tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ליד אתר ה-RV שם בוני ומשפחתה נשארו, וודי גילה את המנורה של בו-פיפ בחלון של חנות עתיקות ונכנס פנימה כדי לבדוק.
בתוך החנות, הוא ומזלגוני גילו בובה מדברת בשם "גאבי גאבי", ובובות פיתום אשר עובדות בשבילה.
גאבי הציעה שתיקח אותם אל בו, אולם היא חשפה את תוכניתה לקחת את התיבה הקולית של וודי על מנת לתקן את שלה, בגלל שאף ילד לא ירצה בובה עם תיבה קולית שבורה כמו שלה.
וודי ברח מהפיתומים, אולם גאבי חטפה את מזלגוני.
בחנות העתיקות מזלגוני התיידד עם גאבי גאבי וסיפר לה על וודי, והיא לימדה אותו שכיף להיות צעצוע.
לאחר שוודי שחרר את מזלגוני תמורת התיבה הקולית, הוא אמר למזלגוני שיגיד לצעצועים להיפגש בקרוסלה.
ולאחר מכן מזלגוני נפרד מוודי שהחליט לעזוב ולהיות עם בו פיפ.
בסצנה לאחר הקרדיטים התיידד מזלגוני עם חברה חדשה עשויה סכין פלסטיק בשם "קרן בוורלי".
בסדרה זו מזלגוני חוזר בסדרת סרטונים קצרה אשר משודרת בדיסני+, שם הוא שואל חבריו הצעצועים שאלות על תפיסת עולמו.
הצעצועים של בוני עוזרים לו ללמוד ולהבין דברים.
מזלדאן (בהונגרית: Mezőladány) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
יהודים התחילו להתיישב במזלדאן בתחילת המאה ה-19. רובם התפרנסו ממסחר ומלאכה, ואחדים היו בעלי משקים חקלאיים.
הקהילה השתייכה לזרם האורתודוקסי, והיו בה בית קברות יהודי, בית כנסת, "חדר", ובית ספר "תלמוד תורה".
החל משנת 1867 יהודי הכפר הוכפפו לקהילה היהודית במאנדוק.
עם החלת "החוקים היהודיים" שהיפלו לרעה את היהודים בתחומי החברה והכלכלה, איבדו רוב יהודי מזלדאן את מקורות פרנסתם.
אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה הוכרז גיוס כללי בהונגריה והיהודים גויסו ל"פלוגות עבודה", שבמסגרתן בצעו עבודות ביצורים ושירותים לצבא ההונגרי.
בקיץ 1941 נשלחו צעירים יהודים ממזלדאן לחזית אוקראינה, שם לחמו ההונגרים לצד הגרמנים, והועסקו בפירוק מוקשים, רובם נהרגו.
כמה שבועות אחרי כניסת הצבא הגרמני להונגריה הובלו יהודי מזלדאן לגטו קישווארדה שם רוכזו כ-7,000 יהודי האזור.
אחרי המלחמה שבו לכפר כמה יהודים ששרדו, חיי הקהילה לא חודשו.
מזלגוני שואל שאלה היא סדרת טלוויזיה אמריקאית קומית בהנפשה ממוחשבת בזיכיון "צעצוע של סיפור", המתרחשת לאחר הסרט הרביעי בסדרה, "צעצוע של סיפור 4".
הסדרה פותחה על ידי פיט דוקטר, כאשר היא נוצרה, נכתבה ובוימה על ידי בוב פטרסון והולחנה על ידי ג'ייק מונקו.
חברת ההפקה של הסדרה היא Pixar Animation Studios, כאשר מארק נילסן הוא המפיק שלה ודוקטר וג'ים מוריס הם המפיקים בפועל שלה.
הסדרה עוקבת אחר מזלגוני (במקור נקרא "פורקי"), שמדובב במקור על ידי טוני הייל ובעברית על ידי דני לשמן, אשר בכל פרק שואל את חבריו הצעצועים שאלות שונות על החיים.
הסדרה הופצה ברחבי העולם על ידי Disney Media Distribution באמצעות שירות הסטרימינג דיסני+, כאשר פרקה הראשון הופץ ב-12 בנובמבר 2019 ופרקה האחרון הופץ ב-10 בינואר 2020. בישראל הסדרה בדיבוב עברי הופצה במלואה בשירות עם הגעתו לארץ ב-16 ביוני 2022. לסדרה הופקו עשרה פרקים שאורכם 3–4 דקות.
בשנת 2020 הפרק "מהי אהבה?" זכה בפרס אמי לבידור בפריים טיים בקטגוריית סדרת הנפשה קצרה יוצאת מן הכלל בטקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-72.
הסדרה מתרחשת לאחר אירועי סרט הקולנוע "צעצוע של סיפור 4", הסרט הרביעי באורך מלא בזיכיון המדיה "צעצוע של סיפור", והיא עוקבת אחר מזלגוני (במקור נקרא "פורקי") שבכל פרק שואל את חבריו הצעצועים שאלות שונות על החיים.
מס' פרק שם הפרק באנגלית שם הפרק בעברית בימוי תסריט תאריך שידור מקורי תאריך שידור בישראל 1"?What Is Money""מהו כסף?"בוב פטרסון12 בנובמבר 201916 ביוני 2022מזלוני שואל "מהו כסף?" את האם, כאשר לאחר הסבר הוא מציג לו קוורטר.
מזלגוני שם לב שנמצא עליו ציור של ג'ורג' וושינגטון ושואל את האם כיצד הוא השיג את הפאה שלו.
האם מסביר למזלגוני שהוא השיג את הפאה באמצעות כסף, וכך הוא עזר לו להבין את שאלתו.2"?What Is a Friend""מהו חבר?"בוב פטרסון15 בנובמבר 201916 ביוני 2022מזלגוני שואל "מהו חבר?" את מה?-לא!, כינוי אותו נתן לספל דומם עם ציור של סמיילי.
הספל אינו מגיב מפני שהוא דומם, ולכן מזלגוני מספר לו כל מה שהוא כבר יודע על חבר.
לאחר שהיא מסבירה לו את התכונות של מנהיג טוב, מזלגוני מעמיד את תכונות הללו במבחן אצל דולי.8"?What Is a Pet""מהי חיית מחמד?"בוב פטרסון27 בדצמבר 201916 ביוני 2022מזלגוני שואל את ריב טיקלס "מהי חיית מחמד?", מפני שהוא חושב שהיא כזו כי היא צעצוע בצורת כלבה שוטרת.
ביום המשקיעים של דיסני+ שהתרחש בשנת 2019, פיט דוקטר, המנהל הקריאייטיב הראשי של פיקסאר, הכריז על סדרה זו.
בהכרזה נאמר שהסדרה תהיה מבוססת על מזלגוני מהסרט הרביעי באורך מלא בזיכיון המדיה "צעצוע של סיפור", "צעצוע של סיפור 4", כאשר היא תעסוק ב"שאלות האלה שאולי אנשים מתביישים לשאול, אבל הם באמת לא יודעים".
הסדרה נוצרה, נכתבה ובוימה על ידי בוב פטרסון.
רוב המדבבים בשפת המקור חזרו לדבב את דמויותיהם בסדרה, לאחר שדיבבו אותם במדיות השונות של הזיכיון.
ב-12 ביוני 2019, כשהסדרה הוכרזה, פורסם שטוני הייל יחזור לדבב את מזלגוני לאחר שדיבב אותו בסרט "צעצוע של סיפור 4".
ב-18 ביוני 2019 הייל חשף במהלך ריאיון שהוא כבר הקליט את השורות שלו עבור הסדרה.
שבוע לאחר מכן נילסן חשף שקרול ברנט, מל ברוקס, קרל ריינר ובטי וייט יחזרו לדבב את דמויותיהם בסדרה לאחר שדיבבו אותם בעבר בזיכיון.
עוד הוא הוסיף שלדמויות יש "זמן מסך ניכר" בהשוואה להופעות שלהן בעבר.
דיבובו של ריינר בתור קרל הקרנף נחשב לתפקיד הדיבוב האחרון שלו לפני מותו ביוני 2020, כמו כן דיבובה של וייט בתור ביוטי ווייט נחשב לתפקיד הדיבוב האחרון שלה לפני מותה בדצמבר 2021.
באוגוסט 2019, במהלך כנס D23, נודע שג'ון רצנברגר יחזור לדבב את האם לאחר שדיבב אותו במדיות שונות של הזיכיון.
ב-20 באוקטובר 2019, כשהופץ טריילר הסדרה, התגלה שוולאס שון וקריסטן שאל יחזרו לדבב את רקס וטרקיסי בהתאמה לאחר שדיבבו אותם בעבר.
טימותי דלטון לא חזר לדבב את מר קיפודי לאחר שדיבב אותו בעבר, כאשר הוא הוחלף על ידי רובין אטקין דאונס.
ריב טיקלס בדיבובה של אלומה רייט היא דמות חדשה בזיכיון, כאשר גרסה גברית של הדמות הייתה אמורה להופיע במקור בסרט "צעצוע של סיפור 4".
רובן של הדמויות בדיבוב העברי קיבלו מדבבים חדשים, אף על פי שהיו מספר מדבבים שחזרו לדבב את תפקידם, ביניהם דני לשמן בתור מזלגוני.
ג'ייק מונקו הלחין את הסדרה, כאשר הוא אמר ש"הדמות של מזלגוני כל כך מונפשת...
יש כל כך הרבה תנועות והבעות פנים ומשחק הקול שטוני הייל עושה הוא פשוט מדהים.
הוא מספיק כדי לשאת כל סצנה בעצמו".
הוא גם אמר שפטרסון "רצה שהמוזיקה פשוט תיעלם ברקע", וזה נתן תוצאה של "מעט אווירת ג'אז".
פסקול הסדרה, אשר נקרא "Forky Asks a Question (Original Score)", הופץ לראשונה ב-28 בפברואר 2020, בערך כחודש וחצי לאחר הפצת פרקה האחרון של הסדרה.
הפסקול כולל עשרה רצועות ואורכו כ-22 דקות ו-20 שניות.
הצצה מתוך הסדרה הוצגה בכנס D23 באוגוסט 2019. טריילר הסדרה יצא ב-30 באוקטובר 2019. הסדרה הופצה ברחבי העולם על ידי Disney Media Distribution באמצעות שירות הסטרימינג דיסני+.
פרקה הראשון הופץ ב-12 בנובמבר 2019, כאשר כל שבוע הופץ פרק נוסף שאורכו 3–4 דקות.
