tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1793 שלח כתב-יד שלו בענייני גיטין לרב הראשי למוראביה, הרב מרדכי בנט.
בתשובתו הרב בנט שיבח את חורין כ"אור ישראל, עמוד הימיני".
כעבור שנה השניים הסתכסכו לראשונה, כשחורין תמך ברבי משה מינץ נגד מהר"ם בנט בסוגיית התרת תפילין שאינן עשויות מעור אחד, ושיגר איגרת תוכחה לרב מניקלשבורג, ולא קיבל תשובה.
בפרשה זו הוא חלק גם על הרב יצחק גריסהאבר מפקש, שהצטרף לאוסרים.
כעבור שלוש שנים חורין נקלע לסערה גדולה בהרבה.
ב-1782 הרב הירש סג"ל, מטמשבורג הסמוכה, שלח שני דגי שטירל לרב לנדא בפראג כדי שיכריע אם הם כשרים.
מין מקומי זה, שקשקשיו היו קשים ביותר לקילוף, הוחזק כמותר על ידי הספרדים אך לא על ידי האשכנזים.
לאחר שהרב לנדא הצליח להסיר את המעטה החיצוני מבלי לגרום נזק לבשר, הוא קבע כי השטירל כשר ללא ספק.
בתשובתו לרב סג"ל כתב בדרך אגב, כי הוא רואה בקביעת הרמב"ן שיש חובה שהקשקשים יהיו ניתנים להסרה, חומרה שאין לה בסיס בתלמוד, אך בגלל מעמדו יש לקבלה.
ההיתר התקבל בטמשבורג, וחורין אימץ אותו באראד מיד עם התמנותו ב-1793.
ב-1797 הדפיס את ספרו הראשון, "אמרי נעם".
משה פלאי מצא בהקדמה סימנים לנטיותיו המשכיליות ולשאיפתו לחדשנות:
בין היתר, פרסם שם כי הן השטירל והן מין דומה בשם 'טיק' היו כשרים, בהסתמך על לנדא.
גריסהאבר שיגר לחורין מכתב בבקשה שימשוך את ההצהרה, שכן לדעתו הדג אסור.
חורין סירב והשיב לו לגבי מכתבו של הנודע ביהודה, תוך הזכרת דברי הרמב"ן.
גריסהאבר סירב להאמין שלנדא כתב כך, והתרה בו שלא לפרסם את האיגרת.
גריסהאבר פרסם כי יגייס "מאה רבנים" (לבסוף נרתמו כשלושים) לסתור את דברי חורין.
גריסהאבר קרא לעזרתו את בנט, שהגיח זה עתה מהפולמוס סביב "בשמים ראש" עם דריכות יתרה כלפי כל איום אפשרי על סמכות הפוסקים.
הלה כתב בהסכמתו כי השטירל הוחזק לטמא מאז ומתמיד, וכי אף לגדול הדור (מבלי לנקוב בשמו של הנודע ביהודה במפורש) אסור לשנות מנהגים.
גריסהאבר הדפיס את טיעוניו בקובץ בשם "מקל נועם", בו הצביע על כך שלנדא לא ציין את שם המין וכתב "דג" ולא "דגים".
לכן התעקש שחורין זייף את הסכמת הנודע ביהודה לגבי שני המינים; מניתוח הסימנים שמנה לנדא, קבע גם כי לא ייתכן שמדובר באותו סוג.
בהמשך הודיע גריסהאבר שהוא עצמו קיבל מהנודע ביהודה איגרת בנדון, אך היא אבדה לו.
האשמות אלה קוממו את דייני פראג, אלעזר פלקלס ושמואל לנדא, שמצאו את העותק המקורי של תשובת הנודע ביהודה בכתב ידו.
הם תבעו מגריסהאבר שיחזור בו, וגיבו את חורין נגד בנט וגריסהאבר.
כך עשה גם הרב מינץ.
חורין פרסם קובץ נוסף להגנתו, "שרין קשקשים." לעף קבע בביוגרפיה שלו כי בעניין זה, הפולמוס גווע לאטו בסוף 1800.
באביב 1802 נסע חורין למחוז שומוג', שם האמין כי יוכל להתמנות לרב מחוזי.
באותה תקופה נחשב למשכיל ביותר מבין רבני הארץ.
הוא נשא דרשות בפני הקהל באזור, שזכו לאהדה.
אחד מעשירי נג'קניז'ה, משה לנקבכר, היה מתומכיו.
לנקבכר נסע לדיאט המלכותי בפרשבורג באותה שנה.
שם נתקל בעוינותם לחורין של פרנסי הקהילה המקומית, בראשות החת"ם סופר.
הרב הצעיר נחשב כבר אז למרדן בעיניהם.
לנקבכר חזר בו, והמינוי סוכל.
ב-1803 הדפיס חורין בווינה את חיבורו המקיף הראשון, "עמק השוה", עם הסכמה ממינץ.
הוא גינה מנהגים ואמונות תפלות שנבעו מהקבלה המעשית, כמו קמעות ליולדות וכפרות, אף כי הגן על הקבלה עצמה.
הוא עסק גם בעיקרי האמונה של הרמב"ם ובדברי אגדה.
הספר היה מושפע בבירור מרעיונותיו של משה מנדלסון, וחתר להציג את הדת כעומדת בקנה אחד עם הנאורות.
לדברי פלאי, כבר ניכר שם כיוון חשיבתו: הוא כתב, בין היתר, כי מדי פעם המתודות ההלכתיות השגרתיות אינן מספיקות, ו"מסרה התורה לחכמי זמן וזמן לתקן הפרטים." אך שינוי זה היה, לדבריו, צריך להיעשות לפי י"ג מידות.
הספר היה רצוף התקפות על הדאיזם והדוגלים בו מבין היהודים, ביקורת המקרא המוקדמת, השבתאות והפרנקיזם.
חורין ציין גם כי "אין לשנות דבר מברכות שבתפילה".
בנט מיהר להכריז ש"עמק השוה" מכיל דברי כפירה ויש לשרפו, אם כי סירב לדרישת המחבר לנמק זאת על בסיס הטקסט.
לבסוף הצהיר שהוא בטוח שחורין מחזיק בדעות כאלו, גם בלי להישען ישירות על הכתוב.
החיבור הביא לחורין תהילה בקרב משכילי גליציה, והחלה חליפת מכתבים בינו לבין דמויות כמו שי"ר.
הקהילה באראד התפצלה לשניים: מחנה הרוב שתמך בחורין, ומיעוט גדול שניסה להיפטר ממנו.
אחד מראשי הקהל קילל אותו בקול בעת דרשת שבת שובה תקס"ה (8 בספטמבר 1804).
לבסוף הודיעו המתנגדים כי יתרצו, אם הרב מינץ יכריע שאין מדובר בכתב מינות.
הלה השיב ב-8 באוגוסט 1805 וקבע כי אין ספק ש"עמק השוה" מכיל דברים למרות זאת היה מינץ נתון בלחץ כבד מרבים להעניש את חורין, וכינס ב-1 בספטמבר בית-דין שמנה אותו עצמו, את הרב ראובן ראקאניץ מז'מבק, ואת חתנו של האחרון, שמואל דוד בודשפיץ מאסאד.
חורין וכמה מיריביו בקהילתו הגיעו לאובודה.
למחרת לא הופיע מינץ, ודיין אחר החליף אותו; בודשפיץ נטל את השליטה.
הוא הורה לחורין לגנוז את 'עמק השוה' או שזקנו יגולח בעוון כפירה, והלה נאלץ לקבל את הדין.
עם שובו לאראד, נסקל בחצר בית הכנסת על ידי ההמון, אך ועד העדה סירב לתביעה לפגוע בשכרו.
לבסוף פנה לרשויות, ואלה קבעו שההליך לא היה תקין וביטלו את הפסק ב-24 ביוני 1806. המחלוקת באראד לא פסקה מעולם, ובין שני הפלגים המשיכו להתחולל מריבות וקטטות.
פרשת "עמק השוה" הביאה לקרע עמוק בינו לבין יתר רבני הונגריה, אף כי לעת עתה חדל מלפרסם את דעותיו.
בבית-הכנסת שלו באראד ערך בינתיים שינויים שהתאימו לתפישתו: הוא ביטל את השימוש בטעמי המקרא, השמיט רבים מהפיוטים, אסר להרעיש ולהתפרע בעת קריאת מגילת אסתר, לירוק בעלינו לשבח ועוד.
הוא יצא נגד נטייתם של רבני דורו להרבות בהצבת גדרים כדי לבלום את הסחף של ההמעטה בשמירת המצוות, והביע דאגה כי זו תביא לאדישות דתית ולגידול בתנועת המתנצרים.
סדרי בית הכנסת הקלוקלים, שבחסותם השתררה מהומה בעת התפילה, היו לדעתו עיקר הבעיה.
באביב 1806 חיבר מכתב לאברהם פורטדו, נשיא אספת הנכבדים שהכינה את הסנהדרין של פריז.
הוא שיבח את יוזמת הממשל הצרפתי, ובין היתר ציין שבית דין רשאי לבדוק גזירה שגזרו בעבר, לבחון אם היא מתאימה לנסיבות הזמן ולבטל אותה אם אין בה עוד תועלת.
כמו כן, הוסיף שיר שבח לקיסר נפוליאון.
ב-1811 שוב נקלע חורין לעימות עם בנט, כשזה הכשיל את מינויו לרב בווינה, שם קיווה להתבסס על תמיכת הנאורים בעיר.
מעתה ואילך החל להוציא בעקביות פסקים שנגדו את דעת מרבית בעלי ההלכה בארץ: במחצית הראשונה של העשור התיר אכילת פנינייה, שנחשבה לטמאה על ידי רבים מרבני אשכנז, ובהמשך אפשר – לאחר שבקשתה נדחתה על ידי כמה רבנים – לאלמנה שתינוקה היה בן שלושה חודשים בלבד, להינשא שוב.
בשלב זה היה כבר מבודד כמעט לחלוטין מפוסקי ארצו, ורק מינץ עוד נטה לו חסד.
ב-1818 יצר דרשן נודד בשם אליעזר ליברמן קשר עם חורין.
הוא פעל לאסוף שו"תים שיתמכו בבית-הכנסת החדש שהקים ישראל יעקבסון בברלין, ושכלל חידושים כמו נגינה בעוגב בשבת על ידי נכרי, והוספת קטעים בגרמנית לנוסח התפילה.
המניין החדש פוזר על ידי השלטונות עקב התנגדות רבה של ברלין, הרב מאיר וייל.
יעקבסון ואנשיו שם החליטו לוותר על התארגנות נפרדת, ולנסות להחיל את דרכם בתוך ביה"כ המרכזי.
