tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא שלל את השפעת מערכת החינוך החילונית במדינה על תוכני החינוך במערכת החינוך החרדית, לדידו, חומרי לימוד שלא נכתבו במקור בידי אדם מאמין, בהכרח שיכללו הנחות כפרניות.
הוא גם ראה פסול בחינוך הישראלי הממלכתי שלדבריו חינך לשנאת ערבים, ומסר בשם החזון איש שאין לשנוא ערבים.
היה מוערך אישית ומקובל על כל החוגים החרדיים בבני ברק, מתנגדים וחסידים; כאשר עלתה לראשונה הצעה להקים סמינר חסידי נפרד, כדי לאפשר למעוניינים בכך להנחיל את המורשת החסידית לבנותיהם, התנגד לכך האדמו"ר מוויז'ניץ רבי חיים מאיר הגר, שהגיב לכל הטיעונים בעד הקמת סמינר כזה: .
בשנת ה'תש"ל חלה והעביר את ניהול הסמינר לידי בנו זאב.
הוא נפטר בד' בסיוון ה'תשל"ט, 30 במאי 1979, ונקבר בבית הקברות שומרי שבת, לצד חמיו.
כתביו של הרב וולף עסקו בעיקר בסוגיות שהעסיקו את בני הנעורים ושהתמודד עמן כמחנך חרדי.
הוא מנתח את הסוגיות בהן מתמקד הספר תוך הצגת העמדה החרדית בכל אחד מן הנושאים:
- על היחס בין הדת היהודית למדע, תוך דיון על מגבלות השיטה המדעית
החנוך לאור התקופה (תל אביב: נצח, תשי"ד) - ההשקפה החרדית בנושאי חינוך, בדגש על בעיות חינוכיות שהתעוררו בארץ ישראל שלאחר השואה.
לספר זה מצורף נספח "רשימת מקומות בפירוש הרמב"ן על התורה שבהם מבוארים עניינים מתוך ספרי הנביאים הראשונים"
נביאי אמת (בני ברק: נצח, תשכ"ט) - על הנבואה ונביאי ישראל.
הספר נדפס כספרו של חמיו הרב קליין, אך רובו הוא מדבריו של הרב י.א.
וולף (גרסה מוקדמת של החיבור יצאה לאור בשנת תשכ"ד, ובה רק דבריו של הרב וולף)
תורת הנפש: באספקלריה תורתית (בני ברק, תשל"א) - הצגת הפסיכולוגיה מנקודת מבט חרדית, תוך עימות עם הפסיכואנליזה של פרויד
לימודי חול על טהרת הקודש (בני ברק תשל"ד) - אסופת מאמרים על דרך הוראת מדעי הטבע "המכונים לימודי חול" בהתאם להשקפה החרדית
רבותינו (עורך; בני ברק תשל"ד) - ביוגרפיה של הרבנים: חיים עוזר גרודזנסקי, אברהם ישעיהו קרליץ, יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק ודב בריש וידנפלד
ליקוטים והערות - במדבר (בני ברק תשל"ז) - ליקוטים והערות קצרות על פרשיות התורה
ליקוטים והערות למגילת אסתר והגדה של פסח (בני ברק תשל"ט)
ליקוטים והערות על חמישה חומשי תורה והמועדים, בשני כרכים, בני ברק תשנ"ז
התקופה ובעיותיה - א: חינוך (בני ברק: ליפא פרידמן, תשמ"א) - בנושאי חינוך
התקופה ובעיותיה - ב: ארץ ישראל (בני ברק: ליפא פרידמן, תשמ"א) - עוסק בעמדה החרדית ביחס לארץ ישראל ולציונות החילונית
התקופה ובעיותיה - עיונים (תל אביב: נצח, תשכ"ד)
התקופה ובעיותיה - ד: דעות ומידות (בני ברק: ליפא פרידמן, תשמ"ד) - בנושאי דעות ומידות, מדור מיוחד "עמדת האשה בתורה" עוסק בשאלת מעמד האישה ביהדות
לאחר פטירתו נקרא סמינר בית יעקב בבני ברק שבראשו עמד, על שמו: סמינר הרב וולף.
גם שלושת הסמינרים של בית יעקב שקמו בעקבות הסמינר הוותיק נקראים "סמינר בית יעקב ע"ש הרב וולף", ולסימן היכר ביניהם משמש שם המנהל/ת: סמינר הרב כהנא, סמינר הרב מאיר וסמינר אלקיים.
בתו שרה מרים חנה נישאה ליעקב שוב מבני ברק
בתו אסתר נישאה לרב דוד מנחם שניידר, משגיח בישיבת גרודנא באר יעקב
בנו זאב אלעזר וולף, שימש תחתיו כמנהל סמינר הרב וולף
בנו הרב שמואל אביעזרי, מראשי ישיבת 'דבר שמואל'
יוסף אטיאס (ה'שצ"ה, 1635 בערך - כ"ב באייר ה'ת"ס, 12 במאי 1700) היה רב ומדפיס הולנדי ממוצא ספרדי.
נולד כנראה למשפחת אנוסים בקורדובה שבספרד.
אביו היה אברהם דה קסטרו אטיאס (מוכר גם בשם "מנדס דה קסטרו").
דודו היה הרב יצחק אטיאס.
לאחר כיבוש ברזיל על ידי הפורטוגזים בשנת 1654, השתקע עם בן-דודו יעקב אטיאס (1631–1690), כמו אנוסים רבים אחרים לאמסטרדם, שם התמחה במלאכת הדפוס.
בית הדפוס שבבעלותו ואחריו בבעלות בנו עמנואל, היה אחד מבתי הדפוס העברי המפורסמים באמסטרדם בתקופתו, לצד דפוס פרופס, ובתי הדפוס של דוד טרטס, דניאל דה פונסקה, עמנואל בנבנשתי ואורי שרגא פייווש הלוי בן אהרן .
עם האחרון, ניהלו האחים אטיאס תחרות קשה.
ספרו הראשון, סידור תפילה לפי נוסח הספרדים, יצא לאור בשנת 1658. בשנת 1660, הדפיס יחד עם התאולוג הקלוויניסט יוהאן לסדן, שהתפרסם כפילולוג עברי מומחה, את "ביבליה הבראיקה" (Biblia Hebraica) המהדורה הראשונה של התנ"ך בעברית שכללה מספור של הפסוקים; ובהמשך הדפיסו מהדורות נוספות של הספר.
לדברי שטיינשניידר, איכות ההדפסה של מהדורה זו הייתה מהגבוהות שנראו, והיא נחשבת לאחת המהדורות היפות ביותר של הדפוס העברי.
בעקבות הצלחתה התקבל אטיאס לגילדת המדפיסים של אמסטרדם ב־31 במרץ 1661.
במהלך מלחמת הולנד–אנגליה השלישית (1672–1674), נאסר עליו למכור ספרים לאנגליה, דבר שגרם להצטברות חובותיו.
באותה עת החזיק בלמעלה מ־11,000 עותקים בלתי נמכרים של תנ"כים באנגלית ו־10,000 ספרי ילדים וסידורים בעברית, שאוחסנו בבית המחסנים מאחורי כנסיית זויידרקרק באמסטרדם.
החל מ־1673 הורשה שוב למכור תנ"כים באנגלית, שלפי עדויות הוברחו אל מחוץ למדינה.
באותה תקופה שיפר גם את טכניקות ההדפסה שלו.
בשנת 1695 פשט את הרגל והסתתר למשך כמה חודשים בשל חובותיו.
במאי 1696 הצליח להגיע להסדר עם 22 נושיו.
בין ספריו הנוספים: חמישה חומשי תורה עם חמש מגילות והפטרות (1665); ספר תהילים עם תרגום להולנדית (1666–1667); מהדורה שנייה של התנ"ך (1677), שהייתה מדויקת יותר וכוללת גופנים ועיטורים משובחים.
על מהדורה זו הוענק לו אות הוקרה: מדליית זהב ושרשרת בשווי 600 פלורינים מהמדינה ההולנדית.
המדליה עצמה מופיעה בעיטור עמוד השער של הספר.
מהדורה זו עוררה גם תגובות ביקורתיות, ועל כך פרסם אטיאס חוברת הגנה בשם Caecus de Coloribus, באמסטרדם, 1669.
אטיאס פרסם גם את ספר עין יעקב (1684–1685), סידורי תפילה ונוסחי תפילה לפי המנהגים הפורטוגזיים והאשכנזיים.
בית הדפוס של אטיאס נחשב לאחד המתקדמים והמצוידים ביותר באמסטרדם.
הונו האישי אפשר לו להשקיע משאבים רבים ביצירת גופנים, ביציקת אותיות ובעיצוב אמנותי ברמה גבוהה.
מהדורת משנה תורה להרמב"ם עם הפירוש לחם משנה (5 כרכים, אמסטרדם, 1702–1703), שהחלה על ידו והושלמה לאחר מותו בידי בנו עמנואל, נחשבת לאחת המהדורות המפוארות והמהוללות של הדפוס העברי.
בסיום היצירה מצוין כי אביו של אטיאס נשרף ב־9 ביולי 1667 באוטו דה פה בקורדובה, באשמת היותו אנוס.
הגופנים והתבניות שבהם השתמש אטיאס עברו לאחר מותו לבית הדפוס של משפחת פרופס.
פרק שנוי במחלוקת בקריירה של אטיאס עסק בתרגום התנ"ך ליידיש.
המדפיס אורי שרגא פייווש הלוי בן אהרן , נכדו של משה אורי הלוי (הרב הספרדי הראשון באמסטרדם), שכר את יקותיאל בליץ לתרגם את התנ"ך ליידיש.
פייווש קיבל בשנת 1671 את זכות ההדפסה הבלעדית ל־10 שנים מוועד ארבע הארצות, וזכות זו אושרה גם על ידי רבני הקהילות הפורטוגזית והאשכנזית.
משום קשיים כלכליים, נאלץ פייווש לשתף פעולה עם שני נוצרים – חבר המועצה וילהלם בלאו והמשפטן לורנס בול.
באמצעותם השיג זכויות יוצרים מהמלך יאן סובייסקי מפולין ל־20 שנה נוספות (אוקטובר 1677).
אך טרם השלמת העבודה, גנב אחד המדפיסים שלו, יוסף (יוסל) ויצנהויזן, את התרגום והוציא גרסה משלו – הפעם בשיתוף פעולה עם יוסף אטיאס.
אטיאס, בזכות עושרו וקשריו, הצליח להשיג זכויות הדפסה גם מהולנד וזילנד, ואף קיבל הגנה מחודשת מוועד ארבע הארצות, באמצעות שליח יהודי של הכתר הפולני בשם שמעון (ירושלם, 21 בספטמבר 1677; לובלין, 27 באפריל 1678).
