tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חורבנם של מגדלי התאומים בפיגועי 11 בספטמבר היה גדול יותר אך אלו הוחרבו במסגרת מתקפה ולא בפעולת הריסה מסודרת.
המבנה הגדול ביותר בהיסטוריה שפוצץ הוא אצטדיון הקינגדום (Kingdome) באזור סיאטל, ארצות הברית.
האצטדיון, שהכיל כ-66,000 מקומות, פוצץ במרץ 2000 ובמקומו נבנה אצטדיון חדיש.
המבנים הגדולים ביותר בישראל שנהרסו בפיצוץ היו ממגורות החיטה באזור התעשייה של בני ברק (ליד תחנת הרכבת בני ברק) אשר הוחרבו על ידי 3 פיצוצים באוגוסט 2006.
המבנים הגבוהים ביותר שנהרסו בישראל הם שלוש ארובות בטון בגובה 65 מטר שנהרסו במפעל נשר רמלה במאי 2010. הארובות, שנבנו בשנת 1959 ושנת 1962 פורקו בצורה מבוקרת בשיטה של ניסור והנפה לקרקע.
"הריקוד" הוא ציור פוביסטי מאת הצייר הצרפתי אנרי מאטיס.
הוא נחשב לאחת מיצירותיו הידועות ביותר ולנקודת ציון חשובה של הקריירה של מאטיס בפיתוח האמנות המודרנית.
המוקדמת יותר מוצגת כיום במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, והמאוחרת יותר מוצגת במוזיאון הארמיטאז' בסנקט פטרבורג.
בחודש מרץ, 1909, קיבל מאטיס הזמנה ליצירת תמונה זו עבור ביתו המוסקבאי של אספן האמנות הרוסי סרגיי שצ'וקין.
לאחר שהזמין ציור זה, פנה שצ'וקין והזמין ממאטיס יצירה נוספת – "מוזיקה" (1910), בה מופיעות דמויות דומות המנגנות ושרות בסביבה דומה.
שתי היצירות מתארות דמויות העוסקות בפעילות אמנותית וממשיכים את עיסוקו של מאטיס בתיאור הרמוני של האדם בטבע בכלל ובתיאור איקונוגרפי של אמנות הריקוד בפרט.
בציור מתוארות חמש דמויות נשיות עירומות הרוקדות במעגל באופן אקסטטי.
הציור משקף את משיכתו של מאטיס לאמנות פרימיטיבית.
משיכה זו מעוצבת אל דימוי מטפורי של שחרור מן התרבות.
הקצביות ההמשכית של הריקוד, המתבטאת בעיצוב מעגלי וסגור, משדרת מסר של שחרור רגשי ושל הדוניזם.
מבחינת עיצובו הציור מעוצב בשטיחות ובסכמאטיות בעיצוב הדמויות, בניגודיות העזה בין הדמויות לבין המרחב הכחול-ירוק הקר, ובשימוש בקווי קונטור.
הסביבה בה נמצאות הדמויות מסומלת בעזרת משטחי הצב, אולם היא איננה סביבה מוחשית ובעלת מאפיינים ספציפיים.
בגרסה השנייה של הציור, המתוארכת לשנים 1909–1910, שמר מאטיס את מבנה הקומפוזיציה, אולם הפך את הצבעוניות לעזה יותר.
גם בעיצוב הקונטורים ניכרת חופשיות ואקספרסיביות רבה יותר.
מאטיס עשה שימוש נוסף בקומפוזיציה זו וציטט אותה כחלק מרקע של ציורים אחרים כגון "טבע דומם עם 'הריקוד'" (1909) או "'הריקוד' עם עציץ כובע הנזיר" (1912).
"הריקוד" מקושר לעיתים עם "ריקוד הנערות" מתוך היצירה המוזיקלית המודרנית "פולחן האביב" שהלחין איגור סטרוינסקי שנים ספורות לאחר מכן.
הציור זכה התעניינות רבה לצד ביקורת קשה על הסגנון, שהיה שונה מסגנונו הקודם של מאטיס.
התמונה מציגה דמויות מוכרות בצורה מופשטת ופרימיטיבית, הרקע מאוד דל והניגודיות בצבעים בולטת מאוד.
שצ'וקין, שהזמין את היצירה לביתו קיבל אותה בחשדנות רבה וכתב לאומן "אני מוצא תמונות אלו למעניינות ומקווה לאהוב אותן בהמשך.
הקהל נגדך, אך העתיד שייך לך.".
עם זאת, התמונה הפכה לאחת היצירות המזוהות ביותר של מאטיס ולאחד הציורים הידועים בעולם.
הרישיון הציבורי הכללי המוקטן של גנו (GNU Lesser General Public License, בקיצור: LGPL, במקור נקרא "רישיון הספריות הציבורי הכללי של גנו GNU Library General Public License) הוא רישיון תוכנה לתוכנה חופשית שמהווה פשרה בין מגבלות הרישיון הציבורי הכללי של גנו (GPL) לבין רישיונות מתירניים יותר כמו רישיון BSD.
הגרסה הראשונה שלו הייתה גרסה 2 שנכתבה בשנת 1991 במקביל לכתיבת גרסה 2 של רישיון ה־GPL.
בשנת 2007 יצאה גרסה 3, שמבוססת על נוסח גרסה של רישיון ה־GPL (עם תוספת סעיף אחד).
הרישיון מבקש לשמור תכונות ה־Copyleft של רישיון ה־GPL, אולם לאפשר לתוכנות אחרות להשתמש בו כספרייה ללא מגבלות מהותיות.
לכן הוא דורש ממי שמשנה את התוכנה עצמה להפיץ את שינויו, אולם ממי שמשתמש בה עבור התוכנה שלו ולא משנה אותה, אין דרישות נוספות.
הריסון ברטוויסל היה מלחין אנגלי.
ברטוויסל נולד בלנקסטר שבצפון אנגליה.
בגיל שבע החל לנגן בקלרינט ובהמשך הצטרף לתזמורת הצבאית של אקרינגטון.
התנסויותיו בראשית הקריירה המוזיקלית שלו, שהיו אופייניות יותר ליצירת מוזיקה למעמד הפועלים בצפון אנגליה מאשר לאולמות הקונצרטים, באו לביטוי, לדוגמה, בשתי יצירות לתזמורת כלי נשיפה ממתכת, "Grimethorpe Aria" מ-1973 ו-"Salford Toccata" מ-1989.
אופיו הצפוני ניכר כל חייו במוזיקה שלו, בייחוד באופרה "יאן טאן טתרה" (1984), העוסקת בסיפור עם על יריבות בין רועה צפוני לרועה דרומי.
תיאורו של המלחין את היצירה כ"פסטורלה מכנית" אומר רבות: הוא מרמז לדו-קיום של הטבעי עם יציר האדם, לאיזון של הכפרי בעירוני, המשקף את ילדותו של ברטוויסל בעיבורי אקרינגטון, במפגש הכפר והעיר, בין נופי טבע לנופי חרושת.
קשה למצוא ביצירתו דוגמאות לפסטורלה צרופה.
ביצירה "פאניקה" מ-1995 משלימים הפסטורלי והעירוני זה את זה בביטוי שניתן לאל הטבע פאן בצליל העירוני של סקסופון ומערכת תופים עם תזמורת כלי נשיפה מעץ וכלי הקשה.
ברטוויסל טען שהוא לא חש בנוח בכתיבה לכלי קשת.
בשנת 1952 קיבל ברטוויסל מלגת ללימודי קלרינט בקולג' המלכותי למוזיקה במנצ'סטר, שם למד נגינה אצל פרדריק ת'רסטון והלחנה אצל ריצ'רד הול.
בין חבריו ללימודים היו המלחינים אלכסנדר גר ופיטר מקסוול דייוויס, הפסנתרן ג'ון אוגדון והחצוצרן אלגר הווארת'.
החבורה הזאת הקימה ב-1953 את קבוצת מנצ'סטר למוזיקה חדשה, שנתנה להם הזדמנות חשובה לבחון יצירות חשובות של המאה ה-20, בתקופה שאפילו יצירות האסכולה הווינאית השנייה לא הושמעו כמעט מחוץ ללונדון.
לאחר שירות של שנתיים כקלרינטן בתזמורת של חיל התותחנים המלכותי, השתלם ברטוויסל אצל רג'ינלד קל ואחר ניגן תקופה קצרה בתזמורת הפילהרמונית המלכותית של ליברפול.
בתקופת לימודיו במנצ'סטר למד אצל הול את שיטת שנים-עשר הטונים ואת המוזיקה של סטרווינסקי, וברן ווארז, שהשפעתה ניכרת בבירור ביצירותיו.
