tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעונתו השנייה של המועדון, הוא סיים שנית במקום השני בגמר הליגה האוסטרלית, וזכה בליגת האלופות האסיאתית ובכך הפך למועדון האוסטרלי הראשון והיחיד עד כה (2021) שזכה בתואר זה.
היריב העירוני של וסטרן סידני וונדררס הוא מועדון הכדורגל סידני, שהוקם ב-2004. היריבות בין שני המעודנים נחשבת ליריבות הגדולה ביותר בליגת העל האוסטרלית.
היריבות קיימת בעיקר בשל היריבות ההיסטורית-גאוגרפית ששוררת בספורט בין החלק המזרחי של סידני לחלק המערבי שלה.
המשחקים בין שני המועדונים מכונים הדרבי של סידני .
במשחק הדרבי הראשון בין שני המועדונים שנערך ב-20 באוקטובר 2012 ניצח מועדון הכדורגל סידני את וסטרן סידני וונדררס בתוצאה 1–0 לאחר שאלסנדרו דל פיירו כבש מבעיטת עונשין.
וסילי סרגייביץ' אושצ'פקוב היה חוקר סוגים שונים של היאבקות לאומית ואמנויות לחימה.
הוא היה אמן ספורט מוערך בברית המועצות, ממייסדי סמבו, אמנות לחימה שפותחה בברית המועצות.
במהלך הטיהורים הפוליטיים של 1937, אושצ'פקוב הואשם בהיותו מרגל יפני והוצא להורג בכלא עקב כך.
מעט מאוד ידוע על וסילי אושצ'פקוב בחייו המוקדמים לפני הבגרות.
למעט העובדה שהוא התייתם מהוריו בגיל 8.
לאחר ההעברה ב-1905 של דרום סחלין ליפן במסגרת הסכם פורטסמות' מ-1904, וסילי נשלח ללמוד בספטמבר 1907 בסמינר התאולוגי בטוקיו במיסיון האורתודוקסי, שאורגן על ידי הנזיר איוואן קסאטקין (ניקולס הקדוש מיפן).
הדרגות בג'ודו לא הגיעו לתואר עשירי, כמו עכשיו, אלא רק לתואר חמישי.
לאחר שסיים את הסמינר בשנת 1913, הוא חזר לרוסיה ועבד כמתורגמן בגופי המודיעין של הצאר, תחילה במשמר הגבול של זמורסקובו בחרבין, ולאחר מכן במחלקה לסיכול ריגול במבצר ולדיווסטוק, המחוז הצבאי אמור, בוולדיווסטוק.
ב־1914 הוא ייסד את בית הספר הראשון לג'ודו ברוסיה ואת תחרות הג'ודו הבינלאומית הראשונה בעולם שהתקיימה ב-1915. הוא נסע שוב ושוב לנסיעות עסקים ליפן ובשנת 1918 לימד ג'ודו את שוטרי משטרת ולדיווסטוק.
ב-1919 עבד עבור הצבא הסיבירי ובמשרד היפני לתקשורת שדה צבאית כמתורגמן.
במהלך תקופה זו, באמצעות עמית, בן ארצו ותלמיד עמית בסמינר טוקיו, טרופים יורקביץ', יצר קשר עם המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
במקביל, אושצ'פקוב פותח בית ספר להוראת השפה היפנית, משתתף בפעולות סחר עם יפן, ואפילו קונה מקרן סרטים.
לאחר נסיגת החיילים היפנים מפרימוריה אושצ'פקוב, קיבל הצעה לשתף פעולה עם המודיעין הסובייטי, וב־1 בספטמבר 1923 מסר דו"ח בכתב לחטיבת המודיעין האנושי של הארמייה החמישית של הצבא האדום, ולאחר מכן נשלח לצפון סחלין, שעד 1925 נותרה עדיין תחת כיבוש יפני.
בשנת 1924 חזר אושצ'פקוב ליפן במסווה של בעלים שירש את בתי אביו באלכסנדרובסק ובבוקר: על פי חוק הקולנוע יפני המפיץ היה מחויב לארגן פגישות מועדפות לאנשי צבא.
לדיווחים שלו בברית המועצות הייתה משמעות מעשית חשובה, למשל, הם אפשרו להסיג חיילים יפנים מצפון סחלין, אך בשל חילוקי דעות עם הממונים עליו ב-1926 נאלץ לחזור לברית המועצות, שם הואשם בבגידה במולדת.
כדי לפצות על 3140 יין שהוצא על סוכנים, אך לא גובה בקבלות, הוא נאלץ למכור כמעט את כל הרכוש הפרטי שלו, כולל המקרן.
במפקדה של המחוז הצבאי הסיבירי, הוא לא התכוון לאבד את תחום העניין שלו ביפן ואושצ'פקוב עזב את ולדיווסטוק כמתורגמן.
ב-27 בינואר 1927 מועצת המהפכה הצבאית של ברית המועצות גייסה את אושצ'פקוב לשרת בצבא האדום.
הוא מונה למתורגמן של ענף מפקדת מחוז 7 בנובוסיבירסק.
כמעט כל האמצעים שקיבל אושצ'פקובה הופנו לטובת טיפול עבור אשתו החולה.
הוא החל לנסות להיכנס למוסקבה או ללנינגרד, שם יכלו לספק טיפול רפואי יעיל יותר ולקבל משכורת גבוהה יותר.
כתוצאה מכך, בספטמבר 1929, הוא זומן למוסקבה.
אשתו בשלב זה כבר מתה.
הג'ודו בברית המועצות ויצירת סמבו
בשנת 1914, מיד לאחר חסרתו לרוסיה, ארגן אושצ'פקוב חוג ג'ודו בוולדיווסטוק.
בשנת 1917 בוולדיווסטוק, נערך המשחק הבינלאומי המפורסם בג'ודו: תלמידי אושצ'פקוב התחרו עם תלמידי בית הספר היפני הגבוה למסחר אוטארו.
בשנת 1927, בפגישה בתא נובוסיבירסק אוסואביהימה במפקדת המחוז הצבאי הסיבירי, כתב אושצ'פקוב סיפור על ג'ודו, ואז מיד הוחלט לארגן לצוות המטה טכניקות להגנה עצמית בקבוצת לימוד.
שירותי מומחים מיהרו לנצל לצורך כך את אגודת הספורט "דינמו".
מיד לאחר המעבר למוסקבה פתח אושצ'פקוב בבית המרכזי של הצבא האדום (צדק"א) קורס בן חודשיים של ג'ודו.
לאחר התצוגות הראשונות, צסק"א מוסקבה יצרה מיד שתי קבוצות של אנשי צבא ובית הצבא, כמו גם קבוצת הנשים הראשונה במדינה.
בשנת 1929 הוא היה למורה באוניברסיטה הממלכתית של רוסיה לחינוך גופני, ספורט, נוער ותיירות.
העבודה במכון לחינוך גופני העניקה לאושצ'פקוב תובנה ייחודית למאבקם של עמי ברית המועצות.
הוא ניתח אמנויות לחימה בינלאומיות, אמנויות לחימה סיניות ומספר סוגים לאומיים של מאבק במונחים של יישומים שלהם במפגש קרב.
על בסיס ניתוח זה, התווה יצירת אמנות לחימה עצמאית, אשר נודעה מאוחר יותר בשם סמבו.
בשנת 1930, אושצ'פקוב סייע בפרסום "הנחיות להכנה הפיזית של הצבא האדום", ובשנת 1931 יצא לאור ספר הלימוד "תרגיל הצבא האדום", שבו נקבעה לראשונה תוכנית אימונים מקיפה.
במקביל לפרסום חומרי ההוראה אושצ'פקוב ערך קורסים מיוחדים לקציני חיל המצב של מוסקבה, ולאחר מכן פנה לתפקיד מדריך המשרד המתודולוגי של ועדת חיל המצב של מוסקבה, נשא ישירות בעצמו את הוראת אמנויות הלחימה במספר יחידות צבאיות, וגם השתתפות בתחרויות מפקדי חיל המצב של מוסקבה.
בשנת 1931 פיתחה ברית המועצות מתחם ספורט מוכן לעבודה ולהגנה של ברית המועצות.
בשנת 1932, פותח סט של טכניקות עבור מטעם הוועדה המיוחדת, בראשות סרגיי קמנייב.
בשנת 1930, על בסיס צסק"א מוסקבה, אך באמצעות ועדת הספורט, ערך הכשרה מיוחדת של מאמנים, שהוכשרו כמורים לחינוך גופני מאזורים שונים במדינה.
ביניהם היה אלכסנדר רובנצ'יק מרוסטוב על הדון, ששירת במיליציה (המשטרה הסובייטית), שביוזמתו ערך אושצ'פקוב תצוגה של אמנות הלחימה.
אושצ'פקוב הוזמן מיד ללמד במטה המשטרה.
בנוסף למהלך הנדרש של אימון אמנות לחימה ללא נשק, אושצ'פקוב החל להוביל את עבודת מועדוני הלחימה.
תוכנית ההכשרה של אושצ'פקוב ופעילות המועדון בוטלו בשנת 1934.
בלילה שבין 1 ל-2 באוקטובר 1937, אושצ'פקוב נעצר.
הוא מת בכלא בוטירקה, רשמית מהתקף לב.
במציאות הוא הואשם בהיותו מרגל יפני ועשרה ימים לאחר מעצרו הוא נורה בראשו בגלל התיידדות עם "אימפריאליסטים יפנים".
בשנת 1957 וסילי אושצ'פקוב קיבל חנינה לאחר מותו והוכרז חף מפשע.
אושצ'פקוב היה נשוי שלוש פעמים.
הוא התגרש מאשתו הראשונה קתרינה ז'ורבלווה ב-1924. הוא התאהב באישה כפרית בת 17 מריה, שהתגוררה באותה תקופה באותה עיר.
בגיל 22, מריה מתה משחפת.
מאוחר יותר, אושצ'פקוב התחתן עם אנה איוואנובנה.
בשנותיו האחרונות, אושצ'פקוב החל להיאבק בבעיות בריאות.
תלמידיו של אושצ'פקובה ציינו שהוא מעולם לא הראה את עצמו עירום.
חלקם הגיעו למסקנה שהוא מסתיר מחלת עור כלשהי.
חניך בשם חרלמפייב ובודזינסקאיה סיפרו שהיו בביתו של המורה בתחילת 1937 בסמטת מדבדב.
לדבריהם, "וסילי סרגייביץ' שכב על המיטה והיה חולה, הוא סבל ממחלת לב, והוא מעולם לא נפרד מניטרוגליצרין.
