tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גבלס, שהיה מודע ליכולת ההשפעה של הפרסום (לטוב ולרע), ערך קרבות באולמות בירה במטרה לעורר פרובוקציות וקטטות רחוב, כולל התקפות אלימות על המפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
גבלס התאים את ההתפתחויות האחרונות בתחום הפרסום המסחרי לתחום הפוליטי, כולל שימוש בסיסמאות קליטות ובמסרים תת-ספיים.
רעיונותיו החדשים לעיצוב פוסטרים כללו שימוש בכתב גדול, דיו אדום וכותרות סתמיות אשר נועדו לעודד את הקורא לבדוק את האותיות הקטנות על מנת לקבוע את משמעותן.
כמו היטלר, תרגל גבלס את כישורי דיבורו מול מראה.
קדמו למפגשים מצעדים ואירועי שירה חגיגיים, והמקומות קושטו בדגלונים חגיגיים.
כניסתו (המאוחרת תדיר) תוזמנה לקבלת רגשיות מרבית.
בדרך כלל תכנן גבלס בקפידה את נאומיו מבעוד מועד, תוך שימוש בהטיה ומחוות מתוכננות מראש וכוריאוגרפיות, אך גם הצליח לאלתר ולהתאים את הפרזנטציה שלו כדי ליצור קשר טוב עם קהלו.
הוא השתמש ברמקולים, מדים ועוד כדי למשוך תשומת לב לנאומיו.
עד סוף אוקטובר נאסר על גבלס לדבר בפני קהל.
בתקופה זו ייסד את העיתון דר אנגריף ("ההתקפה" בגרמנית) ככלי תעמולה באזור ברלין, שם היו תומכים מעטים במפלגה.
סגנון העיתון היה מודרני עם נימה תוקפנית; בשלב מסוים עמדו 126 תביעות דיבה נגד גבלס.
לאכזבתו הייתה התפוצה בתחילה רק 2,000. חומר העיתון היה אנטי-קומוניסטי ואנטישמי.
בין מטרותיו האהובות של העיתון היה סגן מפקד משטרת ברלין היהודי ברנהרד וייס.
גבלס העניק לו את כינוי הגנאי "איזידור" והכפיף אותו למסע בלתי פוסק של פיתיונות יהודים בתקווה לעורר פרובוקציה שיוכל לנצלה.
במקביל, המשיך גבלס לנסות לפרוץ לעולם הספרותי, כאשר יצאה לאור גרסה מתוקנת של ספרו "מיכאל", והפקה לא מוצלחת של שניים ממחזותיו (Der Wanderer ו-Die Saat).
המחזה האחרון היה ניסיונו האחרון של גבלס בכתיבת מחזות.
בתקופה זו שהה בברלין וניהל מערכות יחסים עם נשים רבות, כולל אנקה סטלהרם, שהייתה נשואה באותה העת וגידלה ילד קטן.
מערכת היחסים ביניהם הסתיימה תוך זמן קצר.
הוא חשש מכך שמערכת יחסים דוגמת זו עשויה לפגוע בקריירה שלו.
האיסור על המפלגה הנאצית הוסר לפני הבחירות לרייכסטאג שנערכו ב-20 במאי 1928. המפלגה איבדה כמעט 100,000 מצביעים וזכתה רק ל-2.6% מהקולות ברחבי גרמניה.
בברלין היו התוצאות גרועות עוד יותר, שם השיגה המפלגה רק 1.4% מהקולות.
גבלס היה אחד מ-12 חברי המפלגה הנאצית הראשונים שזכו בבחירות לרייכסטאג.
כתוצאה מכך היה חסין מהעמדה לדין בגין שורה ארוכה של אישומים, כולל עונש מאסר של שלושה שבועות שנגזרו עליו באפריל בגין העלבת סגן מפקד המשטרה וייס.
הרייכסטאג שינה את תקנות החסינות בפברואר 1931, וגבלס נאלץ לשלם קנסות על חומר בעל לשון הרע שהכניס ל"דר אנגריף" במהלך השנה הקודמת.
גבלס נבחר לרייכסטאג בכל הבחירות שנערכו לאחר מכן במהלך תקופת רפובליקת ויימאר וגרמניה הנאצית.
בעיתונו Berliner Arbeiterzeitung (עיתון הפועלים בברלין) מתח גרגור שטראסר ביקורת רבה על כישלונו של גבלס למשוך את ההצבעה העירונית.
עם זאת, הצליחה המפלגה כולה הרבה יותר באזורים הכפריים, ומשכה עד 18% מהקולות באזורים מסוימים.
זאת, בין היתר, משום שהיטלר הצהיר בפומבי רגע לפני הבחירות שסעיף 17 של תוכנית המפלגה, שקבעה הפקעת קרקעות ללא פיצויים, יחול רק על ספקולנטים יהודים ולא על בעלי קרקעות פרטיים.
לאחר הבחירות מיקדה המפלגה מחדש את מאמציה כדי לנסות למשוך עוד יותר קולות בקרב החקלאים.
במאי, זמן קצר לאחר הבחירות, שקל היטלר למנות את גבלס לאחראי על התעמולה של המפלגה.
אך הוא היסס, כיוון שחשש שהדחתו של שטראסר מהתפקיד תוביל לפילוג במפלגה.
גבלס ראה עצמו מתאים לתפקיד, והחל לגבש רעיונות כיצד ניתן להשתמש בתעמולה בבתי ספר ובתקשורת.
עד 1930 הייתה ברלין בסיס התמיכה השני בעוצמתו של המפלגה, אחרי מינכן.
באותה שנה, הביאה האלימות בין הנאצים לקומוניסטים לכך שמנהיג חיילי האס אה המקומי, הורסט וסל, נרצח על ידי שניים מחברי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה.
תוך ניצול הירצחו של וסל, הפך אותו גבלס למרטיר עבור המפלגה הנאצית ואף הכריז רשמית על שירו של וסל כהמנון המפלגה.
השפל הגדול, עליית הנאצים לשלטון ומינויו לשר התעמולה
השפל הגדול השפיע מאוד על גרמניה ועד 1930 חלה עלייה דרמטית באבטלה.
במהלך תקופה זו החלו האחים גרגור ואוטו שטראסר לפרסם עיתון יומי חדש בברלין, "הנציונלר סוציאליסט".
כמו פרסומים אחרים שלהם, העביר העיתון את זרם הנאציזם של האחים, שכלל לאומנות, אנטי-קפיטליזם, רפורמיזם חברתי ואנטי-מערביות.
גבלס התלונן בלהט על יריבות עיתוני האחים, והודה שהצלחתם גורמת לעיתונים בברלין שבבעלותו "להידחף אל הקיר".
בסוף אפריל 1930 הכריז היטלר בפומבי ובתקיפות על התנגדותו לגרגור שטראסר ומינה את גבלס במקומו כאחראי הרייך על תעמולת המפלגה הנאצית.
אחד ממעשיו הראשונים של גבלס היה לאסור את מהדורת הערב של ה"נציונלר סוציאליסט".
גבלס קיבל גם שליטה בעיתונים נאציים אחרים ברחבי המדינה, כולל העיתון הלאומי של המפלגה, פלקישר באובכטר (הצופה העממי).
ב-3 ביולי הכריזו אוטו שטראסר ותומכיו על עזיבתם את המפלגה הנאצית.
עם קבלת החדשות, הוקל לגבלס כי "המשבר" עם האחים שטראסר הסתיים סוף סוף והוא שמח על כך שאוטו שטראסר איבד את כוחו.
הידרדרותה המהירה של כלכלת גרמניה הביאה להתפטרותה ב-27 במרץ 1930 של ממשלת הקואליציה שנבחרה ב-1928. פאול פון הינדנבורג מינה את היינריך ברינינג לקנצלר גרמניה.
קבינט חדש הוקם, והינדנבורג השתמש בכוחו כנשיא גרמניה כדי למשול באמצעות צווי חירום.
גבלס היה אחראי על הקמפיין הלאומי של גרמניה הנאצית לקראת הבחירות לרייכסטאג שנערכו ב-14 בספטמבר.
הקמפיין נערך בהיקף עצום, וכלל אלפי פגישות ונאומים שנערכו בכל רחבי גרמניה.
נאומיו של היטלר התמקדו בהאשמת הצרות הכלכליות של המדינה ברפובליקת ויימאר, במיוחד עמידתה בתנאי חוזה ורסאי, שבמסגרתו גרמניה נדרשה לשלם פיצויי מלחמה שהוכחו כהרסניים לכלכלתה.
הוא הציע חברה גרמנית חדשה המבוססת על גזע ואחדות לאומית.
המפלגה קיבלה ב-6.5 מיליון קולות ברחבי גרמניה וזכתה ב-107 מושבים ברייכסטאג, מה שהפך אותה למפלגה השנייה בגודלה במדינה.
בסוף 1930 פגש גבלס את רעייתו לעתיד מגדה, שפיתחה בעבר קשר עם חיים ארלוזורוב, לימים ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
מגדה הצטרפה למפלגה הנאצית כמה חודשים טרם פגשה את גבלס.
היא עבדה כמתנדבת במשרדי המפלגה בברלין, וסייעה לגבלס לארגן את עיתוניו הפרטיים.
דירתה בווסטנד הפכה עד מהרה למקום מפגש מועדף עבור היטלר ובכירים אחרים במפלגה.
השניים נישאו ב-19 בדצמבר 1931 בכנסייה פרוטסטנטית.
היטלר היה שושבינו של גבלס.
לשתי מערכות בחירות נוספות שנערכו ב-1932 ארגן גבלס מסעות פרסום מסיביים שכללו עצרות, מצעדים ונאומים.
היטלר טס ברחבי גרמניה עם מטוס, עליו הייתה כתובה הסיסמה "הפיהרר מעל גרמניה".
גבלס כתב ביומנו כי על המפלגה הנאצית לצבור כוח ולהכחיד את המרקסיזם.
הוא ערך סיבובי נאומים רבים במהלך מערכות הבחירות הללו ופרסם כמה מהם על גבי תקליטי גרמופון וכעלונים.
גבלס היה מעורב גם בהפקה של מספר סרטים אילמים קצרים שניתן היה להקרין בפגישות המפלגה, אם כי עדיין לא היה בידיהם מספיק ציוד לשימוש נרחב בסרטים אלה.
פוסטרים רבים במהלך מסע הבחירות של גבלס השתמשו בדימויים אלימים, כגון בענק לבוש למחצה המשמיד את יריביו, או לחלופין אויבים כגון "הממון הבינלאומי".
