tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר משבר המניות הונהגה בבנקים מדיניות של "רציונליזציה" והוחל בגביית עמלות מלקוחות פרטיים: תחילה בשיעורים נמוכים ובהמשך, עדיין בשיעורים נמוכים, אבל על היקף רחב יותר של שירותים – כמו על ה"שורות" בדף ניהול החשבון.
במהלך השנים הונהגו עמלות שלא היו מקובלות בעבר: "דמי ניהול חשבון" - תשלום קבוע שנגבה מדי חודש, "רישום שורה" - סכום שנגבה על כל פעולה המבוצעת בחשבון ודמי "הקצאת אשראי" - תשלום על הנכונות להעמיד מסגרת אשראי ללקוח.
מערכת הבנקאות בשווייץ מאופיינת ביציבות, שמירה קפדנית על פרטיות והגנה על נכסי הלקוחות.
תחילתה של המסורת הבנקאית השווייצרית, לשמור בקפדנות על סודיות המידע הבנקאי, עוד בימי הביניים, אולם היא עוגנה לראשונה בחוק בשנת 1934. כל הבנקים בשווייץ נמצאים תחת פיקוח רשות הבנקים הקונפדרלית של שווייץ, אשר סמכויותיה כרשות פיקוח ניתנו לה בחקיקה הפדרלית השווייצרית.
שווייץ היא מדינה שבה קיימת מערכת כלכלית משוכללת ומשגשגת, עם תוצר מקומי גולמי הגבוה מזה של חלק מן המדינות הגדולות במערב אירופה.
בנוסף, הפרנק השווייצרי שמר על ערכו ביחס למטבעות אחרים.
בשנת 2003 תרם מגזר הכספים בשווייץ כ-14% מתוך התוצר המקומי הגולמי והעסיק כ-180,000 עובדים (110,000 מתוכם עבדו במגזר הבנקאי).
עובדים אלה מייצגים כ-5.6% מכלל מצבת העובדים השווייצרית.
הטופוגרפיה של שווייץ היקשתה לאורך ההיסטוריה על פלישות צבאיות למדינה ועל תנועתם של גובי מיסים של משטר שאינו אהוד.
עובדה זו הבטיחה התפתחות משטר עצמאי ונייטרלי בשווייץ.
היותה של שווייץ מדינה נייטרלית ועצמאית, אשר מעמדה מוכר בקרב מדינות העולם מזה מאות בשנים, היווה קרקע נוחה לשגשוגו של המגזר הבנקאי.
אף ששווייץ שוכנת במרכזה של אירופה, היא הצליחה לשמור על נייטרליות בשתי מלחמות העולם שהתחוללו ביבשת זו.
מאפיין נוסף של שווייץ הוא היות המשטר והחברה בה שמרניים מאוד.
זאת משום שמשאלי עם יכולים לבטל בה החלטות ממשלה שאינן אהודות על הציבור.
שמרנות זו מתבטאת למשל במתן זכות הצבעה לנשים רק בשנת 1972, בזה ששווייץ אינה חברה באיחוד האירופי או באזור הכלכלי האירופי, ובזה ששווייץ לא הצטרפה כחברה לאומות המאוחדות עד לשנת 2002. השמרנות מבטיחה לבעלי החסכונות הגנה מפני החלטות ממשלה מפתיעות.
הבנקים בשווייץ לוקחים מעט סיכונים וההמחאה אינה אמצעי תשלום קבילים בשווייץ.
על פי הערכות המקובלות היום, כשליש מכלל ההון המוחזק מחוץ למדינת המקור ("בנקים זרים") נמצא בשווייץ.
בשנת 2001 ניהלו בנקים שווייצריים כ-2.6 טריליון דולר אמריקאי.
בשנת 2002 ניהלו בנקים שווייצריים כ-2.2 טריליון דולר, ירידה של כ-400 מיליארד דולר מן השנה הקודמת.
יש שייחסו ירידה זו במצב של "שוק קונים" בשוק המניות, ואף לתקנות פיקוח מחמירות יותר על הבנקאות בשווייץ.
מקום מושבו של הבנק להסדרי סליקה בינלאומיים (באנגלית Bank for International Settlements, ר"ת BIS), ארגון לשיתוף פעולה בין הבנקים המרכזיים בעולם, הוא בעיר בזל.
BIS שנוסד בשנת 1930 בחר את מקום מושבו בשווייץ בגלל היותה של המדינה נייטרלית, לאור העובדה כי נוסד על ידי מדינות שניצבו זו מול זו בקו החזית של מלחמת העולם הראשונה.
נכון לשנת 2006, בנקים זרים הפועלים בשווייץ מנהלים נכסים בשווי של כ-870 מיליארד פרנקים שווייצרים.
נכון לשנת 2008 פועלים בשווייץ 406 בנקים מורשים וסוחרי ניירות ערך, החל משני הבנקים השווייצרים הגדולים ועד לבנקים מקומיים המשרתים קהילה קטנה ויחודית של לקוחות.
UBS AG וקרדיט סוויס הם בהתאמה, הבנק הגדול ביותר והשני בגודלו בשווייץ ומחזיקים בנכסים בנקאיים שערכם מגיע כדי 50% מכלל הפיקדונות בבנקים בשווייץ.
לכל אחד משני בנקים אלה מערכת ענפה של סניפים במדינה עצמה וברחבי תבל.
בגלל גודלם ומורכבות פעילותם של "שני הגדולים", הם נתונים למערכת מיוחדת של פיקוח על הבנקים המנוהלת על ידי רשות הבנקים הפדרלית.
בעבר היו מספר בנקים ישראלים פעילים בשווייץ, בין היתר לאומי שווייץ ו-BHI (בנק הפועלים) הם הבולטים שבהם שנמכרו לבנקים שווייצרים מקומיים.
רשות הבנקים הפדרלית, שהיא סוכנות עצמאית של הממשלה השווייצרית ופועלת מתוך משרד האוצר הפדרלי, מפקחת על רוב הפעילות הבנקאית בשווייץ וכן על שוק ההון וקרנות הנאמנות.
סמכותה של רשות הבנקים מוקנית לה במספר חוקים פדרליים בשווייץ.
בשנת 1993 נוסד משרד האומבודסמן של הבנקים השווייצריים, הממומן על ידי קרן אומבודסמן הבנקים השווייצריים, אשר נוסדה על ידי התאחדות הבנקאים השווייצריים.
שירותי האומבודסמן, הניתנים ללא תשלום, כוללים שירותי גישור ועזרה לאנשים המחפשים אחר חשבונות בנק "רדומים".
האומבודסמן מטפל בכ-1,500 פניות מדי שנה.
בשנת 1934 אישר הפרלמנט השווייצרי את חוק הבנקאות, 1934, אשר עיגן בחוק את כללי שמירת הסודיות הבנקאית והפך לעבירה פלילית את הפרתם.
כללי שמירת הסודיות לא נכללו בנוסח הראשון של החוק, אשר עסק בעיקר בהיבטים מינהליים, כגון הפיקוח על הבנקים.
כללי שמירת הסודיות, המנוסחים בסעיף 47(b) לחוק, נוספו לנוסח הסופי לאור ניסיונות ממשלת גרמניה הנאצית לברר פרטים על נכסיהם של יהודיים ו"אויבי האומה" אשר הוחזקו בבנקים בשווייץ.
כללי שמירת הסודיות הבנקאית בשווייץ מגינים על מידע בנקאי וזאת מתוקף חקיקה פדרלית שווייצרית, וזאת בדומה לכללי סודיות רפואית ביחסים שבין רופא למטופלו, וכללי הסודיות החלים על היחסים שבין עורך דין ללקוחו.
הממשלה השווייצרית רואה בזכות לפרטיות כזכות יסוד אשר יש להגן עליה בכל מדינה דמוקרטית.
בעוד שקיימת הקפדה על שמירת סודיות, במציאות כל חשבונות הבנק בשווייץ רשומים על שמו של לקוח מזוהה, ותובע ממשלתי או שופט, יכולים לתת צו "הרמת מסך" כדי שרשויות אכיפת החוק תוכלנה לפעול בעת חקירת עבירות פליליות.
בשנים האחרונות חל כירסום מתמשך בסודיות הבנקאית שהשווייצרים כל כך התגאו בה.
לאחרונה פורסמו ידיעות בעיתונות העולמית לפיהן תובעים פדרליים בארצות הברית מנהלים חקירות פליליות נגד כעשרה בנקים שווייצריים, "בנקים בנוסח שווייץ", אשר מעורבים, לפי החשד, בשירותי בנקאות חוץ-חופיים פרטיים, שאפשרו לפחות לרבבות אזרחים אמריקניים עשירים לחמוק מתשלום מיסים.
ממשלת שווייץ, שבמשך זמן רב ראתה בסודיות בנקאית נכס לאומי, מוכנה עתה, ככל הנראה, לשתף פעולה עם שלטונות ארצות הברית בסוגיה זו.
לפני מלחמת העולם השנייה היו מופקדים בבנקים שווייצריים כספים של יהודים מארצות שונות.
עם עליית הנאציזם העבירו יהודים מגרמניה כספים לחשבונות בשווייץ וכך עשו גם יהודים ממדינות שנכבשו על ידי הגרמנים.
חלק ניכר ממפקידים אלו נספו בשואה והבנקים השווייצריים לא העבירו את החשבונות של מפקידים אלה לידי יורשיהם של מפקידים אלה, בטענה שכדי לרשת חשבון בנק יש להציג תעודת פטירה.
הבנקים אומנם לא החרימו את הכסף שבחשבונות, אולם, באופן מעשי, הבנקים השווייצריים כאילו נטלו לעצמם רכוש זה.
מלבד החזקה בכסף עצמו, היה לבנקים אינטרס שלא לפתוח פתח לשחיתות ולא לאפשר לצאצאיהם של אנשים חיים להוציא מהבנק כספים השייכים למי שעדיין חי, בלא ידיעתו.
בשנת 1999 הפסידו שני בנקים שווייצריים גדולים בתביעה בנושא זה ונאלצו לשחרר כספים אלה.
בנוסף, יש טענה כי עוצמתה של מערכת הבנקאות השווייצרית מבוססת על הרווחים שצברו במהלך המלחמה, כולל רווחים שנבעו מסיוע למשטר הנאצי.
השפעות המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008
בעקבות המשבר הכלכלי העולמי בשנת 2008, סבלו הבנקים UBS וקרדיט סוויס ממשיכת פיקדונות משמעותית.
