tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שבוע לאחר מכן, במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו במאר דל פלאטה, ארגנטינה בסוף מרץ אותה שנה היא זכתה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.68 שניות (מהירות רוח גבית מעל המותר), לפני דונלדה דופריי מקנדה (13.16 שניות) ואודליס אדמס (13.17 שניות)
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה בתחילת אוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום 12 בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.98 שניות.
נוסף לכך, בריצת שליחות 4x100 מטר, הרביעייה מקובה פסלה.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) היא סיימה במקום תשיעי בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.70 שניות ובמקום 12 בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 44.32 שניות.
באליפות העולם באולם שנערכה בפריז, צרפת בתחילת מרץ 1997 היא סיימה במקום 18 בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 8.31 שניות.
באליפות העולם שנערכה באתונה, יוון בתחילת אוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום 24 בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.19 שניות.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בוויניפג, קנדה בסוף יולי 1999 היא זכתה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.76 שניות, לפני מורן מאגי מברזיל (12.86 שניות) ומיישה מקלווי מארצות הברית (12.91 שניות).
חודשיים לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בסביליה, ספרד בסוף אוגוסט אותה שנה היא סיימה במקום תשיעי בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.83 שניות.
באולימפיאדת סידני (2000) היא סיימה במקום חמישי בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 12.83 שניות.
לופס היגרה לספרד והחלה לייצג את ספרד בתחרויות הבינלאומיות.
באליפות העולם באולם שנערכה בבודפשט במרץ 2004 היא סיימה במקום תשיעי בריצת 60 מטר משוכות בתוצאה של 8.01 שניות.
באולימפיאדת אתונה (2004) היא ייצגה את ספרד וסיימה במקום 24 בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.21 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 2006 היא סיימה במקום 33 בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.73 שניות.
לופס היא בת דודתו של האלוף האולימפי ואלוף העולם בקפיצה לרוחק איוואן פדרוסו.
אליז דפו סטראנג ל'ספרנס הייתה רופאה ופתולוגית אמריקאית, חלוצה בתחום חקר הסרטן והתפשטות המחלה, מהראשונות לזהות תאים סרטניים מוקדמים.
הגתה את רעיון בדיקות הסקר לצורך גילוי מוקדם של מחלת הסרטן, והקימה מרפאות לזיהוי מוקדם ומניעה בעיקר של סרטן צוואר הרחם וסרטן המעיים.
ל'ספרנס נולדה ביורקטאון שבניו יורק בשנת 1878 לאלברט וקייט דפו סטראנג, השנייה מבין שלוש אחיות.
אלברט פרנס את הבית בעבודתו כרופא.
משום שלא היו לו בנים, החליט לעודד את בתו אליז ללמוד רפואה וחקר תרופות, וכך נכנסה לתחום הרפואה.
בילדותה למדה בבית הספר St.
Mary's שבפיקסיל, ובבית הספר St.
בשנים 1896 - 1900 עשתה תואר ראשון ברפואה בוויל קולג' .
בשנים אלו פגשה את עורך הדין דייוויד ל'ספרנס, והשניים התחתנו.
הנישואין ביניהם היו קצרים, ולא היו להם ילדים.
ל'ספרנס נפטרה בגיל 80 באחוזתה שבניו יורק, היא לא עזבה את עבודתה והמשיכה לפעול לטובת בריאות הציבור עד יומה האחרון.
לאחר סיום לימודיה החלה לעבוד כרופאת ילדים בדטרויט, ובשנת 1902 עברה למרפאת ילדים בניו יורק.
ל'ספרנס חשה תסכול מחוסר היכולת לעזור לחולים, כיוון שלא היה מספיק מידע על מחלות רבות.
ב-1908 התחילה לחקור את מחלת השחפת וגילתה עניין בתחום חקר המחלות.
בפרט התעניינה במחלת הסרטן שגבתה את חייהם של רבים ממטופליה.
ב-1910 החלה לחקור את התפשטות מחלת הסרטן בגוף האדם, נושא שכמעט ולא נחקר בתקופתה.
ל'ספרנס ערכה מספר מחקרים על התנהגות מחלת סרטן בגופי מטופלים.
ב-1910 התחילה לחקור במכללה הרפואית של אוניברסיטת קורנל, לצד ד"ר ג'יימס איווינג, שהיה חוקר סרטן מוכר.
בשנת 1912 פרסמה את מחקרה הראשון, והפכה לחוקרת מוכרת בתחום חקר מחלת הסרטן.
ב-1914, קיבלה ל'ספרנס את מלגת מארי פוטמג'אקובי, ועברה למינכן כדי להמשיך את מחקרה.
לאחר חצי שנה, הסתיימה המלגה שלה, והיא חזרה לאוניברסיטת קורנל.
המחקר שערכה בגרמניה, פורסם בכתב העת "Journal of Medical Research" ב-1915, והיה מחקר משמעותי בקריירה שלה.
ב-1920, לאחר פרסומים רבים, מונתה ל'ספרנס כפרופסורית עוזרת באוניברסיטת קורנל, שם נערכו רוב מחקריה.
מחקריה היו חשובים מאוד לעולם הרפואה וקידמו מאוד את תחום חקר הסרטן.
במחקריה, בחנה ל'ספרנס את הסרטן בתחילת התפרצות המחלה ואת קצב ההתפשטות המהיר שלו בגוף.
היא זיהתה שככל שהסרטן מתפשט יותר, כך הוא נהיה מסוכן יותר, קטלני יותר, ויותר קשה לריפוי.
המסקנה אליה הגיעה ממחקריה הייתה שהדרך הטובה ביותר לטיפול בסרטן, היא לזהות את המחלה בתחילתה, ולמנוע את התפשטותה בתאים ובגוף.
ל'ספרנס הייתה בין הראשונים שלמדו לזהות רקמות המכילות תאים סרטניים בתחילת דרכם, גילוי פורץ דרך בעולם הרפואה.
בשנת 1930 נפטרה אמה של ל'ספרנס מסרטן, ובשנת 1932 נפטר גם דודה, צ'אנסי דפו, ממחלת הסרטן.
דודה הוריש לל'ספרנס כסף ורכוש רב.
ל'ספרנס השתמשה בכסף כדי להקים מספר מרפאות לטיפול ולמניעת מחלת הסרטן.
מרפאה זו הוקמה לצורך אבחון מוקדם של סרטן צוואר הרחם בנשים ועבדו בה רק נשים, דבר שנחשב ליוצא דופן באותה תקופה והיווה צעד פמיניסטי בולט.
במרפאה נערכו בדיקות משטח צוואר הרחם לאבחון מוקדם של סרטן צוואר הרחם.
המרפאה נחשבת להישג החשוב ביותר של ל'ספרנס ולתרומתה הגדולה ביותר לעולם הרפואה.
ב-1937 הקימה מרפאה נוספת באותו הדגם, ובמשך השנים הקימה מרפאות רבות ברחבי ארצות הברית.
בנוסף לסרטן צוואר הרחם בוצעו במרפאות גם בדיקות מוקדמות לאבחון סרטן המעי על ידי הסתכלות ישירה.
המרפאה הדגימה את החשיבות של בדיקת סקר שנתית לסרטן לצורך גילוי מוקדם שיאפשר טיפול.
בשנת 1950 זכתה ל'ספרנס בפרס לסקר.
אליון בדארה פאטי הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת השוער בקבוצת קאסה ספורטס מליגת העל הסנגלית.
פאטי משחק בקאסה ספורטס מליגת העל הסנגלית החל משנת 2019.
פאטי היה חלק מסגל נבחרת סנגל שזכתה בטורניר גביע אפריקה לאומות 2021, אם כי לא שיחק בטורניר.
אליזבטה דה גמבריני (7 בספטמבר 1730 - 9 בפברואר 1765) הייתה מלחינה, זמרת מצו-סופרן, נגנית עוגב, צ'מבלו, ופסנתר, מנצחת וציירת אנגליה שחיה ופעלה במאה ה-18, בתקופת הבארוק המאוחר.
היא הצטיינה במגוון תחומים במוזיקה, הופיעה והלחינה מוזיקה כלית וקולית.
היא הייתה האישה הראשונה בבריטניה שפרסמה אוסף של מוזיקה למקלדת.
אליזבטה דה גמבריני נולדה ב-7 בספטמבר 1730 ברחוב הולס, סנט מרילבון, מידלסקס, אנגליה.
אביה, צ'ארלס גמבריני (נפטר ב-1754) היה אציל מלוקה שבאיטליה.
אמה הייתה אצילה ממעמד דומה מדלמטיה.
אליזבטה הייתה השלישית מתוך ארבעה ילדים והיחידה מביניהם שהגיעה לבגרות.
ב-20 במרץ 1764 אליזבטה התחתנה עם אטיין שאזל בסנט מרטין בשדות.
הספיקה לנגן בקונצרט אחד בלבד תחת השם גברת שאזל בחודש מאי שבאותה השנה.
לאחר מספר חודשים, ב-9 בפברואר 1765, נפטרה בביתה שבווסטמינסטר.
היא נקברה בסנט ג'יימס, ווסטמינסטר, ב-14 בפברואר.
צוואתה של אמה מגלה שלאליזבטה הייתה בת, ג'ובאנה ג'ורג'יאנה שאזל.
מלבד היותה זמרת מצו-סופרן, גמבריני ניגנה בכינור ובכלי מקלדת (פסנתר, עוגב וצ'מבלו).
אין מידע ספציפי לגבי השכלתה המוזיקלית הפורמלית של אליזבטה דה גמבריני, אולם ישנה השערה שגמבריני הייתה תלמידתו של המלחין והכנר פרנצ'סקו ג'מיניאני.
אליזבטה החלה את הקריירה שלה כזמרת בביצועי אורטוריות של הנדל.
היא שרה בתפקיד מרכזי באורטוריה יהודה המכבי, משיח ועוד.
עד 1748 המוניטין של אליזבטה אפשר לה לקדם ולבצע קונצרטי צדקה משלה.
היא שרה וניגנה בעוגב יצירות שהלחינה.
היא גם הוציאה שני כרכי מוזיקה שהיו הכרכים הראשונים שלה.
הייתה האישה הראשונה בבריטניה שפרסמה אוסף של מוזיקה למקלדת, The Six Sets of Lessons for the Cembalo, ששת הסטים לשיעורי צ'מבלו, שיצא לאור בשנות העשרה שלה.
אוסף זה הוקדש לויקונטס האו מממלכת אירלנד.
