tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לצד הגדלת תדירות הרכבות בצוואר הבקבוק (בכלל הרשת ייתכן שהתדירות תקטן בהתאם לניסיון שנצבר באירופה), המערכת תשפר את בטיחות הנסיעה, תוך שליטה ובקרה בזמן אמת במידע שמועבר לנהג הקטר: על מיקום הרכבת, מהירות הנסיעה והנחיות הבטיחות.
הודות למערכת מתקדמת זו תוכל רכבת ישראל להגדיל את קיבולת הרכבות במסילת איילון, המהווה צוואר בקבוק לרשת המסילתית כולה, מ-14 רכבות בשעה לכל כיוון ל-17 רכבות בשעה לכל כיוון, ללא תוספת תשתית מסילתית, ותאפשר שילוב רכבות נוספות שתופעלנה בקו הרכבת המהיר לירושלים.
המערכת תצמצם את עלויות התחזוקה ותאפשר שיפור ביצועים במהירות נסיעה גבוהה יותר.
פרויקט ETCS Level 2 תשתית
חברת תאלס זכתה במכרז לאחר שהייתה המתמודדת היחידה בו (אחרי שחברות אלסטום וסימנס פרשו).
בפרויקט זה יוחלף כל ציוד המסילה הנדרש להפעלת המערכת החדשה, כתחליף לרכיבי איתות ישנים דוגמת הסמפור.
פרויקט רשת התקשורת העצמאית GSM-R
הקמת רשת סלולרית ייעודית לרכבת ישראל אשר תכסה את כל תנועת הרכבות ברחבי הארץ.
בסוף 2017 פורסם שחברות מוטורולה ונוקיה זכו במכרז לביצוע הפרויקט.
משרד התקשורת הקצה לצורך הפרויקט תדרים ייעודיים בתחום ה-900 MHz שישמשו את הרכבת בלבד.
פרויקט ETCS Level 2 נייד
בסוף 2018 פורסם שחברת אלסטום זכתה במכרז להספקת מערכת האיתות והבקרה מסוג ETCS Level 2 עבור ציוד נייד ברכבת ישראל.
החוזה שהיקפו כ-186 מיליון ש"ח (45 מיליון אירו ללא האופציות) הוא עבור תכנון, אספקה, התקנה, בדיקה והכנת המערכת, המותקנת על גבי הקרונות והקטרים, לפעולה.
אלסטום תספק את פתרון האטלס (Atlas) שלה.
סדרת פרויקטים עוסקים בהקמת מתחמי התחזוקה החדשים והרחבת מתחמי התחזוקה הקיימים.
מתחם קישון (סדנאות אפרים) – ביצוע שלב א' ושלב ב', הקמת מבנה שו"ב ותשתית לתחזוקת ציוד נייד חשמלי.
מתחם לוד – תכנון שלב ב'.
מתחם ב"אזור התעשייה רמלה, גזר, חבל מודיעין" (רג"מ) העתידי.
מתחם תפעולי באזור כפר ויתקין.
הכפלת שלוחת המסילה לנמל אשדוד
באפריל 2022 החלו עבודות להכפלת המסילה בין צומת פלשת לבין נמל אשדוד כדי לתת מענה לצפי של הגדלת תעבורת המטענים.
פרויקטים בתכנון במסגרת תוכנית 2040
הוספת שתי מסילות מהירות בין סדנאות אפרים (כ-2 ק"מ צפונית לתחנת מרכזית המפרץ) עד למחלף שמריהו מזרח באזור קיבוץ שפיים.
המסילות יאפשרו תנועת רכבת מהירה (250 קמ"ש), ללא עצירות ביניים, מחיפה לתל אביב (מרכז).
התוכנית מתייחסת למקטע שבין תחנת הרכבת שפיים לחוף הכרמל.
הארכת קו הרכבת המהיר לירושלים
במסגרת תוכנית החומש הוקצו 4.685 מיליארד שקל לטובת המשך הקו המהיר לירושלים, והקמת תחנת ירושלים מרכז.
בנוסף קיימות תוכניות להארכת מסילת הרכבת מזרחה.
מתוכנן חיבור לתחנה במתחם החאן, תחנה חדשה במרכז העיר, וייתכן שאף לתחנת הרכבת ירושלים מלחה הקיימת, דרך תחנות נוספות.
בעבר תוכנן חיבור לעיר העתיקה ולכותל אך תכנון זה בוטל בגלל חשש פגיעה בחומות העיר ובכותל המערבי.
מסילת מנשה, מסילה מאחיטוב דרך עירון עד למסילת העמק.
מסילה זו תיצור אפשרות לרכבות מכיוון בית שאן ועפולה נסיעה ישירה למרכז מבלי לעבור באזור חיפה והקריות ומאוחר יותר תהווה חיבור גם לנצרת וטבריה לאחר שגם הן יחוברו לקו רכבת ישראל.
מסילת שורק–פלשת ומסילת עוקף לוד
במסגרת תת"ל 79 מתוכננת הקמה של שני מקטעים: המקטע הראשון הוא מסילת רחוב אשר יחבר צומת פלשת (אשדוד) למסילת הדרום ולמסילה לבית שמש דרך גדרה.
המקטע השני כולל מסילה העוקפת את לוד ממזרח ותתחבר למסילת ירושלים–גנות (לשני הכיוונים) ולמסילה המזרחית בקשת רכבתית.
הפרויקט כולל הוספת 4 מסילות ממונהרות עוקפות לעיר לוד, בין כפר מנחם למחלף לוד, וביניהם תיבנה מסילה כפולה מהירה (עבור מהירות הרכבת 250 קמ"ש).
כמו כן יוקמו שלוש תחנות רכבת חדשות: בני דרום, גדרה וגזר.
המסילה תחובר למתחם האחזקה הרכבתי ברג"מ העתידי.
אורכו הכולל של הפרויקט כ־110 ק"מ, אורך הגשרים הכולל הוא כ־15 ק"מ, אורך מנהרות הכולל הוא כ־25 ק"מ.
נכון לקיץ 2020, הפרויקט נמצא בשלב תכנון מוקדם סטטוטורי.
ניהול הפרויקט על ידי חברת ח.פ.ת.
בינואר 2024 המסילה אושרה על ידי ות"ל.
הקמת מסילת ברזל באורך 7 ק"מ שתחבר את מחצבת תמר (מערבית לסדום) לרשת מסילות הברזל הארצית בתחנת צפע הקיימת באזור התעשייה מישור רותם.
הפרויקט כולל תחנת רכבת מטענים החדשה ושלוחות מסילתיות לתוך המחצבה וכן 3 הפרדות מפלסיות.
הפרויקט מתוכנן להסתיים בסוף שנת 2025.
תחנות מטענים מרכזיות לצורך פריקת האגרגטים
תוכנית ללהקמת שתי תחנות מטענים מרכזיות לצורך פריקת האגרגטים מרכבות והפצתם ללקוחות הסופיים, בהתאם לתוכנית מתאר ארצית תמ"א 1:
מסוף קדמה – בדרום המטרופולין תל אביב, מזרחית לקריית מלאכי
מסוף אייל – בצפון המטרופולין תל אביב
פרויקט הקמת מסוף המטענים בנתיבות.
בנובמבר 2010, הכריז שר התחבורה ישראל כץ כי הפרויקט המתוכנן לקו רכבת לאילת ייכלל בחלק השני של תוכנית החומש, כחלק ממספר פרויקטים מובחרים שלהם הוקצו כ־2.5 מיליארד שקלים.
כמו כן, ראש הממשלה בנימין נתניהו דחה את סיום הפעימה השנייה של תוכנית הפיתוח לשנת 2020.
בסופו של הליך בחינה של שש חלופות מסלול שונות, נבחר מסלול אשר עובר דרך הר צין, אשר אורכו הכולל יגיע לכדי 170 ק"מ הכוללים גם 63 גשרים באורך כולל של 6.3 ק"מ וחמש מנהרות.
הרכבת עתידה לעבור דרך 8 תחנות חדשות שיוקמו כחלק מהפרויקט ובחלקן: הר צין, פארן, יהל, יטבתה ונמל התעופה רמון.
המסילה תסתיים ב־2 תחנות חדשות באילת: אחת במרכז העיר ואחת באזור הנמל.
זמן הנסיעה המשוער בין תל אביב ואילת יהיה לא ארוך משעתיים וחצי, וייתכן שאפילו שעתיים.
מסילת כרמיאל - קריית שמונה
ביולי 2016 אושרה הארכת המסילה הקיימת מכרמיאל לקריית שמונה, והיא תכלול תחנות גם בצומת חנניה שתחובר ברכבל להר מירון ובחצור הגלילית.
מסילת באר שבע – ערד
הקמת מסילה שתחבר בין באר שבע לערד ותשפר את הנגישות אל ערד והיישובים הבדואים, המסילה תכלול תחנות בנבטים, בכסייפה ובערד, תוואי המסילה יתחיל באזור התחנה התפעולית דרומית לנבטים בהסתעפות ממסילת הדרום ותהווה שלוחה שלה.
ביולי 2016 אושרה הקמת מסילה חדשה שתחילה תוכננה להסתעף ממסילת העמק סמוך לתחנת הרכבת בעפולה לאורך כביש 65 עד מחלף גולני ושם לאורך כביש 77 עד תחנה חדשה בטבריה באזור בית החולים פוריה, כמו כן תוכננה לקום תחנת רכבת חדשה בכפר תבור.
המסילה תוכננה להיות כפולה באורך של כ־30 ק"מ בין עפולה לטבריה.
תוואי המסילה תוכנן לכלול מספר מנהרות וגשרים באורך כולל של מספר קילומטרים.
ב־24 ביולי 2013 המנהל האזרחי אישר מיזם לרישות יהודה ושומרון במסילות ברזל.
המיזם כולל 473 ק"מ של מסילות ברזל הכוללות גשרים ומנהרות וכן 30 תחנות שונות.
מיזם זה נועד לשרת כל תושבי האזור, את אזרחי הרשות הפלסטינית וכן את אזרחי ישראל שביהודה ושומרון.
על פי התוכנית, יוקם גם קו שייצור בעתיד חיבור יבשתי בין שטחי הרשות הפלסטינית ביהודה ושומרון לרצועת עזה.
בין היתר מתוכננת באזור מסילת ראש העין – אריאל.
הקמת מסילת רכבת שתסתעף מקו הרכבת לאילת בסמוך לדימונה דרומה לאורך 13 קילומטר ותחבר את ירוחם לרשת הרכבות הארצית.
הארכת מסילת העמק מבית שאן למעבר שייח' חוסיין מופיעה בתוכנית החומש של רכבת ישראל.