בעת שירותו הצבאי שמע לראשונה את "הפטיש ללא בעלים" של בולז ואת Zeitmaße של שטוקהאוזן, שהטביעו בו את רישומם.
בערב השנה החדשה 1957 השלים את יצירתו הראשונה באופן רשמי, חמישיית כלי נשיפה מעץ, שנכתבה במהירות רבה, כפי שאמר בעצמו, "כתבתי את כולה בלי שום תכנון מוקדם.
אינני יכול להצדיק שום צליל.",
בשנת 1964 הקים ברטוויסל בטירת וורדור בדורסט את הראשון בשני בתי ספר לעונת הקיץ, שנועדו בעיקר לאפשר לו ולשותפיו להקמה, גר, דייוויס ומייקל טיפט, שמונה לנשיא המוסד, את השמעת יצירותיהם.
בהתכנסות השנייה במסגרת זאת הושמעה בביצוע בכורה יצירתו " Tragoedia" (1966), שהייתה אבן דרך בהתפתחותו והצביעה יותר מכל יצירה אחרת על הכיוון שבו ילך בעתיד.
הפירוש המילולי של השם הוא "מחול התיש", רמז לפולחן דיוניסי פרוע (הבא לביטוי בקטעים האלימים יותר של היצירה), אבל כמודל הציב לעצמו את הפורמליות של טרגדיה יוונית עתיקה, שהיה חוזר ונשנה ביצירותיו.
ביצירה זו התכוון לגשר על הפער בין מוזיקה אבסולוטית למוזיקה תיאטרלית.
במבנה היצירה השתמש בחלוקה הצורנית העיקרית של האודה המקהלתית, שאת פרקיה ערך במבנה מחזורי.
יצירה זו מלמדת על הקסם שהילך עליו התיאטרון - בייחוד התיאטרון העתיק.
אפשר לראות בה הכנה לאופרה הראשונה שלו, "פאנץ' וג'ודי" (1966-7), שבה חזרה והופיעה אותה מוזיקה.
לאחר חיבור "פאנץ' וג'ודי" התקדם מן הסריאליזם של בביט לתקופה של מחקר שנקריאני באוניברסיטת קולורדו בדנוור.
משתי השיטות התנער בהמשך, אך הן הותירו בו את חותמן, הראשונה בסכימות רתמיות ובגובהי צליל והשנייה בעניין גובר והולך ברצף קווי ביצירות מאוחרות יותר.
הבכורה של "פאנץ' וג'ודי" בפסטיבל אלדבורו היוותה ציון דרך בהתפתחות האופרה של המאה ה-20, הן במוזיקה של ברטוויסל והן בלברית המתוחכמת של סטיבן פרוסלין.
האופרה הרגיזה את בנג'מין בריטן בברוטליות שבה, עד כדי כך, שקם ויצא באמצע ההצגה.
אין ספק, שבכתיבת "פאנץ' וג'ודי" חרג ברטוויסל מן המקובל לאופרה.
צוות משתתפיה היה קטן, הזמרים הופיעו ביותר מתפקיד אחד והפרטיטורה הקאמרית שלה רימזה לתיאטרון מוזיקלי, שמקורו ב"מעשה בחייל" של סטרווינסקי, קשר המעיד בבירור על עניינו של ברטוויסל בסוג האל-נרטיבי של תיאטרון מוזיקה, שיגיע לשיאו ב"מסכת אורפיאוס".
בשנת 1967 הקים ברטוויסל, יחד עם דייוויס, פרוסלין והקלרינטן אלאן האקר את "נגני פיירו", במטרה, בין השאר, להתנסות בתיאטרון-מוזיקה בקנה מידה קטן.
התיאטרליות החבויה ב"פיירו הסהרורי" של שנברג סיפקה להם מודל מתאים לצד הרכב כלי גמיש, שנגני פיירו הוסיפו לו כלי הקשה.
בקונצרט הראשון השמיעה הקבוצה מונודרמה של ברטוויסל לטקסט של פרוסלין, שהתבסס גם הפעם על טרגדיה יוונית, בביצוע שחקן יחיד במגוון תפקידים.
כדרמה ברמת הפשטה גבוהה, לא נחלה המונודרמה הצלחה רבה באולם הקונצרטים וברטוויסל הסיר אותה מן התוכנית.
מעורבותו עם "נגני פיירו" נמשכה על אף זאת עד 1970, אז פרש כתוצאה מחילוקי דעות עם הצוות.
ב-9–1968 יצר ברטוויסל את "Verses for Ensembles" כ"תיאטרון אינסטרומנטלי" (כדוגמת "מעגלים" של בריו מ-1960), שבו נעים הנגנים על במת אולם הקונצרטים בהתאם לתפקידיהם המוזיקליים המשתנים.
אופי היצירה פורמלי ביותר: מחזור פולחני של חזרות, הערוכות סביב רצף מרכזי של בתי שיר, בהצבה חמורה ודרמטית, זו לצד זו, של חטיבות מוזיקליות נבדלות, המאגדות יחדיו את הצורניות של סטרווינסקי, את המצלולים הקיצוניים של וארז ואת המבנים הטקסיים של מסייאן.
במקביל כתב ברטוויסל את "Down by the Greenwood Side", יצירה דרמטית מסוג שונה.
גם היא, כמו "פאנץ' וג'ודי", היא עיבוד של אגדת עם עתיקה, מלאת חיים ושנונה, המזכירה בסגנונה את מסורת הפנטומימה האנגלית.
ברטוויסל לא ויתר, עם זאת, על תחומי העניין הקודמים שלו: מיתוס, אלימות פולחנית התחדשות עונתית.
רבים מנושאי כתיבתו יופיעו בפיתוח מלא ביצירות במה רחבות-יריעה.
בראשית שנות ה-70 הופיעה במוזיקה של ברטוויסל נטייה ברורה לכתיבה לירית, מלודית ורציפה, שבאה לביטוי בעיקר ב"נניה: מות אורפיאוס" (1970), "שדות היגון" (1971), "נוף דמיוני" (1971) ו"ניצחון הזמן" (1971–1972).
ביצירות אלה ובאחרות משנות ה-70 בחן המלחין את רעיון ה"תהלוכתיות", שברטוויסל תיאר, ביחס ל"ניצחון הזמן", כ"שרשרת מחוברת (בהכרח) של אובייקטים חומריים, שאינם קשורים בהכרח זה לזה".
שם היצירה לקוח מתחריט של פיטר ברויגל האב, "תהלוכת בכירי הכנסייה", המציג תהלוכה של דמויות אלגוריות - זמן, מוות ותהילה – המתקדמות בנוף שומם, דורכות בדרכן על האובייקטים הקיקיוניים של החיים הארציים, על רקע אירועים נצחיים כמו גאות ושפל וחילופי העונות.
המוזיקה מציגה תהלוכה איטית של רעיונות מוזיקליים בהקשר של אירועים חוזרים ונשנים (מלודיות בנגינת קרן אנגלית וסקסופון סופרן מוגברים אלקטרונית) ואובייקטים מוכרים (מובאות מ"שדות היגון" וכוראל מ"חנות-צעצועים"), אות לעניין שגילה ברטוויסל בזמניות שאינה סיפורית, בראיית אובייקטים מוזיקליים חוזרים באורות שונים ומנקודות ראות משתנות.
יצירה זו, העוסקת בתכלית החיים עלי אדמות, נובעת ישירות מסימפוניית התחייה של גוסטב מאהלר.
בין 1970 ל-1984 עבד ברטוויסל על מיזם רחב-יריעה, "מסכת אורפיאוס".
חלק מן היצירה נכתב בעת שהותו באמריקה בשנים 75–1973. בפסק הזמן שנוצר עקב השינוי במזמיני היצירה, מקובנט גארדן לאופרה האנגלית הלאומית, בשנים 1975–1982 עבד בתיאטרון הלאומי החדש בלונדון, תחילה כמנהל מוזיקלי ואחר כמנהל חבר.
ברטוויסל הלחין מוזיקה למחזות בהפקת פיטר הול, החשוב בהם "אורסטיאה" (1981) בתרגום טוני הריסון.
הול הפיק את המחזות על פי הנוהג היווני, עם צוות שחקנים שכולו גברים עוטי מסכות.
המוזיקה של ברטוויסל, קלושה, טקסית, מאופיינת בדקלום רתמי למקהלה ובהעדפה ברורה לכלי הקשה, הייתה מודרנית לחלוטין ועם זאת יצרה רושם עתיק, כמוה כטקסט שלו נכתבה.
