tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פורצי הדרך בתחום זה הם המבנים בסגנון הדה-קונסטרוקטיביזם שאולי הידוע והמדובר ביותר מביניהם הוא מוזיאון גוגנהיים בילבאו אשר תוכנן על ידי פרנק גרי.
לכל בנייה של בניין או כל סוג מבנה אחר מספר שלבים מקדימים שהם הכרחיים לתהליך ומחויבים גם בחוק.
במרבית ארצות המערב, תהליך הבנייה לעולם אינו מתחיל בטרם קיים תכנון מפורט של כל המבנה ואישור מטעם הרשות המקומית – אישור הנקרא היתר בנייה.
לטובת כל פרויקט בנייה דרוש סט של תוכניות בנייה ונספחים רבים.
פרויקט בנייה מתחיל לרוב כיוזמה עסקית של בעל קרקע או כיוזמה ציבורית של רשות מקומית, או גוף או מנגנון ציבורי כלשהו.
השלב הראשון הוא תהליך התכנון אשר מתחיל בגיבוש פרוגרמה למבנה המתוכנן.
על תהליך התכנון מופקד אדריכל אשר ממונה מטעם יוזם הפרויקט.
קיימים הבדלים רבים בין בנייה פרטית ובנייה ציבורית בכל הנוגע לבחירת הגורמים המתכננים כמו גם בחירת הגורם המבצע.
השלב הראשון של הבנייה עצמה הוא תמיד הכנת המגרש.
הכנת המגרש, שהיא שלב בלתי נפרד מהמיזם, כוללת ראשית כל את פינויו המלא של המגרש אשר עשוי לכלול מבנים ישנים המיועדים להריסה, עצים וצמחייה או כל גורם אחר.
את השטח מפנים ומכשירים באמצעות ציוד מכני הנדסי.
לאחר פינוי כל אלו מחויב קבלן הביצוע לגדר את אתר הבנייה מסיבות בטיחותיות, וזאת גם על פי חוק.
גידור המגרש נועד לשמור על ציוד הבנייה הנמצא באתר אך בעיקר למנוע כניסת זרים אליו, שכן אתר בנייה עלול להיות מסוכן.
החוק מחייב אף הצבת שלטי אזהרה בדבר הבנייה ושלט ובו פרטי גורמי התכנון והביצוע של המבנה.
כמעט בכל פרויקט בנייה, גם בקטנים ביותר, קיים צורך להכין מבנים זמניים לניהול העבודה וסדנאות זמניות לחלק מהעבודות.
לרוב, גם מובאים לאתר שירותים כימיים עבור הפועלים ומתקני מים וחשמל זמניים הדרושים הן לבנייה עצמה והן לפועלים באתר.
מבנים זמניים כוללים לרוב משרדים קטנים, מחסנים, סדנאות לכיפוף פלדה וכדומה.
במיזמי בנייה גדולים במיוחד, חלק מהכנת האתר היא אף בנייה של מבנים זמניים קטנים או הובלה של מכולות יבילות רבות והקמה של מערך תשתיות זמני המשרת את תהליך הבנייה ועד הקמת מפעל בטון בשטח המיזם לצורך אספקה שוטפת של כמויות גדולות של בטון לאתר הבניה.
שלב הביסוס הוא הכנת הקרקע והעמדת בסיס המבנה על האדמה.
שלב זה הוא למעשה תחילת הבנייה בפועל ולכן נהוג בו, לפחות במבני ציבור חשובים, לקיים טקס הנחת אבן פינה.
טקס זה היה בעבר הנחה פיזית של הלבנה הפינתית הראשונה אך כיום הוא לרוב יציקת הבטון הראשונה ליסודות התת-קרקעיים של הבניין.
שלב הביסוס כולל את עבודות העפר ויציקת יסודות הבניין.
עבודות העפר הן מלאכת סילוק האדמה מהאתר על מנת לאפשר את בניית היסודות, אשר מכוסים לאחר מכן בחלק מן האדמה שהוצאה.
במבנים אשר בהם נבנים מרתפים וחניונים תת-קרקעיים נחפר בור גדול יותר לשם כך.
לרוב, כמות האדמה המוצאת מן האתר גדולה מכמות האדמה הנדרשת להמשך הבנייה לכן נדרש גם פינויה אל מקום אחר בעזרת משאיות.
בפרויקטים שונים, במיוחד כאלה המתבצעים באזורים הרריים או בבנייה של גשרים ומחלפים שבהם חלק מהגשרים נשענים על אדמה, ניתן "לקזז" את האדמה המוצאת עם האדמה המוכנסת.
אם מתאפשר הדבר, משונעת האדמה שנחפרה מאתר בנייה מסוים אל אתר אחר בו יש צורך באדמה נוספת.
במצבים רבים, טרם חפירת הבור נקבעים כלונסאות אשר תפקידם יכול להיות העמקת היסודות לשכבת אדמה יציבה.
כלונסאות נקבעים כאשר עומק שכבת האדמה היציבה הוא עמוק מאוד וחפירה עד לעומק זה על מנת לצקת יסודות בטון היא מסובכת או אף בלתי אפשרית.
כלונסאות משמשים גם לבניית קירות שיגומים על מנת לתמוך בלחצי האדמה האופקיים במצבים של חפירת בורות עמוקים ותלולים.
השימוש בהם הוא קריטי במיוחד כאשר אתר הבנייה צמוד למבנים קיימים וקיים צורך בחפירה עמוקה יחסית.
לעיתים, נדרשת גם השפלת מי תהום.
קיימים מספר סוגים של יסודות בניין:
יסוד בודד עם פלטה – יסוד הנמצא תחת עמודים מרכזיים בבניין ובבסיסו פלטת בטון המפזרת את המשקל על גבי הקרקע הכבושה ועליה שכבת בטון רזה.
בשיטה זו מתאים כושר נשיאת הקרקע שתחת שטח היסוד לעומס המחושב על העמוד שאותו הוא תומך.
כלונס – יסוד החודר אל עומק האדמה ומעביר את עומסי הבניין הנשענים עליו אל שכבת קרקע מוצקה או בעזרת חיכוך אל דפנות הקרקע שבה הוא בא במגע.
יסוד עובר – נמשך לאורך קו שמעליו נבנים קירות נושאים או שורת עמודים.
היסוד העובר מפזר את המשקל לאדמה בדומה ליסוד בודד ושטחו של היסוד מחושב כך שכושר הנשיאה של הקרקע שתחתיו יתאים לעומס הקיר (או שורת העמודים) שמעליו מבלי לאפשר לעמוד ספציפי ליצור עומס גדול במיוחד על האזור הישיר שתחתיו.
רפסודה – משטח בטון גדול אשר נבנה לרוב כיסוד לבניינים רבי-קומות על אדמה בעלת כושר נשיאה נמוך כמו אדמה חולית או בוצית.
הרפסודה מפזרת את משקל כל הבניין על פני כל שטח הקרקע שתחתיו על מנת ליצור עומסים נמוכים ואחידים על כל שטח הקרקע.
בבניינים רבי-קומות עשוי עובי הרפסודה להגיע למספר מטרים ולכלול זיון כבד במיוחד אשר נועד להעביר את העומסים המפוזרים של כל עמודי הבניין הבודדים ושל כל הקירות הנושאים הבודדים ולחלקם על שטח הקרקע שתחת הבניין כולו.
השלד הוא חלק המבנה האחראי ליציבות המבנה והתמודדות המבנה עם כל סוגי המאמצים.
לא משנה ממה עשוי שלד המבנה, הוא מורכב רכיבים שונים כגון עמודים וקורות אשר מהווים ביחד מערכת סטרוקטורלית הנושאת את העומסים העצמיים של השלד יחד עם כל שאר משקלו הקבוע והשימושי של המבנה, ומחזקים אותו גם כנגד כוחות חיצוניים כגון רעידות אדמה ורוחות.
בניית השלד היא שלב קריטי בבנייה, אשר משפיע רבות על כל שאר שלבי הבנייה וביצועו מחייב מקצועיות ודיוק מקסימליים.
בנייה תקינה ומדויקת של השלד חשובה לא רק בשל הפן הבטיחותי אלא גם כהכנה טובה לבעלי המקצוע הנוספים.
קירות ואלמנטים יצוקים נקיים וישרים יקלו על עבודות הטיח והריצוף, וכן גם יוזילו אותן.
עמידה בלוח הזמנים שנקבע תוזיל את עלויות המימון.
חלק מהקירות בבניין מהווים חלק מהשלד, חלקם נבנים מיד עם תום בניית השלד כאלמנטים שאינם נושאים עומסים וחלק מהקירות הם מחיצות גבס או קירות קלים אחרים הנבנים בשלב מאוחר יותר.
קירות המהווים חלק מהשלד נקראים "קירות נושאים" והם קירות אשר נושאים את חלק ממשקלן של התקרות ואת משקלם של הקירות הנמצאים מעליהם.
ניתן לראות בקיר נושא כשילוב של שני עמודים וקורה.
בבנייה מלבנים כמעט כל קיר הוא קיר נושא אך בבנייה עם שלד פלדה או בטון, הקירות נבנים לרוב מבלוקי בטון אשר כל משקלם נשען על רכיבי שלד והם אינם נושאים משקל מלבד שלהם עצמם.
עם זאת, גם בבנייה המודרנית נוטים לרוב לבנות קירות בלוקים שאינם נושאים אחד מעל השני כדי להקל על העומסים העלולים להיווצר ברצפה שמעליה עומד קיר ומתחתיו חלל.
בבנייה העכשווית בישראל, נבנים יחסית מעט מאוד קירות נושאים והקירות היחידים הנבנים כחלק מהשלד הם קירות המרחבים המוגנים הנבנים כיציקת בטון מזוין על פי תקנים מחמירים וקירות פירי המעליות וחדרי המדרגות.
לאחר בניית החדרים, יש לודא כי החדרים אינם מכילים גז רדון ולבצע טיהור של החדר המדובר.
מערכות בניין הן מגוון המערכות התשתיתיות הכלולות במבנה.
במבנים מודרניים מערכות בניין רבות אשר דורשות תכנון קפדני שלהן, מיקומן בבניין, התקנתן תוך כדי הבנייה, תיאום בין המערכות השונות והכנות למערכות בניין עתידיות שניתן להוסיף או להרחיב גם לאחר תום הבנייה.
מערכות הבנייה הבסיסיות ביותר והעתיקות ביותר הן מערכות הביוב והמים.
