tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא נשאר בראשות הטבלה עד לסיום העונה עם 19 שערים בסיום העונה הסדירה.
ב-2022 חתם באחמט גרוזני הצ'צ'נית, אך לא בלט במדיה.
בקיץ 2024, חזר למחצ'קלה, הפעם למועדון דינמו.
אביו, רוסלן הוא מלך ההופעות של מועדון אנז'י.
דודו הוא כדורגלן העבר של אנז'י קמיל אגאלרוב.
כדורגלן החודש בליגת העל הרוסית בכדורגל: (אוקטובר 2021)
גמול השתלמות הוא מרכיב שכר חודשי המשולם בישראל לעובדים אשר יצאו להשתלמות מקצועית מטעם העבודה.
מדובר באמצעי עידוד ללמידה והשתלמות מקצועית, המכיר בחשיבות ההמשך התפתחותי והקידום המקצועי של העובדים.
גמול זה מיועד לתמריץ עובדים להרחיב את ידיעתם ולשפר את מיומנויותיהם באופן שיתרום לפיתוח האישי והמקצועי שלהם ולתרומתם לארגון.
גמול השתלמות ניתן במסגרת הסכמים קיבוציים במוסדות במגזר הציבורי, רשויות מקומיות ולעיתים גם במגזר הפרטי.
זכאות לגמול זה נקבעת לפי מספר קריטריונים, כולל רמת ההשכלה, ניסיון לימודי, ותק ודרג מינהלי.
המטרה היא לעודד עובדים להמשיך ולהעמיק את השכלתם ולהתמקצע בתחומים רלוונטיים לעבודתם, תוך הגדלת התרומה לארגון ולשיפור האישי.
התהליך כולל הגשת בקשה עם תעודות המעידות על השתלמויות ולימודים רלוונטיים, והגמול משולם כתוספת לשכר העובד בהתאם להסכמים הקולקטיביים או לפוליסת החברה.
במסגרת ההכרה בחשיבות ההשתלמות, המדינה והמעסיקים מקדמים תוכניות שמטרתן לסייע לעובדים להשיג ידע ומיומנויות חדשים.
גמול השתלמות נועד להקל על העובדים כלכלית ולעודד אותם לקחת חלק בקורסים ובתוכניות לימודיות, שעשויות לתרום להתפתחותם האישית והמקצועית.
הליך הזכאות לגמול מותנה במספר קריטריונים, אשר מטרתם להבטיח כי ההשתלמות אכן תורמת לעובד ולארגון בו הוא עובד.
כמו כן, הקריטריונים מקפידים על כך שההשתלמות תהיה בתחום הרלוונטי לעבודת העובד ושהיא תורמת לרחבת הידע ולהעמקת ההבנה בתחום זה.
הגמה אוגוסטיאה היא תכשיט רומי עתיק עשוי מאבן שוהם ערבית.
הגמה אוגוסטיאה שייכת לקבוצת תכשיטים ייחודיים שמקורם ככל הנראה בחוג החצר הפנימי של אוגוסטוס קיסר, וכוללים נושאים הקשורים איקונוגרפית אליו ולמשפחה הקיסרית הרחבה יותר.
על קבוצה זו נמנות אבנים נוספות כמו גמה קלאודיה (שבה נראים הקיסר קלאודיוס ואחיו עם נשותיהם) והקמיאו הגדול של צרפת .
הגמה אוגוסטיאה היא תגליף מאבן שוהם ערבית דו-שכבתית, שכבה אחת לבנה, והשנייה חומה-כחלחלה.
הגילוף והחריטה נעשו ביד אומן, וניתן לראות בה פרטים דקים עם ניגודיות חדה בין התמונות לרקע, ומשחק של צללים.
גודלה של האבן מאפשר ליצור תבליט מורכב שבו מספר רב של דמויות.
הדמויות מגולפות בפרטי פרטים: נוצות מסומנות על הנשר; שרירים, עצמות, תלתלי שיער וציפורניים על האנשים, ואפילו קשתיות בעיני אוגוסטוס ואחרים.
ברומא באותה תקופה, סביר שעבודה משובחת כזאת יכול היה להיעשות רק על ידי האומן היווני דיוסקורידס, שאף יצר עבור אוגוסטוס את החותם האישי שלו, או (אם מתארכים את האבן לשנים מאוחרות יותר) על ידי אחד מתלמידיו.
מרבית החוקרים מסכימים שהאבן כוללת אנשים ואירועים מהשנים 10 – 20 לספירה, וייתכן שהיא הוכנה לאחר התקופה שבה הוא אימץ את בנו החורג טיבריוס (בשנת 4 לספירה), אם כי כמה חוקרים מפרשים אחרת את הדמויות והסצנה המתוארת בה, ומתארכים אותה לתקופה מאוחרת יותר בכמה עשרות שנים.
נראה שהאבן נוצרה בחצרו של אוגוסטוס, בתקופה מסוימת בעת העתיקה היא עברה לביזנטיון, אולי לאחר שקונסטנטינוס העביר לשם באופן רשמי את בירת האימפריה.
אוגוסטוס הסכים שיסגדו לקיסר כאל מחוץ לרומא ולאיטליה (במיוחד במחוזות מרוחקים יותר שבהם היו נהוגות מסורות של שליטים אלוהיים), אך הוא לא הרשה לסגוד לו כאל בתוך רומא.
מסיבה זו, אם אבן זו נוצרה במהלך חייו (כלומר עד שנת 14 לספירה), סביר שהיא לא הייתה מתקבלת היטב בתוך רומא, ולכן היא הייתה עשויה אולי כמתנה למשפחה מכובדת במחוז רומאי או במדינה קליינטית.
לחלופין, אם האבן נוצרה לאחר מות אוגוסטוס, זהותו של אחד או יותר מהדיוקנאות עשויה להיות שונה מהזיהוי המקובל.
נקודת מבט אפשרית נוספת היא שהאבן אכן מציגה את אוגוסטוס כאל בחייו, אך נוצרה עבור חבר או קרוב משפחה בחוג החצר הפנימי.
בעיות תיארוך דומות מתעוררות עם אבנים אחרות בסדרה, כמו אבן בלאקאס שמוצגת כיום במוזיאון הבריטי.
קורותיה של האבן לא תועדו, אם כי היא נותרה שלמה יחסית וככל הנראה הייתה תמיד מעל פני הקרקע, עד שבשנת 1246 היא נזכרת ברשימת חפצי הערך של מנזר סן-סרנין בטולוז, צרפת.
מאז, היא עוררה עניין אצל בעלי שררה והחליפה כמה ידיים.
בשנת 1306 הציע האפיפיור קלמנס החמישי להחליפה בבניית גשר מעל נהר הגארון, ושלטונות טולוז נאלצו להגן עליה בעקבות ניסיונות לגנוב אותה, כולל גניבה שהזמין האפיפיור פאולוס השני ב-1470.
בשנת 1533, פרנסואה הראשון מלך צרפת, שביקר בעיר, ניצל את ההזדמנות ולקח אותה לעצמו בעת שהציג אותה בפני האפיפיור קלמנס השביעי.
אלא שהוא לקח אותה ישירות לארמונו בפונטנבלו, שם גנבו אותה אנשי הליגה הקתולית של צרפת ב-1590. זמן לא רב לאחר מכן האבן נמכרה תמורת 12,000 דוקטים לרודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
במהלך המאה ה-17, התווספה לאבן מסגרת זהב, כנראה כדי להסוות מקום בו היא ניזוקה, כנראה לפני שרודולף השני קנה אותה, ובכל מקרה לפני שנת 1700. הצד השמאלי העליון נשבר כשחסרה לפחות דמות אחת נוספת.
האבן נמצאת כיום במוזיאון לתולדות האומנות בווינה.
האבן מציגה מספר רב של דמויות בשתי שכבות.
נעשו ניסיונות שונים לזהות את הדמויות והסצנות.
כיום מקובל לראות בשכבה העליונה מפגן כוח של החצר האימפריאלית הרומאית, ובשכבה התחתונה סצנה המתארת קרב שהגיע לסיומו בניצחון הרומאים, עם הצבת עמוד הניצחון והיחס לשבויים.
הגבר המוכתר, #1 באיור הממוספר, נחשב בדרך כלל לאוגוסטוס, אם כי בפרשנויות מסוימות הוא יכול לייצג שליט רומי מאוחר יותר.
הוא אוחז במטה האוגור, המכונה ליטוס, סמל לסמכות.
עומדת מימינו דמות #3, אויקומנה - האנשה של העולם המיושב והתרבותי בעיני הרומים.
לראשה כתר מוראלי, (בצורת חומות של עיר), והיא מכתירה את הדמות #1 בקורנה סיביקה של עלי אלון - כתר שנועד לציין אדם שהציל את חייו של אזרח רומאי, וכאן הוא מוענק לדמות #1 מכיוון שהוא הציל אזרחים רומים רבים.
השערה אחרת לגבי דמות #1 היא שמדובר ביופיטר, היות ש-#10 הסמוך לו הוא הנשר של יופיטר.
דמות #2 (יושבת ליד #1) היא רומא , האלה עם הקסדה מחזיקה חנית בזרועה הימנית בזמן שידה השמאלית נוגעת קלות בנדן החרב, כנראה מסמלת שרומא תמיד נכונה לקרב.
מלבד רגליה המונחות על השריון של הנכבשים, נראה שרומא מביטה בהערצה בדמות #1. למרות שעשויה להיות מחלוקת מיהו אותו #1, נאמר שדמותה של רומא דומה מאוד לליוויה, אשת אוגוסטוס.
נראה שדמויות #5 ו-#6 קשורות זו לזו.
#5 הוא אוקיינוס או נפטון שמקובל לראות בו דמות שמאזנת את הסצנה מול #4 ו-#7 (בקצה השמאלי), וגם צופה חשוב, שכן האימפריה הרומית בנויה סביב הים שלו.
מתחתיו יושבת גאיה או איטליה טוריטה (#6).
החוקרים שרואים את גאיה מקשרים אותה עם קרן השפע והילדים הסובבים אותה, שעשויים לייצג את עונות השנה.
אלא שקרן השפע נראית ריקה, מה שתומך בטענה שהיא לא גאיה, אלא איטליה טוריטה, המזוהה אף היא עם קרן השפע, ושם ידוע שהיו תקופות של רעב בזמנו של אוגוסטוס.
כמו כן, האישה עונדת תליון מסוג בולה סביב צווארה, מה ששוב איננו אחד מהאטריבוטים של גאיה.
כך או כך, הילדים מייצגים עונות, כנראה קיץ וסתיו, שכן אחד מהם נושא דגנים.
