tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הארמייה השתתפה במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה בתחילה כעתודת קבוצת ארמיות A, ובשלב השני לחמה בפיקוד אדולף שטראוס כחלק מקבוצת ארמיות B.
לאחר מכן הועמדה הארמייה בכוננות למבצע ארי הים, שלבסוף בוטל עקב כישלון הלופטוואפה בקרב על בריטניה.
ב-16 בינואר 1942 פרש שטראוס מתפקידו בעקבות מחלה, וולטר מודל מונה למפקד הארמייה.
מודל פיקד על הארמייה לסירוגין עד ה-4 בנובמבר 1943, ובכלל זה בקרב רז'ב השני ובקרב קורסק.
ב-4 בנובמבר 1943 מונה יוזף הרפה למפקד הארמייה, וב-20 במאי 1944 מונה הנס יורדן למפקד הארמייה.
ב-22 ביוני פתחו הרוסים במתקפה מוחצת על כוחות קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית, ועל הארמייה התשיעית בראשות יורדן הוטל להגן על אזור בוברויסק.
הארמייה כמעט והושמדה בקרבות, ובשל כך הודח יורדן, וניקולאוס פון פורמן מונה למפקד הארמייה.
באוגוסט הארמייה שתוגברה בכוחות מאיטליה הגנה בהצלחה על ורשה, וב-21 בספטמבר מונה שמילו פון ליטוויץ למפקד הארמייה.
ב-12 בינואר 1945 פתחו הרוסים במבצע ויסלה-אודר, וב-15 בינואר הצליחו הרוסים להבקיע את הקווים הגרמניים ולהתקדם במהירות ברחבי פולין.
ב-20 בינואר מונה תאודור בוסה למפקד הארמייה, אולם לא הצליח לבלום את המתקפה הרוסית ונסוג.
שני ניסיונות של בוסה להסיר את המצור מהעיר קיסטרין נכשלו, ובישיבה בפיהררבונקר ב-28 במרץ 1945 תקף היטלר את בוסה על כישלונותיו.
הרמטכ"ל היינץ גודריאן גיבה את בוסה ואמר שאין להאשימו בכישלון ההתקפות בקיסטרין בגלל שהיה בנחיתות כוח אדם וארטילריה לעומת הרוסים.
בסופה של אותה פגישה טעונה הדיח היטלר את גודריאן.
הארמייה התשיעית נפרסה ברמת זלו, וכללה את קורפוס הפאנצר ה-56, הקורפוס ה-101, קורפוס הפאנצר אס אס ה-11, ובעתודה החזיקה את קורפוס אס אס הררי החמישי.
ב-16 באפריל 1945 פתחו הרוסים במתקפה האחרונה במלחמה ותוך זמן קצר הגיעו לפאתי ברלין.
מצפון לבוסה התקדם ז'וקוב ומדרומו קונייב.
בוסה שלח בקשת נסיגה מחשש שיילכד בין שני הכוחות אך קבל סירוב.
כשהמצב החמיר והיטלר שקע בייאוש, הגה וילהלם קייטל רעיון שיכול לדעתו להציל את המצב.
הוא ידע שהאמריקאים החליטו לעצור בנהר האלבה.
לפי תוכניתו, גנרל ולטר ונק מפקד הארמייה ה-12 שהיה באזור האלבה ינוע מזרחה, ייפגש עם בוסה ושתי הארמיות ינועו צפונה לעבר ברלין ויכתרו את הרוסים ביחד עם הארמייה של גנרל פליקס שטיינר שינוע מצפון דרומה.
ב-23 באפריל 1945 הגיע קייטל למפקדתו של ונק ופקד עליו לתקוף לכיוון ברלין כדי להציל את הפיהרר.
בוסה קיבל רשות לסגת כדי להתחבר עם ונק וביחד לנוע לכיוון ברלין.
ונק ידע שאין לו סיכוי להגיע לברלין.
הוא השאיר כוח קטן ליד האלבה, שלח כוח קטן לכיוון פוטסדם בעוד שעיקר הארמייה פנתה מזרחה להתחבר עם הארמייה התשיעית.
בינתיים התעודד היטלר וחיכה שבוסה וונק יבואו להציל את ברלין.
הודעות על כך שודרו ברדיו והופצו בברלין.
משנודע להיטלר שונק, בוסה ושטיינר אינם מוכנים להציל אותו, החליט להתאבד.
בוסה התעלם מההוראות מברלין ונסוג מערבה בתוך יערות שפרוולד ואיתו כ-200,000 חיילים ואזרחים שברחו מהעיר פרנקפורט על האודר מהצבא האדום המתקדם כשהוא מותקף מצפון ומדרום ואבדותיו כבדות.
ב-28 באפריל 1945 הוא ביצע פריצה באזור הכפר האלבה, שם התחולל קרב גדול ובו נהרגו אלפי חיילים ואזרחים.
לבסוף הצליח בוסה להתחבר עם ונק.
מכל הכוח של בוסה הצליחו 25,000 חיילים וכמה אלפי אזרחים להימלט למערב, 30,000 נהרגו והשאר נפצעו או נשבו.
בבית הקברות באלבה קבורים 10,000 גרמנים ועד היום מתגלים ביערות בסביבה שלדים נוספים.
הארמייה השנייה הייתה ארמייה גרמנית שפעלה במלחמת העולם השנייה.
הארמייה השתתפה במערכה על צרפת ב-1940, ולאחר מכן במערכה בבלקנים, ובמבצע ברברוסה.
הארמייה נוסדה ב-20 באוקטובר 1939. הארמייה נכללה בתוך קבוצת ארמיות A ולקחה חלק בקרבות סביב פריז במסגרת מערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
לאחר מכן במסגרת המערכה בבלקנים, פלשה ליוגוסלביה דרך בולגריה, וכבשה את בלגרד.
ביוני 1941, עם פרוץ מבצע ברברוסה, נכללה בקבוצת ארמיות מרכז, ולקחה חלק בקרבות באוקראינה.
השתתפה בקרב קייב, קרב ויאזמה-בריאנסק וקרב מוסקבה.
בתחילת 1942, הועברה לקבוצת ארמיות דרום, והשתתפה בקרבות ההגנה באזור קורסק.
ביוני של אותה שנה השתתפה במבצע וורונז'-וורושילובגרד.
לאחר קרב קורסק נסוגה אל מעבר לדנייפר, והגנה על קובל.
הארמייה לחמה בקרבות בפרוסיה המזרחית ופרוסיה המערבית, וב-7 באפריל 1945 שונה שמה לארמיית מזרח פרוסיה.
הארמייה המשיכה להילחם, ולאחר כניעת גרמניה ב-8 במאי 1945, נכנעה לכוחות הסובייטיים.
גנרל חיל הפרשים מקסימיליאן פון וייכס (20 באוקטובר 1939 - 15 בנובמבר 1941)
גנרל חיל הפרשים מקסימיליאן פון וייכס (15 בינואר 1942 - 15 ביולי 1942)
הארמייה השנייה הייתה ארמייה צרפתית שפעלה הן במלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית, והן במלחמת העולם השנייה בחזית המערבית.
הארמייה התפרסמה מאוד בעקבות לחימתה בקרב ורדן.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גויסה הארמייה ב-2 באוגוסט 1914, והתייצבה באזור לורן תחת פיקוד גנרל נואל דה קסטלנו.
הארמייה השתתפה בקרב לורן וספגה אבדות כבדות, אך הצליחה לבלום את המתקפה הגרמנית בקרב גראן קורונה.
במהלך המרוץ אל הים הועברה הארמייה צפונה, ובשנת 1915 השתתפה בקרב שמפאן השני.
במהלך שנת 1916 השתתפה הארמייה בפיקודו של פיליפ פטן ולאחר מכן בפיקודו של רובר ניוול, בלחימה הנוראה בקרב ורדן, והצליחה לבסוף לבלום את המתקפה הגרמנית.
הארמייה המשיכה להילחם עד סוף המלחמה, והשתתפה במתקפת מאה הימים, וב-11 בפברואר 1919 פורקה.
במלחמת העולם השנייה, הייתה הארמייה השנייה בפיקוד גנרל שארל הונציגר פרוסה בארדנים הצרפתיים, כחלק מקבוצת הארמיות הראשונה.
ב-10 במאי 1940 פתחו הגרמנים במתקפה על צרפת וארצות השפלה, ולאחר כיומיים של התקדמות החלו לחצות את המז ב-3 נקודות, כשהעיקרית היא בסדאן בגזרת הארמייה השנייה.
הצרפתים שלא ציפו למתקפה בגזרה זו נשברו במהירות, והארמייה נסוגה דרומה, על מנת להגן על קו מאז'ינו.
לאחר החתימה על הסכם הכניעה הצרפתי ב-22 ביוני 1940, נשארה הארמייה פעילה לתקופה קצרה, עד לפירוקה ב-31 ביולי 1940.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כללה הארמייה את היחידות הבאות:
ארמייה קורפוס דיוויזיה הארמייה השנייה הקורפוס ה-18 הדיוויזיה ה-41 הדיוויזיה הקולוניאלית ה-3 הקורפוס ה-10 הדיוויזיה ה-55 הדיוויזיה ה-71 הדיוויזיה הצפון אפריקנית ה-3 הגזרה המבוצרת מונטמדי הדיוויזיה הקולוניאלית ה-1 הדיוויזיה הממונעת ה-3 הדיוויזיה ה-6 עתודת הארמייה דיוויזיית הפרשים הקלה ה-2 דיוויזיית הפרשים הקלה ה-5 חטיבת הפרשים ה-1
הארמייה השנייה (ביפנית: 第2軍) הייתה ארמייה של הצבא היפני הקיסרי.
הארמייה השנייה הוקמה ב-27 בספטמבר 1894, וכמפקדה מונה איוואו אויאמה.
תחת פיקודו, לחמה הארמייה במלחמת סין–יפן הראשונה, ולאחר שהמלחמה הסתיימה בניצחון יפני פורקה הארמייה.
הארמייה הוקמה מחדש ב-6 במרץ 1904, ותחת פיקודו של הגנרל אוקו יאשוקאטה השתתפה במלחמת רוסיה–יפן.
הארמייה השנייה לחמה ברוב הקרבות הגדולים של המלחמה, כולל קרב נאנשאן, קרב טליסו, קרב טאשיקאיו, קרב נהר שאה, קרב ליאו-יאנג, קרב סנדפו וקרב מוקדן.
לאחר שגם מלחמה זו הסתיימה בניצחון יפני מוחץ, פורקה הארמייה בשנית.
