tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפרק האחרון של העונה השנייה אמורים להביא לו אותה אך לא ידוע בינתיים מה מצבו.
דני (אלון דהן) (עונה 2) – בעל הבית ואחראי התחזוקה של אהובה ונימי.
אחראי בעקיפין על מותו של בעלה של אהובה, מכיוון שהוא הסתיר מידע בנוגע לפטריית עובש רעילה שקיימת בבניין שלהם.
נעצר בסוף העונה השנייה, לאחר שהתגלה שהוא מעל בכסף שנועד לשיפוץ הביוב בשכונה של נימי.
אודי (חיים זנאתי) (עונות 2–3) – בן זוגה של אהובה.
נימי בהתחלה לא אוהב אותו אך בסוף מתחיל לאהוב אותו.
חטף התקף לב עקב נשימה של פטרייה מסוכנת.
בעונה השלישית מסתבר שהסתיר מאהובה מכתב שבו המדינה נתנה לה ולנימי דירה חלופית.
אלה (שיר זוארץ) (עונה 3) – אחותו החורגת של נימי והבת של אודי.
היא ונימי לא כל כך מסתדרים.
תכננה לאביה מאהבת על מנת שאביה לא יינשא לאהובה.
בהמשך היא ונימי מודים לאהובה על התעלול שגרם לה ולאביה להיפרד.
הופכת לבת זוגו של בוזי.
שלומי (לואי נופי) (עונה 3) – פושע שדרש מגילי לטפל בעוזרו לאחר שנקלע לקרב יריות לאחר שסידר את הפושעים שהביאו לו את היהלומים, ונתן להם כסף מזויף.
בהמשך בנו של פרג' שעזר לו נפטר מפצעיו.
נתן לגילי בהמשך טלפון על מנת להיות איתו בקשר.
חולם להחליף את סשה בתור יו"ר ארגון הפשע שלה.
סשה, למורת רוחו, מינתה אותו למחליף של יסמין בתור השומר של גילי, ובהמשך, הציג את עצמו כדודנו של גילי.
לאחר שהארגון שלו קיבל צו הרחקה מגילי, מתכנן את סגירת החשבון שלו עמו.
בהמשך סשה גילתה שהוא אחראי לפציעה של יסמין וסילקה אותו מהארגון.
הטמין פצצה באמבולנס שבו נסעו נימי וגילי.
נרמז שגם הוא נאסר עם פרג'.
אפי (חיים כהן) (עונה 3) – בעל מסעדת וופלים בשם "הוופרלה" ואביו של יאיר שגם עובד אצלו, ואף חושש ממנו.
הלווה כסף מהשוק האפור על מנת לסגור חובות.
בהמשך נועם מגלה את זה במקרה.
מיישר עם בנו את ההדורים בסוף העונה השלישית.
יסמין (רוני מרון קליין) (עונה 3) – נכדתה של סשה נשלחה על ידי סבתה לשמור על גילי, במהלך העונה חטפה אותו ושחררה אותו בעקבות פקודה שנתנו לה והיא נתנה לו לאכול פיצה, גילי מציג אותה כבת-דודתו, בהמשך העונה רומי גלתה שגילי שיקר לגביה.
בהמשך נורתה על ידי אחד מאנשיו של פרג'.
בהמשך, נעצרה בעקבות הפרת צו ההרחקה.
בהמשך, השתחררה והחלה להמשיך להיות בקשר עם גילי.
החליטה לפרוש מעולם הפשע וללמוד רפואה, ובקשה מגילי שיעזור לה להשלים בגרויות.
שלמה את החובות של אפי, ונוסעת לבולגריה על מנת ללמוד רפואה.
סשה (גילה אלמגור) (עונה 3) – הבוסית של שלומי וריצ'רץ', וסבתה של יסמין.
בהמשך העיפה את יסמין מהעסק לאחר ששמעה שיסמין לא רוצה להמשיך בעסק.
רותי קופלר (שירלי בוגנים) (עונה 3) – אימה של אלומה.
דוגמנית עבר שרצתה שאלומה תמשיך את דרכה.
בהמשך, רשמה אותה לתחרות מלכת היופי.
אליאן פרנק (סיגל שחמון) (עונה 3) – אימו של פרנקו.
פרנקו מתבייש בהן אך מסתיר זאת.
איתן ברק (אמנון וולף) (עונה 3) – אביו הביולוגי של פרנקו ואביה של פיקה.
מתחמק מפגישותיו עם פרנקו, עד שהוא מגלה את הטלפון שלו.
עורך הדין קנטי (פולי רשף) (עונה 3) – עורך דינו של דודי.
מרים נבון (אוולין הגואל) (עונה 3) – השופטת במשפט של דודי.
עורכת הדין גלס (בל אגם) (עונה 3) – התובעת במשפטו של דודי.
פקד זהבי (אסף בן שמעון) (עונה 3) – שוטר סמוי שנשלח להגן על גילי והציל אותו ואת נימי מפיצוץ האמבולנס.
לכאורה אחד מאנשיו של פרג'.
ריצ'רץ' (ארתור גירופנקס) (עונה 3) – איש השוק האפור שעובד אצל סשה.
בהמשך נימי עובד אצלו, עד שיסמין התערבה והצליחה להוציא אותו.
הראל (עונה 3) – מדריך טיולים.
נפצע ממוקש כשהטלפון שלו נשאר בשדה המוקשים.
קטריקס ודורון ביטון (עצמם) (עונה 1) – הופעת קמע בה הם שרים בהופעה.
במהלך ההופעה דורון נפגע ומטופל על ידי גילי.
סיון (עידן חטיב) (עונה 2) – "מאוהב" בפיקה (יובל), אך מתחיל עם בנות אחרות במקביל.
קווין רובין (עצמו) (עונה 2) – קובע עם פיקה (יובל) דייט בידיעה שהיא ילדה חולה ונמחק לה הזיכרון.
עילי בוטנר (עצמו) (עונה 3) – דודנו של נימי.
אהובה דודתו המליצה לו על אלה על מנת לצרפה לילדי החוץ.
נימי ואהובה גרים אצל אמו לאחר המשבר עם אודי.
אירח את אלה באחת מהופעותיו, לאחר שראה את הקליפ שלה.
בר כהן (עידן מירון) (עונה 2) – בדרן נכה שהשתמש בבדיחות של אדר בניגוד לרצונו.
מרב מיכאלי (עצמה) (עונה 2) – חברת הכנסת שבה נעזר אדר על מנת לקדם חוק שינגיש מקומות ציבוריים לנכים.
שׁשׁי פרג' (עונה 3) – בנו של פרג' שנהרג על ידי הבריונים בקרב הירי ושגילי לא הצליח להצילו, דבר שבגללו פרג' רוצה במותו.
הסדרה זכתה להערצה רבה בקרב קהל היעד שלה.
על פי כתבה באתר "ידיעות אחרונות", הסדרה העלתה את המודעות להצלת חיים בקרב בני נוער והובילה אותם להצטרף לארגון.
רשמו בכתבה גם שבזכות הביקוש שהסדרה יצרה, מד"א תגדיל את מספר הקורסים שהיא עושה.
ב-25 ביוני 2020 נבחרה כתוכנית הטלוויזיה האהובה לשנת 2020 בטקס פרסי הנוער הגאה "איגי LOVE".
הִתְחַיּוּת היא התעניינות רוחנית בחיי הכנסייה בקהילתה.
תומכי ההתחיות מאמינים בשיבה של הכנסייה למערכת יחסים חיובית עם אלוהים לאחר תקופה של דעיכה מוסרית.
התכנסויות של לא-מאמינים נחשבות בעיני מנהיגי הכנסייה כבעלי השפעה חיובית על ההתחיות.
בספרות הנוצרית המחקרית, המושג 'תחייה' נלקח מסיפורי המקרא המתארים שקיעה והתעוררות מחודשת של אמונתם של בני ישראל באלוהים.
בפרט, סיפורים על ממלכות יהודה וישראל מציגים נרטיבים שונים של שקיעה והתעוררות בהתאם לשליט: מלך רשע או צדיק.
בין הסיפורים ניתן למנות את סיפורו של המלך יאשיהו שדחה את עבודת האלילים והשיב את עבודת השם אל בית המקדש, ואת סיפור מרד המכבים, שהצליחו להתנגד לפולחן פגאני ולהביס צבא זר.
במהלך ההיסטוריה של הנוצרים בארצות הברית זיהו ההיסטוריונים כמה גלים של התעוררות דתית נוצרית בסביבות השנים 1727, 1792, 1830, 1857 ו-1882. גם בארצות אחרות תוארו תופעות דומות.
ההתחיות בלוקולה באוגנדה ושאר אפריקה המזרחית (בשנות ה-1930), "התנועה של ישו " בחוף המערבי של ארצות הברית בשנות ה-1970, "התחיות באריו" אצל שבט הקלביטים בקרב הדאיאקים במזרח מלזיה (סרוואק) ובחלק האינדונזי של קלימנטן, ב-1971, וההתחיות בצ'ילה ב-,1909. ,תנועות דומות קמו בעוד מקומות באמריקה, אפריקה ואסיה
התחיה הייתה אגודה אקדמית עברית, הראשונה מבין האגודות בה העברית הייתה שפת הדיבור וההוראה.
התחיה נוסדה בשנת 1910 בווינה בידי ד"ר אברהם חלפן והמשורר אברהם בן יצחק, שייחסו חשיבות רבה ללימוד השפה העברית והקנייתה.
התחיה הייתה אגודת הסטודנטים הראשונה בעולם, שבה הייתה עברית שפת הדיבור, ההרצאות והלימודים.
"התחיה" הושפעה מהאישים ד"ר חיים טרטקובר, ד"ר אברהם ברוך (רוזנשטיין), המתימטיקן והמטאורולוג יוסף ריצס, הפרופ' נפתלי הרץ טור-סיני, ד"ר אברהם שרון (שבדרון), ד"ר אברהם יעקב ברור וד"ר אפרים קורנגרין.
בין חברי ועד האגודה היו ד"ר אברהם שנבוים, הסופר וההיסטוריון ד"ר אפרים זונשין, הסופר צבי דיזנדרוק ואיש הרוח יעקב לנקר
בשנת 1911 נבחר חלפן לנשיא האגודה, והפעיל הציוני ד"ר בנציון מוסינזון, שביקר באותה העת בווינה והרצה על התרבות העברית בארץ ישראל, נבחר לחבר כבוד של האגודה.
