tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טעם נוסף, משום שהבכור מסמל את הדור הבא, ומתוך שהאדם מקדיש את בכור בהמתו לה', הוא לומד להמשיך את הקדושה גם לשאר חייו בשגרת החולין.
הרמב"ם פוסק שכשם שאין פודים את הבכור, כך אין הכהן יכול למכרו בעודו תם (שאינו בעל מום) כיוון שהוא ראוי ומיועד להיות קורבן.
אמנם, אם נפל בו מום ואינו ראוי להקרבה - מותר למכרו, והוא נחשב כחולין.
אמנם, חכמים גזרו שלא למכור אותו בשוק אלא בבית.
המצווה נוהגת בארץ ישראל בין בזמן שבית המקדש קיים ובין בזמן שלא.
נחלקו התנאים האם בכור שנולד בחוץ לארץ חייב במצוות בכור - לדעת רבי ישמעאל אינו חייב ולדעת רבי עקיבא דורשים את הפסוק - ממקום שאתה מביא מעשר, אתה מביא צאן ובקר - כלומר, רק בכורות שנולדו בארץ ישראל קרבים למזבח אבל בכורות שנולדו בחוץ לארץ הרי הם כחולין.
כולם חייבים במצווה כולל כהנים ולויים, וגם להם אסור לפדות את בכורות צאנם ובקרם.
העובר על המצווה ופדה בהמה טהורה - הבהמה עומדת בקדושתה והוא עבר על לאו, אבל לא לוקה, מכיוון שזה לאו שאפשר לעבור עליו בלי מעשה.
בזמן שאין בית מקדש, יש צורך לחכות שיפול מום בבכור כדי שקדושתו תפקע, ואסור למוכרו לפני כן.
על מנת למנוע חשש שבעליו של הבכור ייכשל בשימוש בו לפני שנפל בו מום, נפסק להלכה שיש למכור לנוכרי את קנה הנשימה והוושט של אם הבכור לפני המלטתו, וכך לא חלה קדושת בכור על הבכור שנולד לה.
איסור עבודת זר במקדש הוא מצוות לא תעשה מתרי"ג מצוות, לפיה אסור לזר לעבוד עבודות מסוימות במקדש שמיועדות לעבודת הכהנים.
בטעם המצוה כתב ספר החינוך שכבוד המקדש הוא שיעבדו שם אנשים קבועים משבט קבוע בדומה למלך שיש לו משרתים קבועים, שלא ראוי שיתחלפו בתכיפות.
הכינוי "זר" ניתן לכל מי שאינו כהן זכר וכוונתו שהוא כזר לעניין עבודה במקדש.
אמרו חכמים - , כלומר רק בעבודות המיוחדות לכהנים אסור לזר לעבוד ועבודות אלו הם החל מקבלת הדם לאחר השחיטה.
אבל שחיטה, הולכת העצים ואפילו הדלקת הנרות (במקרה שהוציא הכהן את המנורה החוצה לאחר שהכין אותם) מותרות בזר.
האיסור נוהג בין בזכרים ובין בנקבות, בין בזמן שבית המקדש קיים ובין בזמן שאינו.
האיסור תקף גם לגבי כהן טמא או כהן בעל מום שחייבים על עבודה כשם שחייב עליה זר.
אם זר עבר ועבד עבודה אסורה לו, העבודה פסולה.
מתוך העבודות האסורות לזר ישנן ארבע עבודות שהעונש עליהן הוא מיתה והן: זריקת הדמים על המזבח, הקטרה, הקרבת הקורבן וניסוך המים והיין, ועליהן נאמר - .
בשאר העבודות מי שעבד, עובר בלאו ולוקה והכלל הוא - אם אחרי עבודת הזר הכהן צריך לעשות עוד עבודה וזה לא גמר ההקרבה, לוקה ולא חייב מיתה.
אמנם, בעבודות סילוק כגון דישון המזבח אינו חייב מיתה למרות שאין אחריהם עבודה.
חייב מיתה בין אם זרק בתוך ההיכל או זרק בעזרה בחוץ.
בתוך זריקת דמים כלולה גם הזאת קרבנות המצורע.
חייב מיתה אם הקטיר (אפילו כזית) איברים או קומץ או לבונה על המזבח ואפילו אם הזיז את האיברים שלא נשרפו וקירב את זמן השריפה שלהם.
וכן אם הקטיר קטרת על מזבח הזהב.
אמנם מי שמקטיר קטורת ביום הכיפורים בקדש הקדשים אינו חייב מיתה עד שיקטיר מלא חפניו.
וכן מי שמסדר שני גזרי עצים על המערכה חייב מיתה מכיוון שהעצים נחשבים כקורבן.
אם אדם שחלים עליו שני איסורי עבודה, עבד - חייב לגבי כל אחד מהאיסורים וכן התרת עבודה במקדש בשבת אינה חלה על זר.
לדוגמה, אם זר עבד בשבת במקדש עבר גם על חילול שבת וגם על איסור עבודת זר.
וכן אם כהן בעל מום עבד במקדש טמא, חייב בשני האיסורים.
נישואים בין בני זוג הם אחד מהדברים שהאבל אסור בהם על פי ההלכה.
באבלות על בן זוג האיסור חל עד שיעברו שלושה רגלים עבור אבל, ועד שיעברו שלושה חודשים עבור אבלה.
באבלות על שאר הקרובים האיסור חל עד שיעברו שלושים יום.
הברייתא המובאת בתלמוד הבבלי קובעת ש, כלומר שלושים יום אחרי פטירתו וקבורתו של המת אסור לאבל להינשא.
הרמב"ן והרא"ש סוברים שגם קידושין אסורים שלושים יום לאחר הפטירה, ומבססים את דעתם על המשנה ביבמות, שבה רבי יוסי אוסר על אלמנה להתארס כל שלושים יום.
לעומת זאת, הרמב"ם סובר שמותר לאבל לקדש אישה.
והסביר הבית יוסף שלדעתו האיסור של רבי יוסי הוא רק על קידושין יחד עם סעודה.
וכך נפסק בשולחן ערוך, שמותר לאבל לקדש, אך בלא סעודה.
באבלות על אב ואם נחלקו הראשונים אם האיסור להינשא חל שלושים יום מהפטירה או שנים עשר חודש.
טעם המתירים הוא, שאע"פ שלאבל אסור להיכנס לבית המשתה, איסור זה אינו נוגע לנישואין שלו עצמו, כיון שיש בנישואין אלה מצווה
כתב הרמ"א שאבל על אביו ואמו שלא קיים מצוות פריה ורבייה מותר להינשא מיד לאחר השבעה, כפי שהתירו לגבי אבל על אשתו.
אבלות של איש על אשתו
הברייתא ממשיכה וקובעת דין מיוחד למי שנפטרה אשתו:
רי"ץ גיאת וראשונים נוספים פסקו כרבי יהודה, כיוון שהלכה כדברי המיקל בהלכות אבלות.
לעומת זאת רבנו חננאל, תוספות, ראבי"ה וראשונים נוספים פסקו כתנא קמא.
וכך נפסק בשולחן ערוך, שיש להמתין שיעברו שלושה רגלים כדי שיהיה מותר לאבל על אשתו להינשא.
טעמם של ראשונים אלה שלא פסקו כרבי יהודה הוא שאיסור זה אינו נובע מהאבלות על אשתו, שהיא לכל הדעות אינה נמשכת יותר משלושים יום,
מוסכם שפסח, שבועות וסוכות נחשבים לרגלים לעניין זה.
אמנם, נחלקו אם חגים נוספים יכולים להיחשב כ'רגלים' שמעבירים את איסור הנישואין:
ראש השנה ויום הכיפורים: בעל ספר האגודה סובר שניתן להחשיבם כרגלים, ואילו הרמב"ן והרא"ש סוברים שהם לא נחשבים לרגלים כי הם לא מוסיפים פרק זמן משמעותי של אבלות, וכך נפסק בשולחן ערוך.
שמיני עצרת: רבי יחזקאל לנדא סובר שניתן להחשיב את שמיני עצרת כרגל, ואילו רבי עקיבא איגר סבור שאין להחשיבו כרגל.
במקרים נדירים בהם עברו שנים עשר חודש לפני שעברו שלושה רגלים, כגון מי שנפטרה אשתו בניסן לאחר פסח והשנה שאחריה היא שנה מעוברת - פסק רבי עקיבא איגר שניתן להקל לפני שעוברים שלושה רגלים, כיוון שלאחר שנים עשר חודש גזירה המת משתכח מן הלב.
אבלות של אישה על האיש שלה
בתלמוד הבבלי מובאת ברייתא: .
וכך נפסק בשולחן ערוך, שאישה צריכה להמתין שלושה חודשים לפני שיותר לה להינשא בשנית.
המתנה זו אינה מטעמי אבלות, אלא זו תקנת חכמים כדי לוודא שבמקרה שהאישה מעוברת ידעו שהבן שייוולד לה הוא מבעלה המנוח.
היתרים למי שאבל על אשתו
הברייתא ממשיכה ומציינת היתרים עבור מי שלא קיים את מצוות פרו ורבו או שיש לו בנים קטנים וזקוק לעזרה בגידולם:
בתלמוד מבואר שהזמן המרובה שיוסף הכהן לא בא על אשתו השנייה (אחותה של אשתו הראשונה) הוא שלושים יום.
הראשונים נחלקו מה התוקף של מגבלה זו: לדעת ריטב"א מדובר במידת חסידות של יוסף הכהן, אך מעיקר הדין מותר לשמש מיד בתום השבעה, לאחר שפג איסור תשמיש המיטה.
לעומת זאת, הרמב"ם סובר שמעיקר הדין אסור להאבל על אשתו לבוא על אשתו השנייה לפני שעוברים שלושים יום, למרות שהנישואין עצמם מותרים לצורכי פריה ורבייה או לצורך גידול הילדים.
הראב"ד וראשונים נוספים מחלקים בין מי שהותר לו להינשא בשביל עזרה בגידול הילדים - לגביו חל איסור לקיים יחסי אישות לפני שעוברים שלושים יום, לבין מי שהותר לו להינשא לשם פריה ורבייה - שמותר מיד בתום השבעה לקיים יחסי אישות, שכן זו הסיבה עבורה הותר לו להינשא.
בשולחן ערוך נפסק כדעת הראב"ד.
כתב החתם סופר שמי שמתחתן בהיתרים אלו בתוך השלושים - לא פקעה ממנו גזירת שלושים, ולכן אסור לו להסתפר בשבעת ימי המשתה.
