tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא מוזכרת גם לא מעט בסדרת הנוער המצליחה Glee, שם היא מופיעה כאלילה של הדמות הראשית רייצ'ל, שגם מבצעת לא מעט שירים שלה, ובסדרה האמריקאית נני, בה פראן סוגדת לה.
בשנת 2010, יצא סינגל בשם "Barbra Streisand" של הצמד דאק סוס.
בקליפ מופיעה חקיינית שעושה הומאז' לזמרת.
סטרייסנד פעילה מאוד בחיים הציבוריים-פוליטיים.
היא ידועה כבעלת השקפות ליברליות, כתומכת במפלגה הדמוקרטית בארצות הברית, וכתומכת נלהבת בישראל ובצה"ל.
בשנת 1984 תרמה ברברה סטרייסנד אגף על שם אביה הביולוגי בפקולטה למדעי הרוח שבאוניברסיטה העברית על הר הצופים בירושלים והגיעה לטקס קריאת השם.
בדצמבר 2011 היא הופיעה בפני 1,200 המשתתפים בערב ההתרמה עבור צה"ל שארגנו חיים סבן וארגון ידידי צה"ל בארצות הברית (FIDF), שנערך בלוס אנג'לס ובמהלכו נתרמו כ-12 מיליון דולר.
היא הפיקה סרטים על נושאים חברתיים, פעילה מאוד בנושאי זכויות אדם, ייסדה קרן תרומות ונאבקה בין היתר כנגד הכנסת התיקון השני בחוקת קולורדו שמנע זכויות מהומוסקסואלים.
ביוני 2013 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית במהלך ביקורה בישראל.
סטרייסנד תרמה כסף לאליזבת וורן, במהלך מסע הבחירות שלה לסנאט של ארצות הברית, בחירות שהתקיימו בנובמבר 2012.
ב-2015 עוטרה במדליית החירות הנשיאותית מנשיא ארצות הברית ברק אובמה.
בשנת 2018, סטרייסנד הוציאה את אלבומה "Walls"' עם השיר "אל תשקר לי" ("Don't Lie to Me") בו הביאה מסר פוליטי לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ.
בשיר, סטרייסנד שרה משפטים כמו "איך זה שאתה מנצח אם כולנו מפסידים?, אתה משנה את העובדות כדי להצדיק ושפתיך זזות אבל המילים שלך מהוות מכשול", בהן היא רומזת לנטייה של הנשיא טראמפ לעוות את האמת.
בשיר סטרייסנד לא פונה לטראמפ באופן ישיר, אך פונה אליו באופן מרומז במשפט "אתה יכול לבנות מגדלים מברונזה ומזהב".
סטרייסנד ידועה כתומכת גדולה של הילרי קלינטון, יריבתו הגדולה של טראמפ בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2016.
בשנת 2023 הוחלט להעניק לה את פרס בראשית.
בין השנים 1963–1971 הייתה נשואה לשחקן היהודי אליוט גולד, ולהם בן, ג'ייסון גולד .
בין השנים 1969–1970 הייתה במערכת יחסים עם ראש ממשלת קנדה פייר טרודו.
בשנת 1998 נישאה לשחקן ג'יימס ברולין.
טירת האימים (1961, עיבוד של רוג'ר קורמן לסיפור של אדגר אלן פו)
צמרמורת (1975, מסרטיו הראשונים של דייוויד קרוננברג)
פיראנה (1978, פארודיה על סרטי אימה)
ברברה סטרוצי (נקראה גם ברברה ואלה, באיטלקית: Barbara Strozzi; הוטבלה ב-6 באוגוסט 1619, בוונציה – 11 בנובמבר 1677, בפדובה), הייתה זמרת בארוק ומלחינה איטלקייה.
סטרוצי הייתה בתו המאומצת, וקרוב לוודאי בתו הבלתי חוקית, של ג'וליו סטרוצי, ממשפחת סטרוצי הפלורנטינית, משפחה אצילה ומפורסמת בעושרה ובפועלה התרבותי מן המאה ה-14. ג'וליו שילב אותה בסדרת קבוצות הדיון, או אקדמיות, שלו, בעיקר ב-Accademia degli Unisoni שם התבקשה הן לשיר והן לתרום לשיחה.
היא למדה אצל המלחין פרנצ'סקו קאוואלי.
אחרי מות אביה, נאלצה כנראה סטרוצי לפרנס את עצמה באמצעות יצירותיה המוזיקליות, סברה הגיונית לאור המספר הרב של פטרונים נשואי פנים, ביניהם פרדיננד השני מאוסטריה וסופיה, דוכסית ברונשוויק ולינבורג, שלהם הקדישה את יצירותיה.
הרוב המוחלט של יצירותיה נכתב לקול סופרן וקונטינואו, כנראה למילות שירה שלה.
חיבוריה נטועים היטב במסורת ה"סקונדה פראטיקה", שהודגמה ביצירותיו של קלאודיו מונטוורדי, אבל ליצירות שלה יש דגש לירי יותר, המתבסס על יתרונות הקול עצמו.
רבים מן הטקסטים ליצירותיה נכתבו על ידי אביה, ג'וליו.
ברברה מקלינטוק הייתה חוקרת ציטוגנטיקה אמריקאית, כלת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1983, על גילוי הניידות של אלמנטים גנטיים המכונים טרנספוזונים.
מקלינטוק נולדה בקונטיקט בשנת 1902. בנעוריה ביקשה ללמוד באוניברסיטה, אך אמה התנגדה בטענה שאם תהיה משכילה יקשה עליה למצוא חתן ראוי, אולם בסופו של דבר אביה התיר לה להירשם ללימודים.
מקלינטוק רכשה את שלושת תאריה באוניברסיטת קורנל, ארצות הברית, בין השנים 1919–1927. היא גילתה עניין בביולוגיה, אך בשנות העשרים נשים לא הורשו ללמוד את התחום, ולכן למדה בוטניקה.
את התעניינותה בתחום הגנטיקה גילתה בזכות קורס לתלמידי שנה א' אצל פרופ' הטצ'יסון.
אותה העת, חקר הגנטיקה היה עדיין בחיתוליו, ועדיין לא היה בעל יוקרה בקרב הממסד המדעי.
יתר הסטודנטים בקורס התעניינו בחקלאות, ומקלינטוק שמחה לקבל מהמרצה הזמנה טלפונית לקורס ההמשך.
בזכות פרופ' לסטר שארפ, היא התוודעה לציטולוגיה (חקר התא), והחיבור בין שני התחומים הוביל למחקר בתחום הציטוגנטיקה – האופן שבו פעילות התא, ודרך חלוקתו, משפיעים על התורשה.
אותה העת, טרום עידן הביולוגיה המולקולרית, המחקרים נעשו בצורה של ריבוי מבוקר של מיני בעלי חיים פשוטים (כגון זבוב הפירות) וצמחים שבהם ניתן היה להבחין בקלות בשינוי בביטויים של תכונות (פנוטיפים) לאורך הדורות.
על סמך הפנוטיפים ניסו החוקרים לפענח את הקוד הגנטי ואת התהליכים שיצרו אותו.
מאוחר יותר נכנס השימוש בקרני רנטגן כאמצעי ליצירת מוטציות מכוונות, אשר אפשרו לחוקרים לעקוב אחר ביטויים ייחודיים לאורך הדורות.
מקלינטוק זכתה לתהילה כבר כחוקרת צעירה, בשנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר הייתה שותפה לגילוי אופן חלוקת תא הרבייה, ותופעת שחלוף הכרומוזומים.
מחקרה התמקד בצמח התירס, אותו הצליחה למפות מבחינה גנטית.
התירס לקה בחיסרון משום שבמשך שנה ניתן היה לפתח רק דור צאצאים אחד, אולם יתרונו הגדול היה בשלל התכונות שאחרי השינויים בהם ניתן היה לעקוב בנוחות, ובעיקר סידור הצבעים על פני הקלחים.
חקר צמח התירס הצבעוני, תוך מעקב אחר מיקום הפיגמנטים בקלחים, הביא אותה במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20, למסקנה כי התאוריות של זמנה אינן מסבירות את השינויים בין הדורות.
על סמך ממצאיה היא פרסמה תאוריה לפיה ישנם גנים אשר "מקפצים" בין הכרומוזומים בעת חלוקת תא הרבייה (מיוזה).
הממסד המדעי של תקופתה הגיב בלעג מר לטענותיה, ויוקרתה המדעית נשחקה, עד שבתחילת שנות החמישים הפסיקה לפרסם את ממצאיה, על אף שהמשיכה במחקר.
ישנם התולים את הדחייה של הממסד המדעי את ממצאיה בכך שאותה העת התקיים ויכוח מר אם אמנם קיים חומר גנטי.
מכיוון שניתן היה להבחין רק בפנוטיפים, ואת התהליכים המקדדים – הגנטיים – ניתן היה רק לשער, היו חוקרים שסברו שאין כלל חומר גנטי תורשתי, וכי מדובר רק בהמשגה אנושית של תופעה שלא ניתן להוכיח את קיומה (בדומה ליחס בין גוף לנפש).
הממסד המדעי, שתמך ברעיון של חומר מקדד, סבר שהשערותיה של מקלינטוק משרתות את הצד השולל בוויכוח, ולכן דחה את ממצאיה.
בשנות השישים, עם התפתחות כלי מחקר חדשים, ובעיקר אמצעי ההגדלה האלקטרוניים והביולוגיה המולקולרית, הוכחו השערותיה של מקלינטוק, ואף התברר שהן תקפות לגבי מרבית האורגניזמים, ובעלות חשיבות עצומה במגוון רב של תחומי מחקר.
הגנים הקופצים כונו טרנספוזונים, ומקלינטוק זכתה ליוקרה רבה כמי שהקדימה את זמנה ומשום שהתעקשה על ממצאיה מול הפרדיגמות השגויות של הממסד המדעי.
בשנת 1982 זכתה בפרס וולף יחד עם הביולוג המולקולרי סטנלי כהן (זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1986), ובשנת 1983 זכתה לבדה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, והייתה בכך לאישה הראשונה והיחידה, שזכתה לכבוד נדיר זה.
היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית ילידת ניקרגואה וגם דוגמנית לשעבר.
