tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר פטירתו המשיכה אלמנתו לתרום לבניין הארץ (מרכז צעירים בחיפה, מגרש גולף בקיסריה, שיקום בית כנסת הרמב"ן, שיחזור התיאטרון הרומי בקיסריה ועוד).
ג'יימס לאפייט דיקי השלישי היה משורר וסופר אמריקאי.
ג'יימס דיקי נולד בפרבר של העיר אטלנטה.
אביו, שהיה עורך דין ואוהב שירה, משך אותו לעיסוק ואהבת השירה.
בתום לימודיו בשנת 1942 התגייס לחיל האוויר האמריקאי, ושירת במערכה נגד היפנים באוקיינוס השקט.
המשוררים שהשפיעו עליו בצעירותו הם קונרד אייקן ודילן תומאס.
בשובו מהמלחמה למד דיקי באוניברסיטת ואנדרבילט בטנסי.
הוא למד פילוסופיה, צילום אמנותי, אסטרונומיה ואנתרופולוגיה.
בעידודו של מורהו החל לכתוב ולפרסם משירתו.
הוא גויס שוב למלחמת קוריאה, השתלם כקצין, ובשובו החל ללמד באוניברסיטת פלורידה.
בשנת 1956 יצא לניו יורק, שהה שם כמה שנים, הצטיין בקריאת שיריו, ועבד בענף הפרסום.
הוא פרסם את ספר שיריו הראשון, "אל תוך האבן", בשנת 1960. מלכתחילה משכה שירתו המיוחדת את תשומת לבו של קהל קוראי השירה באמריקה.
הטבע הפראי ממלא בשירתו תפקיד מכריע.
בשנת 1961 יצא דיקי עם משפחתו לאיטליה, ספרי שירתו שיצאו לאור בשנות ה-60 זכו בפרסים חשובים, ובהם "פרס הספר הלאומי".
ג'יימס דיקי התמנה ל"משורר הקונגרס", או "משורר החצר", והחזיק במשרה החשובה משנת 1966 עד שנת 1968. הוא גם הוזמן לקרוא משיריו בטקס ההכתרה של הנשיא ג'ימי קרטר, כאיש רוח דרומי מפורסם וידוע.
באחרית ימיו חלק לו הדרום האמריקאי כבוד רב, כגיבור מלחמה, כמשורר, כמוזיקאי, כסופר נערץ, צייד ואיש יערות, וכמי שהעלה את הטבע הפראי של הדרום לערך לאומי.
יצירתו הנודעת ביותר של דיקי היא הרומן Deliverance (בתרגום מילולי "הצלה"), שיצא לאור בשנת 1970. הספר עובד ב-1972 לסרט בשם "גברים במלכודת", בבימויו של ג'ון בורמן, וזכה לפרסום עולמי.
דיקי עצמו מופיע בסרט בהופעת אורח.
הביקורת כתבה על הסרט, בין השאר: "ארבעה אנשי עסקים מאטלנטה יוצאים למסע, שהופך לסיוט.
המסע מעמיד את כל ערכיהם האמריקאיים הגבריים במבחן.
הוא יצירה עזת ביטוי, שנעזרת בהופעתו של צוות מצוין של שחקנים: ג'ון וויט, ברט ריינולדס, נד ביטי, רוני קוקס.
יותר מאשר אמירותיו של הסרט, עוצמתו נובעת מהאופן שבו בורמן ממקם את גיבוריו בנוף הפיסי והאנושי."
מיצירתו הענפה של דיקי תורגם לעברית ספרו "גברים במלכודת".
שירים בודדים שלו תורגמו בידי עודד פלד, ונדפסו בכתבי עת ספרותיים.
גברים במלכודת, נוסח עברי אריה חשביה, ביתן, תל אביב, תשל"ג 1973.
ג'יימס ג'וזף דרסנוק היה עריק אמריקני לקוריאה הצפונית, אחד משבעה חיילים אמריקאים שערקו לאחר מלחמת קוריאה.
דרסנוק הוצג בתוכנית המגזין "60 דקות" של רשת CBS ב-28 בינואר 2007, בתור "העריק האמריקאי האחרון" שנותר בחיים בצפון קוריאה.
הוא גם היה נושא לסרט תיעודי, "חציית הקו" (Crossing the Line), של הקולנוענים הבריטים דניאל גורדון וניקולס בונר, שהוצג בפסטיבל סאנדנס 2007.
דרסנוק כינה את עצמו לרוב ג'ו דרסנוק, אך כלי התקשורת התייחסו אליו גם כ"ג'יימס" או "ג'ים" דרסנוק.
רוב הצפון קוריאנים הכירו אותו כ"ארתור", על שם תפקידו במיני-סדרה "גיבורים אלמונים" (Unsung Heroes, 1978).
הוא היה בנו של ג'וזף דרזנוק (1917-1978) ואחיו של ג'וזף דרזנוק השני (נולד ב-1946), ב-1951 כשהיה בן 9 התגרשו הוריו שחיו עד אז בריצ'מונד, וירג'יניה.
הוא חי עם אמו ואחיו חי עם אביו באופן זמני.
אחיו ואביו עברו לפנסילבניה שם נותק הקשר בין חלקי המשפחה.
בשנות נעוריו חי ג'יימס במשפחות אומנה, נשר מבית הספר והצטרף לצבא ארצות הברית יום אחד אחרי יום הולדתו ה-17.
דרזנוק היה טוראי ראשון בצבא ארצות הברית ביחידה ששרתה לאורך הגבול המפורז של קוריאה בשנות השישים המוקדמות.
בנקודה מסוימת לאחר שאשתו עזבה אותו והלכה עם גבר אחר ולאחר שעמד בפני משפט צבאי על עזיבת בסיסו ללא רשות, הוא נטש את עמדתו ב-15 באוגוסט 1962 בזמן שהחיילים האחרים אכלו ארוחת צהריים חצה את שדה המוקשים אל השטח הצפון קוריאני ונתפס במהרה על ידי חיילי הצד השני.
הוא נלקח ברכבת לפיונגיאנג בירת קוריאה הצפונית, שם נחקר.
דרזנוק פגש עריקים אמריקניים נוספים זמן קצר אחרי הגעתו.
לאחר זמן הם מנו ארבעה: לארי אלן אבשיר, ג'רי וויין פאריש, צ'ארלס רוברט ג'נקינס ודרזנוק עצמו.
העריקים חיו ביחד והיו נתונים ל"חינוך-מחדש" על ידי הממשל הצפון קוריאני, הם אולצו לשנן חלקים גדולים של ספריו של קים איל-סונג על פילוסופיית הגוצ'ה שלו בקוריאנית.
בעוד שהם עומדים בפני תנאי מחיה גרועים, שליטה אינטנסיבית וחוסר חופש, ניסו הארבעה לברוח מקוריאה הצפונית על ידי בקשת מקלט מדיני בשגרירות ברית המועצות בשנת 1966, אז הוסגרו באופן מיידי לרשויות הצפון קוריאניות.
לאחר ניסיון זה, החליט דרזנוק להתיישב בקוריאה הצפונית ולהיטמע.
החל מ-1978, לוהק למספר סרטים צפון-קוריאניים, כולל סדרה בת עשרים פרקים בשם "גיבורים נשכחים".
בסדרה, שיחק דמות של נבל אמריקני, בעקבותיה הפך למפורסם בצפון-קוריאה.
דרזנוק מכונה "ארתור" על ידי חבריו הצפון-קוריאניים, על שם הדמות ששיחק בסדרה.
דרזנוק היה אחראי, בין היתר, על תרגום חלק מכתביו של קים איל-סונג לאנגלית.
על פי ספרו של ג'נקינס, "קומוניסט בעל כורחו", דרזנוק היה בריון שבגד באמונם של האמריקאים האחרים, והכה אותם בהתלהבות לפקודת "מפעיליהם" הצפון-קוריאניים.
דרזנוק הכחיש את ההאשמות הללו בריאיון.
במהלך חייו בקוריאה הצפונית, נישא דרזנוק פעמיים.
אשתו השנייה הייתה אישה רומנייה בשם דוינה בומבי (היא מכונה 'דונה' בספרו של ג'נקינס), להם נולדו שני בנים.
לאחר שדונה מתה מסרטן הריאות, נישא דרזנוק לאשתו השלישית, בתם של אישה צפון-קוריאנית ודיפלומט מטוגו.
נולד להם בן בשנת 2001. המשפחה חייתה בדירה קטנה בפיונגיאנג שסופקה להם, יחד עם קצבה חודשית.
בסוף ימיו הייתה בריאותו של דרזנוק לקויה, אשר טען שנבעה מעודף שתייה ועישון.
בנו הבכור של דרזנוק, ג'יימס, לומד באוניברסיטת פיונגיאנג ללימודי חוץ, שבה לימד אביו אנגלית.
בנו דובר אנגלית במבטא קוריאני ורואה עצמו כקוריאני.
ג'יימס האטון היה גאולוג, רופא, חוקר טבע וכימאי סקוטי, שעסק גם בחקלאות ניסויית.
נחשב לאבי הגאולוגיה המודרנית, אם כי ניתן לייחס זאת גם לגאולוגים אחרים, מאחר שבכמה אופנים חשיבתו של האטון הייתה מיושנת על-פי אמות המידה של זמננו.
התאוריות שלו בדבר הזמן הגאולוגי, הקרויות גם זמן עמוק (deep time), המסבירות את תכונות קרום כדור הארץ באמצעות תהליכים טבעיים ומניחות את היסוד לתורת הסטרטיגרפיה – נכללו בתאוריית הפלוטוניזם ובעקרון האחידות.
האטון נולד באדינבורו שבממלכת בריטניה הגדולה ב-14 ביוני 1726, כבן היחיד מבין חמשת ילדיהם של ויליאם האטון (William Hutton), סוחר שכיהן כגזבר העיר אדינבורו, ושל שרה לבית בלפור (Sarah Balfour).
אביו מת ב-1729, כאשר ג'יימס היה בן 3, והותיר את משפחתו במצב כלכלי טוב: ג'יימס מעולם לא נאלץ לעבוד לפרנסתו והקדיש את זמנו ומרצו ללימודים.
אמו דאגה להשכלתו ורשמה אותו ל"בית הספר התיכון המלכותי" (Royal High School) היוקרתי, שבו גילה ג'יימס הצעיר עניין בעיקר במתמטיקה ובכימיה.
