tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנובמבר 1944 הותקפה קבוצה של 30 חברי מחתרת לוקסמבורגית בפיקודו של ויקטור אבנס על ידי חיילי וואפן אס בטירה בוויאנדן.
בקרב שאחריו נהרגו 23 גרמנים על ידי המחתרת שאיבדה רק אדם אחד שנהרג במהלך הקרב.
למרות זאת, המחתרת נסוגה לקווי בעלות הברית.
התנגדות פאסיבית ולא אלימה הייתה נפוצה בלוקסמבורג במהלך המלחמה.
מאוגוסט 1940 התקיימה ה"ספנגלסריך" ("מלחמת הסיכות") כאשר לוקסמבורגים לבשו סיכות פטריוטיות.
באוקטובר 1941 ערכו הגרמנים משאל עם שבו תושבי לוקסנבורג התבקשו לציין את אזרחותם, שפת אמם וקבוצת הגזע שלהם.
בניגוד לציפיות הגרמניות, 95% השיבו "לוקסמבורגי" לכל שאלה.
סירוב הלוקסנבורגים להכריז על עצמם כאזרחים גרמנים הוביל למעצרים המוניים.
גיוס חובה (שהורחב לכל הגברים שנולדו בין 1920 ל-1927) לא היה נפוץ במיוחד.
ב-31 באוגוסט 1942, זמן קצר לאחר הרחבת גיל הגיוס הגיוס, החלה שביתה בעיר וולץ שבצפון המדינה.
השביתה התפשטה במהירות, ושיתקה את המפעלים והתעשיות של לוקסמבורג.
השביתה הודחקה במהירות ומנהיגיה נעצרו.
20 נשפטו בפני בית דין מיוחד (בגרמנית, "Standgericht") והוצאו להורג על ידי כיתת יריות במחנה הריכוז הינצרט הסמוך.
אף על פי כן, המחאה נגד הגיוס נמשכה ו-3,500 לוקסמבורגים נטשו את הצבא הגרמני לאחר שגויסו.
לפני המלחמה התגוררו בלוקסמבורג כ-3,500 יהודים, מתוכם רבים ברחו מהרדיפות בגרמניה טרם המלחמה.
חוקי נירנברג (החלים בגרמניה מאז 1935) נאכפו בלוקסמבורג החל מספטמבר 1940 ויהודים עודדו לעזוב את המדינה לצרפת של וישי.
ההגירה נאסרה באוקטובר 1941, לאחר שכמעט 2,500 יהודים כבר נמלטו.
בפועל היה להם מעט יותר טוב בצרפת וישי, ורבים מאלה שעזבו גורשו מאוחר יותר ונהרגו.
מספטמבר 1941 נאלצו כל היהודים בלוקסמבורג לענוד את הטלאי הצהוב.
מאוקטובר 1941 החלו הרשויות הנאציות לגרש את 800 היהודים שנותרו מלוקסמבורג לגטו לודז' ולמחנות הריכוז בטרזינשטט ואושוויץ.
לוקסמבורג הוכרזה כ"יודנריין" ב-19 באוקטובר 1941 (למעט יהודים מעטים שהסתתרו מפני הנאצים).
רק 36 מהיהודים בלוקסמבורג שנשלחו למחנות ריכוז שרדו עד תום המלחמה.
כוחות לוקסמבורג החופשיים והממשלה הגולה
הממשלה הגולה ברחה תחילה לפריז, ולאחר נפילת צרפת, לליסבון ולאחר מכן לבריטניה.
בעוד הממשלה התבססה בבלגרביה שבלונדון, הדוכסית הגדולה ומשפחתה עברו למונטריאול שבקנדה.
ממשלת הגלות פעלה בתקשורת הבינלאומית, ואף הצליחה לשדר בלוקסנבורגית ברדיו ה-BBC.
ב-1944, ממשלת הגלות חתמה על הסכם עם ממשלות בלגיה והולנד, תוך הקמת האיחוד הכלכלי בנלוקס וחתמה גם על הסכם ברטון-וודס.
לוקסמבורגים רבים נלחמו בצבאות בעלות הברית.
ממרץ 1944 הפעילו חיילי לוקסמבורג ארבעה תותחי 25 ליטראות.
כוח התותחנים מנה כ-80 איש.
הכוח המקומי נחת בנורמנדי עם "חטיבת פירון" ב-6 באוגוסט 1944.
לוקסמבורג שוחררה על ידי כוחות בעלות הברית בספטמבר 1944. טנקים של בעלות הברית נכנסו לעיר הבירה ב-10 בספטמבר 1944, שם נסוגו הגרמנים ללא לחימה.
התקדמות בעלות הברית עוררה עוד יותר את המחתרת המקומית.
באמצע דצמבר פתחו הגרמנים ב"מתקפת הארדנים" בלוקסמבורג ובארדנים הבלגיים.
גוסטב סימון, "המושל" הנאצי בלוקסמבורג, נמלט אך נלכד ונכלא על ידי הצבא הבריטי.
הוא התאבד בכלא של בעלות הברית.
שני תותחי V-3 גרמניים בטווח של שימשו להפצצת העיר לוקסמבורג מדצמבר 1944 עד פברואר 1945.
רוב לוקסמבורג שוחררה במהירות בספטמבר 1944, כאשר קו החזית התייצב לאורך גבול לוקסמבורג-גרמניה.
בעקבות המערכה בברטני, צבא ארצות הברית כבש את לוקסמבורג.
מאמצי ההגנה הראשוניים של הכוחות האמריקאים היו תלויים בהחזקת עיירות בגבול הבינלאומי.
כתוצאה מכך, העיירות קלרבו, מרנאך, הולשטום, קונסטום, ויילר וואהלוזן שימשו כמעוזי האמריקאים והותקפו על ידי הגרמנים, שרצו להשיג שליטה בכבישי צפון לוקסמבורג על מנת שכוחותיהם יוכלו לנוע מערבה.
ויאנדן הייתה העיירה האחרונה בלוקסמבורג ששוחררה ב-12 בפברואר 1945.
בגלל הנחישות של שני הצדדים לנצח בשדה הקרב, הלחימה בלוקסמבורג הייתה מרירה וקשה לאוכלוסייה האזרחית.
יותר מ-2,100 בתים בלוקסמבורג נהרסו בלחימה ויותר מ-1,400 אחרים נפגעו קשה.
ההערכה היא גם שכ-500 לוקסמבורגים שאינם לוחמים קיפחו את חייהם במהלך קרב הבליטה.
ניסיון הפלישה והכיבוש במהלך המלחמה הוביל לשינוי בעמדה של לוקסמבורג בנוגע לנייטרליות.
לוקסמבורג חתמה על הסכם בריסל עם מדינות מערב-אירופה ב-17 במרץ 1948 כחלק משיתוף הפעולה הביטחוני האירופי הראשוני שלאחר המלחמה ובמהלך שהעיד על חברות לוקסמבורג בנאט"ו.
לאחר המלחמה השתתפו כוחות לוקסמבורג בכיבוש גרמניה המערבית, וחייליהם נכחו באזור הכיבוש הצרפתי.
הכוחות הלוקסמבורגיים פעלו בפיקוד צרפתי והיו אחראים על אזורי ביטבורג והרי אייפל וחלקים מסערבורג.
לוקסטורנה היא תרופה גנטית לטיפול ברטיניטיס פיגמנטוזה (גן RPE65) וב.
התרופה פותחה על ידי חברת התרופות ספארק ובית החולים לילדים בפילדלפיה.
זהו הטיפול הגנטי הראשון שאושר על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA).
רטיטיניס פיגמנטוזה ותסמונת לבר הן הפרעות תורשתיות הגורמות לתהליך עיוורון פרוגרסיבי.
הטיפול הגנטי משפר משמעותית את הראייה אצל המטופלים.
הטיפול ניתן כזריקה לתוך הרשתית.
החוקרים, בני הזוג ז'אן בנט ואלברט מגווייר, עבדו במשך עשרות שנים על מחקרים בנושא עיוורון מולד, מחקר שהגיע לשיאו באישור הטיפול חדש, לוקסטורנה.
לוקסטורנה הוגדרה על-ידי ה-FDA כתרופה יתומה עבור תסמונת לבר ורטיניטיס פיגמנטוזה.
בקשת רישיון להפצה הוגשה ל-FDA ביולי 2017 עם בקשה למתן עדיפות.
תוצאות הניסוי הקליני שלב III פורסמו באוגוסט 2017. ב-12 באוקטובר 2017, פאנל ייעוץ מרכזי למינהל המזון והתרופות (FDA), המורכב מ-16 מומחים, המליץ פה אחד על אישור הטיפול.
ה-FDA האמריקאי אישר את התרופה ב-19 בדצמבר 2017. עם מתן האישור, חברת התרופות ספארק החלה בטיפול בעיקר בילדים הסובלים מהמחלה.
המכירה המסחרית הראשונה של לוקסטורנה הייתה גם המכירה הראשונה של מוצר גנטי כלשהו בארצות הברית, התרחשה במרץ 2018. מחיר הטיפול דאז הוכרז כ-425 אלף דולר לטיפול בודד.
התרופה אושרה לשימוש רפואי בארצות הברית בדצמבר 2017, באוסטרליה באוגוסט 2020 ובקנדה, באוקטובר 2020.
בישראל הוכנסה התרופה לסל הבריאות בשנת 2020. עברו את הטיפול כ-10 מטופלים מרביתם ילדים עד גיל 12.
לוקאימאת, הידועות גם בשמן היווני לוקומדס, הן מגדנאות העשויות מכדורי בצק שמרים המטוגנות בשמן עמוק ומצופות בסירופ סוכר או בדבש, ולעיתים מצופות בקינמון או במרכיבים אחרים.
המנה תוארה כבר במאה ה-13 על ידי מוחמד בן חסן אל-בגדאדי.
פירוש המילה הערבית לוקמה (لُقْمَةٌ) (ברבים לוקמט) הוא פרוסה או נגיסה.
המנה נודעה בתור "לוקמאת אל-קאדי" (لُقْمَةُ ٱلْقَاضِيِ) בספרי הבישול הערביים של המאה ה-13, השם הטורקי למאכל, לוקמס, נגזר מהשם בערבית, וכך גם השם היווני, לוקומדס.
המתכון הראשון ללוקמאת אל-קאדי, שהכיל בצק שמרים מטוגן ומכוסה בדבש או בסירופ סוכר עם מי ורדים, מתוארך לפחות לתקופת ימי הביניים המוקדמות ולתקופת בית עבאס של המאה ה-13, שם הוא מוזכר בכמה מספרי הבישול של אותה תקופה.
