tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסך הכל הוא הלחין כ-1,000 שירים והוציא כ-40 דיסקים ותקליטים.
הוא הלחין מוזיקה למספר סרטים.
על פעילותו ויאצ'סלב דוברינין קיבל מספר עיטורים, פרסים ותוארים.
בשנת 2010 לשירים שלו הוקדשה תוכנית "נחלת הרפובליקה".
בבוקר ה-1 באוקטובר 2024, ויאצ'סלב דוברינין נפטר.
ב-4 באוקטובר 2024 התקיים טקס הפרידה מויאצ'סלב דוברינין בבית העלמין טרויקורובסקויה במוסקבה, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין שלח זר פרחים לאירוע.
ויאצ'סלב מיכאילוביץ' לבדב (Вячесла́в Миха́йлович Ле́бедев; 14 באוגוסט 1943, מוסקבה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות – 23 בפברואר 2024, מוסקבה, רוסיה) היה שופט סובייטי-רוסי, עורך דין וחוקר משפט.
כיהן כיושב ראש בית המשפט העליון של הפדרציה הרוסית מ-26 בדצמבר 1991 עד מותו.
היה דוקטור ובהמשך פרופסור למשפטים.
כיהן גם כיושב ראש בית המשפט העליון של רוסיה הסובייטית (1989–1991).
בשנת 1960 היה סטודנט בבית דפוס במוסקבה.
בשנים 1960–1969 עבד כמנעולן במפעל לצינורות מחוזקים במוסקבה.
בשנת 1968 סיים את לימודיו בפקולטה למשפטים באוניברסיטת מוסקבה.
בשנים 1969–1970 – היה מהנדס מחלקת כוח אדם, עבודה ושכיר של המינהל הראשי לבנייה תעשייתית באזורי הדרום (Glavyugpromstroy) של משרד הבינוי התעשייתי בברית המועצות.
מאז 1970 – שימש כשופט העם בבית הדין העממי של מחוז המשנה הלנינגרדי במוסקבה.
מאז 1977 – יו"ר בית המשפט המחוזי בז'לז'נודורוז'ני במוסקבה.
מאז מרץ 1984 – סגן יו"ר בית המשפט העירוני של מוסקבה.
מאז ספטמבר 1986 – יו"ר בית המשפט העירוני של מוסקבה.
ב-26 ביולי 1989, על פי צו של נשיאות הסובייט העליון של רוסיה, הוא מונה ליו"ר בית המשפט העליון של רוסיה הסובייטית.
יומיים לאחר מכן אושרה מועמדותו לישיבת הסובייט העליון.
בשנת 1998 הוא הגן על התזה שלו "הכוח השיפוטי להגנה על זכותם החוקתית של אזרחים לחופש וליושר אישי בהליכים פליליים".
נשיא רוסיה בוריס ילצין נתן בו אמון, ומינה אותו לכהן כיושב ראש בית המשפט העליון של רוסיה בדצמבר 1991. מאז נבחר שוב גם בשנים 1999, 2007 ובשנת 2012 כשהיה מקבל גם את אמונו של ולדימיר פוטין.
היה דוקטור למשפטים (2000, עבודת גמר "בעיות התהוות ופיתוח הרשות השופטת בפדרציה הרוסית"), פרופסור (2001), מחברם של 50 יצירות מדעיות ופרסומים על בעיות ההתפתחות של מערכת המשפט בפדרציה הרוסית, כמו גם מספר פיתוחים מדעיים ומתודולוגיים בנושא.
הוא עמד בראש ועדות ההסמכה באוניברסיטה הרוסית לצדק ובאוניברסיטה הממלכתית הרוסית למשפט.
ב-16 בספטמבר 2013 לבדב נפצע קשה בתאונה בגאנה.
על פי נתונים רשמיים שפורסמו לאחר המקרה, לבדב היה במדינה זו במערב אפריקה בביקור בן ארבעה ימים (כולל שישי, שבת וראשון) במסגרת משלחת של שופטים רוסים של ארבעה אנשים - כולל יושב ראש בית הדין המחוזי במוסקבה וסילי וולושין ובית הדין המחוזי בסראטוב וסילי טרסוב ומתורגמן.
מטרת הביקור, כפי שהתברר לאחר התאונה, הייתה מצגת בכנס "תפקידו של המקצוע המשפטי בפיתוח הסדרת השותפות הציבורית-פרטית." הכנס נערך בהשתתפות לשכת עורכי הדין בגאנה בעיירה הו בגבול עם טוגו.
בנאומה ציינה נשיאת בית המשפט העליון בגאנה, ג'ורג'ינה ווד, בהזמנתה הגיעה המשלחת הרוסית כי היא שמחה להיות בכנס בחברתו של לבדב.
תוכנית השהייה של המשלחת כללה חתימה על מזכר הבנות עם הנהגת הקהילה השיפוטית של גאנה (ביום האסון, זה השתבש), וכן ביקורים אצל נשיא גאנה ב-17 בספטמבר ויו"ר הפרלמנט של אותה מדינה ב-18 בספטמבר.
כתוצאה מתאונת דרכים, בוטלו ביקורים אלה.
לאחר שנאם בכנס, ב-16 בספטמבר, אירעה תאונה בכביש המהיר בסמוך לכפר זיטו בדרך חזרה לבירת גאנה, אקרה.
על פי סוכנויות הידיעות והרשויות המקומיות, משאית התרסקה בחזית המכונית של לבדב כשהיא מתרחקת לשפת המדרכה.
בערב אותו היום נלקח לבדב במסוק ליחידה לטיפול נמרץ בבית החולים הצבאי 37 באקרה.
מצבו של לבדב בעת האשפוז הוערך כחמור, אך יציב: פריקת עצם הבריח, חבלות בעמוד השדרה הצווארי ובצלעותיו.
בתחנת הרדיו הד מוסקבה נטען כי מלבד לבדב עצמו, איש לא נפצע בתאונה, לפי כמה מקורות, גם שומר ראשו מהמשטרה המקומית נפצע.
מספר ימים לאחר מכן הועבר לבדב על ידי מועצת מטוס של משרד החירום הרוסי למוסקבה ואושפז בבית החולים הקליני המרכזי.
נהג משאית עם מספר רישום GT 4911-J, שהתנגש במכוניתו של לבדב, נמלט מהמקום והמשטרה חיפשה אותו.
למחרת, ריצ'רד קופי דגבור בן 47, שהיה אשם באירוע, מסר עצמו משטרה.
לא דווח על העמדתו לדין במשך שנתיים לאחר התאונה.
במקביל, גרסאות אחרות למה שקרה בגאנה פורסמו בעיתונות, בקהילה המשפטית המקצועית ובבלוגוספרה.
צוין כי פרטים רבים מעורפלים: לא הוכרז על ביקור של לבדב בגאנה בכל מקום בתקשורת, על עזיבתה של משלחת שופטים בכירים מרוסיה לגאנה לפני תאריך התאונה ואין ידיעות על האתר הרשמי של ועידת הנאום טרם הוועידה בנוגע לצפי הגעתו של לבדב.
השאלה העיקרית שהדהימה עורכי דין היא "מדוע לבדב נסע לעורכי דין אפריקאים, למדינה עם מערכת משפט שונה לחלוטין מזו ברוסיה?".
במערכת "אבטו-וזגליאד" ציינו כי המערכות המשפטיות של רוסיה וגאנה שונות לחלוטין, מערכת הצדק האפריקנית של גאנה בנויה על פי הפסיקה הבריטית, מה שיכול היה לאפיין את נאומו של לבדב בפני עורכי הדין באפריקה כ"דיאלוג מועיל בין עיוורים וחירשים".
יום לאחר התאונה, ב-17 בספטמבר 2013, סוכנות הידיעות הצרפתית ואחריה סוכנויות החדשות ברוסיה דיווחו לראשונה על תאונה עם לבדב בגאנה.
דובר בית המשפט העליון של הפדרציה הרוסית, פאבל אודינצוב, סירב בתחילה להגיב בכלל על נוכחותו של לבדב במדינה האפריקאית.
הוא התייחס לראשונה לביקורו של לבדב בגאנה ולתאונה רק ב-19 בספטמבר 2013, שלושה ימים לאחר האירוע וציין כי ביקורו של לבדב היה הדדי במסגרת שיתוף פעולה דו-צדדי עם גאנה, שהוסכם בעבר עם משרד החוץ הרוסי.
על רקע בליל המידע, מספר אמצעי תקשורת מקוונים והבלוגוספרה העלו ספק כי לבדב טס לגאנה לצורך זה וכי הוא נסע להשתתף בציד ספארי ופילים.
ב-26 בנובמבר 2013, לראשונה לאחר התאוששותו, הופיע לבדב בפומבי ועמד בראש ישיבת מליאת בית המשפט העליון של הפדרציה הרוסית.
ב-21 במאי 2014, על פי הצעת נשיא הפדרציה הרוסית, הוא מונה על ידי מועצת הפדרציה כיו"ר בית המשפט העליון המאוחד של הפדרציה הרוסית, לאחר שבית המשפט העליון מוזג עם בית המשפט העליון לבוררות.
שימש בתפקיד עד למותו בפברואר 2024.
במהלך עבודתו בבית המשפט בעיר מוסקבה העביר לבדב שוב ושוב הרשעות בתיקים פליליים בביצוע פעילויות "אנטי-סובייטיות" (בפרט נגד פליקס סבטוב).
ואלנה סניקובה הוא טען בעיתונות ובטלוויזיה כי להרשעת תיקי שוחד, החלפת מאסר בקנס אינה יעילה.
הוא דגל בדחיית הפלילים של פשעים בכובד ראש קל והסמכתם מחדש כעבירות מינהליות, להפחתת סכום הערבות של נאשמים מובטלים ל-50 אלף רובל.
לבדב סבור כי על השופט להימנע מתקשורת חוץ פרוצדורלית ולסרב לדיון פרטי או טלפוני בתיקים ספציפיים עם סגנים, פקידים ואזרחים.
שוב ושוב אמר כי החלטות מליאת בית המשפט העליון של הפדרציה הרוסית הן מחייבות לבתי משפט בעלי סמכות כללית.
הכוח השיפוטי ברוסיה המודרנית: בעיות התהוות והתפתחות.
הגנה שיפוטית על חירות ועל פגיעות אישית של אזרחים בחקירה המקדמית.
הכוח השיפוטי ברוסיה: היסטוריה, מסמכים, 2003. T.
נשוי ואב לשלושה ילדים בוגרים.
לבדב חובב ג'אז, הוא מנגן בסקסופון.
