרום מזרח המדינה, הקרוי אזור היער, היה האזור העשיר ביותר עד אמצע המאה העשרים, אך כיום נותרה בו עיר חשובה ומתועשת אחת, ז'ואיז דה פורה, שהיא גם השנייה בגדלה במינאס ז'ראיס.
מערבה של מינאס ז'ראיס, הקרוי גם "המשולש המיניירי" בשל צורתו, מורכב מסוג מיוחד של סוואנה הקרויה סראדו.
בעבר היה נפוץ בו הבקר, אולם בשנות התשעים של המאה העשרים החלו לגדל בו סויה ותירס, וגידולים אלה תפסו את מקומם של שטחי המרעה.
חלקה הצפוני של מינאס ז'ראיס צחיח, כשמדי פעם אף פוקדת אותו בצורת.
פרויקטים מן השנים האחרונות מבקשים לעשות שימוש במימי נהר סאו פרנסיסקו לצרכים חקלאיים.
הנהר חוצה את החבל הצפוני כשהוא נושא עמו מים מאגנו שבחבל המרכזי, הגשום.
מכרות היהלומים של החבל הצפוני שמשכו בעבר כורים - הדלדלו, והאוכלוסייה נותרה מחוסרת אמצעים.
מינאס ז'ראיס היא יצרנית מרכזית של חלב, קפה ושאר מוצרים חקלאיים, כמו גם מינרלים ומוצרי חשמל.
ממוקמים בה מפעלים של פיאט ושל מרצדס-בנץ.
הערים ההיסטוריות שלה והארכיטקטורה הקולוניאלית שלהן מהוות מקור משיכה לתיירים, וכך גם מעיינות המים המינרליים.
דרומה של מינאס ז'ראיס, שבו ערים מתועשות ויציבות, הוא אזור אמיד.
הצפון - עני, אם כי מתקיימת בו פעילות מסוימת של סחר באבנים טובות.
האזור המערבי - המשולש המיניירי - מיושב פחות, אך כעת פורחות בו תעשיות ביוטכנולוגיות.
התוצר המקומי הגולמי של מינאס ז'ראיס עומד כיום על 35.5% תעשייה, 11.3% חקלאות ו53.2% שירותים.
האזור הוא מקור לגבינת קנסטרה.
דגלה של מינאס ז'ראיס הוא הדגל הראשון שעוצב על ידי ברזילאים ואומץ על ידיהם: תחילה כדגלה של המפלגה הרפובליקנית, אשר אומץ באופן לא רשמי כדגל המדינה; ומאז 1946 כדגל הרשמי.
פירוש המוטו הלטיני Libertas quæ sera tamen המופיע על הדגל הוא "חירות, אף אם תאחר".
המשולש מסמל את השילוש הקדוש כמו גם את עקרונות המהפכה הצרפתית: חירות, שוויון, אחווה.
צבעי הדגל נבחרו בשל משמעותם המהפכנית: הלבן מסמל את השאיפה ליצור אומה חדשה, שלווה, משוחררת מן המוסדות הקולוניאליים.
האדום מסמל את אש החירות.
מינאס ז'ראיס היא מדינה קוסמופוליטית פחות מסאו פאולו; ראוותנית פחות ומסורתית יותר מריו דה ז'ניירו; פורטוגזית יותר משאר חלקי ברזיל.
זוהי אחת החברות היותר קתוליות בברזיל, אם כי יש בה גם כיסים של אמונות מאגיות אפריקאיות ושל ספיריטיזם.
לבישול של מינאס ז'ראיס יש מוניטין ברחבי ברזיל.
הבסיס התרבותי למטבח המיניירי הוא בתי החווה הקטנים, ורבות מן המנות המינייריות כוללות מרכיבי ירקות ובשר מקומיים, במיוחד בשר עוף ובשר חזיר.
הבישול המסורתי נעשה בעזרת פחם, או תנורי שריפת עץ ומחבתות ברזל המעניקות למזון את טעמו המיוחד.
בחלקים שונים של ברזיל אפשר למצוא מסעדות המתמחות ב"אוכל מיניירי".
רבים מן המתאבנים של המטבח המקומי מכילים תירס או קמח קסאווה (הידוע כמנדיוקה) במקום חיטה, שכן זו לא הסתגלה לאקלים.
קורנפלור הוא בסיס למגוון רחב של עוגות ומתאבנים.