באותה שנה פנה ועד הציונים של פנים אוסטריה לאגודה וביקש ממנה לסייע באיתור מורים ללימוד "עברית בעברית" לאגודות האקדמיות "קדימה" ו"תיאודור הרצל" בשל ביקוש רב ללימוד השפה במדינה.
התחיה כחלק מאגודות סטודנטים ציוניות אחרות
התחיה הייתה חלק ממספר אגודות אקדמיות ציוניות שפעלו בעולם, בין היתר "יורדניה" בבזל "אחדות", "אמונה", "ארלוסוביה", "לבנון", "מוריה" ו"גורדוניה" בקרקוב, "חברוניה" בצ'רנוביץ, "קדימה" בווינה, "תיאודור הרצל" ו"בר כוכבא" בווינה ובפראג, "כחול לבן" בגרמניה, "מכביאה" בברלין ובהונגריה, "תל חי" בבוקרשט ו"השחר" בז'נבה.
אגודות אלה אימצו את הציונות ואת עקרונות הלאומיות היהודית וביקשו להנחיל אותם לסטודנטים יהודים כדי להעמיק את הזיקה לארץ ולהרחיב את השימוש בשפה העברית.
הקמת אגודות סטודנטים הייתה תופעה שכיחה בין הסטודנטים באוניברסיטאות אירופה.
אגודות אלה נוצרו כדי לשמור על האינטרסים של הסטודנטים וכדי ליצור תאים חברתיים וקשרי ידידות גם לאחר תקופת הלימודים.
כמו כן שימשו האגודות חממות לוויכוחים פוליטיים ולדיונים רעיוניים.
אולם היהודים על פי רוב לא היו רצויים באגודות אלה ועל כן הקימו אגודות סטודנטים משלהם, כמו אגודת קדימה בווינה ובהמשך תנועת כחול-לבן בגרמניה.
אגודות אלה אימצו בהתלהבות את הציונות ואת הרעיון הלאומי היהודי.
התחלפות הקול הוא תהליך המתרחש בגוף האדם בהגעתו לגיל ההתבגרות, הגורם להעמקת הקול.
לפני ההתבגרות שני המינים הם בעלי גובה קולי דומה, אך במהלך גיל ההתבגרות הקול הגברי מעמיק בדרך כלל באוקטבה, בעוד הקול הנשי מעמיק בכמה טונים בלבד.
אפקט דומה הוא "שבירה קולית", במהלכו קולו של אדם עובר לפתע שלא במתכוון לטון גבוה יותר (בדרך כלל פלסט) לפרק זמן קצר.
הדבר יכול להיגרם משירה או דיבור בצעקות מחוץ למנעד הקול הטבעי של האדם, מתח, עייפות, מתח רגשי או שינויים פיזיים הקשורים להתבגרות.
שבירה קולית שקשורה לגיל ההתבגרות נמשכת לזמן קצר, ובדרך כלל מתרחשת בתדירות נמוכה יותר כאשר האדם מגיע לבגרות מלאה.
התחלפות הקול מתחילה סביב גיל ההתבגרות, והקול מתייצב בסוף ההתבגרות המינית.
הוא מתחיל להשתנות מעט לפני הופעת שער פנים.
בהשפעת הורמוני המין, תיבת הקול והגרון גדלים בשני המינים, אך גידול זה בולט יותר אצל בנים מאשר אצל בנות וניתן להבחין בו בקלות רבה יותר.
השינוי האנטומי גורם לקול להעמיק ולצנוח באוקטבות.
מלבד הגרון, גם מיתרי הקול מתארכים ומתעבים באופן משמעותי.
עצמות הפנים מתחילות לצמוח גם כן.
החללים בסינוסים, באף ובחלק האחורי של הגרון גדלים, ובכך יוצרים חלל הדהוד גדול יותר בראש.
לשינויים ההיסטוריים בגיל הממוצע שבו מתחילה ההתבגרות המינית היו השפעות עמוקות על הלחנת מוזיקה לקולות ילדים.
למלחין יוזף היידן, למשל, נותר קול כשל ילד גם כשהיה בן 17.
ילדים שקולותיהם לא התחלפו היו מבוקשים בעיקר במקהלות של הכנסייה, בהן לא הורשו לשיר נשים.
במהלך השנים יצרו מקהלות זמרי קַסְטְרָטוֹ באמצעות סירוסם.
מנהג זה הגיע לשיאו במאה ה-17 וה-18. באותה תקופה היו זמרי הקסטרטו מעורבים גם במוזיקה הכנסייתית והדתית וגם במוזיקה החילונית שהפכה נפוצה יותר ופופולרית יותר עם בואה של התקופה הקלאסית.
עם השנים החלו לפחות מספר זמרי הקסטרטו, והוא צנח בחדות במהלך המאה ה-18 וה-19, עם הגעתו של עידן הנאורות, אך סירוס נערי מקהלה הוצא מחוץ לחוק באיטליה רק ב-1870. בשנת 1878 אסר האפיפיור לאו השלושה עשר על שכירת זמרי קסטרטו חדשים עבור הכנסייה.
הזמר האחרון שקיבל אישור מהאפיפיור לשיר למרות היותו זמר קסטרטו היה אלסנדרו מורסקי, שהמשיך לנהל את מקהלת הקפלה הסיסטינית עד שנת 1913.
התחמשות גרמניה בין שתי מלחמות העולם הייתה מדיניות ופרקטיקה של חימוש מחדש שבוצעה על ידי גרמניה מ-1918 עד 1939, תוך הפרה של חוזה ורסאי שדרש את פירוק הנשק הגרמני לאחר מלחמת העולם הראשונה כדי למנוע ממנה לפתוח במלחמה נוספת.
החימוש התחיל בבסיס קטן, סודי ובלתי פורמלי זמן קצר לאחר חתימת ההסכם, אך הורחב באופן גלוי ומסיבי לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933.
למרות קנה המידה שלו, החימוש הגרמני המחודש נותר כחשאי ברובו, שבוצע באמצעות ארגוני חזית כמו מועדוני רחפנים להכשרת טייסים וקבוצות מיליציות כמו הSA הנאציות.
חברות חזית כמו MEFO הוקמו כדי לממן את החימוש מחדש על ידי ביצוע פקודות מסיביות עם Krupp, Siemens, Gutehofnungshütte ו-Rheinmetall בכדאי ליצור נשק האסור על פי חוזה ורסאי.
למרות אזהרותיהם של אוסייצקי, וינסטון צ'רצ'יל ואחרים, הממשלות ברחבי אירופה לא הצליחו לזהות ולהגיב ביעילות לסכנה הפוטנציאלית שנשקפת מהחימוש המחודש של גרמניה.
מחוץ לגרמניה, תנועת פירוק נשק העולמית הייתה פופולרית לאחר מלחמת העולם הראשונה והדמוקרטיות של אירופה המשיכו לבחור ממשלות שתמכו בפירוק הנשק גם כשגרמניה המשיכה בחימוש מחדש.
עד סוף שנות ה-30, הצבא הגרמני היה מסוגל להכריע את שכנותיו והכיבושים הגרמניים המהירים של פולין, דנמרק, נורווגיה, הולנד, בלגיה, לוקסמבורג וצרפת הוכיחו עד כמה שכנותיה של גרמניה לא היו מוכנות להגן על עצמם.
לאחר תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה, נחתם הסכם ורסאי בשנת 1919 שהכתיב את תנאי הכניעה והגביל את יכולותיה הצבאיות של גרמניה באופן משמעותי.
עם זאת, למרות ההגבלות הללו, החלה גרמניה בתהליך התחמשות מחודש, שהתעצם במיוחד לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בשנת 1933.
הסכם ורסאי כלל מספר הגבלות חמורות על הצבא הגרמני:
צמצום הצבא לכדי 100,000 חיילים.
איסור על החזקה של ציוד מלחמה כבד, כולל טנקים, מטוסים ותותחים כבדים.
הגבלות על ייצור נשק ותחמושת.
פירוק אזורי הגבול עם צרפת (ריין) מכלי נשק והפיכתם לאזור מפורז.
כבר בשנות ה-20, החלה ממשלת ויימאר לחפש דרכים לעקוף את ההגבלות שהוטלו עליה.
שיתוף פעולה עם ברית המועצות: גרמניה הקימה מפעלים לייצור נשק ותחמושת בברית המועצות וביצעה אימונים משותפים עם הצבא האדום.
מחקר ופיתוח חשאי: השקעות במחקר ופיתוח טכנולוגיות צבאיות חדשות בגרמניה ובחו"ל.
חברות מסחריות חשאיות: שימוש בחברות מסחריות כמסווה לייצור נשק ואספקה צבאית.
החימוש מחדש של גרמניה לאחר 1918 החל כאשר קנצלר גרמניה הרמן מילר, שהשתייך למפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD), העביר חוקי קבינט שאפשרו להתחיל בחימוש סודי ולא חוקי של המדינה.
במהלך השנים הראשונות (1918–1933), החימוש מחדש היה קטן יחסית, סודי ונתמך על ידי חתך רוחב של גרמנים שהונעו על ידי תערובת של לאומיות מבוססת פטריוטיות ולאומיות מבוססת כלכלה.
המניע האחרון ראה את הסכם ורסאי, שעסק לכאורה בפיצויי מלחמה ואכיפת שלום.
צרפת רצתה לוודא שגרמניה לא תהיה שוב איום צבאי.
עם זאת, באמצע שנות ה-30 בריטניה וצרפת סירבו להילחם במלחמה נוספת כדי לאכוף את הסכם ורסאי, ובכך הביאו לסיום השפעות האמנה.
הסכם ידידות ושיתוף פעולה כלכלי סובייטי-גרמני, הסכם רפאלו (1922), הביא את יונקרס זמן קצר לאחר מכן ליצר מטוסים במוסקבה, וטייסים גרמנים, משנת 1924, עברו הכשרה חשאית בבית הספר לטייסי קרב ליפטסק, על מטוסי יונקרס, היינקל, ומטוסי דורנייה.
דוגמה לאמצעי החימוש החשאיים של רפובליקת ויימאר הייתה הכשרה והצטיידות של כוחות משטרה באופן שהפך אותם לא רק לסמי-צבאיים, אלא גם ערוכים היטב להגדלת הרייכסווהר וכוחות המילואים שהאמנה לא התירה.
דוגמה נוספת הייתה שהממשלה סבלה מכך שקבוצות סמי-צבאיות שונות במדינה התחמשו במידה מסוכנת.
