tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתומכים יש לה עמודים תאומים עם כותרות מעניינות מאוד.
מול פתח זה אפשר לראות את שלוש המערות שנחצבו בסלע.
המערה המזרחית ביותר היא ככל הנראה החלק העתיק ביותר, ומאמינים שבה התגורר מייאן הקדוש.
זהו המנזר הוויזיגותי, המורכב מסדרת מערות שנחצבו בשתי קומות המחוברות על ידי באר שם נאמר כי מייאן הקדוש התגורר עד מותו בשנת 574. הוא נקבר ממש כאן, עד שב-1053 הוא הועבר למנזר סן מייאן דה יוסו למטה בעמק.
במנזר סוסו נשמרה האנדרטה מעל קברו, בסגנון רומנסקי, שם מיוצג הקדוש כפסל שכוב.
זו יצירה המיוחסת לאותו פסל מ בלה ריוחה.
הזיזים מתחת לקרניז הם המפוארים ביותר מבין כל הסדרות הידועות מסגנון המכונה הייחודי לצפון ספרד, בדומה לאלה שבחזית המזרחית של מסגד קורדובה.
אלה עיטורים מהצורה המכונה Rinceau המבוססים על צלבי קרס קלאסיים, שושנות של כוכבים בעלי 6 פינות; תוספת משולשת שנוספה במרכז החזית הקדמית, פתוחה ומעוטרת בגלגלים ובמשולשים מפותלים.
ניתן לומר כי זהו "בארוק" מוזערבי אמיתי שהתרחש במאה העשירית בלה ריוחה.
מערת הגלוסקמה (La cueva del Osario) – מכילה שרידים אנושיים שנמצאו בקברים הרבים שנמצאים במערות בתוך המנזר ומחוצה לו.
מערת חדר התפילה של הקדוש (La cueva del oratorio del Santo) – מייאן היה רועה צאן שחי בין המאות החמישית לשישית (הוא נפטר בגיל 101).
יום אחד היה החליף את עדר הכבשים שלו בחיפוש אחר מפלט רוחני שנמצא בתוך המערות.
אלה של סוסו היו הבית בשנות חייו האחרונות.
מייאן נקבר במקום זה לאחר מותו (שנת 574).
הפך לקדוש נוצרי בשנת 1030, ושנים לאחר מכן הפך לקדוש מגן של קסטיליה ונווארה
מנזר קוודלינבורג הוא מתחם כנסייתי הממוקם על גבעת המבצר בעיר קוודלינבורג, מדינת סקסוניה אנהלט, גרמניה.
המנזר הוקם בשנת 936 על ידי אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לבקשתה של אמו, המלכה מתילדה, ולזכרו של אביו היינריך הראשון, מלך גרמניה.
בתחילת הדרך שימש המתחם כמעון לנשים לא נשואות או אלמנות שאינן נזירות, בנות אצולה וממשפחת המלוכה.
בעידודה של המלכה הפך המנזר לאחד ממוקדי ההשכלה במערב אירופה.
כתוצאה מקרבתו לבית המלוכה והמוניטין שיצא לו, זכה המנזר לקבל מתנות רבות ויקרות והפך לקהילה עשירה, עתירת נכסים, אדמות, ספרים, כתבי יד וחפצים ליטורגיים יקרי ערך.
בנוסף לכך לא הוכפף המנזר למרות הדיוקסיה האזורית של הלברשטט אלא לאפיפיור בלבד.
הדבר לא התקבל בעין יפה אצל הבישופים המקומיים שטענו לקיומה עליונות רוחנית מובנית של גברים על פני נשים.
למרות זאת ובתוקף תפקידה הייתה ראש המנזר חברה במועצה המייעצת של הקיסר, ובפורומים פוליטיים וכנסייתיים אחרים.
מתחילת האלף השני התחלפה השליטה על האזור בין מספר בתי אצולה וכתוצאה מכך גם החסות והסמכות על המנזר.
במהלך המאה ה-12 התנהלו העיר קוודלינבורג והמנזר תחת חסותה של דוכסות פאלקנשטיין שהייתה הגורם הדומיננטי באזור דרום מזרח הרי ההארץ.
זכויות הדוכסות והחסות נמכרו בשנת 1237 לדוכסות בלנקנבורג ולאחר מכן הועברו לדוכסות רגנשטיין.
בשלב האחרון נמסרה השליטה לדוכסות סקסוניה על גלגוליה השונים.
בשנים 1477–1479 התנהלו מספר סכסוכים בין העיר קוודלינבורג, והבישוף של הלברשטט לבין דוכסי סקסוניה בעניין חלוקת הסמכויות והשליטה על המנזר ונכסיו.
בשנת 1697 הוא נמכר לקורברנדנבורג אשר הובילה ב-30 בינואר 1698 להשתלטות של ברנדנבורג-פרוסיה על המנזר והאזור כולו.
בתקופת הרפורמציה הפך המנזר לפרוטסטנטי.
בשנים 1802–1803 בהם התנהלה המחלוקת הטריטוריאלית בגרמניה, עברו המנזר על שטחיו, נכסיו, ונתיניו לשליטתה של ממלכת פרוסיה.
בין השנים 1807–1813 היה נתון תחת שליטת מדינת החסות הצרפתית של ממלכת וסטפאליה.
בתקופה הנאצית, במסגרת נסיונותיו של הימלר ליצירת לכידות לאומנית על בסיס היסטורי משותף, נערכו במנזר מדי שנה טקסי זיכרון להיינריך הראשון שבו ראה הימלר את המלך הגרמני הראשון.
קברו של היינריך בקריפטה הוכרז כאתר עלייה לרגל.
הימלר הכריז כי בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בו, נמצאו שרידים של המלך אשר לאחר המלחמה התבררו כזיוף לא מוצלח.
מבני מכלול מנזר קוודלינבורג ממוקמים על סלע תלול במיוחד עשוי אבן חול מדרום לעיר העתיקה.
משטח הסלע העליון הוא דמוי מלבן במידות 163 מטרים על 70 מטרים ובגובה של כ-25 מטרים מעל פני הרחובות הסובבים אותו.
מתחם המנזר כולל שלושה חלקים: בחלקו הדרומי, העתיק ביותר, כנסיית סרווציוס הקדוש מן המאה ה-11, ממערב, מבנה הטירה בצורת משולש מתקופת הרנסאנס על גבי יסודות רומנסקים, שעבר שינויים והרחבות לאורך השנים עד המאה ה-18 ובחלקו המזרחי המנזר הישן שהתמוטט בשנת 1803.
שער הכניסה למתחם המנזר ממוקם בחלקו הצפוני שבו הגישה מתונה יותר.
הדרך מובילה מכיוון מערב ופונה צפונה בשיפוע של 11% אל שער חיצוני, ולאחר מכן 37 מטרים נוספים עד לבית השער הפנימי מן המאה ה-13. הדרך שבין השערים מוקפת בחומות ובהן חרכי ירי שנועדו להגנה מפני פריצה למתחם.
בחלקו הצפוני מזרחי של מתחם המנזר הוקם בתקופת הבארוק גן לשימושי פנאי.
מבנה הכנסייה המכונה לעיתים גם קתדרלת קוודלינבורג קרויה על שמו של סרווציוס הקדוש ומוקדשת גם לדיוניסיוס הקדוש, הוא דוגמה מובהקת לאדריכלות רומנסקית עילית.
המבנה הראשון הוקם מעל קברו של היינריך הראשון משנת 936, שם מוקם המזבח של כנסייה קטנה בעלת מעברים צרים.
בשנת 961 הובאו לקבורה במקום גם שרידיו של סרווציוס הקדוש ממאסטריכט.
בניית הבזיליקה בת שלוש הספינות החלה לפני שנת 997 על גבי שרידים של שלושה מבנים קדומים יותר, והסתיימה בשנת 1021. היא מתאפיינת בגג שטוח ושלושה מעברים צרים.
בשנת 1070 נגרם נזק כבד למבנה כתוצאה משריפה שפרצה בו.
הוא נבנה מחדש והושלם בשנת 1129 בתקופתו של הקיסר לותר השלישי.
בשנת 1320 נוסף לו בית המקהלה, בשנת 1571 הקיר הדרומי של הטרנספט, ובשנת 1708 הקיר הדרומי של הספינה הראשית
בשנים 1863 ועד 1882 נערכו במבנה שיפוצים נרחבים ויסודיים.
המגדלים הדרומיים נבנו מחדש, נוספה בימת תפילה וחזית חדשה לקריפטה .
בשיפוץ נוסף שנערך בשנים 1936–1939 בוצעו שינויים בבמת התפילה על מנת להתאימה לצורכי הטקסים הנאציים, ובמאפיינים גותיים במבנה על מנת לשחזר את הסגנון הרומנסקי.
משנת 1945 ממשיך תהליך שיחזור ושימור המבנה עד ימינו אלה.
כיום, משמש המנזר את הכנסייה הלותרנית אוונגליסטית של גרמניה.
בשנת 1994 הוא הוכרז כאתר מורשת עולמי של אונסקו.
הוועדה הגרמנית של אונסקו קובעת כי בכנסייה שמורים אוצרות כנסייתיים מימי הביניים שערכם שווה לאלה השמורים באאכן ובהלברשטט.
במוזיאון המנזר מוצגת תערוכה של ממצאים מן התקופה הפרהיסטורית ותקופת הברונזה באזור, התפתחות מבנה מנזר הנשים והטירה מתקופת הרנסאנס, וכן של העיר וסביבתה.
בספריית המנזר מוצגים ספרים בעלי חשיבות היסטורית רבה.
המנזר הנסיכי קורווי הוא מנזר בנדיקטיני ונסיכות דתית נוצרית, הנמצא כיום במדינת נורדריין-וסטפאליה בגרמניה.
מנזר זה היה בעבר אחד מחצי תריסר המנזרים הנסיכיים בשלטון עצמי תחת חסות ישירה של האימפריה הרומית הקדושה, ושמר על מעמד זה מסוף ימי הביניים ועד 1792, כאשר קורווי קיבלה מעמד של נסיכות-בישופות.
קורווי, שהטריטוריה שלה השתרעה על שטח עצום, חולטה בתורה בשנת 1803 במהלך החילון של גרמניה ונבלעה בנסיכות החדשה, נסיכות נסאו-אורנז'-פולדה, שקמה באותה שנה (והתפרקה כעבור 3 שנים).