בגיל 14 החל ללמוד מדעי הרוח באוניברסיטה של אדינבורו, שם נכח בהרצאות שנשא ג'ון סטיבנסון (John Stevenson) על לוגיקה ורטוריקה ובהרצאות של המתמטיקאי קולין מקלורין על פיזיקה, פילוסופיה ניסויית, מתמטיקה וגאוגרפיה.
על-אף נטייתו ללימודים אקדמיים עזב האטון את האוניברסיטה בגיל 17 והתקבל לעבודה כשוליה של עורך-דין, אולם שגרת המשרד לא הייתה לרוחו והוא התעניין יותר בניסויים בכימיה מאשר בעבודה משפטית.
בגיל 18 היה לעוזר לרופא, ובמקביל נכח בהרצאות על רפואה באוניברסיטת אדינבורו.
החל משנת 1747 למד האטון רפואה בפריז, שם גם התוודע לראשונה לגאולוגיה ולמינרלוגיה במסגרת הרצאות בכימיה.
ב-1749 עבר לאוניברסיטת ליידן, שם קיבל תואר דוקטור לרפואה (M.D.) באמצעות תזה שדנה במחזור הדם.
כותרת התזה מתייחסת לגוף האנושי כאל "מיקרוקוסמוס", אשר נחשב באופן מסורתי כאנלוגיה לכדור הארץ או ליקום כולו ("מקרוקוסמוס").
תזה זו עשויה להיות הזרע שממנו נבעה התאוריה המחזורית המאוחרת של האטון על כדור הארץ.
בסוף קיץ 1750 שב האטון לאדינבורו והמשיך לערוך ניסויים בכימיה עם ידידו הקרוב, ג'יימס דייווי (James Davie).
עבודתם על ייצור אמוניום כלוריד (NH4Cl) מפיח הובילה לשותפות במפעלים כימיים רווחיים שייצרו את המלח הגבישי – שנעשה בו שימוש בצביעה, במטלורגיה וכמלחי הרחה, וקודם לכן היה זמין ממקורות טבעיים בלבד ויובא ממצרים.
האטון רכש והשכיר נכסים באדינבורו, ושכר מתווך לניהול עסקיו אלה.
החיים בחווה ומחקריו בחקלאות ובגאולוגיה
ג'יימס האטון ירש מאביו שתי חוות: "סלייהאוזס" (Slighhouses), שהייתה בבעלות המשפחה מאז 1713 ובה בחר להתגורר, והחווה ההררית "נתר מונינט" (Nether Monynut) – שתיהן בנפת ברוויקשייר בגבול סקוטלנד ואנגליה.
מאחר שרמת החקלאות בסקוטלנד באותה עת הייתה נמוכה, הוא החל לתכנן שיפורים בחוות תוך שימוש בשיטות חקלאיות שהיו נהוגות בחלקים אחרים של בריטניה וניסויים בגידול צמחים ובעלי חיים.
את רעיונותיו וחידושיו כתב במסה שלא הודפסה על "יסודות החקלאות" (The Elements of Agriculture).
העיסוק בחקלאות עורר בו עניין במטאורולוגיה ובגאולוגיה.
לצורך לימוד שיטות חקלאיות מתקדמות שהה האטון כשנה (1753-1752) בחווה במזרח אנגליה, שם ערך מסעות רגליים, החל לבדוק מחשופי סלעים וכמו כן "למד לאהוב את חקר פני האדמה והתבונן בשקיקה סקרנית לתוך כל בור או תעלה או קרקעית נהר שנקרו בדרכו".
הטיפול בחווה סיפק להאטון הזדמנויות מרובות.
הוא הבחין כי חלק נכבד מהסלעים מורכבים מחומרים שמקורם בהרס גופים, בעלי חיים, צמחים ומינרלים קדומים, ועד 1760 גובשו הרעיונות התאורטיים שלו.
האטון היה מיודד עם כמה מחברי משפחות אצולה מקומיות.
משפחה אחת הייתה קלרק (Clerk) מפניקוויק (Penicuik), שבה התיידד בעיקר עם ג'ורג' קלרק מקסוול (George Clerk Maxwell) שגילה עניין במינרלוגיה, וב-1764 יצא עם האטון לסיור גאולוגי בצפון סקוטלנד.
חבר נוסף של האטון – ג'יימס הול (James Hall) מדנגלס (Dunglass) – היה גאולוג, והשניים שיתפו פעולה במחקרים בנושא וולקנולוגיה.
בשנת 1767 הצטרף האטון, ביחד עם קלרק והול, לוועדת הניהול של תעלת פורת וקלייד – המחברת בין הים הצפוני סמוך לאדינבורו לבין הים הצפוני סמוך לגלאזגו – והיה מעורב בפרויקט כגאולוג וכבעל מניות עד שנת 1774.
ב-1768 – לאחר שהצליח להביא את החוות שלו למצב כלכלי טוב – השכיר אותן האטון ועבר לגור באדינבורו לשארית חייו לצד אחיותיו הנשואות, אך המשיך להביע עניין בשיפורים ובמחקרים חקלאיים ניסויים ב"סליהאוזס", ואף פיתח צבע אדום שמקורו בשורשים של הצמח פואת הצבעים שבמשפחת הפואתיים.
הוא התקבל כחבר ב"חברה הפילוסופית" – שמאוחר יותר התמזגה אל תוך "החברה המלכותית של אדינבורו" – והציג בפניהם כמה מאמרים שכתב, מהם פורסם רק אחד.
האטון המשיך בניסוייו הכימיים, ומבקר שהתארח בשנת 1772 בבית שבנה האטון בגבעת סנט ג'ון (St John's Hill) המשקיפה על צוקי סולסברי (Salisbury Crags), דיווח כי "חדר העבודה שלו כל-כך מלא במאובנים ובציוד מעבדה עד כי אין כמעט מקום לשבת".
האטון היה מטבעו חברותי ומכניס אורחים והשתקע בחיים האינטלקטואליים והחברתיים של העיר.
הוא היה משתתף בעל השפעה בתנועת ההשכלה הסקוטית, ביחד עם מדענים בולטים כמו המתמטיקאי ג'ון פליפייר (John Playfair, שלימים כתב ביוגרפיה על האטון), הפילוסוף דייוויד יום, המהנדס והממציא ג'יימס ואט והכלכלן אדם סמית.
הרופא והפיזיקאי ג'וזף בלק (Joseph Black) הפך לחברו הקרוב ביותר של האטון, וביחד עם אדם סמית הקימו השלושה את "מועדון הצדפה" (Oyster Club) לשם מפגשים שבועיים, במקום שמצאו האטון ובלק, שהתברר בדיעבד כמוסד בעל שם מפוקפק.
בשנת 1774 ערך האטון סיור לאנגליה ולוויילס, וביחד עם ואט ביקר בברמינגהאם ובמכרות המלח של צ'שייר.
במכתב לג'ורג' קלרק מקסוול כתב האטון כי עתה היה בקי בגאולוגיה של אנגליה, להוציא קורנוול.
את הידע החסר השלים לימים בנו של ואט, הגאולוג גרגורי ואט, בדמות דו"ח על הגאולוגיה של קורנוול.
קשריו עם ואט זימנו להאטון היכרות עם חברים בקבוצת הדיון של ברמינגהאם – שנוסדה ב-1755 ונודעה מאוחר יותר כ"אגודת הירח של ברמינגהאם" (Lunar Society of Birmingham) – כמו ארסמוס דרווין ומתיו בולטון (Matthew Boulton).
ב-1777 פרסם האטון חוברת בשם "שיקולים על טבע, איכות וההבדלים של פחם וקוּלְם", פרסום מסחרי שעזר להשיג הקלה במס הבלו על נשיאת כמות קטנה של פחם.
הצלחת החוברת בהורדת המס, וחברותו בוועדת הניהול של תעלת פורת וקלייד, שבה שימש כגאולוג של הפרויקט, העידו על ההכרה הציבורית לה זכה האטון כמומחה בתחום הגאולוגיה.
כשהוקמה החברה המלכותית של אדינבורו בשנת 1783, הפך האטון אחד התומכים הפעילים ביותר שלה מתוך אמונה כי הקמתה הייתה חשובה לקידום המדע.
העניין הפעיל של האטון בגאולוגיה נמשך, ובשנים 1785–1788 ביקר בחלקים של סקוטלנד, באי מאן ובאנגליה על מנת להרחיב את הידע הגאולוגי שלו.
ככל הידוע, היו אלה סיורי השדה האחרונים של האטון.
בשנת 1788 הוא נבחר כחבר זר של האגודה המלכותית הצרפתית לחקלאות (Société Royale d'Agriculture de France), שנשיאה באותה עת היה הגאולוג ניקולה דמארה.
האטון לא נישא מעולם, אולם נולד לו בן – ג'יימס סמיטון האטון (James Smeaton Hutton), ככל הנראה בשנת 1747. הוא לא שמר על קשר עם בנו, שהיה בבגרותו פקיד דואר בלונדון ואב ל-5 ילדים, אך העניק לו סיוע כלכלי.
החל משנת 1791 היה האטון נתון להתקפים חוזרים ונשנים של אבנים בשלפוחית השתן.
ההתקף הראשון נפתר באמצעות ניתוח, אולם משנת 1794 רותק האטון לביתו, והמשיך בכתיבתו המדעית עד יומו האחרון.
ביום זה עוד הספיק האטון לציין את הערותיו על כמה ניסיונות שנעשו בתקופה זו ליצירת מינוח מינרלוגי, ובו בערב נתקף רעד וחוסר נוחות שקדמו למותו.
האטון לא הותיר צוואה ולכן עברו נכסיו וחוותיו לאחותו איזבלה.
היא הציעה דגימות גאולוגיות שאסף אחיה לג'וזף בלק, שהעניק אותן לחברה המלכותית של אדינבורו בתנאי שיקוטלגו וישומרו כהלכה.
דגימות אלה נמסרו כעבור שנים למוזיאון האוניברסיטה של אדינבורו – שם אצר אותן הגאולוג וחוקר הטבע רוברט ג'יימסון (Robert Jameson).
האוסף הוצג במשך זמן מה, אבל בסופו של דבר נעלם ולא נותר ממנו זכר.
האטון, שאיבד כנראה את האמונה הנוצרית שלו בשלב מוקדם של חייו, נחשף לעקרונות הדאיזם בעקבות היכרותו עם מקלורין.