אך אם הזקן שגדל במשך שבעת ימי המשתה מנוול אותו ומצער את אשתו - מותר לו להתגלח, שהרי היא אינה אבלה.
לפי תוספות, ההיתר להינשא עבור סיוע בגידול הילדים הוא דווקא למי שאין לו קרובות משפחה שיסייעו לו, וכן אין לו אמצעים לשכור משרתים שיסייעו לו.
אך אם יש אפשרות אחרת - אסור להינשא עד שיעברו שלושה רגלים.
לעומת זאת, רבי ישראל איסרלן כתב שאם הוא חש לא בנוח בסיוע של אישה אחרת שאינה אשתו - רשאי להינשא אפילו אם הוא בעל אמצעים.
וכתב הרמ"א שעל בסיס פסיקתו של רבי ישראל איסרלן , אך ראוי ש.
למעשה, נחלקו האחרונים כיצד להבין את הוראת הרמ"א: יש סוברים שהרמ"א מסתייג מן המנהג וראוי להחמיר שלא להינשא אם יש פתרון אחר לגידול הילדים.
אמנם, רבים סוברים שהרמ"א התכוון שמי שרוצה להחמיר רשאי להחמיר רק על עצמו, אך ההוראה הכללית הראויה היא להקל כדי שלא יפספס האבל את האפשרות להינשא בשנית ולהשתקם.
כתבו רבנו תם מרדכי וראשונים נוספים שמי שהשתדך למישהי, ופחות משלושים יום קודם החתונה מת לה מת, לאחר שכבר הזמינו את כולם לחתונה - מותר להם להינשא ולשמש לאחר השבעה, משום שהוא לא יתחתן עם אחרת ממנה, ובעיכוב חתונתם יש מניעת פריה ורבייה, ויש הפסד בדחיית החתונה.
שינוי סדר התרומות והמעשרות נאסר בתורה במצוות לא תעשה, שנאמר: .
בהפרשת תרומות ומעשרות קיים סדר פנימי בין התרומות והמעשרות, ויש להפריש דווקא בסדר זה.
המפריש בסדר שונה עובר על מצוות לא תעשה, אך יש תוקף להפרשה שביצע.
כמו כן, העובר על מצווה זו אינו לוקה, משום שהמצווה נחשבת ללאו הניתק לעשה.
הסדר הנכון בו יש להפריש את מתנות הזרע הוא:
מעשר ראשון (והוא קודם להפרשת תרומת מעשר ממנו)
מעשר שני (ובשנים שנוהג במקומו: מעשר עני)
הנימוקים לסדר זה מוסברים במשנה: הביכורים קודמים לתרומה, משום שהביכורים "הם ביכורים לכל" (המפרשים מסבירים שלשון ביכורים מבטא ראשוניות, ולכן יש להקדים את הביכורים לתרומה, או משום שמצוות ביכורים מוזכרת בתורה לפני מצוות התרומה).
התרומה קודמת למעשר משום שהתרומה נקראת בתורה "ראשית", ומעשר ראשון קודם לשני משום שבמעשר הראשון כלולה תרומת המעשר שנקראת ראשית.
כאשר מפרישים תרומות ומעשרות מדמאי, אין חיוב להקפיד על הסדר.
יחד עם זאת, גם בדמאי אין להפריש תרומת המעשר לפני שמפרישים מעשר ראשון.
הפרשת תרומות ומעשרות והפרשת חלה
כאשר קיימת חובה של הפרשת חלה בנוסף לתרומות ומעשרות, כגון שנעשה בצק מחמשת מיני דגן שחייבים בתרומות ובמעשרות לפני שהופרשו מהם התרומות והמעשרות, יש להפריש את הפרשת החלה בין הפרשת המעשר הראשון לבין הפרשת המעשר השני.
מי שהפריש את המעשרות שלא כסדרם לא יכול לקיים את מצוות וידוי מעשרות.
יש אחרונים שכתבו שמי שעבר והפריש לא לפי הסדר הנכון יעשה התרה ויפריש את המעשרות מחדש.
כאשר הלוי קיבל מעשר ראשון לפני שניתנה תרומה גדולה, קנסו אותו חכמים וחייבו אותו לעבד את היבול שבידו.
כשקיבל חבילות של תילתן עליו לכתוש אותן ולתת לכהן תרומת מעשר מזרע נקי, כשקיבל זיתים עליו לתת לכהן שמן זית כשקיבל שיבולים עליו לתת לכהן גרעיני דגן וכשקיבל ענבים עליו לתת לכהן יין.
אם הפריש את תרומת המעשר כשהתילתן בגבעולים עליו לתת לכהן גם את הזרעים וגם את הגבעולים, ובנפרד, ולפי הרמב"ם דין זה נוהג בכל יבול שהפריש ממנו לפני העיבוד, כגון לוי שתרם במקרה זה תרומת מעשר של שיבולי דגן, עליו לתת לכהן את הדגן ואת התבן.
איסורי נישואים לכהן – לפי ההלכה, כהן הדיוט (כהן שאינו כהן גדול) אינו רשאי להתחתן עם אישה גרושה, חלוצה, זונה, חללה או גיורת, ויכול להתחתן רק עם רווקה או אלמנה.
על כהן גדול ישנו גם איסור להתחתן עם אלמנה, ומותר לו להתחתן רק עם רווקה (כאשר הוא מצווה בבתולה דווקא).
הציווי על כהן הדיוט נמצא בספר ויקרא: .
הציווי על כהן גדול נמצא כמה פסוקים לאחר מכן: .
גם אישה שנבעלה לגוי, דבר הנחשב חמור ביותר למרות שעונשו קל, נחשבת לזונה.
בסופו של דבר נפסק שאם מדובר באישה שהיא גיורת, שפחה משוחררת או אישה שקיימה יחסי מין עם גבר האסור לה, במקרה זה אסור לה להינשא לכהן.
אם האישה נבעלה על ידי גבר שמותר לה והיא לא עונה על אחד התנאים שפורטו, היא מותרת לכהן ולא נחשבת לזונה.
אף שבת גיורת כשרה לכהן, יש כוהנים שנהגו שאם גם אביה הוא גר, לא להתחתן איתה.
השאלה האם ילדיו של כהן שנשא גיורת הם חללים, כלומר פסולים מכהונה כדלעיל, שנויה במחלוקת הפוסקים.
בכל מקרה אין הם ממזרים.
איסור זונה לכהן חל גם על אישה שנאנסה.
על כן אישה נשואה שנאנסה אסורה על כהן משום "זונה", שהרי נבעלה לאדם האסור לה.
בכלל דין זה נכלל הדין של שבויה, שההנחה היא ששוביה אונסים אותה גם כן.
מציאות זו שהייתה שכיחה יותר בעבר, גרמה למצוקות רבות, נוסף על השבי עצמו, ונכתבה סביבה ספרות הלכתית רבה.
משמעותו של איסור האנוסה היא שאם אשת כהן נאנסה, עליו לגרשה.
הלכה זו, זכתה לפרסום ומוזכרת אף בפולמוסים בין דתיים לחילוניים.
עם זאת, בדרך כלל ניתן להתחמק מלהפריד בין בני זוג בשל אונס, שכן ההלכה מותירה פתחי מילוט.
בשל החשש שאישה תיטען שנאנסה בזמן שבעצם "נתנה עיניה באחר", והיא מעוניינת להתגרש מטעמיה שלה, אין היא נאמנת בהצהרתה על האונס.
חללה היא בת שנולדה לכהן מנישואים האסורים עליו בגלל היותו כהן, או שנולדה לחלל.
חללה אסורה להתחתן עם כהן, בהתאם לכתוב "אישה זונה וחללה לא ייקחו".
נישואיו של כהן עם אישה האסורה לו גורמים לכך שבניו יהיו חללים, ולא יחולו עליהם דיני הכהונה (פרט לאיסור החללות) ובנותיו תהיינה אסורות לכהן.
הילדים של חלל זכר הם חללים.
הילדים של ישראל (אדם שאינו כהן) וחללה אינם חללים, והבנות מותרות להנשא לכהן.
יש מחלוקת בתלמוד האם האיסור הוא בנישואין או ביחסי האישות.
העונש על הפרת האיסור הוא מלקות, מדין התורה.
כהן שהתחתן עם גרושה, על פי ההלכה יש לכפות אותו לגרשה, ולנדות ולהחרים אותו.
ויש אומרים שאף מלקים אותו עד שיגרש אותה, והוא מאבד את כל זכויות הכהן שלו, כגון השתתפות בברכת כהנים ובכורה בעלייה לתורה, עד שיגרשה, ויידור נדר על דעת רבים שלא יחזור לשאת נשים האסורות לו.
השלכה של איסור גרושה לכהן הוא שגרושה אינה יכולה לחזור לבעלה הכהן (בניגוד לגרושה מאדם שאינו כהן שיכולה לחזור לבעלה אם לא היה פרק ביניים של נישואים וגירושים עם אדם אחר).
בהלכה יש החמרות רבות שמטרתן מניעת מגע בין הגרושה לבין בעלה הכהן, כדי שלא יעלה בהם חשק לשוב זה לזה.
כדי שלא להגיע למצב שבו כהן רוצה להחזיר את גרושתו ואינו יכול, תיקנו חז"ל שכהן לא יגרש באמצעות גט פשוט, אלא באמצעות גט מקושר.
בעוד גט רגיל נכתב על גיליון ונחתם על ידי שני עדים לפני מסירתו לאישה, הרי שגט של כהן נכתב קטע אחר קטע, כשבכל קטע מקופל הגיליון, נתפר ("נקשר") ונחתם.
ההליך הזה אורך זמן רב הרבה יותר מאשר גט רגיל, ומטרתו למנוע גט שיימסר לאישה על ידי זעם רגעי של הבעל על אשתו.
חלוצה היא אישה שבעלה הקודם מת ללא בנים, וכדי להתיר אותה להינשא ערכה חליצה לאחיו .
החלוצה אסורה לכהן רק בגלל תקנת חכמים, משום שהיא נראית כגרושה מאחי בעלה המת, שהרי הייתה צריכה את מעשה החליצה על מנת להיות מותרת להינשא לאחר.
אף שעל פי ההלכה נקבעת היהדות לפי האם, מדרבנן יש שאסרו לכהן לישא בתו של גוי.
בשעת הדחק מקובל להתיר נישואין כאלו.
כך פסק בית הדין הרבני הגדול בראשות הרב שלמה עמאר במקרה שהובא בפניו ב-2006.
