tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ככל הנראה, מעבר לייעודו המקורי לקביעת קו הרוחב למטרות ניווט לימאים – תחום שהרבה יהודים בסיציליה עסקו בו – גם שימש למטרת קביעת שעות הכניסה והיציאה של שבתות ומועדים על פי כוכבי השמיים.
יהדות סלובניה היא אחת מקהילות יהדות יוגוסלביה המתקיימת בצפון הבלקן, באזור סלובניה של היום.
העדויות המוצקות הראשונות להגעה מאסיבית של יהודים לאזור סלובניה הן מהמאה ה-12, חלקם דוברי איטלקית וחלקם פליטי מסעות הצלב.
בתקופה זו הוקמו קהילות במריבור, גוריציה, קרניולה וקרינתיה.
התפרצות מגפת הדבר במאה ה-14 הביאה לגלי פוגרומים קשים ביהודי סלובניה ובשנת 1515 החל גירוש היהודים מערי סלובניה לכפרים בקצוות המדינה ולהונגריה, איטליה וגרמניה.
בתחילת המאה ה-19 נכבש האזור על ידי צרפת בעקבות המלחמות הנפוליאוניות, והיא הקימה את הפרובינציות האיליריות כמדינת חסות (1809–1814).
בתקופה זו שימשה ליובליאנה כבירת הפרובינציה והיהודים נהנו משגשוג ופריחה, שנמשכו גם לאחר כיבוש השטח על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1910 ישבו בסלובניה כ-190 יהודים אשר תחת השלטון האוסטרו-הונגרי נהנו מזכויות משפטיות שלא זכו להן עד אותה העת.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה הפכה סלובניה לחלק משטחה של יוגוסלביה ובין מלחמות העולם שגשגה הקהילה היהודית בסלובניה בעיקר עקב הגירה למדינה.
בתקופה זו נבנו בסלובניה בתי כנסת ובתי ספר יהודיים.
תהליך זה נפסק בשנת 1941 עם הכיבוש הגרמני.
רבים מיהודי סלובניה נשלחו לאושוויץ-בירקנאו וחלקם נלקחו למחנות ריכוז בשטחי איטליה.
היו בין היהודים שהצטרפו לפרטיזנים ולמחתרת הסלובנית.
לאחר סוף המלחמה הוקמה קהילה מחודשת בליובליאנה.
על פי סקר אחרון משנת 2005, בסלובניה חיו 99 יהודים בשנת 2002. לאחרונה הוקם בית כנסת ומרכז יהודי קהילתי חדש.
ב-1999 הוכתר על ידי הקהילה היהודית הרב אריאל חדד לרבה הראשי של המדינה ותפקידו מוכר על ידי הממשלה.
הרב חדד הוא שליח חב"ד בטריאסטה שבאיטליה הסמוכה ומגיע לליובליאנה כמה פעמים בחודש.
יהדות סרביה היא אחת הקהילות היהודיות הגדולות בין קהילות יהדות יוגוסלביה לשעבר שבבלקן.
בסרביה קהילה יהודית קטנה שבה כ-3,000 חברים.
אלה כוללים: "יהודים כהלכה", צאצאי יהודים מדור שני ושלישי ובני משפחותיהם.
הפדרציה של הקהילות היהודיות מייצגת את היהודים מול הממשלה והרשויות.
נושא עיקרי המעסיק כיום את הקהילה הוא השבת הרכוש היהודי שנלקח על ידי הנאצים או הולאם על ידי השלטון הקומוניסטי.
חוק "דה-נציוליזציה שהועבר בשנת 2009 ועוסק בנושא הרכוש הפרטי – יהודי ולא יהודי.
בסרביה ישנם שני בתי כנסת פעילים – בית הכנסת סוכת שלום בבלגרד ובית כנסת חב"ד בניהול הרב יהושוע קמינצקי ובתי כנסת שאינם פעילים כמו אלו שבנובי סאד ובסובוטיצה (השני בגודלו באירופה) המשמשים כאולמות קונצרטים ומוזיאונים.
מרבית הקהילה היהודית בסרביה מתגוררת בבלגרד (הקהילה "יוגוסלביה לשעבר" מנתה כ-85,000 נפש, אשר רובם נספו בשואה).
קהילות נוספות, קטנות בתכלית, קיימות בערים נובי-סאד, סובוטיצה, זרניינין, זמון, ניש ופרישטינה (קוסובו).
הקהילות סובלות מתהליכי הזדקנות, כאשר הדור הצעיר בחלקו מהגר, ובחלקו נוטש את זהותו היהודית, אך גם קיים מועדון סטודנטים יהודים פעיל במיוחד בבלגרד המרכז פעילות חברתית ושומר על קשר בין הקהילה לדור הצעיר.
האנטישמיות ביוגוסלביה לשעבר, ובסרביה בפרט, קיימת אך ברמה נמוכה יחסית למדינות אחרות במזרח אירופה.
הגוף הפוליטי היחיד ברמה הלאומית המזוהה עם מסרים אנטישמים הוא "התנועה הסרבית הרדיקלית", שהייתה ברשות ווייסלב ששל, אשר כראש עריית Zemon (פרבר סמוך לבלגרד החדשה), הסב את בית הכנסת (שלא היה בשימוש) לפאב, ובית הקברות היהודי בעיר חולל.
ב-2005 התפרעה קבוצת נאו-נאצים באוניברסיטה בנובי-סאד וחברי הקבוצה נאסרו והובאו משפט.
היהודים הראשונים שישבו בסרביה עשו זאת כבר בימי הביניים כשהראשונים שבהם הגיעו אליה במאה ה-13 וה-14 מאיטליה ומהעיר דוברובניק.
יהודים נוספים הגיעו אליה בסוף המאה ה-14 מהונגריה וכן משנת 1492 הגיעו אליה פליטים רבים מגירוש ספרד.
לאורך כ-300 שנות חיי היהודים בבלגרד חיו בה אשכנזים וספרדים בשיתוף בין הקהילות.
עם כיבוש סרביה על ידי האימפריה העות'מאנית שגשגו היהודים והעיר בלגרד בפרט, בעיקר בגלל קשרי המסחר של היהודים בה עם סופיה, ונציה, אנקונה וסלוניקי.
עם הפיתוח החלו גם גלי ההגירה שהגיעו ממרכז אירופה, ספרד, אסיה ואיטליה.
בתחילה הייתה בלגרד עיר לא חשובה מבחינה דתית והושפעה וקיבלה את ההלכות והפסיקות הדתיות שלה מהמרכזים בסלוניקי וקושטא.
היהודים גרו ברובע מיוחד להם בכל עיר שבה גרו, הפוך מהסרבים שחיו רובם בכפרים ומיעוטם בערים.
עם הגעתו בשנת 1617 של הרב יהודה לירמה מקושטא שהשפיע על המרכז הרבני והתורני בעיר ופיתח אותו מאוד.
השפעתו של הרב הייתה עצומה והמרכז התורני שהתפתח במקום אף השפיע על יהודי סרייבו שבבוסניה.
בשנת 1846 סבלו היהודים מצו קשה שאסר עליהם לעסוק במסחר.
הצו פגע רבות ביהודים, שכן רבים מהם עבדו כסוחרים ובכך איבדו את מקור פרנסתם המרכזי.
היהודים זכו לקבל זכויות והסרת האפליה בשנים 1888 ו-1889 ובכך פתחו בפניהם אפשרות להתחזקות מעמדם בחברה.
הקהילה התפתחה מאוד לפני ואחרי מלחמת העולם הראשונה, עם קבלת האוטונומיה הדתית, הוקמו מוסדות חינוך ובתי כנסת של הקהילות האשכנזית והספרדית ומספר היהודים במדינה עלה.
במחוז קוסובו שבין מלחמת העולם הראשונה למלחמת העולם השנייה חיו כ-500 יהודים בערים פרישטינה, קוסובסקה מיטרוביצה.
כמעט כל יהודי קוסובו נרצחו במהלך השואה.
רובם של יהודי סרביה נספו במהלך השואה ואלו שנותרו עלו ברובם למדינת ישראל.
הפרטיזנים הקומוניסטים בהנהגת טיטו נתנו מקלט ליהודים, ויהודים רבים לחמו בשורותיהם.
כיום יש בסרביה כ-3,000 יהודים, בעיקר בבלגרד הבירה.
במחוז ויוודינה, שבסרביה, חיו יהודים כבר מהמאה ה-16. במאה ה-19 נכבש האזור על ידי האימפריה האוסטרו-הונגרית ובכך היה לאזור היחיד מבין אזורי סרביה שהיה בשליטה לא-טורקית.
היהודים ישבו בערים נובי-סאד, סובוטיצה, סומבור, סנטה, פאנצ'בו וזרניאנין.
יהודי ווֹיווֹדינה היו ברובם אשכנזים, שהשתייכו לזרם האורתודכסי או לנאולוגי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נותרו בווֹיווֹדינה כ-30,000 יהודים שהיגרו בחלקם לארצות הברית ולמדינות אחרות והותירו מאחוריהם כ-20,000 מבני קהילת ווֹיווֹדינה.
יהדות סלובקיה היא קהילה יהודית במרכז אירופה ששכנה באזור סלובקיה.
תולדות הקהילות המקומיות החלו בימי הביניים, אם כי עד למאה ה-20 והקמת מדינה סלובקית עצמאית הן היו חלק מיהדות הונגריה.
עקב מיקומה הגאוגרפי של סלובקיה, בין פולין מצפון, צ'כיה ממערב והונגריה מדרום, הורכבו הקהילות בסלובקיה ממהגרים יהודים מהמדינות השכנות, וכן מגרמניה ומערב אירופה.
על כן, התאפיינו קהילות יהדות סלובקיה בגיוון רב: לשוני, תרבותי ורעיוני.
לאחר הקמת הרפובליקה הצ'כוסלובקית, היו קהילות אלו חלק מקהילות צ'כוסלובקיה, ומאז פירוקה ב-1994 ישנה קהילה קטנה בת 2,600 בסלובקיה העצמאית.
מימי הביניים ועד לתום המאה ה-18
היהודים הראשונים הגיעו לסלובקיה בעת שלטון האימפריה הרומית.
עדויות היסטוריות מספרות על קיומן של קהילות יהודיות מבודדות במספר קטן של יישובים בסלובקיה, כגון ניטרה וקומרנו, כבר בראשית ימי הביניים.