לתפיסתו של האטון, העיצוב האלוהי התבטא בטבע עצמו, גם בעיצוב ובתפקוד של אורגניזמים וגם באופן בו היה כדור הארץ מתוכנן – באמצעות אוויר, מים, קרקע, בעלי חיים וצמחים – לקיום אנושי.
אולם נראה בבירור כי הקרקע נשטפת בקביעות אל הים, ומאחר והיא חיונית לאדם היא התחדשה באופן כלשהו.
כדאיסט יכול היה האטון להביט בהרחבה על הזמן: כדור הארץ עשוי להיות בן מיליונים של שנים, אבל במקרה כזה האדמה הטובה הייתה נשחקת לחלוטין ומורבדת על קרקעית הים.
על כן תהה האטון כיצד יכולה להיווצר אדמה גבוהה שתישחק ותיצור קרקע חדשה.
את הדרך לתשובה סללו חבריו: ג'וזף בלק ערך ניסויים בחום ואילו ג'יימס ואט עסק בשיפור מנוע הקיטור של תומאס ניוקומן.
יש מקום לסברה כי הם היו המקור למחשבה על חום כסיבה לשינויים גאולוגיים.
סלעים געשיים נחשבו בעבר לכאלה שנוצרו בסביבה ימית.
לרעיון זה היו מקורות תאולוגיים מושרשים בסיפור המבול.
דמות מפתח באסכולת המוצא הימי היה אברהם גוטלוב ורנר, שייחס חשיבות מועטה בלבד להרי געש, והתייחס אליהם כאל תופעה מקרית ומאוחרת להשקעה הימית.
הוא הציע תאוריה לפיה בתחילת דרכו היה כדור הארץ כולו מכוסה מים, ושכבות הסלעים שאנחנו מכירים היום נוצרו במקור מהצטברות של מינרלים על קרקעית הים, תהליך שנפסק לאחר שהיבשות התרוממו.
על פי התאוריה ככל שהשכבה עתיקה כך היא קשה יותר.
מכך המסקנה שגרניט (שהוא סלע יסוד) הוא סלע משקע עתיק מאוד.
סימן נוסף לגיל השכבה היא הימצאות מאובנים: ככל שיש יותר מאובנים, כך השכבה צעירה יותר.
תומכי השיטה טענו כי בבזלת התגלו מאובנים.
התאוריה של ורנר נקראה נפטוניזם, על שם נפטון – אל הים במיתולוגיה הרומית.
האטון יצא נגד הנפטוניזם בתאוריה משלו שכונתה פלוטוניזם, על שם פלוטו – אל השאול במיתולוגיה הרומית.
ביסוד השקפתו נמצאה ההנחה כי התהליכים המעצבים את פני כדור הארץ הם איטיים ואחידים: הרים נוצרו באיטיות על ידי התכה איטית של חומר במעמקי האדמה, נסחפו והורבדו במעמקי הים כסלעי משקע שהתרוממו והפכו לאדמה יבשה.
תהליך זה, לדבריו, נמשך כל העת ואורך זמן רב ביותר, והוא ניסח אותו בעקרון האחידות.
חסידי האטון, שנקראו "פלוטוניסטים", האמינו כי הסלעים נוצרים בתהליכים געשיים מהתמצקות של לבה הפורצת מהרי געש, וראו בהיווצרות בזלת וגרניט הוכחה להמסת סלעים בטמפרטורות גבוהות בתוך כדור הארץ, וכמו כן טענו כי הבזלת נוצרה מהתקררות לבה ולא מהשקעה של מינרלים וכי המבנים שנתגלו בה אינם מאובנים כפי שטענו חסידי הנפטוניזם.
עבודה השוואתית על שתי התאוריות פורסמה על ידי ג'ון פלייפייר בשנת 1802.
התאוריה המודרנית תומכת בעיקר בתאוריה הפלוטוניסטית, אבל גם משלבת בין שתי התאוריות.
התאוריה המודרנית על היווצרות סלעי משקע דומה למדי לתאוריה הנפטוניסטית.
בחודש ספטמבר 1785 יצא האטון לסיור בהרי גרמפיאן (Grampian Mountains) בהיילנדס הסקוטיים במטרה למצוא את הקשר בין גרניט לבין הסלעים אליהם חדר הגרניט בעודו מותך.
ג'ון קלרק (John Clerk of Eldin), חברו של האטון ודוֹדוֹ של ג'יימס קלרק מקסוול, התלווה אליו ויצר רישומים של התצפיות.
האטון קיווה למצוא את הראיות שביקש מערבית לגוש הגרניט של אברדין, אולם בעקבות מידע שקיבל פנו השניים לגלן טילט (Glen Tilt), שם מצאו מחשופים של עורקי גרניט שחצו את סלעי הסביבה – אבן גיר וצפחה.
לשמע קריאות הצהלה של השניים השתכנעו המדריכים שליוו אותם כי מה שגילו היה לכל הפחות עורקי כסף או זהב.
היה בכך גם אישור כי הגרניט חייב להיות צעיר יותר מהסלעים לתוכם חדר.
הוא המשיך לחפש ומצא מחדר דומה של סלע געשי בסלע משקע בצוקי סולסברי, במקום הנקרא "קטע האטון".
דוגמאות נוספות נמצאו בשנת 1786 בגאלווי (Galloway – המחוז הדרום מערבי ביותר של סקוטלנד) ושנה מאוחר יותר באי אראן (Isle of Arran – אי במפרץ קלייד מערבית לגלאזגו) ב-1787.
הוכחה נוספת לכך שתהליכי יצירת הסלעים הם תהליכים מתמשכים ואינם, כפי שטענו הפלוטוניסטים, תהליכים שהסתיימו, מצא האטון בתופעת אי התאמות זוויתיות (אי התאמה המתאפיינת בנטייה שונה של השכבות מעל ומתחת למישור אי ההתאמה).
ההסבר המקובל גם במחקר המודרני הוא שהנטיה השונה של השכבות מעל מישור אי ההתאמה מעידה על היווצרותן במועד מאוחר לאחר שהשכבות מתחת למישור אי ההתאמה כבר עברו תהליכי הטיה, ולכן על כך שתהליך יצירת הסלעים אינו אירוע חד פעמי.
על קיומן של אי התאמות זוויתיות דיווחו כבר ניקולאוס סטנו וגאולוגים צרפתים, כמו גם המדען השווייצרי הוראס-בנדיקט דה סאסור (Horace-Bénédict de Saussure), שפירשו אותן במונחים של נפטוניזם כ"תצורות ראשיות".
האטון רצה לבחון תצורות כאלה בעצמו ולראות את "הסימנים המיוחדים" של היחסים שבין שכבות הסלע.
מאוחר יותר באותה שנה הבחין האטון באי התאמה נוספת, שכונתה בהמשך כאי התאמה על שם האטון באינצ'בוני שבג'דבורו (Jedburgh), בשכבות של סלע משקע.
כפי שמוצג בתמונות משמאל, גריוואקה בשכבות הנמוכות של פני הצוק נוטות אנכית בזווית הקרובה לישרה, ומעל שכבת ביניים של קונגלומרט מונחות שכבות אופקיות לחלוטין של אבן חול אדומה.
מאוחר יותר כתב האטון: "שמחתי במזלי הטוב כשנתקלתי בחפץ כה מעניין בתולדות הטבע של הארץ, ואשר חיפשתי אחריו זמן רב לשווא".
באותה שנה מצא האטון אותו צירוף בנהר טוויאוט.
באביב 1788 יצא האטון למסע עם ג'ון פליפייר לחוף ברוויקשייר ומצא דוגמאות נוספות לצירוף זה בעמקים של טור ופיז ברנס (Tour and Pease Burns) בסמוך לקוקברנספאת (Cockburnspath).
השניים השתתפו בהפלגה בספינה מדנגלס ברן (Dunglass Burn) מזרחית לאורך החוף ביחד עם הגאולוג סר ג'יימס הול (James Hall) מדנגלס (Dunglass).
הם מצאו אותו רצף בצוק מתחת לסנט הלנס (St.
Helens), ואחר-כך, מעט מזרחה לסיקר פוינט, מצאו את מה שהאטון כינה "ציור יפהפה של מפגש זה שנשטף על ידי הים".
מאוחר יותר כתב פלייפייר על אותה חוויה: "המחשבה מסתחררת במבט כה רחוק אל תוך תהום הזמן".
כשהמשיכו לאורך החוף הם מצאו תגליות נוספות, כולל חלקים משכבות אופקיות שהראו סימני גלים, שגרמו להאטון סיפוק גדול ואישוש להשערה שלו ששכבות אלו הורבדו אופקית במים.
הם מצא גם קונגלומרט בגבהים שהוכיחו את היקף הסחיפה של השכבה, והאטון אמר על כך: "מעולם לא היינו אמורים לחלום על מפגש עם מה שאנו תופסים כעת".
האטון טען שהיו חייבים להיות כמה מחזורים – שכל אחד מהם כולל השקעה על קרקעית הים, הרמה תוך כדי שיפוע וסחיפה ואז שוב אל קרקעית הים – על מנת שיורבדו שכבות נוספות, ויכולים להיות מחזורים רבים לפני כן על-פני היסטוריה ארוכה ביותר.
במאמר שהציג ב-1788 לחברה המלכותית של אדינבורו ציין האטון: "איננו מוצאים שום זכר לראשית, שום סיכוי לאחרית" (We find no vestige of a beginning, no prospect of an end) – ביטוי שהתייחס באופן מיוחד למחזור הסלעים ולדימוי הטבע המחזורי של התהליכים הגאולוגיים.
שורה בלתי נשכחת זו צוטטה בשיר מ-1989 "No Control" מאת הפזמונאי וסולן להקת בד רליג'ן גרג גרפין (Greg Graffin), המשמש כמרצה למדעי החיים ופלאונטולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
להאטון היה אם כן שפע של רעיונות כיצד להסביר את תצורות הסלעים שראה סביבו.
עם זאת, כפי שתיאר פליפייר, "הוא לא נחפז לפרסם את התאוריה שלו; מאחר שהיה מאלה הנהנים יותר מהתעמקות באמת, מאשר משבחים על גילויה".
רעיונות תאורטיים אלה גובשו עוד ב-1760, ורק 25 שנים אחר-כך, הוקראה המסה שלו "תאוריה של הארץ; או חקירה של החוקים הניתנים לצפייה בהרכבה, התפרקות ובנייה מחדש של האדמה על פני הגלובוס" בשני חלקים, בפגישות של החברה המלכותית של אדינבורו.
