tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ביום ההולדת של ריטה, כאשר ראג' נותן לה שרשרת ללא עטיפה והשופט נותן לה עטיפה ללא שרשרת, היא מבינה שראג' הוא אכן גנב.
ריטה הולכת לאמו של ראג' ולומדת את כל סיפור חייו.
היא מחליטה שראג' לא רע, אבל נאלץ לבצע פשעים בגלל השפעה רעה והייאוש של חיים בעוני.
ראג' מתבייש, עדיין מאמין שהוא לא טוב בשבילה, אבל היא סולחת לו.
ראג' הולך לשופט לשאול אם הוא יכול להתחתן עם ריטה, אבל השופט מסלק אותו.
בינתיים, ג'אגה והחבורה מבצעים את שוד הבנק, אבל זה משתבש והם צריכים לברוח מהמשטרה.
ג'אגה מתחבא בביתו של ראג', שם לילה מזהה אותו והוא תוקף אותה.
ראג' נכנס ונלחם בו, הורג את ג'אגה בהגנה עצמית.
ראג' עומד למשפט על מותו של ג'אגה עם ראגונאת כשופט שלו.
כאשר לילה הולכת לבית המשפט כדי לספק את עדות הראייה שלה, היא רואה את ראגונאת ורודפת אחריו אך נפגעת ממכונית.
ריטה גובה את העדות מלילה בבית החולים, ובהמשך ראג' מורשה לבקר אותה.
לילה אומרת לראג' שהשופט הוא אביו ומבקשת מבנה לסלוח לו.
אבל ראג' כועס יותר על השופט שגרם לו ולאמו לסבול.
הוא בורח מהכלא ומנסה להרוג את השופט לשם נקמה, אך נעצר על ידי ריטה.
ריטה מגנה על ראג' במשפט על תקיפה, שחושפת את מערכת היחסים בין אב ובן.
ראג' בוחר שלא להגן על מעשיו ואומר שהוא איש רע.
הוא מבקש מבית המשפט לא לחשוב עליו, אלא על מיליוני הילדים האחרים שגדלים בעוני ובסופו של דבר פונים לפשע כי לחברה הגבוהה לא אכפת מהם.
בזמן שהוא ממתין לפסק דינו, ראג' זוכה לביקורו של השופט ראגונאת, שמקבל לבסוף שראג' הוא בנו ומבקש סליחה בבכי.
בסופו של דבר, ראג' ניצל מהוצאה להורג אך נידון ל-3 שנות מאסר על פשעו.
הוא מבטיח שאחרי שישתחרר יעשה שינוי עבור ריטה, שמבטיחה לחכות לו.
פרית 'וויראג' קאפור - השופט רגונאת
ראג ' קאפור - ראג'
לילה מישרה - אחותו של רגונאת
שאשי קאפור - ראג ' הצעיר
בייבי זוביידה - ריטה הצעירה
באששוורנת ' קאפור - שופט
הנודדת הייתה יחידה ניידת של ארגון "ההגנה" שפעלה בעיקר בתקופת המרד הערבי הגדול (מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט).
יחידות נודדות הוקמו כבר ב-1933 בעמק הירדן, בעמק יזרעאל ובתל אביב.
ליחידות נבחרו חברים נבחרים של הארגון, שעברו אימונים צבאיים וניידותם הייתה על גבי מכוניות פרטיות ואופנועים שהיו ברשות החברים.
היחידות התפרקו בהדרגה, מלבד היחידה בתל אביב שהמשיכה להתקיים במהלך השנים, גם לצידה של "הנודדת החדשה".
בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (1936-1939), לאחר שהתגברו מעשי ההצתה והביזה, הוחלט בפיקוד "ההגנה" להקים מחדש יחידה מחתרתית בעלת יכולת ניידות בשם "הנודדת", שתפגע בפורעים באופן ממוקד.
התפקיד הוטל על יצחק שדה איש גדוד העבודה ואליהו בן חור (כהן).
יחידה זו החלה את פעולתה בשנת 1936 בירושלים ובסביבתה.
היא הייתה כוח מצומצם מאוד של לוחמים שנע בשדות בלילות והתקיף את הכנופיות הערביות בעורפן.
על לוחמי הנודדת נמנו ישראל בן-יהודה (עַבְּדוּ), יוסי הראל, צבי ספקטור, בנו רותנברג, אורי יפה, ברוך יצהר, יעקב ינאי, אלדד אוארבך, מיכאל בן-גל, גיורא שנאן ויעקב פת.
פעולות הנודדת היו שלב המעבר מהגנה פסיבית לפעולה אקטיבית שכונתה "היציאה מן הגדר".
אנשי הנודדת לא המתינו לתוקפים ביישובים, אלא ארבו להם מעבר לגדרות היישובים וכן יצאו לתקוף כפרים שנתנו מחסה לפורעים.
במהלך פעולתם רכשו חברי הנודדת ניסיון בשדאות ובלחימה.
הנודדת הייתה המבשרת של פלוגות השדה ושל חיל השדה של ארגון "ההגנה", ולמעשה הייתה ליחידת הקומנדו הראשונה של ארגון "ההגנה", ולימים צה"ל.
"הנואם" (באיטלקית: Arringatore; באנגלית: The Orator), הוא פסל ברונזה אטרוסקי, המתוארך למאה ה-1 לפנה"ס.
גובהו של הפסל הוא כ-180 ס"מ והוא מוצג כיום במוזיאון הארכאולוגי בפירנצה, איטליה.
דמותו של הפסל משקפת השפעה של הפיסול ושל האמנות היוונית.
השפעה זו בולטת בנטייה לתיאור ריאליסטי ברור והקפדה גם על תיאור קפלי הבד.
שלא כמו הפסלים היוונים, למרות השלווה שבפני הדמות, ידו של "הנואם" מושטת קדימה בברכה ויוצרת אפקט דרמאטי בעיני הצופה.
תנוחה מסוג זה מציגה את ההשפעה של הפיסול האטרוסקי על הפיסול רומי המאוחר ממנו.
הדבר בולט, לדוגמה, בהשוואת תנועת היד הדומה בפסל "אוגוסטוס מפרימה פורטה".
הנהר המלאכותי העצום (ערבית: النهر الصناعي العظيم, אנגלית: Great Man-made river) הוא מיזם של הובלת מים, משדות שאיבה במדבר סהרה בדרום לוב אל ריכוזי האוכלוסייה ברצועת החוף בצפון המדינה.
זהו אחד המיזמים הגדולים בעולם (מגה פרויקט) בתחום ההנדסה האזרחית.
המיזם כונה על ידי שליט לוב, מועמר קדאפי, "הפלא השמיני של העולם".
הפרויקט מבוסס על שאיבת מים פוסיליים מאקוויפרים שאינם מתחדשים.
האקלים במרבית שטחה של לוב הוא צחיח: בכ-95% ממנו כמות המשקעים השנתית הממוצעת נמוכה מ-100 מ"מ, ובכמחצית ממנו הכמות השנתית הממוצעת נמוכה אף מ-20 מ"מ.
כתוצאה ממיעוט המשקעים ושיעור ההתאיידות הגבוה, כמות המים המתחדשים של לוב מוגבלת לכ-4.6 מיליארד מ"ק בשנה.
גידול האוכלוסייה המהיר מאז אמצע המאה העשרים גרם לירידה בכמות המים המתחדשים הזמינים לנפש, מ-4,100 מ"ק לשנה ב-1955, ל-1,000 מ"ק לשנה ב-1990, ותחזית מ-2003 צופה ירידה ל-330 מ"ק לנפש בלבד ב-2025.
למרות נתונים אלו, הגדילה לוב את השטחים המעובדים בה, תוך גידול מתמיד בצריכת המים, שהביא לשאיבת יתר חמורה מהאקוויפרים באזורים הסמוכים לחופי הים התיכון.
עקב כך נוצרה באחדים מהם המלחה כתוצאה מחדירת מי ים, ובאחרים ירד מפלס מי התהום באופן שהמשך השאיבה מהם אינו אפשרי.
על מנת להמשיך לספק את הדרישה הגוברת, החלה לוב לחפש פתרונות חליפיים, ביניהם נשקלו התפלת מי ים, הובלת מים בצינורות מאירופה, או שימוש במי תהום מאקוויפרים בדרום המדינה, במדבר סהרה.
האקוויפרים בדרום הסהרה אינם מתמלאים מחדש, אלא מכילים מים פוסיליים שנאגרו בהם בתקופות קדומות שהיה בהן אקלים לח יותר באזור, לפני כ-20,000 שנים ולפני כ-5,000 שנים.
אקוויפרים אלו הזינו במשך אלפי שנים נאות מדבר ובארות ששימשו את מעט התושבים והנוודים שם, אך רק במהלך חיפושי נפט בשנות ה-70 של המאה ה-20 הסתבר גודלם העצום.
האקוויפרים הפוסיליים מפוצלים למספר אגנים, בעומקים שונים בין 100 מ' ל-800 מ' מתחת לפני השטח.
הגדול בהם הוא אגן כּוּפרה בדרום-מזרח המדינה, שהוא חלק מאקוויפר אבן החול הנובי ששטחו כ-350,000 קמ"ר (הנחלקים בין לוב, מצרים, סודאן וצ'אד).
האגנים האחרים הם אגן סריר במזרח המדינה ובמרכזה, אגן מורזוק בדרום-מערב ואגן חמאדה בצפון-מערב.
כמות המים הזמינים לשאיבה כדאית מבחינה כלכלית בכל האגנים מוערכת בכ-10,000 - 12,000 מיליארד מ"ק.
לאחר השוואת עלויות בין החלופות השונות, המליצו מהנדסים על הקמת מערכת שתשאב את מי האקוויפרים במדבר ותוביל אותם צפונה.
בעקבות ההמלצה, קיבלה מועצת העם הלובי באוקטובר 1983 החלטה לממן ולהקים את "הנהר המלאכותי העצום".
ב-28 באוגוסט 1984 הניח מועמר קדאפי את אבן הפינה למיזם בחבל סריר.
שנתיים לאחר מכן נחנך בברגה מפעל לייצור חוליות הצינור, העשויות בטון דחוס ומזוין במספר שכבות פלדה.
למפעל זה, יחד עם מפעל נוסף שהוקם בסריר, כושר ייצור יומי של 200 חוליות צינור, בקוטר 4 מטר ובאורך 7.5 מטר.
קוטר הצינורות במיזם נע בין 1.6 מטר ל-4 מטר.