לאורך השנים הייתה קרבה תרבותית חזקה בין יהדות סלובקיה ליהדות הונגריה, החזקה והמבוססת יותר מדרום ובתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית חיו שתי קהילות אלה ביחידה מדינית אחת וכמעט שלא נבדלו זו מזו.
בראשית המאה ה-18 הייתה הקהילה היהודית בסלובקיה מורכבת ברובה ממהגרים שהגיעו מארצות שכנות: צ'כיה (במיוחד מחבל מוראביה), אוסטריה ופולין.
בעוד שהמהגרים מצ'כיה ומאוסטריה התיישבו בערי סלובקיה המערבית (ברטיסלאבה, ניטרה וטרנצ'ין), התרכזו המהגרים מפולין וגליציה ביישובים במזרח סלובקיה.
במפקד אוכלוסין שנערך בהונגריה בשנת 1787 נמנו כ-80 אלף יהודים, מחציתם ישבו בסלובקיה, בכ-50 קהילות.
קהילות אלה קנו את מקומן בזכות תעודות חסות ("פריווילגיות") שניתנו להן מבעלי אחוזות ומשפחות אצולה, ובהן צוינה מערכת החובות והזכויות ההדדית בין משפחת האצולה לקהילה.
בין השאר, חויבו הקהילות בתשלום מס קבוע למעניק החסות כדי לשמור על זכויותיהן.
עד למחצית המאה ה-19 היו בסלובקיה המרכזית אזורים נרחבים בהם נאסרה התיישבות יהודים.
במהלך המאה ה-19 גדלה הקהילה היהודית באופן ניכר.
לאחר הקרע ביהדות הונגריה ב-1871, התפלגו יהודי כל הממלכה לשלוש קבוצות: האורתודוקסים הדתיים השמרנים, הנאולוגים הליברלים וקהילות הסטטוס קוו אנטה, שלא השתייכו לארגונים הארציים הממוסדים של שני הקודמים ושמרו על עצמאותן.
בשנת 1910 חיו בסלובקיה-לעתיד ה-140 אלף יהודים, אולם לא הייתה זו קהילה הומוגנית מבחינה תרבותית.
יהודים אלה היו בעלי מוצא מגוון, הם דיברו בשפות שונות והשתייכו לזרמים דתיים שונים.
בין הקהילות היהודיות השונות בטריטוריה אף היו פערים גדולים במעמד הסוציו-אקונומי וברמת ההשכלה.
החלוקה ההונגרית לשלושה זרמים הוסיפה להתקיים בשטחי סלובקיה כשאלה סופחו לצ'כוסלובקיה העצמאית בחוזה טריאנון, והשלטונות הכירו בה.
חברי 107 הקהילות שאוגדו ב"ברית הקהילות היהודיות האורתודוקסיות בסלובקיה" היוו כ-80% מיהדות סלובקיה.
בראשותם ניצבה לשכה מרכזית בברטיסלאבה, אשר קמה כדי להחליף את זו בבודפשט, שלה היו כפופים לפני מלחמת העולם הראשונה.
ב-1935 הצליח האדמו"ר חיים אלעזר שפירא ממוקצ'בו לשדל את הממשלה להקים לשכה אורתודוקסית נפרדת עבור רותניה הקרפטית, אם כי רבות מהקהילות שם סירבו להכיר במנהיגותו והוסיפו להשתייך לשליטת ברטיסלאבה.
29 הקהילות הנאולוגיות ו-31 קהילות הסטטוס קוו התאחדו ב-1926 ויצרו פדרציה אחת בשם "ישורון", תחת הנהגת הנשיא ויקטור שטיין.
מנהיגה הרוחני של אגודה זו היה הרב הראשי של קהילת ישורון בניטרה, הרב אליעזר שוויגר.
כשני שלישים מיהודי סלובקיה אימצו את האפשרות (שניתנה על ידי הממשלה כדי ליצור פלורליזם אתני שיהווה משקל נגד ללאומים הגרמני וההונגרי ושאיפות האירידנטה שלהם) להכריז על לאומם כיהודי, בעוד שליש הזדהו כצ'כוסלובקים או הונגרים בני דת משה.
בשנת 1930 היו בסלובקיה כ-136,737 יהודים שהיוו אז כ-4.5 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
55% ישבו בכפרים ובעיירות שאוכלוסייתן פחותה מ-5,000 נפש.
18% מן הקהילה היהודית התרכזה בשתי ערים גדולות: ברטיסלאבה בה נמנו כ-15,500 יהודים וקושיצה בה נמנו כ-11,500 יהודים.
יתרת היהודים ישבו בערים בינוניות בגודלן.
בשנת 1938, לפי הסכם עם גרמניה הנאצית, עברו חלק משטחי סלובקיה, לפני קבלת האוטונומיה מצ'כוסלובקיה, לידי הונגריה ולכן פחת מספר היהודים במדינה.
לאחר סיפוח חבל הסודטים ולאחר מכן כל צ'כיה על ידי גרמניה הנאצית בשנת 1939, קיבלה סלובקיה אוטונומיה מזויפת, שכן היה זה משטר בובות של גרמניה הנאצית.
בשנת 1940 חוקק חוק סלובקי על פיו הוקם יודנרט שנקרא מרכז היהודים (בסלובקית: Ústredňa Židov, ר"ת ÚŽ).
זאת, בהתאם להוראה שנתן ריינהרד היידריך ב-21 בספטמבר 1939. בראש המרכז היהודי עמד "זקן-היהודים" ("סטרוסטה").
תפקיד זה מילאו היינריך שוורץ שנעצר על ידי השלטונות, ארפד שבשצ'ן ואחריו אוסקר נוימן.
תפקידו של מרכז היהודים, עד לשנת 1941, היה למעשה ישומה של תוכנית מדגסקר בכל הנוגע ליהדות סלובקיה.
האופוזיציה למרכז כינתה עצמה "קבוצת העבודה", אותה הנהיגה נציגת ויצו גיזי פליישמן בתמיכת הרב מיכאל דב בר ויסמנדל.
קבוצה זו, פרט לפעולות עזרה והצלה, יזמה את תוכנית אירופה להצלת שרידי יהדות אירופה.
האנטישמיות בסלובקיה, אשר הייתה קיימת עוד לפני עליית הנאצים לשלטון, התעצמה בהשפעתם במשך שנות ה-30. בקרב הסלובקים התחזקה אז הטענה כי היהודים לא נאמנים לסלובקיה אלא לצ'כיה והונגריה.
יהודים רבים ניסו להגר אל הונגריה השכנה ולזייף לעצמם תעודות של "אריים", על מנת שלא ייפגעו גם בהונגריה.
הסלובקים אף סייעו לגירוש היהודים לאזור שנקבע בהסכם להונגריה ובכך ניסו להיפטר מיהודי המדינה.
רוב עסקי היהודים במדינה עברו לידי האוכלוסייה הכללית, ויהודים נשלחו למחנות עבודה.
אם כי היו יהודים אשר המשטר החשיב כ"יעילים" ולכן לא נשלחו למחנות העבודה.
בין חסידי אומות העולם הסלובקים ניתן למנות את אדם אימריץ'.
מבין המדינות תחת השפעה או שליטה נאצית במלחמת העולם השנייה, סלובקיה הייתה בין הראשונות אשר ממנה גורשו יהודים למחנות ההשמדה.
השלב המרכזי בגירוש יהודי סלובקיה החל ב-26 במרץ 1942 והסתיים ב-20 באוקטובר אותה שנה.
בתקופה זו יצאו 57 משלוחים של רכבות ובהן קרוב ל-58,000 יהודים.
ארבעת מחנות השמדה פעלו בשנת 1942 במחוז לובלין, בהם מצאו מותם רוב יהודי סלובקיה אשר לא היו כשירים לעבודה:טרבלינקה, בלזץ, סוביבור ומאידנק.
בשנים 1943–1944 הייתה הפוגה במשלוח יהודים מסלובקיה למחנות ההשמדה.
היהודים אשר עדיין בסלובקיה רוכזו בשלושה מחנות עבודה (סרד, ויהנה ונובאקי) בהם נהנו מחירות יחסית.
במחנות אלה קיימו היהודים חיי קהילה ועבודה פוריים, פעלו בהם כ-130 בתי מלאכה אשר ייצרו מגוון מוצרי טקסטיל, צעצועים, רהיטים ומוצרים כימיים.
אולם בלחץ שגריר הרייך בסלובקיה, הנס לודין, על נשיא סלובקיה, הובטח לגרמניה כי במסגרת "פתרון בעיית היהודים" יועברו אף יהודים אלה למחנות ריכוז בפולין עד חודש אפריל 1944. גורמים שונים ובהם המרד הסלובקי עיכבו את הוצאות התוכנית לפועל.
אולם עם דיכוי המרד רוכזו היהודים הנותרים במחנה סרד ומשם חודשו המשלוחים.
בין חודש אוקטובר 1944 ועד חודש מרץ 1945 נשלחו ממחנה סרד 13,500 יהודים.
חמשת המשלוחים הראשונים יצאו לאושוויץ ויתרתם יצאו לראוונסבריק, ברגן-בלזן, זקסנהאוזן ומשלוחים אחרונים לטרזיינשטט.
מיעוט מבין יהודי סלובקיה הצליחו לברוח אל הפרטיזנים ביערות, והשתתפו באופן פעיל במחתרות השחרור הסלובקיות, וחלקם אף קיפדו את חייהם בלחימה על עצמאות מלאה לסלובקיה.
היחידה הפרטיזנית הראשונה בהרי ויהורלאט (Vihorlat) במזרח סלובקיה נוסדה במרץ 1942, מנתה 25 חברים ובתוכם 18 יהודים.
על פי הערכות שונות בחודש ספטמבר 1944 היו על אדמת סלובקיה כ-16,000 חברי מחתרות, מתוכם כ-1,600 יהודים.
בקרבות המרד הסלובקי הלאומי נפלו 269 לוחמים יהודים (כ-17% מכלל הנופלים).
166 יהודים קיבלו אות הצטיינות מממשלת צ'כוסלובקיה על לחימתם בשורות הפרטיזנים.
מספר היהודים מסלובקיה, וכן השטחים הסלובקיים שסופחו להונגריה, שנרצחו במהלך השואה נאמד בכ-100,000 נפש.
מרטין אוהר, אדם אימריך, מוריץ דאובלבסקי-שטרנק ואנה איגומנובה פעלו להצלת היהודים וקיבלו תואר חסיד אומות העולם.
