tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניסיון נוסף אחרון נעשה על ידי בית המחוקקים, אך זה נדחה שוב על ידי ריינולדס, שמתח ביקורת על ההטיה הפוליטית כפי שהשתקפה במפת המחוזות המוצעת, וכינה אותה "הונאת הציבור".
ב-14 במאי 1964, פרסם בית המשפט העליון של ויסקונסין תוכנית לחלוקה מחדש של המחוזות.
התוכנית היוותה תמיכה בדרישותיו של ריינולדס, שכינה אותה, "שיאו של המאבק שלי שנמשך ארבע שנים למען שוויון זכויות הצבעה לתושבי מדינת ויסקונסין".
הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית שבית המשפט מדינתי נכנס בעובי הקורה כדי לסרטט את גבולות מחוזות הבחירה.
בהמשך להחלטה זו, שלושה מבין הליכי החלוקה מחדש של מחוזות הבחירה בוויסקונסין שהתנהלו מאז, התקבלו בהחלטת בית משפט.
בבחירות לנשיאות של 1964 התנגד ריינולדס למועמדותו של תומך ההפרדה הגזעית ג'ורג' וולאס בוועידה הארצית של הדמוקרטים, שאלמלא כן, היה נבחר בוויסקונסין ללא יריבים, שכן הנשיא לינדון ג'ונסון סירב להכריז על מועמדותו.
כמו "הבנים המועדפים" האחרים שהתמודדו במקומו של ג'ונסון, כמו מתיו ולש ודניאל ברוסטר, ניצח ריינולדס בבחירות המקדימות של מדינתו.
כנדרש, נציגי משלחת ויסקונסין לוועידת הדמוקרטים הצביעו עבור ריינולדס בסבב ההצבעה הראשון, ולאחר מכן עבור ג'ונסון.
ב-13 באוקטובר 1965 הגיש הנשיא ג'ונסון את מועמדותו של ריינולדס לאייש את מושב בית המשפט הפדרלי המחוזי של מחוז מזרח ויסקונסין שהתפנה עקב פרישתו של השופט קנת פיליפ גראב.
ב-21 באוקטובר אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית.
ריינולדס כיהן על כס השיפוט עד ל-31 באוגוסט 1986, והחל מ-1971 כיהן כנשיא בית המשפט.
כשופט, הורה ריינולדס ב-1976 על ביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר של מילווקי.
על החלטה זו הוגשה ערעור פעמיים בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית ב"פסק הדין ברנן נגד ארמסטרונג" ב-1977. התיק הוחזר לדיון מחודש בפני בית המשפט של ריינולדס, שקבע תוכנית לחמש שנים לביטול ההפרדה הגזעית בבתי הספר של מילווקי.
ב-1947 נשא ריינולדס לאישה את פטריסיה אן ברודי מלה קרוס.
השניים הכירו בפגישה של הדמוקרטים הצעירים באוניברסיטת ויסקונסין בעת לימודיהם שם.
אביה של ברודי, לורנס, היה מעורב בפוליטיקה ושימש כתובע של מחוז לה קרוס בשנות ה-20 ובשנות ה-30. לג'ון ולפטריסיה נולדו שלושה ילדים עד למותה ב-1967. לאחר מותה נישא ריינולדס בשנית לג'יין קונוויי, ולשניים נולדו חמישה ילדים נוספים.
ג'ון ריינולדס הבן נפטר במילווקי ב-7 בינואר 2002. גופתו נשרפה ואפרו פוזר.
ג'ון רתרפורד היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1826–1834, וכמושל וירג'יניה בפועל בשנים 1841–1842.
ג'ון רתרפורד נולד בריצ'מונד, וירג'יניה.
ב-1816 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון, למד משפטים, והתקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא שירת ביחידת מיליציה שנקראה ארטילריית ריצ'מונד פאייט, והתקדם בסולם הדרגות מקפטן ועד למפקד רגימנט בדרגת קולונל.
הוא היה לנשיא של החברה לביטוח הדדי, חברת הביטוח הראשונה של וירג'יניה.
כמי שמלכתחילה היה איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, לאחר מכן ויגי, ולבסוף דמוקרט, הוא כיהן בבית הנבחרים של וירג'יניה מדצמבר 1826 ועד מרץ 1834. בשנים 1839–1841 היה רתרפורד חבר מועצת המדינה.
ב-1841 התפטר מושל וירג'יניה תומאס גילמר מתפקידו כדי לאייש מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית.
במקומו הושבע כמושל ג'ון פטון, שהיה ראשון בסדר הירושה כחבר הבכיר במועצת המדינה.
פטון כיהן בתפקיד 12 ימים בלבד עד להתפטרותו.
כמי שהיה הבא בתור בסדר הירושה אחריו, הושבע רתרפורד במקומו כמושל.
רתרפורד כיהן כמושל במשך שנה, ממרץ 1841 ועד מרץ 1842. הוא הוחלף בחבר מועצה אחר, ג'ון מנפורד גרגורי, שהשלים את תקופת כהונתו המתוכננת של גילמר.
לאחר התפטרותו מתפקיד המושל, שב רתרפורד לעסקיו הפרטיים.
ג'ון רתרפורד נפטר בריצ'מונד ב-3 באוגוסט 1866. נטמן בבית הקברות שוקואו היל שבעיר.
ג'ון ריצ'רד בארט היה בעל עבדים חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ממיזורי.
בארט נולד ב-21 באוגוסט 1825 בגרינסבורג, קנטקי, למד בבתי הספר הציבוריים ולאחר מכן למד בסנטר קולג' בדנוויל, קנטקי.
הוא עבר לסנט לואיס, מיזורי ב-1839 וסיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת סנט לואיס ב-1843. לאחר מכן למד משפטים ולאחר מכן עסק בעריכת דין.
בארט נבחר לבית הנבחרים של המדינה בשנת 1852 וכיהן ארבע קדנציות.
הוא הפך מזוהה עם החברה החקלאית של סנט לואיס וארגן את התערוכות שלה.
לאחר שהביס את פרנסיס פ.
בלייר הבן המכהן ב-1858, הוא הושבע כחבר דמוקרטי נבחר בקונגרס ה-36, אך בלייר ערער על הבחירות.
הוא כיהן מ-4 במרץ 1859 עד 8 ביוני 1860, כאשר הקונגרס הכריז שהוא אינו זכאי למושב בטענה שהיו אי סדרים בבחירות (כגון שופטים שלא נשבעו, בוחרים לא כשירים, פתקי הצבעה עבור בלייר שהיו צריכים להיספר אבל לא נספרו וקושי להסביר עלייה במספר המצביעים בכמה אזורים) והכריז על בלייר כזוכה בבחירות.
בלייר התפטר 17 ימים לאחר מכן כדי לקבוע בחירות מיוחדות.
בבחירות מיוחדות נגד בלייר, בארט נשלח לאחר מכן שוב לאותו קונגרס כדי למלא את המקום שהתפנה עקב התפטרותו של בלייר ב-25 ביוני.
לאחר מכן כיהן בארט מ-3 בדצמבר 1860 עד 4 במרץ 1861. בלייר התמודד מולו בהצלחה בבחירות הכלליות בשנת 1860 על מושב בקונגרס ה-37. בארט עבר לעיר ניו יורק ועסק בעיסוקים רבים, בסופו של דבר מת שם ב-2 בנובמבר 1903. הוא נקבר בבית הקברות קייב היל בלואיוויל, קנטקי.
ג'ון רנדולף טאקר היה עורך דין, סופר ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה.
ממשפחה מכובדת, הוא נבחר לתובע הכללי של וירג'יניה ב-1857 ולאחר בחירות חוזרות כיהן במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית (ג'יימס ס.
וייט שימש כתובע הכללי בחלקים שבידי האיחוד).
לאחר חנינה ותקופת השיקום, טאקר נבחר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית (1875–1887), ולאחר מכן שימש כדיקן הראשון של בית הספר למשפטים של אוניברסיטת וושינגטון ולי.
טאקר נולד בווינצ'סטר, וירג'יניה בערב חג המולד בשנת 1823, והיה בנם של אנה אוולינה האנטר טאקר (1789–1855) ובעלה השופט הנרי סנט ג'ורג' טאקר (1780–1848).
כנכדו של סנט ג'ורג' טאקר, טאקר היה גאה במוצאו שהתייחס על המשפחות הראשונות של וירג'יניה.
אביו וקרובי משפחה רבים היו בעלי מטעים ובעלי עבדים.
אחיו ד"ר אלפרד בלנד טאקר (1830-1862) ולוטננט קולונל סנט ג'ורג' האנטר טאקר (1828–1863) מתו משחפת בזמן שירותם בצבא הקונפדרציה; אחיו ד"ר דייוויד האנטר טאקר (1815–1871) הפך לפרופסור בשלושה בתי ספר לרפואה כולל הקולג' הרפואי של וירג'יניה ושרד את שירותו בקונפדרציה.
אחיו נתנאל בוורלי טאקר (1820-1890) כיהן כדיפלומט מטעם הקונפדרציה ולאחר מכן עבד כעיתונאי.
ג'ון רנדולף טאקר למד בבית ספר פרטי ליד ביתו בווינצ'סטר, ולאחר מכן נכנס לאקדמיית ריצ'מונד.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת וירג'יניה, וסיים את לימודיו במשפטים ב-1844.
הוא התחתן עם לורה פאוול ב-1848. היה להם בן אחד ששרד עד לבגרות, הנרי סנט ג'ורג' טאקר השלישי (שהפך מאוחר יותר לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית).
ג'ון רנדולף טאקר התקבל ללשכת עורכי הדין בווירג'יניה בשנת 1845, והחל בעיסוק משפטי פרטי בווינצ'סטר.
ב-1854 הוא נשא נאום חשוב בפני האגודות הספרותיות בקולג' של ויליאם ומרי, שטען שהעבדות עולה בקנה אחד עם הרפובליקניות.
הוא גם נעשה פעיל בפוליטיקה והיה אלקטור נשיאותי מטעם הדמוקרטים בשנים 1852 ו-1856.
טאקר קיבל חנינה לאחר המלחמה וחידש את עיסוקו כעורך דין פרטי.
הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כדמוקרטי ב-1875, וכיהן עד 1887. הוא היה יו"ר ועדת בית הנבחרים לדרכים ואמצעים בקונגרס ה-46 ויו"ר ועדת בית הנבחרים לענייני משפט בקונגרסים ה-48 וה-49.
הוא נטל חלק פעיל בוויכוחים על תעריף המכס, בניגוד למדיניות המגן.
נאומיו בשאלות אחרות כוללות את אלו על הצעת חוק ועדת הבחירות, הדוקטרינה החוקתית באשר לספירת הנשיאות, הסכם הוואי ב-1876, השימוש בצבא בקלפיות ב-1879 והגירה סינית ב-1883. הוא הציג חקיקה המרחיבה את הסמכות של בית המשפט הפדרלי לתביעות לדון בתביעות חוקתיות ב-1886, במה שנודע כחוק טאקר.
הוא סירב להיות מועמד לבחירה מחדש לבית הנבחרים ב-1886. הוא היה שותף בהענקת חסות של חוק אדמונדס-טאקר משנת 1887.
טאקר היה מופת לדעות הגזעניות של ימיו.
בנאום בלשכת בית הנבחרים, הוא טען כי "לא קבענו והקמנו את החוקה הזו עבור הסיני ועבור כל שאר הגזעים של כדור הארץ.
אני סבור שהחוקה הזו הוסמכה והוקמה על ידי אבותינו למען צאצאיהם של הגזע הלבן של אמריקה".
באופן לא מפתיע, הוא גם לא תמך בדחיפה שלאחר מלחמת האזרחים להעניק זכויות לאפרו-אמריקאים, והכריז כי ".
אין מדינאי פילוסופי בארץ הזאת שכיום גם לא אומר שהאזרחות וכוח ההצבעה של הגזע האפריקאי בדרום הם כישלון - או זה או שזו בעיה בלתי פתורה של עתידנו.
יש לנו את המחלה האחת בגוף-פוליטי, שאלוהים ייתן שנוכל להחלים ממנה".
טאקר העלה טיעון לא מוצלח אך בעל השפעה משפטית בשם אוגוסט ספיס ושאר הנאשמים של אירועי היימרקט במהלך ערעורם לבית המשפט העליון.
טאקר, שנבחר כפרופסור למשפט חוקתי באוניברסיטת וושינגטון ולי בשנת 1888, היה דיקן בית הספר למשפטים מ-1893 עד 1897. טאקר כיהן כנשיא לשכת עורכי הדין בווירג'יניה בשנים 1891–1892, ונשיא לשכת עורכי הדין האמריקאית ב-1894. הוא נבחר לחברה הפילוסופית האמריקאית בשנת 1895.
טאקר מת ב-13 בפברואר 1897 בלקסינגטון, וירג'יניה ונקבר בחלקת המשפחה בבית הקברות הר חברון בווינצ'סטר.
אלמנתו נפטרה ב-1916. חיבורו של טאקר בשני הכרכים, "החוקה של ארצות הברית", הופיע לאחר מותו ב-1899. אחד מבניו, הנרי סנט ג'ורג' טאקר, הפך גם לדיקן של בית הספר למשפטים בוושינגטון ולי, ולאחר מכן היה חבר קונגרס אמריקאי וייצג את וינצ'סטר.
ביתו בלקסינגטון, בלנדום, נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 2002.
ג'ון רנקין גמבל היה עורך דין ופוליטיקאי מדקוטה הדרומית.
גמבל נולד באלבמה, ניו יורק ב-14 באוגוסט 1891, והיה אחיו של רוברט ג'.
גמבל ודודו של ראלף גמבל.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים בניו יורק, ועבר עם משפחתו לפוקס לייק, ויסקונסין, וסיים את לימודיו באוניברסיטת לורנס ב-1872. מאוחר יותר למד משפטים, והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1873.
הוא החל לעבוד כעורך דין ביאנקטון שבטריטוריית דקוטה, ומונה לפרקליט המחוזי של מחוז יאנקטון בין השנים 1876–1878, ולפרקליט ארצות הברית בטריטוריית דקוטה ב-1878. הוא נבחר לבית הנבחרים הטריטוריאלי ב-1877, וכיהן שם עד 1879. הוא גם כיהן במועצה הטריטוריאלית מ-1881 עד 1885.
בשנת 1890 נבחר גמבל למושב B, אחד משני המושבים של דקוטה הדרומית בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא כיהן מ-4 במרץ 1891 עד מותו ביאנקטון ב-14 באוגוסט 1891. גמבל נקבר בבית הקברות של העיר יאנקטון.
ג'ון עזרא ריקרדס היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת מונטנה, שכיהן כסגן המושל הראשון שלה בין השנים 1889–1893, ולאחר מכן כמושל מונטנה השני בין השנים 1893–1897.
ריקרדס נולד בדלאוור סיטי שבדלאוור, בנם של דייוויד ט.
ריקרדס ואשתו השנייה, מרי בריס.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים של דלאוור.
בשנת 1867 התמנה ריקרדס לפקיד בפילדלפיה שבפנסילבניה, שם התגורר אביו עם אשתו השלישית ושתי בנותיהם.
ריקרדס עבר לפואבלו שבקולורדו בשנת 1870, שם עבד כפקיד וכמנהל חשבונות עד 1873. ב-5 ביולי 1876 נישא לליזי מ.
וילסון, שנולדה ב-19 באפריל 1848 בניוארק שבדלאוור.
בשנת 1880 עברה המשפחה לאוקלנד שבקליפורניה.
ליזי נפטרה בסן פרנסיסקו בגיל 33 ב-18 במאי 1881.
ריקרדס עבד כסוכן מכירות בתחום המסחר, וכן עסק בנדל"ן, בביטוח ובתעשיית הנפט.
בספטמבר 1882, לאחר מות אשתו, עבר לביוט שבמונטנה, שם הפך לאיש עסקים מצליח בתחומים אלו.
ב-18 ביוני 1883 נישא לאלייזה אן (אליס) בושר, ילידת קנדה, והשניים התיישבו באוגדן שביוטה.
בני הזוג ריקרדס היו מנהיגים פעילים בקהילה המתודיסטית-אפיסקופלית.
בשנת 1885 נבחר ריקרדס לחבר מועצת העיר ביוט.
הוא כיהן כחבר בבית המחוקקים הטריטוריאלי בשנים 1888–1889, והיה ציר בוועידת החוקה המדינתית של מונטנה בשנת 1889. ריקרדס, חבר המפלגה הרפובליקנית, נבחר ב-1888 לסגן מושל מונטנה הראשון, כעמיתו למרוץ של ג'וזף טול הדמוקרט שנבחר למושל מונטנה.
הוא כיהן בתפקיד זה בשנים 1889–1893. לאחר מכן כיהן כמושל השני של מונטנה בשנים 1893–1897. במהלך כהונתו המשיך לפתח את תשתיות המדינה, והוא זכור בזכות פיקוחו על יצירת הקודקס המשפטי של המדינה, הקמת מועצת החינוך המדינתית, ואישור חוק נגד הימורים.
לאחר כהונתו כמושל עבר ריקרדס עם אשתו וילדיהם בחזרה לביוט.
עד 1908 התגוררו ריקרדס בברקלי שבקליפורניה.
בשנת 1914 היו רשומים בני משפחתו כחברי המפלגה הפרוגרסיבית, אך עד 1916 שבו לשורות המפלגה הרפובליקנית.
הוא מונה לתפקיד במשרד המפקד על מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בסן פרנסיסקו, בו כיהן במשך 18 שנים.
ריקרדס נפטר ב-26 בדצמבר 1927 בביתו שבברקלי, כתוצאה מתעוקת לב ודלקת שריר הלב.
על פי תעודת הפטירה שלו, הוא היה בגמלאות לאחר תפקיד מיוחד בלשכת מזכיר החקלאות של ארצות הברית.
אפרו נטמן ב"קפלת הצ'יימס" באוקלנד שבקליפורניה.
עמנואל הירש כהן (1 ביוני 1915 – 24 בפברואר 2004), שנודע בשם הבמה ג'ון רנדולף, היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי.
רנדולף נולד כעמנואל הירש כהן בעיר ניו יורק ב-1 ביוני 1915, בן להורים יהודים שהיגרו מרוסיה ורומניה.
אמו, דורותי (לבית שור), עבדה כסוכנת ביטוח, ואביו, לואיס כהן, היה יצרן כובעים.
בשנות ה-30 בילה את חודשי הקיץ שלו במועדון הקאנטרי פיין ברוק שבניקולס (קונטיקט), ששימש כבית הקיץ של קבוצת תיאטרון.
הופעת הבכורה שלו בברודוויי הייתה בשנת 1938 במחזה קוריולנוס.
רנדולף שירת בחיל האוויר של צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1948 הופיע בתפקיד קטן בסרט העיר העירומה.
הוא ואשתו, שרה קנינגהם, הוכנסו לרשימה השחורה בהוליווד ונאסר עליהם לעבוד בתעשיית הסרטים בהוליווד, וכן בטלוויזיה ובקולנוע בניו יורק, לאחר שנת 1948. בשנת 1955 הוזמנו שניהם להעיד בפני ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית במסגרת חקירה מתמשכת על חדירה קומוניסטית לתעשיית הבידור האמריקאית.
השניים סירבו לענות על שאלות והסתמכו על התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית המגן על אדם מלהפליל את עצמו.
רנדולף היה אחד השחקנים האחרונים ברשימה השחורה שחזרו לעבודה בסרטי הוליווד כאשר הבמאי ג'ון פרנקנהיימר ליהק אותו לתפקיד ראשי בסרט חיים בשנית בשנת 1966. רנדולף שיחק בהפקות המקוריות של ניו יורק למחזמר צלילי המוסיקה (בתור פרנץ, משרתו של פון טראפ), "צבע את העגלה שלך " ו"הביקור".
רנדולף הופיע פעמים רבות בקולנוע ובטלוויזיה בתפקידים משניים.
גילם את מפקד המשטרה סידני גרין בסרט סרפיקו (1973), בבימויו של סידני לומט.
בין השנים 1973 ל-1976 הופיע שלוש פעמים בסדרה המופע של בוב ניוהארט בתור קורנליוס "ג'וניור" הריסון ג'וניור, אביה של אמילי הארטלי.
בשנת 1974 שיחק קולונל בחיל האוויר בפרק "שירת הברבור" בסדרה קולומבו.