עלותו הכוללת מוערכת בכ־3.2 מיליארד שקל.
קיימת תוכנית להארכת שלוחת הרכבת המגיעה לתחנת באר שבע מרכז ורמת חובב לכיוון עיר הבה"דים.
התוכנית אינה נמצאת בשלבי ביצוע וכיום מפעילה רכבת ישראל שאטלים של אוטובוסים מתחנות רכבת שונות ברחבי הארץ ישירות לעיר הבה"דים.
במסגרת תוכנית הפיתוח מתוכננת הרחבה גדולה של תחנות הרכבת ובין היתר בניית התחנות הבאות: נשר, סביוני ים, גדרה, רחובות – ששת הימים, וגלילות.
גם ליישוב העתידי תילה מתוכננת תחנת רכבת.
פרויקטים שהושלמו במסגרת תוכנית החומש
פרויקט התשתיות הגדול והמורכב ביותר בתוכנית היה חיבור שני המטרופולינים הגדולים בישראל, תל אביב וירושלים, באמצעות מסילת רכבת.
הפרויקט כלל גם סלילת שלוחה למודיעין והקמת תחנת הרכבת נמל התעופה בן-גוריון.
עלות הפרויקט נאמדה בכ־4.8 מיליארד ש"ח, אך חריגות תקציב של רכבת ישראל הביאו לאומדן מחודש של כ־7 מיליארד ש"ח, עם חנוכת הקו.
חלקו המערבי של הקו עובר בצמוד לתוואי כביש 1, וחלקו המזרחי בתוך מנהרות שנחצבו בהרי יהודה.
הקו מסתיים בתחנת הרכבת ירושלים – יצחק נבון בירושלים.
הקו נפתח באופן חלקי ב-25 בספטמבר 2018 עד תחנת הרכבת נמל התעופה בן-גוריון.
החל מדצמבר 2019 הופעל קו הנוסעים מירושלים עד תחנת ההגנה בתל אביב, ומספטמבר 2020 עד תחנת הרצליה.
בעתיד יוארך לחיפה, ועל פי התוכניות המקוריות – מזרחה לכרמיאל.
משך הנסיעה בקו יעמוד על כ־28 דקות, ובשעות השיא יפעלו בו ארבע רכבות בשעה.
הפרויקט הוכרז כפרויקט לאומי מתוקף החלטת ממשלת ישראל, זכה להסתייגויות רבות, וביקורת חריפה נמתחה כנגד רכבת ישראל בשל התנהלות בזבזנית לכאורה בסלילת הקו .
הוספת מסילות בקטע שמריהו מזרח – תל אביב אוניברסיטה
כחלק מפרויקט הקמת לולאת השרון הושלמה בניית מסילת השרון אשר מקשרת את מסילת החוף במחלף שמריהו מזרח לתחנת רעננה מערב ומזרחה דרך תחנות נוסעים נוספות לכיוון המסילה המזרחית.
כדי שרכבות הנוסעים יוכלו לנסוע גם מערבית לרעננה דרך מסילת החוף, נבנתה צומת מסילות במחלף שמריהו מזרח, משם נפרשו שתי מסילות נוספות לתחנת הרכבת תל אביב האוניברסיטה.
כחלק מפרויקט זה תחנת הרכבת הרצליה הורחבה לתצורה בעלת 6 רציפי רכבת פעילים, והפכה לתחנת הקצה של הקו העובר דרך מסילת השרון במקום תחנת הרכבת רעננה מערב.
+מסילהתאריך פתיחהפירוטמסילת תל אביב – פלשתמתל אביב עד יבנה מערב ב-25 בספטמבר 2011
בין יבנה מערב לאשדוד ב־4 באוגוסט 2013.הקמת המסילה כללה הקמת 5 תחנות נוסעים חדשות.מסילת אשקלון – באר שבעמאשקלון לשדרות נחנך ב-24 בדצמבר 2013.
משדרות לנתיבות נחנך בפברואר 2015.
התוכנית כללה הקמת 5 תחנות נוסעים חדשות ומסוף מטענים בתחנת בית שאן.
על פי התוכנית, לאחר ביצוע הפרויקט, המסילה תוארך אל מעבר לגבולות מדינת ישראל ותחובר לאירביד שבירדן לצורך העברת מטענים.מסילת עכו–כרמיאל20 בספטמבר 2017הנחת מסילה כפולה שמסתעפת ממסילת החוף לעבר כרמיאל דרך אחיהוד.
המסילה מסתעפת מתחנת הרכבת התפעולית נעמן שבין קריית מוצקין לעכו לכיוון מזרח.
משך הנסיעה בין תחנת הרכבת מרכזית המפרץ לתחנת הרכבת כרמיאל הוא כ־32 דקות.מסילת השרוןמצומת חמד עד כפר סבא ב-13 באפריל 2003
מכפר סבא ועד הוד השרון ב-2 בספטמבר 2006
פתיחה מלאה ב-2 ביולי 2018הנחת מסילה כפולה מתחנת הרכבת כפר סבא לעבר מסילת החוף בין נתיביו העתידיים של כביש 531 שיימתחו בין רעננה להרצליהמסילת ירושלים–גנותמגנות ועד נתב"ג 2004
מנתב"ג ועד כפר דניאל 2007
מכפר דניאל ועד ירושלים 2018הקמה מסילת רכבת חדשה בתוואי מהיר מתל אביב ממטרופולין תל אביב לירושלים ("קו הרכבת המהיר לירושלים").
חיבור נמל התעופה בן-גוריון לרשת המסילות הארצית.
התחנה ממוקמת בסמוך למחלף עידן הנגב.קריית גתמסילת הדרוםמשרתת את העיר קריית גת והסביבהבני ברק – רמת החיילמסילת הירקוןמשרתת את העיר בני ברק ושכונת רמת החייל בתל אביב
הכפלת קטעי מסילה בודדת לצורך הגדלה של נפח תנועת הרכבות במסילות, בקטעים הבאים: קטע נען – באר שבע במסילת הדרום, קטע קריית מוצקין – נהריה במסילת החוף וקטע קצר במסילת הירקון ממזרח לתחנת הרכבת תל אביב אוניברסיטה.
פרויקטים של הקמת מתחמי התחזוקה החדשים והרחבת מתחמי התחזוקה הקיימים שהסתיימו.
מתחם באר שבע – הקמת מתחם צפוני DP3 ומתחם דרומי DP4, כולל הקמת מגדל פיקוח.
מתחם אשקלון (שלב א') – הקמת מתחם דיור רכבות ומוסך EMU (מערכים חשמלים).
חברת י.ד עשוש תשתיות בע"מ ביצעה את הפרויקט.
מתחם לוד (שלב א') – הקמת מוסך לקטרים חשמלים.
בנמל המפרץ, בחיפה, מתוכננת הקמת שלוש מסילות ברזל לרכבת מטענים באורך כולל של 2,100 מטר בתוך המסוף.
שלוחת רכבת למפעל חיפה נגב טכנולוגיות
הקמת שלוחת רכבת חדשה למפעל חיפה נגב טכנולוגיות במישור רותם.
שיפוץ והקמת מבני תחנה נוספים בתחנת רכבת השלום ותחנת רכבת סבידור – .
הקמת קריית רכבת בלוד –
הקמת מרכזי תחבורה חדשים ואזורי מסחר בצמוד לתחנת הרכבת בתחנות רכבת בגלילות, אופקים, נתניה, קריית גת ורחובות.
תוכנית ויקינג היא תוכנית של נאס"א שבמסגרתה נשלחו שתי גשושיות, ויקינג 1 וויקינג 2, למאדים.
כל אחת מן הגשושיות הייתה מורכבת ממקפת, אשר יכלה לצלם את פני הקרקע של מאדים ממסלולה, ונחתת, שבאמצעותה ניתן לחקור את מאדים מן הקרקע.
המקפת שימשה גם לצורכי התקשורת של הגשושיות.
תוכנית ויקינג הייתה התוכנית היקרה ביותר (כמיליארד דולר) לחקר מאדים.
היא הניבה תוצאות חיוביות במיוחד מבחינת חקר מאדים, ועל בסיס ממצאיה נבנה בסיס הנתונים על מאדים בשנות ה־90.
תוכנית ויקינג צמחה מתוך תוכנית וויאג'ר־מאדים (אין קשר לתוכנית וויאג'ר של סוף שנות ה־70).
ויקינג 1 שוגרה ב־20 באוגוסט 1975, וויקינג 2 שוגרה ב־9 בספטמבר 1975. שתיהן שוגרו באמצעות משגר טיטן 3E בעל שלב קנטאור.
לאחר שהגשושית נכנסה למסלול סביב מאדים, היא שידרה תמונות ומידע שעל פיהם נבחר אזור הנחיתה המתאים עבור הנחתת.
אחרי שנבחר אזור הנחיתה המתאים שוחררה הנחתת, חדרה לאטמוספירת מאדים ונחתה באתר שנבחר.
המקפות המשיכו לשלוח תצלומים לכדור הארץ וביצעו עוד מספר בדיקות מדעיות תוך כדי תפקודן בתור תחנת תקשורת בין הנחתת לכדור הארץ.
הנחתות, שנחתו בהצלחה על מאדים, שלחו תמונות וביצעו בדיקות מדעיות אף הן.
צילום תמונות באיכות גבוהה של פני השטח של מאדים
אפיון מבנה והרכב אטמוספירת וקרקע מאדים
חיפוש רמזים או הוכחות לקיום חיים על פני מאדים
משימתה המרכזית של המקפת הייתה להביא את הנחתת אל מאדים, להשיג מידע אודות אתרי נחיתה אפשריים עבור הנחתת, לשמש כתחנות תקשורת בין הנחתת לכדור הארץ, ולבצע בדיקות מדעיות.
המקפות התבססו על גשושית מארינר 9 - מתומן בקוטר של כ־2.5 מטרים.
המקפת יחד עם הנחתת ועם מכלי דלק מלאים שקלה 3,527 ק"ג.
לאחר ההינתקות והנחיתה, הנחתת שקלה 600 ק"ג והמקפת 900 ק"ג.
למקפת היו 8 לוחות סולאריים (1.23 × 1.57 מטרים), שניים בכל כנף, שסיפקו לה אנרגיה חשמלית במהלך המסע.
מוטת הכנפיים של המקפת הייתה 9.75 מטרים.
הלוחות נבנו מ־34,800 תאים סולאריים שהפיקו יחד 620 ואט במסלול סביב מאדים.
האנרגיה שנאספה אוחסנה בשתי סוללות.
