tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוגוסט 2020 נפטר ראש הישיבה הרב איציק אידלס במקומו התמנה לראש ישיבה הרב חיים גרוס, תושב טנא עומרים.
בשנת תשס"ז הוקמה הישיבה בחומש מחדש, על ידי הרב אלישמע כהן, מרבני ישיבה קטנה מורשה וממקימי היישוב חרשה, ובני גל, תושב היישוב גבעת אסף ומראשי חומש תחילה.
אליהם הצטרפו גרעין של שלושה-ארבעה בחורים שביקשו להקים מחדש ובאופן קבוע את הישיבה בחומש.
הגרעין מנה ברובו בחורים שהגיעו מהישיבה הגבוהה בבית-אל, ואליהם הצטרפו בהמשך בחורים מישיבות נוספות.
כיום לומדים בישיבה כ-50 בחורים ואברכים.
מלבד ראש הישיבה הרב אלישמע כהן מלמדים: הרב שמחה שטטנר, הרב מנחם בן-שחר (בנו של הרב יצחק בן-שחר), הרב יובל חסיד, הרב גדי בן-זמרה - ראש אולפנה במעלה לבונה, הרב אלישע צור ר"מ בישיבה הגבוהה נחלת ישראל והרב גלעד ברלין (בנו של מוסא ברלין).
בעבר לימדו בישיבה גם הרבנים: הרב מאיר גולדמינץ לשעבר ר"מ בישיבת שלום בניך כיהן גם כראש ישיבת חוות גלעד, הרב דוד דודקביץ, והרב מרדכי גרוס - ר"מ בישיבת הגולן.
מנהל הישיבה, הוא שמואל וונדי בוגר הישיבה.
הישיבה לומדת במבנים זמניים על חורבות היישוב ההרוס חומש יש לישיבה גם מבנה קבע ביישוב שבי שומרון, שבעבר היו לומדים בו לפרקים.
אך מקיץ ה'תשע"ט הישיבה שוכנת בקביעות ביישוב חומש.
הישיבה ממשיכה את האידאולוגיה של ישיבת מרכז הרב וחלק מהרבנים, כולל ראש הישיבה - הרב אלישמע כהן, הם בוגרי ישיבה זו.
עם זאת, ייחודה של הישיבה הוא שילוב מצוות יישוב ארץ ישראל והחסידות תוך קשר לתלמידי חכמים שאינם מחוגי מרכז הרב כגון הרב יצחק גינזבורג.
הישיבה פונתה ונהרסה בידי כוחות הביטחון פעמים רבות, אך בכל פעם היא שבה לאחר מכן ונאחזת שוב במקום, אחד הפינויים האחרונים היה בראשית כסלו ה'תשפ"א ובמהלכו חיללו המפנים את ארון הקודש שבישיבה וספרי קודש אחרים.
המעשה גונה על ידי הרב הראשי דוד לאו וראש מועצת שומרון יוסי דגן שדרש לפתוח בבדיקה.
ב-30 באפריל 2020, אייר תש"פ, נהרסו שוב בית המדרש והפנימיות, ואף בתים של משפחות שעברו לגור בחומש.
באור לט' בסיוון תשפ"ג (29 במאי 2023), בעקבות התיקון בחוק ההתנתקות ב-21 במרץ 2023, הוקם בחומש מבנה עבור הישיבה.
בליל 16 בדצמבר 2021, בפיגוע ירי שכוון אל עבר תלמידי הישיבה אשר נסעו מהישיבה אל שבי שומרון, נרצח יהודה דימנטמן (נכדו של הרב משה דימנטמן), אברך בישיבה, ונפצעו שניים נוספים באורח בינוני וקל.
ההלויה של יהודה דימנטמן יצאה מישיבת חומש על אף ניסיון המשטרה למנוע הגעה לחומש.
מאות אנשים עקפו את המחסום ברגל.
בליל 19 בדצמבר הקים צה"ל מחסום מאולתר בדרך לחומש בכדי למנוע הגעת יהודים ליישוב.
בישיבת חומש דחו את הודעת דובר צה"ל, לפיה כוחות הביטחון הותקפו בט"ו טבת התשפ"ב (19 בדצמבר 2021) ביישוב: "דובר צה"ל ובני גנץ שופכים את דמם בשקרים מכוערים".
בי"ח טבת (22 בדצמבר) ראש ישיבת חומש, הרב אלישמע כהן עוכב במהלך בדיקה במחסום חיזמא וזומן לחקירה בחשד להפרת חוק ההתנתקות.
בהתערבות יוסי דגן נמנעה המשטרה מלעצור את הרב.
לאחר הפיגוע הצהיר שר התפוצות נחמן שי שיש להשאיר את הישיבה במקום.
ישיבת טֶלְז (טעלז) היא ישיבה שהוקמה בעיר טלז (בליטאית: טלשיאי - Telšiai) שבליטא במחצית השנייה של המאה ה-19, והועברה לאחר מלחמת העולם השנייה לעיר קליבלנד שבאוהיו.
הישיבה נחשבת לאחת החשובות שבישיבות המסורתיות באירופה.
עם ראשי הישיבה, שהיו "מגדולי למדני הזמן", נמנו הרב אליעזר גורדון והרב שמעון שקאפ, ובין הלומדים בה היו אנשי שם ידועים.
הישיבה קמה כאנטיתזה לתנועת ההשכלה היהודית, והלימוד בה נעשה בדרך המסורתית, אך תוך התרחקות משיטת הפלפול ובהיצמדות להיגיון האנושי.
עובדה זו הושפעה גם מכך שר' שמעון שקופ, בעל השיטה הייחודית בלימוד ההלכה, לימד בישיבה במשך 18 שנים.
בעידודו של ר' אליעזר גורדון, התאפיינה הישיבה גם בדרך של משא ומתן-הלכתי אקטיבי, בניגוד לשמיעה פסיבית.
מאפיין עיקרי נוסף של הישיבה, היה דעתנות רבה בקרב התלמידים; זו אף הביאה למאבקים אידאולוגיים בה, שנסובו בעיקר סביב שיטת המוסר, שנכנסה לישיבה בשנת 1885 בהשפעת חתנו של גורדון - ר' יוסף יהודה ליב בלוך.
כמו כן, חלק גדול מבני הישיבה היו ציונים.
הביקוש ללמוד בישיבה היה גבוה, ובממוצע למדו בה כ-300 עד 350 תלמידים.
היא נודעה במשטר הקפדני ששרר בהּ ובהתנהלותהּ המסודרת.
ידועה במיוחד השיטה שהונהגה בהּ, לפיה חולקו התלמידים בהתאם לרמתם, ולא לפי גילם, לכמה כיתות ברמת קושי עולה.
הציבור היהודי השמרני בטלז, חשש מהשפעת תנועת ההשכלה היהודית שהתפשטה באירופה החל מסוף המאה ה-18 ושהתגברה במהלך המאה ה-19 - בייחוד לנוכח העובדה כי בטלז עצמה גר המשורר יהודה ליב גורדון, שהיה אישיות חשובה ובעלת השפעה בקרב מנהיגי תנועת ההשכלה.
על פי עדותו של לוי גינצבורג, מראשוני התלמידים בישיבה: "(טלז) נסחפה בסערת הרוחות החדשות שהתחילו מנשבות אז בעולם...
גורדון השפיע השפעה רבה על הצעירים שבדור...
היהודים החרדים היו מביטים בפחד וברעדה על מעשיהם של יהודה ליב גורדון והחבריה שלו ועל כל אותה השכלה שבשמה דגלו."
ביוזמת הקמתה של הישיבה היו מעורבים, ככל הנראה, גם גורמים חיצוניים, ובהם הרב נתן צבי פינקל, ששכנע תלמידים ללמוד בישיבה, והגביר עובדיה לחמן שתרם לישיבה.
וכך כותב שאול שטמפפר על העקרונות שעמדו ביסוד הישיבה:
ראוי עם זאת לציין ששטמפפר מתעלם מהעובדה כי תלמידי החכמים שלימדו בישיבת טלז הובילו את הישיבה לדרך לימוד של: "פיתוח החריפות והניתוח ההגיוני הדק" לישיבת טלז הייתה ללא ספק אג'נדה מסודרת באשר לאופי הלימוד, וכפי שכותב מאיר שלי:
בנוסף כותב הרב שלמה יוסף זוין כי "ההיגיון הטלזי התפתח עד כדי שיטה מסוימת ומיוחדת לעצמה...", ובהמשך הוא מתאר את שיטת טלז כ"היגיון מפשט".
קיימות קביעות סותרות באשר לתאריך הקמת הישיבה.
בערך טלז באנציקלופדיה העברית נאמר כי הישיבה הוקמה ב-1880 (תר"ם), ואילו הערך תנועת המוסר באותה אנציקלופדיה מציין כי הישיבה הוקמה ב-1879 (תרל"ט).
בספר תנועת המוסר שכתב דב כ"ץ, מביא המחבר את דבריו של הרב ברוך יוסף פייבלזון, הטוען כי הישיבה הוקמה בשנת תרל"ז (1877), ולעומתו מציין הרב מרדכי גיפטר במאמרו "ישיבת טלז", כי שנת הקמתהּ היא תרל"ה (1875).
כנגד כל אלה טוען שאול שטמפפר במאמרו "הישיבה הליטאית בהתהוותה" כי הישיבה הוקמה בשנת 1871 (תרל"א), ואכן על פי עדותו של יעקב מרק, הוא עצמו למד בישיבתו של הרב מאיר אטלס בטלז עוד בשנת 1871. ככל הנראה הישיבה הוקמה על בסיס ישיבה קודמת שפעלה במקום, ומכאן אי-הבהירות בנוגע לשנת הקמתה.
תקופת הרב אליעזר גורדון (תרמ"א–תר"ע)
עם הקמת הישיבה שימשו הרבנים, אטלס, אופנהיים ואבל כראשי הישיבה.
לרב אופנהיים היה ניסיון קודם בהוראה בישיבת קלם של הרב שמחה זיסל זיו וכן בעיר גרובין.
הישיבה לא הפכה לחלק מהקהילה היהודית בעיר ולא הייתה בעלת מעמד פורמלי כמוסד קהילתי, ובנוסף היו הכנסותיה מועטות.
ככל הנראה הוביל מצב עניינים זה את הרב אופנהיים לעזוב את תפקידו בשנת תרמ"א (1881).
לאחר עזיבתו הוזמן הרב אליעזר גורדון לשמש כרב העיר טלז, ובמקביל כראש הישיבה, וזאת אף על פי שהישיבה לא הייתה מוסד קהילתי מוכר.
עקב פרסומו הרב של הרב גורדון, מיד עם הגיעו התמלאה הישיבה בתלמידים מכל רחבי האימפריה הרוסית, ותחת הנהגתו הפכה לאחת הישיבות החשובות ביותר באירופה ובעולם היהודי בכלל.