עד שכוחם גדל מספיק כדי לאיים באופן פוטנציאלי על המדינה, אך זה נסבל מכיוון שהמדינה קיוותה להשתמש במיליציות כאלה ככוחות מילואים צבאיים שבאמצעותם ניתן יהיה לחמש מחדש את הרייכסווהר בעתיד.
כך צמחו יחידות פרייקור שונות, דר שטהלהלם, הרייכסבאנר, האס אה, האס אס והצבא האדום של הרוהר מכנופיות רחוב לצבאות פרטיים.
לדוגמה, עד 1931 ורנר פון בלומברג השתמש ב-SA כהכנה להגנת הגבול בפרוסיה המזרחית.
היבט נוסף של החימוש מחדש של רפובליקת ויימאר היה השקעה מסיבית בטכנולוגיות דו-שימושיות ובתחומי טכנולוגיה צבאית שלא הוזכרו בהסכם ורסאי, כגון טילים.
על הקצין הגרמני וולטר דורנברגר הוטלה המשימה של פיתוח רקטות דלק נוזלי למטרות צבאיות בשנת 1930 והוא היה מעורב בתוכנית רקטות V2 מאוחר יותר.
חברת דויטשה לופט הנזה מעולם לא הייתה קרובה לרווחיות והתעופה מילאה רק תפקיד זעום בהובלת נוסעים או מטען, אך המטוסים שהעסיקה היו דומים מאוד לדגמים הצבאיים הנוכחיים, וקיומו אפשר את הצמיחה של תעשיית בניית המטוסים המקומיים.
והכשרת טייסים, ששניהם ניתנים להסבה לשימוש צבאי תוך עקיפת האיסור על גרמניה להקים חיל אוויר כפי שנקבע בהסכם ורסאי.
בתקופת ויימאר הייתה אינטראקציה כלכלית ענפה בין גרמניה לברית המועצות, ומרכיב בחימוש הגרמני מחדש היה עריכת אימונים צבאיים בסתר בברית המועצות כדי להסתיר את היקפם ממדינות אחרות.
יחסי גרמניה-ברית המועצות בתקופה שבין המלחמות היו מורכבות, שכן מלחמה ושיתוף פעולה התקיימו במקביל בשילובים מפותלים.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933, התחמשות גרמניה נכנסה לשלב חדש ותוקפני יותר.
אדולף היטלר וממשלתו קידמו מדיניות של התחמשות מואצת כחלק מהכנות למלחמה עתידית.
הנה כמה מהצעדים המרכזיים שננקטו:
חידוש שירות החובה: בשנת 1935, היטלר הכריז על חידוש שירות החובה והרחבת הצבא.
פיתוח וייצור נשק מתקדם: השקעות מסיביות בפיתוח וייצור של כלי נשק מתקדמים, כולל טנקים, מטוסים, ותותחים.
הסכמי מינכן: בשנים 1938 ו-1939, גרמניה חתמה על הסכמים עם בריטניה וצרפת שהביאו לסיפוח אוסטריה והסודטים ללא התנגדות צבאית, מה שחיזק את כוחה הצבאי והאסטרטגי.
בינואר 1933, הנאצים החלו בחימוש מוגדל ואגרסיבי הרבה יותר מתקופת רפובליקת ויימאר.
במהלך התמודדותה על השלטון, 'המפלגה הנציונל-סוציאליסטית' הבטיחה לשחזר את הגאווה הלאומית האבודה של גרמניה.
הם הציעו לחמש את גרמניה בטענה כי חוזה ורסאי והסכמתה של רפובליקת ויימאר היו מבוכה לכל הגרמנים.
החימוש מחדש הפך לעדיפות העליונה של ממשלת גרמניה.
כשעלה לשלטון היטלר עמד בראש אחת ההרחבות הגדולות ביותר של הייצור התעשייתי שגרמניה ראתה אי פעם.
חברות דמה כמו MEFO הוקמו כדי לממן את החימוש; MEFO השיג את סכום הכסף הרב שנדרש למאמץ החימוש באמצעות שטרות Mefo, סדרה מסוימת של שטרות חוב שהונפקו על ידי ממשלת גרמניה הנאצית.
ארגונים סמויים כמו Deutsche Verkehrsfliegerschule הוקמו במסווה אזרחי על מנת להכשיר טייסים עבור הלופטוואפה העתידית, מדיניות החימוש המחודשת של הנאצים כמעט הובילה לתעסוקה מלאה במהלך שנות ה-30. החימוש מחדש גרם לשינוי פתאומי למפעלים רבים בגרמניה.
תעשיות רבות הוצאו ממשבר עמוק שנגרם בעקבות השפל הגדול.
יצירת שטרות Mefo הייתה הצעד הראשון שהנאצים נקטו בדרך להתחמשות מחדש.
הסכם ורסאי אסר על ממשלת גרמניה להתחמש מחדש.
לכן, כדי להתחמש מחדש ליכולות שהיטלר רצה להשיג, הרייכסבנק יצטרך להעניק לממשלת גרמניה סכום כמעט בלתי מוגבל של אשראי לתוכנית החימוש תוך הסתרת הצטברות החוב הממשלתי מהקהילה הבין-לאומית.
בניגוד למטרה זו, נשיא הרייכסבנק דאז, הנס לותר, העניק אשראי של מאה מיליון רייכסמארק בלבד להתחמשות מחדש, אז כדי לעקוף זאת, היטלר החליף את לותר בהיילמאר שאכט.
שאכט הפך את תוכנית "יצירת תעסוקה" של לותר למערכת שתאפשר לממשלת גרמניה לקבל כמות בלתי מוגבלת של אשראי בכדאי להעמיד לתוכניתם.
שאכט יצר את Metallurgische Forschungs-GmbH, חברת פגז שתנפיק שטרות אוצר לטווח קצר, אשר "יתפקדו כצורה סמויה של כסף".
החברה תמכור למעלה מ-12 מיליארד רייכסמארק של שטרות Mefo עד 1938, כסף שכולו יועבר למימון החימוש מחדש.
מאחר שהחברה של שאכט לא פעלה ובמקום זאת רק עבדה כחזית לחובות שהונפקו על ידי הממשלה, הדבר איפשר למשטר הנאצי להסתיר את מימון החימוש שלהם מהקהילה הבין-לאומית.
ללא יצירת תוכניתו של שאכט, הקהילה הבינלאומית הייתה נבהלת מיד מגיוס הכספים על ידי גרמניה הנאצית, ותוכנית החימוש תהיה מאוימת בהתערבות חיצונית.
עד 1935, היטלר היה פתוח לגבי דחיית המגבלות הצבאיות שנקבעו בהסכם ורסאי.
חימוש מחדש הוכרז ב-16 במרץ 1935 וכך גם חידוש גיוס החובה במדינה.
כמה חברות תעשייתיות גדולות, שהתמחו עד אז במוצרים מסורתיים מסוימים, החלו לגוון ולהכניס רעיונות חדשניים בדפוס הייצור שלהן.
מספנות, למשל, יצרו סניפים שהחלו לתכנן ולבנות מטוסים.
לפיכך, החימוש הגרמני המחודש סיפק הזדמנות לשיפורים טכנולוגיים מתקדמים, ולעיתים מהפכניים, במיוחד בתחום האווירונאוטיקה.
מלחמת האזרחים בספרד (1936–1939) הייתה שדה ניסוי אידיאלי עבור כלי הנשק שיוצרו על ידי המפעלים הגרמניים במהלך שנות החימוש מחדש.
טכניקות הפצצה אווירונאוטית רבות (כלומר הפצצת צלילה) נבדקו על ידי כוחות המשלוח הגרמניים של לגיון הקונדור נגד הממשלה הרפובליקנית על אדמת ספרד באישורו של הגנרליסימו פרנסיסקו פרנקו.
בשנות ה-30 עלו תיאוריות שונות כיצד להכין את הכלכלה הגרמנית למלחמה מוחלטת.
הראשונה מבין התיאוריות הייתה 'הגנה לעומק' והועלתה על ידי גיאורג תומאס, שהציע שהכלכלה הגרמנית צריכה להיות כלכלה אוטרקית (או הסתפקות עצמית).
אחת החברות העיקריות שתמכו ברעיון הייתה IG Farben.
היטלר מעולם לא תמך ברעיון במלואו, ושאף לפיתוח "הגנה לרוחב" - פיתוח הכוחות המזוינים בכל התחומים - ולא היה מודאג לגבי הכנת כלכלת המלחמה הגרמנית.
תוכנית החימוש מחדש הגדילה במהירות את חיל הקצינים הגרמני, וארגון הצבא הגדל היה המשימה העיקרית של הנאצים עד תחילת מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939. הרוזן יוהאן פון קילמנסג (1906–2006) אמר מאוחר יותר כי התהליך של ציוד 36 דיוויזיות מנע ממנו ומעמיתיו להרהר בנושאים גדולים יותר.
בספטמבר 1938 כבר הודה היטלר בגלוי כי "התחמשנו מחדש במידה שכמותה העולם עוד לא ראה".
הסובלנות שגילו מדינות האזור כלפי מדיניות החימוש המסיבי של גרמניה
מאז מלחמת העולם השנייה, גם אקדמאים וגם אנשים רגילים דנו במידה שבה החימוש מחדש של גרמניה, אשר היה סוד גלוי בקרב ממשלות לאומיות.
הכישלון של בעלות הברית להתעמת עם גרמניה נדון לעיתים קרובות בהקשר של מדיניות הפייסנות של שנות ה-30.
שאלה מרכזית היא האם בעלות הברית היו צריכות למתוח "קו אדום" מוקדם יותר מספטמבר 1939, מה שעלול היה לגרום למלחמה פחות הרסנית ואולי למניעת השואה.
עם זאת, אפשר גם לטעון שכל מה שגרם להיטלר לא למתוח את הגבול מוקדם כל כך, ככל האפשר היה רק דן את אירופה לאימפריה נאצית שצומחת לאט יותר, ומשאיר הרבה זמן לשואה מאוחרת יותר, ולנשק גרעיני גרמני מצליח.
וגרסה נאצית של מסך ברזל.
קנאן הצהיר: "ללא ספק, מדיניות כזו עלולה הייתה לאכוף זהירות רבה יותר על המשטר הנאצי ולגרום לו להתקדם לאט יותר במימוש לוח הזמנים שלו.
מנקודת מבט זו, תקיפות בזמן הכיבוש מחדש של חבל הריין.
(7 במרץ 1936) כנראה היה מניב תוצאות טובות אפילו יותר מאשר תקיפות בזמן מינכן".