ב-16 באוקטובר 2008, כחלק ממאמצי ממשלת שווייץ לבלום את נזקי המשבר, היא הכריזה על תוכנית להזרמת כספים לשני הבנקים הגדולים במדינה.
הכספים יגיעו ישירות מממשלת שווייץ, ממשקיעים פרטיים ובהם בולט נוחי דנקנר ומקרן השקעות של ממשלת קטר.
בנק פועלי אגודת ישראל (בקצרה: בנק פאג"י) היה בנק בישראל שנוסד על ידי איחוד שתי קופות מילווה של תנועת פועלי אגודת ישראל מתל אביב ומחיפה, הבנק נועד לשרת בעיקר את הציבור החרדי והדתי לאומי.
בשנת 2015 מוזג אל תוך הבנק הבינלאומי והפך למערך פאגי.
הבנק הוקם בשנת 1977 והיה בבעלות משותפת של הבנק הבינלאומי (65%) והסתדרות פועלי אגודת ישראל, גופים הקשורים לה ואנשים פרטיים מקרב חברי התנועה (35%).
בעת ייסודו היו לבנק שלושה סניפים שהתבססו על סניפי קופות מלווה וחסכון של פועלי אגודת ישראל בתל אביב ובחיפה.
הקופה התל אביבית נוסדה בסוף שנת 1936 והצטרפה בראשית 1938 לברית הפיקוח של הקואפרציה האשראית בארץ ישראל.
הקופה החיפאית נוסדה גם היא באותו זמן.
עם השנים גדל חלקו של הבינלאומי עד כדי 68.68% מהון המניות ומזכות ההצבעה בבנק.
בשנת 2010 רכש הבנק הבינלאומי את כל מניות המיעוט של הבנק, שנהפך לחברה בת בבעלות מלאה של הבנק בבינלאומי.
לאחר מכן עזבו את דירקטוריון הבנק היו"ר אברהם ורדיגר וכל חברי הדירקטוריון שהיו מזוהים עם פועלי אגודת ישראל, במקומם מונו אנשי הבנק הבינלאומי.
לבנק היו סניפים ברחבי ישראל, בעיקר בריכוזים של אוכלוסייה חרדית בירושלים ובבני ברק.
בתחילת 2013 נפתח הסניף ה-23 שלו בשכונת רמות אלון בירושלים.
ביוני 2015 פורסמה הודעה לתקשורת על כך שדירקטוריון הבנק הבינלאומי אישר את מיזוג הבנק אל תוך הבנק הבינלאומי.
המיזוג בוצע בפועל ב-31 בדצמבר 2015 אל תוך הבנק הבינלאומי והפך למערך פאגי המתמקד בציבור החרדי והדתי לאומי.
בנק ערבי-ישראלי בע"מ היה בנק ישראלי שפעל כחלק מקבוצת בנק לאומי.
בינואר 2016 הבנק מוזג לתוך בנק לאומי, וסניפיו הפכו לסניפי בנק לאומי.
לפני המיזוג היו לבנק 37 סניפים הפזורים ביישובים ערביים בצפון ישראל ובאזור המשולש, ועבדו בו 400 עובדים.
כל סניפי הבנק היו סגורים בשבתות, ובהתאם לאמונתם הדתית של מרבית עובדי הבנק ולקוחותיו הפוטנציאליים, חלק מסניפי הבנק היו סגורים בימי ראשון (באזורים בעלי רוב נוצרי) או שישי (באזורים בעלי רוב מוסלמי) כך שהסניפים פעלו 5 ימים בשבוע (א'-ה' או ב'-ו').
בנק ערבי-ישראלי הוקם בסוף 1959 במטרה לפנות לקהל ערביי ישראל.
מקימי הבנק היו הבנק לסחר חוץ ומספר אנשי עסקים.
המשרד הראשי של הבנק שכן בחיפה.
תוך שנה הוקמו לבנק שני מרכזים, בחיפה ובנצרת, ועוד תשעה סניפים, בעכו, שפרעם, טייבה, באקה אל-גרבייה, קלנסווה, אום אל-פחם, תרשיחא וראמה.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים החליט הבנק לפתוח סניפים ברחבי יהודה ושומרון וחבל עזה וביולי 1967 נפתחו סניפים בעיר העתיקה של ירושלים ובג'נין.
לאחר מספר שנים של הפסדים מונה יוסף נחמיאס למנהל הבנק והוא צמצם את מספר הסניפים.
בשנת 1971 נמכר בנק ערבי ישראלי לבנק לאומי.
בשנת 1975 נפתחו סניפים חדשים רבים, בין השאר בדבורייה, כפר מנדא, גוש חלב, אעבלין וירכא ומספר הסניפים עלה מ-15 ל-23. בשנים שלאחר מכן המשיך הבנק במגמת התרחבות.
בפברואר 2008 מיצב עצמו מחדש והשיק "זהות תאגידית" כ-"ai Bank".
בסוף 2010 התגלה שהבנק עבר על חוק איסור הלבנת הון.
"ועדת העיצומים לתאגידים בנקאיים לעניין איסור הלבנת הון ומימון טרור" הטילה על הבנק קנס של 850 אלף ש"ח.
במאי 2015 פורסמה הודעה לתקשורת על כך שדירקטוריון לאומי ודירקטוריון בנק ערבי ישראלי אישרו את מיזוג בנק ערבי-ישראלי לתוך בנק לאומי.
המיזוג בפועל התרחש ביום 31 בדצמבר 2015.
בנק רוח הקודש (באיטלקית: Il Banco di Santo Spirito), היה בנק מדינת האפיפיור והבנק הלאומי הראשון בעולם (אין זה בנק הוותיקן, שנוסד ב-1942).
הבנק נוסד ב-13 בדצמבר 1605 על ידי האפיפיור פאולוס החמישי, ב-1923 התאגד כתאגיד בבעלות בעלי מניות, ב-1992 התמזג לבנקו די רומא, מאז 2002 חלק מקבוצת Capitalia.
מסמכי הבנק נשמרו בארכיונים הסודיים של הוותיקן.
האפיפיור פאולוס החמישי החליט להקים בנק של מדינת האפיפיור על מנת להשתחרר מהתלות בבנקאי פירנצה.
מטרתו הראשונה של הבנק הייתה לממן את פעילות בית חולים בשם: "בית החולים של רוח הקודש בססיה" (Spedale e Chiesa di Santo Spirito in Sassia), ומכאן גם מקור שמו.
הבעלים הרשמי של הבנק היה בית החולים, אך הוא שימש למימון מדינת האפיפיור באופן כללי, לכנסייה, לבתי חולים ולפעילות פיתוח ציבורית ברומא ומחוצה לה.
ב-1667 העניק האפיפיור קלמנס התשיעי לבנק את משכנו ב"ארמון בנק רוח הקודש" (Palazzo del Banco di S.
Spirito) ושם הרחוב שונה ל"רחוב הבנקים החדשים" (Via dei Banchi Nuovi ;בניגוד לבנקים הפלורנטיניים שהיו "הבנקים הישנים").
בשנת 1750 הוציא האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר, שהקפיד על איסור ריבית, אנציקליקה הידועה בכינוי Vix Pervenit, המגנה הלוואה בריבית.
הדבר הוביל לשינויים בבנק ולהגבלת פעילות ההלוואות שלו.
ב-1786 החל הבנק להדפיס שטרות נייר.
ב-1923 התאגד הבנק כתאגיד בבעלות בעלי מניות, במסגרת הכלכלה המודרנית.
ב-1935 הולאם הבנק על ידי איטליה הפשיסטית.
ב-1989 רכש הבנק את הבנק הרומאי "Cassa di Risparmio di Roma" וב-1992 התמזג לתוך בנק רומא.
בנקאות קואופרטיבית היא בנקאות המאורגנת על בסיס קואופרטיבי.
מוסדות בנקאות קואופרטיבית מקבלים פיקדונות ומלווים כספים במרבית חלקי העולם.
המונח בנקאות קואופרטיבית כולל בנק קואופרטיבי, איגודי אשראי, אגודות בנייה ומוסדות פיננסיים קואופרטיביים נוספים.
ראשיתו של הבנק הקואופרטיבי בגרמניה באמצע המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-21 מקיפה הבנקאות הקואופרטיבית מאות מיליוני חברים וטריליוני דולרים ברחבי העולם.
מבנקים זעירים של מיקרו מימון בארצות מתפתחות ועד פדרציות של בנקים קואופרטיביים באירופה שבמאזנן נכסים של יותר מטריליון אירו.
ראשיתו של האשראי השיתופי באגודות הבנייה של סוף המאה ה-18 בממלכה המאוחדת.
ב-1775 הוקמה אגודת הבנייה הראשונה בברמינגהאם שמטרתה הייתה לאפשר לחבריה לרכוש נחלות ולבנות לעצמם בתים.
האגודה גייסה כספים מחבריה באופן חודשי והעניקה להם אשראי לבנייה או רכישה בדרך של הגרלה.
אגודות הבנייה התפתחו מאוד במרוצת השנים בעיקר במדינות חבר העמים הבריטי כשהן מספקות בעיקר משכנתאות ושירותי חיסכון לחבריהן.
ראשיתם של הבנקים הקואופרטיביים, בדגם הדומה למוכר מתחילת המאה ה-21, היא בגרמניה של אמצע המאה ה-19 עת התפתחו שני מודלים של בנקאות קואופרטיבית.
פרנץ הרמן שולצה-דליטש הקים ב-1850 אגודה לאשראי תחת מספר עקרונות:
האגודה פתוחה לכל מי שמעוניין להצטרף.
הון האגודה מבוסס על רכישת המניות של חבריה.
מחיר מניה נקבע כך שגם מעוטי יכולת יוכלו להיות חברים.
יסודות דמוקרטיים – ניהול בהצבעה בה לכל חבר יש קול אחד.
הלוואות ניתנו לזמן קצר יחסית.
החברים אחראים לחובות האגודה עד סכום שעומד ביחס לשווי המניה.
קהל היעד של האגודה של שולצה-דליטש היה המוני העם – בעלי מלאכה, פועלים ופקידים.
בתוך שנים ספורות הוקמו אגודות נוספות תחת אותם עקרונות ואלה הפכו גם לעקרונות שבבסיס מרבית הבנקים הקואופרטיביים.
במקביל הקים פרידריך וילהלם רייפאייזן ב-1849 אגודות אשראי שהיו מיועדות בעיקר לחקלאים ביישובים כפריים.