בספטמבר 1989 נחנך השלב הראשון של המיזם, המוביל מים בגראוויטציה משדות השאיבה בסריר ותאזרבו אל מאגר ביניים באג'דביה הסמוכה לחוף הים, וממנה למאגרי קצה בסירת ובבנגזי.
במקביל לחנוכת השלב הראשון הוחל בביצוע השלב השני, מג'בל חסאונה לעיר הבירה טריפולי ולערים נוספות בסביבתה.
שלב זה נחנך ב-1996. כל אחד משני השלבים הראשונים מוביל כשני מיליון מ"ק מים ביום, וכעת מוקם צינור המחבר בין שניהם.
שלבים נוספים מתוכננים בצפון-מזרח ובצפון-מערב לוב, וכן מתוכננת הוספת קו אספקה מאגן כופרה הדרומי למערכת תאזרבו – אג'דביה הקיימת, על מנת להגדיל את כמות המים במערכת זו כמעט פי שניים.
יעד הקיבולת של הפרויקט מתוכנן להיות 6 מיליון מ"ק ביום עם השלמת כל שלביו.
על פי דיווחי ממשלת לוב, הפרויקט כולו מבוצע ללא סיוע חיצוני, וכולו ממומן מתקציב המדינה ומהיטלים על דלק, טבק ונסיעות בינלאומיות.
עד כה הושקעו במיזם למעלה מ-19 מיליארד דולר אמריקני, ומשערים כי עלות הקמתו הכוללת תהיה מעל 25 מיליארד דולר.
הקמת הפרויקט דרשה השקעות עצומות בפיתוח תעשיות ותשתיות התומכות בייצורו.
שני מפעלים גדולים הוקמו לייצור חוליות צינורות הבטון הדחוס.
משאיות ענק יוצרו במיוחד להובלת חוליות אלה מהמפעלים למקומות הנחתן.
מאחר שמשאיות אלה אינן יכולות לנסוע בכבישים רגילים, נסללה רשת של דרכי הובלה במיוחד למיזם, באורך כולל של למעלה מ-3,700 ק"מ.
עבודות עפר נרחבות, בנפח כולל של כ-250 מיליון מ"ק עד כה, נעשות בעת הנחת הצינורות, בשוחות שעומקן 7 מ' ורוחבן 10 מ'.
לאורך תווי הצינור הוקמו מספר מאגרים בנפח כולל של כ-55 מיליון מ"ק.
בבנייתו נעשה שימוש בכ-30 מיליון טונות חול וחצץ, כמות המספיק לבניית 20 פירמידות בגודל הפירמידה הגדולה של ח'ופו.
ספר השיאים של גינס מהדורת 2008 הכיר במיזם כמערכת ההשקיה הגדולה ביותר בעולם.
המיזם, המבוסס על שאיבת מים ממאגרים תת-קרקעיים לא מתחדשים, אינו עומד בעקרונות של פיתוח בר קיימא.
הביקורת מנקודת מבט זו נשענת על שתי טענות: המיזם גורם לאובדן משאב מתכלה, והוא מעתיק משאב ממקום אחד לאחר, ללא פיצוי סביבתי הולם.
ההחלטה להקים את המיזם התבססה על תחשיבי כדאיות כלכלית שלו בהשוואה להתפלת מי ים, וללא התייחסות להיבטים הסביבתיים.
בעת שנערכו התחשיבים היה הפרש העלויות גבוה מאוד, אולם מתחילת שנות ה-2000 חלה ירידה משמעותית בעלויות התפלה, וההפרש הולך ומצטמצם.
בעקבות זאת יצא ב-2003 מומחה לובי להנדסת מים בקריאה להפסיק את ההשקעה בנהר המלאכותי הגדול ולהשקיע במקום זאת בפיתוח מערכות התפלה.
לדבריו, בעוד כמה עשרות שנים, כשמאגרי המים יאזלו, יהיה ממילא צורך בפתרונות חדשים להספקת מים, ואז לא יהיה מנוס מהקמת מתקני התפלה בכל מקרה.
לפי "הרשות לניהול הנהר המלאכותי העצום" (GMRA), ניתן יהיה להפיק מים מהמאגרים עוד כ-225 שנים.
הרשות אינה פוסלת תכנון מפעלי התפלה חדשים, אולם עליהם לכלול פתרונות הולמים לבעיות הסביבתיות שהם יוצרים, הכוללות הצטברות פסולת של תמלחות, פליטות חום וזיהום אוויר.
יש הטוענים שהוויכוח הפנימי בלוב מתחשב בנזקים סביבתיים רק אם הם מתרחשים סמוך לריכוז בני אדם, בעוד שנזקים לסביבה מדברית שוממה אינם חשובים בעיניה.
כך למשל, היא אינה נותנת דעתה לכך שריקון האקוויפרים הפוסיליים ייבש נאות מדבר ובארות, ויחסל את חיי הבר באזורים צחיחים אלו.
הנובר 96 היא קבוצת כדורגל גרמנית, מהעיר הנובר, המשחקת בבונדסליגה השנייה.
אצטדיונה הביתי הוא HDI ארנה, אשר נבנה ב-1954 ומכיל כ-49,200 מקומות ישיבה.
קבוצת הכדורגל של המועדון הוקמה ב-12 באפריל 1899, אם כי המועדון נוסד ב-1896 כמועדון רוגבי ואתלטיקה.
רק ב-1903 החלה הקבוצה לשחק בצורה מסודרת בליגה, מכיוון שעד אז היו מעט קבוצות כדורגל גרמניות.
ב-1913 שיחקה לראשונה בליגה הראשונה.
הנובר זכתה פעמיים באליפות הבונדסליגה, בעונת 1938/1937 וב-1954/1953 וזכתה פעם אחת בגביע הגרמני בעונת 1993/1992.
הנובר ידועה כקבוצת תחתית בשלושים השנה האחרונות, ולכן אינה מרבה להשתתף בטורנירים האירופאיים.
הקבוצה השתתפה פעם אחת בגביע המחזיקות בעונת 1994/1993, אך הודחה כבר בסיבוב הראשון.
הקבוצה השתתפה פעמיים באינטרטוטו, אך לא הגיעה להישגים בו.
בעונת 2011/2012 השתתפה בליגה האירופית והעפילה עד לשלב רבע הגמר.
בעונה שלאחר מכן הגיעה הקבוצה לשלב 32 האחרונות של המפעל.
ב-10 בנובמבר 2009 התאבד רוברט אנקה, הקפטן והשוער של הקבוצה, בקפיצה לפסי רכבת.
ב-1 במאי 2016 נהרג ניקלאס פייראבנד, קשר הקבוצה, בתאונת דרכים.
הנודעת הוא מותחן משנת 1946 אשר בוים והופק על ידי אלפרד היצ'קוק.
השחקנים הראשיים הם קרי גרנט ואינגריד ברגמן.
עלילת הסרט מתארת שלושה אנשים שמערכת היחסים ביניהם עוברת תהפוכות.
אלישיה הוברמן (אינגריד ברגמן), בתו האמריקאית של מרגל נאצי אשר הורשע, מגויסת על ידי סוכן הממשלה ט.ר דוולין (קרי גרנט) להסתנן לקבוצה של גרמנים אשר עברו לגור בברזיל אחרי מלחמת העולם השנייה.
בזמן ההכשרה שלה בריו דה ז'ניירו, אלישיה מתאהבת בדוולין.
הרגשות שלו כלפיה מתונים מכיוון שהוא יודע על עברה.
כאשר מורים לדוולין לשכנע את אלישיה לפתות את אלכס סבסטיאן (קלוד ריינס), אחד מחבריו של אביה וחבר בקבוצה הגרמנית, על מנת לגלות מה הוא זומם, הוא מתייסר לפני שהוא בוחר בחובה על פני אהבה.
אלישיה, אשר מתמרמרת על בגידתו, מתחתנת בסופו של דבר עם אלכס.
אלישיה מספקת את המידע הנדרש למפעיליה האמריקאיים, אך באותו זמן מתחיל אלכס בעלה לחשוד בה, והוא מגלה לבסוף שהיא סוכנת אמריקאית.
לאלכס נוצרה בעיה: הוא חייב להשתיק את אלישיה, אך הוא לא יכול לחשוף אותה בלי להיות חשוד על ידי חבריו הנאצים.
אלכס מבקש עצה מאימו, אשר מציעה שאלישיה "תמות לאט", בהדרגה על ידי רעל.
הרעל מעורב בקפה של אלישיה והיא נופלת למשכב במהירות.
דוולין חושד כאשר אלישיה פוגשת בו ואומרת לו שבסך הכל יש לה חמרמורת, אך היא בכל זאת מראה סימנים של מחלה רצינית.
הוא נבהל כאשר היא לא מופיעה לפגישה הבאה שלהם.
הוא מגיע לביתו של בעלה, אלכס, ונושא אותה בזרועותיו מחוץ לביתו, כאשר כל החברים בקבוצת הגרמנים צופים.
הוא משאיר את אלכס לרחמיהם של "חבריו", אשר חושדים לאחר הפרידה המוזרה של אלישיה.
הנהר התת-קרקעי פוארטו פרינססה הוא פארק השוכן במרחק 50 קילומטרים צפונית לעיר פוארטו פרינססה באי פלאוואן שבפיליפינים.
האתר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית ב-1999. ובשנת 2011, לאחר תהליך בחירה שנמשך ארבע שנים, נבחר הנהר לאחד משבעת פלאי עולם הטבע.
חלקו העיקרי של הפארק משתרע על פני שטח של 57,530 דונם.
החלק הימי משתרע על פני 2,920 דונם.
בתוך גבולות הפארק ניתן לצפות במגוון תצורות נוף הכוללות מישורים, הינטרלנד ופסגות הרים.
רכס סנט פול השוכן בפארק הוא חלק מרצף של פסגות אבן גיר המשתרעות על ציר צפון-דרום לאורך האי פלאוואן.
הרכסים הקרסטיים מהווים למעלה מ-90% משטחו של הפארק.
נהר תת-קרקעי באורך 8.2 קילומטרים זורם דרך המערות, ולאחר מכן נשפך אל ים סין הדרומי במפרץ סנט פול.
במערה יש מספר חללים גדולים שממדיהם עשויים להגיע עד לרוחב של 120 מטרים ולגובה של 60 מטרים, ומספר רב של נטיפים וזקיפים.
החלק הנמוך של הנהר נתון להשפעת הגאות והשפל.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת במקום נעה בין 2,000 ל-3,000 מילימטרים, והטמפרטורה הממוצעת היא 27 מעלות צלזיוס.