כ-150 תאגידים אמריקאים לקחו חלק בחימוש הגרמני מחדש, וסיפקו לחברות גרמניות הכל, מחומרי גלם ועד טכנולוגיה ידע ופטנטים.
זה התרחש באמצעות רשת מורכבת של אינטרסים עסקיים, מיזמים משותפים, הסכמי שיתוף פעולה ובעלות צולבת בין תאגידים אמריקאים וגרמנים וחברות הבנות שלהם.
מעורבות זו נבעה לא רק על ידי רווח כספי, אלא במקרים מסוימים גם על ידי אידאולוגיה.
אירנה דו פונט, מנהלת ונשיאה לשעבר של דופונט, הייתה תומכת בתורת הגזע הנאצית ותומכת באאוגניקה.
סיכום הדרכים בהן התחמשה גרמניה
על אף ההגבלות, גרמניה מצאה דרכים לעקוף אותן ולהתחמש מחדש.
במהלך שנות ה-20 וה-30, גרמניה החלה בפיתוח ותכנון של נשק אסור בחשאי.
מספר דרכים בהן נעשה הדבר:
1. שיתוף פעולה עם ברית המועצות: - בשנת 1922 נחתם הסכם ראפאלו עם ברית המועצות, שאפשר לגרמניה לפתח טנקים ומטוסים בשטח ברית המועצות.
- בסיסים צבאיים בברית המועצות שימשו לאימוני חיילים גרמנים, תהליך שאיפשר להם לשמור על מיומנויותיהם ולהשתמש בציוד מתקדם.
2. הקמת חברות קש: - גרמניה הקימה חברות קש במדינות אחרות, בעיקר בהולנד, שעסקו בייצור ופיתוח של כלי נשק אסורים.
3. פיתוח טכנולוגיות חדשות: - מהנדסים גרמנים עסקו בפיתוח כלי נשק חדשים תוך עמידה בטווח האסור.
למשל, פיתוח מטוסים שהוגדרו כמטוסים אזרחיים אך שימשו למטרות צבאיות.
תקופת הנאצים: - עם עליית הנאצים לשלטון ב-1933, התעצמה מגמת ההתחמשות מחדש.
אדולף היטלר הכריז בפומבי על ביטול תנאי החוזה והחל בבניית הצבא הגרמני מחדש.
1. הגדלת הצבא: - הצבא הגרמני גדל באופן משמעותי תוך גיוס המוני של חיילים והקמת יחידות חדשות.
2. פיתוח טכנולוגי: - פותחו מטוסים, טנקים, וצוללות מודרניות.
לדוגמה, פותחו מטוסי הקרב מסדרת מסרשמיט (Messerschmitt) והטנקים מסדרת פאנצר (Panzer).
3. בניית תעשיית נשק: - תעשיית הנשק הגרמנית גדלה באופן משמעותי, עם השקעות גדולות במפעלים ובפיתוח טכנולוגיות צבאיות חדשות.
התחמשות מחודשת זו אפשרה לגרמניה להיכנס למלחמת העולם השנייה עם צבא חזק ומצויד היטב.
הכוחות הגרמנים הצליחו להשיג ניצחונות מרשימים בשלבים הראשונים של המלחמה בזכות עוצמתם הצבאית, שפותחה בשנות ה-30.
החימוש של גרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה זרע את זרעי הפורענות של מלחמת העולם השנייה והיה תהליך מורכב שהתרחש למרות המגבלות החמורות שהוטלו עליה.
על ידי ניצול פרצות בהסכמים ושיתוף פעולה בינלאומי, גרמניה הצליחה לשקם את כוחה הצבאי ולהפוך לאיום משמעותי שוב בשנות ה-30.
התחמשות גרמניה לאחר מלחמת העולם הראשונה מדגימה את האופן שבו מדינה יכולה לעקוף הגבלות בינלאומיות ולשקם את כוחה הצבאי.
תהליך זה, שהתעצם תחת שלטון המפלגה הנאצית, היה גורם מרכזי בהתפרצות מלחמת העולם השנייה ובהרס שנגרם בעקבותיה.
ההתחמשות המחודשת של בריטניה לאחר מלחמת העולם הראשונה התרחשה בין 1934 ל-1939. בשנים אלו החלה הממלכה המאוחדת לפעול לחימוש מחדש של הכוחות המזוינים שלה לאור החשש ההולך וגובר מפני גרמניה הנאצית.
הצורך בהתחמשות מחודשת לאור האיום הנאצי נוצר בשל קיצוץ תקציב הביטחון בבריטניה לאחר מלחמת העולם הראשונה, מ-766 מיליון ליש"ט בשנת 20–1919 ל-102 מיליון ליש"ט בשנת 1932.
חוק עשר השנים (Ten Year Rule) היה מדיניות שהונהגה על ידי ממשלת בריטניה לאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1919. המדיניות קבעה כי תכנון התקציב והמדיניות הצבאית יתבססו על ההנחה שבריטניה לא תהיה מעורבת במלחמה גדולה בעשר השנים הבאות.
חוק זה השפיע בצורה משמעותית על קיצוצי התקציב הצבאי והפירוז של הכוחות המזוינים הבריטיים בשנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 של המאה ה-20.
בתחילה, חוק עשר השנים נקבע כהנחה שנתית שהתחדשה מדי שנה.
המשמעות הייתה שהמדיניות נמשכה למעשה לאורך כל שנות ה-20, כשבכל שנה הניחו שוב שהמלחמה לא תפרוץ בעשור הקרוב.
השפעה מרכזית של המדיניות הייתה הפחתה משמעותית בהשקעות בציוד צבאי ובכוח אדם צבאי, מה שהוביל להקטנת היכולת הצבאית של בריטניה.
בשנת 1932, על רקע התחזקות האיומים הבינלאומיים ובעיקר עליית הנאציזם בגרמניה, החליטה ממשלת בריטניה לבטל את חוק עשר השנים.
ההבנה שהאיומים גוברים ושיש צורך להתחמש מחדש הובילה לשינוי מדיניות ולהתחלת תוכניות ההתחמשות.
חוק עשר השנים ספג ביקורת רבה בשל השפעתו על מוכנות בריטניה למלחמה.
רבים טענו שהמדיניות הביאה לכך שבריטניה נכנסה למלחמת העולם השנייה כשאינה מוכנה באופן מלא.
עם זאת, יש הטוענים כי התקופה של חוק עשר השנים אפשרה לבריטניה להפנות משאבים לצרכים אזרחיים ולשיקום כלכלי לאחר מלחמת העולם הראשונה.
ישנם מקורות המתארים את ההתחמשות הבריטית מיד לאחר ביטול חוק עשר השנים כלא חד משמעית, ונעה בין פירוק לחימוש מחדש.
גם לאחר קריסת חבר הלאומים ב-1935, תוכנית החימוש הבריטית רוככה בגלל מדיניות הפיוס.
המצב הבינלאומי השתנה באופן דרמטי לאחר עליית אדולף היטלר לשלטון בגרמניה בשנת 1933. גרמניה פרשה מחבר הלאומים ומוועידת הפירוז של ז'נבה, והחלה בהתחמשות מחודשת.
ההחלטה לפרוש התקבלה בעקבות סירוב של מעצמות המערב, במיוחד צרפת ופולין, להיענות לדרישות גרמניה להשוות את כמות הנשק שלהן עם זו של גרמניה, או לחלופין לצמצם את החימוש שלהן.
היטלר הצהיר שהסיבה לפרישה הייתה חוסר ההסכמה להשיג שוויון חימוש, אשר הוא ראה כחיוני להשתתפות גרמניה במוסדות בינלאומיים והסכמים.
כתגובה לכך, הוקם בבריטניה ועדת דרישות הביטחון (DRC) בנובמבר 1933, אשר קבעה כי האיום המרכזי על בריטניה הוא מגרמניה.
ה-DRC קבעה את העדיפות האסטרטגית של בריטניה כהימנעות מעימות עם יפן ולהתרכז בגרמניה כאיום העיקרי.
ההצעה הראשונית של DRC הייתה להוציא 71 מיליון פאונד על חימוש מחדש בחמש השנים הבאות (1934-39) על מנת לצייד מחדש את הצבא הבריטי ללחימה באירופה.
עם זאת, האוצר אילץ להפחית את תוכנית ההרחבה של צבא היבשה ל-50 מיליון ליש"ט, ולהכפיל את זה של חיל האוויר המלכותי.
מטרתו העיקרית הייתה להרתיע את התוקפנות הגרמנית על ידי בניית חיל אוויר מודרני.
DRC קבעה גם את מוקד האסטרטגיה של בריטניה לאורך השנים הראשונות של החימוש מחדש, והובילה למתח מתמשך בין שלושת הגופים הצבא, האוצר ומשרד החוץ.
תוכנית ההתחמשות כללה הגדלת תקציבי הביטחון והרחבת היכולות הצבאיות של בריטניה ובעיקר של חיל האוויר המלכותי:
בריטניה שמה דגש מיוחד על התחמשות חיל האוויר המלכותי.
הבנת החשיבות של כוח אווירי מודרני הייתה מכרעת, במיוחד לנוכח האיומים של חיל האוויר הגרמני (Luftwaffe).
תוכנית ההרחבה של חיל האוויר: בשנת 1935, אישרה הממשלה הבריטית תוכנית שאפתנית להרחבת חיל האוויר.
התוכנית כללה ייצור מוגבר של מטוסי קרב, מטוסי מפציצים ומטוסי תובלה.
פיתוח מטוסי קרב מתקדמים: אחד הפיתוחים המרכזיים היה מטוס הקרב ה"הוקר הוריקן" ולאחריו ה"סופרמרין ספיטפייר", שניהם מילאו תפקיד מרכזי בקרב על בריטניה ב-1940.
כחלק מהמאמץ להגדיל את יכולות חיל האוויר, בריטניה הקימה מפעלי ייצור תעופה חדשים, חלקם במימון ממשלתי מלא וחלקם בסיוע ממשלתי למפעלים פרטיים, אשר כונו "מפעלי צל" (Shadow Factories).
מפעלים אלו ייצרו כמות גדולה של מטוסים, תחמושת ורכיבים תעופתיים נוספים.
בריטניה, כמעצמה ימית מסורתית, חיזקה גם את חיל הים שלה.
הבריטים השקיעו בבניית נושאות מטוסים חדשות ובשדרוג ספינות הקרב הקיימות.