גובהה של הנחתת - מנקודת החיבור של הנחתת עד לנקודות החיבור של המשגר - היה 3.29 מטרים.
מערכת ההנעה המרכזית מוקמה בקצה הגשושית המנוגד לנקודת החיבור עם הנחתת.
מערכת ההנעה כללה מנוע דלק נוזלי שהונע על ידי N2O4 ו־MMH.
למנוע היה דחף של עד 1,323 ניוטון.
בנוסף למנוע הראשי היו עוד 12 מנועי תמרון שאפשרו לבצע תיקוני מסלול.
ממצאי הגשושיות גרמו לשינוי בצורת החשיבה של המדענים על כדור הארץ בקשר לקיום מים על מאדים.
הגישושיות גילו צורות גאולוגיות רבות שבדרך כלל נוצרות מכמויות גדולות של מים זורמים.
במקומות רבים התגלו ערוצי נחלים ענקיים.
התגלו עדויות לשיטפונות מים אשר פרצו ככל הנראה דרך סכרים, חצבו עמקים עמוקים, חרצו חריצים בסלע ונעו על פני אלפי קילומטרים.
באזורים נרחבים בחצי הכדור הדרומי נמצאו רשתות מסועפות של ערוצים ונחלים, שהצביעו על כך שפעם ירדו גשמים על מאדים.
צלעות הרי געש על פני מאדים נמצאו דומים להרי הגעש בהוואי ולכן הועלו סברות כי הם נחשפו בעבר לגשם.
מספר מכתשים נראו כאילו העצם הפוגע פגע באדמה בוצית.
תמונות שצולמו באמצעות הגשושיות, המצביעות על קיום מים בעבר על פני מאדים
לנחתת היו שלוש רגליים שייצגו את קודקודיו של משולש שווה־צלעות בעל אורך צלע של 2.21 מטרים במבט מלמעלה.
הרגליים חוברו לבסיס הנחתת, עליו הוצבו המכשירים המדעיים.
לנחתות היה מגן חום שהגן עליו במהלך החדירה לאטמוספירת מאדים.
האטת מהירות הנחתת, על מנת שתוכל לאטמוספירת מאדים בוצעה על ידי מנוע הידרזין בעל 12 נחירי פליטה שקובצו ב־4 אשכולות של שלושה נחירים.
כל אשכול סיפק דחף של 32 ניוטון.
שלושה מנועי הידרזין נוספים בעלי דחף של 276 עד 2,667 ניוטון שימשו את הנחתת לתיקוני מיקום בעת הנחיתה.
כל נחתת נשאה עימה 85 ק"ג של הידרזין שאוחסנו בשני מכלים כדוריים עשויים מטיטניום והוצבו בצדדיה של הנחתת.
בעת הנחיתה השתמשה הנחתת במצנח, מכ"ם, גירוסקופים וכלים נוספים.
הכח החשמלי לנחתת סופק על ידי שתי יחידות RTG שהכילו פלוטוניום־238 והוצבו בצדדיה של הנחתת.
כמו כן הורכבו על הנחתת גם סוללות נטענות, למקרה של עומסים במערכת.
נחתות הוויקינג ביצעו בדיקות ביולוגיות שמטרתן הייתה לחפש חיים על פני מאדים.
הניסוי הראשון הניב תוצאות חיוביות אודות קיום מטבוליזם, אבל תוצאות שליליות של שני הניסוים האחרים, בהם לא נמצאו חומרים אורגניים, גרמו למדענים להניח כי התוצאה החיובית של הניסוי הראשון נגרמה מתהליך כימי לא־ביולוגי.
גילברט לוין , מהנדס שפיתח כמה שיטות לזיהוי מהיר של מיקרואורגניזמים, השתתף בניסוי שנערך על פני מאדים עם נחיתת שתי החלליות "ויקינג 1" ו"ויקינג 2".
בשנת 1997 פרסם לוין מחקר לפיו תוצאות הניסויים משנת 1976 מעידות על גילוי מיקרואורגניזמים חיים על מאדים.
בשנת 2012 פורסם מחקר של צוות בין-לאומי שבדק את תוצאות המחקר באמצעות ניתוח אשכולות והגיע למסקנה שניסויי הוויקינג אכן זיהו מיקרואורגניזמים חיים במאדים.
הנחתות והמקפות חדלו לפעול לפי הסדר הבא:
תוכנית התאוששות מאסון היא תוכנית הכוללת תהליכים, מדיניות ונהלים המשמשים להתאוששות מאסון המשבית לזמן לא קצר את התשתית הטכנולוגית החיונית לפעילותו של ארגון.
דוגמאות לאירועי אסון שבהם נדרש שימוש בתוכנית ההתאוששות: שרפה, רעידת אדמה, הצפה, התפוצצות פצצה, קריסת בניין, מחיקה מוטעית וכדומה.
תכנון תוכנית התאוששות מאסון היא קבוצת משנה של תהליך גדול יותר הידוע כתוכנית המשכיות עסקית המנסה להתמודד עם מכלול רחב יותר של תקלות.
תוכנית ההתאוששות מאסון צריכה לכלול תכנון לחידוש של יישומים, נתונים, חומרה, תקשורת (כגון רשת) ואלמנטים אחרים של טכנולוגיית המידע.
תוכנית הבטחת הרציפות העסקית (BCP) כוללת בנוסף תכנון של היבטים שאינם קשורים לטכנולוגיית המידע כגון שמירה על אנשי מפתח, מתקנים, תקשורת והגנה על המוניטין.
המרכזיות של מערכות המחשוב בתפקודם של ארגונים רבים מדגישה את הצורך ב-DRP בתחום זה.
לא רק חנות אינטרנט, שעיקר קיומה מתבסס על תשתיות מחשוב תחדל לתפקד בעקבות השבתה שלהן.
גם בנק, שהמחשוב הוא רק אחד ממרכיבי התשתית של פעילותו (יחד עם סניפים, הון, משאבי אנוש וכדומה), אינו מסוגל לתפקד בעת השבתה של מערכת המחשוב.
מטרת ה־DRP היא המשך ביצוע עבודות המחשוב של הארגון על מנת שהארגון יוכל להמשיך בפעילותו העסקית.
במקרה אסון הפתרון הוא המשך עבודה ממרכז מחשבים אחר הנמצא באתר פיזי רחוק ממרכז המחשבים שקרס.
תכנון תהליך ההתאוששות מאסון ומימוש ההתאוששות בפועל עשויים להיות תהליכים מורכבים.
לתוכנית ה-DRP עשויים להיות מספר רבדים: עסקי, טכנולוגי ולוגיסטי.
עם חשיבותה הגוברת של טכנולוגיית מידע להמשך פונקציות עסקיות קריטיות, בשילוב עם מעבר לעבודה גלובלית הנעשית מסביב לשעון, חשיבות ההגנה על תשתיות המידע של ארגון נתונים מפני פגיעה מקבלת עדיפות הולכת גוברת יותר ויותר.
כיום, בניגוד לעבר הרחוק בו היו מערכות המחשוב מערכות תומכות בעבודת ארגונים, מערכות המחשוב המודרניות הפכו למרכיב הכרחי לביצוע פעילות עסקית ותהליכים עסקיים.
כתוצאה מכך להפסקת פעולתן עלולות להיות השלכות קשות על ארגונים בתחום העסקי, בתחום התפעולי, בתחום הכספי ובתחום התדמיתי.
כך למשל הפסקת עבודת מרכז מחשבים של בנק למספר שעות עלולה להביא בין השאר לתוצאות הבאות:
פגיעה ביכולת של לקוחות עסקיים לבצע טרנזקציות עסקיות, משום שהפעולה הכספית עשויה להוות תנאי הכרחי לביצוע עסקאות
פגיעה ביכולת של לקוחות קמעונאיים של הבנק למשוך כספים, לקבל כספים ולשלם חשבונות
אי-יכולת לבצע פעולות השקעת כספים בבורסות בעולם
אי-יכולת של הבנק לבצע פעילות עסקית שלו למשל: העברות כספים בינו לבין בנקים בחו"ל, תיאומים בינו לבין חברות כרטיסי אשראי, ייעוץ פנסיוני ללקוחות וקבלת חיובי לקוחות מגופים הנותנים שירות.
מתיאור זה ברור לגמרי, שהפסקה בעבודת מערכות המחשוב כתוצאה מאסון עלולה לגרום נזק כספי משמעותי לבנק, ובנוסף לכך עלולה להיפגע תדמיתו משום שהוא אינו יכול במצב זה לספק שירותים ללקוחותיו.
ההערכה היא כי החברות הגדולות ביותר משקיעות בין 2% ל־4% מתקציב טכנולוגיית המידע שלהן על תכנון התאוששות מאסון, במטרה למנוע הפסדים גדולים יותר במקרה שהעסק לא יכול להמשיך לתפקד בשל אובדן של תשתית טכנולוגיית המידע והנתונים.
מתוך החברות שבהן היה אובדן גדול של נתונים עסקיים, 43% מעולם לא נפתחו מחדש, 51% נסגרו תוך שנתיים ורק 6% ישרדו בטווח הארוך.
נושא זה קיבל דחיפה משמעותית בעקבות פיגועי 11 בספטמבר שלא רק הביאו לתודעה את האפשרות של פגיעה מכוונת במרכז עסקים אלא אף הביאו לקבלת מספר חוקים המחייבים חברות מסוימות (בתי חולים למשל) לנהל תוכנית התאוששות מאסון אפקטיבית.
על מנת למזער את הנזקים מתכננים ארגונים את אופן ההתמודדות במקרה אסון באמצעות ביצוע עבודות המחשוב במרכז מחשבים אחר.
במקרים רבים כמות משאבי המחשב וכמות המשאבים הלוגיסטיים העומדים לרשות הארגון באתר החלופי קטנים מכמות המשאבים באתר בו התרחש אירוע האסון, כתוצאה מכך עלול הארגון להידרש לוותר על חלק מהמערכות ולספק רמת שירות נמוכה יותר במערכות אחרות.
קביעת העדיפויות, כלומר: ההחלטה אילו מערכות יפגעו ובאיזו מידה היא חלק מתוכנית ההתאוששות מאסון.
תהליך ההתאוששות הוא תהליך האורך זמן.
בזמן ביצוע תהליך ההתאוששות עשויים לא להינתן כל השירותים או חלק מהשירותים.
החזרה למתן שירותים היא הדרגתית.