היא ידועה במיוחד בשל הופעותיה כנערת בונד פאטימה בלאש בסרט לעולם אל תאמר לעולם לא וכאנג'ליקה נרו בסדרת הטלוויזיה דאלאס.
ברברה קינגסבורי נולדה בסן קרלוס, ניקרגואה.
אמה, דונה פלורנסיה קאררה, הייתה ניקרגואית ממוצא אירופאי ומקומי, ואביה, לואיס קינגסבורי, היה עובד אמריקאי בשגרירות האמריקאית בניקרגואה.
קיים חוסר ודאות לגבי שנת לידתה, מקורות מסוימים מציינים כ-1947, אחרים 1951,
אבל הרוב מזכירים את 1945.
(נראה שהיא מעדיפה לאמר שהיא ילידת 1953).
קינגסבורי באה לארצות הברית בהיותה בת עשר ולמדה באקדמיית סנט ג'וזף בממפיס, טנסי.
היא עברה לניו יורק בגיל 15.
קינגסבורי החלה בקריירה כדוגמנית בסוכנות איילין פורד בגיל 17,
בשלב מסוים היא שינתה את שמה לקאררה, שם משפחתה של אמה לפני נישואיה.
בשנת 1972 היא הופיעה על המרקע בפרסומת ל־Chiquita bananas.
תפקידה הראשון בקולנוע היה בסרט Puzzle of a Downfall Child (1970), שם היא שיחקה דוגמנית, הסרט נכשל בקופות.
ב-1976 היא הייתה מועמדת לראשונה לפרס גלובוס הזהב על תפקידה בסרט The Master Gunfighter.
אחרי כן היא הופיעה בסרטים אי של ד"ר מורו,
ב-1982 שיחקה בתפקיד הנשי הראשי בסרט "אני הוא החוק" על פי ספרו של מיקי ספיליין.
היא הייתה מועמדת בשנית לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסרט קולנוע ב-1984 על תפקידה כגיבורה הרעה פאטימה בלאש בסרט ג'יימס בונד לעולם אל תאמר לעולם לא.
שנה לאחר מכן היא שיחקה בסרט Wild Geese II.
בטלוויזיה היא שיחקה את אנג'ליקה נרו בסדרה דאלאס.
תפקידים בולטים יותר שלה היו במיני סדרות ההיסטורית Centennial ב-1978 וב"מצדה" (שצולמה בחלקה בישראל) ב-1981. תפקידים אלה הביא אותה לתשומת הלב של הציבור האמריקאי.
היא גם גילמה את דמותה של אמה קו פורסיית במיני סדרה
קאררה הופיעה על גבי השערים של ווג, Paris Match, Harper's Bazaar, ודגמנה פעמיים בעירום עבור המגזין פלייבוי (באוגוסט 1977 ובמרץ 1982) והופיעה על גבי שער גיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד בשנת 1979.
היא הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב עבור משחקה ב־The Master Gunfighter בשנת 1975.
ב-1977 מינה אותה נשיא ניקרגואה Arnoldo Alemán לשגרירת כבוד של ניקרגואה.
היא גם אמנית ועבודותיה מוצגות ב־Makk Galleries בבוורלי הילס, קליפורניה מאז שנות השמונים וב- Roy Miles Gallery בלונדון, אנגליה.
במאי 2002 הוצגה עבודתה ב־Hollywood Entertainment Museum ובדרך כלל נמכרת בסכום של עד 8,000 דולרים.
קאררה נישאה לדוגמן Uva Harden, ממנו התגרשה,
הייתה נשואה לאייל הספנות היווני ניקולס מברולאון Nicholas Mavroleon (בנו הצעיר והיחידי שנותר של מנואל בסיל מברולאון Manuel Basil Mavroleon הנודע גם בשם בלואי מברולאון Bluey Mavroleon (2009-1927) מאשתו השנייה ג'וקונדה דה גלרדו אי קסטרו), בשנים 1973–1976
בשלב מסוים הייתה נשואה גם לברון אוטו וון הופמן.
נישואיה האחרונים, שהסתיימו אף הם בגירושים היו לצלם קמרון דוצ'רטי Cameron Docherty.
לעולם אל תאמר לעולם לא (1983)
ברברה סטנוויק הייתה שחקנית אמריקנית, כוכבת קולנוע וטלוויזיה, הידועה במהלך 60 שנות הקריירה שלה כמקצוענית מושלמת ורבגונית בעלת נוכחות מסך חזקה, וחביבתם של במאים בכללם ססיל ב.
דה-מיל, פריץ לאנג ופרנק קפרה.
אחרי תקופה קצרה של משחק בתיאטרון, היא הופיעה ב-85 סרטים במשך 38 שנים בהוליווד לפני שפנתה לטלוויזיה.
סטנוויק הייתה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר ארבע פעמים.
וזכתה בשלושה פרסי אמי ופרס גלובוס הזהב.
היא קיבלה פרסים על מפעל חיים ממכון הסרטים האמריקאי, מ-Film Society of Lincoln Center, מגלובוס הזהב, מאיגוד מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס, ומ-Screen Actors Guild.
יש לה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד והיא מדורגת במקום האחד עשר ברשימת כוכבות הסרטים הגדולות ביותר בקולנוע האמריקני בכל הזמנים שבחר מכון הסרטים האמריקאי.
ברברה סטנוויק נולדה כרובי קתרין סטיבנס בברוקלין, ניו יורק ב-16 ביולי 1907. היא הייתה ילדתם החמישית והצעירה ביותר של ביירון וקתרין מקגי סטיבנס, הזוג היה ממעמד הפועלים, ילידי צ'לסי, מסצ'וסטס והיו ממוצא אנגלי ואירי בהתאמה.
כאשר רובי הייתה בת ארבע, אמה נהרגה כשאדם שיכור דחף אותה לעבר חשמלית נוסעת.
שבועיים אחרי ההלוויה, הצטרף אביה ביירון לצוות שחפר את תעלת פנמה, ולא נראה מאז.
רובי ואחיה ביירון גודלו בידי אחותם מילדרד, שהייתה מבוגרת בחמש שנים מרובי.
כשמילדרד קיבלה עבודה כנערת כ- showgirl John Cort, רובי ואחיה ביירון החליפו כמה וכמה בתים אומנים (כארבעה בשנה), שמהם רובי ברחה.
רובי למדה במספר בתי ספר ציבוריים בברוקלין, שם היא קיבלה דרך קבע ציונים נמוכים ונהגה להתקוטט עם התלמידים האחרים.
במהלך הקייצים של 1916 ו-1917, כשמלאו לרובי תשע שנים, היא סיירה עם אחותה מילדרד ותירגלה את מטלותיה של מילדרד מאחורי הקלעים.
השפעה אחרת על הופעתה הייתה צפייה בסרטים של פרל וייט, שרובי העריצה.
בגיל 14 היא נשרה מבית הספר על מנת לעבוד באריזת חבילות בחנות הכלבו של ברוקלין.
מעט אחרי שהיא לקחה עבודה במילוי כרטיסים במשרד הטלפון של ברוקלין תמורת משכורת של $14 בשבוע, שכר שאיפשר לה עצמאות כלכלית.
רובי תיעבה את שתי העבודות, היא התעניינה בעסקי השעשועים, אולם אחותה מילדרד ריפתה את ידיה, כך שעבודתה הבאה של רובי הייתה בגיזור דוגמאות שמלה עבור ווג, הלקוחות התלוננו על העבודה שלא טובה שהיא ביצעה ורובי פוטרה.
משרתה הבאה הייתה ככתבנית בחברת המוזיקה של ג'רום ה.
רמיק, לשם שינוי באותה עבודה היא נהנתה, אך עניינה האמיתי היה עדיין עסקי שעשועים, ואחותה ויתרה על הניסיונות לבטל אותה מכך.
ב-1923, חודשים מועטים אחרי יום הולדתה ה-16, רובי ערכה מבחן בד במקהלה בסטראנד רוף (Strand Roof), מועדון לילה מעל תיאטרון סטראנד בכיכר טיימס.
חודשים מספר אחרי כן היא קיבלה עבודה כנערת זיגפלד במהדורות 1922 ו-1923 של מופע הראווה "שגיונות זיגפלד" שהיו נחשבים פורצי דרך לאותה תקופה ואותן "נערות זידפלד" זכו לפרסום רב.
במרוצת השנים הבאות עבדה רובי כנערת מקהלה, הופיעה מחצות לשבע בבוקר במועדון הלילה בבעלותו של טקסס גינאן, היא אף שימשה לפרקים כמדריכת ריקודים בבית מרזח להומוסקסואלים ולסביות בבעלותו של גינאן.
דבר שהקנה לה לאחר מכן מעמד של גיי אייקון, לדבריה: "ידעתי שאחרי גיל ארבע עשרה אפרנס את עצמי, אבל הייתי מוכנה לעשות זאת...
תמיד ריחמתי מעט על אנשים מפונקים, וכמובן, הם תמיד ריחמו עלי." (ברברה סטנוויק בראיון ב-1937)
ב-1926, רובי הוצגה בפני וילארד מק בידי בילי לאהיף (Billy LaHiff), שבבעלותו היה בר פופולרי אותו שהיה מקום בילוי עבור אנשים מתעשיית הבידור.
מק בחר שחקנים למחזהו "The Noose", לאהיף הציע שאת תפקידה של נערת המקהלה יכולה לבצע נערת מקהלה אמיתית, ומק הסכים לאפשר לרובי לעבור מבחן בד.
רובי קיבלה את התפקיד, אך המחזה לא נחל הצלחה.
על מנת להוסיף פתוס לדרה, הורחב תפקידה של רובי.
לפי ההצעה של מק או דייוויד בלסקו, אימצה רובי את שם הבמה ברברה סטנוויק (Barbara Stanwyck), "ברברה, בא מ-Barbara Frietchie ו"סטנוויק" מהשחקן האנגלי ג'ין סטנוויק (Jane Stanwyck).
"The Noose" נפתח מחדש ב-20 באוקטובר 1926, ונהיה אחד מהמצליחים ביותר בעונה, רץ במשך תשעה חודשים ו-197 הופעות.
סטנוויק כיכבה לצד השחקנים רקס צ'רימן ווילפרד לוקאס.
