tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחר כך לקחו האסטרונאוטים את ערכת הניסויים והניחוה במקום המיועד, כ-110 מ' מנקודת הנחיתה.
גשוש הניסוי לזרימת חום לא הוצב, משום שהקידוח באדמת הירח הסתבר כקשה מן המצופה.
הפעילות החוץ רכבית הראשונה ארכה כ-6 שעות ו-33 דקות.
לאחר שהיית 16 שעות בנחתת הירח, יצאו האסטרונאוטים להליכת הירח השנייה.
פעילות זו החלה בבדיקת רכב הירח, ולאחריה יצאו לדרך בת 12.5 ק"מ.
הנסיעה החלה במורדות הדרומיים של האפנינים, ממזרח למסלול הפעילות הראשונה.
הם ביקרו במספר מכתשים ונקודות בעלות עניין אחרות, ושבו על עקבותיהם כמעט באותו מסלול בו יצאו.
במהלך הנסיעה אספו דגימות קרקע וצילמו.
בשובם לנחתת, שבו אל ערכת הניסויים, השלימו את הקידוח שכשלו לסיים בפעילות הקודמת, והניחו בתוכו את ניסוי זרימת החום.
לאחר מכן שבו אל הנחתת, והציבו את דגל ארצות הברית.
הפעילות החוץ רכבית השנייה ארכה כ-7 שעות ו-12 דקות.
השניים שבו לנחתת לשהיית 14 שעות לערך.
הליכת הירח השלישית החלה מעט מאוחר מהמתוכנן, על־מנת לאפשר להם מנוחה נוספת.
מסיבה זאת, ועקב עיכובים נוספים עם ערכת הניסויים, בוטלה נסיעה מתוכננת לקומפלקס הצפוני.
התחנה הראשונה בנסיעה הייתה באתר בו הונחה ערכת הניסויים, כדי לאסוף דגימות עומק של הקרקע.
נסיעה זו הייתה מערבית יותר מן הקודמות.
במהלכה צולם הקיר המערבי של ערוץ האדלי, בו נחשפו שכבות סלע, ונאספו דגימות עומק מן הקרקע במספר אתרים.
בשובם, החנו את רכב הירח כך שהמצלמה שהותקנה עליו תוכל לצלם את שיגור נחתת הירח בחזרה למסלול, שם יחבור אל תא הפיקוד.
במהלך הפעילות השלישית, נסעו האסטרונאוטים כ-5.1 ק"מ, במשך 4 שעות ו-50 דקות.
סך הכל נסע הרכב כ-27.9 ק"מ, ונאספו 77 ק"ג דגימות קרקע.
בעוד סקוט ואירווין נמצאים על הקרקע, טייס תא הפיקוד אלפרד וורדן צילם את פני הירח ממסלול הקפתו, אסף מידע על ההרכב הכימי של פני הירח, על תהליכים גאולוגים, ובחן מקורות קרינת גמא וקרינת X.
סקוט ביצע עוד ניסוי אחד, המוכיח את השערתו של גלילאו על כח המשיכה.
הוא שמט בו זמנית, בנפילה חופשית, נוצה ופטיש, ועקב חוסר התנגדות אטמוספירית, הם צנחו לקרקע הירח כאחד.
בסך הכל בוצעו שלוש הליכות ירח במהלך המשימה, בזמן כולל של 18 שעות ו-33 דקות.
במשימה זו תועד לראשונה שיגור שלב המראה של נחתת הירח בחזרה למסלול - משימה לא טריביאלית, משום שהירח נמצא במרחק כשניית אור מכדור הארץ.
כתוצאה מכך, היה צורך לשלוח את הפקודה למצלמה בתזמון הנכון, על מנת שתופעל בעת השיגור.
גודל המטען המדעי במשימה זו היה גדול פי שניים מהמטען במשימות הקודמות.
כמעט 67 שעות לאחר הנחיתה, המריא השלב העליון של נחתת הירח, וחבר אל תא הפיקוד.
לאחר מכן, הושלך שלב ההמראה אל פני הירח, ופגיעתו הורגשה על ידי סייסמוגרפים שהונחו במשימות קודמות ובמשימה זו.
טרם החלו לשוב אל כדור־הארץ, הניחו האסטרונאוטים לוויין במסלול ירחי, שמדד זרמי פלזמה וחלקיקים אנרגטיים, שדות מגנטיים וסטיות בשדה הכבידה הירחי.
בעודם במסלול אל כדור הארץ, ביצע טייס תא הפיקוד אלפרד וורדן פעילות חוץ רכבית בת 39 דקות, במהלכה השיב אל החללית סרטי הקלטה ובדק את הציוד המדעי שהותקן מחוץ לתא השירות.
החללית שבה לכדור הארץ ב-7 באוגוסט ונחתה באוקיינוס השקט.
במהלך הנחיתה כשל אחד המצנחים הראשיים, אך היא נחתה בהצלחה, ונאספה על־ ידי ספינת הצי "אוקינאווה".
לפני שיגור המשימה סיכם סקוט עם האמן הבלגי פול ואן הוידונק על יצירת פסל קטן שיוצב על הירח לזכר אסטרונאוטים וקוסמונאטים שנפלו בחקר החלל.
סקוט הכין לוחית מתכת ובה כתובים שמם של 14 אסטרונאוטים, שמונה אמריקאים ושישה סובייטים, שנפלו במהלך שירותם.
קיומו של הפסל הוסתר מנאס"א, וסקוט סיכם עם הפסל כי לא ייוצרו עותקים של הפסל כדי למנוע את מסחור חקר החלל, בהתאם למדיניות נאס"א.
לקראת סיום המשימה על הירח מיקם סקוט את הפסל ולוחית הזיכרון באדמת הירח.
במהלך מסיבת העיתונאים לאחר ששבו לכדור הארץ חשף סקוט את קיום הפסל.
במאי 1972 נודע כי ואן הוידונק מתכוון למכור מאה העתקים של הפסל, אולם הפסל חזר בו לאחר מסע לחצים מצד נאס"א.
לאחר חזרת הצוות לכדור הארץ התברר כי הצוות לקחו עימם, ללא רשות ותיאום, 398 מעטפת היום הראשון שמתוכם 100 נמכרו לסוחר בולים גרמני.
בעבר נאס"א העלימה עין מפעיליות דומות אולם כיוון שהפעם זה נעשה בצורה מסחרית גלויה, נאס"א נזפה באסטרונאוטים והם לא קיבלו את הכסף.
אירווין הודיע על כוונתו לפרוש עוד בטרם קיבלו את הנזיפה.
ב-16 במרץ 1966 שוגר עם ניל ארמסטרונג למשימת ג'מיני 8, שהייתה המשימה הראשונה בה התחברו שני כלי רכב חלליים במסלול.
היה מפקד מודול הפיקוד במשימת אפולו 9, ששוגרה ב-3 במרץ 1969. לאחר מכן, היה מפקד הגיבוי של אפולו 12. טיסת החלל השלישית שלו הייתה במשימת אפולו 15, ששוגרה ב-26 ביולי 1971. במסגרת משימה זו נחת על פני הירח יחד עם ג'יימס אירווין, וביצע מגוון פעילויות.
נולד ב-17 במרץ 1930, נפטר ב-8 באוגוסט 1991. בוגר במדעים מהאקדמיה של הצי, 1951. מוסמך במדעים בהנדסת אווירונאוטיקה והנדסת מכשירים מאוניברסיטת מישיגן, 1957. בתום לימודיו באקדמיית הצי, הצטרף לחיל האוויר.
עבר קורס טיס בבסיס חיל האוויר "הונדו" ובבסיס ריס, בטקסס.
היה ראש ענף דרישות מתקדמות במפקדת פיקוד ההגנה האווירית.
בשנת 1961 סיים את בית הספר לטייסי ניסוי של חיל האוויר, וב־1963 סיים את בית הספר לטייסי מחקר אירוספייס של החיל.
שירת במשרד הפרויקט של פיתוח הטיל AIM-47 פלקון בבסיס חיל האוויר רייט-פטרסון.
בחיל האוויר הגיע לדרגת אלוף-משנה (קולונל).
נבחר לשירות בנאס"א באפריל 1966. היה חבר בצוות התמיכה של אפולו 10, וטייס גיבוי של מודול הירח באפולו 12. ב־26 ביולי 1971 שוגר למשימת אפולו 15. הוא התפטר מנאס"א ביולי 1972, והקים ארגון דתי להפצת הנצרות בשם "קרן הטיסה הגבוהה" (High Flight Foundation).
ביצע שתי נסיעות להר אררט בטורקיה, במטרה למצוא את תיבת נוח.
נולד ב-7 בפברואר 1932. בוגר במדעי הצבא מהאקדמיה הצבאית בווסט פוינט, 1955. מוסמך במדעים בהנדסה אווירונאוטית ואסטרונאוטית והנדסת מכשירים מאוניברסיטת מישיגן, 1963. בתום לימודיו בווסט פוינט, הצטרף לחיל האוויר ועבר קורס טיס.
בספטמבר אותה שנה סיים לימודים בבית הספר לטייסי ניסוי למחקר אירוספייס, ונשאר להדריך בו.
נבחר כאסטרונאוט באפריל 1966. היה בצוות התמיכה של האסטרונאוטים של אפולו 9, וטייס גיבוי של מודול הפיקוד של אפולו 12. בין 26 ביולי ל־7 באוגוסט 1971 היה טייס מודול הפיקוד של אפולו 15.
בין 1972 ל־1973 היה מדען אירוספייס ראשי במרכז המחקר ע"ש איימס של נאס"א, ובין 1973 ל־1975 ראש מחלקת מחקרי מערכות באיימס.
לאחר מכן החזיק במשרות ניהוליות ב"ג'ט אלקטרוניקס אנד טקנולוג'י" ותאגיד בי.
אף גודריץ', לפני שפרש לגמלאות בשנת 1996.
האריסון שמיט - טייס יחידת נחיתה
אפולו 16 הייתה המשימה המאוישת ה־11 מתוך 12 בתוכנית אפולו להנחתת אדם על הירח.
היא שוגרה ב־16 באפריל 1972 מכן 39A בכף קנדי, בפיקוד ג'ון יאנג, עם תומאס מטינגלי כטייס מודול הפיקוד, וצ'ארלי דיוק כטייס מודול הירח.
זו הייתה המשימה השנייה מתוך שלוש "משימות J", שהגדילו את טווח הפעולה באמצעות רכב הירח, והגדילו את זמן השהיה ואת כמות הניסויים לעומת המשימות הראשונות.
