tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אביה של פופי שבה לבקרה מאוחר יותר, מספר לה למה הוא רצה להביא אותה לפנימייה הזו, גם בגלל אימה וגם בשביל האחריות שרצה שתלמד.
"ילדתי מרוסיה" (מוכר גם בשם "אט זורם הנחל") הוא גרסה עברית לשיר רוסי בשם החֻזְרָר מאוראל (מרוסית: "Уральская рябинушка"), שנכתב על ידי מיכאיל פיליפנקו והולחן על ידי יבגני רודיגין בשנת 1954.
את מילות השיר בעברית כתב אפי נצר ברוח השיר המקורי.
בשיר, מתוארת נערה כפרית מעיירה קטנה למרגלות הרי אורל (המפרידים בין רוסיה לאוקראינה), אשר פונה אל עץ החֻזְרָר (המכונה גם עוזרד, ברוסית "ריאבינה") ומבקשת את עזרתו לבחור מבין שני מחזריה.
הגרסה העברית בתרגום אפי נצר משנות השישים של המאה העשרים, אינה תרגום ישיר של המקור הרוסי, אך נכתבה ברוחו.
כך לדוגמה, ניתן לראות כי העץ שבמוקד השיר של נצר הוא עץ אלון, וכן כי הנערה בשירו של נצר יושבת בביתה ומחכה לשובו של אהובה.
באותה עת, פחות או יותר (1968), תורגם השיר לעברית גם על ידי ארנון מגן מקיבוץ גבעת ברנר.
השיר נפוץ ברחבי העולם וזכה לתרגומים וגרסאות רבות, בין היתר בפינית ובסינית.
אחת מהגרסאות היא גרסה תורנית, שחוברה עבור מחנה הקיץ של תנועת נוער חרדית בשם "בני תורה", מייסודו של הרב ברוך מרדכי אזרחי, ראש ישיבת 'עטרת ישראל' בירושלים.
בשנת 1967 ייסד הרב אזרחי את תנועת הנוער שלו במטרה למשוך בחורים מישיבות תיכוניות אל עולם הישיבות הליטאיות, והתנועה קיימה מחנות קיץ מסובסדים וכך הצליחה לסחוף בחורים רבים לשורותיה.
ייתכן שאת המילים לגרסה התורנית, שהייתה המנון מחנה הקיץ, חיברה אשת הרב, שולמית אזרחי, שמספרים עליה שהייתה מושכת בעט.
בין מבצעי השיר ניתן למצוא את ליאור ייני, צמד הדודאים, להקת השובלים, זמרי אפי נצר, שרהל'ה שרון, גבי ברלין, חבורת בית רוטשילד ולהקת הגבעטרון.
"ילדת רחוב" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן.
את השיר הוציאו ב-31 במאי 2023 לאור חברות התקליטים שרית הפקות והליקון ארומה מיוזיק כסינגל השמיני והאחרון מתוך אלבומה השביעי של בן זקן, 7.
"ילדת רחוב" נכתב על ידי בן זקן ואבי אוחיון, שגם הלחין אותו לצד מתן דרור ומור אוזן.
השיר מתאר תהליך התבגרות והתמודדות עם מצבים קשים לאורך השנים.
בחלקו הראשון, הדוברת משקפת את עברה ומספרת על משברים שחוותה – לילות שבהם "נמחקה מול כולם", חברים שלא היו אמיתיים וסיפורים שהוליכו אותה שולל.
היא מתארת כיצד למדה להתמודד עם כאב באופן פנימי, תוך שמירה על חיצוניותה – "עיניים אדומות, לא לבכות שלא יראו".
בחלקו השני, הדוברת מעלה על נס את כוחה להישאר נאמנה לעצמה, על-אף השינויים שסביבתה עוברת.
היא מציינת שכבר חוותה את מרבית המצבים והכאב, אך עדיין נשארה "אותה ילדת רחוב" – אותנטית, מחוברת לשורשיה ולא מתרשמת מזוהר או הצלחות רגעיות ("לא הכל זה מצעד פזמונים").
השיר מסתיים בנימה אופטימית ואישית יותר, כשהיא מזכירה את אהובה שמחכה לה, המסמל תקווה, נחמה ואהבה שתמיד הייתה יעד אליו היא שואפת.
מבקר המוזיקה הישראלי יוסי חרסונסקי העניק לשיר שני כוכבים מתוך חמישה.
"ילדת רחוב" הושמע רבות בתחנות הרדיו בישראל.
הוא הגיע בשיאו למקום השביעי במצעד מדיה פורסט TL.
"ילדת טבע" הוא אלבום הסולו ה-44 של הזמרת והיוצרת הישראלית חוה אלברשטיין שיצא בשנת 2011.
אלבום ילדים שכולו לחנים יפהפיים של עובד אפרת וחוה אלברשטיין לשירים של סבינה מסג (עדולה), בהשראת תקופת מגוריה של המשוררת במושב חמ"ד.
האלבום כולו הוקלט בדיבי על מכונת ה2אינץ שלהם.
עובד אפרת הפיק וניגן בס, אבי אגבבה על הקשה.
השתתפו גם רועי ריק במפוחית ויובל כהן על סקסופון סופרן.
אלברשטיין היטיבה לתאר את הקשר שלה עם עולם הילדים במילים שגם הן כמעט גרוסמניות בעומק שלהן: " נדמה לי שבכותרת 'שירי ילדים' אני מוצאת תירוץ לברוח לאיזה מקום אחר ראשוני וטהור שלמבוגרים נדמה שאין גישה אליו", היא אמרה בוואלה!
"אבל כשהם, המבוגרים, מקשיבים לשירים עם הילד גם הם מגיעים לשם".
השיר "ילדת טבע" – על פי אלברשטיין – "מעלה על נס את ההתבוננות והפשטות שבאוצרות הטבעיים שמקיפים אותנו, הגדולים והקטנים: חיות, נופים, ומה שביניהם".
ביקובה ביקובה הייתה האישה הראשונה בהיסטוריה שהצליחה לזכות מחדש בתואר אלופת העולם לאחר שאיבדה אותו (ב-1958).
בשנת 1925 כשהייתה בת שתים עשרה עברה עם משפחתה למוסקבה, שם החלה לשחק שחמט עם אחיה שלימד אותה את המשחק.
כישרונה התגלה בשנת 1927, כאשר זכתה באליפות השחמט של בית הספר שלה.
בשנת 1938 זכתה באליפות מוסקבה לנשים, ולאחר מלחמת העולם השנייה זכתה שלוש פעמים באליפות ברית המועצות בשחמט לנשים, בשנים 1946, 1947 ו-1950. בטורניר אליפות העולם שנערך במוסקבה בשנת 1950 ביקובה סיימה במקום ה-3 המשותף (יחד עם ולנטינה בוריסנקו) עם ציון של 10 נקודות מתוך 15 (10.0/15).
לאחר שזכתה בטורניר תחרות המועמדים לנשים במוסקבה בשנת 1952 בתוצאה של 11 ניצחונות, 3 הפסדים ותיקו אחד (+11-3=1).
שנה לאחר מכן ב-1953 היא ניצחה בסנקט פטרבורג את השחמטאית שהייתה האלופה, לודמילה רודנקו, עם שבעה ניצחונות, חמישה הפסדים ושתי תוצאות תיקו.
בשנת 1960 היא הגנה בהצלחה על התואר מול קירה זבוריקינה, הניצחון על קירה זבוריקינה היה בתוצאה 6 ניצחונות, 2 הפסדים ו-5 תוצאות תיקו.
בשנת 1962 היא הפסידה את התואר לנונה גפרינדשווילי בת ה-21, בתוצאה של 7 הפסדים ו-4 תוצאות תיקו.
היא עבדה כמהנדסת בבית דפוס גדול במוסקבה, וגם הייתה סופרת ובעלת טור על שחמט בברית המועצות.
ביקובה, שאוהבת שחמט נשים, כתבה גם שלושה ספרים על ורה מנצ'יק, שחמטאית סובייטיות שגם זכתה בתואר אלופת העולם בשחמט נשים.
היא גם קידמה את משחק השחמט באמצעות הרצאות וארגון טורנירים.
ילנה בוסינובה (באוקראינית: Олена Босінова, ברוסית: Елена Босинова; 6 ביולי 1951 – 26 באוגוסט 2005; כ"א באב תשס"ה) הייתה פעילת ימין ישראלית שהציתה את עצמה למוות במחאה כנגד תוכנית ההתנתקות.
נולדה באודסה, שבשטח אוקראינה (אז ברית המועצות).
הייתה מהנדסת במקצועה, וכן למדה היסטוריה ופילוסופיה יהודית.
עם הגעת השינויים הפוליטיים והפרסטרויקה הצטרפה לארגון הדמוקרטי-ליברלי "ממוריאל", שעסק בחקר פשעי המשטר הסובייטי ובעזרה לקורבנותיו.
בנוסף הייתה פעילה מרכזית בקהילה היהודית באודסה, וסייעה לקשישים ולחולים יהודים.
בשנת 2000 עלתה לישראל עם אמה.
התיישבה בקדומים, וחייתה על קצבה חודשית.
היא המשיכה לעסוק בנושאים של זהות יהודית, לקחה קורסים ביהדות בשפה הרוסית באוניברסיטת בר-אילן ובין היתר השתתפה בהפעלתו של חוג לחיזוק הזהות היהודית בקרני שומרון, שגם סייע למעוניינים לעבור גיור.
לקראת יישום תוכנית ההתנתקות ניסתה להשתתף במשאל מתפקדי הליכוד, ללא הצלחה.
בהמשך, לאחר ששרון הביא את התוכנית לאישור הממשלה, נפגשה עם חברי הליכוד במטרה לשכנעם לפעול כנגד ההתנתקות ופרסמה מאמרים ארוכים באתרי אינטרנט ברוסית, שבהם הביעה את חששה שההתנתקות תמיט אסון על ישראל.
בשלב מסוים החלה בשביתת רעב מול הכנסת שהסתיימה ללא תוצאות.
בהמשך יצאה למחאות בצמתים, ועוכבה פעמיים לחקירה.
ב-17 באוגוסט 2005 הציתה את עצמה במרחק לא רב ממחסום שהקימה המשטרה באזור נתיבות.
שוטרים שהיו במקום ניסו לכבות את האש שאחזה בה, ולאחר מכן הובהלה לבית החולים סורוקה בבאר שבע במצב אנוש, כשהיא סובלת מכוויות בדרגה 3, ולאחר תשעה ימים מתה מפצעיה, בגיל 54. היא נטמנה בבית העלמין בקדומים והותירה אחריה את אביה, שהיה אז חולה בסרטן ומאושפז בבית חולים.