כשנה לאחר שהחל בתפקידו כראש הישיבה, מינה הרב גורדון את חתנו, הרב יוסף יהודה ליב בלוך, ואת הרב שמעון שקופ שהיה נשוי לבת אחותו, לשמש כראש ישיבה לצדו.
נוהג זה של מינוי קרובי משפחה לתפקידים רשמיים היה נפוץ בישיבות ליטא; גם הרב שלמה זלמן הלוי אבל, ממייסדי הישיבה, היה נשוי לבת אחותו של הרב גורדון, אך הוא לא נשא תפקיד רשמי.
את עזיבת דור המייסדים חתם הרב אטלס, שעזב לכהן ברבנות העיר ליבוי, ובכך גובש הצוות שעתיד היה להוביל את הישיבה למקומה ההיסטורי בעולם הישיבות:
בתקופת כהונתו של הרב גורדון כראש הישיבה החל מאבק נגד הטמעת שיטתה של תנועת המוסר בישיבה.
השיטה החלה לנהוג בישיבה בהשפעת הרב יוסף יהודה בלוך, חתנו של הרב גורדון, שעשה זאת באמצעות הבאת משגיח לישיבה, הרב יהודה ליב חסמן.
בעקבות מחאות התלמידים עזב הרב חסמן לבסוף את הישיבה, אך המתח סביב שיטת המוסר בישיבה לא שכך עד שנת תר"ע (1910), שנת מותו של גורדון והתמנותו של הרב בלוך לראש הישיבה הראשי.
מאבק נוסף שהתחולל בישיבה התנהל סביב ניסיון של הרב גורדון, שבדיעבד לא צלח, למנות חתן נוסף - הרב יצחק אייזיק הירשוביץ לר"מ בישיבה.
עד לבואו של גורדון הייתה ישיבת טלז מוסד אזוטרי ובעל חשיבות מינורית יחסית, והפכה למוסד מרכזי מאוד רק לאחר מכן.
על ההשפעה הלמדנית של גורדון כותב ד"ר זרח ורהפטיג:
שלא כאחותה הבכירה - ישיבת וולוז'ין, שהוכרה על ידי השלטונות, ולבסוף גם נסגרה מסיבה זו - לא הוכרה ישיבת טלז באופן רשמי על ידי השלטון המקומי, והיא פעלה באופן בלתי חוקי.
סופר כי רבי אליעזר גורדון נמצא במאבק מתמיד מול פקידי ממשל שרצו לסגור את הישיבה, ולעיתים הוא שיחד אותם על מנת שלא יתנכלו לה.
הרב גורדון היה מנהיגה של הישיבה והדמות הבולטת בה, אך את החלטות היום-יום בישיבה קיבל חתנו, הרב בלוך, שהיה כריזמטי והפך ליד ימינו של גורדון.
בכמה מישורים בא לידי ביטוי סדר קפדני במיוחד ששרר בישיבת טלז: סדרי הלימוד וההגעה לתפילות נשמרו על ידי המשגיחים שעברו ורשמו בכל פעם מי נמצא ומי חסר.
גם אופן הקבלה של תלמידים חדשים לישיבה היה נוקשה ולא היה ניתן להגיע פתאומית ולהתקבל מיידית כנהוג בישיבות אחרות באותה תקופה.
על התלמיד היה להודיע להנהלת הישיבה מראש לפני תחילת ה"זמן", לשלוח המלצות, ורק לאחר הודעה על קבלתו מהנהלת הישיבה, יכול היה להגיע.
כמו כן, כתוצאה מהביקוש הרב ללמוד בישיבה הונהגו כללים קפדניים באשר לתנאי הקבלה שלא התמקדו רק ברמתו של הנבחן, לדוגמה: לא יכולים היו להתקבל שני נערים ממשפחה אחת, וכן לא יכולים היו להתקבל שני נערים מאותה עיירה או יותר מכמה נערים מאותה עיר גדולה.
גם על הלימוד בישיבה נערכו בחינות חודשיות – נוהג שכלל לא היה מקובל בישיבות באותה התקופה.
על כל תלמיד היה להבטיח הכנסה כספית מינימלית על מנת שלא ייאלץ להתבזות ולאכול "ימים" אצל משפחות בעיר (למעט בשבתות).
בשנת תרנ"ד (1894) פרסם הרב גורדון קול קורא ונתנו בידי משולח שנשלח לאסוף כספים למען הישיבה.
מכתבי תמיכה צורפו ל"קול קורא" מאת הרבנים יצחק אלחנן ספקטור, יוסף דב סולובייצ'יק, ירוחם יהודה ליב פרלמן, רבני וילנה, אליהו חיים מייזל ואלעזר משה הורביץ.
גם בין התלמידים לבין עצמם שרר סדר וארגון והם ניהלו את חייהם באורח דמוקרטי.
גוף בשם "ועד המעונות" היה אחראי לחלוקת החדרים בין התלמידים.
כל תלמיד שחיפש חדר היה פונה לוועד ומקבל ממנו רשימת חדרים העומדים להשכרה, כשבצידו של כל חדר ברשימה הופיע המחיר כפי שנקבע על ידי הוועד, עליו אסור היה להוסיף.
הוועד היה מפקח על הסדר והניקיון בחדרים, על השקט בשעות המנוחה והיווה מעין "הסתדרות" לתלמידים מול המשכירים בעלי החדרים.
בנפרד מוועד זה פעלו בישיבה הוועדים הבאים: "ועד לעריכת חגיגות", "ועד המערכת" ו"ועד עריכת השיעורים" שהפיץ בכתב את שיעורי ראשי הישיבה, "ועד הבריאות", "ועד עזר רוחני" ו"ועד לחלוקת עליות לתורה".
כמו כן היה קיים גמ"ח להלוואת כספים לתלמידים נזקקים.
הלווים היו ממשכנים חפצים תמורת ההלוואה, ובאופן מסורתי הונהגה מכירה פומבית ביום צום עשרה בטבת בה נמכרו המשכונות של התלמידים שלא השיבו את הלוואתם.
ועד בולט נוסף היה "ועד להפצת תורה" שנוסד בשנת ה'תרצ"א על ידי תלמידי הכיתה הרביעית, שייסד תשע ישיבות קטנות ברחבי ליטא.
מעל כל הוועדים עמד "ועד מרכזי" שהורכב מחשובי ותיקי התלמידים ושנבחר על ידי כלל התלמידים.
החלטה נוספת של הרב גורדון שהייתה חריגה בנוף הישיבתי-ליטאי, נסובה על נציגות התלמידים מול הנהלת הישיבה.
בעקבות ריבוי המחלוקות שפרצו בין התלמידים לבין צוות ההוראה, החליט גורדון שיש למנות נציגות לתלמידים אשר תייצג אותם מול ההנהלה.
הוועד שיצג את התלמידים הורכב מ-11 תלמידים ונציגיו היו מכל הכיתות (על הכיתות ראו להלן: "דרך הלימוד בישיבה").
תקופת שושלת הרבנים למשפחת בלוך (תר"ע–תש"א)
בשנת תרס"ח (1908) פרצה בטלז שרפה, ובניין הישיבה נשרף כליל.
בעקבות שרפה זו עזבו חלק מתלמידי הישיבה, והרב גורדון עמל קשות לשקמה.
מאמציו גרמו לחובות כבדים, והרב גורדון עשה מאמצים אדירים על מנת לגייס את הכספים.
בתר"ע (1910) הוא נסע ללונדון כדי לאסוף כספים לישיבה והשאיר את הנהלתה בידי המשגיח, הרב שמואל פונדילר.
אך הרב גורדון נפטר בזמן שהותו בלונדון, והישיבה נותרה בראשותו של הרב פונדילר.
חתנו של הרב גורדון, הרב בלוך, חזר מעיר רבנותו לישיבה והחליפו בתפקיד.
אמנם במהלך מלחמת העולם הראשונה, בין השנים תרע"ד-תרע"ח (1914–1918) שבו חלק גדול מהתלמידים לבתיהם, אך הישיבה המשיכה לפעול במתכונת מצומצמת.
לאחר המלחמה הביא הרב בלוך את הישיבה לפריחה; זאת, בין השאר, על ידי הפסקת המחלוקות בעניין לימוד המוסר באמצעות העמדת התלמידים בפני ברירה חד-משמעית: השתתפות בלימוד המוסר ושמיעת שיעורי המוסר שלו, שכונו "שיעורי דעת השם", או סילוק מהישיבה.
בשנים אלה הפכה ישיבת טלז לישיבה הדוגלת בלימוד המוסר, וככזאת נשארה גם בהמשך.
הרב בלוך היה כריזמטי ומרשים ונודע גם כדייקן, אך עם זאת היה חמור-סבר וחלק מהתלמידים העדיפו את פשטותו האנושית של הרב גורדון.
הר"מ השני בישיבה היה הרב חיים רבינוביץ, שמונה עוד על ידי הרב גורדון.
הרב רבינוביץ אמנם התנגד לשיטת המוסר, אך לא היה כריזמטי כמו הרב בלוך, והתמקד בעיקר בלימוד הלכה ותלמוד, כך שהוא לא היה מכשול בדרכו של הרב בלוך להפוך את הישיבה לישיבת מוסר.
תחת הנהגתו של הרב בלוך הפכה הישיבה גם למרכז רוחני שהשפיע על הסביבה באמצעות הקמת מוסדות לימוד רבים בטלז וברוסיה כולה, ובשלב מסוים אף יצא מטעם הישיבה ירחון חרדי בשם "הנאמן".
בתר"ץ (1929) נפטר הרב בלוך ובנו השני, הרב אברהם יצחק בלוך, מונה תחתיו.
עמו שימש ראש ישיבה נוסף, הרב עזריאל רבינוביץ, בנו של הרב חיים רבינוביץ.
בתרפ"ז מונה הבן הבכור, הרב זלמן שמואל בלוך שהיה דיין בעיר, למנהל הרוחני של הישיבה.
בשנת ת"ש (1940) נקלעה הישיבה לקשיים בירוקרטיים מול ממשלת הבובות שהוקמה בליטא עם סיפוחה לברית המועצות, ובניין הישיבה הוחרם בטענה שהוא נצרך למטרת טיפול בפצועי הצבא האדום.
בעקבות כך ובעקבות קשיים נוספים שהערים בדרכם השלטון החדש, התפזרו תלמידי הישיבה ועברו ללמוד בכמה עיירות שונות בסביבה וראשי הישיבה עברו בין העיירות על מנת ללמדם.
בל' בסיוון תש"א (25 ביוני 1941) נכנסו הגרמנים לטלז, ובכ' בתמוז (15 ביולי) נרצחו כמעט כל בני הישיבה יחד עם ראשהּ, ר' אברהם יצחק בלוך, ואחיו המשגיח, ר' זלמן שמואל.
