tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי פראנקל, ברגע שהאדם ימלא את הריק הפנימי שלו וימצא משמעות לחייו בדבר שמחוצה לו, שאליו יוכל להתכוון, ושלקראתו יוכל לחתור, ושבו יוכל לשכוח את עצמו, הדבר יגלה את הווייתו האנושית האמיתית, ורוב הנוירוזות והבעיות שליוו אותו ייפתרו.
פראנקל ראה את התסכול הנובע מחוסר משמעות כנאורוזה של העידן החדש שיצרו תרבותו של האדם ושקיעת המסורות והדת.
אחד המשפטים המרכזיים בהגותו של פראנקל היה משפט של ניטשה: "מי שיש לו איזה למה שלמענו יחיה – יוכל לשאת כמעט כל איך." משפט זה קשור לגישה האקזיסטנציאליסטית, שלפיה רק מי שיש לו משמעות ומטרה בחייו יצליח להתמודד עם קשיים.
אדם חסר מטרה, שחייו נעדרי משמעות, שאינו רואה את "אחריותו" לגבי המציאות הכוללת, יכול בנקל להגיע למצבי ייאוש ולתחושת חוסר טעם בחיים.
פראנקל אף ראה קשר הדוק בין מצבו הנפשי של האדם לבין מצבו הפיזיולוגי וחסינותו הגופנית.
הוא תיאר כי במחנה הריכוז גדלה מאוד התמותה בין חג המולד לראש השנה הנוצרית, והסיבה לדעתו של הרופא הראשי של המחנה הייתה, שרוב האסירים השתעשעו בתקווה כי יחזרו הביתה בחג המולד, ולאור האכזבה נחלשה המערכת החיסונית שלהם כך שמחלות תקפו אותם עד מוות.
בהתאם להגותו, שבה האחריות היא היבטה החיובי של החירות, הציע פראנקל כי כנגד פסל החירות בניו יורק יש לבנות פסל נגדי, "פסל האחריות" בחוף המערבי של ארצות הברית..
בספרו 'האל הלא מודע' טוען פראנקל כי בכל אדם ישנה דתיות חבויה, לא מודעת, הקשורה למצפון האנושי המבקשת לפרוץ החוצה.
בהקשר של הלא־מודע, הוא טען כי בנוסף לדחפים ויצרים יש בו גם תכנים רוחניים.
אחת ממטרות הפסיכואנליטיקאי, לשיטתו, היא להציף תכנים אלו מה"לא־מודע" אל ה"מודע" של המטופל.
בניגוד לפרויד שראה בדת "נוירוזה קולקטיבית", יחסו של פראנקל לאמונה באלוהים היה חיובי.
אף שהוא התחמק משאלה זו כאשר נשאל, וטען שאמונתו האישית אינה רלוונטית לשיטה הטיפולית שלו, שאמורה להיות מדעית ונייטרלית ופונה לכל אדם, מאמין כאתאיסט, ניכר במספר מקומות שהוא רואה באמונה את המשמעות העמוקה ביותר שהאדם יכול להגיע אליה, או בלשונו על־משמעות..
עם זאת הייתה לו ביקורת עזה על הפרשנויות שהדתות הממוסדות נותנות למושג אלוהים, וראה בהן צרות מוחין וקוצר ראייה.
הוא טען שאיננו יכול לתאר לעצמו אלוהים כה קטנוני שעיקר עניינו לעורר מספר גדול ככל האפשר של אנשים להאמין בו, ודווקא לפי ההנחיות המדויקות של דת כלשהי.
הציווי על אמונה הוא אבסורדי בעיניו, מכיוון שפעולה של אמונה היא פעולה ספונטנית כמו אהבה וצחוק.
אי אפשר לתמרן, לכפות או לפקוד על אדם לצחוק או לאהוב.
יש להצחיק אותו או לגרום לו לאהוב.
את מושג האמונה הוא מבקש לפרש כהבנה כי יש לחיים משמעות עליונה טוטאלית ומקיפה שלא ניתן לחמוק ממנה, וכי הדתי הוא זה ששואל בהשתוקקות את השאלה על משמעות קיומנו כפי שביטאו זאת באופן דומה אלברט איינשטיין, פאול טיליך ולודוויג ויטגנשטיין.
באופן אישי נהג פראנקל להניח תפילין כל יום עד לפטירתו.
הוא ואלינור, אשתו השנייה שהייתה נוצרייה, כיבדו זה את אמונתו של זו, ונהגו לבקר הן בבית כנסת והן בכנסייה.
על אותו אירוע הוא אמר:
האדם מחפש משמעות: מבוא ללוגותיראפיה, (תרגום: חיים איזק), תל אביב: דביר, 1970.
הזעקה הלא נשמעת למשמעות: הפסיכותרפיה וההומניזם (תרגם: חיים איזק), ירושלים: הוצאת דביר, תשמ"ב־1982.
השאיפה למשמעות (תרגום: שאול ברוידא), ירושלים: הוצאת דביר, 1985.
האל הלא מודע: פסיכותרפיה ודת (תרגום: שמעון לוי), ירושלים: הוצאת דביר, תשמ"ה־1985.
הרופא והנפש: יסודות הלוגותרפיה והאנליזה האקזיסטנציאלית (תרגום ועריכה מדעית: דוד גוטמן), אור יהודה: כנרת, זמורה־ביתן, דביר, תש"ע־2010.
זיכרונות: מה שלא נכלל בספריי, חיפה: דוד גוטמן, 2015 (תרגום: דוד גוטמן).
כן לחיים למרות הכול, מאנגלית: שאול לוין, כנרת זמורה דביר, 2021.
ב-16 במרץ 2021 פורסם שספר זיכרונותיו של פראנקל, "האדם מחפש משמעות", יעובד לקולנוע.
להפקה יחבור אלכסנדר וסלי, נכדו של פראנקל..
ויקטור פלמינג היה במאי קולנוע אמריקאי זוכה פרס האוסקר, שביים שניים מסרטי הקולנוע הידועים והמצליחים של כל הזמנים: "הקוסם מארץ עוץ" ו"חלף עם הרוח".
פלמינג נולד בעיר לה קנדה בקליפורניה והיה בעל כישרון למכניקה.
כשעבד כמכונאי רכב הוא פגש את הבמאי אלן דוואן, שלקח אותו לשמש כעוזר צלם.
פלמינג התקדם בעבודתו כצלם, וזכה אף לעבוד עם ד.
ב-1919 ביים את סרטו הראשון.
רבים מסרטיו האילמים היו סרטי אקשן, לעיתים עם דאגלס פיירבנקס, וכמו כן מערבונים.
עם הזמן הוא קנה לו שם של "במאי של גברים", אולם הוא הוכיח שהוא אפקטיבי גם בבימוי נשים: תחת בימויו זכו ויוויאן לי והאטי מקדניאל בפרס האוסקר, בעוד שאינגריד ברגמן קיבלה מועמדות לפרס ("Joan of Arc").
למעשה, תשעה שחקנים שהופיע בסרטיו של פלמינג קיבלו מועמדות לאוסקר.
בשנת 1932 חתם פלמינג באולפני MGM וביים כמה מן הסרטים היוקרתיים של אותה תקופה.
סרטים כדוגמת "אבק אדום", "פצצה" עם ג'ין הארלו, "אי המטמון", על פי ספרו הקלאסי של רוברט לואיס סטיבנסון ו"ספנים אמיצים", שזיכה את ספנסר טרייסי בפרס האוסקר, הציגו אותו כבמאי כשרוני שיודע ליצור שוברי קופות.
שני סרטיו הידועים ביותר יצאו בשנת 1939: "הקוסם מארץ עוץ", על פי ספרו רב המכר של ליימן פרנק באום ו"חלף עם הרוח", על פי הרומן של מרגרט מיטשל.
שני הסרטים יצאו לאקרנים בארצות הברית בהפרש של ארבעה חודשים בלבד.
שניהם היו הפקות ענק, שהסתבכו בעת הצילומים, ובשניהם נקרא פלמינג להחליף את הבמאי המקורי (כאשר בשניהם היה זה ג'ורג' קיוקור) לאחר שצילומי הסרט כבר החלו.
כך למשל בסרט "חלף עם הרוח" פוטר קיוקור כמה שבועות לאחר שהחלו צילומי הסרט, בשל חילוקי דעות מתמשכים עם המפיק דייוויד סלזניק.
בהמשך ביים פלמינג את גרסתו לרומן של רוברט לואיס סטיבנסון, "ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד" (1941), בו כיכבו ספנסר טרייסי, אינגריד ברגמן ולנה טרנר.
ב-1942 ביים פלמינג עיבוד קולנועי נוסף לרומן קלאסי, הפעם "טורטייה פלט", של ג'ון סטיינבק.
גם כאן כיכב ספנסר טרייסי.
זה היה זה העיבוד והראשון והיחיד עד כה לרומן זה.
ב-1943 ביים את "בחור ושמו ג'ו" בכיכובם של ספנסר טרייסי, איירין דאן וואן ג'ונסון.
הוא נפטר בפתאומיות מהתקף לב סמוך לסיום צילומי הסרט "Joan of Arc" בכיכובה של אינגריד ברגמן, שהיה מועמד לשבעה פרסי אוסקר, אף על פי שהסרט נחל כישלון.
ויקטור צ'ורביה (ברומנית: Victor Ciorbea; נולד ב-26 באוקטובר 1954) הוא פוליטיקאי רומני, כיהן כראש עיריית בוקרשט בשנים 1996–1997 ולאחר התפטרותו מראשות העירייה נבחר לראש ממשלת רומניה וכיהן בתפקיד מ-12 בדצמבר 1996 ועד 30 במרץ 1998.
עבר בהמשך למפלגה הלאומית ליברלית ובסוף שנת 2012 נבחר מטעמה לסנאט.
ב-2014 נבחר לתפקיד "סניגור העם" (מבקר המדינה) של רומניה
ויקטור ויקטורוביץ' צ'אנוב (באוקראינית: Віктор Вікторович Чанов ; 21 ביולי 1959 – 8 בפברואר 2017) היה כדורגלן סובייטי-אוקראיני ששיחק בעמדת השוער.
נולד בעיר דונצק במשפחה של ספורטאים.
אביו, ויקטור גברילוביץ' צ'אנוב, שיחק כשוער בקבוצת צסק"א מוסקבה ושחטאר דונצק.
אחיו הבכור, ויאצ'סלאב, שיחק כשוער בקבוצות טורפדו מוסקבה, שחטאר דונצק ונפטצ'י באקו.
