tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זמן קצר לאחר פרסום "מלכוד 22", חשב הלר על רעיון לרומן הבא שלו, "משהו קרה", אבל לא החל לכתוב אותו במשך שנתיים.
בינתיים הוא התמקד בכתיבת תסריטים, והשלים את התסריט הסופי לעיבוד הקולנועי של "סקס והנערה הרווקה" של הלן גרלי בראון, וכן בתסריט קומי לטלוויזיה ששודר בסופו של דבר במסגרת הסדרה "הצי של מקייל".
בשנת 1967 כתב הלר מחזה בשם "הפצצנו בניו הייבן".
הוא השלים את המחזה תוך כשישה שבועות בלבד, אך נאלץ להשקיע זמן רב בעבודה עם ההפקה כשהועלתה ההצגה לבמה.
המחזה העביר מסר אנטי-מלחמתי, ובה-בעת מנסה לפתוח דיון בקשר למלחמת וייטנאם.
הוא הופק במקור על ידי חברת הרפרטואר של בית הספר לדרמה של ייל, עם השחקן סטייסי קיץ' בתפקיד הראשי.
לאחר עדכון קל, הוא פורסם, ולאחר מכן הופיע לראשונה בברודוויי, בכיכובו של ג'ייסון רוברדס.
רומן ההמשך של הלר, "משהו קרה", פורסם לבסוף בשנת 1974. הרומן זכה לביקורות נלהבות, ומהדורות הכריכה הקשה והרכה הגיעו למקום הראשון ברשימת רבי-המכר של "הניו יורק טיימס".
הלר פרסם לאחר מכן עוד חמישה רומנים, כאשר כל אחד מהם נכתב במשך מספר שנים.
אחד מהם, "זמן סגירה", המתרחש בניו יורק שלאחר מלחמת העולם השנייה, מהווה המשך לרומן "מלכוד 22" וכולל רבות מהדמויות בו.
כל הרומנים נמכרו היטב, אך לא הגיעו להישגי המכירות של "מלכוד 22".
באמצע שנות השמונים לקה בתסמונת גייאן-בארה והיה על ערש דווי.
משהתאושש, התגרש מאשתו שירלי, אם ילדיו, ונישא לאחות שטיפלה בו, ואלרי המפריס, עמה נשאר עד פטירתו בשנת 1999.
ספרי הסיפורת של הלר שתורגמו לעברית:
תרגום חדש של ירון בן-עמי, בהוצאת ספרי עליית הגג/ידיעות אחרונות, 2008
משהו קרה, תרגמה אופירה רהט, זמורה ביתן 1979.(Something Happened) (1974)
גולד שווה זהב, תרגם דוד נגב, זמורה ביתן 1981.(Good as Gold) (1979)
אלוהים יודע, תרגם מאיר ויזלטיר, עם עובד 1987.(God Knows) (1984) ספר זה זיכה את הלר בפרס מדיסיס לסופר זר לשנת 1985.
ציירו לכם, תרגמה ליאורה הרציג, עם עובד תל אביב 1990.(Picture This) (1988)
זמן סגירה, תרגמה צילה אלעזר, מעריב, 1995.(Closing Time) (1994)
דיוקנו של האמן כאיש קשיש, תרגמה דורית בריל-פולק, עריכה שמעון ריקלין, מודן 2005.(Portrait Of The Artist As An Old Man) (2000)
מחזות, תסריטים, ועיבודים קולנועיים שיצר
הפצצנו את ניו הייבן, (We Bombed New Haven) (1968) (מחזה)
אהוד בן עזר, זהב ללא כיסוי, על "גולד שווה זהב", נדפס בדבר, 1981
ענת פינברג, מילכוד יהודי, על "גולד שווה זהב", נדפס במעריב, 1981
גליה הירש, פיענוח אירוניה ותרגומה: "מילכוד- 22" לג'וזף הלר כמקרה מבחן, נדפס בבקורת ופרשנות, כתב-עת בין-תחומי לחקר ספרות ותרבות.
ג'וזף לאו מנקייביץ' היה תסריטאי, במאי ומפיק יהודי-אמריקאי, זוכה ארבעה פרסי אוסקר.
נולד במזרח פנסילבניה לזוג מהגרים יהודים מגרמניה.
כילד עבר עם משפחתו להתגורר בעיר ניו יורק.
למשך תקופה עבד ככתב זר מטעם העיתון "Chicago Tribune", טרם כניסתו לתעשיית הקולנוע ההוליוודית.
ב-1922 הוא החל לעבוד ככותב כותרות לסרטי ראינוע ואחר כך היה לתסריטאי מן המניין.
במשך חמישה עשורים כתב תסריטים ל-47 סרטים, ובהם חמישה שהיו מועמדים לאוסקר.
משנת 1936 החל גם להפיק סרטים הוליוודים נוסחתיים שהירבו להופיע בהם ג'ואן קרופורד וג'יימס סטיוארט.
בין הסרטים הבולטים שהפיק נמנים: "זעם" של פריץ לאנג, "A Christmas Carol", "סיפור פילדלפיה", עליו היה מועמד לאוסקר כמפיק, ובנוסף כתב את התסריט, "אשת השנה" ו"מפתחות הממלכה", על פי הרומן של א.
משנת 1946 החל גם לביים סרטים.
סרטו החשוב הראשון כבמאי היה "מכתב לשלוש נשים", עם קירק דאגלס, עליו זכה בשני פרסי אוסקר: בימוי ותסריט מעובד.
בשנת 1950 ביים סרט אפל בשם "באין מוצא", בו כיכב סידני פואטייה בהופעה קולנועית ראשונה.
באותה השנה ביים את סרטו הידוע מכל, "הכל אודות חוה", אשר כתב לו גם את התסריט.
הסרט, בכיכובה של בטי דייוויס, זכה בשישה פרסי אוסקר לרבות פרס האוסקר לסרט הטוב ביותר (וגם שניים למנקייביץ' עצמו : תסריט ובימוי), והיה זה גם הסרט היחידי עד ל"טיטניק" שקיבל 14 מועמדויות לפרס האוסקר, ביניהן חמש מועמדויות לקטגוריית המשחק.
ב-1951 ביים את הסרט "יומנו של רופא" בכיכובם של קרי גרנט וג'ין קריין.
לאחר מכן ביים את סרט הריגול "חמש אצבעות", בכיכובו של ג'יימס מייסון, את הדרמה ההיסטורית "יוליוס קיסר" על פי המחזה של ויליאם שייקספיר, בו גילם מרלון ברנדו את מרקוס אנטוניוס וקיבל מועמדות שלישית רצופה לפרס האוסקר.
כמו כן ביים את הגרסה הקולנועית למחזמר "ברנשים וחתיכות", שקיבל פרס גלובוס הזהב לסרט הקומי\מוזיקלי, ואת הדרמה המלחמתית "האמריקני השקט", על פי ספרו של גרהם גרין.
הוא המשיך לעבד לקולנוע יצירות קלאסיות כ"פתאום, בקיץ האחרון", על פי המחזה של טנסי ויליאמס והאפוס ההיסטורי "קלאופטרה", שהיה לסרט היקר ביותר בזמנו (44 מיליון דולרים) שהצליח רק במעט לכסות את כל הוצאותיו.
סרטו האחרון כבמאי היה "Sleuth", שהתבסס על המחזה זוכה פרס הטוני.
בסרט כיכבו לורנס אוליבייה ומייקל קיין.
ב-1954 היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר על הסרט הרוזנת היחפה.
אחיו הרמן מנקייביץ' היה תסריטאי נודע.
5 מועמדויות לתסריט\תסריט מעובד: "סקיפי", "מכתב לשלוש נשים", "אין מוצא", "הכל אודות חווה" ו"הרוזנת היחפה".
4 מועמדויות לבימוי: "מכתב לשלוש נשים", "הכל אודות חווה", "חמש אצבעות" ו"Sleuth".
מועמדות אחת לסרט הטוב ביותר: "סיפור פילדלפיה".
סך הכל: 12 שחקנים קיבלו מועמדות לפרס האוסקר בסרטים בבימויו של מנקייביץ', מתוך 48 מועמדויות.
ארבעה מסרטיו היו מועמדים לסרט הטוב ביותר: "מכתב לשלוש נשים", "הכל אודות חווה", "יוליוס קיסר" ו"קלאופטרה".
ג'וזף הנרי בלקברן היה שחמטאי בריטי.
בלקברן, שכונה "המוות השחור", שלט בעולם השחמט הבריטי בסוף המאה ה-19. הוא למד את המשחק בגיל מאוחר יחסית - 18 - אך הפך במהירות לשחקן חזק ופיתח קריירה מקצוענית שנמשכה למעלה מחמישים שנה.
בשיא יכולתו הוא ניצח בסדרה של תחרויות אך הוא נהנה במיוחד לחבב את השחמט על ההמונים על ידי משחקים סימולטניים והדגמות של משחק עיוור בכל רחבי המדינה.
בלקברן נולד בעיר מנצ'סטר בדצמבר 1841. כילד למד לשחק דמקה אך רק אחרי ששמע על תוצאותיו המרשימות של פול מורפי באירופה החליט לעבור למשחק השחמט.
הוא הצטרף למועדון השחמט של מנצ'סטר בשנת 1860 ולמד את תיאורית הסיומים מברנרד הורביץ שהתמנה כשחמטאי המקצועי בשנת 1857.
בתחילה עבד בלקברן בסחר גרביים ובגדים תחתונים אך לאחר שהשתפר במהירות במשחק במהלך שנות ה־60 החליט להפוך למקצוען שחמט.
בעונת 69–1868 הוא זכה באליפות אנגליה השנייה לאחר שניצח את האלוף הראשון, ססיל דה ור ונחשב בצדק לשחקן הטוב ביותר באנגליה.
במהלך עשרים השנים הבאות נדד בלקברן ברחבי העולם ושיחק עם כל גדולי השחמט.
הוא נמנה באופן קבוע בין חמשת הטובים ביותר בדירוג העולמי והצליח היטב בתחרויות בינלאומיות רבות.
התוצאות שלו היו מעורבות כאשר הוא הפנה את כישרונו לדו-קרבות שם גילה עד כמה קשה להתמודד מול הטובים ביותר בעולם.
הדו־קרב מול שטייניץ בשנת 1876 נערך במועדון השחמט ב"ווסט אנד" ברובע וסטמינסטר שבלונדון ונחשב באותו הזמן לדו־קרב בלתי רשמי על אליפות העולם בשחמט.