למוזיקה שלה היה קהל רב, ביניהם היו מוזיקאים מפורסמים, כגון הנדל ופרנצ'סקו ג'מיניאני וכן גם דוכסים, עורכי דין, ברונים, אדונים, לורדים וגם קפטנים.
מאוחר יותר באותה שנה היא פרסמה שיעורים לצ'מבלו בשילוב שירים איטלקיים ואנגלים, שהוקדשו לנסיך מוויילס.
מאוחר יותר פרסמה גם את 12 השירים באנגלית ואיטלקית, לחליל גרמני ובאסו קוניטנואו.
במהלך הקריירה שלה אליזבטה הופיעה בתיאטרון היימרקט ובחדר הקונצרטים הגדול ברחוב דין, סוהו.
בהמשך הקריירה שלה היא נתנה כמה קונצרטי תרומה, הופיעה כמלחינה, צ'מבלו, נגן עוגב וזמרת.
במהלך אחד מקונצרטי התרומה שלה, היא שאלה את הפרטיטורה של פרנצ'סקו ג'מיניאני The Inchanted Forest, מסיבה זו יש מי שמאמין שהיא הייתה יכולה להיות אחת מתלמידותיו.
במאה ה-18, לקראת המאה ה-19, השתנה המעמד החברתי של הנשים שהלחינו מוזיקה והשתנה התוכן שבחרו להלחין.
: בעוד שנשים אצילות מהמאה השבע-עשרה כתבו שירים פשוטים למשפחותיהן ולחבריהן להופעות פרטיות, בנותיהם של מוזיקאים ומלחינים החלו בהדרגה להלחין מוזיקה רצינית ושאפתנית יותר: קנטטות קדושות וחילוניות, אופרה, בלט, אופרה קומית ואפילו אורטוריות שונות..
נשים רבות השיגו הישגים מוזיקלית בתקופה זו.
תחילת הדרך של נשים במוזיקה וגידול מספר הנשים העוסקות בהלחנת מוזיקה מיוחסת במידה רבה להתרחשויות פוליטיות וחברתיות ברחבי אירופה בתחילת עד אמצע המאה השמונה עשרה.
העיסוק במוזיקה נחשב להישג חברתי לנשים, ששיקף את הגוון של משפחתה, מילא את שעות הפנאי והרחיק את הנפש, ובמקרה של אישה צעירה, היה נכס ברכישת בעל.
נשים צעירות הפכו מעורבות במוזיקה על ידי השמעת קונצרטים בבתיהן ומאוחר יותר כמוזיקאיות חצר.
הם שרו וניגנו בלאוטה או בצ'מבלו לשעשועיהם הפרטיים ומדי פעם שמרו על הרכבים קטנים של מוזיקאים - אולי אפילו כולל מלחין - לבידור שלהם.
התפתחויות משמעותיות ומרחיקות לכת במוזיקה נזקפות גם לזכות המצאת הפסנתר וספרות הסולו והקאמרי שלו - שגם מילא תפקיד מכריע ביצירת אקלים מוזיקלי המסייע למעורבות רבה יותר של נשים כמלחינות.
ששת הסטים לשיעורי צ'מבלו של אליזבטה הן יצירות דו-קוליות נעימות.
ב-1759 פרסמה שלושה סטים של שירים וקטעי צ'מבלו בין השנים 1748 ו-1750. (ארבעת השירים הראשונים כתובים באיטלקית, השיר החמישי כתוב בצרפתית וששת השירים האחרונים כתובים באיטלקית).
כמו יצירות אחרות מהז'אנר הזה, ניתן היה לבצע את השירים שלה במגוון דרכים: בקול, בחליל, במקלדת, בקול ובחליל יחד עם קטעים מתחלפים.
שש מערכות השיעורים לצ'מבלו (אופ' 1), 1748
שיעורים לצ'מבלו מעורבב עם שירים איטלקיים ואנגלים (אופ' 2), 1748
XII שירים באנגלית ואיטלקית, לחליל גרמני ובסו קונטינואו...
טוב מאדים, עדיין חברים לצרפת
כבוד, עושר, ברכת נישואין מהסערה
מלחינות נשים מהמאה ה-18 - מוזיקה לצ'מבלו סולו, כרך 1. ברברה הארבך, צ'מבלו.
אנתוני נובל, אליזבת גמבריני: יצירות שלמות לצ'מבלו.
אליזבת טרייל בנטלי (בשם מלא באנגלית: Elizabeth Terrill Bentley; 1 בינואר 1908 – 3 בדצמבר 1963) הייתה מרגלת אמריקאית וחברה במפלגה הקומוניסטית בארצות הברית (CPUSA).
היא שירתה את ברית המועצות מ-1938 עד 1945 עד שערקה מהמפלגה הקומוניסטית ומהמודיעין הסובייטי על ידי פנייה לבולשת הפדרלית (FBI) והודתה בפעילותה שלה.
היא זכתה להכרה נרחבת לאחר שהעידה במספר משפטים ובפני ועדת הפעילות הלא-אמריקאית של בית הנבחרים (HUAC).
ב-1952, בנטלי הפכה למודיעה בארצות הברית וקיבלה שכר מה-FBI עבור השתתפותה בחקירות והופעות תכופות בפני ועדות הקונגרס.
היא חשפה שתי רשתות ריגול, ובסופו של דבר מסרה שמות של יותר מ-80 אמריקאים שלדבריה עסקו בריגול.
אליזבת טרייל בנטלי נולדה בניו מילפורד, קונטיקט, בתם של הסוחר, צ'ארלס פרנטיס בנטלי והמורה מאי שרלוט טוריל.
הוריה עברו לאיתקה, ניו יורק ב-1915, וב-1920 עברה המשפחה למק'יספורט, פנסילבניה.
מאוחר יותר באותה שנה, הם חזרו לניו יורק, והתיישבו ברוצ'סטר.
הוריה של בנטלי תוארו כאפיסקופלים ישרים מניו אינגלנד.
בנטלי למדה בקולג' ואסר, וסיימה את לימודיה ב-1930 עם תארים באנגלית, איטלקית וצרפתית.
בשנת 1933, כסטודנטית לתואר שני באוניברסיטת קולומביה, בנטלי זכתה במלגה לאוניברסיטת פירנצה.
בזמן שהותה באיטליה, היא הצטרפה לזמן קצר לקבוצת האוניברסיטה הפשיסטית Grupo Universitario Fascista, קבוצת סטודנטים פשיסטית מקומית, באיטליה.
היא הושפעה מריו קסלה, יועץ הסגל האנטי-פשיסט, שאיתו ניהלה רומן בקולומביה.
במהלך העבודה עבור התואר השני שלה, בנטלי השתתפה במפגשים של הליגה האמריקאית נגד מלחמה ופשיזם.
למרות שלימים תאמר כי היא מצאה ספרות קומוניסטית בלתי קריאה ו"יבשה כאבק", היא נמשכה לתחושת הקהילה והמצפון החברתי שמצאה בקרב חבריה בליגה.
לאחר שנודע לבנטלי שרובם חברים במפלגה הקומוניסטית ארצות הברית (CPUSA), היא הצטרפה למפלגה במרץ 1935.
בנטלי הפכה להיות פעילה בריגול בשנת 1935, כאשר השיגה עבודה בספריית המידע האיטלקית בניו יורק; הספרייה הייתה לשכת התעמולה של איטליה הפשיסטית בארצות הברית.
היא דיווחה על העסקתה למטה CPUSA, והודיעה להם על נכונותה לרגל אחרי הפשיסטים.
ג'ולייט סטיוארט פוינץ, שעבדה גם היא בספרייה, הייתה זו שפנתה וגייסה את בנטלי הקומוניסטים היו מעוניינים במידע שבנטלי יכלה לספק, ולכן קצין ה-NKVD יעקב גולוס הוצב כאיש הקשר והמפקח שלה ב-1938.
גולוס (נולד יעקב נאומוביץ' רייזן), מהגר מרוסיה שהפך לאזרח ארצות הברית ב-1915, היה אחד מסוכני המודיעין החשובים של ברית המועצות בארצות הברית.
כשהם נפגשו, גולוס היה מעורב בתכנון ההתנקשות בלאון טרוצקי (שיתרחש במקסיקו סיטי ב-1940).
בנטלי וגולוס הפכו במהרה למאהבים, ובשלב זה היא חשבה שהיא מרגלת אך ורק עבור המפלגה הקומוניסטית האמריקאית.
עברה יותר משנה עד שנודע לה שמו האמיתי, ולפי עדותה המאוחרת, שנתיים עד שידעה שהוא עובד עבור המודיעין הסובייטי.
בשנת 1940, שנתיים לתוך מערכת היחסים ביניהם, אילץ משרד המשפטים את גולוס להירשם כסוכן של הממשלה הסובייטית לפי חוק רישום סוכנים זרים.
זה הגביר את הסיכון ליצור קשר ולקבל מסמכים מרשת המרגלים האמריקאים שלו, והוא העביר בהדרגה את האחריות הזו לבנטלי.
גולוס נזקק למישהו שייקח אחריות על העסקים השוטפים של תאגיד השירות והספנות של ארצות הברית, ארגון חזית קומינטרן לפעילות ריגול; בנטלי לקחה על עצמה גם את התפקיד הזה.
למרות שמעולם לא קיבלה תשלום ישיר עבור עבודת הריגול שלה, היא תרוויח בסופו של דבר 800 דולר בחודש כסגנית נשיא לשירות ומשלוח בארצות הברית (משכורת חודשית ניכרת באותה תקופה, שווה ערך ל-$15,474 בשנת 2021).
כאשר בנטלי הגיעה לתפקיד חשוב במודיעין הסובייטי, הסובייטים העניקו לה את שם הקוד "אומניצה", בתרגום חופשי "ילדה חכמה".
רוב אנשי הקשר של בנטלי היו במה שתובעים והיסטוריונים יכנו מאוחר יותר "קבוצת סילברמאסטר", רשת של מרגלים שבמרכזה נתן גרגורי סילברמאסטר.
רשת זו הפכה לאחד ממבצעי הריגול הסובייטיים החשובים ביותר בארצות הברית.
סילברמאסטר עבד עם מנהלת היישוב מחדש ומאוחר יותר עם מועצת הלוחמה הכלכלית.
למרות שלא הייתה לו גישה למידע רגיש רב, הוא הכיר כמה אוהדים קומוניסטים שהיו ממוקמים טוב יותר והיו מוכנים להעביר לו מידע; באמצעות בנטלי, הוא שלח אותו למוסקבה.
