tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב־14 ביולי 2009 נמסר המטוס הראשון במסגרת התוכנית, והשניים הנותרים נמסרו בחודשים ספטמבר ואוקטובר אותה שנה.
נכון לשנת 2024, מדינות החברות ב־SAC הן: בולגריה, אסטוניה, פינלנד, הונגריה, ליטא, הולנד, נורווגיה, פולין, רומניה, סלובניה, שוודיה וארצות הברית נכון לשנת 2024.
מטוסי ה־C-17 של התוכנית שוכנים בבסיס האוויר פאפה שבהונגריה.
הונגריה מארחת את טייסת התובלה הכבדה (Heavy Airlift Wing) ומשמשת כמדינה הדגל.
אופן הפעלת המטוסים דומה למבנה התפעול של מטוסי בואינג E-3 סנטרי של נאט"ו, כאשר צוותי הטיסה הם רב־לאומיים, אך כל גיחה מוקצת למדינה חברה בהתאם להסכם חלוקת שעות הטיסה השנתיות של התוכנית.
המשרד לניהול התובלה האווירית של נאט"ו (NAMPO) אחראי על ניהול ותמיכה בטייסת, כחלק מסוכנות התמיכה והרכש של נאט"ו (NSPA).
בספטמבר 2014 דיווחה בואינג כי שלושת מטוסי ה־C-17 של התוכנית הגיעו לרמת זמינות מבצעית של כ־94% לאורך חמש שנים, וביצעו למעלה מ־1,000 משימות.
חיל האוויר ההודי עושה שימוש במטוסי ה-C-17 גלובמאסטר III למשימות תובלה אסטרטגית, להצנחת כוחות מיוחדים ולמבצעים בשטחים מגוונים – מבסיסים בהרי ההימלאיה בצפון הודו בגובה של כ-13,000 רגל ועד לבסיסים באוקיינוס ההודי בדרום המדינה.
מטוסי ה-C-17 מבוססים בתחנת חיל האוויר הינדון ומופעלים על ידי טייסת 81 של חיל האוויר ההודי, הידועה בכינויה "סקיילורדס" (Skylords).
המטוס הראשון נמסר להודו בינואר 2013 לצורכי ניסוי והכשרה, והתקבל באופן רשמי ב־11 ביוני 2013. המטוס השני נמסר ב־23 ביולי 2013 ונכנס מיד לשירות מבצעי.
מפקד חיל האוויר ההודי, נורמן א.ק.
בראון, תיאר את ההצטיידות ב־C-17 כ"רכיב מרכזי במאמץ המודרניזציה של החיל", בעת קבלת המטוס במפעל בואינג בלונג ביץ'.
ב־2 בספטמבר 2013, נכנסה רשמית לשירות טייסת ה"סקיילורדס" כשברשותה שלושה מטוסי C-17.
טייסת ה"סקיילורדס" מבצעת טיסות סדירות בתוך הודו, כולל לבסיסים בגובה רב כמו לאה ות'ויס.
שימוש ראשון במטוס לתובלת ציוד של גדוד חיל רגלים בוצע ב־1 ביולי 2013, כאשר מטוס C-17 טס ישירות לאיי אנדמן וניקובר ופרק ציוד בבסיס פורט בלייר.
המטוס שימש גם לפריסות מעבר לים, בהן טיסות לטג'יקיסטן באוגוסט 2013 ולרואנדה לצורך סיוע לכוחות שמירת שלום הודים של האו"ם.
במהלך סופת הציקלון פיילין באוקטובר 2013, נעשה לראשונה שימוש מבצעי במטוס להובלת ציוד סיוע והצלה.
המטוס השישי התקבל בחיל האוויר ההודי ביולי 2014. ביוני 2017 אישר מחלקת המדינה של ארצות הברית מכירה פוטנציאלית של מטוס C-17 נוסף להודו במסגרת תוכנית מכירות צבאיות לרחבי העולם (FMS), בסכום של 366 מיליון דולר אמריקני (שווה ערך ל-448 מיליון דולר, נכון לשנת 2023).
מטוס זה, שהיה האחרון שייוצר מדגם זה, הגדיל את צי מטוסי ה-C-17 של חיל האוויר ההודי ל-11 יחידות.
ב-26 באוגוסט 2019 מסרה חברת בואינג את מטוס ה-C-17 האחד עשר לחיל האוויר ההודי.
ב-7 בפברואר 2023, מטוס C-17 של חיל האוויר ההודי העביר משלוחי סיוע הומניטרי לנפגעי רעידות האדמה בטורקיה ובסוריה ב-2023. הטיסה בוצעה תוך עקיפת המרחב האווירי של פקיסטן, בעקבות שינויי מדיניות האזור לאחר עליית הטליבאן לשלטון באפגניסטן ב-2021.
האונייה שימשה בתור ספינת אם לפעילות פיראטית.
המבצע בוצע בשיתוף פעולה עם חיל הים ההודי, והשתתפו בו אמצעים כגון מטוסי סיור ימי מסוג בואינג P-8 פוסידון, כטב"מים מדגם SeaGuardian, המשחתת INS Kolkata והספינה INS Subhadra.
מטוס ה-C-17 הצניח את לוחמי MARCOS, שעלו על הספינה, חילצו 17 אנשי צוות והכניעו 35 פיראטים.
חברת בואינג סיפקה את מטוס C-17 הראשון של קטר ב־11 באוגוסט 2009, ואת המטוס השני ב־10 בספטמבר אותה שנה, עבור חיל האוויר הקטרי.
המטוס השלישי התקבל בשנת 2012, והרביעי ב־10 בדצמבר 2012. ביוני 2013 דיווח הניו יורק טיימס כי קטר השתמשה לכאורה במטוסי ה־C-17 שלה להעברת נשק מלוב אל האופוזיציה הסורית במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, דרך שטח טורקיה.
ב־15 ביוני 2015, במסגרת תערוכת האוויר בפריז, הוכרז כי קטר הזמינה ארבעה מטוסי C-17 נוספים מתוך חמשת המטוסים האחרונים שנותרו ("זנבות לבנים"), ובכך הכפילה את צי מטוסי ה־C-17 שברשותה.
אחד ממטוסי ה־C-17 של קטר נושא סימונים אזרחיים של חברת התעופה הממשלתית קטר איירווייז, אף שהמטוס נמצא בבעלות חיל האוויר האמירי של קטר ומופעל על ידו.
ראש ועדת הרכש האווירי הקטרית, אחמד אל־מאלכי, מסר כי העיצוב נבחר "כדי להעלות את המודעות להשתתפותה של קטר במבצעים ברחבי העולם".
C-17A: גרסת מטוס תובלה צבאית ראשונית.
C-17A "ER": שם לא רשמי למטוסי C-17A בעלי טווח מורחב עקב תוספת מכל דלק.
שדרוג זה שולב בייצור החל משנת 2001 עם מטוסי בלוק 13.
בלוק 16: שדרוג תוכנה/חומרה זה היווה שיפור משמעותי של מערכת OBIGGS II, מכ"ם מזג אוויר חדש, מערכת מייצב משופרת ומערכות אוויוניקה נוספות.
בלוק 21: הוספת מערכת ADS-B, ערכון מערכת זיהוי עמית-טורף, שדרוגי תקשורת וניווט וניהול טיסה משופר.
C-17B: גרסת מטוס טקטית מוצעת עם גרסה טקטית מוצעת עם מדפים כפולי-חריץ, כן נסע נוסף בגחון, מנועים חזקים יותר ומערכות נוספות לטובת קיצור מרחק ההמראה והנחיתה.
בואינג הציעה את ה-C-17B לצבא ארצות הברית בשנת 2007 לנשיאת רכבי מערכות הלחימה העתידיות (FCS) של הצבא וציוד אחר.
KC-17: גרסת תדלוק אווירי של C-17.
MD-17: גרסה מוצעת לחברות תעופה אמריקאיות המשתתפות בצי האוויר האזרחי של המילואים, שסומנה מאוחר יותר מחדש בשם BC-17X לאחר המיזוג של בואינג ומקדונל דאגלס ב-1997.
ב-13 ביולי 2016 הודה אזרח סיני בשם סו בין (Su Bin) באשמה במסגרת עסקת טיעון, והודה בקשירת קשר עם אחרים כדי לחדור למערכות של קבלן ביטחוני אמריקאי, חברת בואינג, ולגנוב מסמכים הקשורים לפיתוחם של מטוסי F-22 ראפטור, בואינג C-17 גלובמאסטר III ולוקהיד מרטין F-35 לייטנינג II.
לפי הודאתו, לאחר שהצליח להשיג את המידע, הוא תרגם את המסמכים מאנגלית לסינית ושלח אותם בדוא"ל למחלקה השנייה של אגף המטה הכללי של צבא השחרור העממי הסיני.
עוד הודה סו בין כי פעל ממניעים כלכליים, מתוך כוונה להפיק רווח מהמידע שנגנב.
לפי מסמכי בית המשפט, באחד המיילים למחלקה השנייה בצבא הסיני הוא כתב כי המידע "בעל חשיבות חיונית ביותר להאצת הפיתוח של מדינתנו", בהתייחס ל"פרויקט A", שלימים זוהה כתוכנית סין לפיתוח המטוס שיאן Y-20. סו בין נידון לשלוש שנים ועשרה חודשי מאסר פדרלי.
בנוסף, הוטל עליו קנס של 10,000 דולר.
בזכות ניכוי תקופת המעצר, הוא שוחרר באוקטובר 2017.
חיל האוויר של ארצות הברית – 222 מטוסי C-17 נמצאים בשירות, נכון מינואר 2018 (157 בשירות פעיל, 47 במשמר האוויר הלאומי, 18 במילואים).
חיל האוויר המלכותי האוסטרלי – 8 מטוסי C-17A ER בשירות נכון לינואר 2018.
טייסת 36 של חיל האוויר האוסטרלי
חיל האוויר המלכותי הקנדי – 5 מטוסי CC-177 (גרסה C-17A ER) בשימוש נכון לינואר 2025.
חיל האוויר ההודי – 11 מטוסי C-17 נכון לאוגוסט 2019.
חיל האוויר של כווית – 2 מטוסי C-17 נכון לינואר 2018.
יחידת התובלה האווירית האסטרטגית של נאט"ו – 3 מטוסי C-17 בשירות נכון לינואר 2018, כולל מטוס אחד שנתרם על ידי חיל האוויר האמריקני; נמצאת בבסיס פאפה, הונגריה.
חיל האוויר הקטרי – 8 מטוסי C-17A בשימוש נכון לינואר 2018.
חיל האוויר של איחוד האמירויות – 8 מטוסי C-17A בשירות נכון לינואר 2018.