הוא מוזכר גם בסיפורי אלף לילה ולילה, בסיפור "השוער ושלוש הגבירות מבגדד".
החוקר אבן בטוטה נתקל במאכל שהכיר כלוקמאת אל-קאדי בארוחת ערב במולטאן, במהלך מסעותיו בהודו של ימי הביניים, שם התושבים קראו למאכל מארחיו אל-האשימי.
המאכל הוכן לאורך השנים על ידי טבחי ארמון האימפריה העות'מאנית.
בלילת השמרים היא סמיכה וחלקה ובעלת מרקם רך ואוורירי.
בדרך כלל מטגנים כדורים מהבלילה בשמן חם עד להזהבה.
המנה מוגשת עם דבש ולעיתים גם עם קינמון.
באופן מסורתי, הבלילה הותפחה בעזרת שמרים, אך גרסאות מודרניות משתמשות לעיתים באבקת אפייה.
כיום, בעיראק קוראים למאכל לוקמא או לוקאימאט והם שונים הן בגודל והן בטעם ברחבי המדינה.
בעוד שבמדינות ערב במפרץ הפרסי, המאכל לפעמים מתובל בהל או זעפרן, מכיוון שהמתכונים השתנו מעט מהמתכונים של המאה ה-13. בחלקים במזרח התיכון הם עשויים להיקרא גם עוואמה (عوامة) כלומר "שחיין", או זלאביה, אם כי המונח האחרון עשוי להתייחס גם למאכל דומה עשוי בצורת ספירלה ארוכה או שרביט ישר.
המאכל נכלל באופן מסורתי בתקופות של מצוות דת; למשל בלבנט על ידי מוסלמים ברמדאן, יהודים בחנוכה ונוצרים בחג ההתגלות.
ישנם סוגים שונים של לוקמס בטורקיה.
לוקמס לקינוח מיוצרים מקמח, סוכר, שמרים ומלח, הם מטוגנים בשמן ומאוחר יותר מצופים בסירופ או דבש.
באזורים מסוימים של טורקיה אוכלים לוקמס עם גבינה, בדומה לבייגל בארוחת בוקר.
הלוקמס של איזמיר הוא בצורת סופגניה עם חור באמצע.
הם נקראים ארמון לוקמה (בטורקית: Saray lokması).
באזורי גודול-איאס באנקרה, קיים סוג של לוקמה המכונה בירטלק.
באופן מסורתי, ארבעים יום אחרי שמישהו נפטר, קרובי משפחה וחברים של המנוח מבשלים כמויות גדולות של לוקמס לשכנים ולעוברי אורח.
נוצרים תורים על מנת לקבל צלחת ולהקריא תפילה לנפשו של הנפטר לאחר אכילת לוקמס.
מנה הנקראת לוקומנדס (λουκουμάδες) היא עמוד התווך של הבישול היווני, במיוחד בדרום יוון, והוא אוכל רחוב פופולרי המוגש עם כל שילוב של דבש, קינמון, אגוזי מלך ורוטב שוקולד.
שמו המקורי של המאכל בספרות היוונית העתיקה הוא "אסימוני דבש", ולפי קאלימאכוס, הם ניתנו כמתנות קטנות (charisioi) למנצחי המשחקים האולימפיים.
בתקופה הביזנטית המאפה נקרא כנראה ספונגוי מהמילה היוונית העתיקה לספוג, σπόγγος (בתעתיק לעברית: ספונג'וס) או σφόγγος) sfóŋɡos בניב היוני), שהוא גם המקור של המילה הערבית إسفنج (בתעתיק לעברית: איספנג').
מונח זה שימש גם את הרומניוטים (יהודים יוונים) כשם ללוקומנדס, שכינו אותם זבינג'וי (σβίγγοι), והם הכינו אותם כמאכלים לחנוכה.
יוונים פונטים שהיגרו מהים השחור כתוצאה מ קוראים להם ציריכטה (τσιριχτά).
בקפריסין המאפה נקרא לוקומנדס (λουκουμάδες) ב.
הם מוגשים בדרך כלל עם קינמון בסירופ דבש וניתן לפזר עליהם אבקת סוכר.
מחוז לוקסור הוא מחוז במצרים הממוקם במצרים העליונה על גדות הנילוס, כ-635 ק"מ דרומית לקהיר.
לוקסור הוכרז כמחוז עצמאי ב-7 בדצמבר 2009, כשהנשיא לשעבר חוסני מובארכ הודיע על הפרדתו מקינא.
העיר לוקסור היא בירת מחוז לוקסור.
שיעור העוני במחוז הוא מעל ל-60%, זאת למרות היותו יעד תיירותי מוביל במצרים.
בשנת 2017, משרד האוצר המצרי וארגונים בינלאומיים השקיעו במתן סיועי כלכלי ובהרחבת שוק העבודה.
באותה השנה נפתחו כ-250,000 משרות עבודה חדשות לצעירים בתחומים שונים כחלק מתוכנית הסיוע למחוז.
אוכלוסיית המחוז המשוערת, נכון לינואר 2023 היא 1,388,666. המחוז מכיל את הערים הבאות:
+ שם בעברית שם בערבית אוכלוסייה
הדגל של מחוז לוקסור הוא מסכת תות ענח' אמון ואובליסק על סירת קאנו מצרית עתיקה, השטה בנילוס.
הסמל של המחוז הוא מסכת תות ענח' אמון.
השטח המחוז הכולל הוא 2960 קמ"ר המהווים 0.24% משטח המדינה.
במפקד האוכלוסין של 2012, אוכלוסיית המחוז הייתה 1,064,000. מתוך כלל האוכלוסייה: 47.4% התגוררו באזורים עירוניים, בעוד 52.6% חיו באזורים כפריים.
על פי הרשות הממשלתית המצרית להשקעות ואזורים כלכליים חופשיים (GAFI), בשיתוף עם משרד ההשקעות (MOI), אזורי התעשייה הבאים נמצאים במחוז זה:
טיבה החדשה (אזור תעשייה קהילתי עירוני חדש)
לוקסמבורג השתתפה באירוויזיון 1960 עם השיר "So laang we's du do bast", שבוצע על ידי הזמר קמילו פלגן.
זוהי השתתפותה הרביעית של לוקסמבורג בתחרות הזמר של האירוויזיון.
ערוץ הטלוויזיה המרכזי בלוקסמבורג () בחר את האמן והשיר באופן פנימי לייצג את לוקסמבורג באירוויזיון 1960.
הערוץ בחר בקמילו פלגן לייצג את לוקסמבורג באירוויזיון עם השיר So laang we's du do bast.
לוקסמבורג השתתפה באירוויזיון 2024, שהתקיים במאלמה שבשוודיה, עם השיר "Fighter" בביצוע הזמרת הישראלית-לוקסמבורגית, טלי גולרגנט.
זו השתתפותה הראשונה של לוקסמבורג מאז פרישתה מאירוויזיון 1994.
תאגיד השידור הלוקסמבורגי, RTL, ארגן אירוע קדם-לאומי בשם Luxembourg Song Contest, על מנת לבחור את שיר המדינה לאירוויזיון 2024.
לאחר שהגיעה למקום ה-20 מתוך 25 מדינות משתתפות נשלל ממנה הזכות להשתתף באירוויזיון 1994, בהתאם לחוקים שיושמו באותה עת.
אולם בשנת 1995 בחרה שלא לחזור לתחרות, ובעצם הודיעה על פרישתה, שארכה 30 שנה.
ב-15 בדצמבר 2022 קיים ראש ממשלת לוקסמבורג, קסאבייה בטל, דיונים ראשוניים לגבי חזרה לתחרות, ואף הקים צוות ייחודי האמון על תהליך זה.
ב-12 במאי 2023 הכריז תאגיד השידור הלוקסמבורגי (RTL) על כוונתו לחזור להשתתף באירוויזיון 2024. מנכ"ל RTL, כריסטוף גוססנס, הצהיר כי התאגיד ישמח לחזור לאירוויזיון.
ב-3 ביולי 2023 הודיע כי השיר הלוקסמבורגי לאירוויזיון ייבחר באמצעות קדם-לאומי.
אירוע ה-Luxembourg Song Contest היה האירוע בו נבחר השיר הלוקסמבורגי לאירוויזיון 2024. הוא שודר ב-27 בינואר 2024 באולם ברוקהל, והונחה על ידי דזירה נוסבוש, מלדוי פאנק, ראול רוס ולואיק ז'ושם.
נוסבוש הגישה בעברה את אירוויזיון 1984, שהתקיים בעיר לוקסמבורג.
פרשנות בשפה האנגלית נכללה ב-RTL Play ובתחנת הרדיו RTL Today, ואילו זו הצרפתית הושמעה ב-RTL Play ובפלטפורמה המקוונת RTL Infos.
טלי אשכולי הפיקה את הקדם, וכמו-כן משה קפטן ביים אותו.
עם תום שלב האודישנים, שנערך בין החודשים יולי-נובמבר 2023, נבחרו כשבעים שירים של חמישים אמנים שונים על ידי פאנל מומחים שהעפילו לשלב הבא.
צוות השופטים הורכב מסנדרה בינץ, אריק למן, ז'ני פישבאש, ז'ולס סריג, סם סטין ודוד גלוזנר.
סבב אודישנים נוסף נערך בין התאריכים 22–24 בנובמבר 2023, ובאמצעותו נבחרו שמונת האמנים שישתתפו בקדם הארצי.
הפעם הם נבחרו באמצעות חבר שופטים בין-לאומי, שכלל את אלכס פאנאי מקפריסין, סזאר סמפסון מאוסטריה, כריסטופר ביורקמן משוודיה, יאן בורס מצ'כיה וטלי אשכולי מישראל.
הגמר הופרד לשני סבבי הצבעה.
לאחר מכן הזוכה נקבע באמצעות שילוב של קולות השופטים הבין-לאומיים (בלגיה, קפריסין, צרפת, גרמניה, פורטוגל, סלובניה, שוודיה והממלכה המאוחדת) והצבעות הקהל ביחס שווה של 50/50. כל צוות שיפוט בין-לאומי הורכב מחמישה שופטים.
ב-3 ביולי 2023 פתח RTL את תקופת הגשת המועמדויות להשתתפות בקדם.
המבצעים נדרשו להיות אזרחי המדינה, ואף להתגורר בה לפחות שלוש שנים רצופות או להיות מעורבים בתעשיית המוזיקה במדינה.
אולם על כותבי השיר לא נכללה מגבלה כלשהי.