באותה שנה הופיע גם בתפקיד ראש עיריית לוס אנג'לס בסרט האסונות רעידת אדמה (סרט, 1974).
בשנת 1975 לוהק לתפקיד הגנרל פיליפ בלנקנשיפ בפיילוט של אשת חיל, אך הוחלף על ידי ריצ'רד איסטהאם בסדרה עצמה.
באותה שנה החליף את מנהל התיכון הבדיוני "הארי אס.
טרומן" בסדרה לוקאס טאנר בכיכובו של דייוויד הארטמן.
הוא הופיע בחצי השני של עונת הסדרה היחידה.
בשנת 1976 דיבב את קולו של ג'ון נ.
מיטשל, התובע הכללי של ריצ'רד ניקסון, בסרט כל אנשי הנשיא (ללא קרדיט).
באותה שנה גילם את השופט ג'וליוס ווטיז וורינג בפרק "With All Deliberate Speed" מתוך המיני-סדרה של CBS The American Parade, אשר עסקה באירועים שהובילו לפסק הדין בראון נגד מועצת החינוך של 1954, שאסר על הפרדה גזעית בבתי הספר הציבוריים בארצות הברית.
בשנת 1979 התארח בסדרה מ.א.ש בתפקיד גנרל שמביע התפעלות מכישוריו הקולינריים של חייל שהוצב בטעות בקו החזית.
בין השנים 1979 ל-1980 גילם את חמו של דמותה של דונה פסקו בסדרה אנג'י.
בשנת 1982 הופיע בעונה הראשונה של הסדרה קשרי משפחה בתור ג'ייק קיטון, אביו של סטיבן קיטון.
בשנת 1985 שיחק את אביו של צ'ארלי פרטנה (בגילומו של ג'ק ניקולסון) בסרט הכבוד של פריצי.
בשנת 1988 שיחק בעונה השנייה של מטלוק בתור ראש משפחת פשע בפרק "החקירה".
בשנת 1989 הופיע בשני פרקים בסדרה רוזאן בתפקיד אל, אביה של רוזאן, שהוצג כהורה מתעלל.
באותה שנה שיחק את קלארק וו.
גריסוולד האב בסרט חופשת חג המולד של נשיונל למפון לצד צ'בי צ'ייס.
בשנת 1990 הופיע בתפקיד קבוע בסדרה הקומית Grand של NBC, לצד בוני האנט ומייקל מקין.
הסדרה שודרה במשך שתי עונות בלבד.
בשנת 1991 הופיע בפרק של נשואים פלוס בשם "אל באנדי – בלש הנעליים".
בשנת 1993 שיחק לצד אלק גינס, ליאו מק'קרן, ז'אן מורו ולורן באקול בהפקה הבריטית של ה-BBC, A Foreign Field, כווטרנר החוזר לצרפת במטרה לאתר את אהובתו ממלחמת העולם השנייה.
באותה שנה הופיע גם בעונה הרביעית של סיינפלד בתור פרנק קוסטנזה, אביו של ג'ורג'.
בעונה החמישית הוחלף בתפקיד על ידי ג'רי סטילר.
אחד מתפקידיו הקולנועיים האחרונים היה בסרט יש לך הודעה (1998), בתור סבו של ג'ו פוקס.
ב-24 בפברואר 2004 הלך ג'ון רנדולף לעולמו בביתו שבהוליווד, קליפורניה, ממות טבעי, והוא בן 88. הוא המשיך לשחק עד שנה לפני מותו.
ג'ון רנשו תומסון היה סוחר אמריקאי שפעל במסחר עם סין, ותמך בתעשיות המתפתחות בניו ג'רזי באמצעות תפקידים שמילא בחברת תעלות אזורית ובחברת הרכבת פילדלפיה–טרנטון.
הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו משנת 1853 ועד מותו בשנת 1862.
אביהם, אדוארד תומסון, ודודו, ג'ורג' תומסון, היו בעלי ספינות שעסקו בהיקף נרחב במסחר עם סין.
שני הבנים, ריצ'רד וג'ון, עבדו בהמשך עם אביהם במסחר זה.
אדוארד הצליח לשכנע את מזכיר המדינה ג'ון קווינסי אדמס למנות תחילה את בנו ריצ'רד לקונסול האמריקאי בקנטון (1822), ולאחר מותו, ב-1824, למנות את ג'ון ליורשו בתפקיד.
ג'ון חזר לארצות הברית במרץ 1825.
תומסון למד בבתי הספר בפרינסטון שבניו ג'רזי, ולאחר מכן למד במכללת ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון).
בשנת 1817 נסע לסין כדי לסייע לאביו בעסקי המסחר.
ב-1823 מונה לקונסול האמריקאי בקנטון וכיהן בתפקיד עד 1825, לאחר שהחליף את אחיו המנוח.
בשנים 1825–1826 התמוטטו עסקיו של אביו, ותומסון שב לארצות הברית.
בחורף 1825 נישא לאניס סטוקטון, בתו של הסנאטור ריצ'רד סטוקטון ונכדתם של ריצ'רד סטוקטון, חבר הקונגרס הקונטיננטלי, ושל המשוררת אניס בודינו סטוקטון.
הנישואים העניקו לו יתרונות כלכליים ופוליטיים ניכרים, והזוג הצעיר השתקע בפרינסטון.
תומסון מונה למנהל ולמזכיר חברת תעלת דלאוור ורריטן, ובהמשך כיהן כנשיא ואחר כך כגזבר חברת הרכבת פילדלפיה–טרנטון.
הוא כיהן כנציג בוועידה החוקתית של ניו ג'רזי בשנת 1844, ובאותה שנה היה מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל ניו ג'רזי – אך לא נבחר.
אשתו אניס נפטרה בשנת 1842. שלוש שנים לאחר מכן, ב-1845, נישא בשנית לג'וזפין א.
וורד, בתו של חבר הקונגרס מניו יורק.
לא נולדו לו ילדים מאף אחת מנשותיו.
בשנת 1853 נבחר תומסון לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, כדי למלא את מקומו של גיסו, רוברט סטוקטון, שהתפטר.
הוא נבחר מחדש ב-1857, וכיהן ברציפות מה-4 במרץ 1853 ועד מותו בפרינסטון ב-12 בספטמבר 1862.
במהלך כהונתו עמד בראש ועדת הפטנטים ולשכת הפטנטים (במהלך הקונגרס ה-36), וכן בראש ועדת הפנסיות.
תומסון היה ידידו של הנשיא ג'יימס ביוקנן, ותמך בביטול פשרת מיזורי, בטענה שעבדות מותרת לפי חוקת ארצות הברית.
הוא גם תמך במועמדותו של ג'ון ברקינרידג' בבחירות לנשיאות 1860. עם זאת, כאשר מדינות הדרום פרשו מהאיחוד והקימו את הקונפדרציה לאחר בחירת אברהם לינקולן, תומך תומסון באיחוד והתרחק מבני בריתו הדמוקרטים ומהנשיא ביוקנן, במיוחד לאחר נפילת פורט סאמטר בידי הבדלנים.
תומסון נקבר בבית הקברות של פרינסטון.
בשנת 1878 נישאה אלמנתו, ג'וזפין, למושל מרילנד לשעבר .
שנתיים לאחר מכן הם נפרדו.
ג'ון רנדולף , הידוע בשם 'ג'ון רנדולף מרואנוק', היה בעל מטעים ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה.
הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית בתקופות שונות בין השנים 1799–1833, ובסנאט בין השנים 1825–1827. בשנת 1830 כיהן כשגריר ארצות הברית ברוסיה מטעם הנשיא אנדרו ג'קסון.
רנדולף היה בתחילה דוברו המרכזי של הנשיא תומאס ג'פרסון בבית הנבחרים, אך ניתק ממנו בשנת 1805 בטענה שג'פרסון סטה מעקרונות הג'פרסוניאניזם, וכן מפני שרנדולף חש כי ג'פרסון פגע בו במהלך משפט ההדחה של שופט העליון סמואל צ'ייס, שבו רנדולף שימש התובע הראשי.
לאחר הפילוג הזה, הכריז רנדולף על עצמו מנהיג "הרפובליקנים הישנים" או ה"Tertium quids" – סיעה במפלגה הדמוקרטית־רפובליקנית שדגלה בהגבלת סמכויות השלטון הפדרלי.
הוא קידם את עקרונות 1798, שלפיהם למדינות יש סמכות לבחון את חוקיות חקיקת הממשל הפדרלי ולסרב לאכוף חוקים שאינם חוקתיים בעיניהן.
רנדולף נודע כנואם מהיר מחשבה ובעל שנינות יוצאת דופן.
במשך כ־30 שנותיו בקונגרס הוא תמך ברפובליקניזם ובחזון של חברה חקלאית-מסחרית.
נאומיו זכו לתשומת לב רבה בשל חריפות התקפותיו, סרקזם מושחז, קולו הגבוה ותנועות ידיו הדרמטיות.
עמדותיו השמרניות – התנגדות לחובות, תמיכה במעמד בעלי האדמות והעבדים – יוחסו לקשר ההדוק שלו למטע המשפחתי ולערכים של ג'נטלמן דרומי.
הוא התנגד לביטול חוקי העברת רכוש משפחתיים (entail ו־primogeniture), באומרו:
רנדולף התנגד בחריפות למלחמת 1812 ולפשרת מיזורי (1820), והתבטא בנושאים כלכליים כגון מכסים ומטבע.
גישתו כלפי העבדות הייתה מורכבת: מחד גיסא היה ממייסדי החברה לקולוניזציה של האפרו־אמריקאים (1826), שנועדה ליישב שחורים חופשיים באפריקה; מאידך גיסא טען כי העבדות חיונית לווירג'יניה.
הוא עצמו החזיק מאות עבדים במטע הטבק שלו, אך בצוואתו הורה לשחררם ולספק להם קרקע ואמצעי התיישבות באוהיו.
הם הקימו את הקהילות רוסוויל ורמלי.
תומכיו העריצו את אופיו הלוחמני, ותשוקתו לחינוך הייתה ידועה.
מתנגדיו – בייחוד בצפון – לעגו למוזרויותיו, וגם תומאס ג'פרסון ביקר אותו.
הוא נהנה מתעמולת בחירות נמרצת, פנה ישירות לחוואים העצמאיים ושכנע בנאומים חיים ובלתי־שגרתיים.