הפרק העשירי והאחרון של הסדרה הופץ ב-10 בינואר 2020. בישראל הסדרה בדיבוב עברי הופצה במלואה בשירות עם הגעתו לארץ ב-16 ביוני 2022.
באתר "Rotten Tomatoes" יש לסדרה דירוג אישור של 83%, על סמך שתים עשרה ביקורות עם דירוג ממוצע של 7.95/10. נכתב על הסדרה באתר "בקצרה ובקיצור, מזלגוני שואל שאלה זה כיף ומצחיק מספיק כדי לעבוד עבור מעריצים".
באתר "Metacritic" יש לסדרה ציון ממוצע משוקלל של 64 מתוך 100, על סמך חמישה מבקרים.
ג'ואל קלר מאתר "Decider" שיבח את ההומור של הסדרה, שיבח את איכות ההנפשה, וגילה שהתסריט מצליח להיות מבדר עבור מבוגרים וילדים כאחד.
דייוויד גריפין מאתר "IGN" דירג את הפרק הראשון של הסדרה ב-9 מתוך 10, מצא שהסדרה מאוד משעשעת וחינוכית, הצהיר שההנפשה מגיעה לרמה של סרטי הקולנוע של פיקסאר, ושיבח את ההופעה של טוני הייל בתור מזלגוני.
אמילי אשבי מאתר "Common Sense Media" דירגה את הסדרה ב-4 מתוך 5 כוכבים, והצהירה "מזלגוני שואל שאלה מתמקדת בדמות הכוכבת הפורצת של צעצוע של סיפור 4 כשהוא מהרהר בשאלות הגדולות על העולם ואיך הוא עובד.
בכל אחד מעשרת הפרקים הקצרים נראה אחד מחברי הצעצועים שלו עוזר למזלגוני ללמוד דברים כמו מה זה אומר להיות חבר, מה מגדיר אמנות ומהו הזמן.
מזלגוני סופג מידע בקצב של ילד בגיל הגן, מה שאומר שהפוקוס שלו משתנה מאוד והוא מוסח בשעה פעמים, אבל הוא תמיד מצליח לסכם את העיקר בתמציתיות ובמחשבה.
ההרחבה המצחיקה הזו של דמות אהובה היא חובה לראות עבור מעריצי מזלגוני בכל הגילאים".
בשנת 2020 הפרק החמישי של הסדרה, "מהי אהבה?", זכה בפרס אמי לבידור בפריים טיים בקטגוריית סדרת הנפשה קצרה יוצאת מן הכלל בטקס פרס אמי לבידור בפריים טיים ה-72.
"מזל שיש לי מוזיקה" הוא אלבום האולפן השישי של הלהקה הישראלית ג'ירפות.
הוא יצא לאור ב-25 בנובמבר 2024 בהוצאה עצמית של הלהקה.
הלהקה לא הוציאה אלבום חדש במשך שבע שנים, מאז "מי שלא חולם, כועס" בשנת 2017, אך המשיכה להוציא סינגלים חדשים ולהופיע לאורך התקופה הזו.
במהלך שלוש השנים שלפני צאת האלבום, צברו חברי הלהקה שירים שהחליטו לאגד לאלבום אחד.
האלבום תוכנן לצאת בנובמבר 2023, אך נדחה בשל מלחמת חרבות ברזל ותכניו הלא מתאימים לתקופה.
שירים מתוך האלבום שוחררו מראש עם קליפים, בהם "מסיבה רעה" ו"אני אומר יש".
ההשקה הרשמית של האלבום צוינה בהופעה ב-9 בינואר 2025 במועדון הבארבי בנמל יפו.
האלבום הוא השישי של הלהקה וכולל 11 רצועות שכתבו והלחינו גלעד כהנא ויאיר קז.
חצי מהשירים באלבום נכתבו בצורת דיאלוגים בין גבר לאישה, מה שהוביל לשיתופי פעולה רבים עם זמרות.
השיר "מזל שיש לי מוזיקה" הוא היחיד שנכתב לאחר טבח שבעה באוקטובר ונולד בעקבות האזכרה לרב"ט ז"ל.
בוני, שאהבה את השיר "גג", נפלה בקרב בבסיס זיקים לאחר שהצילה חיים רבים והלהקה ביצעה את השיר בטקס גילוי המצבה שלה בבית העלמין בעפולה.
הסגנון המוזיקלי של האלבום מגוון, עם שימוש באפקטים שונים כמו ווקודר.
האלבום כולל חמישה דואטים: "מסיבה רעה" עם נטע ברזילי, "פומפיי" עם סימה נון, "מה בכי מה ים" עם שחר אדמוני, "אני אומר יש" עם אלמוג דרור, ו"הכי יפה בדיסקו" עם דניאל סאן קריאף.
המפיק המוזיקלי אורן "Dego" עמנואל השתתף ביצירת האלבום.
מָזְלוּם עָבְּדי הוא אחד מכינויו המחתרתיים של פָרהָאד עָבְּדי שָאהִין (فرهاد عبدي شاهين), מנהיג צבאי כורדי סורי, המפקד העליון של הכוחות הדמוקרטיים הסורים (SDF).
עבדי שאהין ידוע גם בשמות מחתרתיים נוספים: שאהין גִ'ילוּ (شاهين جيلو) וכן מזלום כּוּבָּאנִי (مظلوم کۆبانی)
עבדי נולד להורים כורדים סורים בכובאני בסביבות 1967 וקיבל תואר מהנדס אזרחי באוניברסיטת חלב, בשנת 1990 הוא הצטרף למפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK) בסוריה ונכלא על ידי השלטונות חמש פעמים.
במהלך תקופה זו הוא הפך לחבר אישי של מנהיג ה-PKK עבדוללה אג'לאן.
עבדי עבר לאירופה ב-1997 ועסק בפעילות פוליטית כורדית עד 2003, אז נסע לעיראק ושם, על פי הדיווחים, היה מעורב בפעולות צבאיות.
בין השנים 2009–2011 הוא היה חבר במפקדת המבצעים המיוחדים של כוחות ההגנה העממית (HPG).
ב-2011/12, הוא נשלח לסוריה על ידי ה-PKK כדי לארגן את פעילות יחידות ההגנה העממיות (YPG) באזורים המאוכלסים בכורדים בסוריה, על רקע התעצמות מלחמת האזרחים בסוריה.
מלחמת סוריה ומלחמת הכורדים נגד דאעש
באוגוסט 2014 עבדי ניהל את המשא ומתן שקיימו יחידות ההגנה העממיות (YPG) בסולימאניה עם איראן וארצות הברית במטרה לכרות ברית אפקטיבית נגד המדינה האסלאמית (דאעש), ואכן סוכם על ברית עם ארצות הברית.
עבדי הגן על כובאני במהלך המערכה על כובאני (אוקטובר 2014 - ינואר 2015), וסירב לסגת למרות המלצות ארצות הברית לעשות זאת.
כאשר בית משפחתו נכבש בפעם השלישית על ידי דאעש, ולאור שיתוף הפעולה המוגבר עם חיל האוויר האמריקאי, הוא ביקש שיפציצו את ביתו.
כמפקד ה-SDF, פיקד עבדי על כ-70,000 חיילים.
באוקטובר 2019, קבוצה של סנאטורים אמריקאים הציעה למחלקת המדינה האמריקנית לתת לעבדי ויזה כדי שיוכל לשאת ולתת בארצות הברית, עם שלטונות סוריה.
בתגובה, מתחה טורקיה ביקורת על ממשלת ארצות הברית, על התייחסות לעבדי כאל "דמות פוליטית לגיטימית" והוגשה לארצות הברית בקשת הסגרה שלו.
ב-9 באוקטובר 2019, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כתב מכתב לנשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן, והציע לתווך בין טורקיה ל־YPG, וציין שעבדי "מוכן לעשות ויתורים שלא היו עושים מעולם" וצירף פתק מאת עבדי.
במהלך ביקורו של ארדואן בארצות הברית, ב-14 בנובמבר 2019, הוא החזיר את המכתב לטראמפ וטען שעבדי היה בנו המאומץ של מנהיג ה-PKK הכלוא עבדאללה אג'לאן.
היחסים עם ממשלת המעבר בסוריה
כוחותיו של עבדי הגיעו להסכם פירוק נשק עם ממשלת המעבר הסורית ב-18 בפברואר 2025. מזלום עבדי בירך את אחמד א-שרעא על כניסתו לנשיאות סוריה והזמין אותו לבקר בצפון מזרח סוריה.
ה-SDF הסכים לשלב את המוסדות האזרחיים והכוחות הצבאיים שלו בממשלת המעבר הסורית.
בעקבות כישלון השיחות בין הכורדים ומשטר א-שרע, פרצו בתחילת 2026 קרבות של ממש בין ה-SDF לבין משטר א-שרע, תחילה בעיר חלב שבצפון-מערב המדינה – ושם נאלצו הכוחות הכורדיים לסגת משכונות שהיו בשליטתם.
.פי מה שדווח, הוצע לעבדי להיות מושל המחוז
בתחילת מרץ 2025, בראיון לכתב רשת ה-BBC, על רקע דיווחים בדבר קשר בין הכורדים לישראל, נשאל עבדי מה התדירות של התקשורת שלו עם הישראלים והוא השיב: "אנחנו מקבלים בברכה תמיכה מכולם".
כשנשאל באופן ספציפי, הוא הרחיב ואמר: "אנחנו מקבלים בברכה כל אחד בעולם שיכול לעזור לתמוך בזכויות שלנו ובהגנה על ההישגים שלנו.
אם הם יכולים למנוע התקפות נגדנו ולעצור את ההרג של האנשים שלנו – כוחות ואזרחים – אז אנחנו מעריכים זאת ומברכים על כך.
ישראל היא כוח עם השפעה בארצות הברית, במערב ובאזור".
מזלג אופניים הוא החלק באופניים המחזיק את הגלגל הקדמי.
מזלג מורכב בדרך כלל משני להבים המחוברים בחלק העליון על ידי כתר מזלג.
לרוב מזלגות המתלה יש קשת המחברת את שני צידי החלקים התחתונים (החלק המחובר לציר) הנמצאת לרוב לפני העמודים (הציר עליו החלקים התחתונים מחליקים).
מעל הכתר, צינור היגוי מחבר את המזלג לאופניים ולכידון (באמצעות סטם) המאפשר לרוכב לנווט את האופניים.
צינור ההיגוי של המזלג מתממשק עם השלדה באמצעות מיסבים הנקראים ראש מזלג ומותקנים בצינור הראש.