טופס הגשת המועמדויות חולק לשלוש קטגוריות: זמרים ללא שיר, זמרים עם שלושה שירים לכל היותר וכותבים עם שלושה שירים המחפשים מבצעים לכל היותר.
כמאה אמנים הגישו את מועמדותם בצורה זו, ונבדקו על ידי RTL בשבוע שלאחר מכן.
אלו שעברו לסיבוב השני הוצגו בפני כותבי השירים, שיכלו להצטוות לאמן שאהבו.
זמרים בעלי שירים הורשו להירשם עד ל-1 באוקטובר 2023.
459 שירים הוגשו לתאגיד השידור הלוקסמבורגי, שנופו ל-70 מועמדים סופיים.
RTL ערך סבבי אודישנים לכל האמנים.
מבחני הבד האחרונים התקיימו במשך יומיים החל מ-22 בנובמבר.
השירים פורסמו באופן רשמי ב-9 בינואר 2024.
סמית', יונאס הולטברג ינסן טלי "Fighter" צרפתית, אנגלית אנה צימר, דריו פאיני, מאנון רומיטי, סילביו ליסבון
משדר ה-Luxembourg Song Contest נערך ב-27 בינואר 2024. ויקי לאנדרוס ואן-מארי דוד (זוכות אירוויזיון 1972 ואירוויזיון 1973 עבור לוקסמבורג) ביצעו את שיריהן "Après toi" ו-"Tu te reconnaîtras" בהתאמה.
האחרונה מביניהן ענדה על חולצתה סרט צהוב למען שחרור ההחטופות והחטופים הישראלים שנשבו במהלך טבח שבעה באוקטובר שהתרחשה ב-7 באוקטובר 2023. אחריהן עלו משתתפי התחרות וביצעו את "Poupée de cire, poupée de son", השיר הלוקסמבורגי שזכה באירוויזיון 1965, של פראנס גל.
זוכי עבר של האירוויזיון, כמו קתרינה לסקאניץ', שארלוט פרלי, רוסלנה ליז'יצ'קו ואלכסנדר ריבאק, ביצעו את שיריהם גם כן.
מדינה חבר השופטים טיף בראו
פטר אורבן אנה קרינה פרננדס ז'ורז'ה דה אלמיידה
אנה מרגרידה ליינס דה סילבה אוגוסטו
בנוסף, ב-29 במרץ נחשפה גרסה חדשה ומשופרת של השיר "Fighter".
בלוקסמבורג, כל שלושת ערבי התחרות שודרו ב-RTL, RTL Radio ו-Today Radio.
כמו כן, המשדרים הועלו גם לאינטרנט דרך rtl.lu ו-RTL Play עם פרשנות בשפה הלוקסמבורגית מפי רוז'ר סורפלד וראול רוס.
ב-RTL Today סופקה פרשנות באנגלית על ידי שרה טאפ ומרדית' מוס.
ב-RTL Infos נשמעה פרשנות בצרפתית מפי ז'רום דידלוט ואמה סורגטו.
לוקסמבורג בחרה להציג את פראנס גל, זוכת אירוויזיון 1965, ואת לארה פביאן, נציגת המדינה לאירוויזיון 1988, שהגיעה למקום הרביעי.
גולרגנט השתתפה בחזרות טכניות ב-28 באפריל וב-1 במאי, ולאחר מכן בעוד שלוש חזרות גנרליות ב-6 וב-7 במאי.
לקראת המופע השתתפה גולרגנט בחזרות הגנרליות למופע הגמר, ב-10 וב-11 במאי, כולל גמר חבר השופטים, שבו דירגו השופטים המקצועיים את כל השירים.
חבר השופטים הלוקסמבורגי הורכב מפטריק גריס, אלפרד ניקולס מדרנאך, ז'רמן לאון מרטין, אירם סוסיי וונסה קום.
בחצי הגמר השני הגיעה ישראל למקום החמישי עם 117 נקודות.
אף מדינה לא העניקה ללוקסמבורג את "12 הנקודות" בחצי הגמר.
לוקסמבורג העניקה בגמר את 12 הנקודות שלה ל (קהל) ול (שופטים).
נקודות שהוענקו על ידי לוקסמבורג
לוקסו ג'וניור הוא דמות מנורת שולחן צעצוע מואנשת למחצה, המשמשת כקמע המרכזי של אולפן ההנפשה "פיקסאר".
הוא גיבור הסרט הקצר "לוקסו ג'וניור" ומופיע על לוגו ההפקה של כל סרט של פיקסאר, הוא קופץ אל תוך שדה הראייה וקופץ על האות הגדולה "I" ב"פיקסאר" כדי לשטח אותה מאז 1995. ג'ון לאסיטר יצר את הדמות, כשהוא דומה למנורת המותג "לוקסו" שלו.
בשנת 2009, יצרנית מנורות לוקסו תבעה את חברת וולט דיסני, חברת האם של פיקסאר, על מכירת מוצרים תחת המותג "לוקסו ג'וניור".
ג'ון לאסיטר השתמש במנורת "לוקסו" על שולחן הציור שלו כמודל לעיבוד גרפי.
הוא ערך ניסויים עם המודל, והשתמש בו למחקרי תנועה.
הוא הדגים את דגם "לוקסו" המונפש בפסטיבל ההנפשה בבריסל, בלגיה.
לאסיטר לא תכנן ליצור סיפור למנורה, אך האנימטור הבלגי ראול סרווייס דחק בו לכתוב עלילה.
סרווייס אמר ש"לא משנה כמה קצר זה, צריך שיהיה לזה התחלה, אמצע וסוף.
אל תשכחו את הסיפור." סרווייס שכנע את לאסיטר שאורך ההנפשה לא יפריע לסיפור, ואמר לו "אתה יכול לספר סיפור תוך עשר שניות."
ההשראה לדמות של לוקסו ג'וניור הגיעה מהאינטראקציות של לאסיטר עם ספנסר, בנו הצעיר של טום פורטר, שהוא חבר בצוות פיקסאר.
לאסיטר תהה האם ניתן ליישם את פרופורציות הגוף של ילד על מנורה.
הוא אמר ש"ספנסר היה בערך בן שנה וחצי, ולראות אותו מחזיק את זרועותיו מעל ראשו הצחיק אותי כי הוא עדיין לא ממש יכל לגעת בחלק העליון של ראשו.
אחרי שהוא עזב, התחלתי לחשוב, איך תיראה מנורת תינוק?" הוא שינה את הפרופורציות של דגם המנורה כדי להפוך אותה ליותר דמוית תינוק, ולתת לה ראש גדול וגוף קטן.
לסטר לא שינה את גודל הנורה.
הוא דמיין שהנורה שנקנתה בחנות נפרדת מ"גוף" המנורה ואינה מזדקנת.
לאסיטר עקב אחר עצתו של סרווייס והגה את העלילה לסרטון קצר בכיכובו של לוקסו ג'וניור כגיבור.
בסרטון הקצר יופיעו שתי דמויות, לוקסו ג'וניור ומנורה גדולה יותר בשם לוקסו האב.
לוקסו ג'וניור משחק עם כדור קטן, אך קפיצה על הכדור גורמת לו להתרוקן.
לוקסו ג'וניור, עצוב מאובדן הצעצוע, קופץ מהמסך.
לוקסו ג'וניור מוצא כדור חוף ומופיע שוב כשהוא רודף אחריו, בעוד המנורה ההורה מנענעת בראשה.
הסרטון הדגים התקדמות בטכנולוגיית הצללה עצמית.
לאסיטר אמר כי "ההנפשה של מנורה שראשה הוא מקור אור, הנעה ומצללת על העולם סביבה, הייתה שילוב מושלם בין טכנולוגיה לנושא." הסרטון הוצג לראשונה בתערוכת SIGGRAPH בשנת 1986 בדאלאס, טקסס.
הסרטון זכה לשבחים רבים מצד המבקרים על סגנונו הפוטוריאליסטי ועל ההשפעה הרגשית שלו.
סרטונים קצרים של רחוב סומסום
ניתן לראות את לוקסו ג'וניור גם בארבעה סרטים קצרים חינוכיים, שנוצרו על ידי פיקסאר במיוחד עבור תוכנית הילדים "רחוב סומסום" בשנת 1991. ביניהם: "קל וכבד", "הפתעה", "למעלה ולמטה" ו-"קדימה ואחורה".
קל וכבד: לוקסו ג'וניור מדגים גם קל וגם כבד באמצעות כדור חוף כדי להדגים קל ומאוחר יותר כדור באולינג כדי להדגים כבד.
הפתעה: לוקסו האב בוחן קופסה שמתוכה לוקסו ג'וניור קופץ, ומפגין הפתעה.
למעלה ולמטה: לוקסו ג'וניור מדגים את התנועה שלו למעלה ולמטה על ידי קפיצה וירידה מקופסת קרטון עד שהוא נופל.
קדימה ואחורה: לוסו ג'וניור מדגים את המושגים קדימה ואחורה שלו על ידי הצגת הקדימה והאחורה שלו עד שהוא מותש ונופל.
בזיכיון "צעצוע של סיפור", ניתן לראות מנורת לוקסו אדומה על שולחנו של אנדי, ובסרט "צעצוע של סיפור 3" כמנורת לוקסו ג'וניור ורודה בשולחנה של מולי.
לוקסו ג'וניור הוא הקמע של פיקסאר, וככזה, הופיע בלוגו של כל סרט של האולפן מאז שנת 1995, עם הקרנת סרט הקולנוע הראשון של החברה באורך מלא, "צעצוע של סיפור".
חברת Luxo ASA, החברה הנורווגית המייצרת את מנורות "לוקסו", תבעה את פיקסאר ואת חברת האם שלה דיסני בשנת 2009 בטענה שדיסני הפרה את הסימנים המסחריים שלה על ידי מכירת מנורות פרסומיות הממותגות כדמותו של "לוקסו ג'וניור".
דיסני תכננה לשלב את מנורת "לוקסו ג'וניור" עם מהדורת האספנים של הסרט למעלה בבלו-ריי.
חברת Luxo ASA טענה כי הסחורה של "לוקסו ג'וניור" "תגרום נזק הרסני לחברת לוקסו ותדלל את המוניטין שהיא בנתה".
דיסני הגיעה להסדר עם חברת Luxo ASA והסכימה לא למכור את מנורות "לוקסו ג'וניור", בעוד ש-Luxo ASA לא התנגדה ל"עיבודים אמנותיים" של המנורה ואפשרה לפיקסאר להמשיך להשתמש ב-"לוקסו ג'וניור" בתור דמות.
