tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אבו סמרה הצהיר בראיון כי האחים המוסלמים במצרים לא הצליחו ליישם את חוקי השריעה וכי הוא תומך בהחלפת ממשלתו של מורסי, אך בד בבד קרא למרד אם הוא יודח בכוח.
החל מספטמבר 2013 הוא קרא להפגנות והתנער מפעולותיהן של קבוצות ג'יהאד בסיני.
אבו סמרה טען כי "נוצרים רודפים אותו".
בנוסף מתנגד לחזרתם למצרים של יהודים ישראלים, צאצאי יהודי מצרים.
לדבריו, לפי חוקי השריעה יהודים צריכים להיהרג על ידי מוסלמים.
עוד טען כי הוא מתנגד לארגון "אנסאר בית אל-מקדיס, השלוחה של המדינה האסלאמית בסיני, אך תומך בג'יהאד נגד לא-מוסלמים.
מוחמד א-רביעי אל-יאמי הוא כדורגלן סעודי המשחק בעמדת השוער בקבוצת אל-הילאל מליגת העל הסעודית ובנבחרת ערב הסעודית.
א-רביעי גדל במחלקות הנוער של אל-אוח'דוד ואל-אהלי.
ב-2 באוגוסט 2018 הושאל עד לתום עונת מליגת העל הסעודית.
הוא ערך שש הופעות ליגה במדי המועדון במהלך תקופת ההשאלה.
אל-בורייכאן היה חלק מסגל נבחרת ערב הסעודית בגביע אסיה 2019 ובטורניר הכדורגל בטורניראולימפיאדת טוקיו בשנת 2021.
ב-14 בנובמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3-0 על נבחרת ג'מייקה במשחק ידידות.
מוחמד אבו ניל הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת השוער בבני סכנין.
אבו ניל נולד בכפר אעבלין, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית.
גדל במחלקת הנוער של בני סכנין, בשנה הראשונה שלו בגיל הנוער הפך לשוער הראשי של קבוצתו אשר שיחקה בליגת העל לנוער שסיימה בסיום עונת 2018/2019 במקום ה-3 בטבלה.
בתאריך 14 בספטמבר 2020 עוד בהיותו שחקן נוער ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בני סכנין בליגת העל.
ב-1 באוגוסט 2021 הושאל למכבי בני ריינה בליגה לאומית והיה שותף להעפלה הראשונה בתולדותיה של מכבי בני ריינה לליגת העל.
לאחר סיום העונה בליגה הלאומית היה אבו ניל מועמד לשוער העונה באתר ONE, כששמר תשע פעמים על רשת נקייה וקבוצתו ספגה הכי מעט (28).
ב-20 ביוני 2022 האריך את השאלתו לעונה נוספת במכבי בני ריינה.
בעונת 2024/2023 היה מועמד לשוער העונה בליגת העל במדי בני סכנין שסיימה בפלייאוף העליון.
בעקבות פציעתם של דניאל פרץ וניב אליאסי צורף אבו ניל לסגל הנבחרת האולימפית של ישראל לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024), אולם לבסוף אליאסי החלים ואבו ניל נגרע מהסגל.
מוחמד-עלי פרדין (בפרסית: محمدعلی فردین, 4 בפברואר 1931 - 6 באפריל 2000) היה שחקן, במאי קולנוע ומתאבק בסגנון חופשי איראני בולט.
פרדין נולד וגדל באזור עני בדרום טהראן.
הוא היה הבכור מתוך שלושה ילדים.
לאחר שהוא סיים את לימודיו בתיכון, פרדין הצטרף לחיל האוויר והפך למתאבק בסגנון חופשי בשנות העשרים שלו.
הוא זכה במדליית כסף באליפות העולם בהיאבקות ב-1954 והגיע למקום הרביעי באליפות ב-1957.
פרדין היה שחקן ראשי פופולרי בקולנוע האיראני והיה ידוע בכינוי "מלך הלבבות", לאחר שהופיע בתפקיד ראשי בסרט איראני בעל אותו שם (Soltane Ghalbha).
הוא התפרסם בשנות ה-60. עבור האיראני הממוצע, הוא היה דמות הרואית ששימשה כאלטרנטיבה לכוכבי קולנוע שלא הגיעו מאיראן.
הוא לרוב לוהק לתפקידים של הבחור העני הקשוח עם לב זהב שזוכה בבחורה בסוף.
לאחר המהפכה האיראנית ב-1979, הוא כיכב רק בעוד שני סרטים, "Bar Faraz -e- Asemanha" ו-"Barzakhiha".
הוא גם שיחק בסרט הבוליוודי "Subah-O-Sham" שיצא ב-1972.
פרדין הוחרם מלעבוד כמעט לחלוטין לאחר המהפכה האיראנית.
הוא יכול היה לשחק רק בסרט אחד, "The Imperilled" (Barzakhiha), אשר יצא ב-1982 וגרם לחרם עליו.
הסרט "The Imperilled" בוים על ידי איראג' חאדרי ושיחקו בו כוכבים מלפני המהפכה.
עם סיפור פטריוטי על התנגדות לפלישה זרה, זו הייתה הזדמנות בשביל פרדין והשחקנים האחרים לחדש את הקריירות שלהם באווירה של לאחר המהפכה.
הסרט היה להיט והפך לסרט האיראני המרוויח ביותר בכל הזמנים.
אבל הוא הוחרם במהרה וכתוצאה מכך השחקנים הוחרמו מלעבוד.
פרדין מת כתוצאה מדום לב ב-6 באפריל 2000 בגיל 69. ברדיו ובטלוויזיה המדיניים, אשר נשלטו על ידי הממסד האסלאמי, התעלמו באופן כללי מהחדשות על מותו.
הוא נקבר בבית הקברות בהשט-א-זהרה בטהראן.
יותר מ-20,000 אנשים השתתפו בלוויה שלו.
מוחמד אבו רומי הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת החלוץ בהפועל באר שבע מליגת העל.
מוחמד אבו רומי זכה עם קבוצת הנוער של קריית שמונה בגביע המדינה לנוער שניצחו את מכבי חיפה 3-0, אבו רומי כבש צמד הגמר ויאיר מרדכי קפטן הקבוצה כבש את השער השלישי
אבו רומי נולד בטמרה למשפחה ערבית-מוסלמית.
גדל במחלקות הנוער של הפועל חיפה, מכבי חיפה, מ.כ.
נווה יוסף ועירוני קריית שמונה.
ב-8 בנובמבר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של עירוני קריית שמונה, בהפסד 0–1 למכבי נתניה במסגרת המחזור ה-12 בליגת העל הישראלית לעונת 2022/2023.
ב-1 בדצמבר 2023 כבש את שער הבכורה במסגרת המחזור העשירי של הליגה הלאומית לעונת 2023/2024 בתוספת הזמן בדקה ה-95, לאחר שנכנס כמחליף בדקה ה-63, והעלה את קבוצתו ליתרון 0–1 שהפך לשער ניצחון.
אבו רומי נכלל כחלק מהסגל נבחרת ישראל עד גיל 21. נכלל בסגל הנבחרת לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2023.
אחיו התאום הוא כדורגלן נוער שהושאל למכבי אחי נצרת, הישאם אבו רומי, שנפצע קשה בתאונת דרכים עקב דריסת רכב פרטי, בעת שחצה את הכביש הראשי בכפר הולדתם טמרה בדרכו לאימון ב-2022.
אשתיאני גויס לצבא האיראני () בשנת 1979 ולחם במלחמת איראן-עיראק.
בשנת 1980, החל ללמוד ב בטהרן.
בשנת 1982 הוא סיים את לימודיו והוצב ביחידת הכוחות המיוחדים מספר 23. בשנת 1984 או בתחילת 1985, הוא מונה לשמש כמדריך באקדמיה לקצונה, ככל הנראה על רקע ניסיונו במלחמת איראן-עיראק ובמאבק נגד בדלנים כורדים, מיליטנטים, בכורדיסטן האיראנית מאבק הידוע באכזריותו, מעצרים נרחבים והוצאות להורג ללא משפט הוגן.
לאחר סיום מלחמת איראן-עיראק ב-1988, אשתיאני סיים תואר שני בנושא ביטחון ולאחר מכן קיבל תואר דוקטור בנושא הגנה ב
משנת 1999 עד 2005 שימש אשתיאני כסגן מפקד כוחות היבשה של הצבא ומ-2005 עד 2008, סגן מפקד כללי של הצבא.
בשנת 2013 החל את דרכו בחיל החימוש, ומ-2019 עד 2021 מונה למפקד חיל החימוש.
קודם לתפקיד סגן הרמטכ"ל של איראן ב-2 ביולי 2019, בעקבות צו של המנהיג העליון עלי חמינאי והוא החליף את מיג'ור גנרל (אלוף) אטאוללה סאלחי.
אשתיאני מונה לתפקיד שר ההגנה, על ידי הנשיא ראיסי ולאחר אישור האספה המייעצת האסלאמית, הוא נכנס לתפקיד ונכנס לתפקידו ב-25 באוגוסט 2021. לאחר ההודעה על כניסתו לתפקיד, אשתיאני הקים "מפקדה כלכלית" כדי לתאם ולרכז את יכולות משרד ההגנה לפעילות עסקית ומסחרית יעילה יותר.
מההודעה שנמסרה על כך נראה שהכוונה לרכז ולשכלל את יכולות התפקוד של משרד ההגנה, לנוכח הסנקציות של ארצות הברית.
אשתיאני מרבה להתבטא בענייני השעה, הנוגעים לביטחונה ומעמדה של איראן.
בשנת 2020 הטילה ארצות הברית סנקציות אישיות על אשתיאני, שעה שהיה אז סגן מפקד המטה הכללי של ארתש.
מוחמד אבו חשיש הוא כדורגלן ירדני המשחק בעמדת המגן השמאלי בנפט אל-וסט.
אבו חשיש התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל באל-בקעה.
בשנת חתם בסלט ואחרי שנתיים חתם באל-ויחדאת בה זכה באליפות הראשונה בקריירה שלו.
ב-10 בינואר 2023 חתם בא-זוורא מליגת העל העיראקית עד לסיום העונה.
ב-10 ביולי 2023 חתם באל-עהד מליגת העל הלבנונית.
במהלך העונה חזר לעיראק וחתם בנפט אל-וסט.
