tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוקראינה הסכימה להשכיר מספר מתקנים ימיים כולל אלה בסבסטופול כדי שצי הים השחור הרוסי ימשיך להתבסס שם יחד עם כוחות הצי האוקראיני במסגרת אמנת החלוקה על מעמדו ותנאיו של צי הים השחור.
החל משנת 1993, עד שנות התשעים והאלפיים, אוקראינה ורוסיה היו מעורבות בכמה סכסוכי גז.
בשנת 2001 הקימו אוקראינה, גאורגיה, אזרבייג'ן ומולדובה קבוצה בשם "ארגון GUAM לדמוקרטיה ופיתוח כלכלי", שנראה תחילה על ידי רוסיה כאתגר ישיר לחבר המדינות העצמאיות, קבוצת סחר הנשלטת על ידי רוסיה שהוקמה לאחר קריסת ברית המועצות.
שלטונות רוסיה התרגזו עוד יותר מהמהפכה הכתומה בשנת 2004, שהעלתה לשלטון באוקראינה את המועמד הפרו-מערבי ויקטור יושצ'נקו שנבחר לנשיא אחרי שגבר על המועמד הפרו-רוסי ויקטור ינוקוביץ'.
יתר על כן, אוקראינה המשיכה להגביר את שיתוף הפעולה שלה עם נאט"ו, והציבה את הכוח השלישי בגודלו בעיראק בשנת 2004, וכן שלחה חיילים למשימות שמירת שלום של נאט"ו כמו כוח ISAF באפגניסטן וכוח קוסובו (KFOR) בקוסובו.
הנשיא הפרו-רוסי, ויקטור ינוקוביץ', נבחר בשנת 2010 הרגיש שניתן לתקן את היחסים בין רוסיה לאוקראינה.
לפני כן אוקראינה לא חידשה את החכירה של מתקני חיל הים בחצי האי קרים, כלומר הכוחות הרוסים נדרשו לעזוב את קרים עד שנת 2017. עם זאת, ינוקוביץ' חתם על חוזה החכרה חדש והרחיב את נוכחות הכוחות המותרת, כמו גם איפשר לכוחות להתאמן במצר קרץ'.
רבים באוקראינה ראו את סעיף ההרחבה כלא חוקתי מכיוון שחוקת אוקראינה קובעת כי אסור להציב כוחות זרים קבועים באוקראינה לאחר תום אמנת סבסטופול.
יוליה טימושנקו, דמות האופוזיציה העיקרית לינוקוביץ', נכלאה במה שכונה "רדיפה פוליטית" על ידי משקיפים בינלאומיים, מה שהוביל לאי שביעות רצון מהממשלה.
מאז חזרתו של ולדימיר פוטין לכהונה שלישית כנשיא רוסיה ב-2012, ניכרה גישה תקיפה לקידום האינטרסים והיעדים של רוסיה בזירה הבין-לאומית אשר השתקפה הן במדיניות החוץ והן בדוקטרינה הצבאית שלה.
בין היתר על ידי קידום של האיחוד הכלכלי האירואסייתי אליו ניסה לצרף את אוקראינה (, מולדובה, וגרוזיה) אך היא בחרה לקדם הסכמי התאגדות עם האיחוד האירופי.
בתגובה רוסיה הפעילה ללחץ כלכלי על אוקראינה בנושאי סחר וגז, היו מספר תקריות בים אזוב עם משמר החופים של רוסיה, ובספטמבר הזהירה רוסיה את אוקראינה כי אם תמשיך בהסכם מתוכנן עם האיחוד האירופי, היא תעמוד בפני אסון כלכלי ואולי קריסת המדינה.
סרגיי גלזייב, יועצו של הנשיא פוטין, אמר כי, "הרשויות באוקראינה עושות טעות ענקית אם הן חושבות שהתגובה הרוסית תהפוך לנייטרלית בעוד כמה שנים מהיום.
זה לא יקרה." רוסיה כבר הטילה מגבלות ייבוא על מוצרים אוקראינים מסוימים וגלזייב לא שלל סנקציות נוספות אם ההסכם ייחתם.
גלזייב איפשר לתנועות בדלניות לצמוח במזרח ובדרום אוקראינה באזורים דוברי הרוסית.
הוא עמד על כך שבניגוד לחוק הבינלאומי, אם אוקראינה תחתום על ההסכם, מבחינה משפטית, ממשלת אוקראינה תפר את האמנה הדו-צדדית בנושא שותפות אסטרטגית וידידות עם רוסיה התוחמת את גבולות המדינות.
רוסיה כבר לא תבטיח את מעמדה של אוקראינה כמדינה והיא עשויה להתערב אם אזורים פרו-רוסיים במדינה יפנו ישירות לרוסיה.
בנובמבר 2013, השעה ויקטור ינוקוביץ' את ההכנות לחתימת הסכם מול האיחוד האירופי, אמנה שהייתה בפיתוח כבר כמה שנים וינוקוביץ' אישר עקרונית קודם לכן.
ינוקוביץ' במקום זאת בחר לקדם קשרים כלכלים הדוקים יותר עם רוסיה, דבר שגרר גל הפגנות ברחבי אוקראינה.
ב-2013, רוסיה הפעילה לחץ על אוקראינה כדי לשנות את מדיניות הממשלה בנושא הסכם הסחר מול האיחוד האירופי וחיזוק יחסים עם המערב.
בשלהי 2013, הנשיא ויקטור ינוקוביץ' הסכים להשהות את הסכם, צעד שהוביל למחאות יברומאידן, חודשים של מחאה פנימית באוקראינה בסוף בפברואר 2014 הובילה להדחת הנשיא, ויקטור ינוקוביץ', והוקמה ממשלת האחדות הלאומית ברשות ארסני יאצניוק.
ברוסיה, שינוי השלטון נפתח כפגיעה בהשפעתה על אוקראינה ויכול לסכן את האינטרסים האסטרטגיים שלהם בקרים, וגם כהתרסה מצד המערב.
היא הכריזה כי הדחת ינוקוביץ' היא הפיכה בלתי חוקית וסירבה להכיר בממשלת הביניים החדשה.
במקביל, רוסיה החלה בביצוע מספר צעדים ובראשם סיפוח חצי האי קרים, לו יש חשיבות אסטרטגית עבורה.
באותה תקופה, רוב האוכלוסייה במזרח אוקראינה ובחצי האי קרים קיבלו את החדשות שלהם מהטלוויזיה בשפה הרוסית.
רוסיה עשתה שימוש בכך כדי לקדם את מסריה במהלך המשבר הפוליטי באוקראינה ובהמשך ניתקה את ערוצי התקשורת בשפה האוקראינית בקרים.
מוסקבה ניצלה כמה טעויות פוליטיות של ממשלת הביניים.
בפרט, היא מינפה את הצבעת הפרלמנט האוקראיני המבטלת את מעמדה הרשמי של השפה הרוסית כדי לטעון שהאוכלוסייה הרוסית האתנית בחצי האי קרים ובמזרח אוקראינה נמצאת בסכנה מיידית.
טעות נוספת הייתה פיזור יחידות ברקוט של המשטרה מחצי האי קרים אשר השתתפו בהפגנות האלימות.
אנשיהם הושפלו וערקו לצד הרוסי ופעלו כיחידות עזר בפעולותיו.
על פי חבר הפרלמנט האוקראיני הנדי מוסקאל, לשעבר מפקד משטרת קרים, ליחידות ברקוט אלה היו שריון, משגר רימונים, רובי סער, מכונות ירייה וכלי נשק אחרים וכי הם שולטים בכל תעבורת היבשה בין קרים לאוקראינה היבשתית.
מימון רוסי של מיליציות ("קלטות גלזייב")
באוגוסט 2016 פרסם שירות הביטחון האוקראיני את המנה הראשונה של יירוטים טלפוניים משנת 2014 של סרגיי גלזייב (יועץ הנשיא הרוסי), קונסטנטין זטולין ואנשים אחרים שדנו במימון סמוי של פעילים פרו-רוסים במזרח אוקראינה, כיבוש מבני הממשל ופעולות אחרות שהביאו בבוא העת לפרוץ הסכסוך המזוין.
גלזייב סירב להכחיש את האותנטיות של היירוטים, ואילו זטולין אישר שהם אמיתיים אך "הוצאו מהקשרם".
קבוצות נוספות הוצגו כראיות במהלך הליכים פליליים נגד הנשיא לשעבר ינוקוביץ' בבית המשפט באובולון שבקייב בין 2017 לשנת 2018.
כבר בפברואר 2014 נתן גלזייב הנחיות ישירות למפלגות פרו-רוסיות שונות באוקראינה לעורר אי שקט ותסיסה בדונצק, חרקוב, זפוריז'יה ואודסה.
בשיחות נוספות שיורטו בפברואר ובמרץ 2014, גלזייב מציין כי "לחצי האי אין חשמל, מים או גז משלו" ופתרון "מהיר ויעיל" יהיה הרחבה צפונה.
על פי עיתונאים אוקראינים, הדבר מעיד על כך שהתוכניות להתערבות צבאית בדונבאס להקים מדינת בובות בשליטת רוסיה, נובורוסיה, כדי להבטיח אספקה לסיפוח חצי האי נדונו הרבה לפני שהסכסוך התחיל בפועל באפריל.
היו שהצביעו גם על הדמיון של שטח נובורוסיה המתוכנן לפרויקט הארצי הקודם של הרפובליקה האוטונומית הדרום-מזרח אוקראינה, שהוצע בקצרה בשנת 2004 על ידי פוליטיקאים פרו-רוסים באוקראינה.
ב-4 במרץ 2014 הציג השגריר הרוסי באו"ם ויטאלי צ'ורקין צילום מכתב עליו חתם ויקטור ינוקוביץ' ב-1 במרץ 2014 ובו נשיא רוסיה ולדימיר פוטין ישתמש בכוחות המזוינים הרוסיים כדי "להחזיר את שלטון החוק, שלום, סדר, יציבות והגנה על אוכלוסיית אוקראינה".
שני בתי הפרלמנט הרוסי הצביעו ב-1 במרץ לתת לנשיא פוטין את הזכות להשתמש בכוחות הרוסים בחצי האי קרים.
ב-24 ביוני ולדימיר פוטין ביקש מהפרלמנט הרוסי לבטל את ההחלטה על השימוש בכוחות הרוסים באוקראינה.
בסיסים רוסיים בחצי האי קרים
על פי האמנה המקורית על חלוקת צי הים השחור הסובייטי שנחתם בשנת 1997, הפדרציה הרוסית הורשתה להחזיק את בסיסיה הצבאיים בחצי האי קרים עד שנת 2017, ולאחר מכן היה עליה לפנות את כל יחידותיה הצבאיות, כולל צי הים השחור מחוץ ל וסבסטופול.