לוקסמאקסינג הוא מושג שמתאר מאמצים מודעים לשיפור המראה החיצוני והאטרקטיביות הפיזית של האדם, באמצעות טיפוח, סגנון חיים, ולעיתים באמצעים קיצוניים יותר.
המושג משקף את הרצון "למקסם" את המראה האישי ולהיראות במיטבו.
אלו שעוסקים במושג זה מכנים את עצמם כ-"לוקסמאקסרים", ("looksmaxxer").
מקורו של המושג בפורומים של אינסלים בשנות ה-2010. סביב שנת 2022, המושג זכה לפופולריות בטיקטוק וברשתות חברתית, בעיקר במעגלי גברים.
סופט-מאקסינג, הוא "תת־סוג" של לוקסמאקסינג.
הוא מתמקד בשיטות עדינות יותר לשיפור המראה החיצוני, ומכאן שמו.
חלק מהשיטות שהוא מתמקד בהם הם התעמלות בחדר כושר, ניקוי אקנה בפנים, תספורת חדשה או מריחת קרם לחות.
שיטה נוספת ופופולרית נוספת שנקשרה לסופט-מאקסינג, היא ה-"מיואינג".
בשיטה זאת "שואבים" את הלשון לגג הפה במטרה להשיג יציבה טבעית של הלשון והלסת.
בנוסף, חלק מהאנשים משתמשים בשיטה זאת כדי להשיג קו לסת יותר חד ו"מוגדר".
אף על פי שהמיואינג קיים כבר שנים רבות, בשנים האחרונות הוא צבר תאוצה ברשת החברתית טיקטוק.
בעבר שיטה זאת הפכה פופולריות בקרב מגזינים כמו GQ, Esquire ו-Men's Health.
הארד-מאקסינג, הוא "תת־סוג" נוסף של לוקסמאקסינג.
הארד-מאקסינג מתמקד בשיטות קיצוניות יותר.
אלו שעוסקים בסוג זה מתייחסים לעצמם כ-"הארד-מאקסרס" ("hardmaxxers").
שיטות הקשורות להארד-מאקסינג כוללות השתלת שיער או ניתוחים להארכת גפיים, הרעבה מכוונת של עצמך ("starvemaxxing"), שימוש לרעה בסטרואידים, שימוש יתר בקרם לחות כדי לנסות להיראות "לבן" יותר ("whitemaxxing"), ועיכוב האורגזמה במאמץ להגביר את הטסטוסטרון ("אדג'ינג").
שיטה נוספת, המכונה "bonesmashing", מתייחסת לפעולה של חבטה על הפנים בחפצים קשים כמו פטיש על מנת ליצור "מראה מחוטב".
בעוד ששיטה זו נחשבת לבדיחה פנימית ומעטים באמת עשו אותה, היא גם תויגה כמידע שגוי.
בקהילות אינטרנטיות של לוקסמאקסינג נפוץ גם המונח "הגלולה השחורה" (Blackpill).
מונח זה אומר כי מידת האטרקטיביות הפיזית של האדם נקבעת ברובה על בסיס גנטי, ולכן היכולת לשפרה באמצעים כמו טיפוח, ספורט או ניתוחים היא מוגבלת מאוד.
לפי מונח זה, גנטיקה ומבנה הפנים הם תפקיד מכריע בקביעת "ערך השוק המיני" (SMV) של האדם, ואילו שיטות בלוקסמאקסינג יכולים להביא לשיפור חלקי בלבד.
על פי מונח זה אם אין לך פרצוף שנחשב אטרקטיבי, אתה לא תוכל להצליח בחיים, זה כולל זוגיות, עבודה טובה ואושר עצמי.
המונח מבוסס על האנלוגיה ל"גלולה האדומה" מהסרט "המטריקס".
מונח זה מזוהה בעיקר עם קהילות אינסל ברשת, והוא ספג ביקורת על עידוד פסימיות וחוסר תקווה ביחס לשיפור עצמי.
מונח זה התפרסם ברשת החברתית טיקטוק בסביבות השנים 2024–2025, והשימוש הכי פופולרי בו בטיקטוק הוא בעריכות "אדיטים" המציגות אנשים שנחשבים "אטרקטיבים" לצד אנשים ש-"לא נראים טוב" בעיניי הסביבה.
חלק מה-"לוקסמאקסרים" מחפשים מאחרים הערכה או דירוג של המראה שלהם, לעיתים בפורומים אנונימיים הקשורים לתת־תרבות האינסל.
דירוג זה, בצירוף הסטטוס והעושר הנתפסים אצל האדם, נחשב ל"ערך השוק המיני" .
קביעת האטרקטיביות נעשית לרוב באמצעות בחינת מגוון תווי פנים.
אצל גברים, בין המאפיינים הנפוצים שנבחנים, ניתן למנות את המושג "עיני צייד" ("Hunter eyes"),זוהי צורת עיניים שנחשבת "אטרקטיבית" והיא מתאפיינת בקנטוס נייטרלי או חיובי, היעדר חשיפה של העפעף העליון וגבות נמוכות.
מאפיינים המזכירים את אזור העיניים של טורפים.
מאפיינים פופולרים נוספים הם לחיים שקועות, קו לסת מודגש, מקסילה רחבה ו"שפתיים קפוצות".
על מנת להשיג מאפיינים אלה, חלקם מבצעים פעולות כגון ה-מיואינג הנזכר לעיל, אימוני שפתיים/ לסת/ צוואר, או אפילו ניתוחים שונים.
אלו שמקבלים דירוג נמוך לעיתים מוטרדים מהמראה שלהם, כאשר צורות מסוימות של הטרדה כוללות מונחים כמו "זה נגמר" ("It's over") או "ropemaxx".
מונחים נוספים נטבעו על ידי קהילות רבות של לוקסמאקסינג במאמץ "לשלוט באחרים".
ביטוי נוסף הוא "מוג" ("mog") ", המתייחס להצהרת דומיננטיות על אדם אחר על סמך מראהו, ו-"Y-pilled", המתייחס לכך שאדם רואה את עצמו כגברי יותר מהאחר, והוא גרסה של הביטוי "הגלולה האדומה" ("redpill").
מקורו של המושג הוא בפורומים של אינסל בשנות ה-2010, אשר ייחסו במידה רבה הצלחה רומנטית ליתרונות הגנטיים הנתפסים של גברים גבוהים ושריריים.
מאוחר יותר, לוקסמאקסינג התפשט מעבר לשורשיו המקוריים במין הגברי, נכנס לתרבות המיינסטרים והפך ל-"טרנד" בטיקטוק בשנים 2022-עד עכשיו.
בניגוד לדיונים על "הארד-מאקסינג" בפורומים, משתמשי טיקטוק מקדמים שיטות של "סופט-מקסינג", רובם תוך שימוש בהומור עצמי.
לוקסמאקסינג נקשר לתת־תרבות האינסל מאז ראשיתו.
בכתבה באתר The Conversation בחנה ג'מילה רוסדאל, מרצה בכירה וחוקרת מהמכללה האוסטרלית לפסיכולוגיה יישומית, את תפקידם של אלגוריתמים בטיקטוק בהמרת גברים צעירים ל-"אינסלים".
בהתייחסה לפופולריות של לוקסמאקסינג בקרב צעירים כתבה כי "כאשר צעירים מרגישים שהם לא יכולים "לשלוט" על סביבתם, הם עשויים לפנות ל-"טרנדים" כמו לוקסמאקסינג כמשהו שהם יכולים "לשלוט" עליו", והוסיפה שהדבר קשור לגורמים רחבים יותר, כגון כלכלה לא יציבה ועלייה במספר הגברים הצעירים המתקשים להיכנס למערכות יחסים.
ד"ר מילאן אגרוואל, רופא ילדים וחבר הקולג' המלכותי לרפואת ילדים באנגליה (FRCPCH), ציין בראיון ל־BBC כי לוקסמאקסינג מנציח ציפיות פיזיות לא מציאותיות ועלול להוביל להרגלי אכילה לקויים בקרב מתבגרים.
מספר מעשים הקשורים ללוקסמאקסינג ספגו ביקורת מצד רופאים ונחשבו למידע שגוי, כולל מיואינג ו-"ריסוק" עצמות.
ישנם דמויות בולטות בקהילת הלוקסמאקסינג המשמשות השראה לטרנדים של לוקסמאקסינג בשל מראהן האידיאלי, ואף לוקסמאקסרים אחרים מנסים להידמות להם.
פרנסיסקו לחובסקי - דוגמן־על ברזילאי, פופולרי מאוד בקרב קהילת הלוקסמאקסינג.
ג'ורדן בארט - דוגמן־על אוסטרלי, פופולרי מאוד בקרב קהילת הלוקסמאקסינג.
אדריאנה לימה - דוגמנית־על ברזילאית, פופולרית מאוד בקרב קהילת הלוקסמאקסינג.
מרלון לונדגרן - טיקטוקר צעיר, פופולרי מאוד בקרב קהילת הלוקסמאקיסנג בטיקטוק.
שון אופריי - דוגמן־על אמריקאי, פופולרי מאוד בקרב קהילת הלוקסמאקסינג.
אך אף על פי שדמויות אלה מהוות השראה למראה אידיאלי, רובם הביעו התנגדות למושג לוקסמאקסינג.
הן מדגישות כי לא כדאי להסתמך על אידיאלים חיצוניים בלבד לשיפור עצמי, ומעודדות חיזוק ביטחון עצמי וערכים פנימיים במקום חיפוש אחר אטרקטיביות מושלמת.
לוקסמבורגית (Lëtzebuergesch, בתעתיק עברי: "לואטצבוייאש" ולא "לטסבורגש") היא שפה גרמאנית המדוברת בלוקסמבורג.
בנוסף מדוברת השפה בפי כמה אלפי אנשים בגרמניה, בצרפת ובבלגיה.
השפה דומה מאוד לגרמנית ולהולנדית, ומשולבות בה מילים צרפתיות רבות.
ב-1976 הופיעה הלוקסמבורגית לראשונה בכתב, אף שהייתה מדוברת בערך מאז תחילת האלף השני לספירה.
ב-1984 הפכה לשפה הרשמית של לוקסמבורג.
אף על פי שהיא שפה הדומה מאוד לגרמנית ולשפות גרמאניות מערביות אחרות, כתוצאה מהשפעה צרפתית ותוספות שנוספו ונוצרו לאורך הזמן, לאנשים דוברי גרמנית תקנית מעט קשה להבין אותה ואף קשה להם יותר לדבר אותה נכון.