הארמייה השנייה הוקמה פעם שלישית ב-23 באוגוסט 1937, בעקבות תקרית גשר מרקו פולו ופריצת מלחמת סין–יפן השנייה.
הארמייה נכללה בתוך "ארמיית אזור צפון סין", שהוצבה כפי ששמה מעיד עליה בצפון סין.
הארמייה השנייה השתתפה במספר קרבות במהלך המלחמה, ביניהם: תקרית צפון סין, מבצע רכבת טיינג'ין-פוקו, קרב שוז, וקרב טאיארג'ואנג, לפני שפורקה ב-15 בדצמבר 1938.
הארמייה השנייה הוקמה פעם רביעית ואחרונה ב-4 ביולי 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה.
היא הוצבה במנצ'וריה על הגבול עם ברית המועצות.
לקראת סוף המלחמה הוכפפה לקבוצת ארמיות משלוח דרום, וב-30 ביוני 1945 הוצבה באזור אינדונזיה.
לקראת סוף המלחמה קבעה הארמייה את בסיסה בסולאווסי, ועם סיום המלחמה פורק כל הצבא היפני הקיסרי, ובכלל זה הארמייה השנייה.
לוטננט גנרל פוסאטארו טאשאימה (29 באוקטובר 1943 - 15 באוגוסט 1945)
הארמייה השנייה של הצבא הבריטי הייתה ארמייה בריטית שפעלה במלחמת העולם הראשונה, ולאחר מכן פעלה במלחמת העולם השנייה.
ב-26 בדצמבר 1914 הורחבו גייסות חיל המשלוח הבריטי לשתי ארמיות, והוראס סמית'-דוריאן מונה למפקד הארמייה השנייה.
הארמייה פעלה בפלנדריה ובצפון צרפת, והשתתפה בקרבות איפר.
לאחר המלחמה הפכה הארמייה לארמיית הריין הבריטית.
בשנת 1943 הוקמה הארמייה השנייה בפיקוד לוטננט גנרל קנת' אנדרסון, שמסר את הפיקוד לאחר תקופה קצרה ללוטננט גנרל מיילס דמפסי.
הארמייה השתתפה בפלישה לנורמנדי כחלק מקבוצת הארמיות ה-21, ולאחר מכן השתתפה בקרבות הקשים בנורמנדי, ובכלל זה הקרב על קן וקרב פאלז.
בתחילת ספטמבר השתתפה הארמייה בשחרור אנטוורפן ובריסל, אולם בהמשך החודש כשלה במבצע מרקט גארדן.
ב-23 במרץ 1945 צלחה הארמייה את הריין, ולאחר מכן התקדמה במישורי סקסוניה התחתונה.
ב-4 באפריל צלחה הארמייה את הווזר, וב-19 באפריל צלחה הארמייה את האלבה.
ב-2 במאי הגיעה הארמייה לחופי הים הבלטי בליבק, ולמחרת כבשה את המבורג, וב-7 במאי נפגשה עם כוחות הצבא האדום.
לוטננט גנרל מיילס דמפסי (ינואר 1944 - אוגוסט 1945)
הארמייה השנייה של הצבא האיטלקי (באיטלקית: Armata 2), הייתה ארמייה איטלקית שלחמה במהלך מלחמת העולם הראשונה נגד מעצמות המרכז, ופורקה עם סיום המלחמה.
הארמייה הוקמה לראשונה במאי 1915, ולחמה בקרבות החזית האיטלקית במלחמת העולם הראשונה.
היא התבלטה במהלך קרבות הנהר איזונצו וכבשה את העיר גוריצה מידי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
היא פורקה לאחר קרב קפורטו במהלכו הושמדה כמעט כליל.
הארמייה הוקמה בשנית במהלך יוני 1938. הארמייה הוצבה באזור הגבול עם יוגוסלביה כהכנה לקראת הפלישה ליוגוסלביה.
ב-11 באפריל קיבלו הכוחות האיטלקיים על הגבול היוגוסלבי הוראה לנוע.
הארמייה השנייה נעה מצפון מזרח איטליה לכיוון ליובליאנה (סלובניה של ימינו) ועד לחוף המזרחי של הים האדריאטי באזור דלמטיה, כמעט ללא כל התנגדות יוגוסלבית.
לאחר כניעת יוגוסלביה הוצבה כחיל מצב באזור דלמטיה וליובליאנה.
היא גם לקחה חלק במערכה נגד הפרטיזנים בקרואטיה והרצגובינה.
לאחר שאיטליה החליפה צדדים במלחמה, תקפו הגרמנים והקרואטים את הטריטוריות האיטלקיות בבלקן.
הארמייה השנייה סרבה להיכנע ולחמה נגד הגרמנים והקרואטים עד שהתפרקה בספטמבר 1943. מרבית חיילי הארמייה סירבו לשתף פעולה עם הרפובליקה של סאלו, ורובם הצטרפו לפרטיזנים.
גנרלו סטימיו פיקנטיני (יוני 1916 - יוני 1917)
גנרלו לוקה מונטורי (תקופה קצרה במהלך אוקטובר 1917)
גנרלו לואיג'י קאפלו (אוקטובר 1917 - נובמבר 1917)
הארמייה הוקמה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, ולמפקדה מונה אלכסנדר סמסונוב.
יחד עם הארמייה הראשונה היא פלשה לפרוסיה המזרחית, ובתחילה נחלה ניצחונות ואילצה את הארמייה השמינית הגרמנית לסגת עד הוויסלה.
עם זאת, הגרמנים הנחילו לארמייה השנייה תבוסה מוחצת בקרב טננברג, וסמסונוב התאבד.
הארמייה לא הושמדה לחלוטין, ויחד עם עוד שלוש ארמיות זכתה בניצחון בקרב על הוויסלה.
היא הובסה שוב בקרב לודז', ובתחילת שנת 1915 הועברה לאזור פולין.
במרץ 1916 היא ביצעה את מתקפת אגם נארוץ' הכושלת.
גנרל חיל הפרשים אלכסנדר סמסונוב (19 ביולי 1914 - 30 באוגוסט 1914)
גנרל חיל הרגלים ולדימיר סמירנוב (12 בדצמבר 1914 - 24 באפריל 1917)
גנרל חיל הרגלים ניקולאי דנילוב (24 באפריל 1917 - 7 באוגוסט 1917)
לוטננט גנרל פיוטר טלציקוב (7 באוגוסט 1917 - 22 באוגוסט 1917)
גנרל חיל הרגלים ניקולאי דנילוב (22 באוגוסט 1917 - 20 בנובמבר 1917)
הארמייה השנייה של הצבא האוסטרו-הונגרי, הייתה ארמייה אוסטרו-הונגרית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
הארמייה השנייה הוקמה בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, ולמפקדה מונה אדוארד פון בהם-ארמולי.
הארמייה נשלחה לסרביה, אולם בעקבות הפלישה הרוסית לגליציה, הועברה לחזית המזרחית.
הארמייה לחמה בקרב גליציה, אך הגיעה מאוחר מכדי לשנות את התוצאות.
בקיץ 1915 השתתפה הארמייה במתקפת גורליצה-טרנוב, ביולי השתתפה בקרבות הנסיגה הגדולה, וב-22 ביוני 1915 כבשה את לבוב.
לארמייה היה חלק נכבד בבלימת מתקפת ברוסילוב ביוני 1916, ומתקפת קרנסקי ביוני 1917. ב-3 באוגוסט של אותה השתתפה יחד עם כוחות גרמניים בכיבוש צ'רנוביץ.
בפברואר 1918 השתתפה במבצע אגרוף במסגרתו פלשו כוחות גרמניים ואוסטרו-הונגריים לאוקראינה.
הארמייה פורקה במאי של אותה שנה, ועל בסיסה הוקם כוח כיבוש שנקרא "ארמיית המזרח".
הארמייה התשיעית הייתה ארמייה צרפתית שפעלה במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת העולם השנייה.
ב-29 באוגוסט 1914 במהלך המערכה על הגבולות, הוקמה הארמייה התשיעית בפיקוד גנרל פרדיננד פוש, על מנת למלא את הפער בין הארמייה הרביעית לארמייה החמישית.
הארמייה השתתפה בקרב על המארן, ולאחר מכן פורקה הארמייה, ופוש מונה למפקד קבוצת הארמיות הצפונית.
ב-6 ביולי 1918 הוקמה הארמייה התשיעית מחדש בפיקוד אנטואן דה מיטרי, ולחמה בקרב השני על המארן, ולאחר מכן פורקה שוב.
במלחמת העולם השנייה, הייתה הארמייה התשיעית בפיקוד גנרל אנדרה קוראפ פרוסה בין נאמור לסדאן.
כאשר החלה המתקפה, ב-10 במאי 1940, עמדו יחידות הארמייה תחת מתקפה כבדה, וקרסו.
התמוטטות הארמייה של קוראפ, והארמייה השנייה בפיקוד שארל הונציגר שלחמה דרומית ומזרחית לו באזור סדאן פתחה את הדרך למבקע גרמני מערבה אל תעלת למאנש ולכיתור עיקר הצבא הצרפתי וחיל המשלוח הבריטי על אדמת בלגיה, ובסופו של דבר לתבוסה הצרפתית.
כן נשלחו אליו כוחות מגזרות אחרות, מהלוחמים שהחזיקו בקו מז'ינו (אשר לא הותקף), וכן את דיוויזיית השריון הרביעית בפיקודו של הגנרל שארל דה גול.
במהלך הימים הקרובים נאבק ז'ירו כנגד כוחות עדיפים, והשליך את כל כוחותיו אל המערכה, לרבות מתקפת נגד הרואית שביצע שארל דה גול.
עקב שבייתו של ז'ירו התפרקה הארמייה התשיעית, וחדלה להילחם.
הארמייה התשיעית של צבא האימפריה הרוסית, הייתה ארמייה רוסית שפעלה במלחמת העולם הראשונה.
הארמייה הוקמה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, ולמפקדה מונה פלאטון לאצ'זיצקי.
הארמייה נכללה במסגרת החזית הדרום-מערבית, ונפרסה כהגנה בפולין לאורך נהר הוויסלה, מדמבלין עד סנדומייז'.
הארמייה השתתפה במתקפת ברוסילוב, ולאר מכן הועברה לרומניה ונכללה במסגרת החזית הרומנית.
היא פורקה בשנת 1918 יחד עם כל צבא האימפריה.
גנרל חיל הרגלים פלאטון לאצ'זיצקי (9 באוגוסט 1914 - 18 באפריל 1917)
לוטננט גנרל ולדימיר צ'רמיסוב (11 באוגוסט 1917 - 9 בספטמבר 1917)
לוטננט גנרל יוליאן ביילוזור (ממלא מקום)
לוטננט גנרל אנטולי קיילצ'בסקי (9 בספטמבר 1917 - עד הפירוק)
הארמייה השנייה, הייתה ארמיית שדה של צבא ארצות הברית.
