tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המפגינים הגיעו למפתן הכנסת והשליכו אבנים לתוך אולם המליאה.
במהלך ההפגנה נפצעו כמאה שוטרים, וכן חברי כנסת שנפגעו מאבנים ורסיסים של החלונות המנופצים.
ב-10 בספטמבר 1952 נחתם הסכם השילומים, ובמסגרתו העבירה גרמניה לישראל, בין השנים 1953 ל-1965, סכום של כ-3 מיליארד מארק מערב גרמני כפיצוי על הסבל והנזק החומרי אשר נגרם ליהודים בתקופת השואה.
כמו כן התחייבה ממשלת גרמניה המערבית להעניק רנטות (תשלום חודשי) לניצולי השואה, למימון ההוצאות הרפואיות להן נדרשים ניצולי השואה, כפיצוי על הסבל במחנות הריכוז וההשמדה, וכפיצוי על אובדן זכויות בסיסיות כגון הזכות ללימודים לניצולים שהיו ילדים וכדומה.
בהסכם נקבע כי גרמניה תשלם למדינת ישראל פיצוי כספי מתוך הכרה באחריותה לרצח בני העם היהודי ולפגיעה ברכוש ובנפש.
ההסכם כלל הכרה במדינת ישראל כמייצגת את העם היהודי ובפרט את הנרצחים בשואה, וכן כמדינה שנשאה בנטל העיקרי של קליטת הפליטים היהודים ושיקומם.
עקרון מתן השילומים לנפגעי המשטר הנאצי נקבע בחוזי השלום בין המדינות המנצחות לבין גרמניה.
זיכרון השואה, מחקרה והצגתה במוזיאונים ניזומו לראשונה בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, ובמשך השנים הלכו והתרחבו, הן במדינת ישראל והן ברחבי העולם.
על מוסדות מובילים אלה נמנים, בין היתר: "יד ושם", "בית לוחמי הגטאות" ו־"מוזיאון השואה האמריקאי".
נדבך נוסף של הנצחת השואה מצוי בקולנוע ובספרות השואה.
לשואה השפעה רבה על תחומי האמנות והספרות, ביצירות של יהודים, כמו גם של לא-יהודים.
כמה מהספרים המפורסמים אודות השואה נכתבו בידי אנשים שנספו בה, דוגמת אנה פרנק, וניצולי שואה, דוגמת אלי ויזל ופרימו לוי.
ספרות זיכרונות ענפה, שכתבו הניצולים בשפות אחדות, ממשיכה לראות אור גם עשרות שנים לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
ברחבי העולם נבנו אנדרטאות ואתרי הנצחה רבים, ונערכים מעת לעת גם פרויקטים שונים להנצחתה, כגון "פרויקט אטבי הנייר" בארצות הברית.
השואה היא חלק מתוכנית הלימודים לבחינות הבגרות בישראל.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20, יצאו משלחות תלמידים רבות לביקור באתרי השואה בפולין.
נוסף על ביקורים אלה, נערך מדי שנה בתאריך כ"ז בניסן (יום הזיכרון לשואה ולגבורה) "מצעד החיים", כמו גם הטקס הממלכתי הרשמי באושוויץ-בירקנאו, בהשתתפות נשיא מדינת ישראל ואנשי ממשל בכירים ממדינות רבות.כמו כן, נערך בתאריך זה מטס מטעם חיל האוויר הישראלי, במסגרתו טס מעל שטח המחנות אושוויץ-בירקנאו להק מטוסים.
במסגרת המאמצים הבינלאומיים להנצחת זכר השואה, נקבעו ברחבי העולם מספר ימי זיכרון.
בישראל מצוין יום הזיכרון לשואה ולגבורה מדי שנה בכ"ז בניסן אך יום הקדיש הכללי נקבע על פי הרבנות הראשית לעשרה בטבת, במסגרתו נערך הטקס הממלכתי הרשמי ברחבת "יד ושם", בהשתתפות נשיא וראש ממשלת ישראל, הרמטכ"ל ויושב ראש הסוכנות היהודית.
במהלך טקס זה מדליקים שישה ניצולי שואה שש משואות - זכר לששת המיליונים.
נוסף על טקס זה, נשמעת בבוקרו של יום השואה צפירת זיכרון בת שתי דקות, בכל רחבי מדינת ישראל, ונערכים במהלכו טקסי זיכרון.
בשנת 2000 הוקם כוח המשימה הבינלאומי להנצחת זכר השואה, בהשתתפות 35 מדינות.
ב-1 בנובמבר 2005, החליטה העצרת הכללית של האו"ם לציין את 27 בינואר, יום השנה לשחרור מחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו, כ"יום הזיכרון הבינלאומי לשואה ולהנצחת קורבנותיה".
מאז 2001, טרם החלטת האו"ם, צוין 27 בינואר כיום הזיכרון לשואה בבריטניה, כמו גם במדינות נוספות, דוגמת שוודיה, איטליה, גרמניה, פינלנד, דנמרק ואסטוניה.
ב-27 בינואר 2022 נחנך לראשונה בישראל סיור וירטואלי באמצעות משקפי מציאות מדומה במחנה אושוויץ-בירקנאו, מטעם מוזיאון בית העדות.
מטרתו של הפרויקט הייתה לתת מענה לבני הנוער שלא נוסעים לפולין בעקבות מגפת הקורונה.
ביולי 2022 פורסם כי הנעליים הבלויות של קורבנות המחנה הנמצאות בו מתפוררות, וכי בקרן אושוויץ-בירקנאו מגייסים כספים כדי שיוכלו להמשיך ולשמר אותן למען הדורות הבאים
מטרת המיזם להנגיש את המראות והמידע לרבים, ולהזים מכחישי שואה ואנטישמים
הנצחת זכר השואה בחברה הדתית והחרדית
הרב אברהם ישעיהו קרליץ (ה"חזון אי"ש") התנגד להקדשת ימי זיכרון מיוחדים להרוגי השואה, ופסק כי אין בימינו סמכות לקבוע ימי תענית לדורות.
הרב לא ראה בשואה אירוע חריג ביחס לשאר הצרות בהיסטוריה היהודית, ואף דאג להעביר זאת לאדמו"ר מגור בזמנו, אברהם מרדכי אלטר, כדי שיצטרף להתנגדותו.
הרב יוסף צבי דושינסקי, רב העדה החרדית בירושלים, הסתייג גם מחיבורן של קינות חדשות על החורבן.
בהתאם לשיטתו של החזון איש, התנגד לימים הרב יוסף שלום אלישיב להצעה שהעלה ב-1985 האדמו"ר מקאליב, מנחם מנדל טאוב, ניצול שואה בעצמו, לקבוע בכל יום קריאת פסוקי קריאת שמע אחרי תפילת 'עלינו לשבח' ולהתכוון 'לייחד עם הקדושים' שנספו בשואה.
הרב אלישיב ענה שאיננו רואה מקור לכך בפסיקת חז"ל, אך הציע ללמוד בכל יום משניות לעילוי נשמות הקדושים אשר לא השאירו אחריהם קרובי משפחה, כפי שנהגו במקומות אחדים.
הרב משה פיינשטיין, פוסק רב השפעה בחברה החרדית בארצות הברית, היה גם הוא בין המתנגדים לכך.
לאור פסיקות אלה מפגין הציבור החרדי אדישות כלפי יום הזיכרון לשואה ולגבורה, ולא נראית כוונה ליצור 'יום שואה חלופי'.
החברה הדתית-ציונית מאמצת את יום הזיכרון הממלכתי, ונוטלת חלק בצורות הזיכרון הממלכתיות.
היה ניסיון לקבוע את צום עשרה בטבת כיום הזיכרון לשואה אך ניסיון זה לא יצא אל הפועל, והוחלט לקבוע אותו כיום הקדיש הכללי, הרלוונטי רק למשפחות הנספים בשואה.
במרוצת השנים צומצם אופיו של עשרה בטבת ליום אמירת קדיש עבור נפטרים שיום מותם לא נודע, ובתוכם הנספים בשואה.
בחוגי הציונות הדתית ממשיכים לציין את זיכרון השואה בעשרה בטבת לצד יום הזיכרון בכ"ז בניסן, כחלק מתפיסת השואה כחורבן של העת החדשה.
רבנים בתנועה ליהדות מתקדמת ובתנועה הקונסרבטיבית קראו לקבוע תענית ציבור ביום השואה הממלכתי בכ"ז בניסן.
הרב והפרופסור דוד גולינקין סיפר אודות מנהג הצום:
ביהדות הקונסרבטיבית, נהוג לקרוא את מגילת השואה של הפרופסור אביגדור שנאן.
החברה החרדית נפגעה קשה יותר מכל מגזר אחר באוכלוסייה היהודית, וזאת מכמה סיבות: הלבוש והמראה הבולט (פאות וזקן), היעדר אפשרות לנוע במשפחות גדולות או בישיבות, אי ידיעת שפת המדינה פרט ליידיש, חוסר קשרים הדוקים עם האוכלוסייה הנוכרית, היעדר מקצוע מועיל, הפחד מבריחה אל רוסיה הסובייטית, והתלות הגמורה ברבנים.
השואה והשלכותיה העלו בקרב העם היהודי שאלות ותהיות תאולוגיות קשות ונוקבות, באשר לקיומו או אי קיומו של אלוהים, ובאם אכן הוא קיים - מדוע לא סייע לעמו בשעתו הקשה ביותר.
שאלות אלו מקבלות משמעות עמוקה ונוקבת עוד יותר – בקרב ניצולי שואה, שהיו עדים לתופת אך לא מצאו לה תשובות, כמו גם בקרב יהודים מאמינים, עד ימינו אלה.
היטיב לתאר זאת הרב צבי מרקוביץ:
השואה גרמה ליהודים רבים (נרצחים וניצולים ואף כאלו שלא חוו אותה באופן ישיר) לתהיות בדבר ההשגחה הפרטית ויחסו של אלוהים לעם ישראל.
לחלקם גרמה השואה למשבר אמוני, ואף לכפירה בקיומו של אלוהים.
לעומת זאת, חלקם דווקא התחזקו באמונתם בעקבות השואה.
עם זאת, פרופ' אליעזר שבייד טוען כי רוב היהודים, לא שינו את אמונתם לכיוון זה או אחר בעקבות השואה, וקביעה זו אושרה גם במחקר מדעי.
הקושי הוליד בהם כוחות ורצון לדבוק באמונתם למרות כל הקשיים.
אליעזר שבייד מסביר תופעה זו בכך ש"האמונה מעוגנת בחוויות תשתית...