הופעתה ב"The Noose" זיכתה אותה בביקורות משבחות והמפיק בוב קיין זימן אותה לערוך מבחן בד לסרטו האילם הבא משנת 1927, "Broadway Nights", שם היא קיבלה תפקיד קטן של מעודדת אחרי שהפסידה את התפקיד הראשי, מכיוון שהיא לא הצליחה לבכות במבחן בד.
הדבר סימן את הופעתה הראשונה של סטנוויק בסרט.
היא שיחקה בתפקיד הראשי על הבמה באותה בשנה ב"Burlesque", מחזה שנקטל בידי הביקורת, אך הופעתה של סטנוויק זכתה לשבחים.
(הערה 5) בעודה משחקת ב"Burlesque", הציג אוסקר לבנט את סטנוויק בפני השחקן פרנק פיי.
סטנוויק ופיי טענו מאוחר יותר שהם שנאו זה את זה מההתחלה, אולם הם התקרבו אחרי מותו הפתאומי של רקס צ'רימן בגיל 30.
צ'רימן חלה בראשית 1928 ורופאו יעץ לו על מסע בים, כשהפליג בספינה לפריז שם תכננו הוא וסטנוויק להיפגש, נפטר צ'רימן מאלח דם.
סטנוויק ופיי התחתנו באוגוסט של אותה שנה ועברו להוליווד.
סרטה המדבר הראשון של סטנוויק היה "The Locked Door" (1928), אחריו הגיע "Mexicali Rose" ב-1929. אף אחד מהסרטים לא נחל הצלחה, אף על פי כן, בחר פרנק קפרה בסטנוויק לסרטו "Ladies of Leisure" (1930).
סטנוויק הייתה אחת מהשחקניות ששקלו לפנות אליה על מנת לגלם את דמותה של סקרלט אוהרה ב"חלף עם הרוח" (1939), אם כי היא אפילו לא עברה מבחן בד.
ב-1944, סטנוויק הייתה האשה האשה בעלת השכר הגבוה ביותר בארצות הברית.
"זוהי אשה שגורמת לכל העולם ליפול לרגליה.
(קתלין הווארד על דמותה של סטנוויק ב"Ball of Fire" )
פולין קייל תיארה את משחקה של סטנוויק: "נדמה שהיא חשה אינטואיטיבית כיצד הגוף צריך לנוע לפני המצלמה" ובהתייחס לקריירת הסרטים שלה בראשית שנות השלושים: "רגשנותם של סרטי הקולנוע המדבר הראשונים...
רק הדגישו את החדשנות יוצאת הדופן של סטנוויק."
סטנוויק נודעה בשל פתיחותה וטוב-ליבה לצוות מאחורי הקלעים בכל אתר סרטים.
היא ידעה את שמות נשותיהם וילדיהם, ושאלה עליהם תוך שהיא מציינת את שמם.
פרנק קפרה אמר עליה: "כל הבמאים, השחקנים, אנשי הצוות, וכל היתר אהבו אותה.
בתחרות הפופולריות של הוליווד היא הייתה זוכה בפרס הראשון בקלות."
כשהקריירה הקולנועית של סטנוויק דעכה ב-1957, היא עברה לטלוויזיה.
הסדרה שלה משנת 1962-1961 "The Barbara Stanwyck Show" לא זכתה לשיעור צפייה גבוה, אבל זיכתה אותה בפרס אמי הראשון שלה.
בסדרת המערבון הטלוויזיונית "The Big Valley" של רשת ABC הפכה סטנוויק לאחת השחקניות הפופולריות ביותר בטלוויזיה, ועל משחקה בה קיבלה פרס אמי נוסף.
היא כונתה "גברת ברברה סטנוויק" ותפקידה כראש משפחת ספר שהייתה דומה לזו של בן קרטרייט, אותה שיחק לורן גרין ב"בוננזה".
בין השחקנים שכיכבו לצידה של סטנוויק היו ריצ'רד לונג (שהשתתף עמה גם בסרט All I Desire מ-1953), פטר ברק, לינדה אוונס ולי מייג'ורס.
שנים רבות אחרי כן, זכתה סטנוויק בפרס אמי השלישי שלה, עבור הופעתה במיני-סדרה "ציפורים מתות בסתר".
ב-1985 היא הופיעה בשלושה פרקים של אופרת הסבון המצליחה מאוד "שושלת", קודם להשקת הסדרה שיצאה ממנה "The Colbys" ושלא צלחה, שבה היא מככבת לצידם של צ'רלטון הסטון, סטפני ביצ'ם, וקתרין רוס.
מאוכזבת מהניסיון, נשארה סטנוויק למשך עונה אחת בלבד.
(הסדרה שרדה שתי עונות), ותפקידה כקונסטנס קולבי פטרסון, היה האחרון שגילמה.
ארל האמר הבן, (המפיק של סדרת הטלוויזיה "The Waltons") רצה בתחילה את סטנוויק לתפקיד הראשי של אנג'לה צ'נינג באופרת הסבון המצליחה משנות השמונים "פלקון קרסט", אך היא סירבה להצעה.
ויליאם הולדן זקף לזכותה את הצלת הקריירה שלו כשהם שיחקו ביחד ב"Golden Boy" (1939).
הם נשארו חברים לכל אורך חייהם.
כשסטנוויק והולדן העניקו את פרס האוסקר לפסקול הטוב ביותר, הולדן אמר דברי תשבחות על סטנוויק.
מעט אחרי מותו של הולדן, סטנוויק השיבה לו כשקיבלה פרס אוסקר לשם כבוד, באומרה בהתרגשות "היום נער הזהב שלי הגשמת את משאלתך."
בעלה הראשון היה פרנק פיי.
הם נישאו ב-26 באוגוסט 1928. ב-5 בדצמבר 1932 הם אימצו בן, דיון אנתוני "טוני" פיי, שהיה בן חודש ימים.
(הוא וסטנוויק חיו לבסוף בנפרד.) הנישואים ידעו מהמורות, הצלחת הקריירה של פיי בברודוויי לא התרגמה למסך הגדול, בעוד שסטנוויק הגיעה למדרגת כוכבות בהוליווד, אחרי התחלה צולעת.
בנוסף לכך, נמסר שפיי הכה את אשתו הצעירה, במיוחד כשהיה שיכור.
כמה היסטוריוני סרטים טוענים שהנישואים היו בסיס לסרט "כוכב נולד".
ב-1936, בעודה עובדת על הסרט "His Brother's Wife", פגשה סטנוויק את רוברט טיילור לצידו שיחקה והתאהבה.
אחרי רומן סוער, הזוג החל לגור יחדיו.
נישואיהם בשנת 1939 אורגנו בעזרת אולפני MGM עמם היה לטיילור חוזה, מנהג נפוץ בתור הזהב של הוליווד.
היא וטיילור בילו בנעימים בשנות נישואיהם הראשונות, והיו בעליהם של אקרים רבים של מקרקעין באזור יוקרתי במערב לוס אנג'לס.
חוותם הגדולה וביתם באזור Mandeville Canyon של ברנטווד בלוס אנג'לס קרויה עד לעצם היום הזה כ"חוותו של רוברט טיילור" בעיני המקומיים.
טיילור ניהל מספר פרשיות אהבים בזמן נישואיהם, בכללם אחד עם אווה גרדנר.
רווחו שמועות שסטנוויק ניסתה לשים קץ לחייה כששמעה על הרומן של טיילור עם לאנה טרנר.
היא לבסוף תבעה גירושים ב-1950 כשכוכבנית פרסמה את הרומנים של טיילור.
הגירושים נכנסו לתוקפם ב-21 בפברואר 1951. אחרי הגירושים, הם שיחקו ביחד בסרטה האחרון של סטנוויק The Night Walker (1964).
נמסר שסטנוויק הייתה הרוסה כשרבים ממכתביו ותצלומיו הישנים אבדו בשריפה בביתה.
היא מעולם לא התחתנה שוב, וקיבלה דמי מזונות בסך 15 אחוזים ממשכורתו של טיילור עד למותו ב-1969.
סטנוויק ניהלה רומן עם השחקן רוברט וגנר, אותה פגשה על סט הסרט "טיטניק".
וגנר, שהיה בן 22, וסטנוויק, שהייתה בגיל 45 בתחילת הרומן, ניהלו מערכת יחסים רומנטית בת ארבע שנים, כפי שמתואר בזכרונותיו של וגנר, "Pieces of My Heart".
סטנוויק ניתקה לבסוף את הקשר.
היא הייתה בקשרי חברות אמיצים עם שחקנית הקולנוע ג'ואן קרופורד החל משנות השלושים ועד למותה של קרופורד מסרטן באביב 1977. היא הייתה פרוטסטנטית.
שנות פרישתה של סטנוויק היו גדושות פעילות, היא ניהלה פעילויות צדקה הרחק מאור הזרקורים.
הידרדרותה החלה בעת פריצה לביתה בבוורלי הילס ב-1981, במהלכה הוכתה.
ברברה סטנוויק הלכה לעולמה כתוצאה מאי-ספיקת לב, נפחת ומחלת ריאות חסימתית כרונית בבית החולים סנט ג'ון, בסנטה מוניקה, קליפורניה.
היא הייתה בת 82 במותה.
גופתה נשרפה ואפרה פוזר בLone Pine, קליפורניה.
ברברה מרקס האברד הייתה סופרת יהודיה אמריקאית, שנודעה ברעיונותיה העתידניים מנוע האחוד (The Synergy Engine) והלידה של האנושות (The 'birthing' of society).
האברד נולדה בבית יהודי אגנוסטי.
אביה היה יצרן הצעצועים המפורסם לואיס מרקס (Louis Marx).
בשנת 1952 הוזמנה האברד לבית הלבן (דרך הקשרים שהיו לאביה), ובביקור היא שאלה את הנשיא אייזנהאואר: "מה המשמעות של כל הכוח שיש לנו שהוא טוב?".
מטרת השאלה הייתה לעורר מודעות לאחד הרעיונות העיקריים של ברברה – ניצול האינטליגנציה והידע הצבאיים למטרות שלום.
מאז היא כתבה חמישה ספרים, והייתה המרצה העיקרית ביותר משמונים הרצאות.
שימשה כנשיאת "הארגון לאבולוציית המודעות", שהיא ייסדה בשנת 1990 עם סידני לניאר.
