tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם תחילת מלחמת האזרחים בלבנון ב־1975 נוצר קשר בין המרונים בדרום לבנון לבין ישראל בעקבות שותפות האינטרסים ביניהם כנגד אש"ף, והחל מ־1977 התאפשרה כניסתם לעבודה בישראל.
ישראל גם סייעה בייצוא תוצרת מדרום לבנון דרך נמל חיפה.
לאורך הגדר הוקמו שש תחנות רפואה שכונו "תחנות הגדר הטובה" שבהן ניתן לתושבי דרום לבנון הנוצרים טיפול רפואי על ידי רופאים מישראל.
מעבר הגבול המרכזי שבו התקיים סחר ומעבר עובדים היה מעבר פאטמה ליד מטולה, וזאת מכיוון שבמעבר ראש הנקרה ישבו חיילי יוניפי"ל.
הגדר הטובה חדלה להתקיים עם נסיגת צה"ל מלבנון בשנת 2000.
מבצע ליטני ומלחמת לבנון הראשונה
בשנת 1978 החליטה הממשלה על יציאה למבצע ליטני, לאחר אירוע "אוטובוס הדמים", שתוכנן ובוצע מהאזורים שבשליטת הפלסטינים בלבנון.
צה"ל החזיק בשטח שכבש במבצע ליטני במשך כשלושה חודשים, אך גם לאחר מכן המשיך לקיים אחיזה צבאית בדרום לבנון באמצעות צבא דרום לבנון.
אחיזת צה"ל באזור זה התחזקה בעקבות מלחמת לבנון הראשונה.
לאחר נסיגת כוחות צה"ל מרוב שטחה של לבנון ב-1985 הוקמה רצועת ביטחון בלבנון, שהשתרעה מספר קילומטרים לעומק לבנון (מדרום למה שכונה "הקו האדום"), ואשר התקיימה עד נסיגת צה"ל באופן חד-צדדי ב-24 במאי 2000. עם זאת, במהלך כל התקופה המשיכה מדינת ישראל להכיר בגבול ולא יישבה שם את אזרחיה.
הנסיגה במאי 2000 תואמה עם האו"ם, שהצהיר כי ישראל שבה ל"קו הכחול", הזהה לקו הגבול הבין-לאומי עליו הסכימו הצרפתים והאנגלים ב-1923, בהסכם ניוקומב-פולה, ובכך עמדה במחויבויותיה הבין-לאומיות.
ראש הממשלה אהוד ברק הצהיר כי בנסיגה זו מילאה ישראל אחר החלטה 425 של האו"ם, שהתקבלה לאחר מבצע ליטני ב-19 במרץ 1978 וקראה לנסיגה מלאה של ישראל מלבנון.
לבנון וארגון חזבאללה טוענים כי הנסיגה אינה מלאה, וכי על צה"ל לסגת גם מאזור חוות שבעא , שכבשה במלחמת ששת הימים מסוריה, מחלוקת גבול שירשו לבנון וסוריה ועומדת בעינה מאז חלוקת האימפריה העות'מאנית בין בריטניה לצרפת.
ארגון חזבאללה גם דורש את נסיגת ישראל משבעת הכפרים.
אחרי הנסיגה, סימן האו"ם את הקו הכחול בצורה מדויקת על ידי חביות כחולות, עליהן נרשם "UN" (או"ם), שהוצבו כל 100 מטר.
בתקופת רצועת הביטחון גדר הגבול שהניחה ישראל לא חפפה תמיד את קו הגבול הבין-לאומי מכיוון שהוא לא מתחשב בהפרשי גובה קיצונים.
לכן, הגדר סטתה פעמים רבות אל מעבר לקו הבין-לאומי לתוך שטח לבנון.
אחרי הנסיגה, קטעי הגדר שחרגו לתוך שטח לבנון פורקו, והיום הגדר סוטה מהקו הכחול אך ורק לתוך שטח ישראל.
כך נוצרו "המובלעות" – שטחים מעבר לגדר אך בתחום הקו הכחול ומכאן בריבונות ישראל.
עד מלחמת לבנון השנייה נמנע צה"ל לחלוטין מלעבור את הגדר, וכך העלים עין מהתבססות חזבאללה אף בתוך המובלעות.
רק פעם אחת במהלך תקופה זו צה"ל עבר את הגדר, ב-2004, עם דחפור D9 כדי לפנות זירת מטענים שהוצמדה לגדר מצידה הלבנוני, אך בתוך הקו הכחול.
הדחפור הותקף בידי חזבאללה בטיל נ"ט, ומפקד הכלי נהרג.
במהלך מלחמת לבנון השנייה שב צה"ל ונכנס ללבנון, אך גם מהלך זה, כבפעמים הקודמות, לא לווה בדרישות טריטוריאליות.
בעקבות החלטה 1701 של האו"ם נסוג צה"ל בחזרה לקו הכחול.
אלוף פיקוד הצפון הנכנס, גדי איזנקוט, הורה על מדיניות חדשה של שמירה על הריבונות עד לקו הכחול, וכך צה"ל החל לערוך פעילויות שגרתיות במובלעות.
ארגון חזבאללה תובע את החזרת שבעת הכפרים השיעים לריבונות לבנון.
בנוסף הוא טוען שהגדר היא הגבול, ולא הקו הכחול, וכל פעילות של צה"ל במובלעות היא הפרה של ריבונות לבנון, ולפיכך, לטענתו, זכותו לתקוף אותה.
גם צבא לבנון מתנגד לפעולות צה"ל במובלעות, כולל גיזום עצים שמפריעים לתפקוד הגדר.
במהלך אחת מפעולות הגיזום השגרתיות ב-2010, התרחשה התקרית החמורה ביותר בין שני הצבאות – צבא לבנון ירה במדויק והרג את מפקד הגדוד ברכס רמים.
צה"ל השיב אש והרג ארבעה חיילים לבנונים.
צה"ל לא נרתע מההתגרות, וכבר למחרת המשיך בפעולות הגיזום.
עד לאותו אירוע צה"ל התייחס לצבא לבנון כאל גורם זניח שלא יעז, במיעוט כוחו, להתגרות בצה"ל.
מאז התקרית נחשב צבא לבנון לאויב ודאי.
בשנים שלאחר המלחמה שרר שקט יחסי בגבול לבנון, שהופר לעיתים רחוקות.
ב-3 באוגוסט 2010 כוחות צבא לבנון פתחו באש על חיילי צה"ל בגבול ישראל–לבנון, ליד משגב עם, והרגו מג"ד ישראלי.
צה"ל השיב אש והרג 4 לבנונים, מהם 3 חיילי צבא לבנון.
הגבול עם סוריה, ורמת הגולן
במהלך מלחמת העצמאות פלש צבא סוריה לשטחה של מדינת ישראל.
במאי 1948 התקדמו הסורים, ואף החזיקו בצמח, מסדה ושער הגולן אך נהדפו.
ב-18 ביולי 1948 נכנסה ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות לתוקף, ולאחריה לא חל שינוי במצב הכוחות בין ישראל לסוריה, ועם תום המלחמה עמדו הכוחות הסוריים על גבולה המזרחי של הכנרת, ועל נהר הירדן, כשהיא מחזיקה בשטח של 66 קמ"ר ממערב לגבול המנדטורי.
במהלך הסכמי רודוס שקבעו את גבולותיה של מדינת ישראל, נפתחו שיחות עם סוריה ליד משמר הירדן.
השיחות נמשכו כשלושה חודשים, וההסכם נחתם ב-20 ביולי 1949.
על פי ההסכם, נקבע קו שביתת הנשק במקום שבו שהו הכוחות עם סיום הלחימה, כאשר האזורים שבהם שהה הצבא הסורי בתוך גבולות המנדט הוכרזו כאזורים מפורזים, ונאסרה כניסת כוחות צבא אליהם, אולם הם היו בשליטה אזרחית של מדינת ישראל, שירשה את הגבול המנדטורי.
אף על פי שקו הגבול נקבע לאורך הגבול המנדטורי, לא הכירה בו סוריה כגבול קבוע, כחלק ממדיניות מדינות ערב שלא להכיר בקיומה של מדינת ישראל.
בתחילת שנות ה-50 השתלטו הסורים על שטח ישראלי ממערב לקו הגבול הבין-לאומי באזור המפורז מעל החוף המזרחי של הכנרת – תקרית אל-חמה.
השתלטות זו יצרה קו חדש בשטח, אשר לימים נודע בשם "קווי 4 ביוני" שטחים אלה היו ברובם באזור חופה המזרחי של הכנרת ובאזור חמת גדר.
כתוצאה מתקריות הגבול, הכניסה ישראל כוחות צבא גם אל האזור המפורז.
במהלך מלחמת ששת הימים כבשה ישראל כשני שלישים משטח רמת הגולן.
קו הפסקת האש שנקבע לאחר המלחמה כונה "הקו הסגול", והוא כלל שטח של כ-1,260 קמ"ר בגולן, עד ממזרח לקוניטרה.
במלחמת יום הכיפורים הצליח צבא סוריה לכבוש כמחצית מהשטח הנ"ל למשך כמה ימים, אך כוחות צה"ל כבשו שטחים אלה בחזרה לפני תום המלחמה ואף התקדמו והשתלטו על שטחים בעומק סוריה.
ב-31 במאי 1974 נחתם הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה.
על-פי ההסכם חזרה ישראל ל"קו הסגול" למעט שטח של כ-60 קמ"ר שכולל את העיר קוניטרה, ואשר חזר לשליטה אזרחית סורית.
רצועה משטח סוריה הצמודה לקו הפסקת האש נקבעה כאזור חיץ בין הכוחות הישראלים לסוריים, והיא נמצאת בשליטה אזרחית סורית אך בשליטה צבאית של כוח בין-לאומי בחסות האו"ם, המכונה אונדו"פ.
ב-14 בדצמבר 1981 קיבלה הכנסת את חוק רמת הגולן הקובע כי "המשפט, השיפוט והמינהל של המדינה יחולו בשטח רמת הגולן".
מבחינת המשפט הפנימי של מדינת ישראל, רמת הגולן סופחה למעשה אל מדינת ישראל, והיא נחשבת נפה במחוז הצפון.
זאת, אף על-פי שהחוק נמנע במכוון משימוש במילה "סיפוח" (כך על-פי נאומו של יוזם החוק, מנחם בגין, ביום קבלתו בכנסת).