האסונות איתם צריכה התוכנית להתמודד יכולים להיות מסווגים עקרונית לשתי קטגוריות רחבות (ששילוב ביניהן הוא לרוב האפשרות הגרועה ביותר):
אסון טבע - מניעת אסונות טבע היא קשה מאוד עד בלתי אפשרית אבל אפשר לנקוט אמצעי זהירות כדי למנוע הפסדים.
קטגוריה זו כוללות אסונות כמו שיטפון, שרפה, רעידת אדמה, הוריקן, וכדומה
אסונות מסיבות אנושיות - האסונות האלה הם הסיבות המרכזיות לכישלון.
טעות אנוש עשויה להיות התערבות מכוונת או לא מכוונת אשר יכול לגרום תקלות כגון אובדן מאסיבי של יכולת התקשורת.
האסונות האלה כוללים תאונות דרכים, שביתה, חבלה, נוזקות, התקפה צבאית, חדירה בלתי מורשית, וכדומה
זיהוי של היקף וגבולות תוכנית הרציפות העסקית.
השלב כולל גם דוחות ביקורת וניתוח סיכונים עבור נכסי הארגון
עריכת ניתוח השפעה עסקית (BIA) שהיא חקר והערכה של השפעות הארגון במקרה של אובדן או דעיכה של הפונקציות העסקיות הנובעות מאירוע הרסני.
אובדנים כאלו יכולים להיות כספיים, או פחות מוחשיים אך עם זאת חיוניים (למשל, משאבי אנוש, קשרי משקיעים)
השגת מחויבות ארגונית וכספית של ההנהלה הבכירה
קביעה והסברת תפקידה של כל מחלקה בתוכנית התמיכה כך שבמקרה של אסון כל מחלקה בארגון תהיה מוכנה לפעולה.
משום שכדי לשחזר ולשמור על פונקציות קריטיות על כל מחלקה להבין את התוכנית ולפעול בהתאם.
תוכנית הרציפות העסקית של הארגון אמורה לכלול מדדים מרכזיים של נקודת התאוששות (RPO - הזמן המרבי שלגביו ניתן לאבד מידע) ואת זמן ההתאוששות (RTO - הזמן המרבי עד לחזרתה של המערכת לתפקוד מלא) עבור תהליכים עסקיים שונים (כגון תהליך הפקת סדר, ביצוע הזמנה, וכדומה).
מדדים אלו שצוינו עבור תהליכים עסקיים צריכים להיות ממופים למערכות טכנולוגיית המידע ולתשתיות התומכות בתהליכים אלה, תוך התייחסות לתקציב שניתן להם.
חלק מהותי מהתוכנית הם אמצעי הבקרה שהן פעולות או מנגנונים שיכולים להפחית או למנוע אסונות במערכת המחשוב הכוללים:
אמצעי מניעה שנועדו למנוע התרחשות אירועי אסון
אמצעים בדיקה המגלים אירועים לא רצויים
אמצעי תיקון - המתקנים או משחזרים את המערכת לאחר אסון
אמצעים אלו צריכים להיות תמיד מתועדים ולהיבדק בקביעות.
הרובד העסקי הוא הרובד בו מתחיל תכנון ההתאוששות מאסון.
התכנון ברמה העסקית הוא הרמה העליונה של התכנון המהווה בסיס לתכנון ביתר הרמות.
ברובד זה נשאלות שאלות של מהות או שאלות מה.
טווח הזמן הנדרש להפעלה מחדש של הפעילות העסקית (RTO) של הארגון וכפועל יוצא גם הפעלת מערכות המחשוב.
טווח הזמן משתנה מארגון לארגון בהתאם לצרכיו ולאופיו ועשוי לנוע ממספר קטן מאוד של שעות עד לימים.
טווח הזמן שאת הנתונים שנצברו בו ניתן לאבד (RPO).
טווח זמן זה משתנה באותה סקלה כמו ה־RTO אולם איננו תלוי בהכרח בו (מערכת מסחר בסחורות עשויה לדרוש RPO אפס אך לאפשר RTO גדול יותר).
סיווג המערכות על פי הקריטיות שלהן לארגוןמדד זה עשוי להשפיע על:
סדר הקמת המערכות באתר החלופי - החשובות יותר עשויות להיות משוחזרות לפני החשובות פחות.
אילו מערכות לא ישוחזרו כלל - הארגון עשוי להימנע מהעלאת מערכות בעלות תועלת עסקית שולית על מנת לאפשר פעולה תקינה של מערכות אחרות
רמת השירות של מערכות - רמת השירות שתינתן במסגרת האילוצים הנובעים ממצב החירום.
רמת השירות עשויה להיות שונה מרמת השירות במצב הרגיל.
רמת השירות של מערכות חשובות פחות עלולה להיפגע.
מהגדרות אלו יגזרו כמות המשאבים שיוקצו לכל מערכת ברבדים שמתחת לרובד העסקי.
התכנון ברובד זה מספק מענה לשאלות המה: מה נכלל בתוכנית ההתאוששות ?
מה סדר המערכות בזמן ההתאוששות ?
התכנון ברובד זה עוסק בשאלות ובאילוצים טכנולוגיים הנוגעים להתאוששות מאירוע אסון.
התכנון ברובד העסקי מהווה בסיס לתכנון זה.
כך למשל הנתונים להם נדרש שחזור באתר החלופי, הם נתוני המערכות שהוגדרו ברובד העסקי כמערכות שצריכות להתבצע גם בהתרחש אסון.
השאלות הנשאלות הן שאלות תפעוליות מסוג כיצד, כלומר: שאלות אופרטיביות.
ברובד זה נשאלות שאלות כגון:
כיצד משחזרים נתונים באתר החלופי?
כיצד מתקינים ומתפעלים את מערכת ההפעלה באתר החלופי?
כיצד מפעילים את רשת התקשורת באתר החלופי?
אילו תשתיות טכנולוגיות נדרשות באתר החלופי?
החלטה אופרטיבית חשובה מתייחסת לסוג אתר הגיבוי: האם אתר הגיבוי יהיה אתר גיבוי חם או אתר גיבוי קר?אתר גיבוי חם הוא אתר העומד מידית לרשות הארגון וכבר מותקנות בו תשתיות תוכנה מתאימות לעומת זאת באתר גיבוי קר נדרש שחזור התשתיות והמערכות היישומיות לאחר התרחשות אירוע האסון.
לעומת זאת העלות של אתר גיבוי חם עשויה להיות גבוהה מהעלות של אתר גיבוי קר.
החלטה חשובה אחרת מתייחסת למיקום אתר הגיבוי.
האם אתר הגיבוי יהיה חיצוני לארגון באתר ספק המתמחה בכך או אתר חלופי בתוך הארגון עצמו במיקום גאוגרפי שונה מהמקום שבו ממוקם מרכז המחשבים של הארגון.
בדרך כלל קיימת התייחסות מפורטת במיוחד לנושא של שחזור נתונים באתר החלופי.
תוכניות DRP מודרניות נשענות במידה רבה על מאפיינים טכנולוגיים מתקדמים של חומרת דיסקים.
מאפיינים אלה מאפשרים שכפול נתונים באתר מרוחק כחלק מפעולת כתיבת או עדכון הנתונים בדיסק במרכז המחשבים הפעיל, כלומר: כמעט בו זמנית לביצוע עבודת המחשוב מתעדכנים הנתונים במערכות האחסון של האתר החלופי.
כתוצאה מכך בהתרחש אירוע אסון, מתקצר באופן משמעותי זמן שחזור הנתונים הקריטיים.
גם טכנולוגיות של וירטואליזציה, המנתקות בין המימוש הפיזי של מערכות לבין המערכות עצמן, עשויות במקרים מסוימים לקצר את משך זמן ההתאוששות מאסון.
טכנולוגיות אלה עשויות לשמש גם כבסיס לחלוקת משאבי מחשוב פיזיים באתר גיבוי בין מספר ארגונים או בין מספר יחידות באותו ארגון.
אסטרטגיות נפוצות להגנת הנתונים כוללות:
גיבויים שנעשו לטייפ גיבוי הנשלח מחוץ לאתר במרווחי זמן קבועים (רצוי יומי)
גיבויים שנעשים על דיסק באתר ומועתקים באופן אוטומטי לדיסק מחוץ לאתר, או נעשים ישירות לדיסק מחוץ לאתר
שכפול של הנתונים אל מחוץ לאתר, אשר מתגברת על הצורך לשחזר את הנתונים (רק במערכות שבהן יש צורך בשחזור או סנכרון).
מערכת כזאת יכולה לספק RPO ו־RTO אפס (כאשר השכפול סינכרוני) או קטן מאוד (כאשר השכפול אסינכרוני) אולם היא לרוב איננה מגינה מטעויות לוגיות
מערכות לזמינות גבוהה (אשכולות) השומרת על הנתונים, משכפלת אותם מחוץ לאתר ומאפשרת גישה רציפה למערכות ולנתונים
טכנולוגיית אופטימיזציה ברשת רחבה (WAN) - משפרת את זמן התגובה של התאוששות מאסון ומגבירה את קצב הפעילות ברשת.
טכנולוגיה זו גם מוודאת כי הנתונים עדיין עוברים דרך רשת גם כאשר היא נפלה.
נקודה בעייתית במיוחד ברובד הטכנולוגי של התוכנית היא ההטרוגניות הבסיסית שלה, התוכנית צריכה לכלול לכל הפחות טיפול ביישומים, מערכות הפעלה, מסדי נתונים וברשתות התקשורת ופעמים רבות גם טיפול במערכי האחסון, בחיבורי המחשבים הניידים, בגישה מרחוק לרשת התקשורת הארגונית ועוד.
בארגונים גדולים מתווספת להטרוגניות בסיסית זו גם שימוש בציוד מספקים שונים ומדגמים שונים המסבך עוד יותר את הבעיה.
הבעיה חמורה במיוחד משום שבעיות רבות בתוכנית אינן נובעות מחלק אחד במערכת אלא משילוב שלהם - למשל חוסר הגדרה של גיבוי לאתר המשני של אחד מהדיסקים עליו נשמר מסד הנתונים איננה בעיה במסד הנתונים או בהגדרת הדיסק אלא בשילוב ביניהם.
בעוד וירטואליזציה עשויה להקל על חלק מבעיות אלו הרי היא מוסיפה גורם מסבך נוסף לבעיה זו.
בנוסף להתאוששות מאסון התוכנית כוללת גם אמצעים למניעת האסון מלכתחילה שברמה הטכנולוגית כוללים בין השאר:
שיקוף של מערכות או נתונים ושימוש בטכנולוגיה של הגנה על דיסקים כגון RAID
מגיני מתח המקטינים את השפעתן של עליות מתח על ציוד אלקטרוני עדין
מערכות אל פסק (UPS) וגנרטורי גיבוי השומרים על המערכות במקרה של הפסקת חשמל
מערכות כיבוי אש וגלאי אש
תוכנות אנטי וירוס ואמצעי אבטחה אחרים
לצורך תפעול המערכות על פי הקריטריונים שנקבעו ברובד העסקי, אין די בהתאוששות ברמה טכנולוגית.