בעשור הראשון של המאה ה-21 באזורים שונים של רוסיה אורגנו מועדונים וטורנירי במבט לזכר אושצ'פקוב, כולל טורניר נוער לאומי בסמבו קרבי לזכרו של ואסילי אושצ'פקוב.
במהלך ישיבת מועצת המנהלים של APEC בוולדיווסטוק בספטמבר 2012, נחנכה אנדרטה לזכרו.
על מנת לקדם סמבו ברוסיה ובעולם, כמו גם יצירת התודעה הציבורית של גיבורי המולדת מדוגמת חייו ושליחותו של אושצ'פקוב אורגנו ביוזמת תלמידיו מספר ארגוני ספורט ברוסיה והושק פרויקט בשם פרויקט וסילי אושצ'פקוב.
ב-9 בספטמבר 2012, נחגג 120 שנה ליום הולדתו של אושצ'פקוב במרכז הספורט של ולדיווסטוק, בהשתתפות ג'ודוקאים מיפן ורוסיה.
באוקטובר 2014, נערכה לראשונה ביפן אליפות העולם בסמבו, בה למד אושצ'פקוב ג'ודו.
בספטמבר 2016, בפורום הכלכלי המזרחי בוולדיווסטוק, ראש הממשלה היפני אבה, תוך שימת דגש על הידידות הרוסית-יפנית, הזכיר בנאומו: "אני מקווה לבקר בסוללת קורבלנאיה 21 שבה, כפי שמר פוטין ידע היטב, וסילי אושצ'פקוב פתח את בית הספר הראשון לג'ודו ברוסיה".
ב-24 בספטמבר 2016, פסלו של פיטר צ'גאדייב של ווסילי אושצ'פקוב המקבל חגורה שחורה מג'יגורו קאנו, שכותרתו "נלחמים בגורי נמרים", נחשף במקום בו פתח אושצ'פקוב את בית הספר הראשון לג'ודו ברוסיה.
וסיל ואסילוביץ' בורבה (באוקראינית: Василь Васильович Бурба; נולד ב-1 בינואר 1978, ברובנו, אוקראינה הסובייטית, ברית המועצות) הוא קצין צבא אוקראיני מהכוחות המזוינים של אוקראינה, שימש כראש מנהלת המודיעין הראשית של משרד ההגנה של אוקראינה (2016–2020).
הוא בוגר האקדמיה הלאומית של שירות הביטחון של אוקראינה עם התמקדות במשפטים.
במהלך יברומאידאן, עמד בראש המחלקה השנייה ("K") בשירות הביטחון האוקראיני וריכז את תחום שיתוף הפעולה עם שאר רשויות אכיפת החוק במדינה, כמו משרד התובע הכללי, משרד ההגנה, השירות הממלכתי למצבי חירום וגופי מערכת המשפט.
על פי דיווחים בתקשורת המקומית, עבד עם מקורות מימון נגד המתנגדים למהפכה.
על פי מסמכים שפרסם גנאדי מוסקל, הוא היה אחד המוציאים לפועל של תוכניות משרד הפנים ושירות הביטחון של אוקראינה שניסו "לנקות" את המהפכה בפברואר 2014.
בעת הסכסוך המזוין במזרח אוקראינה
בפברואר 2014 הוא מונה לממלא מקום ראש מחלקת המודיעין הנגדי בשירות הביטחון האוקראיני ובמרץ מינוי זה אושר רשמית.
מאז מאי 2014 הוא השתתף בקרבות במסגרת הסכסוך המזוין במזרח אוקראינה.
הוא היה אחראי על מנהלת המודיעין הראשית של משרד ההגנה של אוקראינה.
וריכז את העבודה עם כל קבוצות המודיעין הנגדי המבצעיות של שירות הביטחון האוקראיני באזור.
יחד עם ולרי קונדרטיוק, בשנת 2015 הוא עבר למנהלת המודיעין הראשית של משרד ההגנה של אוקראינה, ולאחר מכן מונה לסגן ראש מנהלת המודיעין הראשית של משרד ההגנה.
על ניהול מוצלח של מספר פעולות מודיעיניות באפריל 2016 הוענק לו פרס מסדר בוגדן חמלניצקי מדרגה ב', באוגוסט 2016 הוענקה לו דרגת מייג'ור גנרל.
ב-15 באוקטובר 2016, בגיל 38, מונה לראש מינהלת המודיעין הראשית והיה לחבר בוועדה הבין-מחלקתית לשיתוף פעולה צבאי-טכני ומדיניות בקרת הייצוא.
ב-5 באוגוסט 2020, הנשיא וולודימיר זלנסקי פיטר את בורבה מתפקידו כראש מינהלת המודיעין הראשית, לאחר חשיפת פרשת "וגנר", במהלכה נודע כי שיבש את המבצע למעצר חברי קבוצת וגנר.
לאחר פרישתו, הוא עבד כפרופסור באקדמיה הלאומית של שירות הביטחון האוקראיני ומאז 2019, הוא עוסק בהסברה ומשמש כחבר במועצת עורכי הדין של קייב.
וסטרלנד (בגרמנית Westerland, בדנית Vesterland) היא העיר הצפונית ביותר בגרמניה.
היא שוכנת על האי זילט שבתחומי מדינת שלזוויג-הולשטיין שבגרמניה.
וסטרלנד היא אחת מההתיישבויות המוקדמות ביותר באי זילט.
לאחר שיטפון שפקד את המקום בשנת 1436 והרס חלק ניכר מההתיישבות של קהילת אידום, בנו הניצולים קהילה חדשה, צפון מזרחית להתיישבות הקודמת.
האזכור הרשמי הראשון לשם וסטרלנט (Westerlant) מופיע בשנת 1462, שם שנבע ככל הנראה משמו של שדה שעיבדו תושבי הכפר טינום, הממוקם כ-4 קילומטרים דרום מזרחית לוסטרלנד.
בשנת 1634 נהרסה הכנסייה הישנה של אידום, ונבנתה מחדש הרחק מהים.
מספר התושבים לא היה גדול.
תושבי המקום התפרנסו מדיג וציד לווייתנאים.
בשנת 1855 הוחלט להפוך את וסטרלנד לאתר נופש על חוף הים, דבר שהוביל לגידול ניכר במספר תושביו.
בשנת 1857 נפתח במקום המלון הראשון, ה-Dünenhalle.
בתי מלון נוספים נבנו בהמשך, והמקום משך אליו תיירים רבים.
האוכלוסייה במקום גדלה באופן עקבי: בשנת 1755 התגוררו במקום 490 תושבים, בשנת 1905 היו במקום 2,292 תושבים ובשנת 1934 - 3,614 תושבים.
כיום מתגוררים במקום 9,032 איש.
מוקד המשיכה העיקרי של העיר הוא החוף והטיילת בת 6 הקילומטרים.
בעיר קיימים היום כ-30 מבנים היסטוריים ועוד 150 שנחשבים בעלי ערך היסטורי או ארכיטקטוני מיוחד.
בוסטרלנד ממוקם Heimatstätte für Heimatlose - בית קברות עתיק למלחים חסרי שם, שטבעו במהלך השייט בים בין השנים 1855-1905.
בעיר קיימים מספר מרכזי ספא.
וסיל רוסלנוביץ' קראבץ (באוקראינית: Василь Русланович Кравець; נולד ב-20 באוגוסט 1997 בלבוב שבאוקראינה) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת מטאליסט 1925 מליגת העל האוקראינית.
קראבץ נולד בלבוב שבאוקראינה, וגדל במחלקת הנוער של קרפטי לבוב המקומית.
ב-10 במאי 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף במשחק נגד צ'רנומורץ אודסה במסגרת ליגת העל האוקראינית.
ב-24 בינואר 2017 הושאל קראבץ למשך חצי עונה לדפורטיבו לוגו מהליגה הספרדית השנייה, עם סעיף רכישה.
ב-12 ביוני הודיעה דפורטיבו לוגו כי סעיף הרכישה הופעל.
ב-13 בינואר 2019 חתם קראבץ על חוזה לארבע עונות וחצי בלגנס מהלה ליגה.
ב-24 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, כשפתח בהרכב בתיקו 1-1 נגד ולנסיה.
ב-15 בינואר 2020 הושאל קראבץ למשך חצי עונה לדפורטיבו לוגו.
ב-11 בספטמבר 2020 הושאל קראבץ למשך עונה אחת ללך פוזנן מליגת העל הפולנית.
ב-13 ביולי 2021 הושאל למשך עונה אחת לספורטינג חיחון מהליגה הספרדית השנייה.
וסטרן אדישן היא שכונת מגורים היסטורית בעיר סן פרנסיסקו שבמדינת קליפורניה שבארצות הברית.
וסטרן אדישן ממוקמת בין שדרת ואן נס, רובע ריצ'מונד, השכונות הייט-אשבורי ולואר הייט, והשכונה פסיפיק הייטס.
כיום לרוב ישנם שתי משמעויות שונות למונח "Western Addition" - האזור הגאוגרפי המקורי בו בוצע הפיתוח של השכונה או החלק המזרחי של השכונה (המכונה גם מחוז פילמור) שפותח מחדש במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20.
כאשר הכוונה היא לאזור הגאוגרפי המקורי בו בוצע הפיתוח של השכונה, מתכוונים בדרך כלל לאזור שנתחם על ידי שדרת ואן נס במזרח, רחוב מאסוניק במערב, רחוב קליפורניה בצפון ורחוב פל או רחוב אוק בדרום.
מבחינה היסטורית, נוסדה וסטרן אדישן במקור במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20. שטח גדול זה הקיף כ-500 בלוקים שהשתרעו לכיוון מערב מרחוב לארקין (הגבול המערבי הקודם של העיר) לעבר רחוב דיוויסאדרו, (ומכאן השם "התוספת המערבית") ויצרו את כיכר ג'פרסון, כיכר המילטון, כיכר אלאמו, אלטה פלאזה וכיכר לאפייט.
השטח שימש בתחילה לחקלאות בקנה מידה קטן, אבל בעקבות המצאת הרכבל במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, התפתחה וסטרן אדישן כפרוור ויקטוריאני.
שכונת ההרחבה המערבית שרדה את רעידת האדמה בסן פרנסיסקו בשנת 1906 כאשר המבנים בסגנון הוויקטוריאני שלמים ברובם.