על אף שב־13 באוקטובר 1676 ניתנה אזהרה נגד פרסום מתחרה לתרגום של פייווש ובליץ, לא אטיאס ולא ויצנהויזן צייתו, והחלו להדפיס את מהדורתם כבר בדצמבר 1678.
מהדורת פייווש ראתה אור באמסטרדם בשנת 1678, ומהדורת אטיאס יצאה במתכונתה השלמה בשנת 1679. אטיאס כלל בה הקדמה בלטינית שהוקדשה לנסיך הבוחר מפרוסיה, ובה שיבח את מצב היהודים בממלכת פרוסיה.
אטיאס נימק את מעשיו בכך שעברו עשר שנים בין אישור ההדפסה הראשון לשני.
לא ברור אם מאיר שטרן, תחילה רבה של פרנקפורט ואחר כך רבה של הקהילה האשכנזית באמסטרדם, שימש מגיה גם למהדורת אטיאס, כפי שטען ויצנהויזן או לא.
יוסף אוּר (יֶזֶ'רסקי; 15 באפריל 1904 – 4 באפריל 1984, ב' בניסן תשמ"ד) היה מתרגם ישראלי, מהבולטים בתרגום ספרות המופת הפילוסופית האירופית לעברית.
יוסף בן זאב יז'רסקי (Jezierski) נולד בעיר לודז' שבפולין.
למד באוניברסיטה העברית לתואר מוסמך במדעי הרוח (1933) ובהמשך השתלם באוניברסיטת פריז.
בעת לימודיו באוניברסיטה העברית החל לתרגם ספרי מופת פילוסופיים עבור הסדרה שייסד מורו, ח"י רות, ועד מהרה היה למתרגם הראשי של הסדרה.
הספרים הודפסו תחילה בסטנסיל לשימושם של תלמידי החוג לפילוסופיה באוניברסיטה, ולבסוף יצאו לאור בהוצאת האוניברסיטה (מאוחר יותר הוצאת מאגנס).
נוסף על כתבים פילוסופיים, אור תרגם שירה צרפתית ורוסית ופרקים מכתבי זאב ז'בוטינסקי.
בקיץ 1950 החל לעבוד במערכת "דברי הכנסת".
בקיץ 1965 החל לשמש כעורך-משנה במערכת, עד פרישתו לגמלאות ב-1970.
אור היה רוויזיוניסט והיה חבר מערכת כתב העת "הירדן".
בשנת 1958 נישא לחנה אור-לויתן.
בשנת 1951 זכה אור בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (לצדם של עדה צמח, אהרן אמיר, יצחק זילברשלג, ומנשה לוין).
גם ב-1943 ציינה ועדת הפרס את תרגומיו המעולים.
חוקר הפילוסופיה גרשון ויילר כתב על אור כי הוא "תרם יותר מכל אדם אחר לתרגומה של הספרות הפילוסופית הקלאסית לעברית...
מה גדול החוב שחייב לו קהל קוראי הפילוסופיה בעברית, ומה חבל שלא הקדיש אור את כל מאמציו בכל שנותיו לעיסוק זה בלבד".
לדבריו, מורו ח"י רות אמר על אור כי הוא מתרגם שאינו זקוק לעורך.
עוד נכתב עליו בעיתון "דבר" בידי הסופר והמתרגם יעקב דוד אברמסקי כי "יוסף אור יוסיף לנו דעת מימים ימימה.
הוא נושא לפיד, לפיד-החכמה בישראל, ממרחיבי הגבולות, גבולות-הדעת.
אור נפטר ב-1984 ונקבר בהר המנוחות.
רנה דקארט, מאמר על המתודה, 1930
דויד יום, מסכת הטבע האנושי, 1930
ג'ון סטיוארט מיל, התועלתיות, 1930
ז'ן ז'ק רוסו, על האמנה החברתית, 1932
דויד יום, מסכת טבע האדם, 1932
רנה דקארט, הגיונות על הפילוסופיה הראשונית, בעריכת ח"י רות.
דוד יום, מחקר בדבר עקרוני המוסר 1934,
ג'ון סטיוארט מיל, ממשל של נציגים, 1935
גוטפריד וילהלם לייבניץ, מסות חדשות על שכל האדם, 1967
אנרי ברגסון, ההתפתחות היוצרת, 1974
אנרי ברגסון, מסה על הנתונים הבלתי אמצעיים של התודעה, 1977
הרב יוסף אוחיון (1886–1956) היה דיין, מקובל ורבן של הקהילות היהודיות באיתזראר ובתיזנית שבמרוקו, ומחבר הספר "אבקת רוכל".
נולד בשנת 1886 (ה'תרמ"ו) בעיר איתזראר שבמרוקו לאסתר ולרב מרדכי אוחיון.
אביו היה תלמיד חכם שהתפרנס ממסחר.
בצעירותו התחנך בישיבה בעיר איליג אצל הרב שלום אמזלג.
שנים אלו עברו עליו בדוחק ובצמצום, בעיקר בגלל הריחוק מבית הוריו.
לאחר סיום לימודיו בישיבה, נישא לשרה בת הרב מכלוף סוויסה, והחל לעסוק במסחר, תוך כדי לימוד תורה.
בשנים שלאחר מכן שימש כדיין, וכרב הקהילה היהודית באיתזראר ובתיזנית שבמרוקו.
במשך חייו שימש גם כמוהל, ונהג לסייע כספית למשפחות מעוטות יכולת שלא היה באפשרותן לעשות את סעודת הברית.
כמו כן נודע בשקידתו בלימוד התורה, ורבות סופר על כך שלא שם ליבו לחפצים שנעלמו מביתו בעודו שקוע בלימוד.
הודות לשליטתו בתורת הקבלה, התפרסם אף כבעל מופת סביב אזור מגוריו.
הלך לעולמו ב-6 באוגוסט 1956 (כ"ט באב ה'תשט"ז), ונקבר בתיזנית.
בשנת 2002 הועלו עצמותיו לקבורה בבית העלמין בצפת.
חתניו היו הרבנים יעיש כהן ודוד סוויסה.
נכדו, הרב יעקב כהן, ייסד את קרן "עוד יוסף חי", שפעלה להעלאת עצמותיו לישראל, וגם הוציאה לאור מספר ספרים העוסקים בתורתו ובדמותו.
אבקת רוכל - דרושים בעניינים שונים (שני כרכים), הודפס בקזבלנקה בחייו
מספר חיבורים בכתבי יד שהיו באמתחתו, כדוגמת חיבור על השולחן ערוך, אבדו ולא יצאו לאור.
הרב יוסף אוחנה (1936 - 15 בפברואר 2018) היה רבה הספרדי של קריית מוצקין.
נולד במקנס, מרוקו לרובידה ולרב יצחק אוחנה.
לאחרי שקיבל הסמכה לרבנות, יצא לארגנטינה, שם כיהן כרב קהילה בבואנוס איירס.
בהמשך, חזר לישראל וכיהן כרב שכונת בת גלים בחיפה.
בשנת תשמ"א מונה לרבה הספרדי של קריית מוצקין, ומאז כיהן במשך כ-35 שנה כרב המקום.
בהגיעו לגיל שמונים, פרש לגמלאות.
נפטר במרכז רפואי כרמל, לאחר שאושפז לתקופה של כחודש, עקב סיבוך במצבו הרפואי.
בנו הרב אליהו דוד אוחנה הוא ראש ישיבת "כנסת בית יצחק" במודיעין עילית ומחבר ספרי "דודאי אליהו".
יוסף (לוכסי) אוריון (לוכסנבורג) (4 בדצמבר 1917 – ספטמבר 2020) היה רץ למרחקים ארוכים ומאמן אתלטיקה ישראלי יליד גרמניה.
אוריון נולד בבויטן שבגרמניה, באזור השייך היום לפולין.
בתור נער בגרמניה עסק בריצה והתחרה במסגרת איגוד "הכח בויטן", ובמסגרתו אף זכה בתואר סגן-אלוף שלזיה של אגודת מכבי לריצת 3,000 מטר.
בשנת 1936 עלה לישראל מטעמי ציונות.
בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט שכל את אחיו, שהיה גם הוא ספורטאי, באירוע בחיפה.
לאחר ארבע שנים בארץ שב להתחרות בריצה, במסגרת אגודת מכבי רחובות.
באליפות ארץ ישראל שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב במאי 1940 זכה אוריון במדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 17:38.4 דקות, אחרי ולטר פרנקל (17:33.6 דקות) ולפני חברו לאגודה כהן (18:07.2 דקות).
בשנת 1941 שבר את השיא הארץ-ישראלי בריצת 10,000 מטר בתוצאה של 38:18.3 דקות, שיפור לשיאו של ולטר פרנקל.
באפריל אותה שנה באליפות ארץ ישראל כחבר בקבוצת משטרת לוד הוא זכה במדליית זהב בריצת 5,000 מטר בתוצאה של 17:38.2 דקות, לפני מק לאוד ממשטרת ירושלים (17:54.6 דקות) וליש מהצבא הבריטי (17:54.6 דקות).
בשנים אלו ביישוב, השתייך לקבוצת שיבולת והיה ממקימי כפר המכבי.
הוא עסק בשמירה וב-1940 הצטרף כנוטר למשטרת היישובים.
ב-1942 הצטרף למחלקה הגרמנית של הפלמ"ח.
במסגרת הגדוד השלישי של הפלמ"ח השתתף בקרבות שחרור הגליל, והשתתף במבצע יואב.
הוא נפצע בקרבות לשחרור המצור מעל קיבוץ להבות הבשן, אבל המשיך ללחום במסגרת הגדוד.
ב-1951 עבר קורס קצינים, וב-1956 היה מפקד פלוגה במבצע סיני.
בשנת 1944 סיים את המחזור הראשון להכשרת מורים לחינוך גופני בבית המדרש.
לאחר מכן עסק באימון אתלטיקה באגודות הפועל עמק חפר, הפועל כפר סבא והפועל פתח תקווה.
עם הספורטאים הבולטים שאימן נמנים חנה שזיפי, אילן שזיפי, אביבה בלס ומרים סידרנסקי.
כמו כן עסק בחינוך גופני בבתי ספר, והיה מורה לחינוך גופני מעל 20 שנה בבית הספר אוסטרובסקי ברעננה.
כמו כן שימש חבר בוועדת האתלטיקה שליד ההתאחדות לספורט ואף ניהל את המשחקים הפאראלימפיים תל אביב (1968).