לאגודות אלה התקבלו חברים רק באישור אספת חברים אך בלי צורך לרכוש מנייה.
החברים היו אחראים לחובות האגודה ללא הגבלה מה שהצריך היכרות קרובה בין החברים.
עם התפתחות האגודות קמו ארגונים משותפים לכמה אגודות שאפשרו את שיפור היעילות של השימוש באשראי בקנה מידה גדול יותר.
עד סוף המאה ה-19 התפשט רעיון הבנק הקואופרטיבי ברחבי אירופה ועם ראשית המאה ה-20 החלו לפעול גם הבנקים הקואופרטיביים הראשונים בצפון אמריקה במודל של איגודי אשראי.
בנק קואופרטיבי הוא בנק ששייך לחבריו כך שהם הבעלים וגם הצרכנים של הבנק.
בנקים קואופרטיביים ברחבי העולם נותנים מגוון רחב של שירותי בנקאות ופיננסים כגון הלוואות, פיקדונות, חשבונות עובר ושב ועוד.
חלק מהבנקים הקואופרטיביים מעניקים גם משכנתאות ושירותי מסחר בניירות ערך.
בנקים קואופרטיביים נדרשים בדרך כלל לעמוד באותן אמות מידה בנקאיות כמו בנקים רגילים.
בנקים קואופרטיביים הם בממוצע גדולים יותר מאיגודי אשראי.
יש בנקים שנסחרים בבורסה לניירות ערך ורבים מהם מספקים שירותים גם למי שאינם חבריהם.
המונח בנק קואופרטיבי נפוץ יותר באירופה מאשר בצפון אמריקה.
איגוד הבנקים הקואופרטיבים האירופי מונה מספר מאפיינים של הבנק הקואופרטיבי:
מעורבים בכלכלה המקומית – תוך הגעה גם לפריפריה.
אדם אחד – קול אחד – לכל חבר קול אחד בקביעת המדיניות של הבנק.
מבנה עסקי יציב – על ידי מתן אשראי מגוון.
מימון לכלכלה הריאלית – באיטליה, צרפת גרמניה והולנד מספקים הבנקים הקואופרטיביים 25% - 45% מהמימון למשקי בית ועסקים קטנים ובינוניים.
אחריות חברתית – בפיתוח הכלכלות המקומיות ובהקצאת אשראי.
הבדלים בין בנק קואופרטיבי ובנק רגיל
בנקים קואופרטיביים שונים מבנקים רגילים במבנה הארגוני, במטרות, בערכים המנחים ובמבנה הניהול.
בעוד לבנקים קואופרטיביים יש הנהלה, דירקטוריון וכל הגופים כמו בבנקים רגילים.
יש להם גם אספה כללית של החברים שמקבלת החלטות אסטרטגיות על דמותו ודרכו של הבנק.
מטרתו העיקרית של בנק קואופרטיבי היא טובתם של לקוחותיו=חבריו=בעליו.
בשונה מבנק רגיל הוא אינו שואף להגדיל את רווחיו אלא להקטין את העלויות של לקוחותיו ולהעניק להם את השירות הטוב ביותר.
רבים מהבנקים הקואופרטיביים משתמשים ברווחיהם כדי להחזיר לחבריהם כסף בהתאם להיקף פעילותם.
קואופרטיבים בכלל ובנק קואופרטיבי בפרט מהווים מענה לחלק מהכשלים במנגנון השוק החופשי.
בבנקאות קיימים פערי ידע וכוח גדולים בין הבנק ובין הלקוח בשל מיעוט הבנקים ובשל מורכבות ההסכמים המשפטיים.
הבנקים הקואופרטיביים מעבירים את הכוח לידי החברים ואינם מנצלים את פערי הידע כדי לייצר רווח על חשבון הלקוחות.
שם המתאר סוגים של מוסדות פיננסיים בנקאיים קואופרטיביים.
במדינות שונות התואר הזה ניתן למוסדות בעלי אופי שונה.
מה שמשותף לכל איגודי האשראי הוא שהם משרתים רק את חבריהם, בעוד בנק קואופרטיבי נותן שירותים גם למי שאינם חבריו.
ההתאגדות באיגוד אשראי היא בדרך כלל על בסיס משותף כמו – קהילה גאוגרפית, מקום עבודה, מוצא אתני וכו'.
פעמים רבות איגודי אשראי פועלים על מנת להעצים את הקהילה אותה הם משרתים.
פעילות חברתית במסגרת מפגשים היא דבר נפוץ, בעיקר באיגודי אשראי קטנים, ובארצות מתפתחות.
מסיבות היסטוריות ורגולטוריות, איגודי האשראי נפוצים יותר בצפון אמריקה מאשר באירופה.
בארצות הברית מוגדרים איגודי האשראי כמוסד ללא כוונת רווח ונותנים רק חלק משירותי הבנקאות.
לעומתם, בקנדה הבנקים הקואופרטיביים נקראים איגודי אשראי, אף על פי שהם נותנים את מלוא השירותים.
איגוד אשראי בדרך כלל קטן יותר מבנק קואופרטיבי אך יש גם איגודי אשראי שמגלגלים עשרות מיליארדי דולרים.
חלקם משרתים איגוד של איגודי אשראי.
איגודי אשראי מנוהלים על ידי דירקטוריון של מתנדבים שנבחר על ידי החברים בהצבעה לפי העיקרון של קול אחד לכל חבר.
איגודי אשראי הם לרוב ארגון קואופרטיבי שאיננו נתמך על ידי גופים חיצוניים, אך ישנן חריגות.
ישנם איגודי אשראי שהם למטרות צדקה או תמיכה באוכלוסיות חלשות, כאשר אלו נתמכים על ידי קרנות בדומה לעמותות.
חלק מאיגודי האשראי המבוססים מפרישים חלק מכספי הרווחים שלהם לקרנות התורמות לאיגודי אשראי המשמשים לפיתוח מטרות חברתיות.
ישנן מועצות שונות המאחדות תחתן איגודי אשראי שונים ברמה הלאומית והבינלאומית כשהגדולה שבהן היא "מועצת איגודי האשראי העולמית" - "WOCCU".
איגודי אשראי מרכזיים הם פדרציה של איגודי אשראי, ומאפשרים לאיגודי אשראי שונים הלוואות.
כמו כן ישנם מוסדות ביטוח המבטחים איגודי אשראי, חלקם ממשלתיים.
לפי נתוני איגודי האשראי העולמית בשנת 2010, יש בעולם 52,945 איגודי אשראי ב-100 ארצות, המשרתים 187,986,967 לקוחות ומהווים 7% ממגזר הבנקאות בעולם.
סך כל ההפקדות באיגודי אשראי נעים סביב 1.23 טריליון דולר.
איגודי אשראי נפוצים בעיקר ביבשת אמריקה הצפונית-בקנדה וארצות הברית, וחולשים על 43% ממגזר הבנקאות.
באירלנד איגודי האשראי חולשים על 70% משוק הבנקאות אך באירופה כולה אינם נפוצים, והם כ-3.5% מכלל המגזר.
באסיה אינם כה נפוצים ומהווים כ-2.6% בלבד מהמגזר הבנקאי, שהוא השיעור הנמוך ביותר מבין היבשות השונות, קוריאה היא המדינה שבה פלח השוק הגדול ביותר של איגודי אשראי העומד על 15.7%.
איגודי אשראי משמשים כחלק מתוכניות פיתוח אזורי לחיזוק מעמד הביניים ופתרונות אשראי לעסקים קטנים ובינוניים במדינות המתפתחות, אלו איגודי האשראי נתמכים על ידי קרנות המספקות לעניים הלוואות בריביות אפסיות או ללא ריביות כלל.
נפוצים במודל זה הם אפריקה והודו.
בהודו לבדה נמנו בתחילת המאה ה-21 כ-10 מיליון חברים באיגודי אשראי, וכ-40 מיליארד דולר בהפקדות.
באפגניסטן הושק באותה העת מודל איגודי אשראי המשמש על מנת לשקם את חיי התושבים לאחר המלחמה עם ארצות הברית.
באתיופיה הושק פרויקט חינוך בדצמבר 2011, שפועל עם חברי האיגוד, ומקנה להם כלים להתמודד עם השוק, והשכלה פיננסית.
אגודות בנייה קיימות בממלכה המאוחדת, אירלנד ומדינות נוספות, בעיקר בחבר העמים הבריטי.
אגודות בנייה דומות לאיגודי אשראי מבחינה ארגונית אך במקום להציע הלוואות לא מובטחות במטרה כללית של קידום רווחת החברים מטרתן העיקרית היא לספק משכנתאות לחבריהן.
בעבר הייתה לאגודות הבנייה שייכות לאזור מגורים ספציפי אך עם השנים התאחדו מרבית האגודות למספר קטן של אגודות בנייה גדולות.
מאז תחילת המאה ה-21 מספקות רבות מאגודות הבנייה שירותי בנקאות קמעונאית נוספים כמו חשבון עובר ושב, כרטיסי אשראי והלוואות עסקיות.
מוסדות בנקאות קואופרטיבית נפוצים בתחילת המאה ה-21 כמעט בכל רחבי העולם.
בקרב המדינות המפותחות ישנם בנקים קואופרטיבים בעיקר באירופה ואיגודי אשראי בעיקר בצפון אמריקה.
במדינות המתפתחות ישנם הן איגודי אשראי והן בנקים קואופרטיבים בפריסה שונה במדינות השונות.
מספרן של אגודות הבנייה פחת בתחילת המאה ה-21 אך הן עדיין מהוות גורם רב משמעות בתחום האשראי במדינות חבר העמים הבריטי.
באיגוד הבנקים הקואופרטיבים האירופי חברים נכון לסוף 2011 24 בנקים וארגוני גג ארציים של בנקים קואופרטיביים שמעסיקים 850 אלף עובדים ומשרתים 215 מיליון לקוחות שמתוכם 55 מיליון חברים.
יחד הם מנהלים נכסים בשווי 7 טריליון אירו.
במועצה העולמית של איגודי האשראי מיוצגים נכון ל-2011 51 אלף איגודי אשראי מ-100 מדינות שבהם 196 מיליון חברים.
יחד הם מנהלים נכנסים בשווי 1.5 טריליון דולר.
שיעור פשיטות הרגל של איגודי האשראי בארצות הברית במהלך השנים 2008–2010 היה בין שליש לחמישית משיעור פשיטות הרגל של הבנקים המסחריים.