בשנת ת"ש (1940), כשנה לפני כניסת הגרמנים לטלז, נסעו הרבנים אליהו מאיר בלוך, והרב חיים מרדכי קטץ (חתנו של ר' יוסף יהודה בלוך) לארצות הברית, ושם, בסיועו של הרב ישראל פורת, רב העיר קליבלנד, יזמו את הקמתה של ישיבה-בת לישיבה בטלז.
קיימות גרסאות שונות באשר למועד פתיחתה של ישיבה זו.
הרב מרדכי גיפטר, לימים מראשי ישיבה זו, כותב במאמרו כי הישיבה במושבה החדש נפתחה בז' בחשוון תשי"א (18 באוקטובר 1950), יום הזיכרון של הרב יוסף יהודה לייב בלוך ואילו לפי מקור אחר הישיבה נפתחה בבית משפחת פייגנבאום בשנת תש"א (1941).
בכל אופן, המקימים נקטו ביוזמה להקמת הישיבה החדשה אף שנודע להם על חורבן הישיבה המקורית בעיר טלז, רק בשנת תש"ה (1945).
שלושה ניצולים מהטבח בטלז הגיעו לקליבלנד, הצטרפו לרבנים אליהו מאיר בלוך וחיים מרדכי קטץ, ויחד עם עוד שבעה בחורים אמריקנים הקימו את ישיבת ההמשך שאף היא נקראה, למרות השינוי הגאוגרפי, בשם "ישיבת טלז".
ישיבה זו פעילה מאז ועד ימינו, אך עברה לעיירה ויקליף הסמוכה לקליבלנד.
בהמשך כיהנו בישיבה הרב מרדכי גיפטר הרב פסח שטיין (חתניו של הרב זלמן שמואל בלוך) והרב ברוך סורוצקין.
הרבנים אייזיק אוזבנד וחיים שטיין, ראשי הישיבה בישיבת טלז המחודשת בארצות הברית, ניצלו גם הם מהטבח על ידי כך שברחו מטלז בקבוצה של שישה-עשר בחורים, ימים ספורים לפני שנכנסו הגרמנים לעיר, ונמלטו לרוסיה.
מקבוצה זו נותרו שמונה בחיים, וחלקם הצטרפו לישיבת טלז בקליבלנד.
בעקבות בקשת חברי הקהילה היהודית בשיקגו, להקמת ישיבה בעירם ברוח הישיבות הליטאיות, שתשפיע על החיים הרוחניים בעיר ותספק חינוך תורני לכל בני המערב התיכון - שלחה הישיבה את חברי הכולל של הישיבה, הרב אברהם חיים לוין והרב חיים שמלצר, לפתוח את הסניף בשיקגו.
בהמשך הצטרף אליהם הרב חיים דב קלר.
כשנפתחה הישיבה באלול תש"ך היו בה כעשרים תלמידים, הישיבה שוכנה בבית הכנסת "עדת בני ישראל" ובהמשך רכשה הישיבה את בנין בית הכנסת והרחיבה והתאימה אותו לצרכיה.
כמו כן רכשה הישיבה במרחק מה מספר בניני מגורים לצורך מגורי התלמידים.
לאחר כמה שנים התפתחה הישיבה בשיקגו, וזכתה למעמד של ישיבה גדולה בת שלושה מוסדות, המכינה, הישיבה הגדולה, והכולל.
כל צוות ההוראה בישיבה הם מחניכי ישיבת טלז.
באוגוסט 2023 (אלול תשפ"ג), גאל הרב סורוצקין את היכל הישיבה ההיסטורי בעיירה טעלז, כאשר הוא עורך בו עבודות שיפוץ תוך שימור המבנה בצורתו הייחודית, לצורך הכשרתו למקום לימודים, ופתח במקום מסגרת לימודית ישיבתית, כעין חידוש המוסד של ישיבת טעלז העתיקה במקומו האותנטי.
בישיבה התנהל סדר יום קפדני, ועל פי תיאורו של ר' מרדכי גיפטר, היה לפי לוח הזמנים הבא:
בן-ציון דינור כותב על השפעת שיעורי ראשי הישיבה על לימודו:
ישיבת טלז הציבה לה למטרה להעמיד את ההיגיון וכושר הניתוח בראש מעייניה.
התלמידים בישיבה – לפחות על פי רצון הרבנים – התרחקו מפלפול או מבקיאות והתמדה ללא עומק.
דרך זו ספק אם הייתה חדשה לחלוטין שכן בישיבת וולוז'ין שררה אג'נדה דומה, אך בוודאי שבטלז היא התפתחה ונוסדו בה אופנים חדשים ליישומה.
קיימים תיאורים רבים מאת בוגרי הישיבה, חוקרים ואנשי רוח מהתקופה אודות הלימוד בישיבה; דוגמה אחת היא דבריו של ד"ר זרח ורהפטיג, שכתב:
דוגמה נוספת היא מדברי ב' שולמן, תלמיד ישיבת טלז, המתאר את דרכה של הישיבה בלימוד כך:
אחד המאפיינים של הלימוד בישיבה היה עידודו הנמרץ של הרב גורדון להתווכח במהלך השיעור ולנהל משא ומתן ולא להסתפק בשמיעה פסיבית.
אך במיוחד נודעה הישיבה בחלוקתה המקורית (בזמנו) לכיתות לפי רמת התלמיד ולא לפי גילו, חלוקה שיזם חתנו הרב בלוך.
פרופסור שמחה אסף, בוגר הישיבה, מתאר את החלוקה המעמדית לכיתות כך:
ככל שהכיתה הייתה גבוהה יותר התמעטו בה התלמידים, ובכיתה הגבוהה ביותר למדו 12–15 תלמידים בלבד.
את ארבע הכיתות הנמוכות לימדו הרבנים בלוך, שקופ וחיים רבינוביץ, ואילו את השיעור החמישי לימד הרב גורדון.
מעבר להבדל ברמת הלימוד בין הכיתות, המעבר מכיתה לכיתה היה בעל משמעות מעמדית, ולעיתים רחוקות השתמשו בכלי זה גם כדי להעניש באופן הפוך, כלומר להוריד כיתה.
בתרמ"ה (1885) החל לימוד מוסר בישיבת טלז.
בהשקפתו, לא אהד הרב גורדון את תנועת המוסר ואף נהג לקרוא לבעלי המוסר "מוחות אטומים" אלא שאילוצי התקופה והשפעות תנועת ההשכלה על התלמידים, וכן העובדה שחתנו, הרב בלוך, שהיה תומך נלהב של תנועת המוסר, לחץ עליו להכניס לימוד מוסר לישיבה, הביאו אותו להסכים להתחלת לימוד המוסר בישיבה.
ההחלטה עוררה התנגדות בקרב התלמידים אך לחץ מצד ראשי הישיבה הוביל לפשרה על פיה לימוד המוסר היה רשות והונהג רק בחלק מכיתות הלימוד.
לימוד המוסר התקבע בסדר היום של הישיבה ועד שנת תרנ"ז (1897) כבר היה חלק בלתי נפרד ממנו.
בשנה זו דרשו המצדדים בלימוד המוסר להביא לישיבה "מנהל רוחני", משגיח, ולהגביר את הדגש על לימוד המוסר.
בעלי המוסר תמכו בהבאתו של הרב יהודה ליב חסמן, דמות מפורסמת בתנועת המוסר.
כשהגיע חסמן לישיבה, הוא החל במשטר של מעקב אחר תלמידים והקפדה עימם על דברים שקודם לכן לא הקפידו עליהם, כגון הגעה בזמן לתפילה ולסדרי הלימוד והחמרת כללי לימוד המוסר.
הוא גם חידש עונש מסוג חדש – קנסות: תלמיד שלא עמד בדרישותיו קיבל קנס שנוכה מקיצבתו החודשית.
התלמידים התמרדו נגד משטרו של חסמן, ופרצה שביתה בישיבה, שנקראה "האפקע".
התלמידים דרשו לבטל את תקנותיו החדשות, ואכן ראשי הישיבה הרבנים גורדון ושקופ, נטו לקבל את טענותיהם; אך לחץ נגדי חזק מצד הרבנים בלוך וחסמן מנע זאת.
הנהלת הישיבה החליטה לבסוף על הרחקת 12 תלמידים ממנהיגי המורדים, ולמעשה, כותב ר' ירוחם ורהפטיג שהוא עצמו, כנציג התלמידים, נשא נאום של פיוס לאחר החלטה זו, ונאומו זה הוא שהשפיע על הרב גורדון להפחית את מספר המגורשים לשישה בלבד.
בין העוזבים היה שמעון דימנשטיין.
המתיחות ששררה בישיבה סביב שאלת לימוד המוסר לא שככה, ובשנת תרס"ב (1902) עזבו את טלז שני התומכים מהנהלת הישיבה של לימוד המוסר בישיבה, הרב בלוך, חתנו של הרב גורדון, והרב חסמן.
שנה לאחר מכן עזב גם הרב שקופ את הישיבה מסיבות שאינן ברורות, והמעשה הותיר את הישיבה מחוסרת מנהיגים כריזמטיים, כבעבר.
בעקבות מצב זה ניסה הרב גורדון להביא לישיבה את הרב יצחק יעקב רבינוביץ מפוניבז' ("ר' איצל'ה פונביז'ר"), ניסיון שכמעט הצליח, אולם ברגע האחרון שופרו תנאיו בפוניבז', ואנשי הקהילה הצליחו לשכנע אותו להישאר ברבנות העיר (וממילא גם כראש ישיבה בישיבת פוניבז').
נעשה ניסיון נוסף שלא צלח, להביא את הרב ברוך דב ליבוביץ לישיבה.
אודות ניסיון זה מסופר כי הרב ליבוביץ כבר התקבל להיות ר"מ בישיבה, אך כאשר הודיע כי הוא זקוק לאישורו הסופי של רבו, רבי חיים סולובייצ'יק, התרגז הרב גורדון וביטל את המינוי.
לבסוף הביא הרב גורדון את הרב חיים רבינוביץ לשמש כר"מ בישיבה.
כמשגיח במקום הרב חסמן הזמין הרב גורדון בשנת תרס"ג (1903) את הראי"ה קוק שביקר בישיבה ואף העביר שיחה מוסרית לפני התלמידים, אך הרב קוק דחה את הצעתו של הרב גורדון והעדיף את משרת הרבנות בארץ ישראל.
שלושת הרבנים שהזמין הרב גורדון לכהן כראשי ישיבה, היו ממתנגדי שיטת המוסר.
הרב גורדון החליט למנות גם את חתנו, הרב יצחק אייזיק הירשוביץ, לר"מ בישיבה, אך הדבר עורר התנגדות עזה מצד התלמידים.
הרב הירשוביץ החל ללמד שיעורים בישיבה, אך התלמידים הציקו לו ונעדרו משיעוריו.
בהמשך, הוקצן המרד והפך לאלים.