בתחתית המזלג, קצוות המזלג מחזיקים את הגלגל.
בדרך כלל, הסרן מחובר למזלג, או ידית שחרור מהיר עובר דרך סרן חלול, מה שהופך את הסרן למזלג.
קצה שלדה או קצה מזלג לאופניים הוא חריץ בשלדה או במזלג שבו מחובר סרן הגלגל.
המונח מזלג משמש לעיתים גם לתיאור החלק באופניים המחזיק את הגלגל האחורי, אשר בגדמים מסוימיםף למשל אופניי פני פרת'ינג היה גם מזלג בעל להבים.
ברוב עיצובי האופניים המודרניים, הגלגל האחורי מחובר למשולש אחורי הכולל את צינור המושב, זוג תומכי מושב וזוג תומכי שרשרת, במקום מזלג של ממש, אך השימוש במזלג אחורי קיים.
למזלגות מספר ממדים עיקריים הכוללים: היסט, אורך, רוחב, אורך צינור ההיגוי וקוטר צינור ההיגוי.
למזלגות אופניים יש בדרך כלל היסט, או שיפוע, שממקם את קצוות המזלג קדימה מציר ההיגוי.
זה מושג על ידי עיקול הלהבים קדימה, זווית להבים ישרים קדימה, או הצבת קצוות המזלג קדימה מקו המרכז של הלהבים.
האחרון משמש במזלגות מתלה שחייבים להיות בעלי להבים ישרים כדי שמנגנון המתלה יפעל.
להבי מזלג מעוקלים יכולים גם לספק ספיגת זעזועים מסוימת.
מטרת הקיזוז הזה היא להפחית את ה"שביל ", המרחק שנקודת המגע של הגלגל הקדמי עם הקרקע נותרת מאחורי הנקודה שבה ציר ההיגוי חותך את הקרקע.
שביל גדול מדי מקשה על ביצוע הפנייה .
למזלגות אופני כביש היסט של 40-55 מ"מ.
עבור אופני תיור ועיצובים אחרים, יש לקחת בחשבון את זווית ראש השלדה ואת גודל הגלגל בעת קביעת ההיסט, וקיים טווח צר של היסטים מקובלים כדי לתת מאפייני התנהגות טובים.
הכלל הוא שזווית ראש רפויה דורשת מזלג עם היסט גדול יותר, וגלגלים קטנים דורשים היסט קטן יותר מגלגלים גדולים.
אורך המזלג נמדד בדרך כלל במקביל לצינור ההיגוי מתחתית צינור המיסב התחתון ועד למרכז ציר הגלגל הקדמי.
רוחב המזלג, המכונה גם מרווח, נמדד בצורה קו-לינארית עם ציר הגלגל הקדמי בין הקצוות הפנימיים של שני קצוות המזלג.
לרוב המזלגות המודרניים למבוגרים מרווח של 100 מ"מ.
מזלגות לרכיבת דאונהיל  מרווח של 110 מ"מ.
גודל צינור ההיגוי מותאם או כך שיכיל רק את מיסבי הכידון, במקרה של כידון עם הברגה, או כך שיתרום לגובה הכידון הרצוי, במקרה של כידון ללא הברגה.
בעת התאמת גודל מזלג לשלדה, קוטר צינור ההיגוי או ציר ההיגוי של המזלג 25 , 29 או 38 מ"מ מאורך השלדה, ואורך צינור ההיגוי צריך להיות גדול אך שווה בקירוב לאורך צינור הראש בתוספת גובה Headset .
ערכות מתאם מאפשרות שילוב גדלים שונים.
הלהבים חייבים להיות באורך המתאים כדי להתאים לגלגל הרצוי ובזווית נכונה כדי לספק את גיאומטריית ההיגוי המשוערת שתוכננה על ידי מעצב השלדה.
האורך הפונקציונלי של המזלג מתבטא בדרך כלל במונחים של אורך ציר לכתר (A-C).
כמו כן, הציר על הגלגל חייב להתאים לקצוות המזלג (בדרך כלל 9 מ"מ סרן מוצק או חלול, או ציר 20מ"מ ל-thru-axle.
חלק מהיצרנים הציגו מזלגות ונאבות תואמות עם סטנדרטים קנייניים, כגון 24 מ"מ של Maverick.
השחלת צינורות היגוי של המזלג תיקבע בהתאם למערכת ההיגוי המשמשת לחיבור המזלג לשאר שלדת האופניים .
צינור היגוי פלדה לא מושחל ניתן להשחיל באמצעות תבנית מתאימה במידת הצורך.
גובה ההברגה הוא בדרך כלל 24 הברגות לאינץ', למעט בכמה גלגלי Raleigh ישנים המשתמשים ב-26.
ברוב אופני ההרים, המזלג מכיל סט של בולמי זעזועים, ובמקרה כזה הלהבים מורכבים בדרך כלל מצינורות טלסקופיים עליונים ותחתונים ונקראים "רגליים".
מהלך המתלה ומאפייני הטיפול משתנים בהתאם לסוג רכיבת ההרים עבורה מיועד המזלג.
לדוגמה, יצרנים מייצרים מזלגות שונים לרכיבה על קרוס קאנטרי (XC), דאון-לאן ורכיבה על אופניים חופשיים.
מזלגות המיועדים למרוצי XC הם בדרך כלל קלים יותר, פחות חזקים ובעלי מהלך מתלה קצר יותר מאלה המיועדים לשטח קשה יותר ולתנאים קיצוניים יותר.
עיצוב מזלגות המתלה התקדם בשנים האחרונות, כאשר מזלגות המתלה הפכו מתוחכמים יותר ויותר ומגוונים בעיצובם.
כמות מהלך המתלה הזמינה גדלה עם הזמן.
כאשר מזלגות המתלה הוצגו, 80-100 מ"מ של מהלך נחשבו מספיקים לאופני הרים בירידה.
בדרך כלל כמות זו של מהלך משמשת כיום במקצועות XC, כאשר מזלגות בירידה מציעים כיום 150 עד 200 מ"מ של מהלך להתמודדות עם שטח קיצוני.
זה לא המגבלה של מהלך מזלג המתלה; לדוגמה, דגם Marzocchi Super Monster T מציע 300 מ"מ (12 אינצ'ים) של מהלך.
התקדמויות נוספות בעיצוב כוללות מהלך מתכוונן המאפשר לרוכבים להתאים את מהלך המזלג לפרופיל השטח הספציפי.
בדרך כלל, נדרש פחות מהלך מתלה בעלייה או בשטח שטוח מאשר בירידה.
עיצובים מתקדמים כוללים לעתים קרובות גם את היכולת לנעול את המזלג כדי לבטל או להפחית באופן דרסטי את מהלך המזלג לרכיבה יעילה יותר על פני שטח חלק.
לעיתים ניתן להפעיל נעילה זו מרחוק באמצעות כבל ומנוף על הכידון.
בולם הזעזועים מורכב בדרך כלל משני חלקים: קפיץ ובולם או Dashpot.
הקפיץ יכול להיות סליל פלדה או טיטניום, אלסטומר, או אפילו אוויר דחוס.
לבחירת חומר הקפיץ השפעה מהותית על מאפייני המזלג בכללותו.
מזלגות עם קפיצי סליל יהיו לרוב כבדים יותר מעיצובים המשתמשים בקפיצי אוויר דחוס, אך קל יותר לתכנן אותם כך שיציגו תגובה ליניארית, בסגנון הוק, לאורך כל מהלך המזלג.
שימוש בסלילי טיטניום בעיצוב תפחית במשקל העיצוב אך תוביל לעלייה בעלויות.
קפיצי אוויר מנצלים את התכונה התרמודינמית של גזים לפיה הלחצים שלהם עולים ככל שהם נדחסים באופן אדיאבטי.
מכיוון שה"קפיץ" מסופק על ידי אוויר ולא סליל מתכת, מזלגות עם קפיצי אוויר לרוב קלים יותר.
זה הופך את השימוש בהם לנפוץ יותר בעיצובי XC.
יתרון נוסף של סוג זה של עיצוב מזלג הוא שניתן לכוונן את קבוע הקפיץ על ידי התאמת לחץ האוויר.
זה מאפשר לכוון את המזלג למשקל הרוכב.
חיסרון אחד של עיצוב זה הוא הקושי בהשגת תגובה ליניארית, שכן הלחץ משתנה בקירוב באופן הפוך (לא ליניארי) עם הנפח בגז.
ככל שהמזלג נדחס, קבוע הקפיץ האפקטיבי של המזלג עולה.
הגדלת נפח האוויר בתוך הקפיץ יכולה להפחית השפעה זו, אך נפח הקפיץ מוגבל בסופו של דבר, שכן הוא צריך להיכלל בתוך ממד להב המזלג.
בולם הזעזועים בדרך כלל מאלץ שמן לעבור דרך פתח קטן אחד או יותר או shim stacks.
בדגמים מסוימים, הקפיץ, הבולם או שניהם עשויים להיות מותאמים למשקל הרוכב, סגנון הרכיבה, השטח או כל שילוב של גורמים אלה או אחרים.
שני הרכיבים עשויים להיות מופרדים באמצעות מנגנון הקפיץ בלהב אחד ובולם הזעזועים בשני.
במהלך השנים נוסו וריאציות רבות של עיצוב מזלגות.
כמה מהן עדיין בשימוש כיום.
חלקם השתמשו בחיבורים כדי לספק את הפעולה המכנית במקום להסתמך על אלמנטים טלסקופיים.
אחרים, בעיקר קנונדייל, משתמשים בבולם זעזועים יחיד המובנה בתוך צינור ההיגוי מעל ראש המזלג.
פיתוח בולט נוסף בטכנולוגיית המזלג הוא קפיץ ה-Lauf Spring המשתמש בקפיצי עלים מרוכבים כדי לספק בלימת זעזועים מכניים ובלימת זעזועים, תוך שהוא מציע הפחתה ניכרת במשקל בהשוואה לעיצובים קונבנציונליים
חלק מהיצרנים, כמו Cannondale ו- Strida, מציעים מזלג בעל רגל אחת.
רבים מהמזלגות בעלי הלהב החד של Cannondale, הנקראים Lefty, הם מזלגות מתלה, בתצורות קונבנציונליות או הפוכה.
מזלגות אלה משתמשים במיסבי גליל מחט ליניאריים על גבי מסילות מתומנות כדי להעביר את מומנט ההיגוי לגלגל, בעוד שמזלגות מתלה דו-להביים קונבנציונליים משתמשים במיסבים חלקים ליניאריים צינוריים.