צ'אנוב החל את דרכו בקבוצת שחטאר דונצק, ואת מרבית הקריירה עשה בקבוצת דינמו קייב, עמה זכה בשלוש אליפויות וחמישה גביעים, וכן בגביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1986.
צ'אנוב שיחק בנבחרת הנוער ובנבחרת הצעירה של ברית המועצות.
זכה עמן בשתי אליפויות אירופה (עד גיל 19 ועד גיל 21) ובמקום שני באליפות העולם (עד גיל 20).
בשנים 1982–1990 שיחק צ'אנוב 21 משחקים במדי נבחרת הבוגרת של ברית המועצות.
בכל תקופת השתתפותו בנבחרת היה צ'אנוב שוער שני, כאשר הבכורה ניתנה לרינאט דסאייב.
צ'אנוב היה בסגל הנבחרת בשלוש אליפויות עולם (מונדיאל 1982, מונדיאל 1986, מונדיאל 1990) וביורו 1988. אבל, בכל המפעלים הללו, השתתף בשני משחקים בלבד - במשחק מול נבחרת קנדה בשלב הבתים של מונדיאל 1986 ובמשחק מול נבחרת אירלנד בשלב הבתים של יורו 1988 (נכנס כמחליף בדקה 69).
בתחילת שנות ה-90 הגיע צ'אנוב לישראל והוחתם בקבוצת מכבי חיפה על ידי יעקב שחר, מספר ימים לאחר ששוער הקבוצה, גיורא אנטמן, הפגין יכולת חלשה בהפסד הקבוצה 0–5 למכבי נתניה.
בארבעת המשחקים הראשונים שלו בישראל לא ספג צ'אנוב אף שער, ובתום העונה זכה עם הקבוצה בדאבל.
בסך הכל שיחק שלוש שנים בחיפה, ובעונתו האחרונה בישראל הושאל לקבוצת בני יהודה תל אביב.
לאחר מכן חזר למולדתו, ושיחק את עונתו האחרונה בקריירה בקבוצת צסק"א קייב.
לאחר פרישתו אימן את ארסנל קייב לתקופה קצרה, ובעונת 2006/2007 היה חלק מהצוות המקצועי בדינמו קייב.
ויקטור צ'אנוב מת בבית החולים בקייב ב-8 בפברואר 2017, בו אושפז לאחר פגיעת ראש קשה.
חלק מהמקורות טוענים שהוא הוכה קשות על ידי אלמונים, וחלק טוענים כי הפגיעה היא תוצאה של תאונה של חפץ כבד שנפל על ראשו בביתו.
הוא הובהל במצב קשה לבית החולים, ונפטר לאחר זמן קצר.
מקום ראשון באליפות אירופה עד גיל 19 - 1978
מקום ראשון באליפות אירופה עד גיל 21 - 1980
שוער השנה בברית המועצות - 1986
ויקטור סְטֵפֵּנוֹבִיץ' צֶ'רְנוֹמִירְדִין ; 9 באפריל 1938 – 3 בנובמבר 2010) היה מדינאי רוסי, ששימש כראש ממשלתה השני של הפדרציה הרוסית לאחר התפרקות ברית המועצות, בתקופת נשיאותו של בוריס ילצין, בשנים 1992–1998.
ויקטור צ'רנומירדין נולד בכפר במחוז אורנבורג.
לאחר סיום בית הספר המקצועי, החל לעבוד במפעל המקומי של תעשיית הנפט.
לאחר שירות צבאי בשנים 1957–1960 חזר לעבוד באותו מפעל.
בשנת 1962 הוא התחיל ללמוד במכון להנדסה בקויבישב.
עם סיום הלימודים הוא התחיל לעבוד במנגנון המפלגתי.
במהלך השנים התקדם במספר תפקידי ניהול ובשנים 1985–1989 היה שר תעשיית הגז בממשלת ברית המועצות.
צ'רנומירדין היה ממעודדי מדיניות ההפרטה.
ב-1989 הקים את חברת גזפרום על ידי הפרטת המשרד הסובייטי לתעשיית גז.
ב-30 במאי 1992 התמנה לסגן ראש הממשלה יגור גאידר.
ב-14 בדצמבר 1992 מונה לראש ממשלת רוסיה.
בשנת 1995 היה ראש תנועת רוסיה ביתנו שזכתה ב-10% בבחירות לדומה.
ב-10 באוגוסט 1996 מונה מחדש לתפקיד ראש הממשלה, ובאותה שנה נפגש לארוחת ערב עם בנימין נתניהו ושרה נתניהו.
במרץ 1998 הממשלה התפרקה ובוריס ילצין, שסמך עליו מאוד, לא הצליח להעביר את מועמדותו לתפקיד ראש הממשלה בדומה בפעם השלישית, בשל התנגדות מרבית חברי הבית התחתון.
בשנת 1996 היה לממלא מקום נשיא רוסיה, בעקבות ניתוח חירום שילצין היה מוכרח לעבור, ועל כן העביר זמנית את סמכויות הנשיא לידי צ'רנומירדין, שכיהן אז כראש הממשלה.
בשנת 1999 היה לנציג המיוחד של הנשיא בוריס ילצין ביוגוסלביה.
בשנים 2001–2009 שימש צ'רנומירדין כשגריר הפדרציה הרוסית באוקראינה והתפקד למפלגת השלטון רוסיה המאוחדת ושימש גם כיועץ לנשיא רוסיה.
הוא נפטר במוסקבה, לאחר מחלה קשה, ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
צ'רנומירדין היה ידוע בסגנון דיבור ייחודי ורצוף סתירות פנימיות ושימושים יצירתיים בתחביר הרוסי העשיר בכפל משמעויות, שהפך לשם דבר ברוסיה.
במקרים רבים, אמרות הכנף שלו הפכו לביטויים שגורים.
אחת מאמירותיו הזכורות ביותר שאף נקלטה בשפה הרוסית היא: "רצינו כמה שיותר טוב, אבל יצא לנו כמו תמיד".
על שמו נקראה שוברת קרח ויקטור צ'רנומירדין רוסית שנבנתה ב-2020.
מסעוד חי ויקטור "יאנג" פרץ היה מתאגרף תוניסאי יהודי, אלוף העולם באגרוף במשקל זבוב בשנים 1931 – 1932. הוא נספה בשואה, במצעד המוות שלאחר פינוי מחנה ההשמדה אושוויץ.
פרץ נולד בתוניס, בירת תוניסיה, למשפחה יהודית.
מגיל צעיר שאף להתקדם באגרוף, והוסיף לשמו את הכינוי "יאנג" (Young) כשם מקצועי.
בגיל 14 התחיל להתאגרף באופן סדיר באגודת "מכבי תוניס", ובגיל 17 היגר לפריז שם עבד במכירת נעליים, והמשיך באימוניו.
בשנת 1928 החל בקריירת אגרוף מקצועית.
ביוני 1931 היה פרץ לאלוף צרפת במשקל זבוב, ובאוקטובר 1931 הוכרז כאלוף איחוד האגרוף הבין-לאומי, תואר השקול לאליפות העולם, לאחר שהביס את האמריקאי פרנקי ג'נרו בדו-קרב בן שני סיבובים בנוק-אאוט.
לאחר הקרב שב כמנצח לתוניסיה.
בנמל המתינו לו עשרת אלפים איש, ומאה אלף איש השתתפו במסע ניצחון שערך בשדרות ז'יל פרי, רחוב ראשי בבירה תוניס.
בשנת 1932 הפסיד את תוארו לאנגלי ג'קי בראון.
פרץ עבר להילחם במשקל תרנגול, אך לא הצליח לזכות באליפות, לאחר שהפסיד בקרב על האליפות בשנת 1934 למתאגרף הפנמי אל בראון.
פרץ המשיך בקריירת התאגרפות מקצועית.
בסך הכל לחם ב-133 קרבות, מהם ניצח ב-92, מתוכם 28 בנוק אאוט, הפסיד ב-26 קרבות ו-15 קרבות לא הוכרעו.
פרץ היה לזמן מה בן זוגה של השחקנית מירייל באלין שהייתה אחת מהיפות שבכוכבות הקולנוע הצרפתי באותה תקופה, והופיעה בקלאסיקות כפפה לה מוקו.
במהלך מלחמת העולם השנייה המשיכה באלין בקריירה הקולנועית שלה, ולאחריה הואשמה בשיתוף פעולה עם הנאצים, בגינו נשפטה, והקריירה שלה נפגעה.
אחיו בנימין (הילד) פרץ התאגרף אף הוא, ויש הטוענים ששרד את השואה והפך למאמן אגרוף.
בשנת 1941 החלו השלטונות הגרמנים בצרפת הכבושה, בסיוע המשטרה המקומית, במעצר המוני של יהודים ונישולם מרכושם.
בנובמבר 1942 פלשו הגרמנים לחלקה ה"חופשי" של צרפת, צרפת של וישי, וגם באזורים אלה החלו מעצרים של יהודים.
פרץ, כיהודים אחרים, נעצר והועבר למחנה דראנסי שליד פריז.
מחנה זה שימש כמקום ריכוז ותחנת מעבר, עד לשליחתם של היהודים למחנות המוות במזרח.
ב-9 באוקטובר 1943 היה פרץ חלק מקבוצה של אלף אסירים שנשלחו ממחנה המעבר בדראנסי לאושוויץ.
באושוויץ הועסק במפעל בונה-ורקה לייצור גומי עבור חברת אי גה פארבן, שם עבד לצד הסופר פרימו לוי והשחיין האולימפי אלפרד נקש.
פרץ ניסה לברוח, וכשנתפס, הוכנס לצינוק עמידה (בו האדם עומד בתא צר ביותר ללא יכולת לזוז כמעט) למשך שבועיים, בתום כל יום עבודה.
פרץ היה חלק מנבחרת מתאגרפים של היינריך שוורץ באושוויץ, ונכפה עליו להתאגרף בקרבות ראווה להנאת שוביו הנאצים.
נערכו לו כ-133 קרבות שבכולם ניצח.
באחד הקרבות אולץ פרץ שהיה מתאגרף במשקל זבוב להתאגרף מול קאפו גרמני, מתאגרף חובב, במשקל כבד.
כנגד כל הסיכויים, הצליח ויקטור למצוא כוחות על ולהביס את המתאגרף הגרמני, לעיניהם המשתאות של החיילים הנאצים.
אחד מחבריו לנבחרת היה העיתונאי נח קליגר, שלימים נטל חלק בסרט שנעשה לזכר פרץ.
