tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחצבים: נפט, גז טבעי, פחם, מרבצי עפרות של מתכות לא ברזליות (נחושת, ניקל, בדיל, כספית); מרבצים של פלטינה וזהב.
ענפים עיקריים: תעשיית דיג (עיבוד של דגים ופירות ים), חקלאות, גידול איילים, כריית פחם ומתכות לא ברזליות, תעשיית חשמל, תחבורה ותיירות.
קוריאקים הם קבוצה אתנית במזרח הרחוק הרוסי, המתגוררים בצפון חצי האי קמצ'טקה בקמצ'טקה קראי, ומאכלסים את אדמות החוף של ים ברינג וים אוחוצק.
הגבולות התרבותיים של הקוריאקים כוללים את טיגילסק בדרום ואת אגן נהר אנאדיר בצפון.
הקוריאקים דומים מבחינה תרבותית לצ'וקצ'ים של הקצה הצפון-מזרחי של סיביר.
השפות ו (הנחשבת לעיתים קרובות כניב של הקוריאקית), קרובות מבחינה לשונית לשפת הצ'וקצ'י.
כל השפות הללו הן חברות במשפחת השפות הצ'וקוטקו-קמצ'טקיות.
הקוריאקים קשורים רחוק יותר ל בחצי האי קמצ'טקה.
כל העמים הללו ומיעוטים אחרים שאינם קשורים בקמצ'טקה ובסביבתה ידועים ביחד בשם .
השכנים של הקוריאקים כוללים את ה ממערב, את ה מדרום (במצר היבשה של חצי האי קמצ'טקה), את ה ממזרח ואת הצ'וקצ'י מצפון-מזרח.
הקוריאקים מחולקים בדרך כלל לשתי קבוצות.
אנשי החוף נקראים נמלאן (Береговые) כלומר 'תושבי הכפר', משום שהם חיים בכפרים.
אורח חייהם מבוסס על דיג מקומי וציד יונקים ימיים.
הקוריאקים שבפנים הארץ, רועי איילי הצפון, נקראים צ'בצ'ובן (чавчувен), כלומר 'עשירים באיילים'.
הם נוודים יותר, עוקבים אחר העדרים בזמן שהם רועים עם עונות השנה.
לפי מפקד האוכלוסין של 2010, היו ברוסיה 7,953 קוריאקים.
השם קוריאק היה מהמילה 'קוראק', שמשמעותה 'עם אייל הצפון (קור)' בשפה הסמוכה הצ'וקוטקו-קמצ'טקית.
ההתייחסויות המוקדמות ביותר לשם 'קוריאק' נרשמו בכתביו של הקוזאק הרוסי , שכבש את קמצ'טקה עבור הצאר ב-1695. גרסה זו של השם אומצה על ידי רוסיה במסמכי המדינה הרשמיים, ומכאן שהפך אותו לפופולרי מאז.
מקורם של הקוריאקים אינו ידוע.
אנתרופולוגים שיערו שגשר יבשתי חיבר את יבשת אירואסיה ואמריקה הצפונית במהלך הפליסטוקן העליון.
ייתכן שעמים נודדים חצו את ארץ הקוריאק של ימינו בדרך לאמריקה הצפונית.
מדענים משערים שאנשים נדדו הלוך ושוב בין האזור הזה ל לפני שעידן הקרח האחרון נסוג.
הם משערים כי אבותיהם של הקוריאקים חזרו לאסיה הסיבירית מאמריקה הצפונית במהלך תקופה זו.
קיים דמיון תרבותי ולשוני מסוים בין ה והקוריאקים.
הקוריאקים שכנו פעם בשטח הרבה יותר גדול במזרח הרחוק הרוסי.
גבולותיהם החופפים השתרעו עד לאזורי ניבך בחבל המנהלי חברובסק עד הגעת ה, שדחפו אותם לאזורם הנוכחי.
תחת ברית המועצות, נוצר האוקרוג האוטונומי קוריאק בשנת 1931 ונקרא על שמם של בני קבוצה אתנית זו.
בהתבסס על משאל עם מקומי בשנת 2005, המחוז מוזג עם קמצ'טקה קראי החל מ-1 ביולי 2007.
משפחות התקבצו בדרך כלל בקבוצות של שש או שבע, ויצרו להקות.
לצ'יף הנומינלי לא הייתה סמכות דומיננטית, והקבוצות הסתמכו על קונצנזוס כדי לקבל החלטות, בדומה לשוויון נפוץ בקבוצות קטנות.
חייהם של האנשים בפנים הארץ נסבו סביב איילי הצפון, מקור המזון העיקרי שלהם.
הם גם השתמשו בכל חלקי גופו לייצור חומרי תפירה ובגדים, כלים וכלי נשק.
הבשר נאכל בעיקר צלוי והדם, מח העצם והחלב נשתו או נאכלו נא.
הכבד, הלב, הכליות והלשון נחשבו למעדנים.
אלתית ו אחרים, כמו גם פירות יער ושורשים שיחקו תפקיד מרכזי בתזונה, שכן בשר האיילים לא הכיל כמה ויטמינים ומינרלים נחוצים, וגם לא סיבים תזונתיים, הדרושים כדי לשרוד בטונדרה הקשוחה.
כיום קונים הקוריאקים גם מזון מעובד, כמו לחם, דגנים ו.
הם מוכרים כמה איילים מדי שנה תמורת כסף, אבל יכולים להשלים את עדריהם בגלל האוכלוסייה הגדולה של איילים.
הבגדים היו עשויים מעורות איילים, אך כיום גברים ונשים מחליפים את זה לעיתים קרובות בבד.
הגברים לבשו מכנסיים רחבים וחולצת עור, שלעיתים קרובות היה מחובר אליה ברדס, מגפיים וכובעים מסורתיים מעור אייל.
הם עדיין משתמשים במגפיים ובכובעים.
הנשים לבשו אותו דבר כמו הגברים, אבל עם חולצה ארוכה יותר שמגיעה עד השוקיים.
כיום נשים לרוב לובשות מטפחת ראש וחצאית, אך לובשות את גלימת עור האיילים במזג אוויר קר.
הקוריאקים חיו באוהלים בעלי צורת כיפה, הנקראים ג'ג'אנגה, או יראנגה (מהמונח הצ'וקצ'י המפורסם יותר) בדומה לטיפי של האינדיאנים של המישורים האמריקאיים, אך פחות אנכיים, בעוד שחלקם חיו ביורטות.
המסגרת כוסתה בעורות רבים של איילים.
משפחות מעטות עדיין משתמשות ביארנגה כמגורים, אך חלקן משתמשות בהן למסעות לטונדרה.
במרכז היארנגה הייתה מדורה, אשר הוחלפה בתנור ברזל.
מיטות עורות איילים ממוקמות ממזרח למדורה.
הם השתמשו בארונות קטנים לאחסון מזון, ביגוד וחפצים אישיים של המשפחות.
קוריאקים בפנים הארץ רכבו על איילי צפון כדי להתנייד, הם כרתו את הקרניים שלהם כדי למנוע פציעות.
הם גם הרכיבו לצוות של איילים רתמות והצמידו אותם למזחלות כדי להעביר סחורות ואנשים בעת העברת המחנה.
כיום הקוריאקים משתמשים באופנועי שלג לעיתים קרובות יותר מאיילים.
רוב התחבורה הבין-כפרית היא באוויר או בסירה, אם כי כלי רכב משמשים לנסיעות לכפרים שכנים.
הם פיתחו נעלי שלג, בהן השתמשו בחורף (ועדיין עושים זאת) כשהשלג עמוק.
נעלי שלג מיוצרות על ידי קשירת גיד איילים ורצועות עור לקליפת שדר בצורת מחבט טניס או חישוק מערבה בוכייה.
רצועות הגידים משמשות להצמדת הנעל לכף הרגל.
ילדים למדו לרכוב על אייל, מזחלת ולהשתמש בנעלי שלג בגיל צעיר מאוד.
הקוריאקים האחרים היו יורדי ים מיומנים שצדו לווייתנים ויונקים ימיים אחרים.
קוריאקים מאמינים בישות עליונה שאותה הם מכנים בשמות שונים: ŋajŋənen (יקום/עולם), ineɣitelʔən (מפקח), ɣət͡ɕɣoletənvəlʔən (מאסטר-של-העולם העליון), ɣət͡ɕɣolʔən (אחד במרומים).
הוא נחשב כמי שמתגורר בגן עדן עם משפחתו וכאשר הוא רוצה להעניש את האנושות על מעשים לא מוסריים, הוא נרדם ובכך מותיר את האדם חשוף לציד לא מוצלח ולמחלות אחרות.
המיתולוגיה הקוריאקית מתמקדת בשמאן העל-טבעי קוויקיל (העורב הגדול), אשר נוצר על ידי הישות העליונה כאדם הראשון והמגן של הקוריאק.
מיתוסים של העורב הגדול נמצאים גם בדרום-מזרח אלסקה בתרבות הטלינגיט, ובקרב ילידי היידה, צימשיאן ושאר העמים הילידים בחוף הצפון-מערבי של אמריקה הצפונית.
אדמות קוריאק הן הרים וטונדרה וולקנית.
עצים מחטניים גדלים ליד האזורים הדרומיים לאורך החוף של "מפרץ שלחובה" של ים אוחוצק.
האזורים הצפוניים בפנים הארץ קרים הרבה יותר, שם גדלים רק שיחים שונים, אך די בהם כדי לקיים נדידת איילים.
הטמפרטורה הממוצעת בחורף היא 13- מעלות צלזיוס בעוד בקיץ הקצר היא +12 מעלות צלזיוס.
השטח המיוער לפני הקולוניזציה הרוסית היה 301,500 קילומטרים רבועים, המקביל בערך למחוז קוריאק, שהמרכז המנהלי שלו הוא פלנה.
כיום הקוריאקים הם קבוצת המיעוט הגדולה ביותר עם 8,743 איש.
אוכלוסיית החבל המנהלי היא כיום רובה רוסית אתנית, צאצאים של המתיישבים הקוזאקים.
קוריולאנוס "קוריו" סנואו הוא דמות בזיכיון "משחקי הרעב", הכולל סדרת ספרים וסדרת סרטים.
בטרילוגיה המקורית (2008–2010), הנשיא סנואו הוא דיקטטור פשיסט שמוביל תנועה אנטי-מהפכנית.
בפריקוול, "בלדה לנחשים וציפורי שיר" (2020), הוא נער אינטליגנטי ושאפתני בן 18. הוא מקבל את התפקיד להדריך בחורה שמתחרה במשחקי הרעב ה-10 כמיועדת - זמרת צעירה בשם לוסי גריי ביירד - והשניים מפתחים רגשות הדדיים.
