tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במחשבים מסוימים, ביצוע סדרתי של הוראות אינו נחשב לאופן מעינה.
רוב ההוראות ברוב הארכיטקטורות הן הוראות סדרתיות, ולכן מתכנני מעבדים מוסיפים לעיתים קרובות תכונות שמקריבות בכוונה את ביצועי ההוראות האחרות – כמו הוראות הסתעפות (קפיצות וקריאות לתת-שגרות) – על מנת לגרום להוראות הסדרתיות לרוץ מהר יותר.
הסתעפויות מותנות טוענות למונה התוכנית (PC) אחת משתי תוצאות אפשריות, בהתאם לתנאי.
אם התנאי מתקיים, ההסתעפות מתרחשת – מונה התוכנית נטען בכתובת חדשה.
אם התנאי אינו מתקיים, התוכנית ממשיכה בביצוע ההוראה הסדרתית הבאה (ההסתעפות לא מתרחשת).
ברוב הארכיטקטורות, הסתעפות שמתרחשת נחשבת למקרה מיוחד שמצריך טיפול נוסף, אך בהסתעפות שלא מתרחשת, המעבד פשוט ממשיך בביצוע הסדרתי הרגיל.
תכונות רבות במעבדים מודרניים כגון קדם-אחזור (prefetch) של הוראות והצנרה מורכבת יותר, ביצוע שלא לפי הסדר וכו', שומרות על האשליה שכל הוראה מסתיימת לפני שההוראה הבאה מתחילה, ושהתוצאות הסופיות הן אותן תוצאות, אף על פי שזה לא בדיוק מה שקורה בתוך החומרה.
כל "בלוק בסיסי" של הוראות סדרתיות כאלה מציג את עקרון המקומיות גם בזמן וגם במרחב.
מעבדים שאינם משתמשים בביצוע סדרתי
מעבדים שאינם מבצעים הוראות באופן סדרתי באמצעות מונה תוכנית הם נדירים ביותר.
בחלק ממעבדים אלו, בכל הוראה תמיד מצוינת כתובת ההוראה הבאה.
למעבדים כאלה יש מצביע הוראה שמצביע על הכתובת שצוינה; מצביע זה איננו מונה תוכנית משום שאין מנגנון מובנה להגדלתו.
מעבדים כאלה כוללים כמה מחשבי זיכרון תופים כמו IBM 650, מכונת SECD, ליברסקופ LGP-30 ו־RTX 32P.
ארכיטקטורות מחשוב אחרות הולכות הרבה יותר רחוק, ומנסות לעקוף את צוואר בקבוק פון־נוימן באמצעות מגוון חלופות למונה התוכניות.
בחלק מארכיטקטורות המחשב יש הוראות מותנות (כגון ב־ARM) או הוראות טעינת נתונים מותנות (כגון ב־x86), כלומר הוראות שמתבצעות אם תנאי מסוים מתקיים.
במקרים מסוימים הוראות כאלו יכולות לייתר הסתעפויות מותנות ולמנוע ריקון פתאומי (flushing) של צינור ההוראות.
הוראה כגון 'השווה' (compare) קובעת את ערכם של חלק מהדגלים באוגר הדגלים על פי תוצאת ההשוואה, והוראות מותנות עוקבות כוללות בדיקה של הדגלים האלה כדי לראות אם הם מקיימים את התנאי או לא.
מעינת דילוג (Skip) עשויה להיחשב כסוג מיוחד של מעינה יחסית עם היסט קבוע של 1+.
כמו למעינה יחסית, גם למעינה זו יש, במעבדים מסוימים, גרסאות שמותנות בערכו של אוגר אחד בלבד (skip if reg1=0) או שלא מותנות באוגרים בכלל אלא מותנות באופן מרומז באיזשהו ביט באוגר הדגלים שערכו נקבע קודם לכן.
במעבדים אחרים יש גרסה שבוחרת סיבית מסוימת בבייט מסוים ובודקת את ערכו ("דלג אם סיביות 7 של reg12 היא 0").
בניגוד לכל ההסתעפויות המותנות האחרות, הוראת דילוג לעולם אינה צריכה לרוקן באופן פתאומי את צינור ההוראות, אם כי ייתכן שהיא תצטרך לגרום להתעלמות מההוראה הבאה – דילוג.
נתון מפורש (immediate) – נתון המפורש בהוראה
נתון ישיר (direct) – נתון שכתובתו נתונה
נתון עקיף (indirect) – נתון שכתובתו מאוחסנת בכתובת מסוימת או במצביע
היסט (offset) – ערך הנוסף לכתובת באופן מפורש.
אינדקס (index) – היסט הניתן לשינוי.
נמצא בדרך כלל באוגר אינדקס.
כתובת יחסית (relative) – כתובת שנוצרה ביחס לכתובת אחרת.
אופַנוע (בריבוי: אופַנועים) הוא כלי רכב מנועי דו-גלגלי או תלת-גלגלי ומיועד לשאת נוסע אחד או שניים.
האופנוע נבדל מן הקטנוע במאפיינים מספר:
התמסורת: בעוד שלאופנוע תיבת הילוכים ידנית, לקטנוע תיבת הילוכים רציפה.
מקום המנוע: בקטנוע המנוע ממוקם לרוב בחלקו האחורי של כלי הרכב, בניגוד לאופנוע, שמנועו ממוקם במרכז כלי הרכב.
הדבר נעשה לשם פישוט את העברת הכוח מהמנוע לגלגל האחורי, אשר באופנוע נעשית באמצעות שרשרת בדרך כלל.
הבדל זה משפיע גם על הצורה החיצונית של כלי הרכב ויוצר את ההבדל הוויזואלי המשמעותי בין שני סוגי כלי הרכב.
מושב האופנוע: אינו מאפשר הצמדת ברכי הרוכב בעת הרכיבה, בדומה לאוכף.
כלי הרכב הדו-גלגלי הראשון בעל מנוע בעירה פנימית הוצג בגרמניה ב-1885 על ידי גוטליב דיימלר ווילהלם מייבאך.
למעשה אלו היו אופניים שהוצמד להם מנוע עזר קטן.
כלי זה יכול להיחשב לאופנוע הראשון, כל עוד אין מחשיבים רכב דו-גלגלי שהוצג בתערוכה בארצות הברית ב-1867 והתבסס על מנוע קיטור.
האופנוע הראשון שהוצע למכירה היה אופנוע גרמני בשם הילדברנד-וולפמילר ב-1894.
עד שנת 1920 היה אינדיאן יצרן האופַנועים הגדול ביותר.
בשנים אלו החליף אותו יצרן האופנועים הוותיק ביותר הפעיל כיום, הרלי-דייווידסון האמריקאי, שהחל את פעילותו ב־1903. בשנת 1928 הפך DKW הגרמני ליצרן הגדול ביותר והחזיק בתואר עד לאחר מלחמת העולם השנייה, עת התואר עבר לחברת BSA הבריטית.
משנת 1955 ועד ל-1970 חזרה חברה גרמנית, NSU, לשאת בתואר.
בשנה זו הפכה חברת הונדה ליפנית הראשונה שנשאה בתואר יצרן האופנועים הגדול ביותר ומאז לא איבדה אותו.
כיום מיוצרים אופנועים במפעלים רבים ביפן, ארצות הברית, אירופה, המזרח הרחוק ודרום אמריקה.
אופנועי כביש מבוססים לעיתים קרובות על אופנועי מרוצי מסלול, ודומים להם חיצונית.
אופנועים אלה מצוידים לרוב במנועים רבי עוצמה, בנפח מאות סמ"ק, המאפשרים להם לעבור מהירות של 300 קילומטר לשעה.
גוף האופנוע מכוסה בכיסויי פלסטיק כדי לשפר את האווירודינמיות של האופנוע ולהקטין את התנגדות האוויר.
צמיגיהם של אופנועים אלה חלקים למדי, למעט חריצים מועטים מדי מספר סנטימטרים, וזאת כדי לשפר את אחיזת הכביש.
הם מאופיינים לרוב בצמיג אחורי רחב הרבה יותר מן הצמיג הקדמי.
תנוחת הרכיבה באופנועים אלה היא תנוחה רכונה, המיועדת להקטין את תרומתו של הרוכב להתנגדות האוויר בזמן הרכיבה.
תנופת הפיתוח של אופנועי הכביש החלה בשנות ה-70 של המאה ה-20, כשהיצרנים היפנים הגדולים, הונדה, קוואסקי, סוזוקי וימאהה זיהו את אופנוע הכביש ככלי להוכחת עליונותם הטכנולוגית ויוקרתם.
הספקי המנועים עלו תוך זמן קצר למאה כוח סוס ואף יותר מכך.
בשנות ה-80 גברה התחרות כשהדגמים החדשים היו בעצם רפליקות של אופנועי המרוצים המקצועניים.
ההתפתחות הטכנולוגית בתחום השלדות לא הדביקה את התפתחות המנועים, וכך הפכו אופנועי הכביש לכלים קשים לשליטה הדורשים מיומנות רבה, ובמקביל פרץ גל תאונות, ולאחריו מחאה עולמית נגד יצרני האופנועים, ודרישה לתעריפי ביטוח, אכיפה מוגברת, הגבלות גיל וכדומה.
יצרני האופנועים הקטינו את ההספקים של המנועים והתמקדו במנועים בנפח עד 600 סמ"ק.
גם השלדות הפכו שקולות יותר, ותנוחת הרכיבה קיצונית פחות.
בשנות ה-90 המגמה השתנתה שוב.
יצרני האופנועים לא רצו לאבד את התועלת הנובעת מהפופולריות הרבה של מרוצי הגרנד פרי, ובעקבותיהם העניין באופנועים כבדים יותר וחזקים יותר הדומים יותר לאופנועי המרוצים.
ההתפתחות ביכולת העיבוד של חומרים אקזוטיים הביאה ליצור של שלדות ברמה גבוהה התואמות את דרישות המנועים החזקים.
שדה התחרות היה עתה אופנועי ה-1,000 סמ"ק, אופנועים סדרתיים חזקים מאוד עם מושב כפול, ארבעה צילינדרים ויחסי הספק שמתקרבים לכוח סוס אחד לכל קילוגרם משקל, ואבזור בטיחות ופינוק רב.
את המגמה הוביל הימאהה R1 ששקל 180 קילוגרם והגיע להספק של 150 כוח סוס, וביצועים זריזים של אופנוע 600 סמ"ק.