תעמולתו הגדירה את האופוזיציה בגרמניה כ"פושעי נובמבר", "מושכי חוטים יהודים" או כאיום קומוניסטי.
התמיכה במפלגה הלכה וגברה, אולם אף אחת ממערכות הבחירות לא הובילה לממשלת רוב.
עקב כך, ובמאמץ לייצב את המדינה ולשפר את תנאיה הכלכליים, מינה הינדנבורג את היטלר לקנצלר גרמניה ב-30 בינואר 1933.
באחד מנאומיו המפורסמים לאחר ניצחון המפלגה הנאצית הכריז גבלס:
כדי לחגוג את המאורע ארגן גבלס מצעד לפידים שבו השתתפו כ-60,000 איש בליל אותו היום.
רבים מהצועדים היו לבושים במדי האס אה והאס אס.
המצעד שודר בשידור חי בתחנת רדיו ממלכתית ולווה בפרשנות של הרמן גרינג, חבר ותיק במפלגה שבהמשך יהיה שר התעופה בממשלתו של היטלר.
עם זאת, התאכזב גבלס מכך שלא קיבל תיק בממשלה החדשה.
ברנהרד רוסט מונה לשר החינוך, התיק שבו חפץ גבלס.
כמו בכירים אחרים במפלגה הנאצית, נאלץ גבלס להתמודד עם סגנון מנהיגותו של היטלר שכלל מתן פקודות סותרות לפקודיו, תוך הצבתם בתפקידים שבהם חופפים חובותיהם ואחריותם.
בדרך זו טיפח היטלר חוסר אמון, תחרות ומאבק פנים בין הכפופים לו כדי לבסס ולמקסם את כוחו.
המפלגה הנאצית ניצלה את שרפת הרייכסטאג ב-27 בפברואר 1933, כאשר העביר הינדנבורג למחרת את צו שרפת הרייכסטאג לדרישת היטלר.
בעקבות השרפה פעל גבלס ככל יכולתו כדי להסית את העם כנגד הקומוניסטים וליצור אווירת משבר.
זה היה הראשון מבין כמה סעיפי חקיקה שפירקו את הדמוקרטיה בגרמניה והחליפוה בדיקטטורה טוטליטרית בהנהגת היטלר.
ב-5 במרץ התקיימו בחירות נוספות לרייכסטאג.
אלו היו הבחירות האחרונות שנערכו לפני תבוסת הנאצים בתום מלחמת העולם השנייה.
המפלגה אמנם הגדילה את מספר מושביה ברייכסטאג ואת אחוז הקולות, אך לא היה זה הניצחון המכריע שציפה להנהגתה.
גבלס קיבל לבסוף את מינויו של היטלר לקבינט והפך רשמית לשר הרייך לתעמולה ולהשכלת העם ב-14 במרץ.
תפקידו של המשרד החדש, שמשרדיו שכנו מול לשכת קנצלר הרייך, היה לרכז את השליטה הנאצית בכל ההיבטים של חיי התרבות והאינטלקטואליות הגרמנית.
ב-25 במרץ אמר גבלס כי הוא מצפה להגדיל את התמיכה העממית במפלגה מ-37 אחוזים שהושגו בבחירות האחרונות ל-100 אחוז תמיכה.
מטרה לא מוצהרת הייתה להציג בפני עמים אחרים את הרושם שיש למפלגה הנאצית גיבוי מלא ונלהב של כל אוכלוסיית גרמניה.
מלבד זאת, ריכז גבלס בידיו עוצמה אדירה בכל הנוגע לתרבות ברייך השלישי: כל העיתונים היו חייבים להעביר לאישורו את כתבותיהם לפני פרסומן; לא היה סרט, ספר או יצירה אמנותית בגרמניה שלא הועבר אליו בטרם פורסם.
בתפקיד זה היה לו הכוח לשלוט במידע שהועבר לתושבי גרמניה, להעלים ידיעות מסוימות ולהבליט אחרות, ולמעשה לשלוט במוחותיהם של האזרחים באופן חסר תקדים.
שליטה זו נוצלה לתעמולה בלתי פוסקת.
אחת מהפקותיו הראשונות של גבלס הייתה אירוע העברת השלטון החגיגית מהינדנבורג להיטלר, שנערך בפוטסדאם ב-21 במרץ, וכונה "יום פוטסדאם".
גבלס חיבר את נוסח הצו של היטלר המתיר את חרם אחד באפריל 1933, שהיה הפעולה הראשונה שנערכה בגרמניה הנאצית נגד היהודים.
מאוחר יותר באותו החודש נסע גבלס בחזרה למקום הולדתו, , שם זכה לקבלת פנים.
תושבי העיירה עמדו לאורך הרחוב הראשי, ששמו שונה לכבודו, ולמחרת האירוע הוכרז כגיבור מקומי.
גבלס הפך את אחד במאי מחגיגה למען זכויות הפועל לחגיגה של המפלגה הנאצית.
זאת כיוון שרבים ראו במתכונתו הקודמת חג קומוניסטי.
במקום החגיגות שנועדו למען הפועל, ארגן גבלס עצרת גדולה בשדה "טמפלהוף" בברלין.
למחרת פורקו כל משרדי האיגודים המקצועיים בגרמניה בכוח על ידי האס אה והאס אס, ובמקומם הוקמה חזית העבודה הגרמנית, שנוהלה על ידי הנאצים.
ב-3 במאי כתב ביומנו: "אנחנו המאסטרים של גרמניה".
פחות משבועיים לאחר מכן יזם וניהל את אירוע שרפת הספרים בברלין ונשא נאום בליל האירוע ב-10 במאי.
בינתיים החלה המפלגה הנאצית להעביר חוקים לדחיקת יהודים לשוליים ולסילוקם מהחברה הגרמנית.
החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, שעבר ב-7 באפריל 1933, אילץ את כל הלא-ארים לפרוש ממקצועם המשפטיים ומשירות המדינה.
חקיקה דומה שללה במהרה מיהודים שעבדו במקצועות אחרים את זכותם לעסוק במקצוע.
מחנות הריכוז הנאצים הראשונים (שנועדו בתחילה למתנגדים פוליטיים) נוסדו זמן קצר לאחר שעליית היטלר לשלטון.
בתהליך שנקרא גְלָיְכְשָׁלְטוּנְג (האחדה), החלה המפלגה הנאצית לכונן שלטון טוטליטרי על חיי הפרט, ובתיאום הדוק בכל היבטי החברה והמסחר.
הנהגת כל הארגונים האזרחיים, לרבות קבוצות חקלאיות, ארגוני מתנדבים ומועדוני ספורט, הוחלפה באוהדים נאצים או בחברי המפלגה.
ביוני 1933 היו הצבא והכנסיות הארגונים היחידים שלא היו בשליטת המפלגה.
ב-2 ביוני העניק לו היטלר דרגת רייכסלייטר, הדרגה הפוליטית השנייה בהיררכיה של המפלגה.
ב-3 באוקטובר, עם הקמת , מונה גבלס לחבר בה ולחבר הוועד המנהל שלה.
כדי לשנות את דעתו של מעמד הביניים הגרמני ולעצב את הדעה העממית, העביר המשטר ב-4 באוקטובר את "חוק העורך" (Schriftleitergesetz; בתעתיק עברי שטאדטפרזידנט), שהפך לליבת שליטת המפלגה בעיתונות העממית.
מורשם עד לגבול מסוים מהמערכת של בניטו מוסוליני באיטליה, הגדיר החוק את השריפטלייטר ככל מי שכתב, ערך, בחר טקסטים או אייר חומר להוצאה לאור.
אנשים שנבחרו למקצוע זה היו זקוקים להשכלה, טוהר הגזע וניסיון.
החוק חייב את העיתונאים "להסדיר את עבודתם בהתאם לנאציזם כפילוסופיית החיים וכתפיסת ממשל".
בסוף יוני 1934 נעצרו ונרצחו בכירים באס אה ומתנגדי המשטר, כולל גרגור שטראסר בליל הסכינים הארוכות.
גבלס נכח במעצרו של ראש האס אה ארנסט רהם במינכן.
ב-2 באוגוסט מת נשיא גרמניה פון הינדנבורג.
בשידור ברדיו הודיע גבלס כי משרות הנשיא והקנצלר אוחדו, והיטלר שימש מעתה גם כקנצלר גרמניה וגם כנשיאה.
במשרד התעמולה היו 7 אגפים: מינהל ומשפט; עצרות המוניות, בריאות הציבור, נוער וגזע; רדיו; עיתונות לאומית וזרה; סרטים וצנזורה עליהם; אמנות, מוזיקה ותיאטרון; והגנה מפני תעמולה נגדית זרה ומקומית.
סגנון מנהיגותו של גבלס היה סוער.
הוא נהג לשנות כיוון לפתע ולהעביר את תמיכתו בין מקורבים בכירים; הוא היה נוקשה ואהב לנזוף בצוות משרדו בפומבי.
אולם הוא הצליח בתפקידו; במגזין "לייף" נכתב ב-1938 ש"[אישית] הוא לא אוהב אף אחד, לא מוצא חן בעיני אף אחד, ומנהל את המחלקה הנאצית היעילה ביותר." כתב ב-1940 שגבלס הוא "החכם מכל הנאצים", אך לא יכול היה לרשת את היטלר כי "כולם שונאים אותו".
לשכת הקולנוע של הרייך, שכל חברי תעשיית הקולנוע במדינה נדרשו להצטרף אליה, הוקמה ביוני 1933. גבלס קידם פיתוח סרטים בעלי נטייה למפלגה הנאצית, וכן סרטים שהכילו מסרי תעמולה תת-סיפיים או גלויים.
בחסות לשכת התרבות של הרייך, שהוקמה בספטמבר, הוסיף גבלס תת־לשכות נוספות שהתמקדו בשידור, אמנות יפה, ספרות, מוזיקה, עיתונות ותיאטרון.
כמו בתעשיית הקולנוע, היה חייב כל מי שמעוניין להמשיך בקריירה בתחומים אלה להיות חבר בלשכה המקבילה.
כך ניתן היה לסלק את כל מי שדעותיו מנוגדות למשטר מעיסוק בתחום שבחר בו ובכך להשתיק את דעותיו.
בנוסף נדרשו עיתונאים, שעתה נחשבו למשרתי המדינה, להוכיח כי אבותיהם שחיו עד שנת 1800 היו כולם ממוצא ארי.
גם נשותיהם נתבקשו לעשות אותו הדבר.
חברי כל הלשכות לא הורשו לצאת מחוץ לגבולות גרמניה לצורך עבודתם ללא אישור מראש לשכתם.