שכיוון שנחוו והוכרו שוב אין הניסיונות הביוגרפיים וההיסטוריים הבאים אחריהם יכולים להכחישם".
מסכימים למסקנה זו גם פרופ' אליעזר ברקוביץ, ניצול שואה בעצמו, ופרופ' אבי שגיא.
משבר האמונה התעורר דווקא אחרי המלחמה, כאשר לא נמצא פתרון תאולוגי משביע רצון לבעיית הצדקת האלוהים.
נעשו ניסיונות להתמודד מול עולם אמוני מורכב בתקופת השואה, ובניהם האדמו"ר מפיאסצ'נה, ר' קלונימוס קלמיש שפירא.
שעת השמד או פיקוח נפש – שני מצבים הלכתיים שמובילים לשתי תגובות שונות והפוכות.
בפיקוח נפש הנך נאבק לשמירת החיים על ידי ויתור על קיום מצוות הדת, ואילו בשעת השמד הנך נאבק לשמירת הדת על ידי ויתור על החיים.
ההכרעה בין שתי גישות אלו הייתה תלויה בהערכה לגבי מגמת המדיניות הנאצית, האם מטרתה לכלות את העם היהודי או מאבק רוחני בלבד.
עם פרוץ המלחמה התבהרה המדיניות הנאצית שהייתה כיליון הפיזי של העם היהודי על כל קבוצותיו, בין דתיים ובין מומרים.
פסיקת ההלכה נטתה על ידי הרבנים למציאות של פיקוח נפש ושמירת המצוות ככל שאפשר, אך היו מצבים שיהודים סיכנו חייהם כדי לקיים את המצוות.
הצלת רבים על ידי מסירת מעטים – הנאצים השתמשו ביהודים בפעולות עזר לקראת השמדתם במחנות ההשמדה, וכפי שניסח זאת דיטר ויסליצני: .
לפיכך דרשו הנאצים מראשי היודנראטים במועצות היהודיות להכין רשימות יהודים למשלוחים למחנות ההשמדה.
כל פעולה של סירוב גררה אחריה עונש מוות אישי או קולקטיבי.
היו שסירבו למסור יהודים, והיו כאלה שהתייעצו עם ההנהגה הרבנית בגטו שהיוותה גורם משפיע.
מצב זה של מסירה לשלטון נידון בהלכה באופן מפורש ונאסר: "אמרו להם גוים, תנו לנו אחד מכם ונהרגנו, ואם לאו, נהרוג את כולכם – יהרגו כולם, ואל ימסרו להם נפש אחת מישראל".
לפיכך, התנגדו הרבנים למסירת רשימות או יהודים לנאצים, וכפי שמתועד בגטאות וילנה, לבוב, לודז, ועוד.
בגטו קובנה התבקשו היודנראט לכנס במפקד את כל היהודים ב"מגרש הדמוקרטים" בערב האקציה, ושאלו את הרב אברהם דוב כהנא שפירא האם לציית לפקודה.
הרב הסכים למהלך זה, ואף פורסמו מודעות בשמו.
הרב סבר שמדובר במפקד ולא באקציה, ויש בכך ספק סכנה במפקד מול טבח המוני באי ציות למפקד.
לבסוף, הנאצים ניצלו את המפקד ונלקחו עשרת אלפים יהודים להשמדה.
בריחת הרבנים – מקצת הרבנים הצליחו לברוח בעיצומה של השואה ולהשאיר את קהילתם מאחוריהם, בבחינת פדיון שבויים, הישרדות עולם התורה והחסידות, ותקווה חדשה במקום אחר.
ישנם רבנים שבחרו לא להינצל מהתופת, ונשארו עם קהילתם כדי לתת להם משענת דתית ונפשית .
בריחה שתסכן חיי יהודים אחרים – הנאצים נהגו להרוג מספר יהודים בגטו על בריחה של יהודי בודד.
הרב דוד כהנא מלבוב נימנע לברוח אל מקום מחסה ולהציל את נפשו כי ידע שיהרגו ארבעה או חמישה בגלל בריחתו, ואילו הרב יהושע גרינוולד מחוסט פסק שמותר לבצע בריחה מהגטו הזמני "שבלאו הכי היה נגמר דינם [של כל היהודים] להריגה".
הצלת ילד במחנה אושוויץ במקום ילד אחר – הרב צבי הירש מייזליש התבקש לפסוק בעניין פדיון חייו של ילד, על חשבון חיי ילד אחר שישלים את המכסה.
הרב פסק לאב שאין הבדל בין דם בנו לבין דם של ילד אחר, והדין אוסר פדיון שכזה.
מקומות מקלט לילדים במנזרים או במשפחות נוצריות – הסתרת ילדים במקומות שמתנהלות שם המרת דת מכוונת או מסיון (כגון: מנזרים) לא הותרה על ידי רבנים, אלא רק משלוח למקומות מקלט למשפחות נוצריות שספק אם יוטמעו שם וכי יש לקוות שישובו אל משפחתם בתום המלחמה.
הסרת הזקן – הנאצים חפשו יהודים שעטו זקן כדי להתעלל בזקנם בצורות שונות ואכזריות (גזיזה, הצתה, קיצוץ ובתלישה) עד כדי סכנת נפשות, וגם הזקן הקשה להסתוות בתוך החברה הלא-יהודית מפני השמדה.
הרב אפרים אשרי התיר השחתת הזקן בתער מפני פיקוח נפש, וכן נהגו יהודים להסיר את הזקן.
היו יהודים ששמרו על זקנם עד שנספו, וייתכן שהסתמכו על העיקרון התלמודי: "בשעת השמד - אפילו מצווה קלה יהרג ואל יעבור...
אפילו לשנויי ערקתא דמסאנא" (פירוש: אפילו בצורה בה נוהגים הגויים לקשור את שרוכי הנעליים).
כשרות הבשר – אכילת בשר לא כשר הותרה על ידי רבנים אך רק לקבוצות חלשות, ובניהם יולדות וילדים משום פיקוח נפש, והתרחבה גם לשאר האוכלוסייה ככל שהמצב החמיר.
רבנים אחרים הביעו דעה הפוכה כי יש לשמור על כשרות מלאה בכל המצבים מכיוון שמדובר על שעת השמד, והפיצו תעמולה במרכזי חלוקת אוכל לא כשר, או השתמשו בלחץ חברתי, כגון: מניעה עלייה לתורה.
ישנם רבנים שהתירו לציבור לאכול בשר לא כשר, אך לעצמם הקפידו לא לאכול, וישנם יהודים רבים שנמנעו בגלל חסם פסיכולוגי נפשי של גועל וטומאה.
תאוריות ופרשנויות רבות ומגוונות עולות מאז תום מלחמת העולם השנייה בניסיון לספק הסבר דתי לפרוץ השואה, כמו גם סיבה מניחה את הדעת לאי התערבותו של אלוהי ישראל בנעשה בה.
יש הסבורים שלא ניתן ואף אסור להסביר את השואה מבחינה דתית, ויש שלא ראו את השואה כאירוע חריג אלא כשאר הצרות שהתרחשו בהיסטוריה היהודית.
לעומת זאת, יש הסוברים, כי השואה באה כעונש משמיים בעקבות חטאיהם של היהודים, בשינוי התורה על ידי התנועה הרפורמית שהוקמה בברלין, או ההתבוללות העצומה והאתאיזם שפשו בחלק ניכר מיהדות גרמניה, אף על פי שרק יהודי גרמניה זכו לתקופה הארוכה ביותר להגר מחוץ למדינה ולהינצל מהשואה, מאביב 1933 ועד אוקטובר 1941.
יש הרואים את הנספים כקורבנות כפרה או טיהור של עם ישראל.
אחרים סבורים שהשואה נועדה לעודד את העלייה לארץ ישראל, ויש שסברו כי השואה באה כעונש על האמירה שמדינת ישראל היא אתחלתא דגאולה.
יש הדורשים את סמיכות האירועים של השואה ועליה חופשית לארץ ישראל, כפי שדורשים את סמיכות הפרשיות של התורה שרומזים על קשר וסיבה על סירוב היהודים לעלות לארץ ישראל לפני השואה, וכפי גודל החורבן – כך גודל הישועה והגאולה.
יש המדמים את יסורי השואה כחבלי לידה, שככל שהמכאובים יותר גדולים – כך הלידה הולכת וקרבה, ועם ישראל ייוולד מחדש.
לעומתם, יש הרואים בשואה הוכחה לאי-קיומה של ישות אלוהית, ובעקבות כך – סיבה לדבוק בדעות אתאיסיטיות השוללות את קיום האל, או לקיים אורח חיים חילוני.
בהלכות שבת, הַשְׁהָיָה (בשיח ההלכתי נקראת גם שְהִיָה) היא השארת מאכל מבושל או מאכל שנמצא בתהליכי בישול על גבי מקור חום קודם לכניסת השבת, וזאת על מנת לאוכלו בשבת כשהוא חם, לדוגמה השארת סיר חמין על גבי פלטת שבת.
מדין התורה מותר להשהות תבשיל קודם לשבת ללא כל הגבלה, וזאת מתוך העיקרון שמותר להשאיר בערב שבת מזון בתהליך בישול שאינו מצריך את התערבות האדם, ויושלם מעצמו בשבת.
מדרבנן ישנן מגבלות על השהיית תבשילים מלפני שבת כאשר ישנו חשש שאדם יבוא להגביר את עוצמת האש על מנת למהר את הבישול, ובכך יעבור על מלאכת בישול ועל מלאכת מבעיר.
ערך זה עוסק בהשהייה מלפני שבת, בעוד נתינת תבשיל חי על גבי מקור חום בשבת עצמה אסורה מהתורה מכח מלאכת מבשל, והשהיית מאכל מבושל על גבי מקור חום בשבת (כלומר, חימומו מחדש) מותרת בהגבלות שונות, ראו בערך בישול (מלאכה).
החזרת תבשיל על גבי מקור חום לאחר שהוסר ממנו בשבת נידונת בערך חזרה, והשהיית מאכל כאשר הוא מכוסה מכל עבריו נידונת בערך הטמנה.
על פי המשנה אין משהים מאכלים בתהליכי בישול על גבי מקור חום בכניסת שבת, אלא אם כן הם עברו שלב בישול מסוים.
המפרשים מסבירים את איסור זה בגזרת חכמים מחשש שמא יבוא אדם להגביר את האש של מקור החום על מנת לזרז את הבישול, על מנת שהמאכל יהיה מוכן בזמן לסעודת ליל שבת ('שמא יחתה בגחלים'), דבר האסור מהתורה הן מכח מלאכת בישול והן מכח מלאכת מבעיר.