הפלורה של האתר כוללת שמונה מתוך 13 תצורות היער הנפוצות באזור הטרופי של אסיה, ובהם יער הררי ויער מנגרובים.
החוקרים זיהו למעלה מ-800 מיני צמחים מ-300 סוגים ו-100 משפחות.
הפלורה של פלאוואן נבדלת מיתר הפלורה של הפיליפינים בכך שהיא מהווה עדות לתקופה שבה האי היה מחובר לבורנאו באמצעות גשר יבשתי.
היערות מתחלקים לשלושה סוגים: יערות שפלה, יערות קרסט ויערות אבן גיר.
יער השפלה משתייך מבחינה אקולוגית ליער הלח פלאוואן, וידוע בשל כך שהפלורה שלו נחשבת לאחת העשירות ביותר בכל אסיה.
גובה חופת העצים עשוי להגיע עד ל-35 מטרים.
יער הקרסט משתרע על פני שליש משטח הפארק, אך אפיפיטים וליתופיטים קיימים רק בנקודות מבודדות.
יערות החוף משתרעים על פני שטח של 40 דונם בלבד, וניתן למצוא גם אזורי מנגרובים, יערות טחביים, סוואנות, ושוניות אלמוגים.
הפאונה של הפארק מגוונת, בעיקר בחולייתנים, וכוללת 30 מיני יונקים, 18 מיני זוחלים, 10 מיני דו-חיים, 41 מיני פרפרים, 62 מיני דגים של שוניות ו-91 מיני עופות, מתוכם 15 המינים האנדמיים לפלאוואן.
עם מיני העופות הנפוצים נמנים את התוכי Tanygnathus lucionensis, הזרזיר Gracula religiosa, והקלאון קלאו לבן-זנב.
מקוק סרטנים הוא הפרימט היחיד באזור, ומינים נוספים שניתן למצוא הם חזיר מזוקן, בינטורונג, בואשן גירית פלאוואן והדרבן Hystrix pumilus.
שמונה מתוך 18 מיני הזוחלים שבפארק הם אנדמיים.
המינים הנפוצים כוללים את הנחש פיתון מרושת, והלטאה Bronchocoela cristatella.
פאונת הדו-חיים כוללת עשרה מינים, ובאזורי החוף של הפארק גדלים תחש המשכן וצב ים ירוק.
במערה ובחללים הגדולים שדרכם זורם נהר הפוארטו פרינססה יש אוכלוסיות גדולות של סיסיים ושמונה מינים של עטלפים.
בשנת 1997 ביקרו בפארק כ-40,000 תיירים, והממשל המקומי האחראי על הפארק מעודד תיירות אקולוגית.
כעבור שש שנים נחנך מרכז מבקרים, הכולל מוזיאון אתנוגרפי לשימור תרבותם של תושבי האזור המקוריים, וגן בוטני שבו גדלים מגוון מינים מקומיים.
הנהלת הפארק מקיימת סיורים באמצעות סירות לתוך יערות המנגרובים, ועד למרחק של כ-4 קילומטרים לתוך המערה.
הנודדים הוא שמה של קבוצת ציירים רוסים שציירו בסגנון ריאליסטי.
חברי הקבוצה העדיפו לצייר את תושביה של רוסיה (בעיקר את פשוטי העם והאיכרים) ובכך סגנונם נחשב לסגנון ריאליזם סוציאליסטי.
בהעדפה זו יצאו חברי הקבוצה כנגד (מרד הארבעה עשר) הנחיות האקדמיה הקיסרית לאמנויות ומוסדות ההשכלה הרוסיים.
חברי הקבוצה התאגדו יחד כקואופרטיב בשנת 1870 והציגו יחד תערוכות משותפות.
אגודת הנודדים הוקמה בסנקט פטרבורג בשנת 1870 ביוזמת איוואן קרמסקוי, גריגורי מיאסויידוב, ניקולאי גה ווסילי פרוב, במסגרת מאבקם להציג באמצעות האמנות את השקפת עולמם הדמוקרטית, ומתוך התנגדותם למוסכמות שנכפו על אמני רוסיה על ידי האקדמיה הקיסרית לאמנויות בסנקט פטרבורג.
חברי הקבוצה פיתחו את עקרונות "ארטל האמנים" שהוקם על ידי קרמסקוי, וקרמסקוי היה לראש קבוצת הנודדים.
חברי הקבוצה הושפעו מרעיונותיהם של ויסאריון בלינסקי וניקולאי צ'רנישבסקי.
במסגרת רעיונות אלה יצאו האמנים נגד הצנזורה, הצמיתות והענישה האכזרית שהייתה נפוצה אז ברוסיה.
רעיונות אלה החלו לנבוע בקרב רפורמיסטים רוסיים בראשית המאה ה-19, אולם עבר זמן עד שחלחלו לעולם האמנות.
ניתן לראות ביטוי ראשון לגישות אלה בשנת 1863 עת שארבעה עשר מתלמידי האקדמיה לאמנות הביעו מחאתם כנגד גישות האקדמיה השמרניות, ופרשו ממנה.
שבע שנים לאחר מכן חברו יחד חברי הקבוצה והקימו את גרעין קבוצת הנודדים.
כינוייה של הקבוצה מקורו ברצונם של חברי הקבוצה לנדוד ברחבי רוסיה, לצייר את תושביה ולהביא את האמנות אל העם באמצעות תערוכות נודדות.
חברי הקבוצה יצרו קוד אמנותי המתבסס על ביקורת פוליטית וחברתית באמצעות האמנות, ויצאו נגד הגישה האסתטית שהייתה נפוצה באקדמיה.
הם טענו שאמנות צריכה לשמש ולקדם את החברה, והתנגדו לרעיון "אמנות לשם האמנות" שעליו התבססה האקדמיה.
בין השנים 1871–1923 קיימה התנועה 48 תערוכות נודדות בסנקט פטרבורג, מוסקבה, קייב, קאזאן, אורל, ריגה, אודסה וערים אחרות.
חברי הקבוצה ציירו יצירות ריאליסטיות המציגות את פניה השונים של החברה הרוסית - לרוב מתוך מבט ביקורתי.
היצירות הראו הן את העוני הרב של תושביה הכפריים של רוסיה, והן את יופיים של התושבים, עוצמתם הנפשית ואישיותם הייחודית.
היצירות הציגו אירועים הנוגעים לתנועת האמנציפציה של הצמיתים ברוסיה ובהם הציורים "מאסרו של המפגין", "הסירוב להתוודות" ו"בלתי צפוי" מעשה ידי איליה רפין, לצד אירועים היסטוריים המהווים אלגוריות למאבק לדמוקרטיה ומתן זכויות (כגון היצירה "הבוקר של ההוצאה להורג של הסטרלצים" מעשה ידי וסילי סוריקוב).
לקבוצה הצטרפו אמנים מכל רחבי רוסיה, ובהם מיקולה פימוננקו, מרק אנטוקולסקי, וסילי ורשצ'אגין, אנדריי ריאבושקין.
כמו כן הקבוצה זכתה לתמיכת מבקר האמנות בעל ההשקפות הדמוקרטיות ולדימיר סטאסוב, ולתמיכת האספן העשיר פאבל טרטיאקוב אשר רכש רבות מהיצירות והציג אותן בגלריה שלו.
פופולריות הקבוצה הביא לניסיונות השלטונות הרוסיים להגביל את תנועת חבריה (במקביל לניסיונות השלטונות להשיב את פופולריות היצירות ה"מאושרות" על ידי האקדמיה).
הניסיונות הביאו לעליית הפופולריות של יצירות חברי התנועה והגברת השפעתם, והחל משנות ה-90 של המאה ה-19 החלה האקדמיה להציג בתערוכותיה את יצירות חברי הקבוצה בשל השפעתם הרבה, וללמד את סגנונם של החברים בקבוצה.
בראשית המאה ה-20 פחתה השפעת התנועה.
חלק מחבריה החלו להציג יצירות בעלי אידאולוגיה סוציאליסטית, ובשנת 1898 עלתה חשיבותה והשפעתה של תנועת האמנות מיר איסקוסטבה (עולם האומנות) על חשיבות הנודדים.
התערוכה ה-48 של התנועה, שנערכה בשנת 1923 הייתה האחרונה בתערוכות התנועה.
באותה עת רוב חברי התנועה, שנותרו בה, הצטרפו לאיגוד האמנים של רוסיה המהפכנית, תנועה אשר שאפה לקדם באמצעות האמנות את האידיאלים של מהפכת אוקטובר ולשרת בכך את ברית המועצות.
הנהר האדום (בסינית: 红河, ב: Sông Hồng) ידוע גם כ-נהר האם (בווייטנאם) וכ-נהר יואן (בסין) הוא נהר המתחיל בדרום-מערב סין עובר דרך וייטנאם ונשפך ל-מפרץ טונקין.
הנהר קיבל את שמו עקב צבע מי הסחף מלאי הטין האדמדמים-חומים של הנהר.
הדלתא של הנהר הוא האזור החקלאי העיקרי בווייטנאם ומשמש בעיקר לגידול אורז.
הנהלת חשבונות כפולה (או הנהלת חשבונות דו-צידית) היא שיטת ניהול חשבונות בו כל עסקה נרשמת בשני חשבונות או כרטיסיות - חובה וזכות.
למשל, אם סוחר מכר לחברה סחורה והגיש עבורה חשבונית, הרישום יהיה סכום החשבונית לזכות הסוחר כנגד חובת הסחורות.
סיכום כל הכרטיסיות יהיה מאוזן.
סך כל החובה יהיה תמיד שווה לסך כל הזכות.
מתוך יתרות הכרטיסיות אפשר להכין שני דוחות: דוח רווח והפסד ומאזן.
יתרת דו"ח רווח והפסד יהיה בזכות, אם העסק הרוויח בתקופה החשבונאית, או בחובה אם הפסיד.
סך הזכות במאזן יהיה שווה תמיד לסך החובה.
את השיטה ניסח לוקה פאצ'ולי בסוף המאה ה-15, ומאז עקרונותיה הבסיסיים כמעט ולא השתנו.
ברכישת מכונה לעסק תמורת מזומן, גדלה יתרת הרכוש הקבוע במאזן הנמצא בצד הנכסים, וכנגדו קטנה יתרת המזומנים, אף הם בצד הנכסים.
לעומת זאת, רכישתו באשראי, מגדילה את יתרת הרכוש הקבוע, בצד הנכסים, ומגדילה את יתרת נותני האשראי בצד ההתחייבויות, והאיזון נשמר.