כיום כבר נשבר מחסום ה-1:1. לסוזוקי GSX-R1000 יש 175 כוח סוס, ומשקלו 166 קילוגרם בלבד.
לימאהה YZF-R1 משקל 172 קילו והספקו 172 כוח סוס.
בשני האופנועים הללו, כמו באופנועים אחרים בשנים האחרונות מותקנת מערכת מגח-אוויר (Ram-Air) המעלה את הספק המנוע עוד יותר.
זוהי מערכת הדוחסת אוויר קר ודחוס ועשיר בחמצן אל מערכת היניקה של המנוע, ובכך מגבירה את הבעירה ואת ההספק.
המערכת נכנסת לפעולה רק במהירויות גבוהות, ופעולתה אופטימלית ב-240 קילומטר לשעה.
היצרנים הגדולים מציעים כיום אופנועים בנפחי מנוע בין 1,000 ל-2,000 סמ"ק, המשמשים בדרך כלל לתיור.
אלו הם אופנועים מאובזרים ומפנקים בדרך כלל, המצוידים בבלמי ABS, מושבים נוחים, תנוחת ישיבה גבוהה יותר ומהירות גבוהה.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 היה ZZR1400 של חברת קווסאקי האופנוע המהיר ביותר בעולם עם 197 כוח סוס ומהירות מרבית של כ-320 קילומטר לשעה.
הדגם, שמשקלו היבש עמד על 215 קילוגרם, צויד במנוע ארבע-צילינדרים בנפח 1,352 סמ"ק שקורר בנוזל וסיפק 169.1 כוח סוס שנמדדו בגלגל האופנוע.
בכך החליף ה-ZZR את סוזוקי היאבוסה בתור האופנוע החזק ביותר.
עיצוב הדגם זכה לדגש חזק על אווירודינמיות על מנת להשיג את המהירות המרבית.
לדוגמה, פנסי האיתות הוצנעו במעטפת הגוף של האופנוע.
אופנועי העל כיום מצוידים במערכות פליטה מטיטניום, ראשי צילינדר עשויים מחומרים קרמיים, וחלקי מרכב מקוולאר.
סוג מיוחד של אופנוע הכביש הוא אופנוע עם "סירה".
לצידו של שלד אופנוע רגיל מוצמד תא הנתמך על ידי גלגל נוסף ובו מושב נוסע בודד.
תוספת הגלגל מקנה לאופנוע זה יציבות רבה יותר מלדגם הדו-גלגלי, אך מפחיתה מאוד את יכולת התמרון במהירות גבוהה.
תוספת הגלגל הצדדי מאפשרת לאופנוע להישאר זקוף גם כאשר אינו בתנועה.
בעבר שימשה תצורה זו כתחליף זול למכוניות, בעיקר בשנות ה-50 של המאה ה-20, אך כיום השימוש בה בשילוב אופנועים מודרניים נדיר מאוד.
שילוב סירה באופנוע כביש מודרני כרוך בדרך כלל בעלויות גבוהות הכוללות החלפת חלקים נרחבים באופנוע כמתלים אחוריים וקדמיים, חישוקים וצמיגים בעלי חתך שטוח הדומה לצמיג מכונית.
אופנועי שטח מיועדים לרכיבה בדרך לא סלולה או בשטח פתוח.
אופנועי שטח מאופיינים במשקל נמוך, יחסית לאופנועי כביש.
כמו כן הם מאופיינים במהלך מתלה ארוך, ומרווח גחון גבוה יותר.
מאפיינים אלו מאפשרים לאופנוע השטח להתגבר על מהמורות בהם הוא צפוי להתקל בשטח, ומגבירים את עבירותו.
אופנועי שטח נבדלים מאופנועי כביש גם במבנה - מבנה של אופנוע שטח יהיה בדרך כלל פשוט יותר, וחזק יותר מאופנוע או קטנוע המיועד לכביש.
לאופנוע שטח יהיו פחות חלקי פלסטיקה (פיירינג) שעלולים להישבר בעת נפילה, וגלגלים גדולים יותר.
צמיגיהם של אופנועי שטח מאופיינים בחריצים עמוקים וסמוכים, לעיתים קרובות בצורת קוביות.
צורה זו מאפשרת לצמיג להינעץ בקרקע הרכה, ולהגביר את האחיזה בתנאים האלו.
קיימים אופנועי שטח ייעודיים לשימושים שונים:
כלים אלו מיועדים למסלולים סגורים, טבעיים או מלאכותיים.
המסלול מאופיין במקפצות רבות, ועל כן הרכיבה במסלולים אלו, מתאפיינת בקפיצות רבות לגובה של המתחרים.
משקל האופנוע הוא גורם משמעותי באופי הרכיבה הדרוש מאופנועי מוטוקרוס, ועל כן האופנוע מגיע ללא אביזרי רישוי כגון מראות, פנסים ומאותתים, ורוכבים רבים אף מסירים את הרגלית.
לאופנוע מוטוקרוס מתלים בעלי קפיצים חזקים, המאפשרים לו לנחות מקפיצה ללא נעילת מתלה.
מנועי אופנועי המוטוקרוס יהיו בדרך כלל בעלי אופי מתפרץ בו המומנט מתקבל אך ורק בסל"ד גבוה, ובתיבות הילוכים בעלות ארבעה או חמישה הילוכים בלבד.
גלגלי אופנועי המוטוקרוס יהיו בדרך כלל בקוטר 21 אינץ' מלפנים ו-19 אינץ' מאחור.
בשל העדר אביזרי הרישוי, והגדרת אופנועים אלו על ידי היצרניות כמיועדים למסלול מרוץ בלבד, לא ניתן לרכב עליהם בכביש ציבורי, והם אסורים בייבוא לישראל.
עם זאת, ע"פ הערכת משטרת ישראל, הוברחו לישראל כ-400 עד 500 אופנועי מוטוקרוס.
אופנועים אלו מיועדים למסלולים טבעיים בעלי תוואי משתנה, בעלי מכשולים רבים מסוגים שונים: סלעים, גזעי עץ, עליות וירידות בזוויות ואורכים משתנים.
אופנועים אלו מיוצרים עם אביזרי תקינה ורישוי, על מנת שיוכלו לעבור באופן חוקי בכביש הציבורי, בקטעי קישור.
משקלם מעט גבוה יותר ממשקל אופנועי המוטוקרוס.
חלק מיצרניות אופנועי השטח, משתמשות באופנועי המוטוקרוס המיוצרים על ידן, כבסיס לפיתוח אופנועי האנדורו.
מנועי אופנועי האנדורו יהיו בדרך כלל בעלי אופי מתון יותר, ופחות מתפרץ מאופנועי המוטוקרוס, המאפשר לעשות שימוש בכל טווח הסל"ד.
אופנועים אלו מאופיינים בתיבות הילוכים בעלות חמישה או שישה הילוכים.
גלגלי אופנועי האנדורו יהיו בדרך כלל בקוטר 21 אינץ' מלפנים ו-18 אינץ' מאחור.
בניגוד לאופנועי המוטוקרוס, אופנועים אלו מורשים בייבוא לישראל.
בשל הפופולריות הרבה לה הם זוכים, מתקיימת משנת 1999 ליגת מרוצים מסודרת בתחום זה, המקיימת סבבים בכל רחבי הארץ.
דו שימושיים (מכונים גם אופנועי פאן-דורו).
מקורם של אופנועים אלו במסלולי הראלי הארוכים דוגמת ראלי דקר, אך הם התפתחו לאופנועים שאינם מיועדים לרכיבה תחרותית.
הם בעלי צמיגים חלקים יותר מצמיגי שטח, המאפשרים שטח מגע גדול יותר במגע עם הכביש.
לרוב אופנועים אלו יגיעו עם מנוע בנפח גבוה יותר, המאפשר לנוע למרחקים ארוכים בכביש.
גלגלי אופנועים אלו יהיו בדרך כלל בקוטר של 19 או 21 אינץ' מלפנים ו-17 או 18 אינץ' מאחור.
השימוש העיקרי באופנועים משלב בין רכיבת כביש ושימוש יומיומי, לרכיבת פנאי בלתי תחרותית בשטח.
אופנועי סופרמוטו תוכננו על בסיס אופנועי שטח, כדי לנצל את יתרונות אופנועי השטח (משקל נמוך, מרכז כובד גבוה, תנוחת רכיבה זקופה וכו'), לצורך שימוש עירוני או מסלול, וזאת על ידי שימוש במכלולים שנלקחו מאופנועי כביש.
התחום עצמו נולד בשנות ה-70 בארצות הברית תחת השם "סופרבייקרס", במסגרת ליגה שהוקמה בחסות רשת הטלוויזיה ABC-TV.
סדרת המרוצים הזו ניסתה לקבוע מי הם ה"סופר-רוכבים" - אותם אלו שיכולים להתמודד בהצלחה, עם אופנוע אחד, הן בטכניקת רכיבה המיועדת לכביש, והן בטכניקה המיועדת למסלול עפר.
במרוצים דאז, כמו היום, השתתפו רוכבים ממגוון רחב של ענפי ספורט מוטורי דו-גלגלי.
במהלך 1985, דעכה הסדרה בהיעדר מממנים לסיקור הטלוויזיוני, והתחום כמעט ונעלם.
לקראת סוף שנות ה-80, התעורר התחום מחדש בצרפת, שם זכו האופנועים המוסבים לשם סופרמוטו ("אופנוע על" בצרפתית) והרוכבים על אותם כלים נקראו "סופר מוטארד" ("רוכבי על").
התחום התפשט במהירות ברחבי אירופה וסדרות מרוצים לאומיות החלו להתארגן במסגרות מקומיות.
החל משנת 2001 מתקיימת גם "אליפות העולם בסופרמוטו" במסגרת ה-FIM.
משנה זו ואילך, בעקבות ההתעניינות הגוברת והולכת בתחום, הצטרפו היצרניות היפניות לאירופאיות (שעוסקות בייצור אופנועי סופרמוטו סדרתיים מאמצע שנות ה-90), ומציעות גם הן דגמים שירדו מפס הייצור כשהם בתצורת סופרמוטו.
בעוד הבסיס הוא במקורו מהשטח, הרי שהגלגלים (והצמיגים), וכן מערכת הבלימה, מגיעים מאופנועי הכביש.
אופנועי הסופרמוטו בנויים כך שיוכלו לנוע הן בדרכי אספלט והן בשבילים מהודקים, כאשר הדרך לא סלולה או לא קיימת כלל.
ניתן למצוא אופנועי סופרמוטו בנפח החל מ-50 סמ"ק, ועד נפחים גדולים יחסית, של 660 סמ"ק.