שמחה אסף מתאר אחת מהתרחשויות המרד:
מרוב צער ואכזבה בגין המרד חדל הרב גורדון להרצות את שיעורו היומי בפני תלמידי הישיבה, אך כעבור חודשיים חזר ללמד, ואילו חתנו עזב.
בשנת תרס"ה (1905) הוזמנה לישיבה קבוצה של תלמידים מישיבת סלבודקה.
הקבוצה מנתה 15–18 בחורים ובראשם המשגיח ר' אליעזר לופט.
מטרת הבאתם הייתה המחשבה שהם יהפכו להיות בעלי השפעה בישיבה ובכך תתגבר השפעת שיטת המוסר.
התלמידים הוותיקים ראו בהבאת קבוצה זו עלבון ופגיעה בכבודם ונידו אותם מחברתם, אך המשגיחים בישיבה גרמו לכך שאלה יישארו משפיעים ומרכזיים בישיבה.
כתוצאה כעסו התלמידים הוותיקים עד כדי כך שהחלו בתגובה במרד גלוי בתוך הישיבה, בעזרת השיטה שכונתה "הופקה".
בשיטה זו התלמידים היו אומרים "שא" באמצע סדר הלימוד עד שהשתרר שקט בבית המדרש, ולאחר מכן, כששב שאון הלימוד, חזרו שוב ושוב על כך.
לפי גרסה אחת, בעת שהשתרר שקט גמור, היה אחד התלמידים צופר בהיחבא בצופר ידני.
אופן נוסף של מחאה נגד השלטת שיטת המוסר בישיבה היה באמצעות גנבת ספרי המוסר, מעשה שלא איפשר את קיומו של "סדר מוסר" יומי.
מחאותיהם האלימות של התלמידים גברו עד כדי כך שהרב גורדון החליט לסגור את הישיבה ולשלוח את התלמידים לביתם.
על פי התכנון הייתה אמורה הישיבה בבוא העת להיפתח מחדש רק עם אותם התלמידים שהנהלת הישיבה תבחר להשאיר.
אלא שהתלמידים לא התפזרו לביתם.
הם העבירו את מקום לימודם לבית כנסת מקומי ומינו מתוכם את בכירי התלמידים שימסרו שיעורים (אחד ממוסרי השיעורים בעת המרד היה הרב יוסף שלמה כהנמן).
מצב זה נמשך זמן מה עד שהגיעו התלמידים לפשרה עם הרב גורדון, על פיה הישיבה תיפתח מחדש, וקבוצת התלמידים מסלבודקה מחד, והבולטים מבין המורדים מאידך, יורחקו מהישיבה.
גם שנה מאוחר יותר נעשה ניסיון של השלטת המוסר בישיבה בשיטה דומה.
בשנת תרס"ו (1906) הובאו לישיבה כחמישים בחורים מתלמידי שיטת המוסר ובראשם הרב שמואל פונדילר.
שוב פרץ מרד ואף הוקם "ועד פועל" בן 10 חברים מכל שיעור שהשבית את הישיבה.
מהומות אלימות במיוחד פרצו בה, והרב גורדון, שהיה נתון בסערת רגשות בעקבות כך, התעלף באמצע טיולו היומי ביער סמוך.
למרות התנגדות התלמידים הוותיקים הצליחו הרב פונדילר וחמישים תלמידיו להחזיק מעמד בישיבה עד שחזר הרב בלוך בשנת תר"ע (1910) והפך אותה למעוז מוסרי.
מעט זמן אחרי חזרת הרב בלוך, הסתכסכו הוא ופונדילר, וזה האחרון עזב את הישיבה עם תלמידיו.
הרב צבי פסח פרנק רבה של ירושלים מחבר הספר הר צבי ועל שמו בית הכנסת הר צבי
הרב אליהו מאיר פייבלזון (תרכ"ז-תרפ"ח) – התפרסם כראב"ד קופישוק בליטא.
מחבר "פקוח נפש" על הלכות פיקוח נפש וחולה שאין בו סכנה וקידוש השם, ו"נצח ישראל" באמונה והשקפה.
הרב אליהו מאיר בלוך – ראש ישיבת טלז ארצות הברית.
הרב אברהם קלמנוביץ – ראש ישיבת מיר בארצות הברית.
הרב ברוך סורוצקין – ראש ישיבת טלז בארצות הברית.
הרב זליג נביס – תלמיד חכם ירושלמי, יליד ארצות הברית, מרבני בית הכנסת אור הצפון ירושלים.
הרב חיים מרדכי קאטץ – ראש ישיבת טלז בארצות הברית.
הרב יחזקאל סרנא – ראש ישיבת חברון.
הרב יוסף שלמה כהנמן – מייסד ישיבת פוניבז' ורבה של פוניבז' בליטא, ומקים ישיבת פוניבז' בבני ברק.
הרב יחזקאל אברמסקי – רב וראש ישיבה, פרשן התוספתא.
הרב יעקב פלדהיים – יליד ארצות הברית בעל הוצאת ספרים פלדהיים מירושלים שכונת בית וגן.
הרב אברהם שושנה – תלמיד חכם יליד מרוקו, ומהדיר עשרות גנוזות ראשונים ואחרונים מכתבי יד מקוריים שנרכשו מהספרייה הרוסית במוסקבה בכללם ספר מסילת ישרים להמקובל האיטלקי הרמח"ל מפאדובה בעל מכון אופק
הרב ירוחם ורהפטיג – תלמיד חכם ציוני ומחבר ספרים בהלכה, אחד מרבותיו של הרב חיים גריינימן בעל חידושים וביאורים.
הרב ישראל חיים וייס – האדמו"ר מספינקא בבני ברק ישראל, הנקרא ומכונה בשם 'הרבי מ"ספינקא דונולו"'.
הרב ישראל מאיר בנדט פייבלזון – ראב"ד שוקיאן.
הרב אלחנן וסרמן – רב ומנהיג ציבורי חרדי ממקורבי החפץ חיים, ראש ישיבת "אוהל תורה" בברנוביץ' ומחבר ספר "קובץ שיעורים".
הרב משה שצקס – רבה האחרון של לומז'ה וראש ישיבת רבנו יצחק אלחנן.
הרב משה אביגדור עמיאל – רב, דיין והוגה דעות, תלמיד חכם.
כיהן כרבה הראשי של תל אביב.
מחבר ספר "המידות לחקר ההלכה" סבה של ליהיא לפיד אשת ראש ממשלת ישראל לשעבר יאיר לפיד.
הרב משה רוזנשטיין – רב ליטאי, תלמיד חכם, ודמות בולטת בשיטת לימוד תנועת המוסר במתיקות ונעימות, ומשגיח בישיבת לומז'ה.
הרב משה יהודה לייב רבינוביץ – האדמו"ר ממונקטש ארצות הברית.
הרב מרדכי גיפטר – מהתלמידים המקורבים ביותר לראש הישיבה, הרב אברהם יצחק בלוך.
כיהן כראש ישיבת טלז בארצות הברית.
מחבר ספרים מגוונים ומאמרים רבים.
הרב מרדכי פוגרמנסקי – ראש ישיבת היידה.
הרב מרדכי (מרכוס) בורר – רבה האחרון של קהילות גיילנגן וראנדג בגרמניה–שווייץ.
פעיל ב"אגודת ישראל" בגרמניה וחבר ב"קרן התורה" של אגודת ישראל.
הרב נפתלי צבי טרופ הגרנ"ט – מגדולי ראשי הישיבות שהתפרסם כראש ישיבת ראדין ומחבר חידושי הגרנ"ט ויד ימינו של החפץ חיים.
הרב צבי פסח פרנק – ראב"ד ירושלים מחבר הספר הר צבי, ועל שמו בית הכנסת הר צבי ברחוב נחמיה ורחוב צפניה בכרם אברהם ירושלים.
הרב שלמה אלישיב – מחשובי המקובלים בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, ומחבר ספר "לשם שבו ואחלמה".
הרב שאול דולינגר – ראש מוסדות קריית חינוך לבנים באשדוד.
הרב שפטל קרמר – מנהלה הרוחני של ישיבת סלוצק בליטא וראש ישיבה בקליוולנד ובניו הייבן שבארצות הברית.
הרב פרופ' שמחה אסף – רב והיסטוריון, היה רקטור האוניברסיטה העברית ושופט בבית המשפט העליון.
אריה קורצווייל – פרופסור אמריטוס לעיצוב, מרצה בבצלאל.
אברהם הרצפלד – סופר, פעיל ציוני ופוליטי וחבר הכנסת ישראלי.
אברהם קריב – סופר, עורך ומתרגם.
אברהם מלמד – סופר, חבר הכנסת ישראלי מטעם המפד"ל.
ד"ר עזריאל קרליבך – סופר עיתונאי ישראלי, עורך עיתון ידיעות אחרונות ומנהל עיתון מעריב מפורסם בשם העט ר' איפכא מסתברא.
הרב מאיר בר-אילן – סופר, רב ופעיל ציוני, ממנהיגיה הבולטים של תנועת "המזרחי" ובנו של הנצי"ב מוואלוז'ין.
פרופ' בן-ציון דינור – שר, חבר הכנסת והיסטוריון בעל שם.
"מכינה לישיבה" – נוסדה בשנת תר"ף (1920), והיו בה ארבע כיתות ברמת קושי עולה.
ראש המכינה היה ר' חיים מרדכי קטץ.
"בתי חינוך" נפרדים לבנים ולבנות – נוסדו בשנת תר"פ (1920).
"כולל לרבנים" – הוקם בשנת תרפ"ט (1929) ונועד להכשרת 12 אברכים לרבנות.
גם בראשותו עמד ר' חיים מרדכי קטץ.
בית המדרש למורים נוסד בשנת 1926 וכלל 30 תלמידים ובית המדרש למורות נוסד בשנת תר"ץ (1930) וכלל 25 תלמידות.
בראש בית המדרש למורים עמד בתחילה ר' יצחק אייזיק הירשוביץ ולאחר מכן ר' אברהם מרדכי וסלר, ובית המדרש למורות היה כפוף ישירות להנהלת בית המדרש למורים.
"גימנסיה עברית לבנות" – נוסדה בשנת תרפ"ז (1927) וכלל בשיאו 150 תלמידות.
מנהלת המוסד הראשונה הייתה ד"ר הניא שרשבסקי.
ישיבת חזון נחום הייתה ישיבה כלל חסידית בבני ברק בראשות הרב צבי כץ.
הישיבה נוסדה בשנת תשמ"ח (1988) כישיבה קטנה, ושלוש שנים לאחר מכן נפתחה אף ישיבה גדולה.
הישיבה מנתה מאות בחורים ואברכים.
היא נסגרה בשנת תשע"ט (2019) אחרי 29 שנות פעילות.
הישיבה הוקמה בשנת תשמ"ח על ידי הרב צבי כץ, חסיד סלונים.
היא נקראה חזון נחום על שם הרב נחום יואל הלפרין ובניו תמכו בה כלכלית.