הפרס היה 60 ליש"ט לזוכה, סכום לא מבוטל בזמנים הללו.
במונחי היום מדובר על כ־4,000 ליש"ט.
בלקברן הרוויח את מרבית כספו ממשחקים סימולטניים שקיים בכל רחבי הארץ, כולל משחקים עיוורים בהם שיחק עד 16 משחקים בו זמנית.
במסגרת מאמציו לחבב את המשחק סייר גם בצפון מזרח אנגליה בשנת 1889 כדי לקדם את איגוד השחמט החדש שנוסד בטיסייד (Teesside).
בלקברן ביקר באזור לשני משחקים סימולטניים וכן אירוע של משחק עוור.
התוצאות שלו היו מרשימות +29 =2 -1 בסימולטני ובעיוור +7 =1 ללא הפסד.
חיבתו לשתיית ויסקי תוך כדי משחק הביאה אותו פעם לשתות מכוסו של היריב.
לאחר כניעת היריב, עקץ בלקברן את יריבו "יריבי השאיר כוס ויסקי לא מוגנת (en prise) ואני לקחתי אותה "דרך הילוכו"" בריאיון שנתן לעיתון פרסומי של תעשיית המשקאות החריפים טען בלקברן כי שתיית ויסקי מטהרת את מוחו ומשפרת את יכולתו השחמטאית; נראה שהוא ניסה להוכיח תאוריה זו פעמים רבות ככל שניתן.
פתיחת השחמט המפוקפקת המכונה גמביט שילינג-בלקברן (1. ה4 ה5 2. פו3 פג6 3. רג4 פד4) קרויה על שמו משום שהשתמש בה פעמים רבות כדי לזכות נגד חובבים, ובכך לקבל במהירות את השילינג, ההימור על תוצאת המשחק.
לקראת סוף המאה ה-19 בלקברן קיים כ־2,000 משחקים סימולטניים מדי שנה, ואף נסע לארצות נוספות כדי לתת הדגמות.
בין היתר ביקר בהולנד, אוסטרליה וניו זילנד.
במקביל התפנה להתחתן פעמיים, ומאשתו השנייה, מרי פוקס גם הוליד בן.
בנוסף שיחק בלוח הראשון בנבחרת הבריטית ב-11 ההתמודדויות מול ארצות הברית, התמודדויות שהחלו בשנת 1896. בששת המשחקים הראשונים ניצח את הלוח הראשון האמריקאי הרי נלסון פילסבורי בתוצאה 3.5-2.5.
בשנת 1914 חלק בלקברן את אליפות אנגליה עם פרדריק ייטס אך בגיל 72 שנותיו הטובות היו מאחוריו ומצבו הבריאותי מנע ממנו מלהשתתף במשחקי ההכרעה לקביעת המנצח.
מוקדם יותר באותה שנה השתתף בתחרות הבינלאומית החזקה האחרונה בחייו, שם ניצח את הכוכב העולה אהרון נימצוביץ'.
לאחר מכן התרכז בלקברן בכתיבת הטור השחמטאי עבור העיתון "השדה" טור שהמשיך לכתוב עד מותו בגיל 82. בלקברן מת ב־1 בספטמבר 1924 מהתקף לב.
בלקברן הוא סמל של השחמט הרומנטי עקב משחקו הפתוח מאוד וסגנונו הטקטי.
זקנו הגדול השחור יחד עם סגנון המשחק התוקפני זיכו אותו בכינוי ה"מוות השחור" לאחר הביצועים שהפגין בתחרות שהתקיימה בווינה 1873.
בלקברן הצטיין בניצול יתרונות זעירים בשלב הסיום, והייתה לו יכולת תחבולנית מרשימה שזיכתה אותו בפרסי יופי רבים על משחקים מבריקים במיוחד.
הוא זכור במיוחד בזכות המשחקים הסימולטניים הפופולריים שקיים, וההדגמות הסוחפות ששבו את הדמיון של הצופים שנקהלו כדי לצפות בו.
בספר שפרסם בשנת 1899 על משחקיו נכללים למעלה מ־400 משחקים, כ־20 בעיות שחמט שחיבר וכן ביוגרפיה קצרה.
לבן: ג'וזף הנרי בלקברן- מקס וייס ניו יורק 1889
במשחק זה הדגים וויס טכניקה טובה בסיום הרצים וזכה בצורה מרשימה.
לבן: מקס וייס - ג'וזף הנרי בלקברן ניו יורק 1889
גם המשחק השני בין השניים באותה תחרות הגיע לסיום רגלים ורצים, אלא שהפעם בלקברן שיחק היטב וזכה בסיום.
ג'וזף הנרי מקלגן ודרברן היה מתמטיקאי סקוטי שלימד באוניברסיטת פרינסטון במשך רוב הקריירה שלו.
ודרברן היה מן החוקרים המובילים בדורו באלגברה מודרנית, במסגרתה הוכיח משפטי מבנה של אלגברות מממד סופי, שהפכו אחר-כך למשפט ודרברן-ארטין.
ודרברן עבד גם בתורת החבורות ובתורת המטריצות.
ג'וזף ודרברן היה הבן העשירי מבין 14 של אלכסנדר ודרברן, רופא, ואן אוגילבי, בת למשפחת עורכי דין.
ב-1898 החל את לימודיו באוניברסיטת אדינבורו.
ב-1903, בהיותו סטודנט העובד כאסיסטנט במעבדה לפיזיקה של האוניברסיטה, פרסם שלושה מאמרים מתמטיים, וקיבל תואר שני בהצטיינות במתמטיקה.
לאחר מכן למד באוניברסיטת לייפציג ובאוניברסיטה של ברלין, שם פגש את חוקרי האלגברה פרובניוס ושור.
מלגת קרנגי אפשרה לו לעשות את השנה האקדמית 1904–1905 באוניברסיטת שיקגו, שבה עבד עם אוסוולד ובלן, ועם המתמטיקאים המובילים בארצות הברית של אותה תקופה, א.ה.
ודרברן חזר לסקוטלנד ב-1905, ועבד באוניברסיטה של אדינבורו כאסיסטנט לג'ורג' קריסטל.
באותה שנה הוכיח את התוצאה המשמעותית הראשונה בקריירה האקדמית שלו: אין חוגים עם חילוק סופיים שאינם שדות.
התוצאה הזו אפשרה לו למיין את הגאומטריות הפרויקטיביות הסופיות, ולהוכיח (עם ובלן) שאלו מהן המקיימות את משפט דזרג, מקיימות גם את משפט פסקל.
ב-1907 הוכיח ודרברן את משפטי המבנה שהפכו לאדני היסוד של תורת החוגים: כל אלגברה פשוטה למחצה מממד סופי היא סכום ישר של אלגברות פשוטות, וכל אלגברה פשוטה היא אלגברת מטריצות מעל אלגברת חילוק.
את תואר הדוקטור קיבל ב-1908.
ב-1909 חזר לארצות הברית, כ"עוזר הוראה" במחלקה למתמטיקה באוניברסיטת פרינסטון.
נשיא פרינסטון דאז, וודרו וילסון, ביקש לקדם את מעמדה של האוניברסיטה כמוסד מחקרי, ויצר 50 משרות של חוקרים צעירים שיהיו אחראים כל אחד למספר קטן של תלמידי תואר ראשון.
לצד ודרברן, מונו גם ובלן, ג'ורג' בירקהוף, ואחרים.
ידידיו תארו תקופה זו כמאושרת, רצופת פעילות ספורט וטיולים ביערות שבסביבת פרינסטון.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ודרברן התגייס כטוראי לצבא הבריטי.
הוא היה הראשון בפרינסטון להתנדב לשירות, ושירת הזמן הארוך ביותר מבין חברי הסגל.
בזמן שירותו כקפטן בגדוד סקר השדה הרביעי בצרפת, פיתח מכשור לאיכון באמצעות קול של ארטילריית האויב.
ב-1920 קודם לדרגת מרצה בכיר (Assistant Professor), וב-1921 זכה במדליית MacDougall-Brisbane מן החברה המלכותית של אדינבורו, וזכה לקביעות בפרינסטון, בדרגת פרופסור חבר.
ערך את "Annals of Mathematics" מאותה שנה, ועד 1928. נבחר לחברה המלכותית של לונדון ב-1933. בכל שנותיו בפרינסטון הנחה רק שלושה תלמידים לדוקטורט - ביניהם נתן ג'ייקובסון, ב-1934. בשנותיו המאוחרות עבד לבדו, וכנראה שסבל מדיכאון.
ב-1945 יצא לפרישה מוקדמת, והתבודד במידה כזו שמותו מהתקף לב הורגש רק לאחר כמה ימים.
על-פי צוואתו, רשימותיו שלא פורסמו - הושמדו.
רוברט הוק, שהיה תלמידו בפרינסטון, סיפר שהסיבה לכך היא המסורת הסקוטית, שלפיה גבר אמור לצבור כפולה מסוימת של הכנסתו השנתית; הכנסתו של ודרברן עלתה מהר מדי, והוא לא יכול היה לעמוד בתנאי הזה.
ג'וזף וחברו: סיפור מפנסילבניה הוא רומן שנכתב בשנת 1870 על ידי הסופר האמריקאי בייארד טיילור (1825-1878).
הרומן מתאר את סיפורו של ג'וזף, בחור צעיר הנישא למדלין, לתדהמת חברו פיליפ המנהל איתו מערכת יחסים.
השניים מקיימים ביניהם קשר עד למותה של מדלין.
הספר נחשב לרומן ההומוסקסואלי הראשון שפורסם באמריקה והוא ידוע בשל האופן המסתורי שבו הוא מתייחס להומוסקסואליות.
ההיסטוריון האמריקאי רוג'ר אוסטין (1935-1984) כתב: "במאה ה-19 טען בייארד טיילור כי קוראים אשר לא חשים בעצמם את אותה כפייה להתנהל בסודיות כגון זו המוצגת ב"ג'וזף וחברו", כלל לא יתעניינו בספר".
ג'וזף פיליפ יובו , הוא כדורגלן עבר ניגרי ששיחק בעמדת הבלם.
יובו עזב את ניגריה בשנת 1998 והצטרף לקבוצת סטנדרד ליאז' הבלגית, בשורותיה שיחק סך הכל 46 משחקי ליגה.
זמן קצר לאחר הופעת הבכורה שלו בקבוצה, עבר יובו בהשאלה לטנריפה.