את היצירה "מלנכוליה 1" לקלרינט, נבל ושתי תזמורות מיתרים (1976) תיאר ברטוויסל כמכשיר לתיקון עוול שכיח בתחום המוזיקה: "מחמת אופייה המתחלף והמתכלה של החברה שלנו, המוזיקה מאבדת את ערכה כמטבע עובר לסוחר.
לוחצים על כפתור כדי לשמוע אותה ולא מאזינים...
למוזיקה שלי צריך להאזין, או לכבותה."
בתקופת עבודתו בתיאטרון הלאומי המשיך ברטוויסל להלחין יצירות קונצרטיות, אך גם בהן ניכרה השפעת התנסויותיו בתיאטרון.
הוא הקצה תפקידים דרמטיים לכלים מסוימים ותפקידי מקהלה לאחרים.
"שדה של פעימות" (Pulse Field) (במקור Frames, Pulses and Interruptions) הייתה יצירתו הראשונה לבלט, שבחיבורה צמצם את החומרים ליסודות של פעמה וזמזום חדגוני והתרכז בתיאום מדויק ככל האפשר בין מוזיקה לתנועה.
ביצוע הבכורה של "מסכת אורפיאוס" התקיים ב-21 במאי 1986 בקוליסאום בלונדון, משכנה של האופרה האנגלית הלאומית.
יצירה זו, המרכזית למכלול יצירתו של ברטוויסל, נחשבת למרכזית גם בהתפתחות האופרה שלאחר מלחמת העולם השנייה, יצירה שמתחה את גבולות האפשרי בתיאטרון הלירי.
"מסכת אורפיאוס" מצאה, כמו "פיטר גריימס" של בריטן, את הקרקע חרושה ומוכנה לקליטה וזרעיה הפרו רנסאנס אופראי אנגלי.
הפרטיטורה כוללת אפיזודות אלקטרוניות, שתוכננו באירקאם, בשיתוף המלחין הניו זילנדי בארי אנדרסון.
הייתה זו ההפקה האופראית הגדולה הראשונה שהשתמשה בטכנולוגיה ממוחשבת, והאפקט שהשיגה היה דרמטי ולא מאולץ.
על אף הפער בחיבור היצירה, שבעטיו יש שוני בולט באופי ובסגנון בין שתי המערכות הראשונות למערכה השלישית, היצירה בשלמותה מהווה סינתזה יוצאת מן הכלל בין תחומי ההלחנה, הדרמה והאסתטיקה, שהעסיקו את ברטוויסל במשך יותר מחצי יובל.
שלושה מיזמי אופרה גדולים בלטו ביצירה של ברטוויסל בתקופה של שלהי שנות ה-80 וראשית שנות ה-90 – "יאן טאן טתרה", "גאוויין" ו"גברת קונג השנייה".
"יאן טאן טתרה", שהצגת הבכורה שלה התקיימה באותה שנה כזו של "מסכת אורפיאוס", משלימה אותה במובנים רבים.
המאפיינים המשותפים לה ול"אורפיאוס" הם סיפור מחדש של מיתוס פסטורלי, ראיית אותם אירועים מזוויות שונות, עיצוב סגנוני דומה (לרבות כבשים מזמרות), נושאים של לידה, כליאה והתחדשות עונתית, ואותו מבנה מוזיקלי ודרמטי של מחזורים וחזרות טקסיים.
שם האופרה מקורו בשיטת ספירה אנגלית עתיקה, ששימשה רועים צפוניים בספירת עדריהם.
עוד יצירה חשובה משנת 1984 היא "תיאטרון סודי", ששמה לקוח משיר של רוברט גרייבס והיא עשויה לתאר במידה יצירות אחרות של ברטוויסל, העוסקות בתיאטרון או בדרמה ומציגות לקהל טקס, שמשמעותו נגלית לו באופן חלקי בלבד.
"מחולות אדמה" הייתה היצירה התזמורתית הגדולה הראשונה שברטוויסל כתב מאז "ניצחון הזמן".
הקווים ביצירה זו ערוכים כרבדים, או "סטראטה", כפי שברטוויסל כינה אותם, ברמז לטופוגראפיה.
היחסים הנעים ומשתנים בין הרבדים, (סטראטה) הללו (כאשר ה"אדמה" "מחוללת", פשוטו כמשמעו), הם היוצרים את החומר המוזיקלי, אף כי עוד רבדים רבים של חומר נעים אנה ואנה, נכנסים למיקוד ויוצאים ממנו, נבדלים זה מזה במקבץ מרווחים שונה ובמשלב ייחודי.
הצורה הכללית איננה קלה להגדרה.
אירועים מופיעים וחוזרים ומופיעים ללא פשר, צורות נשארות פתוחות ורק לעיתים נדירות מתגלה מוצא מן המבוך.
לסימטריה ולמתכונות הצורניות של שנות ה-60 לא נותר זכר.
כך גם ב"מצעד לאין קץ" (1986–1987), שאותו המשיל ברטוויסל לשיטוט ברחובות עיר זרה, תוך היתקלות חוזרת ונשנית באותה תהלוכת קרנבל מזוויות שונות.
משל זה יכול להתאים בה במידה לרוב יצירותיו מתקופה זו.
בצורה הכללית של "מחולות אדמה" יש משהו "נכון": שיאיה מגיעים בדיוק ברגעים הנכונים.
זו יצירה אדירה, בעלת עוצמה בראשיתית, ויש המשווים אותה לפולחן האביב של איגור סטרווינסקי.
את האופרה הבאה שלו, "גאוויין", ביסס ברטוויסל על טקסט מן המיתולוגיה האנגלית, פואמה מימי הביניים בשם "סר גאוויין והאביר הירוק", ששימש אותו כבר בראשית קריירת ההלחנה שלו, ב-1963, ביצירה "סיפור מעשה: תיאור השנה החולפת".
בלברית של דייוויד הארסנט מצא ברטוויסל כר נרחב ליצירה במבנים המחזוריים, רחבי-היריעה החביבים עליו, התופסים מקום עיקרי בכל מערכה – חילופי העונות במערכה הראשונה והצייד/פיתוי במערכה השנייה – נוסף למבנים קטנים יותר של בתי שיר.
עם זאת, "גאוויין" שונה מיצירות אחרות בנוכחות קו נאראטיבי חזק, במקביל לקו מוזיקלי יסודי.
בשונה מ"פאנץ'" ו"אורפיאוס", המייצגים אבטיפוס שאיננו מסוגל להתפתח, גאוויין גדל, מתבגר ומשתנה כתוצאה מן הניסיונות העוברים עליו, מכסיל תמים, דמוי פרסיפאל, למבוגר מנוסה, מודע למגבלותיו ("אינני אותו גיבור", הוא שר בסיום, בשובו אל חצר המלך ארתור).
באופרה הזו הסתמך ברטוויסל יותר מתמיד על מופעים מוטיביים חוזרים לבניית המסר המוזיקלי-דרמטי.
הרבדים המוזיקליים, כאלה של "מחולות אדמה", משלימים את הפעילות על הבמה יותר משהם מלווים אותה.
באופרה הבאה שלו, "גברת קונג השנייה" בחר ברטוויסל מבנה מקובל יותר של שתי מערכות.
המערכה הראשונה מציגה דמויות, רעיונות ומצבים, ואילו השנייה עוסקת בסיפור מסעו של קונג למצוא את "פרל" (נושא הפורטרט של ורמיר, "ראש נערה עם עגיל פנינה").
בסיס היציאה של האופרה היה הסרט "קינג קונג" משנת 1933, אך נושאה הוא "המושג של קונג" כאבטיפוס, פרא אבוד ונטול מילים.
הלברית האקלקטית של ראסל הובאן נעה בחילופים מהירים משיאי דרמה לפארסה, עם דמויות מגוונות ובלתי מתקבלות על הדעת כאלה של מופע בידור קליל.
קונג, כמוהו כגאוויין, גדל ומתפתח בד בבד עם סיפור המעשה.
איזון מיומן שורר בין המוזיקה למילים.
לעיתים גוברות המילים על המוזיקה ברצ'יטאטיב ואילו במצבים אחרים, כאשר הדבר מתבקש, גוברת המוזיקה על המילים.
על אף ההשפעה הברורה של סטרווינסקי, וארז, וברן, מסייאן, בולז ושטוקהאוזן, ניכרו ביצירתו של ברטוויסל עצמאות וסמכותיות מרשימות.
במשך ארבעים שנה שמר בכתיבתו אמונים לתחומי העניין שהעסיקו אותו מלכתחילה - מיתוס, פולחן, תיאטרון וזמן, וליסודות מוזיקליים מסוימים של פעימה וגובה צליל, כפי שאפשר להיווכח באופרה האחרונה שלו, "הסעודה האחרונה" משנת 9–1998. מצד שני, מתקופה לתקופה חלו בכתיבתו שינויים ברורים.