חיל האוויר המלכותי – 8 מטוסי C-17A ER בשימוש, נכון למאי 2021.
טייסת 24, בסיס חיל האוויר המלכותי ברייז נורטון
טייסת 99, בסיס חיל האוויר המלכותי ברייז נורטון
ב־10 בספטמבר 1998, מטוס C-17 של חיל האוויר האמריקני (מספר זנב 0006–96) העביר את הקטלן קייקו אל נמל התעופה וסמנהאייר באיסלנד, שמסלול ההמראה בו באורך של בלבד.
במהלך הנחיתה אירעה תקלה במערכת כן הנסע.
לא היו נפגעים, אך כן הנסע ניזוק בצורה חמורה.
ב־10 בדצמבר 2003, מטוס C-17 של חיל האוויר האמריקני (מספר זנב 0057–98) נפגע מטיל קרקע-אוויר זמן קצר לאחר ההמראה מנמל התעופה הבין-לאומי בבגדאד, עיראק.
אחד ממנועיו הושבת, אך המטוס הצליח לנחות בבטחה.
ב־6 באוגוסט 2005, מטוס C-17 של חיל האוויר האמריקני (מספר זנב 01–0196) חרג מהמסלול בעת ניסיון נחיתה בשדה התעופה בגראם שבאפגניסטן.
כן הנסע הקדמי וכן הנסע הראשי נהרסו כליל.
באוקטובר 2006, הוא חזר לשירות לאחר תיקונים.
ב-30 בינואר 2009 ביצע מטוס C-17 של חיל האוויר האמריקני (מספר זנב 0002–96 – "Spirit of the Air Force") נחיתת גחון בשדה התעופה בגראם.
המטוס הוטס מבגרם למפעל של בואינג בלונג ביץ' לצורך תיקונים נרחבים, תוך עצירות ביניים.
ועדת החקירה של חיל האוויר קבעה כי הסיבה הייתה כשל של הצוות לעקוב אחר רשימת הבדיקה לפני הנחיתה ולהוריד את כן נסע.
ב-28 ביולי 2010 התרסק מטוס C-17 של חיל האוויר האמריקני (מספר זנב 00–0173 – "Spirit of the Aleutians") בבסיס משותף אלמנדורף-ריצ'רדסון באלסקה, בעת אימונים לקראת תערוכת האוויר Arctic Thunder לשנת 2010, והרג את כל ארבעת הנוסעים על המטוס.
המטוס התרסק סמוך למסילה, ושיבש את תנועת הרכבות.
חקירה צבאית קבעה כי שגיאת טייס הייתה הגורם, שגרמה להזדקרות.
זו הייתה תאונת התרסקות היחידה והקטלנית ביותר של מטוס C-17, והיחידה שבה נפגע נהרס שלד המטוס.
ב-23 בינואר 2012 נחת מטוס C-17 של חיל האוויר האמריקני (מספר זנב 07–7189), ששויך לכנף ההובלה ה-437 בבסיס המשותף צ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית, על מסלול 34R בבסיס המבצעי השנק באפגניסטן.
הצוות לא הבין שמרחק העצירה הדרוש גדול מאורך המסלול ולכן לא הצליח לעצור בזמן.
המטוס עצר כ־700 רגל מקצה המסלול, על שפת עפר, וגרם לנזק מבני כבד אך ללא פצועים.
לאחר תשעה חודשים של תיקונים שהחזירו אותו לכשירות טיסה, המטוס טס שוב ללונג ביץ'.
העלות המדווחת לתיקון הייתה 69.4 מיליון דולר.
ב-20 ביולי 2012, מטוס C-17 של כנף התנועה האווירית ה-305, שטס מבסיס מקגוויר שבניו ג'רזי אל בסיס חיל האוויר מקדיל בטמפה שבפלורידה, נחת בטעות בנמל התעופה פיטר או.
נייט, שדה תעופה עירוני קטן ללא מגדל פיקוח, עם הגנרל ג'ים מאטיס, אז מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית, על המטוס.
לאחר מספר שעות המריא המטוס מהמסלול שאורכו 1,090 מטרים ללא תקלות, וטס אל בסיס מקדיל.
הנחיתה השגויה התרחשה לאחר טיסה ממושכת מאירופה לאזור דרום-מערב אסיה להעמסת נוסעים צבאיים, וחזרה לארצות הברית.
חקירת חיל האוויר קבעה כי עייפות הטייסים וטעויותיהם הן הסיבה, מאחר ששני המסלולים הראשיים של שני השדות בעלי אותו כיוון מגנטי, ומרחקם ביניהם הוא כארבעה מייל בלבד לאורך חוף מפרץ טמפה.
ב-9 באפריל 2021, מטוס C-17 מספר 10–0223 סבל משריפה בגלגלי הנחיתה לאחר נחיתה בבסיס צ'ארלסטון, בעקבות טיסה מבסיס חיל האוויר המלכותי מילדנהול בבריטניה.
האש התפשטה לדופן המטוס לפני שנכבתה.
מקורות: ברסי'ס וורלד איירקראפט אנד סיסטמס דיירקשיונרי, חיל האוויר של ארצות הברית, בואינג:
קיבולת מטען: 77,500 ק"ג, מפוזר על 18 משטחי 463L או תערובת של מטען ומשאיות או:
134 חיילים עם מושבים צדדיים ומשטחי מטען
54 חיילים עם מושבים צדדיים בלבד (מאפשר 13 משטחי מטען)
36 פצועים על אלונקות ו-54 פצועים ניידים עם מטפלים רפואיים
מטען, כגון טנק M1 אברמס אחד, שני נגמ"שים בראדלי, או שלושה נגמ"שים סטרייקר
פרופיל אווירודינמי: שורש DLBA 142; קצה DLBA 147
משקל המראה מרבי: 265 טון
מנועים: 4 מנועי פראט אנד ויטני PW2000
עומס כנף: 730 ק"ג למטר רבוע (150 פאונד לרגל רבוע)
מכ"ם מזג אוויר ומיפוי מדגם AlliedSignal AN/APS-133(V)
בואינג C-40 קליפר הוא גרסה צבאית של בואינג 737 הדור הבא המשמשת להובלת מטען ונוסעים.
הוא משמש את צי ארצות הברית, חיל האוויר וחיל הנחתים של ארצות הברית.
ה-C-40 מבוסס על גוף בואינג 737-700 עם כנפיים ומכשיר נחיתה מחוזקים מה-737-800. יש לו גם מכלי דלק נוספים המאפשרים טווח טיסה ללא תדלוק של עד לעומת עבור מטוס 700-737 סטנדרטי.
הטיסה הראשונה התקיימה באפריל 2000 והמטוס הראשון מדגם C-40A נכנס לשירות באפריל 2001.
צי ארצות הברית היה הלקוח הראשון למטוס "קומבי" מבוסס 737 Next Generation (המסוגל להובלת מטען ונוסעים).
הקליפר הוזמן על ידי חיל הים האמריקאי להחליף את צי מטוסי ה-C-9B Skytrain II המיושנים שלו.
ה-C-40A הוא מטוס הלוגיסטיקה החדש הראשון מזה 17 שנים שהצטרף לרזרבה של חיל הים האמריקאי.
חיל הים המילואים מספק את כל יכולות ההובלה האווירית הבינונית והכבדה של חיל הים.
הקליפר עומד בדרישות הרעש והסביבה הבינלאומיות או אף עולה עליהן, אותן לא עמדו בדרישות של צי מטוסי ה-C-9 של חיל הים.
הוא גם חסכוני יותר בדלק ומציע טווח נסיעה ויכולות מטען גדולות יותר.
הקליפר מוסמך לשלוש תצורות: 121 נוסעים, מטען מלא, או מעורב (3 משטחי מטען + 70 נוסעים).
הצי רכש את המטוסים תוך שימוש בשיטות מסחריות מקובלות, והזמין שישה מדגמי 737-700C.
שני מטוסים ראשונים סופקו באפריל 2001 לטייסת VR-59 בפורט וורת', טקסס.
שני מטוסים נוספים הגיעו עד סוף השנה.
המטוסים החמישי והשישי סופקו באוגוסט 2002 ל-VR-58 בבסיס חיל הים בג'קסונוויל, פלורידה.
מטוסים נוספים סופקו ל-VR-57 בבסיס חיל האוויר הימי באי הצפוני, קליפורניה.
ה-C-40A מספק יעילות דלק, טווח טיס ומטען מעולים בהשוואה למטוס ה-C-9B אותו החליף.
בתוכנית התעופה הימית לשנת 2018, חיל הנחתים האמריקאי ציין כי בכוונתו לרכוש שני מטוסי C-40A למשימות הטסה אווירית, שיחליפו את צי מטוסי ה-Skytrain שלו.
ב-4 בדצמבר 2018 פורסמה הודעה מקוונת על ידי חיל הנחתים המחפש ספק של מטוסי C-40 שיסופקו בשנת 2020. מטוסי הסקייטריין של USMC הוצאו משימוש בשנת 2017 וכדי להתכונן למעבר למטוסים חדשים, אנשי טייסת התובלה הימית הראשונה הוצבו להפעיל את מטוסי הקליפר של הצי עד להגעתם של מטוסים משלהם.
חיל האוויר של ארצות הברית בחר במטוס ה-C-40B, גרסה צבאית של מטוס הבואינג 737-700, כדי להחליף את צי מטוסי ה-C-137 המיושן המשמש להובלת מפקדים לוחמים אמריקאים.
חיל האוויר העניק את החוזה למטוס ההרמה הבינונית באוגוסט 2000. כנף הרכבת האווירית ה-89 רכשה את מטוס ה-C-40B הראשון שלה בדצמבר 2002. שתי היחידות ממוקמות בבסיס חיל האוויר אנדרוז, מרילנד.
כנף הרכבת האווירית ה-15, בבסיס היקאם, הוואי, רכשה את מטוס ה-C-40B שלה עבור פיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית בפברואר 2003. כנף הטיסה האווירית ה-86, רמשטיין AB, גרמניה, רכשה את ה-C-40B שלה עבור חיל האוויר האמריקאי באירופה בדצמבר 2004.
אזור התא מצויד באזור מנוחה לצוות, תא מבקרים מפואר עם מקומות לינה, שני מטבחים ומקומות ישיבה במחלקת עסקים עם שולחנות עבודה.
ה-C-40B נועד לשמש כ"משרד בשמיים" עבור מנהיגים בכירים בצבא ובממשלה.