שימוש במזלג Lefty דורש ציר Lefty מיוחד, המתחבר לקצה המזלג באמצעות בורג שלוחץ את הציר על הציר המקובע למזלג.
למזלגות מסלול יש באופן מסורתי להבים בעלי חתך עגול ולא את החלק הסגלגל המשמש באופני כביש, בין היתר משום שחלק עגול נוקשה יותר תחת כוחות רוחביים המופעלים על ידי ספרינטים תכופים, אך בעיקר משום שצמיגי מרוצי מסלול תמיד צרים ואינם דורשים את המרווח הנוסף שמספקים להבים סגלגלים.
להבים עגולים מחייבים כתר מזלג מיוחד עם שקעים עגולים תואמים.
מזלגות מסלול אלא יהיו קדוחים עבור בלם קדמי אם האופניים מיועדים לשימוש רק בוולודרום.
המרווח בין הצמיג לחלק התחתון של כתר המזלג הוא לעתים קרובות פחות מ-5 מ"מ.
לא כל המזלגות נעים על מיסבים המותקנים בצינור ראש.
המזלגות באופניים מדגם סטרידאס ופדרסן מסתובבים סביב ציר חיצוני למזלג, הנתמך בשתי נקודות שונות בשלדה.
מגמה חדשה באופני טריאתלון דומה, הנקראת מזלג כידון או מזלג עם היגוי חיצוני, אך מיסבי הציר נמצאים בחלק העליון והתחתון של משהו שעדיין דומה לצינור ראש.
מזלגות יוצרו מפלדה, אלומיניום, סיבי פחמן, טיטניום, מגנזיום ושילובים שונים.
לדוגמה, מזלג עשוי להיות בעל להבי סיבי פחמן עם כתר אלומיניום, צינור היגוי או קצוות מזלג.
במזלגות קשיחים, החומר, הצורה, המשקל והעיצוב של המזלגות יכולים להשפיע באופן ניכר על התחושה והטיפול באופניים.
מזלגות סיבי פחמן פופולריים באופני כביש משום שהם קלים, וגם משום שניתן לתכנן אותם כך שיפחיתו רעידוץ מתוואי המסלול.
המזלגות עשויות להיות נקודות חיבור לבלמים, מנשאים ומגני בוץ.
אלה עשויות להיות ממוקמות בכתר, לאורך הלהבים, וליד קצות המזלג.
לרוב מדובר בחורים, עם הברגה או לא, ועשויים להיות ממוקמים על לשוניות בולטות.
מזמור הוא כינוי לאחד ממאה וחמישים פרקי תהילים.
המזמורים נקראים כך משום שרבים מהם מתחילים בכותרת "מזמור לדוד", או "מזמור" לאדם אחר, שאליו מיוחס הפרק.
באופן כללי, כמעט כל פרק נקרא מזמור, אם כי במקרים מסוימים חלוקת הפרקים מפרקת מקטע מסוים, שחז"ל תפסו כמזמור יחיד, לשניים.
ככל הנראה, מזמורי התהילים לא נאמרו כי אם הושרו, אולי בליווי של כלי נגינה (יש מזמורים שיש בהם הזכרה מפורשת לכלי נגינה).
חלק מהמזמורים שימשו בפולחן בבית המקדש מזמורים אלו נאמרים עד היום בתפילת שחרית בקטע שנקרא: "שיר של יום".
לפי נוסח המסורה, בספר תהילים יש מאה וחמישים מזמורים, אם כי בכמה מקורות נאמר שישנם 147 מזמורים, וכנראה כמה מזמורים נספרו כמזמור אחד.
במגילות הגנוזות מופיעים עוד כמה מזמורים שאינם מופיעים בנוסח המסורה, אלו הם מזמורים שנכתבו ככל הנראה בתקופה מאוחרת יותר.
מזמורי שלמה הוא אחד מן הספרים החיצוניים לתנ"ך, שנכתב ככל הנראה בארץ ישראל בין השנים 70 ו-45 לפני הספירה.
בספר 18 מזמורים, הדומים למזמורי התהלים.
יש חוקרים המשערים כי הספר נכתב במקורו בעברית, וזאת על פי איכותו המכנית והגרועה של הנוסח שהשתמר ביוונית, אחרים טוענים כי הספר נכתב ביוונית בידי מחבר שמוצאו מהקהילה דוברת היוונית באלכסנדריה.
אברהם כהנא מזהה את המחבר כיהודי חסיד, יליד ירושלים, שחווה בעצמו את המאורעות בזמן כיבוש פומפיוס בשנת 63 לפני הספירה.
הספר שנכתב בסגנון המזכיר את ספר התהילים מיוחס לשלמה המלך אולם בגוף המזמורים אין זכר לשלמה.
בספר מוזכרים שליטים יהודים בארץ ישראל שמסוכסכים זה עם זה, ואויב נכרי שכובש את ירושלים.
מעובדות אלו ועוד הסיקו רבים מהחוקרים שמחבר הספר הוא יהודי פרושי מהפלג שהתנגד נחרצות למלכות החשמונאים וראה בהם שליטים לא לגיטימיים.
הדמויות שמוזכרות בספר הן בין היתר הורקנוס השני, אריסטובלוס אחיו, ופומפיוס הרומאי שכבש את ארץ ישראל וביטל את עצמאותה המדינית.
כמו כן מהמזמורים בספר ניתן ללמוד הרבה על היחסים המתוחים ששררו בארץ ישראל בתקופת חיבורו, ובמיוחד בין הפרושים והצדוקים.
בפרק ב מתייחס המשורר לרצח פומפיוס בחוף מצרים בשנת 48 לפנה"ס.
חיבור אחר ושונה "האודות של שלמה" (Odes of Solomon) נצטרף בכתבי יד רבים ונכרך יחדיו עם מזמורי שלמה, כאילו חוברו שניהם בידי אותו מחבר, אך ברור כי אין הדבר כן: בעוד ש'מזמורי שלמה' נראה חיבור יהודי, הרי ש'מזמורי האודות אשר לשלמה' (Odes of Solomon), הם נוצריים במפורש.
מזמורי צ'יצ'סטר היא יצירה מאת ליאונרד ברנשטיין לנער סופרן או קונטרה-טנור, רביעיית סולנים, מקהלה ותזמורת (3 חצוצרות בסי במול, 3 טרומבונים, טימפני, כלי הקשה (5 נגנים), 2 נבלים וכלי קשת).
בעיבוד מאת המלחין תפקיד התזמורת הופחת בגודלו לעוגב, נבל וכלי הקשה.
את הליברית ארגן ברנשטיין עצמו מתוך כתבי תהילים:
בחלק הראשון - תהילים ק' ותהילים ק"ח
בחלק השני - תהילים ב' ותהילים כ"ג
בחלק השלישי - תהילים קל"א ותהילים קל"ג
היצירה הוזמנה בשנת 1965 על ידי ג'ון בירץ', נגן העוגב של כנסיית צ'יצ'סטר, ווולטר האסי, הכומר הבכיר, עבור פסטיבל הכנסיות הדרומי.
ביצוע הבכורה העולמי היה באולם הפילהרמונית של ניו יורק ב-15 ביולי 1965 בניצוחו של המלחין.
הביצוע הבא היה בפסטיבל צ'יצ'סטר ב-31 ביולי בניצוחו של ג'ון בירץ'.
חלק מהחומרים ביצירה לקוחים מתוך טיוטות של סיפור הפרברים, אשר במקור היה אמור לערב כנופיה יהודית-אמריקנית.
המושג מזמינוּת או באנגלית "Affordance", הוא תכונה המיוחסת למסר מוחשי או וירטואלי שחפץ או עיצוב מעביר לבן אדם לגבי אופן השימוש בחפץ או במרחב.
אמנם המושג נטבע בהקשר של עיצוב חפצים קשיחים וכיוון אל עולם התוכן של העיצוב התעשייתי, אך עם השנים השימוש בו התרחב גם לעולם התוכן של הממשק בין המשתמש למחשב כדי לציין את הקלות בתירגום המופע הוויזואלי של הממשק לכדי פעולה שהממשק מעודד את המשתמש לבצע.
בסביבה וירטואלית, עיצוב מרחב מרמז על סוג הפעולה או הפונקציה של הכלים הדיגיטליים בכל עמוד.
לדוגמה, הכפתור "פרסום השינויים..." בעמוד העריכה של ויקיפדיה מעוצב ככפתור מובחן בצבע כחול בעמוד לבן, ובכך הוא מזמין את העורכים ללחוץ עליו בסיום העריכה.
סימנים כגון ᐯ מרמזים שיש תפריט נוסף שייפתח כלפי מטה כשנלחץ עליהם.
האלמנטים העיצוביים האלו פונים לאינטואיציה של המשתמשים ובכך מעצבים את האופן שבו המשתמשים יפעלו בתוך המרחב.
היום המושג מופיע בתחומים רבים כגון: פסיכולוגיה קוגניטיבית, עיצוב תעשייתי, עיצוב אינטראקטיבי, עיצוב ממשקים ועוד.
המושג Affordance בקונטקסט שמכוון אל המסר שהאובייקט משדר אל המשתמש אודות אופן השימוש בו, הופיע לראשונה בספר The Design of Everyday Things של דונלד נורמן , שראה אור בשנת 1988. על פי נורמן, מזמינות היא האספקט העיצובי באובייקט שמזמין דפוס שימוש בחפץ; מעין רמז ויזואלי אודות התפקוד שלו.
מזמינויות במדיה מתייחסות לתכונות הקיימות בשירותים דיגיטליים שונים (כמו אמצעי תקשורת ומדיה חברתית) אשר מעצבות ותוחמות את אופן השימוש בהם.
החוקרת העוסקת בתחום התקשורת והמדיה ננסי ק' ביים (Nancy K.
Baym) הגדירה שבעה סוגים שונים של מזמינויות אשר יכולות להיות קיימות במדיה בעידן הדיגיטלי, ומגדירות את אופני השימוש במדיה השונים:
• אינטראקטיביות (Interactivity)- מספר אופני השימוש השונים אשר יש לאדם הצורך או המשתמש במדיה (לדוגמה האפשרות להתכתב בטקסט בנוסף לשיח קולי או שיחות וידאו).
• מבנה זמני (Temporal Structure)- פרק הזמן אשר לוקח מרגע שליחת המידע ועד לקבלתו.