ביולי 2002 הצטרף יובו לקבוצת אברטון מהפרמייר ליג, בה הפך לבורג מרכזי במועדון.
ב-25 באוקטובר 2007, במשחק נגד לאריסה במסגרת גביע אופ"א קיבל יובו לראשונה את סרט הקפטן של קבוצתו, בעקבות היעדרותו של הקפטן הקבוע פיל נוויל.
באוגוסט 2010 הושאל יובו לשנתיים לקבוצת פנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית.
בתום תקופת ההשאלה, נרכש יובו על ידי הטורקים.
בשנת 2014 הושאל לנוריץ' סיטי עד לתום העונה ומאוחר יותר פרש ממשחק פעיל.
יובו שיחק סך הכל 101 משחקים במדים הלאומיים, בהם כבש שבעה שערים.
הוא גם שותף בכל שלושת משחקיה של ניגריה במונדיאל 2002, ואף בישל את השער היחיד לזכות ארצו בטורניר.
לאחר מכן נכלל בסגל למונדיאל 2010 ו-2014. בקיץ 2014 פרש מהנבחרת כשיאן ההופעות שלה בכל הזמנים.
אחיו הגדול, אלברט יובו, הוא כדורגלן עבר, אשר שיחק במדי נבחרת ניגריה משחק בודד.
ביולי 2008 נחטף אחיו הצעיר של יובו, נורום, בפורט הרקורט בעבור דרישת כופר, אולם שוחרר כעבור 12 ימים.
ג'וזף וייצנבאום היה מדען מחשב אמריקאי יהודי ממוצא גרמני, פרופסור ב-MIT.
וייצנבאום נולד בברלין בשנת 1923. בגיל 13 נמלט עם משפחתו מגרמניה הנאצית, והיגר לארצות הברית.
בשנת 1941 החל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת המדינה של ויין שבדטרויט.
ב-1942 התגייס לחילות האוויר של צבא ארצות הברית ושירת כמטאורולוג.
לאחר תום המלחמה חזר לאוניברסיטה, סיים תואר ראשון במתמטיקה בשנת 1948 ותואר שני ב-1950. הוא המשיך כעוזר מחקר באוניברסיטה, עבד על מחשבים אנלוגיים וסייע בבניית מחשב ספרתי.
בשנת 1956 עבד בחברת ג'נרל אלקטריק על מחשב חלוצי לקריאת תווים מגנטית.
בשנת 1964 הצטרף לסגל של MIT.
ב-1966 פיתח את אלייזה, תוכנה אינטראקטיבית המדמה טיפול פסיכותרפי.
"אלייזה" קיבלה את שמה מאלייזה דוליטל, הדמות ממחזהו של ג'ורג' ברנרד שו "פיגמליון", שלומדת לדבר במבטא של המעמד הגבוה.
התוכנית קיימה דיאלוג עם מטופל באמצעות הצגת הצהרות שכותב המטופל כשאלות והפנייתן אליו.
למשל, התגובה ל"כואב לי הראש" יכולה להיות "למה אתה אומר שכואב לך הראש?" והתגובה ל"אמי שונאת אותי" יכולה להיות "מי עוד במשפחתך שונא אותך?"
בשנת 1976 יצא לאור ספרו רב ההשפעה Computer Power and Human Reason, שבו הציג את עמדתו לפיה ייתכן פיתוח של בינה מלאכותית, אך אין לתת למחשב לקבל החלטות חשובות, משום שלעולם יחסרו בו תכונות אנושיות כמו חמלה.
הוא הבחין בין החלטה לבחירה - החלטה היא פעילות חישובית שניתן לתכנת, ואילו בחירה היא תוצאה של הפעלת שיקול דעת.
היכולת לבחור, שכוללת גם רגשות, היא שעושה אותנו אנושיים.
יצר את שפת התכנות SLIP.
בשנת 1996 היגר לברלין, והתגורר סמוך לשכונת ילדותו.
בשנת 2007 הופק בגרמניה סרט תיעודי על אודותיו.
הוא מופיע גם בסרט התיעודי Plug & Pray שהופק לאחר מותו.
וייצנבאום נפטר בשנת 2008 ונטמן בבית הקברות היהודי בברלין.
בשנת זו נוסד פרס וייצנבאום על שמו.
אשר מוענק כל שנתיים ל"חוקר אשר תרם משמעותית לנושאי המידע והאתיקה בתחום המחשוב על ידי מחקרו, עבודתו, שירותו או חזונו".
סר ג'וזף ג'ורג' וורד היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-17 בשתי תקופות כהונה במהלך ראשית המאה ה-20.
ג'וזף וורד נולד במלבורן למשפחה קתולית.
אביו, שככל הנראה היה אלכוהוליסט, מת ב-1860 בגיל 31. ג'וזף וורד גודל על ידי אמו האנה.
ב-1863 עברה המשפחה לבלאף שבחבל סאות'לנד, שבדרום האי הדרומי של ניו זילנד, כדי לחפש ביטחון כלכלי.
האנה וורד פתחה חנות ואכסניה.
וורד התחנך בבית ספר יסודיים במלבורן ובבלאף.
הוא לא למד בבית ספר תיכון.
עם זאת, הוא הרבה בקריאה וירש מאמו הבנה טובה לעסקים.
הוא תואר ברוב המקורות כנער אנרגטי ונלהב והיה נחוש להצליח בחיים.
את גישתו זו ניתן לייחס בעיקר לאמו, שהייתה נחושה לראות את ילדיה מבוססים כלכלית.
ב-1869 הוא התקבל לעבוד במשרד הדואר ומאוחר יותר שימש שם כפקיד.
בהמשך, באמצעות הלוואה שלקח מאמו, החל וורד לעבוד כסוחר עצמאי שסיפק סחורות לקהילה החקלאית באזור מגוריו.
עד מהרה החל וורד להיות מעורב בפוליטיקה המקומית.
ב-1878 הוא נבחר כחבר במועצת בלאף, למרות היותו רק בן 21 ובגיל 25 הוא נבחר להיות ראש העיר, הצעיר ביותר בניו זילנד.
הוא גם היה חבר במועצת הנמל של בלאף ובסופו של דבר יושב הראש שלה.
ב-1887 הציג וורד את מועמדותו לפרלמנט של ניו זילנד וזכה במושב מטעם מחוז הבחירה של אוורואה.
מבחינה פוליטית היה וורד תומכם של פוליטיקאים כמו ג'וליוס ווגל ורוברט סטאוט, מנהיגי האגף הליברלי של הפרלמנט.
תמיכה כזאת הייתה לא רגילה לפוליטיקאי שהגיעה מהדרום הרחוק.
וורד נעשה ידוע כנואם נמרץ בנוגע לעניינים כלכליים.
ב-1891, כאשר המפלגה הליברלית החדשה עלתה לשלטון, מינה ראש הממשלה החדש, ג'ון באלנס את וורד כשר הדואר.
מאוחר יותר, כאשר נבחר ריצ'רד סדון במקומו של באלנס שנפטר, מונה וורד להיות שר האוצר.
השקפת העולם הפוליטית הבסיסית שלו הייתה שהמדינה צריכה לתמוך ולקדם את היוזמה הפרטית ופעולותיו כשר האוצר שיקפו דעה זו.
עיסוקו ההולך ומתרחב של וורד בענייני הממשלה הובילו להזנחת האינטרסים העסקיים הפרטיים שלו ומצב עסקיו החל להתדרדר.
ב-1896 הכריז שופט על "חדלות פרעון ללא תקנה" של וורד.
מצב זה שם את וורד, כשר האוצר, במצב בעייתי וב-16 ביוני הוא אולץ להתפטר מכל תפקידיו.
ב-1897 הוא אולץ להגיש בקשה לפשיטת רגל, ובכך הוא חויב להתפטר מחברותו בפרלמנט.
עם זאת, הייתה פרצה בחוק שלא מנעה ממנו להתמודד שוב על התפקיד.
בבחירות ביניים שהתקיימו זמן קצר לאחר מכן הוא נבחר מחדש וברוב גדול יותר.
קשייו הכלכליים, אף השיגו לו אהדה ציבורית גדולה יותר.
הוא נתפש כמיטיבו הגדול של אזור הדרום ודעת הקהל הייתה שהוא נרדף על ידי אויביו על טעות תמימה.
בהדרגה, בנה וורד מחדש את עסקיו ושילם את חובותיו.
סדון, שעדיין היה ראש הממשלה, מינה אותו עד מהרה שוב כחבר בממשלה והוא שירת כשר הרכבות וכשר הדואר.
ביוני 1901, בעת ביקורם של הדוכס והדוכסית מיורק (לימים המלך ג'ורג' החמישי והמלכה מרי) הוא קיבל את התואר אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש על הנהגתו של שירות הדואר עבור פני (Penny Post) בכל רחבי ניו זילנד.
ב-1901, הקים וורד את המשרד הראשון בעולם לבריאות ותיירות והיה שר הבריאות הציבורית הראשון באימפריה הבריטית.
בהדרגה החל וורד להיות אחד מתומכיו הבולטים ביותר של סדון והוא סומן כיורש אפשרי שלו.
ככל שהתמשכה תקופת כהונתו הארוכה של סדון, הציעו רבים שוורד יתמודד מולו על תפקיד מנהיג המפלגה, אך וורד סירב לעשות כן.
ב-1906, כאשר וורד היה בלונדון, הלך סדון לעולמו באופן פתאומי.
ההסכמה המקובלת הייתה שוורד צריך להיות היורש, מאחר ששובו ממסעו היה אמור לארוך כמה חודשים, כיהן וויליאם האל-ג'ונס בתפקיד עד לשובו לניו זילנד.
וורד הושבע לתפקידו ב-6 באוגוסט 1906.
בעיני רבים לא נתפש וורד כמנהיג בעל שיעור קומה כמו סדון.
רבים האמינו שלמרות האינטרסים המנוגדים הרבים שהיו במפלגה הליברלית, היא החזיקה רק בזכות אישיותו וסמכותו של סדון ובזכות כושר השכנוע שלו.
וורד לעומתו לא נתפש כמי שניחן בתכונות אלו.
עימותים פנימיים תכופים הובילו להססנות ולשינויים תכופים במדיניות וכתוצאה מכך שותקה הממשלה.
שני בסיסי התמיכה העיקריים של המפלגה, הפועלים העירוניים מהאגף השמאלי והשמרנים מהחוות הקטנות, החלו להתעמת אלו עם אלו ולוורד לא הייתה האסטרטגיה העקבית שתוכל לפתור את הבעיה.