המטוס כולל תקשורת נתונים דו-כיוונית בפס רחב, כולל תקשורת קולית ונתונים מאובטחת; רכיבים אלה כוללים גישה לאינטרנט ולרשת, טלפונים, לוויינים, פקס ומכונות צילום.
ל-C-40B יש גם מערכת נתוני נוסעים מבוססת מחשב.
ה-C-40C החליף שלושה מטוסי C-22 (גרסה צבאית של בואינג 727) שהופעלו קודם לכן על ידי המשמר הלאומי האווירי ולשכת המשמר הלאומי להובלת אנשי צוות, והיה המטוס הצבאי הראשון שנרכש באותה תקופה כמטוס מוכן לשימוש מיידי עבור משרד ההגנה האמריקאי.
טייסת ההסעות האוויריות ה-201 של המשמר הלאומי האווירי של מחוז קולומביה רכשה שני מטוסי C-40C באוקטובר 2002, וכנף הטיסה האווירית 932 של חיל האוויר במילואים, הממוקמת בבסיס סקוט באילינוי, רכשה שלושה מטוסי C-40C בשנת 2007.המטוס מצויד באופן דומה לזה של ה-C-40B, אך ללא יכולות התקשורת המתקדמות.
ייעוד: הובלת מטען ונוסעים בעדיפות גבוהה לחיל הים
קיבולת: 121 נוסעים או 8 משטחים
ייעוד: מטוס משימה מיוחד עבור מפקדים ופקידי ממשל
כנף הטיסה ה-89 – בסיס אנדרוז, מרילנד
כנף 113 – בסיס אנדרוז, מרילנד
כנף ניידות אווירית 375 - בסיס סקוט, אילינוי
כנף רכבת אווירית 932d – בסיס סקוט, אילינוי
טייסת 73 של הטסת האוויר
חיל הים של ארצות הברית
VR-57 – NAS האי הצפוני, קליפורניה
VR-58 – NAS ג'קסונוויל, פלורידה
VR-59 – בסיס מילואים משותף של חיל הים, פורט וורת', טקסס
VR-61 – NAS ווידבי איילנד, וושינגטון
VMR-1 – בסיס מילואים משותף של חיל הים, פורט וורת', טקסס
בואינג F-15EX איגל II הוא מטוס קרב רב-משימתי אמריקאי שמהווה יורש של המקדונל דאגלס F-15E סטרייק איגל.
המטוס פותח בעקבות מחקרי מחלקת ההגנה של ארצות הברית ב-2018 לשדרוג צי התעופה הטקטית של חיל האוויר האמריקאי (USAF), שהזדקן עקב קיצוצים במודרניזציה, במיוחד הפסקת ייצור מטוסי לוקהיד מרטין F-22 ראפטור לאחר קיצוצי תקציב בתקופה שלאחר המלחמה הקרה.
ה-F-15EX הוא גרסה של F-15 Advanced Eagle, פיתוח נוסף של עיצוב ה-F-15E המיועד במקור לייצוא ומשלב מבנה פנימי משופר, מערכת בקרת טיסה ואביזרים אלקטרוניים.
המטוס מיוצר על ידי חטיבת סנט לואיס של בואינג (לשעבר מקדונל דאגלס).
בנוסף, הוא משמש כפלטפורמה חסכונית לשיגור חימושים ארוכי־טווח מחוץ לטווח ההגנה האווירית, במטרה לתגבר את מטוסי הקרב המתקדמים F-22 ו־F-35. בגרסה זו מייצג ה־Advanced Eagle את קו הבסיס הנוכחי בייצור מטוסי F-15.
בשנות ה-2010, חיל האוויר של ארצות הברית התמודד עם מחסור צפוי בגודל צי המטוסים שלו בשנות ה-2020 עקב תוכניות מודרניזציה שהודחו וקוצצו לאחר סיום מלחמת הקרה ב-1991, והדגש על מלחמות נגד מרידות לא סימטריות לאחר פיגועי 11 בספטמבר.
גם כונה F-15 2040C או "Golden Eagle", מטוסים אלה היו אמורים לקבל שדרוגי אביזרים, כולל רדאר AESA, חיפוש ומעקב אינפרא אדום (IRST) ומערכת לוחמה אלקטרונית חדשה הנקראת מערכת הישרדות אזהרה פסיבית/פעילה של איגל (EPAWSS).
חלק משדרוגים אלה היו אמורים להיות משותפים לצי ה-F-15E, כגון EPAWSS שחוזה הפיתוח שלו ניתן ב-2015 לבואינג ו-BAE Systems.
השיפורים ב-F-15EX כללו את רדאר AESA, IRST ו-EPAWSS מתוכניות השדרוג הקיימות של ה-F-15 תוך שילוב היתרונות של ה-F-15QA כגון מבנה מחודש עם חיי שירות של 20,000 שעות, תא טייס חדש ובקרי טיסה, ומערכת AMBER (Advanced Missile and Bomb Ejector Rack) המוצעת להפעלת עד 22 טילי אוויר-אוויר.
אף על פי שאינו צפוי להיות עמיד כמו ה-F-22 ו-F-35 מדור חמישי מול מערכות הגנה אווירית מתקדמות, ה-F-15EX יכול לתמוך בראשון במשימות עליונות אווירית על ידי ביצוע הגנה במולדת ובבסיסי אוויר, אכיפת אזור אסור לטיסה מול הגנות אוויר מוגבלות, ופריסת כלי נשק מרוחקים גדולים בתמיכה במטוסי הסוואה בחזית.
ביולי 2020, מחלקת ההגנה של ארצות הברית הזמין שמונה F-15EX לארבע שנים תמורת 1.2 מיליארד דולר.
ה-F-15EX ביצע את טיסת הבכורה ב-2 בפברואר 2021.
ב-7 באפריל 2021, הוכרז שמו הרשמי Eagle II.
חוק התקציב להגנה לשנת 2021 מימן רכש F-15EX ב-1.23 מיליארד דולר ל-12 מטוסים, מה שהביא את ההזמנות הכוללות ל-20 מטוסים עם 144 מתוכננים בסך הכל.
עד מאי 2022, חיל האוויר האמריקאי צמצם את הזמנותיו ל-80. ה-F-15EX הראשונים בשירות מבצעי לא יקבלו מכלי דלק תצורתיים.
התקציב המוצע של חיל האוויר לשנת 2024 כולל כספים לרכישת 24 F-15EX נוספים, מה שיביא את הצי המתוכנן ל-104 מטוסים.
בתקציב המוצע לשנת 2026, מוקצים 3 מיליארד דולר ל-F-15EX, מה שמביא את הסך הכול ל-129 מטוסים.
ה-F-15EX הראשון נמסר במרץ 2021 והוטס לבסיס חיל האוויר אגלין, פלורידה.
צי של שישה מטוסים הקים את כוח הבדיקה לתמיכה בפיתוח ובדיקות טיסה מבצעיות.
שני המטוסים הראשונים ביצעו ניסויי הפרדת נשק והשתתפו בתרגילים נורת'רן אדג' וקומבט האמר במאי 2021 ואוגוסט 2023, בהתאמה.
המטוס השלישי צויד בציוד תקשורת נוסף, גוף קדמי שעוצב מחדש במיוחד לדרישות חיל האוויר האמריקאי, והיה הראשון שצויד במערכת EPAWSS.
תוכנית הבדיקה של ה-F-15EX חסכה זמן וכסף מאחר שמערכות רבות, כמו בקרת טיסה חוטית ותצוגות תא הטייס, כבר נבדקו במטוסי F-15SA ו-F-15QA במימון לקוחות יצוא מסעודיה וקטר.
שלב 1 של בדיקות השילוב וההערכה של ה-F-15EX, שכלל ניסויי נשק, שילוב עם מטוסי קרב מהדור החמישי ובדיקות מערכות משימה, הושלם באוגוסט 2023; שלב 2 בוטל עקב שדרוגים מתוכננים למטוסים ממגרשים מאוחרים יותר, ובדיקה מבצעית והערכה המשך (FOT&E) מתוכננת.
באוגוסט 2020, חיל האוויר האמריקאי הודיע על תוכניות להחליף מטוסי F-15C של יחידות משמר לאומי אווירי בפלורידה ואורגון במטוסי F-15EX.
ב-18 באפריל 2023, חיל האוויר האמריקאי הודיע כי יחידות המשמר הלאומי קליפורניה ולואיזיאנה יחליפו את ציי ה-F-15C/D שלהם ב-F-15EX.
ב-25 במאי 2023, הוכרז כי כנף הקרב ה-173 בבסיס שדה קינגסלי ANGB, אורגון, תהפוך ליחידת אימונים רשמית (FTU) עבור ה-F-35A במקום ה-F-15EX.
אימוני בסיס של F-15, הן עבור F-15E והן עבור F-15EX, יתקיימו בבסיס חיל האוויר סימור ג'ונסון, קרוליינה הצפונית, החל משנת 2026 ואילך.
ב-5 ביוני 2024, כנף ה-142 של אורגון קיבלה את ה-F-15EX הראשון שלה עם נחיתת המטוס בבסיס המשמר הלאומי של פורטלנד, בעוד השני הגיע חודש לאחר מכן.
יכולת מבצעית ראשונית הוכרזה ב-10 ביולי 2024.
חיל האוויר הישראלי הזמין 25 מטוסי F-15IA המבוססים על ה-F-15EX ומתכנן לשדרג 25 מטוסי F-15I לתקן F-15IA, נכון לשנת 2023. בשנת 2024, מספר מטוסי ה-F-15IA המוזמנים הוגדל ל-50.
בנוסף ל-84 מטוסי F-15SA שנרכשו ב-2011, בואינג דנה במכירת 54 מטוסי F-15EX לערב הסעודית במהלך תערוכת ההגנה העולמית ב-2024 בריאד.
אם העסקה תצא לפועל, ערב הסעודית תשקול לשדרג את צי ה-F-15SA שלה לתקן ה-EX.
הסכם אמריקאי למכירת מטוסי F-15 מתקדמים למצרים עבור חיל האוויר המצרי הוכרז במרץ 2022. יש לסכם חוזה לאחר קביעת המחיר ותאריך המסירה.
בפברואר 2022, מחלקת המדינה של ארצות הברית אישרה מכירה של עד 36 מטוסי F-15ID וציוד נלווה לאינדונזיה.
נכון ל-21 בנובמבר 2022, רכישת ה-F-15 המתוכננת של אינדונזיה נמצאת בשלבים מתקדמים וממתינה לאישור סופי מהממשלה, כפי שציין שר ההגנה האינדונזי.
בדברים לאחר פגישה עם עמיתו האמריקאי לויד אוסטין בג'קרטה, פרבואו סוביאנטו אמר כי בואינג הסכימה להצעה הכספית שהוצעה והוא בטוח שהחבילה היא במחיר סביר.