הגנתו על ממשל מוגבל הפכה אותו למקור השראה לשמרנים בני זמננו, במיוחד ראסל קירק.
רנדולף נולד באחוזת קוסונס (כיום בקריית הופוול, וירג'יניה), בן לבעל מטע טבק עשיר, ג'ון רנדולף, ולפרנסס בלנד.
שתי המשפחות, רנדולף ובלנד, היו ממשפחות האצולה המוקדמות של וירג'יניה.
הוא היה קשור בקשרי משפחה ענפים לדמויות מרכזיות בראשית ארצות הברית, והיה קרוב של ריצ'רד בלנד ופייטון רנדולף, מנהיגי הקונגרס הקונטיננטלי הראשון, אחיינו של חבר הקונגרס תאודוריק בלנד ובן דוד מדרגה שנייה של תומאס ג'פרסון.
אביו נפטר כשהיה בן שנתיים.
אמו ניהלה את המטעים עד שנישאה מחדש לסנט ג'ורג' טאקר, עורך דין נודע ומרצה למשפטים במכללת ויליאם ומרי ולימים שופט בית המשפט העליון של וירג'יניה.
אחד מאבות אמו היה ריצ'רד בנט, מגדולי מנהיגי וירג'יניה במאה ה־17.
רנדולף סבל מבעיה גנטית (כנראה תסמונת קליינפלטר), שגרמה לו להישאר ללא זקן ועם קול גבוה דמוי נער לאורך כל חייו.
מחקרים מאוחרים מציעים כי שחפת סמויה גרמה לנזק קבוע שהתבטא באי מעבר לגיל ההתבגרות.
הוא מת בגיל 60 משחפת פעילה.
כדי להתמודד עם הכאבים השתמש באופיום.
בני תקופתו תיארו אותו עוד לפני מחלתו כאדם תוקפני ורגזן.
רנדולף למד אצל מורים פרטיים ולאחר מכן בבית הספר של ווקר מורי.
הוא ואחיו עזבו את הפנימייה לאחר תקרית אלימה.
אחר כך נשלחו לקולג' ניו ג'רזי (כיום אוניברסיטת פרינסטון) ולמכללת קולומביה, אך הזניחו את לימודיהם והסתובבו בפאבים.
לאחר שחזר לווירג'יניה, למד משפטים אצל בן דודו אדמונד רנדולף בפילדלפיה אך לא עסק במקצוע.
ב־1792 התקבל למכללת ויליאם ומרי, אך עזב בעקבות דו-קרב שנבע מהעלבת סטודנט אחר בשל הגיית מילה.
ב־1798, בגיל 26 בלבד, נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס השישי.
הוא כיהן ברציפות עד 1813, ושוב בשנים שונות עד 1833. על אף שהתבטא לעיתים נגד העבדות, את רוב הקריירה הקדיש להגנה על בעלי העבדים ועשירי וירג'יניה.
הוא כיהן כיו"ר ועדת הדרכים והאמצעים והיה מנהיג המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בבית הנבחרים.
לאחר שב־1804 תמך בחוק מוביל (Mobile Act) וחש שג'פרסון הפנה אליו אצבע מאשימה, נפרדו דרכיהם.
ב־1806 ייסד את סיעת ה'Tertium quids'.
רנדולף היה תובע מרכזי במשפט ההדחה של השופט ג'ון פיקרינג, וגם בניסיון להדיח את שופט בית המשפט העליון סמואל צ'ייס – שנכשל.
ב־1807 עמד בראש חבר המושבעים שחקר את בגידתו האפשרית של ארון בר.
הוא הובס בבחירות ב־1812 עקב התנגדותו למלחמת 1812, אך נבחר שוב ב-1814 וב-1816. הוא דילג על קדנציה אחת, אך לאחר מכן נבחר שוב וכיהן בתפקיד מ-1819 עד להתפטרותו ב-1825. רנדולף היה מתנגד בולט לפשרת מיזורי ובכן בתקיפות על אצולת בעלי העבדים, למרות שטען בתוקף שהוא מתנגד לעבדות.
ב־1824 הוצע לו להתמודד לנשיאות מטעם המפלגה בבחירות שנערכו באותה שנה, אך סירב.
ב־1825 מונה לסנאט, ושם נאומיו היו כה ארוכים וחריפים שיריביו לעיתים נטשו את המליאה כדי למנוע קוורום.
אחד מנאומיו הארוכים נחשב ל"פיליבסטר" הראשון בתולדות הסנאט.
הוא פרש מתפקידו ב־1828, השתתף בוועידת החוקה של וירג'יניה (1829–1830), וב־1830 מונה כשגריר ארצות הברית ברוסיה אך פרש מטעמי בריאות.
ב־1832 נבחר שוב לבית הנבחרים, אך מת שנה לאחר מכן.
הוא נפטר ב־24 במאי 1833 בפילדלפיה שבפנסילבניה, ונקבר בבית הקברות הוליווד בריצ'מונד.
אחוזתו 'רואנוק' קיימת עד היום ונכללת במרשם האתרים ההיסטוריים הלאומי.
בין השאר נקראו על שמו מכללות רנדולף־מייקון ורנדולף, מחוזות רנדולף בארקנסו, ג'ורג'יה ומיזורי, ספינת ליברטי משנות מלחמת העולם השנייה, ועוד.
למרות היותו ג'נטלמן דרומי, היה רנדולף דמות אקסצנטרית ונחשב ל"אאוטסיידר" כבר מתחילת המאה ה־19. הוא היה בעל בריאות ירודה, שתיין כבד ונוטה לאופיום.
הוא הסתכסך פעמים רבות – כולל ריב אלים עם חבר הקונגרס – אך גם שמר על חברויות עמוקות, כולל עם הפדרליסט .
ב־1826 העליב רנדולף את הנרי קליי בנאום בסנאט, וקליי הזמין אותו לדו-קרב.
רנדולף הסכים, אך החליט מראש שלא לירות כדי לא לצער את רעייתו של קליי.
קליי ירה וקרע את בגדיו, ורנדולף השיב בהומור:
מאותו רגע נוצרה ביניהם הבנה הדדית.
יחד עם שותפיו בושרוד וושינגטון והנרי קליי, יסד את "החברה לקולוניזציה של האפרו־אמריקאים".
ב־1819 כתב בצוואתו שישחרר את כל עבדיו, ושהוא 'מתחרט מעומק לבו שאי פעם היה בעליו של אדם'.
הוא דאג לרכוש עבורם אדמות באוהיו.
בשנת 1846 הגיעו לשם 383 מעבדיו לשעבר, והקימו קהילות כמו רוסוויל.
ג'ון ריד האב היה פוליטיקאי אמריקאי שכהן כחבר נציג מטעם מסצ'וסטס.
ריד נולד ב-11 בנובמבר 1751 בפרמינגהאם שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס.
בשנת 1756 עבר עם הוריו לטיטיקוט פאריש, בחלקה הצפון-מערבי של מידלבורו.
הוא השלים את לימודיו בקולג' ייל בשנת 1772, למד תאולוגיה, והוסמך ככומר קונגרגציונלי בשנת 1780.
הוא שירת ככומר צבאי בצי ארצות הברית במשך שנתיים, ולאחר מכן עבר בשנת 1780 לווסט ברידג'ווטר שבמסצ'וסטס, שם התמנה לכומר של הקהילה הקונגרגציונלית הראשונה.
בתפקיד זה שימש עד יום מותו.
ריד נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לקונגרסים הרביעי, החמישי והשישי, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1795 ועד 3 במרץ 1801. בשנת 1800 לא התמודד לכהונה נוספת.
לאחר סיום כהונתו בקונגרס חזר לעיסוקו בכמורה, ונפטר ב-17 בפברואר 1831 בווסט ברידג'ווטר שבמחוז פלימות', מסצ'וסטס.
הוא נקבר בבית העלמין הישן.
הוא היה אביו של (1781–1860), שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מסצ'וסטס.
ג'ון ריצ'רדס היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת פנסילבניה.
ריצ'רדס נולד ב-18 באפריל 1753 בניו הנובר שבפרובינציית פנסילבניה, והתחנך אצל מורים פרטיים.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית מונה ריצ'רדס לשופט שלום.
ב-6 ביוני 1777 מונה לשופט שלום במחוז פילדלפיה שבפנסילבניה, תפקיד שבו כיהן עד יום מותו.
בשנת 1784 שימש גם כשופט בבית המשפט של מחוז מונטגומרי, והיה ציר לוועידה הפדרלית לאשרור חוקת ארצות הברית בשנת 1787.
ריצ'רדס נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס הרביעי, וכיהן מ-18 בינואר 1796 ועד 3 במרץ 1797. ב-10 בדצמבר 1795 הגיש עצומה שבה טען כי נבחר, לאחר שמושל המדינה סירב להנפיק תעודת בחירה לאף אחד מן המועמדים.
ועדת הבחירות דיווחה כי ג'יימס מוריס נבחר כדין, אך נפטר לאחר הבחירות, כך שהמושב התפנה.
הדוח הוחזר לדיון מחדש, ובהמשך הוגשה החלטה שלפיה ג'ון ריצ'רדס זכאי למושב.
החלטה זו אומצה על ידי בית הנבחרים ב-18 בינואר 1796, וריצ'רדס תפס את מקומו באותו יום.
הוא לא התמודד לבחירה מחדש בשנת 1796.
בהמשך נבחר לסנאט של מדינת פנסילבניה וכיהן בו בין השנים 1801 ל-1807.
ריצ'רדס היה תעשיין ברזל, ועסק גם במסחר ובחקלאות.
הוא נפטר ב-13 בנובמבר 1822 בניו הנובר שבפנסילבניה, ונקבר בבית העלמין של כנסיית פוקנר סוואמפ (הלותרנית).
, אחיו הצעיר של ג'ון, היה אף הוא חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם פנסילבניה.
ג'ון שלזינגר היה במאי קולנוע יהודי-בריטי, זוכה בפרס האוסקר על הסרט "קאובוי של חצות" (1969).
נולד בפברואר 1926 בלונדון למשפחה יהודית לאמו ווינפרד שהייתה מוזיקאית ואביו ברנרד שלזינגר שהיה רופא ילדים.