לפני כן היה הרב כץ ראש כולל שהוקם על ידי הרב הלפרין.
זו הייתה בין הישיבות החסידיות הראשונות שלא השתייכו לחצר חסידית מסוימת, מגמה שהתחזקה בהמשך עם פתיחתם של קהילות ומוסדות כלל חסידיים נוספים.
הישיבה שילבה את שיטת הלימוד ה'ליטאית' עם חינוך חסידי.
שפת הדיבור בישיבה הייתה עברית ולא יידיש.
המנהל הרוחני היה הרב ישראל אהרונסון והמשגיח הרב אשר זאב ורנר (בנו של הרב חיים ורנר).
מנהל הישיבה היה שלמה קוסטליץ חבר מועצת עיריית בני ברק.
במרבית שנות קיומה בלטה הישיבה בין הישיבות הכלל חסידיות, לצד ישיבת נזר התורה וישיבת חיי משה.
בשנותיה האחרונות חל פיחות במעמדה ולמדו בה בחורים פתוחים יותר לדעת ראש הישיבה.
בשנת תשע"ח נעשה ניסיון רענון.
קבוצה של 70 בחורים סולקה מהישיבה ונותרו בה 70 תלמידים.
לקראת שנת הלימודים תש"פ, עקב הרשמה חלשה נסגרה הישיבה והבחורים עברו לישיבות אחרות.
בין המוסדות שפעלו בישיבה: ישיבה גדולה, ישיבה קטנה, כולל אברכים, מכון הוצאה לאור ספרים וכתבי יד.
הישיבה הקטנה נמצאת בשכונת זכרון מאיר ולומדים בה כ-80 תלמידים.
גם היא בראשות הרב צבי כץ, והמשגיח הוא הרב נחמן יוסף וילהלם, מחבר ספרים תורניים.
בשנת תשע"ו (2016) הקים הרב כץ ישיבה קטנה כלל-חסידית נוספת בשם "טל תורה".
לישיבה זו צביון חסידי-שמרני ושפת הדיבור בה הוא יידיש בלבד.
הישיבה נוהלה בתחילה על ידי הרב דוד הלברשטאם, בן האדמו"ר מגורליץ.
וכיום מנוהלת על ידי הרב מרדכי אריה פרידמן (בן הרב אליעזר דוד פרידמן).
באלול תשע"ט נפתחה הישיבה הגדולה טל תורה, ישיבת המשך לבוגרי הישיבה הקטנה, בסגנון דומה.
הישיבה מנוהלת על ידי הרב מנחם קאליש, האדמו"ר מאמשינוב ארצות הברית, ונמצאת במבנה ישיבת חזון נחום שנסגרה באלול תשע"ט.
ישיבת הגאון מטשעבין – כוכב מיעקב, היא ישיבה כלל חסידית ותיקה בירושלים.
הישיבה נוסדה בשנת תשט"ז על ידי רבי דב בעריש ווידנפלד ("הרב מטשעבין").
הוא קרא לה "כוכב מיעקב" על שם ספרו של אביו, הרב יעקב ווידנפלד.
בתחילה שימש הרב חנוך דוב פאדווא כראש ישיבה לצדו של הרב מטשעבין, בשנת תשט"ז לאחר פרישת הרב פדווא הוכתר חתנו הרב ברוך שמעון שניאורסון כראש ישיבה לצדו.
אחרי פטירתו של הרב ווידנפלד, מילא הרב שניאורסון את מקומו.
משגיח הישיבה היה הרב מרדכי רימר.
בתחילה שכנה הישיבה בקריית שמואל בירושלים, בשנת תשכ"ו עברה לבנינה הקבוע בתל ארזה.
לאורך שנים רבות הייתה הישיבה לאחת מן הישיבות הכלל-חסידית הבולטות ביותר, ובין בוגריה רבנים ואדמו"רים.
בכל שנתון יש שני שיעורים מקבילים המונים כל אחד עשרות בחורים.
ישיבת טשעבין מחזיקה בנכסים רבים.
לצד הישיבה בנתה הישיבה בית כנסת ובו כולל אברכים בשם "אוהל ישראל", בראשו עמד שנים רבות הרב אברהם קופשיץ.
לישיבה מכון להוצאת ספרים בשם "דובב מישרים".
מאמצע שנות ה-90 הישיבה מדפיסה עלון שבועי, בשם "כוכבי אור".
לאחר פטירת הרב שניאורסון, בכ"ה בסיוון תשס"א, התמנה בנו הגדול, הרב יוסף משה שניאורסון, לראש הישיבה.
הבן הצעיר, הרב נחום שניאורסון, משמש כנשיא הישיבה.
כמו כן מכהן הרב נפתלי נוסבוים כראש ישיבה וכר"מ שיעור ג'.
כראש ישיבה נוסף שימש הרב אברהם גניחובסקי, אשר מסר שיעורים לקיבוץ, עד לפטירתו בתשע"ג.
ר"מים נוספים הם הרב ישראל שניאורסון והרב בעריש שניאורסון (בניו של הרב יוסף משה), הרב יוסף כהן הרב יצחק מאיר וייס והרב דוד ברוך הס.
עד לשנת תשמ"ט היה הרב ברוך שמואל דויטש ר"מ בישיבה.
הרב יוסף וייס היה ר"מ עד לפטירתו, הרב יעקב שלמה מוזסון.
המשגיחים הם: הרב בנימין רימר, חתנו הצעיר של הרב יוסף שלום אלישיב, הרב יעקב שמש והרב שמואל דוד שניאורסון.
בעבר כיהנו כמשגיחים, הרב שלמה זלמן פרוש ורבי ישראל משה רוזנפלד.
תלמידי חכמים בולטים שימשו ומשמשים כמשיבים ומגידי שיעורים בישיבה, בהם: הרב נתן לוברט, הרב נתן קופרשטוק, הרב זונדל קרויזר והרב אהרן מרדכי רוטנר.
רבי יצחק מנחם וינברג, האדמו"ר מטולנה
רבי צבי רבינוביץ', האדמו"ר מביאלה רמת אהרן
רבי מרדכי ישכר בער לייפר, האדמו"ר מפיטסבורג
רבי יעקב מנחם רבינוביץ', האדמו"ר מביאלה-בני ברק
רבי דוד הגר - האדמו"ר מויז'ניץ לונדון
הרב חיים דוד קובלסקי, מייסד ארגון "מאורות הדף היומי"
הרב מרדכי גנוט, מחבר הלוח "דבר בעתו"
בוגרים נוספים ב:קטגוריה:בוגרי ישיבת טשעבין
ישיבת צעירי אגודת ישראל - חפץ חיים הייתה ישיבה קטנה שפעלה בשנות ה-40 וה-50 בכפר סבא.
בראשה עמד הרב אהרן יהודה לייב שטיינמן.
בראשית שנות ה-40 פעלה בכפר סבא ישיבת "עזרא" שהרב אברהם ריניק ייסדה ועמד בראשה.
לימדו בה גם הרב אהרן יעקב קלפפיש והרב נחום (צורף) גולדשמיד שניהל את הישיבה בפועל.
בנוסף פעלה במגדיאל הסמוכה ישיבה לנערים צעירים יותר שנקראה על שם ה"חפץ חיים", ובראשה עמד הרב דב מעייני.
בחול המועד פסח תש"ג (1943) התקיימה בפתח תקווה הוועידה הארצית השלישית של תנועת צעירי אגודת ישראל (צא"י).
אחת ההחלטות שהתקבלו הייתה הקמת ישיבה לבני היישוב החדש בארץ ישראל, ואכן בחודש אייר תש"ד הוקמה הישיבה במגדיאל.
מייסד הישיבה ומנהלה היה אברהם ריין.
גם היא נקראה על שם החפץ חיים, שנפטר עשור קודם לכן.
לאחר מספר חודשים הועתק משכנה של הישיבה לכפר סבא.
לר"מים התמנו הרבנים נחום גולדשמיד, דוד רוטברג (אחיו של הרב זלמן רוטברג), יעקב משה הנפלינג ושמואל אליהו אורלנסקי.
הבוחן היה הרב משה סולובייצ'יק, שהיה אז תלמיד בישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
הרב גולדשמיד כיהן באותה תקופה כרב שכונה ביפו במקום חמיו שנפטר בשנת תש"ג, ולא היה יכול לעמוד בראשה.
הרבנים רוטברג וסולובייצ'יק לא הסכימו לקבל את התפקיד, מכיוון שלא היו נשואים.
בתחילת זמן קיץ תש"ו (1946) התמנה הרב שטיינמן לראשות הישיבה בעצת החזון איש, לאחר שהיה עד אז מאברכי בית מדרש לתורת ארץ ישראל בפתח תקווה.
בתחילה שכנה הישיבה במבנה קטן ברחוב אוסטשינסקי 7 בכפר סבא.
כעבור זמן עברו הלימודים לבית הכנסת הגדול בעיר.
פעילות הישיבה מומנה מכספי תרומות של תושבי כפר סבא.
כמו כן נסע ריין לארצות הברית למסע גיוס כספים.
בשנות ה-50 עברה הישיבה להיות תחת חסותה של ישיבת חברון וכמשגיח כיהן הרב מנחם אריה קניגסהפר.
בסוף שנות ה-50 הופסקה פעילות הישיבה.
בתשכ"ד חודשה פעילות ישיבה במקום, תחת הנהגת האדמו"ר רבי ברוך שלום הלוי אשלג, אך ככל הנראה גם גלגול זה של הישיבה לא האריך ימים.
הרב שמחה קסלר - רבה של מודיעין עילית
הרב אברהם קסלר - מראשי ישיבת תפארת ציון
הרב דוד כץ - ראש ישיבת משכן יעקב בחיפה
הרב צבי רוטברג ראש ישיבת בית מאיר
ישיבת חַיֵּי עוֹלָם (שם מלא: חיי עולם - תלמוד תורה ישיבה ובית תבשיל ליתומים) הוא מוסד תורני חסידי ירושלמי שהוקם במחצית השנייה של המאה ה-19.
"ישיבת חיי עולם" הוקמה בי' בתמוז ה'תרמ"ו 13 ביולי 1886 בעיר העתיקה בירושלים על ידי מספר רבנים חסידיים, רבי יצחק דוד בידרמן, בנו של רבי משה מלעלוב ואחיינו רבי דוד צבי שלמה בידרמן, האדמו"ר מלעלוב.
ובתמיכת רבי יהושע מקוטנא, וחתנו רבי חיים אלעזר וקס.
הישיבה היא המקבילה החסידית בירושלים לישיבת עץ חיים ("תלמוד תורה הכללי והישיבה הגדולה עץ חיים") של הפרושים, הוותיקה יותר, שהוקמה 45 שנים קודם לכן בידי הרב שמואל סלנט.
