tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ישראל רול, איתן איילון, אפולוניה ודרום השרון: דגם של עיר חוף והעורף היישובי שלה; עם נספחים מאת שלמה יזרעאל [ואחרים], תל אביב הקיבוץ המאוחד, 1989.
ישראל רול, אורן טל ומיכאל וינטר (עורכים), מפגש הצלבנים והמוסלמים בארץ ישראל: השתקפותו בארסוף, בסידנא עלי ובאתרי החוף, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ('אפולוניה-ארסוף – מחקרים נלווים'), תשס"ז 2007.
ישראל רנד (נולד ב-1963) הוא חזן ישראלי, משמש כחזן הראשי בבית הכנסת הגדול ברמת גן ומלמד "בבית הספר המרכזי לחזנות" בפתח תקווה.
למד בילדותו אצל החזן שלמה רביץ והיה סולן להקת הילדים שלו, כמו כן היה סולן בלהקת הילדים "פרחי ירושלים" של יגאל צליק.
לאחר מכן למד במכון הישראלי לחזנות, בניהולו של המנצח אלי יפה, והיה תלמידו של החזן נפתלי הרשטיק ומשה שטרן.
רנד למד בישיבת היישוב החדש.
בעבר שימש רנד כחזן בבית הכנסת "היכל מאיר" בתל אביב.
בשנים 1994-2005 שימש כחזן בבית הכנסת המפטון בלונג איילנד, ניו-יורק.
רנד הופיע בקביעות במשך 25 שנים עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית במסגרת סדרת הקונצרטים השנתית של האנסמבל "יובל" בניצוחו של הד"ר מרדכי סובול.
בשנת 2010 השתתף רנד ביחד עם גולן אזולאי בהצגה "קרליבך חי" בתיאטרון יידישפיל העוסקת בחיי הרב שלמה קרליבך, וכן בהצגות נוספות בתיאטרון האידישפיל, ובתיאטרון אספקלריא.
משנת 1990 הוא מופיע ברחבי העולם עם מיטב התזמורות ואולמות הקונצרטים הגדולים בעולם.
בשנת 2006 הכיר את העיתונאית התחקירנית מלי קמפנר בעת שערכה סדרת תחקיר על תופעת ההאזנה המחודשת לחזנות וההתעניינות בה, ונישא לה לאחר שחזרה בתשובה.
ישראל (רלי) רמות (לנדסברג) (נולד ב-12 בדצמבר 1950) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, שכיהן כמפקד חטיבת הנח"ל.
עם סיום הקורס שב רמות לצנחנים כמפקד מחלקה.
במלחמת יום הכיפורים לחם רמות בקרב ואדי מבעוק כסגן מפקד פלוגה מסייעת בגדוד 202. לאחר המלחמה מונה למפקד פלוגה בצנחנים.
במבצע ליטני היה סגן מפקד גדוד 202, בעקבות הדחתו של מפקד הגדוד שבתאי פולג עקב אירוע חמור מונה לממלא מקומו.
לאחר מכן מונה למפקד גדוד 202. רמות הוביל את גדודו במלחמת לבנון הראשונה, מהנחיתה של חטיבת הצנחנים, בפיקודו של יורם יאיר, בחוף נהר האוואלי שמצפון לעיר צידון בלבנון, עבור בקרב על כפר סיל ועד לביירות.
בהמשך שימש מפקד חטיבה 5. בשנים 1989-1988 פיקד על חטיבת הנח"ל.
ישראל רוקח (ט' באב תר"א, 1841 – י"ט באב תרצ"ג, 11 באוגוסט 1933) היה תעשיין ונדבן יהודי אורתודוקסי בליטא ובארצות הברית.
נולד בוילקובישק שבליטא לאריה לייב רוקח, בנו של הרב לוי רוקח מווילנה, מצאצאי רבי אלעזר רוקח, ולמרים, בת ישראל ריטבסקי.
בצעירותו למד תורה אצל אביו ואצל רבנים נוספים.
בגיל 20 נישא לבתו של הרב אהרן הכהן שפירא, מצאצאי בעל ה"תוספות יום טוב" ושאול וואהל.
לאחר נישואיו עבר לקובנה והקים מפעל גדול לתעשיית סבון.
מפעלו קיבל תעודת כשרות מהרב יצחק אלחנן ספקטור מקובנה, ששיבח את רוקח על "זכות של הפרשת רבים מבני עמנו מאיסורים".
היה חלוץ יצרני סבון כשר העשוי משומן צמחי.
בסבון הכשר שמתוצרתו הייתה מוטבעת המילה "כשר", והוא היה בשימוש נפוץ בביתם של יהודים רבים בליטא וברוסיה.
רוקח היה מהנדבנים היהודים המפורסמים בליטא.
במשך תקופה נהג לחלק לצדקה כשני שלישים מרווחיו והעסיק נציג מיוחד שטיפל באלפי בקשות התמיכה שהגיעו אליו מכל העולם.
בשנת 1890, בעקבות משבר בעסקיו בליטא, היגר עם משפחתו לארצות הברית.
הקים בברוקלין מפעל ענק לסבון ולמוצרים כשרים נוספים, ובהם דבש, פירות מטוגנים ומשומרים, שמן צמחי, דגים משומרים, קקאו, מרקים, צמר פלדה ואבקה לניקוי כלים.
המפעל הקפיד על הידור בכשרות וכדי למנוע בעיות כשרות הקפיד שכל המוצרים יהיו פרווה בלבד.
כעבור זמן הרחיב את עסקיו והקים מפעל נוסף בסידרוויל שבפנסילבניה.
לאחר שמפעליו התבססו פרש מניהולם השוטף והקדיש את זמנו לתמיכה במוסדות תורה ובנצרכים.
נהג לבקר בקהילות ובשכונות יהודיות בארצות הברית ולחלק כספי צדקה.
הקצה מלגות עבור תלמידים בישיבת רבנו יצחק אלחנן שהוסמכו לרבנות.
בסוף שנות ה-20 הקים רוקח קרן צדקה בת 50 אלף דולר לתמיכה בהקמת בתים בארץ ישראל עבור יהודים שומרי מצוות.
מכספי הקרן הוקמו שכונת גבעת רוקח בבני ברק, בתי ישראל רוקח בשכונת מקור חיים בירושלים וכפר רוקח בכפר מרמורק.
רוקח הקצה סכום כסף גדול ליצירת תבנית המשכן ושלושת בתי המקדש על ידי האדריכל והרב יעקב יהודה, ככלי עזר והמחשה ללומדי תורה העוסקים בנושאים אלו.
על המלאכה פיקחו הרב קוק והרב איסר זלמן מלצר.
נפטר בארצות הברית בשנת 1933, בגיל 92. ארונו הועלה לארץ ישראל והובא לקבורה בהר הזיתים בירושלים.
בכותרת מאמר לזכרו בעיתון "דואר היום", שפורסם מיד לאחר פטירתו, כונה רוקח "הנדבן הכי גדול בדור".
זמן קצר לפני פטירתו של ישראל רוקח נפטר בנו, לוי.
בן אחר, ד"ר אהרן רוקח, עמד בראש המפעל לאחר מותו.
ישראל רובינצ'יק (31 בינואר 1921 – 21 בינואר 2008) היה שחקן תיאטרון ישראלי.
רובינצ'יק נולד בגרודנו שבפולין (כיום הורדנה שבבלארוס) ב-1921. למד בבית הספר הגבוה לתיאטרון במוסקבה.
בוגר בית הספר הגבוה לתיאטרון במוסקבה (1944).
בשנת 1953 עלה לישראל והצטרף לתיאטרון הבימה, בו שיחק בין השנים 1953 ל-1991. גילם תפקידים בהצגות רבות, ביניהן "נמר חברבורות", "מדיאה", "חנה סנש", "הרובע העתיק", "הסוחר מוונציה", "הדיבוק" ועוד.
ב-1965 שיחק במחזה "השקיעה", מאת איסאק באבל ו-20 שנה אחר כך שיחק שוב באותה תפקיד, שהמחזה עלה פעם שנייה ב"הבימה".
בקולנוע הופיע במספר סרטים בהם: בסרט "הם היו עשרה" משנת 1960, בשנת 1966 שיחק רובינצ'יק בסרטו של ישראל בקר, ובכיכובו של מייק בורשטיין, "שני קוני למל".
שיחק בסרטי קולנוע נוספים בהם בסרטו של מנחם גולן "מלכת הכביש" משנת 1971, ובסרטו של אבי נשר "הפחדנים" משנת 1980.
תפקידו האחרון על הבמה היה בשנת 1991 בגיל 70 בהצגה "הפיזיקאים" לצדו של שלמה בר-שביט.
רובינצ'יק היה משך שנים מורה לאיפור בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת ת"א.
רובינצ'יק שכונה על ידי חבריו אישקה, השתייך לחבורת "הגרודנאים" (ילידי העיר גרודנו ובוגרי גימנסיה תרבות בגרודנו, שעלו לארץ ברובם לאחר מלחמת העולם השנייה).
הם היו נפגשים בתל אביב אחת לחודש-חודשיים.
התגורר עשרות שנים ברמת אביב.
נפטר ב־2008 לאחר מחלה והוא בן 87. הותיר אחריו אישה - אנה, ובת - אורית, הנשואה לאייל גפן.
ישראל רוּבּין-רִבקאי (12 ביוני 1890, ראדושקוביץ, פלך וילנה, רוסיה (ליטא) – 24 בפברואר 1954, תל אביב) היה מחנך, פדגוג פסיכולוג ברוסיה הלבנה, פולין ובארץ ישראל, סופר ועורך יידי ועברי.
מראשוני מערכת החינוך בתל אביב.
ישראל רובין רבקאי נולד בשנת 1890 בעיירה ראדושקוביץ שליד העיר וילנה, במערב רוסיה (ליטא), בנם של רחל לאה לבית זלצר ויחזקאל.
גדל בבית מסורתי, קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר" ובישיבה.
בנעוריו נתפס לרעיון הסוציאליזם, הצטרף לתנועת השומר הצעיר ולמהפכנים יהודים ואנרכיסטים.
למד הוראה בסמינרים למורים בגרודנה, ושימש כמה שנים כמורה בעיירות שונות וכמפקח על בתי הספר של חברת "מפיצי השכלה", עד תום מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1917 נישא לרבקה לבית שיינמן.
בעקבות זאת שינה את שם משפחתו מ-רובין ל-רבקאי, על שמה.
השניים היו הורים לבן, חזי רובין (1919–2004), ממייסדי קיבוץ חולתה.