כל ניסיון לפייס את אחד הצדדים, גרם לניכור מצדו של האגף השני.
בהדרגה התמקד וורד במדינות החוץ, וכך הוא נתפש על ידי מתנגדיו שהוא לא מסוגל להתמודד עם בעיותיה של המדינה.
ב-26 בספטמבר 1907 הכריז וורד על מעמדה החדש של ניו זילנד כדומיניון.
בבחירות הכלליות של 1908 זכו הליברלים ברוב בפרלמנט, אך בבחירות של 1911 נראה היה שהפרלמנט נכנס למבוי סתום.
הליברלים שרדו בינתיים עקב קולו המכריע של יושב ראש הפרלמנט, אך וורד, שהיה מאוכזב מהתוצאה, התפטר מתפקידו כראש הממשלה בשנה שלאחר מכן.
המפלגה בחרה בתומאס מקנזי, שר החקלאות בממשלת וורד, כמחליפו, אך ממשלת מקנזי שרדה חודשים ספורים בלבד.
וורד, שיותר מכולם האמין שהקריירה הפוליטית שלו עמדה לפני סיומה, שב לספסלים האחוריים של הפרלמנט וסירב לכמה הצעות לשוב לתפקיד מנהיג המפלגה ולהשליט בה סדר.
הוא העסיק עצמו בנושאים שוליים ולקח את משפחתו לביקור באנגליה, שם הוענק לו תואר ברונט על ידי המלך ג'ורג' החמישי.
בכל אופן, ב-11 בספטמבר 1913 הסכים לבסוף וורד לקבל על עצמו שוב את תפקיד מנהיג המפלגה הליברלית.
הוא השיג כמה ויתורים חשובים מהמפלגה.
הוא עמד על כך שתהיה לו רמה גבוהה של שליטה אישית.
הוא חש שחוסר המזל של המפלגה בעבר נגרם בעיקר עקב כישלונו.
הוא פעל גם לבנות ברית עם תנועת העבודה שהתפתחה אז והעמידה לבחירה מתמודדים רבים.
ב-12 באוגוסט 1915, עקב מלחמת העולם הראשונה, קיבל וורד הצעה מראש הממשלה ויליאם מאסי, מנהיג המפלגה הרפורמיסטית, להצטרף לממשלת אחדות.
וורד מונה להיות סגנו של מאסי ושר האוצר.
היחסים בין השניים לא היו טובים.
בנוסף להבדלים הפוליטיים ביניהם, וורד היה אירי קתולי ומאסי היה אירי פרוטסטנטי.
השותפות באה לקיצה ב-21 באוגוסט 1919.
בבחירות של 1919 איבד וורד את מושבו מטעם מחוז הבחירה של אוורואה ועזב את הפרלמנט.
ב-1923 הוא התמודד בבחירות ביניים במחוז הבחירה של טאורנגה, אך הובס על ידי נציג המפלגה הרפורמיסטית, צ'ארלס מקמילן.
ב-1925 הוא הצליח להיבחר מחדש לפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של אינברקרגיל.
הוא התמודד מטעם המפלגה הליברלית, למרות ששרידיה של המפלגה קראו כבר לעצמם בשמות שונים.
מתנגדיו ראו אותו כמי שחי בעבר וכמי שמנסה לנהל את אותם מאבקים שוב ושוב.
בריאותו של וורד הייתה אז גם בשפל.
ב-1928 התאחדו שרידי המפלגה הליברלית כמפלגה חדשה בשם "המפלגה המאוחדת" סביב מנהיגותם של ג'ורג' פורבס וביל ויטץ', שהיו מנהיגי פלגים שונים במפלגה הליברלית ושל אלברט דווי, שהיה ממנהיגה של המפלגה הרפורמיסטית.
הן פורבס והן ויטץ' שאפו להיות מנהיגי המפלגה החדשה ואף אחד מהם לא הצליח לרשום לזכותו יתרון ברור.
דווי הזמין את וורד כמועמד של פשרה, מתוך תקווה שמעמדו של וורד כראש ממשלה לשעבר ילכד את השורות.
וורד נעתר להצעה ונבחר להיות מנהיג המפלגה המאוחדת החדשה.
עם זאת, בריאותו הייתה עדיין רופפת והמשימה הייתה קשה עבורו.
במסע הבחירות של 1928, הוא הבטיח להפתעת תומכיו, שהוא ישיג הלוואות בהיקף של 70 מיליון ליש"ט כדי להחיות את הכלכלה.
בבחירות זכתה המפלגה במספר דומה של מושבים כמו אלו של המפלגה הרפורמיסטית.
בתמיכתה של מפלגת הלייבור של ניו זילנד נבחר וורד להיות ראש ממשלה בפעם השנייה, יותר מ-16 שנים לאחר תום תקופת כהונתו הקודמת בתפקיד.
מצב בריאותו של וורד המשיך להתדרדר.
הוא סבל משורה של התקפי לב ועד מהרה היה זה פורבס שניהל למעשה את ענייני הממשלה.
וורד היה נחוש בדעתו לא להתפטר והוא המשיך לכהן בתפקידו גם לאחר שכבר לא הייתה לו את היכולת לעשות כן.
ב-28 במאי 1930 הוא נכנע ללחצים מצד עמיתיו ומצד משפחתו והתפטר מתפקידו לטובתו של פורבס.
זמן קצר לאחר מכן, ב-8 ביולי 1930 מת ג'וזף וורד.
לאחר שנערך לו טקס אשכבה ממלכתי בבזיליקת הלב הקדוש בוולינגטון, הוא נקבר בבאלף.
ג'וזף לאונרד ווטל השלישי הוא גנרל בדימוס ששירת בצבא ארצות הברית.
פיקד על פיקוד מרכז של ארצות הברית, על רגימנט הריינג'רס ה-75, על פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים ועל פיקוד המבצעים המיוחדים.
הוא החל את דרכו בצבא ארצות הברית עם הרשמו למכללה הצבאית וסט פוינט.
לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1980, והוסמך כקצין בדרגת לוטננט.
עם סיום לימודיו התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר, קורס סיירים והסמכה כצנחן.
לאחר מכן שירת כמפקד מחלקה וכמפקד פלוגה בדיוויזיית החי"ר ה-3. בהמשך שימש כמפקד הגדוד ה-2 בחטיבת החי"ר ה-22 ולאחר מכן כמפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הריינג'רס ה-75. מיולי 2001 עד אוגוסט 2003 שימש ווטל כמפקד רגימנט הריינג'רס ה-75 ולחם במלחמת אפגניסטן.
בין היתר השתתף ווטל במבצע קרנף, במהלכו צנח גדוד ריינג'רס ה-3 בקנדהאר וכבש שדה תעופה מידי כוחות הטאליבאן.
לאחר מכן הוביל את כוחות הרגימנט במלחמת עיראק.
בתפקידו הבא עמד ווטל בראש מינהלה מיוחדת שריכזה את הטיפול במטעני החבלה בעיראק ובאפגניסטן בכפיפות לתת שר ההגנה.
לאחר מכן שירת כסגן מפקד הדיוויזיה המוטסת ה-82 וכמפקד פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים (JSOC).
לאחר מכן מונה בשנת 2014 למפקד פיקוד המבצעים המיוחדים.
בשנת 2016 מונה למפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית במקום לויד אוסטין.
הוא שירת בתפקיד עד פרישתו מהצבא ב-2019.
ב-23 בינואר 2019 הוענק לו אות הערכה מטעם הרמטכ"ל אביב כוכבי.
טופאלו הוא קצין בדימוס בדרגת תת-אדמירל בצי ארצות הברית.
בתפקידו האחרון שירת כמפקד כוחות הצוללות בצי, כמפקד כוח הצוללות באוקיינוס האטלנטי ומפקד פיקוד הצוללות של נאט"ו.
טופאלו גדל בעיירה וייטסבורו מדינת ניו יורק ובמדינות נוספות בארצות הברית בהן הוצב אביו.
אביו פרנסיס שירת במשך 35 שנים כקצין בצי ארצות הברית ואמו מרגרט הייתה מהנשים הראשונים ששירתו בצי לאחר שהתנדבה לכך במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-1983 סיים לימודי תואר ראשון בהצטיינות במדעי המחשב מהאקדמיה הימית של ארצות הברית.
הוא בעל תואר שני בניהול הנדסי מהאוניברסיטה הקתולית של אמריקה.
לאחר הלימודים הצטרף לצי ארצות הברית והוכשר כאיש צוות בצי הצוללות.
שירת כקצין בצוללת התקיפה "USS Flasher", בצוללת הטילים המונחים מסדרת אוהיו "USS מישיגן", ובצוללת התקיפה מסדרת לוס אנג'לס "USS מונטפלייר".
פיקד על צוללת הטילים המונחים מסדרת אוהיו "USS מיין" ומספטמבר 2005 עד ספטמבר 2007 פיקד על פלגת הצוללות 3.
בדצמבר 2009 קודם לדרגת אדמירל משנה ומונה לעוזר לסגן לענייני מבצעים משותפים בפיקוד כוחות הצי.
באוגוסט 2011 מונה למפקד קבוצת הצוללות 10. בדצמבר 2013 מונה לראש ענף לוחמה תת-ימית במטה הצי.
בספטמבר 2015 מונה למפקד כוחות הצוללות של צי ארצות הברית, מפקד כוח הצוללות באוקיינוס האטלנטי ומפקד פיקוד הצוללות של נאט"ו.
הוא מילא תפקיד זה עד אוגוסט 2018.
טופאלו נשוי לסוזן והם הורים לשתי בנות.
ג'וזף הרינגטון הוא קצין בדימוס בדרגת מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית.
בתפקידו האחרון שירת כמפקד כוחות הצבא בפיקוד אפריקה.
הרינגטון פוטר מהצבא ב-2018 בעקבות התנהלות לא הולמת והורד בדרגה.
הרינגטון נולד בעיירה בניו ג'רזי.
ב-1987 סיים תואר ראשון בחשבונאות מקולג' ריידר בניו ג'רזי לימודים אותם עשה במסגרת תוכנית הכשרת קציני המילואים של צבא ארצות הברית.
הוכשר כקצין ארטילריה ושירת בגדוד השישי של רגימנט הארטילריה הראשון בדיוויזיה המשוריינת הראשונה שהוצבה בגרמניה המערבית.