מבנה זה יכול להתבצע בשתי דרכים:
מיידי (לדוגמה שיחה קולית), בו פרק הזמן הלוקח בהעברה או קבלה של המידע הוא קצר עד כמעט ואינו קיים.
לא מיידי (לדוגמה התכתבות בטקסט).
בו פרק הזמן בין קבלה או העברת המידע אינו ישיר ועשוי להיות ארוך.
• סימנים חברתיים (Social Cues)- הדרכים המקובלות בחברה לאופן השימוש בשירותים הדיגיטליים (לדוגמה שימוש בפלטפורמות צ'אט על מנת לתקשר עם אנשים אחרים).
• אחסון (Storage)- שימור ואגירה של המידע המסופק מהמדיה לאורך זמן (לדוגמה שימור המידע בחוות שרתים).
• חקיינות (Replicability)- היכולת לייצר עותקים של המידע המועבר בתוך המדיה (לדוגמה העתקה של טקסט).
• תפוצה (Reach)- המהירות והקלות בה המידע המועבר יכול להגיע לכמות גדולה של אנשים (לדוגמה הודעות דחיפה).
• מוביליות (mobility) - האפשרות לקבל ולצרוך מידע ממקומות ומאמצעים דיגיטליים שונים, מה שיאפשר טווח רחב של דרכים בהם ניתן לקבל את המידע (לדוגמה אתר אינטרנט ויישומון של עיתון נבחר).
מזמורי רקוויאם היא יצירה מאת המלחין הרוסי איגור סטרווינסקי, המתבססת על קטעים מתוך הרקוויאם הקתולי.
יצירה זו נכתבה בשנים 1965–1966, בתקופה המאוחרת של סטרווינסקי, וכמו היצירות מתקופה זו היא קצרה ונוקשה, אולם בניגוד לרוב היצירות שכתב בתקופה זו, שנכתבו בסגנון סריאלי, במזמורי הרקוויאם יש עירוב סגנונות.
היצירה הוזמנה מסטרווינסקי על ידי סטנלי סיגר לזכר אמו, הלן ביקונן סיגר, בשנת 1965. הלן סיגר תרמה בצוואתה כסף רב לאוניברסיטת פרינסטון, ומחלקת המוזיקה של האוניברסיטה הייתה אחת הנהנות העיקריות מסכום זה.
בנה ביקש שחלק מן הכסף יוקדש ל"אנדרטה מוזיקלית" לזכרה, ולכן פנה לסטרווינסקי.
סטרווינסקי השלים את העבודה על היצירה בשנת 1966, וקונצרט הבכורה נערך באוניברסיטת פרינסטון ב-8 באוקטובר, בניצוחו של רוברט קרפט.
היצירה בוצעה גם בהלווייתו של סטרווינסקי בשנת 1971.
היצירה מורכבת מתשעה פרקים, שישה פרקים ווקאלים ושלושה אינסטרומנטליים, המסודרים באופן סימטרי: פרק אינסטרומנטלי ראשון (Prelude), שלושה פרקים ווקאלים (Exaudi ,Dies Irae, Tuba mirum), פרק אינסטרומנטלי אמצעי (Interlude), שלושה פרקים ווקאלים (Rex tremendae, Lacrimosa, Libera me) ופרק אינסטרומנטלי אחרון (Postlude).
כל אחד משלושת הפרקים האינסטרומנטליים מדגיש סוג אחר של כלי נגינה: הראשון - כלי קשת, האמצעי - כלי נשיפה מעץ והאחרון - כלי הקשה.
בכך יש ביצירה רציפות בין הפרקים.
הטקסט של הפרקים הווקאלים מורכב מקטעים מתוך הרקוויאם הקתולי, הExaudi הוא מתוך הפתיחה "רקוויאם", ארבעת הקטעים הווקאלים הבאים הם מתוך ה"דיאס אירה, והקטע האחרון הוא המזמור "ליברה מה" כמעט בשלמותו.
היצירה משתמשת רק בחלק קטן מהטקסט השלם של הרקוויאם.
בחירת הקטעים מתוך הרקוויאם נעשתה על ידי רוברט קרפט, שגם ניצח על הבכורה של היצירה.
המוזיקה של היצירה איננה סריאלית, כמו יצירות אחרות של סטרווינסקי מאותה התקופה, אך היא משתמשת במוטיבים א-טונאליים בהם סטרווינסקי הרבה להשתמש כמו שיטת שנים-עשר הטונים.
היצירה הולחנה לשני סולנים: אלט ובס, מקהלה מעורבת ולתזמורת הכוללת: 3 חלילים (השלישי מוכפל בפיקולו), חליל אלט, 2 בסונים, 4 קרנות, 2 חצוצרות, 3 טרומבונים, טימפני (עם שני נגנים), שני נגני כלי הקשה המנגנים על: קסילופון, ויברפון ופעמונים צינוריים, נבל, פסנתר, צ'לסטה ומחלקת כלי קשת.
ביצוע ממוצע של היצירה אורך כ-15 דקות (פרקי היצירה קצרים מאוד).
מזמרה היא סוג של מספריים המיועדים לשימוש על צמחים.
הם חזקים מספיק לצורך גיזום של עצים ושיחים.
המזמרה משמשת לחקלאות, גינון, סידור פרחים ועוד.
המזמרה כוללת זוג ידיות, ציר ולסתות.
במזמרות הדומות למספריים, שני הלהבים חולפים האחד ליד משנהו וגוזרים את הגבעול/ענף.
היא עדיפה לשימוש בגזם טרי.
במזמרה מסוג "סדן" בניגוד למזמרת המספריים, לסתות המזמרה אינן אחידות: האחת חדה כסכין, והשנייה מהווה סדן שטוח.
מזמרה זו עדיפה לעבודה עם גזם יבש.
הקפיץ שמחבר בין שתי הידיות גורם למזמרה להיפתח כאשר אינה בשימוש.
ניתן לסגור את הידיות על ידי לחיצה מתמשכת או על ידי לולאה או סוגר בטיחות שמצמידים אותן יחדיו.
ישנן מזמרות המיועדות לאנשים בעלי יד ימין דומיננטית ואחרות המיועדות לאנשים בעלי יד שמאל דומיננטית.
המלחין בן ה-19 הלחין את המלים במסגרת תחרות הלחנה בבית ספרו המוזיקלי (École Niedermeyer de Paris - על שם המלחין הצרפתי נידמאייר) וזכה במקום הראשון.
היצירה בוצעה לראשונה בציבור שנה אחר כך (4 לאוגוסט 1866) בגרסה שכללה הרכב כלי מיתר ועוגב.
סגנון היצירה דומה לזה של הרקוייאם שפורה הלחין שנים אחר כך, ושתי היצירות מבוצעות יחדיו לעיתים קרובות.
בגיל תשע, כשהוכר כישרונו המוזיקלי, נשלח פורה לאקול נידרמאייר, בית ספר פריזאי למוזיקה, שייעודו היה להכשיר נגני עוגב ומנצחי מקהלות כנסייה.
פורה המשיך ללמוד במוסד זה 11 שנים.
חינוכו כלל לימודי פסנתר, תאוריה מוזיקלית, הלחנה ושפות קלסיות, וכן שירה שבועית במקהלת בית הספר.
מורו לפסנתר היה המלחין הצרפתי הידוע סן-סנס שדרבן את פורה לנסות ולהלחין.
בשנת 1861 השתתף פורה לראשונה בתחרות הלחנה בבית הספר.
בשנת 1863 השתתף שוב עם הלחנה של מזמור קל"ז בתהלים - על נהרות בבל, לחמישה קולות ותזמורת.
על יצירה זאת זכה לציון לשבח אך לא בפרס כיוון שלא עמד במדויק בתנאי התחרות.
בשנים 65–1864 כשהיה בן 19 הלחין את ה"מזמור מאת ז'אן רסין" (בצרפתית - Cantique de Jean Racine) למקהלה של ארבעה קולות (סופרן, אלט, טנור, ובס) בלווי פסנתר או עוגב והפעם קיבל את הפרס הראשון בתחרות.
היצירה הושמעה לראשונה בציבור ב-4 באוגוסט 1866 בעיבוד ללווי עוגב ותזמורת כלי מיתר.
האירוע היה חנוכת העוגב החדש של מנזר מונטיווילייר, והמלחין בעצמו ביצע שם את תפקיד העוגב.
היצירה הוקדשה למלחין ונגן העוגב סזר פרנק שניצח עליה במאי 1875. בינואר 1906 בוצעה גרסה של היצירה (אולי בעיבוד של פורה עצמו) לתזמורת מורחבת עם כלי נשיפה וללא עוגב אך גרסה זו לא פורסמה.
היצירה יצאה לאור בשנים 1875 או 1876 על ידי בית דפוס Schoen בפריס.
שנים אחר כך היצירה זכתה לעבוד לכלי מיתר ונבל על ידי המלחין ג'ון ראטר.
המילה, אחת עם היושב במרומים - תקוותנו היחידה...) מתוך מזמור שחרית נוצרי ליום שלישי בעל שלושה בתים.
המזמור נכתב על ידי ז'אן רסין ופורסם בשנת 1688 כחלק מקובץ מזמורים מתורגמים מלטינית.
פורה קרא ליצירתו על שם רסין ולא על שם המקור הלטיני אולי כי העדיף את הסגנון האלגנטי של הגרסה הצרפתית.
היצירה היא בסולם רה במול מז'ור, במשקל הנפוץ (ארבעה רבעים) ובקצב אנדנטה (הליכה).
המוזיקה מלווה את שלושת בתי המזמור ואורכה כחמש דקות.
הפתיחה הכלית בעלת שלושה מרכיבים: מלודיה רגועה שאחר כך תחזור במקהלה, תפקיד בס רגוע גם כן, ובקול האמצעי מוטיב של שלשות (טריולות - פיצולים של תו לשלושה תווים) בלתי פוסקים.
ארבעת קולות המקהלה נכנסים אחר כך זה אחר זה (הבס ראשון ואחריו הטנור, האלט והסופרן), כשכל קול מציג את חצי השורה הבאה ממילות המזמור, בעוד הקולות הנמוכים ממשיכים בלווי.
קטע מעבר דומה לפתיחה מפריד בין הבית הראשון של המזמור לבית השני.
הבית השלישי והאחרון מופיע ישירות אחרי הבית השני ומנגינתו היא חזרה (רפריזה) של מוזיקת הבית הראשון.
