tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ראיון עם הערפד הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת אימה משנת 1994, המבוסס על הרומן "ראיון עם הערפד" מאת אן רייס משנת 1976. הסרט בוים על ידי ניל ג'ורדן וכיכבו בו טום קרוז, בראד פיט, אנטוניו בנדרס וקירסטן דנסט, אשר הייתה מועמדת על משחקה לפרס גלובוס הזהב.
הסרט זכה ב-4 פרסי סאטורן, בהם סרט האימה הטוב ביותר, והיה מועמד ל-5 פרסים נוספים.
הסרט הוקדש לזכרו של ריבר פיניקס, שהיה אמור לגלם בסרט את דמותו של העיתונאי, אך נפטר ממנת יתר 4 שבועות טרם תחילת הצילומים.
העלילה מסופרת בתוך סיפור מסגרת המתרחש בשנת 1988, בו עיתונאי (כריסטיאן סלייטר) מראיין את לואי (בראד פיט), המספר לו את קורותיו וכיצד הפך לערפד.
תחילת סיפורו של לואי הוא בשנת 1791. לואי היה בעל אדמה אמיד בלואיזיאנה אשר אשתו וילדו מתו.
לואי מבקש למות ומושך את תשומת לבו של לסטאט הערפד (טום קרוז).
לסטאט תוקף את לואי ומציע לו בחירה - למות מידיו או להפוך לערפד.
לואי בוחר לבסוף להיות ערפד והופך לחניכו של לסטאט.
אלא שבעוד שזה מנסה להדריכו כיצד ליהנות ממתנת האלמוות וכוחותיהם וכיצד לשתות דמם של בני אדם, לואי מסרב ומתעקש לשתות דם חיות בלבד.
לאחר זמן מה, מתפתה לואי להיזון מדם אחת ממשרתותיו.
מוכה חרטה מנסה לואי לשים קץ לחייו באמצעות שריפת ביתו, אך לסטאט מחלץ אותו וחייו ניצלים.
השניים נמלטים לניו אורלינס מוכת הדבר.
לאחר ויכוח עם לסטאט בורח לואי לרבעים מוכי הדבר שם הוא מוצא את קלאודיה (קירסטן דנסט) - ילדה קטנה אשר התייתמה מהוריה בעקבות המחלה.
לסטאט מוצא אותו ומאושר שלואי החל להדמות אליו והופך את קלאודיה לערפדית.
השלושה חיים חיי משפחה במשך כמה עשרות שנים ומלמדים את קלאודיה לפתות ולהרוג בני אדם בעבור דמם, אך זו מפתחת תסכול מאי-בגרותה הפיזית, שכן בגופה היא נותרת ילדה בעוד שנפשה מתבגרת.
קלאודיה מגלה כיצד הפכה לערפדית - לואי שתה את דמה ולסטאט נתן לה את דמו [ובכך הפך אותה לערפדית], כאשר המניע שלו אנוכי לחלוטין - שמירת לואי קרוב אליו על ידי יצירת "צאצאית" משותפת.
היא מפתחת איבה הולכת וגדלה כלפי לסטאט, ומחליטה להורגו על ידי הזנתו בדם "קר" - שני ילדים מתים - אשר מסוכן לערפדים.
כאשר הוא נחלש, קלאודיה משספת את גרונו, ונראה כי הוא מת.
לואי וקלאודיה נפטרים מגופת לסטאט בביצות ניו-אורלינס, אך זה מוצא דרך להיזון על תניני הביצה, וחוזר לרדוף אותם מספר שבועות לאחר מכן, כאשר הם בדרך לעזוב את ביתם לטובת פריז.
קלאודיה ולואי מצליחים להימלט, בחסות שרפה גדולה שפורצת בבניין, ומאמינים כי הפעם לסטאט נהרג בשרפה.
לואי וקלאודיה מתחילים לחפש אחר ערפדים נוספים ופוגשים בארמנד (אנטוניו בנדרס) - העומד בראש קהילת ערפדים פריזאית גדולה.
הם אף הופכים אישה בוגרת לערפדית כדי שזו תשמש כאמא לקלאודיה ובת זוג ללואי, אך זמן קצר לאחר מכן מתגלה פשעם לכאורה - רצח בן מינם.
ערפדים מקהילתו של ארמנד כולאים את לואי ומותירים את קלאודיה ו"אמה" הערפדית להשרף באור השמש הקטלני לערפדים.
ארמנד מצליח לשחרר את לואי אך משזה מגלה שהשתיים מתו הוא שורף את ערפדי הקהילה בעודם חיים ובורח.
לואי מספר כיצד הסתגל לבסוף לחיים כערפד בתרבות המודרנית ופגש בלסטאט שוב, עתה יצור מוחלש שאיננו רגיל בפלאים המודרניים, מעט לפני הראיון עם העיתונאי.
עם סיום קורותיו של לואי העלילה חוזרת לסיפור המסגרת והעיתונאי מבקש מלואי שיהפכו לערפד, אך לואי מסרב ותוקף אותו.
העיתונאי בורח ונמלט למכוניתו, רק כדי לגלות בה את לסטאט, שעקב אחר לואי לראיון והחליט להחזיר לעצמו את כוחו בעזרת דמו של העיתונאי ומציע לו את אותה ההצעה שהציע ללואי - למות מידיו או להפוך לערפד.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-11 בנובמבר 1994, וגרף 36.4 מיליון דולרים בסוף השבוע הראשון, כמעט כפליים מהסרט הבא אחריו בטבלת ההכנסות באותו סוף שבוע.
הסרט הוקרן במשך 8 שבועות וירד מהאקרנים לאחר שגרף בארצות הברית לבדה 105 מיליון דולרים.
בסיכום עם ההכנסות של הקרנות הסרט בארצות נוספות סך הכנסותיו הגיעו ל-223.6 מיליון דולרים.
מחד, מבקרים כגון רוג'ר איברט השוו אותו לסרט הערפדים הקלאסי נוספרטו, ומנגד אחרים טענו כי הסרט מבולגן ומתקשה להחליט בין אימה לדרמה.
על אף חילוקי הדעות בין המבקרים הסרט זכה לפרסים ושבחים בקרב צעירים וחובבי ז'אנר האימה.
בין השאר היה מועמד למספר פרסי סאטורן, מהם זכה בארבעה, לרבות "סרט האימה הטוב ביותר", וכן למספר פרסי קולנוע של ערוץ MTV.
ראיה נסיבתית היא מונח משפטי מתחום דיני הראיות שנדרש בה תהליך היסק כדי לקשור אותה למסקנה עובדתית.
ראיה נסיבתית מנוגדת לראיה מכרעת התומכת באופן ישיר באמיתות הטענה העובדתית, ללא צורך בראיות נוספות או בתהליך היסק.
כאשר ראיה נסיבתית עומדת לבדה, מטבעה היא נתונה ליותר מפרשנות אחת, ומשכך, הסקת מסקנה חותכת מראיה נסיבתית בודדת מותירה ספק בדיוק המסקנה.
ראיה נסיבתית היא בדרך כלל חלק מאוסף של ראיות נסיבתיות אחרות, אשר יחדיו חוברות לאוסף ראיות מאמתות ועשויות להוות תמיכה חזקה במסקנה אחת על פני מסקנות אחרות.
תוקפו של הסבר המושתת על ראיות נסיבתיות למסקנה עובדתית מתחזק ככל שהסברים אחרים נמצאים חסרי תוקף.
במשפט הישראלי, אין די בראיות נסיבתיות כדי להרשיע אדם לאלתר.
בהליך משפטי, ראיות נסיבתיות מאפשרות קביעת ממצא בדרך של היסק.
במשפט הפלילי, היסק נעשה בדרך של קביעת ממצא כדי לתמוך באמיתות טענה (אשמה או חוסר אשמה פלילית).
עדות עשויה להוות ראיה ישירה או נסיבתית.
אם העד טוען שראה את הפשע מתרחש, זוהי ראיה ישירה, למשל: עד הטוען כי ראה במו עיניו את הנאשם דוקר את קורבנו.
לעומת זאת, עדות שיש בה רק דברים שאפשר להסיק מהם שהפשע התרחש היא ראיה נסיבתית, למשל: עד המעיד כי ראה את הנאשם נכנס לבית, שמע צרחות, ולאחריהן ראה את הנאשם נמלט מן הבית ובידו סכין מגואלת בדם.
הנחיצות שבעריכת היסק, ולא העובדה שהראיה מצביעה על מסקנה ברורה, היא שקובעת האם ראיה היא נסיבתית או ישירה.
ראיות מתחום הזיהוי הפלילי המובאות לבית המשפט באמצעות עד מומחה הן בדרך כלל ראיות נסיבתיות.
מומחה בזיהוי פלילי המעיד כי בדיקה בליסטית מוכיחה כי מן הנשק שנמצא ברשותו של נאשם נורה ירי קטלני, מוסר בכך ראיה נסיבתית שניתן להסיק ממנה את אשמתו של הנאשם.
יש לשים לב כי הסיכוי למסקנה שגויה בדבר אשמתו של נאשם עולה ככל שהמסקנה מבוססת על מיעוט ראיות נסיבתיות, ועולה הסיכוי להיתכנות הסברים אחרים, כך למשל, האפשרות שמישהו אחר השתמש בנשקו של הנאשם.
ככל שנאספות ראיות נסיבתיות נוספות התומכות במסקנה אחת ופוסלות את אפשרות קיומן של מסקנות נוגדות, כך ניתן לקבוע ממצא עובדתי ברמת ודאות גבוהה יותר.
כך למשל, אם בנוסף למציאת הנשק הקטלני ברשות הנאשם, טביעת אצבעו של הנאשם נמצאה על הדק הירי, ובבדיקה כימית של ידיו ובגדיו נמצא כי ירה לאחרונה, מתחזקת האפשרות לקביעת ממצא עובדתי ולפיה הוא היורה.
ראיות נסיבתיות הן בעלות חשיבות עליונה בתביעות בתחום המשפט האזרחי והפלילי שחסרות בהן ראיות ישירות.
בחלק מהמדינות שיטת המשפט הפלילי מאפשרות להרשיע אדם אך ורק על יסוד ראיות נסיבתיות.
ראיו ואייקאנו דה מדריד (בספרדית: Rayo Vallecano de Madrid) הוא מועדון כדורגל ספרדי משכונת ואייקאס (Vallecas) במדריד.
המועדון נוסד בשנת 1924 ומשחק בלה ליגה.
האצטדיון הביתי של המועדון, שנקרא על שם השכונה, אצטדיון ואייקאס, מכיל כ-14,700 מקומות ישיבה.