ברית המועצות וארצות הברית היו בעלות ברית במלחמת העולם השנייה, והרבה מהמידע שסילברמאסטר אסף עבור הסובייטים נגע למלחמה נגד גרמניה הנאצית; הסובייטים נשאו בעול המלחמה הקרקעית באירופה, והתעניינו במודיעין האמריקאי.
מידע מודיעיני זה כלל הערכות סודיות לגבי הכוח הצבאי הגרמני, נתונים על ייצור אמצעי לחימה של ארצות הברית ומידע על לוח הזמנים של בעלות הברית לפתיחת חזית שנייה באירופה.
המגעים ברשת המורחבת של גולוס ובנטלי נעו בין סטליניסטים מסורים ל"אידיאליסטים רומנטיים", כדבריה של הביוגרפית של בנטלי, קתרין אולמסטד, ש"רצו לעזור לרוסים האמיצים לנצח את מכונת המלחמה הנאצית".
בסוף 1943 לקה גולוס בהתקף לב קטלני.
לאחר פגישה עם המזכיר הכללי של CPUSA ארל בראודר, בנטלי החליטה להמשיך בעבודת הריגול שלה ותפסה את מקומו של גולוס.
איש הקשר החדש שלה במודיעין הסובייטי היה איסק אחמרוב.
בהוראת מוסקבה, אחמרוב רצה שבנטלי תדווח לו ישירות על אנשי הקשר שלה.
בנטלי ובראודר התנגדו לשינוי הזה, מתוך אמונה ששימוש במתווך אמריקאי הוא הדרך הטובה ביותר לטפל במקורותיהם וחשש שסוכנים רוסים יסכנו את המרגלים האמריקאים ואולי יבריחו אותם.
בתמיכתו של בראודר, בנטלי התעלמה בתחילה מסדרה של פקודות שהיא "תסגיר" את סוכניה לאחמרוב.
היא הרחיבה את רשת הריגול שלה כאשר בראודר נתן לה שליטה בקבוצה אחרת של סוכנים: קבוצת פרלו, עם אנשי קשר במועצת הייצור המלחמתית, בסנאט של ארצות הברית ומשרד האוצר.
מאז ימיה בפירנצה, בנטלי חוותה התקפי דיכאון והתמכרות לאלכוהול.
מיואשת ובודדה לאחר מותו של גולוס ותחת לחץ גובר מצד המודיעין הסובייטי, היא החלה לשתות יותר.
בנטלי התגעגעה לעבודה בשירות הספנות האמריקאי, ושכנים תיארו אותה כשותה "כל הזמן".
בתחילת יוני 1944 נעתר בראודר לדרישותיו של אחמרוב והסכים להורות לחברי קבוצת סילברמאסטר לדווח ישירות ל-NKGB.
מאוחר יותר אמרה בנטלי שזה מה שהפך אותה נגד הקומוניזם בארצות הברית.
היא העידה בפני חבר מושבעים גדול ב-1948: "גיליתי אז שארל בראודר היה רק בובה, שמישהו משך בחוטים שלה במוסקבה".
הביוגרפים של בנטלי מעריכים שההתנגדויות שלה לא היו אידאולוגיות, אלא היו קשורות יותר לחוסר רצונה לקבל פקודות כל החיים ולתחושה שהשיוך מחדש של אנשי הקשר שלה לא הותירו לה תפקיד משמעותי.
ב-1944, היא קיבלה הוראה לוותר על כל מקורותיה הנותרים (כולל קבוצת פרלו) והממונה הסובייטי שלה אמר לה שהיא תצטרך לעזוב את תפקידה כסגנית נשיאת השירות והספנות האמריקאית.
ב-1945, בנטלי החלה רומן עם אדם שהיא חשדה שהוא סוכן FBI או סובייטי שנשלח לרגל אחריה.
איש הקשר הסובייטי שלה הציע לה להגר לברית המועצות, אך בנטלי חששה שמא תוצא להורג שם.
באוגוסט 1945, בנטלי הלכה למשרד ה-FBI בניו הייבן, קונטיקט, ונפגשה עם הסוכן האחראי.
היא לא ערקה מיד; נראה היה שהיא ניסתה לבדוק את ה-FBI, ולא התחילה לספר את סיפורה המלא לסוכנות עד נובמבר.
מצבה האישי של בנטלי המשיך להחמיר; היא הגיעה שיכורה לפגישה בספטמבר עם אנטולי גורסקי, מפקח ה-NKGB שלה.
היא כעסה על גורסקי, כינתה אותו ואת חבריו הסוכנים הרוסים "גנגסטרים", ואיימה בצורה עקיפה להפוך למודיעה של ה-FBI.
עד מהרה הבינה בנטלי שוויכוח זה עלול לסכן את חייה.
כשגורסקי דיווח למוסקבה על הפגישה, הוא אמר שעליו "להיפטר ממנה".
מוסקבה המליצה לגורסקי להתאזר בסבלנות כלפי בנטלי ולהרגיע אותה.
כמה שבועות לאחר מכן, נודע כי לואיס בודנץ (עורך העיתון CPUSA ואחד ממקורותיה של בנטלי) הפך לאנטי-קומוניסט.
בודנץ עדיין לא חשף את הידע שלו על פעילות הריגול, אבל הוא ידע את שמה של אליזבת בנטלי וידע שהיא מרגלת.
בנטלי נלחצה מכמה כיוונים, החליטה לערוק וחזרה ל-FBI ב-7 בנובמבר 1945.
בסדרה של ראיונות תחקיר עם ה-FBI החל מ-7 בנובמבר 1945, בנטלי הסגירה כמעט 150 אנשים (כולל 37 עובדים פדרליים) כמרגלים סובייטים.
ה-FBI כבר חשד ברבים מאלה שהזכירה, וחלקם הוזכרו על ידי העריקים הקודמים איגור גוזנקו וויטאקר צ'יימברס.
זה הגביר את האמון של ה-FBI במידע שלה.
הם נתנו לה את שם הקוד "גרגורי", וג'יי אדגר הובר הורה על חיסיון קפדני ביותר של זהותה ועריקתה.
הובר וראש המחלקה של חצי הכדור המערבי וויליאם סטפנסון, הודיעו ללונדון על עריקתה של בנטלי.
ראש המדור התשיעי (ריגול נגד נגד ברית המועצות) החדש של שירות הביון החשאי הבריטי, קים פילבי, היה סוכן כפול סובייטי (שנמלט לברית המועצות ב-1963) שהתריע למוסקבה על בנטלי, והם הפסיקו את הקשר עם הרשת שלה כשה-FBI החל את המעקבים.
מפקח ה-NKGB של בנטלי, גורסקי, המליץ שוב למוסקבה "לחסל" אותה; ההצעה נדחתה שוב.
הפרת הסודיות של פילבי סביב עריקתה של בנטלי סיכלה ניסיון בן שנה של ה-FBI להעסיק אותה כסוכנת כפולה.
בנוסף, בגלל השבתת פעילות הריגול הסובייטי, מעקבי ה-FBI אחר הסוכנים שמסרה בנטלי לא העלו ראיות שניתן להשתמש בהן כדי להעמידם לדין.
כ-250 סוכני FBI הוקצו לתיק בנטלי, עקבו אחר כיוונים שסיפקה (באמצעות האזנות טלפון, מעקבים ויירוט דואר) וחקרו אנשים ששמם נמסר על ידה.
ה-FBI, חבר המושבעים הגדול וועדות הקונגרס ראיינו, בסופו של דבר, רבים מהמרגלים, לכאורה, הללו, שהפעילו את זכותם בתיקון החמישי שלא להעיד.
עבור הובר וכמה אנשי מודיעין של ה-FBI והצבא, האישור של בנטלי היה פענוח פרויקט וינונה של סוף שנות ה-40 עד תחילת שנות ה-50, של תקשורת בזמן מלחמה בין סוכני מודיעין סובייטים למוסקבה.
בנטלי כונתה בתקשורת זו בשם הקוד שנתנה ל-FBI, ונידונו בהם כמה מאנשי הקשר והמסמכים הידועים שלה שידוע שהעבירה לסובייטים.
פרויקט וינונה המסווג נחשב כה סודי עד שממשלת ארצות הברית לא הייתה מוכנה לחשוף אותו כדי לתת אפשרות לחומר שלו לשמש כראיה במשפט.
גם הנשיאים פרנקלין ד' רוזוולט או הארי טרומן לא היו מודעים לפרויקט בשמו, למרות שהנשיאים קיבלו חלק ממסקנותיו כסיכומים של ג'יי אדגר הובר בדוחות מודיעין שבועיים.
כשהסיכויים להצלחת העמדה לדין נראו לא סבירים, הובר מסר את שמותיהם של כמה מאנשי הקשר של בנטלי לחברי הקונגרס מתוך הבנה שהמרגלים הנאשמים ייחקרו על ידי ועדות הקונגרס.
הוא האמין שהחשדנות וההאשמות הציבוריות יספיקו כדי להרוס להם את הקריירה.
התובע הכללי, טום סי קלארק, הציג את תיק בנטלי בפני חבר מושבעים גדול, אם כי לא הייתה לו תקווה להגשת כתב אישום.
בנטלי העידה בפני חבר המושבעים הגדול הזה מספר פעמים לפני אפריל 1948, ופרטים על המקרה שלה החלו לדלוף לעיתונות.
בנטלי החליטה לחשוף את הסיפור המלא שלה בעצמה כדי לשמור על שליטה רבה יותר, ונפגשה עם העיתונאים של ניו יורק World-Telegram נלסון פרנק ונורטון מוקרידג'.
בנטלי זומנה להעיד בשימוע פומבי של ועדת הפעילות הלא-אמריקאית של בית הנבחרים (HUAC) ב-31 ביולי 1948, ימים ספורים לאחר פרסום מאמרי ה-World-Telegram.
לפי הביוגרפיה של אולמסטד, דיווחי העיתונאים והניתוחים של עדותה של בנטלי השתנו בהתאם לתפישת עולמם.
עיתון הניו יורק ג'ורנל-האמריקני, האנטי-קומוניסט החריף תיאר את בנטלי כ"ניו יורקרית בלונדינית ותכולת עיניים" "חטובה" ש"פיתתה" סודות ממקורותיה, אך איי ג'יי ליבלינג מהניו יורקר לעג לסיפורה וכינה אותה "אגוז מוסקט מאטה הארי".
