tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-11 בפברואר 1829 השגרירות הרוסית נכבשה על ידי ההמון, בעקבות עימות דיפלומטי הקשור לאחד מסעיפי ההסכם.
כמעט כל עובדי השגרירות, כולל השגריר אלכסנדר גריבוידוב נהרגו.
כתוצאה מההסכם, כ-80 אלף ארמנים תושבי פרס הועברו לשטח שהועבר לשליטה רוסית.
ההסכם עיצב את הגבול בין שתי המדינות עד לתחילת המאה ה-20 וכן את גבולה הדרומי של ברית המועצות באזור.
גבול זה לא השתנה גם עם הקמת ארמניה ואזרבייג'ן העצמאיות.
הסכם ישראל-לבנון 1983 או הסכם 17 במאי הוא הסכם ביטחוני שנחתם ב-17 במאי 1983 בקריית שמונה ובמקביל בח'אלידה בין ממשלת ישראל לבין ממשלת לבנון, בתיווכה של ארצות הברית.
מטרת ההסכם הייתה הכרזה משותפת על סיום מצב הלחימה בין המדינות שנמשך מאז 23 במרץ 1949, אז נחתם הסכם שביתת נשק בין ישראל ללבנון עם תום מלחמת העצמאות.
בנוסף ההסכם התיימר להסדיר את היחסים בין ישראל ללבנון, תוך כיבוד הגבולות הטריטוריאליים (הגבול הבינלאומי, הסכם ניוקומב-פולה 1923) של שני הצדדים - מחד, נסיגה ישראלית משטחי לבנון, ומאידך, התחייבות לבנונית לפעילות ביטחונית ומניעת פעולות טרור היוצאות מתחומה.
עם זאת, ההסכם הופר ונכשל כבר בפברואר 1984, בשל התפרקות צבא לבנון, סירוב סוריה להוציא את כוחותיה מאדמת לבנון, והתנגדות העולם הערבי להכרה בריבונות ישראל.
הכרזה כי הלחימה בין הצדדים תמה והתחייבות לכיבוד הדדי של ריבונותם הטריטוריאלית.
התחייבות הדדית למניעת פעילויות טרור משטחה של כל מדינה, או סיוע דרך צד שלישי לפגיעה בה.
השיחות החלו בדצמבר 1982 ביוזמתו של פיליפ חביב, שליח נשיא ארצות הברית למזרח התיכון, אך התנהלו בעצלתיים כאשר במשך שבועות הצדדים לא הצליחו להגיע להסכמה על סדר היום של הדיונים.
ישראל דרשה שסדר היום יכלול נורמליזציה בין המדינות, בעוד הלבנונים דרשו לדון רק בנסיגה ישראלית.
ממשלת ישראל לא ששה לקדם את הדיונים ואריאל שרון טען שארצות הברית לוחצת על הלבנונים להקשיח את עמדותיהם כדי למנוע מישראל הישגים בלבנון.
ההסכם הופר בפברואר 1984 בעקבות התפרקותו של צבא לבנון שהיה אמור לתחזק "אזור ביטחון" בדרום לבנון.
סיבות נוספות היו סירובה של סוריה להסיג כוחותיה מאדמת לבנון, וכן התנגדות העולם הערבי להכרה בריבונות ישראל, כפי שקובע ההסכם.
ישראל התנתה את יציאתה מלבנון ביציאת סוריה משם, ולאור סירובה של סוריה כשל ההסכם והאש חודשה, כשבעשורים העוקבים התרחשו המערכה ברצועת הביטחון ומלחמת לבנון השנייה, אם כי ישראל כיוונה במלחמות אלו להילחם נגד ארגון חזבאללה ופעולות הטרור, ולא נגד לבנון כולה.
ב-5 במרץ 1984 הודיעה ממשלת לבנון כי ההסכם מבוטל.
השלום (הראשון) של טורון הוא הסכם השלום שחתם רשמית את מלחמת פולין-ליטא נגד המסדר הטווטוני.
ההסכם נחתם ב-1 בפברואר 1411 בטורון, אחת הערים הדרומיות במדינת המסדר הטווטוני, והשקיט את העימות בין ממלכת פולין והדוכסות הגדולה של ליטא מצד אחד למסדר הטווטוני מצד שני.
בהיסטוריוגרפיה, הסכם שלום זה מוצג לעיתים קרובות ככישלון דיפלומטי של פולין-ליטא, שלא השכילה למנף את הניצחון המוחץ שהשיגה בקרב גרונוולד ביוני 1410 לרווח טריטוריאלי או פוליטי.
במסגרת ההסכם, האבירים השיבו את אדמות דוברין, אותן כבשו מידי הפולנים במהלך המלחמה, והסכימו לא לדרוש בעלות על סמוגוטיה במהלך שנות חייהם של מלך פולין יגיילו והדוכס הגדול של ליטא ויטאוטאס הגדול.
הסכם שלום זה לא היה יציב מספיק.
שתי מלחמות נוספות (מלחמת הרעב ב-1414 ומלחמת גולוב ב-1422) נדרשו כדי להגיע להסכם מלנו שמסמן את סוף העימות הטריטוריאלי.
עם זאת, התשלומים שנדרשו לתיקון נזקי המלחמה היוו עול כלכלי משמעותי עבור האבירים, וגרמו לאי-שקט פנימי ולהִדַּרְדְּרוּת כלכלית.
המסדר לא שב לגדולתו לאחר מכן.
הסכם ירושלים 1940 הוא טיוטה של הסכם שמחתרת הלח"י בהנהגתו של אברהם שטרן (יאיר) התכוונה לחתום עליו עם איטליה הפשיסטית בעת מלחמת העולם השנייה, אך לא הגיע לכלל חתימה.
לימים התברר שההסכם היה אמנם הונאה ביוזמת האצ"ל, על מנת להכפיש את מנהיג לח"י אברהם שטרן, ואיטליה כלל לא הייתה מעורבת במשא ומתן; אך לצד זאת התקיימו גם כן מגעים עם הנציג הדיפלומטי הגרמני ורנר אוטו פון הנטיג שתכליתם הצעה לשתף פעולה עם הנאצים.
ב-19 במאי 1939 עצרה ממשלת המנדט את מפקד האצ"ל, דוד רזיאל.
ב-31 באוגוסט נעצרו גם חברי מפקדת האצ"ל וביניהם אברהם שטרן.
ביום למחרת, 1 בספטמבר, פלשה גרמניה הנאצית לפולין ופרצה מלחמת העולם השנייה.
זאב ז'בוטינסקי החליט שלא להילחם בבריטים במהלך המלחמה.
כחודש לאחר מכן, באוקטובר 1939, שוחרר רזיאל מהמאסר.
כממשיך דרכו של ז'בוטינסקי, הוא החליט שהאצ"ל לא יילחם בבריטים בזמן שמתחוללת מלחמה ותחת זאת יסייע להם במלחמתם בגרמניה הנאצית, וקרא לחברי האצ"ל להתנדב לצבא הבריטי.
ב-18 ביוני 1940 שוחררו שטרן ויתר חברי המפקדה.
לעומת רזיאל, שטרן קרא לחבריו שלא להתגייס לצבא ו"להשתמט בכל הדרכים מגיוס זר".
הדבר הביא לפרישת שטרן וחבריו מן האצ"ל, ולהקמת לח"י (אותו הבריטים כינו בשם "כנופיית שטרן").
משה רוטשטיין היה איש אצ"ל מחיפה שעסק בהספקת ידיעות הן למש"י, שירות המודיעין של האצ"ל והן לבולשת הבריטית.
רוטשטיין יצר מגע עם שטרן והנהגת לח"י וטען בפניהם כי הוא נמצא בקשר עם סוכני ריגול איטלקיים המוסמכים להציע הקמת מדינה יהודית פשיסטית בחסות איטלקית בארץ ישראל.
הצעה זו הייתה מקובלת על שטרן, אשר לאחר נפילת צרפת, וכאשר הצבא האיטלקי החל להתקדם לכיוון מצרים וחיל האוויר האיטלקי הפציץ את חיפה ואת תל אביב, נראה היה לו כי הגיעה שעת הכושר וניתן להגיע להסכם עם איטליה.
יונתן רטוש, שבאותה עת ניהל שיחות אידאולוגיות ופוליטיות עם שטרן, המליץ בפניו למהר ולנצל את ההזדמנות פן תישמט מידיו.
למרות ההסתייגות מאישיותו של רוטשטיין הוחלט במפקדת לח"י לפתוח בהידברות אתו.
שטרן סבר כי גם אם האיש מופעל על ידי הבריטים הרי מוטב שהבריטים יידעו לצד מי עומד לח"י בסכסוך העולמי.
לח"י השיב לרוטשטיין כי הוא מוכן לפתוח במשא ומתן עם האיטלקים, והחל מהלך של חילופי טיוטות בין לח"י לרוטשטיין של ההסכם עם האיטלקים.
מאז היה רוטשטיין מקבל ומחזיר ללח"י טיוטות עם סעיפים שנמחקו או תוקנו על ידי כל צד, עד שנתגבש הנוסח הסופי, שרוטשטיין הודיע ללח"י כי הוא מקובל על האיטלקים.
הגרסה הסופית של ההסכם הודפסה במכונת כתיבה בשפה העברית, בשני עמודים הכרוכים יחדיו בסרט משי אדום ובחותם שעווה עגול ומשונן, כדוגמת מסמך נוטריוני.
המסמך נשמר וצילומו הובא בספרו של יוסף הלר "לח"י אידאולוגיה ופוליטיקה 1940 - 1949".
הכותרת להסכם היא "הסכם ירושלים 1940".
התאריך שנשא ההסכם הוא "15 לספטמבר, שנת 1940" ובמבוא להסכם נאמר כי תוקפו לתקופה של 10 שנים, עד 15 בספטמבר 1950.
במבוא להסכם "הממשלה האיטלקית" היא צד א' ואילו לח"י, שהיה מיעוט זעיר ביישוב, המוגדר כ"הממשלה היהודית הזמנית", הוא צד ב'.
בגוף ההסכם מתוארות גרמניה הנאצית ובנות בריתה כ"המעצמות הקשורות" בצד ב'.
בפתיחת ההסכם מצהיר צד א' שהוא רואה את תחיית האומה העברית במולדתה ככורח היסטורי ואת ארץ ישראל כארץ עברית, ומכיר בזכותה המקודשת של האומה העברית להקמת המדינה העברית העצמאית.
בהמשך מתחייב צד א' לסייע לצד ב' לחסל את הגולה היהודית על ידי העברת היהודים הנמצאים בארצות שבתחום השפעתו ו"מעצמות הקשורות בו", אל המולדת העברית.