הגמרא דנה בשיעור הבישול המינימלי הנצרך על מנת להתיר השהייה לאחר גזרת חכמים זו:
על פי הגמרא שיעור הבישול הנצרך הוא שיעור מאכל בן דרוסאי, שיעור המוגדר כשליש או חצי בישול.
שיעור זה קרוי על שם שודד בן זמן המשנה שאכל את מאכליו כשהם מבושלים בשיעור זה על מנת להספיק להימלט בזמן ולהימנע מלכידה.
השיעור במקביל לדבר הנאפה הוא כדי שיקרמו פני הפת, כלומר תיווצר שכבה קשה בתחתית הבצק.
חשש הגברת האש לפי מקום הבישול וחומר ההיסק
החשש שאדם יבוא להגביר את האש על מנת לזרז את זמן הבישול ('שמא יחתה בגחלים') מותנה בעוצמת החום של מקור החום.
המשנה וגמרא מבדילים בין סוגי תנורים שונים עם עוצמות חום שונות (כירה, כופח ותנור), סוגים שונים של חומרי היסק (קש וגבבא, עצים, גפת), ומצב הגחלים (גחלים במצב רגיל מול גחלים שנגרפו ופוזר עליהם אפר ('נקטמו'), פעולה המובילה לכיבוי הגחלים), כל זה לפי נוהגי הבישול בזמן הקדום.
החשש להגברת האש גובר כאשר האש חזקה יותר, ויורד כאשר האש חלשה יותר.
תנור נחשב לבעל החום הרב ביותר, ולכן ישנו בו חשש מתמיד להגברת האש, אף כשמוסק בקש, שהוא חומר בעירה שאינו מותיר אחריו גחלים, וגם אם הוסק בחומר אחר כגון עצים לאחר שגחליו נגרפו ונקטמו.
כירה נחשבת לבעלת חום נמוך יחסית, והחשש להגברת האש קיים בה רק כאשר הכירה הוסקה בעץ ובגפת ולא נגרפה ונקטמה.
החשש מתבטל כאשר הכירה הוסקה בקש, או כאשר הוסקה בחומר בעירה חזק יותר אך גחליה נגרפו ונקטמו.
הכופח נחשב לבעל חום בינוני בין תנור לכירה, והחשש להגברת האש קיים בו בכל מקרה שהוסק בעץ או בגפת, אך אינו קיים כאשר הוסק בקש, אף אם גחליו לא נגרפו ונקטמו.
לגבי מקורות חום מודרניים, ראו בהמשך.
ישנן שתי שיטות מרכזיות בראשונים:
התוספות רש"י ועוד סוברים שהאיסור על השהיית תבשיל קודם לשבת הוא רק כאשר מתמלאים שני תנאים:
התבשיל לא הגיע לשיעור בישול של 'מאכל בן דרוסאי'.
החום במקום הבישול רב ויש חשש להגברתו (כירה שאינה גרופה וקטומה, תנור אפילו גרוף וקטום).
כאשר אין חשש להגברת החום (כירה גרופה וקטומה) - השהיית התבשיל מותרת.
גם השהיית תבשיל שעבר את שיעור בישול של 'מאכל בן דרוסאי' - מותרת, ואין חוששים שאדם יבוא להגביר את האש, אף במאכל שהמשך בישולו משביחו ('מצטמק ויפה לו'), ואף כאשר החום במקום הבישול רב.
לעומת זאת, הרמב"ם הרי"ף ועוד סוברים כי החשש להגברת האש קיים בכל מקרה שהבישול משביח את המאכל, ולא רק כאשר המאכל טרם הגיע לדרגת הבישול של מאכל בן דרוסאי.
לפי שיטת זו השהיית תבשיל אסורה בהתמלא שני תנאים:
המשך הבישול משביח את המאכל (בין אם הבישול הסתיים ('מצטמק ויפה לו') או שהבישול טרם הסתיים).
החום במקום הבישול רב וישנו חשש להגברת האש (כירה שאינה גרופה וקטומה, תנור אפילו גרוף וקטום).
לפי שיטה זו השהיה מותרת ללא הגבלה רק בתבשיל שהושלם בישולו והמשך חימומו מזיק לו ('מצטמק ורע לו'), ובכל מקרה אחר השהיה מותרת רק בכירה גרופה וקטומה.
המחלוקת בין הראשונים מבוססת על מחלוקת בגמרא בפרשנות המשנה בתחילת פרק שלישי במסכת שבת, האם היא עוסקת רק בחזרה, או גם בהשהיה.
השולחן ערוך הביא תחילה את שיטת הרמב"ם, ולאחריה בשם 'יש אומרים' את שיטת התוספות, ואילו הרמ"א כתב כי המנהג באשכנז הוא כשיטת רוב הראשונים.
המשנה ברורה המליץ להחמיר כשיטת הרמב"ם.
הכף החיים כתב שהמנהג ביהדות ספרד היה להקל כשיטת רוב הראשונים בדין זה.
השהייה מותרת גם במקרה שבעת כניסת השבת התבשיל עדיין חי, כך שלבישולו דרוש עוד זמן ארוך, ועל כן הוא מתוכנן להישמר לסעודה השנייה של שבת, ומנגד אין אפשרות מעשית למהר את הבישול על מנת להכשיר את התבשיל לאכילה עוד בסעודת שבת הראשונה.
כתוצאה מכך מתבטל החשש להגברת האש על מנת למהר את הבישול.
השהיה במקרה כעין זה מותרת גם אם הוספה רק חתיכת מאכל אחת שלבישולה דרוש זמן מרובה לתוך תבשיל מוכן, היות שהחתיכה שהוספה מעידה שהתבשיל מיועד לסעודה השנייה של שבת.
גם הרמב"ם הסכים לכך שהשהיית תבשיל חי מותרת, היות שבמקרה כזה אין חשש להגברת האש.
האחרונים כתבו שעיקרון זה נכון רק לגבי בשר שעובר תהליך בישול ארוך, אך לא למאכל חי שמתבשל מהר, וכן נכון רק במקרה של בישול אך לא לגבי תהליך צלייה, היות שצלייה היא פעולה מהירה יותר מבישול, וחוזר החשש שאדם יבוא למהר את הצלייה על ידי הגברת עוצמת האש.
מאכלים שנאכלים חיים, לדוגמה: פירות, נחשבים כמאכלים שהגיעו לשיעור בישול של מאכל בן דרוסאי, ועל כן מותרת השהייתם גם כשהם חיים ללא הגבלה.
טיחה היא אטימת פתח התנור (או מקור חום אחר) באמצעות טיט, דבר המקשה על פתיחת התנור.
על פי הגמרא, כאשר פי התנור נאטם בטיט - מתבטל החשש של הגברת האש, ועל כן השהיה תהיה מותרת ללא הגבלה.
בראשונים מובאים שני הסברים לגמרא זו:
הרמב"ם מסביר את עניין הטיחה בכך שאדם ימנע לפתוח את התנור כאשר המאכל המתבשל יפגע מהרוח שתיכנס לתנור, ולכן טיחת התנור תתיר השהייה ללא הגבלה רק כאשר המאכל המתבשל הוא מאכל שבישולו יפגע אם התנור יפתח באמצע הבישול.
הטור מסביר את עניין הטיחה בכך שהאדם יזכר כי אסור להגביר אש בשבת במשך הזמן הנדרש להסרת הטיט הנוקשה מפתח התנור, ולכן לשיטת הטור מותרת השהיה של מאכל מכל סוג ללא הגבלה כאשר פתח התנור נאטם בטיט.
השולחן ערוך פסק כשיטת הרמב"ם, אך הרמ"א פסק כשיטת הטור.
בקהילות של יהדות אשכנז נהגו לטוח את התנור בטיט גם במקרים שהשהיה הייתה מותרת גם ללא הטיחה בטיט, כחומרא.
פתיחה וסגירה של תנור שנטוח בטיט בשבת
מותר לפתוח בשבת את התנור שנטוח בטיט גם אם הטיט יבש, ואין בכך משום מלאכת סותר, היות שהטיט מיועד לשבירתו בשבת.
פתיחת התנור מותרת גם אם נראה שהגחלים העמומות בתנור מתלהטות מעט לאחר הפתיחה.
סגירת התנור לאחר פתיחתו מותרת אם אין גחלים לוחשות בתנור, כך שלא יהיה כיבוי של הגחלים לאחר סגירה.
אם ישנם גחלים לוחשות, סגירה הרמטית אסורה משום מלאכת מכבה, ומותרת רק על ידי אינו יהודי.
אם התבשילים בתנור עוד לא סיימו את תהליך בישולם, סגירת התנור לאחר פתיחתו אסורה משום מלאכת מבשל, היות שסגירת התנור תביא להגברת החום ולזירוז הבישול.
במקרה כעין זה אסורה גם אמירה לגוי שיסגור את התנור.
סמיכה היא השהיית תבשיל בסמוך למקור החום, ולא על גבו (לדוגמה בסמוך לדפנות התנור).
סמיכה מותרת מלפני שבת בכירה שחומה נמוך יחסית (אפילו אם הכירה אינה גרופה וקטומה), ואסורה בתנור שחומו גבוה יחסית, וזאת מתוך החשש שהאדם יבוא להגביר את עוצמת החום ויעבור על מלאכת מבעיר.
השהיה על גבי מקורות חום מודרניים
עם תחילת השימוש בחשמל ובגז לחימום ולבישול בעת המודרנית עלתה שאלת השהיית התבשילים בתוך תנור חשמלי, על גבי כירה חשמלית ועל גבי כירה המוזנת בגז בישול, שגם בהם ניתן להגביר את החום על מנת להאיץ את הבישול.
בין השאר נידונה האפשרות לכסות את הכפתורים השולטים בעוצמת החום כתחליף לגריפה וקטימה בזמן העתיק.
מקובל בבתים פרטיים להשהות מאכלים בכניסת שבת על גבי פלטת שבת, שהיא פלטת מתכת עם גוף חימום חשמלי בעל עוצמת חום קבועה ובלתי ניתנת לשינוי.
ההתייחסות ההלכתית לפי רוב הפוסקים אל פלטת השבת היא כאל 'כירה גרופה וקטומה', עליה מותר להשהות תבשילים ללא תלות בשלב הבישול, היות שאין כל יכולת מעשית להגביר את עוצמת חומה.