את החלק הראשון הקריא ידידו ג'וזף בלק ב-7 במרץ 1785, ואת החלק השני הקריא הוא עצמו ב-4 באפריל 1785. לאחר מכן הקריא האטון תקציר של עבודת המחקר שלו "בנוגע למערכת הארץ, משך חייה, ויציבותה" בפגישה של החברה ב-4 ביולי 1785, שאותו הדפיס והפיץ באורח פרטי.
בעבודה פירט את התאוריה שלו כדלהלן:
רעיונותיו של האטון הדהימו את הקוראים ביחס לדעות ששררו באותה עת.
עד פרסומם כבר נצבר ידע רב על סלעים, שכבות סלע ומאובנים, אבל עושר המידע הזה לא הפך לתאוריה כללית ומעשית של הגאולוגיה.
משימה כזו סוכלה על ידי האמונה המקובלת כי כדור הארץ נוצר רק לפני כ-6,000 שנים, בהתאם לסיפורי הבריאה בספר בראשית, וכי סלעי המשקע בכל העולם נוצרו כאשר כמות עצומה של מינרלים הושקעה על ידי מי המבול.
תהליכי שחיקה כבר היו ידועים, אבל לא היה שום הסבר מקביל ליצירת שטחי האדמה, בניגוד להרס שלהם על ידי בליה.
חשיבות היווצרות סלעים באמצעות געשיות ותהליכים תוצרי-חום אחרים בקרום כדור הארץ הוכרה באופן חלקי בלבד, וכן לא הוכר כלל קיומם של סלעי יסוד וסלעים מותמרים.
רעיונות אלה היו מנוגדים בתכלית לתאוריות בנות-זמנו.
האטון טען כי סלעים רבים אכן נוצרו על ידי השקעה, כלומר חלקיקי סלע נשטפו מהאדמה אל האוקיינוסים, הצטברו על קרקעיתם והתמצקו לסלעים.
אולם, עמדתו הייתה כי התמצקות הסלעים נבעה לא מהשקעה מתוך תמיסה מימית אלא כתוצאה מלחץ וחום – הסבר שנותר תקף גם במחקר המודרני.
האטון הוסיף כי בליה ושחיקה יצרו משטחים חדשים באמצעות געשיות ותהליכים אחרים המונעים בחום הפנימי של כדור הארץ שהביאו סלעים חדשים לפני השטח.
הרים חדשים אלה וצורות נוף אחרות נשחקו בתורן והושקעו בתוך הים, משם יכלו להידחף אל פני השטח וליצור משטחים חדשים באמצעות תהליכים מונעי-חום מפנים כדור הארץ.
לתפיסתו, מכלול תהליכים גאולוגיים אלה יכול להסביר באופן מלא את צורות הנוף הנוכחיות בכל רחבי העולם, וכי ההסבר המקראי לא היה נחוץ בעניין זה.
לבסוף, הוא ציין כי תהליכי השחיקה, ההשקעה, ההרבדה וההרמה היו מחזוריים, ובוודאי חזרו על עצמם פעמים רבות לאורך ההיסטוריה של כדור הארץ.
הוא אף הצהיר, כי בהתחשב במשך הזמן הנחוץ לכל אחד ממחזורים אלה – הרי שכדור הארץ חייב להיות עתיק לאין שיעור.
שני הכרכים כללו סקירה של תאוריות חלופיות, כגון אלו של התאולוג האנגלי תומאס ברנט (Thomas Burnet) וז'ורז'-לואי לקלרק דה בופון, וכן סיכום השקפותיו ועדויות רבות מתצפיותיו לתמיכה במסקנותיו.
כרך שלישי שהיה נחוץ להשלמת התאוריה נותר בכתב-יד ולא הושלם עד מותו.
הגם שמדענים באירופה נטו לקבל את הרעיונות החדשניים, ההשפעה המיידית שלהם הוקהתה בשל כתיבתו המסורבלת של האטון.
בשנת 1802 פרסם ג'ון פלייפייר עבודה בשם "Illustrations of the Huttonian Theory of the Earth", שכללה תמצית ברורה לעבודתו של האטון בתוספת תצפיות משלו – פרסום שביסס את עקרון האחידות כאבן-פינה למדע הגאולוגיה.
תרומה נוספת לביסוס תורתו של האטון התגלמה בעקרונות הגאולוגיה – ספר בן 3 כרכים שפרסם צ'ארלס לייל בשנים 1830–1833, ובו סיכם את עקרון האחידות בביטוי: ההווה הוא המפתח לעבר.
התאוריות החדשות של האטון הפכו אותו ל"בר פלוגתא" של כמה תפיסות, שהיו מקובלות עד אותה עת:
הנפטוניזם של אברהם גוטלוב ורנר – לפיו כל הסלעים נוצרו ממינרלים ששקעו מתוך מבול עצום אחד.
האטון העלה את ההשערה כי מרכז כדור הארץ היה לוהט, ושחום זה היה המנוע ליצירת הסלע החדש: האדמה נסחפה על ידי האוויר והמים ושקעה בים בשכבות; החום גיבש את המשקע לסלע ואז הרים אותו לאדמות חדשות.
קטסטרופיזם – תפיסה לפיה שינויים גאולוגיים התרחשו באירועים קטסטרופיים בממדים עצומים, דוגמת המבול, ולא בהשתנות איטית לאורך מיליוני שנים.
בניגוד לתפיסה זו פיתח האטון את מושג "הזמן העמוק" והחזיק בדעה כי כדור הארץ חייב להיות עתיק הרבה יותר, כשההיסטוריה משתרעת עמוק לתוך העבר המרוחק.
הטיעון המרכזי שלו היה שההעתקות והשינויים הכבירים בהם חזה לא אירעו בתוך פרק זמן קצר כתוצאה מקטסטרופה, אלא שתהליכים, שעדיין מתחוללים על כדור הארץ, גרמו להם.
מכיוון שתהליכים אלו איטיים מאוד, כדור הארץ חייב להיות עתיק על-מנת לאפשר מספיק זמן להתרחשות השינויים.
מחקרים מדעיים שהתבצעו בעקבות טיעונים אלה "דחפו" את גיל כדור הארץ אחורה לכמה מיליוני שנים – צעיר בהתחשב במידע המקובל במחקר המודרני, האומד את גילו בכ-4.57 מיליארד שנה – והיוו פריצת-דרך בחקר ההיסטוריה הגאולוגית של כדור הארץ.
כתיבתו של האטון הייתה לא ברורה עד כי בלמה את קבלת התאוריות הגאולוגיות שלו, אולם ניסוחים מחודשים של רעיונותיו הגאולוגיים (אם כי לא רעיונות על אבולוציה) על ידי ג'ון פליפייר ב-1802 וצ'ארלס לייל ב-1830 סילקו מכשול זה.
לייל אמנם קיבל את מרבית דעותיו של האטון והסביר אותן בספרו, אולם הוא וחסידיו דחו את מסקנותיו של האטון הנוגעות לחשיבות הסחיפה בנהרות.
העיכוב בהכרת תרומתו של האטון מיוחס למגוון סיבות שפעלו ביחד:
שמרנות טבעית של מרבית הגאולוגים בני-זמנו
הסתייגות מנטישת האמונה בהסבר המקראי לבריאה
השפעה נרחבת של האסכולה הנפטוניסטית
עם זאת, ב-1830 היו גאולוגים – גם השמרנים שבהם – מצוידים במידע תומך שאיפשר להם לתמוך בתאוריה של האטון, שקיבלה הכרה נרחבת בבריטניה ובארצות הברית.
אולם, רעיונותיו של האטון התקבלו לעיתים ללא ביקורת: ההתנגדות הראשונית לרעיונות מדעיים מודרניים – דוגמת טקטוניקת הלוחות והכחדות המוניות שאירעו כתוצאה מהתנגשות עם אסטרואידים – מקורה בדבקוּת נוקשה מדי בעקרון האחידות.
שני אתרים בפארק הולירוד הסמוך לביתו באדינבורו נקראו על שמו של האטון:
קטע האטון – בנקודה זו מצא האטון הוכחה לכך שצוקי סולסברי נוצרו מסלע מותך, שחדר לתוך שכבות סלעי משקע והתגבש.
אתר זה מהווה מוקד עלייה לרגל בקרב גאולוגים.
סלע האטון – סמוך ל"קטע האטון" מצויה בליטה סלעית, בתוכה נראה עורק המטיט שעוביו כ-30 סנטימטרים החוצה את הסיל של צוקי סולסברי.
בליטה זו נחשבת לאתר השימור הגאולוגי הראשון בעולם, מאחר שהאטון ביקש שלא לכרות בה, כפי שנעשה במקומות אחרים בפארק.
האטון לא התמקד בגאולוגיה בלבד, אלא חקר במשך תקופה ארוכה גם את השינויים באטמוספירת כדור הארץ.
חיבורו "תאוריה של גשם" הופיע בפרוטוקול הראשון של החברה המלכותית של אדינבורו, ובו פותח האטון בהנחה כי כמות הלחות המסוגלת להתמוסס באוויר גדלה עם הטמפרטורה, ולכן בתערובת שבין שתי מסות של אוויר בעלות טמפרטורות שונות – חלק מהלחות חייב להתעבות ולהופיע בצורה גלויה לעין.
הוא חקר את המידע הזמין בנוגע לכמות גשמים ואקלים באזורים שונים על פני כדור הארץ, והגיע למסקנות כי כמות הגשם מווּסתת על ידי הלחות באוויר, וכי זרמי אוויר שונים מתערבבים בגובה האטמוספירה.
לדברי פלייפייר, תאוריה גאונית זו משכה תשומת-לב מיידית וזכתה להערכה רבה בשל יכולתה לספק מושג ברור לדרך בה פועל קור בתהליך יצירת משקעים מתוך לחות.
ב-7 באפריל 1794 הקריא האטון בפני החברה המלכותית של אדינבורו את חלקו הראשון של דיון ארוך בפיזיקה, וחלקים נוספים הוקראו על ידיו בפגישות נוספות באותה שנה.
כל החלקים אוגדו לספר "מחקר על הפילוסופיה של אור, חום ואש" (A Dissertation upon the Philosophy of Light, Heat, and Fire), בו דן האטון בטבעם של חומר, נזילות, לכידות, אור, חום וחשמל.