צד ב' מתחייב לסייע בארגון צבא עברי בארצות שבתחום השפעתו ובתחום השפעת המעצמות הקשורות בו.
וצבא זה ייקח חלק פעיל בכיבוש הארץ.
עם כיבוש הארץ היא תועמד תחת שלטונו של צד ב'.
במדינה תונהג שיטת הקורפורטיזם שהייתה השיטה הכלכלית-חברתית של הפשיזם האיטלקי.
צד ב' מוותר על פי ההסכם על הקמת חיל אוויר וחיל ים ומסכים להישאר עם צי סוחר.
וצד ב' מתחייב להגן על חופי המדינה היהודית וגבולותיה, ולשם כך יהפוך נמל חיפה לבסיס של הצי האיטלקי.
צד ב' מצהיר כי הים התיכון הוא "ים איטלקי" שרק לצד א' הזכות המלאה לשלוט בו.
העיר העתיקה בירושלים וכן כל המקומות הקדושים לנצרות יהיו בשלטון הוותיקן.
צד ב' רשאי יהיה על פי ההסכם לנהל את ענייני הפנים של המדינה היהודית כראות עיניו, אך בכל הקשור במדיניות החוץ הוא מתחייב לקבל מראש את מדיניות החוץ של צד א' והוא מתחייב להגיש את עזרתו המלאה לצד א'
צד א' מתחייב על פי הסכם להשיג את הסכמתן של מדינות ערב להקמת המדינה העברית וצד ב' מתחייב להגיש להן עזרה בצורת הדרכה לפיתוח אוצרות הטבע שלהן.
כל הון שיוכנס למדינה היהודית יהיה הון איטלקי בלבד וכל הזיכיונות לניצול אוצרות הטבע של הארץ תהינה בידיים יהודיות או איטלקיות בלבד.
בסיום ההסכם נאמר כי ההסכם טעון אישור מטעם ממשלת צד א' ושל "ראש הממשלה היהודית הזמנית" כשהכוונה היא לאברהם שטרן, וכי ההסכם ייכנס לתוקפו לאחר שייחתם על ידי שני הצדדים.
על אף שנתגבשה סופית טיוטתו של ההסכם הוא לא הגיע לידי חתימה.
חביב כנען, חוקר תולדות היישוב, כתב כי הסיבה לכך הייתה שבשלב זה, בו ההסכם היה ראוי לחתימה, בא רוטשטיין בדרישה ששטרן ייפגש עם נציג ממשלת איטליה כדי לחתום עליו.
שטרן מוכן היה לנסוע לפגישה, אולם חבריו התנגדו לנסיעתו לפגישה כזו והמשא ומתן הגיע לקצו.
יוסף הלר, חוקר תולדות לח"י, הסביר כי בסוף שנת 1940, לאחר מפלות איטליה בפלישה ליוון ובמערכה במדבר המערבי, איבד שטרן ככל הנראה את התקווה למימוש ההסכם, ואז המיר את איטליה הכושלת בגרמניה המצליחה.
רצף האירועים אכן מראה כי מאז החל הלח"י בניסיונות ליצור קשר עם הגרמנים.
הצד האיטלקי להסכם היה בדוי, לעומת זאת שטרן ביטא במשא ומתן את שאיפותיו וכוונותיו האמתיות לחבור למדינות הציר במלחמתן בבריטים.
זאת הן בשל קרבתו האידאולוגית לאיטלקים והן משום שהם היו אויביו של האויב הבריטי.
החוקרים מסכימים כי רוטשטיין לא יצר כל קשר עם האיטלקים ופעל כסוכן מדיח.
חביב כנען גילה כי רוטשטיין פעל בתיאום עם ישראל פריצקר ממפקדי המש"י, שירות המודיעין של האצ"ל, והופעל על ידי אנשי אצ"ל על מנת להכפיש את אברהם שטרן ולהציג אותו ואת קבוצתו כגיס חמישי.
זאת על רקע הפילוג באצ"ל ועל מנת למנוע פרישת חברים מהאצ"ל והצטרפותם ללח"י.
למזימה הייתה לדברי כנען מטרה נוספת, לספק לבריטים הוכחה לכאורה על קשרי לח"י עם מדינות הציר.
נתברר כי אכן היה לרוטשטיין גם מפעיל בריטי.
בספרו "הבולשת חוקרת, ה-CID בארץ ישראל 1920-1948", המתבסס על מסמכי הבולשת הבריטית גילה ד"ר אלדד חרובי, מנהל הארכיון של מוזיאון הפלמ"ח, כי התרגיל היה פרי תכנונו של קצין מהבולשת בשם אטל (A.C.
Eattell), שרוטשטיין נהג כבר קודם לכן לספק לו מידע.
רוטשטיין פעל למעשה בשירותם של האצ"ל ושל הבריטים.
על היותו של רוטשטיין סוכן כפול מעידה העובדה כי שנה קודם לכן, עוד בטרם נאסרה מפקדת האצ"ל, העלה כבר רוטשטיין את טענתו כי הוא עומד בקשר עם סוכני ריגול איטלקיים בפני אנשי המש"י, אך העניין לא הובא לדיון רציני.
זהותו האמיתית של מי שהתחזה להיות צד ב' להסכם, זה שערך את השינויים והתיקונים בהסכם והחזירו באמצעות רוטשטיין לשטרן, נתבררה גם היא לימים.
יצחק ברמן, שהיה לימים יושב ראש הכנסת, גילה לחביב כנען כי מאחורי המגעים המדומים עמד האצ"ל, לאחר שפריצקר מסר לדוד רזיאל את טיוטת ההסכם שהביא לו רוטשטיין.
"למעשה לא היה כל מגע ממשי – באמצעות המתווך – בין שטרן לאיטלקים.
אחד או אחדים מפעילי מש"י ניסו פשוט ליצור את הרושם אצל מפקדי אצ"ל, כי התנהל משא ומתן בין יאיר לאיטלקים בעוד שלא היה מגע בין המתווך לאיטלקים, אף כי שטרן היה סבור כי קיים מגע כזה.
המטרה הייתה כנראה לשכנע את מפקדי אצ"ל כי שטרן הוא אופורטוניסט המוכן לוותר על שטחים חיוניים של המולדת, תמורת קבלת השלטון על חלק ממנה.
מאוחר יותר הגיעה חשיפה ברורה יותר מצדו של ברמן.
"בשיחה עמי בקיץ 1996 הודה (ברמן) "שהוא היה 'האיטלקים', ושהמגעים עברו ממנו ואליו, בעוד שלא היה לו כל קשר עם האיטלקים באותה עת.
כלומר ברמן קיבל את החומר מרוטשטיין, ערך בו את השינויים והחזירו באמצעות רוטשטיין וחוזר חלילה".
במקביל הגיע כל המידע על ההסכם לידיעת הבריטים.
במסמכים שעליהם התבסס חרובי בספרו הוא מצא כי כבר ב-1941 חשף אלן סונדרס, מפקד משטרת המנדט, פרטים אודות תרגיל העוקץ שביצע האצ"ל על שטרן וקבוצתו.
בסופו של דבר נודע גם ללח"י על הפח שטמנו להם אנשי האצ"ל, כעבור כשלוש שנים, הם הגיבו בנקמה.
ב-3 בספטמבר 1943 הם רצחו בעשרות יריות תת-מקלע את ישראל פריצקר בצהרי היום ברחוב בתל אביב.
לאחר שהסתיימה פרשת הסכם ירושלים הפנה לח"י את מאמציו ליצירת קשר עם מדינות הציר, אל גרמניה הנאצית.
בסוף שנת 1940 יצא שליח מטעם לח"י, נפתלי לובינצ'יק, ללבנון, שהייתה נתונה באותה עת לשלטון וישי, משתף הפעולה עם הנאצים, כדי להיפגש בביירות עם הנציג הדיפלומטי הגרמני ורנר אוטו פון הנטיג והעלה בפניו הצעה לשתף פעולה עם הנאצים אם יבטיח היטלר את עצמאותה של פלשתינה יהודית.
לובינצ'יק העלה את ההצעה על הכתב בתזכיר בשפה הגרמנית.
הארגון יסייע לנאצים בפתרון שאלת היהודים על ידי פינויים לארץ ישראל בה תוקם מדינת היהודים בגבולותיה ההיסטוריים.
לח"י יסייע לגרמניה בתחום המדיני, הצבאי ובאיסוף מודיעין בארץ ישראל.
כמו כן יכשיר לח"י כוח אדם יהודי באירופה במסגרת יחידות צבא שתפעלנה לשם כיבושה של ארץ ישראל.
לח"י יבטיח לגרמניה שברית כזו תחזק את היסודות המוסריים של הסדר החדש הגרמני בעיני האנושות.
פון הנטיג הבטיח להעביר את התזכיר לשגרירות הגרמנית באנקרה בירת טורקיה ששלחה אותו למשרד החוץ בברלין, שם נגנז התזכיר ולובינצ'יק לא קיבל עליו תשובה.
בתום המערכה בסוריה ולבנון נתגלה לובינצ'יק על ידי הכוחות הבריטים בלבנון והועבר לארץ ישראל, נכלא בתא המעצר ולאחר מכן הוגלה למחנה הירוש אריתריאה שם נפטר ממחלה.
אחרי מעצרו של לובינצ'יק החליט לח"י כי יש לחדש את השליחות שנקטעה.
בדצמבר 1941 יצא נתן ילין-מור בשליחות לח"י לסוריה כדי להגיע משם לטורקיה הנייטרלית, כדי ליצור קשר עם הגרמנים, ולשכנעם להושיט עזרה ללח"י במלחמתו באויב המשותף, בריטניה.
ילין-מור השתמש בסיפור כיסוי לפיו הוא מתעתד לעבוד עבור קבלן יהודי מארץ ישראל שבנה ביצורים בשדות תעופה בסוריה ובלבנון.
בעיר חלב יצר קשר עם מבריחי גבול שהיו אמורים להעבירו לטורקיה.
אז הגיעה אליו הוראה מאברהם שטרן לדחות את צאתו כי בדעת שטרן לצרפו למפקדת לח"י כאחראי על מחלקת ההסברה.
המודיעין הבריטי גילה את מקום הימצאו בינואר 1942, אסר אותו בעיירה ליד חלב, הביא אותו לארץ ישראל וכלא אותו במחנות מעצר עד שהצליח להימלט ב-1943.
לאחר שני ניסיונות אלה לא באו ניסיונות נוספים.
לח"י מצא עצמו באותה עת במצב קשה, רבים מאנשיו נהרגו, נפצעו או נתפסו בידי משטרת המנדט.