פיתוח כלי נשק ימיים: פיתוח טכנולוגיות חדשות לנשק ימי, כגון טורפדות משופרים וצוללות מתקדמות, עמדו גם הן בראש סדר העדיפויות.
בין האוניות החדשות שנרכשו היו חמש אוניות מערכה מסוג "קינג ג'ורג' החמישי".
כמו כן, נרכשו נושאות מטוסים חדשות כמו נושאות המטוסים מסדרת "אילוסטריוס" וסדרות גדולות של סירות חדשות.
בנוסף, בריטניה האיצה את בניית בסיס הצי בסינגפור, אשר הושלם בתוך שלוש וחצי שנים במקום חמש שנים כפי שתוכנן במקור.
חיל הים אף הרחיב ושדרג את הצי הקיים, כולל מודרניזציה של אוניות כמו אה"מ רינואון ואה"מ וורספייט, בעוד שאוניות אחרות קיבלו שדרוגים חלקיים.
ההתמקדות בתחילת הדרך הייתה בעיקר בכוחות האוויר והים, אך גם חיל היבשה התחיל בהדרגה להתחמש.
חידוש ציוד: תהליך ההתחמשות כלל רכש של טנקים חדשים, תותחים ואמצעי לחימה מודרניים נוספים.
אימונים: הוגברה תשומת הלב לאימונים ולשיפור היכולות הטקטיות והאסטרטגיות של החיילים.
ההשקעות התמקדו בעיקר בהצטיידות בטנקים מודרניים ובנשק מתקדם כמו הוביצרים, והמפעלים המלכותיים לציוד צבאי (Royal Ordnance Factories) הוכנו לייצור המוני של תחמושת.
אולם, בגלל המחסור בתקציבים והשקעת המשאבים הגדולה יותר בחיל האוויר והצי, נותר הצבא הבריטי קטן ומצומצם יחסית לכוחות הגרמנים עד פרוץ המלחמה בשנת 1939.
התחלה חדשה הוא סרט דרמה קומית-מוזיקלית אמריקאי משנת 2013, בבימויו של ג'ון קרני, שגם כתב את התסריט.
הסרט עוקב אחר מפיק מוזיקלי כושל וזמרת-יוצרת צעירה, המוצאים זה את זו בניו יורק ומחליטים להקליט אלבום עצמאי ברחבי העיר.
בתפקידים הראשיים מככבים מארק ראפלו וקירה נייטלי, ולצידם מופיעים אדם לוין, היילי סטיינפלד, ג'יימס קורדן, קתרין קינר וסי-לו גרין.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בספטמבר 2013, ויצא לאקרנים בארצות הברית ביולי 2014. הסרט הופק בתקציב של כ-8 מיליון דולר והכניס למעלה מ-63 מיליון דולר ברחבי העולם.
גרטה (קירה נייטלי) ודייב (אדם לוין) הם זוג מוזיקאים בריטים המגיעים לניו יורק לאחר שדייב חותם על חוזה עם חברת תקליטים גדולה.
ההצלחה המהירה משנה את דייב, והוא בוגד בגרטה, מה שמוביל לפרידתם.
גרטה, שבורת לב, מוצאת עצמה לבד בעיר הגדולה.
במקביל, דן (מארק רופאלו), מפיק מוזיקלי שבעברו הצלחות רבות, נמצא בשפל מקצועי ואישי.
לאחר שפוטר מחברת התקליטים שהקים, הוא נתקל במקרה בגרטה המופיעה בבר מקומי.
דן מתרשם מכישרונה ומציע להקליט אלבום עצמאי ברחבי ניו יורק, תוך שימוש במיקומים שונים בעיר כרקע מוזיקלי.
הפרויקט המשותף מוביל את שניהם למסע של גילוי עצמי והתחדשות.
מארק רופאלו – דן, מפיק מוזיקלי כושל.
קירה נייטלי – גרטה, זמרת-יוצרת בריטית.
אדם לוין – דייב, בן זוגה לשעבר של גרטה, מוזיקאי מצליח.
היילי סטיינפלד – ויולט, בתו המתבגרת של דן.
ג'יימס קורדן – סטיב, חבר ותיק של גרטה ונגן רחוב.
קתרין קינר – מרים, גרושתו של דן.
סי-לו גרין – טרבלמייקר, ראפר מצליח וחבר של דן.
הסרט "התחלה חדשה" קיבל ביקורות מעורבות.
באתר Rotten Tomatoes הוא זכה לציון של 83% המבוסס על 275 ביקורות, עם הקונצנזוס: "סרטו של ג'ון קרני מציע חוויה ויזואלית ומוזיקלית מרעננת, אך העלילה סובלת מקצב איטי בחלקה הראשון." באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 62 מתוך 100, המבוסס על 39 ביקורות, המעיד על "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
אורון שמיר מעיתון "הארץ" כתב: "ג'ון קרני דוחף מצלמה לתוך לב אוהב ומצליח לצלם דברים בלתי ניתנים לתיעוד כמו השראה, כאב ואהבה.
עוזר לו קאסט שחקנים מעולה, ופסקול שהוא לא פחות ממופלא."
אבנר שביט מאתר "וואלה" ציין: "בניגוד ל'פעם אחת' שהיה כל כך טבעי ואמיתי, כאן מהלכי העלילה נראים מאולצים, כאילו שנכפו על הסיפור ולא צמחו מתוכו."
יעל ברנר מאתר "ynet" הוסיפה: "שבע שנים לאחר מכן, מצויד בתקציב גדול, ושחקנים ואמנים מוכרים, מביים קרני סרט דומה המתרחש הפעם בניו יורק, ומכוון מלכתחילה לקהל רחב יותר.
התוצאה היא סרט הרבה יותר מלוטש, ששיאיו מכוונים גבוה יותר - אך כמו אותה מנת פועלים משודרגת, איבד בדרך חלק גדול מהאותנטיות ומהקסם הראשוני."
התחנה המרכזית של ירושלים היא מרכז התחבורה הציבורית הראשי בירושלים, ממנה יוצאים קווי אוטובוס בין־עירוניים מהעיר לשאר הערים והיישובים בישראל.
התחנה מהווה חלק ממרכז תחבורתי רחב יותר, אשר כולל תחנה של הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים ואת תחנת הרכבת ירושלים – יצחק נבון, תחנת הקצה של הקו המהיר לירושלים שהחל לפעול בספטמבר 2018. התחנה המרכזית בבעלות אמות השקעות ונצבא החזקות.
התחנה ממוקמת ברחוב יפו מול בנייני האומה במבנה בן 10 קומות הכולל קניון, בניין משרדים, רציפי אוטובוסים ומפלסי חנייה תת-קרקעיים.
שטחו הבנוי הוא 66,166 מ"ר, רוחבו למעלה מ-250 מטרים, והוא מצופה מבחוץ באבן ובזכוכית.
מלבד מיקומו הבולט בכניסה לירושלים וגודלו, סימן ההיכר של המבנה הוא שעון אנלוגי גדול במרכזו אשר ממוקם מעל הכניסה הראשית למבנה התחנה.
המבנה כולל, לצד מרכז התחבורה לאוטובוסים בינעירוניים מירושלים, גם מרכז קניות תלת-מפלסי, בית כנסת, משרדי ממשלה ומשרדים פרטיים.
בניגוד לתחנה המרכזית בתל אביב ולרוב התחנות המרכזיות בישראל, פעילות התחנה נמצאת כולה בתוך מבנה סגור, הכולל את כל רציפי התחנות הבינעירוניות, כך שאין צורך ביציאה ממבנה התחנה כדי לעלות על קווי האוטובוס הבינעירוניים או כדי להחליפם.
תכנון זה יוצר בעיית זיהום אוויר קשה, במיוחד בתוך המבנה, עקב הצטברות גזי פליטה של מנועי האוטובוסים בחלל סגור.
בקומה השלישית של התחנה נמצאים, בין השאר, מסוף האוטובוסים, ובית כנסת שהיה נקרא בית כנסת אגד – בת עמי לזכר חללי אגד.
השלט הוסר בשיפוץ הקיר עליו היה תלוי.
התחנה המרכזית המודרנית הראשונה של ירושלים נבנתה ב-1932 לצד רחוב יפו, בלב המע"ר המתפתח של העיר בתקופת המנדט, כשיתוף פעולה של בעלי הקרקע דוד קוקיא עם קואופרטיב "המהיר" שאוטובוסיו נסעו לתל אביב ובאר שבע.
לצד התחנה הוקם "בניין העמודים" שסוחריו שכרו את חנויותיהם ממשפחת קוקיא.
באזור התחנה ממוקמת כיום תחנת הרכבת הקלה "יפו מרכז".
תחנה זו שימשה את תושבי ירושלים עד שלהי שנות ה-60 של המאה ה-20.
ההתפתחות המהירה של ירושלים והגידול בתנועה התחבורתית הפכו את התחנה המרכזית למיושנת, צפופה ובעייתית.
חוזה להקמת התחנה נחתם בסוף 1965. התחנה החדשה נחנכה ב-6 בספטמבר 1968, בטקס בנוכחות ראש העירייה טדי קולק ושר התחבורה משה כרמל..
מבנה התחנה כלל בניין לקופות, משרדים ורציפים חיצוניים, והוא שימש בתפקידו עד סוף המאה ה-20
בשנת 1995 הוחלט להרוס ולבנות מחדש את התחנה, כדי להגדיל את הקיבולת שלה ולפתח שטחי מסחר נוספים.
את הפרויקט יזמה חברת נצב"א -נכסי צאן ברזל אגד, שהייתה אז חברת בת של אגד, בשותפות עם חברת אמות השקעות.
בינואר 1998 זכתה חברת אשטרום במכרז להקמת מבנה התחנה החדש, בעלות של כ-300 מיליון שקל.
במהלך בניית התחנה החדשה פעלה התחנה המרכזית ממיקום זמני בהמשך רחוב יפו.
התחנה החדשה נפתחה בספטמבר 2001. התחנה החדשה היא אחת התחנות העמוסות ביותר בישראל.
מרכז הקניות של התחנה זוכה להצלחה רבה, בעיקר בשל האוכלוסייה הרבה שעוברת דרכו במטרה להגיע לרציפי התחנה בקומה השלישית.
ביולי 2005, סמוך ליישום תוכנית ההתנתקות, שני חיילי צה"ל מן הנח"ל החרדי, שפעלו במחאה נגד תוכנית ההתנתקות, השאירו תיק סמוך לשירותים שבמבנה.