יש בתים בהם אין משתמשים בפלטה, אלא מניחים את האש הרגילה של הגז דולקת, ומקובל לכסות את כירת הגז ביריעת מתכת (נקראת בפי רבים "בלֶעך" = מיידיש), או אזבסט ועליו להניח את מאכלי השבת, ובכך גרמו לכירה להיות ככירה "קטומה" לפי הרבה פוסקים, שכן בכך ממעטים את מקור החום.
היו דעות הלכתיות שערערו על פתרון זה מכיוון שהם סוברים שהברזל אינו ממעט את החום והוא דרך בישול.
השהיה של מאכל על גבי מקור חום כבוי שיופעל באמצעות שעון שבת
בעזרת שימוש בשעון שבת ניתן לתזמן הפעלת מקור חום חשמלי במהלך השבת.
באחרונים נדונה השאלה האם ניתן להניח מאכל שאינו מבושל קודם לכניסת השבת ולכוון את שעון השבת כך שיפעיל את מקור החום במהלך השבת וכך יתבשל המאכל (דוגמה אחרת לכך היא הנחת מאכל שאינו מבושל על גבי פלטת שבת כבויה עקב הפסקת חשמל בזמן כניסת שבת).
בשאלה זו פסקו הרב שלמה זלמן אויערבאך והרב עובדיה יוסף להיתר.
השדה הגעשי יואינקארט הוא שדה געשי של הרי געש מונוגנטיים (הרי געש הנוצרים במהלך התפרצות יחידה – ללא התפרצויות נוספות לעומת "הרי געש פוליגנטיים" המתפרצים שוב ושוב) במחוז מוהאבי בצפון מערב מדינת אריזונה בארצות הברית.
השדה, חלק מהאזור הפיזיוגרפי של רמת קולורדו, שוכן על הגדה הצפונית של הגרנד קניון.
מקור השם ב"רמת יואינקארט" (Uinkaret Plateau), שהשדה הגעשי הוא חלק ממנה, שם שהעניק למקום חוקר הארצות האמריקני ג'ון וסלי פאוול על בסיס שם מקומי בשפת פאיוט שפירושו "היכן שהאורנים צומחים".
השדה הגעשי משתרע על שטח של כ-1,500 קילומטרים רבועים כשהוא משתרע מהגרנד קניון ועד למרחק של כ-80 קילומטרים צפונית לו על רמת יואינקארט, בין העתק טורוויפ (Toroweap fault) להעתק הוריקן (Hurricane fault), והוא בנוי מחרוטי אפר שפלטו קילוחי לבה שזרמו שוב ושוב לתוך הגרנד קניון.
תוואי הנוף הבולטים הם וולקנס תרון (Vulcan's Throne, "כס וולקן") חרוט האפר שגובהו 1,555 מטרים ו"וולקנס פורג'" (Vulcan's Forge - "הנפחייה של וולקן"), פקק געשי קטן מהתפרצות שהתרחשה בתוך האפיק של הנהר.
מרבית החרוטים מתוארכים לפליסטוקן, כאשר וולקנס תרון מתוארך ללפני 73,000 שנים.
הפעילות הגעשית נמשכה להולוקן כאשר קילוח לבה אחד, מהאתר המכונה "ליטל ספרינגס" (Little Springs), דרומית להר טרומבול (Mount Trumbull, הפסגה הגבוה ביותר ברמת יואינקארט) מהפליוקן תוארך ללפני 1300 +/- 500 שנים.
שברי חרסים שתוארכו בין שנת 1050 לשנת 1200 נתגלו בתוך קילוחי הלבה.
מפלים של קילוחי לבה מהשדה הגעשי יואינקארט שזרמו לתוך הגרנד קניון וסכרו את נהר הקולורדו אפשרו לתארך את התקופה בה נחצב ערוץ הנהר.
אחד מאותם מפלים הוא האזור המכונים "מפלי לבה" (Lava Falls).
אשדות מפלי לבה (Lava Falls Rapid) שמתחת למפלי הלבה נחשבים לאשדות המסוכנים ביותר בגרנד קניון, בלא תלות ברמת המים בנהר.
קילוחי הלבה זרמו 121 קילומטרים במורד הנהר בין הנקודה הנמצאת בנקודת מייל 178 (המרחק במילים מליז פרי, האתר המשמש נקודת האפס המקובלת לסימון מקומות בנהר) ועד מייל 254.
השדרה בגשם (באנגלית: The Avenue in the Rain היא יצירה בשמן על בד, שנוצרה על ידי הצייר האמריקאי צ'יילד האסאם בשנת 1917. בציור מתוארת השדרה החמישית שבניו יורק המכוסה בדגלי ארצות הברית ביום גשום.
זוהי אחת משש יצירות של האסאם שנמצאות בתערוכה קבועה בבית הלבן, וושינגטון די.
בין השנים 1916 עד 1919 האסאם השלים כ-30 ציורים של רחובות עם דגלי ארצות הברית.
יצירה זו הושלמה ב-1917, קצת לפני שארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם הראשונה.
חודש לפני כן, גרמניה הטביעה ספינות של ארצות הברית.
בסוף פברואר 1917, נחשף מברק צימרמן וב-16 באפריל ארצות הברית הכריזה על הצטרפותה למלחמה.
הצבעים הדומיננטיים בציור הם אדום, כחול ולבן כסמל לדגל ארצות הברית.
ניתן לראות דמויות המחזיקות מטריות, וכן את הרקע המטושטש.
הדגלים נראים כמרחפים באוויר, והבניינים שעליהם תלויים לא נראים בציור.
הדמויות והדגלים משתקפים במדרכה הרטובה.
ייתכן כי האסאם הושפע מיצירותיו של קלוד מונה על יום הבסטיליה.
היצירה נתרמה לבית הלבן ב-1963. הציור היה תלוי בין חדר השינה של ג'ון קנדי לבין חדר האוכל הנשיאותי במשך שנים רבות.
בתקופות כהונתם של ביל קלינטון, ברק אובמה ודונלד טראמפ הציור נתלה בחדר הסגלגל.
שאר היצירות בסדרת הדגלים של האסאם
כארגון רשמי של הסנאט האמריקאי, נהנית השדולה ממעמד של ועדה פרלמנטרית קבועה.
יש לה הסמכות להנפיק זימונים משפטיים וברשותה לגבות עדויות ולפרסם ספרים, רשומות, מסמכים ודו"חות כראות עיניה.
בעבר היא עסקה בשיתוף פעולה בינלאומי, מיגור, סחר, ייעוד, בקרת גבולות, אסטרטגיות סמים, הערכות תוכניות פדרליות ונושאי הלבנת הון.
השדולה קיימה דיונים רבים במרוצת השנים, ופרסמה דו"חות אחדים על מדיניות בקרת הסמים של ארצות הברית.
האחריות העיקרית של ה-INCC כוללת פיקוח על קיום אמנות והסכמי בקרת סמים בין-לאומיים, כמו גם פיקוח על מדיניות ופעילויות למיגור תופעת הסמים של ממשלת ארצות הברית.
השדולה לשליטה בין-לאומית בסמים הנרקוטיים נקראה במקור "מועצת ארצות הברית לבקרה בין-לאומית בסמים הנרקוטיים", כאשר נוסדה ב-16 באוגוסט 1985 מכוח חוק אישור יחסי החוץ לשנה הפיסקלית 1986 ו-1987. הלך מ-13 בנובמבר 1985 קיבלה השדולה את שמה הנוכחי בהווה, לאחר בקשת בית הנבחרים של ארצות הברית.
החקיקה שעיגנה בחוק את הקמת הקבוצה קבעה כי השדולה תהא מורכבת מחברי הסנאט וממומחים מהמגזר הפרטי.
באופן ספציפי, הקבוצה אמורה להיות מורכבת מתריסר חברים: שבעה מחברי הסנאט שמונו בידי סגן נשיא ארצות הברית, וחמישה מומחים פרטיים שמונו בידי נשיא ארצות הברית.
ארבעה מתוך שבעת הסנאטורים, כולל אחד שהוגדר כיושב ראש, אמורים היו להיבחר מסיעת הרוב לאחר התייעצות עם מנהיג הרוב, ושלושה, כולל החבר שמוגדר כיו"ר-עמית, היו אמורים להיבחר מסיעץ המיעוט, לאחר התייעצות עם מנהיג המיעוט.
חמשת חברי הוועדה שנבחרו מהמגזר הפרטי היו אמורים להתמנות על ידי הנשיא לאחר התייעצות עם חברי ועדות הקונגרס הנוגעות בדבר.
עם זאת, מינויים של אזרחים פרטיים נגדעו לאחר שנת 1987, בהתאם לתכנון מחדש של השדולה.
השדה העמוק של האבל דרום הוא אוסף של כמה מאות תמונות שצולמו באמצעות טלסקופ החלל האבל במשך 10 ימים בחודשים ספטמבר ואוקטובר 1998. הפרויקט נעשה עקב ההצלחה הגדולה של השדה העמוק של האבל המקורי אשר התמקד במחקר אחר גלקסיות רחוקות מאוד בשלבי היווצרות מוקדמים שלהן.
בעוד שהמצלמה של האבל צילמה תמונות שדה עמוקות, שדות סמוכים צולמו במקביל על ידי ספקטוגרף הדמיה של טלסקופ החלל (STIS) ו-NICMOS.
הרצון מאחורי יצירת תמונה נוספת של שדה עמוק היה לספק למצפים בחצי הכדור הדרומי אלגוריתם של שדה עמוק של היקום הרחוק כפי שסופק לאלה בחצי הכדור הצפוני, זאת עקב תופעת הסטנדרטיות החומרית של היקום.
כמו בשדה העמוק המקורי של האבל (המכונה להלן 'HDF-N').
אזור התצפית נבחר להיות רחוק ממישור הדיסקה הגלקטי של גלקסיית שביל החלב, ומכיל כמות גדולה של חומר מעומעמם, ואף יכיל כמה שפחות כוכבים.
אולם השדה קרוב יותר למישור הגלקטי מאשר ה- HDF-N, כלומר, שהוא בכל זאת מכיל יותר כוכבים.
ישנו אף כוכב בהיר בקרבת מקום, כמו גם מקור הפולט גל רדיו בטווח בינוני-חזק בקרבת מקום, אך בשני המקרים הוחלט כי אלו לא יפגעו בתצפיות המשך.
בדומה ל-HDF-N, השדה נמצא ברצועת הצפייה הרציפה של האבל, אך הפעם בדרום.