יצחק רבין, בתקופת כהונתו השנייה כראש הממשלה, הצהיר על נכונותו לנסיגה ישראלית מרמת הגולן בתמורה לשלום עם סוריה (בלשונו: "עומק הנסיגה כעומק השלום").
בישיבת ממשלה ב-8 בספטמבר 1994 הבהיר רבין את עמדתו בגלוי באשר לאופי ההסכם ולאופי הנסיגה, ורמז לכך שיהיה מוכן להסדר דומה לזה שהושג במסגרת הסכם השלום עם מצרים.
בתקופה זו התקיים משא ומתן עם סוריה על הסדר שלום לפי העיקרון הזה, אולם הוא נקלע למבוי סתום עקב הפער בין הצדדים בנוגע לסידורי הביטחון שיתקיימו לאחר נסיגת ישראל, ומיקומו המדויק של הגבול הבין-לאומי.
בגבול ישראל–סוריה הנוכחי יש מעבר גבול אחד סמוך לעיר קוניטרה, המכונה לפיכך "מעבר קוניטרה".
במעבר זה אין מגע ישיר בין ישראלים לסורים, והוא מתנהל בתיווך אנשי האו"ם מכוח אונדו"פ.
המעבר סגור בדרך כלל למעבר אנשים וסחורות, והוא משמש בעיקר את אנשי האו"ם.
המעבר משמש גם את תושבי הגולן הדרוזים, אולם הדבר מחייב סידורים מיוחדים בתיווך האו"ם.
עם כיבוש רמת הגולן במלחמת ששת הימים, כבשה ישראל גם את אזור הגבול שבין לבנון וסוריה.
בין מג'דל שמס בחרמון לבין הכפר הלבנוני כפר שובא, מצוי אזור שהריבונות עליו שנויה במחלוקת, בשם "חוות שבעא".
קו הגבול במקום נקבע על ידי הצרפתים ב־1923 בעת שחילקו את אזור המנדט שניתן לצרפת לשתי יחידות נפרדות – לבנון וסוריה.
מסיבה כלשהי לא סומן הקו בצורה מדויקת, כך שמפות צרפתיות שונות מתארות כל אחת באופן שונה במקצת את תוואי הגבול.
באזור הגבול נמצאו 14 חוות, שעובדו בפועל (עד למלחמת ששת הימים) בידי אזרחים לבנוניים, שאף שלמו מיסים לממשלת לבנון.
אף על-פי כן תושבי האזור הקבועים קיבלו אזרחות סורית, וסוריה גם הייתה אחראית על התשתיות והשירותים באזור.
חוסר הבהירות לגבי מיקום הגבול ומעמדו של השטח יצרו מתח בין סוריה ללבנון.
בשנות ה-50 המאוחרות הוקמה ועדה משותפת של שתי המדינות שפעלה עד 1964, ותפקידה היה להכריע בסוגיה.
בשנת 1964 הציעה הוועדה כי שטחן של חוות שבעא יועבר ללבנון, וכי קו הגבול ישונה.
למרות זאת דבר לא נעשה וסוריה הוסיפה לשלוט באזור.
רוב המפות המאוחרות של צבאות סוריה ולבנון מעידות כי חוות שבעא שייכות לסוריה, על פי ממצאי הקרטוגרפים של האו"ם בעת קביעת "הקו הכחול" בשנת 2000. במלחמת ששת הימים כבש צה"ל את השטח מידי סוריה ובעלי האדמות הלבנוניים לא יכלו עוד לעבד אותו.
שטחו המדויק של האזור הנתון במחלוקת אינו ברור, כיוון שהוא מעולם לא סומן במפה רשמית.
הדעות נעות בין האזור שבין הגבול הבין-לאומי לנחל שניר ועד לשטח של כ-40 קמ"ר, הכולל גם את החרמון עד לבניאס, מעיינות הדן והכפר ע'ג'ר.
מבחינה גאוגרפית מדובר בכתף שיאון, אחת משלוש השלוחות המערביות של הר החרמון.
ישראל מכנה את האזור "הר דב".
במקביל לנסיגת צה"ל מלבנון בשנת 2000, ולבקשת ישראל, קבע האו"ם את קו הגבול הדרומי של לבנון.
ישראל ביקשה כי נסיגת צה"ל תיחשב כקיום החלטה 425 של מועצת הביטחון של האו"ם, ולשם כך היה צורך בקביעה בין-לאומית מדויקת של הגבול.
לבנון עצמה לא שיתפה פעולה בקביעת מיקום גבולה הדרומי.
לאחר קביעת הגבול בידי האו"ם החל ארגון חזבאללה, ובעקבותיו ממשלת לבנון, להעלות דרישה כי ישראל תיסוג אף משטח החוות, וראה בנוכחות הישראלית באזור עילה להמשיך להתקיף את ישראל למרות הנסיגה מרצועת הביטחון.
האו"ם עצמו אינו שולל את טענת לבנון על הסף, אולם קבע באמצעות מועצת הביטחון שהחלטה 425 קוימה במלואה.
סוריה, מצדה, סירבה להגיע להסכם עם לבנון בנושא זה.
גורמים בין-לאומיים רבים ביקשו מסוריה ומלבנון להסדיר את הגבולות ביניהן באזור חוות שבעא, אולם סוריה סרבה תמיד להצעות בנושא.
כיוון שישראל שולטת בפועל ברמת הגולן, יש לסוריה אינטרס לכאורה להודיע כי חוות שבעא הן חלק מלבנון, אולם כיוון שסוריה לא נואשה מקבלת רמת הגולן לידיה, יש לה גם אינטרס להציג את האזור כשייך לה.
מסיבות אלה, השמיעה סוריה במשך השנים הצהרות סותרות בנושא זה.
ישראל מצדה רואה בבעיית חוות שבעא חלק מהסכסוך בינה לבין סוריה על רמת הגולן, סוגיה שאין ללבנון נגיעה בה.
עקב המשבר הפוליטי ששורר בלבנון מאז מלחמת לבנון השנייה, משבר שבו נמצאים ממשלת לבנון וחזבאללה משני עברי המתרס, יש לממשלת לבנון עניין לפתור את בעיית חוות שבעא במהירות, שכן סוגיה זו משמשת את חזבאללה לניגוח הממשלה.
לפיכך הציעה לבנון הצעת פשרה לפיה יועבר אזור חוות שבעא לידי האו"ם כפתרון זמני עד לבירור מלא של סוגיית הריבונות על האזור.
בדוח מזכ"ל האו"ם למועצת הביטחון נאמר כי הקושי העיקרי בהצעה הוא היעדר הגדרה ברורה של גבולות האזור, אולם מזכ"ל האו"ם הטיל על קרטוגרף בכיר של האו"ם את המשימה להגדיר את גבולות האזור.
לשם כך פנה האו"ם ללבנון ולסוריה בבקשה שיעבירו מסמכים בנושא, ולישראל בבקשה שתתיר לקרטוגרף לבקר באזור.
עד כה נענו לבנון וישראל לבקשות האו"ם, אולם סוריה התעלמה מהן.
לעת-עתה נראה כי הקרטוגרף של האו"ם נוטה לאמץ את ההגדרה המצומצמת ביותר של האזור.
לפני 1967 שכן כפר ע'ג'ר בשטח בין לבנון לסוריה כאשר הריבונות עליו לא הייתה ברורה.
בפועל היה הכפר נתון לשליטה סורית.
צה"ל נכנס לכפר במלחמת ששת הימים ולא השתלט עליו, כיוון שבמפות שהיו בידי ישראל נחשב הכפר לבנוני.
בתום המלחמה נותר הכפר במעין שטח הפקר בין לבנון לשטח שנכבש בידי צה"ל.
תושבי הכפר שלחו שליחים לשלטונות הלבנוניים במרג' עיון בבקשה שהרשויות הלבנוניות יקבלו על עצמן את האחריות לכפר, אולם לבנון סירבה, כנראה מתוך רצון להימנע מעימות עם סוריה.
כעבור כמה שבועות, לאחר שמאגרי המזון בכפר אזלו ומחצית מתושביו נטשו אותו ועברו לסוריה, פנו תושבי ע'ג'ר למפקדי צה"ל ברמת הגולן, וביקשו להיכלל בשטח רמת הגולן הנתון למרות ישראל.
הבקשה הובאה לידיעת הממשלה, ולאחר קבלת אישור ממנה נכנס צה"ל לכפר בשנת 1967. מאז מתייחסת ישראל אל ע'ג'ר כחלק מרמת הגולן.
הכפר סופח לישראל לאחר חקיקת חוק רמת הגולן בשנת 1981. בשונה מרוב תושבי רמת הגולן ששמרו על אזרחותם הסורית, הסכימו תושבי ע'ג'ר לקבל אזרחות ישראלית מלאה לאחר סיפוח כפרם לישראל.
הכפר נמצא בחלקו הדרומי בשליטת ישראל וחלקו הצפוני מעבר לגבול ישראל–לבנון.
כדי להימנע מחלוקת הכפר לא הקימה ישראל גדר גבול או מכשולים בתוכו, אלא הוקמו מחסומים של צה"ל ביציאה מן הכפר.
במהלך מלחמת לבנון השנייה השתלטו כוחות צה"ל על שטחים בדרום לבנון ונכנסו לחלקו הצפוני של הכפר הנמצא מעבר לגבול.
צה"ל הרס עמדה שהקים חזבאללה בפאתי הכפר, ונשאר בכפר גם אחר פינוי הכוחות מדרום לבנון.
צפון ע'ג'ר הוא הנקודה היחידה שצה"ל לא נסוג ממנה לאחר ההכרזה על הפסקת האש, כפי שעולה מדבריו של מפקד כוחות יוניפי"ל, הגנרל קלאודיו גרציאנו, בתחילת אפריל 2008.
גבולה המזרחי של ארץ ישראל המנדטורית
על פי הסכם סייקס–פיקו נקבע גבולו של שטח השליטה הבריטית בארץ ישראל ממזרח על ידי נהר הירדן, ובדרום עבר הגבול בנקודה שבין צפון ים המלח ומעט דרומית לעזה.
השטח שממזרח לנהר הירדן ודרומית לקו הגבול הדרומי, לרבות כל הערבה המצויה כיום בשטח מדינת ישראל, הוקצה להקמת מדינה ערבית בחסות בריטית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הובטחו הבטחות סותרות לכאורה ליהודים ולערבים באשר לשטח המדינה הערבית העתידית.