כוחות הביטחון חששו שמדובר במטען חבלה ופינו את הבניין, בדיעבד התברר שכל תכולת התיק הייתה סטיקרים.
בעקבות זאת, הוקשחו הבדיקות ושונה המערך הביטחוני.
גם חיילים במדים חויבו, בניגוד לעבר, בבדיקות שיקוף תיקים ובדיקות ביטחוניות אחרות.
ב-12 ביולי 2005, השאירו פעילי ימין תיק עם שעון גז וחוטים (מטען דמה), ובתוכו פתק עם הכיתוב "ההתנתקות עוד תתפוצץ לנו בפנים".
במחלף גולדה מאיר בצפון העיר הסמוך להר חוצבים הוקמה תחנה מרכזית אזורית נוספת כחלק מתוכנית אב לתחבורה.
בנוסף, לצד שער שכם פועלת התחנה המרכזית של מזרח ירושלים.
התחנה מתוכננת להשתדרג בעתיד עם חניון תת-קרקעי ושדרה מסחרית.
באפריל 2008, קבע בית המשפט כי הקדש מוסיוף, שנוסד בעקבות צוואתו של הנגיד שלמה מוסיוף משנת 1922, ושולט על נכסים רבים בירושלים, זכאי ל-3% מהתחנה, מאחר ש-3.2 דונם מהשטח עליו משתרעת התחנה, כ-102 דונם, הוא בבעלותו.
נקבע כי לאורך השנים לא טרחו לפנות למשפחת מוסיוף כדי לרכוש את חלקה, במסגרת פרצלציה (חלוקה מחדש של המגרש), ובפועל אמות ונצבא השתלטו על החלקה של ההקדש.
החלק נמכר ב-20 מיליון שקל, בתוספת תשלום שנתי של מיליון שקל.
ב-2011 החל לפעול הקו האדום של הרכבת הקלה בירושלים החולף לצד התחנה.
הקו הפך לציר גישה מרכזי לשכונות רבות בירושלים ובעתיד יוארך לשכונות נוספות.
בנוסף בספטמבר 2018 נפתחה תחנת הרכבת ירושלים יצחק נבון, המשמשת כתחנת קצה במסילת ירושלים - גנות.
כך, אזור התחנה יהיה מוקד תחבורה רחב ידיים.
בספטמבר 2018 נפתחה לציבור תחנת רכבת ירושלים- יצחק נבון, הנמצאת בקרבה לתחנה המרכזית, דבר המאפשר החלפות בין אוטובוסים לרכבות בקלות ובנוחות.
ישנה מנהרת מעבר בין התחנה המרכזית לבין תחנת רכבת יצחק נבון החוסכת עיכוב של רמזורים ומעליות.
בינואר 2019 נחנך בקומות המשרדים של בניין התחנה הסניף הירושלמי של רשת חללי העבודה והמשרדים המשותפים "אורבן פלייס".
שטח החלל שמופעל על ידי החברה הוא כ-2,000 מ"ר וכולל משרדים פרטיים וחללי עבודה משותפים.
ב-2023 המתחם עבר שיפוץ בכל קומות המסחר ובקומת הרציפים.
השדרוג כלל החלפת הריצופים והחיפויים, החלפת השילוט הקבוע, החלפת תאורה, החלפת התקרה, הוספת ספסלי המתנה וחידוש הנראות.
על הקירות משני צדי פתח הכניסה הראשי אל התחנה הותקנה בעבר היצירה "עוברי אורח", מעשה ידיה של הפסלת אורנה בן-עמי.
היצירה מעוצבת בדמות כובעים ממינים שונים התלויים על קולבים.
כל אחד מן הכובעים העשויים ברזל הוא בקוטר של כמטר.
לצד הכניסה שממנה נכנסים האוטובוסים לתחנה, מותקן תבליט קיר "שאלו שלום ירושלים" מאת האמן י.
ביצירה מוצג תבליט של ירושלים.
תכנון המבנה כבניין סגור מוביל להצטברות כמות גבוהה של גזי פליטה ממנועי הדיזל של האוטובוסים.
בתחנה נרשמו פעם אחר פעם שיעורי זיהום אוויר גבוהים במיוחד, ברמה המסכנת את בריאות הנוסעים והמבקרים במקום.
בעקבות כך, המשרד להגנת הסביבה הטיל בשנת 2012 קנס בסך 700 אלף שקל על הבעלים.
באוקטובר 2013 הוציא בית משפט השלום בירושלים צו, אשר מחייב הצבת סדרנים שימנעו מן הנוסעים לשהות באזור הרציפים שלא לצורך.
בשל זיהום האוויר הכבד הוצאו תחנות של קווים רבים אל מחוץ למבנה התחנה.
בנובמבר 2014, הוקמו מחיצות ברציפי העלייה לאוטובוסים.
בתוך המחיצות, שיחד עם חזית האוטובוס יוצרות מעין תא, מוזרם אוויר נקי, ובכך נמנעת חשיפה ממושכת של הנוסעים לפליטות האוטובוסים.
בנוסף, הותקנו מנעולים מיוחדים על דלתות היציאה לרציפים.
המנעולים מאפשרים את פתיחת הדלתות רק כאשר יש אוטובוס בתוך הרציף, וכך מוגבל הזמן שבו נוסעים נמצאים ברציף לזמן בו הם עולים אל האוטובוס בלבד.
בנובמבר 2018, קבע בית המשפט המחוזי בתל אביב, במסגרת הסדר פשרה בתובענה ייצוגית נגד התחנה, כי היא תשלם פיצוי של 12.4 מיליון שקל.
בית המשפט קבע כי זיהום האוויר במקום לא טופל כראוי ופסק כי 7.4 מיליון שקל מהפיצוי יושקעו בעבודות לשיפור חווית השירות בתחנה ולהעלאת המודעות לזיהום האוויר.
חמשת מיליון השקלים הנותרים יועברו לארגוני איכות סביבה.
התחנה המרכזית החדשה של תל אביב (הידועה בקיצור תמח"ת) היא תחנה מרכזית גדולה, המשולבת במרכז קניות, הממוקם בשכונת נווה שאנן שבדרום תל אביב-יפו, ברחוב לוינסקי 108.
בתחנה פועלות חברות התחבורה הציבורית: אגד, דן, אלקטרה-אפיקים, קווים, מטרופולין, תנופה, בית שמש אקספרס, ודן בדרום.
התחנה בנויה על שטח אדמה של 44 דונם, וכוללת שטח בנוי של 230,000 מטרים רבועים בשבעה מפלסים שונים (במקור שש קומות ומתוכן ארבע קומות לתנועת אוטובוסים וחמש קומות למסחר וממקלט אטומי).
לפי מדד זה, זוהי תחנת האוטובוסים המרכזית השנייה בגודלה בעולם.
על מבנה התחנה הועברה ברבות השנים ביקורת, ועד היום חלקים רבים מהמבנה נותרו ללא שימוש, וכמו כן שתי קומות בו אינן פעילות.
בשנת 2013 אישרה עיריית תל אביב את תוכנית המתאר "תל אביב 5000", לפיה בעתיד תשנה התחנה המרכזית את ייעודה למבנה ציבור, עסקים ומגורים ותפסיק למעשה לשמש כתחנת אוטובוסים אך הייתה אמורה להמשיך לפעול עד שנת 2023, אז יסתיים הזיכיון של חברת נצב"א להפעלתה.
לפי תוכנית זו, פעילות התחבורה הציבורית תועבר לשתי תחנות מרכזיות חדשות שיוקמו במתחם ארלוזורוב (מסוף 2000) וסמוך למחלף חולון.
לעומת זאת, עיריית תל אביב הוציאה צו סגירה למקום ב-24 באוקטובר 2021 במהלך שהובילו שירותי הכבאות וההצלה בגין חוסר בסידורים הולמים להגנה מפני שריפה, וסגירת התחנה החדשה הוקדמה ל-6 בינואר 2022, לאחר יותר מ-28 שנות פעילות של התחנה המרכזית החדשה, אולם לבסוף נקבע שהסגירה תהיה בשנת 2027.
ב-1953 עיריית תל אביב הכירה בצורך לחפש מיקום לתחנה מרכזית נוספת בנוסף לתחנה המרכזית הישנה שנחנכה עשור קודם, משום ששנים ספורות לאחר חניכתה היא הייתה קטנה וצפופה מדי אשר הביאה למצב שהתחנה זלגה לרחובות הסמוכים שכללו תנועה רבה של אוטובוסים שנאלצו לעבור דרך תנועה ערה של הולכי רגל.
דבר אשר סיכן את הולכי הרגל מזיהום האוטובוסים ומסכנת דריסה.
בנוסף לקשיי התמרון של האוטובוסים בין ההמונים.
לשם כך העירייה הקימה את ועדת פרי, שהחליטה להקמת שתי תחנות מרכזיות.
אחת שתרכז את קווי הדרום ותישאר במיקומה הנוכחי בשכונת נווה שאנן, והשנייה תוקם בצמוד לתחנת רכבת תל אביב סבידור מרכז שתרכז את קווי הצפון.
בפברואר 1964 הודיעה העירייה על תוכנית להקמת תחנה מרכזית זמנית, במקום התחנה הקיימת, שתהרס ובמקומה תוקם תחנה חדשה בשיתוף יזמים פרטיים, הקואופרטיבים לתחבורה והעירייה.
אולם שטח המגרש הקיים של התחנה, בסך 11 דונם, היה קטן מדי מהדרוש לבניית תחנה מודרנית והוחלט לנסות לאתר מגרש אחר באזור.
בתחילת 1965, אריה פילץ, יזם אשר בבעלותו קרקעות רבות בתל אביב, הציע להקים את התחנה החדשה על שטח שהיה שייך לתחום שיפוטה של עיריית יפו ושימש פרדסים של ערבים מקומיים, אשר ננטשו לאחר מלחמת העצמאות ואותו רכש כמה שנים קודם.
זאת לאחר שתחילה הודיע כי יקים במקום שכונת מגורים עם 1,000 יחידות דיור.
שטח המגרש של פילץ היה בן 40 דונם, גרו בו פולשים בצריפים שבנו, והוא הצליח לפנות את רובם תוך זמן קצר, תמורת פיצויים נדיבים.
העירייה מצדה הודיעה שתוסיף עוד 60 דונם למתחם, כך שניתן יהיה לבנות בו גם 4 מגדלי משרדים.
המגרש היה גם במיקום עדיף על התחנה הקיימת, סמוך לתוואי המתוכנן של נתיבי איילון, שהיו אז בתכנון ראשוני.