ראש הישיבה הראשון היה רבי בנימין יהודה לייב ברנשטיין, חתנו של רבי יצחק דוד בידרמן.
הישיבה נוסדה במקורה בעיר העתיקה ולמשך תקופה עברה ממבנה למבנה בשכירות, ולבסוף קנתה מבנה ברחוב מעלה חלדיה ברובע המוסלמי, שמול שוק הכותנים.
מאז שנות השמונים של המאה העשרים שוכנת במבנה זה ישיבת שובו בנים של חסידי אליעזר ברלנד שהשתלטו עליה באופן לא חוקי.
המבנה תוכנן על ידי נתן ברין מהנדס ואדריכל שחי ופעל רוב ימיו בירושלים.
בעקבות שורת אירועים וביניהם רעידת האדמה בשנת תרפ"ז (1927) שהזיקה קשות למבנה ומאורעות תרפ"ט (1929) נרכש עבור הישיבה מגרש בשולי שכונת אחווה ("כיכר השבת" של ימינו) ובשנת ה'תרצ"ג (1933) עברה הישיבה הגדולה למשכנה החדש.
עם השנים נסגרה הישיבה ונשאר רק כולל אברכים ותלמוד תורה ששימש בעיקר את החסידים מהיישוב הישן, הקשורים ל.
בבניין הישיבה יש בית כנסת של חסידות ראדזין, בית כנסת של חסידי אשלג הירושלמים, ממשפחות מינצברג ולמברגר ואולם שמחות.
בשנות ה-90 החלו מנהלי המוסד לקחת תקציבים ממשלתיים לתלמוד תורה.
חלק מההורים הוציאו את ילדיהם מהמוסד ועסקני העדה החרדית פתחו להם תלמוד תורה חדש בשם "חיי עולם המקורית" (לימים 'מוסדות רמ"א' בנשיאות הרב משה אריה פריינד).
התלמוד תורה החדש השתכן במשך מספר שנים בבניין של קרטשניף סיגט תחת חסותו של רבי צבי הירש רוזנבוים.
כיום שוכנים מוסדות רמ"א בשכונת גוש 80.
הרב בנימין יהודה לייב ברנשטיין
הרב ירוחם פישל יהושע ברנשטיין (-כ"ט בחשוון ה'תש"ט)
הרב נפתלי צבי שמרלר (ה'ת"ש-כ"ה בסיוון ה'תש"ח)
הרב דב בריש וידנפלד (ה'תש"ח-ה'תשכ"ו)
הרב נטע צבי גרינבלט ראב"ד מעמפיס טענעסי
הרב ישראל בנימין דוד אדלר מירושלים ראב"ד בד"ץ אגודת ישראל
הרב ראובן קלפהולץ הי"ד בשנת תרצ"ו
מנחם הכהן, פוליטיקאי ורב ישראלי
האדמו"ר רבי פינחס מנחם אלתר מגור, בעל "פני מנחם"
האדמו"ר רבי יעקב אריה אלתר מגור, האדמו"ר מגור הנוכחי
האדמו"ר רבי ישראל מרדכי טברסקי מרחמסטריווקה
ישיבת יחל ישראל היא ישיבה של חסידות סערט ויז'ניץ, הנמצאת ברמת ויז'ניץ בחיפה.
הישיבה נקראת על שמו של הרב ישראל הגר בעל "אהבת ישראל" מוויז'ניץ.
הישיבה נוסדה בשנת תש"י (1950) בחיפה על ידי הרב ברוך הגר בעל ה"מקור ברוך", שעלה אז לישראל, יחד עם הרב יהודה לייב גפן-אוייסיבאל, תלמיד ישיבת חכמי לובלין ולימים רב העיר כפר אתא, כהמשך לישיבת "בית ישראל" בעיר סערט (סירט) שברומניה, שנחרבה במהלך השואה, ולישיבת חכמי לובלין (יח"ל).
על שם שתי הישיבות נקראה הישיבה "יח"ל ישראל".
בשנותיה הראשונות נוהלה הישיבה על ידי הרב גפן, במשך תקופה עמד בראשות הישיבה הרב אברהם משה באב"ד, גיסו של רבי ברוך.
משנת תשי"ג עמד בראש הישיבה רבי נפתלי חיים אדלר.
הרב אליהו שטרנבוך כיהן כר"מ בישיבה אחר נישואיו, עד לשנת תשכ"ג.
עם הקמת רמת ויז'ניץ בחיפה הועברה הישיבה לשכונה החדשה.
בשנת תשכ"ד נפטר רבי ברוך, והישיבה נקלעה לקשיים.
אז מונה הבן רבי משה הגר לראש הישיבה, לצד אחיו רבי אליעזר שמונה לאדמו"ר.
רבי משה נפטר בשנת תשנ"ט.
ישיבת חכמי לב היא ישיבה תיכונית חרדית בירושלים, שנפתחה ב-א' באלול תשע"ג, 7 באוגוסט 2013.
את היוזמה להקמת הישיבה החל הרב בצלאל כהן בזמן לימודיו ב"בית הספר למנהיגות חינוכית" של מכון מנדל למנהיגות, בסיום לימודיו שם הוא חבר לאגודה לקידום החינוך אשר ראתה גם כן חשיבות רבה בהקמתה של הישיבה עבור הציבור החרדי.
את הצורך בהקמת הישיבה הוא זיהה בעובדה שבפני מרבית הבנים בוגרי החינוך היסודי החרדי (תלמוד תורה), עומדת בדרך כלל עם סיום לימודיהם בכיתה ח' (החינוך היסודי החרדי הוא בשכבות א'-ח') אופציה נורמטיבית אחת של המשך ב"ישיבה קטנה" (שכבות ט'-י"א) שבה לומדים לימודי קודש בלבד.
הוא ביקש ליצור אלטרנטיבה, שתאפשר לנער החרדי לבחור בין מסלול הדורש התמסרות מוחלטת ללימוד תורה, לבין מסלול המאפשר שילוב של לימודי קודש ברמה גבוהה עם לימודים כלליים במגוון מקצועות עד הגשה לבגרות.
הישיבה נועדה לספק מענה לנערים חרדים המעוניינים בשילוב של לימודי קודש עם לימודים כלליים עד זכאות לבגרות מליאה, תוך שמירה על רמה דתית-רוחנית גבוהה כמקובל בעולם הישיבות החרדי.
ישיבות תיכוניות-חרדיות פונות לנערים מבתים חרדיים מודרניים ואינן מתאימות למרבית בוגרי בית ספר עממי חרדי.
בהקמת הישיבה נקבעו שלושה יעדים: 1. השלמת פערים לימודיים במקצועות הליב"ה עבור בנים בוגרי החינוך החרדי שלא למדו אנגלית וידיעותיהם בחשבון ובמקצועות כלליים נוספים הן ברמה נמוכה.
2. התאמה תרבותית לנערים חרדים מכלל החוגים והעדות בקהילה החרדית.
3. עלות שכר לימוד בהישג יד של משפחה חרדית רגילה.
הישיבה נפתחה בתחילת שנת הלימודים תשע"ד עם כיתה אחת במודל של "בית ספר צומח".
עם תלמידים בשיעור א' (כיתה ט'), התפתחה למוסד ארבע-שנתי (ט'-י"ב), ובשנת הלימודים תשע"ט נפתחה בה כיתת מכינה.
הלימוד לפני הצהריים מוקדש ללימודי גמרא ולמקצועות קודש נוספים, ולימודי אחר הצהריים ללימודים תיכוניים.
תוכנית הלימודים כוללת: תלמוד, תושב"ע, תנ"ך, היסטוריה, אנגלית, מתמטיקה, מדעים, של"ח, לשון, חינוך גופני ומחשבת ישראל.
התלמידים ניגשים לבחינות הבגרות ורובם המכריע מגיע לזכאות לתעודת בגרות.
צוות הישיבה כולל ראש ישיבה, מנהל תיכון, ר"מים, מורים מקצועיים, יועץ חינוכי, עובד סוציאלי ומדריכי פנימייה, הצוות מקבל הדרכה מקצועית ופדגוגית מאנשי מקצוע בעזרת האגודה לקידום החינוך שהישיבה בבעלותה.
בשנת תשע"ט התפטר הרב בצלאל כהן מראשות הישיבה ובמקומו מונה לתפקיד הרב יוני הוכמן.
הישיבה ממוקמת, נכון ל-2021, בשכונת בית וגן בירושלים.
ישיבת חידושי הרי"ם היא ישיבה של חסידות גור בתל אביב.
זוהי הישיבה השנייה של חסידות גור שנפתחה בארץ ישראל, ובפתיחתה הייתה סניף של ישיבת שפת אמת בירושלים.
ראש הישיבה הנוכחי הוא הרב מאיר פלקסר.
הישיבה כוללת ישיבה גדולה וישיבה קטנה.
הישיבה נוסדה בשנת תרצ"ו כסניף של ישיבת שפת אמת.
הישיבה נפתחה על ידי רבי שמחה בונם אלתר, בהוראת אביו רבי אברהם מרדכי אלתר ה"אמרי אמת".
ה"אמרי אמת" הורה לפתוח את הישיבה בשל שתי סיבות, ראשית, ציפייתו שהישיבה תפתח את החיים היהודיים בתל אביב, שנית, הצורך בהקמת מוסד לחסידי גור הרבים שהתגוררו בעיר, שחלקם פחד לשלוח את בניהם לירושלים עקב המאורעות.
הנחת אבן הפינה הייתה באלול תשכ"ג, וחנוכת הבית הייתה בסיוון תשכ"ט ובאדר תשל"א עברה הישיבה למבנה החדש.
רבי שמחה בונם, דאג לצורכי הישיבה והרגיש קשר נפשי אליה.
הוא נהג להיפרד מבני הישיבה קודם נסיעותיו לחוץ לארץ.
סביב הישיבה נבנתה "קריית הרי"ם לוין".
בב' בניסן תשל"ז, בתום השלושים לפטירתו של ה"בית ישראל", הונחה אבן הפינה לבית המדרש החדש של הישיבה.
בשנת ה'תשע"ו נסגרה הישיבה הגבוהה והוקמה מחדש בשנת ה'תשפ"א בבני ברק בראשות הרב חיים יהושע שארר חתנו של רבי יעקב אלתר האדמו"ר מגור.
כיום יש בקמפוס 2 ישיבות קטנות וכולל.
בספטמבר 2020, בתקופת הגל השני של מגפת הקורונה בישראל, הוחלט לפתוח בקמפוס הישיבה מלונית קורונה.
ראש הישיבה הראשון היה הרב גדליה הרץ.
לצידו כיהנו כר"מים בישיבה הרב מנחם מנדל וייץ, חותנו של האדמו"ר מגור הנוכחי והרב חיים זילברשטיין.
לאחר בואו של הרב גד אייזנר לארץ, נסע אליו רבי שמחה בונם לחיפה, לבקשו שיעבור לתל אביב ויכהן כמשגיח.
