tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה הגדילה בריטניה את מלאי הסוסים שלה לאור הישגי הבורים הרכובים במלחמת הבורים השנייה.
על מנת לעמוד בדרישה לסוסים במלחמת העולם הראשונה, ייבאה בריטניה סוסים מאוסטרליה, קנדה, ארצות הברית וארגנטינה, וכן החרימה סוסים מאזרחים בריטים.
עם זאת, שר המלחמה הבריטי, הוריישו קיצ'נר, הורה שלא להחרים סוסים בגובה של פחות מ-152 ס"מ, בשל דרישתם של ילדי בריטניה, שדאגו לרווחתם של סוסי הפוני.
שירות אספקת הסוסים הבריטי (Remount Service), במאמץ לשפר את אספקת הסוסים הפוטנציאליים לשימוש צבאי, סיפק לאיכרים הבריטים סוסי הרבעה מאיכות גבוהה לצורך הפריית סוסותיהם.
גזע הסוסים שבו השתמשו הבריטים היה קליבלנד ביי.
סוסים קטנים מגזע קליבלנד ביי יועדו לשאת פרשים, ואילו סוסים גדולים מגזע זה יועדו למשיכת ארטילריה.
גמול כספי ניתן על ידי משרד המלחמה הבריטי עבור סוסי הרבעה מגזע זה.
סוסים מגזע הארדנים היו בשימוש צבאות צרפת ובלגיה לצורך משיכת ארטילריה.
מזגם הרגוע והסבלני, בשילוב עם אופיים הפעיל והגמיש, הפך אותם לסוסים האידיאליים עבור ארטילריה.
האספקה המתמשכת של סוסים הייתה סוגיה חשובה במלחמה.
לפי אחת ההערכות, כשישה מיליון סוסים שירתו במלחמת העולם הראשונה, כשאחוז ניכר מהם מתו כתוצאה מסיבות הקשורות במלחמה.
מוערך כי בשנת 1914 עמדה אוכלוסיית הסוסים בבריטניה על בין 20,000 ל-25,000 סוסים.
הדבר אילץ את הבריטים לבקש סיוע מארצות הברית באספקת סוסים עוד בטרם הצטרפה האחרונה למלחמה.
בין השנים 1914–1918 שלחה ארצות הברית כמיליון סוסים אל מעבר לים, דבר שהפחית משמעותית את אוכלוסיית הסוסים במדינה.
זאת בנוסף ל-182,000 סוסים שנלקחו עם החיילים האמריקאים שיצאו למלחמה.
מחלקת אספקת הסוסים הבריטית הוציאה 67.5 מיליון ליש"ט על רכישה, אימון ומשלוח של סוסים ופרדים לחזית.
מחלקה זו הפכה לעסק רב־לאומי משמעותי ולשחקן מרכזי בסחר העולמי בסוסים, עם אספקת סוסים לא רק לצבא הבריטי, אלא גם לקנדים, לבלגים, לאוסטרלים, לניו זילנדים, לפורטוגזים ואף לאמריקאים.
משלוח סוסים בין ארצות הברית לאירופה היה מסוכן; גורמים בחיל המשלוח האמריקאי חישבו כי היה נדרש יותר מפי שבעה מקום לטון בעלי חיים מאשר למשא מלחמתי ממוצע, וכי יותר מ-6,500 סוסים ופרדים טבעו בהפגזות גרמניות על ספינות מדינות ההסכמה.
הרוסים, מצדם, אספו באוגוסט 1914 מעל מיליון סוסים.
בשל שיעורי האבדות הגבוהים בקרב הסוסים, גם צבא ארצות הברית המצויד היטב עמד בפני מחסור בסוסים לקראת השנה האחרונה של המלחמה.
לאחר שהארמייה הראשונה האמריקאית, בפיקודו של ג'ון פרשינג, דחפה את הגרמנים אל מחוץ ליער ארגון בסוף 1918, עמדו הכוחות האמריקאיים בפני מחסור של 100,000 סוסים, דבר שלמעשה גרם לשיתוק הארטילריה.
כשפרשינג ביקש מפרדיננד פוש, מרשל צרפת, 25,000 סוסים הוא סורב.
היה זה גם בלתי אפשר להשיג עוד סוסים מארצות הברית משום שהמשלוחים הוגבלו, וקצין הלוגיסטיקה הבכיר של פרשינג ציין כי "מצב בעלי החיים יהיה בקרוב נואש".
גרמניה, בתקופה שלפני מלחמת העולם, גם כן הגדילה את מלאי הסוסים שלה, וזאת באמצעות חוות השבחה במימון המדינה ומענקים ששולמו למשביחי סוסים פרטיים.
תוכניות השבחה אלה יועדו מראש לספק סוסים ופרדים באיכות גבוהה לצבא הגרמני.
מאמצים אלה, יחד עם התמקדות הלחימה בסוסים בראשית המאה ה-20, הובילה להגדלת היחס בין סוסים לחיילים, מאחד לארבעה ב-1870 לאחד לשלושה ב-1914. תוכניות ההשבחה אפשרו לגרמנים בעצמם לספק את כל סוסיהם בתחילת המלחמה.
הסוסים נחשבו גם כאילו היו במילואים, שכן כל בעלי הסוסים חויבו לרשום את סוסיהם באופן סדיר, והצבא הגרמני ידע היכן היו כל הסוסים כל הזמן.
בשבועות הראשונים של המלחמה ניידו הגרמנים 715,000 סוסים והאוסטרו-הונגרים – 600,000.
בהמשך המלחמה, לעומת זאת, הדרך היחידה שהייתה לגרמנים לייבא סוסים במספרים גדולים הייתה באמצעות כיבוש.
בדרך זו נלקחו יותר מ-375,000 סוסים מהשטחים הכבושים בצרפת.
השטחים הכבושים באוקראינה סיפקו 140,000 סוסים נוספים.
הגרמנים הכירו בחשיבותם של סוסים מגזע הארדנים, עד שכאשר הם הקימו באוקטובר 1914 את הוועדה לרכש סוסים לצורך תפיסת הסוסים הבלגיים, גזע זה היה אחד משני הגזעים שסווגו כחשובים, לצד הגזע הבלגי.
אולם, הגרמנים לא יכלו לשים את ידיהם על הסוסים הבלגיים המלכותיים, משום שהם פונו בהצלחה, אך הם כן תפסו מספיק סוסים כדי להפריע לחקלאות הבלגית ולתוכניות ההרבעה הבלגיות.
סוסים לצורך תובלה של סחורות גם כן נלקחו, דבר שהביא למשבר דלק בחורף שלאחר מכן, משום שלא היו סוסים למשוך את עגלות הפחם.
הגרמנים מכרו חלק מהסוסים שלקחו במכירות פומביות.
בסופו של דבר, מאחר שמדינות ההסכמה מנעו את ייבוא הסוסים לגרמניה, נותרו הגרמנים עם מספר מועט של סוסים, גורם נוסף בהפסדם במלחמה, בין היתר משום שהדבר הגביל את יכולתם לנייד ארטילריה.
עבור בריטניה, היוו אבדות הסוסים בקרב כ-25% מכלל מקרי המוות של סוסים בשנים 1914–1916. שאר מקרי המוות נגרמו על ידי מחלות נשימה, תשישות ומחלות שהועברו דרך בוץ, אם כי בקרבות מסוימים היו אבדות הסוסים די כבדות.
במזרח אפריקה היה שיעור מקרי המוות הגבוה ביותר, מרביתם עקב זיהומים שנגרמו כתוצאה מזבוב הצה צה.
בממוצע איבדה בריטניה כ-15% ממלאי בעלי החיים הצבאי שעמד לרשותה בראשית המלחמה בכל שנה של המלחמה (בין אם מתו, ניטשו או שמקומם לא נודע), עם 17% אבדות בחזית המערבית.
במהלך שלבים מסוימים במלחמה הגיעו לאירופה כ-1,000 סוסים ביום כאספקה מחודשת עבור החיילים הבריטיים לסוסים שאבדו.
הגרמנים כיוונו את אשם אל עבר הסוסים.
סוסים אחרים התמוטטו מתשישות ושקעו בבוץ בגובה הקרסול, עייפים מדי מכדי להרים את הראש ולנשום.
סוסים נחשבו ליקרי ערך במיוחד, עד שאם סוס מת, היה על החייל שרכב עליו להביא למפקדו חזרה את פרסתו על מנת להוכיח שלא נפרדו סתם כך.
פגיעות בסוסים היו גבוהות, במיוחד במהלך קרבות התשה, כמו קרב ורדן שנערך ב-1916 בין כוחות צרפתיים לגרמניים.
באחד הימים בקרב זה מתו 7,000 סוסים בשני הצדדים מפגזים ארוכי-טווח.
בשנת 1917 היו לבריטים כבר יותר ממיליון סוסים בשירות מבצעי, אך התנאים הקשים, במיוחד בחורף, הביאו לאבדות כבדות, במיוחד בקרב סוסי הקליידסדייל שמשכו את האש.
לאורך המלחמה כולה איבדה בריטניה מעל 484,000 סוסים – סוס אחד על כל שני חיילים.
הזנת הסוסים הייתה סוגיה מרכזית, ומספוא לסוסים היה במספר מדינות, לרבות בריטניה, הסחורה הגדולה ביותר שנשלחה לחזית.
סוסים צרכו בערך פי עשרה יותר מזון מאשר חיילים, והקש ושיבולת השועל היו למעמסה על שירותי התעבורה העמוסים ממילא.
בשנת 1917 עמדו מבצעי מדינות ההסכמה בסכנה עת הקצבות האוכל לסוסים צומצמו בשל פעילות הצוללות הגרמנית שהגבילה את אספקת שיבולת השועל מצפון אמריקה ובשל יבול לא מוצלח באיטליה.
הגרמנים אף עמדו בפני משבר מספוא חמור עוד יותר, מפני שהם לא העריכו מספיק את כמויות המזון שהיה עליהם לייבא ולאגור טרם המלחמה.
בעתות מחסור, עורבבה נסורת עם המזון וחיות רבות גוועו ברעב.
מזון אף נלקח משטחים כבושים במזרח ומהבריטים במהלך פעולות מתקפת האביב ב-1918.
סוסים רבים מתו כתוצאה מהתנאים הקשים בחזית: מתשישות, מטביעה בבוץ, ומנפילה אל תוך מכתשי פגזים.
סוסים גם נגנבו לאחר שרוכביהם נהרגו.