קליגר העיד שפרץ - שקיבל מזון עבור האגרוף - סיכן את עצמו בהברחת אוכל לחבריו והציל בכך עשרות אנשים (ביניהם קליגר עצמו במשך מספר חודשים בהם חלה), וכאשר הזהירו אותו שהוא עלול למות בתלייה, אמר שאין זה חשוב - האדם נועד כדי לעזור לאחר.
ב-1945 עם פינוי המחנה היה פרץ אחד מ-31 אסירים שנותרו מהטרנספורט בו הגיע.
במהלך מצעד המוות, בו פונה המחנה, נערכה עצירה במחנה הלווין גלייביץ, פרץ הלך והביא לחם לחבריו ונרצח בירייה על ידי אחד השומרים.
גופתו נותרה על השלג, ומקום קברו לא נודע.
אצטדיונה של קבוצת הכדורגל "אספרנס ספורטיב דה תוניס" בתוניס, נקרא על שמו של פרץ במשך כמה שנים, עד ששופץ בשנת 1967, ונקרא לאחר מכן "האצטדיון האולימפי אל מנזה".
בשנת 1986 הונצח פרץ ב"יד לאיש הספורט היהודי" שבמכון וינגייט.
בשנת 2013 יצא לאקרנים סרט ביוגרפי של פרץ, בשם "יאנג פרז" (Young Perez), בבימויו של ז'אק אונשי (Jacques Ouaniche) ובכיכובו של ברהים אסלום (Brahim Asloum).
הסרט אף הוצג בפסטיבל הסרטים בחיפה.
במאי 2019, בעצרת הממלכתית לפתיחת אירועי יום השואה ב"יד ושם", הוקראו דברים שכתב נח קליגר על היכרותו עם פרץ, עד לרגע בו היה נוכח בירי באחרון בידי החייל הגרמני.
דבריו הוקראו בעצרת על ידי השחקן תומר קאפון.
ויקטור קאהן היה שחמטאי יהודי-רוסי-צרפתי.
קאהן נולד במוסקבה אך עזב את רוסיה בשנת 1912 והגיע בסופו של דבר לצרפת, לאחר ששהה בשוודיה, דנמרק וגרמניה.
קאהן ניצח באליפות קופנהגן בשנת 1916; שנתיים מאוחר יותר חלק באותה תחרות מקום 8-9.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חלק קאבן מקום ראשון-שני בתחרות הארלם 1919. בשנת 1920 הגיע למקום העשירי בתחרות פריז (ניצח: פרדריק לאזארד).
בשנת 1921 הגיע למקום השלישי בתחרות אוטרכט (ניצח: אדולף אולנד).
בשנת 1922 חלק מקום 2-3 בתחרות פריז (ניצח: אנדרה מופאנג).
בשנת 1923 ניצח קאהן בתחרות פריז לזכרו של פילידור.
בשנת 1924 חלק קאהן מקום 4-7 בתחרות פריז (ניצח: אז'ן זנוסקו-בורובסקי).
בשנת 1925 חלק קאהן מקום 5-7 באליפות פריז (ניצחו: אברהם באראץ וויטלי הלברשטאדט), הגיע למקום הרביעי בתחרות סקרבורו (ניצח: מסימיליאנו רומי ), חלק מקום ראשון שני עם ברטראן בתחרות פריז.
בשנת 1926 חלק מקום 3-4 באליפות פריז (ניצח: לאון שוורצמן ), חלק מקום 3-4 בתחרות פריז (ניצחו: פטר פוטמקין וויטלי הלברשטאדט), חלק מקום 5-6 בתחרות סקרבורו (ניצח: אלכסנדר אלכין) והגיע שלישי בתחרות פריז (ניצח: אברהם באראץ).
בשנת 1927 חלק מקום 8-9 באליפות פריז (ניצח: אברהם באראץ).
בשנת 1930 חלק מקום 3-5 באליפות פריז (ניצח: יוסף צוקרמן).
לאחר שקאהן התיישב בעיר ניצה, הוא קיבל אזרחות צרפתית.
בשנת 1932 הגיע למקום התשיעי באליפות צרפת ה-11 (ניצח: מוריס רייזמן).
בשנת 1933 חלק מקום 3-4 באליפות צרפת ה-12 (ניצח: אריסטיד גרומר).
בשנת 1934 ניצח קאהן באליפות צרפת ה-13 שהתקיימה בפריז, חלק מקום ראשון שני עם מוריס רייזמן באליפות ה-16 של פריז והגיע למקום השני, לאחר אז'ן זנוסקו-בורובסקי בתחרות ניצה.
בשנת 1935 חלק מקום ראשון שני עם ג'ורג' קולטנובסקי בתחרות מולט.
בשנת 1937 הגיע למקום השלישי בתחרות ניצה (ניצח: אלכסנדר אלכין) והגיע למקום השלישי בתחרות טולוז, אליפות צרפת ה-16 (ניצחו: אריסטיד גרומר ואמדה ג'יבו).
בשנת 1938הגיע למקום הרביעי באליפות ה-17 של צרפת (ניצחו: מוריס רייזמן ואריסטיד גרומר).
קאהן ייצג את נבחרת צרפת בארבע אולימפיאדות, ואת רוסיה פעם אחת:
השיג 1.5 נקודות מחמישה משחקים ולא השתתף בשלבים הבאים מסיבה לא ידועה.
באולימפיאדת השחמט 1931 שיחק קאהן בלוח השלישי של נבחרת צרפת, והשיג 3.5 נקודות מ-13 משחקים.
באולימפיאדת השחמט 1933, אולימפיאדת השחמט החמישית שאורגנה על ידי פיד"ה שיחק קאהן בלוח השלישי של נבחרת צרפת וצבר 6 נקודות ב-12 משחקים.
באולימפיאדת השחמט 1935, אולימפיאדת השחמט השישית שאורגנה על ידי פיד"ה שיחק קאהן בלוח הרביעי של נבחרת צרפת וצבר 3 נקודות ב-9 משחקים.
באולימפיאדת השחמט 1939, אולימפיאדת השחמט השמינית שאורגנה על ידי פיד"ה שיחק קאהן בלוח השלישי של נבחרת צרפת וצבר 6.5 נקודות ב-18 משחקים
ויקטור רוברטוביץ' צוי היה מוזיקאי רוק סובייטי, מייסד וסולן להקת קינו (Кино).
נהרג בתאונת דרכים ב-15 אוגוסט 1990 בגיל 28.
צוי נחשב לאחד מזמרי הרוק הרוסי החשובים ביותר בסוף שנות השמונים של המאה ה-20 והוא בעל השפעה רבה על המשך התפתחות הזרם.
גם מספר עשורים לאחר מותו, שיריו זוכים לפופולריות רבה ומעריצים.
ויקטור צוי נולד לאב ממוצא קוריאני ואמא רוסייה ב-21 ביוני 1962 בלנינגרד, שבברית המועצות.
אמו של צוי, ולנטינה וסילבנה, הייתה מורה, ואביו, רוברט מקסימוביץ', היה מהנדס.
הוא החל לכתוב שירים בגיל 17. השירים המוקדמים שלו התייחסו לנושאים כמו החיים ברחובות לנינגרד, אהבה וחברים.
במהלך תקופה זו, הרוק היה מחתרתי ומוגבל בעיקר ללנינגרד.
השלטון הסובייטי נתן מענקים לאמני פופ, סיפק להם דיור, אולפני הקלטה וכל דבר אחר אשר היו זקוקים לו כדי להצליח.
אבל לא כך היה עם אמני הרוק.
לכן להקות רוק קיבלו מימון קטן אם בכלל, הן לא קיבלו חשיפה בתקשורת ממשלתית ובקרב הציבור רווחה דעה שהרוק היה "מוזיקה שמקשיבים לה נרקומנים ובריונים".
בשנת 1974, למד ויקטור באקדמיה אומנותית על שם סרוב, אך סולק בגיל 18, לכאורה בשל ציונים נמוכים, על אף שכבר אז היה מעורב מאוד בסצנת הרוק ואולי היה זה הגורם לסילוקו.
בשלב זה צוי החל לבצע את השירים שהוא כתב במסיבות.
באחת ההופעות האלה הוא נחשף בפני בוריס גרבנשצ'יקוב, חבר להקת הרוק "אקווריום".
בוריס לקח את צוי תחת חסותו ועזר לו להקים להקה משלו.
אירוע זה סימן את תחילת הקריירה של צוי כמוזיקאי והפיכתו לאגדת רוק.
מועדון הרוק של לנינגרד היה אחד המקומות הציבוריים המעטים שבהם הורשו אמנים לנגן מוזיקת רוק.
בשנת 1982 עלה ויקטור צוי להופעת בכורה.
הוא הופיע כאומן סולו הנתמך על ידי שני חברי להקת אקווריום.
הליריקה החדשנית והעמוקה שלו יחד עם המוזיקה הרשימו את הקהל.
צוי רצה להתנסות עם מילים ומוזיקה כדי ליצור משהו טרי שאיש לא שמע מעולם.
זמן קצר לאחר ההופעה הוא גייס מוזיקאים אחרים והם יצרו יחד את "קינו", (ברוסית "קולנוע").
הם הקליטו קלטת דמו בדירתו של צוי.
הקלטת הזו התפשטה מהר סביב לנינגרד, ולאחר מכן בכל רחבי הארץ על ידי חובבי רוק.
קינו החלה לצבור קהל מעריצים.
בשנת 1982, קינו הוציאו לאור את האלבום הראשון שלהם שנקרא "45".
האלבום הזה הראה לראשונה את שאיפתו של צוי לעסוק בנושאים פוליטיים במוזיקה שלו.
לא משהו שאמנים רבים אחרים היו מוכנים לעשות.
שירו "חשמלית" דן באדם התקוע ברכבת הפרברים שהובילה אותו למקום שהוא לא רוצה להגיע אליו, זה היה ברור שמדובר במטפורה על החיים בברית המועצות.
על הלהקה נאסר להופיע עם השיר הזה בהופעות חיות.
המסר הפוליטי של השיר עשה אותו לפופולרי בקרב בני הנוער של התנועה נגד הממסד, והם התחילו לראות בוויקטור צוי ולהקתו קינו כאלילים שלהם.
בשנת 1982, נפגשו צוי ומריאנה, ובשנת 1985 הם נשאו.
היא הייתה מקור של תמיכה ומשפחה עבור צוי.
מריאנה ילדה את בנם אלכסנדר (סשה) ב-5 באוגוסט 1985.
קינו הציגה השקפות פוליטיות נוספות בקונצרט השני של מועדון רוק לנינגרד.