ביוני 2023, במסיבת עיתונאים של משרד ההגנה, נאמר כי החוזה למטוסי ה-F-15 עדיין בשלב דיון עם ממשלת ארצות הברית.
ב-21 באוגוסט 2023, בואינג וממשלת אינדונזיה חתמו על מזכר הבנות לרכישת 24 מטוסי F-15EX.
בתערוכת תעשיית ההגנה הבינלאומית הפולנית (MSPO) בספטמבר 2023, בואינג הציעה את ה-F-15EX לפולין.
עם זאת, לא היו פרטים על מחיר או משלוח.
חיל האוויר המלכותי התאילנדי מחפש מטוסי קרב רב-תכליתיים להחלפת ה-F-16A/B שבשירותו.
ב-31 בדצמבר 2021, מפקד חיל האוויר המלכותי הודיע כי חיל האוויר מציע לרכוש 8 עד 12 מטוסי לוקהיד מרטין F-35 לייטנינג II ב-2023. ב-12 בינואר 2022, מועצת השרים אישרה את המנה הראשונה של ארבעה מטוסי F-35A.
ב-22 במאי 2023, מקור בחיל האוויר המלכותי התאילנדי ציין כי משרד ההגנה של ארצות הברית רמז כי ידחה את הצעת תאילנד לרכוש F-35A, ובמקום זאת יציע מטוסי F-16 בלוק 70 ו-F-15EX איגל II.
באוגוסט 2024, חיל האוויר המלכותי התאילנדי בחר בגריפן E/F להחליף את ה-F-16A/B הישנים של השירות.
ה-F-15SA (סעודי מתקדם) הוא דגם ה-Advanced Eagle הראשוני עבור חיל האוויר המלכותי הסעודי והבסיס ממנו פותח ה-F-15EX.
ה-F-15SA כולל מכ"ם AN/APG-63(V)3 ישן יותר, מערכת לוחמה אלקטרונית דיגיטלית AN/ALQ-239 (DEWS), מערכת התרעה על טילים משותפת AN/AAR-57 (CMWS), ומערכת חיפוש ומעקב אינפרא-אדום AN/AAS-42 "Tiger Eyes" המותקנת על תושבת תרמיל המטרות.
ה-F-15QA (קטרי מתקדם) הוא הקודם הישיר של ה-F-15EX, פיתוח נוסף של ה-Advanced Eagle עבור חיל האוויר הקטרי עם הכנסת תא טייס משופר עם תצוגת שטח גדולה (LAD) ומחשב משימות ADCP II.
ה-F-15QA כולל מכ"ם AN/APG-82(V)1, מערכת לוחמה אלקטרונית AN/ALQ-239 DEWS, מערכת התרעה על טילים AN/AAR-57 CMWS, ומערכת חיפוש ומעקב אינפרא-אדום AN/AAS-42 IRST.
ביוני 2017, קטר חתמה על עסקה לרכישת 36 מטוסי F-15QA תמורת 12 מיליארד דולר שכללה נשק, תמיכה, ציוד ואימונים, עם אישור של עד 72 מטוסים ממשרד החוץ האמריקאי.
ב-22 ביוני 2021, בואינג הודיעה כי תשלב מערכות נגד שיבוש של אלביט מערכות במטוסי ה-F-15QA, המאפשרות להם לטוס בסביבות עם הפרעות אלקטרומגנטיות כבדות ללא הפרעה.
דגם דו-מושבי עבור חיל האוויר האמריקאי.
ה-F-15EX כולל מכ"ם AN/APG-82(V)1, מערכת לוחמה אלקטרונית AN/ALQ-250 EPAWSS, תרמיל לגיון עם חיישן AN/ASG-34(V)1 IRST21, אך ללא מערכת התרעה על טילים AN/AAR-57 CMWS.
ה-F-15IA (ישראלי מתקדם) הוא דגם עבור חיל האוויר הישראלי המבוסס על ה-F-15EX.
דגם חד-מושבי מוצע עבור חיל האוויר האמריקאי עם יכולות שוות ערך ל-F-15EX.
לא נרכש מאחר שמטוסי איגל חד-מושביים כבר לא מיוצרים, ולכן היו דורשים עלויות הקמה נוספות.
בואינג הציעה 90 מטוסי F-15GA (גרמני מתקדם) לגרמניה כתחליף לפאנאוויה טורנדו ול-ECR שלה.
הלופטוואפה בחרה ב-35 מטוסי F-35A לייטנינג II ו-15 מטוסי יורופייטר טייפון (דגם ECR EW) במקום.
ה-F-15IDN (לשעבר F-15ID) הוא גרסת יצוא מוצעת של ה-F-15EX עבור חיל האוויר האינדונזי.
חיל האוויר הישראלי – 50 מטוסי F-15IA בהזמנה, נכון לשנת 2024
חיל האוויר הקטרי – 33 מטוסי F-15QA נמסרו לקטר מתוך 48 תוכננו עד יולי 2023 (שניים הושארו בארצות הברית למבחנים).
כנף 5 – בסיס חיל האוויר אל-עודייד
חיל האוויר המלכותי הסעודי – 84 מטוסי F-15SA
כנף 3 – בסיס חיל האוויר המלך עבד אל-עזיז
כנף 5 – בסיס חיל האוויר המלך ח'אלד
כנף 7 – בסיס חיל האוויר המלך פייסל
חיל האוויר של ארצות הברית – 9 מטוסים נמסרו מתוך 129 שהוזמנו
כנף 18 (כוחות האוויר של ארצות הברית בגזרת האוקיינוס השקט) – בסיס חיל האוויר קדנה, אוקינאווה, יפן (מתוכנן)
כנף 53 (פיקוד הקרב של חיל האוויר של ארצות הברית) – בסיס חיל האוויר אגלין, פלורידה
כנף ניסויים 96 – בסיס חיל האוויר אגלין, פלורידה
כנף 127 – בסיס המשמר הלאומי האווירי סלפרידג', מישיגן (מתוכנן)
כנף קרב 142 – בסיס המשמר הלאומי האווירי של פורטלנד, אורגון
כנף קרב 144 – בסיס המשמר הלאומי האווירי של פרזנו, קליפורניה (מתוכנן)
כנף קרב 159 – בסיס מילואים משותף של חיל הים בניו אורלינס, לואיזיאנה (מתוכנן)
צוות: טייס אחד או שניים (טייס וקצין מערכות נשק)
שטח כנף: 608 רגל רבוע
משקל המראה מרבי: 81,000 ליברות
קיבולת דלק: 13,550 ליברות פנימי, עד 35,500 ליברות עם מכלי CFT ושלושה מכלים חיצוניים
2 מנועי טורבופאן עם מבער אחורי מסוג General Electric F110-GE-129
דחף עם מבער אחורי: 29,500 ליברות
טווח טיסה מקסימלי: 2,100 מייל ימי (3,900 ק"מ) עם 3 מכלי דלק תצורתיים
קצב טיפוס: מעל 50,000 רגל לדקה
נקודות תלייה: 23 (כולל 4 כנפיים, גוף, ותושבות על מכלי CFT)
יכולת נשיאת חימוש ודלק: 29,500 ליברות
טילים אוויר-אוויר: AIM-9X סיידוויינדר, AIM-120 AMRAAM
מכ"ם AN/APG-82(V)1 AESA מתוצרת ריית'און
פוד חישה אינפרה-אדום IRST21 (Legion Pod)
מערכות לוחמה אלקטרונית: AN/ALQ-250 EPAWSS (BAE Systems), AN/ALE-47, וכן משדר זיהוי עמית-טורף AN/APX-119
בואינג 777X היא סדרת מטוסי נוסעים רחבי־גוף מתקדמים מתוצרת חברת בואינג.
היא מהווה את הדור החדש במשפחת ה־777, ומשלבת טכנולוגיות ממטוס ה־בואינג 787 דרימליינר עם עיצוב מחודש של תא הנוסעים, מנועים חסכוניים וכנפיים מתקפלות.
הפרויקט הוכרז רשמית בנובמבר 2013, במטרה להתחרות ב־איירבוס A350 ולרשת את הדגם הפופולרי בואינג 777-300ER.
בואינג הציגה שני דגמים עיקריים:
777-8X – דגם קצר יותר ובעל טווח מוגדל, לטיסות ארוכות במיוחד.
777-9X – דגם ארוך יותר עם קיבולת נוסעים גבוהה.
טיסת הבכורה של ה־777X התקיימה ב־25 בינואר 2020 משדה פיין פילד שבוושינגטון, ארצות הברית.
מטוס ה־777X נחשב לאחת ממערכות התעופה המתקדמות בעולם, ומשלב מספר חידושים הנדסיים:
כנפיים מתקפלות – המטוס הראשון בעולם עם קצות כנפיים מתקפלים, כדי שיוכל להתאים לשדות תעופה שמותאמים למטוסי 777 רגילים.
מנועי GE9X – מנועי הסילון הגדולים ביותר שיוצרו אי־פעם למטוס נוסעים.
חומרים מרוכבים – כנפיים וחלקים מהגוף עשויים מסיבי פחמן לחיסכון במשקל ובדלק.
תא נוסעים משופר – חלונות גדולים, תאורה חכמה, מערכת אוורור משודרגת ולחץ תא נמוך יותר לנוחות נוסעים.
הלקוחות המרכזיים של ה־777X כוללים את:
אמירטס – הלקוחה הגדולה ביותר עם עשרות הזמנות.
בשל מגפת הקורונה, בעיות טכניות ותהליכי הסמכה מחמירים מצד רשות התעופה הפדרלית (FAA), המסירות נדחו מספר פעמים.
נכון לשנת 2025, בואינג מתכננת להתחיל במסירת המטוסים ללקוחות הראשונים בסוף השנה או בתחילת 2026.
מטוס ה־777X מיועד להחליף את הדגמים הוותיקים בואינג 777-300ER ו־בואינג 747-400, ולהיות אחד מעמודי התווך של בואינג בשוק טיסות ארוכות־הטווח.
בזכות חסכון של כ־10–15% בצריכת הדלק לעומת קודמו, הוא צפוי להיות מהמטוסים המרכזיים בציים של חברות תעופה גדולות בעשורים הקרובים.
בואשיים (שם מדעי: Mephitidae) הם משפחה בסדרת הטורפים.
הבואשיים הם יונקים בגודל בינוני, בעלי פרווה שחורה ולבנה.
הם ידועים בעיקר בשל הנוזל המצחין שהם מתיזים על אויביהם בשעת סכנה ובשל צבעם, המכניס אותם ל"קבוצת" בעלי החיים השחורים-לבנים.