סוסים גם סבלו מחוסר במזון ובטיפול נאות, מהתקפות נשק כימי שפגעו במערכות הנשימה שלהם ובעורם ומשחין.
כאשר החלו התקפות הגז בשנת 1915, אולתרו אטמי אף עבור הסוסים במטרה לאפשר להם לנשום במהלך ההתקפות.
בשלב מאוחר יותר פותחו סוגים שונים של מסכות גז, הן על ידי מעצמות המרכז והן על ידי מדינות ההסכמה, אם כי הסוסים לא הסתדרו עם שקיות ההזנה והרסו אותן לעיתים קרובות.
החיילים מצאו כי סוסים מושבחים באיכות גבוהה סבלו יותר מהלם הפגזים והתפרעו יותר בעת חשיפה למראות המלחמה וקולותיה מאשר סוסים מושבחים באיכות נמוכה, אשר למדו לשכב ולתפוס מחסה למשמע קולות הארטילריה.
בתי חולים וטרינריים הוקמו במטרה לסייע לסוסים בהחלמתם מהלם הפגזים ופצעי הקרב, אך אלפי גופות סוסים עדיין היו מוטלות לאורך הדרכים בחזית המערבית.
במהלך אחת משנות המלחמה טופלו 120,000 סוסים, בעקבות מחלות או פציעות, על ידי בתי החולים הווטריניריים הבריטיים לבדם.
אמבולנסים ובתי חולים שדה וטרינריים נדרשו לטפל בסוסים, וקרונות סוסים פותחו לשימוש כאמבולנסים לסוסים בחזית המערבית.
בסוף המלחמה הורדמו סוסים זקנים רבים וסוסים צעירים נמכרו לבתי מטבחיים או לאנשים מקומיים, דבר שהעציב חיילים רבים אשר רכבו על סוסים אלה.
סוסים רבים כאלה גם נמכרו לקצבים צרפתים.
הסוס הוא בעל החיים המזוהה ביותר עם מלחמת העולם הראשונה.
לציון שירותם הוקמו אנדרטאות ברחבי העולם, למשל, האנדרטה בכנסיית תדאוש הקדוש בהמפסטד, לונדון, אשר נושאת את הכתובת: "בצייתנות רבה ביותר ולעיתים קרובות בצורה כואבת ביותר הם נפלו – נאמנים עד למוות".
אנדרטה נוספת לזכר חללי חטיבת הפרשים האוסטרלים הקלים והרובאים הרכובים הניו זילנדים, המציינת גם את זכרם של טייסים ורוכבי גמלים, היא אנדרטת חיל הרכובים במדבר, או אנדרטת הפרשים הקלים, בקנברה, אוסטרליה.
אנדרטה זו היא לזכר החללים מיחידות אלה שנפלו בין 1914 ל-1918 במצרים, ארץ ישראל וסוריה.
היא הוצבה במקור בפורט סעיד, אך נהרסה במהלך מלחמת סיני.
הצייר אלפרד מנינגס, שהוזמן על ידי חיל היערנים הקנדי לתעד את בסיסיהם בצרפת, צייר את מלאכתם בחזית, ובציוריו נראים גם סוסים.
מנינגס נשלח לצרפת בתחילת 1918 כצייר מלחמה רשמי עם חטיבת הפרשים הקנדית.
רבים מציוריו מציגים את הסוסים במלחמה.
אמנים נוספים אף הם יצרו עבודות שהציגו את הסוסים במלחמת העולם הראשונה, בהם אומברטו בוצ'וני וטרנס קוניאו.
בשנת 1916 הוטל על האמן פורטונינו מטניה לצייר ציור למען גיוס כספים לטובת טיפול בסוסים באירופה שנפגעו במלחמה.
כתיבת שירים הייתה עבור חלק מהחיילים אמצעי להעביר את הזמן.
במספר שירים ניכרה הופעתם של סוסים.
בשנת 1982 כתב מייקל מורפורגו את הספר סוס מלחמה (War Horse), אודות סוס מחיל הפרשים במלחמה.
הספר עובד למחזה הנושא את אותו שם, והועלה על ידי התיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון.
ב-2011 ביים סטיבן ספילברג סרט המבוסס על הספר.
בינואר 2010 שידר ערוץ ההיסטוריה סרט תיעודי בשם "סוס המלחמה האמיתי" (The Real War Horse), גם כן אודות הסוסים במלחמת העולם הראשונה.
העבודה הקשה שביצעו הסוסים והפרדים בחזית ומולה, הטיפול המועט לו זכו בעת שנפגעו בלחימה, היוו השראה לסופר הבריטי יו לופטינג בעת שיצר את דמותו הבדיונית של רופא החיות דוקטור דוליטל.
סוֹסְנוֹביץ' () היא עיר בפרובינציית שלזיה שבדרום-מערב פולין, בסמוך לנהר פְּזֶ'מְשָה (Przemsza).
ההתיישבות במקום הוגדרה ככפר בשנת 1780, אך סוסנוביץ הוכרה רשמית כעיר בשנת 1902. הודות לקרבתה לערי התעשייה של פולין - קטוביץ, גליביצה ובנדין, הפכה סוסנוביץ לצומת דרכים חשוב.
סונוביץ ממוקמת בחלק המזרחי של אזור התעשייה שלזיה העליון, והיא אחת הערים של מחוז קטוביץ המונה אוכלוסייה כוללת של 2.7 מיליון אנשים; אוכלוסיית סוסנוביץ מונה כ-189,178 תושבים נכון לדצמבר 2022.
בשנת 1860 הגיעו יהודים ראשונים לעיר, ורכשו מגרשים ליד בית הנתיבות ברחוב מודז'יובסקה.
האימפריה הרוסית, ששלטה בסוסנוביץ באותם ימים, לא ראתה באור חיובי את בניית העיר, ולא נתנה רישיונות לבניית בתים בעיר.
מסיבה זו, נבנו הבתים בעיקר בשעות הלילה; השומר היחידי היה השוטר הרוסי, שלאחר ששלשלו לידיו כספי שוחד העמיד פנים כלא רואה.
היישוב היהודי הראשון היה מורכב מחסידי ראדומסק וחסידי אלכסנדר.
המשורר חיים נחמן ביאליק, עבד בעיר סוסנוביץ' כמורה לעברית במשך 3 שנים.
בשנת 1904 נערך פוגרום ביהודי העיר בעת עריכת מנהג התשליך ביום השני של ראש השנה.
יהודי העיר נהגו להתקבץ על גדות הנהר לשם עריכת הווידוי על החטאים.
בעת עריכת התשליך יִדּוּ גויים אבנים לכיוון המתפללים.
אבן פגעה באחד המתפללים היהודים, שזרק את האבן חזרה לכיוון המתנכלים, והאבן פגעה בילדה קטנה מהגויים.
למרות הפגיעה הקלה, השמועה עשתה לה כנפיים.
ואז נשמעה הקריאה "הרגו את היהודים, הם הרגו ילדה נוצרייה".
עלילת הדם עברה כאש בשדה קוצים בכל העיר סוסנוביץ.
החלה התנפלות על בתי היהודים.
הפולנים שדדו את חנויות היהודים, הכו יהודים ורצו ברחובות העיר עם סכינים שלופות.
גויים פולנים סיפרו לעיתון המקומי: , הפורעים עברו מרחוב לרחוב, ובכל מקום ניפצו את בתי היהודים, שדדו והשמידו באין מפריע.
המשטרה המקומית התעלמה מתחינות היהודים לעזרה.
הקהילה היהודית במלחמת העולם השנייה יושבה בגטו סוסנוביץ.
עשרים ותשעה אלף יהודים נרצחו, כרבע מאוכלוסיית העיר רובם נשלחו על ידי הנאצים למשרפות.
רב העיר נהריה הרב ישעיהו מייטליס
חתן פרס ישראל נתן גולדבלום.
המשורר, חתן פרס ישראל, חיים חפר.
חבר הכנסת והאדריכל משה חריף.
הרב אריה לייב גיטלר (נפטר ב-1888).
הרב אברהם מאיר גיטלר, בנו וממלא מקומו של הרב אריה לייב (נפטר ב-1925).
במשך שנים רבות נאלצו האב ובנו להסתפק בתואר 'מורה הוראה', מכיוון שיהודי סוסנוביץ היו כפופים לקהילת בנדז'ין, ורק כשהקהילה זכתה לעצמאות נתמנה הרב אברהם מאיר לרב.
בשנת 1902 נבחר הרב יצחק גליקמן לדיין בקהילה, תוך עקיפתו של הרב גיטלר, מעשה שעורר מחלוקת בעיר.
הרב ישעיהו אנגלרד - נרצח בכ"ט באייר ה'תש"ב.
האדמו"ר אברהם ישכר אנגלרד מראדזין - בנו של הרב ישעיהו.
כיהן כרב העיר לאחר השואה, בין השנים ה'תש"ה - ה'תש"ח.
הרב שלמה שטענציל, המוכר בכינוי "הגאון מסוסנוביץ" - היה ראש ישיבה ודיין בעיר.
חיבר את הספרים "קהלת שלמה" ואת הספר בית שלמה.
הרב אריה צבי פרומר מקוז'יגלוב - כיהן כראש ישיבת חכמי לובלין אחרי פטירת הרב מאיר שפירא עד לסגירתה בשנות השואה.
רבי אלטר אברהם בצלאל נתן נטע בידרמן, שהגיע מארץ ישראל וכונה "הרבי הירושלמי".
נפטר ב-1933 וארונו הועלה לארץ ישראל.
רבי מרדכי אלעזר מנחם בידרמן, קרובו וחתנו של הרב אלטר מילא את מקומו.
רבי דוד פרדס בן רבי מרדכי מסטשוב (נפטר ב-1922), מתלמידי "החוזה מלובלין".
רבי אליעזר פינקלר (נפטר ב-1937), משושלת חסידי ראדושיץ.
רבי פנחס יששכר פינקלר, בנו של רבי אליעזר, המשיך את האדמו"רות.
רבי שלמה חנוך הכהן רבינוביץ, האדמו"ר מרדומסק, התיישב בסוסנוביץ לאחר מלחמת העולם הראשונה ומשך אחריו אלפי חסידים.
סוזנה ביר (בדנית: Susanne Bier; נולדה ב-15 באפריל 1960 בקופנהגן) היא במאית קולנוע, תסריטאית ומפיקה דנית ממוצא יהודי, זוכת פרס אמי ופרס גלובוס הזהב.