נדרש טיפול גם בנושאי לוגיסטיקה.
כך למשל צוות עובדים המספק שירותים ללקוחות מערכת שאוששה מאירוע אסון ברמה הטכנולוגית, זקוק לחדרים, עמדות קצה, מכשירי טלפון וכיוצא בזה על מנת לתמוך בפעולה תקינה של המערכת.
נדרש תכנון המספק את התנאים הלוגיסטיים הנדרשים, באתר החלופי או במקום אחר.
חשוב לזכור, שהאילוצים הלוגיסטיים בקרות אסון קשים יחסית, משום שלא בהכרח ניתן להקצות כמות דומה של חדרים ומשאבים פיזיים, שהיו קיימים באתר המקורי.
הרובד הלוגיסטי, בדומה לרובד הטכנולוגי, עוסק בשאלות הכיצד על פי המהויות שנקבעו ברובד העסקי.
נושאים בהם צריך לטפל בתכנון ברמה הלוגיסטית הם: מקומות ישיבה לצוותים, תשתיות שאינן תשתיות מחשוב (כגון: קווי ומכשירי טלפון לתקשורת בין העובדים ובינם לבין לקוחות הארגון), ציוד משרדי, מערך הסעות לאתר הפיזי המרוחק ובחזרה ממנו, שירותי הסעדה וכיוצא בזה.
יש צורך לבחון האם תוכנית ה-DRP, אכן עונה על הדרישות האמיתיות של הארגון להתאוששות מאירוע אסון.
לצורך כך נדרש דימוי של אירוע אסון ומימוש מתוכנן של תוכנית ה-DRP.
מתוצאות הניסוי אפשר להפיק לקחים ולתקן ליקויים שנמצאו במהלך הניסוי.
תדירות והיקף הניסויים נקבעת על פי איזון בין חשיבותה העסקית של התאוששות מהירה מאירוע אסון לבין עלויות ביצוע הבדיקה.
בדרך כלל מקובל לבצע בדיקה של תוכנית ה-DRP בתדירות של פעם או פעמיים בשנה.
תכנון DRP אינו פעולה חד-פעמית משום שבארגונים חלים שינויים.
כך למשל עשויה להשתנות חשיבותה העסקית של מערכת מסוימת וכתוצאה מכך עשוי להידרש שינוי באופן ההתמודדות עם התאוששותה במקרה אסון.
תשתיות תוכנה, חומרה ותקשורת משתנות או משודרגות.
מערכות יישומיות מורחבות או משתנות, מבנה וארכיטקטורת נתונים עשויים להשתנות, היקפי עבודה עשויים לגדול או לקטון, מספר אנשי הצוות העוסקים במערכת עשוי לגדול או לקטון מה שעשוי לחייב שינוי בהיערכות הלוגיסטית בהתרחש אירוע אסון.
תשתיות ומערכות חדשות מתווספות למצאי הקיים בארגון.
תשתיות או מערכות שעבר זמנן מוחלפות בתשתיות ומערכות אחרות.
בעידן הנוכחי של שינויים עסקיים תכופים ומערכות מחשוב גמישות וזריזות וארכיטקטורת SOA ,תדירות שינויים שיכולה להיות להם השפעה על תוכנית ה-DRP, עשויה להיות גבוהה במיוחד.
על מנת לענות על השינויים נדרשת מדיניות עדכון תוכנית ה-DRP ומנגנוני Governance לאכיפת המדיניות ולעדכון ההנחיות הנגזרות ממנה.
תוכנית החלל וויאג'ר היא משימת חלל של שתי גשושיות לא מאוישות של נאס"א, ששולחו למסע של עשרות שנים בין כוכבי לכת, ולאחר מכן הלאה אל מחוץ למערכת השמש.
בשנת 1977 שוגרו שתי הגשושיות הזהות וויאג'ר 1 ו-2 למסלול ארוך בין כוכבי הלכת צדק, שבתאי, אורנוס ונפטון, כדי לשלוח ארצה צילומים של כוכבי הלכת על לוויניהם וטבעותיהם, וצילומים ונתונים נוספים של גופים אחרים.
לאחר שמשימתן בין כוכבי הלכת הושלמה, המשיכו הגשושיות אל קצה מערכת השמש ומעבר לה, כשהן משדרות כל העת נתונים חשובים.
מסע הגשושיות התאפשר הודות לשימוש במקלעת כבידתית, כלומר הן חלפו סמוך לכוכבי הלכת בצורה כזאת שכוח המשיכה שלהם העניק להן תאוצה ושינה את מסלולן כפי שהיה מתוכנן.
משום כך, לאחר ששוגרו לחלל הצורך שלהן בדלק היה זעיר.
וויאג'ר 1 יצאה מגבול מערכת השמש בשנת 2012. בתחילת 2012 הפחיתו מפעילי וויאג'ר 1 את הטמפרטורה של הספקטרומטר אולטרה סגול שלה כדי להאריך את זמן יכולת שיגור הנתונים שלה.
וויאג'ר 2 יצאה מגבול מערכת השמש בשנת 2018 וממשיכה לשדר מידע בעזרת מערך רשת החלל העמוק (DSN).
נכון ל-מרץ 2025, וויאג'ר 1, שהיא העצם מעשי ידי אדם המרוחק ביותר מכדור הארץ, נמצאת במרחק של כ-166 יחידות אסטרונומיות מהשמש (בערך 25 מיליארד ק"מ) והיא מתרחקת ממערכת השמש במהירות של כ-17 קילומטר לשנייה או כ־3.5 יחידות אסטרונומיות לשנה.
וויאג'ר 2 נמצאת במרחק של כ-139 יחידות אסטרונומיות מהשמש (בערך 21 מיליארד ק"מ) והיא מתרחקת ממערכת השמש במהירות של כ-15.4 קילומטר לשנייה או כ־3.2 יחידות אסטרונומיות לשנה.
נכון ל-2025 שתי הגשושיות עדיין פעילות, הן יצאו מגבול ההליוספירה וממשיכות לטוס בחלל הבין כוכבי.
שתיהן עדיין אוספות נתונים ומשדרות אותם לכדור הארץ.
הגשושיות ישדרו עד שיאזל החומר הרדיואקטיבי שמספק להן אנרגיה.
אז תיפסק פעולת המכשירים שעליהן והן ימשיכו לשוט בחלל לנצח, או עד יתרסקו על עצם כלשהו.
בתחילת 2025, החליטה נאס"א לכבות חלק מהמכשירים הפחות חיוניים בשתי הגשושיות, זאת במסגרת מאמצי חיסכון אנרגטי וניהול המשאבים ובמטרה להאריך את פעילות החלליות עד לשנות ה־2030.
הזדמנות של פעם ב-175 שנה
התוכנית המקורית של נאס"א נקראה "המסע הגדול" (Grand Tour) ויועדה להתקרב לצדק ושבתאי בלבד.
התוכנית המקורית של נאס"א לא כללה את אורנוס ונפטון, משום שלמסע כזה הגשושיות היו צריכות להיות גדולות ולשאת כמות רבה של דלק, והפרויקט היה יקר מדי.
אבל המסלול שגילה פלאנדרו איפשר את המסע כמעט ללא צורך בתוספת בדלק, וקיצר את זמן המסע לנפטון ב-20 שנה.
התיישרות כזאת קורה פעם ב-175 שנה, ההזדמנות הייתה נדירה מכדי להחמיץ אותה.
הגשושיות תוכננו לאורך חיים של חמש שנים, אבל לאחר שהן סיימו את כל משימותיהן ליד צדק ושבתאי, האפשרות להמשיך אל שני הענקים הרחוקים במערכת השמש, אורנוס ונפטון, נעשתה ממשית.
צוות הפיתוח בנאס"א טען לגשושיות תוכנה חדשה עם יכולות רבות יותר, שתנווט אותם הלאה במסען.
בשנות השבעים של המאה העשרים התמקד חקר החלל במחקר גופים אשר אינם תלויים בכדור הארץ, כלומר חקר כוכבי הלכת.
לאחר הנחיתה על הירח ב-16 ביולי 1969 והמשימות שאחריה, אשר חקרו את הירח בתחילת שנות השבעים, חל שינוי בחקר החלל, ויעד המשימות במשך שנות השבעים היה חקירת מערכת השמש כולה.
ישנן מספר סיבות לתפנית זו ביחס אל חקר החלל:
הירח, אשר היה עד עתה גרם השמים היחיד שנחקר בצורה אינטנסיבית, הן על ידי גשושיות בלתי מאוישות והן על ידי חלליות מאוישות, הפסיק להיות מסתורי כפי שהיה בעבר, עקב התגליות הרבות שהתגלו בטיסות אליו.
לא היה תמריץ לשלוח טיסות נוספות לירח, כיוון שהמחקר בו התקרב לסיומו, והמחיר של הטיסות אליו לא השתווה לתועלת שיפיקו מהן.
לכן, התרכזו החוקרים בכוכבי הלכת, אשר בתקופה של הטיסות לירח הוזנחו.
טכנולוגיות השיגור והנחיתה השתפרו במרוצת השנים, והוזילו את העלויות של שליחת גשושיות לחלל.
המירוץ לחלל, אשר היה חלק מן המלחמה הקרה, המשיך גם אחרי הנחיתה על הירח, ועבר אל חקר מערכת השמש כולה.
על מנת להוכיח את עליונותן, השקיעו מעצמות החלל יתר מרץ במחקר הגופים השונים במערכת השמש.
האווירה ששררה לאחר הנחיתה על הירח הייתה אופטימית מאוד בנוגע לחקר החלל.
אנשים ראו בחלל את העתיד של האנושות ואת שיאה של הקדמה.
כבר בכוח העובדה הזאת להמריץ חקר פלנטות חדשות.
אך בנוסף לקדמה שראו בחלל, כוכבי לכת רבים היו מושא עיניהם של אזרחים בכל העולם, כיוון שהאמינו כי שם יימצאו חיים חוצניים.
בתקופה זו האמינו כי בכוכב הלכת נוגה קיימים חוצנים, בעיקר בגלל מראה האטמוספירה שלו.
רק במשך העשור התגלה כי בכוכב הלכת קיימים תנאים שנוגדים כל היתכנות לחיים במקום.