בוסינובה היא הישראלית הראשונה שבחרה בהצתה עצמית כדרך ביטוי של מחאה פוליטית וממשה את החלטתה (שמואל פרומר, חבר גוש אמונים מקריית שמואל, התכוון להצית את עצמו מול בית ראש הממשלה ב-1978 במחאה על מדיניות הממשלה, אך נעצר על ידי המשטרה, שהוזעקה על ידי הכתב דן סממה).
בגיליון העין השביעית כתב גדי וולפספלד:
לאחר מותה הוקמה ביישוב מגוריה, קדומים, ספרייה תורנית לעילוי נשמתה.
ילנה גדז'ייבנה איסינבייבה היא אתלטית רוסייה לשעבר.
הייתה פעמיים ברציפות אלופה אולימפית (אתונה 2004 ובייג'ינג 2008), 3 פעמים אלופת העולם (הלסינקי 2005, אוסקה 2007 ומוסקבה 2013) ושיאנית העולם הנוכחית (2025) בקפיצה במוט (5.06 מטר).
איסינבייבה, הייתה לאישה הראשונה שקפצה מעל לגבול 5 מטרים באצטדיון.
אביה מומצא טבסאראני ואמא רוסיה.
מגיל 5 ועד גיל 15 התאמנה בהתעמלות מכשירים, אך מאחר שנחשבה גבוהה מאוד לענף זה, 1.74 מטר, עזבה לאתלטיקה.
בתחרות שנערכה בגייטשיד שבאנגליה ב-13 ביולי 2003 קבעה איסינבייבה בקפיצה במוט את שיא העולם הראשון שלה לאחר שעברה גובה של 4.82 מטר, שיפור לשיא בן השנתיים של סטייסי דרגילה מארצות הברית (4.81 מטר).
חודש וחצי לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בפריז שבצרפת היא זכתה במדליית ארד בתוצאה של 4.65 מטר, אחרי בת ארצה סווטלנה פאופנובה (4.75 מטר) ואניקה בקר מגרמניה (4.70 מטר).
באולימפיאדת אתונה (2004) זכתה איסינבייבה במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא עולם חדש של 4.91 מטר, לפני סווטלנה פאופנובה (4.75 מטר) ואנה רוגובסקה מפולין (4.70 מטר).
שיא עולם מעל 5 מטר
בתחרות שנערכה בלונדון ב-22 ביולי 2005 הייתה איסינבייבה לאישה הראשונה והיחידה עד כה (2013) שקפצה מעל לגבול 5 מטר.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי שבפינלנד בשנת 2005 זכתה איסינבייבה במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא עולם חדש של 5.01 מטר, לפני מוניקה פירק מפולין (4.60 מטר) ופוולה המצ'קובה מצ'כיה (4.50 מטר).
באליפות העולם שנערכה באוסקה שביפן בשנת 2007 זכתה איסינבייבה במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 4.80 מטר, לפני קתרינה בדורובה מצ'כיה (4.75 מטר) וסווטלנה פאופנובה (4.75 מטר) ובכך הגנה על תוארה.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכתה איסינבייבה במדליית זהב בקפיצה במוט בשיא עולם חדש של 5.05 מטר, לפני ג'ן שור מארצות הברית (4.80 מטר) וסווטלנה פאופנובה (4.75 מטר) ובכך הגנה על תוארה.
באליפות העולם שנערכה בברלין שבגרמניה בשנת 2009 סיימה איסינבייבה אחרונה בשלב הגמר, מקום 11 כללי לאחר שלא הצליחה לעבור את הגובה ההתחלתי שבו בחרה 4.75 מטר.
שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בציריך שבשווייץ ב-28 באוגוסט היא קבעה בקפיצה במוט שיא עולם חדש של 5.06 מטר (הנוכחי, 2017).
באליפות העולם שנערכה בטגו שבקוריאה הדרומית בשנת 2011 סיימה איסינבייבה במקום שישי בקפיצה במוט בתוצאה של 4.65 מטר.
בתחרות שנערכה באולם ב-25 בפברואר 2012 קבעה איסינבייבה בקפיצה במוט שיא עולם חדש של 5.01 מטר (הנוכחי, 2013).
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה איסינבייבה במדליית ארד בקפיצה במוט בתוצאה של 4.70 מטר, אחרי ג'ן שור (4.75 מטר) ויאריסלי סילבה מקובה (4.75 מטר).
באליפות העולם שנערכה במוסקבה שברוסיה באוגוסט 2013 זכתה איסינבייבה במדליית זהב בקפיצה במוט בתוצאה של 4.89 מטר לפני ג'ן שור (4.82 מטר) ויאריסלי סילבה (4.82 מטר).
לאחר ניצחונה הודיעה איסינבייבה כי היא לוקחת הפסקה מספורט תחרותי.
היא ניסתה להתחרות לקראת השתתפות במשחקים האולימפיים בריו אך לאחר שנבחרת האתלטיקה הרוסית הושעתה מהשתתפות בהם הודיעה על פרישתה הסופית מהספורט.
באוגוסט 2013 יצאה איסינבייבה כנגד קהילת הלהט"ב: "אנחנו ברוסיה שונים ככל הנראה ממדינות אחרות.
דבריה נאמרו, לאחר שהקופצת לגובה אמה גרין טרגרו, תומכת בקהילה הגאה צבעה את ציפורני ידיה בצבעי דגל הגאווה, באליפות העולם שנערכה במוסקבה, כאות הזדהות עם קהילת הלהט"ב הסובלת ברוסיה.
איסינבייבה שלא אהבה את המעשה, מתחה עליו ביקורת פומבית.
על דבריה אלו היא קיבלה ביקורת נוקבת מקרב ספורטאי העילית בעולם, בהם האתלטים אלופים אולימפיים מייקל ג'ונסון מארצות הברית ודניס לואיס מבריטניה וסגן אלוף העולם ניק סימונדס מארצות הברית שהקדיש את מדליית הכסף בה זכה לקהילה הגאה.
ב-28 ביוני 2014 נולדה בתה הבכורה, אווה.
איסינבייבה שברה 24 פעמים את שיא העולם בקפיצה במוט.
יליזבטה יורייבנה סקובצובה , ידועה כ"האם מריה" הייתה משוררת ונזירה רוסייה שהצילה יהודים בצרפת הכבושה בימי מלחמת העולם השנייה.
הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם.
נולדה בשם יליזבטה פילנקו ב-21 בדצמבר 1891 בעיר ריגה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בלטביה) למשפחת אצולה.
למדה בגימנסיה בסנקט פטרבורג והשתייכה לחוג המשוררים מהזרם האקמיסטי.
כבר בגיל 15 החלה לכתוב שירים, אשר פורסמו בכתבי עת ספרותיים.
בשנת 1910 התחתנה ועברה עם בעלה להתגורר בחצי האי קרים.
לאחר המהפכה הבולשביקית הפכה לתומכת של הצבא הלבן האנטי-קומוניסטי.
בשנת 1920, לאחר תבוסת הצבא הלבן במלחמת האזרחים, היגרה עם בעלה השני, דניאל סקובצוב, ושני ילדיה לטורקיה.
לאחר שהות קצרה עברה לסרביה ומשם לצרפת.
הייתה פעילה חברתית בארגונים שונים של הגולים הרוסים.
בשנת 1932 התגרשה מבעלה השני והפכה לנזירה.
עם קבלת שבועת הנזירות שינתה את שמה למריה.
היא ניהלה בית תמחוי לפליטים רוסים בפריז.
לאחר כיבוש פריז על ידי הנאצים בשנת 1940, נרתמה מריה לעזרת היהודים בעיר.
ביחד עם הכומר דמיטרי קלפינין, שותפה בניהול בית התמחוי, ארגנה מקומות מסתור ליהודים ודאגה להם לתעודות זהות מזויפות, שבעזרתן התחזו היהודים, בעיקר הפליטים מפולין שביניהם, לגולים רוסים.
השניים סיפקו תעודות טבילה, מזון, מקלט והברחה אל מחוץ לצרפת או לדרום צרפת, אזור שבתחילת 1942 היה עדיין תחת שלטון משטר וישי ולא תחת שלטון נאצי.
במטה הגסטפו בפריז התקיימו דיונים כיצד לנהל את המצוד אחרי היהודים בעיר.
המשטרה הצרפתית קיבלה אחריות על המבצע, המכונה "מצוד ולודרום ד'איבר" (Vélodrome d'hiver), והחליטה לגרש גם ילדים, אף על פי שלא התבקשה לעשות זאת על ידי השלטון הנאצי.
אלפי יהודים פריזאים נעצרו על ידי הנאצים והמשטרה הצרפתית ונכלאו באצטדיון ישן למרוצי אופניים.
כששמעה על המעצר החליטה מריה לנצל את גלימת הנזירה שלה ויחד עם בנה יורי והכומר קלפינין סעדו במשך שלושה ימים את האנשים.
הם הבריחו למקום מים ומזון עד כמה שהיה ניתן, ובעזרת עובדים לפינוי אשפה שגייסה לעזרתה הצליחה להבריח כמה עשרות ילדים יהודים בתוך פחי זבל גדולים.
הבן והכומר נשלחו למחנה הריכוז דורה-מיטלבאו, ממנו לא שבו.
האם מריה נשלחה למחנה הריכוז רבנסברוק.
היא נרצחה בתאי הגזים ב-31 במרץ 1945.
בשנת 1985 הוכרו יליזבטה סקובצובה ודמיטרי קלפינין כחסידי אומות העולם על ידי יד ושם.
בשנת 2004 הכריזה הכנסייה הנוצרית אורתודוקסית על מריה כקדושה.
בשנת 1982 הופק בברית המועצות סרט עלילתי על חייה, אשר נקרא "האם מריה".
יללת תן הוא אלבומה השלישי של הלהקה הישראלית אתניX, אשר יצא לאור ביוני 1992.
הלהיט הבולט מתוך האלבום היה השיר "תותים".
השירים "האמת בקולה", "קלמנסי" ו"עדניה" מוקססו גם לגרסאות דאנס.
האלבום לא שיחזר את הצלחת קודמו האלבום "מסאלה" ולא הגיע למעמד פלטינה.
האלבום יצא לאור בתקופה שבה התקליטור תפס את מקום התקליט, וחברות התקליטים הפסיקו בהדרגה להוציא אלבומים בפורמט ויניל, והוא האלבום העברי האחרון שיצא בפורמט זה.