ברטוויסל כתב מוזיקה שאיזנה בביטחון בין עימות דרמטי לרצף עלילתי, בין בוטות הרמונית ורתמית להבעה מלודית רגשית, וזאת הן ביצירות לבית האופרה והן ביצירות קונצרטיות, הנמנות עם האינדיבידואליות ביותר שנותרו במחצית השנייה של המאה ה-20.
ברטוויסל נפטר ב-18 באפריל 2022.
הרישיון הציבורי של מוזילה (מאנגלית: Mozilla Public License, ידוע גם בראשי התיבות MPL) הוא רישיון תוכנה המשמש לתוכנה חופשית.
הוא שימוש לראשונה עבור תוכנות בפרויקט מוזילה אבל משמש גם לתוכנות רבות אחרות.
הרישיון הוא רישיון copyleft חלש (דומה במידת מה ל־LGPL) - שימוש בו מחייב הפצת שינויים בתוכנה, אולם שימוש בו כספריה לא מחייב הפצת שינויים בתוכנית שמשתמשת בו.
להבדיל מרישיון ה-LGPL, הוא חל על כל קובץ בנפרד, ולא על כל התוכנית או כל הספרייה.
כאשר חברת נטסקייפ החליטה לשחרר את קוד המקור של הדפדפן שלה וליצור את פרויקט מוזילה היא החליטה לכתוב רישיון תוכנה מתאים.
גרסה 1.0 התבררה כמנוסחת בצורה לא מתאימה ולכן שוחרר עדכון לנוסח, שהוא גרסה 1.1.
בשנת 2010 החלה קרן מוזילה לכתוב גרסה חדשה של הרישיון: 2.0. לגרסה הזו יש ניסוח פחות משפטי ומסורבל.
כמו כן היא אמורה לפתור בעיות תאימות עם מספר רישיונות פופולריים לתוכנה חופשית.
הגרסה הסופית פורסמה בשלושה בינואר 2012.
ויליאם הריסון דילארד היה אצן אפרו-אמריקאי, אלוף אולימפי בעל 4 מדליות זהב, בריצת 100 מטר (לונדון 1948) ובריצת 110 מטר משוכות (הלסינקי 1952), ובכך היה לאתלט היחידי בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים שזכה בשתי ריצות אלו וכן שיאן עולם.
דילארד כונה בשם "עצמות" ("bones") בשל המבנה הצנום שלו.
דילארד נולד בקליבלנד, אוהיו, עיר שבה גדל האתלט ג'סי אוונס.
לאחר שפגש באוונס, שזכה ב-4 מדליות זהב באולימפיאדת ברלין (1936), בגיל 13 החליט שהוא רוצה להצליח כמותו.
בשנת 1941 החל ללמוד בבולדווין-וואלאס קולג' ובשנת 1943 גויס לצבא ארצות הברית בתקופת מלחמת העולם השנייה ושירת בדיוויזיה ה-92 שכללה בעיקר חיילים שחורים שכונו חיילי באפלו.
בשנת 1946 קבע דילארד בריצת 220 יארד משוכות שיא עולם בתוצאה של 22.3 שניות ובשנת 1948 הוא קבע שיא עולם בריצת 120 יארד משוכות בתוצאה של 13.6 שניות.
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת לונדון (1948) לא הצליח דילארד לסיים את ריצת 110 מטר משוכות שבה היה שיאן עולם, אך הצליח להתברג לריצת 100 מטר, לאחר שסיים במקום השלישי.
במשחקים עצמם הוא זכה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בשיא אולימפי חדש של 10.30 שניות, לפני שיאני העולם בארני איוול בן ארצו (10.4 שניות) ולויד לה ביץ' מפנמה (10.6 שניות) ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 40.6 שניות, לפני בריטניה (41.3 שניות) ואיטליה (41.5 שניות).
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכה דילארד בשתי מדליות זהב, בריצת 110 מטר משוכות בשיא אולימפי חדש של 13.70 שניות (13.91 שניות, זמן אלקטרוני) לפני ג'ק דייוויס (14.00 שניות) וארתור ברנרד (14.40 שניות) שניהם מארצות הברית ובריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 40.1 שניות, לפני ברית המועצות (40.3 שניות) והונגריה (40.5 שניות).
בספטמבר 1953 השתתף דילארד בתחרויות הראווה של המכביה הרביעית, משום שהוא לא היה יהודי, וקבע בריצת 110 מטר משוכות תוצאה של 14.7 שניות.
לאחר סיום הקריירה הספורטיבית שלו עסק דילארד ביחסי ציבור ובאיתור שחקנים עבור קבוצת הבייסבול קליבלנד אינדיאנס.
כמו כן הגיש תוכניות רדיו בתחנת רדיו מקומית בקליבלנד ועבד כמנהל עסקי במנהל החינוך של מחוז קליבלנד.
דילארד נפטר מסרטן הקיבה ב-15 בנובמבר 2019. עד למותו, היה לזוכה מדליית זהב אולימפית מארצות הברית המבוגר ביותר.
בסך הכל זכה דילארד ב-14 תוארי אליפות איחוד אתלטים חובבים וב-6 תוארי NCAA.
בשנת 1955 זכה דילארד בפרס ג'יימס א' סאליבן, פרס לספורטאי החובבן הטוב ביותר
בשנת 1974 נכנס להיכל התהילה של הספורטאים בארצות הברית
בשנת 1983 נכלל בהיכל התהילה של הספורטאים האולימפיים והפאראלימפיים של ארצות הברית
בשנת 2013 נכנס להיכל התהילה של התאחדות האתלטיקה הבין-לאומית
הריסון ברייס ג'ורדן בארנס הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסמול פורוורד בקבוצת סן אנטוניו ספרס מליגת ה-NBA.
בארנס נולד וגדל בעיר אמס שבאיווה ובנערותו למד בתיכון בעיר.
אביו, רון האריס, היה כדורסלן ששיחק באוניברסיטת המדינה של איווה, ועזב את המשפחה בצעירותו של בארנס.
הוא שיחק בקבוצת הכדורסל של בית הספר, לצידו של דאג מקדרמוט, התחרה בקפיצה לרוחק ולגובה, ואף ניגן בסקסופון ושר במקהלת בית הספר.
בעונת ה רשם בארנס של 19.8 נקודות ו-8.8 , עם 60% קליעה מהשדה ו-43% קליעה מעבר לקשת השלוש והוביל את קבוצת הכדורסל של בית הספר לאליפות התיכונים של מדינת איווה עם מאזן של 26 ניצחונות ללא הפסד.
בעונת ה, רשם בארנס ממוצעים של 26.1 נקודות ו-10.0 ריבאונדים עם 62% קליעה מהשדה ו-43% קליעה מעבר לקשת השלוש.
הוא הוביל את קבוצתו לאליפות המדינה ללא הפסד בפעם השנייה ברציפות, היה לשחקן הרביעי בתולדות מדינת איווה הוזמן להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, ואף נבחר לשחקן המצטיין של המשחק, במשותף עם ג'ארד סאלינג'ר ובסיום העונה נבחר ל.
בארנס סיים את לימודיו התיכוניים כקלע המצטיין של קבוצת בית הספר בכל הזמנים עם 1,787 נקודות, ודורג ראשון בין שחקני התיכון של ארצות הברית בגיוסים לקבוצות המכללות.
לאחר שקיבל הצעות להצטרף לקבוצות של אוניברסיטת דיוק, איווה סטייט, קנזס, אוקלהומה ואוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס בחר בארנס בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל המשחקת בחטיבת החוף האטלנטי של ה-NCAA (נקראת גם ה-ACC).
כבר בעונת ה הפך בארנס לשחקן משמעותי באוניברסיטה, כשעלה בחמישייה הפותחת בכל משחקי הקבוצה למעט אחד.
הוא רשם ממוצעים של 15.6 נקודות ו-5.8 ריבאונדים, ובסיום העונה נבחר לפרשמן המצטיין ב-ACC ולחמישייה השנייה בחטיבה כולה.
במשחקים הבאים היה בארנס לפרשמן הראשון בתולדות האוניברסיטה שקולע מעל 20 נקודות בכל אחד משלושת משחקיו הראשונים בטורניר, וסייע לאוניברסיטת קרוליינה הצפונית להעפיל עד למשחק רבע גמר טורניר המכללות, בו הפסידה 69–76 לאוניברסיטת קנטקי.