צמיגיהם של אופנועי הסופרמוטו מאופיינים בתרכובת גומי רכה המיועדת לאופנועי כביש ספורטיביים, על מנת להשיג אחיזה רבה ככל האפשר מהתוואי בו נע האופנוע.
המתלים של אופנועים אלה ארוכי מהלך, וזאת כדי לאפשר להם להתגבר על מהמורות קשות מבלי להגיע אל סוף מהלך המתלה - זו הסיבה שמלבד תחום המרוצים, נחשבים אופנועים אלו ליעילים ביותר לשימוש עירוני.
האופנועים, בשל היותם נצר למשפחת אופנועי השטח, מאופיינים בצורת חרגול - מושב וגחון האופנוע גבוהים מאוד (כדי להגדיל את יכולת העבירות של האופנוע) וגזרה צרה (בניגוד לאופנועי הכביש הנמוכים והרחבים).
אופנועי הסופרמוטו מתאפיינים בכנף קדמית גבוהה, אך מקוצרת ביחס לאלו הקיימות אצל אופנועי השטח.
בישראל מתקיימים מרוצי סופרמוטו מחתרתיים החל משנת 2003. כשהמסלולים, בדומה למקובל בעולם בתחום זה, מורכבים משילוב בין מסלול אספלט לעפר.
המסלולים אטיים יחסית למקובל בתחום אופנועי הכביש, ומחייבים שליטה גבוהה בטכניקת הרכיבה, מאשר הספקי מנוע גבוהים, כדי לנצח.
באוגוסט 2004 החלה לפעול בארץ "עמותת הסופרמוטו הישראלית", המייצגת את הרוכבים והמתחרים בתחום, גם בהתאחדות הספורט המוטורי הישראלית.
אופנועים בעלי מבנה פשוט, המיועדים לנסיעה יומיומית בכביש.
גוף אופנועים אלה חשוף, צמיגיהם חלקים בדומה לאלה של אופנועי הכביש, אך הם צרים יותר, משום שאינם מיועדים להגיע למהירויות גבוהות כל כך.
אופנועים אלה מצוידים לרוב במנועים בינוניים, בנפח 250–500 סמ"ק.
אופנועי ה"ספורט-טורינג" הם תת-קבוצה של אופנועי הטורינג.
אלה אופנועי טורינג בנפחים גדולים (מעל 500 סמ"ק), המיועדים לטיולים ונסיעות ארוכות, ומאופיינים באביזרי נוחות רבים על מנת לשפר את חוויית הרכיבה.
כפי ששמם מרמז, את האופנועים האלה ניתן להתאים אישית בעת ההזמנה, כך שאין שני אופנועים הדומים זה לזה.
ניתן להזמין צבע, צורת כידון, אורך מתלים, אביזרים שונים ועוד.
היצרן הבולט ביותר של אופנועים אלה הוא הרלי-דייווידסון, אך בשנים האחרונות גם יצרנים יפניים ניסו להשיג דריסת רגל בשוק זה.
עם זאת, בכנס השנתי של בעלי הרלי-דייווידסון בארצות הברית, נוהגים המתכנסים להשליך אופנועי קאסטום יפניים מראש מנוף גבוה, כדי להביע את דעתם על אופנועים אלה.
אופנועי קאסטום בולטים בשפע הקישוטים המוכספים בניקל הנמצאים בכל פינה, במיטב המסורת האמריקאית.
האופנוע מורכב מהחלקים העיקריים הבאים:
המנוע וסביבתו – המנוע מתחלק לשני חלקים עיקרים – מנוע עליון (בוכנה, שסתומים, רינגים, גל זיזים וכו') ומנוע תחתון (גל הארכובה, הטלטל, בית הארכובה וכו').
כמו כן נעשה שימוש במאייד או במערכת הזרקה, האחראיים על עירוב ביחס תקין של דלק ואוויר למנוע, מקרן, האחראי על פינוי החום מהנוזל המשמש לקירור המנוע, למניעת נזק למנוע (ישנם אופנועים בעלי קירור אוויר, בלי מקרן).
המקרן פועל על ידי קירור נוזל הקירור בעזרת האוויר שעובר דרכו בזמן הנסיעה.
הנוזל נשמר בתוכו או במכל לידו.
נוזל הקירור מוזרם למנוע בעזרת משאבת המים.
מסנן אוויר – אחראי על סינון חלקיקי לכלוך מן האוויר כך שיישארו רחוקים מהחלקים העדינים במנוע.
המצת (פלאג) אחראי על הצתת התערובת של אוויר ודלק, לאחר דחיסתה.
ישנם שני סוגי מנועים עיקרים באופנועים.
מנועי שתי פעימות ו-ארבע פעימות.
מנועי שתי פעימות עושים את ארבע הפעולות (יניקה, דחיסה, בעירה ופליטה) בשני מחזורים (סיבוב אחד של גל הארכובה), לעומת מנוע הארבע פעימות, שעושה מחזור לכל פעולה (שני סיבובים של גל הארכובה).
עקב כך, מנועי שתי פעימות מייצרים פי כ-1.6 יותר אנרגיה בנפח מנוע נתון.
מנועי שתי פעימות בדרך כלל נמצאים באופנועים בעלי נפח מנוע קטן מ-300 סמ"ק, ומתאימים בעיקר לאופנועי שטח ופחות לשימוש בכביש הציבורי.
מערכת ההינע – באופנוע מותקנת תיבת הילוכים אשר אחראית על העברת הכוח (בקטנוע קיים מנגנון בשם וריאטור שעובד עם משקולות ומאפשר העברה אוטומטית).
על מנת להעביר הילוך יש להפריד בין תיבת ההילוכים למנוע בעזרת המצמד (קלאץ') אשר בלחיצה מפריד ומאפשר העברת הילוכים נכונה.
ישנם אופנועים עם מערכת מצמד אוטומטי בה אין צורך מצד הרוכב, להשתמש בקלאץ' במהלך העברת הילוך.
מצמד זה נקרא חצי אוטומטי.
ההילוכים באופנוע מועברים בעזרת רגלית הילוכים הנמצאת (לרוב) בצידו השמאלי של האופנוע.
המצמד נלחץ עם ידית הנמצאת גם כן בצידו השמאלי של האופנוע – על הכידון.
ברוב דגמי האופנועים העברת הכוח מן המנוע לגלגל האחורי מתבצע בעזרת גלגלי שיניים ושרשרת.
גלגל השיניים הקדמי קטן בקוטרו מן האחורי.
על ידי שינוי מספר השיניים ניתן לקבל יותר כוח (מומנט) או יותר מהירות.
תמסורת – כאמור, לרוב מועבר הכוח מן המנוע אל הגלגל האחורי בעזרת שרשרת מתכת, אך במהלך ההיסטוריה יוצרו גם אופנועים שהשתמשו בשיטות אחרות.
הגרמנית מייצרת דגמי אופנוע בהם עובר הכוח באמצעות גל הינע, בדומה למכוניות בעלות הנעה אחורית ומנוע קדמי.
ניתן גם למצוא אופנועים בהם מועבר הכוח בעזרת רצועת גומי משוננת.
יתרונה של הרצועה הוא שאין צורך לשמן אותה, והיא אינה מתיזה שמן על חלקי האופנוע.
מצד שני, גמישותה גורמת להשהייה בהאצה, והיא יכולה להקרע.
מערכת החשמל – מערכת החשמל באופנוע עובדת על עיקרון דינמו.
בזמן פעולה, המנוע יוצר תנועה סיבובית, המתורגמת באמצעות השראה אלקטרומגנטית של סלילים, לאות סינוס (AC).
על ידי מיישר זרם (דיודה + קבל) וווסת טעינה (מייצב) מתקבל מתח ישר (DC) יציב – כ-15V.
אלו שאינם עושים שימוש במצבר, מתבססים באופן ישיר על עבודת המנוע.
כמו כן קיימת מערכת הצתה הכוללת את המצת, כבל ההצתה, סלילים משניים וראשיים, ואת מחשב ההצתה, האחראי על תזמון ההצתה.
מחשב ההצתה קובע על פי מספר פרמטרים את התזמון המתאים ביותר ליצירת הניצוץ בחלל הצילינדר.
בלמים – ברוב האופנועים הבלמים הם מסוג בלמי דיסק, בעוד באופנועים אחרים הבלמים הם מסוג בלמי תוף.
ייתכן שילוב של השניים, לדוגמה באופנוע CB250 תוצרת הונדה.
רגלית בצד הימני של האופנוע אחראית על הבלם האחורי וידית בצדו הימני של הכידון אחראית על הבלם הקדמי.
שלדה ובולמים – השלדה באופנועי שטח למיניהם עשויה בדרך כלל מחומר קל ומחוזק ביותר כדי שיחזיק מעמד בקפיצות וטלטלות.
הבולמים באופנועי שטח הם בעלי מהלך ארוך כדי להתמודד עם זעזועים וקפיצות מגובה רב, והבולמים באופנועי כביש (ובעיקר באופנועי ספורט) הם בעלי מהלך קצר ביותר על מנת לשמור על אחיזה מקסימלית בכביש.
מערכת קירור – באופנועים מסוימים, מקובל להשתמש בצלעות קירור צפופות לצידי בית הבוכנה כדי לקרר את המנוע.
במנועים בעלי הספק גדול יותר המיועדים לעבודה מאומצת לאורך זמן (למשל אופנועי ספורט) משתמשים בשיטות אחרות, כגון קירור שמן וקירור מים המאפשרות ויסות חום המנוע.
בשיטת קירור הנוזל, בדומה למכונית, מועבר נוזל הקירור במעברים הממוקמים אסטרטגית ברחבי המנוע, מספח אליו את חום המנוע, ומקרר אותו במקרן.
האופנוע נחשב לכלי רכב מסוכן יחסית למכונית, משום שהרוכב חשוף ואינו מוגן על ידי מרכב, חגורה וכריות אוויר כמו במכונית.
סיבה נוספת היא ממדיו של האופנוע, הקטנים יותר משל מכונית, המקשים על נהגים להבחין בו בכביש.
חבישת קסדה, ושימוש באמצעי מיגון נוספים כגון מעיל רכיבה כפפות ומגני ברכיים, מוריד את הסיכוי להיהרג או להיפצע במקרה של תאונה.
בישראל מחויבים כל רוכבי כלי הרכב הדו-גלגליים, בחבישת קסדה לראשם על פי חוק.