מוּחַיְיבִּיבּ (; בתעתיק מדויק: מחיביב, בהגייה לבנונית: מְחַיְבִּ֫יבּ) הוא כפר קטן בנפת מרג' עיון בדרום לבנון השוכן קרוב לגבול ישראל–לבנון במרחק של כ-5 ק"מ מקיבוץ יפתח וכ-6 ק"מ מקיבוץ מלכיה.
אדוארד הנרי פאלמר ציין כי מקור השם ב"נבי מוחייביב", במשמעות הנביא מוחייביב, קרי הנביא אהוב, בהתייחס אולי למקאם בנימין.
רוב בתי הכפר הושמדו במסגרת התמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל.
בשנת 1881 תיארה מפת הקרן לחקר ארץ ישראל את הכפר כ"כפר קטן מסביב לאבן בשם 'נבי', שבו כשבעים מוסלמים, ואשר ממוקם על ראש הרכס, עם זיתים ואדמה לעיבוד; יש שני בורות מים בכפר".
בשנת 2024, במסגרת התמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל, התרחש בכפר קרב מוחייביב, ובמסגרתו חטיבת הזקן (חטיבה 8) פוצצה את בתי הכפר שבהם היו אמצעי לחימה רבים.
לפי ניתוח תצלומי לוויין שנערך בדצמבר 2024, במהלך המלחמה נהרסו לחלוטין כ-53% מהמבנים בכפר (211 מבנים מתוך 395), וכ-1% נהרסו חלקית (5 מבנים).
מוחמד-חוסיין דאדרס (בפרסית: محمدحسین دادرس; תעתיק מדויק: מחמדחסין דאדרס; נולד ב-1961) הוא קצין איראני בדרגת בריגדיר המשרת בתפקיד סגנו של המפקד העליון של צבא איראן והוא חבר בסגל ההוראה של אוניברסיטת הפיקוד והמטה של הצבא.
בשנת 1979, דאדרס התקבל לאוניברסיטה לקצונה "אימאם עלי"
במהלך מלחמת איראן–עיראק דאדרס היה קצין בחיל הרגלים.
הוא שירת בשדות הקרב כ-10.5 שנים, נפצע מספר פעמים (נכה מלחמה בשיעור של 55%), התקדם בתפקידי הפיקוד ואף פיקד על דיוויזיית 64 (אורמיה).
בין השנים 2001–2005 דאדרס כיהן כסגן מפקד כוחות הקרקע של הצבא ובהמשך 2005–2008 היה מפקד חיל הרגלים של הצבא ובין 2008–2016 הוא כיהן כמתאם ראשי של הצבא.
ב-5 בנובמבר 2017 דאדרס מונה על ידי המנהיג העליון של איראן, לסגן מפקד הצבא.
בנוסף, הוא חבר ב"מועצת הארגונים הביטחוניים של איראן", הכוללת את תעשיות ההגנה, תעשיות האוויר והחלל, וארגונים נוספים הקשורים לצבא.
כמו כן, הוא מרצה וחבר בסגל ההוראה של אוניברסיטת הפיקוד והמטה של הצבא.
דאדרס הוא בוגר האקדמיה הצבאית של חיל הרגלים האיראני,
הוא בעל תואר דוקטור לניהול אסטרטגי מאוניברסיטת ההגנה הלאומית.
דאדרס פרסם באיראן שני ספרים:
בנוסף, הוא פרסם מספר מאמרים בכתבי עת בינלאומיים ובפרסומים מקומיים.
תג חזה של אוניברסיטת ההגנה האיראנית
תג חזה של צבא איראן
תג המטה המשותף של צבא איראן
מוחמד אבו ח'מיס הוא כדורגלן ערבי-ישראלי בעל דרכון פלסטיני המשחק בעמדת הבלם במכבי אחי אכסאל.
אבו ח'מיס התחיל את הקריירה שלו בקבוצות הילדים של הפועל נצרת עילית.
בספטמבר חתם בהפועל מגדל העמק במדיה שיחק ארבע עונות והיה שותף לעליה שלה לליגה א' צפון.
בקיץ חתם במכבי דלית אל-כרמל, אך כעבור כמה חודשים חזר למגדל העמק.
בינואר חתם בואדי א-ניס מליגת העל הפלסטינית.
ב-24 בפברואר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה הבינלאומית בתיקו 1–1 נגד אל-ג'זירה (ירדן) במסגרת מוקדמות ליגת האלופות האסיאתית.
בהמשך הקריירה שיחק בהילאל אל-קודס, שבאב אל-ח'ליל וג'בל מוכאבר.
בקיץ חזר לליגה הישראלית כאשר חתם בהפועל מגדל העמק.
שנה לאחר מכן חתם במכבי אחי אכסאל.
ב-16 ביוני 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פלסטין בניצחון 0-6 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
מֻחַמַּד בֶּן עַבְּד אַל-כַּרִים אַ(ל) שַׁהְרַסְתַּאנִי היה היסטוריון של דתות, היסטוריוגרף, מלומד אסלאמי, פילוסוף ותאולוג פרסי.
ספרו, "כיתאב אל-מילאל וא-ניחל" ("ספר הכתות והאמונות") היה אחד החלוצים בפיתוח גישה אובייקטיבית ופילוסופית ללימודי דתות.
מעט מאוד דברים ידועים על חייו של א-שהרסתאני.
הוא נולד בשנת 1086, בעיירה שאהריסטאן, (ח'וראסאן, מחוז בפרס) שם רכש את השכלתו המסורתית המוקדמת.
מאוחר יותר, הוא נשלח לנישאפור, שם למד תחת מסטרים שונים שהיו כולם תלמידיו של תאולוג האשעריה (מת ב-1085).
ב-1177 קיים א-שהרסתאני את מצוות העלייה לרגל למכה, ובדרכו חזרה עצר בבגדד ולימד במשך שלוש שנים בבית הספר האשערי היוקרתי, הניזאמיה.
לאחר מכן, הוא חזר לפרס שם עבד כנאיב (סגן) בממשלו של אחמד סנג'ר, השליט הסלג'וקי של ח'וראסאן.
באחרית ימיו חזר א-שהרסתאני להתגורר בעיר הולדתו, ייתכן שהדבר נבע מהאירועים הטרגיים שהובילו ללכידתו של סנג'ר על ידי האוע'וז בשנת 1153. הוא נפטר בנובמבר של אותה שנה.
א-שהרסתאני בולט ברצונו לתאר בצורה האובייקטיבית ביותר את ההיסטוריה הדתית האוניברסלית של האנושות.
הדבר בא לידי ביטוי בחיבורו המונומנטלי "כיתאב אל-מילאל וא-ניחל" ("ספר הכתות והאמונות"), המציג את נקודות המבט הדוקטרינריות של כל הדתות והפילוסופיות שהיו קיימות עד זמנו.
הוא דן במועתזילה, בשיעה ב"אנשי הספר" (יהודים ונוצרים) בזורואסטריות, במניכאיזם, בעובדי הכוכבים הצאבים ובדתות של הודו.
כמו-כן הוא מתפלמס עם הדעות של פילוסופים היוונים שאת דעותיהם הוא הכיר מתוך כתביו של אבן סינא.
הספר היה אחד המחקרים השיטתיים המוקדמים ביותר על דת, והוא ידוע בסגנונו הלא פולמוסי ובגישתו המדעית.
הספר תורגם לאנגלית ב-1842, ומהדורה זו תורגמה גם לגרמנית באמצע המאה ה-19. תרגום לצרפתית של הספר נערך בחסות אונסק"ו (Livre des religions et des sectes.
מחשבותיו הפילוסופיות והתאולוגיות של א-שהרסתאני באו לידי ביטוי ביצירותיו העיקריות האחרות, הכוללות:
"ניהאית אל-אקדאם פי עלם אל-כלאם" (نهاية الإقدام في علم الكلام, "קץ היוזמה בתחום התאולוגיה") – מציג דיונים תאולוגיים שונים ומראה את גבולות התאולוגיה המוסלמית (כלאם).
"מצארעת אל-פלאספה" (مصارعة الفلاسفة, "המאבק עם הפילוסופים") – מבקר את הדוקטרינות של אבן סינא על ידי הדגשת כמה טיעונים אסמאעילים מוזרים על חלוקת הישויות.
"מפאתיח אל-אסראר ו-מצאביח אל-אבראר" (مفاتيح الأسرار ومصابيح الأبرار, "מפתחות הסודות ומנורות הצדיקים") – מבוא לקוראן וכולל פרשנות מלאה על שני הפרקים הראשונים של הקוראן.
א-שהרסתאני היה בין אלה שנמשכו ל"הטפה החדשה" (דעוה ג'דידה) שיזם חסן-י סבאח, האסמאעילי ומייסד מימי הביניים.
הטפה זו ביקשה להפיץ את הרעיון שהאנושות זקוקה תמיד להוראה חסינה מטעויות ואלוהית, שיכולה להינתן אך ורק על ידי מדריך שמונה על ידי אלוהים.
א-שהרסתאני ניסה לשמור זאת בסוד, אך הדבר נחשף על ידי תלמידו אל-סמעני.
יצירותיו כוללות פרשנות של הקוראן החדורה בטרמינולוגיה של האיסמאעיליה, שבה הוא רמז להמרתו על ידי "עבד אלוהים אדוק" שלימד אותו כיצד למצוא את המשמעות האזוטרית (באטן) של הקוראן.
ב"מצארעת אל-פלאספה" (המאבק עם הפילוסופים) שלו, א-שהרסתאני מבקר את אמונתו של אבן סינא שאלוהים הוא הגורם המחייב את העולם באופן בלתי רצוני, והוא גם תומך בתזה האיסמעילית לפיה אלוהים הוא מעבר להוויה ואי-הוויה.
מוחמד עוני מוחמד אבו רמדאן היה איש עסקים פלסטיני שכיהן כשר לתכנון ופיתוח מנהלי בממשלת פיאד השלישית, בממשלת חמדאללה הראשונה ובממשלת חמדאללה השנייה.
אבו רמדאן נולד בעיר עזה בשנת 1953 בתקופת הממשל המצרי ברצועה למשפחה מכובדת ומוכרת ברצועה.
אחיו מאג'ד אבו רמדאן שימש כשר הבריאות בממשלת מוסטפא ואחותו חנא אבו רמדאן משמשת כקונסולית הכללית של הרשות הפלסטינית באיסטנבול.
אבו רמדאן קיבל את התואר הראשון שלו במנהל עסקים מאוניברסיטת סירקיוז בניו יורק, ארצות הברית.
