tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן השתלמה מהרש"ק בהוראה ועבדה במושבים, במשקי פועלות ובעבודה עם נוער עולה ונוער ותיק.
הייתה בוגרת המחזור השני של הגמנסיה העברית הרצליה.
במהלך נישואיו לרבקה, בשנת 1924, התפתח קשר רומנטי עמוק בינו לבין אלישבע קפלן, אותה פגש לראשונה ביוני 1920. קפלן הייתה מנשות העלייה השלישית, פעילה במוסדות ההסתדרות הציונית, בהסתדרות העובדים הכללית, ממייסדות מועצת הפועלות וחברה פעילה במפא"י.
מערכת היחסים ביניהם התפתחה והעמיקה, אך בסוף מאי 1926 עזבה אלישבע לבית הוריה בפולין.
באוגוסט נסע אשכול לפולין כדי לשכנעה לחזור אך היא סירבה.
למרות ניסיונותיו לשקם את היחסים עם רעייתו, ביוני 1927 עזבה רבקה יחד עם נועה את הארץ למשך תקופה (לשמש מורה לעברית בקהילות יהודיות בארצות הברית) והם התגרשו.
מייד לאחר עזיבתה, חזרה אלישבע בספטמבר לארץ ישראל ואשכול הביא אותה לדגניה ב'.
ב-27 בפברואר 1930 נשא אותה לאשה במשרדי הרבנות הראשית בתל אביב.
באוגוסט 1930 נולדה ביתם דבורה, שנקראה על שם אימו של אשכול, שנפטרה כשנתיים קודם לכן.
באפריל 1936 נולדה ביתם תמה.
השם תמה הוא הפירוש העברי של פרומה, אימה של אלישבע.
בשנת 1942 נולדה ביתם השלישית, עפרה.
נישואיו של אשכול לאלישבע נמשכו עד למותה ממחלת הסרטן בשנת 1959.
סופר על אשכול שכאשר נכנס לתפקידו כראש ממשלה ב-1963, אמר לו ראש השב"כ: "זו הפעם הראשונה שאנחנו נדרשים לאבטח ראש ממשלה פנוי.
אנחנו יודעים שאתה נפגש עם נשים, אבל אין לך מה לדאוג.
הבחורים שלי [אנשי היחידה לאבטחת אישים] לא ידברו" על כך ענה לו אשכול: "אדרבה, שידברו".
ב-3 במרץ 1964, בעת שכיהן כראש ממשלה, נשא אשכול את מרים זליקוביץ', ילידת 1929 בבקאו ברומניה, ספרנית בספריית הכנסת, שהייתה צעירה ממנו בשלושים וחמש שנים.
היא פעלה לצידו כאשת ראש הממשלה בכל שנות כהונתו ועד שנפטר.
לאשכול נולדו ארבע בנות: נועה, ביתה של רבקה, ודבורה, תמה ועפרה, בנותיה של אלישבע.
נועה הייתה ממפתחות המחול המודרני בישראל וממציאת כתב התנועה אשכול-וכמן.
דבורה הייתה דוקטור לביוכימיה, נישאה לאליעזר רפאלי ואחד מבניה הוא פרופסור שיזף רפאלי.
תמה (נפטרה ב-2022) הייתה עובדת סוציאלית והייתה נשואה לאברהם בייגה שוחט, ששימש גם הוא לימים בתפקיד שר האוצר.
עפרה היא פרופסור לפסיכולוגיה, נשואה לפרופסור ברוך נבו, נשיא מכללת צפת, ואחד מבניה הוא הסופר אשכול נבו, הקרוי על שם סבו.
עפרה נבו-אשכול ערכה ספר בשם "אשכול של הומור", בו ליקטה בדיחות ואמירות של לוי אשכול.
אשכול הלך לעולמו כשתדמיתו טרם שוקמה מהתפיסה הציבורית שדבקה בו ערב מלחמת ששת הימים וראתה בו אדם הססן.
בשנות האלפיים לעומת זאת, מוארת דמותו של אשכול באור חיובי והוא נחשב לאחד מראשי הממשלה המוצלחים שהיו לישראל.
הוכרה תרומתו המכרעת לאורך שנים ארוכות להכנת הצבא ולציודו לקראת הניצחון במלחמת ששת הימים, כמו גם תפקידו הממלכתי באיחוי השסעים בחברה הישראלית.
ישנם רבים הרואים באשכול מנהיג נבון, אשר השכיל לנסות ולמנוע את המלחמה, והעביר את תיק הביטחון לדיין רק משכשלו כל הניסיונות ולאחר לחץ מאסיבי מבפנים ומבחוץ.
ההומור שלו, אנושיותו וחוכמתו זכורים לטוב בקרב מנהיגי ישראל.
במערכת הבחירות לכנסת העשרים שנערכו ב-2015 השתמשו שתי הרשימות הגדולות – המחנה הציוני והליכוד – בדמותו של אשכול כדי להצדיק את מדיניות העומדים בראשן.
תדמיתו כסב עממי, המתבל את דבריו בשפת היידיש, ונושא אמרות כנף, בנוסח "לעניות דעתי הקובעת", "הפנקס פתוח והיד רושמת" ואחרות, נתפסה כמיושנת והייתה מושא לבדיחות במדינת ישראל של סוף שנות השישים, אך בחלוף השנים ניכר געגוע לסוג זה של הנהגה, שלא נראה במדינה מאז אשכול.
עמוס עוז בספרו "מנוחה נכונה" מצייר את דמותו של אשכול כזקן חכם וסמכותי, מקור לנחמה ולעצה טובה.
ההיסטוריון יעקב טלמון אמר עליו כי "היה אחרון ההומניסטים בלשכת ראש הממשלה".
הדים לאירועים שקדמו למלחמת ששת הימים ולדמותו החיובית של אשכול נכרים בסרט הדוקומנטרי "האיש שניסה למנוע מלחמה / נסיונותיו של לוי אשכול למנוע את מלחמת ששת הימים", בו מגלם השחקן דב גליקמן את אשכול.
במרוצת השנים צבר אשכול פרסים ואותות הוקרה.
אשכול עוטר בתוארי דוקטור לשם כבוד ממספר מוסדות: האוניברסיטה העברית בירושלים (1964), אוניברסיטת רוזוולט בשיקגו (1964), ישיבה יוניברסיטי בניו יורק (1964), אוניברסיטת ליבריה (1966) וההיברו יוניון קולג' בניו יורק (1968).
כן נקרא על שמו "מגדל אשכול" באוניברסיטת חיפה.
יוזמתו לחלוקת פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים התממשה זמן קצר לאחר מותו והפרס נקרא על שמו.
ב-1970 נוסדה יד לוי אשכול הפועלת כגוף ההנצחה לזכר אישיותו ופועלו ומקיימת עשייה חינוכית, תיעודית ומחקרית, לצד הקמתו של בית לוי אשכול בשנת 2016.
דיוקנו של אשכול הוטבע אף על מטבע בערך של חמישה שקלים חדשים שיצא בהנפקה מיוחדת בשנת 1990.
לֵוִי הוא בנם השלישי של יעקב ולאה, והוא אבי שבט לוי, אליו משתייכים הכהנים והלויים.
בסיפורי התנ"ך מוזכר לוי בשני סיפורים מרכזיים: בסיפור על אונס דינה אחותו, וברצף הסיפורים על מכירת יוסף.
כפי שמסופר בבראשית, כאשר ישבה משפחת יעקב ליד שכם, דינה בתו נחטפה ונאנסה בידי שכם בן חמור, אחד מנכבדי העיר.
ההצעה הערמומית של בני יעקב הייתה לאפשר לשכם לשאת את דינה לאישה, ובתנאי שימול את כל זכרי העיר.
לאחר שהסכימו אנשי שכם למול את עצמם, נכנסו לעיר לוי יחד עם שמעון אחיו, ועל אף הסתייגותו של אביהם - הרגו את כל יושביה.
אירוע זה הטביע את חותם חום-המזג על דמותו של לוי.
חותם זה משתקף באמירה הנוקבת שלה זכו שמעון ולוי מאביהם לפני מותו:
לוי השתתף גם בסיפורי שנאת האחים ליוסף; כל אחיו של יוסף (למעט בנימין, אחיו מאמו) חברו כדי להתנכל ליוסף, אך התבדו כאשר גילו לאחר עשרות שנים שיוסף נמלט ממעלליהם והפך לשליט במצרים.
שלושת בניו של לוי, גרשון, קהת ומררי, ירדו איתו מצרימה.
בתו יוכבד נולדה במצרים, אך רש"י כותב שהיא נולדה בין החומות, בכניסה למצרים.
מזרעה של משפחה זו צמחו מנהיגי ישראל הגדולים של אותה תקופה: משה ואהרן.
בספר מלאכי פרק ב נאמר: .
למרות שרוב המפרשים פירשו את השם 'לוי' המופיע בפסוק כשם-אב בלבד שמורה בעצם על אהרון או פנחס, ניתן לחלופין לפרש שכוונת מלאכי היא אכן ללוי בן יעקב עצמו.
לפי הצעה שכזו הרי שמלאכי מעיד שלוי היה נאמן לה' ועשה את דברו.
לוי נפטר מן העולם בגיל 137 שנה, ולאותן שנות חיים בדיוק זכה גם צאצאו עמרם, אבי משה.
במגילות מדבר יהודה, וכן בספרות החיצונית שמקורה בהן, כגון צוואות השבטים וספר היובלים, זכה לוי למעמד מרכזי.
וכוהנים יהיו כל זרעך ואת בניך צוה כי יעשו לפי משפט זה כאשר הגדתי לך".
כן מתואר לוי ככוהן בבית אל, בעת שיעקב מילא את נדרו לאחר שחזר מארם, ואחיו מביעים את כפיפותם לו.
על פי ספר היובלים, נולד לוי באחד בחודש הראשון, היום שבו התחילה השנה בתקופת המקרא ובו נחנך המשכן, והוא ראש השנה למלכים ולרגלים שחל בלוח העברי בא' בניסן, ובלוח השנה במגילות קומראן אמור לחול ביום השוויון.
לפי צוואת לוי בארמית, היה לוי בן 48 בירידת יעקב למצרים וחי במצרים 89 שנה.
מדרש תדשא (פרק ח') וילקוט שמעוני על פרשת שמות מייחסים את יום לידתו של לוי לט"ז בניסן.
על פי פרקי דרבי אליעזר, לוי היה בן ארבעים וחמש ברדת בני יעקב למצרים והוא חי במצרים 92 שנים.