לאחר מלחמת העולם השנייה הפכה וסטרן אדישן, ובמיוחד מחוז פילמור, למיקום מרכזי בו חיה הקהילה האפרו-אמריקאית של סן פרנסיסקו, בין היתר כתוצאה מכליאת היפנים בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
מאז ואילך, בעקבות תוכניות התחדשות עירונית, ובעקבות הדמוגרפיה המשתנה של סן פרנסיסקו, התרחשו שינויים גדולים בהרכב האתני של השכונה, שכן מחוז פילמור סבל מפשע ומעוני בעוד ששכונת רבות באזור עברו תהליך ג'נטריפיקציה מהותי.
וסטרברו (בדנית: Vesterbro) הוא רובע של העיר קופנהגן שבדנמרק.
הרובע משתרע על פני כ-3.76 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה 51,466 תושבים נכון ל-2022.
הסופרת הדנית טובה דיטלבסן הייתה מווסטברו, ושילבה את הרובע לעיתים רבות בסיפוריה.
איסטדגאד - מרכז סצנת חיי הלילה של וסטרברו
ואסילי איבנוביץ' אגפקין היה מנצח תזמורת צבאית סובייטי-רוסי, מלחין ומחברו של שיר הלכת הידוע: "פרידה מסלביאנקה" (הולחן ב-1912).
אגפקין נולד בנפת ריאזאן בשנת 1884. מ-1912 עד 1915 למד בבית הספר למוזיקה בטמבוב, שם הלחין את שיר הלכת הרוסי הפופולרי, "פרידה מסלביאנקה".
לאחר ניצחון הבולשביקים במהפכת אוקטובר, אגפקין התנדב מרצונו לצבא האדום ב-1918 וארגן להקת כלי נשיפה בגדוד ההוסרים האדום הראשון.
בשנת 1920, חזר אגפקין לטמבוב ושם ניהל את אולפן המוזיקה ואת התזמורת של חיילי הג.פ.או..
ב-5 באוגוסט 1922 ערכו אגפקין ותזמורתו קונצרט פרידה מטמבוב, ולאחר מכן עברו למוסקבה.
בינואר 1924 השתתפה התזמורת בניצוח אגפקין בטקס ההלוויה במהלך הלווייתו של ולדימיר לנין.
ב-1928 ארגן אגפקין להקת כלי נשיפה של ילדי רחוב; שעבור רבים מהם הייתה תחילתה של קריירה מקצועית כמוזיקאים.
בשנות ה-30 עמד בראש התזמורת של בית הספר הגבוה של הנ.ק.ו.ד.
של ברית המועצות, איתה ערך מספר הקלטות.
אגפקין היה מנהל בולט של להקת דיוויזיית דזרז'ינסקי של הנ.ק.ו.ד..
הוא אף הוביל את מבנה הלהקות הצבאיות במהלך מצעד מהפכת אוקטובר המפורסם בכיכר האדומה במוסקבה ב-7 בנובמבר 1941. יצירתו, "פרידה מסלביאנקה" היה אחד מארבעת שירי הלכת שנוגנו באותו מצעד, ולכבוד תפקידו שם, נוגן השיר כשיר הלכת האחרון בשאר מצעדי יום הניצחון בכל רחבי רוסיה הסובייטית.
המוזיקה שהלחין הופיעה בסרטים רבים, כולל העגורים עפים (1957), ו-72 מטרים (2004).
וסילה סבסטיאן דינקו (ברומנית: Vasile Sebastian Dîncu; נולד ב-25 בנובמבר 1961) הוא פוליטיקאי רומני מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
שימש כסגן ראש ממשלת רומניה וכשר לפיתוח אזורי ומנהל ציבורי בין 2015–2017, וכשר ההגנה הלאומית בין 2021–2022.
דינקו נולד בנסאוד ב-25 בנובמבר 1961. הוא למד סוציולוגיה באוניברסיטת באבש-בויאי ולפני שהצטרף לפוליטיקה היה פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת בוקרשט.
הוא ייסד את השבועון REPORTER המופיע בטרנסילבניה, ואת המגזין SINTEZA.
החל משנת 2000, דינקו הוא חבר פעיל במפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית.
בשנת 2004 הוא נבחר לסנאט הרומני מטעם המפלגה.
ב-2007 הוא נבחר גם לפרלמנט האירופי מטעם מפלגת הסוציאליסטים האירופאים.
בנובמבר 2015 מונה דינקו לשר לפיתוח אזורי ומנהל ציבורי, ולסגן ראש ממשלת רומניה בממשלתו של דאצ'יאן צ'ולוש.
הוא כיהן בשני התפקידים עד פיזור ממשלתו של צ'ולוש בינואר 2017. בסוף שנת 2020 הוא נבחר מחדש לסנאט, ובנובמבר 2021 נקרא לשמש כשר ההגנה הלאומית בממשלתו של ניקולאיה צ'וקה.
באוקטובר 2022, העניק דינקו ראיון בו טען כי על מדינות נאט"ו לנהל משא ומתן עם רוסיה על סיום מלחמת אוקראינה-רוסיה, גם ללא הסכמת אוקראינה.
דבריו עוררו סערה, וזכו לגינוי מהנשיא קלאוס יוהאניס.
ב-24 באוקטובר הוא התפטר מתפקיד שר ההגנה.
הנימוק הרשמי להתפטרותו היה חוסר יכולת לשתף פעולה עם ראש הממשלה והנשיא.
וסילי איבנוביץ' אלכסייב (; 7 בינואר 1942 – 25 בנובמבר 2011) היה מרים משקולות סובייטי.
הוא קבע 80 שיאי עולם ו-81 שיאים סובייטיים בהרמת משקולות וזכה במדליות זהב אולימפיות במשחקים של 1972 ו -1976.
בגיל 18 החל אלכסייב את דרכו בתחום הרמת המשקולות במועדון Trud VSS, תחת חסותו של מאמנו רודולף פליוקפלדר, עד שבשנת 1968 החליט להמשיך את אימוניו באופן עצמאי.
אף על פי שלא נולד עם הגודל הפיזי הטבעי של מרמי משקולות אחרים בקטגוריית המשקל הכבד מאוד, הוא המשיך בהנחה שיכול לפתח כוח נוסף על ידי עלייה במשקל.
בינואר 1970, הוא רשם את שיאו העולמי הראשון, ובמהלך אליפות העולם באוהיו, הוא הפך לאדם הראשון שביצע נקיה וזריקה של 500 פאונד (227 ק"ג).
אוסקר סטייט, OBE, ציין לגבי אחד משיאי העולם הראשונים של אלכסייב כי המשקל של מעל 460 פאונד (209 ק"ג) בעיתונות האולימפית נראה כה קל, כאילו היה מקל מטאטא.
אלכסייב המשיך לשבור שיאים, ובין 1970 ל-1977 הוא קבע לא פחות מ-80 שיאי עולם, תוך שהוא מקבל תגמולים כספיים מממשלת ברית המועצות עבור כל שיא עולמי חדש.
במקצועיות, הוא העלה את שיאי העולם ב-1.1 פאונד (0.5 ק"ג) בכל פעם, שומר על אליפות ללא הפסד במשך שמונה שנים באליפות העולם ואליפות אירופה.
הוא נהיה הראשון שחצה את הרף של יותר מ-600 ק"ג באירוע המשולש.
ההשתתפות באולימפיאדת מוסקבה ב-1980 הסתיימה באכזבה עבור אלכסייב, שלאחר שכבר התבודד והתאמן בנפרד מאמן, נתקל בקשיים בתחרות.
הוא קבע את משקל הפתיחה שלו בגובה גבוה מדי ונכשל בניסיון להרימו, מה שהוביל לתוצאה של אפס קילוגרמים.
לאחר אותה אולימפיאדה, הוא נסוג מתחום הרמת המשקולות.
בשנת 1987 נבחר אלכסייב לייצג את מחוז ריאזאן עבור ועידת נציגי העם של ברית המועצות.
אלכסייב עבד כמאמן בין 1990 ל-1992. תחת הנהגתו, הנבחרת המאוחדת זכתה בעשר מדליות בהרמת משקולות באולימפיאדת הקיץ 1992, כולל חמש מדליות זהב.
מאז 1966 חי אלכסייב בשאחטי, ובשנת 1971 סיים את לימודיו בסניף נובוצ'רקסק של המכון הפוליטכני.
ב-25 בנובמבר 2011, הוא נפטר בגרמניה, לאחר שהועבר למרפאה עקב בעיות לב חמורות, בגיל 69. הפדרציה הרוסית להרמת משקולות הנציחה את זכרו כ"אגדת ספורט סובייטית" וכ"אחד האנשים החזקים בעולם".
אלכסייב הותיר מאחריו את אשתו, אולימפיאדה, ושני בנים, סרגיי ודמיטרי, כאשר האחרון תחרה באופן ארצי בהרמת משקולות וסיים רביעי באליפות ברית המועצות בשנת 1988.
ולדימיר ויסוצקי הקדיש את השיר שלו "שיר על מרים משקולות" () לאלכסייב.
אלכסייב הופיע על השער של "ספורטס אילוסטרייטד" ב-14 באפריל 1975, שכותרתו "האיש החזק בעולם".
בשנת 1999, ביוון, הוכר אלכסייב כאיש הספורט הטוב ביותר של המאה ה-20. כמו כן, הוענק לו: עיטור לנין (1972), מסדר ידידות העמים, עיטור אות הכבוד (1970), ועיטור הדגל האדום של העמל (1972).
בשנת 1993, הוא נבחר כחבר בהיכל התהילה של הפדרציה הבינלאומית להרמת משקולות.
בשאחטי, שם התגורר רוב חייו, יש רחוב ופארק על שמו ואנדרטה לזכרו הוצבה במקום ב-2014.
וסטרי איסאפיירד'ור (באיסלנדית: Vestri Ísafjördur), או בקיצור וסטרי IF, הוא מועדון כדורגל מהעיר איסאפיירד'ור שבצפון מערב איסלנד.
המשחק בליגת המשנה האיסלנדית, ולו זכייה אחת בגביע האיסלנדי.
המועדון נוסד בשנת 1986, אך חדל מפעילות בשנת 1996 ושב לפעילות בשנת 2006, והוא מארח את משחקיו באצטדיון טורפנסוולור המכיל 1,596 מקומות.
המועדון נוסד בשנת 1986 והחל את דרכו בליגה האיסלנדית הרביעית, כמחלקת הכדורגל של מועדון הבדמינטון של העיר איסאפיירד'ור שבצפון מערב איסלנד.
שנקרא בדמינטונפלאג איסאפיירד'ור (באיסלנדית: Badmintonfélag Ísafjarðar), או בקיצור BÍ.