סרטה "בעולם טוב יותר" זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ביר נולדה בקופנהגן בירת דנמרק, כבת להורים יהודים.
המשפחה של אביה, רודולף סלומון ביר (נולד ב-1930), היגרה מגרמניה לדנמרק בשנת 1933 אחרי עלייתו של היטלר לשלטון.
משפחת אמה, הֶני לבית יונאס (נולדה ב-1936) היגרה לדנמרק מרוסיה בתחילת המאה ה-20, גם כן עקב רדיפות נגד היהודים.
בשנת 1943 שתי המשפחות נמלטו מדנמרק לשוודיה, יחד עם רוב יהודי דנמרק, כדי להינצל מהגירוש למחנות המוות הנאציים.
שלוש שנים אחרי תום מלחמת העולם השנייה חזרו לדנמרק.
תחת השפעת אירועי השואה, הוריה של סוזנה ביר חינכו את בתם לפי עקרונות של מוסריות וצדק.
מאוחר יותר, נושאי הטבע האנושי ושאלות מוסריות העסיקו את הבמאית בסרטיה.
בראיונות לתקשורת כבוגרת, ביר מתארת את עצמה בילדותה כילדה נערית עם קשיים במיומנויות חברתיות, שאהבה לשחק כדורגל עם בנים והעדיפה לקרוא ספרים.
לאחר לימודי תיכון בגימנסיה הקתולית ע"ש נילס סטנסן בקופנהגן (Niels Steensens Gymnasium), נסעה לישראל, שם יש לה קרובים יהודים חרדים בירושלים, כדי להתחבר לשורשיה היהודיים.
היא למדה אמנות באקדמיית בצלאל בירושלים, ולאחר מכן עברה לבריטניה ולמדה אדריכלות בבית הספר של האיגוד האדריכלי "Architectural Association School of Architecture" בלונדון.
בהמשך עזבה את תחום האדריכלות לטובת לימודי קולנוע.
בשנת 1987 סיימה את לימודיה בבית הספר הלאומי לקולנוע של דנמרק בקופנהגן.
בתום לימודי הקולנוע הוזמנה ביר לשוודיה ויצרה שם את הסרט "פרויד עוזב את הבית" (1992), שקיבל ביקורות חיוביות.
לאחר מכן ביימה את הסרט "עניינים משפחתיים", בו כיכבה השחקנית הדנית הידועה גיטה נרבי; עם זאת, הסרט נחשב לכישלון מסחרי וקיבל ביקורות שליליות מצד המבקרים.
פריצת הדרך של ביר התרחשה בשנת 1999 עם סרטה החמישי, "האחד והיחיד", קומדיה רומנטית המתארת שני זוגות נשואים שמתמודדים עם הפיכתם לראשונה להורים.
הסרט זכה להצלחה קופתית ודורג במקום השלישי ברשימת הסרטים המצליחים בדנמרק בשנות התשעים.
בשנת 2002 ביימה ביר סרט במסגרת הפרויקט ההיפר-סגפגני של לארס פון טריר, "דוגמה 95".
הסרט, "אהבות פתוחות", דן בשני זוגות שחייהם הצטלבו בעקבות תאונת דרכים חמורה.
גם יצירה זו זכתה להדים ולהקרנות מסחריות ברחבי עולם, וגם בישראל.
הסרט זכה בפרסים במספר פסטיבלים, ביניהם פרס המבקרים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בטורונטו.
סרט זה החל שיתוף פעולה פורה עם התסריטאי אנדרס תומאס ג'נסן, שעבד עם ביר מאז על כל סרטיה הדניים.
הסרט גם קיבל את התואר "דוגמה #28", שמשמעותו היא שהסרט חולק את הקוד של שבועת הדוגמה, שעיקריה הן נאמנות לקולנוע ריאליסטי (צילום במצלמת כתף, במיקומים שלא הוכנו מבעוד מועד, בתאורה שקיימת במקום הצילום, היצמדות לסיפורים ריאליסטיים, ומעל לכל- chastity, צניעות).
בשנת 2004 יצא סרטה השמיני "אחים", המתאר סכסוך בין שני אחים בצל המלחמה.
סרטה התשיעי של ביר, "אחרי החתונה" (2006), זכה להצלחה והיה מועמד לפרס הסרט הטוב ביותר באוסקר האירופי, וכן לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בארצות הברית.
הסרט גם השתתף בפסטיבל הקולנוע ירושלים, בו הייתה אחת מאוחרי הכבוד.
הסרט מתאר גבר מבוגר שמנהל בית יתומים בהודו, ומקבל הצעת תמיכה כספית מעשיר דני; כשהוא מגיע לדנמרק כדי לפגוש אותו, ומשתתף בחתונת בתו של העשיר, הוא מבין שיש בהצעה יותר ממה שציפה, והסרט דן בלבטיו המוסריים.
הסרט נעשה באופן שמזכיר את סרטי הדוגמה, אך לא נכלל כאחד מהם.
ביר הסבירה בראיונות שהיא נסחפה אחר האפשרויות הגלומות בעשייה הקולנועית, ושאם תוכן השיעור שתנועת הדוגמה ניסתה להעביר בנושא העברת הסיפור הקולנועי הופנם, אין צורך באמת לאכוף את כל החוקים.
בעקבות הצלחתה, שלושה מסרטיה - "אהבות פתוחות", "אחים" ו"אחרי החתונה" - נרכשו ליצירת גרסה אמריקאית.
הסרט "אחים" יצא ב-2009 בבימויו של ג'ים שרידן ובכיכובם של נטלי פורטמן, טובי מגווייר וג'ייק ג'ילנהול.
בתקופה זו החלה ביר ליצור בהוליווד.
סרטה העשירי, "דברים שאבדו לנו באש", צולם באנגלית, בתקציב של כמה מיליוני דולרים, ובהשתתפות הכוכבים ההוליוודים האלי בארי ובניסיו דל טורו.
הסרט פתח את הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות ב-2008. ב-2019 יצאה לאקרנים הגרסה האמריקאית ל"אחרי החתונה".
בשנת 2010 יצאה לאקרנים סרטה "בעולם טוב יותר", ששוב זכה להצלחה בינלאומית.
הוא זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הסרט הזר, ובפרס סרט הזר הטוב ביותר באוסקר האמריקאי.
הסרט, בהשתתפות השחקן השוודי מיקאל פרסנראנדט, עוסק בסוגיית מוסריות וחינוכיות בנוגע לאלימות, לשנאה, נקמה ולגזענות בחברה האנושית - באפריקה ובאירופה.
בגלל הרמזים למקרי טבח המוני על רקע אתני וגזעי בארצות כמו סודאן, עורר הסרט ביקורת חריפה מצד גורמים רשמיים סודאנים.
בשנת 2012 יצאה לאקרנים סרטה "רק אהבה", קומדיה רומנטית בה כיכב פירס ברוסנן המגלם איש עסקים אנגלי הגר בדמנרק.
בדצמבר 2018 עלה בשירות נטפליקס סרטה "קופסת הציפורים".
סרט מתח פוסט-אפוקליפטי שהוא עיבוד קולנועי של הרומן מ-2014 בעל אותו השם מאת ג'וש מלרמן.
הסרט עוקב אחר אישה, שמגלמת סנדרה בולוק, אשר יחד עם זוג ילדים שמכונים "ילד" ו"ילדה", חייבים לחצות יער ונהר בעיניים מכוסות כדי להימנע מכוחות על טבעיים שגורמים לאנשים שרואים אותם להתאבד.
נטפליקס הודיעה כי בשבוע הראשון צפו בסרט כשליש מכלל המנויים שלה, כ–45 מיליון בתי אב — הפתיחה הטובה ביותר לסרט בשירות הסטרימינג.
ביר הייתה נשואה לשחקן והבמאי השוודי פיליפ זאנדן, ויש לה שני ילדים, גבריאל ואליס-אסתר.
לאחר גירושיה מזאנדן, הכירה את בן זוגה, הזמר והמלחין הדני יספר וינגה לייסנר, שכתב את המוזיקה לכמה מסרטיה ("האחד והיחיד", "אחים", "אהבות פתוחות" ועוד).
סרטיה של ביר מרבים לעסוק במסגרת המשפחתית המסורתית, בקריסתו של מעמד הביניים הבורגני תחת לחץ הגלובליזציה, הטרור והמלחמה בו, ובאופן בו אנשים מתמודדים עם אסון או אירוע מכונן חיצוני מחייהם.
היא מציינת שהרגע שמעניין אותה בחיי דמויות הוא כשתחושת הביטחון שלהם נסדקת, והעולם החיצון מתדפק בדלת.
השאלות המרכזיות בסרטיה הן שאלות של מוסר: האם מוסרי לעזוב בן זוג שהפך נכה, האם הטוב האישי קודם לטוב הכללי, וכיצד יש להגיב לאלימות שהעולם מפנה לעבר הפרט.
אופן הבימוי של ביר נותן חופש רב לשחקנים, ומאפשר אלתור הן בטקסטים והן באופן ההגשה.
לסרטיה יש קוד ויזואלי משותף - כולם מצולמים במצלמת כתף, ובשיאים הרגשיים משתמשים בתקריבים עצומים ("אקסטרים קלוז אפ", בעגה המקצועית) של עיניים, שפתיים ואצבעות.
בנוסף, אופן העריכה אינו נאמן למסורת העריכה ההמשכית, והוא נוסך תחושה חופשית ואקראית יותר.
הסרטים של ביר מאופיינים בכך שלמרות המבנה הטרגי שלהם, ישנה "השטחה" של האירועים הדרמטיים, או לחלופין, אין דרמטיזציה של האירועים המרכזיים.
לדוגמה, בסצנת המפגש הראשון בין האב לביתו ב"אחרי החתונה", השניים שותקים רוב הסצנה, ומדברים מעט על בקבוק מים שהוא מביא לה.
אופי זה של בימוי יוצר תחושה שלא קורה דבר בסרטים שלה, אך ניתוח מעמיק של ההתרחשויות מראה שהסרטים נאמנים למבנה הדרמטי של אריסטו.
יתר על כן, ביר מקפידה לסיים את סרטיה בטון מעט אופטימי, באומרה שלמרות שהסרטים שלה אינם מסחריים גרידא, הם גם אינם אמנות טהורה, ועל כן היא צריכה לתקשר עם הקהל שלה, ולתת להם מעט אור להישען עליו.