כהן גדול צריך להיות קדוש יותר משאר אחיו, ולכן נוסף עליו עוד איסור - אסור לו לשאת אף אלמנה, וחייב הוא לקחת בתולה.
בספר יחזקאל, נראית התייחסות שונה לאיסורי הנישואים לכהנים:
מפסוק זה משתמע שגם לכהן הדיוט אסורה אלמנה (אלא אם היא אלמנת כהן).התלמוד (וכך גם פיסוק הטעמים של המסורה) משנה את משמעותו האינטואיטיבת של הפסוק, ומציג אותו כך:
כאשר פירוש הדברים שאלמנה שהיא אלמנה לבד (ולא גם גרושה מנישואים אחרים; אלמנה-טהורה) – "מכהן ייקחו" כלומר, חלק מהכהנים יוכלו לקחת (כולם חוץ מהכהנים הגדולים).
דרך פרשנות זו עולה בקנה אחד עם ההלכה המקובלת.
הסבר אחר לפסוק: הנביא יחזקאל דיבר על המציאות המיוחדת של דורו, לאחר גלות בבל, כאשר נשים רבות נלקחו בשבי ונאנסו.
לפיכך, סתם אלמנה הייתה בחזקת אסורה לכהן, שמא נאנסה ובעלה לא היה צריך לגרשה בשל כך, אבל אלמנת כהן מותרת, כי העובדה שבעלה לא גירש אותה מוכיחה שלא נאנסה ("משך חכמה" לרבי מאיר שמחה הכהן מדוינסק, הפטרת פרשת אמור).
ישנו הבדל יסודי בין איסור הנישואים לעריות, דהיינו לאשת איש ולקרובי משפחה מדרגה ראשונה, לבין איסורי הנישואים לכהן.
נישואים שנעשו עם אשת איש או עם קרוב משפחה מדרגה ראשונה אינם תקפים כלל, ואילו נישואים של כהן לאישה האסורה לו תקפים ונדרש גט לסיימם, אך מהווים עבירה דתית.
כל הצאצאים הבאים מכהן ואישה האסורה לו משום היותו כהן נקראים "חללים'".
כאשר מדובר בזכר משמעות הדבר היא שאין לו דיני כהונה: מותר לו להינשא לנשים האסורות לכהן, מותר לו להיטמא למת, אין הוא יכול לאכול תרומה והוא אינו זכאי לקבל את שאר מתנות הכהונה, אין הוא רשאי להשתתף בברכת כהנים ואין לכבדו להיות ראשון לכל דבר שבקדושה.
פרט לייחוסו השבטי, הרי הוא כישראל לכל דבריו.
כאשר מדובר בנקבה, משמעות הדבר הוא שהאישה אסורה להינשא לכהן, ואם נשאה באיסור לכהן, צאצאיה ממנו הם חללים כמו כל צאצאי כהן מאישה האסורה לכהונה.
מלבד ההגבלות החלים על צאצאי הכהן, הכהן עצמו שעבר על האיסור מאבד את מעלותיו ככהן ואינו יכול לישא את כפיו הגבלות אלו מדרבנן עד שידור נדר שאינו יכול להתירו שהוא מתרחק מנשים אלו.
איסורי נישואין לכהן במדינת ישראל
אף שאיסורי הנישואים לכהן מקורם בהלכה, הרי מכוח חוקי הנישואים בישראל, המחייבים אדם להינשא רק לפי עקרונות דתו, חלים איסורים אלה בישראל גם על יהודים שאינם שומרי מצוות.
יהודי המבקש להתחתן בישראל עם אישה האסורה לכהן חייב להוכיח שאינו כהן.
עם זאת, נישואים אלו יוכרו על ידי המדינה אם ייעשו בחו"ל.
בעתירה לבג"ץ נדון מקרה של אדם שהרבנות סירבה לחתנו עם גרושה עד שימציא אישור שאינו כהן.
על פי ההלכה שהקידושין תופסים, בני הזוג קיימו טקס נישואין פרטי ופנו למשרד הפנים לרושמם כנשואים.
משסורבו, פנו לבג"ץ, וזה דחה את העתירה ברוב דעות, מכיוון שמדובר בטקס פרטי.
עם זאת, הביעו חלק מהשופטים את דעתם שאיסור כהן וגרושה הוא "איסור שכולו דתי פולחני, בהיותו מבוסס על מושגים עתיקי יומין של מעמד הבכורה של הכהן בעבודת הקודש.
הטלת איסור על הכהן לשאת גרושה על אדם שאינו מאמין, קשה ליישבה עם חופש המצפון וחופש הפעולה הכרוך בו" (דברי השופט לנדוי).
בהמשך, פנו בני הזוג לבית הדין בבקשה שיכיר בנישואיהם.
בית הדין סירב לעשות זאת, אולם קבע שהאישה חייבת בגט.
על סמך פסיקה זאת של בית הדין קבע בג"ץ כי יש לרשום את בני הזוג כנשואים, וכך נעשה.
האיסט ריבר הוא מצר ים בשטח העיר ניו יורק המחבר בין מפרץ ניו יורק העליון למצר לונג איילנד.
המצר מפריד בין לונג איילנד (הרבעים ברוקלין וקווינס) לבין האי מנהטן ורובע הברונקס.
חלק ניכר מהסחורות המגיעות לעיר ויוצאות ממנו עובר דרך האיסט ריבר: אם בדרכן צפונה דרך הארלם ריבר לנהר הדסון וממנו, או בדרכן מזרחה אל מצר לונג איילנד ומשם לשווקים באזור, או לאוקיינוס האטלנטי ולשווקים רחוקים יותר.
האיסט ריבר הוא גם נתיב לתיירות.
את המצר חוצים שמונה גשרים:
שלוש עשרה מנהרות חוצות את איסט ריבר.
שתיים מהן - מנהרת ברוקלין בטרי ומנהרת קווינס מידטאון מאפשרות תנועת כלי רכב.
מנהרה אחת משמשת את הרכבות המגיעות לתחנת פנסילבניה, ועשר הנותרות הן מנהרות הרכבת התחתית של ניו יורק.
באיסט ריבר יש מספר איים:
הוורד והאי רנדל (אוחדו על ידי מילוי הים)
או תאנט (בעבר נקרא "בלמונט")
איסט ראנצ'ו דומינגז הוא יישוב לצורכי מפקד אוכלוסין () בדרום מחוז לוס אנג'לס.
לפי נתוני שנת 2005, גרים בשכונה זו 9,286 תושבים.
זהו המקום בו התחילו חברי להקת ה-N.W.A ודה גיים את דרכם.
איסורוקו יממוטו (Yamamoto Isoroku :山本 五十六; 4 באפריל 1884 – 18 באפריל 1943) היה מרשל-גנרל ימי (gensui kaigun-taishō :元帥海軍大将; מקביל לדרגת אדמירל צי) והמפקד העליון של הצי היפני המשולב במהלך מלחמת העולם השנייה.
יממוטו מילא מספר תפקידים בכירים בצי הקיסרי היפני, והיה אחראי על מספר רב של שינויים וארגונים מחדש בצי, בעיקר בתחום התעופה הימית.
בראשית המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט היה המפקד העליון של הצי המשולב וככזה עמד מאחורי קרבות גדולים, בהם ההתקפה על פרל הארבור וקרב מידוויי.
הוא נהרג בעת טיסת סיור במוצבים היפניים הקדמיים באיי שלמה כשהמטוס בו טס נפל למארב ויורט על ידי מטוסי P-38 לייטנינג אמריקאיים.
מותו היה מכה קשה למורל הכוחות היפניים במהלך מלחמת העולם השנייה.
יממוטו נולד בשם איסורוקו טקאנו (Takano Isoroku 高野 五十六) בעיר נגאוקה שבמחוז ניאיגטה, בנו של סדיושי טקאנו, סמוראי ממחוז נגאוקה.
משמעות השם "איסורוקו" היא "56" ביפנית עתיקה, והיא הצביעה על גילו של האב כשנולד איסורוקו.
ב-19 במאי 1915, לאחר מות הוריו, אימצה משפחת יממוטו, משפחת סמוראים גדולה מנגאוקה, את איסורוקו וכך קיבל את שם המשפחה.
מנהג זה של אימוץ גברים צעירים היה נפוץ בקרב משפחות סמוראים ללא בנים, וזאת על מנת לדאוג להמשכיות שם המשפחה.
ב-1918 נישא יממוטו לרייקו מיהאשי, איתה הביא לעולם שני בנים ושתי בנות.
לאחר שסיים את לימודיו במחזור ה-32 של האקדמיה הימית הקיסרית ב-1904 שירת יממוטו כאיש צוות על הסיירת "נישין" במהלך מלחמת רוסיה–יפן.
ב-27 במאי 1905, הוא נפצע במהלך קרב צושימה, בו איבד שתי אצבעות (אצבע מורה ואמה) בידו השמאלית, ובנוסף, נפצע ברגלו הימנית.
לאחר הפציעה, היה מאושפז כחודשיים.
בשנים הבאות הרבה להדריך צוערים בהפלגות אימונים לקוריאה, סין ופעם אחת, במרץ 1909, גם לחוף המערבי של ארצות הברית.
הוא שב למכללת המטה הימי ב-1914 וסיים את לימודיו ב-1916 בדרגת לוטננט קומנדר.
ב-5 באפריל 1919 נשלח יממוטו לארצות הברית כדי ללמוד אנגלית.
ביוזמתו, הוסיף ללימודים אלה משימה נוספת, מחקר בענייני נפט, גורם חשוב ביותר לתפעול ציים מודרניים.
בעת שהותו בארצות הברית, קבע את מגוריו בבוסטון.
יממוטו עשה זמן זמן קצר, באביב 1920, כתלמיד לאנגלית באוניברסיטת הרווארד.
לאחר שסיים את לימודיו ב-1921, חזר ליפן ובאוגוסט, התמנה לקצין מבצעים של סיירת קלה.
בדצמבר של אותה שנה, התמנה למדריך במכללת המטה של הצי.
ב-1923 התקדם יממוטו לדרגת קפטן, וב-13 בפברואר 1924 היה לחלק מהמשלחת היפנית שביקרה במכללת הלוחמה הימית האמריקאית.
מאוחר יותר באותה שנה, שינה יממוטו את תחום התמחותו מתותחנות ימית לתעופה ימית.
בשנת 1926, יממוטו התמנה לתפקיד הנספח הימי בארצות הברית.