בשנת 1988, המועדון הגדול ביותר באיסאפיירד'ור, שנקרא ÍBÍ (באיסלנדית: Íþróttabandalag Ísafjarðar), נסגר לאחר שנים של קשיים כלכליים ורוב שחקניו עברו ל-BÍ, מה שהפך אותו למועדון הכדורגל המוביל של העיר.
והמועדון שינה את שמו ל-BÍ88 כדי לסמל את ההתחלה החדשה.
את עונת 1988 סיימה הקבוצה במקום הראשון בליגה ועלתה לליגה האיסלנדית השלישית בה שיחקה בשלוש השנים הבאות.
בשנת 1991 עלתה הקבוצה לליגה האיסלנדית השנייה, לאחר שסיימה כסגנית אלופת הליגה השלישית.
בליגה השנייה שיחקה הקבוצה במשך שנתיים לפני שירדה חזרה לליגה השלישית.
לאחר עונת 1996, המועדון פרש ממשחק פעיל עקב קשיים כלכליים.
בולונגרוויק/BÍ, חזרה לפעילות ועלייה עד לליגה השנייה (2006–2016)
בשנת 2006 מחלקת הכדורגל של המועדון חזרה לפעילות בליגה האיסלנדית הרביעית כשהתאחדה עם קבוצת הכדורגל מהעיירה בולונגרוויק השכנה ונקראה BÍ/Bolungarvík, לאחר שנתיים בליגה הרביעית בסיום עונת 2008 עלתה הקבוצה לליגה האיסלנדית השלישית.
ולאחר עוד שנתיים, בסיום עונת 2010 עלתה לליגה האיסלנדית השנייה.
וסטרי, מיזוג חדש ועלייה לליגה הבכירה (2016–הווה)
בשנת 2016 התמזג המועדון לתוך מועדון הספורט האזורי וסטרי (באיסלנדית: Íþróttafélagið Vestri) והפך למחלקת הכדורגל של המועדון, לו כבר היו קיימות מחלקת שחייה, מחלקת כדורסל ומחלקת כדורעף.
הקבוצה החדשה שנקראה מעתה וסטרי איסאפיירד'ור התמודדה בליגה האיסלנדית השלישית במשך 3 שנים ובסיום עונת 2019, העפילה לליגה האיסלנדית השנייה.
ב-30 בספטמבר 2023, וסטרי ניצחה את אפטורלדינג בגמר פלייאוף העלייה לליגת העל, והעפילה לראשונה בתולדותיה לליגת העל האיסלנדית.
בעונת הבכורה שלה בליגת העל האיסלנדית, עונת 2024, סיימה וסטרי שני מקומות מהסוף ונותרה בליגה לעונה נוספת.
ב-22 באוגוסט 2025, ניצחה וסטרי 1–0 את וואלור בגמר הגביע האיסלנדי, וזכתה בתואר הראשון בתולדותיה.
שזיכה אותה בהעפלה ראשונה למפעלים האירופים של אופ"א.
עם זאת בליגה היא סיימה את העונה במקום האחד לפני אחרון וירדה לליגה השנייה.
בכל התוצאות (בית וחוץ) מספר השערים של וסטרי מוצג ראשון.
וסילי פטרו טרלב (ברומנית: Vasile Petru Tarlev; נולד ב-6 באוקטובר 1963) הוא פוליטיקאי מולדובי ממוצא בולגרי, שכיהן כראש ממשלת מולדובה מ-19 באפריל 2001 עד 31 במרץ 2008.
טרלב, מהנדס במקצועו, כיהן כראש ממשלת מולדובה מטעם המפלגה הקומוניסטית של מולדובה.
בבחירות לפרלמנט שנערכו בשנים 2009 ו-2014 מפלגות שהוא עמד בראשם לא עברו אחוז החסימה.
וסילי גריגוריביץ' זָייצב היה צלף סובייטי, מגיבורי מלחמת העולם השנייה.
וסילי זייצב נולד בכפר ילינינקה במחוז צ'ליאבינסק שבהרי אורל.
לאחר סיום בית ספר יסודי, למד זייצב בבית הספר המקצועי לבינוי.
הוא עבד כפועל בניין בעיר מגניטוגורסק ובשנת 1937 התגייס לחיל הים הסובייטי.
הוא עבר הכשרה בסיסית והוצב בעיר ולדיווסטוק, שם שירת כפקיד באגף הכספים של מטה הצי.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941 הגיש מספר בקשות לעבור לתפקיד קרבי.
רק כעבור כשנה, בספטמבר 1942, אושרה בקשתו.
הוא צורף ליחידת חי"ר שהורכבה ממלחי הצי ושנשלחה לחזית סטלינגרד.
במהלך קרב סטלינגרד, בין 10 בנובמבר ל-17 בדצמבר 1942, הרג זייצב 114 חיילים וקצינים גרמנים ובהם 11 צלפים.
עוד קודם לכן הרג זייצב 32 חיילי ורמאכט בעזרת רובה המוסין הסטנדרטי.
אהדת הציבור לזייצב התפתחה על ידי שמועות שעברו מפה לאוזן, והיא היוותה זריקת עידוד לחיילים המותשים של הצבא האדום שלחמו בסטלינגרד.
מקורות סובייטים טוענים כי הגרמנים הביאו את מפקד בית הספר הגרמני לצלפים, אוברסט היינץ תורבלד (יש הטוענים שהיה זה מיור ארווין קניג) על מנת לחסל את זייצב, אך זייצב גבר עליו.
לאחר מצוד של מספר ימים זיהה זייצב את יריבו מתחבא מתחת לערימה של לוחות מתכת וירה בו למוות.
הכוונת הטלסקופית של יריבו, לכאורה השלל המוערך ביותר של זייצב, עדיין מוצגת כיום במוסקבה במוזיאון הצבא, אך סיפור דרמטי זה עדיין לא אושר בעיקרו.
לסיפור זה אין שום תזכורת בדיווחיו של אלכסנדר שרבקוב על אף שכמעט כל היבט של צלפות דווח לעומק.
זייצב למד צליפה כנער וצד בעיקר איילים.
"זייץ" משמעו "ארנב" ברוסית והצלפים שאימן נקראו "זייצָ'טַה", ארנבים צעירים.
מספר ההריגות של 30 הצלפים אשר זייצב אימן מוערך ב-1,126 חיילי אויב.
אנטוני ביוור כותב בספרו שזו הייתה תחילתה של "תנועת הצלפים" בארמייה ה-62 של הצבא האדום.
במסגרת תנועה זו התקיימו ועידות על מנת להפיץ את תורת הצליפה ולהחליף מידע על טכניקות ועקרונות אשר לא היו מוגבלים לצליפה בלבד.
בינואר 1943 נפצע זייצב בעיניו מרסיסי פצצת מרגמה והתעוור.
האופתלמולוג הסובייטי הנודע פרופסור ולדימיר פילאטוב הצליח לשחזר את ראייתו והוא חזר לשירות פעיל.
תחילה היה מדריך בבית ספר לצליפה אך כעבור זמן קצר ביקש לשוב לחזית.
כמפקד מחלקה ולאחר מכן מפקד פלוגה השתתף בקרבות לשחרור אוקראינה ומולדובה.
בסתיו 1944 נפצע קשה בקרב על נהר הדניסטר ובכך סיים את השתתפותו במלחמה.
בקיץ 1945 שוחרר זייצב מהצבא בדרגת קפיטן.
מספר ההריגות הכולל שלו שוודאו הוא 242. זייצב מאשר זאת גם בספרו "זכרונות הצלף" (Записки снайпера).
לאחר המלחמה למד זייצב הנדסת מכונות ולאחר סיום לימודיו עבד בתעשיית הטקסטיל, והיה מנהל מפעל בעיר קייב.
וסילי זייצב הלך לעולמו ב-15 בדצמבר 1991. בצוואתו ביקש להיקבר בוולגוגרד (שמה הנוכחי של סטלינגרד) לצד הלוחמים שנהרגו בקרב על הגנת העיר.
אך למרות זאת נקבר בקייב, עיר מגוריו.
רק בינואר 2006, באישורו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, הועבר ארונו של זייצב מקייב לוולגוגרד והוא נקבר בבית העלמין בגבעת מאמייב למרגלות אנדרטת אמא מולדת.
הרובה של זייצב מוצג כיום במוזיאון סטלינגרד.
דמותו של זייצב הונצחה בשני סרטים: סרט רוסי-צרפתי "מלאכי המוות" (1993) (Ангелы смерти) וסרט אמריקאי-בריטי "אויב בשער" (2001), שם גולמה דמותו על ידי השחקן ג'וד לאו.
גיבור ברית המועצות (22 בפברואר 1943)
עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה מדרגה - 1
תואר "אזרח כבוד של עיר וולגוגרד" (7 במאי 1980)
וסילי השלישי היה הנסיך הגדול של מוסקבה שמשל בשנים 1505–1533. בנו של איוואן השלישי והנסיכה הביזנטית סופיה פלאולוג.
אביו של איוואן הרביעי (האיום)
מלכתחילה לא היה אמור להיות יורש העצר, שכן היה לו אח בכור מאשתו הראשונה של אביו, איוואן.
בעקבות מותו המוקדם של אחיו ואי שביעות הרצון של אביו איוואן מנכדו דמיטרי איוואנוביץ' מונה וסילי ליורש העצר.
הוא נשא לאישה את סולומוניה סבורובה, שנבחרה מבין 1500 מועמדות שנאספו מכל רחבי רוסיה.
סולומוניה לא באה ממשפחת אצולה.
במשך הזמן היא לא הביאה לווסילי ילדים ולכן ב-1525 הוא התגרש ממנה ונשא לאישה את אלנה גלינסקיה, בת האציל הליטאי וסילי לבוביץ' גלינסקי.
ב-1530 נולד יורש העצר הנסיך איוואן, שמשל בשם איוואן הרביעי.
לאחר מכן נולד בנם השני יורי.
וסילי מת ב-3 בדצמבר 1533 כתוצאה מזיהום דם לאחר שנפצע בברכו.
בנו איוואן בן ה-3 הוכרז לנסיך גדול, ואלנה שימש כעוצרת.
וסילי הגדיל את נסיכות מוסקבה וצירף אליה את פסקוב, סמולנסק, ריאזן ונובגורוד-סביירסקי עם זאת פעמים מספר נחל הפסדים במלחמתו עם הליטאים, כמו בקרב אורשה ב-8 בספטמבר 1514 בו הפסיד את מסטיסלבל וקריצ'ב.
הוא נלחם בתקיפות באופוזיציה, בייחוד נגד נסיכי שויסקי וורוטינסקי.
ב-1521 הגלה את הפטריארך ורלם, נוכח סירובו לתמוך בנסיך בהוקעת מתנגדיו.