דמות #4 היא כנראה האלה ויקטוריה אשר נוהגת במרכבה שמחזיקה את הדמות היורדת מהמרכבה #7. היא מלווה כנראה את המנצח אבל פניה לא בהכרח לחגיגה, מכיוון שייתכן שהיא דוחפת בקוצר רוח את דמות #7 למערכה הבאה שלו.
הבעיה בזיהוי זה היא שמבחינה היסטורית, מרכבת ניצחון רתומה לארבעה סוסים שיצרו קוודריגה, ולא רק שניים כפי שנראה בתמונה.
ייתכן שהסוס בצד שייך לדמות #8. אם האישה היא אינה ויקטוריה, ייתכן שדמות #7 אינה דמות המנצח.
דמות נוספת שהייתה כנראה בתמונה ונשברה הייתה אמורה להיות משמאלו של #7 וניתן להבחין בו מושיט לה את ידו השמאלית ברדתו מהמרכבה.
ייתכן שזה היה אמור להיות טיבריוס עצמו, ושלאחר מותו של גרמניקוס בשנת 19 לספירה הוסרה דמותו בכוונה, ככל הנראה ביוזמתה של אגרפינה, אלמנתו של גרמניקוס.
אם כן, סביר להניח שהאבן הוחרמה והועבר לאוצר הקיסרי עם גירושה בשנת 29 לספירה.
גם סוגיית זהותו של איש #8 טרם הובהרה.
הוא יכול להיות אחד משני אנשים, דרוסוס או גרמניקוס.
בשנים שבהן נעשתה האבן, דרוסוס כנראה כבר היה מת, לאחר שנפל מסוסו וסבל מפציעות קטלניות.
הוא לבוש בלבוש קרבי, הקסדה כנראה לצדו מתחת למרכבה, והוא עומד ליד הסוס, כך שייתכן שזהו אכן יצוג שלו, שכן כמעט כולם התייחסו אליו בחיבה.
עם זאת, אחרים חושבים שדמות #8 היא גרמניקוס, בנו של דרוסוס.
אם האבן הוזמנה לא לפני שנת 12 לספירה והתייחסה לניצחון של טיבריוס על הגרמאנים והפאנונים, היה הגיוני שגרמניקוס, יליד 13 לפנה"ס, היה מבוגר דיו כדי לחבוש ציוד ולהתכונן למלחמה.
גם אוגוסטוס ואחרים ראו את גרמניקוס בחיבה רבה.
בשכבה התחתונה הדמויות פחות ניתנות לזיהוי.
על פי חלק מהפרשנויות של הסצנה, כל הדמויות הן גנריות, בעוד פרשנויות אחרות מייחסות לדמויות זהות ספציפית.
מכל מקום, אין ספק שהיא מתארת קרב שהסתיים זה עתה בניצחון הרומאים.
במרכזה התמונה ארבעה צעירים שמציבים את הטרופאיון (פרט #19) - סמל לניצחון בקרב.
הוא מורכב מצלב עץ עם עיטורים, שנועד שיתלו עליו את נשקי האויב, ואכן ניתן לראות שקסדה הוצבה בראשו, והשריון עוד מונח על הקרקע.
כפי שמקובל בייצוגים של טרופאיון נהוג להוסיף גם יצוגים של שבויים, לרוב גבר שמסמל את הלוחם, ואישה שמסמלת האנשה של העם הכבוש.
גם בגמה אוגוסטיאה נראים הגבר והאישה שבויי המלחמה משמאל (#11).
הם קלטים או גרמאנים, כפי שעולה מלבושם וסגנונות השיער שלהם (למשל, זקנו של הגבר, בניגוד לפנים המגולחים של הרומאים).
ידיו של הגבר קשורות מאחורי גבו, והאישה תומכת את פניה בכף ידה.
18 הוא הכי פחות מזוהה, אבל ייתכן שהקסדה שלו מרמזת על היותו חייל מקדוני של המלך רומטלס הראשון, שעזר לטיבריוס בפאנוניה.
15 מזוהה כהאנשה של האל מארס עם השריון והגלימה המזוהים איתו.
#20 הוא מגן שעליו מתנוסס עקרב גדול.
טיבריוס נולד בנובמבר, ולכן ייתכן שזהו אטריבוט שלו.
#9 מציג את אחד מהסימנים האהובים על אוגוסטוס, קבוצת הכוכבים גדי.
דמות #13 היא כנראה דיאנה, המזוהה עם הירח.
בידה השמאלית היא מחזיקה שתי חניתות, ונדמה שידה הימנית מונחת על ראשו של האיש #12, אך לא אוחזת בשערו כפי שחושבים רבים.
תכונה מזהה נוספת של דיאנה היא שערה השופע, הקשור לציד, ובגדי הציד שלה.
סביר #14 מגלם את מרקוריוס/ הרמס), המזוהה על ידי אטריבוט הכובע בעל המסגרת שלו.
נראה שמרקוריוס גורר אישה (#12) בשערה לעבר הטרופאיון.
פרשנויות רבות עומדות על כך שחלק מהדמויות בסצנה גוררות את האסירים הברברים אל הטרופאיון על מנת לצרף אותם לשבויים שכבר כבולים אליו.
עם זאת, יש החולקות על פירוש זה.
ראשית, האיש הכורע על ברכיו מתחנן לרחמים מדיאנה, שאכן מסתכלת עליו מלמעלה.
אותו אדם עונד על צווארו טורק, תכשיט המסמן אותו כאיש רם מעלה ממוצא קלטי או גרמאני.
דיאנה היא היחידה שמפנה את גבה אל המתבונן ואל הסצנה עצמה, והיא הפוכה לא רק בעמידתה, אלא גם ביחס שהיא מפגינה לשבויים: היא מגלה רחמים כלפי מי שמתחנן על חייו, מה שהופך את הסצנה לתעמולה שבה מנהיג ברברי מתחנן לרחמים בפני אלה רומית.
אם זה אכן כך, ייתכן שמרקוריוס לא גורר את האישה אל עבר השבויים האחרים, אלא מכריח אותה לכרוע ברך לפני דיאנה כדי להתחנן לרחמים.
האישה מניחה את ידה על חזה, סימן של שביתת נשק.
אולי דיאנה ומרקוריוס מגינים עליהם, ומציעים להם חסות לאחר הניצחון הרומי.
בכל מקרה, בני הזוג ב-#12 מהווים ניגוד שמאזן את הזוג המיואש ב-#11. שני זוגות הברברים, אחד בימין ואחד בשמאל, מאזנים את הקומפוזיציה, כאשר זוג אחד נידון להיות קשור, והשני מתחנן לרחמים או מכיר בגדולתה של רומא.
גמה אוגוסטיאה מציגה את עליונותה של רומא.
הסצנה העליונה היא מיזוג של רומא, אולימפוס, ועולם הערים.
אוגוסטוס יושב כשמעליו מזל הלידה שלו, ומתחתיו הנשר המקשר אותו ליופיטר.
הוא סיים שנים רבות של סכסוכים פנימיים למען רומא, ולנצח יחבוש את כתר האלון.
בידו הימנית הוא מחזיק את מטה האוגור, שבו הוא קורא את האותות ומכריז על מלחמות צודקות.
הוא עומד מול רומא, המייצגת את כל מה שאיחד והציל משפיכות דמים אזרחית.
הוא יושב שווה לרומא, מגלם אל.
רגליו מונחות על שריון, שניתן לזהות אותו עם הברברים שזה עתה הפסידו בקרב, או שהוא עשוי לתאר את השושלת היוליאנית מהאל מארס דרך ילדיו האנושיים רמוס ורומולוס.
טיבריוס, בנו המאומץ של אוגוסטוס, שלחם לאחרונה בצפון, חוזר לרגע – שכן ויקטוריה דוחקת בו שימשיך להילחם ויזכה לניצחונות נוספים.
גמונד הוא מחוז בצפון-מערב מדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה.
שְׁמוּרַת גַּמְלָא היא שמורת טבע ואתר ארכאולוגי במרכז רמת הגולן, כ-20 קילומטרים דרומית לקצרין.
השמורה נגישה לכיסאות גלגלים ולמתניידים בעלי צרכים מיוחדים.
בשמורת הטבע שני נחלים: נחל דליות ונחל גמלא, שלאורכו שוכן המפל האיתן הגבוה ביותר בארץ ישראל, מפל גמלא (51 מטרים גובהו).
עוד נמצאים בשמורה שדה דולמנים שבו כ-700 דולמנים, מושבת הקינון הגדולה ביותר בישראל של נשרים.
החל משנת 1994 מתקיים במקום סקר על האוכלוסייה, כולל תצפיות קבועות על הקינון.
המטרה היא למנוע את הכחדת האוכלוסייה על ידי איתור בזמן של בעיות באוכלוסייה.
בנוסף קיים במקום מגוון של בעלי חיים כגון צבי ארץ ישראלי, יעל נובי, תנים, דרבנים, חולדים, שועלים, זאבים, קרקלים ועוד.
במקום מקננים עופות דורסים נוספים הכוללים רחם, חיוויאי, עקב עיטי ועיט ניצי.
הצמחייה כוללת עצי אלון התבור, אלה אטלנטית עוזרר קוצני, שיזף מצוי, כליל החורש ועוד.
בשמורה שרידיה המשוחזרים בחלקם של העיר העתיקה גמלא, שחרבה בזמן המרד הגדול של יהודי ארץ ישראל נגד שלטון האימפריה הרומית בסוף ימי הבית השני.
בשמורה נמצא גם אתר הנצחה למתיישבי רמת הגולן שנפלו במערכות ישראל ובפעולות איבה.
כמו כן, נמצאים בשמורה שרידי הכפר העתיק דיר קרוח, שתחילתו בתקופה הביזנטית.
על שפת המצוק המשקיף על נחל גמלא נמצא מבנה "מצפור הנשרים" המאפשר תצפית נוחה על אוכלוסיית הנשרים והעופות הדורסים.
על תקרת המבנה דגמים של עופות דורסים כפי שהם נראים ממבט מלמטה; מטרת הדגמים היא להקל על זיהוי העופות הדורסים.
המבנה שוקם לזכרה של ארנה אשד, שהייתה חוקרת נשרים ואקולוגית השמורה.
ב-27 במאי 2010 בלילה פרצה בשמורה שרפה גדולה, שפגעה קשות בצומח ובחי בשמורה.
אנשי רשות שמורות הטבע והגנים הספיקו לחלץ חלק גדול מהנשרים לפני התפשטות השרפה, ובכך מנעו פגיעה קשה באוכלוסיית הנשרים במקום.