לפני המשבר היה שיעור פשיטות הרגל דומה.
הבנקאות הקואופרטיבית בישראל החלה בראשית המאה ה-20 עת הוקמו במושבות ויישובים נוספים אגודות בשם "הלוואה וחיסכון".
חלק מאגודות אלו הקימו בשנת 1932 בנק קואופרטיבי מרכזי בשם "בנק זרובבל" שסייע לאגודות בהון חוזר, הלוואות מיוחדות ואשראי לטובת רזרבה בנקאית.
באותה תקופה הוקמו גם מספר בנקים קואופרטיביים נוספים כמו "בנק אשראי חברה הדדית", "בנק לקרדיט גומלין אגודה הדדית" ועוד.
באותה תקופה פעלו כ-20 אגודות שיתופיות שבשמן הופיעה המילה בנק וכמה עשרות אגודות שיתופיות ל"אשראי וחיסכון".
בשנת 1937 היו בארץ ישראל 113 אגודות אשראי עם 87 אלף חברים ובשנת 1956 99 אגודות עם 370 אלף חברים.
במהלך השנים התאחדו האגודות כך שבשנת 1967 היו רק 17 אגודות שיתופיות לאשראי עם 83 סניפים שהחזיקו ב-8.4% מכלל פיקדונות העו"ש של הציבור.
במהלך שנות ה-70 נקנו מרבית האגודות על ידי בנקים מסחריים והפסיקו את פעולתן הקואופרטיבית.
הבנק הקואופרטיבי האחרון לפעול היה בנק קופת העובד הלאומי לאשראי וחיסכון שנרכש על ידי בנק אוצר החייל בשנת 2005. קצת לפני סגירתו היו לבנק 5,600 חברים 2,000 לקוחות ומאזן של 88 מיליון ש"ח.
נכון לתחילת העשור השני של המאה ה-21, פועלות בישראל אגודות אשראי קטנות וספורות שאינן מצרפות לשורותיהן חברים חדשים.
עליהן נמנות קופת עליה של יהודי בולגריה ואגודת "הלוואה וחסכון" של ותיקי זכרון יעקב.
ביולי 2012 פורסמו מסקנות הוועדה לבחינת התחרותיות בענף הבנקאות בראשות המפקח על הבנקים דוד זקן שהמליצה כחלק מהצעדים לשיפור התחרותיות על הקמה של בנק קואופרטיבי.
ביוני 2012 הקים צוות בראשות דורון שורר, תום דרומי חכים, אורי אופיר, יפעת סולל וקרן-אור און את אופק - אגודה שיתופית לניהול הון בע"מ שמטרתה הקמת בנק קואופרטיבי בישראל.
במאי 2013 פורסם מחקר באוניברסיטה העברית, על ידי צוות בראשות רועי מימרן, בנושא בנקאות קואופרטיבית ואפשרות יישומה בישראל, שהמליץ על חידוש הבנקאות הקואופרטיבית בישראל והציע מודל עסקי לבנק כזה.
ביוני 2014 פורסמה טיוטת הנחיות של בנק ישראל לנושא "אגודות בנקאיות" המגדירה מתווה להקמתו ולקבלת רישיון של בנק כזה בישראל.
בפועל ההנחיות נחשבו בפגיעה באפשרות להקים בנקאות קואופרטיבים בכלל מגבלות שונות ודרישות הון גבוהות.
ביוני 2016 הודיעה ועדת שטרום, שהוקמה על ידי משרד האוצר ובנק ישראל, על המלצה להקל על הקמת בנקים אגודות אשראי ולהפחית את דרישות ההון.
בנק צפון אמריקה היה בנק שהוקם בינואר 1978 על בסיס חברת אוצר חיסכון.
באוגוסט 1985 השתלט בנק ישראל על הבנק בעקבות משיכות חריגות מהבנק שהתבררו כמעילה בהיקף של כמאה מיליון שקלים, שהיוו פי שלושה מההון העצמי של הבנק.
מנהלי הבנק הורשעו בגנבה וזיוף ונדונו למאסר, והדירקטורים של הבנק נדרשו, בפסק דין תקדימי של השופט יעקב בזק, לפצות את הבנק על התרשלותם בביקורת על התנהלות הבנק.
ראשיתו של הבנק במוסד פיננסי בשם "אלכסנדר עליאש ושות' בע"מ" שמראשית שנות ה-30 נשא את השם בנק.
הבנק פעל בבניין סנסור ושירת את עשירי ירושלים בימי המנדט הבריטי.
מוסד פיננסי זה המשיך לפעול בשנים הראשונות של מדינת ישראל ונרכש על ידי חברת "אוצר חיסכון" שהוקם על ידי יהושע הלפרין במחצית השנייה של שנות ה-60. אוצר חיסכון שירת קהל לקוחות חרדי בירושלים.
מנהלי אוצר חיסכון היו יהושע הלפרין, משה שטרן ואליעזר אפשטיין ובהמשך גם גדליה בוכבינדר.
בשנת 1977 הגיעו יהושע הלפרין ומשה שטרן, מנהלי אוצר חיסכון, להסכם עם קבוצות משקיעים מצפון אמריקה בראשות איירה גילדן ונסים גאון, על הקמת בנק צפון אמריקה ששליש מהבעלות בו תהיה בידי אוצר חיסכון.
בסוף 1980 הוגדל ההון העצמי של הבנק מ-3 מיליון דולר ל-6.5 מיליון דולר.
באוגוסט 1982 הונפק הבנק בבורסה של תל אביב והנפקה נוספת התבצעה בספטמבר 1983 ובעקבות זאת הגיע הונה העצמי ל-16 מיליון דולר.
כרוב הבנקים האחרים בישראל, השתתף בנק צפון אמריקה בוויסות מניותיו.
אולם מכיוון שרק 40% ממניות הבנק הוחזקו בידי הציבור, נמנע הבנק מהצטרפות להסדר מניות הבנקים לאחר התפוצצות משבר מניות הבנקים.
עם זאת, כדי למנוע את קריסת הבנק, קיבלה חברת נא"ב, בעלת השליטה בבנק, מבנק הפועלים, על פי המלצת משרד האוצר, הלוואה בסך 10 מיליון דולר שנועדה למנוע את קריסת הבנק.
אולם למרות השימוש בהלוואה המשיכו המניות לרדת והנהלת הבנק פעלה לוויסות המניות מכספי הבנק בעוד 4.2 מיליון דולר.
כך, באמצע שנת 1984 נמנה הבנק בין עשר החברות החופשיות הגדולות בבורסה, עם הערכת שווי של 54 מיליון דולר.
במאי 1980 הקים הבנק קרן נאמנות בשם מאור שיועד לביצוע השקעות כשרות בלבד.
בסוף אותה שנה היו לבנק שלושה סניפים, בתל אביב, ירושלים ובני ברק ועד שנת 1985 נפתחו שלושה סניפים נוספים באשדוד, באר שבע וסניף נוסף בירושלים.
הבנק נודע כבנק של החרדים.
הדמויות הדומיננטיות בבנק היו המנכ"ל דוד צפריר שנפטר בנובמבר 1984, יהושע הלפרין שהיה יו"ר מועצת המנהלים, שמואל ברזל היועץ המשפטי של הבנק שייצג במועצת המנהלים את גילדן, הדסה מונסה שניהלה את הבנק בפועל לאחר פטירת צפריר ומשה שטרן שניהל את סניף ירושלים.
הם, ביחד עם דן ברזילי, שלא התערב בענייני הבנק וראה בתפקידו מינוי של כבוד, היוו את המנהלה המצומצמת של הבנק.
בעקבות משיכות חריגות של כספים מהבנק, שהעלו חשד למעילה, תפסה המפקחת על הבנקים, גליה מאור, את הבנק ב-13 באוגוסט 1985 ומינתה מועצת מנהלים חדשה לבנק, בראשות אברהם ורדיגר.
בעקבות הפרסומים על חשד למעילה עצרה הבורסה את המסחר במניות הבנק.
נגיד בנק ישראל, משה מנדלבאום, הוציא כתב ערבות לכל פיקדונות הציבור בבנק, שהופעל על פי הסדר עם הבנק הבינלאומי.
בעיתונות פורסם שכבר ביולי עלו חשדות למעילה בבנק, אבל רק כאשר המשיכות גדלו להיקפים גדולים התערבה המפקחת על הבנקים.
נטען אז שההתערבות המהירה מנעה תהליך התדרדרות חמור ביותר.
ב-28 באוגוסט 1985 מונה לבנק מנהל מורשה.
הבנק המשיך לפעול עד 29 באוקטובר 1987 אז הוגש בקשה לפירוקו מחמת חדלות פרעון.
על פי קביעת בית המשפט, הבנק פשט את הרגל בגלל הסיבות הבאות:
מעילה שמעל שטרן בסך 16 מיליון ש"ח
מתן הלוואות ללא ביטחונות בסך 5 מיליון ש"ח למספר חברות שלהלפרין וברזל היה אינטרס כלכלי בהן
הוצאות של ויסות מניות הבנק בסך 27 מיליון ש"ח
בינואר 1987 נדונה מנהלת הבנק, הדסה מונסה, לחמש שנות מאסר במסגרת עסקת טיעון בו הודתה באישומים של זיוף ומרמה, אך מכתב האישום נמחקו טענות של גנבה והתביעה הצהירה כי אין לה ראיות שמונסה לקחה מכספי המעילה.
במסגרת הסדר הטיעון מונסה הייתה לעדת מדינה נגד הלפרין וברזל.
משה שטרן שהה בארצות הברית בעת התפוצצות הפרשה.
הוא נלכד בינואר 1986 בצרפת והועמד לדין ונדון במסגרת עסקת טיעון לשבע שנות מאסר.
הלפרין וברזל הועמדו לדין וניהלו משפט מלא וזוכו מחלק מהאישומים שהועלו נגדם.
על האישומים בהם הורשעו נדון הלפרין ל-7 שנות מאסר וברזל לשנת מאסר.
כונס הנכסים פעל במישורים שונים לכסות את הפסדי הבנק.
הוא תבע את חברות הביטוח שביטחו את הבנק, אולם תביעתו לא צלחה.
לעומת זאת, תביעתו כנגד דירקטוריון הבנק צלחה והשופט יעקב בזק חייב את חברי הדירקטוריון לפצות את הבנק על הנזקים שנגרמו בגלל התרשלותם בפיקוח על פעילות הבנק.