1506 - פשיטה על חאנות קאזאן.
1508 - חיזוק מעמדה בגבול עם ליטא
1512 - מצור לא מוצלח על סמולנסק
1514 - כיבוש סמולנסק אך בעקבות תבוסה בקרבות המשך העיר וסביבתה המשיכו להוות שטח מריבה.
1521 - פשיטה של חאנות קרים וחאנות קאזאן על נסיכות מוסקבה.
בהמשך, במערכה מוצלחת הכוחות הרוסים הודפים את הפולשים ואף כובשים את ריאזן ומספחים אותה לנסיכות.
1523 - פשיטה מוצלחת אל חאנות קאזאן
1524 - פשיטה שלישית על חאנות קאזאן
1527 - עמידת מוסקבה במצור ובהמשך מערכה מוצלחת נגד חאנות קרים
וסילי סמיונוביץ' גרוסמן (רוסית: Василий Семёнович Гроссман; 12 בדצמבר 1905 – 14 בספטמבר 1964, מוסקבה) היה סופר יהודי-סובייטי.
נולד בשם יוסף שלומוביץ' גרוסמן בעיר ברדיצ'ב בעת שהייתה תחת שלטון האימפריה הרוסית (כיום חלק מאוקראינה) למשפחה יהודית מתבוללת.
בסיום בית ספר תיכון בעירו התקבל לפקולטה לכימיה באוניברסיטת מוסקבה, אותה סיים בשנת 1929. לאחר מכן עבד כמהנדס במכרות פחם באזור דונצק שבאוקראינה.
ב-1934 כתב ספר על חיי עובדי מכרות הפחם.
הספר מצא חן בעיני הסופר מקסים גורקי, שעזר לגרוסמן לעבור למוסקבה וקידם את הקריירה הספרותית שלו.
בין 1937–1941 כתב ספר על חיי המהפכנים ברוסיה בתחילת המאה ה-20.
עם פלישת הצבא הנאצי לברית המועצות ב-1941 גויס על ידי הצבא האדום והיה כתב צבאי של העיתון "הכוכב האדום" בחזית.
הוא ליווה את הכוחות בקרבות מוסקבה וסטלינגרד, בשחרור אוקראינה, בלארוס, פולין ובכיבוש ברלין.
במהלך המלחמה, בנוסף למאמרים בעיתון, כתב נובלה בשם "העם הבלתי מנוצח", וכן אוסף סיפורים קצרים תחת השם "רישומי סטלינגרד".
בשטחים המשוחררים של ברית המועצות ופולין התגלו לעיניו זוועות השואה שפקדה את היהודים.
במיוחד השפיע עליו ביקורו במחנות ההשמדה מיידנק וטרבלינקה.
את מה שראה שם תיאר במאמרו "הגיהנום הטרבלינקאי".
מאמר זה שימש כמסמך תביעה במשפטי נירנברג.
בין 1944–1946 החל גם לאסוף עדויות של ניצולי שואה, על בסיסן נכתב ביחד עם העיתונאי איליה אהרנבורג "הספר השחור".
זהו תיעוד דוקומנטרי ראשון לשואת יהדות אירופה.
הספר לא אושר לפרסום בברית המועצות, אך קטעים ממנו הוברחו למערב וראו אור בארצות הברית, כעבור שנים גם ברומניה וב-1980 גם בישראל.
בשנים שלאחר המלחמה נפל גרוסמן קורבן לרדיפות המשטר בשל יהדותו (בין 1948–1953).
ספריו לא פורסמו, והוא נאלץ לעבוד בעבודות מזדמנות.
למרות זאת המשיך לכתוב ספרים.
ב-1959 כתב את ספרו "החיים והגורל" (Жизнь и судьба), העוסק בקרב סטלינגרד ומציג יריעת חיים רחבה בחלקים שונים של רוסיה במגזרי אוכלוסייה שונים, תוך התמקדות ביהודים (הספר היה אסור לפרסום במשך כ-20 שנה).
ב-1961 כתב את ספרו "הכל זורם" (Всё течёт), שהיה תיעוד של פשעי הדיקטטורה הסטליניסטית, התנכלויות לאנשי רוח ומדענים, הרדיפות נגד יהודים, משפטי הראווה של בכירי הרופאים היהודים, מחנות המאסר (הגולאגים) וכן מדיניות הקולקטיביזציה והרעב הגדול באוקראינה.
ספרים אלה פורסמו בברית המועצות רק בתקופת הגלאסנוסט בסוף שנות ה-80, כעשרים שנה לאחר מותו.
לגרוסמן הייתה בת ביולוגית מנישואיו הראשונים ושני בנים חורגים מנישואיו השניים.
על בסיס הספר "החיים והגורל" בשנת 2012 הופקה סדרת טלוויזיה חיים וגורל בת 12 פרקים.
בן אלמוות העם (סיפור), תרגם אברהם קריב, עם עובד (סדרת "מן המוקד"), תל אביב, תש"ד.
הגיהנום בטרבלינקה, תרגם אברהם שלונסקי, הוצאת ש' איזרסקי, תל אביב, תש"ה.
הכל זורם, תרגם שלמה גורביץ, עם עובד, תל אביב, תשל"ד.
הספר השחור (נכתב ביחד עם איליה אהרנבורג), תרגמה מרוסית מיכל ליטובסקי (את פרקי ליטא תרגם מיידיש ק"א ברתיני), עם עובד, תל אביב, 1991.
וסילי פאבלוביץ' מישין היה מחשובי המתכננים הסובייטיים של מנועים רקטיים ומיזמי חלל.
מישין שימש במשך שנים כסגנו של סרגיי קורוליוב, המתכנן הראשי וראש תוכנית החלל של ברית המועצות.
לאחר מותו של קורוליוב בשנת 1966, מונה מישין למחליפו כראש משרד התכנון המיוחד מספר 1, לימים תאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
כישלונות בתחום פיתוח משגר החלליות שנועד להנחית קוסמונאוטים על הירח, ה-N-1, הביאו לפיטוריו של מישין בשנת 1974. במקומו מונה לתפקיד ולנטין גלושקו.
לאחר פיטוריו עמד מישין בראש המכון להנעה רקטית במסגרת המכון המוסקבאי לאווירונאוטיקה.
פרסם מאמרים רבים והיה חבר באקדמיה הבינלאומית לאסטרונאוטיקה.
מישין ותוכנית הירח של ברית המועצות
וסילי מישין נולד בכפר ליד מוסקבה.
בשנת 1935 הוא סיים את המכון לתעשיית תעופה במוסקבה והחל לעבוד בתחום.
בשנת 1945 הוא נשלח לגרמניה ולמד את הישגי התוכנית הגרמנית V-2. במהלך זה הוא הכיר את סרגיי קורוליוב והם החלו לעבוד ביחד על תוכנית הטילים הסובייטית.
לאחר מות קורוליוב ב-1966, מונה מישין כמחליפו ב-OKB-1. מישין ירש מקורוליוב את תוכנית הפיתוח של המשימה המאוישת הסובייטית לירח, ובמיוחד את מיזם המשגר אדיר הממדים N-1, שמשרד התכנון התחיל לתכנן בשנת 1959. המיזם היה רווי בעיות טכניות, יריבויות בין מתכננים וראשי משרדים, והיה קושי רב במימונו.
על פי עדויות רבים ממכריו ועמיתיו לעבודה, מישין נעדר את הכריזמה והקשרים הפוליטיים של קורוליוב, ולא הצליח לסחוף אחריו את ההנהגה הפוליטית של ברית המועצות שתהא מחויבת למיזם הירח, וכמו כן לא התבלט בין שאר המתכננים הראשיים כדמות בעלת סמכות ויוקרה, כפי שהיה בימיו של קורוליוב.
נחיתותו בתחומים שצוינו היו בין הגורמים שהביאו לכישלון תוכנית הפיתוח של המשגר N-1, ולבסוף פיטוריו בשנת 1974 מראשות משרד התכנון וביטול מיזם השיגור המאויש לירח.
החל משנת 1974 הוא התרכז בעבודה במכון לתעשיית תעופה במוסקבה.
בשנת 1990 פרסם מישין את זיכרונותיו בנושא תוכנית הירח, תחת הכותרת "מדוע לא טסנו לירח".
בסיומו של הספר ציין מישין: "איני רוצה שהקוראים יחשבו שאני מתחמק מאחריותי כמתכנן ראשי למספר טעויות שנעשו, במסגרת התוכנית להנחתת אדם על הירח.
מי שלא עושה מאום, אינו טועה.
אנו, יורשיו של קורוליוב, עשינו כמיטב יכולתנו, אך לא היה בכך די".
כוכב הזהב של גיבור העמל הסוציאליסטי
וסילי איבנוביץ' לבדב-קומאץ' היה משורר רוסי סובייטי, שנודע בעיקר כמחבר המילים לשירים פטריוטיים ואידאולוגיים של תקופת סטלין.
לבדב נולד במוסקבה במשפחתו של סנדלר.
את שיריו הראשונים הוציא לאור בשנת 1916, ובשל תמיכתו בקומוניזם הוסיף לשם משפחתו את הסיומת "קוּמָאץ'" – כינוי רוסי לדגל הקומוניסטי האדום וחיבר שירים רבים שתומכים בצבא האדום.
משנת 1918 עבד בעיתונים הקומוניסטיים החדשים.
בין השנים 1919–1921 למד בפקולטה להיסטוריה ופילולוגיה באוניברסיטת מוסקבה, ובאותו זמן עבד במחלקת הדפוס של מועצת המלחמה המהפכנית (Реввоенсовет) ושל סוכנות הטלגרף של רוסיה (РОСТА).
לבדב חיבר את המילים לשירים במספר סרטים סובייטים ידועים, בהם "החֶבְרֶה השמחים" (Весёлые ребята) ו"קרקס" (Цирк).
כמו כן, חיבר שירים פטריוטיים סובייטיים, אשר מפארים את הגדולה והעוצמה של ברית המועצות, את החופש והשפע שהשלטון הסובייטי מעניק לאזרחיו, את מעמד הפועלים ואת המנהיג סטלין.
כמה משיריו עסקו גם בספורט – נושא שטופח על ידי השלטון הסובייטי.
לבדב-קומאץ' חיבר את מילות "המנון מפלגת הבולשביקים" (Гимн партии большевиков).
למרות שמו, שיר זה לא החליף את האינטרנציונל בתור ההמנון הרשמי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
עם זאת, לאחר שהוכנסו בו שינויים רבים, השיר הפך להמנון ברית המועצות – אך לבדב-קומאץ' כבר לא נרשם כמחברו.