על פי דו"ח "תאונות אופנוע בישראל", מטעם הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים, שנערך בין השנים 1999–2005, הסיכוי למוות בתאונת אופנוע הוא כמעט כפול מבמכונית (15 הרוגים ל-1000 נפגעים, לעומת 8.4 הרוגים ל-1000 נפגעים).
כמו כן נכתב בדו"ח שנפח האופנוע הוא מדד גס להערכת רמת הסיכון שלו, כך שככל שהאופנוע חזק ומהיר יותר, הוא קטלני יותר.
כך, לאופנועים קלים יותר הנמצאים בשימוש עירוני, יש רמת סיכון קרובה לזו של המכונית.
בשנת 2023 היו 108 הרוגים בתאונות דרכים ברכב פרטי ו-76 הרוגים באופנועים, בעוד שרכבים פרטיים מהווים 86% מסך כלי הרכב בכבישים ואופנועים מהווים רק 4%, אך אחראים ל־21% מכלל ההרוגים בתאונות הדרכים.
שנת 2024 הייתה השנה הקטלנית ביותר בעשור האחרון לרוכבי אופנוע וקטנוע.
מרבית ההרוגים (76%) היו צעירים עד גיל 35 וכ-43% מהם אף היו צעירים במיוחד, מתחת לגיל 25.
הראשונה בין הגורמים לתאונות אופנוע בישראל היא עומסי התנועה המחריפים, שהובילו ישראלים רבים לנטוש את הרכב לטובת אופנוע או קטנוע והעלו על הכבישים רוכבים רבים חסרי ניסיון.
גורמי הסיכון נחלקים לשלוש זוויות: התנהגות הרוכב, מצב התשתיות ומצב הרכב.
הגורמים לסיכון התנהגות הרוכב: אי חבישת קסדה, רכיבה תחת השפעת אלכוהול, מהירות, חוסר ניסיון, טעויות בלימה, שימוש בסמים, לקיחת סיכונים, התנהגות משתמשי דרך אחרים.
גורמי סיכון שמקורם התשתית: עירוב תנועה, עיצוב הכביש, מצב הכביש, מכשולים בשול, התקני תשתית שאינם בטיחותיים לרוכבי אופנועים: מעקות בטיחות.
גורמי סיכון של הרכב: יציבות, אין הגנה מפני היפגעות בעת תאונה, חוסר בולטות וקושי בנראות.
בהתחשב במבנה הכלי ובכך שהרוכב חשוף לגמרי, מצב זה מעלה מאוד את הסיכוי לתאונה.
אופני הרים הם אופניים שנועדו לרכיבה שלא בדרכים סלולות.
במקביל להתפתחות האופניים, התפתח גם ענף הספורט העושה בהם שימוש כספורט עממי ותחרותי.
ענף אופני ההרים החל להתפתח בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 במחוז מארין בצפון קליפורניה, באזור סן פרנסיסקו כאשר חבורת רוכבים היפים ורומנטיים הרכיבו גלגלי בלון על שלדות ישנות והתחרו במורד ההר.
ביניהם היו ג'ו בריז, שבנה מספר יחידות של אופני ההרים הראשונים (הבריזר), וגארי פישר שהשכיל לפתח את הנושא לכלל עסק.
הם הוסיפו מעצורים על החישוק, כידון ישר, הילוכים, והורידו משקל ככל האפשר.
בשנות ה-80 החלו יצרנים בארצות הברית להציע אופני הרים מייצור סדרתי, והם הגיעו לבשלות סבירה.
השינויים בהרגלי הפנאי של קבוצת הגילאים 20–50 כגון נופש פעיל וספורט חיברו לאופני ההרים עוד אנשים.
בשנות ה-90 החל אפקט כדור השלג, שבו האנשים נמשכו לענף כתחביב (בניגוד לספורט של יחידי סגולה) והביאו את חבריהם.
גם רוכבים מקצועיים גילו שרכיבה ביער עם החברים אינה פחותה בהנאתה מהתחרות בכביש.
מרגע שנוצרה מסה קריטית של צרכנים, עלתה הכדאיות הכלכלית של פיתוח וייצור האופניים.
לאופני ההרים נתווסף בולם זעזועים קדמי ולחלקם בולם זעזועים אחורי או מעצורי דיסק שנועדו לסייע בתנאי השטח.
סביב הנושא החלה להתפתח תרבות שלמה, עם חברויות, תחרויות, ותת-סוגים של אופני הרים.
מקובל לסווג אופני הרים לפי ייעוד השימוש בהם או לפי סוג השיכוך.
כיום נפוצות שתי תצורות שיכוך, בולם זעזועים, עיקריות:
זנב קשיח (ז"ק) - שלדה בצורת "יהלום" ולה בולם זעזועים קדמי בלבד (כלומר ה-"מזלג" משכך).
שיכוך מלא (ש"מ) - שלדה זו שונה במבנה משלדת הז"ק עקב הימצאות בולם זעזועים אחורי המצריך שלדה דינמית, עם מסבים (צירים).
תצורה קשיחה, ללא בולמים (rigid באנגלית) - הייתה מקובלת בשנות ה-90 לפני פיתוח הבולם הקדמי.
התצורה זוכה לעדנה מחודשת במסגרת "חזרה לשורשים" לרוב עם ויתור על מעבירי ההילוכים.
אופניים ללא הילוכים מכונים "סינגל-ספיד", או פיקסי.
זנב רך - שילוב של זנב קשיח ושיכוך מלא.
שלדה עם בולם זעזועים אחורי אך ללא ציר, השיכוך מתבסס על גמישות השלדה, ומהלך השיכוך קצר במיוחד כ-1 אינץ'.
לרוב האופניים יהיו קלים מאופני שיכוך מלא.
תצורה זו מעולם לא הייתה נפוצה ממש, כיום התצורה מאוד נדירה.
אופני הרים ללא מערכת הילוכים.
ההילוך הבודד איתו ישתמש הרוכב נקבע על ידו במעמד הרכבת האופנים.
ניתן להסב אופני הרים רגילים לסינגל ספיד.
סגנון רכיבה מאתגר, שכן הרוכב לא יכול להעביר להילוך קל יותר בעליה או קשה ומהיר יותר בירידה.
מקובל למיין את האופניים גם לפי סגנון הרכיבה המיועד:
מהלך השיכוך הקדמי האופייני הוא 90–120 מ"מ, זנב קשיח או שיכוך מלא קצר-מהלך (עד 4.5 אינץ'), גלגלים וצמיגים קלים, לרוב רוחב הצמיג המקובל 1.95-2.2 אינץ'.
אופני קרוס קאנטרי נקראים גם אופניים תחרותיים והדגש בהם הוא על קלות ויעילות הדיווש.
האופניים משמשים לתחרויות ואימונים, ולשיוט בשבילים למרחקים ארוכים.
רכיבת שבילים (all mountain, AM או Enduro) - רכיבה בשבילים צרים או רחבים שיש בהם הרבה קטעים שדורשים טכניקה ושליטה על האופניים, שלדה קשיחה, או בעלת בולמים כפולים.
מהלך המתלים (קדמי ואחורי) ארוך יותר (5-6.5 אינץ'), גלגלים חזקים יותר, וצמיגים בשרניים יותר מבאופני קרוס קאנטרי.
רוחב הצמיג המקובל - 2.35 אינץ'.
המשקל באופניים אלו גדול יותר מבאופני קרוס קאנטרי אך עדיין נעשים ניסיונות להמעיט במשקל (שוקלים כיום בין 12–14 קג).
אופניים אלו ישמשו לטיולים בשטח קשה, עליית מדרונות ברכיבה וכמובן רכיבה גם במורדות הקשים.
טיולים או טורינג (Touring) או TRIAL - צמיגים דקים ומהירים יחד עם בולם קדמי קצר מהלך, משמשים בעיקר לרכיבה בתוך העיר.
אפשר להשתמש בהם לקפיצות במגבהים ולפעלולים
דאון היל (DownHill, DH), פרי רייד (FreeRide, FR) - שלדה קשיחה, עמידה בקפיצות מגובה רב (לעיתים מספר מטרים) לרוב בתצורת שיכוך מלא בולמים בעלי מהלך ארוך מאוד (7–11 אינץ').
גלגלים כבדים ועמידים יותר, צמיגים ברוחב 2.5 אינץ' ויותר.
אופניים אלו משמשים לרכיבה אתגרית (אקסטרים), בדרך כלל במורד בלבד כאשר העלייה נעשית באמצעות רכבל או אמצעי ממונע אחר.
שלדה (ערך מורחב: שלדת אופניים) - גוף האופניים, אליה מתחברים כל המכלולים השונים (מכלולים - כל חלק באופניים שאינו שלדה).
השלדה עשויה מסגסוגת מתכת (לרוב אלומיניום או פלדה אך לעיתים גם טיטאניום או מגנזיום), או סיבי פחמן (קארבון).
מבנה השלדה הנפוץ מורכב משני משולשים - הקדמי מכיל את צינור הכיסא, הצינור היורד, והצינור העליון, והאחורי מורכב מתומכות השרשרת ותומכות האוכף.
דוושות (פדלים) - מדרכים לכפות הרגליים המאפשרים העברת כח מן הרגליים להנעת הארכובה.
נחלקים לדוושות שטוחות (פלאטים) ודוושות ננעלות (קליפלס) המתחברות לנעלי הרכיבה בעזרת נועל בסוליה (קליט).
אביזר זה מאפשר לרוכב למשוך את הדוושה ולא רק לדחוק אותה ומעביר יותר כוח לארכובה.
זרועות הארכובה - שתי זרועות המחברות את הדוושות לארכובה.
ארכובה (קראנק) - ציר ועליו בין אחד לשלושה גלגלי שיניים (פלאטות) הממוקמים בתחתית השלדה, מתחת לאוכף, ותפקידם להניע את השרשרת.
שרשרת - מעבירה את הכוח המגיע מן הארכובה, אל הקסטה שמניעה את הגלגל האחורי.
קסטה - 3–11 גלגלי שיניים הממוקמים על ציר הגלגל האחורי.
תפקידם להניע את הגלגל, בעזרת הכוח המגיע מהשרשרת.
מעבירי הילוכים - תפקידם ליצור יחסי העברה שונים בין גלגלי השיניים על ידי הסטת השרשרת אל גלגלי שיניים שונים.
כבלי הילוכים: השליטה מתבצעת על ידי מתיחת והרפיית כבלים.
ידיות הילוכים: הפעלת כל מעביר מתבצעת על ידי שתי ידיות (שיפטרים): ידית להעלאת הילוך, וידית להורדת הילוך.
