tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אדוארד פיצסימונס דאן היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אילינוי ה-24 בשנים 1913–1917 וכראש עיריית שיקגו ה-38 בשנים 1905–1907, האדם היחידי שנבחר לשני התפקידים.
אדוארד פיצסימונס דאן נולד בעיירה ווטרטאון שבקונטיקט.
אביו, פטריק ויליאם דאן, היה לאומן אירי נלהב, שהיגר לארצות הברית ב-1849 לאחר .
אמו, דלייה מארי (מרי) לאולור, הייתה בתו של קבלן בניין אירי מצליח, שהשתתף במרד האירי של 1798 וסייע לבנות את הרציפים של גולוויי.
ב-1855 עברה המשפחה לפאוריה, אילינוי.
דאן הצעיר התחנך בבתי ספר ציבוריים בעיר.
אביו סירב לשלוח אותו לבית ספר תיכון קתולי מקומי בשל העובדה שהכנסייה הקתולית התנגדה לפעילות ה (מהפכנים אירים).
דאן האב היה איש עסקים מצליח, שהיה פעיל הן בפוליטיקה האירית והן בפוליטיקה האמריקאית.
הוא גייס כספים לטובת הפניאנים, כולל מכספיו האישיים, ולעיתים מזומנות אירח בביתו פוליטיקאים אירים, גולים פוליטיים, ומורדים, כאשר אלו הגיעו לשיקגו.
הוא שימש כחבר במועצת עיריית פאוריה בשנות ה-60 של המאה ה-19 ונבחר לבית הנבחרים של אילינוי.
ב-1871, לאחר סיום לימודיו בבת הספר התיכון בפאוריה, נשלח דאן הצעיר לאירלנד כדי ללמוד בטריניטי קולג' בדבלין.
אביו שאף שבנו יתחנך במקום בו למד הפטריוט האירי רוברט אמט.
בין חבריו לספסל הלימודים היה הסופר אוסקר ויילד.
דאן עשה חיל בלימודיו בטריניטי, אך נאלץ לעזוב את הלימודים שנה לפני סיומם לאחר שאביו סבל ממפלה כלכלית.
דאן שב לאילינוי וסיים את לימודיו בקולג' יוניון למשפטים בשיקגו, שם התיישבה משפחתו ב-1877. ב-1878 הוא סיים את לימודיו בקולג'.
ב-1881 נשא דאן לאישה את אליזבת פ.
קלי, בתם של אדוארד פ.
לי, איש עסקים משיקגו, ושל קיטי האו קלי.
לאחר נישואיהם החל דאן בקריירה משפטית מצליחה.
לזוג נולדו 13 ילדים, שמתוכם תשעה הגיעו לבגרות.
ב-1892, כשהיה בן 28, נבחר דאן כשופט בבית משפט בשיקגו, וכיהן על כס השיפוט עד 1905. במהלך תקופת כהונתו כשופט הוא נבחר ב-1901 כנשיא הראשון של מועדון החברים האירי של שיקגו.
הוא היה פעיל מאוד בעיצובו של הארגון.
בינואר 1905 התפטר דאן מכהונתו כשופט כדי להתמודד בבחירות על תפקיד ראש עיריית שיקגו, ובאפריל אותה שנה הוא ניצח בבחירות את הרפובליקני ג'ון מיינרד הלן.
דאן זכה ברוב ב-22 מתוך 35 הרבעים של העיר, ובספירת כלל הקולות הוא קיבל 161,189 קולות מול 138,671 הקולות של הרלן.
בחירתו התקבלה בשמחה על ידי מתקנים חברתיים בכל רחבי ארצות הברית, וב-10 באפריל הוא הושבע לתפקידו באולם המועצה של עיריית שיקגו.
בנשף השנתי לרגל יום הולדתו של ג'פרסון שהתקיים זמן קצר לאחר השבעתו, זכה דאן לשבחים מפי ויליאם ג'נינגס ברייאן ומפי ראש עיריית קליבלנד טום ל.
ג'ונסון כמנהיג צעיר ודינמי של התנועה הלאומית לרפורמות.
הסוגיה העיקרית שעמדה במרכז מסע הבחירות של דאן, ושבה הוא התמקד במהלך תקופת כהונתו כראש העיר, הייתה סוגיית התחבורה הציבורית של העיר, שבהקשר אליה הוא העדיף פתרון שיוביל לבעלות מידית של העירייה על מערכת החשמליות של העיר.
כעוזרו הראשי בחר דאן בקלרנס דרו, שקיבל את התואר "יועץ תחבורתי מיוחד לראש העיר".
לאחר התפטרותו של דרו מתפקידו בנובמבר 1905, מינה דאן את כמחליפו את וולטר פישר.
כראש העיר, תרם דאן רבות להורדת מחירי הדלק בשיקגו מדולר אחד ל-85 סנט לגלון ואת מחיר המים 10 סנט ל-7 סנט לאלף גלון.
הוא גם תמך בבעלות העירייה על תשתיות ציבוריות.
בניסיונו להיבחר לכהונה שנייה כראש העיר ב-1907, נוצח דאן על ידי הרפובליקני פרד א.
לאחר תום כהונתו ראש העיר שב דאן לעיסוקו בעריכת דין במגזר הפרטי.
הוא הובס בהפרש קולות נמוך בבחירות המקדימות של הדמוקרטים לראשות העיר של 1911 על ידי ראש עיריית שיקגו לשעבר קרטר ה.
הריסון השני, שבבחירות הכלליות באותה שנה נבחר לתפקיד.
ב-17 בינואר 1912 הכריז דאן באפן רשמי על מועמדותו למשרת מושל אילינוי.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, שהתקיימו ב-9 באפריל אותה שנה הוא ניצח.
הדחיפה המרכזית של מסע הבחירות שלו היה מה שהוא כינה "ממשלת הזכייה" (Jackpot Government).
בבחירות הכלליות שנערכו בסתיו אותה שנה הוא הביס את המושל המכהן, צ'ארלס דינין.
דאן והדמוקרטים הפיקו תועלת מהפיצול בשורות המפלגה הרפובליקנית שהתפלגה בין תומכי הנשיא המכהן ויליאם האוורד טאפט לבין הפרוגרסיבים שתמכו במועמד המפלגה השלישית תאודור רוזוולט.
ב-3 בפברואר 1913 הושבע דאן כמושל ועבר עם משפחתו למעון המושל בספרינגפילד.
כמושל, הוא אירח מבקרים רבים, כמו הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט.
דאן קידם רפורמות פרוגרסיביות רבות, כולל זכות בחירה לנשים, רפורמות בבתי הסוהר, עבודות תשתית, והקמת נציבות התשתיות הציבוריות, נציבות היעילות והכלכלה ומשרד הסימוכין החקיקתי.
הוא גם הרחיב את אחריות המדינה לפיקוח על הפיצויים לעובדים ועל הגמלאות למורים.
ב-1913 חתם דאן על חוק שהעניק לנשות מדינת אילינוי את הזכות להצביע בבחירות לנשיאות ארצות הברית.
בכך הייתה אילינוי למדינה הראשונה ממזרח לנהר המיסיסיפי לעשות כן.
היה זה שש שנים לפני העברת התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית.
בנובמבר 1915 מינה דאן את חבר הסנאט של אילינוי, סטיבן ד.
קנדי להופיע כנציגו בקרון הרכבת עם פעמון הדרור כאשר זה עבר דרך דרום אילינוי במסעו לאורכה של ארצות הברית בחזרה לפנסילבניה מהתערוכה הבינלאומית פנמה-פסיפיק בסן פרנסיסקו.
לאחר מסע זה הושב הפעמון לפנסילבניה ונשאר שם.
לאחר תום כהונתו כמושל, נותר דאן פעיל בפוליטיקה.
ב-1921 הוא סייע להקמת הארגון שנקרא "מועצת האחדות הלאומית" ושנאבק בקו קלוקס קלאן.
ב-21 בספטמבר אותה שנה דווח בניו יורק טיימס:
ב-1919 מונה דאן על ידי ועידת העם האירי לכהן ב"וועדה האמריקאית לעצמאות האירית".
כחלק מתפקידו זה, נסע דאן לוועידת השלום בפריז כדי להשמיע את קולם של האירים אמריקאים לעצמאות האומה האירית.
במהלך שהותו באירופה, הוא גם ביקר באירלנד.
הוא בילה עשרה ימים בסיור באי ובפגישות עם פוליטיקאים, כולל עם חברי הדאל הראשון ב-9 במאי.
לאחר תום כהונתו כמושל שב דאן שוב לעסוק בעריכת דין.
משרד עורכי הדין שלו ניזוק כתוצאה מהשפל הגדול, אך הוא השלים את הכנסתו כאשר שימש כיועץ למועצת נציבי הבחירות של מחוז קוק.
לאחר פטירתה של רעייתו במאי 1928 החל דאן לקבץ את זיכרונותיו.
הוא שוכנע על ידי בית ההוצאה לואיס לכתוב את ההיסטוריה של אילינוי.
במשך חמש שנים הוא עבד על המיזם הזה בשיתוף פעולה עם ויליאם ל.
סאליבן, שהיה מזכירו האישי כאשר הוא כיהן כמושל.
ב-1933 הוא פרסם חמישה כרכים שכותרתם הייתה "אילינוי, לב האומה" (Illinois, the Heart of the Nation).
ב-1933 מינה הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט את דאן כנציב התערוכה העולמית של שיקגו.
באותה עת הוא כבר היה בן 80. הוא נהנה מאוד מתפקידו והתבדח על כך שהוא כיהן כראש עיר, כמושל וכנציב פדרלי, ובכך כיהן בכל שלושת מדרגי הממשל.
בשנותיו האחרונות חי דאן עם בתו הבכורה איילין ועם משפחתה.
אדוארד פיצסימונס דאן נפטר בשיקגו ב-24 במאי 1937, בגיל 83. הוא נטמן בבית הקברות של הפרשים הקתולים באוונסטון.
אדוארד צ'ילופיה ג'וניור הוא כדורגלן זמבי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת מיטיולן מליגת העל הדנית ובנבחרת זמביה.
צ'ילופיה גדל באקדמיית אמפנדה ובמחלקת הנוער של יורגודן.
הוא ערך 62 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של יורגודן במסגרת ליגת העל השוודית, בהן הבקיע 11 שערים.