בתום לימודיו בקולג' הלך לעבוד כשחקן בטלוויזיה (1953), ובהמשך בסרטי קולנוע, אולם במהרה הבין שעתידו נמצא מאחורי המצלמה, והחל לביים.
תחילה לטלוויזיה, אך בראשית שנות השישים נטש לחלוטין את הטלוויזיה והתמסר לבימוי סרטי קולנוע.
בגיל 36 ביים את סרטו הראשון "A Kind of Loving" ("נשימה אחת של אושר") עם השחקן אלן בייטס.
אחריו ביים שלושה סרטים שבהם הופיעה השחקנית ג'ולי כריסטי: "בילי בדאי" ו"דארלינג" ו"הרחק מן ההמון הסואן".
בניגוד לשלושת סרטיו הראשונים שהיו שייכים לז'אנר "סרטי כיור המטבח" ותיארו את אורח החיים העירוני של מעמד הביניים באנגליה, סרטו הרביעי היה סרט כפרי וסוער בשם "הרחק מן ההמון הסוער", עיבוד לספר באותו השם של תומאס הרדי.
את סרטו החמישי יצא לצלם בארה"ב.
"קאובוי של חצות" (1969), עטור השבחים גם זכה בפרס אוסקר בשתי קטגוריות: פרס הסרט הטוב ופרס הבימוי.
היה זה הסרט מוגבל הצפייה (X-rated) היחיד בתולדות האוסקר שזכה בפרס הסרט הטוב ביותר, בשל תכנים הומוסקסואלים מובהקים.
שלזינגר ביים גם כמה סרטי טלוויזיה, אחדים מהם, כמו הדרמה "אנגלי בחו"ל" על גלות המרגל הבריטי גאי ברג'ס, זכו לשבחים רבים.
שלזינגר חי במערכת יחסים ארוכת שנים עם אהובו הצלם מייקל צ'יילדרס וראה כשליחות את החדרת המסרים ההומואיים לקולנוע, לתגבור הסובלנות והתודעה הציבורית בתחום.
הוא לא הביא ילדים לעולם.
שלזינגר עבר ניתוח מעקפים ב-1998, ובדצמבר 2000 סבל משבץ מוחי שהוביל לבסוף למותו ביולי 2003 בגיל 77.
"נשימה אחת של אושר" (1962) - פרס פסטיבל ברלין
"יום ראשון הארור" (1971) - מועמדות לאוסקר
"הבז ואיש השלג" (1985), עם שון פן וטימותי האטון
"מאדאם סוזצקה" (1988), עם שירלי מקליין
"הדבר הטוב הבא" (2000), עם מדונה ורופרט אוורט
ג'ון ריצ'רד שניידר הוא זמר ושחקן אמריקאי שהתפרסם בגיל 19 בתפקיד בו דיוק בסדרה הרפתקאות בהזארד.
שניידר ביצע דואטים בודדים עם קתרין באך ששיחקה בתפקיד דייזי דיוק ועם טום וופאט ששיחק בתפקיד לוק דיוק.
בשנת 1983 שניידר חזר לדבב את בו דיוק בסדרת האנימציה "".
בשנת 1997 חזר לשחק את בו דיוק בסרט הטלוויזיה "הדיוק'ס קורעים את האזרד: האיחוד!" שאיחד את הדמויות ובשנת 2000 חזר לשחק את בו דיוק בסרט ההמשך "הדיוק'ס קורעים את האזרד: האזרד בהוליווד!" .
שניידר נולד במאונט קיסקו , וסטצ'סטר, ניו יורק להורים מרקע נוצרי וממוצא גרמני, ולמד בבית הספר התיכון "נורת' ספרינגס" בסנדי ספרינגס, ג'ורג'יה.
ב-1982 ייסד את עמותת "Children's Miracle" לגיוס תרומות עבור בתי חולים לילדים.
ב-1995 ייסד את חברת ההפקה "FaithWorks Productions" להקלטות והפקות קטנות.
לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2024, שניידר הביע תמיכה בדונלד טראמפ, ואף כתב עליו מספר שירים.
שניידר מוציא אלבומי מוזיקה מאז שנת 1981.
Wadeביירון וייטStand on Itדוק מריאטהגם במאי ותסריטאי2021Poker Run
בו דיוק1997–1998ד"ר קווין, רופאה במערבדניאל סיימון16 פרקים1998ג'אגקלייד מוריסון1998ווקרג'ייקוב קרוסלנד1999Michael Landon, the Father I Knewמייקל לנדון1999Sam Churchill: Search for a Homeless Manסאם צ'רצ'יל1999–2000Veronica's Closetטום2000Twice in a Lifetimeקפטן לוק סלרס
ווילי2000הדיוק'ס קורעים את האזרד: האזרד בהוליווד!
סוגהשם התוכניותתפקידהערותמציאותרוקדים עם כוכביםבתפקיד עצמובצמד עם אמה סלייטרעונה 27, 10 פרקים
במותשם ההצגהתפקידהערותאוף ברודוויימלחמת האזרחיםחייל127 פרקים
ג'ון שרמן היה מזכיר האוצר ומזכיר המדינה של ארצות הברית.
כיהן גם כסנאטור וכחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אוהיו, והיה מיוזמי החקיקה להגבלת קרטלים ומונופולים.
אביו, צ'ארלס רוברט שרמן, כיהן כשופט בית המשפט העליון של אוהיו.
בהיותו בן שש נפטר אביו, ואמו ניהלה לבדה את משק הבית וגידלה את 11 ילדיהם.
לאחר לימודיו התיכוניים עבד כזוטר בצוות סימון באתר בנייה.
לאחר חילופי השלטון באוהיו ב-1838 הופסקה עבודת הצוות, שרמן עבר למנספילד שם למד משפטים במשרד עורכי הדין של אחיו.
הוא הוסמך בשנת 1844 לעריכת דין.
באותה שנה הצטרף שרמן כשותף במשרד.
שרמן נישא בשנת 1848, ובאותה עת החל לעסוק בכנסים פוליטיים של המפלגה הוויגית.
בשנת 1853 עבר לחיות בקליבלנד וכעבור שנה נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית.
בשנת 1859 הוצגה מועמדותו לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים, ובשנים 1860–1861 שימש יושב ראש ועדת המיסוי והתקצוב.
לאחר מכן מונה לסנאט של ארצות הברית כמחליפו של הסנאטור סלמון צ'ייס שמונה לשר האוצר.
בשנים 1877–1881 כיהן שרמן כמזכיר האוצר בקבינט של נשיא ארצות הברית רתרפורד הייז.
בשנת 1880 הוא הציג את מועמדותו לשמש מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, אך הפסיד לג'יימס גרפילד ששימש ראש מטה הבחירות שלו.
שרמן נבחר בשנית לסנאט, כמחליפו של גרפילד לאחר שהאחרון נבחר לנשיא.
בכהונתו זו הוא שימש כיושב ראש הוועדה לענייני ספריית הקונגרס (1881–1887) וכיושב ראש הגוש הרפובליקני בסנאט (1884–1885 ובשנית בין 1891–1897).
בשנים 1885–1887 היה שרמן הנשיא הזמני של הסנאט, תפקיד שבו החזיק לאחר מות סגן נשיא ארצות הברית תומאס הנדריקס והיה השני בסדר הירושה של הנשיא.
במשך תקופה זו התמודד שרמן פעמיים נוספות לשמש מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות, בשנים 1884 ו-1888.
בשנת 1890 אושרה יוזמת החקיקה של שרמן להגבלת קרטלים ומונופולים.
לאחר היבחרו של ויליאם מקינלי לנשיאות מונה שרמן למזכיר המדינה.
חוסר ניסיונו בדיפלומטיה וגילו המתקדם הביאו כעבור שנה להחלפתו בסגנו ויליאם דיי.
שרמן כיהן בתפקיד בין מרץ 1897 לאפריל 1898, ולאחריו פרש מפעילות ציבורית.
ג'ון שרמן נולד בלנקסטר, אוהיו לצ'ארלס רוברט שרמן ולמרי הויט שרמן, שמיני מבין אחד עשר ילדיהם.
סבו, טיילור שרמן, שהיה עורך דין ושופט מקונטיקט, ביקר לראשונה באוהיו בראשית המאה ה-19 ורכש שם כמה אדמות לפני ששב לקונטיקט.
לאחר מות הסב ב-1815, עבר בנו צ'ארלס, שנישא אז למרי הויט, יחד עם משפחתו לאוהיו.
עד מהרה הגיעו בעקבותיו בני משפחה נוספים וצ'ארלס היה לעורך דין מכובד בלנקסטר.
עד ללידתו של ג'ון כבר היה צ'ארלס לשופט בבית המשפט העליון של אוהיו.
שרמן האב נפטר באופן פתאומי ב-1829 והניח אחריו את האם מטופלת ב-11 ילדים.
הדוד התכוון שג'ון ילמד שם עד שיהיה מוכן ללימודים בקולג' קניון, אך ג'ון לא חיבב את בית הספר והיה, על פי תיאורו, "ילד בעייתי".
ב-1835 הוא שב לבית אמו בלנקסטר.
הוא המשיך את לימודיו שם בבית ספר מקומי, ולאחר שהורחק מהלימודים לזמן מה לאחר שהכה מורה, הוא למד שם במשך שנתיים.
ב-1837 עזב שרמן את בית הספר ומצא עבודה כעוזר מודד באתר בנייה בנהר מסקינגם.
בשל העובדה שאת העבודה הזאת הוא השיג דרך המפלגה הוויגית, כאשר נבחר ב-1838 מושל אוהיו מטעם המפלגה הדמוקרטית, פוטרו שרמן ושאר צוות המדידות שעבדו עמו ביוני 1839. בשנה שלאחר מכן הוא עבר למנספילד, אוהיו, שם הוא למד משפטים במשרד עורכי הדין של אחיו הגדול, צ'ארלס טיילור שרמן.
ב-1844 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והצטרף למשרד של אחיו.
עד מהרה היה שרמן לעורך דין מצליח וב-1847 היה כבר בבעלותו רכוש בשווי של 10,000 דולר והוא היה שותף בכמה עסקים מקומיים.
באותה תקופה היו שרמן ואחיו מסוגלים לתמוך כלכלית באמם ובשתי אחיותיהם הרווקות, שבאותה עת עברו לבית ששרמן רכש במנספילד.