כידון - החלק בו אוחזים את האופניים, ועליו מורכבים ידיות השליטה ואביזרים אחרים.
מוט כידון (סטם) - מחבר את הכידון אל מוט ההיגוי.
מכלול ראש (הד-סט) - מסבים המאפשרים למוט ההיגוי להסתובב על צירו.
מזלג, המצויד לרוב בבולמי זעזועים, ומחזיק את הגלגל הקדמי במקומו.
בלמים (מעצורים, ברקסים) - עוצרים או מאטים את האופניים על ידי חיכוך.
הנפוצים הם בלמי V, שפועלים באמצעות רפידות המוצמדות לחישוק הגלגל ובלמי דיסק (הידראוליים או מכניים) הפועלים באמצעות רפידות המוצמדות אל דיסק מתכת המחובר לציר הגלגל.
המעצורים נשלטים על ידי שתי ידיות המחוברות לכידון (לשליטה על הבלמים הקדמיים והאחוריים).
כבל בלם או צינור הידראולי, המעבירים כוח מידיות הבלם לבלם.
ידיות בלם - ידיות המורכבות על גבי הכידון שתפקידן להפעיל את מנגנון המבלם, אם על ידי מתיחת כבל הבלם, או על ידי יצירת לחץ הידראולי.
חישוק (ג'אנט, רים) עליו מורכב הצמיג.
חישורים (שפיצים, סיחים, סילקים) המחברים את החישוק לציר
ציר הגלגל (טבור, האב, נאבה) המכיל מסבים.
צמיגים - מורכבים על החישוקים ותפקידם ליצור אחיזה טובה בקרקע, וכמו כן לשכך זעזועים ולשמור על יעילות דיווש.
נחלקים לצמיגים בעלי פנימית או חסרי פנימית (טיובלס).לחץ האוויר בצמיגים משפיע על שיכוך הזעזועים, האחיזה ויעילות הדיווש.
לחץ גבוה יותר משפר את יעילות הדיווש על חשבון השיכוך והאחיזה.
לחצים מקובלים נעים בין 28 PSI ל-55 PSI ומותאמים למשקל הרוכב תנאי השטח וסוג הצמיג.
פנימית המותקנת בצמיג שאינו טיובלס ומכילה אוויר ולעיתים חומר איטום למניעת תקרים (מכונה "ג'יפה/אנטי פנצ'ר").
לפנימיות אופני הרים שסתומי מילוי אוויר (וונטילים) מסוג שרדר (רכב) או פרסטה (צרפתי).
בולמי זעזועים, ולמעשה מתלים - תפקידם לבלום את המהמורות מהקרקע, לאפשר עקיבה של הגלגל אחרי תוואי הקרקע, וליצור אחיזה טובה יותר בה.
ישנם בולמי זעזועים קדמיים הממוקמים מתחת לכידון, ובולמי זעזועים אחוריים הממוקמים מתחת לכיסא.
ויש בולם ליד מעביר הילוכים שתפקידו לשמור על מעביר ההילוכים והשרשרת .את רמת הקשיחות של בולמי הזעזועים אפשר לשנות בעזרת חוגה שנמצאת על הבולם
אוכף או כיסא, משמש לישיבה על האופניים.
באופני הרים הוא לרוב צר כדי לאפשר ירידה של הרוכב מאחוריו.
מוט אוכף, מחבר את האוכף לשלדה ומאפשר התאמת גובה.
קיימים מוטות שאורכם ניתן לשליטה מן הכידון בזמן הרכיבה
חבקי שחרור מהיר חבקי השחרור המהיר הם ידיות לשחרור חלקים מבלי לפתוח ברגים ובמהירות
לאופני הרים אביזרים רבים אשר משפרים את הביצועים או את נוחות הרכיבה:
אביזרי תיקון - מפתחות שונים (אלן, שרשרת, שפיצים), פנימית חלופית, משאבה לניפוח אוויר.
אביזרים אלו בדרך כלל נישאים בתיק גב או במתקני נשיאה.
בקבוק מים - בדרך כלל הרכבת מתקן לבקבוק מים אפשרית במקומות שונים על גבי השלדה.
חלק מהרוכבים משתמשים בתיק גב עם שקית מים, שהשתייה ממנו מתבצעת דרך צינורית ופייה, כך ניתן לשתות במהלך רכיבה ללא ירידה מהאופניים.
מד מהירות (ספידומטר) - מחשבון המורכב בדרך כלל על הכידון, משמש להצגת ושמירת נתונים כגון מהירות, מרחק, קצב לב, קלוריות שנשרפו, זמן שעבר ועוד.
מכשיר GPS המאפשר ניווט בשטח פתוח.
קרניים - מתחברות בקצה הכידון ומשמשות לשינוי אחיזת הרוכב.
בדרך זו הרוכב יכול לשנות את שיטת האחיזה ולמנוע תחושת נמלול בידיים הנגרמת מלחץ על העצב העובר בפרק כף היד.
יש הרואים בקרניים סכנה בטיחות כיוון שהם יכולות להסתבך בצמחייה או להינעץ בגוף הרוכב בזמן נפילה, וגם יש הרואים בהם מפריעים כי הם בעצם מפחיתים משטח הכידון.
מתקן נשיאה (סבל) - ישנם סוגים שונים וגדלים שונים המורכבים על חלקים שונים באופניים כגון תחתית המושב, שני צידי הגלגל האחורי, בין מוטות השלדה או על הכידון ומאפשרים לרוכב לשאת ציוד על גבי האופניים.
תאורה - פנסים המתחברים לרוב לכידון.
פנס אחורי (נצנץ) הוא אביזר בטיחות המתחבר למוט האוכף או לתיק הגב.
מיגון - נושא חשוב כשלעצמו לרוכבי אופני ההרים, המיגון כולל כפפות, קסדה, מגני ידיים וברכיים ואף מיגון לכל הגוף אשר משמש בעיקר רוכבים בסגנון דאון היל ופרי רייד.
אופני כביש הם אופניים שנועדו לנסיעה מהירה על כביש סלול, בפרט לשם השתתפות במרוצי אופניים.
לאופני כביש מבנה מינימליסטי, המכיל רק את הנדרש לשם תפעול יעיל שלהם.
שלדות אופני כביש מיוצרות מסגסוגות מתכת בעלות קשיחות רבה ועם יכולת לספוג זעזועים המגיעים מהכביש, מחומרים כסקנדיום, סיבי פחמן, סגסוגות אלומיניום קלות, סגסוגות פלדה-אלומיניום-כרום (כרומולי), טיטניום ומגנזיום.
פיתוחים חדשים המופיעים מדי שנה במרוצים ובחנויות האופניים.
המשקל המינימלי המותר על פי הוראות האיגוד הבינלאומי לאופניים (UCI) הוא 6.8 קילוגרם, אך מיוצרים גם אופניים השוקלים פחות מכך.
גלגלי האופניים דקים מאוד, כדי להקטין את החיכוך עם הכביש.
הגה האופניים מעוקל כלפי מטה במבנה של שתי קרניים, כדי לאפשר לרוכב לרכון קדימה לתנוחת רכיבה אווירודינמית בעת רכיבה מהירה.
מרוצי אופני כביש נערכים על כבישים סלולים.
רוב המרוצים נערכים על כבישים המשמשים לתעבורה יום יומית.
אוֹפַנֵּי טַנְדֶם או אוֹפַנֵּי טַנְדּוּ הם אופניים המיועדים לשני רוכבים או יותר, היושבים זה מאחורי זה בתצורת טנדם, ותורמים יחד את הכוח להנעת האופניים.
האופניים משמשים בין השאר לשילוב נכים בספורט הרכיבה – למשל אנשים עם עיוורון או אנשים עם לקות ראייה, הרוכבים מאחורי רוכב קדמי רואה.
בעבר יוצרו אופני הטנדם על ידי חיבור שני זוגות אופניים זה לזה.
המשקל והלחץ הכפולים המופעלים על מערכות האופניים מסוג זה מחייבים רכיבים עמידים יותר, ועל כן כיום מאופיינים אופני טנדם בשילדה מסיבית ורכיבים חזקים מאלו המשמשים אופני יחיד.
עיצוב מוקדם לאופני טנדם מופיע ברישום משנת 1891.
אופני הטנדם מוארכים יותר מאופניים רגילים; הם בעלי מספר מושבים זה מאחורי זה ומספר מערכות של דוושות.
הדוושות מחוברות על ידי שרשרת, נוספת לזו הקיימת באופניים רגילים, הנקראת "שרשרת תזמון".
כך הרוכבים מדוושים בו-זמנית באותו קצב (קאדנס), ותורמים יחד את הכוח הדרוש לסיבוב הגלגלים והנעת האופניים קדימה.
השליטה באופניים היא בידי הרוכב הקדמי האוחז בכידון (לשאר הרוכבים יש כידון אחיזה בלבד).
אופני טנדם לשני רוכבים הם הנפוצים ביותר, אך קיימים גם אופני טנדם לשלושה, ארבעה ואף יותר רוכבים.
ב-1896 נבנה דגם אופני טנדם לעשרה רוכבים, ה"אוריטן" (oriten), על ידי ה-Orient Cycle Company.
הדגם הארוך ביותר שנבנה אי פעם כלל שבעים וארבעה מושבים ונבנה ב-1984 באוסטרליה.
כיום ישנם אופני טנדם בסגנון אופני כביש לצורך רכיבות עממיות על הכביש וגם לצורך מרוץ אופניים, וכן אופני טנדם בסגנון אופני הרים, בעלי בולמי זעזועים.
קיימים גם אופני טנדם מסוג "אופנוח".
הכוח המופעל ברכיבת טנדם גדול מהכוח המופעל ברכיבת סינגל (אופניים רגילים), ההתנגדות לגלגול והחיכוך בציר מעט גבוהים יותר אך התנגדות האוויר דומה.
משקל אופני הטנדם כפול ולעיתים אף יותר מכפול ממשקל אופני הסינגל, אך יחד עם זה יחס הכוח למשקל אינו זהה לזה של רוכב יחיד על אופניים רגילים.
הרכבה על אופני טנדם קשה יותר בדרך כלל מאשר הרכיבה על אופני סינגל.
בירידות קל להגיע עם אופני הטנדם למהירויות גבוהות מאלו של אופני סינגל בצורה ניכרת.
אחד היתרונות של אופני טנדם הוא שבגלל אורכם הם פחות מועדים להתהפכויות בירידות תלולות.