ועדה לצנזור ספרים הוקמה, ולא ניתן היה לפרסם יצירות מחדש אלא אם כן היו ברשימת היצירות שאושרו.
אסדרות דומות חלו על בידור ואומנויות אחרות וניתן היה לצנזר גם מופעי קברט.
אנשי רוח ואמנים רבים בגרמניה עזבו את מדינתם בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה על מנת שלא לעבוד תחת הגבלות אלו.
גבלס התעניין במיוחד בשליטה ברדיו, שהיה אז עוד אמצעי תקשורת המונים חדש למדי.
לפעמים תחת מחאה של מדינות בודדות בגרמניה (בעיקר פרוסיה, בראשות הרמן גרינג), השיג גבלס שליטה בתחנות רדיו ברחבי המדינה, והציבן תחת תאגיד השידור של הרייך ביולי 1934. גבלס קרא ליצרנים לייצר מקלטי רדיו ביתיים זולים, שנקראו פולקסאמפפנגר (מקלט העם), ועד 1938 נמכרו כמעט 10 מיליון מקלטי רדיו כאלה.
רמקולים הוצבו בשטחים ציבוריים, במפעלים ובבתי ספר, כך ששידורי המפלגה החשובים יושמעו לרוב אזרחי גרמניה בשידור חי.
ב-2 בספטמבר 1939 (יום לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה), הודיעו גבלס ומועצת השרים כי האזנה לתחנות רדיו זרות היא לא חוקית.
דין הפצת ידיעות מתחנות רדיו זרות היה עונש מוות.
אלברט שפר, אדריכלו האישי של היטלר, טען מאוחר יותר כי המשטר "עשה ככל שביכולותו כדי להגיע לשליטה מלא על המדינה שלו.
באמצעות כלים טכנולוגיים, לרבות הרדיו, מ-80 מיליון איש נבצרה יכולת החשיבה החופשית".
מוקד עיקרי של התעמולה הנאצית היה היטלר בעצמו, שזכה להילולים ותואר כמנהיג הירואי וחסין מטעויות והפך למוקד של פולחן אישיות.
הרבה מזה היה מקרי, אבל חלק מזה נוהל כחלק ממסע התעמולה של גבלס.
הערצת היטלר הייתה במרכזה של עצרת נירנברג ב-1934. חומרי התעמולה שנועדו לכך עברו כוריאוגרפיה בקפידה.
היא הייתה נושא הסרט "ניצחון הרצון", אחד מסרטי התעמולה הנאציים שביימה לני ריפנשטאהל.
הסרט זכה בפסטיבל הסרטים של ונציה ב-1935. בעצרת הקונגרס של המפלגה הנאצית בנירנברג ב-1935, הכריז גבלס כי "הבולשביזם הוא הכרזת המלחמה של תתי-אדם בינלאומיים, בראשות יהודים, נגד התרבות עצמה".
גבלס היה מעורב בתכנון אולימפיאדת ברלין ב-1936, וניצל אותה לתעמולה נאצית, ולהצגת הפנים ה"נורמליות" של המשטר כמשטר הראוי למקום בין האומות.
האולימפיאדה – אירוע שזכה לחשיפה המונית, וגרם למאות אלפי מבקרים להגיע לגרמניה לראשונה מאז עליית הנאצים לשלטון – נוצלה באופן בוטה כבימת תעמולה.
גבלס ארגן את התערוכה "אמנות מנוונת" בשנת 1937, שהתגלתה כפופולרית במיוחד, וביקרו בה כשני מיליון איש.
תערוכת מוזיקה מנוונת נערכה שנה לאחר מכן.
אך למרות זאת התאכזב גבלס בינתיים מאיכותם הירודה של יצירות האמנות, הסרטים והספרות הנאצית.
ב-1933 חתם היטלר על קונקורדט הרייך, הסכם עם הוותיקן שבמסגרתו התחייבה גרמניה להגן על חופש הדת של הכנסייה הקתולית במדינה.
עם זאת, המשיך המשטר הנאצי בשנים שלאחר מכן לפגוע בחופש הדת הנוצרי במדינה.
בין השנים 1935 ל-1936, נעצרו אנשי דת רבים שהועללו עליהם עלילות שווא.
במסגרת התעמולה שהפיץ, הציג גבלס את אנשי הדת באור שלילי ביותר.
בתי ספר קתוליים נדרשו להמעיט בשיעורי הדת שלהם, ונאסרה הצגת צלבים על בניינים בבעלות המדינה.
היטלר מעולם לא השיב לשאלה האם המאבק בכנסייה אמור להיות בראש מעינייו של המשטר הנאצי, אך גבלס המשיך בפעילותו לשם דיכויה.
בפברואר 1937 הצהיר כי הוא מעוניין לחסל את הכנסייה הפרוטסטנטית.
בתגובה לרדיפה, פרסם האפיפיור פיוס האחד עשר את האנציקליקה "מיט ברננדר זורגה" ("בדאגה יוקדת"), שגינתה את עוינות המשטר הנאצי כלפי הכנסייה.
בתגובה חידש גבלס את התקפותיו על הכנסייה ואת הפצת התעמולה נגד הקתולים.
ב-28 במאי נאם בברלין מול 20,000 חברי המפלגה הנאצית, ששודר גם ברדיו, בו טען כי הכנסייה הקתולית היא מושחתת מבחינה מוסרית.
כתוצאה ממסעות התעמולה של גבלס, צנחה ההרשמה לבתי הספר הדתיים בחדות.
ב-1939 הוצאו כל בתי הספר האלה מחוץ לחוק.
מעצרים רבים של אנשי הכמורה גרמה להם להיזהר יותר מביקורת על המשטר.
כדי לשפר את מדיניות החוץ שלו, הורה היטלר על סיום המאבק בכנסייה ביולי 1937.
גבלס היה אנטישמי כבר מגיל צעיר.
לאחר הצטרפותו למפלגה הנאצית ופגישתו עם היטלר, הלכו והקצינו דעותיו האנטישמיות יותר.
גבלס החל לראות ביהודים ככוח הרסני בעל השפעה שלילית על החברה הגרמנית.
ב-1930 מתח ביקורת על שליט איטליה הפשיסטית בניטו מוסוליני על חוסר עוינותו היחסית כלפי יהודים, וקבע כי "נראה שמוסוליני לא הכיר בשאלה היהודית." לאחר עליית הנאצים לשלטון דחק גבלס שוב ושוב בהיטלר לנקוט בפעולה נגד היהודים.
מטרת המפלגה הנאצית הייתה סילוק יהודים מחיי התרבות והכלכלה הגרמנית, ובסופו של דבר להוציאם מגרמניה.
בנוסף למאמצי התעמולה שלו, קידם גבלס באופן פעיל רדיפת יהודים באמצעות פוגרומים, חקיקה ופעולות אחרות.
אמצעים מפלים שהנהיג בברלין בשנות השלטון הראשונות של גרמניה הנאצית כללו איסורים על שימוש של יהודים בתחבורה ציבורית ודרישה לסמן חנויות יהודיות.
ב-11 בספטמבר 1937, בנאום על המצב בספרד, תקף גבלס את היהודים והאשים אותם באחריות ל"טרור הבולשביסטי":
בנובמבר 1938 נרצח הדיפלומט הגרמני ארנסט פום ראט בפריז על ידי צעיר יהודי בשם הרשל גרינשפן.
בתגובה דאג גבלס להפיץ חומר אנטישמי בעיתונות, וכתוצאה מכך החל פוגרום.
יהודים הותקפו ובתי כנסת נהרסו בכל רחבי גרמניה.
המצב הסלים עוד יותר לאחר שגבלס נשא נאום בפגישת המפלגה הנאצית בליל 8 בנובמבר, שם קרא בעקיפין לחבריה להסית לאלימות נוספת נגד יהודים.
לפחות מאה יהודים נרצחו בפוגרום, כמה מאות בתי כנסת ניזוקו או נהרסו ואלפי חנויות יהודיות הושחתו באירוע שנקרא ליל הבדולח.
כ-30,000 גברים יהודים נשלחו למחנות ריכוז.
ב-12 בנובמבר התקיימה ישיבת מפלגה בהוראת היטלר, שם ציין הרמן גרינג שהשמדת רכוש יהודי הוא למעשה הרס של רכוש גרמני שכן הכוונה הייתה שכל זה יוחרם בסופו של דבר.
בעוד שגבלס לחץ לגרש את יהודי ברלין מאז 1935, עדיין חיו בעיר 62,000 יהודים בשנת 1940. חלק מהעיכוב בגירושם היה בשל נחיצותם כעובדים בתעשיית החימוש.
גירושים של יהודי גרמניה החלו באוקטובר 1941, עם יציאת המשלוח הראשון של יהודים מברלין ב-18 באוקטובר.
חלק מהיהודים נורו מייד עם הגעתם ליעדים כמו ריגה וקובנה.
כהכנה לגירושים, הורה גבלס לכל יהודי גרמניה לענוד טלאי צהוב החל מ-5 בספטמבר 1941. ב-6 במרץ 1942 קיבל עותק של הפרוטוקולים של ועידת ואנזה, שציינו בעקיפין כי יהודי אירופה אמורים להישלח למחנות ההשמדה בפולין ולהישמד.
מרישומי יומנו מהתקופה עולה כי היה מודע היטב לגורל היהודים.
היטלר וגבלס דנו כמעט בכל פעם שנפגשו על גורלם של היהודים, והם ניהלו דיונים תכופים בנושא.
גבלס היה תמיד מודע שהיהודים מושמדים, ותמך בכך לחלוטין.
הוא היה אחד מהבודדים מבין בכירי הממשלה הנאצית שעשו זאת בפומבי.
על כן, אחריותו של גבלס ל רבה.
התעמולה הנאצית והאנטישמית הבלתי פוסקת במשך שתים-עשרה שנים שימשה חלק מרכזי בהפיכת היהודים ל"תת-אדם" ובמתן ההכשר המוסרי לרציחתם.
גבלס יזם סרטים אנטישמיים – "היהודי הנצחי" ו"היהודי זיס" – אשר נתנו דימוי ויזואלי חי וממשי ליהודי כאחראי לכל העוולות הקיימות בעולם, וליהדות כמגפה המופצת על ידי עכברושים, הם היהודים.
כבר בפברואר 1933 הודיע היטלר כי יש להתחמש מחדש, אם כי בתחילה עשה זאת בחשאי, שכן הדבר מהווה הפרה של חוזה ורסאי.
שנה לאחר מכן אמר למנהיגיו הצבאיים ש-1942 הוא תאריך היעד ליציאה למלחמה במזרח.