לאחר שיגור תקין, נכנס רכב החלל עם השלב השלישי של טיל הסטורן 5 למסלול סביב כדור הארץ, לצורך בדיקת מערכות סופית.
במהלך ההקפה השנייה יצאה החללית ממסלול ונכנסה למסלול טיסה אל הירח.
לאחר 20 דקות, הופרד השלב השלישי וכוון לפגיעה בירח, באזור הנחיתה של אפולו 12, במטרה לבחון את הרכב פנים הירח באמצעות ההחזרים של הגלים הסייסמיים שייווצרו, ויקלטו בסייסמוגרפים שהונחו במשימות קודמות.
למרות שתקלות ברכב השיגור מנעו תיקוני מסלול, נקודת הפגיעה הייתה קרובה מספיק למקום המתוכנן.
עם זאת, אובדן טלמטריה של השלב השלישי מנע קביעה מדויקת של זמן הפגיעה, וכתוצאה מכך נפגעה היכולת לבצע פירוש מדויק של הממצאים הסייסמיים.
במהלך הטיסה לירח, חיישן לקוי גרם להתראה שגויה במחשב הטיסה, והיה צורך לבצע פעולה שתמנע מן המחשב להגיב להתראה.
במהלך הטיסה בוצעו אימוני ניווט, צילומים בעל סגול, הדגמה של השפעת חוסר משקל על אלקטרופורזה, ואיסוף מידע שנועד לבדוק מדוע אסטרונאוטים רואים הבזקי אור במהלך הטיסה (כיום ידוע שהדבר נגרם מחלקיקי קרינה קוסמית הפוגעים ברשתית העין).
לאחר שנכנסו למסלול סביב הירח ומודול הירח נפרד ממודול הפיקוד, התגלו תנודות במערכת המנוע של מודול השירות.
לאחר קרוב לשש שעות של בדיקות נקבע שהמערכת עדיין שמישה, מודול השירות ומודול הפיקוד התחברו שוב, ומודול הירח נכנס למסלול נחיתה.
מודול הירח "אוריון" עם יאנג ודיוק נחת על הירח ב־21 באפריל באזור הנקרא רמות דקארט, שמסביב למכתש דקארט.
אזור זה נחשב לאופייני לחלק גדול מפני הירח, ומשימות קודמות לא הגיעו לאזור מסוג זה.
מודול הירח נחת כ־276 מטרים מצפון לנקודת הנחיתה המתוכננת.
הם ביקרו בהר הסלע מדרום לנקודת הנחיתה, ובמכתש הקרן הצפוני.
דגימות שנלקחו משפת מכתש הקרן הצפוני הוכחו כחלק מן הסלע שנזרק בעת פגיעת המטאוריט שיצר את המכתש.
כ־15 שעות לאחר הנחיתה יצאו האסטרונאוטים אל פני הירח לראשונה.
מכיוון שעקב תקלה לא ניתן היה לכוון את האנטנה על מודול הירח, שידור הטלוויזיה התעכב עד שהופעל רכב הירח, ונעשה שימוש באנטנה שלו.
רוב הפעילות הוקדשה להנחת חבילת הניסויים, המופעלת באנרגיה גרעינית.
בנוסף, צילמו מבנים גאולוגיים ואספו ממצאים בשני מכתשים סמוכים.
פעילות זו נמשכה 7 שעות ו־11 דקות, ובמהלכה עברו האסטרונאוטים 4.5 ק"מ.
בפעילות השנייה, נסעו האסטרונאוטים בכיוון דרום-דרום-מזרח, למכתש סינקו שעל הר הסלע, שם אספו דגימות קרקע.
הם עצרו ליד עוד שני מכתשים, ובסך הכול שהו 7 שעות ו־23 דקות על הירח, ועברו 11.1 ק"מ.
בפעילות השלישית, נסעו אל מכתש הקרן הצפוני, שם צילמו מבנים גאולוגיים.
עקב מגבלות זמן, בוטלו ארבע מן המטרות שתוכננו לפעילות זו.
במשך 5 שעות ו־40 דקות נסעו האסטרונאוטים מרחק של 11.4 ק"מ.
בסך הכול ביצעו האסטרונאוטים 20 שעות ו־17 דקות של פעילות חוץ רכבית, ושהו על פני הירח במשך 71 שעות.
כאשר חזרו למסלול סביב הירח, גילו שעליהם להשתמש במנוע של חלליתם, שהייתה בו תקלה.
ההפעלה בוצעה בצד הרחוק של הירח, וכאשר חזרו לקשר רדיו עם מרכז הבקרה, התברר שההפעלה הייתה תקינה.
כמו במשימת אפולו 15, גם משימה זו נשאה מערך ניסויים שבוצעו כאשר תא הפיקוד והשירות הקיף את הירח - מצלמות בהפרדה גבוהה, חיישנים ואמצעים אחרים, לבחינת פני הירח ממסלול.
גם במשימה זו הוכנס למסלול חלקי סביב הירח תת-לוויין, שמדד חלקיקים ושדות מגנטיים על פני הירח.
תיקון במסלול החללית לפני שיגור הלוויין לא בוצע, וכתוצאה מכך הוא הוכנס למסלול לא מיטבי.
לאחר 425 הקפות של הירח (29 במאי 1972) אבד הקשר עם הלוויין, ככל הנראה כאשר פגע בפני הירח.
מוט ההצבה של ספקטרומטר המסות נתקע בזמן פריסתו, ולכן הוא הושלך לפני כניסה למסלול חזרה לכדור הארץ.
תמרונים נוספים ומדידות שתוכננו בוטלו, כדי לאפשר את קיצור המשימה ביממה.
במהלך הטיסה חזרה ביצע טייס תא הפיקוד פעילות חוץ רכבית במשך מעט יותר משעה, על מנת להחזיר סרטי צילום ממערך הניסויים.
כמו כן בוצעו צילומים לשם מחקר אודות חלקיקים הנפלטים מן החללית, עבור תוכנית סקיילאב, ובוצעה המדידה השנייה של נושא ההבזקים הנראים בשדה הראיה של האסטרונאוטים.
החללית חזרה אל כדור הארץ ב־27 באפריל, נחתה במרכז האוקיינוס השקט, וחולצה על ידי ה-USS Ticonderoga.
לראשונה, תועדה הצניחה של תא הפיקוד אל הים בשידור טלוויזיה חי.
ב-18 במאי 1969 שוגר כטייס מודול הפיקוד של אפולו 10, יחד עם יוג'ין סרנן ותומאס סטאפורד.
משימה זו חזרה ב-26 במאי.
ב-16 באפריל 1972 שוגר כמפקד החללית אפולו 16, שנחתה על הירח.
נבחר כאחד מ-19 האסטרונאוטים שנבחרו באפריל 1966. היה בצוות התמיכה של האסטרונאוטים במשימות אפולו 8 ואפולו 11, והיה נציג האסטרונאוטים בפיתוח חליפת החלל ומנשא הגב.
היה מיועד להיות טייס מודול הפיקוד של אפולו 13, אך חלה בשפעת והוחלף על ידי ג'ק סוויגרט 72 שעות לפני השיגור.
ב־16 באפריל 1972 שוגר עם ג'ון יאנג וצ'ארלי דיוק למשימת אפולו 16. ב־27 ביוני 1982 שוגר כמפקד המעבורת במשימה STS-4, טיסת הניסוי הרביעית והאחרונה של מעבורת החלל קולומביה, יחד עם הטייס הנרי הרטספילד.
ב־24 בינואר 1985 שוגר כמפקד המעבורת במשימה STS-51-C, שהייתה המשימה הראשונה של מחלקת ההגנה.
המעבורת הניחה במסלול מטען של מחלקת ההגנה שכלל רכב שלב עליון אינרציאלי.
סיים לימודים באקדמיה של הצי וקיבל דרגת סג"ם ב־1957. ב־1958 סיים לימודי טייס בחיל האוויר בהצטיינות.
לאחר מכן סיים בהצטיינות לימודי טייס מתקדמים על מטוס F-86L.
בתום לימודים אלה, הוצב למשך שלוש שנים כטייס יירוט בטייסת היירוט ה־526 בבסיס חיל האוויר רמשטיין בגרמניה.
ב־1965 סיים לימודים בבית הספר לטייסי מחקר אירוספייס של חיל האוויר, ונשאר שם לשמש כמדריך על מטוסי F-101, F-104 ו־T-33. נבחר כאסטרונאוט באפריל 1966. היה בצוות התמיכה של אפולו 10, ושימש כאיש קשר לחללית (קפקום) במהלך אפולו 11. באפולו 13 היה טייס גיבוי של מודול הירח.
ב־16 באפריל 1972 שוגר כטייס מודול הירח למשימת אפולו 16. הוא היה גם טייס גיבוי של מודול הירח באפולו 17. ב־1975 התפטר מנאס"א ועבר לסקטור הפרטי.
אֵפוּזְיָה (הפּעה) היא מקרה פרטי של פעפוע בו מתרחש מעבר של מולקולות נוזל או גז דרך חריר זעיר ללא היווצרות של שטף.
אפוזיה משמשת באחת השיטות העיקריות להעשרת אורניום.
זאת משום שבאפוזיה יש העדפה למעבר חלקיקים בעלי מסה נמוכה יותר, כגון איזוטופים קלים יותר של אורניום, המאפשרת הפרדה בין איזוטופים שונים של אורניום.
אפוזיה מתרחשת כאשר גודל החריר דרכו עוברת המולקולה קטן ביחס למהלך החופשי הממוצע שלה (המרחק הממוצע שעוברת המולקולה בין התנגשות להתנגשות במולקולות אחרות).
כאשר ישנו מכל בעל חריר הקטן יחסית למהלך החופשי הממוצע, הסיכוי של חלקיק לצאת דרך חור כזה שווה לסיכוי שלו להתנגש בדופן - סיכוי שפרופורציוני למהירותו הממוצעת.
המהירות הממוצעת של מולקולה בגז תלויה במסה שלה.
לכן חלקיקים קלים יותר נעים במהירות ממוצעת גבוהה יותר, ולכן יש להם סיכוי גדול יותר לצאת דרך חיץ חדיר למחצה.
לכן אם הקיר עשוי ממחיצה חדירה למחצה, שרצופה בחרירים שכאלה, החלקיקים שיעברו את המחיצה יהיו עשירים יותר במולקולות הקלות.
היחס בין הריכוזים של שתי מולקולות (המולקולה הקלה מסומנת ב-L והכבדה ב-H) בזרם היוצא לעומת התערובת שבפנים ניתן על ידי חוק גרהם, והוא:
בפועל, בגלל שהתהליך הוא דו כיווני, והגז שבמכל אינו אחיד, רמת ההעשרה קטנה יותר מגורם זה.