בשנת 1995 זכה באות יקיר העיר הוד השרון.
כמו כן, התנדב לארגון בני ברית והיה לנשיא הסניף בהוד השרון.
בשנת 2011 קיבל את מגן סגנית השר לאזרחים ותיקים על תרומתו המיוחדת לחברה.
אביו, אמו ואחיו הקטן של אוריון נספו בשואה.
הוא התחתן בגיל 37 בשנת 1954 עם ג'ינט, שעלתה ממצרים.
הם התגוררו ברמתיים ולזוג נולדו שלוש בנות.
יוסף (ג'ו) אהרון פרנקל (16 במאי 1939 – 25 בינואר 2017) היה עיתונאי, עורך, מו"ל והוגה דעות, בעל טורים בעיתונות הישראלית.
עמד בראש האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית בשנים 1986–2017, היה חבר מליאת רשות השידור בשנים 1996–1999, חבר המועצה לביקורת סרטים ("הצנזורה") בשנים 1988–2017, וחבר נשיאות מועצת העיתונות בשנים 2015–2017.
יוסף פרנקל נולד במרכז תל אביב בשנת 1939, בנם של אברהם וזהבה פרנקל.
אביו עלה לישראל מהעיירה דומברוביץ (בתחומי באוקראינה של ימינו), שם היה ממקימי תנועת "החלוץ".
אמו זהבה, ילידת ורשה, הייתה בתו של הרב הליטאי יוסף אהרן רבינוביץ.
בנעוריו המוקדמים השתייך לתנועת הנוער בית"ר במקום מושבה במצודת זאב, וייצג אותה בתחרויות ספורט במספר ענפים, בהם כדורסל, קפיצה לגובה, אגרוף וכדורגל.
יוסף הוא אביה של דניאל פרנקל, שיאנית ישראל בקפיצה לגובה.
את דרכו התקשורתית החל ככתב בעיתוני נוער בתיכון.
בצה"ל שירת כמפקד טנק בחיל השריון ולקראת שחרורו, החל לערוך ולהפיק את "השריון", ביטאון עמותת "יד לשריון", וכן פרסם כתבות בעיתון חיילי צה"ל, "במחנה".
בשנת 1961 סיקר ככתב-חוקר מטעם "ידיעות אחרונות" את גילוי המגילות הגנוזות, בשם "שליחנו המיוחד".
כמו שימש בשנות ה-60 כעורך ומו"ל של כתב העת "התחבורה".
לאורך השנים פרסום טורי דעה, מאמרים, כתבות וביקורות ספרים ומחול, בין השאר ביומונים ידיעות אחרונות, דבר, מעריב, גלובס, מקור ראשון, חרות והיום, וכן בשבועון העולם הזה.
לצד פעילותו בעולם העיתונות והתקשורת, פרנקל שימש כמנהל יחסי הציבור של להקת המחול "בת דור" בשנים 1969–1988, תפקיד במסגרתו כתב את תוכניות הלהקה, יצר לה קשרים בינלאומיים ותרם לתדמיתה התרבותית של ישראל.
בסוף שנות ה-90, שנים רבות לאחר שעזב, הלהקה נקלעה לקשיים כלכליים ופרנקל סייע לה בהתנדבות במאבקה לגיוס תקציבים.
בשנים 1992–2002 פרסם טור קבוע במקומון התל אביבי "צפון העיר".
כמו כן ערך עם יוסף כרוסט את הספר "קטוביץ; פריחתה ושקיעתה של הקהילה היהודית: ספר זיכרון".
החל מ-2002 ועד ליומו האחרון שימש כמו"ל וכעורך ראשי של "הביטחון", מגזין לענייני ביטחון, אבטחה, כיבוי אש, מיגון וחירום.
פרנקל היה בהשכלתו האקדמית דוקטורנט לפילוסופיה, בהתמחות בחופש הביטוי ובפילוסופיה של המשפט.
במהלך לימודיו האקדמיים בשנות ה-60 היה אחד מהפעילים הבולטים בתנועת החרות ואחד מראשי סיעת גח"ל שהפכה למרכיב העיקרי של הליכוד.
באותה התקופה היה ממובילי ה'מהפך' בבחירות לאגודת הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב, שנחשב כמה שהכין את הקרקע ל'מהפך' הפוליטי של מאי 1977.
פועלו כיו"ר האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית
ב-1986 נבחר ליו"ר האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית, שנקרא אז "איגוד העורכים והעיתונאים של כתבי העת בישראל", תפקיד בו שימש עד יומו האחרון.
בשנים הרבות – למעלה משלושה עשורים – בהם עמד בראשו של איגוד זה, מנה האיגוד מאות עורכים ועיתונאים בעיתונות התקופתית והיה חבר במועצת העיתונות בישראל.
בהובלתו הפך האיגוד בסוף שנות ה-80 לארגון היחיד בישראל החבר בפדרציה הבינלאומית לעיתונות תקופתית (FIPP).
פרנקל כיהן כחבר נשיאות הפדרציה וכסגן נשיא הארגון, שבו חברים נציגים מ-135 מדינות.
פרנקל שם את האיגוד שבראשו עמד על מפת התקשורת בישראל ובעולם, כשיזם מפגשים של משלחות מטעם האיגוד עם אנשי תקשורת בישראל ובמדינות נוספות.
כך למשל נוצרו ביוזמתו קשרים עם עיתונאים מהרפובליקה העממית של סין כבר בסוף שנות ה-80, שנים רבות טרם נקשרו קשרים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
יוסף נפטר ב-2017. הותיר אחריו את רעייתו שושי, שלוש בנות (בילי, מיקי ודניאל) ושתי נכדות.
הרב יוסף אהרן רבינוביץ (ה'תרי"ג, 1853 – כ"א בכסלו ה'תרפ"ב, 22 בדצמבר 1921) היה רב ליטאי-חסידי, מחבר ספרי פרשנות על התורה ועל התלמוד הבבלי.
נולד בעיר סלוצק (אז בפלך מינסק של האימפריה הרוסית, כיום בבלארוס), בן לדוד דוב-בר רבינוביץ', סוחר שישב רוב ימיו במוסקבה, ולדבורה ינטה, שנפטרה כשהיה בן 3. סבו, הרב דב-בר הכהן שפירא, היה אב בית הדין של ניאסוויז' וכונה "ראש הברזל".
למד בישיבת וולוז'ין והיה תלמיד הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, מחבר "בית הלוי".
בעקבות רבו עבר לסלוצק, ובהמשך עבר איתו לבריסק.
בשנת ה'תרמ"ד (1885) נסע לעיר ורשה והדפיס בהוצאתו של יצחק גולדמן חידושים על מסכתות הש"ס בספרו "פרי דוד", על שם אביו.
מחברי ההסכמות על הספר הם הנצי"ב, ה"בית הלוי", הרב יהושע רבינוביץ מניאסוויז', הרב אליהו חיים מייזל מלודז', הרב יום טוב ליפמן בסליאנסקי ממיר והרב ירוחם יהודה ליב פרלמן ממינסק.
גם חלק הדרושים של הספר יצא באותה שנה, והוא נישא לבילא פויגל, בתו של שלמה שטרן, שוחט מהעיר לוביץ'.
הרב רבינוביץ התיישב לזמן קצר בלוביץ', ולאחר מכן בוורשה.
עוד בצעירותו החל להתלבש בלבוש חסידי, ובוורשה התפרסם כבעל מופת, החל לערוך טישים כמנהג האדמ"ורים, ולפיכך נודע בכינוי "דער ליטווישער רבי" או "דער מתנגדישער רבי" (הרבי הליטאי).
בשנת ה'תר"ן (1890) יצא לאור ספרו "פרי דוד" מחדש, בתוספת חלק העוסק בחידושים על מסכת חולין בשם "ויוסף אהרן".
ספרו "שם אנוש" על התורה התפרסם בשנת ה'תרס"ב (1902) בוורשה.
החידושים בספריו מבוססים על שיטת רבו, הרב סולובייצ'יק, פיתוח מוקדם של שיטת בריסק.
בשנות חייו האחרונות סבל ממחלת ריאות קשה.
נפטר בכסלו ה'תרפ"ב בגיל 68, ועל קברו בבית הקברות היהודי בוורשה הוקם אוהל.
בעלה של בתו דבורה, הרב מרדכי שרייבמן, הקים בוורשה ישיבה בשם "בית אהרן" על שם חתנו.
בנו, משה, הוציא מחדש את ספרי אביו, והוסיף מכתב היד של האב ספר על מסכת כתובות.
את ספרו על מסכת פסחים "זכר לדוד" החל הרב יוסף אהרן רבינוביץ להדפיס בשנות חייו האחרונות, אך גליונות הדפוס אבדו במהלך השואה.
ארבעה מדפי הספר מצא בנו, משה, והוא הוציאם בתוך ההדפסה המחודשת של "פרי דוד".
נכדו הוא העיתונאי יוסף אהרון פרנקל ונינתו היא שיאנית ישראל בקפיצה לגובה דניאל פרנקל.
יוסף ישראל אברמוביץ (נולד ב-1964) הוא יזם ומנהל ישראלי מחלוצי התחום הסולארי בישראל.
הוא נשיא ומנכ"ל אנרג'י גלובל קפיטל ומייסד שותף של חברת הכוח ערבה פאוור קומפני.
מועמד על ידי 12 מדינות אפריקה ובליז לפרס נובל לשלום לשנת 2021, על עבודתו למען נושא האקלים.
אברמוביץ מכהן בוועד המנהל של חיים וסביבה (2020) ושל דמוקרטTV.
יו"ר בינלאומי לשעבר של אילת-אילות - כנס אנרגיה מתחדשת ומנהיג עולמי בהשקעות אימפקט באקלים ב-Toniic.
יוסף ישראל אברמוביץ נולד בשנת 1964 בארצות הברית.
הוא חי בישראל בילדותו בין השנים 1969–1972, לפני שחזר לבוסטון.
בעודו גר במסצ'וסטס, הוא למד בבית הספר סולומון שכטר בבוסטון רבתי, וסיים את לימודיו בשנת 1980 ב-Hebrew College Prozdor ובשנת 1982 בתיכון ברוקליין.
היה חבר בתנועת יהודה הצעיר; לאחר שעבד ב-Camp Sprout Lake, CYJ קליפורניה, והיה חניך, יועץ וראש יחידה ב-Tel Yehuda, הוא השתתף בתוכנית יהודה הצעיר בישראל בשנים 1982–1983, בסיוע מלגת ההסתדרות הציונית הדסה.