פיקד על הגדוד השני ברגימנט הארטילריה השלישי שהוצב בגיסן שבגרמניה, שירת במטה פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה וברגימנט הארטילריה ה-319 של הדיוויזיה המוטסת ה-82.
פיקד על חטיבת הארטילריה ה-75 בבסיס פורט סיל שבאוקלהומה.
שימש עוזרו של מרטין דמפסי בעת שכיהן כראש מטה צבא ארצות הברית וכיושב ראש המטות המשולבים.
בספטמבר 2014 מונה לסגן ראש מטה פיקוד הפריסה המהירה של נאט"ו.
ביוני 2016 קודם לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד כוחות צבא ארצות הברית בפיקוד אפריקה.
בתחילת 2018 פוטר מתפקידו ואולץ לפרוש מהצבא בעקבות התנהגות לא הולמת, לאחר שנחשף כי שלח הודעות לא נאותות, כולל כאלו בעלות אופי מיני לרעייתו של חייל תחת פיקודו.
כמו כן נקבע כי יורד בדרגה לבריגדיר גנרל, הדרגה האחרונה בה מילא את התפקיד באופן משביע רצון.
משנת 2019 מועסק בחברה הביטחונית "Trident Systems", תחילה כראש תחום הפיתוח העסקי ולאחר מכן כמנהל המכירות והשיווק.
הרינגטון בעל תואר במינהל ציבורי וביטחון לאומי מהאוניברסיטה לביטחון לאומי.
ג'וזף קנפלר טאוסיג היה תת-אדמירל יהודי בצי האמריקאי.
שירת בצי ארצות הברית במלחמת ארצות הברית–ספרד, במלחמת ארצות הברית–הפיליפינים, בעת הנסיגה מקובה, במלחמת העולם הראשונה, בפלישה של ארצות הברית לניקרגואה כחלק ממלחמות הבננה, ובמלחמת העולם השנייה.
ג'וזף טאוסיג, כמו אחיו המנוח, הצטיין באתלטיקה באקדמיה הימית של ארצות הברית.
ככוכב פוטבול הוא שימש כקוורטרבק של נבחרת חיל הים האמריקאי ב-1899. טאוסיג הצטיין גם בתחרויות מסלול ושדה, וכיהן כנשיא התאחדות האתלטיקה של האקדמיה הימית של ארצות הברית.
כשפרצה מלחמת ארצות הברית–ספרד באפריל 1898, היה טאוסיג בשנתו האחרונה להכשרתו כצוער (כפי שנקראו פרחי קצונה באקדמיה הימית של ארצות הברית החל מ-1882 ועד 1902).
טאוסיג היה עיתונאי וסופר פורה ומוכשר לאורך כל שנות הקריירה הצבאית שלו.
בשנים מאוחרות יותר, כנותו הישירה וההוגנת עוררה כלפיו את סלידתו המקצועית של תת-מזכיר הצי של ארצות הברית, ולאחר מכן נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, כמו גם את סלידתו המקצועית של מזכיר הצי של ארצות הברית עצמו, ג'וזפוס דניאלס.
טאוסיג שב לאקדמיה הימית של ארצות הברית ב-1899, והשלים בהצלחה את לימודיו שם באותה השנה.
עם סיום לימודיו, הוצב טאוסיג לשירות בסיירת ממוגנת Newark, אשר עזבה את מספנת המעגן בניו יורק במרץ 1899, בדרכה אל הפיליפינים.
הספינה עצרה לצורכי הצטיידות באיים הקאריביים, בבירת ונצואלה קראקס, בבירת אורוגוואי מונטווידאו, ובנמלים בצ'ילה ובפרו, בטרם הפליגה במעלה חופה של קליפורניה אל הבסיס הימי Mare Island הסמוך לסן פרנסיסקו לצורך הצטיידות ותיקונים, לקראת הפריסה עם הפלגה האסיאתית.
לאחר עזיבתה את החוף המערבי, עצרה ה-Newark בהוואי ובגואם, במסלול אל האוקיינוס השקט, ולבסוף עגנה בפרובינציית קאוויט שבפיליפינים בנובמבר 1899. בחמשת החודשים הבאים, שימשה ה-Newark כ-station ship (ספינה שהוקצתה לתחנה מסוימת, המשמשת כלי שיט, או מספקת חיילים, מתקני תדלוק או תיקון וכו', בהתאם לדרישה), בויגאן שבאי לוזון.
במהלך תקופה זו היווה טאוסיג חלק מחוליית חוף שיצאה לפמפלונה, על מנת להציל אזרחים אמריקאים שהוחזקו כבני ערובה על ידי מורדים, אשר פעלו על רקע התנגדותם לשליטתה של ארצות הברית בפיליפינים.
כך או אחרת, בעת שהותה שם, הצטוותה חוליית החוף לחזור לספינה.
בדצמבר, עברה ה-Newark לעיר אפארי שבפרובינציית קגאיאן, שם קיבלה את כניעתם של המורדים בפרובינציות איזבלה, קגאיאן ובאטאן.
באפריל 1900 הצטוותה ה-Newark להפליג ליפן, ולאחר מכן לטאקו שבסין, כחלק ממשלחת הסיוע לסין - משלחת של הכוחות המזוינים של ארצות הברית שמטרתה הייתה להציל את אזרחי ארצות הברית, אזרחים אירופים ואזרחים זרים אחרים במהלך השנים האחרונות של מרד הבוקסרים.
הכוח הימי המשותף היה תחת פיקודו של סגן האדמירל אדוארד הוברט סימור מהצי המלכותי הבריטי, לצד קפטן באומן מק'קלה, מצי ארצות הברית, השני בבכירותו בשרשרת הפיקוד של המשלחת.
כחבר בכוח הנחיתה הבין-לאומי, שלימים נודע כ"משלחת הסיוע של סימור", שירת טאוסיג כתף אל כתף לצד ג'ון ג'ליקו ודייוויד ביטי, שהתקדמו מאוחר יותר בשירותם בצי הבריטי, ומונו שניהם, לימים, לתפקיד אדמירל הצי, ואשר איתם רקם טאוסיג שותפות מקצועית וחברית ארוכת ימים.
ב-7 ביוני 1900, 2,100 חברי משלחת הסיוע של סימור יצאו ברכבת מטיינג'ין לבייג'ינג, במטרה לשחרר את עובדי הנציגויות הזרות הנצורים.
עם זאת, ההתקדמות הופסקה שוב ושוב בשל הצורך לתקן את מסילת הרכבת, ולהתגונן מפני התקפות הלוחמים הסינים, שהתעצמו עם התקדמות הרכבת שעליה חייליו של סימור.
הכוחות האימפריאליים של אלמנת הקיסר היו בעלי ברית של הלוחמים הסינים, והצטרפו למתקפות.
שבעה ימים בלבד לאחר שהחלה משימת ההצלה, נאלצה המשלחת לסגת לטיינג'ין, בשל הפגיעה במסילת הרכבת, הן מצפון והן מדרום ליאנג צון, שנגרמה על ידי הלוחמים הסינים, וניתקה את קווי האספקה, מה שמנע את האפשרות לחדשהּ.
במהלך הנסיגה נפצע טאוסיג בצורה חמורה ברגלו, כתוצאה ממתקפה של הלוחמים הסינים.
ביפן החלים טאוסיג מהפציעה ברגלו.
43 שנים מאוחר יותר הוענק לטאוסיג עיטור לב הארגמן על פציעתו בקרב.
בדומה להתנהלותו בעת מלחמת ארצות הברית–ספרד, כתב טאוסיג ביומנו באופן יומיומי על קורותיו בעת שהותו בפיליפינים, ומאוחר יותר על תקופתו בסין, בעודו מוצב על סיפונה של ה-Newark כצוער.
יומנו זה הכיל תיאורים מפורטים של חבריו לספינה ושל קציניו, בכלל זה של קפטן באומן מק'קלה, של סגן האדמירל סימור, ושל ההתקדמות והנסיגה של מסע סימור, הדינמיקה הפוליטית, מנהגים חברתיים ונופש בסין, ושֹרטוטים של פרטים הנדסיים של ה-Newark, ושל ההתרחשויות העירוניות בוויגאן ובפמפלונה.
תיעודים בעלי משמעות טקטית כוללים רשימה של הנמלים בהם עגנה ה-Newark לצורכי הצטיידות ותיקונים, ודו"ח מודיעיני על הביצורים של סידני, אוסטרליה ועל ממשלת מדינת ניו סאות' ויילס.
טאוסיג הגיש את יומנו לקפטן ג'ון פרימונט מספינת האספקה USS Culgoa, אשר אימת את הפרטים והצהיר על יומניו של טאוסיג כעבודה מצוינת.
היומן בן 120 העמודים שכתב טאוסיג בתקופה שהיה על סיפונה של ה-Newark, היה הבסיס למאמרו באפריל 1927 על מסע הסיוע של סימור, אחד מארבעים וארבעה מאמרים שכתב בסופו של דבר לכתב העת Proceedings, של מכון צי ארצות הברית.
השכנת שלום בקובה ושנות המלחמה
לאחר ההחלמה מהפציעה ברגלו, הוצב טאוסיג בספינת התותחים נשוויל בפיליפינים, ולאחר מכן לספינת העזר Culgoa, ספינת אספקה הנושאת מכולות מזון עבור הצבא, מאוסטרליה לפיליפינים.
לאחר מכן הוצב בספינת התותחים יורקטאון, בפיקודו של אביו, קומנדר (מקביל ללוטננט קולונל) אדוארד טאוסיג.
בעת ששירת על היורקטאון, בנמל יוקוהמה, הציל טאוסיג את חייו של עמית לספינה, אשר הציל בעצמו את חייו של אדם אחר שטבע.
חייהם של שני הטובעים ניצלו, ובשל גבורתו הוענקה לטאוסיג על ידי מחלקת האוצר של ארצות הברית ב-1902, Silver Life Saving Medal.
בין שלל האותות והעיטורים שהוענקו לטאוסיג לאורך חייו, הייתה מדליה זו היקרה לו מכל.
לאחר שנתיים כצוער, בהן השתתף בשלושה עימותים נפרדים, אשר פרצו ביוזמתם של ילידים שהתנגדו להתערבות זרה, החל טאוסיג, ב-28 בינואר 1901, בגיל 23, את שירותו כקצין זוטר וזכה לסדרה של קידומים בדרגה ואותות הצטיינות שהוענקו לו, ואשר ציינו את שירותו בחיל הים.