ב-2014 נוספו חלקים מאתר המנזר לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו: החזית המערבית הקרולינגית של המנזר המקורי ששרדה, ושרידי היישוב שקם סביב המנזר העתיק.
בהחלטה להוסיף את האתר לרשימה נכתב: .
ב שנמשכו יותר משלושים שנה משנת 772, ניצח בסופו של דבר קרל הגדול, מלך הפרנקים, והוסיף את השטח של סקסוניה ההיסטורית (כיום המדינות סקסוניה סקסוניה-אנהלט וסקסוניה התחתונה) לאימפריה שלו והחל בניצורם בכוח של הסקסונים.
לשם כך הוקמו בישופויות (בהילדסהיים ובהלברשטאדט).
בנוסף, הרעיון להקים מנזר בסקסוניה הועלה לראשונה בתקופת שלטונו של קרל הגדול.
עם זאת, התוכנית יושמה רק תחת בנו, הקיסר לואי החסיד, שהודיע על הקמתו של מנזר ממזרח לנהר וזר בסינוד בפאדרבורן בשנת 815. המנזר היה ממוקם במקום שנקרא היתיס (Hethis).
אף על פי שיש אי ודאות לגבי המיקום המדויק, הוא נחשב כיום ליד ניוהאוס אים זולינג (Neuhaus im Solling).
הנזירים הראשונים הגיעו בשנת 816 מ (Abbaye royale Saint-Pierre de Corbie) הבנדיקטיני בפיקרדי.
הם הקימו באתר שלוחה של מנזר האם.
המיקום שנבחר התגלה כבלתי הולם, ולכן הנזירים בחרו לעבור בשנת 822 למיקום הנוכחי ליד מה שנקרא אז וילה הוקסורי (Villa Huxori).
המנזר החדש נודע בשם "נובה קורביה" (Nova Corbeia, מלטינית: "קורבי החדשה"; בגרמנית עתיקה: קורווי).
אב המנזר הראשון של קורווי היה בן דודו של קרל הגדול, .
, שהפך לימים ל"שליח הנוצרים לסקנדינביה", ייסד את בית הספר של המנזר בשנת 823. ספריית המנזר כללה ספרים שהובאו ממנזר קורבי, שהוגדלו על ידי תפוקת הסקריפטוריום המקומי.
בשנת 826 הפך קורווי למנזר עצמאי, שהוקדש לסטפנוס הקדוש.
בשנת 833 הוענקה לו זכות להטביע מטבעות בתחום ממלכת הפרנקים, כמקום הראשון ממזרח לריין.
בשנת 836 הוענקו שרידי ויטוס הקדוש למנזר קורווי ממנזר סן-דני ליד פריז.
ויטוס הקדוש הפך אז לקדוש הפטרון של הסקסונים.
מכיוון שהיה גם אחד מארבעה-עשר הקדושים המסייעים, ופולחנו היה פופולרי מאוד בימי הביניים, הפך מנזר קורווי ליעד לעולי רגל.
מתנות ותרומות אחרות של יחידים הפכו את קורווי לאחד המנזרים העשירים במרכז אירופה ומימנו פרויקטים של בנייה שאפתנית.
מעמדו כ"מנזר קיסרי" פירושו היה שהוא היה כפוף ישירות לקיסר בעניינים חילוניים (ולא לישות המדינית שבתוכה שכן).
הכנסייה הראשונה הבנויה באבן נחנכה בשנת 844. בשנים 873–885 הוקמה החזית המערבית של המנזר שעדיין קיימת כיום.
קורווי הפך לפיכך ל"אחד המקדשים המנזרים הקרולינגיים המיוחסים ביותר בדוכסות סקסוניה של המאה ה-9".
עד מהרה התפרסם בזכות בית הספר שלו, שהצמיח מלומדים מהוללים רבים, ביניהם ההיסטוריון הסקסוני מהמאה ה-10 , מחבר הספר (Res gestae Saxonicae).
מהקלויסטרים שלו היה זרם קבוע של מיסיונרים שהטיפו לנצרות בצפון אירופה.
לאתר המנזר, שם חצה הווזר את הדרך הראשית המזרחית-מערבית שנקראה , היה חשיבות אסטרטגית שהבטיחה את חשיבותו הכלכלית והתרבותית.
Kaminsky), מעריך כי הפמליה המלכותית ביקרה בקורווי לפחות 110 פעמים לפני 1073, באירועים להנפקת כתבי זכויות.
תעודה שהעניק אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 940, הראשונה מסוגה, קידמה את אב המנזר פולקמר (Folcmar) למעמד חדש.
לאב המנזר הוענק באנוס (bannus) - סמכויות אכיפה - על אוכלוסיית האיכרים שאמורה הייתה לחפש מקלט במבצר שנבנה באדמות המנזר; בתמורה הם נדרשו לתחזק אותו, וזאת בפיקוחו של המנזר.
כוח העבודה שזכה בהגנה נזירית נלקח משלושה פאגים (יחידות טריטוריאליות), שבתחום השיפוט של ארבעה רוזנים, אשר, עם זאת, לא הייתה להם רשות לחייב אותם לעבודות בטירה.
במאבק האינווסטיטורה נקט אב המנזר של קורווי עמדה עם האצילים הסקסונים נגד היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
אב המנזר מארקוורד בשנים 1081–1107, "ללא ספק אחד מאבות המנזר החשובים ביותר בתולדות המנזר בן אלף השנים" (קמינסקי), ויורשו ארקנברט (Erkenbert;1107–1128) הצליחו לנווט את המנזר בתקופה הקריטית.
המנזר השתתף גם בניסיונות לבצע רפורמה בכנסייה הקתולית במהלך המאה ה-11. זה היה המרכז התאולוגי הדומיננטי באזור והקים הרבה מנזרים נספחים.
תקופת השגשוג האחרונה במנזר הייתה בהנהגתו של ויבאלד (Wibald, אב המנזר בשנים 1146–1158).
באותה תקופה שוחזרה החזית המערבית בסגנון רומנסקי, והעיצוב הקרולינגי בן שלושה מגדלים הוחלף במגדלים תאומים.
באמצע המאה ה-12, גדלה סביב המנזר עיירה משמעותית (שנקראה גם היא קורווי).
בשנת 1265, העיר השכנה , שקנאה ביריבה הסמוכה ובגשר שלה על הווזר, התחברה עם הבישוף של פאדרבורן וכוחותיהם הרסו את העיירה קורווי ופגעו במנזר.
העיירה מעולם לא התאוששה ובמהלך העשורים שלאחר מכן חזרה להיות כפר קטן.
אירוע זה סימן את תחילתה של תקופת ההידרדרות הארוכה של המנזר.
הרפורמציה הפרוטסטנטית איימה על קורווי כמו על שאר השטחים הכנסייתיים בצפון-מערב גרמניה, אך המנזר הנסיכי שרד בקושי כנסיכות בשלטון עצמי בגבול בראונשווייג הפרוטסטנטית והסן-קאסל.
מאמצע המאה ה-16 ואילך ניהל הנסיך-אב המנזר והנזירים שלו את הממשל בשיתוף פעולה עם אספה פרוטסטנטית בחלקה, המורכבת משלוש משפחות אצילות, עיר אחת (הוקסטר) וכוהן דת.
הנסיך-אב המנזר, שהיה לו מושב וזכות הצבעה ב (Reichstag), לקח רק חלק צנוע בענייני הקיסרות, ואילו ענייני הפנים של המנזר היו מוגבלים ללא יותר מניהול האחוזה כמו אציל.
בשנת 1634, במהלך מלחמת שלושים השנים, נבזז בניין המנזר על ידי כוחות קיסריים שהטילו מצור גם על הוקסטר.
עשרות שנים נדרשו לאזור להתאושש מחורבן המלחמה.
לאחר שכריסטוף ברנהרד פון גאלן (Christoph Bernhard von Galen), הבישוף של מינסטר הפך לנסיך ומנהל המנזר בשנת 1665, החל השיקום.
הכנסייה הקרולינגית הוחלפה בבניין גותי, למעט החזית המערבית.
תחת מחליפיו של פון גלן, כריסטוף פון בילינגהאוזן (Christoph von Bellinghausen; 1678–1696), פלורנץ פון דר פלדה (Florenz von der Felde; 1696–1714) ומקסימיליאן פון הוריך (Maximilian von Horrich; 1714–1722) הוקמו בנייני הבארוק המשמעותיים האחרים שעדיין שם היום.
בשנת 1792 חדל קורווי להיות מנזר בנדיקטיני והועלה על ידי האפיפיור פיוס השישי למעמד של נסיכות-בישופות.
תאודור פון בראבק (Theodor von Brabeck אב המנזר / הבישוף 1776–1794) ופרדיננד פון לינינק (Ferdinand von Lüninck, הבישוף 1794–1825) היו הנסיכים הכנסייתיים האחרונים בקורווי.
בשנת 1803, חולטה הנסיכות-בישופות של קורווי תחת ממשל נפוליאון בונפרטה והפכה לזמן קצר לחלק מנסיכות נסאו-אורנז'-פולדה.
בשנת 1807 היא הועברה לממלכת וסטפאליה של ז'רום בונפרטה.
לאחר קונגרס וינה הועברה קורווי לידי ממלכת פרוסיה בשנת 1815. בשנת 1820 היא הוענקה ל כפיצוי על שטח שאיבד ממערב לריין.
אף שקורווי חדלה להתקיים כמדינה פוליטית בשנת 1803, היא המשיכה להתקיים כדיוקסיה עד 1825.
הרוזן ויקטור אמדאוס בנה מחדש את בנייני המנזר כטירה (Schloss).
ב-1834 נפל הרכוש בחלקו של ויקטור פון הוהנלוה-שילינגפירסט (Victor von Hohenlohe-Schillingfürst).
ב-1840 העניק לו פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה את התואר דוכס רטיבור ונסיך קורווי (Herzog von Ratibor und Fürst von Corvey).
מאז נותרה טירת קורווי (Schloss Corvey) רכוש המשפחה.
ספריית המנזר המפורסמת פוזרה זה מכבר, אך "הספרייה הנסיכותית" (Fürstliche Bibliothek), ספרייה משפחתית אריסטוקרטית, המכילה כ-74,000 כרכים, בעיקר בגרמנית, צרפתית ואנגלית, משנת 1834, שרדה בטירה.
אחד המאפיינים הבולטים באוסף הוא מספרם הגדול של רומנים רומנטיים באנגלית, חלקם בעותקים ייחודיים, שכן בבריטניה הושאלו יותר ויותר ספרים מאשר נקנו, ונקראו בהרחבה בספריות השאלה.