(בחולתה יושבת משפחתו; ספריית הקיבוץ קרויה על שמו של ישראל רבקאי.)
בשנת 1921 סיים את לימודי הפסיכולוגיה באוניברסיטת יינה שבגרמניה בתואר דוקטור, עם דיסרטציה בנושא ילדים ומתבגרים מזווית חינוכית ופסיכולוגית.
הוא שב לפולין, והיה מפקח ברשת חינוך ביידיש.
בשנת 1928 עלה לארץ ישראל עם משפחתו, והיה לימים ממניחי היסוד לרשת החינוך בתל אביב ובארץ.
בתפקידו האחרון כיהן כמפקח על בתי ספר מזרם העבודה מטעם משרד החינוך.
רבקאי נפטר לאחר מחלה קצרה בביתו שברח' שפינוזה 29 בתל אביב בפברואר 1954, בשנת ה-64 לחייו.
אלמנתו רבקה נפטרה ב-1968, ונקברה לצדו.
דעפעקטיווע קינדער אין דער יידישער ליטעראַטור, וילנה: ליטעראטן און זשורנאליסטן פאראיין, [192-?].
("ילדים בעלי לקויות בספרות היהודית")
א דין תורה מיט א קלאָץ: מעשהלע, 2טע אויפל', ביאליסטוק: קולטור-ליגע, 1921. (סיפור)
כעזין [=רבקאי], פון כעזילעס טאָגבוך; מיט א פאָרוואָרט פון ר.
סימכאָוויטש, ורשה: קינד, 1923. (יומן ובו תצפיות שאסף רובין על חיי בנו מהחודש השישי לחייו ועד שנתו הרביעית)
קינד און דערוואַקסענער: פסיכאָלאָגישע שטודיע, ורשה: ווילנער פארלאג פון ב' קלעצקין, 1925. ("ילדים ומתבגרים: מחקרים פסיכולוגיים")
על האופי והתפתחותו: מחקרים פסיכולוגיים, ורשה: הקואופרטיב השומרי המרכזי ע"י הסתדרות "השומר הצעיר" בפולניה ('הספרייה השומרית'), תרפ"ו 1925.
די מאַמע און איר ראָל אין דערציונג פון קינד, ברלין: קינד ('עלטערן ביבליאטעק'), 1926. (מדריך להורים) (ספרון) ("האם ותפקידה בחינוך הילד")
די טראַגעדיע פון בן-יחיד, ברלין: קינד ('עלטערן ביבליאטעק'), 1926. (מדריך להורים) (ספרון) ("הטרגדיה של בן יחיד")
קינדערשפּיל אַלס לעבנסערנסט, ברלין: קינד ('עלטערן ביבליאטעק'), 1927. (מדריך להורים) (ספרון)
דער יונגער מענטש און זיין אַנטוויקלונג: פון וויג ביז צום זעלבסטשטענדיקן לעבן: אָפּהאַנדלונגען וועגן פסיכאָלאָגיע און דערציונג, טייל 1: "די ערשטע קינדהייט", ורשה: ח' בזשאזא, 1927. ("האדם הצעיר והתפתחותו: מהעריסה ועד חיים עצמאיים: מאמרים על פסיכולוגיה וחינוך", חלק א: "הילדות המוקדמת")
האַלט זיך גליַיך: שמועס מיט שול-קינדער: מיט 18 בילדער, ברלין: פארבאנד אזע ('פאלקס ביבליאטעק אזע'), 1927. (מדריך)
פּעסטאַלאָצי, דער פילאָזאָף און פעדאַגאָג: צו זיַין הונדעטסטן יאָרצייט (פעברואר 1827 – פעברואר 1927), ורשה: קולטור-ליגע, 1928. ("פסטלוצי, הפילוסוף והפדגוג")
אידעאַל און עלנד: פילאָזאָפיש-פּסיכאָלאָגישע בּאַטראַכטונגען, ורשה – ניו יורק: יאטשקאווסקיס פאפולער וויסנשאפטלעכע ביבליאטעק, 1929. ("השקפות פילוסופיות-פסיכולוגיות")
פרובוקטורים, תל אביב: מצפה, תרצ"ג 1933. (לפסיכולוגיה של הפרובוקציה)
מכתבים להורים: בשאלות טיפול, חנוך ופסיכולוגיה של ילדים, 2 כרכים ירושלים: אחיאסף, תרצ"ז–תרצ"ח 1938. (כרך ב יצא בשם "על שפת ילדינו בארץ", תל אביב, מפיץ-הספר, תרצ"ח.)
בנעורנו: תאורים כָרַקטֶרולוגיים לטפוסי-נוער אצלנו, תל אביב: יבנה, תרצ"ט.
מיומנה של אם: השנה הראשונה בחיי-הילד; בצירוף אלבום תמונות: האם והילד באמנות, ירושלים: אחיאסף, תש"ב.
ביכורי השירה היהודית המהפכנית, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר ('ספרית פועלים: דורון'), 1946.
פסיכולוגיה וחנוך לאור ספרותנו, תל אביב: נ' טברסקי, תש"ז.
מקרוב ומרחוק: מסות פסיכולוגיות, תל אביב: עמית, תשי"א 1950. (בשלושה חלקים: "במנטליות חדשה באנו למדינה"; "מאז ומתמיד: לפסיכולוגיה של ההוי והמסורת שלנו"; "בזקנינו: לפסיכולוגיה של הנעורים והזקנה")
פונדאַנען אהין: רעטראָספּעקציע-עסייען און זכרונות, תל אביב: דפוס זהר, תשי"ג 1952. ("מכאן לכאן: מסות רטרוספקטיביות וזיכרונות")
י' רובין (רעדאַקטאָר), פאר אונזער שול: זאמלהעפט, וילנה: צענטראלען בילדונגס קאמיטעט, [תר"ע?].
רבקאי (עורכים), ספר השנה – האם והילד, תל אביב: משמר הבריאות שעל-יד מרכז קפת-חולים, תרצ"ד–תרצ"ו.
(בשנה הראשונה יצא בשם: "לוח האם והילד: אֹסף מאמרים בשאלות ההגינה והחנוך לאשה ולילד")
י' רבקאי (עורך), פעוטות: קובץ הרצאות שהורצו בשעורים למטפלות בבתי-הילדים בקבוצים ובקבוצות, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ-ישראל, הקבוץ המאוחד, חבר הקבוצות, הקבוץ הארצי "השומר הצעיר"; הוועדה הבין קבוצתית לשאלת הטיפול המשותף, תרצ"ה.
יעקב חורגין, חלום ליל פסח; ציורים: משה מטוסובסקי, העורך הפדגוגי: י' רבקאי, תל אביב: ח' מרגולין ('ספרית פז'), תש"ד.
פלק הלפרין, משיח בא; ציורים: משה מטוסובסקי; העורך הפדגוגי: י' רבקאי, תל אביב: ח' מרגולין ('ספרית פז'), תש"ד.
ישראל רובין (עורך), בהשתתפות ניסן טוקצינסקי ואברהם לב, לאחוביץ: ספר זכרון, תל אביב: איגוד יוצאי לאחוביץ, תש"ט.
לייב מלאך, האזיני תבל: דרמה ב-3 מערכות וב-14 תמונות; תרגום מכתב יד: בן יחזקאל [=רבקאי], תל אביב: דרך הפועל, 1934.
פיודור דוסטויבסקי, שדים, תרגם ליידיש ד"ר ישראל רובין, וורשה, 1929
ישראל ריבק (18 בפברואר 1923 - 2 בדצמבר 2008) היה מוותיקי באר שבע וממייסדי תנועת החרות בעיר.
קיבל את אות יקיר באר שבע ב-1978.
ריבק נולד בעיירה סוקולוב פודלסק שבפולין, ליוסף שמעון ולרבקה הינדה.
בהיותו בן 16, בפרוץ מלחמת העולם השנייה, ברח לרוסיה.
ב-1940 נכלא בבית סוהר רוסי למשך 3 שנים על רקע פוליטי, לאחר שהוכרז כאנטי-קומוניסט.
שוחרר מהכלא עם נכות ברגליו, ושהה תקופה בקירגיזסטן.
ב-1946 עזב את רוסיה וחזר לפולין.
לאחר חמישה חודשים הצטרף לקבוצת פליטים ניצולי שואה מארצות הברית ומברית המועצות, שחצתה את הגבול באופן בלתי חוקי אל צ'כיה ומשם לאוסטריה.
ב"מרכז לגולה" באוסטריה התנדב לעבוד באזור האנגלי, ושוב נמלט כעבור מספר חודשים מאוסטריה לאיטליה, בצעידה ברגל.
באיטליה חבר לניצולי שואה שניסו לעלות לארץ ישראל באופן בלתי חוקי באניית המעפילים "התקווה", אך האנייה נשבתה על ידי הצבא הבריטי ששלט אז בארץ, ונגררה לנמל חיפה.
משם הוגלו נוסעיה לקפריסין באניית "אושן ויגה", ששימשה כאוניית כלא עם 1,500 איש.
ריבק היה חניך בית"ר והאמין בחזונו של זאב ז'בוטינסקי, ועם קום המדינה התיישב בנתניה, בה היה ריכוז גדול של אנשי התנועה הלאומית.
הוא הצטרף לתנועת החירות והיה פעיל בהסתדרות העובדים הלאומית.
תקופה קצרה עבד בליטוש יהלומים.
בשל נכותו לא גויס לצה"ל במלחמת העצמאות, אך כשנודע לו שמדרום תל אביב יוצאות שיירות לאזור הנגב, הגיע אל באר שבע ב-1949, זמן קצר לאחר שחרורה של העיר.
ריבק החל לעבוד כאזרח בחיל ההנדסה הקרבית.
ב-1950 הוצע לו לפתוח את סניף קופת חולים לעובדים לאומיים ואת הסתדרות העובדים הלאומית בעיר.
הוא קלט מספר רופאים ואחיות, והתמודד עם קשיים מול ממשלת מפא"י.
בשנת 1955 נבחר כנציג תנועת החירות במועצת העיר.
במקביל פתח את מעוז בית"ר בעיר (החלק החינוכי-אידאולוגי).
ריבק ייסד את קבוצת הכדורגל של בית"ר באר שבע, בניהולו ואימונו של חיים סנה.
בתקופה זו הרצה ריבק בפני הכדורגלנים על חזון ז'בוטינסקי, וסניף קופת החולים שלו שימש כמחסן הקבוצה.
ריבק ניהל את קופת החולים 38 שנה.