יללת תן (זאב נחמה/זאב נחמה ותמיר קליסקי) [4:17]
תותים (זאב נחמה/זאב נחמה ותמיר קליסקי) [4:04]
קלמנסי (זאב נחמה/זאב נחמה ותמיר קליסקי) [3:47]
עדניה (זאב נחמה/זאב נחמה ותמיר קליסקי) [3:39]
קלנדיה (זאב נחמה/זאב נחמה ותמיר קליסקי) [4:35]
לודידו (זאב נחמה/זאב נחמה ותמיר קליסקי) [4:15]
האמת בקולה (זאב נחמה/זאב נחמה ותמיר קליסקי) [3:44]
כלה כלה (זאב נחמה/זאב נחמה, תמיר קליסקי וגיל אלון) [3:48]
צל כבד (זאב נחמה/זאב נחמה ותמיר קליסקי) [3:20]
לא עוד עגונה (זאב נחמה/זאב נחמה, תמיר קליסקי וגל הדני) [5:15]
עבריין (זאב נחמה/זאב נחמה ותמיר קליסקי) [3:59]
פרח פלסטיק (זאב נחמה/זאב נחמה ותמיר קליסקי) [4:08]
עדניה - גרסת דאנס (זאב נחמה/זאב נחמה ותמיר קליסקי) [4:20]
האמת בקולה - גרסת דאנס (זאב נחמה/זאב נחמה ותמיר קליסקי) [4:25]
קלמנסי - גרסת דאנס (באנגלית) (זאב נחמה/זאב נחמה ותמיר קליסקי) [4:21]
ג'אקה - נגינה על בולבול טרנג ב"קלמנסי" וב"פרח פלסטיק".
חנה אהרוני - שרה "שדמתי" ב"קלנדיה".
עיבוד גרסאות ריקודים ל"האמת בקולה" ול"קלמנסי" - אתניקס ומרקי מרק רוטוול.
עיבוד גרסת ריקודים ל"עדניה" - מלכיאל גרוסמן.
דרור קליסקי - מפיק בפועל.
רוני בראון - מפיק בפועל.
ילנה הוא סרט דרמה רוסי בבימויו של אנדריי זוויאגינצב שזכה בפרס אריה הזהב של פסטיבל קאן ב-2011.
הסרט ילנה הוא זוכה פרס העיבוד התסריטאי הטוב ביותר של פסטיבל סאנדנס, וזכה גם בפרס מיוחד בפסטיבל קאן 2011, ובפרסים בפסטיבלי הסרטים של גנט בבלגיה ודרבן.
ילנה וולדימיר - זוג מבוגר.
הם שייכים לשכבות חברתיות שונות בחברה: הוא עשיר, היא לא.
לכל אחד מהם יש ילדים מנישואים קודמים: לילנה - בנה, סרגיי, שמתמודד עם קשיים, לוולדימיר - הבת יקתרינה.
אחרי שוולדימיר מאושפז בבית החולים עקב התקף לב, הוא מסרב לבקשתה של ילנה לסיוע כלכלי למשפחתו של סרגיי והיא מחליטה שכדי לקבל את כל הונו לאחר מותו, היא תצטרך להעלים את בתו יקתרינה.
לבסוף ילנה הורגת את ולדימיר ושורפת את הטיוטות הראשונות של צוואתו.
בהיעדר תיעוד הכסף מתחלק בין ילנה ליקתרינה ומכאן אילך מתפתחת מערכת יחסים בין האם לבת החורגת.
עַבְּדוּלְלָה טָהסִין ילְמָז אֹזְטוּנָה (בטורקית: Abdullah Tahsin Yılmaz Öztuna, שמו האמיתי עבדוללה טהסים ילמז Abdullah Tahsim Yılmaz; 20 בספטמבר 1930 איסטנבול - 9 בפברואר 2012 אנקרה) היה היסטוריון, מוזיקולוג, סופר, פעיל פוליטי ועיתונאי טורקי, ידוע בעיקר בספריו הרבים בתחום ההיסטוריה של האימפריה העות'מאנית ובתרומתו בקידום החינוך בתחום המוזיקה הקלאסית הטורקית.
הוא נודע גם כבעל טור בעיתונים "הייאט" ו"טורקיה" ובהופעתו בתוכניות ברדיו ובטלוויזיה.
היה בשנת 1963 חבר בפרלמנט הטורקי מטעם מפלגת הצדק.
הצטיין בידע האנציקלופדי שלו ובכתיבתו המבריקה בשפה הטורקית.
בין השנים 1974–1980 היה העורך הראשי של האנציקלופדיה הטורקית.
למד בקונסרבטוריון למוזיקה בעירו, שם היה, בין השאר, תלמידם של סאדדין ארל וסופי אזגי.
בין ספטמבר 1950- יולי 1957 שהה בפריז, שם למד תרבות צרפתית בסורבון, כמו כן למד במכון למדעים פוליטיים.
כבר בגיל צעיר הוכיח אזטונה כישורי כתיבה וכתב את מאמרו הראשון בגיל 13 ואת ספרו הראשון בגיל 15.
בשובו למולדת, החל בשנת 1960 קריירה עיתונאית.
בתחילה היה חבר מערכת בעיתון"הייאט שבבית ההוצאה לאור שלו פרסם ספרים רבים ולאחר מכן הועלה לדרגת מנהל.
במהלך חייו כתב אזטונה מאמרים גם בעיתונים "טרג'ומאן" ("המתרגם"), "סון הוואדיס" ("חדשות אחרונות") ו"דוניה" ,בשנות ה-2000 היה בעל טור בעיתון "טורקיה".
היה בעל גישה שמרנית וזיקה למורשת העות'מאנית והאסלאמית בארצו, פעל במסגרת מפלגת הצדק ונבחר בשנת 1963 מטעמה לפרלמנט כנציג של מחוז קוניה, הידוע בדבקותו לדת.
בשנים 1981-1966 עבד בהנהלת רשות השידור הממלכתי הטורקי, בוועדות לפיקוח (Denetleme Kurulu) ולתוכן.
בשנים 1977-1974 היה תת-מזכיר במשרד החינוך.
בהמשך השקיע מאמצים בקידום החינוך המוזיקלי בעיקר בתחום לימוד המוזיקה העות'מאנית, הוא נמנה עם מקימי המסלול ללימודי מוזיקה טורקית שליד האוניברסיטה הטכנית באיסטנבול שם הרצה בין השנים 1978-1975 על ההיסטוריה של המוזיקה קלאסית הטורקית.
כמו כן היה בין מקימיה ומנהליה של המקהלה למוזיקה טורקית.
בין השנים 1974–1980 היה העורך הראשי של האנציקלופדיה הטורקית שפרסמה אז את הכרכים עם האותיות K-T.
כיהן גם כמנהל כללי של ההוצאה לאור של משרד החינוך הלאומי, ובשנים 1975–1978 היה מרצה להיסטוריה פוליטית ותרבותית עות'מאנית באוניברסיטה העממית לחינוך גבוה.
אזטונה מילא בהמשך תפקידים ציבוריים שונים, פעל בין השאר באגודת הידידות טורקיה-יפן וטורקיה - ערב הסעודית, והיה יועץ של הקרן הפיננסית ע"ש פייסל.
יראת הכבוד שהוא גילה למורשת האסלאמית העות'מאנית מצאה ביטוי ביוזמתו לפתוח מחדש לתפילה מוסלמית את הגלריה הפרטית של הסולטאנים במוזיאון איה סופיה ואת "חדר מעיל הנביא" בארמון טופקאפי באיסטנבול.
תחת המשטר הצבאי שקם אחרי ההפיכה הצבאית השלישית ב-1980, אזטונה היה בין מקימי המפלגה הפוליטית החוקית הראשונה, המפלגה של הדמוקרטיה הלאומית.
בהמשך התפטר ממנה ועזב את החיים הפוליטיים.
ילמז אזטונה נפטר בגיל 82 באנקרה.
בטקס האשכבה במסגד פטיהי באנקרה השתתף גם ראש ממשלת טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן.
השאיר אישה, חטיג'ה, בן - אוגוזחאן, ובת, חאנזדה.
ילמז אזטונה כתב מספר רב של ספרים, בהם עבודות מונומנטליות כגון "ההיסטוריה הגדולה של טורקיה" ב-12 כרכים (1964-1963), אחר כך ב-14 כרכים (1979-1977), שזכתה להערכות כעבודה מקצועית אשר התיימרה להתעלות מעל הגישה הלאומנית הרווחת.
עם ספריו שנועדו לקהל המשכיל נמנו ספרים שהפכו לקלאסיקה, ובהם "דפים מההיסטוריה הטורקית", "ההיסטוריה של חיי הסולטאנים העות'מאנים" (1960), "דיוקנאות מההיסטוריה הטורקית", שכללו גם דמויות מההיסטוריה בת זמננו כגון טורגוט אזאל, "תולדות טורקיה מהתחלתה ועד ימינו" (1963), ורבים אחרים.
חלק מספריו דנו בהיסטוריה של המוזיקה הטורקית, חלקם בעלי אופי אנציקלופדי או כללי - האנציקלופדיה המוזיקלית הטורקית, אנציקלופדיה של המלחינים הטורקים, המוזיקה הטורקית, וחלק - מסות המוקדשות לדמויות חשובות מן התחום, ובהן מורו ורבו, סאדדין ארל, חג'י אריף ביי, דדה אפנדי, עבדול קאדר מראג'י, שבקי ביי ואחרים.
1970 - עיטור חיל האוויר הטורקי
1970 - הפרס הגדול של הקרן לתרבות לאומית של טורקיה
(קרב אנקרה ב-1402, מותם של טימור ובאיזיט והאינטרגנום)(1946)
Dünya Tarihi (תולדות העולם, 1963)
Türkiye Tarihi (היסטוריה של טורקיה) (1964-1967) ב-12 כרכים
Türk Tarihinden Yapraklar (דפים מההיסטוריה של הטורקים, 1969)
Resimlerle 93 Harbi (המלחמה הטורקית-רוסית מ-1877–1878 בתמונות, 1969)
Resimlerle Türkiye Tarihi (היסטוריה של טורקיה בתמונות, 1970)
Havacılık Tarihinde Türkler (טורקים בהיסטוריה של התעופה, עם י.