המשורר והמחבר של המנון גרמניה, אוגוסט היינריך הופמן פון פאלרסלבן, עבד כאן כספרן משנת 1860 ועד מותו בשנת 1874. הוא קבור בבית הקברות של הכנסייה.
מתחם המנזר הפך לאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ביוני 2014. האתר תחום בגבולות המנזר הקרולינגי המקורי, שרק החזית המערבית נותרה ממנו בימינו.
החזית המערבית הקרולינגית של המנזר, עם המגדלים הייחודיים שלו שרדה.
זהו המבנה המוקדם ביותר מתקופת ימי הביניים שנמצא בווסטפאליה, אך רוב כנסיית המנזר היא כיום בסגנון הבארוק.
הבעלים הנוכחי של הארמון הוא ויקטור, הדוכס החמישי מרטיבור והנסיך החמישי מקורווי, נסיך הוהנלוה-שילינגספירסט-מטרניך-סאנדור (נולד 1964).
הטירה, הספרייה והכנסייה פתוחים היום לקהל הרחב.
מנזר סנט אוטיליין (מנזר אוטיליה הקדושה) הוא מנזר בנדיקטיני באמינג שליד ארזינג ואגם אמרזה במחוז לנדסברג, בבוואריה שבגרמניה.
זהו בית האם של קהילת סנט אוטיליין.
במאה ה-16 נבנתה טירה קטנה באמינג, כולל קפלה המוקדשת לסנט אוטיליה (אוטיליה הקדושה).
גם הטירה וגם הקפלה נעשו לפי סגנון הבארוק של המאה ה-17.
לאחר מספר חילופי בעלים והריסת חלק ניכר מהטירה בשנת 1884, בשנת 1886 הגיעה האחוזה לרשותו של אנדריאס אמריין, לשעבר בנדיקטיני ממנזר בוירון.
הוא ביקש לשלב את אורח החיים הבנדיקטיני עם עיסוק בתחום המיסיון הנוצרי.
הוא לא הצליח לממש זאת בקהילת בוירון וביקש לייסד קבוצה עצמאית.
לאחר הקמה ברייכנבאך במחוז חם ב-1884, עברה הקהילה לאמינג ב-1887, שם קיבל המנזר את שמו מהקפלה הקיימת של סנט אוטיליה.
בשנת 1886/1887 נוסד גימנסיום (בית ספר) לנזירים בנדיקטינים צעירים על שם רבנוס מאורוס.
קבוצת המיסיונרים הראשונה מבין חניכי בית הספר נשלחה לאפריקה באותה שנה.
בשנת 1895 פרש אנדריאס אמריין מהקהילה, שהפכה אז לכנסייה.
בשנת 1902 הועלה סנט אוטיליין למעמד של מנזר.
לאחר הקמתם של שלושה מנזרים נוספים, נבחר סנט אוטיליין בשנת 1914 כארכיון קהילת סנט אוטיליין של הקונפדרציה הבנדיקטינית (המיסיונרים הבנדיקטינים).
הארכיבר (ארכיונאי) של סנט אוטיליין היה ראש קהילת סנט אוטיליין.
המנזר הוציא משלחות לדרום אפריקה, קוריאה וסין.
סנט אוטיליין הוגדל בתקופה זו על מנת להכיל את הקהילה המתרחבת, שגדלה לכמעט 400 איש.
בתקופת מלחמת העולם השנייה גורשו הנזירים על ידי הגיסטאפו והמזר הפך להיות בית חולים של הצבא הגרמני
הנזירים חזרו למנזר בשנת 1945.
המנזר כבית חולים ומחנה עקורים יהודיים
מאפריל 1945 עד מאי 1948 שימש המנזר כמחנה עקורים ל-5,000 ניצולי מחנות ריכוז., בעיקר ניצולי מחנה דכאו.
המנזר כלל בית חולים לניצולים, בית יולדות, אושפזו בו גם ילדים, והוא תפקד גם כסנטוריום.
כמנהל בית החולים מונה ד"ר זלמן גרינברג, בעצמו שורד מחנה ריכוז, ששוחרר במחנה שואבנהאוזן.
הרב הצבאי האמריקאי הרב קלאוזנר, יחד עם מנהל בית החולים ד"ר גרינברג, דאגו להעביר את החולים היהודיים לבית החולים במנזר זה ואת החולים הלא יהודיים המעטים שנשארו הם דאגו להעביר לבתי חולים אחרים.כך הפך מנזר סנט אויליין לבית חולים ולמחנה עקורים יהודיים.
ביולי 1945 התכנסה במנזר ועידת נציגי 30 מחנות העקורים ברחבי אירופה, במטרה לתאם פעולות לטובת 'שארית הפליטה'.
המנזר המשיך לתת חסות לגימנסיום רבנוס מאורוס עד שנת 1973, אז הועברה משימה זו לדיוקסיה של אוגסבורג.
שני המוסדות שומרים על קשרים הדוקים מכיוון שחלק מההנהלה וצוות ההוראה של בית הספר הם נזירים בנדיקטינים.
כנסיית המנזר, המוקדשת ללב הקדוש, נבנתה בין 1897 ל-1899. הצריח המתומן המחודד שלו, בגובה 75 מטר, נראה למרחק רב.
במגדל הפעמונים תלויים שמונה פעמונים, המשמיעים את אחד הצלילים העמוקים ביותר בדרום גרמניה.
כנסיית המנזר הנאו-גותית עם שלושת המעברים נחנכה ב-1903. מוזיאון המיסיון, ובו כלי קודש בסגנון אר נובו, מדרום לכנסייה, נפתח בשנת 1911.
במהלך השנים נבנו בסנט אוטיליין מתקנים חדשים: בית ספר חדש לגימנסיה רבנוס מאורוס, בתי הארחה, הוצאת ספרים, בתי מלאכה ומבנים לחקלאות וגננות.
יוסף סאואר (1877–1950), בישוף המנזר הטריטוריאלי של טוקוון, קדוש מעונה בקוריאה.
תומאס ספרייטר (1865–1944), בישוף של הוויקריאט השליח של נאטאל
מנזר קוֹזְחָיָא, הקרוי גם "מנזר אנטוניוס הגדול" , הוא מנזר מרוני על שם אנטוניוס הגדול בוואדי קאדישא שבנפת זע'רתא בצפון לבנון והיווה לאורך השנים מרכז לפעילות הכנסייה המרונית בלבנון.
המנזר, שבנייתו החלה, לפי ההערכה, כבר במאה הרביעית, הוא בין העתיקים בלבנון.
העמק והמנזרים שבו הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
השם קוזחיא הוא ממקור סורי ופירושו "אוצר החיים".
ה"אוצר" הוא ישו, המייצג עבור הנזיר את הצורך להקדיש את חייו לתפילות ולזנוח את הבלי העולם הזה, וה"חיים" הם שפע המים, המעניק לטבע את החיים.
לפי המסורת הקימו את המנזר, במאה הרביעית, נזירים מתבודדים (וביניהם כנראה גם הנזיר הילריון, שהיה מחסידיו של אנטוניוס הגדול).
יש עדויות על אודות המקום:
סיר בישול ומכסה שהושאר למנזר קוזחיא על ידי האב ג'ורג', בשנת 1000 של התקופה הנוצרית.
מסמך משנת 1154 שנכתב על ידי הפטריארך בוטרוס השני (1154-1173) בעניין מועמדותו של נזיר במנזר קוזחיא, לשמש כראש הנזירים של מנזר בקפריסין.
כלי נחושת מצופה כסף, במנזר, ועליו חרוט התאריך 1168.
שטר בעלות במנזר המעיד על כך שהנזירים של מנזר סנט אנתוני בקוזחיא קנו חלקת אדמה בשנת 1179.
חותם של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי משנת 1215, ממוען לפטריארך ירמיהו אל-אמשיתי (1199-1230) שבו נזכר שמנזר קוזחיא היה ביתו של האפיסקופי המרוני הראשון.
עם השנים הלך המנזר והתפתח, תוך שנזיריו מתמודדים מצד אחד עם רעידות אדמה שגרמו נזקים למבנים ומצד שני עם השלטונות האזרחיים שהסתכסכו לא פעם עם הממסד הדתי והתאנו לנזירים.
במאה ה-12 שימש המנזר כמקום משכנה של הפטריארכיה המרונית, ונוספו לו תאי התבודדות שחלקם חצובים בסלע.
ב-1584 נפתח במקום בית דפוס מהראשונים במזרח התיכון כשב-1610 הודפס במקום ספר תהילים בשפה הסורית וכן בערבית באותיות סוריות.
ב-1708 נמסר המנזר ל"מסדר המרוני הלבנוני החדש" ונשאר באחריותו של המסר עד לימינו.
לשיאו הגיע המנזר בחציה הראשון של המאה ה-19 אז אכלסו אותו כ-300 נזירים מרונים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה קלט המנזר והלין פליטים רבים שברחו מהקרבות בלבנון ובסוריה דבר שדירדר את מצבו הכלכלי.
ב-1926, לאחר המלחמה, ערכו הנזירים שיפוץ מקיף ובנו חלקים גדולים ממנו מחדש.
המנזר כולל כנסייה, מגורי נזירים, חדר ועידות, קפלה, ספריה וטחנת קמח.
בבעלות המנזר שדות חקלאיים רבים בצפון לבנון שהפכו אותו לעשיר, דבר המאפשר לראש המנזר לתרום לאחזקת מנזרים אחרים.
ב-1993 החל תהליך שיקום מקיף של המנזר שכלל שיחזור של בית הדפוס שפעל בו ופתיחת מוזיאון אליו נאספו חפצים ומסמכים היסטוריים שנשמרו במנזר לאורך השנים ובכללם מטה כמורה שנשלח למנזר על ידי מלך צרפת - לואי התשיעי.
המוזיאון נחנך ב-10 בנובמבר 1994 בנוכחות נכבדי העדה המרונית ובכירים בממשל הלבנוני.
המוזיאון פתוח לביקור תיירים ועולי רגל שיכולים לראות את האטרקציות של המנזר הכוללות את המערה בה התבודד הקדוש אנטוניוס הגדול.
בדצמבר 1998 הכריזה אונסק"ו על המנזר, יחד עם ואדי קאדישא ושאר המנזרים בו, כאתר מורשת עולמית.