ב-1848 נשא שרמן לאישה את מרגרט ססיליה סטיוארט, בתו של שופט מקומי.
לזוג לא נולדו ילדים, אך ב-1864 הם אמצו בת בשם מרי.
בערך באותה תקופה החל שרמן לגלות עניין רב יותר בפוליטיקה.
ב-1844 הוא נאם באספת בחירות בשמו של מועמד הוויגים לנשיאות בבחירות שנערכו באותה שנה, הנרי קליי.
ארבע שנים לאחר מכן הוא היה נציג לוועידה הלאומית של המפלגה, שם נבחר המועמד זאכרי טיילור.
כמו רוב הוויגים השמרנים, תמך שרמן בפשרת 1850 כפתרון הטוב ביותר למחלוקת הפרישה שהלכה והחמירה.
ב-1852 שימש שרמן שוב כנציג בוועידה הארצית של הוויגים, שם הוא תמך במי שנבחר בסופו של דבר, וינפילד סקוט, מול יריביו דניאל ובסטר והנשיא המכהן מילרד פילמור, שהיה לנשיא לאחר מותו של טיילור.
ב-1853 עבר שרמן לקליבלנד ופתח שם משרד עורכי דין יחד עם שני שותפים.
עד מהרה שובשו תוכניותיו של שרמן להקמת משרד חדש על ידי העברתו ב-1854 של חוק קנזס נברסקה שהשפיע עליו, כמו מתנגדי עבדות צפוניים רבים, להיות מעורב יותר בפוליטיקה.
חודשיים לאחר שהתקבל החוק, הוצב שרמן כמועמד במחוז הבחירה ה-13 של אוהיו לקונגרס.
הוועידה המקומית בחרה בשרמן על פני שני מועמדים אחרים כדי לייצג את מה שכונה אז "מפלגת האופוזיציה" , שבהמשך הפכה למפלגה הרפובליקנית.
במפלגה החדשה, שהייתה מיזוג של אנשי "מפלגת הארץ החופשית" , ויגים, ודמוקרטים מתנגדי העבדות, היו אלמנטים רבים שהיו חלוקים בדעותיהם, ורבים בקרב אנשי המפלגה הקודמת סברו ששרמן שמרן מידי בשאלת העבדות.
בכל אופן, הם תמכו במועמדתו כנגד חבר בית הנבחרים המכהן ויליאם ד.
באותה שנה הובסו הדמוקרטים בכל רחבי אוהיו ושרמן נבחר לאחר שזכה בקולותיהם של 2,823 מצביעים.
כאשר התכנס הקונגרס בדצמבר 1855, החברים שהתנגדו לנשיא הדמוקרטי פרנקלין פירס (רובם מהצפון) היוו את הרוב בבית הנבחרים, בעוד שהדמוקרטים החזיקו ברוב בסנאט.
עם זאת, הרוב בבית הנבחרים לא היה מאוחד במלואו, והיו כמה חברים שדבקו במפלגה החדשה שהתנגדה לחוק נברסקה, ואחרים היו נאמנים למפלגה הנייטיביסטית האמריקאית החדשה (מפלגת שאינם יודעים דבר).
מפלגת שאינם יודעים דבר הייתה גם היא מפוצלת, כשעל שורותיה נמנו כמה מהוויגים לשעבר וכמה מאנשי מפלגת הארץ החופשית לשעבר.
כתוצאה מכך לא היה בית הנבחרים מסוגל לבחור לעצמו יושב ראש במשך חודשיים.
כאשר הם הגיעו בסופו של דבר להסכמה על בחירתו של נתניאל בנקס ממסצ'וסטס, פנה הבית במהרה לעסוק בעניין קנזס.
מניעת הרחבת העבדות לקנזס הייתה סוגיה שאיחדה את הרוב השביר שתמך בבנקס, והבית פתר אותה על ידי שליחת ועדה של שלושה חברים לחקור את המצב בטריטוריה.
שרמן היה אחד החברים שמונו לוועדה זו.
בית הנבחרים לא נקט בשום פעולה בעקבות הדוח, אך הוא הופץ באופן נרחב כמסמך למערכת הבחירות.
ביולי אותה שנה העלה שרמן הצעה לתיקון לחוק הקצבות הצבא ולאסור שימוש בכוחות פדרליים כדי לאכוף את החוקים של טריטוריית קנזס, שכעת ראו בה רבים כגוף בלתי לגיטימי.
התיקון לחוק עבר ברוב צר בבית הנבחרים, אך הסנאט לא אישר אותו.
בכל אופן, על אף כישלון זה, ניסיונו של שרמן ופועלו בוועדה משכו אליו תשומת לב לא מועטה כחבר חדש בבית הנבחרים.
ב-1856 נבחר שרמן לתקופת כהונה נוספת בבית הנבחרים, כאשר הביס את יריבו הדמוקרטי, הרמן ברומבק, בהפרש של 2,861 קולות.
בבחירות לנשיאות שנערכו באותה שנה ניצח מועמד הרפובליקנים ג'ון פרימונט באוהיו, אך הובס על ידי מועמד הדמוקרטים, ג'יימס ביוקנן.
כאשר התכנס הקונגרס בדצמבר 1857, איבדה הקואליציה שהתנגדה לחוק נברסקה, כעת המפלגה הרפובליקנית, את הרוב בבית הנבחרים, ושרמן מצא את עצמו בשורות המיעוט בבית.
משבר הפרישה החמיר גם הוא עוד יותר באותה שנה.
במרץ 1857 פרסם בית המשפט העליון של ארצות הברית את פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, שקבע שלקונגרס אין שום סמכות למנוע את העבדות בטריטוריות, ושלשחורים, עבדים או חופשיים, אין זכות לקבל מעמד של אזרח ארצות הברית.
בדצמבר אותה שנה, במערכת בחירות שהוחרמה על ידי תומכי היותה של קנזס מדינה ללא עבדות, אימצה הטריטוריה את חוקת לקומפטון שהתירה את העבדות, והגישה בקשה להתקבל לארצות הברית כמדינת עבדות.
ביוקנן האיץ בקונגרס לקבל את ההחלטה והסנאט אישר את כניסתה של קנזס אל האיחוד.
שרמן נאם נגד קבלת החוק בבית הנבחרים, תוך שהוא ציין את העדויות על זיוף הבחירות בקנזס.
חלק מהדמוקרטים הצפוניים הצטרפו לגוש המאוחד של הרפובליקנים כדי להפיל את הצעת החוק.
הקונגרס הסכים על צעד פשרה, שעל פיו קנזס תתקבל לאיחוד לאחר משאל עם נוסף על חוקת לקומפטון.
ציבור הבוחרים במשאל העם בקנזס דחה את הנהגת העבדות וקנזס נותרה כטריטוריה, החלטה שמאוחר יותר שרמן קרא לה "נקודת המפנה במחלוקת על העבדות".
בתקופת כהונתו השנייה בקונגרס נשא שרמן בפעם הראשונה נאומים בנוגע למצבה הפיננסי של ארצות הברית, שנפגע בעקבות הפאניקה של 1857. כשהוא ציטט את הצורך לקצץ בהוצאות בלתי נחוצות לאור ההכנסות שפחתו, מתח שרמן ביקורת במיוחד על הסנאטורים הדרומיים על הוספת הקצבות לחוקים שהתקבלו בבית הנבחרים.
נאומו משך תשומת לב והיה תחילת ההתמקדות של שרמן בנושאים הפיננסיים, שהמשיכה לכל אורך הקריירה הפוליטית הארוכה שלו.
ההתמודדות על תפקיד יושב הבית
ב-1858 נבחר שרמן לתקופת כהונה שלישית בבית הנבחרים.
לאחר התכנסות מיוחדת קצרה במרץ 1859 התפזר הקונגרס ושרמן ורעייתו יצאו לחופשה באירופה.
בשובם לארצות הברית בדצמבר, היה המצב דומה לזה שהתרחש ארבע שנים קודם לכן: אף אחת מסיעות בית הנבחרים לא הצליחה להשיג רוב מוחלט.
לרפובליקנים היו 109 מושבים, לדמוקרטים 101 מושבים, ולשילוב של מפלגת ההתנגדות ומפלגת שאינם יודעים דבר 27 מושבים.
שוב, המתחים בנוגע לפרישה גברו כאשר היה הקונגרס בפגרה, הפעם על רקע הפשיטה של ג'ון בראון על הרפר'ס פֵרִי.
ברור שתהליך בחירתו של יושב ראש בית הנבחרים היה אמור להיות רצוף באי הסכמות.
הפעם נמנה שרמן על המועמדים המובילים לתפקיד, וקיבל את התוצאה השנייה בגודלה במספר המצביעים בסבב ההצבעה הראשון, בו אף אחד מהמועמדים לא זכה ברוב.
תשומת הלב לבחירות ליושב ראש הבית הוסחה עקב הסערה על פרסומו של הספר נגד העבדות "המשבר המתקרב בדרום" שנכתב על ידי הינטור רואן הלפר והכתוב בו נתמך על ידי רבים מחברי הבית הרפובליקנים.
הדרומיים האשימו את שרמן בתמיכתו בכתוב בספר, בעוד שהוא מחה שהוא רק תמך בו כאמצעי במערכת הבחירות ולא קרא אותו כלל.
לאחר חודשיים של סבבי הצבעה, לא הושגה שום הכרעה.
לאחר שניסיונותיהם להשיג רוב כשלו, הבין שרמן שלא יעלה בידו להיבחר והוא משך את מועמדותו.
לאחר מכן העבירו הרפובליקנים את תמיכתם לוויליאם פנינגטון, שנבחר בסבב ההצבעה ה-44.
פנינגטון הועיד את שרמן לכהן כיושב ראש ועדת המיסוי והתקצוב של בית הנבחרים, שם הוא העביר את רוב זמנו בחוקי ההקצבות, תוך שיתוף פעולה עם עמיתו ג'סטין סמית' מוריל בהעברת מה שנודע כ"מכסי מוריל".
מכסי מוריל העלו את ההיטל על מוצרי ייבוא כדי לכסות את הגרעון שנוצר מירידת ההכנסות.
לחוק הייתה גם השפעה על עידוד התעשיות המקומיות, שפנו אל הוויגים לשעבר במפלגה הרפובליקנית.
שרמן דיבר בעד החוק, ובית הנבחרים אישר אותו ברוב של 105 תומכים מול 64 מתנגדים.