מערכות אלו מאפשרות חיים נוחים בבניין ושומרות על תברואת משתמשיו.
מערכת בניין בסיסית שהתווספה החל מראשית המאה ה-20 היא מערכת החשמל.
חלק ממערכות הבניין מותקנות בתוך הקירות, הרצפות, התקרות ושלד הבניין.
מסיבה זו, חלק מתשתיות המערכות נבנות עוד בשלב השלד.
צינורות ביוב מפלסטיק לדוגמה, מונחים במרכז חלל הטפסות של העמודים טרם יציקת הבטון ובכך גם מוגנים על ידי הבטון וגם חוסכים מכמותו במקומות שבהם הוא חשוב פחות לטובת יציבות המבנה (מרכזי עמודים הם כאלה, לדוגמה).
עבור מערכות כגון חשמל ותקשורת, מותקנים לרוב צינורות פלסטיק בתוך הקירות או תחת הריצוף ובהם מושחלים בשלב מאוחר יותר הכבלים הרלוונטיים.
כל שאר עבודות הבנייה נעשות על פי סינכרון מתוכנן בהתאם לתכנון המבנה ושיטת בנייתו.
בשלב זה ייתכן מגוון רחב מאוד של עבודות נוספות בבניין אשר כוללות ריצוף, טיח חיצוני ופנימי וחיפויי חוץ ופנים, התקנת מסגרות פלדה ואלומיניום, ואחריהם התקנת חלונות ודלתות, פרזולים ומעקות, התקנת מעלית, המשך חיבור והתקנה של מערכות בניין, התקנת כלים סניטריים (אסלות, אמבטיות, וכדומה), בנייה ואיטום של גג ועוד.
עבודות אלו חייבות להיות מתואמות בקפידה מכיוון שחלקן תלויות בעבודות קודמות והן נעשות תמיד על ידי קבלני משנה או אנשי מקצוע שונים.
לדוגמה: סיוד וצביעה, הדורשים עבודה נקייה מאוד, מתבצעים רק לאחר גמר עבודת הטיוח.
התקנת דלתות המצריכות דיוק רב בהתקנת הדלת, מילימטרים בודדים מעל פני הרצפה, יכולה להתבצע רק לאחר סיום הריצוף.
מכיוון שלוח הזמנים חייב להיות קצר ככל האפשר, מתוכננות העבודות בבניינים רבי-קומות כך שהעבודה תתקדם בקומות הבניין מלמטה למעלה וכך בעלי מקצוע שונים יוכלו לעבוד במקביל על שלבי בנייה אחרים.
לטובת תיאום כל עבודות אלו, אחראי מהנדס הביצוע של הפרויקט על הכנת תרשים גאנט של כל העבודות המתוכננות.
לקראת סוף פרויקט הבנייה, עם פינוי המבנים הזמניים מאתר הבנייה כגון מכולות, עגורן ומחסנים, ובעיקר פינוי פסולת הבנייה אשר הצטברה בו, ניתן להתחיל בפיתוח השטח, כלומר גננות ועבודות בנייה הקשורות בכיסוי האדמה שבבסיס המבנה.
חלק מעבודות אלו דורשות יציקות בטון נוספות עבור אלמנטים של אדריכלות נוף כגון מדרגות חוץ, מעקות, גדרות ואדניות בנויות.
שלב זה כולל גם את כל הגימורים הקשורים בשטח הבניין כגון חנייה, גומחות לשירותים שונים, מדשאות וצמחייה, תאורת חוץ ועוד.
עם תום שלב זה מוסרת לרוב גדר הבטיחות המקיפה את הבניין תוך כדי תהליך הבנייה.
עיצוב פנים נעשה בפרויקטים מסוימים כשלב סופי אשר תוכנן על ידי האדריכל והקבלן, אך בפרויקטים רבים, בעיקר בבנייני מגורים ומסחר אשר מחולקים מטבעם ליחידות רבות, עיצוב הפנים נעשה באחריות הדייר או בעל יחידת המשנה.
עיצוב הפנים במקרים אלו יכלול אך ורק טיפול בחללי הפנים ללא שינוי או התערבות במעטפת המבנה, בשלד המבנה או במערכות הבניין הראשיות, וככזה אינו דורש היתר בנייה או אישור מהנדס והוא לרוב פשוט יותר לביצוע.
עיצוב הפנים עשוי לכלול תכנון אחר לחלוקת החללים על ידי קירות גבס או קירות לבנים לא מבניים, הנעשה בתיאום עם קבלן הבניין, או שינוי בחלוקת החללים גם לאחר גמר הבנייה או במהלך תקופת השירות של הבניין.
בנוסף, בעיצוב הפנים מטופלים כל שאר גורמי הפנים: צבע, ריהוט, דלתות, תאורה וכדומה.
בנייה ורנקולרית היא כינוי מודרני לבנייה העממית האותנטית של מקום וחברה מסוימים.
הבנייה הוורנקולרית היא שיטת בנייה מקומית אשר התפתחה באיטיות במשך דורות והיא מבוססת על חומרי בנייה מקומיים ותנאי האקלים המקומיים.
בנייה מסוג זה מכונה לעיתים גם "אדריכלות ללא אדריכלים".
בנייה באדמה או בנייה בבוץ היא שיטת בנייה העושה שימוש באדמה כחומר גלם עיקרי והיא נפוצה בעיקר באזורים מעוטי יכולת כלכלית.
קיימות מספר שיטות שונות לבנייה באדמה: בנייה בלבני אדמה, אדמה נגוחה, קוב, טיוח סבכה ועוד.
יתרונות השיטה בזמינות חומרי הגלם, באנרגיה המועטת המושקעת בתהליך הבנייה, במסה התרמית הגבוהה המאפיינת את המבנים, בשימוש בחומר טבעי ומתמחזר ועוד.
חסרונות השיטה ברגישות למים ובחוזק ועמידות נמוכים יחסית לבטון או לטכנולוגיות בנייה אחרות.
בנייה באדמה היא אחת משיטות הבנייה העתיקות ביותר ונפוצה בכל רחבי העולם.
עדויות קדומות לשימוש בלבני אדמה נמצאו בעיר יריחו ונראה שהן בנות כעשרת אלפים שנים.
כיום, לאחר שנדחקה על ידי שיטות בנייה מודרניות בעיקר עקב השימוש במלט, חוזרת שיטת הבנייה באדמה לתודעה בעיקר עקב יתרונותיה האקולוגיים.
הבנייה מלבנים היא שיטת הבנייה המסורתית המקובלת ביותר בעולם.
הבנייה בלבני אבן או אדמה התפתחה כבר במסופוטמיה ובמצרים העתיקה והשימוש בשיטה זו קיים בפועל עד היום.
ממחציתה השנייה של המאה ה-19 החלה הבנייה במדינות המערב לעבור בהדרגה מבנייה מלבנים לבנייה מבטון ופלדה.
הבנייה בלבנים השתכללה לאורך ההיסטוריה במקביל לסגנונות האדריכלות והייתה תמיד קשורה לטכנולוגיית הבנייה הקיימת.
הלבנה, היחידה הבסיסית אשר ממנה בונים, היא מסה מקשית אחת אשר יכולה להיות עשויה מאבן, משיש, מחימר או מתערובות ותרכובות מורכבות יותר כגון סיליקט או בטון.
יחידה בסיסית זו נועדה לעמוד במאמצי לחיצה בלבד.
כדי ליצור מִפתחים או תקרות שבהם קיימים מאמצי כפיפה נעשה שימוש בגושי אבן גדולים או בשילוב של קרשי עץ בין הלבנים.
שיטת הבנייה הנפוצה ביותר לבניית קירויים מלבנים מאז התקופה הרומית היא הקשת.
קשת הלבנים מסוגלת ליצור מפתחים בעזרת לבנים בודדות הנשענות אחת על השנייה ומעבירות את מאמצי הלחיצה אל צידי הקשת.
כל סוגי הקמרונות הקיימים הם שכלולים של שיטת בנייה זו ואפשרו עם השנים קירויים מסוגים שונים ובעלי אופי אדריכלי שונה.
בבנייה של קירות מלבנים קיימות מאות שיטות שונות של ארגון הלבנים כדי לבנות קיר יציב ובעל תכונות בידוד תרמי ואקוסטי.
אופן סידור הלבנים גם יוצר מראה שונה בחזית המבנה שלו גם ערך אסתטי רב.
בנייה מעץ היא שיטת בנייה נוספת אשר מקורותיה הם פרה-היסטוריים, בזכות הזמינות הגבוהה של חומר הגלם העיקרי, עץ, בטבע.
הבנייה מעץ נפוצה מאוד בכל רחבי העולם, בעיקר באזורים מיוערים, ונדירה מאוד באזורים מדבריים, בהם המזרח התיכון וארץ ישראל.
בשנים האחרונות הופכת הבנייה בעץ לאלטרנטיבה, בעיקר ביישובים שבהם נהוגה בנייה נמוכה.
העיקרון הבסיסי של בנייה בעץ הוא שימוש בקורות ובעמודים העשויים מחלק מנוסר של גזע עץ, אשר מתאפיין בתכונות מבניות שנועדו במקור לשאת את משקל העץ עצמו ולהתמודד עם כוחות הרוח המכופפים את העץ באופן קבוע.
בנייה קונבנציונלית היא השם הכללי של צורת הבנייה המקובלת בימינו, העושה שימוש בבטון מזוין כטכנולוגיה עיקרית בבניית השלד.
הבנייה הקונבנציונלית המוכרת מאופיינת בהקמת יסודות, רצפות בטון התלויות על קורות (לרוב תקרות צלעות), וקירות העשויים בלוקים.
זוהי השיטה הנפוצה באזורנו, הן בשל המרכיב הנמוך יחסית בעלויות חומרי הבנייה (החול והמלט), והן בשל כוח העבודה הזול, המיומן בטיפול בחומרים אלה.
ניתן לשלב בבנייה כזו קירות גבס כמחיצות פנים במקומות שבהם דרושה גמישות אדריכלית.
בנייה מתועשת היא שילוב של טכנולוגיות אשר הופכות את תהליך הבנייה ליעיל, מהיר ומדויק יותר ובשאיפה גם זול יותר.
בנייה מתועשת אפשרית בעיקר במבנים גדולים או בקומפלקס מבנים גדול, בהם ניתן לבצע את הבנייה ביעילות כמו בפס ייצור תעשייתי.