אברמוביץ קיבל תואר ראשון במדיניות ציבורית יהודית מאוניברסיטת בוסטון בשנת 1986, שם למד אצל אלי ויזל, הווארד זין והלל לוין, ותואר שני בעיתונאות מבית הספר ללימודי מוסמך בעיתונות של אוניברסיטת קולומביה בשנת 1991, עם מלגת בוגר וקסנר.
הוא נשוי לרבה סוזן סילברמן ולהם חמישה ילדים, שניים מהם אומצו מאתיופיה.
סילברמן, פעילה ידועה למען פלורליזם דתי ואימוץ בינלאומי, נבחרה בשנת 2013 לרשימת הפורוורד "50 המשפיעים ביותר".
היא משמשת כמנהלת בפועל של Second Nurture, עמותה למען אימוץ יתומים.
יוסף אברמוביץ צוין על ידי CNN כאחד מששת החלוצים הירוקים בעולם, וכיהן כנשיא חברת הכוח ערבה פאוור קומפני (2006-2013) וכעת מכהן בתפקיד מנכ"ל ונשיא Energiya Global (החל מ-2011).
הוא ייסד את שתי חברות עם השותפים דייוויד רוזנבלט מניו ג'רזי ואד הופלנד מקיבוץ קטורה.
חברת ערבה פאוור קומפני היא בין מפתחות האנרגיה הסולארית המובילות בישראל, ופורצת דרך בתחום שדות סולאריים בינוניים וגדולים.
חברת ערבה פאוור קומפני הקימה את השדה הסולארי הראשון המחובר לרשת בישראל וחתמה על חוזים בשווי של 300 מיליון דולר להקמת שמונת השדות הסולאריים הבאים בישראל.
Energiya Global מפתחת פרויקטים סולאריים ברחבי העולם, במטרה לספק חשמל נקי ל-10 מיליון אנשים עד שנת 2030.
כיזם, איש איכות הסביבה, איש חינוך ופעיל זכויות אדם, אברמוביץ נמנה עם אנשי "הרשימה הבאה" של CNN עם ד"ר סנג'אי גופטה בשנת 2013 על מפעל חייו, כולל מאמצים להביא חשמל סולארי על בסיס מסחרי למדינות מתפתחות.
אברמוביץ נבחר לרשימת ג'רוזלם פוסט של 50 היהודים המשפיעים ביותר ברחבי העולם בשנים 2011, 2012 ו-2013, והצטרף לשורותיהם של מארק צוקרברג (מספר 1), שמעון פרס (מספר 22), ג'ון סטיוארט (מספר 27) ובר רפאלי.
(מספר 50) בין היתר - כולל שרה סילברמן, שהיא במקרה גיסתו.
הוא נבחר גם על ידי כלכליסט, לאחד מבכירי איכות הסביבה בישראל בשנת 2010, ובשנת 1991 כמנהיג הסטודנטים היהודי המשפיע ביותר בעשור הקודם, על פי מגזין Moment.
אברמוביץ צוין על ידי הארץ כאחד מעשרת העולים האנגלוסקסיים המשפיעים ביותר בשנת 2011. הוא היה מועמד משותף 3 פעמים לפרס נובל לשלום בשל פעילותו למען זכויות האדם ב-Union of Councils for Soviet Jews למען יהודי ברית המועצות לשעבר.
יוסף זכה גם כ"איש השנה "על ידי ועידת האנרגיה והעסקים בישראל משנת 2012.
בשנת 2006 עבר מניוטון שבמדינת מסצ'וסטס לקיבוץ קטורה.
בשנת 2006 הוא נבחר למקום השלישי ברשימת הכנסת עתיד אחד, וב-2008 אברמוביץ נבחר למקום ה-19 ברשימת הכנסת של המפלגה הירוקה, יחד עם אשתו, היה חלק ממפלגת אומץ לב של נעמי צור למועצת העיר ירושלים.
כשהגיע לקיבוץ קטורה בשנת 2006, אברמוביץ נרשם לקורס בנושא אנרגיה מתחדשת ופיתוח אזורי בהוראת דורית בנט.
הם, יחד עם מנהיגים אחרים באזור, הציבו מטרה שאפתנית להביא את האזור מאילת צפונה ועד לקצה הערבה ל-100% שימוש באנרגיית השמש.
מטרה זו הושגה בשנת 2020.
אברמוביץ ייסד את תעשיית אנרגיית השמש בישראל ואת ערבה פאוור קומפני בשנת 2006 יחד עם דייוויד רוזנבלט מניו ג'רזי ואד הופלנד מקיבוץ קטורה.
ערבה פאוור קומפני עובדת עם קיבוצים, מושבים ובדואים בדרום הארץ.
אברמוביץ הצהיר: "עבודתנו טרם הסתיימה.
ישראל צריכה לאמץ את יעד האיחוד האירופי 20% של אנרגיה מתחדשת עד 2020 ואבן דרך מרכזית זו של ערבה פאוור קומפני היא הוכחה חיובית לכך שניתן להגיע אליה.
יתר על כן, יש לתקן עוול על ידי יצירת מכסה מיוחדת של שדות סולאריים לבעלי קרקעות בדואיות, שאינם נכללים בתוכנית הסולארית הנוכחית.".
אברמוביץ אמר בראיון ל"ג'רוזלם פוסט "בשנת 2010: "אנו מיישמים את חזונו של ראש הממשלה בנימין נתניהו להפסיק את השימוש בדלקים מאובנים בתוך עשור ו[לעזור לישראל] לפתח אנרגיות חלופיות לעצמה ולעולם ".
אברמוביץ מכנה את אנרגיית השמש "אנרגיית השלום"; בראיון שנערך בשנת 2008 הוא אמר "להבין שאותה שמש זורחת באותה מידה על כולנו, אינה בבעלות אף אחד מאיתנו, ויכולה לספק את צורכי האנרגיה שלנו בשפע, מקדמת מטבעה שלום.
אברמוביץ נפגש עם שרי אנרגיה ופקידים מלמעלה מעשרות מדינות, כדי לסייע להם בתכנון עתיד אנרגיה סולארית למדינותיהם, ביניהם גם עם קמאלה האריס.
אברמוביץ הוא הנשיא, המנכ"ל והמייסד המשותף, יחד עם דייוויד רוזנבלט, אד הופלנד, ואווי רודנשטיין של חברת, שנוסדה בשנת 2011. החברה נוצרה במטרה לענות על הצורך הדחוף בהרחבת הגישה לאנרגיה מתחדשת בכל רחבי העולם, כיום Energiya Global Capital עובדת על פרויקטים ברואנדה, דרום אפריקה ודרום מזרח ארצות הברית.
הזווית ההומניטארית היא חלק מ"השורה התחתונה המרובעת "של Energiya Global Capital.
"בנוסף להיותה רווחית, החברה מבקשת להועיל לאיכות הסביבה, לחזק את הקהילות ולהקרין תדמית של ישראל כ"Emerging superpower of goodness" המייצאת פתרונות לבעיות ההומניטריות בעולם: מים, רפואה, אנרגיה וחקלאות." אברמוביץ אמר: "לגזע האנושי חובה מוסרית ומעשית לספק כוח לכל, תוך מעבר משריפת דלקים מאובנים לרתימת אנרגיה מתחדשת.".
Energiya Global Capital היא החברה הישראלית הראשונה שהפכה לחברה מייסדת ביוזמת "Power Africa" של הנשיא ברק אובמה ובתת היוזמה "Beyond the Grid".
לאורך תקופה של חמש שנים ראשונות, "Beyond the Grid" תמנף שותפויות עם 27 משקיעים, כולל Energiya Global Capital, ותתחייב להשקיע מעל מיליארד דולר בפתרונות "Beyond the Grid" ובקנה מידה קטן עבור השוק הפחות-מפותח במדינות אפריקה שמדרום לסהרה.
התחייבויות אלה במגזר הפרטי יעזרו ל"Power Africa" לעמוד בהתחייבותה לספק 20 מיליון חיבורים חדשים למשקי בית ולגופים מסחריים, שיספקו חשמל למיליוני משקי בית באפריקה שמדרום לסהרה.
בשיתוף פעולה עם היזם ההולנדי Gigawatt Global ומייסדו המשותף חיים מוצן, בשנת 2014 השלימה Energiya Global Capital את השדה הסולארי הראשון בהיקף מסחרי במזרח אפריקה שמדרום לסהרה - על הגבעות הירוקות ממזרח לבירת רואנדה, קיגאלי.
שדה 8.5 מגה-וואט ממוקם בכפר הנוער אגאהזו-שלום, המהווה גם בית וגם מוסד חינוכי למאות ילדים, רובם יתומים שהוריהם נהרגו במהלך רצח העם ברואנדה ב-1994 נגד הטוטסי.
תחנת הכוח בסך 24 מיליון דולר הוסיפה 6% ליכולת ייצור החשמל של רואנדה.
"זה פנומנלי עבור רואנדה מכיוון שהאנרגיה שלנו הרבה יותר זולה מסולר.
ואז חניכי כפר הנוער נהנים מההכשרה הטכנית.
בדרך זו, בוגרי הכפר יוכלו להפיץ אנרגיה סולארית בכל רחבי רואנדה ואז במזרח אפריקה ", אומר אברמוביץ.
השדה הסולארי ברואנדה הוא הוכחה לתפיסה לפיתוח ומימון בהצלחה של שדות סולריים בקנה מידה מסחרי ברחבי אפריקה ובעולם המתפתח.
השלוחה האמריקאית של Energiya Global Capital העולמית - Energiya USA - זכתה בחוזה בהיקף של 30 מיליון דולר להקמת שדה סולארי בגודל 17.68 מגוואט בדרום-מזרח ג'ורג'יה בשנת 2014 זה יהיה השדה הסולארי הראשון בהיקף מסחרי בחלק זה של המדינה.
השדה בן 79 הדונם יוקם במחוז גלין, ג'ורג'יה וצפוי להיות מחובר לרשת עד היום האחרון של 2015. הסכם רכישת החשמל עם חברת החשמל ג'ורג'יה מבטיח 20 שנות חשמל סולאריות.
12 מדינות באפריקה העמידו את מועמדותו של אברמוביץ לפרס נובל לשלום בשל פועלו הרב להקמת שדות סולאריים באפריקה.
אברמוביץ ייסד באוניברסיטת בוסטון את התנועה נגד האפרטהייד.
כעבור שנים, הוא השתתף לראשונה בפעולה ישירה, והוחרם על ידי דרום אפריקה הקדם-דמוקרטית, והוביל בשנת 1997 את הקמפיין המוצלח להחזרת 7 מיליארד דולר לתקציב הפדרלי של ארצות הברית כתיקונים לחוק הרפורמה ברווחה.