מיקומו של השדה אפשר פי שניים זמן תצפית מהרגיל למסלול.
בתקופות מסוימות בשנה, האבל יכל לצפות באזור זה ברציפות, מבלי שהוא יהיה מולקה על ידי כדור הארץ.
אולם צפייה בשדה גוררת כמה בעיות עקב מעברים דרך האנומליה הדרומית האטלנטית וגם עם אור ארץ מפוזר במהלך שעות היום; ניתן להימנע מהאחרונים על ידי שימוש במכשירים בעלי מקורות רעש גדולים יותר, למשל מתהליך קריאת CCD, באותם זמנים.
השדה נצפה בקצרה בתאריכים 30–31 באוקטובר 1997 כדי לוודא שכוכבי הניווט נמצאים במקומם היחסי; בתצפיות שיבואו, כוכבי הניווט אלה יידרשו לשמור על האבל ממוקם במדויק על האזור במהלך התצפיות הנכונות.
אסטרטגיית הצפייה עבור HDF-S הייתה דומה לזו של HDF-N, עם אותם מסננים אופטיים המשמשים את תמונות WFPC2 (בטווחי גל של 300, 450, 606 ו-814 ננומטר), וזמני חשיפה כוללים.
התצפיות בוצעו במשך 10 ימים בחודשים ספטמבר ואוקטובר 1998, בסך הכל 150 הקפות, וזמן חשיפה כולל של מעל 1.3 מיליון שניות.
בעוד ש-WFPC2 צילמה תמונות עמוקות מאוד, השדות צולמו במקביל על ידי STIS ו-NICMOS.
מספר שדות שכנים נצפו גם לפרקי זמן קצרים יותר.
גודל תמונת WFPC2 היא 5.3 דקות קשת בריבוע, בעוד שתמונות NICMOS ו-STIS הן 0.7 דקות בריבוע בלבד.
+ תצפיות שנעשו על HDF-S עם טלסקופ החלל האבל.
בדומה ל-HDF-N, התמונות עובדו באמצעות טכניקה הידועה בשם 'טפטוף', שבה כיוון הטלסקופ היה שונה בכמות קטנה מאוד בין החשיפות, והתמונות שהתקבלו משולבות באמצעות טכניקות מתוחכמות להשגת רזולוציה אופטית ברמה גבוהה יותר.
בתמונה הסופית של HDF-S, לכל פיקסל היה טווח גודל של 0.0398 שניות קשת.
העיקרון הקוסמולוגי קובע שבקנה המידה הגדול ביותר, היקום הוא הומוגני ואיזוטרופי, כלומר הוא צריך להיראות אותו הדבר לכל כיוון.
לכן HDF-S היה צפוי לדמות מאוד למקבילו הצפוני, וזה אכן היה המקרה, מספר גדול של גלקסיות נראות המציגות מגוון צבעים ומורפולוגיות היו בנמצא בסדרי גודל דומים בכל אחד מהשדות.
הבדל אחד עם ה-HDF-N היה ש-HDF-S כלל קוואזר ידוע מוסח בקטגוריית 2.24, שהתגלה במהלך החיפוש אחר שדה המטרה.
הקווזאר מספק בדיקה של הגז לאורך קו הראייה שבו נצפים גם אובייקטים בחזית, ומאפשר חקירה של הקשר בין גלקסיות לתכונות ספיגה.
הכללת קוואזר בשדה הראייה תוכננה במקור ל- HDF-N, אך הוחלט שלא לעשות כך מכיוון שלא היה קווזאר הממוקם בצורה נייטרלית.
החשש היה שבהירות הקוואזר עלולה לזהם גלקסיות אחרות וכך להשפיע על המדידות ההומוגניות והאיזוטרופיות.
אולם בשדה הדרומי, לא היה חשש לדבר כזה עקב מיקומו הנייטרלי של הקוואזר.
בדומה ל- HDF-S, HDF-N סיפק נתונים עשירים לקוסמולוגים.
מחקרים רבים של HDF-S אישרו תוצאות שנמצאו מ-HDF-N, כגון קצבי היווצרות כוכבים לאורך חיי היקום.
ה-HDF-S היה בשימוש נרחב גם במחקרים כיצד התפתחות הגלקסיות לאורך זמן, הן בשל תהליכים פנימיים והן מהתנגשויות עם גלקסיות אחרות.
בעקבות התצפיות של האבל בשדה HDF-S, השדה נצפה גם בטווח התדרים תת-אדום ועל-סגול על ידי מצפה הכוכבים האנגלו-אוסטרלי, מצפה הכוכבים הבינ-אמריקני Cerro Tololo והמצפה האירופי הדרומי.
הוא נצפה על ידי ISO, ותצפיות רדיו בוצעו על ידי המכון הלאומי לטלסקופיה באוסטרליה.
השדכנית הוא סרט קולנוע אמריקאי בשחור-לבן משנת 1958 בבימויו של ג'וזף אנתוני, עם פול פורד, שירלי בות' (בתפקידה האחרון בסרטים), שירלי מקליין ואנתוני פרקינס בתפקידים הראשיים.
השחקנים בסרט פונים לעיתים קרובות לקהל הצופים ומשתפים אותו ברגשותיהם.
התסריט מבוסס על מחזה "השדכנית" של תורנטון ויילדר משנת 1954, שהוא שכתוב של המחזה שלו "הסוחר מיונקרס" משנת 1938. שני המחזות האלה מבוססים על המחזה "Einen Jux will er sich machen," של המחזאי האוסטרי יוהאן נסטרוי משנת 1842.
ב-1964 עובד המחזה למחזמר בשם הלו, דולי!
בכיכובה של קרול צ'אנינג וב-1969 הופק הסרט "הלו דולי!" בכיכובם של ברברה סטרייסנד וולטר מתאו.
בישראל הופק המחזמר הלו, דולי!
בתיאטרון גיורא גודיק ב-1968 עם חנה מרון ושרגא פרידמן בתפקידים הראשיים.
העלילה מתרחשת בשנת 1884 ביונקרס (ניו יורק).
הוראס ונדרגלדר (פול פורד) הוא בעל חנות מכולת גדולה ומעסיק שם כזבנים את קורנליוס האקל (אנתוני פרקינס) ובארנבי טאקר (רוברט מורס).
הוראס הוא אלמן כבן ששים ומחפש אישה למטרת נישואין שבעיקר שתשרת אותו בעבודות הבית.
הוא ידוע בקמצנותו בעיקר כלפי עובדיו.
היום הוא נוסע לניו יורק על מנת לפגוש אישה צעירה בשם איירין מולוי (שירלי מקליין) שיש לה חנות לכובעים, למטרת נישואין.
דולי גלאגר לוי (שירלי בות') היא אלמנה המתפרנסת משדכנות.
היא רוצה את הוראס לעצמה ולכן מציעה לו שידוך עם "ארנסטינה", בחורה צעירה ויפהפייה שיודעת לעשות את כל עבודות הבית.
הוראס מתבונן בצילום של הבחורה ומחליט לפגוש גם אותה ואז להחליט את מי לבחור לנישואין.
לקורנליוס ובארנבי נמאס מהוראס שרודה בהם.
הם מחליטים לסגור את החנות ולנסוע לבלות בניו יורק.
הם מגיעים במקרה לחנות הכובעים של איירין וקורנליוס "נדלק" עליה.
הם נכנסים לחנות ומיד נקשרת שיחה בין קורנליוס ואיירין.
בארנבי מתאהב בשותפה של איירין מיני פיי (פגי וילסון).
בינתיים מגיעים לחנות הוראס ודולי ושני הזבנים מסתתרים.
דולי מבחינה בקורנליוס אך לא מסגירה אלא להפך - היא אומרת לאיירין שהוא ממשפחה עשירה.
בינתיים מרגיש הוראס שאיירין מסתירה אדם בחדרה אך היא לא נותנת לו לחפש ולכן הוא מוחק אותה מרשימת המיועדות לו.
כעת לוקחת אותו דולי למסעדה היוקרתית "הרמוניה" בו נקבעה פגישה עם "ארנסטינה".
דולי דואגת שמלאכי סטאק (ואלאס פורד) העוזר של הוראס, יביא לו מברק בשם "ארנסטינה" שבו היא מתנצלת שלא תוכל להגיע.
למסעדה מגיעים גם קורנליוס בארנבי איירין ומיני.
קורנליוס לא יודע איך ישלם אבל הוראס מאבד את ארנקו ומלאכי מוצא אותו וחושב שהוא של קורנליוס.
כעת קורנליוס ובארנבי מנסים להתחמק מהמסעדה כשהם לבושים בכובעים ובמעילי נשים (כמו בחמים וטעים) ונאלצים בדרך לרקוד עם הוראס ודולי.
הוראס פוגש את איירין ומיני ומתחיל לחזר שוב אחרי איירין שמשלמת את חשבון המסעדה לאחר שגילה שארנקו אבד.
בינתיים מגיעים קורנליוס ובארנבי לחנות של איירין והם פוגשים שם את דולי.
הם מחליטים לחזור ליונקרס ולפתוח שם למראית עין עסק מתחרה עם חנותו של הוראס.
הוראס, איירין ומילי, מגיעים למחרת והוראס כועס אך לבסוף מבין שהובס.
הוא מציע נישואין לדולי, קורנליוס מתחבר לאיירין ובארנבי למיני והם עומדים לפתוח ביחד את החנות הגדולה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותפול פורדהוראס ונדרגלדרשירלי בות'דולי לוישירלי מקלייןאיירין מולויכובעניתאנתוני פרקינס קורנליוס האקלרוברט מורסברנאבי טאקרפרי וילסוןמיני פייכובעניתוואלאס פורדמלאכי סטאקעוזר של הוראס
השדה הגעשי הרוג' הוא שדה געשי גדול במרכז לוב, המשתרע על שטח של כ-45,000 קמ"ר.
השדה הגעשי הוא אחד מהשדות הגעשיים היחידים בלוב, יחד עם השדה הגעשי טיבסטי .
בשדה הגעשי ישנם כ-150 הרי געש.
רוב השדה הגעשי מכוסה בזרמי לבה שמקורם בסדקים געשיים.
פעילות געשית בשדה הגעשי הרוג' חסמה נהרות עתיקים, וכך נוצר אגם מגפזן.
הפעילות הגעשית בשדה הגעשי הרוג' החלה לפני כ-6 מיליון שנה, והמשיכה עד לסוף תקופת הפליסטוקן.
ההתפרצות האחרונה הידועה של השדה הגעשי הרוג' הייתה בהולוקן, בערך בשנת 2310 לפני הספירה.