הנהר האדום של דרום ארצות הברית הוא נהר המהווה יובל עיקרי של המיסיסיפי בדרום ארצות הברית ולב מערכת הנהרות המרכזית של דרום-מערב המישורים הגדולים.
הנהר היווה חלק מגבול ארצות הברית-מקסיקו בין הסכם אדמס-אוניס (1821) להצטרפות טקסס אל הברית (1848).
שמו של הנהר מגיע משפות האמריקאים ילידים (אינדיאנים) שכינו אותו "אדום" בשל האדמה האדמדמה באזור אגן הניקוז שלו הצובעת את מי הנהר בשעת שיטפון.
במערבו זורם הנהר דרך קניונים עד העיר ויצ'יטה פולס שבטקסס, בהמשך ליד העיר דניסון, נסכר הנהר על ידי סכר דניסון (הוקם ב-1943) היוצר את אגם טקסומה (Lake Texoma).
הנהר ממשיך בכיוון כללי מזרחה לפני שהוא פונה פניה חדה דרומה ועובר מארקנסו ללואיזיאנה.
העיר שריבפורט היא העיר הגדולה ביותר על גדות הנהר.
בחלקו הנמוך ביותר יוצר הנהר ביצות, בשפכו למיסיסיפי.
הנודוס (שם מדעי: Henodus) הוא סוג של זוחל ימי נכחד מסדרת הפלקדונטים בעל מראה דמוי צבים, על אף שלא היה לו קשר קרוב אליהם.
זוחל זה התגלה בממצאים בטיבינגן, גרמניה והוגדר ב-1936. בסוג זה נכלל מין אחד - Henodus chelyops.
זוחל ימי זה היה איטי מאוד וחי לאורך החופים של גרמניה בעת הטריאס העליון שלפני 228 עד 220 מיליון שנה.
ממבנה המאובנים נראה שהוא חי בעיקר במים מליחים סביב לגונות ואף במים מתוקים ולא בים.
ההנודוס הגיע לאורך של מטר והיה בעל מראה מוזר דמוי צב עם שריון גדול ושטוח לאורך גבו.
ואולם המבנה של השריון עשוי מחלק מעמוד השדרה שהתארך ולא מכלוב הצלעות כמו שיש לצבים.
הדבר השאיר את הרגליים להתייצב מתחת לגופו.
הוא היה בעל ראש קטן עם לסתות שטוחות שבהם רק שן אחת.
המבנה שלהם מתאים לתזונה בסינון בדומה ללווייתני המזיפות, כך שהוא יכל לסגור את הפה במהירות על טרף קטן.
אפשרות אחרת שסוברים מספר מדענים היא שהוא ניזון מצמחי מים שונים בהטיית הראש בדומה לסוג אחר מאותה סדרה - Atopodentatus.
הנהלת חשבונות חד־צִידית היא שיטה של ניהול חשבונות שבה כל עסקה נרשמת במקום אחד (ספר תקבולים ותשלומים).
העסקאות שנרשמות בדרך כלל הן עסקאות המבוצעות במזומן.
לעיתים יש צורך בשימוש בכרטיסיות עבור לקוחות חייבים או ספקים זכאים.
השיטה מתאימה לבעלי מקצועות חופשיים או עסקים שהיקף פעילותם קטן.
עסקים קטנים העומדים בקריטריונים המנויים בהוראות מס הכנסה (ניהול פנקסי חשבונות), תשל"ג 1973, כגון עוסק פטור רשאים לנהל את חשבונותיהם בשיטה הנהלת החשבונות החד־צידית, אם כי חוק החברות, התשנ"ט 1999 מחייב תאגידים המאוגדים כחברה לנהל את חשבונותיהם בשיטת הנהלת חשבונות כפולה.
עשרת הנואמים האטיים (מאטיקה) נחשבו לנואמים (אורטורים ) ולמחברי הנאומים (לוגוגרפים ) הגדולים ביותר של התקופה הקלאסית (המאות ה-5 וה-4 לפנה"ס).
הם כלולים ב"קאנון העשרה", שמקורו ככל הנראה באלכסנדריה.
עם זאת, ייתכן שהקאנון המוכר כיום קיבל את צורתו רק במאה ה-2 לספירה.
עוד בתקופת הומרוס (המאה ה-8 או ה-9 לפנה"ס), אומנות הנאום הייתה רבת-ערך ביוון העתיקה.
אולם עד המאה ה-5 לפנה"ס, אומנות הנאום (אורטוריה) לא נלמדה באופן מסודר.
רק באמצע המאה הזאת, הנואם הסיציליאני קוראקס מסירקוזה , יחד עם תלמידו טיסיאס , התחילו בלימוד מוסדר של רטוריקה.
בשנת 427 לפנה"ס, סיציליאני אחר בשם גורגיאס, ביקר באתונה ונשא נאום שככל הנראה הדהים את האזרחים.
את גישתו ה"אינטלקטואלית" של גורגיאס לאומנות הנאום, שכללה רעיונות חדשים, צורות ביטוי, ושיטות ויכוח, המשיך איסוקרטס, מחנך ורטוריקן מהמאה ה-4 לפנה"ס.
אומנות הנאום הפכה בסופו של דבר לתחום לימוד מרכזי במערכת החינוך היוונית הרשמית.
יצירתם של הנואמים האטיים העניקה השראה לתנועה הרטוריקנית המאוחרת יותר, אטיסיזם , גישה ליצירת נאום בסגנון יותר פשוט ופחות מליצי.
בקובץ החיבורים "מוראליה" מאת פלוטרכוס, נמצא החיבור "חיי עשרת הנואמים", מאת סופר אלמוני הידוע כפסאודו-פלוטרכוס, בו הוא מספק פסאודואפיגרפיה על עשרת הנואמים האטיים.
הנווד הוא הדמות המוכרת ביותר של צ'ארלי צ'פלין על המסך האילם ונהפכה עם השנים לאייקון קולנועי.
הנווד כפי שמתאר צ'פלין בעצמו, הוא ילדותי ומגוחך, אבל טוב-לב.
הנווד בסרטיו מנסה להתנהג כג'נטלמן ובנימוסים, על אף מעמדו החברתי בפועל.
הוא לא מוצג כנווד בכל סרטיו של צ'פלין ובכל סרט זוכה לכינוי אחר (כגון: "החבר הקטן", "צ'רלי" ו"הנווד הקטן והמצחיק").
דמותו של הנווד נוצרה במקרה על ידי צ'פלין כשעבד באולפניו של מאק סנט, בזמן שצ'פלין התלבש לצילומי הסרט "המצב המביך והמוזר של מייבל" בכיכובו שלל מייבל נורמנד.
זה היה למעשה הסרט הראשון בכיכובו של הנווד, אבל הצגת הבכורה של הנווד בציבור הייתה בסרט "ילד מרוצי המכוניות בוונציה" שיצא לאקרנים ב-7 בפברואר 1914 ("המצב המביך והמוזר של מייבל" יצא ב-9 בפברואר אותה השנה).
במהרה נהפכה דמותו של צ'פלין לפופולרית וכיכבה בעשרות סרטים קצרים ומאוחר יותר בסרטים באורך מלא.
הנווד היה מזוהה עם "העידן האילם" ונחשב לדמות בינלאומית.
כאשר בשנות ה-20 של המאה ה-20 הסרטים החלו לדבר, צ'פלין סירב בכל תוקף לצלם את הנווד בסרט מדבר.
סירובו נבע בעיקר בשל המבטא הבריטי הכבד שהיה לו, והחשש שזה יהרוס את הדמות.
צ'פלין הופיע בדמות הנווד בפעם האחרונה בסרט "זמנים מודרניים" בשנת 1936. בסרט זה הנווד הולך עם בת זוגו בכביש אינסופי אל עבר האופק ובכך מסיים את תפקידו.
הסרט היה חצי מדבר, ולעיתים נחשב לסרט האילם האחרון.
הנווד נשאר אילם כמעט עד סוף הסרט, כאשר בסופו נשמע קולו בשיר ג'יבריש באיטלקית/צרפתית.
זה נתן הזדמנות להשמיע את קולו של הנווד, אך עם זאת לא לסכסך אותו עם העידן האילם.בסרט "הדיקטטור הגדול", סרטו הראשון של צ'פלין לאחר זמנים מודרניים, צ'פלין משחק בתפקיד כפול של דיקטטור דמוי היטלר וספר יהודי.
אף על פי שצ'פלין הדגיש כי הספר בסרט איננו הנווד, המראה החיצוני של הספר שמר על השפם והמגבעת המזוהים עם הנווד.
בדרן בשם לאו בלום הופיע בדמות נווד ששימשה השראה לצ'פלין, ובלום יצא בהצהרה כי הוא היה הנווד הראשון בתעשיית הבידור.
מאפייניו הפיזיים של הנווד כללו מכנסיים רחבים, מעיל הדוק, מגבעת גבוהה, נעליים גדולות, מקל הליכה ואת השפם הקטן המפורסם.
הנווד הלך בצורה מוזרה בעקבות הבגדים שלא הלמו את מידותיו.
בגדיו נראו משומשים, ייתכן והיו יד שנייה או שלו במקור, אך ברור כי הוא לא היה יכול להרשות לעצמו בגדים חדשים.
הנווד היה ממעמד חברתי וכלכלי נמוך, אך שמר על מאפיינים של בן מעמד גבוה.
כל עוד הוא התנהג כאדם מכובד, הוא האמין כי הוא אכן כזה.
הנווד היה בדרך כלל קורבן של צירוף מקרים, עובדה שלפעמים הייתה לטובתו.
בזמנים מודרניים הוא מניף דגל אדום שנפל ממשאית בניסיון להחזירו לבעליו, ובלי יודעין הופך למנהיג של קבוצת עובדים שמוחה, ונזרק לכלא בעקבות כך.
בכלא הוא אוכל בטעות אבקה לבנה (קוקאין), מה שמוביל אותו לקטטה עם אסירים שמנסים להימלט מן הכלא, ובכך הוא מציל את חייו של מנהל הכלא.
בתמורה המנהל משחרר אותו, אך הוא מעדיף להישאר בכלא מאשר לבלות בעולם החיצון.
הפרשנות החברתית של צ'פלין העבירה ביקורת על הקפיטליזם אך גם האמינה ב"חלום האמריקאי".
בזמנים מודרניים, צ'פלין מתאר בעקביות את בעלי ההון העשירים לעומת העובד הפשוט במפעל.
בעוד הנווד וחבריו מזיעים את נשמתם על פס הייצור של המפעל, נשיא החברה פותר חידות וקורא קומיקס בעיתון.