הבנייה המתועשת מקובלת גם במקומות שבהם כוח העבודה הוא יקר יחסית ותיעוש הבנייה הוא הכרח כלכלי.
במדינות המערב, רב הבנייה היא מתועשת במידה מסוימת אך בישראל, בשל מלאי כוח אדם זול, רוב הבנייה היא עדיין קונבנציונלית.
בנייה טרומית היא שימוש באלמנטים תעשייתיים מוכנים מראש המיוצרים בכמויות גדולות במפעל ומובאים לאתר ומורכבים בו.
תהליך הבנייה במקרה כזה הוא בעיקר הרכבה של אלמנטים טרומיים מוכנים המתחלקים לשלושה סוגים כללים על פי מספר ממדיהם:
אלמנטים חד-ממדיים – עמודים וקורות טרומיות
אלמנטים דו-ממדיים – קירות מוכנים, עם או בלי פתחים כהכנות לדלתות וחלונות וחלקי רצפות ותקרות מוכנים מראש
אלמנטים תלת-ממדיים – מערכת רכיבי בניין הכוללת תאי נפח שלמים המיוצרים במפעל ומורכבים באתר לכדי בניין שלם.
אלמנטים אלו יכולים להיות חדרים יבילים שלמים הכוללים ארבעה קירות, רצפה, תקרה ופתחים, כמו גם הכנות למערכות בניין שונות.
היתרון הגדול של הבנייה הטרומית הוא עלות נמוכה מאוד של בנייה.
עם זאת, קיימים גם חסרונות רבים לבנייה בשיטה זו.
החיסרון המרכזי הוא חוסר גמישות הפוגע באיכותו האדריכלית של המבנה.
בנוסף, קיומם של אלמנטים טרומיים המתחברים זה לזה באתר יכול להוות נקודת תורפה משמעותית לבניין בכל הנודע לאטימות כנגד מים.
בבנייה קונבנציונלית, הסיכוי לחדירת מים אל פנים הבניין נמוך יותר מזה שבבנייה הטרומית שבה קשה יותר להבטיח חיבורים אטומים מושלמים.
בנייה בגבס אינה שיטה לבניית מבנה אלא טכנולוגיית בנייה המאפשרת עיצוב פנים גמיש ופשוט במיוחד.
השיטה מבוססת על שימוש בלוחות גבס ופרופילי פח פלדה מגולוון ליצירת קירות, תקרות ואלמנטים נוספים שבהכרח נתמכים סטטית על ידי שלד מסוג אחר.
בנייה ירוקה היא גישה בבנייה המעודדת שימוש בחומרים ממוחזרים וחומרים "ירוקים", ידידותיים לאיכות הסביבה, כמו גם מכלול שיקולים אדריכליים המאפשרים לבניין להיות חסכוני בצריכת אנרגיה ולנצל ככל שיותר אנרגיות טבעיות.
בעלי מקצוע, גופים ותפקידים בפרויקט בנייה
יזם הבנייה – יוזם ומממן הפרויקט.
אחראי לבחירה ומינוי של שאר בעלי התפקידים.
היזם עשוי להיות אדם או גוף פרטי, חברה מסחרית העוסקת בבנייה או גוף ציבורי כגון רשות מקומית או חברה ממשלתית.
מנהל פרויקט – האחראי בפועל לניהול תהליך התכנון והבנייה מטעם היזם.
אדריכל/הנדסאי אדריכלות – אחראי לתכנון והעיצוב השלם של הבניין ועמידתו בתקני הבנייה השונים על פי חוק התכנון והבנייה ועל פי תוכנית מתאר מקומית.
קונסטרוקטור (מהנדס/הנדסאי מבנים) – אחראי בתיאום האדריכל לתכנון השלד וליציבותו הסטטית של המבנה.
קיימים מאות סוגי התמחויות שונות ובעלי מקצוע אשר יועצים לתחום הבנייה.
בפרויקטים קטנים מאוד (כגון בית פרטי) מספיק שירות קטן של מספר יועצים חיצוניים, אך בפרויקטים גדולים ומורכבים דרוש צוות יועצים רחב וממוקצע בתחומים רלוונטיים לפרויקט.
מהנדס חשמל – אחראי לייעוץ ותכנון מערכות החשמל בבניין.
יועץ בטיחות – אחראי למתן ייעוץ בטיחותי בכל הנוגע לפינוי בשעת חירום, התניידות במבנה, מניעת שרפה וכו'.
יועץ אינסטלציה – אחראי לייעוץ ותכנון מערכות המים והביוב במבנה.
יועץ מיזוג אוויר – אחראי לייעוץ ותכנון מערכות מיזוג אוויר במבנה.
יועץ מעליות – ייעוץ בתחום המעליות, בעיקר בגורדי שחקים.
יועץ תחבורה – ייעוץ ותכנון בפרויקטים רחבים, אשר כוללים התערבות בארגון התחבורה באזור הבניין.
יועץ אקוסטיקה – ייעוץ בתחום האקוסטיקה, בייחוד באולמות קונצרטים, תיאטרון וקולנוע.
אדריכל נוף – אחראי תחת האדריכל לתכנון פיתוח השטח שסביב הבניין.
מעצב פנים – אחראי לתכנון חללי פנים.
בפרויקטים רבים של מבני מגורים למשל, נשכרים מעצבי פנים באופן עצמאי על ידי רוכשי הדירות לעיצוב נפרד של כל דירה.
קבלן בניין (או מהנדס ביצוע מטעם חברה יזמית) – אחראי לניהול עבודת הבנייה בפועל.
בפרויקטים גדולים, יש לרוב קבלני-משנה תחת הקבלן הראשי, אשר אחראים לשלבים או חלקים מסוימים של הבנייה.
בנאי (או פועל בניין) – שם מקצוע כללי לאדם העוסק בפועל בעבודת הקמת הבניין.
בעלי מקצוע שונים המעורבים: ברזלן, חשמלאי, טייח, טפסן, מסגר, נגר, סייד, צבע, רצף, רתך, שרברב ועוד.
מפקח בנייה – קיימים שני סוגים: מפקח מטעם מנהל הפרויקט לפיקוח על עבודות הקבלן, או מפקח מטעם הרשות המקומית לפיקוח אחר עמידה בהיתר ונגד חריגות בנייה.
בדרך כלל משמש בתפקיד מהנדס ניהול ופיקוח.
באנגליה ובאוסטרליה זהו מקצוע בפני עצמו (Building Surveyor).
חשב כמויות (תקציבן) – בדרך כלל משמש בתפקיד מהנדס בנייה.
בארצות מסוימות קיים כמקצוע ייחודי (Quantity Surveyor).
כל מבנה חייב לקבל מספר אישורים אשר נותנים לו תוקף חוקי, בשלב התכנון, תוך כדי הבנייה ולאחר גמר הבנייה.
גופים ומוסדות שונים אחראים למתן אישורים אלו על סמך תוכניות המבנה ועל סמך ביקורת הבנייה בפועל.
כל פרויקט דורש סוגים שונים של אישורים.
בישראל נותנים את האישורים מספר גופים ורשויות שונות, העיקריים שבהם הם הרשות המקומית, פיקוד העורף וכבאות והצלה לישראל, אך מספרם הכולל של הגורמים המאשרים עלול להגיע לעשרות.
מגוון החומרים שבהם נעשה שימוש בבנייה רחב.
טכנולוגיות חדשות המתפתחות כל הזמן מציגות שימושים חדשים בחומרים שבעבר לא נעשה בהם שימוש בבנייה.
את חומרי הבניין נהוג לחלק לשלושה סוגים עיקריים:
חומרים מתכתיים – כל סוגי המתכת ובעיקר ברזל, פלדה ואלומיניום השכיחים מאוד בבנייה.
חומרים פלסטיים – חומרים טבעיים או סינתטיים מבוססי-פחמן.
בין חומרי הבנייה הנפוצים בקטגוריה זו פלסטיקים ופולימרים שונים, עץ, זפת ועוד.
חומרים קרמיים – תחמוצות של חומרים שונים אשר כוללים מחצבים טבעיים המשמשים לבנייה כגון אבן טבעית מסוגים שונים, זכוכית, חרס וחומרי מליטה סידניים ובראשם מלט, סיד, גבס ובטון.
חידוש, שימור והריסת בנייה ישנה
במטרה לאשר בנייה של פרויקט יש להגיש בקשה ועדה מקומית לתכנון ולבנייה ואם הדבר אינו במסגרת שימור מבנים ועומד בנוהלי התכנון והבנייה הבקשה תאושר.
בנייה בלתי חוקית בישראל היא בנייה בלא היתר בנייה, או בחריגה מהתנאים שנקבעו בהיתר הבנייה.
בעוד שהמושג "בנייה בלתי חוקית" מתייחס לכל מבנה, חלק ממבנה או תוספת למבנה שנבנו שלא בהתאם להיתר בנייה, הד תקשורתי וציבורי מקבלת לרוב בנייה לא חוקית בעלת הקשרים פוליטיים.
רובו של ערך זה מתייחס להיקפים של בנייה בלתי חוקית, אולם גם סגירת מרפסת שלא בהתאם להיתר בנייה, היא בנייה בלתי חוקית.
על היקף התופעה בישראל אין נתונים מהימנים.
הגורם האחרון שפרסם הערכה רשמית הוא מבקר המדינה, בשנת 2008. הערכת זו נוגעת לשטחים הפתוחים בלבד, ולא לתחומי הרשויות המקומיות והאזוריות, ולפיה ב-2008 היו כ-100 אלף מבנים לא חוקיים - כ-64,000 במחוז הדרום, 20,000 במחוז המרכז, 10,000 במחוז חיפה, והשאר ביתר המחוזות.
ההערכה של רשות מינהל מקרקעי ישראל ומשרד הפנים היא שבתוך תחומי היישובים יש כ-800 אלף עבירות בנייה מסוגים שונים - אולם לא ברור על מה מבוסס אומדן זה.
לירושלים אין תוכנית מתאר מקומית מעודכנת.
תוכנית מתאר מקומית 2000 שנועדה להחליף את תוכנית המתאר המקומית מס' 62 לירושלים, שהוכנה במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20, לא הופקדה, מסיבות שונות, והיא חסרת תוקף חוקי מחייב.
פרק הזמן הארוך שעבר מאז הצגת תוכנית 62 והשינויים רחבי ההיקף שעברו על ירושלים הפכו את התוכנית ללא רלוונטית.