במשך השנים פעל הכונס לגבות את הפיצוי שנקבע בפסק הדין והוא הצליח לגבות חלק מהסכומים במסגרת מספר הסדרי פשרה.
בנקו וייחו דל כרמן (בספרדית: Benque Viejo del Carmen, או בקיצור בנקו) היא עיר במחוז קאיו שבבליז.
בנקו נוסדה במאה ה-19, בעיקר על ידי מהגרים מגואטמלה.
בשנים הראשונות של המאה ה-21 התחולל בעיר גידול מהיר באוכלוסייתה.
זוהי העיר הגדולה המערבית ביותר בבליז.
היא ממוקמת ליד הגבול עם גואטמלה, במרחק של 130 ק"מ ממערב לבליז סיטי ובמרחק של 13 ק"מ ממזרח לבירת המחוז, סן איגנסיו.
שוליה הצפוניים של העיר שוכנים על גדות נהר מופן המהווה את הגבול עם גואטמלה.
רוב תושבי העיר הם מסטיסים או מצאצאי המאיה.
בנק קונטיננטל היה בנק ישראלי שהוקם בשנת 1974 ופעל בתחום האשראי לסחר חוץ, ומסחר במט"ח.
בשנת 2004 נסגר הבנק לאחר שצבר הפסדים כבדים, ופעילותו הועברה לבנק הפועלים.
הבנק נוסד בשותפות על ידי בנק הפועלים (63.3%), ועל ידי הבנק הגרמני BFG (בנק האיגודים המקצועיים בגרמניה) שהחזיק 36.7% מהמניות.
הבנק עסק בעיקר במתן אשראי ליצואנים ישראליים באירופה.
כמו כן עסק הבנק במסחר במטבע חוץ.
בשנים 2000–2001 העניק הבנק אשראי בסכומים גבוהים מאוד לקבוצת פלד-גבעוני, עד כדי 75% מסכום ההון העצמי של הבנק.
לאחר שהקבוצה נקלעה לקשיים, נאלץ הבנק למחוק את רובו המוחלט של החוב מספריו.
בשנת 2003 נדרשו הבעלים להזרים הון נוסף לבנק, ובנובמבר 2003 רכש בנק הפועלים את חלקו של בנק SEB.
הבנק נסגר בסוף יוני 2004, לאחר שהנכסים וההתחייבויות הועברו לבנק הפועלים.
בנק Polska Kasa Opieki Spółka Akcyjna, אשר ידוע בשם הקצר יותר Bank Pekao S.A, הוא בנק מסחרי השני בגודלו בפולין שמטהו ממוקם בוורשה.
הבנק האיטלקי יוניקרדיט היה בעל השליטה בבנק עד דצמבר 2016. כאשר חברת הביטוח הממשלית PZU רכשה 20%, וקרן הפיתוח הפולנית רכשה 12.80% מהבעלות.
הבנק נוסד בשנת 1929 על ידי משרד האוצר הפולני כבנק ממשלתי, בעיקר כדי לספק שירותים פיננסיים לפולנים החיים מחוץ למדינה.
בשנת 1939 היו לבנק סניפים כמעט בכל עיר בירה במדינות בהן התגוררו פולנים.
השם המלא "Polska Kasa Opieki" מתורגם כפשוטו כ"בנק העזרה הפולני", והצורה הפופולרית "Pekao" היא צליל ראשי התיבות "PKO".
בשנת 1929, מנכ"ל בנק "פוצ'טובה קאסה אושצ'נדנושי" (Powszechna Kasa Oszczędności), הנריק גרובר, הבחין כי יש ביקוש לבנק שיוכל לספק שירותים פיננסיים לשמונת מיליון הפולנים החיים מחוץ למדינה.
לאור זאת, ב-17 במרץ 1929, הקים משרד האוצר הפולני את "בנק פולסקה קאסה אופיקי שפולקה אקצ'ינה".
בעלי המניות בבנק היו "פוצ'טובה קאסה אושצ'נדנושי", "בנק גוספודארסטווה קרייובגו" ובנק "פינוואי רולני".
הסניפים הראשונים נפתחו בצרפת, ארגנטינה, ארצות הברית ובתל אביב.
סניפים בבירות מרבית המדינות בהן התיישבו מהגרים מפולין.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה ותחילת השליטה הסובייטית בפולין, דאג הבנק לפעולות פיננסיות בינלאומיות שביצעו רשויות הרפובליקה העממית הפולנית שזה עתה הוקמה.
בעזרת הבנק יכלו הפולנים המתגוררים מחוץ למדינה לפרנס את משפחותיהם מאחורי מסך הברזל.
בשנת 1968 אישר שר האוצר לפתוח בבנק חשבונות מטבע חוץ עבור אנשים העובדים מחוץ למדינה.
שירות בו החזיק הבנק בבלעדיות עד שנת 1989 עם פרוץ הרפורמות הכלכליות ששטפו בפולין והגוש הקומוניסטי.
בשנות ה-70 חולקו החשבונות בבנק לשלוש קטגוריות: קטגוריה א' לאנשים המפקידים כספים ממוצא מתועד, קטגוריה ב' להפקדות ממוצא לא מתועד וקטגוריה ג' לאזרחים זרים.
עד שנת 1976 לא ניתן היה לייצא באופן חוקי את הכספים מחשבונות קטגוריה ב' מחוץ למדינה.
בסוף שנות השמונים הערך הכולל של חשבונות מטבע חוץ בבנק היה 3.3 מיליארד דולר.
בשנת 1999 הופרט הבנק ונמכר לבנק האיטלקי יוניקרדיט.
סניף בנק פולסקא קאסא אופיקי בתל אביב נוסד בשנת 1933, וחדל מלשמש כבנק בשנת 2004, לאחר שנרכש בידי בנק הפועלים.
לבנק היו סניפים בשתי ערים - ברחוב אלנבי בתל אביב ובחיפה, לקראת סוף פעילותו הוא שירת בעיקר את אוכלוסיית העובדים הזרים, בהעברות כספים לחו"ל.
לפי הערכות שונות, בתקופת המלחמה הקרה שימש הבנק כבסיס לפעילות סוכנים סובייטים בישראל.
נכון לסוף שנת 2002, עמד ההון העצמי של הבנק על כ-66 מיליון ש"ח, ובהתאם למדיניות בנק ישראל לאחר קריסתם של בנק למסחר והבנק לפיתוח התעשייה, נמכר הבנק לבנק הפועלים בסוף 2003 תמורת 30 מיליון ש"ח.
במהלך שנת 2004 בוטל רישיון הבנק, לפי בקשתו.
בנק קופת העובד הלאומי לאשראי וחיסכון היה בנק קואופרטיבי שפעל בישראל משנת 1947 כאגודה שיתופית עם רישיון בנק.
לבנק היה סניף אחד, בעיר נתניה.
בשנת 2005 נמכרה הפעילות הבנקאית של הבנק לבנק אוצר החייל, והבנק חדל להתקיים.
בתקופת היישוב היה נפוץ מאוד מבנה של בנק כאגודה שיתופית.
בשנת 1937 נמנו בארץ 113 אגודות אשראי, שחלקן נתנו שירותי בנק מלאים.
במהלך שנות ה-70 נרכשו מרבית האגודות על ידי בנקים מסחריים.
בנק קופת העובד הלאומי היה האחרון בארץ לפעול במבנה של בנק קואופרטיבי.
לפני סגירת הבנק היו לו 5,600 חברים, 2,000 לקוחות ומאזן של 88 מיליון ש"ח.
ההון העצמי שלו עמד על 5 מיליון ש"ח בלבד.
בנק פוֹיכְטְוַונגֶר (Feuchtwanger) היה בנק מסחרי ישראלי שנוסד בשנת 1936 על ידי משפחת בנקאים מעולי גרמניה, ופעל עד שנת 1968, אז השתלט בנק ישראל על עסקיו כשהיה בהליך פירוק.
בנק פויכטוונגר נוסד בארץ ישראל המנדטורית על ידי האחים ליאו פויכטוונגר ותיאודור פויכטוונגר, שסבם יעקב-לייב פויכטוונגר הקים בשנת 1857 במינכן את בנק י"ל פויכטוונגר, שהתמחה במניות ובאיגרות-חוב בינלאומיות, ועסק גם בפיתוח קרקעות.
בין לקוחותיו הידועים של הבנק בשנות העשרים של המאה היו הפילוסוף מרטין בובר והעסקן הציוני נחום גולדמן, והסופר תומאס מן הפקיד בבנק את כספי פרס נובל שזכה בהם.
וינקלר היה לשותף בבנק פויכטוונגר, וניהל את הסניף בירושלים
מאוחר יותר ניהל חברה פיננסית שייסדו בני פויכטוונגר בניו-יורק.
הסניף בתל אביב שכן באזור הרחובות הרצל-רוטשילד.
בשנת 1957 נפטר תיאודור פויכטוונגר ובשנת 1959 נפטר ליאו פויכטוונגר.
במרץ 1958 הוסכם על מיזוג עם בנק אגוד לישראל, אולם המשא ומתן על פרטי המיזוג נכשל והוא לא יצא אל הפועל.
בתחילת שנת 1964 בני משפחת פויכטוונגר מכרו את חלקם בבנק למשקיעים חדשים, עורכי-הדין אדוארד קוסוי וארנולד אפלבאום.
שאר מניות הבנק הוחזקו בידי יקותיאל פדרמן (שברשותו היו כמחצית ממניות הבנק, אותם רכש בינואר 1959) ואהרון סחרוב, מנכ"ל חברת הביטוח סהרן.
יוסף אפשטיין, בנקאי יליד דרום אפריקה, רכש את מניות השליטה בבנק פויכטוונגר.
מטרתו של אפשטיין הייתה למצוא מימון זול וזמין לעסקי הנדל"ן שלו, שנקלעו באותה שנה לצרות בשל המיתון הכבד ששרר בארץ.
אפשטיין משך מהבנק כ-17 מיליון דולר באמצעות הלוואת לעסקיו הפרטיים, כולל לטובת הקמת בית מלון ולמימון השלמת פרויקט הסינרמה אותו רכש ב-1964.
ביוני 1966 רכש בנק פויכטוונגר את בנק אלרן.
ביצוע העסקה נתקל בקשיים על רקע חילוקי דעות לגבי תהליך העברת הבעלות, ולאחר מספר חודשים ודיונים בבית המשפט הושגו הסכמות סופיות על ההעברה.