הארמייה הוקמה במהלך מלחמת העולם הראשונה, ומאז פורקה והוקמה מחדש מספר פעמים.
בשנים 2014–2017 הייתה כפופה לפיקוד הסייבר של צבא ארצות הברית והמטה שלה פעל בפורט גורדון שבאוגוסטה (ג'ורג'יה).
הארמייה השנייה הוקמה לראשונה במהלך מלחמת העולם הראשונה ב-10 באוקטובר 1918, כך שהיא הארמייה השנייה בוותיקותה בצבא ארצות הברית, לאחר הארמייה הראשונה (שהוקמה באוגוסט של אותה שנה).
ג'ון פרשינג מינה את לוטננט גנרל רוברט בולארד למפקד הארמייה, שהחזיקה במגזר לורן.
בתחילת נובמבר נתן פרשינג פקודה לבולארד להתחיל לנוע לכיוון מץ, ועוד לפני שנחתמה שביתת הנשק ב-11 בנובמבר הספיקה הארמייה להתקדם כ-25 ק"מ על אדמת צרפת (הישג שנחשב למשמעותי בחזית המערבית).
במהלך המלחמה עוטרו 102 מחיילי הארמייה בצלב השירות המצוין.
לאחר שביתת הנשק, נותרה הארמייה ככוח כיבוש בבלגיה ולוקסמבורג.
הארמייה פורקה וחייליה הוחזרו לארצות הברית רק ב-15 באפריל 1919.
הארמייה הוקמה מחדש באוקטובר 1933, המטה שלה היה בשיקגו, ועליה פיקד פרנק פרקר.
בין 1940-1943, הייתה הארמייה תחת פיקודו של בן ליר, ולחמה במסגרת תמרוני לואיזיאנה כנגד הארמייה השלישית של וולטר קרוגר.
בדצמבר 1940 עבר מטה הארמייה לממפיס, והוא יועדה בעיקר להכשרת הכוחות הלוחמים שיועדו להשתתף במלחמת העולם השנייה.
למרות שלא לקחה חלק בפועל בקרבות, הרי שהיא כללה במהלך המלחמה כ-55 דיוויזיות, אשר כללו כמעט מיליון חיילים.
עד 1946 פיקד עליה לויד פרדנדאל.
לאחר המלחמה המשיכה הארמייה לפעול והיא הקיפה שבע מדינות: דלאוור, קנטקי, מרילנד, אוהיו, פנסילבניה, וירג'יניה ווירג'יניה המערבית.
הארמייה השנייה הייתה בכוננות לצאת לקרב לכל אורך המלחמה הקרה.
הארמייה מוזגה עם הארמייה הראשונה בשנת 1966, והוקמה מחדש בשנת 1983. היא פורקה פעם נוספת בשנת 1995, והוקמה מחדש בשנת 2014 כחלק מפיקוד הסייבר של צבא ארצות הברית.
על פי מרכז ההיסטוריה הצבאית של צבא ארצות הברית, הארמייה בגלגולה האחרון היא היורשת הרשמית של המורשת והכיבודים של הארמייה השנייה מימי מלחמת העולם הראשונה, למרות שבפועל הארמייה התרכזה בלוחמת סייבר, ללא כוח אדם משלה ובהיעדר הוראה מפורשת משר ההגנה אינה לוקחת חלק בשום פעולה קרבית.
מטה הארמייה בשנות פעילותה האחרונות היה ממוקם בפורט גורדון, שבעיר אוגוסטה במדינת ג'ורג'יה.
רשימת מפקדי הארמייה לאורך השנים:
ג'ונסון האגוד (מאי 1936) דיינה מריל (ממלא מקום עד ספטמבר)
אלברט וידימאייר (ספטמבר 1946 - נובמבר 1947)
הארמייה השנייה (ברומנית: Armata a 2-a Română) הייתה ארמייה רומנית, שלחמה במלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.
עם הצטרפות רומניה לצד מדינות ההסכמה, נפרסה הארמייה השנייה בגבול עם הונגריה, והשתתפה בקרב על טרנסילבניה.
הארמייה השנייה נסוגה אל מולדובה, האזור היחיד שלא נשלט כעת בעדי האויבים.
בחורף 1916–1917 עברה הארמייה תהליך של מודרניזציה שנועדה לשקם את הצבא הרומני המותש.
בקיץ 1917 הוכנה תוכנית לגירוש הגרמנים מרומניה, שכללה שיתוף פעולה מצד הארמייה השנייה והארמייה הראשונה.
באוגוסט יצא המבצע לפועל, והארמייה השנייה תקפה את קווי הגרמנים במאראשטי.
התוצאה הייתה קרב מאראשטי שהסתיים בניצחון רומני לאחר שלושה ימי לחימה, וכיבוש של בליטה בגודל של 30 ק"מ רוחב ו-20 ק"מ עומק במרכז קווי הגרמנים.
ב-6 באוגוסט פתח אוגוסט פון מקנזן במתקפת נגד עזה שהתפתחה לקרב מאראששטי.
הרומנים התגוננו באומץ תחת המוטו "Pe aicea nu se trece" ("הם לא יעברו").
ב-8 בספטמבר נאלצו שני הצדדים להפסיק את הקרב עקב מחסור הדדי ביחידות טריות.
הרומנים איבדו מעל 27,000 חיילים, כולל 610 קצינים; הגרמנים איבדו 47,000 איש.
הארמייה פורקה ב-1 ביוני 1918 עקב החתימה על הסכם בוקרשט.
הארמייה הוקמה שוב עם כניסת רומניה למלחמת העולם השנייה לצד מדינות הציר.
אם כי פעילותה במהלך מלחמה זו הייתה מעטה.
לאחר המלחמה, ביוני 1947, פורקו כל הארמיות של צבא רומניה והומרו ל"אזורים צבאיים".
הארמייה השנייה הפכה ל"האזור הצבאי ה-2" שבסיסו היה בעיר הבירה בוקרשט.
בצבא רומניה המודרני היורשת של מורשת הארמייה השנייה היא הדיוויזיה ה-2.
הארמייה הראשונה של צבא סרביה (בסרבית: Српска Друга Армија) הייתה ארמייה סרבית, שלחמה במלחמת הבלקן הראשונה ובמלחמת העולם הראשונה.
הארמייה הוקמה במקור בשנת 1912 במהלך מלחמת הבלקן הראשונה והורכבה מיחידות סרביות ובולגריות כאחת.
כמפקדה מונה סטפה סטפנוביץ', והיא הנחילה תבוסה מוחצת לצבא האימפריה העות'מאנית בקרב קומנובו.
הארמייה המשיכה להיות פעילה בתחילת מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, ולצד הארמייה השלישית לקחה חלק נכבד בקרב צר שבסופו נהדפה הפלישה הראשונה של האימפריה האוסטרו-הונגרית אל סרביה.
הארמייה השתתפה גם בקרב דרינה במהלכו ניצחה את האוסטרים אולם במחיר אבדות כבדות.
בשנת 1915 חל שינוי ניכר במערכה, עקב הצטרפות הקיסרות הגרמנית וממלכת בולגריה למלחמה לצד האוסטרו-הונגרים.
הארמייה השנייה פורקה, וסטפנוביץ' שהיה עדיין מפקדה, נסוג עם שרידיה לחופי אלבניה, משם לקורפו ובהמשך למפקדת כוחות מדינות ההסכמה בסלוניקי.
ב-1916 הוקמה הארמייה מחדש בחזית המוקדונית וסטפנוביץ' מונה שוב למפקדה.
ב-14 בספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה בפיקודו של לואי פראנשה ד'אספרה במתקפה לאורך עמק הווארדאר על כוחות מעצמות המרכז בפיקודו של פרידריך פון שולץ.
המתקפה החלה בהפגזה ארטילרית כבדה מ-580 תותחים מגזרת ביטולה ועד נהר הווארדאר.
הגנרל פון שולץ סבר שהמתקפה תתנהל באזור ביטולה וריכז את מרבית כוחותיו שם.
הארמייה השנייה בגיבוי 2 דיוויזיות צרפתיות שהיו תחת פיקודו של סטפנוביץ', תקפו חזיתית את "קבוצת ארמיות שולץ" שהורכבה מהארמייה ה-11 הגרמנית בפיקודו של קונו פון שטויבן והארמייה הראשונה של צבא בולגריה בפיקודו של סטפן נרזוב.
כפועל יוצא מהנחת העבודה השגויה הופתעו הכוחות הגרמנים-בולגרים והחלו בנסיגה רחבה לאורך כל החזית המקדונית במטרה לייצב קו חדש, אך הכוחות הבולגרים קרסו, מה שהוביל לקריסת החזית כולה, ולבסוף לכניעת בולגריה.
הארמייה השתתפה בשחרור סרביה מהכוחות האויבים, ופורקה ב-1918 עם שביתת הנשק.
ארנת הכדורמים (באנגלית Water Polo Arena) היה מתקן זמני, שהוקם עבור תחרויות הכדורמים של אולימפיאדת לונדון (2012).
בניית המתקן התקיימה כשנה בלבד.
במהלך המשחקים האולימפיים הכיל 5,000 מקומות ישיבה, והמתקן נהרס לאחר המשחקים האולימפיים.
במתקן לא התקיימו כלל תחרויות במסגרת משחקים הפאראלימפיים.
חומרי המתקן מוחזרו למקומות חדשים בבריטניה.
הארמייה התשיעית של הצבא הבריטי הייתה ארמייה בריטית שלחמה במלחמת העולם השנייה.
הארמייה התשיעית הוקמה ב-1 בנובמבר 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה.
הארמייה ריכזה תחתיה את כוחות היבשה של חבר העמים הבריטי בארץ ישראל ועבר הירדן (ובהמשך גם בקפריסין).
כמפקדה הראשון של הארמייה מונה הנרי מייטלנד וילסון.
הארמייה המשיכה להגן על האזור עד סיום המלחמה ב-1945, ובפועל לא השתתפה בקרבות.
גנרל הנרי מייטלנד וילסון (נובמבר 1941 - ספטמבר 1942)
לוטננט גנרל ויליאם הולמס (ספטמבר 1942 - פברואר 1945)
הארמייה התשיעית של הצבא המלכותי האיטלקי (באיטלקית: Armata 9) הייתה ארמייה איטלקית שלחמה במהלך מלחמת העולם הראשונה נגד מעצמות המרכז, ופורקה עם סיום המלחמה.