עם סיום עונתו הראשונה במכללות, הוזכר שמו של בארנס כמועמד לבחירה הראשונה בדראפט ה-NBA, אך הוא החליט שלא להעמיד את עצמו לבחירה, ולשוב לקרוליינה הצפונית בניסיון לזכות באליפות ליגת המכללות.
בארנס המשיך והיה שחקן משמעותי בקרוליינה הצפונית גם בעונתו השנייה בליגה.
הוא רשם לאורך השנה 17.1 נקודות למשחק והוסיף 5.2 ריבאונדים למשחק, ונבחר בסיום העונה לחמישיית העונה הראשונה בחטיבה, אך בטורניר המכללות קלע 14 נקודות למשחק בלבד, באחוזי קליעה נמוכים של פחות מ-33% מהשדה.
אוניברסיטת קרוליינה הצפונית העפילה שנה שנייה ברציפות עד לרבע גמר טורניר המכללות, בו הפסידה 80-67 לאוניברסיטת קנזס.
לאחר שנתיים בליגת המכללות, העמיד עצמו בארנס לבחירה בדראפט ונבחר במקום השביעי על ידי גולדן סטייט ווריורס.
כבר כרוקי היה בארנס לשחקן חמישייה בקבוצה.
הוא עלה בחמישייה הפותחת ב-81 משחקים לאורך העונה, תרם 9.2 נקודות ו-4.1 ריבאונדים, נבחר לחמישיית הרוקיז הראשונה וסייע לקבוצתו להעפיל למשחקי הפלייאוף לראשונה זה שש שנים.
במשחקי הפלייאוף שיפר בארנס את יכולותיו, העמיד ממוצעים של 16.1 נקודות ו-6.4 ריבאונדים, כולל 26 נקודות ועשרה ריבאונדים בניצחון על סן אנטוניו ספרס 87-97 במשחק הרביעי בסדרת חצי הגמר האזורי.
לקראת עונתו השנייה בליגה, החתימה גולדן סטייט את אנדרה איגודלה שמשחק גם הוא בעמדת הסמול פורוורד והחל לעלות בחמישייה הפותחת על חשבונו של בארנס.
מהספסל לא הראה בארנס התקדמות משמעותית במהלך העונה, הוא רשם 9.5 נקודות למשחק, ובמשחקי הפלייאוף תרם 7.9 נקודות בלבד.
בעונתו השלישית בליגה, עם הגעתו של המאמן סטיב קר, חזר בארנס לחמישייה הפותחת, ורשם התקדמות, כשקלע 10.1 נקודות למשחק, הוריד 5.5 ריבאונדים, ושיפר בצורה משמעותית את אחוזי השדה שלו - מ-39% ל-48%.
בסוף העונה זכה באליפות ה-NBA הראשונה שלו עם ניצחון בגמר על קליבלנד קאבלירס 4-2. בעונתו הרביעית, בארנס עזר לווריורס לפתוח את הפתיחה הטובה בהיסטוריה של הליגה - 24–0, לפני שנפצע ונעדר מ-16 משחקים.
בסוף העונה, גולדן סטייט שברה שיא נוסף - את השיא של שיקגו בולס, לכמות הגבוהה ביותר של ניצחונות בעונה אחת, עם 73. בעונה זאת הראה בארנס התקדמות נוספת, וממוצעיו עלו ל-11.7 נקודות למשחק ב-30.9 דקות.
בפלייאוף 2016 שוב העפילו הווריורס לשלב הגמר, וכבר הובילו על הקאבלירס 3–1, אך הפסידו בשלושת המשחקים הבאים ולא הצליחו לזכות באליפות שנייה ברציפות.
לקראת עונת חתם בארנס על חוזה ל-4 עונות בדאלאס מאבריקס, עבור כ-94 מיליון דולר.
בעונתו הראשונה בדאלאס שיפר את תפוקתו ל-19.2 נקודות בממוצע למשחק, אך קבוצתו סיימה במקום ה-11 באזור המערבי עם מאזן שלילי 33–49, ונשארה מחוץ לפלייאוף בפעם השנייה בלבד ב-16 העונות האחרונות.
בפברואר 2019, לאחר כשנתיים וחצי עם המאבריקס, הועבר בארנס בטרייד לסקרמנטו קינגס בתמורה לזאק רנדולף וג'סטין ג'קסון.
ביולי 2019 חתם על הארכת חוזה בסקרמנטו ל-4 עונות נוספות עבור כ-85 מיליון דולר.
הריקוד האחרון הוא סרט תיעודי בן 55 דקות של הבמאי יוסי אשדות, בהפקת מחלקת התעודה של הערוץ הראשון.
הריקוד האחרון מספר את סיפורם של שלמה בר וסמסון קהמקר מקימי להקת הברירה הטבעית.
להקת הברירה הטבעית הוקמה בשנת 1977 ב'באר יעקב' על ידי שלמה בר שקיבל באותה העת מהמחזאי יהושע סובול והבמאית נולה צ'לטון להלחין את שירי מחזה המחאה 'עצבים' שהם העלו באותה העת בתיאטרון חיפה.
בהרכב הלהקה המקורי נגנו ושרו: ישראל בורוכוב - גיטרה בס, מיגל הרשטיין - גיטרה, סמסון קהמקר - כינור ושלמה בר - תיפוף.
בשנת 2000, בעקבות החמרה וסיבוכים של מחלת סוכרת ממנה סבל סמסון קהמקר עוד מילדותו, נאלצו הרופאים לקטוע את רגלו השמאלית, מצב אשר הביא לעזיבתו את הלהקה.
כשנה לאחר מכן, בנובמבר 2001 ערך שלמה בר מופע פרידה לשותפו לדרך במשך 21 שנות יצירה וחברות קרובה.
המופע התקיים בהאנגר 11 בנמל ת"א, שם התכנסו שלמה בר יחד עם יוצרים נוספים כדי לכבד את סמסון.
את אירוע הפרידה תיעדה המצלמה של הבמאי יוסי אשדות מתוך כוונה להופכו לכתבת טלוויזיה שתעלה ב'יומן תרבות' בערוץ הראשון.
עוד באותו ערב ביקש הבמאי אשדות להגיע לביתו של סמסון עם צוות צילום לצורך צילום ראיון אישי.
המפגש בין הבמאי לבין סמסון בדירתו המוזנחת באשדוד, כשהוא במצב כלכלי ובריאותי קשה, הוליד את הסרט 'הריקוד האחרון' המספר את סיפורם של סמסון קהמקר ושותפו לדרך היצירה שלמה בר.
הסרט נפתח בסצנה מתוך מופע הפרידה מסמסון שנערך באולם האנגר 11 בנמל תל אביב ב - 2001. סמסון עולה לבמה כשהוא על כיסא גלגלים לקול תשואות הקהל שמילא את האולם עד אפס מקום.
על הבמה מנגן סמסון יחד עם חברי הלהקה לקול שירתם של: שלמה בר, אהוד בנאי, דויד ד'אור אתי אנקרי ומאיר בנאי, את להיטה הגדול ביותר של הלהקה 'ילדים זה שמחה' בפעם האחרונה בחייו.
משם עובר הסרט לתיאור חמש תקופות בחייהם האישיים של סמסון ושלמה כיוצרי להקת הברירה הטבעית.
משם מתגלגל הסרט לראיונות פרידה של משתתפי המופע מסמסון.
אהוד בנאי, איתי אנקרי, דויד דאור ומאיר בנאי.
כל אחד מהם בדרכו מוצא את הדרך להיפרד ממנו ועדיין להשאיר תקווה קטנה שאולי יבריא וישוב לנגן.
שיאו של הסרט במפגש בין שלמה בר לסמסון קהמקר בדירתו שבאשדוד, מפגש המסכם 21 שנות יצירה משותפת.
על רקע כותרות הסרט שר שלמה בר את השיר 'אלי אלי - שלא יגמר לעולם' על פי בקשתו של סמסון.
בסרט משתתפים גם המחזאי יהושע סובול, איש הרדיו והטלוויזיה, יואב קוטנר, איש הרדיו והתרבות, יובל מסקין, הפובליציסטית, ממקימי הקשת המזרחית החדשה, ויקי שירן, ועוד.
פסקול הסרט מורכב מקטעים אינסטרומנטליים של הברירה הטבעית יחד עם שירים כמו: תפילה (ביצוע אנפלגד של שלמה בר), ילדים זה שמחה, רוץ עבדי דנינו, יעני בן 16, שיר השוק, סודות, יחף ועוד.
הסרט הוקרן בפעם הראשונה בפסטיבל לטלוויזיה ראש פינה.