לאחר הכנסת שינויים נוספים שיר בעל אותו לחן היה להמנון הפדרציה הרוסית.
משנת 1937 היה חבר במועצה העליונה של ברית המועצות.
בשנת 1941 הוענק לו פרס סטלין.
בעת מלחמת העולם השנייה שירת בצי הסובייטי הלוחם בתפקיד פוליטרוק ועבד בעיתוני חיילים.
חיבר את השיר "מלחמה קדושה" (Священная война), שהפך לאחד השירים הרוסיים הפטריוטיים המזוהים ביותר עם המלחמה.
קיימת טענה שהשיר חובר על ידי משורר רוסי אחר בתקופת מלחמת העולם הראשונה, אך לרוב הדעות, גם אם לבדב-קומאץ' התבסס על שיר אחר, הוא ערך אותו לבלי הכר וכתב את רוב הטקסט בעצמו.
לאחר מותו של סטלין שירים רבים של לבדב-קומאץ' נשארו ידועים ואהובים בקרב תושבי רוסיה, אך המילים שמפארות את סטלין שונו כאשר השירים הושמעו בציבור.
וסילי ולדימירוביץ' ברזוצקי הוא כדורגלן עבר רוסי, ששיחק בעמדת הבלם.
וסילי הוא האח התאום של אלכסיי ברזוצקי, ששיחק יחד איתו בצסק"א.
בצעירותו הוא למד באקדמיית "סמנה", מבתי הספר לכדורגל היוקרתיים היותר ברוסיה, ובמקביל שיחק במדי נבחרות הנערים והנוער השונות של רוסיה החל מ-1999, עת השתתף באליפות אירופה עד גיל 17.
ברזוצקי החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת מועדון הכדורגל מוסקבה.
הוא עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון בשנת 2000, כשהיה בן 17 בלבד.
אחרי שתי עונות טובות במועדון, הוא עבר בשנת 2002 לצסק"א מוסקבה, בה הוא משחק עד היום.
הוא זכה עם צסק"א 3 פעמים באליפות רוסיה (ב-2003, ב-2005 וב-2006) ואף בגביע אופ"א בעונת , לאחר שפתח בניצחון 1–3 על ספורטינג ליסבון במשחק הגמר.
הוא העפיל עם הקבוצה לרבע גמר ליגת האלופות בעונת .
בשש עונותיו הראשונות במועדון הופיע 165 פעמים וכבש 5 שערים וזכה עמה גם במספר תארים נוספים.
הוא הגיע גם להישגים אישיים במדי צסק"א, כאשר נבחר חמש פעמים לרשימת 33 המצטיינים בליגה הרוסית בשנים 2005 - 2009.
בעקבות יכולתו הטובה בהגנת צסק"א ברזוצקי זכה למקום קבע בנבחרת רוסיה.
הוא התחיל לשחק בנבחרת בשנת 2003, וזומן לסגלה לטורניר יורו 2008 על ידי המאמן חוס הידינק.
הוא היה שותף לטורניר המוצלח של הנבחרת הרוסית שהגיעה עד לחצי הגמר, שם הפסידה לספרד.
בניגוד למספרו בצסק"א מוסקבה, בנבחרת מספר חולצתו הוא 2. ברזוצקי זומן למונדיאל 2014 על ידי מאמן הנבחרת פאביו קאפלו.
בנוסף, ברזוצקי זומן גם ליורו 2016 על ידי המאמן לאוניד סלוצקי וכבש את שער השוויון מול נבחרת אנגליה במשחק הראשון בטורניר.
בנובמבר 2018 הוזמן על ידי לאוניד סלוצקי יחד עם אחיו לצוות המאמנים של קבוצת ויטסה ארנהם ההולנדית.
באוגוסט 2020 הצטרף לצוות האימון של צסק"א מוסקבה.
באפריל 2021 מונה לעוזר מאמן של קבוצת קרסנודאר.
ב-10 בינואר 2022 חזר לצסק"א מוסקבה על מנת לשמש כעוזרו של אחיו התאום אלכסיי.
וסילי הראשון (1241–1276) בנו של יארוסלאב השני היה נסיך ולדימיר, אך מעשית ישב בקוסטרומה.
עוד בתקופת אביו קיבל נסיכות בקוסטרומה.
לאחר פטירת אחיו, בשנת 1272 קיבל נסיכות ולדימיר, אך לא עבר לעיר זו.
בתחילת שלטונו החל במתקפה על רפובליקת נובגורוד.
לאור מצוקתם הם הסכימו לכל דרישותיו והכירו בו כשליט.
לאחר התבססות בנובגורוד הוא נסע לאורדת הזהב לפגישה עם החאן החדש.
לאחר חזרתו מנסיעה זו נפטר בשנת 1276.
בתקופת שלטונו פקידי אורדת הזהב בוצעו מפקד אוכלוסין בנסיכות לצורך הסדרת גובה התשלום המגיע לחאן.
בשנת 1274 נערכה אספת ראשי הכנסייה הרוסית.
וסילי הראשון היה נסיך ולדימיר ונסיך מוסקבה ממשיך דרכו של אביו בהתמודדות נגד אורדת הזהב ואיסוף אדמות רוסיות סביב נסיכות מוסקבה.
לאחר פשיטה של חאן אורדת הזהב על מוסקבה בשנת 1384 הועבר לחצר החאן בתור בן ערובה.
לאחר מספר שנים שוחרר תמורת סכום כסף גדול.
בהתאם לצוואה של אביו התמנה לנסיך מוסקבה בשנת 1389. זאת ללא קבלת אשרור מאורדת הזהב, דבר שהיה תקדימי באותם הימים.
דמיטרי דונסקוי גם דאג שלא יהיה יריבות פנימית מצד בן דודו ולדימיר, נסיך סרפוחוב שבהיותו נכד של איוואן הראשון, נסיך מוסקבה גם היה יכול להתמודד על התפקיד.
כדי לחזק את מעמדו נגד אורדת הזהב כרת ברית עם נסיכות ליטא ולא התנגד לחיזוק מעמדה בסמולנסק וסביבתה.
בשנת 1392 הוא צירף את נסיכות ניז'ני נובגורוד ואת נסיכות מורום לנסיכות מוסקבה.
בשנת 1397–1398 הוא הצליח לצרף לנסיכות מוסקבה את וולגדה, ערי הצפון שנוספו ושטחים מאוכלסים על ידי קומי.
ניסיונות לקחת מרפובליקת נובגורוד שטחים לאורך נהר דבינה הצפונית לא צלחו.
בשנת 1396 כוחות של טימור לנג פלשו לנסיכות מוסקבה, לאחר מערכה מוצלחת מול אורדת הזהב.
אומנם הם נעצרו וחזרו מזרחה.
וסילי ניצל את הזדמנות של חולשה באורדת הזהב והפסיק את התשלומים השנתיים לאורדת הזהב.
בתחילת המאה ה-15 התרחש איחוד של ליטא עם פולין והוקם האיחוד הפולני-ליטאי.
מעמד המדינה המאוחדת בתקופה זו היה חזק מאוד, בשנים 1403–1404 הם כבשו שטחים רוסים במערב כולל סמולנסק וויאזמה.
חיזוק מעמד פולין בנסיכות ליטא גרם להתנגדות הנסיכים הרוסים בתוך נסיכות ליטא.
חלק מהם עברו לנסיכות מוסקבה והדבר גרם למתחים בין המדינות.
בשנת 1408 החל מאבק צבאי אך הוא לא התפתח לעימות כולל.
בשנת 1408 חאן אורדת הזהב ידיגיי התקדם עד למוסקבה אך העיר עמדה במצור.
נסיך טבר קיבל דרישה מהחאן להגיע למוסקבה עם התותחים שלו ולא נענה לדרישה.
בסופו של דבר ידיגיי חזר לשטחי האורדה ללא כיבוש מוסקבה.
אומנם וסילי נאלץ לחדש תשלומים שנתיים לאורדת הזהב אך מבחינת הרוסים המערכה הייתה די מוצלחת.
וסילי נסע לאורדת הזהב רק בשנת 1412.
בכל מהלך שלטונו הייתה רק פשיטה משמעותית אחד של כוחות אורדת הזהב לשטחי הנסיכות, וגם במהלך זו מוסקבה לא נכבשה.
במהלך השנים 1395–1405 עבד במוסקבה תאופנוס היווני, הנחשב לאחד מגדולי ציירי איקונינות ברוסיה.
בשנת 1390 התחתן עם סופיה, בתו של ויטאוטאס הגדול, הדוכס הגדול של ליטא.
ככל הנראה, האצולה המוסקבאית לא קבלה אותה והמתח היה גם ביחסים בין בני הזוג.
לפי עדויות הכרוניקות וסילי חשד שבן היורש שלו למעשה נולד מאב אחר.
ארבעה בנים ראשונים של בני הזוג נפטרו בגיל צעיר.
לאחר מכך, נולדו להם ארבע בנות.
רק בשנת 1415 נולד הבן וסילי והתחנך בליטא בחצר סבו.
וסילי השני היה נסיך מוסקבה, ורוב תקופת שלטונו התאפיינה במאבקים פנימיים כנגד בני דודיו.
במהלך שנות שלטונו בוטלו רוב הנסיכויות הקטנות והתחזק מאוד השלטון המרכזי של הנסיך.
התלות של נסיכות סוזדל-ניז'ני נובגורוד, רפובליקת נובגורוד, רפובליקת פסקוב בנסיכות מוסקבה התחזקה.
בשנת 1448 נבחר ראש הכנסייה הרוסית החדש.
בפעם הראשונה נעשה הדבר ללא התערבות של ראש הכנסייה בקונסטנטינופול, ומאורע זה וסימן את תחילת עצמאותה של הכנסייה הרוסית.
וסילי קיבל את תואר נסיך מוסקבה בגיל 10, לאחר פטירת אביו וסילי הראשון.
מינויו לתפקיד היה שנוי במחלוקת מכיוון שדודיו היו בחיים ואחד מהם - יורי דמיטרייביץ', הוזכר על ידי דמיטרי דונסקוי כיורש לאחר וסילי הראשון, ולאור זאת לא הסתיר יורי את שאיפותיו.
מיד לאחר מותו של וסילי הראשון נמלט יורי לגאליץ' (עיר באזור מוסקבה) והחל במשא ומתן עם אצילי מוסקבה.
אף צד לא רצה להתחיל במלחמה פנימית כוללת, ובתיווך ראש הכנסייה הרוסית-אורתודוקסית, ארכיבישוף מטרופוליטני פוטי סוכם לדחות את הנושא ולקבל את הכרעת חאן אורדת הזהב.