פילץ גם הציע שהפרויקט יבנה ללא כספי ציבור, על בסיס מסחרי בעיקר על ידי מכירת חנויות בתחנה העתידית.
בתכנון התחנה באותה עת עסק האדריכל רם כרמי אשר לו היו כמה שיתופי פעולה עם פילץ, יחד עם האדריכל מריאן גרינהאוז.
תכנון התחנה נבע מדרישותיו של פילץ למכור שטחי מסחר רבים, שקיווה למסחר פורח, בדומה לזה שהיה בתחנה המרכזית הישנה.
התוכנית שהוצגה באוקטובר 1965 כללה הקמת מבנה בין שלוש קומות הכולל אולם נוסעים מרכזי, חנייון תת קרקעי, מעברים תת קרקעיים להולכי רגל, הכנה לתחנת רכבת תחתית, 90 רציפי אוטובוסים, שאוטובוסים בקווים הבין-עירוניים יגיעו לתחנה ממזרח על גשר עילי לקומה השנייה, ואוטובוסים בקווים העירוניים יכנסו במנהרה מכיוון מערב לקומה הראשונה.
פילץ הקים את הפרויקט באמצעות חברת שהקים - "ככר לוינסקי בע"מ", בה הכניס את קואופרטיב אגד כשותף עם החזקה של 35%, וקואופרטיב דןעם 10%.
עיריית תל-אביב דחתה הצעה לרכוש נתח בחברה, אך הסכימה לממן את דרכי הגישה לפרויקט.
בהמשך הצטרפה חברת "סולל בונה" כשותפה עם 15%, כאשר פילץ נותר עם 50% מהמניות.
באפריל 1967 אשרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה את תוכנית התחנה להפקדה לקבלת התנגדויות, לאחר שינויים שנערכו בה, שעיקרם היה צמצום מספר הרציפים.
באוגוסט 1967 הבטיח שר האוצר פנחס ספיר לספק הלוואה של חמישה מיליון ל"י עבור הפרויקט.
באוקטובר דחתה הוועדה המחוזית את כל ההתנגדויות לתוכנית ושלב א' שלה בשטח של 30 דונם אושר סופית.
במקביל פרצה מחלוקת בין העירייה והיזמים על מימון דרכי הגישה לתחנה.
ב-14 בדצמבר 1967 הונחה אבן הפינה של התחנה והבנייה שלו החלה בתקציב של ארבעים ושניים מיליון ל"י, והיא הייתה אמורה להיפתח לציבור לאחר שלוש שנות בנייה, כלומר לקראת סוף 1970.
עד שנת 1976 נבנה שלד הבניין תוך משא ומתן עם תושבי הסביבה שטענו (כפי שאכן התברר לימים) כי התחנה המרכזית תוריד משמעותית את ערך דירותיהם, אלא שאז הופסקה הבנייה באותה השנה לפני סיומה כאשר רק שלד הבניין בנוי, וזאת בשל קשיים כלכליים של הקבלנים.
ב-1983 פורסם מכרז חדש להשלמת התחנה, בו זכה הקבלן מרדכי יונה (באמצעות חברת חפציבה שבשליטתו), אולם סכסוך עם הקואופרטיבים אגד ודן לגבי דמי השכירות שישלמו, עיכב את חידוש הפרויקט.
ביוני 1987 נחתם הסכם עם הקואופרטיבים והבנייה חודשה.
מרדכי יונה הפקיד את התכנון בידיהם של האדריכלית יעל רוטשילד, והאדריכל מוטי בודק (שתכנן את מתחם קואופרטיב דן).
ב-17 באוגוסט 1993 נפתחה התחנה לקהל.
באותו יום התנהלו הפגנות של תושבי נווה שאנן, שכונת שפירא ושכונת התקווה נגד הפתיחה.
במקור, נבנתה התחנה עם שישה מפלסים פתוחים לציבור - קומות 1–6. הקומה השביעית שימשה בתור קומת הגג של התחנה וחניון לאוטובוסים, ולכן לא הייתה פתוחה לציבור.
מטרת התכנון הייתה שהקווים הבינעירוניים יצאו מקומה 6 והעירוניים מקומה 1. כך שבמעבר בין הקווים העירוניים לבינעירוניים הנוסעים יעברו דרך 4 קומות של מסחר.
לאחר שהתברר שבקומות 1 ו-2 שורר זיהום אוויר כבד מאוד בשל חוסר באוורור, ב-2 ביוני 2002 נפתחה קומה 7 לציבור בתור אולם נוסעים, ובשל פתיחת קומה זו כאולם נוסעים מאז אמצע העשור הראשון של המאה ה-21 אין גישה לקומה 2, והיא וקומה 1 נטושות כליל.
המבנה נועד להיות גם מרכז קניות ענק, מעבר לתפקודו התחבורתי.
מספר שנים לאחר פתיחת התחנה נעשה ניסיון למתג את מרכז הקניות שלה בשם "קניון תל אביב", ונעשו ניסיונות שונים לשפר את חזות המבנה ולהפכו למסביר פנים יותר למבקרים, בעיקר על ידי שילוט הכוונה מסיבי.
אולם הניסיונות לא הביאו לשינוי של ממש באופי המבנה המגושם וברמת השירותים שהוא מציע, והמיתוג החדש לא הביא לשיפור משמעותי.
בדצמבר 2009 הודיעה חברת נצבא על מימוש אופציה שניתנה לה לרכישת 48% ממניות התחנה המרכזית החדשה של תל אביב.
נצבא רכשה את החובות של התחנה המרכזית לבנק דיסקונט בסך 193 מיליון שקל במחיר של 138 מיליון שקל, כלומר במחיר של כ-71 אגורות לכל שקל של חוב.
בראשית שנת 2011 ניתן צו להקפאת הליכים זמנית בעניין התחנה המרכזית החדשה, ומונה לה נאמן זמני.
במאי 2015 זכתה נצבא במכרז לרכישת נכסי התחנה המרכזית החדשה, תמורת 320 מיליון ש"ח.
באוגוסט 2017 קבע בנימין ארנון, שופט בית המשפט המחוזי, כי קובי מימון הביא בכוונה לקריסתה של התחנה המרכזית כדי שתהיה חדלת פירעון ויהיה ניתן להשתלט עליה.
עם השנים מעמדה של התחנה המרכזית כמרכז תחבורתי הלך ודעך, וב-2024 רק כ-6,000 אנשים ביום חול ממוצע עלו על אוטובוס מהתחנה עצמה כאשר רוב התנועה לתחבורה ציבורית בינעירונית עבר לתחנות הרכבת, וכן למקומות כמו מסוף 2000, ותחנות האוטובוס בדרך מנחם בגין.
במקור תוכננה להיסגר התחנה עד סוף שנת 2023, אולם לאחר מכן הוקדמה סגירת התחנה תחילה ל-5 בדצמבר 2021, מוקדם מהצפוי.
סיבתה לסגירה המוקדמת הייתה בגלל חוסר משמעותי ברישיונות, לפי הודעת עיריית תל אביב, התחנה המרכזית נמצאת בהליך משפטי מכיוון שהנהלת התחנה המרכזית לא פעלה להשגת כלל האישורים ההכרחיים הנדרשים למבנה, העירייה נדרשת לסגירתה בהתאם לצו השיפוטי.
הצו התייחס לקניון שפועל בקומות הראשונות, אך מפני שהמעבר לקומות ממסוף התחבורה נעשית בפועל דרך הקניון עצמו, לא יתאפשר מעבר אליהן.
בהתאם לכך, המשמעות הייתה שכל עוד הצו בתוקף גם החנויות וגם מרכז התחבורה ומסוף האוטובוסים יידרשו להפסיק את פעילותם.
לפיכך, התחנה הייתה אמורה להתפנות ולהיסגר ב-6 בינואר 2022, לאחר יותר מ-28 שנות פעילות.
הסגירה נדחתה שוב לאחר סכסוך בין משרד התחבורה לעיריית תל אביב.
הייתה הסכמה על סיום פעילות התחבורה הציבורית והאוטובוסים בתחנה לקראת סוף 2023, אך הוחלט כי היא תפונה סופית ב-2027. מאחר שלא היה הסכם חתום ומאחר שיש מחסור בתחנות קצה חלופיות שיחליפו את התחנה המרכזית.
משרד התחבורה עדיין לא סיכם עם חברת נצבא, בעלת התחנה, על קיצור הסכם השימוש והפחתת תשלומי המדינה.
מפאת גודלו נחשב מבנה התחנה המרכזית לאחד המבנים המסובכים בישראל.
מדובר במבנה ענק הטומן בחובו מפלסים, מסדרונות ואגפים רבים.
בדומה לדיזנגוף סנטר, ביקשו מתכנניו לבנות עיר שלמה המיועדת להולכי רגל בבניין אחד גדול.
הבניין מגושם למדי ונושא אופי גרנדיוזי שמעורר לא אחת ביקורת.
באופן כללי, מבנה התחנה מורכב משני אגפים מרכזיים: ה"ראש" (האגף הדרומי של התחנה, הגובל בדרך שלמה בדרומו וברחוב צמח דוד במזרחו) שבו שדרת חנויות אחת מרכזית, ו"הגוף" (האגף הצפוני של התחנה, הגובל בצפונו ברחוב לוינסקי) שבו נמתחות ארבע שדרות של חנויות.
במבנה ממוקמים 29 דרגנועים, 13 מעליות, ופועלים בו למעלה מ-1,500 בתי עסק שונים.
אלו, מגיעים מכל תחומי העיסוק: בתי ספר, בתי קפה, בתי דפוס, חנויות ספרים, חנויות אופנה ומשרדים.
בין החנויות השונות אין אחידות.
בתי עסק רבים בתחנה מזוהים עם המגזר הרוסי, בתי עסק אחרים מזוהים עם מגזר מהגרי העבודה (עובדים זרים) ובתי עסק אחרים מזוהים עם מותגים.
חוסר האחידות הוא גם ארכיטקטוני: על אף שהתחנה המרכזית כקניון הייתה אמורה להיות אחידה בחזותה, חזיתות החנויות שונות מאוד זו מזו ויוצרות פורטרט רבגוני.
הכניסות הראשיות לתחנה נמצאות בקומות 3 ו-4 ברחובות לוינסקי וצמח דוד.
קומה 6 היא קומת התחבורה הראשית אשר משמשת את קווי אגד (למעט הקווים לצפון), את קווי מטרופולין לשרון, והקווים של קווים לשפלה.