בסינמטק תל אביב ובמסגרת מחלקת התעודה של הערוץ הראשון.
בעקבות הקרנת הסרט בו נחשף מצבו העגום של היוצר סמסון קהמקר, החליטו גורמי הרווחה בעיר אשדוד לתמוך בסמסון.
הוא הועבר לדירת קרקע על מנת שיוכל להתנייד בקלות עם כיסא הגלגלים, קיבל תמיכה וסיוע רפואי ונפשי וכן קיצבה חודשית קטנה אשר סייעה לרווחתו עד יום מותו.
ב - 8 לחודש יולי 2007 שש שנים לאחר מופע הפרידה מלהקת הברירה הטבעית וחמש שנים לאחר צאת הסרט 'הריקוד האחרון' הלך לעולמו היוצר סמסון קהמקר.
הוא קבור בבית הקברות העירוני באשדוד.
בסרט משתתפים גם יעל אופנבך, כלא שש, וצבי צילקר.
הריציב (באוקראינית: Гриців) היא עיירה במחוז חמלניצקי שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
האזכור הראשון לעיירה הוא מהמאה ה-13. בשנת 1589 נהרס היישוב מפשיטת הטטרים, ומתקופה זו השתייך למשפחות אצולה ולנסיכים.
בתחילת המאה ה-20 חיו בהריציב כ-1,000 יהודים, רוב תושביה.
בתקופה הסובייטית פעלו בעיירה מועצה יהודית ובית ספר יידי.
ב-5 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ועל יהודיה הוטלו גזירות שונות, תוך הוצאה להורג של עשרה יהודים שנלקחו כבני ערובה.
בתחילת אוגוסט 1941 רוכזו יהודי העיירה בגטו, בו רבים נפטרו כתוצאה מתנאי מחיה קשים ומעבודות כפייה.
ב-4 באוגוסט רוכזו יהודי העיר, וכ-280 גברים נלקחו ליער סמוך, ונרצחו בו.
באביב 1942 הועברו יהודי הגטו הנותרים לגטו סטרוקונסטנטינוב, וגורלם היה כגורל יתר יהודי המקום.
כ-14 מיהודי העיירה הצטרפו ליחידות פרטיזנים, ונהרגו בקרב.
הריסון אפול (נולד ב-24 ביולי 1986) הוא כדורגלן עבר גנאי ששיחק בעמדת המגן.
אפול הוא תוצר של השלוחה האפריקאית של אקדמיית הנוער של פיינורד ההולנדית.
בשנתיים האחרונות בזמן שהיה באקדמיה הושאל לאסאנטה קוטוקו ובנובמבר 2008 הוא זכה בתואר השחקן המצטיין של הליגה הגנאית.
אפול שיחק בכמה משחקי ידידות בקבוצה השוודית, הלסינגבורג, אך הצדדים לא הצליחו להניע את המעבר לכדי חתימה במועדון ובמקום עבור לאספרנסה מתוניסיה.
בגמר ליגת האלופות של אפריקה לשנת 2011 נכנס כמחליף במשחק הגומלין והבקיע את השער היחיד במשחק נגד וידאד קזבלנקה, מה שהביא לאספרנסה את הגביע.
ב-30 ביולי 2015 חתם אפול על חוזה עם קולומבוס קרו מה-MLS.
את הבכורה שלו ערך ב-19 באוגוסט במשחק נגד ניו יורק סיטי.
שער הבכורה שלו הגיע במשחק שהסתיים בתיקו אחת נגד טורונטו ב-13 ביולי 2016.
את הבכורה שלו במדים הלאומיים ערך בגביע אפריקה לאומות 2008 בניצחון 2-4 נגד חוף השנהב, משחק שקבע את המקום השלישי בטורניר.
הוא שימש לראשונה בתור קפטן הנבחרת ב-1 בספטמבר 2015 בניצחון 2-3 נבחרת הרפובליקה של קונגו.
אפול לקח חלק בסגל של גאנה בחמישה גביעי אפריקה לאומות 2008, 2010, גביע אפריקה לאומות 2013, 2015 ו-2017 ואף רשם שתי הופעות במונדיאל 2014.
הריפסימה חורשודיאן (בארמנית: Հռիփսիմե Խուրշուդյան; נולדה ב-27 ביולי 1987 בקסאח, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית) היא מרימת משקולות ארמנית.
חורשודיאן נולדה בכפר קסאח באזור אירי של ארמניה הסובייטית.
היא התחילה אימון משקולות בגיל 15 בהדרכת המאמן סרמן יסאיאן.
חורשודיאן זכתה במדליית כסף באליפות אירופה בהרמת משקולות 2006. היא הייתה הארמנית הראשונה לזכות במדליה עבור ארמניה העצמאית בתחרות זו.
שנה לאחר מכן, מל דלוזיאן לקח את אליפות אירופה לנשים הראשונה עבור ארמניה.
חורשודיאן לקחה את אליפות העולם לנוער ב-2007.
חורשודיאן התחרתה באולימפיאדת בייג'ינג ב-2008 בקטגוריית המשקל 75 ק"ג, וסיימה במקום 11. היא לא הייתה בנבחרת האולימפית במקור, אך החליפה את מל דלוזן ברגע האחרון, בשל התקף דלקת לבלב.
בשנת 2010, חורשודיאן עלתה לקטגוריית משקל גבוהה יותר.
היא השתתפה בתחרות נשים מעל 75 ק"ג אולימפיאדת לונדון ב-2012, כשהיא שוקלת רק 76 ק"ג.
היא זכתה במדליית ארד, ובכך הפכה לא רק לאישה הארמנית הראשונה לזכות במדליה אולימפית בהרמת משקולות, אלא הראשונה בכל ענף ספורט אולימפי.
ב-2016, הפדרציה הבינלאומית להרמת משקולות (IWF), דיווחה שחורשודיאן הייתה אחת מתוך 11 מרימות משקולות שנכשלו במבחן סמים.
כשבחנו מחדש את בדיקותיה משנת 2008, גילו שהיה במערכתה סטנוצוטול, והיא נפסלה באופן רשמי.
בבדיקות חוזרות של דגימותיה מ-2012 גילו סטנוצוטול ודהידרוכלורמתילטסטוסטורון.
בנובמבר 2016, נשללה ממנה המדליה האולימפית.
הריסת בתי מחבלים היא פעולה של מדינת ישראל להריסת בתים של מחבלים פלסטינים כחלק ממדיניות להרתעה מלבצע פיגועים.
הבסיס החוקי למדיניות זו נעוץ בתקנה 119 בתקנות ההגנה (שעת חירום) והיא אושרה מספר רב של פעמים גם בבג"ץ.
עיקר השימוש בה נעשה בתקופות של גלי טרור ואלימות פלסטינית.
על פי תקנה 119 בתקנות ההגנה (שעת חירום), שאותן ירשה מדינת ישראל מהמנדט הבריטי, רשאי המפקד הצבאי להורות על הריסת כל מבנה שהוא, אם התעורר החשד כי שימש לפעולה המהווה עבירה שעליה נשפטים בבית משפט צבאי, או אם נחה דעתו של המפקד הצבאי כי מי מתושביו היה מעורב בעבירה כזאת.
ניסוח התקנה מעניק יד חופשית לצבא להרוס מבנים כאמצעי ענישה או הרתעה.
הפעלת הסמכות אינה מותנית בהרשעתו של המפגע בדין הפלילי, אלא די בכך שבפני המפקד הצבאי המורה על כך הונחו ראיות מנהליות, המניחות את דעתו כי העבירה בוצעה על ידי תושב הבית המיועד להריסה:
במערכת הביטחון הישראלית רווחת הגישה שהריסת בתי מחבלים היא אפקטיבית ביצירת הרתעה ומניעת פיגועים, כאשר ההרתעה היא לא רק כלפי המחבל עצמו אלא גם כלפי בני משפחתו ובני ביתו.
דברים ברוח זאת צוטטו מפי בכירים במערכת הביטחון, בהם גדי איזנקוט, אהוד ברק ודני יתום.
על פי חוות דעת שירות הביטחון הכללי, הריסת בתי מחבלים מרתיעה מחבלים פוטנציאליים מביצוע פיגועים, ומעודדת בני משפחה להסגיר מפגעים מבעוד מועד.
במהלך השנים פרסם השב"כ מידע על בני משפחה שהסגירו את קרוביהם לכוחות הביטחון במטרה למנוע את הריסת ביתם.
כך למשל דודו של עלי אבו חאמד מהכפר אלעיזריה, שתקף בגרזן את צביקה כהן בקניון מעלה אדומים בשנת 2016 ופצע אותו באורח אנוש, הסגיר אותו לשב"כ כדי למנוע את הריסת הבית.