האובססיה של העובדים להיות כמה שיותר פרודוקטיביים ויעילים בפס הייצור, גורמת לנווד לאבד את שפיותו.
עם זאת הסרט מציג את האופטימיות של בני המעמד הבינוני באמריקה.
הנווד וזוגתו מוצאים צריף רעוע כדי לגור בו.
בעוד הנערה מבשלת ארוחה זולה ופשוטה, הנווד יוצא לעבודה - סממנים מובהקים של בני המעמד הבינוני.
צ'פלין היה ייחודי בין שאר הקומיקאים בעידן האילם, לא רק בזכות משחקו הפיזי, אלא גם בזכות האוניברסליות של התכנים בהם עסק.
צ'פלין השתמש בשתי דמויות המזכירות את הנווד במראן בסרט הדיקטטור הגדול.
עם זאת, זה היה הסרט המדבר הראשון שלו.
הסרט נוצר בהסתמך על הדמיון שבין שפמו של צ'פלין לזה של הפיהרר הגרמני.
בשימוש בדמיון בין השניים, יצר צ'פלין פרודיה על היטלר.
בספרו האוטוביוגרפי, הצהיר צ'פלין כי הוא לא היה מודע לשואה שמתחוללת בזמן יצירת הסרט.
הוא סבור כי לא היה מסוגל לכתוב קומדיה על הפיהרר הגרמני אילולא ידע על פשעיו הנוראיים.
למרות הדמיון בין הנווד לספר בסרט, הספר לא נחשב גרסה של הנווד.
ההבדל הבולט בין השניים הוא שערות השיבה של הספר, בניגוד לשיערו השחור של הנווד.
כמו כן, הספר לובש בגדים שהולמים את מידותיו והוא מצטייר בבירור כבעל מקצוע.
בראיון בשנת 1933, הסביר צ'פלין כיצד הגה את המראה של הנווד:
בשנת 1959, צ'פלין יצא בהצהרה כי הוא טעה בכך ש"הרג" את הדמות וכי נשאר מקום לאיש הקטן בעידן האטום.
הנווד הוא גם סרט קצר בכיכובה של הדמות.
בסרט חסר בית מחליף את הסנדוויץ' של הנווד בעבור לבנים, מה שמאלץ את הנווד לאכול דשא.
אותו הומלס מציק מאוחר יותר לבת איכר והנווד נחלץ לעזרתה בעזרת הלבנים.
כשעוד שני הומלסים מגיעים, הנווד דוחף את שלושתם לאגם.
בת האיכר מעסיקה את הנווד בחווה כהוקרה לגבורתו.
הוא הודף את ההומלסים בשנית, כאשר הם מנסים לפרוץ לבית של בת האיכר.
ארוסה של בת האיכר מגיע הביתה והנווד יודע כי הוא צריך לעזוב.
הוא משאיר לבת האיכר מכתב פרידה והולך בכביש הפתוח אל עבר האופק.
הסרט יצא לאקרנים ב־11 באפריל 1915.
יצירות רבות מתארות את הנווד כאייקון של "השפל הגדול", של צ'פלין עצמו ושל הגיבור המדוכא.
מסרטים של צ'פלין עצמו בעלי מאפיינים של הנווד ועד דמות פינגווין שמזכירה אותו בסרטי באגס באני, הנווד נחקק בתרבות הקולנועית.
בשנות השמונים הדמות השתתפה בקמפיין לקידום המחשב האישי של חברת IBM.
הנהר (באנגלית The River) הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1984 בבימויו של מרק ריידל עם מל גיבסון, סיסי ספייסק וסקוט גלן בתפקידים הראשיים.
סיסי ספייסק הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר על הצילום, המוזיקה והסאונד.
כן זכה הסרט בפרס אוסקר להישגים מיוחדים על עריכת האפקטים הקוליים.
טום גארווי (מל גיבסון) ואשתו מיי (סיסי ספייסק) הם חקלאים החיים בחווה חקלאית במזרח עמק טנסי ביחד עם בנם ובתם הקטנים.
טום מגדל תירס ומנסה לקיים את חוות אבותיו למרות קשיים רבים.
האזור נתון מדי פעם לשיטפונות מהנהר הסמוך הפוגעים בחווה ובמשק החי בה ולחלופין סובל מתקופות של יובש הפוגעות ביבול.
הוא מנסה להשיג אשראי בבנק אבל נדחה.
ברקע הצרות של טום ושאר החקלאים בעמק עומד ג'ו ווייד (סקוט גלן).
הוא אדם עשיר בעל טחנת הקמח הגדולה בעמק המקדם תוכנית גרנדיוזית של פינוי כל החוות בעמק ויצירת אגם גדול עם סכר שיספק חשמל, מים ומקומות עבודה באזור וכן יעשיר אותו אישית.
הוא מגייס לשם כך סנטור מקומי.
לווייד יש השפעה רבה על הבנק המקומי ועל מחירי הגרעינים שהוא קונה מהחקלאים.
הם נאלצים למכור לו במחירים נמוכים וגם לא מקבלים אשראי מהבנק.
משפחות רבות מחליטות לקבל כסף מווייד ולפנות את חוותם אבל טום עקשן ומסרב לנטוש את אחוזת אבותיו מדורות רבים.
המצב הכלכלי מידרדר וטום נאלץ לעזוב את החווה ולעבור לעבוד בבית חרושת ליציקות ברזל שפועליו בשביתה.
בכך הוא נחשב שובר שביתה ופעם סופג מכות נמרצות מהפועלים השובתים.
בתקופת היעדרותו של טום מנהלת מיי את המשק ונפצעת בעבודה.
ווייד עוזר לה ומנסה לפתח אתה קשרים אך היא נשארת נאמנה לטום.
לאחר שהשביתה מסתיימת חוזר טום לחווה אבל בצורת פוגעת ביבול ושליחו של ווייד מציע להם מחירי הפסד.
טום ומיי ביחד עם חקלאים נוספים בונים סוללה על גדת הנהר.
ווייד מגייס אנשים בכסף ומורה להם להרוס את הסוללה.
לפני כן הוא פונה שוב לחקלאים ומציע להם להתפנות בתשלום אך לא נענה.
כאשר אחד ה"מגויסים" מתחיל להרוס את הסוללה יורה לעברו טום והוא נסוג.
לבסוף מפוצץ אחד מאנשי ווייד את הסוללה.
נוצר סדק גדול וזרם המים מתחיל לפרוץ לעבר החוות.
טום יורה בצמיגי הג'יפ של ווייד ודחפור דוחף את הג'יפ לתוך הסדק ועוצר את השיטפון.
ווייד המובס אומר שבקרוב יהיו עוד שיטפונות ויובש והוא יחזור.
הנהר הקודר הוא רומן אפוס משנת 1933 מאת ויאצ'סלב שישקוב, המספר את סיפורה של משפחה סיבירית אחת, המעורבת עמוק בבהלת הזהב הסיבירית, ברוסיה של סוף המאה ה-19.
חלק ראשון מהרומן, "מקורות" (Истоки) הופיע לראשונה בשנת 1928 במגזין Sibirskiye Ogni (אורות סיביר), גיליונות 3 ו-4. קטע מתוך חלק 6 פורסם על ידי העיתון "נובמבר האדום" בשנת 1932 (גליונות 9 ו-10).
הרומן כולו (שלקח 12 שנים לכתוב) יצא כמהדורה נפרדת בשנת 1933 דרך הוצאת Khudozhestvennaya Literatura.
זה תורגם לאנגלית על ידי אירינה הנדרסון (מוצ'אלובה).
היא נפטרה לפני השלמת התרגום שהושלם על ידי אמילי ג'סטיס.
הספר פורסם באופן פרטי בשנת 2006 על ידי הארי הנדרסון, בעלה של אירינה הנדרסון.
בשנת 1891 סיים שישקוב את המכללה הטכנית בעיר וישנוולוצק, ולאחר תרגול של שלוש שנים הצטרף למשרד התחבורה האזורי בעיר טומסק.
שם הוא פגש את ניקולאי יפימוביץ' מטיונין, צאצא של משפחת הסוחרים העשירה, שסיפר לו הרבה על ההיסטוריה של כריית הזהב באזור זה.
האבטיפוסים למשפחת גרומוב (הסב, האב ובנו בהתאמה) הפכו לקוסמה, אווריאן וניקולאי מטונין.
הנהר הקודר שנקרא נהר אוגריום בספר, הוא נהר בדיוני, אך במובנים ופרטים רבים הוא דומה לניז'ניאיה טונגוסקה.
זוהי סיביר של אמצע המאה ה-19, ודנילה גרומוב על ערש דווי מגלה לבנו פיוטר את מקום הימצאו של העושר העצום שהסתיר ביער, אותו אסף בימים עברו, כשהיה חבר בכנופיית עבריינים.
פיוטר, גם אם נתקע בסוגיות אישיות ענקיות, כולל שתייה כבדה וסוגיות נפשיות (שבסופו של דבר מוביל אותו למוסד סגור), מצליח לבנות עסק משגשג על הכסף הזה, אבל אפילו יותר מוצלח ממנו הוא בנו פרוחור, מוכשר וצעיר, שיוצר אימפריה תעשייתית בכל סיביר שמביאה לו עושר, עוצמה והשפעה רבה.
אך נראה כי הרע שעשה דנילה גרומוב רודף את נכדו.
בתחילה, אדם ישר, פרוחור, דרך רצף האסונות (כולל מותה המסתורי של אהובתו אנפיסה, שאביו גם מתלהב ממנה), מתדרדר ללהט השררה, הבגידה, המהומה הרגשית, ולבסוף טירוף שמוביל אותו להתאבדות.
לדברי שישקוב עצמו, "הנושא המרכזי של הרומן ...
הוא ההון, על כל הצחנה והגזלות הספציפיות שלו.
זה צומח אל תוך עצמו, כמו גם בכל דרך אפשרית כלפי חוץ, מתפתח וצובר כוח ואז, לאחר שהגיע לגבולותיו, הוא מתפורר, ומוצקותו המזוינת מאותגרת על ידי התודעה העצמית הגוברת של העובדים...
הפקרות, אלימות, ברבריות, ניצול ללא רחמים של העבודה, כל זה מקלל הרומן, שניתן היה לראות בו ככתב אשמה על ההון, לכל מערכת הדיכוי של פעם.