כדי למצוא להם סעד, פנה ליברמן לרבנים שנודעו כליברלים במרכז אירופה, ולפוסקים באיטליה.
בין היתר שיגר את מכתבו גם למינץ, אך זה לא נענה, והזהיר את חורין שלא להתערב בעניין.
הרב מאראד התעלם ממנו, ופנה לסייע למחדשים.
בשו"ת 'קנאת האמת' שהשלים ב-17 באפריל 1818, דן בפירוט בנקודות נגדן יצאו השמרנים בברלין: הקמת קהילה נפרדת ('לא תתגודדו'), הנהגת הברה ספרדית בתפילה, נגינה בעוגב, ביטולם של הטעמים ושל התפילה בלחש בשמונה-עשרה, הוספת קטעים שלא בלשון הקודש ועוד.
חורין הסכים לכך שיש להתפלל בלשון המובנת, אך קרא לאנשי ברלין לדאוג להורות לבניהם עברית, ודרש לשמר קטעים כמו קריאת שמע ושמונה-עשרה בשפה בנימוק של את השימוש במבטא ספרדי ביסס על מעשיהן של דמויות כמו רבי נתן אדלר.
בסוף דבריו שיבח את יעקבסון וסיעתו, "האנשים החרדים לדבר השי"ת" ורוצים בשיפור סדרי בית-הכנסת כדי להפסיק את הזליגה החוצה מתוך היהדות.
סמט סיכם כי בכתב תמיכתו בליברמן לא היה כמעט "גילוי פנים בתורה שלא כהלכה, אלא מרד בממסד הרבני ובמדיניות הפסיקה שלו."
לחורין היה משקל גדול יותר מיתר המשיבים ב'נוגה הצדק'.
על אף שחובר עבור ברלין, הספרון הפך למוקד מחלוקת דווקא בריב ההיכל בהמבורג.
בית-הכנסת האמור בהמבורג חיקה את דוגמת קודמו בבירה הפרוסית, אך כלל גם נוסח תפילה רדיקלי ששינה קטעים רבים המתייחסים לחידוש עבודת הקרבנות ולציפייה לקיבוץ גלויות.
החת"ם סופר, שריכז את התמיכה מרחבי היבשת בבד"ץ העיר במאבקו נגד המוסד החדש, כתב למינץ ובקשו לדרוש מחורין לחזור בו.
מינץ כתב לאראד, והבהיר כי ידאג לסלק את הרב ממשרתו אם לא יוציא הודעת חרטה.
אל מול אובדן התמיכה מאחרון פטרוניו, נכנע חורין וכתב מנשר, בו הצדיק את ההיתרים שנתן, אך הוסיף כי לא ידע על השמטת התפילות וכי הוא מבטל את הרשאותיו מחשש שמכשלה זו יצאה תחת ידיו.
סופר השמיט את המבוא המצטדק, ופרסם את הביטול בקובץ "אלה דברי הברית" נגד ההיכל.
בחיבור זה נכלל גם מכתב גינוי ממהר"ם בנט, שאסר לקנות הוראה מפי חורין.
הרב מאראד התרעם על הצנזור.
בחודשים הבאים, כשסערה המחלוקת, סבב ליברמן ברחבי הקיסרות והפיץ את דעותיו.
הוא האשים את הרבנים בנוקשות ובאטימות אל מול צורכי הדור.
בקהילת וינה עלתה הצעה, שנתמכה על ידי הפרנס מיכאל בידרמן וגורמים משכיליים אחרים, להקים בעיר בית-כנסת דוגמת המבורג, ולמנות את חורין לעמוד בראשו.
הלה יצא אל הבירה, שם הדפיס את הספר "דבר בעתו", בו הצדיק את ההיתרים שנתן וביקר את החת"ס ובנט על טיפולם בנושא.
בחיבורו כתב כי הזדהה בתחילה עם עמדתם של האוסרים, מחשש שהשואלים בברלין ינצלו את דבריו לרעה, אך לבסוף הכריע לפי דוגמת הנודע ביהודה שיש להרבות לפרסם היתרים דווקא בדור פרוץ.
הוא ביקר קשות את רבני זמנו ש וכל העובר על מנהג באותו ספר רמז גם לראשונה לרצונו לכנס אספת רבנים, מעין סנהדרין חדשה, שתתקן את הטעון שיפור.
המגע עם משכילי ברלין, לראשונה, חשף את חורין גם לרעיונות שרווחו בקרבם.
אם קודם לכן היו הדעות שהביע מוגבלות למקורות ההלכתיים, באופן נועז ככל שיהיה, מעתה והלאה החל לבטא גישה הדומה לזו של המאספים המאוחרים.
ב'דבר בעתו' ניכרה השפעת זו: הוא ציין, בין היתר, כי הקטעים המתייחסים לעכו"ם אינם נוגעים לאומות של ימיו, שהרי הנוצרים מאמינים בבורא, בהישארות הנפש ועוד.
עוד כתב שם כי בית-הכנסת חייב להיות מזמין גם עבור הנשים: בנושא היחס אליהן הכריז בחלקו השני של החיבור, שנכתב בגרמנית באותיות עבריות, כי הוא הוסיף כי המצוות המסדירות את היחסים בין אדם לחברו הן העיקר ושמצוות "ואהבת לרעך כמוך" חשובה מכל.
הניסיון לחקות את דוגמת המבורג, ואף היוזמה שהעלה הרץ הומברג לחייב בחוק אמירת תפילות בלשון המדינה, סוכלו על ידי רבני הקיסרות ב-1820 וב-1821. חורין נאלץ לשוב לאראד.
בבית-הכנסת המודרני שנוסד בווינה ב-1826 נערכו לבסוף שינויים קלים בלבד, ויצחק נח מנהיימר המתון היה זה שמונה לנהלו.
למרות הכישלון, זכה חורין לאהדה גדולה בחוגי המשכילים הרדיקלים יותר.
פרץ בר, יעקבסון, דוד פרנקל ואחרים בשורותיהם, ראו בו מופת.
הוא כתב טורים עבור כתבי-העת שלהם.
ב-1821 נשלחה אליו שאלה מאת הבנקאי ס.
האבר, מראשי קהילת קרלסרוהה, שנועדה לענות על תהיותיה של ממשלת הדוכסות הגדולה של באדן לגבי המודרניזציה של היהודים בשטחה, ומה צריכות להיות השפעותיה על הדת ועל תפקיד הרבנים.
חורין ענה בין היתר שמנהגים ניתן לבטל ללא שהיות, וכי על הרבנים להיות משכילים ולהנהיג שיפור אסתטי בבתי-הכנסת.
בשנים הבאות החל לקרוא במפורש לכינוס סנהדרין.
ב-1826 פרסם את התשובה גם בקובץ שהביע בהרחבה את תפישתו, "איגרת אלאסף: מכתב של רב אפריקאי אל עמיתו באירופה".
הוא הוסיף לתקוף בו את הרבנים המדקדקים במצוות פעוטות בעודם מתעלמים מהעיקריות, ואת אורחות בית-הכנסת המיושנות.
בספר התיר לראשונה גם תפילה בגילוי ראש, בטיעון ארכני.
הוא פתח בכך שחבישת מגבעת בתפילה מונעת מרוב הציבור הנחת תפילין של ראש במקום המיועד, ועבר לכתוב שחז"ל גזרו כיסוי ראש מתוך כך, שחיו בסביבה בה הדבר נחשב למקובל גם בין הגויים, בעוד שבתרבות הנוכחית דווקא גילויו נאות ומכובד.
בכך מצא פלאי הד מפורש, לראשונה, לביקורת האירופאית על ההלכה כנוהג המתאים רק לזמן ולמקום בו נקבע.
הרב מאראד הוסיף והמעיט בחשיבות דרכם של חז"ל לימיו: הוא העלה בפירוט את הצעתו לסנהדרין, שתוכל לשנות הלכות רבות הנוהגות בזמן הזה.
במקביל, הדגיש את נצחיותם של ערכי הדת הבסיסיים ועיקרי האמונה, אותם אין לערער.
הספר עורר שוב סערה, ורבני הונגריה ניסו להדיחו ממשרתו, ללא הועיל.
ההיתר שהעניק לתפילה בגילוי ראש לא התקבל אף בקרב בני קהילתו.
ב-1826 קיצר את נוסח ברכת המזון, ובשנה שלאחריה קיצר את נוסח כל נדרי ביום כיפור.
ב-1829 עוד ניסו רבני פרשבורג, אובודה וניקלשבורג להביא לפיטוריו.
במכתבם תבעו ממנו להתפטר או להופיע לשימוע בפני בית דין מיוחד, שבו ישבו הרבנים משה טייטלבוים, דוד דייטש וצבי הירש הלר, חורין התעלם.
ב-1831 פרסם את "ציר נאמן", בו הצהיר כי אף שהוא מעדיף לשמר את השבת במועדה, ניתן יהיה, בהחלטת אספה מתאימה, להעבירה ליום ראשון, יום המנוחה המקובל בקרב יתר הציבור.
זו הייתה הפעם הראשונה שהדעה הזו, שיושמה לאחר מכן בקרב קהילות רפורמיות בגרמניה ובארצות הברית על פי שיטתו של שמואל הולדהיים, הועלתה.
חורין הסביר את טיעונו באריכות, והסתמך על כך שלא ניתן לקבוע מדעית את היום בו השלים האל את הבריאה, וכי ממילא היהודים בארצות השונות אינם שובתים באותן שעות בגלל הבדלי התאריך ברחבי העולם.
בהיבט מרכזי אחד חורין מעולם לא אימץ את השקפות הרפורמים: הוא הוסיף להדגיש כי עבודת הקרבנות, והדינים הנלווים אליה, אינם בטלים אלא באופן זמני ויחודשו עם בוא המשיח.
ב-1839 הדפיס את ספרו "ילד זקונים", בו אפשר נסיעה בשבת ברכבת לצורכי פרנסה, תוך התבססות על אמירת הרמ"א כי הליכה לסחורה כדי להרוויח היא בגדר מצווה.
באחרית ימיו האמין כי עם ישראל אינו מהווה עוד אומה: הוא כתב ב-1842 כי חורין התיר לנגן בעוגב בשבת גם על ידי יהודי, על בסיס דברי התוספות ב על כלי שיר.
ב-1842 הצליח לגייס את קהילתו להכניס כלי כזה לבית-הכנסת.
באותה שנה גם שלח איגרת במענה לשאלת קהילת ברסלאו, בה התחוללה אז מחלוקת בין הרב הרפורמי אברהם גייגר לבין הרב המסורתי גדליה טיקטין (השני), בה הגן על כשירותו של גייגר לכהן כרב.