במכתבי חוסיין מקמהון, שקדמו להסכמי סייקס–פיקו דרש השריף חוסיין בן עלי את כל שטחה של ארץ ישראל, ונענה כי ישנם שטחים מסוימים שלא ייכללו בשטח המדינה הערבית, ואילו הצהרת בלפור דיברה על הקמת בית לאומי ליהודים בארץ ישראל, ולא התייחסה לגבולותיו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה כבשה בריטניה את ארץ ישראל לרבות עבר הירדן המזרחי, ממלכת ירדן של היום.
מלכתחילה לא היה מעמדו של עבר הירדן המזרחי מעמד שווה למעמד ארץ ישראל המערבית.
בתחילה נשלט האזור בפועל על ידי פייסל הראשון, שישב בדמשק והכתיר עצמו במרץ 1920 כמלך הממלכה הערבית של סוריה.
לאחר קרב מייסלון ב-24 ביולי 1920 גורש פייסל והאזור נותר בשליטה צבאית בריטית.
בוועידת קהיר החליט שר המושבות הבריטי, וינסטון צ'רצ'יל, כי בעבר הירדן תוקם אמירות עבר הירדן.
במרס 1921 נמסר שטח עבר הירדן למלך עבדאללה הראשון, לחצי שנת ניסיון, אך הגבול שבין שטחה של ארץ ישראל ובין השטח שנמסר לעבדאללה לא נקבע.
גבול זה אושר על ידי חבר הלאומים.
בעקבות שינויים באפיק הירדן בשנת 1927 נקבע כי במקום שבו עובר הנהר בפועל, שם יעבור הגבול.
הגבול לא סומן מעולם פרט לסימון מקטע בן קילומטרים ספורים בשנת 1946 באזור הערבה.
גבולה המזרחי של מדינת ישראל – יהודה, שומרון וירושלים
בשנת 1947 התקבלה באו"ם תוכנית החלוקה, אשר חילקה את שטח המנדט הבריטי למדינה יהודית ולמדינה ערבית.
התוכנית יצרה גוש ערבי בצפון המדינה, הנושק לגוש ערבי במזרחה, הנושק לגוש ערבי בדרום המערב.
הגוש הערבי בצפון נכלל בשטח מדינת ישראל לאחר הסכמי שביתת הנשק ולא השפיע על גבולותיה של מדינת ישראל.
הגוש הערבי בדרום כלל את רצועת עזה .
במזרח כלל הגוש הערבי את יהודה ושומרון, מעט מערבה ומעט דרומה מן הגבולות המוכרים שהתגבשו לאחר הסכמי רודוס וכלל גם את פרוזדור ירושלים.
על פי תוכנית החלוקה הייתה ירושלים עצמה שטח בין-לאומי בחסות האו"ם.
תוכנית החלוקה לא התקבלה על דעת הערבים ובניסיון למנוע את הקמתה של מדינת ישראל פתחו ערביי ארץ ישראל בפעולות איבה כנגד היישוב, כאשר בשלב שני פלשו צבאות מדינות ערב לשטחה של ארץ ישראל.
במהלך המלחמה הרחיבו הכוחות היהודיים את תחום המדינה מעבר לגבולות שנקבעו למדינה היהודית בתוכנית החלוקה והמשפט הישראלי הוחל על שטחים אלו מתוקף פקודת שטח השיפוט והסמכויות, התש"ח–1948 ושני המנשרים שקדמו לה.
במסגרת המשא ומתן על הסכמי רודוס נשאו ונתנו הנציגים הירדנים גם על קו הגבול, במקום בו על פי תוכנית החלוקה אמורה הייתה לקום המדינה הערבית.
הסכם שביתת הנשק עם ירדן נחתם ב-3 באפריל 1949. במסגרת ההסכם סופחו ב-20 במאי 1949 יישובי ואדי עארה לשטח מדינת ישראל, כמו כן באותו האזור ניתן לישראל אזור "המשולש" וכן אזורים נרחבים בין אזור ראש העין וכפר קאסם בצפון, דרך אזור שוהם ועד מודיעין בדרום.
המורדות הדרומיים של הר חברון עברו לשליטת ירדן.
קו הגבול שנוצר לאחר הסכם שביתת הנשק עם ירדן כונה "הקו הירוק".
בירושלים, שאמורה הייתה להיות כולה תחת שלטון בין-לאומי, נתפסו שטחים במערב העיר (המכונים "מערב ירושלים") על ידי ישראל, ושטחים במזרחה על ידי ירדן, כאשר הר הצופים נותר כמובלעת ישראלית.
בין מלחמת העצמאות ומלחמת ששת הימים, נותרה העיר ירושלים מחולקת בין ישראל וירדן בקו שכונה "הקו העירוני".
הקו עבר בתוך התוואי העירוני של ירושלים והיווה את קו שביתת הנשק שבין שתי המדינות.
הקו העירוני השאיר את מזרח ירושלים, העיר העתיקה והר הזיתים מחוץ לתחומי מדינת ישראל.
השטח שנותר בשליטת ירדן סופח אליה ב-1950, סיפוח שזכה להכרה מצד בריטניה, פקיסטן ומדינות נוספות בעולם.
ארצות הברית לא הכירה בסיפוח זה אך במשך מספר שנים החזיקה בירושלים שתי קונסוליות – האחת במערב העיר, ברחוב אגרון, והשנייה במזרח העיר, ברחוב צלאח א-דין.
הקו הירוק זכה למעשה להכרה בין-לאומית.
במלחמת ששת הימים נכבשו שטחי מזרח ירושלים, יהודה ושומרון מידי ירדן.
על שטחי יהודה ושומרון לא הוחל המשפט הישראלי, אם כי ישראל שלטה בפועל בשטחים אלו עד לנהר הירדן, ואף הקימה בהם התנחלויות ושיכנה בהן תושבים.
מצבה של ירושלים היה שונה: מיד אחרי מלחמת ששת הימים קיבלה הכנסת חוק המסמיך את ממשלת ישראל להחיל בצו מיום 28 ביוני 1967 את החוק הישראלי על שטחים בתחומי ארץ ישראל (בגבולות המנדט הבריטי).
הממשלה החליטה להחיל את החוק הישראלי על מזרח ירושלים, כלומר על השטח שהרשויות הירדניות הגדירו כשטח המוניציפלי, ובנוסף על כפרים, עיירות ושטחים פתוחים הסמוכים לו.
בנוסף לכך נחקק בשנת 1980 חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל (המכונה חוק ירושלים), הקובע כי "ירושלים השלמה" היא בירת מדינת ישראל, ותוקן כך שאימץ את קביעתו של הצו משנת 1967 ונתן לו תוקף של חוק יסוד.
בדומה ל"חוק הגולן" אין הקהילה הבין-לאומית מכירה בהחלת החוק הישראלי ורואה במזרח ירושלים חלק מהשטחים הכבושים, ובשכונות היהודיות שהוקמו בה – התנחלויות.
ממשלת ישראל טוענת בפורומים בין-לאומיים כי החלת החוק על השטח אינה סיפוח, ובית המשפט העליון קבע כי מזרח ירושלים היא חלק בלתי נפרד ממדינת ישראל.
בשנת 1994 הסכימו ישראל והארגון לשחרור פלסטין על הקמת רשות פלסטינית באזור העיר יריחו ובאזור רצועת עזה.
במסגרת ההסכם התחייבה ישראל לסגת משטחים נוספים ולהעבירם לשליטת הרשות החדשה, אך ללא פרטים.
בשנים 1992–1995 התנהלו שיחות בין מדינת ישראל ובין הרשות הפלסטינית, ובסופן נחתם הסכם אוסלו ב'.
הסכם זה קבע כי שטחי יהודה, שומרון ועזה יחולקו לשלוש קטגוריות:
שטחי A; 18% מהאזור: שטחים בשליטה אזרחית וביטחונית של הרשות הפלסטינית.
שטחי B; 22% מהאזור: שטחים בשליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית ושליטה ביטחונית של ישראל.
שטחי C; 60% מהאזור: שטחים בשליטה אזרחית וביטחונית של ישראל.
מסירת השטחים לשליטת הרשות הפלסטינית הושלמה רק בינואר 2000, במסגרת הסכם שארם.
הסכמים אלו היו צעד בדרך לקביעת גבול של קבע בין מדינת ישראל ובין הישות הפלסטינית שתקום בשטחי יהודה, שומרון ועזה, אך היווה הסכם ביניים, ומשא ומתן על הסכם קבע מעולם לא הגיע לכדי הכרה הדדית בגבול מוכר וקבוע.
המצב שנוצר לאחר האינתיפאדה השנייה והמבצעים "חומת מגן" ו"דרך נחושה", הביא למעשה לקריסת ההבנות שהושגו בהסכמי אוסלו, ומשמעות ההבחנה בין שטחי "A", "B" ו-"C" פחתה בהרבה.
הקמת גדר ההפרדה בשנות האינתיפאדה קבעה מכשול פיזי בשטח, ויצרה מעין גבול דה-פקטו, השונה במקומות רבים מן "הקו הירוק", אך לא שינתה את מעמדו המשפטי של קו הגבול.
במסגרת תוכנית ההתנתקות פונו מתיישבים ממספר התנחלויות מבודדות בצפון השומרון, מתוך כוונה להביא בעתיד להסדר חד-צדדי שיקבע גבול בר קיימא, שאליו תתכנס מדינת ישראל בשטחי יהודה ושומרון.
תוכנית כזו, תוכנית ההתכנסות, עמדה במרכז מערכת הבחירות לכנסת ה-17, אך בעקבות אירועי מלחמת לבנון השנייה היא ירדה מהפרק.
גבולה המזרחי של מדינת ישראל עם ממלכת ירדן
ב-1 במרץ 1949 פתחה מדינת ישראל בשיחות לקראת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות באי רודוס ביוון עם נציגי ירדן.
בתגובה לכך יצאה ישראל למבצע עובדה אשר קבע את עובדת ריבונות מדינת ישראל בנגב עד אילת.
הסכמי רודוס נחתמו עם ירדן ב-3 באפריל 1949. ההסכמים קבעו את קווי שביתת הנשק באופן עקרוני לאורך הגבול המנדטורי, כאשר הם יוצרים את "הקו הירוק" על קו החזית בין ישראל לירדן.