האברד הייתה מושא ספרו הביוגרפי של ניל דונלד ולש "האם של כל ההמצאות", שבו מתוארים חוויותיה הרוחניות, בהם נטען כי האברד יכלה לראות אימג'ים כביכול מהעתיד, אשר הוו את ההשראה לרעיונותיה.
ברברה לי-האנט הייתה שחקנית בריטית שהופיעה בתיאטרון, בקולנוע, בטלוויזיה וברדיו.
לי-האנט נולדה בעיר באת' שבמחוז סאמרסט באנגליה.
השתתפה בהפקות תיאטרון רבות בהן אלה של להקת התיאטרון בריסטול אולד ויק, הלהקה השייקספירית המלכותית והתיאטרון המלכותי הלאומי.
בין תפקידיה בקולנוע היה בסרט "פרנזי" של אלפרד היצ'קוק משנת 1972, בו גילמה אישה שהרוצח הסדרתי אנס ורצח אותה.
ב-1983 השתתפה בסרט "וגנר" בתפקיד מלכת בוואריה, והופיעה לצידם של רלף ריצ'רדסון, לורנס אוליבייה וג'ון גילגוד שגילמו שרים בחצר המלוכה.
ריצ'רד ברטון גילם את דמותו של ריכרד וגנר, ובסרט השתתף גם ריצ'רד פסקו בעלה של לי-האנט.
ב-1995 השתתפה בסדרת הטלוויזיה גאווה ודעה קדומה בתפקיד דודתו של דארסי, ליידי קתרין דה ברג.
היא דיבבה את קפטן מילדרד ואת הפיה מרי בסדרת האנימציה של ה-BBC "צ'ארלי צ'וק".
עוד הופיעה בסרטים "Paper Mask" ב-1990 וב"בילי אליוט" ב-2000. הרבתה להופיע בתפקידי אורח בתוכניות טלוויזיה שונות.
ב-1967 התחתנה עם השחקן ריצ'רד פסקו.
נפטרה ב-16 בספטמבר 2024 בכפר אסטון קנטלו שבמחוז ווריקשייר, אנגליה, בגיל 88.
ברברה סבירסקי (נולדה ב-27 בספטמבר 1941) היא סוציולוגית, פעילה חברתית, פמיניסטית, ממובילות התנועה לשוויון מגדרי בישראל, מייסדת שותפה ומנהלת מרכז אדוה, העוסק בחקר החברה הישראלית מתוך גישה כלכלית חברתית סוציאל–דמוקרטית.
סבירסקי נולדה בוויסקונסין שבארצות הברית ועלתה לישראל באוגוסט 1971. היא בוגרת תואר ראשון מאוניברסיטת ויסקונסין במדיסון, בעלת תואר שני בסוציולוגיה מאוניברסיטת מישיגן ותואר MAT- Master of Art in Teaching מאוניברסיטת הרווארד, מסצ'וסטס.
בשנים 1972–1978 עסקה סבירסקי בהוראת השפה האנגלית במחלקה לשפות זרות באוניברסיטת חיפה.
כמחאה על תנאי ההעסקה וגובה השכר היא הובילה מאבק לשינוי על ידי ארגון שביתת עובדים אשר הסתיימה בהצלחה, אך סבירסקי פוטרה מעבודתה.
בשנת 1977 נמנתה סבירסקי עם קבוצה קטנה של נשים אשר הקימו בחיפה את המקלט הראשון לנשים מוכות בישראל והיא שימשה כמנהלת המקלט במשך עשר שנים.
המקלט החיפאי שמש מודל למקלטים ולמרכזי סיוע נוספים כדוגמת מרכזי סיוע לנפגעות תקיפה מינית.
המקלט היה פורץ דרך בכך שהוא הציב לראשונה על במת השיח הציבורי את סוגיית האלימות של גברים כלפי נשים במשפחה, סוגיה שעד אז כלל לא נדונה בציבור הישראלי ואף זכתה להכחשות מרגע שהועלתה.
קשר השתיקה הופר בשנת 1976 כאשר חברת הכנסת, מרשה פרידמן, הגישה הצעה לסדר היום בנושא הכאת נשים על ידי בעליהן, התגובות הראשונות להצעה היו צחקוקים והתבדחויות.
בעקבות פעילותו של המקלט הוחלט במשרד הרווחה להכיר בחשיבות השירות ולכלול אותו במערכי הסיוע שלו.
בנוסף, הפך המקלט החיפאי למוקד של פעילות פמיניסטית שעם הזמן היתרגמה להתארגנויות עצמאיות כדוגמת ארגון "אשה לאשה" בחיפה, ארגון פמיניסטי שהוקם בשנת 1983.
תוך כדי עבודתה במקלט לנשים מוכות החלה ברברה סבירסקי לפתח גישה עיונית לניתוח חוסר השוויון המגדרי בישראל בכלל והאלימות כלפי נשים בפרט.
עבודותיה בתחומים אלה נחשבות ליצירות מכוננות, וניתן למנות בהם את סיפרה "בנות חוה בנות לילית", שהציג ניתוח סוציולוגי של סוגיית האלימות כלפי נשים ובו בזמן הציג גישה פמיניסטית סדורה בסוגיה הכללית של אי השוויון המגדרי בישראל.
בספר מובאות עדויות מזעזעות של נשים ששהו במקלט לנשים מוכות וסיפרו אודות מגוון רחב של "שיטות" בהן השתמשו בעליהן כדי להכותן ולהשפילן.
על פי תפיסתה של ברברה סבירסקי לא קיים שוויון אמיתי בין בני הזוג הן במשפחה והן בחברה וזאת כתוצאה מתפיסת העולם המגדרית שעוצבה והוטמעה במשך דורות ויצרה הבדלי כוח בין המינים, לטובת הבעל.
הפעלת האלימות הפיזית והמינית היא אמצעי של הגברים להשגת שליטה על נשותיהן והנצחת נחיתותן.
סבירסקי רואה בתופעת האלימות סכנה האורבת לכל אשה באשר היא אשה, נשים מוכות למדו כשאר הנשים את הלקחים והמסרים המצויים באגדות של חוה ושל לילית וגם הן חונכו להיות קורבנות.
היא סבורה כי ההבדל היחיד בין נשים מוכות לנשים בכלל הוא שהאחרונות הן קורבנות בכוח בעוד שהראשונות הן קורבנות בפועל.
הספר בנות חוה בנות לילית הוליד מאוחר יותר את הדיון האקדמי המקיף הראשון בשפה האנגלית על אי שוויון מגדרי בישראל: "Calling the Equality Bluff", אותו חיברה סבירסקי יחד עם פרופסור מרילין ספר מאוניברסיטת חיפה.
בשנת 1984, הקימה סבירסקי, יחד עם שלמה סבירסקי, את ההוצאה לאור "ברירות" ובמסגרתו כתבו השניים את סדרת הספרים "ילדי כדור הארץ החדש" אשר ביקשה לחשוף בפני ילדים וילדות תפיסות הומניסטיות ושוויוניות.
את הסדרה הציגה סבירסקי בפני תלמידים ותלמידות בעשרות בתי ספר ברחבי ישראל.
בנוסף, ניהלה סבירסקי את הוצאת הספרים "מפרש" ובמסגרתה יזמה תרגום לעברית של יצירותיהן של סופרות ערביות ובראשן של הפעילה הפמיניסטית המצרייה נואל אל סעדאווי.
סבירסקי היא בת זוגו של שלמה סבירסקי, המשמש כמנהלה האקדמי של מרכז אדוה, ואמו של עו"ד איתי סבירסקי, מנחה קליני של התוכנית לזכויות עובדים בקליניקה המשפטית שבאוניברסיטת תל אביב.
לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה בשנת 1987, סבירסקי הייתה ממארגנות פרויקט "מפת השלום" שבו השתתפו כ-4,000 נשים שמטרתן הייתה להביע את הכרתן באש"ף ורצונן בניהול משא ומתן עם הפלסטינים לצורך קידום השלום.
הנשים הפגינו ביוני 1988 בגן הוורדים בירושלים, כאשר הן נושאות את מפת השלום שנתפרה על ידן.
הפרויקט מינף וסלל את הדרך להקמתה של תנועת הנשים הארצית "נשים בשחור".
בשנת 1991 יזמה סבירסקי, יחד עם קבוצה של חוקרים ואנשי רוח את הקמתו של מרכז אדוה, שהפך עם השנים לאחד ממכוני המחקר המובילים בתחום הניתוח של מדיניות ציבורית, כאשר ייחודו מתבטא בהתמקדות בערכים של שוויון וצדק חברתי.
ברברה סבירסקי שימשה כמנהלת המרכז מיום היווסדו ועד שנת 2019, וכיום משמשת בו כמנהלת קשרי קהילה.
במסגרת מרכז אדוה פיתחה סבירסקי שני תחומי מחקר ועשייה חשובים.
מחקר חוסר השוויון בבריאות, אשר היה אחד הנושאים בהם התמקדה תנועת מחאת האוהלים החברתית של קיץ 2011, והוא מהווה פרק מרכזי באסופת המלצות המדיניות שיצאה לאור בעקבות תנועת המחאה.
ברברה סבירסקי הייתה פעילה בניסוח הפרק כמו גם בדיונים שקדמו לכתיבתו.
התחום השני שפיתחה סבירסקי במסגרת המכון הוא הטמעת החשיבה המגדרית בכל תחומי המדיניות הציבורית (Gender Mainstreaming).
הטמעת חשיבה מגדרית היא גישה הפועלת לקידום שוויון בין המינים על ידי תכנון אסטרטגי בתהליכי קבלת החלטות מדיניות כך שיתאים לצורכי נשים וגברים כאחד.
הרעיון של הטמעת המבט המגדרי הוצע בתור אסטרטגיה גלובלית לקידום שוויון מיגדרי בהחלטות כנס הנשים הבינלאומי של האו"ם בבייג'ינג בשנת 1995 ואומץ במדינות אחדות בעולם.
ברברה סבירסקי מובילה את הטמעת החשיבה המגדרית בישראל והיא נמנית עם מספר לא גדול של מובילות בתחום זה בזירה הבינלאומית.