המנה המיניירית הידועה ביותר היא פאו ד'י קייז'ו - "לחם גבינה"; לחמניות קטנות אפויות העשויות מגבינה וקמח קסאווה שניתן להגישן חמות כמתאבן או לארוחת הבוקר.
מינדרו כץ (ברומנית: Mîndru Katz; 3 ביוני 1925 - 30 בינואר 1978) היה פסנתרן יהודי רומני ואחר כך ישראלי.
מינדרו כץ נולד ב-1925 בבוקרשט, רומניה.
בגיל שבע פגש אותו ג'ורג'ה אנסקו ונתן לו המלצה בעזרתה התקבל ללימודים אצל פלוריקה מוסיצ'סקו, פסנתרנית ומורה ידועת-שם ברומניה.
בהמשך למד באקדמיה למוזיקה בבוקרשט, אך ב-1941 סולק מהלימודים בגלל היותו יהודי.
אנסקו התערב לטובתו פעם נוספת, הוא פנה אל אלנה, נסיכת יוון ודנמרק ובהשתדלותה שוחרר מעבודת הכפייה של פינוי השלג בדרכים והועבר לעבודות משרדיות, כדי שיוכל להמשיך באימוני הנגינה.
ביוני 1947 סיים את לימודיו וחודש לאחר מכן כבר הופיע כסולן התזמורת הפילהרמונית הרומנית.
בשנים שלאחר מכן הופיע כץ בקונצרטים בכל רחבי מזרח אירופה, כולל מוסקבה.
הישגיו המוזיקליים הובילו לכך שהוענק לו התואר Artist Emerit ("אמן מצטיין" – ברומניה), היה לסולן קבוע של התזמורת הפילהרמונית, וקיבל את פרס המדינה.
בשנת 1959, בעת סיבוב הופעות בלונדון, ערק מרומניה הקומוניסטית בעזרתו של מנשה קדישמן, ועלה לישראל, והופיע בה ברסיטלים ובקונצרטים של התזמורת הפילהרמונית הישראלית ותזמורת קול ישראל.
הוא המשיך לעשות חיל גם בחו"ל, ויצא לשלושה סיבובי הופעות ארוכים מסביב לעולם בהם הופיע, בין השאר, בארצות הברית עם תזמורת פילדלפיה והפילהרמונית של לוס אנג'לס ובאנגליה עם תזמורת רשות השידור הבריטית ועם הפילהרמונית המלכותית, וניגן תחת שרביטם של סרג'יו צ'ליבידאקה, ג'ון ברבירולי, אנטל דוראטי, לורין מאזל ויוזף קריפס.
כץ לימד באקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב, ובשנת 1972 מונה לפרופסור.
בין תלמידיו היו מרדכי שחורי, אנג'לה סטון-בורוכוב, אסתרית בלצן, ענת שרון ועמנואל קרסובסקי.
הוא נמנה עם חבר השופטים בתחרות רובינשטיין הראשונה, בשנת 1974, שבה שפט גם ארתור רובינשטיין עצמו.
הוא עבר שני אירועי לב, אך המשיך להופיע.
הוא מת באיסטנבול, טורקיה, בינואר 1978, באמצע הופעה - בזמן ביצוע סונטה אופוס 31 מספר 2 ("הסערה") של בטהובן, הניח את הראש על מקלדת הפסנתר ומת.
במהלך חייו הופיע כץ כסולן בקונצרטים ביותר מארבעים מדינות שונות.
השם הפרטי Mîndru משמעו ברומנית "גא".
מכאן נוצרה ברומניה הבדיחה על פיה "מנדרו (=גא) כץ הוא היפוכו הגמור של המוזיקאי מודסט (=צנוע) מוסורגסקי...".
לודוויג ואן בטהובן, 32 וריאציות
וולפגנג אמדאוס מוצרט, קונצ'רטו לפסנתר, בניצוח מנדי רודן
יוהנס ברהמס, סונאטה לכינור ופסנתר, עם הנריק שרינג
לודוויג ואן בטהובן, קונצ'רטו מס' 5 לפסנתר ולתזמורת-הקיסר בניצוח סר ג'ון ברבירולי
ארם חצ'טוריאן וסרגיי פרוקופיב, קונצ'רטי לפסנתר ולתזמורת, עם התזמורת הפילהרמונית של לונדון בניצוחו של סר אדריאן בולט
סזאר פרנק, סונאטה לכינור ופסנתר, עם הנריק שרינג
מינדנאו (בפיליפינית ובטאגאלוג: Mindanao) הוא האי השני בגודלו והמזרחי ביותר בפיליפינים.