הארמייה התשיעית הוקמה, וכמפקדה מונה פאולו מורון.
ב-9 בנובמבר 1940 הועברה ארמיית הפו לאלבניה והיא הפכה להיות הארמייה התשיעית.
הארמייה השתתפה בפלישה האיטלקית ליוון, אולם בעקבות מתקפת נגד יוונית נהדפה חזרה לאלבניה.
הקמפיין נתקע עד שהגרמנים פלשו גם הם אל יוון באפריל 1941. לאחר סיום המערכה כנגד יוון היוותה הארמייה את כוח הכיבוש האיטלקי באלבניה, וכן בחלקים מדלמטיה ומונטנגרו שסופחו לאלבניה הכבושה.
בספטמבר 1943 פורקה הארמייה בידי הגרמנים, ורבים מחייליה, ובין היתר כל הדיוויזיה ה-41 "פירנצה", הצטרפו אל הפרטיזנים האלבנים.
אלסנדרו פירציו בירולי (1941-יולי 1943)
הארמייה התשיעית הייתה ארמייה של הצבא האדום שלחמה במלחמת החורף ובמלחמת העולם השנייה.
היחידה הוקמה בנובמבר 1939 על בסיס היחידות שהיו ממוקמות באזור לנינגרד.
בחורף 1939/1940 היא הובסה בקרב סואמוסאלמי.
בעקבות התבוסה, חלק ממפקדי יחידות הבכירים הוצאו להורג.
לאחר סיום מלחמת החורף הארמייה התשיעית הועברה לדרום והשתתפה בהסיפוח הסובייטי של בסרביה ובוקובינה הצפונית.
ב-10 ביולי 1940 הארמייה פורקה.
ביוני 1941 ארמייה התשיעית הוקמה מחדש על בסיס יחידות שהיו ממוקמות באזור אודסה.
היא נסוגה מאזור הגבול של ברית המועצות וב-13 באוגוסט 1941 כותרה באזור ניקולייב.
רוב היחידות הצליחו לפרוץ את הכיתור והמשיכו עם נסיגת כל החזית מזרחה לאזור דונבס.
בסוף 1941 הארמייה התשיעית הייתה לקחה חלק במתקפת נגד סובייטית במהלך שוחרר העיר רוסטוב על דון.
במהלך המחצית הראשונה של שנת 1942 יחידות הארמייה המשיכו בקרבות באזור דונבס וביולי 1942 הם כותרו באזור אך חלק מהיחידות הצליחו לחבור לכוח העיקרי.
בתחילת אוגוסט 1942 הארמייה התשיעית הועברה דרומה והשתתפה בקרב על קווקז.
בינואר 1943 היא השתתפה במתקפת נגד סובייטית במהלכה שוחררו מספר ערים באזור פאתי הקווקז.
בסתיו 1943 עם סיום הקרבות באזור, הארמייה הועברה לעתודה וב-6 בנובמבר 1943 פורקה.
בשנת 1966 הארמייה התשיעית הוקמה מחדש.
יחידותיה היו פרוסות בגאורגיה הסובייטית והמטה היה בקוטאיסי.
לאחר התפרקות ברית המועצות, בשנת 1993 הארמייה התשיעית הועברה לרוסיה ופורקה.
קונסטנטין קורוטייב (ספטמבר 1942 - מאי 1943)
הארנב הקשיב הוא ספר ילדים שכתבה ואיירה קורי דורפלד.
הספר יצא לאור בעברית בהוצאת "תכלת" בשנת 2019, ועד שנת 2020 מכר יותר מ-40,000 עותקים בשפה העברית.
במרץ 2021 נכלל הספר ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס בקטגוריית "ספרי ילדים מצוירים".
הספר מתאר תקשורת בין אישית עם אדם שנמצא במצוקה נפשית.
הוא מתאר דרכים שבהן בני אדם מתמודדים עם מצבים כאלו, ודרכים שבהן אנשים אחרים מנסים לנחם אנשים שנמצאים במצוקה.
המסר של הספר הוא שלא כל דרך מתאימה לכל אחד, ושלפעמים הקשבה בלי מעשים מיוחדים יכולה להקל על מצוקה נפשית יותר מאשר מעשים או הצעות.
הספר מדגים כיצד הקשבה אמפתית ומכילה יכולה ליצור סביבה בטוחה לאדם, ועשויה לתרום להתמודדות נפשית בריאה ומיטיבה.
ילד בשם טיילור משחק לבד.
הילד בונה בכוחות עצמו מבנה גדול מקוביות, ובלי סיבה נראית לעין, המבנה מתפרק.
בעקבות התפרקות המבנה, הילד מאוד עצוב.
במהלך הספר, בכל פעם מגיעה חיה אחרת שמנסה לעודד אותו ולתת לו עצות ורעיונות לדרכים להתמודד עם הרגשות שלו.
כל חיה מייצגת תגובה רגשית אחרת שאדם יכול לחוש בעקבות כישלון בעבודה שהשקיע בה.
התרנגולת מנסה לגרום לטיילור לדבר על האירוע ולעבד אותו, הדוב מציע לו לצעוק ולכעוס, הצבוע מציע לטיילור לצחוק על האירוע ומנסה לגרום לטיילור להבין שצחוק יגרום לו להרגיש טוב יותר, והנחש מעודד אותו להרוס למישהו אחר כדי להקל על הכאב.
אף אחת מהגישות לא מצליחה לנחם את הילד, שמרגיש שהוא מותקף מכל עבר והרגשות מציפים אותו.
כל חיה שהגיעה ניסתה למצוא פתרון מהיר לבעיה, וכשראתה שהפתרון לא עבד, עזבה את טיילור להתמודד לבדו.
לאחר שכל החיות עזבו, מגיע הארנב, שלמראית עין לא עושה פעולה אקטיבית.
הארנב מציע לטיילור אוזן קשבת, ולא פולש למרחב האישי שלו.
הוא מביע אמפתיה בשקט, יושב ליד הילד ונותן לו להיפתח ולהביע את הרגשות שהוא מרגיש, בלי ללחוץ עליו, ובזמן המתאים לו.
בעקבות ההכלה של הארנב, טיילור מביע כל אחד מהרגשות שהחיות ייצגו במהלך הספר, והארנב מקשיב, נותן לו תמיכה ועוזר לו להכיל את הכאב.
בסוף הספר, טיילור מגיע להשלמה עם המצב, והוא מוכן לבנות את המבנה מחדש.
הארמייה התשיעית של האימפריה העות'מאנית (בטורקית: Dokucuncu Ordu) הייתה ארמיית שדה של הצבא העות'מאני.
הארמייה התשיעית, (מירליבה יאקאפ Şevki פאשה)
הקורפוס הקווקזי ה-1 (מירליבה מוסה קזם קראבקיר)
הדיוויזיה הקווקזית ה-9, הדיוויזיה הקווקזית ה-10, הדיוויזיה ה-15
הקורפוס ה-4 (מירליבה עלי איסאן פאשה)
הדיוויזיה ה-5, הדיוויזיה ה-11, הדיוויזיה ה-12
הדיוויזיה הקווקזית ה-9, הדיוויזיה הקווקזית ה-11, הדיוויזיה ה-12, חטיבת פרשים עצמאית
בנובמבר 1918 הייתה בנויה באופן הבא:
הדיוויזיה הקווקזית ה-9 (דרומית לארזינג'אן)
הדיוויזיה הקווקזית ה-10 (באטום - מעבר לקונסטנטינופול)
הדיוויזיה הקווקזית ה-36 (מהארמייה השלישית, גומרו)
פיקוח כוחות הארמייה התשיעית, מאי 1919
הם הכינו דו"ח בשם "שבועת השלישייה" ("Üçler Misâkı") והחליטו להקים את הפיקוח הצבאי להגנה על המולדת.
במאי 1919 נבנה הפיקוח הצבאי כדלקמן:
פיקוח כוחות הארמייה התשיעית ("Dokuzuncu Ordu Kıt'aatı Müfettişliği", ארזורום, מפקד: מירבלה מוסטפא כמאל פאשה, ששמה שונה כפיקוח הארמייה השלישית ב-15 ביוני 1919)
הקורפוס ה-15 (ארזורום, Mirliva מוסה קזם קראבקיר)
הארמייה השנייה (בטורקית: 2. Ordu) של האימפריה העות'מאנית הייתה ארמיית שדה של הצבא העות'מאני.
היא הוקמה בסוף המאה ה-19 במהלך רפורמות צבאיות עות'מאניות.
בשנת 1877 היא הוצבה בבולגריה של ימינו.
עם ההתגייסות למלחמה העות'מאנית–רוסית (1877–1878), הארמייה השנייה חולקה לשניים; אלה נקראו ארמיית הדנובה המזרחית וארמיית הדנובה המערבית.
לאחר מהפכת הטורקים הצעירים והקמת העידן החוקתי השני ב-3 ביולי 1908, הוקמה ממשלה חדשה והוכרז על רפורמה צבאית גדולה.
האזור המבצעי שלה היה תראקיה, הדרדנלים, והיו לה יחידות באירופה ובאסיה הקטנה.
היא כללה דיוויזיות פעילות לצד שש דיוויזיות מילואים וחטיבה אחת:
הדיוויזיה ה-3, הדיוויזיה ה-4, הדיוויזיה ה-20, הדיוויזיה ה-21
עתודת הארמייה השנייה (שם הדיוויזיה מציין את מיקומה)
חטיבת המילואים ה-53 קירק קיליסה
לארמייה היו גם 34 מחלקות מקלעים.
עם התארגנויות נוספות של הצבא העות'מאני, לרבות הקמת מטה ברמת הקורפוס, ב-1911 הוקם מטה הארמייה בסלוניקי.
כעת היא הייתה אחראית על הבלקן ועל השליטה המבצעית בכוחות בסוריה ובארץ ישראל.
הארמייה כללה שני פיקודים, השני בבלקן והחמישי בסוריה.
הארמייה בתחילת מלחמת הבלקן הראשונה בשנת 1912 הייתה בנויה כך:
בנוסף, לפיקוח השני היו דיוויזיות מילואים בבלקן ב: דרמה, סרז, סלוניקי, איזטיפ, מונסטיר, אוסקופ, פיריסטין, מטרוויצ'ה, פירזנין, יניה, אלבסאן, נאסליק ואיסקודרה.
לפיקוח החמישי בסוריה היו דיוויזיות מילואים ב: אדנה, ענתפ, חלב, דמשק, ירושלים, עכו וטריפולי.
עם תחילת המלחמה הפכה הארמייה השנייה לארמייה המערבית, המקבילה לקבוצת ארמיות.