בזמן כיבוש חבל הריין מחדש ב-1936, סיכם גבלס את גישתו הכללית ביומנו: "עכשיו זה הזמן לפעולה.
מי שלא מעז כלום לא מרוויח כלום." לקראת ועידת מינכן ב-1938 הציע גבלס פעם אחר פעם להשתמש בתעמולה כדי לעורר אהדה לגרמנים בחבל הסודטים תוך כדי קמפיין נגד ממשלת צ'כיה.
ובכל זאת, ידע גבלס היטב שיש "בהלת מלחמה" הולכת וגוברת בגרמניה, ולכן ניהלה העיתונות עד יולי מאמצי תעמולה ברמת אינטנסיביות נמוכה יותר.
לאחר שמעצמות המערב האיצו את דרישותיו של היטלר בנוגע לצ'כוסלובקיה ב-1938, הכווין גבלס במהרה מחדש את מכונת התעמולה שלו כנגד פולין.
ממאי ואילך הניע מסע תעמולה נגד פולין, והפיק סיפורים על זוועות נגד גרמנים בדנציג ובערים אחרות.
למרות זאת, הוא לא הצליח לשכנע את רוב הגרמנים לקבל בברכה את הסיכוי למלחמה.
הוא היה מסופק לגבי החוכמה של סיכון מלחמה ממושכת נגד בריטניה וצרפת על ידי תקיפת פולין.
לאחר הפלישה לפולין בספטמבר 1939, השתמש גבלס במשרד התעמולה ובלשכות הרייך כדי לשלוט בגישה למידע מקומי של פולין.
לצערו, ערער ללא הרף שר החוץ יואכים פון ריבנטרופ, שהיה מיריביו, על סמכות השיפוט של גבלס בנוגע להפצת תעמולה בין-לאומית.
היטלר סירב לקבוע החלטה נחרצת בנושא, ולכן נותרו שניהם יריבים למשך שארית תקופת הרייך השלישי.
גבלס לא השתתף בתהליך קבלת ההחלטות הצבאי, והוא גם לא היה מסודר למשא ומתן דיפלומטי עד לאחר מעשה.
משרד התעמולה השתלט על מתקני השידור של מדינות כבושות מייד לאחר שנכנעו, והחל לשדר חומר תעמולתי שהוכן מראש.
רוב התקשורת, הן המקומית והן במדינות שנכבשו, נשלטו על ידי גבלס ומשרדו.
עצרות המפלגה, הנאומים וההפגנות נמשכו; נאומים שודרו ברדיו וסרטי תעמולה קצרים הוקרנו.
היטלר הפחית בהופעות ובשידורים פומביים ככל שהמלחמה התקדמה, כך שגבלס הפך יותר ויותר לקולו של המשטר הנאצי.
ממאי 1940 כתב מאמרי מערכת בעיתון "Das Reich" אשר הוקראו מאוחר יותר ברדיו.
גבלס הגיע למסקנה שסרטים הם אמצעי התעמולה היעיל ביותר.
בתחילה התעקש שמחצית מהסרטים שהופקו בגרמניה בזמן המלחמה יהיו סרטי תעמולה.
גבלס האמין שככל שתהיה מעורבות במאמץ המלחמתי, כך ישתפר מורל הגרמנים.
הוא יזם תוכנית לאיסוף בגדי חורף וציוד סקי לחיילים שלחמו בחזית המזרחית.
במקביל, קבע בסוף 1942 ש-20 אחוז מהסרטים יהיו סרטי תעמולה ו-80 אחוז מהם יהיו סרטי קומדיה.
כגאולייטר של ברלין, התמודד גבלס עם מחסור חמור במזון וביגוד, כמו גם בצורך לקצוב בירה וטבק.
ב-15 בינואר 1943 מונה על ידי היטלר לראש הוועדה לפגיעה בהפצצות אוויריות, וגבלס היה אחראי על הגנות אוויריות ועל המקלטים ברחבי גרמניה, כמו גם על הערכה ותיקון של מבנים שניזוקו.
למעשה, נותרה ההגנה על אזורים אחרים מלבד ברלין בידי הגאולייטרים האחרים, ומשימותיו העיקריות היו בעיקר מתן סיוע מיידי לאזרחים שנפגעו ושימוש בתעמולה לשיפור מורלם.
בתחילת 1943 יצרה המלחמה משבר עבודה עבור גרמניה הנאצית.
בעקבות זאת הקים היטלר ועדה בת שלושה אנשים עם נציגי גרמניה, הצבא והמפלגה בניסיון לרכז את השליטה בכלכלת המלחמה.
חברי הוועדה היו הנס לאמרס, פילדמרשל וילהלם קייטל, ראש הפיקוד העליון של הוורמאכט ומרטין בורמן.
הוועדה, שנודעה עד מהרה בשם Dreierausschuß (ועדת השלושה), התכנסה 11 פעמים בין ינואר לאוגוסט 1943. עם זאת, הם נתקלו בהתנגדות מצד שרי הקבינט של היטלר והודחו מהוועדה.
בעקבות זאת, לחץ גבלס על היטלר לנקוט בצעדים שיובילו ל"מלחמה כוללת", לרבות סגירת עסקים שאינם חיוניים למאמץ המלחמתי, גיוס נשים למעגל העבודה וגיוס גברים למקצועות בוורמאכט, שמהם קיבלו פטור בעבר.
חלק מהצעדים הללו יושמו בצו מ-13 בינואר, אך למורת רוחו של גבלס, דרש גרינג שהמסעדות האהובות עליו בברלין יישארו פתוחות, ולאמרס הצליח לשכנע את היטלר לפטור אמהות מגיוס.
לאחר שקיבל תגובה נלהבת לנאומו ב-30 בינואר 1943 בנושא, האמין גבלס שיש לו את תמיכת הציבור הגרמני בעניין עמדתו בפתיחת מלחמה כוללת.
בנאום בארמון הספורט מ-18 בפברואר 1943, טען גבלס שמלחמה כוללת היא הדרך היחידה להציל את העם הגרמני מהשמדה.
בנאום נרמזה השמדת העם היהודי שכבר הייתה בעיצומה.
הנאום שודר בשידור חי ברדיו והוסרט.
כשנשא את נאומו, החל גבלס בשגגה לציין את "השמדת" היהודים.
חלק זה הושמט בגרסתו המודפסת של הנאום.
למאמציו של גבלס הייתה מעט השפעה לעת עתה, משום שהיטלר, שבאופן עקרוני היה בעד מלחמה כוללת, לא היה מוכן לבצע יישום שינויים על רקע התנגדויות שריו.
בזמן הזה נתגלה קבר אחים של קצינים פולנים שנהרגו על ידי הצבא האדום בטבח יער קאטין ב-1940. גבלס ניצל זאת למטרות תעמולה בניסיון לתקוע טריז בין הסובייטים לשאר בעלות הברית.
לאחר פלישת בעלות הברית לסיציליה (יולי 1943) והניצחון הסובייטי בקרב קורסק (יולי-אוגוסט 1943), החל גבלס להכיר בכך שלא ניתן עוד לנצח במלחמה.
בעקבות פלישת בעלות הברית לאיטליה ונפילת משטרו של מוסוליני בספטמבר, הוא העלה עם היטלר את האפשרות לשלום נפרד עם הסובייטים או עם בריטניה.
היטלר דחה את שתי ההצעות הללו.
כאשר מצבה הצבאי והכלכלי של גרמניה החמיר בהתמדה, מונה היינריך הימלר לשר הפנים ב-25 באוגוסט 1943, והחליף את וילהלם פריק.
הפצצות אוויריות אינטנסיביות על ברלין וערים אחרות גבו את חייהם של אלפי אנשים.
בדצמבר 1943 ביקש היטלר מגבלס לקבל על עצמו את תפקיד ה"שטטפרזידנט" (Stadtpräsident), כלומר ראש עיריית ברלין.
גבלס הסכים לכך כיוון שבכוונתו הייתה להשיג שליטה ישירה על הרשויות העירוניות.
זאת על אף שהיטלר עיכב את המינוי במספר חודשים.
בעוד שתעמולתו של גבלס באותה העת הראתה כי בפתח עמדה נקמה ענקית, שעטו פצצות V-1 על מטרות בריטיות החל מאמצע יוני 1944. בפועל היו לפצצות אלה השפעה קטנה.
רק 20% אכן הגיעו ליעדיהן.
כדי להעלות את המורל, המשיך גבלס לפרסם תעמולה שלפיה ככל שהכלים הללו ישופרו, תהיה להם השפעה מכרעת על תוצאות המלחמה.
בה בעת, הצליחו בעלות הברית לנחות בחופי נורמנדי ב-6 ביוני 1944 ולפתוח ראש גשר בצרפת.
במהלך יולי 1944 המשיכו גבלס ושפר ללחוץ על היטלר להביא את הכלכלה לבסיס מלחמה כוללת.
קשר העשרים ביולי, בו כמעט נהרג היטלר מפגיעת פצצה במפקדת השדה שלו בפרוסיה המזרחית, שיחק לידיהם של אלה שדחפו לשינוי: בורמן, גבלס, הימלר ושפר.
על רקע התנגדותו של גרינג, מונה גבלס ב-23 ביולי לנציג הרייך למלחמה כוללת, המופקד על מקסום כוח האדם עבור הוורמאכט ותעשיית החימוש על חשבון מגזרי הכלכלה שאינם קריטיים למאמץ המלחמתי.
באמצעות מאמצים אלה הצליח לגייס לשירות צבאי חצי מיליון איש נוספים.
עם זאת, מכיוון שרבים מהמתגייסים החדשים הללו הגיעו מתעשיית החימוש, הכניס אותו המהלך לעימות עם שר החימוש שפר.
עובדים ממקומות אחרים שלא היו מאומנים לא נקלטו בקלות בתעשיית החימוש.
כמו כן, המתינו הטירונים החדשים בוורמאכט בצריפים עד שהגיע תורם להתאמן.
ב-25 בספטמבר 1944 הורה היטלר להקים מיליציה כלל-ארצית של גברים שנחשבו כלא מתאימים לשירות צבאי - הפולקסשטורם (סערת העם); הוא הוקם ב-18 באוקטובר.
בהיותו גאולייטר ושר הביטחון של הרייך, כונה גבלס החל מיום זה בשם "הפיהרר של הפולקסשטורם הגרמני בברלין רבתי".
הוא נשבע אמונים לכוחות הפולקסשטורם בברלין ב-12 בנובמבר אותה שנה.
גבלס רשם ביומנו כי 100,000 מתגייסים הושבעו רק מהגאו שלו.