במשך שנים רבות היה חברו של הזמר מוסלמים מגומאייב.
כל חייו - אוהד קבוצת הכדורגל טורפדו.
ויאט ג'ס אולף הוא שחקן אמריקאי ממוצא יהודי.
מוכר בשל תפקידו בסרט האימה "זה" והמשכו "זה: חלק 2" וכסטאר לורד הצעיר בסרטי "שומרי הגלקסיה" ו"שומרי הגלקסיה: חלק 2".
אולף נולד בשיקגו, אילינוי שבארצות הברית, לדאג אולף, ממשפחה יהודית אשכנזית-ממוצא רוסי, ולג'ניפר (לבית ווקר), ממשפחה נוצרית ממוצא בריטי, גרמני, והולנדי.
גדל כיהודי-רפורמי עם אחיו הגדול איליי, בבית הוריו.
בגיל שבע עבר עם משפחתו ללוס אנג'לס ושם החל בקריירת המשחק שלו.
את התפקיד הראשון שלו עשה בפרסומת לחברת המקרקעין קולדוול באנקר.
בשנת 2023 כיכב בתפקיד הראשי בסדרת הדרמה והפשע "עיר בלהבות" בתפקיד צ'רלי.
הסדרה שודרה בשירות הסטרימינג "אפל TV פלוס" ובוטלה לאחר עונה.
+ שנה סרט תפקיד הערות 2014לחתן את ברי ג'יי.
שומרי הגלקסיה פיטר קוויל/סטאר לורד 2017 שומרי הגלקסיה: חלק 2 זה סטנלי "סטן" אוריס 2019 זה: חלק 22022להתעורר על החיים (אנ')אית'ן2023The Year Betweenניל מילר2025קראטה קיד: הגדולים מכולםאלןTBAThe Traveling Menאוסטין בייליIn My Lifeאיוון
+ שנה כותרת אמן תפקיד 2017 "Santa's Coming for Us" סיה בן
ויאצ'סלב איוואנוביץ' גורגנוב היה קצין המודיעין הסובייטי והרוסי, סגן המנהל הראשי הראשון (סוכנות הביון הסובייטית) של ברית המועצות, היה ממלא מקום ראש סוכנות הביון של ברית המועצות.
הוא סיים את לימודיו בפקולטה למדעי המזרח במכון MGIMO בשנת 1959 וכמומחה להודו נשלח לעבוד בלשכת סוכנות הדפוס "נובוסטי" בקולקטה, שם עבד עד 1962.
בשנת 1963 החל לשרת בשירות הביון.
בשנת 1964 סיים את לימודיו בבית הספר של הק.ג.ב (בית ספר מספר 101).
לאחר מכן שירת כסוכן מודיעין בהודו ובבנגלדש (1965–1972), היה ראש תחנת הק.ג.ב.
בין השנים 1983–1989 מילא תפקידים בכירים שונים במנגנון המרכזי של המינהל הראשי הראשון של הק.ג.ב..
מאז 1989 היה סגן ראש המינהל הראשי הראשון ומאז 1991 היה סגן מנהל שירות הביון הרוסי (SVR).
מ-22 בספטמבר עד 30 בספטמבר 1991 כיהן כממלא מקום ראש סוכנות הביון הסובייטית.
Veolia Environnement S.A הממותגת בשם Veolia - ויאוליה, היא חברה רב-לאומית צרפתית עם פעילויות בשלושה תחומים עיקריים (תחומים שהיו מנוהלים באופן מסורתי על ידי רשויות ציבוריות): שירותי אספקת מים, שירותי פינוי פסולת ושירותי אנרגיה.
בעבר ניהלה גם שירותי תחבורה באמצעות חברת הבת שלה Veolia Transport (לימים Transdev) בה החזיקה עד ינואר 2019.
הכנסותיה באותה שנה היו 29.4 מיליארד אירו.
ויאוליה היא חברה ציבורית שמניותיה נסחרת בבורסת Euronext בפריז.
בין השנים 1998–2003 החברה נודעה בשם Vivendi Environnement, לאחר שעברה ספין-אוף והופרדה מהקונגלומרט Vivendi.
בשנת 2014, בעקבות ארגון מחדש מקיף, אימצה החברה את השם Veolia בכל עסקיה.
החברה הוקמה ב-14 בדצמבר 1853 כחברת מים בשם Compagnie Générale des Eaux (CGE) ("חברת המים הכללית") על פי צו אימפריאלי של נפוליאון השלישי.
לאחר שקיבלה זיכיון לאספקת מים לציבור בליון, זיכיון שנמשך למעלה ממאה שנים.
בשנת 1860 היא קיבלה גם זיכיון ל-50 שנה מעיריית פריז, לאספקת מים.
במשך מאה שנים, Compagnie Générale des Eaux נותרה ממוקדת בעיקר בתחום המים.
עם זאת, בעקבות מינויו של גיא דג'ואני למנכ"ל בשנת 1976, הרחיבה CGE את פעילותה לתחומים אחרים באמצעות סדרת רכישות.
החל משנת 1980, CGE החלה לגוון את פעילותה ממים לניהול שירותי פסולת, אנרגיה, שירותי תחבורה ובנייה וניהול מבנים.
היא עשתה זאת על ידי רכישת:
Compagnie Générale d'Entreprises Automobiles (CGEA) - התמחתה ברכב תעשייתי ובהמשך התחלקה לשתי חטיבות: חטיבת התחבורה הפכה לקונקס בשנת 1999 ושירותי ניהול הפסולת ואיכות הסביבה הפכו לאוניקס בשנת 1989.
Compagnie Générale de Chauffe (CGC) - קבוצת חברות שהפכו מאוחר יותר לחטיבת שירותי האנרגיה של CGE, ושמה שונה מאוחר יותר ל"דלקיה" בשנת 1998. CGC נוסדה במקור בשנת 1935.
בשנת 1998, CGE שינתה את שמה ל"ויוונדי" ("Vivendi"), ומכרה את חטיבות הנכסים והבנייה שלה בשנה שלאחר מכן, והיא החלה לפעול כחברה עצמאית בשם "Vinci".
באותה עת ויוונדי הייתה קונגלומרט הפועל בתחומי הנדל"ן, התקשורת, המים, התשתיות, פינוי אשפה, שכלל 3,400 חברות הפועלות ב-90 מדינות, ומעסיק 260 אלף עובדים.
באותה שנה גם רכשה את חברת "יו.אס פילטר", החברה הגדולה בעולם לאספקת מתקנים להתפלת מים, תמורת 6.2 מיליארד דולר.
Vivendi Environment הוקמה בשנת 1999 במטרה לאחד את חטיבותיה של החברה בתחום איכות הסביבה והשירותים הציבוריים.
החברה כללה באותה עת את:
ויוונדי מים (שמה שונה רק בשנת 1999)
דלקיה (במקור CGC ושמה שונה מאז 1998)
אוניקס (במקור חלק מ-CGEA ומותגה בשם אוניקס – Onyx - כבר מאז 1989)
קונקס (החלק הנותר של CGEA)
במקביל החלה ויוונדי לרכוש חברות ונכסים שונים בתחומי המדיה והתקשורת, בין השאר רכשה את אולפני הקולנוע Pathé, את סוכנות הפרסום Havas, את חברת הטלפון של מרוקו, ונתח בחברות הטלוויזיה בלוויין, קאנאל פלוס בצרפת וקבוצת סקיי בבריטניה.
בשנת 2000 החלה החברה במשא ובמתן לרכישת נכסי המדיה של חברת "סיגראם" שבבעלות משפחת ברונפמן, שאגדו בקבוצת יוניברסל ונוהלו על ידי אדגר ברונפמן (הבן).
העסקה הושלמה בסוף השנה לאחר שרשויות האיחוד האירופי דרשו שהחברה הממוזגת תמכור את החזקתה בקבוצת סקיי.
הקבוצה המאוחדת נקראה "ויוונדי יוניברסל".
במקביל, ביולי 2000, הונפקה פעילות Vivendi Environment, בבורסת פאריס וגייסה 2.5 מיליארד דולר לפי שווי של 11.5 מיליארד דולר.
לאחר שחברת האם ויוונדי מכרה את רוב מניותיה במהלך שנת 2002, בשנת 2003, שונה שם החברה מ-Vivendi Environment ל-Veolia Environnement.
החל משנת 2005 השם "ויאוליה" החל משמש כמותג על לכל חטיבות הקבוצה (מים, שירותי איכות סביבה, שירותי אנרגיה ותחבורה) ונוצר לוגו חדש.
שמות החטיבות בעת המיתוג מחדש היו:
דלקיה - (ללא שינוי שם, אך הפכה למיזם משותף עם אלקטריסיט דה פראנס (EDF) בשנת 2000)
בנובמבר 2009 מונה אנטואן פררו ליו"ר ומנכ"ל הקבוצה לאחר שהחליף את הנרי פרוגליו שמונה למנכ"ל אלקטריסיטה דה פראנס (EDF חברת החשמל הלאומית של צרפת).
השינוי היה חלק משערורייה פוליטית-פיננסית בצרפת, כאשר פרוגליו שמר על תפקידיו ומשכורתו בשתי החברות, עד שביקורת ציבורית אילצה אותו לוותר על הכנסותיו מוואוליה.
במרץ 2011 הודיעה החברה על הקמתה של Veolia Transdev, תוצאה של השילוב של חברת הבת שלה Veolia Transport עם חברת Transdev, חברת בת של Caisse des Dépôts (חברת ההשקעות הממשלתית הצרפתית).
החברה הממוזגת נקראה תחילה "Veolia Transdev" ואחר כך רק "Transdev" - "טרנסדב", והפכה למפעילת התחבורה הציבורית הפרטית המובילה בעולם, עם יותר מ-110,000 עובדים ב-28 מדינות.
החברה גם החלה בניסויים להפעלת אוטובוס אוטונומי.
ביולי 2011, על רקע תוצאות כספיות מאכזבות, הודיעה החברה על השקת תוכניות ארגון מחדש ומכירה של נכסים ועסקים.
בדצמבר 2011 הודיעה הנהלת הקונצרן על תוכנית התייעלות, שבמסגרתה תפסיק את פעילותה ב-40 מבין 77 המדינות שבהן היא פעילה ברחבי העולם, ותתמקד בפעילות הליבה של הקבוצה, תוך יציאה לתוכנית מימושים עולמית בהיקף 5 מיליארד יורו במהלך השנים 2012–2013. החברה תורכב משלוש חטיבות בלבד (שירותי מים, שירותי איכות סביבה ושירותי אנרגיה).
עסקי התחבורה Veolia Transdev ימכרו.