ההשפעה הצרפתית היא ישירה, כלומר, חלק מהמילים בלוקסמבורגית הן מילים צרפתיות (לדוגמה: merci - תודה, buschauffeur - נהג אוטובוס, matière - חומר וכדומה).
השפה הגרמנית נקראת בלוקסמבורגית דֵּייטְש (Däitsch) ולפעמים פְּרַייסֵש (Preisesch) ("פרוסית", כינוי הנתפס כפוגעני).
השימוש הנפוץ ביותר של גרמנית הוא בעיתונים ובבתי-הספר היסודיים.
השפה המנהלית העיקרית היא צרפתית.
לוקסמבורגית מדוברת בכל תחנות הרדיו בלוקסמבורג ובפי רוב תושביה.
ב-1998 נוסדה "הוועדה הקבועה ללשון הלוקסמבורגית" (Conseil Permanent de la Langue Luxembourgeoise - CPLL) העוסקת בחקר השפה.
טיטוס לוקרטיוס קרוס (נכתב גם לוּקְרֶצְיוּס; בלטינית: Titus Lucretius Carus) היה משורר רומאי, חי כמשוער בין השנים 99 עד 55 לפנה"ס.
התגורר ברומא וכנראה גם נולד בה.
נמנה עם חוגי האצולה ועם האסכולה האפיקוראית.
"על טבע היקום" היא יצירתו הגדולה וכנראה היחידה.
הירונימוס כותב בספרו כרוניקון (נכתב בסביבות שנת 380), כהערה לערך העוסק בשנת 94 לפנה"ס: "נולד טיטוס לוקרטיוס, משורר.
אחר שנטרפה דעתו משיקוי אהבה, ואחר שבין טירוף לטירוף כתב כמה ספרים שהגיהם קיקרו, שלח יד בנפשו בשנתו הארבעים וארבע".
עם זאת, אין סימוכין לטענותיו של הירונימוס ויכול להיות שניסה להוריד מערכו.
סטאטיוס בספרו סילוויי מזכיר את לוקרטיוס במילים .
המשורר האנגלי אלפרד טניסון כתב שיר על לוקרטיוס.
יצירתו הידועה ביותר של לוקרטיוס היא "על טבע היקום" (De Rerum Natura) - שיר דידקטי רחב-יריעה במשקל הקסמטרי, המופנה לידידו גאיוס ממיוס ומסכם את עיקרי תפיסת האסכולה האפיקוראית.
יצירה זו מהווה את הסיכום המלא והממצה ביותר לתורת אפיקורוס שנשתמר עד ימינו אנו.
"על טבע היקום" מנסח רעיונות שונים שעוררו התנגדות רבה בעיקר בימי הביניים.
הספר הוחרם על ידי הכנסייה הנוצרית.
למעשה הוא כמעט ולא נקרא עד העת החדשה המוקדמת.
הספר חזר להיות מופץ ומתורגם רק באותה תקופה.
יש סברה שהוא העניק השראה לדמויות מרכזיות שחיו באותו זמן בה, כמו גלילאו, דרווין, דקארט, מקיאוולי ואפילו שייקספיר.
היקום בנוי מחלקיקים זעירים שמרחפים בחלל ריק ומקיימים ביניהם אינטראקציות.
לא קיימות ישויות על-טבעיות כמו אלים ושדים.
כל בעלי החיים התפתחו בהדרגה במשך אלפי שנים, בתהליך של ברירה טבעית וללא תכלית מוגדרת מראש.
הדתות הממוסדות עושות שימוש בפחדים הקיומיים של בני האדם כדי להצדיק עוולות מוסריות כמו מלחמות וקרבנות אדם.
ידיעה אמיתית של העולם יכולה לנבוע רק מתצפיות ומהסקת מסקנות הגיונית.
התרבות האנושית מתפתחת אף היא בתהליך של ברירה טבעית.
הנשמה היא תוצר של החומר ונעלמת עם המוות.
יותר מ-2000 שנה אחרי שנכתב, חלק מהרעיונות הכתובים ב"על טבע היקום" נחשבים לערכים מודרניים על ידי ציבורים רחבים בעולם המערבי, וחלק מהתזות שלו אף הוכחו מדעית.
לוקרטיוס, על טבע היקום, תרגם מלטינית והוסיף מבוא, הערות ומילון: שלמה דיקמן, מוסד ביאליק, ירושלים, תשכ"ב 1962.
לוקרֶציָה בּוֹרגַ'ה (באיטלקית: Lucrezia Borgia; 14 או 18 באפריל 1480 - 24 ביוני 1519) הייתה בתו של רודריגו בורג'ה (לעתיד האפיפיור אלכסנדר השישי) ושל הפילגש שלו, וָנוֹצַה דֶיי קָטָנִי.
אחיה היה צ'זארה בורג'ה, עריץ ידוע לשמצה.
משפחת בורג'ה אליה השתייכה הייתה עשירה ובעלת השפעה באיטליה (מוצא המשפחה היה ולנסיה שבספרד, והיא הגיעה לאיטליה ב-1443 בעקבות הכיבוש הספרדי).
לעתיד הפכו המשפחה כולה ולוקרציה בפרט לסמל של פוליטיקה מקיאוולית קשוחה ולהפקרות מינית.
אותה דוכסית יפה הייתה לאורך ההיסטוריה לסמל של הפאם פאטאל, האישה הקטלנית, וכך היא מתוארת בספרים, ציורים וסרטים רבים.
על הדיוקן משמאל, שצייר ונציאנו, נאמר שהוא של בורג'ה, אך במקרים רבים ציורים שנאמר עליהם כך הם חלק מהמיתוס של לוקרציה בורג'ה.
אין מספיק אישושים היסטוריים למעורבות הפעילה שמיוחסת לבורג'ה בפשעי אביה ואחיה.
בלי ספק הם השיאו אותה מספר פעמים לגברים בעמדות כוח, כדי לקדם את שאיפותיהם הפוליטיות, אך הדבר היה מקובל בימי הביניים.
עוד לפני הגיעה לגיל 11 הובטחה לשני בעלים לעתיד, אך אביה ביטל את האירוסין.
הגברים שלהם נישאה היו ג'וֹבָני סְפוֹרְצַה (שליט פזארו), אלפונסו מאראגון (דוכס בּישֶליֶה), ואלפונסו ד'אֵסטֶה, נסיך פֵרָארָה.
הדוכס אלפונסו היה, כך מאמינים, בנו מחוץ לנישואים של אלפונסו השני מלך נאפולי, וייתכן שצ'זארה רצח אותו לאחר שערכו הפוליטי ירד.
לאחר שמונה אביה רודריגו לאפיפיור ב-1492, השיא את בתו בת ה-13 לג'ובני ספורצה כדי לייסד ברית עם משפחת ספורצה רבת העוצמה ממילאנו.
החתונה הייתה שערורייתית, אך לא יותר מנקרת עיניים מאירועים אחרים בתקופת הרנסאנס.
לאחר מספר שנים לא נזקקה כבר משפחת בורג'ה למשפחת ספורצה, ונוכחותו של ג'ובני ספורצה בחצר האפיפיור הפכה מיותרת.
האפיפיור נזקק לבני ברית חדשים, בעלי עוצמה פוליטית רבה יותר, וייתכן שהורה בהיחבא להוציא את ספורצה להורג.
לוקרציה קיבלה מראש הודעה על כך מאחיה צ'זארה, והזהירה את בעלה שברח לרומא.
אין יודעים בוודאות אם האפיפיור אכן הוציא צו שכזה, כך שאולי הייתה זו קנוניה של צ'זארה לסלק מהאזור את הבעל המיותר.
כך או כך, אלכסנדר וצ'זארה היו מרוצים מההזדמנות לארגן נישואי תועלת נוספים ללוקרציה.
אך קודם היה עליהם להיפטר סופית מספורצה.
אלכסנדר ביקש מדודו של ג'ובני, הקרדינל אַסְקָנְיוֹ ספורצה, לשכנע אותו להסכים לגירושים.
ג'ובני סירב והאשים את אשתו בגילוי עריות עם אביה ועם אחיה.
מאחר שלוקרציה לא הרתה, ביטל אלכסנדר את הנישואין בתוקף סמכותו כאפיפיור והציע לג'ובני את הנדוניה של לוקרציה אם יסכים לביטול.
משפחת ספורצה איימה על ג'ובני שאם לא יקבל את ההצעה תפסיק להגן עליו, ובחוסר ברירה, הוא חתם בנוכחות עדים על הודאה בהפרעה בזקפה ועל מסמכי ביטול הנישואין.
הרומן עם פרוטו - היה או לא היה?
לפי השמועה, במהלך התקופה הארוכה שעד ביטול הנישואים, ניהלה לוקרציה רומן עם מישהו, כנראה פֵּרוֹטוֹ, השליח של האפיפיור.
תוצאתו של הרומן הייתה שהיא נכנסה להריון בדיוק במהלך ביטול נישואיה מעילה של אי כניסתה להריון.
לוקרציה ילדה את הילד, ג'ובני בורג'ה, בסתר, לפני נישואיה לאלפונסו מאראגון.
יש הטוענים שהילד היה של אחיה צ'זארה, ושפרוטו טען שהוא אביו בגלל אהבתו ללוקרציה.
במהלך ההריון גרה לוקרציה במנזר מרוחק מרומא כדי שאיש לא יידע על ההריון, ופרוטו היה מביא אליה ידיעות מאביה ברומא.
לפי התאוריה הזו, לוקרציה חששה שידיעות על הריונה יגיעו לאוזני אנשי רומא שיידעו בוודאות שצ'זארה הוא אבי התינוק.
צ'זארה היה אז קרדינל, כך שמובן שלו הייתה לו פרשיית אהבים עם אחותו בזמן נישואיה לג'ובני, היה הכרחי להסתיר זאת מהכול, ובמיוחד מאביהם האפיפיור.
ב-1501 הוציא האפיפיור שני צווים בעניין ג'ובני בורג'ה התינוק.
בראשון שבהם קבע שאבי הילד הוא צ'זארה מרומן שהיה לו לפני נישואיו.
בשני הוכר הילד כבנו של האפיפיור.
שני הצווים לא הזכירו את שמה של לוקרציה, והשמועות שהיא אמו של ג'ובני בורג'ה לא הוכחו מעולם.
קיומו של הצו השני נשמר בסוד במשך שנים רבות, והניחו כי ג'ובני הצעיר הוא בנו של צ'זארה.
הדבר נתמך בכך שב-1502 הפך ג'ובני לדוכס קמרינו שהייתה אז מכיבושיו האחרונים של צ'זארה - ירושה טבעית לבנו הבכור של דוכס רומאניה.