ב-30 בינואר 2022 חתם צ'ילופיה במיטיולן מליגת העל הדנית.
ב-1 בספטמבר 2023 חזר לשוודיה והושאל להאקן עד קיץ 2024.
ב-9 באוקטובר 2020 ערך צ'ילופיה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת זמביה, בהפסד 2-1 לנבחרת קניה במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת זמביה לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023.
אֶדְוֹארְד קוּק היה משפטן ופוליטיקאי אנגלי חשוב.
לאחר לימודיו בטריניטי קולג', באוניברסיטת קיימברידג', הוא התמחה כעורך דין המופיע בבית המשפט (barrister) משנת 1578. הוא נבחר לראשונה לבית הנבחרים הבריטי בפרלמנט של הממלכה המאוחדת משנת 1588 כחבר פרלמנט מטעם מחוז הבחירה של .
הפריצה של קוק החלה לאחר שהתעשר מנישואיו הראשונים בשנת 1589. בשנת 1593 הוא הפך ליושב ראש בית הנבחרים, ובשנה שלאחר מכן התובע הכללי האנגלי.
בתפקיד זה הוא הוביל את התביעה נגד הקושרים של מזימת אבק השריפה ב-1605. בשנת 1603 זכה לתואר אבירות כ-Knight Bachelor.
משנת 1606 עד 1613 הוא היה , ולאחר מכן שופט ראשי של עד 1616. בתקופה זו הוא היה תומך נמרץ בהחלת המשפט המקובל, בניגוד למלך ולכנסייה, אשר שלטו בהחלטות מלכותיות ורצו להעניק חשיבות רבה יותר לדיני היושר ולמשפט הרומי.
בשנת 1616, הודח קוק בגלל גישה זו.
זה היה המקרה המתועד הראשון בהיסטוריה האנגלית של שופט שהושעה מסיבות פוליטיות.
קוק נשאר "מנהיג האופוזיציה" בבית הנבחרים, ביקורתי כלפי המונרך.
הוא ניסח את הטיוטה הראשונה של של 1628.
"דוחות החוק" (Law Reports) של קוק תיעדו פסיקה במקרים בודדים ספציפיים.
ב"מוסדות החוק של אנגליה" (Institutes of the Lawes of England) הוא רצה להציג את חוקי אנגליה המבלבלים בצורה מסודרת, אך במקביל פירש אותם מחדש כדי לענות על צורכי זמנו.
שתי העבודות ייצגו סקירה שיטתית של מערכת המשפט שלא הושגה קודם לכן ומשמשות עד היום בהכשרה משפטית במדינות עם המשפט המקובל.
אדוארד וורד קארמק היה עורך דין, עיתונאי ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת טנסי בין השנים 1901 ל-1907.
לאחר כהונתו בסנאט, ולאחר ריצה כושלת לתפקיד מושל טנסי, הוא הפך לעורך של ה-Nashville Tennessean בן השנה.
הוא נורה למוות ב-9 בנובמבר 1908, לאחר ריב עם דאנקן בראון קופר על הערות העריכה שלו בעיתון.
קארמק נולד ב-5 בנובמבר 1858 במחוז סאמנר, טנסי, ולמד בבית הספר ווב, אז בקוליאוקה, טנסי.
הוא למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1878 והחל לעסוק בכך בקולומביה, טנסי.
הוא שימש כפרקליט העיר קולומביה ב-1881, ונבחר לבית הנבחרים של טנסי ב-1884.
קארמק הצטרף לצוות Nashville Democrat ב-1889, ולאחר מכן הפך לעורך הראשי של ה-Nashville American כאשר שני העיתונים התאחדו.
במהלך הקריירה שלו, היה ידוע שקארמק השתמש בעיתונים שלו כדי לתקוף יריבים.
במהלך כהונתו של קארמק ב-Appeal, מאמרי המערכת שלו החלו דיאלוג מעניין עם עיתונאית מפורסמת אחרת בטנסי, אידה ב.
ולס, הידועה כ"אם התנועה לזכויות האזרח", גם לא הייתה אחת שסתרה את דעותיה ודיברה על מצוקתם של האפרו-אמריקאים בעידן שלאחר תקופת השיקום בדרום.
ממפיס בשנות ה-90 של המאה ה-19 הייתה חממה של מתח גזעי, ופשעי לינץ' היו דבר שבשגרה.
ולס השיקה קמפיין נגד לינץ' בעיתון שלה, Memphis Free Speech and Headlight.
ה-Free Speech and Headlight זכו לתשומת לב לאומית בשנת 1892 על הסיקור של התפרעות באזור שנקרא Curve Riot בממפיס.
ההתפרעות לצעשה לא הייתה מהומה, אלא זו הייתה התקפה על חנות המכולת "פיפלס" על ידי קבוצה של שוטרים לבנים סמויים שהגישו צו סגירה על העסק שהיה בבעלות אפרו-אמריקאים.
ויל בארט, המתחרה הלבן של החנות, שכנע את בית המשפט המקומי שהמכולת "פיפלס" מהווה מטרד.
בית המשפט הורה לעצור את הבעלים.
מחשש להתקפה, התחמשו תומכי המכולת "פיפלס" כדי להגן על החנות.
בתגרה שלאחר מכן נפצעו שלושה נציגים לבנים.
לבנים חמושים אחרים הצטרפו למשטרה ולכדו למעלה משלושים אפרו-אמריקאים, כולל שלושה מבעלי החנות: טום מוס, קלווין מקדואל וויל סטיוארט.
מאוחר יותר תפס המון זועם את השלושה מהכלא ועשה בהם לינץ'.
ולס כתבה בלהט על הזוועה והמליצה לקוראיה לנטוש את ממפיס ולעבור לשטחים המערביים.
קארמק דרש תגמול נגד "הבחורה השחורה" על הוקעת הלינץ'.
כתוצאה מכך נהרסו משרדי Free Speech.
למזלה, וולס הייתה מחוץ לעיר כשההתקפה התרחשה.
היא לא חזרה לדרום עוד שלושים שנה.
קארמק נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1896, וכיהן שתי קדנציות מ-4 במרץ 1897 עד 3 במרץ 1901. לאחר מכן הוא נבחר לסנאט האמריקני על ידי האספה הכללית של טנסי, וכיהן קדנציה אחת מ-4 במרץ 1901 עד 3 במרץ 1907. קארמק שירת בוועדת הלודג' שחקרה פשעי מלחמה במלחמת ארצות הברית–הפיליפינים.
קארמק לא הצליח להיבחר לכהונה שנייה בסנאט, לאחר שהוחלף על ידי מושל טנסי לשעבר רוברט לאב טיילור, וחזר לעסוק בעריכת דין.
לאחר מכן התמודד על המועמדות הדמוקרטית לתפקיד המושל ב-1908, מול המושל המכהן, מלקולם פטרסון.
קארמק התמודד כתומך חוק היובש, בעוד שפטרסון זכה לתמיכת הלובי ה"רטוב".
לאחר שהובס בדוחק על ידי פטרסון, קארמק חזר לעיתונות, והפך לעורך העיתון Nashville Tennessean, יומון התומך בחוק היובש.
ב-9 בנובמבר 1908, ניסה קארמק לירות ביריבו הפוליטי והמוציא לאור, דאנקן בראון קופר, לאחר שקופר איים עליו בשל תוכן מאמרי המערכת נגד קופר שפרסם קארמק.
קארמק החמיץ את קופר אך פצע את בנו של קופר רובין, שהשיב אש והרג את קארמק.
שרידיו של קארמק הוחזרו לקולומביה, והוא נקבר בבית הקברות בעיר ברוז היל.
במידה רבה בגלל האופי האלים של מותו, קארמק הונצח על ידי בית המחוקקים של מדינת טנסי.
הם הזמינו פסל ברונזה גדול של קארמק, שהוקם בשטח בניין קפיטול מדינת טנסי ועמד שם עד מאי 2020. פסל הברונזה עוצב על ידי ננסי קוקס-מקורמק.
בגלל תמיכתו של קארמק בלינץ', הפסל גרם זמן רב למתיחות בנאשוויל, וועדה הציעה להחליף את הפסל של קארמק בפסל של דייווי קרוקט.
פסלו של קארמק נהרס על ידי מחאות ג'ורג' פלויד ב-30 במאי 2020.
אדוארד קלארק נולד בניו אורלינס שבלואיזיאנה, כבנם של מרגרט הריסון (לבית לונג) קלארק ושל אלייז'ה קלארק הבן.
דודו מצד אביו, ג'ון קלארק, היה מושל ג'ורג'יה בשנים 1819–1823. סבו מצד אביו היה חבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה אלייז'ה קלארק .
לאחר מות אביו בשנות ה-30 של המאה ה-19 הוא עבר עם אימו למונטגומרי אלבמה, ולמד שם משפטים.
ב-1842 עבר קלארק לרפובליקת טקסס ופתח שם משרד עורכי דין.
הוא שימש כנציג בוועידת הסיפוח של טקסס לארצות הברית, וכיהן בסנאט של טקסס בשנים 1847–1848. במלחמת ארצות הברית-מקסיקו הוא שירת במטה של מייג'ור גנרל ג'יימס פינקני הנדרסון ולחם ב.
לאחר תום המלחמה הוא כיהן כמזכיר המדינה של טקסס תחת המושל אלישע פיז וכסגן המושל תחת סם יוסטון.
במרץ 1861, כאשר סירב יוסטון לשאת שבועת אמונים לקונפדרציה והתפטר, הושבע קלארק כמושל טקסס השמיני במקומו.
אחד מצעדיו הראשונים של קלארק כמושל, היה לדאוג להעברתם של כל כלי הנשק והתחמושת שהיו בידי סוחרים פרטיים אל המדינה.
יותר מכך, היה צורך לבצע סקר של כל כלי הנשק הפרטיים.
מעט כלי נשק הועברו לידי המדינה ורוב תושבי טקסס לא צייתו להוראה מחשש להחרמה עתידית.
לאחר הבחירות למשרת המושל שהתקיימו בנובמבר אותה שנה, בהן נוצח קלארק על ידי פרנסיס לאבק בהפרש של 124 קולות, הוא היה לקולונל במיליציה של טקסס, והשתתף במלחמת האזרחים האמריקאית.
ב-1863 הוא הצטרף לצבא הקונפדרציה, והוצב כקולונל ברגימנט הרגלים ה-14 של טקסס.