ב-29 במאי 1924 נוסד המועדון בשם "אגרופסיון דפורטיבה אל ראיו".
בשנת 1947 שונה שמו ל"אגרופסיון דפורטיבה ראיו ואייקאנו", ובשנת 1995 נקבע שמו הנוכחי "ראיו ואייקאנו דה מדריד".
בתחילת דרכה שיחקה קבוצת המועדון בהתאחדות כדורגל מדרידאית מקומית.
בעונת 1999/2000 סיימה הקבוצה את הליגה הראשונה בספרד במקום התשיעי, שהוא המקום הגבוה ביותר שאליו הגיעה בליגה הראשונה בספרד עד לאותה עונה.
בעקבות כך, המועדון שיחק בפעם הראשונה במפעלים האירופאיים, במסגרת גביע אופ"א בעונת 2000/2001. הקבוצה הגיעה עד לרבע הגמר, כשבשלב שמינית הגמר ניצחה את ז'ירונדן דה בורדו מצרפת.
בשלב רבע הגמר הפסידה לקבוצת דפורטיבו אלבס מספרד והודחה מהטורניר.
בעונת 2006/2007 הגיעה הקבוצה לשלב שמינית גמר הגביע הספרדי, בו הפסידה לסביליה.
בעונת 2009/2010 הגיעה הקבוצה שוב לשלב שמינית גמר הגביע הספרדי והפסידה למיורקה.
בעונת 2011/2012 חזרה ראיו ואייקאנו לליגת העל לאחר היעדרות של שמונה עונות, כאשר סיימה בעונה החולפת במקום השני בליגת המשנה, ובכך, לראשונה שיחקו ארבע קבוצות מקהילת מדריד בליגת העל הספרדית: ראיו ואייקאנו, ריאל מדריד, אתלטיקו מדריד וחטאפה.
בעונת 2015/2016 שינתה הקבוצה את מדי החוץ שלה והוסיפה את צבעי הקהילה הגאה בפס המופיע על החולצה.
פאקו חאמס מונה לתפקיד מאמן הקבוצה בקיץ 2012, ובעונת 2012/2013 סיימה הקבוצה במקום השמיני בליגה הראשונה.
זהו המקום הגבוה ביותר אליו הגיעה בספרד.
הקבוצה הייתה אמורה להשתתף בליגה האירופית בעונת 2013/2014, אך הושעתה מפעילות במפעלים האירופאיים של אופ"א עקב אי-עמידה בתנאים הפיננסיים שמציבה ההתאחדות האירופית.
בעונה זו הגיעה למקום ה-12.
בסיום עונת 2020/2021 שבה ללה ליגה לאחר שהגיעה למקום השישי בליגה השנייה וגברה בגמר הפלייאוף שבין הקבוצות שהגיעו במקומות 3–6 על ז'ירונה.
במשחק הראשון היא הפסידה בתוצאה 1–2 אך בגומלין היא ניצחה בתוצאה 2–0 והעפילה לליגה הראשונה (3–2 בסיכום שני המשחקים).
את עונת 2024/2025 סיימה הקבוצה במקום ה-8 והעפילה למוקדמות הקונפרס ליג, ולראשונה למפעל אירופי מזה 24 שנים וסך הכל בפעם השנייה בתולדות המועדון.
היא העפילה לראשונה מאז 2001 לשלב בתים אירופי, לאחר שגברה בשלב הפלייאוף על נמאן גרודנו מבלארוס.
ראיון סוף הוא סרט קומדיה אמריקאי.
הסרט נכתב על ידי דן סטרלינג ובוים על ידי אוון גולדברג וסת' רוגן שגם מככב בו עם ג'יימס פרנקו ולצידם ליזי קפלן.
רוגן ופרנקו מגלמים את אהרון רפפורט ודייב סקיילארק, בהתאמה, אשר נשלחים לראיין את שליט קוריאה הצפונית, קים ג'ונג און, ובעקבות כך אנשי סוכנות הביון האמריקאית מנצלים זאת ומנחים אותם כיצד להתנקש בו.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה אמורה להיערך ב-10 באוקטובר 2014 בלוס אנג'לס, אך נדחתה ל-11 בדצמבר באותה שנה, בעקבות איומי האקרים על חברת סרטי סוני, מפיצת הסרט.
הסרט שודר בתפוצה מוגבלת מאוד, בכ-320 בתי קולנוע בלבד ברחבי ארצות הברית, במספר שמהווה כ-10% ממספר בתי הקולנוע שבהם אמור היה הסרט לעלות לאקרנים לפי התכנון המקורי.
ביום הראשון להצגת הסרט הוא גרף רווחים גבוהים ביחס להקרנה המצומצמת בגובה של מיליון דולר.
מנחה הטלוויזיה המפורסם דייב סקיילארק (ג'יימס פרנקו) והמפיק שלו, אהרון רפפורט (סת' רוגן), יוצאים לראיין את שליט קוריאה הצפונית, קים ג'ונג און.
אנשי ה-CIA מנצלים את ההזדמנות ומורים להם להתנקש בחייו, באמצעות מדבקת רעל שתודבק אליו בעת שילחץ את ידו של סקיילארק.
סקיילארק ורפפורט מגיעים לקוריאה הצפונית ושם ניסיון החיסול הסתבך - רפפורט מפתח רומן עם סוק, שרת התקשורת והתעמולה ויועצתו הקרובה של ג'ונג און, וסקיילארק הופך לחבר קרוב של השליט.
לסקיילארק נקבע ריאיון עם קים ג'ונג און, שבו השאלות הוכתבו מראש על ידי השליט.
הראיון משודר בטלוויזיה של קוריאה הצפונית וברחבי תבל.
על שידורו מפקחים מהאולפן רפפורט ושרת התרבות, שהפכה את עורה ורוצה אף היא במפלתו של קים ג'ונג און.
הראיון מתחיל כמתוכנן, אך בהמשכו עובר סקיילארק לשאלות המערערות את מעמדו של השליט, והוא אף פורץ בבכי.
קים ג'ונג און יורה בסקיילארק, הנופל פגוע, אך מתברר שניצל בזכות אפוד מגן שלבש.
סקיילארק, רפפורט וסוק נמלטים מארמונו של קים, באמצעות טנק שסבו של קים, קים איל-סונג קיבל במתנה משליט ברית המועצות, יוסיף סטלין.
קים יוצא למרדף אחריהם במסוק, אך שלושת הבורחים מצליחים ליירט את המסוק רגע לפני שקים מורה על שיגור טילים גרעיניים לעבר החוף המערבי של ארצות הברית.
סוק מובילה את סקיילארק ורפפורט למנהרה סודית שדרכה הם נמלטים, וביציאה ממנה הם זוכים לחילוץ של אנשי צוות שש של אריות הים.
כנשיאה זמנית, סוק מובילה את קוריאה הצפונית לדמוקרטיה ומורה על קיום בחירות דמוקרטיות בחודשים הקרובים.
סת' רוגן ואוון גולדברג פיתחו את הרעיון בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, ברצון לצחוק על סיטואציה בה עיתונאים נשלחים להתנקש בחיי מנהיג עולם.
השניים התעניינו בשליט קוריאה הצפונית דאז, קים ג'ונג-איל, אך לאחר מותו ועלייתו לשלטון של קים ג'ונג און, הם השהו את הפרויקט.
חידוש הפרויקט נעשה כאשר רוגן וגולדברג הבינו שג'ונג און קרוב יותר לגילם ובכך הסרט יהפוך למצחיק יותר, והחלו לכתוב את התסריט יחד עם כותב "הדיילי שואו", דן סטרלינג.
רוגן וגולדברג כיוונו לעשות פרויקט רלוונטי יותר וסאטירי יותר מהסרטים הקודמים שלהם, תוך שמירה על הומור שירותים.
רוגן וגולדברג היו למרוצים כאשר כוכב ליגת ה-NBA דניס רודמן ביקר בקוריאה הצפונית, מה שחיזק את אמונתם כי הנחת היסוד של הסרט שלהם הייתה מציאותית.
לאחר מכן, השחקן רנדל פארק היה הראשון להגיע לאודישן לתפקידו של ג'ונג און, וזה קיבל את התפקיד באופן מיידי.
ב-21 במרץ 2013, הוכרז כי הסרט יופק תחת סרטי סוני וכן כי ג'יימס פרנקו לוהק לתפקיד ראשי, וב-1 באוקטובר של אותה שנה, הצטרפה גם ליזי קפלן לצוות השחקנים של הסרט.
בנובמבר 2014, כחלק ממתקפת ההאקרים על סרטי סוני, שבהמשך הובילה לביטול הפצת הסרט, נחשף כי רוגן ופרנקו קיבלו על תפקידם בסרט $8,400,000 ו-$8,500,000, בהתאמה.
שלב הצילומים החל ב-10 באוקטובר 2013 בוונקובר שבקנדה, ונמשך עד ה-20 בדצמבר של אותה שנה.
ב-20 ביוני 2014 אמר קים מיונג-צ'ול, הדובר הלא-רשמי של ממשלת קוריאה הצפונית, כי הסרט "מציג את הייאוש של ארצות הברית והחברה האמריקנית...
ב-11 ביולי 2014, גינה שגריר קוריאה הצפונית באו"ם, ג'ה סונג נאם, את הסרט ואמר כי "הפקה והפצה של סרט כזה על חיסולו של אדם המכהן כראש של מדינה ריבונית צריך להיחשב כחסות הגלויה ביותר של טרור כמו גם כאקט של מלחמה".
באוגוסט 2014, זמן קצר לאחר שהוחלט לדחות את הקרנת הבכורה של הסרט, דווח כי חברת סרטי סוני עשתה שינויים בסרט על מנת להפחית את רגישותו לקוריאה הצפונית, כאשר בראשם קוצצו כמה חלקים מסצנת המוות של קים ג'ונג און.
מתקפת ההאקרים על סרטי סוני
ב-24 בנובמבר 2014 נפרצו מחשבי חברת סרטי סוני על ידי קבוצת האקרים שהזדהתה כ"שומרי השלום" ("Guardians of Peace"), וגורמים אמריקאים טענו כי לקבוצת ההאקרים הזו קשר לקוריאה הצפונית, אם כי הם לא הסבירו כיצד הם הגיעו למסקנה זו.
קבוצת ההאקרים הדליפה לאינטרנט רישומים שונים, מיילים פנימיים בעלי תוכן מביך מהדרג העליון של החברה, וגם כמה סרטים של החברה אשר טרם יצאו לאקרנים, אלו כדוגמת "אנני".
רבים קשרו את ההדלפות לממשלת קוריאה הצפונית, אך היא הכחישה בתוקף את המעורבות בדבר.