חוק גרהם נגזר מכך שעל פי חוק החלוקה השווה של האנרגיה, האנרגיה הקינטית בגז מתחלקת בממוצע באופן שווה בין המולקולות, בלי קשר לסוג שלהן או למסה שלהן.
מכיוון שהאנרגיה הקינטית שווה ל:
השוויון באנרגיה הממוצעת גורם לכך שהמהירות הממוצעת RMS של חלקיקים מסוג מסוים תלויה רק במסה שלהם, לפי:
כלומר, ככל שהחלקיק קל יותר, מהירותו הממוצעת גבוהה יותר.
בתהליכי העשרת אורניום משתמשים בתופעת האפוזיה בתהליך המכונה דיפוזיה גזית.
לראשונה נעשה שימוש באפוזיה לצורך העשרת אורניום במהלך פרויקט מנהטן, והוא היווה למעשה את תהליך ההעשרה הראשון של אורניום בקנה מידה תעשייתי.
בתהליך זה ממירים את האורניום המוצק לגז על ידי הגבתו עם פלואור לקבלת אורניום שש פלואורי.
בתהליך האפוזיה, עבור אורניום שש פלואורי, היחס בין המהירויות הממוצעות בגז, הקובע את סדר הגודל של שינוי היחס בין האיזוטופים בכל שלב הוא:
על מנת לקבל חומר מועשר במידה משמעותית, יש צורך במערך שלם (קסקדה) של מכלים בעלי מחיצה מחוררת למחצה, שכל אחד מהם מכונה דיפוזר.
הדיפוזרים בדרך כלל מסודרים ברמות.
כל דיפוזר קולט זרם נכנס של אורניום בדרגת העשרה מסוימת ופולט אורניום מעט יותר מועשר (יחסית לזרם הנכנס) לדיפיוזר ברמה הבאה, ומחזיר את יתרת הגז אחורנית, לזרם הנכנס של דיפוזרים ברמות העשרה נמוכות יותר.
מכיוון שהזרם של החלקיקים שעובר את המחיצה דליל בצורה ניכרת לעומת הזרם הנכנס, תהליך זה הוא איטי ביותר.
בנוסף בגלל דלילות הגז המעושר, יש לדחוס אותו ביציאה, ולפני זה לקרר אותו, שכן דחיסה של גז גורמת להעלאת הטמפרטורה שלו.
תהליך זה דורש אנרגיה רבה מאוד.
שיטה זו הייתה השיטה השנייה בחשיבותה מבין משלוש השיטות בהן השתמשו במסגרת פרויקט מנהטן להעשרת אורניום.
למרות חוסר יעילות השיטה, הן מבחינת הזמן הארוך של התהליך, והן מבחינת האנרגיה הנצרכת, קיומה של שיטה עובדת מנע במשך זמן רב פיתוח שיטות מתחרות.
מדינות אחרות המעשירות אורניום עברו לשיטת הצנטריפוגה הגזית.
אפוד מגן או שכפ"ץ (ראשי תיבות של שכבת פיצוץ), הוא סוג של שריון גוף מודרני אשר נועד להגן על פלג הגוף העליון של הלובש אותו, מפני כלי נשק כגון אקדחים, רובים ורובי ציד, ונתזים שנוצרים מחומרי נפץ כגון רימוני יד ונפילת פגזים ואף מנשק קר כגון סכינים וכדומה.
אפודי המגן נלבשים לרוב על ידי כוחות משטרה, צבאות ושומרי ראש.
חוץ מכוחות אכיפה, הפריט נלבש על ידי טרוריסטים, לוחמי גרילה ולפעמים גם חברי קבוצות פשעים מאורגנים.
אפודי מגן הם סטנדרט בלוחמה צבאית והוכחו כיעילים בהגנה על לובשיהם מפני פגיעות קטלניות.
ראשי מדינות לובשים אף הם לעיתים אפוד מגן דק מתחת לחליפה, וזאת בהוראת הגופים האחראים על אבטחתם.
רוב אפודי המגן כיום עשויים מאריגי קוולאר או לוחות פלדה חסינת כדורים כגון פלדת AR 500 או חומרים מרוכבים דומים.
לעיתים קרובות, אפודי מגן אלה מתוגברים בלוחות ממתכות שונות כגון פלדה או טיטניום, ומחומרים מלאכותיים כגון קרמיקה ופוליאתילן ("אפוד קרמי").
החומר הקשיח מרופד לרוב בבד הנעים יותר ללבישה.
אפודי מגן קלים מגנים לרוב רק מרסיסים, ואינם מגנים כנגד קליעים.
לעומת זאת, אפודים קשיחים וכבדים יותר, כגון אפודים קרמיים, מגנים כנגד קליעים מסוגים שונים, אך גם הם חדירים לקליעים גדולים ומתוחכמים יותר, ואינם מגנים באופן מלא כנגד ירי מטווח קצר.
לבישת אפוד מגן מעלה באופן סטטיסטי את הסיכוי לשרוד מתקפת ירי, אך אינה מבטיחה שרידות, שכן הראש אינו מוגן.
אפוד המגן מבצע את פעולת ההגנה על ידי כך שהוא מונע חדירה של הקליע אל הגוף.
הדבר מתבצע על ידי כך שהקליע פוגע בשכבה של חומר קשה ובלתי חדיר.
למרות זאת, האפוד אינו יכול למנוע את ספיגת התנע הגבוה של הקליע.
התנע מועבר ברובו אל הגוף ויכול לגרום לגוף לעוף בכח אחורנית.
אפוד טוב יבצע פיזור מקסימלי של הכח על פני שטח פנים גבוה ככל האפשר, וכך ה"מכה" שמקבל הגוף תפוזר והנזק הנגרם יהיה קטן יותר.
אף על פי כך, האפוד לא יכול למנוע לגמרי נזקים פוטנציאליים לאיברים הפנימיים.
רוב אפודי המגן אינם בעלי יכולת הגנה נגד כלי נשק אחרים כגון סכינים, חצים, דוקרני קרח וקליעים עם קצוות מחודדים.
בנוסף, אפודי מגן אינם יכולים לעצור כדורים חודרי שריון.
רמות ההגנה של אפודי מגן
אפודי מגן שונים זה מזה באופן ההגנה והחומרים שמהם הם מורכבים וגם ברמת ההגנה שלהם (רמת הגנה מסמנת עד איזה סוג איום האפוד יכול להגן על הלובש אותו).
ישנן שש רמות של אפודי מגן וכל רמה עוצרת את כל הקליברים שהרמות מתחתיה עוצרות וגם כדורים קצת יותר חזקים.
רמה I : אפוד רמה אחת עוצר כדורים בקוטר של 380. ACP.
ו 22x10 LR (תקן לא עדכני שאי אפשר למצוא)
רמה IIA : אפוד רמה שתיים A עוצר כדורים בקוטר 9x19 מ"מ פרבלום, S&W .40 ו- 45. ACP (הרמה הכי נמוכה בתקן העדכני)
רמה II : אפוד רמה שתיים עוצר כדורים בקוטר 357. Magnum.
רמה IIIA : אפוד רמה שלוש A עוצר כדורים בקוטר 357. SIG ו- 44. Magnum.
רמה IV : אפוד רמה ארבע עוצר כדורים חודרי שריון בקוטר 30-06. Springfield ו AP 7.62x51.שריון פינוי פגזים (נקרא גם Bomb suit) דומה להכלאה בין שריון לוחות מקסימיליאן לאפוד מגן.
אַפּוֹגֵיאָה ופֶּרִיגֵיאָה (Perigee) הן האפסידים במסלולו של לוויין (טבעי או מלאכותי) סביב כדור הארץ, כלומר הנקודות שבהן נמצא הלוויין במקום הרחוק ביותר מכדור הארץ (אפוגיאה) או הקרוב אליו ביותר (פריגיאה).
מסלולו האליפטי של הירח סביב כדור הארץ יוצר נקודות אפוגיאה ופריגיאה.
האפוגיאה של הירח היא בת 405,696 קילומטר (0.0027 יחידות אסטרונומיות) והפריגיאה שלו היא בת 363,104 קילומטר (0.0024 יחידות אסטרונומיות).
אירוע ויזואלי מיוחד מתרחש כאשר הירח נמצא בנקודת הפריגיאה (כלומר - במיקום הקרוב ביותר לכדור הארץ) באמצע החודש העברי, כאשר הירח נראה מכדור הארץ מואר כולו.
במועד מיוחד זה, הירח נראה מפני כדור הארץ גדול יותר מהרגיל, ואורו בוהק באופן מיוחד.
משיקולי שימור תנע בעת אירועי גאות ושפל, הירח מתרחק מכדור הארץ כ-3.8 סנטימטר כל שנה.
במקרא, אֵפוֹד (רבים: אֲפוֹדִים) הוא פריט לבוש שהיה אחד משמונת בגדי הכהונה של הכהן הגדול.
אפודים היוו חלק חשוב בפולחן הדתי בתקופת התנ"ך.
צורת האפוד של הכהן הגדול
בתורה מתואר האפוד מפרשי המקרא התלבטו בהבנת הפסוקים.
ההנחה המקובלת היא שהאפוד היה מעין בגד מרובע, דמוי סינר ארוך, שכיסה את חלקו התחתון של גוף הכהן, מגובה המתניים ועד לעקב.
על פי רש"י היה האפוד סינר אחורי, שכיסה רק את חלקו האחורי של גוף הכהן הגדול.
על פי רשב"ם היה האפוד סינר שהקיף גם את חלקו הקדמי של גוף הכהן, מעין חצאית.
בחלקו העליון של האפוד נתפר "חשב האפוד" מעין חגורה, שיוצאת אל חלקו הקדמי של הכהן ונקשרת כדי להחזיק את האפוד.
בפינות החשב היו שתי טבעות זהב שנקשרו בפתילי תכלת לחלקו התחתון של החושן.
לדעת רש"י, הכתפות היו שתי רצועות שיצאו במקביל לקצוות רחבו של האפוד והגיעו עד לכתפיו של הכהן, שם הן התחברו לשרשראות הזהב של החושן.
לדעת רשב"ם, כתפות האפוד היו רצועה של בד שכיסתה את גבו של הכהן, והתחברה למעלה לשרשראות החושן.