על פי סדר עולם רבה פרק ג', לוי היה אחרון האחים שנותר בחיים.
לפי סדר הדורות, לוי מת בשנת או בשנת .
מסורת שומרונית שתועדה החל במאה ה-19 קובעת את קברו של לוי בנבי לוין, בסמוך לכפר סילת א-ד'האר שבצפון השומרון.
לוי בן-אמִתי (כ"ז באייר ה'תרס"א, 16 במאי 1901, לאחוביץ, האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) – ט"ו באב ה'תש"ם, 28 ביולי 1980, דגניה ב') היה משורר ועורך ספרות עברית.
בן-אמיתי נולד בשם ליפא בּרֶוְודא (ברעוודא, הכתיב היידי של השם בראודא) בשנת 1901, ערב שבועות תרס"א, בעיירה לאחוביץ שבקרבת העיר בָּרָנוֹבִיץ' (Baranovichi), באזור רוסיה הלבנה שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום במחוז ברסט בבלארוס), בנם של מרדכי אלתר, צייר, צלם ובעל חנות ספרים, ונחמה לבית דרצ'ינסקי.
התחנך ב"חדר מתוקן" ואצל מורים פרטיים, ולאחר מכן המשיך לחינוך כללי בבית ספר עממי בעיירתו ובתיכון בנייסביז' (לשם גלתה משפחתו בעת מלחמת העולם הראשונה).
הוא הצטרף לתנועת "החלוץ" עוד בנעוריו, בשנת 1917, ועלה לארץ ישראל בשנת 1920. (הוריו עלו לארץ ישראל בשנת תרצ"ו, והתגוררו בתל אביב.) בארץ עבד כחמש שנים בעבודות מזדמנות כגון סלילת כבישים, בניין, חקלאות ועוד.
בשנת 1926 הצטרף לקבוצת דגניה ב' שבעמק הירדן.
החל משנת 1939 שימש כמורה בקיבוץ.
בן-אמיתי החל לפרסם משיריו בעיתוני תנועת העבודה בארץ כבר משנת 1925. ספר שיריו הראשון, "השבלים פנימה", נדפס בשנת תרצ"ד-1934. כשליש מהשירים בו נדפסו קודם לכן בעיתון "דבר", ובהם גם "לבי עוגב נרדם", שהוא השיר הראשון שפרסם בן-אמיתי.
הקובץ נקרא על שם שיר שהוקדש ל"דבר" ונדפס בו במלאת חמש שנים לעיתון.
שירתו היא שירת חלוצים יהודים צעירים השבים לארץ האבות, מתערים בה בהתלהבות והתמסרות, וכובשים את החקלאות, את הקרקע ואת הנוף.
בכתיבתו שולט היסוד הסנטימנטלי, והוא אשר חיבב את שיריו גם על מלחינים.
המפורסם שבהם הוא השיר "שדות שבעמק".
בן-אמיתי הוא גם מחבר השיר אם גרעין זרעת - בטח!, אותו נהוג לשיר בתנועות הנוער במפעלים שונים, בהם יציאה לשירות בגרעיני נח"ל.
בן-אמיתי ערך גם כמה קבצים ספרותיים של חבר הקבוצות.
עם גילוי המגילות הגנוזות במדבר יהודה, וכת האיסיים, כתב לוי בן-אמתי ספר שירים יוצא דופן, שנשען על התגליות הללו: "ממדבר מתנה", 1962. בספרו זה משווה המשורר בין התנועה הקיבוצית לבין כת האיסיים.
היה נשוי ללאה לבית דנציגר ואב לשלושה: יובל, מיכל וחמוטל.
בשנותיו האחרונות כתב בן-אמיתי מחזור שירים לזכר אשתו: "אלגיות על מות רעיה" (נדפס בשנת 1977).
שיריו תורגמו לשפות אחדות: יידיש, פולנית, גרמנית, אנגלית, רומנית, צ'כית והולנדית.
השִבָּלים פנימה: אגד שירים, תל אביב: א"י שטיבל, תרצ"ד.
לילות במצור: שירי מולדת, תל אביב: במעלה, תרצ"ז.
בקבוצה: ט"ו שירים, תל אביב: הסתדרות גורדניה בארץ ישראל, תרצ"ח.
שדות שבעמק: שירים; רִשומים: תרצה טנאי, תל אביב: עם עובד, תש"י.
אהליבה: שירים, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ט.
ממדבר מתנה: שירי איסיים, תל אביב: תרבות וחינוך, תשכ"ב 1962.
אספי קיץ: שירים, תל אביב: עם עובד, תשכ"ו.
כנרות: שירים; רִשומים: אהרן גלעדי, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"א.
ימים וזמר: שירים, תל אביב: עקד, תשל"ה.
(זכה בפרס אקו"ם לעידוד פרסום יצירה, תשל"ג)
אלגיות על מות רעיה, תל אביב: עם הספר, תשל"ז.
לוי בן אמיתי (עורך), דגניות: משדה חיים וספרות, תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ח.
לוי ביהדות הוא צאצא משבט לוי שאינו מצאצאי אהרן הכהן.
שבט לוי, שנקרא על שם אבי השבט, לוי, נבדל כולו מיתר בני ישראל בייעודו לעבודת בית המקדש, ומתחלק לשתי קבוצות: צאצאי אהרון, שהם הכהנים, ובני השבט שאינם צאצאי אהרון, שהם הלויים.
הלויים בבית המקדש היו שומרים על שערי המקדש ובנוסף היו שרים ומנגנים בעת הקרבת הקורבנות.
אף שבית המקדש חרב לפני כאלפיים שנה, ולכן חדלה להתקיים העבודה במקדש, נמשך זיהוים של הלויים ביהדות, וניתנות להם זכויות וחובות המיוחדות למעמד זה.
בזמן שבית המקדש היה קיים, היו ללויים תפקידים בעבודות בית המקדש, אשר הלויים בלבד היו מצווים עליהם.
כל בעלי תפקיד מסוים חולקו ל-24 משמרות במקביל למשמרות הכהונה.
בזמן הקרבת קורבן התמיד היו מצווים הלויים לשורר שיר מיוחד, אשר נתקן לכל אחד מימי השבוע.
בימי שבת ומועדים היה שיר מיוחד לאותו יום.
כזכר לאותו שיר שהיה מושר על הקרבנות, תיקנו חז"ל לומר כל יום בסיום תפילת השחר (אשר נתקנה כנגד קורבן תמיד של שחר) את אותו שיר שהיו הלויים משוררים בבית המקדש.
מצווה נוספת אשר הייתה מוטלת על הלויים היא מצוות שמירת בית המקדש, ב-24 מקומות.
שמירת הלויים, הייתה "שירות" לכהנים.
השמירה התבצעה במשך כל הלילה, ויש אומרים שגם ביום.
הממונה על המשמרות נקרא "איש הר הבית".
כאשר גילה "איש הר הבית" שומר ישן, הוא היה חובט בו במקל והיה רשאי לשרוף את בגדיו.
הפוסקים נחלקו האם מצווה זו נוהגת בימינו.
נטילת הידיים לכהנים לפני ברכת כהנים בתפילה (מנהג זה מקורו בספר הזוהר).
הלוי עולה לתורה בפרשיה השנייה הנקראת בקריאת התורה, מיד לאחר עליית הכהן.
הלויים, גברים ונשים, אינם עורכים פדיון בן לבניהם הבכורים.
על פי חלק מפוסקי ההלכה, יש לתת מעשר (מעשר ראשון) מכל יבול ארץ ישראל ללוי גם בימינו.
לפי דעת חלק מהפוסקים (למשל האבני נזר) לויים מצווים לשמור על הר הבית גם בזמן שאין בית המקדש קיים.
מצוות "וקידשתו" נוהגת גם כלפי לוי, אולם בצורה פחותה מאשר כלפי כהן.
זיהויים של הלויים נמשך גם בימינו, אך בגלל הזמן הרב שעבר מאז עסקו הלויים בתפקידיהם, בפועל, אין ודאות מלאה לגבי הייחוס.
ישנם שמות משפחה המיוחסים ללויים:
שם המשפחה , ושמות המכילים אותו בצירוף של תחיליות או סופיות המאפיינות את השפה העברית או את שפת המקום בו גרה המשפחה בעת התגבשות שמות המשפחה.
לדוגמה: הלוי, לוין, לויט, לויטס, לויים, לוינס, לויס, לוינשטיין, לוינגר וכדומה.
שם המשפחה קרני שמגיע מתימן הוא לוי.
והרוב שהיו בשם זה שינו לשם המשפחה לוי או קַסל לוי שמשמעותו - (טירת לוי = Levi's castle) כאשר עלו ארצה.
ויש המוסיפים את האות א' מלשון שם האלוהים לקַסל (קַאסל לוי) כדי להוסיף ברכה.
שמות המשפחה סגל וסג"ל, וכן וריאציות כגון סגליס.
ייתכן ששמות אלו הם ראשי תיבות של המילים 'סגן לויים', ייתכן שביטוי זה הוא בדומה לתואר סגן הכהנים שפירושו הממונה על הכהנים, או מהתואר הסגן שפירושו הכהן השני בחשיבותו אחרי הכהן הגדול, יש גם כאלה שאומרים שראשי התיבות סג"ל הוא סגן לכהנים.
רש"י בכמה מקומות בפירושו לתלמוד מזכיר את אחד מרבותיו העיקריים בשם ר' יצחק סגן לויה.
ייתכן שמקור שם המשפחה בפסוקים: "והייתם לי סגֻלה מכל העמים, כי לי כל הארץ.
ואתם תהיו לי ממלכת כהנים וגוי קדוש" (שמות יט, ה-ו).
יש אומרים שבפסוק זה מוזכרים שלושת חלקי עם ישראל: כהנים, ישראל ('גוי קדוש'), והלויים - 'סגֻלה'.
שמות המשפחה הורוביץ, הורביץ הלוי וכן וריאציות כגון הורוביץ' וגורביץ' הנפוצים בעדת אשכנז - כולם על פי היוחסין משפחתו של ישעיה הלוי אי"ש הורוביץ, צאצאו של זרחיה הלוי "בעל המאור", מחכמי ספרד מן העיר גרונה.
גם שמות משפחה נוספים מבין יהודי אירופה משויכים למשפחה זו, כגון ביליצר.
ענף אחר מצאצאי זרחיה הלוי בעדת אשכנז הם משפחת אפשטיין - צאצאיו של רבי אהרון הלוי דה-נה-קלרה הברצלוני (הרא"ה), אחיו של פנחס הלוי.