אופי היצירה המכובד ובעל פשטות מעודנת מראה כבר תכונות שהופיעו שנים אחר כך ברקוייאם של פורה משנת 1887, ושתי היצירות מבוצעות יחדיו לעיתים קרובות בהופעות ובהקלטות.
מזמורי אסף הם שנים-עשר מזמורים שנמצאים בספר תהילים בפרקים נ' ובפרקים ע"ג-פ"ג לפי המספור שבנוסח המסורה (על פי המספור בתרגום השבעים ובוולגטה מדובר על הפרקים 49, 72-82).
הייחוס של המזמורים הוא לאסף עצמו, ולא לבניו של אסף.
קרוב לוודאי שסיבת הדבר היא שאסף היה בן דורו של דוד המלך, ודוד מינה אותו למשרה רמה בבית המקדש.
בתנ"ך, ישנם לפחות שלושה אנשים הנושאים את השם "אָסָף".
ככל הנראה מדובר על אסף בן ברכיהו, הראשון בשלושת ראשי הלויים המשוררים בימי דוד (יחד עם הימן וידותון) ומוזכר ב כאבי משפחת לויים המשוררים בבית המקדש: .
אסף מיוחס למשפחת גרשון בן לוי.
אסף מוזכר כאחד מן המשוררים שהשתתפו בחנוכת מקדש שלמה ב.
בתור דמות בכירה במערכת הדתית בירושלים ובמקדש, אסף היה שותף בפן הציבורי ופן הפרטי.
על פי התיאורים בדברי הימים הוא שימש כפקיד רשמי במשך כמה שנים, החל בימי של דוד המלך והמשיך גם בימי שלמה המלך.
אם הדמות המתוארת היא בשני חלקי דברי הימים היא אותה דמות, נראה במשך תקופת שירותו הארוכה בקודש הוא הספיק לראות פקידים מושחתים רבים וייתכן שתהילים ע"ג מהווה עדות לשחיתות בה הוא חזה.
במסכת נזיקין, בבא בתרא מייחסים את כתבי דוד בין היתר לאסף : .
לפי שיטת רבי יוחנן בקהלת רבה, אסף שבספר תהילים אינו אסף בן ברכיהו אלא אביאסף בן קרח.
לכל מזמור תהילים יש משמעות נפרדת והם אינם ניתנים לסיכום אחיד.
לאורך שנים עשר מזמורים נפרשים נושאים כמו השיפוט האלוהי ופסק הדין והחובה לקיים את חוקי ה' ומצוותיו.
לדברי הרמן גונקל, ועל פי שיטת חקר הסוגים שפיתח ישנם ז'אנרים רבים ושונים של מזמורי תהילים הכוללים: המנונים ושירי שבח, קינות עם, תלונות ציבור ותלונות יחיד, מזמורי תודה ומזמורי תורה ותפילה.
כמה ממזמוריו של אסף ניתנים לסיווג כקינת עם כי הם מודאגים מרווחתה של קהילה אנושית שלמה.
חלק ממזמורים אלה מתארים הרס היסטורי או עתידי עבור שבטם ומסתמכים על רחמיו של האל שיציל אותם מיד אויב.
בחלק מזמורי מופיעה בכותרת גם המילה "למנצח".
יש המפרשים את זה כדי לומר שהם נכתבו המתוך מטרה להיות נקראים על ידי המשורר למול קהל גדול.
מאפיין נוסף של מזמורי תהילים אלה הוא השימוש במילה "סלה" אשר ניתנו לה מספר פירושים.
בספר תהילים מזמור ע"ד, כותרת המזמור היא "מַשְׂכִּיל לְאָסָף".
תרגום השבעים מסביר את המילה משכיל כתבונה.
לדעת רד"ק זהו מונח המציין סוג של שיר.
יש הסוברים כי המונח מַשְׂכִּיל היא מיומנות הנדרשת בהפעלת כלי הנגינה וביצוע מוזיקלי.
החלק בו נמצאים מזמורי אסף הוא החלק השני של ספר תהילים (מתוך חמישה קבצים שמרכיבים את הספר כולו).
חלק זה מוכנה בשם "המזמורים האלוהיסטיים" בשל הקשר שבינם לבין המקור האלוהיסטי (על פי תורת המקורות של הרמן גונקל).
חלק זה מכונה כך כיוון שבמזמורים הללו השם המפורש אינו מופיע כמעט בכלל ואילו השם אלוהים משמש כמקומו.
קובץ המזמורים האלוהיסטיים נחלק לשלושה חלקים:
למרות זאת, בחלק מהמזמורים האלה מופיע השם המפורש לצד השם אלוהים.
לדוגמה- במזמורי אסף: , , , ועוד, במזמורי בני קורח: ועוד, ובמזמורי דוד: ועוד.
"מזמן" הוא סינגל שני מתוך האלבום ניסים שקופים של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור ב-3 באוגוסט 2017.
ניצן קייקוב - פסנתר, קלידים, תכנותים, לחן, עיבוד, הפקה מוזיקלית
סאשה פרילוצקי - בימוי, קריאטיב, צילום
דן מילר - מפיק בפועל
טל אורן - ניהול פרויקט
ניקולאי שבלין - צילום דוקו וידאו
דניאל פליק - אפטר אפקט
אביחי חכם - עיצוב תנועה
"מזמורים נבוכים" הוא אלבום האולפן השלישי של הזמר הישראלי קובי אוז.
את האלבום הוציאו לאור בשנת 2010, לאחר שש שנים מאז הוצאת "דמעות וים", חברת התקליטים עננה והליקון.
הוא פורסם בפורמט תקליטור בלבד בקטלוג HL 02-8302.
"מזמורים נוספים" הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמר הישראלי קובי אוז.
את האלבום הוציאה לאור בשנת 2011 חברת התקליטים התו השמיני, כאלבום המשך ל"מזמורי נבוכים", שיצא ב-2010. הוא פורסם בפורמט תקליטור בלבד ללא קטלוג של חברת התקליטים.
מַזְקוֹ"ם הם ראשי תיבות של "מערכת זחלים, קפיצים ומַרְכּוֹבִים" (בסלנג: שרשראות או זחלים).
מזקו"ם הוא שם למערכת הנעה של ציוד מכני הנדסי כבד ורכב קרבי משוריין, המבוססת על מערכת זחלים (שרשראות של חוליות רחבות המחוברות במיסבים), קפיצים וגלגלי מרכוב.
הזחלים מהווים משטח רחב ורציף עליו נעים גלגלי המרכוב, והזחל מסובב באמצעות זר מניע המחובר למנוע דרך התמסורת.
בשל יתרונותיה בעבירות בתנאי שטח ושדה, מערכת זו מאפיינת רכבי שטח ייעודיים, כמו חתולי שלג, דחפורים ומחפרים וגם רכב קרבי משוריין (רק"ם) כגון טנקים, נגמ"שים ותותחים מתנייעים.
הכינוי "זחל" נובע מדמיון לתנועת זחלי הפרפראים.
זחלים – קיים זחל אחד בכל צד של הרכב, אשר מורכב מחוליות המחוברות ביניהן על ידי פינים או מחברים.
החוליות עשויות פלדה ולעיתים מרופדות גומי.
לכל חוליה ישנה "שן מובילה" הבולטת כלפי פנים המזקו"ם ומיועדת לשמור שהזחל לא יצא ממקומו, וזאת על ידי מעברהּ במרווחים המיועדים לה במרכזם של הגלגלים השונים.
בצדי החוליות ישנן מגרעות המאפשרות לשיני הזרים המניעים להשתלב בהן על מנת להניע כל זחל קדימה ואחורה.
כאמור, החוליות מחוברות זו לזו באחת ממספר שיטות:
פינים מאובטחים: כל שתי חוליות מחוברות ביניהן על ידי פין.
הפינים הם סימטריים ומאובטחים למקומם על ידי קשוות או טבעות המותקנות עליהם.
פינים ו"פטיש פינים": כל שתי חוליות מחוברות ביניהן על ידי פין דמוי מסמר, אשר מוכנס לחוליות כשראשו כלפי התובה, והוא אינו מאובטח.
כדי למנוע מהפינים לצאת מהחוליות בשעת נסיעה, מותקן בכל צד של התובה "פטיש פינים" - יציקת מתכת משופעת אשר מחזירה את הפינים שיצאו מהזחל למקומם (הפין "פוגש" בפטיש הפינים במהלך סיבוב הזחל).
פינים ומַחְבַּרִים: בשיטה זו יש לכל חוליה בליטה בקצה.
על הפינים של החוליות מורכב מחבר המחוזק בהברגה.
בנוסף ישנו מחבר אמצעי המשמש כשן מובילה.
קפיצים – הקפיצים מרככים את הזעזועים הנגרמים לטנק בנסיעה בשטח קשה.
המונח מתייחס הן לקפיצים, הן למוטות פיתול והן למערכות הידראוליות המבצעות את אותה עבודה.
הקפיצים נמצאים בין המתלים לתובה עצמה וסופגים את האנרגיה של תנועות המרכובים כלפי מעלה.
מַַרְכּוֹבִים – שם כולל לגלגלים שמתחתיהם ולעיתים עליהם מונח הזחל, וכן לזרועות ולמערכות שנושאות אותם.
גלגלי המרכוב הם הגלגלים התחתונים במזקו"ם (להבדיל מהגלגלים המניעים, גלגלי המתח, ובמזקו"מי ויקרס - גם גלגלי התמך).
כינוי נפוץ בצה"ל לגלגל מרכוב הוא "בּוּגִי" (שיבוש של Bogie, קרי "בּוֹגִי", ראו חוגון), וברבים "בוגים" או "בוגיזים".
גלגלי המרכוב מותקנים בזוגות, והמרווח שביניהם משמש למעבר השיניים המובילות של חוליות הזחלים (כפי שתואר לעיל).
לעיתים כל גלגל מרכוב הוא יחידה אחת עם מרווח במרכזה.
גלגלי המרכוב עשויים פלדה ולעיתים מצופים גומי למניעת שחיקה.
גלגלי תמך – במזקו"מי ויקרס - גלגלים קטנים המותקנים בחלקו העליון של המזקו"ם אשר שומרים עליו מתוח מעל גלגלי המרכוב.
קיימים גלגלי תמך כפולים (שיני החוליות עוברים במרווחים שבמרכזם) וגלגלי תמך בודדים (ובמקרה זה שיני החוליות חולפים לידם).
גלגלים מניעים – בכל צד של המזקו"ם קיים גלגל מניע לשם הנעת הזחל.