הנהר הקודר ננעל על עצמו, ועכשיו יש את השקיעה שפורצת את חושך העולם הישן, יש קולות חדשים של הקרבות והניצחונות העתידיים משם זורם נהר השמחה", כתב הסופר במגזין "ספרות לנינגרדית", ב-7 נובמבר 1933.
הספר זכה לביקורות חיוביות מאוד עם צאתו לאור.
תואר כ"מרקם עצום", "תמונה אינטגרלית ענקית, הבוחנת את בראשית תעשיית כריית הזהב הרוסית, את הסתירות הפנימיות שלה ואת הולדתה של תנועת הפועלים העצומה." "לאחר שקראתם את "הנהר הקודר", הוא נשאר איתך לנצח," כתב טומאשבסקי בליטרטורנאיה גאזטה.
"מי שירצה להסתכל לעומק על ההיסטוריה של סיביר, לא יוכל להסתדר בלי שישקוב", כתב קונסטנטין פדין בשנת 1945. ב-28 במרץ 1950, כשהוא נואם בישיבה לזכר מורשתו של שישקוב, העיר פדין: "הנהר הקודר הוא חלק מהספרות הקלאסית הרוסית הגדולה.
ספרים כאלה הם גאוות המורשת הספרותית שלנו."
שישקוב ראה את הרומן כהישג חייו, ופעם כינה אותו 'הפסד גדול'.
"הדבר הזה, מבחינת הצפיפות, ריכוז החיים האמיתיים והסבל האנושי בהם הוא עוסק, הוא הספר העיקרי בחיי ויכול להיות שזו הסיבה היחידה שנולד בכלל", כתב במכתבו ב-5 באפריל 1933 לאחיו.
בשנת 1968 צילם יארופולק לפשין סרט טלוויזיה בן ארבעה חלקים עבור אולפני הקולנוע סברדלובסק, בכיכובו של גאורגי יפיפנצוב כפרוחור גרומוב וליודמילה צ'ורסינה בתפקיד אנפיסה.
בשנת 2020 אמורה לצאת סדרת טלוויזיה באותו שם בערוץ הראשון ברוסיה.
את גרומוב מגלם אלכסנדר באלוייב, פרוחור מגולם על ידי אלכסנדר גורבאטוב ואת אנפיסה מגלמה יוליה פרסילד.
"הנהר הקודר" (Угрюм-река) הוא סרט טלוויזיה סובייטי בן ארבעה חלקים שהופק על ידי אולפן הקולנוע סברדלובסק בשנת 1968 על ידי הבמאי יארופולק לפשין.
הסרט הוא עיבוד לרומן בעל אותו שם מאת ויאצ'סלב שישקוב.
האירועים מתרחשים בשלהי המאה 19 ותחילת המאה ה-20 סביב משפחת גרומוב.
סבו של דנילה גרומוב עסק בשוד והתעשר מכך.
כעת בעודו גוסס, הוא מעביר את הכסף לבנו וחושף את מקורו.
הבן, פויטר גרומוב, השקיע ביזמות וגידל את בנו פרוחור להיות יורש ראוי.
פרוחור גרומוב מתגלה כאדם תכליתי בעל אופי חזק, מה שמוביל אותו לשיא העושר והשלטון באזור סיביר.
עם זאת, נראה כי הרוע שעשה דנילה רודף את כל המשפחה.
האומללות במשפחת גרומוב קורים בזה אחר זה.
פרוחור, במקור אדם ישר ומוסרי, נתקע בביצה של רוע.
הוא לא יכול לעמוד בתהפוכות רגשיות ועבודה קשה ובסופו של דבר משתגע ומשליך את עצמו מצוק לנהר.
השחקן ולדימיר גוסב החל לגלם את התפקיד הראשי כפרוחור גרומוב, אך עקב רגל שבורה, הבמאי נתן את התפקיד לגאורגי יפיפנצב.
הנהר הקודר הוא סדרת טלוויזיה רוסית, המבוססת על הרומן בעל אותו שם מאת ויאצ'סלב שישקוב, שתשודר בשנת 2021 בערוץ הראשון ברוסיה.
הסדרה מתרחשת בשלהי המאה ה-19 המאוחרת - תחילת המאה ה-20 בעיר רוסית מחוזית.
סבו של גיבור הסרט דנילה גרומוב עסק בשוד והתעשר מכך.
על ערש דוויי, הוא מעביר את הכסף לבנו ומספר את סיפור מקורם וכיצד הרוויח אותו.
הבן, פיוטר גרומוב, משקיע ביזמות ומגדל את בנו פרוחור.
פרוכור הוא אדם בעל מטרה ונחוש, בעל אופי חזק, מה שמוביל אותו להתעשרות שיא וצבירת כוח והשפעה באזור סיביר.
עם זאת, נראה שמעשיו הרעים של דנילה רודף את המשפחה והתרחשויות רעות מתרחשות בזו אחר זו.
אלכסנדר גורבטוב - פרוחור גרומוב
אלכסנדר באלוייב - פיטר גרומוב
העבודה על הסדרה החלה בשנת 2019. הצילומים נערכו בהרי אורל ובמרכז רוסיה.
כאשר יוצרי הסדרה הדגישו כי זו לא גרסה מחודשת של הסרט הסובייטי: העלילה תתפתח בצורה אחרת.
את הסדרה ביים יורי מורוז.
"הנובלות" של יוסטיניאנוס הן אוסף צווים, שפרסם הקיסר יוסטיניאנוס לאחר גיבוש הקודקס שלו, משנת 535 ואילך.
הן מהוות אחד מארבעת החלקים שמרכיבים את מפעל החקיקה של יוסטיניאנוס.
אף שמבין חלקי הקודיפקיציה זהו החלק שזכה לתשומת הלב המעטה ביותר במחקר של ימינו, במשך מאות שנים הוא נחשב לדבר החקיקה המוכר ביותר של יוסטיניאנוס באירופה.
בשנת 528 מינה יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, ועדה שתערוך ותאגד את הצווים הקיסריים של קודמיו לכדי קובץ חקיקה אחד.
המלאכה הושלמה ב-529 והחומרים גובשו לכדי קודקס מאוחד.
שינויים שנוספו לאחר מכן חייבו את יצירתה של מהדורה שנייה (Codex repetitae praelectionis), שפורסמה ב-534. עם זאת ובהשפעת חקר הספרות המשפטית של העבר, מלאכת החקיקה לא נסתיימה.
היא נמשכה בצורת נובלות, צווים קיסריים, אשר פורסמו ברובן ביוונית, שהייתה שפתה של האימפריה הרומית המזרחית.
עם זאת, בחלק מהמקרים הן נכתבו בלטינית, שהייתה שפתה של הפקידות הגבוהה ושל בתי הספר למשפטים.
הן עסקו בעיקר בענייני משפט ציבורי ובנושאים כנסייתיים אולם כללו גם משפט פרטי, בדגש על דיני משפחה ודיני ירושה.
רבות מהן החליפו הוראות מהקודקס.
בין ינואר לאוגוסט 535 פורסמו 32 צווים כאלה ועד 546 פורסמו 115 צווים נוספים.
קצב פרסום הצווים הואט לאחר שנת 546 ועד למותו של יוסטיניאנוס.
ב-554 הקיסר הביזנטי הציע לאגד את כל הנובלות שפורסמו עד אז לקובץ מאוחד עבור הפרובינקיות החדשות שנוספו לאימפריה במערב, אך התוכנית לא הגיעה לכדי מימוש.
יש הסבורים כי הסיבה לכך היא מותו של טריבוניאנוס, שעמד בראש מפעל החקיקה.
לכן לא התגבש קובץ רשמי שאיגד בתוכו את כל הנובלות, אך אלה השתמרו במספר אוספים פרטיים.
בניגוד ללשון התמציתית של הדיגסטה, הנובלות מתאפיינות בשפה מפורטת, בהסברים ובצידוקים.
הן כוללות צווים שיועדו לציבור הרחב (edicta), הכרעות דין בערכאה ראשונה או בערכאת ערעור (decreta), צווים שנמסרו למושלי פרובינקיות בהנחיה לנקוט צעדים (mandata) וכן צווים שנמסרו באופן פרטי לבעלי תפקידים רשמיים ולאנשים פרטיים (rescripta).
רוב הנובלות שתחולתן הייתה כללית נמסרו למושל הפרטוריאני של המזרח, שהיה הגורם המשפטי הבכיר ביותר ושעליו הוטלה לעיתים מלאכת ההפצה.
זו באה לידי ביטוי בין היתר באמצעות לוחות אבן שהוצבו בכנסיות.
תחילה הופיע שם הנמען ושם המוען (הקיסר).
לאחר מכן נמסר תיאור של הסוגיה המשפטית הנדונה ובעקבותיו ההוראה הקיסרית עצמה.
הנובלה הסתיימה בהוראה ספציפית שהנחתה את הנמענים למי עליהם להפיצה וכיצד, יחד עם התאריך.
הנובלות לא אוגדו כאמור מעולם לקובץ רשמי אך השתמרו הודות לכמה אוספים פרטיים.
קיימים שלושה קבצים מרכזיים כאלה:
Epitome Juliani – זהו קובץ הנובלות הקדום ביותר.
הוא אוגד על ידי המשפטן יוליאנוס מקונסטנטינופול, ככל הנראה בשנים 556–557. ההערכה היא שיוליאנוס תרגם את הנובלות מיוונית ללטינית עבור תלמידיו.
מדובר בתרגום תמציתי ולא מלא.
הקובץ כולל נובלות שפורסמו בשנים 535–555 והוא מקיף פחות ביחס לקבצים אחרים.
יש בו 124 נובלות שמסודרות בסדר כרונולוגי גס, אולם בפועל מדובר ב-122, שכן שתיים מתוכן מופיעות פעמיים.
האוסף של יוליאנוס הופץ לאיטליה ונחשב לצינור שהפיץ את המשפט הרומי לאירופה לאורך מאות שנים, בדגש על ימי הביניים.
הוא זכה גם להערכתם של גורמים כנסייתיים.
במאה ה-12 הוא איבד את הבכורה לטובת ה- Authenticum.
Authenticum – זוהי גרסה לטינית מקיפה יותר שנפוצה סביב שנת 1100 בבולוניה.
הקובץ נפוץ במהלך ימי הביניים המאוחרים והרנסאנס מפני שהגלוסאטורים בני התקופה האמינו שמדובר בתרגום הרשמי והאותנטי שהזמין יוסטיניאנוס (מכאן גם שמו).
הסברה הזו נדחתה במחקר במהלך השנים מפני שמדובר בתרגום מילולי ולקוי.