עם זאת, קיבלו הגברים, בעיקר בני 45 עד 60, הכשרה בסיסית בלבד ורבים לא התחמשו כראוי.
גבלס חשב שזה יהיה לא מציאותי אם אנשים אלה יוכלו לשרת ביעילות בחזית מול טנקים וארטילריה סובייטית.
התוכנית לא זכתה לפופולריות רבה.
גבלס הבין שהשפעתו תפחת בזמן המלחמה.
הוא נכשל פעמים רבות כאשר פחתה חשיבות התעמולה בהשוואה ללוחמה, לכלכלת המלחמה ולהפצצות בעלות הברית על ערים גרמניות.
ההיסטוריון קובע כי מ-1942 ואילך, גבלס "איבד שליטה על המדיניות הנאצית כלפי העיתונות ועל הטיפול בחדשות באופן כללי." סוכנויות יריבות התרחבו.
משרד החוץ הנאצי לקח אחריות על התעמולה מחוץ לגרמניה.
הצבא הקים חטיבת תעמולה משלו, המספקת דיווחים יומיים על התקדמות המלחמה ותנאי הכוחות המזוינים.
המפלגה הנאצית גם הפיקה והפיצה תעמולה משלה במהלך המלחמה.
גבלס היה עדיין בעל השפעה כשהזדמן לו להיפגש עם היטלר, שהפך לפחות זמין ככל שקירב את מפקדתו לקווי החזית הצבאיים.
יתר על כן, היטלר כמעט ולא נשא נאומים או השתתף בעצרות באותה התקופה.
לאחר חזרתו של היטלר לברלין ב-1945, נהרס משרדו של גבלס בתקיפה אווירית של בעלות הברית ב-13 במרץ, והוא התקשה מאוד להפיץ תעמולה.
באפריל 1945 הצליח לנצח את הסוכנויות היריבות ולקח אחריות מלאה על התעמולה.
אך הצבא האדום הסובייטי כבר נכנס לברלין.
בחודשים האחרונים למלחמה קיבלו נאומיו ומאמריו גוון אפוקליפטי יותר ויותר.
בתחילת 1945, כשהסובייטים היו על נהר אודר ובעלות הברית המערביות התכוננו לחצות את נהר הריין, כבר לא היה יכול להסוות את העובדה שתבוסת גרמניה היא בלתי נמנעת.
לברלין היו מעט ביצורים וארטילריה, ואפילו יחידות הפולקסשטורם היו במחסור, שכן כמעט כל לוחמיה נשלחו להילחם בחזית.
גבלס ציין ביומנו ב-21 בינואר שמיליוני גרמנים בורחים מערבה.
הוא דן בהיסוס עם היטלר בסוגיית השלום עם בעלות הברית המערביות, אך היטלר שוב סירב.
באופן פרטי, היה גבלס מסוכסך בניהול התיק עם היטלר, מאחר שהוא לא רצה לאבד את ביטחונו של היטלר בו.
כאשר מנהיגים נאצים אחרים דחקו בהיטלר לסגת מברלין ולהקים מרכז התנגדות חדש ב בבוואריה, התנגד גבלס לכך, כשהוא טוען שהוא "הגיבור היחיד העומד בברלין".
משפחתו (פרט לבנה של מגדה, ששירת בלופטוואפה ונשבה על ידי בעלות הברית) עברה לגור בביתם שבברלין כדי להמתין לסוף המלחמה.
ייתכן שהוא ומגדה דנו בהתאבדות ובגורל ילדיהם הקטנים בפגישה ארוכה ביניהם שהתקיימה בליל 27 בינואר.
הוא ידע כיצד העולם החיצון יראה את המעשים הבלתי חוקיים שביצע המשטר הנאצי ולא היה לו רצון להציג עצמו כגורם לקריסת התיק.
הוא שרף את מסמכיו הפרטיים בליל 18 באפריל.
גבלס ידע כיצד לפתח את שאיפותיו של היטלר, והוא דחק בו לראות את עצמו כהשגחה העליונה לאחר מותו של נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט ב-12 באפריל.
אולם לא ידוע אם היטלר באמת ראה באירוע זה נקודת מפנה כפי שהכריז גבלס.
עד הזמן ההוא השיג גבלס את עמדת השליטה לה ייחל זמן רב - עמדת שליטה לצידו של היטלר.
הימלר, שמינויו למפקד קבוצת הצבא ויסלה הוביל לאסון באודר, החל להתבייש בהיטלר.
רוב המעגל הפנימי של היטלר, שכלל את גרינג, הימלר, ריבנטרופ ושפר, התכוננו לעזוב את ברלין מייד לאחר חגיגת יום ההולדת של היטלר ב-20 באפריל.
לפי איאן קרשו, אפילו בורמן "לא היה לחוץ" לסיים את חייו עם היטלר.
ב-22 באפריל הודיע היטלר שיישאר בברלין עד סוף חייו ויתאבד.
באותו היום עבר גבלס עם משפחתו להתגורר ב, שהיה מחובר לחלקו התת-קרקעי של הפיהררבונקר.
הוא אמר ל כי הוא לא יחשוב להיכנע או לברוח.
ב-23 באפריל הורה להפיץ את ההכרזה הבאה לתושבי ברלין:
"...אני קורא לכם להילחם למען עירכם.
הילחמו בכל מה שיש לכם, למען נשותיכם וילדיכם, אמהותיכם והוריכם.
זרועותיכם מגנות על כל מה שיקרנו אי פעם, ועל כל הדורות שיבואו אחרינו.
גם אשתו וילדיו נמצאים כאן.
הוא, שכבש בעבר את העיר יחד עם 200 איש, ישתמש כעת בכל האמצעים כדי להמריץ את הגנת הבירה.
הקרב על ברלין חייב להפוך לאות לכל האומה להתרומם בקרב."
לאחר חצות, ב-29 באפריל, כשהסובייטים החל להתקדם יותר ויותר לעבר מתחם הבונקר, נישא היטלר לאווה בראון בטקס אזרחי קטן בפיהררבונקר.
לאחר טקס החתונה אכלו הנוכחים ארוחת בוקר צנועה.
לאחר מכן לקח היטלר את המזכירה טראודל יונגה לחדר אחר והיא הדפיסה את צוואתו.
בצוואתו האחרונה לא מנה היטלר יורש לתפקיד הפיהרר או מנהיג המפלגה הנאצית.
במקום זאת, החליט למנות את גבלס לקנצלר; את האדמירל קרל דניץ לנשיא גרמניה; ואת בורמן לשר המפלגה.
ביומנו כתב גבלס שלראשונה בחייו החליט לסרב לפקודתו של היטלר שבצוואתו ציווה עליו לעזוב את ברלין.
הוא נימק זאת בכך שחש צורך להישאר עם היטלר "מסיבות של אנושיות ונאמנות אישית".
גם אשתו וילדיו נשארו בברלין כדי שיסיימו את חייהם "זה לצד זה עם הפיהרר".
באמצע אחר הצהריים של 30 באפריל התאבד היטלר בירייה.
גבלס היה מדוכא, ואמר שיסתובב בגן לשכת קנצלר הרייך עד שייהרג מהפגזה סובייטית.
ווס סיפר מאוחר יותר כי גבלס אמר: "חבל מאוד שאדם כזה [היטלר] אינו איתנו יותר.
מבחינתנו, הכל אבוד עכשיו והדרך היחידה שנותרה לנו כדי לצאת היא זו שבחר היטלר, ואני אלך בה."
ב-1 במאי ביצע גבלס את הפעולה הרשמית היחידה שלו כקנצלר: הוא הכתיב מכתב לגנרל וסילי צ'ויקוב והורה לגנרל הגרמני הנס קרבס למסור אותו תחת דגל לבן.
צ'ויקוב, אז מפקד ארמיית המשמר השמינית, פיקד על הכוחות הסובייטיים במרכז ברלין.
במכתבו, הודיע גבלס לצ'ויקוב על מותו של היטלר וביקש הפסקת אש.
לאחר שהאחרון דחה זאת, החליט גבלס שמאמצים נוספים יהיו חסרי תועלת.
מאוחר יותר באותו היום ראה ווס את גבלס בפעם האחרונה: "בזמן שנפרדתי ביקשתי מגבלס להצטרף אלינו.
אבל הוא ענה: 'אסור לקפטן לעזוב את הספינה הטובעת שלו.
חשבתי על הכל והחלטתי להישאר כאן.
אין לי לאן ללכת כי עם ילדים קטנים אני לא אוכל לעשות זאת, במיוחד עם רגל כמו שלי'." בשעות הערב הורה גבלס לרופא השיניים הלמוט קונץ, שהיה חבר האס אס, לתת לששת ילדיו זריקות של מורפין, כך שכאשר היו מחוסרי הכרה, ניתן היה להרעילם באמצעות ציאניד.
על פי עדותו המאוחרת של קונץ, הוא נתן לילדיהם של הזוג גבלס זריקות מורפיום, אך מגדה גבלס ולודוויג שטומפפגר, הרופא האישי של היטלר, היו אחראים להרעלה.
בסביבות השעה 20:30 עזבו גבלס ומגדה את הבונקר והלכו לגן לשכת קנצלר הרייך, שם התאבדו.
ישנם מספר גרסאות שונות לגבי ביצוע ההתאבדות.
האחת היא שכל אחד מהם נשך אמפולת ציאניד ליד קברו של היטלר.
לפי שלישו של גבלס, , הלך לפניו הזוג גבלס במעלה מדרגות הבונקר ויצאו אל גן לשכת קנצלר הרייך.
בעת שהמתין בחדר המדרגות שמע יריות, לאחריהן עלה במעלה המדרגות הנותרות וברגע שיצא החוצה ראה את גופותיהם.
בעקבות פקודה מוקדמת של גבלס, הורה שווגרמן לחייל אס אס אחר לירות מספר יריות בגופתו של גבלס.
לאחר מכן נשרפו הגופות באופן חלקי בעזרת בנזין ובתחילה לא נקברו.
כמה ימים לאחר מכן, החזירו הסובייטים את ווס לבונקר כדי לזהות את גופותיהם של בני הזוג גבלס.
שרידי הגופות של משפחת גבלס, קרבס וכלביו של היטלר נקברו והוצאו מקבריהם שוב ושוב.
הקבורה האחרונה של שרידי הגופות התרחשה במתקן של סמרש במגדבורג ב-21 בפברואר 1946. ב-1970 אישר מנהל הק.ג.ב.
יורי אנדרופוב מבצע להשמדת שרידי הגופות.
את שרידי הגופות מהמתקן במגדבורג, שרף, מחץ ופיזר אותם מעל נהר בידריץ, יובל של האלבה הסמוך.