הלהקה זכתה בתחרות עם שיר אנטי מלחמה "אני מכריז על ביתי...
השיר זכה לפופולריות על רקע מלחמת אפגניסטן המתמשכת שבה נהרגו אלפי סובייטים צעירים.
קינו עדיין לא משתלבת במיינסטרים בשל היעדר תמיכה ממשלתית, אבל מצב זה השתנה עם הגעתו של מיכאיל גורבצ'וב בשנת 1985. הרפורמות הכלכליות והחברתיות שלו, במיוחד הגלאסנוסט והפרסטרויקה, החלו לחשוף את הבעיות החברתיות והכלכליות של ברית המועצות והתאפשרו דיונים פתוחים עליהם במדיה.
הגלאסנוסט שחרר את ההגבלות על התקשורת והתאפשר לכתוב על להקות רוק ולהראות אותם בטלוויזיה.
בשנת 1986 ברוח האווירה הפתוחה והאווירה הציבורית פרסם צוי שיר שכותרתו "[אני רוצה] שינויים!" .
בזמן שמוזיקאים אחרים שרו על פרחים ונעליים, צוי שר "הלבבות שלנו דורשים שינויים!" וקרא לדור הצעיר לדרוש שינויים בתוך המערכת הנוכחית.
שמה של קינו התפשט בכל רחבי האומה הסובייטית.
1987 הייתה שנת הפריצה של קינו.
שחרורו של האלבום השביעי של הלהקה "סוג דם" והצלחתו המסחררת הובילה לתופעת "הקינומניה".
האווירה הפוליטית הפתוחה תחת גלאסנוסט אפשרה לצוי ליצור את האלבום הכי פוליטי שלו עד אז.
כמו כן, התאפשרה לו הזדמנות להקליט צלילים של מוזיקה שאף אחד אחר לא ניגן בתקופתו.
רוב השירים כוונו לנוער של ברית המועצות בקריאה להשתלט ולעורר שינויים בתוך האומה.
חלק מהשירים התייחסו לבעיות החברתיות ולשיתוק של החברה.
הצלילים והמילים בשיריו גרמו לצוי להיות גיבור בעיניהם של הנוער הסובייטי, וגרמו לקינו להיות להקת הרוק הפופולרית ביותר אי פעם.
המעריצים מרפובליקות סובייטיות שונות תרגמו את שיריו של צוי מרוסית לשפות האם שלהם.
במהלך השנים הקרובות צוי הופיע במספר סרטים מצליחים וגם נסע לארצות הברית לקדם את סרטיו בפסטיבלים של קולנוע.
מספר אלבומים נוספים יצאו ושוב בעיקר עם נושאים ומסרים פוליטיים, מה שגרם לתדלוק נוסף בפופולריות של הלהקה.
אף על פי שצוי היה כוכב ענק הוא עדיין חי חיים יחסית רגילים.
הוא המשיך בתפקידו הישן בחדר הדוודים של בניין דירות, עובדה שהפתיעה רבים.
צוי אמר שהוא נהנה לעבוד וגם היה זקוק לכסף לתמוך בלהקה, כי הם עדיין לא קיבלו תמיכה ממשלתית והאלבומים שלהם הועתקו והועברו ברחבי הארץ באמצעות ה"סמיזדאט" ללא תשלום.
זה אפילו גרם לצוי ליותר פופולריות בקרב העם מפני שהם יכלו להזדהות איתו.
שעתה היפה של קינו הגיע בשנת 1990 באצטדיון האולימפי לוז'ניקי במוסקבה.
62,000 מעריצים מלאו את האצטדיון כדי לחגוג את ההצלחה של להקת הרוק המצליחה ביותר בברית המועצות.
ב-15 באוגוסט 1990 נהרג ויקטור בתאונת דרכים.
התאונה התרחשה בקילומטר ה-35 בכביש סלוקה-טאלסי, ליד טוקומס, לטביה, כמה עשרות קילומטרים מן העיר ריגה.
לפי חקירת המשטרה הוא נרדם על ההגה, סטה לנתיב הנגדי והתנגש באוטובוס.
ללהקת קינו הביתה השפעה עצומה על המוזיקה של החברה הסובייטית.
הלהקה בלטה בצלילים ומילים שאף אמן סובייטי אחר לא היה מסוגל או מוכן להשמיע.
בכך פתחה קינו דלתות עבור להקות רוק רוסיות מודרניות.
ניתן לראות דוגמאות לכך כיום במקומות רבים ברחבי רוסיה, החל מגרפיטי על גדרות בסנט פטרסבורג ועד לקיר שלם שמוקדש לוויקטור צוי ברחוב ארבט המפורסם במוסקבה.
בשנת 2000 יצא אלבום כפול של שירי ויקטור צוי בביצוע אמנים רוסים שונים לרבות זמפירה ואקווריום.
שירו "סוג דם" הופיע במשחק הפופולרי Grand Theft Auto IV המושמע בתחנת הרדיו הפיקטיבית ולדיווסטוק FM.
השיר "שינויים!" ("Перемен!") של להקת "קינו" למילים של ויקטור צוי, יצא בברית המועצות בשנת 1986. בשנים לאחר מכן הפך השיר להמנון לא רשמי של הפרסטרויקה.
"שינויים!" שב ועלה לכותרות כאשר החל לשמש כהמנון הלא רשמי של ההפגנות בבלארוס (2020).
השיר מושמע שוב ושוב בהפגנות ההמוניות נגד נשיא בלארוס אלכסנדר לוקשנקו והפך לאחד הסמלים הבולטים של המחאה.
שימש גם כפסקול ראשי בסרט הקולנוע "מייג'ור גרום: רופא המגפה".
מעריציו של ויקטור צוי שעלו לישראל מחבר העמים תרגמו את שיריו לעברית, ביצעו גרסאות כיסוי שלהם והציגו את ויקטור צוי לקהל הישראלי.
גרסאות הכיסוי הראשונות נעשו בשנת 2000 על ידי להקת אקו, להקה באר-שבעית שהורכבה מעולים צעירים מחבר העמים שעלו לארץ במסגרת פרויקט חלו"ם.
תחת ניהולו המוזיקלי של דויד פרץ, שגם סייע בעיבוד התרגום, הקליטה הלהקה שני שירים של ויקטור צוי: "כוכב בשם שמש" ו"קוקושקה".
"כוכב בשם שמש" כלל עיבוד שונה למדי מהמקור הרוסי ואף יצא לאור באוסף של הלייבל קקטוס.
בשנת 2013 שמואל זלצר, שלא הכיר את התרגום של להקת אקו ודויד פרץ, תרגם מחדש וביצע את השיר "כוכב הקרוי שמש".
ב-2019 הוציא אלבום תרגומים שבו כלל את 'כוכב' וכן את השירים "סוג הדם" ו-"מלפפונים מאלומיניום".
בשנת 2015 להקת זה לא חשוב, שגם היא לא הכירה את התרגומים הקודמים, תרגמה מחדש את השיר "כוכב בשם שמש".
לדעת שמואל זלצר הדמיון בין שלוש הגרסאות נובע מהיותו של השיר "יחסית קל ואינטואיטיבי לתרגום".
ויקטור רוברט פוּקס (Victor Robert Fuchs; 31 בינואר 1924 – 16 בספטמבר 2023) היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטת סטנפורד, שנחשב לאחד מגדולי כלכלני הבריאות בעולם.
נולד ב-1924 בניו יורק למשפחה יהודית אמריקאית.
אביו אלפרד היה סוחר פרוות ואמו הייתה עקרת בית.
בשנים 1943–1946 שירת בחילות האוויר של צבא ארצות הברית.
בשנת 1947 קיבל תואר ראשון במנהל עסקים מאוניברסיטת ניו יורק.
ב-1951 קיבל תואר שני וב-1955 קיבל תואר שלישי, שניהם מאוניברסיטת קולומביה.
בשנים 1953–1959 נמנה עם סגל המחלקה לכלכלה באוניברסיטת קולומביה.
בשנים 1959–1960 היה פרופסור חבר לכלכלה באוניברסיטת ניו יורק.
בשנים 1968–1974 היה במקביל פרופסור ב ובאוניברסיטת העיר ניו יורק.
בשנים 1974–1995 היה פרופסור לכלכלה באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 1995 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
פרסם 16 ספרים ויותר ממאתיים מאמרים.
ספרו הידוע והמשפיע ביותר הוא "מי יחיה: בריאות, כלכלה ובחירה חברתית" (Who shall live?: health, economics, and social choice; 1974), שעוסק בהיבטים השונים של כלכלת הבריאות.
הספר יצא לאור בשנת 2011 בהוצאה שלישית ומעודכנת.
בשנת 1948 נישא לבוורלי בק.
ויקטור פוקס נפטר ב-16 בספטמבר 2023. הותיר אחריו ארבעה ילדים.
בשנת 1982 נבחר לאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 1990 נבחר לחברה הפילוסופית האמריקאית.
בשנת 2001 קיבל אות כבוד מאגודת .
ויקטור קוגלר (בהולנדית: Victor Kugler; 5 ביוני 1900 – 14 בדצמבר 1981) היה אוסטרי שהתגורר בהולנד בזמן מלחמת העולם השנייה, עבד עם אוטו פרנק אביה של אנה פרנק וסייע למשפחה להסתתר מאימת הנאצים.
על כך הוא זכה בשנת 1973 לאות חסידי אומות העולם ממוסד יד ושם.
ויקטור קוגלר נולד בחלק הגרמני של צפון מזרח בוהמיה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בצ'כיה).
הוא התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי בעת מלחמת העולם הראשונה ושוחרר בסמוך לתום המלחמה בשנת 1918, לאחר שנפצע תוך כדי השירות.
הוא עבר להתגורר באוטרכט שבהולנד בשנת 1920 והחל לעבוד כחשמלאי בחברה הגרמנית לייצור פקטין אופקטה.
בשנת 1938 הוא הפך לאזרח הולנדי.
בשנת 1940, עם כיבוש הולנד על ידי הצבא הגרמני, הוא הפך למנהל של סניף חברת אופקטה ביחד עם יאן חיס על מנת למנוע את החרמת החברה על ידי השלטונות כחברה המנוהלת על ידי יהודים.
מהלך זה הותיר למעשה את אוטו פרנק כמנהל בסתר של החברה, אפשר לחברה אופקטה להמשיך להתקיים כגוף עצמאי ולמשפחת פרנק להמשיך ולהתקיים.