עם שובו לארצות הברית משירותו בפלגה האסיאתית, הוצב באוניית המערכה טקסס ב-1902, ואז שירת כנווט על סיפון ספינת התותחים טופקה.
ב-1905 הוצב לשרת על סיפון האמפיטריט (Amphitrite), האונייה הראשונה בסדרתהּ, אשר שימשה כ-station ship של מפרץ גואנטנמו שבקובה.
בשנה שלאחר מכן שימש כנווט וכ-executive officer (קצין שאחראי בדרך כלל על תפעול הארגון וניהול הפעילות השוטפת) על סיפון ספינת האספקה Celtic.
ב-1907 הצטרף טאוסיג לצוות הקצינים של הפרה-דרדנוט קנזס, אחת מספינות הצי הלבן הגדול, אשר הקיף את כדור הארץ ב-1907, כהפגנה לנוכחותה הגלובלית של ארצות הברית, ולעוצמתו של הכוח הימי של ארצות הברית, אשר יכול לפעול במים עמוקים, ובכל מקום בעולם.
לאחר שהקיף הצי את כף הורן, ושייט במעלה החופים המערביים של צפון ודרום אמריקה, הוא ניתק מהקנזס במספנת הצי שבמארה איילנד, והוטל עליו לחבור לכוח בפיקודו של אביו, אדוארד טאוסיג, שהיה אז תת-אדמירל ומפקד מספנת צי ארצות הברית בנורפוק.
ב-1910 מונה טאוסיג לעוזרו של תת-אדמירל צ'ארלס ורילנד, מפקד החטיבות השנייה והרביעית של פיקוד כוחות צי ארצות הברית.
עם קידומו לדרגת לוטננט קומנדר (מקביל לרב-סרן) ב-1911, קיבל טאוסיג את הפיקוד על המשחתת אמן (Ammen), ולאחר מכן הוצב ב-Bureau of Navigation שבוושינגטון די.
עד 1915. תפקיד זה העניק לטאוסיג את הניסיון והרקע הצבאי שסייעו לקדם את חשיפתו לגורמים בכירים באגף כוח האדם של הצי לאחר מלחמת העולם הראשונה, מה שתרם לקידומו בחיל.
ב-1915 חזר טאוסיג אל הים, כמפקד המשחתת וודסוורת' (Wadsworth), וכמפקד החטיבה השישית של חיל המשחתות בפיקוד כוחות צי ארצות הברית.
בשנה שלאחר מכן קודם טאוסיג לדרגת קומנדר (מקביל לסגן-אלוף).
מלחמת העולם הראשונה - "אנו מוכנים כעת, המפקד."
ביולי 1916, לאחר ששירת באוניות מערכה, סיירות ומשחתות, מונה טאוסיג לפקד על כוח משחתות, דיוויז'ן 8 (Division 8), חלק מפיקוד כוחות צי ארצות הברית.
בעת שבריטניה סבלה קשה מהתקפות לא מרוסנות של צוללות הצי הגרמני כנגד משלוחים מסחריים, בצפון האוקיינוס האטלנטי, הורה נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון לדיוויז'ן 8 לצאת לקווינסטאון (כיום קוב) שבאירלנד, במאי 1917. הייתה זו הקבוצה הראשונה של משחתות אמריקאיות שנשלחה אל מעבר לים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר חציית האוקיינוס האטלנטי, שארכה תשעה ימים, רובם תחת סערה דרומית-מזרחית קשה, הגיע כוח המשחתות לקווינסטאון, כשההוראות שלו הן לשתף פעולה עם הצי המלכותי הבריטי.
בארוחת ערב שנערכה בלילה בו הגיעו הכוחות האמריקניים, שאל מפקד החופים של אירלנד, תת-אדמירל סר לואיס ביילי את טאוסיג: "מתי תהיו מוכנים לצאת לים?"; טאוסיג השיב במילים שהתפרסמו מאז: "אנו מוכנים כעת, המפקד, כלומר, ברגע שנגמור לתדלק".
בגין התקפה על צוללת גרמנית, ב-29 ביולי 1917, הוענקה לטאוסיג מדליית השירות המצוין של הצי, באותה העת, פרס הגבורה השני הגבוה ביותר של הצי.
בדצמבר 1917 חזרה טאוסיג לארצות הברית, על מנת לפקד על המשחתת שהוזמנה זה מקרוב, Little.
במאי 1918 הייתה ה-Little באירופה, ופיטרלה לאורך חופי צרפת.
היומן שכתב טאוסיג על שירותו במלחמת העולם הראשונה, יצא לאור בשנת 1996 בהוצאת מכללת המלחמה של הצי, תחת הכותרת "The Queenstown Patrol, 1917".
כשהמלחמה התקרבה אל סיומה, נשלח טאוסיג אל ה-Bureau of Navigation, באוגוסט 1918.
עימות עם תת-מזכיר הצי של ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט
עם קידומו לדרגת קפטן (מקביל לאלוף-משנה) בספטמבר 1918, הוצב טאוסיג בראש ה-Division of Enlisted Personnel, חלק מה-Bureau of Navigation.
בזכות הניסיון שרכש בשירותו בצי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה, היה מודע טאוסיג לאי ההתאמות ששררו ביחס למצבת כוח האדם של הצי, ועל רקע זה הסתבך טאוסיג, ב-1920, בסכסוך מתוקשר עם תת-מזכיר הצי של ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט.
טאוסיג אף העיד בפני תת-הוועדה של הסנאט של ארצות הברית לענייני הצי (U.S.
Senate Subcommittee on Navy Affairs), בנוגע למחסור בכוח אדם בצי והצהיר כי "ראשי המחלקות בצי נכשלו בנקיטת צעדים מתאימים לאספקת כוח אדם חיוני להתנהלות ראויה של הצי במהלך המלחמה".
בבטאו בפומבי עמדות אלו, רכש לו טאוסיג את עוינותו הנצחית של רוזוולט, שבאותה העת ניהל קרב פוליטי מול המפלגה הרפובליקנית בנוגע למינויו כסגן נשיא ארצות הברית.
רוזוולט כתב מכתב חריף לתת-הוועדה לענייני הצי, בו הכחיש את האשמותיו של טאוסיג.
טאוסיג המשיך להצהיר בפה מלא כי "הצי היה רחוק מלהיות מוכן למלחמה...
וכוח האדם שגויס היה לחלוטין לא מתאים לאיוש ראוי של ספינותינו שנבנו, תחת הנחות שתשרורנה תקופות של שלום, ובוודאי שאיוש כנ"ל היה בלתי הולם בצורה מסוכנת, במקרה בו ניזרק פתאום למלחמה".
מזכיר הצי של ארצות הברית, ג'וזפוס דניאלס, זעם על התבטאויותיו הביקורתיות של טאוסיג, ודחה את פרסום מאמרו זוכה הפרס של טאוסיג, אודות כוח האדם של הצי, בהוצאת מכון צי ארצות הברית.
ב-1919 השתתף טאוסיג בקורס לקצינים בכירים במכללת המלחמה של הצי, סיים אותו בהצלחה ב-1920 ומונה לחבר בצוותו של נשיא מכללת המלחמה של הצי.
בשנה שלאחר מכן הוא היה חבר צוות במחלקת הטקטיקה.
ב-1921 מונה לפקד על אוניית הנוסעים Great Northern, שלאחר מכן שונה שמה ל-Columbia, ואשר לזמן קצר הייתה ספינת הדגל של הצי האטלנטי.
ב-1922 הסיירת הממוגנת עליה פיקד, Cleveland, העניקה סיוע לקורבנות רעידת אדמה וצונאמי שפקדו את צ'ילה בנובמבר אותה השנה.
על פעולותיו, הוענק לטאוסיג אות מסדר ההצטיינות של צ'ילה, בגין מאמצי הסיוע שהושיט למדינה ולאזרחיה שנפגעו ברעידת האדמה.
ב-1923 מונה טאוסיג, למשך שישה חודשים, למשרת עוזרו של הילרי פי.
החל מיולי 1923 ועד יוני 1926, שימש טאוסיג כחלק מהצוות הפיקודי של מכללת המלחמה של הצי, שם כיהן כראש מחלקת אסטרטגיה.
ב-1926 הוענק לו הפיקוד על הסיירת הקלה Trenton.
בין 1927 ל-1930 כיהן שוב במכללת המלחמה של הצי, בתפקיד ראש המטה, וב-16 במאי 1930, קיבל את הפיקוד על אוניית המערכה Maryland.
ב-1 ביולי 1931 קודם טאוסיג לדרגת אדמירל משנה ושימש כראש מטהו של האדמירל ריצ'רד לי.
ב-1933 מונה טאוסיג לעוזרו של ראש המבצעים הימיים במחלקת הצי של ארצות הברית.
עם זאת, בהינתן שבינואר אותה השנה החל פרנקלין דלאנו רוזוולט לכהן כנשיא ארצות הברית, אפסו סיכוייו של טאוסיג, אליבא דאדמירל פרדריק ס.
במאי 1938 מונה טאוסיג למפקד מספנת נורפוק ולמפקד ה-Fifth Naval District [כיום, ה-Commander, Navy Installations Command (פיקוד האחראי לכל מתקני החוף שבשליטת הצי האמריקאי)], עמדה בה ניצב אביו, אדוארד טאוסיג, 30 שנים קודם לכן.
עימות נוסף עם פרנקלין דלאנו רוזוולט
במאי 1940 התעמת טאוסיג שוב עם פרנקלין דלאנו רוזוולט, שבתקופה זאת כבר כיהן כנשיא ארצות הברית, כאשר הסנאטור ממסצ'וסטס דייוויד וולש הזמין את טאוסיג להעיד בשימוע של הסנאט של ארצות הברית, ביחס לתוכניות להרחבת הצי של ארצות הברית.
טאוסיג צידד בבניית אוניות המערכה מסדרת איווה ומסדרת מונטנה, והעיד באשר לתוכניות האגרסיביות והאימפריאליסטיות של האימפריה היפנית, אשר תכננה לספח את סין, את הפיליפינים ואת איי הודו המזרחיים ההולנדיים.
טאוסיג הזהיר מפני עליונות צי הסוחר היפני, ביחס לזה האמריקני, וביחס לצורך לחדש את בסיסי ארצות הברית באוקיינוס השקט ולהתכונן להגנה על הפיליפינים, באומרו "אני לא יכול לראות כיצד נוכל להימלט מלהיגרר למלחמה, בהתבסס על המגמות הנוכחיות של האירועים".