ב-15 בנובמבר 2015, בעקבות הריסת בתי המחבלים, הסגירה משפחתו של המחבל שביצע את פיגוע הירי בעתניאל ב-13 בנובמבר 2015 את הרוצח לידי השב"כ מחשש שצה"ל יהרוס את ביתם.
בעקבות זאת סירב היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט לאשר את הריסת ביתו של המחבל שרצח ב-2015 את הרב יעקב ליטמן ובנו נתנאל בכביש 60 סמוך לעתניאל.
בשנת 2010 פרסמו שלושה חוקרים מהאוניברסיטה העברית, אפרים בן-מלך, קלוד בר רבי ואסטבן קלור, מחקר הבודק את אפקטיביות הריסת בתי מחבלים, כאשר הפרמטר הנמדד היה הפחתה במספר הפיגועים.
בתקציר למחקרם כתבו השלושה (בתרגום חופשי):
בתוכנית "שש עם סיון רהב-מאיר" אמר הכתב אוהד חמו שבשיחות עם פלסטינים נאמר לו שהריסת בתי מחבלים מייצרת רתיעה בקרב מחבלים פוטנציאלים ובני משפחותיהם מלבצע פיגועים.
השופט נעם סולברג הסביר בפסק דין שבו נדחתה עתירה לביטול הריסת בתים מכוח תקנה 119 לתקנות ההגנה (שעת חירום), את ההיגיון שמאחורי הריסת הבתים:
לעומת זאת, דו"ח של צוות חשיבה בראשותו של ראש אגף התקשוב בצה"ל, אלוף אודי שני שבחן ב-2005 את מדיניות הריסת הבתים למטרות הרתעה, ציין שלא נמצאה הוכחה לכך שמדיניות הריסת הבתים יעילה לאורך זמן.
חה"כ דדי צוקר טען שהריסת בתים "לא מרתיעה ולא משקיטה ...
אך משיגה אפקט הפוך, והופכת את התושבים לסמל".
צבי גילת בחדשות טען שההריסות אינן יעילות בנימוק שהיו כפרים בהם צה"ל הרס בתים שוב ושוב בסמיכות זמנים.
הריסת בתים של אנשים שלא בצעו פיגועים מהווה ענישה כלפי אנשים שלאו דווקא פשעו ולכן ישנם המתנגדים לפעולה זאת.
נגד הריסת בתי מחבלים הוגשו לבג"ץ עתירות רבות.
רוב העתירות נדחו בבג"ץ שאישר עקרונית את הריסת הבתים כצעד ללוחמה בטרור והרתעה, אך קבע שיש להשתמש בה במידתיות.
עם זאת, חלק משופטי בית המשפט העליון התנגדו עקרונית להריסת בתים כאמצעי ענישה, בהם מישאל חשין ומני מזוז.
בקיץ 1988 בקשו שופטי בג"ץ מנציגי המדינה להודיע מראש על ההריסה למשפחות ולאפשר להן לערער על ההחלטה, אך נציגי המדינה הסכימו לכך רק לגבי מקרים בהם המחבל לא גרם למוות או פציעה חמורה.
ב-30 ביולי 1989 פסק בג"ץ שעל המדינה להודיע מראש על הריסת בתים ולאפשר לנוגעים בדבר לערער ולעתור לבג"ץ.
בסוף 1989 אישר בג"ץ הריסת בית בו התגורר מחבל בשכירות.
במרץ 2024, אישר בג"ץ לראשונה הריסת בית מחבל שביצע פיגוע ירי בו פצוע הפיגוע נשאר בחיים ולא נרצח.
מאבק ארגוני השמאל וארגוני זכויות אדם
ארגוני שמאל וארגוני זכויות אדם, ובראשם ארגון המוקד להגנת הפרט, פועלים באופן עקבי למניעת הריסת בתי המחבלים, לצורך כך הם משתמשים בארגונים ייעודיים כמו הוועד הישראלי נגד הריסת בתים שפועלים לסכל את ההריסה באמצעים משפטיים ובאמצעות התנגדות פיזית.
הם עתרו מספר פעמים לבג"ץ בדרישה שיאסור על הריסת בתי מחבלים.
על פי המכון הישראלי לדמוקרטיה, הריסת בתים נחשבת לאמצעי קיצוני הפוגע פגיעה לא מידתית בקניין הפרטי ומהווה ענישה קולקטיבית.
בהתבסס על דו"ח הוועדה של משרד הביטחון בראשות האלוף שני, המכון קרא להימנע מהריסת בתי מחבלים כל עוד לא הוכח ששיקולי התועלת עולים על שיקולי העלות.
בינואר 2016 פורסמה יוזמה של הרשות הפלסטינית ולפיה כל עובד יפריש יום אחד ממשכורתו לטובת קרן לשיקום בתי מחבלים שנהרסו.
הערכות הצבא שהסכום שייאסף מכ-145 אלף עובדים יעמוד על כ-25 מיליון ש"ח.
באופן כללי, המדיניות מופעלת רק כלפי מחבלים תושבי השטחים שאינם יהודים ושגרמו למוות.
אולם בחודש מרץ 2024 אישר בג"ץ לראשונה הריסת בית מחבל שביצע פיגוע ללא נרצחים.
בתחילה, נהגו להרוס בתים גם במזרח ירושלים, למרות שחל עליה החוק הישראלי.
אולם בהמשך, עברו למדיניות של אטימת בתים במזרח ירושלים, בגלל התנגדות של עיריית ירושלים להריסה באזור בו חל החוק הישראלי.
עם זאת, גם בשנים מאוחרות יותר היו מקרים בהם נהרסו בתים של תושבי מזרח ירושלים.
הריסת בתי מחבלים בתוך הקו הירוק
בשלהי מרץ 2022, בעקבות שני פיגועים קטלניים שבוצעו בבאר שבע ובחדרה על ידי ערבים ישראלים, הציע ראש השב"כ להחיל את מדיניות הריסת בתי המחבלים גם בתוך שטחי הקו הירוק, אולם ראש הממשלה נפתלי בנט ושר הביטחון בני גנץ התנגדו למהלך עקב קשיים משפטיים וחשש מהתלקחות השטח.
הריסת בתי מחבלים שניסו לבצע פיגוע או שגרמו לפציעה אך לא למוות
בשנות ה-80 פעלו הרשויות להרוס בתים של משפחות של מחבלים שלא גרמו לפגיעה בנפש, למשל מחבלים שזרקו בקבוקי תבערה ומספר בתים נהרסו בקלקיליה בגלל יידוי אבנים.
במהלך האינתיפאדה הראשונה אף נשקל להרוס בתים של חשודים ביידוי אבנים.
במדיניות הקיימת לא נהרסים בתים בנסיבות שבהן הפיגוע מסתיים בלי הרוגים, על אף שלפי נוסח תקנה 119 הדבר אפשרי.
מדיניות זו היא תוצאה של שורת פסקי דין של בג"ץ אשר מנעו או צמצמו משמעותית הריסות בתי מחבלים במקרים שהמחבל ניסה לרצוח אך הניסיון הוביל לפציעה קשה.
כך למשל בפיגוע שבו נורה ונפצע חבר הכנסת יהודה גליק, לאחר שיצא מסכנת חיים, בעקבות דרישת השופטים שינה צה"ל את הצו מהריסת הבית לאטימת חדרו הפרטי של המחבל בלבד.
בחודש מרץ 2024 אישר בג"ץ הריסת בית מחבל שפצע באורך אנוש שוטר בפיגוע ירי באוקטובר 2023, על אף שהשוטר נותר בחיים.
בית המשפט קיבל את טענת מערכת הביטחון ודחה בדעת רוב את העתירה של משפחת המחבל.
השופטים מינץ ואלרון ציינו כי המציאות מחייבת בימי שגרה ככלל ועל אחת כמה וכמה בימי מלחמה – יצירת הרתעה ממשית מפני ביצוע מעשי טרור נוספים.
השופט יצחק עמית התנגד בדעת מיעוט לצו ההריסה.
ב-4 בנובמבר 2025 אישר בג"ץ להרוס שתי קומות, בבניין בן חמש קומות, שבהן התגורר מחבל שגרם נזק לרכוש ללא נפגעים.
בפסק דין זה התיר בג"ץ, לראשונה מזה 30 שנה, להרוס בית משפחה של מחבל שביצע פיגוע ללא נפגעים.
בפסק דין אחר נימק השופט סולברג מדוע אין צורך להשתמש בתקנה 119 כלפי מחבלים יהודים:
נימוק דומה ניתן על ידי פרקליט המדינה שי ניצן.