2011 - פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר - עבור "בעולם טוב יותר"
2011 - פרס גלובוס הזהב בקטגוריית הסרט הזר - עבור "בעולם טוב יותר"
2010 - חברת מסדר דאנברוג בדרגת אביר
2007 - מועמדות לפרס הסרט הטוב ביותר באוסקר האירופי - עבור "אחרי החתונה"
2007 - מועמדות לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר - עבור "אחרי החתונה"
2003 - פרס המבקרים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי בטורונטו - עבור "אהבות פתוחות"
2003 - פרס "בודיל" לסרט הדני הטוב ביותר - עבור "אהבות פתוחות"
2003 - פרס "רוברט" של הקהל הדני - עבור "אהבות פתוחות"
2000 - פרס "רוברט" לסרט הדני הטוב ביותר - עבור "האחד והיחיד"
1999 - פרס "בודיל" לסרט הדני הטוב ביותר - עבור "האחד והיחיד"
1993 - פרס "רוברט" לסרט הקצר/תיעודי - עבור "מכתב ליונאס"
1997 - (אני מאמין Sekten (Credo (כתות)
2010 - Hævnen (בעולם טוב יותר)
סוסנה טרימרקו (בספרדית: Susana Trimarco או Sara Susana del Valle Trimarco de Veron; נולדה ב-25 במאי 1954), היא פעילה ארגנטינאית נגד סחר בבני אדם שהתפרסמה בעקבות חקירה שניהלה לאיתור בתה.
בשנת 2002 נחטפה מריטה, בתה בת ה-23 של סוסנה טרימרקו, בסמוך לביתה בטוקומאן.
מריטה הייתה אמה של ילדה בת שנתיים והלכה לתור לרופא כאשר, על פי עדים, היא אולצה להיכנס בכוח לרכב אדום.
עדים דיווחו שהיא נרצחה על ידי סוחרי נשים במחוז שכן בצפון ארגנטינה, אך גופתה מעולם לא נמצאה.
טרימרקו, לאחר שנענתה בסירובים ודחיות על ידי המשטרה, פתחה בחקירה עצמאית, שהובילה להתנגשויות עם ארגוני פשע ושוטרים ושופטים מושחתים.
כשהיא מאנה לוותר על החקירה, טרימרקו "זכתה" להצתת ביתה, שני ניסיונות דריסה, ואינספור איומי מוות.
פעילותה העלתה את נושא הסחר בנשים בארגנטינה לסדר היום הציבורי.
במהלך החקירה טרימרקו הוציאה שמות של סרסורים וסוחרי נשים מתוך תיקי משטרה, והתחזתה מולם לסרסורה המעוניינת לרכוש נשים, כך הגיעה לבתים בהם מצאה נשים ונערות שמוחזקות בכפייה לצורכי זנות.
כמה מהן היא הצליחה להציל, אך חלקן התחננו שתניח להן לנפשן, כי לדבריה המשטרה נוהגת למסור נשים בחזרה לסוחרים.
במהלך השנים, נהייתה טרימרקו אפוטרופסית ל-129 שפחות מין לשעבר.
היא דואגת שהנשים יגישו תלונות במשטרה כדי שיהיה רישום לחוויותיהן, דואגת להן למחסה וטיפול רפואי, ועוזרת להן ליצור קשר עם משפחותיהן.
ב-2007 ייסדה קרן לנהל דרכה את פעילות ההצלה, שקראה על שם בתה בכינויה "מריה של המלאכים" (Fundacion Maria de los Angeles).
ב-2008 הובילה חקיקה נגד סחר בבני אדם, וכתוצאה ממנה ניצולו עד כה יותר מ-3,000 בני אדם.
ב-2012 הובאו לדין שבעה גברים ושש נשים אשר הואשמו בחטיפתה של מריטה, אך הם זוכו על ידי בית המשפט.
טרימרקו נפגשה עם נשיאת המדינה, כריסטינה פרננדס דה קירשנר, אשר הבטיחה להתחיל תהליכי הדחה לשופטים ולעבוד על רפורמות בחוק שלא יתירו לשופטים קשר לארגוני פשע.
במשפט חוזר הורשעו עשרה מהנאשמים בחטיפה וניצול מיני של מריטה וורון.
2007: משרד החוץ האמריקאי העניק לטרימרקו את אות האומץ הנשי הבינלאומי.
בעת הענקת הפרס, אמרה שרת החוץ קונדוליזה רייס את הדברים הבאים:
באותה שנה זכתה טרימרקו גם בפרס על שם דומינגו פאוסטינו סרמיינטה של הסנאט הארגנטינאי.
2008: פרס "קריסטו ריי" על ידי ארגון הפעולה הקתולית הארגנטינאית
2012: ממשלת קנדה העניקה לטרימרקו את פרס מגנת זכויות האדם והחירות על שם ג'ון דיפנבקר.
2013: בשנה זו הייתה טרימרקו מועמדת לפרס נובל לשלום.
שימש כמורה ליוונית עבור חניבעל ברקה, בן קרתגו המפורסם.
ויחד עם יווני נוסף סלינוס, התלווה אל תלמידו במסעו לאיטליה ותיעד יחד עם סלינוס את המסע.
ספרו לא שרד אך שימש כמקור עבור פוליביוס, וקורנליוס נפוס.
לא ידוע דבר על חייו של סוסילוס, ולא ברורה הדרך בה הפך למורו של חניבעל, יש המעריכים שהדבר קרה בתיווכו של קסאנתיפוס הספרטני.
לעומת זאת תאודור מומזן מעריך שסוסילוס וחניבעל נפגשו רק כאשר חניבעל כבר היה מבוגר.
קורנליוס נפוס מציין שהוא היה ספרטני שלימד את חניבעל יוונית, ויחד עם סלינוס התלווה למסע לאיטליה.
נפוס ממליץ לקוראיו לעיין בחיבורם "מעשי חניבעל" בשבעה ספרים, כדי למצוא עוד פרטים אודות חייו של חניבעל.
פוליביוס השתמש גם הוא בספר אם כי במידה פחותה יותר.
בהמשך הוא אף תוקף את המקור שלו:
קיקרו בחיבורו "ניחוש העתידות", מביא סיפור בשמו של סוסילוס, לפיו לאחר המצור על סגונטום, התגלה יופיטר בחלום אל חניבעל וזימן אותו אל מועצת האלים.
הוא הורה לחניבעל לא להביט אחורה, אולם חניבעל לא התאפק והציץ לאחוריו, לתדהמתו הוא ראה מפלצת אדירה מאחוריו.
כששאל את יופיטר מה היא המפלצת, יופיטר השיב לו שתמיד עליו לדאוג למצב בחזית שלו ולא לחשוב על העורף.
סוסלן טוטראזוביץ' ג'אנאייב הוא כדורגלן לשעבר רוסי ששיחק בעמדת השוער.
סוסלן נולד ב-13 במרץ 1987 באורדז'וניקידזה שברוסיה הסובייטית
סוסלן טוטראזוביץ' ג'אנאייב החל לשחק כדורגל באקדמיה של ספרטק ולדיקווקז.
ב-1996 עבר למוסקבה והצטרף לבית הספר לספורט של צסק"א מוסקבה, בה הוא לא הצליח לקבל מקום בהרכב הקבוצה הבוגרת, כאשר השתתף רק ב-6 משחקי קבוצת הנוער וספג 6 שערים.
ב-2007 עבר לקאמאז שם שיחק על בסיס קבוע: בליגה הלאומית – 28 משחקים עם 17 ספיגות, בגביע – 2 משחקים ו-3 ספיגות.
ב-2008 עבר לספרטק מוסקבה שם ערך את הופעת הבכורה שלו ב-6 באוגוסט במשחק גביע נגד דינמו בריאנסק.
לרוב שיחק בקבוצת הנוער 18 הופעות - 17 ספיגות, רק 2 הופעות בקבוצה הבוגרת, איתה לקח אליפות רוסיה.
בעונת 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הראשונה ב-18 באפריל במשחק ליגה מול טרק גרוזני ולא ספג שער.
לאחר מכן שימש כשוער הראשון של הקבוצה לאחר שהחליף את סטיפה פלטיקוסה.
ב-7 בנובמבר ספרטק, אשר נלחם על האליפות הפסיד לקריליה סובייטוב כתוצאה מטעות של ג'אנאייב.
במשחק הבא מול צסק"א סוסלן שוב ביצע אותה טעות גורלית, כאשר ניסה לתפוס את הכדור והדף אותו אל תוך השער, גם אז ספרטק הפסידה.
אחרי המשחק ג'אנאייב ביקש סליחה מחבריו לקבוצה ומהאוהדים.
כתוצאה מ-2 טעויותיו הואשם בכך, שלא ניצח את פלטיקוסה בתחרות על מקום בהרכב, אלא זכה בו בגלל חוק הגבלת הזרים.
במחזור השני של עונת 2010 מול זניט סנקט פטרבורג ג'אנאייב נבחר לשחקן המפגש לאחר מספר הצלות טובות.
ב-4 באפריל במשחק מול טום טומסק סוסלן ביצע טעות שבגללה היריבה זכתה בכדור עונשין מ-11 מטרים והמשחק נגמר 2:2. ב-10 במאי במשחק מול אלניה ג'אנאייב ספג 5 שערים.
ב-21 ביולי במשחק מול סיביר, לאחר שביצע טעות שהשפיעה על תוצאת המשחק הקודם, ג'אנאייב נשאר על הספסל ואת מקומו תפס סרגיי פסיאקוב.
ב-27 באוגוסט ג'אנאייב עבר לטרק תמורת הגעת השוער אנדריי דיקאן לספרטק.
הוא היה מושאל לטרק במשך שנתיים וחצי.
ב-23 באוקטובר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בטרק במשחק נגד סאטורן ראמנסקו שנגמר בניצחון 0:1.
ב-20 בדצמבר 2012 הושאל לאלניה עם אופציה לרכישה.
ב-2 בספטמבר 2013 חזר לספרטק.
בחורף 2014 עזב את ספרטק והתחיל להתאמן ברוסטוב, ב-2 ביולי הוא חתם חוזה ל-3 שנים עם הצהובים-כחולים.
הופעת בכורה הוא רשם ב-24 בספטמבר 2014 בהפסד גביע 3:0 לסיזראן-2003. ב-18 ביולי 2015 ג'אנאייב הופיע לראשונה במדי רוסטוב במשחק ליגה מול טרק שנגמר 1:1.