שם המשפחה זמל וזמלמן או סמלמן באנגלית (נכתב כך בטעות מגרמנית בה S מסמלת ז') אשר משמעותן ביידיש היא לחמנייה (או אופה לחמניות).
שם זה מהווה ראשי תיבות של המילים 'זכר משבט לוי'.
שם המשפחה מושכל (גם מוסקל) נובע, על פי אחת המסורות, מצירוף האות הראשונה של מרדכי + סגל, דהיינו מסגל, שעבר כמה "גלגולים".
כל היהודים הנושאים שם משפחה זה, ככל הידוע, הם לויים.
שם המשפחה יצחק הלוי הוא שמה של שושלת רבנים מגדולי עדת תימן, ביניהם הרב יחיא יצחק הלוי הרב שלום יצחק הלוי, הרב חיים יצחק הלוי שהיה רבה של הרצליה וכן מאיר יצחק-הלוי ראש עיריית אילת.
על פי המסורת, מקור מהשפחה מרבי ששון הלוי שהגיע מבבל לתימן.
שם המשפחה אלשיך, הוא שמם משפחה של שושלת רבנים תימניים המיוחסים לשבט לוי, ביניהם: הרב יחיא הלוי אבי המשפחה, הרב נתנאל אלשיך הרב שלום אלשיך הרב רפאל אלשיך הרב יחיא אלשיך שהיו מגדולי תימן.
שם המשפחה , הוא שם משפחתם של צאצאיו של הילאל הלוי שכונה לאחר שהיגר מהכפר ערוס, שהוא אחד משרשרת כפרים שאוכלסו על ידי צאצאיו של הילאל, אל העיר צנעא.
דמויות ידועות ממשפחה זאת הם, הרב יחיא ערוסי מחבר הספר אמונת ה', הרב אברהם ערוסי מחברם של ספרים רבים, וכן הרב רצון ערוסי.
שם המשפחה קדיס, קדוש בתימנית, אשר בארץ שונה לגדיס ומשם לגודיס מיוחס למשפחת לויים מתימן.
שם המשפחה , פירושו "בני לוי כולנו".
שם המשפחה סולובייצ'יק שמשמעותו ברוסית היא ציפור זמיר קטנה, על-שם השירה שהיו הלויים שרים בבית המקדש.
שם המשפחה שמקורו מתרגום לגרמנית: לוי => לב =>Herz, ונגזרות כגון הרצברג, גרצברג, גרברט, גרצל, גרטן, גרוט, גרבט, גוביט (על פי מאגר המידע בבית התפוצות).
שם המשפחה ידיד, שמקורו מיהדות חלב (סוריה), הם לויים.
שם המשפחה שמש שמקורו בשמשים בבית המקדש אשר היו לויים והיו מדליקים את המנורה, השם שמש נפוץ ביהודי עיראק.
שם המשפחה לבנון (Levynon), שמקורו מיהדות עיראק משמעותו היא "לבוא ממון", כלומר שפע.
הם היו לויים והיו מדליקים את המנורה.
שם המשפחה "שדמי" במקורו הגיע מהשם "פלדמן" (באנגלית איש השדה) ועוברת לשפה העברית במהלך רדיפת היהודים על ידי הנאצים.
לוטרת הים (שם מדעי: Enhydra lutris) היא יונק ימי קטן יחסית, שחי לחופיו הצפוניים והמזרחיים של האוקיינוס השקט.
משקלן של לוטרות ים בוגרות נע בין 14 ל-45 קילוגרם, ולפיכך הן החברות הכבדות ביותר במשפחת הסמוריים.
ההגנה מפני קור אצל לוטרת הים מבוססת על שכבה עבה של פרווה, שהיא מהצפופות בעולם החי, וזאת בשונה ממרבית היונקים הימיים הנסמכים על שכבת שומן.
אף שהיא מסוגלת להלך על היבשה, מבלה לוטרת הים את מרבית זמנה באוקיינוס הפתוח.
לוטרת הים חיה, על פי רוב, סמוך לאזורים חופיים, שבהם היא יכולה לצלול במהירות לקרקעית הים ולמצוא את מזונה.
מזונה מורכב בעיקר מחסרי חוליות ימיים, כגון קיפודי ים, רכיכות שונות, סרטנים, ולעיתים גם דגים.
אופן לכידת המזון והרגלי אכילתו על ידי הלוטרה מיוחדים במינם.
כך למשל, היא משתמשת באבנים ובסלעים על מנת לנפץ את שריון טרפה או את קונכייתו, ובכך היא נמנית עם בעלי החיים המעטים הידועים בשימוש ב"כלי עבודה" חיצוניים.
במרבית אזורי מחייתה היא נחשבת למין מפתח (Keystone Species), וזאת בשל התפקיד החשוב שהיא ממלאת בבקרה על גודלן של אוכלוסיות קיפודי הים, שאילולא הלוטרות היו מזיקים ליערות הקלפ התת-ימיים.
בסוף תקופה זו נאמד מספרן בכ-1,000 עד 2,000 לוטרות בלבד, רק חלק קטן מאוכלוסייתן בעבר.
בעקבות כך הושקעו מאמצים בינלאומיים רבים בשימור המין, ציד הלוטרות נאסר, והוצאו לפועל כמה תוכניות רבייה והשבה לטבע, במיוחד באזורים שמהם הוכחדו הלוטרות.
בזכות מאמצים אלה התרחבה תפוצת הלוטרות, והיא הגיעה לכשני שלישים מתפוצתן ההיסטורית.
להצלחת התהליך ישנה חשיבות רבה בקשר עם מאמצי שימור דומים הנוגעים למערכות חיים ימיות נוספות.
עם זאת, בעשור הראשון של המאה ה-21 התכווצה אוכלוסיית הלוטרות שבאיים האלאוטיים ובקליפורניה או נותרה ברמה נמוכה, וטרם התאוששה.
בשל סיבות אלו, וכן בשל רגישותן הרבה של הלוטרות לנפט הנפלט מהתבקעות מכליות, המין עודנו מסווג כמין הנתון בסכנת הכחדה.
שמו הספציפי של המין (lutris) מקורו בלטינית ומשמעותו "לוטרה".
בעבר כונתה לוטרת הים בשם "בונה הים", אף שהקשר למשפחת הבוניים רופף יחסית.
לוטרת הים היא החברה הכבדה ביותר במשפחת הסמורים, משפחה מגוונת שכוללת שלושה עשר מיני לוטרות, וכן כמה בעלי חיים יבשתיים כמו חמוסים, גיריות וחורפנים.
היא ייחודית בקרב משפחתה בכך שהיא אינה חופרת מאורות, ובכך שאין לה בלוטות אנאליות.
יתר על כן, היא היחידה המסוגלת לבלות את כל חייה במים בלי לעלות ליבשה.
היא היחידה בסוגה (Enhydra), והיא כה שונה ממיני סמורים אחרים עד כי ב-1982 מספר מדענים האמינו כי היא קרובה יותר לכלבי הים.
ניתוחים גנטיים מצביעים על כך שהיצורים הקרובים ביותר ללוטרת הים הם הלוטרה מנוקדת-הצוואר, הלוטרה חסרת-הטופר האפריקנית והלוטרה חסרת הטופר האסייתית.
עוד נמצא, כי שושלות המינים הללו חלקו אב קדמון משותף לפני כחמישה מיליון שנה.
ראיות בדמות מאובנים מצביעות על כך ששושלת ה-Enhydra הפכה למבודדת בצפון האוקיינוס השקט לפני כשני מיליון שנה.
באופן זה התפתחו שני מינים תחת הסוג Enhydra: הראשון - "Enhydra macrodonta" הנכחד, והשני הוא לוטרת הים המודרנית.
לוטרת הים החלה את התפתחותה בצפון האי הוקאידו וברוסיה, או אז החלו זלהתפשט מזרחה לאיים האלאוטיים, לאלסקה ואף דרומה יותר לחופיה של אמריקה.
בהשוואה ללווייתנאים, לתחשאים ולטורפים הימיים, שנכנסו למים לפני כ-50, 40 ו-20 מיליון שנה, בהתאמה, לוטרות הים הן אורחות חדשות יחסית במציאות המימית.
עם זאת, בכמה מובנים לוטרות הים מתאימות יותר לחיים במים מן הטורפים הימיים, שחייבים להגיח ליבשה (או לקרח) על מנת להמליט.
קיימים שלושה תת-מינים מוכרים תחת המין "לוטרת הים", והם שונים זה מזה בגודל הגוף ובמאפייני הגולגולת והשיניים:
lutris; ליניאוס, 1758) - תפוצתה משתרעת מהאיים הקוריליים ועד איי קומנדור שבמערב האוקיינוס השקט.
היא ידועה בשם "לוטרת הים האסייתית".
היא הגדולה מבין תת-המינים, גולגולתה רחבה ועצמות האף שלה קצרות יחסית.
nereis; מריאם, 1904) - חיה לחופי מדינת קליפורניה.
גולגולתה צרה יחסית, חוטמה מוארך ושיניה קטנות.
kenyoni; וילסון, 1991) - חיה באלסקה ובין האיים האלאוטיים לקולומביה הבריטית, וושינגטון וצפון אורגון.
לאחר שנכחדה מאזורים נרחבים באזור קולומביה הבריטית בשל ציד-יתר, היא הושבה מחדש ליד האי ונקובר וחצי האי האולימפי.
מאמצי ההשבה לטבע בסמוך לאורגון לא עלו יפה, ולעומתם מאמצים דומים שנוהלו לחופיה של מדינת וושינגטון בשנים 1969–1970 היו מוצלחים מאוד, ומאז אף התרחבה תפוצת הלוטרות באזור.
לוטרת הים היא מהקטנים שביונקים הימיים.
משקלם של הזכרים נע בין 22 ל-45 קילוגרם, ואורכם נע בין 120 ל-150 סנטימטר.
הנקבות קטנות יותר - משקלן נע בין 14 ל-33 קילוגרם, ואורכן נע בין 100 ל-140 סנטימטר.
בשונה מיונקים ימיים אחרים, ללוטרת הים אין שכבת שומן, ובמקום זאת היא נסמכת על שכבת פרווה עבה במיוחד להגנה בפני קור.
על סנטימטר רבוע של גוף הלוטרה גדלות למעלה מ-150,000 שערות - ובשל כך פרוות הלוטרה היא הפרווה הצפופה ביותר מבין כל בעלי החיים.