במשפטי נירנברג הועמד לדין הממונה על שידורי הרדיו במשרד התעמולה, הנס פריטשה, שעשה קריירה מן העובדה כי קולו דומה לקולו של גבלס.
פריטשה עמד למשפט יחד עם פושעי המלחמה העיקריים, אנשים כהרמן גרינג ורודולף הס, אולי בשל העובדה שגבלס עצמו התאבד ובכך נמנע מלהישפט בשל פשעיו.
פריטשה זוכה בדין במשפטי נירנברג, אך נשפט לאחר מכן במשפטים המשניים והורשע בדין.
היטלר אהב מאוד את מגדה גבלס ואת ילדיהם של הזוג.
למגדה הייתה מערכת יחסים קרובה עם היטלר.
הוא נהנה לשהות בדירת הזוג גבלס בברלין, שם היה מסוגל להירגע.
מגדה גם הפכה לנציגה לא רשמית של המשטר הנאצי, וקיבלה מכתבים מכל רחבי גרמניה מנשים עם שאלות על ענייני בית או נושאי משמורת ילדים.
לאחר מכן, נראה היה שיוזף ומגדה הגיעו להפוגה עד סוף ספטמבר, אז שוב התעמתו על הנושא, היטלר התערב בשנית, והתעקש שהזוג יישאר ביחד.
לגבלס היו גם רומנים ומערכות יחסים קצרות טווח עם נשים רבות אחרות.
גם למגדה היו רומנים, כולל מערכת יחסים עם ב-1933 וקרל האנקה ב-1938.
האראלד היה בן המשפחה היחיד ששרד את המלחמה.
הוא מת בהתרסקות מטוס ב-1967.
עוד בחייו, הופיעה דמותו של גבלס במגוון סרטים, מחזות, ספרים ושירים, שבין היתר הם:
גארביג', דמות המבוססת על דמותו של גבלס, גולמה בידי בסרט הדיקטטור הגדול.
דמותו של גבלס מופיעה בסצנת הפתיחה של סרט ההנפשה פני הפיהרר.
גבלס נראה בסרט כשהוא מנגן בטרומבון יחד עם תזמורת גרמניה הנאצית, את שיר הורסט וסל.
ניקולאי פטרונקין גילם את דמותו של גבלס בסרט התעמולה והעלילתי נפילת ברלין.
הנס שטורמן גילם את דמותו של גבלס בסרט בסרט התעמולה הגרמני-מזרחי ארנסט תלמאן.
דייוויד מאורו גילם את דמותו של גבלס בסרט ההינדנבורג.
גילם את דמותו של גבלס בסרט הנפילה.
גילם את דמותו של גבלס בסרט מבצע ואלקירי.
גילם את דמותו של גבלס בסרט ממזרים חסרי כבוד.
מוריץ בלייבטרוי גילם את דמותו של גבלס בסרט היהודי זיס: סרט ללא מצפון, המבוסס על סרט תעמולה נאצי בעל שם דומה שיצא לאקרנים ב-1940.
גילם את דמותו של גבלס בסרט המרוץ.
ג'וזה גיבולה, דמות המבוססת על דמותו של גבלס, מופיעה במחזה עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי.
ברומן אמא לילה מוזכר כי לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה, הווארד ד.
קמפבל הבן (הדמות הראשית) החל לפלס את דרכו דרך משרד התעמולה של גבלס.
ברומן המתח ארץ אבות מאת רוברט האריס מוזכר גבלס כמי שהמשיך לשרת כשר התעמולה עד למותו ב-1964.
בביצוע הנפוץ ביותר של שיר התעמולה הבריטי Hitler Has Only Got One Ball נטען כי גבלס חולה באנורכיה, שמועת תעמולה שהופצה בזמן מלחמת העולם השנייה.
יוזף בן יששכר זיסקינד אופנהיימר (שנודע כיוזף זיס אופנהיימר, או בכינוי הגנאי: "יוד זיס" – היהודי זיס; בגרמנית: Joseph Süß Oppenheimer; אשר נולד כנראה ב-1698 או 1699 (ה'תנ"ח או ה'תנ"ט), היידלברג – י"ד בשבט ה'תצ"ח, 4 בפברואר 1738, ליד שטוטגרט) היה בנקאי יהודי ויועץ כספי לדוכס קרל אלכסנדר מווירטמברג.
דמותו הייתה ההשראה לרומן של ליון פויכטוונגר, "היהודי זיס" משנת 1925, בעקבותיו הופק בבריטניה ב-1934 סרט פרו-יהודי בעל אותו שם, בו השתמשו גם הנאצים כמודל לסרט התעמולה האנטישמי משנת 1940 באותו שם.
יוזף זיסקינד אופנהיימר גדל במשפחה יהודית מהמעמד הבינוני בעיר היידלברג.
בשנים 1713–1717 ערך כנראה מסעות לערים אמסטרדם, וינה ופראג.
בכל הקשור לחייו בשנים אלה רב הנסתר על הנגלה.
אופנהיימר נודע כאיש כספים וכבנקאי בראשית שנות ה-20 של המאה השמונה-עשרה.
הוא פעל בין השאר בשירותם של נסיכים בדרום מערב הקיסרות הרומית הקדושה בגרמניה.
בשנת 1732 הכיר בבאד וילדבאד את קרל אלכסנדר מווירטמברג, שיועד לרשת את אברהרד לודוויג כדוכס ווירטמברג באותה עת.
ב-31 באוקטובר 1733, התמנה קרל אלכסנדר לדוכס וירטמברג והוא נזקק עוד יותר לשירותיו של אופנהיימר, לכן העניק לו סמכויות נוספות בתחומי הכלכלה והפיננסים בארצו.
בשנת 1736 מונה אופנהיימר ליועצו הפיננסי הבכיר והפוליטי של הדוכס.
עוד בטרם עלה לכס השלטון, עבר קרל אלכסנדר מן הנצרות הפרוטסטנטית אל הנצרות הקתולית, וכך נוצרו במהלך שנות שלטונו (1733–1737) שתי סוגיות שלטוניות חריגות: האחת, שלטון של דוכס קתולי על אוכלוסייה פרוטסטנטית; השנייה, מינוי יהודי לעמדה משפיעה בנסיכות.
כדי להתאים את הכלכלה הכושלת של וירטמברג לבזבזנות האבסולוטיסטית של קרל אלכסנדר, הנהיג אופנהיימר חידושים ברוח הכלכלה המרקנטילית.
הוא ייסד תעשייה של טבק, משי ופורצלן וכן את הבנק הראשון של וירטמברג, אותו הוא ניהל בעצמו.
הוא הטיל מס על משכורות הפקידים וגבה עמלות גבוהות עבור זכויות המסחר במלח, בעור וביין לסוחרים שונים, בהם גם יהודים.
בנוסף, הוא סחר גם באבנים יקרות ובמתכות יקרות, החכיר בשכר את המטבעה הממלכתית לגורם פרטי, הנהיג הגרלות ומשחקי מזל ותיווך בסכסוכים מסחריים.
בכל עיסוקיו הוא היה מעורב אישית, כך שבמקביל להתעשרות קופת המדינה, הלך והתעשר גם הוא.
קרל אלכסנדר הקתולי, כשליט האבסולוטי, גיבה את הרפורמות הכלכליות והמסחריות של אופנהיימר, מבלי להיוועץ כלל בנציגי המעמדות (גרמנית: Landstände) שהיו פרוטסטנטים, חרף זכות הווטו שעמדה להם בהחלטות של הטלת מיסים, לפי החוקה של וירטמברג.
על רקע מתיחות פוליטית זו עוררו הרפורמות הנועזות של אופנהיימר, מדיניות המיסוי הקפדנית שלו, ועושרו האישי - קנאה וצרות-עין, הן בקרב פקידים והן אצל אזרחים רבים.
אופנהיימר עצמו חי חיי מותרות וניהל אורח חיים פזרני.
תופעת היהודי המורם מעם, "המושך בחוטים" וחי חיי עושר מופלגים, הביאה לו שונאים רבים, בהם אפילו "יהודי חצר" אחרים.
כשמת קרל אלכסנדר במפתיע ב-12 במרץ 1737 התפרץ כל הכעס העצור, ואופנהיימר נעצר בו-ביום.
אופנהיימר הועמד לדין והואשם בבגידה, בפגיעה בכבוד המלכות, בגזל אוצר המדינה, בקבלת שוחד ובקיום יחסי מין עם נשים גרמניות - בין השאר נטען שבעל קטינה בת ארבע עשרה.
חרף עדותן של שתי מיילדות על שלמות בתוליה של הנערה, הורשע אופנהיימר ונגזר דינו ב-9 בינואר 1738 למיתה.
גזר הדין ניתן בלא שפורטו מעשיו הפליליים, לא הובאו הוכחות לעבירות שבהן הואשם ולא סופקו כל נימוקים.
אין לראות בכך דבר יוצא דופן - פסקי הדין בבתי המשפט של האימפריה הרומית הקדושה בגרמניה היו תדיר לקוניים.
(גם כיום מקובל במדינות שונות מתן פסקי דין קצרים - למשל, במשפטים פליליים בארצות הברית).
במהלך מאסרו, ניסו אי-אלו כמרים לשכנע את אופנהיימר להתנצר, ללא הצלחה.
העינויים שעבר בבתי הסוהר היו מתונים, ולא היה להם כל קשר ליהדותו.
ב-4 בפברואר 1738 הוא נתלה על הגרדום.
כמה מבני הקהילה היהודית הקטנה בווירטמברג ניסו להשתדל למען הצלתו, בעוד אחרים העידו נגדו - בכוונה להרוויח מנפילתו.
לפני תלייתו, הותר לו להיפגש עם אחד מראשי הקהילה היהודית המקומית, מרדכי שלוס וחתנו, שאף תיעד את רשמיו מהפגישה במסמך שפרסם אז שנקרא "רעלאציאן על פטירת יוסף זיס זצ"ל", אך נמנע ממנו להיפגש עם רב.
קהל הצופים בהוצאתו להורג מנה מעל 10,000 איש שנאספו מחוץ לשטוטגרט, במקום הידוע כ"אוכף פראג" (Pragsättel).
לפני מותו אמר את קריאת שמע ישראל; לדברי השוחט זלמן שכטר, בשעה שטיפס אופנהיימר על 52 מדרגות הגרדום, על כל מדרגה עמד והכריז "ה' הוא האלוקים".
גופתו של אופנהיימר הושארה במשך שש שנים תלויה בכלוב ברזל צבוע צבע אדום, כ"אזהרה חמורה לדורות הבאים".