השינוי המהותי ביותר - סיפוח מזרח ירושלים אל העיר המערבית בשנת 1967, הביא לכך שחלקים גדולים מאוד של העיר שצורפו אליה או נבנו בה אחרי 1967, כלל לא נכללו בתוכנית המתאר מספר 62.
עקב כך במזרח ירושלים קיימת בנייה בלתי חוקית רבה.
משרד מבקר המדינה מצא כי במזרח העיר אושרו כ-20% מסך יחידות הדיור שאושרו בכלל העיר בשנים 2010–2014. לאור העובדה שהשכונות הערביות מאכלסות קרוב ל-40% מאוכלוסיית העיר, מספרים אלה מצביעים על פערים גדולים בין השכונות הערביות לשכונות היהודיות.
בנוסף נמצאו חריגות בנייה במיזמי יוקרה.
רק בגליל ישנן כ-2,500 התחלות בנייה ערביות בשנה.
כאשר כ-2,000-1,800 בתים מוקמים ללא רישיונות בנייה, ומהם כ-750 יחידות על קרקעות מדינה של קק"ל או בעלים אחרים מהמגזר היהודי.
בעתירה שהגישה התנועה לבית המשפט בחיפה נטען כי הוועדה המקומית של משגב לא מונעת בנייה של טירת ענק על קרקע השייכת למדינה.
"היא הוקמה תוך צפצוף על החוק, צריך להרוס את המבנה"
במגזר הדרוזי יש אלפי יחידות שנבנו ללא היתר.
כך למשל בעיר הכרמל כ־4,100 מבנים בלתי חוקיים.
(כ־70% מסך הבתים במקום), בחורפיש מאות מבנים בלתי חוקיים, במראר כמה מאות בתים כאלה ובישובים נוספים עוד כמה עשרות בתים כאלה.
בנגב קיימת בנייה בלתי חוקית בהיקפים נרחבים ביישובים הבדואים הבלתי חוקיים.
באזור הנגב נכון לשנת 2011 ישנן כאלף פזורות בדואיות עם למעלה מ-64,000 בתים, ובכל שנה מוסיפים 2,200 מבנים חדשים.
על פי נתוני עמותת רגבים, נכון לחודש מאי 2024 ישנם מעל 97,566 מבנים לא חוקיים שהקימו פלסטינים בשטחי C ביהודה ושומרון.
בין אפריל 2022 (בה פורסמו הנתונים הקודמים מטעם העמותה) למאי 2024, נרשמה תוספת של 9,956 מבנים פלסטינים בלתי חוקיים בשטחי C.
בממוצע, 398 מבנים בלתי חוקיים חדשים הנוספים מדי חודש.
המספרים המעודכנים משקפים עלייה של 12% במספר המבנים הבלתי חוקים.
בשטח C, האזורים הנמצאים בשליטה אזרחית ישראלית וכוללים כ-230,000 פלסטינים וכ-450,000 יהודים, נכון ל-2022 הבנייה הבלתי חוקית הפלסטינית בשטחי C מעבר לתחומי היישובים הפלסטיניים מתפרסת על שטח של 95,200 דונמים.
בשטח זה נבנו 72,274 אלף מבנים בלתי חוקיים.
הבניה ברובה אינה צפופה וכך כל מבנה נמצא על כ־1.3 דונם בממוצע.
כל זאת בהיעדר תוכניות מתאר מסודרות, באופן לא חוקי, מבלי פיקוח של רשויות תכנוניות ובלי בדיקה של עמידה בתקני בנייה.
ישנם ארגוני שמאל וזכויות אדם כגון הוועד הישראלי נגד הריסת בתים, המתנגדים להריסת בתי פלסטינים, בטענה שהעיקרון המנחה את המדינה הוא אתנוצנטרי לאומני ובמקביל ישנם ארגוני ימין שמתנגדים להריסת בתי מתנחלים (יהודים) בטענה כי מדובר ביישוב של יהודים בשטחים עוינים או שטחים שלא מאוכלסים על ידי יהודים ומדובר "בהפרחת השממה".
נכון לשנת 2022 קיימים ביהודה ושומרון 135 מאחזים לא מורשים, שבנייתם נעשתה ללא שהתקבלה החלטת ממשלה ספציפית בעניין הקמתם או בניגוד להחלטות עקרוניות של הממשלה שלא להקים מאחזים חדשים.
במקרים אחדים, כגון עמונה, הרסה ממשלת ישראל, בהוראת בית המשפט, בתי ישראלים שנבנו על קרקע פרטית פלסטינית.
באדמות מדינה במקרים רבים הבניה נעשתה בתמיכה עקיפה של ממשלת ישראל, על פי השופט אדמונד לוי תמיכה זו היא הכרה בפועל בחוקיות העקרונית של הבנייה.
על מנת למקסם רווחים מפצלים בעלי דירות את דירתם למספר יחידות דירות קטנות.
פעולה זו אינה חוקית ללא רישוי מתאים ונחשבת אף היא כבנייה לא חוקית.
תופעה זו קיימת במיוחד בערים מרכזיות (דוגמת תל אביב) בהן הביקוש גובר על ההיצע ומחירי השכירות גבוהים.
הגורמים העיקריים האחראים לטיפול בבעיית הבנייה הבלתי חוקית בישראל הם הוועדות המקומיות והמחוזיות לתכנון ובנייה שבאחריות הרשויות המקומיות, היחידה הארצית לפיקוח על הבנייה במשרד הפנים, אגף הפיקוח במינהל מקרקעי ישראל ומשרד הביטחון בתחומי יהודה ושומרון ומנהלת תיאום ופיקוח אכיפה (מתפ"א) אשר במשטרת ישראל.
היחידה הארצית לפיקוח על הבנייה במשרד הפנים
היחידה הארצית לפיקוח על הבניה פועלת בכל אחד מהמחוזות של משרד הפנים לאכיפת חוקי התכנון והבניה.
תפקידיה העיקריים של היחידה הארצית לפיקוח על הבנייה הם:
איסוף וריכוז של מידע הזורם ליחידה על הפרות חוק בתחום הבנייה כולל ביצוע בדיקות וביקורות לבקשות גופי התכנון השונים.
גיבוש הצעות לאכיפת החוק תוך תיאום עם הגופים האחרים המטפלים בבנייה בלתי חוקית בישראל.
הקצאת תקציבים לאכיפת חוק התכנון והבנייה, התקנת תקנות לשם אכיפת חוק זה, הכשרת מפקחים מחוזיים וארציים לשם אכיפת החוק, פיקוח על אכיפת החוק על ידי הרשויות המקומיות וביצוע אכיפה באזורים בהם הרשויות המקומיות נמנעות מלפעול.
הועברה למשרד האוצר ב-2015 כשמשה כחלון נכנס לתפקידו.
אישור למפרע של בנייה בלתי חוקית
על אישור בדיעבד של בנייה בלתי חוקית כתב השופט עוזי פוגלמן: "אישורה בדיעבד מכרסם בכושר ההרתעה של רשויות האכיפה ובאמון הציבור במוסדות השלטון.
הוא עלול לעודד עבריינות בנייה ועלול להשתמע ממנו מסר של "יצא החוטא נשכר".
קשה להפריז במשקלו של אינטרס השמירה על שלטון החוק בנסיבות מעין אלו.
להשקפתי, במצב דברים זה, החלטה לדחות את התוכנית מטעם זה בלבד, אם הייתה מתקבלת, הייתה מצויה בגדרי מתחם הסבירות".
עם זאת, עמדת בית המשפט היא שיש מקום לשקול שיקולים נוספים בנוסף להגנה על שלטון החוק.
השופטת מרים נאור הציעה: "לטעמי, כדאי במקרים רבים כשנשקלת השאלה האם 'להכשיר' בניה בלתי חוקית שחברי מוסד התכנון יציגו לעצמם תחילה את השאלה – בהנחה שאין בניה בלתי חוקית שהכשרתה מתבקשת, האם, מבחינה תכנונית היה מקום לאשר את התוכנית אם לאו.
בחינה זו רואה כביכול את השטח 'כאילו' לא קיימת בו כל בניה בלתי חוקית.
על בחינה זו אמונים חברי מוסדות התכנון.
אם התשובה היא בשלילה, דהיינו שאין התוכנית ראויה, תהא הנטייה שלא להכשיר את הבניה הבלתי חוקית ולא לאשר את התוכנית".
בנייה באדמה או בנייה בבוץ היא שיטת בנייה העושה שימוש באדמה כחומר גלם עיקרי.
קיימות מספר שיטות שונות לבנייה באדמה: בנייה בלבני אדמה, אדמה נגוחה, טבעות שקים, קוב, טיוח סבכה ועוד.
יתרונות השיטה בזמינות חומרי הגלם, באנרגיה המועטה המושקעת בתהליך הבנייה, במסה הטרמית הגבוהה המאפיינת את המבנים, בשימוש בחומר טבעי ומתמחזר ועוד.
בנייה באדמה היא אחת משיטות הבנייה העתיקות ביותר שנפוצה בכל רחבי העולם.
האדמה היא כיסוי קרום כדור הארץ, שנוצר עקב בליית הסלע והתפתח בהשפעת האקלים והביוספירה.
מקובל לחלק את סוגי הקרקע לשלושה סוגים עיקריים על פי גודל הגרגרים:
חול (Sand) : חלקיקים גדולים יחסית, שניתן להבחין בהם בעין, וגודלם 2 – 1/16 מ"מ.
בין חלקיקי החול לא פועלים כוחות משמעותיים.
מים מחלחלים בקלות דרך החול ואינם משפיעים עליו באופן ניכר.
הטין נוצר כתוצאה משחיקה מכנית של סלע.
כשהוא לח, הטין פלסטי למדי ומעט דביק.
למעשה, ניתן ליחס לטין תכונות ביניים בין החול לחרסית.
חרסית (Clay): חלקיקים קטנים מאוד שלא ניתן להבחין בהם בעין.
גודלם קטן מ-1/256 מ"מ וצורתם שטוחה.
כאשר מרטיבים את החרסית היא הופכת לפלסטית ודביקה מאוד, נפחה גדל והיא נעשית אטומה יחסית בפני מים (כלומר המים מחלחלים דרכה באטיות רבה).
תופעת השיטפונות האופיינית לנגב, בו הקרקעות עשירות בחרסית, קשורה במידה רבה לתופעה זו.
החומר המשמש לבנייה הוא תערובת של שלושת סוגי האדמה:
החרסית משמשת כ"דבק" המחזיק את החלקיקים הגדולים יותר אולם חרסית רבה מדי תגרום להיסדקות החומר בזמן הייבוש.