אבל זמן מה לאחר מות האפיפיור עבר ג'ובני הצעיר להתגורר עם לוקרציה בפרארה, שם התייחסו אליו כאל אחיה החורג.
אביה ואחיה של בורג'ה השיאו אותה בשנית מטעמים מדיניים לאלפונסו מאראגון, דוכס בישליה.
בפגישתו הראשונה עם אלפונסו, לפני הנישואים, התרשם צ'זארה ממראהו ואופיו הטובים, אך במהרה הפך רושם זה לקנאה ולשנאה.
צ'זארה שנא את אלפונסו מפני שנישואיה של לוקרציה אליו היו מאושרים ותשומת לבה לאחיה התמעטה.
צ'זארה חלה אז באבעבועות, וגם לאחר שהבריא נותרו פניו מצולקים.
הוא נעשה מודע מאוד למראהו החיצוני והחל לחבוש מסכות וללבוש שחורים.
מצבו גרם לו לשנוא את אלפונסו עוד יותר, ובאחד מביקורי הדוכס ברומא תקפו אותו בלילה אנשיו של צ'זארה.
בתגובה ירו אנשי הדוכס חצים על צ'זארה כשטייל בגן.
הדבר הרתיח את צ'זארה, והוא ומשרתיו חנקו למוות את אלפונסו בעודו מתאושש מההתקפה הקודמת.
הרצח לא פגע במערכת היחסים בין שני האחים.
ללוקרציה ואלפונסו נולד ילד אחד, רודריגו, שמת באוגוסט 1512 בגיל 13.
לאחר שנרצח בעלה השני בידי אחיה ואנשיו, רצה אביהם האפיפיור להשיא את לוקרציה בשלישית.
בהיותה בת 21 נישאה לאלפונזו, מבית אסטה, יורשו של דוכס פרארה.
לאחר מות אביהם, איבד אחיה הבכור צ'זארה בורג'ה את מעמדו הרם, אך בזכות מעמדה החדש התגברה לוקרציה על עברה המפוקפק וירידת המשפחה מגדולתה.
בזמן נישואיה השלישיים ניהלה בורג'ה רומן (כנראה אפלטוני) עם המשורר פייטרו במבו.
סביב לוקרציה התפתחה חרושת שמועות ענפה לאורך השנים.
השמועות על גילויי עריות בינה ובין אביה או אחיה הוזכרו כבר.
ישנה גם שמועה על טבעת חלולה שהייתה ברשותה, אותה נהגה למלא בארסן וכך הרעילה משקאות של אנשים שסר חינם בעיניה.
רבות האגדות על סעודות שאירחה, בהן היה זה נפוץ לראות את אחד הסועדים מת לאחר שלגם מכוס יין מורעל.
שמועות מסוג זה הפכו את דמותה של בורג'ה לסמל של רשעות נשית.
לוקרישיה רודולף גרפילד הייתה אשת נשיא ארצות הברית ג'יימס גרפילד.
הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית למשך תקופה קצרת מועד בשנת 1881.
לוקרישיה הייתה בתו של זב רודולף מהעיר חירם (היירם) שבמדינת אוהיו.
לוקרישיה פגשה את בעלה - "ג'ים" גרפילד כאשר שניהם למדו יחד בבית ספר יסודי.
הם שבו ונפגשו בשנת 1851 כאשר שניהם היו סטודנטים במכון האקלקטי וסטרן ריזרב, אולם הם התאהבו רק לאחר היכרות ממושכת, בדצמבר 1853, ונישאו רק בנובמבר 1858 עת עבד ג'יימס גרפילד כמורה בבית ספר.
בין השנים 1861–1863 שירת גרפילד בצבא האיחוד, וכמעט לא פגש את אשתו.
בתם הבכורה נפטרה בשנת 1863.
לאחר שנבחר לבית המחוקקים המדינתי עברה המשפחה לבירת מדינת אוהיו.
בנם הבכור נפטר בשנת 1876 בגיל שנתיים אולם חמשת ילדיהם הנוספים הגיעו לבגרות.
בעת כהונתו של גרפילד בבית המחוקקים של ארצות הברית עברה המשפחה לוושינגטון הבירה ועם בחירתו לנשיאות עברה המשפחה לבית הלבן.
לוקרישיה לא אהבה את תפקידי הגברת הראשונה, אולם נהגה לארח בביתה מכובדים לארוחות ביתיות פעמיים בשבוע.
בחודש מאי באותה שנה חלתה במלריה ועברה להחלמה בלונג בראנץ' שבניו ג'רזי, ושם הייתה בעת ההתנקשות בגרפילד ב-2 ביולי.
צ'ארלס גיטו, המתנקש, עקב אחר גרפילד לתחנת רכבת כאשר הנשיא ליווה את לוקרישיה בדרכה לנופש בחוף לונג ברנץ' שבניו ג'רזי, אך הוא החליט לא לירות בו אז, שכן לוקרישיה הייתה ידועה בשל בריאותה הלקויה וגיטו לא רצה לפגוע בה.
לוקרישיה שבה לוושינגטון ברכבת מיוחדת שנשלחה להביא אותה.
הרכבת נסעה במהירות כה גבוהה עד שנשבר המנוע שלה בבווי שבמרילנד.
לוקרישיה גרפילד נחבלה בתאונה, אך לא נפצעה.
עם הגיעה לוושינגטון הגיעה מיד למיטתו של בעלה, ושהתה לצידו בשלושת החודשים שחלפו עד למותו מפצעיו.
במהלך החודשים בהם סעדה את בעלה (שהיה פצוע אנוש) זכתה לאהדה ציבורית רחבה על מסירותה.
לאחר מותו של ג'יימס גרפילד בחודש ספטמבר שבה המשפחה לחוותם באוהיו, שם חיה במהלך 36 השנים הבאות.
לוקרישיה הקימה בביתה חדר שהוקדש לקריירה של בעלה והפך למעשה לספרייה נשיאותית.
לוקרישיה נפטרה בשנת 1918 בעת שהותה בפסדינה שבקליפורניה.
לוקרנו (באיטלקית: Locarno) היא עיר שווייצרית בקנטון הדרומי טיצ'ינו, בקצהו הצפוני של אגם מאג'ורה, בסמוך לעיירה אסקונה.
בכל שנה בחודש אוגוסט נערך בכיכר הגדולה שבעיר פסטיבל סרטים בינלאומי.
הפסטיבל נקרא "פסטיבל לוקרנו" וכמה מיוצרי הקולנוע הישראלים זכו שם בפרסים יוקרתיים.
בשנת 1925 נחתמו בעיר הסכמי לוקרנו.
מועדון הספורט לוקרן היה אחד ממועדוני הכדורגל הפחות ותיקים בכדורגל הבלגי וגם אחד הפחות מעוטרים שבהם, למרות היסטוריית כדורגל ארוכה בעיר לוקרן והעיירה הצמודה לה, סנט ניקלאס.
המועדון היה ממוקם בעיר לוקרן שבמזרח פלנדריה, בלגיה.
המועדון הוקם בשנת 2000 מאיחודם של שני מועדונים מקומיים שפעלו במקום בשנים שלפני כן, "קונינקליקה סינט-ניקלאסה ספורטקרינג אקסלסיור" ו"קונינקליקה ספורטינג קלאב לוקרן".
גם שני המועדונים הללו, נוצרו מאיחודם שלי שני מועדונים אחרים, כל אחד בזמנו.
מספרה הסידורי של הקבוצה בהתאחדות הכדורגל הבלגית היה n°282 וזה היה אחד מסימני ההיכר של הקבוצה.
ב-20 באפריל 2020, המועדון פורק לאחר שפשט את הרגל.
המספר הסידורי n°282 ניתן בשנת 1920 למועדון בשם "ראסינג קלאב לוקרן", מועדון שנחשב לאחד המייסדים של לוקרן של היום, אך המועדון לא החזיק מעמד זמן רב ופורק בעונה החולפת.
במקומו של המועדון, הוקם בשנת 1923 מועדון נוסף בעיר, שנשא את אותו השם שנרשם כבר באותה השנה בהתאחדות הכדורגל הבלגית.
בין השנים 1945 ו-1951, שונה שם המועדון ל"מועדון האתלטיקה והכדורגל ראסינג לוקרן" והשם החדש לאחר מכן היה קונינקליקה ראסינג קלאב לוקרן.
בשל קשיים כלכליים של הקבוצה, נוצר איחוד בין המועדון לבין מועדון מקומי אחר, קונינקליקה סטנדרד לוקרן, איחוד שנסתיים בשנת 1970. לאחר מכן, שונה שם המועדון החדש ל"קונינקליקה ספורטינג קלאב לוקרן".
בשנת 2000 התרחש האיחוד האחרון בתולדות המועדון, כשזה התאחד עם קונינקליקה סינט-ניקלאסה ספורטקרינג אקסלסיור, איחוד שנסתיים רשמית בשנת 2003, אז גם ניתן השם הנוכחי למועדון.
ההופעה הראשונה של הקבוצה במפעל אירופי הייתה בגביע אופ"א בעונת 1976/1977, אז עברה את קבוצת רד בויז דיפרדנג' מלוקסמבורג בסיבוב הראשון, אך פגשה בסיבוב השני את קבוצת ברצלונה הספרדית והודחה מהמפעל.
הקבוצה חזרה לגביע אופ"א בעונת 1980/1981, אז עברה בסיבוב הראשון את קבוצת דינמו מוסקבה מברית המועצות וכן את קבוצת דנדי יונייטד הסקוטית בסיבוב השני.
בסיבוב השלישי ניצחה הקבוצה את הקבוצה הספרדית ריאל סוסיאדד אך הפסידה בשלב רבע הגמר לקבוצת א.ז.
בעונת 1981/1982 חזרה הקבוצה לגביע אופ"א, אז ניצחה בסיבוב הראשון את קבוצת נאנט הצרפתית וכן ניצחה את קבוצת אריס סלוניקי היוונית בסיבוב השני אך הפסידה בסיבוב השלישי לקבוצת קייזרסלאוטרן הגרמנית.
בעונת 1982/1983, שיחקה הקבוצה שוב בגביע אופ"א, ועברה בסיבוב הראשון את קבוצת סטאל מיאלק הפולנית אך הפסידה בסיבוב השני לקבוצת הפאר הפורטוגלית בנפיקה ליסבון.
הקבוצה חזרה למפעל בעונת 1987/88, אך הפסידה כבר בסיבוב הראשון לקבוצת בודפשט הונבד ההונגרית.
בעונת 1999 השתתפה הקבוצה בגביע האינטרטוטו, אז גברה בסיבוב השני על קבוצת איי.