ממחצית המאה ה-20 ועד לתחילת המאה ה-21
לאחר המלחמה הקשתה צ'כוסלובקיה על היהודים לקבל את רכושם שנלקח מהם במהלכה.
לאחר הכרזת מדינת ישראל, היגרה רוב שארית הפליטה של יהודי סלובקיה למדינת ישראל.
היהודים שנותרו בסלובקיה, לאחר איחודה כחלק מצ'כוסלובקיה, בעת השלטון הקומוניסטי סבלו מגזרות אנטי-יהודיות וחלקם ניסו להגר מתוך הגוש הקומוניסטי.
במפקד האוכלוסין, שנערך בסלובקיה בשנת 2011, הצהירו 631 מתושבי המדינה על כך שהינם יהודים.
יהדות פורטוגל היא קהילה גדולה שהתקיימה באזור פורטוגל של ימינו.
לעיתים קרובות היו תולדותיה שזורות בתולדות יהדות ספרד.
במאה ה-13 המלך אפונסו השלישי, מלך פורטוגל, הקים חטיבה נפרדת בממשל ליהודים והוא ניסה לנצל את קשריהם הכלכליים הטובים לפיתוח פורטוגל.
היהודים הואשמו בהפצת המגפה השחורה.
אך השלטונות הצליחו למנוע מההמונים לפגוע ביהודים עד לשנת 1449, אז נערכו פרעות קשות ביהודי ליסבון שהיוו הקהילה היהודית הגדולה ביותר בפורטוגל.
ב-1492, בעת גירוש היהודים מספרד, חיו בפורטוגל כ-30,000 יהודים, בתוך אוכלוסייה של כמיליון תושבים.
לאחר פרסום צו הגירוש, ניהלו יהודי קסטיליה מגעים עם ז'ואו השני מלך פורטוגל כדי לאפשר להם להיכנס לארצו, והוא אישר את כניסתם באופן זמני.
בתמורה, נדרשו לשלם כופר גבוה ולעזוב את פורטוגל עד אפריל 1493. בעקבות זאת, כ-30,000 מגורשים חצו את הגבול מספרד לפורטוגל, ורבים מהם רוכזו במחנות פליטים בתנאים קשים, עם שיעורי תמותה גבוהים.
המהגרים החדשים שינו את פני הקהילות המקומיות בצורה משמעותית: ההערכה היא שהקהילה היהודית גדלה עד לכ-10% מהאוכלוסייה הפורטוגזית.
מתוך המהגרים, הותר רק ל-600 בתי אב להישאר בפורטוגל באופן חוקי למשך שנה, בתמורה לכופר משמעותי לשלטון; אלו פוזרו ברחבי הממלכה.
עם תום שמונת החודשים שהוקצבו לרוב הפליטים, רובם היגרו לצפון אפריקה או לאיטליה, בעוד שחלקם קיבלו עליהם את הנצרות וחזרו לקסטיליה.
מי שלא עזבו במועד שנקבע הפכו לעבדים, ומספרם נאמד באלפים.
ילדיהם של אותם יהודים עבדי-המלך נלקחו מהם, בהוראתו של מלך פורטוגל ונשלחו לאי סאו טומה שלחופי אפריקה, שהיה חלק מהאימפריה הפורטוגזית, על מנת שיעבדו במטעי הסוכר שבו.
רובם מתו שם מרעב וממחלות או נפלו טרף לשיני תנינים.
ב-30 ביולי 1493 פרסמו פרננדו השני ואיזבלה מלכי ספרד קול קורא ליהודים בפורטוגל ובממלכת נווארה, שקלטה אף היא פליטים מקרב המגורשים, להיטבל לנצרות ולשוב לביתם.
השניים לא רצו בנוכחות גלויה של יהודים בכל חצי האי האיברי, מתוך כוונה למנוע קשר בין היהודים שהתנצרו ונשארו בספרד לבין חבריהם וקרובי משפחותיהם המגורשים במדינות שכנות.
הטבלתם בכפייה של יהודי פורטוגל
ב-1495 עלה לשלטון בפורטוגל המלך מנואל הראשון, שהיה זקוק ליחסים טובים עם ספרד כדי לקדם את הפיכתה של פורטוגל למעצמה ימית בין-לאומית.
במסגרת משא ומתן לנישואיו לנסיכה איזבלה מאראגון, בתם האלמנה של פרננדו ואיזבלה, הסכים מנואל לגרש את יהודי פורטוגל ואת הפליטים היהודים שהגיעו מקסטיליה, ולבסוף הוציא את צו הגירוש ב-4 בדצמבר 1496. מנואל לא רצה באמת בגירוש היהודים מממלכתו, שכן ביקש לנצל את כישוריהם, קשריהם וכספם.
באמצעות סדרה של צעדים הפך את הקערה על פיה: לאחר שהתברר שרוב היהודים מעדיפים גלות על פני טבילה מרצון, החליט להמיר את דתם בכפייה.
במרץ 1497 הורה מנואל לחטוף את כל הילדים היהודים עד גיל 14 ולהעבירם למשפחות נוצריות שיגדלו אותם כנוצרים.
הוראה זו אילצה הורים רבים להתנצר כדי לקבל את ילדיהם בחזרה, בעוד אחרים שמרו על יהדותם.
בסוף אוקטובר 1497 ריכז המלך את רוב המבוגרים היהודים בחצר ארמון אסטאוש (Paço dos Estaus) בבירה ליסבון ושם כמעט כולם הוטבלו בכוח לנצרות.
תמריצי ההתנצרות כללו החזרת הילדים, פטור ממסים ורשות להישאר בפורטוגל עם משפחותיהם.
בנוסף, נקבע שלא יישקל או ייחשד מצבם הדתי של היהודים המומרים למשך עשרים השנים הבאות.
מנואל ידע שהטבילות אינן כנות, אך קיווה כי עם הזמן יהפכו היהודים לנוצרים אמיתיים.
בתגובה לכך, בחרו כמה יהודים להתאבד ולא להתנצר, ובמקביל קיבלו קומץ רבנים היתר לעזוב את ליסבון ולצאת לצפון אפריקה.
היהודים שלא הגיעו לליסבון הוטבלו בכפייה בערים אחרות.
המרתם הגורפת של יהודי פורטוגל לנצרות, בשונה מתהליך הארוך שעברו יהודי ספרד, הביאה לכך שרובם לא אימצו את הנצרות באמת ובתמים אלא המשיכו לשמור על יהדותם, בצורה כלשהי, בסתר, כאנוסים.
הטמעתם של יהודי פורטוגל בחברה הנוצרית לא התקבלה בצורה חלקה באוכלוסייה המקומית.
משקלם של החברים החדשים באוכלוסייה היה גדול מאוד, ורבים מהם תפסו עמדות כח ושלטון.
דרשנים ומטיפים סבבו ברחבי הממלכה ודיברו כנגד ה"קונברסוס", היהודים שהמירו את דתם, ותלו בהם את צרותיה השונות של פורטוגל.
בשנת 1506 הכתה מגפה בליסבון, המלך נמלט אל מחוץ לעיר וההמון הזועם טבח בקהילת "הנוצרים החדשים" שבעיר.
בעקבות הטבח ביטל מנואל את איסור היציאה מפורטוגל שנקבעה לאחר הטבלת היהודים לנצרות.
בשנת 1525 הגיע דוד הראובני לקהילת הנוצרים החדשים בפורטוגל.
הוא זכה לתגובות אוהדות בקרב קהילת האנוסים הפורטוגזית, ששימרה מתחת לפני השטח קרבה ליהדות וציפיות משיחיות, ואף נשארה כקהילה מאורגנת ומוכרת, אם כי לא אהודה.
הראובני נאלץ לעזוב את פורטוגל לאחר התגיירותו של שלמה מולכו, שהיה מזכירו של המלך מנואל.
האינקוויזיציה הפורטוגזית הוקמה בשנת 1536, והחלה להעלות אשמים על המוקד משנת 1540.
יהודים אנוסים רבים (מראנוס\קריפטוס), היו בתפקידים בכירים בחצר המלוכה כשרי אוצר, יועצים כלכלים ומשפטיים, וכן היוו גרעין וציר מרכזי בגילוי העולם החדש (יבשת אמריקה וגילוי ברזיל), מערב אפריקה, הודו (גואה וקוצ'ין) והמזרח הרחוק (פיליפינים, איי התבלינים).
יהודים רבים היו מדענים, רופאים, מתמטיקאים, אסטרונומים, סוחרים, כלכלנים, סופרים ונווטים ימיים.
באופן פורמלי לא נותרו יהודים בפורטוגל, אולם רבים מהיהודים שם, שחיו כאנוסים, שמרו בסתר על זהותם היהודית.
רבים מהאנוסים בפורטוגל היגרו למרוקו, תוניס, אלג'יר, לוב, מצרים, סלוניקי, הבלקן, איטליה, אמסטרדם, לונדון, המבורג, ברזיל, ג'מייקה (פורט רויאל), האיים הקאריביים, ניו אמסטרדאם, והאימפריה העות'מאנית, וחזרו לדת היהדות.
עקב מספרם הקטן יותר הם היו ידועים פחות מיהודי ספרד.
האוטו דה פה האחרון נעשה בפורטוגל בשנת 1791 והאינקוויזיציה הסתיימה סופית בשנת 1821.
מיעוט קטן מקרב יהודי פורטוגל מצא את עצמו נודד לצורך בקשת מקלט ומפלט מהרדיפות הנוצריות אל חופי מערב אפריקה, שם התבוללו עם נשים מקומיות ויצרו קהילה בשם "לנסאדוס" שיהוו נדבך משמעותי בתחילת קשרי המסחר שבין האירופאים לבין הילידים האפריקאים.
רק לאחר מאות שנים החלו להתגורר באופן פורמלי יהודים בפורטוגל.
מתחילת המאה ובמהלך המאה ה-19 החלו להגר לפורטוגל יהודים רבים דוברי ספרדית וחכיתיה מצפון מרוקו, מקהילת טטואן, טנג'יר ומגיברלטר.
בשנת 1892 זכתה הקהילה הספרדית – מרוקאית להכרה רשמית כקהילה.
בשנת 1904 הוקם בליסבון בית הכנסת.
אחד הרבנים שהגירו לפורטוגל ממרוקו, היה רבי דוד זגורי.
בשנת 1917 עורר גילוי של קהילת צאצאי אנוסים בכפר בלמונטה על ידי יהודי פולני בשם שמואל שוורץ – הד גדול בקרב יהדות העולם.