עם זאת, רוסיה מעולם לא תכננה להעביר את הצי לרוסיה.
בחוקת אוקראינה, אף שהיה בו איסור כללי להצבת בסיסים זרים על אדמת המדינה, היה במקור גם הוראת מעבר, שהתירה שימוש בבסיסים צבאיים קיימים בשטח אוקראינה לצורך התמקמות זמנית של יחידות צבאיות זרות.
זה איפשר לצבא הרוסי לשמור על בסיסו בחצי האי קרים כ"בסיס צבאי קיים".
ההוראה החוקתית בנושא "[בסיסים קיימים] קיימים" בוטלה בשנת 2019, אבל באותה תקופה רוסיה כבר סיפחה את קרים ופרשה מהאמנות הבסיסיות באופן חד צדדי.
האמנה על צי הים השחור התבססה גם על אמנת 1997 על ידידות, שיתוף פעולה ושותפות בין אוקראינה לפדרציה הרוסית והסכם 1993 בנושא סחר חופשי.
אמנת 1997 על ידידות, התבססה על חוזה משנת 1990 בין הרפובליקה הסובייטית האוקראינית לבין הרפובליקה הסובייטית הרוסית שהתבסס בתורו על הצהרות על ריבונות שתי הרפובליקות.
ב-22 בפברואר 2014, הנשיא פוטין החליט לספח את קרים.
הסיפוח נעשה במתווה של פעולה "היברידית" תוך ניצול אי-יציבות פוליטית באוקראינה מיד לאחר הדחתו של ויקטור יאנוקוביץ'.
בתחילה, כוחות לא מזוהים השתלטו על חצי האי כשרוסיה התמידה בהכחשת מעורבותה, ולאחר מכן, עריכת משאל עם בשאלת צירופו לרוסיה.
בסוף פברואר, כוחות מזוינים מיוחדים של רוסיה ובדלנים פרו-רוסיים החלו להתקדם לתוך קרים.
הם תפסו עמדות אסטרטגיות, בודדו את חצי האי קרים משאר אוקראינה והגבילו את התנועה בו.
במקביל הם השתלטו על מבני ממשלה מרכזיים, בסיסים צבאיים ומתקני תקשורת של אוקראינה.
בעקבות כך הרשויות המקומיות ושלטונות הרפובליקה של קרים החליטו לערוך בסוף מאי אותה שנה, משאל עם על "הצטרפות מחדש אל רוסיה", כשבהמשך מועד משאל עם הוקדם.
ב-17 במרץ 2014, בעקבות משאל עם שתוצאותיו הראו רוב של 95% מתושבי חצי האי קרים שרוצים להסתפח לפדרציה הרוסית, הכריז הפרלמנט של חצי האי קרים על עצמאות ומיד ביקש להסתפח לרוסיה.
הוחלט על שני שטחים בחצי-האי השייכים דה-פקטו לרוסיה: הרפובליקה של קרים והעיר סבסטופול שהפכה לעיר פדרלית והיוו תחילה חלק מן המחוז הפדרלי של קרים.
בהשתלטות רוסיה על חצי האי קרים הושגה שליטה במים הכלכליים של חצי האי בים השחור ובים אזוב, בהם יש רזרבות גדולות של נפט ושל גז טבעי.
הקהילה הבינלאומית, רובה ככולה, לא הכירה בסיפוחן של הרפובליקה של קרים וסבסטופול לרוסיה ודחתה את תוצאות משאל העם.
בהצבעה על החלטה 68/262 של העצרת הכללית של האו"ם, שתמכה בעמדה שחצי האי קרים וסבסטופול יישארו חלק מאוקראינה, 100 מדינות תמכו, 11 התנגדו, 58 נמנעו ו-24 נעדרו ממנה.
מאז 2014, רוסיה בנתה משמעותית את הנוכחות הצבאית והצי שלה בחצי האי קרים.
התקרית במצר קרץ פתחה הקו חזית חדש בים אזוב, עם השלכות פוטנציאליות של הפרעות לכלכלת אוקראינה.
בתחילת מרץ 2014, רוסיה המשיכה לבסס את אחיזתה בקרים והפעילה לחץ כלכלי על אוקראינה, במטרה לאלץ אותה לקבל את תנאיה לפתרון הסכסוך.
בפרט, ביטול הנחה על הגז הטבעי היוו אתגר עצום לכלכלת אוקראינה.
אוקראינה חזרה לנהל משא ומתן על הסכם הסחר מול האיחוד האירופי שהושה על ידי ינוקוביץ' בנובמבר 2013, ועם קרן המטבע הבין-לאומית כדי לגבש חבילת חילוץ שתיתן מענה למשבר הכלכלי של אוקראינה.
רוסיה הגבירה את נוכחותה הצבאית, באפריל נאט"ו פרסמה תמונות לוויין של הצטברות הצבא הרוסי בגבול המזרחי של אוקראינה אשר לערכתם מנה 40,000 חיילים.
עם זאת, רוסיה הכחישה כל כוונות נוספות בשטח אוקראינה.
במקביל מחאות פרו-רוסיות במזרח אוקראינה הסלימו לכדי עימות מזוין בין הכוחות הבדלניים של הרפובליקות העממיות של דונצק ולוהנסק והממשל האוקראיני שהחמירו לכדי מלחמת אזרחים באפריל.
בין 22 ל-25 באוגוסט 2014, דיווחים על ארטילריה רוסית, חיילים ומה שכונה על ידי רוסיה כ"שיירה הומניטרית" חצו את הגבול לשטח אוקראינה ללא אישור ממשלת אוקראינה.
העברות סחורה אלה התרחשו הן באזורים שהיו בשליטת כוחות פרו-רוסיים והן באזורים שלא היו בשליטתם, כמו החלק הדרום-מזרחי של מחוז דונייצק, ליד נובואזובסק.
אירועים אלה הגיעו בעקבות הפגזות על עמדות צבא אוקראינה מהצד הרוסי בגבול במהלך החודש שקדם לכך (יולי 2014).
ראש שירות הביטחון האוקראיני, ולנטין נליאוויצ'נקו, אפיין את אירועי 22 באוגוסט כ"פלישה ישירה על ידי רוסיה לאוקראינה" בעוד פקידים מערביים ואוקראינים אחרים תיארו את האירועים כ"פלישה שקטה" לאוקראינה מרוסיה.
רוסיה הכחישה נוכחות של "כוחות מזוינים סדירים" מטעם רוסיה על אדמת אוקראינה, ברם ממשלת רוסיה אישרה פעמים רבות נוכחות של "מומחים צבאיים", תוך שימוש בלשון נקייה לפיה רוסיה "נאלצה" לפרוס אותם כדי "להגן על האוכלוסייה הדוברת-רוסית".
כתוצאה מאירועי אוגוסט 2014, קבוצות המורדים של דונצק ולוהנסק הצליחו להשיב חלק גדול מהשטח שאיבדו במהלך המתקפה הצבאית שארגנה ממשלת אוקראינה.
אוקראינה, רוסיה, דונצק ולוהנסק חתמו על הסכם ליישום הפסקת אש, המכונה פרוטוקול מינסק, ב-5 בספטמבר 2014. אך עדיין הפרות הפסקת האש משני הצדדים הפכו לנפוצות.
בקו שהתגבש בין המורדים על הטריטוריה שבשליטת הממשלה במהלך הפסקת האש, השתלטו הבלדנים על שטחי אדמה, מה שהוביל לחוסר יציבות אזורית נוספת.
הפסקת האש התמוטטה לחלוטין בינואר 2015, עם לחימה כבדה שהתחדשה ברחבי אזור הסכסוך, כולל בנמל התעופה הבינלאומי דונצק ובעיירה דבאלצבה.
הצדדים הסכימו להפסקת אש חדשה, שנקראה פרוטוקול מינסק 2, ב-12 בפברואר 2015. אלא שמיד לאחר חתימת ההסכם, כוחות הבדלנים פתחו במתקפה על דבאלצבה ואילצו את הכוחות האוקראינים לסגת ממנו.
בחודשים שלאחר נפילת דבאלצבה, נמשכו התכתשויות קלות לאורך קו הפסקת האש, אך לא חלו שינויים טריטוריאליים.
מצב קיפאון זה הביא לכך שהמלחמה תוארה כ"סכסוך קפוא"; עדיין האזור היה נתון במצב מלחמה, עם עשרות חיילים ואזרחים שנהרגו מדי חודש, בשל חילופי אש שונים.
בשנת 2017 מת בממוצע חייל אוקראיני בקרב כל שלושה ימים, עם מספר הכוחות הרוסים והבדלניים שנשארו באזור מוערך בין 6,000 ל-40,000 חיילים.
בסוף 2017 הורשתה משלחת של הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה שהיוותה כ-30,000 איש להגיע לבקר בלבוש צבאי והוצבה בשני מחסומי גבול והורשתה לפקח על הגבול.
כאשר האיחוד האירופי ונציגים אוקראינים טענו כי קבוצת וגנר פועלת בשטחי אוקראינה על פי חוזה מטעם משרד ההגנה הרוסי וכי ייתכן שישנם לוחמים מהכוחות למבצעים מיוחדים של צבא רוסיה שמייעצים ומסייעים לבדלנים.
שלל ניסיונות להפסקת אש לא החזיקו מעמד זמן רב, כאשר הניסיון המוצלח ביותר להפסיק את הלחימה היה בשנת 2016, אז הפסקת האש נמשכה שישה שבועות ברציפות.
הפסקת האש האחרונה נכנסה לתוקפה ב-8 במרץ 2019, מה שהביא לירידה משמעותית של הלחימה בימים שלאחר מכן (לטענת שני הצדדים), אך זו התחדשה באפריל 2021 לאחר כשנתיים של שקט יחסי.
בסוף מרץ-תחילת אפריל 2021, הצבא הרוסי העביר כמויות גדולות של נשק וציוד ממערב ומרכז רוסיה, ועד סיביר, לחצי האי קרים ולמחוזות וורונז' ורוסטוב ברוסיה.
למחרת, רוסיה הצהירה כי היא שינעה את הכוחות לצורך תרגול שמטרתו לבחון את מוכנות הצבא הרוסי לנוכח תרגילי נאט"ו שנערכו באירופה בחודש מארס.
סוכנות הידיעות הממלכתית הרוסית TASS דיווחה כי חמישים גדודים שלה המורכבים מ-15,000 חיילים נאספו לתרגילים במחוז הצבאי הדרומי, הכולל את חצי האי קרים וגובל גם באזור הסכסוך של דונבאס.