על פי פרשנות אחרת, שמקורה בכתבי יוסף בן מתתיהו, לא היה האפוד סינר אלא מעין אפודה במשמעה המודרני, דהיינו פריט לבוש מעין חולצה פתוחה מצידיה, שכתפותיה מחברות את שני חלקיה, וה'חשב' (החגורה) קושרת אותה לגוף.
האפוד היה ארוג מחוטים הטוויים מזהב (הזהב רוקע לטס דקיק ונחתך לחוטים), תכלת, ארגמן, תולעת שני ושש
על החלק של הכתפות שהונח על הכתפיים היו משובצות שתי אבני שוהם שעליהן חקוקים שמות שבטי ישראל, ועליהן נאמר במקרא: "ונשא אהרן את שמות בני ישראל על שתי כתפיו לזיכרון".
בכמה מקומות במקרא נקרא החושן בשם "אפוד".
כנראה מפני שהם זוהו כפריט לבוש אחד.
במקרא מתוארים כוהנים רגילים כ'לובשי אפוד בד'.
גם בתיאורי עבודה זרה מתואר האפוד כפריט פולחן דתי המשמש לניבוי עתידות.
אפוטרופאיזם (מיוונית: αποτρέπω; אפו – הצידה, טרופה – לפנות, כלומר "לפנות הצידה") הוא השימוש באמצעים כדוגמת כישוף או פולחן על מנת להרחיק רוע, ולהימנע מתאונות או מביש מזל.
אמצעים אפוטרופאיים כוללים קמעות, לחשים וסמלים.
במיתולוגיה היוונית נקשרו האלים הכתוניים לאפוטרופאיזם.
הדת הפרימיטיבית שקדמה לפולחן האלים האולימפיים, שאת זכרה השתדלו היוונים להשכיח עוד בתקופתו של הומרוס, כללה מרכיב אפוטרופאי קלאסי - הרחקת רוחות רעות, נשמות מתים או שדים, כדוגמת קרס, הרפיות, אריניות ומוירות.
אמצעי אפוטרופאי חשוב היה פרצוף מאיים על גבי קמעות שתפקידו היה להטיל אימה ולהרחיק רוע מבעל הקמע.
לעין, כחלק רב ההבעה ביותר בפנים, הייתה עוצמה אפוטרופאית.
סמלים אפוטרופאיים היו נושא נפוץ באומנות של רומא העתיקה.
הרומאים האמינו כי קנאה מביאה מזל רע למושא הקנאה.
על מנת להימנע מקנאה שאפו הרומאים לגרום לאורחים לצחוק על ידי שימוש בדימויים אפוטרופאיים.
סמלים כמו פאלוס, שימוש באנשים מעוותים או שאינם רומאים כדוגמת פיגמים, אפריקאים שחורים וגיבנים היו מקובלים.
הרומאים ראו באנשים בעלי גוף מעוות דמויות משעשעות, וככאלה נעשה בהם שימוש להרחיק את עין הרע.
בסיפורת ובפולקלור העוסקים בערפדים יכולים סמלים כדוגמת קרוסיפיקסים, סקרמנטים, ורדי בר, ושום להרחיק או אפילו להמית ערפדים ובכדור כסף ניתן להרוג אנשי זאב.
הביטוי ביידיש " קיין עין הרע" (בלי עין הרע) הוא אפוטרופאי מטבעו, ומקביל לביטוי "הקש בעץ".
אפולו 13 הוא סרט הישרדות אמריקאי משנת 1995, המבוסס על סיפורה האמיתי של משימת אפולו 13 ל בשנת 1970, במהלכה התפוצץ מכל חמצן בסיפון החללית, מה שאילץ את צוות המשימה לאלתר את חזרתם בשלום לכדור הארץ.
הסרט הוא עיבוד קולנועי לספר "הירח האבוד" מאת טייס החלל ג'יימס לוול, מפקד המשימה, וג'פרי קלוגר.
הסרט בוים על ידי רון הווארד ומככבים בו טום הנקס, קווין בייקון, ביל פקסטון, אד האריס, גארי סיניז וקת'לין קווינלן.
הסרט זכה לרוב לתשבחות המבקרים, והיה מועמד לפרסים רבים, בהם תשעה פרסי אוסקר, שמהם זכה בשניים – בקטגוריות העריכה והסאונד הטובים ביותר.
בתחילת הסרט מוצג הרקע לשיגורה של אפולו 13, עם קריינות קצרה של וולטר קרונקייט, המתארת את האסון של אפולו 1, שבו נספו שלושה אסטרונאוטים במהלך בדיקה שגרתית לפני שיגור החללית.
הסרט קופץ לאחר מכן ל־20 ביולי 1969, יום נחיתתה של אפולו 11 על הירח, אשר הביאה עמה את האדם הראשון שדרך על הירח.
באירוע זה צופים האסטרונאוט ג'ים לוול (טום הנקס), משפחתו וחבריו, במסיבה בביתו שביוסטון.
הוא מוחלף בחבר צוות הגיבוי של המשימה, ג'ק סוויגרט (קווין בייקון).
אשתו של לוול, מרילין (קת'לין קווינלן), חוששת לחייו של בעלה.
אף על פי שסירבה בהתחלה לבקרו, בלילה שלפני השיגור היא מפתיעה אותו ובאה להיפרד ממנו ולצפות בשיגור.
עם זאת, היא מקבלת אות רע במלון שבו שהתה, לאחר שאיבדה את טבעת הנישואין שלה במקלחת.
ביום השיגור, 11 באפריל 1970, לוול, הייז וסוויגרט מתכוננים לשיגור ונאטמים בחללית, בזמן שמנהל הטיסה ג'ין קרנץ (אד האריס) מכין את מרכז הבקרה לטיסה.
לאחר שיגור החללית על גבי משגר סאטורן 5, אחד ממנועי השלב השני של המשגר מפסיק לפעול בטרם עת.
לוול שוקל לבטל את המשימה, אך צוות מרכז הבקרה ביוסטון קובע כי ארבעת המנועים הנותרים של השלב יספיקו.
ביום השלישי למשימה, במהלך דרכה של החללית לכיוון הירח, סוויגרט מתבקש "לערבל" את מכלי החמצן.
מיד אחר כך נשמע פיצוץ בבטן החללית, ומתברר כי אחד המכלים, אשר מהווים מקור עיקרי לחמצן לנשימה ולחשמל, התפוצץ וכי כעת המכלים דולפים.
דבר זה מוביל להחלטה הקשה לבטל את הנחיתה על הירח.
צוות האסטרונאוטים נאלץ לנטוש את תא הפיקוד "אודיסיאה" ולעבור לרכב הנחיתה הירחי "אקווריוס", המחובר לתא הפיקוד, אשר יוכל לשמש כ"סירת הצלה" בעבור הצוות בזמן החזרה לכדור הארץ.
במרכז הבקרה ביוסטון מתלבטים לגבי דרך החזרתם של האסטרונאוטים לכדור הארץ.
לאחר ויכוח קצר בין בקרי הטיסה, מוחלט כי האסטרונאוטים יוחזרו באמצעות "מסלול חזרה חופשית לכדור הארץ", אשר משתמש בעיקרון מקלעת כבידתית וכולל הקפה של הירח וחזרה לכיוון כדור הארץ באמצעות ניצול כוח המשיכה של הירח.
בפני צוות האסטרונאוטים ומרכז הבקרה בכדור הארץ עומדות בעיות נוספות.
על מנת לשמר את אספקת החשמל המועטה שבאקווריוס, הצוות נאלץ לכבות את מערכותיה השונות ולסבול קור מקפיא.
סוויגרט חושד כי מרכז הבקרה לא סיפק להם עדיין תוכנית לחזרה לכדור הארץ, כיוון שביצעו טעות אותה לא ניתן לתקן, ושאינם מעוניינים שהאסטרונאוטים ידעו על כך.
בעיה נוספת אשר עומדת בפני שלושת האסטרונאוטים היא עליית כמות הפחמן הדו־חמצני באקווריוס, אשר נועדה לאכלס רק שני אסטרונאוטים.
צוות מהנדסים מתכנס על מנת לפתור את הבעיה, ובונה מערכת לסילוק הפחמן הדו־חמצני, באמצעות התאמת המערכות לסילוק הגז הרעיל שבתא הפיקוד "אודיסיאה", לשימוש באקווריוס.
עם התקרבות החללית לכדור הארץ, נאלצים האסטרונאוטים לבצע תיקון מסוכן של מסלול החללית, על מנת שלא לפספס את אטמוספירת כדור הארץ.
למרות מצבם הרעוע של האסטרונאוטים, הם מצליחים במשימתם ומתקנים את מסלול החללית.
בינתיים, ג'ון ארון, בקר שליטה במרכז הבקרה ביוסטון, משתף פעולה עם קן מטינגלי שלא יצא למשימה, בניסיון למצוא דרך להתניע מחדש את האודיסיאה, דבר אשר האסטרונאוטים ידרשו לו עם התקרבותם לכדור הארץ.
בסופו של דבר הם מבינים כי ניתן להעביר חשמל מרכב הנחיתה הירחי לתאי הפיקוד והשירות, ובכך להשיג את הזרם הדרוש להתנעת האודיסיאה.
הם מגבשים לכך נהלים ומטינגלי מדריך את סוויגרט בביצוע המשימה.
עם התקרבותם לכדור הארץ, הצוות מתנתק מתא השירות ומרכב הנחיתה הירחי, דבר המאפשר לו לצפות בפעם הראשונה בנזק הרב שגרם הפיצוץ לתא השירות.
לאחר מכן תא הפיקוד ובו האסטרונאוטים חודר לאטמוספירה ונוחת בשלום ב.
האסטרונאוטים מחולצים מתא הפיקוד ונאספים אל ספינת הצי האמריקני USS Iwo Jima, בה הם מתקבלים בתרועות שמחה.
הסרט מסתיים במונולוג של טום הנקס (כג'ים לוול), בו הוא מתאר את האירועים שהתרחשו לאחר מכן, כולל ועדת החקירה לכשל במשימה, קורותיהם של חבריו האסטרונאוטים ושלו.
לוול לוחץ ידיים עם מפקד הספינה (ג'יימס לוול האמיתי בהופעת אורח), ומסיים את המונולוג שלו בשאלה: "אני מתבונן בירח ושואל: מתי נחזור?
במהלך הסרט ניתן ביטוי לחוסר העניין של הציבור האמריקאי באותה תקופה בשיגורי תוכנית אפולו לירח.
כך למשל רשתות הטלוויזיה מחליטות שלא להעביר שידור חי מהחללית אפולו בדרכה לירח.