מי שפעל רבות להשבת צאצאי האנוסים ליהדות היה קצין בצבא פורטוגל – ארתור קרלוש דה בארוש באשטו (1887–1961) שהיה בעצמו בן למשפחת אנוסים, למד יהדות ועברית, התגייר, והקים קהילה יהודית בפורטו ואת בית הכנסת כדורי.
בתוך מספר שנים גייר כ-9,000 צאצאי אנוסים.
כך למשל פרופ' אלפרדו בנסאודה ייסד את המכון הטכני הגבוה של ליסבון, אחד ממוסדות ההשכלה הגבוהה הנודעים ביותר בפורטוגל.במהלך מלחמת העולם השנייה הגיעו לפורטוגל פליטים רבים, יהודים ולא יהודים, בדרכם מערבה, ובסוף המלחמה היו בה כ-400 יהודים בעלי מעמד תושבי קבע וכ-650 במעמד פליטי מלחמה.
לאחר המלחמה היגרו רבים מיהודי פורטוגל ממנה, ועד להתייצבות הפרלמנטרית בשנת 1976 היגרו כ-300 יהודים משטח המדינה.
בשנת 1988 התמנתה קולט אביטל כשגרירת ישראל ראשונה בפורטוגל, ולאחר ששמעה על אנוסים שחיים בפורטוגל, פנתה לרב הראשי לישראל, הראשון לציון אליהו בקשי דורון, ששלח את הרב יוסף סבג להקים להם בית כנסת, ולהשיבם ליהדות.
בין השנים 1996–2006 כיהן בפורטוגל נשיא יהודי – ז'ורז'ה פרננדו בראנקו דה סמפאיו.
לפני כמה שנים העריכו כי בפורטוגל חיו כ-750 יהודים, במפקד לאומי שנערך שם רשמו עצמם כ-1,000 אזרחים כיהודים, המספרים מתעלמים מצאצאי היהודים האנוסים.
רוב היהודים מתגוררים בליסבון ובפורטו.
כיום, בעקבות חוק האזרחות הפורטוגזי והגירה של יהודים מארצות אחרות, חיים בפורטוגל כ-3100 אזרחים המזהים עצמם כיהודים.
בשנת 2010 הגיע לליסבון שליח חב"ד הרב אלי רוזנפלד, הוא הקים בעיר בית חב"ד וקהילה יהודית.
שלמה מולכו – בן אנוסים מתחילת המאה ה-16, שחזר ליהדות והפך יחד עם דוד הראובני לדמות משיחית ששאפה להחזיר את היהודים לארץ ישראל.
אנטוניו ז'וזה דה סילווה – מחזאי פורטוגזי מהמאה ה-18
אהרון לופז – סוחר יהודי ופילנתרופ מהמאה ה-18
אברהם בן סלומון יוסקו – מוציא לאור מהמאה ה-16
אברהם בן שמואל זכות – אסטרונום והיסטוריון יהודי מהמאה ה-16
אברהם זכות – רופא וסופר מהמאה ה-17
אלפרדו בנסאודה – מומחה למינרלוגיה ומייסד המכון הטכני הגבוה בפורטוגל
ארתור קרלוש דה בארוש באשטו – קצין בצבא מהמאה ה-20
באזיל אנריקו – פילנתרופ וסופר מהמאה ה-20
דניאל בלאופוק – צלם מהמאה ה-20
דניאלה רוח – שחקנית קולנוע וטלוויזיה, מתגוררת כיום בארצות הברית
פראנסיסקה נונז דה-קאראבאזאל – הוצא להורג על ידי האינקוויזיציה על התייהדות במאה ה-16
גרסיה דה אורטה – רופא ונטורליסט מהמאה ה-16, חלוץ הרפואה הטרופית
יצחק אברבנאל – מדינאי, פילוסוף, פרשן המקרא וכלכלן.
מנהיג בולט בתקופת גירוש ספרד ואף היה לשר האוצר בממלכה
איזק דה-קוסטה – משורר הולנדי מהמאה ה-19
יהודה אברבנאל – רב, רופא, פילוסוף יהודי ומשורר, מהמאה ה-16, בספרות העולמית נודע בשם Leone Ebreo
ליואיס גולדסמיט – פובליציסט אנגלו צרפתי מהמאה ה-19
לואיס קרווחל – היה קונקיסטאדור מהאנוסים, הראשון ממוצא יהודי מוכר שהגיע לאמריקה הצפונית ומושלה הראשון של נואבו לאון שבמקסיקו
משה בן-שבת אמזאלג – כלכלן מפורסם בן המאה ה-20 ששימש כראש קהילת יהודי פורטוגל למשך עשרות שנים
ראול בנסאודה – רופאו של מלך פורטוגל שערך בצרפת מחקרים רפואיים פורצי דרך בתחילת המאה ה-20
רודריגו לופז – שימש כרופאה האישי של מלכת אנגליה אליזבת הראשונה, הואשם בקשר לרציחתה, והוצא להורג.
אוריאל אקוסטה – פילוסוף מהמאה ה-17
דוד אבן ביליה – רב, פילוסוף יהודי ומשורר מהמאה ה-14
דון שמואל פאלאג'י – רב, דיפלומט, סוחר, מרגל ושודד ים יהודי מהמאה ה-16
ז'ורז'ה פרננדו בראנקו דה סמפאיו נשיא פורטוגל בין השנים 1996–2006
רבי יוסף בן אברהם חיון רב הקהילה בליסבון
יהדות סורינאם היא אחת מהקהילות היהודיות בדרום אמריקה במושבה ההולנדית לשעבר-סורינאם.
היהודים הראשונים שהגיעו לדרום אמריקה היו אנוסים מספרד ופורטוגל.
רובם ישב בברזיל וחלקם ישבו באזור שנחשב בעבר לחלק מצפון ברזיל, שהוא אזור סורינאם של היום.
היהודים שהגיעו לדרום אמריקה העדיפו את השלטון ההולנדי שאהד את היהודים ונתן להם יותר זכויות מאשר הספרדים והפורטוגזים.
יהודים מהולנד ואיטליה ישבו בפרמריבו, הבירה במאה ה-17. ההולנדים נתנו זכויות ליהודים ולכן הם העדיפו את שטחי שלטונה ובכך נמלטו מהאינקוויזיציה שהייתה נהוגה בשאר שטחי דרום אמריקה.
בשנת 1644 הגיעו גלים המוניים של יהודים יוצאי ספרד ופורטוגל וכן יהודים אנוסים מברזיל מהשטחים שהיו בשליטת הולנד ואשר נכבשו על ידי פורטוגל.
היהודים פיתחו לעצמם אזור אוטונומי בשם "יודן סוואנה" ובו פיתחו יישוב בשם "יודן דורף" אשר היה יישוב משגשג שנפגע בשריפה בשנת 1832 ולאחר מכן הדלדל ונעזב.
האיסור על סחר בעבדים שהוטל על ידי ממשלת הולנד פגע כלכלית ביהודים, למרות שעדיין נשארו ברובם במעמד מבוסס.
בשנת 1835 הושוו זכויות היהודים לשאר בני המושבות.
בשנת 1836 נמנו בסורינאם 684 יהודים פורטוגזים ב-217 בתים.
מהם 178 בפרמריבו, 8 ביודן סוואנה ו-31 ברחבי המדינה.
בנוסף עליהם הייתה בפרמריבו קהילה אשכנזית שמנתה כ-800 נפשות.
כיום יש בסורינאם כ-200 יהודים, אשכנזים וספרדים החיים בעיקר בעיר הבירה פרמריבו.
בשנת 2005 בית הכנסת הפעיל היחיד בסורינאם החליט להצטרף לאיגוד העולמי ליהדות מתקדמת ובעזרת סיוע התנועה הליברלית (רפורמית) ההולנדית עבר תהליך של רפורמציה קהילתית המותאמת ליהדות המקומית.
יהדות סיביר היא קהילה יהודית הממוקמת בסיביר שבצפון אסיה הנמצאת כיום בשליטת הפדרציה הרוסית.
(אזור המזרח הרחוק הרוסי נחשב גם הוא לחלק מסיביר).
סיביר נכבשה על ידי רוסיה במהלך המאות ה-16 וה-17 ושימשה בעיקר כמקום להגליית פושעים.
בעיקר מכיוון שחבל סיביר ממוקם באזור מבודד שקשה לחיות בו.
היהודים הראשונים שישבו בסיביר לקראת סוף המאה ה-17 היו שבויי מלחמה ממלחמת רוסיה -פולין.
המלחמה התחילה ב-1654 והסתיימה בשנת 1667 עם חתימת הסכם אנדרוסובו.
בסוף המאה ה-17 השתתפה האימפריה הרוסית בחלוקת פולין-ליטא וקיבלה שטחים רבים שהיו מיושבים בידי יהודים.
בעקבות כך יהודים רבים הפכו לנתיני האימפריה, והפושעים היהודים ואויבי המדינה הוגלו לסיביר (שלא נחשבה אז כחלק מתחום המושב שנוצר בעקבות קבלת השטחים).
תחום המושב היה שם נרדף לשטחים בהם יהודים בלבד יכלו להשתקע באותה התקופה.
התיישבות יהודית מחוץ לתחום המושב הייתה בלתי חוקית.
סיביר בתקופה זו לא נחשבה לחלק מתחום המושב, ולכן יהודים לא הורשו להשתקע באזור זה.
כדי להתיישב בסיביר, נאלצו היהודים אז לבצע פשע שעונשו גירוש.
בתחילת התיישבותם התמודדו המגורשים עם תנאי האקלים הקשים בסיביר, אך עם השנים הסתגלו לאזור ולתנאיו והחלו לעסוק במסחר ולפתח את הכלכלה.
במשך הזמן, חלק מהיהודים שעסקו במסחר התעשרו והצליחו להתפרנס בכבוד.
למרות מספרם המועט הם הפכו לחלק מהאליטות המקומיות.
יהודים רבים המתגוררים בסיביר הקפידו לשמור על אווירה קהילתית ויהודית, לא התביישו ביהדותם ונהגו לסמן את בתיהם בסימני היכר יהודים מובהקים.
אף על פי שרובם לא היו שומרי דת אדוקים, הם דאגו להקים בתי ספר, בתי כנסת ובתי עלמין יהודיים.
חלק מבתי הכנסת הראשונים בסיביר נבנו מעץ, ובמשך השנים, בשלהי המאה ה-19 הוקמו בתי כנסת מפוארים במרבית קהילות יהודי סיביר ששיקפו את עושרן ואת מעמדן החברתי הגבוה של הקהילות.