השדה הגעשי הרוג' נמצא במרכז לוב, והנקודה הגבוהה ביותר שלו היא ב"גרט אס סבאה", 1200 מטרים מעל פני הים.
השדה זוהה לראשונה כגעשי בשנת 1797. הכפר אל-פוקאהה נמצא 15 קילומטר צפונית לשדה הגעשי.
בצפון השדה הגעשי נמצאו מספר שדות נפט.
השדה הוא מרחב נמוך של סלעים געשיים, הנקטע מדי פעם על ידי הרי חרוטים וולקניים.
שטח השדה הוא כ-45,000 קמ"ר, מה שהופך אותו לשדה הגעשי הבזלתי הגדול ביותר בצפון אפריקה.
הנפח המוערך של כלל הסלעים הוולקניים בשדה הוא 5000 קילומטר מעוקב.
ה"אל הרוג' אל אסוואד" (ההר השחור) וה"אל הרוג' אל אביאד" (ההר הלבן) נחשבות שתי תתי-יחידות של השדה הגעשי המרכזי.
בניגוד לרוב השדות הגעשיים, השדה הגעשי הרוג' לא ממוקם קרוב אל שוליים של לוחות טקטוניים.
רוב השדות הגעשיים באפריקה הוסברו על ידי נוכחותם של נקודות חמות, אולם בהרוג' המחקר מחשיב ללא סביר נוכחות של תימרת מעטפת.
ככל הנראה, מקור הפעילות הגעשית בשדה הגעשי הרוג' הוא תוצאה של התנגשות בין שלושה מבנים גאולוגיים מתקופת תור הפלאוזואיקון, והתכה של המעטפת הרדודה.
ההר וואוו אן נמוס נחשב לפעמים כחלק מהשדה הגעשי.
שדות געשיים נוספים בלוב הם: השדה הגעשי גריאן, גבל אל סוואדה, גבל נוקאי, והשדה הגעשי טיבסטי.
השדה העמוק של האבל הוא תמונה משובצת של אזור קטן בקבוצת הכוכבים הדובה הגדולה.
האזור המצולם הוא כה קטן, עד כדי כך שרק מספר כוכבים של גלקסיית שביל החלב נכללים בתוכו, וכמעט כל העצמים המופיעים בתמונה, כ-3,000 במספר, הם גלקסיות.
חלקן הן מהמרוחקות ביותר שהיו ידועות בתקופת הצילום, ועל כן התמונה מראה את צורתן כגלקסיות צעירות (בשלב מוקדם של קיום היקום).
תיעוד מספר כה גדול של גלקסיות בשלבי התפתחותן המוקדמים הפך את התמונה לאבן דרך בתולדות חקר מבנה היקום.
ב-1998, שלוש שנים לאחר צילום תמונות השדה העמוק, נוצרה באופן דומה תמונה נוספת של חלק משמי הדרום (הרקיע הנראה מחצי הכדור הדרומי) בשם "השדה העמוק של האבל דרום".
הדמיון במאפייני שתי התמונות חיזק את ההשערה כי היקום הוא אחיד בקנה מידה גדול מבחינת פיזורן וסידורן של גלקסיות וצבירי גלקסיות, וכי מיקומו של כדור הארץ אינו מיוחד (העיקרון הקוסמולוגי).
תמונה רחבה יותר אך עמוקה פחות צולמה כחלק מתצפיות החלל העמוק של טלסקופי החלל הראשיים (GOODS).
בשנת 2004 צולמה תמונה עמוקה יותר הידועה בשם השדה האולטרה-עמוק של האבל (HUDF), אשר שולבה מתצפיות שהצטברו לאורך מספר חודשים.
תמונת ה-HUDF הייתה עד אז התמונה האסטרונומית הרגישה ביותר שנעשתה אי פעם בספקטרום האור הנראה, והיא נשארה כך עד ליצירת ה-Hubble eXtreme Deep Field, תמונה של אזור במרכז ה-HUDF, שהיא בעלת פירוט עוד יותר גבוה, בשנת 2012.
אחת המטרות המרכזיות של האסטרונומים והמהנדסים שתכננו את טלסקופ החלל האבל הייתה להשתמש ברזולוציה האופטית הגבוהה שלו כדי לחקור גלקסיות מרוחקות עד לרמת פירוט שאינה אפשרית מהקרקע.
אף על פי שהמראה של הטלסקופ סבלה מאברציה כדורית כאשר הטלסקופ שוגר בשנת 1990, עדיין ניתן היה להשתמש בה כדי לצלם תמונות של גלקסיות רחוקות יותר ממה שהיה ניתן להשיג קודם לכן.
מכיוון שלאור לוקח מיליארדי שנים להגיע לכדור הארץ מגלקסיות רחוקות מאוד, אנו רואים אותן כפי שהיו לפני מיליארדי שנים; לפיכך, הרחבת היקף מחקר כזה לגלקסיות מרוחקות יותר ויותר מאפשרת הבנה טובה יותר של האופן שבו הן מתפתחות.
לאחר שהאברציה הכדורית תוקנה במהלך משימת מעבורת החלל STS-61 בשנת 1993, נעשה שימוש ביכולות הדימות המשופרות של הטלסקופ כדי לחקור גלקסיות מרוחקות וקלושות יותר ויותר.
תוכנית שהובלה על ידי מדעני נאס"א שנקראה MDS השתמשה במצלמת WFPC2 כדי לצלם תמונות עמוקות של שדות אקראיים בעוד מכשירים אחרים היו בשימוש לתצפיות מתוזמנות.
במקביל, תוכניות ייעודיות אחרות התמקדו בגלקסיות שכבר היו מוכרות מתצפיות קרקעיות.
כל המחקרים הללו חשפו הבדלים מהותיים בין תכונות הגלקסיות כיום לאלו שהיו קיימות לפני כמה מיליארדי שנים.
10% מזמן התצפית של הטלסקופ מוגדר כזמן הנתון לשיקול דעתו של מנהל הפרויקט, והוא יכול לחלקו בכל אופן העולה על דעתו.
לרוב, הזמן מוענק בדרך כלל לאסטרונומים המעוניינים לחקור תופעות חולפות בלתי צפויות, כגון סופרנובות.
לאחר שהוכח שהאופטיקה המסתגלת של האבל מתפקדת היטב, רוברט ויליאמס, המנהל בזמנו של המכון למדע טלסקופ החלל, החליט להקדיש חלק ניכר מזמן שיקול הדעת שלו במהלך 1995 לחקר גלקסיות רחוקות.
ועדה מייעצת מיוחדת של המכון המליצה על שימוש במצלמת ה-WFPC2 לצילום חלקת שמיים "טיפוסית" בקו רוחב גלקטי גבוה, תוך שימוש במספר מסננים אופטיים.
עבור משימת חקר הגלקסיות הוקמה קבוצת עבודה לפיתוח ויישום הפרויקט.
השדה שנבחר לתצפיות נדרש לעמוד במספר תנאים; עליו היה להיות בקו רוחב גלקטי גבוה מכיוון שאבק קוסמי וצבירי גזים במישור הדיסק של שביל החלב מונעים תצפיות על גלקסיות רחוקות בקווי רוחב גלקטיים נמוכים יותר.
שדה המטרה היה חייב להיות מבודד ורחוק ממקורות חזקים של אור נראה (כגון כוכבי חזית), ומאזורים מרובי פליטות באורכי גל שונים, זאת כדי להקל על מחקרים עתידיים באורכי גל שונים של העצמים בשדה העמוק וכן היה עליו להיות באזור עם רקע נמוך של קרינת תת-אדום (סירוס תת-אדום) .
אשר ככל הנראה נגרמות על ידי צבירי אבק חמים באזורי גז מימן (אזור H II).
תנאים האלו הגבילו את שדות היעד הפוטנציאליים.
הוחלט שהמטרה צריכה להיות באזורי הצפייה הרציפים של האבל - אזורים בשמיים שאינם מוסתרים על ידי כדור הארץ או הירח במהלך מסלולו של האבל.
קבוצת העבודה החליטה להתרכז באזור צפוני, כך שמצפי כוכבים חזקים בחצי הכדור הצפוני כגון קק, קיט פיק והמערך הגדול מאוד יוכלו לבצע תצפיות נרדפות בהמשך.
בתחילה זוהו 20 שדות העומדים בתנאים אלה, מתוכם נבחרו שלושה מועמדים אופטימליים, כולם בקבוצת הכוכבים הדובה הגדולה.
השדה שנבחר בסופו של דבר ממוקם בקוארדינטות השמימיות, בעלייה ישרה: ורוחבו כ-2.6 דקות קשת, או 1/12 מקוטרו של הירח.
לאחר שנבחר שדה הראייה הרצוי, היה צורך לקבוע אסטרטגיית תצפית.
החלטה חשובה הייתה בחירת המסננים האופטיים שיהיו בשימוש עבור הצילומים.
למצלמת ה-WFPC2 יש 48 מסננים אופטיים, הכוללים מסננים צרי-סרט המבודדים קווים ספקטרליים מסוימים שבהם יש עניין אסטרופיזי, ומסננים רחבי-סרט שהם שימושיים לזיהוי הצבעים של כוכבים וגלקסיות.
בחירת המסננים שישמשו עבור הצילומים הייתה תלויה במידת ההעברה של כל מסנן – השיעור הכולל של האור שהוא מעביר, מתוך האור הנכנס אליו – ובכיסוי הספקטרלי הזמין.
הועדפו מסננים בעלי חפיפה מינימלית בין תחומי ההעברה.
בסופו של דבר, נבחרו ארבעה מסנני רחבי סרט, שמרכזיהם באורכי גל של 300 ננומטר (קרוב לתחום העל-סגול), 450 ננומטר (כחול), 606 ננומטר (אדום) ו-814 ננומטר (קרוב לתת-אדום).
מכיוון שהיעילות הקוונטית של גלאי ה-CCD של האבל באורך גל של 300 ננומטר היא נמוכה למדי, הרעש בתצפיות באורך גל זה נובע בעיקר מרעש הגלאי ולא מרעשי רקע (זיהום אור); לפיכך, ניתן היה לבצע תצפיות אלו בזמנים שבהם רעש רקע גבוה היה פוגע ביעילות של תצפיות באורכי גל אחרים.
בימים שבין 18 בדצמבר ל-28 בדצמבר 1995, שבמהלכם הקיף האבל את כדור הארץ 150 פעמים, צולמו 342 תמונות של אזור המטרה במסננים שנבחרו.