בנטלי הציגה את עצמה כתמימה וחפה מפשע, שהושחתה על ידי הפרופסורים הליברליים שלה בוואסר ופותתה לריגול על ידי גולוס.
ב-3 באוגוסט 1948, במהלך דיונים נוספים של HUAC, החלה בנטלי לקבל אישור מסוים מצ'יימברס.
תחת זימון על ידי HUAC, הוא העיד שהוא מכיר לפחות שניים מאנשי הקשר של בנטלי (ויקטור פרלו וצ'ארלס קרמר) כקומוניסטים וחברים בקבוצת הוור הקודמת שלו.
צ'יימברס גם תמך בהאשמה שלה שהארי דקסטר ווייט, כלכלן בולט שעבד במשרד האוצר, היה אוהד קומוניסטי.
למרות שרוב אלה שהואשמו על ידי בנטלי הפעילו את התיקון החמישי וסירבו להעיד, כמה מהם הכחישו את טענותיה.
הבולט ביותר היה הארי דקסטר ווייט, שמת מהתקף לב מספר ימים לאחר עדותו ב-HUAC.
בנטלי העידה במשפטיהם של ארבעה מרגלים: משפט שבועת השקר של רמינגטון, שיבוש משפט של אייב ברוטמן, ומשפטיהם של יוליוס ואתל רוזנברג בגין קשירת קשר לביצוע ריגול.
בנטלי, הייתה מעורבת בפרשת רוזנברג, בשני נושאים: פעולותיהם של קומוניסטים אמריקאים בהפיכתם למרגלים עבור ברית המועצות, ויצירת קשר (ולו במעורפל) בין יוליוס רוזנברג לגולוס.
היא העידה כי קיבלה טלפונים מאדם שהזדהה כיוליוס, ולאחר מכן נפגש איתו גולוס.
כמה כתבים ופרשנים היו סקפטיים לגבי טענותיה של בנטלי.
מכיוון שחלק מאלה שהיא האשימה היו דמויות בולטות בשני ממשלים דמוקרטיים.
הדמוקרטים היו להוטים במיוחד להכפיש אותה; הנשיא טרומן, בשלב מסוים, תיאר את עדותה כ"דג הרינג אדום" בהשראה רפובליקנית.
הרפובליקנים, בתורם, האשימו את טרומן בטיוח ריגול קומוניסטי.
קונפליקטים מסוג זה, יחד עם פחדים מהכוח הקומוניסטי הסובייטי באירופה והדיונים המתוקשרים יותר ויותר של HUAC, היוו את הרקע של המקארתיזם.
צייד המכשפות אחר קומוניסטים שיזם הסנאטור ג'וזף מקארתי (R-Wisconsin) הפך לגורם מרכזי בפוליטיקה הפנימית האמריקאית של שנות ה-50.
בנטלי הופיעה בתוכנית "פגוש את העיתונות" של רדיו NBC ב-6 באוגוסט 1948, בתחנת הרדיו WOR.
ב-12 בספטמבר היא הייתה האדם הראשון שהתראיין בשידור הטלוויזיה הראשון של ה-NBC "פגוש את העיתונות" בתחנת הרדיו WNBT.
העיתונאים בתוכנית כללו את נלסון פרנק, אינז רוב, ססיל בראון ולורנס ספיבק.
בנטלי נשאלה שלוש פעמים על ידי בראון אם היא תאשים את ויליאם רמינגטון בכך שהוא קומוניסט ללא הגנה של הקונגרס, ולבסוף היא עשתה זאת.
כאשר רמינגטון נקרא להעיד בפני מועצת ביקורת נאמנות של טרומן, ג'וזף ל.
עורך דינו של רמינגטון, ריצ'רד גרין, ביקש מבנטלי לחזור בה מההאשמה עד 30 בספטמבר.
כשהיא לא עשתה זאת, גרין הגיש תביעת דיבה בסך 100,000 דולר פיצויים ב-6 באוקטובר 1948 נגד בנטלי, NBC ונותני החסות לתוכנית פגוש את העיתונות General Foods.
בנטלי לא התייצבה בבית המשפט באוקטובר, וגרין אמר ב-29 בדצמבר שהוא מסר לה באופן אישי זימון.
בתקווה להכפיש אותה, עורכי הדין של רמינגטון שכרו בלשים פרטיים כדי לחקור את עברה.
הם הפיקו עדויות לאלכוהוליזם, תקופות של דיכאון חמור וניסיון התאבדות כסטודנטית בפירנצה, טענה שהתזה לתואר השני שלה נכתבה על ידי מישהו אחר ושהיא הייתה מופקרת מינית (לפי אמות המידה של היום) מאז הקולג'.
בנטלי לא העידה בדיון במועצת הנאמנות של רמינגטון, ו-NBC סגרה את תביעת הדיבה מחוץ לבית המשפט על סך 10,000 דולר.
לאחר הקשר שלה עם הרשויות האמריקאיות, חייה האישיים של בנטלי הפכו סוערים יותר ויותר.
היא המשיכה לשתות בכבדות, נמנעה מכמה זימונים, הייתה מעורבת בתאונות דרכים וניהלה מערכת יחסים עם גבר שהכה אותה קשות.
התקריות הללו והתנהגותה הלא נורמטיבית גרמו לדאגה של המפעילים שלה ב-FBI ולמחשבה שיש לה בעיות נפשיות.
בנטלי, שתוארה כרגועה ומקצועית על דוכן העדים, זכתה לשבחים על ידי תובעים שבתיקים שלהם היא תמכה.
עם זאת, היא חידדה וקישטה פרטים מסיפורה במהלך הופעות חוזרות ונשנות בפני חבר המושבעים הגדול, ועדות הקונגרס ומשפטים של חבר מושבעים.
מידע שהועבר לה על תהליך ייצור גומי סינתטי שבמקורו היה "עמום" ו"כנראה חסר ערך" הפך ל"סופר-סודי" ו"דבר מסובך ביותר".
בנטלי אמרה שבאמצעות הריגול הייתה לה ידיעה מוקדמת על פשיטת דוליטל על יפן ועל פלישות יום ה-D לצרפת; שתי הטענות היו ככל הנראה מוגזמות.
משפטו הראשון של רמינגטון החל בסוף דצמבר 1950. רוי כהן, לימים היועץ הראשי של ועדת המשנה לפעולות ממשלתיות של הסנאטור ג'וזף מקארתי וכבר אנטי-קומוניסט בולט, הצטרף לצוות המשפטי של התביעה.
בנטלי סיפקה פרטים על מעורבותו של רמינגטון ועל קונספירציית הריגול.
ההגנה שלו הייתה שהוא מעולם לא טיפל בחומר מסווג כלשהו, ולכן לא יכול היה לתת כזה לבנטלי.
אולם לדברי כהן:"חיפשנו בארכיון וגילינו את הקבצים על התהליך.
מצאנו גם את לוחות הזמנים של המטוסים, שהוגדרו בדיוק כפי שהיא אמרה, ותזכירים בין-משרדיים וטבלאות של אנשי צוות שהוכיחו שלרמינגטון יש גישה לשני הפריטים הללו.
גילינו גם את בקשתו של רמינגטון לוועדה ימית שבה הוא ציין במפורש כי הוא, בתפקידו הנוכחי במחלקת המסחר, מופקד על מידע צבאי סודי הכולל מטוסים, חימוש, מכ"ם ופרויקט מנהטן (פצצת האטום)".11 עדים העידו במשפט שידעו שרמינגטון הוא קומוניסט, כולל בנטלי ואשתו לשעבר, אן רמינגטון.
בנטלי גם העידה כי הארי דקסטר ווייט היה אחראי להעברת לוחות האוצר המיועדים להדפסת מטבעות של בעלות הברית בגרמניה הכבושה, לברית המועצות, שהשתמשה בהם להדפסת מיליוני מארקים.
חיילים רוסים החליפו מטבעות אלה בסחורות ובמטבע קשה.
פעולה זו היוותה זרז לעליית השוק השחור ולאינפלציה ברחבי המדינה הכבושה, שעלו לארצות הברית 250 מיליון דולר.
בנטלי כתבה באוטוביוגרפיה שלה, "יצאו מהשעבוד" (1951), שהיא "יכלה באמצעות הארי דקסטר ווייט לארגן שמשרד האוצר של ארצות הברית יעביר את לוחות ההדפסה בפועל לרוסים".
היא העידה ב-1953 בוועדת המשנה של הסנאט של מקארתי, כי היא מילאה אחר ההוראות של קומיסריון הפנים העממי של ברית המועצות (NKVD) באמצעות תושב ניו יורק, איסק עבדולוביץ' אחמרוב, להעביר הודעה דרך לודוויג אולמן וסילברמאסטר עבור וויט כדי "להפעיל לחץ על משלוח הלוחות לרוסיה".
בנטלי לא הזכירה קודם לכן את לוחות ההדפסה בתחקירים או בעדות, ולא הייתה אז ראיה שיש לה תפקיד כלשהו בהעברת הלוחות.
הביוגרפית של בנטלי, קתרין אולמסטד, הגיעה למסקנה שבנטלי "משקרת לגבי תפקידה בשערורייה", תוך שהיא מציינת את מסקנתו של ההיסטוריון ברוס קרייג "שכל ה'תוכנית' הייתה בדיה מוחלטת".
לדעתה, לא לבנטלי ולא לוויט היה תפקיד בהעברת הלוחות.
לאחר פרסום הביוגרפיה של אולמסטד בשנת 2002, מזכר שנמצא בארכיונים הסובייטיים החדשים, אישר את עדותה של בנטלי.
גאיק אובקימיאן (ראש הדסק האמריקאי של ה-NKVD) ציטט דוח מ-14 באפריל 1944 בתזכיר לפיו, "בעקבות ההנחיות שלנו" באמצעות סילברמאסטר, ווייט "השיג את ההחלטה החיובית של משרד האוצר לספק לצד הסובייטי את הלוחות לחריטת סימני הכיבוש הגרמני".
בנטלי התבקשה להעיד בפני מספר גופים שחקרו ריגול והשפעה קומוניסטיים בארצות הברית לאחר עריקתה, והמשיכה להתייעץ מדי פעם עם ה-FBI עד סוף חייה.
היא החלה לקבל תשלומים עבור עדות ב-1952, מה שהפך אותה למודיעת FBI בתשלום.
אולמסטד, בנטלי קיבלה בקשות תכופות מקבוצות קתולים וחיילים משוחררים "ששמחו לשלם לה שכר של 300 דולר".