במסגרת מרכז אדוה, מובילה סבירסקי קבוצה של חוקרות ופעילות צעירות המביאה את בשורת הטמעת המגדר לעשרות רשויות מקומיות, למשרדי ממשלה ולארגונים חברתיים.
על שני תחומים אלה קיבלה סבירסקי פרס מפעל חיים בשנת 2014, על ידי הפורום לחקר המדיניות החברתית בישראל (ESPAne ISRAEL - האיגוד הישראלי לרווחה חברתית).
מדריך משפטי לאשה, הוצאת "ברירות" (1987)
נשים בקו הייצור הישראלי, הוצאת "ברירות" (1987)
יעדים למדיניות בריאות למאה ה-21, הוצאת "מרכז אדוה" (2000)
תקציב המדינה בעדשה מיגדרית (2009), פורסם באתר של מרכז אדוה
לצמצם היום את פערי המחר (2010), פורסם באתר של מרכז אדוה
ברברה סימונס היא מדענית אמריקאית בתחום מדעי המחשב, נשיאת ה-ACM לשעבר.
היא המייסדת ויו"ר לשעבר של USACM, הוועדה למדיניות ציבורית בארצות הברית.
תחומי המחקר העיקריים שלה הם אופטימזציית מהדר ותאוריית התזמון.
יחד עם דאגלס וו ג'ונס, סימונס הייתה שותפה בכתיבת ספר על הצבעה אלקטרונית בשם "פתקים שבורים".
אביה, שהיה עורך דין במקצועו, עבד בניהול מוסדות יהודיים שלא למטרת רווח כמו המכון למדעי היהדות, ואמה בעלת השכלה גבוהה באנגלית.
סימונס החלה את לימודיה בתחום המתמטיקה במכללת ולסלי, מסצ'וסטס, שהיא מכללה לנשים בלבד.
כשהייתה בת 18 פגשה את ג'יימס האריס סימונס, עזבה את הלימודים ועברה לגור איתו בברקלי.
הזוג נישא ונולדו לו שלושה ילדים.
לאחר מכן התגרשו, אך גם אחרי הגירושין, המשיך סימונס לתמוך בה כלכלית ובמאמציה לרכוש השכלה.
סימונס שבה ללימודים בגיל שלושים באוניברסיטת סטוני ברוק, ניו יורק, ומשם לברקלי להמשיך את לימודי הדוקטורט שלה תחת הנחייתו של חתן פרס טיורינג, ריצ'רד קארפ.
במהלך לימודיה הייתה סימונס מעורבת בפעילויות לעידוד נשים במדעים.
בראיון שנערך איתה אמרה "בעבר התחום היה יותר פתוח לנשים מכיוון שעדיין לא היה לו ערך חברתי.
היום ככל שמעמד התחום הולך ועולה הוא הולך ונסגר בפני נשים".
לאחר שקיבלה את הדוקטורט במדעי המחשב ב-1981 מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, היא הצטרפה לחטיבת המחקר של יבמ (IBM), שממנה יצאה לפנסיה מוקדמת בשנת 1998. ב-1992, כתב העת האקדמי Science הזכיר אותה במהדורה מיוחדת על נשים במדע.
בשנת 2005 סימונס הפכה לאישה הראשונה שקיבלה הפרס היוקרתי של בוגרי מחלקת ההנדסה של ברקלי.
היא כיהנה בוועדת המשנה של מועצת הייצוא בנושא הצפנה ובוועדת הנשיא למגזר הטכנולוגי על "המעבר לשנת 2000".
היא נמצאת בדירקטוריון של Verified Voting .
היא הייתה גם בוועד המנהל לקרן ההנדסה באוניברסיטת ברקלי במועצת המנהלים של אוניברסיטת ברקלי בקליפורניה קרן ההנדסה, המרכז למידע הפרטיות האלקטרונית, ידע ציבורי, ומכון אוקספורד האינטרנטי, כמו כן המועצה המייעצת של ORG.
היא העידה בפני הרשות המחוקקת של ארצות הברית וגם בדיונים בחסות הממשלה.
היא הייתה הסגנית הראשונה (והיחידה) בבחירות למושב לצפון אמריקה במועצת ICANN.
סימונס הייתה אחת ממייסדי תוכנית כניסה מחדש לנשים ובני מיעוטים בפקולטה למדעי המחשב באוניברסיטת קליפורניה ברקלי.
היא גם בחבר הנאמן של הקואליציה לגיוון במחשוב (CDC) וקרן ברקלי להזדמנויות בטכנולוגיית מידע (BFOIT), קבוצות שפועלות בהגדלת השתתפות נשים וקבוצות בתת-ייצוג במדעי המחשב.
עבודה על מדיניות ההצבעה הטכנולוגית
מאז שנת 2002 סימונס הציגה עמדה ביקורתית על תהליכי הצבעה ממוחשבת והיא נחשבת בדרך כלל כאשת מפתח שגרמה לליגת נשים מצביעות לשנות את עמדתה בנושא זה.
בתחילה הליגה הסתכלה על ההצבעה הממוחשבת כדרך להפחתת מספר פתקי ההצבעה הפסולים, אבל בכנס הליגה ביוני 2004 היא הובילה מאבק מוצלח כדי להפוך את המדיניות לאחת שנותנת עדיפות למכונות הצבעה המאפשרות ספירת קולות מחדש.
היא הייתה חברה של הסדנה הלאומית להצבעה באינטרנט שזומנה לבקשתו של הנשיא קלינטון והפיקה דו"ח על הצבעה ממוחשבת ב-2001. היא גם השתתפה בקבוצת ביקורת עמיתים לאבטחה עבור פרויקט ההצבעה באינטרנט של מחלקת ההגנה של ארצות הברית והייתה שותפה בכתיבת הדו"ח שהוביל לביטול של פרויקט זה בגלל חששות ביטחוניים.
סיימונס השתתפה בישיבת ראש על מחקר ארצי של בוחרים רשומים שהתבצע על ידי ה-ACM.
בשנת 2009 היא כתבה במשותף את הדוח של הליגה לנשים בוחרות בנושא ביקורת בחירות.
בשנת 2008 היא מונתה לסגל היועצים לוועדה לסיוע הבחירות על ידי הסנאטור הדמוקרטי הארי ריד.
פרס נורברט וינר מקצועני מחשב לאחריות חברתית (1992)
עמית האגודה האמריקנית לקידום המדע (1993)
כונתה על ידי Open Computing כאחד מ-100 הנשים המשפיעות בתחום המחשוב
נבחרה על ידי CNET כאחד מ 26 בעלי חזון בתחום ה אינטרנט (1995)
פרס החלוץ של קרן החזית האלקטרונית (1998)
פרס הבוגר הנכבד של אוניברסיטת ברקלי מדעי מחשב (2000)
פרס ACM מצטיין תרומה (2002)
המכללה אקדמית להנדסה של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, פרס הבוגרים המצטיינים (2005)
ועדת היועצים לבחירות ארצות הברית (2008)
יש חילוקי דעות לגבי מעמדה מהצבעה ממוחשבת.
אחת הטענות המרכזיות שהמתנגדים לעמדותיה טוענים היא: "אם יש בנקאות ממוחשבת למה עדיין אין הצבעה ממוחשבת", סימונס הפריכה טענות אלה וניתן לצפות בתגובה שלה בנושא הזה בקישור הבא למה אין הצבעה ממוחשבת?
ברברה ג'יין הוברמן ליסקוב היא מדענית אמריקאית בתחום מדעי המחשב.
מכהנת (2014) כפרופסור במחלקות הנדסת חשמל ומדעי המחשב במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, זוכת פרס טיורינג לשנת 2008.
תחומי המחקר שלה הם מתודולוגיות תכנות, חישובים מבוזרים, שפות תכנות ומערכות הפעלה.
ביוני 1961, סיימה ליסקוב תואר ראשון BA במתמטיקה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
במקום להמשיך את דרכה לתואר השני בתחום המתמטיקה, החליטה ליסקוב לעבוד בחברת Mitre, בה גילתה שליבה נסוב לתחום התכנות.
ברברה ליסקוב, היא אחת הנשים הראשונות בארצות הברית שקיבלה תואר דוקטור למדעי המחשב בשנת 1968 מאוניברסיטת סטנפורד.
את הדוקטור עשתה תחת הנחיתו של ג'ון מקארתי.
נושא התזה היה תוכנית מחשב שתשחק בלוח סיום משחק השחמט.
לאחר קבלת תואר הדוקטור, התחתנה עם נתן ליסקוב, וחזרה לבוסטון להמשיך לעבוד בחברת Mitre.
מוזס ליסקוב, בנה, סיים בשנת 2004 תואר דוקטור במדעי המחשב ב-MIT ופרופסור למדעי המחשב בקולג' של ווילאם ומרי בווירג'יניה.
ליסקוב הובילה פרויקטים רבים משמעותיים, בהם נכללים:
מערכת הפעלה ונוס, שהיא מערכת קטנה, בעלות נמוכה ובעלת שיתוף זמן אינטראקטיבי.
עיצוב ומימוש של שפת התכנות קלו , אשר מדגישה את הרעיון של תכנות מודולרי, אבסטרקציה ופולימורפיזם (בשנות ה-70).
פיתוח שפת התכנות ארגוס , אשר מרחיבה את שפת קלו, היא השפה העילית הראשונה שתמכה במימוש ויישום של תוכניות מבוזרות וגם מדגימה את הטכניקה של (בשנות ה-80).
ת'ור (Thor) מערכת מסד נתונים מונחת עצמים.
יחדיו עם ג'נט וינג, פיתחו הגדרה מסוימת של תת-טיפוס, הידוע בשם עקרון ההחלפה של ליסקוב, שהתפרסם ב-1993.
ליסקוב פעלה כיועצת לחברות רבות (כגון DEC, Bolt, NCR, Newman, Cadence ועוד) במגוון נושאים הקשורים במחשבים.
ב-2014 הובילה את קבוצת מתודולוגית התכנות במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), כאשר דגש המחקר הנוכחי הוא עמידות בפני תקלות ביזנטיות וחישוב מבוזר.
ליסקוב היא חברה באקדמיה הלאומית להנדסה וחברה באקדמיה לאמנויות ומדעים האמריקנית ושל האגודה למכונות מחשוב (ACM).