ב-25 בספטמבר 2009 קיבל זימון לנבחרת הבוגרת למשחקי מוקדמות המונדיאל מול גרמניה ואזרבייג'ן.
כמו כן הוזמן למשחקים של הנבחרת השנייה והשתתף ב-3.
סוסנובה (באוקראינית: Соснове; בפולנית: Ludwipol, לודביפול) היא עיירה במחוז רובנו שבמערב אוקראינה, על גדת נהר סלוץ', בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
מעל 50 ק"מ צפונית-מזרחית מרובנו.
ראשיתה של סוסנובה, שנקראה עד התקופה הסובייטית בשם "לודביפול", בכפר בבעלות משפחת אצולה פולנית.
הוקמה ב-1708 סמוך לחורבות העיירה העתיקה "חיבקוב", שנהרסה בפלישה השוודית לפולין.
במחצית השנייה של המאה ה-19 התפתח היישוב, בעיקר בזכות מסחר ער בעצים, שנכרתו ביערות הרבים בסביבה והושטו באמצעות דוברות על הסלוצ' לנמל דנציג שלחוף הים הבלטי.
בנוסף, הוקם בו בית חרושת לנייר.
בסוף המאה ה-19 כבר ישבו בלודביפול 1428 תושבים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הועלו רוב בתי העיירה באש, ופרצה בה מגפת טיפוס הבהרות.
לאחר המלחמה נכלל היישוב בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939 וכיבוש פולין המערבית על ידי הגרמנים, סופחה העיירה כמו כל חלקה המזרחי של פולין לברית המועצות.
ב-6 ביולי 1941, נכנס הוורמאכט לעיירה, במסגרת מבצע ברברוסה.
בסוף 1943 שרפו הגרמנים את העיירה עד היסוד כנקמה על הריגת חיילים
ב-10 בינואר 1944 שחררו כוחות הצבא האדום את לודביפול במסגרת שחרור כל חבל ווהלין.
לאחר מלחמת העולם השנייה סופחה העיירה להרפובליקה הסובייטית האוקראינית ושינתה את שמה ל"סוסנובה".
בשנת 1847 גרו בלודביפול 286 יהודים.
בזכות התפתחות המסחר וגידול האוכלוסייה ביישוב גדלה האוכלוסייה היהודית ל-1210 תושבים בסוף המאה ה-19. הוקמה אכסניה להלין את סוחרי העצים היהודיים שהגיעו לכפר לרגל עסקיהם.
"ארגון בעלי המלאכה היהודיים" הארצי הקים גם סניף מקומי שלו במקום.
בעיירה פעלו חמישה בתי כנסת, שניים מהם מאבן, השאר מעץ.
רב אחד ושני שובי"ם שירתו את הקהילה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-900 יהודים, כשלושה רבעים מתושביה, והתקיימו בה פעילות ציונית ובית ספר עברי.
עם הכיבוש הסובייטי של האזור בספטמבר 1939 נאסרה פעילות זו.
את הסוחרים היהודים למכור את כל הסחורה עבור כסף פולני חסר ערך.
חיי הציבור היהודיים שותקו, מוסדות הקהילה נסגרו, המפלגות
הציוניות פוזרו, ובית הספר העברי הפך לבית ספר יסודי ותיכון ביידיש.
רבים השתלבו במערכת הפקידות הסובייטית ויהודים רבים הגיעו כפליטים ממערב פולין.
בשנת 1941, ערב פלישת הנאצים, ישבו בלודביפול כ-2100 יהודים.
ב-6 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ובו ביום ערכו אוקראינים מקומיים פוגרום ביהודיה, תוך אונס נשים.
לאחר מספר ימים הוצאו להורג 8 יהודים מהעיירה שהואשמו בקומוניזם.
בד בבד הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, חובת תשלום סכומי כופר וחובת ביצוע עבודות כפייה.
ב-13 באוקטובר 1941 רוכזו כ-1,500 יהודי העיירה בגטו שהוקם בה.
תוכנית בריחה של יהודי הגטו לא צלחה, וחלק מחברי קבוצת מחתרת יהודית מהגטו שהצליחה להימלט ליערות הסביבה נרצחו בידי פרטיזנים אוקראינים.
ב-25 בספטמבר 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה נרצחו רוב יושביו ביער סמוך.
בשעת האקציה הצליחו חלק מיהודי העיירה להימלט ליערות הסביבה, ולחבור ליחידות פרטיזנים סובייטיות.
סוסנה מלקורה (בספרדית: Susana Malcorra; נולדה ב-18 בנובמבר 1954) היא דיפלומטית ומנהלת ארגנטינאית שכיהנה בין היתר כשרת החוץ של ארגנטינה.
מלקורה נולדה ברוסאריו שבפרובינציית סנטה פה.
ב-1978 סיימה לימודי הנדסת חשמל באוניברסיטה הלאומית ברוסאריו.
ב-1979 החלה לעבוד בחברת IBM והתקדמה עד לתפקיד מנהלת השלוחה הארגנטינאית של החברה.
ב-1993 עברה לחברת ארגנטינה טלקום וכיהנה כסמנכ"לית תפעול וכמנכ"לית החברה עד 2002. לאחר מכן הקימה חברת ייעוץ פרטית.
בספטמבר 2004 החלה לעבוד כסמנכ"לית תפעול בארגון הסיוע הבינלאומי "תוכנית המזון העולמית" (WFP) של האומות המאוחדות.
היא ריכזה את מאמצי האו"ם לסייע לנפגעי הצונמי באוקיינוס ההודי.
ב-2008 מונתה לתת-מזכ"ל האו"ם לענייני תמיכה לוגיסטית ולראש מחלקה חדשה האחראית על נושא הלוגיסטיקה והפריסה של כוחות שמירת השלום.
ב-2012 מונתה לראש לשכת מזכ"ל האו"ם באן קי-מון.
לאחר היבחרו של מאוריסיו מאקרי לנשיא ארגנטינה מונתה מלקורה לשרת החוץ בקבינט שלו והושבעה לתפקיד בדצמבר 2015. ב-2016 ניסתה להתמודד על משרת מזכ"ל האו"ם, אך היא סיימה בהצבעה בין המקומות האחרונים.
ב-2017 הודיעה על פרישתה מסיבות אישיות, שנכנסה לתוקף ב-12 ביוני.
היא הוחלפה על ידי הדיפלומט חורחה פורי.
סוסנוביצה (בפולנית: Sosnowica) הוא כפר במחוז פרצ'ב שבפרובינציית לובלין בפולין, כ-20 ק"מ דרומית מזרחית לפרצ'ב, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
סוסנוביצה החל ככפר נופש קטן בלב יערות, ובשנת 1822 נמנו בו 24 בתים בלבד.
בשנת 1897 נמנו ביישוב 514 יהודים, רוב תושביו, ובשנת 1918 נפתחה במקום ספריה יהודית.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-300 יהודים, והתקיימה בו פעילות של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות.
בשנת 1937 נערכו ביישוב מהומות אנטישמיות.
ביום הראשון לכיבוש היישוב בידי הגרמנים במלחמת העולם השנייה, באוקטובר 1939, רצחו בו אלו כ-30 יהודים.
בהמשך, נלקחו יהודי היישוב לעבודות כפייה משפילות, ומעת לעת ביצעו החיילים הגרמנים מעשי רצח אקראיים בקרב יהודי הכפר.
במקרה אחד רצחו הגרמנים 6 בני משפחה אחת.
מסוף נובמבר 1939 הוטלו על יהודי היישוב גזירות שונות, ובהן איסור הליכה על מדרכות, איסור על קשר עם לא יהודים, החרמת רכוש, חובת ענידת טלאי צהוב וחובת תשלום סכומי כופר, שבמסגרתם נאסר כבן ערובה והועלם רב הקהילה, פנחס הרבסט.
בינואר 1941 הובאו ליישוב כמה עשרות יהודים שגורשו ממלאווה, ובמרץ 1941 הגיעו ליישוב מספר פליטים יהודים חסרי כל מלובלין.
בקיץ 1941 הוציאו הגרמנים להורג שבעה יהודים מהיישוב לאחר שהקהילה המקומית הואשמה בסיוע לשבויי מלחמה סובייטים שנמלטו ממחנה מעצר סמוך.
באפריל 1942 פשטו על בתי היהודים ביישוב אנשי גסטאפו וס"ס, לקחו את כל הילדים היהודים מבתי הוריהם, ריכזו אותם בכיכר היישוב, והעלימו אותם.
בנובמבר 1942 גירשו שוטרים גרמנים ואוקראינים את היהודים האחרונים שנותרו בכפר לגטו ולודבה, ומשם שולחו אלו למחנות ההשמדה טרבלינקה וסוביבור.
סוס מלחמה הוא סוס אשר נעשה בו שימוש צבאי במהלך המלחמה למטרות מגוונת כדי להשפיע על תוצאות הקרב.
השימוש הראשון של סוסים בלחימה התרחש עוד בשחר ההיסטוריה לפני יותר מ-5,000 שנים.
העדות המוקדמת ביותר של לוחמים רכובים על סוסים מגיעה מאירואסיה בין 3,000 ל-4,000 לפנה"ס.
תבליטים שומרים מ-2,500 לפני הספירה מתארות סוג של עגלות הנמשכות על ידי סוסים.
במהלך 1,600 לפנה"ס, המצאת הרתמה ושיפורים שהוכנסו למרכבות הפכו אותם לאחד מכלי הנשק המשפיעים ביותר ברחבי המזרח הקרוב הקדום, וחוברות הדרכה הראשונות אודות שימוש בסוסי מלחמה שנכתבו בסביבות 1,350 לפנה"ס התמקדו בעיקר בלוחמת מרכבות.
ככל שעבר הזמן, טקטיקת הלוחמה באמצעות חיל פרשים תפסה בהדרגה את מקומה של המרכבה, וב-360 לפנה"ס, המצביא האתונאי קסנופון שהיה גם קצין פרשים, כתב חיבור נרחב אודות הרכיבה.
האפקטיביות של סוסי המלחמה עלתה בהדרגה בעקבות הכנסת שיפורים חדשים כמו המצאת הרסן, האוכף, הארכוף ומאוחר יותר גם הקולר.
במהלך המלחמות הרבות, נעשה שימוש בעשרות סוגים של סוסים בגדולים שונים, תלוי בצורת הלחימה.