משפחה זו שייכת לסדרת הטורפים ובה ארבעה סוגים: בואש חוטמני (Conepatus), בואש (Mephitis), בואשן הגירית (Mydaus) ובואשן (Spilogale).
המינים מהסוג Mydaus נפוצים באינדונזיה, במזרח מלזיה, בברוניי ובפיליפינים, בעוד שהשאר נפוצים באמריקה, מקנדה ועד מרכז דרום אמריקה.
מיני הבואשיים שונים בגודלם מכ־40 ס"מ ועד 70 ס"מ ובמשקלם מכ־0.5 ק"ג (הבואשנים) ועד 4.5 ק"ג (הבואשים החוטמנים).
לבואשים גוף מוארך עם רגליים קצרות ושריריות וטופרים קדמיים ארוכים לחפירה.
על אף שצבע הפרווה האופייני ביותר הוא שחור ולבן, כמה מן הבואשים הם חומים או אפורים ומעטים בעלי צבע קרם.
כל הבואשים מפוספסים כבר מלידתם.
הם יכולים להיות בעלי פס עבה לאורך הגב והזנב, שני פסים דקים יותר, או סדרת נקודות ופסים שבורים (במקרה שזה בואשן).
לחלקם יש אף פסים על רגליהם.
הם ידועים בשל יכולתם להפריש נוזל דביק ומצחין המורכב בעיקר מאתאנתיול כהגנה נגד טורפים, ומכאן שמם.
הפרשה זו באה מבלוטות ריח בפי הטבעת.
הריח של הנוזל חזק דיו כדי להדוף דובים ותוקפים פוטנציאלים אחרים.
בדרך כלל חיים הבואשים לבד כשהם לא מתרבים, אך הם עשויים להתקבץ ביחד כדי לשמור על חום במאורות משותפות בחלקים הקרים של תפוצתם.
במהלך היום הם נמצאים במאורות אותן הם חופרים באמצעות טופריהם הקדמיים החזקים, או בחורים שנעשו על ידי האדם או הטבע כאשר יש הזדמנות לכך.
בואשים אינם נכנסים לתרדמת חורף במהלך החורף.
אולם הם נשארים בדרך כלל לא פעילים ואוכלים לעיתים נדירות.
לעיתים קרובות הם עוברים את החורף בקבוצות של זכר יחד עם כמה נקבות (עד 12).
הבואשים הם אוכלי כל, וניזונים גם מחומרים חיים וגם מחומרים צמחיים, אך בעיקר מבשר.
הם אוכלים חסרי חוליות (חרקים והזחלים שלהם, אותם הם מוצאים באמצעות חפירה, ותולעים) ובעלי חוליות קטנים (מכרסמים, לטאות, סלמנדרות, צפרדעים, נחשים, ציפורים וביצים).
בבר הבואשים תרים אחר מזונם ובאזורים מיושבים הם גם מחפשים באשפת האדם.
הבואשים מתרבים בדרך כלל בתחילת האביב.
הנקבות חופרות מאורה שמוכנה לאחד עד ארבעה גורים שיוולדו בחודש מאי.
הזכר אינו ממלא תפקיד בגידול הצאצאים, והוא עשוי אף להרגם.
בסוף יולי או אוגוסט מתפזרים הגורים.
כאשר הבואשים הצעירים נפגשים בשנית, הם מרימים את זנביהם במאונך.
לאחר הצגה זו הם מתחילים להתחכך אחד בשני, ולעיתים קרובות מתגלגלים סביב.
בואשים מבוגרים יותר פחות ידידותיים כלפי הגורים הצעירים.
על אף שהם ניחנים בחושי ריח ושמיעה מצוינים, תכונות אשר חיוניות לטורפים ליליים, ראייתם אינה טובה.
הם אינם יכולים לראות עצמים באופן בהיר ממרחק של יותר מ־3 מטרים, דבר שהופך אותם לפגיעים מאוד לתנועת רכבים.
בערך חצי ממיתות הבואשים נגרמות מבני אדם, כתוצאה מתאונות דרכים, או כתוצאה מירי והרעלה.
אורך חייהם קצר; פחות מ־10% שורדים יותר מ־3 שנים.
התכונה המיוחדת והידועה ביותר של הבואשים היא בלוטות הריח המפותחות ביותר שלהם, שבהן הם יכולים להשתמש כנשק הגנתי.
להם שתי בלוטות שנמצאות בפי הטבעת ואשר מסוגלות לייצר תערובת של חומרים כימיים שכוללים גופרית, שלה ריח דוחה מאוד.
שרירים שנמצאים ליד בלוטות הריח מאפשרים לבואשים לרסס בדיוק רב למרחק של שניים עד שלושה מטרים.
בנוסף לריח, התרסיס יכול לגרום לגירוי ואף לעיוורון זמני במקרה של פגיעה בעיניים.
דרך ידועה להסיר ריח של בואש מבן אדם שרוסס, מלבד לחכות כשלושה שבועות עד שהריח יתנדף בחלל הפתוח, היא שטיפת הגוף היטב במיץ עגבניות במשך מספר ימים.
שיטה זו ידועה באמריקה כ-"אמבטיית מיץ עגבניות".
השיטה אינה מועילה למעשה מפני שהיא רק מסוככת על ריח התרסיס בריח העגבניות.
שיטה אמיתית להסרת הריח היא מריחת התערובת הבאה על האזור הפגוע:
מי חמצן 3%, רבע כוס סודה לשתייה על כל רבע גלון מי חמצן, ומעט חומר ניקוי נוזלי.
מאחר שלבואשים יש מספיק ריח רק לחמש או שש "הטענות" – כ־15 גרם – ולוקח להם מספר ימים למלא מחדש את בלוטות הריח, הם נמנעים מבזבוז "תחמושת".
בואשים לא מרססים בואשים אחרים (למעט זכרים בתקופת הרבייה); זאת על אף שהם נלחמים על חלל המאורה בסתיו באמצעות שיניהם וטופריהם.
רוב בעלי החיים, וכמעט כל היונקים הטורפים כגון הזאב, הגירית או השועל באמריקה נמנעים מלהטריד את הבואשים.
אולם נראה שהכלבים האמריקאיים עוד לא הצליחו להתרגל לעובדה שהבואשים "מסריחים" אותם, וידוע על הרבה מקרים של כלב שרוסס על ידי בואש, וכשחזר הביתה הפיץ את הריח בכל הבית.
יוצאי דופן נוספים הם דורסי הלילה ושאר העופות הדורסים חסרי חוש הריח.
משפחת הבואשיים קרובה למשפחת הסמוריים (Mustelidae) וכיום מקובל שהן שתי משפחות נפרדות באותה סדרה, אך ישנם טקסונומים שעדיין מציבים את הבואשיים כתת-משפחה במשפחת הסמוריים (בעיקר בגלל המרשם הגנטי הקרוב והיכולת להפיץ ריח חזק במיוחד).
בואשים מבויתים יכולים להיות מוחזקים באופן חוקי כחיות מחמד במדינות מסוימות בארצות הברית.
כאשר בואש מוחזק כחיית מחמד בלוטות הריח מוסרות ממנו.
משפחת הבואשיים הכוללת את המינים:
מין: בואש חוטמני מוליני (Conepatus chinga)
מין: בואש חוטמני הומבולדטי (Conepatus humboldtii)
מין: בואשן גירית פלאוואן ((Mydaus marchei))
בואש מפוספס (שם מדעי: Mephitis mephitis), מין יונק אוכל-כול ממשפחת הבואשיים.
מין זה נפוץ ברוב צפון אמריקה, כולל בצפון מקסיקו, בדרום קנדה ובארצות הברית.
זהו המין הגדול במשפחת הבואשיים.
כמו כל הבואשיים, הבואש המפוספס יכול להפריש נוזל מצחין כדי להרתיע בעלי חיים אחרים.
צבע גופו של הבואש המפוספס שחור, עם פס לבן לאורך כל אחד מצדדי מגופו; שני הפסים מתחברים יחדיו לאזור לבן רחב באזור העורף.
גודלו בערך כגודל חתול ביתי, הוא שוקל בין 2.7 ל-6.3 ק"ג ואורך גופו (ללא הזנב) בין 33 ל-46 ס"מ.
זנבו העבה מגיע לאורך של 18 עד 25 ס"מ ולפעמים קצהו לבן.
נוכחותו של בואש מפוספס מתגלה לעיתים קרובות תחילה על פי ריחו.
בדומה לכלל הבואשיים, לבואש המפוספס בלוטות ריח מפותחות בפי הטבעת, המסוגלות לפלוט ריח צחנה חזק כאשר הוא חש מאוים מפני בעל חיים אחר.
הבואש המפוספס פעיל בעיקר בלילה.
הוא מתחיל לתור אחר מזון זמן קצר לאחר שקיעת החמה, וניזון מעכברים, ביצים, נבלות, חרקים, זחלים וגרגרים.
עם הזריחה, הולך הבואש המפוספס למאורה, שעשויה להיות באדמה, תחת בניין או תחת סלע.
בעוד שהזכר דר לבדו במאורה, מספר נקבות עשויות לחיות יחדיו.
במהלך הסתיו אוגרים הבואשים שומן עודף שישמש אותם במשך תקופת החורף, בה הם פחות פעילים, אף שאינם נכנסים לתרדמת חורף.
במהלך החורף עשויים הם להישאר במאורותיהם תחת האדמה זמן רב שיכול להגיע אף ל-100 ימים ברצף.
משך התקופה שבה הם פחות פעילים משתנה בהתאם למיקום הגאוגרפי - התקופה קצרה יותר בדרום, וארוכה יותר בצפון.
הבואש המפוספס מועיל כצרכן מכרסמים וחרקים, ורק לעיתים נדירות ניזון מעופות משק.
הרבייה נעשית בפברואר או מרץ, ובתחילת מאי, לאחר היריון בן 63 יום, נולדים חמישה או שישה גורים.
הגורים נולדים עיוורים וחרשים, ואת עינייהם פוקחים רק בגיל שלושה שבועות.
במהלך שמונת עד עשרת השבועות הראשונים לחייהם מניקה האם את גוריה.
הזכרים לא משתתפים בטיפול בגורים.
תוחלת חייהם של הבואשים המפוספסים בטבע יכולה להגיע לעד שנתיים-שלוש, אולם ברוב המקרים הם לא שורדים את החורף הראשון.
בשבי מסוגלים הבואשים לחיות עד 15 שנה.
בואנוס איירס (בספרדית: Buenos Aires או Ciudad Autónoma de Buenos Aires; נהגה בואנוה איירה) היא בירתה של ארגנטינה והעיר הגדולה ביותר בה.