לאחר מספר חודשים, בינואר 1967, כאשר התבררו ממדי החובות של בנק פויכטוונגר ובנק ישראל לקח על עצמו את ניהול הבנק, הוזהר הציבור גם לגבי היציבות של בנק אלרן, אף שהבנק היה יציב והבעלים משכו ממנו רק מיליון לירות.
לאחר שבנק ישראל השתלט על בנק פויכטוונגר, נמכרו רוב הסניפים לבנק אגודת ישראל שנפתח באותה עת.
בנק אלרן שהיתה חברת בת של פויכטוונגר הוצעה למכירה במכרז.
תחילה היה נראה ששני המועמדים העיקריים לרכישת בנק אלרן הם בנק התעשייה ובנק הפועלים, לאחר מכן עלה שמו של בן דונקלמן כמי שעומד לרכוש את הבנק, אך לבסוף רוב סניפי הבנק נמכרו לבנק לאומי, שלושה סניפים נרכשו בידי הבנק לחרושת ולמסחר וסניף אחד או יותר נמכרו לבנק ברקליס.
ובנק אלרן עצמו הועבר לפירוק שנמשך עד תחילת שנות ה-80.
נגד יוסף אפשטיין ונגד רענן אמיר, מנכ"ל הבנק, הוגש כתב אישום פלילי בגין פעולותיהם.
הם הועמדו לדין על כך שנטלו איגרות חוב של לקוחות מסוג "הוליס" בשווי בכ־2 מיליון דולר, כלומר ניירות ערך שלא היו שייכים להם, והעבירו אותם לאירופה לטובת ערבויות להלוואות שקיבלו.
"הוליס" היו איגרות חוב שהנפיקה הסוכנות היהודית באמצעות חברה הולנדית בשם "Hollis".
הם הורשעו בעבירות של גנבה על ידי סוכן, מירמה בנסיבות מחמירות וקשר להונות, והוטלו עליהם עונשי מאסר.
יוסף אפשטיין נדון לשש שנות מאסר ומנכ"ל הבנק, רענן אמיר, נדון לארבע שנים אך שוחרר לאחר זמן קצר מטעמי בריאות.
בנק תאילנד (בתאית: ธนาคารแห่งประเทศไทย) הוא הבנק המרכזי של תאילנד.
נגיד הבנק הנוכחי (נכון ל-2016) הוא ויראטאי סנטיפרבוב.
הבנק הוקם ב-28 באפריל 1942 והחל את פעילותו ב-10 בדצמבר 1942. הוא הוגדר בחוק רק עשרות שנים אחר כך, ב-4 במרץ 2008.
חוק "בנק תאילנד" תוקן שנים לאחר חקיקתו וזאת במטרה לשים דגש על האחריות הכלכלית של הבנק, ליצור מנגנון שיגונן על תאילנד מפני משבר כלכלי.
כמו כן תיקון החוק מגדיר בצורה ברורה יותר את תהליך קבלת ההחלטות של הבנק על מנת להבטיח מדיניות כלכלית ושקיפות בארגון.
תיקון החוק נרשם ב-4 במרץ 2016.
המשימה העיקרית של הבנק היא לספק סביבה פיננסית יציבה לצמיחה כלכלית בת קיימא על מנת להשיג שיפור מתמיד ברמת החיים של העם התאילנדי.
בנק קרדיט היה בנק מסחרי בתקופת היישוב, ולאחר מכן במדינת ישראל.
הבנק נוסד בצפת בשנת 1904, בשם "בנק ברשד ברזל קלינגר" על ידי יואל ברשד, צבי ברזל ואליהו קלינגר.
ב-1910 ברש"ד מונה לתפקיד סגן מנהל וגזבר של סניף בנק אפ"ק שנפתח בצפת, מכר את חלקו לשני שותפיו והבנק שינה את שמו ל"בנק ה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, רכש קלינגר את מלוא הבעלות והוא נקרא מאז "בנק קלינגר בע"מ".
בשנת 1961, מכר מרדכי קלינגר, בנו של אליהו קלינגר, את הסניף היחיד של הבנק בצפת לבנק לאומי, ואת רישיון הבנק לקבוצת משקיעים בראשות איש העסקים נסים שהרבני.
רישיון "בנק קלינגר" שימש להקמת "בנק קרדיט" על בסיס קופת מלווה "אסיא", שהיו לה כ-1,100 חברים בעיקר יוצאי בוכארה ועיראק, ופעלה משדרות רוטשילד 9 בתל אביב.
"בנק קרדיט" פתח סניפים נוספים בדימונה, באר־שבע, שכונת התקווה, פתח תקווה ורמת־גן.
ביוני 1961, אדמו"ר חסידות באבוב, שלמה הלברשטאם (השני), השקיע בבנק.
בשנת 1962, הנפקו מניות הבנק בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 1966, מכר האדמו"ר מבובוב את החזקותיו בבנק כשהשקיע בבנק אגודת ישראל.
בשנת 1967, עמד הבנק בפני פשיטת רגל לאחר שצבר הפסדים בסך 40 מיליון ל"י, בנק ישראל השתלט עליו והוא נרכש על ידי בנק לאומי.
בנקור (Bancor) הוא רעיון למטבע על-לאומי, שהגו הכלכלנים ג'ון מיינרד קיינס וארנס פריידריך שומכר בשנים 1940–1942 ושאותו התכוונה בריטניה להציע לעולם לאחר מלחמת העולם השנייה.
שם המטבע הוא בהשראת הביטוי בצרפתית: banque or (בנק זהב).
הרעיון היה שהמטבע ישמש במסחר הבינלאומי כיחידת כיחידת ערך בתוך מערכת סליקה בנקאית רב-צדדית – איחוד הסליקה הבינלאומי – מוסד שגם אותו הציעו להקים.
באמצעות מערכת זו ביקש קיינס לשקם את כלכלת העולם לאחר מלחמת העולם השנייה, תוך צמצום החיכוכים ומלחמות הסחר בין האומות.
קיינס הציע הסבר לחוסר היעילות של המדיניות המוניטרית העולמית כדי לבלום את השפל הכלכלי, כמו גם את הפרשנות הלא-מוניטרית של מקורות השפל.
הבנקור, נועד להיות מדיניות מוניטרית על-לאומית אלטרנטיבית, להתמודדות עם השפל הכלכלי העולמי ולאיזון משברי השפל והגיאות בכלכלה העולמית.
קיינס האמין כי היכולת של הון לנוע בין מדינות, המחפשות את הריבית הגבוהה ביותר, מסכלת את יכולתן של מדינות להוריד את הריבית כמדיניות מוניטרית, בתקופות אבטלה.
לפיכך להערכתו באמצעות שליטה רבה יותר של הממשלות על הסחר הבינלאומי ותנועת הכספים, תוכל המדיניות הקיינסיאנית להיות יעילה יותר לעידוד כלכלות אינדיבידואליות.
הרעיון היה ליצור מנגנון מוסכם על מדינתי לשליטה בשערי החליפין של המטבעות הלאומיים, על מנת לעקר את רצונן להתחרות זו בזו בהפחתת ערך המטבעות שלהן, כדי לעודד ייצוא על חשבון המדינות המתחרות.
כמו כן, סבר קיינס כי הבנקור יהווה תקן כלל עולמי שהוא קפריזי פחות מסטנדרט הזהב.
הבנקור לא נועד להיות מטבע בינלאומי, כי אם יחידת ערך או אמת מידה שתשמש לעקוב אחר הזרמים הבינלאומיים של נכסים והתחייבויות, שתתנהל באמצעות איחוד הסליקה הבינלאומי.
על פי הרעיון, ניתן היה להחליף זהב בבנקורים – אך לא להחליף בנקורים בזהב.
יחידים, לא יוכלו לסחור או להחזיק בבנקורים, וכל הסחר הבינלאומי יוערך ויימכר בצמוד לבנקור.
על מדינות שייצברו עודפי מטבע של בנקור ועל מדינות שיצברו גרעון התחייבויות בבנקור, יוטלו תמריצים באופן סימטרי במטרה להביא לסחר בין לאומי מאוזן.
כך, יוטלו מגבלות על סכום הבנקור שמדינה יכולה לצבור באמצעות ייצוא טובין מעבר לטובין שהיא רוכשת ומייבאת.
מגבלותיה של כל מדינה ייקבעו בפרופורציה לחלקה בסחר העולמי.
מדינות שייכנסו לגרעון – יורשו לבצע פיחות במטבע שלהן וכך להפוך את הטובין במדינה לזולים יותר.
מדינות שייצברו עודפי בנקור, יידרשו לבצע ייסוף של המטבע שלהן במטרה לאזן את הסחר.
הצעתו של קיינס הייתה להצעתה הרשמית של בריטניה לוועידה הכלכלית הבינלאומית שנערכה לאחר מלחמת העולם השנייה בברטון וודס, אך לא נתקבלה.
המתנגד הבולט ביותר להצעה היה הארי דקסטר וייט שייצג את העמדה האמריקנית שנתקבלה בהסכם ברטון-וודס – הצמדת מערכת שערי החליפין לזהב.
ארצות הברית דגלה בעמדה זו בשל העובדה שבתקופת הוועידה החזיקה בעתודותיה את מרבית הזהב העולמי, והמשמעות בפועל הייתה ששערי המטבע הוצמדו כולם לדולר, באופן שהעניק לארצות הברית במידה רבה, יד חופשית בקביעת שערי הריבית והתנאים המוניטריים לא רק בארצות הברית אלא בעולם כולו.
במקום איחוד הסליקה העולמי שהציע קיינס, הוקמו הבנק העולמי במטרה להעניק אשראי למדינות מתפתחות ומדינות הנקלעות למצוקה, וקרן המטבע הבינלאומית במטרה לפקח על שערי החליפין של המטבעות והצמדתם לערך הזהב (ולמעשה לדולר).
המשבר הפיננסי של שנת 2008 העלה את רעיונו של קיינס למטבע על לאומי לדיון מחודש.
"בנקאות פתוחה" הוא מונח מתחום הטכנולוגיה הפיננסית המתייחס לשירותים פיננסים שבהם:
נעשה שימוש בממשקי תכנות (API) פתוחים המאפשרים למפתחי צד שלישי לפתח אפליקציות ושירותים סביב מוסד פיננסי
תוך שמירה על זכויות אדם וכבודו קיימות אפשרויות שקיפות פיננסית מורחבות לבעלי חשבונות, המאפשרות מנעד רחב ממידע פרטי
שימוש בקוד פתוח כדי להשיג זאת.