הוא פיקד על היחידה שהייתה חלק מדיווזיית גרייהאונד , עד לפציעתו בקרב פלזנט היל ב-9 באפריל 1864. קידומו לדרגת בריגדיר גנרל לא אושר על ידי הקונגרס של הקונפדרציה, והוא סיים את שירותו.
עם זאת, ב-1865 הוא מונה כבריגדיר גנרל במיליציה של טקסס.
עם תום המלחמה הוא נמלט לזמן קצר למקסיקו, ושב לביתו שבעיר מרשל שבטקסס.
ב-1840 נשא קלארק לאישה את לוסי לונג, שנפטרה זמן קצר לאחר מכן.
ב-1849 הוא נישא בשנית למרתה מליסה אוונס.
לשניים נולדו שלושה בנים ובת, מתוכם בן אחד, ויליאם, נפטר בילדותו, ואחיו שנקרא על שמו נפטר בגיל 25.
אדוארד קלארק נפטר במרשל ב-4 במאי 1880. הוא נטמן בבית הקברות העירוני.
אדוארד פרנטיס קוסטיגן היה פוליטיקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, שייצג את מדינת קולורדו בסנאט של ארצות הברית בשנים 1931–1937. בשנת 1912 היה ממייסדי המפלגה הפרוגרסיבית בקולורדו.
קוסטיגן נולד ב־1 ביולי 1874 סמוך לעיירה ביולוויל, מחוז קינג ויליאם שבווירג'יניה, להוריו ג'ורג' ואמילי (סיגור) קוסטיגן.
בשנת 1877 עברה המשפחה לעיר לייק סיטי שבקולורדו, ובשנה שלאחר מכן השתקעה בעיירה אוריי.
לאחר חמש שנים, מונה אביו לשופט במחוז החדש סן מיגל על ידי מושל קולורדו ג'יימס בנטון גרנט, ואף נבחר פעמיים לשופט בעיירה טליורייד.
שני הוריו עסקו גם בכריית מחצבים והחזיקו במכרה בלמונט ובמיזמי כרייה בקליפורניה.
המשפחה התיישבה לבסוף בדנוור, שם הייתה אמו חברה פעילה במועדון הנשים של העיר.
קוסטיגן למד בבתי הספר הציבוריים של דנבר, ובהם בתיכון מזרח דנוור.
הוא למד משפטים והוסמך לעריכת דין בסולט לייק סיטי ב־1897. בשנת 1899 השלים לימודי משפטים באוניברסיטת הרווארד.
אחיו, ג'ורג' פרסל קוסטיגן הבן, היה משפטן, מרצה, דקאן וסופר.
בשנת 1900 עבר לדנוור והחל לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1902 נבחר כנציג לבית המחוקקים של קולורדו, אך מחלוקת משפטית מנעה ממנו לכהן בפועל.
מאז החל במאבק למען בחירות הוגנות, שנמשך למעלה מעשור.
הוא שימש כיועץ המשפטי של "ליגת הבחירות ההוגנות" ושל "ליגת אכיפת החוק", וקידם חקיקה שאפשרה לכל מחוז להחליט בעצמו על המדיניות לגבי אלכוהול – חוק שאושר בבית המשפט העליון של קולורדו.
בשנת 1910 עמד בראש הוועדה לקידום היובש בדנוור, ושימש נשיא אגודת הרפורמה בשירות הציבורי בעיר.
במקביל, ניהל משרד עורכי דין וטיפל בתיקי תעריפי הובלה בפני ועדת הסחר הבין־מדינתית, שם ייצג את לשכות המסחר של אריזונה ודנוור.
בשנת 1914 שימש עורך דין של איגוד עובדי המכרות המאוחדים במהלך חקירת הקונגרס על שביתת הפועלים בענף הפחם בקולורדו, והצליח להביא לזיכוי נאשמים שונים בפרשות רצח שאירעו בשביתה.
בשנת 1934 היה שותף ליוזמת תיקון לחוק החקלאות (Agricultural Adjustment Act), שהסדיר את ענף הסוכר בארצות הברית, ובכללו סלק הסוכר שגודל בקולורדו.
החוק אסר העסקת ילדים מתחת לגיל 14, והגביל את עבודת בני 14–16 לשמונה שעות ביום.
אשתו מייבל, שהייתה פעילה בוועדה הלאומית נגד עבודת ילדים, תרמה רבות למאבק זה.
הצעת החוק נגד הלינצ'ים – חוק קוסטיגן–וגנר
בשנת 1934 יזם יחד עם הסנאטור רוברט וגנר מניו יורק הצעת חוק פדרלית נגד לינץ'.
הצעת החוק ביקשה להעניש שריפים שלא הגנו על עצורים מפני המון זועם.
הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט סירב לתמוך בחוק מחשש לאבד את תמיכת הדרום בבחירות 1936. אף שהחוק לא עבר, הדיון הציבורי שהתקיים סביבו העלה מחדש את המודעות לפשעי הלינץ' והאיץ את הירידה במספרם.
לאחר שפרש מהסנאט ב־1937, הסתלק מהחיים הציבוריים.
הוא נפטר בדנוור ב־17 בינואר 1939 ונקבר בבית העלמין פיירמאונט שבעיר.
ב־1903 נישא למייבל קורי, חברתו לספסל הלימודים בתיכון.
היא הייתה פעילה בולטת במועדון הנשים של דנבר ובפדרציית מועדוני הנשים של קולורדו, והקדישה את עיקר פועלה לחינוך, צדק חברתי ומאבק בעבודת ילדים, במיוחד בשדות סלק הסוכר.
אֶדוּאַרְד צֶלֶר היה פילוסוף גרמני ותאולוג פרוטסטנטי מ.
הוא נודע בזכות כתביו על הפילוסופיה היוונית העתיקה, ובמיוחד על הפילוסופיה הקדם-סוקרטית, ויותר מכל בזכות חיבורו ההיסטורי המהולל ורב-הכרכים "הפילוסופיה של היוונים.
חקירה של אופייה, מהלך ומומנטים עיקריים של התפתחותה" (Die Philosophie der Griechen.
צלר היה גם דמות מרכזית בתחיית הנאו-קאנטיאניזם.
אדוארד צלר נולד בקליינבוטוואר (חלק מ המודרנית) שבווירטמברג, בנו של פקיד ממשלתי.
הוא התחנך תחילה ב החל משנת 1831, ומאוחר יותר באוניברסיטת טיבינגן (ליתר דיוק ב), שהייתה אז נתונה מאוד להשפעתו של הגל.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו בשנת 1836 על תזה בנושא "החוקים" של אפלטון.
בשנת 1840 הוא היה פריבט-דוצנט לתאולוגיה בטיבינגן, בשנת 1847 פרופסור לתאולוגיה באוניברסיטת ברן, ובשנת 1849 פרופסור לתאולוגיה באוניברסיטת מרבורג, שם עבר במהרה לפקולטה לפילוסופיה כתוצאה מסכסוכים עם המפלגה הקלריקלית.
הוא מונה לפרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת היידלברג בשנת 1862, עבר לאוניברסיטת הומבולדט של ברלין בשנת 1872, ופרש בסביבות 1895. הוא נותר ידוע בעיקר בזכות ספרו "הפילוסופיה של היוונים.
הוא המשיך להרחיב ולשפר עבודה זו כדי לשקף מחקרים חדשים, והמהדורה האחרונה הופיעה בשנת 1902. הספר תורגם לרוב השפות האירופיות והפך לספר הלימוד המקובל על הפילוסופיה היוונית.
צלר פרסם גם עבודות רבות על תאולוגיה ושלושה כרכים של מאמרים פילוסופיים.
הוא היה גם אחד ממייסדי ה-"Theologische Jahrbücher" (שנתונים תאולוגיים), כתב עת שנודע כמבטאה של מתודולוגיות היסטוריות של דוד שטראוס ו.
הוא כתב רבות על הוויכוח בשאלה האם תאולוגיה היא סוג של מדע (Wissenschaft).
כמו רוב בני דורו, ובהם , הוא החל בהגליאניזם, אך לאחר מכן פיתח שיטה משלו.
הוא חש את ההכרח לחזור לקאנט ולבחון מחדש באופן ביקורתי את הבעיות האפיסטמולוגיות שלהערכתו קאנט פתר רק באופן חלקי.
עם זאת, הישגיו בתולדות הפילוסופיה היו בעלי השפעה רבה יותר מתרומותיו כהוגה דעות מקורי.
תפיסתו של צלר את תולדות המחשבה היוונית הושפעה מהפילוסופיה הדיאלקטית של הגל.
יש מבקרים הטוענים כי צלר לא היה ער מספיק להקשר התרבותי ולייחודיות של הוגים אינדיבידואליים.
יש הסבורים כי הדגיש יתר על המידה את מונח ה"מושג" של הגל, והסתמך יותר מדי על האנטיתזה ההגליאנית של , אף שתולדות הפילוסופיה היוונית שלו היו בכל זאת בעלות השפעה ומוערכות מאוד.
הוא זכה להכרה הגבוהה ביותר, לא רק מפילוסופים ומאגודות מדעיות ברחבי העולם, אלא גם מהקיסר הגרמני ומהעם הגרמני.
בשנת 1894 הקיסר וילהלם השני מינה אותו ל"יועץ סתרים בפועל" (Wirklicher Geheimrat) עם התואר "מצוינות" (Excellenz), ופרוטומה שלו, לצד זו של הלמהולץ, הוצבה בשער ברנדנבורג ליד הפסלים שהוקמו לכבוד הקיסר והקיסרית.
צלר היה גם, בספרו "הפילוסופיה של היוונים", מהראשונים שהשתמשו במילה "על-אנושי" (übermensch), שלימים הפכה מרכזית אצל ניטשה ובתעמולה של המפלגה הנאצית, בצורת שם תואר כמונח טכני בפילוסופיה.
הוא אמר "...לפיכך, ניתן לציין את האושר הטמון בה גם כ'על-אנושי', ואילו את האושר הנובע מהמידה הטובה האתית, לעומת זאת, ניתן לציין כטוב האנושי האופייני".
ה"פילוסופיה" הופיעה בצורה מקוצרת בשם "Grundriss der Geschichte der Griechischen Philosophie" (מתווה לתולדות הפילוסופיה היוונית, 1883; מהדורה חמישית 1898); תרגום לאנגלית מאת אליין ואוולין אבוט (1886), תחת הכותרת "Outlines of the History of Greek Philosophy".