לאחר הפריצה וההדלפות לאינטרנט, המניות של סוני ירדו בלמעלה מ-10%.
ב-16 בדצמבר 2014, קבוצת ההאקרים פרסמה הודעת אזהרה לצופים המתכננים להגיע להקרנת הבכורה של הסרט, ובכלל לכל בית קולנוע אחר שיקרין את הסרט.
הקרנת הבכורה של הסרט תוכננה במקור ל-10 באוקטובר 2014, אך באוגוסט של אותה שנה היא נדחתה ל-11 בדצמבר, גם באותה שנה.
ב-10 בדצמבר, הסניף המקומי של סוני ביפן הודיע כי הוא לא יפיץ את הסרט במדינתו כמתוכנן, וכן נודע כי באזור אסיה-פסיפיק הסרט יופץ רק באוסטרליה וניו זילנד.
ב-11 בדצמבר נעשתה הקרנת הבכורה של הסרט בלוס אנג'לס.
ביטול הפצת הסרט לבתי קולנוע
בעקבות איומי האקרים, ב-16 בדצמבר 2014, סת' רוגן וג'יימס פרנקו הפסיקו לפרסם את הסרט וכן לתת ראיונות הקשורים בו.
בהמשך, בעקבות התגברות איומי ההאקרים, רשתות הקולנוע "The ArcLight" ו-"Carmike", אשר נחשבות לגדולות ומפורסמות למדי בארצות הברית, הודיעו כי הן לא יקרינו את הסרט בבתי הקולנוע שלהן.
ב-17 בדצמבר, הודיעה סוני כי היא מבטלת את בכורת הסרט בניו יורק, ומאוחר יותר באותו היום הודיעו רשתות הקולנוע "AMC Theatres", "Cinemark", "Cineplex", "Regal", ו-"Southern Theatres", אשר נחשבות גם הן לגדולות ומפורסמות בארצות הברית, כי הן לא יקרינו את הסרט בבתי הקולנוע שלהן.
על פי דיווחים, הביטולים ההמוניים הגיעו בלחץ מצד קניונים שבהם נמצאים בתי קולנוע רבים, מתוך פחד שאיום טרור יכול להרוס את המכירות שלהם לקראת סוף עונת הקניות לתקופת החגים.
בנוסף, רשתות הקולנוע חששו להיחשף לתביעות משפטיות שעלולות להיות משתקות במקרה של התקפה.
מאוחר יותר, הודיעה סוני כי מבטלת את הפצת הסרט לבתי קולנוע, ופרסמה הודעה זו:
קצת לאחר מכן, הודיעה סוני כי היא לא תפיץ את הסרט גם למהדורות DVD, וכי הפצת הסרט לכל פלטפורמה שהיא מבוטלת.
למרות זאת, אמר בהמשך מנכ"ל סוני, מייקל לינטון, היא החברה שוקלת להפיץ את הסרט בגרסה מקוונת.
ביקורות על ביטול הפצת הסרט לבתי קולנוע
אישים רבים בהוליווד ומעריצים רבים כינו את המעשה של סוני "פחדני" ואמרו כי הוא מהווה כניעה לטרור ופגיעה בחופש הביטוי.
המפיק אבי לרנר אמר כי הממשל האמריקני חייב לחוקק חוק שיעזור להגן על אולפני קולנוע מפני האקרים ופיראטים.
אני מצטער בשביל סוני פיקצ'רס, סת רוגן, איוואן גולדברג וכל מי שעבדו על 'ראיון סוף'".
גם ג'אד אפאטו, ג'ימי קימל, רוב לאו, מיה פארו וזאק בראף הגיבו בחשבונות הטוויטר שלהם, באומרם דברים נגד סוני וההחלטה על ביטול הפצת הסרט לבתי קולנוע.
נשיא ארצות הברית ברק אובמה, מתח גם הוא ביקורת על החלטת ביטול הפצת הסרט במהלך מסיבת עיתונאים, ואמר כי "אני חושב שהם (סוני) עשו טעות.
לא יכול להיות שיש לנו חברה שבה כמה דיקטטורים באיזה מקום יכולים להתחיל להטיל צנזורה בארצות הברית.
אם הם היו מדברים איתי קודם, הייתי אומר להם: אל תכניסו דפוס שבו אתם מרגישים מאוימים".
בתגובה לדברי הנשיא, אמר מנכ"ל סוני, מייקל לינטון, כי הציבור, העיתונות והנשיא לא הבינו את האירועים, וציין כי ההחלטה לבטל את הפצת הסרט לבתי קולנוע נבעה מכך שלא מעט רשתות קולנוע החליטו שלא להקרין בהם את הסרט.
המגזין The Hollywood Reporter דיווח כי לאחר איומי ההאקרים, פנתה סוני לבית הלבן, אם כי לא בצורה ישירה לנשיא.
ב-23 בדצמבר 2014, הודיעה סוני כי למרות איומי ההאקרים היא תפיץ את הסרט, וזאת החל מה-25 בדצמבר של אותה שנה בכמה מאות בתי קולנוע בארצות הברית בלבד.
הסרט לבסוף הופץ בהצלחה במספר מצומצם של בתי קולנוע ורשם רווחים גבוהים כבר ביממה הראשונה להקרנתו.
בסוף ינואר 2015, האשימה צפון קוריאה את פסטיבל הסרטים של ברלין ב"טרוריזם" בגלל שבטעות חשבו שהסרט יוקרן בפסטיבל.
מה שגרם לטעות ככל הנראה הייתה תחילת הפצתו של הסרט בבתי קולנוע בגרמניה, שהייתה מתוכננת ל–5 בפברואר.
ראיו OKC היא קבוצת כדורגל אמריקאית מאוקלהומה סיטי המשחקת בליגת הכדורגל האמריקנית הצפונית (NASL) החל מעונת 2016.
ב-10 בנובמבר 2015, ה-NASL הודיע כי מועדון חדש בשם ראיו OKC יתחיל לשחק בעונת 2016. רוב מניות המועדון החדש הם בבעלות ראול מרטין פרסה, הבעלים של ראיו ואיקאנו מהלה ליגה, שקנה את רוב המניות של מועדון הכדורגל אוקלהומה סיטי, חלק קטן מהמניות מוחזקות בבעלות יליד אוקלהומה שון ג'ונס.
ראיו OKC מנוהלת על ידי הבעלים לשעבר של מועדון הכדורגל שהתפרק אוקלהומה סיטי.
מאמן סן אנטוניו סקורפיונס לשעבר, אלן מארקינה הוחתם למאמן הראשי של ראיו OKC, ב-7 בינואר 2016.
נפת האדמירליות הממוקמת במרכז העיר סנקט פטרבורג נמצאת בגדה השמאלית של הנהר נייבה והיא משופעת באווירה העתיקה שהוא משרה בשל בניינים מפוארים כמו קתדרלת איסק הקדוש מהמאה ה-18, בעלת חלל פנימי מוזהב ומהודר ותיאטרון מרינסקי המכובד המציג מופעי בלט ואופרה.
האזור מאופיין בסצנת אוכל מגוונת עם מסעדות רוסיות, מסעדות ביסטרו אלגנטיות ובתי קפה צמחוניים נינוחים.
אי הולנד החדשה הוא מרכז תרבותי פופולרי עם קונצרטים של מוזיקת אינדי ופארק פופולרי לפיקניקים.
נפת האדמירליות הוא אחד האזורים המתוירים בעיר, ובתחומה נמצאת כיכר איסק הקדוש, השוכנת למרגלות קתדרלת איסק הקדוש.
הנפה הוקמה במרץ 1994, מאיחודם של נפת לנין ונפת אוקטובר.
התיישבות ראשונה החלה ב-1737. בסוף המאה ה-18 הוקם באזור בית החולים קאלינקין שהיה בית חולים הראשון בעיר שהתמחה במחלות מין.
כמו כן ברובע ממקום בית החולים יליזבטה שהיה בית חולים לילדים הגדול בעיר.
נפת האדמירליות הוא אחד מאזורי המחיה היקרים ביותר בעיר ואחת הנפות הוותיקות ביותר בעיר.
מרבית המבנים בני למעלה משלוש מאות שנה וכמעט שאין בנייה חדשה.
כ-28,000 משפחות גרות כאן ומחירי הדירות הם מהגבוהים בעיר.
הנפה ידועה באתרים ההיסטוריים שלה.
בתחומיה נמצאים אתרי התיירות הידועים ביותר, כדוגמת:
הרחובות הראשיים הם: השדרה האנגלית, רחוב הדקבריסטים, שדרות לרמונטוב, שדרות רימסקי-קורסאקוב, רחוב סדובאיה, תעלת האדמירליות, תעלת גריבוידוב, תעלת קריוקוב ואתרים נוספים.
בתחומיה שוכנות 2 תחנות רכבת:
התחנה הבלטית, על גדות תעלת אובוודני
בניית מסילות הברזל הראשונות ברוסיה (קו הרכבת צארסקויה סלו, קו סנקט פטרבורג - פאבלובסק) יצאה למעשה מצארסקויה סלו ועד לתחנת ויטבסק שנקראה בעבר תחנת צארסקויה סלו.
בעבר הייתה גם תחנה שלישית, תחנת ורשה, אך זו נסגרה בשנת 2001 לצורך שיפוצים והתחנה הפכה למרכז מסחרי ומוזיאון לרכבות.
בתחומי הרובע ישנן גם תחנות רכבת תחתית ובתחומי העיר עוברים קווי קירוב-ויבורג, מוסקבה-פטרוגרד, קו הגדה הימנית וקו פרימורסקי-פרונזה.
רמות איכות הסביבה היא מהנמוכות בעיר, אף שבשנים האחרונות המצב משתפר.
הנפה נחשבת לאזור תעשייתי ובעבר פעלו בתחומה מפעלים רבים.
באחרונה מפעלים אלה הכריזו על פשיטת רגל ונסגרו.
ישנם גנים ופארקים לא מעטים כדוגמת: גן איזמאילובסקי (בשדרות איזמאילובסקי), פארק יקטרינהוף, גן יוסופוב, גן ניקולאי, גן אלכסנדר המפורסם, המשתרע סמוך לבניין האדמירליות ומספר גנים קטנים יותר נוספים.
אחת מפנינות הטבע הידועות הן המתחם ההיסטורי "הולנד החדשה"
בתחומיה שוכנים מוסדות רבים להשכלה גבוהה, ביניהם:
אוניברסיטת סנקט פטרבורג לכלכלה וניהול
בית הספר הצבאי הגבוה של הצי
מכון המחקר המדעי להגנת הצמחים ע"ש וואווילוב
מכון המחקר המדעי למדידות ע"ש מנדלייב
האי וסילי הוא שמה של אחת הנפות הוותיקות ביותר בעיר סנקט פטרבורג וממוקמת במרכזה.