בנטלי הייתה מנהלת מצליחה בחברת ספנות רווחית בזמן שהייתה עם הקומוניסטים.
לאחר עריקתה פרנסה את עצמה בעבודת מזכירות והוראה.
בשנת 1948, היא הומרה לקתולית על ידי בישוף העזר העתידי של ניו יורק פולטון ג'יי שין.
בנטלי הוזמנה לעיתים קרובות על ידי קבוצות קתוליות להרצות על קומוניזם וניסיונה בתנועה הקומוניסטית.
ב-3 בדצמבר 1963, בגיל 55, נפטרה בנטלי לאחר ניתוח סרטן בטן בבית החולים גרייס-ניו הייבן בניו הייבן, קונטיקט.
מודעות אבל פורסמו בניו יורק טיימס ובוושינגטון פוסט.
אולמסטד מראה בביוגרפיה שלה את הניגוד הבולט בין תשומת הלב שהוקדשה למותה של בנטלי לבין מותו של צ'יימברס שנתיים קודם לכן; הנשיונל ריוויו הקדיש גיליון זיכרון מיוחד למותו של צ'יימברס, אך הקצה רק פסקה לבנטלי.
מגזין טיים הקדיש שני עמודים להספד שלו על צ'יימברס, אך נתן למותה של בנטלי אזכור בן שני משפטים במדור "אבני דרך".
(צ'יימברס עבד עבור שני המגזינים).
למרות שבנטלי לא הוסיפה את צ'יימברס לעדותה בסוף יולי 1948, רוברט א' סטריפלינג אמר שעדותה גרמה לו "לחשוב על צ'יימברס".
הוא זימן אותו; צ'יימברס הופיע כמה ימים אחרי בנטלי, וחשף את אלג'ר היס.
בנטלי חשפה שתי רשתות של מרגלים, שבסופו של דבר מנו יותר מ-80 אמריקאים שעסקו בריגול למען הסובייטים.
עדותה הפומבית (שהחלה ביולי 1948) הפכה לסנסציה תקשורתית, והייתה לה השפעה רבה על העמדה לדין של מקרי ריגול סובייטיים בשנות ה-50. זה גם הוסיף לחששות האמריקאים מקונספירציה קומוניסטית נרחבת בתוך הממשלה, שאותה אוהד מקארתי.
בנטלי לא סיפקה ראיות תיעודיות שתומכות בטענותיה, וכתבים והיסטוריונים היו חלוקים ביניהם במשך עשרות שנים לגבי תקפותן של טענותיה.
במהלך שנות ה-90, הסרת הסיווג של מסמכים סובייטים ושבירת הקוד של פרויקט וינונה העניקו אמון מסוים לטענותיה.
אליזבט צורקוב היא חוקרת בתחום המזרח התיכון ופעילת זכויות אדם ישראלית, שנחטפה במרץ 2023 בבגדאד על ידי גדודי חזבאללה, ארגון טרור עיראקי פרו-איראני, והוחזקה בשבי עד ששוחררה על ידי שירותי הביטחון של עיראק, בסיוע ארצות הברית, ב-9 בספטמבר 2025.
צורקוב נולדה בלנינגרד להורים יהודים שנכלאו בסיביר בשל התנגדותם למשטר הסובייטי.
בגיל ארבע עלתה עם משפחתה לישראל.
תחילה התגוררה בקיבוץ ובהמשך עברה לגור בכפר אלדד שבמזרח גוש עציון, מטעמים אידאולוגיים.
בשנת 2004 עברה מהפך אידאולוגי בעקבות היכרות עם פעילי זכויות אדם ממדינות ערב, והחלה לפעול בארגוני זכויות אדם בישראל ובעולם הערבי, ביניהם בעמותת גישה ובמוקד לפליטים ומהגרים.
בין השנים 2006–2008 שימשה עוזרת לשר לשעבר נתן שרנסקי.
היא בעלת אזרחות ישראלית ורוסית ודוברת ארבע שפות: רוסית, עברית, ערבית ואנגלית.
צורקוב כתבה מאמרים באתר שיחה מקומית.
צורקוב למדה תקשורת ויחסים בין-לאומיים באוניברסיטה העברית, השלימה תואר שני בהיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב, והיא דוקטורנטית במדעי המדינה באוניברסיטת פרינסטון ועמיתת מחקר במכון ניוליינס לאסטרטגיה ולמדיניות האמריקאית וב.
צורקוב שהתה בכורדיסטן, ואחר כך בבגדאד לצורך עבודת שדה שעשתה במסגרת עבודת הדוקטורט שלה באוניברסיטת פרינסטון, שעסקה בתנועה השיעית של מוקתדא א-סדר, במפלגת האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן ובכוחות לבנוניים בלבנון.
היא נכנסה לעיראק מספר פעמים בעזרת דרכונה הרוסי.
עבודת השדה בבגדאד הייתה ידועה למספר חוקרים ועובדים באוניברסיטת פרינסטון, לרבות החוקרים שכיהנו בוועדת הדוקטורט של צורקוב: הפרופסורים אמאני ג'מאל (דיקאן בית הספר ליחסים בין-לאומיים באוניברסיטת פרינסטון), טלי מנדלברג ומארק ביסינג'ר .
בתחילת חודש מרץ 2023 עברה צורקוב ניתוח חירום בעיראק לטיפול בפגיעה חמורה בחוט השדרה.
כעבור שבועיים, ב-26 במרץ, בעודה מתאוששת מהניתוח, נחטפה מדירתה בעיראק יחד עם שותפתה, חוקרת עיראקית.
תחילה הוחזקה בידי שירותי הביטחון העיראקיים, ולאחר מכן הועברה לידי המיליציה השיעית "כתאא'ב חזבאללה" ("גדודי חזבאללה"), הנתמכת על ידי כוח קודס של משמרות המהפכה.
בכתבה שפורסמה ב"" נאמר שהיא נחטפה לאחר שחזרה לביתה מבית קפה בשכונת קראדה בבגדאד.
רשת הטלוויזיה העיראקית "א-ראבעה" פרסמה תיעוד של צורקוב לפני החטיפה, שבו היא נצפית יוצאת מבית קפה בחברת גבר.
בכתבה נמסר כי זהו התיעוד האחרון שלה לפני החטיפה.
מספר ימים לאחר חטיפתה דווח בתקשורת העיראקית על "חטיפתה של אישה רוסייה המחזיקה באזרחות אמריקאית" וכי ייתכן שמדובר בצורקוב, אך לפי מקור עיראקי, צורקוב אינה בעלת אזרחות אמריקאית.
שגרירות רוסיה בבגדאד מסרה לכאן חדשות כי "אין להם שום מידע הקשור לצורקוב", לא לגבי האזרחות שלה ולא לגבי מה שקרה לה בעיראק.
ב-5 ביולי 2023 התיר משרד ראש הממשלה לפרסם את הידיעה על חטיפתה.
משרד החוץ הודיע כי צורקוב עודנה בחיים, וכן כי "ישראל רואה בעיראק כמי שאחראית לגורלה ולשלומה".
מגעים לשחרורה התנהלו בכמה ערוצים ובהם ממשלת רוסיה, ארצות הברית וגורמים נוספים.
ב-7 ביולי הודיע דובר ממשלת עיראק, באסם אל-עוואדי, כי הממשלה פתחה בחקירה רשמית על חטיפתה של צורקוב בבגדאד.
ב-8 ביולי פורסם ביומון "א-שרק אל-אווסט" כי ישראל ואיראן מנהלות משא ומתן חשאי לחילופי שבויים.
ב-8 בספטמבר קראו ארבעה ארגונים לזכויות אדם – אמנסטי אינטרנשיונל, Human Rights Watch, Scholars at Risk ו-Democracy for the Arab World Now – לשלטונות עיראק להבטיח את שחרורה המיידי של צורקוב.
ב-13 בנובמבר 2023 פורסם תיעוד ובו נראית צורקוב מתוודה לכאורה על פעילותה בשירות המוסד וה-CIA, אך ההנחה היא שהדברים הוכתבו לה על ידי שוביה.
ב-23 בינואר 2025 דווח מפי שר החוץ העיראקי פואד חוסיין כי צורקוב בחיים, וראש ממשלת עיראק, מוחמד שיאע א-סודאני, פועל לשחרורה.
בממשל טראמפ נרתמו גם הם למאמץ, וגורמים עיראקיים טענו כי שחרורה תלוי בהחלטת ממשלת איראן.
לבסוף, ב-9 בספטמבר הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כי היא שוחררה ונמצאת בשגרירות ארצות הברית בבגדאד.
שחרורה הושג במאמץ של השליח האמריקאי לנושאי שבויים אדם בוהלר, ושל מיקי ברגמן – מנכ"ל Global Reach, ארגון פרטי המסייע בהחזרת חטופים ואסירים פוליטיים.
לטענת צורקוב, השפעתו של ממשל טראמפ ובמיוחד של שליחיו, בוהלר ושליחו המיוחד של טראמפ לעיראק, מארק סבאיה (Mark Sawaya) הייתה מכרעת, וזאת בניגוד מוחלט לממשל ביידן שהתעלם לחלוטין מכל בקשות המשפחה לסייע בשחרורה.
למחרת היא הגיעה לישראל, התאחדה עם משפחתה בבית החולים שיבא, ושיתפה כי עברה עינויים בשבי.
בארץ התקשתה ללכת, ככל הנראה עקב פציעה בחוט השדרה שעברה עוד לפני נפילתה בשבי.
בנובמבר 2025 שלחה תביעה לחדשות 12, למחוק שני דיווחים על אודותיה, לפרסם תיקון והתנצלות וכן לפצותה ב-50 אלף ש"ח, בטענה שאלה דיווחים שקריים, שגרמו לה נזק בהיותה בשבי.
אליזבט (אלישבע) דניאלי (17 באוקטובר 1940 – 16 בנובמבר 2017) הייתה מפקדת ב, בשנת 1981 הייתה האישה הראשונה במשטרת ישראל שהוענק לה עיטור המופת.
דניאלי נולדה בבואנוס איירס ועלתה לישראל בשנת 1964 לאחר שסיימה לימודי סיעוד.
היא נקלטה בקיבוץ דברת ואחרי שנישאה עברה לחיפה ועבדה כאחות בבית החולים אלישע בשנת 1977 החלה להתנדב ב ובהמשך נקלטה בשורות המשטרה, שירתה בשכונת נווה דוד ומונתה למנהלת התחנה של המשמר האזרחי.