מינדנאו הוא גם שמה של קבוצת איים, אחת משלוש קבוצות האיים במדינה, הכוללת את האי מינדנאו וכמה איים קטנים המקיפים אותו.
האי מינדנאו מכונה "אי ההבטחה" בשל אדמתו הפורייה, אקלימו הנוח, ושפע משאביו הטבעיים, והוא האזור היחיד בפיליפינים שבו יש אוכלוסייה מוסלמית משמעותית.
במינדנאו פועלות כמה תנועות בדלנות אסלאמיות.
הגדולה והידועה בהן קרויה חזית השחרור האסלאמית של מורו (בערבית جبهة تحرير مورو الإسلامية, אבל היא מוכרת בפיליפינים בשמה באנגלית Moro Islamic Liberation Front ובראשי תיבות MILF).
התנועה קמה על רקע המצוקה הכלכלית וחילוקי דעות על רקע דתי.
הלחימה בין ה-MILF וצבא הפיליפינים גרמה לעקירתם של 100,000 תושבים ממקום מגוריהם, והעימות גרם להתגברות האסלאם הקיצוני.
מינדנאו הוא האי השני בגודלו בפיליפינים (אחרי לוזון), ה-19 בגודלו בעולם והאי השמיני בעולם במספר תושבים.
שטחו 94,630 קילומטרים רבועים המהווים 34% מהשטח היבשתי של הפיליפינים.
את מינדנאו מקיפים כמה ימים שוליים, ים מינדנאו מצפון, ים סולו ממערב, ים הפיליפינים ממזרח וים סלבס מדרום.
כחלק מטבעת האש המקיפה את האוקיינוס השקט, מצוי מינדנאו באזור בו מתחוללות התפרצויות געשיות ורעידות אדמה.
פנים האי הררי, כולל ההר הגבוה ביותר בפיליפינים, הר הגעש הרדום אפו (2,938 מטרים), חופיו מישוריים ובהם כמה נמלים טבעיים ויש בו כמה מערכות נהרות גדולים.
באי יש מגוון נרחב של צורות נוף: הרים גבוהים המבותרים על ידי גאיות, פסגות געשיות מבודדות, רמות נישאות מקומרות ומישורים ביצתיים שטוחים רחבי ידיים.
קבוצת איי מינדנאו כוללת את האי מינדנאו ואת ארכיפלג סולו המשתרע מדרום מערב לאי.
קבוצת האיים מחולקת מנהלית לשישה מחוזות (בפיליפינית rehiyon – אזור), המתחלקים ל-26 נפות (בפיליפינית lalawigan).
את ההרים של מינדנאו ניתן לחלק לחמישה רכסי הרים, הכוללים גם מבנים מורכבים של הרים והרי געש.
בהרים שבקצוות המערביים והמזרחיים של האי נחשפים סלעים מעידן המזוזואיקון, וסלעים אולטרה-בסיסיים מופיעים על פני השטח במקומות רבים לאורך החוף המזרחי.
הסלעים שעל פני השטח בחלקים אחרים של האי הם בעיקר סלעים געשיים וסלעי משקע מהשלישון ומהרביעון.
רכס ההרים הראשון משתרע במקביל לחוף המזרחי מנקודת בילאס (Bilas) בנפת סוריגאו דל נורטה (Surigao del Norte) ועד כף אגוסטין (Cape San Agustin) בדרום מזרח דבאו (Davao), וקרוי בחלקו הצפוני "הרי דיוואטה" (Diwata או Diuata) או "רכס סוריגאו".
בחלקו המרכזי הרכס נמוך יותר ונופו מעוגל.
כביש מתוכנן, העתיד לחבר את העיר ביסליג (Bislig) בחוף המזרחי עם הנהר אגוסן (Agusan), יעבור דרך האוכף בחלק זה של רכס ההרים שרוחבו כ-16 קילומטרים כשגובהו המרבי יהיה פחות מ-250 מטרים מעל פני הים.
הגובה המרבי אליו מגיע כביש מקביל שכיוונו ממזרח למערב, הקיים כיום, והיוצא מליאנגה (Lianga) כ-50 קילומטרים צפונית לביסליג, אינו עולה על 450 מטרים.