הוכרזו פרסים בסכומים גבוהים על ראשי מפקדיו והשיא הגיע ב-12 בפברואר 1942 עם תפיסתו של אברהם שטרן בתל אביב והריגתו על ידי קצין הבולשת ג'פרי מורטון.
לח"י, לא זאת בלבד שאיבד את מייסדו והאיש שעמד בראשו, אלא שגלגל המלחמה התהפך אז ולאחר תבוסת הגרמנים בקרב אל עלמיין בנובמבר 1942 ובקרב סטלינגרד בפברואר 1943, לא הייתה ללח"י כבר כל תוחלת לנסות וליצור מגעים עמם וניסיונות אלה פסקו.
הסכם טריפרדיסוס היה הסדר פוליטי שנחתם בשנת 321 לפנה"ס, וסיים את מלחמת הדיאדוכים הראשונה.
בשנת 323 לפנה"ס מת אלכסנדר הגדול מלך מוקדון, כשהוא מותיר מאחוריו אימפריה ענקית ללא יורש ברור.
מצביאיו של אלכסנדר חתמו ביניהם על הסכמי בבל שהסדירו את הירושה.
אחיו למחצה, פיליפוס השלישי ובנו הפעוט אלכסנדר, הוכתרו כמלכים.
כעוצר עבורם מונה פרדיקס, וכל אחד מהמצביאים קיבל לידיו ארץ מהאימפריה, ומונה לסטרטגוס שלה לזמן בלתי מוגבל.
עם זאת, התנהגותו הכוחנית של פרדיקס והתעקשותו לשמור על האימפריה מאוחדת, לא עלו בקנה אחד עם שאיפותיהם של שאר המצביאים, אשר כונו דיאדוכים ("יורשים"), ובשנת 322 לפנה"ס פרצה מלחמת הדיאדוכים הראשונה אשר הסתיימה בשנת 321 לפנה"ס עם מותו של פרדיקס.
עם מותו של פרדיקס, התכנסו הדיאדוכים המנצחים בעיר טריפרדיסוס בצפון סוריה, והסדירו את חלוקת האימפריה מחדש.
על הכינוס ניצח אנטיפטרוס הקשיש, אשר היה מאדריכלי הניצחון על פרדיקס והיה כעת הדיאדוך החזק מכולם.
אלו שתמכו באנטיפטרוס במהלך המלחמה, תלמי, אנטיגונוס מונופתלמוס וליסימכוס, תוגמלו והושארו בידיהם ארצותיהם רחבות הידיים, ואף הוספו להם שטחים מהאדמות שנלקחו מפרדיקס.
אנטיגונוס אף מונה ל"מפקד כל הגיסות שקודם פיקד עליהם פרדיקס".
הדיאדוכים שהיו נאמנים לפרדיקס, סולקו ממשרותיהם או נרצחו, והללו ניתנו לדיאדוכים נאמנים יותר.
אאומנס סולק ממשרת מושל קפדוקיה ופפלגוניה, והתפקיד ניתן לניקנור.
סלאוקוס מונה כמושל בבל, וכמפקד ההטיירוי במקומו מונה קסנדרוס, בנו של אנטיפטרוס, אשר הועלה גם לדרגת כיליארך.
במעמד המלכים לא חל כל שינוי, ואנטיפטרוס מונה כעוצר במקומו של פרדיקס, זאת פרט לתפקידו החשוב כסטרטגוס של מוקדון, יוון ואיליריה.
הכינוס הופרע בידי הנסיכה אורידיקה נכדתו של פיליפוס השני, מלך מוקדון ואשתו של המלך פיליפוס השלישי.
אנטיפטרוס הצליח להרגיע את המורדים, אולם לא היה יכול להעניש את אורידיקה שהייתה באופן רשמי המלכה.
לפיכך הוא נאלץ להמשיך ולהחזיק בה, והיא נאלצה להמשיך ולציית להוראותיו.
מלאכת דיכוי תומכיו של פרדיקס, אשר החשובים שבהם היו אאומנס, אחיו אלקטס, ומפקד הצי אטלוס, הופקדה בידי אנטיגונוס.
השלום החדש לא האריך ימים, כיוון שבשנת 319 לפנה"ס מת אנטיפטרוס, ופוליפרכון וקסנדרוס פתחו במלחמת ירושה על תואר העוצר, כשאליהם מצטרפים בחדווה כל שאר הדיאדוכים.
על שמם של אלו קרויה סדרת מלחמות זו "מלחמות הדיאדוכים".
המלחמות קרעו לגזרים את האימפריה, וכל אחד מהדיאדוכים הפך את עצמו למלך בארצו.
הסכם ישראל–סודאן הוא הסכם עקרוני שהושג בין ממשלות ארצות הברית וסודאן לכינון יחסים דיפלומטיים בין ישראל וסודאן.
ההצהרה בעניין זה נחתמה ב-6 בינואר 2021, אך נכון להיום ( ), עדיין לא נחתם הסכם הקבע בין ישראל לבין סודאן.
ב-23 באוקטובר 2020 הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ בשיחת טלפון עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ועם מנהיגי הרפובליקה של סודאן שתוך מספר שבועות יפגשו משלחות הצדדים ויחל משא לקראת הגעה להסכמי שיתוף פעולה בתחומים שונים.
ב-6 בינואר 2021 חתמה ממשלת סודאן על הצהרת הסכמי אברהם.
כאמור, נכון להיום, הסכם הקבע טרם נחתם.
במלחמת העצמאות סודאן שלחה חיילים לתגבר יחידות של הצבא המצרי.
גם במהלך מלחמת ששת הימים שלחה סודאן כוחות ללחימה נגד ישראל.
יחסים חשאיים בין המדינות פותחו בסוף שנות החמישים; אנשי "המוסד" וקציני צה"ל סייעו למורדים הבדלנים בדרום סודאן בהדרכה צבאית ובסיוע רפואי.
בסוף אוגוסט 1967 נערכה בח'רטום, בירת סודאן ועידת ח'רטום.
הוועידה התכנסה בעקבות מלחמת ששת הימים והשתתפו בה מנהיגי שמונה מדינות ערביות.
ההצהרה שנוסחה בסופה קבעה את שלושת הלאווים: לא להכרה בישראל, לא למשא ומתן עם ישראל, לא לשלום עם ישראל, וזאת עד לסיום השליטה הישראלית בשטחים שנכבשו במלחמת ששת הימים.
ב-1982 ערכו שר הביטחון אריאל שרון ומנכ"ל משרד החוץ דייב קמחי פגישה חשאית עם נשיא סודאן, ג'עפר נומיירי.
סודאן מילאה תפקיד מרכזי במהלך מבצע משה ומבצע שלמה.
בהיעדר יחסים דיפלומטיים מלאים בין ישראל לאתיופיה, נוצר באמצעות "המוסד" קשר עם בכירים בסודאן הסמוכה.
אלפים מיהודי אתיופיה הגיעו בהליכה רגלית עד לגבול סודאן ומשם הובלו לישראל.
לישראל מיוחסת מספר תקיפות על אדמת סודאן, חלקן אומתו על ידי ממשלת ישראל.
ב-2009 השמידה ישראל שיירת משאיות שהסיעה אמצעי לחימה ששלחה איראן אל ארגון חמאס דרך סודאן.
בנוסף לתקיפה על שיירת המשאיות, תקפה ישראל ספינת נשק איראנית.
ב-23 באוקטובר 2012 הותקף מפעל התחמושת "ירמוך" בסודאן אשר ייצר נשק עבור חמאס.
מקורות סודאנים טענו לאחר התקיפה כי היא בוצעה על ידי ישראל אם כי היא לא אישרה זאת באופן רשמי.
חתימת סודאן על הצהרת הסכמי אברהם
בנובמבר 2018 פורסם ששנה קודם לכן נפגש דיפלומט ישראלי באיסטנבול עם קבוצת בכירים סודאנים בראשות אחד מעוזריו הקרובים של ראש המודיעין הסודאני מוחמד אטא.
מטרת המפגש הייתה חימום היחסים בין ישראל לסודאן וסיוע ישראלי בתחומי הכלכלה, הבריאות והחקלאות.
במרץ 2020 דווח כי סודאן אישרה לחברת התעופה LATAM צ'ילה לעבור מעל שטח המדינה בדרך לישראל וממנה.
לאחר הצגת הסכם איחוד האמירויות הערביות-ישראל, הוזכרה סודאן כמדינה שתנרמל את יחסיה עם ישראל.
ב-18 באוגוסט 2020 דובר משרד החוץ הסודאני אמר כי ארצו מקיימת מגעים עם ישראל, אך מיד לאחר מכן משרד החוץ הסודאני הכחיש זאת והדובר הודח מתפקידו.
כמה ימים לאחר מכן, מזכיר המדינה של ארצות הברית, מייק פומפאו נפגש עם ראש ממשלת סודאן, עבדאללה חמדוכ, אשר הדגיש כי אין לממשלתו הזמנית מנדט לנרמל את יחסי המדינה עם ישראל.
היה ויכוח בין אנשי הצבא לאנשי הממשלה הזמנית על קידום הנורמליזציה עם ישראל.
ב-19 באוקטובר, לאחר שנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הודיע כי יסיר את סודאן מרשימת המדינות תומכות הטרור לאחר שישלמו פיצויים לנפגעי טרור אמריקאים, העריכו גורמים אמריקאים שהמהלך עשוי להביא להכרזה על נרמול היחסים בין ישראל לסודאן.
ב-21 באוקטובר 2020 נחתה משלחת ישראלית בסודאן ודנה עם נציגי הממשלה הסודאנית על הכרה הדדית בין סודאן וישראל.
למחרת המפגש הופיעו בכלי התקשורת בישראל דיווחים סותרים מפי "בכירים" סודאנים.
בישראל היום דווח כי "נסגרו 99% מהפרטים להסכם נרמול היחסים עם ישראל" וכי "עבדאללה חמדוכ הסיר את התנגדותו לכינון יחסים עם ירושלים" ו"החתימה על ההסכם צפויה בימים הקרובים".
מנגד ב-ynet נכתב שראש ממשלת סודאן התנה כינון יחסים בהחלטה של מועצה מחוקקת זמנית, שכלל לא הוקמה באותו הזמן.
ב-23 באוקטובר 2020, הודיע טראמפ לקונגרס על הסרת סודאן מרשימת המדינות המממנות טרור.
ב-24 באוקטובר 2020 (שעון ישראל) הודיע טראמפ במסיבת עיתונאים טלפונית שנערכה במשותף עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, ראש מועצת הריבונות הזמנית בסודאן עבד אל-פתאח אל-בורהאן וראש ממשלת סודאן עבדאללה חמדוכ באופן רשמי כי ישראל וסודאן יכוננו יחסים דיפלומטיים מלאים.