בשנת 1427 נסעו וסילי ואימו סופיה לאביה, ויטאוטאס הגדול, דוכס ליטא וביקשה את עזרתו.
במצב זה התקשה יורי להתמודד על תפקיד נסיך מוסקבה ובשנת 1428 הבטיח להפסיק את המאבק.
בשנת 1430 נפטר דוכס ליטא ויטאוטאס הגדול וזמן קצר לאחר מכך נסע יורי לחצר חאן אורדת הזהב במטרה להשיג הכרעה לטובתו.
מן הצד השני, נסע גם וסילי אל החאן.
וסילי היה מוקף ביועצים שבראשם עמד איוואן וסוולז'סקי, אשר היה בעברו יועץ סבו ואביו.
הבוררות החלה באביב 1432, ויורי דמיטרייביץ' התבסס על צוואת דמיטרי דונסקוי.
טענות וסילי, בהתאם להחלטת יועציו התבססו על בקשות לשמירת המצב הקיים וכללו שבחים רבים לחאן.
דברי השבח עשו את שלהם והחאן החליט שעל וסילי להמשיך למשול במוסקבה.
בהיותו בחצר החאן הבטיח וסילי ליועצו הראשי, איוואן וסוולז'סקי, להתחתן עם ביתו, אך בדרכו חזרה למוסקבה הפר את הבטחתו והתארס עם בת אצולה אחרת.
דמיטרי וסוולז'סקי נפגע קשה, עזב את מוסקבה ועבר לצידו של יורי.
באפריל 1433 החלו כוחותיו של יורי לנוע לכיוון מוסקבה.
וסילי לא הצליח לארגן כראוי את צבאו, הפסיד בקרב ונמלט לקוסטרומה, שם נעצר.
על אף בקשות יועציו, לא הרג אותו יורי, נתן לו את השלטון בעיר קולומנה ואף הרשה לו לקחת איתו לקולומנה את יועציו מאצולת מוסקבה.
בהיותו בקולומנה הצליח וסילי לקבץ סביבו את רוב אצולת הנסיכות.
יורי, שראה את המצב החליט לוותר על תפקיד נסיך מוסקבה וכבר באותו שנה, החזיר את כס הנסיך לווסילי וחזר לגאליץ'.
בניו של יורי לא קיבלו את החלטת אביהם, המשיכו במאבק ובקרב שנערך בשנת 1434 ניצחו את כוחותיו של וסילי.
כאשר נודע שבין הכוחות שהשתתפו בקרב היו גם אנשיו של יורי ערך וסילי פשיטה על גאליץ' ושרף אותה.
באביב 1434 זכה הכוח המשולב של יורי ובניו בניצחון חשוב על צבאו של וסילי, אשר נמלט לניז'ני נובגורוד והחל בהכנות לנסיעה לאורדת הזהב.
כאן נודע לו שיורי דמיטרייביץ' נפטר ובנו, וסילי הפוזל החל למשול במוסקבה.
אחיו של וסילי הפוזל לא תמכו בו ועברו לצידו של וסילי השני.
כתוצאה מכך גורש וסילי הפוזל ממוסקבה וחתם על הסכם לפיו הבטיח שלא ימשיך בניסיונות לקבל את נסיכות מוסקבה.
תקופת השלום לא ארכה זמן רב ובשנת 1435 התחדש המאבק.
בקרב המכריע גברו כוחותיו של וסילי השני, וסילי הפוזל נלקח למוסקבה.
בהוראתו של וסילי השני נעקרו עיניו.
המאבק עם חאנות קאזן ודמיטרי שמיאקה
בשנת 1439 החל החאן של קאזאן לפשוט על נסיכות מוסקבה, ווסילי עזב את העיר במטרה לאסוף כוחות.
מוסקבה עמדה במצור של עשרה ימים ולא נכבשה.
בשנת 1445 החלה מערכה חדשה בין נסיכות מוסקבה לבין חאנות קאזאן.
לאחר שכבשו את ניז'ני נובגורוד, ניצחו הטטרים בקרב המכריע על נהר קמנקה והנסיך נלקח בשבי.
בהמשך שולם עבור שחרור הנסיך כופר גדול במיוחד, ולצורך איסוף הכסף הוגדלו באופן משמעותי המיסים לקופת הנסיך, מה שגרם להתמרמרות בקרב האצולה.
בשנת 1446 כבשן כוחות הקושרים בראשות דמיטרי שמיאקה, אחיו של וסילי הפוזל, את מוסקבה ועצרו את אימו ואשתו של הנסיך, בעוד וסילי עצמו היה באותה תקופה מחוץ לעיר.
תוך מספר ימים נעצר וסילי, עיניו נעקרו וביחד עם אשתו נשלח לעיר אוגליץ'.
חלק מאצילי הנסיכות עברו לתמוך בנסיך החדש - דמיטרי שמיאקה וחלק המשיכו בתמיכתם בווסילי ונאספו בליטא.
בשנת 1446 שחרר דמיטרי שמיאקה את וסילי במטרה לסיים את הסכסוך.
בתמורה הבטיח וסילי שלא ינסה להחזיר לעצמו את השלטון, אך רוב תומכיו דרשו ממנו להתחיל במאבק מזוין להשבתו לכס הנסיכות.
לאחר שגם ראשי הכנסייה ונסיך טבר הדומיננטי הצטרפו לכוחות התומכים, החל וסילי במאבק בתמיכת כוחות שבאו מליטא.
תוך פרק זמן קצר החזיר וסילי לעצמו את השלטון ודמיטרי שמיאקה חתם על חוזה שלום.
היה זה שלום שברירי מאוד ובמהלך השנים 1448–1452 היו מספר אירועים אלימים ביניהם, עד שבסופו של דבר נתפס דמיטרי שמיאקה והורעל בשנת 1453. לאחר מותו המשיך וסילי את המאבק כנגד תומכיו של דמיטרי ונסיכויותיהם אוחדו עם נסיכות מוסקבה.
החל מהמחצית השנייה של שנות ה-50 של המאה ה-15 היה למעשה בנו הבכור של וסילי, איוואן השלישי, השליט לצד אביו העיוור.
וסילי השני נפטר בשנת 1462 משחפת.
וסילי יורייביץ' קוסוי הידוע גם כווסילי הפוזל (1421–1448; ברוסית: Василий Юрьевич Косой) היה נסיך מוסקבה במשך תקופה קצרה.
הוא הוזכר בפעם הראשונה בכרוניקה הרוסית ב-1433. במהלך חתונת וסילי השני, הואשם וסילי הפוזל על ידי אמו של וסילי השני שהוא ענד תכשיט שהיה שייך לדמיטרי דונסקוי ונגנב.
המהומה שקמה בעקבות האירוע הייתה בין הגורמים למלחמה הפנימית בתוך נסיכות מוסקבה.
וסילי השתתף בכל הקרבות שניהל אביו יורי דמיטרייביץ' ואחיו דמיטרי שמיאקה נגד הנסיך וסילי השני.
ב-1434 הוכתר יורי דמיטרייביץ' לנסיך מוסקבה, אך נפטר זמן קצר לאחר מכך.
לאחר מות אביו הכריז על עצמו וסילי הפוזל כיורש העצר, אך מסיבות שאינן ידועות התנגדו אחיו ומרבית מתומכיו להכתרתו לנסיך מוסקבה וחברו לווסילי השני.
בעקבות המהלך החליט וסילי הפוזל לברוח לנובגורוד, לאחר כחודשיים עבר לקוסטרומה, ובינתיים הוכתר וסילי השני לנסיך מוסקבה.
לאחר מספר קרבות, הובס וסילי הפוזל ונעצר ב-1436. כאקט עונשין החליט וסילי השני לעקור את עיניו.
לאחר אירוע זה, לא הוזכר עוד שמו בכרוניקות.
ככל הנראה מת במעצר ב-1448.
וסילי וסילייביץ' ורשצ'אגין היה צייר רוסי, הידוע בציורי הקרבות הריאליסטיים שלו.
אביו היה אציל רוסי, בעל אדמות רבות.
בגיל 8 נשלח ורשצ'אגין לפנימייה צבאית לילדים בצארסקויה סלו.
כבר בפנימייה התגלה כישרונו לצייר.
לאחר סיום הפנימיה, התקבל לבית הספר של הצי בסנקט פטרבורג.
בשנת 1858 ,במסגרת הלימודים, השתתף כחניך בהפלגה של פריגטה "קמצ'טקה".
הספינה ביקרה בדנמרק, צרפת ומצרים.
במהלך הלימודים המשיך לעסוק בציור.
לאחר סיום בית הספר הוענקה לו דרגת סגן משנה בצי.
הוא שירת בצי כשנה ופרש מהשירות.
לאחר הפרישה מהצי החל ורשצ'אגין ללמוד ציו באקדמיה לאומנות.
כעבור שנתיים, בשנת 1863, זכה במדליה מאת האקדמיה הקיסרית לאמנויות עבור יצירתו "יוליסס הורג את המחזרים".
בשנת 1864 נסע לפריז שם למד תחת ז'אן-לאון ז'רום.
בשנת 1866 השתתף ורשצ'אגין בסלון של פריז והציג את יצירתו "דוחובורים קוראים תהילים".
שנה לאחר מכן הצטרף לגנרל קונסטנטין פון קאופמן במסעו לטורקסטן.
במאי 1868 צפה ורשצ'אגין בכיבוש סמרקנד על ידי הכוח בפיקודו של פון קאופמן.
לאחר כיבוש העיר המשך קאופמן עם מרבית חייליו לרדוף אחר צבאו של אמיר בוכרה.
בסמרקנד נשאר כוח קטן של חיילים רוסים.
מתנגדי הפלישה הרוסית ניצלו את ההזדמנות וצרו על המבצר בעיר, בו שהו חיילים רוסים.
ורשצ'אגין, כקצין לשעבר, התגייס מיד ללחימה .
הוא קיבל פיקוד על קבוצת חיילים ולקח חלק פעיל בהדיפת המתקפה על המבצר.
על תפקידות בקרבות עוטר בעיטור גאורגי הקדוש מדרגה-4.
ורסצ'אגין טייל בטורקסטן בשנת 1869, בהימלאיה, הודו וטיבט בשנת 1873 ושב להודו בשנת 1884.
בין מסעותיו שב ורשצ'אגין לפריז ושהה גם במינכן, ובהן הציג מיצירותיו.