כל גלגל בנוי מ"תוף מניע" (החלק המרכזי) ומשני "זֶרים מניעים" - מעין גלגלי שיניים המותקנים על התוף משני צדיו, אשר שיניהם משתלבות במגרעות חוליות הזחלים.
כל גלגל מניע מחובר להינע סופי - רכיב העברת תנועה המקשר בין הגלגל המניע לבין הממסרה (מסיבה זו הגלגלים המניעים נמצאים תמיד בחלק שבו מותקן המנוע, בין אם מלפנים או מאחור).
גלגלי מתח – בכל צד של המזקו"ם קיים גלגל מתח.
גלגלי המתח מותקנים כמעט תמיד בקצה המנוגד למיקום הגלגלים המניעים.
הגלגל מורכב על מערכת המאפשרת את הרחקתו או קירובו למרכז הזחל, וכך מתאפשרת מתיחה או הרפיה של הזחל במקרה הצורך.
שני הסוגים העיקריים של המזקו"ם הוא מזקו"ם "ויקרס" בו הזחל מתוח על פני מערכת הגלגלים, ונהוג בעיקר בכלים מערביים, ומזקו"ם "כריסטי" (על שם ג'יי וולטר כריסטי), הקורס אל מערכת הגלגלים (בתיאור גס, בצורה של כליה, או בוטן), ונהוג בכלים סובייטים.
סדרת טנקי ה-T הסובייטית השתמשה במזקו"ם "כריסטי" עד ה-T-64 שצויד במזקו"ם "ויקרס".
כמו כן, קיימים מספר כלים מערביים בעלי מזקו"ם "כריסטי", כגון: M-113 ותומ"ת M-109.
מזקו"ם "ויקרס" מסוגל לשכך טוב יותר את המהמורות בדרך, אך מהירות הנסיעה שלו נמוכה מהמהירות של מזקו"ם "כריסטי".
מזקו"ם מוקדם יותר היה ה"קרדן-לויד" שנמצא בשרמן.
הזחל מפזר את משקלו של כלי הרכב על שטח פנים גדול יותר.
בכך הלחץ שמפעיל הרכב על הקרקע קטן באופן ניכר, דבר המונע מכלי רכב כבדים לשקוע בקרקע חולית או בוצית.
טרקטורים או דחפורים העובדים בביצות מצוידים בזחלים רחבים במיוחד.
הזחלים מקנים אחיזת קרקע טובה יותר ובכך הם:
מגדילים את כוח הגרירה של הכלי.
תכונה זו חיונית בעיקר לדחפורים כבדים, שמאפשרת להם לנצל את משקלם והחיכוך עם הקרקע כדי לדחוף ולגרור עצמים כבדים.
בכלי רכב צבאיים יש יתרון לכך שהזחל עמיד לירי אש נשק קל ורסיסים.
הזחל גורם נזק לדרכים בהן הוא עובר ובעיקר לכבישי אספלט.
הזחל מגביל את מהירותו של כלי הרכב בהשוואה לגלגלים.
בתנועה רציפה למרחקים גדולים, העומס המופעל על התמסורת והחוליות גורם לשחיקה מהירה של הזחל.
זוהי אחת הסיבות שבגינם טנקים ודחפורים מועברים באמצעות מוביל טנקים.
הנעה באמצעות זחל כרוכה בצריכת דלק גבוהה יותר ביחס להנעה באמצעות גלגלים.
אחת התקלות שיכולות להתרחש למזקו"ם היא פריסת זחל.
פריסת זחל היא תופעה המתרחשת בכלי רכב קרבי משוריין ובציוד מכני הנדסי בעלי מזקו"ם, אשר מתחלקת לשני סוגים המכונים "פריסה טבעית" ו"פריסה פנימית".
פריסה טבעית מתרחשת כאשר חוליות הזחל מתנתקות זו מזו, בין אם כתוצאה מגורם חיצוני כדוגמת עלייה על מוקש ובין אם כתוצאה מבלאי.
בנוסף, ניתן לבצע פריסה טבעית באופן יזום לצורך תרגול או תחזוקה.
פריסה פנימית מתרחשת כאשר חוליות הזחל יוצאות משילובן בין גלגלי המרכוב, והיא נגרמת מכניסה של חומר לתוך הזחל או כתוצאה מפגיעה בגלגלי המרכוב.
מִזְעוּר הוא שם כולל למכלול הטכניקות והשיטות ששימשו ומשמשות להקטנת ממדיהם של מכשירים מכניים, אופטיים ואלקטרוניים שונים, אשר בעבר הצריכו מערכות גדולות ומסובכות לתפעולם.
המזעור אפשר ומאפשר, בין השאר, את ההתפתחות ההולכת וגדלה של תעשיות השעונים, האופטיקה, הרובוטיקה, המחשבים, הננוטכנולוגיה הלוויינים ועוד.
ההישגים השונים במזעור מקדמים את טכנולוגיות הריגול, הנעשות יותר ויותר קשות לאיתור, ובמקביל נעשות נפוצות, זולות יותר וזמינות לכל דורש.
המושג ננוטכנולוגיה שונה ממזעור, בכך שבננוטכנולוגיה יצירת הטכנולוגיה מלכתחילה היא במטרה שהיישומים יהיו בגדלים של ננומטרים.
טכניקות המזעור בתעשיית האלקטרוניקה התפתחו עקב צרכיה ההולכים וגדלים של תעשייה זו החל מאמצע המאה ה־20 והלאה.
ההתפתחות בתעשייה זו התאפשרה הרבה בזכות המצאתו של המעגל המשולב, שדחק והחליף את השפופרות האלקטרוניות והטרנזיסטורים.
הטרנזיסטורים עצמם עברו מזעור והגדילו בצורה משמעותית את יכולות החישוב של מחשבים בפרט.
הרעיון של מעגל משולב הוצע לראשונה בשנת 1952 על ידי ג'פרי דאמר, מהנדס שעבד ב"חברה המלכותית לאותות ורדארים" בבריטניה.
אך רעיונותיו נראו בזמנו לא מציאותיים, כך שדאמר לא הצליח להשיג מימון ממשלתי או פרטי.
המעגלים המשולבים הראשונים נוצרו בנפרד על ידי ג'ק קילבי בשנת 1959 (המעגל הראשון הזה כלל רק טרנזיסטור אחד מספר מרכיבים אחרים על פרוסת גרמניום) ורוברט נויס בשנת 1961 (זהו השבב הראשון שהיה עשוי צורן).
בשנת 1996 פותח Red ASCI, מחשב העל שהיה אז המהיר ביותר בעולם.
בנייתו עלתה 55 מיליון דולר וגודלו היה כמו עשר דירות מרווחות המחוברות ביחד.
כעבור עשור אחד פותח הפלייסטיישן 3, שדמה ביכולותיו למחשב העל הזה והיה בגודל קופסת נעליים.
המיזעור הביא לתנופה גדולה בתחום מיזעור הלוויינים.
קיימים גדלים שונים של לוויינים קטנים, החל מגדלים של קופסת נעליים (קיובסאט), ועד לכאלה בגודל כרטיסי אשראי.
מסכי LCD החליפו את תותח האלקטרונים, מה שאפשר לייצר טלוויזיות זולות, גדולות, קלות וחסכוניות יותר, ובעלות רזולוציה יותר גבוהה.
מכשירי השעונים הראשונים היו שעוני שמש.
כיום כמעט בכל מכשיר אלקטרוני יש שעון דיגיטלי זעיר, חסר רכיבים נעים (למעט המתנד עצמו).
כיום ניתן אף למצוא שעון אטומי זעיר בכמה מאות שקלים.
מזעור הוביל ליכולת אחסון גבוהה של מידע ליחידת שטח, הן אנלוגי (למשל כרטיסי ניקוב לעומת מיקרופילם), והן דיגיטלי (למשל אחסון מגנטי לעומת אחסון אופטי).
עם התפתחות הטכנולוגיה, הפכו המצלמות הדיגיטליות ליותר ויותר נפוצות, והחליפו את המצלמות האנלוגיות, ובמקביל נפח המצלמות קטן משמעותית.
אחת מתרומות המזעור לעולם הצילום היא הרזולוציה הגבוהה שאפשר לקבל ביחידת שטח ברכיב הרגיש לאור שבמצלמה הדיגיטלית.
קוצב הלב הקטן בעולם הוא רכיב אלקטרוני ביו רפואי ממוזער, המוזרק לגוף החולה.
התפתחות בייצור והמצאת חומרים חדשים, וכן מחשוב ותיעוש תהליכי אופטיקה, הובילו לפיתוח עדשות משקפיים דקות, ואף ליכולת לייצר משקפי מולטיפוקל גם בעדשות מגע.
פיתוח עדשות מגע בהן משולבים חיישנים למדידת מדדים ביומטריים.
יכולת המזעור הובילה בין השאר לפיתוח לוויינים קטנים, קלים, זולים ומתוחכמים.
כך מתאפשר בימינו גם לקבוצות, מדינות, חברות, קבוצות תלמידים וסטודנטים עם יכולת מוגבלת, לפתח ולבנות לוויינים.
היכולת לשגר מערך לוויינים הוא דוגמה בולטת בתחום זה.
ארוחת מִזְנוֹן (מכונה גם "בּוּפֶה", מצרפתית: buffet) היא שיטת הגשת מזון, בה המאכלים אינם מוגשים אל השולחן אלא נבחרים על ידי הסועדים מדלפקי הגשה המכונים "מזנון".
השיטה קרויה על שם הרהיט "מזנון" - שידה ארוכה שניתן להגיש על גביה מזון, אם כי בישראל אינה משמשת לכך אלא כרהיט סלוני.
באירוח ביתי ארוחת מזנון מוגשת כאשר אין מקום להושיב את כל האורחים סביב שולחנות או כאשר מוגשת ארוחת מתאבנים.
המאכלים מונחים על שולחן יחד עם כלי אוכל וסכו"ם, כך שכל סועד יבחר כרצונו.
את הארוחה אוכלים בישיבה עם הצלחת על הברכיים או על שולחנות-צד קטנים.
באירועים כגון חתונות או כנסים, ארוחת מזנון מוגשת על דלפקים ארוכים, כל אורח בוחר כרצונו תוך צעידה לאורך המזנון ולבסוף הוא ניגש עם מנתו לשולחן הערוך לארוחה.
אותה שיטה משמשת גם בחלק מבתי הקפה ומסעדות, שם היא מכונה "שירות עצמי", ובסוף המזנון מוצבת קופה לתשלום לפי המנות שבחר הלקוח.