למרות זאת, עם היוודע דבר התקלה והניסיונות להציל את חיי האסטרונאוטים, מקבל האירוע תשומת לב רבה מצד כלי התקשורת והציבור הרחב.
טום הנקס – ג'יימס "ג'ים" לוול
ביל פקסטון – פרד הייז
קווין בייקון – ג'ון "ג'ק" סוויגרט
גארי סיניז – תומאס "קן" מטינגלי
אד האריס – ג'ין קרנץ
קת'לין קווינלן – מרילין לוול
לורן דין – ג'ון ארון
כריס אליס – דיק סלייטון
כמו כן, העיתונאי וולטר קרונקייט תרם את קולו לקריינות בתחילת הסרט ודיבב מחדש את קולו בקטעי ארכיון של הסיקור החדשותי של האירוע על ידי ערוץ CBS וגם השחקן כריסטופר ג'ון פילדס מופיע בו.
בסרט משחקים גם קרובי משפחתו של הבמאי רון הווארד, אמו ג'ין ספיגל הווארד בתפקיד אמו של ג'ים לוול, ואחיו קלינט הווארד כאחד מבקרי הטיסה ביוסטון.
ג'ים לוול עצמו השתתף בסרט בהופעת קמע, בתפקיד מפקד הספינה אליה חולצו האסטרונאוטים, ובאותה סצנה הוא לוחץ את ידה של דמותו בסרט (המגולמת על ידי טום הנקס).
אשתו, מרילין לוול, רוג'ר קורמן וג'ין קרנץ הופיעו גם הם כניצבים בסרט.
כהכנה לתפקידם בסרט, נכחו טום הנקס, ביל פקסטון וקווין בייקון ב"מחנה חלל", שם, יחד עם האסטרונאוטים ג'ים לוול ודייוויד סקוט, הם ביצעו אימונים בסימולטורים של תא הפיקוד ורכב הנחיתה הירחי של חללית אפולו, ולמדו על 500 הכפתורים והמתגים שהפעילו את החללית.
האסטרונאוט דייוויד סקוט, ג'רי גריפין, מנהל מספר טיסות אפולו, ופקח הטיסה ג'רי בוסטיק שימשו כיועצים טכניים עבור יוצרי הסרט והשחקנים במהלך הפקת הסרט.
השחקנים האזינו להקלטות מקוריות מהמשימה, עברו על מאות דפי תמלילים ועברו קורס מזורז בפיזיקה.
חלק מקטעי הסרט צולמו בתנאים אמיתיים של חוסר משקל, על גבי מטוס בואינג KC-135 של נאס"א, אשר טס בצורה פרבולית ואִפשר פרקי זמן קצובים וקצרים (25 שניות בערך) של חוסר משקל.
הצוות טס בסופו של דבר כ־612 פרבולות, שנאמדות בכ־3 שעות ו־54 דקות של חוסר משקל.
לא כל הקטעים בסרט שבהם נראים האסטרונאוטים "מרחפים" צולמו על גבי המטוס, וחלקם נעשו בעזרת אפקטים מיוחדים.
מעבר לצילומים במטוס ה־KC-135, צילומים נוספים נערכו במרכז החלל קנדי, אך רובם נערכו באולפני סרטי יוניברסל בקליפורניה.
בסרט נעשה שימוש באפקטים מיוחדים ממוחשבים, שהופקו על ידי חברת האנימציה והאפקטים הוויזואליים Digital Domain.
בסרט לא מוצגים צילומים מהמשימה המקורית או ממשימות חלל אחרות.
יש בו שמירה על השפה המקצועית בין עובדי נאס"א והאסטרונאוטים, ואחת השיטות לפשט לצופה את הבעיות השונות הייתה הכנסת קטעי חדשות וראיונות טלוויזיה.
מרכז הקוסמוספירה והחלל של קנזס (Kansas Cosmosphere and Space Center) היה אחראי על בניית דגם של פנים חללית אפולו.
לצורך הצילומים נבנו שני העתקים של רכב הנחיתה הירחי ושניים של תא הפיקוד של החללית אפולו.
על מנת לצלם בתוך המרחב הזעום של ההעתקים, הם נבנו כך שחלקיהם השונים היו ניתנים להפרדה.
כמו כן, בעבור צילומי הסרט במטוס ה־KC-135, המרכז בנה העתקים של רכב הנחיתה הירחי ותא הפיקוד, אשר הותאמו לצילום המורכב במטוס.
חליפות החלל שלבשו השחקנים במהלך הסרט נבנו גם הן על ידי מרכז הקוסמוספירה והחלל של קנזס, והיוו העתק מדויק למדי של החליפות שלבשו טייסי אפולו המקוריים.
על אף שנאס"א הסכימה לאפשר את צילום הסרט בחדר הבקרה המקורי ביוסטון, הווארד החליט שלא לצלם שם ולבנות במקום זאת העתק מדויק של חדר הבקרה באולפני סרטי יוניברסל.
בזמן צילומי הסרט, ספינת הצי האמריקני USS Iwo Jima, אשר אליה חולצו האסטרונאוטים לאחר נחיתתם ב, כבר הוצאה משירות, ובשל כך נעשה שימוש בספינת האחות שלה USS New Orleans.
הסרט ברובו מדייק בפרטים ההיסטוריים והטכניים של אירועי משימת אפולו 13 המקורית, אך עם זאת, ניתן למצוא בו אי דיוקים ושינויים רבים; חלקם נעשו מתוך הכרח בשל דחיסת אירועים שנפרסו על מספר ימים לסרט באורך מלא, וחלקם מתוך כוונה להפוך את הסרט לדרמטי ומעניין יותר.
מבין אי הדיוקים והשינויים, ניתן למנות בסרט:
בקריינות בתחילת הסרט נאמר ש־18 חודשים חלפו מאז אסון אפולו 1 ועד אשר אפולו 11 נחתה על פני הירח, אולם ההפרש האמיתי בין שני האירועים הוא 30 חודשים.
כמו כן, השריפה באפולו 1 לא החלה לאחר לחיצת כפתור, כפי שמוצג בסרט.
בסרט, משגר הסטורן 5 ועליו חללית אפולו הובל לכן השיגור יומיים בלבד לפני מועד השיגור, אולם במציאות הוא הועבר לכן השיגור זמן רב לפני כן, בדצמבר 1969.
בסרט, בלילה שלפני שיגור המשימה, האסטרונאוטים נפרדים מקרוביהם כאשר הם נמצאים בצד אחד של כביש בעוד קרוביהם נמצאים בצדו השני, מתוך חשש להעברת מחלות.
במציאות, מסורת זו החלה רק בתקופת תוכנית מעבורות החלל, זמן רב לאחר משימת אפולו 13.
בסרט קן מטינגלי נמצא קרוב מדי למשגר הסטורן 5 במהלך הצפייה בשיגור החללית.
סצנה המוצגת בסרט, במהלכה פורץ ויכוח סוער בין הייז לסוויגרט, מעולם לא קרתה במציאות.
אך לפי דבריו של הבמאי רון הווארד, היא כן הייתה מבוססת על קונפליקט מסוים בין האסטרונאוטים.
בסרט, לאחר שיגור החללית, כאשר סוויגרט מתכונן לעגון עם רכב הנחיתה הירחי, אחד מהעובדים בחדר הבקרה ביוסטון חושש כי אם סוויגרט ייכשל, המשימה כולה תיכשל.
אולם לפי דבריו של לוול, אם סוויגרט לא היה מצליח בכך, הוא או הייז היו יכולים לעשות זאת במקומו.
כמו כן, לפי לוול, סוויגרט היה מנוסה בתפקידו, ואיש לא באמת חשש שהוא לא יצליח במשימתו.
בסרט לא מוצג תיקון המסלול הראשון שביצעו האסטרונאוטים במטרה להגיע ל"מסלול חזרה חופשית לכדור הארץ".
בסרט מתואר קן מטינגלי כמי שלקח חלק מרכזי בניסיונות למצוא פתרון לאספקת החשמל הנדרש להתנעה מחודשת של תא הפיקוד ה"אודיסיאה".
במציאות מטינגלי אכן עזר בנושא, אך כחלק מקבוצה של מהנדסים ואסטרונאוטים נוספים.
בעירת המנוע האחרונה שבוצעה על מנת לתקן את מסלול החללית, ארכה כ־14 שניות ולא 39, כפי שמוצג בסרט.
פסקול הסרט הולחן על ידי ג'יימס הורנר, אשר היה מועמד בשל כך לפרס אוסקר בקטגוריית הפסקול המקורי הטוב ביותר בשנת 1996. הפסקול שוחרר לשווקים בשנת 1995 בידי חברת התקליטים MCA Records.
עם יציאתו לאקרנים היה הסרט לשובר קופות, והוא מדורג במקום השלישי בהכנסות הסרטים בארצות הברית ובהכנסות העולמיות בשנת 1995, כאשר הכנסותיו ברחבי העולם נאמדות בלמעלה מ־355 מיליון דולר.
הסרט זכה לרוב לתשבחות המבקרים, ובאתר ריכוז ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes, על בסיס 51 ביקורות שנאספו, הסרט זכה לדירוג של כ־96% ביקורות חיוביות.
באתר Metacritic זכה הסרט לדירוג של כ־77 מתוך 100, על בסיס ממוצע משוקלל של כ־22 ביקורות.
להלן חלק מהפרסים בהם זכה הסרט או היה מועמד לזכייה בשנת 1996:
העריכה הטובה ביותר – מייק היל ודניאל הנלי – זכייה
פרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר – ריק דיור, סטיב פדרסון, סקוט מילאן ודייוויד מקמילאן – זכייה
התסריט המעובד הטוב ביותר – ויליאם ברוילס הבן ואל ריינרט – מועמדות
הסרט הטוב ביותר – בריאן גרייזר – מועמדות
שחקן המשנה הטוב ביותר – אד האריס – מועמדות
שחקנית המשנה הטובה ביותר – קת'לין קווינלן – מועמדות
הניהול האומנותי הטוב ביותר – מייקל קורנבלית' ומרידת בוזוול – מועמדות
הפסקול המקורי הטוב ביותר – ג'יימס הורנר – מועמדות
האפקטים המיוחדים הטובים ביותר – רוברט לגטו, מייקל קנפר, לזלי אקר ומאט סווניי – מועמדות
הסרט הטוב ביותר - דרמה – מועמדות
הבמאי הטוב ביותר - סרט קולנוע – רון הווארד – מועמדות
שחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע – אד האריס – מועמדות
שחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע – קת'לין קווינלן – מועמדות
הפקת העיצוב הטובה ביותר – מייקל קורנבלית' – זכייה
הישג מצוין באפקטים ויזואליים מיוחדים – רוברט לגטו, מייקל קנפר, לזלי אקר ומאט סווניי – זכייה
הצילום הטוב ביותר – דין קאנדי – מועמדות
העריכה הטובה ביותר – מייק היל ודניאל הנלי – מועמדות
הסאונד הטוב ביותר – ריק דיור, סטיב פדרסון, סקוט מילאן ודייוויד מקמילאן – מועמדות
סרט פעולה/הרפתקה/מותחן הטוב ביותר – מועמדות
העיבוד הדרמטי הטוב ביותר – מועמדות
שחקן המשנה הטוב ביותר בסרט קולנוע – אד האריס – זכייה
צוות השחקנים הטוב ביותר בסרט קולנוע – זכייה
כמו כן, המשפט המפורסם "יוסטון, יש לנו בעיה" ("Houston, we have a problem"), שנאמר במציאות (בצורה קצת שונה) על ידי ג'ים לוול והוכנס לסרט, דורג במקום ה־50 ברשימת 100 הציטוטים הזכורים ביותר בקולנוע האמריקני, דירוג שנעשה על ידי מכון הסרטים האמריקאי.