הוא היה חבר במועצת המנהלים של הרשות המוניטרית הפלסטינית, סגן יושב ראש מועצת המנהלים של מרכז הסחר הפלסטיני, ומאז 2014 הוא חבר במועצת המנהלים של Ooredoo, יושב ראש המועצה הרגולטורית של משק המים הפלסטיני ובקבוצת Amar.
ב-15 באפריל 2024 מונה מחדש לכהן כחבר במועצת המנהלים של קרן ההשקעות הפלסטינית.
מוחמד פהאד סברי עבד א-רחמן א-שלאלדה הוא משפטן ואקדמאי פלסטיני, שכיהן מאפריל 2019 עד מרץ 2024 כשר המשפטים בממשלת אשתייה.
א-שלאלדה נולד ב-1955 בעיירה סעיר שהייתה באותה תקופה תחת שלטון ירדן.
הוא השלים לימודי בגרות בחברון בשנת 1974. למד תואר ראשון במשפטים באוניברסיטאות ברשות הפלסטינית, וקיבל ב-1983 תואר שני באותו תחום וב-1987 תואר דוקטור במשפט בינלאומי מהפקולטה למשפט בינלאומי של בבאקו, אזרבייג'ן.
התזה המרכזית שלו בתואר השני הייתה "מדיניותה ופעילותה של התנועה הציונית – הפרה בוטה של עקרונות המשפט הבינלאומי".
בין השנים 1988-2019 עבד מוחמד כעורך דין.
במקביל, הוא כיהן כדיקן מכללת אל-רחמה לבנות בחברון בשנים 1990-1995, והיה מרצה וראש החוג למדעי החברה, הוא כיהן גם כסגן דיקן אקדמי של ברמאללה בשנים 1995-1996. בנוסף, עבד כמרצה במספר אוניברסיטאות ובהן: אוניברסיטת אל-קודס, אוניברסיטת פוליטכניק פלסטין, האוניברסיטה הפתוחה אל-קודס ו.
הוא התמנה לדיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת אל-קודס בשנים 2005–2011, ולדיקן הפקולטה למשפטים באוניברסיטת אל-אסתקלאל בשנים 2011–2013.
בין השנים 2004-2019 כיהן כמנהל המכון הפלסטיני למשפט הומניטרי בינלאומי וזכויות אדם.
הוא מונה לכהן כשר המשפטים בממשלה הפלסטינית השמונה עשרה בראשות מוחמד אשתייה באפריל 2019 והמשיך בתפקידו עד תום כהונתה ב-31 במרץ 2024. במסגרת תפקידו כשר המשפטים הוא הפך ב-31 ביולי 2019 לחבר במועצת התיאום העליונה לתחום המשפט, וב-16 באוגוסט 2023 המשיך להיות חבר במועצה לאחר השינויים שנערכו בה.
במהלך כהונתו, טען כי הרג מחבל שביצע פיגוע דקירה בירושלים הוא פשע ש"נכלל תחת ההגדרה של פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות".
ב-2017 הוא חיבר ספר בשם 'המשפט ההומניטרי הבינלאומי', הוא דובר ערבית, אנגלית ורוסית, נשוי ומתגורר ברמאללה.
מוחמד אבו ענזה הוא אתלט ערבי-ישראלי-בדואי.
אבו ענזה הוא בן למשפחה בדואית.
יש לו ששה אחים ואחיות.
בן דודו הוא הכדורגלן מוראד אבו ענזה.
הוא מתאמן באגודת אתלטי הנגב.
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכה במדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.53 שניות, אחרי דונלד סנפורד (47.22 שניות) וערן סיבוני (48.08 שניות).
בנוסף, סיים במקום שביעי בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.13 שניות.
באליפות ישראל בקרב עשר שנערכה ביוני סיים במקום רביעי בתוצאה של 2,694 נקודות.
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.17 שניות, לפני ערן סיבוני (48.51 שניות) ודור קולביץ (48.59 שניות).
בנוסף, סיים במקום רביעי בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.97 שניות, ובמקום חמישי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:56.21 דקות.
באליפות ישראל בקרב עשר שנערכה במרץ זכה במדליית ארד בתוצאה של 4,877 נקודות, אחרי סמיון ברודסקי (6,262 נקודות) ואורי זיסמן (5,853 נקודות).
באליפות ישראל שנערכה ביוני זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.42 שניות, אחרי עומרי שיף (48.20 שניות) ולפני ערן סיבוני (48.50 שניות).
בנוסף, סיים במקום שישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.03 שניות.
באליפות ישראל בקרב עשר שנערכה באפריל זכה במדליית ארד בתוצאה של 4,225 נקודות, אחרי סמיון ברודסקי (6,406 נקודות) ורומן שרגייב (5,176 נקודות).
באליפות ישראל שנערכה ביוני זכה במדליית ארד בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.61 שניות, אחרי נועם ממו (47.63 שניות) וערן סיבוני (48.28 שניות).
בנוסף, סיים במקום תשיעי בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.10 נקודות.
באליפות ישראל שנערכה ביולי זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.00 שניות, אחרי נועם ממו (47.57 שניות) ולפני ערן סיבוני (48.07 שניות).
בנוסף, סיים במקום שביעי בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.04 נקודות.
באליפות ישראל שנערכה ביוני זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.48 שניות, אחרי ערן סיבוני (48.22 שניות) ולפני איוון אנדריינקו (49.45 שניות).
באליפות אירופה לאומות שנערכה במריבור שבסלובניה ביוני קבע יחד עם שני זכאי, עומרי שיף וגל נתנאל שיא ישראל חדש של 3:24.04 דקות בריצת שליחים 4x400 מטר משולב.
מוחמד א-נפס א-זכייה הוא כינויו של אבו עבד אללה מוחמד בן עבד אללה בן אל-חסן בן אל-חסן בן עלי (أبو عبد الله محمد بن عبد الله بن الحسن بن الحسن بن علي).
היה צאצא של הנביא מוחמד, דרך בתו פאטמה.
הוא נודע בכישוריו המרשימים בנאום, בהתנהגותו הנעימה ובמבנה גופו המרשים.
הוא הוביל את "מרד העלווים" נגד הח'ליף העבאסי אבו ג'עפר אל-מנסור, ונהרג בקרב, בפאתי העיר אל-מדינה, ב-6 בדצמבר 762.
מוחמד היה צאצא דור חמישי של עלי בן אבי טאלב, הח'ליף הרביעי, ואשתו פאטמה שהייתה בתו של הנביא מוחמד (דור שישי).
על פי מסורת אחת בזמן שנהרג, הוא היה בן חמישים ושלוש, כלומר נולד ב-709, ועל פי מסורת אחרת הוא היה בן ארבעים וחמש כשנהרג, כלומר נולד ב-717.
מוחמד היה אדם בעל מבנה גוף גדול וחזק, כהה עור ובין כתפיו היה כתם שחור.
מוחמד היה אדם מאמין שהרבה להתפלל ואף לצום, ובשל כך משפחתו ראתה בו איש קדוש וקראו לו בשם "מהדי".
חכמי משפחת אבי טאלב ראו בו נפש זכה, והוא זכה לכינוי שבו נודע "מוחמד א-נפס א-זכייה (محمد النفس الزكية; תרגום לעברית: מוחמד (בעל) הנפש הזכה) .
הוא נטה לתפיסת עולם של התרחקות מהחברה, והוא ואחיו איברהים העדיפו לחיות במדבר ולא להתקרב לשליטים ולמושלים.
בשל מוצאו, רבים מהעלווים (חסידי עלי) ראו בו דמות מעוררת השראה והאמינו שהוא נועד לתהילה.
בשל הקשר שלו לעלי ולנביא מוחמד הוא היווה איום על הסדר הפוליטי הקיים.
כאשר עלה לשלטון אבו אל-עבאס אל-צפאח, החליף הראשון לבית עבאס, חששו מוחמד ואחיו אברהים שכצאצאי עלי השלטון ירדוף אותם, והם "נעלמו" במדבר ובמקומות רחוקים.
אבו ג'עפר אל-מנסור, הח'ליף השני, שעלה לשלטון ב-754, אכן ראה בהם איום על שלטונו, ואז הם ברחו לתימן, ומשם להודו.
משנרגע המצב הם חזרו לאל-מדינה ונעלמו שם, אך אל-מנסור חיפש אותם.
הם החליטו למרוד באופן גלוי בשלטון, אך נפרדו - מוחמד נשאר במדינה ואילו איברהים יצא לבצרה.
ב-758, עצר אל-מנסור את אחיהם עבדאללה, אך הוא סירב לגלות את מקום הימצאם.
בתחילת 762 עצר אל-מנסור את בני הדודים והאחיינים שלהם, אך משלא הצליח לגלות את מוחמד הגלה אותם לכופה, שם סבלו, ורבים מהם מתו בכלא.
על פי המסורת העבאסית, ניסה אל-מנסור להגיע להבנות עם מוחמד ושלח לו מכתב, ובהמשך אף נערך משא ומתן, אך הם לא הצליחו להגיע לפתרון של שלום.
חוקרים מודרניים מטילים ספק באותנטיות של המכתבים, וטוענים שהם נכתבו כדי לייפות את ההיסטוריה העבאסית.
בפועל שלח אל-מנסור כוח צבאי למדינה, בראשות בן דודו עיסא בן מוסא אל-עבאסי (عيسى بن موسى) כדי להכניע את מוחמד.
עיסא כתב לזקני מדינה והבטיח להם הבטחות, כדי שיעברו לצדו, ואכן כך קרה.
רבים נטשו, ורק מעטים נשארו עם מוחמד א-נפס א-זכייה.
על אף נחיתותם המספרית, מוחמד א-נפס א-זכייה וחבריו יצאו להילחם נגד הצבא העבאסי.
במחקר שפרסם עמיקם אלעד ב-2015 מתואר א-נפס א-זכייה כ"חסר יכולת ויהיר, בעל חלומות משיחיים".
מוחמד נהרג ביום שני אחר הצהריים, ביום הארבע עשר בחודש הרמדאן, דצמבר 762, ונקבר בבית הקברות "אל-בקיע" במדינה.
תמימותו של א-נפס א-זכייה דיכאה את האפשרות שצאצאי הנביא מוחמד יעלו לשלטון.
חלק מחסידיו לא קיבלו את דבר תבוסתו ומותו, מאחר שהאמינו שהוא המהדי שלהופעתו חיכו.
עם זאת, בראייה היסטורית חשיבות המרד הייתה בעצם הטלת הספק בסמכות העבאסית ובמיוחד כי הוא נתמך גם על ידי מספר אימאמים סונים חשובים וביניהם: אבו חניפה אל-נועמאן ומאלכ אבן אנס, שהתנגדו לשלטון בית עבאס.