האיסלנדית, אך הפסידה בסיבוב השלישי לקבוצת מץ הצרפתית.
הקבוצה חזרה לאינטרטוטו בעונת 2001, אז גברה בסיבוב הראשון על קבוצת B68 טופטיר מאיי פארו וכן גברה בסיבוב השני על קבוצת זגלביה לובלין הפולנית אך נכנעה בסיבוב השלישי לקבוצת ניוקאסל יונייטד האנגלית.
הקבוצה חזרה לאינטרטוטו גם בשנת 2002, אז עברה בסיבוב הראשון את קבוצת ו.י.ט.
גאורגיה הגאורגית אך הפסידה בסיבוב השני לקבוצת שטוטגרט הגרמנית.
הקבוצה שיחקה בעונת 2005 בגביע האינטרטוטו, הקבוצה ניצחה בסיבוב הראשון את קבוצת נרבה טרנס מאסטוניה אך הפסידה בסיבוב השני לקבוצת יאנג בויז ברן השווייצרית.
בעונת 2011/2012 זכתה הקבוצה לראשונה בגביע הבלגי.
בעונת 2012/2013 השתתפה הקבוצה בליגה האירופית.
הקבוצה הפסידה בסיבוב הפליי אוף לקבוצת ויקטוריה פלזן והודחה מהטורניר.
ב-20 באפריל 2020, המועדון פשט את הרגל.
אליפות ליגת המשנה הבלגית: 1995/1996
לוקרי (איטלקית: Locri) היא עיר ורשות מקומית בנפת רג'ו די קלבריה, מחוז קלבריה שבאיטליה.
ראשיתה במאה ה-7 לפנה"ס, אז נוסדה על ידי מתיישבים יוונים מלוקריס ונקראה "לוקרוי אפיזפיריאוי" (Λοκροί Ἐπιζεφύριοι).
היא הפכה לימים לאחת הערים החשובות והמשגשגות בדרומו של המגף האיטלקי.
בעיר התגורר טימיאוס מלוקרי שנתן את שמו לאחד הדיאלוגים ידועים של אפלטון.
בתקופת מלחמת פירוס בעיר הוצב חיל מצב של רומאים.
העיר ירדה מגדולתה במאה ה-5 לספירה וננטשה.
היא חרבה בעת פלישות הסרצנים במאה ה-10.
בעיר ממוקמת תחנת רדיו פרטית Radio Studio 54 Network המשדרת לדרום איטליה.
לוקרינוס היה מלך אגדי של אנגליה על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה".
אין כל ראיות היסטוריות לקיומו של לוקרינוס.
ג'פרי מציין כי לוקרינוס היה בנו הבכור של ברוטוס, מצאצאי פליטי מלחמת טרויה ונכדו של איניאס.
לוקרינוס ירש חלק מממלכת אביו ושלט בלואגריה (כיום אנגליה).
על פי ג'פרי, שלטונו של לוקרינוס נמשך 10 שנים.
לאחר מות אחיו אלבאנאקטוס בידי האמבר ההוני יצאו לוקרינוס, ואחיו השני קאמבר לנקום את מותו של אלבאנאקטוס, ולחמו על גדת הנהר האמבר (הנקרא על שמו של המפסיד בקרב).
בעקבות הקרב נשא לוקרינוס לאישה את בתו של מלך הגרמנים, אסטרילדיס, אשר ההונים החזיקו בשבי, ולוקרינוס שחרר.
נישואים אלה היו בניגוד לדעתו של קורינאוס, בן בריתו של ברוטוס (אביו של לוקרינוס) ומלך קורנוול, אשר שאף שלוקרינוס ישא לאישה את בתו, המלכה גוונדולן.
לוקרינוס נכנע, ביטל את נישואיו לאסטרילדיס (אולם המשיך לאהוב אותה והחזיק אותה כלואה במערה בטרינוואנטום (כיום בלונדון) במשך שבע שנים).
ללוקרינוס ולאסטרילדיס נולדו בת בשם האברן, וללוקרינוס ולגוונדולן נולד בן בשם מאדאן.
לאחר מותו של קורינאוס, עזב לוקרינוס את גוונדלין ושב ונשא את אסטרילדיס כמלכתו.
גוונדולן שבה לקורנוול ואספה צבא לתקוף את לוקרינוס.
הקרב נערך לעיד הנהר סטור ובו הובס לוקרינוס ונהרג.
לאחר תבוסת לוקרינוס הטביעה גוונדולן את אסטרילדיס והאברן.
לאחר מותו משלה רעייתו, גוונדולן, באנגליה.
לור מנודו היא שחיינית צרפתייה.
היא אלופה אולימפית (אתונה 2004), פעמיים ברציפות אלופת עולם ( מונטריאול 2005 ומלבורן 2007), פעמיים ברציפות אלופת אירופה (מדריד 2004 ובודפשט 2006) ושיאנית העולם במשחה ל-400 מטר חופשי.
היא השחיינית הצרפתייה השנייה בהיסטוריה שזכתה במדליית זהב אולימפית, 52 שנים אחרי זכייתו ההיסטורית של ז'אן בואטו (הלסינקי 1952).
עיקר הישגיה במשחים למרחקים בינוניים וארוכים ובסגנון גב.
מנודו נולדה בוילרבאן, צרפת לאבא צרפתי ואמא הולנדית.
אחיה הצעיר, פלורן, הוא האלוף האולימפי במשחה ל-50 מטר חופשי (לונדון 2012).
בשנים 2001 - 2007 היא התאמנהבהדרכתו של פיליפ לוקה.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה במדריד, ספרד במאי 2004, זכתה מנודו ב-3 מדליות זהב.
באולימפיאדת אתונה (2004), זכתה מנודו בשלוש מדליות.
מדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:05.34 דקות, לפני אוטיליה ינדז'ייצ'אק מפולין (4:05.84 דקות) וקייטלין סנדנו מארצות הברית (4:06.19 דקות).
מדליית כסף במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:24.96 דקות, אחרי איי שיבאטה מיפן (8:24.54 דקות) ולפני דיאנה מונז מארצות הברית (8:26.61 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:00.88 דקות, אחרי נטלי קוגלין מארצות הברית שקבעה שיא אולימפי חדש (1:00.37 דקות וקירסטי קובנטרי מזימבבואה (1:00.50 דקות).
בתחרות שנערכה בלה רוש-סור-יון (בריכת 25 מטר), צרפת ב-20 בנובמבר 2004 קבעה מנודו שיא עולם חדש במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 15:42.39 דקות, שיפור לשיא של פטרה שניידר ממזרח גרמניה (15:43.31 דקות) שנקבע בינואר 1982 (22 שנים, 10 חודשים ו-10 ימים).
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בטריאסטה, איטליה בדצמבר 2005 זכתה מנודו ב-3 מדליות זהב וקבעה שני שיאי עולם חדשים, הראשון במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:11.25 דקות והשני למחרת היום במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:56.79 דקות.
מדליית זהב שלישית במשחה ל-100 מטר גב (58.12 שניות).
באליפות העולם בשחייה בשנת 2005 שנערכה במונטריאול, קנדה זכתה מנודו במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:06.44 דקות, לפני שיבאטה (4:06.74 דקות) וקייטלין מקלאצ'י מבריטניה (4:07.25 דקות).
בנוסף, היא סיימה במקום ה-5 במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 8:01.43 דקות, המנצחת במשחה זה הייתה ארצות הברית (7:53.70 דקות).
באליפות צרפת בשחייה שנערכה בטור במאי 2006 קבעה מנודו את שיאה העולמי הראשון, בבריכה אולימפית, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:03.03 דקות תוך שבירת השיא הוותיק, בן ה-17 שנים ו-8 חודשים, של ג'נט אוונס מארצות הברית (4:03.85 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2006 זכתה מנודו ב-7 מדליות.
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בהלסינקי, פינלנד בדצמבר 2006 זכתה מנודו ב-3 מדליות זהב.
באליפות העולם בשחייה בשנת 2007 שנערכה במלבורן, אוסטרליה זכתה מנודו ב-5 מדליות, שתיים מהן זהב.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיינדהובן, הולנד במרץ 2008 זכתה מנודו ב-3 מדליות.
שתי מדליות זהב במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:07.99 דקות ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:52.09 דקות.
בנוסף, היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:00.05 דקות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) נכשלה מנודו ולא הגיעה להישגיה מהאולימפיאדה הקודמת ומאליפות העולם בשחייה שנערכה שנה קודם לכן.
ב-17 בספטמבר 2009 הודיעה מנודו שהחליטה לפרוד משחייה תחרותית.
באוקטובר 2010 היא החלה להתאמן באוניברסיטת אובורן, אלבמה בארצות הברית.
ב-14 ביולי 2011 היא קבעה בתחרות קטנה במשחה ל-50 מטר חופשי שיא אישי חדש של 25.84 שניות.
במאי 2007 עברה מנודו להתאמן באיטליה לצידו של לוקה מארין, החבר שלה.
חודש לאחר מכן היא עזבה את איטליה בחזרה לצרפת.
מארין החבר לשעבר, הפך לבן זוגה של המתחרה הגדולה שלה, פדריקה פלגריני ששברה את שיאיה העולמיים.
באליפות אירופה בשחייה התנהל מאבק בין השניים ולמחרת האירוע הופצו תמונות פרובוקטיביות שלה באינטרנט.
מארין הכחיש את מעורבותו בפרסום התמונות.
ב-2 באפריל 2010 נולדה לה ולחבר שלה פרד בוסקה, שיאן עולם בשחייה בעבר, בת בשם מנון.
בסך הכל קבעה מנודו 7 שיאי עולם חדשים.
בסך הכל זכתה מנודו ב-3 מדליות אולימפיות (1 זהב, 1 כסף ו-1 ארד), 6 מדליות מאליפויות העולם בשחייה (3 זהב, 2 כסף ו-1 ארד), 13 מדליות מאליפויות אירופה בשחייה (9 זהב, 1 כסף ו-3 ארד) ו-12 מדליות מאליפויות אירופה בשחייה, בבריכת 25 מטר (8 זהב, 1 כסף ו-3 ארד).
מנודו זכתה בתואר שחיינית השנה בעולם ב-2007.
מנודו זכתה בתואר שחיינית השנה באירופה ב-2006 וב-2007.
לור אדלר היא היסטוריונית, עיתונאית, סופרת, עורכת ומפיקה צרפתית.
לור קלוזה (Laure Clauzet) נולדה בקן בירת מחוז קלבדוס לאב מהנדס אגרונום.