בעיבודים הקולנועים, הנשיא סנואו מגולם על ידי דונלד סאת'רלנד.
הוא ביקש להיות מעורב בסדרה מכיוון שהאמין שדבר זה יעסיק את הצופים הצעירים בפוליטיקה של מהפכה.
טום בליית' לוהק לתפקיד סנואו הצעיר ב"משחקי הרעב: בלדה לנחשים וציפורי שיר" (2023): הוא ראה את הדמות מתקדמת בשלושה שלבים, מתמימה ושאפתנית לדמות השמורה יותר, שבנתה את הדמות של סאת'רלנד.
ורדים הם סמל של משפחת סנואו, המחברים את קוריולאנוס לאמו ולסבתו.
הוא משתמש בשושנים כדי לתקשר עם הדמות הראשית של "משחקי הרעב", קטניס אוורדין.
השיטה העיקרית שלו לחיסול אויביו היא עם רעל.
סנואו מושפע מתפיסתה של ד"ר גול לגבי שליטה במדינה כהכרח למניעת אי סדר.
בתחילה הוא פועל כדי לעזור ללוסי גריי מתוך אינטרס אישי אך מפתח כלפיה רגשות.
ללוסי גריי יש קווי דמיון לקטניס, כמו המוזיקליות, הבית והחוויה שלהן במשחקים.
מבקרי הספר והסרט לא ראו בעין יפה את הבחירה לרכז את סנואו ב"בלדה לנחשים וציפורי שיר", שכן ידוע שיהפוך לנבל.
עם זאת, ההופעה של סאת'רלנד בארבעה סרטי "משחקי הרעב" - שהרחיבו את תפקיד הנשיא סנואו מהספרים - זכתה לשבחים.
סאת'רלנד היה מועמד לפרסי בחירת הנוער ולפרסי הסרטים והטלוויזיה של MTV.
סנואו חי בפאנם, שם קפיטול מובחר שולט על 12 מחוזות.
בכל שנה מתקיימים משחקי רעב כדי להעניש את המחוזות על המהפכה שניסו לחולל, הידועה בשם הימים האפלים.
המשחקים מורכבים ממיועד זכר וממיועדת נקבה מכל מחוז שנלחמים עד מוות עד שנשאר אחד מהם.
סנואו מגיע ממשפחת קפיטול עשירה שאיבדה את מעמדה בימים האפלים, שם נהרג אביו קראסוס בקרב.
סנואו עומד בפני פינוי מדירת הפנטהאוז שלו, יחד עם בת דודתו, טיגריס וסבתו - שאותה הם מכנים "סבתנו".
המשפחה מכרה הרבה מחפציה ונאבקת לאכול טוב.
במשחקי הרעב ה-10, לסנואו בן ה-18 יש הזדמנות כמנטור להגביר את מעמדו ולממן את לימודיו הקרובים באוניברסיטה.
הוא משובץ כמנטור של המיועדת ממחוז 12, לוסי גריי ביירד בת ה-16, שמראה אופי וביצועים דרך השירה שלה.
סנואו פוגש אותה בתחנת הרכבת, מגניב לה אוכל ומכין אותה לזכות בחסויות מהקפיטול כדי שיוכל לספק לה מזון ומים בזירה - תכונה חדשה של המשחקים שהוא מציע.
הם מתקרבים ומחזיקים ידיים אחד עם השני.
ד"ר גול, קברניטית המשחקים הראשי, מתעניינת ברעיונותיו של סנואו למשחקים ובהצעות כיצד להגביר את המשיכה שלהם.
היא מאלצת אותו להיכנס לזירה כדי להוציא מנטור אחר - סג'אנוס פלינת' יליד מחוז 2 - שמפגין נגד המשחקים.
בעודו עוזב עם סג'אנוס, סנואו הורג מיועד ממחוז 8 כדי להגן על עצמו.
סנואו מבין שד"ר גול מתכננת לשחרר נחשי מוטציה בזירה ומפיל מטפחת עם הריח של לוסי גריי לתוך כלוב הנחשים כדי שלא יתקפו אותה.
לוסי גריי מנצחת את המשחקים.
הדיקן הייבוטום מגלה שסנואו רימה וכופה עליו להירשם להיות אוכף שקט, שם הוא יאכוף פקודות במחוז 12. סג'אנוס גם נרשם כאוכף שקט.
סנואו מתאחד עם לוסי גריי, והם מתחילים מערכת יחסים; היא משתתפת בהופעות המוזיקליות שלה עם משפחתה, אנשי הקובי.
הוא מקנא בעברה עם בחור ממחוז 12, בילי, בזמן שהיא כותבת שירים על סנואו.
לאחר שנקלע למזימה של מורד שמערבת את סג'אנוס, סנואו הורג את בילי ובתו של ראש המחוז, מייפר ברובה אסור ומספק מידע שמוביל את סג'אנוס ומורד נוסף להורג.
מחשש שגם הוא יצא להורג, הוא בורח ליער עם לוסי גריי.
סנואו מגלה ומשמיד את העדויות האחרונות לפשעיו כאשר לוסי גריי מתחילה לפקפק בו בגלל מספר האנשים שהוא אומר שהוא הרג.
הוא רודף אחריה ברחבי היער, והיא משאירה נחש לתקוף אותו.
הוא יורה בה ולא בטוח אם היא מתה או ברחה.
הוא חוזר לפאנם, שם מוקצה לו חונכות יוקרתית תחת ד"ר גול.
ב"משחקי הרעב", "התלקחות" ו"עורבני חקיין", קוריולאנוס סנואו הוא נשיא פאנם.
ב"התלקחות", סנואו נפגש עם קטניס אוורדין לפני סיבוב הניצחון שלה כדי לאיים עליה ועל אהוביה.
כדי לרסק את המרד נגד הקפיטול, סנואו אומר שקטניס חייבת לשכנע אפילו אותו שהיחסים שלה עם פיטה אמיתיים.
ב"עורבני חקיין", סנואו מנהל את המערכה הצבאית של הקפיטול כדי לבטל את המהפכה במחוזות והופך לאויב המושבע של קטניס.
בספר "עורבני חקיין" נראה סנואו בטלוויזיה ובדמיונה של קטניס.
קטניס דורשת להיות זו שתהרוג את סנואו כדי להצטרף לצוות התעמולה של המורדים, רגע שלא נראה מהסרטים.
מאוחר יותר היא מתעקשת להילחם בקפיטול על מנת להרוג את סנואו ישירות.
לאחר הניצחון של המורדים, קטניס מוצאת את סנואו אופטימי כשהוא מדבר על השניים ש"משחקים הם בשביל טיפשים".
סנואו מתחיל לגרום לקטניס להאמין שמחוז 13 הטיל את הפצצות שהרגו את אחותה הצעירה פרים.
נערכת הוצאה להורג פומבית לסנואו, שם קטניס אמורה להרוג אותו עם חץ וקשת.
במקום זאת, היא יורה במנהיגת המרד אלמה קווין, מה שמוביל את סנואו לצחוק ללא שליטה ולמות משיעול דם.
בעיבודים הקולנועיים, לסנואו יש תפקיד גדול יותר, כאשר סצנות נוספות מוצגות מנקודת מבטו.
ב"משחקי הרעב", הוא מנהל שיחות עם קברניט המשחקים הראשי, סנקה קריין בגן ורדים.
ב"התלקחות", תפקידו העיקרי הוא לדון עם קברניט המשחקים הראשי החדש, פלוטארך הוונזבי.
ב"עורבני חקיין - חלק א'", מוצגים צוות מאחוריו כולל כותב נאומים.
ב"עורבני חקיין - פרק הסיום", הוא מרעיל גנרל בארוחת ערב רשמית.
סצנה שנמחקה מ"עורבני חקיין - חלק א'", מציגה את סנואו דן בהתקוממויות עם פיטה ומסביר את תפקידו של פיטה במסע התעמולה שלו.
הוא הושמט מכיוון שהסרט מוצג מנקודת המבט של קטניס.
שמה של הדמות מבוסס על שמו של המצביא הרומאי גאיוס מרקיוס קוריולאנוס, שבתרבות המערב יצא לו שם של אדם תככן שחיזוק מעמדו הרם על חשבון הזולת היה בראש מעייניו, בין היתר הודות למחזה "קוריולנוס" לשייקספיר.
המבקרת שרה לייל מהניו יורק טיימס השוותה את דמותו ומעשיו לאלו של הקיסר נרון, ניקולו מקיאוולי וריצ'רד השלישי (שאף הוא זכה לתדמית שלילית בעקבות מחזה מאת שייקספיר).
סנואו פועל בתחילה בשמה של לוסי גריי כדרך להגיע לאוניברסיטה.
עם זאת, עד מהרה הוא מתחיל לדאוג לה באמת ומתקשה להבחין בין המניעים שלו לעזור לה.
סנואו חווה גם אהבה וגם רכושנות כלפי לוסי גריי.
אולם לדעתו, לוסי גריי בוגדת בו, והוא הופך לדמות קרה יותר.
קטניס עשויה להזכיר לסנואו את לוסי גריי בשל המחוז המשותף, הכישרון המוזיקלי והיחסים שנוצרו במשחקים.
סנואו מאמין שפיטה אוהב את קטניס, אבל שאין לה רגשות אליו; הוא "מכריח אותה" לשכנע אותו שהקשר שלהם אמיתי.
קטניס שרה כתעמולה מהפכנית, המקבילה לכתיבת השירים של לוסי גריי.
היא גם שרה ישירות שירים שהלחינה לוסי גריי.
קולינס אמרה שהמוזיקה של לוסי גריי "עזרה להפיל" את הנשיא סנואו, וציטטה את קטניס שרה "Deep in the Meadow" לרו במהלך "משחקי רעב".
סנואו סימפתי בתיעוב הראשוני שלו כלפי ד"ר גול.
עם זאת, הם שותפים לדעה שהמשחקים נחוצים כדי להראות את התנהגותם של בני אדם בצורה החייתית ביותר.
ד"ר גול מעודדת את סנואו לראות את שליטת הקפיטול בפאנם מוצדקת כדי להגן מפני כאוס.
קורייאת היא עיר במחוז אל-ג'וף שבצפון-מערב ערב הסעודית.
העיר שוכנת כ-1,180 ק"מ צפון-מערבית לבירה ריאד, צמוד לגבול עם ירדן.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של ערב הסעודית משנת 2022, התגוררו בעיר 167,080 בני אדם.
העיר ידועה בזיתים ובמלח שלה.