הוא היה מיוזמי הקמת האצטדיון העירוני בבאר שבע, תיאטרון באר שבע, הקונסרבטוריון העירוני באר שבע, והספרייה העירונית.
ב-1978 הוענק לו, כאות הוקרה על פועלו, התואר יקיר באר שבע.
כחלק מפרויקט מחקר על מרד גטו ורשה, התבקש ריבק לסייע בשחזור דמותו של אחד ממנהיגי המרד, פאבל פרנקל, אותו הכיר מבית"ר.
ריבק הצליח באמצעות ציירי קלסתרון לסייע בשחזור תמונת פניו.
בשנת 1989, לאחר יציאתו לגמלאות מניהולה של קופת חולים לאומית בבאר שבע, החל לכתוב את זכרונותיו מנעוריו ועד לעלייתו לארץ ישראל.
כתביו טרם פורסמו, אך נמצאים במספר ארכיונים, בהם אוניברסיטת בן-גוריון וארכיון ז'בוטינסקי.
במאי 2010 אישרה ועדת השמות של עיריית באר שבע קריאת רחוב או כיכר בעיר על שמו.
ריבק נישא לריטה, עולה מתוניסיה, ונולדו להם ארבעה ילדים.
ב-2 בדצמבר 2008 נפטר לאחר מחלה, והובא למנוחות בבית העלמין החדש בבאר שבע .
ישראל ראש (נולד ב-5 במרץ 1988 באשדוד) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת הפועל אשקלון.
ראש התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מועדון ספורט אשדוד, ולאחר מכן עבר למחלקת הנוער של הכח עמידר רמת גן.
לקראת עונת עלה לקבוצה הבוגרת של הכח, רשם 25 הופעות בליגה וסייע למועדון להעפיל בחזרה לליגת העל.
במחזור הראשון של עונת 2008/2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, במשחק מול הפועל תל אביב באצטדיון וינטר, שהסתיים בתיקו 2-2. בסך הכול רשם בעונת זו 31 הופעות בליגת העל, בנוסף לשתי הופעות במשחקי המבחן, אולם לאחר עונה אחת בלבד ירדה הכח בחזרה לליגה הלאומית.
במשך שנתיים לא מצא את מקומו אך בעונת 2011/2012 הצליח לתפוס את מקומו בהרכב.
ב-17 בדצמבר 2011 כבש את שער הבכורה שלו בקריירה, בתיקו 1-1 נגד הפועל רמת השרון.
בתום עונת 2014/2015 ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית, לאחר שסיימה במקום האחרון בטבלה.
ב-28 ביולי 2015 חתם בהפועל רמת גן מהליגה הלאומית, במדיה שיחק שנתיים וכבש עשרה שערי ליגה ב-63 הופעות.
ב-6 ביוני 2017 חתם בהפועל תל אביב, לאחר שירדה לליגה הלאומית.
ב-3 באוגוסט 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, במשחק מול קבוצתו הקודמת הפועל רמת גן במסגרת גביע הטוטו.
בליגה הלאומית ערך 17 הופעות בעונת 2017/2018, ובסופה עלה עם הקבוצה לליגת העל.
ב-19 ביוני 2018 חזר להפועל רמת גן, וחתם על חוזה לשנתיים במועדון.
ב-19 באוגוסט 2021 חתם בעירוני טבריה מליגה א' צפון.
ב-17 ביוני 2022 חתם בהפועל רעננה.
ב-6 באוגוסט 2023 חתם בהפועל אשדוד
ב-28 באוגוסט 2024 חתם בעירוני אשקלון.
עונהקבוצהליגהבליגהבגביעבגביע הטוטוסה"כהופעותשעריםהופעותשעריםהופעותשעריםהופעותשערים2007/2008הכח עמידר רמת גןהליגה הלאומית250101013612008/2009ליגת העל3304160431סך הכול580511617922009/2010מ.ס.
ישראל רבינוביץ (נולד ב-7 ביוני 1954) הוא פסל וצייר ישראלי.
שייך לקבוצת האמנים המפסלת בשיטת האסמבלאז'.
ישראל רבינוביץ נולד בשנת 1954 וגדל בראשון-לציון.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 יצר רבינוביץ פסלים ויצירות אמנות שונות העוסקות בזהות הישראלית.
בעבודותיו עושה רבינוביץ שימוש ביקורתי בדימויים אלגוריים ובסמלים מן התרבות הציונית.
בשנת 1994 יצר את ציור קיר "כשער על פרשת מים" בבניין מדעי הרוח באוניברסיטה העברית בהר הצופים.
בין עבודותיו הידועות סדרת הפסלים "חוג הצבר" משנות ה-90 של המאה ה-20.
בשנת 2017 הקים את התערוכה "קירות נופלים" אשר הוצגה במוזיאון תל אביב.
ישראל רבינוביץ מתייחס לזיכרון כחומר גלם ביצירותיו, רבדים של זיכרון אישי היסטורי לאומי, חברתי, עבדתי או מומצא, הם הבסיס והמהות של עבודותיו.
סוגים שונים של זיכרון שהם נרטיב הקיום של העם והמקום מתמזגים עם היסטוריית משפחתו ויוצרים מארג של מציאות ובדיה המשמשים בו בערבוביה.
יצירותיו של רבינוביץ עובדות על הפער שבין העובדתי לבדוי, הזיכרון האישי, הקולקטיבי והסובייקטיבי ומקום המיתוס בבניית הזהות האישית והלאומית.
רבינוביץ מציב שאלות ותהיות, מטיל ספק וחוקר את המהימנות והנכונות של טקסטים שקבעו מוסכמות.
חומרי זיכרון שונים מופיעים בעבודותיו ובהם טקסטים ממקורות שונים ממצאים ארכאולוגיים, כלי בית ועבודה טיפוסיים, אלמנטים פולקלוריסטיים וחפצי פולחן דתי וחילוני.
עבודותיו משלבות חומרים אלו בתהליך היצירה והופכת בעבורו את המכלול שנוצר לבסיס של דיון פנימי הרלוונטי למקום ולזמן; כך רבינוביץ בוחן גם את מקומה של האמנות החזותית ותפקידיה ביצירת הזיכרון.
עבודותיו מייצגות סוג של עממיות המתבססות על מורשת קהילתית תרבותית.
חפצים שונים בעבודותיו כמו פינג'אן, קתות, קערות פח, פעמונים, מסכות עץ, הם חלק מזיכרון התקופה המפגש הנוצר בין רובדי הזמן מעמיד באור מיוחד את פוטנציאל הזיכרון ואת היחס למושג הזמן.
המזכרת כאלמנט קיים מלאכותי על מגוון סוגיה, היא בעבור רבינוביץ אחד מאופני הביטוי של ההתמודדות בסוגיית הזיכרון.
הן כמקור השראה, הן כחומר גלם פיזי בתהליך היצירה.
בעשייתו האמנותית הוא מנסה להראות כיצד הזיכרון המבוסס בין השאר על ליקוט ועיבוד פרגמנטים של מיתוס ועל תיעוד מהעבר מוצג בעזרת מצגות פולקלוריסטיות כאמצעי ליצירת סיפור חדש ולכן גם כמעצב מציאות קיימת לרצויה.
מעשה האמנות הוא חלק מהתרבות המקומית והוא ממצב את עצמו כסמל או כביטוי לרגעים המכוננים של הזמן והמקום העכשוויים.
מכוש הפך לקרני אייל, להב מעדר להר המוריה, מגרפה לעץ קוצני, כלים חקלאיים הפכו לגדרות אלימות המקיפות קבר.
מכשירים שנועדו להפרות אדמה הפכו לסימני קורבן ומזבח, נקיקי מים הפכו לבורות קבר.
כל אלו היפוכים במסכת היפוכיו של רבינוביץ, שפסליו מאשרים מהלך מיתי מובהק של טרנספורמציות, ותשובה אירונית לחזון התנכי של 'וכיתתו חרבותם לאיתים' אמני שנות החמישים ראו בתנך מודל להתחדשות רבינוביץ רואה בתנך מודל לאידיליה אירונית המשקפת פצע ממאיר בהוויתנו העכשווית"
עבודותיו של רבינוביץ כגון אלו שהוצגו בתערוכת "תיאטרון הטוריה" ממחיזות את ייצוג העבר בשילוב אלמנטים המסמלים פרקים בבנייתו של מיתוס לאומי.
מעדרים הוסבו לבמות תיאטרון קטנות ועליהן הוצגו סצנות הוויה שנוצרו משילוב של פרגמנטים ארכאולוגיים ומזכרות.
האמן בונה מציאות פואטית מטאפורית על הבמות, הטוריות עוברות סוג של המרה כשסמלי המקום ומאפייניו הם סמלים קבועים גם ביצירתו.
עבודותיו של רבינוביץ מתמודדות עם סמלים ומיתוסים של הארץ ויושביה.
אמנותו מפשטת את המיתוסים ובוחנת את הסמלים, מפרקת, משחזרת ומפרקת אותם שוב.
משנת 1982 רבינוביץ משלב בעבודתו את מוטיב האש.
בתחילה נרות וגוזניקים הופיעו בציוריו ופסליו.
מאוחר יותר התווספו גם כתובות אש עם אפשרות לא ממומשת להצתה.
כהתייחסות אל המנהג המקובל בתנועות הנוער ובאירועים שונים במסגרות שונות.
האש המפארת עבור רבינוביץ היא גם אותה אש שמשמידה את הערכים שבכתובות.
בשנת 1983 הוא יצר לראשונה כתובת אש כחלק מפסל.
בכתובת הופיעה המילה ישראל בערבית.
רבינוביץ בודק בעבודותיו את ההצדדים החברתיים התרבותיים, הפוליטיים והמשפטיים, של הדלקת כתובת אש הנושאת את שם המדינה כסוג של בדיקת גבולות המותר או בדיקת גבולות האמנות כטריגר פרובוקטיבי באזור נפיץ פוליטית.
בשנת 2008 הוא הוזמן להציג בתערוכת מחווה לחדר האוכל הקיבוצי שהתקיימה בחדר האוכל הנטוש בקיבוץ יפעת.
הוא הצית כתובת אש של המילים "באה מנוחה ליגע ומרגוע לעמל" שיר שליווה אותו בילדותו, המילים הציתו סימני חריכה שחורים על הקיר שדומים לשדרות ברושים מהסוג שיש בבתי קברות ודמו ליערות השחורים של אירופה כקשר אפשרי לשואה.
מילים הם מוטיב חוזר בעבודותיו של רבינוביץ, חלק בלתי נפרד מעבודותיו, נעות בין הנסתר לנגלה בהתאם להקשר בו הן מופיעות ומתעתעות במתבונן.