על ערש דוי, הוזמן לאספת הרבנים ההונגרים בפקש, למרות בידודו והעוינות כלפיו מצד רובם.
כמו כן, שלח מכתב ברכה לוועידת בראונשווייג, מאירועי המפתח של היהדות הרפורמית, שזומנה בידי גייגר ושנראה שהגשימה סוף סוף את חזונו.
היחס לחורין מצד האורתודוקסים היה כאל כופר.
החת"ם סופר כינה אותו בכתביו "אח"ר" (אהרן חארין ראבינער), "סטרא חורינא" ועוד כינויי גנאי.
בהונגריה הייתה השפעתו זניחה: על אף קרבתו של לאופולד לעף מראשי הנאולוגים בהונגריה, אליו, הוא שימש סמל למינות בעיני האורתודוקסים ולא מופת לנאולוגים, שאימצו את נוסח וינה של מנהיימר.
בעיני קודמי הרפורמים היה מקור סמכות רב-ערך, אך השקפתו הייתה רחוקה מזו של מייסדי התנועה.
הרב יעקב שטיינהרדט, שנבחר ב-1845 למלא את מקומו של הרב חורין, המשיך בדרך שקודמו התווה, אולם, בהיותו תומך השפה ההונגרית, העביר את שפת הדרשות מגרמנית אליה.
הצייר יאקאב גוטמן, הכין פרוטומה של הרב חורין, עשויה משיש לבן, והיא הוצבה סמוך לקברו.
היצירה נגנבה, אולם לקראת סוף המאה ה-19 שוחזרה על ידי הפסל זיגמונד אראדי ובהמשך נרכשה על ידי המוזיאון הלאומי של בודפשט.
נכדו, פרנץ חורין האב, היה איש עסקים מצליח, בתחום הפחם, מייסד איגוד התעשיינים בהונגריה וחבר בית הנבחרים ההונגרי.
בהגיעו לגיל 59 המיר דתו לנצרות קתולית.
גם בנו של הלה, פרנץ חורין הבן, שהתנצר בגיל שלושים, היה מראשי התעשיינים ההונגרים בימי שלטונו של מיקלוש הורטי.
הרב אהרן וולקין (ה'תרכ"ה, 1864 - ו' שבט ה'תש"ב, 1942) היה רב העיר פינסק-קארלין, ופוסק הלכה באירופה של בין מלחמות העולם.
נודע בעיקר בשל סדרת ספרי הפרשנות לתלמוד הבבלי "בית אהרן" וספר השו"ת "זקן אהרן".
נולד בעיר שומיאץ לחיה לאה ורבי יעקב צבי.
בנעוריו למד בישיבת וולוז'ין והיה מתלמידיו הקרובים ביותר של הנצי"ב.
נישא לרחל, בתו של רבי בן ציון סורוצקין מזכרין ואחותו של הרב זלמן סורוצקין, הרב מלוצק.
לאחר נישואיו התגורר בעיר קובנה והצטרף לכולל הפרושים הידוע תחת הנהגתו של רבי יצחק אלחנן ספקטור רב העיר, שם הוסמך להוראה ולדיינות.
בגיל שלושים התמנה לבקשת רבי יצחק אלחנן ספקטור לרבה של העיירה גורזד בליטא, במקום רבי יצחק יעקב רבינוביץ שהתמנה לרב העיר פוניבז'.
בשנת תרס"ה התמנה לרבנות בעיירה שאד, ובתחילת תרע"ב (1911) נתקבל כרב ואב"ד בעיירה אמציסלאב אשר ברוסיה הלבנה.
היה פעיל באגודת ישראל בעת ייסודה.
בדצמבר 1913 יצא עם ד"ר מאיר הילדסהיימר בשליחות אגודת ישראל לארצות הברית, בה שהו כשלושה חודשים ואספו כסף למען אגודת ישראל.
בתום מלחמת העולם הראשונה, לאחר עליית הבולשביקים לשלטון, נכלא למשך מספר חודשים.
בהקדמה לספרו על מסכת בבא קמא הוא כותב: .
לאחר מאמצים רבים עלה בידו לחמוק מרוסיה והגיע למדינת פולין, שם נתקבל כרב לעדת פינסק-וקארלין.
הקהילה במקום התקיימה במשך שנים תחת שני בתי דין ושתי הנהלות.
כשהתמנה לרב העיר התאחדו שתי הקהילות תחת הנהגתו.
רבי אהרן עסק בענייני ציבור ובנושאים שנויים במחלוקת.
שאלות בהלכה הובאו לשולחנו על ידי רבנים באירופה, כולל האדמו"ר האמרי אמת מגור.
בפרט ידועות פסיקותיו בנושאי הפריה מלאכותית, חגיגת בת מצווה לבת, אמירת קדיש על אבא נוכרי ואיסורו התקיף לפרסום דברי תורה בעיתונים.
הוא פסק כי אין לפטר מתפקידו שוחט בעקבות שמועה כי ראוהו נכנס לבית פרוצה.
פסיקתו הייתה כי אין בכך סימוכין כדי לסכן פרנסת משפחתו ולהטיל עליו קלון, וכל זאת כשאין זה נוגע לתפקודו והצטיינותו כשוחט.
עוד התיר להשתמש במטפחות שהודפסה עליהן צורת שתי וערב (צלב) משום שברור שלא נעשו לעבודה זרה אלא לנוי.
בשנת תר"ע נסע לאנגליה יחד עם רבי אליעזר גורדון ראש ישיבת טלז כדי לגייס כספים לשיקום הישיבה לאחר השריפה הגדולה שפגעה בה בשנת תרס"ח.
הרב גורדון נפטר במהלך המסע והרב וולקין הספידו.
הרב וולקין היה פעיל באגודת ישראל.
השתתף בכנס היסוד בקטוביץ בשנת תרע"ג ונשא שם דברים.
כמו כן השתתף בכנסייה הגדולה בווינה.
הוא נסע מספר פעמים לארצות הברית כדי לגייס כספים לקרנות חסד ומוסדות תורה וכשליח אגודת ישראל.
בניו של רבי אהרן וולקין:
הרב חיים וולקין - למד בישיבת קלם ובישיבת מיר, חתנו של רבי יעקב שפירא מוולוז'ין, נכדו של הנצי"ב.
שימש בתפקיד ראש ישיבת וולוז'ין עד השואה.
הרב יצחק אלחנן וולקין - למד גם הוא בישיבות קלם ומיר וכיהן כרב העיר אנטופול עד השואה.
הוא הובל יחד עם בני קהילתו לכיכר העיר ושם הוצא להורג.
הרב שמואל דוד וולקין - למד בישיבות מיר, סלבודקה וראדין.
התפרסם עקב פעילותו להצלת בני ישיבת מיר ואחרים דרך יפן ושאנגחאי.
מכל משפחתו היה היחיד ששרד את השואה.
לאחר המלחמה היגר לארצות הברית.
חיבר את הספר "רמת שמואל".
נפטר בניו יורק בשנת תשל"ט.
בנו של רבי שמואל דוד הוא המשגיח, הרב חיים וואלקין.
בית אהרן - חידושיו על הש"ס, למסכתות בבא קמא, בבא מציעא, כתובות, גיטין, קידושין וחולין.
חשן אהרן - על חושן משפט
מצח אהרן - דרושים על התורה והמועדים
סביב ליראיו - פירוש לספר יראים
הרב אהרן חיטריק (ט' בתשרי ה'תרצ"ט, אוקטובר 1939 – כ"ט בתשרי ה'תשע"ב, אוקטובר 2011) היה חוקר ומהדיר ספרות תורנית יהודי־אמריקאי.
עמד בראש מערכת ההוצאה לאור של כתבי אדמו"רי חב"ד בתורת החסידות מטעם הוצאת הספרים קה"ת.
פרסם מהדורות מדעיות של כתבי רבי ישעיה די טראני (הרי"ד).
נולד בעיר חרקוב ל (שו"ב ומשפיע) ולקיילא, בתו של הרב אהרן תומרקין, הרב החב"די וראש בית הדין בעיר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נדד עם משפחתו לעיר סמרקנד שבאוזבקיסטן שם שהו עד עזיבתם את ברית המועצות בשנת 1947. למד לימודי קודש אצל מלמד פרטי ומקצועות חול אצל מורה פרטית.
בשנת תש"ז מיד לאחר יציאתם מרוסיה נשלח אביו על ידי רבי יוסף יצחק שניאורסון לאנטוורפן, בלגיה על מנת לנסות להוציא את הילדים היהודים שנמסרו למנזרים בתקופת המלחמה.
בשנת תש"ט 1949 עבר עם משפחתו למונטריאול שבקנדה ונכנס ללמוד בישיבת תומכי תמימים שם, בשנת תשט"ז 1956 נסע חיטריק ללמוד במרכז חב"ד העולמי שבקראון הייטס שבברוקלין.
בשנת תשכ"ב 1962 נישא לסלוה בת יהודה אריה לייב כהן מכפר חב"ד (דודו של הרב יואל כהן, התגורר בשכונת קראון הייטס ונכנס ללמוד בכולל אברכים שע"י המזכירות.
ביום חמישי כ"ט תשרי תשע"ב נפטר ונקבר בבית הקברות מונטיפיורי.
חיטריק השאיר בן ובת, בן נוסף שלו נפטר בתאונת דרכים בשנת תשמ"ז.
כבחור ישיבה, שלחה אותו הנהלת הישיבה להתגורר אצל החוקר הרב אברהם סופר, אשר גר לבדו.
סופר ראה את כישרונו של חיטריק ושיתף אותו בעבודתו הספרותית.
לאחר פטירת הרב סופר, מונה חיטריק על ידי הרבי לשמש כחוקר החסידות.
הוא נשלח על ידי רבי מנחם מנדל שניאורסון בשנת 1976 לוורשה ועוד כדי לחקור את כתבי אדמו"רי חב"ד.
סייע לרב מנחם מנדל כשר בההדרת ספרי רבי יוסף רוזין ("הרוגטשובר").
בשנת 1978 מונה על ידי הרבי לעמוד בראש צוות חדש שיוציא לאור את כל כתבי אדמו"רי חב"ד.
נמנה עם הכותבים הקבועים בקובץ הערות וביאורים.
פירוש ופסקי רי"ד על מסכת שבת, על פי שני כתבי יד, עם מראי מקומות והערות, ניו יורק תשכ"ב
תוספות ופסקי רי"ד על מסכת קידושין, על פי ארבעה כתבי יד והשוואה לש"ס כתב יד מינכן, עם מראי מקומות והערות, ניו יורק תשכ"ה
פסקי רי"ד על מסכת נדרים, על פי כתב־יד, ברוקלין, נ.י.: מכון גנזי ראשונים, תשכ"ה
בנוסף פרסם על פי כתבי־יד מהדורות של פסקי הרי"ד על מסכתות מכות והוריות בכתב העת "תלפיות", ושל הלכות ציצית לריא"ז בכתב העת "הדרום".