רק בשנת 1744 התיר קרל אויגן, דוכס וירטמברג לטמון ללא כל טקס את שרידיו.
כלוב זה היה פרי מוחו של היועץ פוֹן פְּפְלוּג, חבר בהרכב שחקר את אופנהיימר.
כלוב הציפורים היה רמז ברור ליחסי האישות האסורים שקיים אופנהיימר עם נשים גרמניות, בשל קרבה לשונית בגרמנית בין המילה "ציפורים" - למונח (בסלנג) ליחסי מין (גרמנית: vogel).
עלייתו של היהודי זיס מחיים בגטו אל פסגת החברה וחצר המלוכה הייתה כמעט חסרת תקדים, שכן עד לזמנו הוטלו על היהודים מגבלות קשות.
בשנת 1827 הופיעה הנובלה "היהודי זיס" מאת וילהלם האוף אשר התבססה בעיקר על מסורת שמיעה ופרשנות מאוחרת, משום שתיקי המשפט המקוריים פורסמו רק בשנת 1919. אף על פי שהאוף תמך בהפרדה בין יהודים לגויים, הוא תקף את העוול שבגזר דינו של אופנהיימר.
הרומן "היהודי זיס" מאת ליון פויכטוונגר משנת 1925 זכה לפרסום כלל עולמי.
הסופר החרדי הרב מאיר להמן כתב סיפור בגרמנית על היהודי זיס מנקודת המבט היהודית הדתית שלה בשם "זיס אופנהיים" שיצא ב-1882 ותורגם עברית בתשט"ז על ידי
המתרגם החרדי מאיר צבי פרוש.
בהמשך לספר ביים לותר מנדס באנגליה בשנת 1934 את הסרט "היהודי זיס" (Jew Suess), שנועד להזהיר מפני האנטישמיות הגרמנית.
בתפקיד כיכב השחקן הגרמני קונרד ויידט שגלה מגרמניה עקב התנגדותו לנאציזם.
ב-1940 הופק בגרמניה סרט בעל שם דומה אבל הפעם היה זה סרט תעמולה נאצי.
יוזף גבלס, שר התעמולה הנאצי, יזם הפקת גרסה גרמנית שהיא אחד מסרטי התעמולה האנטישמיים החריפים שנוצרו אי פעם.
למרבה האירוניה, סיפורו של אופנהיימר התפרסם יותר מכל בסרט תעמולה זה, שנקרא אף הוא "היהודי זיס" (Jud Süß), שאותו ביים פייט הרלן בשנת 1940 בגרמניה.
את היהודי זיס גילם השחקן האוסטרי פרדיננד מריאן.
הרלן וגבלס גייסו בכפייה למעלה ממאה ניצבים יהודים מטרזינשטט לסרט, שמטרתו הייתה להראות את הסכנה ביהודי המתבולל העוסק בכספים, ושהפך ליצירה האנטישמית הנצפית ביותר באירופה הנאצית.
כעשרים מיליון צופים חזו בו.
היהודי זיס מוצג בו כדמות אפלה ורצחנית, מלאה בתככים ומזימות המרעילות את הלב הגרמני.
מולו מוצגת הפשטות והיופי בעם הגרמני.
אחרי מלחמת העולם השנייה, הואשם פייט הרלן בפשעים כנגד האנושות בגלל סרטו.
יוזף יואכים (בהונגרית: Joachim József, בגרמנית: Joseph Joachim; קיטזה, 28 ביוני 1831 – ברלין, 15 באוגוסט 1907) היה כנר, מנצח, מלחין ומורה הונגרי-יהודי.
הוא נחשב לאחד הכנרים המשפיעים והגדולים ביותר בכל הזמנים.
יואכים נולד בכפר קִיטְזֵה (בשמו הגרמני Kittsee), במשולש הגבולות הונגריה-סלובקיה-אוסטריה, בעת הולדתו הכפר היה בשטח הונגריה, כיום הכפר נמצא באוסטריה.
בתקופה ההיא, היה קיטזה חלק מנחלת הנסיך אסטרהאזי בהונגריה, ויואכים נחשב להונגרי.
בשנת 1833, בהיותו בן שנתיים, עברה משפחתו אל פשט, שם למד כינור אצל סטינסלאוס סרוואצ'ינסקי, הכנר הראשון של האופרה בפשט.
(בהמשך עבר סרוואצ'ינסקי ללובלין, פולין, שם היה מורו של הנריק וייניאבסקי).
משנת 1839 המשיך יואכים את לימודיו בווינה.
היו לו שם מורים אחדים, שהחשוב ביניהם הוא יוזף בהם.
דודניתו, פאני ויטגנשטיין, לקחה אותו ללייפציג, שם היה לבן חסותו של פליקס מנדלסון.
ביצוע הקונצ'רטו לכינור של בטהובן בלונדון על ידי יואכים בן השתים עשרה, בשנת 1844, נחל הצלחה גדולה ותרם לביסוס יצירה זו ברפרטואר של יואכים.
חיבה רבה נודעה לו בלונדון מאז ועד אחרית ימיו, והוא ראה בלונדון את ביתו השני.
לאחר מות מנדלסון נשאר יואכים עוד זמן קצר בלייפציג, לימד בקונסרבטוריון וניגן בקבוצת הכינור הראשון של תזמורת הגוונדהאוס שהוביל פרדיננד דוויד.
בשנת 1848 בא פרנץ ליסט לויימאר, בהחלטה נחושה לחדש את ימיה כאתונה של גרמניה.
הוא קיבץ סביבו חוג תלמידים מתקדמים בדעותיהם, שהביעו ברמה את התנגדותם לשמרנות של לייפציג.
יואכים היה בין הראשונים בקבוצה זו.
הוא שירת את ליסט ככנר ראשון ובמשך שנים אחדות אימץ לו בהתלהבות את "המוזיקה הפסיכולוגית", כפי שכינה אותה.
בשנת 1852 עבר להאנובר והתנתק מן האידיאלים המוזיקליים של האסכולה הגרמנית החדשה (ליסט, וגנר, ברליוז וחסידיהם, על פי הגדרתו של העיתונאי פרנץ ברנדל).
תחת זאת הצטרף לרוברט וקלרה שומאן ויוהנס ברהמס.
הניתוק שלו מליסט התקבע סופית באוגוסט של שנת 1857. יואכים כתב למורו לשעבר: "איבדתי כליל כל אהדה למוזיקה שלך; היא נוגדת כל מה שנפשי קיבלה מראשית נעורי מרוחם של רבי האמנים הדגולים."
התקופה שיואכים עשה בהנובר הייתה הפוריה ביותר ביצירתו.
הוא הרבה לנגן עם קלארה שומאן ועם ברהמס, הן לעצמם והן לפני קהל.
בשנת 1860 כתבו ברהמס ויואכים בצוותא גילוי דעת נגד המוזיקה "המתקדמת" של האסכולה הגרמנית החדשה, בתגובה על ההתפלמסות ב־Neue Zeitschrift für Musik של ברנדל.
רוב הציבור ראה בגילוי הדעת משגה, שהתקבל בלעג ועוינות.
ב־10 במאי 1863, נשא יואכים לאישה את הזמרת אמלי וייס (שנוייס).
בשנת 1866 עבר לברלין והיה המייסד־המנהל של האקדמיה המלכותית למוזיקה.
הוא ייסד תזמורת, ובשנת 1869 הקים את רביעיית יואכים, ששמה יצא כמעולה ביותר באירופה.
בשנת 1884 נפרד יואכים מאשתו משום שסבר שהיא מנהלת רומן עם המו"ל של ברהמס, פריץ זימרוק.
ברהמס היה בטוח שלחשדות אלה אין בסיס, וכתב מכתב אוהד לאמלי (המכתב הוצג לאחר מכן כראיה בהליכי הגירושין של יואכים נגדה).
השתלשלות עניינים זו הביאה להצטננות היחסים בין ברהמס ליואכים.
שנים אחדות אחר כך חיבר ברהמס את הקונצ'רטו הכפול בלה מינור לכינור וצ'לו, אופוס 102, כמנחת פיוס לידידו הוותיק.
יואכים נשאר בברלין עד מותו, בשנת 1907, מפטרת קרנית (אקטינומיקוזיס).
בין הישגיו החשובים ביותר של יואכים ניתן למנות את השבתן לחיים של יצירות כמו הסונאטות והפרטיטות לכינור סולו, מס' 1001–1006 ברשימת יצירותיו של יוהאן סבסטיאן באך, והקונצ'רטו לכינור ברה מז'ור, אופוס 61 של לודוויג ואן בטהובן.
יואכים היה בין הראשונים שניגנו את הקונצ'רטו לכינור של פליקס מנדלסון, שאותו למד מהמלחין.
ליואכים היה תפקיד מרכזי בקריירה של יוהנס ברהמס, והוא התמיד בתמיכה בלתי מסויגת ביצירותיו של ברהמס בכל העליות והמורדות של ידידותם.
הוא ניצח על ביצוע הבכורה באנגליה של הסימפוניה הראשונה בדו מינור של ברהמס.
כמה מעמיתיו של יואכים, כגון שומאן, ברהמס, מקס ברוך ואנטונין דבוז'אק, חיברו קונצ'רטי לכינור מתוך מחשבה על יואכים, ויצירות אלה נכנסו לרפרטואר הסטנדרטי.
עם זאת, רפרטואר הסולו של יואכים נשאר מצומצם יחסית.
על אף קרבתו אל ברהמס, יואכים ביצע את הקונצ'רטו לכינור (אופוס 77 ברה מז'ור) לא יותר משש פעמים במהלך הקריירה שלו.
הוא לא ביצע מעולם את הקונצ'רטו לכינור של שומאן (ברה מינור) שכתב במיוחד עבורו, או את זה של דבוז'אק (אופוס 53 בלה מינור).
היצירה יוצאת הדופן ביותר שנכתבה עבורו הייתה שחוברה בשיתוף פעולה בין שומאן, ברהמס ואלברט דיטריך והתבססה על ראשי התיבות של המוטו של יואכים, Frei aber einsam (חופשי אך בודד).
רק לעיתים רחוקות מבוצעת הסונאטה בשלמותה, אך הפרק השלישי – סקרצו בדו מינור – שחיבר ברהמס עדיין מנוגן כיום.
וריאציה אחרת על אותו המוטו, Frei aber stets froh (חופשי אך מאושר תמיד) היא הבסיס לסימפוניה השלישית של בראהמס (F-As-F, או פה-לה במול-פה).