החול מהווה את עיקר נפח התערובת, אבל כמות גדולה מדי שלו תתבטא בחומר חלש ומתפורר.
יחס ממוצע בין כמות החרסית לכמות החול הוא: 30% חרסית – 70% חול.
אם בתערובת יש טין פוחתים גם אחוזי החרסית וגם אחוזי החול.
לעיתים מערבבים כמה סוגי אדמה כדי להגיע ליחס המתאים ולעיתים האדמה המקומית מתאימה לבנייה.
פעמים רבות מוסיפים לאדמה סיבים (הנפוץ ביותר הוא קש) המגדילים את חוזק המתיחה ומפחיתים את הסדיקה.
תוספים אפשריים אחרים מיועדים לשיפור תכונות שונות כמו חוזק, דביקות, עמידות למים ועוד, וכוללים שמנים, צואת בעלי חיים, דבק, סיד ועוד.
קיימות שיטות רבות לבנייה באדמה.
חלק מהן מצוינות כאן וממחישות את השימושים הרבים של האדמה לבנייה:
בשיטה זו יוצרים לבנים מאדמה רטובה – בוץ, לעיתים בתוספת קש או תוספות שונות כגון חול, שברי חרסים או חצץ, ומייבשים אותן בשמש.
יצור הלבנים נעשה בכמה שיטות.
השיטה הקדומה ביותר הייתה יצירת מעין כיכרות בוץ ידניות.
לאחר מכן התפתחה שיטה מתקדמת במקצת, שנותרה הפשוטה ביותר עד היום והיא יציקת תערובת הבוץ לתוך תבנית עץ מרובעת (פתוחה מלמעלה ומלמטה).
מיד לאחר מכן מרימים את התבנית והלבנה, השומרת על צורתה בזכות הפלסטיות של הבוץ, מושארת להתייבש למשך מספר שבועות.
לאחר הייבוש משמשות הלבנים לבנייה כשהן מחוברות זו לזו בבוץ, כמו זה שממנו הן יוצרו.
קיימות גם מכונות לייצור לבנים, בדרך כלל בלחץ.
בשיטה זו נדחסת תערובת אדמה לחה בתבנית אופקית.
באמצעות כלים מיוחדים מופעל על האדמה כוח דחיסה ההופך אותה למקשה אחת.
לאחר בניית קטע קיר אופקי בשיטה זו מוגבהות התבניות כך שיתמכו על ידי הקיר שנבנה זה עתה וקטע אופקי נוסף נבנה מעל הקודם.
כיום עושים שימוש בטכנולוגיית בנייה מתקדמת המאפשרת להגיע לביצועים גבוהים יותר מבעבר ולשלב שיטת בנייה זו בבנייה המודרנית.
שיטת בנייה זו ידועה באיכויות יוצאות דופן: עמידות ברעידות אדמה, עמידות בפני אש, מסה תרמית גבוהה, ובנוסף - לאחר "סיום היציקה", נפתחות התבניות והמראה שמתגלה לעינינו הוא של קיר גמור, שאינו מצריך טיח או צבע.
שקים מלאים באדמה (Super Adobe)
בשיטה זו ממלאים שקים או שק רציף באדמה ובאמצעותם יוצרים את קירות המבנה.
הצורה האופיינית למבנה הבנוי בשיטה זו היא כיפה או חרוט.
המסה של הכיפה וצורתה העגולה הם הנותנים לה את חוזקה הרב.
השיטה פותחה על ידי נאדר חלילי, אדריכל ממוצא איראני, ומוכרת כשיטת בנייה מהירה ועמידה בפני רעידות אדמה.
קוב הוא שיטה בה בונים את המבנה מגושי בוץ (מעין קציצות) ולא מלבנים.
שיטה זו הייתה נפוצה באנגלייה במאה ה-16.
בשיטה זו, בונים שלד (בדרך כלל מעץ) ומצפים אותו בבוץ.
המסאים בקניה בונים את השלד מזרדי עץ קלועים אותם הם מצפים בתערובת של בוץ וצואת בהמות.
תערובת הבוץ עשויה מחרסית, חול, קש ומים.
בעבר ערבבו את הבוץ ברגליים יחפות.
הבהונות ברגליים יעילות לפירור גושי אדמה.
הרגישות למים, המאפיינת את חומר הגלם ללא תלות בשיטת הבנייה, ניתנת לפתרון במספר דרכים שונות:
שימוש ב"כובע ומגפיים" – עיקרון זה קובע שיש להרחיק את המים מהקירות באמצעות יסודות מוגבהים מעל פני הקרקע – המגפיים, ולהגן על חלקם העליון באמצעות גג רחב – הכובע.
מריחת שמן על פני הקיר לאחר תקופת התייבשות תמנע חלחול של מים לקיר תוך שמירה על יכולת ה"נשימה" של הקיר, קרי, ספיגה ושחרור של לחות האוויר.
שימוש בטיח אדמה וחידושו לאחר שניזוק מגשם – באופן זה הקירות אינם נפגעים.
בבנייה המסורתית תהליך הטיוח הוא בדרך כלל חלק מחג האביב הקהילתי.
שימוש במייצבים – שימוש במלט / סיד וחומרים אחרים המקנים לאדמה עמידות בפני מים.
המייצבים משמשים הן בתערובת האדמה (לדוגמה הוספת מלט לתערובת הנדחסת בשיטת האדמה הנגוחה) והן כשכבה סופית (לדוגמה שכבת סיד הנצבעת על גבי סבכה מטויחת).
בנייה באזורים יבשים מאוד בהם הגשמים נדירים.
שימוש בחומרי איטום טבעיים כגון שעוות דבורים, שרף עצים ושמנים טבעיים.
טיוח קירות החוץ, החשופים לגשם בטיח סיד טבעי במספר שכבות.
בנייה באדמה נעשתה במקומות שונים בעולם ובתקופות שונות.
אחת העדויות העתיקות ביותר התגלתה ביריחו: בתים הבנויים מלבני בוץ מעוגלות מהתקופה הנאוליתית קדם קרמית א' (לפני כעשרת אלפים שנה).
במזרח הרחוק נעשה שימוש באדמה נגוחה כבר לפני אלפיים שנה.
קטעים מהחומה הגדולה של סין נבנו כך וכן קיימות עדויות עתיקות אף יותר.
באיראן נבנתה העיר בם מלבני אדמה סביב מצודה בת אלפיים שנה ששמרה על דרך המשי.
בפרו הסתיימה במאה החמישית בנייתו של מקדש אדיר בשם ואקה דל סול מ-100 מיליון לבני אדמה.
הכובשים הספרדים הטו את הנהר מוצ'ה שזרם בקרבת המקום כך שיחשוף את האוצרות שקיוו למצוא במעמקי המקדש.
בשנת 1943 כשהקימה הקק"ל את שלושת המצפים בנגב, נבנה מצפה גבולות (המצפה הראשון) כולו מלבני אדמה, כאשר חומר הבנייה היה הלס המקומי.
המצפה כלל חומות ומספר מבני שירות (בהם מבנה לאירוח שכניהם הבדואים (מדאפה)) כולם מלבני אדמה המטויחים בטיח אדמה.
את הידע הביאו שכניהם הבדואים אשר התמחו בבנייה באדמת הלס (בעיקר מחסנים וחושות אירוח).
כיום המצפה משוחזר והוא אתר ביקור והתנסות חינוכי גם בנושא בנייה באדמה (האדובה).
בין השנים 1980 - 1982 תוכנן והוקם בית אדמה ( "בית הבוץ" ) ביוזמת צוות היחידה לאדריכלות מדברית ובשיתוף צוות היחידה לחישובים סולריים במכון לחקר המדבר של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
המבנה יועד להיות מבנה ניסיוני על מנת לבחון חלופות שונות של בניית קירות חוץ, משתי שכבות של לבני אדמה מקומית אשר יוצרו באתר הבניה עצמו.
בנוסף שולבו במבנה מערכות נוספות לבדיקת אפשרויות קירור המבנה על ידי תנועת רוח בשילוב עם מים וכן בדיקת חלופות מעבר אנרגטי דרך חלון דרומי בעזרת מערך מנסרות משולשות שנצבעו בגוונים שונים כדי לקלוט ו/או לדחות אנרגיית חום אשר עוברת דרך החלון המזוגג של חדר מגורים.
בנייה בלבנים היא שיטת הבנייה המסורתית והנפוצה ביותר.
הבנייה בלבני אבן או אדמה התפתחה כבר במסופוטמיה ומצרים העתיקות והשימוש בשיטה זו קיים בפועל עד היום.
ממחציתה השנייה של המאה ה-19 החלה הבנייה במדינות המערב לעבור בהדרגה לבנייה מלבני בטון ולבני סיליקט המשולבת באלמנטים יצוקים של בטון ופלדה (בעיקר קורות ותקרות).
הבנייה בלבנים השתכללה לאורך ההיסטוריה במקביל לסגנונות האדריכלות אשר הייתה תמיד קשורה לטכנולוגיית הבנייה הקיימת.
הלבנה, היא היחידה הבסיסית אשר משמשת לבניה, היא גוש קשיח אחד אשר יכולה להיות עשויה מאבן, שיש, חומר, סיליקט או בטון.
יחידה בסיסית זו נועדה לעמוד במאמצי לחיצה של המסה העצמית שלהם או של התקרות והקומות שמעליהם.
במקומות בהם נדרש מִפתח היוצר מאמצי כפיפה נעשה שימוש בעבר בגושי אבן גדולים או בשילוב של קרשי עץ בין הלבנים וכיום בחגורות בטון או בקורות.
טכנולוגיית הבנייה בלבנים הגיעה לשיאה כבר בסוף ימי הביניים עם האדריכלות הגותית.
הבנייה הגותית יצרה מבנים מפוארים בעלי צורות מורכבות אשר בבסיסם הם בסך הכול מבני לבנים.
היכולת ליצור מלבני אבן או מלבנים שרופות מבנים אשר נראים כאילו עשויים בתחרה היא אחד המאפיינים הייחודיים של האדריכלות הגותית של ימי הביניים.
בבנייה של קירות מלבנים קיימות מאות שיטות שונות לארגון הלבנים כדי להשיג קיר יציב ובעל תכונות בידוד תרמי ואקוסטי.
אופן סידור הלבנים אף יוצר מראה שונה בחזית המבנה שלה גם ערך אסתטי.