רוסים רבים שהוגלו לסיביר הופתעו מכמות היהודים שסיביר הכילה.
האוכלוסייה היהודית בסיביר הזניקה את הכלכלה והפכה אותה למשגשגת ודומה לערים רוסיות רבות במערב האימפריה הרוסית.
בשנות ה־30 של המאה ה־20 הורה השלטון הקומוניסטי על סגירתם של כל בתי הכנסת בסיביר, חלק מתשמישי הקדושה שלהם נעלמו וחלקם נמסרו למוזיאונים מקומיים.
בתי קברות יהודיים בסיביר שנותרו מן התקופה משלבים את המסורות והמנהגים ממזרח אירופה עם השפעות מקומיות.
המצבות שהשתמרו מהמאה ה־19 נושאות לעיתים כיתוב מסורתי בעברית ועיטורים מסורתיים (אריות, ציפורים, צבים, מנורה וכדומה).
רובן כוללות גם את שם הנפטר ברוסית.
בערים קטנות ומרוחקות נבנו לעיתים המצבות בצורה המונעת מחיות בר לחפור את הקבר.
רוב בתי כנסת הגדולים שנבנו מעץ לא השתמרו עד ימינו למעט שלושה: בית הכנסת הישן באוֺמְסְק, בית הכנסת של החיילים בטוֺמְסְק ובית הכנסת בקַנְסְק.
הראשון הוא בניין בסגנון ניאו־מורי, כמו בתי כנסת בערים אירופאיות גדולות.
השני נבנה על ידי יהודים ששירתו בצבא הרוסי.
בתחילת המאה ה-19 הותרה הזכות לבעלי מלאכה וסוחרים יהודים ממעמדות שונים לצאת מגבול תחום המושב ולהתיישב בסיביר.
דרך נוספת שאפשרה ליהודים להשתקע בסיביר הייתה גיוס לצבא הרוסי החל מ־1827. בתום השירות הממושך נהגו חיילים יהודים רבים להשתקע באותן ערים שבהן שירתו בצבא ולא חזרו לתחום המושב.
החל משנת 1836, במשך כשנה, הוקצו אדמות מאדמת סיביר להתיישבות חקלאית של יהודים, עד שהדבר הופסק בהוראת הצאר ניקולאי הראשון.
בשנות ה־60 של המאה ה־19 זכו יהודים ממעמדות שונים ל"אמנציפציה סלקטיבית": סוחרים מהגילדה הראשונה, בעלי השכלה גבוהה ובעלי מלאכה מיומנים יכלו מעתה לגור מעבר לתחום המושב.
גורמים אלו תרמו לגידול האוכלוסייה היהודית בסיביר, על אף שגם עתה הגורם העיקרי היה יהודים גולים חדשים שגורשו לשטחים אלו.
במקביל השלטונות השתדלו למנוע את השתקעותם של היהודים בסיביר ומדיניות זו התעצמה לקראת שלהי המאה ה־19. בשלהי המאה ה-19 בשנת 1897 מנתה האוכלוסייה היהודית בסיביר רק כ-35,000 נפש והם נחשבו למיעוט בהשוואה ל-5.8 מיליון תושבי סיביר ול-5.1 מיליון יהודים באימפריה הרוסית כולה.
הירידה במספר היהודים נובעת בעיקר מחזרת היהודים לארצות מוצאם, מעבר לרוסיה האירופית וכן בעקבות הגירה לארצות הברית ולארץ ישראל.
לאחר התפרקות האימפריה הצארית ב־1917 והקמת ברית המועצות החל עידן חדש בחיי המדינה כולה וגם בחיי יהודי סיביר.
יהודים אמידים רבים היגרו מסיביר לאחר המהפכה הבולשביקית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה היגרו יהודים רבים מאירופה לסיביר, ואף הקימו במקום מספר ארגונים ומפלגות.
כמו כן, פעלה במקום התנועה הציונית, אך פעולותיה הופסקו בשנות ה-20, בהוראת השלטון הקומוניסטי.
במסגרת תוכנית החומש שיזם סטלין הכריזו הרוסים על הקמת המחוז היהודי האוטונומי בסיביר ויהודים נוספים החלו להגיע לסיביר כדי לפתח שם את התעשייה.
יהודים אחרים נסעו באותו זמן לאזור בִירוֺבִיגַ'אן בתור עובדי אדמה במחוז היהודי האוטונומי שסטלין הקים כאלטרנטיבה סובייטית לפרויקט הציוני בארץ ישראל.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התחדש שוב היישוב היהודי בסיביר והקהילה גדלה באופן משמעותי מסיבות רבות.
רבים מראשי הציבור היהודי, כמו כן גם יהודי ליטא, פולין ורומניה הועברו לבתי כלא ולמחנות עבודה באזורים מרוחקים בברית המועצות ובעיקר לסיביר בידי סטלין.
מאסרים המוניים ושילוחים לברית המועצות החלו בליטא בליל ה-14-13 ביוני 1941 כשבוע לפני הפלישה הנאצית, והתמקדו בעיקר באלה שבגלל עברם הפוליטי היו מבוקשים על-ידי השלטונות.
באותן השנים, נערכו הנחיות שיטתיות ומדוקדקות על ידי המשטר הסובייטי לקראת מבצע ההגליה, שהתברר מאוחר יותר שכלל לא רק את ערי ליטא ועיירותיה, אלא את כל האזורים שסופחו לברית המועצות במזרח אירופה בתקופת 1940-1939: מאסטוניה בצפון ועד בסרביה בדרום.
מצורף ציטוט מהכנת הרשימות של "יסודות אנטי-סובייטיים" אשר מסבירים מדוע רצו לגרש את היהודים לסיביר.
"כל אותם האנשים שכתוצאה מעברם הסוציאלי או הפוליטי, מהשקפתם הלאומית-שוביניסטית, או בשל חוסר יציבותם המוסרית והפוליטית - הם מהווים סכנה למשטר הסוציאליסטי ומשום כך עלולים להיות מטרות אנטי-סובייטיות, ומנוצלים על-ידי סוכני - ביון של מדינות זרות ומרכזים קונטרבולוציוניים."
לאחר מלחמת העולם השנייה עזבו יהודים רבים את סיביר, חלקם למדינת ישראל.
בשנות ה-70 ומאוחר יותר בשנות ה-90 היגרו יהודים רבים מסיביר למדינת ישראל ולארצות הברית.
חב"ד מעריכים את המספר כגבוה בהרבה, כ-120,000 יהודים.
לאחר קריסת ברית המועצות בשנת 1991 היגרו חלק ניכר מיהודי סיביר, אך אלה שנותרו הקימו מחדש את הקהילות, פתחו את בתי הכנסת וחידשו את החינוך היהודי.
בתקופה זו היו קיימות קהילות פעילות בערים הגדולות, רובן בהנהגת רבני חב"ד.
הקהילות בטְיּומֵן, אוֺמְסְק, טוֺמְסְק, אִירְקּוטְסְק, ּוולַדִיבוֺסְטוֺק אף הצליחו לקבל מהמדינה לרשותן בחזרה את בנייני בתי הכנסת.
מצב האוכלוסייה היהודית בשנות ה-60 הפך גרוע בהרבה משהיה בימי סטלין.
הפחד מפני ריגול ומפני חשדות מצד השלטונות גבר מאוד.
מאמרים נגד הציונות ונגד מדינת ישראל נכתבו בעיקר על ידי יהודים שפרשו מן הציבור או שנכפה עליהם לכתוב מאמרים אלו מצד השלטונות.
גם תפיסתם הבעייתית של האוכלוסייה הנוצרית החשיבה את כל מי שהוא יהודי כציוני.
הציונים הושמצו במאמרים שנכתבו בגלל החופש האנטישמי בתקשורת.
בשנות ה-70 היגרו יהודים רבים מסיביר למדינת ישראל ולארצות הברית.
מאז סוף שנות ה-80 התחוללה בקרב יהודי סיביר תחייה קהילתית ותרבותית, וההגירה המשיכה גם במשך שנות ה-90. אף כי יהודים רבים עלו בתקופה זו לישראל, בחרו רבים אחרים להישאר בסיביר.
על-פי ההערכות, מתגוררים כיום בסיביר כמה עשרות אלפי יהודים, אך המספרים משתנים כל העת ולכן הגדרת היהודים באזור זה היא בעייתית ביותר.
יהדות פולין הייתה, משלהי ימי הביניים ועד מלחמת העולם השנייה, הגדולה בקהילות העם היהודי באירופה.
ההיסטוריה בת למעלה מאלף השנים של היהודים בפולין כוללת תקופות של סובלנות ופריחה דתית ותרבותית, לצד תקופות של אנטישמיות קשה, רדיפות, פרעות וגירושים, ששיאן היה השמדתה הכמעט מוחלטת בשואת יהודי פולין.
מקהילה של בערך חצי מיליון בשנת 1750 התפתחה יהדות פולין בשיעורים גדולים, וערב המלחמה ב-1939 הייתה מהגדולות באירופה ובעולם.
היא מנתה כ-3.3 מיליון נפש – ואף למעלה מכך אם כוללים במניין את יהודי השטחים ההיסטוריים של פולין (כגון גליציה המזרחית וליטא, שהפכו לנתיני ארצות אחרות בעקבות השינויים התכופים בגבולותיה של המדינה).
כמעט 90% מיהודי פולין נספו בשואה; בתום המלחמה שרדו רק כ-380,000 יהודים בפולין (לא כולל יהודים פולנים שהיגרו לפני המלחמה), וגם הם רובם היגרו מפולין בשנים הבאות.
מפקד האוכלוסין ב-2021 מצא בפולין רק 17,156 יהודים.
במזרח אירופה התיישבו יהודים כבר במאות הראשונות לספירה.
יהודים עברו בה ואף סחרו באזור פולין במהלך המאות ה-8 וה-9. ככל הידוע, התיישבות יהודית בפולין החלה במאה ה-10; משלהי המאה ה-11, רבים מהיהודים נמלטו מזרחה מרדיפות מסעי הצלב שהתחוללו באשכנז, כלומר במרחב הדובר גרמנית אשר כלל את גרמניה, בוהמיה וצרפת.
מלכי פולין, אשר במקביל להתפשטות הנצרות בפולין ניסו לשלב את ארצם באירופה המרכזית, הזמינו יהודים להשתקע בפולין על מנת לקדם את כלכלתה.