היא מורכבת מכמה שכבות, והשכבה העליונה מכילה שערות ארוכות ואטומות למים, שמונעות מהשכבות הפנימיות להירטב.
בשל כך, המים הקרים אינם זורמים סביב גוף הלוטרה ממש, וכך מתאפשרת רגולציה של איבוד החום.
הפרווה עבה במשך כל עונות השנה, והשערות המרכיבות אותה מתחלפות תדיר.
מכיוון שאטימות הפרווה למים מותנית בניקיונה המוחלט, לוטרת הים מסוגלת להגיע בלשונה לכל חלק בפרוותה, וזאת הודות לעורה הרפוי ולשלדה הגמיש.
צבע הפרווה הוא באופן כללי חום כהה (הוא עשוי לנוע מצהבהב חום-אפרפר ועד שחור), והיא מכוסה בכתמים כסופים-אפורים.
אצל הפרטים הבוגרים, הראש, הצוואר והחזה בהירים יותר משאר חלקי הגוף.
גופה של הלוטרה מציג מספר התאמות לחיים בסביבה מימית.
לוטרת הים מניעה עצמה מתחת למים באמצעות הנעת החלק האחורי של גופה, ובכלל זה הזנב והרגליים האחוריות.
היא מסוגלת להגיע בשחייה למהירויות של תשעה קילומטרים בשעה.
כאשר היא מתחת למים גופה נמתח, והגפיים הקדמיות נצמדות לחזה על-מנת לאפשר תנועה מהירה יותר במים.
כאשר היא שוחה על פני-המים, היא עושה זאת על גבה, תוך שהיא מניעה עצמה על ידי הזזת הזנב והרגליים מצד לצד.
בזמן המנוחה, ארבע הגפיים מוצמדות לגוף על-מנת לשמור על חום הגוף.
כושר הציפה של הלוטרה גבוה בשל האוויר שלכוד בפרוותה ובשל קיבולת ריאותיה - שעשויות להכיל כמות אוויר הגדולה פי שניים וחצי מיונקים יבשתיים בגודל דומה.
דרך הילוכה על הקרקע מגושמת במידת מה, וכך גם ריצתה דמוית-הניתורים.
שפמה של הלוטרה ארוך ורגיש.
כשהמים עכורים היא משתמשת בכפות ידיה על מנת לאתר את טרפה.
לצד חוש הראייה, גם חוש הריח שלה מסייע לה בהבחנה בסכנות, ולעיתים אף עולה בחשיבותו על זה הראשון.
חוש הראייה שלה טוב מעל פני המים ומתחתם גם יחד, אך הוא נופל באיכותו מזה של טורפים ימיים אחרים.
חוש השמיעה שלה אינו חד במיוחד אך אינו גרוע.
בפיה של לוטרה בוגרת 32 שיניים, שמעוצבות למטרות מחיצה וריסוק, ופחות למטרות חיתוך מזון.
לוטרות הים והטורפים הימיים הם הטורפים היחידים שלהם שני זוגות של שיניים חותכות בלסת התחתונה (במקום שלושה).
נוסחת השיניים של פרט בוגר היא: 3.1.3.1 בלסת העליונה, ו-2.1.3.2 בלסת התחתונה.
קצב חילוף החומרים של הלוטרה מהיר פי שניים עד שלושה מזה של יונקים יבשתיים בגודל דומה.
בכל יום היא אוכלת כמות מזון שמשקלה נע בין 25 ל-38 אחוז ממשקל גופה, וזאת על מנת לפצות על האנרגיה המתבזבזת בשל איבוד החום במים.
יעילות מערכת העיכול שלה נאמדת בכ-80 עד 85 אחוז.
אורך מחזור העיכול קטן יחסית, ועומד על שלוש שעות בלבד.
את מרבית הנוזלים להם היא זקוקה היא מקבלת דרך המזון, ואולם, בניגוד ליונקים ימיים אחרים, היא גם שותה מי ים.
כליותיה הגדולות מסלקות את עודפי המלחים דרך שתן מרוכז.
לוטרת הים היא פעילת יום.
בבוקר, כשעה לפני זריחת השמש, היא יוצאת לתור אחר מזונה.
בצוהרי היום היא נוהגת לנוח או לישון.
בשעות אחר-הצהריים היא שוב מחפשת טרף, ולפני שקיעת השמש היא חדלה מפעילות.
נקבות שמטפלות בגורים ידחו את שעות האכילה עד כמה שניתן, ולעיתים יעשו זאת בלילה.
הלוטרה משקיעה זמן רב בטיפוח פרוותה, כלומר בניקויה, התרת קשרים, הסרת שיער רפה, שפשוף הפרווה על מנת להוציא את המים שבתוכה וכן אוורור הפרווה.
לצופה מן הצד ייראו חלק מפעולות אלו כגירוד, אולם עד כמה שידוע, ללוטרות הים אין כינים או טפילים אחרים בפרוותן היוצרים גירוי לגירוד.
לוטרת הים נוהגת לצוד את טרפה בצלילות קצרות, בהן היא מגיעה אפילו עד קרקעית הים.
אף שהיא יכולה להחזיק את נשימתה במשך כחמש דקות, צלילה טיפוסית אורכת כדקה עד שתי דקות, אך לא יותר מארבע.
היא בעל החיים הימי היחיד שמרים והופך סלעים שנמצאים על הקרקעית.
לעיתים היא אף תולשת חלזונות מצמחים תת-מימיים, או חופרת בבוץ התת-מימי על-מנת למצוא צדפות.
יתר על כן, היא היונק הימי היחיד שלוכד דגים בעזרת גפיו הקדמיות ולא בעזרת שיניו.
בגפיה הקדמיות של הלוטרה נמצאים שקי-עור רפויים בהם מאחסנת הלוטרה מזון שתפסה מתחת למים.
היא נוהגת לאכול את מזונה על פני המים, תוך שהיא שוחה על גבה, ומשתמשת בידיה על-מנת לבתר את המזון ולהביאו לפיה.
דרך האכילה מותאמת לסוג המזון: כשמדובר בצדפות קטנות, הלוטרה תלעס אותן יחד עם קליפתן ותבלע אותן, וכשמדובר בצדפות גדולות, היא תפצחן ותשליך אותן לפני אכילתן; כשמדובר בקיפודים, למשל, הלוטרה תנגוס בבטן הקיפוד, שם קוציו הם הקצרים ביותר, ואז תשאב את תוכנו.
הלוטרה שייכת לשורה מצומצמת של יונקים המשתמשים בכלים.
היא נוהגת להשתמש באבנים על מנת לצוד את טרפה ולאכול אותו.
כשמדובר בקליפות קשות היא תיקח אבן בידיה ותלחץ אותה על הקליפה בעזרת החזה.
לעיתים היא תדפוק שוב ושוב על קליפות שבלולים, בקצב שמגיע ל-45 דפיקות ב-15 שניות.
שבלולים מסוימים הנמצאים בתפריטה של הלוטרה נדבקים לסלעים בכוח היכול להגיע עד לפי 4,000 ממשקל גופם.
במקרים כאלו תצלול הלוטרה כמה פעמים ותהלום בשבלול עד הסרתו ופיצוחו.
באופן עקרוני, הלוטרות מעדיפות לצוד את מזונן לבדן.
הפעילות החברתית העיקרית שלהן היא מנוחה משותפת בקבוצות נקביות או זכריות (אך לא מעורבות).
קבוצה שכזו מונה בין 10 ל-100 פרטים, והקבוצות הזכריות לרוב גדולות יותר מאלו הנקביות.
הקבוצה הגדולה שנצפתה אי פעם הכילה למעלה מ-2,000 לוטרות.
כדי לא להיסחף במים בזמן המנוחה, הלוטרות אוחזות זו בזו או שהן עוטפות את עצמן בקלפ (סוג של אצת ים).
שיאה של עונת הרבייה חל בחודשי הסתיו, ומשכך הזכרים מתחילים לתפוס טריטוריה ולהגן עליה כבר מחודשי האביב.
עם זאת, קרבות בין זכרי לוטרות הם נדירים למדי.
עד האביב, הזכרים יפטרלו בגבולות הטריטוריה שלהם על מנת לוודא שאין בה זכרים אחרים.
הנקבות בינתיים תעבורנה בחופשיות בין טריטוריות של זכרים רבים.
זכרים ללא טריטוריה יתקבצו בדרך-כלל בקבוצות שמכילות זכרים בלבד, ויחד הם ישחו לאזורי הנקבות בחיפוש אחר נקבה איתה יוכלו להזדווג.
לוטרות הים אינן נחשבות לבעל חיים חברותי, שכן את מרבית זמנן הן מבלות לבדן - כל לוטרה מסוגלת לספק את צרכיה בכל הקשור לציד, ניקיון והגנה עצמית.
לוטרות הים הן בעלי חיים פוליגמיים - זכרים מזדווגים עם מספר נקבות ולא עם נקבה יחידה.
עם זאת, יחסי זוגיות זמניים נוצרים למשך מספר ימים בין הזכר לנקבה כאשר זו מיוחמת.
ההזדווגות מתרחשת במים, והיא לרוב "פרועה" - הזכר עלול לנשוך את הנקבה באפה, מה שעלול להותיר צלקות, ולעיתים אף יחזיק את ראשה מתחת למים.
הלוטרות עשויות להמליט במשך כל השנה, אולם תקופות השיא הן בין החודשים מאי ויוני אצל האוכלוסיות הצפוניות, ובין החודשים ינואר ומרץ אצל האוכלוסיות הדרומיות.
משך תקופת ההיריון - בין ארבעה לתריסר שבועות (בשל דיאפאוזה אפשרית).
בקליפורניה לוטרות הים מתרבות כל שנה, כלומר בתכיפות גדולה כמעט פי שניים מהתכיפות המקובלת באוכלוסיית הלוטרות שבאלסקה.
בכל המלטה נולד באופן טיפוסי גור אחד שמשקלו בין 1.4 ל-2.3 קילוגרמים.
לידת תאומים מתרחשת בשני אחוזים מהלידות; אך לרוב רק גור אחד שורד.
מיד לאחר הלידה עיני הגורים פקוחות, בפיהם עשר שיניים, ופרוותם עבה למדי.
לאחר ההמלטה האם מלקקת את צאצאה במשך שעות.
לאחר מכן פרוותו של הגור מכילה אוויר כה רב עד כי הוא צף על המים בלא אפשרות לצלול.
פרוותו של הגור מוחלפת בפרוות בוגר לאחר כשלושה עשר שבועות.