לרוב, מסודרות הלבנים המלבניות בתוך נפח הקיר ובכיוון הניצב לו לסירוגין.
באופן כזה הקיר חזק יותר ומתפקד כיחידה מקשית אחת כנגד המאמצים הפועלים עליו.
הדבקת הלבנים זו לזו על ידי מלט מאפשרת בניית קירות דקים מבלי לאבד יציבות.
שורה אפקית אחת של לבנים נקראת "נדבך", מונח המשמש גם לחיפוי אבן.
כאשר בונים מלבנים בגדלים סטנדרטיים, אורך הלבנה הוא לרוב כפליים מרוחבה בתוספת המלט - כסנטימטר אחד.
באופן זה ניתן להניח שורת לבנים בכיוון האורכי ומעליה שורה בכיוון הרוחבי ולשמור על משטח הקיר החיצוני שטוח.
גם לבנים המסודרות לאורך הקיר בשתי שורות מקבילות מונחות בהסטה אחת יחסית לשנייה כדי לשפר את חוזק הקיר.
בניטו פאבלו חוארס גרסיה (בספרדית: Benito Pablo Juárez García; 21 במרץ 1806 – 18 ביולי 1872) היה מנהיג, פטריוט וגיבור לאומי מקסיקני.
הוא כיהן כנשיא מקסיקו בין השנים 1858–1872, והיה מאדריכלי הניצחון של מקסיקו במלחמה הפרנקו-מקסיקנית.
בניטו חוארס נולד במדינת אואחאקה שבמרכז מקסיקו למשפחת איכרים.
הוריו, מרסלינו חוארס ובריחידה גארסיה, עסקו בחקלאות.
כשהיה בניטו בן שלוש שנים בלבד נפטרו הוריו, והוא גדל ביחד עם שתי אחיותיו - חוספה ורוסה (Josefa y Rosa) - אצל סבו וסבתו.
עד שמלאו לו 12 שנים עסק חוארס הצעיר במלאכות חקלאיות, בין היתר כעובד אדמה וכרועה צאן.
בגיל 12 עבר לחיות בעיר אואחאקה עם אחותו חוספה, ששירתה כטבחית בבית משפחת מסה (Maza), משפחה עשירה מאוד ובעלת השפעה גדולה.
השפה היחידה שידע חוארס לדבר באותה העת הייתה שפת אמו.
אצל משפחת מסה הועסק בניטו כמשרת תמורת שכר צנוע של שני ריאל.
כשהגיע חוארס לבגרות, לקח אותו כומר פרנציסקני בשם אנטוניו סלנואבה (Antonio Salanueva) תחת חסותו והעסיק אותו כעוזרו לכריכת ספרים.
סלנואבה התרשם מאוד מיכולותיו האינטלקטואליות של חוארס, יכולת הלמידה המהירה שלו וחוכמתו.
לימים עזר לו סלנואבה להתקבל לסמינר העירוני באואחאקה.
ב-31 באוקטובר 1843 נשא חוארס לאישה את בתו המאומצת של אנטוניו מסה, מרגריטה (Margarita Eustaquia Maza Parada).
חוארס נחשב לנשיא המדינה הנמוך ביותר בהיסטוריה, גובהו היה 1.37 סנטימטרים בלבד.
ב-1835 הוסמך חוארס כעורך דין, וב-1842 מונה להיות שופט.
בין השנים 1847–1853 שימש חוארס כמושל מדינת אואחאקה, כאשר חלק מהזמן בילה חוארס בגלות בניו אורלינס, לואיזיאנה, בשל דעותיו הליברליות והתנגדותו העיקשת לשליט מקסיקו באותם ימים, הדיקטטור אנטוניו לופס דה סנטה אנה.
בגלות הועסק חוארס בבית חרושת לסיגרים, עד שנקרא ב-1854 לסייע בהנהגתה של תוכנית איוטלה (Plan de Ayutla), תוכנית ליברלית-מהפכנית להדחתו של הרודן.
ב-1855 נכנע סנטה אנה לכוחות האופוזיציה שהלכו והתחזקו - והודות לכך שב חוארס למקסיקו.
הליברלים, עמם נמנה חוארס, ייסדו את "המפלגה הליברלית המקסיקנית" ובתקופה קצרה, שכונתה "הרפורמה" (La Reforma), גיבשו מודל כלכלי קפיטליסטי וחברתי-מודרני המבוסס על המודל הצפון אמריקני שנוסה בארצות הברית בהצלחה.
תוך כדי גיבוש הרפורמה, גרפה תנועתם תמיכה גדולה בעם, תוך שכוחם של הכנסייה הקתולית ושל הצבא הולכים ושוככים.
חוארס היה מהוגי החוקה הפדרלית החדשה, "חוקת 1857", ועם החלתה מונה כנשיא בית המשפט העליון המקסיקני וכסגנו של הנשיא איגנאסיו קומונפורט (Ignacio Comonfort).
השמרנים, יריביהם הפוליטיים של התנועה הליברלית של חוארס, לא ויתרו והמשיכו להילחם על האידאולוגיה השמרנית שלהם, במה שמכונה במקסיקו "מלחמת הרפורמה".
הקונסרבטיביים נהנו מתמיכת הצבא ומתמיכת הכמורה הקתולית במדינה.
ב-1859 נעצר חוארס, אך הצליח לברוח על מנת להנהיג את המאבק לרפורמה ליברלית ממדינת קרטרו ומאוחר יותר ממדינת וראקרוס.
היתרון היה של השמרנים, והליברלים נחשבו כ"מורדים" השואפים להחיל רפורמה ליברלית חדשה המבוססת על החוקה של 1857. ב-1860 הפכו הליברלים את הקערה על פיה והתקדמו לכיוון מקסיקו סיטי.
הם כבשו אותה מחדש בינואר 1861, וחוארס נבחר לכהן כנשיא מקסיקו.
בדצמבר 1861 פלשו כוחות ספרדים, בריטים וצרפתים למדינת וראקרוס שעל חוף הים הקריבי במטרה לכבוש את האזור.
הסיבה לפלישה הייתה החלטתו של חוארס לדחות את מועד פרעון החובות שהיו לו לשלוש המדינות הללו.
בריטניה וספרד נסוגו במהירות תוך שהשיגו הסכם עם הממשלה המקסיקנית, אך נפוליאון השלישי, שליט צרפת, החליט להישאר ולהתחיל במלחמה, המכונה הפלישה הצרפתית למקסיקו או המלחמה הפרנקו-מקסיקנית.
מטרתו הייתה להשליט במקסיקו שלטון שמרני, אך בתחילה נתקל בהתנגדות חזקה בעיר פואבלה - קרב שקיבל את השם "קרב פואבלה" והסתיים בתבוסה של הצבא הצרפתי לאופוזיציה המקסיקנית.
התבוסה נרשמה ב-5 במאי 1862, והתאריך הפך לחג לאומי שנחגג במקסיקו מדי שנה עד היום, ומכונה " Cinco de Mayo" על שם יום סיום הקרב.
ב-1863 פלשו הצרפתים בשנית, אך הפעם ההתקפה צלחה להם יותר מבפעם הקודמת, ואלה הגלו את בניטו חוארס וממשלתו לעיר הצפונית צ'יוואווה.
הפרלמנט המקסיקני אישר הליך חירום שבא לידי ביטוי בהארכת כהונתו של חוארס כנשיא המדינה מ-1865, התאריך המקורי, ל-1867.
הצרפתים הקימו את האימפריה המקסיקנית השנייה והמליכו את מקסימיליאן הראשון לבית הבסבורג כקיסר מקסיקו.
הציבור במקסיקו התנגד לשלטונו של השליט החדש, והתמיכה באופוזיציה הרפובליקנית המקסיקנית אותה הוביל חוארס הייתה רחבה מאוד.
מקסימיליאן הציע לחוארס תפקידים בכירים, בהם ראש הממשלה, אולם חוארס סירב לקבל הן משטר מלוכני והן משטר שנשלט בידי שליט זר.
גם ארצות הברית, בהתאם לדוקטרינת מונרו, תמכה בכוחותיו הרפובליקנים של חוארס והכירה בממשלתם הגולה.
בהמשך אף סייעה להם כלכלית וסיפקה להם כלי נשק.
בשלהי 1866, בשל לחצים פנימיים והאיום המתגבש והולך מצד פרוסיה באירופה, החלו החיילים הצרפתים לסגת ממקסיקו בהדרגה.
ב-1867 הביסו המורדים הרפובליקנים בהנהגת חוארס את כוחותיו האחרונים של מקסימיליאן, וזה האחרון נידון למוות במשפט צבאי.
למרות בקשותיה של הקהילה הבינלאומית, סירב חוארס להמתיק את עונשו של הקיסר המובס.
ב-19 ביוני הוצא מקסימיליאן להורג בידי כיתת יורים, וגופתו נחנטה והוצגה לראווה במקסיקו בטרם הובאה לאירופה לקבורה.
בניטו חוארס נבחר שוב לכהן כנשיא ב-1867 וב-1871. הוא נעזר במשרתו הרמה כנשיא על מנת להיבחר שוב ושוב ולמזער את כוחם של יריביו, בהם יריבו המושבע פורפיריו דיאס (Porfirio Díaz), לימים נשיא מקסיקו.
חוארס נפטר מהתקף לב בקיץ 1872 בחדר העבודה שלו בארמון הלאומי של מקסיקו במקסיקו סיטי.
ירש אותו שר החוץ שלו - סבסטיאן לרדו דה טחאדה (Lerdo de Tejada).
יום הולדתו של בניטו חוארס, 21 במרץ, הוא יום חופש במקסיקו ונחשב לחג לאומי.
על שמו נקרא שדה התעופה הבינלאומי של מקסיקו סיטי, תחנת רכבת תחתית במקסיקו סיטי, סיודאד חוארס - עיר במדינת צ'יוואווה על גבול ארצות הברית ועוד יישובים, רחובות ומוסדות רבים ברחבי מקסיקו.
הוריו של המנהיג האיטלקי ומייסד הפשיזם, בניטו מוסוליני, קראו לבנם על שמו של חוארס.
בְּנָיָהוּ בֶּן יְהוֹיָדָע, דמות מקראית, היה אחד מגיבורי דוד המלך, מפקד הכרתי והפלתי.
סייע לדוד בהשלטת סדר ויציבות בממלכה.
מאוחר יותר התמנה לשר הצבא של שלמה המלך, בנו של דוד.
בניהו היה בן העיר קבצאל שבנחלת שבט יהודה, בספר דברי הימים כתוב שהיה כהן מבני אהרון.
נמנה עם 30 גיבורי דוד.
הוא הכה אריה, ניצח בקרב שהתחיל כשלבניהו מקל בלבד וליריבו המצרי חנית: "בְנָיָהוּ בֶן-יְהוֹיָדָע בֶּן-אִישׁ-חי (חַיִל) רַב-פְּעָלִים - מִקַּבְצְאֵל.
בניהו נשאר נאמן לדוד המלך גם אחרי התערערות שלטונו של דוד, בשלהי תקופת מלכותו.
לבקשתו של דוד משח את שלמה, בנו של דוד, למלך, יחד עם נתן הנביא וצדוק הכהן.
אחרי מותו של דוד התברר כי בנו, אדוניה, מעוניין עדיין במלוכה, כשביקש לשאת את אבישג השונמית, מעשה שהיה מסמל את היותו יורש המלכות.
משום כך ציווה שלמה על בניהו להרוג את אדוניהו, וכך עשה בניהו.
שלמה הבין שיואב עמד מאחרי יוזמת אדוניהו ופקד על בניהו להרוג גם את יואב (זאת בהתאם לצוואתו של דוד המלך לשלמה להוריד את שיבתו של יואב בן צרויה בדם אבנר בן נר ועמשא בן יתר).
בניהו בן יהוידע מילא אחרי צו זה, ולאחר שהרג את יואב בן צרויה למרות שאחז בקרנות המזבח, התמנה במקומו לשר הצבא.
בתלמוד הבבלי מופיעים פועלו והישגיו הפיזיים של בניהו בן יהוידע כהישגים רוחניים.
למשל ההישג המופיע בתנ"ך - הוא הכה את שני אריאל מואב מפורשת בתלמוד - שלא הניח כמותו לא במקדש ראשון ולא במקדש שני, ובמקום אחר הוא מתואר כראש הסנהדרין.
בכך מתוארת דמותו כתלמיד חכם לצד היותו מצביא.
עוד מופיע בתלמוד שבניהו נשלח על ידי שלמה להביא את אשמדאי שיגלה את מקום השמיר.
בניהו לקח אזיק עם השם המפורש, גיזת צמר ונאד יין והלך אל בור המים של אשמדאי.
כשהגיע אל בור המים הוא חפר תעלה והעביר את המים לבור אחר - את התעלה סתם עם גיזת הצמר, ובבור מילא יין.
אשמדאי לא היה מעוניין לשתות מן היין בדורשו אך לבסוף גבר עליו הצמא ושתה מן היין ונרדם.
בניהו אזק אותו עם האזיק ומכיוון שהשם המפורש חקוק עליו, הוא לא יכל לברוח ובניהו הביא אותו לשלמה.
בקבלה מודגש השימוש של חנית המצרי כדי להכות את המצרי כשיטה כללית להצלחה במלחמת הרוח, ובאופן כללי, אדם המסוגל להשיג את כל מה שנדרש ממנו על ידי שימוש בחכמה, כ"עבדו של שלמה".
הפסוק "הוא הכה את הארי" - מקושר לאר"י לוריא, והמסורת העממית מספרת שקברו זוהה בידי האר"י.
רבי חיים ויטאל מספר כיצד מצא את הקבר על פי הוראתו של האר"י, למרות שלא היה ציון כלשהו על גביו.
בזהר מסופר על בניהו המשמש שליח לקבלת פני מלכת שבא בהגיעה לירושלים.
מלכת שבא טועה תחילה וחושבת שמדובר במלך עצמו.
לאחר מכן היא מתפעלת מבניהו בפני עבדיה, כמו התפעלותה המתועדת בספר דברי הימים, משלמה עצמו.
בניהו בן יהוידע הוא הגיבור הראשי במעשיית "חלב הלביאה" המופיעה במדרש ושעובדה על ידי חיים נחמן ביאליק.
במסגרת סדרת האנימציה בפלסטלינה הישראלית "אגדות המלך שלמה" של רוני אורן, הופק פרק המבוסס על המעשייה.
גם אגדת "שלמה המלך ואשמדאי", שמקורה בתלמוד ובניהו בין גיבוריה, נכתבה על ידי ביאליק במסגרת אגדות המלך שלמה בספרו "ויהי היום".
אגדה זו עובדה אף היא לפרק בסדרה.
על פי רבי חיים ויטאל נמצא קברו בביריה.
בשנת תרכ"ט (1869), ביקר בקבר הרב יוסף חיים מבגדאד ושהה שם כמה ימים.
בהקדמת ספרו בן איש חי כתב כי נתגלו לו שם "סודות רבים וגדולים", ואף ש"נשמתו באה מנשמתו של בניהו בן יהוידע" ולכן קרא לספריו בשמותיו של בניהו בן יהוידע ובכינוייו.
בֵּנִי֫טוֹ אָמִילְקַ֫רֵה אַנְדְרֶ֫אָה מוּסוֹלִי֫נִי (באיטלקית: Benito Amilcare Andrea Mussolini, , 29 ביולי 1883 – 28 באפריל 1945) היה מנהיג ומדינאי איטלקי, ששלט באיטליה בין השנים 1922–1943. הוא ביטל את השלטון הדמוקרטי באיטליה והחליף אותו בשלטון פשיסטי בעל אופי רודני.
היה ידוע בכינוי הדוצ'ה, אותו בחר כדי להידמות לשליטי ונציה וג'נובה מן העבר.
מוסוליני היה אחד ממגבשי האידאולוגיה הפשיסטית ובין הראשונים להוציאה לפועל.
בתחילת דרכו נודע מוסוליני כסוציאליסט, הטיף למהפכה סוציאליסטית־קומוניסטית באיטליה.
באוקטובר 1914 הפך לתומך נלהב בכניסת איטליה למלחמה לצד מדינות ההסכמה, על רקע זה פרש מן המפלגה הסוציאליסטית והצטרף לקבוצה שהקימה במילאנו את המפלגה הפשיסטית הלאומית.
בהמשך שונתה ההשקפה וב-1921 התמודדה הרשימה הפשיסטית במסגרת אחת עם רשימות ליברליות ולאומניות, כאשר המפלגה הפכה למפלגת ימין קיצוני.
הפשיזם דגל בערכים של ציות, נאמנות והעלאת ערך המדינה אל מעל לכל ערך אחר.
הפשיזם מקדש את המנהיג ורואה בציות למנהיג ערך עליון.
הלאום נעלה על הפרט ולמנהיגי הלאום צריכה להיות זכות לא מעורערת לפעול בהתאם לשיפוטם לטובת הלאום.
בני האדם לא נולדו שווים.
ב־1922 ארגן מוסוליני סדרה של הפגנות והתפרעויות ובשיאה צעדו אלפים מתומכיו אל רומא בדרישה למנותו לראש ממשלה.
על פי המיתוס הפשיסטי, מצעד זה הביא את המלך האיטלקי, אמנואלה השלישי למנות את מוסוליני ב־31 באוקטובר לראש הממשלה; ואולם, היסטוריונים קובעים כי בפועל ההחלטה על כך נפלה עוד בטרם יצא המצעד לדרכו.
מוסוליני סימן לעצמו כמטרה ראשונית במדיניות הפנים ייסוד משטר טוטליטרי, בו הוא עצמו יהיה המנהיג העליון.
בתחילה, היו שראו במוסוליני את האיש שישליט שלטון יציב וחזק על איטליה תוך מניעת השתלטות הקומוניזם על המדינה.
זאת בזמן שאיטליה נקלעה למצב של משבר כלכלי, פוליטי וחברתי, לאחר מלחמת העולם הראשונה.
עם זאת, שלטון זה פגע בזכויות האדם, נסמך בעיקר על ארגון צבאי למחצה בשם החולצות השחורות שהטיל אימה על מתנגדי המשטר, ניהל מדיניות אימפריאליסטית ותוקפנית והביא על איטליה כיבוש זר.
על אף שלא היה אנטישמי, קיבל המשטר של מוסוליני חוקי גזע בשנת 1938 והגביל את זכויות היהודים, אולם רק לאחר שהיה תלוי לחלוטין בגרמנים, החלו להירדף בשטחי שלטונו, ואז אף פעל מוסוליני להסגרתם לידי הנאצים לשם השמדתם.
מוסוליני הודח על ידי המועצה הפשיסטית העליונה ב-25 ביולי 1943, לאחר כ-21 שנות שלטון.
בחסות הגרמנים, שכבשו את צפון איטליה בעקבות כניעתה לבעלות הברית, הקים מוסוליני ממשלת בובות שכונתה הרפובליקה של סאלו.
בשטחי ממשלה זו נוהלה מלחמת אזרחים, ולוחמה פרטיזנית כנגד הכובש הגרמני, מוסוליני ועושי דברו במפלגה הרפובליקנית הפשיסטית, אותה הקים עם הקמת הרפובליקה של סאלו.
באפריל 1945 ניסה מוסוליני להימלט לאוסטריה, נתפס על ידי הפרטיזנים ונורה למוות ליד אגם קומו.
גופתו הובלה לתחנת דלק בסמוך למילאנו, שם התעלל בה ההמון.
בניטו מוסוליני נולד בכפר במחוז אמיליה-רומאניה ליד העיר פורלי באיטליה ב-29 ביולי 1883. אימו, רוזה, הייתה מורה.
אביו, אלסנדרו, היה נפח בעל נטיות סוציאליסטיות ואנרכיסטיות, בעטיין אף ישב בכלא.
הוא קיבל את השם "בניטו" לזכרו של המהפכן המקסיקני בניטו חוארז.
שמותיו הנוספים, "אנדריאה" ו"אמילקארה" היו לזכר שני סוציאליסטים איטלקים.
בנעוריו היה נער מריר ובלתי ממושמע, שסירב לקבל סמכות, ואף דקר חבר ללימודים בידו.
עם זאת, קיבל ציונים טובים, הצליח לקבל תעודת הוראה בשנת 1901, ושימש זמן מה כמורה בבית ספר יסודי.
בתקופה זו זכה מוסוליני לשם של נואף חסר עכבות, מיזנתרופי ואלים.
בהמשך נטל חלק בפעילות סוציאליסטית, ובילה זמן מה בשווייץ וצרפת כדי לחמוק מהשירות הצבאי בארצו.
בשל פעילותו הפוליטית נעצר וגורש בחזרה לאיטליה בינואר 1905, ואז התגייס לצבא.