לאחר מותו פתח אחיו איברהים את המרד בבצרה וגם הוא נהרג, אך המרד בבצרה היה איום צבאי חמור יותר על הצבא העבאסי.
מוחמד א-נאסר הוא פוליטיקאי תוניסאי שכיהן כנשיא בפועל של תוניסיה, במשך 91 ימים, מיום מותו של הנשיא אל-באג'י א-סבסי ב-25 ביולי 2019 ועד שהעביר את הנשיאות לקייס סעיד ב-23 באוקטובר 2019. מאז 2014, הוא גם היה נשיא אספת נציגי העם ומנהיג מפלגת השלטון נידא תוניס.
קודם לכן, הוא כיהן כשר הרווחה בשנות ה-70 וה-80 תחת הנשיא חביב בורגיבה וכן בשנת 2011 בשתי ממשלות מעבר.
מוחמד א-נאסר קיבל דיפלומה ממכון הלימודים הגבוהים בתוניס ודוקטורט במשפט חברתי מאוניברסיטת פריז 1, פנתיאון-סורבון .
עבודת התזה שלו עסקה בארגון העבודה הבין-לאומי ובפיתוח המשפט החברתי בתוניסיה ובלוב.
בתחילת דרכו, בין השנים 1963–1964, שירת א-נאסר בדירקטוריון של יוניצ"ף ובמכון המחקר של האו"ם לפיתוח חברתי (1966–1972).
הוא היה הנציב הכללי של המשרד לעובדים תוניסאים מעבר לים (1973–1974), עמד בראש ועידת התעסוקה העולמית (1976) ובראש הלשכה לענייני חברה של הליגה הערבית (1980–1983).
בין השנים 1991 ו-1996 הוא שימש כמתאם הקבוצה האפריקאית בארגון הסחר העולמי ועמד בראש המשלחת הקבועה של תוניסיה לאומות המאוחדות בז'נבה.
משנת 2000 הוא עבד כרואה חשבון בתחום האחריות החברתית התאגידית ויועץ בינלאומי.
בשנת 2005 הוא הפך למתאם של אמנת האו"ם העולמית בתוניסיה.
בנוסף לקריירה הבינלאומית שלו, מילא מוחמד א-נאסר מספר תפקידים פוליטיים בתוניסיה.
הוא כיהן כמושל העיר סוסה בין השנים 1972–1973 וכשר לענייני חברה פעמיים: בין השנים 1974–1977 ובין השנים 1985-1979. לאחר המהפכה התוניסאית ב-2011 הוא מונה שוב לשר לענייני חברה בממשלותיהם של מוחמד ע'אנושי ואל-באג'י א-סבסי.
בפברואר 2014 הוא הצטרף למפלגת נידא תוניס והפך לסגן הנשיא שלה.
ב-4 בדצמבר 2014 הוא נבחר לנשיא אספת נציגי העם בתוניסיה כשקיבל 176 קולות מתוך 217 אפשריים, והפך לנשיא הראשון של בית הנבחרים לאחר אימוץ חוקת תוניסיה משנת 2014. ב-31 בדצמבר, לאחר שא-סבסי הפך לנשיא הרפובליקה, הוא ירש אותו כראש מפלגת נידא תוניס זמני.
זמן קצר לאחר מותו של א-סבסי ב-25 ביולי 2015, הודיע א-נאסר כי בהתאם לחוקה, הוא מכהן כעת כנשיא בפועל.
על פי החוקה התוניסאית, נשיא בפועל רשאי לכהן בתפקידו לכל היותר במשך 90 יום, אך הרשות לבחירות הקדימה את התאריך ל-15 בספטמבר כדי להבטיח שיורש קבוע ייכנס לתפקידו עד 23 באוקטובר.
מוחמד א-נאסר נשוי לסירן מונסטרה , אזרחית נורווגית מברגן.
הם הכירו כשהיו סטודנטים בפריז והם נשואים למעלה מ-60 שנה.
בסוף יולי 2019, דווח כי בריאותו של א-נאסר לקויה.
מדליית זהב של "העבודה" (Gold Labour Medal).
בלגיה: עיטור מסדר לאופולד ברמת "גרנד קורדון".
צרפת: אות "קצין בכיר" (Grand officer) של מסדר ההצטיינות הלאומי (National Order of Merit).
גרמניה: עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
חוף השנהב: אות "קצין בכיר" (Grand officer) של המסדר הלאומי של חוף השנהב (National Order of the Ivory Coast).
בריטניה: אביר, מפקד כבוד במסדר האימפריה הבריטית.
אבו עבדאללה מוחמד אבן מוסא אל-ח'ווארזמי היה מתמטיקאי, אסטרונום וגאוגרף פרסי-מוסלמי.
אל-ח'ווארזמי נולד בעיר חיווה שבמדינת ח'אנות חיווה באזור ח'ווארזם, הנמצאת כעת באוזבקיסטן.
זמן מה לאחר מכן עברה משפחתו לאזור בגדאד, שם יצר אל-ח'ווארזמי את עיקר כתביו, בשנים 813–833. עיקר עבודתו המדעית נכתבה בערבית, שפת המדע בסביבתו של אל-ח'ווארזמי, אך שפת האם שלו הייתה פרסית.
מושג האלגוריתם קרוי על שמו, ומקורו בשיבוש שמו בתרגום הלטיני של השם אל-ח'ואריזמי ל-Algorithmi (ככל הנראה שיבוש בתעתיק שנגרם מהחלפת האות خ-ח', באות ج-ג, ולאחר מכן החלפת האות ز-ז באות ذ-ד' -שבשפות אירופיות נהגית כ-th וכך אל-ח'ואריזמי הפך ל אל-גורית'מי).
בנוסף תרם תרומה משמעותית לפיתוח תחומי מדע נוספים: טריגונומטריה, אסטרונומיה, גאוגרפיה וקרטוגרפיה.
גישתו השיטתית לפתרון משוואות הביאה לפיתוחה של האלגברה, מילה שמקורה בשם ספרו משנת 830, "חיסאב אל-ג'אבר ואל-מוקאבלה" (חשבון ההשלמה וההקבלה) .
אף שתרומתו העיקרית נבעה ממחקר מקורי, הוא תרם גם לאיסוף וסידור של הידע הקיים בתחומי התמחותו, ממקורות יווניים, הודיים, יהודיים ואחרים.
בין השאר הביא להפצת השימוש בספרה אפס ובספרות המוכרות לנו היום (ספרות הודיות-ערביות).
הוא אף כתב חיבור על לוח השנה היהודי שהוא המקור הקדום ביותר הידוע כיום שמזכיר את כללי הדחיות (בגרסת ארבעה שערים הבבלית) ותקופת רב אדא.
בנוסף, פיתח ח'ואריזמי את מחקריו של תלמי בגאוגרפיה (כתב היד של ספרו בנושא זה התגלה בשנת 1878), וגם פיקח על עבודתם של 70 גאוגרפים שיצרו את המפה הראשונה של העולם (כפי שהיה ידוע באותה עת).
במחקריו האסטרונומיים עסק באצטרולב ובשעון השמש.
התרגום ללטינית של עבודתו הגיע לאירופה והשפיע במידה מכרעת על התפתחות המדע שם.
ספר האלגברה שלו שימש עד המאה ה-16 כספר העיקרי לנושא זה באוניברסיטאות אירופה.
על שמו נקרא מכתש אל ח'ואריזמי על הירח.
מוחמד אבו תריכה הוא כדורגלן עבר מצרי ששיחק בעמדת הקשר בעיקר באל-אהלי ונבחרת מצרים.
אבו תריכה נחשב לאחד מגדולי הכדורגלנים המצרים בכל הזמנים ולאחד השחקנים הבולטים בכדורגל האפריקאי בעשור הראשון של המאה ה-21.
אבו תריכה התפרסם כאשר במשחק מול נבחרת סעודיה במסגרת גביע אפריקה לאומות 2008 הבקיע גול, ומיד לאחר מכן הוריד את חולצת הנבחרת שלו וחשף חולצה עליה היה כתוב "מזדהה עם עזה", כאשר בתקופה זו רצועת עזה היה נתונה תחת מצור ישראלי.
פעולה זו תרמה לפופולריות של אבו תריכה ברחוב העזתי בפרט ובעולם הערבי בכלל.
ב-20 בדצמבר 2013 הודיע על פרישה ממשחק פעיל בגיל 35.
מוחמד אל-אדריסי היה קרטוגרף, גאוגרף ונוסע ערבי תושב סיציליה בחצרו של רוג'רו השני, מלך סיציליה.
אל-אדריסי נולד בסאוטה שבצפון אפריקה (כיום טריטוריה של ספרד), שהייתה תחת שלטון מוסלמי, למשפחה של צאצאי מוחמד.
התחנך בקורדובה ולאחר מכן בפלרמו.
לבקשת המלך רוג'רו השני, ערך אל-אדריסי בשנת 1154 מפה של העולם הידועה בשם , אשר עותקים וגרסאות שלה שימשו במשך מאות שנים ימאים, בהם כריסטופר קולומבוס.
למפת העולם הדו־ממדית שהכין חיבר אל-אדריסי נספח מבאר בשם "נזהת אלמשתאק פי אחתראק אלאפאק" ("עינוג הכמיהה לחדור עד אופקים"), שנקרא בלטינית בשם Opus Geographicum).
הנספח כולל פרק על ארץ ישראל, המתאפיין בין היתר בהקפדה על ציון מרחקים בין המקומות.
תיאור ירושלים שבו נוקט אדישות לכיבוש הצלבני.
תוכנה גאוגרפית של מעבדות קלארק בארצות הברית נקראת על שמו של אל-אדריסי.
במילון התרופות שחיבר ישנם שקיעים של מסורת לשון עברית המראה זיקה למסורת הערבית של הרס"ג ושל אסכולת פרשני ספרד הקדמונים.
מוחמד אבן אל-חַנַפיָה הוא בנו של הח'ליף המוסלמי הרביעי, עלי בן אבי טאלב ואחת מנשותיו ח'אולה בנת ג'עפר, שכונתה "החנפיה", על שם שבטה, בַּנוּ חנפיה.
בניגוד לאימאמים השיעים השני והשלישי – חסן בן עלי וחוסיין אבן עלי, שהיו בניה של פאטמה זהרה, בתו של מוחמד, לא נהנה אל-חנפיה משושלת יוחסין מכובדת שכזאת ולכן מנהיגותו לא הייתה מקובלת על רוב השיעים.