בשנת 2002, היא הוכרה כאחת מחברות סגל הטובות ביותר ב-MIT, ובין 50 חברי הסגל הטובים ביותר במדעים בארצות הברית.
בשנת 2004, זכתה ליסקוב במדליה על שם ג'ון פון נוימן עבור תרומותיה המהותיות לשפות תכנות, מתודולוגית תכנות ומערכות מבוזרות.
ב-19 בנובמבר 2005, ברברה ליסקוב יחד עם דונלד קנות' זכו בתואר דוקטור לשם כבוד מהמכון הטכנולוגי של ציריך.
בשנת 2007 זכתה ב-ACM SIGSOFT על מאמר מתקדם בנושא מנגנוני הפשטה בשפת קלו.
במרץ 2009 זכתה בפרס טיורינג לשנת 2008 מטעם ACM על תרומתה לתחום התכנות ועיצוב תוכנה, תאורטי ופרקטי, בעיקר בנושאי אבסטרקציה של מידע, עמידות לשגיאות וחישוב מבוזר.
שיטות מחקר שהציגה הובילו לפיתוח תכנות מונחה עצמים.
ליסקוב חיברה שלושה ספרים ומעל למאה מאמרים טכניים.
ברברה מרי קרמפטון פים (2 ביוני 1913, אוסווסטרי, שרופשייר, הממלכה המאוחדת – 11 בינואר 1980, פינסטוק, אוקספורדשייר, הממלכה המאוחדת) Barbara Mary Crampton Pym הייתה סופרת בריטית.
בשנות ה־50 של המאה ה־20 פרסמה סדרה של רומנים על החברה האנגלית.
לאחר שפרסמה חמישה ספרים בשנות החמישים, פים לא הצליחה לפרסם את הרומן השישי An Unsuitable Attachment.
רק בשנת 1977, כשהעיתון Times Literary Magazine פרסם גיליון מיוחד ובו רשימה של הסופרים המעורכים מדי וגם של אלו הבלתי מעורכים, שמה של ברברה פים הוזכר פעמיים בתור "הסופרת הבלתי־מוערכת שלא בצדק של המאה העשרים" על ידי המשורר פיליפ לרקין וגם על ידי הפרופסור והביוגרף דייוויד ססיל.
לאחר 17 שנה שבהם לא הצליחה לפרסם מאומה, הרומן Quartet in Autumn התפרסם והיה מועמד לפרס בוקר באותה שנה, והיא נבחרה לחברה באגודה המלכותית לספרות.
פים זכתה לחינוך פרטי בבית־ספר לבנות בעיירת הולדתה, אוסווסטרי.
בגיל 12 החלה ללמוד בפנימיה בליברפול.
היא למדה ספרות אנגלית בקולג' סיינט הילדה באוניברסיטת אוקספורד.
בזמן מלחמת העולם השנייה שירתה בשירות הימי המלכותי לנשים.
פים לא נישאה, אבל קיימה מספר מערכות יחסים רומנטיות עם גברים.
עליהם נמנו, בתקופת לימודיה באוקספורד, ג'וליאן איימרי, וסטודנט בשם הנרי הארווי.
לימים קיימה מערכות יחסים עם סי.
גורדון גלאבר, מפיק ב־BBC,, וסוחר עתיקות בשם ריצ'רד רוברטס.
לאחר שיצאה לגמלאות, עברה לעיירה פינסטוק באוקספורדשייר, להתגורר עם אחותה הצעירה הילרי.
ב־11 בינואר מתה פים ממחלת סרטן השד, בגיל 66. לאחר מותה, המשיכה הילרי לקדם את יצירת אחותה, ובשנת 1993 הקימה את אגודת ברברה פים.
הילרי הלכה לעולמה בשנת 2005. על "בארן קוטג'", הבית שבו התגוררו, הוצב לוח זיכרון כאתר היסטורי, בשנת 2006.
מאז 1946 ובמשך 17 שנה, עבדה פים במכון האפריקאי הבינלאומי בלונדון, כמשנה לעורך כתב העת האקדמי אפריקה.
מעיסוק זה שאבה דמויות של אנתרופולוגים בחלק מהספרים שחיברה.
לאחר כמה שנים שבהן שלחה סיפורים לכתבי עת המיועדים לנשים, פרסמה רומן ראשון, בשם Some Tame Gazelle, בהוצאת ג'ונתן קייפ, בשנת 1950. היא המשיכה לפרסם אחד עשר רומנים נוספים; שניים מהם פורסמו לאחר מותה.
על אף ההצלחה של ספריה המוקדמים, נתקלה קריירת הכתיבה שלה במחסום בשנת 1961, כאשר הוצאת ג'ונתן קייפ, המוציאה לאור שלה, החלה לדחות את כתבי היד שלה, היות שלדעתה סגנונה של פים היה מיושן.
פים פנתה למו"לים אחרים, אשר דחו אף הם את כתבי היד.
נקודת המפנה אירעה בשנת 1977, כאשר המשורר פיליפ לרקין והביוגרף דייוויד ססיל קשרו לה את כתר "הסופרת הבלתי־מוערכת שלא בצדק ביותר של המאה ה־20" במאמר משפיע במוסף הספרותי של הטיימס הלונדוני.
פים קיימה חליפת מכתבים עם לרקין במשך 17 שנה.
לאחר התחדשות העניין ביצירתה, נבחרה פים כחברה באגודה המלכותית לספרות.
באותה שנה, הצליחה להוציא לאור רומן בשם Quartet in Autumn, אשר היה מועמד לפרס מאן בוקר, ויצירתה מצאה דור חדש של קוראים, גם בצפון אמריקה.
לאחריו פרסמה שני רומנים נוספים, The Sweet Dove Died, ו־An Academic Question, אשר זכו לשבחי מבקרים.
ספריה של פים זכו לשבחים בשל סגנונם ובשל הדמויות שיצרה, יותר מאשר בשל עלילתם.
על פני השטח, הרומנים שחיברה נראים כמתארים פכים קטנים מחיי הכפר והפרבר האנגליים של תקופתה, וכקומדיית הליכות, ובמיוחד תיאור מערך הפעילות החברתית סביב הכנסייה האנגליקנית.
עם זאת, בעיון מעמיק יותר ניכר עיסוק בהיבטים ביחסי גברים–נשים, בדגש על אהבה נכזבת.
פים אף נמנית עם ראשוני הסופרים שכתבו באהדה על דמות שהייתה חד־מינית בבירור (במיוחד בספר A Glass of Blessings).
היא התעמקה בשכבות החברתיות השונות של החברה הסובבת את הכנסייה, דרך תיאור אירועים בכנסייה.
יומניה פורסמו בשנת 1985, לאחר מותה, בשם A Very Private Eye.
עד כה, לא תורגמה יצירתה לעברית.
ברברה ג'ין לי היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הדמוקרטית.
כיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-12 של מדינת קליפורניה מאז 1998, וקודם לכן ייצגה את מחוז הקונגרס התשיעי בשנים 2013-1998 ואת מחוז הקונגרס ה-13 בשנים 2023-2013.
לי נולדה באל פאסו שבטקסס.
אמה מילדרד הייתה פורצת דרך בנושאים הקשורים להסרת האפליה הגזעית, היא הייתה אחת מהסטודנטיות השחורות הראשונות שהחלו ללמוד באוניברסיטת טקסס באל פאסו, ואחת הראשונות שכיהנו במשרות ציבוריות באזור.
אמה נפרדה מאביה הביולוגי לפני שלי נולדה.
היא נישאה בשנית לגרווין טוט, שאימץ את לי.
הוריה נפרדו בילדותה, אביה נישא מחדש ליפנית אותה הכיר כשהוצב בעת שירותו הצבאי ביפן ואמה נישאה מחדש לאיש צבא אחר.
ב-1960 עברה המשפחה ללוס אנג'לס שבקליפורניה.
לי למדה בתיכון בסן פרננדו, במהלך לימודיה הייתה המעודדת השחורה הראשונה בתיכון ובאזור.
בגיל 16 נכנסה להריון ונישאה בחשאי.
היא עברה הפלה טבעית, ובהמשך נכנסה שוב להריון ועברה הפלה מלאכותית במקסיקו.
היא התגרשה, נישאה בשנית וסבלה מבעל אלים עד שנפרדה גם ממנו.
כאם חד-הורית היא גידלה שני בנים.
היא סיימה תואר ראשון ב-1973 בקולג' מילס באוקלנד וב-1975 סיימה תואר שני בעבודה סוציאלית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
לי הייתה פעילה חברתית בתנועה לזכויות האזרח וב-1971 הצטרפה לפנתרים השחורים.
היא כיהנה כנשיאת הסטודנטים השחורים בקולג' מילס.
ב-1972 סייעה לשירלי צ'יזהולם, האמריקאית-אפריקאית הראשונה שכיהנה בקונגרס.
לי נבחרה לציר מטעם מחוז אלמדה שבקליפורניה, וייצגה את צ'יזהולם בכנס המפלגה הדמוקרטית שנערך במסגרת הבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית.
לאחר הבחירות הפכה צ'יזהולם למנטורית של לי.
ב-1973 שימשה לי מתאמת גיוס הכספים בקמפיין הבחירות של בובי סיל, מייסד הפנתרים השחורים, לראשות עיריית אוקלנד.
היא התמחתה אצל חבר הקונגרס רון דלמס ובהמשך הפכה לראש לשכתו.
ב-1991 נבחרה לחברה בבית המחוקקים של קליפורניה, ב-1996 נבחרה לסנאט של קליפורניה.
עם פרישתו של דלמס התמודדה וניצחה ב-1998 בבחירות מיוחדות על המושב במחוז בחירה מס' 9 שהתפנה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
היא נבחרה מאז לכהונות נוספות עוד 11 פעמים.
ב-2001 זכתה לתשומת לב ציבורית רבה, כשהייתה חברת בית הנבחרים היחידה מול 420 תומכים, שהצביעה נגד ההצעה לאפשר לנשיא ארצות הברית להשתמש בצבא כנגד האחראים לפיגועי 11 בספטמבר.
בנאום שנשאה בקונגרס הזכירה את נאומו של הכומר בטקס האשכבה לזכר הקורבנות שאמר "הבה נתפלל לתבונה עליונה, שכאשר נגיב לא נהפוך לאותו רוע שאותו אנחנו מוקיעים".