תפקידו הפיקודי הראשון היה על הסיירת "איסוזו" ב-1928, ולאחריה פיקד על נושאת המטוסים אקאגי.
יממוטו השתתף בוועידה הימית השנייה בלונדון ב-1930 בדרגת אדמירל-משנה, ובוועידה הימית בלונדון של שנת 1934 בדרגת תת-אדמירל, מפני שהממשלה היפנית חשה שמומחה צבאי צריך ללוות את הנציגים הדיפלומטים לשיחות בנושא הגבלת החימוש.
יממוטו היה תומך נלהב של תעופה ימית ומילא את תפקיד ראש מחלקת האווירונאוטיקה בצי לפני שקיבל מינוי למפקד שייטת נושאות המטוסים הראשונה.
הוא אף התנגד לפלישה למנצ'וריה ב-1931, למלחמה עם סין שבאה בעקבותיה ב-1937 ולהסכם התלת-צדדי עם גרמניה הנאצית ועם איטליה הפשיסטית.
כסגן שר הצי, התנצל יממוטו בפני שגריר ארצות הברית ביפן ג'וזף גרו על הפצצת ספינת התותחים האמריקאית "פָּנַאי" בנהר היאנגצה בדצמבר 1937. עמדותיו אלה הפכו אותו למטרה להתנקשויות פוליטיות בעיני גורמים מיליטנטיים ביפן.
במהלך שנת 1938, החלו קצינים צעירים בצבא ובצי לדבר באופן גלוי כנגד יממוטו ואדמירלים אחרים, כגון מיטסוסאמה יונאי ושיגיושי אינואואה, בשל התנגדותם להסכם התלת-צדדי שלדבריהם נגד את האינטרסים היפניים.
יממוטו עצמו קיבל תדיר מכתבי שטנה ואיומים מלאומנים יפניים.
הצבא הקיסרי, שחשש מהתנגדותו הנחרצת של יממוטו להסכם התלת-צדדי, השתמש במשטרה צבאית על מנת להגן על יממוטו, אך למעשה מטרת השומרים הייתה לפקוח עין על יממוטו.
ב-30 באוגוסט 1939 עזב יממוטו את משרד הצי וקיבל את הפיקוד על הצי היפני המשולב.
הצבה זו הייתה אחת הפעולות האחרונות של שר הצי דאז מיטסוסאמה יונאי, וחלק ממטרתה היה להקשות על מתנקשים להגיע ליממוטו; יונאי היה בטוח שאם יממוטו יישאר בחוף לבטח הוא יירצח לפני תום השנה.
יממוטו קודם לדרגת אדמירל ב-15 בנובמבר 1940, אך כשהתמנה הידקי טוג'ו לראש הממשלה ב-18 באוקטובר 1941 סברו רבים שהקריירה הצבאית של יממוטו הגיעה לקיצה.
טוג'ו היה ממתנגדיו הוותיקים של יממוטו עוד מימיו של האחרון כסגן שר הצי וטוג'ו היה הכוח המניע העיקרי מאחורי התוכנית היפנית להשתלטות על מנצ'וריה.
הסברה הרווחת הייתה שיממוטו יעבור לפקד על הבסיס הימי ביוקוסוקה - ירידה במעמד ותפקיד ללא השפעה.
אולם לאחר שהתכנס הקבינט המדיני-ביטחוני, מצא עצמו יממוטו באותו תפקיד על אף החיכוכים עם טוג'ו וחברים אחרים באוליגרכיה הצבאית שהעדיפו להילחם במעצמות אירופה ובארצות הברית.
שתי הסיבות העיקריות להישארותו בתפקיד נעוצות בעובדה שיממוטו נהנה מפופולריות רבה בצי היפני, בו זכה לכבוד מצד חייליו וקציניו, ובשל קשריו עם המשפחה הקיסרית.
יממוטו אמנם נותר בתפקידו, אך בעוד טוג'ו החזיק במשרה הפוליטית הגבוהה ביותר ביפן, הסתמן שהצבא היפני מוביל את הצי למלחמה ממנה חשש יממוטו.
באחד ממכתביו למכר לאומני כתב:
הלאומנים היפניים עשו שימוש בציטוט זה, ללא המשפט האחרון, ובארצות הברית ניתנה לו הפרשנות לפיה מתכננים היפנים לכבוש את כל ארצות הברית היבשתית.
אך המשפט שנמחק הראה את אזהרתו של יממוטו מפני מלחמה שעשויה לעלות ליפן ביוקר.
למרות זאת, השלים יממוטו עם המלחמה המתקרבת והחל לתכנן תוכנית להשמדת הצי האמריקאי בפרל הארבור, ובו זמנית פלישה לשדות הנפט ולאזורים העשירים בגומי בדרום-מזרח אסיה - בעיקר איי הודו המזרחית (כיום אינדונזיה), בורנאו ומלאיה.
בנוגע לענייני הצי, ראה יממוטו בבניית אוניות המערכה יאמטו ומוסאשי כבזבוז משאבים.
יממוטו היה אחראי למספר חידושים בתחום התעופה הימית בצי היפני.
אף על פי שהוא מזוהה בעיקר בהקשר של נושאות מטוסים בעקבות ההתקפה על פרל הארבור וקרב מידוויי, פועלו הגדול ביותר של יממוטו היה הרחבת הטייסות הימיות בבסיסים קרקעיים, ובעיקר פיתוח המפציצים מיצובישי G3M ו-G4M.
דרישתו להגדלת טווח הטיסה ושיפור כושר נשיאת טורפדו נועדה להתאים את המפציצים היפנים לתפיסת ההתשה בה תכננו היפנים לנקוט כנגד הצי האמריקאי באוקיינוס השקט.
המפציצים היפנים אמנם הגדילו את טווח הטיסה שלהם, אך מטוסי קרב שיכלו להגיע לטווחים אלה לא היו בנמצא, ולכן נותרו המפציצים ללא הגנה בטיסות ארוכות.
נוסף על כך, נבנו המפציצים מחומר קל וכשהיו עמוסים בדלק היוו מטרה נוחה לאש האויב, ובשל כך דבק במטוסי G4M הכינוי "המצית המעופף".
יממוטו עצמו מצא את מותו באחד ממטוסים אלה.
טווחי הטיסה של המפציצים העלו דרישה למטוסי קרב ארוכי טווח, וכך עלה הקונספט של מטוס הקרב A6M זירו, שהצטיין בטווח ארוך וביכולות תמרון משופרות.
אולם, גם הפעם יתרונות אלה הושגו על חשבון מבנה פגיע ודליק, ויתורים שעתידים להביא לשיעור גבוה של הרוגים בקרב טייסי A6M ככל שהתקדמה המלחמה.
בעוד שהאימפריה היפנית צעדה לכיוון עימות עם ארצות הברית בשנות ה-40, נטה יממוטו יותר לכיוון של חידושים אסטרטגיים וטקטיים, שגם הפעם הניבו תוצאות מעורבות.
בעידודם של קצינים כישרוניים כגון מינורו גנדה, אישר יממוטו את ארגונן מחדש של שייטות נושאות המטוסים ואת הפיכתן ל - כוח תקיפה שאיחד את שש נושאות המטוסים הגדולות ביותר של הצי הקיסרי היפני.
ארגון זה נתן אמנם לצי יכולות תקיפה מרשימות, אך הוא גם ריכז את האוניות הפגיעות ליחידה אחת.
יממוטו אף פיקח על ארגונו מחדש של הצי האווירי ה-11, צי מטוסים מבוססי-קרקע, שמפציצי G3M ו-G4M שלו נטרלו בהמשך את כוחות חיל האוויר האמריקאי בפיליפינים וטיבעו את כוח Z של הצי המלכותי הבריטי.
בינואר 1941 הציע יממוטו שינוי מרחיק לכת נוסף באסטרטגיית הצי הקיסרי.
בהצביעו, בצדק, על העובדה שתוכנית זו מעולם לא נחלה הצלחה, אף לא במשחקי המלחמה היפניים, ובהיותו מודע ליתרונות האסטרטגיים של ארצות הברית ביכולות ייצור, הציע יממוטו ראשית להקטין את מספר הכלים שברשות האמריקאיים באוקיינוס השקט על ידי מכה מקדימה.
לאחר מכן לערוך קרב מכריע כפעולה התקפית, ולא כפעולה הגנתית כפי שקראו התוכניות.
יממוטו קיווה שאם יספגו האמריקאים מכה קשה בראשית המלחמה, הם עשויים לבקש את סיום העימות באמצעות משא ומתן.
אך למעשה, המברק המודיע על ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין יפן וארצות הברית נמסר לאמריקאים לאחר ההתקפה בפרל הארבור (בשל עיכוב בשגרירות היפנית), ויממוטו העריך בשל כך שהאמריקאים יחפשו נקמה ולא את פתרון הסכסוך באמצעות משא ומתן.
המטה הכללי של הצי לא ניאות תחילה לשתף פעולה עם הצעתו של יממוטו, אך לאחר שהאחרון איים להתפטר אם לא יינתן לו מבוקשו, שינה המטה הכללי את דעתו, אך הרחיק לכת רק עד אישור ההתקפה על פרל הארבור.
כשנשאל יממוטו באמצע 1941 על ידי ראש הממשלה פומימרו קונו מה תהיה התוצאה של מלחמה אפשרית עם ארצות הברית, ענה יממוטו את תשובתו הידועה שבה ניבא היטב את העתיד:
הצי האווירי הראשון החל בהכנות לפשיטה על פרל הארבור, במהלכן נפתרו מספר בעיות טכניות כגון כיצד לשגר טורפדו במימי המפרץ הרדודים של פרל הארבור וכיצד לייצר פצצות חודרות שריון.
כפי שתכנן יממוטו, תקפו שש נושאות המטוסים של הצי האווירי היפני הראשון את האמריקאים ב-7 בדצמבר 1941, בשגרן 353 מטוסים לפרל הארבור, בשני גלי תקיפה.
ההתקפה נחלה הצלחה מוחלטת בהתאם למטרות המשימה שקראו לטיבוע של לפחות ארבע אוניות מערכה ומניעת התערבות אמריקאית בהתקדמות הדרומית של האימפריה היפנית למשך שישה חודשים לפחות.
נושאות המטוסים האמריקאיות נחשבו למטרות איכותיות, אך הן לא עגנו בנמל בעת ההתקפה.
בסופו של דבר, טיבעו היפנים חמש אוניות מערכה אמריקאיות, ו-11 סיירות, משחתות וכלי עזר נוספים טובעו או ניזוקו באופן קשה.