30 ק"מ מערבית לעיר שוכן , מעבר הגבול הגדול והחשוב ביותר בערב הסעודית ומהגדולים במזרח התיכון כולו.
כלכלת העיר מבוססת על מספר גורמים עיקריים, המהווים את מקור פרנסתם של תושביה:
רעיית צאן: בהתאם למקומה של העיר בתוך בקעת סירחן, מקיימים תושביה רעיית צאן במשך כל השנה.
תעשייה: בקורייאת יושבת תעשייה המייצרת מוצרים כגון שמן זית ומלח מתוצרת חקלאית מקומית.
סחר: בעיר יושבים סוחרים, המקיימים סחר יבשתי באזור גבול ירדן, עם צידו השני, הירדני.
חקלאות: תושבי העיר מגדלים זיתים וגידולים המותאמים לאיכות הקרקע המקומית.
קורייאת נמצאת על כביש 65 הערבי, המקשר אותה עם מרכז ערב ועם מערב המדינה וחופי ים סוף.
בקצה הצפוני של העיר מתחיל כביש 85 הערבי, כביש הצפון של ערב הסעודית.
כביש זה מקשר את העיר מזרחה אל מחוז הגבולות הצפוניים הסעודי.
כביש 65 ממשיך מהעיר לצפון, עובר את ולאחר מכן מגיע לגבול ירדן, כאשר המשכו הוא כביש 30 הירדני.
בנקודת הגבול נמצא מעבר הגבול אל-חדית'ה, מעבר הגבול הגדול והחשוב ביותר בערב הסעודית, ואחד הגדולים ביותר במזרח התיכון.
המעבר מקשר את סעודיה ישירות לירדן, ובעקיפין לסוריה, לבנון וטורקיה, ועיקר השימוש בו הוא למעבר עולים לרגל מוסלמים בחג' למכה, וליצוא ויבוא מטענים.
בעיר קיים ענף תעופה, והוא מקושר על ידי נמל התעופה קורייאת, שנמצא כ-10 קילומטרים ממרכז העיר.
חברת התעופה סעודיה מפעילה ממנו קווים לריאד ולג'דה.
שדה התעופה הקרוב ביותר הוא נמל התעופה טורייף בטורייף.
העיר מקושרת תחבורתית גם על ידי שירות אוטובוסים, ונמצאת בה גם תחנת רכבת, המופעלת על ידי חברת , המחברת את קורייאת עם ריאד.
בקורייאת ישנם בתי ספר, והאוניברסיטה הקרובה ביותר היא .
בעיר ישנם שני בתי חולים מרכזיים קטנים: בית החולים הכללי של קורייאת ובית החולים המלך פייסל.
האתר הארכאולוגי המרכזי של העיר הוא טירת קף, הממוקמת בכפר, ומהווה גם אטרקציה תיירותית שלה הסמוך לעיר.
מדובר באחוזה היסטורית שנבנתה בשנת 1338 על ידי השייח' נוואף אל-שעלן, הרבה לפני שהאזור שהיה נתון לשלטון סעודי, צורתה של הטירה היא כספינת מלחמה מאבן גיר, והיא כוללת מספר חדרים למגורים ולניהול האחוזה, בנוסף למספר מחסני תחמושת, וארבעה מגדלים בכל פינה.
בקרבת העיר, בכפר סמוך נמצאים שרידי האתר המקראי קרקור, הנזכר בספר שופטים כחלק ממלחמת מדין.
שיטת סיווג האקלים קפן מסווגת את האקלים בקורייאת כמדברי-חם, כאשר הטמפרטורה השנתית הממוצעת בעיר היא 20.2 מעלות צלזיוס.
רוב הגשמים בקורייאת יורדים בחורף, ובממוצע יורדים בה בערך 42 מילימטרים של משקעים מדי שנה.
איזודה קוריוסאי (ביפנית: 礒田 湖龍斎) היה צייר ואומן הדפסים יפני מזרם האוקיו-אה שפעל בין השנים 1769 ל-1790.
קוריוסאי נולד בשנת 1735 ועבד כסמוראי בשירות שבט צוצ'יה.
הוא הפך לרונין חסר אדון לאחר מותו של ראש השבט ועבר לאדו (טוקיו של ימינו) שם התיישב ליד גשר ריוגוקו באזור יאגנבורי.
הוא הפך למעצב הדפסים שם תחת השם האמנותי הארוהירו בשנת 1769, בתחילה יצירותיו עסקו בסמוראים.
בשנת 1770 מת סוזוקי הארונובו נפטר בשנת 1770, ובערך באותה תקופה החל קוריוסאי ליצור הדפסים בסגנון דומה לשלו המתאר את החיים באזורי הבילוי באדו.
בשנת 1782, קוריוסאי הגיש בקשה וקיבל את התואר הבודהיסטי hokkyō ("גשר החוק") מחצר הקיסרות ולאחר מכן השתמש בתואר כחלק מחתימתו.
תפוקתו האטה מתקופה זו, אם כי הוא המשיך לעצב הדפסים עד מותו בשנת 1790.
קוריוסאי יצר סך הכל כ- 2,500 ציורים מוכרים, בממוצע ארבעה בשבוע.
לדברי היסטוריון האמנות אלן הוקלי, "ייתכן כי קוריוסאי היה אחד מהאמנים הפוריים ביותר של המאה השמונה עשרה".
הסדרה "מודלים לאופנה: עיצובים חדשים כעלים צעירים ורעננים" ( Hinagata wakana no hatsumoyō, 1776–1781) כוללת 140 הדפסים, סדרת הדפסי האוקיו-אה הארוכה ביותר.
קוריוסאי עיצב לפחות 350 הדפסי עמודי האשירה-אה, מספר רב של הדפסי שונגה ואחרים.
בנוסף להדפסי העץ שיצר, עסק קוריוסאי גם בציור, ניקוהיצו-גה.
כ-90 ציורים שלו ידועים, מה שהופך אותו לאחד הציירים הפוריים ביותר של התקופה.
למרות הפרודוקטיביות והפופולריות של קוריוסאי - הן בתקופתו והן בקרב אספנים מאוחרים יותר - מחקר מועט נעשה סביב יצירתו.
ההיסטוריות הראשונות של האוקיו-אה שנכתבו במערב במאה ה-19 העלו אמנים מסוימים כדוגמה ומופת אך עבודתו של קוריוסאי נתפסה כתלויה יתר על המידה בהארונובו, שמת ב-1770, ונחותה מזו של קיונאגה, ששיאו הגיע בשנות ה-80 של המאה ה-18.
קורינתוס היא עיר נמל יוונית בקצה המערבי של תעלת קורינתוס, בצפון מזרח הפלופונסוס.
קורינתוס – העיר השנייה בגודלה בפלופונסוס ובירת היחידה האזורית של קורינתוס – משמשת צומת תחבורה בין צפון יוון ודרומה.
העיר החדשה הוקמה בשנת 1858 במרחק 7 קילומטר מן העיר הישנה שנהרסה ברעידת אדמה, ושוקמה בשנת 1928 בשנית לאחר רעידת אדמה נוספת.
קורינתוס העתיקה שכנה כ-300 מטר מהים, מצודת העיר במרכזה, וממוקמת על גוש סלעים.
לעיר היו שני נמלים, אחד במפרץ סרוני שחיבר אותם לים האגאי, והשני במפרץ קורינתוס.
תושבי קורינתוס היו דורים אולם סביר להניח שהייתה קיימת מושבה, או מצודה מיקנית בתקופה מוקדמת יותר.
בתקופה הארכאית נשלטה העיר בשלטון אוליגרכיה שהונהג על ידי משפחת הבקכיאדים.
בשנת 657 לפנה"ס הושלטה טירניה של קיפסלוס, ולאחריו בנו פריאנדרוס.
פריאנדרוס הודח, ובמקומו השתלטו על העיר האצילים, שהקימו בשנית אוליגרכיה, אם כי מתונה יותר מהראשונה.
במאה ה-8 לפנה"ס הקימה העיר מושבות על קורפו, את סירקוזה בסיציליה.
במאה ה-6 לפנה"ס הקימה את פוטידאיה.
קורינתוס נטלה חלק חשוב במלחמה נגד פרס.
למרות היותה חברה בליגה הפלופונסית שמרה קורינתוס על יחסים טובים עם אתונה, אך המדיניות של אתונה והתחרות המסחרית בין שתי הערים, גרמה לקורינתוס להימנות עם יוזמי המלחמה הפלופונסית, והעילה לחלקה הראשון של המלחמה הייתה פעילות מלחמתית של אתונה נגד קורינתוס, סביב האי קורפו, שהכיל מושבה קורינתית.
הצי האתונאי הביס והשמיד את הצי הקורינתי ליד האי בקרב סיבוטה.
גם המלחמה השנייה נערכה סביב מושבה של קורינתוס, סירקוזה.
בראשית המאה ה-4 לפנה"ס חתמה קורינתוס ברית עם אתונה, והתאחדה עם ארגוס.
לאחר ניצחון פיליפוס השני את יוון הוא הקים בעיר את מרכז הברית ההלנית (או הליגה הקורינתית) בחורף שנת 338/337 לפנה"ס.
הרומאים הרסו ושרפו את העיר בקרב קורינתוס בשנת 146 לפנה"ס, ואף על פי שישנן עדויות ארכאולוגיות לקיום של יישוב כלשהו אחרי כן, נחשבה העיר הרוסה עד הקמתה מחדש על ידי יוליוס קיסר בשנת 44 לפנה"ס.
לפי אפיאנוס יושבה העיר החדשה בעבדים משוחררים רומאים.
הרומאים הפכו את העיר לבירת הפרובינציה אכאיה.
פאולוס השליח הנוצרי ביקר בעיר בשנת 51 או 52 לספירה, ובשנית בשנת 58 לספירה, וכתב את האיגרות אל הקורינתים - האיגרת הראשונה והאיגרת השנייה.
בפלישתו של אלאריק ליוון בשנת 365 נבזזה העיר.
בשנת 521 נהרסה קורינתוס ברעידת אדמה, והצטמצמה למשך ימי הביניים למצודתה.
העיר נכללה בנסיכות אכאיה ומ-1421 נשלטה על ידי ונציה.
ב-1458 נפלה לידי הטורקים, ולא חזרה לידי היוונים עד מלחמת העצמאות היוונית.
לפי האגדה קורינתוס נוסדה על ידי סיזיפוס, ובעיר זו הסתיים סיפורם של יאסון ומדיאה באופן טראגי.
המקדש הגדול של קורינתוס היה לכבוד אפרודיטה אלת האהבה והיופי היוונית.
המשחקים האיסתמים לכבוד פוסידון אל הים נערכו במצר קורינתוס.