הרי דיוואטה - המשך הרכס צפונית לאזורים אלו – גבוהים הרבה יותר ופסגותיהם משוננות.
הפסגה הגבוהה ביותר היא הר הילונגילונג (Hilonghilong) שגובהה 2,012 מטרים, 24 קילומטרים מצפון מזרח לעיר בוטואן (Butuan).
החלק הדרומי של רכס הרים מזרחי זה רחב יותר ומשונן אפילו יותר מהחלק הצפוני ומשתרע לאורך חצי האי פוז'אדה (Pujada), שם בולט הר המיגיטאן (1,620 מטרים), אתר מורשת עולמית המצטיין בעושר ביולוגי יוצא דופן.
במזרח דבאו מתנשאות כמה פסגות מעל ל-2,500 מטרים, והר אחד נטול שם מתנשא לגובה של 2,810 מטרים.
האזורים שלאורך החוף המזרחי של מינדנאו בנפות של דבאו וסוריגאו דל סור (Surigao del Sur) מתאפיינים בסדרה של שפלות חופיות קטנות שביניהן מפרידים רכסים משוננים המגיעים עד קו המים.
לאורך החוף משתרעות שוניות אלמוגים רבות ואיונים קטנים.
לחוף מרוחק ומסוכן זה קשה להגיע עוד יותר בחודשים אוקטובר עד מרץ, עקב הגלים הגבוהים הנוצרים בשל רוחות הסחר הצפוניות מזרחיות.
כמה קילומטרים מהחוף מצוי שקע הפיליפינים.
שקע אוקייני עמוק זה המגיע לעומק של 10,800 מטרים הוא בין המקומות העמוקים ביותר מתחת לפני הים.
כיוונו של רכס ההרים השני אף הוא מצפון לדרום, והוא משתרע לאורך הגבולות המערביים של נפת אגוסן ומחוז דבאו, מהאי קמיגין (Camiguin) בצפון ועד נקודת טינאקה (Tinaca) בדרום.
רכס זה, הקרוי "רכס בוקידנון-דבאו", כולל לפחות שלושה הרי געש פעילים.
בחלקו הצפוני והמרכזי של רכס זה יש כמה פסגות שגובהן בין 2,000 ל-2,500 מטרים (כמו הר סומגיה), ורוחב הרכס במקומות אלה מגיע ל-50 קילומטרים.
מערבית לעיר דבאו סיטי מצויים שני הרי געש פעילים, הר טאלומו שגובהו 2,693 מטרים, והר אפו בגובה 2,938 מטרים, ההר הגבוה ביותר בפיליפינים, השולט על קו הרקיע.
רכס הרים זה נמוך יותר דרומית להר אפו, וגובהן הממוצע של הפסגות בחלק זה של הרכס נע בין 1,100 ל-1,800 מטרים.
דרומית לדבאו סיטי מתנשא הר הגעש הפעיל בלוט (Balut) מעל אי באותו שם.
רכס הרים נוסף משתרע במערב מינדנאו בין מפרץ איליגן (Iligan) למצר בסילן (Basilan) והוא יצר את זמבואנגה (Zamboanga), חצי האי ארוך דמוי כף יד.
הרים אלו מגיעים לגבהים של עד 1,200 מטרים, גבוהים פחות מרכסי ההרים האחרים במינדנאו.
בנוסף, יש כמה מקומות בהרי זמבואנגה שבהם נוצרו עמקים בינות ההרים, שלהם פוטנציאל עתידי לעיבוד חקלאי.
הקצה הצפון-מזרחי של רכס זה מסתיים בפסגה הכפולה של הר מאלינדנג (Malindang) הר געש רדום, המיתמר מאחורי העיר אוזאמיס (Ozamis) לגובה של 2,425 מטרים.
הר דפיה (Dapia) הוא ההר הגבוה ביותר בחצי האי זמבואנגה וגובהו 2,617 מטרים.
ההר הגבוה ביותר בחלקו הדרומי של חצי האי הוא "נקודת בטוראמפון" (Batorampon), גובהו 1,335 מטרים בלבד והוא שוכן בגבול העיר זמבואנגה סיטי.
קבוצה של הרי געש מצויה בסמוך לאגם לאנאו (Lanao) בקשת רחבה המשתרעת דרך הנפה "לאנאו דל סור" (Lanao del Sur), צפון הנפה קוטאבטו (Cotabato) ומערב הנפה בוקידנון (Bukidnon).