מפתח על ספרי השו"ת של הצמח צדק, ה'תשכ"ב
ביאורי הזהר מאת הצמח צדק, ה'תשכ"ג
בשנת ה'תשכ"ג החל להוציא לאור את הסדרה 'אור התורה', כתבי הצמח צדק בתורת החסידות.
בסדרה זו יצאו כ-40 ספרים.
מאמר יום טוב של ראש השנה תרס"ו של רבי שלום דובער שניאורסון עם מראי מקומות ופירושים, ה'תשס"ה.
ספר התניא בצירוף מ"מ (מראי מקומות), ליקוט פירושים, שינויי נוסחאות, ניו יורק ה'תשל"ג - שישה כרכים.
רבי אהרן טברסקי (תקמ"ד 1784 - ח' בכסלו תרל"ב 1871) היה האדמו"ר השלישי של בית צ'רנוביל, ומייסד ענף חסידות צ'רנוביל.
נולד לרבי מרדכי מצ'רנוביל וחיה שרה בתו של רבי אהרן הגדול מקרלין שעל שמו הוא קרוי.
היה חתנו של רבי גדליה מליניץ בעל תשואות חן, ובזיווגו השני היה חתנו של בן דודו רבי צבי מקריסצ'וב, בן רבי אברהם מקריסצ'וב ולגרסה אחרת נישא בשנית לבתו של רבי אהרן מטיטיוב.
בצעירותו הכריחו אביו לכהן באדמו"רות, ומאז הרבה בנסיעות לערי הסביבה.
עם פטירת אביו מילא את מקומו בהנהגת עדתו ובמגידות צ'רנוביל ושאר הקהילות ובכך היה לאדמו"ר המרכזי של בית צ'רנוביל ולראש משפחת טברסקי.
הוא נודע בצדקתו וקדושתו ואלפים היו מחסידיו.
רוב אחיו האדמו"רים התייחסו בכניעה והערצה לפניו.
היה נשיא של קופת מעות ארץ הקודש של כולל ווהלין, ופעל רבות לחיזוק ישוב ארץ ישראל.
השפעתו במרחב הרוסי הייתה גדולה.
נהג להכתיר את בניו ונכדיו לאדמו"רים עוד בחייו.
נפטר בח' בכסלו תרל"ב ונקבר על פי בקשתו בחלקת סבו רבי מנחם נחום.
מזיווג ראשון: חיה שרה, שהייתה אשת רבי ישראל, בן רבי יצחק אייזיק, חתן רבי נחמן מברסלב, ובזיווג שני אשת רבי שלמה מלודמיר נכדו של רבי שלמה מקרלין.
פערל, אשת רבי יצחק הלוי פיצ'ניק מברזנה
מזיווג שני: רבי מנחם נחום השני מצ'רנוביל.
בנו היה רבי מרדכי מלויעב-שדה לבן, אבי שושלת צ'רנוביל כיום.
רבי ישעיה משולם זוסיא מצ'רנוביל, חתן דודו רבי מנחם נחום ממקארוב ובזיווג שני חתן רבי פינחס מסלוויטא, ובזיווג שלישי חתן רבי מרדכי זאב רבינוביץ, נכדו של הבעל שם טוב.
חתנו היה רבי ישכר דב מבעלז.
רבי ברוך אשר מצ'רנוביל, חתן דודו רבי משה מקריסצ'וב.
פייגא, אשת רבי דוד משה פרידמן מצ'ורטקוב.
הרב אהרן (ארל'ה) הראל (נולד ה' באייר תשל"ד, 27 באפריל 1974) הוא ראש ישיבת מוריה בשילה, ראש בית המדרש הקהילתי בעפרה, לשעבר ראש ישיבת ההסדר בשילה, ר"מ בישיבת ברכת יוסף באלון מורה ולשעבר ראש הישיבה ונשיא הישיבה התיכונית פל"ח הרימון (לב חדש) בשילה.
נולד וגדל ברמת גן לדב ולאה הלפרין.
סבו, הרב שלמה זאב גולינסקי, היה איש פא"י.
היה מדריך ורכז בתנועת הנוער בני עקיבא, קומונר בסניף קריית אונו וחבר בהנהלה הארצית.
למד בישיבה התיכונית שעלבים ובישיבות מרכז הרב, עתניאל, אור עציון, רמת גן והר עציון.
הוא תלמידם של הרבנים שאול ישראלי, יעקב אריאל, חיים דרוקמן ואהרון ליכטנשטיין.
לימד בישיבות פתח תקווה ורמת גן.
בשנת תשס"ו (2006) הצטרף לראשות ישיבת שילה, בהזמנת ראש הישיבה, הרב מיכאל ברום.
בסוף תש"ע עזב את הישיבה.
מאז לימד בישיבות אלון מורה, איתמר, בישיבת אש קודש ועוד.
החל משנת הלימודים תשע"ז ועד לסוף שנת הלימודים תשפ"ג הוא היה נשיא הישיבה התיכונית "פל"ח הרימון" (בשמה המקורי: "לב חדש") בשילה.
הוא מכהן גם כראש בית המדרש הקהילתי בעפרה ומעביר בו שיעורים קבועים.
הוא מלמד שיעור שבועי בפילוסופיה יהודית בכולל אברכים 'קנין תורה' של שלוחת ישיבת מרכז הרב בגבעת אסף.
באלול תשפ"ד הקים את ישיבת מוריה בשילה, ע"ש ישיבתו של הרב יששכר שלמה טייכטל.
הוא גם נטורופת המשלב הלכה ורפואה משלימה, ומרצה בנושא זה במכללות לרפואה משלימה.
הרב הראל משלב עולם למדני-הלכתי עם תורת החסידות והקבלה.
עיקר עיסוקו הוא בהוראת גמרא ופסיקת הלכה והתמקדותו העיקרית היא בהלכות רפואה.
בסיס שיטתו הלמדנית מבוססת על לימוד שהוא לאסוקי שמעתתא אליבא דהלכתא - לימוד המביא לידי מעשה, לא רק בלימוד העיוני אלא גם בלימוד האמוני והמחשבתי, וכדברי הרמב"ן באיגרתו: וְכַאֲשֶׁר תָּקוּם מִן הַסֵּפֶר – תְּחַפֵּשֹ בַּאֲשֶׁר לָמַדְתָּ אִם יֵשׁ בּוֹ דָבָר אֲשֶׁר תּוּכַל לְקַיְּמוֹ.
הרב מדגיש שאין הלימוד לאסוקי שמעתתא מאפיל על פיתוח היכולת הלמדנית אלא אדרבה, אחרי בירור השיטות בגמרא ובראשונים, העלאת הסברות והפלפול בהן, יש לזקקן ולחדדן כדי להעלותן להלכה.
הרב כתב קונטרס הנקרא 'לב אהרון' בו הוא מברר את שיטתו דרך התלמוד והראשונים עד אחרוני זמננו.
כמו כן נוסף בו מאמר היסטורי על ישיבות אירופה וארצות המזרח שבדור האחרון בהן למדו כפי שלומדים בישיבתו.
בלימוד החסידות הוא עוסק בפיתוח תבניות שכליות לצורך הבנת התורות החסידיות והקבליות.
הוא מאמין בבירור האמת על פי הראשונים והאחרונים, גם כשהמסקנה שונה מן המקובל.
לדעתו, גם בעת המודרנית על האדם לייצר באופן חקלאי בעצמו חלק ממצרכי הבסיס שלו.
לדבריו, לא לחינם ציוותה התורה מצוות רבות כל כך (כעשרה אחוזים מכלל המצוות) המוטלות דווקא על חקלאים.
לאחר בחירתו של הרב יונה מצגר לרב ראשי, פרסם את החוברת "לא תכירו פנים במשפט – לבירור יחסנו לבחירת הרב הראשי האשכנזי" שבה מתח ביקורת על בחירת הרב מצגר שנעשתה לדבריו משיקולים זרים על אף שהוא אינו תלמיד חכם ואישיותו מפוקפקת.
הוא טען כי בחירתו אסורה על פי ההלכה ואין להכיר בה, וקבע שיבוא יום ו"יתגלה קלונו ברבים" והבוחרים בו יגרמו לחילול השם שייווצר.
כעבור מספר שנים, לאחר שהרב מצגר הורשע, כתב הרב הראל:
הרב הראל עוסק בסיוע להומוסקסואלים הפונים אליו לייעוץ והכוונה.
את הנטייה המינית הוא מכנה בשם "מת"מ" – משיכה תוך מגדרית.
הוא היה המלווה הרבני של ארגון כמוך - הומואים דתיים אורתודוקסים ועמד בראש מערך ההכוונה להומואים דתיים של ארגון "בקדושה".
הוא גורס כי על רבנים לברר את הנושא לעומקו לפני שהם דנים בו.
הרב הראל מעודד הומואים דתיים המעוניינים להשתנות לפנות לטיפולי המרה (הכוללים "טיפול" פסאודו-פסיכולוגי לשינוי הנטייה המינית).
לטענתו, למעלה ממחצית ההומואים שהוא ליווה במהלך טיפול שכזה הגיעו לשינוי מלא של נטייתם המינית או למעבר למשיכה דו-מינית, וגם אלו שלא הצליחו להגיע לכך – הטיפול שיפר את יחסיהם עם עצמם ועם אחרים.
להומואים שניסו לשנות את נטייתם המינית ולא הצליחו, מציע הרב הראל לשקול נישואים עם לסבית, כששני בני הזוג מודעים לנטיותיהם ומקבלים אותן, או עם אישה אחרת המוכנה לקבל את נטיית בעלה.
לצורך כך פתח הרב הראל בשיתוף עמותת "כמוך" מיזם שידוכים ולדבריו רוב הזוגות שנישאו כך חווים אושר בהורות שלהם.
הוא מדגיש שפתרון זה אינו מתאים לכל הומוסקסואל, ואלו שאינם מתאימים, פטורים ממצוות פרייה ורבייה.
הוא מזהיר מפני נישואי הומו עם אישה בלי לספר לה על נטייתו המינית לפני החתונה.