בפועל, קלות הרכיבה על אופני טנדם תלויה באיכותם של האופניים, ביחס הכוח והמשקל בין הרוכבים, ובמיומנותם.
רכיבת טנדם מצריכה תיאום בין שני הרוכבים, המתבטא, בין השאר, במגבלה על אפשרויות תגובה מהירה.
בנוסף, השליטה והשמירה על שיווי משקל דורשות מאמץ רב יותר (בעיקר מצד הרוכב הקדמי).
באופניים רגילים, הרוכב היחיד מתאם אינסטינקטיבית את העברת משקל גופו מצד לצד וסיבוב הכידון, וכך נשמרת יציבותו על האופניים.
ברכיבת טנדם על הרוכב הקדמי לפצות בתנועות כידון על שינויים במרכז הכובד שאינו מודע להם מבעוד מועד.
ככל שמשקלו נמוך יותר ביחס לרוכב האחורי, כך גדלה השפעת תנועותיו של הרוכב האחורי על היציבות.
השם "טנדם" הוא משחק מילים אנגלי שמקורו בלטינית: Tandem.
בלטינית פירושו "לבסוף", ובאנגלית פירושו "זה מאחורי זה".
היות שעל אופני הטנדם יושבים הרוכבים זה אחר זה, הם זכו בשם זה.
השימוש במושג "טנדם" משמש גם בענפי ספורט אחרים בהם צוות ספורטאים פועל בצורה דומה, כגון צניחה חופשית של זוג צנחנים (Tandem skydiving, נפוץ בעיקר בצניחה עם מדריך).
בלשון העברית - ארמית, יש מילה עם אותו צליל ואותה משמעות '"טן דו"' מקור המילה בתלמוד הבבלי מסכת יבמות דף קיח: '"טב למיתב טן דו מלמיתב ארמלו"' (טוב לשבת יחד, בזוג, מלשבת אלמנה).
בישראל, אופני הטנדם נפוצות בעיקר בהקשר של רכיבת עיוורים ולקויי ראייה במסגרות העוסקות בספורט נכים.
בין הארגונים והעמותות הפועלות בישראל ניתן למנות את:
עמותת אתגרים המפעילה בסיוע מתנדבים מועדוני רכיבת טנדם לנכים בערים הגדולות.
קבוצת רוכבי האופניים "כן ולא" של המרכז הישראלי לכלבי נחייה בבית עובד מפעילה כעשרים זוגות אופני רכיבת שטח וכשמונה זוגות אופני רכיבת כביש.
קיימות מספר קבוצות "כן ולא" במקומות שונים בארץ.
עמותת אלמנארה - העמותה לקידום אנשים עם מוגבלות בחברה הערבית.
העמותה מפעילה שתי קבוצות רכיבה לאנשים לקויי ראייה, אחת לילדים והשנייה למבוגרים.
קבוצות הרכיבה CoVision מסתייעות במתנדבים ערבים ויהודים בפעילות המקרבת בין העמים.
עמותת פעול"ה – "פותחים עיניים ולב לצורכי העיוורים" מפעילה בעזרת מתנדביה שלוש קבוצות רכיבת טנדם - למבוגרים ולבני נוער עם לקויות ראייה במודיעין ובהרצליה.
כמו כן פועלת עמותת פעול"ה בפרויקט ייחודי לרכיבת אופני טנדם עם נוער בדואי ויהודי במסגרת מיזם "כולאננה-רוח טובה" ועמותת "נור".
לעמותת פעול"ה 30 זוגות אופני טנדם.
עמותת "מגדלור" הפועלת באזור חיפה, והקריות.
הקבוצה מתמקדת ברכיבות שטח ושמה דגש על אלמנט ההתנדבות והשוויון של חברי הקבוצה.
בין חבריה ניתן למנות יהודים וערבים, עולים ותושבים ותיקים.
תחרויות אופני טנדם בסגנון אופני הרים המיועדות לרוכבים עיוורים ולקויי ראייה מתקיימות בישראל מאז שנת 2017. התחרויות מתקיימות בחסות איגוד האופנים הישראלי וההתאחדות הישראלית לספורט הנכים.
בין התחרויות ניתן למנות את "אליפות ישראל לטנדם", "מרוץ איילה", "הספורטיאדה" ותחרויות נוספות.
ג'רום, שלושה גברים בבומל (בומל, להגדרתו של ג'רום, הוא מסע ארוך המוגבל בזמן ובחזרה לנקודת היציאה בלבד), יוצאים שלושת הרעים מן הספר שלושה בסירה אחת (מלבד הכלב) למסע על שני זוגות אופניים - יחיד וטנדם.
בשיר העם האנגלי, "Daisy Bell", שבו הדובר השר מציע נישואים לאהובתו, דיידי, הדובר השר אומר שאלו לא יהיו נישואים יוקרתיים כי הוא אינו יכול להרשות לעצמו לשכור כרכרה, אך הם יוכלו ליהנות בנסיעה על אופניים זוגיים.
אופנוח הוא סוג של אופניים שהרוכב עליהם נמצא בתנוחת ישיבה שעונה לאחור, ובדרך כלל הרגליים מלפנים.
מהירות האופנוח גדולה משל אופניים רגילים בגלל גרר נמוך ודחיפה יעילה יותר של הרגליים כאשר הגב נתמך במשענת.
זו הסיבה ששיאי המהירות העולמיים מושגים באמצעות אופנוח מכוסה בכיסוי אווירודינמי.
כיום שיא המהירות לרכיבה במישור הוא כ-130 קמ"ש באופנוח, וכ-73 קמ"ש באופניים רגילים.ב-1937 זכה בתחרות איגוד האופניים הצרפתי רוכב אופנוח.
הזכייה הביאה לאיסור על רוכבי אופנוחים להשתתף בתחרויות אופניים, מה שגרם לעצירה בהתפתחות הענף.
ישנם דגמים שונים אולם רוב הדגמים מיועדים לרכיב על כבישים.
מספר הגלגלים משתנה, בדרך כלל בין שניים לשלושה, בדגמים השונים וכן תנוחת הישיבה שונה.
הגלגל או זוג הגלגלים האחורי נמצא מאחורי גבו של הרוכב והגלגל או זוג הגלגלים הקדמי נמצא מתחת או לפני הדוושות (בדגמים קצרים) או אחריהן (בדגמים ארוכים יותר).
ההיגוי מתבצע או בעזרת כידון הניצב לפני הרוכב, או מערכת היגוי מתחת למושב.
קוטר גלגלי האופנוח לרוב קטן מקוטר גלגלי אופניים רגילים.
נוחות: העדר לחץ על הגב התחתון, הידיים הצוואר והמפשעה.
מהירות: התנגדות נמוכה לאוויר בגלל גובה הרוכב על האופניים (במיוחד בדגמים בהם הרוכב כמעט שוכב על הגב).
יציבות: בניגוד לאופניים רגילים, אין סכנת התהפכות בעת בלימה באמצעות הבלם הקדמי, מכוון שמרכז הכובד נמוך מאוד.
הנפילה הצידה הטבעית להם יותר, היא בטוחה יותר.
בטיחות: במקרה של תאונה הרגליים נמצאות מלפנים ולא הראש.
עקב הנוחות והעדיפות האווירודינמית ניתן לרכב מרחקים ארוכים במיוחד
קושי בשמירה על שיווי משקל במהירות איטית.
הדבר גורם לתחילת נסיעה קשה יותר וקושי בתמרון ברכיבה איטית.
צורת הרכיבה השונה מצריכה תקופת הסתגלות.
שדה הראייה קטן יותר עקב הישיבה הנמוכה
אורכם הגדול יותר של האופניים.
קושי מסוים בתחזוקה (מכלולים לא סטנדרטיים)
לא ניתן לרכב עם תיק גב (פתרונות אחרים קיימים)
אופני יד הם אופניים בעלי שלושה גלגלים, המופעלים באמצעות הידיים.
אופניים אלו משמשים לספורט עממי וכמו כן, גם למרוצי אופניים.
מאחר שאין השתתפות של פלג הגוף התחתון במאמץ, משמשים אופני היד גם רוכבים נכי גפיים תחתונות.
אופני היד התחרו לראשונה באולימפיאדת אתונה כאשר את ישראל ייצג זיו בר שירה מעמותת אתגרים.
בארץ מתקיימת פעילות הן ברמה העממית והן ברמה התחרותית.
כ-70 ספורטאים פעילים בענף ומשתתפים באירועי ספורט שונים.
בשנת 2006 החלה את פעילותה ליגת אופני יד.
הרוכב יושב נמוך על האופניים, בדומה לאופנוח, כאשר רגליו פשוטות לפנים ומעליהן הדוושות.
מאחורי גבו זוג גלגלים ולפניו גלגל נוסף קדמי אליו מחוברת השרשרת (בדומה לגלגל האחורי באופניים רגילות).
לעיתים קיים ציר בין הגלגל הקדמי ומערכת הדוושות, ובין שאר השלדה, ואז הניווט נעשה על ידי הידיים סביב ציר זה.
לחלופין, באופניים ללא ציר, נעשה הניווט על ידי הטיית הגוף.
מאחר שכח הידיים חלש מכח הרגליים, אופני יד מגיעים למהירויות נמוכות מאלו של אופניים רגילים.
בנוסף, החיכוך של שלושה גלגלים עם המסלול גם הוא מאט את האופניים.
לעומת זאת, הישיבה הנמוכה מקטינה את החיכוך עם האוויר.
בשנת 1995 קבע ג'ייקוב היילויל שיא של כ-52.5 קמ"ש במישור (בהשוואה ל-73 קמ"ש באופניים רגילים).
מרוצי אופני כביש נערכים על כבישים סלולים, לרוב על כבישים שנסללו לשם תעבורה יומיומית ולא נועדו במיוחד למרוצים.
תחילתם של מרוצי הכביש הייתה בסוף המאה ה-19, לאחר שפותח דגם האופניים שהפך את האופניים לפופולריים.
מרוצי הכביש הפכו לספורט מקובל בתחילת המאה העשרים, עת נסללו כבישים לשימוש המכוניות הראשונות.
מרוץ האופניים המתועד כראשון נערך ב-31 במאי 1868 בפארק סן קלו בפרברי פריז למרחק של 1,200 מטרים.
המנצח בו היה האנגלי ג'יימס מור שניצח גם במרוץ הכביש הראשון שנערך ב-1869 מפריז לרואן, מרחק של 133 ק"מ.