קבאנה נולד בניוקאסל שבמחוז מיין, בן להורים קתולים שהיגרו לארצות הברית ממחוז וקספורד שבאירלנד.
הוא למד לאחר מכן בסמינר מונטריאול השוכן בקוויבק שבקנדה, ובמכללת ג'ורג'טאון (אוניברסיטת ג'ורג'טאון דהיום) שבוושינגטון הבירה.
בשנת 1813 השלים את לימודיו במכללת סנט מרי בבולטימור.
הוא למד משפטים, הוסמך לעריכת דין, והחל לעסוק במקצוע בדמריסקוטה (Damariscotta) שבמיין.
הוא היה חבר בית הנבחרים של מיין בשנים 1828–1826, ומזכיר הסנאט של מיין בשנת 1830.
הקריירה הציבורית של קבאנה החלה בקריאתו למנסחי חוקת מיין לכלול סעיף שיעגן באופן פורמלי סובלנות דתית.
תפקידו הציבורי הראשון היה כחבר במועצת בתי הספר של המדינה, ולאחר מכן שימש כחבר עירייה (selectman), חבר בית הנבחרים המדינתי, ולבסוף כחבר הסנאט של מיין.
בשנת 1829 נבחר על ידי בית המחוקקים לתפקיד מזכיר המדינה – השני במעלתו במיין.
בבית הנבחרים של ארצות הברית
בראשית 1831 נבחר קבאנה לייצג את מחוז הקונגרס השלישי של מיין בבית הנבחרים של ארצות הברית.
השתייך לזרם הדמוקרטיה ג'קסונית, והחל את כהונתו ב-4 במרץ 1831 עד למרץ 1835. הוא עורר תשומת לב לאומית כאשר היה הקתולי הראשון שנבחר לתפקיד פדרלי מאזור ניו אינגלנד.
ב-1834 התמודד לכהונה נוספת בבית הנבחרים האמריקאי אך ללא הועיל, וכהונתו בקונגרס תמה.
לאחר הפסדו בבחירות מונה לממונה על היחסים של ארצות הברית בפורטוגל.
הוא שירת בתפקיד זה עד שהתפטר ביוני 1841. בשנה העוקבת נמנה בין ארבעת נציגיה של מיין במשא ומתן שניהלה ארצות הברית עם האימפריה הבריטית על הגבול הצפון-מזרחי במדינה, במסגרת הדיונים שהובילו לחתימת הסכם ובסטר-אשברטון.
באותה שנה ובשנת 1843 שב לכהונתו בסנאט של מיין ואף כיהן כנשיא הסנאט.
ב-7 במרץ 1843 מונה למושל מיין, בעקבות היבחרו של המושל ג'ון פיירפילד לסנאט של ארצות הברית במקומו של הסנאטור המתפטר רעואל ויליאמס.
קבאנה כיהן עד תום הקדנציה של פיירפילד בשנת 1844. פחות מארבעה שבועות לאחר מכן נפטר קבאנה בביתו שבניוקאסל, והוא נקבר בבית העלמין הקתולי סנט פטריק שבדמריסקוטה מילס.
ביתו של קבאנה בניוקאסל נכלל במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
אדוארד רובינסון היה כומר וחוקר מקרא אמריקאי, שנחשב לאחד מחלוצי חקר ארץ ישראל במאה ה-19. בעבודותיו הניח את היסודות להכרת הגאוגרפית ההיסטורית של הארץ ושכנותיה בתקופת המקרא, ובשל כך הוכתר כ"אבי המחקר המדעי של ארץ ישראל".
אביו היה כומר בכנסיית הקהילה של העיירה במשך ארבעה עשורים.
רובינסון הצעיר לימד בבתי ספר באיסט הייבן ובפארמינגטון בשנים 1810–1811 כדי להרוויח כסף לקולג'.
הוא למד במכללת המילטון , בקלינטון, ניו יורק, שם לימד דודו, פרופסור סת' נורטון.
לאחר מכן לימד בסמינר התאולוגי באנדובר שבמסצ'וסטס .
בשנים 1826–1830 שהה בגרמניה ולמד בהאלה ובברלין, שהיו אז מרכז עולמי לחקר המקרא ולהבנת ההיסטוריות של התנ"ך.
עם שובו לארצות הברית התמנה כפרופסור לתאולוגיה וכתבי קודש.
רובינסון ביטא בכתיבתו פנים שונות של כישוריו.
הוא דגל בהפצת ידע לציבור רחב, ולא בהוראתו במגדל-השן בלבד.
לכן כתב ספרים רבים שמצטיינים באיכות מחקרית גבוהה ועם זאת ניתנים לשימוש למשכיל מן השורה.
הוא הוציא בשנת 1843 את כתב העת Bibliotheca Sacra, שהיה ראשון כתבי העת התאולוגיים בארצות הברית.
ב-1841 פרסם שלושה כרכים של מחקרים בעקבות מסעותיו בארץ ישראל – , ובעקבות מסעו השני הוציא מהדורה שנייה מורחבת ב-1856. המחקרים היו פרי עבודה משותפת עם המיסיונר האמריקאי עלי סמית שידע ערבית ושימש לרובינסון מתורגמן ומורה דרך במסעותיו בארץ ישראל.
רובינסון הוציא מספר ספרים על לשון המקרא, חלקם כתב וחלקם תרגם לאנגלית מגרמנית (שלמד בעת שהותו בברלין).
תרגם את המילון (לקסיקון) לעברית מקראית של וילהלם גֵזַניוּס (1836, מהדורה חמישית 1847), ששימש כבסיס למילון החשוב לעברית מקראית בשפה האנגלית: "בראון דרייוור ובריגס" (B.D.B.).
כמו כן הוציא מילונים ליוונית של הברית החדשה.
רובינסון נסע לארץ ישראל ב-1838 שם סייר בחברת הכומר עלי סמית.
ב-1841 פרסם את חיבורו הנודע "מחקרים מקראיים בארץ ישראל" , ועל כך הוענקה לו בשנת 1842 מדליית הזהב של החברה הגאוגרפית המלכותית.
הוא נבחר לעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים ב-1847. רובינסון חזר לארץ ישראל ב-1852 לחקירות נוספות.
בשנת 1856 התפרסמה המהדורה המוגדלת של "מחקרים מקראיים בארץ ישראל" בו זמנית באנגלית ובגרמנית.
רובינסון היה הראשון שתיאר את הטופוגרפיה של המקומות השונים והשווה את זיהויים עם מקומות עתיקים לפי המקורות הקדומים ולפי ההתאמה עם השם הערבי.
זאת עשה הודות לעבודת ההכנה של עלי סמית, שידע ערבית על בוריה.
בצורה זו קבע מספר רב של זיהויים נכונים, ובפרט כאשר השם הקדום השתמר בתל העתיק.
רובינסון לא הלך שולל אחרי דמיון בצורת השם, ועל פי רוב חיפש את האתר בסביבה המתאימה, גם כאשר לא השם העתיק לא התאים לשם המקום, דוגמתתל מגידו.
בין השאר ביקר בירושלים ותיאוריו שופכים אור על היישוב היהודי בירושלים באותה תקופה.
רובינסון חשף את מסתריה של נקבת השילוח הקדומה בעיר דוד, וקדם בכך לצ'ארלס וורן.
בשנת 1838 גילה את קשת רובינסון, הקרויה על שמו.
במסעו הראשון ב-1838, במהלך סיור בנגב, גילה את חשיבותה הארכאולוגית של באר אברהם בבאר שבע.
הוא המשיך דרומה והגיע עד חורבות ניצנה, אותן זיהה בטעות כעבדת העתיקה.
אף שטעה בזיהויו הותיר רובינסון תיאור מפורט וראשוני של עתיקות ניצנה על כל חלקיה, כולל האקרופוליס ועליו מצודה ושתי כנסיות עתיקות.
רובינסון זיהה מקומות רבים בארץ ישראל, המוזכרים בתנ"ך ובברית החדשה, ביניהם גם כפרים ערבים שהוקמו, על פי השערותיו, על חורבות יישובים ישראלים קדומים.
בכתביו תיאר רובינסון לא רק את החלקים הארכאולוגיים של ארץ ישראל במאה ה-19, אלא גם את הרובד האנושי והעושר התרבותי של ארץ ישראל במאה ה-19.
אדוארד שוורדנדזה (בגאורגית: ედუარდ შევარდნაძე; 25 בינואר 1928 – 7 ביולי 2014) היה פוליטיקאי גאורגי שכיהן כנשיא גאורגיה משנת 1995 ועד התפטרותו ב-23 בנובמבר 2003 במהפכת הוורדים.
קודם להיותו נשיא גאורגיה, משנת 1985 ועד 1990, כיהן כשר החוץ של ברית המועצות תחת שלטונו של מיכאיל גורבצ'וב, והיה שותף למדיניות הפרסטרויקה של גורבצ'וב.
מיומנויותיו הפוליטיות זיכו אותו בכינוי "השועל הכסוף ("סֶרֶבְּרִיסְטִי לִיס").
שותפיו האמריקאים למשא ומתן, נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש ומזכיר המדינה ג'יימס בייקר, נהגו לכנותו "שֶבי".
שוורדנדזה נולד ב-25 בינואר 1928, בכפר מאמאתי, נפת לנצ'חותי שבמחוז גוריה בגאורגיה, באותם ימים חלק מהרפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז.
משפחתו מנתה חמישה ילדים - בת וארבעה בנים.
אחד מאחיו, אקאקי, נהרג במלחמת העולם השנייה.
אביו של שוורדנדזה, מורה במקצועו, נעצר בשנת 1937, במסגרת הטיהורים הגדולים.
היה ידוע כי בצעירותו בשנות העשרים עבר מהתמיכה במנשביקים לשורות הבולשביקים אך הוא שוחרר בהקדם בהתערבות קצין מהנ.ק.ו.ד., שהיה תלמידו.
שונה היה גורלו של אחיין שלו ובן דוד של אדוארד, הצייר דמיטרי שוורדנדזה, שהוצא להורג באותה שנה, 1937.
בצעירותו היה שוורדנדזה חבר בקומסומול (תנועת הנוער הקומוניסטי), ובגיל 20 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גאורגיה ושל ברית המועצות.