ביחס להומואים שלא הצליחו ליישם את הפתרונות האמורים, אמר כי:
עוד כתב כי על גברים הומוסקסואלים לשמור נגיעה מגברים אחרים אם זה גורם להם הרהור עבירה במענה לשאלה אחרת כתב כי דעתו כמסמך העקרונות שאשררו רבנים בארצות הברית ו
ביחס לארגון חברותא - הומואים דתיים כתב הרב הראל כי הוא גורם לאיסורים חמורים משום שהוא מעודד את חבריו שלא להתמודד עם מצבם ויוצר לגיטימציה לזוגיות גברית קבועה.
בשנת תשפ"ב הוציא לאור ספר שאלות ותשובות הלכתי ורעיוני בסוגיה זו, בשם "ישרי לבב".
הספר נכתב בשיתוף עם רבו הרב יעקב אריאל.
הספר יצא לאור בהוצאת ארגון חותם.
הוצאה לאור מחודשת של הלכות שמיטה מן הספר פאת השולחן, בהוצאת ישיבת רמת גן, תש"ס.
לספר מצורפות הסכמותיהם של הרב ניסים קרליץ והרב אברהם אלקנה שפירא.
לא תכירו פנים במשפט: לבירור יחסנו לבחירת הרב הראשי האשכנזי, תשס"ד.
חוברת נגד בחירת הרב יונה מצגר למשרת הרב הראשי לישראל.
לרעות בגנים – רומן ביכורים העוסק בשלוש דמויות ועוקב אחרי מבוכי החיים שלהן, ספר הפרוזה הראשון המתמודד עם הומוסקסואליות בציבור הדתי לאומי, בהוצאת המחבר, תשע"ד (2013).
שולחנו של מקום – על עבודת תיקון האכילה, תשע"ו.
חסידות הלכה למעשה – מבוא להכרת תורת החסידות, תשע"ז.
יערב שיחי – שיחות עם הרב יעקב אריאל על השקפה, עבודת ה' ופרקי חיים, תשע"ח.
תורת הרא"ה – שיעורים בספר אורות התורה, בהוצאת ישיבת שילה, תשס"ז.
סדרת ספרים 'הארת ארץ ישראל' – שיעורים בתורת הרב קוק זצ"ל:
תורת הרא"ה – שיעורים באורות התורה (הוצאה חדשה ומורחבת);
תשובת הרא"ה – שיעורים באורות התשובה;
תפילת הרא"ה – שיעורים באורות התפילה, תשע"ט.
תנחומיך ישעשעו נפשי – לוגותרפיה יהודית-חסידית, תש"פ.
שו"ת ישרי לבב על שאלות הלכתיות שבסוגיית המשיכה הפנים מגדרית.
קונטרס לב אהרון - על דרכי הלימוד
מלבד הספרים שכתב, הרב הראל החל בההדרת ספרי 'שפת אמת' על התורה והמועדים, בהוצאת המכון התורני אור עציון.
פרסם מאמרים בכתבי העת תחומין, צהר, אסיא ועוד.
נשוי ליפעת (אחותם של הרב רא"ם הכהן, הרב אביה הכהן והאלוף גרשון הכהן) והם מתגוררים בשילה.
שמואל - חתנה של אורית סטרוק.
בתו - נשואה ליוסף הלוי, בנו של הרב מיכה הלוי.
אליקים - היה עצור במעצר מנהלי בהיותו בן 19.
אחותו היא עורכת הדין רחל ווזנר, הממונה על ההקדשות בבתי הדין הרבניים.
הרב אהרן זליג הלוי אפשטיין (באנגלית גם: Zelik Epstein; ט"ז בתמוז ה'תרע"ד, 10 ביולי 1914 - י"ב באב ה'תשס"ט, 3 באוגוסט 2009) היה רב וראש ישיבה ליטאי-אמריקאי.
ראש ישיבת "שער התורה - גרודנה" בקווינס.
נולד בסלונים ולמד ב"תלמוד תורה" בקלם ובישיבת מיר, בישיבה היה ממקורבי "המשגיח", רבי ירוחם ליבוביץ, ומרושמי שיחותיו.
נמלט לאמריקה, בשלב הראשון הגיע לקנדה, שבה פגש את הרב יעקב קמינצקי שהתיידד עמו למרות פער הגילאים וסידר עבורו משרה בתלמוד תורה ובישיבה בטורונטו.
הוא נישא לחיה בתו של רבי משה מרדכי שקופ בנו של רבי שמעון שקופ והחתונה התקיימה בבית משפחת קמינצקי.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 כיהן ב"בית המדרש למחנכים" בוויליאמסבורג, בשלב מאוחר יותר, התמנה הרב אפשטיין כר"מ בישיבת תורה ודעת בה כיהן כבר הרב קמינצקי.
ב-2003 היה בין הרבנים שהתנגדו למניעת הדפסתו ולהחרמתו של ספרו של הרב נתן קמינצקי "עשייתו של גדול".
הרב אפשטיין יזם יחד עם הרב נתנאל קווין את מחנה הקיץ "אור שרגא", של ישיבת תורה ודעת; מחנה זה היה ממחנות הקיץ הראשונים שהתקיימו באווירה תורנית בארצות הברית.
הקים את ישיבתו בקווינס, ניו יורק, וקרא לה "ישיבת שער התורה - גרודנה" כשמה של ישיבת שער התורה המקורית בגרודנה, שהתקיימה לפני מלחמת העולם השנייה בראשותו של סב אשתו, הרב שקופ.
חידושיו נדפסו במשך כל שנות פעילותו בכתבי עת תורניים רבים, בעיקר באלו הרואים אור בארצות הברית.
בשנת 1942, לפני נישואיו, היה עורך כתב העת "מרכז התורה" בשיתוף עם אליעזר פורטנוי והרב אליהו חזן.
הוא גם היה חבר מערכת האנציקלופדיה התלמודית.
בנו, הרב קלמן אפשטיין מכהן תחתיו בראשות ישיבת שער התורה בקווינס.
אהרן חיים כהן (א.ח.כ., 26 בספטמבר 1906 – 1 ביוני 1962) היה איש מודיעין ופעיל ציבור ישראלי.
סבו, אהרן הכהן, יליד שיראז שבפרס, עלה לארץ ישראל עם משפחתו בשנת 1889 והתיישב בירושלים.
אביו, בנימין, התחתן עם בכורה-חנה אסולין, בת למשפחה מוגרבית ותיקה בעיר העתיקה ולהם נולדו בת, בן (אהרן חיים) ובת נוספת.
בנימין עבד בדפוס לונץ, אחר-כך נסע לדרום אמריקה לעסוק במסחר, קצר הצלחה מועטה ושב כעבור שבע שנים לארץ ישראל.
אהרן חיים כהן גדל במשפחה מסורתית במוסררה ולמד ארבע או חמש כיתות בבית הספר "דורש ציון" טרם יצא לעבוד.
בתקופת היעדרו של אביו בנימין התחוללה מלחמת העולם הראשונה.
בארץ פשה רעב, ואהרן חיים לקח על עצמו את פרנסת המשפחה.
הוא מכר את חפצי הבית ועבד בעבודות פיזיות שונות כדי לקיים את המשפחה; אחותו הצעירה לא שרדה את המלחמה.
ב-1919 שב אביו לארץ ישראל, עבד במכירת ירקות, ולמד תורה בעיתותיו הפנויות.
נולדו לו עוד בת ושני בנים.
בשנים 1919–1929 עבד כפועל דפוס, בתחילה בדפוס לונץ ואחר-כך בדפוס של דודו רפאל חיים הכהן.
אהרן חיים כהן היה ממייסדי "הבחרות הסוציאליסטית" ו"הנוער העובד" בירושלים, והצטרף לקומונה של "הנוער העובד".
לימד עברית בסמינריון הפועלים בירושלים, ופרסם סיפורים ומאמרים בעיתון הנוער העובד "במעלה".
אהרן חיים כהן היה אוטודידקט, למד בכוחות עצמו יהדות, אנגלית, ערבית מדוברת בניבים שונים, ערבית ספרותית, מנהגי האסלאם וידע בעל פה קטעים מהקוראן ומהשירה הערבית.
רחל ינאית הכירה את כהן ב"מחנות העולים" והפגישה בינו לבין יצחק בן-צבי בעלה.
כהן הצטרף להגנה ובפרוץ מאורעות 1929 בן-צבי גייס אותו לפעולה.
הוא נהג להתחפש בלבוש ערבי ולחדור לרחבת מסגד אל-אקצא כדי לשמוע את דברי הדרשנים ולברר את כוונות הערבים לתקוף שכונות יהודיות.
הוא נתן התראה בסימנים מוסכמים למפקדיו שעקבו אחריו במשקפת מן הרובע היהודי.
כמו כן חדר בתחפושת לכפרים בסביבת ירושלים והיה לא פעם בסכנת חיים.
פעולתו זכתה לתיאור מפורט בידי פרופ' יואב גלבר במחקרו על ראשית המודיעין בישוב, שכתב בין היתר:
"לאחר המאורעות היה כהן לאיש המודיעין המובהק ביישוב.
הוא עסק אמנם בעיקר בענייני ערבים, אך דיווח גם על עניינים הנוגעים לביטחון ההגנה ונשקה, שהגיעו לידיעתו.
כהן נטל על עצמו משימות ריגול, ונהג לשוטט בחוצות העיר העתיקה, לשוחח עם אנשים ולחדור למסגדים, מחופש כערבי, כדי לעמוד מכלי ראשון על המצב בה — במיוחד בתקופות של מתיחות".
בתום המאורעות גייס בן-צבי את כהן לעבודה קבועה בוועד הלאומי.
"מלבד משימות הסיור והריגול שמילא בעצמו, הפעיל כהן את המודיעים הערבים של מוסדות היישוב, השתתף בשיחות מדיניות עם עסקנים ערבים, הכין סקירות על נושאים שונים בהסתמך על ידיעות המודיעים, חיווה את דעתו וייעץ לראשי המחלקה המדינית של הסוכנות, ברוב העניינים הקשורים בערבים שעמדו באותן שנים על הפרק."
כהן עבד תחילה בלשכה המאוחדת, שהייתה כפופה לוועד הלאומי.
ב-1931 חיים ארלוזורוב התמנה למנהל המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, וכהן הפך ליד ימינו בלשכה הערבית.
ב-1933 נרצח ארלוזורוב, מחליפו בתפקיד היה משה שרתוק (שרת) וכהן עבד כעוזרו.
כהן לקח חלק ברקימת היחסים עם בית המלוכה ההאשמי, עם ראשי השבטים של עבר הירדן ובחכירת אדמות בעבר הירדן.
הוא היה איש הקשר בפגישות, שיחות ובהתכתבויות עם האמיר עבדאללה ועוזרו מוחמד אלאונסי, והיה ממונה על התשלומים שהסוכנות העבירה להם.