ויאוליה מכרה 20% ממניות Veolia Transdev לשותפה בחברה בדצמבר 2016 והמשיכה להחזיק בנתח של 30%.
בינואר 2019 מכרה 30% מהמניית שעוד החזיקה לקבוצת רטמן.
חטיבת המים של ויאוליה נותרה המפעילה הפרטית הגדולה ביותר בעולם של שירותי אספקת מים.
פעילות החברה בישראל החלה בשנת 1993 ביוזמת אורי שטרקמן, איש העסקים יליד צרפת שעלה לישראל ב-1967, שמונה לנציג החברה בישראל.
החברה הקימה שותפות עם קבוצת נייר חדרה בשם אקולטק (ECOLTECH), שהקימה בישראל מתקנים להפקת אנרגיה מפסולת.
בספטמבר 1998 רכשה 51% מחברת אמניר מיחזור מקבוצת נייר חדרה.
ושנה אחר כך רכשה חברת " ת.מ.מ.
תעשיות מיחזור משולבות" שעסקה בפינוי אשפה ומיחזור, והקימה את אתר פסולת דודאים.
החברה גם ביקשה לקנות את אתר הפסולת חוגלה מקונגלומרט צרפתי אחר " ליאונז' דז'ו".
באפריל 2000 אושר מיזוג בין אמניר לת.מ.מ.
החברה גם התמודדה במספר מרכזים להפרטת משק המים של יישובים שונים.
ב-1997 זכתה במכרז להפרטת משק המים והביוב של פרדס-חנה פרדס חנה-כרכור בשיתוף קבוצת קרדן.
פרדס-חנה הייתה הרשות המקומית הראשונה בישראל שהפריטה לחלוטין את משק המים והביוב שלה.
אולם בית המשפט העליון ביטל את המכרז.
החברה גם התמודדה במכרז לאחזקת מכוני הטיהור של העיר טבריה.
בתחילת שנות ה-2000 פעלה החברה בשם "ויוונדי ישראל" לאחר שינוי השם של תאגיד האם בצרפת.
החברה נכנסה גם לתחום התחבורה הציבורית, באמצעות חברת הבת של תאגיד האם קונקס (Connex), והחלה במשא ומתן על רכישת עד 50% מחברת דן.
בסוף שנת 2000 השתתפה החברה בקבוצת VID שהתמודדה במכרז להקמת מתקן ההתפלה הראשון בישראל באשקלון, יחד עם חברת הנדסת התפלה וקבוצת דנקנר השקעות.
שנה אחר כך זכתה במכרז.
בשנת 2001 נכנסה לפרויקט הרכבת הקלה בירושלים, והקימה אחר כך את חברת קונקט (במקור "קונקס ירושלים"), חברת ההפעלה של הרכבת הקלה, במסגרת קבוצת סיטיפס שזכתה במכרז.
על פי הסכם הזיכיון, מפעיל הרכבת הקלה היה חייב להיות בעל ניסיון בינלאומי בהפעלת רכבות קלות, לכן היה צורך לגייס שותף מחוץ לישראל.
השותפות בפרויקט הרכבת הביא לתביעה נגד החברה על ידי ארגון פלסטיני בצרפת, בשל מעבר הרכבת במזרח ירושלים.
בשנת 2006, החלה לפעול בשם "ואוליה ישראל" (לאחר שינוי של שם תאגיד האם) באותה שנה החזיקה כבר בכ-20 חברות בנות בישראל, העסיקה 1,700 עובדים ומחזור פעילותה השנתי היה כ-350 מיליון דולר.
באוקטובר 2007 ביקר יו"ר ומנכ"ל ואוליה העולמית בישראל, נפגש עם ראש הממשלה, אהוד אולמרט והודיע על הקמת קמפוס לאיכות הסביבה במרכז האקדמי רופין.
בשנת 2015 נמכרה פעילות החברה לחברת ההשקעות הבינלאומית Oaktree Capital Management.
בינואר 2017 שינתה החברה את שמה ל"ורידיס".
בשנת 2018 דלק מערכות רכב הפכה לבעלת השליטה לאחר רכישת 70% ממניות החברה תמורת כמיליארד שקל.
ויאצ'סלב אלכסנדרוביץ' מורוגוב הוא איש תקשורת רוסי, מפיק, תסריטאי, שחקן ועיתונאי.
נשיא NMG Studio (מאז 2019), סגן מנכ"ל NMG (מאז 2019), מנכ"ל אחזקות המדיה CTC Media וערוץ הטלוויזיה CTC (מאז 2016).
חבר במועצת המנהלים של קרן הקולנוע הרוסי, חבר במועצת המנהלים של Emmy International, חבר האקדמיה לטלוויזיה הרוסית וחבר איגוד העיתונאים של רוסיה.
הוא זכה במדליית Medaille d'Honneur MIPTV 2017 על תרומתו לפיתוח עסקי הטלוויזיה.
בשנת 1986 סיים ויאצ'סלב את בית הספר הצבאי על שם סובורוב בקלינין (טבר).
בשנת 1991 סיים את לימודיו בפקולטה לנשק רקטות וארטילריה של בית הספר הגבוה להנדסת ארטילריה בפנזה עם תואר מהנדס.
באותה שנה החל לשרת בצבא בעיר ברסט.
כמה חודשים לאחר מכן ברית המועצות חדלה להתקיים, ויאצ'סלב נשבע כקצין הצבא הבלארוסי.
מאז 1995 היה לאחד התסריטאים המובילים בק.ו.ן.
וייצג את בלארוס וארמניה בתחרות.
ב-1997 עזב את צבא בלארוס בדרגת סרן ועבר למוסקבה, שם החל לעבוד בערוצי הטלוויזיה המרכזיים ברוסיה כמו PRT ו-RTR כתסריטאי.
הוא כתב את תוכניות הטלוויזיה "ערב טוב עם איגור אוגולניקוב", "דואר בוקר", "שיר השנה" ו"חנות צבאית".
מ-1999 עד 2003 הפיק תוכניות בידור בערוץ הטלוויזיה יוגרה.
מ-2003 עד 2005 היה למפיק תוכניות בידור והמפיק היצירתי של ערוץ REN-TV.
בסתיו 2004, הוא מונה ליו"ר הדירקטוריון של מרכז ההפקה Lean-M של אולג אוסיפוב וטימור ויינשטיין, עד לשנת 2009 היה המייסד והמפיק היצירתי של החברה.
מ-2005 עד 2007 היה מנהל מחלקת הפקת הטלוויזיה, מפיק תוכניות בידור ותסריטאי של ערוץ הטלוויזיה STS.
הוא הגיע לערוץ טלוויזיה בהזמנתם של אלכסנדר רודניאנסקי ואלכסנדר צקאלו.
מ-2007 עד 2008 שימש כמפיק בפועל של ערוץ הטלוויזיה STS.
בשנת 2007 הוענקה לו דרגת מייג'ור.
מסתיו 2008 עד 30 בדצמבר 2014 שימש כמפיק כללי של חברת האחזקות CTC Media ומנכ"ל ערוץ הטלוויזיה CTC.
בשנת 2009 היה ממלא מקום מנכ"ל ערוץ DTV.
בשנת 2015 שימש כיועץ למנכ"ל CTC Media.
ממאי 2015 עד אוגוסט 2016 היה בעלים משותף של חברת Art Pictures Vision והיה המפיק הכללי של Art Pictures Group.
בשנת 2016 סיים את לימודיו בקורסים הגבוהים לתסריטאים ובמאים (בסדנה של הבמאי ולדימיר חוטיננקו) והוכשר כבמאי.
מאז 30 במאי 2016 משמש כמנכ"ל CTC Media ומנכ"ל ערוץ הטלוויזיה CTC.
באפריל 2017, הוא זכה במדליית Medaille d'Honneur MIPTV על תרומתו לעסקי הטלוויזיה והפך למנהל התקשורת הרוסי השני (יחד עם קונסטנטין ארנסט) שזכה בפרס זה.
ביולי 2018, ביוזמתו של ויאצ'סלב מורוגוב, נערך חצי הגמר של פרסי האמי הבינלאומיים לראשונה במוסקבה.
מאז 2019 הוא סמנכ"ל National Media Group לשידורי בידור, נשיא NMG Studio.
חבר באקדמיה לטלוויזיה הרוסית (מאז 2007), איגוד העיתונאים של רוסיה, מועצת המנהלים של האקדמיה הבינלאומית לאמנויות ומדעי הטלוויזיה מאז יולי 2018 וחבר מועצת קרן הקולנוע הרוסי (מאז 2018).
בינואר 2018, הוא נרשם כתומך במועמדותו של ולדימיר פוטין לבחירות לנשיאות ב-18 במרץ 2018.
ויאנה בירו , המוכר בשמו הפרטי ויאנה, הוא זמר-יוצר צרפתי.
ויאנה נולד בפו לאב ששירת כטייס מסוק בצבא ולאם שעבדה בבקרת תנועה אווירית, ולו שלושה אחים.
הוא גדל במשפחה אוהבת מוזיקה, והאזין לאביו שניגן בגיטרה ושר שירים של ז'ורז' ברסנס, ריקי לי ג'ונס, מקסים לה פורסטייה ופרנסואה ברנז'ה.
ויאנה גדל בפריז, וכבר בגיל 12 גילה את תשוקתו למוזיקה והחל לכתוב שירים.
ב-2005 הכיר לו אביו מספר חברים מוזיקאים, שאיתם ועם אחיו הבכור הוציא דיסק ראשון בהוצאה עצמית.
ב-2015 היה מועמד לראשונה לזכייה בפרס ניצחונות המוזיקה, המקבילה הצרפתית לפרס הגראמי, על אלבומו הראשון Idées blanches.
הוא זכה בפרס ב-2016 בקטגוריית זמר השנה, וב-2017 בקטגוריית שיר השנה עבור השיר Je m'en vais.
הוא היה מועמד לפרס גם בשנים 2020 ו-2021, אולם לא זכה.
ב-2018 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "אמא שלי משוגעת", לצד פאני ארדן ואריאל דומבסל.
באותה שנה הוציא יחד עם הראפר מטר גים את השיר La Même, שהגיע למקום הראשון במצעדי השירים השבועיים בצרפת ובבלגיה.
ב-2021 שימש כשופט בעונה העשירית של תוכנית The Voice הצרפתית, לצד אמל בנט, פלורן פאני ומארק לאבואן.
החל מ-2016 ויאנה בזוגיות עם נגנית הצ'לו קתרין רובר, לה נישא ב-14 ביולי 2020. באוקטובר 2021 הודיע בטוויטר על היותו אב לבן.