לפי האגדה, כאשר נולד אדיפוס, קשרה יוקסטה אימו את רגליו והפקידה אותו בידי יד ימינו של המלך, שציווה להרוג את הילד בהר קיתריון.
אך יד ימינו של המלך, שריחם על התינוק, מסר אותו לרועה של פוליבוס, שמסר את אדיפוס למלך קורינתוס, שהיה חשוך ילדים.
ידוע על הימצאות יהודים בקורינתוס כבר משנת 40 לספירה על פי עדות פילון.
לפי ספרות נוצרית מוקדמת ידוע על הימצאות בתי כנסת וקהילה יהודית במאה הראשונה לספירה, שמצבה הכלכלי לא היה טוב.
כמו כן, ידוע שנעשתה בה פעילות מיסיונרית נוצרית (לפי האיגרת הראשונה אל הקורינתים והאיגרת השנייה אל הקורינתים) כאשר מנהיג הכנסייה בעיר, סילא, שותפו פאולוס, היה יהודי.
בסוף 67 נשלחו מהגליל הכבוש 6,000 שבוי מלחמה יהודים לעבודות פרך בחפירת תעלת קורינתוס, ויכול להיות שהקהילה המקומית פדתה חלק מהם.יוסטינוס מרטיר, בספרו מן המאה ה-2, מתאר דיון תאולוגי עם יהודי פליט ממרד בר כוכבא אשר התגורר באותה עת בקורינתוס.
יהודי העיר ברחו זמנית לאיים סמוכים, עקב פלישת הויזיגותים במאה ה-4.
תחת השלטון הביזנטי, ובייחוד במאות ה-9 וה-10, נרדפו וסבלו היהודים.
צבעים יהודים מקורינתוס יסדו את תעשיית המשי בסיציליה.
בנימין מטודלה מצא קהילה של כ-300 יהודים בעיר, ב-1175, שעסקו בתעשיית המשי.
ב-1923 ידוע על קהילה של 400 איש, סביר מאוד שכל האוכלוסייה היהודית של העיר הושמדה בשואה, ולאחר מלחמת העולם השנייה לא נותרו יהודים בעיר.
קורינתיה היא יחידה אזורית של יוון, הממוקמת בצפון מזרח חצי האי הפלופונסי, ושייכת למחוז פלופונסוס.
היחידה האזורית כוללת בשטחה גם את חלקו המערבי של מצר קורינתוס, מצר יבשה המחבר את חצי האי עם חבל אטיקה שביוון התיכונה, ואת תעלת קורינתוס, החוצה את המצר ומחברת בין המפרץ הסרוני לבין מפרץ פטרס.
היחידה גובלת במערב אטיקה בצפון מזרח, במפרץ הסרוני במזרח, בארגוליס בדרום, בארקאדיה בדרום מערב, באכאיה במערב, ובמפרץ פטרס בצפון.
בערך שליש מהאוכלוסייה שוכנת בתחומי הרשות המוניציפלית של קורינתוס, העיר הגדולה באזור, בירתה המינהלית של היחידה, ומרכזה הכלכלי והמסחרי.
קורינתיה מחולקת לשש רשויות מוניציפליות: קורינתוס במזרח היחידה, בצידה הדרומי של תעלת קורינתוס, לוטראקי-פרכאורה-אגיו תאודורי, בצד הצפוני של התעלה, ולו-ווחה ונמאה במרכז היחידה, סיקיון בדרום מערב, וקסילוקסטרו-אורוסטינה בצפון מערב.
בשל מיקומה על מצר קורינתוס, ולחופי המפרץ הסרוני ומפרץ פטרס, היחידה האזורית מהווה נתיב תחבורה עיקרי בין צפון יוון ודרומה.
היחידה מהווה גם מרכז תעשייתי חשוב, בין השאר בשל תעשיית זיקוק הנפט שלה, ובשל נמל הסחורות הגדול ביוון, אגיו תאודורי, הממוקם במזרחה.
קורין אלאל (15 במרץ 1955 – 12 בדצמבר 2024) הייתה זמרת-יוצרת, מלחינה, מעבדת ומפיקה מוזיקלית, גיטריסטית ופזמונאית ישראלית, כלת פרס לנדאו למפעל חיים לשנת 2022.
קורין אלאל נולדה בתוניס שבתוניסיה, בת בכורה להוברט וקלודין.
סבה מצד אביה היה אדם מבוסס ובעל בית החרושת לשוקולד היחידי בתוניס, "שוקולה אלאל".
בגיל 8 עלתה לישראל עם הוריה ואחיה.
הוריה סיפרו לה שהנסיעה לפריז והמעבר לישראל היו בהפתעה, ונדרשו לכך משום שאביה של אלאל, סוכן "המוסד", היה בסכנה להיתפס.
תחילה התגוררה המשפחה בנתניה, וכעבור שנתיים עברה להרצליה.
אלאל החלה לנגן בגיטרה כשהייתה בת 12. היא ניגנה עם חברה יגאל דה בוטון (לימים זמר וליצן).
בתיכון ניגנה בלהקות שונות, וכתבה שירים ולחנים.
את שירותה הצבאי עשתה תחילה בלהקת פיקוד הדרום, אך בשל סירובה לרקוד באחת מתוכניות הלהקה, עברה לצוות הווי הנדסה קרבית, עם יהודית רביץ ויואל לרנר.
לאחר שירותה הצבאי החלה לשמש זמרת רקע בהקלטות רבות, ובהן בשיר שברבות הימים הפך לקלאסיקה ישראלית, "עטור מצחך", בו ליוותה לצד יהודית רביץ את אריק איינשטיין.
כן ליוותה בשירה גם את שלום חנוך, רמי פורטיס, נורית גלרון, צביקה פיק, שמוליק קראוס, מיקי גבריאלוב, גלי עטרי ואחרים.
בסוף 1976 הופיעה במחזמר "שפנים בחלל" מאת גדעון כפן וגידי שחם.
מהפרויקט יצאו השירים "כסני בשמיכה אינדיאנית" (שכתבה רות רבינוביץ'), "קול של השכמה", "עיר פלאים" ו"צמודים בחלל" שנכנסו למצעדים, אך לא הצליחו בהם.
ב-1977 החליפה אלאל את סמדר וימזר במופע "אדם וחֲבָל" של יהונתן גפן.
לאחר מכן החלה להופיע בצמד עם מיקי גבריאלוב (בין השאר בפסטיבל נביעות); מתוך שיתוף הפעולה יצאו שני שירים שזכו להצלחה: "הכל בינינו כרגיל", שהלחינה למילים של יעקב גלעד, ו"סמבה אבן גבירול", שכתבה בשיתוף עם יענקל'ה רוטבליט, עטרה אופק וגבריאלוב ללחן של גבריאלוב.
בשנת 1978 השתתפה אלאל במופע "ארץ טרופית יפה", לצד מתי כספי, יהודית רביץ, צילה דגן, צמד הפרברים ויוריק בן דוד.
אלאל שרה סולו במופע את השיר "אמור לי".
המופע הוקלט, והאלבום יצא ב-1979.
באותה שנה הקליטה את השיר "יונק הדבש", שכתב משה בן-שאול והלחין יאיר מילר.
בהמשך השנה הקליטה שני שירים נוספים שהלחין מילר: "אישה הרה", שכתבה מירה מאיר והבלדה הקצבית "תן לי יום", שכתב דידי מנוסי.
שלושת השירים הופיעו בשנות ה-90 באלבומי אוסף והופיעו במסגרת התוכנית "שעה משירי יאיר מילר" ששודרה בגלי צה"ל ב-1979. בסוף אותה שנה אלאל הופיעה לבדה לראשונה במופע "ממתקים מפוזרים", עם רפי קדישזון בפסנתר ובני קדישזון בתופים.
משירי המופע הוקלט רק שיר הנושא שצעד בגלי צה"ל ולא זכה להצלחה.
שיר אחר מהמופע, "מחר יהיה יום יפה", שאותו שרה גלי עטרי, הוקלט מאוחר יותר לאלבומה "ממריאה ברוח", שיצא בשנת 1984.
עוד באותה שנה תרמה קולות רקע לאלבומו של צביקה פיק "המראה", והופיעה בתפקיד אורח בסרטו של הבמאי אבי נשר "דיזנגוף 99".
בשנת 1980 למדה אלאל באקדמיה למוזיקה, למדה נגינה בסינתיסייזר והשתתפה בפרויקטים רבים.
לאלבומו הראשון של אריק סיני שיצא באותה שנה הלחינה אלאל את השיר "דרך הכורכר" למילים של יעקב גלעד, בו גם שרה קולות רקע.
עוד באותה שנה הקליטה שיר שכתבה והלחינה לעיבוד של יהודה עדר, "אני משתגעת", שיצא לרדיו בתחילת 1981.
באותה שנה הקליטה אלאל את הגרסה המקורית של השיר "שיר לשירה" בעיבודו של עדי ישעיה.
השיר בגרסה המקורית היה מועמד למצעד השבועי של גלי צה"ל באפריל באותה שנה, אבל לא הצליח להיכנס אליו.
ב-1982 השתתפה בהרכב "אצבעות שמחות" לצד מוטי דיכנה ואהרון ביהרוז.
בשנת 1983 חזרה להופעות עם הגיטריסט יעקב אלגרנטי, ואחר כך עם בועז קביליו ועם דורי בן זאב, שגם שר איתה בפרסומות לירקות (בהן הג'ינגל "עגבנייה הא הא הא", שהפך ללהיט).
באותה תקופה הקליטה אלאל סקיצות ביתיות, והייתה חברה בלהקת "ליפסטיק", לצד משה דעבול בגיטרות ושירה, איתי זילבר בבס, דני מקוב בתופים וארי פרנקל בקלידים.
יחד עם הלהקה הקליטה בקיץ סתיו 1983 את אלבומה הראשון, "קורין אלאל" (ששמו המקורי תוכנן להיות "מותק" אך שונה ברגע האחרון), שיצא ב-1984. אלאל הלחינה את רוב שירי האלבום, ובהם הלהיט "מותק", "חיה בתוך קופסה", "ציפור", "אני רוצה לעצור", "מוכר זה לא מוכר" ו"תמונה בכחול".
את השיר "תן לי קצת ממך" הלחין לה יזהר אשדות, שגם השתתף בעיבודים ובהפקה המוזיקלית.
אלבום הבכורה התאפיין בסגנון רוק חזק שהיה רחוק מהמיינסטרים, ולא זכה להצלחה, ורק כאשר יצא על גבי תקליטור בשנת 1993 זכה להכרה.