בפתח דבריו התייחס האטון לפלוגיסטון – חומר היפותטי חסר-צבע, חסר-טעם וחסר-ריח, אשר על-פי "תאוריית הפלוגיסטון" שהייתה פופולרית עד שלהי המאה ה-18 – נמצא בכל גוף בר-בעירה ומשתחרר במהלך בעירה והופך למעשה לאש:
תאוריית הפלוגיסטון הוחלפה בסופו של דבר על ידי תאוריית החמצן של אנטואן לבואזיה.
גם תאוריית הקלוריק – שגרסה כי חום הוא יסוד כימי נוזלי הזורם מגופים חמים לגופים קרים – נעלמה מאוחר יותר עם התפתחות מדע הכימיה.
ב-1794 פורסם "חקירה של עקרונות הידע והתקדמות השכל הישר, מהגיון למדע ופילוסופיה" 2,138 העמודים שנכללו בו הביאו את ג'ון פלייפייר להעיר כי "גודלו העצום של הספר וחוסר הבהירות, שניתן ובצדק להתנגד לו בחלקים רבים שלו, מנעו ממנו קרוב לוודאי להתקבל באופן שהוא ראוי לו באמת".
האטון דגל ביישום עקרון האחידות גם לגבי יצורים חיים, ואף הציע את הברירה הטבעית כמנגנון אפשרי המשפיע עליהם.
האטון נתן את הדוגמה כיצד כלבים שרדו באמצעות "זריזות הרגליים ומהירות הראייה...
אלה הלוקים ביותר בתכונות הכרחיות אלו, יהיו מטרה להכחדה, בעוד שאלה שיישמו אותן בצורה המושלמת ביותר יישארו לשמר את עצמם ולהמשיך את הגזע." באופן דומה, אם חוש ריח חד היה "הכרחי יותר להישרדות החיה...
אותו עיקרון ישנה את תכונות החיה, ו...
יצור גזע של כלבים בעלי חוש ריח חד, במקום כזה הלוכד את טרפו בעזרת קלות רגליו".
אותו "עקרון השינוי" ישפיע על "כל המינים של הצמחים, בין אם הם צומחים ביער או באחו".
הוא הגיע לרעיונות אלו כתוצאה מניסיונותיו בטיפוח צמחים וגידול בעלי חיים, שאת חלקם פירט בכתב-יד שלא פורסם: "יסודות החקלאות".
הוא הבדיל בין שינוי תורשתי כתוצאה מהכלאה לבין שינוי שאינו תורשתי הנגרם מהבדלי סביבה כדוגמת קרקע ואקלים.
האטון ראה ב"עקרון השינוי" שלו תאוריה המסבירה את התפתחות המינים, אך דחה את הרעיון שהאבולוציה גורמת ליצירת מינים חדשים והגדירה "פנטסיה רומנטית".
כדאיסט קיבל האטון את האפשרות כי מנגנון זה מתיר למינים ליצור סוגים המותאמים טוב יותר לתנאים מסוימים וראה בכך הוכחה של תכנון טוב-לב בטבע.
רעיונותיו של האטון על גאולוגיה הובהרו בספריו של צ'ארלס לייל, שאותם קרא צ'ארלס דרווין במהלך המסע השני של האונייה "ביגל".
על דרווין היה לפתח באורח עצמאי את רעיון הברירה הטבעית על-מנת להסביר את "מוצא המינים" ולהביא אותו לחזית מודעות הציבור, ובה-בעת לספק ראיות מרובות שהיו הכרחיות לשכנוע של הקהילה המדעית בנכונות התאוריה שלו.
ב"חקירה של עקרונות הידע" עסק האטון גם ברעיונות פילוסופיים, ופיתח את הרעיון כי העולם החיצון – כפי שהוא נתפס בעינינו – הוא יציר מוחנו המושפע מרשמים חיצוניים, מאחר שאין דמיון בין תמונתנו על העולם החיצון לבין המציאות.
עם זאת, רשמים אלה הנוצרים במוחנו – תמידיים ועקביים – הופכים בעבורנו למציאות במקרה שהם דומים לדברים הקיימים באמת, ולכן ההתנהגות המוסרית שלנו חייבת להישאר זהה כאילו רעיונותינו תואמים לסיבות בגללן נוצרו.
אף שהואשם בכפירה, האטון לא היה אתאיסט.
בכל כתביו הוא אישר את קיומו של אלוהים, אותו הגדיר כ"משגיח הנפש...
ישות בעלת ידע מושלם חוכמה מוחלטת".
הוא התייחס לטבע כמשועבד לאלוהים, וסבר כי שני המונחים לא היו נרדפים מאחר שאלוהים הוא אינסופי ויציב ואילו הטבע מוגבל ומשתנה.
בעוד הוא כולל את מערכות הפאונה, הפלורה והמינרלים כחלק מהעיצוב הכללי של הטבע, הוא מגדיר את המונח "טבע" כמייצג ראוי של כל הפעולות מהן אנו למדים על קיומה של הישות המשגיחה.
עם זאת, יחסו של האטון לדת הנוצרית תועד בכתב-יד קצר שלא פורסם בשם "Memorial Justifying the Present Theory of the Earth From the Suspicion of Impiety", שנכתב כנראה בין השנים 1788 ו-1795 בתגובה לביקורת על התאוריה שלו.
בכתב-יד זה לא עשה האטון כל ניסיון לפשרה עם הכנסייה – כפי שעשה ז'ורז'-לואי לקלרק דה בופון – ונותר בדעתו כי הכתבים היהודיים עליהם מתבססת הדת הנוצרית יכולים להתקבל רק אם הם מתארים את ההיסטוריה של האדם על-פני הארץ.
זאת, בדחותו את סיפור הבריאה המקראי, שחשיבותו היחידה – לדעתו של האטון – הייתה בעדות כי האל ברא את כל הדברים בסדר מסוים.
הוא סבר כי היה זה אבסורדי להניח כי המילה "יום", כפי שהיא מופיעה בסיפור התנ"כי, משמעותה שונה מ"פרק זמן בלתי מוגדר".
האטון טען כי לא היה זה מחובתה של הדת לספק את ההיסטוריה של פעולות טבעיות שהתרחשו על-פני כדור הארץ בעבר, אלא היה זה תפקידו של האדם להשתמש באינטלקט שלו וליישם את השיטות של הפילוסופיה הטבעית.
הוא ראה את מטרות ה"התגלות" והפילוסופיה הטבעית כשונות לגמרי אלה מאלה, ולא מצא סיבה לכך שאחת תסכל את השנייה – ובלבד שמטרותיהן יופרדו.
ג'יימס אדוארד הארדן הבן הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הגארד בקבוצת קליבלנד קאבלירס מליגת ה-NBA.
אחד הכוכבים הבולטים בליגה וידוע בעיקר בזכות יכולותיו ההתקפיות, לאורך השנים זכה בעונת בתואר ה-MVP של העונה הסדירה ב-NBA, נבחר 11 פעמים להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA וסיים שלוש פעמים כמלך הסלים של ה-NBA.
להארדן זקן מטופח שנחשב לסימן היכר שלו בציבור, ובשל כך זכה לכינוי "הזקן" (The Beard).
לאורך השנים פיתח הארדן את זריקת ה"", אשר הפכה למזוהה עמו.
הארדן החל את קריירת המשחק שלו בתיכון ארטסיה שבקליפורניה.
בשנתו השנייה בתיכון קלע של 13.2 נקודות למשחק ובעונתו השלישית כשחקן תיכון העמיד הארדן ממוצעים של 18.8 נקודות, 7.7 ו-3.5 אסיסטים למשחק, כשהוא מוליך את קבוצתו ל-33 ניצחונות מול הפסד בודד בעונה.
עם סיום לימודיו התיכוניים בשנת 2007 עבר הארדן לשחק בשורותיה של אוניברסיטת המדינה של אריזונה המשחקת בחטיבה הפסיפית של המכללות (נקראת Pac-10).
בעונת ה"" שלו העמיד ממוצעים של 17.8 נקודות, 5.3 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים למשחק.
בסיום העונה נבחר הארדן לאחד מה"פרשמנים" המצטיינים במכללות, ואף הופיע על שער המגזין ספורטס אילוסטרייטד.
בעונתו השנייה רשם ממוצעים של 20.1 נקודות, 5.6 ריבאונדים ו-4.2 אסיסטים למשחק, כולל שיא קריירה של 40 נקודות במשחק אחד.
בסיום העונה נבחר הארדן לשחקן המצטיין של העונה בחטיבה הפסיפית, והיה לשחקן השלישי בתולדות אוניברסיטת המדינה של אריזונה שנבחר לתואר, והשלישי בתולדות החטיבה שזכה בתואר בעונתו השנייה במכללות.
הארדן נבחר במקום השלישי בדראפט ה-NBA של שנת 2009 על ידי קבוצת אוקלהומה סיטי ת'אנדר, ובכך הפך לבחירת הדראפט הראשונה בהיסטוריה של המועדון, שהתחרה בשם "סיאטל סופרסוניקס" עד שנת 2008. בעונת הרוקי שלו, שותף הארדן ב-76 משחקים בהם תרם 9.9 נקודות ב-20.0 דקות בממוצע, ונבחר לחמישיית הרוקיז השנייה.
בעונתו השנייה במועדון החל הארדן להיות בורג משמעותי יותר ברוטציה של המאמן סקוט ברוקס; הוא שותף בכל משחקיה של אוקלהומה, ושיפר את נתוניו האישיים כשקלע 12.2 נקודות למשחק עליהן הוסיף 1.1 חטיפות, 3.1 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים.
במשחקי הפלייאוף קיבל הארדן 31.6 דקות על המגרש בממוצע בהן תרם 13.0 נקודות, 5.4 ריבאונדים ו-3.6 אסיסטים וסייע לקבוצתו, שבעונה הקודמת הודחה כבר בסיבוב הראשון, להעפיל עד לגמר המערב בו הודחה על ידי האלופה הנכנסת דאלאס מאבריקס.
בעונת , שהייתה עונה מקוצרת של 66 משחקים בשל שביתת שחקנים, המשיך הארדן לשפר את יכולותיו כשהוא עולה מהספסל כמחליפו של תאבו ספולושה.