תקופת ההנקה נמשכת בין שישה לשמונה חודשים בקליפורניה, ובין ארבעה לשנים-עשר שבועות באלסקה.
לאחר חודש עד חודשיים האם תתחיל לשלב חתיכות בשר בתזונת צאצאה.
החלב שיונק הגור עשיר בשומן, ודומה יותר לחלב של יונקים ימיים אחרים מאשר לזה של סמורים אחרים.
הגור, בליווי אמו, מתאמן בשחייה ובצלילה במשך מספר שבועות בטרם הוא מצליח להגיע לקרקעית הים.
בתחילה, הוא יצליח ללכוד טרף בעל ערך תזונתי נמוך אם בכלל, כמו כוכבי ים בהירים וחלוקי נחל.
הגורים הופכים עצמאיים בגיל שישה עד שמונה חודשים - כתלות בהיצע המזון באזור.
תמותת הגורים גבוהה מאוד - רק 25 אחוזים שורדים את שנתם הראשונה.
מסירות האם לגורה רבה - היא מבצעת את כל המשימות הקשורות בגידולו (ולעיתים גם בגידול גורים יתומים), מרחיקה אותו ממים קרים ומנקה את פרוותו.
כשהיא תצא לחפש אחר מזון, היא תשאיר אותו צף על המים, או שתעטוף אותו בקלפ על מנת שלא יאבד.
אם ימות, היא תישא אותו על גבה במשך כמה ימים.
הנקבות מגיעות לבגרות מינית בגיל שלוש עד ארבע שנים, בעוד שהזכרים מגיעים לכך בגיל חמש שנים לערך; עם זאת, במקרים רבים הזכרים לא מתרבים בהצלחה גם מספר שנים אחרי כן.
משך חייהן של לוטרות הים מגיע בממוצע ל-10 עד 15 שנים עבור הזכרים, ו-15 עד 20 שנים עבור הנקבות.
הלוטרה המבוגרת ביותר שנצפתה בטבע מתה בגיל 23 שנים.
בשבי הם עשויים להאריך חיים אף מעבר לכך.
לוטרות הים חיות בסמוך לחופים, ולרוב מרחקן מהם לא עולה על קילומטר.
הן נוטות להימצא במקומות מוגנים מרוחות קשות, כמו רצועות סלעיות, יערות קלפ גדולים ושוניות אלמוגים (ובייחוד שוניות מחסום).
הן מעדיפות כאמור אזורים סלעיים, אך הן עשויות לחיות גם במקומות בהם רצפת הים היא בוצית או חולית.
תפוצתם מוגבלת מצפון על ידי שטחי קרח, ואכן הלוטרות יכולות לשרוד בסביבת קרח שנישא עם זרמי הים.
לוטרה מסוימת לרוב מחזיקה בשטח מחיה שאורכו כמה קילומטרים, ובו היא נשארת במשך רוב השנה או כולה.
אוכלוסייתן ההיסטורית של לוטרות הים נאמדת בכ-150,000 עד 300,000 לוטרות, שתפוצתן החלה באזור צפון יפן ונמתחה כקשת דרך צפון האוקיינוס השקט עד לאזור מקסיקו.
בשנות ה-40 של המאה ה-18 החלו לצוד את הלוטרות עבור פרוותן, וכך מספרן קטן עד לכדי 1,000 עד 2,000 לוטרות בלבד, שחיו בכ-13 קולוניות.
מעריכים כי בכשני שלישים מאזור תפוצתן אוכלוסיות הלוטרות משתקמות.
כך, אוכלוסיותיהן יציבות בחופה המזרחי של רוסיה, באלסקה, בקולומביה הבריטית, בוושינגטון ובקליפורניה, וכן דווח על התיישבות מחדש של לוטרות במקסיקו וביפן.
אומדנים שונים שנערכו בין 2004 ל-2007 אומדים את מספר הלוטרות העולמי בכ-107,000 פרטים.
לוטרת הים ניזונה מיותר מ-100 מיני טרף שונים.
במרבית תפוצתה, תזונתה מורכבת כמעט לחלוטין מחסרי חוליות ימיים, כמו קפודי ים, חלזונות, צדפות, רכיכות אחרות וסרטנים.
גודלו של הטרף משתנה, ונע בין צלחיות קטנות ועד תמנוני ענק.
באזורים הצפוניים, הלוטרה ניזונה גם מדגים.
בניגוד לאמונה העממית הרווחת, לוטרות הים אוכלות כוכבי ים רק לעיתים נדירות, והקלפ שאותו היא בולעת כלל לא מעוכל בבטנה.
דרכי הציד של הלוטרות משתנות מפרט לפרט, שכן הלוטרות נוהגות לצוד את טרפן בדרך שאמותיהן צדו אותו.
תזונתן של אוכלוסיות מקומיות משתנה גם היא במשך הזמן, שכן הלוטרות עשויות לדלדל משמעותית אוכלוסיות של טרף מועדף, כמו קיפודי ים גדולים, וכן בשל העובדה שזמינות סוג מזון מסוים תלויה גם בגורמים אחרים כמו דיג אנושי.
הטורפים העיקריים של לוטרות הים הם קטלנים ואריות ים; עיטמים לבני-ראש טורפים לעיתים גורים.
בקליפורניה, מעריכים כי כרישים, ובעיקר עמלצים לבנים, אחראים לכעשרה אחוזים ממקרי המוות של לוטרות, וכי זוהי אחת הסיבות לאי התרחבותה של אוכלוסיית הלוטרות צפונה.
לוטרות הים הן הדוגמה הקלאסית להדגמת המושג מין מפתח: נוכחותן משפיעה על המערכת האקולוגית בה הן נמצאות במידה רבה מזו המצופה מיצורים בגודלן ובמספריהן.
הן מבקרות את גודל האוכלוסיות של כמה יצורים אוכלי-צמחים בינתיים (Benthic; סמוך לקרקעית הים), ובפרט קיפודי ים.
קיפודי הים, בתורם, ניזונים מהקלפ, וגורמים לו להיסוג או למות.
אובדן בית הגידול והמזון בדמות יערות הקלפ מוביל בתורו לשרשרת שינויים עמוקים בסביבה הימית.
כך למשל, אזורים בצפון האוקיינוס השקט בהם לוטרות אינן חיות הופכים לעיתים למיושבים בצפיפות בקיפודים ונעדרים קלפ.
הבאתן של לוטרות הים לאזור קולומביה הבריטית הביא לשיפור משמעתי בבריאותן של המערכות האקולוגיות החופיות, ושינויים דומים נצפו כאשר אוכלוסיות הלוטרות השתקמו באיים האלאוטיים, באיי קומאנדר ובחופי ביג סור שבקליפורניה.
עם זאת, אין לתלות את קיומם של יערות הקלפ במצב הלוטרות באזור בלבד: אוכלוסיות הקיפודים עשויות להיות מבוקרות על ידי גורמים אחרים מלבד הלוטרות.
נוסף על כך, תפקיד נוסף שממלאות לוטרות הים הוא בהסרת שכבות צדפים שחורות (Mussels) מאזורים סלעיים, ובכך הן מאפשרות למינים אחרים לנסות להתחרות ולהתקיים באזור.
כך למעשה מסייעות הלוטרות להגברת המגוון הביולוגי באזור חיותן.
ממצאים ארכאולוגיים מצביעים על כך שלוטרות ניצודו כבר לפני אלפי שנים לניצול בשרן ופרוותן.
ציד הלוטרות התרחב לכדי קנה מידה משמעותי בתחילת המאה ה-18, כאשר ציידים וסוחרים מכל העולם ביקשו לספק את הביקוש לפרוות לוטרות, שהיו מן הפרוות האיכותיות ביותר.
ציד זה הביא בסופו של דבר להריגתן של מיליון לוטרות לערך.
בתחילת המאה ה-18, ציידים רוסים החלו לצוד לוטרות באיים הקוריליים ולמוכרן לסין.
באותה תקופה הרוסים גם חקרו את צפון האוקיינוס השקט, ושלחו את ויטוס ברינג על מנת למפות את החוף הארקטי ולמצוא נתיבי שיט מסיביר לצפון אמריקה.
ב-1741, במסעו השני לצפון האוקיינוס, ספינתו של ברינג נהרסה בסמוך לאי ברינג ולאיי קומאנדר.
רבים מאנשי הצוות של ברינג, וברינג עצמו, מצאו שם את מותם.
חברי הצוות ששרדו, ובהם חוקר הטבע גאורג שטלר, מצאו לוטרות ים על חופי האי, ובילו את החורף בציד לוטרות ובהימורים על פרוותיהן.
הם חזרו לסיביר לאחר שהרגו כ-1,000 לוטרות, וגבו עבור פרוותיהן מחיר גבוה.
זו הייתה תחילתו של מסע ציד שכונה "הציד הגדול", ושהסתיים רק מאה שנים מאוחר יותר.
משלחות הציד הרוסיות דלדלו במהירות את אוכלוסיות הלוטרות באיי קומאנדר, ועד 1745 הם כבר החלו לעבור לאיים האלאוטיים.
תחילה הם סחרו בפרוות עם הילידים האלאוטיים שהתגוררו באיים, אולם מאוחר יותר הם שיעבדו אותם: את נשותיהם וילדיהם לקחו כבני ערובה, ואת הגברים הכריחו לצוד עבורם לוטרות; את הסרבנים עינו והרגו.
ילידים רבים נרצחו או שמתו ממחלות שהביאו עימם הרוסים.
כך, אוכלוסיית האלאוטיים הצטמצמה, לפי הערכות הרוסים עצמם, מכ-20,000 ל-2,000 תושבים בלבד.
עד שנות ה-60 של המאה ה-18 כבר הגיעו הרוסים לאלסקה.
בד בבד, הצטרפו מדינות נוספות לציד בדרום.
מגלי ארצות ספרדים קנו פרוות מאינדיאנים ששכנו לחופי מקסיקו וקליפורניה של ימינו, ומכרו אותן באסיה.
ב-1778, מגלה הארצות הבריטי ג'יימס קוק הגיע לאי ונקובר, ושם רכש פרוות לוטרות מאנשי האומות הראשונות.
כאשר עגנה ספינתו של קוק בנמל סיני, נמכרו הפרוות במהירות ובמחירים גבוהים, והן כונו בשם "זהב רך".
השמועה פשטה, ותושבים מכל רחבי אירופה וצפון אמריקה הגיעו לצפון-מערב יבשת אמריקה על מנת לסחור בפרוות הלוטרות.