ירדן הקפידה (בדרך כלל) במהלך המלחמה שלא לתפוס שטחים שנועדו בהחלטת האו"ם למדינה היהודית, ולפיכך נותרו בידי ירדן רק שטחים שנועדו למדינה הערבית ולמשטר הבין-לאומי.
יוצא דופן הוא אזור המשולש שהיה בשליטת צבא ירדן עם תום המלחמה, והועבר לישראל בהסכמי רודוס .
עד מלחמת ששת הימים התמקדו סכסוכי הגבול בשטחי יהודה ושומרון ובירושלים, אולם גם הגבול בערבה לא היה מוסכם.
המונח המעורפל "מרכז נחל ערבה" פורש בידי כל אחד מהצדדים באופן שונה.
במשך השנים כפתה ישראל את פרשנותה והשתלטה על שטחים בערבה שירדן תבעה עליהם ריבונות.
ב-9 בנובמבר 2019, לאחר שירדן סירבה להאריך את החכרת האדמות לישראל, הועברו אדמות "אי השלום" בנהריים לידי ירדן, ולאחר מספר חודשים, ב-20 באפריל 2020, הועברה לירדן גם מובלעת צופר.
כיום פעילים בגבול ישראל–ירדן שלושה מעברי גבול:
גבולה הדרומי של ארץ ישראל המנדטורית
בשנת 1882 השתלטה בריטניה על מצרים, והחלה לדאוג לאינטרסים האזוריים, ובמיוחד להגנת תעלת סואץ.
בריטניה לחצה לקביעת גבול בין האימפריה העות'מאנית ובין מצרים.
ב-1 באוקטובר 1906 סיכמו הבריטים והטורקים על גבול, שהיה קו ישר הנמשך מרפיח אל חוף ים סוף.
תוואי הגבול נכפה במידה רבה על האימפריה העות'מאנית.
בעקבות סימונו איבדו הטורקים את הזכויות שהיו להם ברוב חלקי חצי האי סיני.
הבריטים ערכו מחקר מקיף על האזור, ובמיוחד היו מעוניינים להעביר לשליטתם את מעט מקורות המים באזור.
באזור אום-רשרש (כיום: אילת) דרשו הטורקים וקיבלו 15 קילומטרים של חוף ים עד כפר טאבה, וכן את מעיין עין נטפים.
הטורקים דרשו וקיבלו את מעיין עין המערה, הסמוך למערב מכתש רמון.
בנוסף קשיי סימון בשטח גרמו לסיפוחם של שני הרים לתחומי ארץ ישראל.
הקו שנוצר כונה קו עקבה–רפיח.
במהלך מלחמת העולם הראשונה כבשו הבריטים את ארץ ישראל, ובמשך זמן-מה התנהלו דיונים פנימיים בין השלטונות הבריטיים של מצרים ושל ארץ ישראל על שינויים בגבול.
נציגי התנועה הציונית קיוו להרחיק את הגבול מערבה עד ואדי אל-עריש מתוך תפיסה שזהו גבולה ההיסטורי של ארץ ישראל.
השלטונות הבריטיים במצרים הציעו לספח את רוב שטח הנגב למצרים, כדי ששבטי הבדואים של סיני ושל הנגב, שיש ביניהם קשרי משפחה, יימצאו תחת שלטון אחד.
הדיונים הסתיימו בלא-כלום, והבריטים החליטו לאמץ את קו רפיח–עקבה מחדש.
גבולה של מדינת ישראל עם מצרים
המצרים כותרו בכיס פלוג'ה, בעוד כוחות צה"ל חודרים לתחום מצרים עד אל-עריש, אם כי לאחר מכן, בלחץ המעצמות, נסוגו הכוחות הישראלים אל הגבול המנדטורי.
הסכמי רודוס עליהם חתמו ישראל ומצרים שנחתמו ב-24 בפברואר 1949 קבעו כי הצדדים יחזרו לגבול המנדטורי הישן, למעט מובלעת שבה היו כוחות צבא מצרי בארץ ישראל בשטח בין רפיח לעזה (ראה לפרק להלן).
באזור ניצנה, שטחים משני צידי הגבול הוכרזו כשטח מפורז.
ישראל לא החילה עליו את השיפוט והמנהל הישראלי, אך במהלך השנים הקימה בו מספר יישובים, ובהם העיר ימית.
לאחר מלחמת יום הכיפורים חתמה ישראל על הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים, שכלל נסיגה של ישראל מרצועה ברוחב של כ-10 ק"מ לאורך הגדה המזרחית של תעלת סואץ.
חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים, ב-26 במרץ 1979 קבעה את קו הגבול בין המדינות בקו עקבה–רפיח, בזיקה לגבול המנדטורי.
היישובים הישראלים שהוקמו בסיני נהרסו לפי החלטת ממשלת ישראל (התכנון המקורי היה למכור את המבנים והתשתיות למצרים).
על פי הסכם השלום, נקבע קו אל-עריש – ראס מוחמד כקו ביניים לנסיגה המתוכננת לגבול הבין-לאומי.
אבני הגבול שסימנו את הגבול בשטח לא הגיעו עד לחוף הים (הסיבה לכך אינה ידועה), ובמפות 1906 התגלו סתירות בין הסימון הבריטי (שהכליל את טאבה במצרים הבריטית) לסימון העות'מאני (שהכליל את טאבה בארץ ישראל העות'מאנית).
בשנת 1989 הגיעה ישראל להסכם עם מצרים על-פיו טאבה תועבר לשטח מצרים, אולם מלון ומתקני התיירות יישארו בידי בעליהם הישראלים, אולם אלה הזדרזו למכור אותם זמן קצר אחרי העברת השטח למצרים (להרחבה ראו הערך טאבה)
האדמה בצד המצרי בהירה יותר, עקב פעילות עדרי הבדווים שם.
בשנת 2008 החליטה הממשלה כי כל גבול ישראל–מצרים יגודר, זאת במטרה לצמצם חדירת איומים ביטחוניים ומהגרים בלתי חוקיים ממצרים לישראל.
מעבר ניצנה – מעבר גבול (המשמש להעברת מטענים בלבד) נמצא בקרבת היישוב ניצנה, כ-200 ק"מ צפונית-מערבית לאילת.
מעבר נטפים – מעבר גבול הסגור רוב הזמן, ולעיתים נדירות נפתח מסיבות מיוחדות.
גבול הדרום של מדינת ישראל – רצועת עזה
על פי תוכנית החלוקה כלל הגוש הדרומי של המדינה הערבית המוצעת את אזור רצועת עזה המורחב מעט צפונית לאיסדוד ועד לרפיח וכן רצועה במערב הנגב באזור רפיח, ניצנה (שכונה אז "עוג'ה") וביר עסלוג'.
במהלך מבצע סיני בשנת 1956 כבש צה"ל את הרצועה, והטיל עליה גם הוא משטר צבאי, אך נסוג בלחץ בין-לאומי לאחר זמן קצר.
בשנת 2004 התקבלה בכנסת תוכנית ההתנתקות, ובה נסוג צה"ל מן הרצועה, באופן חד-צדדי, והותיר אותה בשליטתה המלאה של הרשות הפלסטינית.
התוכנית בוצעה באוגוסט 2005 והסתיימה ב-12 בספטמבר 2005. מדינת ישראל הודיעה על ביטול הממשל הצבאי ברצועת עזה והחלה להתייחס ל"קו הירוק" באזור הרצועה כאל גבול בין-לאומי.
זאת, על אף שישראל אינה מכירה ברשות הפלסטינית כמדינה, וגם מבחינה בין-לאומית מעמדה של הרשות אינו סופי.
בגבול שבין ישראל לרצועת עזה פעילים כיום שני מעברים, המשמשים בעיקר למעבר סחורות אל תוך הרצועה וממנה.
מעברים אלו הם מעבר כרם שלום ומעבר ארז.
בעבר פעלו גם: מעבר קרני, מעבר כיסופים, מעבר נחל עוז ומעבר סופה.
לישראל גבול ימי ארוך בים התיכון המבדיל בין המים הטריטוריאליים שלה (12 מייל ימי מהחוף) למים בין-לאומיים.
מיקומו של הקו המפריד בין תחום השליטה האזרחית הישראלית לבין התחום הבין-לאומי נקבע בהתאם לאמנות בין-לאומיות, אולם ישראל מפעילה פיקוח צבאי גם על אזורים בים התיכון הנמצאים מעבר לקו הזה.
חיפוש גז טבעי ונפט בים התיכון הצריך התייחסות לגבולות האזור הכלכלי הבלעדי של ישראל – אזור הים שהזכויות למשאבי טבע בו הן בידי ישראל, ומשתרע על-פי החוק הבין-לאומי עד למרחק של 370 ק"מ מחופיה.
ב-17 בדצמבר 2010 חתמו ישראל וקפריסין על הסכם תיחום בין שתי המדינות ועל קביעת גבול ישראל–קפריסין.
הסכם זה מהווה למעשה הגבול בין מדינת ישראל לבין האיחוד האירופי, שכן קפריסין חברה באיחוד האירופי.
חיל הים הוא האחראי על הגנת הגבולות הימיים ועל הפיקוח הצבאי שמטילה ישראל מעבר לגבולות האלה.
הפיקוח על הנעשה בתוך תחום המים הטריטוריאליים של ישראל נמצא בסמכות יחידות השיטור הימי של משטרת ישראל.
ככלל הגבולות הימיים של ישראל שקטים יחסית והסכסוכים עם מדינות אחרות לחוף הים התיכון מעטים, אולם היו בעבר חדירות לתוך שטח ישראל דרך הים, בפרט מלבנון (מהמקרים הידועים: הטבח בכביש החוף והפיגוע בנהריה).
כמו כן התנהלו מספר קרבות ימיים בין ישראל למצרים במהלך מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
הפיקוח ההדוק (כולל דרישה לאישור של כל יציאת ספינת דייגים) שמפעיל חיל הים על חופה של רצועת עזה (גם לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות) מהווה את אחת מנקודות החיכוך המשמעותיות של ישראל אל מול הפלסטינים.
ב-14 באוקטובר 2020 החל משא ומתן בין ישראל ללבנון מתוך מטרה לקבוע את הגבול הימי-כלכלי בין המדינות, וליישב את המחלוקת על שטח שגודלו כ-550 ק"מ רבוע, שבו נמצאים ככל הנראה מאגרי גז רבים.