הוא תרם 16.8 נקודות למשחק, כולל שיא קריירה של 40 נקודות מול פיניקס סאנס, הוא נבחר בסיום העונה ברוב מוחץ של הקולות לשחקן השישי של העונה, ובגיל 22 היה לשחקן השני הצעיר בהיסטוריה שזכה בתואר.
בטרם עונת ניסתה אוקלהומה להאריך את חוזהו של הארדן שאמור היה להסתיים בתום אותה עונה.
לאחר שהצדדים לא הצליחו להגיע להסכמה, עבר הארדן ב ליוסטון רוקטס עם שלושה שחקנים נוספים, תמורת קווין מרטין, הרוקי ג'רמי לאמב ו-3 בחירות דראפט עתידיות.
במשחק הבכורה שלו במדי יוסטון קלע הארדן 37 נקודות, אליהן הוסיף 12 אסיסטים, שישה ריבאונדים וארבע חטיפות, ובמשחק שאחריו קבע שיא קריירה של 45 נקודות בניצחון הביתי מול אטלנטה הוקס.
במהלך העונה הוא שבר את שיא המועדון שקבע מוזס מלון בשנת 1982, כשקלע לפחות 25 נקודות ב-14 משחקים רצופים, ונבחר לראשונה בקריירה למשחק האולסטאר של ה-NBA.
במשחק מול שארלוט בובקאטס רשם הארדן את הטריפל דאבל הראשון בקריירה עם 21 נקודות, 11 ריבאונדים ו-11 אסיסטים, ובמפגש מול אוקלהומה סיטי, קבוצתו לשעבר, שיפר את שיא הקריירה עם 46 נקודות.
הוא רשם לאורך העונה 25.9 נקודות, 4.9 ריבאונדים ו-5.8 אסיסטים בממוצע למשחק, הוביל את יוסטון למאזן של 45 ניצחונות מול 37 הפסדים, ובסיום העונה נבחר לחמישיית העונה השלישית.
בסיבוב הפלייאוף הראשון פגשה יוסטון את אוקלהומה סיטי; הארדן קלע בסדרה 26.3 נקודות למשחק, אך לא הצליח למנוע את ניצחונה של אוקלהומה בשישה משחקים.
הארדן המשיך להיות אחד מהקלעים הבולטים בליגה גם בעונת .
לקראת העונה הוחתם בקבוצה גם דווייט הווארד שיצר לצדו של הארדן את אחד הצמדים המבטיחים בליגה.
הארדן תרם 25.4 נקודות ו-6.1 אסיסטים למשחק, אך ספג לאורך העונה ביקורת רבה על משחק ההגנה הלוקה בחסר שלו.
במשחקי הפלייאוף פגשה יוסטון את פורטלנד טרייל בלייזרס בסיבוב הראשון.
הארדן קלע לאורך הסדרה 26.8 נקודות, אולם עשה זאת באחוזי קליעה נמוכים (37.6% מהשדה), ולא הצליח למנוע את הפסד קבוצתו בסדרה בשישה משחקים.
לאורך עונת קלע 27.4 נקודות ומסר 7.0 אסיסטים בממוצע למשחק, ובסיומה נבחר בפעם השנייה ברציפות לחמישיית העונה ב-NBA.
ב-19 במרץ 2015 שיפר את שיאו האישי כשקלע 50 נקודות במשחק מול דנוור נאגטס, וכשבועיים לאחר מכן קלע 51 נקודות במשחק מול סקרמנטו קינגס.
בפלייאוף 2015 הוליך את יוסטון להעפלתה הראשונה מזה 18 שנים למעמד גמר האזור המערבי, בו הפסידה לגולדן סטייט ווריורס בתוצאה 1–4.
את עונת סיים הארדן עם ממוצעים מרשימים של 29.0 נקודות, 7.5 אסיסטים ו-6.1 ריבאונדים למשחק, אולם קבוצתו העמידה מאזן 41–41, והודחה מהפלייאוף כבר בסיבוב הראשון.
ביולי 2016 חתם על הארכת חוזה ביוסטון לארבע עונות נוספות, בסך כ-118 מיליון דולר.
בעונת שימש הארדן כרכז של הרוקטס, תחת המאמן הנכנס מייק ד'אנטוני, וסיים כ"מלך האסיסטים של ה-NBA" עם ממוצע של 11.2 אסיסטים, אליהן הוסיף 29.1 נקודות ו-8.1 ריבאונדים למשחק.
במשחק מול ניו יורק ניקס ב-31 בדצמבר 2016 קלע שיא קריירה של 53 נקודות, אסף 16 ריבאונדים ומסר 17 אסיסטים, ובכך השיג את הטריפל-דאבל הראשון בתולדות ה-NBA אשר כולל לפחות 50 נקודות, 15 ריבאונדים ו-15 אסיסטים.
בהצבעה לתואר ה-MVP של העונה הסדירה סיים הארדן במקום השני, אחרי הזוכה ראסל וסטברוק.
בפלייאוף 2017 הודחו הרוקטס בסיבוב השני, על ידי סן אנטוניו ספרס.
ביולי 2017 האריך את חוזהו הקיים ביוסטון; על פי תנאי החוזה, צפוי הארדן להרוויח כ-228 מיליון דולר עד לתום החוזה בשנת 2023. באותו החודש צירפו הרוקטס את הרכז כריס פול, אשר הוביל את הקבוצה לצד הארדן בשתי העונות הבאות.
בעונת הוליך הארדן את יוסטון למקום הראשון במערב עם המאזן הטוב ביותר בליגה, 65–17, תוך שהוא מוביל את הליגה בנקודות ושובר את שיאו האישי עם 30.4 נקודות למשחק בעונה הסדירה.
ב-31 בינואר 2018 קלע שיא קריירה ושיא מועדון של 60 נקודות, והוסיף אליהן 11 ריבאונדים ו-10 אסיסטים בניצחון קבוצתו על אורלנדו מג'יק.
היה זה הטריפל דאבל הראשון בהיסטוריה של ה-NBA עם 60, 11 ו-10 נקודות, ריבאונדים ואסיסטים, בהתאמה, בתולדות הליגה (מאז הגיעו להישג זה לוקה דונצ'יץ וניקולה יוקיץ').
בפלייאוף 2018 גברה יוסטון על מינסוטה טימברוולבס (4–1) ויוטה ג'אז (4–1), בדרך למפגש מול אלופת העונה הקודמת – גולדן סטייט ווריורס.
הרוקטס ניצחו בשלושה מחמשת המשחקים הראשונים מול הווריורס, אולם הפסידו בשני המשחקים הנותרים והודחו, בין היתר בשל פציעה של פול אשר נעדר משני המשחקים.
בסיום העונה זכה הארדן בתואר ה-MVP של העונה הסדירה, לראשונה בקריירה.
לאורך עונת קבע שיא אישי 36.1 נקודות בממוצע למשחק, ובכך זכה בפעם השנייה ברציפות בתואר "מלך הסלים של ה-NBA".
ב-23 בינואר 2019 שיפר את שיאו האישי כשקלע 61 נקודות במשחק קבוצתו מול ניו יורק ניקס, וכחודשיים לאחר מכן השווה שיא זה במשחק מול סן אנטוניו ספרס.
בהצבעות לפרס ה-MVP סיים במקום השני, בפעם השלישית בקריירה, אחרי הזוכה יאניס אדטוקומבו.
בקיץ 2019 צירפו הרוקטס את ראסל וסטברוק בטרייד מהת'אנדר, תמורת כריס פול.
הארדן המשיך להציג יכולת התקפית גם לצד וסטברוק, וסיים את עונת כמלך הסלים של הליגה בפעם השלישית ברציפות, עם ממוצע של 34.3 נקודות למשחק.
בסיום העונה נבחר הארדן לחמישיית העונה בפעם השישית בקריירה, וסיים במקום השלישי בהצבעה לתואר ה-MVP של העונה הסדירה.
אף על יכולתו בפלייאוף הודחה הקבוצה כבר בשלב חצי גמר המערב, על ידי לוס אנג'לס לייקרס.
לקראת עונת עזבו את הקבוצה דריל מורי, מנהל הקבוצה, מייק ד'אנטוני, מאמנה וראסל וסטברוק.
בעיתונות הספורט התפרסם שהארדן הביע את רצונו לעזוב את הקבוצה.
בשבוע הראשון של אימוני טרום העונה לא התייצב הארדן, כשבמקביל צולם מבלה במועדון לילה.
הוא פתח את העונה בקבוצה, אך לאחר שמונה משחקים הועבר בטרייד לברוקלין נטס.
ב-13 בינואר 2021 עבר לברוקלין נטס במסגרת טרייד מרובע ביחד עם הקליבלנד קאבלירס ואינדיאנה פייסרס.
במשחק הבכורה שלו במדי הנטס הארדן השיג טריפל דאבל עם 32 נקודות, 14 אסיסטים ו-12 כדורים חוזרים.
כאשר הגיע הארדן לנטס הוא חבר לקווין דוראנט ולקיירי אירווינג ורבים ציפו שהקבוצה תהיה מועמדת לאליפות, אולם במהלך העונה נפצע הארדן.
בכל זאת הגיעה הקבוצה לסיבוב השני בפלייאוף שם פגשה במילווקי באקס.
במהלך הסדרה נפצע קיירי אירווינג, והארדן אולץ לשחק כאשר לא החלים לגמרי.
למרות חסרונם, הצטיין בסדרה קווין דוראנט כאשר כאשר קלע במשחק החמישי 48 נקודות.
בכל זאת, הפסידה ברוקלין למילווקי בתוצאה 3–4, כאשר המשחק השביעי נגרר להארכה.
את עונת 2021/22 פתחה ברוקלין ללא קיירי אירווינג שסירב להתחסן כנגד קורונה, וכתוצאה מכך נאסר עליו לשחק במשחקי הבית של הקבוצה בעקבות תקנות הקורונה בניו יורק.
בכל זאת, פתחה ברוקלין את העונה כאשר הגיעה למקום הראשון במזרח, ואף החזירה בהמשך לשורותיה את אירווינג שהצטרף אך ורק למשחקי החוץ, אך לאחר פציעה של קווין דוראנט הדרדרה הקבוצה כאשר הארדן הפך לכוכב היחיד הפעיל בקבוצה.
בעקבות כך גברו השמועות על אי שביעות הרצון של הארדן ממצב הקבוצה לקראת חלון ההעברות.
ב-10 בפברואר 2022 עבר בטרייד לפילדלפיה 76' ביחד עם פול מילסאפ בתמורה לבן סימונס, סת' קרי, אנדרה דראמונד ובחירות דראפט.