הציידים הרוסים הרחיבו את תחומי הציד דרומה, לאזורים שהם המדינות וושינגטון, אורגון וקליפורניה של ימינו.
כחלק מכך, הקימו הרוסים מושבה, "פורט רוס".
ב-29 השנים שלאחר מכן הרגו הרוסים כ-50,000 לוטרות ים בקליפורניה.
בסופו של דבר הידלדלו אוכלוסיות הלוטרות לרמה שבה הציד שלהן הפך לא כדאי.
באיים האלאוטיים נפסק הציד ב-1808. באלסקה התאוששה אוכלוסיית הלוטרות והגיעה ללמעלה מ-100,000 פרטים, אולם ב-1867 אלסקה נמכרה לארצות הברית, והאמריקאים, ששבו לצוד את הלוטרות, דיללו את האוכלוסיות פעם נוספת.
מחירי הפרוות עלו ככל שהלוטרות הפכו נדירות יותר: בשנות ה-80 של המאה ה-19, נע מחירה של פרווה אחת בין 105 ל-165 דולרים בשוק לונדוני; ב-1903 לעומת זאת, עשוי היה מחירה של פרווה להאמיר לכדי 1,125 דולרים.
ב-1911, חתמו רוסיה, יפן, בריטניה הגדולה וארצות הברית על אמנה, שבה נאסר באופן מוחלט ציד הלוטרות.
במהלך המאה ה-20, השתקמו אוכלוסיות לוטרות הים בכ-60% מאזורי תפוצתם ההיסטוריים - שיקום שנחשב לאחת ההצלחות הגדולות בשימור היונקים הימיים.
עם זאת, ארגון השימור העולמי (IUCN) עדיין מכליל את לוטרת הים ברשימת בעלי החיים הנתונים בסכנת הכחדה (Endangered Species), ומפרט את מגוון האיומים המסכנים את לוטרות הים: התבקעות מכליות נפט, טריפה על ידי קטלנים, ציד בלתי חוקי וחנק בשל הסתבכות ברשתות דיג.
ציד הלוטרות איננו חוקי יותר בכל העולם, למעט מספר אזורים מצומצמים בארצות הברית בהם הציד מותר לאינדיאנים.
הציד הבלתי חוקי היה מקור דאגה רציני במזרח הרחוק הרוסי לאחר קריסת ברית המועצות ב-1991, אולם ממדיו קטנו מאוד עם הגברת האכיפה והשתפרות המצב הכלכלי.
האיום המרכזי הניצב בפני לוטרת הים הוא התבקעות מכליות נפט, בשל הרגישות הרבה של פרוותה: הלוטרות משתמשות בפרוותן על מנת לשמור על חום גופן, וכשזו ספוגה בנפט, היא מאבדת את יכולתה לכלוא אוויר ולחמם את גוף הלוטרה.
כך, חום גופה של הלוטרה צונח במהירות עד למותה מהיפותרמיה.
הכבד, הכליות והריאות של הלוטרות נפגעים גם הם כשהלוטרה שואפת נפט או מעכלת אותו (בעת ניקוי גופה).
אסון הנפט של אקסון ואלדז ב-24 במרץ 1989 הביא למותן של אלפי לוטרות ים במפרץ הנסיך ויליאם שבאלסקה, וגם ב-2007, למעלה מעשור ומחצית לאחר האסון, השפעת הנפט עדיין מורגשת באזור.
דובר שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית תיאר את האהדה הציבורית ללוטרות הים שצמחה מהכיסוי התקשרותי של האירוע כשכתב:
דליפת נפט גדולה אחת באזורי המחיה הגאוגרפיים המצומצמים של אוכלוסיות לוטרת הים בקליפורניה, וושינגטון וקולומביה הבריטית יכולה להיות הרת אסון למדינות או למחוזות אלו.
מניעת דליפות נפט והכנות להצלת לוטרות הים, במקרה שדליפה כזו תתחולל, הם במוקד מאמצי השימור.
גם הגדלת אזור המחיה של אוכלוסיות הלוטרות יכולה להקטין את הסכנה שדליפת נפט אחת תחסל את האוכלוסייה בשלמותה.
עם זאת, בשל המוניטין של המין כמצמצם את אוכלוסיית הצדפות בצורה משמעותית, מתנגדים גופים העוסקים בדיג צדפות מסיבות מסחריות, לשם קיום, או לתיירות לעיתים קרובות להגדלת אזורי המחיה של הלוטרה, ואף היו מקרים שדייגים ואחרים הרגו לוטרות ים בניגוד לחוק.
בעשרות השנים האחרונות חלה ירידה דרסטית ובלתי צפויה במספרן של לוטרות הים באיים האלאוטיים.
ההשערה המקובלת ביותר, אך השנויה עדיין במחלוקת, היא שלווייתנים מסוג קטלן הניזונים מלוטרות הים אחראים לירידה הגדולה במספרן.
התופעה של היעלמות לוטרות הים חופפת לעלייה בטריפות על ידי קטלנים.
עם זאת, אין עדות ישירה שקטלנים נוהגים לארוב ללוטרות הים באופן משמעותי.
אזור מחיה נוסף המעורר חשש הוא קליפורניה, שבה ההתאוששות של אוכלוסיית הלוטרות החלה להראות סימנים של תנודתיות ואפילו נסיגה בסוף שנות ה-90. מאזור זה התקבלו דיווחים על אחוזי תמותה גבוהים בצורה יוצאת דופן בין לוטרות בוגרות, או בגיל הבגרות, בייחוד אצל נקבות.
נתיחה שלאחר המוות שנערכה בגופות של לוטרות גילתה שמחלות, בייחוד הדבקות בטפיל טוקסופלזמה גונדי (Toxoplasma gondii) ובטפיל ממערכת תולעים קוצניות ראש (acanthocephala) היא הסיבה העיקרית לתמותה של לוטרות הים בקליפורניה.
הפונקדאים של טפיל הטוקסופלזמה גונדי, שהוא ברוב המקרים קטלני עבור לוטרות הים, הם חתולי בית, חתולי פרא ואופוסומים, ומשערים כי הוא נישא לים בגללים של חתולי בית הנסחפים לאוקיינוס דרך מערכת הביוב.
אף על פי שברור שמחלות תרמו למותם של רבות מלוטרות הים של קליפורניה, לא ברור מדוע האוכלוסייה בקליפורניה מושפעת לכאורה מהמחלה יותר מאוכלוסיות באזורים אחרים.
בתי הגידול של לוטרת הים נשמרים במספר אזורי ים מוגנים בארצות הברית, רוסיה וקנדה.
בדרך כלל אסורה באזורי ים מוגנים פעילות מזהמת כגון השלכת פסולת וקידוחי נפט.
מעריכים כי אוכלוסיית לוטרות הים ב"שמורה הימית הלאומית של מפרץ מונטריי" מונה כ-1,200 פרטים, ויותר מ-500 בתוך "השמורה הימית הלאומית אולימפיק".
מיני בעלי החיים שהם הטרף העיקרי של לוטרות הים: צדפות אוזן הים (סוג של חלזון הקרוי גם אָבָּלוֹן), צדפות וסרטנים הם גם מקורות מזון לבני האדם.
בחלק מהמקומות מואשמות לוטרות הים בקיטון הדרמטי של כמויות שנידוגו של בעלי החיים המשמשים כמאכלי ים, דוגמת חסילונים וצדפות.
ויכוח ציבורי ער ניטש כיצד לנהל את התחרות שבין בני האדם ללוטרות על מזון מן הים.
הוויכוח הוא מורכב בשל העובדה שבמקרים מסוימים בהם מאשימים את לוטרות הים בקיטון באוכלוסיות בעלי החיים הימיים הסיבות העיקריות הן דיג יתר, מחלות, זיהום ופעילות סייסמית.
הקיטון באוכלוסיות של בעלי חיים אלו התחולל גם באזורים רבים בחופה הצפוני של יבשת אמריקה הצפונית עם האוקיינוס השקט שבהם אין לוטרות ים.
מצד שני מציינים שומרי איכות הסביבה כי קיום של ריכוזים גדולים של רכיכות בחוף הוא התפתחות של השנים האחרונות ותופעה זו נובעת מהשמדת לוטרות הים בשל המסחר בפרוות.
אף על פי שעל גודל אוכלוסיית הרכיכות משפיעים גורמים רבים, טריפה על ידי לוטרות ים יכולה לצמצם את הדיג עד לנקודה שהוא הופך לבלתי כלכלי.
בין המדענים יש הסכמה כי לא תיתכן חפיפה בין שטחי הדיג של צדפת אוזן הים ואזורי המחיה של לוטרות הים.
והסכמה זו מן הסתם נכונה גם לסוגים אחרים של רכיכות.
ליחסי הגומלין בין הכלכלה האנושית ללוטרות הים יש פנים רבות שאין חשים בהן באורח כה מידי.
ללוטרות הים מייחסים את התרומה הגדולה ביותר לתעשיית איסוף הקלפ (סוג של אצות ים גדולות) בשל תפקידן המתועד היטב בריסון הגידול באוכלוסיות קיפודי הים.
בקלפ נעשה שימוש בייצור מוצרי מזון ותרופות מגוונים.
אומנם גם צוללים נוהגים לאסוף קיפודי ים אדומים, הן כמזון, והן במטרה להגן על הקלפ, אבל לוטרות הים צדות מינים רבים נוספים של קיפודי ים, ולכן הן יעילות יותר בריסון עקבי של אוכלוסיות אלו.
בריאות המערכת האקולוגית של יער הקלפ חשובה לטיפוח אוכלוסיות של דגים, כולל מיני דגים חשובים מבחינה מסחרית.
בחלק מהאזורים לוטרות הים הן מוקד משיכה פופולרי לתיירים, כשהן מושכות מבקרים לבתי המלון המקומיים, למסעדות ולסיורים ימיים מאורגנים שנועדו לצפות בהן.
מימין קמע לוטרת ים אליאוטי בצורת אם עם גור.
למעלה: גילוף אליאוטי של ציד לוטרת ים על חוד חנית מעצם לווייתן.
שני הפריטים מוצגים במוזיאון לאנתרופולוגיה ואתנוגרפיה שבסנקט פטרבורג.
פריטים המתארים לוטרות ים נחשבו כבעלי תכונות מאגיות.