השרפה פרצה מנפילת פגז בשטח אש בסמוך לשמורה, בזמן אימון של צה"ל.
השרפה כילתה כ-20 אלף דונמים של חורש.
ביוני 2007 הורעלה אוכלוסיית הנשרים המקננת במצוק.
בעקבות כך הועברו שבעה גוזלים לגידול בחי בר בכרמל.
לאחר שהגוזלים התאוששו, הם הוחזרו לכלוב אקלום במקום.
בשנת 2008 הופעלה במקום תוכנית שמטרתה לשקם את אוכלוסיית הנשרים.
ביצי הנשרים מוצאות מהקן ומועברות לגן החיות התנ"כי בירושלים להמשך דגירה, לאחר מכן מוחזרים הגוזלים לכלוב האקלום השוכן על שפת המצוק, ומאפשר את קרבת הגוזלים לאוכלוסיית הנשרים במקום.
כשהגוזלים מגיעים לבגרות הם משוחררים לטבע.
גְּמַלִּיִּים (שם מדעי: Camelidae) היא משפחה של מכפילי פרסה מתת-הסדרה בעלי כרית ובה המינים החיים היחידים בקבוצה.
הגמליים הם אוכלי עשב חסונים המותאמים לאקלים קשה, בדרך כלל של מדבר או הרים גבוהים.
מאפיינם הייחודי הוא הפרסות הרחבות והכדוריות שמזכירות במקצת אצבעות, לעומת פרסתנים אחרים בהם הפרסות נוקשות ומחודדות יותר ונראות כמו פרסות.
מבחינה הלכתית, דבר זה פוסל את הגמליים לאכילה.
לגמלים האמיתיים, ישנם גם כריות על הפרסות העוזרות להם לנוע על החול החם.
הגמליים של היום חיים בצפון אפריקה, דרום-מערב ומרכז אסיה ובאמריקה הדרומית, אף שגם השתחררו לטבע כמתפראים באוסטרליה.
מוצאם של הגמליים הוא למעשה באמריקה הצפונית ממנה נכחדו (למעשה היגרו דרומה במהלך ההחלפה האמריקאית הגדולה או מערבה דרך גשר ברינג לאסיה).
סוג המיאוצ'ניה (Hemiauchenia) - נכחד
סוג פלאולמה (Palaeolama) - נכחד
סוג אייפיקמלוס (Aepycamelus) - נכחד
סוג קמלופס (Camelops) - נכחד
סוג מגקמלוס (Megacamelus) - נכחד
סוג מגטילופוס (Megatylopus) - נכחד
סוג אוקסידקטילוס (Oxydactylus) - נכחד
סוג פרקמלוס (Paracamelus) - נכחד
סוג פואברותריום (Poebrotherium) - נכחד
סוג פרוקמלוס (Procamelus) - נכחד
סוג טיטאנוטילופוס (Titanotylopus) - נכחד
רוב בני המשפחה נכחדו וכיום ישנם רק 6 מינים קיימים בתוך 3 סוגים (ובכל אחד שני מינים):
שם שם מדעי תמונה משקל סוג: גמל גמל דו-דבשתי Camelus bactrianus 300–1,000 ק"ג גמל חד-דבשתי Camelus dromedarius 300–600 ק"גסוג: למה למה Lama glama 130–200 ק"ג גואנקו Lama guanicoe כ-90 ק"גסוג: ויקוניה ויקוניה מצויה Vicugna vicugna 35–65 ק"ג אלפקה Vicugna pacos 48–84 ק"ג
הגמל החד-דבשתי (שם מדעי: Camelus dromedarius), הוא מין בעל דבשת אחת בסוג גמל, בשונה מהגמל הדו-דבשתי.
הגמל החד-דבשתי הוא פרסתן גדול הנפוץ באזורים מדבריים.
לגמל חשיבות כבהמת משא ועבודה, וכן כמקור לחלב, בשר וצמר.
לגמל חשיבות כאמצעי תחבורה וכמקור למזון, במקומות מסוימים, גם היום.
גובהו של הגמל החד-דבשתי כשני מטרים או יותר, ואורכו כשלושה מטרים מהפה עד הזנב.
גובהו של הגמל וצווארו הארוך מאפשרים לו לסרוק את המדבר למרחקים גדולים ולמצוא מים.
הגמל החד-דבשתי גבוה ומהיר יותר מהגמל הדו-דבשתי, ומסוגל לנוע במהירות של 13–15 קמ"ש במשך שעות עם רוכב.
כבעל חיים מבוית, קיימים שני טיפוסים עיקריים של גמל חד-דבשתי.
האחד, גבוה וחזק ועדיין משמש כבהמת משא במקומות מרוחקים בערב, בסיני ובמדבר סהרה, שבהם יש רק מעט דרכים סלולות.
גמל זה מהלך לאיטו אך מסוגל ללכת כל היום ולעבור 30 ק"מ אפילו כשהוא נושא משא כבד.
הגזע השני הוא גמל קטן ודק גזרה שמשמש למרוצים.
גוף הגמל מותאם לתנאי המדבר ברגליו הגבוהות ובפרווה המכסה אותו.
הרגליים הגבוהות של הגמל מרחיקות אותו מן הקרקע הלוהטת בימי הקיץ החמים.
לעיתים ישנו הבדל של 20°C בין טמפרטורת הקרקע לטמפרטורת האוויר בגובה של מטר מעל הקרקע.
בין שערות פרוותו של הגמל כלוא אוויר המשמש כחומר מבודד, וכך הפרווה מקטינה את מעבר החום בין הסביבה החמה לגוף הגמל ובעצם מבודדת את גופו של הגמל מחום הסביבה.
תכונות אלו עוזרות לגמל לשמור על גופו מפני התחממות יתר, וכך מקטינות את הצורך בהפרשת זיעה; מסיבה זו הן גם מביאות לחיסכון של מים בגופו של הגמל.
בגוף הגמל ישנה דבשת שבה הוא אוגר שומן, שומן זה מהווה בידוד מפני החום ומפני הקור.
מפני החום מכיוון שהוא שכבה עבה שמבודדת בין הגמל לאוויר ומפני הקור מכיוון שכמות הוורידים והעורקים קטנה שם והוא אינו מאבד חום דרך הדבשת.
כאשר הוא מגיע למקור מים הוא שותה כמויות גדולות של מים, וכך משלים במהירות את המים החסרים בגופו ומגיע למאזן מים תקין.
לגמל ישנה התאמה מיוחדת לתנאי המדבר גם בדם: לתאי הדם האדומים שלו יש צורה סגלגלה (בניגוד לשאר היונקים, שאצלם היא עגולה יותר).
תכונה זו של תאי הדם מעניקה להם יכולת זרימה "חלקה" גם במצבי עקה ויובש של הגוף.
תאי הדם האדומים של הגמל גם עמידים יותר מתאי הדם של שאר היונקים בכך שהם מסוגלים לשרוד בתנאי לחצים אוסמוטיים קיצוניים (ממצב של חוסר נוזלים בגוף, ועד לרוויה גבוהה כאשר הוא שותה כמויות גדולות של מים).
טמפרטורת הגוף של הגמל היא בסביבות 39 מעלות צלזיוס, כמו של רוב היונקים, אך ייחודו של הגמל הוא בכך שטמפרטורת גופו יכולה לעלות ולרדת בכמה מעלות מבלי שייגרם נזק לגופו.
לפעמים ביום חם, או בזמן פעילות גופנית מאומצת של הגמל, טמפרטורת גופו עולה עד 42 מעלות צלזיוס, ובלילה קר היא יורדת עד 36 מעלות.
הגמל החד-דבשתי מגלה עמידות לתנאי קור (עד 5°c- מתחת ל-0) אולם במידה פחותה בהרבה מזו של הגמל הדו-דבשתי.
משך ההיריון של הגמל החד-דבשתי הוא בסביבות 12 חודשים ואחר כך הנאקה לא נכנסת להיריון במשך כשנה.
בדרך כלל נולד בכר אחד והוא יונק עד הגיעו ל-18 חודשים.
הנקבות מגיעות לבגרות מינית אחרי 3 עד 4 שנים והזכרים אחרי 5 עד 6 שנים.
אורך חייו של הגמל החד-דבשתי עשוי להגיע ל-40 שנה.
הגמל החד-דבשתי טבעי לדרום-מערב אסיה.
הוא נמצא בשימוש, כבעל חיים מבוית, בעיקר שם ובצפון אפריקה.
הגמלים בויתו לראשונה במרכז או בדרום חצי האי ערב לפני כמה אלפי שנים.
מומחים חלוקים בדעתם באשר לזמן בו בוית הגמל, יש המעריכים כי הוא בוית בסביבות 4,000 לפנה"ס בעוד שאחרים טוענים כי הוא בוית בסביבות 1,400 לפנה"ס.
נכון לסוף המאה ה-20 היו קרוב ל-13 מיליון גמלים מבויתים, בעיקר בתחום הגאוגרפי מצפון מערב הודו – פקיסטן עד צפון אפריקה.
לא שרדו גמלים חד-דבשתיים בבר, על אף שבאוסטרליה יש אוכלוסייה של כ-700,000 פרטים שיצאו לפרא.
גמלים מבויתים הוכנסו לאזור מדבר סהרה בעת הפלישה הפרסית למצרים.
גמלים אלו היו בשימוש במרבית צפון אפריקה והרומים החזיקו בחילות של לוחמים רכובים על גמלים לפטרול בקצות המדבר.
הגמלים הפרסיים לא התאימו במיוחד לתחבורה ולמסחר בסהרה.
המסעות הנדירים במדבר נעשו בעזרת מרכבות סוסים.
הגמל לא הפך נפוץ עד הכיבוש הערבי של צפון אפריקה.
בעוד שהפלישה בוצעה בעיקר על סוסים, הקשרים החדשים עם המזרח התיכון אפשרו יבוא של גמלים בקבוצות.
גמלים אלו התאימו היטב למסעות ארוכים במדבר ויכלו לשאת מטען רב.
הודות לכך התאפשר סחר איתן שחצה את הסהרה.
הגמל בוית לפי רוב הדעות בערך ב-2500 לפנה"ס אולם בולייט בספרו מביא קטע מתעודה מאללח' שבצפון סוריה (שכבה VII, המתוארכת למאה ה-17 לפנה"ס) ובה כתוב 'מנת מזון אחת לגמל'.
לפי עדויות שנמצאו באיראן טוען עופר בר יוסף ששימוש בגמל נעשה כבר ב.
בחפירתם של כהן ודיוור באתר בהר הנגב (באר רסיסים), משלהי האלף השלישי לפנה"ס, נמצאו עצמות גמל יחד עם עצמות עיזים.