בשנת 1981 העניק לה מפכ"ל המשטרה אריה איבצן את עיטור המופת על שהצליחה להקים תחנת משמר אזרחי המשמשת דוגמה ומופת, במסגרתה גם גילתה תושיה ואומץ לב במקרים רבים.
בדברי ההסבר לעיטור נכללו שלושה מקרי הצלת חיים: בנובמבר 1980 הצילה חיי אדם שהיה במצב אנוש, ביולי 1981 הצילה חיי אישה שניסתה להתאבד תוך סיכונה העצמי בטיפוס לדירה בקומה הרביעית דרך מרפסת, ובספטמבר 1981 הצילה חיי תייר שהיה זקוק לסיוע רפואי.
בשנת 1985 נפצעה במהלך פעילות מבצעית והיא נותרה משותקת בפלג גוף תחתון.
במותה הוכרה כחללת משטרת ישראל בהיותה נכה שנפטרה לאחר השירות.
אליונה אולהיבנה סברננקו (באוקראינית: Альо́на Олегівна Савране́нко; נולדה ב-14 ביוני 1991), הידועה בשם הבמה שלה אליונה אליונה (באוקראינית: Alyona Alyona), היא ראפרית וכותבת שירים אוקראינית.
בשנת 2019 הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Pushka.
מאוחר יותר יצאה לו מהדורת דלוקס בשם V khati MA.
אליונה כונתה על ידי כלי התקשורת באוקראינה כ"כוכבת הפופ החדשה במדינה".
במאמר בשם "15 European Pop Acts Who Matter Right Now" של הניו יורק טיימס הושוותה לאזיליה בנקס.
היא ייצגה את אוקראינה באירוויזיון 2024 עם השיר "Teresa & Maria", שיתוף פעולה עם הזמרת ג'רי הייל.
אולהיבנה נולדה ביישוב קפיטניבקה שבמחוז קירובוהראד, אז הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
היא בעלת שני תארים אקדמיים, שאחד מהם היה מהאוניברסיטה הממלכתית-פדגוגית על שם גריגורי סקובורודה בעיר פריאסלאב.
תחילה עבדה כגננת בגן ילדים בברישיבקה שבמחוז קייב.
לאחר מכן ניהלה גן פרטי משלה.
לאחר שצברה פופולריות כזמרת החליטה לפרוש מעבודתה.
במחצית הראשונה של העשור הראשון של המאה ה-21 החלה לכתוב שירי ראפ מתוך ניסיון לפרוץ לעולם המוזיקה ככותבת.
שם הבמה הראשון שלה היה אליונה אל.
תחת הכינוי הנוכחי שלה, אליונה אליונה, הוציאה באוקטובר 2018 את הווידאו קליפ הראשון שלה עבור "Rybky".
ב-24 באוקטובר פורסם הקליפ השני של אותו השיר, הפעם בבימוי והפקה מקצועית.
ב-12 בנובמבר יצא הסרטון של "Holovy", שבחודשו הראשון צבר כמיליון צפיות.
שני קטעי וידאו נוספים עלו ליוטיוב מאוחר יותר: "Vidchyniai" ב-30 בנובמבר ו-"Zalyshaiu svii dim" בדצמבר, המספר על עזיבתה של אליונה מברישיבקה.
בינואר 2019 הוציאה שיר בשם "Obitsianky" ("הבטחות") במהלך עיצומן של המעילות הפוליטיות של פטרו פורושנקו.
ב-8 באפריל פורסם אלבום הבכורה שלה, Pushka.
הוא כלל ארבעה שירים שכבר פורסמו, ותשעה חדשים, כולל "Padlo", דואט עם אלינה פאש.
באותו חודש הוכתרה על ידי מגזין ווג כ"כוכבת הפופ הבלתי-צפויה של אוקראינה".
באוגוסט 2019 הופיעה אליונה אליונה בפסטיבל סיגט בבודפשט, בירת הונגריה.
בדצמבר כתבה את "Vilna", שבוצע על ידי טינה קרול ויוליה סנינה ונכלל בפסקול של הסרט Viddana.
ב-7 בפברואר 2020 חתמה חוזה הקלטות בשלוחה הפולנית של חברת התקליטים דאף ג'אם.
ב-15 בינואר 2021 זכתה בפרס הקהל בתחרות הכישרונות האירופאית מיוזיק מובס.
בפברואר 2023 הופיעה בישראל ביחד עם נטע ברזילי במועדון הבארבי בתל אביב.
בשנת 2021 הייתה חלק ממצבת השופטים של הקדם האוקראיני לאירוויזיון 2021. בשנת 2024 הוציאה עם ג'רי הייל דואט בשם "Teresa & Maria".
מאוחר יותר הוכרז כי הצמד עתיד להשתתף בקדם האוקראיני לאירוויזיון 2024. הוא נערך ב-4 בפברואר אותה השנה, בו ניצחו השתיים עם השיר "Teresa & Maria", ונבחרו לייצג את אוקראינה באירוע האירוויזיון השנה.
השתיים התחרו בחצי הגמר הראשון של התחרות, שנערך ב-7 במאי, ממנו העפילו לשלב הגמר.
ב-11 במאי ביצעו את שירן על בימת גמר אירוויזיון 2024. הן סיימו במקום השלישי עם 453 נקודות.
אליזבטה בוארטו (באיטלקית: Elisabetta Boaretto) היא פיזיקאית גרעינית ישראלית ממוצא איטלקי, המכהנת כפרופסור מן המניין ביחידה לארכאולוגיה מדעית במכון ויצמן למדע.
בוארטו היא מומחית לתיארוך פחמן-14 ומדעי הארכאולוגיה ומשלבת עבודה במעבדה עם פעילות בחפירות ארכאולוגיות בישראל ובעולם.
בוארטו נולדה בכפר מונטגרוטו טרמה, כפר קטן עשיר במעיינות תרמיים באיטליה.
אביה ג'וזפה בוארטו, היה אמן ויזם ואמה טרזה בלון הייתה אחות ובהמשך הפכה ליזמית.
לבוארטו 3 אחים ו-2 אחיות.
אחיה האדריכל עמנואל בוארטו בנה את בריכת המים התרמיים העמוקה ביותר בעולם (-42 מ') בשם Y-40 הממוקמת במלון טרמה מילפיני.
למדה בתיכון בפדובה ובהמשך ב-1985 סיימה תואר שני בפיזיקה עם התמחות בפיזיקה גרעינית מהמחלקה לפיזיקה באוניברסיטת פדובה.
ב-1994 סיימה את עבודת הדוקטורט בפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים בהנחייתו של פרופ' מיכאל פאול, היא חקרה ריכוז של איזוטופים רדיואקטיביים בקרחונים של גרינלנד.
ב-1997 ביצעה מחקר במסגרת פוסט־דוקטורט במחלקה לפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת אורהוס שם למדה על תיארוך פחמן רדיו עם ספקטרומטריית מסה מאיץ וחקרה את גילם של מי התהום בדנמרק.
בין 1998 ל-2000 למדה ארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, כתלמידה שאינה מן המניין.
במקביל ב-1999 סיימה פוסט דוקטורט במחלקה לביולוגיה במכון ויצמן.
בין השנים 2006 ל-2011 הרצתה באוניברסיטת בר-אילן במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה.
מ-2011 עד 2012 הייתה חברת סגל במחלקה לביולוגיה מבנית במכון ויצמן.
ב-2012 עברה למרכז האינטגרטיבי לארכאולוגיה ואנתרופולוגיה על שם מקס פלאנק במכון ויצמן.
ב-2013 הובא מאיץ חלקיקים חדשני למכון ויצמן, תחת מעבדתה של בוארטו.
החל מ-2016 בוארטו היא פרופסור במכון ויצמן ביחידה לארכאולוגיה מדעית.
ב-2013 תיארכה את הפעילות בבית הקברות של מערת רקפת מהתרבות הנאטופית, שם ניכר שימוש בפרחים עבור קברים כבר לפני כ-13,700 שנה.
ב-2015 השתתפה במחקר כיפת גולגולת של אדם מודרני, שהתגלתה במערת מנות שגילה המדויק כ-55,000 שנה, מהקדומים מחוץ לאפריקה.
ב-2016 התפרסם מחקרה יחד עם ולנטינה קרקוטה וחקרים נוספים, אודות הפול בר שהתגלה במערת הנחל בכרמל מהתרבות הנטופית.
תיאורך ישיר של הפול המפוחם העלה שגילו כ-14,000 שנה, והראה שהציידים-לקטים הנטופיים הכירו ואספו את הפול כ-4000 שנים לפני ביותו.
ב-2017 חקרה את המעבר לישיבת-הקבע באמצעות תיארוך רדיומטרי של אתר שובייקה 1 מהתרבות הנאטופית בירדן, בשיתוף טוביאס ריכטר וחוקרים נוספים.
הממצאים העלו את האפשרות שבניגוד לתפיסה עד אז כי המעבר לישיבת הקבע התרחש באזור הים-תיכוני ומשם התפשט, גם באזורים הצחיחים אירע המעבר באותו זמן.
ב-2021 התפרסם מחקרה בכתב העת PNAS בשיתוף עמרי ברזילי וחוקרים נוספים.
המחקר הראה לראשונה כי שני אתרים ארכאולוגיים בנגב, אחד מהתקופה הפלאוליתית התיכונה המשויכת בדרך כלל לאחרוני הניאנדרטלים, והשני, אתר בוקר תחתית מהמעבר לתקופה הפלאוליתית העליונה שמקושרת לאדם המודרני, התקיימו במקביל ובמרחק 40 ק"מ בלבד זה מזה.
פיסות הפחם מהאתר תוארכו בשיטה חדשנית של תיארוך פחמן-14 ברזולוציה גבוהה.
ב-2017 מצאה כי מגדל ביצורים בירושלים נבנה 1,000 שנה מאוחר יותר מכפי שהעריכו עד אז.
מגדל הביצורים הגדול במעיין הגיחון בירושלים תוארך בעזרת שרידי פחם, זרעים ועצמות.
המגדל שהתגלה ב־2007 נחשב לכזה שנבנה ב־1700 לספירה, בתקופה הכנענית, אך מחקרה של בוארון הוכיח שהוא נבנה למעשה ב־800-900 לפני הספירה, תקופת מלכי יהודה.