במהלך תקופת ח'ליפותו של אביו עלי, שימש אל-חנפיה כאחד המפקדים בצבאו, ונלחם לצידו במלחמות נגד המתנגדים לשלטונו של עלי, מבית אומיה.
כתבים שיעים שונים מייחסים לאל-חנפיה אומץ ויכולת ביטוי (שירש מאביו), אדיקות דתית ונוכחות מרשימה.
במסורות שיעיות שונות מסופר כי בקרבותיו של עלי, הוא הציב את אל-חנפיה בראש צבאו, ואילו את חסן וחוסיין הציב מאחור והגן עליהם, משום ש"הם בניו של הנביא" ואל-חנפיה "הוא בני".
אל-חנפיה אינו נחשב לאימאם על ידי השיעים (שכן אינו מצאצאיו של הנביא מוחמד), אולם הוא דמות חשובה בהיסטוריה השיעית מאחר שהוא שימש כמנהיגה (בתואר) של מרידה נגד הח'ליפים האומיים.
אל-מוח'תאר, שהנהיג את המרידה שפרצה בכופה (כיום בעיראק) ב-686, הכריז על חנפיה כמהדי ו"בנו של היורש", שישיב את הצדק לעולם האסלאמי.
מוח'תאר פנה לשיעים לנקום את דמו של חוסיין, אולם רבים מהם סירבו, ביניהם בנו של חוסיין, עלי בן חוסיין, האימאם השיעי הרביעי.
נראה כי אל-חנפיה עצמו לא נקט כמעט כל תפקיד אקטיבי במרידה, וסירב לקבל את התואר, לכן כאשר המרד דוכא בהצלחה על ידי השלטונות, הם לא פגעו בו.
הוא נפטר ב-700. תומכיו טענו כי הוא לא נפטר אלא מסתתר בהרים סביב מכה, וכשישוב יכונן שלטון צדק בעולם.
משמעותה העיקרית של המרידה הייתה תחילתה של מסורת שיעית, לפנות לצאצאיו של עלי בדרישה כי ינהיגו אותם, במקום השלטון של הח'ליפים הסונים, שנחשבו למושחתים, לא צודקים ואוטוקרטים בעיני השיעים.
אל-חנפיה נחשב לאדם הראשון שהוכרז עליו כי הוא המהדי, אם כי הוא לא טען לתואר בעצמו.
נראה כי הוא גם זה שחנך את מושג ה"היעלמות" של המהדי, שייחסו מאמיני כתות שונות למתחזים למהדי.
מֻחַמַּד אל-בַּאקִר אִבְּן עַלִי (ערבית: محمد الباقر) היה האימאם השיעי החמישי, נולד בשנת 676 במדינה.
היה ממגבשי אסכולת המשפט השיעית (הג'עפרית), והיה אחראי לקיבוצם של רבים מהחדית'ים השיעיים.
מוחמד הוא בנם של עלי אבן חוסיין, ופאטמה בנת חסן.
הוא היה האימאם הראשון ששושלת היוחסין ממוחמד, הגיעה אליו משני הוריו.
חדית' שיעי ידוע מספר כי אחד מידידיו האדוקים של מוחמד בשם ג'ביר אבן עבדאללה, שמע מהנביא כי הוא יפגוש את בנו (צאצאו) בשם מוחמד אבן עלי אבן חוסיין, מוחמד ביקש למסור לו דרישת שלום.
יום אחד, כשג'ביר הזקן ביקר בביתו של עלי אבן חוסיין, ראה ילד קטן; כששאל מיהו, ענה עלי כי זהו בנו מוחמד, שיהיה האימאם אחריו.
ג'ביר נישק את רגלו של הילד מוחמד, ומסר לו את דרישת השלום של הנביא מוחמד.
לטענת מקורות שיעים שמו נובע מדמיונו לנביא מוחמד בתכונותיו, וכבר מגיל צעיר ידע מוחמד לענות על קושיותיהם הדתיות של המאמינים.
כשגדל, היו לאל-באקר שדות וגנים למכביר, אך למרות זאת הוא נהג לעבוד, לאכול ולשוחח עם העובדים הפשוטים.
כמו כן נחשב לאדם נדיב במתן הזכאת.
בראיית השיעים, אל-באקר היה מאמין אדוק, אדם אמין שקיים את הבטחותיו, גלוי לב, טהור מבחינה רוחנית, ואהוב על כולם.
מקורות שיעיים מסוימים גם מייחסים לו יכולות ניסיות (בדומה לאימאמים אחרים).
תקופתו של אל-באקר כאימאם התנהלה בשקט יחסי עבור הקהילה השיעית, מאחר שהח'ליפים האומיים התמקדו באיומים אחרים ליציבות שלטונם, ובייחוד כוחם העולה של בית עבאס.
חששם של האומיים היה מוצדק, שכן ב-750, במהלך תקופתו של אל-באקר כאימאם השיעים, הצליחו העאבסיים להפיל את שלטונם.
מוחמד אל-באקר ניצל שלווה זו, והקים בתי ספר ללימוד האסלאם ותאולוגיה על פי הראייה השיעית.
לטענת היסטוריונים שיעים, עד מותו של האימאם, בבתי הספר שהוקמו בהוראתו, למדו 25,000 תלמידים.
הוא גם היא אחראי לקיבוצם של 400 ספרי חדית'ים שיעיים, וכתבים אסלאמיים שעסקו בתכונות האל, איכויות חכמי הדת, ונשמת המאמין.
כינוי השיעים את מוחמד, "אל-באקר" (חושף האמת, מגלה הסודות), נובע מהלמדנות הרבה שמיוחסת לו: על פי השקפתם הוא בחן את הידע האנושי, והגיע לאמת, כך שניתן יהיה להפיץ אותה ברבים.
השיעים מייחסים למוחמד אל-באקר אמירות רבות, להלן חלק מהן:
"המאמינים שלנו נחלקים לשלושה סוגים: אלה שמאמינים בנו אך תלויים באחרים; אלו שדומים לזכוכית, שעסוקים בדימוים החיצוני; אולם הסוג הטוב ביותר הם אלו שדומים לזהב, ככל שהם סובלים יותר, הם זוהרים יותר".
"שיא השלמות הוא בהבנה מצוינת של הדת, סבלנות בעתות קשות וניהול החיים בהתאם לאמצעים של כל אדם, במידה הנכונה".
"זכרו את חטאיכם הקודמים בחרטה עמוקה, ובחתירה למחילה".
בראיית השיעים, הח'ליפים הסונים חששו מהתגברות השפעתו של אל-באקר, ובדומה לשאר האימאמים, מוחמד אל-באקר הורעל למוות (על ידי משיחת רעל על אוכף סוסו), על פי הוראת הח'ליפים.
הוא נקבר במסגד ג'נת אל-בקי שבמדינה, שמהווה כיום מוקד עלייה לרגל בקרב השיעים.
מוחמד אחמד אבן סייד עבדאללה שכונה בידי הבריטים לעיתים גם "המהדי המשוגע" (12 באוגוסט 1844 - 22 ביוני 1885) היה מנהיג מוסלמי בסודאן האנגלו-מצרית.
הוא הכריז על ג'יהאד וגייס צבא לאחר שהכריז על עצמו כמהדי ב-1881, והוביל מלחמת שחרור מוצלחת נגד הכיבוש הצבאי העות'מאני-מצרי.
הוא נפטר זמן קצר לאחר שחרורה של ח'רטום, והמדינה שיסד נכבשה מחדש ב-1899.
מוחמד אחמד נולד ב-1844 באי דיראר על הנילוס בסמוך לדונגולה שבצפון סודאן, לבונה סירות עני, משפחתו הייתה חסרת יחוס אך אחמד עצמו טען שמוצאו מן האשרף- צאצאיו של הנביא מוחמד.
משפחתו עברה לח'רטום בניסיון למצוא פרנסה טובה יותר, וכל אחיו של מוחמד נכנסו לעסקי בניית הסירות, בדומה לאביהם.
מוחמד בחר במקום זאת להתמקד בלימודים דתיים, בדומה לסבו שהיה מנהיג דתי.
האב נפטר בגיל צעיר ואחמד נאלץ לדאוג לגורלו.
למן נעוריו דבק מוחמד אחמד בקנאות בדת האסלאם.
תחילה למד את הקוראן בח'רטום וקרארא, ולאחר מכן הפך לתלמידו של השייח' מוחמד שריף.
דבקותו של אחמד בדת, צניעותו והכריזמה שהפגין, כל אלה הביאו לו מספר חסידים, שאיתם פרש ב-1871 לאי אבא שעל הנילוס הלבן.
שם הקים מסגד ועסק בהטפות דתיות, בעודו חי חיי צניעות קיצוניים בשוחת בוץ על שפת הנילוס.
הוא זכה במהרה למוניטין מכובד בקרב הקהילה המקומית, כנואם וכמיסטיקן.
הוא הטיף לחזרה לעקרונותיו של הנביא מוחמד, ולקיום התפילות והמצוות בהתאם לציווי הפשוט בקוראן.
כל אותו הזמן עדיין נחשב מוחמד אחמד לתלמידו של השייח' שריף.
הקרע בין המורה לתלמידו אירע בעקבות מקרה פעוט: שייח' שריף ערך חגיגה לכבוד מילת בנו, במהלכה הכריז כי בזמן החגיגות הוא מבטל את האיסורים הדתיים על ריקודים ושירה, מוחמד אחמד התקומם על פסיקה זאת וקבע שלאיש אין סמכות לבטל את החוק האלוהי.
עוד מחה אחמד על ההתרופפות המוסרית שחלה בדור הנוכחי.
כאשר שמע שייח' שריף על התנהגותו החצופה של תלמידו, הוא זימן אותו לפניו ונזף בו קשות, למרות תחינותיו של אחמד למחילה הוא גורש בבושת פנים מן המסדר הדתי.
זמן מה לאחר מכן, מששב להתרפס בפני מורו לשעבר, כינה שריף את אחמד בכינוי המעליב "דנגלווי ארור".
העלבת מוצאו של אחמד סתמה את הגולל על יחסיו עם שריף.
אחמד העביר את נאמנותו לשייח' קורישי, יריבו של שריף, ועזב את האי אבא לעיירה מסאלאמייה.
בהתכחשותו לרבו יצר לעצמו אחמד מוניטין של צדיק הלוחם ברשע ובעיוות, רפורמטור דתי שינקה את האסלאם האמיתי מן השחיתות שדבקה בו בדורות האחרונים.