ביום 6 ביולי 1942 עברה משפחת פרנק למחבוא, (הולנדית: Achterhuis) שנודע כ"האגף הסודי" בתרגומים לאנגלית של יומנה של אנה פרנק, מחשש לחייהם מידי הגסטפו ומשתפי הפעולה ההולנדיים עושי דברם.
המחבוא היה חלל בן 3 קומות, שהכניסה אליו הייתה ממבואה בקומה העליונה של משרדי החברה.
בבוקר של יום ה-4 באוגוסט 1944 פרצו למחבוא שוטרים ממשטרת הסדר הגרמנית (Ordnungspolizei) שפעלו על סמך הלשנה של אדם שנותר אלמוני עד היום.
בראש הכוח עמד נגד האס אס קרל זילברבאואר מהאס דה ואיתו עוד 3 קציני משטרה.
משפחת פרנק ושאר דיירי המחבוא נלקחו למטה הגסטאפו ומשם הועברו, לאחר חקירה, לבית מעצר בו שהו יומיים.
לאחר מכן הועברו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וֶסְטֶרְבּוֹרְק.
ויקטור קוגלר סומן על ידי הגסטאפו כעומד בראש הקנוניה והוא נעצר, נחקר וביום 7 בספטמבר הועבר לתא הנידונים למוות בבית הכלא.
ב-11 בספטמבר הועבר למחנה הריכוז אמרספורט.
הוא הפך לאסיר עבודה במחנות עבודה בכפייה בהולנד.
ב-28 במרץ 1945 הוא יצא במסע רגלי עם עוד 600 אסירים נוספים לכיוון גרמניה.
המסע נעצר על גבול הולנד-גרמניה בגלל הפצצות של מטוסי בנות הברית.
ויקטור קוגלר הצליח לברוח, להסתתר אצל איכר לכמה ימים ובעזרת אופניים להגיע לביתו באפריל 1945. הוא הסתתר שם עד לשחרור הולנד מידי הגרמנים ב-5 במאי 1945.
ב-6 בדצמבר 1952 נפטרה אשתו, לאורה.
שלוש שנים לאחר מכן הוא נשא לאישה את לוסי ון לנגן והיגר לקנדה.
קוגלר קיבל עיטור והכרה כחסיד אומות העולם בשנת 1973. בשנת 1977 קיבל אות ופרס כספי מהסניף הקנדי של הליגה נגד השמצה.
ויקטור איבנוביץ' צ'וקרין (באוקראינית: Віктор Іванович Чукарін; 9 בנובמבר 1921 - 25 באוגוסט 1984) היה מתעמל סובייטי, הראשון מבין גדולי המתעמלים של ברית המועצות.
אלוף אולימפי כולל בתחרות קרב-רב אישי פעמיים ברציפות (הלסינקי 1952 ומלבורן 1956), בעל 11 מדליות, מהן 7 זהב, 3 כסף ו-1 ארד ואלוף עולם (1954) בעל 4 מדליות מהן 3 זהב ו-1 ארד.
צ'וקרין מדורג במקום 15 בהיסטוריה מבין כל הספורטאים ובמקום 6 מבין כל המתעמלים, במניין מדליות הזהב שצבר (7).
מדורג במקום 17 בהיסטוריה מבין כל הספורטאים ובמקום 8 מבין כל המתעמלים, במניין המדליות שצבר (11).
צ'וקרין נולד בקרסנוארמייסקה, שבחצי האי קרים.
הוא לחם ביחידת ארטילריה בצבא האדום בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הוא נלקח בשבי ושהה במשך 4 שנים במחנה ריכוז סנדבוסטל שבסקסוניה התחתונה (צפון גרמניה) בין המבורג לברמן.
למרות גילו המבוגר יחסית, בן 31, זכה צ'וקרין באולימפיאדת הלסינקי (1952) ב-6 מדליות, מהן 4 זהב ו-2 כסף והיה לספורטאי המצטיין במשחקים אלו.
מדליית זהב בתחרות הקרב-רב אישי לפני בן ארצו גרנט שאגיניאן ויוזף שטלדר משווייץ, בתחרות הקבוצתית, בתרגיל על סוס הקפיצות ועל סוס הסמוכות.
מדליות כסף בתרגיל על המקבילים ועל הטבעות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בתרגיל על המתח ובמקום 29 בתרגיל הקרקע.
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1954 זכה צ'וקרין ב-4 מדליות, מהן 3 זהב ו-1 ארד.
מדליות זהב בתחרות הקרב-רב אישי, בצוותא עם בן ארצו ולנטין מורטוב ולפני גרנט שאגיניאן, בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על המקבילים ומדליית ארד בתרגיל על סוס הסמוכות.
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה צ'וקרין ב-5 מדליות, מהן 3 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
מדליות זהב, בתחרות הקרב-רב אישי הוא הגן על תוארו, לפני טקאשי אונו מיפן ובן ארצו יורי טיטוב, בתחרות הקבוצתית ובתרגיל על המקבילים.
מדליית כסף בתרגיל הקרקע ומדליית ארד בתרגיל על סוס הסמוכות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בתרגיל על המתח ובמקום שביעי על סוס הקפיצות ועל הטבעות.
לאחר סיום הקריירה עבד צ'וקרין כמאמן התעמלות בעיר לבוב.
הוא נפטר ב-25 באוגוסט 1984 בלבוב.
בשנת 2009 זכה צ'וקרין להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי בהתעמלות.
ויקטור ויורל פונטה (ברומנית: Victor Viorel Ponta; נולד ב-20 בספטמבר 1972 בבוקרשט) הוא פוליטיקאי רומני, בעל רקע סוציאל-דמוקרטי, משפטן בהכשרתו, שכיהן כראש ממשלת רומניה בשנים 2010–2015, היה יושב ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ובין פברואר 2012 - פברואר 2014 היה מנהיג הברית הסוציאל-ליברלית יחד עם קרין אנטונסקו.
הקים מפלגה בשם פרו-רומניה ועמד בראשה יחד עם דניאל קונסטנטין.
כיהן כחבר בבית הנבחרים הרומני מטעם מחוז גורז' (2008-2004) ומאוחר יותר, אחרי 2024, מטעם מחוז דמבוביצה.
ב-2022 מפלגתו הצטרפה כמשקיפה למפלגת הסוציאליסטים האירופים.
c- ב-2024 חזר פונטה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית והיה יועץ לשם כבוד של ראש הממשלה מרצ'ל צ'ולאקו.
הצטרך לעזוב את המפלגה כשהציג ב-2025 את מועמדותו בבחירות לנשיאות.
פונטה נולד בבוקרשט, במשפחה שמצד אמו (קורניליה נאום) יש לה שורשים ארומניים - מן היישוב ווסקופויה (בזמנו מוסקופולה) באלבניה.
פונטה למד בבית הספר התיכון על שם יון נקולצ'ה בבבוקרשט.
בשנת 1989 שיחק בקבוצת הכדורסל צ'.ס.
"סטיאווה בוקרשט" שזכתה באליפות ליגת הנוער הרומנית.
פונטה הוא בוגר הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בוקרשט (1995) ושל האוניברסיטה הלאומית לביטחון על שם קרול הראשון בבוקרשט (2002).
היה מדריך עוזר של אדריאן נסטאסה בחוג למשפט בינלאומי.
בשנת 2000 שהה שישה חודשים באיטליה והשתלם בקורס למשפט פלילי בינלאומי באוניברסיטת קטניה בסיציליה.
מחצית הזמן עשה השתלמות בפרקליטות הלאומית אנטי-מאפיה בשנת 2003 סיים דוקטורט במשפט פלילי בינלאומי באוניברסיטת בוקרשט, בהדרכתו של אדריאן נסטאסה.
עד שנת 1998 עבד כתובע בפרקליטות של הרובע 1 בבוקרשט, ובשנים 1998 - 2002 כתובע בבית המשפט הגבוה - כחלק מהמאבק בשחיתות, משפט פלילי והמאבק בפשיעה.
בשנים 2000 - 2001 כיהן כמתאם של הלשכה למאבק בהלבנת הכספים.
כשבחורף 1998, בתי המשפט סבלו מבעיות קשות של הסקה, הוביל פונטה את השביתה הראשונה של המשפטנים, ברובע 1 בבוקרשט, על מנת להשיג שיפור התנאים הפיזיים של עבודתם.
פונטה החל את דרכו הפוליטית ב-2001, לאחר שאדריאן נסטאסה, הציע לו את תפקיד מזכיר המדינה - ראש גוף הבקרה והמאבק בשחיתות מטעם הממשלה, שנקרא לאחר מכן גוף הבקרה של הממשלה.
הוא מילא תפקיד זה בשנים 2001–2004. בשנת 2002 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הפך ליושב ראש ארגון הנוער שלה בשנים 2003–2006. החל משנת 2003 כיהן כסגן יושב ראש המפלגה, וכעבור שנתיים, חל משנת 2004 פונטה כיהן כחבר בבית הנבחרים הרומני מטעם מחוז גורז'.
ובאותה שנה, בגיל 31, היה לשר הצעיר שבכל ממשלות רומניה שלאחר מהפכת 1989: השר האחראי על בקרת הקרנות האירופיות ויישום מדיניות האיחוד האירופי ברומניה.
בהתחלת דרכו במפלגה נאבק על מעמדו בתוכה.
בשלב מסוים הפסיד במרוץ לתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה ויריביו הוותיקים דרשו סילוקו מהמפלגה.
יחד עם שאר מנהיגי מפלגתו נחל אכזבה גדולה כשהנשיא בססקו זכה במשאל העם בשנת 2007 והוחזר לתפקיד ממנו הושעה זמן מה קודם לכך על ידי הפרלמנט.
בשנים 2008 - 2009 היה לשר אחראי על הקשר עם הפרלמנט בממשלת אמיל בוק.
יחד עם שאר השרים הסוציאל-דמוקרטים התפטר בסוף שנת 2009 מממשלת בוק אחרי פיטוריו של סגן ראש הממשלה ושר הפנים דן ניקה.
בפברואר 2010 התמודד פונטה על תפקיד יו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית וניצח את מירצ'ה ג'ואנה ב 856 קולות מול 781. ב-5 בפברואר 2011 כרת פונטה ברית עם המפלגה הלאומית ליברלית PNL בראשותו של קרין אנטונסקו ועם המפלגה השמרנית של הטייקון דן ווייקולסקו במסגרת הברית הסוציאל-ליברלית.
בנובמבר 2011 מירצ'ה ג'אונה סולק מהמפלגה.