גם בכוכב הלכת מאדים, וכן בירחים של ענקים גזיים, סברו כי קיימים חיים.
קרל סייגן, מבכירי האסטרונומים בתקופה זו, נתן משקל רב לרעיונות אלו, והאמין כי אכן קיימים חיים מחוץ לכדור הארץ, ואולי אף במערכת השמש עצמה.
בעצתו, נשלחו בתוך גשושיות וויאג'ר תקליטי זהב, אשר נשאו בתוכן מידע על המין האנושי, על מנת שביום מין הימים, אם יצור מחוץ לכדור הארץ יראה את התקליט, הוא יוכל לדעת מי שלח אותו, ואף איך יוכל ליצור קשר איתו.
אומנם, מכיוון שהסיכוי לתרחיש זה הוא נמוך ביותר, תקליטי הזהב הם יותר מחווה מהמין האנושי מאשר משלוח ליצורים חוץ-ארציים.
תוכנית וויאג'ר היוותה תנופה לחקר החלל בתקופה זו, ורבים מממצאיה מהווים גורם משפיע גם בימינו.
תוכנית ואנגארד הייתה תוכנית שנוהלה על ידי מעבדת המחקר של צי ארצות הברית (NRL) שתוכננה לשגר את הלוויין המלאכותי הראשון של ארצות הברית למסלול סביב כדור הארץ, על גבי משגר ואנגארד שישוגר מנמל החלל קייפ קנוורל.
כתגובה לשיגור המפתיע של הלוויין ספוטניק 1 על ידי ברית המועצות ב-4 באוקטובר 1957, ארצות הברית חידשה את תוכנית אקספלורר שהוצעה קודם לכן על ידי הסוכנות הצבאית לטילים בליסטיים (ABMA).
עם זאת, ה-CIA ידע שהרוסים מקדמים את תוכנית ספוטניק מצילומים של מטוסי ריגול.
ב-17 במרץ 1958 הפך ה להיות הלוויין השני המוצלח של ארצות הברית שסבב את כדור הארץ.
היה זה הלוויין הראשון שהופעל על ידי אנרגיה סולארית.
הוואנגארד 1 שהיה בקוטר של 152 מ"מ ושקל רק 1.4 ק"ג כונה על ידי נשיא ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב "לוויין האשכולית".
ואנגארד 1 הוא הלוויין הוותיק ביותר שמרחף בחלל, מעל 56 שנים, לאחר שספוטניק 1, ספוטניק 2 ואקספלורר 1 נשרפו באטמוספירה.
השיגור הראשון המוצלח בתוכנית ואנגארד היה שיגור הוואנגארד TV0 לתת-מסלול ב-8 בדצמבר 1956. ב-1 במאי 1957 בוצע שיגור מוצלח של המשגר הדו-שלבי TV1. ה-TV2 שוגר גם הוא בהצלחה לתת-מסלול ב-23 באוקטובר 1957.
כל השיגורים בוצעו בעזרת משגר מדגם ואנגארד.
מתוך 11 שיגורים בתוכנית, רק 3 לוויינים הגיעו למסלול:
ואנגארד TV3 – שוגר ב-6 בדצמבר 1957, נכשל להביא למסלול לוויין במשקל 1.36 ק"ג;
ואנגארד TV3 (גיבוי) – שוגר ב-5 בפברואר 1958, נכשל להביא למסלול לוויין במשקל 1.36 ק"ג;
ואנגארד TV5 – שוגר ב-28 באפריל 1958, נכשל להביא למסלול לוויין במשקל 9.98 ק"ג;
ואנגארד SLV1 – שוגר ב-27 במאי 1958, נכשל להביא למסלול לוויין במשקל 9.98 ק"ג;
ואנגארד SLV2 – שוגר ב-26 ביוני 1958, נכשל להביא למסלול לוויין במשקל 9.98 ק"ג;
ואנגארד SLV3 – שוגר ב-26 בספטמבר 1958, נכשל להביא למסלול לוויין במשקל 9.98 ק"ג;
ואנגארד 2 – שוגר ב-17 בפברואר 1959, הביא למסלול לוויין במשקל 10.8 ק"ג;
ואנגארד SLV5 – שוגר ב-13 באפריל 1959, נכשל להביא למסלול לוויין במשקל 10.3 ק"ג;
ואנגארד SLV6 – שוגר ב-22 ביוני 1959, נכשל להביא למסלול לוויין במשקל 10.3 ק"ג;
ואנגארד 3 – שוגר ב-18 בספטמבר 1959, הביא למסלול לוויין במשקל 22.7 ק"ג.
תוכנית וגה הייתה תוכנית חלל סובייטית לחקר כוכב הלכת נוגה ואשר ניצלה את הופעת השביט האלי בשנת 1986. וגה 1 ו־וגה 2 היו גשושיות בלתי מאוישות ששוגרו ב־1984 בשיתוף פעולה של ברית המועצות (שסיפקה את הגשושיות ואת המשגר) ואוסטריה, בולגריה, הונגריה, גרמניה המזרחית, גרמניה המערבית, פולין, צ'כוסלובקיה וצרפת.
משימתם הייתה מורכבת משני שלבים: לחקור את נוגה ולבצע יעף על פני השביט האלי.
ביצוע היעף על השביט האלי היה שינוי מאוחר בתוכנית ונרה, שהועלה בעקבות ביטול התוכנית האמריקאית לחקר האלי ב־1981. משימה מאוחרת בתוכנית ונרה בוטלה ומשימת המחקר של נוגה על ידי וגה 1 צומצמה.
לכן נקראה התוכנית וגה - ראשי תיבות של ונרה וגאליי (השם הרוסי לשביט האלי).
מבנה הגשושיות היה מבוסס על מבנה הגשושיות במשימות ונרה 9 ו־10.
עם משימתם הכפולה, גשושיות וגה היו לחלק מהצי האלי - קבוצת גשושיות שחקרו את השביט האלי במהלך הופעתו בפריהליון של שנת 1985–1986.
וגה 1 ו־וגה 2 היו גשושיות זהות.
הגשושיות התבססו על הגשושיות מתוכנית ונרה שקדמה לה.
הם תוכננו במרכז החלל באבאקין ונבנו תחת השם 5VK על ידי חברת לאבוצ'קין בחימקי.
מקור הכוח של הגשושית היה שני לוחות סולאריים והם נשאו אנטנה לתקשורת וכלים מדעיים שונים, ביניהם מצלמות, ספקטרומטר, גשושי תת־אדום, מגנטומטרים וגשושי פלזמה.
הגשושית שקלה 4,920 ק"ג ושוגרה על גבי משגר פרוטון 8K82K מקוסמודרום בייקונור, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית (כיום בקזחסטן).
הגשושיות היו בעלי יכולת ניווט תלת־צירית והן צוידו במגיני אבק כפולים כהגנה מהשביט האלי.
כל גשושית וגה נשאה גשושית חדירה כדורית במשקל 1,500 ק"ג ובקוטר 2.4 מטרים.
רכבי החדירה שוחררו מגשושיות הוגה מספר ימים לפני ההגעה אל נוגה וחדרו לאטמוספירת נוגה ללא הכוונה פעילה.
כל גשושית חדירה הורכבה מנחתת ומבלון מחקר.
נחתות הוגה היו זהות לנחתות של תוכנית ונרה והן תוכננו לחקור את אטמוספירת וקרקע נוגה.
הנחתות נשאו מכשירים לבחינת נוגה ביניהם מד טמפרטורה, מד לחץ, ספקטרומטר על־סגול, מד ריכוז מים, כרומוטוגרף גז, ספקטרומטר גלי X, ספקטרומטר מסה ומתקן לדגימות קרקע.
הניסויים שיועדו לנחתת וגה 1 הופעלו בשוגג 20 ק"מ מעל לפני הקרקע של נוגה על ידי משב רוח חזק, ולכן הנחתת נכשלה בביצוע משימותיה.
הלחץ באתר הנחיתה היה 90 אטמוספירות והטמפרטורה הייתה 736 קלווין.
הנחתת שידרה נתונים מנוגה במשך 56 דקות.
ספקטרומטר פלואורסצנצית קרני X בשם BDRP-AM25 לניתוח דגימות קרקע
הבלונים של חלליות הוגה תוכננו כך שירחפו בגובה של כ־54 ק"מ מעל פני הקרקע של נוגה - שכבת העננים הפעילה ביותר באטמוספירת נוגה.
לבלון הייתה סוללה שיכלה לספק כוח ל־60 שעות פעילות.
שני הבלונים של וגה 1 ווגה 2 עבדו יותר מ־46 שעות משחרורם מחללית הוגה ועד לשידור האחרון.
הבלונים היו כדוריים, בקוטר 3.54 מטרים ומולאו בהליום.
מכל בלון השתלשל מטה כבל באורך 13 מטרים, שבתחתיתו חוברה מערכת החיישנים.
מערכת החיישנים שקלה 3.9 ק"ג ואורכה היה 1.3 מטרים.
משקל המערכת כולה כולל הבלון היה 21 ק"ג.
בראש מערכת החיישנים הייתה אנטנה חרוטית בגובה 37 ס"מ וברוחב 13 ס"מ בבסיס.
מתחת לאנטנה מוקמו מערכות הרדיו ומערכות השליטה של הבלון.
החלק התחתון של המערכת כלל את הכלים המדעיים והסוללות.
זרוע שנשאה מדי חום ורוח.
מד החום כלל פרופלור פלסטיק שסיבוביו נמדדו על ידי גלאי מיוחד.
מערכת שכללה דיודת PIN פוטודיטקטור למדידת רמות אור ומד לחץ לקרני קוורץ רוטטים.
מערכת שכללה את הסוללות ונפלומטר למדידת צפיפות העננים דרך השתקפות אור.
משדר הרדיו הקטן של הבלון אפשר לשדר מידע בקצב של 2,048 ביט לשנייה בלבד, לכן הבלון דחס את המידע לפני שידורו.
בכל מקרה, קצב ביצוע המדידות של מרבית הכלים היה מדידה אחת כל 75 שניות.
המעקב אחר הבלונים מכדור הארץ נעשה על ידי 20 רדיו טלסקופים סך הכל: הרשת הרוסית, שהוכוונה על ידי האקדמיה הרוסית למדעים והרשת הבינלאומית שהוכוונה על ידי CNES.
הבלונים הושלכו אל הצד החשוך של נוגה ונפרשו בגובה של כ־50 ק"מ.
לאחר מכן הם ריחפו כלפי מעלה עד לגובה בו נמצאו בשיווי משקל (57 ק"מ).