היפנים איבדו 29 מטוסים בלבד בעוד 74 מטוסים ניזוקו מאש נ"מ מהקרקע.
מספר המפציצים שניזוקו היה גבוה באופן מיוחד, וכתוצאה מכך נפגעה יכולתם של היפנים לנצל את הצלחת שני גלי התקיפה הראשונים.
לפיכך החליט מפקד הצי האווירי הראשון, תת-אדמירל צ'ואיצ'י נגומו, לסגת.
מאוחר יותר קונן יממוטו על כישלונו של נגומו ליזום חיפוש של נושאות המטוסים האמריקאיות מחוץ לנמל ולהטביען, או לחלופין, להמשיך בהפצצות אסטרטגיות על מתקני הצי באואהו.
לנגומו לא היה מידע על מקום הימצאן של נושאות המטוסים, והוא העריך שישנה סכנה גדולה יותר בהישארות באזור בעוד מטוסיו מפוזרים בחיפוש אחר הכוח האמריקאי, מפני שבמצב זה ייוותרו נושאות המטוסים שלו חשופות וללא הגנה במקרה שהמטוסים האמריקאים יאתרו אותן ראשונים.
נוסף על כך, המפציצים היפנים לא צוידו בחימוש שאיפשר להם לתקוף מתקני חוף, מבדוקים ואפילו לא מכלי דלק, שהיו עשויים לגרום לנזק כבד יותר מהפצצת כלי השיט.
על כל פנים, עד שקלטו נושאות המטוסים היפניות את מטוסי שני הגלים, והכינו אותם ליציאה נוספת, לא נותר מספיק אור יום על מנת לשגר בבטחה גל שלישי, ולמשחתות הליווי של נגומו הלך ואזל הדלק.
על אף חוסר שביעות רצונו מפעולותיו של נגומו, לא העניש אותו יממוטו - בהתאם למסורת הצבאית היפנית לפיה אין לבקר מפקד בשדה הקרב - על נסיגתו, שהייתה חלק מתוכנית הפעולה.
לאחר נטרול הצי האמריקאי בפרל הארבור, פנה הצי המשולב של יממוטו לביצוע תוכנית המלחמה היפנית הכוללת.
הצי האווירי הראשון המשיך את פעילותו באוקיינוס השקט, תוך שהוא תוקף מוצבים אמריקאים, אוסטרלים, הולנדים ובריטים מהאי וייק עד אוסטרליה ועד ציילון שבאוקיינוס ההודי.
הצי האווירי ה-11 תקף את כוחות חיל האוויר האמריקאי בפיליפינים בעודם על הקרקע שעות אחדות בלבד אחרי ההתקפה על פרל הארבור, ואז המשיך דרומה והשמיד את "כוח Z" הבריטי.
הצבא והצי היפנים המשיכו את התקדמותם דרומה, תוך שהם כובשים כמעט את כל דרום-מזרח אסיה ומספחים אזורים עשירים במשאבים.
בסוף מרץ 1942 הסתיים השלב הראשון בתוכנית המלחמה היפנית והכוחות נעצרו.
יממוטו ומספר מנהיגים צבאיים יפנים נוספים המתינו לגישושים מצד ארצות הברית ובריטניה לקראת משא ומתן שיסיים את המלחמה לטובת יפן, אך כשהבריטים והאמריקאים לא הביעו עניין בהפסקת אש פנו היפנים להגנתם ולאבטחתם של השטחים החדשים שכבשו.
בשלב זה עלו מספר תוכניות להמשך הפעילות הצבאית היפנית, בהן פלישה מערבה לתוך הודו, המשך תנועה דרומה ופלישה לאוסטרליה, ואף התקדמות מזרחה אל עבר ארצות הברית.
יממוטו היה שותף בדיונים אלה ועמדתו הייתה הפכפכה, בחלק מהתוכניות תמך ואת חלקן החליף בתוכניות אחרות בשל סיבות שונות.
לבסוף החליט המטה הכללי הקיסרי על פלישה לבורמה בתקווה לחבור ללאומנים ההודים שמרדו כנגד השלטון הבריטי, ותקיפת גינאה החדשה ואיי שלמה שמטרתה להעמיד בסיכון את נתיבי הים בין אוסטרליה לארצות הברית.
בשלב זה קרא יממוטו לעריכת קרב הכרעה מול הצי האמריקאי במזרח האוקיינוס השקט, אך קצינים שמרנים יותר במטה הכללי העדיפו להימנע מהסיכון.
ב-18 באפריל, במהלך הדיונים לגבי המשך הפעילות, אירעה פשיטת דוליטל בטוקיו ובסביבותיה, והפכה את איום נושאות המטוסים האמריקאיות לממשי.
אירוע זה נתן ליממוטו הזדמנות להפעיל לחץ להשגת מטרותיו, והדיונים בדבר האסטרטגיה הצבאית הגיעו במהרה לקיצם.
המטה הכללי של הצי הסכים ל"מבצע מידוויי" של יממוטו - מבצע המשך למבצע לניתוק הקשר בין אוסטרליה לארצות הברית, ומקביל לתוכנית נוספת לכיבוש האיים האלאוטיים.
בעודו מתחיל בתכנון המבצעים במידוויי ובאיים האלאוטיים, שלח יממוטו את שייטת נושאות המטוסים החמישית, תחת פיקודו של אדמירל-משנה טקאו טקאגי, לאיי שלמה על מנת לסייע בכיבוש האיים טולאגי וגוודלקנל, שישמשו להקמת בסיסים אוויריים, ובכיבוש העיר פורט מורסבי השוכנת בחופה הדרומי של גינאה החדשה, כשפניה לאוסטרליה.
אף על פי שכיבוש טולאגי וגוודלקנל הצליחו, נהדפו היפנים מפורט מורסבי וכוחותיו של טקאגי התעמתו עם כוחות הצי האמריקאי בקרב ים האלמוגים.
בקרב זה איבדו היפנים את נושאת המטוסים שוקאקו, שנזקקה לתיקונים מקיפים לאחר מכן, ורבים ממטוסיהם משוקאקו ומנושאת המטוסים השנייה זואיקאקו.
אף על פי שלא ניזוקה קשה, נאלצה זואיקאקו לשוב ליפן ולהמתין למטוסים ולצוותי אוויר חדשים.
לכן לא השתתפו שתי נושאות המטוסים בקרב מידוויי שנערך חודש לאחר מכן, וחסרונן אכן השפיע על תוצאות הקרב.
תוכניתו של יממוטו לכיבוש מידוויי הייתה תוצר של מאמציו לשתק את הצי האמריקאי לפרק זמן שיספק ליפן די זמן לבצר את עמדותיה באיי האוקיינוס השקט.
יממוטו חש שעריכת קרב הכרעה מול האמריקאים הוא דבר הכרחי, שיש לבצעו בהקדם.
במשך זמן רב רווחה ההשערה לפיה התוכנית הייתה לפתות את האמריקאים לנוע צפונית לפרל הארבור על ידי שליחת הצי החמישי כנגד האיים האלאוטיים.
אולם מחקרים חדשים הנסמכים על מסמכים יפניים קובעים כי הפשיטה על האיים האלאוטיים הייתה תוכנית מקבילה לתוכניתו של יממוטו, והוא קיבל אותה בתמורה להסכמת מטה הצי לביצוע תוכניתו שלו.
התוכנית קבעה שבעוד שהצי החמישי יתקוף באלאוטיים, יתקוף הכוח הנייד הראשון (שייטת שהכילה ארבע נושאות מטוסים, שתי אוניות מערכה, 3 סיירות ו-12 משחתות) את מידוויי וישמיד את הכוח האווירי שעל האי.
לאחר מכן ינחית הצי השני (שהכיל נושאת מטוסים אחת, 2 אוניות מערכה, 10 סיירות, 21 משחתות ו-11 ספינות להובלת חיילים) 5,000 חיילים שיכבשו את האטול מידי הנחתים האמריקאים.
נחיתה זו, כך קיווה יממוטו, תפתה את נושאות המטוסים האמריקאיות לנוע לעבר מידוויי, שם יפגוש בהם הכוח הנייד הראשון וישמיד אותן.
לאחר מכן יחסל הצי הראשון את כל כלי השיט האמריקאים הנותרים באזור וישלים את השמדת הצי הפסיפי של ארצות הברית.
אף על פי שנראה שיממוטו היה מרוצה מתוכניתו והאמין בה, הוא לא הביא בחשבון את פעולות יריביו.
קריפטוגרפים אמריקאים הצליחו לפענח תשדורות מוצפנות בשימוש הצי היפני, וכך נודע להם על תוכניות המלחמה היפניות.
כתוצאה מכך הצליח אדמירל צ'סטר נימיץ, מפקד הצי הפסיפי, להתגבר על המלכודות שטמן לו יממוטו ולהציב את כוחותיו (שסבלו מנחיתות מספרית) בעמדה נוחה למארב יעיל.
ואכן, בקרב מהיר השמידו המטוסים האמריקאים את ארבע נושאות המטוסים של הכוח הנייד הראשון, בעוד מטוסיו היו בדרך למידוויי, ב-4 ביוני 1942.
לאחר שאיבד את הכוח האווירי שלו ניסה יממוטו לאסוף את כוחותיו הנותרים, שעדיין נהנו מיתרון מספרי, וללכוד את האמריקאים.
אך מכיוון שכוחותיו היו פרושים הרחק ממידוויי, ומכיוון שאדמירל ריימונד ספרואנס הסיג את כוחותיו מזרחה חזרה לעמדות הגנה סביב מידוויי.
יממוטו, בהבינו שהפסיד בקרב, ויתר על פלישה למידוויי ונסוג.
תבוסה זו סיימה תקופה של שישה חודשי הצלחה של הצי הקיסרי היפני וסימנה את שיא ההתפשטות היפנית.
לאחר התבוסה בקרב מידוויי נותר יממוטו בתפקידו כמפקד הצי המשולב, באופן חלקי בשל הרצון להימנע מירידת המורל בקרב אנשי הצי.
אך ההפסד הביא לירידה במעמדו והמטה הכללי של הצי לא נאות לקחת עוד סיכונים.
לכן חזר בו יממוטו מדעותיו הקודמות ושב לתכנן קרב הכרעה הגנתי בים הפיליפיני.
בעוד האמריקאים המשיכו להתקדם באיי שלמה ובגינאה החדשה, שלח יממוטו את הצי המשולב לסדרת פעולות התשה שפגעו בצי האמריקאי, אך גם הסבו אבדות יקרות ליפנים.