השמועה אף גרסה כי אחמד גם יילחם בעוולות שתושבי סודאן סופגים מידי השליטים העות'מאנים-מצרים.
אחמד שם לב כי בכל פעם שהופיע אדם שנראה מלומד והיטיב להתבטא, התושבים היו מכריזים עליו כ"מהדי המושיע", ומצפים ממנו לגאולה.
השימוש בשמו של המהדי נועד להקנות אופי דתי ואוניברסלי למרידה.
בקרב הסונים, שעמם נמנה מוחמד אחמד, העיסוק במהדי גואל העולם הוא שולי (ביחס לשיעה).
לאחר נדודיו חזר אחמד לאי אבא והפעם חזר כמנצח ב-1881. תשורות שקיבל חילק אחמד לעניים.
אז הכריז מוחמד אחמד על עצמו כ"מהדי המצופה" (אל-מהדי אל-מונתזר), החל לגייס את צבאו, וקרא לג'יהאד נגד השלטון הכובש הטורקי הכופר.
עם מותו של השייח' קורישי עברה לאחמד נאמנותם של חסידיו והוא הפך למנהיג מסדר דתי גדול.
בעת הזאת הצטרף אליו בן ברית חדש, שיכולותיו הארגוניות סייעו להצלחת המרידה ובהמשך יהפכוהו ליורשו של אחמד, עבדאללהי אבן מוחמד איש דרפור.
עם הכרזת הג'יהאד החל אחמד לגייס תומכים ברחבי סודאן, הוא נסע שוב לקורדפון וקיבל שם את תמיכת השבטים, שאף הבטיחו לו לוחמים בבוא העת.
עם התפשטות הקנוניה הגיע הדבר לאוזניו של מורו לשעבר של אחמד - השייח' שריף.
שריף, עדיין נעלב מבגידת תלמידו לשעבר, הזהיר את השלטון המצרי.
לאחר דחיות רבות שמקורן בחוסר רצונו של המשטר להתעמת החליט מושל מצרים ראוף פאשה לאסור את איש הדת הסורר.
שליח שלטון נשלח לאי אבא על מנת לזמן את מוחמד אחמד לחקירה בח'רטום.
השליח התקבל בפני אחמד בסבר פנים יפות, כך כאשר טען השליח שעל אחמד לצאת מיד לח'רטום התרגז המהדי וצעק "בשם אללה אני אדון הארץ הזאת ולעולם לא אלך לח'רטום להצדיק את עצמי" השליח המפוחד נסוג ומרד המהדי החל.
כדי להבין את הצלחת מרידתו של ה"מהדי", יש להבין את מעורבותה של בריטניה במצרים, ששלטה בצפון סודאן החל מ-1820. ב-1869 נפתחה תעלת סואץ, וכדי להגן על המעבר הימי החשוב, בריטניה הייתה מעוניינת בהגברת השפעתה במצרים.
ב-1873 הממשלה הבריטית תמכה בתוכנית של ועדת החוב האנגלו-צרפתית, לקחת אחריות על ניהול ענייניה הכספיים של מצרים, לאור בזבזנותו של שליט מצרים איסמעיל פאשה, שגררה את מדינתו לחובות, ומכירת זכויות להפעלת תעלת סואץ.
המעורבות הבינלאומית לא הייתה מקובלת על מצרים רבים, שבסופו של דבר הכריחו את איסמעיל לוותר על כיסאו לטובת בנו תאופיק ב-1877. צעד זה גרם לאי-יציבות פוליטית במצרים בשנים הבאות.
כדי לכסות את בזבזנותו הרבה, חשוב היה לאיסמעיל להפיק רווחים מסודאן, ועל כן הוא מינה את צ'ארלס גורדון למושלה הכללי של סודאן ב-1877. גורדון פעל לסיום סחר העבדים, ששלט עד אז בכלכלה הסודאנית.
לפני הגעתו של גורדון, שבעה מתוך שמונה שחורים היו עבדים למיעוט ערבי קטן; והאפריקאים המקומיים היוו 80 אחוזים מהאוכלוסייה.
מדיניותו של גורדון הייתה אפקטיבית, אולם ההשלכות לכלכלה הסודאנית היו קשות ביותר, והערבים החלו במהרה לראות בהן לא שחרור מעבדות, אלא מסע צלב אירופי נגד מעמדם העליון של המוסלמים והערבים בסודאן.
עם עזיבתו של איסמעיל את תפקיד שליט מצרים, התמיכה בגורדון ירדה באופן דרמטי.
גורדון המותש התפטר מתפקידו כמושל סודאן בתחילת 1880, וחזר לקהיר.
המדיניות שהתווה ננטשה במהרה על ידי המושלים החדשים, אולם הכעס על המיעוט הערבי השולט לא פג.
למרות חששם של המצרים מהמצב המתדרדר בסודאן, סירבו הבריטים להתערב.
ברור היה כי גרוש השליח יחייב את השלטון בנקיטת צעדים נגד המהדי.
כדי להתכונן לכך גייס אחמד את ראשוני לוחמיו.
ואכן בתוך זמן קצר שלח השלטון המצרי משלחת צבאית לאי אבא על מנת לאסור את המהדי.
המשלחת הורכבה משתי פלוגות לוחמים שהגיעו לאי בעזרת ספינה ממונעת, באוגוסט 1881 יצאו שתי הפלוגות ללא תאום ביניהם על מנת לאגף את צבא המהדי, בגלל חוסר כישרונם הצבאי של מפקדי הכוח ירו הפלוגות זה על זה, המהדי הצטרף לקרב והביס את כוחות הממשלה.
אחמד עצמו נפצע קלות בקרב אך הסתיר את פציעתו.
כדי להימנע ממאסר, אחמד ותומכיו עזבו את האי אבא בתהלוכת ניצחון וצעדו לקורדופאן המרוחקת במרכז-מערב סודאן.
זמן קצר לפני הצעדה מינה אחמד את יורשיו, למקרה שימות ארבעה ח'ליפים כמו שמינה הנביא מוחמד בזמנו.
הח'ליף הראשי היה עבדאללה, שאכן ירש את מקומו.
בקורדופאן גייס ה"מהדי" תומכים נוספים, רבים מהם מקרב השבטים המקומיים.
מוחמד אבן עבדאללה גם כתב למנהיגי שבטים סודאניים רבים כדי לזכות בתמיכתם, או לפחות בנקיטת נטרליות מצידם.
הוא גם נתמך על ידי סוחרי העבדים, שהיו מעוניינים לחזור למעמדם המשפיע, כפי שהיה לפני הרפורמות של צ'ארלס גורדון.
בתשעה בדצמבר 1881 התרחש הקרב השני בפיקודו של מוחמד אחמד.
1400 חיילים בפיקודו של מושל פשודה רשיד ביי נהרגו מן המארב על ידי חיילי המהדי.
שמו של המהדי הגיע לכל רחבי הארץ והמרד הפך לאיום ממשי על שלמות המשטר.
כוחותיו הטילו מצור ממושך על העיר אל-אוביד בירת קורדופן במרכז סודאן, והרעיבו אותה עד שנכנעה.
אש המרד פרצה סימולטנית במחוזות שונים של סודאן ובכלל זאת בדרפור ובדרום.
גובי מס נרצחו ורק מספר מוצבים מבודדים שמרו על הנוכחות המצרית בסודאן.
בינתיים במצרים עצמה פרצה מרידה כנגד השלטון הבריטי-טורקי שעשק עת אוצר המדינה.
ממשלת בריטניה הפגיזה את נמלי אלכסנדריה וחייליה פלשו לעיר.
בכך למעשה שעבדה בריטניה את מצרים.
חיילי הצבא המצרי נלקחו בשבי והושמו במאסר.
זמן קצר לאחר מכן החליטו השלטונות הבריטיים במצרים לחדש את הניסיון לדכא את המרד בסודאן.
לצורך דיכוי המרד שוחררו חיילים וקצינים מצרים ממחנות השבויים ונשלחו, לעיתים בשלשלאות, לסודאן.
חיילים אלו היו כמובן חסרי כל מוטיבציה להילחם וחלקם אף ערקו בדרך.
הכוח המצרי הובל על ידי הקצין הבריטי גנרל ויליאם היקס, בתשעה בספטמבר 1883 יצאו כוחותיו של היקס אל אום דורמן במטרה לחבור לכוחותיו של מושל דרפור - הקצין האוסטרי פון סלאטין.
מצב הכוח היה כה נואש, עד כי רבים מן החיילים המצרים העדיפו לערוק לשורותיו של המהדי ולא להסתכן במוות בטוח.
ב-3 בנובמבר 1883 תקף צבא של 40 אלף לוחמים סודאנים חמושים באלפי רובים את המשלחת הצבאית באזור אל עובייד.
הכוח המצרי-בריטי, שסבל ממחסור במים ומשחיקה בעקבות סדרת התכתשויות עם לוחמי המהדי התפורר והושמד כמעט לחלוטין.
רק כ- 500 חיילים מצריים מתוך כ-7000 נמלטו משדה הקרב, וכל הקצינים הבריטים נהרגו בקרב.
לאור חוסר עניינם של הבריטים באזור, הם החליטו בדצמבר 1883 לסגת מסודאן.
הבריטים שהמשיכו להחזיק במספר ערים צפוניות ובנמלי הים האדום הורו לצ'ארלס גורדון לשוב לח'רטום ולארגן את נסיגת צבא המצב המצרי והאזרחים הבריטים מהמקום.
גורדון הגיע לעיר הבירה הסודאנית בפברואר 1884, ב-15 במרץ מרדו השבטים שמצפון לח'רטום והצטרפו אל מרד ה"מהדי", חסמו את הנהר לתנועת ספינות וניתקו את הטלגרף שחיבר בין ח'רטום לקהיר.
במאי נכנעה ברבר, וח'רטום הפכה למבודדת לחלוטין.
ב-12 בנובמבר החלו כוחותיו של מוחמד אחמד להפגיז את ח'רטום באש תותחים ולהתקרב לעיר הודות לירידת מפלס המים בתעלות שהקיפו אותה.
החיילים המצרים העייפים, הרעבים ושהמורל שלהם היה בשפל המדרגה לא הצליחו לעצור את הכוחות העדיפים, והמורדים חדרו לעיר וערכו בה מרחץ דמים.
בין ההרוגים היה גם צ'ארלס גורדון.
עם נפילת ח'רטום, כל סודאן הייתה בידי המהדיסטים, ומוחמד אבן עבדאללה הפך לשליטה הבלעדי של התיאוקרטיה הסודאנית.