מגיל 18 היה למדריך בקומסומול.
בהמשך מילא תפקיד אחראי בקומסומול המקומי בנפת אורג'וניקידזה בטביליסי.
בשנים 1949–1951 למד שנתיים בבית הספר שליד הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הגאורגית.
הוא טיפס באיטיות בדרגות ההיררכיה של השלטון.
אף על פי שהחל לפתח קריירה במפלגה, שוורדנדזה לא נמנע ממערכת יחסים עם רעייתו העתידית, העיתונאית ננולי צאגאריאשווילי, שאביה הוצא להורג כ"אויב העם" וקשריו עימה סיכנו את מעמדו הפוליטי.
בסופו של דבר נישואיו עמה בשנת 1951 לא פגעו בקידומו במפלגה.
רעייתו נפטרה ב-20 באוקטובר 2004.
בשנת 1952 התמנה למזכיר, אחר כך למזכיר שני והחל משנת 1953 למזכיר ראשון של ארגון הקומסומול באזור כותאיסי.
בהמשך מונה למזכיר השני של הקומסומול הגאורגי, ובשנים 1957–1961 עמד בראש ארגון זה בתור מזכירו הראשון במקביל ללימודיו באוניברסיטה.
אחרי שסיים את לימודי הנדסה רפואית במכללה הטכנית הרפואית בטביליסי, שינה כיוון ועבר עד שנת 1959 ללמוד היסטוריה במכון הפדגוגי ע"ש א.
באותה שנה נבחר לחבר בסובייט העליון של גאורגיה (უზენაესი საბჭო).
בשנת 1961 פוטר שוורדנדזה מתפקיד ראש הקומסומול הגאורגי, וסולק מהפוליטבירו הגאורגי כיוון שהעליב פקיד בכיר.
שוורדנדזה הועבר לתפקיד המזכיר הראשון של ועדת PCRM הגאורגית במצחתה (первым секретарем райкома Компартии Грузии в Мцхете), בה כיהן עד 1963, ולאחר מכן היה שנה אחת בעיר אחרת.
בשנת 1964 מונה שוורדנדזה לתפקיד סגן השר האחראי על הסדר הציבורי.
כעבור שנה הוא מונה לשר האחראי על הסדר הציבורי, בדרגת גנרל במשטרה.
הוא נודע כמי שנלחם בעזות כנגד השחיתות שהייתה נפוצה ברפובליקה.
הוא פיטר ואסר אלפי פקידים.
במקרה אחד דווח כי קרא לפקידים הבכירים להרים את ידיהם כדי שיוכל לראות את שעוניהם.
הוא הורה להם להחזיר באופן מיידי את כל השעונים שנרכשו ביוקר בשוק השחור.
מאוחר יותר, בשנת 1980, הוא מצא לנכון לשוב ולהצהיר כי הכלכלה וההתפתחות הסוציאלית תלויות ב"מאבק בלתי מתפשר כנגד תופעות שליליות כמו לקיחת כסף, שוחד, מעילה בנכסי הסוציאליסטים, כוונות לצבירת רכוש פרטי, גנבה וסטייה אחרת מהנורמות של המוסריות הקומוניסטית".
מזכיר ראשון של המפלגה הקומוניסטית של גאורגיה הסובייטית
שערוריית שחיתות בשנת 1972 אילצה את ואסיל מז'אוונדזה, המזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית הגאורגית, להתפטר.
נפילתו זורזה על ידי שוורדנדזה, שהיה הסגן הראשון שלו והמועמד הטבעי להחליפו.
שוורדנדזה, בתקופתו כמזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית, למעשה עמד בראש השלטון בגאורגיה הסובייטית, כפוף כמובן למנהיגות ברית המועצות.
שוורדנדזה המשיך לתקוף את השחיתות, והתמודד בצורה נחושה עם בדלנים.
בשנת 1973 הוא קיבץ באבאשה שבמערב גאורגיה את כל הארגונים החקלאיים תחת אותה קורת גג: כל מי שעיבד אדמה קיבל חומרי גלם והעדפה פיננסית, על פי הדוגמה ההונגרית, ניסוי שנקרא "ניסוי אבאשה".
בשנת 1977, כחלק מהטיאטוא הסובייטי הנרחב של נושא זכויות האדם, אסר המשטר בהנהגתו מספר בדלנים גאורגים בולטים, עקב פעילות אנטי-סובייטית.
ביניהם נכללו הבדלנים המובילים: מירב קוסטבה וזוויאד גמסחורדיה, שלימים יהיה לנשיא הראשון של הרפובליקה של גאורגיה שנבחר באופן דמוקרטי.
הקו הנוקשה של שוורדנדזה כנגד השחיתות משך את תשומת לבה של ההנהגה הבכירה של ברית המועצות.
בשנת 1976 הוא הצטרף לוועד המרכזי (Центральный комитет) של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, מפלגת-העל שהנהיגה את ברית המועצות כולה.
בשנת 1978 הוא קודם לדרגת "חבר שלא מן המניין" (ללא זכות הצבעה) בפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית.
מעמדו נותר מעורפל במשך מספר שנים, אף על פי שזכה למוניטין בשל צניעותו האישית, התנזר מענידת עיטורי כבוד, ונסע לעבודתו בתחבורה ציבורית כשיכול היה להשתמש בלימוזינות שסופקו לחברי הפוליטביורו.
שר החוץ של ברית המועצות
בשנת 1985 צצה הזדמנות לחזור לתפקיד פעיל, כאשר שר החוץ הסובייטי, אנדריי גרומיקו, התפטר.
מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית, שליט ברית המועצות דאז, מיכאיל גורבצ'וב, מינה אותו ב-1 ביולי 1985 לחבר מלא בפוליטביורו, וביום המחרת מינה אותו לתפקיד שר החוץ הסובייטי.
נאמן למשנתו, מילא את סביבתו ברפורמטורים צעירים.
לאחר מכן מילא שוורדנדזה תפקיד חשוב בדטאנט, שסימן את סוף המלחמה הקרה.
לזכותו נזקפה העזרה בגיבוש דוקטרינת סינטרה (Доктрина Синатры), שאפשרה למדינות הקומוניסטיות של מזרח אירופה "לעשות את זה בדרכן" ("Do it their way"), לנהל מדיניות חוץ עצמאית, במקום הריסון, שהיה נהוג, לכל הליכה במסלול נפרד.
כאשר החלה הדמוקרטיזציה והמהפכה לחלחל למזרח אירופה, הוא דחה את הפצרותיהם של המנהיגים הקומוניסטים המזרח-אירופאים להתערבות רוסית, וסלל את הדרך לטרנספורמציה דמוקרטית, שקטה בדרך כלל, של המדינות.
הוא הודיע לחסידי הקו הנוקשה כי "זה הזמן להבין כי אף לא הסוציאליזם, ולא החברות, ולא האדיבות (בין שכנים), ולא הכבוד, יכולים להיווצר על ידי כידונים, טנקים ודם".
למרות זאת, מתינותו תורגמה על ידי חלק מהלאומנים הקומוניסטים הרוסים כבגידה, והביאה לאנטגוניזם של דמויות רבות עוצמה במוסקבה.
שוורדנדזה מילא תפקיד חשוב גם בנסיגת ברית המועצות מאפגניסטן.
במהלך שנות ה-80, ככל שהעמיק המשבר בברית המועצות, התגלעו חילוקי דעות מדיניים בין גורבצ'וב לשוורדנדזה.
גורבצ'וב נלחם לשמר את הממשלה הסוציאליסטית ואת אחדותה של ברית המועצות, ואילו שוורדנדזה צידד בליברליזציה כלכלית ופוליטית נוספת.
הוא התפטר מתפקידו בדצמבר 1990 כמחאה על מדיניותו של גורבצ'וב, כשהוא מעביר אזהרה דרמטית לפרלמנט הסובייטי: "הרפורמות חוסלו והוחבאו בשיחים.
מספר חודשים לאחר מכן, תחזיותיו השחורות התממשו בחלקן, כאשר הפיכת נפל של קומוניסטים חסידי הקו הנוקשה זירזה את נפילת ברית המועצות.
בנובמבר 1991 חזר שוורדנדזה לתפקידו כשר החוץ הסובייטי, לזמן קצר.
הוא התפטר עם התפרקות ברית המועצות מספר חודשים לאחר מכן.
באותה שנה הוטבל שוורדנדזה לכנסייה הגאורגית האורתודוקסית האפוסטולית.
המדינה החדש שזה עתה נוסדה בחרה לה לנשיאה הראשון את מנהיג התנועה הלאומית, זוויאד גמסחורדיה, מדען מפורסם וסופר, שנאסר על ידי ממשלת שוורדנדזה בשנות השבעים.
תקופת שלטונו של גמסחורדיה הסתיימה במפתיע בינואר 1992, כאשר הוא הואשם זמן קצר אחרי קבלת העצמאות בניסיון להשליט במדינה דיקטטורה.
הוא הודח בהפיכת דמים, והוכרח להימלט לרפובליקת צ'צ'ניה, רפובליקה בפדרציה הרוסית, לגבולה הצפוני של גאורגיה.
שוורדנדזה מונה כיושב ראש בפועל של מועצת המדינה הגאורגית ב-10 במרץ 1992, וב-11 באוקטובר של אותה שנה הוא נבחר כראש הפרלמנט.
ב-5 בנובמבר 1995, כאשר הוחזרה הנשיאות, הוא נבחר ברוב של 70% מהבוחרים.
הוא הבטיח תקופת כהונה שנייה ב-9 באפריל 2000, ברוב של 80%, בבחירות שנפסלו בעקבות טענות להונאת בחירות.
כנשיא גאורגיה שוורדנדזה התמודד מול אויבים רבים, חלקם מתקופת מאבקו בשחיתות ולאומנות בתקופה הסובייטית.
בשנת 1993 פרצה מלחמת אזרחים במערב גאורגיה בין תומכי גמסחורדיה לשוורדנדזה, והסתיימה בהתערבות רוסית לצידו של שוורדנדזה, ומותו של הנשיא לשעבר גמסחורדיה, ב-31 בדצמבר של אותה שנה.
בוצעו שני ניסיונות להתנקש בחייו של שוורדנדזה, האחד באוגוסט 1995 והשני בפברואר 1998, שבו האשימה ממשלתו את שרידי מפלגתו של גמסחורדיה.