מנזר סן מיקלה (באיטלקית: Sacra di San Michele) הוא מתחם דתי הבנוי על פסגת הר פירצ'יריאנו (Pirchiriano) בדרום עמק סוסה, אזור פיימונטה בצפון־מערב איטליה.
המנזר הוקם על ידי נזירים בנדיקטינים ומוכר כאתר סימבולי של אזור פיימונטה.
פסגת ההר הכילה ככל הנראה ביצורים עתיקים שנבנו על ידי השבטים הליגורים והקלטים וזאת בשל מיקומו השולט מבחינה טופוגרפית של האתר על הכניסה המזרחית לעמק.
בשנת 63 בתקופה הרומית הוקם באתר מוצב צבאי שתפקידו היה להגן על הדרך העיקרית שבין גאליה לרומא.
בשנת 569 בימי הביניים המוקדמים, בתקופה שלאחר נפילת האימפריה הרומית המערבית, הקימו הלומבארדים באתר מבצר להגנה מפני פולשים פרנקים.
בשנת 773 נכבש המקום על ידי כוחות האימפריה הפרנקית, ובשנת 888 על ידי הסרצנים.
מבנה הקריפטה של המנזר נבנה במאה ה-10 והושפע מהאדריכלות הביזנטית.
על פי המסורת הוא נבנה על ידי הנזיר ג'ובאני וינצ'נזה שהיה בעברו הארכיבישוף של רוונה, והוקדש לכבודו של המלאך מיכאל.
במשך השנים ובהשפעת הנזירים הבנדיקטינים שהתיישבו בו, נוספו למבנה המקורי הרחבות על מנת לאפשר לנזירים ועולי רגל לרומא בדרך הפרנקית לשהות במקום.
בשנת 1255 התקיים באתר טקס החנוכה וההקדשה של הכנסייה.
בשנת 1315 נכתב במנזר מחזור התפילות של מיכאל הקדוש לשימוש הנזירים במקום.
במשך השנים ובהשפעת מחלוקות בתוך בית סבויה ומעורבות האפיפיור אורבנוס השישי, איבד המנזר מחשיבותו הפוליטית ופעילות דעכה.
בשנת 1622 נכבש המנזר על ידי האפיפיור גרגוריוס החמישה עשר והוא נשאר נטוש עד 1835 כאשר קרלו אלברטו, מלך סרדיניה והאפיפיור הורו על אכלוסו וחידוש הפעילות בו, והפעם ברוח הכנסייה הקתולית.
בשנת 1900 החל במנזר פרויקט חידוש ושימור בפיקוח ממשלתי במסגרתו נוספו אלמנטים אדריכליים בסגנון ניאו רומנסקי.
המנזר בנוי על פסגתו הסלעית של ההר כאשר מגדליה פונים לכוון העמק.
חזית המבנה מובילה לגרם בן 243 מדרגות המכונה "מעלות המתים" אשר בצידו נבנו גומחות להנחת שלדי הנזירים שנפטרו.
בראש גרם המדרגות בנוי מאבן שיש שער מגולף של סמלי המזלות.
הכניסה לכנסייה מתבצעת דרך שער בסגנון רומנסקי מאבן בצבע אפור ירוק, מתחילת המאה ה-11 והיא מעוצבת במתאר של ספינה ראשית ושני מעברים בסגנון אדריכלי גותי ורומנסקי.
מתחם המבנים של המנזר כולל שרידים של מנזר בן חמש קומות מהמאה ה-12 ועד המאה ה-15 שבראשו מגדל וכן שרידי קפלה בת שמונה צלעות.
על פי תורת הנסתר הוקמו המבנים לכבודו של המלאך מיכאל הנאבק בשטן תמיד במקומות קשים לגישה, ולכן על פי האמונה חומרי הבניה הועברו לראש ההר באורח פלא.
המנזר ממוקם על גבי קו גאוגרפי דמיוני המקשר אתרים שונים בעולם המוקדשים למלאך מיכאל.
מבנה המנזר השפיע על הסופר אומברטו אקו בכתיבת ספרו שם הוורד.
כאשר נערכו הצילומים לסרט בשנת 1985, תוכנן לבצע את הצילומים באתר אך הדבר לא נסתייע.
מנזר סנט מרי הוא מנזר בנדיקטיני הרוס ביורק שבאנגליה ואנדרטה רשומה.
בעבר המנזר היה אחד המנזרים המשגשגים בצפון אנגליה.
שרידיו נמצאים במה שמכונה כיום גני המוזיאון של יורק, באתר תלול ממערב לקתדרלת יורק.
הכנסייה המקורית באתר נוסדה בשנת 1055 והוקדשה למלך נורווגיה אולף השני.
לאחר הכיבוש הנורמני הכנסייה עברה לרשותו של האציל האנגלו-ברטוני אלן רופוס שהעניק את האדמות לאב המנזר סטפן ולקבוצת נזירים מוויטבי.
כנסיית המנזר נוסדה מחדש בשנת 1088 כאשר המלך, ויליאם רופוס, ביקר ביורק בינואר או בפברואר של אותה שנה והעניק לנזירים אדמות נוספות.
בשנה שלאחר מכן הוא הניח את אבן היסוד של הכנסייה הנורמנית החדשה והאתר הוקדש מחדש למריה הבתולה.
בטקס היסוד השתתפו הבישוף אודו מבאיו והארכיבישוף תומאס מבאיו.
הנזירים עברו ליורק מאתר בלסטינגהאם בריידיל בשנות ה-1080 והם מתועדים שם בספריום הדין של 1086. בעקבות מחלוקת ומהומות ב-1132, עזבה קבוצה של נזירים בעלי תודעה רפורמטית כדי להקים את המסדר הציסטרציאני של מנזר הפאונטיינז.
בשנת 1137 ניזוק קשות המנזר בשריפה גדולה.
ההריסות ששרדו הן מתוכנית בנייה מחדש שהחלה ב-1271 והסתיימה ב-1294.
המנזר משתרע על פני מתחם נרחב מחוץ לחומות העיר, בין בוטהם לנהר אוז.
הגבול המקורי כלל תעלה ורצועת אדמה צרה, אך המעגל המוקף חומה נבנה בשנות ה-1260 מעל המנזר של סיימון דה וורוויק; אורך הקירות היה כמעט שלושת רבעי מייל.
בשנת 1318 קיבל אב המנזר אישור מלכותי להעלות את גובה החומה ולשנן אותה; קטע של חומה זו עדיין עובר לאורך בוטהם ומריגייט עד לנהר אוז.
שער הכניסה במריגייט והתאורה שלו היוו חלק משורת מבנים שחוברו לכנסיית סנט אולאב הישנה באמצעות קפלה המוקדשת למרי.
אף על פי שהעבודה על הקפלה ושער הכניסה החלה בשנת 1314 והושלמה בשנת 1320, המבנים ששרדו הם בעיקר מהמאה החמש עשרה.
מגדל סנט מרי הוא מבנה בפינת מריגייט ובוטהם.
כנסיית המנזר מיושרת צפון-מזרח-דרום-מערב, בשל מגבלות השטח.
לכנסייה הנורמנית המקורית היה קצה ליטורגי אפסידלי (חצי עיגול) מזרחי, והמעברים הצדדיים שלה הסתיימו באפסיסים, למרות שהם היו מרובעים מבחוץ.
הבנייה מחדש החלה בשנת 1270, בהנחייתו של אב המנזר סיימון דה וורוויק, והושלמה במהירות במהלך מסע בנייה בודד של עשרים וארבע שנים, מה שמוכיח על החוסן הפיננסי של המנזר.
כנסיית המנזר שהושלמה הייתה באורך, כללה ספינה עם מעברים צדדיים, זרועות צולבות צפוניות ודרומיות עם קפלות במעבר מזרחי, וכנסייה עם מעברים.
ממזרח לקלויסטר ועל קו הטרנספטים היה פרוזדור המוביל לבית המועצה, לחדר הכתיבה ולספרייה.
מעבר לכנסייה היו המטבח, בניין הטירונים והמרפאה.
כרוניקת המנזר (שטרם תורגמה במלואה מלטינית) מציינים את מנהלי הפרויקט בשם סיימון דה וורוויק, נזיר מנהל והאומן הבונה הראשי מאסטר סיימון, שכולם עדיין היו בחיים עם השלמת הפרויקט ב-1294.
ביתו של אב המנזר, שנבנה מלבנים ב-1483, שרד כאחוזת המלך מכיוון שהפך למקום מושבה של מועצת הצפון ב-1539; אב המנזר של סנט מרי והמנזר הופיעו בבלדות ימי הביניים והמודרניות המוקדמות של רובין הוד, כאשר אב המנזר בדרך כלל הוא אויבו של רובין הוד.
באוגוסט 1513 סיפק אב המנזר ארבע תיבות לשימושו של פיליפ טילני, גזבר הצבא האנגלי לפני קרב פלודן.
נראה שהמנזר הפך למשרד הנהלת החשבונות של הצבא בצפון, בהשתתפות תומאס מגנוס, ארכידיאקון הרכיבה המזרחית, ושני נזירים של המנזר, ריצ'רד וודה וריצ'רד ריפון.
סנט מרי, הממסד הבנדיקטיני הגדול והעשיר ביותר בצפון אנגליה ואחד מבעלי האדמות הגדולים ביורק, היה שווה יותר מ-2,000 ליש"ט לשנה, כאשר הוערך בשנת 1539, במהלך פירוק המנזרים תחת הנרי השמיני; הוא נסגר ולאחר מכן נהרס באופן משמעותי.
קטלוג מהמאה החמש עשרה מתעד שספריית המנזר הכילה במקור למעלה מ-750 ספרים.
כשלושים וחמישה טקסטים מהמנזר קיימים כיום, כולל רק חמישה ספרים מודפסים; אלה כוללים עותק מהמאה ה-15 של Incendium Amoris של ריצ'רד רול.
תנ"ך וולגטה, שנמכר במכירה פומבית באנגליה בשנת 2010, זוהה כרכושו של האח ג'ון גרייסון ממנזר סנט מרי.
זהו כרך בגודל אוקטבו (פורמט בינוני) והודפס ב-8 בנובמבר 1526 על ידי טילמן קרבר בפריז.
האח גרייסון תועד לראשונה במנזר ב-1528 אך נעדר מרשימת הגמלאים שלו בזמן הפירוק ב-1539.
גוף הכרוניקה מברוטוס עד שנת 1307 תואר כגרסה של כרוניקת ברוט, אך ישנם הבדלים ניכרים (למשל, כותב הכרוניקה מגלה עניין בהיסטוריה כנסייתית מוקדמת, מה שלא קיים אצל ברוט).