הנפה מורכבת מחמישה מחוזות מוניציפליים:
המחוז המוניציפלי של האי וסילי
המחוז המוניציפלי של אי הדקבריסטים
האי וסילי מורכב משלושה איים: האי וסילי, אי הדקבריסטים והאי הצפוני, הקטן יותר.
נפת האי וסילי הוקמה בשנת 1917 והייתה אחת מתוך 15 נפות שהוקמו בפטרוגרד.
באפריל 1936 הוקטן שטחה משהופרדה ממנו נפת סברדלוב.
ביוני 1961 סברדלוב פורקה ושטחה אוחד עם נפת האי וסילי.
בית הבורסה, כיום המוזיאון המרכזי של הצי הרוסי
בית פושקין – המכון לספרות רוסית
אוניברסיטת סנקט פטרבורג – אחת האוניברסיטאות החשובות ברוסיה
קונצקאמרה – המוזיאון לאתנוגרפיה ואנתרופולוגיה
ארמון מנשיקוב – מבנה האבן הראשון בעיר
ספריית האקדמיה הרוסית למדעים – אחת הספריות הגדולות ברוסיה ובעולם
בהתאם למפקד אוכלוסין משנת 2002 כרבע מתושבי האי (25%) עבדו בתחום התעשייה.
ילדים ומתבגרים היוו 16% מאוכלוסיית הנפה, 58% מבוגרים בעלי יכולת עבודה, 26% פנסיונרים.
צפיפות האוכלוסין מגיעה ל-11,260 איש לקילומטר רבוע כשעל פי נתון זה הוא אחד האזורים העירוניים הפחות צפופים ברוסיה.
גשר הארמון, המוביל מנפת האדמירליות וארמון החורף אל האי וסילי הוא הדרך היבשתית היחידה המחברת כלי רכב והולכי רגל ממרכז העיר אל האי וסילי.
בשעות הלילה הגשר מורם לצורך מעבר אוניות ולא מתאפשר מעבר יבשתי אל האי וסילי וההגעה מתאפשרת רק באמצעות הרכבת התחתית.
תחנות הרכבת התחתית העוברות ברובע
קו האי וסילי-נבסקי – תחנת פרימורסקאיה
קו האי וסילי-נבסקי – תחנת האי וסילי
קו פרונזה-פרימורסקאיה – תחנת ספורטיבנאיה
קו הגדה הימנית – תחנת מכון גורני
קו הגדה הימנית – תחנת גוואן
קו הגדה הימנית – תחנת החזית הימית (מורסקוי פסאד)
בתחומיה נמצאים מספר מוסדות להשכלה גבוהה מהחשובים בעיר ואף האוניברסיטה החשובה ביותר בעיר, הנמצאת בשדרה הנקראת גדת האוניברסיטה:
האוניברסיטה ההררית של סנקט פטרבורג
בתחום הנפה, סמוך לגדת הנהר נמצא הגן הבוטני האוניברסיטאי, המהווה אחת מהריאות הירוקות באי ומכיל מגוון גדול מאוד של פרחים.
עוד משנותיה הראשונות של העיר, פיוטר הגדול הורה לבנות באי וסילי את בית הבורסה על מנת לשכן בה את בורסת סנקט פטרבורג ששימשה במשך עשורים כמרכז המסחר העיקרי בעיר.
כיום האי וסילי מהווה יעד תיירותי ובית הבורסה משמש כמוזיאון צבאי.
ויבורג (רוסית: Выборгский район) הוא אחד מ-18 ראיון של העיר סנקט פטרבורג, הממוקמת בחלקה הצפוני.
שמה נובע משם העיר ויבורג הסמוכה, הנמצאת במחוז לנינגרד וגובלת בפינלנד.
אף שהנפה נחשבת לחלק היסטורי של העיר, כל המבנים שהיו קיימים לפני פרוץ מהפכת אוקטובר נהרסו בתקופת ברית המועצות לצורך בניית שכונות חדשות.
מבחינת איכות התשתיות הנפה נחשבת לאחד האזורים הטובים ביותר.
עם זאת, היא סובלת מרמה נמוכה של איכות מי השתייה ופגיעה באיכות סביבה מאחר שבגבולותיה נמצאים שני אזורי תעשייה גדולים ובהם פועלים מפעלים רבים.
בתחומיה קיימים המחוזות המוניציפליים הבאים:
עוד לפני הקמת העיר במאי 1703, באזור שהיום נמצאת נפת ויבורג כבר היה יישובים רוסים, הכפרים אודינצובו, קוקושקינו, גרינקינו ומקסימובו שכונו בשם הכללי "הצד של ויבורג", אזור שמאוחר יותר נכבש על ידי שוודיה.
מאוחר יותר בצו פיוטר הגדול, נבנו באזור בתי חולים שדה בשנים 1715 ו-1717.
החל משנת 1711 החלו בבניית בתי מגורים והרובע החל להתפתח לאיטו.
נבנו מפעלים שונים לסוכר ועור, מבשלות בירה, בתי סוהר ובתי קיץ ששימשו את בני האצולה עד לפרוץ מהפכת אוקטובר.
בחודשים מרץ-מאי 1917 בוצע רפורמה בחלוקה המינהלית בפטרוגרד והעיר אוגדה ב-15 רבעים שונים.
מבנים רבים בעיר נהרסו לטובת מבנים חדשים.
ביולי 1922 אוחדה נפת פרוחובסקי אל ויבורג ובאפריל 1936 הופרדה מהנפה נפת המשמר האדום.
בינואר 1952 הנפה שינתה שמה לנפת סטלין.
באפריל 1954 פורק מחוז המשנה פארגולובסקי ממחוז לנינגרד והכפרים לבאשובו ופארגולובו הוכנסו לתחום השיפוט של הנפה.
בינואר 1958 הוחזר שם הנפה לשמה הקודם ואופי הבנייה החל להשתנות, כשבשנות ה-60 נבנו בניינים חדשים רבים על חשבון הריסת מבנים היסטוריים.
גבולות הנפה הנוכחיים הוגדרו בשנת 1988.
הנפה נחשבת לאחד האזורים הנגישים ביותר מבחינה תחבורתית, ישנם קווי אוטובוס רבים ושש תחנות רכבת תחתית.
בשטח הנפה ממוקם נמל התעופה לבאשובו.
ישנה כמות גדולה מאוד של גנים ופארקים, הגדולים שבהם הם פארק סוסנובקה (המשתרע לגודל של 305 הקטרים), פארק אודלני, מתחם האקדמיה הטכנית לייעור ופארק שובאלבסקי בכפר פארגולובו (זאת נוסף לחמישים גנים נוספים).
בשל סמיכות מפעלי תעשייה לרובע, ישנה רמת זיהום אוויר גבוהה בשל מפעלים כימיים ומפעלים פטרוכימיים הפועלים באזורי התעשייה של הנפה.
ויבורג הוא אחד האזורים התעשייתיים בעיר ובתחום הנפה ישנם שני אזורי תעשייה ובהם מספר מפעלים ופועלים 30,722 עסקים, מהם 11,154 עסקים בינוניים ועוד 5,024 עסקים קטנים.
נכון לשנת 2007, כוח העבודה עמד על 140 אלף איש.
בתחומי פארק אודלני בנפה נמצא מתקן האימונים וכפר הנופש של מועדון הכדורגל זניט סנקט פטרבורג.
פטרוגרד הוא שמה של נפה הממוקמת במרכז העיר סנקט פטרבורג והיא הנפה הוותיקה ביותר בעיר.
פטרוגרד הוא אחד האזורים המתוירים בעיר ובתחומו נמצא המבנה העתיק בעיר, מבצר פטרופבלובסקיה השוכן באי הארנבים.
הנפה, שמורכבת משבעה איים, מוכרת בזכות מבצר פטרופבלובסקיה בן מאות השנים, שכולל גם קתדרלה ומוזיאון באותו השם.
פארק קירוב הוא אחד משבעת האזורים הירוקים שקיימים באזור.
זהו אתר פופולרי להחלקה על הקרח בחורף ומתקיימים בו גם פסטיבלים תרבותיים שונים.
לא רחוק משם, ארמון ילאגין מציג אומנות רוסית מהמאה ה-18. מסעדות יוקרה על קו המים, פאבים אופנתיים וברי וודקה מסורתיים פזורים בין האיים.
גן החיות של סנקט פטרבורג
בתחומי הנפה ישנם 401 אולמי ספורט, אצטדיון פטרובסקי המשמש את קבוצות הכדורגל זניט ודינמו, היכל הספורט יובילייני ששימש בעבר את קבוצת הכדורסל ספרטק, היכל הקרח ואולם הבית של קבוצת ההוקי קרח סק"א פטרבורג.
בנוסף ישנם 8 בריכות שחייה, 14 אולמות טניס, 2 מועדוני יאכטה ואולמי ספורט רבים נוספים.
נפת פטרודבורץ הוא אזור תיירותי בעיר סנקט פטרבורג הנמצא בגדה הדרומית של המפרץ הפיני, 30 ק"מ ממרכז העיר.
בתחומה נמצאים 3 מחוזות מוניציפליים:
העיר פטרהוף ומתחם הארמונות שלה (85,177 תושבים)
אזור פטרהוף הוקם כמחוז מוניציפלי ב-5 ביוני 1938. ב-27 בינואר 1944 המחוז שינה שמו לפטרודבורץ (ארמונות פיוטר הגדול).
ב-12 ביוני 1950 הועברו לתחומי השיפוט של הנפה 12 כפרים והכפר וולודארסקי שהועבר לסמכות נפת קירוב בינואר 1963. באפריל 1978 העיר לומונוסוב הועברה מתחום השיפוט של מחוז לנינגרד לנפה עצמה.
בשנת 1995 העיר מוזגה עם מחוז לומונוסוב בתחומי העיר ובדצמבר 2003 הועברה מחדש לאחריות נפת הארמונות.
אורך הכבישים באזור מגיע ל-243,9 קילומטרים ופועלים 20 בתי ספר, 30 גני ילדים, 3 בתי ספר על יסודיים.
בנוסף ישנם שבעה מרפאות, בית חולים אחד, 2 בתי קולנוע, 4 בתי ספר למוזיקה לילדים, בית הספר לאמנות, תשע ספריות, בית ספר לאומנויות לילדים, מרכז תרבות, מתנ"ס של העיר לומונוסוב ובנוסף שוכנים באזור פקולטות ומכונים של אוניברסיטת סנקט פטרבורג.