בסוף 1993 פתחו הבדלנים האבחזים במלחמת אבחזיה, והשתלטו על רוב שטחו של האזור האוטונומי שלהם.
היה על שוורדנדזה להתמודד גם עם הבדלנים בדרום אוסטיה.
שני הסכסוכים גבו את מותם של 10,000 איש.
יש הרואים בעימות הפנימי בין הזוויאדיסטים לבין תומכי שוורדנדזה ובעימות בין הממשל המרכזי הגאורגי לבין הבדלנים באבחזיה ובדרום אוסטיה מלחמה אחת, המכונה מלחמת האזרחים של גאורגיה.
המלחמה ברפובליקה הרוסית של צ'צ'ניה בגבולה הצפוני של גאורגיה הביאה לחיכוך ניכר עם רוסיה, שהאשימה את שוורדנדזה בנתינת מקלט לכוחות הגרילה הצ'צ'נים, והגיבה בתמיכה גלויה בבדלנים מגאורגיה.
חיכוך נוסף נגרם גם בעטייה של מערכת היחסים הקרובה בין שוורדנדזה לארצות הברית, שראתה בו משקל נגד להשפעה הרוסית במיקום האסטרטגי של עבר הקווקז.
תחת ניהולו הפרו-מערבי של שוורדנדזה, הפכה גאורגיה לבעלת ההשפעה העיקרית של ארצות הברית, ונהנתה מסיוע זר ומסיוע צבאי.
בשנת 2002 נשלחו 200 מדריכי צבא אמריקנים כדי לקדם את שיתוף הפעולה במלחמה בטרור.
גאורגיה חתמה גם על הסכם שותפות אסטרטגית עם נאט"ו, והכריזה על כוונתה להצטרף לנאט"ו ולאיחוד האירופי.
ייתכן כי המהפכה הדיפלומטית הגדולה ביותר שלו הייתה להבטיח את השתתפותה של גאורגיה בפרויקט הענק לבניית צינור נפט מאזרבייג'ן לטורקיה.
באותו זמן סבלה גאורגיה קשות מפשיעה ושחיתות, שהשתתפו בהם לעיתים קרובות פקידים בכירים ופוליטיקאים מקושרים היטב ליועציו הקרובים של שוורדנדזה, ובכללם בני משפחתו.
משקיפים חיצוניים העריכו שהמעגל הפנימי של שוורדנדזה חולש על 70% מכלכלת גאורגיה.
אשתו הייתה עורכת ועיתונאית של אחד מהעיתונים הגדולים בגאורגיה, בתו הייתה במאית של סטודיו לסרטי טלוויזיה וחתנו ייסד את אחת מחברות הסלולר המובילות במדינה.
שוורדנדזה עצמו לא נהנה מעוצמה זו באופן פומבי, אך הואשם על ידי גאורגים רבים בהגנה על תומכי שחיתות.
כתוצאה מכך גאורגיה זוהתה כאחת המדינות המושחתות ביותר באותה עת.
בסופו של דבר, אפילו תומכיו האמריקנים מאסו בתמיכה הכספית שניתנה על ידם לגוף המזוהה עם שחיתות שלטונית.
ב-2 בנובמבר 2003 נערכו בגאורגיה בחירות פרלמנטריות, שהואשמו כבחירות בלתי הוגנות על ידי משקיפי בחירות בינלאומיים וכן על ידי האו"ם וממשלת ארצות הברית.
כתוצאה מכך התלהט זעם בין הגאורגים, כשהם מובילים להפגנות גדולות בבירה טביליסי ובמקומות נוספים.
ב-21 בנובמבר של אותה שנה חדרו המפגינים לפרלמנט של גאורגיה, במושב הראשון של הפרלמנט החדש, כשהם מכריחים את הנשיא שוורדנדזה לברוח עם שומרי ראשו.
מאוחר יותר הכריז שוורנדזה על מצב חירום והתעקש לא לפרוש.
חרף המתיחות הגואה, שני הצדדים הכריזו באופן פומבי על רצונם להימנע מאלימות כלשהי, במיוחד בהתחשב בהיסטוריה התוססת של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה.
נינו בורג'נדזה, יושבת ראש הפרלמנט הגאורגי, אמרה כי היא תפעל כנשיאה בפועל עד שיימצא פתרון למצב.
מנהיג האופוזיציה, מיכאיל סאקשווילי הצהיר כי הוא יהיה ערב לביטחונו של שוורדנדזה ויתמוך בחזרתו לפרלמנט בתנאי שיבטיח להכריז על בחירות מחודשות לנשיאות.
ב-23 בנובמבר 2003, נפגש שוורדנדזה עם מנהיגי האופוזיציה מיכאיל סאקשווילי וזוראב ז'ווניה, כדי לדון עימם במצב.
הפגישה אורגנה על ידי שר החוץ הרוסי, איגור איבנוב.
לאחר הפגישה הכריז שוורדנדזה על התפטרותו, ועל רצונו למנוע מאבק שיביא לשפיכות דמים "כך שכל זה יכול להסתיים בדרכי שלום וללא שפיכות דמים וללא קורבנות".
למרות זאת ההשערה הייתה כי סירובם של הכוחות המזוינים של גאורגיה לאכוף את מצב החירום, הייתה הסיבה העיקרית להתפטרות.
ביום למחרת הוא טען כי התכוון להתפטר ביום הקודם, שעות לפני שהתפטר בפועל אבל פמלייתו עיכבה אותו.
גודל השפעתם של כוחות זרים במפלתו של שוורדנדזה אינו ידוע, אך לאחר התפטרותו נודע שרוסיה וארצות הברית שיחקו בכך תפקיד ישיר.
מזכיר המדינה האמריקאי, קולין פאוול, היה בקשר קבוע עם שוורדנדזה במהלך המשבר שפרץ בעקבות הבחירות, ועודד אותו להתפטר ולסגור את המשבר בדרכי שלום.
שר החוץ הרוסי, איגור איבנוב, טס לטביליסי לבקר את ראשי האופוזיציה ושוורדנדזה, הוא ארגן, ב-23 בנובמבר, מפגש בין סאקשווילי וזוראב ז'ווניה.
לאחר מכן ערך ביקור במחוז האוטונומי אג'ריה, כדי להתייעץ עם המנהיג האג'רי אסלן אבשידזה, שתמך בשוורדנדזה.
נישול שוורדנדזה הביא לחגיגות, שתייה וריקודים, גדולות, של אלפי אנשים, בכיכר החירות בשדרות רוסתוולי שבטביליסי.
המפגינים קראו למחאתם ותוצאותיה - מהפכת הוורדים, המזכיר את הפלת הממשלה הסובייטית במהפכת הקטיפה שהתרחשה בצ'כוסלובקיה בשנת 1989. משקיפים ציינו את הדמיון בין ההפיכות שהתרחשו ברפובליקה הפדרטיבית של יוגוסלביה בראשות הנשיא סלובודן מילושביץ' בשנת 2000, שהוכרח להתפטר בעקבות הפגנות גדולות.
ההקבלה ליוגוסלביה התחזקה כאשר התגלה כי המכון לחברה פתוחה של ג'ורג' סורוס ארגן קשר בין האופוזיציה הגאורגית ולבין תנועת אוטפור (Отпор!, התנגדות!), שהייתה הגורם להפלת מילושביץ.
פעילי אוטפור סיפרו לאופוזיציה הגאורגית באשר לשיטות שהם השתמשו כדי להביא לתסיסה עממית כנגד מילושביץ'.
על פי העורך הראשי של העיתון "השליח הגאורגי", זאזא גאצ'צ'ילאדזה, "באופן כללי הייתה מקובלת הדעה הציבורית כי מר סורוס הוא האדם שתכנן את נפילת שוורדנדזה.
המוסד לדיווח על שלום ומלחמה (Institute for War & Peace Reporting) מדווחת ב-28 בנובמבר, ראיון, בשיתוף עם העיתונות המקומית, עם שוורדנדזה, תחת הכותרת "שיחה עם כעס", על המזימה של "גופים מערביים לא מוגדרים" להביא לנפילתו.
הוא אמר כי הוא לא האמין שהנהגת ארצות הברית מעורבת.
הממשלה הגרמנית הזמינה את שוורדנדזה לחיות בגרמניה, שם הוא עוד הוערך במידה רבה, על שום התפקיד שמילא כאחד מראשי האדריכלים הסובייטים של איחוד גרמניה בשנת 1990. שוורדנדזה בראיון עמו סיפר כי "פעם אמר לי ראש עיריית ברלין שגאורגי אחד חילק את גרמניה, וגאורגי אחר איחד אותה".
ידיעות לא מאושרות מציינות כי משפחתו קנתה וילה בעיר הנופש באדן-באדן.
למרות זאת, הוא סיפר לטלוויזיה הגרמנית, ב-24 בנובמבר, כי "למרות שאני אסיר תודה להזמנה מהצד הגרמני, אני אוהב את ארצי מאוד ולא אעזוב אותה".
עם פרישתו הוא החל לכתוב את זיכרונותיו.
יחסיו של שוורדנדזה עם ישראל ועם העם היהודי היו יחסי חיבה מיוחדים.
בהיותו שר החוץ הסובייטי, נפגש שוורדנדזה עם שמעון פרס, ותמך ביצירת קשרים דיפלומטיים עם ישראל (שהיו מנותקים אז), בשנת 1989 כאשר מוסקבה מתחה ביקורת על האינתיפאדה קבע שוורדנדזה מדיניות חדשה ביחס להגירת יהודי ברית המועצות, שהקלה על עליית יהודי ברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, מה ששיפר את מערכת היחסים הרוסית-ישראלית.
באותה תקופה הוא גילה מעורבות בסכסוך הישראלי-פלסטיני, קיים שיחות עם משה ארנס, שמעון פרס ויצחק שמיר, ולחץ עליהם להסכים לוועידה בינלאומית.
בהיותו נשיא גאורגיה היה במערכת יחסים קרובה עם ראשי היהדות בגאורגיה ועם אישים ישראלים.
זמן קצר לאחר שמונה לנשיא החלה ישראל להעניק לגאורגיה סיוע צבאי נרחב, שכלל מכירה של תחמושת ונשק קל של התעשייה הצבאית, ושליחת מומחים צבאיים שיסייעו בהקמה ואימון של צבא גאורגיה העצמאי.