העיר היא חלק מהמטרופולין השנייה בגודלה באמריקה הדרומית, גראן בואנוס איירס (בואנוס איירס רבתי).
בואנוס איירס שוכנת לחופי נהר ריו דה לה פלטה.
נמל העיר הוא מהגדולים בעולם, ומשרת גם את פרגוואי ואורוגוואי, שכנותיה של ארגנטינה.
במקור נקראה העיר בשמה המלא "גבירתנו של הרוחות הטובות": Nuestra Señora de los Buenos Aires.
פירוש אפשרי אחד של שמה של העיר ('אוויר טוב' בספרדית 'Aire Bueno') מתייחס לרוחות שסייעו בניווטן הימי של האוניות הספרדיות אשר עגנו בחופיו של האזור.
פירוש אחר למקור שם העיר מתייחס לשמם של מסדרים קתוליים ובהם Dona de Bonaria האיטלקי.
בואנוס איירס היא מהעתיקות שבערי אמריקה הדרומית הקולוניאליסטית.
היא נוסדה ב-2 בפברואר 1536 על ידי משלחת מחפשי זהב ספרדית בראשות פדרו דה מנדוסה, שקרא לה "סנטה מריה דל בוון איירה" (Santa María del Buen Ayre), בהשפעת כומר המשלחת.
לאחר שהמשלחת חזרה התרבו התקפות התושבים המקומיים על ההתיישבות, והיא ננטשה ב-1541 כאשר התושבים הועברו לאסונסיון בעזרת דומינגו מרטינס דה איראלה.
היא נוסדה מחדש ב-1580 על ידי חואן דה גאראי שקרא לה "סיודאד דה טרינדאד" (Ciudad de Trinidad – עיר השילוש), ומאז היא מיושבת ברציפות.
מימיה הראשונים העיר התבססה בעיקר על מסחר.
במאות ה-17 וה-18 הספינות הספרדיות אוימו על ידי פיראטים, לכן הספרדים פיתחו מערכת שהביאה את הסחורות ללימה, בפרו של ימינו, ומשם הועברו הסחורות לערי היבשת.
עקב כך, לקח לסחורות הרבה מאוד זמן להגיע לעיר, שהייתה בצד השני של היבשת, והמסים הגבוהים הפכו אותן לכמעט בלתי ניתנות להשגה.
בנוסף, גבר הכעס של המקומיים כלפי הרשויות הספרדיות.
סוחרי העיר הותשו מהמערכת הזו, ובמהלך הזמן התפתחה תעשיית הברחות משגשגת.
בהתאם לכך, קרלוס השלישי, מלך ספרד הקל בהדרגה את המגבלות על המסחר ולבסוף הכריז על בואנוס איירס כנמל פתוח בסוף המאה ה-18. בנוסף, כיבוש פורטובלו על ידי כוחות בריטיים הגדיל את הצורך במסחר דרך האוקיינוס האטלנטי ופגע במסחר שהתבסס בלימה.
בנוסף קרלוס פיצל את האזור ממלכות המשנה של פרו והפך אותו למלכות המשנה של ריו דה לה פלטה כשבואנוס איירס היא בירתה.
למרות זאת, צעדי ההרגעה הללו לא גרמו להשפעה הרצויה והמקומיים, חלקם מושפעים מהאידאולוגיה של המהפכה הצרפתית, השתכנעו יותר ויותר שהם צריכים לקבל עצמאות מספרד.
העיר הותקפה פעמיים במהלך הפלישות הבריטיות לריו דה לה פלטה, כחלק מהמלחמות הנפוליאוניות.
ב-1806 הבריטים הצליחו לפלוש לעיר, אך צבא ממונטווידאו בהנהגת סנטיאגו דה ליניירס הביס אותם תוך זמן קצר.
במהלך השלטון הבריטי הקצר, המשנה למלך של ריו דה לה פלטה, רפאל סוברמונטה הצליח לברוח לקורדובה וייעד אותה להיות הבירה החדשה.
בואנוס איירס חזרה להיות הבירה לאחר שחרורה, אך סוברמונטה לא היה יכול להישאר בתפקיד המשנה למלך.
דה ליניירס, שנבחר כמשנה למלך החדש, חימש את העיר כדי להתכונן לניסיונות פלישה, והדף ניסיון בריטי ב-1807. ההתחמשות הפרה את האיזון החברתי בארגנטינה לטובת הקריאולים ועל חשבון הפנינסולרים.
הסוחר הפנינסולר מרטין דה אלסגה ניסה להפיל את שלטונו של ליניירס ולהחליפו בחונטה, אולם צבאות קריאולים מנעו זאת ממנו.
למרות זאת, דווקא הקריאולים הם אלו שהפילו את שלטונו של המשנה למלך החדש, בלטסר אידלגו דה סיסנרוס ב-25 במאי 1810. האירוע ידוע כמהפכת מאי, וכיום נחוג בארגנטינה המודרנית.
האירוע הזה החל את מלחמת העצמאות של ארגנטינה, והותיר בבואנוס איירס צבאות רבים שנלחמו במרכזי מלוכנים רבים, ברמות שונות של הצלחה.
העצמאות הרשמית מספרד הוכרזה ב-1816 בקונגרס טוקומן.
העיר הייתה תחת הסגר ימי פעמיים: תחת הצי הצרפתי בין 1838 ל-1840, ותחת צי אנגלו-צרפתי בין 1845 ל-1848. שני ההסגרים לא הצליחו להכניע את העיר, ולבסוף הכוחות הזרים חזרו בהם מדרישותיהם.
בהמשך המאה ה-19 מעמדה הפוליטי של בואנוס איירס היה נושא רגיש.
תחילה הייתה בירת פרובינציית בואנוס איירס ובהמשך הייתה בירתה של מדינת בואנוס איירס שפרשה מהקונפדרציה הארגנטינאית.
העניין נפתר לבסוף ב-1880 כאשר העיר הופרדה משאר פרובינציית בואנוס איירס והפכה למחוז פדרלי ולבירת ארגנטינה.
הממשלה עברה לשבת בה, והקאסה רוסאדה הפכה לבית נשיא ארגנטינה.
בסוף המאה ה-19 ושלושת העשורים הראשונים של המאה ה-20 הפכה העיר ליעד מועדף למהגרים מאירופה, דבר שתרם רבות לאופי אוכלוסייתה כיום (איטלקים, גרמנים, צרפתים, ספרדים, יהודים, ואסייתים חיים בעיר).
העיר מחולקת ל"באריוס" (barrios – שכונות) למטרות מנהל, חלוקה שהייתה מבוססת במקור על החלוקה לקהילות דתיות קתוליות (parroquias).
ביטוי נפוץ הוא Cien barrios porteños (מאה שכונות פורטניוס – כינוי לתושבי העיר, על שם הנמל), המתייחס לשיר פופולרי של זמר הטנגו אלברטו קסטיז'ו (Alberto Castillo).
עם זאת בואנוס איירס כוללת 48 שכונות רשמיות בלבד.
בין השכונות הידועות לה בוקה, פוארטו מאדרו, רקולטה, סן טלמו, רטירו ופלרמו.
קיימות כמה חלוקות משנה לשכונות אלו, חלקן בשל היסטוריה וחלקן בשל המצאה של יזמי נדל"ן.
דוגמה בולטת היא שכונת פלרמו, השכונה הגדולה ביותר, שחולקה לבאריוס בין היתר בשמות "פלרמו סוהו", "פלרמו הוליווד", "לה קאנייטס" ו"פלרמו ויאחו".
תוכנית חדשה יותר חילקה את העיר ל-15 "קומונות" (Centros de Gestión y Participación Comunal או בקיצור comunas) הממוספרות מ-1 עד 15, שבכל אחד מהן אפשר לקבל שירותי עירייה: לשלם מיסים או קנסות או להוציא רישיונות לנישואים.
בואנוס איירס היא המרכז הפוליטי, הפיננסי, המסחרי, התעשייתי והתרבותי של ארגנטינה.
הנמל שלה הוא אחד העמוסים באמריקה הדרומית, והוא מקושר דרך נהר ריו דה לה פלטה לצפון-מזרח ארגנטינה, ברזיל, פרגוואי ואורוגוואי.
כתוצאה, הוא משמש כמרכז הפצה לאזור עצום ביבשת.
בארגנטינה אוניברסיטאות ציבוריות רבות לצידן של מספר אוניברסיטאות פרטיות.
אוניברסיטת בואנוס איירס היא האוניברסיטה הגדולה במדינה בפרט ובאמריקה הלטינית בכלל, והיא נחשבת לאחד ממוסדות הלימוד הטובים ביותר באמריקה הדרומית.
בין שאר מוסדות ההשכלה הגבוהה בעיר ניתן למנות את המכון הטכנולוגי של בואנוס איירס, אוניברסיטת CEMA, אוניברסיטת פבלורו, האוניברסיטה הקתולית האפיפיורית של ארגנטינה, אוניברסיטת בלגרנו ועוד.
שדרת 9 ביולי (מספרדית: Avenida Nueve de Julio) חוצה את בואנוס איירס מצפון לדרום.
שמה הוענק לה לכבוד יום העצמאות הארגנטינאי שחל בתאריך זה.
רוחבה של השדרה הוא 140 מטרים, מה שהופך אותה לשדרה הרחבה ביותר בעולם.
שדרת מאי (מספרדית: Avenida de Mayo) היא שדרה חשובה יותר שכן היא מהווה ציר תנועה מרכזי.
היא מתחילה בפלאסה דה מאז'ו, הכיכר הידועה ככיכר של אוויטה פרון ובה נמצא בית המושל – הבית הוורוד (La Casa Rosada).
השדרה מסתיימת בכיכר הקונגרס, שם נמצא בניין הקונגרס הלאומי הארגנטינאי.
שדרות קוריינטס, שדרות קורדובה ושדרות ריבדביה הן דרכי תנועה ראשיות ממזרח למערב, ומשמשות את כלי התחבורה הרבים שיש בעיר ואת רשת האוטובוסים הענפה.
לצד מערכת אוטובוסים מפותחת ויעילה הפועלת בכל רחבי העיר ופרבריה, ישנה רכבת תחתית המכונה "Subte" (קיצור של subterráneo, שפירושו מתחת לאדמה).
לרכבת 6 קווים (A,B,C,D,E,H) ולה מנהרות באורך של למעלה מ-50 קילומטרים ויותר מ-80 תחנות.
הרכבת ממשיכה להתפתח, צפויה להיות ארוכה יותר ויתווספו לה קווים רבים כבר בעשור הקרוב.