עד 9 באפריל, ראש משמר הגבול האוקראיני העריך ש-85,000 חיילים רוסים כבר היו בקרים או בטווח של 40 ק"מ (25 מייל) מהגבול האוקראיני.
נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי שוחח עם הנשיא האמריקני ג'ו ביידן והפציר בחברות נאט"ו לזרז את בקשת החברות של אוקראינה.
דובר הקרמלין, דמיטרי פסקוב אמר כי תנועות הצבא הרוסי אינן מהוות איום, אך פקיד הממשל הרוסי דמיטרי קוזאק, הזהיר כי הכוחות הרוסיים יכולים לפעול כדי "להגן" על אזרחי רוסיה באוקראינה, וכל הסלמה של הסכסוך פירושה "תחילת הסוף של אוקראינה" – "לא ירייה ברגל, אלא בפנים".
בזמנו עבור חצי מיליון בני אדם ברפובליקה העממית של דונייצק וברפובליקה העממית של לוהנסק הונפקו דרכונים רוסיים מאז פרצו הקרבות ב-2014. רוסיה סירבה להשתתף כאשר אוקראינה ביקשה פגישה עם צרפת, גרמניה וארגון OSCE.
קנצלרית גרמניה אנגלה מרקל התקשרה לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין כדי לדרוש לבטל את עיבוי הכוחות הרוסיים בגבול עם אוקראינה.
דוברת הבית הלבן ג'ן פסקי הודיעה בתחילת אפריל 2021 כי הגעת חיילים רוסים לגבול אוקראינה היא הצטברות הכוחות הגדולה ביותר מאז 2014.
משרד החוץ הרוסי הצהיר כי הוא זימן את הממונה על אוקראינה, ואסיל פוקוטילו, ואמר לו שסוסוניוק נאלץ לעזוב את המדינה עד 22 באפריל.
משרד החוץ האוקראיני הצהיר אז בתגובה שסוסוניוק הוחזק במשך מספר שעות לפני ששוחרר ומחה על מעצרו של סוסוניוק ודחה את האשמותיה של רוסיה והוסיף כי המשרד יגרש "דיפלומט בכיר מהשגרירות הרוסית בקייב" בתגובה ל"פרובוקציה" תוך 72 שעות החל מ-19 באפריל.
ב-22 באפריל, שר ההגנה של רוסיה, סרגיי שויגו, הכריז על נסיגה בתרגיל עם חיילים שיחזרו לבסיס עד 1 במאי, אך השאיר ציוד באזור התרגיל לקראת התרגיל השנתי עם בלארוס בספטמבר 2021.
בספטמבר 2021 ערכה אוקראינה תרגילים צבאיים עם כוחות נאט"ו.
הקרמלין הזהיר כי נאט"ו מרחיבה את התשתית הצבאית באוקראינה וזה יחצה "קווים אדומים" עבור הנשיא הרוסי פוטין.
בנובמבר 2021 תיאר משרד ההגנה הרוסי את פריסת ספינות המלחמה האמריקאיות בים השחור כ"איום על הביטחון האזורי והיציבות האסטרטגית".
בצבא הרוסי הזהירו כי הם בוחנים מקרוב את מרחב המבצעים במקרה של ניסיונות מטעם קייב ליישב את הסכסוך בדרום מזרח המדינה בכוח.
ב-13 בנובמבר הודיע נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי שרוסיה קירבה שוב 100,000 חיילים באזור הגבול.
בתחילת נובמבר, דיווחים על עיבוי נוכחות צבאית רוסית הניעו את הממשל האמריקאי להזהיר את האיחוד האירופי כי רוסיה עשויה לתכנן פלישה אפשרית לאוקראינה.
דובר הקרמלין דמיטרי פסקוב הכחיש את הטענות לפיהן רוסיה נערכת לפלישה אפשרית לאוקראינה והאשים את אוקראינה ב"תכנון פעולות אגרסיביות נגד דונבאס." פסקוב דחק בנאט"ו להפסיק "לרכז אגרוף צבאי" ליד גבולות רוסיה ולהפסיק לחמש את אוקראינה בנשק מודרני.
ב-26 בנובמבר האשים הנשיא זלנסקי את רוסיה בתמיכה בתוכנית להפלת ממשלתו.
ב-30 בנובמבר הצהיר פוטין כי הרחבת הנוכחות של נאט"ו באוקראינה, במיוחד פריסת טילים ארוכי טווח המסוגלים לפגוע במוסקבה או מערכות הגנה מפני טילים דומות לאלו ברומניה ופולין, תהיה סוגיית "קו אדום" עבור הקרמלין.
לדבריו, מערכות הגנת טילים אלו עשויות לעבור שינוי למשגרי טילי שיוט ארוכי טווח התקפיים מדגם טומהוק.
לדברי פוטין, "אם תופיע מערכות תקיפה כלשהי בשטח אוקראינה, זמן הטיסה למוסקבה יהיה שבע עד 10 דקות, וחמש דקות במקרה של פריסת נשק על-קולי." מזכיר נאט"ו, הגנרל ינס סטולטנברג הצהיר כי "רק אוקראינה ו-30 בעלות ברית נאט"ו מחליטות מתי אוקראינה תצורף לנאט"ו.
לרוסיה אין וטו, לרוסיה אין שום זכות דיבור ולרוסיה אין זכות להקים תחום השפעה כדי לנסות לשלוט בשכנותיה."
בדצמבר 2021, הרשויות באוקראינה טענו כי רוסיה שולחת צלפים וטנקים לאזור וב-1 בדצמבר האשימה רוסיה את אוקראינה בהצבת מחצית מצבאה - סדר גודל של כ-125,000 חיילים - באזור דונבאס כדי לפתוח בעימות עם הבדלנים הפרו-רוסיים.
ב-3 בדצמבר, הנשיא פוטין מתח ביקורת על אוקראינה על השימוש ברחפן מדגם Bayraktar TB2 טורקי כנגד בדלנים פרו-רוסים בדונבאס ואמר שהצעד מפר את פרוטוקול מינסק.
ב-9 בדצמבר האשימה רוסיה את אוקראינה בהעברת ארטילריה כבדה לעבר קו החזית שבו נלחמים בדלנים עם כוחות אוקראינים.
ראש המטה הכללי הרוסי, ולרי גרסימוב, הצהיר כי משלוחי מסוקים, כלי טיס בלתי מאוישים ומטוסים של נאט"ו לאוקראינה דוחפים את הרשויות האוקראיניות לנקוט בצעדים חדים ומסוכנים.
כל פרובוקציה של שלטונות אוקראינה בדרך של יישוב כפוי של הבעיות בדונבאס ידוכא.
ב-31 בדצמבר 2021 נשיא רוסיה ונשיא ארצות הברית ניהלו שיחה טלפונית, כאשר פוטין הזהיר כי הטלת סנקציות אמריקאיות על רוסיה יהוו טעות קטלנית.
רוסיה המשיכה להגדיל את הכוחות סביב אוקראינה וקיימה תרגיל צבאי עם בלארוס.
בפברואר 2022, הכירה רוסיה בעצמאות הרפובליקות הבדלניות שהיו בחסותה: הרפובליקה העממית של דונצק והרפובליקה העממית של לוהנסק.
לאחר מכן, פתחה רוסיה במתקפה צבאית על אוקראינה.
נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי ניתק את יחסי אוקראינה–רוסיה.
הכנסייה האורתודוקסית של אוקראינה נוצרה והתפלגה מהכנסייה האורתודוקסית הרוסית.
בראיון לעיתון הצרפתי Libération באפריל 2021, אמר שר החוץ האוקראיני דמיטרו קולבה כי הכוחות הרוסיים מתאגדים בגבול הצפון-מזרחי עם אוקראינה ובחצי האי קרים, טען כי חלה הידרדרות ביחסים שבין אוקראינה לבין רוסיה, ושהמצב במזרח אוקראינה הוא החמור ביותר מאז התקרית במצר קרץ' בשנת 2018.
ב-28 בינואר 2022, נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי קרא למערב לא ליצור "בהלה" עקב פלישה רוסית פוטנציאלית, והוסיף כי הפלישה מסכנת את כלכלת אוקראינה.
זלנסקי אמר כי הוא לא רואה באופק הסלמה בקנה מידה גדול יותר מאשר ההסלמה שהייתה בתחילת שנת 2021 כאשר הצבא הרוסי החל להתאגד בגבול אוקראינה-רוסיה.
ב-2 בפברואר, הבית הלבן אמר שהוא יפסיק להגדיר את הפלישות הפוטנציאליות לאוקראינה כ-"איום מיידי", מכוון שההגדרה הזאת יצרה בהלה ותגובות לא רצויות בפוליטיקה האמריקאית.
ב-12 בפברואר 2022, אמר זלנסקי על אזהרות הבית הלבן על האיום המיידי של הפלישה הרוסית: "החבר הטוב ביותר של אויבינו הוא פאניקה בארצנו.
וכל המידע הזה רק גורם לבהלה ולא עוזר לנו".
דויד ארחמיה, ראש הפלג של מפלגת משרת העם במועצה העליונה, אמר שהאזהרות על פלישה רוסית אפשרית קרובה לאוקראינה "עולות למדינה 2 עד 3 מיליארד דולר מדי חודש."
ב-19 בפברואר 2022, בנאום בוועידת מינכן לביטחון של 2022, מתח וולודימיר זלנסקי ביקורת על ה-"הפייסנות" כלפי רוסיה וקרא למדינות המערב לעזור.
בעקבות הסלמה ומותם של שני חיילים אוקראינים ב-22 בפברואר 2022, זלנסקי אמר כי אוקראינה לא תגיב לפרובוקציות של הרוסים החמושים בדונבאס.
ב-22 בפברואר 2022, אמר זלנסקי כי ישקול את האפשרות לנתק את היחסים הדיפלומטיים של אוקראינה עם רוסיה.
הם נותקו בשל הפלישה הרוסית לאוקראינה.
הקרמלין הכחיש מספר פעמים כי יש לו תוכניות כלשהן לפלוש לאוקראינה.
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין טען כי הפחדים הם "זריעת בהלה".
סרגיי נארישקין, מנהל שירות ביון החוץ של רוסיה, ענה בשלילה על דיווחים על פלישה אפשרית לאוקראינה בטענה כי מדובר ב-"תעמולה זדונית של מחלקת המדינה האמריקנית".
ב-30 בנובמבר 2021, פוטין הצהיר כי הרחבת נוכחותם של נאט"ו באוקראינה, ובמיוחד מימוש הרעיון לפריסת טילים ארוכי טווח המסוגלים לפגוע בערים רוסיות או מערכות הגנה מפני טילים דומות לאלו ברומניה ופולין, תהיה "קו אדום" עבור רוסיה.