הבחירה בסוס התבססה בראש ובראשונה האם הוא רכוב או נהוג בידי הלוחם, ולאחר מכן בהתאם למטרה שעבורה נצרך: סיור, הסתערות פרשית, פשיטה, אספקה ותקשורת.
לאורך ההיסטוריה, הפרדות, החמורים ובמיוחד הסוסים מילאו תפקיד משמעותי במאמץ התמיכה בצבאות.
הסוסים היוו את טקטיקת הלחימה העיקרית של תרבויות נוודים מערבות מרכז אסיה, ואף תרבויות במזרח אסיה עשו שימוש נרחב בפרשים ובמרכבות.
במאה השביעית ובבמאה השמינית, הלוחמים המוסלמים הסתמכו על הפרשים הקלים במהלך הכיבושים האדירים שלהם ברחבי צפון אפריקה, אסיה ואירופה.
האירופאים, השתמשו במספר סוגים של סוסי מלחמה במהלך ימי הביניים, והבולט מביניהם היה הפרש הכבד שהתייחס לאבירים המוגנים בשריון כבד ובין ההיכרים הבולטים ביותר של אותה התקופה.
עם פיתוח אבק שרפה וירידת המעמד של האביר החמוש בשריון, המעמד של הפרשים הקלים עלה שוב לגדולה, והם שימשו את האירופאים בכיבוש יבשת אמריקה מידי האינדיאנים שאף הם בתורם למדו את אומנות הרכיבה והפכו ללוחמים רכובים מצוינים.
חיל הפרשים המאורגן התפתח בהדרגה ותפס תפקיד מרכזי בכל המלחמות הגדולות במהלך המאה ה-18 וראשית המאה ה-19, והיה הגורם המכריע במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
ביבשת אמריקה, גדודים של סוסי מלחמה היו קריטיים במיוחד במלחמת האזרחים האמריקנית.
השימוש בסוסי המלחמה החל לדעוך לאחר מלחמת העולם הראשונה לטובת לוחמת השריון, אף שיחידות פרשים עדיין נראו בשדה הקרב של מלחמת העולם השנייה, במיוחד כגששים וסיירים.
בתום מלחמת העולם השנייה, סוסי המלחמה נראו לעיתים רחוקות בקרב, והשימוש בהם התבטא בעיקר בהובלת חיילים ואספקה.
הסוסים משמשים גם לשחזור היסטורי של קרבות, לאכיפת החוק, וטקטיקות הרכיבה הצבאיות נמצאות בשימוש בעיקר במרוצי סוסים.
הגורם העיקרי הקובע את התאמת הסוס לשימוש במלחמה או לדברים אחרים, הוא קונפורמציית הסוסים שהיא בעצם בדיקה מקיפה של המבנה המורפולוגי והאנטומי של הסוס; הבדיקה מסתמכת על המבנה של הכתפיים, הצוואר, המותניים, החזה, הלסת, הרגליים ועוד כדי להעריך את תקינות מבנה העצם והשרירים של הסוס.
עקרון היסוד של קונפורמציית סוסים, הוא גיבוש טופס תפקוד אשר בהתחשב בכל המעלות ומגרעות של הסוס, קובע מהו השימוש המתאים לו ביותר, לאלו משימות הוא יעיל במיוחד ולאלו משימות הוא כלל אינו מתאים.
כך ניתן לדעת מהי המסה המרבית שהסוס מסוגל לסחוב על גבו או למשוך ועד איזה מרחק הוא מסוגל להחזיק עדיין מעמד, מה תהיה ההשפעה על המהירות והסיבולת, והאם הסוס מסוגל לסחוב שריון הגנה נוסף שלו או של רוכבו.
מכיוון שלתרבויות שונות היו צרכים צבאיים שונים, במצבים רבים, סוג אחד של סוס הועדף על פני כל האחרים.
במקומות אחרים, נדרשו מספר סוגים שונים; במלחמות מסוימות למשל, הלוחמים הרכובים היו מגיעים לשדה הקרב באמצעות סוסים מהירים וקלי סיבולת, ולאחר מכן בתחילת הקרב עברו לסוסים כבדים בעלי יכולת סחיבה של משקל רב כאשר לבשו את מגיני השריון הכבדים שלהם.
הסוס הממוצע יכול לשאת על גבו עד כ-30% ממשקל גופו.
בעוד שכל הסוסים יכולים למשוך יותר ממה שהם מסוגלים לשאת על גבם, המשא המרבי אותו יכול סוס למשוך מבלי להתעייף תלוי מאוד בגודל הסוס, סוג המרכבה, תנאי הדרך, וגורמים אחרים.
סוסים שרתומים לרכב גלגלי על כביש סלול יכולים למשוך משא במשקל של כ-8 פעמים יותר ממשקלם גופם, אולם לא יצליחו לעשות זאת גם בגרירת משאות או במשיכת רכב גלגלי על קרקע לא סלולה.
לפיכך, בעת בחירת סוסים לצורך אספקה צבאית למשל, הלוחמים היו חייבים לאזן בין המשקל והמהירות המבוקשת.
עבור מרכבת קרב קטנה הספיק סוס קל אחד או שניים, אולם עבור עגלות אספקה כבדות והובלת ארטילריה, נדרשו סוסים כבדים וגדולים או מספר גדול יותר של סוסים.
השיטה בה הסוס נרתם לעגלת משא הייתה חשובה אף היא, שכן הסוס מסוגל למשוך משקל כבד יותר בהיותו רתום עם קולר, לעומת מקרים שבהם הוא רתום עם רתמת חזה או עול המשמש לרתימת שוורים.
סוגים של סוסים פותחו במהלך ההיסטוריה על ידי התרבויות השונות בהתאם לצרכים שלהם, והדבר הואץ ככל שהוכנסו כלי נשק חדשים לזירת הקרב.
את הסוסים שבהם נעשה שימוש במלחמה ניתן לחלק למספר קבוצות:
הסוסים הראשונים שבהם נעשה שימוש מלחמתי על ידי האדם, היו הסוסים המזרחיים - אבותיהם של הגזעים שפותחו במזרח התיכון כמו סוס ערבי, הבארב ואקהל-טקי; הסוסים הללו מתאפיינים בגוף רזה ומרשים, רגליים ארוכות ואינטליגנציה גבוהה, והם שימשו במלחמה לצורך פעולות שדרשו מהירות, סיבולת וזריזות.
כדי למקסם את המהירות של הסוסים הללו, הרוכבים נאלצו להשתמש בנשק קל יחסית כמו קשתות שהובילו ליצירת הפרש קשת, וכן בחניתות וכידונים קלים, ובשלב מאוחר יותר רובים ואקדחים.
למעשה, הסוסים הקלים היו הסוסים המקוריים שבהם השתמשו ללוחמת מרכבות בתקופה הקדומה, לפשיטות ולפרשים קלים.
הסוסים הקלים שימשו תרבויות רבות, כולל מצרים העתיקה, האימפריה המונגולית, האימפריה המוסלמית ואף את האינדיאנים.
ברחבי המזרח הקרוב הקדום, יוצרו מרכבות קטנות במיוחד עבור הסוסים הללו, אשר תוכננו לשאת לא יותר משני אנשים - לוחם ונהג.
בימי הביניים, סוסי מלחמה קלים כאלו נקראו "ראונסי".
סוסים בעלי משקל בינוני פותחו בתקופת הברזל עם הצרכים של תרבויות שונות למשוך משאות כבדים, מרכבות הנושאות למעלה מזוג לוחמים, ובמקביל להתפתחות הפרשים הקלים לפרשים כבדים אשר היו משוריינים בכבדות.
הסקיתים, היו בין התרבויות הראשונות שפיתחו סוסים כבדים כאלו.
הסוסים הכבדים היו נחוצים במיוחד עבור משיכת עגלות משא של אספקה לחזית, ומאוחר יותר גם קני ארטילריה.
באירופה, הסוסים נכחו במידה מוגבלת בשדה הקרב גם לצורך תמרון התותחים ממקום אחד למשנה כחלק מיחידות הארטילריה.
סוסים במשקל בינוני היו גדולים מאוד: גובה הכתף שלהם היה החל מ-147 ס"מ עד 163 ס"מ, ומשקל הגוף היה בסביבות 450–540 ק"ג.
למרות ממדי גופם, סוסים אלו היו די זריזים בשדה הקרב, אם כי לא היה להם את המהירות והסיבולת של הסוסים הקלים.
בימי הביניים, הכינוי של הסוסים הללו היה "דסטרירס".
הסוסים בעלי המשקל הבינוני, היו דומים לגזעי הוארמבלוד הכבד והבארוק המודרניים שנשאו את הפרשים האירופאים בתקופה המודרנית.
סוסים גדולים וכבדים במשקל של 680–910 ק"ג, אבותיהם של סוסי העבודה כיום, החלו להיות בשימוש באירופה מימי הביניים ואילך.
הם משכו משאות כבדים במיוחד והיה להם אופי רגוע בשדה הקרב.
יש היסטוריונים הסבורים שסוסים אלו נשאו את האבירים בעלי השריון הכבד בימי הביניים המאוחרים, אולם אחרים מפריכים טענה זאת בציינם שה"דסטרירס" ששימש כסוס האבירים העיקרי היה סוס בעל משקל בינוני.
ישנה מחלוקת גם האם ה"דסטרירס" נחשבים לסוסי משא או לא שכן הם שימשו גם לרכיבה וגם למשא.
הגזעים הקטנים מבין הסוסים הכבדים עשויים לכלול את אבותיהם של סוסי פרשרון שהם זריזים יחסית לגודלם הפיזי ומסוגלים לתמרן בהצלחה בקרב למרות משקלם.
מקורם של סוסי הפוני בסוסי פרא קטנים פיזית שרעו בסביבתם הטבעית, בויתו על ידי האדם, ומאפייניהם הושבחו על ידי הרבעה מתוכננת.
ביות סוסי הפוני נעשה למטרות מגוונות, במיוחד באזורי בריטניה ואירלנד בעבר.
השימוש המלחמתי הראשון בסוסי פוני, נעשה בתקופה מאוחרת יחסית על ידי הדרגונים של הצבא הבריטי בשנת 1813, אז הוחזקו על ידי הרגימנטים השונים כ-340 סוסי פוני בגובה 147 ס"מ, ו-55 סוסי פוני בגובה 142 ס"מ.
הצבא הבריטי גייס 200 סוסי פוני במלחמת העולם השנייה לשימוש בתור בהמת משא ובעיקר נשיאת ארטילריה ותחמושת בדרכים בלתי נגישות.