במאמר שפרסמה ציינה כי היא התנגדה להחלטה משום שהיא נותנת לנשיא צ'ק פתוח לפעול בכל מקום נגד כל אחד.
לאחר ההצבעה קיבלה איומים ואלפי מכתבי נאצה ונזקקה לאבטחה צמודה.
היא הייתה מתנגדת נחרצת למבצע חופש לעיראק ולאחר הפלישה האמריקאית הייתה ממייסדות השדולה בקונגרס ליציאת כוחות הצבא האמריקאים מעיראק.
בספרה ציינה שהיא תמשיך לפעול נגד מה שמכונה המלחמה העולמית בטרור.
לי כיהנה בבית הנבחרים בוועדת ההקצבות ובוועדת התקציב.
בשנים 2009 עד 2011 כיהנה כיו"ר השדולה השחורה בקונגרס.
ב-2006 נעצרה ביחד עם שישה חברי קונגרס נוספים במהלך הפגנה מול שגרירות סודאן במחאה על רצח העם בדארפור.
בבחירות לבית הנבחרים שנערכו בשנת 2012 התמודדה לי במחוז הקונגרס ה-13 ונבחרה מחדש לכהונתה.
היא כינה בתפקיד מספר כהונות.
בשנת 2022 היא התמודדה במחוז הקונגרס ה-12, ובמקומה התמודד וניצח במחוז ה-13 המועמד הרפובליקני ג'ון דוארטה.
בינואר 2023 דווח כי לי תכננה להתמודד לסנאט של ארצות הברית כמועמדת המפלגה הדמוקרטית במקומה של הסנאטורית הפורשת דיאן פיינסטיין, לאחר שחשפה את כוונותיה אלה בפני חברי השדולה השחורה בקונגרס.
הדיווח התפרסם כיממה לאחר הכרזת מועמדותה של חברת הקונגרס קייטי פורטר.
ב-21 בפברואר 2023 הכריזה רשמית על התמודדותה באירוע בחירות באוקלנד.
בבחירות שהתקיימו במרץ 2024, הפסידה בפריימריז המדינתי, המתנהל ללא השתייכות מפלגתית, כאשר שני המובילים ממשיכים לבחירות הכלליות.
לי הגיעה רביעית אחרי אדם שיף ואחרי סטיב גרוביי, שחקן בייסבול לשעבר ומועמד מטעם המפלגה הרפובליקנית.
בינואר 2025 סיימה את כהונתה בבית הנבחרים לאחר 26 שנים, ואת מקומה החליפה לטיפה סיימון.
ברברה אן מיקולסקי היא פוליטיקאית אמריקאית מהמפלגה הדמוקרטית, שכיהנה כסנאטורית המייצגת את מדינת מרילנד מ-1987 עד 2017, עת הוחלפה בכריס ואן הולן.
מיקולסקי נולדה בבולטימור שבמרילנד למשפחה ממוצא פולני.
את תחילת דרכה בפוליטיקה התחילה בשנת 1971 כחברת מועצת העיר של בולטימור.
לפני כהונתה בסנאט שירתה במשך 10 שנים בבית הנבחרים, וייצגה את המחוז השלישי של מרילנד.
היא הודיעה על כוונתה לפרוש מן הסנאט בינואר 2017 עם התפזרות הקונגרס ה-114.
לאחר פטירתו של הסנאטור דניאל אינווי בדצמבר 2012, ישבה מיקולסקי עד ינואר 2015 בראשות ועדת ההקצבות של הסנאט של ארצות הברית, הוועדה הגדולה ביותר בסנאט.
היא חברת הסנאט הראשונה ממרילנד והאישה הראשונה שעמדה בראש הוועדה.
ברברה אן מארי הייתה שחקנית אנגלייה.
בשנות הארבעים והחמישים של המאה העשרים הייתה שחקנית בתפקידים ראשיים בסרטים בריטיים רבים כמו "דרכון לפימליקו" (1949) ו-"Meet Mr.
Lucifer" מ-1953. היא המשיכה להופיע בסרטי קולנוע בשנות השישים בין השאר בסרטו של טוני הנקוק "The Punch and Judy Man", ובנוסף החלה להופיע בטלוויזיה.
תפקידה הידוע ביותר הוא כליידי פמלה ויילדר בסדרת הדרמה "The Plane Makers" ובסדרת ההמשך "The Power Game".
תפקידים נוספים בטלוויזיה היו בסדרות "The Escape of R.D.7," ב-"Danger Man", בסדרה "המלאך" ב-"Department S, Strange Report" ובסדרת הדרמה "משפחת פאליסר" עיבוד טלוויזיוני לרומנים הפוליטיים של אנתוני טרולופ.
ב"משפחת פאליסר" שיחקה מארי בתפקיד מאדאם מקס גסלר, אלמנה אוסטרית עשירה.
עוד השתתפה בסדרה "The Mackinnons", בתת-סדרה "Black Orchid" מתוך סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו", בסיטקום "אלברט וויקטוריה" ובסדרה "The Bretts".
למארי נולדו שלוש בנות מנישואיה לשחקן ג'ון ג'סטין.
בני הזוג התגרשו ב-1964 אחרי 12 שנות נישואים.
בעלה השני היה ביל הולמס, מורה לאנגלית ושחקן לשעבר שהופיע בשם הבמה פיטר הולמס.
גם נישואים אלה הסתיימו בגירושים.
ברברה פלסיוס (בספרדית: Bárbara Palacios; ) היא מנחת טלוויזיה ונצואלית.
מיס ונצואלה ומיס תבל לשנת 1986.
פלסיוס נולדה במדריד, ספרד להורים גרושים, אימה, ברברה טיידי (מתה ב-2008) ילידת ספרד, ואילו אביה, ג'ורג' פלסיוס הוא יליד ונצואלה.
שני הוריה הם שחקנים ובגיל מוקדם היגרה עם משפחתה לוונצואלה, עקב כך שהוריה ניסו לפתח קריירה במדינה.
ב-1986 נבחרה למלכת היופי של ונצואלה, ובין סגניותיה הייתה השחקנית קתרין פולופ.
בתחרות מיס תבל שנערכה בפנמה באותה שנה לקחה גם שם את המקום הראשון לאחר מיס ארצות הברית.
היא עבדה מספר שנים כמגישה בטלוויזיה והנחתה בין היתר בוונצואלה את תחרות מלכת היופי בה זכתה.
שימשה כדוברת של מספר תאגידים בארצות הברית ובאמריקה הלטינית.
היא ייסדה מספר חברות פרסום, וביניהם חברה הנקראת על שמה, המפרסמת ומקדמת מוצרים עבור נשים, עם קו של תכשיטים ומוצרי יופי וטיפוח, הנמכרים בחנויות.
משנת 1988 נשואה פלסיוס לוויקטור מנריקה.
ברברה פייר היא אתלטית מהאיטי, המתחרה כיום עבור ארצות הברית.
פייר היא אלופת העולם באולם (פורטלנד 2016) בריצת 60 מטר.
כיום, היא מתגוררת בנייטדייל, צפון קרוליינה.
פייר ייצגה את האיטי באולימפיאדת בייג'ינג (2008) בריצת 100 מטר וסיימה במקום 31 בתוצאה של 11.56 שניות.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 11.52 שניות.
פייר מתחרה עבור ארצות הברית מ-24 במרץ 2011. במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בגוודלחרה, מקסיקו בשנת 2011 היא זכתה בשתי מדליות כסף, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.25 שניות ובריצת שליחות 4X100 מטר בתוצאה של 43.10 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה באיסטנבול, טורקיה בשנת 2012 סיימה פייר במקום רביעי בריצת 60 מטר.
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת לונדון (2012) שנערכו ביוג'ין, אורגון בסוף יוני סיימה פייר במקום 14 בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.34 שניות ולא נכללה במשלחת האמריקאית למשחקים האולימפיים.
באליפות ארצות הברית באתלטיקה באולם שנערכה בשנת 2013 זכתה פייר במדליית זהב בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.08 שניות.
בתחרות שנערכה בדה מוין, איווה ב-21 ביוני קבעה פייר בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 10.85 שניות.
חודש לאחר מכן, בתחרות שנערכה באצטדיון האולימפי, של לונדון, בריטניה ב-27 ביולי, היא השוותה את שיאה האישי בריצת 100 מטר ובסוף השנה היא דורגה רביעית בעולם בשנה זו.
באליפות ארצות הברית בשנת 2014 זכתה פייר במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.27 שניות, אחרי טיאנה ברטולטה (11.15 שניות) ולפני לקישה לוסון (11.30 שניות).
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בטורונטו, קנדה בשנת 2015 זכתה פייר בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית ארד, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.01 שניות, אחרי שרון סימפסון מג'מייקה (10.95 שניות) ואנחלה טנוריו מאקוודור (10.99 שניות).
בשלב המוקדמות היא קבעה שיא משחקים חדש של 10.92 שניות.
באליפות ארצות הברית באולם שהתקיימה במרץ 2016 בפורטלנד קבעה בריצת 60 מטר שיא אישי חדש של 7.00 שניות, מאית השנייה איטי משיא ארצות הברית הוותיק בן ה-23 שנים של גייל דיברס.
שבועיים לאחר מכן, באליפות העולם באולם שנערכה באותו האולם זכתה במדליית זהב בריצת 60 מטר של 7.02 שניות, לפני דפנה סחיפרס מהולנד (7.04 שניות) ואליין תומפסון מג'מייקה (7.06 שניות).
במבחנים האמריקאיים לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה פייר במקום שביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.10 שניות ולא נכללה במשלחת האמריקאית למשחקים האולימפיים.
ברברה עדן היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון וזמרת אמריקאית, הידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד "ג'יני" בסיטקום "אני חולם על ג'יני".
עדן נולדה בשם ברברה ג'ין מורהד בטוסון שבמדינת אריזונה, לאליס מרי (פרנקלין) ולהוברט הנרי מורהד, שהיו כשנולדה בני 17 ו-22 בהתאמה (לפי תעודת הלידה של ברברה).