גדלה בעיר אבידג'ן שבחוף השנהב.
בגיל 17 שבה לצרפת וסיימה את לימודיה לבגרות.
ב-1968 פגשה את האתנולוג פרד אדלר, שלימים הפך לבעלה הראשון.
מאוחר יותר נישאה למפיק של תחנת הרדיו "פראנס קולטור", אלן ויינשטיין.
היא איבדה ילד, ובהמשך כתבה ספר בנושא האבל בהוצאת גלימר.
לאחר שסיימה תואר שני בפילוסופיה, כתבה תזה בהיסטוריה המוקדשת לפמיניסטיות של המאה ה-19. ב-1974 החלה לעבוד ברדיו הציבורי "פראנס קולטור" ובין השנים 1981-1987 הייתה למשתתפת קבועה בתוכניתו של מישל פולק "זכות התגובה".
ב-1989 מינה אותה נשיא צרפת פרנסואה מיטראן ליועצת תרבות.
ב-1993 החלה להופיע בטלוויזיה ובמשך 4 שנים הנחתה את תוכנית הדיונים הלילית "מעגל חצות" עבור הערוץ France 2. מאוחר יותר הנחתה את ירחון הראיונות "רישיון לחשוב" בערוץ הטלוויזיה ארטה.
ב-1997, לאחר ששיתפה פעולה עם הוצאות הספרים פיו, דנואל ופלון, החלה לעבוד עבור הוצאת גראסה כאחראית מאמרים ומסמכים.
ב-1998 פרסמה אדלר את הביוגרפיה של מרגריט דיראס.
אלן וירקונדלה האשים אותה ב"רמאות אינטלקטואלית" ובכך שהיא יצרה גרסה "יד שנייה" מעבודתו ומעבודתם של סופרים ועיתונאים אחרים כמו כריסטין בלוט-לבארר, ללא הערות שוליים או ציטוטים.
למרות ההתעלמות המוחלטת מהאשמותיו של וירקונדלה, החל מההוצאה השלישית הוכנסו על ידי גלימר הערות שוליים וציטוטים.
באותה שנה מונתה למנהלת האוסף "חלוקת הידע" בהוצאת האוניברסיטה הצרפתית.
בשנים 1999-2005 כיהנה כמנהלת "פרנס קולטור".
בתקופה זו שינתה אדלר לחלוטין את תדמיתה ואת לוח השידורים של התחנה, על אף מחאות עוינות מצד מספר ארגוני מאזינים, עיתונאים ומפיקים של התחנה.
בדצמבר 2005 עזבה את "רדיו פראנס" כדי להצטרף לקבוצת "לה מרטינייר" כמנהלת תחום ספרות ומסמכים של הוצאת Editions du Seuil.
במרץ 2007 חתמה עם עוד 150 אינטלקטואלים על טקסט הקורא להצביע עבור סגולן רויאל, "נגד ימין של התנשאות" ובעד "שמאל של תקווה".
ב-2008 לימדה היסטוריה של נשים ושל פמיניזם במכון למדע המדינה פריז.
כיום מנחה אדלר את התוכנית Studio Théâtre ב"פראנס אנטר".
כמו כן היא מנחה את התוכנית הספרותית "טרופיזם" בערוץ הטלוויזיה France Ô ואת התוכנית Hors-Champs ב"פראנס קולטור".
היא חברת מועצת המנהלים של Théâtre de la Ville בפריז ושל אוניברסיטת אביניון וחברת מועצת הפיקוח של העיתון לה מונד.
בנוסף, אדלר מנחה יחד עם ברונו רסין את התוכנית "מעגל ה-BnF", בשיתוף עם Le Magazine Littéraire ומשנת 2009 היא חברה בחבר השופטים של פרס הספרייה הלאומית של צרפת (BnF).
(אהבה עם ארסניק: סיפורה של מארי לפארז')
(סודות של חדר המיטות:סיפורו של זוג בין 1830-1930)
(עם אלן וינשטיין) (אביניון:40 שנות פסטיבל')
(עם סטפאן בולמן) (הנשים הקוראות הן מסוכנות)
(עם סטפאן בולמן) (הנשים הכותבות חיות חיי סיכון)
(נשים מחוץ לרעלה, צילומים של איזבל אשראגי)
(עם אליזה לקוס) (הנשים האוהבות הן מסוכנות)
("יפי לילות העולם" מאת מרגריט דיראס, טקסטים נבחרים ומוערים על ידי לור אדלר
לוראן גרה הוא שף יליד צרפת המתגורר ועובד כיום בארצות הברית.
גרה נולד באנטיב, הריביירה הצרפתית.
גרה החל לעבוד בארצות הברית ב-1997 במלון וולדורף-אסטוריה, כשף הראשי.
שם זכה לדירוג של שלושה כוכבים מרות ריישל ב.
הוא נשאר שם במשך ארבע שנים מוצלחות לפני שעבר לסן פרנסיסקו, שם עבד כשף הראשי של מסעדת Fifth Floor.
עבודתו זכתה לשבחים, בין השאר ב-San Francisco Magazine, שבחר בו לשף השנה וב-Fifth Floor למסעדה החדשה הטובה ביותר לשנת 2002; כן בחר בו כתב העת Food & Wine לשף החדש הטוב ביותר לשנת 2002 והוא הופיע על עטיפת כתב העת Gourmet ב-2003.
גרה פתח את מסעדתו הראשונה, L2O בשיקגו, במאי 2008. המסעדה הייתה מועמדת לפרס ג'יימס בירד כ"מסעדה החדשה הטובה ביותר" ומדריך GAYOT.com בחר בה כאחת מ-40 המסעדות הטובות ביותר בארצות הברית לשנת 2010. במדריך מישלן הראשון לשיקגו ל-2010 זכתה במסעדה בניקוד המקסימלי של שלושה כוכבים.
בנובמבר 2010 עזב גרה את המסעדה עקב חילוקי דעות לגבי ניהול המקום עם הבעלים ריצ'רד מלמן.
הלוקרים היו בני שבט יווני קדום שחי ביוון.
הם דיברו בדיאלקט לוקרי, רמז אפשרי להיותם שארי־בשר לדורים.
מקום מושבם היה בחבל לוקריס הקדום במרכז יוון.
תושבי לוקריס בתקופה הפרהיסטורית היו הלֶלֶגִים (Leleges); הם נדחקו על ידי הלוקרים עם תחילת הגעתם של שבטי ההלנים אל דרום יוון.
דיוניסיוס מהליקרנסוס סבור, לעומת זאת, כי "לוקרים" הוא שמם המאוחר של הללגים, ובזה הוא מצטרף להיסטוריונים קדמונים נוספים המזהים את ההלנים עם העמים שישבו לפניהם בארץ יוון.
אריסטו וסופרים אחרים סברו כי הלוקרים נקראו על שמו של לוקרוס, מלכם הקדום של הללגים.
מסורות אחדות מספרות כי דאוקליון, אביהם הקדמון של ההלנים, חי בעיר הלוקרית אוֹפּוּס או קִינוּס.
הלוקרים הגיעו אל דרום יוון מפינדוס בסוף האלף השני לפנה"ס.
בתקופה ההיסטורית נחלקו הלוקרים לשני שבטים נפרדים, שנבדלו זה מזה במנהגיהם, באורח חייהם ובתרבותם.
הלוקרים המזרחיים, שנקראו אוֹפּוּנְטִים ואֶפִּיקְנֵמִידִים, חיו בחוף המזרחי של יוון, ממול לאי אֶוּבּוֹיָה, ואילו הלוקרים המערביים, שנקראו אוֹזוֹלִים או אֶסְפֶּרִינִים, ישבו במפרץ הקורינתי.
בין שני השבטים הפרידו הר פרנסוס וחבלי דוריס ופוקיס.
קרוב לוודאי שארץ מושבם של הלוקרים בראשית תולדותיהם השתרעה מים אל ים, והם נתפרדו לשניים בעקבות הגירת הפוקים והדורים.
הקולוניה המפורסמת ביותר שהקימו הייתה לוקרוי אפיזפיריאוי (לוקרי של ימינו), אותה ייסדו במאה ה-7 לפנה"ס ביוון הגדולה (דרום איטליה).
לדברי סטרבון היו המתיישבים לוקרים אוזולים מחבל אמפיסה.
במאה ה-6 לפנה"ס פרצו סכסוכים אחדים בין הלוקרים לבין השבטים השכנים להם.
הומרוס מזכיר ביצירתו רק את הלוקרים האופונטים, שהיו קדומים יותר ותרבותם מפותחת יותר.
הלוקרים האוזולים, שעל פי המסופר היו קולוניה של הלוקרים האופונטים, אינם נזכרים לפני המלחמה הפלופונסית, וגם אז הם מוצגים כעם ברברי למחצה.
זהו האזכור האחרון של הלוקרים האוזולים, שכן במאה ה-4 לפנה"ס נחלו מפלה מידי קורינתוס ואיבדו את זהותם האתנית.
הלוקרים האופונטים, אשר על פי המסופר נלחמו בקרב תרמופילאי בין היוונים לפרסים, היו נתונים להתקפותיהם של שבטים שונים שהשמו את ארצם, ורק מעטות מבין עריהן הוסיפו לשמור על זהותן הלוקרית במהלך המאה ה-3 לפנה"ס.
הלוקרים שישבו סביב תרמופילאי היו הראשונים שכונו בשם הלנים.
רק מאוחר יותר הורחב השם וכלל את השבטים היווניים האחרים שהשתייכו מבחינה דתית לאמפיקטיונה של דלוס.
המפורסמים ביותר מבין הגיבורים שקמו ללוקרים היו איאס הלוקרי, המוכר יותר בשם איאס הקטן בן אוילאוס, ופאטרוקלוס בן מנויטיוס, חברו הטוב של אכילס.
עדויות לפולחן איאס נתגלו באֶוּבּוֹיָה, פונטוס, האיים האגאיים, אסיה הקטנה, הפלופונסוס, קרקירה, אפירוס, דרום איטליה וצפון אפריקה, ומשמעות הדבר כי התרבות הלוקרית נפוצה ברחבי העולם היווני הקדום.
על פי המיתולוגיה היוונית היו הלוקרים שארי בשרם הקרובים של הפוקים והאלנים.
ג'יימס מ' רדפילד, פרופסור להיסטוריה יוונית עתיקה באוניברסיטת שיקגו, כותב בספרו The Locrian Maidens: Love and Death in Greek Italy, כי הלוקרים יושבי לוקרוי אפיזפיריאוי התייחסו בדרך מיוחדת להבדל בין המינים.