ויאלה בליני (באיטלקית: Viale Bligny) הוא רחוב במרכז מילאנו, שבו שוכנת אוניברסיטת בוקוני.
נוכחות SDA Bocconi וFondazione Prada הסמוכה, אזור חדש של יוקרה ואופנה, הפכה את ויאלה בליני לאזור הטרנדי ביותר במילאנו למזון ומשקאות בכל זמן.
מאז 2024, רחוב ויאלה בליני הפך לאחת האזורים הכי אופנתיים במילאנו, מוקד קולינרי אמיתי עם מסעדות וברים רבים, שלעיתים מתוארים כ"פוד הול" פתוח בשמיים.
ויהלה בליניי נחשבת לאחת מן השדרות האיקוניות של מילאנו, לא רק בשל נוכחות אוניברסיטת בוקוני ומבניה ההיסטוריים, אלא גם מפני שכאן צולמו כמה מסצנותיו הידועות של הסרט רוקו ואחיו מאת לוקינו ויסקונטי (1960).
משדרות סבוטינו (פורטה רומנה) ועד ויה קול די לאנה, ויהלה בליניי היא חלק מהשכונה היוקרתית של בוקוני.
אורכה של השדרה כ-1000 מטר.
היא מחברת בין שדרות סבוטינו לבין קורסו איטליה.
באזור זה נמצאים גם שדרות סרפטי, שדרות סבוטינו ופארק ראביצו — פארק שבו לומדים סטודנטים מקמפוס בוקוני ומתאמנים בספורט.
בפארק ראביצו ישנה גלריית אמנות תחת כיפת השמיים.
בשכונת ויהלה בליניי מחירי הנדל"ן בבנייני הפרימיום של מילאנו עשויים לעלות על 9,500 אירו למ"ר ולהגיע עד 22,000 אירו למ"ר.
ויאלה בליני הפכה בתוך מספר שנים לאחת האזורים המעניינים והאופנתיים במילאנו — מקום מפגש שבו אופנה, אמנות, עיצוב, מוזיקה ותרבות מתקיימים באווירה חיה ועכשווית.
עם רדת הערב, הרחוב משנה את פניו: ברים מתמלאים במבקרים, מקומות נפתחים, והרחוב הופך לאחד המרכזים של חיי הלילה בעיר, במיוחד במהלך שבוע האופנה במילאנו.
השיקום המעמיק הקשור להרחבת אוניברסיטת בוקוני חולל שינוי משמעותי באזור, והוביל לעלייה ניכרת בערכי הנדל"ן, והפך את ויאלה בליני לאחת הרחובות היקרים ביותר באירופה.
התפתחות זו סייעה ליצור שכונה דינמית וקוסמופוליטית מאוד, שלעיתים משווים אותה — בקצב וביוקרה — לUpper East Side בניו יורק.
לצד האנרגיה של חיי הלילה, קיימים גם מרחבים שקטים יותר: חצרות פנימיות, גינות קטנות ומקומות ירוקים בהם ניתן להירגע.
השכונה מציעה גם מסעדות עם מטבח יצירתי, עיצוב מוקפד ואווירה אלגנטית.
כיום ויאלה בליני מהווה צומת אמיתי של מגמות: אופנה, תרבות, גסטרונומיה ובידור משתלבים במרחב עירוני אחד ומרשים.
בין אם לאפריטיב מהודר או לערב במקום אלגנטי — הרחוב נשאר אחת היעדים המבוקשים במילאנו העכשווית.
ויאלה בליניי היא חוויית פוד-האול איכותית אמיתית, המורכבת מהרבה מסעדות קטנות, מאוד פופולרית בקרב תיירי אופנה
שוק הנדל"ן לאורך ויאלה בליני, הממוקם בחלק הדרומי של מרכז מילאנו בין פורטה רומנה לאזור אוניברסיטת בוקוני, מציג כמה מערכי הנדל"ן הגבוהים ביותר בהקשר העירוני הסמוך.
הביקוש נתמך על-ידי המיקום המרכזי והקרבה לאוניברסיטה, שני גורמים התורמים לשמירה על מחירים מעל הממוצע העירוני.
לגבי מחירי השכירות, דמי השכירות המבוקשים באזור זה עומדים בדרך כלל על כ־35 אירו למ"ר לחודש.
דירות עם חדר שינה אחד בשטח של כ-50 מ"ר יכולות להגיע לשכר דירה חודשי של עד 1,700 אירו, בעוד ש־דירות סטודיו בשטח של כ-25 מ"ר נרשמות לרוב בסביבות 1,200 אירו לחודש.
רמות מחירים אלה מושפעות מגורמים כגון מצב המבנים, הקומה, כיוון החשיפה וזמינות השירותים באזור.
פאלאצו רימיני, תוכנן על ידי אלסנדרו רימיני וארנסטו בונטדיני, ויאלה בליני, 44, מילאנו (1929)
פאלאצו סונצ'יני, קומפלקס של בניינים שתוכנן על ידי יוג'ניו סונצ'יני, ויאלה בליני, מילאנו (1965/66)
פאלאצו ליברטי, ויאלה בליני 60, סגנון ליברטי
פאלאצו רנטגן, ויה אנלי 1, עוצב בסגנון אדריכלות רציונליסטית על ידי שלי מקנמרה ואיבון פארל (2008)
Teatro Principe (מילאנו), ויאלה בליניי 52
ברחוב ויאלה בליני צולמו סצנות רבות מהסרט הנאו-ריאליסטי "רוקו ואחיו" של לוקינו ויסקונטי, בכיכובם של אלן דלון וקלאודיה קרדינלה, כולל סצנת המכבסה וסצנת האיגרוף בתיאטרו פרינצ'יפה שבכתובת ויאלה בליני 52.
קו הרכבת התחתית של מילאנו: תחנת סנטה סופיה, חיבור ישיר לנמל התעופה לינאטה בתוך 10 דקות
קו הרכבת התחתית של מילאנו: תחנת קרוצ'ה
קו הרכבת התחתית של מילאנו: תחנת פורטה רומנה
ויאצ'סלב מיכאילוביץ' סבידרסקי (באוקראינית: В'ячеслав Михайлович Свіде́рський; נולד ב-1 בינואר 1979 בקייב) הוא כדורגלן עבר אוקראיני, ששיחק בעמדות המגן בקבוצות שונות בליגת העל האוקראינית ובנבחרת אוקראינה.
החל את קריירת הכדורגל שלו בקבוצת אובולון קייב ששיחקה אז בליגה אוקראינית הראשונה.
בשנת 2002 עבר לרוסיה לקבוצת אלניה ולדיקווקז.
לאחר עונה אחת המוצלחת עבר לקבוצת הצמרת הרוסית דינמו מוסקבה.
בדינמו שותף במשחקים מועטים ובשנת 2004 נמכר כרטיס השחקן שלו לסאטורן .
בשנת 2005 חזר לאוקראינה וחתם בקבוצת הצמרת שחטאר דונצק.
בשחטאר לא מצא את מקומו בהרכב הקבוע ולכן הושאל לקבוצות ארסנל קייב וצ'רנומורץ אודסה.
בשנת 2007 נמכר כרטיס השחקן שלו לקבוצת דניפרו.
בקבוצתו החדשה שולב במשחקים מועטים, שיחק בעיקר בשורת קבוצת המילואים של המועדון.
2009 חתם בקבוצת טבריה סימפרופול.
לאחר עונה אחת עזב את הקבוצה ובמשך שנתיים שיחק בקבוצות חובבים.
בשנת 2012 חזר לכדורגל מקצועי, וחתם בהוברלה אוז'הורוד - בתום השנה החליט לפרוש ממשחק פעיל באופן סופי.
בנבחרת הלאומית של אוקראינה שיחק סבידרסקי במשך שנתיים.
משחקו הראשון במדי הנבחרת היה ב-30 במרץ 2005 - משחק ידידות מול .
הוא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2006, ושותף בשלושה מתוך חמשת משחקי הנבחרת בטורניר - ביניהם, משחק רבע הגמר מול
וִיבְּרַטוֹר הוא מכשיר מכני, פנאומטי, הידראולי או חשמלי המפיק תנודות רטט.
ויברטורים משמשים למגוון רחב של מטרות: הרעדת בטון לשם הידוק בעת יציקתו, הרעדת מכלי ניקוי לחלקי מתכת, בטלפונים סלולריים ולמגוון שימושים תעשייתיים אחרים.
ויברטורים קטנים מופעלים בדרך כלל על ידי סוללות המניעות מנוע אשר לצירו מחוברת טבעת אובלית אשר בעת סיבובה גורמת לתנועות זעירות המתבטאות ברטט של המכשיר.
ויברטורים רבי עוצמה משמשים בענף הבנייה לסילוק בועות אוויר מבטון יצוק.
סוגים אחרים של ויברטורים משמשים לייצוב ודחיסת בטון, או להכנסת יסודות לאדמה.
בתעשיית אבזירי המין, נקבת האדם נוהגת להשתמש בויברטור לצורך עינוג מיני.
בענף הדפוס, ויברטורים משמשים בבתי דפוס קטנים ליישור ערימות של נייר מודפס.
בתעשיות אוויריות, נעשה שימוש בוויברטורים לביצוע ניסויים על מעגלים אלקטרוניים.
כחלק מן המכניזם של מסוע.
הסרט הנע זז ולא מצוי במגע עם העצמים - זאת, במיוחד עם חלקים קטנים.
במערכות של הפרדת חומרים קלים מכבדים יותר.
בטלפונים הסלולריים, קיים מנגנון של רטט כתחליף או כמלווה צלצול.
בשלטים לקונסולות משחקים לפעמים שמים מנגנון של רטט לשיפור חוויית המשחק.
מועדון הכדורגל ויאריאל (בספרדית: Villarreal Club de Fútbol, S.A.D) הוא מועדון כדורגל ספרדי מהעיר ויאריאל שבוולנסיה, אשר משחק בלה ליגה.
המועדון משחק באצטדיון לה סרמיקה המכיל 23,500 מושבים.
התלבושת הביתית של ויאריאל היא בצבע צהוב, ולכן המועדון נודע בכינויו "הצוללת הצהובה".
מועדון הכדורגל ויאריאל נוסד בשנת 1923 ושיחק תחילה בליגה האזורית.
הוא התנדנד בין הליגה השלישית והליגה האזורית, ולאחר מכן בין הליגות השנייה והשלישית, ובשנת 1998 הוא הגיע לראשונה לליגה העליונה.
עונה לאחר מכן חזר המועדון לליגה השנייה, אך רק לעונה אחת.