עבור תרבויות רבות של עמים החיים לאורך החופים הצפוניים של האוקיינוס השקט, בייחוד האיינו שבאיים הקוריליים, הקוריאק והאיטלמן של קמצ'טקה, האליאוטים שבאיים האליאוטיים וקבוצות רבות מבין העמים הילידים של החוף הצפוני של מערב אמריקה הצפונית, שיחקה לוטרת הים תפקיד חשוב כמשאב תרבותי בנוסף לתפקידה כמקור מזון חשוב.
בתרבויות אלו, שברבות מהן יש מסורות אנימיסטיות מבוססות היטב הכוללות אגדות וסיפורים שבהם היבטים רבים של עולם הטבע קשורים לרוחות, נחשבה לוטרת הים כקרוב משפחה לבני האדם.
ה-Nuu-chah-nulth, ההאידה ועמים אחרים מבין האומות הראשונות שישבו לאורך החוף של קולומביה הבריטית עשו שימוש בפרוות החמות והמהודרות כחלק מהלבוש הטקסי של הצ'יפים.
פרוות לוטרות הים חולקו בפוטלך על מנת לסמל חניכה, נישואים ולוויות.
האליאוטים נהגו לגלף עצמות לוטרת ים לשימוש כקישוטים ובמשחקים, והשתמשו באבקה מעצם פין כתושה כתרופה להורדת חום.
אצל האיינו מתוארת לוטרת הים כשליחה אקראית בין בני האדם לבורא.
גרסאות של אגדה נפוצה בקרב האליאוטים מספרות על זוג אוהבים או על אישה נואשת הקופצים למים והופכים ללוטרות ים.
קשרים אלו בין אדם לחיה מיוחסים למאפייני ההתנהגות דמויי ההתנהגות האנושית של לוטרת הים, כולל הנטייה להשתובבות, הקשרים החזקים שבין האם לגורה והשימוש בכלים, והובילו בהכרח לאנתרופומורפיזם.
מאמצע שנות ה-70 זכו היופי והכריזמה של המין להערכה נרחבת, ולוטרת הים הפכה לסמל של שימור הסביבה.
הפנים העגולות ובעלות ההבעה והגוף הרך מכוסה הפרווה מוצגים במגוון נרחב של מזכרות, גלויות, בגדים ובובות מרופדות.
לוטרות ים יכולות לחיות היטב בשביה והן מוצגות בלמעלה מ-40 דולפינריומים וגני חיות.
האקווריום של סיאטל היה המוסד הראשון שגידל לוטרות ים מההתעברות ועד בגרות עם הולדת טיצ'וק (Tichuk) ב-1979, שאחריו נולדו עוד שלושה גורים.
תוך שבועיים ב-2007 צפו כמיליון וחצי גולשים בקטע וידאו, שהועלה ל-YouTube, שמתעד שתי לוטרות ים אוחזות בידיהן, ונכון להיום (2019) צפו בו כבר מעל ל-22 מיליון גולשים.
קטע זה, שצולם באקווריום של ונקובר חמש שנים קודם לכן, היה באותה תקופה קטע הווידאו הפופולרי ביותר בין קטעי הווידאו על חיות שב-YouTube, אם כי מאז הועלו קטעי וידאו אחרים שזכו לצפייה רבה יותר.
הלוטרה בעלת הגוון הבהיר יותר בווידאו היא ניאק (Nyac), ששרדה את אסון הנפט של אקסון ואלדז של 1989. ניאק מתה בספטמבר 2008 כשהיא בת 20.
לוי אברהמי (1907 – אוקטובר 1997) היה מראשי ההגנה והש"י.
אברהמי נולד ברוסיה בשנת 1907. עלה לארץ ישראל בשנת 1919. בשנת 1938 הצטרף לארגון ההגנה.
שימש כראש הש"י בחיפה וארגן את גדודי החי"ש בחיפה.
היה זה כבר לאחר שמאורעות תרצ"ו - תרצ"ט החלו לדעוך ופלוגות השדה כבר פורקו.
הוקמו שלוש פלוגות: בירושלים בפיקודו של שלמה שמיר, בדרום הארץ בפיקודם של אליהו כהן (לימים האלוף אליהו בן חור) וצבי ספקטור ובצפון הארץ בפיקודו של לוי אברהמי.
הפו"ם פעלו במשך שלושה חודשים בלבד מיוני עד לספטמבר 1939 ופורקו בשל פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בעת מלחמת העולם השנייה, בפברואר 1943, הגיע למצרים, בעזרתו של ישראל כרמי, כשהוא מחופש כסרג'נט בצבא הבריטי, על מנת לארגן הברחת נשק ממאגרי הצבא הבריטי במצרים לארץ ישראל.
הוא נעזר בקבוצה קטנה של חיילים וחיילות ארץ ישראלים, ששירתו בצבא הבריטי במצרים, שדאגו להכנת מחבואים זמניים, זיוף מסמכים צבאיים וסידורים אחרים להשגת נשק ותחמושת והעברתם לידי ההגנה.
בשליחותו הסיע ישראל כרמי, ששירת כסמל בצבא הבריטי משאית שלל גרמנית ממצרים לארץ ישראל.
בשלב מאוחר יותר הפך לנציג רשמי של ארגון ההגנה במטה הצבא הבריטי במצרים ומילא תפקיד זה מ-1943 עד 1946. ההוראות שקיבל אברהמי ממטה ההגנה היו להפעיל את חברי הארגון הציוני במצרים רק למטרת ביטחון והגנה על חיי היהודים.
בפועל, שילב אברהמי את החברים בפעילויות חשאיות עבור הש"י והמחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
חבר אחד של הארגון שימש כאלחוטאי בתחנת אלחוט שהוקמה במקום והתקשר לארץ פעם או פעמיים ביום.
חברים אחרים עסקו בעבודה שוטפת עבור הש"י, באיסוף ידיעות או צילום חומר מודיעיני.
אחרים ביצעו סיורי שטח וצילום בנמלי אלכסנדריה ופורט סעיד.
שני חברים באלכסנדריה עסקו בזיוף ויזות ותעודות מעבר עבור עלייה ד' - עלייתם של פליטים במסווה של משוחררי הבריגדה היהודית החוזרים הביתה, תוך ניצול זהותם של החיילים המשוחררים שנישארו לפעול באירופה במשימות ה'בריחה' ועליה ב'.
בימי מלחמת העצמאות שירת כרב-סרן בצה"ל.
לאחר תום המלחמה היה ממקימי משטרת ישראל, כיהן כמפקד מחוז ירושלים בשנים 1949–1958 בדרגת ניצב.
תפקיד קשה במיוחד מילא לוי אברהמי בפיזור הפגנות על רקע השילומים מגרמניה.
ב-27 בספטמבר 1951 הכריז ראש ממשל גרמניה, קונראד אדנאואר, כי ממשלתו מוכנה לשלם פיצויים לעם היהודי.
ממשלת ישראל התלבטה שכן לא הייתה מעוניינת לקשור את השואה לשווה ערך כסף.
לוי אברהמי קיבל לידיו מספר גדול של ידיעות על הפגנות אלימות שאנשי תנועת החרות עתידים לבצע בירושלים כנגד השילומים.
מחוז ירושלים החל להיערך להפגנה שאושרה בכיכר ציון כאשר ידעו על כוונת המפגינים להגיע גם למשכן הכנסת.
למחוז נשלחו כוחות תגבור וביניהם כל חניכי בית הספר הארצי ופלוגת משמר הגבול שהייתה כפופה למחוז ירושלים.
במקביל לנאום ראש הממשלה דוד בן-גוריון על כי הוחלט לקבל את השילומים, ראש תנועת החירות מנחם בגין, נאם בכיכר ציון במהלך ההפגנה.
בסיום הנאום, ההמון החל לנוע לעבר הכנסת והחלו עימותים קשים בין המפגינים ובין המשטרה.
במסגרת העימותים נפצעו 140 שוטרים ו–200 מפגינים ונעצרו 395 אנשים ובשל מחסור במקום מעצר, חלקם הועבר לבתי מעצר בארץ.
בשנת 1959 עם פרישתו מהמשטרה התפרסמה בעיתון ידיעות אחרונות סדרה בה העלה לוי אברהמי את זכרונותיו מתקופת שירותו במשטרת ישראל בשם "אני פותח את התיקים שלי".
לאחר פרישתו מהמשטרה היה ממייסדי החברה הממשלתית למדליות ולמטבעות ומונה למנהלה.
לוי אברהמי נפטר בשנת 1997.
לוטרת ענק (שם מדעי: Pteronura brasiliensis) היא יונק טורף החי באמריקה הדרומית.
לוטרת הענק חברה במשפחת הסמוריים, קבוצת טורפים מוצלחת בעלת תפוצה חובקת עולם.
תפוצתה מוגבלת לצפונה ולמרכזה של יבשת אמריקה הדרומית.
בשונה ממרבית הסמוריים, לוטרת הענק היא יצור חברותי שחי בקבוצות משפחתיות המונות שלושה עד שמונה פרטים.
הקבוצות מונהגות על ידי זוג דומיננטי, ומציגות לכידות ושיתוף פעולה יוצאים מן הכלל.
לוטרת הענק שלווה במרבית זמנה, אולם אין בכך כדי להפחית מן הטריטוריאליות ומן האגרסיביות שקבוצות לוטרות שונות מציגות זו כלפי זו.
לוטרת הענק היא הקולנית מבין מיני הלוטרות, וקולות שונים שהיא מפיקה זוהו כקולות אזעקה, תוקפנות או עידוד.
לוטרת הענק מציגה מגוון התאמות לסגנון חיים מימי, לרבות פרווה צפופה במיוחד, זנב דמוי משוט וקרומי שחייה בכפות הרגליים.
הלוטרה מעדיפה לשוטט בנהרות ובנחלי מים מתוקים, ולעיתים אף תבלה את זמנה באגמים ובמעיינות.
היא מקימה "מחנות" נרחבים בסמוך לאזורים בו נמצא מזונה, ולצורך זה היא מפנה כמויות גדולות של צמחייה.
תזונתה מורכבת בעיקרה מדגים, כמו חריתים (Characidae) ושפמנונים, ומעקרבים.
אין לה טורפים משמעותיים, למעט האדם, אף שהיא נאלצת להתחרות עם מינים אחרים, כמו הלוטרה הנאוטרופית ומיני קיימנים, על מקורות מזון.
תחומי מחייתה הצטמצמו עד מאוד ביחס למקביליהם בעבר, וכיום תפוצתה מקוטעת למדי.
עשורים של ציד בלתי חוקי שנועד לנצל את פרוותה הקטיפתית, ששיאו בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, הביאו לירידה דרסטית בגודל האוכלוסייה העולמית.