את הקשרים הראשונים יצר יעקב נמרודי, שבאפריל 1993 נפגש ויצר קשרים אישיים עם שוורדנדזה.
תחילה הכחישו הצדדים את הדבר.
אך נמרודי אישר אותם עשר שנים אחר כך, באוטוביוגרפיה שכתב.
חלק מהנשק שסופק מרכש מעודפי מדינות מזרח אירופה ולא ישירות מישראל.
שוורדנדזה מצדו סייע לקבל מידע מאיראן על רון ארד.
ביולי 1993 היה אמור לבקר בישראל, אך ביטל את ביקורו בגלל המצב הביטחוני בגאורגיה.
כאשר הצטרף שוורדנדזה למועצה הגאורגית בשנת 1992, לאחר התוצאות הכאוטיות של ההפיכה כנגד זוויאד גמסחורדיה, מועמדותו הוצגה על ידו כטובה ביותר להובלת גאורגיה דרך הקשיים הצפויים לתחייה המחודשת של עצמאות לאומית.
נוסף לזה, נראה שהשתכנע כי האינטרסים שלו ושל גאורגיה זהים, ובכך הצדיק את השימוש בשיטות חסרות המצפון מתוך אמונה כביכול שגאורגיה לא תסתדר בלעדיו.
נפילתו פתחה בפני גאורגיה תקופה של אי-ודאות פוליטית.
אחד ההיבטים החיוביים, בעיני משקיפים רבים, הייתה העובדה כי תחת שליטתו נוצרה חברה אזרחית נמרצת, שהייתה מסוגלת להתמודד בצורה טובה יותר באתגרים יחסית לשנות התשעים.
נראה כי חלקו בשחרור מזרח אירופה ייזכר יותר מתקופת כהונתו כנשיא גאורגיה.
שוורדנדזה פרסם את זיכרונותיו במאי 2006 בשם "מחשבות על העבר והעתיד" ("ფიქრი წარსულზე და მომავალზე", "פיכּרי צארסוּלזה דא מומאבאלזֶה").
עיטור הדגל האדום של העמל
חבר במסדר הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
המבורג: "פרס עמנואל קנט" 1999
תואר כבוד מהמוסד הלאומי לדמוקרטיה ארצות הברית
המכון הישראלי לדמוקרטיה - אות הדמוקרטיה
אדוארד שטראוס (גרמנית: Eduard Strauss; 15 במרץ 1835 – 28 בדצמבר 1916) מלחין אוסטרי בעל שורשים יהודים, בנו של יוהאן שטראוס האב.
אדוארד נולד בווינה, צעיר בניו של יוהאן שטראוס האב, מנהיגה האחרון של התזמורת של שטראוס.
אדוארד שטראוס חיבר כ-295 יצירות.
ב-8 בינואר 1863 נשא לאישה את מריה קלאנקהארט ונולדו להם שני ילדים, יוהאן שטראוס השלישי ויוזף אדוארד שטראוס.
הילד הבכור, יוהאן שטראוס השלישי, ייצג את משפחתו במאה העשרים.
אדוארד שילס היה סוציולוג יהודי-אמריקאי ומחשובי הסוציולוגים בעולם.
זוכה אות "הרצאת ג'פרסון" לשנת 1979.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת שילס בצבא הבריטי ובמשרד לשירותים אסטרטגיים של צבא ארצות הברית.
עם שובו לשיקגו הוא מונה לפרופסור חבר ב-1947 ולפרופסור מן המניין ב-1950. ב-1971 הוא מונה לפרופסור מחקר בכיר (Distinguished Service Professor).
שילס התמחה בעבודותיו של מקס ובר, הוא גם תרגם את עבודותיו של הסוציולוג קרל מאנהיים לאנגלית.
הוא ניסה לחבר בין המסורת הסוציולוגית הגרמנית לזו האמריקאית.
שילס נודע בשל מחקריו בדבר תפקידם של האינטלקטואלים ויחסם לכוח ולמדיניות ציבורית.
שילס התמחה בנושאים רבים ולימד סוציולוגיה, סוציולוגיה פילוסופית, ספרות אנגלית, היסטוריה של המדעים בסין ונושאים רבים נוספים.
בשיקגו משך שילס מלומדים אירופיים מובילים ללמד באוניברסיטה, בכללם ארנאלדו מומיליאנו, רמון ארון והסינולוג הבריטי מיכאל לווה (Michael Loewe).
הוא נבחר בידי המועצה הלאומית של מדעי הרוח (National Council on the Humanities) לשאת את הרצאת ג'פרסון (Jefferson Lecture) ב-1979, מהזכויות הנכבדות ביותר אותן נותן הממשל הפדרלי האמריקאי עבור הישגים יוצאי דופן במדעי הרוח.
הוא זכה בפרס בלצן ב-1983 עבור הישגיו.
שילס נבחר לחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובחברה הפילוסופית האמריקאית.
שילס הלך לעולמו בינואר 1995 והותיר אחריו בן וכלה.
אחיינו אדוארד שילס, הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטת פנסילבניה.
אדמירל הצי אדוארד ראסל, הרוזן הראשון מאורפורד היה אציל ואיש צבא אנגלי שכיהן בתפקיד הלורד הראשון של הימייה תחת המלך ויליאם השלישי.
אדוארד היה בנו של אדוארד ראסל, שהיה בנו הצעיר של הרוזן הרביעי מבדפורד ואחיו הקטן של הרוזן החמישי.
הוא נישא לבת דודתו ליידי מרגרט ראסל, בתו הצעירה של הרוזן החמישי, ולא נולדו להם ילדים.
ראסל היה אחד מהקצינים הראשונים של הצי המלכותי ששהו בקביעות בים.
ב-1671 הוענקה לו דרגת לפטננט, וכעבור שנה הוענקה לו דרגת קפטן.
במלחמת הולנד–אנגליה השלישית הוא שירת בים הצפוני ב-1672 וב-1673. בין 1676 ל-1682 שירת בים התיכון במבצעים לבלימת שודדי הים הברברים, ביחד עם סר ג'ון נארבורו וארתור הרברט.
ב-1683 הוא שוחרר מהצי, וכל בני משפחת ראסל איבדו את מעמדם בעיני המלך לאחר שנחשף הקשר בין לורד ראסל למזימת בית ריי.
ב-1688 היה ראסל חלק מקבוצה של שבעה אצילים אנגלים ששלחה את ההזמנה לוויליאם, שהיה המסמך בו ביקשו מוויליאם מאוראנז' להדיח את ג'יימס השני.
בפברואר של אותה שנה (או השנה שלאחר מכן) הושבע לחבר במועצה המלכותית.
במלחמת תשע השנים שנערכה לאחר מכן שירת ראסל בים, ושימש כמפקד הצי החל מ-1690. ב-1689 נבחר לכהן בפרלמנט הבריטי מטעם מחוז הבחירה לונסטון, וכיהן גם מטעם פורטסמות' (1690–1695) וקיימברידג'שייר (1695 - 1697).
בשתי שנותיו הראשונות בפרלמנט הוא כיהן גם בתפקיד אחראי התקציבים הראשי של הצי המלכותי.
ב-1692 היה המפקד העליון של הכוח האנגלו-הולנדי שהביס את צבא צרפת בבארפלור, והשמיד את רובו בסן-ואס-לה-הוג שבנורמנדי.
ניצחון זה היה הגדול ביותר שהושג בקרב ימי במלחמה זו.
ראסל מונה ללורד הראשון של האדמירליות ב-1694, כיהן בתפקיד זה עד 1699, והחל ממינויו ועד 1695 שירת בים התיכון.
ב-1697 הוענקו לו התארים ברון שינגיי, ויקונט בארפלור ורוזן אורפורד.
תארים אלה התבטלו לאחר מותו כיוון שלא היו לו ילדים.
מלבד התארים הללו הוא כיהן גם בתפקידים הטקסיים של שומר המגילות (Custos Rotulorum) במחוזות קירנרבונשייר (1689 - 1700) וקיימברידג'שייר (1689 - 1727), וכלורד לוטננט של קיימברידג'שייר בין 1715 ל-1727).
אדוארד שוּלְטה היה תעשיין גרמני אנטי-נאצי שנמנה עם הראשונים שהביאו לידיעת בעלות הברית בזמן השואה את עובדת ההשמדה הטוטלית של יהודי אירופה.
אדוארד שולטה נולד בשנת 1891 בעיר דיסלדורף שבגרמניה למשפחה מן המעמד הבינוני.
למד בבתי ספר תיכוניים בבון ובקלן ולאחר מכן למד משפטים בעיר ארלנגן.
הוסמך בשנת 1912 והחל לעבוד כעורך דין בחברה מסחרית.
בעת מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1916, נתמנה למנהל מחלק ייצור הסבון במשרד המלחמה הגרמני.
בשנת 1926 נתמנה למנהל בכיר בחברה גדולה בשם "גִישֶׁה" (Giesche), שהייתה יצרנית האבץ הגדולה ביותר באירופה ולה קשרים מסועפים עם חברות בפולין, בשווייץ ובארצות הברית.
בזכות פעילותו במשרד המלחמה ולאחר מכן בחברת גישה, קשר שולטה קשרים עם פקידי ממשלה רמי דרג, עם קציני צבא ותעשיינים ורכש גישה נרחבת למקורות מידע.
בנוסף, היה סגנו של שולטה חבר פעיל במפלגה הנאצית וממנו שאב שולטה מידע חסוי.
שולטה, שהאמין כי המשטר הנאצי מוביל את גרמניה לאסון ולחורבן, נצר את המידע בלבו.
מרכז החברה היה בעיר ברסלאו (כיום ורוצלב שבפולין).
עקב חשיבותו האסטרטגית של האבץ בתהליך ייצור הפלדה, סייע המשטר הנאצי, לאחר עלותו לשלטון, לחברה להתרחב.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה החליט שולטה להעביר את המידע שצבר לידי בעלות הברית, בתקווה שהדבר יחיש את מפלתו של היטלר.
בנסיעותיו התכופות לשווייץ יצר שולטה קשרים עם שירות המודיעין של שווייץ ושל הממשלה הפולנית בגולה, שהיו קשורים עם השירותים של בריטניה וארצות הברית.
בנסיעותיו לשווייץ יצר קשרים גם עם אלן דאלס איש המשרד לשירותים אסטרטגיים האמריקני, OSS, קודמו של CIA.