יצירותיו של יואכים מוכרות פחות, אף שיצא לו שם כמי שחיבר רשימת יצירות קצרה אך מרשימה.
בין יצירותיו חיבורים שונים לכינור (ביניהם שלושה קונצ'רטי) ופתיחות ל"המלט" ו"הנרי הרביעי" של שקספיר.
הוא חיבר גם קדנצות לקונצ'רטי של כמה מלחינים אחרים (ביניהם בטהובן וברהמס).
היצירה הנחשבת ביותר שלו היא הקונצ'רטו ההונגרי מס' 2 ברה מינור, אופוס 11.
כילד, ניגן יואכים בגוארנרי דל ג'זו, שאותו נתן לפליקס שומאן אחרי שרכש את הסטרדיוואריוס הראשון שלו.
בשנותיו בהאנובר, ניגן יואכים בכינור גואדיניני, שנבנה בשנת 1767.
[1] בהמשך קנה סטרדיוואריוס משנת 1714, שבו ניגן עד 1885.
[2] את הכינור הזה החליף בסטרדיוואריוס משנת 1713, שמאוחר יותר רכש אותו רוברט פון מנדלסון והשאיל לכל החיים לתלמידו של יואכים, קארל קלינגלר.
[3] סטרדיוואריוס של יואכים משנת 1698 נמצא כיום ברשות האקדמיה המלכותית למוזיקה.
[4] כינור סטרדיוואריוס משנת 1715, שהיה לפנים של יואכים, נמצא כיום בעיר קרמונה Collezione Civica del Comune di Cremona.) הוא ניתן ליואכים בחגיגת היובל שלו בשנת 1889.
[5] עוד סטרדיוואריוס משנת 1715, כינור יואכים-אראניי.
[6] עוד סטרדיוואריוס משנת 1715, שעבר אחר כך לידי ג'ורג' איסטמן.
[7] סטרדיוואריוס משנת 1722, שהשתייך אחר כך לווילי בורמסטר, מישה אלמן ויוזף סוק.
[8] עוד סטרדיוואריוס משנת 1722, שהיה גם בבעלות משפחת מנדלסון.
[10] סטרדיוואריוס משנת 1725, שעבר אחר כך לרשות נורברט בריינין, וכיום מנגן בו ריינר קישל.
[11] ויולה יוזף וילאנד של גאספרו דה סאלו, ברשה, ממועד שלפני שנת 1609, נמצאת ב"מקדש למוזיקה" מס' 3368.
[12] לפי אטלס הנלי של בוני כינורות, יואכים ניגן, בתקופת שהותו בצרפת, בכינור שבנה הצרפתי קולין-מזין.
[13] כינור של פרנצ'סקו רוג'קי, הנושא את התווית ניקולאוס אמאטי.
[14] יואכים ניגן גם בגוארנרי דל ג'זו שהשאילה לו משפחת ויטגנשטיין, אולי גוארנרי דל ג'זו 1737?
ליאופולד אאואר (1845 - 1930), כנר ומורה, למד אצל יואכים בהאנובר
קרל קובואזיה (1846 - 1908), מחבר "טכניקות לנגינה בכינור לפי שיטת יואכים", לונדון: ספריית סטראד, מס' 1, 1894.
קרל האליר (מבוטא האלירש, 1859–1909) כנר גרמני, חבר ברביעיית יואכים.
קרל קלינגלר, כנר ברביעיית קלינגלר ומחליפו של יואכים בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין.
קלינגלר היה המורה של שיניצ'י סוזוקי.
מוזר כתב את הביוגרפיה הראשונה של יואכים.
הוא עזר לו בגילוי פרטיטורות מקוריות של הסונאטות והפרטיטות לכינור סולו של באך ועבד עם יואכים על מהדורות רבות מספור.
קאמילו ריטר, מורו של ויליאם פרימרוז
נולד בסנט לואיס, חי בשיקגו.
היה כנר ראשון (1909 - 1911) בתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק
פראנץ פון וצ'י (בודפשט, 1893–1935) למד אצל הובאי ואחר אצל יואכים.
ז'אן סיבליוס הקדיש לו את הקונצ'רטו לכינור שלו.
יוזף "זפ" דיטריך היה קצין בכיר בוואפן אס אס בדרגת אוברסט-גרופנפיהרר אשר פיקד בין היתר על דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה בחודשים הראשונים של מלחמת העולם השנייה, ועל ארמיית הפאנצר השישית במהלך קרב הארדנים.
לאחר המלחמה נשפט כפושע מלחמה ונידון למאסר עולם.
יוזף דיטריך נולד בהוואנגן שבבוואריה למשפחה קתולית, הוא היה הבכור מבין שישה ילדים, ואביו עבד כמחסנאי בבית חרושת לגבינות.
בגלל קשיים כלכלים של המשפחה דיטריך נאלץ לצאת לעבודה בגיל צעיר.
דיטריך עבד כקצב עד שנת 1911. באותה שנה התגייס לצבא הבווארי.
במלחמת העולם הראשונה שירת כסמל ונפצע פעמיים.
ב-1917 היה מהחיילים הראשונים ששירתו בכוחות השריון הגרמנים שאך זה הוקמו.
לאחר המלחמה הצטרף דיטריך לזמן קצר לפרייקור, במסגרתם נלחם, במאי 1919, נגד הרפובליקה הסובייטית הבווארית.
הוא נדד מעבודה לעבודה, במאי 1928 הצטרף למפלגה הנאצית ונמנה עם ראשוני המתגייסים לאס אס.
הוא הקים בתוך זמן קצר במינכן את יחידת האס אס הראשונה וכבר בנובמבר 1929 זכה לדרגת שטנדרטנפיהרר.
בשנת 1930 נבחר דיטריך לרייכסטאג כנציג המפלגה.
בדצמבר 1931 הועלה לדרגת גרופנפיהרר וכל יחידות האס אס במרחב צפון גרמניה הועמדו תחת פיקודו.
במרץ 1933 מונה ל"מלווה אישי" של היטלר וכן עמד בראש יחידת המשמר של ברלין (SS-Wachbataillon Berlin).
בשנת 1934 נמנה דיטריך עם הפעילים הבולטים בליל הסכינים הארוכות, שבו טיהר היטלר את ארגון האס אה (SA).
המתקפה על האס אה בוצעה על ידי הארגון המתחרה, האס אס; דיטריך, כקצין בכיר בארגון, נטל חלק פעיל באירועים, והיה אחראי למעצרם והוצאתם להורג של מספר קציני אס אה בכירים במינכן, ביניהם אחד מחבריו הקרובים (מפקד משטרת מינכן).
כאות הוקרה לנאמנותו של דיטריך, הוא קודם ימים אחדים לאחר ליל הסכינים הארוכות לדרגת אובר-גרופנפיהרר, דרגה המקבילה לדרגת גנרל.
יחידתו של דיטריך בברלין הפכה במהלך אותה שנה ללייבשטנדרטה אס אס הראשונה אדולף היטלר, יחידת שומרי הראש של אדולף היטלר.
דיטריך פיקד על הלייבשטנדרטה בזמן כניסתם לאוסטריה (האנשלוס) בשנת 1938 וכיבוש צ'כוסלובקיה בשנת 1939.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפכה הלייבשטנדרטה לדיוויזיה ה-1 של האס אס ודיטריך היה מפקדה.
הוא פיקד על יחידה זו בעת ההתקפה על פריז ובקרב סביב דנקרק.
הוא המשיך לפקד על הלייבשטנדרטה בזמן המתקפה על יוון ויוגוסלביה, ובמבצע ברברוסה.
דיטריך הצליח להפוך את אנשי האס אס, שעברו הכשרה כשומרים וסוהרים, לחיילים קשוחים.
כבר באפריל 1942 היה דיטריך גנרל השריון הוותיק ביותר בצבא וזכה מהימלר לדרגת אוברסט-גרופנפיהרר באס אס וגנרל-אוברסט ביחידות השריון של הוורמאכט.
בשנת 1943 קודם והתמנה כמפקד קורפוס הפאנצר אס אס הראשון.
דיטריך פיקד על יחידה זו בזמן פלישת בעלות הברית לנורמנדי בשנת 1944.
ארוין רומל ניסה להגיע להפסקת אש עם בעלות הברית ופנה לדיטריך ביולי אותה שנה בשאלה מה יעשה הוואפן אס אס במקרה כזה.
דיטריך ענה שיציית להוראותיו של רומל ללא עוררין.
בסוף שנת 1944, בקרב הארדנים, פיקד על ארמיית הפאנצר השישית, והיה אחראי להוצאתם להורג של שבויי מלחמה אמריקאים בטבח מלמדי.
בנקודה זאת יחסיו עם היטלר התחילו להתערער, כתוצאה מסירובו של היטלר לתת למפקדיו מרחב פעולה והוראתו שכתוצאה מכישלון מתקפת אגם בלטון חייליו של דיטריך היו צריכים להסיר את סרט השרוול של יחידתם ממדיהם, הוראה שדיטריך התעלם ממנה ולא העביר אותה הלאה.
במהלך שירותו עוטר דיטריך בצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון, חרבות ויהלומים, אחד העיטורים הגבוהים ביותר בגרמניה הנאצית.
דיטריך פיקד על יחידות שריון בווינה, אך נכשל בניסיון למנוע את כיבוש העיר על ידי הסובייטים.
יחד עם כל גרמניה הנאצית, נכנע לחיילי ארצות הברית ב-8 במאי 1945.
בשנת 1946 העיד דיטריך במשפטי נירנברג, ולאחר מכן נשפט בעצמו על אחריותו לטבח מלמדי.
הוא הורשע בביצוע פשעי מלחמה ונגזר עליו עונש מוות, אבל לאחר מתן עדויות לטובתו מצד קצינים גרמנים העונש הומתק למאסר עולם.
בשנת 1951 הומר עונשו לֹ-25 שנות מאסר וב-1955 זכה לחנינה ושוחרר לאחר עשר שנים בכלא לנדסברג.
בשנת 1957 נעצר שוב ונשפט על ידי בית משפט גרמני על חלקו בליל הסכינים הארוכות, ונגזרה עליו תקופת מאסר של 18 חודשים.
הוא ריצה שישה חודשי מאסר שוב בלנדסברג ושוחרר בשנת 1959 ממאסרו.
דיטריך נותר נאצי בהשקפותיו עד סוף ימיו, היה פעיל ב-HIAG (ארגון ותיקי הוואפן אס אס) ונלחם להכרה בחברי הוואפן אס אס לשעבר כחיילים לגיטימיים ולהשוואת זכויותיהם לאלו של ותיקי הוורמאכט.