בינואר 2022, בתגובה לנאום בו ראש ממשלת הממלכה המאוחדת בוריס ג'ונסון אמר כי מדינות אירופה דנים בניתוק רוסיה ממערכת התשלומים הבינלאומית SWIFT, ניקולאי זורוליו, סגן יו"ר מועצת הפדרציה של רוסיה, הזהיר כי אירופה לא תקבל גז טבעי, נפט ומתכות מרוסיה במקרה ומהלך כזה יקרה.
עם זאת, מהלך כזה לא יכול להיות אפשרי, שכן הדבר ידרוש הסכמה של כל המדינות המשתתפות במערכת.
בסוף ינואר 2022, ניקולאי פטרושב, מזכיר מועצת הביטחון של רוסיה, אמר כי הדיווחים שרוסיה "מאיימת על אוקראינה" הם "מגוחכים לחלוטין" והוסיף: "אנחנו לא רוצים מלחמה.
אנחנו לא צריכים את זה בכלל." סגן שר החוץ של רוסיה, אלכסנדר גרושקו גינה את הצבתם של חיילי נאט"ו, ספינות מלחמה ומטוסי קרב במזרח אירופה, ואמר שהברית הצבאית "מוציאה דמוניזציה לרוסיה" כדי "להצדיק פעילות צבאית בצד המזרחי של [נאט"ו]".
רוסיה האשימה את אוקראינה באי מימוש הסכמי מינסק שהושגו ב-2015 במטרה להשכין שלום בדונבס.
רוסיה הביעה התנגדות להתקרבות אוקראינה למערב.
בנאומיו, פוטין ניסה לשכתב את ההיסטוריה באמצעות שימוש בעובדות מסוימות, בניית הקשרים כוחניים ואימפריאליסטיים והתעלמות מעובדות אחרות.
פוטין הגדיר את לנין כמקים אוקראינה למרות היא הוקמה לפניו.
פוטין התעלם מהזהות הלאומית האוקראינית ומזכות להגדרה עצמית.
זהות, תרבות ותנועה לאומית אוקראינית קדמו ללנין ושורשיהם היו מימי בוגדן חמלניצקי.
במהלך הסכסוך, מקורות רוסיים בכירים והתקשורת הממלכתית האשימו את אוקראינה ב"השמדת עם" בלי הוכחה לכך.
לאחר הפלישה הרוסית, מנהיג האופוזיציה הרוסי הכלוא, אלכסיי נבלני, טען שהפלישה של פוטין לאוקראינה נועדה להסיח את דעת הרוסים מבעיותיה הפנימיות של המדינה, הידרדרות הכלכלה שלה.
הסכסוך בפנג'שיר הוא סכסוך מזוין מתמשך בין הממשלה לשעבר של הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן – חזית ההתנגדות הלאומית של אפגניסטן וקבוצות בעלות בריתה, לבין ממשלת האמירות האסלאמית של אפגניסטן הנוכחית, שבשליטת הטליבאן.
ב-17 באוגוסט 2021, אמרוללה סאלח הכריז על עצמו כנשיא אפגניסטן והכריז על הקמת חזית ההתנגדות הלאומית של אפגניסטן.
ב-26 באוגוסט, הוכרזה הפסקת אש קצרה.
ב-1 בספטמבר, שיחות השלום התפוצצו והלחימה התחדשה כשהטליבאן תקף עמדות התנגדות.
החל מ-3 בספטמבר 2021, בנוסף לאופוזיציה בפנג'שיר, ישנם גם מחוזות במרכז אפגניסטן שעדיין מתנגדים לטליבאן, הנתמכים על ידי מיעוטים אתניים ודתיים.
ב-6 בספטמבר השתלט הטליבאן על רוב מחוז פאנג'שיר, כאשר לוחמי ההתנגדות נסוגו אל ההרים כדי להמשיך בלחימה בתוך המחוז.
עימותים בעמק חדלו באמצע ספטמבר, בעוד מנהיגי ההתנגדות אמרוללה סאלח ואחמד מסעוד ברחו לטג'יקיסטן השכנה.
לעמק פאנג'שיר הגנות טבעיות, ומוקף בהרי הינדו קוש,
לפיכך פאנג'שיר לא נפלה בידי הסובייטים במהלך מלחמת אפגניסטן בשנות השמונים וגם לא בידי הטליבאן במהלך מלחמת האזרחים של תחילת שנות התשעים.
בשנות המלחמה של 1996–2001, פנג'שיר הייתה מרכז הברית הצפונית תחת הנהגתו של אחמד שאה מסעוד שנהרג על ידי מחבל מתאבד בשנת 2001. זמן קצר לאחר מכן, פלישת ארצות הברית לאפגניסטן הביאה להפלת האמירות האסלאמית בהנהגת הטליבאן.
בסופו של דבר הוקמה הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן.
משפחתו של שאה מסעוד נותרו מכובדים מאוד בפנג'שיר בשני העשורים הבאים.
לרגש האנטי-טליבאן המסורתי של הפאנג'שירים יש ממד אתני: רוב אוכלוסיית עמק פאנג'שיר הם טג'יקים, בעוד שרוב מחבלי הטליבאן הם פשטונים.
עם זאת, ההבדלים האתניים הללו הפכו פחות בולטים במהלך מרד הטליבאן, כאשר הטליבאן החלו לגייס טג'יקים לשורותיהם.
בשנת 2021, הטליבאן השתלט על רוב אפגניסטן במתקפת בזק; מחוז פאנג'שיר היה האזור היחיד שהיה מסוגל להתנגד עד לסיום ההתקפה.
עם זאת, יכולתו של העמק לעמוד בהתקפות עתידיות של הטליבאן נפגעה בשל היעדר תמיכה חיצונית.
בשנות ה-80 וה-90, כוחותיו של פנג'שיר הצליחו לשמור על קווי אספקה פתוחים לטג'יקיסטן.
אלה לא היו נגישים בסכסוך הזה, מכיוון שהטליבאן כבש בהצלחה את רוב צפון אפגניסטן.
בלי קשר, הרפובליקה האסלאמית לשעבר של אפגניסטן המשיכה בתחילה להפעיל שליטה דה-פקטו על עמק פנג'שיר.
נאמנים לרפובליקה הישנה ברחו לפנג'שיר, בתקווה להפוך אותה למעוז אנטי-טליבאן.
הכרזותיהם של אמרוללה סאלח ואחמד מסעוד
ב-17 באוגוסט 2021, אמרוללה סאלח - תוך ציטוט של הוראות חוקת אפגניסטן - הכריז על עצמו כנשיא אפגניסטן מעמק פנג'שיר, ונשבע להמשיך בפעולות צבאיות נגד הטליבאן משם.
תביעתו לנשיאות אושרה על ידי אחמד מסעוד ושר ההגנה של הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן, בימילה חאן מוחמדי יחד עם שגרירות הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן בדושנבה.
ב-23 באוגוסט 2021, מסעוד יצר קשר עם מחוקקים אמריקאים ללא שם.
הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן ומיליציות אנטי-טליבאן
לפני נפילת קאבול, כוחות אחמד מסעוד החלו להעביר ציוד צבאי מאזורי הסביבה, כולל מסוקים וכלי רכב משוריינים, לתוך מחוז פנג'שיר.
שם, הצטרפו אליהם מפקדים וחיילים של הצבא הלאומי האפגני, כולל כוחות קומנדו, מוג'אהדין לשעבר ששירתו בעבר את אביו המנוח של אחמד מסעוד, אחמד שאה מסעוד, ופעילים אחרים נגד הטליבאן.
רובם התקבצו מחדש בתת-המחוז אנדרב של מחוז בגלאן לפני שעברו לפנג'שיר לאחר שברחו מקונדוז, בדאקשאן, תח'אר ובגלאן.
על פי הערכה רוסית, לכוחות האנטי-טליבאן הנבדלנים היו כ-7,000 חמושים נכון לאמצע אוגוסט 2021. הערכות אחרות מציבות את המספר הנמוך ביותר ל-2,000, אם כי סאלח עצמו טוען ל-10,000 איש תחת נשק.
עד 22 באוגוסט 2021, טען אחמד מסעוד כי אסף בעמק כ-9,000 לוחמים ולפחות "קומץ כלי רכב משוריינים".
ישנם הבדלים בין הכוחות הנאמנים לסאלח לאלו הנאמנים לאחמד מסעוד, שכן הראשון הוא אנטי-טליבאן ואנטי-פקיסטני ביותר, בעוד שהאחרון שמר על יחסים טובים עם פקיסטן שתמכה בטליבאן.
כתוצאה מכך, מסעוד היה מוכן יותר לנהל משא ומתן עם הטליבאן.
עד 22 באוגוסט אישרה ההתנגדות גם כמה מיליציות מקומיות החלו להילחם בטליבאן בכוחות עצמן, ללא תלות בכוחות המורדים בפנג'שיר.
לדברי יאסין זיא, לשעבר רמטכ"ל צבא אפגניסטן, ההתנגדות כבר הבטיחה גישה לחמישה מסוקים ששימשו בעבר את הצבא האפגני.
ב-23 באוגוסט, דווח כי טילי גראד נרכשו על ידי צבא המורדים כחלק מהארסנל שלה.
הערכה של המרכז ללוחמה בטרור באקדמיה הצבאית של ארצות הברית שנעשתה לפני נפילת קאבול העריכה את כוחו של הטליבאן, בכל אפגניסטן, בכ-60,000 צוות חמושים הנתמכים על ידי עד 200,000 לוחמים לא סדירים.
עקב הכניעה המהירה של הצבא הלאומי האפגני, הטליבאן רכש מאז חומר רב מתוצרת ארצות הברית, כולל כלי רכב משוריינים ומטוסי קרב.
לטליבאן נותרה תנועה המורכבת מתת-קבוצות רבות ושונות שמטרותיהן, האסטרטגיות, האמונות והנאמנויות שלהן משתנות.
הקמת חזית ההתנגדות של אפגניסטן בפנג'שיר והמרידות הראשונות נגד הטליבאן
בסביבות ה-17 באוגוסט 2021, שרידי הצבא הלאומי האפגני החלו להסתובב בעמק פנג'שיר על פי דרישתו של מסעוד, יחד עם אזרחים מקומיים שהגיבו לקריאות ההתגייסות שלו.
באותה עת, עמק פאנג'שיר היה - על פי משקיף אחד - "במצור מכל עבר" אך לא עבר התקפה ישירה.
ב-18 באוגוסט גדל מספר האשפוזים בגין פציעות מלחמה במרכז הניתוחים החירום לנפגעי מלחמה בתת-המחוז ענבה בפנג'שיר.
עד 22 באוגוסט, כוחותיו של אחמד מסעוד היו ממוקדים בעיקר בהגנה על פנג'שיר וכן באימונים.