יממוטו עצמו פיקד על הכוחות היפניים במהלך קרב איי שלמה המזרחיים, קרב איי סנטה קרוז והקרב הימי על גוודלקנל, בהתקפות שתוזמנו עם פעולות התקפיות של הצבא היפני.
הצי המשולב הסב אבדות ונזק לצי האמריקאי, אך לא הצליח לפתות אותו לקרב הכרעה.
כתוצאה מכך החל כוחו של הצי הקיסרי היפני להידלדל.
לאחר שנודע למודיעין האמריקני כי אדמירל יממוטו מתכוון לערוך טיסת סיור במוצבים היפניים הקדמיים באיי שלמה הוחלט על "מבצע נקם".
במארב מתוכנן ב-18 באפריל 1943 יורט מטוסו של יממוטו על ידי מטוסי P-38 לייטנינג אמריקאיים, והוא נהרג.
לאחר שהמבצע הוכתר בהצלחה, המטות המשולבים של צבא ארצות הברית הוציאו שדר שכלל שתי מילים: "השועל איננו".
מותו היה מכה קשה למוראל הכוחות היפניים במהלך מלחמת העולם השנייה.
יממוטו נחשב לאחד מהמפקדים הבולטים ביותר בצי הקיסרי היפני בזכות השינויים הנרחבים שביצע, אף על פי שהיה אחראי על מספר תבוסות קריטיות.
הוא ידוע גם כאחד מהדמויות הצבאיות הבודדות ביפן שהתנגדו באופן גלוי לכיבוש סין, להסכם התלת-צדדי ולמלחמה עם ארצות הברית, אף שבעשותו כך העמיד את חייו בסכנה.
ספקנותו באשר לברית ההגנה שחתמה יפן עם גרמניה, לצד התנגדותו למלחמה עם ארצות הברית, נבעה, בין השאר, מהעובדה שלמד באוניברסיטת הרווארד באמריקה.
יממוטו היה מודע היטב ליכולות הייצור המרשימות של ארצות הברית, בהשוואה ליפן, וחש שרק מכה ניצחת ומשמעותית אחת תסיר את האיום האמריקאי מעל מדינתו.
הוא גם לא סמך על גרמניה הנאצית, ועל כן ניתן למצוא אירוניה בעובדה שהוא הלא-גרמני היחיד שזכה לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות, שמוענק רק לאחר המוות.
הוא חזה את התפקיד ההולך וגדל של נושאות מטוסים בשדה הקרב הימי, ובעיקר בקרב המכריע כנגד הצי האמריקאי.
על אף שההתקפה בפרל הארבור נתפסה בידי היפנים כהצלחה, בה הושמדו אוניות מלחמה, מטוסים ותשתיות, העריך נכונה יממוטו שללא ניטרול נושאות המטוסים האמריקניות, שלא נכחו בבסיס בעת המתקפה, לא תהיה הכרעה משמעותית לטובת יפן במלחמה.
בנוסף תמך בקצינים כישרוניים, כגון מינורו גנדה, וסמך עליהם בתכנון תוכניות המלחמה שלו.
בתורה ישנה קבוצת איסורים שנכתבו בפרשייה אחת () ועוסקים כולם בענייני מאגיה וחיזוי העתידות: .
איסורים אלו נשנים במקומות נוספים בתורה.
החמורים שבאיסורים אלו (מעביר בנו ובתו באש, מכשף, עושה אוב ועושה יידעוני) עונשם מיתה.
הקלים שבהם (קוסם, מעונן, מנחש, חובר חבר, שואל אוב, שואל יידעוני ודורש אל המתים) עונשם מלקות.
בשונה מהעברית המודרנית בה קסם הוא אחיזת עיניים או שינוי טבע המציאות, ההלכה מגדירה את איסור קֹסֵם קְסָמִים כניבוי עתידות לאחר ריכוז באמצעות מעשים שונים:
אף הפסוק () " עַמִּי בְּעֵצוֹ יִשְׁאָל וּמַקְלוֹ יַגִּיד לוֹ", מדבר על פי הרמב"ם לשאלת קוסם המשמש בהכאה במקל כדי לרכז את מחשבתו.
כאמור, עונשו של הקוסם הוא מלקות.
חז"ל אסרו על אדם אף לפנות לקוסם, וכרוב איסורי חז"ל נקבע לזה עונש מכת מרדות.
מְעוֹנֵן (מלשון עונה וזמן) הוא אדם הקובע באמצעות חיזוי בכוכבים זמנים הטובים למעשים מסוימים או רעים למעשים מסוימים – "יום פלוני טוב, יום פלוני ראוי לעשות בו מלאכה פלונית, שנה פלונית או חודש פלוני רע לדבר פלוני" (משנה תורה, שם, ח).
האיסור חל הן על קביעת הזמנים והן על התנהגות לפיהם, אך בשל הדרישות ההלכתיות עונש מלקות ניתן רק אם האדם עושה מעשה כתוצאה מניבויים אלו.
לדעת הרבה ראשונים אם האדם קובע על פי חכמה כל שהיא שהעת טובה או רעה אין בזה איסור, ואיסור מעונן הוא רק על מי שמראה לאנשים כאלו עושה דברים נפלאים ובאמת אינו עושה כלום, ודרשו לא תעוננו מלשון עיניים.
מְנַחֵשׁ הוא אדם הקובע באמצעות דברים שקורים לו או בסביבתו האם כדאי או לא כדאי לעשות דברים, כאשר אין קשר רציונלי בין הסימן למעשה, התורה אסרה לעשות כן, והדבר נפסק להלכה, וכך מתאר הרמב"ם את מהות האיסור
מְכַשֵּׁף הוא אדם שעושה מעשים שנראים כחורגים מגדר הטבע הפיזיקלי, ומייחס את זה לכוחות מיוחדים שיש בו ושאין לאנשים רגילים או ללחשים וכדומה שעשה.
הרמב"ם, כחלק מהתנאים לחיוב סקילה, דורש שהמכשף יעשה מעשה פולחני (הקטרה וכדומה); ללא המעשה הפולחני – המכשף פטור מכל עונש כי בית דין אינו מלקה על "לאו שניתן לאזהרת מיתת בית דין".
לעיתים הכינוי מכשף או הפעולה כישוף מתייחסות לכל הפעולות המאגיות, אך עונש מוות חל כאמור רק כאשר ישנו גם מעשה פולחני.
הוגי הדעות ביהדות נחלקו האם יש ממש בכישופים, כלומר האם יש בהם יכולת לחרוג מן הטבע הפיזיקלי.
ההוגים הרציונליסטיים – רס"ג, רמב"ם, רלב"ג ועוד – שללו מכל וכל את יכולת ההשפעה של כישופים על המציאות וגרסו כי מכשף הוא אדם אשר גורם לאנשים לחשוב שהוא עושה מעשה פלא, על אף שאינו עושה דבר החורג מגדר הטבע, שהרי הדבר בלתי אפשרי.
חכמי ישראל אחרים (בהם גם חכמי הקבלה) – רש"י, רמב"ן, מהר"ל ועוד – סברו שישנם כישופים היכולים להשפיע על המציאות הפיזיקלית, ורק אלו הם האסורים ומחייבים עונש מיתה.
הבדלי התפיסות המבוטאים במחלוקת זו, באים לידי ביטוי בראייה שונה של הסיבות לכלל האיסורים המאגיים; ראו להלן בפיסקה סיבת האיסורים.
מיוחד הוא כישוף, שחיוב המיתה בגינו נכתב בביטוי "מכשפה לא תחיה" (); כלומר – אסור להחיות אדם העוסק במעשי כישוף.
דבר זה משקף את חומרת החטא בעיני התורה.
יש מפרשים המסבירים את האיסור כמצווה מיוחדת לרדוף את המכשפים בפועל: לא רק לדון אותם במקרה שישנן עדויות על מעשיהם, אלא לחפש אחריהם.
המצווה מוטלת על הסנהדרין, ומצופה מהם אף ללמוד את דרכי המכשפים לצורך זה.
דינה של מכשפה הוא מוות בסקילה.
ה מזכירה את שמעון בן שטח שתלה שמונים נשים באשקלון ביום אחד; בניגוד לכלל האומר שאין תולים אישה שמתה בבית דין, ובניגוד לכלל שאין בית דין דן שני אנשים ביום אחד.
דברים אלו נעשו כהוראת שעה.
בתלמוד הירושלמי כתוב שאותן שמונים נשים היו מכשפות, ומסופר בצורה ארוכה על הרקע של הסיפור ועל דרך תפיסתן.
הגמרא במסכת סוטה מזכירה מכשפה יהודיה בשם יוחני בת רטיבי, אשר לפי הפרשנים, הייתה מעכבת לידות של נשים בעזרת כישופיה.
המפרשים המסורתיים מבהירים כי האיסור חל על נשים וגברים כאחד, והתורה נקטה לשון נקבה ("מכשפה לא תחיה") כי רוב העוסקים בכישוף היו נשים.
קביעה זו מקבלת חיזוק מספר העבודה הנבטית אותו מצטט הרמב"ם במורה הנבוכים, על פיו הותנו הרבה מפולחני הנבטים בהשתתפותן של נשים דווקא.
השערה מודרנית, של פרופסור מאיר בר-אילן, מציעה כי מדובר למעשה בשיקוף של מעמד האישה ולא בעובדות היסטוריות על כמות העוסקים בכשפים משני המינים.
בין ראיותיו אפשר למצוא את העדויות המקראיות על העוסקים במאגיה: מכשפים היו במצרים (חרטומי מצרים), אצל נבוכדנצר מלך בבל ובספר מלאכי, לעומת 2 נשות המאגיה הנזכרות בתנ"ך: בעלת האוב שאליה הלך שאול המלך, ואיזבל מלכת שומרון.
חֹבֵר חֶבֶר הוא אדם הלוחש לחשים כדי להרחיק נזקים (נחשים, מחלות וכו'), לעיתים תוך כדי אחיזת חפצים או תנועות שונות.
עם זאת, במקרה של פיקוח נפש התירו חז"ל לעבור על איסור זה (כמו רוב האיסורים) ולהשתמש בלחש כדי להרגיע אדם פצוע שעלול להסתכן:
כרוב האיסורים המאגיים, העונש על איסור זה כשנעשה עם מעשה הוא מלקות, וכשנעשה בלא מעשה מחייב מכת מרדות (הן ללוחש עצמו, והן לנלחש כאשר הוא מודע למעשי הלוחש ומסכים לכך).