Osmanlı Tarihi ve Medeniyeti (היסטוריה וציוויליזציה עות'מאנית, קורס לתלמידי תיכון, דרגה 3, 1976)
Büyük Türkiye Tarihi (היסטוריה גדולה של טורקיה,1977) ב-14 כרכים
Osmanlı devleti tarihi (היסטוריה של המדינה העות'מאנית) ב-2 כרכים (1986)
Rumelini Kaybımız (איך אבדנו את רומליה, 1990)
Türk Musikisi Lugati (לקסיקון למוזיקה קלאסית טורקית, 1955-1949)
Türk Bestecileri Ansiklopedisi (אנציקלופדיה של המלחינים הטורקים, 1969)
Türk Musiki Klasikleri (הקלאסיקונים של המוזיקה הטורקית, 1972)
Türk Musikisi Tarihi (היסטוריה של המוזיקה הקלאסית הטורקית - קורס 1977)
Büyük Türk Sözlüğü (המילון הגדול של השפה הטורקית - יחד עם מוהארם ארגין, 1969)
Türkiye Ansiklopedisi (עורך ראשי, יחד עם פרופ' מטין טונג'ל, 1964)
ילנה בלובה (נוביקובה) הייתה סייפת סובייטית.
אלופה אולימפית אישית (מקסיקו 1968 ו-3 פעמים בתחרות קבוצתית, בעלת 8 מדליות זהב באליפויות העולם אישיות וקבוצתיות.
ילנה נוביקובה (בלובה) נולדה בעיירה במחוז חברובסק.
היא החלה להתאמן בסיף בגיל 13 כאשר המשפחה כבר התגוררה במינסק אצל מאמנת ידעה שבין חניכיה היו אלופים רבים.
ילנה נוביקובה התאמנה קשה מאוד אך בלחץ המאמנת סיימה מכון פדגוגי ורכשה מקצוע.
בשנת 1968 ילנה נוביקובה (בלובה) השתתפה בהצלחה גדולה באליפות ברית המועצות ונכללה בנבחרת האולימפית של ברית המועצות.
באותו קיץ היא גם התחתנה ושינתה את שם המשפחה ל"בלובה", תחת שם זה היא השתתפה בתחרויות במהלך כל הקריירה בינלאומית שלה.
באולימפיאדה זו בלובה זכתה ב-2 מדליות זהב (אישית ובתחרות קבוצתית).
בהמשך היא השתתפה באולימפיאדות נוספות ובסך הכול זכתה ב-6 מדליות מהם 4 זהב.
בשנת 1971 בלובה זכתה באליפות עולם בתחרות אישית.
בתחרויות אליפות עולם אישיות זו הייתה מדליית זהב היחידה שלה, אך בתחרויות קבוצתיות נבחרתה זכתה במספר מדליות זהב.
לאחר אולימפיאדת 1980 במוסקבה בלובה עזבה את התחרויות.
תחילה היא התמסרה לחיי המשפחה - בגיל 40 נולד לה ילד שני מבעלה השני.
היא מתגוררת כיום במינסק ומלמדת באקדמיה לספורט.
משחקי מקסיקו סיטי 1968 היו האולימפיאדה הראשונה של ילנה בלובה.
במהלך האימונים היא נפצעה ברגל אך הייתה כשירה להשתתף בתחרויות לאחר טיפול תרופתי.
במהלך תחרות אישית בלובה הפסידה לגלינה גורוחובה אך בהמשך היו לה קרבות מוצלחות והיא הצליחה להגיה למדליית זהב אישית.
גם בתחרות קבוצתית נבחרת ברית המועצות זכתה בתחרות.
בשנת 1972 בלובה הגיע בתחרות אישית רק למקום ה-5 אך זכתה במדליית זהב בתחרות קבוצתית.
בשנת 1976 בלובה הצליחה להגיע לקרבות סיום בתחרות אישית אך זכתה רק במקום השלישי.
בתחרות קבוצתית היא זכתה במדליית זהב.
בשנת 1980 בלובה לא הייתה בין המועמדות המובילות למדליה אישית וסיימה את התחרות במקום ה-9. בתחרות קבוצתית נבחרתה זכתה במקום השני אחרי צרפת.
ילנה אוברזצובה הייתה זמרת אופרה רוסיה.
על פעילותה בתחום השירה זכתה במספר עיטורים רוסים וסובייטיים כולל גיבור העמל הסוציאליסטי, וקיבלה את פרס לנין.
ילנה אוברזצובה נולדה בלנינגרד לאב מהנדס.
את תחילת מלחמת העולם השנייה עברה בלנינגרד הנצורה ורק בשנת 1943 פונתה לאזור וולוגדה.
מייד לאחר הרחקת הנאצים מפרברי העיר חזרה משפחתה ללנינגרד.
אוברזצובה למדה שירה במועדון לשירה של הפיונרים.
בשנת 1954 הועבר אביה לעבודה בטגנרוג.
בעיר זו למדה אוברזצובה בבית הספר למוזיקה.
בשנת 1957 התקבלה למכללה מוזיקלית בעיר רוסטוב על דון.
בשנת 1958 עברה למכינה ליד הקונסרבטוריון של לנינגרד.
בשנת 1963, עוד בהיותה סטודנטית הופיעה אוברזצובה על במת תיאטרון בולשוי.
בשנת 1964 לאחר סיום הלימודים בלנינגרד התקבלה אוברזצובה ללהקת תיאטרון בולשוי, והתבלטה כבר בהופעתה הראשונה באיטליה.
בשנת 1975 נסעה להקת בולשוי לסדרת הופעות בארצות הברית.
בסבב הופעות זה זכתה אוברזצובה להצלחה אדירה והתבססה ככוכבת ברמה עולמית.
ילנה אוברזצובה השתתפה במספר פסטיבלים, כולל פסטיבל זלצבורג.
בשנים 1973–1994 לימדה בקונסרבטוריון של מוסקבה.
בשנת 2003 השתתפה אוברזצובה בהופעות ג'אז בהם שרה יצירות של ג'ורג' גרשווין, דיוק אלינגטון ועוד.
בשנים 2007–2008 עמדה אוברזצובה בראש תיאטרון מיכאילובסקי בסנקט פטרבורג.
נפטרה ב-12 בינואר 2015 בלייפציג שבגרמניה כתוצאה מאי ספיקת לב.
"מלחמה ושלום" (אלן בזוחובה, נסיכת מריה)
ילין (בדנית: Jelling) הוא כפר בדנמרק בעל אוכלוסייה של כ-3,370 נפש (נכון ל-1 בינואר 2014).
הכפר ממוקם בנפת העיר ויילה, כ-10 קילומטר צפונית-מערבית לה.
הכפר מפורסם בעיקר בשל המונומנטים הלאומיים שנמצאים בו – האבנים הרוניות בילין.
מדי שנה נערך בכפר פסטיבל המוזיקה של ילין, כיום הפסטיבל המוזיקלי השלישי בגודלו בדנמרק.
ילנה דולינין (נולדה ב-6 בפברואר 1978) היא אתלטית ישראלית.
אלופת ישראל בחצי מרתון (2015).
החזיקה בשיא ישראל בריצת מרתון (2:35:59 שעות) מספטמבר 2016 ועד נובמבר 2018.
בגיל 17 החלה ללמוד כלכלה באוניברסיטת יקטירנבורג.
ב-1999 עלתה לישראל והשלימה תואר ראשון במדעי המחשב באוניברסיטת בר-אילן.
לאחר לימודיה החלה לעבוד בתחום.
בשנת 2015, בגיל 37, חזרה להתאמן באופן מקצועי בהדרכת מוטי מזרחי במועדון איילות.
בשנת 2016, בתחרות המרתון הראשונה שלה, במרתון ברלין קבעה דולינין שיא ישראלי חדש של 2:35:59 שעות, שיפור של 37 שניות לשיא בן ה-12 שנים של נילי אברמסקי (2:36:36 שעות)., שיא זה החזיק מעמד כשנתיים ונשבר על ידי צ'מטאי-סלפטר.
דולינין נשואה ואם לשלוש בנות.
מקום ראשון במירוץ אשדוד (אליפות המדינה ב-10 ק"מ)
ילין לפידות הוא בית השקעות ישראלי שהוקם בשנת 2004 ומנוהל על ידי רו"ח דב ילין (בעבר שותף ומנהל בכיר בחברת דש ניירות ערך והשקעות בע"מ) ורו"ח יאיר לפידות (בעבר מנכ"ל חברת הייעוץ נשיונל קונסלטנטס בע"מ .N.C).
דב ילין ויאיר לפידות הם בעלי השליטה בבית ההשקעות ומכהנים בו כמנכ"לים משותפים.
בשנת 2005 רכשה לידר מדב ילין ויאיר לפידות בשלב הראשון 30% מבית ההשקעות תמורת 1.9 מיליון דולר.
בשלב השני של ההסכם השלימה לידר את הרכישה ל-50%.
החברה מנהלת כספים באמצעות 3 פעילויות עיקריות: ניהול תיקי השקעות, ניהול קרנות נאמנות, ניהול קופת גמל וקרן השתלמות.
בפברואר 2017 בית ההשקעות ילין לפידות השיק קופת הגמל להשקעה.
נכון לדצמבר 2019 בית ההשקעות ניהל 92.6 מיליארד ₪ בשלוש הפעילויות, קופת גמל, קרנות נאמנות ותיקים מנוהלים.
בית ההשקעות מנה כ-250 עובדים.
בית ההשקעות נשלט ומנוהל על ידי דב ילין ויאיר לפידות אשר משמשים כמנכ"לים משותפים.
אטראו ניהול נכסים פיננסיים (2005) בע"מ, אשר הנה חברת בת בבעלות מלאה של אטראו שוקי הון בע"מ הציבורית, מחזיקה ב-50% מהזכויות ההוניות וביתרת זכויות ההצבעה.
בית ההשקעות ממוקם במגדל מעל דיזנגוף סנטר בתל אביב.
קנוט ילמאר לאונרד המרשלד או המרכלד (בשוודית: Knut Hjalmar Leonard Hammarskjöld; 4 בפברואר 1862 – 12 באוקטובר 1953) היה פוליטיקאי, חוקר, שר בממשלה וחבר פרלמנט שוודי שכיהן כראש ממשלת שוודיה בין השנים 1914 – 1917.
ילמאר המרשלד נולד בכפר טונה (Tuna) שבמחוז קאלמאר כבנם של קנוט, איש צבא ובעל קרקעות ושל רעייתו, מריה קוסטר.
משפחת המרשלד היא משפחת אצולה שוודית ותיקה ששורשיה בראשית המאה ה-17. הוא היה מומחה למשפט בתחומים רבים ובלט הן כמדען והן כמחוקק.
ב-1891 הוא מונה כפרופסור באוניברסיטת אופסלה והייתה לו השפעה מרובה על החוק האזרחי של שוודיה ושל המדינות הנורדיות.
באותה תקופה הוא ביסס את המוניטין שלו כמומחה בחוק הבינלאומי באמצעות עבודה נמרצת בכנסים בינלאומיים וב-1904 הוא היה לחבר בבית הדין הקבוע לבוררות בהאג.