בנוסף לכך השתתף בעיצוב מדיניות המחלקה.
עסק גם באיסוף ידיעות באמצעות האזנה טלפונית, סייענים יהודים, חומר גלוי בעיתונות הערבית, בניתוח החומר, ובהחדרת מאמרים הרצויים לסוכנות היהודית לתוך העיתונות הערבית.
ב-1936 התלווה לדוד רמז ויצחק בן-צבי בביקורם בעיראק כנציג סוכנות הידיעות הארץ-ישראלית.
ב-1937 נשלח כהן כציר מטעם מפא"י לקונגרס הציוני העשרים בציריך והצביע נגד חלוקת הארץ לפי המלצות ועדת פיל, זאת בניגוד לדעת רוב צירי מפלגתו.
באוקטובר 1939 התפטר מעבודתו בלשכה המאוחדת.
בשנות הארבעים היה פעיל במחלקה הערבית של ההסתדרות ובמסגרת ברית פועלי ארץ ישראל, ארגון שמטרתו הייתה לאגד את הפועלים הערבים עם היהודים.
במסגרת זו ארגן שביתות בבית החרושת הגרמני של ואגנר במושבה האמריקאית ושל עובדי בתי המלון בירושלים, שרוב פועליהם היו ערבים שהועסקו בתנאים קשים.
השביתות התקיימו מספר חודשים ובעקבותיהן הוטב מצב הפועלים.
בשנים 1941–1943 נסע פעמים אחדות לסוריה ולבנון במשימות מודיעין, במסווה של עובד סולל בונה.
ב-1947 נבחר לציר אספת הנבחרים השלישית.
בתחילת מלחמת העצמאות מונה למנהל לשכת הגיוס בירושלים, תפקיד בו שימש עד שחרור העיר.
בדצמבר 1948 מונה על ידי הוועד הפועל של ההסתדרות לנציג המחלקה הערבית בנצרת, תפקיד אותו מילא במשך שלוש שנים.
כהן המשיך לעבוד במחלקה הערבית של ההסתדרות עד 1955, אז מונה לחבר מועצת פועלי ירושלים.
ניהל במועצה את מחלקת הקליטה ואחר-כך את מחלקת התרבות; בנוסף לכך היה ראש סיעת מפא"י במועצת העיר וראש המחלקה לפיתוח, כלכלה ותיירות.
היה מזכיר אגודת פועלי הדפוס בירושלים.
הרצה בענייני העולם הערבי ובנושאים נוספים, ופרסם מאמרים בעיתונים שונים ובהם "הארץ", "חקיקת אל-אמר", "הד-הדפוס", "במועצה", "ילקוט המזרח התיכון", "הפועל הצעיר", "מערכות", ו"דבר".
הוא יזם וארגן פעילויות שונות במסגרת בית הנשיא יצחק בן-צבי.
כהן לקה בשטף דם במוח ונפטר בבית החולים הדסה בירושלים בכ"ח באייר תשכ"ב.
על שמו נקראו ספרייה ערבית בכפר אבו גוש (1962) ובית הסתדרות הנוער העובד והלומד בירושלים (1970).
כהן טיפח ספרייה פרטית עשירה במסעותיו בארצות המזרח התיכון.
כארבע-מאות ספרים מעזבונו נתרמו על ידי משפחתו בשנת 2001 לספריית אוניברסיטת בן-גוריון.
ב-1931 התחתן כהן עם מלכה (1977-1913) ילידת אלכסנדריה שבמצרים, תלמידת סמינר למורים.
נולדו להם חמישה ילדים: ירדנה בסין, ארלוזורה (אורה) בלוך, שולמית אמיר, חנה בירן, דורון בנימין כהן.
נכדם, עופר בלוך, שימש מנכ"ל חברת החשמל לישראל.
2020, המסתערב: אהרן חיים כהן בחייו ובמותו, הוצאת כרמל.
1992, שורשי החבצלת: המודיעין ביישוב, 1947-1918, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב.
2011, תולדות המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, מוסד ביאליק.
1991, שורשי האופציה הירדנית, ציטרין – בית הוצאה לאור, תל אביב.
2025, מודיעין של איש אחד: אהרן חיים כהן, רפי איל הפקות גרפיות.
תשל"ג, ההגנה בירושלים: עדויות וזכרונות מפי חברים, ספר ראשון תר"פ-תש"ז, הוצאת ארגון חברי ההגנה בירושלים על ידי קריית ספר בע"מ, ירושלים, עמ' 45–93.
1959, "הפורעים יצאו מהרחבה ליד מסגד עומר", דבר, 21 באוגוסט.
1987, "הטיפול בשאלה הערבית בשנות העשרים והשלושים: היבטים מוסדיים", הציונות, מאסף י"ב, עמ' 209–241.
1973, "פרשת האופציה על אדמות האמיר עבדאללה בע'וד אל כבד – ראשית הקשר בין ההנהלה הציונית והאמיר עבדאללה", בקובץ של דניאל קארפי (עורך), הציונית, ג', ת"א, עמ' 295–345.
אהרן חיים כהן ז"ל שלושים לפטירתו.
"לדמותו של אהרן חיים כהן".
"ראשית דרכו בפעולה הערבית של הסוכנות היהודית".
"פטירת א"ח כהן – אבדה לכלל".
"על חלונות הצבעונין של שאגאל" (מדבריו).
בתוך: במועצה: ביטאון מועצת פועלי ירושלים מס' 5, תמוז תשכ"ב – יולי 1962, עמ' 1–19.
שנה לפטירתו של אהרן חיים כהן.
"אהרן חיים כהן – אציל הנפש".
"לזכרו של חלוץ ההבנה והידידות".
"אבי", בתוך: במועצה: ביטאון מועצת פועלי ירושלים מס' 5 סיון תשכ"ה – יוני 1965, עמ' 46.
אהרן זאב בן ישי (גם: א"ז בן ישי; 11 ביוני 1902 – 4 באפריל 1977) היה סופר, משורר, עיתונאי ועורך עיתונות ישראלי.
בן ישי נולד בעיר מוגילב, בפלך מוגילב של האימפריה הרוסית (כיום מוהיליב-פודילסקי, באוקראינה).
הוא למד ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת מוסקבה, שם גם החל את דרכו הספרותית וכתב שירים ומאמרים שיצאו לאור בכתב העת "העם" שבועון ויומון עברי שראה אור במוסקבה בין השנים 1916–1918. הוא כתב ברבעון "התקופה", ובשבועון הילדים "שתילים".
היה פעיל בתנועת "צעירי ציון" במוסקבה, ושימש כראש הפעולה התרבותית העברית מטעם מרכז "תרבות" בקייב.
בראשית 1920 עלה לארץ ישראל והתגורר בתל אביב.
החל לכתוב בעיתון "הפועל הצעיר" ובעיתון "הארץ" בימיו הראשונים.
בין השנים 1923–1926 היה חבר מערכת ומשתתף קבוע של "התור", ובמקביל ערך את השבועון "על המשמר" שיצא לאור בירושלים.
בשנת 1926 נישא ליהודית רוזנבלום.
בשנת 1931 נולדה בתם היחידה.
החל משנת 1926 ועד למינויו לעורך העיתון "ידיעות עיריית תל אביב" בשנת 1932, היה חבר מערכת "הארץ" וכתב בעיתון מדורים שונים, ובין השנים 1930–1932 שימש כעורך הלילה של העיתון.
באפריל 1925 יצא לאור ספרו הראשון "הקדוש די האן, בחייו ומותו".
בן-ישי תרגם יחד עם אברהם שלונסקי את המחזה "חזיוני גאֻלה: הגֹלם, חלום הגֹלם, כבלי משיח: טרילוגיה" של ה.
לייוויק אשר ראה אור בינואר 1927. הוא הוציא לאור חוברות הומוריסטיות ("דחליל" ועוד, בשלל שמות בדויים).
כמו כן כתב את חוברות הפרסים של עיריית תל אביב.
החל משנת 1933 ועד לפרישתו לגמלאות בשנת 1967 כיהן כמזכיר הכבוד של ועדת השמות של עיריית תל אביב, הוועדה בראשותו הציעה את רוב שמות רחובות תל אביב ואתריה, בעיקר בחלקה הצפוני של העיר, שנקבעו עד לפרישתו.
הוא הנהיג את שיטת "משפחת השמות", כלומר אזור שמות בעל נושא אחד למשל: משוררים, מנהיגים, מלכים וכדומה.
כמו כן חיבר את התקנות לקביעת שמות לרחובותיה של תל אביב, שבסופו של דבר קיבלו מעמד של חוק עזר עירוני.
ערים רבות בישראל אימצו רבים מן השמות שנבחרו על ידי ועדה זאת, וכן את שיטת בחירת הרחובות של בן ישי.
באותן שנים פרסם בן ישי פיליטונים בעיתונים בארץ ובכתבי עת בחו"ל ופרסם בשמו ובעשרות שמות עט.
בן ישי ניהל עד לפרישתו לגמלאות את מפעל ההוקרה והפרסים העירוניים של עיריית תל אביב ובהם פרס ביאליק ועוד כ-25 פרסים שונים שהעניקה עיריית תל אביב.
בין שיריו של בן ישי נמצאים השירים "טיילתי בעמק" שהפך להמנון של קיבוץ עין חרוד, "ולס בן שמן", ו"ביהודה ובגליל".
בנוסף לתפקידיו הרשמיים הרבה בן ישי לכתוב על תל אביב בכתבי עת ואנציקלופדיות, הוא יזם את הקמת המוזיאון ההיסטורי של תל אביב ואת ארכיב העירייה, ונחשב להיסטוריון של העיר.
בן ישי נפטר ב-4 באפריל 1977. על שמו נקרא רחוב בן ישי בתל אביב.
בשנת 1923 החל בן ישי את דרכו כעורך עיתונות וערך את השבועון "על המשמר" שראה אור בירושלים, ובשנת 1930 החל לערוך בעיתון "הארץ" ושימש כעורך הלילה של העיתון.
בשנת 1932, ולאחר הפסקת פעילותו של העיתון "ידיעות עיריית תל אביב" למשך ארבע שנים בעקבות מחלתו של שמואל טשרנוביץ שהיה עורך העיתון, החליטה הנהלת העירייה לחדש את פעילותו של העיתון והחלה לחפש מועמדים לתפקיד העורך.
ביוני 1932 מונתה ועדה ל"איוש עורך לידיעות העירייה" והיא החלה לראיין מועמדים שונים אשר פנו אליה בבקשה להתמנות לתפקיד.
באותה התקופה המליץ הסופר חיים נחמן ביאליק למאיר דיזנגוף למנות את בן-ישי לתפקיד העורך.