מאז המועדון משחק בליגה העליונה, פרט לעונה אחת, עונת 2012/2013. במעט שנותיה של הקבוצה בלה ליגה, היא כבר זכתה פעמיים בגביע האינטרטוטו – ב-2003 וב-2004.
בעונת הקבוצה הגיעה לחצי גמר גביע אופ"א, אך הפסידה ליריבתה הגדולה ולנסיה, שבסופו של דבר זכתה בגביע.
ב-7 בדצמבר 2005 הקבוצה הגיעה לשיאה - בעונתה הראשונה בליגת האלופות זכתה במקום הראשון בביתה, כאשר ניצחה את ליל הצרפתית, וסיימה פעמיים בתיקו 0:0 נגד מנצ'סטר יונייטד האנגלית.
בשורות הקבוצה שיחקו בשנות ה-2000 שחקנים בולטים, כדוגמת דייגו פורלאן, החלוץ האורוגוואי, גונסאלו רודריגס וחואן רומן ריקלמה, חואן פניה הבוליביאני ומרקוס סנה, ששימש כקפטן הקבוצה.
הישג השיא של הקבוצה בליגה היה בעונת , כאשר סיימה את העונה במקום השני.
בסיום עונת 2011/12 נשרה הקבוצה לליגה הספרדית השנייה אחרי 12 שנים רצופות בליגה הראשונה, לאחר הפסד ביתי במחזור הסיום לאתלטיקו מדריד.
אחרי עונה אחת בליגה השנייה, בה סיימה הקבוצה במקום השני בליגת השנייה, היא חזרה ללה ליגה.
בסיום עונת 2015/16 הקבוצה סיימה במקום הרביעי בליגה והעפילה למוקדמות ליגת האלופות.
ב-13 בינואר 2018 ויאריאל ניצחה בפעם הראשונה בסנטיאגו ברנבאו את ריאל מדריד.
ב-26 במאי 2021 הקבוצה הגיעה לשיאה וזכתה בפעם הראשונה באליפות הליגה האירופית, לאחר שגברה בבעיטות הכרעה על מנצ'סטר יונייטד במשחק הגמר.
הזכייה הזו הקנתה לויאריאל כרטיס להשתתפות בליגת האלופות אף על פי שסיימה רק במקום השביעי את העונה בלה ליגה.
בתחילת עונת 2021/2022 נערך משחק הסופרקאפ האירופי בין ויאריאל, כאלופת הליגה האירופית, לבין צ'לסי, שזכתה בליגת האלופות.
המשחק נגמר בתיקו 1:1 לאחר 120 דקות, וצ'לסי זכתה בגביע התוצאה 6:5 בקרב בבעיטות עונשין מ-11 מטרים.
בעונת 2021/2022 העפילה ויאריאל בפעם השנייה בתולדותיה לחצי גמר ליגת האלופות, לאחר שהדיחה בשמינית הגמר את יובנטוס וברבע הגמר את באיירן מינכן.
בחצי הגמר הודחה על ידי ליברפול.
בליגה סיימה ויאריאל במקום השביעי.
את עונת 2022/2023 סיימה הקבוצה במקום החמישי, המקנה כרטיס לליגה האירופית.
בעונת 2024/2025 סיימה הקבוצה במקום החמישי והעפילה לליגת האלופות בעונת 2025/2026.
ויאריאל (ספרדית: Villarreal, ולנסית: Vila-real) היא עיר במזרח ספרד, במחוז קאסטיון אשר בקהילה האוטונומית ולנסיה.
העיר מונה, נכון ל-2007, 49,405 נפשות והיא השנייה בגודלה במחוזה והעשירית בוולנסיה.
בעבר ויאריאל הייתה ידועה בגידולי התפוזים, אך כיום התעשייה הבולטת בעיר היא יצור אריחי קרמיקה.
בשנים האחרונות נודעה העיר ברחבי העולם גם בזכות קבוצת הכדורגל שלה, אשר משתתפת בליגת העל הספרדית ובטורנירים האירופיים השונים.
ויאריאל הוקמה בהוראת מלך אראגון חיימה הראשון בשנת 1274 ובשל כך זכתה לשמה - "ויאריאל", אשר בתרגום מספרדית משמעותו "עיירת המלך".
העיירה הוקמה במטרה לבצר את האזור לאחר שחיימה הצליח לכובשו מידי המוסלמים.
העיירה מוקמה על הדרך הרומית העתיקה אשר עברה באזור ושלטה על דרכי התעבורה לעיירה בוריאנה, אשר הייתה באותה העת תחת שלטון מוסלמי.
העיירה התרחבה עם הזמן ובמאה ה-14 יצאו הבתים אל מעבר לחומות המקוריות.
במאה ה-16 נחפרו בארות ובוצעה השקיה של שטחים יבשים, אשר הביאה להתפתחות החקלאות.
על אף מפלות שספג היישוב במהלך מלחמת הירושה הספרדית, ולצד נטילת חלק במרידות רבות במאה ה-18, החלו להתפתח ביישוב תעשיות שונות, בעיקר טקסטיל ובמאה ה-19 גידולי תפוזים, אשר הפכו עם הזמן לעיקר המסחר בעיר.
ויברטו (בעברית: תרטיט) הוא אפקט מוזיקלי, המתבטא בהגבהה והנמכה קלה, לסירוגין, של גובה ו/או עוצמת צליל, במהירות גבוהה יחסית, מספר פעמים ברצף, למשך זמן מסוים, באופן שניתן להבחין בו.
ויברטו משמש לתוספת הבעה ותכונות קוליות לצלילים.
קול האדם ניחן בוויברטו טבעי, אך לרוב הוא לא בא לביטוי אצל זמרים שלא עברו פיתוח קול והכשרה לשירה.
הוא טבעי במובן זה, שהוא מופיע כרפלקס לא מכוון של השרירים הקשורים למיתרי הקול, הגרון, הלשון ועוד.
שירה ללא ויברטו טבעי מעייפת יותר את הקול וגורמת לצרידות.
זמר מאומן יכול לשנות או לדכא בכוונה את הוויברטו הטבעי, מסיבות אמנותיות.
מידת השוני בגובה הצליל בוויברטו כלי נקבע לרוב על ידי הנגן, אבל בדרך כלל איננו עובר את חצי הטון, מעל או מתחת לצליל המקורי.
נגני כלי מיתר רבים משנים את הצליל מלמטה, רק עד לתו הקבוע ולא מעליו.
ויברטו נועד להוסיף חמימות לצליל ובמקרה של כלי קשת, הוא מעניק לו "נצנוץ", כיוון שדפוס הצליל שמפיק כלי נגינה בנוי היטב "מצביע", כביכול, לכיוונים שונים בווריאציות קלות בגובה.
אפקט זה פועל הדדית עם האקוסטיקה בחדר להוספת עניין לצליל, בדומה לזה שמשיג נגן גיטרה אקוסטית, כשהוא מטלטל את הכלי בצליל סיום מושהה, או לוח הטיה סובב של מגבר, המעביר את הצליל סחור סחור על פני החדר.
לא כל כלי הנגינה יכולים להפיק ויברטו, שכן לאחדים מהם יש רמות צליל קבועות, שאי אפשר לשנותן בדרגות קטנות דיין.
רוב כלי ההקשה הם דוגמה לכך, כמו הפסנתר, למשל.
סוגים מסוימים של עוגבים ואורגנים, לעומת זאת, יכולים להשיג אפקט זה על ידי שינוי בלחץ האוויר העובר בצינורות, או באמצעות מנגנונים מכניים שונים (למשל באורגני המונד או וורליצר).
הקלאוויקורד הוא כלי המקלדת היחיד בו ניתן להפיק ויברטו שאינו אוטומטי, באמצעות שינוי בלחץ האצבע על הקליד.
אפקט זה היה מקובל בעיקר בגרמניה, ונקרא Bebung.
השיטות להפקת ויברטו בכלים אחרים שונות זו מזו.
בכלי מיתר, למשל, אפשר להרעיד את האצבע, המשמשת לעצירת המיתר, על השחיף, או להניע אותה מעלה מטה על המיתר לוויברטו רחב יותר.
בחלילים, הוויברטו נוצר באמצעות הרעדת הסרעפת, אשר יוצרת הגברה והנמכה לסירוגין של לחץ האוויר הננשף, אך יכול להיווצר גם על ידי נדנוד הלסת או השפתיים; הנעת הלסת היא אמצעי מקובל להשגת ויברטו בסקסופון.
גם בקלרינט אפשר להשיג ויברטו באמצעות הפה, אך זה איננו אפקט מקובל בכלי זה.
נגני כלי נשיפה ממתכת מפיקים ויברטו על ידי שינוי לחץ השפה על הפיה ובטלטול עדין של הכלי.
ויברטו בכלי נשיפה מעץ אפשר להשיג בדרכים אחדות: על ידי ויסות זרימת האוויר דרך הכלי באמצעות הסרעפת ובשינוי מהיר בפומית.
הקלרינטן רג'ינלד קל היה, כפי הנראה, אחד מקלרינטני התזמורת הראשונים שהכניסו ויברטו לנגינה תזמורתית; על כל פנים, הנורמה בקרב נגני קלרינט כיום היא עדיין נגינה ללא ויברטו.
יש כלים, שאפשר לנגן בהם או בוויברטו מכני קבוע או ללא ויברטו מכל וכל, כמו בוויברפון ומגבר לזלי, המשמש נגני אורגנים חשמליים.
ויברטו בתרמין, שהוא כלי בעל גובה צליל משתנה תדיר ללא "מעצורים", יכול לנוע מעדין למוגזם, ובמקרים רבים משמש להסוואת תיקוני הגובה הקלים שכלי זה מחייב.
בעוגבי כנסייה רבים קיים רגיסטר טְרֶמוּלַנְס, היוצר רטט קבוע ומשמש כאפקט מיוחד.
במוזיקת פופ אפשר לשמוע לעיתים את האפקט בגיטרה ויש זמרים, לא כולם, שמשתמשים בו (באי אילו באלאדות פופולריות הוויברטו עשוי להיות רחב כל כך, שהוא נשמע כמו התנודדות מפורשת).
השימוש במוזיקה עממית איננו מודגש כל כך כמו בצורות מוזיקה אחרות, אם כי במוזיקה צוענית מזרח אירופית, למשל, הוא יכול להיות רחב מאוד.
ויברטו רחב (עד טון שלם) נפוץ בשימוש אצל נגני גיטרה חשמלית ותורם ביטוי רגשי דמוי-ווקאלי לצליל.