בגובה זה, הטמפרטורה והלחץ דומים לאלו שבכדור הארץ, אם כי הרוחות באטמוספירת נוגה נעו במהירות של הוריקן והאטמוספירה המורכבת מפחמן דו־חמצני בעלת חומצה גופריתית עם ריכוזים קטנים של חומצת מימן כלורי וחומצה הידרופלואורית.
הבלונים נעו במהירות מהצד החשוך של נוגה אל הצד המואר שלה, ולאחר זמן קצר נגמרו הסוללות של הבלונים והם פסקו לשדר.
המעקב אחר הבלונים הראה כי הבלונים נעו אנכית ולא רק אופקית, דבר שהצביע אל תנועה של מסות אוויר שלא הייתה ידועה לפני כן.
אחרי השלכת הנחתות והבלונים אל נוגה, השתמשו גשושיות "וגה" בכוח המשיכה של נוגה כדי להגיע אל השביט האלי.
וגה 1 ביצעה את היעף הקרוב ביותר שלו על פני השביט ב־6 במרץ, במרחק של כ־8,890 ק"מ מהגרעין.
וגה 2 ביצעה את יעפה הקרוב ביותר לשביט ב־9 במרץ, במרחק של כ־8,030 ק"מ.
המדידות ושליחת הנתונים האינטנסיבית התבצעו ב־3 השעות המשמעותיים ביותר במהלך היעף.
הגשושיות נועדו למדוד את הנתונים הפיזיים של גרעין השביט, כמו ממדיו, צורתו, ומאפייני הטמפרטורה ופני השטח שלו, יחד עם חקירת המבנה והדינמיקה של זנב השביט, הרכב הגז סמוך לשביט, הרכב חלקיקי האבק ופיזור המסה כפונקציה למרחק מהגרעין והאינטראקציה בין השביט לרוח השמש.
סך הכול שלחו וגה 1 ווגה 2 כ־1,500 תמונות של השביט האלי.
הגשושיות חדלו מפעילות מספר שבועות לאחר המפגש עם השביט.
מערכת הטלוויזיה שהייתה על הגשושית פותחה בשיתוף פעולה של מתקני פיתוח וייצור של ברית המועצות, הונגריה, צרפת וצ'כוסלובקיה.
המידע שהתקבל מהמערכת עובד על ידי צוות בינלאומי שכלל מדענים מברית המועצות, הונגריה, צרפת, גרמניה המזרחית וארצות הברית.
וגה 1 ווגה 2 נמצאות כיום במסלול הליוצנטרי (סביב השמש).
תוכנית התקשוב הלאומית (נקראת גם "התוכנית להתאמת מערכת החינוך למאה ה-21") היא תוכנית שגובשה על ידי משרד החינוך במטרה לקדם פדגוגיה ולמידה בבתי הספר תוך שימוש בטכנולוגיות מידע ותקשורת והטמעתן בתוכנית הלימודים.
התוכנית נבנתה בהשראת התוכנית הבינלאומית "מיומנויות המאה ה-21", ותוכננה כתוכנית רב-שנתית באגף המנהל למדע וטכנולוגיה במשרד החינוך, והוצגה בפני ועדת החינוך של הכנסת באפריל 2010.
במסגרת היותה תוכנית רב-שנתית, הפעימה הראשונה החלה בשנת הלימודים תשע"א ב-200 בתי ספר במחוזות צפון ודרום.
הפעימה השנייה התקיימה בשנת תשע"ב וכללה עוד 650 בתי ספר, במחוזות צפון, דרום וירושלים.
החל משנת הלימודים תשע"ב (2012-2011) ולמשך שלוש שנים עורכת ראמ"ה (הרשות הארצית למדידה והערכה בחינוך), מחקר על תוכנית התקשוב הלאומית וההשפעות שלה על בתי הספר.
במחקר השתתפו 60 בתי ספר מרחבי הארץ.
על מנת לייעל תוכנית זו, נבחרו גם בתי ספר מדגימים, אשר יבנו בעצמם תוכנית תקשוב בית ספרית, ויהוו מודל לחיקוי בעתיד ביישום הטכנולוגיה בחינוך.
התוכנית מתחילה עם בתי הספר היסודיים, תתקדם לחטיבות הביניים ובסופה תגיע לתיכונים.
מבחינה גאוגרפית, התוכנית מתחילה בפריפריה של מחוזות צפון ודרום, ותתפרס בהדרגה למרכז הארץ.
במקביל לידע, התלמידים רוכשים מיומנויות שרלוונטיות לתפקוד מיטבי במאה ה-21 (מיומנויות המאה ה-21).
ההוראה מותאמת לשונות התלמידים, ונועדה לשבור מחיצות בין העולם מחוץ לבית הספר לעולם בתוך בית הספר, תוך שימוש בטכנולוגיה כדי לקדם את תהליכי ההוראה הן ברמה הפדגוגית והן ברמה האדמיניסטרטיבית.
הפדגוגיה החדשנית מוטמעת תוך שימוש בטכנולוגיות מידע ותקשורת, שנועדו לקדם מיומנויות שונות הקשורות לניהול הלמידה.
מטרות נוספות בתוכנית הן הטמעה של הטכנולוגיה בתוכניות הלימודים השונות, שיפור מיומנויות המורים, התאמת ההוראה להטרוגניות ושונות התלמידים וליצור רצף של למידה בכיתה ובבית.
מיומנויות אלה אמורות להכין את תלמידי ישראל להתמודד עם אתגרים עתידיים, מקומיים וגלובליים, כלכליים, תרבותיים וביטחוניים, וכן לסייע לתלמידים התמודדות שדרושה להשתלבות בחברה ולהצלחה בעולם התעסוקה, שדרוג סביבת הלמידה של תלמידי ישראל לבין העולם.
לפי בדיקה מ-2002, קיים פער הולך וגדל בין ישראל לבין מדינות ה-OECD ביחס מספר המחשבים לתלמידים.
בין השאר, אמורה תוכנית התקשוב הלאומית לפעול לצמצום הפער הדיגיטלי בין ישראל לשאר המדינות המפותחות.
בנוסף נועדה התוכנית לפעול לצמצום הפער בין בית הספר לעולם שמחוצה לו: התלמידים משתמשים בטכנולוגיות מתקדמות בתחומי חיים רבים שאינם קשורים בלמידה, כגון בפעילויות חברתיות ופנאי.
מטרת התוכנית מעבר לכך היא להכין את התלמידים בבתי הספר לדרישות האקדמיה ושוק העבודה תוך השגת מיומנויות טכנולוגיות.
התוכנית מתמקדת במורים, ושילוב בין מרכיביה יוצר תוכנית המורכבת משינוי והתאמה של תוכנית לימודים, בניית תכנים דיגיטליים, פיתוח והשתלמויות של עובדי הוראה, הקמת תשתיות ותחזוקה שוטפת של תקשוב ומחשוב בתי הספר ולסיום בקרה והערכה של התוכנית.
את התוכנית מרכזים ומתקצבים מחוזות משרד החינוך והרשויות המקומיות.
בשל היותה תוכנית רב-שנתית הנכנסת בהדרגה למערכת החינוך, מסופקים בהתחלה לבתי הספר שבתוכנית מחשבים ניידים למורים ועמדה בסיסית בכל כיתה הכוללת מקרן, אמצעי החשכה, רמקולים וחיבור אלחוטי לאינטרנט.
צוות בית הספר עובר הדרכה בנושא התקשוב ובית הספר מקבל תקציב בהתאם.
בנוסף, משרד החינוך אמור לסבסד רכישת מחשבים ניידים ביחס של 1:5 לתלמידים.
כדי להפוך את בתי הספר למתוקשבים, מעבר לציוד הטכני, מחויב בית הספר למנות רכז תקשוב בית ספרי, שביחד עם טכנאי, יוכל לאפשר יישום של הטכנולוגיה בחינוך.
במסגרת התוכנית הוקם פורטל התוכן החינוכי, המכיל מגוון של תכנים חינוכיים ומערכי שיעור, שפתוחים למורים, לתלמידים ולהורים.
בכל שנה נערך טקס ארצי למצטייני תקשוב בחינוך, במעמד שר החינוך, ובו מחולקים פרסים למורים מצטיינים המשלבים תקשוב בהוראתם.
נטען כי האינטרנט האלחוטי חושף את התלמידים לקרינה אלקטרומגנטית, לכן הכנסת ציוד תקשורת ומחשבים לבתי הספר דורשת עיסוק בהשלכות הבריאותיות והבטיחותיות שנובעות משימוש בו, בעיקר בשל גילם הצעיר של התלמידים ומשך הזמן שהם מבלים בבתי הספר ביום ולאורך השנים.
השלכות אלה באות לידי ביטוי בקרינה בלתי מייננת הנחשפת משימוש במחשבים ובנתבים אלחוטיים, ריבוי נקודות חשמל, בעיות אורתופדיות שעלולות להיווצר מישיבה ממושכת ולא נכונה מול מחשב, בעיות ראייה שעלולות להיווצר לאחר צפייה ארוכה במסכי המחשב ועוד.
מחקרים אפידמיולוגיים שנעשו בעולם לא הניבו תוצאות חד-משמעיות לגבי מידת הסיכון.
לכן פועלים בארץ על פי עקרון הזהירות המונעת לצמצום הרשתות האלחוטיות ומזעור החשיפה לקרינה, תוך הרחבת השימוש בטכנולוגיה של אינטרנט קווי.
תוכנית המשכיות עסקית או BCP (ראשי תיבות באנגלית של: Business Continuity Plan) היא דוקטרינת ניהול המתייחסת לפעילות שנדרש ארגון לבצע על מנת להבטיח שפונקציות עסקיות קריטיות תהיינה זמינות ללקוחות, ספקים, רגולטורים וגופים אחרים בעלי עניין בארגון.
פעילויות אלו כוללות מטלות יומיות כגון ניהול פרויקטים, מערכת גיבויים, בקרת שינויים, ותכנון עתידי.
המשכיות עסקית אינה מתייחסת לפעולות ההצלה הראשוניות אלא להתכוננות והתארגנות להשגת יכולת התאוששות מהירה לאחר האסון.
לעיתים מתבלבלים בין "המשכיות עסקית" ל"ניהול משברים" או "DRP" ו"שיקום נזקים".
שלושת המושגים האחרונים הם חלק בלבד מהדוקטרינה המשכיות העסקית.
המשכיות עסקית: יכולתו של ארגון לספק שירות ותמיכה ללקוחות ולשמור על יכולת הקיום שלו לפני, במהלך, ואחרי אירוע המשכיות עסקית.