עד שנת 2002 רוב הקווים של חברת דן היו יוצאים מקומה 1 והורידו נוסעים בקומה 2, אך לאחר בניית אולם הנוסעים בקומה 7, הועברה פעילותם לשם.
קומה 1 ננטשה אך יש גישה אליה, ואילו קומה 2 ננטשה ונחסמו כל המעברים אליה, ואין גישה אליה.
קומה 7 מחולקת לשני חלקים.
חלק אחד משמש את הקווים העירוניים של דן, וקווים של אפיקים וקווים לבקעת אונו, פתח תקווה והשומרון, וחלק אחר אשר מנותק מהחלק של דן משמשים את קווי אגד לגליל.
במבנה מסתובבים חסרי בית המשתמשים בחנויות והקומות הנטושות כמחסה, בעוד ההנהלה נאבקת בתופעה.
קהילת מהגרי העבודה מרבה להשתמש בחנויות שבמתחם עד כדי כך שאחת השדרות קיבלה את הכינוי "צ'יינה טאון הישראלית".
קהילה זאת אף משתמשת במתחם לצרכים תרבותיים, מה שהצמיח בתחנה המרכזית תרבות אלטרנטיבית הפעילה בעיקר בשעות הלילה ובסופי השבוע כאשר התחנה עצמה אינה בשימוש.
מוניות שירות יוצאות מחוץ לתחנה, ברחוב צמח דוד.
התחנה ממוקמת בקרבת תחנת הרכבת תל אביב – ההגנה, אולם אין קשר ישיר בין התחנות ואלה מרוחקות זו מזו בכעשר דקות הליכה.
הצעות רבות הועלו לגבי קישור שתי התחנות, ואלה כללו דרכנועים, דרגנועים, תעלה תת-קרקעית ואפילו רכבל, אולם אף אחת מהן לא התממשה.
במבנה יש מקלט גרעיני שיכול להכיל 16 אלף איש וכן חדר גנרטורים שהיה מסוגל לספק חשמל לכל תל אביב-יפו.
המקלט נכנס לשימוש בפעם הראשונה בזמן מלחמת המפרץ, בינואר 1991, בטרם נפתחה התחנה רשמית.
אחר כך נשאר מוזנח, הוצף במים והיה נעול בניגוד לחוק.
במהלך מבצע עם כלביא נפתח לציבור כדי לספק הגנה לתושבי דרום העיר.
במקור הנהלת התחנה החליטה שלכל קומה יהיה צבע ייחודי משלה ותקרה ממוטות ברזל בצבעים אלו
קומה 1: במקור כחול לפי צבעי חברת דן.
קומה 2: במקור תכלת לפי צבעי חברת דן.
קומה 6: במקור אדום לפי הצבעים המקוריים של אגד.
קומה 7: כחול החל משנת 2002 עקב מעבר קווי דן לקומה ובאזור אגד בצבע האדום.
בשנת 1983, צילמה להקת הקליק קליפ לשירה "אל תדליקו לי נר" בתחנה המרכזית החדשה שהייתה אז עוד בשלבי בנייתה.
בשנת 1993 לאחר פתיחתה נכתב שיר הנקרא "התחנה המרכזית" אותו ביצעו מרגלית צנעני ואבי פרץ.
בסרט התיעודי "שאנן שיא" משנת 1991 מתועדים תושבים שהסתתרו במקלט התחנה בזמן מלחמת המפרץ.
בשנת 2006 נפתח בקומה החמישית בסטודיו 5008 מוזיאון ליידיש בשם יונג יידיש.
בשנת 2017 יצא הספר "התחנה המרכזית" מאת לביא תדהר.
עלילת הספר מתרחשת בעתיד הרחוק של תל אביב ובו התחנה המרכזית הפכה לשער אל הכוכבים.
הספר עוקב אחר חייהם של מספר צאצאים של הפליטים והמהגרים המתגוררים באזור כיום.
בשנת 2018, צילם גיא מזיג קליפ לשירו "Dancing All The Way" בתחנה המרכזית החדשה.
הקומה השביעית של התחנה היא מוזיאון גרפיטי פתוח לציבור בו עיטרו אמני ציור רחוב את קירות המפלס בערב רב של עבודות אומנות בחומרים שונים.
בקומת הקרקע בצידה הדרומי של התחנה פעל מועדון "הבלוק".
מאבקם של תושבי האזור בתחנה
התחנה כוללת מערכת סבוכה למדי של גשרים, כבישים ומחלפים שנועדו להוביל את האוטובוסים לקומות השונות.
מערכות כבישים אלו, כמו גם עצם בניית התחנה, גרמו נזק סביבתי גדול לתושבי הסביבה, שנמדד במיליונים רבים של שקלים, ללא חישוב הנזק החברתי הכרוך בו.
מחאת התושבים החלה עם בניית הגשר שהוביל את האוטובוסים אל הקומה השישית של המבנה, בצמוד לבתיהם.
התושבים התאגדו ופנו בתלונה אל היועץ המשפטי לממשלה, אהרן ברק, שקבע כי יש לפצות את התושבים.
ברק הטיל על הגורמים השונים שבנו את התחנה להחליט ביניהם על מי ייפול עול הפיצויים.
בינתיים נפסקה בניית התחנה ונרגעו הרוחות.
כאשר חודשה בניית התחנה הובטח לתושבים שבעייתם תיפתר, אלא שהדבר לא קרה בפועל.
ב-1995 הוגשה תביעת נזיקין על ידי כמה תושבים על ירידת ערך דירותיהם, כמו גם על המטרדים הרבים שהביאה עימה התחנה.
התביעה נמשכה שנים רבות, עד שלבסוף הושגה הכרעה ו-80 משפחות קיבלו כ-20 מיליון שקל פיצויים.
בעיותיה של התחנה המרכזית כמסוף תחבורה
על אף היותה התחנה המרכזית השנייה בגודלה בעולם, התחנה נחשבת לכישלון במדד מספר המשתמשים בשל חסרונותיה הרבים.
מבחינות רבות נחשב המבנה לפיל לבן - חוסר ההתאמה האורבנית והעובדה שהצורך במבנה כל כך גדול איננו ברור.
ניתן למנות מספר חסרונות ספציפיים:
התחנה נפתחה 26 שנים לאחר תחילת בנייתה, וכבר אז נחשבה למיושנת במובנים רבים.
רוב שטחה העצום אינו מנוצל בפועל לתחבורה, וחלקו אף אינו מנוצל כלל, אלפים רבים של מטרים רבועים שיועדו למסחר ולעסקים שונים נבנו אך מעולם לא הושכרו או נמכרו.
כפועל יוצא, מסדרונות רבים שימשו כמאורות סמים וזנות.
מסיבות אלה, רבים מהם נסגרו ונאטמו על ידי קירות פח כדי למנוע גישה או התגנבות אליהם.
הרציפים רחוקים זה מזה ומפוזרים על פני שלוש קומות נפרדות, לא בהכרח באופן פרקטי.
מה שמאריך עוד יותר את הזמן הדרוש להחלפת אוטובוסים.
ברציפים שנועדו לקווי "דן" בקומה השנייה שרר זיהום אוויר כבד, מה שהביא לסגירת הקומה ב-2002.
ההתמצאות בתחנה, גם לאחר שילוט מסיבי שעברה, אינה ברורה.
קישור חלקי לרכבת ישראל - התחנה המרכזית נמצאת במרחק הליכה של מספר דקות מתחנת הרכבת תל אביב – ההגנה.
ישנם מסופים נוספים בתל אביב המאפשרים החלפת כלי תחבורה בזמן קצר יותר.
בראשם מסוף 2000 הסמוך לתחנת הרכבת תל אביב – סבידור מרכז, אך גם מרכזי תחבורה נוספים כמו בסמוך למגדלי עזריאלי ורכבת השלום, בסמינר הקיבוצים ובמחלף חולון.
התחנה המרכזית הישנה של תל אביב שימשה במשך 52 שנים כתחנת האוטובוסים המרכזית של תל אביב, ממנה יצאו אוטובוסים לנסיעות עירוניות ובין-עירוניות.
בתחנה פעלו גם תחנות מוניות, והיא שימשה כמרכז מסחרי הומה.
ב-18 באוגוסט 1993 עברה פעילות האוטובוסים והמוניות לתחנה המרכזית החדשה, ושמה של התחנה המרכזית שונה לשמה הנוכחי "התחנה המרכזית הישנה של תל אביב".
ב-31 ביולי 2009, לאחר 67 שנות פעילות, הפסיקה "אגד" את פעילות הקווים שעוד נותרו בתחנה והעבירה אותם לתחנה המרכזית החדשה ולתחנות אחרות.
באופן זה, סיים המקום את תפקודו כתחנת אוטובוסים.
באוגוסט 2009 נהרסו חלק מהתחנות שנותרו על הרציפים בתחנה.
ב-21 במרץ 1938 התקבלה החלטה בעיריית תל אביב לפתוח בשטח הגובל מצפון מערב לשכונת הפועלים "נווה שאנן" תחנת אוטובוסים מרכזית ראשונה בתל אביב.
התחנה נועדה להחליף את מסופי האוטובוסים שהיו מפוזרים ברחבי העיר, ובייחוד את המסוף הגדול של אגד, שהיה בקצה המערבי של שדרות רוטשילד.
המיקום החדש נבחר גם בין השאר בשל הקרבה לתחנת הרכבת תל אביב דרום.
המניע העיקרי להקמת התחנה בשטח זה היה העובדה שהאוטובוסים העירוניים חנו באזור זה ממילא באותן שנים, שכן כיכר המושבות הסמוכה היוותה הצומת התחבורתי שממנו יצאו, עברו, וחנו חלק ניכר מן האוטובוסים בעיר ומחוצה לה.
בינואר 1940 נבנו רציפי התחנה לצד בניין מודרניסטי, שתכננו האדריכלים נחום זלקינד וורנר יוסף ויטקובר, ובניית התחנה הושלמה בדצמבר 1941, והיא החלה לפעול ב-10 במאי 1942. היא נחשבה אז לתחנה המרכזית המתקדמת בארץ, וכללה מבני שירות מתקדמים, מעברים תת-קרקעיים בין הרציפים ושירותים ציבוריים שנמצאים באזור הטרמינל.
בהתאם הרחובות מסביב לתחנה נקראו על שם חבלי הארץ: הגליל, הנגב, השפלה, השרון, והשומרון.
ב-1947 הוטל על התחנה עוצר למשך יום אחד.