ככל הנראה היה החוק אמור להידחות על ידי הסנאט, אך פרישתם של חברי הסנאט ממדינות הדרום ערב פרוץ מלחמת האזרחים אפשר את העברתו בסנאט ובפברואר 1861 חתם עליו הנשיא ביוקנן.
באופן דומה תמך שרמן בחוק שאישר את קבלתה של קנזס לאיחוד כמדינה חופשית מעבדות.
מועמדותו של שרמן לבית הנבחרים הוצגה שוב ב-1860 והוא היה אז פעיל במערכת בחירות של אברהם לינקולן לנשיאות, ונשא נאומים בזכותו בכמה מדינות.
שרמן הביס את יריבו למירוץ ברנבס ברנס ברוב של 2,864 קולות.
הוא שב לוושינגטון למושב האחרון של הקונגרס הקודם.
בפברואר 1861 כבר הגיבו שבע ממדינות הדרום על בחירתו של אברהם לינקולן לנשיאות בפרישה מהאיחוד.
בתגובה, העביר הקונגרס תיקון לחוקה על פי הצעתו של תומאס קורווין מאוהיו.
התיקון, שידוע כיום כתיקון קורווין, היה ניסיון להשאיר את מדינות העבדות באיחוד.
על פי התיקון היה אמור להישמר הסטטוס קוו בסוגיית העבדות והייתה אמורה להישלל מהקונגרס כל סמכות להתערב בעתיד בנושא העבדות במדינות.
שרמן הצביע בעד התיקון, שעבר בשני בתי הקונגרס ונשלח למדינות לאשרור.
כמה מהמדינות אשררו את התיקון וב-1865 אושר התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית המנוגד לו בתוכנו ובמהותו.
ב-4 במרץ 1861 הושבע אברהם לינקולן כנשיא ארצות הברית.
אחד מצעדיו הראשונים היה למנות את סנאטור סלמון צ'ייס מאוהיו כמזכיר האוצר.
ב-7 במרץ התפטר צ'ייס מהסנאט ולאחר שבועיים בהם לא הצליחו להגיע לידי החלטה, בחרו חברי אספת המחוקקים של אוהיו בשרמן לכהן במקומו כסנאטור.
הוא החל לכהן בסנאט ב-23 במרץ, כאשר הסנאט נקרא למושב מיוחד כדי לדון במשבר הפרישה.
בסנאט שהתכנס לאחר הבחירות הללו היה רוב רפובליקני בפעם הראשונה, רוב שאף גדל יותר כאשר הסנאטורים ממדינות הדרום התפטרו או הורחקו.
באפריל ביקר בוושינגטון אחיו של שרמן, ויליאם שרמן, כדי להתגייס מחדש אל הצבא והאחים הגיעו יחדיו אל הבית הלבן כדי לפגוש את הנשיא לינקולן.
לינקולן קרא לגיוסם של 75,000 אנשים תוך שלושה חודשים כדי לדכא את המרד, וויליאם שרמן היה סבור שדרישה זו מצומצמת מדי בכמות האנשים והזמן שנדרש ליישומה היה ארוך מדי.
מחשבותיו של ויליאם שרמן על המלחמה השפיעו מאוד על אחיו ג'ון, ששב הביתה לאוהיו כדי לעודד את המתגייסים, ולזמן קצר שירת כקולונל ללא תשלום בכוח המתנדבים של אוהיו.
ההוצאות של מלחמת האזרחים הכניסו עד מהרה את הממשלה למתח.
שרמן, שמונה כחבר בוועדת הכספים של הסנאט, היה מעורב בתהליך הגדלת ההכנסות.
ביולי 1861 העניק הקונגרס לממשלה את הסמכות להנפיק "שטרות דרישה" , שטרות הכסף הראשונים שהונפקו באופן ישיר על ידי ממשלת ארצות הברית.
את השטרות היה ניתן לפדות על פי דרישה בזהב או בכסף, אך כפי שציין שרמן בזכרונותיו, הם לא פתרו את המחסור בהכנסות, שכן לרשות הממשלה לא עמדה כמות מספקת של מטבעות במקרה שכל השטרות יוצגו לפרעון.
כדי לפתור את הבעיה, ביקש צ'ייס מהקונגרס סמכות להנפיק 150 מיליון דולר באיגרות חוב, ומאחר שהבנקים רכשו אותם בזהב, הצליח האוצר למלא את קופתו.
הקונגרס גם ביקש להגדיל את ההכנסות כאשר הוא העביר את חוק ההכנסה של 1861 , שעל פיו נגבה מס הכנסה בפעם הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית.
שרמן תמך בחוק, ואף טען שיש להטיל מס בשיעור גבוה יותר מזה שהוגדר בחוק (3% על הכנסה מעל 800 דולר), והעדיף להגדיל את ההכנסות במיסים על פני לקיחת הלוואות.
באוגוסט הסתיים המושב המיוחד של הקונגרס ושרמן שב שוב למנספילד כדי לקדם את תהליך הגיוס לצבא.
כאשר שב הקונגרס לוושינגטון בדצמבר אותה שנה, המשיכו שרמן וועדת הכספים במאמציהם לפתור את המשבר הפיננסי שהלך והחמיר בשל המלחמה.
המצב הפיננסי המשיך להחמיר, וכתוצאה מכך באותו חודש השעו הבנקים את התשלומים בזהב או בכסף, כלומר, סירבו לפדות שטרות במטבעות.
כשחצי מיליון חיילים היו בחזית, הממשלה הוציאה את הסכום חסר התקדים של שני מיליון דולר ליום.
שרמן הבין ש"חייב להתבצע שינוי רדיקלי בחוקים הקיימים הנוגעים למטבע שלו, או...
חורבן האיחוד יהיה בלתי נמנע...".
מזכיר האוצר צ'ייס הסכים לכך והציע שמחלקת האוצר תנפיק שטרות כסף מטעמה שניתן יהיה לפדות אותם, אך לא במטבעות אלא באיגרות חוב ממשלתיות בריבית של 6%.
השטרות היו "הילך חוקי לתשלום כל סוגי החובות".
קודם לכן רק מטבעות זהב וכסף שימשו בארצות הברית כהילך חוקי, אך הקונגרס ויתר לטובת צורכי המלחמה, וכתוצאה מכך חוקק חוק ההילך החוקי הראשון של ארצות הברית בשני בתי הקונגרס.
החוק הגדיר את כמות השטרות, שמאוחר יותר נודעו בכינוי "ירוקי הגב" (greenbacks) ל-150 מיליון דולר, אך שני חוקי הילך חוקי נוספים שחוקקו באותה תקופה העלו את המגבלה ל-450 מיליון דולר.
הרעיון של הפיכת שטרות כסף להילך חוקי היה שנוי במחלוקת, וויליאם פיט פסנדן ממיילן, יושב ראש ועדת הכספים של הסנאט, היה בין אלו שהתנגדו להצעה.
שרמן לא הסכים עמו ותמך ברעיון.
בזכרונותיו הוא הגן על עמדתו כצורך חיוני, באומרו, " החל מחקיקת חוק ההילך החוקי, שבו הוגדרו אמצעים לניצול עושרה של ארצנו לטובת דיכוי המרד, חל מפנה במהלך המלחמה לטובתנו".
הרפורמה במערכת הפיננסית הלאומית המשיכה עד 1863, כאשר חוקק חוק הבנקאות הלאומית.
חוק זה, שהוצע לראשונה על ידי צ'ייס ב-1863, והוגש לסנאט על ידי שרמן שנתיים לאחר מכן, הוביל להקמתם של בנקים פרטיים בזיכיון הממשלה שבסמכותם היה להנפיק שטרות בתיאום עם מחלקת האוצר, והחליפו, אם כי לא באופן מוחלט, את מערכת הבנקים בזיכיון המדינות, שהתקיימה אז.
אף על פי שהמטרה המידית לצעד זה היה מימון המלחמה, הכוונה הייתה שחוק הבנקאות הלאומית יישאר קבוע, והוא אכן נשאר בתוקף עד 1913. ב-1865 הוטל מס של 10% על שטרות המדינות כדי לעודד מעבר למערכת הבנקאות הלאומית.
שרמן הסכים עם צ'ייס בכל ליבו וקיווה שמערכות הבנקאות המדינתיות תחוסלנה.
שרמן האמין שמערכת הפיקוח של המדינות הייתה בלתי יעילה ולא הייתה מסוגלת לאפשר את רמת ההלוואות שאומה מודרנית הייתה עשויה להזדקק לה.
הוא גם היה סבור שהנפקת השטרות על ידי המדינות מנוגדת לחוקה.
לא כל הרפובליקנים הסכימו עם דעותיו של שרמן, וכאשר החוק עבר בסופו של דבר בסנאט, הייתה ההצבעה על חודם של שני קולות עם 23 תומכים ו-21 מתנגדים.
ב-25 בפברואר 1863 חתם הנשיא לינקולן על החוק.
לצד מעורבותו בנושאים הפיננסיים, השתתף שרמן גם בדיון על ניהול המלחמה והיעדים של האומה עם סיומה.
שרמן הצביע בעד חוק ההחרמה של 1861 , שהעניק לממשלה את הסמכות להחרים כל רכוש שנעשה בו שימוש לתמיכה במאמץ המלחמתי של הקונפדרציה (כולל עבדים) וכן הוא הצביע בעד החוק לביטול העבדות במחוז קולומביה.
הוא גם הצביע בעד חוק ההחרמה של 1862 , שבו הובהר שעבדים ש"הוחרמו" על פי החוק של השנה הקודמת, היו לבני חורין.
ב-1864 הצביע שרמן בעד חקיקתו של התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, שעל פיו בוטלה העבדות לחלוטין.
התיקון עבר לאחר כמה מאמצים בקונגרס ובשנה שלאחר מכן הוא אושרר על ידי המדינות.
כאשר הסתיים מושב הקונגרס, פעל שרמן במסגרת מערכת הבחירות באוהיו ובאינדיאנה של הנשיא לינקולן לבחירתו מחדש.
ב-1865 הוא נכח בהשבעתו השנייה של לינקולן, ולאחר מכן נסע לסוואנה, ג'ורג'יה, כדי לפגוש את אחיו ויליאם, שהגיע לשם לאחר הצעדה אל הים של צבאו.