ביולי 2005 פטרהוף הפכה לנאוקוגרד ובתחומה נמצאים מפעלים רבים כדוגמת מפעל פטרודבורץ לשעונים, מפעל 61 לשריון, מפעל 55 למתכות, מפעל מאשריבפרום לדגים ובשר ומפעלים לייצור מקררים ומכונות כביסה.
בנפה ממקום בית החולים ניקולאי, מבתי החולים הוותיקים בעיר.
נפת פרונזה (Фру́нзенский райо́н) הוא נפה בדרום העיר סנקט פטרבורג.
מרכזה ההיסטורי של הנפה הוא קופצ'ינו והוא נקרא על שם מיכאיל פרונזה, ממפקדיו הנודעים של הצבא האדום בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה.
בשטחי הנפה נמצאים המחוזות המוניציפליים הבאים:
נפת פושקין (Пу́шкинский райо́н) הוא נפה בדרום העיר סנקט פטרבורג.
מרכזה ההיסטורי הוא העיר פושקין וממנה גם נובע שם הנפה.
בעבר נודעה העיר פושקין בשם צארסקויה סלו (כפר הצאר, שהיווה את מעונם של הצארים הרוסיים).
בית האדמיניסטרציה של הנפה נמצא בעיר פושקין בשדרות אוקטובר 24.
נפת פושקין הוקמה ב-5 ביוני 1938 במהלך ארגון מחדש של המועצה העירונית והעיר פושקין והכפפת העיר למועצה העירונית של לנינגרד.
ב-25 ביוני 1953 מחוז המשנה פאבלובסק במחוז לנינגרד פורק יחד עם המועצות החקלאיות של קוזמין, מוסקבה הסלאבית וטיאלרבו שהוכפפו למועצה המחוזית של פושקין.
ב-21 ביוני 1958 הוקם הכפר שושארי והמועצה החקלאית של מוסקבה הסלאבית פורקה.
ב-26 במרץ 1959 העיר פאבלובסק הועברה לתחום השיפוט של נפת פושקין.
ב-2 באפריל 1959 הוקמו הכפרים אלכסנדרובסקיה וטיאלרבו והועברו לסמכות הנפה.
בשנת 1995 פאבלובסק הופרדה מהנפה ובשטח העיר פאבלובסק הוקמה נפת פאבלובסק.
בשנת 2005 פאבלובסק הוכפפה לנפת פושקין מחדש.
האתר הידוע ביותר בתחומי הנפה הוא צארסקויה סלו, שהוכרז ב-1990 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו כחלק מהמרכז ההיסטורי של סנקט פטרבורג ואתרים קשורים.
בעיר פאבלובסק נמצא גם ארמון פאבלובסק.
נפת פרימורסקי הוא נפה בצפון העיר סנקט פטרבורג.
הוקמה בשנת 1936 והיא אחת הנפות הגדולות מבחינת גודל אוכלוסייה: 549,774 איש.
המחוז המוניציפלי של נמל התעופה הצבאי
קודם להקמתה בשטחה התקיימו יישובים בשם לאחטה, קולומיאגי ובובילסקאיה (כששני הראשונים הפכו ברבות הזמן למחוזות מוניציפליים בתחומי הנפה).
בשנת 1703 היישובים הפכו לחלק מרוסיה ולפרברי העיר פטרבורג שאך הוקמה.
פיוטר הגדול הציב באזור מפקדה צבאית שהשתמשה בשטח עבור גידולים חקלאיים.
כך קרה שבגדה השמאלית של הנהר השחור החוצה את הנפה הוקמו בתי קיץ של מפקדי הצבא.
כשבאחת מהן נהג להתארח פושקין עצמו.
בתקופת המאה ה-19 בתחומיה עברה מסילות הברזל לויבורג וססטרורצק.
במאה ה-20 הוקם שדה תעופה צבאי ששיחק תפקיד משמעותי בתולדות חיל האוויר הסובייטי.
בשנת 1936 שדה התעופה נסגר ובשטחו נבנו בתי מגורים.
בשנות ה-60 הנפה אופיינה בפרויקטים רבים של בנייה למגורים, פרויקט שנתמך על ידי מכון המחקר המדעי לפרויקטים של לנינגרד (ЛенНИИпроект).
הבנייה ההמונית היוותה חלק מהליך התיעוש בעיר.
כשהבנייה בתחומיה נמשכה עד לסוף שנות ה-80.
לאחר התפרקות ברית המועצות, בנייה רבה הוקפאה וחודשה רק באמצע שנות ה-90. בתקופת העשור הראשון של המאה ה-21 נבנו בניינים חדשים רבים.
הנפה הוקמה בשנת 1936. בשנים 1949–1989 כונתה ז'דאנוב וכלל חלקה מנפת פטרוגרד.
ב-1977 לאחטה סופחה לאזור וב-1980 צורפו גם הכפרים אולגינו, קאמנקה, וכפר חוטם השועל.
במשך שנים רבות היה האזור אזור בלתי מפותח ורק בשנת 2005 בוצעו פרויקטים רבים לשיפור פני הנפה וכלכלתה.
נבנו מרכזי מסחר רבים והגישה התחבורתית שופרה וגדלה ההשקעה בפיתוח התשתיות.
בשנת 2015 הוקם מרכז המחקר הרפואי הלאומי על שם אלמאזוב, בית חולים ל-1500 מקומות והנחשב לבית החולים הגדול במרחב.
בנוסף, בתחומיה נבנה מתחם המכונה מרכז לאחטה (Лахта-центр), שיכלול גורד שחקים שמתוכנן להיות המגדל הגבוה ביותר ברוסיה ובאירופה.
בנייתו מתוכננת להסתיים בשנת 2020 יחד עם השלמת בניית מרכזי מסחר חדשים שהשלמתם תוביל להפיכת האזור לרובע עסקים.
תשתית התחבורה היא אחת הפחות מפותחות בעיר.
האזור סובל מפקקי תנועה רבים עקב מסילות ברזל העוברות בתחומו ויוצרות פקקים במפגשי התנועה עם הכבישים.
המצב השתפר לטובה בשנת 2011 עם השלמת השלב הראשון של כביש הטבעת שנועד לפזר את התנועה ולאפשר לתושבי רובע פטרוגרד הסמוך לנסוע סביב לאזור הסמוך לים ובכך להימנע מלעבור באזור שלא לצורך.
בתחומי האזור ישנן 4 תחנות רכבת תחתית ותחנה חמישית נמצאת בבנייה.
נפת נבסקי הוא שמה של נפה הממוקמת במזרח העיר סנקט פטרבורג.
הנפה הוקמה בפברואר 1917 והיא היחידה בעיר המתפרסת על שתי גדות נהר הנייבה שעל שמו הוא נקרא.
הנפה גובלת מצפון עם נפת המשמר האדום (קראסנוגווארדייסקי) והנפה המרכזית (צנטראלני), במערב עם נפת פרונזה ובדרום מזרח, עם נפת קולפינו.
בחלקה המזרחי גובלת עם מחוז המשנה וסוולוז'סק (Всеволожск) של מחוז לנינגרד
שטח הנפה מגיע ל-6177.4 הקטר ואורכה הוא כ-20 ק"מ מצפון לדרום ו-8 ק"מ ממזרח למערב.
הנפה מחובר יבשתית דרך הנייבה לשאר חלקי העיר באמצעות שלושה גשרים: גשר המיתרים אובוחובסקי הגדול (שמהווה את סמל הרובע), גשר וולודארסקי, גשר הרכבות הפיני.
בתחומי הרובע נמצא בית העלמין היהודי.
הנפה מחולקת לתשעה מחוזות מוניציפליים (Муниципальный округ)
49. המחוז המוניציפלי מאחז נבסקי
54. המחוז המוניציפלי החמישים וארבע
56. המחוז המוניציפלי אוקרוויל (Оккервиль)
57. המחוז המוניציפלי של הגדה הימנית (פראבוברז'ני)
הנפה הוקמה בשנת 1917 ושנה לאחר מכן אוחדה עם נפת אובוחובסקי ונקרא נבסקו-אובוחובסקי (Невско–Обуховский район).
בשנת 1920 שונה שמה לנפת וולודארסקי על שם המהפכן וולודארסקי.
ביולי 1922 אוחדה עם נפת סמולנסק.
בנובמבר 1948 שם הנפה שונה בחזרה לנבסקי.
ביוני 1950 הועבר הכפר ריבאצקויה (ממחוז המשנה פאבלובסק של מחוז לנינגרד) לתחום השיפוט של הנפה.
מתחם מגורים יוקרתי הנסיך אלכסנדר נבסקי
בית החולים אלכסנדר - מבתי החולים הוותיקים בעיר.
בתחומיה 3 גשרים החוצים את הנייבה (כשבשניים מהם עובר גבול הרובע):
גשר אובוחובסקי הגדול - מאחד את העיר סנקט פטרבורג עם מחוז לנינגרד ונחנך ב-14 בדצמבר 2004.
בגדה השמאלית של הנייבה, סמוך לגשר וולודארסקי הייתה תחנת הרכבת הנהר (Речной вокзал).
בגדה השמאלית של הנייבה עוברים קווי הרכבת התחתית: קו האי וסילי-נבסקי ובגדתו הימנית קו הגדה הימנית.
קו האי וסילי-נבסקי, קו 3קו הגדה הימנית, קו 4תחנת יליזארובסקאיה
נפת מוסקבה (Московский район) הוא שמה של נפה הממוקמת בדרום מערב העיר סנקט פטרבורג.
נוסדה בשנת 1919 ושולבה בגבולות העיר סנט פטרסבורג בשנת 1965. בשנות השלושים של המאה העשרים איבדה את הסמל המוכר ביותר שלה - שער מוסקבה.
בשנת 1936, בתקופת ריכוז הכוח של ג'וזף סטלין על הנהגת לנינגרד, פורק השער ההיסטורי עם תוכניות להעבירו לפארק כיכר מוסקבה.
מאוחר יותר, במהלך המצור על לנינגרד בשנת 1941, כשהצבא הגרמני התקרב לפאתי לנינגרד, שימשו אבני הברזל של השער ביצירת מבנה הגנה נגד טנקים בסמוך לגבול הדרומי של העיר, ועזרו להדוף את הגרמנים במהלך המצור.
זוהי נפה יוקרתית המתאפיינת בציוני דרך ראוותניים כמו האנדרטה למגיני לנינגרד הגיבורים, אנדרטת זיכרון אדירת ממדים למלחמת העולם השנייה בכיכר הניצחון ושער הניצחון של מוסקבה שניצב על עמודים מעוטרים.