מרבית התחנות קרויות על שם מדינות וערים מרכזיות ביבשת (לימה, ריו דה ז'ניירו, אורוגוואי), מקומות בעיר (רטירו, שדרות מאי, כיכר איטליה) או אישים ארגנטינאים חשובים (קרלוס גרדל, הגנרל סן מרטין, אנחל גז'ארדו).
בעיר בואנוס איירס יש נמל תעופה אחד, אארופארקה חורחה ניוברי ("Aeroparque Jorge Newbery"), המשמש לרוב לטיסות פנימיות ולמדינות שכנות.
שני נמלי תעופה נוספים משרתים את העיר: נמל התעופה הבינלאומי מיניסטרו פיסטריני שבאסייסה (Ezeiza), הראשי באזור המטרופולין של בואנוס איירס, ונמל התעופה של אל פלומאר.
בבואנוס איירס יש למעלה מ-250 פארקים ושטחים ירוקים, שהריכוז הגדול שבהם נמצא בצד המזרחי של העיר בשכונות פוארטו מאדרו, רקולטה, פלרמו ובלגראנו.
פארק 3 בפברואר (מכונה גם יערות פלרמו), תוכנן על ידי יורדן צ'סלב ויסוצקי (Jordán Czeslaw Wysocki) מתכנן ערים ממוצא פולני וחוליו דורמל (Julio Dormal), אדריכל ממוצא בלגי.
הגנים הבוטניים, שתוכננו על ידי קרלוס תאיס, אדריכל ומעצב הנוף ממוצא צרפתי.
הגן נחנך ב-7 בספטמבר 1898. תאיס ומשפחתו התגוררו באחוזה בסגנון אנגלי, השוכנת בגנים, בין 1892 ל-1898, כאשר שימש כמנהל הפארקים בעיר.
האחוזה, שנבנתה בשנת 1881, היא כיום המבנה המרכזי של המתחם.
הגנים היפניים של בואנוס איירס הם הגדולים מסוגם בעולם, מחוץ ליפן.
הגנים שהושלמו בשנת 1967 נחנכו לרגל ביקור ממלכתי בארגנטינה של יורש העצר אקיהיטו והנסיכה מיצ'יקו מיפן.
פלאסה דה מאז'ו מאז שהייתה זירת המהפכה מהפכת 25 במאי 1810 שהובילה לעצמאות, הייתה הרחבה מוקד החיים הפוליטיים בארגנטינה.
פלאסה סן מרטין הוא פארק השוכן בשכונת רטירו בעיר.
הפארק נמצא בקצה הצפוני של מדרחוב פלורידה.
כדורגל הוא הספורט הפופולרי ביותר בארגנטינה בכלל ובבואנוס איירס בפרט.
לעיר קבוצות כדורגל רבות במיוחד, שרבות מהן משחקות בליגה הראשונה.
שתי קבוצות הכדורגל הגדולות והמפורסמות שיצאו מהעיר הן ריבר פלייט ובוקה ג'וניורס – קבוצתו של גדול כדורגלני ארגנטינה בכל הזמנים, דייגו ארמנדו מראדונה, ששיחק וגדל בארחנטינוס ג'וניורס.
בין שתי קבוצות אלו מתקיימת יריבות ספורטיבית עזה ומשחק הדרבי ביניהן נקרא הסופר קלאסיקו.
קבוצות נוספות הן סן לורנסו, ולס סארספילד והורקאן.
קהילה יהודית ראשונה הוקמה בעיר בשנת 1862 וחבריה היו יהודים מבריטניה, מצרפת ומגרמניה.
בארבעים השנים שלאחר מכן הגיעו לעיר יהודים ספרדים מהמזרח התיכון ומהגרים ממזרח אירופה.
בשנת 1888 מנתה האוכלוסייה היהודית בעיר כ-1,500 נפש.
בשנת 1889 התארגנו מוסדות יהודיים כחברה קדישא ובשנת 1897 הוקם בית הכנסת הראשון, טמפלו ליברטד.
בשנת 1909 הוערך מספר היהודים בבואנוס איירס בכ-49,000 נפש.
בין שתי מלחמות העולם התגברה הגירה של יהודים ממזרח ומרכז אירופה לעיר.
במלחמת העולם השנייה ואחריה, הטילה ממשלת ארגנטינה איסור על כניסת יהודים.
פרט למספר קטן של יהודים שנקלטו בשנים 1956–1957, גדל היישוב היהודי בבואנוס איירס רק מריבוי טבעי ובעיקר מהגירה פנימית מערי-השדה.
בשנת 1976 מספר היהודים בעיר היה כ-300,000. מספרם ירד לכ-180,000 בשנת 1997, ובמחקר של האוכלוסייה היהודית העולמית שנערך בשנת 2018, על ידי הדמוגרף סרג'יו דלה פרגולה, נאמדה אוכלסיית היהודים בבואנוס איירס בכ-159,000 יהודים בלבד.
ב-17 במרץ 1992 התפוצצה מכונית תופת בשגרירות ישראל בבואנוס איירס.
הפיצוץ גרם למותם של 29 בני אדם ולפציעתם של 242 איש.
ב-18 ביולי 1994 טרוריסט ממוצא לבנוני פוצץ מטען נפץ בבניין הקהילה היהודית בעיר, וגרם למותם של 96 איש ולפציעתם של רבים נוספים.
עקבות האחראים לפיגועי הטרור הללו הובילו לארגון החזבאללה ולאיראן.
בדומה ליתר קהילות היהודים באמריקה הדרומית, חיים בבואנוס איירס יהודים שרובם ממוצא אשכנזי.
אחד מהאישים הידועים ביותר שחברים בקהילה זו הוא איש העסקים אדוארדו אלשטיין.
בקניון "אבאסטו" אשר אלשטיין בנה נפתח סניף מקדונלד'ס הכשר היחיד בעולם מחוץ לישראל.
בשנת 1994 הוקםבעיר מוזיאון לזכר השואה.
בשנת 2016 הוקמה בעיר האנדרטה הלאומית לקורבנות השואה היהודית.
פרובינציית בואנוס איירס (בספרדית: Provincia de Buenos Aires) היא פרובינציה במזרח ארגנטינה.
בואנוס איירס היא הגדולה והמאוכלסת שבפרובינציות.
שטחה כ-307 אלף קמ"ר, ובשנת 2008 התגוררו בה כ-15 מיליון בני אדם, למעלה משליש מתושבי ארגנטינה כולה.
על אף שמה, בירת ארגנטינה, בואנוס איירס, אינה חלק ממנה, ומהווה מחוז פדרלי נפרד.
הפרובינציה גובלת במחוז הפדרלי בואנוס איירס בצפון-מזרח, באוקיינוס האטלנטי במזרח ובדרום, ובפרובינציות סנטה פה ואנטרה ריוס בצפון, ריו נגרו ולה פמפה במערב וקורדובה בצפון-מערב.
בירת הפרובינציה היא לה פלאטה.
שטחה של פרובינציית בואנוס איירס הוא 307,571 קמ"ר, והיא הפרובינציה הגדולה בארגנטינה.
מבחינה גאוגרפית, שייכת הפרובינציה לאזור הפמפס.
במרבית שטחה היא נמוכה מגובה של 100 מטר מעל פני הים, אך בדרומה מספר רכסים גבוהים יותר.
בסיירה דה קורה מלאל וסיירה דה לה ונטנה, צפונית לבאיה בלנקה, מספר פסגות גבוהות יחסית: הר טְרֶס פִּיקוֹס (1,239 מ'), הר צ'אקו (1,025 מ') והר גואנקו (929 מ').
מזרחית לרכסים אלה רכס נמוך יותר, סיירה דל טנדיל, שגובה פסגתו הגבוהה ביותר 446 מ'.
אחד מהגורמים המשמעותיים לעיצוב תוואי הקרקע בפרובינציה הוא נהר סאלאדו, שראשיתו באגם אל צ'ניאר על גבול פרובינציית סנטה פה, והוא נשפך למפרץ סמבורובון, שבשפך ריו דה לה פלטה, מרחק 640 ק"מ משם.
אגן הניקוז של הנהר מכסה למעלה ממחצית שטחה של הפרובינציה - כ-170 אלף קמ"ר.
הפרש הגבהים בין מוצאו של הנהר לבין שפכו הוא 40 מ' בלבד, וגשמים רבים גורמים לעיתים להצפות בסביבתו.
אחד הנהרות האדירים בעולם, נהר פרנה, מהווה את גבולה הצפוני של הפרובינציה עם אנטרה ריוס, והמשכו, ריו דה לה פלטה, הנחשב לנהר הרחב בעולם, מפריד בינה לבין אורוגוואי.
קטע קצר של נהר נוסף, ריו נגרו, מהווה גבול בינה לבין פרובינציית ריו נגרו.
האקלים בפרובינציה אופייני לאזור הפמפס.
האזורים המזרחיים, הקרובים יותר לאוקיינוס האטלנטי, גשומים יותר, וכמות המשקעים השנתית בהם היא כ-1,000 מ"מ בשנה, מרביתם יורדים בין אוקטובר למרץ.
באזורים הפנימיים יותר כמות המשקעים השנתית היא כמחצית מכך.
השפעה נוספת של האוקיינוס היא רוחות חזקות המנשבות באזורים הקרובים לחוף.
בדרום-מזרח הפרובינציה מספר מדבריות מלח, הנקראים סלינאס גראנדס.
לפני הגעת הספרדים אכלסו את האזור בו משתרעת כיום הפרובינציה בני הצ'רואה והקרנדי.
האירופי הראשון שהגיע לאזור היה חואן דיאז די סוליס, שהפליג במעלה ריו דה לה פלאטה ב-1516, ונהרג בידי הצ'רואה.
ב-2 בפברואר 1536 ייסד פדרו דה מנדוסה את העיר סנטה מריה דל בואן איירה, אך היא חרבה בהתקפת הקרנדי ב-1541, ותושביה עקרו לאסונסיון (כיום בירת פרגוואי).
מיקומה האסטרטגי של העיר, על גדות הריו דה לה פלאטה, עדיין משך את הספרדים, וב-11 ביוני 1580 היא הוקמה מחדש בידי חואן דה גאראי בשם "סנטיסימה טרינידד אי פוארטו סנטה מריה דה לוס בואנוס איירס", או בקיצור - בואנוס איירס.
לאחר הקמת העיר המשיך דה גאראי לחקור ולסייר באזור, וערים נוספות הוקמו, בהן באראדרו, לוחאן, סן אנדרס דה חילס וקילמס.
במשך מאתיים השנים הבאות היה אזור העיר בואנוס איירס בפאתי מלכות המשנה של פרו.