ב-2020 חקרה את "קשת וילסון", בסיס גשר שנשען על הכותל המערבי מצדו הצפוני.
החוקרים התלבטו במשך שנים רבות אם הקשת הייתה שייכת לבית המקדש השני או שנבנתה בתקופה המוסלמית המאוחרת יותר.
המחקר, ביוזמת הקרן למורשת הכותל המערבי, בדק, באמצעות תיארוך פחמן-14, את גילה של הקשת.
במהלך המחקר התגלו זרעים מתחת לקשת משנת 70 לספירה.
במהלך המחקר הוכח שהקשת, שניצבה באחת הדרכים הראשיות לבית המקדש השני, נבנתה בשני שלבים: בשלב הראשון נבנה גשר בימיו של הורדוס, או מעט אחריו, ברוחב 7.5 מטרים.
בשלב השני, כמה עשרות שנים לאחר מכן הורחב הגשר לרוחב 15 מטרים.
מסקנת המחקר היא כי ככל הנראה הקשת נבנתה ביחד עם הכותל המערבי, מה שמרמז על כך שפרויקט הבנייה של הר הבית נמשך עשרות שנים לאחר ימיו של הורדוס עד פרוץ מרד בר כוכבא.
ב-2024 התפרסם מחקר שערכה בכתב העת PNAS אשר עסק בתיארוך חלקים שונים מירושלים בימי מלכי יהודה.
במסגרת המחקר, החוקרים תיארכו במדויק את המבנים והחומות שנבנו בירושלים בתקופת בית המקדש הראשון וזיהו אזורים שבהם התקיימה פעילות נרחבת.
הדגימות נעשו בשיתוף פעולה עם ארכאולוגים ואפשרו ללמוד על התפתחותה של העיר.
הממצאים הוכיחו כי ירושלים צמחה והתפשטה לעבר הר ציון כבר במאה ה-9 לפני הספירה, בימיו של המלך יהואש, כמאה שנה לפני הגלות האשורית.
ב-2021 התפרסם מחקר שהובילה בכתב העת Scientific Reports.
המחקר, שבוצע עם ד"ר יעל ארליך וד"ר ליאור רגב עסק במיפוי של ענף של עץ זית מהגליל באמצעות בדיקות פחמן-14 של מאיץ החלקיקים על שם נעים דנגור.
ניסוי זה נעשה מתוך מטרה לאפשר ניסויים עתידיים על עצי זית ברחבי אגן הים התיכון ולהוכיח באופן מדויק יותר את גילם האמיתי, בין השאר ניתן יהיה לקבוע את המועד המדויק של התפרצות הר הגעש סנטוריני.
השימוש בשיטת המחקר שפיתחה בוארטו משמש גם לתיארוך כתבי יד עתיקים כמו זה שנעשה ב-2023 על כתב היד של אבן סינא מהמאה ה-11.
2010 - הפרס הלאומי להישגים מדעיים יוצאי דופן, איטליה
2010 - תואר אבירת הרפובליקה האיטלקית
2011 - עמיתה בחברה האירופית לפיזיקה
2011 - פרס החברה לפיזיקה גרעינית יישומית ושיטות גרעיניות ברפואה
2019 - אות "מרצה מעורר השראה" מטעם התאחדות הסטודנטים הארצית
אליזבט טאון הוא סרט דרמה-קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 2005, בבימויו של קמרון קרואו ובכיכובם של אורלנדו בלום וקירסטן דנסט.
הסרט מספר את סיפורו של דרו ביילור, מעצב נעליים צעיר שמגלה כי אביו נפטר במהלך טיול שורשים בעיירה הקטנה אליזבט טאון בקנטקי.
במהלך המסע, דרו מתמודד עם כישלון מקצועי, פוגש דיילת בשם קלייר, ולומד מחדש את ערך החיים והמשפחה.
הסרט הוקרן בבכורה ב-4 בספטמבר 2005 בפסטיבל ונציה 2005 ויצא לאקרנים ברחבי העולם ב-14 באוקטובר 2005. הוא גרף 10.6 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון וסה"כ 52 מיליון דולר ברחבי העולם, מול תקציב של 45 מיליון דולר.
דרו ביילור (אורלנדו בלום) הוא מעצב נעליים מצליח שהקריירה שלו מתרסקת בעקבות כישלון פרויקט גדול בחברה בה הוא עובד.
כאשר דרו עומד בפני פיטורין ואף שוקל להתאבד, הוא מקבל את הידיעה על מות אביו, מה שמאלץ אותו לחזור לעיירת הולדתו, אליזבט טאון שבקנטקי, כדי לטפל בסידורי הלוויה.
במהלך הנסיעה, הוא פוגש דיילת מלאת חיים בשם קלייר (קירסטן דנסט) שמסייעת לו לראות את חייו באור חדש ולגלות מחדש את משמעותם.
אורלנדו בלום בתפקיד דרו ביילור - מעצב נעליים שמוצא את עצמו בשפל מקצועי ואישי, ומוצא נחמה במהלך מסעו לאליזבט טאון.
קירסטן דנסט בתפקיד קלייר קולברן - דיילת מלאת חיים שפוגשת את דרו ומסייעת לו למצוא את דרכו מחדש.
סוזן סרנדון בתפקיד הולי ביילור - אמו של דרו, שמתמודדת עם אובדן בעלה ומנסה לשמור על המשפחה יחד.
אלק בולדווין בתפקיד פיל דבוס - הבוס של דרו, שמפטר אותו לאחר כישלון הפרויקט.
הסרט "אליזבט טאון" קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים, כאשר חלקם שיבחו את הקסם והכימיה בין בלום ודנסט, בעוד אחרים מתחו ביקורת על העלילה והטון המעורב של הסרט.
הסרט זכה לציון של 28% באתר Rotten Tomatoes, המבוסס על כ-158 ביקורות, וציון של 45 מתוך 100 באתר Metacritic, מה שמעיד על ביקורות מעורבות עד שליליות.
אליונה מונטאנו (במולדובנית: Aliona Munteanu; נולדה ב-25 במאי 1989), הידועה בשם הבמה אליונה מון, היא זמרת מולדובנית.
בשנת 2012 הייתה זמרת הליווי של פשה פארפני בתחרות האירוויזיון השנתית.
מאוחר יותר נבחרה לייצג את באירוויזיון 2013, שנערך במאלמה שבשוודיה, עם השיר "O Mie".
בסיום ערב הגמר דורגה במקום ה-11. בשנת 2014 הגיעה למקום הרביעי בתחרות The Voice of Romania.
אהבתה למוזיקה נרכשה בזכות אימה, שנהגה לשיר לה בילדותה שירי ערש מולדובניים אתניים.
כילדה, הייתה חברה בכמה קולקטיבים אמנותיים, בהם שרה ורקדה.
מאוחר יותר השתתפה בתחרות Fabrica de Staruri 2, שם הגיעה למקום השלישי וזכתה בתואר "חביבת הקהל".
יחד עם שניים מעמיתיה לתחרות, הקימה מון להקת פופ בשם ת'אמבס אפ.
מון השתתפה באירוויזיון 2012, שנערך בבאקו שבאזרבייג'ן, כזמרת ליווי של פשה פארפני, אשר הגיע בערב הגמר למקום ה-11. היא נבחרה לייצג את באירוויזיון 2013 עם השיר "O Mie", שנכתב והולחן על ידי פארפני.
על-אף שהשיר בוצע באנגלית בתחרות הקדם במולדובה, לאירוויזיון הוקלטה גרסה ברומנית.
מון הייתה אמורה להתחרות בקדם המולדובני לאירוויזיון 2024, Etapa națională 2024. שירה לתחרות היה "Obosit", שנכתב והולחן על ידי מילה דנילצאק.
כמה ימים לאחר פרסום רשימת המשתתפים הודיעה מון על פרישתה מסיבה לא ידועה.
אליז ארנבורג (נולדה ב-19 ביולי 2000) היא שחיינית אמנותית ישראלית בעבר.
באליפות אירופה שנערכה בלונדון שבממלכה המאוחדת במאי סיימה יחד עם עדן בלכר, אביב בובליל, יעל פולקה, גל ליטמן, נועה ולדמן, נטלי קוטיק ואלינה חלמסקי במקום תשיעי בתרגיל קבוצתי חופשי בתוצאה של 75.7333 נקודות, ובמקום תשיעי בתרגיל קבוצתי טכני בתוצאה של 70.7897 נקודות.
אליזבת בווס-ליון, או המלכה אליזבת, המלכה האם (Elizabeth Bowes-Lyon, אליזבת אנג'לה מרגריט; 4 באוגוסט 1900 – 30 במרץ 2002), המלכה־רעיה של ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת, משנת 1936 ועד לפטירתו בשנת 1952. לאחר מכן נודעה בתואר "המלכה אליזבת, המלכה האם", כדי למנוע בלבול עם בתה, המלכה אליזבת השנייה.
כמלכה־רעיה של הממלכה המאוחדת הייתה אליזבת המלכה האחרונה של אירלנד וקיסרית הודו.
אליזבת נולדה למשפחת אצולה סקוטית.
בשנת 1923 נישאה לאלברט, דוכס יורק, בנם של המלך ג'ורג' החמישי והמלכה מרי מטק.
כדוכסית, יחד עם בעלה ושתי בנותיהם, הקפידה ליטול חלק בעשייה למען הציבור.
בזכות הבעת פניה המחויכת זכתה בתקופה זו לכינוי "הדוכסית המחייכת".
בשנת 1936 ויתר אדוארד השמיני על הכתר על מנת להינשא לחברתו הגרושה ווליס סימפסון, ולכן הוכתר בעלה למלך.
כמלכה, התלוותה לבעלה בשליחויותיו הדיפלומטיות לצרפת ולצפון אמריקה בטרם מלחמת העולם השנייה.
בשנות המלחמה הפגינה קור רוח וסיפקה לנתיני הממלכה תמיכה מוראלית רבה, ובתגובה להשפעתה הציבורית כינה אותה אדולף היטלר "האישה המסוכנת ביותר באירופה".
לאחר סיום המלחמה התערערה בריאותו של המלך ג'ורג' השישי, אשר סבל מסרטן הריאות, וכעבור שנים ספורות התאלמנה אליזבת בגיל 51.
בתה הוכתרה למלכה בשם אליזבת השנייה בשנת 1952. כעבור שנה נפטרה המלכה מרי, אמו של ג'ורג' השישי, ואליזבת, "המלכה האם", נותרה בת משפחת המלוכה הבכירה ביותר באנגליה (המלך לשעבר אדוארד השמיני עקר מאנגליה).