לפחות שישה מתוך עשרים ומשהו הפסגות באזור זה הם הרי געש פעילים, וכמה מהם מרשימים מאוד כשהם מתנשאים בבדידות למחצה.
הר מקאטורינג (Makaturing) המתנשא לגובה של 1,940 מטרים התפרץ ככל הנראה בסוף המאה ה-19. פסגות בוטיג (Butig) שבהם שוכנים ארבעה אגמי לוע, נראות בבירור מהעיר קוטאבטו.
הר מקאטורינג (Makaturing) ההר המבודד ביותר הוא הר ראגנג (Ragang), הר געש פעיל שגובהו 2,815 מטרים.
ההר הגבוה ביותר בקשת הרים זו הוא הר קיטנגלאד (Kitanglad) שגובהו 2,896 מטרים.
רכס ההרים החמישי הוא רכס נוסף של הרי געש המשתרע בדרום מערב קוטאבטו כשהוא מקביל לקו החוף.
אורך הרכס כ-110 קילומטרים מצפון-מערב לדרום-מזרח ורוחבו 30 קילומטרים.
ההר הידוע ביותר ברכס זה הוא הר פרקר (Parker).
גובה פסגתו 2,040 מטרים, ובלועו, כ-300 מטרים מתחת לפסגה, יש אגם לוע מעגלי שקוטרו 2,000 מטרים.
הר מטוטום (Matutum) הוא אזור מוגן ונחשב אחת מנקודות הציון של נפת דרום קוטאבטו.
מאפיין חשוב נוסף של הגאוגרפיה של מינדנאו הם סדרת רמות בנפות בוקידנון ולאנאו דל סור.
שטחן של רמות אלו נרחב למדי והן מקיפות מספר הרי געש באזור זה.
הרמות נוצרו משפכי לבה מעורבים באפר געשי וטוף.
בסמוך לשולי הרמות חצבו נהרות קניונים עמוקים, ובכמה מקומות נשפכים מפלי מים אל שפלת החוף הצרה.
מפלי מים אלו טומנים בחובם הבטחה משמעותית לפיתוח אנרגיה הידרואלקטרית.
ואכן, אחד ממקומות אלו, מפלי מריה כריסטינה, כבר הפך למקור עיקרי להפקת חשמל.
משום שגובהן הממוצע של הרמות הוא 700 מטרים מעל לפני הים, הן מציעות מפלט מהחום המעיק של מישור החוף.
אגם לאנאו משתרע על מרבית שטחה של אחת הרמות בנפת לאנאו דל סור.
זהו האגם הגדול ביותר במינדנאו והשני בגודלו בפיליפינים, שטחו 340 קמ"ר וצורתו כשל משולש שאורך צלעו הארוכה ביותר היא 25 קילומטרים.
האגם שוכן בגובה 780 מטרים מעל לפני הים והוא מוקף מצדדיו המזרחיים, הדרומיים והמערביים בסדרת פסגות שגובהן מגיע עד 2,300 מטרים.
תנאים גאוגרפיים אלו והטמפרטורה הנוחה שלחופיו מעמידים את האגם בשורה הראשונה של אתרי הנוף בפיליפינים.
העיר מאראווי (Marawi) שלחופו הצפוני של האגם נחצית על ידי נהר אגוס (Agus) שמימיו מזינים את מפלי מריה כריסטינה.
אגמים נוספים במינדנאו כוללים את בולואן (Buluan), מאיניט (Mainit) ופגוסי (Pagusi).
אתר מפל מים נוסף במינדנאו שוכן במאלאבנג (Malabang), 24 קילומטרים דרומית לאגם לאנאו.
בנקודה זו מציגים מפלי חוסה אבאד סנטוס (Jose Abad Santos) את אחד מחמדות הטבע היפות במדינה כשער הכניסה לפארק פיתוח לאומי שגודלו 2,000 דונם.
מפלי לימונמסודן (Limunsudan), השוכנים בעיר איליגן (Iligan), שגובהם כ-240 מטרים הם מפלי המים הגבוהים בפיליפינים.
שתי שפלות נרחבות שוכנות בלב מינדנאו, העמקים של הנהר אגוסן והנהר מינדנאו (Rio Grande de Mindanao) בנפות אגוסן וקוטאבטו בהתאמה.
עמק האגוסן הוא קער נרחב בין רכס ההרים המרכזי באי לרכס החוף המזרחי.