בעל אוב הוא אדם העושה מעשים פולחניים כדי לגרום להעלאת נשמה של אדם מת, ולתת לה לדבר עם אדם אחר.
טקסים אלו והדומים להם נקראים העלאה באוב (בדומה לסיאנס).
איסור בעל אוב כולל שני איסורים:
עשיית אוב – עונשו מיתה בסקילה.
שאילת אוב – עונשו מלקות אם עשה כדבריו; ומכת מרדות אם רק שאל.
כמחלוקתם ברוב ענייני המאגיה, גם בנושא זה נחלקו חכמי ישראל.
הרציונליסטיים שבהם לא מקבלים את קיומו של האוב, ולדעתם כל הטקסים האלו קשורים לתרגילים פסיכולוגיים וליכולות של דיבור מהבטן וכדומה, והמיסטיים שבהם מקבלים את האפשרות הטכנית לבצע העלאה באוב.
בספר שמואל מסופר על בעלת האוב שאליה פנה שאול כשרצה לדעת אם לצאת למלחמה בפלשתים, וכן בדבריה של בעלת האוב מוזכר ששאול דאג להאביד את האובות ואת היידעונים כמצוות התורה:
בקרב חכמי ישראל הרציונליסטיים ניתנו פרשנויות שונות לסיפור זה:
בעלת האוב הונתה את שאול המלך, ואת דבר מותו העתידי של שאול היא אמרה מתוך השערה גרידא.
קרה נס מיוחד, ואכן בעלת האוב ראתה משהו (וזו גם הסיבה שבגללה נבהלה בעלת האוב, שהרי היא רגילה להונות)
יִדְּעֹנִי הוא מעין שילוב של בעל אוב ושל קוסם; כבעל אוב גם הוא עושה מעשי פולחן, וכקוסם – מטרתו היא ניבוי העתידות.
כאיסור בעל אוב, גם איסור יידעוני כולל שני איסורים:
עשיית יידעוני – עונשו מיתה בסקילה.
שאילת יידעוני – עונשו מלקות אם עשה כדבריו; ומכת מרדות אם רק שאל.
דֹרֵשׁ אֶל הַמֵּתִים דומה מעט לבעל אוב; מטרת שניהם היא אינטראקציה עם מתים אשר חיים מעבר לעולם הזה אשר ממד הזמן בו מוגבל, ולכן הם יכולים לדעת את העתיד.
הדרישה אל המתים מוזכרת כבר בספר דברים:
התלמוד הבבלי מרחיב ומסביר מהי הדרישה אל המתים
גם הרמב"ם מתייחס אל המילה "דרש" שבספר דברים, ולפי דבריו:בספר חכמת אדם למד מן הפסוק הזה שאסור לדבר ולתפלל אל המתים:
דברים אלו הובאו אף בספרי פוסקים נוספים ובדברי הרמ"א בשולחן ערוך.
מנגד בספר הזהר התיר לדרוש במתי ישראל, שכן הצדיקים במיתתם קרויים חיים:
תרגום חופשי: ודרש אל המתים, אל המתים (בה' הידיעה) דווקא, כי הם רשעי העולם, כי הם מעמים עובדי עבודה זרה שמצוי שהם מתים.
אבל על ישראל שהם זכאים אמר שלמה (במגילת קהלת) "וְשַׁבֵּחַ אֲנִי אֶת הַמֵּתִים שֶׁכְּבָר מֵתוּ", בזמן אחר ולא עכשיו.
שבעבר מתו, אבל עכשיו הם חיים.
רבי יעקב עמדין בספרו מטפחת סופרים סובר כי דברי הזוהר הללו אינם מרבי שמעון בר יוחאי ונוספו על ידי אחרים בשלב שבין גילוי הזוהר להדפסתו.
הרב משה צוריאל מביא ראיות נוספות כי אכן אין מדובר בדברי רבי שמעון בר יוחאי, ובכל מקרה סובר כי גם אם זאת שיטת רבי שמעון בר יוחאי אין לקבל אותה להלכה והלכה כדברי האוסרים לדבר אל המתים שלדעתו מקורם בתלמוד הירושלמי.
טעמי המצווה אינם מפורטים בתורה עצמה, אך ניתנו לה כמה טעמים על ידי הוגים ביהדות:
כאמור לעיל, הרציונליסטיים שללו את רוב התופעות המאגיות, ולא האמינו בקיומן.
הרמב"ם מסביר כי חומרתו של הציווי נובעת מחוסר הממש שבכישוף.
הרמב"ם ייחס חשיבות רבה להיגיון, וראה בחומרה חריגה ממנו.
נראה כי לשיטתו יש בעיה בעצם הטעיית הציבור והולכתו שולל על ידי מאחזי עיניים.
כן קשר זאת הרמב"ם לעבודה זרה .
הדעות המיסטיות מקבלות את אפשרותם של המעשים המאגיים.
לדעת הרמב"ן,הסיבה לאיסור המעשים האלו היא: המעשים המאגיים הם חריגה מהטבע, כפי שהאל רצה שהוא יהיה.
ניתן לשנות בעזרתם את סדרו הטבעי של העולם, אך דרך זו לשינוי אינה רצויה.
חשש לעבודה זרה: האמונה בכוחו של אדם היא ייחוס כוח גדול מאוד לבן אדם, שאין לו כוח כזה, וכמו כל ייחוס כוח לא מתאים - יש לכך קשר לעבודה זרה.
מעבר לכך, פרקטיקות המגייה היו נפוצות בקרב כוהני העבודה הזרה, והשימוש בהן עלול היה לגרור גם הימשכות אחרי העבודה הזרה עצמה.
חשש לחבירה אל המכשפים בעת ביקור במקום מושבם, ולכן יש להתרחק ממושב מסוג זה.
במיוחד לגבי אפשרות חיזוי העתיד שבכשפים: חיזוי העתיד נוטל את האחריות מהאדם.
אפשר להשליך טעם זה גם על שאר סוגי הכשפים - הכשפים הם פתרון קל מדי, המונע מהאדם לשנות את העולם בדרכים אחרות ורצויות.
הידיעה מה צופן לאדם הגורל גורמת לו להתייאש מלתקן ולשפר את מעשיו, או לפעול להשגת יעדים, כיוון שממילא גורלו כבר נקבע ונחתם.
היו שתהו מהו ההבדל בין רפואה לכשפים, מאחר ששניהם משתמשים בכוחות מסוימים כדי לרפא את האדם (בין היתר).
הרשב"א ב שו"ת הרשב"א מבאר שחכמים התירו להשתמש ברפואה גם בדברים שסגולתם אינה מובנת על פי ההיגיון והטבע הרגיל, כל עוד הם מועילים לרפואה ואינם מדרכי האמורי.שלמה המלך חיבר ספר רפואות, ולא ייתכן שהיה בו משום דרכי האמורי, שהרי שלמה בחכמתו לא היה עושה דבר אסור.
הספר כלל טיפולים טבעיים וסגוליים שהועילו מאוד, ולכן העם החל לסמוך על הרפואות בלבד, ובשעת חולי לא פנו לבקש רחמים מהקב"ה.
משום כך גנז חזקיהו את הספר – לא מפני שהיה בו איסור, אלא כדי שלא יסיח את לב העם מן התפילה והביטחון בה'.
ולכן גנזו ולא שרפו, כי לא היה בו פסול עצמי.
לעומת זאת, את נחש הנחושת כיתתו, משום שהעם התחיל לייחס לו כוח עצמאי, והיה בכך חשש לעבודה זרה.
האיסט וילג' היא שכונת מגורים במנהטן תחתית בעיר ניו יורק.
השכונה ממוקמת מזרחית לשכונת גרניץ' וילג', דרומית לפארק גראמרסי, וצפונית ללואר איסט סייד.
בשטח השכונה נכללות התת-שכונות אלפבת סיטי והבאורי.
בעבר נחשבה השכונה לחלק מהלואר איסט סייד, אולם החל משנות ה-60 של המאה ה-20 קיבלה השכונה מאפיינים עצמאיים, והפכה למרכז תרבות בוהמייני.
השכונה משכה היפים רבים ואמנים, וידועה כיום בחיי הלילה שבה.
כיום זו נחשבת לאחת השכונות הפופולריות ביותר בעיר ניו יורק, דבר הבולט בין השאר בבניינים היוקרתיים הנבנים בה לאחרונה, בעליית מחירי הנדל"ן ומגמות פיתוח מואצות.
בשטח עליו ממוקמת כיום השכונה הייתה ממוקמת חוותו של מושל העיר ההולנדי ווטר ון טווילר.
בשנת 1651 נרכשה החווה על ידי פטרוס טויווסאנט (Petrus Stuyvesant) ומשפחתו התגררה בחווה במשך דורות רבים עד שבראשית המאה ה-19 מכרו חלקים מהחווה.
בראשית המאה ה-19 התגוררו נבנו בשטחים שנמכרו בתים פרטיים, ובבתים אלה הושכרו חדרים רבים למהגרים גרמנים שהיגרו אל העיר בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-19. מספר המהגרים הרב הביא לכך שהאזור כונה "גרמניה הקטנה" (Klein Deutschland).
כינוי זה היה בשימוש עד ראשית המאה ה-20. במקביל התיישבו באזור גם מהגרים רבים מאוקראינה.
עד שנות ה-60 של המאה ה-20 היה אזור האיסט וילג' חלק מהלוור איסט סייד, ושימש בעיקר למגורי מהגרים אשר היו פועלים ממעמד סוציו אקונומי נמוך.
החל משנות ה-60 התיישבו בשכונה היפים, מוזיקאים ואמנים רבים, והחל השימוש בכינוי "הכפר המזרחי" (איסט וילג').
בשנת 1966 קידם אנדי וורהול סדרת אירועים שנקראו בשם "Exploding Plastic Inevitable" ("הפלסטיק המתפוצץ הבלתי נמנע"), בהם הושמעה מוזיקה של להקת מחתרת הקטיפה באולם ריקודים בסמוך לרחוב סנט מרקס (St Marks Place).
ב-27 ביוני 1967 נפתח מועדון הלילה "הקרקס החשמלי" שפעל עד שנת 1971. במועדון הופיעו, בין היתר סליי אנד דה פמילי סטון והגרייטפול דד.
ב-8 במרץ 1968 נפתח אולם ההופעות "פילמור איסט" (Fillmore East) על ידי ביל גרהם בתיאטרון יידיש שהיה ממוקם בשדירה השנייה.