אחרי גירושי הוריה עברה עם אמה לסן פרנסיסקו, שם התחתנה האם עם הריסון קונור הופמן, ונולדה להם בת, שהיא אחותה למחצה של עדן.
בתקופת השפל הגדול כשהמשפחה לא הייתה יכולה להרשות לעצמה מותרות, הייתה אמה של ברברה שרה שירים כדי לבדר את בנותיה.
הופעתה הפומבית הראשונה של עדן הייתה כסולנית במקהלת הכנסייה.
בנעוריה היא שרה עם להקות מקומיות במועדוני לילה תמורת 10$ ללילה.
בגיל 16 הצטרפה לאיגוד השחקנים (Actors' Equity).
היא למדה זמרה בקונסרבטוריון למוזיקה של סן פרנסיסקו (SFCM) ולמדה משחק בבית הספר "אליזבת הולוויי סקול אוף תיאטר".
עדן בוגרת בית הספר התיכון אברהם לינקולן בסן ספרנסיסקו במחזור של שנת 1949, ולמדה תיאטרון במשך שנה אחת בסיטי קולג' של סן פרנסיסקו.
ב-1951 זכתה בתואר מיס סן פרנסיסקו, בשם ברברה הופמן.
היא השתתפה בתחרות "מיס קליפורניה" אבל לא זכתה.
ב-1956 הופיעה עדן בתוכניתו של ג'וני קרסון בתפקיד קבוע למחצה.
עדן השתתפה בתוכניות טלוויזיה שונות בהן "תוכנית הלילה של ג'וני קרסון", "The West Point Story", "לוסי אהובתי", "המיליונר", "Target: The Corruptors!", "קרוסרודס", "פרי מייסון", "Gunsmoke", "כלה של חורף", "Adventures in Paradise", "המופע של אנדי גריפית'", "Saints and Sinners", "איש וירג'יניה", "Slattery's People" ובעונה האחרונה של הסדרה "Route 66".
היא כיכבה בתפקיד אורח בארבעה פרקים של הסדרה "Burke's Law" וגילמה דמות שונה בכל פרק.
בסרט "The Tarnished Angels" בכיכובו של רוק הדסון הופיעה עדן כניצבת וללא קרדיט.
אחר כך כיכבה בסדרה הקומית "איך להינשא למיליונר", שהייתה מבוססת על סרט באותו שם משנת 1953.
עדן התגלתה בהוליווד כשכיכבה במחזה עם ג'יימס דרורי.
במאי הקולנוע מארק רובסון, שבהמשך ביים אותה בסרט "הנוף מהמרפסת", ראה אותה בהצגה ורצה אותה עבור אולפני פוקס המאה ה-20. היא עשתה מבחן בד לתפקיד שגילמה ג'ואן וודוורד בסרט "פריסה לתשלומים" (מ-1957).
היא לא קיבלה את התפקיד, אבל חתמה על חוזה עם האולפן.
היא עשתה מבחן בד גם לתפקיד של בטי אנדרסון בסרט "פייטון פלייס" (מ-1957) אבל טרי מור קיבלה את התפקיד.
עדן שיחקה בתפקידים קטנים בסרט "Bailout At 43,000", בסרט על פי המחזה וב-"The Wayward Girl".
אחר כך החלה להופיע בתפקידים ראשיים וכיכבה לצדם של גארי קרוסבי, בארי קו וסאל מינאו בסרט "A Private's Affair".
ב-1960 כיכבה לצדו של אלביס פרסלי בסרט "כוכב בוער".
ב-1961 שיחקה עדן בתפקיד משנה בדמות לוטננט קאתי קונורס בסרטו של אירווין אלן "Voyage to the Bottom of the Sea".
היא כיכבה בסרט הסינרמה "עולמם המופלא של האחים גרים" בבימויו של ג'ורג' פאל עבור מטרו גולדווין מאייר, ובהפקה נוספת של אירווין אלן "חמישה שבועות בכדור פורח" של פוקס המאה העשרים.
ב-1962 שיחקה בתפקיד הנשי הראשי בקומדיה "Swingin' Along" בכיכובם של טומי נונאן ופיטר מרשל בהופעתם המשותפת האחרונה על המסך.
עדן עשתה מבחן בד עם אנדי ויליאמס לסרט "State Fair" אבל לא קיבלה את התפקיד.
סרטה האחרון של עדן עם פוקס המאה העשרים היה "הקנרית הצהובה" ב-1963. היא עזבה את פוקס והחלה להופיע בתפקיד אורח בתוכניות טלוויזיה ולשחק בסרטי קולנוע של MGM, יוניברסל וקולומביה.
בשנים הבאות שיחקה בתפקידי משנה בסרטים כגון "The Brass Bottle" ו"שבעת הפרצופים של ד"ר לאו".
בשנת 1964 הייתה קומדיית המצבים "מעשי כשפים" במקום השני במדרוג של תוכניות הטלוויזיה.
בעקבותיה החתים המפיק סידני שלדון את עדן לככב בסיטקום הפנטזיה "אני חולם על ג'יני" לשידור ברשת NBC.
אחרי שניסה ללא הצלחה מספר כוכבניות ברונטיות ומלכות יופי, פנה שלדון לעדן, שאותה ראה בסרט "The Brass Bottle", ולאחר שקיבל עליה המלצות חמות מעמיתים אחדים.
עדן גילמה אישה בשם ג'יני, השדה היפהפייה שמשתחררת מהבקבוק על ידי האסטרונאוט וקפטן בחיל האוויר של ארצות הברית אנתוני "טוני" נלסון בגילומו של לארי הגמן.
עדן שיחקה בתפקיד ג'יני במשך חמש שנים ו-139 פרקים.
בנוסף לכך בשמונה פרקים גילמה עדן, כשהיא חובשת פאה ברונטית, את אחותה המרשעת של ג'יני, שחושקת בטוני נלסון.
עוד גילמה עדן בסדרה את אמה האומללה של ג'יני.
אחרי "ג'יני" הופיעה עדן בפיילוט שלא שודר בשם "המופע של ברברה עדן", ובפיילוט נוסף "The Toy Game".
סרט הטלוויזיה הראשון שלה היה "The Feminist And The Fuzz".
על אף שהיא ידועה בעיקר מתפקידיה הקומיים, רוב הסרטים האלה היו סרטי דרמה, כגון הסרט "A Howling in the Woods" בו כיכבה לצדו של לארי הגמן שותפה לסדרה "ג'יני".
ב-1974 שיחקה עדן בסרט "The Stranger Within" בדמות עקרת בית בשם אן קולינס שמתעברת על ידי חייזרים.
ב-1977 שיחקה בתפקיד ליז סטונסטריט, שוטרת לשעבר ובלשית החוקרת מקרה של יורשת נעדרת, בסרט הטלוויזיה .
ב-1988 כיכבה והפיקה את סרט הקומדיה הרומנטית "The Secret Life of Kathy McCormick".
ב-1990 הפיקה סרט נוסף וכיכבה בו סרט הטלוויזיה "Opposites Attract" לצדו של ג'ון פורסיית'.
ב-1978 שיחקה עדן בסרט "Harper Valley PTA" המבוסס על שיר קאנטרי פופולרי באותו שם .
הסרט הוביל לסדרת טלוויזיה באותו שם ששודרה ב-1981. גם בסרט וגם בסדרה מגלמת עדן את הדמות הראשית, סטלה ג'ונסון.
הסדרה שודרה החל מ-16 בינואר 1981, ובעונה השנייה, שהחלה ב-29 באוקטובר אותה שנה, שונה השם ל"הרפר ואלי".
מ-3 באפריל עד 16 בספטמבר 1984 כיכבה עדן בהפקה של לי גובר ושלי גרוס של המחזה זוכה הטוני "אשת השנה" מאת ג'ון קנדר ופרד אב, בו גילמה את טס הרדינג קרייג לצדם של דון צ'סטיין ומרילין קופר.
בשנת 1990 הופיעה עדן בחמישה פרקים בסדרת הטלוויזיה "דאלאס" בתפקיד לי אן דה לה וגה, המיליארדרית המבקשת נקמה בג'יי אר יואינג.
בסדרה זו חזרה להופיע לצדו של לארי הגמן, שכיכב לצדה ב"אני חולם על ג'יני".
ב-1991 כיכבה עדן במחזה "Same Time, Next Year" יחד עם ויין רוג'רס, וגילמה שוב את הדמות של "ג'יני" בסרט טלוויזיה.
ב-1993 כיכבה עדן בסיור הופעות ב-11 ערים ברחבי המדינה במחזה "Last of the Red Hot Lovers" לצדו של דון נוטס.
ב-1996 כיכבה עדן במחזמר "Nite Club Confidential" בתפקיד קיי גודמן.
עוד שיחקה במחזות זמר כגון "צלילי המוסיקה", "אנני אוקלי אשת לפידות", "דרום פסיפיק" עם רוברט גולט, "משחקי הפיג'מה" עם ג'ון רייט, וב"גברים מעדיפים בלונדיניות" בתפקיד לורליי לי.
היא השתתפה כזמרת אורחת בתוכניות טלוויזיה רבות בהן תוכניות של בוב הופ, "המופע של קרול ברנט", "המופע של ג'ונתן וינטרס", "המופע של ג'רי לואיס", "המופע של טום ג'ונס", "טוני אורלנדו ולהקת שחר", ובתוכנית "דוני ומארי".
ב-1967 הקליטה אלבום בשם "Miss Barbara Eden" שיצא בלייבל "Dot Records".
משנת 2000 עד 2004 כיכבה עדן בסיור הופעות של המחזה "The Odd Couple ...
The Female Version" בתפקיד פלורנס אונגר לצדן של ריטה מקנזי ואוליב מדיסון.
במרץ 2006 חזרה עדן להופיע לצדו של לארי הגמן במסע יחסי ציבור לקידום הוצאת גרסת ה-DVD של "אני חולם על ג'יני".
הם הופיעו יחד בתוכניות טלוויזיה שונות כגון "בוקר טוב אמריקה", "The View", "מרתה" ו-"Showbiz Tonight".
במרץ 2006 התאחדו הגמן ועדן שוב, הפעם בהופעה על במת התיאטרון בניו יורק, במחזה "מכתבי אהבה" בקולג' סטטן איילנד ובאקדמיה הצבאית של ארצות הברית בווסט פוינט.