עדותו של טאוסיג עוררה מחלוקת שנדונה בעיתונות במשך שבועות ארוכים, והציתה את זעמו של פרנקלין דלאנו רוזוולט, אשר שאף לראות את טאוסיג מפנה את מקומו כמפקד מספנת נורפוק ומפקד ה-Fifth Naval District.
כך או אחרת, ראש המבצעים הימיים, האדמירל הארולד סטארק, שכנע את רוזוולט לשקול מחדש את החלטתו, ובסופו של דבר נמנע רוזוולט מפעולה.
עם זאת, סטארק הצהיר בפומבי כי השקפותיו של טאוסיג עמדו בניגוד לעמדת מחלקת הצי של ארצות הברית בנושא, וב-23 באפריל 1940, פרסם נזיפה שנכללה בתיקו האישי של טאוסיג.
אדמירל משנה טאוסיג נאלץ להתפטר בספטמבר 1941 בשל גילו המתקדם, חרף עתירתו להמשיך בשירות פעיל, על רקע המשבר הבין-לאומי הממשמש ובא.
טאוסיג קודם לדרגת תת-אדמירל ב-22 באוקטובר 1941, עקב שירותו במרד הבוקסרים.
באפריל 1940 העיד טאוסיג בפני ועדת הסנאט לעניינים ימיים, כי מלחמה עם יפן על הפיליפינים היא בלתי נמנעת, אם לא יתרחש שינוי במדיניות.
עדותו כללה תחזיות מדויקות ביחס למלחמה הקרבה ובאה באוקיינוס השקט.
על פי מאמר שנכתב על ידי העיתונאי דרו פירסון ב-9 במאי 1940, אולץ טאוסיג לפרוש לגמלאות בשל תחזיתו הפומבית שמלחמה עם יפן היא בלתי נמנעת.
במאמר שפרסמו פירסון ורוברט אלן ב-9 ביוני 1940, התייחסו אל טאוסיג הכותבים כ"האינטלקטואל הכוכב והאסטרטג של צי ארצות הברית".
ב-8 בדצמבר 1941 פקד הנשיא רוזוולט להסיר את הנזיפה שספג טאוסיג מתיקו האישי, לאחר שבנו, ג'וזף טאוסיג ג'וניור, נפצע באורח קשה ואיבד את רגלו, בעת ששירת על אוניית המערכה Nevada, במהלך המתקפה על פרל הארבור.
טאוסיג ג'וניור זכה על אירוע זה בצלב הצי.
בקשתו של טאוסיג לשוב לשירות פעיל התקבלה בסופו של דבר ב-1943, והוא שירת במשרדו של מזכיר הצי של ארצות הברית בוועדת החנינה והבקרה של הצי של ארצות הברית, במועצה לבדיקת המשמעת בצי, ובמינהל הרכש והפרישה, עד ל-1 ביוני 1947, חודשים ספורים לפני מותו.
תת-אדמירל טאוסיג הלך לעולמו ב-29 באוקטובר 1947, במרכז הרפואי הצבאי הלאומי וולטר ריד בעיר בת'סדה שבמדינת מרילנד.
טאוסיג השאיר אחריו את אשתו מזה 38 שנים, לולי ג'ונסטון טאוסיג; שתי בנות, אמילי ויטני שרמן ומרגרט פיליפ הלמר, ואת בנו, ג'וזף טאוסיג ג'וניור.
ביתו מרגרט הייתה נשואה לקפטן ג'ורג' פיליפ ג'וניור, עד מותו ב-1945.
Taussig (DE-1030 נקראה על שמו, בעוד שה-USS Taussig, נקראה על שם אביו.
שדרות טאוסיג בנורפוק, וירג'יניה, בסמוך לבסיס חיל הים נורפוק, נקראות על שמו.
רחוב טאוסיג בטיירהסאנטה שבסן דייגו, קליפורניה, במתחם השיכון הצבאי שבקניון מרפי, נקרא על שמו.
נכדתו של טאוסיג נשואה לעורך הדין ומנחה תוכנית האירוח הרדיופונית, יו יואיט.
העימות שלו עם מקארתי במהלך הליכי השימוע, בו הוא שאל את מקארתי את שאלתו המפורסמת, "האם לא נותרה בך תחושת הגינות?" (?Have you left no sense of decency), נראית כנקודת מפנה בתולדות המקארתיזם.
ולץ' נולד בפרימגאר , איווה ב-22 באוקטובר 1890, הילד השביעי והצעיר ביותר של מארת'ה (ת'ייר) וויליאם ולץ', מגרים מאנגליה שהגיעו לאיווה בכרכרה בשנת 1879. הוא למד בגרינל קולג' , היה חבר באחוות פי בטא קפא וסיים את לימודיו ביוני 1914.
באותה שנה הלך ללמוד בבית הספר למשפטים בהרווארד וסיים את לימודיו ב-1917 "בכבוד רב" (magna cum laude), עם ממוצע הציונים השני בגובהו בכיתתו.
ולץ' נשא לאישה את ג'ודית' לינדון ב-20 בספטמבר 1917. נולדו להם שני בנים, ג'ו ולינדון.
ב-22 באוגוסט 1918 הוא התגייס לצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
במהלך שירותו יצא לקורס קצינים והוכשר כקצין ארטילריה במחנה זאכרי טיילור בקנטקי כאשר שביתת הנשק של 11 בנובמבר 1918 נכנסה לתוקפה.
מכיוון ששירותיו כבר לא היו דרושים, שוחרר ולץ' מהצבא ב-27 בנובמבר 1918.
ב-1919 הצטרף ולץ' למשרד עורכי הדין "הייל ודור" בבוסטון, והוא התגורר סמוך אליה, בוולפול , מסצ'וסטס.
ב-9 ביוני 1954, היום ה-30 של הליכי השימוע הצבא-מקארתי, ולץ' קרא לרוי כהן לספק לתובע הכללי של ארצות הברית, הרברט בראונל ג'וניור , את הרשימה של מקארתי של 130 קומוניסטים או חתרנים במפעלי הגנה "לפני השקיעה".
מקארתי התערב ואמר שאם ולץ' כל כך מודאג מאנשים המסייעים למפלגה הקומוניסטית, עליו לבדוק אדם במשרד עורכי הדין שלו בבוסטון בשם פרד פישר , שהשתייך בעבר לגילדת עורכי הדין , שבראונל כינה אותה "הביטאון המשפטי של המפלגה הקומוניסטית".
ולץ' דיבר על הנושא בפרטיות עם פישר לפני כן והשניים הסכימו שפרד אינו צריך לקחת חלק בהליכי השימוע.
ולץ' ביטל את קישורו של פישר לגילדה כחוסר שיקול דעת של אדם צעיר ותקף את מקארתי על שנקב בשמו של הצעיר אל מול קהל צופי טלוויזיה מכל רחבי ארצות הברית ללא התרעה מוקדמת או הסכם מוקדם לעשות זאת:
"עד לרגע זה, סנאטור, אני חושב שלא ממש אמדתי את אכזריותך או קלות ראשך.
פרד פישר הוא בחור צעיר שלמד בבית הספר למשפטים בהרווארד ובא אל החברה שלי ומתחיל מה שנראה כמו קריירה מזהירה אתנו...לא חלמתי שתוכל להיות כל כך קל ראש וכל כך אכזרי בכך שתפגע בצעיר הזה.
זה נכון שהוא עדיין עובד ב"הייל ודור".
זה נכון שימשיך לעבוד עם "הייל ודור".
וזה, צר לי לומר, נכון באותה מידה שאני חושש שהוא לעולם יישא צלקת שנגרמה לו ללא צורך על ידך.
לו היה זה בכוחי לסלוח לך על אכזריותך קלת הראש הייתי עושה זאת.
אני מעדיף לחשוב שאני ג'נטלמן, אולם סליחתך תצטרך לבוא ממישהו אחר ממני."
כאשר מקארתי ניסה לחדש את התקפתו, ולץ' קטע אותו:
"סנאטור, האם לא ניתן להניח לנושא?
אנחנו יודעים שהוא היה שייך לגילדת עורכי הדין...
בוא לא נמשיך לרצוח את הבחור, סנאטור.
האם אין בך תחושת הגינות, אדוני?
בסופו של דבר, האם לא נותרה בך תחושת הגינות?"
מקארתי ניסה לשאול את ולץ' שאלה נוספת על פישר ולץ' קטע אותו:
"מר מקארתי, לא אמשיך לדון בנושא איתך.
ישבת במרחק שישה רגל ממני ויכולת לשאול אותי על פרד פישר.
ראית לנכון להוציא את זה החוצה.
ואם יש אלוהים בשמיים הוא לא ייטיב איתך ולא עם המטרה שלך.
לא אבקש ממר כהן עדים נוספים.
אתה, אדוני יושב הראש, יכול, אם תרצה, לקרוא לעד הבא."
בשלב זה, הצופים בישיבה פרצו במחיאות כפיים.
ולץ' שיחק שופט במישיגן (השופט וויבר) בסרטו של אוטו פרמינגר, אנטומיה של רצח (1959).
הוא אמר שלקח את התפקיד מכיוון ש"נראה היה שזו הדרך היחידה שבה אוכל אי פעם להיות שופט".
ולץ' לקח את התפקיד בתנאי שאשתו, אגנס, תשתתף בסרט.
הוא היה מועמד על תפקידו לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע ולפרס באפט"א לקולנוע הבריטי לתגלית השנה.
הוא גם קריין בסדרות הטלוויזיה אומניבוס ו"שעת דואו של תעלומות גדולות" .
לצד הסדרה "אומניבוס", שעסקה בהיסטוריה החוקתית של ארצות הברית, הוא גם כתב ספר בשם "החוקה" (The Constitution), שליווה את הסדרה.
אשתו הראשונה, ג'ודית' לינדון, נפטרה ב-21 בדצמבר 1956, והוא נישא לאגנס רודג'רס בראון ב-1957. לאחר שנישא מחדש, הוא עבר להרוויצ'פורט, מסצ'וסטס , על קייפ קוד, שם חי עד מותו.
הוא קיבל התקף לב ומת ב-6 באוקטובר 1960 בבית חולים קייפ קוד בהייניס, מסצ'וסטס , 15 חודשים לאחר יציאת הסרט אנטומיה של רצח.
בסרט "תותחן אחורי ג'ו" (1977), את דמותו של ולץ' גילם ברג'ס מרדית'.
בסרט "האזרח קון" (1992), את דמותו של ולץ' גילם אד פלאנדרס .