הכוחות בסוריה נמנעו על ידי הצי היווני לחזק את הכוחות בבלקן.
לאחר המלחמה גובשה מחדש הארמייה השנייה מהכוחות ששרדו את חורבן הארמייה המערבית בבלקן.
היא נשלחה תחילה לקוניה, ולאחר מכן לסוריה.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה, היה ממוקם מטה הארמייה בחלב בסוריה והיא כללה שני קורפוסים מורכבים משתי דיוויזיות.
מערכת המילואים הופסקה, והתוכנית הייתה לגרום לחיילי מילואים למלא יחידות פעילות במקום להוות יחידות נפרדות.
המפקד באוקטובר 1914 היה הגנרל והיפ פאשה.
בנובמבר 1914 הועברה הארמייה השנייה לקונסטנטינופול והיא כללה את הקורפוסים ה-5 וה-6, שכל אחד מהם מורכב משלוש דיוויזיות.
בפברואר 1915 אורגנה מחדש הגנת המצרים הטורקים.
לארמייה השנייה היה אחריות לחופי הדרום והמזרח.
מאוחר יותר היא סיפקה כוחות ללחימה בחצי האי גליפולי, אך לא היה לה תפקיד אחר.
הדיוויזיה ה-13, הדיוויזיה ה-14, הדיוויזיה ה-15
הדיוויזיה ה-16, הדיוויזיה ה-25, הדיוויזיה ה-26
הקורפוס ה-16, המכונה גם "קבוצת סארוס", נמצא מצפון לצוואר חצי האי כדי להתגונן מפני נחיתה ממפרץ סארוס.
במרץ 1916 התקבלה ההחלטה לפרוס את הארמייה השנייה במערכת הקווקז.
התוכנית הייתה לבצע את מתקפת הארמייה השנייה בשיתוף עם הארמייה השלישית.
הארמייה השנייה הורכבה מיוצאי מערכת גליפולי וכן משתי דיוויזיות חדשות.
בשל מצבה הירוד של רשת הרכבות העות'מאנית, לקח זמן רב להניע את הכוחות.
בינתיים הרוסים פגעו בארמייה השלישית, וגרמו לנפגעים כבדים לארמייה המוכה, ומנעו ממנה לשתף פעולה עם הארמייה השנייה.
הארמייה השנייה, בפיקודו של אהמט איזט פאשה, תקפה לבסוף באוגוסט עם הדיוויזיות הבאות:
הדיוויזיה ה-1, הדיוויזיה ה-7, הדיוויזיה ה-14, הדיוויזיה ה-53
הדיוויזיה ה-9, הדיוויזיה ה-10, הדיוויזיה ה-13
הקורפוס ה-16, בפיקודו של מוסטפא כמאל אטאטורק
בעוד שהקורפוס ה-16 בפיקודו של מוסטפא כמאל זכה להצלחה בביטליס ובמוש, ההתקפות העיקריות של הקורפוסים ה-3 וה-4 ספגו הפסדים כבדים.
הדיוויזיות שסבלו מההפסדים היו שתי היחידות הוותיקות והטובות שבדיוויזיות החדשות שנוצרו.
הצבא העות'מאני לא יכול היה להרשות לעצמו לאבד את הלוחמים האלו בגלל רווחים חסרי משמעות.
כתוצאה מכך, המתקפה הייתה תבוסה אסטרטגית גדולה.
זו הייתה המתקפה האסטרטגית הגדולה האחרונה של העות'מאנים במלחמה.
בתגובה לתבוסות במקומות אחרים, הארמייה העבירה כמה דיוויזיות לאזורים אחרים כגון מסופוטמיה וארץ ישראל.
בדצמבר 1916 היא הורכבה משש דיוויזיות חי"ר ודיוויזיית פרשים אחת.
הארמייה לא מילאה תפקיד מרכזי במלחמה לאחר מכן.
בשנת 1917 קודם מוסטפא כמאל למפקד בפועל של הארמייה השנייה.
כהונתו הייתה קצרה לאחר שמונה למפקד הארמייה השביעית בארץ ישראל.
הארמייה הושבתה ב-4 בפברואר 1918. מאוחר יותר היא הופעלה ופיקדה על כוחות שטח אחוריים כולל יחידות עבודה באנטוליה.
לאחר התבוסה במגידו, הארמייה שירתה לזמן קצר בקו הקדמי ופיקדה על שלוש דיוויזיות (ה-23, ה-41, וה-44) בסוף המלחמה.
הארנב הזריז או במקור - "או לאפֶּן אַז'ִיל" , בשמו המלא "הארנב הזריז - קברט אמנותי", הוא מועדון קברט מפורסם על גבעת (butte) מונמארטר בפריז, ברחוב דה סול (Rue des Saules) 22, ב, מאחורי בזיליקת סקרה קר וקצת צפונית-מערבית ממנה.
המקום הוקם במחצית השנייה של המאה ה-19 ונרכש ב-1913 על ידי הזמר והמלחין אריסטיד ברואן.
הוא הפך בתחילת המאה ה-20 לאחד ממקומות המפגש המועדפים של הבוהמה האמנותית בפריז, אמנים וסופרים כגון מקס ז'אקוב ופבלו פיקאסו, וכן רולאן דורז'לס, פרנסיס קרקו, בלז סנדראר או פייר מק אורלן.
מאוחר יותר, בשנים 1950-1940 פקדו אותו ז'אן-רוז'ה קוסימון ׁ(Caussimon) ופרנסואה בייהדו (Billetdoux).
לאחר שחומת המכס Mur des Fermiers généraux, שנבנתה בפריז בשלהי המאה ה-18, אכפה את גביית המיסים על המוצרים שנכנסו לעיר ובמיוחד על היין, החלק התחתון של מונמארטר הפך ל"אזור המוקדש להנאות".
הוא אירח בשנות ה-1880 מועדוני לילה רבים (ביניהם - Le Chat Noir, Le Moulin Rouge) ואוכלוסייה מעורבת ולפעמים אף מסוכנת - זונות וסרסורים.
לעומת זאת המונמארטר שבמעלה הגבעה הייתה עד 1914 כפר, ונודעה באוויר הצח, בטחנות הרוח ובדירותיה הזולות שמשכו אנשים דלי אמצעים, ביניהם אמנים שהתיישבו בה בהמוניהם, בעיקר אחרי שנות ה-1890.
בחלק הגבוה הזה של מונמארטר נבנה ב-1795 הבית שלימים הפך ל-"לה לאפן אז'יל".
הבית שניצב מול כרמים, בפינת הרחובות דה סול (מס.
4) ומול בית הקברות סן ונסאן (Saint-Vincent) על השיפוע הצפוני של גבעת מונמארטר היה קיים עוד בסביבות שנות ה-1860 כאכסניה לרוכלים בשם "Au rendez-vous des voleurs" ("מפגש הגנבים").
ב-1869 קירות האולם קושטו בתמונות של רוצחים מפורסמים - מרוואיאק עד טרופמן - והמקום כונה "מסבאת הרוצחים" (Cabaret des Assassins).
מייסד המסבאה היה ז'אן-פרנסואה-לואי-אדולף סאלז (Salze).
ב-1879 להזמנתו של סאלז הצייר והקריקטוריסט אנדרה ז'יל ׁ(André Gill) שנמנה עם המבקרים הקבועים של המקום , צייר עבור העסק שלט עם תמונה של ארנב, הקופץ מתוך מחבת, כשהוא לבוש במעיל ירוק, צעיף אדום וכובע משולש.
מאז המקום התחיל הלקרא על ידי אורחיו "Le Lapin à Gill" ("הארנב של ז'יל").
עם הזמן שמו התפתח ל"הקברט הארנב הזריז" ("או לאפן אז'יל").
היו שפירשו את התמונה כאסוציאציה להיחלצות הצייר מדיכוי הקומונה הפריזאית שבה השתתף כחבר ב"וועדת האמנים".
השלט המקורי נגנב ב-1893 והוחלף על ידי העתק מצויר על עץ.
העתק זה מוצג כיום במוזיאון מונמארטר.
בספטמבר 1883 המשורר וזמר-היוצר ז'ול ז'וי ׁ(Jouy) שיתף פעולה עם הבעלים סאלז והקים במסבאה אגודת בילוי ושירה בציבור (באנקה-גוגט) בשם "המרק והשור" (La Soupe et le Bœuf) שהתכנסה פעם בשבוע.
אחרי מותו של סאלז ב-1885, נרכשה המסבאה ב-1886 על ידי רקדנית קאנקאן בדימוס בשם אדל דסר (Decerf) המכונה "אמא אדל" שהתפטרה מחלק הארי של לקוחותיה היותר המפוקפקים כדי להקים קפה-מסעדה עם ליווי מוזיקה (café-restaurant-concert) בשם "À ma campagne" ((אצלי בכפר).
אליה הצטרפו במהלך היום באי מועדון הלילה "Chat Noir" כמו שארל קרו, אלפונס אלה, ז'יאן ריקטוס, קאראן ד'אש ואחרים
הזמר היוצר אריסטיד ברואן הגיע גם הוא והביא לכאן גם את חבריו טולוז-לוטרק וז'ורז' קורטלין.
הסופר פייר מק אורלן (Mac Orlan) סיפר שמופעי החובבים התקיימו בשבת בערב וביום ראשון בבוקר תחת העיניים הפקוחות של "סוכן במגפיים מצויד בסיף מיוחד מסוג Z".
בתחילת המאה ה-20 מכרה "אמא אדל" את המקום לברט סבורס (Sébource) שהתיישבה בו יחד עם בתה, מרגריט לוק (Luc), המכונה "מרגו", לימים אשתו של מק אורלן.
שהפך את המקום למוקד האגדי של הבוהמה של מומנארטר.
אריסטיד ברואן, שנמנה עם מבקרי המועדון התיידד עם "פרדה" וכאשר הבית נועד להריסה ב-1913 קנה אותו, והשאיר את ניהולו בידי "פרדה".
פרדריק ז'ראר חרש זמן ממושך את מדרכות מונמארטר כרוכל של פירות וירקות עם חמורו "לולו" (Lolo) לפני שפתח בכיכר הקרויה כיום לפי ז'אן-בטיסט קלמאן, בית מרזח "ליבטריאני" בשם "Le Zut".
לפי זיכרונות מק אורלן, הקריירה של אותו מקום הסתיימה בתגרת ענק שנמשכה לילה שלם.
כשהגיע ל"ארנב הזריז" התלווה ז'ראר בקוף, בכלב, בעורב, כמה עכברים לבנים וכן החמור שבעזרתו מכר דגים ברחובות מומנארטר להשלמת פרנסתו.