לפעמים המילה משמשת כנקודת התחלה של יצירותיו, כנוף מילולי שמורכב מצמתים ורבדים של משמעויות ופרשנויות.
בסדרה "נפש יהודי הומיה" הוא משלב מקטעים ארכאולוגיים אובייקטים פולקלוריסטיים ואת מילות ההמנון.
החיבור שנוצר בין מרכיבי העבודה יוצר ניגודים אך הרכיבים גם משלימים אחד את השני.
כך אפשר לקרוא את העבודה בכמה ממדים תרבותיים.
העבודה משקפת את שיטתו של האמן המנסה להגדיר מחדש את גבולות הנרטיב והזיכרון.
פסליו של רבינוביץ מאשרים מהלך מיתי של טרנספורמציות ותשובה אירונית לחזון התנכי של "וכיתתו חרבותם לאיתים" כמו בעבודה "רוח קדים" מה מעדר הופך להר, מגרפה לעץ קוצני, וכלים חקלאיים לגדרות אלימות המקיפות קבר.
מכשירים שנועדו להפרות אדמה הפכו לסימני קורבן ומזבח.
כל אלו היפוכים, גם כשיטת עבודה של האמן.
עיסוקו בפיסול החל בשנת 1983 רבינוביץ הרגיש שהוא לא מסתפק בצבעוניות הדו־ממדית של הציורים ורצה להעניק להם ממד נוסף, עומק פיזי ומטאפורי שישתלב במרחב ובזמן המקומי.
האובייקטים שהוא צירף לציורים החלו לתפוס מקום משלהם ואז הפכו לפסלים בפני עצמם.
במשך השנים התגבש התחביר הפיסולי של רבינוביץ סביב שימוש במספר מצומצם של מרכיבים ובתוך הדגשה של היכולת הסימבולית של כל אחד מהם להיות חלק מובחן לעצמו וגם לפעול במסגרת הביטוי הכולל של יצירתו.
חומר צורה צבע ושימוש במוטיבים ספורים וחוזרים שימשו לו כלי ביטוי לאמירה חברתית-תרבותית המכוונת לנוף ההיסטורי והלאומי של המקום.
חיבורן של העבודות שרובן נוצרו על מסד אובייקטים קיימים והשמות שניתנו ליצירות שרבים מהם הושפעו ונלקחו מהתנ"ך וממקורות ספרותיים, מרכיבים מערך יצירה רחב יותר מסך רכיביו.
דימויי הגמל, התמר, הברוש, בור המים והגדר שמופיעים בחלק גדול מעבודותיו מאזכרים את הנופים המתוארים בתנך שהופיעו בעבודותיהם של אמני בצלאל בתחילת המאה הקודמת.
כך עבודותיו יוצרות חיבור מחודש של הוויה נוסטלגית של זיכרון, חלום, שבר ומציאות.
יצירתו של רבינוביץ, היא רב שיח המתרחש במרחב הזמן המאכלס את זיכרון האמן, את הווייתו כאן ועכשיו את רצונו להשאיר אובייקט משמעותי לעתיד לבוא.
היצירה משלבת התבוננות וחיפוש אחר חפץ מצוי ופעולה עליו לפי אינטואיציה או דחף מהזיכרון או מהלא מודע של האמן.
תהליך יצור האובייקטים מבוסס על שני מהלכים שלכאורה האמן תופס כנפרדים.
האחד ליקוט חפצים המצויים והרהור במהותם והאחר צבירת רשמים אסוציאטיביים שבסיומם מגיעה סינתזה פתאומית שאין לאמן שליטה עליה.
עבודותיו של רבינוביץ הם ביטוי לרצון האמן ליצור משך מתמיד של הוויה אמנותית במרחב ובזמן.
נשוי לפטריסיה רבינוביץ ולהם מספר ילדים
1981-1977 - בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1978 - מלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל ע"ש שרת
1981 - מלגת קרן תרבות אמריקה-ישראל ע"ש שרת
1989-1987 - מלגת השתלמות ללימודים באיטליה
1995 - פרס ירושלים לפיסול ולציור, עיריית ירושלים
2018 - פרס משרד התרבות והספורט לאמנים ותיקים לשנת 2018 על שם אריק איינשטיין.
ישראל רובינשטיין (17 במרץ 1904 – 1 בפברואר 1982) היה פסל, צייר ואמן פסיפסים ישראלי יליד רוסיה.
ישראל רובינשטיין נולד בשנת 1904 בפולנה שברוסיה (כיום באוקראינה).
בשנת 1920 או 1921 עלה לארץ ישראל כחלוץ ועסק בבנייה ובסלילת כבישים.
בשנת 1927 עבר להתגורר בירושלים, שם התמחה בסיתות.
בין היתר עסק בבנייה ובעיטור של בניין ימק"א ירושלים.
בשנת 1932 החל לעסוק באמנות.
היה חבר כפר האמנים עין הוד.
רובינשטיין, שעסק בפיסול וציור, היה מחלוצי אמנות הפסיפס בארץ ישראל, ואף עסק ברפאות של פסיפסים עתיקים באזור חיפה.
יצירותיו בתחום זה נשאו בחלקן אופי ארכאי, בהשפעת הארכאולוגיה הארצישראלית.
בפסליו וברישומיו בולט קו ריאליסטי חופשי ונטייה להפשטה.
בין יצירותיו: קיר פסיפס במכון האווירונאוטי בטכניון בחיפה וכן עיטורים לבית הכנסת המרכזי בהדר הכרמל (1956-7).
1947 – פרס, בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים
1950 – פרס הרמן שטרוק, אגודת האמנים של חיפה והצפון, עיריית חיפה
1956 – פרס ראשון, תחרות לעיצוב עיטורי בית הכנסת המרכזי, חיפה
הרב ישראל שבתי שצ'יפנסקי (או: שיפנסקי; באנגלית: Israel Schepansky; תרפ"ד, 1924, ורשה – כ"ד בטבת תש"ס, 2 בינואר 2000) היה חוקר תורני, מהדיר ספרות הראשונים, חבר האנציקלופדיה התלמודית ועורך כתב העת "אור המזרח" של תנועת המזרחי בארצות הברית.
נולד בוורשה לאלחנן שצ'יפנסקי, למד בישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ, אצל רבי ברוך דב ליבוביץ.
שרד את השואה, ולאחר תום המלחמה הגיע לארצות הברית והשתקע בניו יורק.
בה חי ופעל עד פטירתו.
למד באוניברסיטת ישיבה אצל אברהם יצחק איגוס ומאיר שמחה פלדבלום, וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה על עבודתו על ר' אפרים מקלעה חמאד (1971).
הוא פרסם מספר ספרים חשובים מדברי הראשונים, ובחקר המנהגים בישראל והתפתחותם.
כמו גם עשרות רבות של מאמרים, בכתבי עת תורניים, כמו "הדרום" ו"אור המזרח" שאותו ערך במשך עשרות שנים (תשכ"ח–תשנ"ט).
בשנות המלחמה נגרם לו מום בידו הימנית שלא אפשר לו לאחוז בה עט, בשל כך אימן את ידו השמאלית לכתיבה, וכל מאמריו וספריו נכתבו תוך מאמץ רב בידו השמאלית.
בנו, הרב ראובן שיפנסקי, מחבר "בכורי ראובן", הוא חתנו של הרב שמואל בירנבוים, ומכהן כר"מ בישיבת מיר בארצות הברית.
ארץ ישראל בספרות התשובות: ענייני ארץ-ישראל הלכה ואגדה, הנמצאים בספרות התשובות מימי הגאונים עד היום הזה, בתוספת מראי-מקומות הערות וביאורים.
ירושלים: מוסד הרב קוק, תשכ"ז-תשל"ט
לוח השואה של יהדות פולין.
פירושים פסקים ותשובות של רבינו אפרים תלמיד חבר של הרי"ף.
בצירוף מבוא מקיף ותולדות חייו, הערות וביאורים.
ירושלים: מוסד הרב קוק, תשל"ו
התקנות בישראל: חיבור מקיף על התקנות שנתקנו בישראל על ידי נביאים, סופרים, נשיאים, סנהדראות, תנאים, אמוראים, גאונים, ראשונים ואחרונים.
4 כרכים, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשנ"א-תשנ"ג
שארית ישראל: בענייני הלכה, אגדה והשקפה...
הערות בספרי גדולי הדורות, ברוקלין: הוצאת המחבר, תשנ"ז
ממאורעות חיי בשנות השואה, נספח לספרו "שארית ישראל"
ישראל יצחק קרישְׂטל (כ"ג באלול ה'תרס"ג, 15 בספטמבר 1903 – י"ט באב ה'תשע"ז, 11 באוגוסט 2017) היה יצרן ממתקים אשר הוכר כניצול השואה המבוגר ביותר אי פעם.
בשנת 2016, בהגיעו לגיל 112, הוכרז על ידי גינס שיאי עולם כגבר המבוגר ביותר החי בעולם.
קרישטל הוא הישראלי והיהודי שהגיע לגיל המופלג ביותר, שתאריך לידתו ידוע בוודאות.
נכון לשנת 2024, הוא במקום ה-11 ברשימת הגברים המבוגרים ביותר שתועדו אי פעם בעולם.
קרישטל נולד למשפחה יהודית דתית בז'רנוב שבפולין, אז חלק מהאימפריה הרוסית.
בגיל שלוש החל ללמוד ב"חדר", וקיבל חינוך יהודי דתי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נלקח אביו בשבי הרוסי, וקרישטל לא ראה אותו במשך ארבע שנים.
הוא ואחיו פוצלו בין דודיהם, ובגיל 12 הוא עבר לגור עם דודתו.
בתום המלחמה שב האב לביתו, אך נפטר זמן קצר לאחר מכן, בפורים 1919, כאשר קרישטל היה בן 15 וחצי.
בשנת 1920 עבר ללודז', והחל לעבוד במפעל הממתקים המשפחתי, שבו הפך למומחה בייצור ממתקים.
נישא בשנת 1928 ונולדו לו שני ילדים.
לאחר כיבוש פולין בידי גרמניה הנאצית ופרוץ מלחמת העולם השנייה המשיך בייצור ממתקים, גם כשהייה בגטו לודז', חלק מהזמן בסתר וחלק מהזמן בעידודו של מרדכי חיים רומקובסקי, ראש היודנראט בגטו.
עם חיסול הגטו באוגוסט 1944 נשלחו הוא ואשתו למחנה ההשמדה אושוויץ.
אשתו נספתה במחנה והוא נשלח לעבודת כפייה, אך שרד.