מחקרים מאוחרים יותר הצביעו על תהליך ארוך של מעבר הגמל במהלך האבולוציה ממקורו בצפון אמריקה לאסיה ומשם למרכז ומערב אסיה.
ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על ביותו של הגמל החד-דבשתי בחצי האי ערב בין האלף השלישי והשני לפנה"ס ושימוש בו בשלב זה רק כמקור לחלב.
ממצאים ארכאולוגיים באזור הערבה מצביעים על שימוש בגמל כבהמת משא מדברית רק מתחילת האלף הראשון לפנה"ס, במסגרת פעילות מכרות הנחושת באזור.
במאה התשיעית כבר מופיע הגמל כבהמת מלחמה בשימוש צבא המורדים של גינדיבו הערבי נגד צבא אשור בקרב קרקר.
האדם מנצל את הגמל לרכיבה, נשיאת משאות, אכילת בשרו, שתיית חלב הנאקה, גז הצמר ואריגתו, שימוש בגללים לבעירה ולדישון, וכפריט מסחר ונדוניה.
הגמלים החד-דבשתיים המבויתים המודרניים משמשים כבהמת משא וכמקור לחלב ולבשר.
בניגוד לסוסים, הגמל החד-דבשתי כורע ברך להעמסת נוסעים וציוד.
באתרי תיירות רבים במצרים שנמצאים במדבר נעשה שימוש בגמלים על ידי המשטרה.
גמל דו-דבשתי הקרוי גם גמל דבשתיים (שם מדעי: Camelus ferus), הוא מין בעל שתי דבשות בסוג גמל, בשונה מהגמל החד-דבשתי, שהוא בעל דבשת אחת.
הגמל הדו-דבשתי הוא פרסתן גדול הנפוץ באזורים מדבריים, בעיקר במרכז ובמזרח אסיה.
הגמל הדו-דבשתי בוית במונגוליה בידי מספר שבטים מונגולים ויש לו חשיבות כבהמת משא וכמקור לחלב, בשר וצמר.
חלק מהחוקרים מתייחסים לגמל המבוית כאל מין עצמאי (Camelus bactrianus).
הגמל הדו-דבשתי הוא אחד משני מיני הגמל, שהם סוג אחד מבין שלושה סוגים חיים, ממשפחת הגמליים.
עם זאת חלק מהחוקרים מפרידים את הגמל המבוית למין עצמאי, שהם מכנים Camelus bactrianus.
הגמל הדו-דבשתי נפוץ בטבע באזור מדבר גובי, אך כבעל חיים מבוית מספר הפרטים ותחום תפוצתו רחב הרבה יותר עד אזור אפגניסטן, שם הוא לעיתים חופף לגמל החד-דבשתי ובשבי יכולה להתרחש גם רביית כלאיים בין מינים אלה.
ישנם 1.4 מיליון גמלים דו-דבשתיים מבויתים כיום.
אולם, אלה הם כמעט כל הגמלים הדו-דבשתיים הקיימים בעולם.
באוקטובר 2002 הוערך כי נותרו רק 950 פרטים בבר.
אלה מצויים בצפון מערב סין ומונגוליה והם נמצאים בסכנת הכחדה חמורה.
הגמל הדו-דבשתי מגיע לגובה של למעלה מ-2 מטר בדבשותיו ומשקלו הממוצע כ-725 ק"ג.
משך חייו של הגמל הדו-דבשתי יכול להגיע ל-50 שנה.
הגמל הדו-דבשתי הוא אוכל עשב והוא ניזון מעשבים, עלים ודגנים.
הגמל הדו-דבשתי מסוגל לשתות עד 120 ליטר מים בפעם אחת.
פיו חזק מאוד, ומאפשר לו לאכול צמחי מדבר קוצניים.
כמו הגמל החד-דבשתי, הגמל הדו-דבשתי מותאם היטב להתמודדות בתנאי החום הכבד של המדבר (40°c) ובחול: הוא בעל רגליים רחבות ומרופדות וריפוד עבה בברך ובבית החזה, נחיריים שיכולים להיפתח ולהיסגר, אוזניים שמכוסות בשיער מגן וגבות עבות עם שתי שורות של ריסים ארוכים.
פרווה עבה תחת הצמר שומרת על חום הגמל מקור הלילה המדברי ומבודדת מפני החום במהלך היום.
בניגוד לגמל החד-דבשתי, הגמל הדו-דבשתי מותאם גם לחיים במקומות קרים ואף קרים ביותר, כמו מדבריות מרכז אסיה בעת החורף.
הגמל הדו-דבשתי יכול לשרוד בטמפרטורות נמוכות מאוד עד 40°c- ויכול לאכול קילוגרמים רבים של שלג.
עונת הרבייה של הגמל הדו-דבשתי היא בסתיו.
במהלך תקופה זו שומרים הזכרים הדומיננטיים על הנאקות (נקבות הגמל) מזכרים אחרים.
הם עשויים לנשוך, לירוק ולנסות לשבת על גמלים אחרים.
הגיל בו מגיע הגמל הדו-דבשתי לבגרות מינית משתנה והוא נע בדרך כלל בין 3 ל-5 שנים.
משך ההיריון 13 חודשים ובסופו נולדים בדרך כלל אחד או שני בכרים.
הבכר יכול לעמוד מייד עם לידתו ומסוגל להתחיל ללכת שעות מעטות לאחר הלידה.
מעריכים כי הגמל הדו-דבשתי בוית (בנפרד מהגמל החד-דבשתי) בערך בסביבות 2500 לפנה"ס, ככל הנראה באזור צפון איראן או דרום מערב טורקסטן.
כבעל חיים מבוית לגמל הדו-דבשתי ישנה חשיבות רבה בעיקר כבהמת משא.
האדם מנצל את הגמל לרכיבה, נשיאת משאות, אכילת בשרו, שתיית חלב הנאקה, גז הצמר ואריגתו,כפריט מסחר ונדוניה ושימוש בגללים לבעירה ולדישון.
הגמלים הדו-דבשתיים המבויתים המודרניים משמשים כבהמת משא וכמקור לחלב ולבשר, וכן כאטרקציה תיירותית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה מספר גמלים גויסו לשירות הצבא האדום להעברת אספקה לחיילי החזית.
הגמל קוזנצ'יק זכה להכרה בעקבות שירותו בצבא האדום בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
גְּמַלֵּי-שְׁלֹמֹה (שם מדעי: Mantodea) הם סדרה של חרקים טורפים בעלי גלגול חסר וגוף ארוך וצר, המרכיבה יחד עם התיקנאים את העל-סדרה Dictyoptera בתת-מחלקת התיקאים.
ראשם בעל שתי עיניים גדולות, מחושים ארוכים ויכולת תנועה טובה.
רגליהם הקדמיות גדולות ומשמשות לאחיזת טרפם ותפיסתו.
החרק נקרא על שם הדמיון לגמל שמשווים לו החזה הקדמי הארוך, הנראה כצוואר ארוך, יחד עם הראש הקטן, העשוי לנוע לצדדים.
רגליו של החרק, במצבן הרגיל, סמוכות לגוף, ונראות כפרושות בתפילה, ומשום כך נקרא על שם שלמה המלך, עליו מסופר שפרש את כפיו בתפילה לשמיים.
בדומה לכך, באנגלית, נקרא החרק "praying mantis", כלומר: "הנביא המתפלל".
בערבית הוא נקרא "جَمَلُ اليَهُود" (תעתיק מדויק: ג'מל אל-יהוד; מילולית: גמל היהודים) או "فرس النبي" (פַֿרַס א-(ל)נבי; מילולית: "סוס הנביא"), בהונגרית הוא נקרא "Imádkozó sáska" ("חגב מתפלל") ובהולנדית "Bidsprinkhaan" ("חרגול מתפלל").
לחרק זה יש פרצוף השונה מפרצופם של שאר החרקים.
על ראשו הקטן מתנוסס זוג מחושים חוטיים ארוכים.
לחזהו הקדמי מחוברות שתי רגלי טרף ארוכות, הזקופות כלפי מעלה.
דרך פעולתן של רגליים אלו דומה לאולר שלאורך ידיתו עוברות שתי שורות שיניים, ולהבו מסתיים בקוץ חד.
הידית במקרה הזה היא קולית הרגל, בעוד הלהב הוא השוק.
חרק הקרב אל גמל-שלמה נלכד במהירות הבזק בין הקוליות והשוק ונמחץ בין שיני הקולית.
לאחר מכן הוא נאכל אט-אט.
בתום הסעודה הזאת נותרות לפליטה כנפיו של החרק הנאכל.
הטרף העיקרי של גמלי שלמה הם חגבים, תיקנים, זבובים וגם דבורים.
עונת ההזדווגות של גמל שלמה מתחילה באביב.
בחלק מהמקרים טורפת הנקבה את הזכר בעת ההזדווגות.
ייתכן שתופעה זו נובעת מכליאת גמלי השלמה בשבי לצורכי מחקר, ואינה קיימת בטבע; בטבע מסתלק הזכר לאחר ההזדווגות.
מחקרים הוכיחו שדבר זה אינו מפסיק את פעולת ההזדווגות, כיוון שהעצבים המפקחים על פעולה זו מצויים אצל הזכר בקצה האחורי של בטנו, והנקבה, הגדולה הרבה יותר מהזכר, מתחילה תמיד לטרוף אותו מראשו.
יתרה מכך, מוחו של הזכר מעכב את פעולת שחרור הזרע.
הסרת הראש מביאה גם להסרת העיכוב ובכך מגדילה את הסיכוי להפריה מוצלחת.
הנקבה המופרית מפרישה מפתח המין שלה ריר דביק על ענף או על עצם קשיח אחר, מקציפה אותו ומטילה לתוכו כ-200 ביצים.
הקצף הרירי נקרש ומגן על הביצים.
לאחר כחודש בוקעות מהביצים נימפות בהירות, הדומות לבוגרים, אלא שאין להן כנפיים.
החזקות שבהן עשויות לטרוף את היותר חלשות.
גלגולן נמשך מהאביב עד הסתיו או מהקיץ עד האביב הבא.
בישראל המין הנפוץ ביותר הוא גמל שלמה ירוק (Sphodromantis viridis).
הוא מצוי על עצים ושיחים ולעיתים גם בין עשבים.
צבעו הירוק מסייע לו להיעלם מעין רואים וללכוד חרקים, שאינם מבחינים בו בתוך סביבתו.
בנוסף על גמל שלמה ירוק מצויים בישראל עוד כ-20 מינים של גמלי שלמה.
במאי 2024 החליטה האקדמיה ללשון העברית על שמות לכל המינים.