המשטר המהדיסטי החיל את חוקי האסלאם המסורתיים.
בתי דין של השריעה כפו את החוק המוסלמי, ואת פקודותיו האחרות של ה"מהדי".
מוחמד אחמד הורה על שריפתם של רשומות וספרי חוק ותאולוגיה, בשל שימושם במשטר הקודם, ובשל אמונתו כי הם הפיצו מסר של הדגשת השבטיות על פני האחדות בשם הדת.
מוחמד אבן עבדאללה שינה את חמשת עמודי האסלאם כך שעקרון הנאמנות האישית לו, ייחשב לחיוני לאמונה אמיתית.
הוא גם הוסיף לדקלום השהאדה כי "מוחמד אחמד הוא המהדי של אלוהים, ומייצג את נביאו (מוחמד)".
מלבד זאת, שירות בצבא הג'יהאד החליף את הצורך לבצע חג', והזכאת הפך למס המשולם למדינה.
ה"מהדי" הצדיק את השינויים האלו, בכך שהם צוו עליו מאלוהים בחזיונותיו.
שישה חודשים בלבד לאחר נפילתה של ח'רטום, ב-22 ביוני 1885, נפטר מוחמד אחמד כנראה מטיפוס הבהרות, ונקבר באומדורמאן במזרח-מרכזה של סודאן.
הוא התכונן למצב זה, ומינה לעצמו שלושה מחליפים (ח'ליפים).
בדומה לשאלת ירושתו של מוחמד, המצב הביא לחוסר יציבות ואי שקט, בשל יריבויות בין היורשים המיועדים.
מצב זה נמשך עד 1891, בה עבדאללהי אבן מוחמד, הפך לשליטה הבלתי מעורער של סודאן.
עבדאללהי טיהר את המשטר המהדיסטי מבני משפחתו של מוחמד אחמד, ורבים מתלמידיו.
בהתאם לחזון הג'יהאד, פלש כוח של 60,000 איש מהצבא הסודאני לאתיופיה ב-1887. ב-1889 פלשו הכוחות המהדיסטים למצרים, אולם הובסו על ידי הכוחות המצרים-אנגלים.
לאחר תבוסות שנחל הצבא המהדיסטי בקרבות בעיירה קרארי ליד אומדורמן (2 בספטמבר 1898) ובאום דיוואיקארט (24 בנובמבר 1899), והריגת הח'ליף עבדאללהי אבן מוחמד, בקרב האחרון, נפלה המדינה לידי הבריטים.
כך ש-14 שנים לאחר יסודה של סודאן המהדיסטית, הוביל מצבה הכלכלי המתדרדר של המדינה (מיליונים מתו מרעב), והאינטרסים העזים של הבריטים באזור, לנפילתה של סודאן חזרה לידיהם.
אבו ג'עפר מוחמד אִבן ג'ריר א-טבּרי היה מלומד סוני ואחד ההיסטוריונים הפרסים והמפרשים הראשונים, הבולטים והנודעים של הקוראן.
התפרסם בשל חיבוריו 'תאריח' א-רֻסֻל ואל-מֻלוכּ' (تاريخ الرسل والملوك) ("היסטוריה של הנביאים והמלכים", מוכר גם בשם "תאריח' א-טברי") והחיבור 'תפסיר א-טברי', שהוא פירוש לקוראן.
על שמו נקראה האסכולה הג'רירית, אסכולה שכבר אינה קיימת כיום.
טברי נולד באמול שבטבריסטאן (כיום באיראן), כ-20 קילומטרים דרומית לים הכספי בחורף 838–839. הוא היה ילד מפותח מן הרגיל.
הוא שינן את הקוראן כבר בגיל 7, ועזב את ביתו בגיל 12 על מנת ללמוד.
הוא שמר על קשרים חמים עם עיירת הולדתו.
הוא שב אליה פעמיים, האחרונה שבהן בשנת 290 להג'רה (903), עת דיבורו הישיר עורר חוסר-נוחות במקום והביא לעזיבתו המהירה לבלי-שוב.
בשנות העשרים לחייו הוא ביקר בסוריה, ארץ ישראל, הודו ומצרים.
הוא אף קשר קשרים עם דמויות חשובות בביירות, שם למד על השיטות הסוריות להבנת הקוראן.
בשנת 867 לספירה הגיע א-טברי למצרים, ומתישהו לאחר שנת 870 הוא חזר לבגדד.
ייתכן שבדרך לבגדד אף קיים מסע עליה לרגל, אך גם אם כן - כנראה שלא נשאר זמן רב בחיג'אז.
א-טברי לא נשא אישה מעולם, ומעולם לא קיבל על עצמו משרה ממשלתית או שיפוטית.
מצוי ברשותנו תיאור די מדויק של חייו היומיומיים: השכמה בשעת בוקר מוקדמת על מנת להתפלל, לימודים עד לשעות אחר-הצהריים המוקדמות, תפילת אחר-הצהריים ברשות הרבים, דקלום פרוש והוראת הקוראן, ואז הוראת השריעה ותחומים נוספים עד לשעת לילה מאוחרת.
מוחמד אבן ג'ריר א-טברי נפטר בבגדאד ב-17 בפברואר 923, בהיותו כבן 85 שנים.
בכתביו מצוי חומר אודות חייו של הנביא מוחמד, שאינו נמצא באף מקור קדום אחר, ובכלל זה גם "פסוקי השטן" .
תפסיר א-טברי - ספר פרשנות קוראן המהווה בסיס לפרשנויות מאוחרות ונחשב לאחד החשובים שבספרי הפרשנות
תאריח' א-טברי - ספר היסטוריה המקיף את ההיסטוריה האנושית מן הבריאה ועד שנת 915. הכרך הרביעי שלו (מתוך ארבעים כרכים), "הממלכות העתיקות", תורגם לאנגלית בידי המזרחן משה פרלמן.
הכרוניקה הערבית שלו היא המקור המפורט ביותר לתולדות פרס הסאסאנית, והיא נשענת על כרוניקות פרסיות אבודות.
תהד'יב אל-את'אר - אוסף מסורות מפי חברי הנביא (לא הושלם)
בשנת 2015 הוקם פסל של א-טברי בחצר הספרייה הלאומית של טג'יקיסטן.
כמו כן, בתי ספר ורחובות הנקראים על שמו פזורים ברחבי העולם הערבי, בין היתר בביירות, כווית, חומס ובגדאד.
בשנת 1987 הופקה סדרת טלוויזיה במצרים על חייו של א-טברי.
סדרה זו אף שודרה במדינות ערב נוספות.
אבו עבדאללה מוחמד אבן אידריס א-שאפעי (בערבית ابو عبد الله محمد بن إدريس الشافعي; 765 - 20 בינואר 820) היה משפטן והוגה דעות ערבי.
דעותיו התגבשו לאחר מותו והובילו להיווצרות האסכולה השאפעית, הקרויה על שמו.
תולדות חייו תועדו לראשונה בשנת 939, אך אלה נחשבות לחסרות אמינות היסטורית ואינן מפורטות.
מידע רב אודות חייו ופועלו נכתב בשנת 1066, אך גם הוא עמוס גוזמאות.
עם זאת נראה כי בדומה לנביא מוחמד ולעבאסים, השתייך א-שאפעי לשבט קורייש.
הוא נולד בעזה או באשקלון בשנת 765 ועקר עם משפחתו למכה כאשר היה בן שנתיים.
בהיותו בן עשר החל ללמוד פיקה ועסק בכך במשך שלוש שנים.
בשנת 785 עקר לאל-מדינה והמשיך בלימודיו, אך שב לאחר מכן למכה.
בשנת 799 נאסר והובא לבגדאד באשמת שווא של בגידה.
הח'ליף הארון א-רשיד הורה לשחררו, והוא נותר בבגדאד משך שלוש שנים, ושם פיתח את המד'הב הראשון, שכונה "המד'הב העתיק של האסכולה השאפעית".
לאחר מכן שב למכה, ובשנת 814 עקר למצרים.
בשנות חייו האחרונות במצרים כתב למעלה ממאה כתבים שהשתמרו, והידוע שבהם הוא ספר ההלכות "כיתאב אל-אום".
דעותיו כי החדית' הוא המקור היחיד לפירוש המסורת היו שנויות במחלוקת בתקופתו, אך דעות אלה הפכו למקובלות בקרב רבים לאחר מותו.
הוא מת בשנת 820, ונקבר בפוסטאט שבקהיר.
מוחמד אגא א-שאמי היה מושל יפו מטעם השלטון העות'מאני לאחר בריחתו של המושל מוחמד אבו אל-מארק למצרים.
א-שאמי זכה לכינוי "אבו נבוט" משום שנהג להתהלך עם אלה בידו ("אבו נבוט" פירושו בעל האלה או אבי האלה בערבית).
א-שאמי חידש את פני העיר יפו והקים בה מבנים רבים.
א-שאמי נולד בשנת 1770 בקווקז, והיה ממוצא צ'רקסי או גיאורגי.
ככל הנראה הובא לאיסטנבול בנערותו ונמכר כממלוכ (עבד) לאחמד אל-ג'זאר, מושל עכו בשנים 1775–1804. א-שאמי הוכיח כישרונות ניהוליים בולטים והצטיין בתפקיד גובה המיסים בעכו.
בשנת 1807, לאחר שמוחמד עבד אל-מרק נכשל במילוי הבטחתו לשער העליון לגייס צבא ולצאת למסע צבאי נגד הווהאבים בחג'אז וברח למצרים, מינה סולימאן פאשה את א-שאמי, יורשו של אל-ג'זאר, למות'סארף (מושל) סנג'ק יפו וסנג'ק עזה, בדרגת אגא.
בתפקידו זה היה כפוף לעיתים לוואלי של דמשק, ולעיתים לוואלי של עכו.
אבו נבוט שימש מושל יפו בשנים 1807–1818 ועם השנים הרחיב את תחומי שלטונו גם למחוזות ירושלים ועזה.
הוא מינה פקידים בעזה, רמלה ולוד באופן עצמאי וללא תלות בסולימאן פאשה.
בתקופה זו מימש כמה מיזמים בעלי חשיבות ביפו.
אבו נבוט שיקם את חומות העיר ובנה בתים חדשים באמצעות אבנים שהובאו מקיסריה ומאשקלון.
הוא בנה שער חדש, שרק דרכו ניתן היה להיכנס העירה, והציב בו משמר מצויד בתותחים.
שער זה נקרא על שמו עד היום.
לשער שתי קשתות ומעליהן שלוש כיפות ואין דרכו מעבר ישר על מנת להאט את הנכנסים ולשלוט בהם.
נוסף על כך הוסיף אבו נבוט תעלת מגן ומצודות לביצורי העיר.
הוא שיקם את הנמל, חיזק את המזח ואת שוברי הגלים והקים בית מכס.
מאחר שהיה גם בעל אוניות, היה שיפוץ הנמל והפעלתו הריווחית אינטרס ראוי.
על מנת להגן על הסחורות בנה את חומת הים הקיימת גם כיום.
בשנת 1812 החל את בנייתו של מסגד מחמודיה המסגד עוטר בעמודים שהובאו מקיסריה ואשקלון, וניתן למצוא בו כותרות בשימוש משני.
לידו נבנה חאן אל-קמח עבור עולי הרגל ומבקרים.
מדרום למסגד הוקמו השווקים והפכו את רחבת המבוא של יפו למרכז השלטוני החדש, ממנו יצאו התהלוכות הדתיות המוסלמיות.
עוד הקים א-שאמי מספר סבילים בעיר, ובהם סביל אבו נבוט בדרך בן צבי (1815) הקרוי על שמו ו"סביל סולימאן" שבחזית הדרומית של מסגד מחמודיה (1809).
הניהול המוצלח של העיר הביא להתפתחותה המואצת שהשתלבה בנסיבות המאה ה-19, או אולי הכינו ונתנו בסיס לעליות הדתיות והחברתיות השונות שהחלו לזרום לארץ בחלק השני של אותה מאה.
ניהולו של אבו נבוט את העיר והמבנים שבנה הביאו לו פרסום ואהדה רבה בקרב תושבי העיר, שהעריכו את פועלו.
הוא מוזכר עד היום כאביה של יפו.
בהמשך למדיניותו של אל-ג'זאר מורהו, היה אבו נבוט מנהיג ששם דגש על משמעת האוכלוסייה.
הוא נהג להטיל עונשים קשים על העוברים על החוק.
ניהולו התקיף הקים לו אויבים רבים.
בשנת 1818 חלה סולימאן פאשה ואבו נבוט ניסה לרשת את מקומו כמושל עכו.
מהלך זה נגד את האינטרסים של יועצו הכלכלי של סולימאן פאשה, חיים פרחי.
פרחי העדיף לראות את בן טיפוחיו עבדאללה פאשא ממונה לתפקיד ופנה לסולימאן פאשה בקיץ אותה שנה בבקשה להדיח את אבו נבוט מתפקידו כמושל יפו.
זמן קצר לאחר מכן הודח אבו נבוט מתפקיד המושל, במקומו מונה בן אחיו של סולימאן פחה, צאלח מוצטפה בק.
אבו נבוט נמלט למצרים, שם שימש כמושל אלכסנדריה תקופה קצרה ובשנים 1819–1827 שימש כמושל סלוניקי ודיארבקיר.
אבו נבוט נפטר ב-1833 ונקבר סמוך לסביל הנושא את שמו ביפו, אולם כיום הקבר לא נמצא שם יותר.
מוחמד אל-בדר היה מלך תימן ומנהיג האזורים המלוכניים בעת מלחמת האזרחים של צפון תימן (1962–1970).
מוחמד אל-בדר נולד ב-15 בפברואר 1926 כבנו הבכור של אחמד בן יחיא חמיד א-דין, אשר היה לימים לאימאם הזיידים ומלך צפון תימן.
בשנת 1944 עקר מוחמד לתעז בדרום המדינה, שם שימש אביו כסגנו של האימאם יחיא במשך מספר שנים, זאת כדי להמשיך בלימודיו.
זמן קצר לאחר רציחת האימאם יחיא, בחודש פברואר 1948, הגיע אל-בדר לבירה צנעא תוך שהוא מביע הסכמה שבשתיקה למשטר החדש.
בינתיים הצליח סייף אל-אסלאם אחמד להימלט מתעז ולהגיע לחג'ה, שם גייס תמיכת שבטים מקומיים והכריז על עצמו האימאם אל-נסיר.
בתוך חודש ממועד הרצח גייס אל-נסיר די תמיכה כדי להשתלט על צנעא ולהוציא להורג את מנהיג המרד.
עוד בטרם היה בן 20 מונה אל-בדר, על ידי אביו אל-נסיר, כמושל עיר הנמל אל-חודיידה.
אל-בדר אף מונה לשר הפנים בממשלת תימן.
לאל-בדר היה תפקיד מרכזי בדיכוי המרד נגד האימאם אחמד בשנת 1955, אותו הוביל אחיו של האימאם סייף אל-אסלאם עבדאללה, ועם תום המרד הוא הוכרז כנסיך הכתר.
בשארית תקופת שלטונו של האימאם אחמד היה אל-בדר שר החוץ, והחל משנת 1958 שימש כמושל מטעם האימאם בצנעא.
בשנת 1959, במשך החודשים שבהם שהה האימאם באיטליה לצורך טיפול רפואי, שלט אל-בדר בתימן כולה.
האימאם אחמד נפצע קשה לאחר ניסיון התנקשות בחייו בחודש מרץ 1961 ואל-בדר תפס למעשה את השלטון במדינה.
ב-19 בספטמבר 1962 נפטר האימאם אל-נסיר בשנתו, ואל-בדר הוכרז אימאם ומלך ואימץ את השם אל-מנצור.
אולם, שבוע לאחר המלכתו הפגיזו מורדים את ארמונו בצנעא והכריזו על הקמת רפובליקת תימן.
אל-בדר, בדומה למנהיגים צעירים אחרים בעולם הערבי, העריץ את נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר ובעת שאביו שהה באיטליה לצורך טיפולים רפואיים הזמין אל-בדר מומחים מצרים כדי לסייע במודרניזציה של תימן בתחום הצבאי ובתחומים אחרים.
אביו אף צירף את תימן לרפובליקה הערבית המאוחדת.
על רקע זה היה זה אך אירוני שהמרד שפרץ ב-26 בספטמבר 1962 נערך בתמיכה ובעידוד של מצרים והרפובליקה הערבית התימנית שקמה בעקבותיו לא הייתה מחזיקה מעמד לולא נוכחות הסיוע המצרי.
אף שהמורדים הכריזו כי אל-בדר נהרג בעת הפגזת ארמונו, הוא הצליח להימלט ללא פגע לצפון המדינה.
בנדודיו בצפון המדינה גייס את תמיכת השבטים המקומיים אשר השתייכו לזרם השיעי של הזיידים, ואשר עבורם היה צאצא ישיר של הנביא מוחמד.
ימים ספורים לאחר הימלטו מן הבירה כינס אל-בדר מסיבת עיתונאים בתחום ערב הסעודית.
דודו, אשר הוכרז כאימאם בעת שנפוצה הידיעה על מותו של אל-בדר, ויתר על תוארו מיד לאחר שנודע כי אל-בדר בחיים, והכריז על נאמנותו למלך.
עד מהרה הודיעו השבטים באזורים ההרריים בצפון ומרכז תימן על תמיכתם באל-בדר ועל כוונתם להילחם במשטר המורדים.
במהלך שמונה השנים שלאחר הדחתו התחוללה בתימן מלחמת אזרחים עקובה מדם שבה היה לאל-בדר תפקיד מרכזי.
הוא פיקד על תומכיו בקרבות, בתנאי שדה קשים.
מפקדתו נדדה בין מערות בהרי צפון-מערב תימן.
בשנת 1967 עזב אל-בדר את תימן ועבר לערב הסעודית, שם שהה עד לתום מלחמת האזרחים.
בשנת 1970 הכירה ערב הסעודית ברפובליקה הערבית של תימן, זאת על האף שאל-בדר המשיך להחזיק בתמיכת רוב השבטים במדינה.
מדינות נוספות, בהן בריטניה הכירו אף הן ברפובליקה.
אל-בדר, אשר נדהם מן השינוי בעמדת ערב הסעודית, עזב את ערב הסעודית והיגר לבריטניה, שם התגורר בקנט, אותה עזב רק לצורך עלייה לרגל, או לביקורי ידידים בעולם.
אל-בדר נפטר ב-6 באוגוסט 1996 בלונדון, ונקבר בסארי, אנגליה.
הוא הקים את התנועה במטרה "לטהר את האסלאם מן האמונות התפלות שדבקו בו מאז המאה ה-9".
אבן עבד אל-והאב היה בעל בריתו של מוחמד אבן סעוד ועזר לו להקים את המדינה הסעודית.
בכך נוצרה ברית בין השושלות אשר נמשכת עד היום.
צאצאי אבן עבד אל-והאב, משפחת אאל א-שייח', הובילו ומובילים את העולמא השולטים במוסדות הדת בסעודיה.
אבן עבד אל-והאב נולד ככל הנראה בשנת 1703 לשבט הערבי בנו תמים באל-עוּוַיְינַה, כפר באזור נג'ד בסעודיה.
הוא החל ללמוד אסלאם בגיל צעיר, בעיקר עם אביו, עבד אל-והאב.
משפחתו הייתה חברה באסכולה החנבלית של המשפט המוסלמי.
הוא למד בבצרה (בדרום עיראק) עם מלומדים מוסלמים, הוא העיד על עצמו שביקר בערים הקדושות מכה ואל-מדינה ואף ביצע את מצוות העלייה לרגל ולימוד עם חכמים אסלאמיים שם.
במכה, המופתי החנבלי, אבן הומאידי, החשיב את אבן עבד אל-והאב לתלמיד גרוע, וגם יהיר ומתריס כלפי מוריו, והדבר הדאיג את אביו.
כתוצאה מכך, אבן עבד אל-והאב לא סיים את לימודיו, אך לא ידוע האם סולק מבית הספר או שפשוט נשר.
באל-מדינה, למד תחת מוחמד חיאת א-סינדי אותו הכיר דרך מורה שנה קודם לכן.
היה זה א-סינדי שלימד את אבן עבד אל-והאב לדחות את ההערצה הפופולרית לקדושים וקבריהם.
אף על פי כן, כמעט כל המקורות ההיסטוריים מסכימים כי הרעיונות הרפורמיסטיים שלו גובשו בתקופתו בבצרה.
בשנת 1740 הוא חזר לבית שבו גדל והחל לגבש סביבו מעגל של מאמינים, ביניהם השליט המקומי, עות'מאן אבן מועמר.
בתמיכתו של אבן מועמר, החל אבן עבד אל-והאב ליישם כמה מהרעיונות שלו לרפורמה.