בשנת 1942, כאשר הפתרון הסופי, ההשמדה הטוטלית של יהודי אירופה, פעל כבר במלואו, נודע הדבר לשולטה, שהמפעל של חברתו היה בשלזיה, בסמוך למחנה ההשמדה אושוויץ.
כגרמני וכתעשיין בכיר נע שולטה באזור ודבר ההשמדה הטוטאלית הגיע לידיעתו.
ב-17 ביולי 1942 הגיע ראש האס אס היינריך הימלר למחנה אושוויץ וצפה ברציחתם של 449 יהודים ממשלוח שהגיע מהולנד.
באותו ערב סעד הימלר על שולחנו של הגאולייטר, מנהיגה האזורי של המפלגה הנאצית, בווילה ביער ליד העיר קטוביץ, שהושכרה לגאולייטר על ידי חברתו של שולטה, שעד למלחמה נהגה לשכן בה את מנהליה האמריקאים.
ככל הנראה דבר ביקורו של הימלר וצפייתו בתהליך ההריגה הגיע לאוזניו של שולטה.
פחות משבועיים לאחר מכן, ב-29 ביולי, עלה שולטה על הרכבת בברסלאו כשיעד נסיעתו היה שווייץ ומטרת הנסיעה הייתה לחשוף בפני הארגונים היהודיים בשווייץ ודרכם לבעלות הברית את דבר ביצועו של הפתרון הסופי להשמדתם של כל יהודי אירופה באמצעות ציקלון בה.
בהגיעו לשווייץ נפגש שולטה בציריך עם איש עסקים יהודי בשם איזידור קופלמן, עמו היו לו קשרי עסקים, וגילה לו את הסוד הנורא.
קופלמן העביר את המידע ליהודי בשם בנימין סגלוביץ' שניהל את לשכת המידע של הקהילות היהודיות בשווייץ.
סגלוביץ העביר את המידע לגרהרט ריגנר נציג הקונגרס היהודי העולמי בשווייץ.
ריגנר, ד"ר למשפטים, פליט מברלין שהיה אז בן 31, עמד על חשיבות הידיעה ועל חומרתה, וראה לנכון להעבירה לידי ממשלות בעלות הברית ומנהיגי יהדות העולם.
ריגנר התקשר להווארד אלטיג, סגן הקונסול האמריקאי בז'נבה, ומסר לו את המידע וביקש שיעבירו למשרד החוץ האמריקאי ולידיעת הרב סטיבן וייז ממנהיגי יהדות ארצות הברית.
אלטינג העביר את המידע במברק למשרד החוץ וציין כי ריגנר הוא מקור מהימן.
ריגנר העביר מברק זהה, באמצעות הקונסוליה הבריטית גם לידיעת חבר הפרלמנט הבריטי, היהודי סידני סילברמן.
משרד החוץ האמריקאי לא העביר את תוכן המברק לרב וייז והרב וייז קיבל את תוכנו מידי סידני סילברמן.
שולטה המשיך במסעות הדילוגים שלו בין ברסלאו לז'נבה.
בשנת 1943, כשחש שהגסטפו עולה על עקבותיו, נמלט לשווייץ עם אשתו, מבלי לשוב יותר לגרמניה עד תום המלחמה.
הוא השאיר מאחוריו את בנו ששירת כחייל בוורמאכט.
לאחר המלחמה שמר שולטה על שתיקה וריגנר אף הוא סירב לגלות מי מסר לו את המידע.
אדוארד שולטה נפטר בציריך בשנת 1966 כשהוא אנונימי.
העובדה כי הוא האיש שמאחורי מברק ריגנר נחשפה רק שנים רבות לאחר מותו.
בשנת 1980 ראה אור ספרו של ההיסטוריון היהודי-אמריקאי זאב לקויר "הסוד הנורא" שהיה הספר הראשון שתיאר בהרחבה כיצד נודע על הפתרון הסופי - ההשמדה השיטתית, המתבצעת על ידי הנאצים, של היהודים שנמצאו בשטחי שלטונה של גרמניה הנאצית - למרות הניסיונות להסתיר מעיני העולם את דבר ההשמדה.
בספרו הוא מספר על מברק ששלח הקונסול האמריקאי בז'נבה, ביוזמת ד"ר גרהארט ריגנר נציג הקונגרס היהודי העולמי בז'נבה, ב-8 באוגוסט 1942 אל משרד החוץ של ארצות הברית שהעבירו לידיעת הרב סטיבן וייז, ממנהיגי יהדות ארצות הברית.
ריגנר העביר מברק זהה גם לחבר הפרלמנט הבריטי סידני סילברמן , שהעבירו לידיעת הרב סטיבן וייז, ממנהיגי יהדות ארצות הברית.
במברק שקיבל לימים את השם מברק ריגנר נאמר:
מברק זה, הנקרא בפי ההיסטוריונים "מברק ריגנר", נמסר על ידי ריגנר לידי סגן הקונסול האמריקאי בז'נבה וממנו אל משרדי החוץ בוושינגטון הבירה ובלונדון והוא הביא לכך שהידיעות החלקיות והמקוטעות, שכבר הגיעו לבעלות הברית, קיבלו אישור ודאי.
המעט שהיה ידוע במהלך השנים על זהותו של האיש שהדליף את הידיעה היה כי הוא תעשיין גרמני שהעביר כבר קודם לכן ידיעות לשווייץ, שיש לו גישה לאישים בכירים בגרמניה, שהביא את הידיעה בעצמו לשווייץ, שם מסר אותה לאיש עסקים יהודי שהעביר לריגנר.
בטרם העביר את ההודעה הלאה ערך ריגנר חקירה צולבת לאיש העסקים שהעביר לו את ההודעה, ממנו למד כי אותו תעשיין גרמני עומד בראש מפעל תעשייה גדול המעסיק 30,000 איש למען המאמץ המלחמתי, ויש לו גישה לאנשי צבא ולהיטלר.
עדיין בשנת 1980, 38 שנים לאחר מכן, נאלץ לקויר לכנותו בספרו "הסוד הנורא" בשם "התעשיין המסתורי".
רק שנים אחדות לאחר פרסום הספר נחשף כי האיש היה אדוארד שולטה, שכבר לא היה אז בין החיים.
לאחר חקירה ממושכת, נבירה בארכיונים ועריכת ראיונות עם עדים, הצליח זאב לקויר בעזרת ריצ'רד ברייטמן, פרופסור להיסטוריה גרמנית ואירופית באוניברסיטת הרווארד, לגלות כי התעשיין המסתורי היה אדוארד שולטה.
בשנת 1986 פרסמו זאב לקויר וריצ'רד ברייטמן ספר ביוגרפי על שולטה ועל גילויו את סוד הפתרון הסופי, בשם "הפרת השתיקה".
הספר הופיע בתרגום לעברית בשנת 1988.
בישיבתה מיום כ"ג באלול תשמ"ח - 5 בספטמבר 1988 החליטה הוועדה לציון חסידי אומות העולם של יד ושם, על יסוד עדויות שהובאו בפניה, להעניק לאדוארד שולטה, שנפטר עשרים ושתים שנים קודם לכן, את התואר חסיד אומות העולם.
בתעודת כבוד שהוצאה בי"ב כסלו תשמ"ט - 21 בנובמבר 1988, נכתב כי ההוקרה הוענקה לאדוארד שולטה "על אשר בשנות השואה באירופה שם את נפשו בכפו להצלת יהודים נרדפים".
אדוארד רוֹשמן היה קצין אס אס אוסטרי, פושע מלחמה נאצי, ממפקדי גטו ריגה, שהיה אחראי לרציחות רבות של יהודים בתקופת השואה.
רושמן נולד ב-25 בנובמבר 1908, בעיר גראץ שבאוסטריה, בנו של מנהל מבשלת שיכר.
בשנים 1927–1934 היה חבר בארגון שנקרא "הגנת המולדת של חיל שטייר" ובמפלגת חזית המולדת האוסטרית.
למד באוניברסיטה ושימש כעורך דין בגראץ.
בשנת 1938 הצטרף למפלגה הנאצית, ב-1939 הצטרף לאס אס, וב-1941 שובץ למשטרת הביטחון, הסיפ"ו (כוחות משולבים של הגסטפו והמשטרה הפלילית).
מינואר 1941 עבד במשרד הראשי לביטחון הרייך במדור שירות הביטחון, האס דה, ונמנה עם איינזצגרופה A.
בעקבות הכיבוש הגרמני של לטביה במלחמת העולם השנייה, הקים האס דה נוכחות בלטביה לצורך השמדת היהודים במדינה.
לשם כך הוקם גטו ריגה ורושמן נשלח לשם.
הוא לקח חלק בטבח דונמונדה במרץ 1942, שבמסגרתו נטבחו על ידי הנאצים 3,800 אסירים יהודים מגטו ריגה, בעיקר ילדים, קשישים וחולים.
אחת העדויות טוענת שרושמן היה אחד מאנשי האס אס שבחרו את האנשים שהובלו לטבח.
בינואר 1943 התמנה רושמן למפקד גטו ריגה במקומו של קורט קראוזה.
השיטות שנקט נבדלו מאלה של קודמו בתפקיד.
הוא היה זהיר וקפדני יותר מקראוזה, שכונה על ידי האסירים "הסדיסט" ו"המפלצת".
כך למשל רושמן לא נהג לרצוח במקום את מי שנתפסו ב"עבירה", אלא שלח אותם לכלא המרכזי בריגה (שעקב תנאיו האכזריים היווה רק דחייה קצרה לפני המוות).
כתוצאה מכך, מצבם של היהודים תחת פיקודו לא השתפר, ומספר האנשים שנרצחו היה אפילו גדול יותר מאשר תחת פיקודו של קראוזה.
אחת מניצולות הגטו תיארה זאת כך:
"קראוזה, פסיכופת וסדיסט, פעל באופן ספונטני, מסר את פסקי הדין שלו בלי הסבר מפורט של המצב וביצע אותם באופן מיידי.
רושמן המשפטן התלבט במשך זמן רב, האסירים נחקרו ביסודיות ובכך משך אותם עוד ועוד למטה עד כדי הרס".
בנוסף על ההרג ההמוני, השמדת היהודים בלטביה כללה מספר רב של מעשי רצח של בודדים, שרושמן היה בין האחראים להם.