ישנן מסעדות בהן מונהגת הגשה בשיטת מזנון לארוחת "אכול כפי יכולתך", בה התשלום קבוע מראש והסועדים יכולים לבחור מבחר וכמות מנות כרצונם.
בבתי מלון בישראל נהוגה לרוב שיטת הגשה זו, בפרט בארוחת הבוקר.
שיטת הגשה זו נחשבת פחות אלגנטית מהגשה אל השולחנות, אולם היא מאפשרת להסעיד מספר רב של סועדים תוך הקטנת צוות המלצרים.
יתרונותיה לסועדים הם באפשרות לבחור מתוך מגוון מנות ולבחון את האוכל מקרוב לפני בחירתם, דבר שאינו אפשרי בבחירה מתוך תפריט.
המזנון המודרני פותח בצרפת במאה ה-18 והתפשט עד מהרה ברחבי אירופה.
המונח "מזנון" התייחס במקור לשולחן ההגשה, אך הושאל כשמה של שיטת ההגשה.
במדינות דוברות אנגלית נפוצה שיטה זו מאמצע המאה ה-19.
כאשר הבעלות על כסף וזהב סימלה את עושרן של ממלכות, הצגתו באמצעות כלי אוכל ממתכות אלו הייתה פעולה פוליטית יותר מאשר הפגנה של צריכה ראוותנית.
במאה ה-16 המונח הצרפתי "buffet" ("מזנון") התייחס הן לתצוגת הכלים והן לרהיט מעוטר לרוב בבד יקר עליו הוצגו הכלים.
בהמשך המאה המונח התייחס לרוב לשידה מגולפת מוקפת מדפים.
מקורו של מנהג התצוגות השופעות כלי אוכל יוקרתיים היה כנראה בחצר האופנתית של דוכסות בורגונדיה והוא אומץ בצרפת.
התצוגות הבארוקיות של כסף וזהב בהשפעת לואי ה-14 הונצחו בציוריהם של אלכסנדר-פרנסואה דפורט (Alexandre-François Desportes) ואחרים, בטרם הוכרח לואי ה-14 לשלוח את כלי הכסף ורהיטי הכסף שלו למטבעה, למימון המלחמות בסוף תקופת שלטונו.
במהלך המאה ה-18 הועדפו צורות מעודנות יותר של הצגת העושר.
המזנון קם לתחייה בסוף המאה באנגליה ובצרפת כאשר רעיונות חדשים לגבי פרטיות הכתיבו אופנה של מעט הגשה עצמית בארוחת הבוקר, אפילו בקרב אלו שיכלו להרשות לעצמם משרת אישי מאחורי כסאו של כל סועד.
תומאס שרתון, ב"מילון הארון" משנת 1803, הציג עיצוב נאו-קלאסי ואבחן כי "ניתן בהסתייגויות מסוימות להחזיר את המזנון לשימוש מודרני, כפריט עיצובי בחדר ארוחת הבוקר המודרני, שישמש כמקום אחסון למילוי עגלת התה."
ליליאן לנסדאון מתארת בספר ניהול משק הבית "כיצד להכין ולהגיש ארוחה" משנת 1922 כי מזנון הוא ארוחת צהריים הנאכלת בעמידה או מוגשת לשולחנות קטנים, ללא סכין (מלבד סכין למריחת חמאה), כך שכל המזון צריך להיות ניתן לאכילה באמצעות מזלג או כף.
הכלל הוא כי חברותיה של בעלת הבית מגישות את הארוחה.
המזון מובא על מגשים וכולל משקאות (קפה, שוקו, פונץ'), מתאבנים - סלטים, בשר, פירות ים וכריכים וקינוחים כגון עוגות אישיות, גלידות ומוס.
המצאת שיטת המזנון "אכול כפי יכולתך" מיוחסת להרב מקדונלד, מנהל מלון בלאס וגאס שהציג את השיטה ב-1946. שיטה זו נהוגה כיום בבתי קזינו רבים, כדי להמריץ את המהמרים להמשיך ולהמר מבלי שיוטרדו על ידי רעב וצמא.
מסורת של ארוחות מזנון נהוגה בשוודיה, שם הארוחה מכונה "סמרגוסבורד", מילולית "שולחן כריכים" אך בפועל מכילה מגוון מנות נוספות.
מזנון הוא סוג של בית ממכר מזון, הממוקד במכירת ארוחות מוכנות, לרוב קלות, והוא אינו מעסיק מלצרים.
זאת בניגוד לקיוסק שמוקד המלאי שלו הם ממתקים, חטיפים, עיתונים וסיגריות, ובניגוד למסעדה, בה המנות מושקעות ויוקרתיות והיא מעסיקה גם מלצרים.
במזנון המכיל שולחנות אוכל, הסועדים מובילים את המנות אל השולחנות במגשים מדלפק המכירה.
במזנונים רבים הארוחות הנמכרות הן מזון מהיר.
מזנונים ברחובות הערים מוכרים כריכים, עם כריכים מוכנים (בישראל נפוצים כריכי טונה, ביצה קשה, חביתה, גבינה או נקניק) או כריכים המוכנים לעיני הסועד, כגון נקניקייה בלחמנייה, פלאפל ושווארמה בפיתה, בלאפה או בבגט.
למזנוני רחוב רבים אין מקומות ישיבה כלל, או מספר מקומות ישיבה בודדים, לרוב דלפק ו/או כמה שולחנות קטנים.
חלק מהמזנונים בנויים כחנות קטנה, רבים אחרים אינם מאפשרים כניסת לקוחות אלא מוכרים את מוצריהם דרך חלונות הגשה, כמו קיוסק.
ישנם מזנוני רחוב שהם דוכנים קטנים המתמקדים במכירת סוג מאכל יחיד.
כאלו הם דוכניהם של מוכרי תירס חם בישראל או ערמונים במדינות אחרות.
מזנונים אלו, ביניהם כאלו העוזבים את מקום המכירה עם תום העבודה, מוקמים גם בירידים, תערוכות, פסטיבלים ומסיבות, ומוכרים מוצרי חטיף כגון פופקורן, תפוחים מסוכרים ושערות סבתא או מזון מהיר כגון המבורגר ונקניקייה בלחמנייה.
מזנונים במקומות עבודה מכונים לעיתים קפטריה (לועזית: Cafeteria, בעברית נכתב לפעמים בטעות "קפיטריה").
שם זה, ולעיתים מֶנזָה (לטינית: Mensa, שולחן) משמש גם מזנוני קמפוסים.
מזנונים במחנות צבא בצה"ל כונו בעבר קַנטינה (מאיטלקית: Cantina), ובהמשך הוסב שמם לשִקמית (על שם השק"ם) ולשִקלית (על שם השק"ל שהחליף את השק"ם).
מזנונים במקומות עבודה ובמוסדות להשכלה (אוניברסיטאות ומכללות) מופעלים פעמים רבות על ידי זכיין חיצוני.
הם מוכרים ארוחות בוקר וארוחות צהריים במגוון מועט ולרוב בסגנון בסיסי.
למזנונים אלו נלווה פעמים רבות חדר אוכל קטן, בו העובדים יכולים לאכול את ארוחתם.
שיטת המכירה היא לרוב שירות עצמי - הלקוח אוסף את הפריטים שבחר, או שיטת המזנון - הלקוח הולך לאורך פס הגשה ובוחר מנות שיוגשו לו מהמבחר המוצג, או שילוב של השתיים (למשל, הלקוח בוחר לבדו בקבוק משקה ממקרר המשקאות אך מקבל את המנות מצוות המזנון).
אין שירות של מלצרים והלקוח נושא את ארוחתו אל השולחן.
לעיתים מזנונים אלו מסובסדים על ידי הנהלת החברה בה הם פועלים.
מזנונים דומים לאלו של מקומות העבודה קיימים בבתי ספר במדינות שבהן מתקיים יום לימודים ארוך.
מזנונים ניידים הם כלי רכב המותאמים למכירת מזון (מכילים מקרר ומכשירי חימום כגון תנור מיקרוגל, מצנם וכדומה), החונים באתרים שאינם בקרבת אזור מסחרי (למשל, בסיסי צבא, חופי רחצה או אתרי טיולים), ונהגיהם מוכרים כריכים, חטיפים, גלידות וכדומה, דרך חלון בחזיתם.
בסלנג ישראלי מכונים "גזלן" (במלעיל) בשל יוקר מחיריהם.
אלו מביניהם המתמחים במכירת גלידה מכונים אוטו גלידה.
הם נוסעים ברחובות הערים כשהם משמיעים נעימה אופיינית, כדי לזמן את לקוחותיהם (ילדים בדרך כלל).
ישנן מדינות בהן מזנון נייד מופעל על אופני משא - תלת אופן עם תיבה למכירת מזון בחלק הקדמי.
מזנון הכנסת הוא שמה של המסעדה הפועלת במשכן הכנסת.
בכנסת פועלים שלושה מזנונים: המזנון החלבי, המזנון הבשרי ומזנון הח"כים (שאף הוא בשרי), הפועל רק בימים שבהם מתכנסת מליאת הכנסת.
שלושת המזנונים מופעלים בידי זכיין הנבחר במכרז מעת לעת.
הזכיין הוא שאחראי גם לאספקת שתייה לישיבות של ועדות הכנסת ושל פורומים אחרים המתכנסים בה, וכן הוא מפעיל דוכן שתייה חמה בירכתי המליאה בשעות פעילותה.
בעבר פעלו המזנון החלבי והמזנון הבשרי בחלל אחד, בקומת המליאה, אך עם חנוכת האגף החדש של משכן הכנסת, הועבר אליו המזנון החלבי.
מזנון הח"כים פועל אף הוא בקומת המליאה.
ברבות השנים נודע מזנון הכנסת כזירה של התרחשויות פוליטיות, עקב נוהגם של רבים מחברי הכנסת לנהל בו פגישות פוליטיות ופגישות עם עיתונאים.
מקורו של נוהג זה בתקופה בה חלקו חברי הכנסת את חדריהם וישבו שניים בחדר אחד (דבר שבמאה ה-21 שונה וכיום כמעט כל חברי הכנסת מקבלים חדר משלהם).
מזנון הכנסת אפשר את קיומן של פגישות בדיסקרטיות יחסית.
מדי פעם המזנון מקושט בהתאם לאירועי התקופה, למשל במהלך מונדיאל 2018 קושטו המזנונים בדגלי ענק, כדורי משחק ומנות אוכל שייצגו את ארבע המדינות שעלו לשלב חצי הגמר.