נכון ל-14 במרץ 2025, קלע הארדן 3,124 שלשות והוא השחקן היחיד מלבד סטפן קרי שקלע יותר מ-3,000 שלשות לאורך הקריירה.
נכון לאותו מועד קלע קרי 4,000 שלשות.
ג'יימס האריס "ג'ים" סימונס היה מתמטיקאי, איש אקדמיה, סוחר בשוק ההון ונדבן יהודי-אמריקאי.
ב־1982 ייסד סימונס את "רנסאנס טכנולוגיות", חברת השקעות פרטית שמרכזה בניו יורק שמנהלת כספים בהקף של 15 מיליארד דולרים; סימונס עמד בראשה עד למותו בשנת 2024, כמנכ"ל, של מה שהיא כיום קרן הגידור המוצלחת ביותר בעולם.
הונו של סימונס נאמד בכ־22 מיליארד דולר.
סימונס התרחק מפרסום, ונתן ראיונות רק לעיתים רחוקות, על מנת להסביר זאת הוא מצטט את בנימין החמור מחוות החיות: "אלוהים נתן לי זנב כדי להרחיק ממני זבובים.
אבל הייתי מעדיף שלא יהיה לי זנב ולא זבובים".
באוקטובר 2009 הכריז סימונס כי הוא יפרוש ב־1 בינואר 2010 אולם יישאר ב"רנסאנס טכנולוגיות" כיושב ראש שאינו חבר הנהלה.
ג'יימס סימונס הוא בנו של בעל מפעל לנעליים ממסצ'וסטס.
הוא קיבל את התואר הראשון שלו במתמטיקה מ־MIT ב־1958, ואת הדוקטורט, אף הוא במתמטיקה מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב־1961. בהיותו בן 23.
בשנים 1968–1964 הוא היה חוקר במכון לניתוחי הגנה (IDA).
סימונס לימד מתמטיקה ב־MIT ובאוניברסיטת הרווארד.
ב־1968, הוא מונה כראש המחלקה למתמטיקה באוניברסיטת סטוני ברוק.
ב־1976 זכה סימונס בפרס אוסוולד ובלן בגאומטריה מטעם החברה האמריקאית למתמטיקה, בשל עבודתו העוסקת במזעור של יריעות רב־ממדיות ופונקציות אופייניות.
הוא הצליח להוכיח את השערת ברנשטיין עד לממד 8 (מעל הממשיים),
ולהביא לשיפורה של תוצאת רגולריות מסוימת של ונדל פלמינג על בעיית פלטו .
המחקר המשפיע ביותר של סימונס עוסק בגילוין ויישומן של מדידות גאומטריות, שהובילו לפיתוח תבנית Chern-Simons (נודעה גם כאינווריאנט של Chern-Simons).
ב־1974 פורסמה התאוריה שלו בספר "Characteristic Forms and Geometric Invariants" אותו הוא כתב עם חוקר הגאומטריה דיפרנציאלית הנודע שינג-שן צ'רן.
משתמשים בתאוריה בפיזיקה, במיוחד בתורת המיתרים.
ב־1978 עזב את האקדמיה על מנת לנהל קרן השקעות ולסחור בסחורות ומכשירים פיננסיים.
במשך למעלה משני עשורים קרן הגידור "רנסאנס טכנולוגיות" של סימונס, שסוחרת בשווקים ברחבי תבל, משתמשת במודלים מתמטיים מורכבים על מנת לנתח ולבצע מסחר – רבים מהם אוטומטיים.
רנסאנס משתמשת במודלים שפותחו במחשב על מנת לנבא תמורות במחירים ככלי כספי שקל לסחור בו.
מודלים אלה מבוססים על ניתוח כמות גדולה של מידע ככל שניתן לאסוף, ואחר כך על חיפוש תנועות שאינן אקראיות על מנת לבצע תחזיות.
רנסאנס מעסיקה מומחים רבים שלהם אין רקע פיננסי, בכללם מתמטיקאים, פיזיקאים וסטטיסטיקאים.
הקרן האחרונה שייסדה החברה היא Renaissance Institutional Equities Fund .RIEF באה בעקבות קרן מדליון (Medallion fund) הידועה יותר של החברה, שהיא קרן נפרדת שסוחרת רק בכספם הפרטי של מנהלי החברה.
("זה מדהים לראות כאלה מתמטיקאים מוצלחים משיגים הצלחה בשדה אחר", כתב אדוארד ויטן, פרופסור לפיזיקה במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, ניו ג'רזי, ונחשב בעיני עמיתיו לפיזיקאי התאורטי החי המוכשר ביותר").
ב־2006 נבחר סימונס למנהל הכספים של השנה בידי האיגוד הבינלאומי למהנדסים פיננסיים (IAFE) ב־2007 הוערך שהוא הרוויח 2.8 מיליארד דולר,
(הגמול הגבוה ביותר שקיבל מנהל של קרן גידור כלשהי באותה שנה) ו־670 מיליון דולר ב־2004.
מומחים שבחנו זאת תהו כיצד קרן מדליון הפנים ארגונית של רנסאנס המשיכה להאפיל בביצועיה על הנעשה בשוק המניות בעוד קרנות גידור אחרות הפתוחות למשקיעים מבחוץ הציגו ביצועים עלובים.
יוצאת מן הכלל לכך היא קרן נובה (Nova Fund) שלה תשואות גבוהות ובאופן מסתורי נכללת באותו סוג של קרן מדליון.
קרן אוניברסיטת סטוני ברוק, שיושב ראש בגמלאות שלה הוא ג'יימס סימונס, הפסידה 4 מיליון דולר בתרמית פונזי של ברנרד מיידוף.
סטוני ברוק השקיעה כסף אצל מיידוף מאז 1991. סימונס עודד את 24,000 תלמידי בית הספר להשקיע אצל מיידוף וסימונס היה היושב ראש של קרן סטוני ברוק.
הוא סייע להציג את הקולג' לברנרד מיידוף.
קרן המשפחה של סימונס השקיעה כסף אצל מיידוף.
מנהלת הקרן היא מרילין סימונס, רעייתו של ג'יימס סימונס.
ג'יימס סימונס הוא המזכיר והגזבר.
העושר שסימונס צבר מממן הרבה ממיזמיו הנדבניים.
סימונס תורם למדעי המתמטיקה, תומך בפרויקטי מחקר, קתדראות, וועידות בארצות הברית ומחוצה לה.
סימונס ורעייתו השנייה, מרילין האריס סימונס, הם המייסדים השותפים של קרן סימונס , ארגון נדבנות שתומך בפרויקטים העוסקים בחינוך ובריאות, בנוסף למחקר מדעי.
מרילין מכהנת כנשיאת הקרן, בעוד ג'יימס משמש כמזכיר וכגזבר.
לזכרו של בנו פול, מרעיתו הראשונה ברברה סימונס, הוא ייסד את פרק אבלון, שמורת טבע בת 0.53 קילומטר רבוע בסטוני ברוק .
ב־1996 נהרג פול בן ה־34 בידי מכונית כשרכב על אופניו ליד ביתם של משפחת סימונס.
בנו ניק טבע בגיל 23, בעת טיול לבאלי שבאינדונזיה ב־2003.
ניק עבד בנפאל ומשפחת סימונס החלה לתרום רבות לשרותי הבריאות של נפאל באמצעות מכון ניק סימונס.
ג'יימס סימונס גם ייסד את מתמטיקה לאמריקה (MfA), מוסד ללא כוונת רווח ששם לעצמו למטרה לשפר במידה משמעותית את החינוך המתמטי בבתי הספר הציבוריים.
בראשית 2006 הוא הוביל קבוצת מנהלים של חברת הטכנולוגיות של רנסאנס ושל ארגוני המדע של ברוקהייבן (Brookhaven Science Associates) לתרום 13 מיליון דולר על מנת לכסות גירעון של המעבדה הלאומית ברוקהייבן (BNL) שאחרת הייתה מבטלת את פעולותו של מנגיש היונים הרלטיביסטי הכבד (RHIC) בשנת 2006.
ב־2006 תרם סימונס 25 מיליון דולר לאוניברסיטת סטוני ברוק באמצעות קרן סטוני ברוק.
המענק יועד לתמוך במחלקות המתמטיקה והפיזיקה של האוניברסיטה.
ב־27 בפברואר 2008, הכריז המושל אליוט ספיצר על תרומה בסך 60 מיליון דולר שנתנה קרן סימונס על מנת לממן את מרכז סימונס לגאומטריה ופיזיקה בסטוני ברוק.
זוהי התרומה הגדולה ביותר שניתנה לאוניברסיטה ציבורית בהיסטוריה של מדינת ניו יורק.
באמצעות הקרן, סימונס היה מיטיב מרכזי באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ב־1 ביולי 2012, קרן סימונס התחייבה לתרום 60 מיליון דולר להקים את מכון סימונס לתאוריית המחשוב , המכון המוביל בעולם למחקר שיתופי במדעי המחשב התאורטיים.
הקרן גם העניקה תרומות עיקריות אחרות לברקלי, בעיקר למכון המחקר למדעי המתמטיקה בברקלי (MSRI).
בשנת 2016, קרן סימונס הקימה את מכון פלטירון כדי לאכלס 5 קבוצות של מדענים חישוביים (כל אחד עם 60 חוקרים ברמת דוקטורט ומעלה).
המכון מורכב מארבע ליבות או מחלקות: CCB (מרכז לביולוגיה חישובית); CCA (מרכז לאסטרופיזיקה חישובית); CCQ (מרכז מכניקת קוונטים חישובית); CCM (מרכז למתמטיקה חישובית); ו־CCN (מרכז למדעי המוח החישוביים).
המכון החדש ממוקם במנהטן ומייצג השקעה גדולה במדעי החישוב הבסיסיים.
המשימה של מכון פלטירון היא לקדם את המחקר המדעי באמצעות שיטות חישוביות, כולל ניתוח נתונים, תיאוריה, מודלים וסימולציה.
מכון המחקר נחנך בטקס ב־6 בספטמבר 2017.
קרן הנדבנות המשפחתית נתנה 38 מיליון דולר על מנת למצוא את הסיבות לאוטיזם, ומתכננת לתרום 100 מיליון דולר נוספים למה שנהיה ההשקעה הפרטית הגדולה ביותר למחקר באוטיזם, כאשר ג'יימס שולט במידה רבה מאוד על היכן וכיצד יושקע הכסף.