בשנת 1874 שב לסנקט פטרבורג והציג בה את יצירותיו בעקבות מסעותיו בטורקסטן ובהן "תוצאות המלחמה" - פירמידה של גולגולות המוקדשת ל"כל הכובשים, בעבר, בהווה, ובעתיד" והיצירה "נשאר מאחור" המתארת גופה של חייל פצוע שננטש למות על ידי חבריו.
ורשצ'אגין התגייס כמתנדב לצבא הרוסי במהלך מלחמת רוסיה-טורקיה בשנת 1877. הוא הוצב במטה של הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ'.
הוא השתתף בקרב על מעבר שיפקה ובמצור על פלבן (בו נהרג אחיו).
במהלך ההכנות לחציית הדנובה בסמוך לרוסצ'וק נפצע ורשצ'אגין קשה.
בתום המלחמה עבר למינכן שם צייר יצירות רבות שהושפעו מהמלחמה.
בשל מהירות היצירה שלו, טענו כי את היצירות מציירים עוזריו ולא הוא.
היצירות הציגו בבוטות את מראות המלחמה וזכו לעניין רב בתערוכות שערך בפריז בשנת 1881 ולאחר מכן בלונדון, ברלין, דרזדן ווינה
במקביל יצר ורשצ'אגין יצירות המתארות את השלטון הבריטי בהודו, ובהן "התהלוכה הממלכתית של נסיך ויילס לג'ייפור בשנת 1876" - אחד הציורים הגדולים בעולם (ככל הנראה היצירה השלישית בגודלה).
בשל בוטותם, וסצנות המוות שלהם, יצירותיו עוררו שערורייה ציבורית.
בין היצירות ניתן למנות סדרה של שלוש יצירות המתארות צליבה, וכן יצירה המתארת הוצאה להורג באמצעות תותחים בהודו ("פיצוץ באמצעות תותחים בהודו הבריטית"), ויצירה המתארת הוצאה להורג של ניהליסטים בסנקט פטרבורג.
מבקריו של ורשצ'אגין טענו כי הוצאות להורג באמצעות תותחים בהודו נעשו רק פעם אחת, במהלך המרד ההודי הגדול של 1857, בעוד שהיצירה מתארת חיילים בלבוש עכשווי, וממנה ניתן ללמוד שמדובר בנוהג נפוץ.
ורשצ'אגין השיב במאמר תגובה שפורסם ב-1887 כי לדעתו אם יקרה מרד נוסף ישובו הבריטים להוציא להורג בצורה זו.
בשנת 1884 נסע ורשצ'אגין לסוריה ולארץ ישראל, על מנת לראות במו עיניו את נופי הברית החדשה, וזאת במטרה לדייק בציוריו.
ורשצ'אגין יצר סדר ציורים בהם תיאר את ישו במראה האופייני לתושבי הארץ.
ציורים אלה זכו לביקורת רבה בשל המראה הערבי בו תואר ישו, אשר נחשב כזילות.
בשנת 1893 יצר ורשצ'אגין סדרת ציורים שנקראה "1812" ותיארה את הפלישה של נפוליאון בונפרטה לרוסיה.
סדרה זו צוירה בהשראת ספרו של לב טולסטוי "מלחמה ושלום"
ורשצ'אגין שהה במזרח הרחוק במהלך מלחמת סין–יפן הראשונה, וכן שהה עם חיילי ארצות הברית בפיליפינים וחיילים רוסיים במנצ'וריה.
במהלך מלחמת רוסיה יפן הוזמן על ידי האדמירל סטפאן מקארוב לספינת הקרב פטרופאבלובסק, ושהה עליה ב-13 באפריל 1904 עת שנפגעה על ידי שני מוקשים ימיים בים הצהוב וטבעה.
מרבית אנשי הצוות ובהם מאקארוב וורשצ'אגין נהרגו.
יצירתו האחרונה של ורשצ'אגין, תמונה של האדמירל מתכונן ללחימה, הוצאה בלא נזק מהספינה הטבועה.
העיירה ורשצ'אגינו שבמחוז פרם נקראה על שמו, וכן בשנת 1978 נקרא אסטרואיד ורשצ'אגין 3410 שהתגלה על ידי האסטרונומית הסובייטית לודמילה ז'וראבליובה.
וסילי מקסימוביץ' מקסימוב היה צייר רוסי ובין מובלי קבוצת האומנים המכונים "הנודדים".
מקסימוב נולד למשפחת איכרים בכפר לופינו שליד נובאיה לאדוגה.
הוא התייתם בצעירותו, והחל לעבוד בחנות איקונות למחייתו, בה למד לצייר.
בשנת 1863 התקבל לאקדמיה הקיסרית לאמנויות ובשנת 1864 הצטרף לקומונת האמנים (Арте́ль худо́жников) שהוקמה על ידי פ.
הקבוצה התקיימה שנה אחת לפני שפורקה אולם מקסימוב הושפע מחבריה.
בשנה זו צייר מקסימוב את היצירה "הילד החולה" אשר זיכתה אותו במדליית זהב מאת האקדמיה.
מקסימוב סיים את לימודיו באקדמיה בשלוש שנות לימודים (קצב לימודים מהיר ביותר) ובשנת 1865 סירב (בדומה לאמנים אחרים בהם איוואן קרמסקוי) להשתתף בתחרויות האקדמיה.
סירוב זה נבע מסירובו לנסוע וללמוד אמנות ברחבי אירופה (קריטריון אשר נדרש על מנת להשתתף בתחרויות), והעדיף לנסוע בכפרי רוסיה ולצייר את המראות שראה בסגנון ריאליסטי.
לאחר תום לימודיו עבר לכפר שובינו שבפלך טבר, שם צייר את הכפריים ופשוטי העם והתפרנס מלימוד ציור לנסיכה גולנישב-קוטוזוב (צאצאית של מיכאיל קוטוזוב).
יצירתו "סיפורי סבתא" (1867) הוצגה בתערוכת הנודדים וזכתה בה בפרס.
היצירה נרכשה על ידי האספן פאבל טרטיאקוב.
בשנת 1872 הצטרף מקסימוב לקבוצת הנודדים (קבוצת פרדויז'ניקי) ובמהרה הפך לאחד ממוביליה.
איליה רפין ציין כי מקסימוב היה אבן הפינה של הקבוצה.
בשנות חייו האחרונות יצא הסגנון הריאליסטי מהאופנה, ולא היו רוכשים ליצירותיו של מקסימוב, אולם מקסימוב המשיך לצייר את התושבים הכפריים העניים של רוסיה, תוך שהוא חי חיי עוני ומחסור.
וסילי גוליצין היה נסיך רוסי, בין המדינאים הבולטים ברוסיה של המאה ה-17 ובין ראשי הממשל בתקופת שלטונה של סופיה אלכסייבנה רומנובה בשנים 1682–1689.
ב-1676 השתתף במלחמה נגד חאנות קרים.
בתקופת כהונתו של פיודור השלישי מונה למספר תפקידי מפתח בממשל וקיבל תואר בויארין.
בתקופה בה תפקדה סופיה רומנובה כעוצרת התמנה רשמית לראש משרד החוץ.
המצב הגאופולטי של רוסיה הצארית באותה תקופה היה די קשה.
למרות חתימת הסכם שלום עם האימפריה העות'מאנית היחסים היו מתוחים, השלום עם האיחוד הפולני-ליטאי היה לא יציב, בשנת 1682 החלו פלישות של חאנות קרים לשטחי רוסיה הצארית.
גוליצין היה בדעה שיש לחמם את היחסים עם הפולנים.
כתוצאה מכך רוסיה ויתרה בשלב זה על שאיפותיה להחזיר לעצמה מוצא לים הבלטי.
לאחר משא ומתן ארוך, בשנת 1686 נחתם הסכם של שלום נצחי עם האיחוד הפולני-ליטאי.
ההסכם אשרר את ההסכמות של הסכם אנדרוסובו וגם השאיר את קייב בשליטה רוסית.
בהתאם להסכם זה, רוסיה הצארית התחייבה להתחיל במלחמה נגד האימפריה העות'מאנית.
כשלב מקדים, בשנים 1687 ו-1689 גוליצין ארגן שתי פשיטות נגד חאנות קרים.
המערכות הצבאיות לא היו מוצלחות וגרמו לאבדות משמעותיות לרוסים.
רק לאחר מאמצים רבים, הנסיכה סופיה הצליחה לשכנע את פטר הגדול להכריז על גוליצין כמפקד שניצח במערכה.
עם זאת, הפשיטות תרמו לכך שחאנות קרים לא הייתה יכולה לעזור לטורקים בלחימה נגד פולין ואוסטריה.
בשנת 1689 פטר הגדול סילק את סופיה רומנובה מכל תפקידיה.
גוליצין נשלח לגלות במחוז ארכנגלסק ונפטר שם בשנת 1714.
וסילי אנדרייביץ' ז'וקובסקי היה משורר רוסי, בין טובי המשוררים בתחילת המאה ה-19, מייסד הסגנון הרומנטי בשירה הרוסית ומחבר ההמנון הלאומי של האימפריה הרוסית (אל, נצור את הצאר!).
וסילי ז'וקובסקי נולד בכפר בגוברניית טולה.
הוא היה בן מחוץ לנישואים של בעל אחוזה מקומי ושבויה מטורקיה.
את שם המשפחה קיבל הילד מאיכר מקומי שאימץ אותו.
לקידום הקריירה העתידית, רשמו ההורים את הילד לשירות צבאי, ובשנת 1789 הוא נרשם גם בספר האצילים של הגוברניה.
בשנת 1797 הוא נשלח למוסקבה להמשך לימודים.
באותה שנה הוא פרסם את השיר הראשון שלו.
בשנת 1802 הוא הכיר את ניקולאי קרמזין והושפע מיצירותיו.
הוא המשיך בפרסום שירים וגם תרגם מספר שירים מאנגלית.
החל משנת 1805 הפופולריות שלו גדלה והגיעה לשיא בשנים 1808–1812. בשנת 1808 הוא פרסם את אחד השירים המפורסמים - "לודמילה".
בשנת 1812, במהלך המלחמה נגד נפוליאון, הוא התנדב לצבא מתנדבים.
שיריו בתקופה זו הפכו לפופולריים מאוד בצבא.
בשנת 1814 הגיע לאחוזה של משפחת קירייבסקי, שהיו קרובי משפחתו והתגורר שם כמעט שנתיים; כשהוא מגדל את נכדים-אחיינים של גיסתו, ואיוון קירייבסקי.
בשנת 1815 הוא היה אחד מהחברים הבולטים בחבורה הספרותית "ארזמס".
בשנת 1816 הוא חיבר את המילים ל"יה מלכנו נצור", ההמנון הרוסי הראשון.