בסרט "לילה טוב ובהצלחה" (2005) מופיע הקטע המצולם של ולץ' מתריס כנגד מקארתי.
ג'וזף וושינגטון פרייזר היה מנהל יצרניות רכב אמריקאיות באמצע המאה ה-20, במהלך חייו הועסק פרייזר בחצי תריסר חברות כמכונאי, מדריך, איש כספים, איש מכירות, נשיא ויו"ר דירקטוריון.
פרייזר הקים עם הנרי ג'יי קייזר את חברת קייזר-פרייזר, מילא תפקידים בכירים ביצרניות הרכב: קרייזלר, ויליס-אוברלנד וגרהאם-פייג .
פרייזר נולד בנאשוויל, טנסי, בנם של ג'יימס פרייזר, עורך דין ושופט, ומרי וושינגטון.
פרייזר סיים את לימודיו בבית הספר "Hotchkiss" בלייקוויל , קונטיקט, והמשיך בלימודיו בבית הספר להנדסה בבית הספר המדעי של אוניברסיטת ייל, בניו הייבן, קונטיקט, וסיים את לימודיו במדעים בשנת 1911.
פרייזר הצטרף לסוכנות "פאקרד" של אחיו בנאשוויל כעוזר מכונאי.
לאחר מכן שינה את המיקוד שלו למכירת ושיווק מכוניות חדשות בסוכנות ובעקבות זאת בזכיינית "פאקרד" אחרת בעיר ניו יורק.
לאחר מכן עבר לקליבלנד והפעיל משרד מכירות לחברת המכוניות "סקסון" במישיגן.
פרייזר נשכר על ידי קונצרן הרכב האמריקאי ג'נרל מוטורס, בזכות הבנתו בהלוואות רכישה הפכה את פרייזר למארגן המוקדם של "GMAC" .
פרייזר הושאל מהצוות המנהל של "ג'נרל מוטורס" כדי להקים מנגנון הלוואה דומה לחברת ייצור המכוניות של "Pierce-Arrow Motor Car Company" .
בשנת 1923 פרייזר פגש לראשונה את וולטר קרייזלר בחברת מותג הרכב "Maxwell automobile" .
קרייזלר הייתה מודעת למוניטין הגובר של פרייזר בעסק כהוגה דעות שהפך אפשרות למכירות כלי רכב בהיקפים גדולים.
פרייזר הצטרף לקרייזלר, ועזר לשלש את מכירותיה השנתיות.
פרייזר עזר לקרייזלר להשיג את המשאבים לבנות מכונית משלו.
בשנת 1925 הקימה "קרייזלר" את תאגיד קרייזלר ("Chrysler Corporation").
פרייזר הציע בפני קרייזלר כי החברה תבנה מכונית במחיר נמוך שיאתגר את פורד וג'נרל מוטורס.
פרייזר הציע לקרוא למכונית "פלימות'" .
ב־11 בינואר 1928, הופקה המכונית הראשונה ועד שנת 1931 המכונית דורגה במקום השלישי במכירות רכב בארצות הברית.
בשנת 1939 עבר פרייזר לוויליס-אוברלנד (Willys-Overland), שהייתה במצוקה כלכלית קשה, כאשר המכירות עמדו על 16,000 יחידות בשנה.
בתקופתו של פרייזר ב"וויליס" החברה בנתה וחשפה את הרכב הצבאי החדש שלה "ג'יפ".
וויליס זכתה בחוזה ממשלת ארצות הברית להקמת הג'יפ שהוגדרה "מטרה כללית" - כלי רכב צבא.
בנוסף, פרייזר כיוון פיתוח מכונית חדשה במחיר זול בשם "ויליס אמריקאר" שזכתה להצלחה במכירות.
כשעזב פרייזר ב-1944 עמדו מכירות שנתיות של 212 מיליון דולר לחברה.
באוגוסט 1944 פרייזר השתלט על יצרנית הרכב האמריקאי "גרהאם-פייג'" והיה לנשיא החברה.
פייזר הודיע כי החברה תחדש בייצור מכוניות לאחר מלחמת העולם השנייה עם מכונית חדשה לחלוטין שתיקרא "פרייזר".
בעודו מחפש גיבוי כספי למיזם זה, פרייזר פגש את התעשיין הקליפורני הנרי ג'יי קייזר, שהייתה לו גם תוכניות לפיתוח כלי רכב לאחר מלחמת העולם השנייה.
השניים הסכימו לעבוד יחד והקימו את תאגיד קייזר-פרייזר ב־25 ביולי 1945. הנרי קייזר התמנה ליושב ראש קייזר-פרייזר, ופרייזר היה לנשיא.
תאגיד קייזר-פרייזר וגרהאם-פייג' הפכו לשותפים שווים.
קייזר-פרייזר היה מייצר את מכונית ה"קייזר", גרהאם-פייג' בנה את דגם "פרייזר" ואת המכונות החקלאיות.
בסוף שנת 1946, "גרהאם-פייג'" הפסידה כסף ולא הצליחה לעמוד בהתחייבויותיה הכספיות לקייזר-פרייזר ובשנת 1947 מכר פרייזר את חברת המכוניות של "גרהאם-פייג'" לקייזר.
פרייזר שמר על חטיבת ציוד החקלאות אותה העביר למפעל בפנסילבניה.
פייזר נפטר מסרטן בביתו בניופורט ב־7 באוגוסט 1971.
וסטפאל הוא פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי, שבתפקידו האחרון היה שגריר ארצות הברית בערב הסעודית.
בין השנים 2009–2014 הוא כיהן כתת-מזכיר הצבא של ארצות הברית.
ג'וזף וסטפאל נולד בסנטיאגו דה צ'ילה, בירת צ'ילה.
הוא סיים את לימודיו לתואר בוגר אוניברסיטה באוניברסיטת אדלפי שבניו יורק ואת לימודיו לתואר דוקטור במדע המדינה מאוניברסיטת מיזורי.
בין השנים 1975–1987 שימש וסטפאל כראש המחלקה למדע המדינה של אוניברסיטת המדינה של אוקלהומה וכמרצה שלא מן המניין באוניברסיטת ג'ורג'טאון במקביל לעבודתו במשרד עורכי הדין "פאטון בוגס".
בין השנים 1998–2001 הוא כיהן כסגן מזכיר הצבא לעבודות ציבוריות וכמזכיר הצבא בפועל במהלך חודש מאי 2001. הוא גם כיהן כנגיד מערכת האוניברסיטאות של מיין בין השנים 2002–2006 וכפרופסור למדע המדינה באוניברסיטת מיין בין השנים 2002 - 2009. בהמשך הוא שימש כפרובוסט של ניו סקול שבניו יורק.
וסטפאל היה חבר בצוות המעבר של הנשיא ברק אובמה לענייני הגנה ובספטמבר 2009 הוא מנה כתת-מזכיר הצבא.
במרץ 2014 הוא מונה כשגריר ארצות הברית בערב הסעודית, תפקיד אותו הוא מילא עד 2017.
וסטפאל הוא חבר בכיר במכון ג'וזף ה.
לאודר ללימודים בינלאומיים בבית הספר וורטון של אוניברסיטת פנסילבניה.
ג'וזף ווקר בר היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה.
הוא כיהן תקופת כהונה אחת בבית הנבחרים של ארצות הברית וכמזכיר האוצר של ארצות הברית בחודש האחרון לנשיאותו של לינדון ג'ונסון.
ג'וזף בר נולד בביקנל, אינדיאנה כבנם של אוסקר לין בר ושל סטלה פלורנס ווקר.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת דה-פאו.
ב-1939 הוא נשא לאישה את בת' אן ויליסטון.
הוא היה חבר באחוות "פי-קאפא-פסי" וב-1941 הוא סיים לימודי תואר שני בכלכלה באוניברסיטת הרווארד.
במלחמת העולם השנייה הוא שירת בשנים 1942–1945 בצי ארצות הברית על סיפון של ספינת ציד צוללות בים התיכון.
הוא עוטר בכוכב הארד על הטבעת צוללת ליד חוף אנציו.
לאחר המלחמה הוא עבד בעסקי ממגורות דגן, תיאטרון, מקרקעין והוצאה לאור.
ברונסון בהתמודדות למושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה ה-11 של אינדיאנה, שהיה מעוז רפובליקני.
הצלחתו נבעה מהישגי המפלגה הדמוקרטית שהרוב שלה בבית הנבחרים גדל במערכת בחירות זו מ-35 ל-129 מושבים.
בתקופת כהונתו בבית הנבחרים, הוא התיידד עם הסנאטור ג'ון פיצג'רלד קנדי.
בר כיהן בבית הנבחרים תקופת כהונה אחת בלבד לפני שהובס בניסיונו להיבחר מחדש ב-1960.
לאחר הפסדו בבחירות, מינה אותו הנשיא קנדי כעוזר מזכיר האוצר ליחסים עם הקונגרס.
ב-1963 הוא מונה כיושב ראש התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות.
בשנים 1965–1968 הוא שימש כתת-מזכיר האוצר, בתקופת נשיאותו של לינדון ג'ונסון.
בדצמבר 1968, כאשר הנרי האמיל פאולר התפטר מתפקידו כמזכיר האוצר, מינה ג'ונסון את בר במקומו כמינוי פגרה עד לתום נשיאותו.
31 הימים בהם הוא כיהן בתפקיד היו תקופת הכהונה הקצרה ביותר מכל מזכיר האוצר של ארצות הברית לדורותיהם.
בשל כהונתו הקצרה בתפקיד, הופיעה חתימתו רק על שטר של דולר אחד.
לאחר סיום תפקידו בקבינט מונה בר כסגן יושב ראש חברת American Security and Trust Company.
לאחר מכן הוא כיהן כנשיא וכיושב הראש של החברה עד 1974. בשנים 1977–1981 הוא שימש כיושב ראש שלוחת אטלנטה של הבנקים הפדרליים להלוואות ביתיות .
ג'וזף ווקר בר נפטר מהתקף לב ב-23 בפברואר 1996 בפלאיה דל כרמן שבמקסיקו.
הוא ניטמן בבית הקברות האפיסקופלי שביום, וירג'יניה.
ג'וזף היימור היה צייר דיוקנאות אנגלי וצייר היסטורי, מאייר וסופר.
היימור נולד בלונדון, בנו השלישי של אדוארד היימור, סוחר פחם, ואחיינו של , של ויליאם השלישי, מלך אנגליה.