ג'יימס סיפק DNA ממשפחתו לצורך מחקר, וסייע בפתרון בעיות המחקר.
כש־MIT ביקשו מימון למחקר, הוא התנה זאת בפרויקט שיתמקד באוטיזם ויכלול מדענים לפי בחירתו.
בשנת 2003 קרן סימונס יסדה את תוכנית יוזמת מחקר האוטיזם של קרן סימונס (SFARI) המתמקדת בכל ההיבטים של מחקר האוטיזם.
הארגון מימן למעלה מ־200 מיליון דולר במחקר אוטיזם ל־150 חוקרים שונים מאז 2007.
ב־11 ביוני 2003 אירחה משפחת סימונס את "הכנס על מחקר האוטיזם" בעיר ניו יורק, אירוע שארך יום שלם שהדגיש את המחקר בסיבות לאוטיזם, במיפוי הגנומי המדויק של האוטיזם, ובמחקר במכניזמים הביוכימיקליים שפועלים אצל אנשים אוטיסטים.
בין הנוכחים בכנס היו David Amaral, Dr.
קרן סימונס תרמה לאחרונה 10 מיליון דולר לשני מחקרים במרכז למחקר הילד באוניברסיטת ייל על מנת לחקור את ההשפעות הגנטיות על האוטיזם.
סימונס כיהן כנאמן של המעבדה הלאומית ברוקהייבן, המכון למחקר מתקדם, אוניברסיטת רוקפלר ובמכון המחקר למדעי המתמטיקה בברקלי.
הוא גם היה יושב בחבר המנהלים של תאגיד MIT (MIT Corporation).
סימונס הרוויח כ־2.5 מיליארד דולר ב־2008,
והונו נטו מוערך ב־8.5 מיליארד דולר,
וכאיש ה־29 בעושרו בארצות הברית.
ג'יימס דווייט דֵיינָה היה גאולוג, מינרלוג, וולקנולוג וזואולוג אמריקני.
דיינה התפרסם בשל מחקריו החלוציים בנושאים מגוונים: תהליכי היווצרות הרים, פעילות געשית, בעלי חיים ימיים ומקורם ומבנם של היבשות והאוקיינוסים, וכן בשל שיטת מיון המינרלים שיזם הקרויה על שמו.
ג'יימס דיינה נולד בעיירה יוטיקה (Utica) שבמדינת ניו יורק ב-1813. אביו, ג'יימס דיינה (1860-1780), היה יצרן אוכפים ובעלים של חנות מצליחה לחומרי בניין.
אמו, הרייט דווייט (1870-1792), הייתה בת למשפחה ידועה של מיסיונרים מניו אינגלנד ואדוקה בדתה.
ג'יימס היה הבכור מבין עשרת ילדיהם של בני הזוג דיינה.
כבר בנעוריו גילה דיינה עניין במדע, שטופח בידי פיי אדרגטון (Fay Edgerton; 1832-1803), המוֹרֶה שלו בבית הספר התיכון ביוטיקה.
באותה תקופה עוד טרם היה בית ספר ימי, והלימודים התקיימו תוך כדי הפלגה בים.
דיינה הצטרף להפלגה של אוניית המפרשים USS Delaware (הושקה ב-1817 ונשרפה בנורפוק ב-1861) והפליג בה לים התיכון, שם חזה בהתפרצות הר הגעש וזוב.
הוא חזר לארצות הברית ב-1834 על סיפונה של הפריגטה United States.
את רשמיו ומחקריו מהמפגש עם הווזוב סיכם במאמר "על התנאים של הווזוב ביולי 1834" ("On the Condition of Vesuvius in July, 1834") שהתפרסם ב-1835 ב-American Journal of Science, כתב עת שייסד סילימן ב-1818 וערך במשך שנים רבות.
לאחר שחזר ממסעו המשיך דיינה ללמוד מינרלוגיה וכימיה באופן פרטי כשהוא מתגורר לסירוגין בבית משפחתו שביוטיקה ובניו הייבן שבקונטיקט, מקום משכנה של אוניברסיטת ייל.
ב-1837 קיבל דיינה משרה כעוזר לפרופסור סילימן במעבדה לכימיה באוניברסיטת ייל.
המשרה העסיקה את דיינה לא יותר משלוש שעות ביום, וביתרת הזמן הוא פיתח בהדרגה שיטה לסיווג מינרלים המבוססת על תכונותיהם הכימיות ועל הקריסטלוגרפיה של גבישיהם.
את תוצאות השיטה פרסם דיינה ב-1837 בספר בן 580 עמודים בשם "A System of Mineralogy" (שיטה של מינרלוגיה), שכלל גם מסה על קריסטלוגרפיה.
דיינה היה אז בן 24 בלבד, ובזכות הספר יצא שמו לפניו.
ספר זה זכה למהדורות רבות, עבר שינויים ותיקונים על ידי דיינה עצמו ועל ידי עורכים אחרים אחרי מותו.
הגרסה האחרונה יצאה בשנת 1997.
בהמלצת ידידו הבוטניקאי אסא גריי (Asa Gray; 1888-1810), הצטרף דיינה ב-1838 כמומחה לגאולוגיה ולמינרלוגיה למשלחת וילקס, משלחת מחקר בת חמש ספינות לדרום האוקיינוס השקט בפיקודו של הקצין הימי צ'ארלס וילקס.
המשלחת הפליגה מנורפוק שבווירג'יניה ב-18 באוגוסט 1838, ולאחר הקפת אמריקה הדרומית בכף הורן, הפליגה לטהיטי, לסמואה, ולסידני שבאוסטרליה.
דיינה נשאר לבצע מחקרים באוסטרליה ובניו זילנד, בה בשעה שווילקס המשיך דרומה לכיוון אנטארקטיקה.
בספטמבר 1840 הפליגה המשלחת לטונגה ולהוואי.
בנובמבר 1840, בהיותה בהונולולו, החליט וילקס לפטר את ג'וזף קות'ווי (Joseph Pitty Couthouy; 1864-1808), ששימש כזואולוג הימי של משלחת, ודיינה קיבל גם תפקיד זה.
באוקטובר 1841 החלה המשלחת את מסעה חזרה מסן פרנסיסקו שבקליפורניה דרך הוואי, סינגפור והפיליפינים וסביב כף התקווה הטובה והאי סנט הלנה, והגיעה לניו יורק ב-10 ביוני 1842.
דיינה התיישב תחילה בעיר וושינגטון והחל לכתוב את סיכום המחקרים של ארבע שנות המשלחת.
בסופו של דבר ארכה עבודה זו 13 שנים, והניבה ארבעה ספרים אותם אייר בעצמו ומאמרים רבים.
עם זאת, דיינה לא היה מרוצה משהותו בוושינגטון.
ב-1844 הוא חזר לניו הייבן, משכנה של אוניברסיטת ייל.
ב-5 ביוני אותה שנה נשא דיינה לאישה את הנרייטה פרנסס סילימן (Henrietta Frances Silliman; 1907-1823), בתו של מורו הוותיק בנג'מין סילימן.
ב-1846 הוא מונה לעורך משותף של כתב העת American Journal of Science (מאוחר יותר היה גם העורך הראשי), שלו תרם במשך השנים מאמרים רבים על גאולוגיה ועל מינרלוגיה.
ב-1850 הוא ירש את מקומו של סילימן באוניברסיטת ייל כפרופסור להיסטוריה של הטבע ולגאולוגיה, משרה בה החזיק עד 1892. ב-1854 מונה דיינה לנשיא השנתי של האגודה האמריקנית לקידום המדע (American Association for the Advancement of Science), שש שנים לאחר היווסדה.
דיינה זכה למוניטין בינלאומי ונהג להתכתב עם כמה מחשובי המדענים של אותה תקופה, ובהם אסא גריי, לואי אגסי, חוקר טבע ממוצא שווייצרי שלימד באוניברסיטת הרווארד, וצ'ארלס דרווין.
חילופי המכתבים תרמו להפריה הדדית של רעיונות.
ב-1859 סבל דיינה מהתמוטטות עצבים, ככל הנראה כתוצאה מהמאמץ הגופני והנפשי של הכתיבה וההוראה.
הוא יצא להחלים באירופה ושהה בה כעשרה חודשים, אך הוא לא נרפא לחלוטין.
מדי פעם סבל דיינה שוב מהתמוטטויות עצבים ונאלץ לצמצם עד מאוד את פעילותו החברתית, ובמשך 35 השנים האחרונות לחייו חי בבידוד יחסי.
למרות מצבו הבריאותי המעורער לא פסק דיינה מלכתוב ומלפרסם, בין השאר ספרי לימוד בתחום הגאולוגיה והמינרלוגיה, שמהדורות מעודכנות שלהם מתפרסמות גם בימינו.
ב-1863, בעיצומה של מלחמת האזרחים האמריקנית, היה דיינה בין מקימיה של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
ב-1890 מונה דיינה לנשיא השנתי של החברה הגאולוגית של אמריקה (Geological Society of America), שנה לאחר הקמתה.
ג'יימס דווייט דיינה מת בשלווה בניו הייבן ב-14 באפריל 1895. בנו, אדוארד סולסברי דיינה (Edward Salisbury Dana; 1935-1849), היה אף הוא מינרלוג ידוע.
תרומתו הגדולה ביותר של דיינה הייתה למדע הגאולוגיה.
בין הפרסומים הרבים שכתב בנושא היו ספרי הלימוד בגאולוגיה ובמינרלוגיה, ושלוש מהדורות של ספרו על שיטת סיווג המינרלים שהמציא עוד כשהיה בן 24 ושכלל במשך השנים, כשהוא מתבסס על תכונותיהם הכימיות, הפיזיקליות והמתמטיות.
ערוץ חשוב נוסף לתרומותיו בגאולוגיה (כמו גם בענפים נוספים) היה בכתב העת American Journal of Science, שדיינה שימש כעורכו הראשי.
לעיתים השפיעו החוויות שעבר על תוכן המאמרים.
כך למשל כתב דיינה ב-1849 מאמר מפורט בכתב העת על אזור הר שסטה וקסטל קרייגס (Castle Crags - אזור הררי במערב ארצות הברית) על בסיס הסיור בשנת 1841 במסגרת משלחת וילקס.
במאמר הוא תיאר את הסלעים, המינרלים והגאולוגיה של הר שסטה.