בין השנים 1901 – 1902 כיהן המרשלד כשר המשפטים בממשלתו של פרדריק פון אוטר ועשה ניסיונות שאפתניים אך לא מוצלחים כדי לפתור את הבעיות שנגעו לזכות ההצבעה ועם התפטרותו הוא מונה לתפקיד נשיא בית המשפט לערעורים שבינשפינג.
בעת המשא ומתן בנוגע לפירוק האיחוד השוודי-נורווגי הוא כיהן כשר לענייני הכנסייה בממשלתו של כריסטיאן לונדברג וייצג את הממשלה במגעים שנערכו בקרלסטד.
ב-1905 הוא מונה לתפקיד שגריר שוודיה בקופנהגן.
ב-1907 הוא שב לאופסלה וכיהן כמושל המחוז, אך לעיתים קרובות הוא נעדר משם לצורך מילוי משימות אחרות.
לאחר "מצעד התמיכה בחימוש של האיכרים" (בשוודית: Bondetåget, מילולית: רכבת האיכרים) ולאחר התפטרותה של הממשלה הליברלית, מונה המרשלד ב-1914 לעמוד בראש ממשלה לא-פרלמנטרית שבפניה הועמדה המשימה לפתור את בעיות הביטחון.
ממשלתו שכונתה "ממשלת חצר המלכות" (בשוודית: borggårdsregering, מילולית: ממשלת החומה) הייתה עצמאית מבחינה פוליטית, אך הייתה נאמנה למלך יותר מאשר שמרנית.
הממשלה הוקמה ביוזמתו של ארביד לינדמן, מנהיג האגף הימני של הבית התחתון של הריקסדאג (הפרלמנט השוודי), שלא רצה שהמלך ימנה ממשלה תחת הנהגתו של מנהיג הבית העליון של הפרלמנט, ארנשט טריגר.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באותה שנה, הוכרזה שביתת נשק בין המפלגות ובעיות הביטחון נפתרו לשביעות רצונו של הצבא.
בשיאה של המלחמה עמד המרשלד על עקרונותיו והיה בלתי גמיש בפרשו את החוק האזרחי.
באותה תקופה נטבע המונח "הונגרשלד" (בשוודית: Hungerskjöld, הלחם בסיסים של המילה Hunger שפרושה בשוודית רעב עם סיומת שמו של המרשלד) על רקע סרבנותו של המרשלד לאפשר את יבוא המזון לשוודיה.
המרשלד היה בעל אישיות דומיננטית והוא נתפס על ידי יריביו כסמכותני ובעל רצון חזק, אך הטענות שהוא אהד את גרמניה הן חסרות סימוכין.
הוא נשא בתפקידים יוקרתיים רבים כמו יושב ראש קרן נובל בין השנים 1929 – 1947. ב-1918 הוא נבחר לאקדמיה השוודית לאותו מושב בו החזיק קודמו בתפקיד ראש הממשלה, לואיס ירד דה יר, מושב מספר 17. בנו של המרשלד, דאג ירש את מושבו של אביו באקדמיה לאחר מותו.
מחקריו של המרשלד היו גורם מרכזי בהחלטה על ייסוד בית המשפט המנהלי העליון של שוודיה (Högsta förvaltningsdomstolen)
ילמאר המרשלד מת ב-12 באוקטובר 1953 בסטוקהולם, כשישה חודשים לאחר שבנו הצעיר, דאג המרשלד מונה לתפקיד מזכ"ל האו"ם השני.
ב-1890 נשא המרשלד לאישה את אגנס אלמקוויסט.
מבין ארבעת בניהם ידועים הבכור בו (Bo), שהיה משפטן, איש ממשל ושר בממשלת שוודיה; אוקה (Åke), שהיה משפטן ודיפלומט והבן הצעיר דאג, שהיה מזכ"ל האו"ם בין השנים 1953–1961.
ילנה אוסטפנקו (בלטבית: Jeļena Ostapenko; נולדה ב-8 ביוני 1997) היא טניסאית לטבית זוכת אליפות צרפת הפתוחה (2017).
מדורגת במקום ה-7 בעולם (אוקטובר 2017) בסבב ה-WTA, דירוג השיא שלה.
אוסטפנקו זכתה עד היום ב-9 תוארי יחידות (שתיים ב-WTA ו-7 ב-ITF) וב-10 תארים בזוגות (2 ב-WTA ו-8 ב-ITF).
היא מתאמנת בהדרכתה של אנבל מדינה גאריגס.
אביה, יבגני אוסטפנקו, היה שחקן כדורגל בעברו.
יש לה אח שחי בארצות הברית.
היא החלה לרקוד ריקודים סלוניים ולשחק טניס בגיל 5. היא השתתפה באליפות לטביה בריקודים סלוניים לילדים.
בגיל 12 החליטה להתרכז בטניס.
היא דוברת רוסית, אוקראינית, לטבית ואנגלית.
באליפות וימבלדון 2014 זכתה אוסטפנקו בתואר לנערות.
הופעתה הראשונה בטורניר מקצועני נערכה באליפות טשקנט הפתוחה בשנת 2014 שבו היא ניצחה את שחר פאר מישראל בסיבוב הראשון בשתי מערכות (3-6, 5-7).
בסיבוב השני היא הפסידה לקסניה פרווק מרוסיה בשתי מערכות (6-2, 7-6).
באליפות ארצות הברית הפתוחה היא הפסידה בסיבוב השני לשרה אראני מאיטליה (דורגה במקום 16 בטורניר) בשלוש מערכות (0-6, 6-4, 6-3).
בספטמבר היא הגיעה לראשונה לגמר טורניר WTA שנערך בקוויבק סיטי והפסידה בו לאניטה בק מגרמניה (דורגה במקום 5 בטורניר) בשתי מערכות (6-2, 6-2).
אוסטפנקו השתתפה בטורניר הטניס ליחידות באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), שבו הודחה בסיבוב הראשון לאחר שהפסידה לסמנתה סטוסור מאוסטרליה (דורגה במקום 13 בטורניר) בשלוש מערכות (1-6, 6-3, 6-2).
באליפות צרפת הפתוחה היא ניצחה בשלב חצי הגמר (ביום הולדתה) את טימאה בצינשקי משווייץ ב-3 מערכות (6-7, 6-3, 3-6) ועלתה למשחק הגמר.
בגמר היא ניצחה את סימונה האלפ מרומניה (דורגה במקום 3 בטורניר) בשלוש מערכות (4–6, 6–4, 6–3), וזכתה בפעם הראשונה בטורניר גראנד סלאם.
היא הראשונה מלטביה שזכתה בגראנד סלאם, והיא השחקנית הלא מדורגת הראשונה שזכתה בטורניר זה מאז 1933.
באליפות וימבלדון העפילה לרבע הגמר, בו הפסידה לוונוס ויליאמס בשתי מערכות.
בחודש מרץ היא הגיעה למקום החמישי בדירוג העולמי.
במאי באליפות צרפת הפתוחה, שבה זכתה ב-2017, הודחה כבר בסיבוב הראשון.
באוקטובר העפילה לגמר טורניר לינץ, בו הפסידה לקוקו גוף בשלוש מערכות.
קרל ילמאר ברנטין (Karl Hjalmar Branting; 23 בנובמבר 1860 – 24 בפברואר 1925) היה מדינאי שוודי סוציאל-דמוקרטי.
ברנטין היה מנהיגה של מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית של שוודיה בין 1907 ל-1925. בתקופה זו נאבקה המפלגה למען דמוקרטיזציה של שוודיה ומתן זכות הצבעה לכל.
בהנהגתו הפכה המפלגה לגוף פוליטי מרכזי בשוודיה, והמדינה עצמה עברה תהליך דמוקרטיזציה בו היה לברנטין חלק חשוב.
ברנטין שימש כראש ממשלת שוודיה במשך שלוש תקופות כהונה (1920, 1921–1923, 1924–1925), והיה ראש הממשלה הסוציאל-דמוקרטי הראשון של שוודיה, ובין הראשונים בעולם.
כראש ממשלה הביא לצירוף שוודיה לחבר הלאומים, ושימש בעצמו כנציג שוודיה בחבר.
על פעילותו זו קיבל את פרס נובל לשלום בשנת 1921.
ברנטין נולד בסטוקהולם למשפחה אמידה.
סבו מצד אמו נשא בתואר אצולה.
הוא היה בן יחיד להוריו, שהתגרשו ונישאו בשנית בילדותו.
בתקופה זו זכות ההצבעה לבית העליון של הפרלמנט השוודי הייתה נתונה לאחוז קטן מהאוכלוסייה, וזכות ההצבעה לבית התחתון הייתה נתונה לכרבע מהאוכלוסייה, על פי מבחני רכוש.
מאפיין נוסף של זכות ההצבעה היה כי הזכות ניתנה גם לתאגידים, וכי ככל שהיה לאדם רכוש רב יותר, כן גדל מספר הקולות שניתנו לו, כך שאדם עשיר היה יכול להטיל אל הקלפי מספר מאות קולות.
בנסיבות אלו, המפלגה החדשה שייצגה את מעמד הפועלים השוודי, לא יכלה לצפות להצלחה אלקטורלית ששיקפה את מידת התמיכה באוכלוסייה, ודרשה ראשית לכל דמוקרטיזציה, וזכות הצבעה שווה לכל.
במאבק זה שיתפה פעולה עם מפלגות ליברליות שייצגו את מעמדות הביניים, והעלו אף הן דרישה זו.
ברנטין ראה עצמו כמחויב לעקרונות הכלליים של המרקסיזם, אך הוא תמך בהגשמת הסוציאליזם ברפורמות הדרגתיות שנועדו לשפר את מצב הפועלים, תוך שיתוף פעולה עם המפלגות הבורגניות ובמסגרת הכללית של השיטה הקפיטליסטית.
בכך הייתה ה-SAP בהנהגתו שונה ממפלגות סוציאל-דמוקרטיות בנות זמנה, כגון ה-SPD הגרמנית.
ברנטין קיבל את הרוויזיוניזם של אדוארד ברנשטיין ותמך במעבר בדרכי שלום מקפיטליזם לסוציאליזם.
הוא האמין שמשתינתן זכות ההצבעה השווה לכל, ניתן יהיה להשיג את הגשמת הסוציאליזם באמצעים פרלמנטריים.
ברנטין הוביל את מפלגתו להתנגדות למלחמה שנועדה לשמור את נורווגיה באיחוד עם שוודיה.