אפולו 4 (ידועה גם כאפולו סטורן וכמשימה A S-501), הוא שמה של טיסת חלל בלתי מאוישת, שהייתה שלב בתוכנית החלל האמריקנית להנחתת אדם על הירח.
באפולו 4 נעשה שימוש ראשוני וניסיוני במספר רב של רכיבים ושיטות פעולה ובהם הטיל סטורן 5, מרביתם שימשו בסופו של דבר בנחיתת האדם הראשון על הירח.
משימת אפולו 4 נועדה כאמור, לבחון את הרכיבים ושיטות הפעולה שבהם תוכנן להשתמש במשימה להנחתת אדם על הירח.
באפולו 4 נעשה לראשונה שימוש בכל שלושת השלבים של המשגר סטורן 5: הראשון S-IC, השני S-II והשלישי S-IVB , סטורן 5 הוא המשגר הגדול ביותר שתוכנן אי פעם.
הייתה זו גם הטיסה הראשונה מקומפלקס השיגור 39, שנבנה במיוחד למשגרי סטורן 5. למשימה היו מאפיינים ראשוניים וניסיוניים נוספים ובשל הצורך לבדוק את כולם, הוצבו על הטיל והחללית 4,098 מכשירי מדידה שונים.
הייתה זו הפעם הראשונה, בה השתמשו בשיטה בה מנוסים כל חלקי הטיל יחד (the all-up testing), במקום ניסוי של כל שלב של הטיל בנפרד, כפי שנעשה בטילים רב שלביים קודמים שנבנו בארצות הברית.
שיטה זו צמצמה באופן ניכר את מספר הבדיקות, וקיצרה את משך הזמן שנדרש כדי להגשים את תוכניתו של הנשיא קנדי להנחית אדם על הירח עד 1970.
הטיל נשא את תא הפיקוד, שמספרו 017. היה זה מודול מספר 1 שתוכנן לבדיקת מערכות ולא מודול מספר 2 ששימש לנחיתה על הירח.
לטיל צורף גם מתקן דמי של רכב הנחיתה על הירח, באמצעותו נערכה הדמיה של רכב הנחיתה על מתקן השיגור.
לאחר סדרת בדיקות שנמשכו חודשיים, היה הטיל מוכן לשיגור.
הטענת הטיל בדלק החלה ב-6 בנובמבר.
להובלת הדלק נדרשו 89 משאיות טעונות בחמצן נוזלי, 28 משאיות טעונות מימן נוזלי, ו-27 משאיות טעונות בקרוסין מזוקק.
השיגור התרחש בשעה 12:00 ב-9 בנובמבר.
בסיומה של ההמראה הוצבו השלב השלישי (ה-S-IVB) ותא השירות והפיקוד (ה-CSM) במסלול כמעט מעגלי של 190 קילומטר, בדומה למסלול שתוכנן למשימת הנחיתה על הירח.
לאחר שתי הקפות, הוצתו מנועי השלב השלישי בפעם הראשונה, והביאו את החללית למסלול אליפטי של 17,218 ק"מ אַפּוֹגֵיאָה ובמכוון ופֶּרִיגֵיאָה של 84.6 קילומטר מתחת לפני השטח של כדור הארץ; זאת במטרה להבטיח את חזרתו של מודול הפיקוד במהירות גבוהה וכניסה אטמוספירית והשמדה של השלב השלישי של הטיל.
בשלב זה נפרד מודול הפיקוד מהשלב השלישי ומנועיו של המודול הודלקו כדי להעלות את האפוגיאה ל-18,092 ק"מ ואת הפריגיאה למסלול −74 קילומטר.
לאחר שעברה את האפוגיאה, מנועו של מודול השירות הודלק שוב ל-281 שניות, כדי להעלות את מהירות החללית בעת שובה לכדור הארץ ל-11,139 מטר לשנייה, בגובה 120 קילומטר ונתיב טיסה בזווית של -6.93 מעלות, בכך הדמתה החללית מסלול שיבה מן הירח.
תא הפיקוד נחת במרחק של כ-16 קילומטר מאתר הנחיתה המתוכנן.
נחיתתו נראתה מסיפונה של ספינת הצי האמריקני בנינגטון , הספינה שהשיבה את המעבורת לבסיסה.
מודול הפיקוד הכיל מצלמת 70 מ"מ אוטומטית, שצילמה את התמונות הראשונות בהיסטוריה בהן נראה כמעט כל כדור הארץ מן החלל.
במשך השעתיים וחצי בהן הגיעה החללית אל נקודת האַפּוֹגֵיאָה (הנקודה המרוחקת ביותר במסלולה מכדור הארץ) והתרחקה ממנה, צילמה החללית מהחלון הקדמי של תא הפיקוד 755 תמונות צבעוניות.
התמונות שצולמו מגובה של 13,510 ועד 18,092 ק"מ, לא היו ברזולוציה גבוהה אך עוררו עניין גאוגרפי, קרטוגרפי, מטאורולוגי, אוקיינוגרפי, גאולוגי, הידרולוגי.
מודול הפיקוד של אפולו 4, מוצג כיום באתר הניסויים הגדול של נאס"א John C.
אפולה אדימה בטה אדל הוא כדורגלן עבר קמרוני-ארמני ששיחק בעמדת השוער.
אדל נולד ביאונדה, בירת קמרון.
ב-2002 עבר לקבוצת פיוניק ירוואן מארמניה וכעבור שנתיים קיבל אזרחות ארמנית.
הוא שיחק במדי הנבחרת הארמנית ורשם שש הופעות.
ב-2005 עבר השוער לראפיד בוקרשט מליגת העל הרומנית, במדיה רשם תשע הופעות בשנתיים.
בעונת עבר אדל לפריז סן-ז'רמן הצרפתית והיה השוער השלישי של הקבוצה.
בעונת , לאחר פציעתו של השוער הראשון גרגורי קופה, הפך אדל לשוער הראשון של הקבוצה וצבר 23 הופעות בליגה הצרפתית.
בתום העונה עמד בשער הקבוצה במשחק הגמר של הגביע הצרפתי מול מונקו, וזכה בגביע עם קבוצתו לאחר ניצחון 1–0.
בעונת העפילה סן-ז'רמן לשלב הבתים של הליגה האירופית, שם ניצחה במשחק הראשון את סביליה.
מספר ימים לאחר המשחק פורסם בעיתון מקומי בצרפת תחקיר לפיו אדל זייף את שמו וגילו.
העיתון ("לה 10 ספורט") טען ששמו האמיתי של הקמרוני הוא אמברוז בייאמה ושגילו האותנטי הוא 29, מבוגר ב-5 שנים מגילו המוצהר.
אופ"א קיבלה תלונה מסביליה ואילו במשטרת פריז פתחו בחקירה, אך כבר תוך שבוע הוחלט לסגור את התיק.
כתוצאה מכך, התאחדות הכדורגל האירופית דחתה את הטענות וזיכתה את הצרפתים ואת השוער.
בתום העונה שוחרר אדל מהקבוצה.
בתחילת עונת 2011/2012 הגיע אדל לישראל וחתם על חוזה לשנתיים בהפועל תל אביב.
בעונתו הראשונה בקבוצה זכה עמה בגביע המדינה, לאחר שפתח בהרכב בניצחון 2–1 על מכבי חיפה במשחק הגמר.
במשחקו האחרון בקבוצה כבש שער בפנדל בדרבי מול מכבי תל אביב.
לאחר שנתיים בהפועל תל אביב הסתיים חוזהו של אדל ביוני 2013, והוא עזב את הקבוצה.
ב-24 באוגוסט 2014, לאחר יותר משנה שלא שיחק, חתם אדל בקבוצת אתלטיקו קולקטה ההודית, ועמה זכה באליפות הראשונה של ליגת ה-ISL ההודית, בעונה מקוצרת שנמשכה מאוקטובר עד דצמבר.
ב-14 בינואר 2015 חזר אדל להפועל תל אביב, וחתם בקבוצה עד תום העונה.
למחרת כבר פתח בהרכב הקבוצה בניצחון 2–1 על הפועל ראשון לציון במסגרת גביע המדינה.
אדל הספיק להשתתף רק בשמונה משחקי ליגה, בנוסף לשני משחקים בגביע המדינה, אך ב-7 במרץ נפצע וסיים את דרכו במועדון.
ב-26 ביוני 2015 חתם אדל בקבוצת צ'נאיין מליגת העל ההודית, וזכה עמה באליפות.
באוגוסט 2016 חתם בקבוצה ההודית פונה סיטי, ולאחר מספר חודשים עזב את המועדון ופרש ממשחק פעיל.
אליפות הסופר ליג ההודית: 2014
אליפות הסופר ליג ההודית: 2015
אפולו 5 הייתה הטיסה הבלתי מאוישת הראשונה של "מודול הירח של אפולו", המודול שהנחית מאוחר יותר אסטרונאוטים על פני הירח.
אפולו 5 שוגר בשנת 1968 באמצעות טיל מסוג סטורן IB.
מטרתה של משימת אפולו 5, הייתה בדיקת תקינותו של מודול הירח בתנאי חלל, במיוחד תקינותם של מערכת המנועים להמראה ונחיתה ויכולת ההתנתקות של שלבי ההמראה והנחיתה בשלב בו סיימו את תפקידם.
מנוע הנחיתה, היה המנוע הרקטי הראשון שהופעל בחלל באמצעות מצערת.