יהודים התקבלו בסבר פנים יפות על ידי המלך מיישקו השני, וגם המלך בולסלאב השלישי אחריו, שהוציא ליהודים כתב זכות שאמר כי היהודים נמצאים בחסותו ואין לפגוע בהם.
לאחר מותו של בולסלאב השלישי והתפצלותה של פולין ב-1138, השתדל כל רוזן שבחצרו יהיו יהודים שיעזרו לו בעזרת קשריהם וידיעותיהם בתחומי המסחר, התעבורה והתקשורת.
בסוף המאה ה-12 הטיל מצ'יסלאב נסיך קרקוב עונש כספי כבד על מעשי אלימות נגד יהודים.
על פי באלאבן היו שלושה גלי הגירה עיקריים של יהודים לפולין.
רק עם הופעתן של המדינות הסלאביות הראשונות במזרח אירופה, כמו רוס של קייב ופולין של שושלת פיאסט, מתחילים להופיע המקורות הכתובים המוקדמים ביותר המתייחסים לשטחים הגדולים יותר של האזור, והם כבר מכילים את ההתייחסויות הראשונות לנוכחות יהודית באזורים אלה.
כתוצאה מהעיור מצד אחד שגרם לצורך בסוג שונה של פרנסה, ורדיפות (מסעות הצלב) מצד שני נדחקו יהודים מצרפת אל גרמניה ומשם מזרחה אל פולין.
הגל הראשון של ההגירה היהודית לפי באלאבן הגיע ב-1096 וכלל בעיקר סוחרים.
יש מספר אזכורים ליהודים במרחב הפולני באותה תקופה, מתוכם 39 מופעי כתב עברי על מטבעות שנטבעו בפולין.
11 מצבות עם כיתוב בעברית, 249 מסמכים לטיניים ו-10 מסמכים הכתובים גרמנית.
הגל השני של ההגירה היהודית לשטחי פולין, לפי באלאבן התחיל ב-1147.
בתקופת שלטונו של מיישקו השלישי על פולין היו חלק ממטביעי המטבעות שלו יהודים.
בנוסף על מטבעות בעלי כתובות בלטינית כמקובל בעולם הנוצרי-הקתולי הם טבעו גם מטבעות עליהם יש כיתוב בעברית.
ב-1240, כוחות מונגולים בראשות באטו חאן כבשו את העיר קייב ובכך השתלטו על רוס של קייב.
שנתיים מאוחר יותר נסוגו הכוחות לכיוון רוסיה, אבל במהלך אותן שנתיים מתו ונשבו כעבדים אלפי פולנים.
אחרי הנסיגה החלה נהירה של בוהמים וגרמנים אל שטחי פולין, וכחלק מהגירה זו באו גם יהודים.
בשנת 1264, הדוכס בולסלאב החסיד פרסם את "כתב הזכויות של קאליש", כתב זכויות מקיף שהסדיר את מערכת היחסים בין הנוצרים ליהודים.
כאשר השתלט קז'ימייז' השלישי על פולין כולה, הוציא אף הוא פקודה מאשררת של כתב הזכויות של בולסלאב החסיד, ומעידה כי היהודים נמצאים תחת חסותו.
ההגירה היהודית לפולין התגברה במיוחד לאחר גזרות רינדפלייש בשלהי המאה ה-13, ואחר כך בשל עלילות המגפה השחורה באמצע המאה ה-14; אם כי ידוע כי גם בפולין נרדפו ונהרגו יהודים באשמת הפצת המגפה השחורה, ובנוסף הם נרדפו באשמת נטילת ריבית.
אולם הרשויות השלטוניות, המלך והאצילים, עמדו במתח מתמיד עם הרשות הדתית, הכנסייה הקתולית.
בסינודים של הכנסייה שהתכנסו ב-1267, 1279 ו-1285 הוחלט כי על היהודים לשאת סימני זיהוי וכי עליהם להתגורר בשכונות נפרדות (ההגבלות היהודיות).
בעלילת דם בשנת 1399 הואשמו יהודים בפוזנא בגניבת לחם הקודש, והשכונה היהודית נעשתה מטרה לביזה ולהרג.
בשנת 1407 פרעו ביהודים סטודנטים של אוניברסיטת קרקוב, וב-1494 גורשו היהודים מקרקוב.
עם התיישבותם בפולין הסתגלו היהודים ולמדו את צרכיה הכלכליים, ואף פיתחו עבור השליטים מנגנוני מסחר ומנהל חדשים.
על כך מציין ההיסטוריון ישראל ברטל, כי "במקביל לצמיחתה הדמוגרפית של האוכלוסייה היהודית בפולין, חלו גם שינויים רבי-משמעות בתחום עיסוקיה הכלכליים: אם בערי גרמניה התמחו היהודים בעסקי הון ואשראי, בפולין של המאות 14–15 הם עברו יותר לחכירה של נכסי האצילים ולמסחר ומלאכה בערים.
התפתחות זו הכשירה אותם להתיישבות באזורי הספר, שבהם הוקמו ערים חדשות - ולעיתים היה בערים אלה רוב יהודי מכריע.
אולם באותו זמן הביאו שינויים אלה להתגברות העוינות כלפי היהודים מצד העירונים בערים הוותיקות של צפון-מערב פולין, דבר שדחף את היהודים להגירה מזרחה".
בין 1560 ל-1620 הייתה הגירה של יהודים משטחי האימפריה העות'מאנית לפולין.
במקביל, הוקמו קהילות מאורגנות וכוננו חיי התרבות והיצירה של יהודים באדמת פולין.
ראשיתם הניכרת לעין, במלומדים ותלמידי חכמים שהגיעו מספרד, פורטוגל ואשכנז, בהם רבי יעקב פולאק, תלמידו של רבי יעקב מרגליות מרגנשבורג, אשר הגיע מפראג בה שימש כרב קהילה אל העיר קרקוב (במקורות העבריים: קראקא) בפולין, הקים ישיבה גדולה שהצטיינה בשיטת הלימוד בפלפול, והייתה למרכז תורני חשוב.
תלמידו, רבי שלום שכנא, שימש כרב קהילת יהודי לובלין וראש הישיבה שהקים בה ועמד בראשה עד שנת 1559.
עם איחוד לובלין ב-1569, שיצר את האיחוד הפולני-ליטאי, החלה התקופה המוכרת כיום כ"תור הזהב" של פולין.
פולין השתרעה אז על שיא שטחה הגאוגרפי אי פעם: פולין קטן ופולין גדול עד חוף הים הבלטי, מרבית אוקראינה של היום, הדוכסות הגדולה של ליטא שכללה את רוסיה הלבנה, ועד ליבוניה בצפון.
במרבית שטחים אלו הייתה אוכלוסייה יהודית משמעותית, שבאיחוד כולו מנתה כ-30,000 נפש.
למיעוט יהודי משמעותי זה נוצרו הזדמנויות חדשות לבטא את כישוריהם ויכולותיהם.
מעמדם של יהודי פולין הוגדר בפריבילגיות ("כתבי זכות") מטעם השלטון, אשר הכירו בקהל היהודי כנציג בלעדי של הקהילה.
בסוף המאה ה-15 הוקמו "ועדים" – ועד ארבע ארצות וועד מדינת ליטא, שהיו מעין קונגרס-על של קהלי הקהילות השונות.
בשנת 1764, משהחל השלטון לגבות מס גולגולת ישירות מכל יהודי, בוטלו הוועדים.
באותה השנה נערך מפקד האוכלוסין המודרני הראשון, אז נרשמו בפולין 750,000 יהודים.
ב-1567 הוציא המלך זיגמונט השני אוגוסט צו מלכותי, המעניק ליהודים רשות לפתוח ישיבה בלובלין.
בשנת 1573 נבחר הנסיך אנרי מצרפת למלך פולין על ידי האצילים, בהסדר שהמעיט מאוד בכוחו של המלך, ונתן כוח רב לאצולה.
זו הייתה התחלת תהליך התחזקות האצולה על חשבון השלטון המרכזי.
לכן נוצר פער במעמדם ומצבם של היהודים בחלקי פולין השונים בהתאם ליחס השליט המקומי אליהם.
בשל הפלישות לפולין, שגרמו לאבדות כבדות בנפש ורכוש, ראו שלטונות פולין בעין יפה התיישבות של מהגרים מהמערב, בעיקר גרמניה, יהודים ולא-יהודים.
בערי פולין התיישבו גרמנים, שהביאו עימם אל הפולנים מטען של רגשות שליליים כלפי היהודים.
בתקופה זו, פולין נחשבה כמקום נוח ליהודים, שאף פירשו את שמה "פה לין" - במשמע, כאן יוכלו היהודים ללון ולקבל מקלט.
אחד מיהודי פולין, הרב שאול וואהל, שהיה בנו של רב העיר ונציה שבאיטליה ואף כיהן בעצמו כראש ישיבה בפולין, שימש כשר ויועץ בכיר למלך פולין במאה ה-16. לפי האגדה הוא אף מונה למלך ללילה אחד, בעת חילופי מלכים, ובמשך כל אותו הלילה ביטל גזירות וחוקים שונים כנגד היהודים.
מרבית יהודי פולין התגוררו בעיירות ("שטעטלעך") ועסקו במסחר ומלאכה.
מיעוטם, בעיקר בווהלין וגליציה, התגוררו במפוזר באזורים כפריים, חכרו אחוזות וטחנות, ועסקו בגביית מיסים פיאודליים מן האריסים.
באופן מסורתי עסקו יהודי פולין בכספים, חלפנות והלוואות, אך במאות ה-14 וה-15 כבר חדרו כמעט לכל ענפי המסחר ולרבים מענפי המלאכה.
בעקבות כך רבו ההאשמות כנגד היהודים על רקע כלכלי, והם הוצגו כמשתלטים על ענפי המסחר והמלאכה השונים וגוזלים את פרנסתם של הפולנים.
בעקבות כך, אולצו יהודי קרקוב ב-1485 לחתום על התחייבות לנטוש את עיסוקם בענפים אלה.
גם יהודי הכפרים, חוכרי האחוזות וגובי המיסים, זכו למנה הולכת וגוברת של שנאה.
מאידך, האוטונומיה שניתנה ליהודים בניהול ענייניהם הפנימיים אפשרה פיתוח של חיי תרבות עצמאיים.
שפת היומיום בפיהם הייתה יידיש, כאשר העברית משמשת כשפת קודש ותפילה.