ב-2012 נבחר לסגן יושב ראש האינטרנציונל הסוציאליסטי, אולם בינתיים הוא סולק מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ממשלתו התפטרה בנובמבר 2015, בעקבות האסון מ-30 באוקטובר 2015 במועדון "קולקטיב" בבוקרשט.
הוא הוחלף על ידי דאצ'יאן צ'ולוש.
אחרי שזוכה על ידי בית המשפט העליון בשתי פרשות של האשמות בשחיתות, הקים בספטמבר 2017 את מפלגת פרו-רומניה עם דניאל קונסטנטין.
(בעבר יושב ראש המפלגה השמרנית)בנובמבר 2019 נבחר לסגן יושב ראש המפלגה הדמוקרטית האירופאית.
בשנת 2012 הועלו נגדו חשדות של פלגיאט חמור לגבי עבודת הדוקטורט במשפטים שכתב באוניברסיטת בוקרשט בשנת 2003 בהדרכתו של פרופ' דיאקונו.
שתי ועדות שחקרו את הנושא העלו מסקנות סותרות.
לדברי פונטה חשדות אלה היו חלק ממזימה נגדו מצד הנשיא בססקו.
ב-2016 המועצה הלאומית להכרת תארים, דיפלומות ותעודות אוניברסיטאיות CNATDCU ביטלה אל התואר דוקטור למשפטים של פונטה
ב־14 ביולי 2020 אישר בית המשפט העליון של רומניה שעבודת הדוקטורט שלו הייתה פלגיאט.
לעומת זאת ב־10 במאי 2018 זיכה בית המשפט העליון את פונטה מהאשמות בשחיתות, זיוף, העלמות מס והלבנת הון בנוגע לתקופת עבודתו כעורך דין בשנים 2011-2007.
בשנים 2024-2018 עמד פונטה בראש מפלגה של פליטי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, בשם "פרו-רומניה".
ב-2024 חזר פונטה למפלגה הסוציאל-דמוקרטית והיה ליועץ לשם כבוד של ראש הממשלה מרצ'ל צ'ולאקו.
אחרי שהציג את מועמדותו לנשיאות רומניה אולץ לפרוש מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
ויקטור פונטה נשוי בשנית החל משנת 2006 לדצ'יאנה אוקטביה סרבו, חברה בפרלמנט האירופי.
יש לו שני ילדים: בן מנישואיו לאשתו הקודמת, רוקסנה, וילדה מנישואיו השניים.
בגלל תווי פנים מסוימים המזכירים את שר החוץ הנודע של רומניה בין מלחמות העולם, ניקולאיה טיטולסקו, יש שכינו אותו "טיטולסקו הקטן".
ויקטור פלאס (בצרפתית Victor Place; 1818, קורביל, צרפת – 10 בינואר 1875, רומניה) היה ארכאולוג ודיפלומט צרפתי.
הוא חפר בחורסבאד, היא דור שרוכין בין 1852 ל-1855, וכן בנינווה, והוציא תעוד מפורט של מחקרו בספר בן שלושה כרכים תחת השם "נינווה ואשור" ב-1867.
רוב ממצאיו מצויים במוזיאון הלובר ובמוזיאון הבריטי.
פלאס סיים תואר ראשון במשפטים וב-1842 התלמד כקונסול.
בין 1841 ל-1851 מילא משימות קונסולריות בהאיטי, קאדיז ונאפולי.
שלוש שנים אחר כך ניהל את הקונסוליה בסנטו דומינגו ובין 1852 ל-1855 היה הקונסול במוסול ואז גם השתתף בחפירות הארכאולוגיות.
ב-1855 מונה לקונסול ביאסי, רומניה ושנה לאחר מכן קודם לדרגת קונסול ראשון.
הוא כיהן גם באדריאנופול, כלכותה וניו יורק.
ב-1870 נשפט באשמת מעילה, קיבל חנינה לאחר שנתיים בידי אדולף תיר ולאחר שנה, ב-1873 פרש מהשירות ועזב את צרפת לרומניה.
ויקטור צ'רנוב 1873 - 15 באפריל 1952) פוליטיקאי רוסי, מנהיג המפלגה הסוציאל-רבולוציונית, יושב ראש האספה המכוננת הרוסית (18-20 בינואר 1918).
צ'רנוב נולד ב-1873 בעיירה הקטנה חוואלינסק במחוז סרטוב שברוסיה, למשפחה מבוססת.
אביו, מיכאיל צ'רנוב, היה גזבר עובד מדינה, צאצא למשפחה של צמיתים משוחררים, ואמו, אנה לבית בולטוב, הייתה בת למשפחת אצילים ממוצא טטרי.
אימו נפטרה בשנת 1875 וצ'רנוב ואחיותיו התחנכו על ידי אם חורגת.
המשפחה חיה בהתחלה בנובואוזנסק ואחר כך בסרטוב, שוב בחבאלינסק ובקמישין.
בשנת 1882 צ'רנוב התחיל ללמוד בגימנסיה בסראטוב.
באותה תקופה הוא הכיר את מארק נתנסון והחל להתעניין בדעות מהפכנים ובמיוחד של נרודניקים.
בשנת 1890 צ'רנוב נעצר על ידי השלטונות בפעם הראשונה.
בשנת 1891 צ'רנוב עבר להמשך לימודים בטרטו.
בהיותו בטרטו צ'רנוב, בהשפעת אחיו הבכור, התקרב לסטודנטים בעלי דעות מהפכניות.
במהלך ביקוריו בסנקט פטרבורג צ'רנוב התוודע לוויכוחים ביו תומכי קרל מרקס לבין תומכי האידאולוגיה של נרודניה ווליה.
בשנת 1892 החל צ'רנוב ללמוד משפטים באוניברסיטת מוסקבה.
הוא למד את כתבי קרל מרקס אך לא קיבל את דעותיו.
בשנת 1894 צ'רנוב נפגש עם מארק נתנסון שהקים תנועה חדשה.
צ'רנוב לא הסכים להצטרף לתנועה מכיוון שהיא לא תמכה כלל בפעולות טרור.
בשנת 1894 צ'רנוב נעצר והועבר לתקופת מאסר במבצר פטרופבלובסקיה.
לאחר חצי שנה הוא גורש לסראטוב.
בשנת 1895 צ'רנוב עבר לטמבוב והתחיל לעבוד בממשל המקומי.
באותה תקופה הוא התחיל לפרסם את מאמריו בנושאים שונים וקיבל הכרה בקרב הנרודניקים.
בשנת 1898 צ'רנוב התחתן והתקרב מאוד לאחיה של אשתו.
ביחד הם עסקו בתעמולה מהפכנית בקרב איכרי הכפרים סביב טמבוב.
במאי 1899 צ'רנוב נסע לציריך להמשך לימודים.
בנוסף להמשך לימודים הוא רצה להקים ארגון על-מפלגתי שיפיץ ספרות מהפכנית בקרב האיכרים.
למטרה זו הוא נפגש עם פאבל אקסלרוד וגאורגי פלחנוב, אך הם לא תמכו ברעיון.
בסופו של דבר בתמיכת חיים ז'יטלובסקי וש.
תוך מספר שנים הארגון הפיץ מעל 300 ספרים ברחבי האימפריה הרוסית.
בשנת 1902 הוקמה המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית.
מייד עם הקמתה, צ'רנוב הצטרף למפלגה.
הוא היה עורך עיתון המפלגה ונבחר לוועד המרכזי.
כאשר בשנת 1902 הארגון הצבאי של המפלגה הרג את שר הפנים, צ'רנוב הצדיק את הפעולה בעיתון מפלגתי.
במהלך השנים הוא פרסם בעיתון המפלגתי מספר רב של מאמרים והיה נחשב לאידאולוג של המפלגה.
בשנת 1904 צ'רנוב ביחד עם מארק נתנסון ויונה אזף היה נציג של המפלגה בוועידה של כלל המפלגות מהפכניות הרוסיות, שנערכה בפריז.
בוועידה סוכם על שיתוף פעולה של כל המפלגות במהפכה המתקרבת.
בסוף 1905 צ'רנוב חזר לרוסיה.
בדצמבר 1905 התקיימה הוועידה הראשונה של המפלגה בתחומי רוסיה וצ'רנוב נבחר לוועד המרכזי שלה.
בהתאם להחלטת המפלגה, צ'רנוב החרים את הבחירות לדומה, שנערכו בשנת 1906. לאחר פיזור הדומה, המפלגה השתתפה בבחירות לכינוס השני של הדומה וצ'רנוב היה ראש הסיעה.
ההשתתפות בדומה לא מיתנה את דעותיו והוא תמך בארגון התנקשות בקיסר, שלא יצאה לפועל.
צ'רנוב קיבל קשה את הידיעה שיונה אזף היה סוכן כפול.
במשך שנים רבות הם היו קרובים וכאשר הנושא הוכח מעבר לכל ספק צ'רנוב החליט שהוא לא יכול להישאר חבר בוועד המרכזי של המפלגה.
מעשית, הוא עזב את הפוליטיקה.
מספר שנים פעל רק בתחום הספרותי ובשנת 1911 נסע לאיטליה.
תקופה מסוימת צ'רנוב שיתף פעולה עם מקסים גורקי בירחון ספרותי.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה הוא חזר לחיים הפוליטיים.
צ'רנוב הצליח לחזור לרוסיה רק לאחר מהפכת פברואר.
עם שובו הוא נבחר לסגן יושב ראש של סובייט פטרוגרד ונבחר לוועד המרכזי של המפלגה הסוציאל-רבולוציונית.
במאי הוחלט שהמפלגה תהיה שותפה לממשלה הזמנית החדשה וצ'רנוב קיבל תיק החקלאות.
הוא היה פעיל מאוד וניסה לקדם מספר חוקים.
באוגוסט 1917 הוא ראה שלא יכול לקדם את הנושאים החשובים לו בתחום העיקרים והתפטר מהממשלה.
צ'רנוב ביקר בערים שונים ברוסיה במהלך ההכנות לבחירות לאספה המכוננת.
בהיוודע למהפכת אוקטובר ותפיסת שלטון על ידי הבולשביקים צ'רנוב ראה בכך פגיעה בערכי מהפכה.
צ'רנוב חזר לפטרוגרד והשתתף בפתיחת האספה המכוננת.
צ'רנוב נבחר ליושב ראש האספה וקרא להתנגד לשלטון בולשביקי.
כתוצאה מכך, הבולשביקים פיזרו את האספה שבה לא היה להם רוב ואף הוציאו נגד צ'רנוב צו מעצר.
במשך שנתיים וחצי צ'רנוב הסתתר וספטמבר 1920 עזב את המדינה.