הופעתו של "פרדה" הייתה מעין תערובת של רובינזון קרוזו, צייד מאלסקה ובנדיט מקלבריה.
מכיוון שלא היה לו כסף לשלם לזמרים מפורסמים, נהג לשיר בעצמו בכישרון שנוי במחלוקת רומנסות רגשניות ו"שנסונים ריאליסטים" מיצירותיהם של פייר דופון, אריסטיד ברואן, גזאווייה פריוואס וז'אן-בטיסט קלמאן, כשליווה את עצמו בצ'לו או גיטרה.
הוא הצטיין בנדיבותו ולא נמנע מלחלק ארוחות ומשקאות לאמנים קשיי יום תמורת שיר, שנסון או ציור.
תחת ניהולו הפך למקום מועדף על שורה של אמנים וסופרים, ביניהם פיקאסו, מודיליאני, טולוז-לוטרק, אפולינר, רומן גרקו ומוריס אוטריו.
במועדון התנהלו לא פעם דיונים לוהטים על "משמעות האמנות"
פקדו אותו לא רק אמנים אלא גם דיירי השכונה, לרבות סרסורים, טיפוסים אקסצנטרים, עלובי חיים או אנרכיסטים מקומיים, וכן סטודנטים מהרובע הלטיני וקורטוב של הבורגנות מהמעמד הגבוה.
"פרדה" הפך מהר את "הארנב הזריז" למוקד משיכה ומוסד תרבות ממש עבור הבוהמה במונמארטר.
לפעמים היו, למרות הכל, הופעות של זמרים, בנוסף גם שאר האורחים נתנו הופעות משלהם: מק אורלן אהב פעמיים-שלוש בשבוע לשיר פזמונים של הלגיון, רולאן דורז'לס נהג גם הוא לשיר, לפעמים, אך גרוע, לפי טעמו של מק אורלן, פרנסיס קרקו עשה חיקויים של הזמר פליקס מאיול.
באו גם מקס ז'אקוב, אנדרה סלמון, פול פור, גסטון קוטה, גיום אפולינר, פבלו פיקאסו.
האחרון צייר תמונה של מרגריט לוק ("אישה עם עורב") וגם דיוקן עצמי כארלקינו עם הרקדנית ז'רמן פישו, אהובת ידידו, שארל קזז'מאס.
מאחורה נראה בציור פרדריק ז'ראר עצמו, ללא זקן, מנגן בגיטרה.
ב-1902 התחיל להופיע השחקן שארל דולן שדיקלם שירים מאת בודלר, פרנסואה ויון, טריסטן קורבייר או ז'ול לאפורג בזמן שמעל הקיר הביט בו פסל מגבס של הצלוב מאת הפסל האנגלי ליאון - ג'ון וזלי שנהרג ב-1915 במלחמת העולם הראשונה.
בנוסף לאמנים הגיעו כאמור גם אנרכיסטים ועם חברותיהם גם פושעים לא מעטים ממונמארטר התחתית או משכונת "גוט ד'אור" ׁ(la Goutte d'Or).
המתח סביב המועדון עלה אחרי שפרדריק ז'ראר החליט לגרש את הלקוחות הבלתי רצויים האלה, שבתגובה ירו באקדחיהם בחלונות הבית.
תקריות מאין אלה מתוארות ברומן של דורז'לס - Le Château des brouillards (טירת הערפילים) ואחת ההתקפות היוותה את לב הרומן של מק אורלן "Le Quai des brumes" שעלילתו מתרחשת ב"ארנב הזריז".
לדעתו של אנדרה סלמון הירי שעליו סיפר מק אורלן קרה למעשה במסבאת "זוט" ב-1904 ולא ב"ארנב".
האלימות הגיעה לשיאה ב-1910 כשאחד מבניו של "פרדה", ויקטור ("טוטור") נורה למוות בראשו בזמן שישב מאחורי הדלפק.
מתיחה מפורסמת: "השמש נרדמה מעל הים האדריאטי"
"תקופת המהומות" נמשכה שתיים או שלוש שנים, לאחר מכן, כפי שנזכר מק אורלן, פרדריק השתלט על המצב ו"הארנב הזריז" נעשה מקום שלו שהמשיך למשוך אליו צעירים וקשישים כאחד.
עם זאת לא חסרו מתחים בקרב האורחים: בלט למשל ניגוד בין אמני האוונגרד, שנקראו בזלזול "כנופיית פיקאסו" (שלפי אנדרה סלמון, גם פרדריק ז'ראר לא העריך אותם יתר על המידה) ל"מסורתיים" שהתקבצו סביב דורז'לס שסלדו מהציור המופשט שפגע לדעתם ביכולת לשפוט אמנות.
ב-1910 ביים דורז'לס מתיחה שהפכה למפורסמת: הציור "שקיעה מעל הים האדריאטי" בחתימת אמן איטלקי אלמוני, ז'ואקים רפאל בורונלי, "תאורטיקן" של "תנועה
אמנותית חדשה" - ה-l'excessivisme ("אקסצסיביזם" - בתרגום חופשי: "מוגזמיזם") הוצגה ב"סלון האמנים העצמאיים".
למעשה, את מצע ה"אקסצסיביזם", ערך דורז'לס עצמו והתמונה הייתה "יצירה" של "לולו", החמור של פרדריק ז'ראר, שלזנבו נקשר מכחול בעזרתם של דורז'לס, ושני חבריו, אנדרה וארנו וז'ול דפאק.
שם הצייר הדמיוני "בורונלי" היה אנגרמה של אחד משמות החמור "אליבורון".
דורז'לס פרסם הסברים על המעשה בעיתון הסאטירי "פנטזיו".
לדבריו ביקש להוכיח למטומטמים, לחסרי הכישרון ולמתנשאים התופסים מקום גדול מדי בתערוכה הזאת, שיצירה של חמור, באמצעות משיכות רחבות של זנבו, אינה בלתי תואמת בין יצירותיהם" המהוות עלבון לאמנים ישרים כמו מוריס דני, פול סיניאק, פול סריזייה ואחרים הנאלצים לסבול את קרבת "הזבל הקטן שלהם".
התרמית זכתה בהצלחה יוצאת מן הכלל: התמונה זכתה לפירושים לא שונים בהרבה מאלו שהתייחסו לשאר היצירות המודרניסטיות ונמכרה במחיר טוב.
הביע אנדרה סלמון ספקנות לגבי ערך ההוכחה שרצה דורז'לס להוכיח.
קבלת הציור בסלון העצמאים לא הוכיחה, לדבריו, דבר מכיוון שכל יצירה הייתה מתקבלת שם.
המתיחה של דורז'לס וחבריו תאמה למסורת טיפוסית למונמארטר - ה"fumisterie"
(שנציגה המובהק היה ז'ול דפאקי) הלא היא הכנת מתיחות מורכבות תוך שימוש בפנטזיות מפתיעות ומשחקי מלים מסחררים, התנהלות שקישרה את ההומוריסטים של הקברטים עם אמני האוונגרד משנות ה-1900 ושנציגה המושלם היה אלפונס אלה.
בסופו של דבר החבורה התפזרה עם פרוץ המלחמה ב-1914.
המועדון לא השתנה הרבה ושומר על המסורת של קברט לא מכופתר.
הוא ממוקם בבית אבן ברחוב דה סול התלול והמרוצף.
זמרים ומשוררים מדקלמים ושרים בו שירים צרפתיים שכמה מהם נכתבו עוד במאה החמש עשרה
ציור בשמן של פיקאסו מ-1905 "Au Lapin Agile" עזר לפרסום המועדון ברחבי העולם
בציור מופיע האמן המחופש לארלקן יחד עם מאהבתו, ז'רמן פישו כשברקע רואים גם את מנהל המקום, פרדריק "פרדה" ז'ראר, מנגן בגיטרה.
הציור נמכר ב-1912 ונמצא כעת במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
המקום מככב גם ביצירות של אמנים אחרים כמו רומן גרקו ומוריס אוטריו.
1993 - המועדון משמש זירה לעלילת המחזה Picasso at the Lapin Agile (פיקאסו ב"לאפן אז'יל") מאת סטיב מרטין.
במחזה מסופר על מפגש במקום ב-1904 בין אלברט איינשטיין לפיקאסו.
2017 ז'אן-ברנאר פיליפו כתב על תולדות המועדון במחזה " Au cabaret du Lapin Agile'' שהוצג על ידי להקת Compagnie Nomades.
1931 סצנה בסרט הגרמני "Allô Berlin ?
מתרחשת ב"ארנב הזריז" ובה זמר שר את השיר "Chanson Lasse" מאת ארמאן ברנאר (לחן) ודוביבייה (מלים).
הארץ הוא היומון הוותיק ביותר הפועל בישראל.
הוא נוסד ב-18 ביוני 1919 על ידי יצחק ליב גולדברג (יל"ג) ונקרא בשמו הנוכחי החל מדצמבר 1919. נכון לינואר 2022, שיעור החשיפה של העיתון עומד על 5.1% בימות השבוע ו-5.5% בסופי השבוע.
העיתון מפעיל גם אתר חדשות, שמרבית התכנים שעלו בו מאז מרץ 2013 פתוחים למנויים בלבד.
מאז שנת 1935 היה העיתון בבעלות משפחת שוקן, ובשנים האחרונות נמכרו 40% ממניות קבוצת הארץ, החברה שמוציאה אותו לאור, לאלפרד דומונט (20%) ולאוניד נבזלין (20%).
בדצמבר 2019 רכשו משפחת שוקן ונבזלין את חלקה של חברת דומונט.
לעיתון נטייה לשמאל פוליטי ומדיני.
מו"ל העיתון הוא עמוס שוקן, העורך הראשי הוא אלוף בן ומנכ"לית קבוצת "הארץ" היא גלי ארנון.
טרם ההקמה – "חדשות מהארץ"
בעקבות איסור שהטיל הממשל הצבאי הבריטי על נציגי היישוב העברי לפרסם עיתון ושמו "ארץ ישראל", הוחלט בממשל להוציא מהדורה עברית של שבועון הצבא הבריטי, "The Palestine News", בשם: "חדשות מהארץ הקדושה – התוצאה העברית של שבועון המשלחת הצבאית המצרית אשר למחנה הבריטי בארץ האויב הנכבשת".
הגיליון הראשון נדפס בירושלים, ב"דפוס לעווי", וראה אור ב-4 באפריל 1918. אולם הצנזורה הצבאית הבריטית פסלה גם שם זה והחל מהגיליון השני נקרא השבועון "חדשות מהארץ".