אברמוביץ שימש כנשיא איגוד המועצות ליהודי ברית המועצות בין השנים 1997–2007, והיה מועמד משותף שלוש פעמים לפרס נובל לשלום.
הוא היה הדובר המרכזי בכינוס הלאומי לזכויות האדם ברוסיה בשנת 2004. הוא סייע בהקמת המפלגה הפוליטית האתיופית עתיד אחד בישראל.
אברמוביץ הוא תומך פעיל בניצול אנרגיית השמש בישראל.
המעצר הראשון, מחוץ לשגרירות ברית המועצות בוושינגטון הבירה באוקטובר 1985, היה בהפגנה למען בוריס ליפשיץ.
"בית המשפט העליון של ארצות הברית ביטל את הרשעתו של אברמוביץ, וקבע תקדים בקיום התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית גם מחוץ לשגרירויות." המעצר השני היה בהפגנה למען יהדות אתיופיה.
שוטרי משמר הגבול הכו את אברמוביץ מחוץ לבנייני האומה בירושלים בכנס הקונגרס הציוני העולמי בשנת 1987. יו"ר הסוכנות היהודית שנבחר אז, מנדל קפלן, שחרר אותו מניידת המשטרה לפני שהמשטרה הצליחה להעבירו למעצר.
אברמוביץ הוביל שתי שביתות רעב.
הראשונה הייתה שביתה של ארבעה עשר יום במחאה על השקעות אוניברסיטת בוסטון בדרום אפריקה בתקופת האפרטהייד.
אברמוביץ הוחרם על ידי דרום אפריקה הקדם-דמוקרטית בגלל פעילותו נגד האפרטהייד.
השנייה היה בתקופת כהונתו של אברמוביץ כיו"ר ההתאחדות העולמית של הסטודנטים היהודים.
שביתה זו שנמשכה שבועיים, נערכה למען אסיר ציון האחרון בברית המועצות, אלכסיי מגאריק, ששוחרר לאחר מכן מהכלא והוטס לישראל.
אברמוביץ ארגן למענו 23 הפגנות ואירועים ברחבי העולם בפברואר 1987 ליום הסולידריות של ההתאחדות העולמית של הסטודנטים היהודים.
יחד עם אנתוני בדארד, ג'ורג' לונדסקוב וג'ף וויבר, פסק הדין במשפט אברמוביץ ואחרים נגד אוניברסיטת בוסטון עזר להציב תקדים לזכויות חופש הביטוי במוסדות פרטיים במסצ'וסטס.
בשנת 2014 ובשנת 2021 פעל להצגת מועמדותו לנשיא מדינת ישראל בתמיכת ארגוני הסביבה, אך לא הציג את מועמדותו.
פרס בוני ציון ליזמות וטכנולוגיה לשנת 2014, נפש בנפש
נבחר לאיש השנה לשנת 2012 על ידי אמנת ישראל לאנרגיה ועסקים
נבחר לאחד החלוצים הירוקים של CNN לשנת 2012
הוכרז על ידי PV Tech כאחד ממנכ"לי השמש העולמיים המעוררים השראה
פרס קפטן סאנשיין הירוק 2012
בשנים 2011, 2012 ו-2013 נכלל ברשימת ג'רוזלם פוסט של 50 היהודים המשפיעים בעולם
בשנת 2011 נקרא על ידי עיתון הארץ כאחד העולים האנגלוסקסיים המשפיעים ביותר
2009 כתבה במסגרת הסדרה "חכמי ישראל היום" מאת Targum Shlishi
פרס אמנת 2004 למצוינות בחינוך יהודי
פרס שארלוט בלומברג לשנת 1998
בין השנים 1998 ל-2000 היה מועמד משותף שלוש פעמים לפרס נובל לשלום בעבודה בברית המועצות לשעבר
כמו כן, הוא כותב טורי דעה בכלכליסט, מקור ראשון וג'רוזלם פוסט.
שניים ממאמריו, "מסתורין המיליונים החסרים" (1997) ו"ישראל והאסירים הסודנים "(2006), היו מועמדים לפרס פוליצר.
אברמוביץ כיהן בוועד המנהל של הקונגרס היהודי העולמי בין השנים 1987–1990.
Martin's Press ב-15 בספטמבר 1998. לאחר מכן הספר פורסם גם בכריכה רכה.
פרק בספר What Israel Means to Me, עם אלן דרשוביץ, 2006
יהודים, ציונות ודרום אפריקה, 1984, מהדורה שנייה, 1985, בני ברית / הלל
אברמוביץ כיהן בוועדת הסטודנטים של ועדת החג הלאומית ד"ר מרטין לותר קינג הבן, שיזמה את החג הלאומי בארצות הברית למנהיג זכויות האזרח, ונפגשה בחשאי עם קורטה סקוט קינג בשנת 1985 כדי לסייע למערכה של משפחת קינג למען העברת הארכיון של קינג למרכז לותר קינג (Martin Luther King Jr.
אברמוביץ הוא הגיס של הקומיקאית שרה סילברמן והשחקנית לורה סילברמן, והמשפחה מופיעה בספרה של שרה, The Bedwetter.
יחד עם אריה גרין, באמצעות קול דור ו-socialaction.com, יזם במשותף אברמוביץ את אירועי חודש חשוון העברי כחודש העשייה החברתית העולמית היהודית.
תערוכת הצילום הראשונה של אברמוביץ, "The Ketura Years: Part One", הוצגה ביולי 2011, ב-Presentense ברחוב עמק רפאים בירושלים.
הרב יוסף אוב (נולד ב-4 בדצמבר 1804 בבאיירסדורף.
נפטר ב-22 במאי 1880 בברלין) היה רב רפורמי יהודי-גרמני בביירוית, מיינץ וברלין.
הוא היה מהרבנים הראשונים שהטיפו בשפה הגרמנית.
לאחר לימודים בישיבת פיורדא אצל הרב אברהם בנימין זאב המבורג למד בארלנגן ומינכן, שם הוא השלים דוקטורט.
הוא מונה לרבנות במחוז בביירוית, שם לימד עברית.
בתקופת רבנותו בביירות התעוררו סכסוכים בקהילה ובעקבות כך פנה אוב ללא הצלחה בבקשה למינוי רבני לערים פירט, קאסל ופרנקפורט דמיין.
ב-4 בדצמבר 1852 עבר אוב לרבנות העיר מיינץ.
מעט מאוחר יותר התפלגה קהילתו לאחר שהורה להשתמש בבית הכנסת בעוגב ודרש בגרמנית.
עד 1865 נשאר אוב כרב הקהילה הרפורמית במיינץ.
בראש הקהילה האורתודוקסית עמד הרב מאיר להמן.
בשנת 1866 הפך אוב לרב הראשי בבית הכנסת החדש ברחוב אוראנינבורגר בברלין לאחר שהמועמד המקורי מנואל יואל התפטר.
באותה שנה הדפיס תפילה בת שלושה חלקים עם תרגום לגרמנית, ובשנת 1868 הוציא סידור תפילה.
הסידור נמנע מהמחויבות לשיבה לארץ ישראל, כמו גם לא הזכיר את בניית בית המקדש השלישי.
אוב ספג ביקורת גם על ידי הקהילה שלו מקודמו מיכאל זקש.
את המיעוט האורתודוקסי הוביל עזריאל הילדסהיימר.
הירש אוב, רב במינכן, היה בן דודו של יוסף אוב.
הרב יוסף אוסעדון (בן סעדון, סעדון, עדון) (סביב ה'ת"ם, 1680 - י"ב חשון ה'תקט"ו, 28 באוקטובר 1754) היה פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של מרקש במאה ה-18.
למד אצל חכמי העיר, ככל הנראה אצל רבי יצחק דלויה, רבי שלמה עמאר, ורבי אברהם אזולאי.
לא יאוחר משנת ה'תס"ט, התמנה לדיין בבית הדין בראשות רבי דוד בנבנישתי, הצטרף לדיינים הוותיקים: רבי יעקב בן חיים, רבי שלמה עמאר.
בשנים ה'תפ"א, ה'תפ"ח ערכו חברי בית הדין ביקורים בפאס ובסאלי.
בשנת ה'תק"א, לאחר פטירת רבי אברהם אזולאי התמנה לאב אבית הדין ורבה של מרקש.
בין הדיינים שהצטרפו לבית דינו היו רבי שלמה בנבנישתי ורבי דוד בן מאמאן.
בית הדין תיקן מספר תקנות לעיר מרקש.
בית הדין קיים קשרי מכתבים עם יתר דייני ערי מרוקו, כדוגמת רבי יהודה אבן עטר ורבי יעקב אבן צור דייני פאס, רבי אליעזר די אבילא רבה של רבאט, רבי מרדכי בירדוגו רבה של מקנס.
דייני מרוקו העתיקו מפסקי דינו גם לאחר פטירתו.
נפטר בי"ב חשוון בשנת ה'תקט"ו.
פסקי דין - מקבץ מפסקי דינו התפרסמו בספר 'תשובות חכמי מראכש'.
תקנות - מקבץ מתקנותיו התפרסמו בספר 'תקנות חכמי מראכש' שנדפס בתוך ספר 'תשובות חכמי מראכש'.
יוסף אורן (אורנבוים, נולד ב-14 באוגוסט 1940 בסראטוב, רוסיה) הוא חוקר, מסאי ומבקר ספרות ישראלי.
אורן מרבה לכתוב על ספרים, שזה עתה הופיעו בדפוס, ולכלול בביקורתו את התגובות של הסופרים על האירועים שמתרחשים בחיי העם והמדינה.
הוא פרסם עד כה עשרים ואחד כרכים בסדרה תולדות הסיפורת הישראלית, שבהם דן בכמאות יצירות של שמונים סופרים ישראלים.
מאה ושבע עשרה מיצירותיו הועלו לפרויקט בן יהודה.
יוסף אורן נולד בברית המועצות לשעבר, בן לרבקה וליעקב אורנבוים.
עלה לארץ ב-1949 והתחנך בראשון לציון.
לאחר השירות הצבאי למד בסמינר לוינסקי ורכש תואר ראשון בספרות באוניברסיטת תל אביב.
אורן עסק בהוראת הספרות בבתי ספר תיכוניים בשנים 1963–1976. כמו כן, הוא שימש כעורך כתבי עת לחינוך חברתי וכמרצה לספרות בחוגים וקהילות שונות.
החל משנת 1977 ועד פרישתו לגמלאות שימש יוסף אורן מרצה לספרות ולחינוך חברתי במכללות להכשרת מורים.
כמו כן, הרבה להרצות בנושאים ספרותיים לקהל שוחר ספרות.