הקובץ כולל 133 נובלות שפורסמו בין השנים 535–556 ומסודרות גם הן בסדר כרונולוגי.
ההערכה היא שהן תורגמו באמצע המאה ה-6. עד היום קיימת מחלוקת בשאלה לשם מה הן תורגמו.
תיאוריה אחת גורסת שהן פרי יצירתו של מתרגם בעל הבנה מוגבלת במשפט וביוונית שפעל באיטליה.
לפי תיאוריה שנייה, הנובלות תורגמו על ידי סטודנטים דוברי לטינית בקונסטנטינופול.
התיאוריה החדשה ביותר מציעה את האפשרות שמדובר בתרגום מילולי שנועד לסייע לסטודנטים דוברי לטינית שהתקשו ביוונית.
אוסף 168 נובלות ביוונית – זהו הקובץ הנרחב ביותר אשר התפרסם סביב שנת 1200 ומהווה הבסיס למהדורות המודרניות.
הוא כולל 165 חוקים ו-13 צווים נוספים, שרובם פורסמו בין השנים 535–565. כעשר מבין הנובלות נחקקו אחרי תקופת שלטונו של יוסטיניאנוס וההערכה היא שהקובץ נחתם סביב שנת 575. הקובץ מסודר בצורה כרונולוגית לפי שנים והוא השתמר בעיקר הודות לשני כתבי יד מרכזיים, הוונציאני שמיוחס למאה ה-12 והפלורנטיני מהמאה ה-14.
המועצה האזורית האנובר היא מועצה אזורית במחוז לוזרן, פנסילבניה, ארצות הברית.
נכון למפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2010, מנתה אוכלוסיית האנובר 11,076 נפשות, והיא המועצה האזורית המאוכלסת ביותר במחוז.
האנובר הייתה אחת מהעיירות המקוריות שנבנו על ידי חברת סאסקהאנה מהמושבה האמריקאית בקונטיקט.
הסרן לזרוס סטיוארט ועשרות מאנשיו עברו ממחוז לנקסטר לעמק ויומינג ב־1770; הם נלחמו בצד של קונטיקט במלחמות היאנקי-פנמיטים.
עבור שירותם לקונטיקט, הסרן סטיוארט ואנשיו קיבלו שטח אדמה שהפך לעיר האנובר, שנקראה על שם עיר הולדתו של סטיוארט, האנובר במחוז דופן, פנסילבניה.
בתחילת שנות ה־70 של המאה ה־18 בנה סטיוארט את הבית הראשון בחלקת ברסלאו של העיירה (בין נחל סולומון לנהר סאסקהאנה).
פשיטות אינדיאניות היו נפוצות מאוד בעמק ויומינג במאה ה־18. ב־3 ביולי 1778, טבחו כוחות בריטיים ואינדיאנים במתיישבים אמריקאים באקסטר של ימינו.
יותר משני תריסר מתושבי הנובר נהרגו בקרב (ובהם הסרן לזרוס סטיוארט).
העיירה המקורית תפסה את כל הקרקע מווילקס-באר ועד ניופורט, ואת כל הקרקע שבין נהר סאסקהאנה לנהר ליהיי.
במאה ה־19, הצטמקה העיירה המקורית כאשר תושבי חלקים ממנה התנתקו כדי ליצור רשויות מקומיות חדשות.
בעשורים הבאים הפכה כריית הפחם לתעשייה העיקרית בעיר האנובר ובסביבתה.
מפעלי עיבוד פחם נבנו ברחבי האזור.
מאז 1923 בעיר פועלת מאפיית סניידרז מהנובר.
על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית, להאנובר שטח כולל של 49.8 קילומטרים רבועים, מתוכם 48.9 קמ"ר שטח יבשתי ו־0.9 קמ"ר מים.
נהר סאסקהאנה מנקז את העיר ומפריד אותה מלארקסוויל ומפלימות'.
הצד הצפוני של העיר – ליד הנהר – הוא ברובו בגובה נמוך (150–200 מטרים מעל פני הים); רוב בתי העיר ועסקיה שוכנים בחלקיה הצפוניים והמרכזיים.
החלק הדרומי של העירייה הררי, ומתנשא לגובה של 655 מטרים בפסגת הר הייסטאק בגבול הדרום מזרחי.
העיר מצויה בדיוק בין הערים וילקס־באר ונאנטיצ'וק.
ברחבי המועצה האזורית שורר אקלים יבשתי לח (Dfa/Dfb) ואזור העמידות הוא 6a למעט בדנדי, שם הוא 6b.
הטמפרטורות החודשיות הממוצעות נעות בין -3.17°C בינואר לבין 22.1°C ביולי.
האנובר מנוהלת על ידי מועצה בת שבעה חברים.
צפיפות האוכלוסין הייתה 235.7 אנשים לקילומטר רבוע.
היספנים או לטינים מכל "גזע" היו 0.60% מהאוכלוסייה.
"הנובר" הייתה אחת מחמש אוניות מערכה פרה-דרדנוט מסדרת דויטשלנד שנבנו עבור הצי הקיסרי הגרמני בין 1904 ל-1906. הנובר ושלוש האוניות שנבנו לאחר מכן היו שונות מעט מהאונייה המובילה דויטשלנד במערכות ההנעה שלהן ובשריון מעט יותר עבה.
הנחת השדרית של הנובר הייתה בנובמבר 1904, הושקה במאי 1905 והוכנסה לצי הים הפתוח באוקטובר 1907. האונייה הייתה חמושה בסוללה של ארבעה תותחי 28 ס"מ (11 אינץ') והגיעה למהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש).
האוניות של הסדרה שלה כבר היו מיושנות כשהן נכנסו לשירות, היו נחותות בגודלן, בשריון, בכוח האש ובמהירות מאוניית המערכה הבריטית, החדשה והמהפכנית, אה"מ דרדנוט.
הנובר ואחיותיה ראו שירות נרחב עם הצי.
האונייה השתתפה בכל תרגילי האימונים הגדולים עד שפרצה מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914. הנובר ואחיותיה נשלחו מיד למשימות שמירה בשפך נהר האלבה בזמן ששאר הצי התגייס.
האונייה השתתפה במספר גיחות צי, שהגיעו לשיא בקרב יוטלנד ב-31 במאי – 1 ביוני 1916. במהלך הקרב שימשה הנובר כאוניית הדגל של פלגה IV של שייטת אוניות המערכה השנייה; היא לא מילאה תפקיד משמעותי במהלך הקרב, והיא גם לא נפגעה מאש האויב.
לאחר הקרב, שחשף את החולשה של הפרה-דרדנוטים כמו הנובר, היא ושלוש אחיותיה ששרדו הוצאו מתפקיד פעיל עם הצי כדי לשמש כספינות שמירה.
הנובר שירתה בתפקיד זה למשך שארית המלחמה, תחילה באלבה והחל משנת 1917, במצרי דנמרק.
היא הושבתה בדצמבר 1918, זמן קצר לאחר תום המלחמה.
האונייה הוחזרה לשירות פעיל ברייכסמרינה, הצי הגרמני שלאחר המלחמה.
היא שירתה בצי במשך עשר שנים, מ-1921 עד 1931, ובמהלכן השתתפה במספר הפלגות גדולות מעבר לים לספרד ולים התיכון.
הנובר שוב הוצאה משירות בספטמבר 1931; הרייכסמרינה תכנן להמיר את האונייה לספינת מטרה מבוקרת רדיו, אך הדבר מעולם לא בוצע והיא שימשה במקום זאת בניסויי נפץ.
הנובר בסופו של דבר פורקה לגרוטאות בין 1944 ל-1946 בברמרהאפן.
הפעמון שלה נשמר במוזיאון ההיסטוריה הצבאית של הבונדסוור בדרזדן.
האונייה צוידה בשני תרנים צבאיים כבדים ומנועים תלת דרגתיים שדורגו ב-18,664 כוחות סוס (13,918 קילוואט) והעניקו לה מהירות מרבית של 18.5 קשרים (34.3 קמ"ש).
החימוש העיקרי של הנובר כלל ארבעה תותחי SK L/40 בקוטר 28 ס"מ (11 אינץ') בשני צריחים תאומים.
סוללה של 22 תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/45 ברכיבים בודדים סיפקה הגנה מפני סירות טורפדו.
חגורת השריון שלה הייתה בעובי של 240 מילימטרים (9.4 אינץ') בחלק המרכזי, שם היא הגנה על מחסני התחמושת ועל חללי המכונות שלה, בעוד ציפוי דק יותר כיסה את קצוות הגוף.
כספים לבניית אונייה שנייה מסדרת דויטשלנד נכללו בתקציב 1904. החוזה עבור כלי השיט החדש הוענק למספנה הקיסרית בווילהלמסהאפן ב-1 ביוני 1904 בשם החוזה "P", שציין תוספת לצי.
חוויות מלחמת רוסיה–יפן, שהתרחשה אז, העלו שהשריון הימי דק מכדי להגן מפני תותחים מודרניים, ולכן המתכננים הגרמנים הגדילו את עובי החגורה הראשית והמצודה המרכזית; שינוי זה חזר על עצמו בשלוש אוניות הסדרה הבאות.
האונייה הושקה ב-29 במאי 1905, ונשיא פרובינציית הנובר, ריכרד פון ונטצל, נשא את הנאום.
לאחר השלמת ההתאמה, הספינה הוזמנה לניסויים ימיים ב-1 באוקטובר 1907, אבל הם הופרעו ולכן הנובר יכלה להצטרף לתרגילי הצי בסקאגרק בנובמבר.
הניסויים התחדשו לאחר השלמת התמרונים, ועד 13 בפברואר 1908 הנובר הייתה מוכנה להצטרף לצי הפעיל.
היא שובצה לשייטת אוניות המערכה השנייה של צי הים הפתוח, והצטרפה לאחיותיה דויטשלנד ופומרן; היא החליפה את אוניית המערכה הישנה יותר ברנדנבורג.
ממאי עד יוני 1908, הנובר השתתפה בתמרונים בים הצפוני.
מהחודש הבא ועד אוגוסט, הצי ערך שייט אימונים לאוקיינוס האטלנטי.
במהלך השייט, הנובר עצרה בפונטה דלגדה שבאיים האזוריים, חלק מפורטוגל, מ-23 ביולי עד 1 באוגוסט.
תרגילי הסתיו השנתיים החלו בספטמבר; לאחר שהן הושלמו, הנובר הועברה לשייטת אוניות המערכה הראשונה, שם שימשה כאוניית הדגל במשך שנתיים.