בבסיס הרעיון של הבנקאות הפתוחה עומד העיקרון של העברת מידע פיננסי של לקוח שנתן לכך את הסכמתו לצד שלישי.
מידע זה כולל יתרה, תנועות בחשבון, עמלות וריביות, אשראי שנטל הלקוח, חסכונות, ניירות ערך ועוד.
באוקטובר 2015 אימץ הפרלמנט האירופי את תקנות "Payment Services Directive", הידועות כ-"PSD2".
הכללים החדשים מעודדים פיתוח ושימוש במוצרים חדשים לתשלום באמצעות בנקאות פתוחה, ומחייבים את הבנקים לאפשר ללקוחות לשתף את נתוניהם הבנקאיים עם גורמי צד שלישי.
הרפורמה מחייבת את הבנקים להחצין נתוני לקוח באמצעות ממשקי API לכל גורם שיבחר על ידו, כמו גם לתמוך בטרנזקציות כספיות דרך ממשקים אלו.
חוק שירותי תשלום (תשע"ט - 2019) מבוסס על הרגולציה האירופאית (PSD2), ומניח תשתית רגולטורית רחבה שתומכת בריבוי שחקנים שיוכלו לפעול ישירות למול מערכות התשלומים, וזאת בראייה צופה פני עתיד בכל הנוגע לשירותי ואמצעי התשלום העתידיים.
בשנת 2020 פרסם בנק ישראל יישום תקן של בנקאות פתוחה בישראל שמטרתו להגדיר את התשתית של בנקאות פתוחה בישראל ובכך לחזק את השליטה של הלקוח במידע הפיננסי אודותיו ואת אופן ביצוע הפעולות בחשבון שלו.
הוראה זו חלה על הגופים המפוקחים שחלה עליהם רגולציה לעניין בנקאות, קרי, בנקים וחברות כרטיסי האשראי.
מהפרסום של בנק ישראל עולה שפתיחת חשבון הלקוח תתאפשר לצדדים שלישיים בשלבים:
בשלב הראשון תינתן גישה למידע על היתרות והתנועות בחשבון העובר ושב של הלקוח.
בשלב השני, תינתן גישה למידע על התנועות בכרטיסי חיוב, בנקאיים וחוץ בנקאיים וגישה לייזום תשלום בחשבון הבנק של הלקוח
בשלב השלישי תינתן גישה למידע נוסף על הלקוח: מידע על הפיקדונות וחסכונות של הלקוח, מידע על האשראי וההלוואות שנלקחו על ידי הלקוח מהבנק, ונתונים על תיק ניירות ערך של הלקוח.
ישראל, כאמור, מתקדמת לכיוון של בנקאות פתוחה וזאת כדי לחזק את השליטה של הלקוחות במידע שלהם.
ישראל כדוגלת בקיום של תחרות ושוק חופשי הבינה שהבנקאות הפתוחה מאפשרת ואף מעודדת פיתוח של שירותים ומוצרים חדשים בתחום התשלומים, בתחום ניתוח המידע הבנקאי של לקוחות והיא צפויה להגביר את התחרות בשירותים בנקאיים נוספים, תחרות שיכולה להתבטא בהוזלת מחירים, בהצעת מוצרים ושירותים חדשניים וכן במתן הצעות ערך נוספות ללקוחות.
בבנקאות פתוחה יש יתרונות וחסרונות.
התומכים בבנקאות זו מדגישים את היכולות והקלות שניתן באמצעותה להשתמש במידע של הלקוח לצורך התייעלות פיננסית כך שהמשתמשים יכולים לקשר את חשבן הבנק שלהם ואת כלל הנתונים המצויים בו עם אפליקציות לפי בחירתם ופלטפורמות רלוונטיות.
היתרונות של בנקאות פתוחה, כפי שמוצעים במאמרו של מוחמד בן מוסא ומודגשים כפי שמרמזת כותרת המאמר כעתיד מבטיח, כוללים העברת כספים ביתר קלות ויכולת השוואת היצע המוצרים הבנקאיים ליצירת חוויה בנקאית העונה בצורה הטובה והחסכונית ביותר על צרכיו של כל משתמש.
המתנגדים לבנקאות הפתוחה מצביעים על אפשרויות לשימוש לרעה בנתונים שאנשים חושפים על עצמם במקומות כמו מדיה חברתית.
מפאת סיבה זו ישנה חשיבות מכרעת לאבטחת המידע האישי של הלקוחות הרבה יותר מהעבר.
הבנקאות הפתוחה יוצרת סביבת סיכונים חדשה ואתגרים בתחום ניהול הסיכונים, בעיקר בכל הקשור לסיכוני אבטחת מידע וסיכוני פרטיות.
הגידול בסיכון נובע בין היתר מכך שעד היום, המידע הבנקאי והגישה לחשבונות שמורים באופן קפדני בבנקים ובחברות כרטיסי האשראי, כל גוף עבור לקוחותיו.
לעומת זאת, בסביבה העתידית של בנקאות פתוחה, יידרש מהבנקים וחברות כרטיסי האשראי לתת גישה לחשבונות הלקוחות, בתשתית פתוחה לצדדים שלישיים, שבעתיד לא בהכרח יהיו בנקים או חברות כרטיסי אשראי, והם בעלי משאבים מצומצמים יותר לניהול סיכונים.
התקן הטכנולוגי של ההוראה הישראלית מבוסס על מסגרת העבודה שאומצה באירופה על ידי גופים רבים (NextGenPSD2) תוך ביצוע ההתאמות למערכת הפיננסית בישראל.
שינויים רגולטוריים אלו אשר נכנסים לתוקף במגזר הבנקאי בטווח העתיד הקרוב ידרשו מהשחקנים המסורתיים לשנות את תבנית דרכם ממודל סגור למודל פתוח אך מאובטח.
מודל פתוח תומך בתהליך של בנקאות פתוחה ומאפשר הוצאת נתונים פיננסיים לצד שלישי ובכך הגברת התחברות במשק.
המאמר של Zachariadis, Markos and Ozcan, Pinar מתאר מאפיינים ויישומים שונים של ממשקי תכנות יישומים פתוחים (API) ואת האתגרים וההזדמנויות העיקריים שמפתחי ממשקי API מציבים למגזר הבנקאי.
תובנות המאמר שהופקו ממחקרי שטח ומראיונות עם מומחים בתעשייה בין יולי 2016 לפברואר 2017 מאפשרות לשוק להתכונן לחלק מהשינויים בהם עשוי המגזר הפיננסי להתמודד בשנים הקרובות.
בנקאות פתוחה ומודלים בנקאיים מבוססי פלטפורמה מציגים הזדמנויות משמעותיות למערכות פיננסיות בשווקים מתפתחים מבחינת הגברת התחרות, קידום כלכלה פיננסית המבוססת על טכנולוגיה ושיפור הזמינות ואיכות השירות בשווקים העסקיים והצרכניים.
מספר מדינות פתחו ביוזמות בנקאיות פתוחות המבוססות על המודל האירופי ובריטניה.
יוזמות אלו נעשות באמצעות שיתופי פעולה בתעשייה או באמצעות שינויים בחקיקה.
אוסטרליה פרויקט בנקאות פתוחה הושק באוסטרליה ב-1 ביולי 2019 כחלק מפרויקט זכויות נתוני הצרכן על ידי משרד האוצר האוסטרלי והוועדה האוסטרלית לתחרות ולצרכנות.
החקיקה של ה-CDR עברה על ידי הפרלמנט האוסטרלי באוגוסט 2019. הבנקאות הפתוחה מביאה לתחרות גדולה.
החל מ-1 ביולי 2020, צרכנים יכולים לפנות לבנקים הגדולים באוסטרליה כדי לייצר זמינות נתוני אשראי, פיקדונות ועסקאות.
בריטניה באוגוסט 2016 הוציאה רשות התחרות והשווקים בבריטניה (CMA) פסק דין המחייב את תשעת הבנקים הגדולים בבריטניה לאפשר לסטארט-אפים מורשים גישה ישירה לנתונים שלהם עד לרמה של עסקאות חשבון.
ההנחיה נכנסה לתוקף ב-13 בינואר 2018 כדי לשפר את התחרות בשירותים פיננסיים לאחר שמחקרים הראו כי 60% מהלקוחות האישיים שהו באותו הבנק במשך יותר מעשור.
אירופה בהשוואה לבריטניה, ההתקדמות באירופה בנושא הבנקאות הפתוחה הייתה איטית אך עדיין מדינות רבות ובנקים ברחבי אירופה מאמצים כעת יוזמות לבנקאות פתוחה כגון גרמניה, לוקסמבורג ואיטליה.
יוזמת "בנקאות פתוחה אירופה" (OBE) מספקת סביבה שיתופית לשחקנים בשוק לזהות בעיות ולפתור אותם באמצעות סטנדרטים וכלים.
בנקאות פתוחה היא מניע מפתח מאחורי הפיתוח של יוזמות אירופאיות לשירותי תשלום (PIS) כמו Trustly ו-Tink.
ארצות הברית לבנקאות פתוחה הייתה התחלה איטית בארצות הברית והיא יוזמה המובלת יותר על ידי התעשייה בניגוד לבריטניה שבה הבנקאות הפתוחה נובעת מרשות השוק התחרותי (CMA - Competitive Markets Authority).
חילופי הנתונים הפיננסיים (FDX) מנסה לייצר תקן משותף עולמי לגישה מאובטחת ונוחה של לקוחות ועסקים לנתונים הכספיים שלהם.
סינגפור בנקאות פתוחה באזור אסיה שונה מאוד ממדינה למדינה.
סינגפור נחשבת למובילה אזורית של בנקאות פתוחה וממשקי API.
הרשות המוניטרית בסינגפור (MAS) מספקת מסגרת לבנקאות פתוחה.
התאחדות הבנקים (ABS) והרשות המוניטרית בסינגפור (MAS) יצרו במשותף את ספר ההנחיות של ניהול כספים כשירות (Finance-as-A-Service) כדי לספק הנחיות למוסדות פיננסיים, שחקני FinTech ושחקנים מעוניינים נוספים בפיתוח ואימוץ אדריכלות API פתוחה.
ניגריה ב-1 ביוני 2017, קבוצת בנקאים ומומחי פינטק בניגריה התכנסו לצורך יוזמה של בנקאות פתוחה בניגריה כדי לאמץ תקני API משותפים למדינה.