ראש הממשלה, בנימין נתניהו אמר לאחר ההודעה על ההסכם: "בח'רטום, בירת סודאן, אומצו בשנת 1967 שלושת הלאווים של הליגה הערבית - לא לשלום עם ישראל, לא להכרה בישראל ולא למשא ומתן עם ישראל.
ואילו היום ח'רטום אומרת - כן לשלום עם ישראל, כן להכרה בישראל וכן לנורמליזציה עם ישראל.
זהו עידן חדש, של שלום אמיתי שהולך ומתרחב עם מדינות ערביות נוספות - שלוש מהן בשבועות האחרונים".
ראש הממשלה הוסיף כי "בקרוב ייפגשו משלחות של סודאן וישראל כדי לדון על שיתופי פעולה בתחומים רבים, ביניהם חקלאות, מסחר ועוד תחומים חשובים לאזרחינו".
ראש ממשלת סודאן, עבדאללה חמדוכ, הודה בציוץ בטוויטר לטראמפ על התיווך בין הצדדים והוסיף כי "אנו עובדים בשיתוף פעולה הדוק עם הממשל והקונגרס האמריקני, כדי לסיים את תהליך הסרתנו מהרשימה במועד, אנו פועלים לכונן יחסים המשרתים את אנשינו בצורה הטובה ביותר".
בדצמבר, לפי הניו יורק טיימס, אל בורהאן שוחח עם שר החוץ האמריקני מייק פומפאו והזהיר אותו כי אם חוק החסינות לא יעבור, סודאן תקפיא את הנורמליזציה עם ישראל.
אחד מסגניו של בורהאן מוחמד אל-פאקי אמר דברים דומים לכלי התקשורת בסודאן.
החוק אמור להעניק לסודאן חסינות מפני תביעות עתידיות של קורבנות טרור.
במקביל הוציא ממשל טראמפ את סודאן מרשימת המדינות התומכות בטרור באופן רשמי.
במרץ 2021, ארצות הברית קיבלה פיצויים מסודאן.
לפי נתוני רשות האוכלוסין וההגירה, בשנת 2020 כ-6,285 מסתננים מסודאן שהו בישראל, שהם כחמישית מכלל המסתננים מאפריקה לישראל.
ב-6 בינואר 2021, סודאן חתמה רשמית על הצטרפותה להסכמי אברהם.
החתימה נעשתה בח'רטום בירת סודאן, בנוכחות מזכיר האוצר האמריקאי סטיב מנוצ'ין.
עוד בטרם חתימת ההסכם באופן רשמי, הודיעה מדינת ישראל כי תעביר 5 מיליון דולר לתוכנית המזון העולמית של האו"ם שישמשו למשלוח חיטה לסודאן.
ב-23 בנובמבר 2020 נחתה בסודאן משלחת ישראלית שדנה בשיתופי פעולה בין המדינות.
ב-6 באפריל 2021, הקבינט של סודאן ביטל את החוק הסודאני משנת 1958 שאסר באופן גורף על קשרים כלכליים עם ישראל.
עם זאת, ביטול החוק טרם נכנס לתוקף.
הסכם ישראל–מרוקו הוא הצהרה משותפת של ארצות הברית, ישראל וממלכת מרוקו שנחתמה ברבאט ב-22 בדצמבר 2020. ב-26 בינואר 2021 פתחה ישראל משרד קישור ברבאט, וב-9 בפברואר 2021 פתחה מרוקו משרד קישור בתל אביב.
בין ישראל למרוקו התקיימו קשרים גלויים וחשאיים לאורך השנים.
על אף שמרוקו שלחה כוחות צבא שנלחמו כנגד ישראל במלחמת ששת הימים ומלחמת יום כיפור היא התבלטה כמדינה ערבית מתונה ביחסה לישראל על ציר הזמן.
המלך חסן השני תמך בפיוס ובפשרה בסכסוך הישראלי-ערבי ותיווך בין הצדדים בהסכם השלום בין ישראל למצרים ובמשא המתן בין ישראל לפלסטינים.
בעקבות הסכם אוסלו ב' בשנת 1995 כוננו יחסים דיפלומטיים בין המדינות בדרג של משרדי אינטרסים.
אולם בשנת 2000, בעקבות אירועי האינתיפאדה השנייה, ניתקה מרוקו לחלוטין את יחסיה עם ישראל.
לאחר כן התקיימו יחסים חשאיים.
כניסת תיירים ישראליים למרוקו התאפשרה רק דרך מדינה שלישית, ואשרת הכניסה הונפקה בפועל רק במשרדי ביקורת הגבולות במרוקו.
בפברואר 2019 פורסם כי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו נפגש בחשאי עם שר החוץ המרוקאי, נאסר בוריטה בשולי עצרת האו"ם בניו יורק, ודן עמו בנרמול היחסים ובמאבק נגד איראן.
זמן קצר לאחר ההכרזה על הסכמי אברהם בספטמבר 2020 הוזכרה מרוקו כמדינה שעשויה להצטרף להסכמים.
את התיווך בין ישראל למרוקו הובילו ג'ארד קושנר ואבי ברקוביץ'.
הדיווח על ההסכם והצעדים בדרך לחתימה
ב-10 בדצמבר 2020, נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, דיווח על ההסכם המתגבש והכריז: .
אנדרה אזולאי, יועצו של מלך מרוקו, אמר בראיון לעיתונות הישראלית כי "מדובר בהסכם רשמי עם יחסים דיפלומטיים מלאים".
מאידך, מהודעת חצר המלוכה המרוקאית עלה שלפחות בשלב הראשון לא יחתמו הסכמי נורמליזציה ולא יהיו חילופי שגרירים אלא יתרחשו שני מהלכים אחרים: החזרת מערכת היחסים הפורמלית לרמתה מלפני שנת 2002 (כלומר פתיחת נציגויות ומשרדי מסחר) ואישור טיסות ישירות.
במקביל, הכירה ארצות הברית בריבונות מרוקו בסהרה המערבית.
הממשל מסר שארצות הברית מאמינה שמדינה עצמאית במערב סהרה היא לא אפשרות ריאלית לפתרון הסכסוך.
לטענת ממשל טראמפ, הפתרון היחיד הוא אוטונומיה תחת ריבונות מרוקאית, בדומה לעמדת מרוקו.
בכך הפכה ארצות הברית למדינה היחידה במערב (פרט לצרפת) שמכירה בסהרה המערבית כחלק ממרוקו.
על הפרק עמדו גם קידום עסקאות כלכליות, בעיקר בתחום החקלאות, וכן עסקאות נשק.
דווח שממשל טראמפ קידם מכירת 4 מל"טים למרוקו.
בכיר בממשל אמר שאין קשר להסכם ולא בטוח שיהיה אפשר לאשר המכירה.
כן דווח ברויטרס שממשל טראמפ הודיע לקונגרס על היתכנות של עסקת נשק עם מרוקו, בהיקף של מיליארד דולר.
לפי הדיווח, מדובר במכירת כלי נשק ומל"טים.
גם פורסם שהממשל הבטיח להשקיע במרוקו 3 מיליארד דולר.
גורם בממשל אישר שהממשל בחן השקעה של הסכום, אך הכחיש קשר להסכם עם ישראל.
ב-22 בדצמבר 2020 טסה משלחת אמריקנית-ישראלית למרוקו כדי להתחיל במגעים לחידוש היחסים הדיפלומטיים.
בראש המשלחת עמדו יועצו של הנשיא טראמפ, ג'ארד קושנר, והיועץ לביטחון לאומי מאיר בן שבת.
כמחווה לתרבות המשותפת בין ישראל ומרוקו, המטוס קושט בעיטור חמסה ודגלי המדינות בצירוף המילה שלום בעברית אנגלית וערבית.
כעבור כמה ימים הגיעה לישראל משלחת בכירים ממרוקו כדי לקדם את ההסכם ולבחון את השמשת הבניין ששימש את הנציגות המרוקנית שפעלה בתל אביב עד שנת 2000.
ההקדמה להסכם כוללת מספר סעיפים.
אחד הוא הדגשה של הצהרת ארצות הברית בה היא:
מכירה בריבונותה של מרוקו על כל סהרה המערבית ומאשררת את הצעת האוטונומיה של מרוקו כבסיס היחיד לפתרון הסכסוך באזור.
תעודד פיתוח כלכלי וסוציאלי עם מרוקו ותפתח קונסולייה בדאח'לה על מנת לקדם הזדמנויות כלכליות ועסקיות באזור.
תזכורת לעמדותיו העקביות של מלך מרוקו מוחמד השישי לגבי הסכסוך הישראלי-פלסטיני ומעמדה המיוחד של ירושלים.
הכרה בתפקידה ההיסטורי של מרוקו בקירוב עמי האזור ובקשרים המיוחדים של מרוקו עם הקהילה היהודית במרוקו, ברחבי העולם ובישראל.
שימת לב לכך שייסוד יחסים דיפלומטיים מלאים מקדם את האינטרסים של שתי המדינות, ויקדם את השלום והביטחון באזור.
אישור טיסות ישירות בין המדינות ורשות למעבר במרחב האווירי.
חידוש מיידי של יחסים דיפלומטיים מלאים.
קידום שיתוף פעולה כלכלי חדשני ודינמי.
קידום שיתוף פעולה במסחר, כלכלה והשקעות, חדשנות וטכנולוגיה, תעופה אזרחית, אישורי כניסה ושירותים קונסולריים, תיירות, מים, חקלאות וביטחון תזונתי, פיתוח, אנרגיה ותקשורת.
פתיחה מחודשת של משרדי הקישור ברבאט ובתל אביב.
ב-22 בדצמבר 2020 נחתם ברבאט הסכם בין המשלחת הישראלית לנציגים המרוקנים.
ההסכם כלל מסגרת לחידוש היחסים הדיפלומטים; הסכם לשיתוף פעולה בתחום המים, הסכם בריאות, והסכם כלכלי הכולל שיתופי פעולה בתחומי ההשקעות והפיננסים.
שר החוץ המרוקאי נאסר בוריטה הודיע כי בעוד שבועיים ייפתחו נציגויות דיפלומטיות בשתי המדינות.
בנוסף, נחתמו שני הסכמים בין ארצות הברית ומרוקו.
ממשלת מרוקו הסכימה שההסכם יכלול פתיחה של משרדי ייצוג דיפלומטיים בלבד ברבאט ובתל אביב ולא שגרירויות מלאות.
עם זאת, אחרי החתימה על ההסכם מלך מרוקו מוחמד השישי אמר בשיחת טלפון עם ראש הממשלה בנימין נתניהו כי פתיחת שגרירויות תהיה "הצעד הטבעי הבא".