משנת 1307 עד 1333 היא עוקבת אחר המסורת הראשית של ברוט בקפדנות רבה יותר אם כי היא מפגינה עניין בולט בלונדון.
לאחר 1333, הכרוניקה הופכת לתיאור עצמאי שנשען כנראה על מקורות שמקורם בלונדון.
כתב היד היה ידוע לעתיקנים מהמאה ה-16 פרנסיס ת'ין וג'ון סטאו; שמו מגיע מתיאורו של ת'ין.
לאחר מכן הוא עבר לידי בעלים שונים עד שנמצא ברשות משפחת אינג'ילבי מטירת ריפלי ב-1920. הקטע מ-1333 עד 1381 נערך על ידי V.H.
Galbraith ופורסם ב-1927. בשנת 1982 הוא נרכש על ידי אוסף ברודרטון, באוניברסיטת לידס.
מהדורה חלקית נוספת הופיעה ב-1991 בעריכתם ותרגומם של וונדי צ'יילדס וג'ון טיילור, והיא כוללת את החלקים בין השנים 1307 ל-1334.
מוזיאון יורקשייר, שנבנה עבור החברה הפילוסופית של יורקשייר, ניצב בחלק מקלויסטר המנזר; חלקים מקירות הקלויסטר המזרחי, הדרומי והמערבי נחפרו באופן זמני בשנים 1827–1829 כהכנה לחפירת יסודות המוזיאון.
הקשר בין המוזיאון למנזר הוא קשר היסטורי קרוב למדי.
חלק מאולם הכניסה החצוי המפואר של בית המסדר (בערך 1298–1307) שרד ושולב באולם ההרצאות "טמפלסט אנדרסון הול" (1911-1912).
קירות אלה וחלק מבית החימום השתמרו במוזיאון כחלק מתצוגת הגלריה מימי הביניים.
החפירות בבית המסדר נערכו בשנת 1912 על ידי אוצר הכבוד של ארכאולוגיה מימי הביניים, וולטר הארווי-ברוק אשר יחד עם א.
רידסדייל טייט תכנן ופיתח את המוזיאון לארכאולוגיה של ימי הביניים במקום.
חפירות נוספות במנזר נערכו בשנים 56–1952 על ידי שומר מוזיאון יורקשייר דאז, ג'ורג' ווילמוט שנתקל בשכבות הפרה-נורמניות והרומיות מתחת לאגף המערבי של הספינה.
בחפירות בשנים 2014 ו-2015 נמצא אפסיס בטרנספט הדרומי, חלקים נרחבים מיסודות הקירות ושאריות ממצאים קטנים רבים מהתקופה הרומית ועד המודרנית.
חקירות אלה נתקלו גם בשברי שרידי אדם, שיצאו מקברים אי שם באתר.
אחת המסקנות העיקריות של חפירות אלה הייתה שכיחותם של שרידים ארכאולוגיים באתרים בעומק רדוד מאוד מתחת לפני הקרקע המודרניים; במקרים מסוימים אפילו 7 ס"מ מתחת לאדמה
פסלון אמייל מוזהב מהמאה ה-13 של לימוז' המתאר את ישו התגלה במנזר ב-1826, לאחר שניצל מפירוק המנזר ב-1539. הוא נעלם זמן קצר לאחר מכן, ונחשב על ידי חוקרים כמי שנהרס, ובהמשך התגלה באוסף אמנות פרטי בגרמניה בשנות ה-20. בשנת 2019, הפסל נקנה על ידי York Museums Trust והוצג במוזיאון יורקשייר.
אבות המנזר של סנט מרי
אבות המנזר של סנט מרי היו זכאים ללבוש מצנפת והוזמנו כרגיל לפרלמנט.
בסך הכל ידוע שהיו כ-30 אבות מנזרים.
כל מה שנותר היום הם הקירות הצפוניים והמערביים, בתוספת כמה שרידים נוספים: בית החולים לצליינים עם חצי עץ, השער המערבי ובית המנזר המבוסס על עץ מהמאה ה-14 (נקרא כיום אחוזת המלך).
הקירות כוללים מגדלי מרווח לאורך הרצועה הצפונית והמערבית, מגדל סנט מרי בפינה הצפון מערבית ומגדל מים מצולע ליד הנהר.
הרבה אבן הוסר מהאתר במאה ה-18, ב-1705 עבור כנסיית סנט אולאב, בין 1717 ל-1720 עבור בוורלי מינסטר, וב-1736 עבור נקודת הנחיתה של מעבורת לנדל.
שרידי המנזר תוארו על ידי א.
רידסדייל טייט בפרסום משנת 1929, בו טען כי: "בשום מקום באנגליה אין עוד נקודה מלאה בקסם כמו יורק והיכן ביורק יש מקום מקסים יותר מהגנים של החברה הפילוסופית, שבה ניצבים השברים היפים של אותו מנזר חזק ואצילי פעם של סנט מרי.
כאן עלינו לעזוב את הערימה הנכבדה בערב תפארתה."
מנזר קיקוס , או בשמו המלא "המנזר הקדוש של הבתולה מקיקוס" (Η Ιερά Μονή της Παναγίας του Κύκκου), נמצא 20 ק"מ מערבית לפדולס , בהרי הטרודוס, והוא אחד המנזרים העשירים והידועים ביותר בקפריסין.
המנזר נוסד סביב סוף המאה ה-11 על ידי הקיסר הביזנטי אלכסיוס הראשון קומננוס (1081–1118).
המנזר שוכן בגובה של 1318 מטר, בצד הצפון-מערבי של הרי טרודוס.
המנזר המקורי נבנה מעץ, ובשל שריפות, לא נותרו ממנו שרידים.
הכנסייה הנוכחית במנזר היא משנת 1745. בניגוד לרוב המנזרים האחרים, מנזר קיקוס אינו קוינוביון (קומונה).
הנזירים בו מקבלים משכורת ויכולים להיות בעלי רכוש פרטי, אשר עובר למנזר לאחר פטירתם.
בתחילת המאה ה-21, המסדר כלל כשלושים נזירים.
הנשיא הראשון של קפריסין, הארכיבישוף מקריוס השלישי החל את הקריירה הכנסייתית שלו כנזיר במנזר קיקוס בשנת 1926. מקריוס ביקש להיקבר במנזר, ולאחר מותו ב-1977 הוא נקבר 3 ק"מ מערבית לו.
מקום קבורתו מהווה יעד פופולרי למבקרים.
על פי המסורת שנכתבה על ידי ואסיל גריגורוביץ'-ברסקי, הצליין האוקראיני שנסע למנזר קיקוס בשנת 1735, נזיר בשם אסאיאס התגורר במערה בהר קיקוס.
יום אחד, המושל הביזנטי של האי, דוקס מנואל בוטומיטס, שבילה את הקיץ בכפר מרתאסה כדי לנפוש מחום הקיץ, יצא ליער לצוד.
לאחר שאיבד את דרכו ביער הוא פגש את הנזיר אסאיאס וביקש ממנו להראות לו את הדרך.
הנזיר, שלא התעניין בפרשיות העולם הזה, לא ענה על שאלותיו של המושל.
המושל כעס על אדישותו של הנזיר, כינה אותו בשמות ואף התעלל בו.
זמן לא רב לאחר מכן, כאשר המושל חזר לניקוסיה, הוא חלה במחלה קשה.
המושל נזכר באופן המביש בו התייחס לנזיר אסיאס, וביקש מאלוהים שירפא אותו על מנת שיוכל לבקש סליחה מהנזיר באופן אישי.
המושל החלים ממחלתו, אבל לפני שהספיק להגיע לנזיר, אלוהים הופיע בפני הנזיר וגילה לו שכל הפרשה התרחשה בשל רצונו של האל.
האל יעץ לנזיר לבקש מהמושל להביא את איקונין הבתולה, שצויר על ידי שליחו של ישו, לוקאס, לקפריסין.
איקונין הבתולה היה יקר ערך והוא נשמר בארמון הקיסרי בקונסטנטינופול.
כשהמושל שמע את משאלתו של הנזיר הוא חשב שהיא בלתי אפשרית.
לאחר שהנזיר סיפר למושל שהבקשה היא משאלה אלוהית, השניים נסעו יחד לקונסטנטינופול כדי להביא את האיקונין.
הזמן חלף והמושל לא מצא את ההזדמנות הנכונה לפנות לקיסר ולבקש את האיקונין.
כתחליף, העביר המושל לנזיר איקוניות וחפצים אחרים, ושלח אותו חזרה לקפריסין.
ההזדמנות לפנות אל הקיסר צצה כאשר בתו של הקיסר חלתה באותה מחלה שפגעה במושל.
המושל סיפר לקיסר על מחלתו, והבטיח לו שבתו תירפא אם האיקונין הקדוש יישלח לקפריסין.
בייאושו, הסכים הקיסר לשלוח את האיקונין, ובתו החלימה מיד.
אך הקיסר לא רצה להיפרד מהאיקונין היקר של הבתולה.
לכן, הוא קרא לצייר מומחה והורה לו להכין עותק מדויק של האיקונין שיישלח לקפריסין.
בערב, הופיעה אם האלוהים בחלומו של הקיסר ואמרה לו שמשאלתה היא שהאיקונין המקורי יישלח לקפריסין.
לכן, כבר למחרת יצאה סירה מלכותית עם האיקונין לעבר קפריסין, שם חיכה לה הנזיר.
האגדה מספרת שבעת תהלוכת האיקונין מהחוף להרי הטרודוס, העצים השתחוו ביראת האל.
בחסותו של הקיסר, נבנו בקיקוס מנזר וכנסייה שיהוו בית לאיקונין הקדוש.
המנזר ידוע בשמו הקצר קיקוס, או בשם "הבתולה של קיקוס".
מקור השם, שככל הנראה מתוארך לתקופה הביזנטית, אינו ידוע.
על פי גישה אחת, מקור השם משמו של עץ האלון קרמס (Quercus coccifera), המכונה גם בשם קוקוס.
ייתכן כי שם המנזר הוא עיוות של שם זה.
מסורת אחרת, מספרת שכאשר האייקון הובא למנזר, התעופפה באזור ציפור עם קול אנושי ושרה:
"ילדת הזהב" מסמלת את האיקונין של הבתולה ואילו המנזר הוא המנזר המלכותי והסטארופגיאלי הקדוש של קיקוס אשר שומר על האיקונין כבר למעלה מתשע מאות שנה.