המערכת נדדה לקהיר לפי החלטת הבריטים.
בינואר 1919 הודיע הממשל הצבאי הבריטי על סגירת כל העיתונים הצבאיים, והגיליון האחרון של "חדשות מהארץ" יצא לאור ב-10 באפריל 1919.
לקראת סגירת "חדשות מהארץ" פנו מנהיגי התנועה הציונית, חיים ויצמן ונחום סוקולוב, אל יצחק ליב גולדברג בבקשה שיממן יומון ציוני-לאומי.
גולדברג קיבל זיכיון להוצאת העיתון, בידיעה שבשלב ראשון העיתון יספוג הפסדים.
העורך היה ד"ר ניסן טורוב, האחראים על השכתוב היו המתרגם ד"ר שמואל פרלמן וכן אליעזר בן-יהודה ובנו איתמר בן-אב"י.
הבריטים פסלו את השם "ארץ ישראל", מחשש להתנגדות ערבית, וכשהחל העיתון לצאת כיומון בירושלים, ב-18 ביוני 1919, הוא נקרא "חדשות הארץ – עיתון יומי לענייני החיים והספרות" והיה לעיתון העברי הראשון שיצא לאור בתקופת המנדט.
העיתון הכריז על עצמו כעיתון ציוני, גם אם נזהר לא להרגיז את השלטון הבריטי: , נכתב בפתח הגיליון, .
במונחים של היום היה זה עיתון מאוד ספרותי, ומספר עמודי הדעות בו עלה בהרבה על מספר עמודי החדשות.
כל העורכים היו אנשי ספרות, ולמעשה היה לעיתון רק עיתונאי אחד, ר' נחום בן חורין, רב בן היישוב הישן, שהיה מעודכן ביותר בחיי העיר ירושלים.
בדצמבר 1919 הושמטה מהסמליל (לוגו) המילה "חדשות", ושמו של העיתון הפך רשמית ל"הארץ".
בהמשך גם אותיות הסמליל שצייר זאב ז'בוטינסקי הוחלפו בסמליל הנוכחי מאת מעצבת האותיות פרנציסקה ברוך.
בחול המועד של סוכות ופסח לא עבדו בבתי הדפוס בירושלים, והעיתון לא הופיע בהם.
י"ל גולדברג המשיך לתמוך במימון הפעילות של "הארץ" עד קיץ 1922. מרגע שהפסיק את תרומתו, עקב הפסדים מצטברים שסיכנו את הונו, נאבק העיתון על קיומו עד שנסגר בתחילת נובמבר אותה שנה.
בהתערבותו של אחד העם, שנחרד מהמחשבה שעיתון האיכות העצמאי היחיד בישראל יפסיק את הופעתו, גויסו איילי הון כמילונאי יהודה גור כדי לממן את הופעתו.
הניהול השוטף נמסר לידי קואופרטיב של העובדים, ואלה חידשו את הופעת העיתון ב-1 בינואר 1923. הם בחרו פה אחד עורך חדש, ד"ר משה יוסף גליקסון (קודם לכן שימשו בתפקיד לתקופות קצרות שמואל פרלמן ואריה לייב יפה).
משה יוסף גליקסון היה עורך סמכותי ובעל ידע, שהיה קודם לכן חוקר ספרות ופילוסופיה.
"הארץ" בתקופתו הפך לעיתון אינטלקטואלי, ובעמודו הראשון לא התפרסמו חדשות כלל.
על רקע זה עלה וצמח עיתון מתחרה, "דואר היום" של איתמר בן-אב"י, אשר שם לו למטרה להחליף את "הארץ" כעיתון המשפיע ביותר בארץ-ישראל.
פחות מחודשיים אחרי מינויו של גליקסון, הכריז "דואר היום" מלחמה על "הארץ", בין השאר באמצעות הורדת מחיר לחצי-גרוש, בדיוק מחצית ממחירו של "הארץ".
"דואר היום" גם משך כותבים בכירים של "הארץ" לשורותיו, בהם זאב ז'בוטינסקי ואורי קיסרי.
"הארץ הוא אולי הגון, אך איננו עיתון", כתב איתמר בן-אב"י, "ואילו דואר היום אולי אינו הגון, אך הוא עיתון".
בכל פעם שהייתה ל"דואר היום" ידיעה סנסציונית, כתב איתמר בן-אב"י בלעג מעל לכותרת: "לא תוכלו לקרוא זאת ב'הארץ'".
"הארץ" תמך בחיים ויצמן ומנחם אוסישקין, בעוד דואר היום הביא בהרחבה את הביקורת של נחמיה דה לימה ושותפיו.
על מנת להתקרב למרכזי התעשייה והכלכלה של היישוב, עבר "הארץ" מירושלים לתל אביב, תחילה לרחוב מונטיפיורי.
ב-4 במרץ 1925 הונחה אבן-הפינה לבניין "הארץ" ברחוב מזא"ה 56, צמוד לבניין הוצאת דביר.
"הארץ" החל להופיע בשעות הבוקר, כמו "דואר היום", והוריד את מחירו לחצי גרוש, בניגוד לביטאון "דבר" של ההסתדרות הכללית שעדיין נמכר בגרוש אחד.
עם זאת העיתון לא מש מעמדותיו וממה שראה כאחריותו המערכתית, כפי שניתן ללמוד ממאמר המערכת הראשון שגליקסון פרסם בו כעורך: .
הארץ בתקופת גליקסון ניהל פולמוסים אידאולוגיים ותרבותיים חריפים מעל עמודיו, וטובי הכותבים השתתפו בהם.
כאשר "דואר היום" החל להכניס תצלומים לעמודו הראשון, ואף פרסם בסופי השבוע רומנים בהמשכים, הקפיד גליקסון על מדיניות כמעט הפוכה.
בין השאר ייסד את מסורת מאמר המערכת הבלתי חתום, שנכתב במשותף על ידי מועצה של חברי מערכת, בהם היו ד"ר יוסף לוריא, המשורר יעקב פיכמן, אברהם לודויפול, ד"ר שמואל פרלמן, מרדכי בן הלל הכהן, משה סמילנסקי, לייב יפה וד"ר יוסף קלוזנר.
גליקסון היה שליט יחיד ב"הארץ", כפי שלא העז למשול בו אף עורך אחריו.
הוא שיכתב כתבות ומאמרים בלי להתייעץ עם כותביהם, פיטר ללא היסוס כותבים שלא סרו למרותו והחרים סופרים שתרמו שיר או סיפור לעיתון המתחרה.
על חברי המערכת הוטלה משמעת ברזל, ולפחות שני חברי מערכת, הסופר בן ציון כ"ץ והפובליציסט יעקב רבינוביץ, פוטרו משום שאיחרו בהגשת מאמר.
כ"ץ העיד על כך מאוחר יותר: "במשך השנים שלו ב'הארץ' היה גליקסון מקפיד מאוד שבעיתון הכול יהיה לפי רוחו, ולא רצה להודות בזה, שהעיתון אינו קניין רוחני-פרטי של העורך".
גליקסון התנגד בחריפות לעדכן את השפה שבה נכתבו המאמרים ב"הארץ".
גם שנים אחרי שאיתמר בן-אב"י המציא את המילה "מכונית", כאשר כל בני היישוב השתמשו בה, התעקש גליקסון על "אוטומוביל".
ביומנו כתב בעניין זה: "עיתוננו צריך להתרחק מחידושי לשון, ואולי מחידושים בכלל".
אך גליקסון כאמור בכל זאת הכניס חידושים, ובתקופתו "הארץ" נכנע ופרסם תצלומים.
גליקסון גם יזם את הוצאת "לוח הארץ" השנתי, מעין גרסה עברית לאלמנך האמריקאי, ובו התפרסמו נתונים עובדתיים על היישוב, מאמרים של גדולי האומה ואף המלצות לטיולים בארץ ובעולם.
מאז 1926 ועד היום, מצרף "הארץ" בראש השנה לקוראיו לוח שנה מיניאטורי המודפס בשני צבעים, מזכרת מהיוזמה ההיא.
ב-1929 מסר איתמר בן-אב"י את עריכת עיתונו לזאב ז'בוטינסקי, ו"דואר היום" הקצין את עמדותיו לכיוון התנועה הרוויזיוניסטית.
בין השאר התפרסם בו מדור אישי של אב"א אחימאיר, "מפנקסו של פשיסטן", שנכתבו בו דברים חריפים מאוד נגד הערבים.
ילידי הארץ, קהל היעד הטבעי של "דואר היום", הפנה לו עורף וב-1931 הפך "הארץ" לעיתון הנפוץ ביישוב, עם למעלה מ-7,000 עותקים מכורים ביום.
מספר הקוראים בתשלום של "הארץ" ייצג 5% מאוכלוסיית ישראל באותה התקופה, באופן יחסי כמעט פי חמישה מאשר תפוצתו היום.
לעניין זה התייחס חיים נחמן ביאליק, בהתבטאות נדירה אודות העיתונות העברית, במאמר שפרסם ב-1930:
"גליקסון יצר את 'הארץ' כך שיש בו מעלות המצויות רק בעיתונים החשובים בעולם.
אחת מהן היא אי-רדיפה אחרי סנסציה.
בשנים האחרונות תפסה את חלק מהעיתונות הרוח הרעה של רדיפה אחרי סנסציה זולה והסתגלות לצורכי השוק.
בעיתונות זו, שמקומה העיקרי באמריקה, שופכים בשער הפתיחה של הדפים מי שופכין, המכילים סממי רעל.
בוקר בוקר 'מכבדים' את הקורא באמבטיה של שופכין.
לאשרנו לא כבשה העיתונות מסוג זה את השוק בארץ ישראל.
העיתון 'הארץ' ואחריו גם עיתון הפועלים 'דבר', שני עיתונים אלה היודעים להביע את האוריינטציה העיתונאית הנכונה, הם כלי מבטא לרוב המכריע של היישוב".
שנות השגשוג הכלכלי הביאו את גליקסון להגביר את אחיזתו של העיתון בשוק, אולי מעבר להיגיון הכלכלי.
החל מ-1929 הוציא "הארץ" גם מהדורת ערב, "הארץ של ערבית", שהפך חמש שנים מאוחר יותר לעיתון של ממש, "השעה", עם מערכת משלו ועלויות בהתאם.
החל מ-1933, עם עליית היטלר לשלטון ועם פתיחת משפט רצח ארלוזורוב, הוציא גליקסון באופן קבוע גם מהדורה שנייה, שהתייחסה לאירועי הבוקר ואילצה את הפובליציסטים שלו לכתוב שלושה מאמרים שונים ביום, אחד לכל מהדורה.