בהתחלה צ'רנוב התיישב בטרטו ביחד עם אשתו השלישית אידה פדר שהייתה ילידת העיר.
המטרה הייתה להמשיך בפעילות נגד השלטון הבולשביקי ולהיות קרוב ככל הניתן לרוסיה.
צ'רנוב פעל רבות לארגון מחדש של המפלגה ואיחוד כל פלגיה.
בשנת 1921 הוא תמך במרד קרונשטאדט.
לאחר דיכוי המרד, השלטון הסובייטי דרש מאסטוניה לגרש את צ'רנוב מתחומי המדינה.
בסופו של דבר צ'רנוב עבר לגרמניה.
במשך מספר שנים הוא התגורר בצ'כוסלובקיה, צרפת וגרמניה.
הוא המשיך בפעילות פוליטית מפלגתית אך הקשר שלו עם חברי המפלגה שנותרו בתחומי ברית המועצות הלך ונחלש.
בשנת 1934 צ'רנוב התחיל לשתף פעולה עם העיתון העברי דבר שהופיע בארץ ישראל ופרסם בו מאמרים בתדירות חודשית.
בשנים 1934–1935 הוא ביקר בארץ ישראל והעריך מאוד את מפעל הציוני ואת קיבוצים במיוחד.
בתחילת מלחמת העולם השנייה צ'רנוב ואשתו עברו לארצות הברית.
למרות התנגדותו לשלטון הסובייטי, צ'רנוב תמך במאבק נגד הפלישה הגרמנית.
בהיותו בארצות הברית צ'רנוב המשיך בפעילות ספרותית והיה פעיל בסניף המקומי של המפלגה הסוציאל-רבולוציונית שהשפעתה אז בתחומי ברית המועצות הייתה אפסית.
צ'רנוב נפטר בשנת 1952 בניו יורק.
ויקטור גריגורייביץ' קוזקין היה שחקן הוקי קרח סובייטי בעמדת המגן, מהכוכבים הגדולים של צסק"א מוסקבה ונבחרת ברית המועצות שאיתה זכה 3 פעמים במדליית זהב אולימפית.
אביו נהרג במהלך מלחמת העולם השנייה ואימו עבדה בבית החולים בעיר.
בילדותו קוזקין שיחק כדורגל במגרש הסמוך לבית החולים בו עבדה אימו.
בחורף היה המגרש מכוסה בשכבת מים שלאחר שקפאה איפשרה לקוזקין וחבריו לשחק בו בנדי, ולשפר את יכולת ההחלקה שלו.
כמו כן התאמן בכדורעף ובאגרוף.
בשנת 1953 קוזקין החל להתאמן בבית הספר להוקי קרח של צסק"א מוסקבה ושיחק כחלוץ.
עם המעבר לקבוצת הבוגרים החליט מאמן הקבוצה, אנטולי טראסוב, להעביר את קוזקין לעמדת המגן - העמדה בה שיחק במשך כל קריירת הבוגרים שלו.
בשנת 1963 נכלל קוזקין לראשונה בנבחרת ברית המועצות בהוקי קרח וזכה באליפות העולם.
הוא המשיך וזכה עם הנבחרת באליפות העולם ברציפות עד לשנת 1971. בנבחרת שיחק ליד ויטאלי דבידוב ואלכסנדר רגולין ושלושתם זכו ב-3 מדליות זהב אולימפיות.
במשך שנים רבות קוזקין היה קפטן הנבחרת.
קוזקין שיחק בנבחרת גם בסדרת הפסגה מול נבחרת קנדה שהורכבה לראשונה משחקני NHL.
הוא שותף ב-7 מ-8 משחקי הסדרה.
בהתאם לכך, קוזקין זכה 13 פעמים באליפות ברית המועצות - שיא סובייטי (משותף עם ולדיסלב טרטיאק).
בשנת 1976 פרש קוזקין ממשחק פעיל ועבר לתפקיד עוזר המאמן של צסק"א מוסקבה, עד 1988. לאחר שעבר ב-1988 לאמן ביפן חזר לתפקידו בצסק"א בין השנים 1991 ו-1999.
בשנת 2008 סבל מהתקף לב במהלך צלילה לחופי סוצ'י ומת.
ויקטור אולגוביץ' פלווין (רוסית: Ви́ктор Оле́гович Пеле́вин, נולד ב-22 בנובמבר 1962 במוסקבה) הוא סופר רוסי מודרני.
התפרסם ברוסיה ומחוצה לה ברומנים כמו דור ה-P, צ'פאייב והריק, אמון רע ואחרים.
כתיבתו הפוסט-מודרנית משלבת בטקסט סאטירה, מדע בדיוני, תרבות הפופ, פילוסופיה ואזטוריקה.
ב-1979 פלווין סיים תיכון והתקבל ל"המכון האנרגיה של מוסקבה" (Московский энергетический институт) לפקולטת הנדסת חשמל וסיים תואר ב-1985. באותה שנה התקבל לעבודה כמהנדס חשמל בקתדרה לתחבורה חשמלית של המכון.
פלווין שירת בחיל האוויר הסובייטי.
ב-1987 (לפי דיווחים אחרים ב-1985) נרשם ללימודי תואר שלישי באותו המכון.
Горького), אך לימודיו הופסקו ב-1991. לטענתו, הוא לא רכש שום דבר מלימודים אלו.
בין השנים 1989–1990 עבר ככתב במגזין "Face to Face".
במקביל החל מ-1989 כתב למגזין "דת ומדע" (Наука и религия) כתבות בנושאי מיסטיקה של המזרח הרחוק, סיפרו הראשון ראה אור ב-1989 באותו המגזין.
ב-1992 פרסם פלווין אוסף סיפורים קצרים "פנס כחול" (Синий фонарь), אוסף זה זכה במספר פרסים רק כעבור זמן.
באותה השנה ראה אור הרומן הראשון שלו, אמון רע (Омон Ра) וכעבור כשנה הרומן השני חיי החרקים (Жизнь насекомых).
ב-1996 פרסם רומן "זן בודהיסטי" בשם "צ'פאייב והריק" (Чапаев и Пустота, על שמו של וסילי איבנוביץ' צ'פאייב ועמיתו הבדיוני).
רומן זה זכה לביקורת חיובית מאוד ומספר פרסים בינם International IMPAC Dublin Literary Award.
ב-1999 פרסם את הרומן דור ה-P (Generation П) שמעביר ביקורת על תרבות הצריכה.
רומן זה נמכר בלמעלה מ-3.5 מיליון עותקים בעולם וזכה במספר פרסים.
ב-2004 פרסם אוסף נוסף בשם "הדיאלקטיקה של תקופת המעבר (משום מקום לשום מקום)" (בקיצור ДПП (NN)), שכללה נובלה "מספרים" (Числа) הדן בנומרולוגיה.
גם אוסף זה זכה לתשומת לב רבה של המבקרים והקהל הרחב.
ב-2006 פרסם רומן בשם Empire V המספר על ערפדים.
רומן זה הודלף לרשת לפני פרסומו הרשמי.
ב-2009 פרסם את הרומן "t" המספר על דמות דמיונית המבוססת באופן רופף מאוד על לב טולסטוי וב-2011 פרסם רומן עתידני דיסטופי S.N.U.F.F.
ב-2013 פרסם רומן בשם בטמן אפולו (Бэтман Аполло), המהווה רומן המשך ל-Empire V.
ב-2014 פרסם את הרומן ה-12 שלו, אהבה לשלושה צוקרברינים (Любовь к трём цукербринам).
ב-2020 ספרו Empire V, עובד לסרט קולנוע באותו שם.
אמון רע (כולל נובלה "חץ צהוב")
גנרל חיל הרגלים ויקטור פון שבדלר , היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על קורפוס במלחמת העולם השנייה.
פון שבדלר נולד ב-18 בינואר 1885 בסנקט גוארסהאוזן שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1904 התגייס פון שבדלר לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-26 (מגדבורג ה-1 - הנסיך לאופולד מאנהלט-דסאו).
לאחר מכן הועבר פון שבדלר לרגימנט הרגלים ה-88 (נסאו ה-2), ולחם עמו בפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ב-28 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת האופטמן, ב-24 בדצמבר 1914 מונה לקצין מטה בקורפוס המילואים ה-41, וב-24 בינואר 1915 מונה לקצין מטה בקורפוס ה-21. ב-14 ביוני 1916 מונה לקצין מטה בקבוצת ברנהרדי, וב-31 באוקטובר 1916 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-113, ובתפקיד זה נשאר עד לסיום המלחמה.
פון שבדלר זכה במהלך המלחמה בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, ובצלב האבירים של מסדר בית הוהנצולרן עם חרבות.
לאחר המלחמה נשאר פון שבדלר ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1923 מונה למפקד פלוגה 13 (מרגמות ברגימנט ה-15, ובשנת 1924 הועלה לדרגת מיור.
בשנת 1929 מונה פון שבדלר למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט ה-9 (הפרוסי), והועלה לדרגת אוברסט לויטננט.
בשנת 1932 מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-3, והועלה לדרגת אוברסט.
לאחר מכן מילא תפקידים במטה הכללי בברלין, ובשנת 1934 הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1936 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
בשנת 1938 הועלה פון שבדלר לדרגת גנרל חיל הרגלים, ומונה למפקד הקורפוס ה-4.
במהלך המערכה על צרפת לחם פון שבדלר עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות B, ולאחר מכן נשאר כחיל כיבוש בצרפת.
על הצלחתו בקרבות קיבל פון שבדלר ב-29 ביוני 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך מבצע ברברוסה לחם פון שבדלר עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מהארמייה ה-17 במסגרת קבוצת ארמיות דרום, והשתתף עמו בקרב קייב ובקרב אומן.
בקיץ 1942 השתתף הקורפוס שבפיקודו במתקפת הקיץ הגרמנית כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית.
ב-1 בנובמבר 1942 פרש פון שבדלר מתפקידו, עקב פציעתו בקרבות.
ב-1 במרץ 1943 מונה פון שבדלר למפקד המחוז הצבאי ה-4 בדרזדן, ושימש בתפקיד זה עד ה-31 בינואר 1945. לאחר הפצצת דרזדן ב-13 בפברואר 1945, סייע פון שבדלר בהרגעת הרוחות בעיר.
ב-30 באוקטובר 1954 מת פון שבדלר בפרייבורג והוא בן 70 שנים.
אריך ויקטור קרל אוגוסט פרנקה היה איש צבא גרמני אשר שימש כמפקד האחרון של השוצטרופה בדרום-מערב אפריקה הגרמנית.