האיקונין של מרים הבתולה (Panagia Kykkotissa) שוכן בכנסיית המנזר.
האיקונין קשור קשר הדוק למנזר ומהווה את אחד המוקדים שלו.
האיקונין מוכר גם בשם Panagia Eleousa, מקור הרחמים.
באיקונין המצויר, הבתולה מחזיקה את ישו בזרועה הימנית.
על פי המסורת, פאנאגיה קיקוטיסה היא אחת משלוש האיקוניות של הבתולה שצייר השליח לוקאס, בצו אלוהי, שבע שנים לאחר תחייתו של ישו.
בשנת 1756 נעטף האיקונין בכיסוי כסוף, שחודש ב-1795. האיקונין מוסתר תמיד, ולעולם אין מסתכלים עליו.
חציו העליון מוסתר מאחורי כיסוי מגן, שכן נאמר שמי שיסתכל עליו יתעוור.
האדם האחרון שראה את הסמל הוא האפיפיור והפטריארך של אלכסנדריה גרסימוס, בשנת 1669. גרסימוס העז להרים את הכיסוי כדי לראות את פני הבתולה, אך הוא נענש על חילול הקודש שביצע ונאלץ לבקש בדמעות סליחה מאלוהים.
הנזיר הרוסי בסיליוס ברסקי, שביקר במנזר בשנת 1735, כתב שהנזירים חשפו את פני האיקונין רק בתקופות בצורת.
הם נשאו אותו לפסגת ההר הסמוך Throni, והתפללו לגשם.
הם נמנעו מלהסתכל על פניה של הבתולה, שפנתה השמימה.
לאורך מאות השנים המקומיים כיבדו את האיקונין וייחסו לו ניסים.
בשנת 1760 האמינו כי בזכות האיקונין, הצליח המאבק נגד הארבה, בעיה שכיחה באותה תקופה.
העם הקפריסאי רוחש אהבה גדולה לסמל הקדוש, המפורסם בכל רחבי העולם האורתודוקסי.
לכן, איקוניות רבות במדינות כמו יוון, רוסיה, בולגריה, מצרים ואתיופיה מוקדשות לבתולת קיקוס.
אנשים מרחבי העולם מגיעים למנזר ומבקשים את עזרתה של מרים מבצעת הניסים, ומבקשים ממנה לרפא אותם ממחלה או להעניק להם את הכוח להתמודד עם קשיי החיים.
המנזר כולו עתיר בעבודות פסיפס ופרסקאות.
רבות מהם נוצרו על-ידי האחים קפולה, ציירים מודרניים של איקוניות מקפריסין.
יצירות אחרות נוצרו על-ידי אמנים מיוון ורומניה.
בקומת הקרקע ניתן לראות כמה תמונות אופייניות.
משמאל לכניסה הראשית מוצג פסיפס המתאר את השליח לוקאס מצייר את סמל הבתולה.
בהמשך המסדרון רואים פרסקו המתארת את הנזיר איסאיה בהרים כאשר המושל בוטומיטס מכה אותו במקל.
פרסקו נוספת מתארת את המושל בוטומיטס על ערש דווי.
אפשר לראות גם סצנות של ניסים שנעשו בזכות איקונין הבתולה.
למשל, פורפיריוס, שנפל מסוסו והבתולה עזרה לו, הבתולה שעוזרת לימאים.
במקום נמצאת גם פרסקו מסוג Panagia Eleousa המראה את מרים הבתולה כאשר הילד ישו צמוד ללחייה.
דימויים מסוג זה מייצגים רוך והפגנות רחמים.
לבסוף, מוצגת גם סצנה של טורקים הבוזזים את המנזר לאחר שתלו את האב ג'וזף ב-1821.
המוזיאון כולל אוסף רחב של עתיקות וכלי קדושה.
הרצפה באולם הקבלה משובצת בדבורה, המסמלת את המנזר ומייצגת חריצות וסדר.
הדבורים אוספות רק את כמות האבקה הדרושה להן; כך גם בני אדם צריכים לקחת רק את מה שהם זקוקים לו כדי להיות בני אדם טובים יותר.
החדר הראשון במוזיאון מכיל עתיקות פרה-נוצריות מהאזור היווני.
בחדר מוצגים כלי קרמיקה קפריסאיים מתקופת הנחושת (2500 לפני הספירה) ועד לתקופה הרומית (המאה הרביעית לספירה).
כד שחור עם דמויות אדומות ראוי לציון מיוחד.
הכד מתוארך בקירוב ל-520 לפני הספירה ומיוחס לצייר אנטימנס.
בצדו הקדמי מצויר תזאוס ההורג את המינוטאור, מוקף בשתי דמויות נשיות, אריאדנה והאלה אתנה, המצפות לתוצאות הקרב בהבעת פנים מרוסנת.
בצדו האחורי מצוירת מרכבה רתומה לארבעה סוסים.
בחדר השני ישנן תצוגות ביזנטיות ופוסט-ביזנטיות מהתקופה הנוצרית המוקדמת (המאה הרביעית לספירה) ועד אמצע המאה ה-20. במוזיאון מוצגים גם בדים רבים מהתקופה הפוסט-ביזנטית, זאת למרות ההרס שספג המנזר בארבע שריפות.
אחד הפריטים היפים ביותר הוא אפיטפיוס רקום זהב (איקונין בד המתאר את הכנתו של ישו לקבורה), שנעשה בשנת 1703 על ידי הרוקמת הנודעת דספוינה מקונסטנטינופול.
תצוגת האיקוניות נמשכת באולם מתומן עם כיפה הנושאת תמונה של ישו מוקף במלאכים.
ריצפת הגרניט מעוטרת בחיפוי שיש צבעוני, המתארת טווס, סמל גן העדן השמימי.
האיקוניות העתיקות ביותר מתוארכות למאה ה-13: הבתולה והילד, יוחנן המטביל עם התורם יואניס מוטולאס בפינה הימנית התחתונה, ובסיליוס הגדול.
בקומה התחתונה של המנזר יש חצר פתוחה עם באר גדולה במרכזה.
בחצר נמצא פסיפס ענק המציג את מותה של מרים הבתולה.
לפי האמונה, בסוף חייה הארציים, מרים "נרדמה" ונלקחה אל השמים, בגוף ובנשמה.
מהחצר ניתן לראות גם את מגדל הפעמונים.
מגדל זה נבנה בשנת 1882, הרבה זמן לאחר הקמת הכנסייה.
הסיבה לכך היא שבתקופת השלטון העות'מאני נאסר על הנוצרים לצלצל בפעמונים.
במגדל יש שישה פעמונים, הגדול ביותר נוצר ברוסיה ומשקלו 1,280 ק"ג.
בקומה התחתונה נמצאת גם כנסיית המנזר.
בכנסייה שמור האיקונין הפלאי של מריה הבתולה.
לכן, הכנסייה מלאה במתנות המעידות על ניסי הבתולה.
לדוגמה, חלק מדג-חרב מציין את תודתם של מלחים שניצלו מטביעה כאשר דג חרב ענק ניקב את צידי ספינתם בשנת 1718. בכנסייה מוצגת גם זרוע מברונזה המסמלת אירוע בו טורקי התנהג בחוסר כבוד כלפי הסמל הקדוש וזרועו שותקה.
הכנסייה עתירה בפרסקאות על חיי ישו ועל חיי הבתולה שנוצרו בשנים 1975–1984 על ידי צייר האיקונות הקפריסאי כריסטוס גאורגיו.
הפרסקאות שבהיכל הקדוש (המקום הקדוש ביותר בכנסייה) מתוארכות לסוף המאה ה-18 או תחילת המאה ה-19. מהתקרה של המעבר המרכזי תלויות שתי נברשות רוסיות שהביא האב קלֶאופּאס בשנת 1913. האיקונין של מרים הבתולה נמצא על האיקונוסטאזיס, בין האיקוניות האחרות.
מנזר סנטה מריה לה ריאל דה לאס הולגאס (בספרדית: Monasterio de Santa María la Real de Las Huelgas) הוא מנזר ציסטרציאני הממוקם כ-1.5 ק"מ מערבית לעיר בורגוס בספרד.
מבחינה היסטורית היה המנזר מקום חתונות רבות של משפחות מלוכה, הן זרות והן ספרדיות, כולל זו של אדוארד הראשון, מלך אנגליה לעתיד ואלינור מקסטיליה בשנת 1254. מגדל השמירה של המנזר הוא גם מקום הולדתו של פדרו הראשון, מלך קסטיליה.
מנזר סנט ברוקארדוס הוא מנזר כרמליתי נטוש אשר נעול על ידי דלת מתכת במערת קומתיים בנחל שיח שבחיפה, המנזר נבנה כבר בתקופה הצלבנית, וכיום הוא משתייך למסדר הכרמליתי.
המנזר נבנה בתקופה הצלבנית בארץ ישראל, לא ידוע עליו הרבה דאז, לפי המסורת הנוצרית אליהו הנביא עצמו התגורר במערה של המנזר.
זו מערה טבעית שהורחבה על ידי הנזירים לצורכיהם, פתח המערה חסום עד היום בדלת מתכת ונפתח אחת לכמה שנים בתדירות נדירה וחריגה מאוד.
הנזירים התגוררו במערות החל מהתקופה הצלבנית והשתמשו במי המעיינות של נחל שיח לגידולים חקלאיים.
הם נעזרו גם בתרומות שקיבלו מצליינים.
בתחילת המאה ה-13 חברו הנזירים והקימו את המסדר הכרמליתי.
הם בנו את הכנסייה שהייתה בעלת שתי קומות ובעלת חומה כפולה לכיוון מערב.
ההתיישבות במקום פסקה בעקבות התפוררות הממלכה הצלבנית.
בסמוך לשרידי הכנסייה נבנתה קאפלה קטנה שבקירותיה שובצו אבנים מהכנסייה.
הקאפלה נבנתה על ידי הכרמליתים לאחר חזרתם לאזור הכרמל.
בשנת 1870, ביקר הארכאולוג והגאוגרף הצרפתי ויקטור גרן במקום, וכתב: .
האזור כיום תחת חפירות ארכאולוגיות אך ברובו מוזנח, הכנסייה הגדולה בנויה מתחת לשכונת כרמליה בחיפה ומדרום לאפיק נחל שיח, ומוקף גדר של רשות הטבע והגנים ורשות העתיקות.