בשנת 1983 ייסד את הוצאת "יחד", שבה הוא מפרסם את ספריו.
אורן מפרסם מאמרי ביקורת רבים, בעיתונות היומית ובמבחר כתבי עת על ספרות ישראלית החל משנת 1965. כינס וערך סיפורים של יוסף אריכא בשנת 1982 ושל בנימין תמוז בשנת 1990. ערך אנתולוגיה של סופרי ראשון לציון בשם "בוסתן הראשונים" (1989).
בסדרה בשם "תולדות הסיפורת הישראלית" הוא עוסק במאות מיצירותיהם של שמונים סופרים ישראלים.
הוא נוהג להגיב על הספרים עם מועד פרסומם, ולהתייחס, מנקודת המבט האישית-מדינית שלו, לדרך טיפולם באירועים והתפתחויות בחיי העם והמדינה, שמופיעים בספרם.
במאמרו "חתימה - פרידה מהסדרה 'תולדות הסיפורת הישראלית" הוא כותב:
אורן מזהה 5 משמרות של סופרים ישראלים: משמרת "דור בארץ" (סופרי שנות הארבעים והחמישים), משמרת "הגל החדש" (סופרי שנות השישים), משמרת "הגל המפוכח" (סופרי שנות השבעים והשמונים), משמרת "הקולות החדשים" (סופרי שנות התשעים של המאה ה-20) ומשמרת "הגל הדיסטופי" (סופרי שני העשורים הראשונים של המאה ה-21).
הנושאים שבהם מרבה יוסף אורן לדון הם: זהות וערכים בחברה הישראלית, ספרות נשים, שאלות היסטוריוגרפיות הנוגעות לסיפורת הישראלית, השפעת המלחמות על היצירה, ספרות אתנית, ספרות טריוויאלית, ספרות הומו-לסבית, הקיטוב הרעיוני בספרות הישראלית, סוגיות לשון וסגנון ועוד.
כן פרסם ספרים בתחום החינוך.
יוסף אורן זכה פעמיים בפרס ברנשטיין לביקורת, בשנים 1981 ו-1989 ופעמיים בפרס היצירה על שם ראש הממשלה לוי אשכול, בשנים 1989 ו-2011.
יוסף אורן, ציונות וצבריות ברומאן הישראלי, יחד, 1990
- - העט כשופר פוליטי : עשר מסות על הרומן הפוליטי ועל הרומן האידיאי בסיפורת הישראלית, יחד, 1992
- - זהויות בסיפורת הישראלית יחד, 1994
- - מגמות בסיפורת הישראלית, יחד, 1995
- - הספרות הישראלית - לאן?
: [יובל ראשון לתקופה הישראלית בספרות העברית], יחד, 1998
- - רבי-מכר ורבי-ערך בסיפורת הישראלית, יחד, 2000
- - הקול הנשי בסיפורת הישראלית, יחד, 2001
- - סוגות בסיפורת הישראלית, יחד, 2004
- - משבר ערכים בספרות הישראלית, יחד, 2007
- - משמרות בסיפורת הישראלית, יחד, 2008
- - צו-קריאה לספרות הישראלית : [מסות על הקיטוב הרעיוני בספרות הישראלית], יחד, 2009
יוסף אורן, "עמוס עוז: אהבה וחושך ושאר ירקות", נתיב; כתב עת למחשבה מדינית, חברה ותרבות 2,16 (תשסג) עמ' 57–63
- - "היהדות כתרבות בספרות הישראלית", הגות, אמנות וספרות ביהדות כתרבות (תשסג), עמ' 3–29
- - "פונטנלה" - אלגוריה פוסט-ציונית", נתיב; כתב עת למחשבה מדינית, חברה ותרבות 6,16 (תשסד), עמ' 79–83
- - "פנינה ספרותית שהוחמצה : על "יונה ונער", נתיב; כתב עת למחשבה מדינית, חברה ותרבות 19, 4-5 (תשסו), עמ' 77–81
- - "משקל הביוגרפיה בשירת הנשים העברית, גבורות למאזנים א (תשע), עמ' 235–243
הרב יוסף אהרן טאראן (?
- 1 באוקטובר 1926) היה רב בסאן ויסנט (אנ'), קלרה ובזוננפלד שבארגנטינה, מחבר שו"ת זיכרון יוסף.
מוכר על פעילותו בפולמוס הברווז המוסקובי.
טאראן נולד בעיירה בפלך קייב ולמד במקומו (שנת לידתו אינה ידועה), נסמך לרבנות ולשו"ב בידי רבני אומן, בראשם הרב יעקב ליב וורשבסקי.
שימש שוחט בכפר באחוזה החקלאית של הברון דוד גינצבורג, בכפר מוהילנה, כעשרים שנה.
בתרנ"ד נשלח בידי הברון בתוך קבוצה להתיישב בארגנטינה בכפר על שם הברון (בשמו המקומי: סאן וויסנט), בפלך קלרה, פרובינציית אנטרה ריוס (Entre Ríos) שם עסק בענייני יהדות: יסד בכל כפר בתי תפלה, תלמוד תורה ומקוואות.
באותה תקופה נסמך לרבנות בשנית לאחר שהוכיח את בקיאותו וידענותו ההלכתית בהתכתבות עם בידי הרב מרדכי וילפנד מאומן וכן כמה מרבני ברדיצ'ב.
בשנת תרע"ו כבר כיהן ברבנות בכפר זוננפלד, על גדות נהר גואלגואיצ'ו.
בשהותו שם נשא ונתן בהלכה עם כמה מגדולי ישראל במגוון נושאים, בהם הרב שמואל סלאנט, הרב משה ירושלמסקי והרב אהרון גולדמן.
לצד הרב אהרון גולדמן ממוזסווייל, נודע בשל עיסוקו בשאלת כשרות עוף הברבר.
ספרו "זיכרון יוסף" נדפס בירושלים תרפ"ד.
נפטר בזוננפלד בשמחת תורה תרפ"ז (1926).
הרב יוסף אונא (בכתיב ארכאי: אוננא; י"ח באייר ה'תרנ"ז, 20 במאי 1897 – א' באדר ה'תשל"ט, 28 בפברואר 1979) היה חוקר תורני וחוקר יהדות גרמניה.
משפחת אונא הייתה משפחה מפורסמת שמוצאה בעיר הנאו שבמדינת הסן, גרמניה, בקרבת פרנקפורט.
הרב יוסף אונא נולד להרב שמחה אונה בנו של הרב משה, בנו של הרב אברהם אליקים געץ, מתלמידיו של הרב יעקב אטלינגר.
רבי שמחה אונא היה בן בתו של הרב יצחק דב הלוי (זליגמן בֶּר) במברגר, שהיה רבה של וירצבורג ורב המחוז כולו.
ולאמו יענני בתו של רבי יוסף מעלא.
אונא נשא לאשה את דינה, לבית קויפמן.
את לימודיו הראשונים עשה אצל אביו והושפע רבות מדודו, הרב יצחק אונא רבה של מנהיים.
בשנת 1917 קיבל את התואר "דוקטור" מאוניברסיטת פרנקפורט על מחקר סטטיסטי של יהודי פרנקפורט.
בשנת ה'תרפ"ו (1926) החל ללמוד בבית המדרש לרבנים בברלין אצל הרב יחיאל יעקב וינברג והרב יוסף וולגמוט .
בב' בתמוז ה'תרפ"ח (1928) נסמך להוראה על ידם.
בכתב הסמיכה נאמר: "כבר מנעוריו נתגדל על ברכי התורה התורה והיראה, ולמד הרבה אצל אביו נ"י, שמרביץ תורה זה יותר מארבעים שנה בק"ק פרנקפורט, ובזאת בא אל הקודש פנימה מוכן בהכנה רבה ושלמה...
ומצאנו וראינו כי הוא בקי במקצועות שונים בתלמוד ובפוסקים...
מברר כל דת ודין על בוריו ואמיתתו".
בשנת תרצ"ג (1933) מונה לרב ולמורה בבית המדרש לרבנים בווירצבורג .
באותה שנה עלתה כלתו לעתיד לארץ ישראל והעבירה עמה 32 ארגזים של ספריו בהם ספרים שירש מאביו, והיא פעלה לחילוצו מגרמניה, ובעזרת הרב אברהם יצחק הכהן קוק הצליח הרב אונא לעלות לארץ בשנת תרצ"ד (1934).
והתיישב יחד עם דודו הרב ממנהיים בשכונת רחביה (רחוב אוסישקין 21) וייסד בה את בית הכנסת "בנין ציון", בו התפללו בנוסח פרנקפורט.
ואף נשא שם שיעור ובהרצאותיו בנושאים תורניים והיסטוריים, נושא שיעוריו היה "תפילותינו בהתפתחותן ההיסטורית".
בארץ הוא נמנע ממשרה ציבורית עקב בריאותו ובשנת תש"ז (1947) עבר להתגורר בכפר הרואה אשר אווירו הבריא היטיב עימו.
במכתב תנחומים הספיד אותו רב הכפר, הרב שאול ישראלי: "היה אדם יקר חסיד וצנוע.
נציג נאמן של בית המדרש נוסח פרנקפורט דמיין, שגדל תלמידי חכמים הממזגים בתוכם הלכות והליכות עולם כאחד.
עמל כל חייו בתורה, למרות היותו ידוע סבל ומוכה חולי."
הרב אונא היה ידידו הקרוב של עקיבא ברוך פוזנר.
במהלך חייו פרסם הרבה מאמרים, מחקרים ומסות וכמה ספרים, ביניהם את ספרו של הרב ליב עטלינגר (אחיו של רבי יעקב אטלינגר) ר"מ קלויז ר' למלה במנהיים ומחבר מעדני מלך.
וגם חיבר ספר על הרמב"ם.
בארץ ישראל נהג לפרסם מכתבים בעיתונים ובכתבי עת, כגון הצופה, וסיני, שעסקו בביקורות שונות על ספרי הלכה ואגדה, מחשבה ומחקר.
נפטר בא' באדר ה'תשל"ט, ונקבר בהר הזיתים.
"השלמות והערות מאת הרב ד"ר יוסף אונא", בתוך: רבני פרנקפורט, מוסד הרב קוק, ירושלים תשל"ב, עמ' 181–241
"הרב ד"ר מרדכי הלוי הורוויץ – חייו ופעלו", בתוך: רבני פרנקפורט, מוסד הרב קוק, ירושלים תשל"ב, עמ' 329–350
מאמריו לוקטו על ידי רעייתו דינה ונדפסו בספר הזיכרון זיכרון יוסף כפר הרא"ה תשמ"ג.