להלן חלק מהם (כולל בסוגריים שמם העממי הקודם):
סוסת-שד משובצת ("גמל שלמה משובץ", Blepharopsis mendica) - כנפיו משובצות ירוק ולבן או חום ולבן.
הבוגרים נראים מאפריל עד יולי ברוב חלקי הארץ.
גמל שלמה ננסי - הנפוץ בצפון הארץ.
גמל שלמה ענק - צבעו חום אפרפר, נפוץ בערבה ובהרי יהודה, בין אוגוסט לנובמבר.
גמל שלמה מתפלל (Mantis religiosa) - ירוק או חום.
נפוץ במרכז הארץ ובצפונה, בין אוגוסט לנובמבר.
סוסת שד מקלית ("גמל שלמה מקלי", Empusa fasciata)
טרף־יד חיוור ("גמל שלמה חיוור", Miomantis paykullii)
דולגן חד-עין ("גמל שלמה חד-עין", Ameles heldreichi)
עין-קשת מפואר ("גמל שלמה קשתי", Iris oratoria)
במדבר מצויים כמה מינים חסרי כנפיים של גמל שלמה, הרודפים אחרי טרפם על הקרקע, וצבעם כצבע הקרקע שעליה הם חיים:
אצן מדברי ("גמל שלמה רץ", Rivetina baetica) - נפוץ בקיץ, ברוב חלקי ארץ ישראל.
מדברן שחור-כתם ("גמל שלמה מדברי מצוי", Eremiaphila brunneri) - קצר ורחב, צבעו בהיר ועל רגליו טבעות כהות, חסר יכולת תעופה.
נפוץ באזור ים המלח ומדבר יהודה.
עצבני עלום ("גמל שלמה עצבני", Holaptilon pusillulum) - קטן ורוטט, צבעו כהה.
נפוץ מתחת לאבנים בקיץ, במרכז ובדרום.
גַּמְלָא הייתה עיר יהודית ברמת הגולן שחרבה במרד הגדול בסוף ימי הבית השני.
חפירות נרחבות התקיימו בגמלא מ-1976 ועד 1991, בניהולו של הארכאולוג שמריה גוטמן.
אחרי החפירות עבר האתר שיקום והוכשר לקליטת מבקרים.
כיום, העיר העתיקה גמלא היא אתר תיירות חשוב בתוך שמורת הטבע גמלא.
סך השטח הבנוי של העיר היה כ-180 דונם, שטח שנחשב גדול בעת העתיקה.
שמה של העיר נגזר מהשם "גמל", על שם ההר דמוי-דבשת גמל עליו היא שכנה.
בקרבה נמצא אתר ארכאולוגי חורבת א-צלבה.
העיר גמלא מוזכרת במשנה כאחת מהערים המוקפות חומה מתקופת יהושע בן נון ובתוספתא מוזכר ששימשה כעיר מקלט בימי יהושע בן נון עד לכיבושה של קדש.
ככל הנראה, עוד קודם לכך, בתקופת הברונזה הקדומה היה במקום יישוב שחרב.
המלך החשמונאי אלכסנדר ינאי כבש את העיר מידי מתיוונים או מושלים הלניסטיים במאה הראשונה לפנה"ס ויישב בה יהודים, מתוך כוונה לאכלס את אזורי הסְפר של ממלכתו.
יוסף בן מתתיהו, מפקד הגליל בזמן מרד הגדול נגד הרומאים, הורה בשנת 66 לבצר את גמלא כמעוזו הראשי בגולן (קדמוניות היהודים 13:394).
יוסף בן מתתיהו מתאר את הטופוגרפיה של העיר, התלויה על צלע הר תלולה ואליה מוביל רק שביל אחד (גם כיום).
העיר בנויה על גבעה המוקפת מדרונות תלולים משלושה עברים, ומצד צפון מזרח היא מבוצרת בחומה שבנה יוסף.
הוא מפרט לגבי המצור שהטיל אספסיאנוס שהוביל לכיבוש העיר בשנת 67 (בשלב זה יוסף בן מתתיהו היה כבר שבוי בידי הרומאים).
הרומאים הרעישו את חומת העיר באיל ברזל והחלו לדחוק את מגני העיר היהודים מעלה, אולם בשלב מסוים כוח החלוץ ניתק מן הכוח המרכזי.
היהודים כיתרו את הרומאים, ודחקו אותם אל הגגות (שבשל תלילות העיר היו צמודים לקרקע).
הגגות קרסו תחתיהם, וחיילים רומיים רבים מצאו את מותם.
בניסיון השני לכיבוש העיר הצליחו הרומאים למוטט את מגדל השמירה בעיר ולהשתלט על העיר הנצורה.
ארבעת אלפים מתושבי העיר נטבחו, בעוד חמשת אלפים בחרו לקפוץ אל מותם מראש הצוק של העיר (מלחמות היהודים ד' 1-83).
בסך הכול נהרגו בעיר 9,000 נפש, מתושבי גמלא ותושבי הכפרים הסמוכים שמצאו בה מחסה מפני הכוחות הרומאים הקרבים.
מיקומה של גמלא נשכח עם השנים.
עם תחילת חקירת ארץ ישראל הוצעו לזיהויו מספר אתרים שונים, בהם קלעת אל-חצן (שם מקובל כיום לזהות את סוסיתא).
אתר אחר היה תל א-דרע, הנמצא בנחל רוקד, ונבדק על ידי גוסטב דלמן בשנת 1911. האתר נמצא מול הכפר ג'מליה בשטח סוריה.
בפברואר 1968, לאחר כיבוש הגולן במלחמת ששת הימים, נערך סקר אתרים ונופים בגולן ויצחקי גל נבחר על ידי משה סלע לרכז את חוליית סקר נופים ואתרים בגולן.
עבודה זו הייתה חלק מפרויקט גדול שבסופו הוצעה תוכנית להתיישבות בגולן.
החוליה סקרה אתרים בעלי פוטנציאל למשיכת תיירים ושמורות טבע, וכן אתרים ארכאולוגיים, ביניהם אתרים יהודיים כגון א-צלבה ועסליה.
על פי נתונים בשטח, יצחקי גל הצביע על גבעת א-סלם כעל מיקומה של גמלא העתיקה.
בפרט משכה את תשומת לבו העובדה שניתן לראות מאתר גמלא את הכנרת ואת היישוב מגדל המזוהה עם טריכיי, מיקום המתיישב עם תיאורו של יוסף בן מתתיהו (בעוד שהדבר בלתי אפשרי מתל א-דרע).
ב-31 מאי 1968, הם הגיעו לדיר קרוח וצפו ממנו למורד נחל דליות.
גל התרשם כי מראה הגבעה שלרגליהם דומה לתיאור של גמלא שנכתב על ידי יוסף בן מתתיהו:
קטע מהיומן המתאר את הסיור הזה שנכתב באותו יום:
גל סיפר לגוטמן על השערתו לגבי מיקומה של גמלא, וגוטמן ארגן את משלחת החפירות של גמלא בשנת 1976 על מנת לבדוק אותה.
החפירות נמשכו עד לשנת 2000.
בשנת 1976 נערכו במקום חפירות בראשות הארכאולוג שמריה גוטמן שחשפו את שרידי החומה, מקום פריצתה על ידי הרומאים, מבנים מהעיר ותחמושת מהמצור - אבני קלע וראשי חץ.
כמו כן התגלה בחפירה מטבע ברונזה ייחודי אשר הוטבע בגמלא שעליו נכתב "לגאולת ירושלים הקדושה" (במקור לגאלת ירשלם הק).
בקריאה מחודשת של המטבע מוצע שבפני המטבע כתוב "בגמלא" או ב' גמלא (גמלא שנה ב') ובגב המטבע עדיין לא ברור האם הקריאה "ירשלם הק" נכונה.
עד היום התגלו סה"כ 7 מטבעות כאלו בחפירה וסה"כ 11, הן נמצאו רק בגמלא ולכן כנראה נטבעו בה.
בגמלא נתגלה בית מלאכה ליציקת חפצי ברונזה ולכן סביר כי המטבעות עצמן גם נוצקו וגם נטבעו בעיר.
ככל הנראה הן נוצרו למטרות תעמולה יותר מאשר לצרכים כלכליים.
דגם הגביע הוא חיקוי לשקלי הכסף שנטבעו באותו זמן בירושלים.
הכיתוב נעשה ברישול ולכן קשה לפיענוח.
בחפירות התגלו גם שרידי היישוב הקדום יותר, מתקופת הברונזה, שעל שרידיו הוקם בימי בית שני בית בד ולידו מקווה טהרה נוסף שנראה שימש את עובדי בית הבד.
ממצא בולט נוסף בעיר הוא בית הבד המערבי, שתקרתו נתמכה על ידי שתי קשתות גדולות, ששוחזרו.
בחפירות גמלא נחשפו גם עיר יהודית מהתקופה החשמונאית והתקופה הרומית.
נתגלו בה בית כנסת, שרידים רבים של כלי מלחמה, המעידים על הקרב בין היהודים לרומאים, וכן מטבעות שנטבעו בגמלא במרד.
כל אלה מחזקים את זיהויה של גמלא במקום.
צבי יבור פעל בחפירות גמלא במשך 12 שנים.
במהלך החפירות נתגלה בית הכנסת של גמלא, שמקורו כנראה בתקופה ההרודיאנית.
זהו ממצא ייחודי שכן היה זה בית הכנסת הראשון מהתקופה ההרודיאנית שנתגלה - תקופה שבה עדיין היה קיים בית המקדש בירושלים.
בית הכנסת המפואר עמד בסמוך לכניסה לעיר.
המבנה מחולק לאולם ראשי ולסטווים על ידי ארבעה טורי עמודים בעלי כותרות מקושטות ועיטורים.
טור עמודים נוסף חצה את האולם הראשי לשניים.
מעניין לראות שהעמודים שניצבו בפינות האולם הם בעלי חתך בצורת לב, בדומה לבתי כנסת אחרים במרחב הגליל, כמו בית הכנסת בברעם או בכפר נחום.
רצפתו של האולם המרכזי לא הייתה מרוצפת, וככל הנראה כוסתה בשטיחים או במחצלות.
ליד הפינה הצפון-מערבית של האולם המרכזי מצאו החוקרים גומחה, וההערכה היא כי שימשה כארון הקודש ובה נשמרו ספרי התורה.
ליד בית הכנסת נחשף מקווה טהרה.
בחלק המערבי של גמלא מצאו החופרים מבנים מפוארים שהיו שייכים כנראה לשכונת עשירי העיר.