סופרים רבים הצטרפו למערכת, ובראשם נתן אלתרמן, שכתב החל מ-1934 מדור אקטואליה קבוע בשם "רגעים".
הזינוק בעלויות השכר ובעלויות הנייר הביאו את איילי ההון שמימנו את "הארץ" לפרק את הקואופרטיב, שהיה למעשה חותמת-גומי של גליקסון, ולהעביר את הניהול לאיש העסקים דוד כהן.
אולם כהן לא הצליח להביא את החברה לידי איזון תקציבי, ו"הארץ" הועמד למכירה.
ב-1937, אחרי משא ומתן כספי ארוך ומפותל, רכש אותו הנדבן הציוני שלמה זלמן שוקן, כמתנת-חתונה לבנו, גרשום שוקן.
שוקן שילם 23,000 לירות שטרלינג בתמורה לעיתון ולבניין המערכת, ברחוב מזא"ה בתל אביב.
מלכתחילה, ראו השוקנים את עיתונם החדש כעסק לכל דבר, אשר צריך להניב רווחים ולהתנהל על-פי אמות מידה מסחריות.
זלמן שוקן התפרסם עד אז כנדבן, ובקרב אנשי העיתונות והספרות התפרסם כמי שמעניק משכורת חודשית לסופר ש"י עגנון.
רבים ציפו ש"הארץ" יהיה גם הוא מוסד נתמך, כפי שהיה קודם לכן, ואי הבנה זו הולידה חיכוכים בין ההנהלה לבין המערכת.
פחות מחודש אחרי החלפת הבעלות, הודיע זלמן שוקן לד"ר גליקסון שהוא נוטל ממנו את סמכויות העריכה.
גליקסון המשיך לקבל משכורת, אך נדרש לעזוב את הבניין.
השוקנים מינו כעורך את מי שהיה עד אז מזכיר המערכת, ישעיהו קלינוב ובפברואר 1938 נרשם נתן אלתרמן כעורך העיתון אצל השלטונות במקום גליקסון.
בעקבות השינוי, הקו המערכתי של העיתון שבר ימינה.
גרשום שוקן, שהיה בן 28 כאשר קיבל לידיו את "הארץ", רצה בתחילה לעסוק אך ורק בניהול הכלכלי של העיתון.
לפיכך מינה עצמו כמנכ"ל והקדיש עצמו לקיצוץ עלויות השכר של העיתון.
אולם בתוך זמן קצר התגלעו חילוקי דעות בינו לבין העורך החדש, שביקש להגן על העיתונאים ועל מה שראה כטובת הקוראים.
ב-1939 מינה עצמו גרשום שוקן לעורך העיתון, במקביל להיותו המו"ל והבעלים, כפילות תפקידים חריגה שנמשכה למעלה מחצי מאה.
בתקופה זו עוצב "הארץ" כפי שהוא מוכר כיום.
בשנים הראשונות לכהונתו עסק שוקן בעיקר בקיצוץ עלויות.
הסופרים הארץ-ישראלים שמילאו את דפי העיתון ולעיתים שאבו ממנו את משכורתם פוטרו, ובמקומם מונו עיתונאים צעירים, רובם עולים חדשים מהונגריה.
כך פרש מ"הארץ" ב-1943 המשורר נתן אלתרמן, שהעדיף לעבור לעיתון "דבר" מאשר להסכים לקיצוץ בשכרו.
מעט אחרי מלחמת העולם השנייה הגיע "הארץ" לאיזון תקציבי.
אולם עלייתם החדה של עיתוני ערב מסוג חדש, ובראשם "ידיעות אחרונות", אילצה אותו להתמודד עם האיום.
כאשר "מעריב" ראה אור, ב-1948, החליט שוקן שוב לנסות להוציא עיתון-ערב שיהיה שייך ל"הארץ".
שמו היה "יום-יום", ולמרות כותבים מהשורה הראשונה, ובראשם בנימין תמוז, העיתון החדש נכשל והכניס את "הארץ" לחובות חדשים, שגררו צורך בקיצוץ נוסף.
ב-18 במאי 1948 הפציצו מטוסי חיל האוויר המצרי את בניין העיתון.
בהפצצה נהרגו שלושה פועלי דפוס ונער שליח, מספר פועלים נפצעו, חלק מהבניין נהרס ומחסן הנייר עלה באש.
לאחר מספר ימים מת אחד הפצועים ומספר ההרוגים עלה לחמישה.
בעשור הראשון לכהונתו המעיט שוקן לעסוק בעריכה עצמה, והשאיר את רוב ההחלטות למזכיר המערכת, ישראל פינקלשטיין.
עם זאת, כבר מראשית הדרך הקדיש תשומת לב רבה לקו המערכתי של "הארץ" בסוגיות כלכליות.
כך מינה לעורך כלכלי את ברוך בר, עיתונאי שעלה מהונגריה, בה כיהן בממשלה הסטליניסטית בימי מתיאש רקושי והפך בהמשך לאנטי-קומוניסט מושבע.
בתקופת גליקסון היה "הארץ" שופרה הנאמן של התנועה הציונית והרבה לפיכך לתמוך בכלכלה סוציאליסטית.
עם העברת הבעלות למשפחת שוקן ניכר מפנה בעמדות העיתון, והוא הביע התנגדות חריפה ועקבית לכלכלת שיתוף, לסובסידיות לחקלאות, להגבלת התחרות ולמודל הקיבוצים.
מבחינה פוליטית עבר העיתון מהפך מערכתי, והחל להתבלט בפלורליזם שלו.
אפשר שהפלורליזם היה הדבר הקרוב ביותר לדת בשביל גרשום שוקן, ועיתונו שיקף תורה זו, לא אחת עד כדי הטלת ביקורת על משפחת שוקן עצמה.
מאז ראשית שנות ה-50 ועד היום מתפרסמים בעיתון באופן קבוע מאמרים המנוגדים בתוכנם לעמדותיו של בעליו.
הפלורליזם בעיתון, שהידרדר בתקופות מסוימות לקקופוניה רעיונית, הותנה מלכתחילה על ידי גרשום שוקן בהפרדה ברורה בין מאמרים המייצגים רק את דעת כותביהם, למאמרים המייצגים את דעת המערכת.
לצורך כך עלתה מאוד חשיבותו של מאמר המערכת הבלתי חתום.
טובי הכותבים של "הארץ" הקדישו לפחות שעה ביום, ולעיתים הרבה יותר, לניסוח עמדות העיתון בישיבה משותפת בחדרו של גרשום שוקן.
צעד ברור נוסף של שוקן בעניין זה היה ליצור הפרדה ברורה בין הידיעות לדעות.
עד אז, ההבדל בין שתי הסוגות היה מטושטש, והדיווח העיתונאי מעל דפי "הארץ" שיקף את דעת העיתון, כשלעצמה ראי מדויק של עמדת ראשי היישוב.
גרשום שוקן שינה את המצב המטושטש הזה בתוך זמן קצר.
מאמרי פרשנות ורקע שיש בהם משום הבעת דעה לוו בכותרת בולטת, "פרשנות", והחל מ-1952 נוצר בהארץ עמוד דעות ברור מופרד מעמודי הידיעות, שהודפס בעמוד האחורי של העיתון.
מאמר המערכת הראשי, שנותר בלתי חתום, התפרסם מעתה בעמוד 2, ממוסגר ומנותק מהידיעות.
אולם ההפרדה הפיזית לא תמיד סייעה לשמור על דיווח עיתונאי אובייקטיבי.
בשני העניינים הציבוריים המרכזיים שעליהם נלחם "הארץ" בתחילת שנות ה-50, הטלת סלקציה על העלייה ההמונית מצפון אפריקה והפסקת התמיכה בהתיישבות העובדת, לא התקיימו העקרונות המערכתיים של גרשום שוקן, פלורליזם והפרדה בין דעה לידיעה.
הכתב אריה גלבלום נשלח לקיבוצים ודיווח על "בריכות שחייה ראוותניות", על "יום עבודה של חמש שעות" ועל "עצלנות כרונית ושנאה לעבודה", בהתאם למאבקו המערכתי של העיתון נגד התמיכה הממשלתית בקיבוצים.
מאבקים אלה לא רק שיקפו את האידאולוגיה הכלכלית והחברתית של "הארץ", אלא גם ייחדו אותו ממתחריו העיקריים, "דבר" ו"מעריב".
שני עיתונים אלה תמכו בדוד בן-גוריון באותן שנים ללא ערעור, ו"הארץ" היה למעשה עיתון אופוזיציה, עמדה שעליה שמר גם בהמשך דרכו.
מרכזיותו של "הארץ" בשיח הציבורי התבססה גם על המקום הנרחב שהקדיש לאמנויות, ובראשן הספרות.
המוסף הספרותי הפופולרי ביותר של התקופה היה "תרבות וספרות" בעריכת בנימין תמוז, ומבקר התיאטרון בעל ההשפעה הרבה ביותר היה מבקר "הארץ" חיים גמזו, שביקורת שלילית שלו (שאפרים קישון כינה "לִגְמוֹז") עלולה הייתה להוריד הצגה מהבמה.
היחס לעליה מצפון אפריקה בתחילת שנות ה-50
בסוף שנות ה-40 פרסם אריה גלבלום סדרת כתבות תחת הכותרת "חודש ימים הייתי עולה חדש".
באחת הכתבות בסדרה ששירתה את הקו המערכתי של העיתון אז, תיאר את יהודי מרוקו כמי שייקח דורות לשלבם בחברה הישראלית, והזהיר מפני עלייה המונית שלהם.
הכתבה עוררה תגובות רבות שחלקן פורסמו בעיתון, וגלבלום הגיב למשיבים וטען שאין חולק שיש להעלות את יהודי מרוקו אך יש לעשות זאת בקצב מתון כך שישתלבו בחברה הישראלית ולא ישנו את אופייה.
גם בתחילת שנות ה-50 נלחם "הארץ" למען עלייה סלקטיבית שתצמצם את העלייה ההמונית מצפון אפריקה.
בשנת 1953 שלח "הארץ" למרוקו ולתוניסיה את העיתונאי עמוס אילון, שפרסם סדרה של שמונה כתבות שבהן שם ללעג את יהודי צפון אפריקה וקרא להעלות רק את יהודי האטלס ובתנאי שיסתפקו בישראל בתנאי החיים שיש להם באטלס.
באמצע שנות ה-50 התערער המצב הביטחוני של יהודי מרוקו ותוניסיה.
בניגוד לעמדת מרבית העיתונים בישראל אותה עת, "הארץ" קרא להימנע מלאפשר עלייה חופשית של יהודי מרוקו לישראל.