המערה ובה המנזר ודלת המתכת נמצאת מצידו הצפוני של האפיק.
במאי 2023 נפתחה המערה לרגל חקר ותערוכה חדשה במוזיאון חיפה לאמנות.
לורנס אוליפנט בספרו חיפה, מספר על הנחל ועל השרידים של ההתיישבות הכרמליתית.
הוא קורא למקום עמק הקדושים והמעונים.
המסורת הכרמליתית מספרת שהנזירים שישבו במקום נטבחו בידי הכובשים המוסלמים.
מנזר אונופריוס הקדוש הוא מנזר נשים אורתודוקסי, הממוקם בחקל דמא – הקרקע שנרכשה על ידי זקני היהודים בשלושים שקל הכסף שהוחזרו על ידי יהודה איש קריות לאחר שהסגיר את ישו.
המנזר שוכן מדרום לעיר העתיקה של ירושלים, על המדרון הדרומי של גיא בן הינום, סמוך לנחל קדרון.
המנזר כפוף לפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים ונקרא על שמו של הנזיר המתבודד אונופריוס הקדוש, שחי במאה הרביעית.
המנזר נבנה בשנת 1892 באתר ששימש בעבר בית קברות נוצרי קדום, שבו חצובים כוכי קבורה בסלע.
על פי המסורת, במאה הרביעית נהג אונופריוס הקדוש לשבת כאן ולהתפלל.
בנוסף, במתחם קיימת מערת השליחים, שבה, לפי המסורת הנוצרית, הסתתרו שליחי ישו בזמן הצליבה.
כנסייה תת-קרקעית במקום קיימת עוד מתקופתו של הקיסר קונסטנטינוס הראשון (306–312 לספירה), ובמשך השנים הורחבה.
הכנסייה מוקדשת לאונופריוס הקדוש, כאשר מספר מערות קבורה מצויות בחלקה הדרומי.
בתקופה הביזנטית התפתחה מסורת אורתודוקסית של הקדשת קפלות קבורה לאונופריוס הקדוש, מסורת שנמשכת עד היום.
בכניסה למנזר מצוי תבליט באז-רליף, המתאר את אונופריוס הקדוש בתפילה.
החוקר ארמטה פיירוטי תיעד כי אחת הקבורות שעליה נבנתה הכנסייה מאופיינת בחזית מפוארת ומורכבת, והחוקר ארנסט גוסטב שולץ זיהה אותה כמונומנט של חנן הכהן הגדול, שכן היא כוללת אלמנטים מהתקופה ההרודיאנית ומשלבת סגנון אדריכלי דוריקני.
פיירוטי הוסיף כי הפריז של הקבר מחולק באמצעות טריגליפים, והוא מכיל שמונה מטופות, שכל אחת מהן מעוטרת בפאטרה בדוגמה ייחודית.
המנזר הנוכחי נבנה במאה ה-19, וכולל טרסות הצופות על קרקעית העמק.
מסורת מקומית על מוצא הקברים
לפי מסורת המוזכרת על ידי ג'יי.
האנאואר, תושבי הכפר סילואן האמינו כי "הקברים החצובים מתחת למנזר מכילים את עצמותיהם של נזירים נוצרים שהוצאו להורג במהלך הרדיפות הדתיות של החליף הפאטימי אל-חאכם באמר אללה".
מנזר סן פרנסיסקו בסנטו דומינגו דה גוסמן, ברפובליקה הדומיניקנית, הוא מנזר שנבנה בין השנים 1508–1560 עם הגעתם של האבות הפרנציסקאנים.
חורבת המנזר היא אחת השרידים העתיקים והחשובים בעיר.
היא ממוקמת בעיר הקולוניאלית של סנטו דומינגו והיא חלק מהכרזת אונסק"ו משנת 1990 של העיר הקולוניאלית כאתר מורשת עולמית.
המנזר הוכר על ידי אונסק"ו כיוון שהוא הראשון והעתיק ביותר שנבנה באמריקה.
מנזר סן פרנסיסקו היה אחת מיצירותיו של ניקולאס דה אוונדו, שבנייתו החלה עם הגעתם של האבות הפרנציסקנים בשנת 1508 והושלמה בשנת 1560. הוא היה המנזר הראשון בעולם החדש, הוא ניזוק קשות על ידי סופת הוריקן.
על פי ההיסטוריונים, אלונסו דה אוהדה קבור בכניסה הראשית של מנזר סן פרנסיסקו.
שרידיו הועברו למנזר הדומיניקני-Convento Dominico לשעבר ב-12 באוקטובר 1942, לאותו המקום שבו נמצאו בשנת 1892. גם שרידיו של ברתולומיאו קולון קולומבוס (אחיו הצעיר של מגלה הארצות קריסטופר קולומבוס) נמצאו באותו המקום.
במהלך המצור על סנטו דומינגו בשנים 1808–1809, לאחר תבוסת הצרפתים בקרב פליו הינקאדו, הציבו הצרפתים תותחים על גג הכנסייה המרכזית של מנזר סן פרנסיסקו.
חלק מקמרון התקרה הוסר ובמקומו הוקמה במה מעץ שעליה הוצבו תותחים, אולם היא קרסה תוך זמן קצר.
במהלך שלטון בני ההאיטי באי בין השנים 1822–1844, בשנת 1831 הוצאו אבנים וחלקי מבנה ממנזר סן פרנסיסקו, ובשנת 1847 נעשה שימוש מחדש באבנים אלה בקירות המבנה כחומר בניין.
במהלך מעבר הציקלון סן סנון בשנת 1930 באי נהרס חלק ניכר ממבנה מנזר סן פרנסיסקו, ובשנת 1940 הוקמו במקום בית החולים ומקלט המצורעים על שם האב פאדרה ביליני.
פעמוני מנזר סן פרנסיסקו הועברו למגדל הפעמונים של כנסיית סנטה ברברה הסמוכה.
החורבות של מנזר סן פרנסיסקו כוללות גם את שרידי קפלת ה-Tercera Orden de Garay או קפלת מריה דה טולדו.
ממאגר המים של המנזר הופנו מים לכל התעלות אשר סיפקו מים לתושבי העיר הקולוניאלית, והיא אף שימשה כאקוודוקט הראשון בעיר.
חורבות מנזר סן פרנסיסקו משמשות לאירועים חברתיים ותרבותיים והן מטופחות ומוגנות על-פי חוק ועל-ידי הוועדה הלאומית הקבועה לשימור הרכוש הלאומי של הרפובליקה הדומיניקנית.
מנזר סן־פול דה מוזול (צרפתית Monastère Saint-Paul-de-Mausole) הוא מנזר רומנסקי בפרובאנס, השוכן בסמוך לאתר הגאלו־רומי גלנום ובקרבת המאוזוליאום של בני משפחת יוליי, שממנו נגזר שמו.
המבנה נחשב לאחת מיצירות המופת של האדריכלות הרומנסקית הפרובנסלית.
הוא מתבלט בנוף בזכות מגדל פעמונים ריבועי בן שתי קומות, שבראשו גג פירמידלי.
המנזר מוקף שביל מקורה הסובב גן מטופח בקפידה, המעניק לאבני המבנה נוכחות מרשימה ומדגיש את איכויותיו האדריכליות.
כיום משמש המקום מוסד לבריאות הנפש.
הביקור בחלקים הפתוחים לציבור מותנה בשמירה על שלוות האתר.
בחדרי הפרק לשעבר ובגרם המדרגות הרומנסקי מוצגת תערוכת קבע של יצירות המוצעות למכירה, שנוצרו בידי מטופלים במסגרת סדנת האמנות־תרפיה ולֶטוּדו (Valetudo).
מן המדרגות נשקף שדה החיטה שבו התבונן וצייר וינסנט ואן גוך בעת שהותו במקום.
בקומה העליונה מוצג חדר המתאר את תולדות בית החולים הפסיכיאטרי סן־פול.
בהמשך נמצא שחזור של החדר שבו שהה ואן גוך.
חדר נוסף מציג הסבר על הפסיכיאטריה במאה ה־19.
בתקופה הגאלו־רומית משכה מעיין טבעי בסן-רמי-דה-פרובאנס עולי רגל שבאו לפנות אל ולֶטוּדו, אלת הבריאות.
במאה ה-11 הקימו נוצרים בסמוך למעיין פריורט, שנחשב לפנינה של האמנות הרומנסקית הפרובנסלית.
המבנה השתמר באופן יוצא דופן וצמוד לבית החולים סן־פול, שאליו הובא ואן גוך לאחר האירוע שבו כרת את אוזנו.
ליד החדר שבו התגורר, לאורך שביל המנזר, הוקמה סדנת אמנות־תרפיה בידי אגודת ולֶטוּדו, המשלבת אמנות, מחקר וטיפול.
היצירות שנוצרו במסגרת זו מתוארות כבעלות עוצמה רגשית ולעיתים אופי פואטי, ומשקפות את מסעם הפנימי של המטופלים ואת השימוש באמנות כאמצעי משלים לביטוי ולהקלה על סבלם.
שהותו של וינסנט ואן גוך
ואן גוך הגיע ב־8 במאי 1889 לסן־רמי־דה־פרובאנס מארל, על מנת להתאשפז מרצונו בבית המחסה סן־פול דה מוזול.
הוא הוקסם מאיכות האור ומהנופים שסביב המקום, ומצא בו אווירה שלווה ותומכת מצד הנזירות והאחיות שטיפלו בו.
במהלך 53 שבועות יצר 143 ציורי שמן ולמעלה ממאה רישומים.
תקופה זו נחשבת לאחת המרכזיות ביצירתו.
בין הציורים שנוצרו שם ונמנים עם המפורסמים ביצירותיו: "עצי זית", "על סף הנצח", "אירוסים", "ליל כוכבים", "שדה חיטה עם ברושים", "הצעדים הראשונים", "שדה חיטה עם קוצר", "הסייסטה", "החופרים", "גן בבית המחסה סן־פול", "אגרטל עם אירוסים", ו-"חדר שינה בארל".
אברהם מנחם-מנדל אוּסישְקין היה מראשי הציונות, איש חובבי ציון וראש לקבוצה שכונתה ציוני ציון, אשר פעל רבות בקונגרסים הציוניים, יזם וניהל את "הכנסייה הארצישראלית" והקים מוסדות שונים של התנועה הציונית, ועמד בראש קרן קיימת לישראל.
אברהם מנחם-מנדל אוסישקין נולד בשנת 1863 בעיירה הקטנה דוברובנה שברוסיה הלבנה (בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית).