מפרטי API של הבנקאות הפתוחה בניגריה מאפשרים למוסדות פיננסיים ניגריים לפתח נקודות קצה של API שמשתמשים יוכלו לגשת אליהן.
מפרטי ה-API של הבנקאות פתוחה בניגריה נמצאים כעת בתהליך פיתוח.
במספר מדינות, כולל הודו, יפן, סינגפור ודרום קוריאה, אין כיום משטרי "בנקאות פתוחה" רשמיים אך קובעי המדיניות במדינות אלו מציגים מגוון צעדים לקידום האצת השימוש במסגרות לשיתוף נתונים בבנקאות.
בסינגפור MAS ואיגוד הבנקים פרסמו ספר הנחיות API לתמיכה בחילופי נתונים ותקשורת בין בנקים לבין FinTechs.
יפן חוק הבנקאות ביפן תוקן ביוני 2018 כדי לקדם בנקאות פתוחה ואף על פי שהיישום הוא מרצון, כ-130 בנקים ביפן צפויים לפתוח את ה-API שלהם בשנת 2020. מועד היישום נקבע במקור ליום 31 במאי 2020, אך ההתקדמות הייתה איטית והמועד הוארך ללספטמבר 2020.
מקסיקו ואמריקה הלטינית מ-2018 יש למקסיקו שאיפות להוביל בנקאות פתוחה באמריקה הלטינית.
ב-2018 מקסיקו העבירה חוק פינטק (fintech) כדי לייצר תקני בנקאות פתוחה לשנים הקרובות ומחייבת בנקים לאמץ אותם.
כאות להתקדמות המדינה בנושא, במאי 2020, חברת הסטארט-אפ Belvo שבמקסיקו סיטי גייסה 10 מיליון דולר כדי לייצר את פלטפורמת ה-API הפיננסית הראשונה שלה למפתחים ברחבי אמריקה הלטינית.
סין בשלהי 2019, איגוד האינטרנט הפיננסי של סין The National Internet Finance Association of China (NIFA) ערך סימפוזיון בנושא הבנקאות הפתוחה של הבנקים המסחריים, בהמשך הציע בדו"ח שככל שמתפתחת בנקאות פתוחה בסין, יש לקבוע מסגרת רגולטורית שתשמור מפני סיכונים מערכתיים ויש לעשות מאמצים לגיבוש סטנדרטים בנושא בתעשייה.
ישראל חוק נתוני אשראי, התשע"ו-2016 וחוק שירות מידע פיננסי, התשפ"ב-2021 מסדירים בנקאות פתוחה בישראל, בפיקוחו של בנק ישראל.
בנק שלמה המלך היה בנק ארצישראלי שפעל בתקופת המנדט הבריטי.
בנק שלמה המלך הוקם ב-19 בנובמבר 1931, על ידי דב רוזנשטיין, והחל לפעול בפברואר 1932 ברחוב בן-יהודה בירושלים.
רוזנשטיין נולד בפולין בשנת 1889 ועלה לארץ ישראל ב-1911. בעת גירוש תל אביב היה ממייסדי "גרעין ה-13" ששם לו למטרה הקמת גרעין הגנה ליהודים.
מאחר שרוזנשטיין היה רואה חשבון מוסמך מצא עבודה באפ"ק, והיה ממקימי The central kupat milveh association, ששינה את שמו מאוחר יותר ל"בנק הלוואות".
לאחר מכן הקים את בנק "שלמה המלך".
הוא בחר בשם זה בשל חברותו ב (שלמה המלך היה "הבונה הראשון" על פי אמונת הארגון) וקיווה שחברי הארגון ישקיעו בבנק.
הבנק נוסד על יסוד הון של 10,000 לירות ארץ ישראליות (לא"י), והוקם בשיתוף עם ד"ר זנדברג, בירושלים.
בהמשך נפתחו סניפים בשדרות רוטשילד בתל אביב ובבית השעון בהדר הכרמל בחיפה.
גיוס ההון מן הציבור התאפשר בעזרת מכירת עשרות אלפי איגרות חוב.
הבנק השקיע חלק מהונו בקניית קרקעות.
אחת מחברות ההנהלה הייתה עדה גלר, רואת החשבון הראשונה בארץ ישראל.
במשבר חבש (השמועות על מלחמה בין איטליה לאתיופיה החל מהמחצית השנייה של 1935) נותר לבנק הון של כ-200 לא"י שהיו כ-1000 דולר, כתוצאה מירידת ערך הקרקעות.
אחרי המשבר הוקמה ועדה לבנקאות בא"י, והבנק נדרש להגדיל את הונו העצמי, אחרת יהפך לחברה, ולא יהיה רשאי לשמש כבנק.
הבנקים הגדולים (אפ"ק וברקליס) שפעלו להצלת חלק מהבנקים הקטנים הרבים של אותה תקופה, מיאנו לעזור לבנק שלמה המלך, והוא פשט את הרגל בינואר 1940. חלק ניכר מבעלי הפיקדונות בעת הפירוק היו קרובי משפחתו של רוזנשטיין עצמו ועובדי הבנק שחלק ממשכורתם הופרש לטובת חסכונות.
רוזנשטיין נעצר באשמת זיוף והשמדת ראיות, אך שוחרר לבסוף.
בנק קומרסיאל דה פלסטין היה בנק, שפעל בארץ ישראל בין השנים 1909 ל-1920. הבנק נחשב כבנק הלאומי של ערביי ארץ ישראל.
יו"ר הנהלת הבנק היה איסמאעיל ביי אל חוסייני, מוסלמי על פי דתו, ונוהל בידי סלים ביי איוב, נוצרי על פי דתו.
חברת אפ"ק בראשות זלמן דוד ליבונטין השקיעה עד כדי מחצית מהונו של הבנק.
בדרך זו חשב ליבונטין להתגבר על המגבלות המשפטיות שמנעו מיהודים לקנות אדמות, ולהשתתף במיזמים כלכליים.
לבנק מונה סגן מנהל, יצחק די-אבילא, עובד אפ"ק, כמעט עד סגירתו.
ואכן הבנק רכש קרקעות באזור רצועת עזה, שלאחר מכן הועברו לידי אפ"ק, אולם מאוחר יותר משכה אפ"ק את ידה מהעניין.
לבנק הייתה חברת בת שביצעה עבודות ציבוריות כפריסת חשמל, הנחת קווי מים וביוב.
בנק קנדה הוא תאגיד כתר והבנק המרכזי של קנדה.
הבנק נוסד בשנת 1934 במסגרת חוק בנק קנדה , והוא אחראי על גיבוש המדיניות המוניטרית של קנדה, וקידום מערכת פיננסית בטוחה ותקינה.
בנק קנדה הוא הרשות היחידה המנפיקה שטרות כסף, היחידה שמספקת שירותי בנקאות וניהול כספים עבור ממשלת קנדה, והיחידה שמלווה כסף ל קנדיים.
בין שנות ה-30 לשנות ה-70 התאפיין בנק קנדה בגישה ייחודית של מדיניות מוניטרית.
במשך כ-100 שנים, עד לשפל הגדול, לא נראה היה שיש צורך בבנק מרכזי בכלכלה הקנדית, שהייתה עדיין במצב לא מפותח יחסית.
ההתיישבות בקנדה הייתה כפרית ומפוזרת בעיקרה בימים ההם, וההעדפה של השלטון הייתה למספר מוגבל של בנקים עם כמות קטנה של סניפים אזוריים.
עד שלב מסוים הייתה בריטניה שותפה להעדפה זו, אולם בשלב מסוים החלו הבריטים ללחוץ להקמת בנק מרכזי שיסדיר יציבות של המטבע הקנדי מול השטרלינג.
הבנקים הפרטיים הקנדיים הוותיקים, שפעלו מתוקף צ'ארטר חוקי, סיפקו את עיקר השטרות במחזור ועמדו בדרישות קבועות או בלתי צפויות, ופיתחו מערכת לטיפול בהמחאות בין הבנקים השונים.
ממשלת קנדה החלה לבצע פעולות רק בשנת 1931, כאשר בשנים 1931–1933 הפחיתו את שיעור המקדמה, כלומר, את האחוז מסך ההלוואה שיש לספק ביטחונות עבורו.
בשנת 1932 אף לחצה הממשלה על הבנקים וגרמה להם לחזור ולספק הלוואות לציבור הרחב כדי להזרים כסף למשק.
בשנת 1933, מתוך חשש כי קנדה חסרה אמצעי ישיר להסדרת חשבונות בינלאומיים, הקים ראש הממשלה ריצ'רד בדפורד בנט ועדה ממלכתית שתבחן "ארגון ועבודה של כל המערכת הבנקאית והמוניטרית שלנו, ושקילת הטיעונים בעד או נגד מוסד בנקאי מרכזי".
בהתאם למסקנות הוועדה, נחתם בשנת 1934 חוק בנק קנדה, המסמיך את בנק קנדה לייצר עצמאית את שטרות הכסף הקנדיים, זאת על אף התנגדותם של הבנקים הפרטיים, שחששו מצד אחד לאבד רווחים בגלל הפסקת ייצור השטרות בקרבם, ומצד שני העלו טיעונים מקצועיים המדגישים את חסרונות הקמת הבנק המרכזי.
תושבים רבים, וביניהם החקלאים של מערב קנדה שספגו במשבר פגיעה קשה במיוחד, תמכו במהלך, מתוך תקווה כי בנק מרכזי יהיה מקור לאשראי קבוע וזול.
במשך ארבעה עשורים הציג בנק קנדה מודל יוצא דופן של מדיניות מוניטרית בה לא כל כסף מיוצר אצל המגזר הפרטי, אלא אזור מסוים ממנו מיוצר בבנק קנדה ומועבר לבעלות ממשלתית בריבית אפסית או נמוכה מאוד.
במרץ 1935, פתח בנק קנדה את שעריו בפועל כמוסד בבעלות פרטית, עם מניות שנמכרו לציבור.
בבנק הוקמו כבר בשנותיו הראשונות מספר חטיבות, ביניהן חטיבת מחקר, חטיבת מט"ח וחטיבת ניירות ערך.
חטיבה לחובות ציבוריים הועברה לאחר מספר שנים מאחריות משרד האוצר.
נסיבות החירום בהן הוקם הבנק, גרמו לממשלה לתת לבנק קנדה מנדט רחב מהמקובל לניהול המדיניות המוניטרית, כאשר ביכולתו להשתמש במגוון כלים להשפיע על הכלכלה הקנדית.