השירים "חיה בתוך קופסה" ו"בננ" שהופיעו באלבום, נכתבו בעקבות תאונת הדרכים בה נהרגה השחקנית דבורה בקון, שהייתה חברתה הקרובה של אלאל (אם כי בשירים לא הייתה התייחסות לאישה שנהרגה).
אחרי יציאת האלבום, יצאה אלאל לסיבוב הופעות עם להקת "גן עדן".
באותה תקופה חזרה אלאל להלחין ולשיר גם שירים שאינם מסוגת רוק, ובהם השיר "אין לי ארץ אחרת" שהלחינה למילים של אהוד מנור, וגם שרה קולות רקע בביצוע המקורי.
השיר זכה להצלחה בביצועה של גלי עטרי ונחשב לנכס צאן ברזל.
בשנת 1985 השתתפה עם הילה הררי בפסטיגל עם השיר "בלבולים" שהלחינה למילותיו של דודו ויזר.
באותו פסטיגל ביצעה ריקי גל את השיר "על הנילוס" שהלחינה אלאל למילותיו של משה דיין.
באותה שנה השתתפה בפסטיבל ערד עם השיר "ילדת המדבר", שכתב לה דורי בן זאב ובקדם-אירוויזיון עם השיר "בכל יום".
בנוסף, הלחינה וביצעה באותה שנה את "שיר בכיף" שכתב שמוליק קלוסקי ועיבד ירון בכר.
"שיר בכיף" נבחר להיות שיר הנושא של "פסטיבל הכוכבים" אשר התקיים בארץ באותה שנה, ובו השתתפו כוכבים בינלאומיים רבים ובהם אל סטיוארט, אל די מיולה, ג'ו קוקר, דייוויד קנופלר, מריליון ואחרים.
השיר הפך בן לילה ללהיט ענק, על אף שיצא על גבי תקליט שדרים בלבד.
רק בשנות ה-90 שולב השיר, לראשונה, באלבום "שיר בכיף" שכינס להיטים של מיטב הזמרים, במסגרת סדרת התפוז של חברת NMC.
ב-1998 ביצעה קורין את "שיר בכיף" באלבום ההופעה - "חברים שרים אלאל".
השיר זכה לגרסאות כיסוי, בין השאר באלבום "אוספרטי" של רוני דואני, משנת 2014.
ביוני 1987 יצא אלבומה השני של אלאל, "פירות אסורים", שאת שיריו עיבדה והפיקה יחד עם הקלידן דורון פיקר.
אלאל הלחינה את כל שירי האלבום, שמתוכו התפרסמו השירים "מלחמה", "היום כבר עולה", "פירות אסורים", "כבשים", "זר בגופו", וכן "שישי בלילה" למילותיו של שמוליק קלוסקי, אשר כתב עם אלאל גם את "תינוק בוכה".
את המילים לשיר "כבר הרבה מאוד ימים" כתבה הזמרת חני ליבנה.
בריאיון איתה ב"עד פופ" באותה שנה שכחה אלאל להזכיר את שותפיה להקלטות ולהופעות, וחברי "גן עדן" ובמיוחד פיקר נעלבו ואף ניתקו את הקשרים עימה.
בשנת 1987 למדה אלאל טכנאות קול אצל יואב גרא.
בסיום הקורס יצא אריך-נגן ובו מופיעים שלושה שירים בביצוע אלאל: "קבוצה ריקה" (שנכתב והולחן על ידי יובל יבנה ולאחר מכן הוקלט מחדש תחת השם המורחב "שלומי - קבוצה ריקה" על ידי להקתו, שנשאה את שם השיר), גרסת כיסוי ל"דרך הכורכר" וגרסת כיסוי באנגלית ל"חיה בתוך קופסה" שנקראה "Mediterranean Girl".
בפברואר 1989 הוציאה אלאל את אלבומה השלישי, "אנטארקטיקה", בעיבודה ובהפקתה של יהודית רביץ.
האלבום זכה להצלחה מסחרית, וכך גם סיבוב ההופעות שהתקיים לאחר צאתו, ממנו הוקלט ביצועה של אלאל לשיר "אין לי ארץ אחרת".
באותה שנה השתתפה אלאל בשנית בפסטיגל, עם השיר "אנני אוקלי" שכתב אהוד מנור על צלפית המערב הפרוע אנני אוקלי.
בשנת 1990 הופיעה אלאל במופע "שפת אימי" בבימוי צדי צרפתי.
במופע נכללו שירים צרפתיים שתרגם אהוד מנור לצד שירים שמנור כתב ואלאל הלחינה.
במופע זה שרה אלאל וניגנה בגיטרה אקוסטית.
בין השירים הידועים של המופע היו "החיים בוורוד", "שלושת הפעמונים" ו"המנון לאהבה" של אדית פיאף, "אי שם בלב" של ז'ורז' ברסנס, ו"שפת אימי", "קשר הירח", "זאת לא חוכמה לומר Je T'aime" ו"נפוליאון" המקוריים.
המופע, שזכה להצלחה גדולה, הוקלט באוגוסט 1990 ויצא באלבום מצליח בעל אותו שם באוקטובר 1990.
בינואר 1991, בתקופת מלחמת המפרץ, הופסק המופע, ואלאל הופיעה בליווי אותו הרכב במופע ממיטב להיטיה.
היא הפיקה מוזיקלית יחד עם ברי סחרוף את אלבומה הראשון של להקת "כרמלה גרוס ואגנר", ושרה עימם את "נשים כותבות שירה".
אלאל גם השתתפה באלבום בקולות רקע בשירים "עלבון", "תמונה אימפרסיוניסטית" ו"חנוך מחנך".
בסוף 1991 חזרה אלאל לעבוד עם רביץ כמעבדת ומפיקה באלבומה "זן נדיר" שיצא במאי 1992. האלבום "זן נדיר" היה מאלבומיה המגובשים ביותר של אלאל, ורבים משיריו הפכו ללהיטי רדיו, אף על פי שהוא לא זכה להצלחה מסחרית.
להיט האלבום היה "זן נדיר", שהלחינה אלאל למילים של מאיר גולדברג.
פרט לו הצליחו גם השירים "מעיין", "ייפוי כח", "יוצאת אל החיים", "ימי הפרח והאהבה" ו"כמה זה שוקל".
בשנת 1992 עיבדה והפיקה אלאל יחד עם אילן וירצברג את אלבומה של גלי עטרי "ביום שאחרי".
אלאל הלחינה לאלבום את הלהיט הגדול ביותר מתוכו, "חזקה מהרוח" למילים של אסתר שמיר, וכן את "ערמונים מהאש" שכתב מאיר גולדברג.
בשנת 1993 הפיקה אלאל הקלטה ראשונה של להקת "המכשפות" - עיבודן המשותף ל"קסם על ים כנרת".
כעבור שנה השתתפה בעיבודי השירים והפיקה את אלבום הבכורה של הלהקה.
בשנת 1994 הופיעה במופע משותף עם אלון אולארצ'יק ודני בסן בשם "כולם ביחד וכל אחד לחוד".
ב-1994 הוציאה דנה אינטרנשיונל את אלבומה "אומפטמפה", בו הלחינה אלאל למילותיה של יונה וולך את השיר "מאה אחוז גבר" (ששמו נכתב שם כ"100% גבר").
בשנת 1995 השתתפה אלאל באלבום השני של כרמלה גרוס ואגנר, "עיוור בלב ים".
באותה שנה עיבדה ושרה עם להקת "המכשפות" גרסת כיסוי לשירה "חיה בתוך קופסה" וחידוש ששרה הלהקה עם ניק קייב לשירו "Shivers".
שירים אלו יצאו באלבומן השני של "המכשפות", "מתכסות".
כמו כן ביצעה עם יזהר אשדות את "תן לי קצת ממך" באלבום ההופעה שלו ב"הארד-רוק קפה" שיצא באותה שנה.
בינואר 1997 יצא אלבומה של אלאל "כשזה עמוק", בהפקת ערן צור ובעיבוד נגני האלבום.
אלאל הלחינה את כל שירי האלבום, בהם "כשזה עמוק" שכתבה ושרה עם ענבל פרלמוטר סולנית להקת "המכשפות", "לחיות" (אשר גרסת רמיקס שלו מסיימת את האלבום), "ספינת השוטים", "אל תלך", "בואי אלי", "עיפרון ברק" ו"פירמידות".
בשיר "אין לנו במלאי" שהופיע באלבום ואותו הלחינה אלאל למילים של פרלמוטר, השתתפה אורנה בנאי בדקלום.
האלבום החדשני והמקורי זכה רק לביקורת מאוד קרירה, וחברת התקליטים מיהרה להוציא את אלבום האוסף הראשון ובו מבחר של 18 מלהיטיה.
באותה שנה השתתפה אלאל בעיבוד ובהפקה בארבעה שירים באלבום הבכורה של אביתר בנאי.
היא גם ניגנה בהקלטות בקלידים וגיטרות ושרה קולות רקע, שבלטו בעיקר בשיר "כלום לא עצוב".
בשנת 1998 השתתפה אלאל בפרויקט "עבודה עברית", והקליטה עבורו גרסת כיסוי לשירו של רמי פורטיס "שמש לך מצפים", שבהקלטתו המקורית השתתפה כזמרת ליווי.
בחודש מאי באותה שנה הופק לטלוויזיה המופע "חברים שרים אלאל" שצולם בפארק הפילבוקס בחולון, ושתועד גם על גבי אלבום בשם זה.
אלאל עצמה שרה את השיר "אין לי ארץ אחרת" בליווי ראש עיריית חולון, מוטי ששון, וכן שרה לבדה את השירים "ארץ קטנה עם שפם", "שיר בכיף" ו"אנטארקטיקה".
בשנת 1999 הפיקה אלאל לטל גורדון ורונה קינן את המופע המשותף "רציתי שזה לא ייגמר", ולאחר מכן גם את האלבום המתעד אותו שיצא בשנת 2000.
בשנת 2000 הקליטה אלאל אלבום שלם בהפקתו של יובל מסנר, אך החליטה לגנוז את כל ההקלטות ובסוף האלבום לא יצא מעולם (גם לא יצאו ממנו סינגלים קודם לכן).
ב-21 באפריל 2001 אלאל יצאה מהארון בריאיון לקראת יציאת אלבומה "תנינענק" ועוררה סערה תקשורתית בעקבות כך, וכפי שהיא סיפרה על כך בתוכנית בהנחיית יהונתן גפן "אומרים שהיה פה" בשנת 2014:
האלבום היווה צעד נוסף של אלאל לכיוון הביטוי האישי בכך שהיא השתתפה בכתיבת חצי משירי האלבום והלחינה את כולם, וכן העמקת העבודה במחשבים וסימפולים.