גִּמְלָה היא תגמול המשולם לאדם או לזכאים בגינו, בדרך כלל בגין עבודתו או בגין שירות שנתן או בגין פגיעה שנפגע.
גמלה ניתנת בעין (כלומר על ידי מתן שירותים או מצרכים) ובכסף.
גמלה ניתנת בצורת מענק חד-פעמי או באופן תקופתי (פנסיה), בדרך כלל בתשלומים חודשיים.
החובה בחוק למתן גמלה בעין היא על מנת להבטיח את קבלת השירותים הנדרשים לזכאים לגמלה, ללא התניה בתשלום מוקדם.
כך גמלה בעין לנפגעי תאונות עבודה מבטיחה כי הנפגעים יקבלו את הטיפולים הרפואיים הנחוצים והשיקום הנדרש.
לגמלה בעין במקרים אלו חשיבות רבה, שכן נפגע שהכנסתו נמוכה אם יאלץ לשלם מראש עבור הטיפול הרפואי הוא עלול לוותר כשהעלות גבוהה לו.
הגמלאות הנפוצות ביותר הן אלה הניתנות לאחר פרישה מעבודה בגיל מבוגר (כלומר, לאחר "יציאה לגמלאות"); גמלאות אלה ידועות בשם "פנסיית זיקנה".
גיל הפרישה לגמלאות שונה ממדינה למדינה, ובתוך מדינות שונות הוא עשוי להשתנות בהתאם לסוג העבודה או בשל גורמים שונים אחרים.
בישראל למשל (כמו גם בארצות רבות אחרות) גיל הפרישה לגברים גבוה מגיל הפרישה לנשים, וגיל הפרישה לגמלאות משירות בצבא-קבע בצה"ל שונה מגיל הפרישה לגמלאות במקומות עבודה אחרים.
הגמלאות לעובדים הפורשים בגיל מבוגר הונהגו לראשונה בגרמניה בסוף המאה ה-19, בידי הקאנצלר אוטו פון ביסמרק.
הוא קבע את גיל הפרישה ל-65, משום שמומחים הסבירו לו שאחוז קטן מאוד מהאוכלוסייה יגיע לגיל זה, והמדינה תצטרך לשלם סכום קטן.
גמלאות אחרות הן גמלאות נכות, הניתנות למי שנפגע מסיבה כלשהי והוא זכאי לגמלאות כתחליף לפרנסתו או כפיצוי על הפגיעה שנפגע.
גמלאות כאלה מוקנות מכוח מנגנוני ביטוח לאומי או מכוח ביטוח פנסיוני לסוגיו.
מבחינים בין שני סוגי פנסיה, פנסיה צוברת, המשולמת מתוך כספים ששילם העובד במהלך כל שנות עבודתו עד לפרישה, לעומת פנסיה תקציבית, לה זכאים בעיקר עובדי מדינה במקרים מסוימים, והיא משולמת מתוך תקציב המדינה או על ידי מעביד אחר.
בית המשפט העליון פסק בשנת 2011 (ובכך אישר פסק דין שנתן בית הדין הארצי לעבודה בשנת 2002), כי ארגון עובדים רשאי לייצג גמלאים (עובדים לשעבר) אל מול המעביד, ואף לשבות עבורם, וכל זאת על מנת להיטיב עמם ולשפר את זכויותיהם..
המוסד לביטוח לאומי משלם סוגים אחדים של גמלאות מחליפות שכר.
בניגוד לגמלאות המתוארות לעיל, המשולמות לטווח ארוך, גמלאות מחליפות שכר משולמות לטווח קצר, עקב פגיעה זמנית ביכולת ההשתכרות.
דמי לידה, המשולמים לאישה או לגבר השוהים בחופשת לידה.
דמי פגיעה בעבודה, המשולמים במשך תקופה של עד 90 יום למי שנעדר מעבודתו עקב פגיעה בעבודה.
תגמולי מילואים, המשולמים למי שיצא לשירות מילואים.
גַּמְלוֹן הוא אלמנט אדריכלי בצורת משולש שווה-שוקיים בחזית של מבנה.
גמלונים נפוצו במבנים, בעיקר מקדשים באדריכלות יוון העתיקה, ונעשה בהם שימוש במספר רב של מבנים בסגנונות אדריכליים שונים.
מטרתו המקורית של הגמלון היא לתמוך את הגג המשופע, אך נעשה בו שימוש אדריכלי בעיקר כדי לתת למבנה מראה יציב ואיתן.
באדריכלות הקלאסית מופיע הגמלון מעל השכבות של הארכיטרב, האפריז והקרניז, כחלק מהאנטבלטורה.
הגמלון הקלאסי הוא הכותרת של המבנה כולו.
בסגנונות אחרים נבנו גמלונים מעל שערים או פתחים אחרים על מנת להדגיש אותם ולקשט אותם.
לעיתים, קיימים תחריטים או פסלים בתוך הגמלון עצמו המכונים "טימפנון" או נבנה חלון עגול קטן במרכזו.
באדריכלות הגותית גמלונים, להם קוראים בגרמנית: Wimperg, היו משולשים שווי שוקיים חדים וגבוהים, ללא צלע הבסיס, שעיטרו חלונות מחודדים ושערים.
השימוש בגמלונים היה רווח בעיקר בסגנון הגותי הקורן ונועד להקנות תחושה של גובה ושאיפה השמיימה.
טיבריוס יוליוס קיסר נירון (10 באוקטובר 19–38) הידוע בכינויו גמלוס, היה אציל רומאי מן השושלת היוליו-קלאודית.
הקיסר אוגוסטוס היה דודו מדרגה שלישית (אח של סבתו רבתא, אוקטביה), הקיסר טיבריוס היה סבו מצד האב, הקיסר קליגולה היה בן דודו מצד אמו, הקיסר קלאודיוס היה דודו מצד אמו, והקיסר נירון היה הבן של בת-דודתו, אגריפינילה.
גמלוס נולד בשנת 19, אמו הייתה ליווילה בתו של נירון קלאודיוס דרוסוס ואנטוניה הצעירה ואביו היה דרוסוס יוליוס קיסר בנו של הקיסר טיבריוס.
מכיוון שאחיו התאום מת בינקותו הוא קיבל את הכינוי "גמלוס" (התאום).
אביו של גמלוס מת בנסיבות חשודות בשנת 23 וגמלוס התפוגג לאלמוניות וזכה להתעלמות מהמשפחה הקיסרית ומסבו טיבריוס.
על כך תעיד העובדה שהוא קיבל את הטוגה וירליס כשהגיע לגיל שמונה עשרה בשנת 37, ארבע שנים לאחר המועד המקובל.
אמו של גמלוס הוצאה להורג בשנת 31 לאחר שהתגלה שהיא הייתה, ביחד עם מפקד המשמר הפרטוריאני סיאנוס שהיה מאהבה, חלק מקשר שנועד להדיח את הקיסר מן השלטון ולהמליך את סיאנוס, ייתכן כעוצר לגמלוס.
באותו הזמן החלו לצוץ שמועות על כך שאביו האמיתי של גמלוס היה סיאנוס.
בזמן הזה טיבריוס החל להתייחס ולקרב אליו את נכדו, אולם המקורות העתיקים חלוקים בשאלת כוונותיו האמיתיות.
טקיטוס ופילון האלכסנדרוני גורסים שטיבריוס תכנן להפוך את גמלוס ליורשו אולם התוכנית לא יצאה אל הפועל בשל חוסר ניסיונו והעובדה שהקיסר נפטר זמן קצר אחר כך בעוד שסווטוניוס גורס שטיבריוס שנא את גמלוס מפני שהוא חשד שהוא לא באמת נכדו.
דיו קסיוס מציג גרסה מאוזנת וטוען שטיבריוס העדיף את קליגולה כיורש כתוצאה מניסיונו ומהעובדה שהיה לו ספקות באשר למוצאו של גמלוס.
כשטיבריוס נפטר ב-16 במרץ 37 קליגולה עלה לשלטון כיורשו, אולם בעת קריאת צוואתו של טיבריוס לפני הסנאט התגלה כי הוא ייעד את גמלוס להיות קיסר שותף יחד עם קליגולה.
קליגולה אמנם נהג בנועם עם גמלוס ואף אימץ אותו כבן, אולם במקביל הוא ביטל את צוואתו של טיבריוס וכעבור שנה חיסל את גמלוס מפני שראה בו איום.
גמלאן הוא הרכב מוזיקלי מאינדונזיה, טיפוסי בעיקר לאיי באלי או יאווה, הכולל מגוון כלים כגון כלי הקשה: מטאלופונים, קסילופונים, תופים וגונגים, חלילי חזרן, כלי קשת וכלי מיתר.
במקרים מסוימים נכללים גם זמרים.
המונח מתייחס יותר להרכב הכלים מאשר לנגני הכלים הללו.
גמלאן הוא מערך כלים כישות מוגדרת ונבדלת, בנויה ומכווננת לנגינה קבועה בצוותא - אין זה מקובל להחליף כלים בין גמלאן אחד למשנהו.
מקור המילה "גמלאן" במילה משפת יאווה "יֶגאמָלֶס", שפירושה להכות או לדפוק בפטיש, והסופית "-אן" הופכת את השורש לשם עצם קיבוצי.
אף כי הגמלאן אינו פופולרי כשהיה מאז הופעת מוזיקת פופ, עדיין מקובל לנגן בו באירועים רשמיים ובהרבה טקסים מסורתיים באינדונזיה.
לרוב האינדונזים, גמלאן הוא חלק בלתי נפרד מן התרבות האינדונזית.
מקור המילה "גמלאן" במילה "גָמֶל" בשפת יאווה, המתייחסת או לסוג הפטישון המשמש להקשה על הכלים או לפעולת ההקשה בפטישון.
המונח "קאראוויטאן" מתייחס לנגינה בכלי גמלאן, ומקורו במילה "ראוויט", שמשמעה "מסובך" או "משוכלל" ובאה מן הסנסקריט.
היא מתייחסת לתחושת הליטוש והאלגנטיות שהיא האידיאל במוזיקה של יאווה.
מילה אחרת מאותו שורש, "פַּנְגְראוויט", משמעה אדם בעל חוש לכך, והיא משמשת כתואר כבוד כשמזכירים נגני גמלאן ידועי-שם.
המילה בשפת יאווה גבוהה ל"גמלאן" היא "גַאנְגְזה", שהיא שילוב של המילים "טמבאגה" ו"רייאזה" שעניינן החומרים שמשתמשים בהם לבניית גמלאן ארד (נחושת ובדיל), או "טיגה" ו"סדאזה", המתייחסות לחלקיהם היחסיים (שלושה ועשרה).