פרנקה נולד בעיירה Zlaté Hory, באזור צ'כיה של ימינו.
התגייס לצבא בשנת 1887, והגיע לדרגת "אובר-לוטננט" (Oberleutnant) בחיל ההנדסה.
ב-26 במאי 1896 הוא התגייס לשוצטרופה, כוח גרמני שתפקידו היה להגן על המושבות הקולוניאליות של גרמניה.
חודש לאחר מכן הוא כבר הפך למושל העיר אומרורו.
הוא לקח חלק בדיכוי מרידות של מקומיים, ובין היתר לקח חלק ברצח העם של ההררו והנאמה.
הוא הביס את המורדים ליד אומרורו, בעקבות כך הוא זכה לכינוי "גיבור אומרורו", וב-2 בנובמבר 1905 הוענק לו הפור לה מריט בידי וילהלם השני, קיסר גרמניה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, ארגן פרנקה מתקפת עונשין מוצלחת על כוח פורטוגזי בדרום-מערב אפריקה הגרמנית.
בעקבות כך הועלה לדרגת אוברסט-לוטננט (Oberstleutnant), וקיבל את הפיקוד על כל כוח השוצטרופה של דרום-מערב אפריקה הגרמנית.
אולם עקב היתרון המספרי של הבריטים הדרום-אפריקנים והפורטוגזים, ב-12 במאי 1915 נפלה בידי הפולשים ווינדהוק הבירה.
הכוחות הגרמניים נדחקו צפונה, וב-1 ביולי נוצחו בידי הצבא הפולש באוטווי (Otavi).
בעומדו בפני סכנת כיתור, וכאשר כוח פשיטה דרום-אפריקני בעורפו, נכנע פרנקה, ב-9 ביולי 1915, בקהורב (Khorab), עם 2,166 מחייליו.
כמה שבועות אחר כך נפלה כל המושבה בידי צבא דרום אפריקה.
עד סיום המלחמה נכלא פרנקה במחנה שבויים דרום-אפריקני מאולתר.
הוא פרש משירות צבאי ונישא למריה דיקמן.
הוא סבל ממחלות כרוניות שבהן לקה במהלך שירותו, ונפטר בהמבורג בשנת 1936.
ויקטור ולדימירוביץ' פונדלניק היה כדורגלן סובייטי, ששיחק בעמדת החלוץ.
פונדלניק נולד לאב עיתונאי ואם אחות בשירות צבאי.
שם המשפחה פונדלניק, מדברי הסבתא רבתא של ויקטור, הופיע לאחר רפורמת 1861, כשהוריו ברחו לדון, לבלר שיכור רשם בשורה "שם משפחה" את היום בשבוע (פונדלניק ברוסית: יום שני).
הוא שיחק בקבוצת הנוער "בורווסטניק" ובקבוצת הכדורגל של בית הספר לקצינים ברוסטוב (כשהיה צוער).
בשנים 1956–1958 שיחק בטורפדו/רוסטסלמאש שאז הייתה בליגה השנייה.
ב-1958 הפך לשחקן הראשון בהיסטוריית ברית המועצות שזומן לנבחרת ממועדון שלא מליגת העל.
ב-1960 לקח אליפות ביורו, כאשר הבקיע את שער הניצחון בדקה ה-113 מול יוגוסלביה (נגמר 1:2).
זו הייתה הזכייה היחידה של ברית המועצות ביורו אי פעם.
מאותו רגע הוא נחשב לאחד החלוצים הטובים במדינה.
ב-1961 הועבר לצסק"א מוסקבה כנגד רצונו, ולאחר ויכוחים רבים עם ההנהלה ועזרה משרת התרבות, פונדלניק הצליח לחזור לסק"א רוסטוב.
ב-1966 עבר לספרטק מוסקבה, השתתף במשחקי ידידות בישראל, זומן לנבחרת, אך לא הופיע באף משחק רשמי של ספרטק בשל השהייה.
במאי הוא פרש בשל עלייה במשקל וניתוח תוספתן.
ב-1969 פונדלניק היה מאמנה של רוסטסלמאש.
לאחר שנותיו ככדורגלן ומאמן פונדלניק עבד כעיתונאי ועורך ספורט.
כמו כן הוא כתב 4 ספרים.
היה נשוי עם 3 ילדים ו-4 נכדים.
ברוסטוב על הדון נוסדה אקדמיית כדורגל על שמו.
החלוץ השלישי הטוב בברית המועצות: 1959
ויקטור פרנקנשטיין הוא סרט מדע בדיוני, אימה ודרמה משנת 2015, שמבוסס על הרומן הקלאסי של מרי שלי, "פרנקנשטיין".
הסרט מבוים על ידי פול מקגיגן והתסריט נכתב על ידי מקס לנדיס.
בסרט מככבים ג'יימס מקאבוי כדוקטור פרנקשטיין ודניאל רדקליף כאיגור, הסרט הופץ על ידי "20th Century Fox" ב-25 בנובמבר 2015.
בניגוד לשאר העיבודים, הסרט מגולל את העלילה מנקודת מבטו של איגור, כשהצופים נחשפים למקורות האפלים של איגור ולתחילת ידידותו עם הסטודנט הצעיר לרפואה, ויקטור פרנקנשטיין.
דרך עיניו של איגור, הצופים עדים לגדולתו של פרנקנשטיין כאיש מהסיפור המוכר.
בסופו של דבר, הניסויים שלהם מסבכים אותם בצרות עם הרשויות, והשניים נמלטים בזמן שהם מנסים להשלים את המטרות שלהם להשתמש במדע כדרך ליצירת חיים מתוך המוות.
בלונדון, סטודנט לרפואה שאפתני בשם ויקטור פרנקנשטיין מבקר בקרקס, שם הוא מציל לוליינית פצועה בשם לורליי, בסיועו של גיבן חסר שם המשועבד על ידי מנהיג הקרקס, ובעל רגשות כלפי לורליי.
מורשם מהידע העצום של הגיבן על אנטומיית האדם, שנרכש מספרים גנובים, ויקטור מציל אותו, מנקז את הציסטה שעל גבו (מה שגורם לחריגה הפיזית של הגיבן) ומפתח רתמה כדי לשפר את היציבה שלו, ולאחר מכן מכנה אותו "איגור".
לאחר מכן, השניים מתעסקים בניסויים המתמשכים של ויקטור ליצור חיים באמצעים מלאכותיים, מה שמעורר את זעמו של מפקח המשטרה הדתי, רודריק טורפין, שתופס את הניסויים שלהם כחטא.
לאחר שאיגור מציע להשתמש בחשמל להחיות את יצירותיהם, ויקטור רוכש חלקים מחיות מתות ויוצר שימפנזה מפלצתית שזוכה לכינוי "גורדון".
בינתיים, איגור מתאחד עם לורליי, שכעת מתחזה לפילגשו של ברון הומוסקסואל הנמצא בארון, והשניים מתאהבים, מה שמערער את ויקטור, שרואה את לורליי כהסחת דעת.
איגור מזמין את לורליי לצפייה בניסוי שלהם, שמשתבש כאשר גורדון בורח וזורע הרס באוניברסיטה לפני שנהרג על ידי ויקטור ואיגור.
לורליי מזועזעת מניסוייו של ויקטור ומבקשת מאיגור להניא אותו מכך, אבל איגור מסרב לעשות זאת בידיעה שוויקטור מונע על ידי הצורך לכפר על אשמתו העקיפה במותו של אחיו הבכור, הנרי, שאביו השתלטן של ויקטור, הברון פרנקנשטיין, מאשים בו את ויקטור.
ויקטור מגורש מהמכללה בעקבות השיטות לא השגרתיות שלו, ולאחר מכן פונה אל חברו העשיר ללימודים, פיניגן, שמעוניין שוויקטור ייצור יצור מלאכותי דמוי אדם.
ויקטור ואיגור בונים גולם שמכונה "פרומתאוס", אבל מערכת היחסים ההדוקה של איגור עם לורליי גורם לקרע ביניהם.
איגור חושד בכוונותיו ועוזב לאחר שמסתכסך עם ויקטור.
פיניגן מאוחר יותר חוטף את איגור וחושף את תוכניותיו להרוג את ויקטור לאחר שייצור את פרומתאוס.
פיניגן זורק את איגור לתוך נהר התמזה, שמצליח להימלט ולהתאחד עם לורליי, שסועדת אותו.
ברגע שהוא מתאושש, איגור חוזר לאחוזתו של פיניגן עם לורליי על מנת להציל את ויקטור, ומוצא את ויקטור על סף פריצה בהחייאתו של פרומתאוס.
ויקטור מתעלם מתחינותיו של איגור לא להפעיל את המכונה, בדיוק בזמן שטורפין מגיע באופן לא צפוי, ופותח באש על המכונות.
למרות התערבותו, פרומתאוס קם לתחייה ומתפרע במעבדה, תוך כדי שהוא הורג פינגן וטורפין.
ויקטור מבין את טעותו ומשתף פעולה עם איגור כדי להרוג את פרומתאוס על ידי דקירת שני לבבותיו.
איגור נפגע באופן חמור במאבק ומתמוטט בזרועותיו של ויקטור.
איגור מתאושש, לאחר שהוחזר אל לורליי.
רק אז הוא מוצא מכתב שנכתב לו על ידי ויקטור, שם ויקטור מתנצל על כל הסבל שהוא גרם לו ומכנה את איגור - "היצירה הגדולה ביותר שלו".
איגור מתאחד עם לורליי ומקים איתה חיים משותפים, בעוד שוויקטור הולך לכפר סקוטי בחיפוש אחר תגליות חדשות.
ג'יימס מקאבוי - דוקטור ויקטור פרנקשטיין
דניאל רדקליף - איגור שטראוסמאן
ג'סיקה בראון פינדלי - לורליי
אנדרו סקוט - רודריק טורפין
צ'ארלס דאנס - הברון פרנקשטיין
הפרויקט הוכרז לראשונה על ידי "20th Century Fox" בשנת 2011 עם מקס לנדיס כתסריטאי הסרט.
פול מקגיגן הוכרז כבמאי בספטמבר 2012. דניאל רדקליף החל באותה התקופה במשא ומתן להצטרף לסרט והוא הצטרף רשמית לצוות השחקנים כאיגור במרץ 2013. ביולי 2013, ג'יימס מקאבוי הצטרף לצוות השחקנים כוויקטור פרנקנשטיין.
ג'סיקה בראון פינדלי הצטרפה בספטמבר.