האלבום הוקדש לזכרה של סולנית להקת "המכשפות" ענבל פרלמוטר, שנהרגה ארבע שנים קודם בתאונת דרכים.
בין הבולטים בשירי האלבום היו "תנינענק", "את יפה", "גשם של פתאום", "משפחה", "לנוח בטוח" ו"לפני שנפרד מוחמד".
האלבום גם כלל קליפים לשירים "תנינענק" ו"לפני שנפרד מוחמד", ואת יציאתו ליווה סיבוב הופעות.
בשנת 2004 הוציאה אלאל את אלבומה השמיני, "הכחול של השמיים".
בין שיריו המוכרים הם "הכחול של השמיים" ו"מה הפרח".
בשנת 2005 יצא "המיטב", אוסף כפול ובו מיטב להיטיה של אלאל, בנוסף לשירים שרואים אור לראשונה באלבום של אלאל: "אני משתגעת", שיצא ב-1981 על גבי סינגל, ו"כשהים חזר", שהוקלט באותה השנה לכבוד יום ההתרמה למען נפגעי הצונאמי בגלי צה"ל.
"כשהים חזר" הוא השיר הקצר ביותר שאלאל הקליטה (2 דקות ו-9 שניות).
בשנת 2008 יצא אלבומה התשיעי של אלאל, "פשוט כל כך".
באלבום 12 שירים שנכתבו בין השאר על ידי ארז ברזוליק, אגי משעול ומאיר גולדברג.
לאלבום קדמו הסינגלים "עד סוף אפריל" שכתב ברזוליק והפך ללהיט, ו"פשוט כל כך" שכתב ברזוליק עם אלי סורני.
בשנת 2009 השתתפה אלאל בתוכנית המציאות "האח הגדול VIP", ודורגה בסיומה במקום החמישי.
בשנת 2011 הוציאה עם הילדה סילאן אבישר את הסינגל "תחזיק בו בטוב", מתוך אלבום ילדים ראשון.
ב-2012 יצא הסינגל השני ממנו, "השקרן", ובהמשך השנה יצא האלבום "ארנבות משוקולד", שכלל 8 שירים שכתבו משוררים לצד גרסה חדשה לשירה של אלאל "שיר לשירה".
המופע והאלבום "ארנבות משוקולד" זכה להצלחה רבה.
בשנת 2013 העלתה אלאל את המופע הקאמרי "לתמונה נוספו המון צבעים", אותו הפיק מוזיקלית מיכאל גוטליב.
המופע עלה לראשונה בנובמבר באותה השנה במסגרת "פסטיבל הפסנתר".
ההופעה הוקלטה ופורסמה כ"אלבום הופעה" בדצמבר 2014.
בשנת 2017 הפיקה מוזיקלית את אלבומו של הזמר טל סונדק, "בכל זאת אינני נפרד".
בשנה זאת, הוציאה לאור גם את אלבומה "כאחד האדם", בהפקת מיכאל גוטליב.
האלבום כלל שירים שהלחינה למילותיהם של יהונתן גפן, מאיר גולדברג, קרן פלס, ארז ברזוליק ואלאל עצמה.
בשנת 2024 פרסמה אלאל שיר בשם "החתול ואני", שכתב והלחין פיטר רוט.
בנובמבר 2024, כחודש לפני פטירתה, הוציאה את "אגלה פניך", סינגל ראשון מתוך הפרויקט המוזיקלי החדש "צמות קלועות", אותו יצרה עם המוזיקאי והיוצר משה ולדמן והפיק עופר מאירי.
באלבום שישה שירים שהשניים הלחינו יחד, מתוך ספר השירה "מעלות הישימון" שכתב אביו של משה, המשורר צבי ולדמן.
אלאל הייתה נשואה למי ששימשה מנהלתה האישית, רותי אלאל.
גם רותי הייתה בעברה זמרת, ופרסמה ב-1997 את אלבומה, "היערות המתוקים", תחת שם משפחתה הקודם, פארן.
השתיים גידלו את שני בניהן שילדה רותי.
ביולי 2017 השתיים נפרדו אחרי שמונה עשרה שנות זוגיות, ולאחר שנתיים, חידשו את מערכת היחסים ביניהן.
בעבר הייתה גם בת זוג של אורנה בנאי.
בריאיון ל-ynet ביוני 2017 סיפרה אלאל, שהשתתפותה בתוכנית "האח הגדול" הפגישה אותה עם אלוהים ועם היהדות: "התחלתי לקרוא שם תהילים, כי בערבים לא היה מה לעשות, כשחזרתי הביתה המשכתי להכיר את אלוהים, התחלתי להכיר את כל היהדות – משום מקום".
הדבר נקשר על פי דבריה גם לפרויקט שלה של הלחנת מגילת קהלת, שגרם לה לחוש שייכות גדולה לארץ ישראל.
אלאל סבלה מבעיות בריאות משחר נעוריה.
עד סוף שנות העשרים לחייה התמודדה עם בולימיה נרבוזה שלוותה באובדנות.
בשנות השמונים אובחנה עם אפילפסיה, וכן עם דלקת גידים חריפה, שמנעה ממנה לנגן בתקופה מסוימת.
בשנות האלפיים אלאל שהייתה מעשנת כבדה, נאבקה בסרטן השד ובתסחיף ריאתי.
ביולי 2023 חשפה כי חלתה בסרטן הלבלב, והיא נפטרה מהמחלה ב-12 בדצמבר 2024. ב-15 בדצמבר 2024 נערך ערב לזכרה בהיכל התרבות בתל אביב ולמחרת היא הובאה למנוחות בבית הקברות החדש בהרצליה.
2003 – פרס אקו"ם על מפעל חיים (ביחד עם נתן יונתן)
2022 - פרס לנדאו למפעל חיים
2023 - אבירת המסדר הלאומי של לגיון הכבוד הצרפתי
2024 - ערב הוקרה "חברים שרים קורין", התקיים במסגרת פסטיבל המוזיקה בתל אביב
בתחילת חודש מרץ 2025, יצא האלבום, "קורין אלאל - הופעות אחרות", אלבום אוסף הכולל 14 ביצועים מההופעות האחרונות של אלאל ובהשתתפות חברים אורחים, ובהם: אביתר בנאי, נגה ארז, ריקי גל, אסף אמדורסקי וערן צור, שגם הפיק וניהל מוזיקלית את המופעים.
האלבום נסגר בקטע בונוס: "Tout De Bout Petit Mon", ("שיר לשירה", בתרגום לצרפתית), בביצוע של אורליקה, חברתה הקרובה של אלאל, אותו היא שרה בסיום טקס ההלוויה של אלאל.
בשנת 2025 יצא האלבום "צמות קלועות", המבוסס על שירים שכתב צבי ולדמן.
בנו, משה הציג את השירים לקורין.
קורילטאי הוא מונח מונגולי קדום המתאר את אספת ראשי השבטים באימפריה המונגולית, שנועדה לקבוע את סדרים השלטוניים באימפריה ואת המשך ההתפשטות שלה.
הקורילטאי המפורסם ביותר נערך ב-1206, ובו נבחר טמוג'ין לחאן הגדול (חאגאן) של האימפריה ושינה את שמו לג'ינגיס חאן.
מרבית הקרבות והכיבושים המונגוליים תוכננו בקורילטאי, והוא המודל על פיו מבוסס הפרלמנט המונגולי הנוכחי, החוראל הגדול.
הבעיתיות בקורילטאי נבעה מכך שכינוסו דרש את נוכחותם של כל ראשי המשפחה הג'ינגיסית.
מותו של אוגדיי חאן בשנת 1241 תרם לעצירת הפלישה המונגולית למזרח אירופה.
מותו של מונגקה חאן בשנת 1259 ומלחמת האזרחים שפרצה לאחר מכן, תרמו לעצירת ההתקדמות של הולאגו חאן לתוך סוריה וארץ ישראל.
קוֹרינה (שמה מלידה: Corinna Bercu; 22 בספטמבר 1935 – 30 בנובמבר 2022) הייתה סופרת ישראלית ילידת רומניה שחתמה על ספריה בעברית בשמה הפרטי בלבד, ואילו על הספרים שיוצאים בתרגום חתמה בשמה המלא בלועזית, "Corinna Hasofferett".
הסופרת קורינה נולדה בטקוץ' שברומניה בשם לאליעזר ולדבורה ברקו.
ילדותה והלימודים בבית הספר היסודי בתקופת השואה, חיי הקהילה ברומניה ומהפכיהם בישראל - הם ביסוד ספרה התשיעי שבכתובים, אוטוביוגרפיה ספרותית היסטורית עליה שקדה משנת 2006.
ביולי 1948, עם קום מדינת ישראל, עלתה אליה עם הוריה, לאחר שישה חודשים במחנות המעצר הבריטיים בקפריסין.
בנעוריה הייתה חברה בתנועת הנוער השומר הצעיר, למדה שנתיים בבית ספר תיכון, לאחריהן עבדה בהוצאת ספרית פועלים, במחיצתו של אברהם שלונסקי.
עם גיוסה לצה"ל שרתה בנח"ל בקיבוץ כרמיה בדרום.
בשנת 1957 עברה לקיבוץ שובל וב-1960 חזרה לתל אביב.
לאחר השלמת לימודי בגרות, למדה ספרות עברית ואנגלית באוניברסיטת תל אביב (1965–1968).
עם סיום לימודיה, לימדה תקופה קצרה בבית ספר תיכון בעכו, עבודה שנקטעה בעקבות ניתוח לב.
ב-2002 ייסדה את הוצאת הספרים חודנה ("כי חידה היא מתי תהיה כאן חודנה").
מאז 2002 כתבה קורינה בלוג רב-לשוני, תחילה בממשק Blogger ובהמשך בבלוג העברי "סופרת, מוציאה לאור, הופכת עולמות".
היא ניהלה פעילות בפייסבוק, בדפים ובקבוצות שיזמה כפעילה למען צדק לשורדי שואה, כבוד האדם והאישה ושמירה על כדור הארץ.
קורינה הייתה אם לשלושה: ערגה נץ - יוצרת סרטי תעודה, לילך פלד - רקדנית וכוריאוגרפית פלמנקו ופרופ' רויאל נץ, משורר והיסטוריון.