ניהול המשכיות עסקי: תהליך ניהול ההוליסטי שמזהה השפעות אפשריות המאיימות על ארגון ומספק מסגרת לבניית חוסן ארגוני ואת היכולת לתגובה אפקטיבית לצורך הגנה על האינטרסים של בעלי העניין המרכזיים, המוניטין והמותג.
הבסיס לניהול המשכיות עסקית הוא הבנת הפעילויות, האיומים, הסיכונים והשפעתם על הארגון ועל בעלי העניין.
התהליך כולל 5 שלבים הידועים כ"מעגל החיים" לניהול המשכיות עסקית:
זהו השלב הראשון המהווה את הבסיס לכל המערך.
בסיום שלב זה לארגון יהיה הידע וניתוח ההשפעות, האיומים והסיכוים להם חשוף הארגון (BIA-Business Impact Analysis) הגדרת הפעילויות הקריטיות, זמני השבתה נסבלים (MTDP), זמני התאוששות מקסימליים (RTO), נקודות שחזור מידע מינימליות (RPO) ויכיר את האיומים, הסיכונים ונקודות הכשל בארגון.
שלב שני בו מגבשים אסטרטגיות להתמודדות עם האיומים ומציאת פתרונות אפשריים לכל פעילות.
האסטרטגיות מגובשות לכל אחד מהמשאבים הנדרשים לקיום הפעילות – מבנה, משאבי אנוש, ספקים, מלאי, תשתיות, מידע ועוד.
בשלב זה מכינים תוכניות פעולה פרטניות ליישום ההחלטות שהתקבלו בשלב הקודם.
תוכניות מגובשות לכל נושא משרה בפעילויות שהוגדרו כקריטיות לארגון.
בוחרים באנשים מתוך או מחוץ לארגון שיתפעלו את התוכניות במסגרת אחד הצוותים:
צוות ניהול המשבר - צוות מצומצם המורכב ברובו מההנהלה הבכירה של הארגון, יועצים מתום ניהול משברים והתקשורת.
צוות ניהול התוכניות - לרוב מנהלים בדרג ביניים שאחראים ליישום ותפעול התוכנית בתחום פעילות מוגדר.
הצוות המבצע - עובדים מתוך הארגון בתמיכת קבלני משנה (במידת הצורך) לביצוע הפעילויות עצמן.
זהו שיא התהליך, כאשר כל בעלי העניין מודעים לרצינות שמייחס הארגון להמשכיות העסקית ולמחויבות לתהליך.
סוגי הבדיקות שיופעלו בשלב זה נדונו וסוכמו עוד טרם החל תהליך הכנת התוכניות עצמן.
לאחר שהארגון ביצע את כל השלבים במעגל החיצוני, זהו השלב בו מתחזקים את התוכניות, עוקבים אחרי הפעילויות, האיומים, המשאבים הנדרשים, גיבוש אסטרטגיות נוספות, בדיקת יחסי עלות-תועלת ומרחיבים את התהליך לפעילויות
תוכנית הקונפדרציה הייתה תוכנית מדינית שהגו חוסיין מלך ירדן וראש אש"ף יאסר ערפאת בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 באשר לעתידן של ממלכת ירדן ושל יהודה ושומרון.
התוכנית גרסה כי לאחר נסיגה ישראלית לגבולות 4 ביוני 1967 (אך ללא הכרה במדינת ישראל) תקום קונפדרציה ערבית שבה תהיינה חברות ירדן בגדה המזרחית ופלסטין ביהודה ושומרון.
התוכנית התקבלה באפריל 1983 אך ניסיונות למימושה נכשלו לאור חוסר הסכמות בין הצדדים.
תוכנית הקונפדרציה הייתה מושתתת על רעיון תוכנית הפדרציה שהציע המלך חוסיין ב-1972, שבמרכזה הכרה בייחודיות של האוכלוסייה הפלסטינית ושל האוכלוסייה העבר-ירדנית, תוך שמירה על שיתוף פעולה בענייני ביטחון וכלכלה בין שתי הגדות.
תוכנית הקונפדרציה הייתה פחות מחייבת מאשר האלטרנטיבה הפדרטיבית ואפשרה חופש פעולה גדול יותר מבחינה אוטונומית, ולכן הייתה עדיפה מבחינתו של אש"ף.
הסיבות ההיסטוריות שהובילו לגיבוש תוכנית הקונפדרציה מקורן היה באינטרס משותף של שני הצדדים: ירדן, משאיבדה את זכות הייצוג שלה לעם הפלסטיני בעקבות ועידת רבאט ניסתה באופן עקבי ליצור נקודות אחיזה מחודשות ביהודה ושומרון; ואילו אש"ף שגורש מלבנון לאחר פלישת ישראל ב-1982 היה זקוק לבסיס המדיני של ירדן.
גיבוש התוכנית החל עם ביקורו של יאסר ערפאת בעמאן באוקטובר 1982. בשיחות עם המלך חוסיין השניים הסכימו על מסגרת קונפדרטיבית לאחר הקמתה של מדינה פלסטינית ביהודה ושומרון.
ערפאת העדיף את האופציה הקונפדרלית של ירדן על פני תוכנית רייגן שהוצעה בספטמבר 1982, משום שהאחרונה חייבה הכרה ערבית בישראל.
בפברואר 1983 התכנסה באלג'יריה המועצה הלאומית הפלסטינית ה-16 ואישרה את תוכנית הקונפדרציה.
בראשית אפריל 1983 ערפאת וחוסיין אישרו טיוטה של התוכנית הקונפדרטיבית, אך במקביל ערפאת סירב לחתום על ההסכם הסופי בתואנות שונות.
לבסוף הכריז חוסיין על כישלון תוכנית הקונפדרציה המשותפת עם אש"ף.
למרות הכישלון הראשוני של תוכנית הקונפדרציה, היא המשיכה להוות קו מנחה במדיניות הירדנית עד לניתוק הזיקה ביולי 1988. במחצית השנייה של שנת 1983 יחסיו של ערפאת עם נשיא סוריה חאפז אל-אסד הידרדרו, ואש"ף מצאה את עצמה מבודדת עוד יותר בזירה הערבית.
לאחר שאלג'יריה סירבה לארח את הכינוס ה-17 של המועצה הלאומית הפלסטינית, ניאות חוסיין לארח כינוס זה בעמאן בנובמבר 1984. בפברואר 1985 נחתם הסכם נוסף בין הצדדים שגם הוא מבוסס על הרעיון הקונפדרטיבי, אולם בעקבות התנגדות פנימית באש"ף לקבלת החלטה 242 כבסיס למשא-ומתן נכשלו השיחות פעם נוספת.
גם לאחר ניתוק הקשרים עם אש"ף, חוסיין המשיך לקרוא לתושבי יהודה ושומרון הפלסטינים לתמוך ברעיון הקונפדרטיבי ולאיחוד מחודש בין שתי הגדות במסגרת של אוטונומיה פלסטינית.
ניסיונות אלו מצד ירדן נפסקו רק לאחר פרוץ האינתיפאדה הראשונה בשנת 1987, שסימלה לדעתו של חוסיין את הדרישה הפלסטינית לריבונות מוחלטת במנותק מירדן.
ב-28 ביולי 1988 הכריז חוסיין על ניתוק הזיקה בין יהודה ושומרון לירדן.
תוכנית המצטיינות והמצטיינים של אוניברסיטת חיפה היא תוכנית דו-חוגית לסטודנטים מצטיינים בתואר ראשון אשר מעודדת את תלמידיה להפוך לחוקרים רב-תחומיים מובילים באקדמיה.
התוכנית נודעה בעבר בשם "ב.א.
מצטיינים" ונכון לשנת 2024, מכונה "אופקים - תוכנית המצטיינות והמצטיינים של אוניברסיטת חיפה".
התוכנית מאפשרת לתלמידיה חופש מלא בבחירת קורסים מכל החוגים והפקולטות של אוניברסיטת חיפה (כולל קורסים לתואר שני וסדנאות יצירה), זאת בנוסף למספר קורסים ברמה גבוהה המיוחדים לתוכנית, לימודי שפה זרה, השתתפות בסמינרים מחלקתיים, וסיורים לימודיים בישראל ומחוצה לה.
התוכנית נלמדת במקביל לחוג ראשי נוסף מן האוניברסיטה לבחירת התלמיד.
התוכנית גם מאפשרת לתלמידיה להשתלב במחקר ובפעילות חברתית למען הקהילה ומעניקה על-כך נקודות זכות.
התוכנית נוסדה בשנת 1976 על ידי פרופ' אביתר נבו.
ראש התוכנית נכון לשנת 2017 הוא ד"ר אוֹרי אמיתי מהחוג להיסטוריה כללית.
היקף הלימודים בתוכנית הוא 60 נקודות זכות אקדמיות (זאת בנוסף לנקודות הזכות הנדרשות על ידי החוג השני), ואלו מורכבות מן החלוקה הבאה:
8 קורסים מיוחדים של התוכנית (לפחות 16 נ"ז)
שפה זרה ברמת מתחילים ומתקדמים (סה"כ 12 נ"ז)
פרויקט מחקרי מסכם (6 נ"ז)
קורסי בחירה מחוץ לתוכנית, מתוך רוב היצע הקורסים בקמפוס (24 נ"ז)
כל הקורסים המיוחדים של התוכנית הם עתירי קריאה.
ב-6 קורסים ישנה גם חובת הגשת עבודה.
בשני קורסים ישנה אפשרות להמיר את העבודה במבחן בית.
לתלמידים ניתן חופש בחירה רב ממגוון הקורסים הנלמדים באוניברסיטה, אך זו צריכה להיות מושכלת.
במידת הצורך יסייע ראש התוכנית בהכוונת הבחירה ובמיקודה כך שתשרת את תוכניותיו העתידיות של התלמיד במחקר אקדמי.
התלמידים גם יחויבו ללמוד שפה זרה במהלך שני סמסטרים לפחות ויעודדו להעמיק את לימודי השפה הזרה במסגרת אופציית הבחירה.
על התלמידים לסיים את לימודיהם בתוכנית בציון סופי משוקלל של 86 ומעלה.
תנאי מעבר משנה לשנה הוא צבירת 14 נ"ז לפחות (כולל שלושה קורסים לפחות של התוכנית) בממוצע של 86 ומעלה.
בסוף שנה ג' יגישו התלמידים פרויקט מחקרי מסכם לאחר שהציגו את עיקריו לפני תלמידי התוכנית.
תוכנית הפרויקט והנחייתו על ידי אחד ממורי האוניברסיטה יקבעו לקראת סוף שנה ב'.