ניסויי שימוש בסוסי הפוני בדארטמור על ידי הצבא הבריטי בשנת 1935, מצאו שהם מותאמים יותר לנשיאת ארטילריה מאשר הפרדות למשל.
הסוס לא היה המין היחיד ממשפחת הסוסיים שבו נעשה שימוש במלחמה.
החמור שימש כבהמת משא מימי קדם ועד היום הן למטרות אזרחיות והן למטרות מלחמתיות.
הפרד היה אף הוא בשימוש נפוץ, במיוחד בתור בהמת משא ולמשיכת עגלות בשל כוחו הרב, אולם מדי פעם גם לרכיבה.
מאחר שהפרדות הן לעיתים קרובות רגועות יותר מהסוסים הקשוחים, הן היו שימושיות במיוחד עבור גרירת אספקה צבאית בשטחים קשים לגישה.
עם זאת, תחת אש הפרדות הפכו למבוהלות יותר מסוסים והעקשנות שלהם הקשתה לא פעם על החיילים, כך שבדרך כלל הן לא גררו את הארטילריה בתוך שדה הקרב עצמו.
גודלו של הפרד והסיבולת שלו היה תלוי במידה רבה באימו הסוסה.
משקל הפרדות הוא קל עד בינוני, ואפילו במקרים שהן נולדות לסוסות משא, משקלן יהיה נמוך מהמצופה.
במאה ה-20 עיקר השימוש בפרדות היה לצרכים צבאיים, ודוגמה לכך היא גדוד נהגי הפרדות שהקימו זאב ז'בוטינסקי ויוסף טרומפלדור במסגרת הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה.
אמצעי לוגיסטי זה מצא את ביטויו גם במלחמת העצמאות.
היחידה שנקראה גדוד נהגי הפרדות (צה"ל) הוקמה בינואר 1948 ופורקה כשנה לאחר מכן.
הפרדות הופעלו כפלוגת תובלה רכובה של חיל ההספקה אשר פעלה עד מבצע קדש.
החל מתחילת המאה ה-17 כשהאירופאים הגיעו לאפריקה הדרומית, נעשו ניסיונות לביית זברות לרכיבה שכן הן היו עמידות יותר למחלות האפריקניות לעומת הסוסים שהובאו מאירופה.
מרבית הניסיונות נחלו כישלון חרוץ בשל האופי הלא צפוי של הזברה והנטייה שלה להיכנס לפאניקה תחת לחץ.
עם זאת, היו מקרים בודדים שבהם הצליחו להשתמש בזברות לרכיבה ולסיור - בעיקר על ידי הבורים בדרום אפריקה ולוחמי השוצטרופה במזרח אפריקה הגרמנית.
המדריך העתיק ביותר על אימון סוסים לצורך לוחמת מרכבות שידוע לארכאולוגים, נכתב ב-1,350 לפנה"ס על ידי מאמן הסוסים החורי של ממלכת מיתני - קיקולי, עבור האימפריה החתית.
המדריך, שנכתב בחתית, סיפק לארכאולוגים מידע רב אודות התפתחות השפות ההודו-אירופאיות.
חיבור עתיק אחר בנושא אימון סוסים לרכיבה, הוא ה-On Horsemanship שנכתב על ידי המצביא האתונאי וקצין הפרשים קסנופון בסביבות 360 לפנה"ס.
החיבור העתיק ביותר אודות לוחמת סוסים בדרום אסיה, נכתב ב-323 לפנה"ס על ידי צ'אנקיה שהיה איש צבא בכיר באימפריה המאורית.
בין אם הסוסים הוכשרו למשוך מרכבות, לשאת פרשים קלים, פרשים כבדים או אבירים משוריינים, נדרשה הכשרה רבה כדי להתגבר על האינסטינקט הטבעי של הסוס לברוח מהרעש, ריח הדם וכאוס השולט בשדה הקרב.
יתר על כן, הסוסים היו חייבים להתרגל לתנועות פתאומיות בסביבתם מבלי לאבד את העשתונות, ולהיות מוכנים להגיב למקרה של לוחם אויב המסתער עליהם עם כלי נשק.
סוסים אשר פעלו בשדה הקרב, תורגלו על ידי מאמניהם גם לבעוט ולנשוך ובכך להפוך לנשק קטלני המגן על הרוכב.
ברוב התרבויות, סוס המלחמה ששימש עבור רכיבה הוכשר לציית לפקודות הרוכב שהתבטאו בשימוש מוגבל במושכות או בהעברת שיווי המשקל של הרוכב כדי לפנות לצדדים או לבעוט ברגליו.
הסוס גם תורגל לבצע פניות חדות לכל כיוון, ולשמור על איזון הרוכב אף כאשר יהיה עמוס בנשק ושריון.
פיתוח האיזון והזריזות של הסוס היה גורם מכריע בהצלחתו בשדה הקרב.
תקופת האימונים הייתה ארוכה בדרך כלל, על מנת להרגיל את הסוס לציית לפקודות הרוכב.
עם זאת, בשדה הקרב הסוס לא תמיד פעל כמצופה, ובטנו של הסוס החשופה לכלי הנשק של חיילי הרגלים הייתה לרועץ עבור הפרש שדהר בין שורות חיילי אויב ומצא לא אחת את מותו בעקבות התהפכות סוסו.
הכשרה של סוסים אשר שימשו בלוחמת מרכבות לא הסתיימה בהכנה לשדה הקרב, שכן מרכבה הורכבה לרוב מצוות של שניים עד ארבעה סוסים, ועל הסוס היה מוטל ללמוד לפעול בצפיפות ולצד סוסים אחרים בצורה מתואמת.
תנועות רכיבה מסוימות שנלמדות כיום בבתי ספר לרכיבה, היו במקור תמרונים ששימשו את הפרשים וסוסיהם בשדה הקרב האמיתי.
הכלים המוקדמים ביותר ששימשו לשליטה על סוסים היו רתמות מסוגים שונים שהומצאו כנראה מיד עם ביות הסוס.
עדות לכך נמצאה בסימנים על שיני סוסים שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות של תרבות בוטאי בצפון קזחסטן המתוארכות ל-3,000 עד 3,500 שנים לפנה"ס.
בטרם המצאת הרתמות, האדם השתמש כנראה במקלות כדי לכוון את הסוס בהליכתו על פי שרטוטים על סלעים וכלי חרס שבהם נראו בני אדם צועדים לצד בעל חיים דמוי סוס.
המצאת הגלגל הייתה חידוש טכנולוגי גדול שהוליד את לוחמת המרכבות.
בתחילה, זוג סוסים או פראים נרתמו לעגלות דו-גלגליות באמצעות עול של שוורים על צווארם, אולם מאחר שהעול אינו מותאם לאנטומיה של הסוס ומגביל את הניידות שלו, ההמצאה של רתמה משופרת יותר הייתה עניין של זמן.
בפסיפסים מפלישת החיקסוס למצרים העתיקה בסביבות 1,600 לפנה"ס, נראים לראשונה סוסים אשר מושכים מרכבות באמצעות רתמה משופרת שאפשרה לסוס לנוע מהר יותר ולמשוך משקל כבד יותר.
גם לאחר שהמרכבה הפכה לכלי מלחמה מיושן, עדיין היה צורך בפיתוחים חדשים של רתמות עבור הסוסים, שכן הם היו נחוצים כדי למשוך משאות כבדים של אספקה ונשק לשדה הקרב.
ההמצאה של הקולר בסין במהלך המאה ה-5 לספירה (ההשושלות הדרומיות והצפוניות), הקלה עוד יותר על הסוס למשוך משקל כבד יותר.
הקולר הגיע לאירופה במהלך המאה ה-9, והשימוש בו היה נרחב החל מהמאה ה-12.
שני החידושים העיקריים שהובילו למהפכה האפקטיבית של לוחמים הרכובים על סוסים, היו האוכף והארכוף.
רוכבי הסוסים למדו במהירות לרפד את הגב של הסוס כדי להגן על עצמם מהשדרה הקשה של הסוס והשכמות, ובמשך מאות שנים, הם נלחמו על גב הסוס כאשר הציוד שלהם הורכב משמיכה פשוטה או כרית על גב הסוס, ורסן בסיסי.
כדי לפזר את משקל הרוכב על פני גוף הסוס ולהגן על גבו, תרבויות רבות מילאו את לוחות האוכף בריפוד בדומה לאוכפים המודרניים.
הסקיתים והאשורים השתמשו ברצועות עור עבות שהקיפו את צלעות הסוס ונקשרו בבטנו ובצידי האוכף כדי להגביר את יציבות האוכף וביטחון הרוכב שסבל מאי יציבות עקב תזוזות האוכף.
המצביא קסנופון הזכיר בחיבורו את השימוש במטלית מרופדת על זרועות הפרש במהלך המאה ה-4 לפנה"ס כדי שלא ישתפשפו בגוף הסוס.
אוכפים עם מסגרת מוצקה מעץ שהומצאו על ידי הרומאים, הגנו על סוס מפני אי שיווי משקלו של הרוכב ובו זמנית סיפקו לרוכב יציבות, והם החלו להיות נפוצים החל מהמאה ה-2.
ההמצאה שהפכה את הפרשים ליעילים במיוחד הייתה המצאת הארכוף שבאה בתקופה מאוחרת יחסית.
תחילתו בלולאה לבוהן שהייתה בשימוש בהודו כ-500 שנים לפנה"ס, ומאוחר יותר בארכוף יחיד ששימש ככלי עזר ליציבות הרוכב.
סט הארכוף הראשון עם שני צדדים, הומצא בסין בסביבות 322 לספירה בשושלת ג'ין.
ההמצאה הובילה למהפכה של ממש בקרב הרוכבים, שכן החל מאותו רגע היציבות שלהם השתפרה לעין ארוך, הם יכלו לשאת סוגים שונים של נשק לאחר שידיהם היו פנויות, והתאפשר להם להחזיק את הנשק בזוויות שונות שלא התאפשרו קודם לכן.
הנוודים המונגולים ששוטטו ברחבי ערבות אסיה היו הראשון שאמצו את הארכוף, ובעקבות כך הם פיתחו יתרון צבאי מכריע.
עד המאה ה-7, הארכוף התפשט ברחבי אסיה ולאחר מכן לאירופה בעקבות מסע הכיבושים האדיר של הפולשים המונגולים.