עם שחרור המחנה בידי הצבא האדום, נלקח לבית חולים וחזר לייצר ממתקים לחיילי הצבא.
הוא חזר ללודז' ושיקם את חנות הממתקים שלו.
ישראל נישא בשנית ב-1947 ונולד לו בן.
בשנת 1950 עלה לישראל עם משפחתו, התיישב בחיפה, ונולדה לו בת.
תחילה עבד במפעל ממתקים מקומי ובהמשך הפך לעצמאי, ייצר ממתקים בביתו ומכר אותם בקיוסק.
בשנת 1952 פתח מפעל לממתקים, "שר את קרישטל", שפעל עד 1970. עם סגירת המפעל חזר לייצר ממתקים בביתו עד לפרישתו לגמלאות.
בפברואר 2014, בהיותו בן 110, קרישטל היה ניצול השואה המבוגר ביותר בשעתו ואחד הגברים מאריכי-החיים ביותר בעולם.
בינואר 2016, לאחר פטירתו של יאסוטרו קואידה מיפן, הפך קרישטל לגבר המבוגר בעולם.
במרץ 2016 הוכר רשמית על ידי ספר השיאים של גינס כגבר המבוגר בעולם, על פי מסמכים שנמצאו בפולין ושאישרו את גילו.
קרישטל התגאה בהיותו מניח התפילין הוותיק ביותר החי בדורו.
ישראל רוזנסון (נולד בניסן ה'תש"ט, אפריל 1949) הוא פיזיקאי, איש חינוך וחוקר ארץ ישראל, נשיא מכללת תלפיות.
בעבר היה יושב ראש מכללת אפרתה ומכללת אמונה.
נולד בשנת ה'תש"ט (1949) בתל אביב לדוד ופניה רוזנסון, ניצולי השואה מליטא.
אביו היה מפקד בצבא הבריטי ופקיד במשרד הפנים.
למד בבית הספר בר-אילן אצל יצחק אריגור, ובתיכון צייטלין.
היה חניך ומדריך בסניף בני עקיבא בתל אביב.
שרת בצה"ל כמפקד כיתה בנח"ל מוצנח ולחם במלחמת ההתשה.
לאחר שחרורו מצה"ל, למד לשלושה תארים בפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
במקביל למד תנ"ך וקיבל תעודת הוראה.
לאחר גמר לימודיו עסק כשנה בפרויקט להפקת אנרגיה בבריכות השמש בים המלח, אולם הניסיון לא צלח.
הוא החל ללמד במדרשת עמליה.
בשנת 2006 נכנס לתפקיד יו"ר מכללת אפרתה בירושלים, אשר התאחדה בשנת 2009 עם מכללת אמונה הסמוכה אליה.
בשנת 2016 פרש לגמלאות, ומאז הוא מלמד במכללת שאנן בחיפה.
זכה באות "מחנך למופת" ע"ש ד"ר אברהם זלקין לשנת ה'תשע"ח.
ב-2021 התמנה לנשיא מכללת תלפיות בחולון.
דרושה, פקודה, שקולה: דיוקן ארץ-ישראל בפיוטיה – יחד עם אפרים חזן.
הוצאת כרמל, ירושלים ה'תשע"ה (2014).
מארץ ישראל של מעלה לארץ ישראל של מטה: לבירור המשמעות החינוכית של נופה של ארצנו, הוצאת איגוד המדרשות ללימודי יהדות וארץ ישראל, תשנ"ב.
שנים עשר ירחי שביעית: לימוד השמיטה על פי לוח השנה, הוצאה פרטית, תשנ"ה.
בית בגולן, בהוצאת המועצה המקומית קצרין, תשנ"ח.
חודש וטבע: מעגל השנה במקורות ישראל – בהוצאת מכון ארץ חפץ, אלקנה, ה'תשנ"ה (1995).
מדרש חודש וטבעו: על מעגל השנה במקורות ישראל, בהוצאת מכון ארץ חפץ, אלקנה, ה'תשס"ה (2001).
מקורות ארץ: מורשת ישראל בשדה – מאמרים, מקורות ופעילויות, יחד עם יוסי שפנייר, בהוצאת איגוד המדרשות ליהדות וללימודי ארץ ישראל, ה'תשס"ד.
"להתפלל על שפת הים של תל אביב: בית הכנסת הגר"א בתל אביב: ביוגרפיה, זיכרון".
חגי ישראל וארץ ישראל: מסורות ומקורות בתורת המועדים' (בעריכת יהודה עזריאלי), בהוצאת ספריית אלינר, ירושלים, ה'תשנ"ז, 1997.
מסעות עשרה: על נדודי הסנהדרין בארץ ישראל, מכון ארץ חפץ, ירושלים, ה'תשנ"ח (1998)
"במבצע, "במשלט", "במבצר": על ביטאוני יחידות בצה"ל ב-תש"ח–תש"ט (בעריכת רמי לבני), בהוצאת כרמל, ירושלים ה'תשע"ז (2016).
בדרך אל העיר: שער הגיא כמחוז זיכרון יחד עם יוסי שפנייר.
בהוצאת כרמל, ירושלים ה'תשע"ז (2017).
מקורות על מקומות: הגליל העליון, בהוצאת משרד החינוך והתרבות, מינהל חברה ונוער, ירושלים, ה'תשנ"ו.
מקורות על מקומות – מורשת ישראל בשדה: מאמרים, מקורות ופעילויות.
מולדת לבנות במעלה ההר – מעלה החמישה: קורות, אתרים, סיורים.
יחד עם יוסי שפנייר, הוצאת כרמל, ירושלים ה'תשע"ח (2018).
זיכרון מירון – עיונים בתולדותיה של מירון ובמעמדה הדתי, בהוצאת מכון ארץ חפץ – מכללת אורות ישראל, אלקנה, ה'תשס"ג (2003).
שיחה עם זיכרון – שיחות עם הוריו דוד ופניה רוזנסון.
משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב ה'תשנ"ז.
בעקבות ארון ה' – לקט מאמרים ומקורות על נדודי הארון בשפלת יהודה.
מקורות יהודיים על החרמון, בהוצאת משרד החינוך והתרבות – אגף הנוער – האגף לטיפוח רווחה ושיקום – היחידה לידיעת הארץ ולימודי שדה, ה'תשמ"ו.
ים המלח – אדם וים – על ים המלח בעולמו של האדם.
בהוצאת החברה להגנת הטבע, ה'תש"ן (1990).
ספר מקום – הנוי והנצח – בהוצאת ישיבת בית אורות, ירושלים ה'תשס"ב (2001).
ים קדמוני – על ים המלח במקורות היהודיים, מכון ארץ חפץ, אלקנה ה'תש"ס (2000).
רמת הנדיב – מקור למקורות – עיון במקורות יהודיים על הכרמל וחוטם הכרמל.
עם יוסי שפנייר, בהוצאת החברה להגנת הטבע, תל אביב ה'תשס"ב (2001).
ההתנהגות הכימית והפיזיקלית של ברזל: בפילוסיליקטים ובאמפיבולים, עבודת דוקטורט, האוניברסיטה העברית בירושלים, ירושלים תשמ"א.
ארץ ישראל בספר דברים: לימוד בספר דברים לאור הגאוגרפיה של אזור ההר ועל פי סיור באתר הסטף.
חוברת עבודה לתלמידים, בהוצאת מכון ארץ חפץ, אלקנה, ה'תשנ"ד (1994).
קברו ומקדשו – על התגלויות ולימוד תורה בסמוך לקברו של ר' שמעון בר יוחאי במקורות חז"ל.
הודפס ב"דרך אגדה" ט (תשס"ו) עמ' 117–141, וכנספח לחוברת "ארץ ישראל – בין קדושת המקום לטהרת האדמה" מאת עודד ישראלי, 2006.
בדבקות ובאמונה: מאתיים שנה לעליית תלמידי הגר"א לארץ ישראל תקס"ח–תשס"ח 1808–2008 מאת דורון הרצוג (עריכה מדעית).
רבי אשתורי הפרחי – חלוץ חוקרי ארץ ישראל: היסטוריה, הגות, ריאליה קובץ מאמרים בעריכת שלמה גליקסברג וישראל רוזנסון, בהוצאת מכללת אפרתה, ירושלים ה'תשע"ה (2005).
חיל ברוח: ביטחון ומחשבה חינוכית בתקומת ישראל ספר לכבוד יובל הגבורות של חיים ישראלי (בעריכת ישראל רוזנסון ועודד ישראלי), בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב ה'תשס"ט (2009).
תלמידי הגר"א בארץ ישראל: היסטוריה, הגות, ריאליה – קובץ מחקרים בעקבות יום העיון במכללת אפרתה לציון מאתיים שנה לעליית תלמידי הגר"א (תק"ע–תש"ע), עורכים: ישראל רוזנסון ויוסף ריבלין.
היה נשוי לנחמה (נפטרה בכ' באדר ה'תשע"ה), שהכיר בתקופת פעילותו בבני עקיבא, ולהם חמישה ילדים.
נולד בזאגר חדש, שבה כיהן כרב אביו הרב יהודה לייב ריף.
בשנת 1893 נלקח כחתן למירל, בתו של הרב רפאל שפירא ונכדתו של ראש הישיבה, הרב נפתלי צבי יהודה ברלין ("הנצי"ב", שנפטר באותה שנה).
הממליץ עליו היה חתנו האחר של הרב רפאל שפירא - הרב חיים סולובייצ'יק, שכיהן כראש ישיבה בישיבת וולוז'ין.
לאחר נישואיו כיהן כרב בעיירה קורשאן שבמחוז שאוול.
לאחר פטירת אביו התמנה לרבה של זאגר חדש, וכיהן בתפקידו עשרות שנים.
בשנת 1936 נבחר בנו, הרב יצחק זונדל, לרבה של זאגר ישן, על מקום חותנו הרב טודרוס הלוי לוקשצאן, רבה הקודם של זאגר ישן.
כהונתו של הרב ישראל ריף כרבה של זאגר חדש לצד בנו שכיהן כרבה של זאגר ישן שמה קץ למחלוקת בין שתי הקהילות.
בימי מלחמת העולם השנייה הוקמו בזאגר גטו ומחנות עבודה, שבהם נכלאו כל יהודי הסביבה.
הגרמנים ציוו על היהודים שיתעללו ברב ריף וישפילו אותו.
הרב ריף ביקש מן היהודים שימלאו את הפקודה, אם בכך יהיה פתח להצילם.
הרב ריף נספה עם חיסול הגטו בערב יום הכיפורים תש"ב.