ב-17 באוגוסט נוסה סיום משא ומתן למבוי הסתום הפוליטי, כאשר סאלח קרא ל"הסכם שלום" עם הטליבאן.
ב-18 באוגוסט הועלתה האפשרות לכלול את הטליבאן בממשלת קואליציה על ידי דיפלומט אפגני בכיר כאמצעי לסיום הקיפאון.
ב-18 באוגוסט דיווחו מקורות מקומיים ממחוז פרוואן כי כוחותיו של סאלח כבשו את בירת המחוז צ'אריכאר מלוחמי הטליבאן שהוצבו באבאזו בנוסף, ישנם דיווחים על קרבות יריות המתרחשים ליד מעבר סאלאנג שבגבול אפגניסטן–פקיסטן.
למחרת, פורסמו סרטונים שהציגו לוחמים מקומיים עם דגלי הברית הצפונית הישנה, האנטי-טליבאנית, צועדים ברחובות צ'אריכאר.
ב-20 באוגוסט, על פי הדיווחים, לוחמים נגד הטליבאן כבשו מחדש את תתי-המחוזות אנדרב, פולי-היסאר ודי-סלאח במחוז בגלאן, כשהטליבאן טוען ש-15 מחייליו נהרגו, בעוד שמקורות אחרים דיווחו כי עד 60 לוחמי טליבאן נהרגו או נפצעו, ו-24 חיילים נוספים נפלו בשבי.
על פי הדיווחים, שלושת תתי-המחוזות חוו מרד, בראשות מפקד משטרה מקומי, לאחר שהטליבאן ביצע חיפושים אלימים מבית לבית.
ביסמילה ח'אן מוחמדי, לשעבר שר ההגנה האפגני, הכריז בפלטפורמת הטוויטר על הצלחתו המבצעית של הצבא האפגני הלאומי לכבוש מחדש את שלושת תתי-המחוזות.
דיווחים אורקוליים על האירועים הופצו ברשתות החברתיות ודווחו על ידי "Pajhwok Afghan News".
באותו יום, דווח כי כוחות הטליבאן, בראשות עבדול חמיד דדגר, כבשו מחדש את אנדרב, למרות שהטליבאן טרם הגיב על כך.
ב-21 באוגוסט דווח כי נציגי הטליבאן נפגשו עם עבדאללה עבדאללה וחאמיד כרזאי, מנהיגי אפגניסטן הקודמים, כדי "לדון במצב הנוכחי ובדרכים לספק ביטחון לאפגנים".
מקור בהנהגת המרד בפנג'שיר אישר בעקבות כך את מעורבותם בפעולות במחוז בגלאן, והצהיר כי הם מתכננים להשתלט על כביש מהיר צפוני שיכול לאפשר להם להתחבר עם טג'יקיסטן ואוזבקיסטן.
חשבונות הטליבאן ברשתות החברתיות כינו את מתקפת הנגד "בגידה" בחנינה שהטליבאן הציע.
ב-22 באוגוסט 2021 דווח כי לוחמי הטליבאן נשלחו לאזור קשנבאד באנדרב במטרה לחטוף את ילדי הכוחות המורדים.
ב-22 באוגוסט, על פי הדיווחים, שגרירות רוסיה באפגניסטן התבקשה על ידי נציג טליבאן לפנות למנהיגי המרד בפנג'שיר בתקווה לתווך בינם לטליבאן.
בינתיים, דובר ההתנגדות עלי מייסם נזרי הודיע לסוכנות הידיעות הצרפתית כי ארגונו של אחמד מסעוד תעדיף פתרון בדרכי שלום של הסכסוך, בתנאי שממשלת הטליבאן העתידית תטמיע מערכת של "ביזור" ו"שוויון זכויות" ברחבי המדינה.
ב-23 באוגוסט, אמר דובר הטליבאן, זביהוללה מוג'אהיד, כי למרות שלוחמי הטליבאן נשלחים לפנג'שיר, הטליבאן מוכנים לחפש אמצעי שלום כדי לסיים את הסכסוך.
במקביל, הטליבאן הציב לכוחות האופוזיציה אולטימטום של ארבע שעות להיכנע.
בהצהרה לאל-ערביה, מסעוד דחה את האולטימטום.
בתגובה הודיע הטליבאן ש"מאות" מכוחותיו נשלחו לעמק פאנג'שיר.
ב-23 באוגוסט דווח כי השיחות בין נציגי הטליבאן ומנהיגי פאנג'שיר התפוצצו.
עלי מייסם נזרי, דובר ההתנגדות, אמר כי הטליבאן הגיש דרישות למסעוד לא לקבל בחירות עם ממשלה ריכוזית, שאותן מסעוד דחה מכיוון שהוא רצה שממשלה עתידית תהיה מבוזרת, תוך כבוד לאוטונומיה אזרחית וזכויות אדם.
דובר לא מזוהה של הטליבאן הכריז בהצהרה כי "מאות מוג'אהדין של האמירות האסלאמית הולכים לכיוון מחוז פנג'שיר כדי לשלוט בה, לאחר שפקידי מדינה מקומיים סירבו למסור אותה בדרכי שלום".
דווח כי ב-23 באוגוסט הוטל על מפקד הטליבאן קרי פאשיהודין להוביל פעולות התקפיות בפנג'שיר.
הטליבאן דיווח כי כמה מלוחמיו נהרגו ואחרים נפצעו במארבים בג'בל סירג'.
ב-23 באוגוסט, הטליבאן טען כי כבש מחדש את כל 3 תת-המחוזות בבגלאן שנפלו בידי כוחות ההתנגדות לפני שבוע: מחוז דיח סלאח, פול-א - היסאר ואנדרב.
דווח כי מפקד כוחות הטליבאן שהוצבו באנדרב נהרג בקרבות.
ב-24 באוגוסט, על פי הדיווחים לוחמי ההתנגדות בפנג'שיר השתלטו מחדש על מחוזות אנדרב ודי סלאח, בעוד שפולי היסאר נותרה בשליטת הטליבאן.
סאלח הזהיר בפומבי באמצעות טוויטר כי לוחמי הטליבאן באנדרב חוסמים סיוע הומניטרי לאזרחים המנסים להימלט מהלחימה וכינה זאת "אסון הומניטרי".
למחרת, טענו כוחותיו של מסעוד כי ארבו לשיירת טליבאן באנדרב, הרסו גשר קריטי והסבו אבדות כבדות לאיסלאמיסטים.
ב-24 באוגוסט דיווח מייג'ור ווזיר אכבר, לוחם קומנדו אפגני לשעבר שהצטרף ללוחמי ההתנגדות המבוססים על פנג'שיר, על ניסיון מצד הטליבאן לפלוש למעבר אנג'ומאן דרך מחוז בדח'שאן, פלישה הנהדפה עם אבדות כבדות של הטליבאן.
ב-26 באוגוסט 2021, הוכרזה הפסקת אש בלחימה והטליבאן וההתנגדות נכנסו למשא ומתן.
דובר הטליבאן, זביהוללה מוג'אהיד, אמר כי הוא "בטוח ב-80% בפתרון ללא מלחמה בעמק פנג'שיר".
ב-29 באוגוסט, נציגי פנג'שיר הצהירו כי אין לוחמי טליבאן שניסו להיכנס לפנג'שיר, והפריכו מידע מאנאמוללה סמנגני, חבר בוועדת התרבות של הטליבאן.
ב-1 בספטמבר דווח כי שיחות השלום נכשלו.
ב-26 באוגוסט, לפי סרטון שפרסם "Global "Defense Corp, פרצו קרבות קשים בין לוחמים נגד הטליבאן בעמק פנג'שיר והטליבאן דווח כי יותר מ-200 לוחמי טליבאן גורשו מעמק פנג'שיר, וחלקם נתפסו על ידי כוחות המורדים.
חזית ההתנגדות הלאומית של אפגניסטן (NRF) הצליחה לכבוש את מחוזות פול-א-הסר, דה-סלאח ובאנו.
ב-28 באוגוסט, לוחמי המורדים התקיפו את כוחות הטליבאן בסמנגאן, כאפיסא ובחוסט ווה פרנג (תת-מחוז במחוז בגלאן) בתגובה להאשמות על הפרות של הפסקת אש שהתבצעו על ידי לוחמי הטליבאן באזור.
ב-29 באוגוסט, שירותי האינטרנט והטלקומוניקציה ברחבי מחוז פנג'שיר נסגרו בהוראת הטליבאן.
ב-30 באוגוסט ארבו לוחמי המורדים ללוחמי הטליבאן שניסו לפרוץ לפנג'שיר מאנדרב.
מתקפת טליבאן ומרידות במרכז אפגניסטן
ב-31 באוגוסט 2021, לוחמי הטליבאן החלו במתקפה נגד חזית ההתנגדות הלאומית במחוזות בגלאן, פאנג'שיר ופרוואן.
מקורות אנטי-טליבאן טענו שהמתקפה כללה חיילי אל-קאעידה, הצהרה מגובה בסרטונים שבהם נשמעו לוחמים פרו-טליבאן מדברים בשפות שאינן ילידיות או לא שכיחות מקומיות כמו ערבית.
מקורות דיווחו כי המתקפה החלה כאשר לוחמי הטליבאן נראו נכנסים לנהר גולבהאר בעמק פנג'שיר וחסמו את הכביש הראשי באמצעות מכולה.
כוחות הטליבאן השתלטו מחדש על מחוז דיח סאלח בבגלאן, ואפשרו להם לתקוף ישירות את עמק פנג'שיר.
תקיפה ראשונית של הטליבאן דרך מעבר חוואקחיבור בין מחוזות בגלאן למרכז פאנג'שיר נכשל.
דובר ה-NRF, פאחים דאשתי, אמר כי התקיפה נעשתה ככל הנראה כדי לבחון את ההגנות של האזור.
חיילי הטליבאן החלו לתקוף גם את דרום פנג'שיר מגולבהאר, וכתוצאה מכך פרצו קרבות קשים.
למרות היותו עדיפה מספרית על המגינים, הטליבאן לא הצליח לפרוץ.
פליט שהתראיין מאוחר יותר לאל-ג'זירה הצהיר כי הטליבאן חסם כבישים מחוץ לפנג'שיר באמצעות מכולות שילוח במהלך המתקפה שלהם, והשבתת חיבורי האינטרנט ושירותי הטלפון הניידים הותירה את התושבים ללא יכולת ללמוד מה קורה במקומות אחרים.
ב-1 בספטמבר, יממה לאחר דיווח על עימותים בנקודות הכניסה לעמק, הצהיר מולה אמיר חאן מוטאקי, ראש הוועדה להכוונה ועידוד של הטליבאן, בהודעת אודיו בטוויטר לתושבי פנג'שיר כי הם מנסים לפתוח במשא ומתן.