כחלק מהרפורמות הבורבוניות, הוקמה ב-1776 מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה, שהשתרעה על פני מרבית שטחן של צפון ארגנטינה, אורוגוואי, פרגוואי ובוליביה של ימינו.
בירתה של מלכות המשנה נקבעה בעיר בואנוס איירס.
מלכות המשנה לא האריכה ימים.
במהפכת מאי ב-1810 הכריזה בואנוס איירס על עצמאותה.
הספרדים העבירו את בירת מלכות המשנה למונטווידאו, והאזור כולו נכנס לאי וודאות פוליטית, כאשר חלק מהערים הכריזו על עצמאותן, וחלקן נשארו נאמנות לכתר הספרדי.
ב-1814 התפרקה מלכות המשנה לחלוטין, ובקונגרס טוקומאן ב-9 ביולי 1816 הוכרזה עצמאותן של הפרובינציות המאוחדות של דרום אמריקה.
במהלך אותו עשור החלו להיקבע גבולותיהן של הפרובינציות השונות שהרכיבו את המדינה החדשה.
גבולה הדרומי של פרובינציית בואנוס איירס נקבע מעט דרומית לעיר, והיא השתרעה מערבה עד הרי האנדים.
עם זאת, בפועל, למושלי הפרובינציה הייתה שליטה אפקטיבית רק ברדיוס של כ-60 ק"מ מהעיר.
בין 1820 ל-1824 היה מרטין רודריגס למושל העיר.
בתקופת שלטונו הנהיג מספר רפורמות חוקתיות, בהן ביטול הפריבילגיות שהיו לתושבים הספרדים, הנהגת בחירות והקמת בתי משפט חדשים.
העשורים הבאים אופיינו בעימות מתמשך בין הפדרליסטים, ששאפו להקנות אוטונומיה רבה יותר לפרובינציות, לבין האוניטריוס, שהעדיפו להשאיר סמכויות רבות יותר לשלטון המרכזי בבואנוס איירס.
ברנרדינו ריבדביה, שהיה לנשיאה הראשון של ארגנטינה ב-1826, נמנה עם האוניטריוס, והצעדים שנקט לחיזוק השלטון המרכזי נתקלו בהתנגדות עזה מצד הפדרליסטים, לעיתים תוך תקריות אלימות.
בפועל, מאז 1827 התנהלה ארגנטינה ללא שלטון מרכזי פורמלי.
הפרובינציות ניהלו את ענייניהן, ומושל פרובינציית בואנוס איירס הופקד על ניהול יחסי החוץ.
ב-1835 תפס את השלטון בפרובינציה חואן מנואל דה רוסאס.
דה רוסאס הנהיג משטר דיקטטורי, ודיכא את יריבו הפוליטיים.
בתוך כך, הצליח להדוף התקפות של הבריטים והצרפתים, ואף פלש לאורוגוואי כדי לסייע לידידו מנואל אוריבה לשוב לכס השלטון.
ב-1852 פרץ מרד בהנהגתו של מושל אנטרה ריוס, חוסטו חוסה דה אורוקיסה, מגובה בכוחות מקוריינטס ואף בחיילים מאורוגוואי ומהאימפריה הברזילאית.
בקרב קסרוס, שהתרחש ב-3 בפברואר הכניע אורוקיסה את דה רוסאס, והדיח אותו מהשלטון.
בעקבות שינוי יחסי הכוחות, נקבעה גם חוקה חדשה ב-1853, שהחלישה את מעמדה של בואנוס איירס.
בואנוס איירס סירבה לחתום עליה, ולמשך מספר שנים נותרה מחוץ לקונפדרציה, כמדינה עצמאית.
הקונפדרציה שאפה להחזיר לחיקה את בואנוס איירס, בעיקר בשל חשיבותו של הנמל שלה.
ב-1859 שוב תקף אורוקיסה, וניצח בקרב ספדה.
בתיווכו של פרנסיסקו סולנו לופז, לימים נשיא פרגוואי, נקבע כי בואנוס איירס תשוב להיות חלק מהקונפדרציה, אך יישמרו לה כמה זכויות יתר.
ההסכם לא פתר את הקונפליקט, וב-1861 התרחש קרב נוסף, קרב פבון, על אדמת סנטה פה.
בקרב זה היה ידה של בואנוס איירס, בהנהגתו של ברטולומה מיטרה, על העליונה.
במהלך 1862 הודחו מרבית מושלי הפרובינציות השונות, ובבחירות החדשות שהתקיימו בהן לא הורשו להתמודד מועמדים פדרליסטים.
מיטרה עצמו נבחר לנשיא, בבחירות הכלליות הראשונות שנערכו ברפובליקה המאוחדת.
גם תחת שלטונו הדומיננטי של מיטרה לא פסקו המחלוקות בשאלת מעמדה של בואנוס איירס, וב-1880 הוחלט לתת לעיר מעמד פדרלי מיוחד, נפרד מהפרובינציה.
ב-1882 נוסדה העיר לה פלאטה, במטרה לשכן את מוסדותיה של הפרובינציה ולשמש כבירתה.
במקביל לתמורות הפוליטיות, פיתוחה הכלכלי של הפרובינציה הואץ החל מאמצע המאה ה-19. ב-1857 נחנכה מסילת הברזל הראשונה בפרובינציה (ולמעשה בארגנטינה כולה), שחיברה בין בואנוס איירס לבין העיירה החקלאית פלורס (שכיום מהווה שכונה בתוך העיר בואנוס איירס), ובהמשך התרחבה עוד יותר רשת מסילות הברזל.
כיבוש המדבר בשנות ה-70 של המאה ה-19 הביא להרחבה ניכרת בשטחה של הפרובינציה דרומה.
חנוכת נמל באיה בלנקה אפשרה תנועה נוחה יותר של הסחורות מפטגוניה, גם כן באמצעות מסילות ברזל.
תהליכי תיעוש ועיור במהלך המאה ה-20 הביאו לגידול מואץ באוכלוסייתן של ערי הפרובינציה, וכן של העיר בואנוס איירס עצמה.
כך, נוצרה המטרופולין הגדולה של בואנוס איירס (גראן בואנוס איירס), המקיפה את העיר בתחומי הפרובינציה.
בואנוס איירס היא הפרובינציה המאוכלסת ביותר בארגנטינה.
בשנת 2008 התגוררו בה כ-15 מיליון בני אדם, שהם כ-38% מאוכלוסיית המדינה.
צפיפות האוכלוסין בפרובינציה נאמדה בכ-49 תושבים לקמ"ר, השיעור השלישי בגובהו במדינה, אחרי המחוז הפדרלי בואנוס איירס ופרובינציית טוקומאן.
כשני שלישים מתושבי הפרובינציה מתגוררים במטרופולין של העיר בואנוס איירס ("גראן בואנוס איירס").
למעלה מ-96% מתושבי הפרובינציה חיים בערים.
ברחבי הפרובינציה 29 ערים שבשנת 2009 חיו בהן למעלה מ-100 אלף תושבים, מתוך 55 ערים כאלה בארגנטינה כולה.
לה פלאטה (כ-732 אלף תושבים)
מאר דל פלאטה (כ-604 אלף תושבים)
באיה בלנקה (כ-304 אלף תושבים)
גרגוריו דה לפררה (כ-176 אלף תושבים)
מבחינה מינהלית, מחולקת הפרובינציה ל-135 נפות הקרויות פרטידוס (Partidos), שהם המקבילה לדפרטמנטוס הנהוגים ביתר פרובינציות ארגנטינה.
כלכלתה של בואנוס איירס היא הגדולה ביותר בארגנטינה.
בשנת 2006 נאמד התוצר בה בכ-107.6 מיליארד דולרים, כשליש מהתוצר בארגנטינה כולה.
עם זאת, שיעור התוצר לנפש נמוך במעט מהממוצע במדינה, והוא עומד על כ-7,780 דולרים לאדם.
כ-40% מהתעשייה בארגנטינה מרוכזת בפרובינציה, והיא מגוונת למדי.
בין היתר, יש בפרובינציה תעשיות כימיות, פרמצבטיות, מטלורגיות, רכב, מכונות ומנועים, טקסטיל ומזון.
בשנת 2006 עמדו ההכנסות מיצוא תעשייתי בפרובינציה, לא כולל תעשייה שמקורה בתוצרת חקלאית, על כ-10 מיליארד דולרים.
ענפי החקלאות מהווים מקור לכ-5% מהתוצר בפרובינציה.
היסטורית, גידולי הבקר הם הנפוצים ביותר, הם לתעשיית הבשר והן למוצרי חלב, אך יש גם גידולי כבשים, חזירים ועופות.
בשדותיה של הפרובינציה נפוצים גידולי סויה, תירס, חיטה, חמניות ופשתן.
התיירות בפרובינציה היא ברובה תיירות פנים, והיא מתרכזת בעיקר בערי נופש לאורך חוף האוקיינוס האטלנטי, הגדולה והחשובה שבהן מאר דל פלאטה.
מוקדי משיכה נוספים לתיירים מצויים באזור הדלתה של ריו דה לה פלטה, כגון העיירה טיגרה.
בּוֹאֵשׁ הוא נשק אל-הרג שפותח על ידי משטרת ישראל ומשמש כאמצעי לפיזור הפגנות והפרות סדר.
הבואש קרוי על שם בעל החיים ממשפחת הבואשיים, המפורסם בתכונתו להפצת ריח רע.
נשק הבואש הוא נוזל שמותז ממכלית או ממכל-גב על מפגינים וגורם לריח רע לדבוק בהם.
הנוזל הוא תמיסה מימית של שמרים וסודה לשתיה בתנאי pH בהם יוצרים השמרים חומצות אמינו בעלות ריח כבד.
פיתוח הנשק הוחל בשנת 2005 על ידי מחלקה לפיתוח אמצעים טכנולוגיים של המשטרה, בראש הפרויקט עמד סנ"צ דוד בן הרוש (בן הראש) המוביל את פיתוח אמצעי אל-הרג ונחשב מומחה בתחומו.
הבואש נכנס לשימוש לראשונה בשנת 2008 במהלך הפגנות של פעילי שמאל ופלסטינים כנגד גדר ההפרדה.
בשנת 2009 נכנס הבואש לשימוש גם בכוחות צה"ל הפועלים בשטחי יהודה ושומרון.
החומר מיוצר ומשווק על ידי חברת Odortec ממושב אביעזר.
על פי פרסומי החברה, החומר בטוח, ידידותי לסביבה ונמצא בשימוש על ידי רשויות אכיפת חוק, ארגוני סביבה וחקלאים בישראל, אירופה ודרום אמריקה.