הוריו היו משה צבי הירש אוסישקין ורמיזה ברלין, במקור המשפחה מויטבסק, בלארוס.
משפחה חב"דית אשר הייתה מקורבת לרבנים שניאור זלמן מלאדי וכן להנצי"ב.
בילדותו עברה משפחתו למוסקבה, סבו שעל שמו נקרא היה מנחם מנדל אוסישקין אשר נולד בסביבות 1789 ושם סבתו היה רחל.
עוד בצעירותו הרבה לעסוק בשאלת הזהות היהודית-לאומית וכשנחשף לספרות התחייה הלאומית, אף ייסד אגודה של עלייה לארץ ישראל שהתאחדה עם תנועת ביל"ו והיה מוכן לעזוב מיד ולעלות לא"י.
באספת היסוד של ביל"ו דנו בשאלת המשטר שאמור להיות במדינה העתידה לקום, ובניגוד לדעת כל החברים ה"מתקדמים" שחלמו על משטר רפובליקני, נאור ומתקדם, אוסישקין דרש שהמשטר יהיה מלוכני כבימי קדם.
עקב כך נפסלה מועמדותו לעלות כ"חלוץ" והוא לא הוכנס לרשימת העולים הראשונים ונאלץ להסתפק בעבודה למען ארץ-ישראל ברוסיה.
בקיץ 1882 סיים את בית-הספר הריאלי והחל ללמוד בבית הספר הטכני הגבוה במוסקבה, ועד מהרה יסד בה אגודת סטודנטים יהודים לעבודה תרבותית, בה הרצה את הרצאתו הראשונה - על מרד המכבים.
וכשנוסדה ב-1884 אגודת הסטודנטים "בני ציון" היה אוסישקין מראשי פעיליה והשתתף בוועידת קטוביץ של "חובבי ציון".
בהמשך, הוא היה מראשי התאחדות כל אגודות חובבי ציון באזור מוסקבה.
בשנת 1885 נבחר אוסישקין למזכיר "חובבי ציון" במוסקבה ושימש כמזכיר הנשיאות בוועידת חובבי ציון ב-1887 בדרוסקאניק.
באותה שנה החל להביע את דעותיו על הרעיון והמעשה הציוני, במאמרים ב"המליץ", ב"אוטו-אמנציפציה" של נתן בירנבוים וב"ציון" של במבוס ולווה בברלין.
ב-1889 סיים את לימודיו והוסמך למהנדס.
ב-28 פברואר 1889 נוסדה אגודת-הסתרים "בני משה" של אחד העם, שנטלה על עצמה להכשיר את העם מבחינה רוחנית, לקראת תקומתו.
אוסישקין, המהנדס הפרגמטי תהה אם זו העת לעסוק בכך, כאשר כל הכוחות נחוצים לעבודה מעשית בארץ-ישראל, אך לבסוף הצטרף גם הוא ובוועידת "חובבי ציון" שהתקיימה באודיסה, הוא השתתף כחבר "בני משה".
בשנת 1891 עבר לפלך יקטרינוסלב שברוסיה.
הוא התוודע בווינה לבנימין זאב הרצל והתרשם מספרו מדינת היהודים.
בקונגרס הציוני הראשון ב-1897 נבחר להיות "מזכיר לעברית" והשתתף בוויכוח על נוסח תוכנית בזל.
בקונגרסים הבאים היה לחבר הוועד הפועל הציוני, פעל רבות למען החדרת השפה העברית, והתמנה למורשה הציוני של כל רוסיה הדרומית.
בשנת 1896 לפריז הוא נסע כשליח של ועד חובבי ציון ברוסיה "להשתדל" אצל הברון בנימין (אדמונד) רוטשילד כדי שיתמוך כספית במושבה באר טוביה, שנוסדה על ידי חובבי ציון ולא הצליחה להתבסס כראוי.
בפריז התודע אל הפעיל הציוני ד"ר מקס נורדאו, וכשחזר, דרך וינה נפגש עם הרצל.
בקונגרס הציוני הראשון בבזל, כבר היו השלושה "ידידים ותיקים" והוא נבחר כחבר הנשיאות.
בקונגרס השני, ב-1898 נבחר כמנהל הפעילות בכל אזור יקאטרינוסלב, ובמשך הזמן היה לראש ציוני רוסיה ולאחד מראשי הציונות העולמית.
הוא השתתף כציר בכל הקונגרסים והוועידות של ההסתדרות הציונית העולמית (חוץ מהקונגרס הששי) וברובם היה חבר הנשיאות.
בשנת 1900 אוסישקין נסע שוב להיפגש עם הברון והפעם, כדי לתבוע את שחרור המושבות בארץ מעול שלטון הפקידות.
בשנת 1902 נבחר, באספה הכללית של חובבי ציון שהתקיימה באודסה, להיות ראש הוועד שיעסוק ברכישת קרקעות בארץ ישראל ומכירתן לאנשים פרטיים (בהמשך חברת גאולה שנוסדה למטרה זו בשנת 1904).
בשנת 1904 אמר: "בלי זכות בעלים על האדמה, לעולם לא תהיה ארץ ישראל יהודית, ויהי מספר היהודים בארץ כמה שיהיה".
כאשר התפרסמה תוכנית אוגנדה ביוזמתו של הרצל, עמד אוסישקין בראש מתנגדיה, נאבק כדי לסכלה ואף האשים את הרצל בבגידה בציונות והכריז עליו מלחמה גלויה.
הוא ויתר מראש על השתתפות בקונגרס השישי, ובמקום זה נסע בראש משלחת של חובבי ציון לארץ-ישראל, כדי להבליט את מעמדה היחיד של הארץ בחיי העם ובשאיפותיו ההיסטוריות.
ביום פתיחת הקונגרס בבזל, אוסישקין כינס בזיכרון יעקב, את "הכנסייה הראשונה של יהודי ארץ-ישראל", שהניחה את היסוד ל"הסתדרות הכללית ליהודי ארץ-ישראל".
במסגרת ה"כנסייה" אוסישקין הביא להחלטה חלוצית על זכותן השווה של נשים לבחור ולהיבחר, זו הפעם הראשונה בגוף יהודי כלשהו.
אמירתו הנוקבת מול הגופים הדתיים אורתודוקסיים שהתנגדו לכך: "הבחירות - או שתהיינה בהשתתפות האשה, או שלא תהיינה כלל." בנוסף, גם תוכניתו לאגד את המורים לגוף אחד (מיד אחרי כינוס "הכנסייה") עלתה יפה: הוקמה "אגודת המורים העבריים בארץ ישראל", שהפכה מאוחר יותר להסתדרות המורים.
קריאתו להתיישבות יהודית בארץ ישראל בלבד התקבלה לבסוף בקונגרס הציוני העולמי השביעי ב-1905. בתקופה זו פרסם את חיבורו החשוב "הפרוגרמה שלנו".
חיבור זה תרם להתעוררות לפעולה מעשית ולהתיישבות בארץ, ובו הונחו היסודות לזרם הציונות הסינתטית, שעיקרה שילוב בין פעילות מעשית לפעילות מדינית כדי להגשים את הציונות בארץ-ישראל.
ב-1913 אוסישקין ביקר בארץ ואחד העקרונות שהעלה על נס הוא "לשון העברית באוניברסיטה עברית".
מאז, הוא פעל לייסוד האוניברסיטה העברית בירושלים ואף רכש, בכספי הקרן הקיימת, את הקרקע לבניית האוניברסיטה על הר הצופים.
כשפרצה בארץ-ישראל מלחמת השפות הוא היה מראשי הלוחמים במגמה ללמד בטכניון בגרמנית.
מ-1906 עד 1919 עמד בראש הוועד האודסאי ובתפקיד זה אף ביקר בארץ ישראל ימים ספורים טרם מלחמת העולם הראשונה.
משנת 1918 עמד בראש ועד הצירים, שנבחר כדי לארגן את היישוב בארץ מצד אחד, וכדי לקשר בינו לבין השלטון הבריטי מצד שני.
אוסישקין היה בעל השפעה בייסוד אספת הנבחרים והוועד הלאומי ופעל רבות למען החדרת השפה העברית כלשון לאומית רשמית.
יחד עם חיים ויצמן פעל להקמת האוניברסיטה העברית.
בפברואר 1919 ייצג את התנועה הציונית בוועידת ורסאי בפריז, שם נשא נאום בעברית שעורר הד רב, בו קרא להקמת מדינה יהודית.
בספטמבר 1919 מונה על ידי ההנהלה הציונית לראש הנציגות שלה בירושלים.
ביוני 1920, בקבלת פנים רשמית לנציב העליון הרברט סמואל, סירב אוסישקין ללחוץ את ידו של המופתי של ירושלים, כאמל אל-חוסייני, ויצר בכך תקרית דיפלומטית שהוזכרה לימים כמה פעמים מפיו של אמין אל-חוסייני.
באביב 1921 צורף למשלחת איסוף הכספים של חיים ויצמן באמריקה.
בקונגרס הציוני ה-12, שנערך בספטמבר 1921, מונה ליושב ראש ההנהלה הציונית בירושלים.
עם עזיבתו של ראש ועד הצירים, דוד אידר, את ארץ ישראל באוגוסט 1922, נותר אוסישקין בכיר התנועה הציונית בארץ.
בקונגרס הציוני ה-13 בשנת 1923 לא נבחר עוד לראש הוועד הפועל הציוני, עקב חילוקי דעות עם חיים ויצמן.
בשלהי 1923 הודח מראשות ההנהלה הציונית בארץ ישראל, אך תחת זאת נתמנה ליו"ר הקרן הקיימת לישראל.
הוא כיהן בתפקידו כראש הקרן עד יום מותו ב-1941. בתקופה זו נקנו על ידי חברת הכשרת היישוב קרקעות רבות עבור הקק"ל ויוערו יערות; גולת הכותרת הייתה גאולת קרקעות עמק יזרעאל.
במסגרת תפקידו פעל רבות נגד חוקי המנדט שהגבילו רכישת אדמות.
אוסישקין היה פעיל ביותר גם בקונגרסים הציוניים: ב-1935 נבחר לנשיא הוועד הפועל הציוני וב-1936 נאבק נגד תוכנית החלוקה של ועדת פיל.
מאימרותיו: "בשנאה מהרסים עולמות, באהבה בונים עולמות".
היה נשוי לאסתר (לבית פאליי) משנת 1891. ילדיהם: