tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אגם יצר גם יצירות רבות בתחומים מגוונים: הוא פיתח את טכניקת אגמוגרף, תצוגה באמצעות פרספקס, עיצב בולים, המציא את שיטת הכתיבה "אגמילים", שבה שינוי אות אחת במילה משנה את כל המילה, הגה תוכנית לחינוך חזותי, ומכון ויצמן שיתף איתו פעולה ב"תוכנית אגם" לפיתוח חשיבה חזותית, המיועדת בעיקר לגיל הרך, ועוד.
רבות מיצירותיו מאופיינות בתנועה או בשינוי מראה עם שינוי נקודת המבט של הצופה בהן.
לדבריו, הושפע עמוקות ביצירתו מתפיסות מיסטיות ביהדות.
אגם הציג תערוכות רבות ברחבי בעולם ובהן: תערוכות רטרוספקטיבה במוזיאון לאמנות מודרנית בפאריס ובמוזיאון סטדליק באמסטרדם (1973), בגוגנהיים בניו יורק (1980).
אגם הציב עבודות בארמון האליזה בפריז ב-1972 בהזמנת ראש הממשלה דאז ז'ורז' פומפידו, ומזרקה מוזיקלית ברובע לה דפאנס בפריז.
ב־2009 הציג את עבודת המראות "מעבר למציאות" בפריז ובבזל.
1963, פרס ראשון בסוגו על מחקר אמנותי בביאנלה בסאו פאולו
בשנת 2017, נפתח מוזיאון לאמנות על שמו של יעקב אגם בראשון לציון, בתכנון נופר אדריכלים (המוזיאון נבנה ליד בית משפט השלום, כחלק מתוכנית פיתוח של העיר).
1975, תואר דוקטור לפילוסופיה לשם כבוד, אוניברסיטת תל אביב
ב-20 באוקטובר 2009, תואר לשם כבוד מהמכללה למינהל.
2026 - פרס ישראל בתחום האמנות הפלסטית, ציור, פיסול וצילום.
מאז שנות ה-50 מתגורר אגם בצרפת.
הוא נישא לכלילה בפריז ב-1954, ולהם שלושה ילדים: הבכור - הצלם רון אגם, הבן אורם - מוזיקאי.
אחיו חנניה גיבשטיין, היה ראש עיריית ראשון לציון.
אחת מהנודעות שבעבודותיו היא "אש ומים" - המזרקה בכיכר דיזנגוף שבתל אביב-יפו.
תבנית הצביעה של החזית הפונה אל הים של מלון "דן" בתל אביב.
ח"י מעלות - פסל קינטי בגן הפסלים של מוזיאון ישראל.
תבליט באולם מרכזי בבית החולים שיבא, תל השומר.
עיצוב פנימי של בניין המרכז לחקר המוח בבר-אילן ע"ש גונדה (2004).
פסל בשם "כוח" ופסל בשם "אלף דלתות" בגן הפסלים של בית החולים בילינסון.
מגדלי נאמן בשכונת צוקי אביב.
ארון קודש בבית הכנסת המרכזי של חב"ד ברחובות, אגם תרם את הארון לזכר רעייתו.
פסלון הזכייה שהעניקה דנה אינטרנשיונל לזוכת אירוויזיון 1999.
"סולם יעקב" בבנייני האומה בירושלים
פסלו "מאה שערים" במשכן הנשיא
עבודת הקיר המונומנטלית "מצעד הזמן" שחנכה את מוזיאון תל אביב החדש ב-1970
"מצעד הזמן", בקיר של מוזיאון תל אביב
אנדרטת "יזכור" ברחבת הכותל, שהוקמה ב-87' בהזמנתו של הרב שלמה גורן
מזרקה שלו נמצאת ברובע לה דפנס בפריז.
ממשלת צרפת הוציאה גם בול דואר פרי מכחולו.
בשנות השבעים של המאה ה-20 הוזמן אגם לעטר אולם בארמון האליזה בפריז.
מאוחר יותר הועברה יצירה זו למרכז פומפידו בפריז.
אגם עיצב את תווית היקב הידוע שאטו מוטון רוטשילד לשנת בציר 1984. מאז שנות ה-20 של המאה ה-20 מפקיד היקב את משימת עיצוב התווית מדי שנה בידי אמן בעל שם אחר.
חנוכיית ענק, בדוגמת המנורה המקורית מבית המקדש בירושלים על פי שיטת הרמב"ם.
החנוכייה זכתה לתואר 'החנוכייה הגדולה בעולם'.
תבליט של אגם מוצג בין יצירות האמנות במרכז העיר של שיקגו (הלופ) בארצות הברית, לצד יצירות של גדולי האמנים במאה ה-20 כמו אנרי מאטיס ופיקאסו.
יצירותיו הוצגו במוזיאון סולומון ר.
פסל בחזית בית המלון הילטון בקהלה, הוואי.
רונלד רייגן תלה תמונה שלו באזור המגורים שבבית הלבן.
יצירה בכניסה לאצטדיון למשחקים העולמיים בטייוואן
יעקב אדרי (נולד ב-25 בנובמבר 1950) הוא ראש עיריית אור עקיבא לשעבר, וכן חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
אדרי נולד במרוקו ועלה עם משפחתו לישראל בשנת 1959 בגיל תשע.
לאדרי תואר ראשון במדע המדינה ותואר שני במינהל ציבורי - שניהם מאוניברסיטת חיפה.
שימש כראש עיריית אור עקיבא בשנים 1989–2003.
ב-2003 נבחר לכנסת ה-16 מטעם הליכוד, ועקב כך התפטר מתפקידו כראש עירייה.
לאחר הרכבת הממשלה, ב-10 במרץ 2003 מונה לסגן השר לביטחון הפנים.
בנובמבר 2005 נמנה עם פורשי הליכוד שהקימו את סיעת "קדימה".
ב-18 בינואר 2006 מונה לשר הבריאות והשר לפיתוח הנגב והגליל.
ב-4 במאי 2006, עם הקמת הממשלה ה-31, מונה לשר המקשר בין הממשלה לכנסת.
ב-27 ביולי 2006, מונה לשר לענייני ירושלים, בנוסף לתפקידו כשר המקשר בין הממשלה לכנסת.
ב-25 בפברואר 2007 החליטה הממשלה שהוא ירכז את חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל.
ב-4 ביולי 2007 מונה לשר לקליטת עלייה וכן השר לפיתוח הנגב והגליל, והעביר את סמכויות ריכוז חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל לשרה רוחמה אברהם.
בתקופת הפריימריז של מפלגתו תמך במפתיע במאיר שטרית, שהגיע למקום האחרון.
בכנסת ה-18 כיהן כחבר בוועדת הכספים ובוועדת הפנים והגנת הסביבה.
במהלך כהונתו יזם, יחד עם משה גפני וציון פיניאן, תיקון לחוק לעידוד השקעות הון שנותן הקלות במס בבניינים חדשים להשכרה, וכן יזם, יחד עם ציון פיניאן, את חקיקת החוק להרחבת הייצוג של בני העדה האתיופית בשירות הציבורי.
בנוסף, היה בין יוזמי הצעת חוק הדיור המוגן, ששולבה בהצעת חוק ממשלתית בנושא.
באוקטובר 2013 זכה אדרי בבחירות המקומיות לראשות עיריית אור עקיבא, ממנה פרש כעשור לפני כן.
באפריל 2014 התפקד אדרי לליכוד, כ-8 שנים לאחר שעזב את המפלגה.
באוקטובר 2018 נבחר לכהונה נוספת בראשות העיר, כמתמודד מטעם הליכוד.
ב-10 בנובמבר 2020 נעצר אדרי יחד עם שלושה בני אדם נוספים, בחשד לשורת עבירות על טוהר המידות ובהן שוחד, מרמה והפרת אמונים, בקידום מכרזי עירייה.
כתב אישום נגד אדרי הוגש ב-20 במרץ 2023, ועקב כך התפטר מתפקיד ראש עיריית אור עקיבא.
אדרי הוא תושב אור עקיבא, נשוי לנינה, מחנכת ומנהלת בית ספר בדימוס ואב לשניים.
יעקב שלמה אחימאיר (נולד ב-21 ביולי 1938) הוא עיתונאי, פובליציסט ואיש טלוויזיה ורדיו ישראלי.
חתן פרס ישראל לתקשורת לשנת ה'תשע"ב (2012).
אחימאיר נולד ברמת גן בשנת 1938. בנם של סוניה ואב"א אחימאיר.
אביו היה מראשי ברית הבריונים, הזרם הימני-רדיקלי בתנועה הרוויזיוניסטית.
נקרא יעקב שלמה על שמם של לוחם האצ"ל ועולה הגרדום שלמה בן יוסף.
אחימאיר גדל בירושלים, וסיים את לימודיו בגימנסיית "דביר".
לאחר מכן, למד היסטוריה כללית ומדע המדינה באוניברסיטה העברית.
את דרכו בעיתונות החל ככתב "חרות לנוער".
בשנות השישים שהה בלונדון, שם שימש שדר בשידור העברי של הבי בי סי, אשר כלל שידור יומי קצר בשפה העברית ששודר לישראל בגלים קצרים.
מראשית שנות השבעים, היה יעקב אחימאיר שדר בקול ישראל ובערוץ הראשון.
הוא הגיש את התוכנית "היום הזה", עבד כמראיין ומנחה ב"מוקד", שימש כעורך ומגיש ב"יומן", ככתב מדיני וככתב בוושינגטון.
בעשרות שנות עבודתו, סיקר יעקב אחימאיר חלק ניכר מן האירועים המדיניים בישראל.
בין היתר, היה ליד כבש המטוס שהביא לארץ את נשיא מצרים אנואר סאדאת ב-19 בנובמבר 1977 וסיקר את ההתנתקות מגוש קטיף באוגוסט 2005.
בראשית שנות ה-80 היה כתב הטלוויזיה בכנסת ובשנת 1986 נתמנה לעורך "מבט".
בחירתו הגיעה לאחר שמלשכת ראש הממשלה שמעון פרס, ביקשו שלא למנותו לתפקיד מאחר שאחיו היה יועץ התקשורת של יצחק שמיר.
במהלך שנות ה-90, הנחה אחימאיר מספר תוכניות אקטואליה, בהן "פוליטיקה" ו"פופוליטיקה".
כמו כן, הוא נמנה בין מגישי התוכנית "יש עם מי לדבר" בגלי צה"ל, עד אשר הופסק שידורה.
גם לאחר סגירת רשות השידור והקמת תאגיד השידור הישראלי, המשיך אחימאיר לערוך ולהגיש את התוכנית "רואים עולם", בערוץ "כאן 11", אותה הגיש בימי הערוץ הראשון.
המשדר האחרון של "רואים עולם" שודר ב-1 בפברואר 2020 ולאחריו אחימאיר פרש לגמלאות.
עד אז, הגיש אחימאיר לעיתים גם את התוכנית "הבוקר הזה" בכאן ב'.
הוא גם פרסם מאמרים במדור הדעות בעיתון "מעריב", וכיום, ב"ישראל היום".
ביוני 2020 החל לשמש כפרשן בחדשות הבוקר, באוקטובר 2021 פוטר.
לאחר פיטוריו החל לשמש כפרשן בתוכנית שש - אמנון לוי.
החל מ-2022 הוא משמש פרזנטור של חברת דינמיקה סלולר.
בשנת 2024 יצא לאור ספרו הראשון, עד כאן - אוטוביוגרפיה בצילו של אב"א, בהוצאת סלע מאיר.
הספר הוא אוטוביוגרפיה של אחימאיר, ומספר את סיפור חייו בצילו של אביו.
אחימאיר הוא עמית-בכיר במרכז לתקשורת בינלאומית באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת תשפ"ד מונה ליו"ר ועדת פרס ישראל בקטגוריית התקשורת לשנה זו, ובמרץ 2024 התפטר מתפקיד זה, בנימוק שעבודת הוועדה הפכה למיותרת בעקבות החלטת שר החינוך, יואב קיש, שלא להעניק את הפרס בקטגוריה זו ובקטגוריות נוספות.
נשוי לסופרת וחוקרת הספרות אורה אחימאיר, ואב לבן ובת.
אחיו הוא חבר הכנסת לשעבר יוסף אחימאיר.
בנוסף יש לו אחות למחצה, זאבה, מנישואיו הראשונים של אביו.
פרס ישראל בתקשורת לשנת ה'תשע"ב.
פרס סוקולוב לעיתונות האלקטרונית לשנת 2005, "על מפעל חיים ועבודתו היסודית והאחראית בסיקור מכלול נושאים בחברה הישראלית ובעולם"
הפרס לביקורת התקשורת מטעם האגודה לזכות הציבור לדעת
פרס ירושלים לתקשורת הגונה לשנת ה'תש"ף (2020), "בהיותו המצפן של השידור הציבורי ביושר ואמת ובקור רוח"
פרס כנס העיתונות באילת, על מפעל חיים בשנת 2010
פרס סמולר, מטעם ארגון הג'וינט, על סיקור נושאים יהודיים ב"רואים עולם"
הרב יעקב יוקב אֶטלינגר (בכתיב מיושן: עטטלינגער; בגרמנית: Jakob Ettlinger; כ"ט באדר ה'תקנ"ח, 17 במרץ 1798 – כ"ה בכסלו ה'תרל"ב, 7 בדצמבר 1871) היה רב, פוסק הלכה וסופר.
רבה הראשי של אלטונה, ממנהיגי היהדות האורתודוקסית בגרמניה.
מחבר הספרים "ערוך לנר" על התלמוד הבבלי, "ביכורי יעקב" על הלכות סוכה, ושו"ת "בנין ציון".
נולד בקרלסרוהה לרחל רייכל ולרב אהרון, רב בית כנסת בעיר.
למד תורה אצל אביו ואצל רב העיר, הרב אשר ולרשטיין (בנו של בעל השאגת אריה).
המשיך את לימודיו בישיבת רבי אברהם בינג, אב בית הדין של וירצבורג שבבוואריה.
בגיל 18 פנה ללמוד בווירצבורג, באוניברסיטה של העיר, בד בבד עם לימודיו אצל הרב אברהם בינג.
בכך נעשו הוא וחברו הרב יצחק ברנייס, מראשוני הרבנים הגרמנים בעלי רקע אקדמי.
בישיבת ווירצבורג למד בחברותא, במשך שלוש שנים, עם הרב אליעזר ברגמן.
הרב דוד ויסקאפף (אב בית הדין של ), שלמד עמו, העיד שהיה מסגף את עצמו ומתענה.
בשנת 1819 בעקבות פרעות "הפ-הפ" נמלט לפיורדא, ולמד בבית המדרש של בעל "שער הזקנים" רבי אברהם בנימין זאב המבורג.
לאחר תקופה קצרה הוא שב לקרלסרוהה.
בשנת ה'תקפ"ה (1825) נישא לבת דודתו ננט (גיננדל), בתם של שרה אחות אמו ושל מנהיג קהילת קרלסרוהה (עיר הולדתו) רבי קאופמן דורלאך־וורמסר, וממנה נולדו לו 8 ילדים.
בשנת 1826 התמנה לרב המחוזות לאדנבורג ואינגולשטאדט והתיישב במנהיים.
שם מונה לראש הקלויז של ר' אשר למלה ריינגנום והקים ישיבה שהכשירה תלמידים לרבנות, בהם הרש"ר הירש, הרב יעקב רוזנברג והרב אליקים געטשליק שלזינגר.
בשנת ה'תר"ג (1843) נפטרה אשתו במהלך לידת בתם שרה.
7 שנים לאחר מכן, אטלינגר נישא בשנית בשנת ה'תר"י (1850) לבת שבע בת הרב מאיר מווירצבורג, וממנה נולדו לו 3 ילדים.
בשנת 1836, לאחר מותו של הרב המקומי רבי עקיבא ישראל ורטהיימר, אטלינגר מונה לרבה הראשי של העיר אלטונה, תפקיד שנשא עד סוף ימיו.
גם שם הקים ישיבה, ומבין תלמידיו באלטונה היה הרב עזריאל הילדסהיימר.
כאב בית דין, קיבל הכרה לשיפוט בעניינים אזרחיים.
סמכות זו בוטלה על ידי השלטונות הדנים בניגוד לרצונו בשנת 1863.
בשנת 1844 התקיים בבראונשווייג הכינוס הראשון של רבנים רפורמים.
רבי יעקב אטלינגר, שראה בכך איום על עתיד היהדות, הוביל מחאה של 116 רבנים נגד הרפורמה.
מעבר לכך החל בכתיבה להסברת עמדת היהדות האורתודוקסית.
כתיבת טענות הנגד האורתודוקסיות הוטלו על הרב אלכסנדר זוסמן אדלר, לימים רבה של ליבק.
המאמרים פורסמו בחוברת "שלומי אמוני ישראל" וכתב העת בגרמנית, "שומר ציון הנאמן".
בכתב עת זה ראו אור מעל מאתיים גליונות במשך כ-12 שנים, ובהמשך אף היה לו מוסף תורני בעברית.
רבי יעקב פעל לטובת היישוב היהודי המתחדש בארץ ישראל, וכהוקרה על כך קיבל את תואר הכבוד נשיא ארץ ישראל מהרבנים הספרדים והאשכנזים בירושלים.
אטלינגר למד גם קבלה, וניכר מתשובותיו שהיה בקיא בספר הזוהר.
יש ששיערו שהיה בעל ידע מוזיקלי, לאחר שנמצאו תווים בלחן מקורי לפיוט מעוז צור שנהגו לשיר בביתו.ענוותנותו משתקפת בצוואתו, שבה ציווה שאחרי פטירתו לא ייקרא צדיק ושעל קברו ייחרטו רק שמות ספריו והשנים שבהן כיהן כרב באלטונה.
רבי יעקב אטלינגר נפטר בליל נר ראשון של חנוכה, כ"ה בכסלו ה'תרל"ב ונקבר באלטונה.
אף שציווה לא להספידו, היו שהזכירו בצער רב את עובדת פטירתו בדרשותיהם, לפעמים תוך כריכת הדבר עם פטירת רבה של פרשבורג "הכתב סופר" מעט אחריו.
הרב ד"ר עזריאל הילדסהיימר, אב בית דין אייזנשטט וראש הסמינר לרבנים בברלין.
מחבר שו"ת רבי עזריאל וחידושי רבי עזריאל על הש"ס.
הרב שמשון רפאל (הרש"ר) הירש, אב בית דין ניקלסבורג ופפד"מ.
מחבר חורב ואגרות צפון ושו"ת שמש מרפא ופירוש על התורה ותהילים.
הרב אליקים געטשליק שלזינגר, יושב הקלויז בהמבורג.
יוסף הכהן אלטמן, אב בית דין קרלסרוהה.
הרב ליב בודנהיימר אב בית דין קרפלד.
עורך ומחבר אגודת פרחים ועוד פיוטים ושירים.
הרב אליהו פלסנר אב בית דין אסטרווא ומחבר שו"ת בעניין נחירה ועוד.
הרב ליב עטלינגר [אחיו] ר"מ קלויז ר' למלה במנהיים ומחבר מעדני מלך.
הרב יעקב רוזנברג אב בית דין דיסלדורף ופולדא.
מאיר פייכטוונג אב בית דין נייטרא.
הרב אהרן אוירבך, אב בית דין בון.
הרב דוב בער צאמבער - דיין בברלין
לרב אטלינגר היו שלושה בנים:
ד"ר בן ציון עטלינגר, חתנו של הגביר ר' שמריהו צוקרמן ממוהילב, בנו זה אף ההדיר חלק מכתבי אביו.
חמישה מחתניו היו רבנים ידועי שם:
הרב , נשוי לבתו ריליין, כיהן כרב במאסטריכט ובשוורין ובכמה קהילות נוספות.
הרב ד"ר מרדכי [מרכוס] הלוי הורוויץ, נשוי לבתו אוגוסטה, רבה של פרנקפורט, מחבר שו"ת מטה לוי, אבני זיכרון ורבני פרנקפורט.
הרב ד"ר ישראל מאיר פריימן, נשוי לבתו הלנה, רבה של פילענע ואוסטרובו, מחבר הפירוש ענפי יהודה על ספר והזהיר.
הרב משה ליב הלוי במברגר, נשוי לבתו שרה, רבה של באד קיסינגן, בנו של רבי יצחק דב במברגר ה'יד הלוי'.
הרב הדרשן ד"ר יוסף איזקסון, נשוי לבתו אמילי, רבה של רוטרדם, אשר מספר תשובות בשו"ת בניין ציון נכתבו על ידו.
רוב ספריו הוצאו לאור באלטונה.
ביכורי יעקב - על הלכות סוכה, 1836
ערוך לנר - פירוש לתלמוד, על מסכתות: ראש השנה, סוכה, יבמות, סנהדרין, מכות, כריתות, נדה 1850–1873
שו"ת בנין ציון החדשות, 1878, תרל"ח.
שו"ת בנין ציון השלם - ג' חלקים בעריכת: יהודה אהרן הלוי הורוויץ (ירושלים 1989, ועם הוספות שם 2002)
מנחת עני - דרשות על התורה, 1874
מנחת עני על הגדה של פסח, ירושלים 1974
שומר ציון הנאמן (צילום: גראסמאן, ניו יורק 1963)
מנחה ערוכה - דרשות, נאומים, מאמרים, כרוזים.
ליקט וערך: יהודה אהרן הלוי הורוויץ.
רואי השמש - מגנזי חכמי אשכנז והערוך לנר על ברכת החמה.
רבי יעקב בן ראובן אבן צור (מכונה: יעב"ץ, מוהריב"ץ; 1673, כ"ז באייר ה'תל"ג – 1753, ב' בטבת ה'תקי"ג) היה רב, פוסק, מקובל, דרשן, משורר ופייטן.
אב בית דין ומרא דאתרא ביהדות פאס, ומגדולי חכמי מרוקו במאה ה-18.
רבי יעקב אבן צור נולד במקנס.
בילדותו למד תורה מאביו, רבי ראובן.
כבר בגיל צעיר התבלט בכישרונו בהעתקת כתבי יד נדירים.
הפירוש "מנחת יהודה" לרבי יהודה בן עטר נדפס על פי עותק שהכין רבי יעקב בגיל חמש עשרה.
נשא לאשה את קלארה בתו של הדיין רבי יהודה עוזיאל.
מתוך שישה עשר בנים שנולדו לו, נפטרו בחייו חמישה עשר, ונותר רק בנו רפאל עובד.
בגיל עשרים מונה לסופר בית הדין בפאס.
לאור ניסיונו בתפקיד זה כתב את הספר עט סופר.
בספר זה נוסחאות של שטרות שונים והדינים הקשורים אליהם.
אחת עשרה שנה לאחר מכן התמנה לדיין בבית הדין לצד רבי יהודה בן עטר ורבי שמואל הצרפתי.
באותן שנים למד רבי יעקב תורה מרבי יהודה בן עטר, רבי וידאל הצרפתי ורבי מנחם סירירו.
לאחר מותו של רבי יהודה בן עטר ירש אותו רבי יעקב כאב בית הדין וכרבה של העיר פאס, כאשר לצדו משמש כדיין גם הרב שמואל בן אלבאז.
בתפקידו זה הוכר כגדול הפוסקים מקרב רבני מרוקו באותה העת.
התשובות שהופנו אליו קובצו על ידו בספר בשם משפט וצדקה ביעקב.
כשהנהיג את קהילת פאס תיקן תקנות רבות.
בין השאר, דאג שהמיסים בקהילה ייגבו באופן פרוגרסיבי, קרי העשירים ישלמו יותר והעניים ישלמו פחות.
לאחר כשלושים ואחת שנים של דיינות בפאס, עבר לשמש ברבנות בקהילת מקנס.
ישנה מסורת שסיבת העזיבה הייתה סכסוך כספי עם פרנסי הקהילה.
שהותו במקנס ארכה כאחת עשרה שנה.
במקנס פעל לצד רבי משה בירדוגו ורבי משה אדהאן.
לאחר שרעב פשה בעיר מקנס עזב עם חבריו הרבנים לתיטואן והתקבל בכבוד אצל אב בית הדין המקומי רבי יעקב אבן מלכא, שנתן לו את הכבוד לחתום ראשון על כל פסק דין.
בתיטואן הקים בית כנסת ושהה בה שנים אחדות.
בערוב ימיו חזר לעיר פאס ובה נקבר.
קברו בבית הקברות היהודי בפאס, הוא אתר עלייה לרגל בקרב יהודים המבקרים במרוקו.
רבי יעקב נודע כמשורר מפורסם, ושיריו התפרסמו בכל רחבי מרוקו.
כמו כן הוסיף בתים לפיוט "אל חי יפתח אוצרות שמים" הנאמר בתיקון הגשם, תוספות אלו התקבלו בכל עדת מרוקו.
כמו כן אישיותו הפיוטית והספרותית באה לידי ביטוי בקובץ מכתביו שנשלחו לרבנים שונים, הנושאים בתוכנם קינות אישיות.
לפי דוד קורקוס כותב הערך על פאס באנציקלופדיה העברית, עם מותו של רבי יעקב אבן צור הגיע לקצו מעמד הבכורה לה זכתה קהילת יהודי פאס בקרב הקהילות היהודיות במרוקו.
רבי יעקב סמך חמישה תלמידים: בנו רבי רפאל עובד אבן צור, רבי שאול אבן דנאן, רבי אליהו הצרפתי, רבי משה אבן זמרא ורבי מתתיה סרירו.
יש המונים את רבי אפרים מונסונייגו כתלמיד החמישי שנסמך.
לימים, נקראו חמשת הרבנים אלו "בית דין של חמש".
משפט וצדקה ביעקב - שו"ת
עט סופר - דיני שטרות
לשון לימודים - מכתבים ומליצות
עת לכל חפץ - ספר שירים, תפילות, קינות ופיוטים
הגהות לעץ חיים - כתב יד
כמו כן, העתיק וכתב את הספר מנחת יהודה, דרשות על התורה, של רבו הרב יהודה בן עטר.
יעקב אוּרי (זסלבסקי) (3 במרץ 1888 – 26 ביולי 1970) היה ממייסדי נהלל וחבר הכנסת מטעם מפא"י בכנסת השנייה.
נולד בעיירה פרוחורובקה שלחופי הנהר דנייפר, שבפלך פולטבה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
אביו יהודה זסלבסקי היה רב בלפאטיחא ואמו בתיה הייתה בת הרב ליבוש-צבי.
בילדותו למד אצל סבו, הרב שמחה בונים זסלבסקי, שהיה רבה של פרוחורובקה, ובגיל 15 עבר לחרסון ולמד בישיבה בעיר.
בזמן לימודיו בחרסון למד לבחינות הבגרות ולצידן העביר שיעורים פרטיים (בין שומעי שיעוריו היה משה שרתוק – לימים ראש ממשלת ישראל משה שרת).
בימי מלחמת העולם השנייה, עיברת את שם משפחתו – זסלבסקי – לשם עברי, אורי, על שם אחי-סבו, הרב אורי זסלבסקי.
בימי המלחמה עבד אורי בבאר טוביה, שם הכיר את אשתו-לעתיד זהבה, בתם של רחל לאה והלל ארקיס.
היה חבר במפלגות הפועל הצעיר ומפא"י.
בשנים 1951–1955 כיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י בכנסת השנייה.
שימש כעורך ירחונה של תנועת המושבים – "תלמים".
פנטזיה בקבוץ, [תל אביב: חמו"ל, תש"-?].
דרכנו: סדרת הרצאות על מושבי עובדים, תל אביב: הוצאת תנועת המושבים והארגונים, תש"ו.
בחרבות ובאתים, [תל אביב]: שרות התרבות של צבא הגנה לישראל, [תש"ח?].
בנתיבי מושב העובדים, ירושלים: המחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית, תש"י.
שרשים במולדת: מסע במושבי עולים חדשים בישראל, ירושלים: ר' מס, תשי"א.
המחרשה:, מחזה בשלש מערכות ואפילוג, תל אביב: [חמו"ל], תשי"ד.
אנחנו מבטיחים, תל אביב: [חמו"ל], תשי"ד.
חבלי תקומה: מסכת לשנת העשור (לחגיגה אזורית), [ירושלים: חמו"ל, תשי"ח].
בנתיבי ישראל: רשמי סיור בדרום ובארץ הנגב, תל אביב: עמיחי, תשי"ט–1958.
שיחות על חגים ומועדים בישראל, תל אביב: עמיחי, תשכ"ב–1961.
כתבים נבחרים (שני כרכים), תל אביב: הוצאת תנועת מושבי העובדים בישראל, תשכ"ז–1967.
יעקב אדלשטיין (Jakob Edelstein; 1903 הורודנקה גליציה – 20 ביוני 1944 אושוויץ) היה יהודי צ'כי ששימש כראש התנועה הציונית הצ'כית, היה מנהל המשרד הארצישראלי של הסוכנות היהודית בפראג (משנת 1933) ואיש "החלוץ".
בגיל 38 מונה לראש האלטסטנראט ("מועצת הזקֵנים") של גטו טרזיינשטט, הגטו ששימש כמחנה מעבר ליהודי מערב אירופה.
נולד ב-1903 בהורודנקה שבגליציה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום אוקראינה).
בעת מלחמת העולם הראשונה הגיע עם משפחתו לברנו, ושם הצטרף לתנועת "בלאו וייס".
בידי אדלשטיין ומשפחתו היו עוד לפני המלחמה סרטיפיקטים לעלייה לארץ ישראל, והם התכוונו להגיע לקיבוץ גבעת חיים, אולם אדלשטיין בחר להישאר ולא לנטוש את חברי הקהילה.
ב-1939 נשלח על ידי הגרמנים למחנה ניסקו, משם הצליח לחזור לפראג.
אדלשטיין הגיע לגטו טרזיינשטט בדצמבר 1941. כראש האלטסטנראט (מועצת הזקֵנים) של הגטו, אדלשטיין ניסה להקים עיר יהודית של ממש בטרזיינשטט ואף העז להתעמת עם אדולף אייכמן, ראש המחלקה היהודית של האס אס, שהיה אחראי על גירושם של יהודי צ'כיה, פולין, אוסטריה והונגריה לגטאות ולמחנות ריכוז.
אדלשטיין עמד בראש "מועצת היהודים" של הגטו לצד פאול אפשטיין.
אדלשטיין הוא שכינה את גטו טרזין "מקלט לילה", כאשר עדיין קיווה כי הגטו יהווה מקום מקלט ליהודים השוכנים בו עד יעבור זעם.
את ההצעה העלה ארגון החלוץ, אולם אדלשטיין דחה את ההצעה.
בדצמבר 1943 נשלח עם משפחתו לאושוויץ, לאחר שהואשם כי ניסה להציל יהודים בכך שזייף תעודות זהות.
הוא הוצא להורג בבלוק 11 ב-20 ביוני 1944, יחד עם משפחתו.
יעקב (יענקל'ה) אגמון (6 במרץ 1929 – 16 בדצמבר 2020) היה שדרן רדיו, אמרגן, מנהל, מפיק תיאטרון וקולנוע ישראלי, מהדמויות המשפיעות ביותר על חיי התיאטרון, התרבות והבידור בישראל למעלה משישים שנה.
בשנות עבודתו ניהל את התיאטראות "הקאמרי" ו"הבימה" וייסד את התיאטראות "בימות", "בית ליסין" וכן את פסטיבל הצגות היחיד "תיאטרונטו".
אגמון נולד בפולין שישה שבועות לאחר מות אביו, יעקב טיקולסקי.
בשנת 1933, בהיותו בן ארבע, עלה לארץ ישראל יחד עם אמו ואחיו לפי צוואת אביו.
גדל בתל אביב ולמד בבית חינוך לילדי עובדים ובתיכון חדש.
שימש כמדריך בתנועת הנוער "השומר הצעיר", בה התגלה כישרונו כיוזם, מפיק ומארגן אירועים, עצרות, כנסים ומצעדים.
בימי מלחמת העצמאות שירת במטה הפלמ"ח בתל אביב בתפקידים שונים.
עם סיום המלחמה הצטרף לחבריו מ"השומר הצעיר", עימם הקים את קיבוץ הראל.
אגמון שהתבלט בקיבוץ כמנהיג, המשיך להפיק אירועים גדולים במסגרת "התנועה הקיבוצית".
הנהגת "השומר הצעיר" לא ראתה בעין יפה את התבלטותו והישגיו, בשל עמדותיו השמאליות וקרבתו, דאז, למשה סנה אשר פרש מהתנועה והצטרף למפלגה הקומוניסטית.
לטענת חבריו של אגמון, התנתה התנועה שליחת גרעינים חדשים לקיבוץ בעזיבתו של אגמון ואף שללה קבלת אשראי לרכישת מזון.
כתוצאה מכך נאלצו אגמון וחבריו לעזוב את הקיבוץ שבפועל התפרק.
בין השנים 1956–1958 כיהן כמנהל מחלקת הנוער של המגבית היהודית המאוחדת, וכן שימש כתב ומזכיר מערכת השבועון "רימון".
יוזמה והפקת חגיגות העשור למדינת ישראל
בשנת 1958 ארגן את חגיגות העשור למדינת ישראל, שנחשבו פורצות דרך וחדשניות.
בחגיגות אלה הוקמו לראשונה בימות בידור של יום העצמאות בכל יישוב בישראל, הופעלו זיקוקין די-נור שלא נראו קודם בארץ והפכו מאז למסורת, וכן נערך חידון התנ"ך הראשון (על פי רעיון שהגתה אורה הרצוג).
פעילותו האומנותית בתיאטרון, בקולנוע וברדיו
בשנת 1958 התחולל מרד בתיאטרון הקאמרי על ידי קבוצת שחקנים, ומנהליו, יוסף מילוא ויצחק קדישזון, עזבו את התיאטרון.
אגמון,אז בן 29, התמנה למנכ"ל התיאטרון במקומם.
תחת ניהולו הועלתה ההצגה "מרי סטיוארט" שעוררה סערה בשל הטקסט שרמז על פרשת לבון שהתחוללה באותם ימים..
הצגות נוספות שעלו בתקופתו:"בית בובות" "בגלל חגורה", "כנרת כנרת", "מריוס" ו"הלילה השנים עשר".
בנוסף, הוביל אגמון את מעבר התיאטרון למשכנו החדש ברחוב דיזנגוף בתל אביב.
בזמן כהונתו כמנכ"ל תיאטרון "הקאמרי" ארגן וניהל את חגיגות העצמאות ה-12 למדינת ישראל, לפי בקשתו של יצחק נבון.
בשנת 1960 הפיק את המופע "היה היו זמנים", מצעד פזמוני היישוב - מחווה לשירים ולזמרים של הימים שלפני קום המדינה מתקופת החלוצים ועד למחתרות.
בשנת 1962 יצא לארצות הברית שם למד וכיהן במשך שנתיים כיועץ לקרן התרבות אמריקה-ישראל בניו יורק.
כמו כן העלה לראשונה בישראל את המחזה פורץ הדרך הראשון שעסק בנושא ההומוסקסואליות - "הנערים שבחבורה" (150 הצגות).
במסגרת יוזמתו לפתוח מחדש את "מועדון התיאטרון" בתל אביב, הפיק ל-"רביעיית מועדון התיאטרון" את התוכניות "הרביעייה בכתונת הפסים" (הגרסה העברית הראשונה למחזמר "יוסף וכתונת הפסים המשגעת") ו"אנשים חשובים מאוד".
כמו כן והעלה תוכנית ראיונות רדיופונית בשידור חי בשם "בירה ומצב רוח", אשר צולמה בהמשך כתוכנית טלוויזיה.
בין השנים 1978–1973 ניהל את האנסמבל הקאמרי ואת מקהלת רינת מייסדו של גארי ברתיני, והפיק מופעים שונים במסגרות פרטיות וציבוריות.
במסגרת ניהול תיאטרון "בימות" הפיק יעקב אגמון מספר תקליטים, רובם תיעדו את הפקותיו.
מטרתו הייתה שכל הפקה תתועד על ידי תוכניה, ספר ותקליט, שיימכרו במחיר מוזל בערב ההצגה.
"איש חסיד היה" (הצגת בכורה: אוקטובר 1968).
הקלטה מלאה של ההצגה (תקליט כפול)
"תל אביב הקטנה" (הגרסה השלישית) (הצגת בכורה: מרץ 1970)
פסקול הסרט "מצור" (בעברית ובצרפתית) (1969)
"הגורילה" - יוסי בנאי שר ברסנס.
הקלטה חיה מתוך ערב שירי ברסנס, "אין אהבות שמחות".
"אין אהבות שמחות" - יוסי בנאי בשירי ז'ורז' ברסנס.
שירי ז'אק ברל (עם ישראל גוריון, ריקי גל, אביבה שוורץ, דני ליטני) (הצגת בכורה: יולי 1970)
חוה אלברשטיין בתוכנית יחיד (הצגת בכורה: מרץ 1971)
שירי נעמי שמר (הצגת בכורה: ספטמבר 1972)
כמו כן, תוכננה הפקת תקליט להצגות "הכלה וצייד הפרפרים" ו"לילה במאי"
"בימות" מופעים ואירועים חד פעמיים
לצד העלאת ההצגות ותוכניות היחיד, המשיך אגמון במסגרת "בימות" ליזום ולהפיק אירועים, ערבי ראיונות, תערוכות ועוד.
הקונגרס ה-11 של המכון הבינלאומי לתיאטראות I.T.I
לילות עכו 1967 - פסטיבל אמנות ואומנים בעכו העתיקה ואתריה
דן בן אמוץ מראיין - 300 ערבי ראיונות משנת 1963 בכל רחבי הארץ
"מסע שלום 72" - מסע הסברה ב-20 אוניברסיטאות בארצות הברית בהשתתפות אומנים.
"ישראל מדינה חיה" - חמש תערוכות נודדות למסע תצוגה ביבשות אירופה, אסיה ואמריקה.
"איש חסיד היה" - שירים וסיפורים חסידיים (טקסט, תמונות ואיורים מתוך ההצגה)
"מאי ערב לילה ושחר" (לילה במאי) מאת א.ב.
ירחון לענייני תרבות, אמנות וחברה
ב-1978 נענה להצעתו של מפקד גלי צה"ל דאז, יצחק לבני לקבל על עצמו תכנית ראיונות אישית בגלי צה"ל.
במסגרת התכנית שנקראה "שאלות אישיות" השתתפו למעלה מ-1300 מרואיינים מתחומים מגוונים בחברה הישראלית, ביניהם דוד בן-גוריון, עדה יונת, אבא אבן, נתיבה בן יהודה, אלכסנדר פן ועמוס עוז.
אגמון ליקט את מיטב הראיונות בספר שהוציא ב-1994. תכניות רדיו נוספות שהגיש וערך לאורך השנים: "בירה ומצב רוח" (קול ישראל), "השעה ה-25" - רב-שיח אל תוך הלילה; "כל האולם במה" ו"אי פה אי שם בארץ ישראל" ("גלי צה"ל").
את התכנית "שאלות אישיות" שידר עד פרוץ מגפת הקורונה בישראל (2020).
בשנת 1969 הפיק את הסרט "מצור" בבימוי של ג'ילברטו טופאנו.
הסרט ייצג את ישראל בפסטיבלים שונים ברחבי העולם.
בפסטיבל קאן היה מועמד לפרס "דקל הזהב".
כמו כן הפיק שישה סרטים תיעודיים על מלחמת ששת הימים.
ב-1995 הפיק ביחד עם איתן אבן וגילה אלמגור את הסרט "עץ הדומים תפוס", שייצג את ישראל בפסטיבל קאן.
הקמת תיאטרון בית ליסין וניהולו
בשנת 1978 הקים את תיאטרון בית ליסין במסגרת ההסתדרות, וניהל אותו במשך שמונה שנים.
בנוסף יזם אגמון במסגרת בית ליסין מועדון חבורות זמר, ערבי ג'אז, ערבי ראיונות והקלטות פומביות לרדיו, "קולנוע סוף שבוע" שהציג סרטי איכות, יום המורה והתלמיד - יום תיאטרון ארוך ואת "המרתף העליון" שאירח זמרים, הרכבי ג'אז, ערבי ספרות ועיון וקונצרטים לכל המשפחה.
בתקופה זו יזם את הקמת רשת מופ"ת.
בין השנים 1986–1988 שימש כמנהל חגיגות שנת ה-40 למדינת ישראל.
בין השנים 1989 הקים חברה פרטית להפקות בארץ ובחו"ל בשם "בימות 2000".
במסגרת זו הפיק בין השנים 1990–2019 את פסטיבל הצגות היחיד השנתי "תיאטרונטו".
הפקות נוספות שהועלו מדי שנה: פסטיבל הכליזמרים בצפת וחג היין בראשון לציון.
בשנת 1990 יזם יעקב אגמון את תיאטרונטו - פסטיבל תיאטרון להצגות יחיד, בשיתוף עם התיאטרון הקאמרי, הבמאי אילן רונן, עמותת אמנות לעם, וקרן "מפעלות דיסקונט לתרבות ואמנות".
מאז הקמתו ועד שנת 2019 התקיים הפסטיבל בניהולו של אגמון מדי שנה במהלך חול המועד פסח.
בשנת 2020, סמוך למותו, ביקש אגמון מגילה אלמגור, רעייתו, להמשיך ולנהל את הפסטיבל.
בין השנים 1995–1991 שימש מנכ"ל פסטיבל עכו ומרצה בחוג לאומנות התיאטרון של אוניברסיטת תל אביב.
מנהל כללי ואומנותי בתיאטרון הבימה (1995 - 2004)
ב-1995, בעקבות משבר כספי וניהולי בתיאטרון "4הבימה", מונה אגמון למנכ"ל ולמנהל אמנותי של התיאטרון.
לצידו התמנה כונס הנכסים הרשמי כנאמן מטעם המדינה לפקח על פעילות התיאטרון.
מבחינה אמנותית, ניסה אגמון להפנות מאמצים לכיוון מחזות פופולריים לצד התייחסות ערה, שוטפת ומפורשת לכל המתרחש מחוץ לכותלי התיאטרון.
בשנות ניהולו הועלו מחזות מקוריים, קלאסיים, מודרניים ומחזות זמר.
בין ההפקות: "מרי לו", המבוססת על שיריו של הזמר צביקה פיק, "מונולוגים מהווגינה", "הברווזון", ו"מאמי", "מחכים לגודו", "מותו של סוכן", "מדיאה", "טנגו", "תמרה", "קופסה שחורה", "12 המושבעים" והמחזמר "בוסתן ספרדי", שהועלה למעלה מ-2,500 פעמים - מספר שיא בתיאטרון הישראלי, הממשיך להציג ב"הבימה" גם בימים אלו.
אגמון יזם מופעים מיוחדים לאירועי מפתח לאומיים, ביניהם רצח רבין והתגייס למען מטרות חברתיות כמו המלחמה בנגע האלימות בקרב בני נוער ואלימות כלפי נשים.
התגובה האקטואלית והפגנת המודעות הפוליטית והחברתית נשמרו לאורך כל הדרך עם העלאת מחזות כמו "הר לא זז" ו"מלחמת אחים" וסאטירות כמו "שירת הבבון" ו"הבבונים חוזרים".
בנוסף נעשה ניסיון לרענן את הגישה לציון מועדים כמו יום הזיכרון לחללי צה"ל ויום הזיכרון לשואה ולגבורה.
כמו כן הופקו הפסטיבלים תיאטרונטו בינלאומי ודו-אמן.
בתקופתו התגלו כישרונות דרמטורגיים חדשים כמו אהרון עזרא, נעמי רגן, שלמה מושקוביץ, רביד דברה ויעל רונן, הוקמה קבוצת הצעירים בראשות אילן רונן ונערכו מסעות בחו"ל.
בשנים האחרונות לעבודתו היה מעורב אגמון באירועים שסוקרו באמצעי התקשורת: דו"ח רואה חשבון המבקר את הבימה, פרסם שורה של הטבות חריגות שהעניק אגמון לעצמו ולאשתו, השחקנית גילה אלמגור.
בית המשפט נקרא להתערב בסכסוכים בין הנהלת הבימה לבין הנאמן מטעם המדינה, ובעימות פנימי על רקע מינוי המנהל המחליף.
באותה תקופה התמודד גם עם חקירת משטרה על הטרדה מינית שהסתיימה בסגירת התיק מחוסר ראיות.
למרות מאמציו לא הצליח אגמון לחלץ את התיאטרון מהגירעון התקציבי, ולקראת סיום כהונתו גבר המשבר הפיננסי.
ב-2005 פרש מ"הבימה" ושב לעבוד כמפיק עצמאי ב"בימות 2000"
ניהול מועדון 77, מועדון סאטירי ואת מועדון התיאטרון.
"לילות עכו" – תוכנית ראיונות עם דן בן אמוץ.
סיור אומנים בהולנד ובקמפוסים בארצות הברית (1970–1974)
הקמת תשתית תרבותית בקריית שמונה – על כך קיבל אות יקיר קריית שמונה.
באוקטובר 2010 מונה למנכ"ל התיאטרון הערבי-עברי ביפו.
בשנת 2014 סיים את תפקידו.
בשנת 1963 נישא בשנית לשחקנית גילה אלמגור, שאותה הכיר כאשר ניהל את תיאטרון הקאמרי.
השניים היו נשואים עד מותו של אגמון ב-2020. לזוג בן, עידן, מנישואיו הראשונים של אגמון ובת מאומצת, הגר, המשותפת לשניהם..
כלתו לשעבר היא המחזאית גורן אגמון.
אגמון נפטר ב-16 בדצמבר 2020 בגיל 91 בבית החולים שיבא כתוצאה מדלקת ריאות.
באותה שנה יצא לאור "רציניקן" מאת ירון פריד, המבוסס על סדרת שיחות שערך עם אגמון, ומסכם למעשה כמסמך ביוגרפי את סיפור חייו ועבודתו.
פרס התיאטרון על מפעל חיים
בשנת 2021 יזמה מנכ"לית תיאטרון קריית מוצקין, דפנה צורי, את הסבת אולם התיאטרון על שמו של יעקב אגמון.
אות יקיר העיר קריית שמונה
בשנת 2022 יזם פסטיבל עכו לתיאטרון אחר את הסבת אולם התיאטרון על שמו של יעקב אגמון והענקת פרס מפעל חיים, לזכרו - פרס אגמון למצוינות בתיאטרון.
החל משנת 2022 קרן יהושע רבינוביץ' מעניקה מדי שנה פרס על שם יעקב אגמון להצגה המצטיינת בתיאטרון הלאומי "הבימה".
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב ארנון 22.
יעקב (מנדי) אור (נולד ב-22 בנובמבר 1946 בתל אביב) הוא קצין צה"ל בדימוס, סיים את שירותו בצה"ל בדרגת אלוף לאחר שכיהן כמתאם פעולות הממשלה בשטחים.
לאחר שחרורו כיהן כאחראי על ביקורת מערכת הביטחון במשרד מבקר המדינה וכמשנה למנכ"ל המשרד.
אור נולד לבנימין ועדינה, בשם "יעקב מנדלסון".
הוא גדל בתל אביב ובחולון.
בריאיון עמו סיפר שבנעוריו צבר "היכרות אינטימית עם בית הדין לנוער".
אור התגייס ב-1964 לחטיבת גולני.
בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר (בהצטיינות) וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס נשאר להדרכה בבה"ד 1 ושב אחר כך לחטיבת גולני, גדוד 13 כמפקד מחלקה וכסמ"פ.
במלחמת ששת הימים שירת כסגן מפקד פלוגה בקרבות ההבקעה לרמת הגולן (אזור זעורה ועין פיט).
בהמשך מונה כמ"פ הפלוגה המסייעת בגדוד 13 והשתתף בקרבות מלחמת ההתשה בבקעת הירדן (לרבות מבצעי צליחת הירדן ופשיטות בצד הירדני) ובחצי האי סיני (בין השנים 1967–1969).
בשנת 1969 יצא מטעם הצבא ללימודי תואר ראשון ולאחר שסיים לימודי המזרח התיכון וגאוגרפיה באוניברסיטת תל אביב, מונה למפקד פלוגה בבית הספר לקצינים ולאחר מכן למפקד סיירת גולני, לרבות מבצעי פעילות ב"פתח'לנד" ומבצע קלחת 4ב' בלבנון (בשנים 1972–1973).
בספטמבר 1973 יצא ללימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה (פו"מ) ועם פרוץ מלחמת יום הכיפורים הצטרף לחטיבת גולני, כעוזרו של המח"ט אמיר דרורי ובהמשך כממלא מקום מג"ד 17, ונלחם בקרבות הבלימה ברמת הגולן בקרב על החרמון, ובקרבות לאורך הקו, לאחר ההבקעה מול הסורים.
בין היתר פיקד על פשיטה על חניון טנקים סורי בשטח שממזרח למובלעת הסורית.
לאחר המלחמה עבר לאגף המבצעים ובהמשך חזר לבית הספר לפיקוד ומטה, ולאחר מכן סיים את לימודי המכללה.
באוגוסט 1975 מונה למפקד גדוד 17 - גדוד המ"כים של חטיבת גולני, שהועבר לבית הספר למ"כים עם הקמתו.
בשנים 1977–1978 שימש כמפקד גדוד בבה"ד 1, ובהמשך כראש ענף תורת הלחימה במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי וסגן מפקד חטיבה (כוח ייה) במהלך מבצע ליטני.
בתחילת 1979 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד בית הספר לחי"ר ולמח"ט חי"ר מילואים (833).
ב-1981 יצא מטעם משרד הביטחון לסינגפור והקים מחדש את משלחת צה"ל לסינגפור.
בשנת 1983 חזר ומונה למפקד חטיבת חי"ר מילואים 204, ולקח חלק בלחימה ברצועת הביטחון בלבנון.
בשנים 1984–1986 שימש כמפקד חטיבת יהודה ושומרון ולקח חלק בהקמת יחידת דובדבן, אותה יזם אלוף פיקוד מרכז אהוד ברק.
ב-1986 מונה לעוזר ראש מחלקת מבצעים למבצעים באגף המטה במטכ"ל, וב-1987 מונה למפקד אוגדה 80 בפיקוד הדרום.
עם פרוץ האינתיפאדה הראשונה נקרא על ידי הרמטכ"ל דן שומרון ושר הביטחון יצחק רבין לפקד על הכוחות ברצועת עזה, שם הקים ופיקד על אוגדת עזה במקביל לתפקודו כמפקד אוגדה 80. ב-1987 מונה לראש מטה פיקוד הדרום וב-1990 התמנה למפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון.
ב-1992 הקים את חטיבת התורה וההדרכה במטכ"ל, בכפיפות לסגן הרמטכ"ל והיה חבר המטה הכללי.
במסגרת זאת, הקים את הצוות לכתיבת תורת המערכה וביצוע הקורס המערכתי והוצאת מילון צה"ל.
בשנת 1994 היה נציג צה"ל בשיחות במצרים לגיבוש הסכמי אוסלו.
מאוגוסט שנת 1996 היה מדריך במכללה לביטחון לאומי ובפברואר 1997 מונה למתאם פעולות הממשלה בשטחים וקודם לדרגת אלוף, תפקיד בו כיהן עד יולי 2001. במהלך תקופה זו היה שותף לשיחות והסכם ואי וועידת קמפ דייוויד ושארם א-שיח'.
כמו כן הקים את אזור התעשייה המשותף ב"קרני" ומשנת 2000 התמודד עם פרוץ האינתיפאדה השנייה.
בספטמבר 2001 התמנה לממונה על ביקורת מערכת הביטחון וארגוני הביטחון במשרד מבקר המדינה.
במאי 2012 ביקש לפרוש אך הסכים להמשיך לעבוד בהתנדבות כראש הצוות שבדק את פרשת מסמך הרפז, עד פרסומו הסופי של הדו"ח בינואר 2013.
על פועלו זכה באות אביר איכות השלטון לשנת 2012.
לאחר פרישתו עבד במסגרת תנועת אומ"ץ עם אריה אבנרי במאבק לשחיתות וטוהר מידות ובשנת 2014 מונה ליושב ראש המועצה המייעצת לתנועת אומ"ץ.
בין השנים 2014–2016 לימד את נושא ביקורת המדינה לתואר ראשון ושני במרכז הבין-תחומי הרצליה ובמקביל כיהן בשנים 2013–2015 כחבר הנהלת המועצה לשלום וביטחון.
בשנים 2018–2019 היה חבר בוועדת ההיגוי של מפקדים למען ביטחון ישראל.
החל משנת 2018 משמש כחבר הנהלת התנועה לטוהר המידות.
אור נשוי ואב לשלושה, מתגורר בכפר סבא.
יעקב אברהם יונה (1847, מונסטיר, האימפריה העות'מאנית – 1922, סלוניקי, ממלכת יוון) היה משורר, זמר, מתעד ומוציא לאור.
נולד במונסטיר שבמקדוניה, (אז בתחומי האימפריה העות'מאנית).
ב-1863 לאחר שריפת הענק במונסטיר, עבר לסלוניקי ושם פעל רוב חייו.
הוא היה מעורב בחיי הרוח והתרבות של הקהילה היהודית בעיר.
את דרכו החל יונה כפועל תעתיק בבית דפוס, בבית ההוצאה של חכם סעדי הלוי ולימים היה עורכו של כתב עת מסחרי, ספרותי ומדיני בשם "לה איפוקה" (התקופה).
יונה נישא לדודון מטראסו, אחייניתו של סעדי הלוי, הוא ניחן בקול ערב והחל לשמש כחזן וכבעל תוקע בימים נוראים ובחגים.
כדי להשלים את הכנסתו החל לשמש גם כקומבידאדור מזמן לאירועים ולשמחות.
במסגרת תפקידו עבר מבית לבית והזמין קרואים לשמחות באמצעות שירתו בה תיאר את האירוע, שיבח את החתן, את הכלה ושאר בעלי השמחה.
יונה החל לפרסם את שיריו המקוריים בליווי טקסטים נוספים שליקט ממאגר הפולקלור בלאדינו ובכלל זה רומנסות עתיקות ממורשתם של יהודי ספרד.
את ספרוני השיר כינה בשם "גימאראס" (גמרות) אלו נמכרו לכל דורש תמורת סכום קטן.
יונה הפיץ את הספרונים בקרב הקהילה היהודית, החוברות הופצו גם בסופיה ובקהיר.
תרומתו של יעקב יונה להעשרת אוצר הרומנסות בלאדינו מסלוניקי נחשבת כסגולית מבחינת כמותה.
חוקרים כשמואל ג' ארמיסטד ויוסף ה' סילברמן שערכו את מחקרם בשנות השישים של המאה ה-20 על השירים בלאדינו, התבססו רבות על כתביו של יעקב אברהם יונה.
פזמונים דה ברית מילה – 1896
איסטוריה מויי אינטיריסאנטי די לוס דוס בוג'וקיס – 1921
יעקב אברהם (1907 – מאי 2008) היה חתן פרס ישראל לשנת תשל"ז (1977) על תרומה מיוחדת לעבודה.
אברהם נולד בתימן ליפת ושולמית.
עבד כתימן כחייט, נישא לזוהרה והיה אב לחמישה בנים ולשלוש בנות.
בשנת 1949 עלה עם משפחתו למדינת ישראל ולאחר תקופה במחנה העולים בראש העין התיישב בגדרה ובנה בה את ביתו.
במחצית שנות החמישים החל לעבוד כפועל חקלאי בחברת "נטע" לעיבוד פרדסים וכרמים.
במלחמת יום הכיפורים שכל את בנו בקרבות ברמת הגולן.
בנו יחיאל אברהמי ניהל את מוזיאון גדרה.
בשנת תשל"ז 1977, לאחר 23 שנות עבודה, זכה בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לעבודה.
בריאיון עיתונאי לרגל קבלת הפרס אמר: "אני אוהב את העבודה.
כל תפוז חשוב לבעל הפרדס ולמדינה".
רעייתו זוהרה שימשה עד אותה שנה מנהלת עבודה בחברה למיון זרעים.
עבודתו נמשכה לאחר מכן, לצד טיפוח ביתו ולימוד פרקי תורה.
אברהם נפטר בשנת 2008 בגיל 101. ביום פטירתו נולד החימש ה-15 בצאצאיו.
יעקב אורנשטיין (מרץ 1913 – י"ז באייר תשל"ב 1 במאי 1972) היה עיתונאי עברי, ממייסדי "ברית הבריונים", חבר אצ"ל ולח"י ומגולי אפריקה, עיתונאי בעיתון דבר ודובר המפלגות הישראליות מפא"י ורפ"י.
יעקב אורנשטיין נולד באדר תרע"ג למאיר ומלכה אורנשטיין, דור שישי בארץ, בעיר העתיקה בירושלים.
אחד מאבות המשפחה, אורי אורנשטיין, הגיע לארץ ישראל מרוסיה הלבנה בשנת 1830, והשתקע תחילה בצפת.
אביו ושניים מבין עשרת ילדיו נרצחו על ידי פורעים ערביים בביזה הגדולה בצפת בשנת 1834. ועבר לירושלים בשנת 1837. משפחתו התייחסה גם למשפחת ריבלין שעלתה בראשית המאה ה-19. אביו, מאיר אורנשטיין, היה מלומד ועיתונאי, פרסם מאמרים בעיתון "החבצלת" ובעיתוניו של אליעזר בן-יהודה, והחל לתרגם את "ספר הזוהר" מארמית לעברית.
בן אחיו של מאיר, יצחק אביגדור אורנשטיין, היה רב הכותל בתקופת המנדט.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, עברה המשפחה תלאות ורעב.
ומצבה הוטב בעקבות כניסת הצבא הבריטי לירושלים.
מאיר נפטר ב-1921, כאשר יעקב, בנו, היה בן שמונה.
יעקב קיבל בילדותו ובנעוריו חינוך תורני ולאומי.
למד בחדר ובישיבה קטנה של "עץ חיים", ואחר בסמינר למורים "מזרחי".
בגיל 13 חסך כסף משכר עבודה בחנות, ועזב את בית אמו מבלי לשאול לדעתה, מאחר שהתנגדה לציונות.
ונסע לעבודה בקיבוץ כפר גלעדי ולהגנה, והיה רועה צאן.
אולם התאכזב מהוויכוחים הרעיוניים הסוערים בין חברי הקיבוץ, כאשר היה עד לסכסוך המר שפרץ בין חברי מפא"י לבין חברי פועלי ציון שמאל בקיבוץ.
חזר לירושלים, ולמד בישיבת מרכז הרב.
היה נשוי לנעמי לבית גלזנר, נכדתו של הרב משה שמואל גלזנר.
בשלהי שנות העשרים, הכיר יעקב אורנשטיין בירושלים את הוגה הדעות ומנהיג בתנועה הרוויזיוניסטית ד"ר אב"א אחימאיר, והוקסם ממשנתו ואישיותו.
הוא הצטרף לברית הביריונים שהקים אחימאיר.
בשנת 1931, החל לכתוב בעיתונות של התנועה הרוויזיוניסטית, תחילה בעיתון "חזית העם" ולאחר מכן ב"הירדן", ובו פרסם את תרגומיו למאמריו של זאב ז'בוטינסקי שנכתבו ביידיש לעברית.
אורנשטיין וחבריו, בהם יוסף הגלילי, חיים דבירי ורחל מרק, חיפשו דרך לאגור נשק, והחלו בפעולות מחאה, כגון הורדת דגלי צלב הקרס שהונפו על בנייני הקונסוליות הגרמניות בירושלים וביפו.
בעקבות רצח ארלוזורוב ב-16 ביוני 1933, נעצר עם יחד עם חבריו מ"ברית הביריונים" על ידי משטרת המנדט הבריטי בבית הסוהר המרכזי בירושלים.
אורנשטיין וחבריו היו מראשוני אסירי המחתרות בתקופת המנדט.
ומאז ישב לסירוגין כתשע שנים בבתי סוהר בירושלים, בעכו, ביפו, בלטרון, במזרע ובמחנות המעצר לחברי המחתרות העבריות, שהקימו הבריטים בסודאן ובאריתריאה, ושוחרר בינואר 1946. המעצרים כללו חקירות, כליאה בצינוק פעמים אחדות, שביתות רעב ואווירה כללית קשה עקב ההוצאות להורג של יהודים וערבים מעת לעת.
בהיותו עצור בבית הסוהר המרכזי בירושלים בקיץ 1933, פגש באחד הימים בטיול היומי בחצר הכלא את האסיר הערבי עבד אל מג'יד אל הינדי אל בוכרי, שהיה עצור בחשד לרצח ארלוזורוב.
אל מג'יד סיפר לו על חקירתו והודאתו במשטרה ברצח ארלוזורוב עם חברו עיסא דרוויש, ערבי תושב יפו.
השניים הודו ברצח ואחר חזרו בהם, ובית המשפט לא ראה בהם רוצחי ארלוזורוב.
אחר כך, בשנת 1934, הועמדו חברי "ברית הביריונים": אב"א אחימאיר, יהושע השל ייבין,
יהושע ליכטר, חיים דבירי, משה סבוראי, יעקב אורנשטיין ויוסף
קצנלסון, לדין על ידי השלטונות הבריטים, באשמת הקמה והשתייכות ל"ארגון בלתי חוקי", ונאסרו לתקופות ממושכות.
אורנשטיין הצטרף לאצ"ל והיה פעיל בו ובתנועה הרוויזיוניסטית.
בתקופה שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, היה בלונדון ופגש את זאב ז'בוטינסקי, כאשר פרצה המלחמה ב-1 בספטמבר 1939, וראה את כאבו הרב יומיים אחר כך, כאשר הכריזה בריטניה מלחמה על גרמניה הנאצית.
בשנת 1940 בעקבות מלחמת העולם השנייה, התפלג אצ"ל.
מפקד הארגון דוד רזיאל החליט להפסיק את פעולות המחאה החמושה נגד הבריטים, מתוך חשש שהמשך המאבק יזיק למלחמתה של בריטניה בגרמניה הנאצית.
אברהם שטרן ("יאיר") התנגד לכך בחריפות והחליט לפרוש מהארגון.
רבים ממפקדת אצ"ל הלכו אחר יאיר והקימו את לח"י, בהם גם יעקב אורנשטיין.
הוא היה מקורב מאוד ליאיר, וערך את ביטאון לח"י "במחתרת".
בתחילת שנות השלושים, הכיר את נעמי גלזנר, שהייתה מפקדת בארגון הצבאי הלאומי בירושלים, בת למשפחה ציונית שעלתה ארצה מהונגריה.
אבל הוריה של נעמי, התנגדו לכך, בשל "קיצוניותו" של אורנשטיין.
נעמי אף נשלחה לשהות ממושכת בקלוז', עיר הולדתה בטרנסילבניה (ברומניה) בניסיון להפריד בין בני הזוג.
אולם הם שמרו על קשר, ונעמי חזרה לארץ ישראל ולפעילותה באצ"ל ואחר בלח"י.
הם נישאו בל"ג בעומר, 15 במאי1941 בתל אביב.
בחתונה נכחו בני משפחה בלבד, וכשבוע לאחריה נערכה מסיבה לחברים, בהשתתפות יאיר וחברי מפקדת לח"י.
אחד ממתנות החתונה היה ספר הקטרוג והאמונה של המשורר אורי צבי גרינברג.
אור ל-21 במאי, צרו אנשי הבולשת הבריטית על הבית, שבו שהו יעקב ונעמי אורנשטיין; הם עצרו את בני הזוג, ויחד עמם שבעה אנשי לח"י, שנשארו ללון בבית (אילו הקדימה הבולשת את המצוד על הבית, הייתה תופסת את רוב מפקדת לח"י).
בתחנת המשטרה, לשם הובאו הנעצרים, נחקר אורנשטיין ונשאל שוב ושוב: היכן יאיר?, אך הוא חזר על פזמון קבוע, כי פרש מכל העניינים הפוליטיים ואינו יודע על מה מדובר.
איש הבולשת הבריטית ג'יימס וילקין, הורה לקחת את אורנשטיין לצינוק, כשהוא מאיים: "גם אם לא נתלה אותך על הגרדום, אני אדאג שלא תצא חי מבית הסוהר".
הצינוק שאליו הושלך היה צר ומלוכלך ולא ראוי למגורי בעלי חיים, וזמן קצר אחר כך נהרס על ידי המשטרה.
משם הועבר אורנשטיין אל בית הסוהר המרכזי בירושלים, רעייתו, נעמי, נשלחה לבית הסוהר לנשים בבית לחם, בו הייתה עצורה שלוש שנים.
בשנת 1944 הוגלה יעקב אורנשטיין יחד עם אסירי מחתרות רבים לאריתריאה, וממנה שוחרר בינואר 1946. כאשר יצא לחופשי היה חסר כל ובבריאות לקויה מאוד.
כתוצאה מהישיבה הממושכת בבתי סוהר, הוא סבל מברונכיטיס כרונית ומאבנים בכליות.
במלחמת העצמאות שימש כסגן דובר צה"ל וצנזור צבאי.
רעייתו נעמי, ששוחררה לפניו מבית הסוהר בבית לחם, הייתה אף היא חלשה מאוד ובריאותה הייתה רופפת.
ובני הזוג עברו להתגורר בבית הוריה של נעמי בתל אביב.
אורנשטיין היה עיתונאי פורה ושנון, וראה בעבודתו שליחות ובחיבוריו כלי שרת לכינונה ולחוסנה של מדינת ישראל.
לאחר הקמת המדינה סבר כי מנהיג מפא"י דוד בן-גוריון, הוא מנהיג דגול שאין מתחרה לשיעור קומתו.
אף כי תפיסת עולמו לא השתנתה ביסודותיה; הוא הצביע בבחירות למפלגת מפא"י, עד שנת 1967. הצטרף כעיתונאי לעיתון "הדור", ואחר כך עבר ל"דבר".
שימש כעורך חדשות ("עורך לילה" כפי שנקרא אז התפקיד), ככתב צבאי וכותב מאמרי דעה.
בשנותיו האחרונות היה עורך עיתון אֹמֶר, העיתון המנוקד שראה אור בחסות "דבר" לעולים חדשים.
עם זאת, קיננה בו התחושה הקשה, שלא קוּדַּם כפי כישרונותיו בשל עברו הפוליטי.
במקביל, תרגם מאנגלית לעברית, במיוחד חיבורים בעלי אופי היסטורי-פוליטי, בהם הכותר טיטו מטיל צילו.
בשנת 1962 פנה מזכיר מפלגת מפא"י, ראובן ברקת, אל יעקב אורנשטיין, והציע לו להיות דובר המפלגה ומנהל מחלקת ההסברה שלה.
ושימש בתפקידים אלה, עד לפרישתו של דוד בן-גוריון מהממשלה, והקמת מפלגת רפ"י והיה לדובר המפלגה.
השכלתו וידיעותיו, כמו נאמנותו והיותו איש שיחה נעים, הביאו את ראש המוסד איסר הראל לבקש ממנו לעזור בפרשת הילד החטוף יוסל'ה שוחמכר.
הוא נסע לברר על גורלו של הילד בלונדון והתרשם שנלקח לניו יורק (כפי שאכן אירע).
במלחמת ששת הימים אחזה את אורנשטיין התרגשות גדולה, כאשר נכנס צה"ל אל העיר העתיקה, ביום השלישי של המלחמה.
הוא הצטרף לתנועה למען ארץ ישראל השלמה שבראשה עמד אחד ממפקדי לח"י לשעבר, ישראל (שייב) אלדד, ופרסם בקביעות מאמרים בדו-שבועון של התנועה.
בשנות הארבעים לחייו, לקה במחלת לב.
לבני הזוג נולדו שתי בנות; איה, עיתונאית, ועפרה, עורכת דין.
יעקב אורנשטיין נפטר ב-1 במאי 1972, בן 59 במותו.
רעייתו, נעמי, נפטרה בשנת 2010.
יעקב אורנשטיין, בכבלים: מזיכרונותיו של לוחם, תל אביב: חוג ידידים, תשל"ג 1973.
יעקב אורנשטיין: ויכוח עם הקומוניסטים, בתוך: יוסף אחימאיר ושמואל שצקי (עורכים), הננו סיקריקים, עדויות ומסמכים על "ברית הביריונים", תל אביב: הוצאת ניצנים, תשל"ח 1978, עמ' 65-57.
המילטון פיש-ארמסטרונג, טיטו מטיל צלו, (תרגום מאנגלית: בנימין אליאב (לובוצקי) ויעקב אורנשטיין), תל אביב: הוצאת כתבים, תשי"ב 1952.
יעקב אושמן (נולד ב-4 בנובמבר 1953) הוא פרופסור מן המניין ומחזיק הקתדרה על שם לואיס והלן רוגוב להנדסה אווירונאוטית בפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון.
שטחי המחקר שלו הם שיערוך, זיהוי והיתוך מידע (information fusion), עם יישומים להנחיה, ניווט ובקרה במערכות אוויר-חלל.
יעקב אושמן נולד ב-4 בנובמבר 1953. הוא סיים תואר ראשון בהצטיינות יתרה בהנדסת אווירונאוטיקה בטכניון בשנת 1975 ותואר דוקטורט למדעים במוסד בשנת 1986. נושא הדוקטורט שלו היה: Eigenfactor Methods in Optimal Linear Estimation, בהנחיית פרופ' יצחק יואב בר-יצחק.
אושמן שירת כמהנדס בלהק ציוד בחיל האוויר בין השנים 1975 ל-1981. היה עמית-מחקר ופרופסור אורח באוניברסיטת ניו יורק בבאפאלו בשנים 1988-1987. עבד במרכז טיסות החלל גודרד של נאס"א בשנים 1996–1998. משנת 1989 הוא פרופסור בסגל הפקולטה לאווירונאוטיקה וחלל בטכניון.
בשנת 2004 זכה בפרס על-שם פרופ' מאיר חנין בגין עבודת מחקר מצטיינת בתחום האווירונאוטיקה והחלל.
בין השנים 2013–2014 היה דיקן הפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל בטכניון.
הוא עמית (Fellow) באגודה האמריקאית לאווירונאוטיקה ואסטרונאוטיקה (AIAA) וכן באיגוד הבינלאומי למהנדסי חשמל ואלקטרוניקה (IEEE).
בשנים 2003–2008 הוא היה נשיא של איגוד ישראלי לבקרה אוטומטית.
יעקב אבן חן (אדלשטיין; 23 בדצמבר 1927, כ"ט בכסלו תרפ"ח – כ"ג בתמוז תשנ"ז, 28 ביולי 1997) היה עיתונאי, סופר ומשורר ישראלי ממטפחי הספרות והשירה הדתית בישראל.
מייסד ועורך כתב העת לשירה ולספרות דתית "מבוע".
אבן חן נולד באוגוסטוב שבפולין ליצחק ולזלדה (לבית קושילבסקי) אדלשטיין.
בשנות השלושים גר עם משפחתו בקמיניץ.
אביו היה פעיל ציוני ממייסדי "החלוץ המזרחי" ו"צעירי המזרחי" ושימש כמזכיר ישיבת כנסת בית יצחק בראשות הרב ברוך דב בר ליבוביץ.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברחה משפחתו לווילנה ומשם, דרך רוסיה, טורקיה, סוריה ולבנון, עלתה לארץ ישראל אליה הגיעו ב-7 בינואר 1941. המשפחה התיישבה בירושלים.
בבגרותו עבר להתגורר בכפר עציון.
אדלשטיין היה מארבעת הניצולים מהטבח בכפר עציון ב-ד' באייר ה'תש"ח.
הפואמה "מעשה שהיה בדורנו" מתארת את סיפורו של הקרב האחרון ואת הצלתו הפלאית בידי זקן ערבי מסתורי.
ספריו "ערפל בעמק הברכה" ו"אלונים בסלע" מכילים קובצי סיפורים על רקע תקופת גוש עציון בחייו.
יומן השבי "זכור זאת ליעקב" מכיל תיאור מפורט של ימיו כשבוי בידי הירדנים החל משבייתו בכפר עציון דרך בית הכלא ביריחו וכלה במחנה השבויים בזרקא שבירדן.
במשך שנים רבות, כתב בעיתון הצופה תחת שם העט יעקב אבן חן.
החל משנות ה-50 ועד פטירתו שימש כתב העיתון בירושלים.
אדלשטיין שסיקר את טקס חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן תואר על ידי הכתבים בעוברו את גשר אלנבי לכיוון ירדן בפעם השנייה בחייו כ"מי שעבר אז כבול בידיו וברגליו – עובר כעת כאדם חופשי ומשוחרר".
היה ממטפחי הספרות והשירה הדתית בישראל לאחר קום המדינה.
גולת הכותרת של פעילותו הספרותית הייתה הוצאת כתב העת הספרותי-דתי "מבוע", ששימש במה, לעיתים יחידה, ליוצרים דתיים.
בין הכותבים ב"מבוע" היו המשוררות זלדה, שפרה וינשטוק אשכול, הסופר בן ציון גרשוני ואחרים.
בשנת 1976 זכה בפרס ירושלים לעיתונות על שם גרשון אגרון.
בשנת 2010 נקרא על שמו רחוב בשכונת הר חומה בירושלים.
אלמנתו, נחמה אדלשטיין אבן-חן, היא מחנכת ומרצה לתנ"ך, יקירת ירושלים.
לאחר פטירתו המשיכה בהוצאת כתב העת "מבוע".
ליעקב ולנחמה אדלשטיין שני בנים ושתי בנות.
בתו יונת היא מנהלת אולפנת אוריה בגוש עציון (מבית אור תורה סטון) ונשואה לעורך הדין יהושע למברגר.
נכדו הוא השחקן אלחנן אבן חן.
אלונים בסלע: מסיפורי גוש עציון
המלחמה בהרים: סיפורים לבני הנעורים
הרבנות הראשית לישראל בעבר ובהווה
הרמב"ם - ר' משה בן מימון: סיפור חייו, בתרוגם למספר שפות, הוצאת מכון הכתב
הרמב"ן: רבינו משה בן נחמן
מרן ר' יוסף קארו: סיפור חייו
עליות אליהו: עליית תלמידי הגר"א לארץ ישראל
ערפל בעמק הברכה: קובץ סיפורים
ר' נחמן מברסלב: סיפור חייו
תנועה בסערת מלחמה: דרך וילנה לישראל
רב ומנהיג: תולדות הרב קוק - התפרסם מכתבים שנמצאו לאחר מותו
זכור זאת ליעקב - יומן השבי - התפרסם מכתבים שנמצאו לאחר מותו
הרב יעקב אדלשטיין (י"ח בניסן ה'תרפ"ד, 22 באפריל 1924 – כ"ז בשבט ה'תשע"ז, 23 בפברואר 2017) היה רבה של רמת השרון במשך קרוב ל-70 שנה ודיין בכיר בבית הדין של הרב נסים קרליץ בבני ברק.
היה גם רב שכונת "נאות יוסף" בבני ברק ובמשך השנים כיהן בראשות ישיבת השרון, ישיבת "כתר ישראל"-רוז'ין ועוד.
וכן היה דמות משפיעה מאד בהנהגה החרדית.
והיה דמות מקובלת על כלל העדות והחוגים.
כולם שיחרו לפיתחו לברכות ועצות.
אמו השיגה תעודות לידה מזויפות עם תאריך לידה שגוי לבניה, כך שיהיו רשומים כצעירים בשלוש שנים ולא ילמדו בבית ספר קומוניסטי.
למד תורה מפי הרב זלמן לייב אסטולין, בתמורה לכך שאביו הרב צבי יהודה לימדו תורה.
בעקבות מחלתה של אמו בטיפוס, נשלח עם אחיו הגדול גרשון לדודתו, הרבנית רבקה צביה פז, בעיר קלימוביץ', שם למדו תורה בסתר אצל הרב מרדכי אליהו שניאור, שהיה אחד מתלמידיו של הרב אדלשטיין.
הם קיבלו שם את הבשורה על פטירת אמם.
הרב אדלשטיין סיפר כי הייתה תקופה שבה חשב להיות חקלאי כדי לקיים את המצוות התלויות בארץ.
בחודש ניסן ה'תרצ"ד הצליח אביו להשיג רישיון יציאה לארץ ישראל, וביקש מבניו לחזור לביתם בשומיאץ.
באותה תקופה ניהלה סבתו הרבנית רייזל את משק הבית וגידלה את האחים, כדי שאביהם הרב צבי יהודה יוכל ללמוד תורה.
בחודש אייר ה'תרצ"ד (1934) עלה עם משפחתו באנייה "נובו רוסייסק" בהפלגה של כשבועיים מהעיר אודסה לארץ ישראל.
המשפחה נסעה לירושלים, שם ביקרו את הרב איסר זלמן מלצר ואת הרב אברהם יצחק הכהן קוק שלמד יחד עם סבם, הרב ירחמיאל גרשון אדלשטיין (בן אריה) בישיבת וולוז'ין.
לאחר חצי שנה של נדודים בין קרובי משפחה ברחבי ארץ ישראל, באלול ה'תרצ"ד קבע אביהם את מושבם ברמת השרון, שם שכרו דירה (שהייתה בעבר לול תרנגולים).
מכיוון שברמת השרון של אותן שנים לא היה בית ספר דתי, האב למד עם בניו בבית בישיבה על ארגזי תפוזים.
האחים למדו גם דקדוק, חשבון ואנגלית, שהייתה השפה הרשמית אז, ולשם כך נלקח לביתם מורה מיוחד.
בשנת ה'תרצ"ה נבחר האב לרב המקום.
באלול ה'תש"ב נשלחו הבנים לישיבת לומז'ה, לאחר הפצרות של גרשון שרצה ללמוד בחברת בני גילו, הם הגיעו ברגל מביתם לישיבה בפתח תקווה בא' אלול ולא ידעו שהזמן התחיל יום קודם לכן.
המשגיח, הרב אברהם אבא גרוסברד, אמר שכבר אין לו מקום.
מזכיר הישיבה, שלמה זלמן מוזס (אביו של מנחם אליעזר מוזס) פגש אותם והזמינם לישון בביתו, עד שנמצאו להם מיטות בישיבה בראשית מרחשוון.
בהוראת אביהם הצטרפו לחבורתו של הרב שמואל רוזובסקי ששמו התפרסם.
כעבור שנה נישא אביהם בשנית לרחל, והוא ביקשם לשוב, בנימוק שמעתה עול הבית מוטל על הרבנית והם לא יצטרכו לבטל תורה.
האחים שבו לסדר הלימוד עם אביהם.
כאשר הוקמה ישיבת פוניבז', בחורף ה'תש"ד, הגיע הרב שמואל רוזובסקי שהתמנה לראשות הישיבה לבקש מאביהם שיצטרפו לקבוצת מייסדי הישיבה.
הם היו בין ששת התלמידים הראשונים בישיבה.
הישיבה השתכנה באותם ימים בבית הכנסת הליגמן בבני ברק, והבחורים ישנו בחדרים שנשכרו עבורם בעיר.
שני האחים הצעירים השתכנו בביתו של הרב מיכל יהודה ליפקוביץ, שהשכיר עבור הרב רוזובסקי את חדר השינה היחידי בבית.
באותם ימים יצר יעקב הצעיר קשר הדוק עם החזון איש, שהעריך את אביו.
הוא נמנה עם קבוצת תלמידים ששמעה בשבת בצהריים שיעור מהחזון איש.
כרבה הראשי של רמת השרון וכדיין
בחורף ה'תשי"א התארס עם בת דודו, שולמית, בתו של הרב מרדכי שמואל קרול, רבה של כפר חסידים.
בכ' בחשוון ה'תשי"א (1950) נפטר אביו, אחיו הגדול, הרב גרשון, כבר שימש כר"מ בישיבת פוניבז' והסתפק האם ליטול על עצמו את התפקיד.
בעידודו של החזון איש ולמרות היותו חתן צעיר התמנה לרבה של רמת השרון, עד למינויו שימש את גיסו הרב אליהו אליעזר מישקובסקי, רבה של כפר חסידים.
בעצת החזון איש הקים את ישיבת השרון עם הרב בנימין מובשוביץ ועמד בראשה.
החזון איש הגיע לישיבה לשמש כסנדק בברית המילה של בנו הבכור מרדכי, ובחן אז את תלמידי הישיבה.
בעצת החזון איש תוארה אז הישיבה כישיבה תיכונית כדי למשוך תלמידים, אולם בפועל למדו מעט לימודי חול בשנה הראשונה בלבד.
בט"ו בתמוז ה'תשי"ד נפטרה רעייתו הרבנית חיה שולמית.
לאחר פטירתה הציע לו גיסו, הרב שלמה נח קרול, להתחתן עם אחותו הצעירה מינה.
עמד בקשר עם הרב משה יעקב רביקוב, "הסנדלר" כתב את ההקדמה והיה שותף בעריכת ספרי תורתו.
יתיקן הרב אדלשטיין סדר תפילה מיוחד לרווקים וחשוכי ילדים, שייאמר על קברם של רבותיו, החזון איש והסנדלר.
הקפיד מדי חג לקיים את מצוות הקבלת פני רבו, והיה עולה לכפר חב"ד לבקר את מלמדו, הרב מרדכי אליהו שניאור.
בשנות ה-80 נחלשה ישיבת השרון לאחר שפרחו הישיבות הקטנות בבני ברק ובירושלים ונערים צעירים כבר לא נדדו עד לרמת השרון.
הרב אדלשטיין מונה לכהן כראש ישיבת "כתר ישראל"-רוז'ין בבני ברק וכן מסר שיעורים בישיבת אלכסנדר.
בשנת תשמ"ט, עם הקמת מפלגת דגל התורה, החליטו בהנהלת ישיבת כתר ישראל רוז'ין למנות אנשי צוות חסידיים.
הרב אדלשטיין מונה לראש ישיבת חוג חתם סופר-מחנה אברהם בבני ברק.
בשנות ה-90 התמנה לרבה של שכונת נאות יוסף בצפון בני ברק, במקביל לכהונתו ברבנות ברמת השרון.
עמד בראש כולל להוראה ברמת השרון, והיה גם נשיאן של הישיבות "תפארת משה" בבני ברק ו"מאור יעקב" ברמת השרון.
משנות ה-80 ועד 2012 שימש כדיין בבית הדין של הרב נסים קרליץ בבני ברק, וישב בהרכב הגבוה עם הרב קרליץ.
הרב אדלשטיין נהג לספר על כמה נסים שאירעו לו, בהם תאונת דרכים בשנת 1991 בצפון שבה נפצע.
בשנת תשכ"ט יסד את כולל האברכים בבית הכנסת גאולת ישראל, מה שגדל והביא בעקבותיו רשת כוללים נוספים בבית הכנסת מורשת אבות ובעוד בתי כנסת בעיר.
הקים ויסד את "מרכז תורני רמת השרון" שאיגד בתוכו את מוסדות התורה והחסד ברמת השרון.
לאחר פטירתו שונה שם העמותה המחזיקה את המוסדות שהקים ל"מוסדות הרב אדלשטיין".
עמד בראש בית ספר הרמב"ם ברמת השרון שהחזיק תלמוד תורה לבנים ובית יעקב לבנות, ויזם את הקמת רשת הגנים והמעונות החרדית ברמת השרון שהייתה בבעלותו.
כמו כן עמד בראש ישיבת בני תורה וישיבת מאור יעקב ובראש ארגון "רשת שיעורי תורה" ברמת השרון.
בשנת 1996 יזם את הקמת "מאורות השרון", עמותה להשאלת ציוד רפואי ופעילות הצלה, בשנת 2010 יזם את הקמת "אחים לצרה", מרכז סיוע למשפחות האבלות במהלך ימי השבעה.
בב' בטבת ה'תשס"ט נפטרה רעייתו הרבנית מינה לאחר מחלה.
בשנת 2010 לקה בלבו, ופונה לבית החולים ברזילי, במצב של מוות קליני.
באפריל 2012 נישא בשלישית לרבנית מאירה לואיס, אלמנתו של הרב אברהם לואיס.
בעברה הייתה שחקנית ושמה היה נירה עדי.