מועדון זה זכה לכינויו "הכנסייה של הרוק אנד רול" (The Church of Rock and Roll) והופיעו בו פינק פלויד, ג'ימי הנדריקס, לד זפלין, המי וקרים.
גם מועדון זה פעל עד שנת 1971.
מועדון נוסף שפעל בשכונה בשנות ה-70 של המאה ה-20 היה ה-"CBGB" אשר נחשב למקום הולדת מוזיקת הפאנק רוק (Punk rock).
בנוסף למועדון זה, מועדוני פאנק רבים צמחו בשכונה והיוו יחד סביבה אלטרנטיבית לסצנת מוזיקת שוליים.
בין המועדונים: A7, NoWave ו-New York Hardcore - אשר השפעתם התרבותית הייתה חוצת גבולות.
בשל סצנת המוזיקה והמועדונים של השכונה, שימשה השכונה השראה למחזהו של ג'ונתן לארסון "רנט", המתארת את הווי החיים בשכונה בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 לאור התפשטות מחלת האיידס.
שכונת האיסט וילג' מחולקת למספר תתי שכונות:
שכונת אלפבת סיטי מהווה כשני שלישים משכונת האיסט וילג' ובה עורק הבילויים ואתרי העניין של האזור.
בעבר הייתה השכונה ידועה לשמצה בפשיעה הרבה שבה, אשר מתוארת רבות בתרבות הפופולרית.
אחד הספרים הפופולריים המתארים את חיי הפשע והעוני בשכונה הוא HARLEY LOCO של הסופרת ממוצא סורי ראיה אליאס.
כיום מדובר באזור פופולרי ומבוקש אשר שינה את פניו והופך למרכז של תרבות, בילויים, מגורי יוקרה ותיירות.
מקור שמה של השכונה - בהימצאות השדרות A, B, C וD בשכונה - אשר להן שמות של אותיות האלפבית האנגלי (בניגוד ליתר שדרות האי מנהטן - להן שמות מספריים).
השכונה גובלת ברחוב האוסטון בדרום, וברחוב 23 בצפון.
מקור שמו של אזור זה בהגייה הלטינית לשם אזור הלוור איסט סייד (הצד המזרחי התחתון) של מנהטן.
מקור שמה של השכונה בשיר משנת 1974 מאת האקטיביסט החברתי ביטמן ריוואס.
השכונה כוללת את אזור שדרה C - אזור בו מתגוררת בעיקר אוכלוסייה היספנית מאז שלהי שנות ה-60 של המאה ה-20.
אזור הבאורי (The Bowery) נודע בעבר כאזור בו התגוררו חסרי בית רבים, וכאזור של פשיעה וסחר וסמים.
בסוף המאה ה-20 שוקם האזור, והפך לאזור מגורים של אמנים רבים.
עם תהליכי הג'נטרפיקציה של השכונה, החלו להירכש עוד ועוד מבנים על ידי אוניברסיטת ניו יורק, אשר באופן מסורתי התרכזה בווסט וילג'.
האוניברסיטה נחשבת לאחד המוסדות האקדמיים הבולטים ביותר בארצות הברית ובעולם.
בין בוגריה וסגל המרצים שלה נמנים 33 חתני פרס נובל.
רוב המבנים הנרכשים על ידי האוניברסיטה הם מעונות סטודנטים, מה שיצר קונפליקטים בין תושבי השכונה לבין הסטודנטים הצעירים החדשים הממלאים אותה.
רחוב סנט מרקס הוא רחוב מרכזי וחשוב בתרבות השכונה.
הרחוב וסביבותיו הפכו בשנים האחרונות משכונה מוזנחת ומוכת עוני לאזור יאפי עם מרכזי בילוי וקולניריה רבים.
הרחוב ידוע כמעונם של אקטיביסטים חברתיים רבים, כגון שולמית פיירסטון, אמנים כגון לני ברוס ומסעדות רבות.
בשכונת האיסט וילג' ממוקם פארק כיכר טומפקינס.
שטחו של פארק זה הוא כ-42,000 מ"ר, צורתו רבועה והוא ממוקם בין רחוב 10 מזרח (East 10th Street) מצפון, שדרה B ממזרח, רחוב 7 מזרח (East 7th Street) מדרום, ושדרה A ממערב.
הפארק נודע במהומות שאירעו בו בלילה שבין 6 באוגוסט ו-7 באוגוסט 1988, המהומות שנקראו "מהומות המשטרה של פארק כיכר טומפקינס" (The Tompkins Square Park Police Riot).
בשל הפשיעה הרבה שגברה בפארק, ונוכחות חסרי בית וסוחרי סמים בו, החליטה מועצת השכונה (מועצת הקהילה השלישית של מנהטן - (Manhattan Community Board 3)) על עוצר בשעה 1 בלילה בשטח הפארק.
ניסיון המשטרה להשליט את העוצר הביא למהומות רחבות היקף בשכונה.
החל מאמצע שנות התשעים של המאה ה-20, תהליכי ג'נטרפיקציה והתחדשות עירונית באזור הביאו לתמורות רבות בפארק, שהוא ריאה ירוקה גדולה יחסית באי מנהטן והוא נהפך לאזור בטוח ונעים למבקרים.
הפאק שופץ והתווספו אליו מגרשי ספורט, פינות כלבים, שולחנות פינג-פונג ושחמט ותאורה חדשה.
בפארק נערכים כיום פסטיבלים ייחודיים המעידים על אופי השכונה: יצירתית, אמנותית ורחוקה מהמיינסטרים.
בין הפסטיבלים: הקרנות סרטים צרפתיים בחודשי הקיץ ופסטיבל מוזיקה אלטרנטיבית.
שטחו של פארק נהר איסט, הנמצא במזרח השכונה, לאורך דרך פרנקלין ד.
הפארק ממוקם בין רחוב מונטגומרי בדרום לרחוב 12 מזרח (East 12th Street) בצפון.
הפארק תוכנן בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי רוברט מוס, במטרה שישמש פארק מרכזי לאזור הלואר איסט סייד.
בנין שנבנה בשנים 2–1831 והוא היחיד ששרד במנהטן מהמאה ה-19 על כל קישוטיו המקוריים.
המוזיאון מאפשר הצצה מעניינת לחיי משפחת סוחרים ניו יורקית טיפוסית בין השנים 1835–1865. הבניין שימש כבית מגורים כמאה שנים והוא כולל 3 קומות ושמונה חדרים.
הריהוט המקורי, הבגדים, המזכרות והציוד האישי של בני המשפחה נשארו כשהיו.
נכון לשנת 2000, 35% מאוכלוסיית השכונה הייתה ממוצא אסייתי, 28% לבנים, 27% היספנים (לבנים או שחורים) ו-7% אפרו-אמריקאים.
בשכונה ממוקמים המוזיאון האוקראיני, המוזיאון החדש לאמנות עכשווית והמוזיאון למורשת יהודית.
איסט לונדון (באפריקנס: Oos-Londen; באנגלית: East London; בקוסה: eMonti) היא העיר השישית בגודלה בדרום אפריקה.
העיר, שבה כ-480 אלף תושבים, שוכנת בפרובינציית הכף המזרחי, לחופו של האוקיינוס ההודי בדרום-מזרחה של דרום אפריקה, ויחד עם שתי עיירות שכנות שצורפו אליה מוניציפלית בשנת 2000 היא מהווה רשות מקומית בשם באפלו סיטי (Buffalo City), שבה כ-880 אלף נפש.
העיר יושבת בין שני נהרות: הבאפלו (Buffalo River) והנָהוּן (Nahoon River), ומהווה את נמל-הנהר היחידי בדרום אפריקה, כמו גם את המרכז העירוני השני בגודלו בפרובינציית הכף המזרחי, לאחר פורט אליזבת.
באזור שפך הנהון התגלו עקבות האדם המאובנות העתיקות בעולם, עקבות ילד שהוערכו כבנות 200,000 שנה.
בהיסטוריה החדשה יותר היה זה מקום ישיבתם של הקויסאנים (בני שבטי הבושמנים והקויקוי), קרוביהם של הקוסה - כיום אוכלוסיית הרוב בכף המזרחי.
אזור איסט לונדון היה מקום המפגש הראשון של הלבנים (שבאו מזרחה) עם השחורים ילידי המקום, מפגש שהמשכו במלחמה טריטוריאלית.
מאחז צבאי בריטי, מצודת גְלָמוֹרגן, הוקם על הבאפלו ב-1847, כשתפקידו להבטיח את האספקה לחיילים ולמתיישבים, וסביבו צמחה העיר של ימינו - ראשית בשנת 1873 כשהייתה למועצה מקומית, וב-1914 לעיר.
גרעין התיישבות הקבע הראשון שבא לעיר בעקבות התפתחותה היה של גרמנים, ושמות משפחה גרמניים באיסט לונדון, כמו גם שמות עיירות בסביבתה, עודם שכיחים.
ב-1935 הושלם מעל הנהר גשר דו-קומתי, היחיד בדרום אפריקה עד היום.
ב-1961 נוצרו משני עבריה של העיר בנטוסטנים גדולים - סיסקאי ממערב וטרנסקאי ממזרח.
איסט לונדון הלבנה הייתה לאורך שנות האפרטהייד דלילה וכמעט מבודדת.
בשנת 2000 אוחדו יחד הערים קינג ויליאמז טאון, בישו ואיסט לונדון, לכדי מועצה מנהלית משותפת תחת השם באפלו סיטי - העיר על נהר הבאפלו.
בישו (Bhisho) היא מאז 1994 בירת הכף המזרחי.
איסט לונדון שוכנת לחופי האוקיינוס ההודי באקלים סובטרופי שמדורג בין עשרת המתונים ביותר על כדור הארץ.
החודש הגשום ביותר הוא נובמבר, עם 110 מ"מ בממוצע.
ינואר ופברואר הם החודשים החמים, עם 26 מעלות צלזיוס בממוצע, ויולי הוא החודש הקר, עם 10 מעלות.
העיר ממוקמת באותו קו אורך עם יוהנסבורג, במרחק אווירי של 760 ק"מ דרומה.
קייפטאון מרוחקת כ-890 ק"מ ממערב, ודרבן 460 ק"מ מצפון-מזרח.
פורט אליזבת' נמצאת 240 ק"מ ממערב.
תעשיית הרכב היא משענת מהותית ביותר לכלכלת איסט לונדון.
חברת דיימלר-קרייזלר, יצרנית מרצדס, מייצאת מכאן מכוניות יוקרה לשוקי העולם.