לאחר כשנתיים, ב-27 באוקטובר 2022 נחתם ההסכם שהסדיר גבול זה בהתאם לדרישה הלבנונית, למעט חמשת הקילומטרים המזרחיים (הסמוכים לחוף) שבהם נקבע שיישאר המצב הקיים ומעמדם הסופי יוכרע לאחר סימון הגבול היבשתי הבין-לאומי הרשמי בין המדינות.
לישראל גבול ימי קצר במפרץ אילת עם מצרים וירדן כאשר חלק מתחום המים הטריטוריאליים המצריים באזור מוגדר כניתן לכניסת ישראלים ללא דרישה לדרכון.
הגבול הימי בין ישראל לירדן נקבע ב-1996 בעקבות הסכם השלום בין המדינות מ-1994.
הגבול הימי בין ישראל למצרים נקבע בעקבות הבוררות הבין-לאומית בנושא טאבה.
הגבול הימי סומן בניצב לגבול היבשתי אך המצרים לא הסכימו לכך וקמה מחלוקת לגבי שטח קטן של כמה עשרות דונמים ימיים.
לאזור זה, המכונה "המשולש הימי", הקפידו ספינות מצריות וגם ספינות חיל הים שלא להיכנס.
בעקבות כך, לאורך שנים, האזור היה מקום עגינתן של ספינות קזינו.
ב-2003 הכריז משרד החוץ הישראלי כי "המשולש הימי" נמצא בתחום מדינת ישראל ומאז משטרת ישראל אוכפת את החוק נגד הימורים בלתי חוקיים המתבצעים באזור זה.
לישראל גבול ימי בים המלח עם ירדן (השטח של צפון מערב ים המלח שנמצא מעבר לקו הירוק נמצא בשליטה ישראלית ישירה אך ללא הכרה בין-לאומית).
בתקופה שבה שהה צה"ל בעומק לבנון לאחר מלחמת לבנון הראשונה וגם בתקופת המערכה ברצועת הביטחון הייתה לישראל שליטה גם על קטעים מהחוף הלבנוני של הים התיכון.
גבון השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מינכן (1972).
היא נעדרה משתי האולימפיאדות הבאות.
את אולימפיאדת מונטריאול (1976) החרימה, כמרבית מדינות אפריקה, במחאה על סירובו של הוועד האולימפי הבינלאומי להשעות את ניו זילנד בעקבות משחק שקיימה נבחרת הרוגבי שלה עם נבחרת דרום אפריקה.
ב-1980 השתתפה בחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
מאז אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) משתתפת גבון במשחקים ברציפות.
לאורך השנים רשמו הספורטאים הגבונים הישגים נמוכים יחסית, שהטוב שבהם היה המקום ה-13 אליו הגיעה אודט מיסטול בהדיפת כדור ברזל באולימפיאדת לוס אנג'לס.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה לראשונה ספורטאי גבוני במדליה אולימפית, לוחם הטאקוונדו אנתוני אובאמה, שזכה במדליית כסף.
גבון השתתפה לראשונה ב בבייג'ינג (2008), כששלחה משלחת של ספורטאי בודד למשחקים.
במשחקי החורף לא נטלה גבון חלק מעולם.
האתלט אותו שלחה גבון למשחקים בבייג'ינג, תיירי מביקה, התחרה במרוץ ל-800 מטר (קטגוריה T54) ובהטלת כידון (קטגוריה F57/58), אך לא הגיע להישגים ספורטיביים משמעותיים ולא זכה במדליה פאראלימפית.
גבולות בתחום הטיפול הנפשי מתייחסים להיבטים שונים המגדירים את מסגרת היחסים הטיפוליים.
היבטים אלו מתייחסים לתפקיד המטפל, למגע בינו לבין המטופל, למרחב אישי, למקום ולזמן, להסדרי תשלום, לקבלת מתנות ולהענקתן, לחשיפה העצמית ועוד.
מסגרת עבודה ברורה של גבולות ביחסים הטיפוליים משמעותית לטיפול מותאם ולהצלחת התהליך.
המטופל יהנה מהיחסים הטיפוליים אם המטפל יוכל להתאים את הגבולות הטיפוליים ליחסים הטיפוליים ולקבוע את העיתוי והמינון שלהם בהתאם לצורכי מטופל.
ההתנהלות מול הגבולות הטיפוליים, מתי הוא מאריך או מקצר את הפגישה, משנה את תדירותה, מתי הוא יוזם או מאפשר מגע, כל אלו תלויים במספר גורמים שיש להתחשב בהם לפני קבלת החלטה.
להתנהלות זו יש השפעה מכרעת על התהליך הטיפולי, היחסים הטיפוליים והצלחת הטיפול.
הגבולות הם כללי בסיס ביחסים המקצועיים.
הם יוצרים כללי התנהגות ומספקים קווים מנחים במצבים של חוסר בהירות שמטרתם להגן על המטופל ולמנוע ממנו נזק.
יתר על כן, גבולות ברורים מסייעים למטופל והמטפל לצפות את הבאות ומייצרים מסגרת עבודה ליחסים הטיפוליים.
חשיבות הגבולות נובעת מהצורך של רוב המטופלים בגבולות, מרכיב משמעותי במניע של רוב המטופלים להיכנס לטיפול.
כמו כן החשיבות נובעת מההבדלים בתפקידים של המטפל והמטופל בהם המטפל נמצא בעמדת כוח כתוצאה מהידע, הכישורים והניסיון.
הבדלים אלו יוצרים תלות ואילו הגבולות מבטיחים למטופל כי המטפל תמיד יפעל בהתאם לאינטרס של המטופל.
יצירה של גבולות הטיפול ושמירה עליהם חשובות להבניית הקשר הטיפולי, וזו אחריותו של המטפל להבטיח כי גבולות אלו נשמרים כדי שכל שהאינטרסים של כל מטופל יישמרו.
התפיסות הקלאסיות התייחסו לגבולות ביחסים הטיפוליים בנוקשות רבה וללא כל גמישות.
גישה זו נבעה מהתפיסה של המטפל כלוח חלק ולכן מעשה שיכיר באדם האמיתי מאחורי דמות המטפל יפגע בתפיסה זו וביחסי ההעברה.
מתוך תפיסה זו כל צורה של הגמשת גבולות היא פסולה והמאמץ להימנע ממנה הוא המעשה הנכון.
גורם משמעותי להתייחסות נוקשה לגבולות היה החשיבה על הסיבות ליחסים מיניים עם מטופלים.
יחסים מזיקים אלו נתפסו כתוצאה מחציה של גבולות, ונדמה היה כי כל הגמשה של גבול היא בגדר מדרון חלקלק אל חציה שהשלכותיה מזיקות.
לכן, יש להימנע מכל צעד של הגמשת הגבולות כי הוא עלול להוביל למעשים שאינם עומדים בסטנדרטים המקצועיים ולפגיעה במטופל.
התפיסה הקלאסית הוגדרה על ידי זיגמונד פרויד, אבי הפסיכואנליזה, המתאר בכתביו גבולות נוקשים מאוד.
עם זאת בתיאורי המקרה שלו הוא מתאר כי העניק למטופלים מתנות, שלח גלויות, השאיל ספרים והפר גבולות רבים.
פרויד לא שמר על הפרדה בין חייו הפרטיים לחייו המקצועיים.
דוגמה לכך הייתה יחסיו עם שנדור פרנצי, מטופל שלו ועמית למקצוע.
הוא ערך איתו פגישות טיפוליות במהלך חופשות שהתקיימו בצעידה משותפת בטבע ובתדירות שונה מהשגרה ובמקביל לארוחות משותפות.
דוגמה נוספת להיעדר הגבולות היא הטיפול שערך פרויד לבתו, אנה פרויד.
חריגות דומות לאלו התקיימו גם אצל תאורטיקנים מרכזיים אחרים כמו מלאני קליין שערכה טיפול במהלך חופשה כשהמטופל שוכב על מיטתה בחדר המלון ודונלד ויניקוט שנתן למטופליו קפה ועוגיות בסיום מפגשים ובמקרים מסוימים חשף את ההעברה הנגדית שלו, אחז ביד מטופלת וכדומה.
מרבית מהתנהגויות אלו אינן מקובלות היום בתחום הטיפול.
תפיסת המטפל כלוח חלק היא תפיסה שמטבעה ניתן לשאוף אליה, אך היא אינה מציאותית ולא יכולה להתקיים.
שנית, לא כל המטפלים הם פסיכואנליטיים.
הטיעונים לטובת גישת הלוח החלק אינם תואמים עם מגוון גישות ותאוריות מתחום הפסיכותרפיה.
בנוסף, הטיעון שכל הגמשת גבולות מובילה לחציה של גבולות וליחסים לא הולמים בין מטפל ומטופל היא מטעה.
יש עדויות משמעותיות לכך שמטפלים יכולים להגמיש את הגבולות ולהימנע מלהיגרר לניצול או לנזק.
תאורטיקנים שונים הטילו ספק בקיומו של מדרון חלקלק.
למרות שיש מוסכמה שתופעה זו אכן קיימת, הם טענו שלפחות חלק מהגבולות ניתן להגמיש בלי לגרום לנזק או ליחסים מיניים.
למעשה הם הדגישו שברוב המקרים הסיכוי לפול למדרון החלקלק הוא נמוך ומאידך קיימות אינספור דוגמאות בהן חצית גבולות הובילה לשיפור בתוצאות הטיפול.
על פי הספרות בת זמננו יש לשקול את האפשרות שמטפלים יכולים לחצות את הגבולות בלי להפר אותם, אבחנה שעשו בשנת 1993 גות'ייל וגאברד.
לפני כן כל חצייה של הגבולות נחשבה להפרה מסוכנת שלהם, ולכן כל חצייה היא מזיקה למטופל ויש להימנע ממנה.
אך עם ההבנה שלנו את הגבולות כיום אנו מבינים שהשמירה הקנאית עליהם אינה אפשרית ויתר על כן, שינוי מסוים בגבולות יכול לקדם את התהליך והיחסים הטיפוליים.
גישה נוקשה שלא מאפשרת כלל גמישות מתוך פחד להפר סטנדרטים מקצועיים או פחד להזיק למטופל, עלולה למעשה להיות בעלת סיכוי גבוה יותר לגרום לו נזק.
אין בנמצא כללים אחידים לכל בנוגע לגבולות שיתאימו לצרכים הייחודיים של כל מטופל ומטופל.
הימנעות מדיון בגבולות שמונעת מהפחד להפר אותם יוצרת סביבה טיפולית סטרילית.
למשל, הימנעות מוחלטת ממגע, מהארכת משך הטיפול או מחשיפת פרטים אישיים יכולה לפגוע ביעילות הטיפול ואף להסב נזק ליחסים הטיפוליים ולמטופל עצמו.
לכן האבחנה בין חציית גבולות והפרתם היא מאתגרת.
מספר גורמים יכולים לסייע למטפל לדעת מתי להגמיש את הגבולות.
ראשית, יש לבחון את הכוונות.
יש לראות את מטרות השינוי והאם הן תואמות למטרות הטיפול שהוסכמו בתחילת התהליך.
המטפל ימנע ממניעים אישיים או ממענה לצרכים האישיים של המטפל.
לדוגמה, חשיפת פרטים אישיים אודות המטפל צריכה לבוא מתוך כוונה לסייע למטופל לאור מטרות הטיפול.
שינוי גבולות מותאם הוא כזה המתקבל בעין יפה על ידי המטופל.
אמנם לא ניתן לצפות מהמטפל לבקש את רשות המטופל לשנות את הגבולות, ולעיתים רצון המטופל הוא מרומז, כשיש ספק או כשהפוטנציאל לנזק למטופל גדול, יש לדון על כך עם המטופל טרם חציית הגבולות.
שינוי בגבולות אסור שיהיו מזיקים, נצלניים, או שלא יעמדו בסטנדרטים מקצועיים.
לצורך כך המטפל צריך לשקול בכובד ראש את הצרכים הייחודים של כל מטופל, את ההיסטוריה האישית והטיפולית שלו, בידיעה שכל מטופל יכול להגיב בצורה שונה לפעולה או מחווה של המטפל.
אפילו כאשר פועל המטפל במחשבה תחילה והתחשבות במאפיינים ובנסיבות של המטופל, יש חשיבות להערכה מחדש של ההשפעה של מעשי המטפל.
לשם כך המטפל צריך לפעול על פי כללי האתיקה וההתנהגות, הקווים המנחים והחוקים והתקנות הנהוגים במקום.
כשיש ספק יבחן המטפל את הדברים בהדרכת עמיתים בעלי ניסיון או בוועדות אתיקה.
כללי האתיקה של המטפלים מסייעים כדי להחליט אם שינוי מסוים בגבולות הוא מקובל או מסייע למטופל.
כללים אלו מנחים את המטפלים להימנע מנזק למטופל ומניצולו ומהם ניתן לגזור את הגבולות הרצויים לטיפול:
פעולה מתוך הסכמה מדעת של המטופל.
יושר לב ועמידה בהתחייבות כלפי המטופל.
כבוד לזכויותיהם של אחרים על ייחודם.
כללי אתיקה אלו נועדו להנחות את המטפלים בקבלת החלטות.
במהותם הם אינם מספקים הנחיות ברורות שיסייעו לכל מצב ודילמה, אלא קווים מנחים אליהם יש לשאוף.
לכן, עקרונות אלו צריכים להיות בבסיס קביעת הגבולות הטיפוליים.
ביטוי מרכזי של גבולות הטיפול הוא המערך הטיפולי או הסטינג שתפקידו לשרת את התהליך הטיפולי.
המערך הטיפולי מחזיק את הטיפול ומאפשר הכלה.
כמו כן, הוא מגדיר את תפקידי המטפל והמטופל.
המערך הטיפולי כולל הגדרות למרכיבים הבאים:
הסדרי זמן - תכיפות המפגשים, משך כל מפגש, התנהלות במועדים מיוחדים
הסדרי תשלום - תעריף, אופן התשלום, כללי תשלום על פגישות מוחמצות
כלל יסוד - עקרון טיפולי מנחה המושפע מהגישה הטיפולית
בגישות הקלאסיות קיימת הקפדה נוקשה על כללי המערך שנקבעים על ידי המטפל.
בגישות עכשוויות קיימת גמישות מתוך תפיסה שיש להתאים את הגבולות הטיפוליים לצורכי המטופל.
קביעת הגבולות נעשית תוך דיון משותף של המטפל והמטופל כאשר לעצם קיומו של הדיון יש משמעות בהבנת צרכיו של המטופל ואבחנה בין צרכים למשאלות.
גבולות אושוויץ הוא ביטוי הנמצא בשימוש מסוף שנות ה-70 ביחס לגבולות הקו הירוק, ומשמש אנשי ימין בישראל כדי להמחיש את גישתם שבגבולות אלה טמונה סכנה קיומית לחיי היהודים במדינת ישראל.
הביטוי קשור ומושפע ממושג אחר העומד בבסיס תפיסת הביטחון של ישראל - גבולות בני הגנה.
הביטוי יוחס באופן מוטעה לשר החוץ ממפלגת העבודה, אבא אבן.
אבן לא השתמש בצירוף "גבולות אושוויץ", אך הביטוי מבוסס על פרשנות של דבריו בינואר 1969 לשבועון הגרמני "דר שפיגל", שהתייחסו לדרישה מישראל לסגת לגבולות ערב מלחמת ששת הימים.
דבריו נאמרו בניסיון להסביר לעם הגרמני את החשש הרב הקיים במדינת ישראל מפני הנסיגה לגבולות 1967:
ידיעות אחרונות פרסם את הידיעה על דבריו של אבן ב-1969 בכותרת: "מפת ה-4 ביוני מזכירה לנו את אושוויץ".
בשנת 1974, מיד אחרי מלחמת יום הכיפורים, התראיין אבן לשבועון "טיים" ואמר: "אילו השתטתה ישראל ונסוגה לגבולות 67, היה עלול להתרחש כאן טבח מכוער יותר מאשר באושוויץ", אך בתחילת 1975 אמר: "בידינו הכוח לקיים מדינה בגבולות 1967 בתוספת תיקונים אסטרטגיים".
בשנת 1979 כבר הופיע הביטוי בכתבות במעריב ובדבר עם ייחוס לאבא אבן, והיה בשימוש בעיתונות תוך ייחוס לאבא אבן גם בשנים שלאחר מכן.
הביטוי צוטט לאורך השנים על ידי חברי ממשלות ישראל וחברי כנסת מהימין (אביגדור ליברמן, עוזי לנדאו, זאב אלקין), וייחסו אותו לאבא אבן, אף שהוא לא השתמש במונח זה במפורש.
בראיון שנתנה סוזי אבן, אלמנתו של אבא אבן, ב-10 ביולי 2010, לתוכנית "רואים עולם" בערוץ 1, סיפרה שאבן תמיד השתומם על ייחוס הביטוי הזה אליו.
מנגד, אבא אבן עצמו שחי עד שנת 2002, לא התבטא מעולם בפומבי נגד הייחוס של הביטוי אליו.
תום שגב העריך כי שמעון ויזנטל שהתגייס להפיץ בעולם את המושג "גבולות אושוויץ" כביטוי לקו הירוק, הצטער אולי על כך שלהבנתו אבא אבן הגה את הביטוי ולא הוא עצמו.הביטוי משמש בשם ספרו של הסוציולוג היהודי-צרפתי שמואל טריגנו: "גבולות אושוויץ: נזקי חובת הזיכרון".
בעקבות הסגר על רצועת עזה מתוארת רצועת עזה בתעמולה האנטי-ישראלית והאוטו-אנטישמית כ"גטו עזה", או "מחנה הריכוז הגדול בעולם", ויש המשתמשים בהשוואה המפורשת "עזה = אושוויץ", ואף בביטוי "גבולות אושוויץ".
גבולי יחזקאל (או גבולות יחזקאל) הם גבולות ארץ ישראל כפי שמתואר בספר יחזקאל.
הגבולות מקבילים לשלושת תיאורי גבולות עיקריים בתנ"ך: הגבולות שהובטחו לאברהם בברית בין הבתרים (ספר בראשית), הגבולות שנאמרו למשה רבנו (ספר במדבר), והתנחלות השבטים (ספר יהושע).
גבולות אלו נמסרו לו בנבואה בין כמה נבואות שעדיין לא התממשו, כגון ירושלים החדשה וכיהון בלעדי של הכהנים בני צדוק לעבודת המזבח.
בגבולות יחזקאל, ארץ ישראל תחולק לשלוש עשרה רצועות, כאשר רוחב כל רצועה מצפון לדרום יהיה 25,000 קנים (שהם כ-75 ק"מ) ואורך הארץ מצפון לדרום יהיה כ-975 ק"מ ואילו גבול מזרח-מערב יתפשט כפי הצורך.
הגבולות כוללים שטח ל, ייצור "תרומיה" ליישוב הכהנים ושאר בני שבט לוי מסביב להר הבית והכנסת שטח "חדש" בצפון ארץ ישראל.
מקור גבולות ה"חדשות" מופיע בנבואתו של יחזקאל בן בוזי.
לפי התנא רבי יהודה הנשיא, נמסרו למשה רבנו.
הרב אלעזר מגרמייזא טען כי גבולות הללו נמסרו כבר ליעקב אבינו ואילו החוקר חיים בר-דרומא מציע כי גבולי יחזקאל הם אותם גבולות עצמם שהופיעו בפרשת מסעי אך בשינויי-שמות בגלל פרק הזמן הארוך שבין תקופת יחזקאל לזו של הכניסה לארץ.
תיאור גבולי יחזקאל ניתן מפי ה' בנבואה ליחזקאל בין שאר נבואות שנמסרו לו ביום הכיפורים בשנת ג'שע"ב בהיותו בארץ בבל;
תיאור גבול הצפון בספר יחזקאל משונה מן התיאור בספר במדבר בכך שחסר אזכור של הר ההר, על בסיס השמטה זה - וגם אזכור על ידי הנביא זכריה - נימק הרב המלבי"ם כי גבול צפון העתידי יימשך (לכיוון צפון) עוד יותר ממה שהיה אף-פעם ועד שיכלול גם הערים צור וצידון.
ואילו לפי החוקר חיים בר-דרומא אין בהוספת ערי צור וצידון כל חידוש כי גבול הצפון נמשך עד הר ארג'יוס.
גבול-הצפוני לארץ ישראל מתוארת כמתחיל מן המערב, החל מים תיכון;
ובפרק מח, הנביא מייעד את רוב תחום הצפון אל שבט דן; .
בפרשנות, התחום הכי צפון בגבולות יחזקאל הוא חמת רבה, שמרחקה מהר הבית נמדדת בכ 422 ק"מ.
וכן הוסבר כי שבט דן יירשו את צור וצידון.
גבול המזרח (נחלה בלי מיצרים)
וברבנו בחיי (בשם הרשב"א) ביאר כי גבולות יחזקאל כולל ירושת כל העולם כולו כדין בן-זכר היורש כל נכסי אביו (ולא כעישור שיורשת נקבה).
ולפי הרב אליעזר מבלגנצי לא יתחלק ארץ עבר הירדן אלא אחר החילוק העיקרי, ואחר כך יטול כל שבט כפי צורכו בארץ גלעד ובארץ הבשן ובכל הארצות שמעבר לירדן ורק כנגד רצועות חלקו בארץ ישראל.
ירושלים החדשה (או ירושלים העתידה או הָעִיר מִיּוֹם ה' שָׁמָּה) היא כינוי שמה של העיר ירושלים שתתחדש ב"עתיד לבוא", בימות המשיח.
על פי נבואות יחזקאל בן בוזי בספר יחזקאל.
בנבואת יחזקאל נרמז באשר לגבולי יחזקאל, שחלק מהעיר יועבר מדרום להר הבית למשכן חדש.
המקור להעברת העיר ירושלים אל שטח חדש מופיע בנבואתו של יחזקאל בן בוזי, שנמסרה לו בהיותו בארץ בבל ביום הכיפורים בשנת ג'שנ"ג.
לפי הנבואה, ירושלים החדשה תהיה עיר עממית של חול (חולין, כמקביל לקודש) בבעלות שבטי ישראל.
פרטי תיאורה מופיע בסופו של ספר יחזקאל.
שינוי מקום העיר נדרש על פי הנבואה בשל קדושתה היתרה של מקום המקדש בירושלים - שיישאר על תילו בחזקת הלווים והכוהנים ואילו עוטף העיר יהיה מקום של חולין.
בניית העיר החדשה (או לפי חלק מהפרשנים כגון המלבי"ם - תזוזה ניסית של חלק מהעיר הקיימת) תתבצע על מנת למנוע את החשש שלשטח המקודש יכנס טמא מבני ישראל, ולהרחיק את שטחי החול החדשים שלה מהר הבית המקודש.
כבר בספר ירמיהו נרמז שמקום העיר מסביב להר הבית יהיה כולו קודש לאל, ולא נחלה לעם.
בין גבולי יחזקאל מתואר, מתוארת ירושלים "כְּמִבְנֵה עִיר מִנֶּגֶב" להר המוריה:
הביטוי "כמבנה עיר מנגב" פורש כמרחק רב ממקום הר הבית; לפי הפרשנות לנבואת יחזקאל, עתידה העיר ירושלים לעבור למקום במרחק ארבעים וחמישה מיל לכיוון דרום של הר הבית, וההעברה תתבצע באמצעות שינויים טופוגרפיים, לפיה תקום ירושלים העתידה מצד מערב לים המלח.
לפי פרטי החזון מבואר שהמקום סביב הר הבית יהיה נחלתם של בני לוי, הכהנים, והכהנים בני צדוק וזאת בהתאם לנבואת יחזקאל אודות חלוקת ארץ ישראל לשנים עשר שבטי ישראל וחלק אחד .
בחזון מבואר כי השטח סביב להר המוריה, יועבר לנחלתם של הכהנים בני צדוק.
השטח מוגדר כ-4,750 (החל מסוף הר הבית) לכיוון דרום וכן לצפון, ו-12,250 קנים למערב וכן למזרח.
שטחם של בני צדוק כלול בשטח הרחב של 25,000 על 25,000 קנים שמוקדשים לכלל הכהנים והלויים.
לירושלים החדשה יהיו שנים עשר שערים כמספר שמות שבטי ישראל ;
פסוקי המקרא מתארים את רצון האל בשל הכשלות העם בטמאם את שטח המקדש וירושלים, בקבורת אנשים תוך העיר - הנחשבת כעיר מוקפת חומה (שלפי הלכות התורה אסור לקבור בו מתים)- כי לעתיד תורחק האוכלוסייה מהר המוריה:
גבולות בני הגנה הוא יסוד בדרישות הטריטוריאליות של מדינת ישראל, לפיו שטחה יאפשר לה להגן על עצמה (בכוחות עצמה) במקרה של התקפה צבאית.
קו גבול בר-הגנה הוא זה התוחם שטח בעל עומק אסטרטגי מספק להצלחת צה"ל במשימת ההגנה במרחב, בסבירות גבוהה.
לפיכך, גבולות בני הגנה משרתים את תפיסת הביטחון של ישראל.
לפי פרופסור יהושע פראוור, התפיסה הצלבנית גרסה שגבולות בני הגנה על ארץ ישראל צריכים להשתרע מסיני מדרום ומרכסי עבר הירדן ממזרח.
בהתאם לכך ביססו הצלבנים את שרשרת המצודות שלהם סביב ארץ ישראל בגבולות אלו.
לאחר מלחמת השחרור תפיסת הביטחון של ישראל הייתה כי הגבול המזרחי אינו "בר הגנה" דיו, ולכן הדוקטרינה הצבאית גרסה שחיוני להעביר במהירות את המלחמה אל שטח האויב.
לדרישה ל'גבולות בני הגנה' ישנה הסכמה נרחבת בישראל.
המושג אומץ גם על ידי ממשלים שונים בארצות הברית, ועל ידי הקונגרס האמריקאי.
המושג רלוונטי במלחמה שבה האיום העיקרי הוא מכוחות יבשה, אך כמעט ולא רלוונטי כאשר האיום העיקרי הוא נשק גרעיני.
גם לנוכח איום טילים ארוכי טווח, ובמיוחד לאחר מתקפת הטילים כאלו על ישראל במלחמת המפרץ, התגברו קולות לפיהם אין כיום רלוונטיות לגבולות בני הגנה.
כתמיכה בהסכמי אוסלו הועלתה טענה כי הממד המדיני שבהסכמי שלום חשוב הרבה יותר לביטחונה של ישראל מאשר עומק אסטרטגי.
מאידך, יעקב עמידרור עמד על רלוונטיות 'גבולות בני הגנה' להשגת משימת ההגנה גם במלחמת טילים: "גם אם קו הגבול עצמו אינו רלוונטי בעידן הטילים, ממדי המרחב שמאחורי הגבול הם שיקבעו את יכולתה של המדינה לפזר את כוחותיה ותשתיותיה כדי לצמצם את פגיעותם...
כך יגדלו סיכוייה למנוע מלחמה.
ולהפך, ככל שהאויב יבחין שקיימת אפשרות מעשית לשתק את יכולת התגובה של ישראל במהלומה הראשונה, כך יגברו הסיכויים שהוא יתפתה להנחית התקפה כזאת".
קיימות דעות שונות בשאלה מהן הגבולות המינימליים שחיוניים למדינת ישראל כיום כדי להגן על קיומה.
כבר ב-1967 הביע ממשל הנשיא לינדון ג'ונסון את עמדתו כי חזרה מיָדית של ישראל למצב ששרר ב־4 ביוני 1967 בטרם פרוץ המלחמה, לא תהווה מרשם לשלום אלא לחידוש מעשי האיבה.
ראשי המטות המשולבים של צבא ארצות הברית התבקשו בתום מלחמת ששת הימים, לחוות דעתם על השטחים המזעריים ביותר שיש להוסיף לישראל מעבר ל, וקבעו שעל ישראל להתייצב לאורך שדרת ההר של יהודה והשומרון ואמרו כי .
ב-1974 הגיעה המכללה לפיקוד ולמטה של צבא ארצות הברית, בתום מחקר שערכה, למסקנה דומה".
'גבולות בני הגנה' במזרחה של הארץ, הן על פי תפיסת הביטחון הישראלית והן בציבוריות הישראלית?
עומק אסטרטגי שמאפשר המרחב הגאוגרפי מנהר הירדן ועד כביש אלון, בשיפולים המזרחיים של שדרת ההר המרכזית לאורך יהודה והשומרון על מנת לשרת שני יעדים:
בשגרה: לנסות ולהרתיע אויב מניסיון פלישה ממזרח ויצירת חיץ למניעת הברחת אמצעי לחימה ולוחמים לשטחי יהודה ושומרון.
בחירום: בהינתן כישלון ההרתעה והתממשות מתקפה יאפשר לצה"ל לבצע את משימת ההגנה בסבירות גבוהה להצלחה.
לפי פרופסור אפרים ענבר ואלוף (במיל') גרשון הכהן, "ירושלים רבתי" הכוללת את גוש עציון מדרום, את מעלה אדומים ומישור אדומים עד ים המלח ממזרח ואת יישובי חבל בנימין מצפון היא "היא נקודה ארכימדית לשליטה ולשימור תנאי הביטחון בארץ ישראל שממערב לירדן".
רצועת הביטחון, שבה שלטה ישראל בדרום לבנון מיוני 1985 ועד לנסיגה לגבול הבינלאומי בשנת 2000, נועדה לספק ליישובי צפון ישראל גבול בר הגנה מירי קטיושות.
גבון משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער גבוני לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער הגבונים היא סמלית.
המשלחת הראשונה של גבון למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שני ספורטאים שהתחרו באתלטיקה.
הספורטאים לא הגיעו להישגים וסיימו במקומות האחרונים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שלושה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפים: אתלטיקה, ג'ודו וטאקוונדו.
המשלחת לא הגיעה להישגים וסיימו במקומות האחרונים.
"גבולות" הייתה תערוכה שנפתחה ב-18 במרץ 1980 במוזיאון ישראל ועסקה בביטויים אמנותיים של מושג הגבול באמנות הישראלית.
התערוכה "גבולות" הוצגה בשנת 1980 במוזיאון ישראל.
התערוכה הציגה יצירות אמנות שנוצרו בישראל בעיקר בשנות ה-70 של המאה ה-20 ועסקו בביטויים פוליטיים, חברתיים ופסיכולוגיים של מושג הגבול בישראל.
על פי סטפני רחום, אוצרת התערוכה, ביטויים כאלו החלו להופיע ביתר שאת החל משנת 1967. רבות מן העבודות היו במדיה אוונגרדית כגון "פעולות" (לימים "מיצג"), מיצב ועוד.
בנוסף, רבות מהן טיפלו במושגים פנים-אמנותיים באופן מקביל לעיסוקן בביטויים פוליטיים החברתיים.