הגמלאן קודם לתרבות ההינדו-בודהיסטית ששלטה באינדונזיה ברשומות המוקדמות ביותר שלה, ומייצג צורת אמנות ילידית.
כלי הנגינה התפתחו לצורתם העכשווית בתקופת אימפריית מג'פהיט.
בניגוד להשפעה ההודית הכבדה בצורות אמנות אחרות, ההשפעה ההודית על מוזיקת הגמלאן ניכרת אך ורק בסגנון השירה של יאווה, ובנושאים של "ואיאנְג קוּליט" (תיאטרון בובות בצלליות).
במיתולוגיה של יאווה, את הגמלאן יצר סאנג היאנג גורו בתקופת סאקה (בסביבות 167 לספירה), כאל שמלך על כל יאווה מארמון על הר מנדרה במדאנג קאמולן (כיום הר לאוו), היה לו צורך באות שיקרא אליו את האלים, ולשם כך המציא את הגונג.
למסרים מורכבים יותר, המציא שני סוגי גונג אחרים, וכך יצר את מערך הגמלאן המקורי.
התמונה הראשונה של הרכב מוזיקלי נמצאת במקדש בורובודור מן המאה השמינית במרכז יאווה.
בתמונה זו זוהו כלי נגינה כמו חליל במבוק, פעמונים, תופים בגדלים שונים, לאוטה וכלי מיתר לנגינה בקשת ולפריטה.
עם זאת, חסרים בה מטאלופונים וקסילופונים.
אף על פי כן, תמונת ההרכב המוזיקלי הזה נחשבת לצורה הקדומה ביותר של הגמלאן.
בארמונות יאווה נמצאים ההרכבים העתיקים ביותר המוכרים, גמלאן Munggang ו-Kodokngorek, כנראה מן המאה ה-12. אלה מהווים את הבסיס ל"סגנון הרם".
סגנון אחר, "הסגנון החרישי", התפתח ממסורת ה-kemanak וקשור למסורות השירה של הפיוט היאוואני, באורח שנחשב לא פעם לדומה לביצוע מחול ה-bedhaya המודרני.
במאה ה-17 התלכדו שני הסגנונות האלה, הרם והחרישי, ובמידה רבה מבחר סגנונות הגמלאן המודרני של באלי, יאווה ואיי סונדה נוצר מן הדרכים השונות של ערבוב היסודות האלה.
מכאן, שעל אף השונות לכאורה בסגנונות, הם שותפים להרבה מן התפיסות התאורטיות, הכלים והטכניקות.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 קיים בארץ הרכב גמלאן אחד, שמקורו בג'אווה, והוא ממוקם ופועל בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית.
תלמידי האוניברסיטה משתתפים בסדנאות ללימוד הנגינה, וחזרות שבועיות מתקיימות כבר למעלה משלושים שנה.
"אנסמבל הגמלאן הירושלמי" מופיע בקונצרטי הצהריים של החוג למוזיקולוגיה וב"ימי אסיה" באוניברסיטה העברית, ובעבר הופיע במגוון מתחמים ואירועים, ביניהם: בית הספר לתיאטרון החזותי, מוזיאון ארצות המקרא בירושלים (1998), פסטיבל עכו (2004), אוניברסיטת תל אביב (2004), אוניברסיטת בר-אילן (2018) והביתן הארינדונזי ביריד חוצות היוצר בירושלים (אוגוסט 2018).
גמלדה-גאלרי (גרמנית: Gemäldegalerie) הוא אחד המוזיאונים הלאומיים של ברלין הממוקם בקומפלקס המוזיאונים קולטורפורום, והוא משכנו של אחד האוספים החשובים והגדולים בעולם של הציור האירופי בין המאה ה-13 למאה ה-18. אוסף יצירותיו של רמברנדט האצור בגלריה, הוא השני בגודלו בעולם.
האוסף במתכונתו הנוכחית הוא תוצאה של מדיניות איסוף שאפתנית.
הוא נאסף החל מהמאה ה-19 בידי מומחים, והוא משקף את בסיס השורש ואת המאורעות הפוליטיים של אירופה במאתיים השנים האחרונות.
בעת מלחמת העולם השנייה נפגע האוסף ורבות מהיצירות עלו באש או אבדו.
משכנו הנוכחי של האוסף בקולטורפורום, נחנך ב־1998, לאחר ריכוז האוסף מחדש שהחל עם איחוד ברלין.
באוסף כלולות יצירות של גדולי אמני אירופה כמו: רוחיר ון דר ויידן, יאן ואן אייק, טיציאן, רפאל, אלברכט דירר, לוקאס קראנאך האב, פטר פאול רובנס, הנס הולביין, קאראווג'יו, פטר פאול רובנס, פרנס הלס ויוהנס ורמיר.
רשימת יצירות נבחרות מהאוסף של הגמלדה גאלרי ברלין:
גמלוסט (בנורווגית: Gamalost) היא גבינה כחולה נורווגית מסורתית שפירוש שמה הוא 'גבינה ישנה'.
הגמלוסט הייתה בעבר מרכיב עיקרי בתזונה הנורווגית.
בדומה למאכלים נורווגים מסורתיים רבים, כמו לחם שטוח נורווגי ובשרים מלוחים יבשים, גם את הגמלוסט ניתן לאחסן במשך פרקי זמן ארוכים ללא קירור.
במקור יוצרה הגבינה בתקופת הקיץ על ידי רועות עיזים שהיו מנצלות את שאריות החלב לגיבון.
את הגבינה הן היו מכינות בזמן שהן שהו בהרים, בקיץ, ומורידות אותה לכפריהן כשחזרו עם העיזים לקראת החורף, וכך היא הייתה מתיישנת.
ישנן שתי שיטות עיקריות לייצור הגמלוסט, התלויות באזור הייצור שלה.
בשיטה הראשונה לוקחים חלב רזה שהחמיץ במשך יומיים בטמפרטורת החדר, מחממים אותו ל-63 מעלות ומשאירים אותו כך במשך חצי שעה.
לאחר מכן מכניסים את הגבן לשק בד וסוחטים אותו.
לאחר הסחיטה מוציאים אותו מהשק, מפוררים ומעבירים את הגבן לשקים אחרים, קטנים יותר, אותם מניחים בתבניות.
בסופו של התהליך מרתיחים את הגבינה במשך שלוש וחצי שעות, במי גבן.
לאחר לילה מוציאים את הגבינה מהתבניות, מניחים אותה במקום חמים ודוקרים אותה על ידי מחטים שמכילות נבגים של עובש כחול ומעבירים להבחלה.
במהלך ההבחלה הופכים אותה מדי יום כדי לפזר את השומנים בצורה אחידה ובנוסף משפשפים אותה בעובשים מגבינות ישנות יותר, כדי לקבל את ציפוי העובש האופייני.
התהליך כולו לוקח בערך כחודש.
ההבדל בין השיטה הראשונה לשנייה הוא בשלבי החימום והזריעה בנבגים.
התוצר הסופי הוא גבינה בצבע חום צהוב עם 'ורידים כחולים' הפזורים בה בצורה לא סדירה.
לגבינה יש טעם וארומה עשירים ובולטים כמו הקממבר והרוקפור.
המרקם שלה הוא לח, גס וגרגירי.
הגבינה רזה יחסית, כחצי אחוז עד אחוז אחד של שומן ועם תכולת חלבון גבוהה - קרוב ל-50 אחוז.
מכל 25 ליטר חלב מתקבל 1 ק"ג של גבינה.
"פסטיבל גמלוסט" הוא אירוע חד שנתי בנערך בויק, עיירת מחוז של סונג, נורווגיה.
גמל כלאיים הוא הכלאה בין גמל דו-דבשתי (Camelus bactrianus) וגמל חד-דבשתי (Camelus dromedarius).
לצאצא ישיר וטהור של גמל דו-דבשתי וגמל חד-דבשתי יש בדרך כלל דבשת אחת, והיא לעיתים מחולקת מעט לכדי שתי דבשות.
הוא בדרך כלל גדול יותר מהוריו, ויכול להגיע לגובה כתפיים של 230 ס"מ ולמשקל של עד 1,000 ק"ג.
אלה הם גמלים חזקים מאוד ולכן שימושיים לטובת חרישה ונשיאת משאות כבדים.
כמו כן, הם בדרך כלל צייתנים וניתנים לאילוף.
הם נפוצים ברוסיה, איראן, אפגניסטן וטורקיה, ובמידה פחותה גם בערב הסעודית, טורקמניסטן וקזחסטן.
נקבות גמל כלאיים טהורות הן פוריות.
ניתן לבצע הכלאות מסדר שני של צאצאים טהורים של גמל דו-דבשתי וגמל חד-דבשתי.
לצאצא הכלאה של נאקת כלאיים טהורה עם גמל דו-דבשתי ("דו-דבשתי מסדר שני") יש בדרך כלל שתי דבשות, והוא מהיר מהגמל הדו-דבשתי וחזק מהגמל החד-דבשתי.
הוא מסוגל לצעוד בשלג ובעל עמידות גבוהה באזורים הררים.
הוא נפוץ בעיקר באזור קזחסטן.
צאצא הכלאה של נאקת כלאיים טהורה עם גמל חד-דבשתי ("חד-דבשתי מסדר שני") חזק יותר מגמל חד-דבשתי, ונחשב נדיר.
גמליאל כהן (9 באפריל 1922 – 15 ביולי 2002) היה מוותיקי סוכני הביון הישראלי שפעל במדינות ערב ובאירופה.
בתחילת דרכו היה מאנשי מחלקת המסתערבים של הפלמ"ח, בהמשך היה לאיש המוסד, מתנדב בהדרכת כוחות הביטחון, ומחבר הספר "המסתערבים הראשונים - סיפורה של המחלקה הערבית של הפלמ"ח".
גמליאל (ג'מיל), בן ברוך ובתיה כהן, נולד בדמשק שבסוריה.
הוא התחנך בדמשק בבית ספר אליאנס של תנועת כי"ח ועלה לארץ ישראל בשנת 1943.
זמן קצר לאחר הגעתו ארצה, חבר גמליאל לצעירים מתנועת המחנות העולים, ויצא איתם להכשרה בקיבוץ בית הערבה.
בשנת 1945, בהיותו בקיבוץ גויס למחלקת 'השחר', (המחלקה הערבית של הפלמ"ח), לאחר שאותר על ידי דני אגמון חבר קיבוץ עין חרוד, מי שהיה הקמ"ן של המחלקה הערבית, ולאחר מכן מפקדה.
הוא הוכשר כמסתערב, ונשלח למשימות איסוף מודיעין בערים ערביות.