פרס אגודת הסופרים העברים 1973 לכעין תשובה (בחירת הסופר והעורך אהרן מגד)
פרס ראשון בתחרות יוסף אריכא לסיפור הקצר התגלות, 1979
פרס אגודת הסופרים העברים 1989 לדפים ורודים (בחירת משה שמיר ושלמה ניצן)
פרסי ארוח (residency) במושבות האמנים Ledig,Milay ו-Yaddo שבארצות הברית (1998–1996)
פרס קרן חבצלת 2008 על בארץ לא ידעתי
בנוסף, זכתה בפרסים ומענקים מקרן תל אביב לספרות, קרן נשיא ישראל, קרן אוורט והקרן החדשה לישראל - וכן BCLA 1994 First Prize מטעם ארגון הפרופסורים לספרות השוואתית בבריטניה, על הנוסח האנגלי של הנובלה 'התגלות', במשותף עם המתרגמת בטסי רוזנברג.
מי ראה את מיקי, חודנה, 2008, מהדורה מחודשת ומחדשת לספר הילדים שראה אור לראשונה ב-1962.
כעין תשובה, אגודת הסופרים ומסדה, 1973.
דפים ורודים, אגודת הסופרים וזמורה-ביתן, 1987.
סודות - נובלות מקושרות, חודנה, 2002.
בארץ לא ידעתי/רומן רב-קולי, חודנה, 2007.
הופכת עולמות/הבלוג, סאטירה, חודנה, 2008.
כעשרים נובלות שנדפסו בבימות ספרות בישראל ומחוצה לה, ברבעוני ספרות ובמגזינים אינטרנטיים.
ג'וזף צ'ארלס "קורין" נמק הרביעי הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקני.
נמק ידוע בעיקר בשל תפקידו הראשי בקומדיית המצבים פרקר לואיס.
ידוע גם בשל תפקידו כג'ונס קווין בסדרת המדע הבדיוני סטארגייט SG-1. נמק כתב את הפרק הארבעה-עשר בעונה השביעית של הסדרה.
בשנת 1989 היה נמק מועמד לזכייה בפרס אמי כשחקן משנה על תפקידו כסטיבן סטיינר במיני-סדרה "קוראים לי סטיבן" שסיפרה את סיפורו האמיתי של ילד שנחטף בארצות הברית והוחזק במשך 7 שנים.
בשנות ה-90 עסק נמק בהיפ הופ והקליט אלבום עם להקת "סטארשיפ אוף פולז" (Starship of Foolz).
ב-23 באוגוסט 2024 יצא לאור הסרט "Place of Bones" בו נמק מגלם את קלהון.
קורין הרמס היא זמרת צרפתייה, שייצגה את לוקסמבורג באירוויזיון 1983 שנערך במינכן שבגרמניה עם השיר "Si la vie est cadeau" (בעברית: אם החיים הם מתנה) וזכתה במקום הראשון עם 142 נקודות.
הרמס החלה את הקריירה המוזיקלית שלה ב-1974 לאחר שזכתה בתחרות, ב-1979 הוצע לה תפקיד ראשי במחזמר לאחר שמפיק התרשם מקולה.
בשנת 1994 הייתה בחבר השופטים של תחרות מיס צרפת.
בשנת 2000 השתתפה הרמס בחבר השופטים האסטוני באירוויזיון ובשנת 2001 היא הציגה את החלטת חבר השופטים הצרפתי באירוויזיון.
קורינאוס היה מלכה הראשון של קורנוול על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה".
אין כל תיעוד היסטורי לקיומו והוא אחד מהמלכים האגדיים של בריטניה.
ג'פרי מספר בספרו כי קורינאוס היה אחד מפליטי מלחמת טרויה אשר התיישבו על חופי הים הטירני.
לאחר שברוטוס, נכדו של איניאס הוגלה מאיטליה, הוא פגש את קורינאוס וקורינאוס ואנשיו הצטרפו אליו במסעותיו דרך גאליה.
בגאליה לחם קורינאוס עם גופאריוס פיקוס, מלך אקיטן אשר רגז על כך שקורינאוס צד ביערותיו מבלי אישורו, וקורינאוס הרג 1,000 מחיילי גופאריוס בגרזנו.
בהגיעם לבריטניה כבשו קורינאוס וברוטוס את האי מידי הענקים.
קורינאוס נלחם בעצמו במלך הענקים גוגמגוג (Gogmagog), בקרב שנערך בפלימות'.
קורינאוס נצח בקרב בזורקו את גוגמגוג מראש מצוק.
לאחר הניצחון התיישב בקורנוול והפך למלכה הראשון ולראשון מבין הדוכסים האגדיים של קורנוול.
ברוטוס וקורינאוס אירסו את ילדיהם - לוקרינוס בנו הבכור של ברוטוס וגוונדלון בתו של קורינאוס.
השנים נישאו אולם לוקרינוס לא אהב את גוונדולן, והעדיף את אסטרילדיס -נסיכה גרמניה ששחרר מהאמבר מלך ההונים.
רק לאחר מותו של קורינאוס העז לוקרינוס לגרש את גוונדולן, אולם זו שבה בראש צבא מקורנוול, הביסה את לוקרינוס והרגה את אסטרילדיס וביתה האברן על ידי הטבעתן בנהר הסוורן.
קורינתיה הייתה ספינה יוונית שהובילה נוסעים לארץ ישראל בסוף שנות הארבעים של המאה העשרים.
במקורות עבריים אחדים נקראה הספינה בשם "קורינטיה".
הספינה קורינתיה בת 7,500 טון הפליגה בקו מרסיי - חיפה.
מסלול הפלגתה, שארכה כשבוע, היה מרסיי - פיראוס - אלכסנדריה - חיפה וחזור.
הקורינתיה הייתה אחת מן הספינות שעלו בהן, לאחר תום מלחמת העולם השנייה, בין יתר נוסעיהן, גם עולי עלייה ד'.
עלייה זו הייתה עלייה גלויה, לגלית לכאורה, אך למעשה הייתה זו צורה של ההעפלה של עולים שעלו בעזרת מסמכים מזויפים או בזהויות בדויות, בעזרת תעודות שזוויפו או דרכונים אמיתיים שהוחלפה בהם התמונה.
חלק מהעולים בעלייה זאת עלו עם תעודות של חיילי הבריגדה היהודית שנשארו באירופה לצורך פעולות הבריחה, או כאלו שהתחזו לחיילים ארץ ישראלים בצבא הבריטי היוצאים לחופשה בארץ.
מאחר שהספינה הובילה לארץ, בגלוי, עולים לגליים (או שנחזו כלגליים), פורסמו בעיתונות התקופה מעת לעת מספרי העולים שהגיעו לארץ בכל הפלגה.
לסיקור מיוחד זכתה הגעתו לארץ, על סיפון הקורינתיה, ב־29 באפריל 1947 של יצחק צוקרמן ממפקדי מרד גטו ורשה.
עם גבור המאבק נגד המנדט הבריטי החלו בריטים, בראשית חודש פברואר 1947 במבצע להוצאת האזרחים הבריטים מן הארץ, נשים וגברים ובעיקר נשותיהם וילדיהם של פקידי המנדט.
המבצע כונה בשם מבצע פולי (Operation Polly).
בתחילה רוכזו המפונים במחנות מעבר בצריפין ובחיפה ולאחר מכן הם שולחו מן הארץ.
אלו מן הפקידים הבריטים שרצו למנוע את משלוח נשיהם וילדיהם, העבירו אותם ללבנון "עד יעבור זעם".
משהתארכה השהייה בלבנון והמצב בארץ לא חזר לקדמותו, נאבקו המפונים על החזרתם לארץ ו־17 מן הנשים והילדים קיימו שביתת שבת בצד הלבנוני של הגבול ליד ראש הנקרה.
העניין הגיע עד למשרד המושבות בלונדון ולבסוף ב־30 בספטמבר 1947 הוחלט להתיר לאלו מן המפונים הרוצים בכך, שנמצאו בבריטניה ובכל מקום אחר לשוב לארץ ישראל.
הקבוצה הראשונה של 20 מן השבים הגיעה לנמל חיפה ב־4 בנובמבר 1947 על סיפון הספינה קורינתיה.
עם הכרזת המדינה הסתיים תפקידה של האונייה קורינתיה בהובלת עולים לארץ.
העלייה ההמונית של ראשית תקופת המדינה הגיעה כבר למדינת ישראל על גבי ספינות ישראליות.
קורין ויליאם רדגרייב היה שחקן ופעיל פוליטי אנגלי.
רדגרייב נולד בשכונת מרילבון שבלונדון, לשחקנים מייקל רדגרייב ורייצ'ל קמפסון.
הוא מייצג את הדור השלישי בשושלת שחקנים הנמשכת גם אצל ילדיו.
הוא היה נשוי לדירדרי המילטון היל (1943–1997) וממנה יש לו שני ילדים, הקולנוען לוק רדגרייב והשחקנית ג'מה רדגרייב.
אשתו השנייה היא השחקנית קיקה מרקהם ולבני הזוג נולדו שני בנים ארדן והארווי רדגרייב.
רדגרייב שיחק במגוון רחב של תפקידים בקולנוע בטלוויזיה ובתיאטרון.
הוא כתב ביוגרפיה על אביו, סר מייקל רדגרייב, ולמעשה - כפי שנודע לאחר מות אביו - היה מחברה של האוטוביוגרפיה של סר מייקל.
וכן כתב מחזה "Bluntly Speaking", שהועלה ב"צ'יצ'סטר פסטיבל תיאטר".
על הופעתו במחזה "לא על זמירים" מאת טנסי ויליאמס זכה בפרס התיאטרון על שם לורנס אוליבייה.
אחר כך הופיע באותו תפקיד בברודוויי והיה מועמד לפרס טוני על תפקידו זה.
רדגרייב הופיע במחזות שייקספיריים כגון "מהומה רבה על לא דבר", "הנרי הרביעי, חלק ראשון" ו"הסערה".
הוא זכה לשבחים ולפופולריות רבה על משחקו ב-"A Song At Twilight" של נואל קאוורד כשהוא מככב לצידן של אחותו ונסה רדגרייב ואשתו קיקה מרקהם.
בקולנוע השתתף רדגרייב במגוון גדול של סרטים עטורי שבחים בהם: "אקסקליבר", "אדם לכל עת" ו"ארבע חתונות ולוויה אחת".
הוא הרבה להופיע גם בסרטי טלוויזיה וסדרות טלוויזיה שונות.
אחד מתפקידיו הבולטים היה בעיבוד המחודש של "ההגדה לבית פורסייט" בתפקיד ג'וליון פורסייט האב.
רדגרייב היה פעיל כל חייו בשמאל הפוליטי בבריטניה.
הוא ואחותו הבכורה ונסה היו חברים בולטים במפלגה הבריטית Workers' Revolutionary Party.
מאוחר יותר הפך למגן זכויות הצוענים.