במוזיאון גרנד מאקט רוסיה יש תצוגות של עיירות רוסיות מיניאטוריות ואילו במצפה הכוכבים פולקובו יש מוזיאון עם טלסקופים מהמאה ה-18.
הרובע מכונה בשם "שערי העיר הדרומיים" בעיקר עקב הימצאות נמל התעופה פולקובו בשטחו.
בנוסף 2 הכבישים הפדרליים הגדולים בצפון מערב רוסיה עוברים כאן: הכביש הפדרלי "רוסיה" מהווה את כביש הגישה הדרומי לעיר וכך גם כביש "פסקוב".
זהו אחד האזורים התעשייתיים בעיר.
בשנת 2013 הושלמה בניית מגדל לידר (המכונה מגדל החוקה וניצב בככר החוקה), גורד שחקים בן 42 קומות שהחזיק בתואר הבניין הגבוה ביותר בעיר עד 2018. גובהו מגיע ל-140 מטרים.
נפת הנופש הוא שמה של נפה הממוקמת בצפון העיר סנקט פטרבורג על גדות המפרץ הפיני.
הנפה הוקמה כאזור נופש עיקרי בשנת 1946. הגבולות המודרניים הוגדרו בשנת 1994.
בתחומיה שוכנים 11 היישובים הבאים:
אורך הנפה מגיע ל-50 ק"מ וחלק גדול ממנה הוא שטח טבעי של יערות, פארקים וביצות ובשל אופיו מהווה לאזור הנופש של העיר.
נפת קלינין הוא שמה של נפה הממוקמת בצפון העיר סנקט פטרבורג מזרחית לנפת ויבורג.
הנפה הוקמה בשנת 1936 וכונתה תחילה נפת המשמר האדום (קראסנוגווארדייסקי).
באוגוסט 1946 נקרא קלינין על שם מיכאיל קלינין.
בתחומיה שטחים ירוקים אבים כדוגמת פארק פיסקאריובסקי, פארק מורינו, פיאונרסקי, פארק האקדמאי סחרוב והגנים בנואה ולובאשינסקי.
חלקה הדרומי של הנפה הוא אזור מתועש עוד מתחילת המאה ה-19. בתחומיה ממוקם בית החולים הקליני בוטקין למחלות זיהומיות שהוקם בשנת 1882 ומהווה גם כיום את בית החולים הגדול ברוסיה.
בתחומי הנפה קיימים המחוזות המוניציפליים הבאים:
בית הקברות פיסקריובסקויה לזכר הנופלים
היכל הספורט זניט סנקט פטרבורג
נפת המשמר האדום (קראסנוגווארדייסקי) הוא שמה של נפה הממוקמת בצפון מזרח העיר סנקט פטרבורג.
נפת קלינין הסמוכה נקראה בשנים 1936–1947 בשם "המשמר האדום".
הנפה הנוכחית הופרד מחלקה המזרחי של נפת קלינין בשנת 1973.
הנפה מחולקת למחוזות משנה מוניציפליים:
בנפה זו ממוקם בית חולים פיוטר הגדול, אחד מבתי חולים הגדולים בעיר.
נפת קולפינו () הוא שמה של נפה הממוקמת בדרום מזרח העיר סנקט פטרבורג וגובלת עם נפת פרונזה, נבסקי ופושקין ועם מחוזות המשנה וסבולוז'סק, טוסנו וקירוב של מחוז לנינגרד.
שמה נובע מהעיר בה נמצא מבנה האדמיניסטרציה של הנפה.
מתחילה נוסדה כמרכז תעשייתי שהפך לחלק מהעיר לנינגרד ב-1936 לאחר פירוק מחוז המשנה הפרברי של מחוז לנינגרד.
בשנת 1954 הוגדל שטח הנפה עם הכנסת מועצות כפריות לתחום השיפוט של הנפה.
בשנת 1996 הוקמו 5 מחוזות מוניציפליים בתחומי הנפה והיא ממשיכה להוות הנפה התעשייתית של העיר (בתחומו נמצא מפעל איג'ורה הוותיק למתכות ופטרוכימיה).
בתחומי הנפה קיימים היישובים הבאים:
מרבית האוכלוסייה מרוכזת בעיר קולפינו.
קירוב (Кировский район Санкт-Петербурга) הוא שמה של נפה הממוקמת בדרום מערב העיר סנקט פטרבורג ונקראת על שמו של סרגיי קירוב, מזכיר המפלגה הקומוניסטית בלנינגרד והיה בעצם השליט הכול-יכול של לנינגרד בשנים 1926–1934. הנפה הוקמה בשנת 1917 כנפת נארווה (יורשת יחידת השיטור של הנארווה) ופטרהוף.
בשנת 1934 אוחדו השניים והנפה קיבלה את שמה הנוכחי.
גבול הנפה מצפון עובר עם נפת האדמירליות ועובר בנהר יקטרינהוף, ממזרח גובל בנפת מוסקבה ומדרום עם נפת קראסנוסלסקי עם נהר קראסנוסלקי ושדרות המרשל ז'וקוב.
המחוז המוניציפלי של שפך קראסננקה
בתחומי הנפה נמצאים גם האי הלבן, האי קאנונרסקי והאי גוטויבסקי.
עד לפרוץ מהפכת אוקטובר שטחה היה קטן יותר וחציה היה חלק ממחוז נארווה.
שערי הניצחון של נארווה (הוקמו לזכר הניצחון על מלחמת 1812)
הנמל הגדול של סנקט פטרבורג
קלוב דה פוטבול ראיו מחדאונדה (בספרדית: Club de Fútbol Rayo Majadahonda, או בקיצור CF Rayo Majadahonda) הוא מועדון כדורגל ספרדי מהעיר מחדאונדה, שבקהילה האוטונומית של מדריד.
המועדון נוסד בשנת 1976 ומשחק כיום בליגה הספרדית הרביעית בכדורגל ואצטדיונו הביתי הוא אצטדיון סרו דל אספינו, המכיל 3,376 מושבים.
ראיו מחדאונדה נוסדה בשנת 1976, ונרשמה ישר בפדרציית הכדורגל של מדריד.
המועדון שיחק בליגות האזוריות עד שנת 1987, כאשר העפיל לראשונה לטרסרה דיויסיון.
המועדון ביסס את מעמדו בליגה הרביעית עד עונת 1996/1997, שבה העפיל המועדון בפעם הראשונה בתולדותיו לסגונדה דיויסיון ב'.
אחרי כן באו שתי ירידות ליגה רצופות, אך המועדון חזר מיד לליגה הרביעית בשנת 2000. מלבד מעונת 2003/2004 שבה שיחק המועדון בליגה השלישית, את כל העונות הבאות בילה המועדון בליגה הרביעית עד שנת 2015, שבהובלתו של אגדת המועדון המאמן אנטוניו אירינדו, העפיל המועדון בחזרה לליגה השלישית לאחר 11 שנים.
בגמר הפסידה ראיו מחדאונדה 1–3 למיורקה בסיכום שני המשחקים.
וכל זאת עם אנטוניו אירינדו כמאמן הקבוצה.
סגונדה דיויסיון ב': 5 עונות.
ראיון עם מתנקש הוא סרט דרמת מתח ומסתורין אמריקאי עצמאי משנת 2002 שביים ניל ברגר כסרט הביכורים שלו בקולנוע על-פי תסריט שהוא עצמו כתב.
הפיקו דייוויד לוין ובריאן קופלמן.
בתפקידים הראשיים משחקים ריימונד ג' בארי ודילן האגרטי.
העלילה, המדמה סרט תיעודי, מבוססת על תאוריית קשר שנוצרה סביב רצח הנשיא קנדי ב-22 בנובמבר 1963, לאור עדויות אודות מתנקש נוסף שהיה על תלולית הדשא אחרי עיקול רחוב אלם ומחסן הספרים שממנו ירה לי אוסוואלד.
הסרט זכה לביקורות חיוביות בדרך כלל, בעיקר בגין הדמות המשכנעת שגילם ריימונד בארי.
הסרט מצולם וערוך בטכניקת פאונד פוטג' שנועדה לשוות לצילום ממד עובדתי אותנטי, ולכן אין כלל כתוביות פתיחה וכותרות המציגות את הסרט, וכן אין מוזיקת פתיחה, רקע וסיום, אלא הפסקול כולל רק צלילים דיאגטיים הנובעים מההתרחשויות על המסך.
רון קוֹבֶּלֶסְקִי (האגרטי) הוא צלם טלוויזיה מובטל המתגורר בסן ברנרדינו, קליפורניה, עם אשתו שרון ובתם הקטנה קארן.
בשלהי חודש ספטמבר 2000 פונה אליו שכנו, וולטר פיטר אולינגר בן ה-62 (בארי), לשעבר צלף בחיל הנחתים של ארצות הברית, ומבקש להתוודות מול מצלמה על פשע שביצע לפני שנים רבות ולא דיבר עליו מעולם.
כעת, וולטר מתוודה על פשעו מכיוון שהוא חולה סרטן ונותרו לו חודשים ספורים לחיות.
רון חסר התעסוקה מסכים לצלם כתבה, מתוך כוונה למכור אותה כאשר וולטר יאשר את פרסומה.
וולטר מספר שהוא היה המתנקש השני שירה בנשיא קנדי מתלולית הדשא.
לדבריו, הוא המקצוען שהרג את קנדי, ואילו לי אוסוואלד שעבד במחסן הספרים, היה רק שעיר לעזאזל טיפש שהופלל.
כהוכחת מהימנות, וולטר מראה לרון את תרמיל הקליע ששמר בכספת בבנק.
רון לוקח את התרמיל למומחה לבליסטיקה סטיבן ווּ המאשר ששנת ייצורו מתאימה לאותן שנים.
רון משאיר את הקליע אצל סטיבן לבדיקות נוספות.
וולטר ממשיך ומספר שהוא נשכר למשימה על ידי ג'ון סימור שהיה מפקדו בנחתים, ומת זה מכבר.
הוא לא יודע עבור מי עבד סימור ומה היו מניעי מזמין ההתנקשות, אך עשה זאת בקור רוח שחצני מתוך תחושת כוח, לדבריו.
השניים טסים לדאלאס, שם משחזר וולטר למצלמה את תנועות שיירת הנשיא, את מעשיו שלו וכיצד הגיע למקום יחד עם סימור, שנתן לו רובה והודיע שיהיה מתנקש נוסף.
בשלב מסוים הם נפרדו, נפגשו שוב אחרי הרצח, וולטר החזיר לסימור את הרובה ומאז לא ראה אותו.
וולטר לא הכיר את לי אוסוואלד ולא היה ביניהם קשר, ואחרי הרצח הוא הסתתר כשבוע באוקלהומה לפני שחזר לביתו.