מרבית יהודי העיירות ידעו קרוא וכתוב, החינוך היה תורני וכלל לימוד בחדרים, ישיבות ובתי מדרש.
בשנת 1580 הוקם ועד ארבע הארצות אשר פעל עד ל-1764, מנהיגיו שעמדו בראשו וענפי המשנה שלו - ועדי הגלילות השונים, שימשו כמוסד המרכזי העליון של יהדות פולין.
בשנת 1764 החליט השלטון הפולני על הפסקת גביית המיסים על ידי הוועד וגביית המיסים מהיהודים באופן ישיר כפי שנגבו המיסים מכלל האוכלוסייה ובכך הגיע תפקידו המסורתי של הוועד לידי סיום.
כל עוד היה ועד ארבע הארצות קיים, היה נהוג מס ישיר, שכונה "סכומות".
המחלוקת הקשורה לגבייתו הייתה גדולה, ובמקרים רבים דנו תקנות הקהל בסכומים שיש לשלם ובדרך לגבותם.
לצורך גביית המס ניסו בעלי הרכוש להצהיר שהכנסתם זעומה ושאין ביכולתם לשלם את המס.
כחלק מהתערערות השלטון העצמי התקשו הקהילות בגביית המס, ולכן החלו לגבות מיסים עקיפים, אשר הוטלו על מחזור עסקים או רכישת מוצרים.
המס העקיף נקרא קראפקי או קורופקי.
המס הוטל על בשר משחיטה כשרה (ועל עצם השחיטה), על נרות ועל שאר השירותים שנתנה הקהילה ליהודים ושלא הייתה אפשרות לרכוש אותם מחוץ למסגרת הקהילה.
מס הקורופקי הוטל לצד או במקום מס הסכומות, תלוי בקהילה ובתקופה.
היו החלטות רבות לגבי השימוש בכספים אלו, בהחלטות הקהל של מינסק, תקכ"ה, נאמר "ועל כן החליטו להקדיש מכספי הקורופקא (מכס הבשר) סך 200 זהובים בכל שנה לקניית ספרים לבית המדרש.".
במאה ה-17 פרץ משבר בחיי יהדות פולין, בשל סיבות תרבותיות וכלכליות.
מבחינה תרבותית, היהודים היו מיעוט שונה וזר, והם נרדפו בהתמדה ובעקביות על ידי הכנסייה.
מפעם לפעם חויבו יהודים להיכנס לכנסיות על מנת לשמוע הטפות, הכנסייה תבעה לעצמה זכות שיפוט על יהודים (זכות שלא הייתה לה בימי הביניים בפולין) וכמרים עמדו בראש עלילות הדם וההסתה נגד יהודים.
בנוסף, הם ירדו ממעמד היזמים והחדשנים עקב תמורות המודרנה בטכנולוגיה ובכלכלה שלא היה להם חלק בהן (כגון טכנולוגיית בניית אוניות שיכלו להפליג בים הצפוני) וסיבות פוליטיות (היחלשות השלטון המרכזי שגרמה לחוסר ביטחון בדרכים) שגרמו להסטת נתיבי הסחר מפולין.
וכך קופחה פרנסתם של יהודים שעסקו במסחר; ולכך התווספה העובדה שנוצרים שקופחה פרנסתם השתלטו על תחומים ועסקים של יהודים וגרמו לגל נוסף של אובדן מקומות פרנסה.
אחד הפתרונות שמצאו יהודים לאובדן מקורות הפרנסה המסורתיים היה ייבוא ומכירת מוצרים מוגמרים ממקומות אחרים, אולם בכך העלו את חמתם של בעלי המלאכה המקומיים שאיבדו את קהל לקוחותיהם.
במקביל, גידול מספרם של היהודים מחד וצמצום מקורות הפרנסה הביאו לתחרות גדולה בין היהודים לבין עצמם על מקורות פרנסה.
תחרות זו גרמה לכך שעקרון המערופיא לא נשמר.
ביטחון הקהילות היהודיות היה תכופות רעוע, בעיקר באזורי גליציה בדרום-מזרח המדינה.
מרידות תכופות של הקוזאקים והאיכרים האוקראינים כנגד השלטון ונטל המיסים הובילו תמיד לגל פרעות כנגד היהודים, שהצטיירו בעיניהם כנציגי השלטון השנוא מתוקף עיסוקם בכספים, הפעלת קרקעות חכורות, הפעלת בתי מרזח וטחנות קמח, וגביית מס.
מהבולטים באירועים אלה היה מרד הקוזאקים והאיכרים נגד השלטון הפולני בשנים 1648–1649 בראשות בוגדן חמלניצקי.
מרד זה לווה בסדרת פוגרומים יוצאת דופן בהיקפה ואכזריותה, שנודעו כגזרות ת"ח–ת"ט או כ"פרעות חמלניצקי", בהם נחרבו כשליש מהקהילות היהודיות בפולין ואוקראינה.
בפרעות נרצחו, על פי ההערכות, מעל 100,000 יהודים, נאנסו עשרות אלפי נשים ונערות, נבזז והושמד רכוש רב, הן פרטי והן קהילתי (כולל ספרי תורה וחפצי קודש).
יהודים אשר נתפסו על ידי ההאטמנים נמכרו לעבדות בשוקי העבדים שניהלו הטטרים באזור השפך של נהר קמה אל הוולגה.
חיבורו של המלומד היהודי נתן נטע האנובר, "יוון המצולה" הוא אולי המקור החשוב ביותר לידיעותינו על פרעות 1648.
בשנת ה'תי"ד (1654) כרת חמילניצקי ברית עם אלכסיי הראשון, צאר רוסיה, ויחד עם הרוסים שתבעו לעצמם חלק מפולין חזר וכבש קהילות רבות בשטחי בלארוס, ליטא ופולין, ובהן מוהילב, וילנה ולובלין.
בקהילות אלו התרכזו אז גם פליטים רבים מערים אחרות.
יהודי וילנה הספיקו ברובם לברוח, אך כל רכושם עלה באש שדלקה בבתי העיר במשך 17 יום, ואילו יהודי לובלין הוסגרו על ידי תושבי העיר הגויים, ונהרגו בה כאלפיים נפש.
גזרות ת"ח ת"ט השפיעו על התקבלותה של השבתאות ביהדות פולין בשנות השישים של המאה ה-17, עד להתרסקותה של התנועה היא הפיחה תקווה אצל רבים; היסטוריונים מסבירים, כי עקב המשבר הרוחני שנגרם בשל פרעות, הרס הקהילות והסבל הרב, הייתה ציפייה גדולה לגאולה והשבתאות מילאה צורך זה.
בתקופת השלטון העות'מאני בפודוליה (1699-1672), איבדו רבני פולין את השליטה הרוחנית על המחוז ורבני האימפריה העות'מאנית לא הגיעו למחוז ולכן התנקזו לכאן שבתאים, שחלק מהם חיו בגלוי כשבתאים וחלקם חיו בהסתר.
התפוררות המשטר הכלכלי גרמה ליהודים למצוא לעצמם פרנסות חלופיות.
התחזקות מעמד בעלי האחוזת - הפריצים והמאגנאטים פתחה מקור פרנסה חדש - חכירת אחוזות ועסקים מניבים באחוזות.
חסותו של הפריץ על היהודי "שלו" הבטיחה לאותו יהודי הגנת מה מפני לחציהם של אנשי הכנסייה ומפני עוינותם של האיכרים, שנבעה לרוב מכך שהיהודי היה גובה המיסים.
הפריצים היו קתולים ברובם ואילו האיכרים וההיידמקים פרבוסלבים.
הפריצים שזילזלו באיכרים הפרבוסלבים מצאו בני ברית ביהודים, שאמנם דתם הייתה שונה אבל לא היו שותפים למרידות הקוזאקים וההיידמקים.
יהודים הבטיחו לפריצים דמי חכירה וקיבלו בתמורה את ניהול ההכנסות מאחוזות ומהמצוי בשטחים שבשליטת האציל כמו בתי מרזח, טחנות קמח ויערות לכריתה.
יהודים שלא עמדו בהבטחותיהם הכספיות לפריץ היו עלולים להיענש ואכן נענשו לעיתים קרובות.
חוסר היכולת לעמוד בתשלומים נבע בין היתר בגלל התחרות שהייתה בין חוכרים יהודים לבין עצמם במטרה לזכות בחכירה.
סיבות נוספות היו חובות אבודים שלא הצליחו לגבות ואצל אלו שחכרו בתי מרזח היו נזקים שגרמו לקוחות שיכורים, נזקים שלעיתים לא היה בידי חוכר בית המרזח אמצעים לשקמם.
בניהול עסקים אלו הביאו היהודים לביטוי את כישוריהם המסחריים כמו ידיעת קרוא וכתוב, יכולת ניהול כספים, וכן קשרים קהילתיים.
על מנת לתפקד כחוכרים נאלצו רוב החוכרים לעזוב את קהילותיהם העירוניות ולעבור יחד עם משפחותיהם לגור במרחב הכפרי.
ב-1765 נערך בפולין מפקד אוכלוסין, שכלל גם את התעסוקה/מקצוע.
על פי מפקד זה ארבע התעסוקות העיקריות של יהודי פולין היו כספים, מסחר, אומנוית וחכירה.
לפי מפקד זה לא היו יהודים שעסקו בחקלאות, כ-15 אחוזים מהיהודים העירוניים ו-80 אחוזים מהיהודים שאינם עירוניים עסקו בחכירה (למשל חכירת פונדקים, טחנות קמח), כ-30 אחוזים מהיהודים העירוניים עסקו בטקסטיל (למשל תפירה, איריגה).
ב-1768 אשרר הסיים בווארשה חוק המחזק הוראות קודמות, ולפיו אסור ליהודים לסחור, לעסוק במלאכה, לעסוק במסחר משקאות או להחזיק בתי מרזח, אלא על-פי החוזים הנערכים עם העיריות.
כתוצאה מתקנה זו החליפו חלק מהאצילים את החוכרים היהודים בחוכרים נוצרים ואלו שנושלו ממקורות פרנסתם נשארו בלי אמצעי מחייה.
חלוקת פולין הביאה לקיצוץ במספר החוכרים ולתהליך חזרה מהכפר אל העיר.
פולין חולקה בין פרוסיה, רוסיה ואוסטריה.
בפרוסיה (גרמניה) האיכרים שוחררו לחלוטין מהצמיתות וקיבלו מעמד אזרחי.