במהלך המשימה נערך גם ניסוי "אש בחור" (Fire in the Hole – המאויר ב"סמל המשימה"), בו הובער שלב ההמראה של המנוע, כשהוא עדיין מחובר לשלב הנחיתה.
הדבר נועד לדמות ביטול של הנחיתה על פני הירח עוד בטרם השלמתה.
ההכנות למשימת החלל אפולו 5, התאפיינו באיחורים רבים, הגורם העיקרי לכך היה בעיות ועיכובים שונים בהכנת "מודול הירח" לשיגור.
בין היתר, במהלך בדיקות העמידות בלחץ, התפוצצו חלונות מודול הירח (LM-1) שהיו עשויות זכוכית אקרילית, בשל כך הוחלפו החלונות בלוחות אלומיניום אטום.
טיל השיגור של אפולו 5 היה הסטורן IB, טיל קטן מסטורן V, אבל כזה שביכולתו לשגר את החללית למסלול סביב כדור הארץ.
כדי לזרז את השיגור, הוחלט שלא לצרף את הרגליות של מודול הירח.
כמו כן בהיעדר אנשי צוות, לא הותקנה מערכת מילוט.
כתוצאה מכך היה גובהו של הטיל הטעון 55 מטר במקום גובה 69 מטר בחלליות אפולו אחרות.
ב-22 בינואר המריאה אפולו 5, זמן קצר לפני השקיעה.
טיל הסטורן IB פעל באופן מושלם והכניס את השלב השני ואת רכב הנחיתה על הירח (LM) למסלול של 167×222 ק"מ.
לאחר שתי הקפות, אמור היה המחשב להפעיל את מנוע הנחיתה, אך בשל תקלת תכנות, נאלץ צוות הבקרה הקרקעי לעבור לתוכנית אלטרנטיבית, והפעיל את המנוע ידנית פעמיים כדי להביא את החללית למסלול המתוכנן.
לאחר מכן בוצע בהצלחה הניסוי "אש בחור".
לאחר 11 שעות ו-10 דקות הסתיים הניסוי.
השלבים היו ממוקמים במסלול נמוך מספיק עד כדי לגרום להם לצנוח באטיות ולהיכנס חזרה לאטמוספירת כדור הארץ, והשליטה על שני השלבים הושבתה.
שלב ההמראה (1968-007A), נכנס לאטמוספירה כעבור יומיים (24 בינואר) ונשרף מהחיכוך האטמוספירי, שלב הנחיתה (1968-007B) נכנס לאטמוספירה כעבור 20 יום (12 בפברואר) ונפל לאוקיינוס השקט.
למרות התקלה בתכנות של מנוע הנחיתה, הוגדרה המשימה על ידי נאס"א כמוצלחת, בכך שניסתה בהצלחה את מערכות מודול הירח (LM).
בשל כך בוטלה התוכנית לשלוח חללית בלתי מאוישת נוספת (LM-2) ונסללה הדרך לשיגור חללית מאוישת (LM-3) באפולו 9.
החללית אפולו הייתה החללית שנבנתה במסגרת תוכנית אפולו ויועדה להביא את האדם הראשון אל הירח ולהחזירו אל כדור הארץ.
החללית הייתה מורכבת מחמישה חלקים מרכזיים (מלמעלה למטה): מערכת מילוט, תא הפיקוד, תא השירות ורכב הנחיתה על הירח שהוכנס לתוך מתאם החללית הירחית.
החללית שוגרה לחלל על גבי משגר סטורן IB בשמונה משימות סביב כדור הארץ ועל גבי משגר סטורן 5 בשלוש משימות סביב כדור הארץ ושמונה משימות אל הירח.
החללית עוצבה לפי שיטת המפגש במסלול סביב הירח: שתי חלליות (רכב הנחיתה על הירח ותאי הפיקוד והשירות) שמעוגנים אחד אל השני ומוכנסים למסלול סביב הירח.
חללית אחת נשארת במסלול סביב הירח (תאי הפיקוד והשירות) וחללית אחת נוחתת על הירח (רכב הנחיתה) ולאחר מכן ממריאה ממנו ומתחברת חזרה אל החללית שבמסלול שמחזירה את האסטרונאוטים אל כדור הארץ.
תא הפיקוד של החללית אפולו היה תא הבקרה של החללית, תא המגורים של שלושת האסטרונאוטים ותא החדירה לכדור הארץ.
בתוך התא היה לחץ אוויר שאפשר לאסטרונאוטים לשהות בתוכו ללא חליפות חלל.
התא הכיל את כיסאות האסטרונאוטים, פאנל בקרה ושליטה, מערכות הנחיה אופטיות ואלקטרוניות, מערכות קשר, מערכות חשמל וכל מערכת אחרת שנדרשה לקיום חיים.
לתא הפיקוד היו חמישה חלונות ושתי כניסות.
כניסה אחת בראש התא שאיפשרה מעבר בין התא לבין רכב הנחיתה על הירח ש"עגן" בצמוד לו ופתח צידי שממנו נכנסו ויצאו האסטרונאוטים כשהיו בכדור הארץ.
לתא היו גם מגיני חום שהתפוררו בחדירה לאטמוספירה ושלושה מצנחים שהאטו את התא בחזרה לכדור הארץ.
תא השירות היה התא שהכיל את מכלי הדלק, מערכות חשמל, מערכות קשר, מערכות חימום וקירור, מימן, חמצן, ומנוע מרכזי.
במשימות אפולו 15, אפולו 16 ואפולו 17, תא השירות הכיל גם חבילת מחקר מדעית, מצלמות מיפוי ולוויין קטן לחקר הירח ששוחרר במהלך המשימה.
המנוע והדלק תפסו חלק גדול מאוד של תא השירות.
המנוע, שניתן להדלקה וכיבוי חוזרים, הכניס והוציא את החללית ממסלול סביב הירח ושימש גם לתיקוני מסלול בדרך אל הירח ובחזרה ממנו.
תא השירות נשאר מחובר אל תא הפיקוד במשך כל המשימה.
הוא הושלך מתא הפיקוד רק לפני החדירה לאטמוספירה, במהלכה הוא נשרף.
רכב הנחיתה על הירח (LM)
רכב הנחיתה על הירח היה חלק החללית שנחת על הירח כשבתוכו שני אסטרונאוטים.
בהמשך הוא גם החזיר אותם אל תא הפיקוד והשירות שנשארו במסלול סביב הירח כשבתוכם האסטרונאוט השלישי.
רכב הנחיתה היה למעשה "ספינת החלל" הראשונה מפני שהוא הרכב היחיד שתוכנן לנוע אך ורק בחלל החיצון.
הוא היה מורכב משני חלקים מרכזיים, חלק הנחיתה על הירח וחלק ההמראה מן הירח.
הרכב סיפק מערכות קיום חיים לשני האסטרונאוטים ששהו בו למשך ארבעה עד חמישה ימים.
רכב הנחיתה תוכנן ויוצר על ידי חברת גראמן תחת אחריותו של טום קלי.
חלק הנחיתה על הירח כלל את כני הנחיתה, רדאר נחיתה, מנועים רקטיים לנחיתה ודלק עבור מנועים אלו.
היו בו גם מספר מדורי אחסון בהם אוחסנו מכשירים שהוצבו על הירח על ידי האסטרונאוטים כחלק ממשימתם.
במדורי אחסון אלו אוחסן גם רכב הירח במשימות אפולו 15, 16 ו-17. על חלק הנחיתה הוצבו גם מצלמות וציוד נוסף ששימש את האסטרונאוטים במשימתם.
לאחר החיבור מחדש לתא הפיקוד, האסטרונאוטים היו עוברים לתא הפיקוד ומשליכים את רכב הנחיתה על הירח שלא היה בו עוד צורך.
רכב הנחיתה במשימת אפולו 11 כונה בקשר "עיט" על שם הציפור עיטם לבן-ראש
שם זה הפך להיות מזוהה בציבור הרחב עם רכבי הנחיתה, למרות שלכל רכב נחיתה ניתן שם שונה.
מטרת מערכת המילוט היא למשוך את תא הפיקוד בו נמצא הצוות ממשגר הסטורן 5 במקרה ויש צורך לבטל את המשימה.
הצורך לבטל את המשימה מגיע כאשר יש מקרה חרום של אש בכן השיגור או שהטיל מתפוצץ או סוטה ממסלולו.
המערכת ניתנה להפעלה אוטומטית או ידנית והייתה מתוכננת להדליק מנוע דלק מוצק שהיה מסיט את תא הפיקוד מדרכו של המשגר.
לאחר הפעלת המנוע והרחקת תא הפיקוד מהמשגר, המנוע היה כבה ומצנחי תא הפיקוד נפתחים.
במקרה ומערכת המילוט הייתה מופעלת על כן השיגור, המערכת הייתה מביאה את תא הפיקוד לגובה מספק לפתיחת המצנחים.
מתאם החללית הירחית היה מבנה חרוטי שהוצב בראש טיל הסטורן.
בתוכו הוצב רכב הנחיתה הירחי ומעליו הוצבו תאי השרות והפיקוד.
הנחיתה הירחי ועל מנוע תא השרות במהלך השיגור.
הוא הורכב מ-4 לוחות נפרדים כך שבעת השלכתו הם נפתחו כפרח.
זמן מה לאחר כיבוי מנוע שלב עזיבת כדור־הארץ (השלב השלישי של טיל השיגור), טייס תא הפיקוד השליך את לוחות המתאם כך שרכב הנחיתה היה חשוף, ומחובר אל שלב העזיבה.
הרחיק את תאי השרות והפיקוד מרכב הנחיתה, התהפך באמצעות מנועי התמרון של תא השירות והתחבר בזהירות אל רכב הנחיתה, ושלפו החוצה.
לאחר מכן, סולק שלב העזיבה בדרך־כלל אל תוך מסלול שמשי.
אפולו 6 הייתה הטיסה הבלתי מאוישת השלישית והאחרונה בתוכנית אפולו, אשר שוגרה ב-4 באפריל 1968. מטרת הטיסה הייתה הדגמה של יכולות הטיל סטורן 5, לשגר חללית אל הירח וכן בדיקת מגן החום של תא הפיקוד של החללית אפולו.
הקשיים בשיגור החלו כעבור שתי דקות מההמראה.
כשלים במנועי השלב השני והשלישי של הטיל, מנעו ממנו מלהביא את החללית למסלול הגעה לירח, אך הוא הצליח לנוע במהירות הקרובה למהירות השיבה מן הירח, באמצעות שימוש במנוע החללית.