הוא הטיל את האשמה על הנהגת ההתנגדות בפנג'שיר, ואמר שיש עדיין כמה אנשים בעמק ש"לא רוצים שהבעיות ייפתרו בדרכי שלום".
הוא המשיך ואמר שהטליבאן בחר יליד המחוז כמושל הרצוי שלהם.
למרות סגירת האינטרנט של הטליבאן של פנג'שיר, פחים דשתי, דובר ההתנגדות בפנג'שיר הצליח לנהל ראיון ל-BBC, שבו הצהיר כי המשא ומתן נכשל בגלל הבדל מהותי בין המטרות בין שני הצדדים.
לדבריו, להתנגדות בפנג'שיר הייתה כוונה להוציא התחייבויות וערבויות להגנה על חירויות וזכויות אדם ופוליטיות של מיעוטים אתניים ודתיים וכן של נשים, אך מטרת הטליבאן במשא ומתן לא הייתה לנהל משא ומתן על ערבויות כאלה, אלא לנהל משא ומתן על היקף השתתפותה של המורדים בפנג'שיר בממשלה בראשות הטליבאן שתספק את ההתנגדות.
ב-2 בספטמבר, מקורות בפאנג'שיר טענו כי 13 לוחמי טליבאן נהרגו במארב בתת-המחוז צ'יקרינוב.
למרות שהמתקפה נעצרה בשלב זה, דובר הטליבאן אמר שהעמק מוקף בכל ארבעת הכיוונים וכי "ניצחון של התנגדות פאנג'שיר יהיה בלתי אפשרי", וכמו כן טען להישגים טריטוריאליים של הטליבאן.
בינתיים, הטליבאן טען שכבש את תת-המחוז שוטול בפנג'שיר, אך לא סיפק הוכחה מוצקה לטענה זו.
אנליסטים קבעו שהטליבאן התקדם כנראה לזמן קצר לפני שנדחק שוב לאחור.
לפי הדיווחים, התקפה קלה של הטליבאן על מעבר אנג'ומאן בצפון פאנג'שיר נהדפה בקלות על ידי לוחמי קומנדו מורדים.
בנוסף, כוחות מקומיים נגד הטליבאן מאנדראב טענו כי השתלטו מחדש על מעבר חוואק המכריע.
בינתיים פרצו מרידות במחוז מיידאן ורדכ במחוז דאיכונדי, שהם ביתם של בני זארה רבים, קבוצה אתנית שהופלה בעבר לרעה על ידי הטליבאן.
הטליבאן החלו לפנות לקהילת הזארה בחודשים שקדמו להשתלטותם של אפגניסטן, והבטיחו לכבד את זכויותיהם ומסורותיהם.
בהתאם לכך, המצב במיידאן ורדכ ודאיכונדי הסתבך, שכן מנהיגי מיליציות מקומיות סייעו לטליבאן למרות אי הסכמתה של חלק גדול מהאוכלוסייה.
ברובע חאדיר בדאיקונדי, פרץ מרד כאשר מפקד הזארה התומך בטליבאן, מוחמד עלי סדקאת, קיבל הוראה לפרק את המקומיים מנשקם, כאשר חלקם חששו כי הפירוק לא תועד כראוי ויחשוף את המקומיים להתנכלויות מצד הטליבאן.
כתוצאה מכך פרצו קרבות בין הטליבאן, הזארות הפרו-רפובליקות והזארות הפרו-טליבאן.
מיליציות מקומיות החלו לארוב לכוחות הטליבאן.
ב-3 בספטמבר, הטליבאן טען כי כבש את עמק פנג'שיר, אולם טענות אלו תוארו כשקרים ותעמולה על ידי מנהיגי ההתנגדות המקומיים כגון אחמד סאלח וכן צופים בינלאומיים.
דובר NRF הצהיר כי המצב "קשה", אך גם כי דחיפה של הטליבאן לעמק הביאה לכתור של כמה מאות לוחמי טליבאן.
עד למחרת, אושר כי קרבות קשים עדיין נמשכים בעמק, כאשר על פי הדיווחים מחוז פרוואן נותר בשליטת המורדים.
ארגון סיוע רפואי איטלקי הפועל באזור אישר כי הטליבאן התקדם עד העיר ענבה; הטליבאן טען כי תפס את תת-המחוזות חנג' ואונבה.
ה-NRF הכחיש זאת בטענה שהם הצליחו לכתר עוד יותר חיילי טליבאן, המונים כעת אלפים, במעבר חוואק ובדשטה רוואק.
ב-5 בספטמבר, שני הצדדים השיגו כמה הצלחות: ה-NRF הצליח לאלץ מאות לוחמי טליבאן מוקפים להיכנע בעמק, כאשר ה-NRF טען כי לכד עד 1,500 לוחמים.
עיתונאים מקומיים אישרו כי הטליבאן כבש את כל מחוז פרוואן, בעוד דובר ה-NRF, פאחים דאשתי, נהרג בקרב.
הטליבאן גם טען כי התקדם לבירת פאנג'שיר באזארכ.
כתב של ה"הטיימס" שליווה את הטליבאן העיד כי נראה שחלק גדול מהעמק נמצא בשליטה איסלאמיסטית בשלב זה, למרות שקבוצות של לוחמי NRF המשיכו לפגוע בטליסאן מאחורי קווי החזית.
מסעוד הגיב להתקדמות הטליבאן והכריז בפייסבוק שהוא תומך בהצעות של מנהיגים דתיים מקומיים לנהל משא ומתן על פתרון הסכסוך בדרכי שלום.
העיתונאי והמומחה האזורי הפקיסטני אחמד ראשיד טען כי הטליבאן הביעו בבירור כי הם לא "יסבלו את מה ש[מסעוד] מבקש, שהוא אזור חצי אוטונומי בעמק פנג'שיר".
הנהגת הטליבאן אכן דחתה את הצעת המשא ומתן של מסעוד, והצהירה כי היא תקבל רק את כניעת ה-NRF.
מצור על המעצרים האחרונים של עמק פאנג'שיר והגברת הפעילות הגולה
ב-6 בספטמבר, לאחר קרבות קשים שהביאו לאובדות גבוהות משני הצדדים, כבש הטליבאן את משרד המושל בבזארק, ותבע שליטה על כל עמק פנג'שיר.
על פי הדיווחים, חיילי ה-NRF הנותרים נסוגו אל ההרים, כאשר הטליבאן קבע שרבים נמלטו מהאזור.
פקיד NRF טען אז שמסעוד נמצא במקום בטוח, בעוד סאלח נמלט לטג'יקיסטן.
עלי נזרי, ראש מחלקת החוץ של קבוצת ההתנגדות, אמר כי אחמד מסעוד עדיין נוכח באפגניסטן.
ה-NRF הכחיש את הטענות כי הטליבאן כבש את עמק פנג'שיר, בטענה שלוחמי התנגדות עדיין נכחו בעמדות אסטרטגיות בעמק, והמשיכו במאבקם.
עד 7 בספטמבר, אזרחים רבים מעמק פנג'שיר נמלטו אל ההרים כדי להימלט מהטליבאן, בעוד מסעוד השמיע הצהרות מתריסות וקרא להתקוממות רחבת היקף, כלל-ארצית.
גם תושבי פנג'שיר היו מאוימים ברעב, שכן האספקה המקומית נותרה מנותקת.
על פי הדיווחים, חיילי ה-NRF הנותרים עדיין התנגדו לטליבאן באזורים מסוימים.
ה-NRF גם טען שהטליבאן החל לטבוח באזרחים מקומיים.
נכון ל-9 בספטמבר, עדויות מודיעין ממקורות גלויים שנותחו על ידי חוקרי "Bellingcat" מראות שהטליבאן ממשיך להתקדם ולשלוט בשטח של לפחות 60 ק"מ לתוך העמק.
הטליבאן הציב את העמק במצור, ולא אפשר לעיתונאים או לסחורות להיכנס, כך שקשה לשער את מידת השליטה שלהם.
תושבי פנג'שיר שהצליחו להגיע לקאבול הזהירו כי האספקה במחוז אוזלת עקב החסימה.
דובר ה-NRF, עלי נזרי, טען שהטליבאן לא כבש את כל פנג'שיר, אלא רק את הכביש הראשי, מה שאפשר להם לכבוש גם את באזארק הסמוכה.
הוא קבע כי כוחות ההתנגדות ביצעו נסיגה טקטית מהכביש הראשי, תוך שמירה על 60–65% מתתי העמקים והעמדות האסטרטגיות בשליטתם.
מוחמד זאהיר אג'באר, שגריר הרפובליקה האסלאמית של אפגניסטן בטג'יקיסטן, הצהיר בינתיים שמסעוד וסאלח עדיין באפגניסטן, אך אינם מתקשרים מסיבות ביטחוניות ולא נמלטו לטג'יקיסטן, בניגוד לדיווחים קודמים.
עד 10 בספטמבר, הטליבאן תפס את בית המגורים שבו הסתתר סאלח קודם לכן ושדר את הסרטון האחרון שלו בטענה שהוא עדיין בפנג'שיר, עם תמונות של לוחם טליבאן מצטלם באותו מקום שבו סאלח הקליט את הסרטון, שפורסמו ברשתות החברתיות.
דווח על הפסקת אש של שלושה ימים בתוקף, אם כי לא אושרה על ידי אף צד.
מנהיג מפלגת הקונגרס הלאומי, עבדול לטיף פדרם, אמר בינתיים ל-"TOLO News" שכוחות NRF נכחו בכל הרי פנג'שיר.
מפקד ה-NRF, סאלח ריגיסטאני, נשבע שכוחותיהם ימשיכו להילחם, והוסיף כי המחוז מתמודד עם מחסור במזון ובאספקת תרופות.
עם זאת, חבר ועדת התרבות של הטליבאן, אנאמוללה סאמנגאני, טען של-NRF אין "נוכחות ציבורית" בפנג'שיר והם מסתתרים במערות ובעמקים, כשהשיחות על כניעתם נמשכות.
תושבים התלוננו בינתיים כי הכבישים בפנג'שיר נחסמו, בזמן שהחשמל והטלקומוניקציה נסגרו.
זקן שבט הצהיר בינתיים ב-10 בספטמבר כי הטליבאן חוסם אספקת מזון ומבצע הוצאות להורג ללא משפט של אזרחים, והוסיף כי על פי הדיווחים שמונה אזרחים נהרגו על ידם ב-7 בספטמבר.
אחמד מסעוד גם האשים את הטליבאן בהרג אזרחים והצהיר כי ה-NRF עדיין שולט ב"אזורים מרכזיים" בפאנג'שיר.