יחד עם אשתו, קיקה מרקהם, הביע רדגרייב תמיכה ב"ויוה פלסטינה", ארגון של סיוע הומניטרי בראשותו של חבר בית הנבחרים הבריטי ג'ורג' גאלאווי, ובניסיון לשבור את המצור על רצועת עזה.
ביוני 2005 לקה בהתקף לב חמור, ומצבו הוגדר בבית החולים כ"קשה אך יציב".
בנוסף עבר טיפולים נגד מחלת הסרטן שלקה בה.
במרץ 2009 חזר רדגרייב להופיע על במת התיאטרון בלונדון, בתפקיד הראשי במחזה "טרמבו".
המחזה מבוסס על חייו של תסריטאי שהיה ברשימה השחורה של הוליווד.
בערב הפתיחה הקדיש רדגרייב את הופעתו לזכרה של אחייניתו נטשה ריצ'רדסון שנהרגה באותו שבוע בתאונת סקי.
הוא נפטר ב-6 באפריל 2010 בלונדון.
קורינתיאנס זכתה פעמיים באליפות העולם לקבוצות (2000, 2012), פעם אחת בגביע ליברטדורס (2012), שבע פעמים בליגת העל הברזילאית, שלוש פעמים בגביע הברזילאי ו-30 פעמים באליפות סאו פאולו.
קורינתיאנס נוסדה על ידי קבוצה של פועלים, בכוונה להקים קבוצת כדורגל עממית.
ההשראה למהלך באה לאחר צפייה במספר משחקי ראווה ששוחקו בסאו פאולו על ידי קבוצת כדורגל אנגלית בשם "מועדון כדורגל קורינתיאן" (Corinthian Football Club).
בתקופה שהכדורגל בברזיל היה נחלת האליטות כמעט לחלוטין, הקבוצה הייתה בין הראשונות בברזיל שקיבלה שחקנים עניים או שחורים לשורותיה.
האופי העממי של המועדון ליווה אותו במהלך המאה ה-20.
עד שנת 2014 המגרש הביתי הרשמי של קורינתיאנס היה אצטדיון "פארקה סאו ז'ורז'ה" (Parque São Jorge), אשר נבנה ב-1928. הוא ממוקם באתר הקאנטרי קלאב של קורינתיאנס.
בשל כמות המושבים המוגבלת בהשוואה לגודל קהל אוהדיה, רוב משחקי הבית של הקבוצה נערכו באצטדיון העירוני "פקאאמבו" (Pacaembu), מהגדולים בסאו פאולו.
בשנת 2014 חנך המועדון אצטדיון חדש אשר נמצא בבעלותו - ארנה קורינתיאנס.
האצטדיון נבנה לקראת מונדיאל 2014 בו הוא אירח מספר משחקים.
בשנת 2016 הוקמה מחדש קבוצת כדורגל הנשים של המועדון והיא מחזיקה בשיא מספר האליפויות בברזיל.
ליגת העל הברזילאית - 7
ליגה המשנה הברזילאית (סדרה ב' של האליפות הברזילאית):
הסופר קאפ הברזילאי - 1
אליפות סאו פאולו - 30
טורניר ריו-סאו פאולו - 5
קוריתוזאורוס (שם מדעי: Corythosaurus) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת ההדרוזאוריים שחי באזור אמריקה הצפונית של ימינו לפני 76 מיליון שנים, לקראת סוף תקופת הקרטיקון.
מרבית מאובניו של הקוריתוזאורוס התגלו בארצות הברית ובקנדה.
פירוש שמו הוא "לטאת קסדה" והשם ניתן לו בזכות הכרבולת שעל ראשו שהזכירה קסדה.
בעבר תוארו שבעה מיני קוריתוזאורוס, אך מחקר שערך פיטר דודסון ב-1975 מצא שההבדלים בין המינים היו למעשה גיוון ביולוגי טבעי שנבעו מגורמים כמו גיל או זוויג (זכר או נקבה).
כיום רק מין אחד נותר סיווג תקף והוא Corythosaurus casuarius.
לקוריתוזאורוס הייתה בליטה קרנית דמוית כרבולת על ראשו, ובעזרתה השמיע קולות לחבריו בעדר.
כמו שאר ההדרוזאוריים היה לקוריתוזאורוס מקור שטוח דמויי-ברווז שעימו תלש צמחים, אותם לעס בלחייו שבחלק האחורי של הפה, שהיו מצוידות במאות שיניים טוחנות.
אורכו הגיע לכעשרה מטרים ומשקלו לכארבע טונות.
הקוריתוזאורוס נראה בסרט פארק היורה 3, בו עדר הכולל גם פרטי פרזאורולופוסים נמלטים מהחבורה שנמלטת מרפטורים רודפים.
הוא מופיע גם בפארק היורה: העולם האבוד על גיליון אחד.
בנוסף נראים מספר פרטים בסדרות רכבת הדינוזאורים, דינו דן והדינוזאורים!.
קורינדו אייקידו (ביפנית: 光輪洞合気道) הוא סגנון של אמנות הלחימה היפנית אייקידו שפותח על ידי מינורו היראי.
קורינדו אייקידו, נוסדה בשנת 1938 על ידי או-סנסיי מינורו היראי.
היראי, שהיה נצר למשפחת סמוראים מפורסמת ומומחים לאמנויות לחימה, הקדיש את חייו ללימוד, אימון ומחקר של אמנויות לחימה קלאסיות.
באמצעות חשיבה מושכלת, הידע שברשותו וניסיונו הרב באמנויות לחימה הוא פיתח ויצר צורה מקורית וחדשה של אמנות לחימה – קורינדו אייקידו.
מנקודת מבט היסטורית, קורינדו אייקידו (ואייקידו ככלל) נחשבת גנדאי בודו, כלומר אמנות לחימה מודרנית, אך היא נשענת על היסודות של אמנויות הלחימה העתיקות (קוריו)
קורינדו אייקידו משלבת עקרונות וערכים אוניברסליים עם עקרונות מדעיים, פרקטיים וטכניים של לחימה ואסטרטגיה עילית, תוך שמירה על תרבות ומסורות ארוכות טווח של אמנויות לחימה ביפן.
קורינדו אייקידו משלבת בתוכה את אמנויות הלחימה הבאות:
טאי ג'יטסו – אמנות לחימה בידיים ריקות.
ג'ו ג'יטסו – אמנות הלחימה במקל.
בו ג'יטסו – אמנות הלחימה המטה / מקל ארוך.
קן ג'יטסו – אמנות הלחימה בחרב.
קוטאצ'י ג'יטסו – אמנות הלחימה בחרב קצרה.
באטו ג'יטסו – אומנות שליפה (חרב)מהירה וחיתוך.
ניטו – אמנות הלחימה באמצעות 2 חרבות.
סו ג'יטסו –אמנות הלחימה ברומח.
היו הו – אסטרטגיה קרבית.
נגינאטה ג'יטסו - אומנות הרומח ולהב קשתי (כידון עם להב של חרב).
טנטו ג'יטסו – אמנות הלחימה בסכין.
קסארי ג'יטסו – אמנות לחימה בכלים מבוססי שרשרת
המבו - אמנות הלחימה במקל קצר
קימות אמנויות לחימה נוספות בכלים הקשורות לקורינדו אייקידו אולם הן נלמדות אך במעט מסניפי קורינקאי.
השם קורינדו מורכב באופן הבא:
קו – אור, מסמל את האור שבידע, היכולת להבדיל בין טוב לרע, צדק ואי צדק והוא זה שמנחה את הדרך הנכונה.
רינ – טבעת, הילה, צורת הידע ותוצאותיו, כל הכוחות בטבע מעגליים ואין סופיים.
דו – מנהרה, מסדרון צר, הדרך אל האור בנתיב לידע.
מינורו היראי נולד ב 3 באוקטובר 1903 בעיר קורשיקי במחוז אוקיאמה.
מינורו היה ידוע בכל המחוז כלוחם ללא חת, שלא הפסיד בשום התמודדות והביס באופן מוחלט את יריביו.
מצידה של אימו, היה נצר למשפחת סמוראים יוקרתית וידועה, משפחת היראי, ענף של משפחת מורי.
סבו של מינורו הצעיר היה אומן לחימה שלימד אותו בשיטת "היראי הא בוג'יטסו" - שיטה שפותחה מתוך "טוגאן ריו ג'ו-ג'יטסו" (כנראה המקור העיקרי של קורינדו אייקידו).
מינורו היה אדם מוכשר בעל מגוון רחב של תחומי עניין הכוללים לימודים מעמיקים בתחום הפילוסופי והרוחני שעזרו לו להצליח לשלב בין העט לחרב.
בשנת 1918 בגיל 15 הוא החל ללמוד ממורה בשם סגנטה אוקמורה, מורה זה לימד אותו בשיטת "אוקמורה ניטו ריו" שיטה המתמחה בלחימה בעזרת 2 חרבות, וגם בחרב אחת.
בשלב מאוחר יותר, למד סבורי ריו שיטה המתמחה באומנות הרומח/חנית.
היראי התאמן גם בטקנוצ'י ריו ג'ו-ג'יטסו ובקיטו ריו ג'ו-ג'יטסו.
היראי היה חובב טבע ובחר באתרי טבע לאימונים בהם היה לבדו, שם התאמן בבוקן (חרב עץ) ובחרב אמיתית.
חלק מהתרגולת היה חיתוך עשב בתנועות רכות.
החיבור שלו עם הטבע ואימוניו הממושכים, הובילו אותו לפתח טכניקות טאי סבקי (תנועת הגוף) ייחודיות שכיום משמשות אבן יסוד בקורינדו אייקידו.
בשנת 1938 ייסד היראי שיטת אייקי- בודו חדשה, הוא לימד שיטה זו בדוג'ו חדש שפתח בעיר אוקייאמה
לדוג'ו הוא נתן את השם "קוגדו דוג'ו", בנוסף לימד שם גם קנדו.
היראי הושפע מעקרונות שונים שלמד בשיטות המוזכרות מעלה כגון תנועות מותן מתוחכמות, שיטות תרגול ראנדורי ועוד בזמן שפיתח את שיטתו החדשה.
בשנת 1939 בחודש נובמבר, מונה היראי למדריך ראשי של המשטרה הצבאית האימפריאלית של יפן וקיבל דרגת קולונל, בזמן זה גם עסק בכתיבת ספר "טאי ג'וטסו של המשטרה הצבאית.
להיראי היו יחסים קרובים עם אנשים בעמדות רמות בממשלתו של הקיסר הירוהיטו וכמו כן גם קשרים
היראי ניסה להניא את ראש הממשלה הידקי טוג'ו מלהתחיל מלחמות חדשות.