אורך העמק 180 קילומטרים מצפון לדרום ורוחבו נע בין 35 ל-50 קילומטרים.
כ-55 קילומטרים צפונית להתחלת מפרץ דבאו שוכן קו פרשת המים בין האגוסן ליובלים של הנהר ליבוגנון (Libuganon) הזורם למפרץ.
גובה קו פרשת המים הוא מתחת ל-200 מטרים, עובדה המסמלת את התמשכות השפלה בפועל מים מינדנאו בצפון ועד מפרץ דבאו בדרום.
הנהר מינדנאו ויובליו העיקריים, הנהרות קטיסן (Catisan) ופולאנגי (Pulangi) יוצרים עמק שאורכו המרבי 190 קילומטרים ורוחבו נע בין 19 קילומטרים בשפך הנהר ל-100 קילומטרים במרכז קוטאבטו.
ההמשך של עמק קוטאבטו כלפי דרום משתרע בלא הפרעה תוך חציית קו פרשת המים בגובה 350 מטרים ממפרץ אילאנה (Illana) בצפון מערב ועד מפרץ סראנגני (Sarangani) בדרום מזרח.
במקומות שונים יש שפלות לאורך החוף של מינדנאו.
רבות מהן הן כיסים מבודדים קטנים, למשל לאורך החוף הצפון-מערבי של חצי האי זמבואנגה.
במקומות אחרים, כמו במישור דבאו, מגיע רוחבן של שפלות חוף אלו עד ל-15 קילומטרים ואורכן לפי כמה ממספר זה.
מהעיר דיפולוג (Dipolog) מזרחה לאורך החוף הצפוני של מינדנאו כמעט עד העיר בוטואן (Butuan) משתרעת שפלת חוף המנומרת בגבעות שרוחבה משתנה.
בנפת מיסאמיס אוקסידנטל (Misamis Occidental) יצר הר הגעש הרדום מאלינדנג (Malindang) שפלה שרוחבה 13 קילומטרים.
מפרץ פנקיל (Panquil) הרדוד מפריד בין נפה זו לנפת לאנאו דל נורטה (Lanao del Norte), ובשוליו מצויים שפלות שניקוזן גרוע ויערות מנגרובים נרחבים.
רוחב המישור צר במיוחד בנפת מיסאמיס אוריינטל (Misamis Oriental), ובמקומות אחדים הוא נלחץ בין ההרים הפראיים המגיעים עד הים.
מזרחית לעיר קגאיאן דה אורו מתמשך חצי אי הררי ארוך לתוך ים מינדנאו.
למעט נפת סוריגאו שבצפון מצוי האי מינדנאו מעבר לרצועת הטייפונים.
גשם יורד במינדנאו כל השנה.
בחצי האי מיסאמיס ובחצי האי זמבואנגה יש תקופה יבשה יחסית בין נובמבר לאפריל, וגשומה יחסית בשאר השנה.
בחלק המזרחי של האי אין בכלל עונה יבשה ובין נובמבר לינואר יורדים באזור ממטרים עזים.
בשאר האי יורדים גשמים בצורה מאוזנת, והטמפרטורות נוחות במשך כל השנה - טמפרטורה ממוצעת של 27°C, לחות יחסית של 77% וממוצע משקעים של 2,030 מ"מ גשם בשנה בשפלת החוף.
הצירוף של פיזור הגשמים, הטמפרטורות הנוחות והיעדר ההשפעה ההרסנית של הטייפונים מאפשר את קיומה של חקלאות משגשת, אחד הגורמים לכינויו של האי "אי ההבטחה".
מינדנאו קרוי על שם עם המגינדנאו (Maguindanao) שהסולטנות שהקימו הייתה הגדולה ביותר בהיסטוריה של האי, וממפות ששורטטו במאה ה-17 וה-18 מוכיחות כי ילידי המקום באותה תקופה השתמשו בשם זה כשהתייחסו לאי.
עדויות להתיישבות אנושית באי מתוארכות ללפני כמה עשרות אלפי שנים.
בתקופה הפרהיסטורית ישבה באי אוכלוסייה של ילידים ממוצא נגריטו.
סביב 1500 לפני הספירה התפשטו עמים אוסטרונזיים בכל רחבי הפיליפינים ומעבר להם.
ממצאים ארכאולוגיים שנתגלו מהתקופה מאוחרת יותר כוללים ספינות עץ שתוארכו לשנת 320 לספירה בבוטואן (Butuan) וחרסים שתוארכו לשנת 585 בדרום קוטאבטו.