הוא השתתף בכינוסים ובעצרות של המנהיגים הדתיים, הפוליטיים והצבאיים של הציבור הערבי, וכתב דו"חות מודיעין מפורטים אודותיהם.
עם פרוץ מלחמת העצמאות, נשלח בתחילת 1948 ללבנון בכסות של פליט פלסטיני עם תעודות מנדטוריות של ערבי ארץ ישראלי, אותן השיג בעצמו קודם לכן.
הוא ולוחמים נוספים של המחלקה הערבית שהגיעו אחריו ללבנון כ"פליטים פלסטינים", יצחק שושן וחבקוק כהן, הקימו בביירות את תחנת הריגול הראשונה של המודיעין הישראלי במדינה ערבית.
בהמשך הצטרפו אליהם שאול כרמלי, שמעון חורש (שציידם במכשיר קשר שהביא עימו), ויעקובה כהן (שהביא עימו כסף, אקדחים וחומרי נפץ).
גמליאל שימש באופן לא רשמי כמפקד החוליה, וערך דו"חות מודיעין מפורטים ששודרו למפעיליהם בארץ.
בכך הונחה התשתית לפעילות הביון הישראלית בארצות ערב.
בראשית שנות ה-50 של המאה הקודמת הצטרף גמליאל למוסד, שם פעל כלוחם עד שנת 1964. את מרבית פעילותו בשנות ה-50 ביצע בצרפת, שם שהה תחת זהות בדויה.
הוא עבד כפקיד בשגרירות סוריה בפריז, וכך נחשף למידע מדיני וצבאי רגיש.
כמו כן טיפל בהעברת הדואר הדיפלומטי שיצא מהשגרירות למשלוח לדמשק, ודאג כי כל מסמך ומסמך יצולם ויועבר לישראל.
משימות נוספות שהוטלו על גמליאל בעת שירותו במוסד היו רבות ומגוונות, והשתרעו על פני מדינות רבות ברחבי העולם.
גמליאל השכיל לקשור קשרים אישיים עם גורמים בכירים ביותר במדינות בהן שירת, ולמידע אותו אסף והעביר לראשי המודיעין היה ערך רב בעת קבלת החלטות, ואפשרו נקיטת צעדים לסיכול מזימות אויב.
פעילותו של גמליאל לא קיבלה פרסום, אך קברניטי המדינה הוקירו והעריכו את פעולותיו.
את קורות אחדות מהמשימות שביצע מלמדים עד היום בקורסי ההכשרה של צוערי המוסד.
בשנת 1957 שב גמליאל ארצה לתקופה בת שנה אחת, ובשנת 1958 יצא לפעילות נוספת באוסטריה שם עבד עבור עיתונות ערבית מובילה.
במסגרת זו התוודע למידע מודיעיני רגיש הקשור לצמרת ההנהגה הערבית.
גמליאל סיים את שירותו במוסד בשנת 1964 כסוכן מוערך ביותר.
בשנת 1999, בטקס היובל של המוסד, זכה להוקרת בכירי המוסד ובראשם אפרים הלוי כאשר נקרא לבימה לחשוף חלק מפעילותו, שנותרה עלומה עד אז, בפני קהל העובדים.
לאחר פרישתו מהמוסד בשנת 1964, פנה גמליאל לעסקים פרטיים בתחומים שונים.
במקביל לעסקיו, המשיך לסייע בהכשרת אנשי מבצעים בגופים המובילים במערכת הביטחון.
פעילות זו נמשכה עד פטירתו בתל אביב בגיל 80.
ההיסטוריון מאיר פעיל צוטט באומרו על גמליאל כי .
באוקטובר 1954 נישא גמליאל בפריז לעליזה טחן, צעירה ישראלית שנולדה אף היא בדמשק שבסוריה.
השניים הכירו זה את זה שנתיים קודם לכן בישראל, אך עליזה התעקשה לסיים שירות צבאי בצה"ל קודם הנישואין.
טקס החתונה התקיים בביתו של שמואל טולידאנו, מי שהיה אז ראש שלוחת אגף המוסד בצרפת, בנוכחות עשרה אנשים.
עליזה חיה את חייה באירופה לצידו של גמליאל בבדידות מוחלטת ללא כל קשר חברתי ומשפחתי.
היא הייתה מעורבת בפעילותו המבצעית, ולעיתים משולבת בה תחת זהות בדויה.
כך גידלה בחו"ל שתי בנות - אף הן בזהות בדויה של ההורים.
בת שלישית נולדה בהמשך בישראל, ועול המשפחה, בעת היעדרויותיו הממושכות של גמליאל, נותר מוטל על עליזה בלבד.
בכל השנים הללו התמודדה עליזה, עם הקשיים הכרוכים בלהיות אשת סוכן ביון, וכל זאת מתוך מחשבה שכל אשר היא עושה, זה למען מדינת ישראל
המסתערבים הראשונים - סיפורה של המחלקה הערבית של הפלמ"ח
בשנותיו האחרונות, עסק גמליאל בכתיבת ספרו, "המסתערבים הראשונים - סיפורה של המחלקה הערבית של הפלמ"ח".
תהליך איסוף החומר ארך כעשר שנים, והכתיבה עצמה נמשכה כארבע שנים.
טיוטת הספר נכתבה בכתב יד, בסיועם של העורך יעקב חבקוק ושמעון סומך שהיה המדריך המקצועי של אנשי יחידת המסתערבים.
גמליאל הספיק לראות את עיצוב כריכת הספר שהובא למיטתו בבית החולים, אך ב-15 ביולי 2002 נפטר, ואת הספר שיצא לאור בהוצאת משרד הביטחון, לא זכה לראות.
הספר מספר את סיפורה של יחידת המסתערבים בפלמ"ח, תוך שהוא מנתח את תולדותיה, אימוניה ומבצעיה במהלך שמונה שנות קיומה.
הספר מתייחס לפעולותיה של היחידה בתחומי הארץ, ובתחומי שכנותיה הערביות.
למרות היות הספר מסמך היסטורי, לא נעדר ממנו הממד האישי שכן גמליאל כתב את ספרו בגוף ראשון.
ההיסטוריון מאיר פעיל שהיה מחברי ועדת ההיגוי של ה"עמותה לחקר כוח המגן על שם ישראל גלילי", סיפר כי במשך שנים הם התקשו לאתר חוקר שיציג נאמנה את תולדותיה של מחלקת המסתערבים.
גם כשנמצא חוקר אקדמי ראוי, נותרו בעיות של קשיים בהבנת השפה הערבית, וכן דילוג מעל משוכות החיסיון.
כשהתוודעו אל גמליאל ועבדו אתו מספר שנים על הספר, התבררה להם חיוניותו ויכולתו לאסוף חומר, למיין אותו, ולהוציא מתחת ידיו עבודה מרשימה.
גמליאל שלאנק (1843 – ה' אדר תרנ"ז, 1897), היה עיתונאי ב"המגיד", והרוקח הראשון בבית המרקחת של בית החולים ביקור חולים בשנת תרל"ג (1873), ושל בית החולים שערי צדק בשנת תרס"ג (1903).
ר' גמליאל שלאנק, נולד בעיירה שונלאנקה, פרוסיה המערבית, לרב מרדכי שלאנק, רב העיירה ולבריינדל לבית גודמה.
אמו נפטרה בשנת 1853 וכעבור כשנה התחתן אביו עם סופיה פייגה גודמה, אחות אמו.
בתרט"ז, 1856 עלה ארצה עם אביו, אמו החורגת ואחיותיו בלומה, נעמי ובתיה.
הם התיישבו בירושלים שם כבר גר אחיו הגדול, ר' יוחנן צבי שלאנק ומשפחתו.
התחתן עם מרגלית זקס שלאנק, בתו של משה זקס שנחשב לראשון העולים מגרמניה במאה ה-19.
שלאנק למד בחדרים ובישיבות, השתלם בידיעת השפה הגרמנית לכל דקדוקיה והצטיין בכתב-יד יפה מאוד, מה שנחשב אז, למעלה יתרה בשרות משרדי, כמו כן השתלם בידיעת רוקחות, רפואה, ומשפטים.
ראשית עיסוקו של ג' שלאנק כרוקח היה בבית-הרפואות של כולל הולנד ודויטשלנד, (הו"ד) מטעם ארגון הפקידים והאמרכלים של אמסטרדם.
"הד"ר שרגא פביוס פופלס (פופלעס) הובא מווינה כדי לקבל חולים בקליניקה של בית החולים בקור חולים, וכדי לערוך ביקורי בית בחינם אצל החולים הזקוקים לכך, ור' גמליאל שלנק מונה לרוקח בבית המרקחת של בית החולים".
ד"ר שרגא פביוס פופלס היה הולך עם הרוקח בשבתות לבית החולה וכדי להימנע מכתיבה היה אומר לרוקח איזה תרופה לתת לחולה.
בנוסף שלאנק פרסם כתבות ומאמרים בהמגיד, והוגדר : "סופר ירושלמי".
בזמנים שסגן הקונסול היפואי של אוסטריה-הונגריה (הארמני מר יעקב פאסקאל) היה יוצא לחופשה ממושכת, היה מזמין אותו למלא את מקומו כקונסול וכמנהל הדואר האוסטרי.
בתקופות אילו שלאנק היה שוהה כל ימות השבוע ביפו, מתאכסן במלון קמיניץ ועובד בקונסוליה, ולשבתות היה נוסע הביתה לירושלים.
נפטר ביפו ונקבר בירושלים בהר הזיתים.
השאיר אישה ו-4 ילדים: בריינדל, מרדכי, חיה, משה יוסף.
גמלן שלמה ("טרפיד טווסי") (שם מדעי: Odontodactylus scyllarus) הוא מין של פרוק רגליים מהסדרה טרפידים החי באזור האינדו-פסיפי ממזרח אפריקה לגואם.
בן לקבוצה סרטנים עילאיים, אליה משתייכים רוב הסרטנים המודרניים וסרטני הקריל.
אורכו של גמלן שלמה והוא בעל מראה דמוי-לובסטר או חסילון ירוק משוריין, עם "נוצות" אדומות לאורך רגליו וחלק קדמי המזכיר גמל שלמה.
הראש קטן עם עיניים מוגבהות וכחולות-ורודות, הרואות היטב ומסוגלות להבחין בצבעים רבים.
יש לו מחושים קדמיים כתומים ומתחת לשריון הראש ישנם טפרים קשיחים היכולים "להישלף" במהירות של מעל 80 קמ"ש ולמחוץ את מה שהם פוגעים בו.
הגמלן יכול לנוע קדימה בעזרת זנבו הגדול.