זמני החשיפה הכוללים היו 42.7 שעות ב-300 ננומטר, 33.5 שעות ב-450 ננומטר, 30.3 שעות ב-606 ננומטר, ו-34.3 שעות ב-814 ננומטר, והצילומים בוצעו ב-342 חשיפות נפרדות כדי לאפשר טיפול בנזקי קרניים קוסמיות, הגורמות להופעת פסים בהירים כשהן פוגעות בגלאי CCD.
עשר הקפות נוספות שימשו לצילום תמונות בחשיפות קצרות של שולי שדה הראייה, כדי לסייע בתצפיות מעקב עתידיות על ידי מכשירים אחרים.
הפקת תמונה משולבת בכל אורך גל הייתה תהליך מורכב.
פיקסלים בהירים שנוצרו מפגיעת קרניים קוסמיות במהלך חשיפות הוסרו על ידי השוואת חשיפות באורך שווה שצולמו בזו אחר זו והסרת הפיקסלים הפגומים לפי צורך.
בנוסף, שבלים שהופיעו בחלק תמונות המקוריות כתוצאה ממעברים של פסולת חלל ולוויינים מלאכותיים הוסרו בזהירות.
בערך ברבע מהתמונות נראה אור שהוחזר מכדור הארץ, שיצר כתם בצורת "X" על התמונות.
הכתם הוסר על ידי שילוב של התמונות שהושפעו מאור הארץ עם תמונות זהות של אותם אזורים שבהן לא הייתה השפעה כזו.
בעזרת אלגוריתמי עיבוד תמונה התאפשר תיקון כמעט מלא של אפקט האור המוחזר.
לאחר ש-342 התמונות הבודדות נוקו מפגיעות קרניים קוסמיות ואור מוחזר, הן שולבו לתמונה אחת.
מדענים המעורבים בתצפיות השדה הגו שיטת עיבוד תמונה מתוחכמת בשם Variable-pixel linear reconstruction , שבה מספר תמונות משולבות ליצירת תמונת ברזולוציה גבוהה יותר (סופר-רזולוציה).
כל פיקסל בגלאי ה-CCD של ה-WFPC2 מכסה רוחב של 0.09 שניית קשת, אך על ידי שינוי כיוון הטלסקופ בזווית קטנה מזו בין חשיפה לחשיפה, התקבל מידע שאפשר יצירת תמונה משולבת ברזולוציה זוויתית עדינה יותר מזו של המצלמה.
בתמונות ה-HDF שהופקו בכל אורך גל, גודל הפיקסלים היה 0.03985 שניות קשת בלבד.
עיבוד הנתונים הניב ארבע תמונות מונוכרומטיות, אחת בכל אורך גל (300 ננומטר, 450 ננומטר, 606 ננומטר ו-814 ננומטר).
שילוב תמונות אלה לתמונה צבעונית בוצע כך שתמונת 814 ננומטר קושרה לצבע אדום, תמונת 606 ננומטר קושרה לירוק, ותמונת 450 ננומטר קושרה לכחול, ושלוש התמונות האלה שולבו לכדי תמונה צבעונית אחת.
מכיוון שאורכי הגל שבהם צולמו התמונות אינם תואמים בדיוק לאורכי הגל של אור אדום, ירוק וכחול, הצבעים בתמונה הסופית הם ייצוג מקורב בלבד של הצבעים האמיתיים של הגלקסיות בתמונה.
בחירת המסננים עבור התמונה (ורוב תמונות האבל האחרות) נעשתה בעיקר משיקולים של תועלת התצפיות למחקר המדעי, ולא מתוך כוונה לייצג במדויק את התמונה שהעין האנושית הייתה רואה לכאורה.
בינואר 1996, התוצאה הסופית שוחררה לציבור הרחב בכנס של האגודה האמריקנית לאסטרונומיה.
התמונה הציגה שפע של גלקסיות מרוחקות וקלושות.
מתוך העצמים בתמונה, ניתן היה לזהות מעל ל-3,000 גלקסיות בשלל צורות, החל מגלקסיות ספירליות ועד לגלקסיות לא-סדורות ואקראיות; וזאת, אף על פי שייצוגן האופטי של חלק מהגלקסיות בתמונה עמד על פיקסלים ספורים.
רובם המכריע של העצמים בשדה הם גלקסיות מרוחקות וקלושות.
לצד גלקסיות, השדה מכיל כמעט 20 כוכבי גלקסיית שביל החלב.
בשדה מופיעים כחמישים עצמים דמויי נקודות כחולות.
נראה שרבים מהם קשורים כבידתית לגלקסיות סמוכות, אשר יחד יוצרים שרשראות וקשתות.
שתי השערות הועלו באשר לטיבם: השערה אחת הציעה שהנקודות יכולות להיות אזורי ייצור כוכבים אינטנסיביים.
שנייה הציעה שהנקודות עלולות להיות קוואזרים מרוחקים.
אסטרונומים שללו בתחילה את האפשרות שחלק מהעצמים הם למעשה ננסים לבנים כיוון שבתמונה צבעם היה כחול מדי מכדי להתאים לתיאוריות התפתחות ננס לבן שרווחו באותה תקופה.
עם זאת, מחקר מאוחר יותר גילה שננסים לבנים רבים מכחילים ככל שהם מזדקנים, ממצא המחזק את האפשרות שהשדה עלול להכיל ננסים לבנים.
הנתונים סיפקו חומר עשיר ביותר לניתוח קוסמולוגי, כך שבסוף 2014 מאמר מדעי הנוגע לשדה קיבל למעלה מ-900 ציטוטים.
אחד הממצאים הבסיסיים שנבעו מהשדה היה גילוי גלקסיות רבות המוסחות בדרגות גבוהות.
ככל שהיקום מתרחב, עצמים רחוקים יותר מתרחקים מכדור הארץ מהר יותר, במה שנקרא חוק האבל-למטר.
האור מגלקסיות מושפע בהתאם למרחקן.
לפני השדה, היה ידוע על קיומם קוואזרים המוסחים בדרגות גבוהות, אבל, רק על קיום גלקסיות מועטות המוסחות בדרגות גבוהות.
בניגוד למה שהיה ידוע עד אז, השדה מכיל גלקסיות רבות המוסחות עד דרגה 6, המקבילה למרחקים של כ-12 מיליארד שנות אור.
בשל ההסחה לאדום, העצמים המרוחקים ביותר בשדה (גלקסיות לימן-בריק) אינם נראים בתמונות האבל; אך ניתן לראותן בתצפיות שבוצעו באורכי גל ארוכים יותר על ידי טלסקופים קרקעיים.
אחת התצפיות הראשונות שתוכננו עבור טלסקופ החלל ג'יימס ווב תהיה תצפית תת-אדום שתבוצע על אזור השדה האולטרה-עמוק של האבל.
הגלקסיות המופיעות בשדה מכילות שיעור גדול בהרבה של גלקסיות לא סדורות מאשר ביקום המקומי; נתון שהוביל להנחה שהתנגשויות ומיזוגי גלקסיות היו נפוצים יותר ביקום הצעיר בשל היותו קטן וצפוף בהרבה מהיום.
חוקרים מאמינים שגלקסיות אליפטיות ענקיות כגון IC 1101 נוצרו כאשר גלקסיות ספירליות ולא סדורות התנגשו.
נתון שנבע מהשדה היה האפשרות להשוות את המגמה בקצב היווצרותם של כוכבים לאורך חיי היקום באמצעות ניתוח גלקסיות המופיעות בשלבים שונים של התפתחותן.
על פי נתונים שהופקו, אסטרונומים מאמינים שקצב היווצרות כוכבים הגיע לשיאו לפני 8–10 מיליארד שנים והיה מהיר פי 10 יותר מאשר בזמננו.
ממצא חשוב נוסף היה הימצאותם המועטת של כוכבים.
במשך שנים תהו אסטרונומים באשר לטבעו של החומר האפל, מסה שנראה שאינה ניתנת לזיהוי אך התצפיות המשתמעות ממנה מראות כי היא מהווה כ-85% מכלל החומר ביקום.
תיאוריה אחת הציעה שחומר אפל עשוי להיות גופי הילה קומפקטיים מסיביים (MACHOs) – גרמי שמיים קטנים אך מסיביים כגון ננסים אדומים וכוכבי לכת בשוליים החיצוניים של גלקסיות המחזיקים את המבנה במעין רשת כבידתית.
עם זאת, השדה שצפה דרך שביל החלב הראה שלא היה מספר משמעותי של ננסים אדומים בשולי הגלקסיה.
כפי שנכתב לעיל; גלקסיות לימן-בריק אינן נראות באור נראה ולרוב מתגלות בתצפיות באורכי גל תת-אדום או תת-מילימטר; ולכן, כדי לחשוף את מסתרי השדה הסמויים מן העין, נעשו תצפיות נרדפות באורכי גל ארוכים.
תצפיות שבוצעו עם מצפה חלל בתחום התת-אדום זיהו פליטות תת-אדום מ-13 גלקסיות הנראות בשדה, המיוחסת לכמויות גדולות של אבק הקשור לאזורי היווצרות כוכבים אינטנסיביים.
תצפיות תת-אדום נוספות בוצעו עם טלסקופ החלל שפיצר.
תצפיות תת-מילימטרים שבוצעו עם טלסקופ ג'יימס קלרק מקסוול חשפו 5 מקורות קרינה ברזולוציה רדודה.
תצפיות נוספות בוצעו גם עם טלסקופ סובארו בהוואי.
תצפיות שבוצעו עם טלסקופ החלל צ'נדרה חשפו 6 מקורות קרינה.
שלושה זוהו כגלקסיות אליפטיות, אחד כספירלית, אחד כגרעין גלקטי פעיל ואחרון הוא עצם אדום מאוד, ככל הנראה גלקסיה רחוקה שכמות אבק גדולה בה בולעת את מקורות האור הכחולים ממנה.
תמונות רדיו קרקעיות שצולמו באמצעות ה-VLA חשפו 7 מקורות רדיו שמקור כולם בגלקסיות הנראות בתמונה.
תצפיות רדיו נוספות בוצעו עם מערכי הטלסקופים WSRT ו-MERLIN בהולנד ובריטניה בהתאמה.
מפה שמיימית שנעשתה בשיתוף המערכים MERLIN ו-VLA באורכי גל 3.5 ו-20 ס"מ חשפה 14 מקורות רדיו בשדה עצמו ובשדות סובבים נוספים.