יחד איתו נספו אשתו ובנו הרב יצחק זונדל, רבה של זאגר ישן, והרב אריה משה ריף.
היה נשוי למירל (בתו של רבי רפאל שפירא), מילדיהם:
הרב יצחק זונדל - רבה של זאגר הישן.
חיה - אשת הרב יצחק רבינוביץ (בנו של הרב יחיאל מיכל רבינוביץ, בעל "אפיקי ים"), כיהן כרבה של וולקוויסק.
הרב נפתלי צבי יהודה - היגר יחד עם בן נוסף, חיים, לארצות הברית.
שימש ברבנות וכיהן כסגן יו"ר אגודת הרבנים ומראשי ארגון עזרת תורה בארצות הברית.
ישראל (שרוליק) רותם (יוני 1925 – יוני 1994) היה ימאי, ששירת בפלמ"ח ובפלי"ם ופיקד על אוניות מעפילים (נתן ב, תל חי, כ"ג יורדי הסירה והתקווה).
לאחר שחרורו הקים את חברת הספנות הקיבוצית וניהל את נמל אילת (1964–1970).
ישראל רותם היה הבן הצעיר של משפחת רוזנבוים ולו שתי אחיות גדולות.
המשפחה עלתה לישראל מפולין בשנת 1926 והתיישבה במושבה רחובות.
המשפחה חיה ברווחה כלכלית כשאבי המשפחה יצחק רוזנבאום היה מנהל סניף הבנק היחיד של המושבה.
בשנת 1932 נפטר האב לאחר מחלה ממושכת והמשפחה נקלעה לקשיים כלכליים.
עקב הקשיים הכלכליים לא היה יכול שרוליק להמשיך בלימודים לאחר בית הספר היסודי.
בהמלצת חבר משפחה עבר ללמוד בבית הספר החקלאי כדורי אותו סיים במחזור ו'.
ב-1942 התגייס שרוליק לפלמ"ח פלוגה א.
התנדב לפלי"ם ולמפעל ההעפלה שהיה שיא חייו.
הספינה נתן ב הפליגה מנמל מונופולי באיטליה ב־24 בספטמבר 1945 עם 73 מעפילים.
מפקד הספינה היה ישראל רותם וה'גדעוני' היה יחזקאל שטרן (שביט).
הספינה הגיעה, מבלי שהתגלתה על ידי הבריטים, לחוף שפיים ב-1 באוקטובר, והמעפילים הורדו באמצעות סירות.
הספינה הפליגה מיד חזרה לאיטליה ועימה 15 ימאים ו'גדעונים' לתגבור מפעל ההעפלה.
ב־17 במרץ 1946 פיקד שרוליק על ספינת המעפילים "תל חי" שיצאה מנמל שליד מרסיי, מניפה דגל פנמה ועל סיפונה 736 מעפילים ממחנות פליטים בבלגיה ובמרסיי, ובידם אשרות כניסה לארץ דרום אמריקאית.
זו הייתה אניית המעפילים הראשונה שהפליגה מצרפת אחרי מלחמת העולם השנייה.
התלוו אליו חיים מילר והאלחוטאי יואש צידון.
הים היה סוער במהלך ההפלגה והספינה נאלצה למצוא מחסה מספר פעמים.
ב־26 במרץ נתגלתה הספינה על ידי מטוס בריטי, וכעבור שעות מספר הופיעה משחתת בריטית והעלתה עליה קבוצת נחתים.
האלחוטאי דיווח לארץ על התפיסה, ניתק את הקשר והשליך את מכשיר הקשר לים.
ב־27 במרץ הובאה הספינה לחיפה והמעפילים נשלחו למחנה מעצר בעתלית.
אנשי הצוות הזרים על הספינה הוחזרו לטורקיה אחרי שישבו כמעט חודשיים במעצר בעכו.
הספינה כ"ג יורדי הסירה הפליגה ב-2 באוגוסט 1946 מנמל בוקה דה-מגרה באיטליה עם 790 מעפילים.
מפקדה היה ישראל רותם, מלווה נוסף היה שאול אורן וה'גדעוני' היה יצחק הקטין.
במסגרת דפוס הפעולה של שילוב כלי שיט בהפלגות המעפילים, היו אמורים להתאחד עם נוסעים מספינה אחרת.
אולם יומיים לאחר ההפלגה התקלקל מנועה של 'כ"ג יורדי הסירה' והתוכנית השתנתה כשהסירה שטה באמצעות מפרש.
הבריטים גילו את הספינה באזור קפריסין, וב-14 באוגוסט השתלטו עליה וגררו אותה לחיפה.
לאחר שהשלטונות הודיעו על כוונתם לגרש את המעפילים לקפריסין –- מדיניות בריטית חדשה שיושמה לראשונה ימים ספורים קודם לכן על מעפילי 'יגור' ו'הנרייטה סאלד' -- הכריזו המעפילים על שביתת רעב.
לאחר מאבק אלים הם גורשו ב-18 באוגוסט, יחד עם מעפילי 'כתריאל יפה' והמלווים, לקפריסין.
האונייה התקווה הפליגה ב־8 במאי 1947 מבוקה דה-מגרה באיטליה, כשעליה 1,414 מעפילים.
מפקדה היה ישראל רותם, והמלווים הנוספים היו אלכס שור, מאיר פליק וה'גדעוני' נחום מנור.
במהלך ההפלגה היו שתי לידות.
ב־16 במאי גילה אותה מטוס סיור בריטי, וכעבור זמן מה החלה משחתת ללוותה.
למחרת הצטרפו חמש משחתות נוספות, והן השתלטו על האנייה בהתקפת בזק, תוך הפעלת גז מדמיע, בהיותה במרחק קילומטרים אחדים צפונית לראש הנקרה.
המעפילים הועברו באותו לילה לאניות גירוש שלקחו אותם לקפריסין.
המלווים הסתתרו באונייה משם חולצו כעבור שעות אחדות.
אנשי הצוות המתנדבים נעצרו יחד עם המעפילים במחנות בקפריסין;
קיבוץ מעגן מיכאל וחברת הספנות הקיבוצית
לאחר שחרורו מחיל הים עבר שרוליק להתגורר בקיבוץ מעגן מיכאל והיה מן הפעילים המרכזיים בהקמת הספנות הקיבוצית.
בשנת 1956 יצא עם משפחתו לעיר טרייסט שבאיטליה כנציג חברת הספנות של הקיבוץ המאוחד.
ב-1964 חזר ארצה ומונה כמנהל נמל אילת.
שרוליק נפטר ממחלת הלוקמיה ביוני 1994 בגיל 69, ונקבר בבית העלמין במושב אביחיל .
אשתו פנינה נפטרה בשנת 2014, ונקברה לצידו .
ישראל רגארדי היה סופר ומיסטיקן אנגלי.
אשר הוציא לאור חמישה עשר ספרים בנושאים של תורת הנסתר, אלכימיה, מאגיה וקבלה.
ישראל רגארדי נולד ב-17 בנובמבר 1907, בלונדון.
הוריו היו יהודים שהגרו מאוקראינה.
ב-1921, רגארדי והוריו עברו לארצות הברית, שם השתקעו בוושינגטון די.
רגארדי החל להביע עניין במשנתה של הלנה בלוואצקי, ולאחר מכן התחיל להתעמק בכתבים הינדואיסטים כמו האופנישדות והבהגווד גיטא, ובטקסטים בודהיסטים כגון המילינדה פנהא והדהמפאדה.
הוא רצה להיות צייר, ולכן הלך ללמוד בבית ספר לאומנות בפילדלפיה.
בתקופתו בוושינגטון, קרא רגארדי את אחד הספרים של אליסטר קראולי, ומאוד התרשם.
הוא שלח מכתב לקראולי, וקיבל מענה כשמונה חודשים לאחר מכן.
בסביבות 1927, קרא רגארדי את "ספר החוק" שכתב קראולי.
באוקטובר 1928, הפליג רגארדי לפריז, בתקווה ללמוד באופן אישי וישיר מאליסטר קראולי.
ב-1929, שב רגארדי לאנגליה, שוב על מנת להיות בחברתו של קראולי.
ב-1932, הוציא רגארדי לאור את ספרו A Garden of Pomegranates, ספר שעוסק בקבלה.
ב-1934, הוא הצטרף למסדר כוכב הבוקר.
ב-1937, החליט רגארדי לשוב לארצות הברית, תשע שנים לאחר שהוא עזב.
ב-1938, רגארדי הוציא לאור את ספרו The Philosopher's Stone, ספר שעסק באלכימיה.
לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה, התגייס רגארדי לצבא האמריקאי, בו הוא שירת בין השנים 1942–1945.
רגארדי האמין שישו מעולם לא באמת היה קיים, ושכל המיתוס הקשור אליו נלקח מסיפורו של האל המצרי אוזיריס.
עם זאת, הוא התעניין מאוד במיסטיקה הנוצרית, וב-1946, הוציא רגארדי לאור את הספר The Romance of Metaphysics שדן בהרחבה באסכולות של המיסטיקה הנוצרית.
ב-1947 עבר רגארדי ללוס אנג'לס, שם החל לעסוק בכירופרקטיקה.
בשנות ה-50 החל רגארדי להתנסות בסמים פסיכואקטיביים, בעיקר בקנאביס ו-LSD.
ב-1970, רגארדי הוציא לאור ספר ביוגרפי שעוסק בחייו של אליסטר קראולי.
ב-1980, יצא לאור ספרו של רגארדי, "Ceremonial Magic: A Guide to the Mechanisms of Ritual", הן בבריטניה והן בארצות הברית.
ב-1983, טייל רגארדי בפיג'י, אוסטרליה וניו זילנד.
ב-1984, ביקר רגארדי בהוואי, ואף שקל לעבור לגור שם.
ב-10 במרץ 1985, נפטר ישראל רגארדי מהתקף לב.
ישראל רייס רומרו (בספרדית: Israel Reyes Romero; נולד ב-23 במאי 2000 באוטלאן שבחליסקו, מקסיקו) הוא כדורגלן מקסיקני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת קלוב אמריקה מליגת העל המקסיקנית ובנבחרת מקסיקו.
רייס גדל במחלקת הנוער של אטלס.
בסך הכל ערך הופעת ליגה אחת במדי המועדון במסגרת ליגת העל המקסיקנית.
ב-1 ביולי 2020 הושאל רייס למשך עונה אחת לפואבלה מליגת העל המקסיקנית.
הוא ערך 19 הופעות ליגה במדי המועדון במהלך תקופת ההשאלה.