בין העבודות הפוליטיות שהוצגו נמנו יצירות כגון "נגיעה בגבול" (1974) מאת פנחס כהן גן, "יריות ירושלים" (1976) מאת ז'ררד מרקס ו"שטח חיוני" (1976) מאת יהושע נוישטיין.
לצידן עסקו אמנים כאברהם אילת, מיכאל דרוקס ומשה גרשוני בהיבטים אישיים יותר של מושג זה.
מיכה אולמן, גד אולמן, אברהם אילת, ז'ורז'ט בלייה, צבי בן ארץ, ציבי גבע, צבי גולדשטיין, יאיר גרבוז, משה גרשוני, מיכאל דרוקס, פנחס כהן-גן, דליה מאירי, מוטי מזרחי, ז'ררד מרקס, מיכל נאמן, יהושע נוישטיין, יצחק עדי, מנשה קדישמן, עמי שביט, שולי שדה גושן, סרז' שפיצר, יגאל תומרקין
גבולות אושוויץ: נזקי חובת הזיכרון הוא ספר מאת שמואל טריגנו העוסק ביחסי אירופה וישראל על רקע זיכרון השואה.
הספר יצא לאור בצרפתית בשנת 2005 ותורגם לעברית בשנת 2016 על ידי אבנר להב בהוצאת רסלינג.
הספר נכתב על רקע היחס האירופי המורכב לשואה במאה ה-21, הכולל מחד יחס של גינוי לפשעי השואה ואף תחושת אשם מחד ומאידך עוינות כלפי מדינת ישראל שבצורתה הקיצונית באה לידי ביטוי בהשוואת מדינת ישראל לנאצים.
בספר נבחן לעומק היחס האירופי לשואה, היחס למדינת ישראל ומועלות מסקנות הקושרות את יחסי אירופה וישראל ואת יחס אירופה לסכסוך הישראלי פלסטיני, על רקע הקונפליקט האירופי בזיכרון השואה.
הספר מורכב מ-13 חלקים ונספח:
דביר שוורץ כתב בביקורת על הספר: .
גבולות הגיון הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי נתן גושן.
השיר יצא לאור ב-5 באוקטובר 2011 כסינגל השלישי מתוך אלבום הבכורה של נתן גושן, על ידי חברת התקליטים אן אם סי יונייטד.
הסינגל עצמו סוקר על ידי יוסי חרסונסקי, שציין את השיר בחיוב והעניק לו ציון של שלושה כוכבי זהב וחצי מתוך חמישה.
העלה גושן לערוץ היוטיוב שלו את האודיו קליפ הרשמי של השיר, המציג את עטיפת הסינגל.
נכון לספטמבר 2025 לשיר יש למעלה מ-6.9 מיליון צפיות ביוטיוב.
רואי אדם הוציא גרסת כיסוי של השיר ביוני 2024 בעיבודו של נתנאל ששון.
גבולות הוא סרט גמר קצר משנת 2015 שכתבה וביימה דנה לרר.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ירושלים.
זוכה ציון לשבח בפסטיבל ירושלים, זכה בפרס הסרט הטוב ביותר בתחרות הבינלאומית בפסטיבל סרטי הסטודנטים של תל אביב, זכה בציון לשבח מטעם פורום המבקרים, מועמד לפרס אופיר לסרט הקצר הטוב ביותר לשנת 2016.
הסרט מתאר יום על סט צילום מנקודת מבטה של מאיה (נעמי לבוב), שחקנית צעירה אשר מתמודדת עם צילומיי סצנה אינטימית.
הסיטואציה הלא פשוטה מעוררת בה קונפליקטים רבים לגבי הקווים האדומים שלה, הבעלות על הגוף שלה, והשאלה, איפה עובר הגבול?
הסרט נכתב במהלך לימודיה של לרר באוניברסיטת תל אביב, הוא הופק בתמיכת ובסיוע של קרן רבינוביץ וקרן בלבטניק.
בשנת 2016 זכה הסרט בפרס הראשון במסגרת התחרות הבינלאומית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי לסרטי סטודנטים.
הסרט היה מועמד לפרס אופיר של האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה לסרט הקצר הטוב ביותר, 2016.
זכה לציון לשבח בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בירושלים, ובציון לשבח מטעם פורום המבקרים.
גבול קמבודיה–תאילנד הוא הגבול הבין-לאומי המפריד בין קמבודיה לתאילנד.
אורך הגבול הוא 817 ק"מ, והוא מתחיל ממשולש הגבולות עם לאוס בצפון קמבודיה ומסתיים במפרץ תאילנד בדרום-מערב קמבודיה.
הגבול מתחיל בצפון קמבודיה במשולש הגבולות עם תאילנד ולאוס בפסגת הרי דאנגקרק , ואז פונה לכיוון מערב.
ביציאה מאזור ההרים, הגבול פונה דרומה-מערבה בצורת קשת רחבה, ומדי פעם נמצא על הנהרות סוואי צ'ק , סיסופון , פרום הוט (Phrom Hot) ובוריי מונגקול .
לאחר מכן, הגבול ממשיך דרומה, בחלקו לאורך הרי קארדאמום , ומסתיים בחוף מפרץ תאילנד בדרום-מערב קמבודיה.
קטע אחרון זה עובר קרוב מאוד למפרץ, ומייצר רצועה ארוכה ודקה של שטח תאילנדי.
אזור הגבול עבר היסטורית הלוך ושוב בין אימפריות קמר ותאיות שונות.
משנות ה-60 של המאה ה-19, צרפת החלה לבסס נוכחות באזור, בתחילה בקמבודיה המודרנית ובווייטנאם, ומאוחר יותר בלאוס, כאשר המושבה של הודו-סין הצרפתית נוצרה ב-1887. ב-1867, נכתבה אמנה פרנקו-תאילנדית אשר נתנה ריבונות לתאילנד על אזורי באטאמבאנג ואנגקור.
ב-1896, בורמה הבריטית וצרפת הסכימו להשאיר את ממלכת סיאם (השם דאז לתאילנד) כמדינת חיץ בין מושבותיהם.
עם זאת, צרפת המשיכה להתרחב על חשבון סיאם, סיפוח צפון קמבודיה ב-1904, ולאחר מכן באטאמבאנג, סריי סיסופון, מחוז סיאם נאקון וסיאם ריפ ב-1907, תוך ויתור על העיירה טראט לממלכת סיאם.
הגבול הקמבודי-תאילנדי המודרני הוגדר לאחר מספר אמנות בין צרפת לממלכת סיאם ב-1867–1907. בעקבות הפלישה להודו-סין על ידי יפן ב-1940, הוחזרו האזורים האלו לתאילנד.
עם זאת, שטחים אלו הוחזרו חזרה לצרפת ב-1946, בעקבות כניעת האימפריה היפנית תבוסתה של יפן.
קמבודיה קיבלה עצמאות ב-1953, ושתי המדינות מנהלות מאז מערכת יחסים שברירית.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, התחיל סכסוך לגבי מקדש פראה ויהאר, השוכן בצמוד לגבול בהרי דאנגקרק .
ב-1962, הועבר התיק לידי בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ), שפסק לטובת קמבודיה, אולם תאילנד הביעה הסתייגויות מהתוצאה.
באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, התרחש מחלוקת גם לגבי בעלות על האי קו קוט.
סכסוכים אלו הופסקו אחרי שקמבודיה נבלעה בסדרת עימותים פניימים ונשלטה על ידי הקמר רוז'.
כתוצאה מכך, אלפי פליטים חצו את הגבול.
ועדת גבולות הוקמה ב-1995 בניסיון להסדיר את הנושאים בדרכי שלום.
עם זאת, הוועדה עשתה התקדמות מועטה מדי ותחום הגבולות עדיין נמצא במחלוקת בין קמבודיה לתאילנד.
ב-23 ביולי 2025 סכסוך הגבול סביב המקדש פראה ויהאר והיא התלקח מחדש.
אראניאפראטהט , תאילנד – פויפט, קמבודיה
האט לק, תאילנד – קו קונג, קמבודיה (מחסום צ'אם יאם)
צ'ונג ג'ום, תאילנד – או סמך , קמבודיה
צ'ונג סה נגאם, תאילנד – אנלונג וונג, קמבודיה
באן פקרד, תאילנד – פשאר פרום פאלין, קמבודיה (מחסום פרום)
באן לאם, תאילנד – דאונג לם, קמבודיה (מחסום דאונג)
בתוך גבול רוש, החומר המקיף מתפזר ויוצר טבעות פלנטריות, בעוד שמחוץ לגבול, החומר נוטה להתלכד.
רדיוס רוש תלוי ברדיוס של הגוף הראשון וביחס צפיפויות הגופים.
המונח נקרא על שמו של אדוארד רוש , האסטרונום הצרפתי שחישב לראשונה את הגבול התאורטי הזה ב-1848.
גבול רוש חל בדרך כלל כהתפוררות של לוויין עקב כוחות גאות ושפל הנגרמים מהגוף הראשי, הגוף שסביבו הוא סובב.
מספר לוויינים, טבעיים ומלאכותיים כאחד, יכולים להקיף בגבול רוש מכיוון שהם מוחזקים יחד על ידי כוחות שאינם כבידה.
עצמים המונחים על פני השטח של לוויין כזה יוסרו על ידי כוחות גאות ושפל.
לוויין חלש יותר, כמו כוכב שביט, עלול להתפרק כשהוא עובר בגבול רוש.
מכיוון שבתוך גבול רוש, כוחות הגאות והשפל עולים בגודלם על כוחות הכבידה, אף לוויין לא יכול להחזיק בצורתו המקורית.
ולראיה, כמעט כל הטבעות הפלנטריות הידועות ממוקמות בגבול רוש.
(יוצאים מן הכלל הם טבעת E וטבעת פויבה של שבתאי.
ייתכן ששתי טבעות אלו עשויות להיות שרידים מדיסקת הספיחה הפרו-פלנטרית של כוכב הלכת שלא הצליחה להתלכד לירחים, או להפך, נוצרו כאשר ירח עבר בגבול הרוש שלו והתפרק.)
גבול רוש אינו הגורם היחיד שגורם לשביטים להתפרק.
פיצול על ידי לחץ תרמי, לחץ גז פנימי ופיצול סיבובי הם דרכים אחרות עבור שביט להתפרק תחת לחץ.
גבול המרחק שאליו יכול לוויין להתקרב מבלי להתפרק תלוי בקשיחות הלוויין.