היו איכרים שידעו לנצל מצב זה ושיפרו את מצבם הכלכלי תוך שהחלו לעסוק במסחר בבהמות, במוצרים חקלאיים, ואף החלו להלוות כסף לאיכרים אחרים ובכך דחקו את יהודי הכפרים ממקצועם המסורתי.
באימפריה האוסטרית היה תהליך דומה, האיכרים הפולנים והרותנים (סלאבים מזרחיים) שוחררו מצמיתות והתגלו בהם יזמים שדחקו יהודים מפרנסותיהם המסורתיות במרחב הכפרי ואף התחרו ברוכלים שסובבו בכפרים ומכרו מני סדקית.
באימפריה הרוסית היו אפשרויות התעסוקה האלטרנטיביות ליהודים פחותות מאשר באוסטריה ופרוסיה, אולם גם בה נאלצו יהודים לעזוב את המרחב הכפרי ולעבור לעיירות ולערים.
הסיבה העיקרית הייתה צווים שיצאו מטעם השלטון וחייבו יהודים לעזוב את הכפרים.
ב-1782 בהמשך להחלטה כי סוחרים ועירונים חייבים לשבת ביישובים עירוניים ולא ביישובים כפריים, חלו גם על היהודים מגבלות על התיישבות בכפרים אלא אם עסקו בחקלאות.
בראשית עת החדשה הפכה פולין להיות מרכז חיים של יהדות העולם.
לימוד התורה וחיבור הספרות התורנית פרחו, ורבו בה תלמידי חכמים.
רשת מסועפת של ישיבות ומוסדות לימוד השתרעה על פני יישובי היהודים במחוזות פולין.
הפלפול היה לשיטת הלימוד בישיבות פולין.
תנועת ההשכלה היהודית עלתה באותו זמן במרכז אירופה ומערבה והטיפה לערכים חילוניים ואוניברסליים, והשתלבות יהודים בסביבתם.
להשכלה הייתה השפעה מועטה על יהודי פולין, שהעדיפו להתמקד בשימור אורח החיים התורני וההלכתי במסגרות האורתודוקסיות והחסידיות.
תנועת הבונד הסוציאליסטית נוסדה בשנת 1897. מטרתה הייתה לאחד את כל הפועלים היהודים באימפריה הרוסית, פולין וליטא.
הבונד ניסה לתמוך בתנועה רוסית מהפכנית רחבה, כדי להפוך את רוסיה למדינה סוציאליסטית ודמוקרטית.
הם קיוו כי במסגרת מדינה כזו, יזכו היהודים להכרה כאומה עם מעמד חוקי של מיעוט.
שלוש החלוקות של פולין בשלהי המאה ה-18 חילקו גם את יהדות פולין לשלוש קבוצות:
רוב יהודי פולין הוכפף לשלטון האימפריה הרוסית
ריכוז גדול של יהודים בדרום פולין (גליציה ומספר מחוזות שנספחו אליה, כולל קרקוב) עבר לשליטת מלוכת הבסבורג (אוסטריה).
מיעוט יהודי עבר לשליטתה של ממלכת פרוסיה
היהודים בפולין האוסטרית (גליציה) נהנו מרווחה יחסית, וחיי תרבות עשירים פרחו בקהילות היהודיות.
אם כי השלטונות שאפו לגרמניזציה של היהודים.
חוק מ-28 באוגוסט 1787 הטיל על יהודי גליציה לקבל, מינואר 1789, שמות משפחה גרמניים.
על הרבנים הוטל לנהל את ענייניהם בשפה הגרמנית בלבד.
חוק קודם מ-18 בפברואר 1787 הטיל על היהודים חובת שירות בצבא.
רק אחרי השתדלויות רבות תיקן הקיסר ליאופולד ב-28 ביולי 1790 תקנה כי במקום שירות בפועל ישלמו היהודים כופר נפש לא נמוך (סכום שיספיק לשם גיוס חייל חליפי).
עם הסיפוח לאוסטריה חל שינוי במעמדם של היהודים שהיו שייכים לאצילים בעלי הערים.
מיסים שעד אז שולמו על פי החוק הפולני לאצילים (כדוגמת הגרף פוטוצקי) היו אמורים להיות מועברים ישירות לקיסרות.
פעולה זו עוררה חיכוכים היות שמהאצילים נגרע מקור הכנסה רציני והם שאפו להמשיך לקבל כספים אלו, לכן ניסו לדרוש מהיהודים תשלומים חליפיים.
השלטון הרוסי, התברר כסובלני פחות ביחסו ליהודים, ועל היהודים הוטלו מגבלות רבות יותר - הן בהשוואה לימי פולין העצמאית, והן בהשוואה לאחיהם שבשליטת אוסטרו-הונגריה.
הצארית יקתרינה הגדולה יצרה בשנת 1791 את תחום המושב באזורי השוליים המערביים של האימפריה, ורק בו הותר ליהודים לחיות ולפעול.
הגבלות חוקיות שהוטלו על היהודים נעקפו בתקופת הפריצים בעזרת קשרים אישיים, שתדלנות והיכולת לנצל את המשטר הרופף על מנת להשתמט מהגבלות אלו.
חלוקת פולין הביאה את היהודים להיות כפופים למשטרים אבסולוטיים יעילים שהפעילו את החוקים ללא משוא פנים ובכך הורע מצב היהודים.
מספר מרידות שהונהגו על ידי האצולה הפולנית, בהן ההתמרדות כנגד הרוסים בשנת 1830 וההתמרדות השנייה כנגד הרוסים בשנת 1863, דוכאו תוך שפיכות דמים רבה וגרמו להגירת אצולה פולנית אל מחוץ לפולין ולהחרמת רכושם או להזנחת עסקיהם.
החוכרים של אותם אצילים נשארו ללא תעסוקה.
בקהילות השונות נוצרו מאבקי כוח בין משפחות בעלות כסף וייחוס, על מינויי להנהגת הקהילה, על כבוד ויוקרה ועל השפעה.
המאבק היה בעיקר על תפקידי הפרנס אבל גם על תפקידי רבנות, רבנים מונו על פי קרבתם למקבלי ההחלטות ולא רק על סמך השכלתם ובקיאותם.
פעולות דומות נעשו גם בתקופות קודמות, אולם הסתלקות ההנהגה המרכזית העצימה את השחיתות ואת המתחים.
כאופוזיציה להנהגת הקהילה המסורתית עלו "החברות".
אלו היו התאגדויות של בעלי מלאכה או קבוצות של אנשים שפעלו למען מטרה משותפת, בדרך כלל סוציאלית או דתית.
הקבוצות האלו היו מגובשות, כללו גבירים או בעלי בתים בעלי ממון ופעמים רבות היו מתפללים כל בני החבורה במניין משל עצמם.
לעיתים קרובות דאגו בני החבורה לעצמם אולם פעמים רבות הייתה פעולתם לטובת הכלל - כפי שהם ראו זאת.
ב-1802 הקים הצאר אלכסנדר הראשון את הוועדה לקידום היהודים, בניסיון לקבוע את מדיניות של התייחסות למיעוט החדש של נתינים יהודים, שמנה כ-4 מיליון נפש.
הוועדה הציעה מספר צעדים לעידוד התבוללות של יהודים, אם כי לא כפתה עליהם את ההתבוללות.
היא המליצה לאשר ליהודים ללמוד במוסדות החינוך של האימפריה ואף להיות בעלי קרקעות, אך הגבילה את מושבם לתחום המושב והטילה מגבלות על עיסוקיהם.
בפועל, חשו היהודים יותר את ביצוע חלקם המגביל של המלצות הוועדה מאשר את חלקם הנאור.
בתקופת הצאר ניקולאי הראשון הוטלו גזירות נוספות על היהודים, ביניהן החובה לספק מכסת נערים לשירות של 25 שנה בצבא הצאר, ובהדרגה הורע מצב היהודים על פני המאה ה-19. הרפורמות של הצאר אלכסנדר השני ב-1861 נתנו הקלות מה ליהודים, אם כי עדיין הוגבלו לתחום המושב וחלו עליהם מגבלות תעסוקה ובעלות.
סטטוס-קוו זה הגיע אל קיצו עם ההתנקשות בצאר אלכסנדר השני בידי מהפכנים ב-1881, התנקשות שהיהודים הואשמו כאחראים לה.
גל פוגרומים פרץ ברחבי האימפריה הרוסית בין 1881–1884, מגובה בהעלמת עין ואף עידוד מצד השלטון.
גל פוגרומים קשה נוסף התרחש בין 1903–1906, הפעם פוגע קשה יותר בקהילות פולין ההיסטורית, ובכלל זה הפוגרום הגדול בביאליסטוק ב-1906. לגלי פוגרומים אלה הייתה, לימים, השפעה מכרעת על דפוסי ההגירה והכינון של הקהילות היהודיות בעולם, שכן בשנים שלאחריהם עזבו כשני מיליון יהודים את תחום המושב.
חלק גדול מאלה היגרו לאמריקה והפכו, לעתיד, להיות הקהילה היהודית הגדולה בעולם – יהדות ארצות הברית.
במקביל, נתנו הפוגרומים דחיפה להתפתחותה של התנועה הציונית.
חוקי תחום המושב בוטלו לאחר מהפכת פברואר (1917) וקריסת שלטון הצאר, ויהודים בשטחי רוסיה הורשו להתגורר בערים ברחבי המדינה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה (1918) חזרה פולין להיות מדינה עצמאית, וחלק מיהודי תחום המושב שבו להיות נתינים פולניים (מרבית יהודי תחום המושב היו בשטחה של אוקראינה).
גם גליציה המזרחית על יהודיה הושבה לידי פולין (לתקופה קצרה שהסתיימה עם תחילת מלחמת העולם השנייה) עם פירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית בתום המלחמה.
ליטא הפכה למדינה עצמאית (בשטח מצומצם משמעותית יחסית לארכידוכסות הליטאית בעבר), ויהודיה לא שבו לחיק פולין.
יעקב פרנק היה יהודי שחי במאה ה-18 וראה עצמו כמשיח.
פרנק סחף אחריו כת מאמינים, והוא נחשב אחד מממשיכי דרכו של שבתי צבי.
פרנק ייסד את כת הפרנקיסטים, ובסתיו 1759 התנצר עם קבוצה גדולה מתלמידיו.
במהלך השנים ניהל שני ויכוחים פומביים דתיים עם רבנים ובעקבות אחד מהם נשרפו ב-1759 ספרי התלמוד בפודוליה כולה.