אחרי השחזור נכנסים וולטר ורון לחנות כלי ירייה, וולטר מצביע על רובה "מאוזר" דומה לזה שהשתמש בו לרצח, בוחר גם אקדח ומבקש מרון לשלם כי שמו שלו נמצא במאגרים מקוונים והוא לא יכול לרכוש כלי נשק.
מהחנות הם נוסעים אל חוואי טקסני בשם ג'ימי ג'ונס, חברו לשירות הצבאי של וולטר, שמספר לג'ימי שרון מכין כתבה על היחידה שלהם שהתאמנה לרצוח את פידל קסטרו בעקבות כישלון הפלישה למפרץ החזירים.
ג'ימי מפתיע את השניים ומספר שידוע לו שג'ון סימור בחיים, ומאחר שסימור הוא האדם היחיד שיודע מדוע נרצח קנדי ויכול לגבות את הסיפור, הם מחליטים לאתר אותו.
וולטר ורון חוזרים לקליפורניה למחרת, ועל המשיבון של וולטר הם מוצאים הודעה שהשאיר אלמוני המאיים על וולטר לחדול ממעשיו.
וולטר משוכנע שג'ימי ג'ונס מעורב בדבר, ומזהיר את רון שעכשיו יתחילו לרדוף אותם כמו בשנתיים שאחרי רצח קנדי, כאשר וולטר קיבל איומים חוזרים ונשנים ומצא את עצמו במנוסה מתמדת.
אבל כעת הוא נחוש בדעתו לחשוף את הקנוניה.
וולטר מוציא את האקדח שקנו בדאלאס ואת אקדחו הפרטי, ונותן את הרובה לרון לצורך הגנה עצמית.
בספרייה ציבורית, רון מאתר במאגר מקוון את פרטיו ותמונתו של סימור שמתגורר בנורפוק, וירג'יניה.
בצאתו מהספרייה הוא מזהה אלמוני שעוקב אחריו, וכשהוא מגיע הביתה נודע לו שמישהו חיפש אותו בזמן שבבית היו רק בתו קארן והשמרטפית.
רון מתקין בבית מצלמות אבטחה ומספר לשרון על הפרשה.
היא נרעשת, אך רון מסביר שהכתבה יכולה להכניס להם כסף רב, אם הסיפור יתברר כנכון.
בלילה נראית תנועה חשודה בחצר ביתם, אך הם לא מזהים במה מדובר.
למחרת מתברר כי נעשה ניסיון לפגוע בגורדון, בנו של וולטר, שמבין שמדובר בניסיון השתקה.
וולטר ורון נוסעים לבית אשתו לשעבר של וולטר כדי להזהיר אותה, אך וולטר מתחרט ונוסע מהמקום.
מאוחר יותר, רון בא לבדו לראיין כביכול את האישה לכתבה.
היא טוענת שוולטר היה ונשאר שקרן.
לאור תשובותיה, רון חושד שהיא ידעה על מעשיו של בעלה לשעבר, והיא מסרבת להמשיך בראיון.
רון פונה לחוקר הפרטי גארי דיץ בווירג'יניה, שמאתר עבורו את הבית של סימור.
השניים טסים לווירג'יניה, ולתדהמת רון, וולטר מראה לו שהצליח להבריח את האקדח למטוס.
הם מגיעים לבית בנורפוק, שם מתגורר ג'ון סימור הבן שמספר שאביו על ערש דווי ומאושפז בבית החולים הצבאי בבת'סדה, מרילנד.
בלילה, וולטר מזהה מחוץ למוטל שהם שוהים בו, אלמוני שצופה לעברם ממכונית עם לוחית רישוי של וירג'יניה.
הוא יוצא להתעמת עם האיש, אך הלה בורח במכוניתו.
וולטר בטוח כעת שג'ון סימור הבן הזהיר את אביו.
למחרת הם הולכים אל החוקר הפרטי שמאתר את פרטי הרכב אשר שייך לשוטר בשם אלן דלבקיו.
הם נוסעים לביתו של דלבקיו, וולטר מתנפל עליו ומכה אותו, לדבריו כדי "להעביר מסר", והם נמלטים תוך שרון מתרעם על שוולטר חיבל בסיכוי לפתור את התעלומה.
הם נוסעים לבת'סדה, מוצאים את החדר שבו מאושפז סימור, וולטר מאיים עליו ודורש שיחשוף את נסיבות מעורבותו ברצח קנדי, אך סימור אומר לרון שוולטר חולה נפש ואושפז בעבר בבית חולים פסיכיאטרי.
וולטר מגחך ועונה שאפשר לחדול מסיפורי הכיסוי מאחר ששניהם, וולטר וסימור, ממילא גוססים.
הוא מבקש מרון להשאירו ביחידות עם סימור, ובצאתו מהחדר הוא אומר שסימור מת, אולם לא מידיו של וולטר.
כעת, אין להם מי שיגבה את הסיפור, אך וולטר אומר שיש עוד הוכחה אחת שנמצאת בוושינגטון הבירה, ואין ברירה אלא לנסוע לשם, ולדבריו רון יהיה מאושר.
בוושינגטון, וולטר נעלם ליום שלם, חוזר לבוש בחליפה ועניבה ומסביר לרון שהוא "טיפל בכמה דברים".
אבל בינתיים, רון התקשר לאשתו לשעבר של וולטר שאישרה שוולטר היה מאושפז בבית חולים פסיכיאטרי בשלהי שנת 1963, ולא סביר שהוא היה בדאלאס בזמן רצח קנדי, אך וולטר טוען שזה היה רק סיפור כיסוי להיעדרותו מהבית.
רון לא מאמין לו ומטיח בו שהוא משוגע ושקרן שגרר אותו לרדוף אחרי סיפור מופרך.
וולטר דוחק בו לבוא איתו "לראות את האמת", ולוקח אותו לבית מלון שבו צפויה להתקיים מסיבת עיתונאים עם הנשיא הנוכחי.
וולטר מחזיק בתעודת עיתונאי גנובה, ומשיחתו עם אנשי האבטחה במקום, מתברר שהוא היה שם קודם לכן.
הוא מכניס את רון לאולם בתור הצלם שלו, וכשהפמלייה נכנסת, וולטר נדחק קדימה תוך שהוא מחייך לעבר רון.
לפתע רון מבין שוולטר מחזיק אקדח ומתכוון להתנקש בנשיא, והוא צועק "יש לו אקדח!".
איש לא מבין מהיכן באה הצעקה, ובמהומה שמתחוללת, וולטר מצליח להתחמק מהמקום.
כשרון יוצא לרחוב, הוא רואה ששוטרים מצאו בפח אשפה את האקדח שוולטר השליך.
מכיוון שהאקדח רשום על שמו של רון, הוא נמנע מלפנות למשטרה, ומחשש שוולטר אורב לו ליד מכוניתם ובדאגה לשלום משפחתו, הוא נוסע במונית לשדה התעופה וחוזר לקליפורניה בליל 30 באוקטובר 2000.
בבוקר, רון מצלם את עצמו מסביר תוך בכי שברצותו לחשוף את האמת, מצא את עצמו מסובך בפשע.
בעודו מתכוון להתקשר ל-FBI, וולטר מתפרץ לבית כשאקדח בידו ומאיים על רון למסור לו את קלטות הווידאו שצילם, מכיוון שחייהם בסכנה אם יסרב.
שרון נמלטת מהבית עם קארן, רון בורח לחדר השינה, לוקח את הרובה שקנו בדאלאס, ויורה בוולטר למוות.
בסצנת הסיום, רון נמצא בכלא וממתין למשפטו, וכתב טלוויזיה מראיין אותו.
רון מסביר לגבי הריגת וולטר אולינגר, שהוא יטען להגנה עצמית, אך התובע מאשים אותו בקשירת קשר לביצוע פשע.
רון יודע ש"מלבישים" עליו תיק אף שהרשויות יודעות שאין אמת בדבר, ואין לו סיכוי להיחלץ מהתסבוכת.
לפי כתוביות הסיום, רון נשפט לשלוש שנות מאסר בעוון קשירת קשר, נרצח בכלא בדקירות סכין ב-8 במאי 2001, אך לא נעצרו חשודים במעשה.
קליע התרמיל שנשאר אצל סטיבן וו הוחרם ונרשם כראיה במשפט, אך נעלם והוכרז אבוד.
+שחקניםדמויותריימונד ג'יי בארי וולטר אולינגרדילן האגרטירון קובלסקירנה פאיהשרון קובלסקידארל סנדין ג'ון סימור האבקייט ויליאמסון אשתו לשעבר של וולטרקלסי קמפרקארן קובלסקידניס לאוסטיבן ווג'ארד מק'בייג'ימי ג'ונסג'ק טייטג'ון סימור הבןניקולאס מייזגארי דיץקריסטל ח'ליל שמרטפיתג'יימס הייזראלן דלבקיוליליאס וייטאחות בבית חולים
ניל ברגר סיפר שהרעיון לתסריט עלה אצלו בעקבות הסיפור הבא: עשור קודם ליציאת הסרט, כקולנוען צעיר בוגר אוניברסיטת ייל, ברגר נסע לכנס במוזיאון המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט בפרדריקסבורג, טקסס, כדי לאסוף סיפורים של טייסי קרב ממלחמת העולם השנייה.
בשבתו בבר, אדם קשיש שאל אותו למעשיו במקום, וברגר ענה שהוא עיתונאי.
או אז, סיפר לו האיש שהוא מכיר מישהו שהיה מעורב ברצח הנשיא קנדי.
ברגר שאל אותו כמה שאלות, אבל האיש לא הגיב, קם ויצא.
ברגר לא האמין לדברים, אבל הפגישה הזו טרדה את מנוחתו מאז.
הסרט צולם במצלמת וידאו דיגיטלית ביתית באתרים אותנטיים (On location), בתקציב של 700,000 דולר.
כמה דקות אחרי תחילת הסרט מופיעות חמש תמונות מהסרטון שצילם אברהם זפרודר בעת הרצח.
ניל ברגר הסביר את מיעוט התמונות מהסרט של זפרודר בכך שהתמונות היו יקרות מאוד, ורוב התקציב הוצא על רכישת הזכויות על חמש התמונות האלה.
הקרנת הבכורה התקיימה ב-9 במאי 2002 במסגרת פסטיבל הסרטים טרייבקה, והסרט יצא בתפוצה מצומצמת לבתי הקולנוע בארצות הברית ב-15 בנובמבר באותה שנה.
ההכנסות בבתי הקולנוע הסתכמו ב-48,058 דולר.
ב-17 ביוני 2003 יצא הסרט לצפייה ביתית בפורמט DVD ובהזרמת מדיה.