בנו של סאלח, שורש, הצהיר ב-11 בספטמבר כי אחיו של אביו רוחוללה עזיזי, שנלחם למען ההתנגדות, הוצא להורג לצד נהגו ב-9 בספטמבר על ידי הטליבאן, לאחר שנעצר במחסום בכפר חאנז בפנג'שיר.
כמו כן, ב-11 בספטמבר, כתבי סוכנות הידיעות "תסנים" האיראנית הורשו להיכנס לפאנג'שיר.
הם נפגשו עם קבוצה של לוחמי היחידה האדומה מטעם הטליבאן שטענו שכל פנג'שיר נכבשה וייתכן שכוחות ההתנגדות תפסו מחסה באזורים הרריים סמוכים.
עוד טענו כי המצב רגוע למרות פקיעת הפסקת האש המדווחת.
אזרחים רבים נראו בורחים מהאזור מחשש לחידוש העימותים.
כתבים גם ראיינו תומך NRF שהאשים את הטליבאן בכך שלא הקים ממשלה מכילה.
הוא גם טען שחיל האוויר הפקיסטני עזר לטליבאן.
דו"ח תחקיר שפרסם ה-BBC ב-13 בספטמבר מצא שהטליבאן הוציא להורג לפחות 20 אזרחים בפנג'שיר מאז שנכנסו לעמק.
דובר הטליבאן, זביולה מוג'אהיד, הכחיש בינתיים שהקבוצה ביצעה כל הפרת זכויות אדם במחוז.
כתבים של סוכנות הידיעות הצרפתית שהוכנסו לפנג'שיר ב-15 בספטמבר מצאו כפרים רבים בשלושת המחוזות שבהם ביקרו כמעט ריקים.
תושבים שהתראיינו על ידם האשימו את הטליבאן בהוצאה להורג של 19 אזרחים בין הכפר ח'נג' לבאזארק, ובמניעת בריחה של אזרחים מהמחוז על מנת להשתמש בהם כמגן אנושי מפני התקפות של לוחמי התנגדות.
רופא בפנג'שיר סיפר בינתיים לכתב אל ג'זירה כי כל בתי החולים במחוז נסגרו או פעלו באספקה מוגבלת, למעט בית חולים חירום בניהול איטלקי.
עיתונאים של ה"ניו יורק טיימס" נכנסו לפנג'שיר ב-13 בספטמבר דיווחו כי הקרבות פסקו ברובם, מכיוון שהטליבאן שלט בחלק גדול מהעמק וה-NRF היה ככל הנראה מוגבל לאזורי ההרים שכמעט בלתי נגישים.
כמה כוחות מקומיים גם עזבו את ה-NRF מבלי להיכנע לטליבאן, במקום זאת פעלו כקבוצות הגנה עצמית אוטונומיות ששולטות בחלקים מהעמק.
בסוף ספטמבר אישר פקיד המודיעין האמריקני, יועץ משרד ההגנה האמריקני ושני פקידי ממשל אפגניים לשעבר שמסעוד וסאלח נמלטו לטג'יקיסטן זמן קצר לאחר שהטליבאן השתלט על רוב העמק.
מסעוד הועבר לבית בטוח בדושנבה וסאלח למקום סמוך.
מומחים אזוריים טענו כי הדיווחים על הגלות של הנהגת ה-NRF היו אמינים.
מסעוד, סאלח ואחרים ניסו לארגן התנגדות נוספת נגד הטליבאן מטג'יקיסטן.
עם זאת, חוקרים העריכו שסיכויי העתיד שלהם גרועים, שכן טג'יקיסטן תמכה בהם אך כנראה לא הייתה מוכנה להסתכן בלחימה חוצת גבולות, בעוד שהטליבאן הצליח לזכות בתמיכה בינלאומית רבה, וביצר את עמדתם.
למרות הדיווחים הללו, ה-NRF המשיך לטעון שמנהיגיו עדיין נמצאים בפנג'שיר, ושההתקוממות נמשכת.
לאחר מכן, אופיינה ההתנגדות בהתקפות על עמדות הטליבאן.
הם לא שלטו בכפרים או בכבישים המהירים, מה שהפך את המאבק לקשה הרבה יותר מבחינת שרשראות האספקה הדרושות ללחימה.
נכון ל-23 באוגוסט 2021, לא הייתה תמיכה ציבורית בהתנגדות מצד הקהילה הבינלאומית.
בתחילת הסכסוך, ארצות הברית ובעלות בריתה התמקדו בפינוי אזרחיהן מקאבול, מה שהצריך שיתוף הפעולה של הטליבאן.
ב"וושינגטון פוסט" המבקש תמיכה מערבית מעיד על האדישות מצד ארצות הברית.
ב-21 באוגוסט הכריז הרמטכ"ל ההודי לשעבר, שנקר רויצ'ודורי, שממשלת הודו חייבת לפנות לכוחות התנגדות בפנג'שיר לצד פלגים של הטליבאן שעשויים להיות ידידותיים להודו.
הסנאטורים האמריקנים לינדזי גרהאם ומייקל וולץ דוגלים במתן תמיכה ב-NRF כדי שיוכלו להחזיק מעמד נגד הטליבאן לאחר שכבשו את קאבול.
ב-27 באוגוסט, טג'יקים מהעיר קולוב, טג'יקיסטן, התנדבו להתכונן להילחם נגד הטליבאן, למרות אזהרות של גורמים טג'יקים כי זה יכול להיחשב כבלתי חוקי.
בראיון ב-2 בספטמבר אמרה אריקה סימפסון, נשיאת איגוד חקר השלום הקנדי, כי זה עלול להיות מסוכן עבור מדינה לתמוך פומבית בהתנגדות מתוך אפגניסטן והציעה שעדיף לתמוך בקבוצות התנגדות אנטי-טליבאן שבסיסן בחו"ל.
ב-6 בספטמבר, דובר משרד החוץ של איראן, סעיד חטיבזאדה, גינה בחריפות את מתקפת הטליבאן על עמק פנג'שיר.
ב-10 בספטמבר, כביש בשם סמטת פנג'שיר בטהראן קיבל רשמית את שמו ואושר על ידי מועצת העיר טהראן.
בצעד שנועד לדחוף את ההכללה בקאבול, 20 חברי הפרלמנט האירופי הגישו בקשה להזמין את מנהיג NRF אחמד מסעוד לנאום במועצה האירופית ובפרלמנט האירופי, בדיוק כפי שעשה אביו 20 שנה קודם לכן.
לאחר מותו של פחים דשתי, עיתונאי באיגוד העיתונאים הלאומי באפגניסטן ודובר חזית ההתנגדות הלאומית, פקידים מה-NRF האשימו את פקיסטן בסיוע לטליבאן והצהירו כי דשתי מת בתקיפת מזל"ט שבוצעה על ידי חיל האוויר של פקיסטן.
הנציג הפרלמנטרי לשעבר של מחוז סמנגאן, זיה אריאנג'אד חזר על הטענה בפני עיתון "Aamaj News" האיראני, וקבע כי פקיסטן מסייעת לטליבאן בפנג'שיר עם תקיפות מזל"טים ושיגור פצצות.
לפי אנליסט ההגנה באבאק טאגוואי, פקיסטן השתמשה במל"טים CH-4 לסייע לטליבאן בפאנג'שיר.
פאיז חאמיד, ראש המודיעין הבין-שירותי, סוכנות הביון הצבאית של פקיסטן, ביקר בקאבול לפני מותו של דאשתי, כדי לסייע לטליבאן בארגון מחדש של הצבא האפגני על פי גורם פקיסטני בכיר.
טאג'ודן סורוש, כתב איראן אינטרנשיונל, הצהיר כי קמאלודין נזאמי, מושל פנג'שיר, אמר לו שבכמה הזדמנויות נעשה שימוש ברחפנים כדי למקד את ההתנגדות.
פוקס ניוז דיווחה כי מקור פיקוד מרכז של ארצות הברית זיהה כוחות מיוחדים פקיסטניים מלווים בתקיפות מל"טים מסייעים לטליבאן.
חבר הקונגרס הרפובליקני אדם קינזינגר הצהיר שאם הדו"ח יאושר, על ארצות הברית להטיל סנקציות על פקיסטן עקב סיוע והגנה על הטליבאן.
לפי ערוץ השידור הציבורי האוסטרי "Österreichischer Rundfunk", הדיווחים אינם מאושרים.
הטליבאן הכחישו את הטענה שדאשתי מת בתקיפת מזל"ט, ומשרד החוץ הפקיסטני דחה את הדיווחים הטוענים למעורבות פקיסטנית בפנג'שיר.
מדינת ישראל חברה ב־OECD ובארגון הסחר העולמי והיא פועלת לקדם את כלכלתה באמצעות הסכמי סחר חופשי.
הסכם הסחר החופשי הראשון נחתם ב־1985 עם ארצות הברית.
נכון לשנת 2023, ישראל חתומה על 16 הסכמי סחר חופשי עם 3 גושי מדינות ו־13 מדינות בודדות, ועם 48 מדינות ריבוניות בסך הכול.
אגף מדיניות והסכמי סחר במינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה והתעשייה אחראי על ניהול הסכמי הסחר אל מול מקביליו בעולם.
רשימת הסכמי סחר חופשי בתוקף בין ישראל למדינות או ארגונים אחרים.
רשום מהראשון להחתם ועד האחרון.
ישראל וארצות הברית חתמו על הסכם הסחר החופשי שהיה הסכם הסחר החופשי הראשון של ישראל והסכם הסחר החופשי הראשון של ארצות הברית עם מדינה מחוץ לצפון אמריקה.
ההסכם נכנס לתוקף בספטמבר הראשון, 1985. הסחורה מאורגנת בקבוצות:
טובין עם הגבלות כמות מוגבלות ללא עמלות מכס.
טובין עם עמלות מכס שיצטמצמו בשנים.
הסחורה צריכה להיות תוצר של ישראל או ארצות הברית ואם לא, הסחורה חייבת להיות חלק מפואר המיוצר בישראל או בארצות הברית.
ישראל וארצות הברית חתמו על הסכם שני בשנת 2004, אשר מרחיב את הסחר בחקלאות, וכן על ציוד טלקומוניקציה.
בשנת 2017 חתמו ישראל וארצות הברית על הסכם בנושא כללי מקור.
בנוסף להסכמים בילטרליים ישראלים-אמריקאים, בשנת 2004 חתמו ארצות הברית, ישראל ומצרים על הסכמי QIZ (Qualified Industrial Zone) ההסכם נועד לקדם ייצור משותף בין ישראל למצרים.