לאורך חייה נותרה דמות המלכה האם אהודה בעיני הציבור הרחב, גם בעתות שפל של תדמית משפחת המלוכה.
לאחר פטירת בתה הצעירה, הנסיכה מרגרט, החלה להיחלש.
ב-30 במרץ 2002, שישה שבועות לאחר הלווייתה של מרגרט והופעתה הציבורית האחרונה, נפטרה בגיל 101.
אליזבת בווס-ליון הייתה בתם הרביעית והילדה התשיעית מבין עשרת ילדיהם של קלוד ג'ורג' בווס-ליון ואשתו ססיליה בווס-ליון.
אביה היה הלורד מגלמיס, ולאחר מות אביו קיבל את תואר הרוזן ה-14 של סטראטמור וקינגהורן ואשתו הייתה לרוזנת של סטראטמור וקינגהורן.
מצד אביה היא צאצאיתו של רוברט השני, מלך סקוטלנד ומצד אימה היא צאצאיתו של ויליאם קוונדיש, הדוכס מפורטלנד וראש ממשלת בריטניה.
בין אבותיה נמנה גם ריצ'רד ולסלי, המרקיז מוולסלי והמושל הכללי של הודו.
מקום לידתה נותר עלום, אך על פי טענות חוזרות ונשנות נולדה בבית הוריה בלונדון או במרכבת אמבולנס בדרכם לבית החולים.
על פי מקורות רשמיים נרשמה לידתה בהרטפורדשייר, המחוז בו מוקם בית הקיט של הוריה ובו הוטבלה בכנסייה המקומית ב-23 בספטמבר 1900.
לאורך ילדותה שהתה רבות בטירות השייכות למשפחת אביה, בגלמיס שבסקוטלנד.
בתחילה חונכה בבית המשפחה על ידי אומנת ובילתה זמן ניכר בפעילויות ספורט ובטיפול בחיות.
בגיל שמונה נשלחה לראשונה לבית ספר בלונדון.
לאחר מכן חזרה ללמוד בביתה אצל אומנת גרמנייה וסיימה את מבחני הגמר בהצטיינות בגיל 13.
בהיותה בת 14 הכריזה בריטניה מלחמה על גרמניה.
אחיה הבכור, פרגוס, שירת כקצין ונהרג בשנת 1915 בקרב בצרפת.
אח נוסף, מייקל, הוכרז כנעדר במאי 1917, אך בתום המלחמה אותר במחנה שבויים.
אחוזת המשפחה בגלמיס נהפכה בשנות המלחמה לבית חולים שדה עבור חיילים פצועים.
אליזבת סייעה בניהולו השוטף של הבית.
הנסיך אלברט – "ברטי" בפי משפחתו - היה בנו השני של המלך ג'ורג' החמישי.
הצעת הנישואים הראשונה שלו לאליזבת הייתה בשנת 1921, אך היא סירבה בנימוק שלאחר הנישואין לא תוכל עוד לעולם לחשוב, לדבר ולנהוג בהתאם לתחושותיה.
לאחר שהצהיר הנסיך שלעולם לא יישא לאישה מישהי אחרת, ביקרה אמו, המלכה מרי, בבית משפחתה של אליזבת בגלמיס.
המלכה מרי השתכנעה כי אליזבת אכן מתאימה לבנה, אך סירבה להתערב בעניינם.
טקס נישואיהם נערך ב-26 באפריל 1923 בכנסיית ווסטמיניסטר אבי.
בדרך לטקס, הניחה אליזבת את זר הפרחים שלה בקבר הלוחם האלמוני, מנהג שאומץ לאחר מכן בכל חתונות משפחת המלוכה הבריטית שנערכות במנזר וסטמינסטר.
את ירח הדבש ערכו באחוזה במחוז סארי ולאחר מכן בסקוטלנד.
לאחר נישואיהם נשאה בתואר הוד מעלתה המלכותית, הדוכסית מיורק.
בשנת 1927 יצאו הדוכס והדוכסית מיורק לשליחותם הראשונה והשתתפו בפתיחת הפרלמנט האוסטרלי בקנברה.
היא זכתה בתואר נסיכה החל מיום היוולדה.
התחתנתה ב־20 בנובמבר 1947 עם פיליפ מאונטבאטן.
עם מותו של אביה הוכתרה למלכת הממלכה המאוחדת, אליזבת השנייה.
הנסיכה מרגרט (21 באוגוסט 1930 – 9 בפברואר 2002), בשנת 1960 נישאה לצלם אנתוני ארמסטרונג-ג'ונס וכעבור שנה הוענק לה התואר הרוזנת סנודן.
בשנת 1946 התארסו אליזבת ופיליפ בחשאי.
משפחתה לא ראתה בעין יפה את אירוסיהם: לפיליפ לא היה ביסוס כלכלי, הוא היה יליד ארץ זרה ואחיותיו היו נשואות לבני אצולה גרמנית שלחלקם היו קשרים עם משטר גרמניה הנאצית.
אליזבת המלכה האם הטילה ספקות בקשר ביניהם בתחילה ואף קראה לפיליפ בדלתיים סגורות "ההוני" (כינוי לגרמני).
לעומת זאת, בריאיון שנתנה שנים רבות אחר כך לביוגרף, המלכה האם כינתה את הנסיך פיליפ "ג'נטלמן אנגלי".
גם בעלה המלך לא הסכים בתחילה לנישואים, אך הנסיכה אליזבת שכנעה אותו לשנות את דעתו, ואירוסיהם נחגגו ביוני 1947.
עלייתו לכתר של ג'ורג' השישי
ב-20 בינואר 1936 נפטר ג'ורג' החמישי והכתר הבריטי הועבר ליורשו, הנסיך אדוארד מווילס (המלך אדוארד השמיני).
ג'ורג' החמישי והמלכה מרי הביעו בשנים מוקדמות יותר את חששותיהם מהעברת הכתר לבנם הבכור והמלך צוטט באומרו: "תפילותיי שבני הבכור לא יינשא ודבר לא יחצוץ בין הכתר לבין אלברט וליליבת (כינויה של אליזבת בידי מכריה)".
שלא במתכוון מילא אדוארד השמיני אחר משאלת אביו לאחר שוויתר על הכתר בהתעקשותו להינשא לוואליס סימפסון, גרושה ממוצא אמריקני.
על אף האפשרות החוקית של המלך להינשא לסימפסון ולהישאר בתפקידו, שרי הממשלה ייעצו לו שסימפסון לעולם לא תתקבל כמלכה בעיני העם וביקשו אותו להימנע ממימוש הנישואין.
לו היה המלך מתעלם מעצתם היה על שרי הממשלה להתפטר, וכתוצאה מכך לפגוע בשיטת המלוכה הבריטית של מונרכיה חוקתית, המאלצת את המלך לממש את המלצות יועציו.
על כן בחר המלך לוותר על הכתר לטובת אחיו הצעיר, הנסיך אלברט, על אף אי רצונו של האחרון לשאת בתפקיד ולמרות אי מוכנותו לתפקיד (על אף דברי הוריהם, ההכשרה לכס המלוכה הושקעה בבנם הבכור ויורש העצר).
אלברט ואליזבת הומלכו ב-12 במאי כמלך ומלכה של הממלכה המאוחדת של בריטניה וצפון אירלנד ולקיסרי הודו הבריטית.
אלברט אימץ את השם המלכותי ג'ורג' השישי.
אליזבת תמכה בהחלטתו של ג'ורג' השישי למנוע את התואר "הוד מעלתה המלכותית" מוואליס סימפסון ומצאצאים שיוולדו לה מנישואיה לאדוארד.
כאשר אדוארד נישא לסימפסון נמנע ממנה השימוש בתואר זה ומתוקף נישואיהם הייתה בעלת התואר "הדוכסית מווינדזור" בלבד.
אליזבת צוטטה כעבור שנים כשהיא מתייחסת לסימפסון כאל "האישה ההיא".
הסיור המלכותי לקנדה ולארצות הברית בשנת 1939
ביוני 1939 יצאה המלכה אליזבת ביחד עם המלך ג'ורג' השישי לביקור בקנדה וארצות הברית.
היה זה ביקור ראשון של המלך של קנדה, מתוקף היותה של קנדה אחת מממלכות חבר העמים הבריטי, בממלכתו זו.
במסעם תרו אליזבת והמלך בקנדה מחוף לחוף ובחזרה, בליווי גיחה קצרה לארצות הברית וביקור אצל הנשיא רוזוולט ורעייתו בבית הלבן ובבית מגוריהם.
קבלת הפנים לה זכו בקנדה ובארצות הברית הייתה נלהבת והפיגה את חששם שמא נתפסו בציבור כמלך ומלכה "מחליפים".
בדבריה לראש ממשלת קנדה, מקנזי קינג, אמרה אליזבת כי סיור זה "בנה אותם".
בקנדה לוותה תדמיתה לאורך השנים בתשובתה לשאלת אזרח קנדי עם הגעתם למדינה בשנת 1939. שאלתו של האזרח "האם הנך סקוטית או אנגלייה?" זכתה לתגובתה המיידית של המלכה "אני קנדית!"
במהלך מלחמת העולם השנייה היו המלך והמלכה לסמל של ההתנגדות הלאומית.
זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה הגתה המלכה את רעיון הוצאתו לאור של "ספר הצלב האדום", אשר רווחי מכירתו הופנו לארגון הצלב האדום.
חמישים סופרים ואמנים תרמו מיצירותיהם לספר אשר על עטיפתו הופיע פורטרט המלכה.
במהלך הבליץ, אליזבת סירבה לעזוב את לונדון או לשלוח את בנותיה לקנדה, על אף בקשתם של שרי הממשלה לעשות כן.
על כך אמרה: "הילדים לא ילכו בלעדיי.
אני לא אעזוב ללא המלך, והמלך לעולם לא יעזוב."
לעיתים תכופות ערכה המלכה ביקורים באזורים בלונדון שנפגעו בהפצצות, בעיקר בצדה המזרחי של העיר בסמוך למזחים.
ביקוריה הראשונים עוררו עוינות וגררו קריאות מחאה וזריקת חפצים לעברה, בעיקר עקב לבושה היוקרתי.
היא הגיבה באומרה שהציבור המגיע לראותה מתלבש לכבודה בבגדיו הטובים ביותר, ועל כן עליה לנהוג במידה שווה בהופיעה בציבור.