ב-28 בדצמבר הגיעה לישראל משלחת מרוקנית, במטרה לקדם את הקשרים בין המדינות.
ב-15 בינואר 2021 הוענק לטראמפ העיטור הגבוה ביותר של מלך מרוקו, "בשל פועלו לקידום הנורמליזציה בין ישראל למרוקו".
במקביל הוענקו עיטורים לג'ארד קושנר ולאבי "על פועלם למען ההסכם".
ב-21 בינואר 2021 חתמו ישראל ומרוקו על הסכם לטיסות ישירות בין המדינות, המאפשר הפעלת טיסות נוסעים ישירות בין ישראל למרוקו ללא כל הגבלה, ובנוסף מאפשר הפעלת 10 טיסות מטען שבועיות מישראל למרוקו וממרוקו לישראל.
ב-26 בינואר 2021 פתחה ישראל משרד קישור ברבאט.
הדיפלומט דוד גוברין מונה לראש הנציגות.
ב-9 בפברואר 2021 פתחה מרוקו משרד קישור בתל אביב, בראשות הדיפלומט עבד א-רחים ביוד.
ב-12 באוגוסט 2021 הודיע שר החוץ הישראלי יאיר לפיד על סיכום לשדרוג יחסי ישראל-מרוקו ליחסים דיפלומטיים מלאים.
: ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, ראש ממשלת ישראל החלופי בני גנץ ושר החוץ גבי אשכנזי ברכו.
: מוחמד השישי, מלך מרוקו, תמך בהסכם והורה ובעקבות ההכרזה הורה לשפץ אתרים יהודיים במדינה.
במקביל הדגיש תמיכה בפתרון שתי המדינות.
יו"ר המפלגה הסוציאליסטית, מוחמד נביל עבדאללה, כינה את ההסכם "נקודת מפנה היסטורית".
: יורש העצר, מוחמד בן זאיד אאל נהיאן צייץ בטוויטר כי הוא תומך בהסכם הנורמליזציה הין ישראל למרוקו וברך על ההודעה של ארצות הברית על ההכרה בריבונותה של מרוקו על סהרה המערבית: "מדובר בצעד ריבוני שלוקח חלק במאמצנו המשותפים לעבר יציבות, שגשוג ושלום צודק ובר-קיימא באזור".
: חמד, מלך בחריין, בירך על ההחלטה המרוקאית לכונן יחסים דיפלומטיים עם ישראל, ועל הכרתה של ארצות הברית בריבונותה של מרוקו על סהרה המערבית.
: יורש העצר הסעודי מוחמד בן סלמאן הביע תמיכה בהסכם והגדיר אותו: "צעד חיובי וראוי למען היציבות ושגשוג האזור כולו".
: נשיא מצרים, עבד אל-פתאח א-סיסי צייץ בטוויטר כי הוא "מוקיר צעד חשוב זה ומחשיב אותו כהישג נוסף במסגרת היציבות ושיתוף הפעולה האזורי באזורנו".
: משרד החוץ של עומאן פרסם בטוויטר ברכה להסכם.
: המשלחת הדיפלומטית של ונצואלה לממלכת מרוקו כתבה בחשבון הטוויטר הרשמי שלה: "אנו מברכים את ממלכת מרוקו על שיקום היחסים הדיפלומטיים עם ישראל וההכרה שקיבלה מארצות הברית של אמריקה בנוגע להצעתה בסהרה.
אנו מקווים כי התקדמות זו תתרום לשלום וליציבות.
: משרד החוץ במדינה הצהיר כי "גואטמלה מברכת על שיקום היחסים הדיפלומטיים בין ממלכת מרוקו למדינת ישראל" והוספיה כי "המדינה מקווה שיוזמה זו תכלול מדינות אחרות המשתתפות בתהליכים אלו".
: בהודעה מטעם המדינה הצהירה כי היא מברכת על ההודעה על חידוש היחסים הדיפולמטיים בין מרוקו לישראל, שהם שותפים עיקרים והיא הכריזה כי צרפת מעוניינת למצוא פתרון פוליטי על בסיס החלטות מועצת ביטחון של האו"ם בעניין סהרה המערבית.
: שרת החוץ הספרדית, ארנצ'ה גונסאלס לאיה, אמר כי מדינתה מברכת על נורמליזציה של היחסים בין המרוקאים לישראלים, אך במקביל דחתה את ההכרה של ארצות הברית בתביעתה של מרוקו כלפי סהרה המערבית.
: תנועת האחדות והרפורמה הדתית - איסלאמיסטית, מסרה בהצהרה כי המהלך "מגונה" והיא מוקיעה את כל "ניסיונות הנורמליזציה וההסתננות הציונית".
: גינתה את ההסכם וכינתה אותו "בגידה בפלסטינים".
: הביע ביקורת חריפה על הסכם והתנועה הוציאה מסר שאמר כי "הנורמליזציה בין מרוקו לישראל היא בגידה בפלסטין ובאל-קודס".
תגובות בעניין ההכרה בריבונות מרוקו במערב סהרה
: המפלגה האיסלאמיסטית הצדק והפיתוח הוציאה תגובה מעורבת ביחס למהלך.
בעוד שבירכה על ההכרה האמריקנית בסהרה המערבית והביעה תמיכה במלך, הדגישה את התנגדותה לישראל.
: משרד החוץ הרוסי אמר כי ההכרה האמריקנית בריבונות מרוקו על סהרה המערבית מנוגדת לחוק הבינלאומי.
: חזית הפוליסריו אמרה על ההסכם כי מדובר "בהפרה בוטה של אמנת האו"ם וההחלטות, שלהן לגיטימיות בינלאומית" ושהדבר "חוסם את מאמצי הקהילה הבינלאומית למצוא פתרון לסכסוך".
: שם ממוקמת תנועת פוליסריו ושבה מתגוררים כמעט 200 אלף פליטים מסהרה המערבית, גינתה את ההסכם וכינתה אותו "תכסיסים של זרים" שמטרתם לדבריה לערער על יציבותה, כשהיא מזכירה את ישראל.
"הרצון של הישות הציונית הוא להתקרב לגבולותינו", האשים ראש הממשלה עבד אל-עזיז ג'ראד.
: מזכ"ל הארגון, אנטוניו גוטרש מסר לכלי תקשורת בעולם את המסר שאמר כי "עמדת האו"ם לא השתנתה ולפיה על הפתרון להתבסס על החלטות מועצת הביטחון של האו"ם".
הסכם חסוויורט היה הסכם שסימן את סופה של מלחמת צ'צ'ניה הראשונה, שנחתם ב-30 באוגוסט 1996 בחסוויורט שברפובליקת דאגסטן בין אסלאן מסחאדוב לאלכסנדר לבד.
ב-12 במאי 1997 נפגשו נשיאי רוסיה וצ'צ'ניה, בוריס ילצין ואסלן מסחדוב, בקרמלין במוסקבה כדי לחתום על הנוסח הסופי של האמנה.
הסכם חסוויורט הביא להפסקת פעולות האיבה ונסיגת הכוחות הפדרליים מצ'צ'ניה, בעוד שהטיפול בסוגיית מעמד צ'צ'ניה נדחו ל-31 בדצמבר 2001. החתימה על ההסכם סיימה את מלחמת צ'צ'ניה הראשונה.
ב-8 באוקטובר 1996, מועצת הפדרציה של הפדרציה הרוסית אימצה את צו מס' 336-SF "על המצב ברפובליקה הצ'צ'נית", שבו היא החליטה "לשקול את המסמכים שנחתמו ב-31 באוגוסט 1996 בעיר חסוויורט כראיה לנכונות הצדדים לפתור את הסכסוך בדרכי שלום, ללא משמעות משפטית-מדינתית".
לטענת הפרופסור למדעי המדינה ד.ס.
פוליאנסקי, החתימה על הסכמי החסוויורט הייתה תחילתה של התפשטות אינטנסיבית של קיצוניות דתית בצפון הקווקז, שעיקרה היה בצ'צ'ניה.
ההסכם לא השפיע על הפרקטיקה של לקיחת בני ערובה וסחיטת כספים.
לדוגמה, העיתונאים ויקטור פטרוב, בריס פלטיו וסבטלנה קוזמינה נחטפו לאחר החתימה על ההסכם.
בשנת 1996 פנו 93 צירים בדומא הממלכתית לבית המשפט החוקתי של הפדרציה הרוסית בבקשה לאמת את חוקתיות המסמכים שנחתמו ב-31 באוגוסט 1996 בחסוויורט.
לטענת מחברי הבקשה, מסמכים אלו לא תאמו את סעיף 4 של חוקת הפדרציה הרוסית, הקובע איסור על הפרת ריבונות שטחה.
ב-26 בדצמבר 1996, פרסם בית המשפט החוקתי של רוסיה פסק דין שבו קבע:
הסכם יפן–קוריאה נחתם על ידי האימפריה היפנית והאימפריה הקוריאנית ב-17 בנובמבר 1905, אחרי הניצחון היפני במלחמת רוסיה–יפן.
ההסכם הביא לשלילת העצמאות הדיפלומטית של קוריאה, ולהפיכתה למדינת חסות יפנית.
אחרי הניצחון היפני על רוסיה במלחמה נגדה ב-1905 וירידת ההשפעה הרוסית, וכן אחרי החתימה על הסכם טאפט–קאטסורה, שבו ארצות הברית לכאורה התחייבה שלא להתערב בעניינים הנוגעים לקוריאה, החליטה ממשלת יפן להרחיב את אזור ההשפעה שלה לחצי האי הקוריאני.
נציגים משתי האימפריות נפגשו בסיאול, כדי לדון במחלוקות הנוגעות למדיניות החוץ של קוריאה; יש לציין כי באותה עת הארמון הקוריאני היה תחת כיבוש יפני וכן צבא יפן החזיק בנקודות אסטרטגיות בקוריאה, דבר שגרם לצד הקוריאני בשיחות להיות בעמדת נחיתות ברורה.
ב-9 בנובמבר 1905 הגיע איטו הירובומי, מי שעתיד היה להתמנות למושל קוריאה, לסיאול, שם מסר מכתב מקיסר יפן לקיסר קוריאה, קוג'ונג, שבו הוא התבקש לחתום על ההסכם.
ב-15 בנובמבר 1905 כוחות יפן הקיפו את ארמון הקיסר במטרה לאיים עליו כדי שיחתום על ההסכם.
ב-17 בנובמבר נכנסו איטו הירובומי והפילד-מרשל היפני הסגווה יושימיצ'י לבניין בעיצוב רוסי שהיה בעבר חלק מארמון דקוסוגונג, שם לחצו על הקיסר לחתום על ההסכם, אך הוא סירב.