ב-1 ביולי 2021 חתם במועדון באופן קבוע.
בדצמבר 2022 חתם בקלוב אמריקה.
ב-8 בדצמבר 2021 ערך רייס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מקסיקו, בתיקו 2-2 נגד נבחרת צ'ילה במשחק ידידות.
ב-11 ביוני 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3-0 על נבחרת סורינאם במסגרת ליגת האומות של CONCACAF .
יִשְׂרָאֵל קֵרִידוֹ (קְוֵרִידוֹ) (בהולנדית: Israël Querido; 1 באוקטובר 1872, אמסטרדם – 5 באוגוסט 1932, אמסטרדם) היה סופר ומשורר הולנדי יהודי, שלאחר תחילת המאה, היה, יחד עם (1864–1924), אחת מהדמויות הידועות ביותר של הנטורליזם ההולנדי.
נולד למשפחה יהודית ספרדית ממוצא פורטוגלי, עבד כשען, כצורף, בתעשיית היהלומים, ככנר וכעיתונאי.
את הופעת הבכורה שלו כסופר הוא ערך ב-1893 עם אוסף שירים בשם "Verzen" ("פסוקים"), ולאחריו "Gedichten" ("שירים"; 1894), שנכתבו בהתרשמות של ביקור בפריז.
יצירת הפרוזה הראשונה של קרידו "Levensgang" ("אורח חיים"; 1901) הייתה נטורליסטית ביותר והתבססה על המודל של אמיל זולא.
יצירתו הגדולה הראשונה הייתה מחזור ארבעת הכרכים של הרומנים "De Jordaan" ("הירדן"), המורכב מ: De Jordaan, (1912) Van Nes en Zeedijk (1914), Manus Peet (1922) ו-Mooie Karel (1925).
הוא התרחק בהדרגה מהנטורליזם וכתב עוד מחזור גדול של רומנים היסטוריים, בעקבות הדוגמה של לואי קופרוס: "De oude waereld, het land van Zarathustra" ("העולם העתיק, ארץ זרתוסטרה"; 1918–1921).
העבודה בת שלושה כרכים על המלך חשיארש הראשון והאימפריה הפרסית אוירה על ידי וילם אדריאן ואן קונינבורך (Willem Adriaan van Konijnenburg; 1868–1943).
יצירותיו בנושאים תנ"כיים כוללים את המחזה "Saul en David" ("שאול ודוד"; 1914) ואת הרומן Simson ("שמשון", 1927).
על רקע הספרדי של משפחתו כתב במחזה "Aron Laguna" (1916) ובסדרת רומנים "Het volk Gods" ("עם האלוהים", 1931–1932).
Querido's Uitgeverij" ב-1933, שמילאו תפקיד חשוב בפרסום .
ישראל קרויזר (נולד ב-21 בנובמבר 1952) הוא יזם ומהנדס בתחום האנרגיה הסולארית ופעיל חברתי ישראלי.
קרויזר נולד בשנת 1952 בירושלים, גדל בבית דתי ולמד בישיבת נתיב מאיר.
בעל תואר שני בהנדסה מהטכניון.
בגיל 27, החל לעבוד כמהנדס בחברת לוז הישראלית, שהקימה את תחנת החשמל הסולארית המסחרית הראשונה בעולם, SEGS I, ליד דאגט, קליפורניה, ב-1985. התחנה הוכיחה שהדבר אפשרי טכנית וכלכלית.
החברה הובילה את הטכנולוגיה הסולרית המסחרית היחידה בזמנה, פרבולות סולאריות, ובנתה עוד שמונה שדות סולריים בהספק מותקן כולל של 394 מגווט.
נכון ל-2021, שתיים מהתחנות עודנה פעילות.
בגיל 31 מונה למהנדס הראשי ובגיל 34 מונה למנכ"ל החברה, שהעסיקה בישראל 500 עובדים, ובשנת 1986 זכה קרויזר לפרס רוטשילד על "יישום של טכנולוגיות חדישות"
ב־1991 לוז פשטה רגל בתקופה בה מחירי הנפט בעולם צנחו וייצור אנרגיה סולארית הפך לא כדאי.
אחרי סגירת לוז קרויזר עבד במשך שנה כמהנדס הראשי של מקורות.
לאחר מכן הקים חברה לייעוץ וניהול פרויקטים של בנה־הפעל־העבר, הקושרים לשפכים, תחנות התפלה ותחנות כוח.
במסגרת חברה זו ניהל את הקמת שלב ב' של השפד"ן, מתקני הטיפול בשפכים בלב השרון, נהריה, עכו, רהט ועוד; מתקן הסינון המרכזי של המוביל הארצי במאגר אשכול, מרכז האנרגיה של קריית הממשלה בירושלים ועוד.
ב־2006 הוא הקים עם המשקיע של לוז, ארנולד גולדמן, את "BrightSource", שפיתחה את תחנות הכוח תרמו־סולאריות בטכנולוגית מגדל שמש.
החברה בנתה את תחנת הכוח הסולרית הגדולה בעולם עד כה, באיוונפה שבקליפורניה, בהספק 440 מגווט, וכן את מגדל השמש באשלים, ותחנות כוח נוספות בדובאי ובדרום אפריקה.
ב־2021 פרש מ"BrightSource" עם בנו הבכור גיל ויחד הם הקימו את סולארגיק (SolarGik) העוסקת בפיתוח ושכלול של הטכנולוגיה הסולארית הפוטו־וולטאית.
בשנת 2022 נקנתה ע"י סולאראדג' אך שומרת על עצמאות מוחלטת.
בשנות השמונים שימש כיו"ר ועד ההורים של בית ספר אופק למחוננים וכ 12 שנה בתור יו"ר ועד ההורים של תיכון הרטמן.
לאחר מכן היה חבר בוועד ההורים של תיכון פלך לבנות.
בשנת 2023 החליט לצאת למאבק עצמאי על חשבונו ברשת החינוך העצמאי החרדית של אגודת ישראל במטרה שהמדינה תפסיק את תקצובה, בניגוד להחלטת הממשלה האוסרת על תקצוב גופים שיש חשש לאיתנותם הפיננסית, שאינם מפוקחים כראוי, שיש בהם אי־סדרים וחשש לביצוע עבירות, וכן שיש חשש שתקציבים שניתנו להם אינם מגיעים ליעדם המקורי.
בעקבות המאבק, רשתות החינוך העצמאי ובני יוסף נותקו ממערכות המדינה והחלו לשאת באחריות על ניהולם הכספי.
כמו כן, לאחר כ30 שנות תקצוב לפי הוצאה בפועל, בשנת הלימודים תשפ"ו לראשונה מונהג לרשתות (כמו גם לרשת בני יוסף) תקציב נורמטיבי מחייב.
בזמן מלחמת חרבות ברזל, דחף את העיתונאי אבישי בן חיים בהפגנה למען החטופים ליד בית הנשיא.
בגיל 71 חדל לחבוש כיפה בעקבות המחאה נגד הרפורמה המשפטית.
נשוי ללני, מתמטיקאית ועורכת לשון, ואב לארבעה.
ישראל קשת (נולד בערך ב-12 בספטמבר 1950) הוא מהנדס ויזם ישראלי.
כיהן כנשיא וכמנכ"ל פריסקייל סמיקונדקטור ישראל במשך 15 שנה, עד לפרישתו בשנת 2011.
למד וסיים בישיבה התיכונית נתיב מאיר.
קשת סיים תואר ראשון ושני בהתמחות במוליכים למחצה ומיקרו-אלקטרוניקה בטכניון.
את דרכו המקצועית החל בשנת 1982 בחברת נשיונל סמיקונדקטור ישראל, שם עבד במשך ארבע שנים.
בשנת 1986 הצטרף לצוות המייסד של מוטורולה סמיקונדקטור ישראל.
בתפקידו הראשון בחברה ניהל את פרויקט הפיתוח הראשון שלה.
בשנת 1996 מונה למנכ"ל מוטורולה סמיקונדקטור ישראל.
בשנת 2004, עם הפיכתה של מוטורולה סמיקונדקטור ל"פריסקייל", מונה קשת לנשיא ולמנכ"ל החברה בישראל.
במהלך 15 שנותיו כמנכ"ל פריסקייל ישראל פיתחה החברה, לפי דבריו בריאיון, מוצרים שהכניסו לה הכנסות של למעלה מ-13 מיליארד דולר.
כמו כן, על פי קשת, החברה ייצאה בתקופת כהונתו מוצרים בשווי בערך מיליארד דולר וסיפקה תעסוקה לאלפי עובדים בישראל.
קשת פרש מפריסקייל בשנת 2011. אז החליף אותו בתפקיד, דוד גלנטי.
קשת נשוי, אב לשישה ומתגורר בנתניה.
הרב ישראל הלוי רוזנברג (אדר ב' ה'תרל"ה – י"ג בשבט ה'תשט"ז; 15 במרץ 1875 – 26 בינואר 1956) היה רב אמריקאי ופעיל ציבורי בולט בקרב יהדות ארצות הברית, מייסד ומנהל מפעל "עזרת תורה", נשיא אגודת הרבנים, ממייסדי וראשי "ועדת הסיוע המרכזית" (Central Relief Committee), ממייסדי תנועת המזרחי בארצות הברית, ועוד.
ישראל הלוי רוזנברג נולד וגדל בלומז'ה שבפולין, בן לגרשון וציפה לבית שמילביץ.
בהיותו בן 14 החל ללמוד בישיבת כנסת ישראל בסלובודקה בליטא.
לאחר שנים אחדות החל ללמוד ב"קיבוץ" ב (מאלטש), ולאחר מכן בישיבת נובהרדוק.
באותה תקופה נסמך לרבנות בידי הרב יחיאל מיכל הלוי אפשטיין (מחבר "ערוך השולחן"), רבה של נובהרדוק.
לאחר נישואיו התגורר מספר שנים ב, בפלך גרודנו, בבית חותנו פייבל גרינברג, שהיה בעל הון.
בשלהי שנת תרנ"ח (1898) נסגר בית המסחר הסיטונאי של חותנו בפקודה מטעם שלטון הצאר, ורוזנברג היגר לארצות הברית בה התגורר גיסו.
כעבור שבועות אחדים החל לשמש כרבה של קהילה יהודית קטנה בפוקיפסי, ניו יורק.
באותה עת הצטרפו אליו אשתו ושתי בנותיו.
לאחר שנה ומספר חודשים החל לשמש כרב בבייון, ניו ג'רזי.
באותה תקופה החל להיות פעיל באגודת הרבנים, ותוך זמן קצר הפך לאחד מהרבנים המשפיעים ביותר באגודה.