יוסף אוקסנברג (2 בפברואר 1897 – 21 באוקטובר 1967) היה שחקן תיאטרון, במאי ופזמונאי ישראלי, ממייסדי התיאטרון הסאטירי "המטאטא".
נולד ב-1897 בלודז' שבפולין (אז חלק מן האימפריה הרוסית), למשה אהרן.
בשנים 21–1920 עבד כחלוץ בסלילת כביש עפולה-נצרת (כיום חלק מכביש 60), שם הכיר חלוצים אחרים כדוד טוביהו (לימים ראש עיריית באר שבע), הלל דן (לימים ממנהלי חברת סולל בונה), אהרן ציזלינג (לימים שר החקלאות) ואליעזר ליבנה (לימים חבר הכנסת מטעם מפא"י).
הוא לן יחד אדווין סמואל (בנו של הנציב הבריטי הראשון, הרברט סמואל) באותו אוהל.
אוקסנברג הבחין בעובדה שהפועלים אהבו לשיר בכל הזדמנות, אולם מבחר השירים שהיה קיים בעברית היה די מוגבל.
לכן הוא חיבר מילים בעברית וביידיש ללחנים פולניים ורוסיים שהפועלים שרו.
למשל, לבקשתו של יעקב טימן, כתב אוקסנברג למנגינת השיר הרוסי "בין פרחי הגן המלבלבים" מילים עבריות וכך נולד השיר העברי "בין פרחי הגן".
כתב פזמונים רבים באותה עת, ביניהם: "שיר הכביש", "לגליל", "אדווין", "היה זה בשדה" (על יד המחנה).
החלוצים הפיצו את השירים בהמשך ובכך הפכו ללהיטים.
הוא גם ארגן מקהלה בקרב החלוצים,"חבורת העמק", מן הלהקות המוזיקליות הראשונות ביישוב, שנדדה והופיעה בארץ.
המקהלה התקבלה בהתלהבות ובתמורה זכו החלוצים בכלכלה ולינה.
באותה עת זכה לכינוי "יוסק'ה כבישניק".
בין שאר השירים כתב אוקסנברג גם את המנון "גדוד מגיני השפה בארץ ישראל".
הסופר אריה ליפשיץ, שעבד גם הוא כחלוץ באותה עת, כתב על אוקסנברג בספרו "דרך עקובה" (1978).
ב-1923 נסע ללמוד בסטודיו למשחק של מקס ריינהרדט, בברלין.
התקבל ב-1934 לתיאטרון הסאטירי "המטאטא".
ביים והשתתף ב-41 מתוכניות התיאטרון.
מאותה תקופה התפרסם השיר "דניל'ה אכול את הבננה'לה" שאת מילותיו כתב ללחן של משה וילנסקי.
בשנים 1930–1945 שימש כבמאי-הבית וחבר הנהלת התיאטרון לילדים שליד מרכז הגננות (לימים "תליל").
אוקסנברג אף ביים ב בהנהלתו של המנצח גולינקין.
במסגרת תיאטרון "אֹהל" עיבד וביים את ההצגות הראשונות של "חסמב"ה", על-פי ספריו של יגאל מוסינזון.
היה נשוי לשחקנית עזובה אפשטיין (בתו של משה אפשטיין-וילנסקי).
אשתו הייתה פעילה כשחקנית בעיקר בתיאטרון לילדים.
לשניים נולד בן יחיד, מירון אוריאל, עיתונאי, עורך, סופר ומתרגם.
יוסף אוקסנברג נפטר ממחלת הסרטן ב-1967, נטמן בבית העלמין הדרום והותיר אחריו את רעייתו (1905–1985), בנו ונכדים.
מחשובי הפילוסופים היהודים, מחבר "ספר העיקרים".
תלמידו של רבי חסדאי קרשקש, כיהן ברבנות בערים שונות באראגון ובקסטיליה.
יצירתו של רבי יוסף אלבו נולדה על רקע הצורך לזקק את עיקרי היהדות למבנה בסיסי ופשוט, כדי לחזק את השורות ולמנוע התבוללות.
השפעתו של רבו רבי חסדאי קרשקש עליו גדולה מאוד.
התקופה שבה פעל רבי יוסף אלבו הייתה זמן משבר ביהדות בעקבות גזירות קנ"א ורבים המירו את דתם.
רבי יוסף אלבו נאלץ להשתתף בוויכוח טורטוסה ולהסביר מול קהל עוין את עקרונות אמונתו.
זה היה הרקע לחיבור "ספר העיקרים", שבו העמיד רבי יוסף אלבו את עיקרי הדת היהודית על שלושה: מציאות האלוהים, מתן תורה בהתגלות בהר סיני וקיומם של שכר ועונש, שהכופר בהם מוציא את עצמו מן הכלל ואין לו חלק לעולם הבא.
הימנעות רבי יוסף אלבו מלכלול את האמונה במשיח כעיקר עוררה עליו ביקורת.
שמחה בונם אורבאך הגדיר את רבי יוסף אלבו כ'פילוסוף האחרון של יהדות ספרד'.
ספרו הגדול של רבי יוסף אלבו הוא 'ספר העיקרים', בספר זה מתפלמס רבי יוסף אלבו עם הרמב"ם הקובע כי יש י"ג עיקרים ליהדות.
יוסף אלבו לא חולק על אמיתות אף אחד מהעיקרים של הרמב"ם אלא רק על היותם עיקרים.
הוא מצמצם את העיקרים לשלושה - מציאות ה', תורה מן השמים ושכר ועונש.
על חלק מהעיקרים חולק רבי יוסף אלבו משום שהם אינם עיקרים, כלומר ניתן להיקרא יהודי מאמין אף ללא האמונה בהם, ועל חלקם משום שלדעתו הם רק הרחבות של אותם שלושה עיקרים (כך למשל אמונה בתורה מן השמים מחייבת את האמונה בנבואה ושליחות משה ולכן אין למנותם כעיקרים נפרדים).
הספר בנוי מארבע חלקים, החלק הראשון עוסק בבירור המושג 'עיקרים', ובו דן רבי יוסף אלבו במבנה הדתות השונות (דת אלהית, דת טבעית, דת נימוסית) ובעיקרים המתחייבים מכל אחת מהם וכן בעיקרים המיוחדים ליהדות.
לאחר מכן באים שלושה חלקים שכל חלק עוסק בבירור עיקר אחד מבין שלושת עיקרי היהדות, כאשר החלק השני עוסק במציאות ה', החלק השלישי בתורה מן השמים והחלק הרביעי בשכר ועונש.
בנוסף סבר רבי יוסף אלבו כי מי שהגיע מתוך לימודו להבנה מוטעית של העיקרים, כגון מי שחושב שלקב"ה יש גוף, אמנם חוטא וצריך לשוב בתשובה, אך אינו נקרא כופר.
רבי יוסף אלבו הזכיר בספרו את ספר הזוהר והמליץ לא לקרוא בו ובשאר ספרי המקובלים כי אם מפי חכם מקובל כי חכמת הקבלה כשמה, רק על ידי קבלה.
ניתן גם לראות את רבי יוסף אלבו כחוליה מקשרת בין הפילוסופיה לקבלה, בספרו ישנם פרקים רבים על דרך הפילוסופיה של הרמב"ם אך גם מובאות קבליות רבות.
כך באחד מפרקי ספרו מזהה רבי יוסף אלבו את עשרת השכלים הנבדלים המוכרים מהפילוסופיה האריסטוטלית עם עשרת הספירות הקבליות ואת השכל הפועל עם ספירת המלכות.
יש מן המקובלים שדחו את דבריו.
סגנונו של רבי יוסף אלבו פשוט ובהיר.
בולט רצונו להתפלמס עם הנצרות, אשר לדעתו סותרת את השכל, בניגוד ליהדות.
מגמות פולמוסיות אלו הביאו לצנזורים מסוימים שנעשו בספר בידי הרשויות.
כפילוסופים אחרים תומך רבי יוסף אלבו בחקירה פילוסופית.
חידוש יש בדעתו על הצמחונות – חידוש שהיווה יסוד ל"חזון הצמחונות והשלום" של הרב קוק.
לדבריו, אף שהתורה התירה אכילת בשר, זהו היתר בדיעבד, שאינו מציאות אידיאלית.
יוסף אליהו שלוש (1870, יפו – י"א באב ה'תרצ"ד, 23 ביולי 1934, תל אביב) היה ממייסדי תל אביב, יזם, סוחר ותעשיין.
יוסף אליהו שלוש נולד ביפו בשנת 1870. אביו, אהרן שלוש, מראשי העדה הספרדית בעיר, היה צורף, חלפן כספים וסוחר קרקעות.
בילדותו התחנך בתלמוד תורה ובבית הספר תפארת ישראל בביירות.
נישואיו בגיל 17 קטעו את לימודיו, והוא פנה לעיסוק במסחר.
בתחילת שנות התשעים של המאה התשע-עשרה הקים יחד עם אחיו הבכור, אברהם חיים שלוש, את בית העסק של "האחים שלוש" לחומרי בניין, ובהמשך גם בית חרושת למוצרי בניין טרומיים תחת אותו שם.
עסקיו בתחום הבניין ועסקי הקרקעות של אביו דחפו את יוסף אליהו שלוש לעיסוק מעשי בבנייה.
הוא החל לפעול גם כקבלן, ובמסגרת זו בנה בניינים שונים בצפונה של יפו ובתל אביב, בראשם בתי פיינגולד בשכונת יפה נוף אשר במנשייה, בית הספר לבנות ובית הספר של "כל ישראל חברים" בנווה צדק, שלושים ושניים מבתיה הראשונים של אחוזת בית ובניין הגימנסיה העברית הרצליה.
במקביל המשיך לבדו ובשותפות עם אחרים בגאולת אדמות, בסביבות תל אביב וברחבי הארץ כולה.
בשנת 1910 הוא השלים בניית בית יוסף אליהו שלוש בו התגורר.
מעבר לעסקיו הפרטיים הקדיש יוסף אליהו שלוש חלק ניכר מזמנו לענייני ציבור, ובראשם הדאגה לפיתוח שתי הערים בהן חי – יפו ותל אביב – ולרווחת תושביהן.
יחד עם אשתו, פרחה שמחה לבית מויאל, היה בין המייסדים של תל אביב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היה חבר מועצת העירייה הראשונה.
בפעילותו בתחום זה יזם והגה רעיונות רבים לשיפור ולשכלול העיר, רעיונות שהוצאו לא פעם אל הפועל בידי אחרים.