דיזנגוף נפגש עם בן ישי והמליץ לו להגיש את מועמדותו לתפקיד.
ב-25 באוגוסט הגיש בן ישי את מועמדותו לתפקיד באופן רשמי להנהלת העירייה, ובחודש ספטמבר אישרה הוועדה את מינויו של בן ישי לתפקיד העורך, בעיקר לאור המלצתו החמה של דיזנגוף.
העיתון יצא לאור אחת לשבועיים או אחת לחודש כגיליון כפול, ומספורן של המהדורות אופס בכל תשרי - במהדורת ראש השנה.
במשך שנות פעילותו כעורך העיתון היה בן ישי מקורב לראשי הערים של תל אביב ובעיקר לדיזנגוף, ישראל רוקח ומרדכי נמיר.
בשנת 1936, לרגל הוצאתה של המהדורה החגיגית שהופצה לרגל השנה השביעית להוצאת העיתון (כשבמניין זה נספרו השנים בהן העיתון יצא לאור בעריכתו של טשרנוביץ), פנה בן ישי להנהלת העירייה וביקש לשנות את שם העיתון ל"העיר תל אביב".
בן ישי טען במכתבו כי השם "ידיעות עיריית תל אביב" התאים לעיתון בשנת 1927, אך אינו מתאים לעיתון בעת הזאת מאחר שהעיתון התרחב גם בצורה וגם בתוכן.
הוא טען שהשם ארוך וקשה לביטוי בעיקר לעולים חדשים.
בנוסף טען בן ישי כי לא יעלה על הדעת מבחינה עברית יבואו שלוש סמיכויות בזו אחר זו, ידיעות - עיריית - תל אביב, ועל כן יש לכתוב "הידיעות של עיריית תל אביב" או לחלופין "ידיעות העירייה של תל אביב".
בקשתו של בן ישי לשינוי שמו של העיתון נדחתה.
בתקופתו של בן ישי זכה העיתון להד רב בקרב העיתונים בארץ, ואף בקרב העיתונות היהודית בגולה.
עריכתו המחודשת של העיתון והדרך בה הוצגו הידיעות על הנעשה בתל אביב ובערים אחרות בארץ ישראל, זכו לציון לשבח במספר עיתונים.
לאחר מלחמת העולם השנייה ובעקבות מלחמת העצמאות והימים שלאחר קום המדינה, סבל העיתון מבעיות תקציביות.
בן ישי קבל על צמצומים שנעשו בעיתון הן מבחינת תקציבים והן מבחינת כוח האדם.
הוא הרבה להתלונן בפני ראש העירייה רוקח, ולאחר מינוי לתפקיד שר הפנים, בפני ראש העירייה חיים לבנון.
בין בן ישי ולבנון לא שררו יחסים חמים, בן ישי פנה במספר מכתבי תלונה ללבנון אך לרוב בקשותיו לא נענו והוא נאלץ להסתדר תחת התנאים שהיו קיימים באותה העת.
בשנת 1955, וללא הודעה מוקדמת, הפסיק העיתון לצאת לאור לאחר 32 שנות פעילות.
בן ישי היה עורך העיתון עד למהדורתו האחרונה.
אהרון חיות (19 במרץ 1878 – 6 בנובמבר 1971) היה תעשיין ואיש ציבור בירושלים, מחלוצי תעשיית הקמח בארץ ישראל, מייסד וראש בית הכנסת הנשיא בשכונת רחביה בירושלים.
אביו מתתיהו היה סוחר יערות עשיר ועסקן ציבור, והוא שיזם את מינוי הרב אברהם יצחק הכהן קוק לרב העיירה, ולאחר פטירת רעייתו של הרב קוק, התבקש על ידי אביה וחותנו של הרב קוק, האדר"ת, לבוא בדברים עם הרב קוק ולהציע לו לשאת את אחותה, כפי שאכן קרה.
אהרון חיות היה גם הוא קשור לרב קוק, והוא מספר כי היה בן שבע כשהרב קוק התמנה, ובכל זאת ידע לחזור על התחלת דרשתו הראשונה של הרב קוק בזיימל כעבור עשרות שנים, כשפגש את הרב קוק בארץ.
ועוד סיפר שבהיותו בזיימל התכתב עם הרב קוק ותיאר זאת כ"חויה נפשית עמוקה מאוד".
בשנת 1890 עלה אהרון חיות עם סבתו לארץ ישראל, בעידודו של הרב קוק שהשפיע על אמו להסכים לכך.
למד בישיבת עץ חיים בירושלים, ונראה שהתכתבות נוספת שלו עם הרב קוק היא מתקופה זו.
בשנת 1897 נשא לאשה את רחל, בת הסוחר והעסקן בצלאל לאפין.
בשנת 1898 היה מהקבוצה המצומצמת שקיבלה את פניו של הרצל בתחנת הרכבת בירושלים, וכשראה להפתעתו שהרצל סובל מחום גבוה דאג לרפואתו, ובהמשך אף דאג לאירוחו בירושלים, לאחר שחדר ששוריין מראש לשם כך במלון נתפס.
ובהמשך ביקר את הרצל בשהותו בירושלים והתבקש על ידי הרצל להביא לפניו סבלים יהודים חסונים, שעוררו את התפעלותו של הרצל.
בשנת 1899 יסד עם שבעה שותפים חברה לייבוא נפט, הראשונה בארץ ישראל, ושימש מנהלה.
בשנת 1900 התמנה על ידי הרב שמואל סלנט, רבה של ירושלים, לנאמן על קבלת בתרומות המגיעות מיהודי הגולה באמצעות הסוכנות הרוסית (שהייתה אז ביפו) על שם הרב סלנט, לטובת מוסדות התורה וחסד בירושלים.
כמו כן היה יועצו של הרב סלנט בעניינים ציבוריים.
בשנת 1909 היה ממייסדי בית ספר תחכמוני בירושלים.
לפני מלחמת העולם הראשונה יסד חברה ליבוא ומסחר בקמח.
בשנת 1936 יסד בתל אביב טחנת קמח מודרנית.
בעקבותיו, טחנות גדולות אחרות התקינו מכונות חדישות ומודרניות, ועל ידי כך עלתה הרמה המקצועית של טחנות הקמח בארץ ישראל.
בתחילת מלחמת העולם השנייה יסד את ארגון היבואנים והסיטונאים בירושלים.
בנו מתתיהו היה בין אסירי עכו שנאסרו יחד עם ז'בוטינסקי בהגנת ירושלים בשנת 1921.
חיות בנה את ביתו בשכונת רחביה והיה חבר ועד השכונה.
בשנת 1923 יזם את בניית בית הכנסת המרכזי של השכונה, לימים בית הכנסת "הנשיא".
שימש יושב ראש הוועד של בית כנסת זה, וכן יושב ראש התאחדות בתי הכנסת בירושלים.
כמו כן עסק בפעילות ציבורית ענפה.
היה יושב ראש הוועד למען מלמדי תלמוד תורה עץ חיים, יושב ראש "ועד משען לתלמודי תורה בארץ" ויושב ראש הוועד לשיכון הרבנים פליטי רוסיה שהוקם ליד שכונת רוממה.
בשנת 1954 פרסם את ספרו "שישים ושלש שנה בירושלים".
כמו כן פרסם מאמרים וכתבות בעיתונות בענייני המסחר בארץ ישראל.
לאחר מותו תרם את ביתו בשכונת רחביה למוסד תורני.
אהרן חייבי נולד בירושלים למשפחה שעלתה מתימן.
הוא קיבל חינוך מסורתי ולמד בבית הספר כי"ח אותו סיים בשנת 1935. לאחר מכן החל ללמוד בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב וסיים ללמוד שם בהצטיינות בשנת 1940.
מיד לאחר סיום לימודי המשפטים עסק בעבודות במשרות שונות בשירות המדינה ועסק בעריכת דין בין השנים 1948-1940. חייבי שימש כמזכיר שופטים בבית המשפט המחוזי בתל אביב בשנים 1951-1949.
אהרן חייבי נפטר בי' בסיוון התשס"ה, 17 ביוני 2005.
אהרן חייבי כיהן כראש העיר אשקלון בשנים 1974 עד 1977.
כשפרש מתפקידו ושב לירושלים והמשיך כפרקליט.
לזכותו של חייבי נרשמו הישגים רבים בהתפתחותה של העיר אשקלון, כגון בניית טיילת, סלילת כבישים ויצירת תשתית של רשת חשמל, מים וביוב.
אהרון חרמוני (12 במרץ 1884 – 28 ביוני 1960) היה סופר, עיתונאי, עורך ופובליציסט עברי.
נולד בסווינצאן שבליטא, בשם אהרן גינצבורג, בנו של חנוך גינצבורג, מחובבי ציון שרכש אדמות בחדרה.
בצעירותו כתב בעיתונים "המליץ" ו"הצפירה".
בשנת 1898 נשלח על ידי אביו לארץ ישראל כדי לנהל את המשק בחדרה.
הוא הגיע אל משה לייב ליליינבלום וזלמן אפשטיין באודסה, כדי שיתדרכו אותו בדרכים הבלתי-לגאליות לעלייה לארץ ישראל.
כעבור שנה, על פי עצתם, הוא עלה לארץ ישראל כשהוא מחופש לצליין רוסי, אולם הפקיד העות'מאני בנמל יפו חשף את התרמית, ומנע ממנו את הכניסה לארץ.
הוא נסע למצרים, ורק כעבור כמה שבועות הצליח להיכנס לארץ ישראל.
למד בבית הספר מקוה ישראל.
לאחר סיום לימודיו קיבל משרת הוראה בחדרה, במקומו של יוסף ויתקין.
באותה תקופה הוא הקים עם חיים הררי מחתרת עברית.
השתתף בשביתת תלמידים כנגד כי"ח, נגד עבודה ערבית.
בשנת 1902 נסע ללמוד באוניברסיטאות ברן וז'נבה.
ערך עבודה מדעית על ים המלח.
בשנת 1908 סייע לנחום סוקולוב בעריכת "העולם" בקלן.
בשנת 1910 ערך את השבועון "המבשר" בקושטא, ועסק שם בפעילות ציונית.
תקופה מסוימת התגורר ופעל בצרפת ובגרמניה.
פרסם מיצירותיו הספרותיות בעיתונים שונים ובהם "הצבי" ו"הצופה".
לאחר מלחמת העולם השנייה שב לארץ ישראל, ומאז עסק בעבודה עיתונאית וספרותית.
פרסם מונוגרפיות על משפחת רוטשילד ויוהאן אוגוסט סטרינדברג, מסות על סופרי צרפת.