ב-1999 סווג המין ככזה הנתון בסכנת הכחדה, והערכות שונות אמדו את מספר הלוטרות בטבע בכ-5,000 בלבד.
אזור גויאנה הוא מבצרה האחרון של הלוטרה, ומחוצה לו - היא נחשבת ליונק הנתון בסיכון הגדול ביותר באזור הנאוטרופי.
האיום הגדול ביותר על הישרדות המין הוא אובדן בתי גידול.
גם בשבי הלוטרה נדירה למדי, וב-2003, למשל, הוחזקו רק 60 פרטים ברחבי העולם.
שם הסוג שבו היא נמצאת (Pteronura) נגזר מהמילים היווניות "πτερον" (נוצה, כנף) ו-"ura/ουρά" (זנב), שמרמזות על זנבה הייחודי.
הלוטרות מרוכזות כולן בתת-המשפחה לוטרות שבמשפחת הסמוריים.
לוטרת הענק היא החברה היחידה בסוגה, Pteronura.
כיום נהוג לחלק את אוכלוסיית לוטרות הענק לשני תת-מינים: P.
תת-המין הראשון נפוץ בצפון יבשת אמריקה הדרומית, לרבות אזורי האורינוקו, האמזונאס וגויאנה, בעוד שתת-המין השני משתרע דרומית יותר, בין היתר בפרגוואי, באורוגוואי, בדרום ברזיל ובצפון ארגנטינה, אף שייתכן וכיום הוא נכחד משלוש האחרונות שהוזכרו.
כך, איגוד השימור העולמי (IUCN) מציין כי נוכחות המין בארגנטינה ובאורוגוואי אינה ודאית.
נטען, כי תת-המין הדרומי קטן וחברותי יותר מזה הצפוני, וכן כי מבנה השיניים והגולגולת שונה.
עם זאת, מחקר שבוצע ב-1997 דחה את הסיווג לשני תת-מינים, בטענה כי הוא אומת פעם אחת בלבד ב-1968 ולא היה מבוסס דיו.
ביולוג אחר טען כי החלוקה היא בעלת "ערך מוטל בספק".
באשר למקורות האבולוציוניים של המין, נראה כי הסוג הנכחד Satherium הוא אב קדמון של הלוטרה, שהגיע לאמריקה בעיקן הפליוקן או בתחילת הפליסטוקן.
לוטרת הענק חולקת את אזור תפוצתה בדרום אמריקה עם שלושה מיני לוטרות מתוך הארבעה שבסוג לוטרת נהר (Lontra): הלוטרה הנאוטרופית, הלוטרה הדרום אמריקנית והלוטרה הימית.
עם זאת, נראה כי על אף החפיפה בתחומי המחייה, לוטרת הענק התפתחה בנפרד ממיני לוטרה אירופית.
הלוטרה חלקת-הפרווה (Lutrogale perspicillata) שחיה באסיה היא אולי המין החי הקרוב ביותר ללוטרת הענק: התנהגותן, קולותיהן ומבנה גולגולתן דומים, וכן שתיהן מציגות קשרי זוגיות חזקים ומחויבות אבהית לטיפול בגורים.
ניתוחים פילוגנטיים שנערכו בשנת 1998 מצאו כי לוטרת הענק התפצלה מיתר הסמוריים יחסית מוקדם, לפני כ-10 עד 14 מיליוני שנים, אפילו לפני מיני סמורים אחרים כמו ההרמינים, הסמורים והחורפנים.
לפי מחקר שבוצע ב-2005 ועסק בריצוף דנ"א של סמורים, לוטרת הענק התפצלה מיתר הסמוריים לפני כ-5 עד 11 מיליוני שנים; לפי אותו מחקר, מיני לוטרה מצויה התפצלו ראשונים, ומיד אחריהם התפצלה לוטרת הענק, אם כי תחומי ההתפצלות המצוינים חופפים.
לוטרת הענק היא בעל חיים גדול יחסית, חברתי ופעיל יום.
דיווחי מטיילים מוקדמים תיארו את הלוטרה כקולנית, אולם המידע המדעי אודותיה היה מועט מאוד עד לעבודתו המקיפה של ניקול דופלה בסוף שנות ה-70.
לוטרת הענק שונה במובהק ממיני לוטרות אחרות, הן במבנה הפיזי שלה והן בהתנהגויות שהיא מציגה.
גופה הוא הארוך ביותר בקרב משפחת הסמורים, אם כי לוטרת הים עשויה להגיע למשקל רב יותר.
זנבה השרירי עשוי להגיע לאורך של 70 סנטימטרים.
תיאורים מוקדמים של לוטרות חיות ושל עורות לוטרות מזכירים פרטים זכרים באורך של עד 2.4 מטרים; ציד אינטנסיבי כנראה הנמיך את תכיפות הופעתם של פרטים ענקים שכאלה.
משקל הלוטרות נע בין 32 ל-45 קילוגרמים עבור הזכרים ו-22 עד 26 קילוגרמים עבור הנקבות.
פרוותה של לוטרת הענק היא הקצרה מבין פרוות הלוטרות; צבעה האופייני הוא חום, אולם הוא עשוי להיות חום-אדמדם או חום-צהבהב; כשהפרווה רטובה היא נדמית כשחורה.
שכבה חיצונית מיוחדת בפרווה לוכדת את המים, ושומרת על הפרווה הפנימית יבשה.
עובי השכבה החיצונית כשמונה מילימטרים, כפול מזה של השכבה הפנימית.
קטיפותה של הפרווה הפכה את הלוטרה למבוקשת בקרב סוחרי פרוות, מה שתרם לירידה הגדולה באוכלוסייתה.
באזור צווארה ומתחת לסנטרה מופיעים כתמים ייחודיים שצבעם קרם-לבן, שבאמצעותם ניתן לזהות את הפרטים כבר מרגע לידתם.
חרטומה של לוטרת הענק קצר, אוזניה קטנות ועגולות.
אפה מכוסה לחלוטין בפרווה, כך שרק שני הנחיריים חשופים לסביבה.
שפמה הרגיש מאפשר לה לעקוב אחר שינויים בלחץ המים ובזרמים שסביבה, ובכך מסייע לה לאתר את טרפה.
רגליה קצרות ועבות, ובקצותן כפות רגליים קרומי-שחייה גדולים וטפרים חדים.
אפה ואוזניה יכולים להיסגר, למשל בעת צלילה.
כושר הראייה של הלוטרה לא נחקר במרוכז, אולם תצפיות מראות כי הלוטרה נסמכת בעיקר על ראייתה בזמן הציד.
מעל פני המים, היא מסוגלת לזהות טורפים ממרחקים גדולים.
העובדה שהיא פעילת יום באופן בלעדי מרמזת גם כן על השימוש המרכזי בחוש הראייה בזמן איתור טרף וטורפים.
מיני לוטרות אחרים הם בעלי ראייה סבירה או קוצר ראייה קל, על האדמה ובמים גם יחד.
הלוטרה ניחנה בחושי שמיעה וריח מעולים וחדים.
לוטרת הענק היא טורף-על, וכך מצב אוכלוסייתה משקף במידת מה את בריאות המערכות האקולוגיות בהן היא חיה.
היא ניזונה בעיקר מדגים, ובהם חריתיים, אמנוניים, שפמנונים ודקרים.
מניתוח תכולות קיבה של לוטרות, נראה כי היא צדה דגים בינוניים בגודלם ששוחים במים רדודים.
לוטרת הענק היא ככל הנראה ציידת אופורטוניסטית, בשל העובדה שהיא ניזונה משלל המינים הנפוצים בסביבתה.
אם היצע הדגים אינו רב, הלוטרה תאכל גם סרטנים, נחשים ואפילו קיימנים קטנים ואנקונדות.
היא מסוגלת לצוד בגפה, בזוגות או בקבוצות, והיא מסתמכת כאמור על ראייתה כדי לאתר את טרפה.
במקרים מסוימים, ציד קבוצתי לכאורה עשוי להיות תוצאה של כמה פרטים שצדים כל אחד כשלעצמו בסמיכות קרובה.
ציד קבוצתי "אמיתי" ומתואם מתנהל רק כאשר יש צורך בכך, למשל בעת ציד אנקונדה או קיימן שחור.
הלוטרה מעדיפה ללכוד דגים חסרי-תנועה שנמצאים בקרקעית הנהר.
היא יכולה לתקוף מלמעלה כמו גם מלמטה, כשהיא מסתובבת ברגע האחרון כדי ללכוד את הטרף בין שיניה.
היא נוהגת לאכול את הטרף שלכדה מיד אחרי תפיסתו, תוך שהיא תופסת אותו בחוזקה בכפות רגליה הקדמיות.
בשבי, פרטים בוגרים נצפו כשהם צורכים כעשרה אחוזים ממשקל גופם בכל יום, כלומר כשלושה קילוגרמים לערך.
לוטרת הענק היא יצור חברותי מאוד, והיא חיה בקבוצות משפחתיות רחבות.
גודל הקבוצות נע בין שניים לעשרים חברים, והממוצע נע בין שמונה לעשר.
חברי הקבוצה ישנים, משחקים, נעים ואוכלים יחד.
הקבוצות טריטוריאליות - כל קבוצה מסמנת את גבולות האזור שלה בעזרת שתן וצואה והפרשות מיוחדות מבלוטות, וכן באמצעות השמעת קולות לאורך הגבולות.
לעיתים זכר חדש בקבוצה עשוי לתפוס את תפקיד הזכר הדומיננטי (כחלק מהזוג הדומיננטי).
קבוצות הלוטרות מעדיפות להימנע מסכסוך, אולם לעיתים העימותים מסלימים לכדי לאלימות, במהלכה בעיקר הזכרים, אך גם הנקבות, מגנים על חבריהם ועל הטריטוריה.
בתוך הקבוצות אין כמעט עימותים, והפרטים משתפים פעולה זה עם זה.
בקבוצות הלוטרות אין היררכיה חברתית קשיחה.
לוטרת הענק היא חיה קולנית במיוחד, והיא מציגה סט של קולות מורכבים למדי.
דופלה זיהה תשעה קולות שונים, כשניתן לחלק את אלו לחלוקת משנה בהתאם להקשר.
נביחת "האה!" זריזה או נחירות עוצמתיות מצביעות על עניין מיידי או סכנה אפשרית.
צעקה מהוססת משמשת כנגד פולשים, בעוד שנהימה עלולה לשמש כאזהרה אגרסיבית.
המיות, המהומים ושריקות משמשים את הלוטרות גם כן.