תצפיות ממוקדות על מקורות רדיו אחדים בשדה שבוצעו עם מערך הטלסקופים EVN האירופאי חשפו נתונים ברזולוציה טובה אף יותר מזו של השדה עצמו.
בשנת 1988 נצפה שדה נוסף בשם השדה העמוק של האבל דרום (HDF-S) על ידי האבל בחצי הכדור הדרומי.
גם ה-HDF-S נצפה באמצעות אסטרטגיית תצפית דומה.
ה-HDF-S דומה מאוד במראהו ל-HDF המקורי, ממצא המחזק את העיקרון הקוסמולוגי.
על פי העיקרון, בקנה מידה הגדול ביותר שלו, היקום הוא הומוגני ואיזוטרופי וחוזר על עצמו באקראיות לכל כיוון.
לצפיית ה-HDF-S השתמשו בספקטוגרף הדמיה של טלסקופ החלל (STIS) ו-NICMOS שהותקנו בהאבל שנה קודם לכן.
השדה המקורי (HDF-N; "השדה העמוק של האבל צפון") נצפה שוב מספר פעמים מאז באמצעות WFPC2, כמו גם על ידי מכשירי ה-NICMOS ו-STIS.
כשהשוו בין שתי התצפיות התגלו שינויים, העיקריים בהם היו התפרצויות סופרנובה חדשות.
שדה רחב יותר, אך רגיש פחות, בשם GOODS בוצע כחלק מתצפיות עמוקות משלושת הטלסקופים הגדולים של נאס"א: האבל, שפיצר וצ'נדרה.
לאחר מכן נצפה אזור זה למשך זמן רב יותר כדי ליצור את השדה האולטרה-עמוק של האבל, שהיה תמונת השדה העמוק האופטית הרגישה ביותר למשך שנים.
עד שה-Hubble eXtreme Deep Field הושלם ב-2012. תמונת ה-Extreme Deep Field, או XDF, פורסמה במספר ערוצי תקשורת ב-25 בספטמבר 2012. ה-XDF מציג גלקסיות שככל הנראה שנוצרו ב-500 מיליון השנים הראשונות לאחר המפץ הגדול.
השדרה הקטנה (בהונגרית: Kiskörút) הוא אחד הנתיבים החשובים של מרכז העיר בודפשט, היוצר קשת מעגלית בין "ככר דיאק פרנץ" (Deák Ferenc tér) לבין "ככר פוואם" (Fővám tér).
היא מורכבת משלושה קטעי כביש: מצפון לדרום: ברבעים 5 ו-7 "שדרת קארוי" (Károly körút), ברבעים 5 ו-8 "שדרת המוזיאון", וברבעים 5 ו-9 "שדרת ואמהאז" (בית המכס) (Vámház körút).
השדרה הקטנה היא למעשה אחד מגבולת רובע 5. השם השדרה הקטה אינו רשמי, אלא נגזר מהשם של השדרה הגדולה שגם אינו רשמי.
אורכו של השדרה הקטנה הוא כ-1.5 קילומטרים.
בשנת 1866 הושק קו רכבת קרונית הסוסים הראשון של פשט מככר קאלווין עד אויפשט.
כיום, חשמליות 47, 48 ו-49 נוסעות לכיכר דיאק פרנץ.
רוחב הכביש 55 מטר בחלקו הצפוני, ומצטמצם ל-27 מטר בחלקו הדרומי.
בצפון (בניגוד לשדרה הגדולה) הוא אינו נוגע בדנובה, הוא מתחיל מככר דיאק פרנץ, עובר דרך אסטוריה וככר קאלווין ומסתיים בככר פוואם, בראש הגשר בצד פשט של גשר החירות.
השדרה הקטנה נוצרה לאורך תוואי חומת העיר שהקיפה את פשט בימי הביניים, ליתר דיוק במיקום הדרך הארצית אחרי החפיר של חומת העיר.
חומת העיר נפגעה מספר פעמים במהלך ההיסטוריה, לאחר שלא יכלה להגן על היישוב לא מפלישת המונגולים לאירופה ולא מפלישת הטורקים היא לא נבנתה מחדש לאחר כיבושה מחדש של בודה מידי הטורקים ב-1686. עד מהרה צמח ממנה פשט, כתוצאה מהשילוב, הכבישים שליד חומת העיר לשעבר הפכו מאוחר יותר לשדרה הקטנה.
הקטע בין גשר החירות לאסטוריה נפתח שוב לתנועה באוקטובר 2009 לאחר השיפוץ הקשור לבניית קו המטרו 4, למרות שקטע שדרת המוזיאון קיבל את הציפוי העליון רק באביב 2010. כחלק מההשקעה של 12 מיליארד פורינט הונגרי, שופצה גם מסילת החשמלית, וכביש של קילומטר אחד משני הצדדים שופץ מחדש.
במהלך השיפוץ הוקמו גם שבילי אופניים דו-צדדיים, באורך קילומטר אחד.
כיכר המכס המרכזי (Fővám tér)
הקצה הדרומי של השדרה הקטנה, שם היא מתחברת לגשר החירות.
הוא נוגע ברציף בלגראד, רחוב מולנאר, רחוב ואצי, פיפא אוטצה וסוהאז אוטצה.
היא קיבלה את שמה בסוף שנות ה-80 של המאה ה-18 : הוא נקרא אז Fleischhacker Gassé על שם הקצבים הרבים שחיו שם, בשנת 1875 נבנה בית המכס הראשי על גדות הדנובה, ומאז ואילך נקרא קטע כביש זה בשם שדרת בית המכס .
הצומת המורכבת ביותר של השדרה הקטנה, שם מצטרפים אליה שישה רחובות.
אחד מהם, דרך אילאי, הנחשבת לכביש הארוך ביותר בבודפשט.
במאה ה-19, הוא נקרא Land Strasse, כלומר "דרך ארצית".
בשנת 1874 החליטה המועצה לעבודות ציבוריות לחלק את קטע הכביש לשלושה קטעים ולתת שם לכל קטע.
באותה תקופה עמד שם המוזיאון הלאומי של הונגריה כבר 28 שנים, כך שהיה ברור שלקטע הדרך שלפניו יהיה שם ראוי.
למעשה, זה לא קטע עצמאי, רק השם הלא רשמי של הצומת, אבל בתור צומת, היא מאוד משמעותית, ולכן האזכור המיוחד שלה מוצדק.
היא נשאה נפח תנועה גבוה במיוחד, אך מאז שינוי המשטר ב-1989, עם הארגון מחדש של מבנה התחבורה והרשת המסחרית של העיר, חשיבותה ירדה במקצת.
כחלק מחומת העיר מימי הביניים, שער קצ'קמט ניצב בפינת Kálvin tér ו-Kecskemét utca, מה שהנגיש את פשט מיישובי אלפלד וקצ'קמט.
כמו כן, כחלק מחומת העיר, עמד שער הטוון (שכונה גם שער אגר) באתר מלון אסטוריה של היום, שהיה נקודת המוצא של הדרך הארצית שהובילה ליישוב הטוון מפשט.
משנת 1837 עמד שם התיאטרון ההונגרי של פשט (ששמו שונה לתיאטרון הלאומי ב-1840), מול מלון אסטוריה, בפינת דרך ראקוצי.
בשנת 1908 הוכרז הבניין, שעבר כל כך הרבה שינויים והרחבות, כסכנת חיים, נסגר ולאחר מכן נהרס ב-1913.
בשני הקצוות של שדרת המוזיאון של היום ניצבו שני הפונדקים הידועים לשמצה של פשט באותה תקופה: "זריני" (Zrínyi fogadó) ו"שני אקדחים" (Két Pisztoly fogadó).
Kálvin téri református templom (הכנסייה הקלוויניסטית בככר קאלווין)
בית הכנסת הגדול של בודפשט
Budapesti Corvinus Egyetem (אוניברסיטת קורווינוס של בודפשט)
Örkény István Színház (תיאטרון אישטוואן ארקן)
השדרה הגדולה (בהונגרית: Nagykörút) היא אחד המסלולים החשובים ביותר במרכז העיר בודפשט, שקטע הפשט שלו נבנה לאורך אפיק הנהר של אחד מיובליו הטבעיים של הדנובה, כך שלמסלול - במובן המודרני - אין מעצב.
הוא עובר דרך הרבעים הפנימיים, בגבול הדרומי של רובע 13 ובגבול הצפוני של הרבעים 5, 6, 7, 8, 9. חלקים מסוימים של התוואי נקראו על שם אחדים מבני בית הבסבורג.
החלק הצפוני ביותר של שדרות סנט אישטוואן נשא בעבר את שמו של הקיסר ליאופולד הבסבורג.
בתקופה הסוציאליסטית שבין 1950 לבין 1990 נקראו שדרות תרז ושדרת ארז'בט בשם שדרות לנין.
השם "השדרה הגדולה", כמו השם השדרה הקטנה איננו רשמי, אלא רק שם לא רשמי לכביש הראשי.
אורכה הכולל של השדרה הגדולה מגשר מרגיט עד לגשר פטפי הוא 4,141 מטרים.
הנקודה הגבוהה ביותר של השדרה מעל פני הים נמצאת מול ניוגטי פאייאודבר כלומר תחנת הרכבת ניוגטי, 106.09 מטר מעל פני הים.
(ביחס למפלס הרגיל של הדנובה הנקודה נמצאת 10.69 מטר גבוהה יותר) מנקודה זו, מסלול השדרה יורד לכיוון שני הגשרים, ומגיע ל-104.16 מטר בסביבות אמצע שדרת יוז'ף, בעוד לנקודה הנמוכה ביותר מגיעים בכיכר בורארוש, בגובה 103.33 מטר מעל פני הים.
את ההבדל בגובה של 2.76 מטר - במרחק כזה - לא ניתן לזהות בעין אנושית.
חלקים מסוימים של השדרה הגדולה נקראו באופן מסורתי על שם הרבעים שהיא נגעה בהם, והם נקראו על שמם של כמה מבני בית הבסבורג.
שמות קטעי השדרה, משמותיהם פעם ועד היום:
שדרת סנט אישטוואן 1870–1937 שדרת ליפוט 1937– שדרת סנט אישטוואן
תוואי המסלול העתידי נקבע על פי מאפיינים טבעיים.
הודות לענף הדנובה שבעבר זרמו בה מים, הובל המסלול לאורך השטחים העמוקים יותר, ובכך הבטיחו את האפשרות לבנות מתחת לשדרה את תעלת בביוב המאסף הראשית, הכלולה בתוכניות העיר ופועלת על פי עקרון הכבידה.