איטו הירובומי הפעיל לחץ על הקבינט הקוריאני ושיגר איומים בדבר פגיעה בגופם כדי שיחתמו על ההסכם.
לפי עדויות, ראש הממשלה הקוריאני המשיך בסירוב וצעק.
בתגובה, היפנים כלאו את ראש הממשלה בחדר נפרד, ואיימו שאם ימשיך בצעקותיו, יהרגו אותו.
לאחר מכן, הקבינט הקוריאני חתם על ההסכם שהציגו היפנים, וכלל שליטה יפנית מוחלטת בענייני החוץ של קוריאה, לצד העברת השליטה על הנמלים בקוריאה לידי יפן.
ההסכם שלל מקוריאה את הריבונות הדיפלומטית שלה, והפך אותה בפועל למדינת חסות של יפן.
כפועל ישיר מכך, נדרשה קוריאה לסגור את כלל הנציגויות שלה בעולם, לרבות אלו שבבייג'ינג ובוושינגטון.
ההסכם נכנס לתוקף ביום חתימתו, והניח את היסודות להסכם נוסף שנחתם ב-1907, ולסיפוח המלא של קוריאה ב-1910.
קיסר קוריאה שלח מכתבים לראשי מדינות שונים בבקשה שיתמכו בו במאבק נגד החתימה הלא חוקית על ההסכם.
עד ל-21 בפברואר 1908 הוא שלח 17 מכתבים לשמונה ראשי מדינות:
אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת
ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה
ב-1907, שלח שלושה מכתבים חשאיים לוועידת השלום השנייה שנערכה בהאג, בהם מחה על חוסר ההוגנות שבהסכמים, אולם לא אושר לקוריאה להשתתף בוועידה.
לצד הקיסר, גם אחרים מחו נגד ההסכם.
מין יונג האן וג'ו ביונג-סה התאבדו במחאה.
אנשים ממעמד היאנגבאן הצטרפו למיליציות אזרחיות.
אחרי השלמת ההסכם, המשיך הקיסר לנסות להסב את תשומת הלב של העולם למתרחש בקוריאה, והוא אף שלח נציג מיוחד להאג.
פעולותיו אלה גרמו ליפנים לחייב אותו לפרוש מתפקידו.
הקיסר קוג'ונג ניסה ליידע את הקהילה הבינלאומית בדבר חוסר הצדק שבהסכם, אולם הוא העלה חרס בידיו.
הכרזתו על ביטול ההסכם לא הוכרה בעולם, על אף מאמציו הבאים:
מסמך בינלאומי נכתב ב-29 בינואר 1906
מכתב אישי נמסר להומר הולבר, הנציג האמריקאי בקוריאה, ב-22 ביוני 1906
מכתב נשלח לנשיא צרפת ב-22 ביוני 1906
בהסכם בין יפן וקוריאה ב-1965 נקבע שההסכם "חלול וריק".
בהצהרה משותפת לנציגים מצפון ומדרום קוריאה, הוכרז כי ההסכם ריק מתוכן כי הוא נכפה על ידי היפנים.
נכון ל-2010, דרום קוריאה החרימה נכסים מצאצאים של אנשים שתמכו ביפנים בעת חתימת ההסכם.
אחרי החתימה על ההסכם, ההשפעה היפנית בקוריאה גברה משמעותית.
כל מדיניות החוץ של קוריאה עברה דרך המושל שהיפנים מינו.
איטו הירובומי היה הראשון בתפקיד זה.
הסכם יפן–קוריאה נחתם על ידי האימפריה היפנית והאימפריה הקוריאנית ב-24 ביולי 1907.
ההסכם קבע כי על קוריאה לפעול בהתאם להנחיות מהמושל היפני במדינה.
המשמעות המעשית הייתה שהממשל הפנימי בקוריאה הועבר גם הוא לידי יפן, אחרי שב-1905 זו השתלטה על מדיניות החוץ של קוריאה.
ב-1905, קוריאה הפכה למדינת חסות של יפן והפסיקה לקיים מדיניות חוץ עצמאית.
ב-1907, שלח הקיסר הקוריאני קוג'ונג, שליח חשאי לוועידה לשלום שהתכנסה בהאג כדי למחות על ההתנהלות היפנית.
בתגובה, ב-18 ביולי אותה שנה אילצה יפן את קוג'ונג לוותר על הכתר לטובת בנו, סאנג'ונג.
שישה ימים אחר כך, נכפה על ממשלת קוריאה לחתום על הסכם חדש.
ההסכם העניק למושל היפני את הסמכות למנות ולהדיח פקידים בכירים, וקבע כי כל הפקידים הבכירים בממשלת קוריאה חייבים להיות יפנים, מה שהפך את ממשלת קוריאה לתלויה לחלוטין ביפן.
בנספח סודי הועבר הפיקוד על הצבא הקוריאני לידיים יפניות, וכן הועברו סמכויות שיפוטיות ומדיניות.
"ממשלות יפן וקוריאה, בחזון להגשמה של שגשוג ועוצמה בקוריאה והקידום המהיר של רווחת חייהם של הקוריאנים, הסכימו על הצעדים הבאים:
ממשלת קוריאה תפעל בהתאם להוראות המושל בכל הקשור לרפורמה במנהל.
קוריאה לא תחוקק כל חוק או פקודה ולא תפעיל כל אמצעי מנהלי אלא אם כן יש לה אישור מוקדם מהמושל.
ענייני המשפט של קוריאה יהיו נפרדים מהמנהל.
לא ימונו או יפוטרו פקידים בדרג גבוה ללא הסכמת המושל.
קוריאה תמנה לתפקידים רשמיים אלה יפנים שקיבלו את המלצת המושל.
קוריאה לא תעסיק אף זר ללא הסכמת המושל.
הסעיף הראשון בהסכם בין יפן וקוריאה מ-22 באוגוסט 1904 מבוטל."
הנספח החשאי קבע כי יוקמו בתי משפט שיורכבו מיפנים וקוריאנים.
הוקם בית משפט עליון, כשהנשיא, היועץ המשפטי, שניים מהשופטים וחמישה מהמזכירים יהיו יפנים.
שלושה בתי משפט לערעורים כששניים מהשופטים, חמישה מזכירים ועורך דין אחד יהיו יפנים.
שמונה בתי משפט מחוזיים כש-32 מעורכי הדין ו-80 מהמזכירים יהיו יפנים, בהתאם לצורך.
בנוסף, הוקמו תשעה בתי כלא, ונקבע כי המושל יהיה יפני, וכן חצי מסגל הסוהרים יהיו יפנים.
הגדוד הראשון שהיה אחראי על ההגנה על הקיסר פורק.
קצינים בעלי השכלה יועברו לצבא היפני, למעט במקרים מסוימים בהם יש צורך בהישארותם.
יפן קבעה את ההוראות להכשרת קצינים קוריאניים.
כל היועצים וחסרי המועצות הפרלמנטריות בקוריאה פוטרו.
בנוסף, נקבעו מינויים של יפנים לתפקידים שונים בממשלה, דוגמת ראשי המשטרה המחוזית, מפכ"ל המשטרה וסגנו וסגני שרים בכל מחלקה.
היוזמה להובלה בטוחה של תבואה ומוצרי מזון מנמלי אוקראינה, הנקראת גם יוזמת הדגנים של הים השחור, הייתה הסכם בין רוסיה, אוקראינה, טורקיה והאו"ם במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022. הסכם החיטה אפשר לאוקראינה לייצא דגנים וסחורות חקלאיות נוספות דרך הים השחור באמצעות "מסדרון בטוח".
במקביל להסכם שנחתם עם אוקראינה, נחתם גם הסכם בין האו"ם לבין הפדרציה הרוסית, לפיו רוסיה תוכל לייצא דגנים, דשנים וחומרי גלם המיועדים לייצור דשנים, שיוחרגו מהסנקציות הכלכליות שהוטלו עליה על ידי מדינות המערב.
אולם חלק זה של יוזמת הדגנים לא יצא אל הפועל, עקב התנגדות האיחוד האירופאי ומדינות ברית נאט"ו.
הפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר הובילה לעצירה מוחלטת של משלוחי התבואה הימיים מאוקראינה, בעבר יצואנית גדולה דרך הים השחור, לאחר שרוסיה הטילה הסגר ימי על נמלי אוקראינה.
בנוסף, רוסיה נאלצה להפסיק את יצוא הדגנים שלה, בעקבות הסנקציות הכלכליות שהוטלו עליה על ידי מדינות המערב, עובדה שהחמירה עוד יותר את המחסור בשוק העולמי.
הדבר הביא לעלייה במחירי המזון בעולם ולאיום של רעב במדינות עניות, בעיקר ביבשת אפריקה.
התקשורת המערבית האשימה את רוסיה בכך שהיא משתמשת ברעב ככלי נשק, ומנצלת את שליטתה בייצוא הדגנים, כדי לשפר את מצבה המדיני ולפגוע בכלכלה המערבית.
מאמצים דיפלומטיים החלו באפריל בתיווכה של טורקיה (השולטת בנתיבים הימיים מהים השחור) ובתמיכת האו"ם.
ההסכם שהתקבל נחתם באיסטנבול ב-22 ביולי 2022, בתוקף לתקופה של 120 ימים.
הסכם יולי יצר נהלים לייצוא בטוח של תבואה מנמלים מסוימים כדי לנסות לטפל במשבר המזון של 2022. בטורקיה הוקם מרכז תיאום ופיקוח משותף, כאשר האו"ם משמש כ-secretariat.
ההסכם המקורי היה אמור לפקוע ב-19 בנובמבר 2022. רוסיה השעתה את השתתפותה בהסכם למשך מספר ימים עקב תקיפת כטב"מים ימיים אוקראיניים על נמל סבסטופול.
היא טענה שהאוקראינים מנצלים את המסדרון הימי הפתוח בים השחור, כדי ליזום התקפות נגד צי הים השחור הרוסי.
אולם בעקבות לחץ כבד מצד טורקיה, הסכימו הרוסים לחזור לממש את ההסכם.
ב-17 בנובמבר 2022 הודיעו האו"ם ואוקראינה כי ההסכם הוארך ב-120 ימים נוספים.
במרץ 2023, טורקיה והאו"ם הודיעו שהבטיחו ארכה שנייה לפחות ל-60 יום נוספים.
במאי 2023, העסקה הוארכה פעם נוספת עד 18 ביולי 2023. סביר להניח, שהגורם העיקרי להסכמת ההנהגה הרוסית להאריך שוב ושוב את ההסכם, על אף שהוא היה מנוגד לאינטרסים של רוסיה, ולא העניק לה הישגים כלשהם, היה רצונה לשמור על מערכת יחסים טובה עם טורקיה, השולטת על דרכי היציאה מהים השחור.