ישראל ואיגוד הסחר החופשי האירופי (ה־ETFA), הכולל את שווייץ, נורווגיה, איסלנד וליכטנשטיין, חתמו על הסכם סחר חופשי ב־1992 שנכנס לתוקף ב־1993. ההסכם כולל: סחר בסחורות, כללי מקור, IPR ועוד.
בשנת 2018 עודכן ההסכם כך שירחיב גם את החקלאות.
הסכם הסחר החופשי בין ישראל לירדן נחתם ב־1995, שנה לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן ב־1994. בדצמבר 1996 חתמו שר התעשייה והמסחר, נתן שרנסקי, ועמיתו הירדני על הסכם סחר משופר, שמעניק הקלות נוספות לייבוא מירדן ולייצא הישראלי לירדן.
שבע שנים לאחר חתימת ההסכם היקף הסחר עם ירדן גדל פי 8.
ההסכם הראשון בין ישראל לאיחוד האירופי נחתם ב־20 בנובמבר 1995 ונכנס לתוקף ב־1 ביוני 2000, וההסכם מכסה את כל 27 המדינות החברות באיחוד האירופי.
ההסכם כולל: הסכמים על כללי מקור, פטור ממכסים, חקלאות, ענפי שירות, תעשייה, שיתופי פעולה, תיירות, תחבורה ועוד.
ההסכם עודכן בשנת 2010 בנושא החקלאות.
בשנת 2013 חתמו ישראל והאיחוד האירופי על ACAA - הסכם להערכת התאמה וקבלה של תעשייתי.
ה־ACAA נותנת פטור GMP (נוהלי ייצור טובים) לתעשיית הרפואה הישראלית ומקלה על ייצוא מוצרים רפואיים מישראל לאיחוד האירופי.
ישראל וטורקיה חתמו על הסכם סחר חופשי ב־14 במרץ 1996, וההסכם נכנס לתוקף ב־1 במאי 1997. ההסכם מכסה נושאים החל מפטורי מכס על חקלאות, תעשייה ושירותים ועד זכות ומקור.
ישראל וקנדה חתמו על הסכם הסחר הראשון ב־31 ביולי 1996 וההסכם נכנס לתוקף ב־1 בינואר 1997, ומפרט את מספר הסחורות ללא מכס או עם עמלות מכס נמוכות.
ישראל וקנדה חתמו גם על הסכם בנושא ציוד טלקומוניקציה.
ה־FTA הראשון עודכן ב־2019 וביטול המכסים על סחורות מישראל ומקנדה.
ישראל ומקסיקו חתמו על הסכם סחר חופשי בשנת 2000, ועדכנו אותו ב־2008 בנושאי הטכנולוגיה.
מרקוסור ("השוק הדרומי המשותף") הוא גוש סחר שהוקם ב־1991 ומורכב מארבע מדינות באמריקה הדרומית: ברזיל, ארגנטינה, אורוגוואי ופרגוואי.
בעקבות ההסכם, סיכמו ישראל ומדינות מרקוסור על הקמת ועדה קבועה שתשמש להמשך התיאום בין שני הצדדים.
ונצואלה, שהחלה את תהליך ההצטרפות לגוש מרקוסור ב־2006, השעתה את יחסיה עם ישראל בשנת 2009 ולא הייתה שותפה לחתימת ההסכם, וגם לא החילה אותו לאחר שהצטרפה לארגון כחברה מלאה ב־2012. בשנת 2016 הושעתה חברותה בארגון וכיום אין צפי להצטרפותה להסכם.
הסכם הסחר החופשי בין ישראל לקולומביה נחתם ב־2013 ונכנס לתוקף ב־2020. ההסכם כולל פטור או הפחתה ממכסים על סוגים שונים של סחורות כמו מוצרי טיפוח, טקסטיל, גאדג'טים ומוצרים תעשייתיים אחרים, הנהנים ממכסים של 5% - 35%.
ההסכם כולל מגזרים נוספים כמו חקלאות, למשל.
הסכם הסחר החופשי בין ישראל לפנמה נחתם ב־2018 ונכנס לתוקף ב־2020.
ישראל ואוקראינה חתמו על הסכם סחר חופשי ב־21 בינואר 2019 וההסכם נכנס לתוקף ב־1 בינואר 2021. אלפי סחורות פטורות ממכסים, מתעשייה, חקלאות, חומרי גלם ועוד.
עקב הברקזיט, הממלכה המאוחדת אינה כלולה בהסכם הסחר בין האיחוד האירופי לישראל.
ישראל והממלכה המאוחדת חתמו על ההסכם ב-2019 בטרם תיכנס לתוקף פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי.
ההסכם נכנס לתוקף ב־01 בינואר 2021. במאי 2025, בריטניה הודיעה על עצירת המשא ומתן עם ישראל לשדרוג הסכם הסחר חופשי בעקבות המשבר ההומניטרי ברצועת עזה.
כתוצאה מהסכמי אברהם, ישראל ואיחוד האמירויות יצרו מערכת יחסים חמה; כשנה אחת בלבד לאחר כינון היחסים הרשמיים, בנובמבר 2021, החלו שתי המדינות במשא ומתן על הסכם סחר חופשי, ובאפריל 2022 כבר הכריזו על סיומו.
ההסכם נחתם ב־31 במאי 2022, ונכנס לתוקף ב־1 באפריל 2023. ההסכם כלל בין היתר ביטול מכסים על ייצוא ישראלי של דשנים, יהלומים, ציוד רפואי ומוצרי פלסטיק, וכן על ייבוא ביצים, תמרים ותרופות מאיחוד האמירויות.
בנוסף הוא התייחס להיבטים של רגולציה ושמירה על קניין הרוחני.
במסגרת ההסכם התאפשר לחברות ישראליות לגשת למכרזים ממשלתיים באמירויות.
הסכמים שנחתמו אך עוד לא נכנסו לתוקף
גואטמלה וישראל מקיימות מערכת יחסים ידידותית רבת שנים, וב־2006 נחתם בין המדינות הסכם השקעות הדדי.
משא ומתן על הסכם סחר חופשי בין המדינות החל ביולי 2018, והסתיים באפריל 2022. ההסכם נחתם ב־8 בספטמבר 2022 ואושרר בישיבת הממשלה ב־16 במרץ 2023, אך טרם נכנס לתוקפו.
וייטנאם וישראל חתמו על הסכמים כלכליים רבים מאז כינון היחסים ב־1993, והחלו לדון באפשרות לקיים הסכם סחר חופשי ב־2015. משא ומתן רשמי בין המדינות החל ב־2016, והסתיים באפריל 2023. ההסכם נחתם ב־24 ביולי 2023, והוא הסכם הסחר החופשי הראשון שנחתם בין ישראל למדינה בגוש אסיאן, והשני במזרח אסיה.
הסכמי סחר הנמצאים בהליך משא ומתן או במעמד הצעה
מוצע הסכם סחר חופשי בין אוסטרליה לישראל.
האיחוד הכלכלי האירואסייתי בהובלת רוסיה, ואשר כולל את ארמניה, בלארוס, קזחסטן וקירגיזסטן, מנהל משא ומתן עם ישראל מאז 2018, אך הפלישה הרוסית לאוקראינה עלולה להשפיע על תהליכי המשא ומתן.
בחריין וישראל כוננו יחסים דיפלומטיים בשנת 2020, במסגרת הסכמי אברהם.
בספטמבר 2022 פתחו שתי המדינות במשא ומתן על הסכם סחר חופשי, לאחר שנחתם הסכם דומה בין ישראל לאיחוד האמירויות, והוא צפוי להיחתם במהלך 2023.
ישראל והודו מנהלות משא ומתן על הסכם סחר חופשי מאז 2010, לאחר שכבר נחתמו עם הודו שורה של הסכמי סחר קודמים.
הסכם סחר חופשי בין יפן לישראל הוצע בשנות האלפיים אך לא התממש, וככלל יפן מיעטה לחתום על הסכמים מסוג זה באותה תקופה.
הנושא עלה לדיון פעם נוספת בעת ביקור שר הכלכלה היפני בישראל ב־2019, אז החליטו שני הצדדים על קידום הרעיון.
בנובמבר 2022 הודיעו משרדי הממשלה בישראל וביפן כי ינהלו מגעים לקראת שיחות משא ומתן על הסכם סחר חופשי.
מגעים אלו רשמו האצה במהלך 2023, לאחר שנכנס לתוקף הסכם מקביל עם קוריאה הדרומית השכנה, וקיימת הערכה כי טיוטת הסכם ראשונית תגובש לכל המוקדם בסוף 2024.
מולדובה וישראל הכריזו ביולי 2023 על פתיחת שיחות במטרה להשיק הסכם סחר חופשי.
ישראל וסין הכריזו על פתיחת משא ומתן לכינון הסכם סחר חופשי במרץ 2016, והשיחות צפויות להסתיים במהלך 2023.
במרץ 2023, קוסטה ריקה וישראל הודיעו על פתיחת משא ומתן להסכם סחר חופשי.
הסכסוך באיטורי הוא סכסוך מתמשך בין הקבוצה האתנית החקלאית לנדו לבין הקבוצה האתנית הפסטורליסטית חמה במחוז איטורי שבצפון-מזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בעוד ששתי הקבוצות נלחמו מאז 1972, השם 'סכסוך איטורי' מתייחס לתקופת האלימות העזה בין 1999 ל-2003. הסכסוך המזוין נמשך עד היום.
הסכסוך החל בתחילת מלחמת קונגו השנייה, שהובילה להגברת התודעה האתנית, אספקה גדולה של נשק קל והיווצרותן של קבוצות חמושות שונות.
גורמים ארוכי טווח יותר כוללים סכסוכי קרקע, מיצוי משאבי טבע, והמתחים האתניים הקיימים ברחבי האזור.
בני לנדו היו מיוצגים בעיקר על ידי החזית הלאומית והאינטגרציוניסטית (FNI) בעוד שאיגוד הפטריוטים של קונגו (UPC) טען כי הם נלחמים למען בני החמה.
מעשי טבח בקנה מידה גדול בוצעו על ידי חברי שני הפלגים האתניים.
בשנת 2006 דיווח ה-BBC כי עד 60,000 בני אדם נהרגו באיטורי מאז 1998. ארגון רופאים ללא גבולות טען ש"הסכסוך המתמשך באיטורי, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הוביל ליותר מ-50,000 הרוגים, יותר מ-500,000 אזרחים עקורים ולתמותה מתמשכת, גבוהה באופן בלתי מתקבל, מאז 1999".
מאות אלפי אנשים נאלצו לעזוב את בתיהם והפכו לפליטים.
ביוני 2003 החל האיחוד האירופי ב"מבצע ארטמיס", במסגרתו שלח כוח שמירת שלום בהנהגת צרפת לאיטורי.