בהמשך החל לכהן כמשגיח הרב אברהם יוסף אירנשטיין, איש אמונו של "הבית ישראל" ואחד משני מדריכי החתנים מטעמו, על פי בקשתו של רבי שמחה בונם כיהן רבי מאיר סג"ל לנדא מדראהביטש בנשיאות הישיבה.
ראש הישיבה היה הרב יוסף הורביץ.
ה'תרפ"א - ה'תשפ"ב ובוגר ישיבת מיר הליטאית.
בין ראשי הישיבה כיום, הרב יעקב גרנירר האדמו"ר מאשלג חזון איש, והרב יונה מנלה, וכן הרב מאיר פלקסר המכהן כראש הישיבה הקטנה.
רבי שמעון נתן נטע בידרמן, האדמו"ר מלעלוב בבני ברק.
רבי ישכר דב בידרמן, האדמו"ר מלעלוב-בר-אילן.
הרב אביגדור רובינשטיין, ראש ישיבת מאור ישראל.
ישראל אברהם שניידר, עורך עיתון המודיע.
ישיבת כנסת הגדולה היא ישיבה גדולה המשתייכת לזרם החרדי ליטאי.
הישיבה הוקמה בשנת תשנ"ו על ידי רבי הלל זקס ששימש כראש הישיבה עד לפטירתו בשנת תשע"ה.
לאחר פטירתו מונה בנו הרב יצחק זאב זקס (חתנו של הרב צבי רוטברג) למלא את ממקומו
הישיבה נוסדה בשנת תשנ"ו (1996) על ידי הרב הלל זקס, שכיהן עד אותה תקופה כראש ישיבת חברון כנסת ישראל ופרש עקב חילוקי דעות עם מנהל הישיבה.
בהקמתה, התבססה הישיבה על גרעין מתלמידיו של הרב זקס מישיבת חברון, בצירוף בחורים נוספים מישיבות שונות.
הישיבה משתייכת לזרם החרדי ליטאי.
סביב הישיבה התפתחה קהילה פנימית של תלמידים הנוהגים על פי שיטת הרב זקס, שבחלקה שונה במעט מהנוהג בעולם הישיבות הקלאסי.
כך, לדוגמה, הורה הרב זקס לתלמידיו שלא להצביע בבחירות לכנסת.
כמו כן, הרב זקס התנגד לתופעות רבות אחרות שהיו מצויות בעולם החרדי הקלאסי ולעיתים אף התבטא כנגד תופעות כאלה ואחרות המצויות בציבור החרדי.
הישיבה נחשבת לבעלת גישה פתוחה ביחס לעולם הישיבות הליטאי, לדוגמה בכך שאינה מתנגדת להוצאת רישיון נהיגה על ידי תלמידי הישיבה מוועד שני ומעלה, ובמקרים מסוימים הרב זקס אף עודד בחורים להוציא רישיון נהיגה.
הישיבה מאפשרת לבחורים להחזיק בטלפונים סלולרים הכוללים מסרונים בלבד, בכפוף לוועדה המאשרת את דגמי המכשירים המותרים.
לצד הדאגה לרמה הדתית והנסכת אווירה רגועה, הנהלת הישיבה ידועה בהקפדתה להעניק לבחורים מעטפת גשמית, כדוגמת קמפוס רחב ידיים, אוכל ברמה גבוהה יחסית, תנאי פנימייה משופרים ועוד.
בישיבה, כולל אברכים המונה כ-180 אברכים, המיועד בעיקר לבוגרי הישיבה.
זאת בנוסף למספר כוללים נוספים שנפתחו בסמוך לישיבה.
בשנת תשע"ג (2013) נפתחה על ידי הישיבה, הישיבה לצעירים מדרש יוסף מאיר - כנסת הגדולה, בראשה עומד הרב מרדכי ברגמן, בוגר הישיבה.
הישיבה לצעירים פונה בעיקר לבניהם של בוגרי הישיבה המשתייכים לקהילה.
הישיבה הקטנה ממוקמת בשכונת נאות הפסגה.
במשך השנים נפתחה בישיבה קרן צדקה (צדקת הלל) שתומכת בבני הקהילה הזקוקים לעזרה ובחתנים בני הישיבה, וכן ארגון עזר ליולדות.
ר' הלל הדגיש מאוד את עבודת החסד בקרב תלמידיו ובקהילה ישנם ארגוני חסד רבים.
לקראת שנת הלימודים תש"פ, נפתח בסמוך לישיבה תלמוד תורה "מדרש מאיר" הפונה בעיקר לבניהם של בוגרי הישיבה וכן לאוכלוסייה צעירה מכל רחבי העיר.
לקראת שנת הלימודים תשפ"ב נפתחה מכינה לישיבה קטנה הפונה לבני בוגרי הישיבה בנשיאותו של הרב ר' צבי שטוב.
החל משנת תשע"ה (עת החל הרב יצחק זאב זקס לכהן בראשות הישיבה) החלה הישיבה לפתוח כוללים רבים נוספים ברחבי הארץ לבני הקהילה שאינם מתגוררים במודיעין עילית, בהם מוסר ראש הישיבה שיעורים פעם בשבוע.
בראשות הכולל בירושלים עומד הרב מנחם מנדל זקס (בנו הצעיר של רבי הלל).
ובשנת תשפ"א נפתח כולל ערב נוסף בעיר בית שמש.
קהילות נוספות של בוגרי הישיבה נפתחו בעיר חריש ובעיר מעלות.
בוגרי הישיבה ידועים כמי שממשיכים להיות מחוברים למוסד בצורה כזו או אחרת גם לאחר שנים רבות.
ישיבת חיי משה היא ישיבה חרדית כלל חסידית השוכנת בשכונת הר נוף בירושלים.
לומדים בה כ-300 תלמידים, בנשיאות הישיבה מכהן הרב הראשי לשעבר - הרב ישראל מאיר לאו ובראשותה עומד הרב נפתלי נוסבוים.
הישיבה נוסדה בשנת ה'תשנ"ב (1992) בהר נוף, על ידי הרב בנימין קאהן, חתנו של הרב ישראל מאיר לאו, והיא קרויה על שם אביו הרב משה חיים לאו שנרצח בשואה.
הישיבה מיועדת לתלמידים חסידיים מהזרם הכלל חסידי, ושיטת הלימוד בה היא דרך הפלפול והעיון הנוהגת בעולם הישיבות הליטאי.
היא הוקמה בעת המחלוקת בין החסידים לליטאים שהחלה בתשמ"ט, והיא נותנת מענה לתלמידים חסידיים שבעבר היו הולכים ללמוד בישיבות ליטאיות.
שוכנת בבניין ששימש בעבר את ישיבת ישועות משה.
מייסד הישיבה הרב בנימין קאהן משמש כראש הישיבה, הן מהצד הכלכלי והן מבחינה רוחנית, הוא גם ממנה את אנשי הצוות ואחראי על קבלת בחורים.
מנכ"ל המוסדות הרשמי הוא הרב ירחמיאל ברלין, העומד לימינו של הרב קאהן.
הרב נפתלי נוסבוים הוא ראש הישיבה.
הר"מים הם הרב דוד מילר המשמש גם כר"מ בישיבת פוניבז', הרב אריה לייב אוירבך המשמש גם כר"מ בישיבת מיר ברכפלד, הרב משה פרידמן, הרב זלמן הלפרין, והרב חיים לייב ריזל.
המשגיחים הם הרב יצחק וינגוט, והרב יוסף שלמה גליק המשמש גם כמשפיע בישיבה.
בתפקיד המשיב משמש הרב אברהם וקסברגר.
הרב בניה נבנצל, בנו של הרב אביגדר נבנצל, גם שימש כמשיב בישיבה, עד לפטירתו בחודש אלול ה'תש"פ במהלך התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
דרך הלימוד בישיבה דומה ביסודה לצורת הלימוד בישיבות הליטאיות.
המתבססת על הקפת הנתונים בכל סוגיה תלמודית, עימותם ההדדי ומסקנות חדשניות.
גם סדר לימוד המסכתות הוא כסדר הלימוד בישיבת פוניבז'.
סדרי הלימוד בישיבה הם כמקובל בשאר הישיבות הליטאיות.
בפועל מתקיים הלימוד בבית המדרש כמעט לכל אורך שעות היממה.
בישיבה נהוג שלכל שיעור ישנם מגידי שיעור המוסרים שיעור עיוני משך כשעה.
התלמידים מתכוננים לשיעורים אלו בלימוד המפרשים על הסוגיות הנלמדות באותה עת.
בשיעורים הנמוכים לכל שיעור ישנם שני מגידי שיעורים.
המחליפים את התלמידים ברוטציה של משך חצי שנה.
ההספק השבועי הוא כעמוד גמרא (או סוגיא) שמתלבנת ב"עיון" במשך השבוע.
בנוסף ללימודי אחר הצהרים, שבו הלימוד מתמקד בלימודי "בקיאות" בהספק השבועי של כשני דפי גמרא.
למוסדות חיי משה יש גם ישיבה קטנה בירושלים, ברחוב גולדה מאיר, ולומדים בה כ-150 בחורים.
כמגידי שיעור משמשים הרב שלום קליין, הרב מנחם מנדל כץ, הרב יוסף ברוכשטט, הרב אברהם אייזנשטיין, הרב משה סטמפל, הרב יהושע וובר, הרב בנימין קאהן ובנו הרב משה חיים קאהן, הרב לוי כץ, הרב אשר ליכטנשטיין, והרב יוסף שטיינמץ.
כמשגיח משמש הרב מאיר אשר קויפמאן, וכמשיב משמש הרב רובין.
הישיבה הקטנה והגדולה מתנהלות בנפרד, מלבד ההנהלה משותפת.
ישיבת ישועות משה (מוכרת גם בשם "ישיבת ויז'ניץ ברכפלד") היא ישיבה גדולה של חסידות ויז'ניץ.
מ-2003 היא במודיעין עילית, ובה כ-300 תלמידים.
הלימוד בה הוא בצורה העיונית בדומה לשיטת הלימוד בישיבות הליטאיות.
הישיבה הוקמה בסוף שנת תשנ"ח על ידי רבי משה יהושע הגר האדמו"ר מויז'ניץ, לאחר הגידול במספר התלמידים בישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר בשיכון ויז'ניץ בבני ברק.
שמה ניתן לה בשנת תשע"ב על שם ספרו של האדמו"ר.
הישיבה החלה בשכונת הר נוף, במבנה המשמש כיום את ישיבת חיי משה.
בשנת תשס"ג עברה הישיבה למודיעין עילית.
עד שנת תשע"ו שכנה במבנים זמניים (קראוונים) ששימשו לפני כן את ישיבת מיר ברכפלד, ובהמשך עברה למבנה ברחוב רבי עקיבא בעיר.