במאגר ביקורות הסרטים Rotten Tomatoes קיבל הסרט ממוצע 66% של ביקורות חיוביות מתוך סך 58 ביקורות, שסיכומן היה שבארי מבהיל באופן משכנע בדמות המתנקש המעיד על עצמו.
באתר Metacritic קיבל הסרט ציון 60 על בסיס 23 ביקורות, מתוכן 12 ביקורות חיוביות, 10 מעורבות, וביקורת שלילית אחת.
בעקבות הקרנת הבכורה, כתב העת "וראייטי" הגדיר את הסרט כפוטנציאל להיות "פרויקט המכשפה מבלייר של חובבי הקונספירציות", ואילו כתב העת "Filmmaker" כלל את ברגר ברשימת 25 הפנים החדשות של הסרטים העצמאיים.
וולטר דוקינס כתב שהופעתו של בארי מבריקה בתפקיד הנחת לשעבר הבלתי צפוי אך מחושב, וברגר עושה עבודה נפלאה כדי להחזיק את הצופים במתח לגבי הניסיון להבין אם אולינגר הוא אדם לגיטימי.
ג'ונס הגדיר את הופעתו של בארי "מהממת" וסבר שמדובר בסיפור מתח סוחף ומדויק.
ג'ונס הוסיף שלא ברור לו אם ברגר חשף את הפרנויה של האמריקאים או ניצל אותה, אבל לא תהיה זו אשמתו, אם אנשים יעדיפו להאמין לסרט מאשר לדוח ועדת וורן.
סקוט טוביאס הביע את דעתו, שעל אף ש"ג'יי.
קיי - תיק פתוח" של אוליבר סטון הצליח לקעקע את תאוריית המתנקש היחיד עד כדי חוסר סבירות, ניל ברגר מצליח בחוכמה להציג השערה נגדית שנראית אפשרית יותר מהרעיון של סטון, גם אם היא בדיונית לחלוטין.
טוביאס מציין שעם צורת דיבור נכלולית ואדישה באופן מצמרר, הופעתו של בארי מחזיקה את הסרט הרבה אחרי שהנחת היסוד מוצתה, הוא מעניק תוכן עגמומי ופרנואידי משכנע לפרופיל הפסיכולוגי שברגר בנה, והשחצנות שלו יכולה להלום את האיש שרצח את קנדי, כמו גם את מי שיעמיד פנים שהוא הרוצח.
אך חרף היות הסרט מיומן וחכם, טוביאס סבור שהוא לא ממצה את הגימיק באופן שמהווה תגובה רצינית לאירוע ההיסטורי והשלכותיו.
עם זאת, מעט מזמן המסך הנמרץ הולך לאיבוד, כי בשלב מסוים קשה להחליט מי מפחיד יותר: וולטר, או האנשים חסרי הפנים שמאחוריו.
לדעתו של דייוויד קורניליוס, זה היה יכול להיות מותחן מצוין, אבל ניל ברגר כשל ביצירת אשליה שמדובר בתיעוד אמיתי, עם דיאלוגים מאולצים ולא טבעיים, עלילה שנפתחת בצורה מגושמת, דמויות נוחות שמאולצות לתוך התמונה ברגע המתאים, ומשחק שלא נראה כמו התנהגות טבעית של אנשים במצב הנתון.
אן הורנדיי כתבה ב"וושינגטון פוסט" שהסרט מתחיל כהרהור מבטיח על אחת האובססיות הגדולות ביותר של אמריקה, אך מסתיים כתעלול קולנועי חלש.
למרות הופעה אמינה של בארי בתפקיד המשוגע או הגאון הרצחני, השימוש בסגנון המוקומנטריה השחוק מתברר כגימיק.
בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ניו יורק 2002 זכה "ראיון עם מתנקש" בשלושה פרסים: הסרט הניסיוני הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר (ברגר) והשחקן הטוב ביותר (בארי), ובפסטיבל הסרטים של וודסטוק 2002 הסרט זכה בפרס חבר השופטים לסרט הטוב ביותר.
כמו כן, זכה הסרט בפרס הקולנוע בפסטיבל הסרטים של אביניון 2003.
בטקס הענקת פרסי אינדפנדנט ספיריט 2003 קיבל הסרט שלוש מועמדויות: הסרט הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר (ברגר) והצילום הטוב ביותר (ריצ'רד רטקובסקי).
ראיון עם הערפד היא סדרת דרמת אימה גותית אמריקאית שיצר רולין ג'ונס על פי הרומן באותו השם משנת 1976.
הסדרה עלתה לשידור ב-2 באוקטובר 2022 בערוץ "AMC", וזכתה לשבחי הביקורות על הכתיבה, הטון וביצועיהם של אנדרסון וריד.
עוד טרם עלייתה לשידור, הסדרה חודשה לעונה שנייה.
עלילת הסדרה מביאה בסיפור מסגרת, המוצגת כריאיון אותו עורך דניאל מולוי, עיתונאי שאפתן, את קורותיו של לואי דה פוינט דו לאק, ואת יחסיו עם יוצרו ומאהבו, לסטאט דה ליונקורט, ובתם, קלאודיה.
ברומן ובסרט המקוריים, לואי הוא בעליו של מטע בדרום אנטבלום ושל העבדים האפריקאים שעובדים את האדמה, ומנגד, התמות ההומוסקסואליות של הרומן כמעט אינם מורגשים בעיבוד הקולנועי שהופק על פיו.
בסדרת הטלוויזיה, אנדרסון מגלם את לואי כאדם כהה-עור ממוצא קריאולי הנמצא בארון, שעושרו מגיע מבתי בושת בסטוריביל, רובע החלונות האדומים של ניו אורלינס בתחילת המאה ה-20. שינוי זה נועד להוסיף עומק לדמותו של לואי ולאפשר לסדרה להתמודד עם שאלות בנושאי גזע, מיניות והיסטוריה.
הסופרת רולין ג'ונס ציינה כי השינויים נעשו על מנת למקם את העלילה ב"תקופת זמן שהייתה מרגשת מבחינה אסתטית כמו המאה ה-18, מבלי לחפור בסיפורי מטעים שאף אחד לא באמת רוצה לשמוע עכשיו".
ג'ייקוב אנדרסון – לואי דה פוינט דו לאק
סאם ריד – לסטאט דה ליונקורט
אריק בוגוסיאן – דניאל מולוי
אסד זמאן – ראשיד, בן לווייתו של לואי בשנת 2022.
סטיבן נורפליט – פול דה פוינט דו לאק, אחיו של לואי.
קאלין קולמן – גרייס דה פוינט דו לאק, אחותו של לואי.
ריה דון צ'ונג – פלורנס דה פוינט דו לאק, אמו של לואי.
ג'ף פופ – פין אושיה
כריס סטאק – תומאס "טום" אנדרסון
לוק ברנדון פילד – דניאל מולוי, בצעירותו.
רייצ'ל הנדלר – פג-לג דוריס
ג'ון דימאג'יו – אלדרמן פנוויק
דנה גורייר – בריקטופ ויליאמס
כריסטיאן רובינסון – ליווי פרנייר
מורה גרייס אתארי – אנטואנט, זמרת בלוז.
בשנת 2014, נמסר כי עיבוד זיכיון חדש לסדרת "The Vampire Chronicles" שנכתבה על ידי הסופרת אן רייס, נמצא בפיתוח כסדרת סרטים על ידי חברות ההפקה "סרטי יוניברסל" ו-"Imagine Entertainment".
סדרת הרומנים עובדה בעבר לעיבוד קולנועי באותו שם משנת 1994 בכיכובם של טום קרוז ובראד פיט, ולסרט ההמשך הכושל משנת 2002, "מלכת הארורים".
בנה של רייס, כריסטופר רייס, עיבד את התסריט ונמסר כי אלכס קורצמן ורוברטו אורצ'י יפיקו את סדרת הסרטים.
עם זאת, לא היו התפתחויות נוספות בהפקת הסרטים עד ל-26 בנובמבר 2016, כאשר נמסר כי רייס עצמה השיגה חזרה את זכויותיה על הזיכיון, מתוך כוונה לעבד את סדרת הרומנים לסדרת טלוויזיה, אותה היא ובנה יפיקו.
עם הודעה זו, רייס הצהירה:
ב-28 באפריל 2017, פורסם כי אולפני "סרטי פרמאונט" ו-"Anonymous Content" זכו במכרז על הזכויות לאחר מלחמת הצעות תחרותית בת חודש.
כריסטופר רייס שב לשכתב את התסריט, נמסר כי את הסדרה יפיקו דייוויד קאנטר וסטיב גולין.
ב-11 בינואר 2018, יוצר הסדרה "חניבעל, בריאן פולר, הצטרף להפקה כמפיק בפועל, אך מאוחר יותר באותו החודש נמסר כי החליט לעזוב כדי לא להפריע לחזון של רייס.
ב-17 ביולי 2018, "הולו" רכשה את הזכויות והחלה את תהליך הפקת הסדרה; ב-19 בפברואר 2019, נמסר כי די ג'ונסון תחליף בתפקיד את פולר.
ב-19 בדצמבר 2019, הוכרז כי "הולו" החליטה לבטל את ההפקה, כאשר רייס הוסיפה את טרילוגיית "Lives of the Mayfair Witches", שהזכויות עליה עדיין היו בבעלות אולפני "האחים וורנר", לעסקת הזכויות המלאה.
"פרמאונט" הייתה בעמדה להחזיר לעצמה את הזכויות על הרומנים שכן דווח שהאולפנים היו בין ארבעת המציעים המבקשים את הזכויות על הזיכיון.
ב-13 במאי 2020, הוכרז כי "AMC Networks" רכשה את הזכויות על קניינו הרוחני של הזיכיון, הכולל 18 רומנים ואפשרות לפתח סרטים עלילתיים וסדרות טלוויזיה במסגרת העסקה.
ב-19 ביולי 2021, פורסם כי אלן טיילור, במאי הסדרות "מד מן" ו"משחקי הכס", יביים את שני הפרקים הראשונים של העונה הראשונה וכן ישמש כמפיק בפועל.
באוגוסט 2021, נמסר כי סאם ריד וג'ייקוב אנדרסון לוהקו לדמויותיהם של לסטאט ולואי, אותם גילמו טום קרוז ובראד פיט, בהתאמה, בעיבוד הקולנועי משנת 1994. באוקטובר 2021, נמסר כי ביילי באס לוהקה לדמותה של קלאודיה, אותה גילמה קירסטן דאנסט בעיבוד הקולנועי.
צילומי העונה הראשונה החלו בשלהי דצמבר 2021.