האפקט קשה אומנם להשגה, אך כשהוא מבוצע כהלכה, הוא יכול לגרום לכלי "לשיר".
בלבול מושגים נוצר לעיתים בין ויברטו לטרמולו, בייחוד בהקשר של זרוע טרמולו של גיטרה חשמלית, המפיקה שינויי גובה, אם כי טרמולו אמיתי הוא תנודה חוזרת ונשנית באמפליטודה של הצליל (ולא בתדר שלו).
לעומת זאת, מה שמכונה יחידת ויברטו, שמשלבים בהרבה מגברי גיטרות, מפיקה מה שמוכר כטרמולו בכל הקשר אחר.
רוב נגני הג'אז לאורך המאה ה-20 ועד היום משתמשים בוויברטו באופן קבוע, פחות או יותר.
עם זאת, משנות ה-50 בערך החלו חלק מנגני הג'אז בסגנונות המתקדמים יותר, רבים מהם בעקבות הדוגמה שהציג מיילס דייוויס, להשתמש בוויברטו באופן בררני יותר ובדרך כלל לנגן בלעדיו.
דייוויס, מכל מקום, הרבה להשתמש בעמעם, שגם הוא משנה את צליל הכלי.
ויברטו נחשב לפעמים כאפקט הנוסף לצליל עצמו, אבל בכמה מקרים הוא מהווה חלק אינטגרלי כל כך של סגנון המוזיקה, שקשה מאוד לבצע אותה בלעדיו.
נגן הג'אז בסקסופון טנור, קולמן הוקינס נתקל בקושי הזה כשמפיק אלבום ג'אז לילדים ביקש ממנו לנגן קטע הן בלוויית ויברטו והן בלעדיו, כדי להדגים את השוני בין שני הביצועים.
על אף הטכניקה המופתית שלו בכל מובן אחר, לא עלה בידו לנגן ללא ויברטו והמפיק נאלץ להזמין סקסופוניסט תזמורתי לשם כך.
הרבה נגנים קלאסיים, בייחוד זמרים ונגני כלי מיתרים, נתקלים בבעיה דומה.
הכנר והמורה ליאופולד אאואר מייעץ בספרו "נגינה בכינור כפי שאני מלמד אותה" (1920) לכנרים להתאמן בנגינה ללא שמץ ויברטו ולהפסיק לנגן לכמה דקות ברגע שהם תופסים את עצמם בנגינת ויברטו, כדי להשיג שליטה מלאה בטכניקה שלהם.
השימוש בוויברטו במוזיקה קלאסית שנוי, במידה ידועה, במחלוקת.
במשך רוב המאה ה-20 נעשה בו שימוש קבוע כמעט בביצוע יצירות מכל התקופות, מן הבארוק ואילך, בייחוד מצד זמרים ונגני כלי מיתר.
מצב זה החל להשתנות במידת מה לקראת סוף המאה, עם הופעתם של ביצועים מדויקים היסטורית ("תקופתיים"), וככל שמרחיקים אחורנית בהיסטוריה, השימוש בוויברטו נעשה, לכאורה, נדיר יותר ויותר.
דבר מקובל הוא, שמוזיקה ווקאלית מתקופת הרנסאנס כמעט לעולם אינה מבוצעת בוויברטו, ואין להניח שהמצב היה שונה בעבר.
יש מעט מאוד חומר כתוב בנושא הביצוע הווקאלי מתקופה זו, אבל המעט הקיים מגנה את השימוש בוויברטו.
Versuch einer gründlichen Violinschule של ליאופולד מוצרט (1756) מלמד על מצב הוויברטו בנגינת כלי מיתר בסוף תקופת הבארוק.
בספרו זה הוא מודה, כי "יש נגנים, הרועדים בעקביות על כל תו כחולי פרכסת", אבל הוא מגנה נוהג זה וגורס, כי השימוש בוויברטו מוצדק רק על תווים ממושכים ובסופי משפטים.
וולפגנג אמדאוס מוצרט גינה במכתביו זמרים בעלי ויברטו בולט, ואמר כי הם שרים "שלא כדרך הטבע".
גם בכלי נשיפה מעץ נראה, שהוויברטו במוזיקה עד למאה ה-19 היה מקובל כקישוט והשימוש בו היה סלקטיבי.
מרטין אגריקולה ב-Musica instrumentalis deudch שלו משנת 1529 מתייחס לוויברטו בנוסח זה.
פה ושם נמצא, שמלחינים מלפני תקופת הבארוק הורו על שימוש בוויברטו בקו גלי בדפי התווים, רמז ברור לכך, שהשימוש בו לא היה רצוי בשאר היצירה.
לקראת סוף המאה ה-19 התחיל להופיע במוזיקה קלאסית שימוש רצוף, פחות או יותר, בוויברטו לכל אורך היצירה.
לעלייה זו בפופולריות של הוויברטו תרמו התמורות בעיצוב כלי המיתר, בייחוד המצאת משענת הסנטר לכינור ולוויולה והרגלית לצ'לו.
המצאות אלה איפשרו ויברטו רחב וממושך יותר.
מוזיקה של מלחינים משלהי הרומנטיקה, כמו ריכרד וגנר ויוהנס ברהמס, מבוצעת כיום בוויברטו רצוף למדי.
עם זאת, מוזיקאים המתמחים בביצועים מדויקים מבחינה היסטורית, כמו המנצח רוג'ר נורינגטון, טוענים, שאין זה סביר שברהמס, וגנר ובני זמנם היו מעוניינים בביצוע יצירותיהם בצורה כזאת.
זו השקפה שנויה במחלוקת במידת מה, אם כי גם ארנולד שנברג, מלחין מאוחר בהרבה, לא סבל ויברטו והשווה אותו לפעיית עז.
נורינגטון עמד על הגידול בשימוש בוויברטו בנגינת תזמורת במאה ה-20 מתוך מחקר בהקלטות מוקדמות.
לטענתו, בהקלטות המוקדמות השימוש בוויברטו סלקטיבי, כדרך לביטוי רגשות; בהקלטות הפילהרמונית של ברלין אין שומעים ויברטו המשתווה לוויברטו המודרני לפני 1935 ואצל הפילהרמונית של וינה לא לפני 1940. תזמורות צרפתיות החלו לנגן בוויברטו רצוף כמה שנים קודם, משנות ה-20.
בקשר לכך המגבלות הקוליות של הקלטות ישנות, בייחוד בכל הנוגע לצלילים עיליים וידע בתדרים גבוהים, מקשות מאוד על הערכה שאינה שנויה במחלוקת של טכניקות נגינה מוקדמות.
נוסף לכך, יש להבחין בין סוג הוויברטו המשמש נגן סולן לוויברטו הקבוצתי של הרכב כלי מיתר שלם, שאחידותו הכמותית אינה מאפשרת לשמוע אותו ככזה.
ויברטו קבוצתי יבוא לביטוי במונחי חמימות ורחבות של הצליל המופק, בניגוד להרטטה נשמעת של גובה הצליל.
מן העובדה, שכבר בשנות ה-80 של המאה ה-19 ביקשו מלחינים כמו ריכרד שטראוס (בפואמות הסימפוניות שלו, "דון חואן" ו"מוות והזדככות") וקאמי סן-סנס (בסימפוניה השלישית, "עוגב") מנגני כלי מיתר לבצע קטעים מסוימים "ללא הבעה" או "ללא ניואנס" אפשר להקיש בוודאות סבירה על השימוש הכללי בוויברטו בתזמורת כמובן מאליו.
אף על פי כן, השימוש בוויברטו ללא אבחנה במוזיקה רומנטית מאוחרת מתקבלת ברובה ללא עוררין (אף כי ביצועי בטהובן בוויברטו מוגבל אינם יוצאי דופן כיום).
רבים נוקטים בדעה, שגם אם לא זה הדבר שהמלחין חזה, אולי, ויברטו מוסיף עומק רגשי, המשפר את צליל המוזיקה.
אחרים סבורים, שהצליל הרזה יותר של נגינה נטולת ויברטו עדיף.
במוזיקה קלאסית של המאה ה-20, שנכתבה בזמן שהשימוש בוויברטו היה נפוץ מאוד, יש לפעמים הוראה מפורשת להימנע ממנו (בכמה מרביעיות המיתרים של בלה בארטוק, למשל).
יתרה מזו, כמה מלחינים מודרניים, בייחוד מלחינים מינימליסטיים, מתנגדים לשימוש בוויברטו בכל הזמנים.
במאה ה-21 מנגנות עכשיו בהפחתת ויברטו ניכרת.
ויאקום הייתה חברת תקשורת בינלאומית אשר בסיסה בניו יורק, ארצות הברית.
עיקר עסקיה של ויאקום היו בתחום הטלוויזיה בכבלים ובלוויין ובהפצת סרטי קולנוע.
התאגיד היה הבעלים של מספר רשתות שידור פופולריות, כגון MTV, CBS, קומדי סנטרל, ניקלודיאון ו-Showtime.
יושב ראש החברה עד מותו היה סאמנר רדסטון.
ב-2005 תאגיד ויאקום המקורי התפצל והפך לתאגיד CBS, המתמקד בהפקת התכנים הטלוויזיוניים, בעוד ש"תאגיד ויאקום החדש" (New Viacom Corp.) התמקד בעסקים הרווחיים יותר, הגדלים במהירות רבה יותר, של התאגיד המשותף, כגון MTV והפצת סרטי הקולנוע.
עם זאת, רדסטון הוא עדיין בעל השליטה בשני התאגידים השונים, ומיוצג בהם בשנים האחרונות על ידי בתו, שרי רדסטון.
ב-2019 מוזגו חזרה ויאקום ותאגיד CBS ויצרו את תאגיד ViacomCBS, שמאוחר יותר שינתה את שמה לפרמאונט גלובל.
בשנת 2020 רכשה החברה הממוזגת את קבוצת ענני תקשורת הישראלית.
כבעלי זכויות היוצרים של תוכני בידור רבים, לרבות סדרות טלוויזיה, ויאקום עקבה בדאגה בעוד שזכויות אלו הופרו לטענתה באתר YouTube.
האתר, המאפשר העלאת קובצי וידאו על ידי משתמשיו, הואשם לא אחת בהפרת זכויות יוצרים על ידי גופים שונים.
ויאקום הגישה רשימה בת 100,000 פריטים אשר לטענתה הוצגו באתר והפרו את זכויותיה, אם כי לאחר בדיקה חוזרת הוסרו מהרשימה מספר פריטים אשר זכויותיהם לא היו של ויאקום.
ביולי 2008 פסק שופט אמריקאי שעל גוגל למסור מידע אודות כל הצפיות של כלל הסרטונים כולל פרטי הגולשים.