לאחר ששוחרר המשיך בעבודתו כמורה ובפעילות סוציאליסטית, בעיקר בהשראת רעיונותיו של קרל מרקס.
הוא שב לשווייץ ומשם ניסו לגרשו שוב.
בשנת 1909 עבר אל העיר טרנטו שתושביה דוברי איטלקית, אבל חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, שם עבד במערכת עיתון סוציאליסטי מקומי בשם "L'Avvenire del Lavoratore" (עתיד הפועלים).
בעבודתו זו יצר קשר עם העיתונאי והפוליטיקאי צ'זארה בטיסטי, עורך העיתון "Il Popolo" (העם), וזה קיבלו לעבודה בעיתון כעורך משנה, לאחר שהתרשם מתכונותיו.
בתקופה זו פרסם בעיתון גם רומן בהמשכים בשם "קלאודיה פרטיצ'לה, פילגשו של הקרדינל," שתיאר את עלילותיו של קרדינל מושחת, לדעותיו האנטי-דתיות החריפות של מוסוליני.
מוסוליני שסבר כי הרומן הוא "זבל", למרות שזכה להצלחה מסוימת, ואף תורגם לשפות אחדות.
תקופת עבודתו ב"איל פופולו" הייתה קצרה, אך תרמה רבות להבנתו את השימוש בכתיבה עיתונאית.
מוסוליני, שהחזיק בדעות נחרצות בגנות סמכות המלך, המשטר הפרלמנטרי, סמכות הכנסייה, וההטפה למהפכה, כבש לו בהדרגה מקום, במיוחד אחרי מאסרו לתקופה קצרה, כפעיל בולט במפלגה הסוציאליסטית האיטלקית.
כישוריו התועמלניים פילסו לו מקום לשורות הוועד המרכזי של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית, ובעקבות זאת למינויו ב-1912, לתפקיד עורכו של היומון הראשי של המפלגה הסוציאליסטית, "אוואנטי!", תפקיד שמוסוליני קיווה כי יסלול את דרכו להנהגת המפלגה הסוציאליסטית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, התנגד בתחילה מוסוליני לכניסת איטליה למלחמה.
עמדת הסוציאליסטים האיטלקים הייתה כי המלחמה היא למעשה מאבק בין כוחות אימפריאליסטים וקפיטליסטים, שהצטרפות אליה מנוגדת לאינטרס של מעמד הפועלים.
קבוצה של סינדיקליסטים בעלי רגשות לאומניים, הטיפו לכניסת איטליה אל המלחמה לצד מדינות ההסכמה ופרשו מן המפלגה.
המונח "פשיסטים", שנלקח מן הפסקס, הוא אגד הזרדים ששימש כסמל שלטוני ברומא העתיקה, שימש באותם הימים בהקשרים שונים בפוליטיקה האיטלקית.
באוקטובר 1914 שינה מוסוליני את טעמו והפך לתומך נלהב בכניסת איטליה למלחמה לצד מדינות ההסכמה.
על רקע זה פרש מן המפלגה הסוציאליסטית, הצטרף אל הפשיסטים במילאנו, וייסד עיתון בשם "איל פופולו ד'איטליה", אותו ערך בעצמו.
כעת טען בהתלהבות בעד הצטרפות איטליה למלחמה, כפי שטען בהתלהבות כנגדה.
הוא התגייס שוב לצבא האיטלקי עם הצטרפות איטליה למלחמה בשנת 1915, לצידן של מדינות ההסכמה.
הוא שירת בחזית בין ספטמבר 1915 ופברואר 1917, ונפצע בשעת אימון, דבר שגרם לשחרורו בדרגת סמל בשנת 1917.
עם שחרורו מהצבא היה מוסוליני בעל דעות שונות לחלוטין מאלו בהן החזיק בתחילת 1914. על אף שזמן מה הוסיף עיתונו לשאת את הכותרת "עיתון סוציאליסטי", בפברואר 1918 פורסמו בעיתון מאמרי מערכת בהם קרא מוסוליני לעליית מנהיג חסר רחמים ואנרגטי שיבצע "ניקוי אורוות".
במאי 1918 רמז בנאום שנשא בבולוניה כי ייתכן שהוא המנהיג בו מדובר.
ב-23 בפברואר 1919 ביצע מוסוליני רפורמה בשורות ה"פאשיו" של מילאנו.
הגוף החדש שיצר נקרא "Fasci Italiani di Combattimento" (ברית הלוחמים האיטלקית), ובו היו 200 חברים.
המניפסט הפשיסטי שפרסם הבטיח רפורמות נרחבות.
כחודש לאחר מכן הפכה ה"ברית" לתנועה פוליטית מאורגנת.
תנועה זו דגלה בערכים לאומניים קיצוניים, אך שלא כלאומנים האירופים בני הדור הישן, הייתה בעלת מוטיב מהפכני בולט, והתיימרה לשאוב את כוחה מן הקשר הישיר בין המנהיג להמון, וברפורמה חברתית ואגררית רדיקלית.
כן דגל הפשיזם בערכים של ציות, נאמנות, והעלאת ערך המדינה אל מעל לכל ערך אחר.
הפשיזם מקדש את "המנהיג", ורואה בציות למנהיג ערך עליון.
ידידו הקרוב של מוסוליני, דינו גראנדי, יצר קבוצות מזוינות של ותיקי מלחמה שכונו "החולצות השחורות", ונועדו להטיל אימה על יריבי התנועה החדשה, האנרכיסטים, הסוציאליסטים והקומוניסטים.
בתמורה לתמיכת תעשיינים עשירים, שימשו הכנופיות הפשיסטיות כשוברי שביתות.
התנועה גדלה במהירות רבה, ולאחר כשנתיים הפכה ל"מפלגה הפשיסטית הלאומית", בקונגרס ברומא.
ב-1921 נבחר מוסוליני לראשונה לבית הנבחרים האיטלקי.
איטליה שלאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה מלוכה חוקתית בה משלו ראשי ממשלה כושלים במשך תקופות קצרות.
בתקופה קצרה, בין סוף מלחמת העולם הראשונה ובין עליית הפאשיזם, כיהנו באיטליה 5 ראשי ממשלה.
ראשי הממשלה ג'ובאני ג'וליטי ואיוונואה בונומי נכשלו בניסיונם להשיג יציבות כלכלית וחברתית.
על אף שהמדינה נכנסה למלחמת העולם הראשונה לצד המנצחים, בריטניה וצרפת, הפגין צבא איטליה ביצועים כושלים, ואף נחל תבוסה בקרב קפורטו.
כתוצאה מכך, לאחר המלחמה לא זכתה איטליה בהסכם ורסאי שנערך עם תום המלחמה לנתחים אותם דרשה בזכות ברית לונדון (1915) בעטיה נכנסה למלחמה.
עקב הפער בין מחיר הדמים ששילמה לבין הישגי המלחמה נכנסה איטליה למשבר כלכלי וחברתי חמור.
אלמנטים מהפכניים קיצוניים בחברה הפכו למובילים.
משמאל, קבוצות של פועלים מהפכנים שתפסו בספטמבר 1920 את בתי החרושת במדינה, במעין התקוממות, שכשלה לבסוף, ומימין, בריוני החולצות השחורות של מוסוליני, שפעלו לעיתים כבעלי אגרוף בשמם של בעלי ההון, שראו כיצד מתייחס השלטון באוזלת יד להתפרעויות משמאל.
השמרנים והליברלים חששו שקיצונים מן השמאל ינצלו את המצב להפיכה בנוסח המהפכה הרוסית.
בשנת 1922 ניסה ראש הממשלה לואיג'י פאקטה להקים קואליציה ליברלית, אך לא הצליח להשיג תמיכה של ממש בפרלמנט וממשלתו הייתה רעועה.
על אף שכוחו בפרלמנט היה דל, תמיכתם של גורמים בתעשייה ובצבא הביאה לכך שברחוב האיטלקי נראתה תנועתו של מוסוליני ככוח מוביל שאין לעמוד בפניו.
לקראת סוף שנת 1922 החליט מוסוליני כי בידיו האפשרות לקבל את השלטון.
לשם כך ארגן סדרה של הפגנות והתפרעויות, שבשיאה צעדו אלפים מתומכיו אל רומא בדרישה למנותו לראש ממשלה, על אף שבפרלמנט כיהנו רק 35 צירים פשיסטים מתוך 535. "המצעד על רומא" (Marcia su Roma) שנערך ב-28 באוקטובר 1922, הביא את המלך ויטוריו אמנואלה השלישי למנות את מוסוליני לראש ממשלה.
ב-31 באוקטובר 1922 הפך מוסוליני לראש ממשלת איטליה והוא בן 39, האדם הצעיר ביותר שכיהן בתפקיד זה באיטליה עד אז.
בניגוד לתפיסה הרווחת, לא תפס מוסוליני את השלטון בכוח.
ויטוריו אמנואלה השלישי חשש כי אם לא יעניק לפשיסטים את השלטון, תפרוץ מלחמת אזרחים, והעדיף את מוסוליני בתפקיד ראש הממשלה על פני יריביו מהשמאל.
הממשלות באיטליה זכו רק לעיתים נדירות לרוב בבית המחוקקים.
ההנחה הייתה כי אם ייכשל מוסוליני בתפקידו, יודח, כקודמיו.
שמרנים רבים ראו במינויו משום ברכה, בשל הסיכוי לעצור את המהפכה הקומוניסטית ממנה חששו.
ראשי הממשלה לשעבר ויטוריו אמנואלה אורלנדו ופרנצ'סקו סאווריו ניטי ראו בברכה שיתוף פעולה עם הפשיזם, כמו גם כמה שרים בממשלתו של פאקטה.
בעת שזרמו אנשי "החולצות השחורות" לרומא, כבר היה מינויו של מוסוליני עניין מוגמר.
"תפיסת השלטון בכוח" לא הייתה אלא מפגן ניצחון.
המיתוס הפשיסטי ניצל לצרכיו את האגדה כי מוסוליני תפס את השלטון בכוח הזרוע, שכן זו התאימה לתדמית שהחל מוסוליני ליצור לעצמו.
בשנותיו הראשונות כראש ממשלה, נתמך שלטונו של מוסוליני על ידי קואליציית ימין שכללה פשיסטים, לאומנים, ליברלים ואפילו שני שרים קתולים.
למעשה הפשיסטים היוו מיעוט קטן בממשלותיו הראשונות.