מרוצי אופני הכביש הם מענפי הספורט הפופולריים ביותר באירופה.
תחרות ה"טור דה פראנס" היא האירוע השלישי בעולם במידת הפופולריות שלו לאחר האולימפיאדה והמונדיאל.
בחלק ממדינות אירופה, כגון צרפת, בלגיה, ספרד ואיטליה, רוכבי אופניים הם גיבורים ששמם נישא בפי כל.
ענף מרוצי האופניים נגוע, כבר שנים רבות, בתופעה של נטילת חומרים משפרי ביצועים האסורים בשימוש.
למרות נסיונותיהם של הגופים המארגנים והמפקחים על הספורט למנוע את התופעה על ידי בדיקות קפדניות, פורצות מדי פעם שערוריות חדשות, בהן מואשמים רוכבים מהדרג הבכיר ביותר בשימוש בשיטות ובחומרים האסורים על פי תקנות הענף.
קיימים שני סוגים בסיסיים של מרוצי כביש:
מרוץ חד-יומי - מרוץ אופניים רגיל שבו המנצח הוא זה שחוצה את קו המטרה ראשון.
מרוץ קטעים - מרוץ שבו מספר קטעים (בדרך כלל קטע אחד בכל יום) והמנצח הוא זה שזמנו המצטבר בכל הקטעים הוא הנמוך ביותר.
התנאי להשלמת המרוץ הוא השלמת כל הקטעים המרכיבים אותו.
כמו כן ישנם שלושה סוגי הזנקה:
מרוץ בו מוזנקים כל הרוכבים ביחד.
מרוץ נגד השעון אישי - זהו מרוץ בו כל רוכב מוזנק בנפרד וזמנו נמדד בנפרד.
הכינוי הנוסף למרוץ זה הוא "מרוץ האמת" משום שאין בו מקום לטקטיקות ולהגנה מפני הרוח על ידי חברי הקבוצה.
הרוכבים גם משתמשים באופניים ובביגוד מיוחדים, מותאמים אווירודינמית להתמודדות עם הרוח.
מרוץ נגד השעון קבוצתי - זהו מרוץ בו כל קבוצה מוזנקת בנפרד והזמן לרוכבים הקדמיים בחציית קו הסיום בכל קבוצה נקבע על פי הזמן בו חצו מחצית מרוכבי הקבוצה את קו הסיום.
במרוץ זה הרוכבים חולקים ביניהם במאמץ בכך שהרוכב הראשון בדבוקה נושא במרבית המאמץ נגד החיכוך עם האוויר ביחס לרוכבים הצמודים מאחור.
המרוצים החד יומיים הוותיקים והחשובים ביותר נקראים "קלאסיקות" וביניהם בולטים חמשת המרוצים החשובים ביותר, המכונים לעיתים חמשת המונומנטים, והם: מילאנו – סן רמו (החל ב-1907), רונדה ון פלנדרן (1913), פריז - רובא (1896), לייז'–בסטון–לייז' (1892) וג'ירו די לומברדיה (1905).
כמו כן, מתקיימת מדי שנה (החל משנת 1927) אליפות העולם במרוץ כביש.
מלבד הכבוד הגדול שבו זוכה המנצח במרוץ, הוא זוכה גם ללבוש את חולצת הקשת בענן במשך כל השנה עד האליפות הבאה.
מרוצי הקטעים החשובים ביותר הם שלושת הגרנד טורים: ה"טור דה פראנס" הנערך מדי שנה בצרפת החל משנת 1903, ה"ג'ירו ד'איטליה" הנערך מדי שנה באיטליה החל משנת 1909, וה"וואלטה אספניה" הנערך בספרד, מדי שנה החל משנת 1935.
מרוצים אלו הם מפרכים ביותר, נמשכים 20 יום ברציפות ואף יותר, והרוכבים נמצאים על אוכפי האופניים 4 עד 7 שעות מדי יום.
ה"טור דה פראנס" נחשב לתחרות הספורט הקשה ביותר.
בחלק גדול ממרוצי הקטעים נערך קטע אחד (בגרנד טורים שני קטעים) של מרוץ נגד השעון.
במרוץ זה שנקרא גם "מרוץ האמת" מוזנק כל רוכב בנפרד וחייב לרכוב לאורך כל המסלול לבדו ללא עזרת רוכבים אחרים.
המנצח הוא זה שקבע את הזמן המהיר ביותר.
לקטעי המרוץ נגד השעון, כמו גם לקטעים שנערכים בהרים, יש בדרך כלל השפעה מכרעת על הדירוג הכללי במרוץ.
מקובל לחשוב כי המנצחים בגרנד טורים חייבים להצטיין גם ברכיבה בהרים וגם ברכיבה נגד השעון.
במיוחד בולטת התופעה בטור דה פראנס בו מתרכזים מיטב הרוכבים.
ניצחון של מטפס טהור שאינו מצטיין ברכיבה נגד השעון היא תופעה די נדירה בטור דה פראנס.
לעומת זאת, בג'ירו ד'איטליה ובוואלטה אספניה יש לא מעט מקרים שבהם זוכה רוכב שאינו מצטיין ברכיבה נגד השעון.
מרוצי אופניים מתייחדים בשתי נקודות המבדילות אותם מענפי ספורט אחרים.
הניצחון הוא אישי, אך המאמץ הוא קבוצתי.משתתפות במרוץ מספר מוגבל של קבוצות אשר לכל אחת מהן רוכב מוביל (לעיתים שניים ואפילו שלושה מובילים).
למובילי הקבוצות שאיפות שונות, הקבוצות המרכזיות בשורותיהן רוכב "אול אראונד" (רב גוני, רוכב המצטיין בכל סוגי הקטעים) היכול לזכות בטור כולו, לקבוצות אחרות המובילים שבהם הם "מאיצים" או "מטפסים" שאר רוכבי הקבוצה מתמקדים במשימות שנועדו לשפר את מצבם של מוביל/י הקבוצה ונקראים פועלים או דומסטיקים בלועזית.
תפקידם של הפועלים הוא מגוון.
חלקם עסוקים בהגנה על המוביל מפני הרוח והתנגדות האוויר במשך רוב המרוץ.
חלקם מביאים מדי פעם מזון ומשקה לרוכבי הקבוצה האחרים מרכב הליווי הנמצא בסוף טור הרוכבים וחלקם נשלחים לבריחות מדבוקת הרוכבים כחלק מטקטיקת הקבוצה.
ברוב מרוצי האופניים ברמות הגבוהות ביותר, הקבוצות המתחרות הן קבוצות שמייצגות חברות מסחריות המממנות את פעילות הקבוצה.
המרוצים היחידים בהם הקבוצות הן של נבחרות לאומיות הם אליפות העולם ואליפויות יבשתיות המתקיימת מדי שנה והמשחקים האולימפיים.
התנגדות האוויר לרוכב מקשה מאוד על הרכיבה במהירויות גבוהות.
תופעה זו היא התופעה המרכזית במרוצי אופניים וכל טקטיקות המרוץ נבנות מסביבה.בדרך כלל, רוכב בודד יתקשה מאוד להתמודד עם קבוצת רוכבים שבה מתחלף כל הזמן הרוכב הקדמי השובר את הרוח עבור יתר הרוכבים הנמצאים מאחריו ומפחית את הגרר.
דבוקת הרוכבים, הנקראת בלועזית פלוטון, מתארגנת בצורה כזו שרוכב אחד טרי נמצא מקדימה ושובר את הרוח ושאר הרוכבים, עד 200 במספר, נמצאים אחריו ונהנים מהתנגדות אוויר נמוכה יחסית.
במקרים כאלו מסתיים המרוץ במיאוץ רב משתתפים.
במיאוץ רב משתתפים, נוטלים חלק בפועל רק הרוכבים המצטיינים ביכולת האצה מרבית למשך זמן קצר.
רוכבים אלו נמצאים למעשה במשך כל המרוץ מאחור, מובלים על ידי הדומסטיקים שלהם ומוגנים בתוך הדבוקה ורק ב-100-200 המטרים האחרונים הם פורצים קדימה ומנסים לזכות בניצחון ככל שהם ייצאו לפריצה מאוחר יותר וישמרו את כוחם לרכיבת הסולו יגברו סיכוייהם.
המאבק על המיקום לקראת המיאוץ הסופי, סכנת התאונות שמתגברת מאוד בשלב זה והמהירות הגבוהה בסיום (כ-60-70 קמ"ש) יוצרים מתח רב הן אצל הרוכבים והן אצל הצופים.
זהו שיא המרוץ מכל הבחינות.
במצב כזה, שאר הרוכבים שאינם מצטיינים במיאוצים נשארים בחלק האחורי של הדבוקה כשמטרתם העיקרית היא לסיים את המרוץ בשלום.
פעילות ספורטיבית ראשונה בתחום האופניים החלה בארץ ישראל ב-1930 בעת שהוקמה על ידי שבעה רוכבים אגודת הפועל תל אביב באופניים.
מאז ועד שנות ה-70, רוב הפעילות בתחום התרכזה באגודות ספורט של "הפועל".
מרוץ הכביש הראשון נערך ב-1932, ברחובות תל אביב וניצח בו שלמה צבי מהפועל תל אביב.
באימון שדימה מרוץ, שהתקיים ב-1932 מתל אביב לפתח תקווה, נהרג הרוכב חנוך אריאלי.
ב-1935, במכביה השנייה, נכלל לראשונה בתוכנית המשחקים מרוץ אופניים ל-50 קילומטר.
המנצח היה הארצישראלי אלסקלה ושני סיים בלוטשטיין מפולין.
עד מלחמת העצמאות ואף לאחריה פחתה מאוד הפעילות התחרותית בתחום.
במכביה השלישית, שנערכה ב-1950, נערך שוב מרוץ ל-50 קילומטר.
המנצח הפעם היה מרטין ון-גלדר מהולנד ושני הגיע משה וישגרודסקי מישראל.
העלייה מצפון אפריקה הביאה להתקדמות בספורט לאחר שמספר רוכבים בולטים ממרוקו (חלקם היו אף אלופי מרוקו), אשר היו בעלי ניסיון במרוצים במרוקו, תוניסיה, אלג'יריה ואף צרפת, עלו לישראל.
מאותן שנים ועד סוף שנות השבעים, התמקד חלק גדול מהפעילות באזור הדרום: רמלה, אשקלון ובאר שבע, מקום מגוריהם של חלק מאותם רוכבים עולים.
בכינוס הפועל השישי, ב-1956, נערך לראשונה מרוץ קטעים ארוך שזכה לשם: מרוץ דן-באר שבע.