למרות כשל המנועים, הטיסה סיפקה לנאס"א את הביטחון לשגר באמצעות הטיל טיסה מאוישת, בשל כך בוטל תכנון אפשרי לטיסה בלתי מאוישת נוספת, והטיסה הבאה בתוכנית הייתה אפולו 7, הטיסה המאוישת הראשונה בתוכנית אפולו.
ביום השיגור של אפולו 6 נורה ונהרג מרטין לותר קינג, ושיגור אפולו לא עורר הד תקשורתי רב.
אַפוֹגָטוֹ (באיטלקית: affogato - מילולית: "טבוע") הוא קינוח או משקה מהמטבח האיטלקי.
האפוגטו מכיל כדור אחד של גלידת וניל שעליה שופכים אספרסו חם.
האפוגטו נאכל מיד בטרם נמסה הגלידה בקפה.
לעיתים מוסיפים לקינוח גם ליקר אמרטו או ליקר אחר.
לאחר אכילת הגלידה שותים את הקפה שנותר, המתובל בגלידה המומסת.
אפוטרופסות הוא מוסד שבו אדם או תאגיד ממונה כמקבל החלטות על אדם אחר.
מוסד האפוטרופוסות נועד לתת מענה למצבים שבהם אנשים הוגדרו על ידי בית המשפט כמי שאינם מסוגלים לדאוג לעניינם, והם זקוקים לאדם אחר (או גוף) שיפעל במקומם ועבורם.
בניגוד לחשיבה המקובלת, העובדה שאדם אינו מחזיק במסוגלות לדאוג לענייניו אינה מחייבת כי יוכרז כ"פסול דין" על ידי בית המשפט, ואכן, בדרך כלל, צו המינוי במדינת ישראל אינו כולל הכרזתו של מי שמונה עליו אפוטרופוס כ"פסול דין".
נכון לשנת 2019, כמחצית מהאפוטרופסות על בגירים בישראל היא על אנשים זקנים (גיל 65 ומעלה).
כיום קיימות אפשרויות חליפיות למוסד האפוטרופסות, שהן עדיפות בדרך כלל.
ההיסטוריה רצופה במצבים של חוסר-שוויון של קבוצות שהוגדרו כשונות ועל כן כנחותות.
נשים, עבדים, מיעוטים לאומיים, אתניים וגזעיים, זקנים וילדים – כולם התמודדו בעבר עם הנחה בדבר חוסר מסוגלות אשר תורגמה לסטטוס משפטי נחות ולכשרות משפטית מוגבלת.
במרבית מדינות העולם הייתה לנשים כשרות משפטית מוגבלת והן לא יכלו להצביע בבחירות, להיות בעלות רכוש ואף לא להחזיק במשמורת על ילדיהן.
בחוק הרומי הגבילה האפוטרופסות את כשרותם של עבדים, נשים, ילדים ונתינים זרים מלבצע פעולות כלכליות.
אף נקבע כי אדם בגיר שימצא כ"שוטה", יושם תחת אפוטרופסות אביו או בני משפחתו אשר מצד אביו.
החוק הרומי הבחין בין שני מונחים שונים של אפוטרופסות.
טוטור הוא אפוטרופוס על קטינים (בנות עד היותן בנות 12 ובנים עד היותם בני 14).
קורטור הוא אפוטרופוס על אנשים מעל גיל 14 שעדיין לא הגיעו לבגרות משפטית (גיל 25 ברומי) ועל מטורפים ובזבזנים.
בימי הביניים, במסגרת החוק האנגלי הקדום, הוגדרו שתי קבוצות עיקריות שלהן מונה אפוטרופוס: "המפגרים" (Idiots) שכללו את אלה שנולדו עם מוגבלות שכלית, ו"המשוגעים" (Lunatics), אשר איבדו את צלילות דעתם במהלך חייהם.
כל מי שחבר מושבעים מקומי מצא אותו כ"משוגע" או "מפגר", הושם תחת אפוטרופסות המלך או בא כוחו.
על רקע המשטר הפאודלי ששרר באותה תקופה, הייתה מטרת הליך האפוטרופסות בעיקרה הגנה על הרכוש והקרקע של אותם אנשים מפני השתלטות של בעלי אחוזות סמוכים.
ההתפתחות הבאה במשפט האנגלי התרחשה רק במאה ה-19, עם פריצת מדע הרפואה והפסיכיאטריה והיכולת להבין ולטפל במחלות נפש.
עקב כך שונו החוקים הנוגעים לאפוטרופסות, כך שההחלטה על מינוי אפוטרופוס הועברה לידי "מומחה מטעם בית המשפט" – רופא או פסיכיאטר.
כמו כן, הגדרת קבוצת האנשים שלגביהם ניתן היה למנות אפוטרופוס הורחבה באופן ניכר וכללה לא רק את המפגרים או המשוגעים, אלא גם את השתויים, המכורים לסמים, החולים, ולראשונה – גם את הזקנים.
המודל הרפואי אשר נתן את הכוח להכריע בצורך במינוי אפוטרופוס בידי מומחים רפואיים, שלט במשפט האנגלי עד לפני זמן לא רב, ובישראל הוא ממשיך לחול למעשה עד עצם היום הזה.
בעקבות מלחמת העולם השנייה, ובעיקר בשנות ה-60 של המאה העשרים, החלה להימתח ביקורת קשה ביותר על החקיקה המאפשרת מינוי אפוטרופוס על אנשים בגירים.
ההיסטוריה של השחורים בארצות הברית נטועה במאבק על הזכות להכרה משפטית של האדם השחור כשווה זכויות.
עם התפתחות תנועת זכויות האזרח בארצות הברית, נחשפו פגיעות קשות הנגרמות לחירות הפרט כדוגמת אפוטרופסות.
החל משנות השבעים של המאה העשרים, מתפתחת גישה ביקורתית של פעילים עם מוגבלות בארצות דוברות אנגלית ובסקנדינביה, אשר טוענת כי מקורה של המוגבלות אינה רק בפתולוגיה של היחיד, כי אם בפער שבין האדם לסביבתו.
קבוצה זו קידמה גישה אחרת הידועה כמודל החברתי, מודל ביקורתי אשר מדגיש את החסמים שמונעים מאנשים עם מוגבלויות להשתתף באופן פעיל בחברה ולממש את זכויותיהם.
על פי גישה זו, על החברה להנגיש את כלל מוסדותיה ושירותיה כדי לאפשר הכללה מלאה של אנשים עם מוגבלויות.
בשנת 2001 החל תהליך באו"ם של חקיקת "אמנה לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלויות", שארך כחמש שנים עד גיבוש נוסח סופי.
האמנה מושתתת על עקרונות המודל החברתי למוגבלות וביניהם: כבוד לאוטונומיה של הפרט ולזכותו לקבל את ההחלטות על חייו.
ישראל, אשר הייתה שותפה אקטיבית בניסוח האמנה, אשררה אותה ב-28 בספטמבר 2012.
סעיף 12 באמנה מתייחס לחובה לעבור ממודל של "קבלת החלטות חלופית" (אפוטרופסות) לקבלת החלטות נתמכת תוך שמירת הכשרות המשפטית המלאה של האדם.
עיון בספרי החוקים של מדינות מערביות רבות כגון קנדה, ארצות הברית, גרמניה, שוודיה ויפן מגלה, כי בכולן התרחשה רפורמה משפטית משמעותית בתחום חוקי האפוטרופסות.
ישנה מגמה לצמצם את השימוש באפוטרופסות ולפתח כלים חלופיים שיאפשרו הגנה ללא שלילת זכויות אדם.
בישראל כיום קיימות שתי אפשרויות חליפיות למוסד האפוטרופסות: קבלת החלטות נתמכת ו"יפוי כוח מתמשך".
ייפוי כח מתמשך הוא כלי תכנון משפטי שבו האדם ("הממנה") קובע את זהות האדם או האנשים שיטפלו בו ("הממונה") והוא מסדיר מראש במסגרת הנחיות ברורות, כיצד ואיך הוא בוחר שינהלו את חייו ביום שיוכרז כי אינו יכול עוד לנהל את ענייניו.
יש הרואים בכך סוג של מינוי של "אפוטרופוס עתידי" בו לאדם ניתנת הבחירה לזהותם של מיופי הכוח העתידים שלו.
הורים נחשבים אפוטרופסים טבעיים של ילדיהם הקטינים.
לגבי אדם בגיר הזקוק לאפוטרופוס, בית המשפט לענייני משפחה ממנה אפוטרופוס שתפקידו לקבל החלטות במקום האדם החסוי בפעולות משפטיות ובכל עניין, לפי הסמכויות שבית המשפט העניק לו, תוך שמירה מתמדת על טובת אותו אדם ועל מימוש רצונותיו.
האפוטרופסות נועדה במקורה לסייע לאנשים שאינם מסוגלים לדאוג לענייניהם ולהגן עליהם מפני ניצול ופגיעה של אחרים, או מפני פגיעה שלהם בעצמם.
ואולם, המוסד זוכה לעיתים לביקורת בשל מה שמתואר כהפיכתו לכלי המגביל את זכויותיהם ואת חירותם של אנשים לקבל החלטות בנוגע לגופם, לרכושם או לבצע פעולות בקשר אליהם.
במדינת ישראל, האפוטרופסות עצמה אין בה כדי להפוך אדם לבלתי כשיר מבחינה משפטית: כשרותו המשפטית של אדם נשללת רק עם הכרזתו כפסול דין.
לעומת זאת, ישנן מדינות שבהן האפוטרופסות טומנת בחובה גם שלילת כשרות משפטית.
במדינות אלה, פגיעת מוסד האפוטרופסות באנשים עשויה להיות מרחיקת לכת עוד יותר.
חסוי - אדם תחת אפוטרופסות, כלומר מי שבית המשפט מינה לו אפוטרופוס או מי שבית המשפט רשאי למנות לו אפוטרופוס.
על פי החוק, בבואו למנות אפוטרופוס, בית המשפט ישקול את טובתו של החסוי, משפחתו והחברה, אל מול שלילת חירותו ועצמאותו של החסוי.
בתיקון לחוק האפוטרופסות שהתקבל בשנת 2017, המונח "חסוי" הוחלף במונח "אדם שמונה לו אפוטרופוס", וכמו כן הושם דגש על מימוש רצונו של האדם ולא רק על שמירה על טובתו.
לעיתים קיימת סתירה בין רצונו של אדם לטובתו (למשל אדם שרצונו הוא לצרוך סמים, ואילו טובתו מונגדת לכך), ואז על האפוטרופוס להכריע בשאלה מי מהם עדיף.