ויברטור או מַרְטֵט הוא מכשיר שנועד לרטוט כנגד הגוף ובכך לגרות את העצבים ולגרום להרגשת עונג ובמקרים מסוימים לאורגזמה.
כאביזרי מין יש ויברטורים דמויי פין ואחרים שלהם עיצוב אחר.
הוויברטור החשמלי הומצא ב-1879 על ידי הרופא והממציא האנגלי ג'וזף מורטימר גרנוויל , כמכשיר להקלת כאב.
השימוש במכשיר הפך פופולרי בקרב רופאים, לטיפול במחלות שונות של גברים ונשים.
תוך זמן קצר יצאה לשוק גם גרסה ביתית שהצליחה לא פחות מהגרסה הרפואית המקורית.
הוויברטור היה אחד מן המכשירים החשמליים הראשונים שנמכרו לצרכנים פרטיים, הרבה לפני מכשירים חשמליים "חיוניים" אחרים המוכרים לנו היום.
ניתן היה לקנות ויברטור תשע שנים בטרם ניתן היה לקנות שואב אבק, ועשר שנים בטרם נמכר לצרכנים מגהץ חשמלי.
לפי ההיסטוריונית ד"ר רייצ'ל מיינס, במשך מאות שנים טיפלו כביכול רופאים בנשים הלוקות ב"היסטריה נשית" על ידי מה שנקרא כיום "אוננות".
למרות זאת, הרופאים לא ראו אוננות זו כמעשה מיני אלא כעבודה מפרכת הדורשת זמן רב.
הוויברטור הפך את התהליך למהיר ופשוט הרבה יותר, ובשל כך, הפך לכלי רפואי מקובל.
תיאורה של מיינס זכה לפופולריות רבה, ושימש בסיס לסרט הקולנוע הבריטי "היסטריה" משנת 2011, אך היסטוריונים אחרים שללו תיאור זה בנימוק שאין ראיות לנכונותו.
מכיוון שהוויברטור נחשב אז לכלי עזר לטיפול במחלה, הוא נמכר ברשתות גדולות כגון סירס.
הקונוטציה המינית של המכשיר הגיעה עם הופעתם של הוויברטורים בסרטי פורנוגרפיה, שדחקו אותם מחוץ לשימושו של הציבור הרחב עד שבשנות ה-20 הם נעלמו כליל.
הוויברטורים חזרו לשימוש הציבור רק בשנות ה-50, אולם החלו להיות משווקים בגלוי בשנות ה-60.
בראשית המאה ה-21 הוויברטור הוא אביזר מין פופולרי.
לצד השימוש כאביזר מין, ישנם ויברטורים המשווקים ככלי לעיסוי (למשל, עיסוי הגב).
הקונים ויברטורים כצעצועי מין - משתמשים בהם לעינוג מיני, בעיקר באוננות.
לרוב, ויברטורים עוזרים להגיע לאורגזמה במהירות ובקלות רבה יותר מאשר בגירוי עצמי ידני.
נאמר אף כי הם מספקים אורגזמות יותר חזקות מאשר אלה שגירוי ידני מספק.
לעיתים קרובות, ממליצים מטפלי מין על ויברטורים לנשים שמתקשות להשיג אורגזמה בדרכים אחרות.
לפעמים זוגות משתמשים בהם על מנת לשפר את העונג של אחד מבני הזוג או של שניהם.
מכירת ויברטורים ואביזרים דומים אחרים אסורה במדינת אלבמה שבארצות הברית.
איסור למכירת אביזרי מין שהיה קיים במדינות מיסיסיפי, אינדיאנה, וירג'יניה, לואיזיאנה ובמדינת טקסס בוטל בעקבות פסיקת בית המשפט הפדרלי לערעורים בשנת 2008.
ויברטורים באים במגוון סוגים וצבעים.
ויברטורים עם ארנבון הם ויברטורים שבאים בדרך כלל עם "חרוזים" בתוך הוויברטור, שמטרתם לגרות ולענג את בת-הזוג.
הארנבונים לרוב יכולים להסתובב ולהעניק תחושת הנאה וסיפוק מועצמת.
"מאלצי אורגזמה" הם ויברטורים שלהם תוספת המיועדת לגירוי הדגדגן.
ויברטורים לנקודת הג'י הם ויברטורים ייעודיים לנקודת הג'י הנשית.
ישנם גם ויברטורים אנאליים אשר מטרתם היא לגרות את אזור פי הטבעת מבפנים.
ישנו מוצר נוסף בשם "כדורי רטט", זוג כדורים שרוטטים על הגוף כאשר מעבירים אותם עליו, ומיועדים לגירוי חיצוני עדין.
הסוגים השונים של הוויברטורים מעניקים הן גירוי חיצוני ופנימי, ומאפשרים עינוג מתמשך ונשלט.
עלותו של ויברטור משתנה בהתאם לעוצמתו, מהירות הסיבוב, המרכיבים והחומרים שמהם הוא עשוי, והפונקציות המצויות בוויברטור.
ויברטורים לרוב ניתנים לרכישה בחנויות סקס ובחנויות לאביזרי מין.
ישנם סוגי ויברטורים שמיועדים להרכבה על הפין של אנשים עם קרע בחוט השדרה.
על פי רוב, בעלי פגיעה בחוט השדרה, אפילו במיקום גבוה בחוט השדרה, מסוגלים להגיע לזקפה בכוחות עצמם, אבל הם זקוקים לגירוי מכני עוצמתי כדי להגיע לשפיכה.
ויאצ'סלב רגוזין היה שחמטאי רוסי שהיה אלוף העולם השני בשחמט בהתכתבות (בשנת 1959), בעל דרגת רב-אמן כפולה, הן של פיד"ה והן של ; עוזרו של אלוף העולם, מיכאל בוטביניק (בין השנים 1950–1961); סגן נשיא הפיד"ה, שופט בינלאומי לשחמט, סופר ועורך.
לרגוזין הייתה סדרה של תוצאות מצוינות בתחילת שנות השלושים.
הוא ניצח בדו-קרב את האמן הידוע וקיבל תואר אמן סובייטי.
בתחרות מוסקבה בשנת 1935 קיבל פרס על המשחק הטוב ביותר על ניצחונו נגד אנדור לילינטל.
בתחרות החזקה של מוסקבה, בשנת 1936, ניצח רגוזין את סאלו פלור ואת עמנואל לסקר והיה קרוב מאוד לניצחון במשחקו מול חוסה ראול קפבלנקה.
אלוף העולם לשעבר, בתושיתו הרבה, הצליח למצוא דרך לשח-נצחי בסיום המשחק.
בהמשך ניצח רגוזין באליפות לנינגרד בשנת 1936 ובאליפות ברית המועצות לשנת 1937 חלק מקום שני עם (ניצח: גריגורי לבנפיש).
באליפות לנינגרד-מוסקבה בשנת 1939 חלק מקום שלישי, אחרי סאלו פלור ושמואל רשבסקי ולפני פאול קרס.
שרשרת ההצלחות של רגוזין נמשכה גם בשנות הארבעים עם מקום ראשון בתחרות סברדלובסק בשנת 1942 וניצחון באליפות לנינגרד בשנת 1945. בשנת 1946 ניצח בתחרות הלסינקי וניצח דו־קרב נגד איגור בונדרבסקי.
הישגו הגדול ביותר בשחמט תחרותי היה מקום שני בתחרות לזכרו של מיכאל צ'יגורין בשנת 1947, חצי נקודה אחרי מיכאל בוטביניק ולפני פאול קרס, וסילי סמיסלוב ויצחק בולסלבסקי.
בשנת החמישים הדור הצעיר, יוצא בתי הספר לשחמט של המשטר הסובייטי עקף את רגוזין ורוב בני דורו.
למרות זאת רגוזין המשיך לשחק באליפויות ברית המועצות, שם התחרה אחת עשרה פעמים, משנת 1934 ועד 1956. בתחרות זיכרון לוילהלם שטייניץ, אחת התחרויות הבינלאומיות הנדירות בהן השתתף הגיע למקום השני אחרי מירוסלב פיליפ ולפני סאלו פלור, , גדעון סטולברג ווולפגנג אולמן.
במשך כל חייו התעניין רגוזין, וגם גילה כישרון כמעט בכל אספקט של משחק השחמט.
על הישגיו התחרותיים הוענקה לו דרגת רב-אמן בשנת 1950. שנה לאחר מכן קיבל תואר שופט בינלאומי.
בין השנים 1956–1958 התמקד רגוזין בשחמט בהתכתבות, שם הוכיח כי הוא מנתח עמדות מעולה ובעל ידע תאורטי רב.
יכולותיו הובילו אותו לתואר אלוף העולם השני בשחמט בכתב, תואר בו זכה בשנת 1959. באותה שנה הוענקה לו דרגת רב-אמן גם בשחמט בכתב.
אלוף העולם מיכאל בוטביניק זיהה תכונות אלו של רגוזין; נוספו לכך ניסיונו העשיר.
רגוזין אותר כיריב אימונים אידיאלי לאלוף העולם, והשניים קיימו ביניהם סדרה ארוכה של משחקי אימונים שנשמרו בסוד, במהלך הכנותיו של בוטביניק לאליפות העולם.
סגנון משחקו של רגוזין היה תמיד מסתכן ונסיוני, במיוחד ביחס להקרבת רגלים לצורך קבלת יוזמה התקפית.
בוטביניק מצידו ניסה לבנות אוסף פתיחות יציבות ואמינות והיה חיוני שהן יעברו בדיקה מקיפה ומעמיקה נגד משחק תוקפני כשל רגוזין.
היסטוריונים רבים מייחסים לתרומתו של רגוזין חלק נכבד בהצלחה של בוטביניק.
בוטביניק ורגוזין התאמנו יחדיו לאליפות ברית המועצות בשנת 1944. כדי לחקות את התנאים שיהיו באולם התחרות, הם התאמנו כאשר ברקע רעש חזק של מכשיר רדיו.
באליפות ברית המועצות ניצח בוטביניק ואילו רגוזין סיים במקום ה-13 מתוך 17 והאשים את הפסדיו בשקט הלא טבעי באולם התחרות.
תרומותיו של רגוזין לתיאורית הפתיחה מתמקדת בפיתוח שיטות שבהן השחקן בכלים השחורים משיג שוויון בגמביט המלכה ובהסתעפויות נימצו־הודיות.
בכל המקרים המסעים הם מסעי הכנה לקידום הרגלי המרכזי מ־ה6 ל־ה5.