עד אמצע יולי 2023, יותר מ-1,100 ספינות יצאו בהצלחה מנמלים אוקראיניים שהובילו כמעט 33 מיליון טונות של דגנים ומוצרי מזון אחרים ליותר מ-40 מדינות שונות.
אולם רוסיה חזרה וטענה שמדובר בהסכם דו-צדדי, ושהחלק בהסכם שנועד לאפשר יצוא סחורות חקלאיות מרוסיה לעולם, לא מומש, בעקבות התנגדות המערב.
היא הזהירה שאם ההסכם בינה לבין האו"ם וטורקיה לא ימומש, היא תפרוש מההסכם ביולי 2023. עד 17 ביולי 2023, לא הושג הסכם חדש לחידוש העסקה, מה שגרם לפקיעת העסקה.
רוסיה סירבה לחדש את ההסכם בטענה שהמערב לא מקיים את חלקו בהסכם.
מאמצים דיפלומטיים לחידוש ההסכם נמשכים.
בשנת 2022, על פי ההערכות, 47 מיליון בני אדם סובלים מרעב עז כתוצאה מעלויות המזון הגואות בעולם, בין היתר בשל השפעת הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022. מדינות מתפתחות באפריקה, באסיה ובאמריקה הלטינית הושפעו הכי הרבה מהמלחמה הזו, בשל הסתמכותן על תבואה ודלק מיובאים.
לפי ארגון המזון והחקלאות של האו"ם, אוקראינה היא בין יצואניות התבואה המובילות בעולם, ומספקת יותר מ-45 מיליון טון מדי שנה לשוק העולמי.
כ-20 מיליון טונות של תבואה נעצרו בעיר הנמל אודסה באוקראינה, לפי ה-BBC.
לפני המלחמה, כמעט כל שמן החיטה, התירס והחמניות של אוקראינה יוצאו דרך נמלי הים השחור האוקראיניים.
טרם חתימת ההסכם, חלק מהנמלים נפגעו בעוד שאחרים נמצאים בשליטה רוסית ואחרים חסומים על ידי מוקשים.
בתחילה, ממשלת אוקראינה נרתעה מלהסיר מוקשים בים בשל היקף המשימה והאפשרות להשאיר את הנמלים פתוחים לתקיפה.
הסכם טנג'יר נחתם בטנג'יר ב-10 בספטמבר 1844, ובכך הסתיימה מלחמת צרפת–מרוקו ומרוקו הכירה רשמית באלג'יריה כנחלה צרפתית.
תמיכתו של הסולטאן עבד אל-רחמן באמיר עבד אל-קאדר הובילה להפגזת הצרפתים את טנג'יר ב-6 באוגוסט 1844. ב-14 באוגוסט הותקפו כוחות מרוקו על ידי הגנרל תומא רובר ביגו בקרב באיסלי בוואדי איסלי, לא הרחק מגבול אלג'יריה הצרפתית.
למחרת הקרב, כוחות הצי הצרפתי הפגיזו וכבשו את מוגדור.
חודש לאחר מכן נחתם הסכם טנג'יר ב-10 בספטמבר 1844, שסיים את המלחמה, שבה הכירה מרוקו באלג'יריה כנחלה צרפתית.
הסכם יפן–קוריאה (ידוע גם כהסכם הסיפוח יפן–קוריאה) נחתם בין האימפריה היפנית והאימפריה הקוריאנית ב-22 באוגוסט 1910. בהסכם, יפן סיפחה באופן רשמי את קוריאה.
ההסכם נחתם אחרי החתימה על הסכם בין המדינות ב-1905 (בו הפכה קוריאה למדינת חסות יפנית) וההסכם מ-1907 (בו נשללה מקוריאה הסמכות לנהל את ענייניה הפנימיים).
היפנים העריכו שהקוריאנים ייטמעו בקלות בתרבות היפנית.
ב-1965 בהסכם בין קוריאה הדרומית ליפן, הוסכם שההסכם הזה "כבר בטל ומבוטל.".
ההסכם הוצג לציבור ב-29 באוגוסט 1910, אז החלה באופן רשמי תקופת הכיבוש היפני בקוריאה.
בהסכם היו שמונה סעיפים, והוא נפתח עם הסעיף: "הוד מעלתו קיסר קוריאה מסיר באופן מוחלט וקבוע את כל זכויות הריבונות של קוריאה כולה לידי הוד מעלתו קיסר יפן."
קוג'ונג, קיסר קוריאה, כינה מאוחר יותר את האמנה "ניוגיאק" (늑약 勒約, אמנה כפויה).
מונח זה, המשמש במקום "ג'ויאק" (조약 條約, אמנה), מרמז על כך שהקוריאנים אולצו לקבל את האמנה על ידי היפנים.
מונחים כמו "קיונגסול גוקצ'י" (경술국치 庚戌國恥, השפלה לאומית של שנת קיונגסול) ו"גוקצ'י-איל" (국치일 國恥日, יום ההשפלה הלאומית) משמשים גם הם בקוריאה כדי להתייחס לשנה ולתאריך ההכרזה על האמנה.
בריטניה הסכימה לסיפוח קוריאה על ידי יפן עוד טרם ההסכם, באמצעות הקשר הבריטי עם יפן הקיסרית דרך הברית האנגלו-יפנית של 1902 ו-1905; גם ארצות הברית אישרה את הסיפוח, לפי הסכם טאפט–קאטסורה.
האימפריה היפנית כבר אישרה את הסיפוח בישיבת הקבינט שנערכה ב-6 ביולי 1909. לאחר מכן, נותר רק למזער את תופעות הלוואי ולהשיג צידוק בינלאומי.
ממשלת יפן הקיסרית הכינה תרחיש ל"עתירת מיזוג" עבור שיגמארו סוגיאמה, יועץ של האילג'ינהו הקוריאני.
לפני כן, סונג ביונג-ג'ון ביקר באימפריה היפנית בפברואר 1909 וניהל משא ומתן עבור המדינה.
איטו הירובומי, מושל קוריאה, דחק ב"מיזוג", אך כאשר העבודה התעכבה עקב תוכנית הכוחות המזוינים הקיסריים היפניים, הוא נסע ישירות לאימפריה היפנית וניהל משא ומתן על "מיזוג" מול ראש ממשלת יפן הקיסרית, קצורה טארו, וחברים אחרים בצ'ויה הקיסרית היפנית.
אם הקבינט של סונג ביונג-ג'ון יוקם, לא רק שקיימת סכנה של תגמול, אלא גם יה וואן-יונג, שחשש שתפקידו העיקרי בסיפוח יילקח ממנו, אמר: "גם אם הקבינט הנוכחי יקרוס, קבינט יותר פרו–יפני לא יוכל לקום", ודיווח מרצונו למשרד הכלכלה והידע שהדבר אפשרי.
בבימוי תרחיש כזה, האימפריה היפנית החליטה בהדרגה שתאריך ה"סיפוח" מבשיל, וקידמה את שיגמארו להגיש "עתירת הצטרפות" באמצעות לי יונג-גו וסונג ביונג-ג'ון.
חוקיות האמנה הועמדה מאוחר יותר במחלוקת על ידי ממשלת קוריאה הגולה, כמו גם על ידי ממשלת דרום קוריאה.
בעוד שהאמנה אושרה על ידי חותם הלאומי של האימפריה הקוריאנית, הקיסר סאנג'ונג הקוריאני סירב לחתום על האמנה כנדרש על פי החוק במדינה.
האמנה נחתמה במקום זאת על ידי ראש ממשלת קוריאה, יה וואן-יונג, ועל ידי הגנרל-תושב הרוזן טראווצ'י מסאטאקה מיפן.
סוגיה זו גרמה לקושי ניכר במשא ומתן להקמת יחסים דיפלומטיים בסיסיים בין יפן לדרום קוריאה בשנת 1965. ממשלת דרום קוריאה טענה כי אמנת הסיפוח בטלה מעיקרה בעת החתימה, טענה שנדחתה על ידי ממשלת יפן.
פשרה הושגה בסעיף II של האמנה ליחסים בסיסיים משנת 1965: "מאושר בזאת שכל האמנות או ההסכמים שנכרתו בין האימפריה היפנית לאימפריה הקוריאנית ב-22 באוגוסט 1910 או לפני כן, בטלים ומבוטלים"."
בינואר, אפריל ונובמבר 2001, נערך באוניברסיטת הרווארד כנס אקדמי בנושא חוקיות סיפוח קוריאה על ידי יפן בין השנים 1910 ל-1945 תחת הכותרת "בחינה מחודשת של סיפוח קוריאה על ידי יפן מנקודות מבט היסטוריות ומשפט בינלאומי" בתמיכת קרן קוריאה.
חוקרי היסטוריה ומשפט בינלאומי השתתפו מדרום קוריאה, צפון קוריאה, יפן, ארצות הברית, בריטניה, גרמניה וקנדה.
אנתוני קארטי, פרופסור באוניברסיטת דרבי, הצהיר כי "במהלך שיא האימפריאליזם, קשה למצוא משפט בינלאומי מספיק כדי לקבוע את החוקיות/אי-החוקיות של אמנה מסוימת".
על פי Asian Yearbook of International Law, בספרו על משפט בינלאומי, "קארטי מעדיף לראות את היחסים בין יפן לקוריאה באותה תקופה בהתייחס למציאות הקהילה הבינלאומית שנשלטה על ידי מעצמות מערביות, במקום לראות זאת במונחים של דיני אמנות כפי שטוענים חוקרים קוריאנים".
התוצאה עיקרית של כנס זה היא שהטענה הקוריאנית לפיה הסיפוח היה בלתי חוקי נדחתה על ידי החוקרים המערביים המשתתפים, כמו גם על ידי אחרים המתמחים במשפט הבין-לאומי.
ב-28 באוגוסט 2007, בנוגע ליפוי הכוח הכללי של סאנג'ונג, דיווח העיתון הקוריאני דונג-א אילבו כי קיסרי קוריאה לא חתמו במסמכים רשמיים בשמותיהם האמיתיים, באופן מסורתי, אך הקיסר הקוריאני נאלץ על ידי יפן לפעול לפי מנהג חדש לחתום בשמו האמיתי, שמקורו בחצי הכדור המערבי.
צוין כי חתימתו של סאנג'ונג עשויה להיות חובה.
ב-23 ביוני 2010, 75 חברי קונגרס דרום קוריאנים הציעו את ביטולו החוקי של הסכם הסיפוח יפן-קוריאה לראש הממשלה נאוטו קאן.