כאשר אירע בשנת 1905 המשבר הפוליטי שהוביל לעצמאותה של נורווגיה, הוא טבע את הסיסמה "הסר ידיך מנורווגיה, המלך!".
הסוציאל-דמוקרטים הובילו מהלך להתנגדות לגיוס המילואים ואיימו בשביתה כללית כנגד המלחמה, ומייחסים למהלכים אלו אחריות לכך שמלחמה זו נמנעה לבסוף.
בשנת 1917 עקב באהדה אחר מהפכת פברואר ברוסיה.
הוא תמך במנשביקים והגן על ממשלת קרנסקי, ואף ביקר באופן אישי בפטרוגראד.
כאשר פרצה מהפכת אוקטובר גינה את הבולשביקים.
עמדה זו הייתה בין הגורמים שהביאו לפיצול במפלגתו, והחלק השמאלי פרש והקים את "מפלגת השמאל" בראשות זת הוגלונד.
קבוצה זו הפכה לאחר מכן למפלגה הקומוניסטית השוודית.
הוגלונד עצמו שב מאוחר יותר למפלגת האם, ואף פרסם ביוגרפיה בת שני כרכים על ברנטין.
בבחירות בשנת 1920 קיבלה המפלגה כ-36.1% מהקולות, ויריביה היו מפוצלים בין הגוש הליברלי, הגוש השמרני, ומפלגות איכרים.
ברנטין הקים ממשלת מיעוט, שהחזיקה מעמד כחצי שנה, בטרם הוחלף בידי המנהיג הליברלי לואיס דה גאר, שעמד בראש ממשלה זמנית של הליברלים והשמרנים.
בשנת 1921 התקיימו בשוודיה הבחירות הראשונות בהן ניתנה זכות הצבעה שווה לכל, ובהן נבחר לראשונה הפרלמנט הדמוקרטי הראשון בתולדות שוודיה, המבוסס על זכות הצבעה אוניברסלית ושווה, לה הטיף ברנטין במהלך כל הקריירה הפוליטית שלו.
בבחירות אלו זכו הסוציאל-דמוקרטים ב-39.4% מהקולות, וברנטין הקים שוב ממשלה בראשותו.
זו החזיקה מעמד כשנתיים, בטרם נאלץ ברנטין לפרוש ואת מקומו כראש ממשלה תפס המנהיג השמרני ארנסט טריגר.
בבחירות שהתקיימו ב-1924, הוביל ברנטין את מפלגתו במסע תעמולה מוצלח שביקר את מדיניותו של ראש הממשל השמרני טריגר.
בבחירות זכתה מפלגתו של ברנטין ב-41% מהקולות, וברנטין שב וקיבל את תפקיד ראש הממשלה, אך לאחר זמן קצר הידרדרה בריאותו, והוא חלה בשפעת שפגעה בשריר הלב.
הוא נאלץ לפרוש בינואר 1924 והעביר את כיסאו ליורשו, הסוציאל-דמוקרט ריקארד סנדלר.
ברנטין מת בביתו בסטוקהולם בפברואר 1925.
כראש ממשלה פעל בזירה הבינלאומית לקבלת שוודיה לחבר הלאומים, והיה פעיל באופן אישי כציר שוודיה לחבר הלאומים.
כאשר השאלה האם קבוצת איי אולנד תימסר לשוודיה לאחר קבלת עצמאות פינלנד מרוסיה הועלתה, הותיר ברנטין לחבר הלאומים את ההכרעה, וזה הכריע כי האיים יעברו לריבונות פינית, אך תושבי האיים ישמרו על מידה מסוימת של אוטונומיה שתשמור על תרבותם ושפתם השוודית.
על פועלו בחבר הלאומים זכה ברנטין בשנת 1921 בפרס נובל לשלום.
ברנטין מונצח באנדרטה בסטוקהולם, וכן בתחנת רכבת ואוטובוס גדולה בגטבורג.
כן נקרא על שמו רחוב בקופנהגן.
יליזבטה סרגייבנה טוקטאמישבה היא מחליקה על הקרח רוסייה.
אלופת עולם ואלופת אירופה לשנת 2015, אלופת רוסיה לשנת 2013, זוכת מדליית זהב באולימפיאדת הנוער 2012 וסגנית אלופת העולם לנוער 2011.
באליפות העולם 2015 הפכה טוקטאמישבה למחליקה הראשונה שסיימה בהצלחה תרגיל בו ביצעה ארבע קפיצות משולשות רצופות.
יליזבטה מיכאילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה הייתה בתו של מיכאיל פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ואשתו של אדולף, דוכס נסאו.
יליזבטה, שכונתה "לילי", נולדה בקרמלין ב-26 במאי 1826, למיכאיל פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ולשרלוטה, נסיכת וירטמברג, בתם של פאול, נסיך וירטמברג ושרלוטה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ונקראה על שם דודתה שמתה מוקדם יותר באותו חודש, הקיסרית יליזבטה, אשתו של הקיסר אלכסנדר הראשון וחברה הקרובה של אמה.
דרך אביה הייתה אליזבת נכדתו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה ואחייניתם של שני הקיסרים הרוסיים אלכסנדר הראשון וניקולאי הראשון.
היא גדלה עם אחיה האחרים בארמון מיכאילובסקי בסנקט פטרבורג.
על יליזבטה נאמר שהייתה היפה ביותר מבין אחיותיה, וכמו אמה הייתה חיננית בנימוסים ובהשכלה.
בסוף 1843, אדולף, דוכס נסאו ביקר בסנקט פטרבורג ופגש את יליזבטה בפעם הראשונה.
אמו החורגת של אדולף הייתה פאולינה, נסיכת וירטמברג, דודתה של אליזבת, ולכן היה קשור לרוסים בדרך כלשהי.
אדולף ויליזבטה התאהבו, וב-31 בינואר 1844 התחתנו השניים בסנקט פטרבורג.
לאחר החתונה, בני הזוג נשארו ברוסיה למשך זמן מה, עד שהם עברו לגרמניה והשתכנו בטירת ביבריך בוויסבאדן.
יליזבטה הייתה פופולרית בקרב האנשים.
היא ואדולף היו נשואים באושר, והחדשות שהיא כבר בהיריון עם ילדם הראשון הביאו שמחה גדולה לבני הזוג.
אחרי שנה בלבד מתה יליזבטה ב-28 בינואר 1845, בעת שילדה בת, שאף היא לא שרדה.
יליזבטה יאנקובסקאיה היא שחקנית תיאטרון וקולנוע רוסייה.
בתו של הבמאי פיליפ יאנקובסקי.
שנה שם שם בשפת המקור דמות הערות 2018 סיפורה של משימה История одного назначения טטיאנה בראס 2019 ריו Рио פולינה סרט קצר
אביה הוא השחקן והבמאי פיליפ יאנקובסקי והיא אחותו הצעירה של איוואן יאנקובסקי.
סבם היה השחקן אולג יאנקובסקי ודודה הוא רוסטיסלב יאנקובסקי.
יליזבטה פטרובנה גלינקה הייתה אשת ציבור ופעילת זכויות אדם.
נדבנית, רופאה מומחית להחייאה, מנכ"ל הארגון הציבורי הבינלאומי "סיוע הוגן".
הייתה חברה במועצה הנשיאותית לפיתוח חברה אזרחית וזכויות אדם.
ילידת קירוב במשפחתו של איש צבא פיוטר סידורוב ותזונאית, מומחית לקולינריה ומגישת הטלוויזיה גלינה פוסקריובישבה.
בנוסף ליליזבטה ואחיה, שני בני דודים שנשארו יתומים מגיל צעיר התגוררו במשפחתם.
בשנת 1986 סיימה את לימודיה במכון הרפואי הממלכתי השני במוסקבה, עם תואר בהחייאה והרדמת ילדים.
בשנת 1990 היגרה לארצות הברית עם בעלה, עורך דין אמריקני ממוצא רוסי גלב גלובוביץ' גלינקה.
בשנת 1991 קיבלה תואר רפואי שני ברפואה פליאטיבית.
מקורות מסוימים טענו שהייתה לה אזרחות אמריקאית.
כשהיא גרה בארצות הברית, התוודעה לעבודות ההוספיס ועבדה שם חמש שנים.
היא השתתפה בעבודת ההוספיס הראשון במוסקבה, ואז, יחד עם בעלה, עברה לשנתיים למדינה השכנה, אוקראינה.
בשנת 1999, ייסדה בקייב, הוספיס צמוד לבית חולים אונקולוגי.
הייתה חברת מועצת המנהלים של קרן העזרה להוספיסים "ורה".
הייתה מייסדת ונשיאת הקרן האמריקאית VALE Hospice International.
בשנת 2007 הקימה במוסקבה את הארגון הציבורי הבינלאומי "סיוע הוגן", בחסות מפלגת "רוסיה הוגנת", אף שהיא עצמה הכחישה כי השתתפה פעילות של המפלגה הפוליטית "רוסיה הוגנת".
הארגון מעניק תמיכה כלכלית ומעניק סיוע רפואי לחולי סרטן גוססים, חולים בעלי הכנסה נמוכה וחסרי בית.
מדי שבוע היו נוסעים מתנדבים לתחנת פבלצקי, מחלקים מזון ורפואה לחסרי בית ומעניקים להם סיוע משפטי ורפואי בחינם.
על פי דו"ח משנת 2012, בממוצע כ-200 איש בשנה הארגון שלח לבתי חולים במוסקבה ובפרבריה.
הארגון גם מארגן גם נקודות חמות עבור חסרי בית.
בשנת 2010, גלינקה, בשמה, אספה סיוע חומרי לטובת קורבנות שריפות יער ברוסיה.
בשנת 2012 ארגנו גלינקה וארגונה אוסף חפצים לקורבנות שיטפונות בקרימסק שבדרום המדינה.
בנוסף, היא השתתפה בגיוס כספים לקורבנות שיטפונות אחרים כשהצליחה לגייס למעלה מ-16 מיליון רובל.
בינואר 2012, יחד עם אישי ציבור אחרים, היא הפכה למייסדת "ליגת הבוחרים", ארגון שמטרתו לפקח על שמירת זכויות ההצבעה של האזרחים.
עד מהרה נערכה בקרת מס מטעם רשויות המס הפדרליות בקרן "סיוע הוגן", שהביאה לחסימת חשבונות הארגון לזמן קצר.
באוקטובר 2012 הייתה חברה בוועדה הפדרלית של מפלגתו של מיכאיל פרוחורוב, מפלגת המצע האזרחי ובנובמבר 2012 צורפה למועצה הנשיאותית לפיתוח החברה האזרחית וזכויות האדם.