משם הוא שב באפריל לביתו שבמנספילד, ושם נודע לו על רצח לינקולן, ימים ספורים לאחר כניעת הקונפדרציה.
הוא היה שוב בוושינגטון במצעד הגדול של הארמיות ואז שב לביתו עד לדצמבר, אז התכנס הקונגרס שוב.
במהלך הקיץ לא התקיים מושב מיוחד של הקונגרס, והנשיא אנדרו ג'ונסון, יורשו של לינקולן, נטל את הנהגת השיקום של הדרום שנכבש, למורת רובם של רבים בקונגרס.
בין שרמן לבין ג'ונסון שררו יחסי ידידות, וכמה משקיפים קיוו ששרמן יוכל לשמש כמקשר בין ג'ונסון לבין אנשי האגף הרדיקלי של המפלגה.
בכל אופן, בפברואר 1866 תקף ג'ונסון בפומבי את הרדיקלים הללו, שדרשו שיוטלו עונשים כבדים על המורדים ושתנקט פעולה על ידי הממשל הפדרלי לסיוע לעבדים המשוחררים.
בחודש לאחר מכן הטיל ג'ונסון וטו על חוק זכויות האזרח , שעבר בקונגרס ברוב סוחף.
שרמן הצטרף לאלו שתמכו בהעברתו מחדש של החוק לנוכח הווטו של הנשיא.
באותה שנה הצביע שרמן בעד התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית, שהבטיח הגנה בחסות החוק על זכויותיהם של העבדים המשוחררים באופן שוויוני.
ב-1868 חוקק חוק על סמך תיקון זה.
באותה תקופה מצא הנשיא ג'ונסון את עצמו במצב שרוב נציגי הרפובליקנים בקונגרס, כולל שרמן, עוינים אותו.
שרמן, שנמנה עם החוגים המתונים במפלגה, חבר לרדיקלים בהצבעה על חוק הקביעות במשרה, שעבר על אף הווטו של ג'ונסון ב-1867, אך בדיון על חוק השיקום הראשון הוא התנגד לשלילת זכויות האזרח של אנשי הדרום המורדים.
חוק זה, שנועד לבטל תנאי זה, עבר גם הוא על אף הווטו של ג'ונסון.
העימות המתמשך בין ג'ונסון לבין הקונגרס הסלים במשפט ההדחה שנערך נגדו ב-1868. לאחר המשפט שנערך לג'ונסון בסנאט, הצביע שרמן בעד הרשעתו של הנשיא, אך הרוב שהושג לא היה הרוב הנדרש של שני-שלישים מהקולות, וג'ונסון המשיך בכהונתו.
מאוחר יותר כתב שרמן שאף על פי שהוא "חיבב את הנשיא באופן אישי ולא היו בליבו שום דעה קדומה או רגשות עוינים שחשו כלפיו אחרים", הוא היה סבור שג'ונסון הפר את חוק הקביעות במשרה ולפיכך הצביע בעד הדחתו.
עם בחירתו לנשיאות של יוליסס ס.
גרנט ב-1868, היה לקונגרס שותף נוח יותר בתהליך השיקום.
הקונגרס העביר את התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית, שהבטיח שזכות הבחירה לא תוגבל משיקולים של גזע.
שרמן הצטרף לרוב של שני השלישים שהצביעו בעד התיקון.
בהמשך העביר הקונגרס את חוק האכיפה שאכף את תיקוני החוקה בנוגע לזכויות האזרח בקרב אוכלוסיית הדרום העוינת.
בשנה שלאחר מכן העביר הקונגרס את חוק הקו קלוקס קלאן, שחיזק את חוק האכיפה באמצעות מתן סמכות לעריכת משפטים פדרליים ושימוש בכוחות צבא פדרליים.
שרמן הצביע בעד שני החוקים, שזכו לחתימתו המהירה של גרנט.
עם שוך המשבר הפיננסי, שאפו רבים בקונגרס להוציא את שטרות הכסף מן המחזור.
הציבור מעולם לא התייחס לשטרות הכסף כשווי ערך למטבעות וב-1866 הם נסחרו בשיעור נמוך מערכם הנומינלי, אף על פי שערכם עלה מאז תום המלחמה.
יו מקולוק, מזכיר האוצר בממשליהם של לינקולן וג'ונסון, האמין שהנפקת השטרות הייתה אמצעי חירום בלבד ושהם יצאו בהדרגה מהמחזור.
מקולוק הציע חוק להמרת חלק מהשטרות לשטרות שניתן להמירם באיגרות חוב נושאות ריבית שאותה ניתן היה לקבל במטבעות.
רוב חברי ועדת הכספים של הסנאט לא הביעו התנגדות, ושרמן מצא את עצמו כמתנגד בודד, בהאמינו שהוצאת השטרות מהמחזור תצמצם את כמות הכסף בשוק ותפגע בכלכלה.
תחת זאת העדיף שרמן את השארתם של השטרות הקיימים במחזור ולתת לגידול האוכלוסייה להדביק את קצב הגידול בהספקת הכסף.
הוא הציע תיקון לחוק שתחת זאת יאפשר למחלקת האוצר לפדות את השטרות באיגרות חוב בריבית נמוכה, לאור הצורך של הממשלה בהלוואות שהלך ופחת.
הצעתו של שרמן לא התקבלה והחוק שעבר השאיר את השטרות במחזור שיצאו ממנו בהדרגה ואת אלו שנשארו ניתן היה להמיר באיגרות חוב בריבית גבוהה כמלפנים.
בזכרונותיו כינה שרמן את החוק הזה "הצעד הפיננסי המזיק והיקר ביותר שהופעל מעולם על ידי הקונגרס", בשל הריבית הגבוהה המתמשכת ששולמה עבור איגרות החוב, שהוסיפה 300 מיליון דולר לחוב הלאומי.
באותה שנה בחר בית המחוקקים של אוהיו את שרמן לתקופת כהונה נוספת של שש שנים בסנאט, ולאחר חופשה של שלושה חודשים באירופה, הוא שב לסנאט והמשיך את פועלו בשאלת שטרות הכסף.
התמיכה הציבורית בשטרות התרחבה, במיוחד בקרב אנשי העסקים שסברו שהוצאתם מהמחזור תוביל לירידת מחירים.
כאשר עבר החוק בבית הנבחרים שהשעה את סמכות האוצר להוציא את השטרות מהמחזור, תמך שרמן באישורו בסנאט.
החוק עבר ברוב של 33 תומכים מול 4 מתנגדים ואושר ב-1868.
בין החוקים הראשונים שהעביר הקונגרס שהתכנס ב-1869 היה חוק האשראי הציבורי , שחייב את הממשלה לשלם למחזיקי איגרות החוב בזהב ולא בשטרות כסף.
במערכת הבחירות של 1868 הציעו הדמוקרטים לשלם למחזיקי האגרות (רובם היו תומכים של המאמץ המלחמתי של האיחוד) בשטרות כסף.
הרפובליקנים העדיפו תשלום בזהב, שכן איגרות החוב נרכשו בזהב.
שרמן הסכים עם עמיתיו הרפובליקנים והצביע בעד החוק שעבר ברוב של 42 תומכים מול 13 מתנגדים.
שרמן המשיך להעדיף תפוצה רחבה של השטרות כאשר הוא הצביע על חוק המטבע , שאישר את הפצתם של 54 מיליון דולר נוספים בשטרות.
הוא גם היה מעורב בדיון על חוק המימון .
חוק זה, ששרמן כינה אותו "הצעד הפיננסי החשוב ביותר של הקונגרס", הוביל לתשלום החוב הלאומי.
החוק אישר את הנפקתם של איגרות חוב בשווי של 1.2 מיליארד דולר בריבית נמוכה כדי לרכוש את האגרות בריבית גבוהה שהונפקו במהלך המלחמה, כדי לנצל את עלויות האשראי שפחתו לאחר המלחמה.
החוק היה נתון לדיון ער בנוגע לשיעורי הריבית המדויקים והסכומים, אך מרגע שגושרו הפערים, הוא עבר ברוב גדול בשני בתי הקונגרס.
בעוד ששרמן לא היה שבע רצון מהפשרות של החוק, בעיקר הארכת מועד הפרעון של האגרות לשלושים שנה, תקופה שהוא היה סבור שהיא ארוכה מדי, הוא ראה בחוק שיפור מול המצב הקיים ודחף להעברתו.
ב-1872 בחר בית הנבחרים של אוהיו את שרמן לתקופת כהונה שלישית בסנאט, לאחר שהמושל, רתרפורד הייז, דחה את ההצעות של כמה חברי בית המחוקקים להתמודד מול שרמן.
שרמן שב לשמש כיושב ראש ועדת הכספים של הסנאט וסוגיות שטרות הכסף, הזהב והכסף המשיכו להעסיק את הקונגרס בשנים הבאות.
יחס ההמרה היה ככל הנראה בלתי מושלם, שכן כמות הזהב והכסף שנכרו והביקוש להם ברחבי העולם עלו משנה לשנה.
ככל שמחיר השוק של מתכת מסוימת עבר את השער החוקי שלה, היו מטבעות העשויים ממנה עלולים להיעלם מהשוק, תופעה הידועה כחוק גרשאם.
לפני מלחמת האזרחים, היה הזהב נפוץ באופן חופשי ואילו הכסף נעלם מהשוק, ובעוד שמטבעות דולר מכסף היו הילך חוקי, כתב שרמן, "אף על פי שהייתי איש עסקים פעיל...
לא זכור לי שבאותה תקופה יצא לי אפילו לראות מטבע דולר עשוי כסף".
הנפקת שטרות הכסף הסירה את הדיון על יחסי הזהב-כסף מעל סדר היום, שכן שני סוגי המטבעות נעלמו מחיי הסחר של האומה לטובת שטרות הכסף החדשים, אך עם התחזקות הדולר בעיתות השלום ועם הבטחת תשלום החוב הלאומי במתכות, ראה הקונגרס בצורך לעדכן את חוקי המטבע.
מזכיר האוצר בממשלו של גרנט, ג'ורג' סיואל באוטוול, שלח לשרמן, ששימש אז כבר כיושב ראש ועדת הכספים של הסנאט, טיוטה של חוק המטבע .
רשימת המטבעות החוקיים שבהצעת החוק הועתקה מחוק המטבע הקודם, למעט דולר הכסף ושני מטבעות בעריכים נמוכים.