ב-6 ביולי 2010, קבוצות נוצריות פרוגרסיביות קוריאניות ויפניות התכנסו בסניף YMCA הקוריאני בטוקיו והכריזו במשותף כי הסכם הסיפוח יפן-קוריאה אינו מוצדק.
ב-28 ביולי 2010, כ-1,000 אינטלקטואלים בקוריאה וביפן פרסמו הצהרה משותפת לפיה הסכם הסיפוח יפן-קוריאה מעולם לא היה תקף מלכתחילה.
התמרון נמשך כ-8 שבועות ובמסגרתו כוחות צה"ל השמידו אלפי תשתיות טרור, כולל מאות תשתיות תת-קרקעיות מתחת לכפרים בדרום לבנון, מתחמי שהייה גדולים וקטנים, מחסני אמל"ח ומשגרי רקטות, והחרימו עשרות אלפי פריטי לחימה ששימשו את חזבאללה, בהם אלפי טילי נ"ט ורקטות ארטילריות.
כוחות צה"ל הרגו כ- מחבלי חזבאללה בתמרון היבשתי והחריבו כפרים שלמים ששימשו את חזבאללה לצורכי טרור ותקיפת יישובי קו העימות.
לקראת שלהי נובמבר 2024 החל להתגבש מתווה הפסקת אש בין ישראל ללבנון בתיווכו של עמוס הוכשטיין ובהסכמתה של איראן.
ב-26 בנובמבר 2024 הכריז ראש הממשלה בנימין נתניהו על הבאת ההסכם בפני הקבינט ואישורו.
ההסכם לא הוצג לממשלת ישראל השלושים ושבע ולכנסת.
הסכם הפסקת האש כולל מספר סעיפים:
חזבאללה וכל תנועה חמושה אחרת בלבנון, לא יבצעו כל פעולה התקפית נגד ישראל.
ישראל לא תבצע כל פעולה התקפית נגד מטרות בלבנון, ביבשה, באוויר ובים.
ישראל ולבנון מכירות בחשיבות החלטת מועצת הביטחון של האו"ם 1701.
צבא לבנון וכוחות הביטחון הלבנוניים יהיו הקבוצות החמושות היחידות המורשות לפעול בדרום לבנון.
מכירה, אספקה וייצור של נשק בלבנון יהיו בפיקוח ובשליטה של ממשלת לבנון.
יפורקו כל המתקנים הבלתי מורשים המעורבים בייצור נשק ואביזריו, בכל שטח לבנון.
יפורקו תשתיות ועמדות צבאיות בדרום לבנון.
נשק בלתי מורשה שאינו תואם התחייבויות אלו יוחרם.
תוקם ועדה המקובלת על ישראל ולבנון, אשר תפקח ותסייע בהבטחת אכיפת ההסכם.
באכיפה יהיו מעורבות בין השאר ארצות הברית, בריטניה, צרפת וגרמניה.
ישראל ולבנון ידווחו על כל הפרה אפשרית של ההתחייבויות לוועדה הנ"ל וליוניפי"ל.
כוחות הצבא הלבנוניים ייפרסו לאורך כל הגבולות ונקודות המעבר במדינה.
ישראל תסיג את כוחותיה בצורה מדורגת לתוך שטח ישראל בתקופה של עד 60 ימים ממועד כניסת ההסכם לתוקף.
במהלך פרק זמן זה פעילי חזבאללה ייסוגו אל צפונית לנהר הליטאני, והכוחות החמושים שיורשו לשהות בשטח זה הם צבא לבנון וכוח יוניפי"ל.
לא יוקם אזור חיץ שיהווה חוצץ בין כפרי דרום לבנון ליישובי קו העימות.
ארצות הברית תקדם משא ומתן עקיף בין ישראל ולבנון כדי להגיע לגבול יבשתי מוכר.
רוב המחלוקת היא על אזורים שבהם לבנון דורשת תיקונים לטובתה.
בתקשורת הישראלית נטען שבנוסף להסכם התחייבה ארצות הברית ב"מסמך צד", שאינו חלק מההסכם עם לבנון, שישראל תשמור על חופש פעולה צבאי לתקוף בדרום לבנון במקרה של הפרת ההסכם מצד חזבאללה או גורם אחר.
ליושב ראש הצבאי של מנגנון הפיקוח מונה מייג'ור גנרל ג'ספר ג'פרס מפיקוד מרכז של ארצות הברית וכיושב הראש האזרחי מכהן עמוס הוכשטיין.
ב-26 בינואר 2025 הוארכה הפסקת האש ב-3 שבועות.
חמשת המוצבים הישראליים בדרום לבנון: ב-17 בפברואר, יום לפני פקיעת הארכת הפסקת האש, הודיעה ישראל כי בכוונתה להשאיר כוחות של צה"ל בחמש נקודות שולטות בדרום לבנון: 1. תל א-לבונה (ליד שלומי).
2. מוצב כרכום (ליד שתולה).
3. מוצב שקד (ליד אביבים).
4. מוצב צבעוני (ליד מרגליות).
5. תל חמאמס (ברכס חממיס ליד מטולה).
המהלך בוצע בתיאום עם מנגנון הפיקוח האמריקני-צרפתי.
מיד לאחר חתימת ההסכם הפסקת האש הופרה.
לטענת צה"ל היא הופרה על ידי חזבאללה, וצה"ל הגיב להפרות כפי שסוכם בהסכם, ולטענת חזבאללה הוא הגיב להפרות הפסקת האש של צה"ל.
הפרות שונות התקיימו בימים שלאחר מכן.
ב-1 בדצמבר 2024 טענה צרפת שישראל הפרה את ההסכם 52 פעמים ללא שעדכנה את המנגנון שנקבע, אך הודתה כי חזבאללה מנסה לחזור ולהעביר אמצעי לחימה לדרום לבנון.
פעולות אלו הביאו למותם של שלושה אזרחים לבנונים.
גם ארצות הברית הזהירה את ישראל כי היא מפירה את תנאי ההסכם.
בישראל התייחסו לטענות ואמרו שמנגנון אכיפת ההסכם בין ישראל ללבנון "יתחיל להיכנס לקצב" בהמשך השבוע ועד אז, ישראל תמשיך לאכוף בצורה אגרסיבית את ההפרות מעבר לגבול.
ב-2 בדצמבר נורו שתי רקטות מלבנון לעבר הר דב.
חזבאללה קיבל אחריות על הירי, שבוצע לדבריו כ"תגובה הגנתית ראשונה להפרות הישראליות, בתור אזהרה".
בהודעתו המלאה טען הארגון כי ההפרות הישראליות מתנהלות בצורות שונות כמו ירי לעבר אזרחים ותקיפות אוויריות באזורים שונים בלבנון, וכי המרחב האווירי של לבנון ממשיך להיות מופר על ידי כלי טיס ישראלים עוינים.
בתגובה לירי צה"ל תקף מחבלים, 20 משגרים ותשתיות של חזבאללה ברחבי לבנון.
הפרות נמשכו גם בשבועות שלאחר מכן.
ב-12 בדצמבר, כלי טיס של חיל האוויר תקף בלבנון במהלך הלילה משגרים טעונים ומוכנים לשיגור שכוונו לשטח הארץ, תוך הפרת ההבנות במסגרת ההסכם.
ב-24 בדצמבר לבנון הגישה למועצת הביטחון של האו"ם תלונה רשמית נגד ישראל, בטענה להפרות חוזרות ונשנות של ההסכם.
בתלונה נטען כי בין 27 בנובמבר ל-22 בדצמבר נרשמו יותר מ-816 הפרות צבאיות – באוויר וביבשה, ומצוינים בין היתר הפצצת כפרים בגבול, הנחת מטענים בבתים, הרס אזורי מגורים וחסימת דרכים.
מכניסת הפסקת האש לתוקף ועד ל-25 בדצמבר 2024 הרגו כוחות צה"ל מעל ל-40 מחבלי חזבאללה שהפרו את הפסקת האש וביצעו פעילות טרור בדרום לבנון.
בינואר 2025, מפקד פיקוד צפון אלוף אורי גורדין אמר לחברי ועדת חוץ וביטחון במפגש שנערך בצפון לפני כשלושה שבועות כי מאז שנכנסה הפסקת האש עם לבנון לתקופה, חזבאללה ביצע מאות הפרות.
בתחילת ינואר 2025 דווח כי ישראל מתכננת לא לצאת מלבנון ולנסות להחזיר את חזבאללה להילחם מכיוון שחזבאללה וצבא לבנון לא מקיימים את חלקם בהסכם.
ב-5 בינואר ראש הממשלה נתניהו כינס דיון לגבי המצב בלבנון.
שר הביטחון ישראל כ"ץ הצהיר כי ישראל מעוניינת בקיום ההסכם, אך התנאי הראשי בו הוא נסיגת חזבאללה מצפון לליטני, ובהיעדר קיום תנאי זה ישראל תפעל בעצמה לצורך ביטחון הצפון.
ב-24 בינואר, לשכת ראש ממשלת ישראל הודיעה כי ישראל לא תיסוג בתום 60 הימים מדרום לבנון ונאמר כי "הסכם הפסקת האש טרם נאכף באופן מלא על-ידי מדינת לבנון".
הלשכה טענה גם: "במתווה הפסקת האש בלבנון נקבע כי הנסיגה המדורגת של צה"ל אמורה להתממש בתוך 60 יום.
הסעיף נוסח כך מתוך הבנה שתהליך הנסיגה עשוי להימשך מעבר ל-60 הימים".
הכוונה הייתה שצה"ל לא יסוג בשלב זה מהגזרה המזרחית בדרום לבנון, כאשר בגזרה המערבית החל צה"ל להיפרס מחדש בהתאם להסכם שנחתם מול ממשלת לבנון.
ההחלטה הישראלית לא להשלים את הנסיגה בתום 60 הימים קיבלה גיבוי מתוך הממשל האמריקאי שקרא להארכה קצרה וזמנית של הפסקת האש על מנת להבטיח כי לחזבאללה לא תהיה היכולת לאיים על העם הלבנוני או על שכניו.
ב-26 בינואר 2025, במלאת 60 יום להסכם, צה"ל לא נסוג מלבנון.
מאות פעילי חזבאללה ותושבי כפרים בדרום לבנון ניסו לחזור לבתיהם, אך צה"ל לא אפשר זאת ואף ירה לעברם.
לפי משרד הבריאות הלבנוני, 21 תושבים נהרגו וכ־124 נפצעו.
לטענת ישראל מדובר בפרובוקציה של חזבאללה וכי כוחות צה"ל ירו רק לעבר מי מהם שהיווה איום על כוחות צה"ל באזור.
בסוף היום, הודיע הממשל האמריקאי כי הסכם הפסקת האש יוארך עד 18 בפברואר.