מבנה הישיבה מכיל 6 קומות, ובהם בית מדרש ואוצר ספרים, מקווה, אולם ארוחות, חדרי שיעורים וחדרי פנימייה.
בקומה התחתונה נמצאת הישיבה הקטנה, עם בית מדרש נפרד וחדרי שיעורים.
הנחת אבן הפינה לבניין הישיבה נערכה בתחילת תשע"ב..
הישיבה מונה, נכון ל-2019, כ-250 בחורים בישיבה גדולה, כ-30 אברכים בכולל שנמצא בישיבה, וכ-60 בחורים נוספים בישיבה קטנה.
ראש הישיבה הוא הרב יוסף ויז'ניצר.
המשגיחים: הרב אליעזר הורוביץ, הרב ישראל וייס, הרב אשר ויז'ניצר והרב אברהם אליעזר הוס.
צוות הר"מים: הרב נפתלי גרוס, הרב אייזיק טוביאס (דיין בבית הדין 'הישר והטוב' של הרב זלמן נחמיה גולדברג), הרב דוד פלדמן, הרב אברהם מרדכי וייס, הרב יעקב יחזקיה הגר, הרב משה שטיינמץ (שכיהן גם כראש ישיבת קוידינוב בבני ברק) והרב יחזקאל הופמן שמשמש גם כמשפיע.
מאז ייסוד הישיבה כיהנו בה הרב חיים וייס כר"מ, יחד עם הרב אלכסנדר הגר כמשיב.
בעבר היה אחראי על לימודי הבקיאות.
צורת הלימוד בישיבה דומה לשיטת הלימוד בישיבות הליטאיות.
הישיבה מתייחדת משאר הישיבות החסידיות בסדרי לימוד בימי שישי ושבת; ביום שישי נמסר שיעור עיון כבכל יום, ובשבת אחר הצהריים מתקיים סדר לימוד.
ביום חמישי מוסר ראש הישיבה הרב ויז'ניצר שיעור כללי.
אחת לשבוע נמסר שיעור לקבוצת בחורים על ידי הרב משה פרידמן ראש הכולל בישיבה, והם מודפסים על ידי התלמידים; נכון ל-2019 יצאו לאור 4 ספרים על מסכתות סוכה, נדרים וגיטין, בבא קמא ובבא מציעא.
כן נמסר שיעור שבועי בהלכות שבת על ידי הרב משה יאדלר, מחבר ספרי 'מאור השבת'.
בישיבה יש גם ישיבה קטנה, בראשות הרב משה גשטטנר.
בית הספר לרבנות ישיבת חובבי תורה (YCT) הוא ישיבה אורתודוקסית פתוחה שנוסדה בשנת 1999 על ידי הרב אבי ווייס, באזור ריברדייל שברובע הברונקס, ניו יורק.
מטרתה לחנך רבנים "פתוחים, לא שיפוטיים, בעלי ידע, אמפתיה, הששים להפוך את האורתודוקסיה לתנועה בעלת אינטראקציה משמעותית המכבדת את כל היהודים, ללא תלות בשיוכם, מחויבותם או הרקע שלהם".
YCT מדגישה התמקדות ברוחניות, פתיחות ותשומת לב לנושאים עכשוויים ולקהילה היהודית הרחבה.
YCT הסמיכה את רבני המחזור הראשון ביוני 2004 ומאז מסמיכה מחזור של רבנים בחודש יוני מדי שנה.
ראש הישיבה הנוכחי הוא הרב דב לינזר .
הנשיא האחרון היה הרב אשר לופטין .
הישיבה מציעה תוכנית חינוך יהודית ציבורית בשיתוף המכון העברי בריברדייל, בקמפוס ריברדייל, וכן אירועים פתוחים כגון ימי עיון בנושאי תנ"ך ומחשבה יהודית.
מאז הקמתה, נאבקת YCT על תמיכת הקהילה האורתודוקסית.
המועצה הרבנית של אמריקה אינה מקבלת את סמיכת YCT לרבנות, ואגודת ישראל של אמריקה הכריזה כי ישיבת חובבי תורה, ישיבת מהר"ת, אורתודוקסיה פתוחה וגורמים קשורים אחרים דומים לתנועות לאורך ההיסטוריה היהודית שדחו את עיקרי היהדות.
בשנת 1996 הקימו הרבנים אבי ווייס וסול ברמן תוכנית המכונה MeORoT ("מאורות", ראשי תיבות באנגלית של "הכשרה רבנית מודרנית אורתודוקסית") שסיפקה הרצאות לתלמידים בישיבה יוניברסיטי.
המלגה הייתה משותפת לישיבה יוניברסיטי, ארגון "עדה (Edah)", והמכון העברי בריברדייל, בראשות ווייס.
שנה לאחר מכן, 1997, הוסיף וייס את מלגת "תורת מרים" לתוכנית מאורות, והזמין נשים המעורבות במדעי היהדות להשתתף בהרצאות אלה.
בספטמבר 1999 השיקו הרב ויס והרב דב לינזר את ישיבת חובבי תורה כתוכנית למידה לתואר ראשון, בעיקר לסטודנטים באוניברסיטת קולומביה ובמכללת ברנרד.
הרב לינזר מונה לראש הישיבה, ששכנה בקהילת "רמת אורה", קהילה מודרנית אורתודוקסית ברחוב 110 במנהטן.
בספטמבר 2000 החל המחזור הראשון בבית הספר לרבנות, עם שבעה תלמידים.
בינואר 2004 עברה הישיבה לבית הספר התיכון אברהם יהושע השל ברחוב 60, ושנה לאחר מכן למרכז קראפט/קולומביה ברנארד הלל ברחוב 115. .
בקיץ 2010 עברה הישיבה למכון העברי של ריברדייל.
בשנת 2006 הגישה YCT בקשה לחברות במועצה הרבנית של אמריקה, הגוף הרבני המזוהה עם האיחוד האורתודוקסי, הגוף המרכזי של האורתודוקסיה המודרנית בארצות הברית.
לאחר מכן היא משכה את הבקשה לאור הערכתה כי היא תידחה.
מאז הקמתה, YCT תיארה את עצמה כמוסד של האורתודוקסיה הפתוחה.
בעקבות ביקורות אורתודוקסיות חריפות נגד המושג, החל המוסד להתרחק ממנו.
בית הספר הסיר כל התייחסות לאורתודוקסיה הפתוחה באתר האינטרנט שלו, והחליף את התיאור "פתוחה" ב"מודרנית".
בריאיון לעיתון "The Jewish Week" באוגוסט 2017, אמר הרב אשר לופטין, נשיא בית הספר: "כשהם אומרים 'אורתודוקסים פתוחים' אני אומר 'אנחנו אורתודוקסים מודרניים.
אנחנו חלק מלא מהאורתודוקסיה המודרנית'."
באפריל 2019 החליטה הישיבה שלא להסמיך את דניאל אטווד, הומוסקסואל גלוי, כרב.
ההחלטה עוררה זעם בקרב ארגוני להט"ב.
בדומה לתוכניות הסמכה קלסיות לרבנות, גם תוכנית הלימודים של YCT מתמקדת בתלמוד ובהלכה.
התוכנית כוללת גם לימודי תנ"ך ומחשבת ישראל, וכן מתודולוגיות אקדמיות חדשניות.
אחד התחומים החדשניים יותר בתוכנית הלימודים הוא דגש חסר תקדים על ייעוץ רבני ופיתוח מקצועי.
בתחום זה מלמדים פסיכולוגים והוא כולל משחקי תפקידים, ניסיון קליני ועבודה בתחום כחונך.
התוכנית מדגישה נושאים שרבנים נתקלים בהם באופן קבוע: ספק דתי ושינוי אישי; טקסי מעבר; גיל ההתבגרות; שימוש בסמים; בעיות זוגיות ומשפחתיות; תפקוד מיני ותפקוד לקוי; הומוסקסואליות; אלימות במשפחה; אובדן, טרגדיה ושכול; ותגובה לקטסטרופה.
הרב הראשון של הישיבה הוסמך בשנת 2003. ל־YCT עשרה בוגרים בשנה.
על פי אתר האינטרנט שלה, YCT הסמיכה כמאה רבנים המשרתים ברחבי ארצות הברית ומחוץ לה, בבתי כנסת, בקמפוסי מכללות.
מלבד רבנים משמשים בוגרים מורים, מנהלים ובתפקידים אחרים.
הרב אשר לופטין כיהן כנשיא YCT מיולי 2013 ועד ליולי 2018, לאחר הרב ווייס.
הרב דב לינזר הוא ראש הישיבה.
עם חברי הסגל האחרים נמנים הרב יששכר כץ, הרב נתנאל הלפגוט, הרב חיים מרדר, מרים שקטר, הרבנית דבורה זלוכאואר וד"ר מישל פרידמן.
ב־21 באוקטובר 2007 מונה לינזר כדיקן החדש של ישיבת חובבי תורה.
הרב ג'ון קלזן הוא הדיקן הנוכחי ואילו לינזר משמש כראש ישיבה.
במקביל לישיבת חובבי תורה פועלת "ישיבת מהר"ת" המיועדת לנשים.ביוני 2009, יצר הרב וייס את התואר MaHaRaT (מהר"ת) עבור שרה הורוויץ.
דבר זה הוביל לתלונות של ה־RCA שהובילו לכך שווייס הצהיר שהוא לא יקרא לבוגרות עתידיות "רבה".
לאחר מכן, התפטר וייס מה-RCA.
עם זאת, בשנת 2015 הוסמכה יפה אפשטיין לרבה על ידי ישיבת מהר"ת.
באותה שנה הוסמכה לילה קז'דאן לתואר רב על ידי אותו ארגון, מה שהפך אותה לבוגרת הראשונה שהוסמכה לתואר "רב".
קבוצות אורתודוקסיות מתחו ביקורת על YCT הנוקטת, על פי הביקורת, עמדות תאולוגיות שאינן מתיישבות עם הערכים המסורתיים.
ארגון הרבנים של האורתודוקסיה המודרנית באמריקה, RCA, אינו מכיר את ההסמכה של המוסד לצורך חברות בארגון.
בסתיו 2015 הוקיעה אגודת ישראל של אמריקה מהלכים להסמכת נשים והכריזה כי ישיבת חובבי תורה, ישיבת מהר"ת, האורתודוקסיה הפתוחה וגופים קשורים אחרים דומים לתנועות פורשות אחרות לאורך ההיסטוריה היהודית בכך שדחו עקרונות יסוד ביהדות, היא איננה חלק מהיהדות האורתודוקסית ולהסמכותיה אין כל תוקף.
ישיבת חסד לאברהם ובנין שלמה הוקמה בשנת ה'תק"ז (1747) ברחוב הקראים בעיר העתיקה של ירושלים, מעזבונו של ר' אברהם נתן מרשיד.
אחד מראשי הישיבה היה רבי דוד פארדו.
פטירת הרב יעקב שאול אלישר השפיעה קשות על הישיבה.