מהחפירות בבוטואן נתגלה כי בין מינדנאו לבין סין, הודו, ודרום-מזרח אסיה התנהל מסחר והסחורות וכלי המתכת שנתגלו מוארכים ל-900 לספירה.
מרכזי הסחר באי היו בוטואן בשפך הנהר אגוסן, קרגה (Caraga) בחוף המזרחי, מגינדנאו שעל נהר המינדנאו ודפיטן (Dapitan) בחוף המערבי.
האסלאם התפשט באזור לראשונה במאה ה-13, באמצעות סוחרים ערבים שהגיעו ממלזיה ואינדונזיה של ימינו אל מינדנאו והאיים בארכיפלג סולו.
קודם למגע זה היו תושבי האזור בעיקר אנימיסטים שחיו בקהילות אוטונומיות קטנות.
האוכלוסייה המקומית התאסלמה במהירות, והמסגד הראשון בפיליפינים נבנה ב-1380 באי הקטן סימונול (Simunul).
ב-1450 הוקמה באי ג'ולו (Jolo) שבארכיפלג סולו סולטנות סולו, וחמישים שנים אחר-כך הוקמה סולטנות מגינדנאו באי מינדנאו.
האסלאם התפשט לעם המראנאו (Maranao – פירוש השם "עם האגם") שהתגורר לחוף אגם לאנאו, וגם בקרב קבוצה אתנית זו קמה סולטנות.
בין מגינדנאו (פירוש השם "עם המישורים") לבין סולו וטרנאטה, סולטאניות מוסלמיות קרובות, התקיימו קשרי סחר ונחתמו בריתות.
בתחילת המאה ה-16 הגיעו הספרדים לפיליפינים.
קרוב לוודאי שמשלחתו של פרדיננד מגלן עגנה במינדנאו ב-1521. ב-4 בפברואר 1543 נחת בחוף המזרחי של מינדנאו מגלה הארצות הספרדי רוי לופס דה וייאלובוס, והוא כינה לראשונה את קבוצת האיים, איי הפיליפינים (Las islas Filipinas).
וייאלובוס כינה את האי "קיסריה קרולי" (Caesarea Caroli) על שם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הצי של וילאלובוס שהה באי 32 יום, אבל לאחר שלא נמצא מזון בסביבה, נאלץ וייאלובוס, שצוותו סבל חרפת רעב, להרים עוגן ולהפליג הלאה.
בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17 נוצר המגע הראשון בין תושבי מינדנאו לספרדים.
הספרדים הראשונים שהגיעו למינדנאו הופתעו לרעה כשגילו נוכחות מוסלמית ניכרת באי, תקופה קצרה לאחר שהספרדים גרשו את המורים המוסלמים מארצם שלהם לאחר כמה מאות שנות רקונקיסטה.
למעשה הספרדים הם שכינו את המוסלמים של הפיליפינים בשם מורו (Moro), שם שמקורו במילה הספרדית מורים, והוא כיום הכינוי שבו משתמשים המוסלמים עצמם.
תהליך ההתאסלמות נמשך במינדנאו במקביל להשתלטות הספרדים על לוזון ואיי ויסאיאס.
חיל המשלוח הספרדי החל להשתלט על חצי האי ומיסיונרים ישועים החלו להמיר את דתם של התושבים.
ב-1637 עמד המושל הכללי מטעם הספרדים, סבסטיאן הורטדו דה קורקוארה (Sebastián Hurtado de Corcuera; ?-1660) בראש משלחת צבאית שפעלה כנגד סולטנות מגינדנאו, בקרב הראשון הובסו כוחות הסולטנות והסולטאן קודארט (Qudarat) נמלט בעור שיניו, אך המלחמה לא הסתיימה ואחרי שמונה שנות מלחמה חתם הסולטאן הסכם שלום עם הספרדים.
ההסכם החזיק מעמד אחת עשרה שנים, וב-1656 הכריז הסולטאן קודראט על ג'יהאד.
הקרבות נמשכו לסירוגין עד 1663 שעה שהכוחות הספרדיים קיבלו הוראה להתרכז בלוזון בצפייה להתקפה (שלא התממשה לבסוף) של קוקסינגה, פיראט סיני שהשתלט על טאיוואן ב-1661. הספרדים נטשו את מינדנאו, וסולטנות מגינדנאו שגשגה תוך כדי קיום סחר עם ההולנדים, הבריטים וארצות דרום-מזרח אסיה.