למרות שהארכוף היה ידוע במהלך המאה ה-8 באירופה, אזכורים בספרות או בציור מראים שהשימוש בה החל רק מהמאה ה-9; השימוש הנרחב בארכוף בצפון אירופה, כולל אנגליה, נזקף לזכות הויקינגים שהפיצו אותה בארצות הצפוניות במאה ה-9 והמאה ה-10 במהלך הפשיטות שלהם על הארצות הללו.
העדויות הארכאולוגיות הראשונות על השימוש בסוסים במלחמה שמתוארכות ל-3,000 עד 4,000 נמצאו בערבות העשב של מזרח אירופה, בשטחים של המדינות המודרניות אוקראינה, הונגריה ורומניה.
באותה תקופה, ממצאים מראים שאנשים באזורים הללו החלו להתקבץ ולחיות יחדיו בערים מבוצרות כדי להיות מוגנים מפשיטה של לוחמים על סוסים, אשר השתמשו בטקטיקה של תקוף וברח בצורה שמנעה מהמותקפים לרדוף אחריהם היות שלא היו ברשותם סוסים או שלא היו מאומנים ברכיבה.
אותם רוכבים נוודים שפשטו על יישובים למטרות ביזה, הפיצו אט אט את השפות ההודו-אירופאיות במערב היבשת לאחר שכבשו שבטים ששכנו שם.
נראה אם כן, שזו הייתה הטקטיקה העיקרית שבה השתמשו רוכבי הסוסים בתחילה.
התיעוד המוקדם ביותר בהיסטוריה של ניצול בני משפחת הסוסיים למלחמה מאורגנת, הוא לוח המלחמה בנס המלכותי של אור המתוארך ל-2,500 לפנה"ס, ובו נראים לוחמים שומרים על מרכבות מלחמה בעלות 2 גלגלים ורתומות לחמורים או פראים, כשהם חמושים בגרזנים או בחניתות ורומסים עם המרכבות את לוחמי האויב.
"מרכבות" מוקדמות אלו, הסיעו לקרב צוותים אשר הורכבו מלוחם משליך כידונים בעודו עומד בירכתי הקרון ואוחז בכתפיו של הנהג.
המרכבות השומריות זכו להתפתחות משמעותית במיתני באלף ה-2 לפנה"ס, ובהדרגה נפוצו בכל המזרח התיכון והגיעו עד מצרים העתיקה וממלכת החתים.
התיאור העתיק ביותר אודות מרכבת מלחמה במזרח הקדום, נמצא בכתבי אניתש החתי מהמאה ה-18 לפנה"ס, אשר בהם מצוין על שימוש ב-40 צמדי סוסים לצורך מצור על העיר סאלאטיווארה שבאנטוליה, ואכן החתים נודעו היטב בעולם העתיק בלוחמת המרכבות.
למעשה, החתים היו העם הראשון שלמד את תורת הברזל, וחיל הרכב החתי היה מהגדולים, אם לא הגדול, שבחילות הרכובים בעולם העתיק.
השימוש הנרחב של מרכבות הסוסים בלוחמה נעשה בעיקר בתקופת הברונזה ותקופת הברזל המוקדמת, וחפף באופן כללי להתפתחות הקשת מורכבת שהומצאה בסביבות 1,600 לפנה"ס.
פלישת החיקסוס למצרים העתיקה במאה ה-16, הביאה איתה את המרכבה אשר הפכה לאחד מכלי הנשק העיקריים של הצבא המצרי (אך עדיין משנית לחיל הרגלים).
במהלך 1,350 לפנה"ס, נכתב המדריך המפורט הראשון אודות אימון הסוסים ללוחמת מרכבות עבור הצבא של האימפריה החתית.
מרכבה כבדה יכלה לשאת יותר לוחמים ותחמושת אל שדה הקרב, או אף לשמש כלי ממוגן להסתערות ישירה אל תוך שורות האויב - אך הוגבלה במהירות וביכולות התמרון.
מאידך, מרכבה קלה אפשרה מהירות ותמרון גבוהים בשדה הקרב - אך "זריזותה" של המרכבה הקלה גבתה את המחיר בכמות החימוש, ובעיקר המיגון, שיכלה לשאת לקרב והמרכבות הקלות שימשו לרוב כפלטפורמות גבוהות וניידות לירי חיצים - מורמות משדה הקרב הרגלי וככל שהתאפשר הדבר - מרוחקות ממנו.
במהלך הקרב, יכלו המרכבות לשמש לפינוי פצועים או למיגור יחידות אויב נמלטות.
אחד הקרבות המוקדמים המפורסמים שבהם בלט יתרונן של שני סוגי המרכבות, היה קרב קדש שבו המצרים השתמשו במרכבות קלות והחתים במרכבות כבדות.
טקטיקה אחרת הראויה לציון היא מרכבת חרמש - מרכבה בעלת להבים על גלגליה.
בסביבות המאה ה-8 לפנה"ס פלש למזרח התיכון עם של נוודים - הקימרים, שרובם ככולם היו רכובים על סוסים.
אף שהקימרים היו הראשונים שהשתמשו בחיל פרשים, התיעוד המוקדם ביותר של טקטיקה כזאת מגיע דווקא מאויביהם האשורים.
תבליטים מתקופת שלטונם של אשורנצירפל השני ושלמנאסר השלישי, מראים לוחמים רכובים על סוסים ואוחזים בקשתות או בחניתות.
האשורים פיתחו את חיל הפרשים שלהם בתגובה לפלישות של שבטי הנוודים מהצפון ובכללם הקימרים, שהשתלטו על חלקי אוררטו בתקופת שלטונו של סרגון השני, כ-721 לפני הספירה.
עם זאת, הפרשים התמקמו אחרי חיל הרגלים בשל היציבות הרעועה שלהם, ולרוב הסוסים עמדו ללא נוע והוחזקו על ידי לוחם אחר בזמן שחברו הפרש ירה באמצעות הקשת.
לפיכך, הפרשים הללו היו בעצם סוג של חיל רגלים רכוב מאשר חיל פרשים אמיתי.
הצורך בשותף נעלם כאשר השתפר ציוד הרכיבה של הפרש ואפשר לו לשלוט בסוס באמצעות רגליו.
הסקיתים היו לוחמים רכובים מעולים ביותר שהשפיעו השפעה מכרעת על האזור במהלך המאה ה-7 לפנה"ס; רוב הפרשים הסקיתים היו קשתים רכובים, המוגנים רק בשריון עור.
הטקטיקה הסקיתית כללה הטרדת האויב במטר חצים באמצעות הפרשים הרכובים והתשתו.
כששורות האויב נפגעו ממטר החצים, דהרו לתוכן הפרשים הכבדים במטרה להכריע את מערכי האויב.
אף שהסקיתים נעלמו במאה ה-1 לפנה"ס, שיטות הלחימה שלהם לא נשכחו, ואומצו בידי שאר עמי האזור.
בתקופת שלטונו של אשורבניפל בשנת 669 לפנה"ס, האשורים למדו לשבת קדימה על סוסיהם בתנוחת הרכיבה הקלאסית ואפשר לומר שהם היו הפרשים הקלים הראשונים.
בעת המודרנית, הפרשים הקלים היו מצוידים בחרבות, חניתות או אקדחים.
הפרשים הכבדים, פותחו על ידי הממלכה האחמנית, או על ידי הסרמטים.
מעט לפני תקופתו של דריווש הראשון, הטקטיקה הצבאית הפרסית הייתה מבוססת על פרש וסוס משוריינים לחלוטין, אשר הוביל להעדפה של סוסים שריריים שיכלו לשאת את המשקל הכבד ולהשבחה סלקטיבית של זני הסוסים.
ביוון העתיקה, פיליפוס השני, מלך מוקדון פיתח טקטיקה המאפשרת הסתערות פרשים כבדים צפופה.
יחידות הפרשים הכבדים המפורסמות ביותר היו הטיירוי של אלכסנדר מוקדון.
הפרש הכבד ביותר בעת העתיקה, הומצא על ידי הפרתים במאה ה-3 לפנה"ס.
פרשיהם הכבדים המכונים קטפרקטים היו מוגנים בשריון שרשראות ארוך, לראשם קסדה וחימושם כלל רומח פרשים כבד וחרב; ייעודם היה למוטט את מערך האויב בהסתערות רבתית.
הפרשים היו בשימוש נרחב בסין במהלך תקופת המדינות הלוחמות (המאה ה-4), וכן בתקופת שושלת האן נגד פשיטות של נוודים מצפון מערב סין.
הפרשים לא היה בשימוש נרחב על ידי הרומאים בתקופת הרפובליקה הרומית, ורק בתקופת האימפריה הרומית, נעשה שימוש בפרשים כבדים.
עם זאת, עמוד השדרה של הצבא הרומאי היה חיל הרגלים ולא הפרשים.
לאחר המצאת אבק השרפה, השימוש העיקר בסוסים היה בתור בהמת משא לגרירת ארטילריה כבידה לשדה הקרב או תותחים.
הראשון שהקים יחידות מסודרות כאלו, היה מפקד צבא שוודיה במהלך מלחמת שלושים השנים שהתרחשה במאה ה-17 - לנארט תורסטנסון.
כמות הסוסים שנדרשה עבור תותח, עגלת אספקה או ציוד אחר נקבעה בהתאם למשקל, ונעה מסוס אחד עבור תותח קטן עד ל-200 סוסים עבור סוללות תותחים כבדות.
הפיקוד על היחידות הללו היה כפוף בדרך כלל לחיל הפרשים, אם כי בקרבות מסוימים כגון בקרב ווטרלו, גדודי הארטילריה שימשו ככוח תגובה מהיר כאשר הם הדפו התקפות וסייעו לחיל הרגלים.
בתחילת המאה ה-18, הצבא הרוסי הקים גדודי פרשים עם יחידות ארטילריה קטנות המצוידות בתותחים ומרגמות ניידות, ואלו הסבו אבדות כבדות לחיילים הפרוסים.
עד המאה ה-20, סוסי ארטילריה היו נפוצים בכל הצבאות האירופאים והאמריקנים.
הסוסים האידיאליים עבור גרירת ארטילריה היו גבוהים, חזקים ומהירים.
סוסנובי בור היא עיר במחוז לנינגרד, ברוסיה, המרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז המוניציפלי של סוסנובי בור.
העיר נמצאת במרחק 81 קילומטרים מדרום מערב לעיר סנקט פטרבורג ואוכלוסייתה מונה 67,602 תושבים (נכון לשנת 2016).