על שמו קרויה הגנת רגוזין, אליה מגיעים לאחר המסעים 1. ד4 ד5 2. ג4 ה6 3. פו3 פו6 4. פג3 רב4 (או בחילופי מסעים).
עמדה זו מאפשרת לשחור משחק פעיל מתחילת המשחק וזכתה לעדנה בשנים האחרונות (2007).
אלופת אירופה לנשים לשנת 2007, , גרגורי סרפר, ו הם ארבעה שחקנים חזקים מאוד שהוסיפו הסתעפות זו למאגר הפתיחות שלהם.
בין השנים 1946–1955 ערך רגוזין את ביטאון השחמט "שחמט בברית המועצות"; כמו כן הייתה לו קריירה כמהנדס אזרחי בתעשיית הבניה.
רגוזין מת במוסקבה במהלך הוצאה לאור של לקט ממשחקיו הטובים ביותר, שחבריו השלימו ופרסמו בשנת 1964. הספר כולל 74 משחקים לאורך קריירת המשחק שלו.
אטיוד של רגוזין משנת 1936
רגוזין - נוסקוב שנת 1930, הקרבת טיב כדי לקבל התקפה חזקה
, משחק טקטי נאה של רגוזין
ברגרסר - רגוזין אליפות העולם בשחמט בכתב, משחק מסובך ביותר בו הקרבת מלכה מכריעה את התוצאה
600 משחקי שחמט של רגוזין, באתר צ'סגיימס
לבן: מיכאל בוטביניק שחור: ויאצ'סלב רגוזין לנינגראד 1940
נפת ויבו ולנטיה (באיטלקית: Provincia di Vibo Valentia) היא נפה במחוז קלבריה שבאיטליה.
נפת ויבו ולנטיה ממוקמת על החוף בדרום קלבריה שבאיטליה.
הנפה משתרעת על שטח של 1,139 קמ"ר, ובירתה היא העיר ויבו ולנטיה ובשנת 2005 התגוררו בה 168,894 תושבים.
היא גובלת בנפת קטנזארו במחוז קלבריה בצפון-מזרח, בנפת רג'ו די קלבריה במחוז קלבריה בדרום-מזרח ובים הטירני במערב.
ויבו ולנטיה (באיטלקית: Vibo Valentia) היא עיר ורשות מקומית (קומונה) במחוז קלבריה שבדרום איטליה, לחוף הים הטירני.
היא בירת נפת ויבו ולנטיה והמרכז החקלאי, המסחרי והתיירותי שלה.
אתרי התיירות הקרובים לה ביותר הם טרופאה (Tropea), ריקאדי (Ricadi) ופיצו (Pizzo).
תפקיד חשוב בכלכלת האזור ממלא נמל ויבו מרינה.
ראשיתה של ויבו ולנטיה כקולוניה יוונית בשם "היפוניון" (Hipponion).
היא נוסדה בשלהי המאה ה-7 לפנה"ס על ידי מתיישבים מלוקרוי אפיזפיריאוי (לוקרי), עיר יוונית חשובה ביוון הגדולה שבאיטליה, דרומית-מערבית לויבו ולנטיה, בחוף הים האיוני.
דיודורוס סיקולוס מספר, כי דיוניסיוס טיראן סירקוסאי כבש את העיר ב-388 לפנה"ס והגלה את אוכלוסייתה.
ב-378 לפנה"ס, בסיוע הקרתגים, שבו הגולים לבתיהם.
לאחר נפילת העיר לידי הרומאים נקרא שמה "היפוניום" (Hipponium).
ב-194 לפנה"ס הפכה העיר לקולוניה לטינית בשם ויבו ולנטיה.
בעקבות התמוטטות האימפריה הרומית העיר כמעט וננטשה כליל.
ב-1070 בנו בה הנורמנים טירה, היכן שניצבה האקרופוליס הקדומה.
פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך סיציליה, ייסד במקום עיר חדשה בשם "מונטלאונה" (Montelone).
השם הרומי הקדום, ויבו ולנטיה, הושב לה רק ב-1928.
ויבקה סטנה (בנורווגית: Vibeke Stene; נולדה ב-17 באוגוסט 1978) היא זמרת מצו-סופרן נורווגית, ששרה בעיקר מטאל גותי ומוזיקה קלאסית.
היא ידועה בעיקר בזכות היותה הזמרת של להקת המטאל הגותי טריסטניה בשנים 1996–2007 ונחשבת לאחת מהזמרות הטובות ביותר בסצנת המטאל.
בנוסף להיותה זמרת, ויבקה סטנה היא גם מורה לפיתוח קול ושחקנית תיאטרון.
ויבקה סטנה נולדה ב-1978 בסוקנדאל נורווגיה למשפחה בעלת רקע מוזיקלי וכבר מגיל צעיר נמשכה למוזיקה ובלטה בשירתה.
בצעירותה (החל מגיל 13) למדה ויבקה זמרה קלאסית, הופיעה במספר קונצרטים כסולנית בסגנונות מוזיקה קלאסית, מוזיקת עם וג'אז.
בתיכון היא למדה במגמת מוזיקה ושרה מוזיקה קלאסית אך נמשכה להארד רוק והבי מטאל.
בגיל 17 שמעה לראשונה על להקת המטאל הגותי Theatre of Tragedy והלכה להופעה שלהם בסטוונגר.
אחרי ההופעה חשבה ויבקה שהיא יכולה לבצע את קטעי השירה הנשית טוב יותר וקיבלה השראה להתעסק במטאל גותי באופן מקצועי.
את חברי להקת המטאל הגותי טריסטניה (Tristania) לעתיד פגשה בתיכון.
היא הצטרפה ללהקה לפני שהקליטו את הדמו הראשון שלהם "טריסטניה".
בהתחלה היא יועדה להיות זמרת אורחת אך בהמשך (ובעקבות ההצלחה של האלבום Widow's Weeds) נהפכה לזמרת קבועה.
בזכות סגנון השירה האופראי שלה וקולה המלאכי הצלול הפכה ויבקה לאחת מהזמרות המוכרות והמוערכות ביותר בקרב מעריצי מטאל גותי, במיוחד באירופה.
טריסטניה, יחד עם ויבקה, הפכה לאחת מלהקות המטאל הגותי החשובות והמשפיעות באירופה בזכות השילוב בין מטאל קיצוני כבד למטאל סימפוני עשיר ורב-רבדים.
אחרי עזיבתו של מורטן ולנד ב-2001 נסוגה טריסטניה בהדרגה מסגנון המטאל הגותי הסימפוני שאפיין אותה.
ב-27 בפברואר 2007 עזבה ויבקה את טריסטניה בגלל סיבות אישיות.
היא הצהירה שהיא עזבה כדי לממש חלום ישן שלה: ללמד זמרה ופיתוח קול.
מאוחר יותר אמרה שלא אהבה את השינוי במוזיקה של טריסטניה (ממטאל גותי סימפוני לפרוגרסיב מטאל).
בנוסף השלימה ויבקה תואר אקדמי באוניברסיטה אותו התחילה בשנת 2000.
ב-5 ביוני 2013 פתחה ויבקה דף פייסבוק רשמי ובו הודיעה על חזרתה מפרישה.
היא הודיעה שהיא עובדת על אלבום חדש וכן על פרויקט חדש של מטאל קיצוני בשם God of Atheists עם עוד מספר מוזיקאי מטאל ידועים.
ב-17 באוגוסט 2014 כתבה ויבקה בדף הפייסבוק שלה שהיא לא תוציא אלבום סולו אלא תקליט בסתיו 2014 אלבום כחלק מלהקת מטאל.
בנוסף, באוקטובר 2015 שיחקה ויבקה בתפקיד הראשי במחזה Skammens Gissel ("בני ערובה של הבושה") אותו כתבה ביחד עם המחזאי קאי ארלנד.
ב-9 ביולי 2020 הכריזה, ביחד עם אסגיר מיקלסון, על הקמת להקת דום מטאל גותי בשם Veil of Secrets ואלבום הבכורה שלה Dead Poetry יצא ב-30 בנובמבר 2020.
ויבקה סטנה היא זמרת בעלת הכשרה קלאסית ששרה בעיקר מטאל גותי, מוזיקה קלאסית ואופרה.
קולה של ויבקה תואר על ידי מבקרי מטאל רבים כקול צלול ומלאכי, והיא נחשבת לאחת מזמרות המטאל הטובות והמוערכות ביותר.
הקול שלה הוא מצו-סופרן לירי והטווח שלו הוא של 3 אוקטבות: מרה במול באוקטבה השלישית עד לרה במול באוקטבה השישית, כלומר .
אף על פי שוויבקה היא מצו-סופרן רבים חושבים שהיא זמרת סופרן בשל האיכויות האופראיות של קולה.
בהופעות של טריסטניה הקפידה ויבקה גם על הופעה ויזואלית בסגנון גותי.
היא נוהגת ללבוש שמלות גותיות רומנטיות, ולעיתים ליוותה את שירתה בריקוד מוזר ותנועות ידיים מתפתלות.
עם טריסטניה הקליטה את האלבומים הבאים:
ויבקה היא אם לשני ילדים, בן ובת.
היא עובדת כמורה בבית ספר יסודי בכריסטיאנסנד.
כמו כן היא עובדת כמורה לפיתוח קול.
ויאריקה (בספרדית: Villarrica) הוא הר געש פעיל בדרום צ'ילה, בגבול המחוזות אראוקניה ולוס ריוס, דרומית-מזרחית לטמוקו וצפונית-מזרחית לוולדיביה.
גובהו של ההר 2,847 מטר מעל פני הים, והוא המערבי ברכס הכולל שני הרי געש נוספים, לנין וקֶטְרוּפִּיָאן.
צפונית-מערבית להר שוכן אגם ויאריקה, ודרומית-מערבית לו אגם קָלָפְקֶן.
ויאריקה הוא אחד מהרי הגעש הבודדים בעולם שבלועם נוצר אגם לבה, האגם בוויאריקה הוא זמני.
בשפת המפוצ'ה מכונה ההר רוקאפיאן (Rucapillán), שפירושו "בית הרוח".
האסון החמור ביותר אירע בהתפרצות של 1971. כתוצאה מההתפרצות נמסו קרחונים בראש ההר, והתמוססותם גרמה ללהאר, שהרס כפרים שלמים, ואף חלקים מהעיירה ליקאן ראי.
כ-200 איש נהרגו, ועשרות אלפים פונו מבתיהם, לאחר שעשן סמיך כיסה את האזור במשך זמן רב.
התפרצויות קטנות יותר מתרחשות בתדירות גבוהה, ועשן וגופרית נפלטים מההר לעיתים תכופות.