הספרדים החלו לחזור למינדנאו במאה ה-18. הם הקימו מחדש את המבצר בזמבואנגה, וישובים נוספים בצפון ובמזרח מינדנאו, כשהם מעודדים הגירה של פיליפינים נוצרים לאזורים אלו.
העימותים עם המוסלמים התחדשו לסירוגין, כאשר מערכות עיקריות התחוללו ב-1860 וב-1890. הספרדים נטשו את מינדנאו בעקבות תבוסתם במלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1899.
כמו הספרדים לפניהם גם האמריקנים ששלטו בפיליפינים נתקלו בעוינות של המוסלמים.
הם ניסו תחילה להפעיל דיפלומטיה ואחר כך עברו לשימוש בכוח ודיכאו את מרד המורו (1913-1899) שעלה בחייהם של למעלה מ-10,000 תושבים מוסלמים.
המרידות המוסלמיות נמשכו בכל התקופה שבה שלטה ארצות הברית בפיליפינים וגם במהלך השלטון העצמאי למחצה של הפיליפינים בשנות ה-30 של המאה ה-20. ב-1937 התחוללו קרבות בין המוסלמים בלאנאו לצבא הפיליפיני.
יפנים התיישבו באזור דבאו מתחילת המאה ה-20 והקימו באזור תעשייה המבוססת על צמח האבאקה.
היפנים פלשו למינדנאו כחלק מהמערכה בפיליפינים (1941–1942).
דבאו נכבשה בדצמבר 1941, והכוחות האמריקנים-פיליפיניים באי נכנעו במאי 1942. באי קמה תנועת גרילה שפעלה כל זמן המלחמה.
באפריל 1945 נחתו כוחות אמריקניים במינדנאו והשלימו את כיבוש האי עד יוני 1945.
העימות בין המוסלמים לממשלה המרכזית
כשהפיליפינים הפכו לרפובליקה עצמאית ב-1946 הייתה מינדנאו חלק ממנה.
מהגרים מלוזון ומאי ויסאיאס החלו להתיישב במינדנאו וגרמו למיעוט המוסלמי לחשוש לעצמאותו.
ב-1971 הקים נור מיסורי (Nur Misuari) את חזית השחרור הלאומית של מורו (MNLF ראשי תיבות שלMoro National Liberation Front), ארגון שמטרתו הקמת מדינה מוסלמית עצמאית (Bangsa Moro).
על מנת להפסיק את הלחימה בין הצבא הפיליפיני לבין הארגון, נערכו ב-1976 דיונים בלוב בין הצדדים ועל סמך הסכם טריפולי שנחתם ב-23 בדצמבר 1976 הוקם ב-1989 האזור האוטנומי של מינדנאו המוסלמית (ARMM ראשי תיבות של Autonomous Region in Muslim Mindnao).
הקרבות נמשכו עד 1996 ואז נחתם הסכם שלום בין הממשלה הפיליפינית לבין חזית השחרור הלאומית של מורו.
פעילות ארגוני המחתרת המוסלמית, פעילות הטרור שמפעילה המחתרת הקומוניסטית המאואיסטית המכונה "צבא העם החדש" (בפיליפינית Bagong Hukbong Bayan מוכרת גם בראשי התיבות NPA של שמה באנגלית New People's Army), הצבאות הפרטיים שחלק מבעלי ההון מחזיקים ופעילות שודדי ים לאורך חופי מינדנאו תרמה לדימויה של מינדנאו כ"מערב הפרוע" של הפיליפינים.
קבוצת האיים מינדנאו היא איחוד מנהלי שרירותי של איים בדרום הפיליפינים, הכולל שישה מחוזות מנהליים.
ששת המחוזות מחולקים ל-26 נפות, שמתוכן ארבע נפות אינן בשטח האי מינדנאו.
אחד המחוזות הוא שטחים בשליטה אוטונומית למחצה של התושבים המוסלמים.
מלבד האי מינדנאו כלולים בקבוצת מינדנאו האיים של ארכיפלג סולו שלדרום מערב, הכולל את האיים העיקריים: בסילן, ג'ולו וטאווי-טאווי, ואיים נוספים הקרובים למינדנאו במקומות אחרים כדוגמת קמיגין, דינאגט, סירגאו וסאמל.