באותה תקופה, מפקד השייטת היה ויצה-אדמירל הנינג פון הולצנדורף, והיחידה כללה את אוניות המערכה שלזיין, מקלנבורג, צרינגן, וטין, ויטלסבאך, קייזר קרל דר גרוסה ו- קייזר ברברוסה, יחד עם ה-Aviso בליץ הישנה בשימוש כאוניית שירות.
בנובמבר נערכו תרגילי צי ויחידה בים הבלטי.
משטר האימונים בו הנובר השתתפה עקב אחר דפוס דומה במהלך חמש השנים הבאות.
זה כלל שייט נוסף לאוקיינוס האטלנטי, מ-7 ביולי עד 1 באוגוסט 1909, ומיד לאחר מכן תמרוני הסתיו השנתיים באוגוסט וספטמבר.
ב-1 באוקטובר, ויצה-אדמירל הוגו פון פול החליף את הולטצנדורף כמפקד השייטת על סיפון הנובר.
השייטת ערכה תרגילים בפברואר 1910, וב-1 באפריל הועברה היחידה מקיל לווילהלמסהאפן.
עם הגעתה, תוגברה השייטת באוניות המערכה החדשות נסאו ווסטפאלן, שהחליפו את קייזר קרל דר גרוסה וקייזר ברברוסה, בהתאמה.
וסטפאלן גם החליפה את הנובר כאוניית הדגל של השייטת; מאוחר יותר היא החליפה את ויטלסבאך כאוניית הדגל של סגן מפקד השייטת, קונטר-אדמירל גינתר פון קרוסיגק.
האונייה זכתה בפרס ה-Kaiser's Schießpreis (פרס ירי) מהקייזר בשייטת הראשונה לאחר התמרונים השנתיים.
השייטת סיימה את השנה בתרגילים נוספים באזור הבלטי ובקטגט באוקטובר ובנובמבר.
קרוסיגק הוחלף על ידי קונטר-אדמירל קרל צימרמן בינואר 1911. הנובר השתתפה בתמרוני צי בים הצפוני בחודש מאי, שייט צי למימי נורווגיה ביולי ובתחילת אוגוסט, ובתמרונים השנתיים באוגוסט וספטמבר.
הדרדנוט פוזן, שעד אז הצטרפה לשייטת, החליפה את הנובר כאוניית הדגל של סגן המפקד ב-3 באוקטובר, והדרדנוט הלגולנד תפסה את מקומה בשייטת, והנובר הועברה לשייטת אוניות המערכה השנייה, שבסיסה בקיל.
היא השתתפה באימונים עם השייטת השנייה בנובמבר ומפברואר עד אפריל 1912. לאחר מכן היא תפסה את מקומה של בראונשווייג כאוניית הדגל של סגן המפקד ב-27 באפריל, וקונטר-אדמירל ארהרד שמידט הניף את דגלו על סיפון האונייה באותו יום.
בעקבות תמרוני הצי בים הצפוני והבלטי.
הצי ערך לאחר מכן את תמרוני הסתיו השנתיים באוגוסט וספטמבר, ולאחר מכן החליף קונטר-אדמירל וילהלם סושון את שמידט.
שנת 1913 עקבה אחר דפוס דומה לשנת 1912, אם כי הפלגת הקיץ חזרה לנורווגיה באותה שנה.
לאחר תמרוני הסתיו, סושון הוחלף על ידי קפיטן צור זי פרנץ מאובה כדי שיוכל להישלח לפקד על הפלגה הים תיכונית.
הנובר הצטרפה לשאר הצי לתמרונים באזור הבלטי בנובמבר אותה שנה.
שנת 1914 החלה כמו שנים קודמות, בהכשרת שייטת.
ביולי 1914, כשבועיים לאחר רצח הארכידוכס פרנץ פרדיננד בסרייבו, הנובר הייתה עם צי הים הפתוח במהלך הפלגת הקיץ השנתית שלו לנורווגיה.
כתוצאה מהמתח הבין-לאומי הגובר, השייט נקטע והצי הגרמני חזר לווילהלמסהאפן עד 29 ביולי.
בחצות הלילה ב-4 באוגוסט הכריזה בריטניה מלחמה על גרמניה בשל הפרת הנייטרליות של בלגיה.
עם פרוץ המלחמה ביולי 1914, הנובר קיבלה תפקידי סיור בשפך נהר האלבה בזמן ששאר הצי התגייס.
בסוף אוקטובר, היא ואחיותיה נשלחו לקיל כדי לבצע שיפורים במערכת ההגנה התת-ימית שלהן כדי להפוך אותן לעמידות יותר בפני טורפדות ומוקשים.
לאחר מכן שייטת II הצטרפה לשאר צי הים הפתוח לפעולות התקפיות נגד בריטניה.
הראשון שבהם היה הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי ב-15 בדצמבר.
סיירות המערכה של קבוצת הסיור I תקפו את העיירות בניסיון לפתות חלק מהצי הגדול הבריטי, בעוד אוניות המערכה של צי הים הפתוח המתינו לתמיכה בתקווה לארוב ולהשמיד כל כוחות בריטיים שיגיעו לקראתם.
במהלך הלילה שבין 15 ל-16 בדצמבר, צי הקרב הגרמני של 12 דרדנוטים ושמונה פרה-דרדנוטים הגיע לטווח של 10 מיילים ימיים (19 ק"מ) של שייטת מבודדת של שש אוניות מערכה בריטיות.
התכתשויות בין מסכי המשחתות היריבות שכנעו את המפקד הגרמני, אדמירל פרידריך פון אינגנול, שהוא מתעמת עם כל הצי הגדול, ולכן הוא הפסיק את הקרב ופנה לגרמניה בחזרה.
האנובר יצאה לים במהלך קרב שרטון דוגר ב-24 בינואר 1915 כדי לתמוך בסיירות המערכה הגרמניות הנצורות, אך חזרה במהירות לנמל.
שתי גיחות צי חסרות תוצאה התרחשו ב-17–18 וב-21–23 באפריל 1915. ב-16 במאי, הנובר נשלחה לקיל כדי להחליף את אחד מתותחי ה-28 ס"מ שלה.
האונייה חזרה לקיל ב-28 ביוני כדי להתקין מכל דלק משלים עבור הדוודים שלה; העבודה נמשכה עד 12 ביולי.
קפיטן צור זי גוטפריד פון דאלוויגק צו ליכטנפס החליף את מאובה ב-11 באוגוסט, והניף את דגלו על סיפון הנובר ב-20 באוגוסט.
בתאריכים 11–12 בספטמבר, קבוצת הסיור II ביצעה עוד מבצע הנחת מוקשים ליד שרטון Swarte עם תמיכה של הנובר ושאר שייטת II.
לאחר מכן בוצעה סריקה עקרונית נוספת של הצי ב-23–24 באוקטובר.
במהלך גיחת הצי של 5–7 במרץ 1916, הנובר ושאר השייטת השנייה נשארו במפרץ הגרמני, מוכנים להפליג לתמיכה.
ב-24–25 באפריל 1916, הנובר ואחיותיה הצטרפו לדרדנוטים של צי הים הפתוח כדי לתמוך בסיירות המערכה, שעליהם הוטל שוב לבצע פשיטה על החוף האנגלי.
הנובר הייתה אוניית הדגל של הפלגה הרביעית של שייטת אוניות המערכה השנייה, שהייתה ממוקמת בחלקו האחורי של הטור הגרמני ובפיקודו של קונטר-אדמירל פרנץ מאובה.
ב-31 במאי, בשעה 02:00 CET, סיירות המערכה של היפר יצאו לכיוון הסקאגרק, ואחריהם שאר צי הים הפתוח כעבור שעה וחצי.
במהלך "הריצה צפונה", ציווה שר על הצי לרדוף אחרי שייטת אוניות המערכה החמישית הבריטית במהירות שיא.
אוניות המערכה מסדרת דויטשלנד האיטיות יותר לא יכלו לעמוד בקצב הדרדנוטים המהירות יותר ונקלעו במהירות לפיגור.
במהלך שלב זה, אדמירל שר הנחה את הנובר להתמקם בחלקו האחורי של הטור כדי שתהיה לו אוניית דגל בשני קצות המערך.
כתוצאה מפיגור, האוניות של שייטת אוניות המערכה השנייה לא יכלו להתאים למסלול החדש בעקבות הפנייה, ולכן הנובר וחמש האוניות האחרות של השייטת היו ממוקמות בצד המנותק של הקו הגרמני.
הנובר ירתה שמונה פגזים מתותחי ה-28 ס"מ שלה בשלב זה.
סיירת המערכה הבריטית אה"מ פרינסס רויאל ירתה על הנובר כמה פעמים עד שהעשן הסתיר את האחרונה.
הנובר נפגעה פעם אחת על ידי רסיסים מאחד מפגזי ה- שנורו על ידי פרינסס רויאל.
אדמירל מאובה הורה לפנות 8 נקודות דרומה, והבריטים לא עקבו אחריו.
מאוחר בליל ה-31, הצי התגבש מחדש למסע הלילה חזרה לגרמניה; דויטשלנד, פומרן והנובר נסוגו מאחורי קניג ושאר הדרדנוטים של שייטת אוניות המערכה השלישית לכיוון האחורי של הטור.
מעט לאחר השעה 01:00 באו האוניות המובילות של המערך הגרמני במגע עם הסיירת המשוריינת אה"מ בלאק פרינס, שהושמדה במהירות בברד פגזים מהדרדנוטים הגרמניות.
נסאו נאלצה לצאת מהמערך כדי להתחמק מהספינה הבריטית הטובעת, וכעבור שעה הצטרפה מחדש למערך ישירות לפני הנובר.
בסביבות השעה 03:00 ערכו משחתות בריטיות סדרה של התקפות נגד הצי, שחלקן כוונו נגד הנובר.
הנובר הייתה מאחורי פומרן ונאלצה לפנות בחוזקה ימינה כדי להימנע מתאונה.
במקביל, טורפדו שלישי מאונסלאוט חלף קרוב לפני הנובר, מה שאילץ את האונייה לפנות.
קצת אחרי 04:00, הנובר ועוד כמה אוניות ירו שוב ושוב לעבר מה שנחשב לצוללות; במקרה אחד, הירי של הנובר והסן כמעט פגע בסיירות הקלות שטטין ומינכן, מה שגרם לשר להורות להן להפסיק את הירי.
הנובר ועוד כמה אוניות ירו שוב לעבר צוללות דמיוניות מעט לפני השעה 06:00.
היא יצאה מהקרב ללא פגע לחלוטין.