הערבית, שהייתה שגורה בפיו, שימשה אותו פעמים רבות כדי לתווך ולקרב בין התושבים היהודים והערבים של תל אביב ויפו.
בזכות יחסי הידידות שקשר עם ראשי הציבור הערבים יכול היה למצוא אצלם אוזן-קשבת בעתות שלום כמו גם בזמנים של פרעות ומתיחויות.
במסגרת אגודת "המגן" פעל עוד לפני מלחמת העולם הראשונה כדי לשכנע מעל דפי העיתונות הערבית ובמפגשים עם אישים ערבים כי אין ניגוד אינטרסים עקרוני בין ההתיישבות היהודית בארץ ישראל לבין השאיפות הערביות באותו מרחב.
לא פעם נשלח על ידי ועד עיריית תל אביב לדבר על לבם של ערביי יפו ולהגיע איתם לכדי פשרה בנושאים שקשרו בין שתי הערים.
למשל, הצליח לשכנע את חברי עיריית יפו לבטל את התנגדותם הנחרצת לחיבור יפו לרשת החשמל שהקים פנחס רוטנברג.
המשימה הייתה לא קלה בשל היחסים העכורים בין התושבים המוסלמים והתושבים היהודיים של האזור בימים שלאחר הצהרת בלפור ופרעות תרפ"א ותרפ"ט.
כאחד מפרנסי תל אביב עשה יוסף אליהו שלוש רבות במהלך מלחמת העולם הראשונה כדי להתמודד עם הגזרות השונות שהטיל השלטון העות'מאני, ובראשן – גזרת הגירוש מן העיר.
דאגתו הראשית הייתה אספקת הצרכים החיוניים של הגולים, אשר נותקו מבתיהם וממקורות פרנסתם.
בטלטלותיהם הגיעו הוא ומשפחתו, ואיתם עשרות גולים נוספים, לפתח תקווה, ומשם לקלקיליה ולכפר ג'מאל.
בכפר התפתחה קהילה גדולה של גולים, שמנו 152 בני-אדם, והתגוררה שם כחצי שנה.
בתקופה זו אימו נפטרה, והוא רכש עבורה חלקת קבר בכפר, קבר אותה שם והציב עליה מצבה.
בימי הגירוש, ביקר אותו מאיר דיזנגוף שעמד באותה תקופה בראש גולי תל אביב.
בספר זכרונותיו עם תל אביב בגולה רשם דיזנגוף על הביקור:
לאחר מלחמת העולם הראשונה הגה עם חברו מאיר דיזנגוף את הרעיון להקמת נמל בשפך הירקון ואף רכש לשם כך שטחים נרחבים באזור.
לאחר שהבריטים התנגדו לכך, הרעיון עלה שוב בשנות ה-30 ולשם כך רכשה המשפחה שטחים נוספים מהכפר שייח' מוניס.
האחים, יוסף אליהו ויעקב ניסו לשכנע את ערביי יפו להקמת נמל משותף לשתי הערים והקמת ריביירה תל אביבית אמנם פרוץ המרד הערבי שיבשה את תוכניתם זו.
בשנותיו האחרונות הלך והתרחק מעסקנות ציבורית, על-אף שהיה פעיל באגודות שונות, דוגמת התאחדות הספרדים העולמית בתל אביב.
באותן שנים כתב ופרסם מאמרים בעיתונות העברית והערבית ובהם ניסה להשמיע קול שונה, לא מפלגתי במובהק, בשאלות היום.
יוסף אליהו שלוש נפטר בתל אביב בקיץ 1934, כשלושה חודשים לאחר מות אשתו.
ליוסף אליהו ופרחה שמחה שלוש נולדו שבעה ילדים:
משה, שנשא לאישה את רחל לבית מדניצקי ולאחר פטירתה נשא לאישה את נינה ברלין (בתו של אליהו ברלין)
מאיר, שנשא לאישה את זהובית סחרוב (בת למשפחת סחרוב-בן טובים ואחותם של יחזקאל סהר, ישראל סחרוב ו אהרון סחרוב)
אבנר, שנשא לאישה את מרים בת הנגר יהושע גורודנצ'יק
צדוק, שנשא לאישה את רוז אפלבוים בתו של האגרונום מאיר אפלבוים
יהודית אשת חירם היינריך כהן
יורם, שנשא לאישה את עליזה בתו של שמעון קפלן
בשנת 1931 פרסם את ספרו האוטוביוגרפי "פרשת חיי", המכיל תיאורים של פרשיות רבות מחייו בארץ, החל בימיו כילד ביפו ועד לאחר מאורעות תרפ"ט.
בספר הוא מותח ביקורת על יחסם של מנהיגי היישוב לערביי ארץ ישראל: התעלמות מקיומם והזנחת יחסי השכנות הספר ראה אור לראשונה במהדורה משפחתית בשנות ה-30', והודפס בשנית במהדורת פקסימיליה על ידי צאצאי יוסף אליהו שלוש בשנות ה-70'.
מהדורה מחודשת ומוערת ראתה אור בשנת 2005 בעריכת אור אלכסנדרוביץ' בהוצאת בבל.
מהדורה מתורגמת לאנגלית עם הקדמה מדעית מאת מישל קמפוס ואור אלכסנדרוביץ עתידה לראות אור בהוצאת אוניברסיטת ברנדייס בשנת 2025.
יוסף-אהרן אלמוגי (5 במאי 1910 – 2 בנובמבר 1991) היה ראש עיריית חיפה, חבר הכנסת, שר בממשלות ישראל ויו"ר הסוכנות היהודית.
לידה, עלייה ותחילת פעילות ציונית ופוליטית
נולד כיוסף-אהרן קרלנבויים בעיירה הרוביישוב שבפולין למשפחה של חסידי בעלזא.
בשנת 1929, לאחר תום לימודיו התיכוניים עלה לארץ ישראל והצטרף לגרעין בשם "הכובש" שעסק בכיבוש העבודה בפתח תקווה ובכפר סבא (בשנת 1932 עלה הגרעין להתיישבות בקיבוץ רמת הכובש).
בשנת 1937 עבר אלמוגי לחיפה ומונה על ידי אבא חושי לראש פלוגות הפועל.
אלמוגי המשיך לעבוד כפועל בניין מקצועי לצד תפקידו כמפקד פלוגות הפועל בחיפה.
רק בסמוך לגיוסו לצבא הבריטי ב-1940, עקר עם משפחתו לבית שבנה במו ידיו בכפר סבא.
ההתנדבות לצבא הבריטי ופרשת השבי של מתנדבי היישוב
ב-30 ביולי 1940 התנדב אלמוגי, שהיה חבר ארגון ההגנה, לצבא הבריטי והיה ממתנדבי היישוב בחיל החפרים ושירת במצרים, לוב ויוון.
למרות רצונו להתנדב לצבא הבריטי, נדרש אלמוגי לאישורם של אבא חושי מזכיר מועצת הפועלים ויעקב דורי, מפקד ה"הגנה" בעיר חיפה שטענו כי תפקידו בפלוגות הפועל חשוב מידי מכדי שישתחרר ממנו כעת.
ההכרעה הועברה למשה שרת שפסק לזכותו ואישר את גיוסו.
בראשית שרותו הצבאי נשלח, עם פעילים אחרים בפלוגות הפועל, לקורס פיקודי במחנה סרפנד (צריפין) אותו סיים באוקטובר 1940 בדרגת קורפורל (רב-טוראי) כשמאוחר יותר, עם מינויו לתפקיד פיקודי זכה לדרגת (מקבילה לסמל).
ערב גיוסם נתמנו מטעם המפקדה הארצית של "ההגנה", אלמוגי, יצחק בן אהרון ויוסף בנקובר, ל"מפקדה עלומה" של קבוצת המתנדבים ולרכז את פעילותה.
לאחר סיום הקורס הוצב אלמוגי בפלוגת החפרים 606 כסמל מחלקה.
בין יתר המקרים הזכורים היה ההתעקשות של אלמוגי מול מפקד מחנה השבויים כי אחד השבויים, יצחק אלקינד, שנפטר בבית חולים ממחלת סרטן, ייקבר בטקס צבאי מלא.
אלמוגי ארגן את הטקס לפי מנהגי ישראל כולל דגל יהודי שעטף את הארון ותפילות "אל מלא רחמים" ו"קדיש".
משמר כבוד גרמני צעד בראש מסע ההלוויה.
אלמוגי היה מיוזמי איסוף הכסף לטובת נטיעת יער "פדויי השבי" בארץ ישראל.
יער שניטע על ידי הקק"ל רק בשנת 2014 לאחר פעילות של פורום משפחות פדויי השבי - לוחמי חיל החפרים, והשתחרר משביו בתום צעדת המוות ב-12 באפריל 1945 והועבר כמו עמיתיו למחנה הבראה באנגליה ומשם חזרה ארצה ושחרור מהשרות.
פעילות פוליטית לאחר הקמת המדינה
ב-1948 עיברת את שמו ל"אלמוגי", בין השנים 1951–1958 כיהן כמזכיר מועצת פועלי חיפה, מטעם מפא"י.
בתקופה זו עמד מאחורי השביתה הגדולה במפעל הטקסטיל "אתא".
בשנת 1961 התמנה לתפקיד מזכ"ל מפא"י, ומשנת 1955 כיהן כחבר כנסת מטעם מפא"י וכן כיהן כשר בלי תיק עד שבסוף אוקטובר 1962 מונה לשר השיכון והפיתוח.
הוא המשיך לכהן בתפקיד זה עד מאי 1965, עת התפטר מהממשלה והצטרף לרפ"י.
בין 1963 ל-1965 שימש גם כיו"ר מועצת המנהלים של חברת עמידר ובין 1963 ל-1966 גם כיו"ר חברת החשמל.
לאחר פרישתו של דוד בן-גוריון ממפא"י, הצטרף אליו אלמוגי והיה ממקימי מפלגת רפ"י.
לאחר איחוד רפ"י עם מפלגת העבודה הישראלית שב אלמוגי אל המפלגה והצטרף לממשלה כשר העבודה.
בשנת 1974 נבחר לתפקיד ראש עיריית חיפה כשסיעתו היא הגדולה ביותר במועצת עיריית חיפה עם 15 מושבים (מנדטים).
אלמוגי כיהן בתפקיד זה עד שנת 1975. בינואר 1976 נבחר לתפקיד יו"ר ההסתדרות הציונית והסוכנות היהודית.
נפטר ב-2 בנובמבר 1991 ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל.
יוסף ד'יא א-דין אל-ח'אלדי היה פוליטיקאי ערבי-עות'מאני, איש רוח, בלשן וראש עיריית ירושלים לסירוגין בין השנים 1867–1906.