עם פרוץ הסכסוך המזוין במזרח אוקראינה סייעה לאנשים המתגוררים בשטחי דונצק ולוהנסק.
באוקטובר 2014 היא האשימה את הוועד הבינלאומי של הצלב האדום (ICRC) בסירוב להעניק ערבויות למשלוח תרופות בתואנה "אנחנו לא אוהבים את המדיניות של הנשיא שלך".
ראש המשלחת האזורית של ה-ICRC לרוסיה, בלארוס ומולדובה, פסקל קוטה, הכחיש את ההאשמות הללו.
בסוף אוקטובר 2014, גלינקה העבירה ריאיון לפורטל פראבמיר, שם נאמר לכאורה המילים: "כמי שמבקרת באופן קבוע בדונצק, אני אומרת שאין שם חיילים רוסים, בין אם אוהבים לשמוע את זה או לא".
גלינקה עצמה הכחישה גרסה זו של הטקסט, שלאחריה הודה הפורטל בטעותו ופרסם גרסה מתוקנת של הראיון: "כמי שמבקרת באופן קבוע בדונייצק, לא ראיתי שם חיילים רוסים".
מאוחר יותר, בריאיון למגזין סנוב, הבהירה גלינקה שהיא מדברת רק על התצפיות האישיות שלה.
בפעולה הומניטרית בדונבס, גלינקה קיבלה את תמיכת הרשויות הרוסיות.
בפרט, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין חתם על צו מספר 1134 בשנת 2014, שהפך לפרויקט האישי שלה של הוצאת ילדים חולים ופצועים מאזור הלחימה בדונבאס לפרויקט ממשלתי (בפרויקט היו מעורבים משרד החירום של רוסיה, משרד הבריאות והפיתוח החברתי, כמו גם ועדת החקירות של הפדרציה הרוסית.
יחד עם החזית העממית הרוסית, היא ארגנה את העצרת "אנחנו מאוחדים" במרכז מוסקבה ב-4 בנובמבר 2014, בה השתתפו מספר מפלגות רוסיות ופרלמנטריות.
לדברי גלינקה, "מטרת הפעולה היא להראות שאנחנו למען אחדות ושלום, שאנחנו חייבים להיות מסוגלים לנהל משא ומתן.
אם אנשים לא יודעים להקשיב אחד לשני, אז טרגדיות כמו הדונבס, <...> תזכורת לאחדות העם הרוסי, על הצורך לאחד את זה.
כעת מתפתח מצב קשה מאוד ברחבי רוסיה.
אלה הסנקציות והאשמות בלתי מבוססות".
בשנים 2015–2016 היא ביקרה את האזרחית האוקראינית נדז'דה סבצ'נקו, שהועמד לדין ברוסטוב על הדון, וסייעה לשחרר את הנאשמים בפרשיות דומות.
מאז 2015, במהלך המלחמה בסוריה, גלינקה ביקרה שוב ושוב במדינה במשימות הומניטריות - היא הייתה מעורבת במסירה והפצה של תרופות ובארגון הסיוע הרפואי לאוכלוסייה האזרחית בסוריה.
תחת יליזבטה גלינקה קיבלה קרן הסיוע שלה תרומות רבות, כולל מגורמים גדולים ברוסיה.
בפרט, ויאצ'סלב וולודין תרם 5 מיליון רובל בכל שנה.
ממשיכתה של גלינקה קסניה סוקולובה (שהפכה לנשיאת הקרן מיד לאחר מותה) גילתה 40 מיליון רובל בחשבונות הקרן.
בנוסף, לרשות גלינקה עמד סכום מזומן משמעותי מכמות התרומות שלא נרשמו בחשבונות הקרן.
מבין הסכומים הללו שילמה גלינקה משכורות לעובדי הקרן.
לדברי סוקולובה, לאחר מות גלינקה, "קופת הקרן" הזו נעלמה.
ב-25 בדצמבר 2016 היא מתה בהתרסקות מטוס ליד סוצ'י.
היא ליוותה משלוח תרופות לסוריה לבית החולים האוניברסיטאי תשרין בלטקיה.
בינואר 2017. ב-16 בינואר 2017, נקברה סמוך למנזר נובודביצ'י במוסקבה, בבית העלמין נובודוויצ'י, חלקה 4, שורה 28, קבר 22.
בעלה הוא עורך דין אמריקני ממוצא רוסי בשם גלב גלובוביץ' גלינקה, בנו של משורר ומבקר ספרות רוסי, מהגר הגל השני בשם גלב אלכסנדרוביץ' גלינקה, נכדו של העיתונאי אלכסנדר סרגייביץ' גלינקה (וולוז'סקי).
היו לה שלושה בנים (קונסטנטין ואלכסיי וילד מאומץ בשם איליה), הבכורים קונסטנטין ואלכסיי גרים בארצות הברית.
הייתה נוצרייה פרבוסלבית, התנגדה להמתות חסד.
בריאיון לערוץ הטלוויזיה Dozhd ב-27 בדצמבר 2016, תיאר סטניסלב בלקובסקי את גלינקה כ"דמות של יחסי ציבור".
"היא הייתה אשת יחסי ציבור של המלחמה בדונבס, היא הייתה אשת יחסי ציבור של המלחמה בסוריה, ולכן יש לה במידה רבה אחריות מוסרית לכל דבר", אמר בלקובסקי.
קטע זה הוצג בשידור חי, אך נחתך מההקלטה שפורסמה באתר האינטרנט של הערוץ.
בלקובסקי אישר את הסרת הקטע כצעד "לטובת הערוץ".
על שמה נקרא בית הבראה קליני צבאי לילדים בעיר יבפטוריה (01.16.2017).
בית החולים הרפואי הרפובליקני לילדים בגרוזני וההוספיס ביקטרינבורג נקראים על שמה.
ביוזמתו של בוריס גרבנשצ'יקוב, בפברואר 2017, נערך במוסקבה פסטיבל צדקה "אנשים שונים", שהוקדש ליליזבטה גלינקה.
ביום השנה למותה, ב-25 בדצמבר 2016, בעיר גורלובקה, שבשליטת הרפובליקה העממית של דונצק, נחנך לוח זיכרון ליליזבטה גלינקה.
בינואר 2019, נקרא על שמה בית הספר החדש מספר 214 ברובע פרבוומאיסקי בעיר נובוסיבירסק וכעת נקרא "בית הספר העל יסודי על שם יליזבטה גלינקה."
במאי 2017 פרסמה הרפובליקה העממית של לוהנסק בולי דואר עם הכתובת "תודה, ד"ר ליזה!".
הסרט "דוקטור ליזה" בבימויה של ילנה פוגרביז'סקאיה על פעילותה של גלינקה הוצג ברשת REN וזכה בפרס TEFI -2009 כסרט התיעודי הטוב ביותר.
אולפני "KIT" (שבבעלות גזפרום-מדיה) יחד עם מרכז ההפקה "IVAN", ערוץ NTV ובתמיכת משרד התרבות הפיקו סרט קולנוע עלילתי דוקטור ליזה (2020), על דוקטור ליזה עם צ'ולפן חמטובה בתפקיד הראשי.
בסרט השתתפו גם קונסטנטין חבנסקי, אנדריי בורקובסקי, יוליה אאוג וטימופיי טריבונצב.
במאית הסרט אוקסנה קראס נבחרה לביים משום שזכתה בפרס בפסטיבל הסרטים קינוטאבר עם סרטה "הילד הטוב".
סרט זה מספר על יום אחד בחייה של גלינקה, כאשר אפילו במלאת 30 שנה לחתונתה עם בעלה היא לא הצליחה שלא לעצור בקופת הקרן שלה, שם היא מוצאת את עצמה במעגל של עניינים דחופים ואינה מצליחה למצוא לעצמה זמן פנוי באמת.
יציאת הסרט מתוכננת לשנת 2020.
גורל הקרן של גלינקה לאחר מותה
לאחר מותה של גלינקה הפכה קסניה סוקולובה לנשיאת הקרן.
היא הציעה לסרגיי מירונוב ליצור מרכז רפואי ופטרונות על שמה של גלינקה במוסקבה.
לשם כך ביקשה סוקולובה בניין במוסקבה.
מירונוב פנה לפוטין, שהנחה את ראש עיריית מוסקבה, סרגיי סוביאנין לפעול בעניין.
מאחר שהקרן של גלינקה נתמכה גם על ידי יו"ר קבוצת האופוזיציה קבוצת הלסינקי, ליודמילה אלכסייבה.
היא ביקשה מפוטין חסות אישית עבור הקרן.
לאחר מכן קיבל הקרן את פרס RBC.
עם זאת, עד מהרה החלו חילוקי דעות בהנהגת הקרן.
גנרל ועדת החקירות ברוסיה, פ.
קומיסרוב, אמר כי הוא היה חבר של גלינקה וכי בשל פרויקט הקמת מרפאה מסחרית על ידי ראש הקרן, הוא סירב להצטרף לחבר הנאמנים של הקרן.
חברת הדירקטוריון נטליה אבילובה שלחה לתקשורת עותק של מסמך הביקורת הפנימית של הקרן, וממנו יוצא כי הוצאות המינהל עולות על הוצאות צדקה.
בדצמבר 2017 הופיע סיפור ברשת REN-TV שנאמר כי נשיאת הקרן סוקולובה העלה את משכורתה חמש פעמים, כשהיא מוציאה יותר על עורכי דין מאשר על תרופות למחלקות, ומבקרים נכים אינם יכולים אפילו להיכנס למשרד החדש של הקרן, מכיוון שאין מסוע מתאים.
לאחר מכן עזבה אבילובה את דירקטוריון הקרן, ויחד עם גלב גלינקה, בעלה של יליזבטה, רשמו את קרן "דוקטור ליזה" על שם יליזבטה גלינקה.
אבילובה כתב תלונה לוועדת החקירות של הפדרציה הרוסית על שימוש לרעה ב"סיוע הוגן" וכתוצאה מכך, הוגש תיק פלילי נגד נשיאת הקרן, קסניה סוקולובה, בשנת 2018.
ילנה אנאטולייבנה אליוחינה היא כלכלנית ואשת עסקים רוסייה, המכהנת כסמנכ"לית נשיא תאגיד גזפרום נפט לענייני תאגיד ומשמשת במקביל גם כיושבת ראש דירקטוריון מועדון הכדורגל זניט סנקט פטרבורג, שימשה במשך 3 שנים כנשיאת פדרציית הכדורגל של העיר סנקט פטרבורג (2020–2023) וחברה בוועד המנהל של התאחדות הכדורגל הרוסית.