המרחק הכולל במרוץ היה 520 קילומטר ונטלו בו חלק 19 רוכבים ובהם שלושה רוכבים זרים.
ניצח האנגלי ג'ף מוריס ומבין הישראלים סיים ראשון (רביעי בדירוג הכללי) יצחק בן דוד.
ב-1958 נרשמה ישראל לאיגוד הבינלאומי לאופניים וב-1960 נשלחו בפעם הראשונה והיחידה רוכבי אופני כביש למשחקים האולימפיים, לאולימפיאדת רומא.
במרוץ הכביש האולימפי ל-175 קילומטר, ייצגו את ישראל יצחק בן דוד והנרי אוחיון.
שני הרוכבים סבלו מתקלות ונפסלו במהלך המרוץ.
בכינוס הפועל השביעי ב-1961 נערך שוב מרוץ דן-באר שבע, הפעם באורך של 475 קילומטר.
בין 34 המשתתפים שהשתתפו במרוץ היו גם רוכבים מאוסטריה, אנגליה, שוודיה, קפריסין וחבש.
במרוץ ניצח השוודי הנס אקמן ומבין הישראלים, סיים ראשון (שישי בדירוג הכללי) הנרי אוחיון.
בתחילת שנות השבעים, הגיע לישראל המאמן עקיבא רזניק שהיה מאמן בעל ניסיון רב מברית המועצות.
הוא הקים קבוצת רכיבה בנצרת עילית ועפולה והנחיל בה שיטות אימון ממזרח אירופה.
רוכבי הקבוצה כבשו את כל התארים בשנות השבעים והשמונים והצליחו גם בתחרויות בזירה האירופית.
לשיא הגיע עם יהודה גרשוני שרכב בקבוצה המקצוענית SKIL לצידו של שון קלי, אחד מבכירי הרוכבים בעולם באותה עת.
בכינוס הפועל ה-13, ב-1987, התקיים מרוץ שלבים בן ארבעה ימים בכבישי הגליל (130-200 ק"מ ליום) שבו ניצח יהודה גרשוני בדירוג האישי, ובדירוג הקבוצתי ניצחה נבחרת ישראל, יהודה גרשוני, עמוס גרי וזוהר רובין רוכבים מנבחרות אירופיות מצרפת, שווייץ, גרמניה ועוד.
בשנת 2018 נערכה בישראל תחרות ג'ירו ד'איטליה 2018 היא התחרות ה-101 של מרוץ האופניים ג'ירו ד'איטליה, אחד ממרוצי האופניים המכונים "גרנד טורס".
המרוץ יצא לראשונה מגבולות אירופה והוזנק בירושלים ב-4 במאי 2018, בקטע של מרוץ נגד השעון, למרחק של 9.7 ק"מ והמשיך בשני קטעים נוספים בישראל.
גיא שגיב וגיא ניב, חברו לקבוצה, הם הישראלים הראשונים אי פעם שהשתתפו באחד ממרוצי הגרנד טורס.
אליפות ישראל באופני כביש נערכת מדי שנה בחודש יוני.
ברוב שנות קיום האליפות נערך רק מרוץ הכביש לגברים.
בשנים האחרונות, נערכים באליפות גם מקצה של מרוץ הכביש לנשים וגם מקצים במרוץ אישי נגד השעון לגברים ולנשים.
אול אראונדר: (רב גוני) רוכב המצטיין בכל סוגי הקטעים: קטעי הרים, מיאוצים ונגד השעון.
במרוץ קטעים רוכבים אלה הם המועמדים לזכות בטור כולו.
בעלי שריר ארבעה ראשי מפותח, בדרך כלל גדולי גוף, ישיגו את ניצחונותיהם במיאוצים המוניים, שהם בדרך כלל בקטעי מישור או בקלאסיקות (מרוצים חד יומיים).
מטפס: רוכב המתמחה בקטעי הרים.
בדרך כלל קטני גוף וחזקים מאוד.
ישיגו את ניצחונותיהם בעליות בהרים.
שען: רוכב המתמחה במרוץ נגד השעון, רכיבה לבד ללא עזרת הקבוצה, ישיגו את ניצחונותיהם בקטעי נגד שעון.
(domestique) רוכב בקבוצה, שתפקידו להביא את המוביל לניצחון.
חוסם עבורו את הרוח, מגיש לו בקבוקי שתייה ואף נותן לו גלגל או מחליף איתו אופניים במקרה של תקלה.
א-בלוק (À bloc): רכיבה עם הראש בקיר (בכל הכוח, בלי טקטיקה).
אזור האכלה: נקודה קבועה מראש במרוץ, בה מקבלים הרוכבים (תוך כדי רכיבה) מזון ושתייה מצוותי קבוצותיהם הפרושים בצד הכביש.
אשלון (Echelon): דבוקה רוכבים קטנה הרוכבת במבנה אלכסוני.
בדרך כלל מתהווים אשלונים במרוץ כאשר יש רוח צד.
גרופטו (Gruppetto): (נקרא גם "אוטובוס") דבוקת הרוכבים האחרונה במרוץ.
בדרך כלל מתארגנת דבוקה זו לעבודה משותפת על מנת לא להיפסל בשל חריגה ממגבלת זמן סיום המסלול, כשהקצב מוכתב על ידי רוכב ותיק.
(נפוץ בעיקר בקטעי הרים במרוצי קטעים).
דבוקה: הקבוצה המרכזית של הרוכבים.
פעמים רבות משתמשים במונח פלוטון.
דירוג הרים: כל קטע הררי מקבל דירוג לפי אורכו ושיפועו: מרמה 4 (הכי קל) ועד רמה 1. (הכי קשה).
בשנים האחרונות נוספה קטגוריה נוספת הנקראת "מעל לכל דרגות הקושי" (בטור דה פראנס מכונה קטגוריית HC).
דירקטור ספורטיף: (Directeur sportif) המנהל הספורטיבי של הקבוצה.
בתואר זה נקראים גם המנהל הספורטיבי הראשי של הקבוצה וגם המנהלים הזוטרים אשר משמשים כמנהלים הספורטיביים בזמן המרוצים.
דראפטינג: רכיבה במרחק קצר מאוד מאחורי רוכב אחר או רכב, על מנת להקטין את התנגדות הרוח.
זמן פסילה: בכל קטע במרוץ שלבים מוגדר אחוז מסוים.
רוכב המגיע אחרי הזמן האמור יפסל ולא ימשיך במרוץ.
לדוגמה, אם המנצח סיים את הקטע ב-5 שעות והאחוז שנקבע ליום זה הוא 15%, רוכבים שיגיעו 45 דקות או יותר אחרי המנצח יפסלו.
מוזט (musette): תיק בד בעל רצועה, הניתן לרוכב באזור ההאכלה וכולל שתייה, אוכל ולעיתים מעיל גשם.
מרוץ נגד השעון: קטע מרוץ שבו כל רוכב מוזנק לבדו.
המנצח הוא מי שסיים את המרוץ בזמן הקצר ביותר.
במרוץ קבוצתי, נמדד הזמן לפי ששת הרוכבים המהירים ביותר.
פנס אדום: כינוי לא מחמיא עבור הרוכב הממוקם במקום האחרון במרוץ שלבים.
פרולוג: קטע נגד השעון הנערך במרוץ קטעים על מנת לדרג את הרוכבים דירוג ראשוני.
קבוצת בריחה: מספר רוכבים שיצאו מן הפלוטון ורוכבים לפניו, המבצעים מאמץ משותף על מנת (שאחד מהם) ינצח במרוץ.
קבוצת אופניים: מספר רוכבים, בדרך כלל מלאומים שונים, המאוגדים תחת נותן חסות.
בכל קבוצה רשומים כ-30 רוכבים אך רק 9 יכולים להשתתף בכל מרוץ.
פרט לרוכבים, בכל קבוצה יש מנהל ספורטיבי, מכונאים, נהגים, עוזרים אדמיניסטרטיביים, רופא, מעסים ויחצ"נים.
קיר: טיפוס בשיפוע תלול במיוחד.
קפטן על הכביש: תפקיד בלתי רשמי, הניתן לפני המרוץ לרוכב מסוים בקבוצה (בדרך כלל ותיק ומנוסה), שתפקידו הוא תיאום בין הרוכבים והעברת הוראות המנהל הספורטיבי לשאר רוכבי הקבוצה.
רדיו: במרוצים שבדרגות הגבוהות הרוכבים מצוידים בקשר אלחוטי המאפשר להם לתקשר ולקבל הוראות ותמונת מצב המרוץ מרכבי הליווי בהם יושבים המנהלים הספורטיביים המעודכנים על ידי הטלוויזיה ועל ידי רדיו המרוץ.
השימוש ברדיו אסור במרוצי הכביש של אליפויות בינלאומיות (דוגמת אליפות העולם והאולימפיאדה), המתקיימים על מסלול החוזר על עצמו מספר פעמים.
רודפים: קבוצת בריחה הנמצאת בין הדבוקה לקבוצה בריחה שלפניה, ומנסה להדביק אותה.
שלב (במרוץ קטעים): קטע מהמרוץ.
חלק הרכיבה היומי במרוץ שלבים.
במרוץ קטעים רוכב GC הוא רוכב המתמודד על זכייה בטור כולו.
אופני BMX (קיצור של ) הם סוג אופניים המשמשים לספורט אתגרי.
הספורט שנעשה עם האופניים כולל מרוצים על גבעות חול או קפיצות ופעלולים אקרובטיים באזורים מיוחדים לכך, בהם מוצבות רמפות, מכשולים ונקודות קפיצה.
סגנון זה נקרא "סגנון חופשי" ("freestyle").
ספורט הרכיבה על אופני BMX החל בקליפורניה, ארצות הברית בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, כגרסת אופניים למרוצים ופעלולים שנעשו עם אופנועי שטח.
בהמשך שולבו ברכיבה בסגנון חופשי גם פעלולי סקייטבורד.
הספורט צבר תאוצה, ויצרני אופניים החלו לייצר אופניים מיוחדים לצורך כך.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) צורף ענף מרוצי אופני BMX לתוכנית האולימפית.
בתכנון הכפר האולימפי לאולימפיאדת לונדון (2012), יועד לו אזור מיוחד בולופארק סמוך לולודרום האולימפי.
בישראל נפתחו בשנים האחרונות מספר פארקי אופניים עירוניים המכונים גם "בייק-פארק" בעלי מסלולים ורמפות המתאימים גם לאופני BMX.