הוא החל לפרסם מאמרים בנושאים שונים.
גישתו לפיה על רבנים להיות מעורבים בכל עניין יהודי ציבורי חדרה לתנועה, העמיקה את פועלה והפכה אותה ברבות השונים לגורם בעל משקל מכריע בתחומים רבים ביהדות ארצות הברית.
לאחר מכן החל רוזנברג לשמש ברבנות בברלינגטון, ורמונט, אולם רצונו להיות במרכז החיים היהודיים, חרף המשכורת המכובדת בקהילה, הביא אותו לעבור למשרת רבנות צנועה בפטרסטון, ניו ג'רזי.
לאחר מספר שנים נבחר מטעם שלושה בתי כנסת לשמש כרב העיר.
פרסם מאמרי הלכה ומחשבה מפעם לפעם.
ועדת הסיוע המרכזית, עזרת תורה ופעילויות נוספות
בשנת תרע"ה (1915), בתקופת מלחמת העולם הראשונה, לצד הרב אהרון טייטלבוים והרב מאיר בר-אילן מהמזרחי, היה בין מייסדי וראשי "ועדת הסיוע המרכזית" (Central Relief Committee) שסייעה כלכלית יהודים וקהילות שנפגעו מהמלחמה, ושימש כסגן הנשיא הראשון שלה, לצד הרב משה זבולון מרגליות וטייטלבוים שעמד בראשה.
עם תום המלחמה עמד בראש משלחת מטעם הוועדה לסיוע ליהדות ליטא, פולין וגרמניה.
לארצות הברית עם שובו הוביל גיוס כספים למטרה זו של למעלה מ-14 מיליון דולר, סכום עצום במונחי התקופה.
בהמשך היה בין מובילי איחוד "ועדת הסיוע" והג'וינט.
באלול תרע"ה (1915), חודשים אחדים לאחר להקמת "ועדת הסיוע", בסיוע עמיתיו באגודת הרבנים הקים רוזנברג את "עזרת תורה" שסייעה כלכלית לרבנים, מוסדות תורה ותלמידי ישיבות שנפגעו מהמלחמה.
רוזנברג שימש כנשיא המוסד במשך כארבעים שנה, עד לפטירתו.
הוא פעל במרץ ובהצלחה במגוון גדול של דרכים לביסוס כלכלי ולסיוע ישיר לרבנים ומוסדות תורניים, בעיקר בארצות הברית.
מנקודת מבט היסטורית, איתנותה של היהדות הדתית בארצות הברית ומוסדותיה הושפעה באופן מכריע מפעילותו.
החל מתרפ"ה לצד רוזנברג ניהל את המוסד הרב יוסף אליהו הנקין, שנחשב לפוסק ההלכה החשוב בארצות הברית ועמד עם רוזנברג בקשרים רציפים.
סגנו היה עמיתו להקמת הארגון הרב אליעזר סילבר.
החל מתרע"ו (1916) השתלבה גם תנועת המזרחי בראשות העמותה.
עם יסוד תנועת המזרחי בארצות הברית הצטרף אליה רוזנברג, בהשפעת ידידו הרב מאיר בר-אילן, ונותר חבר בה שנים רבות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, לצד הרב דוב אריה לוינטל, שימש כציר מטעם התנועה בוועידה הציונית הראשונה שנערכה לאחר המלחמה בלונדון.
בשנת תרפ"א (1921) החליף במשך כשנה את הרב ד"ר דב רבל בראשות ישיבת רבינו יצחק אלחנן, שבה תמך מיסודה וסייע להתפתחותה והעצמתה במשך עשרות שנים.
בשנת תרפ"ד מונה רוזנברג לחבר נשיאות אגודת הרבנים, בשנתיים הבאות לראש הנשיאות, ובשנתיים שלאחר מכן כנשיא היחידי.
בתרפ"ט נבחר שוב לתפקיד אולם סירב לתפקיד, ולבקשתו מונה לתפקיד ידידו סילבר.
החל מתרצ"ט שימש שוב כחבר נשיאות אגודת הרבנים.
כן שימש כחבר נשיאות ב"ועד ההצלה" ובמוסדות צדקה נוספים.
בתקופת השואה פעל לצד אישים נוספים לרתימת ממשל ארצות הברית וגופים בינלאומיים נוספים להצלת יהדות אירופה.
ההצלחה בתחום זה הייתה אפסית.
רוזנברג נפטר בביתו בי"ג בשבט ה'תשט"ז (26 בינואר 1956).
בהלווייתו בבית העלמין "הר הלבנון" בקווינס השתתפו המונים.
ספרייתו האישית הועברה לספרייה התורנית המרכזית בהיכל שלמה.
ישראל רוברט בלום (28 ביוני 1899, כ' בתמוז ה'תרנ"ט – 31 במרץ 1979, ג' בניסן ה'תשל"ט) היה דבוראי ישראלי, מאבות ענף הדבוראות בישראל.
בלום נולד ב-28 ביוני 1899, כ' בתמוז ה'תרנ"ט, בלישן (Líšeň), כפר בפאתי העיר ברנו, בירת מוראביה, בן זקונים למרים (לבית כהן) ולכַּלב פיליפ בלום, זוג יהודים חרדים.
אחד מאחיו היה הצייר לודוויג בלום.
למד תחילה בבית הספר היסודי הנוצרי בלישן, ולאחר מכן בגימנסיה בברנו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עבר להתגורר בבית אחותו, שבעלה גויס לצבא, בקרמזיר (Kroměříž) ושם המשיך את חוק לימודיו והצטרף לחוג ציוני מקומי.
אחיו הבכור, איגנאץ-יצחק, נהרג בקרב בווהלין שבחזית המזרחית; גיסו, יוליוס פינק, נפל בקרב בחזית האיטלקית ואחיו חיים נפל בשבי הרוסי.
בהגיעו לגיל בגרות גויס לצבא האוסטרו-הונגרי ושירת כקצין תותחנים; במהלך המלחמה נפצע בידו השמאלית.
בתום המלחמה עזבה משפחתו את לישן והתיישבה בברנו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עסק בלום בפעילות ציונית, והחל להכין עצמו לעלות לארץ ישראל.
בעת ששהה בהמבורג פגש את שלמה יצחק שטמפפר, שהציע לו לעסוק בגידול דבורים כשיעלה לארץ ישראל.
בעקבות שיחה זו החל בלום ללמוד את מקצוע הדבוראות, תחילה אצל הכומר , ולאחר מכן למד במשך ארבע שנים באוניברסיטה החופשית של ברלין תחת הנחייתו של הזואולוג והדבוראי .
במקביל ללימודיו החל ללמוד על אקלים ארץ ישראל והשפעותיו על גידול הדבורים.
בתום לימודיו חזר לברנו, שם החל להתכונן לעלייתו ארצה והגיש בקשה לקבלת סרטיפיקט.
בקיץ 1924 עלה לארץ ישראל והתיישב בבית אחיו בירושלים.
לאחר שסייר בארץ הצטרף לקבוצה בעין גנים, ובהמשך הצטרף לקבוצת חולדה שם החל לעסוק בגידול דבורים ועבד בענפים נוספים במשק.
כעבור מספר חודשים, ב-1925, עזב את הקבוצה והתיישב בחלקה סמוכה למושבה חדרה, שם הקים את מכוורתו ובנה לו צריף למגורים.
את הדבורים עצמן רכש בסחר חליפין עם בני מושב מחניים בתמורה לכוורת שבנה.
את הדבש שהפיקו הדבורים שיווק בצנצנות, והיה הראשון לשווק דבש בצנצנות בישראל.
הדבש זכה להצלחה רבה ויוצא לרחבי אירופה.
במקביל לעבודת הדבוראות, עסק בלום בהדרכה ובמתן הרצאות על התחום.
ב-6 בפברואר 1929, בכנס דבוראים שכינסה הסתדרות האגרונומים בארץ ישראל, יזם את הקמת ארגון מגדלי דבורים בישראל והיה למזכירו הראשון.
בקיץ 1931 נפגש עם אליעזר יפה, שהציע לו להקים את מחלקת הדבש בתנובה ולנהלה, ובלום ניאות לבקשתו.
עם תחילתם של שידורי הרדיו בישראל, הרצה בלום תכופות ברדיו על תחום הדבוראות ועל הדבש.
במהלך ימי מלחמת העולם השנייה עסק בשיווק דבש לכוחות הצבא ששכנו במצרים.
בשנת ה'תש"ג יצא לאור ספרו הראשון, חיי הדבורים בארץ ישראל, בהוצאת מצפה.
במהלך שנות ה-40 כתב בלום תסריט למחזה אודות דבורים, אותו ייעד להפיכה לסרט מונפש.
בשנת 1947 נסע בלום להוליווד וניסה למכור את תסריטו לאולפני ההנפשה של וולט דיסני, אך נתקל בסירוב.
עם קום המדינה פעל בלום להוספת ענף הדבוראות לענפים החקלאיים בהם עסקה החטיבה להתיישבות, והוא מונה לארגן ולנהל את הענף.
בלום עסק בסיורים ובהדרכה עד שנת 1957, אז חלה ופרש מתפקיד זה.
בלום היה נשוי לאסתר לבית בשיסט שהייתה אחות במקצועה.
בלום נפטר ב-31 במרץ 1979, ג' בניסן ה'תשל"ט והובא למנוחות בבית הקברות ברחובות ועל מצבתו נכתב "איש הדבורה בישראל".
ארכיונו הופקד בבית גורדון שבדגניה א'.
חיי הדבורים בארץ ישראל, תל אביב: מצפה, ה'תש"ג
האדם והדבורה: גידול דבורים בישראל, תל אביב: נ.
ישראל שצמן (25 בנובמבר 1934 - 24 באוקטובר 2017) היה היסטוריון של העולם הקלאסי וכיהן כפרופסור להיסטוריה עתיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
שצמן נולד בחיפה, וגדל בבנימינה, בה היה אביו יו"ר הוועד החקלאי.
אמו, דבורה לבית שכטר, הייתה בתו של ישראל שכטר, ממייסדי זכרון יעקב, ואחיו התאום של שניאור זלמן שכטר, שהתפרסם כחוקר גניזת קהיר וכמנהיג היהדות הקונסרבטיבית בצפון אמריקה.
הוא למד לתואר ראשון ושני במסגרת האוניברסיטה העברית, כאשר במקביל עבד כמורה בגימנסיה העברית רחביה.
בשנת 1959 נישא לתחיה לבית שטילמן, מורה לאנגלית.