ילנה נולדה ב-5 בפברואר 1969. בשנת 1993 סיימה את לימודיה באוניברסיטה הכלכלית של סנקט פטרבורג והוכשרה ככלכלנית בשנת 2001.
בשנים 1993–1996 שימש כמנכ"לית חברת OSTO ובהמשך כמנכ"לית חברת פירמה אונגה פלוש עד 1999. היא עבדה במספר חברות השקעות ובתחום הבנקאות וייעצה לחברות בתחום המשפטי.
בשנת 2008 מונתה לחברה בדירקטוריון תאגיד גזפרום נפט.
בשנת 2009 מונתה ליישם את פרויקט מרכז לאחטה כמנכל"ית המתחם.
בשנת 2019 מונתה ליושבת ראש דירקטוריון מועדון הכדורגל זניט סנקט פטרבורג ולחברה בפדרציית הכדורגל של העיר סנקט פטרבורג, המנהלת את אליפות העיר.
באוקטובר 2020 התמודדה לתפקיד נשיאת האיגוד הבין-אזורי של פדרציות הספורט האזוריות לכדורגל "צפון-מערב", המנהל את טורנירי הכדורגל של צפון מערב רוסיה ומאגד את פדרציות הכדורגל של רפובליקת קרליה, קומי, הניינץ, מחוזות ארכנגלסק, קלינינגרד, מורמנסק, נובגורוד, פסקוב ופדרציית הכדורגל של סנקט פטרבורג.
בדצמבר 2020 נבחרה לנשיאת פדרציית הכדורגל של העיר סנקט פטרבורג.
כיהנה בתפקיד זה עד נובמבר 2023.
יללת הזאבים הוא סרט טבע תיעודי ישראלי, המגולל את סיפור חייו של זאב הודי במשך עשרים שנה מינקותו ועד לזקנתו.
הסרט בוים וצולם על ידי משה אלפרט, הופק על ידי אפיקים הפקות ויצא לאקרנים בשנת 2013.
הזאבים המרכזיים בסרט הם זאבים שגידל אלפרט בביתו הפרטי בזכות אישור מיוחד שקיבל מרשות הטבע והגנים לגדל אותם.
הוא עקב אחריהם מינקות עד בגרות, כשהקימו להקת זאבים.
כמו כן, בסרט מופיעים גם בעלי חיים נוספים כדוגמת: בקר, צבי ארץ-ישראלי, שלדג, שקנאי, צופית, שפן סלע ועוד.
אלפרט ביים וצילם את הסרט בעקבות הצלחת סרט הטבע הקודם שיצר, ארץ בראשית.
הסרט מלווה בקטעי קריינות של שמיל בן ארי, וכן בקטעי מוזיקה שהלחין גלעד בן עמרם.
ילנה גורו הייתה ציירת, מחזאית, משוררת וסופרת פוטוריסטית רוסית.
הקריירה שלה התפרשה על פני תקופת המעבר בין סימבוליזם רוסי לפוטוריזם.
גורו ידועה בפיתוח תיאוריות חדשות של צבע בציור.
היא גם הייתה החברה היחידה בקבוצת הפוטוריסטים המשפיעה ביותר בסגנון קובו-פוטוריזם.
פטרבורג ב-10 בינואר 1877. אביה היה גנריך סטפנוביץ' גורו, קצין בצבא הרוסי הקיסרי ממוצא צרפתי.
אמה אנה מיכאילובנה צ'יסטיאקובה הייתה אמנית חובבת מוכשרת.
גורו בילתה את ילדותה בכפר נובוסלי ליד פסקוב ובאחוזת אביה בלוגה.
היא ירשה פנסיה ממשלתית ורכוש בפינלנד מאביה, והשתמשה בשניהם כדי לתמוך בקריירה האמנותית שלה.
אחותה, יקטרינה גורו, הייתה גם סופרת .
מ-1890 עד 1893 למדה אמנות בחברה לעידוד האמנויות בסנט פטרסבורג.
מ-1903 עד 1905 למדה בסטודיו הפרטי של יאן צ'יגלינסקי, שם הכירה את בעלה לעתיד מיכאיל מטיושין (הם נישאו ב-1906).
שנת 1905 סימנה את הופעת הבכורה הספרותית שלה עם פרסום הספר "אביב מוקדם".
זה היה סיפורה הקצר הראשון ופורסם באנתולוגיה של סופרים רוסים בני זמנה בשם Sbornik molodyx pisatelej .
שנה אחת קודם לכן, ב-1904, היא איירה את התרגום הרוסי של ספר אגדות מאת הסופרת הצרפתייה ז'ורז' סאנד .
בשנת 1906 היא ומטיושין עברו לבית הספר לאמנות של אליזבטה זבנצבה, שם עבדה גורו בהדרכת מסטיסלב דובוז'ינסקי, לאון באקסט וקוזמה פטרוב-וודקין.
ב-1908 עזבה את בית הספר והקימה סטודיו משלה.
עד 1908 ביתה היה מקום מפגש חשוב לדיונים על אמנות וספרות.
ספר הפרוזה, השירה והדרמה הראשון שלה The Hurdy-Gurdy יצא בשנת 1909. בשנת 1910 תרמה לכתב העת של אחד הפרסומים הראשונים הפוטוריסטים הרוסיים .
בשנת 1911 אבד כתב היד של גורו לספר אגדות שתכננה להוציא לאור יחד עם האיורים שעשתה עבורו.
ספרה השני "חלום סתיו" יצא לאור בשנת 1912.
גורו ידועה בהתרשמותה מהניגוד בין העולם העירוני לטבע, פעם כתבה בסיפור קצר על הפסיכולוגיה של אנשים הגרים בערים.
נראה שהעניין שלה התחיל איך העיר נראית - פנסי הרחוב והחלונות המוזהבים שלה.
אומרים שגורו הייתה ה"אורבניסטית" ביותר מבין המשוררים הרוסיים של תחילת המאה העשרים בשל ה"קונקרטיות" של ייצוגי הנוף העירוני הרוסי.
בסופו של דבר, היא התעייפה מהנושא בערך בשנת 1910, כשהנושא הפך פופולרי בקרב עמיתיה הקובו-פוטוריסטים.
בציוריה חקרה גורו את כללי הצבע.
עניין זה, שהחל ב-1911, הפך למאפיין מכונן ביצירותיה.
היא פיתחה תיאוריות צבע המבוססות על העיקרון הבסיסי של האר נובו של יצירת צורה ועל האמנות העממית הסקנדינבית.
מטיושין יישם את התיאוריות שפיתחה אשתו לאחר מותה.
ב-1913 המשיכה לכתוב ולצייר, אף שסבלה מלוקמיה.
היא מתה באותה שנה בביתה הכפרי באזור שהיה אז פינלנד.
בזמן מותה היא כמעט השלימה יצירה מרכזית "האביר העני".
כמה שירים ושתי יצירות פרוזה פורסמו לאחר מותה.
יצירתה של גורו מאופיינת בשילוב של ציור, שירה ופרוזה, תפיסת חיים אימפרסיוניסטית.
נושאיה האהובים כוללים אימהות המתפשטת ברחבי העולם ותחושת טבע פנתאיסטית.
העניין בגורו התעורר בעקבות עבודתו של ולדימיר מרקוב "פוטוריזם רוסי" (1968).
ב-1988 פורסם אוסף שלה בסטוקהולם ובשנת 1995 יצאו לאור יצירות שטרם פורסמו מארכיונה בברקלי, קליפורניה.
מספר רב של מחקרים ברוסיה ומחוצה לה הוקדשו לעבודתה היצירתית של גורו.
ילנה ניקולייבנה באטורינה היא אשת עסקים רוסייה, בעלים של תאגיד השקעות ובנייה גדול אינטקו .
בדירוג המיליארדרים העולמיים, שערך מגזין פורבס ב-2019, ילנה בטורינה, עם הון של 1.2 מיליארד דולר, שומרת על מעמד האישה העשירה ברוסיה זו השנה ה-14 ברציפות.
לאחר שמכרה את אינטקו, בשנת 2011 העבירה בטורינה את העסק שלה לחו"ל.
ילנה בטורינה היא אלמנתו של ראש עיריית מוסקבה לשעבר יורי לוז'קוב.
ילנה סרגייבנה ברקובה היא זמרת, שחקנית, מנחת טלוויזיה, ושחקנית פורנוגרפיה רוסייה ואוקראינית.
ברקובה נולדה ב-11 במרץ 1985 במורמנסק.
בילדותה עברה עם משפחתה למיקולאייב.
ברקובה החלה את קריירת הפורנו שלה בסוף 2003 בסטודיו Sinsational / Sineplex, המתמקד בקהל המערבי.
העבודות הראשונות היו סרטים מסדרת Brittney's Perversions עם בריטני סקיי , שהיא הבמאית של הסדרה.
הסרט דום 2, או איך לעשות אהבה עם ילנה ברקובה (2004, חברת SP) קיבל את הפופולריות הגדולה ביותר בשוק הרוסי.
בשנת 2004 הגיעה ברקובה לאחותה בסנקט פטרבורג ממיקולאייב.
במשך 56 ימים הייתה משתתפת בתוכנית הריאליטי "בית-2".
ברקובה השתתפה בצילומי קליפים מסוגים שונים, לרוב בעלי אופי אירוטי ומיני.
שיחקה בסדרת טלוויזיה פטרבורג העבריינית.
סרט 7. חלוקה מחודשת משנת 2005.
יֶלִיזָבֶטָה סרגייבנה קְרוּגְליקוֹבה הייתה ציירת רוסיה וסובייטית שיצרה בנוסף צלליות והדפסים.
קרוגליקובה נולדה בסנקט פטרבורג לסרגיי קרוגליקוב (1832–1910) ואשתו, אולגה ניימן (1836–1922).
אביה היה קצין צבאי והיה צייר חובב, וסבה, ניקולאי קרוגליקוב (1788–1868), היה צייר מקצועי.
בשנת 1880 היא התגוררה עם אביה בפולטבה, שם פגשה לראשונה אמנים הקשורים לנוודים והחליטה על אמנות כקריירה.
בשנים 1890 - 1895 היא לקחה שיעורים בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, שם למדה אצל אילריון פריאנישניקוב, סרגיי קורובין ואברם ארכיפוב.
בשנת 1895 המשיכה את לימודיה בפריז באקדמי קולארוסי ובאקדמי ויטי.
היא הקימה סטודיו משלה בשנת 1900, ובשנת 1902 למדה תחריט עם ג'וזף-ויקטור רוקס-צ'מפיון (1871–1953).
אחרי 1909, היא הייתה גם מורה באקדמי דה לה פלה.