בשנת 1952 פרסם את ספר זיכרונותיו "בעקבות הבילויים".
נפטר בתל אביב ב-27 ביוני 1960 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
חרמוני, אהרן בן חנוך / הרוטשילדים, תרצ"ו - אוצר החכמה, הקדמה מאת מאיר דיזנגוף
א.(הרון) חרמוני, בעקבות הבילויים, הוצאת מס, ירושלים, 218 עמ'
אהרן חנוקוגלו (בטורקית: Aaron Hanukoğlu; נולד ב-29 במרץ 1943) הוא פרופסור בחוג לרפואת ילדים, הפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
חנוקוגלו נולד באיסטנבול, בנם הבכור של משה וסיניורה ג'ני חנוקוגלו.
בבית ספר יסודי וחטיבת ביניים למד ב-"Sisli Terakki Lisesi" באיסטנבול.
בתיכון חנוקוגלו עבר ל-"Ataturk Erkek Lisesi" באיסטנבול וסיים תיכון בהצטיינות.
במהלך לימודי התיכון היה חבר בתנועת נוער מקומית שנקראה "קדימה ציונה".
ב-1961 חנוקוגלו התקבל ללימודי הרפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת איסטנבול, אותם סיים במאי 1967 ועבר לעיר אנקרה לצורך התמחות ברפואת ילדים, במחלקת ילדים של המרכז הרפואי Hacettepe.
בשנת 1969 חנוקוגלו עלה לישראל והמשיך בהתמחות ברפואת ילדים, בבית החולים צהלון שביפו.
בשנת 1974 סיים התמחות ברפואת ילדים ובין השנים 1974–1976 שירת בצה"ל כרופא צבאי וסיים את שירותו בדרגת סרן.
בין השנים 1976–1988 חנוקוגלו עבד במרכז הרפואי ע"ש אדית וולפסון בחולון כמומחה ברפואת ילדים וכסגן מנהל מחלקת ילדים.
בשנת 1979 התמנה לתפקיד מרצה בחוג לרפואת ילדים בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1986–1988 חנוקוגלו נסע לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת מרילנד בבולטימור להתמחות באנדוקרינולוגית ילדים.
בחזרתו לישראל בשנת 1988, המרכז הרפואי ע"ש אדית וולפסון ייסד את השירות האנדוקריני לילדים במרכז הרפואי וולפסון, והיה מנהל היחידה לאנדוקרינולוגית ילדים עד ליציאתו לגמלאות.
בתחום המחקרי, זיהה הבסיס הגנטי של מחלה של חוסר תגובתיות להורמון סטרואידי אלדוסטרון שמווסת את רמת האלקטרוליטים בדם ואת לחץ הדם.
חנוקוגלו מילא מספר תפקידים ברפואה ברמה ארצית.
בשנים 2009–2014 היה חבר ואחר כך יו"ר של ועדות בחינה להסמכות מומחים ברפואת ילדים מטעם המועצה הלאומית של ההסתדרות הרפואית בישראל.
בשנים 2009–2012 היה יו"ר הוועדה הלאומית לבחינת בקשות למתן אישור להורמון גדילה.
בשנים 2005–2008 היה יו"ר הוועדה הלאומית לבחינות הסמכה בתחום אנדוקרינולוגית ילדים.
חנוקוגלו פרסם 99 מאמרים בכתבי עת מובילים באירופה ובארצות הברית.
רוב המחקרים שלו הם בנושא רפואת ילדים ובמיוחד אנדוקרינולוגיה של ילדים ונוער ומחלות תורשתיות.
חנוקוגלו זיהה לראשונה שתי צורות שונות של מחלה תורשתית שנקראת פסוידו-היפו-אלדוסטרוניזם מסוג 1 (pseudohypoaldosteronism type 1, בקיצור PHA) שגורמת למחלות עם חוסר איזון ברמת המלחים והנוזלים בגוף.
מחלה זו מתבטאת בשתי צורות.
הצורה הקשה של PHA עלולה לסכן את חיי התינוק כבר בשבוע הראשון שלאחר הלידה.
הטיפול הוא מתן מלח בכמות גדולה על מנת למנוע את התייבשות התינוק כתוצאה מאובדן מלח דרך השתן.
חנוקוגלו היה שותף במחקר עם חוקרים מאנגליה שמיפה את מיקום המוטציות בשלושה גנים שנקראים SCNN1G , SCNN1B ו-SCNN1A .
גנים אלה מקודדים לשלושה חלבונים שמרכיבים את תעלת הנתרן שנמצאת בתאי אפיתל.
לכן, תעלות אלה נקראות ENaC, שהוא קיצור של Epithelial sodium channel .
במחקר נוסף, בשיתוף פעולה עם אחיו ישראל חנוקוגלו וחוקרים מארצות הברית, הם זיהו את המוטציות הנקודתיות בשלושה גנים אלה.
בסדרה של מחקרים, צוות תלמידים ופוסט-דוקטורנטים של האחים חנוקוגלו זיהו מוטציות שונות בגנים המקודדים לתת-יחידות של תעלת נתרן ENaC בחולי PHA מהארץ וחולים שהופנו אליהם אירופה.
כאמור, מוטציות אלה פוגעות בצורה קשה בתפקוד ההורמונים שמווסטים את נפח הדם, לחץ הדם ואיזון רמות המלחים בגוף.
מאמר סקירה של אחים חנוקוגלו מסכם את עיקרי הממצאים שהוזכרו לעיל והיבטים אחרים רפואיים וביוכימיים של תעלות נתרן מסוג ENaC
הצורה הקלה יותר של PHA נובעת ממוטציות בגן NR3C2 שמקודד לקולטן של ההורמון אלדוסטרון שנקראת "mineralocorticoid receptor".
במחקר מקיף המשתרע על ארבעה דורות של חולים במשפחה מורחבת, חנוקוגלו תיאר את התפתחות הצורה הקלה של PHA לאורך עד 40 שנות חיי החולים.
1994–1995 מרצה מצטיין בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
1999 פרס על העבודה הקלינית הטובה ביותר בכנס האגודה הישראלית לאנדוקרינולוגיה.
2011 פרס על העבודה הקלינית הטובה ביותר בכנס האגודה הישראלית לאנדוקרינולוגיה.
2018 פרס יקיר האיגוד הישראלי לאנדוקרינולוגיה פדיאטרית על הישגים האקדמיים יוצאי דופן, על חינוך והדרכת דור שלם של תלמידים, ועל תרומה לקידום אנדוקרינולוגית ילדים בישראל.
2025 תעודת הוקרה והערכה על תרומתו בהליכי אישור הורמון גדילה ברמה לאומית בכנס של האיגוד הישראלי לאנדוקרינולוגיה פדיאטרית.
במהלך הקריירה שלו, חנוקוגלו זכה במימון מחקריו ממקורות מגוונים, ביניהם:
מדען ראשי של משרד הבריאות, הקרן הדו-לאומית (BSF) של ארצות הברית וישראל, קרן דו-לאומית בשיתוף פעולה עם אנגליה.
הרב אהרן וייס (א' בשבט ה'תרי"א, ינואר 1851 – ה'תרצ"ג, 1932/1933) היה רב הונגרי, אב בית הדין של העיר מונקץ' (כיום מוקצ'בו באוקראינה).
נולד בראש חודש שבט ה'תרי"א (1851) במונקץ' שבהונגריה (כיום מוקצ'בו באוקראינה) לרב שמואל צבי ולצירל.
בהיותו בן 3, נתייתם מאימו.
בילדותו למד אצל אביו ואצל אחיו הרב יוסף מאיר וייס ואצל דודו הרב יצחק אייזיק ווייס.
לאחר מכן, הלך לז'ידאצ'וב ללמוד אצל הרב יצחק אייזיק אייכנשטיין.
כמו כן, למד אצל הרב חיים הלברשטאם, והרב יהושע רוקח.
בגיל 17 נישא לבתו של הרב שלמה זלמן שניאורסון, האדמו"ר השני מקאפוסט.
נסמך לרבנות על ידי הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים, מחבר הספר ייטב לב, הרב חיים צבי מנהיימר, רבן של מספר קהילות בהונגריה ועל ידי הרב שלמה גאנצפריד, מחבר הספר קיצור שולחן ערוך.
בשנת ה'תרמ"ט מונה לרבה של בנדיקוביץ' שם שימש גם באדמו"רות.
בשנת ה'תרע"ד עבר לרסוויגף (פרבר של מונקץ') והחל לכהן כאב בית הדין בה.
בשנת ה'תרע"ג מונה לראב"ד של מונקץ', עד לפטירתו.
לרב וייס היו שתי נשים, בתו של הרב שלמה זלמן שניאורסון, האדמו"ר השני מקאפוסט, ובתו של הרב יהושע השיל פריד, ראש ישיבה ואדמו"ר.
אחיו של הרב אהרן וייס היה הרב יוסף מאיר וייס, מחבר הספר "אמרי יוסף" ומייסד חסידות ספינקה.
רבי אהרן ווירמש (נהגה: ווֹרְמְס או וֶרְמְס; י"ח באב ה'תקי"ד, 7 ביולי 1754 – ט"ו באייר ה'תקצ"ו, 2 במאי 1836) היה רבה של יהדות מץ, דיין, מקובל וראש ישיבה במץ, ומחבר ספרי "מאורי אור" על תלמוד בבלי ועל שולחן ערוך.
נודע בגישתו הביקורתית כלפי מנהגים עממיים ואף כלפי פוסקי ההלכה שקדמו לו.
בדור האחרון דמותו שנויה במחלוקת סביב שאלת נטייתו לרפורמה.
היה אחרון רבניה המפורסמים של מץ, ובין המקובלים הגדולים האחרונים במערב אירופה.
נולד ב, כפר קטן סמוך לסארלואיס, לרבי אברהם יוסף, שכונה אברהם אברלי, בן למשפחת רבנים מצאצאי רבי גרשון אשכנזי.
בבחרותו נסע למץ שם למד אצל רבי אריה לייב גינצבורג, ה"שאגת אריה", והיה לאחד התלמידים הקרובים אליו.
בגיל 15 התכבד לדרוש בבית הכנסת של מץ.
נסמך להוראה גם על ידי רבי וולף יעקב רייכסהופן (ר' וולף פוסוויילר).
בצעירותו עסק בקבלת האר"י וחיבר ספר תפילות קבליות ברוח זו.
בשנת 1777 מונה לרב ב שבלוריין הגרמנית, שם התגורר שבע שנים.
לאחריהן שב למץ, ושם נבחר כראש הישיבה המקומית לאחר פטירת רבו ה"שאגת אריה" (עד סגירת הישיבה בימי שלטון הטרור).