בפסק דין נוסף שעסק בסוגיה זו נקבע כי "כוחה של תקנה 119 יפה הן ביחס למחבלים ערבים והן ביחס למחבלים יהודים, הכל בהתאם לנסיבות הזמן והמקום, ולאמות המידה שנקבעו בפסיקה ביחס להפעלתה".
מדיניות הריסת בתי מחבלים החלה כבר בשנת 1967. באותם ימים, הריסת הבתים נומקה בראש ובראשונה בכך שהבתים שימשו כמסתור למחבלים ולחומרי חבלה.
כך למשל, באוקטובר 1969 נהרס מוסך של תושב שנחשד במתן מסתור למחבלים ובית אחר שבו נמצא נשק.
בשנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 מוקדו הפרסומים על הרס בתי המחבלים בכך שתושביהם היו חברים בחוליות מחבלים.
בימי האינתיפאדה הראשונה נעשה השימוש בה לדבר שבשגרה ובתשעת החודשים הראשונים שלה נהרסו 67 בתים.
על פי הנתונים, בתקופת האינתיפאדה הראשונה הרסה מדינת ישראל כ-300 בתים ואטמה עוד כ-200. על פי בדיקה של בצלם, ביהודה ושומרון נהרסו יותר בתים מאשר ברצועת עזה, ההריסות היו יותר מלאות, והיו יותר מיידיות באופן שמנע הגשת עתירות לבג"ץ.
מדיניות הריסת הבתים פחתה באופן ניכר עם סיום האינתיפאדה הראשונה, וחזרה שוב בשנת 2000 עם פרוץ האינתיפאדה השנייה.
במהלך האינתיפאדה השנייה (2000–2005) חידשה ישראל את מדיניות הריסת הבתים למחבלים ושולחיהם לצורכי לחימה בטרור.
גל פיגועי התאבדות בישראל וטרור פלסטיני יומיומי ביהודה, שומרון ועזה גרם לצה"ל להרוס בתים רבים, הן לצרכים מבצעיים והן לשם הרתעת המחבלים, ולנטרל את השפעת התגמולים הכספיים שהעניקה הרשות הפלסטינית למשפחות המחבלים.
מאחר שהריסת הבתים נעשתה בשטח עוין, בתקופה בה הפלסטינים הפעילו טרור אינטנסיבי ביהודה, שומרון ועזה, כמו גם נוכחות חמושים רבים ומלכודות נפץ בזירות הפעולה, את עיקר הריסות הבתים ביצע חיל ההנדסה הקרבית באמצעות דחפורי D9 משוריינים ואת השאר באמצעות פיצוץ המבנה.
בין השנים 2000–2005 נהרסו 538 בתי מחבלים מתאבדים במסגרת מדיניות זו.
בשנת 2005 חל צמצום עד כדי הפסקה בשימוש בצעד של הריסת בתים.
הצמצום נומק בירידה בטרור וכן לאור מסקנות הצוות בראשותו של ראש אגף תקשוב בצה"ל, אלוף אודי שני, שקבע בתחילת ינואר 2005 שלא נמצאה הוכחה לכך שמדיניות הריסת הבתים הייתה יעילה לאורך זמן.
לעומת זאת, התנועה למשילות ודמוקרטיה טענה שההפסקה נבעה מהלחץ של בית המשפט העליון.
תיאור לחץ זה הובא בספרו של ד"ר דוד זכריה:
ביולי 2008, בהתייעצויות ביטחוניות שקיים ראש הממשלה אהוד אולמרט זמן קצר לאחר פיגוע הדריסה ברחוב יפו, הביע עמדה שלפיה יש להרוס את בית המחבל.
אולמרט אמר, בגיבוי מערכת הביטחון, שמכיוון שאין דרך לגדר את כל ערביי מזרח ירושלים, יש ליצור אלמנט הרתעתי באמצעות הריסת בתים ושלילת זכויות סוציאליות.
גם שר הביטחון אהוד ברק היה שותף לעמדה זו.
היועץ המשפטי לממשלה מני מזוז קבע כי אין מניעה משפטית להרוס בתי מחבלים, אך הדגיש שיש לתאם כל פעולה שכזאת עם משרד המשפטים.
בינואר 2009 אטם צה"ל את ביתו של המחבל מהפיגוע בישיבת מרכז הרב.
במרץ התיר בג"ץ להרוס את בית המחבל מפיגוע הטרקטור והוא נהרס בחודש אפריל.
ביוני 2014 אישר בג"ץ להרוס את ביתו של הנאשם ברצח ניצב-משנה ברוך מזרחי, זיאד עוואד וביתו פוצץ.
בסוף יוני 2014, זמן קצר אחרי גילוי הגופות של שלושת הנערים שנרצחו, הרס צה"ל חלק מהבתים של החשודים ברצח, קוואסמה ואבו עיישה, ובאוגוסט המשיך בכך, לאחר שנדחתה עתירה לבג"ץ נגד ההריסה.
בעקבות הפיגוע בבית הכנסת קהילת בני תורה בהר נוף בו נרצחו 4 מתפללים בידי שני מחבלים פלסטינים מג'בל מוכאבר, הנחה ראש הממשלה את כוחות הביטחון להרוס את ביתם, אך הריסת הבית נדחתה, עקב עתירה לבג"ץ.
ב-31 בדצמבר 2014 דחה בג"ץ את רוב העתירות ואישר להרוס את רוב בתי המחבלים, למעט בית המחבל שהתנקש ביהודה גליק, מאחר שגליק שרד את הירי.
ב-13 בספטמבר 2015, ערב ראש השנה ה'תשע"ו פרץ גל הטרור הפלסטיני (2015–2016), שכלל מספר רב של פיגועי בודדים, לרוב פיגועי יידוי אבנים ופיגועי דקירה אך גם פיגועי דריסה ופיגועי ירי.
בעקבות גל הטרור החליטה ממשלת ישראל בנובמבר לחזור למדיניות של הריסת בתי מחבלים על מנת להרתיע מחבלים נוספים מלבצע פיגועים וכן להניא משפחות מלעודד את בניהם לבצע פיגועים.
מאז הרסו כוחות חיל ההנדסה הקרבית כ-16 בתי מחבלים.
לדוגמה, בנובמבר 2015 פוצצו לוחמי יהל"ם את בתיהם של המחבלים שרצחו את איתם ונעמה הנקין ומלאכי רוזנפלד.
בדצמבר פוצצו לוחמי יהל"ם בית של מחבל בשועפט ואת הבית בשכם של מפקד החוליה שרצחה את הזוג הנקין.
ב-4 באפריל הרסו כוחות צה"ל ומג"ב באמצעות מחפר ממוגן של חיל ההנדסה הקרבית 3 בתים של מחבלים בקבטייה.
ב-10 ביוני 2016 הרסו כוחות של צה"ל, מג"ב והמנהל האזרחי את בית המחבל שרצח את דפנה מאיר.
ב-4 באוגוסט 2016 הרס צה"ל את בתיהם של המחבלים מוחמד וח'אלד מח'אמרה, שביצעו את פיגוע הירי במתחם שרונה.
במרץ 2019 אישר בג"ץ להרוס את בית המחבל עאסם ברגותי, שביצע את הפיגועים הקטלניים בצומת עופרה ובגבעת אסף כחודשיים קודם לכן.
באוקטובר 2020 אישר בג"ץ בדעת רוב, כנגד דעת המיעוט של השופט מני מזוז, להרוס את בית המחבל שרצח את הרב שי אוחיון בפיגוע דקירה בפתח תקווה.
בדיון בוועדת חוץ וביטחון של הכנסת ב-31 באוקטובר 2018 נחשף כי רק 45 בתי מחבלים נהרסו בין 2015–2018, המהווים 30% מסך הבתים שהיו מיועדים להריסה.
בשנים 2014–2017 אישר בג"ץ לצה"ל לממש באופן מלא רק 36 אחוזים (20 בתים) מכלל הצווים שהוצאו להריסת בתי מחבלים.
64 אחוזים מהצווים נגמרו בהריסה חלקית (34%), באטימה (18%) או בביטול הצו על ידי בג"ץ (12%).
באוקטובר 2018 פרסם המוקד להגנת הפרט כי נהרסו 54 בתים, המהווים כ-30% מסך הבתים המועמדים להריסה.
בדצמבר 2018 הרס צה"ל מספר חלקי קירות מהקומה התחתונה של בית המחבל שרצח שני עובדים בא.ת ברקן, לאור עמדת הפרקליטות הצבאית כי אין להרוס את כלל המבנה היות שהמחבל עצמו לא עשה שימוש בקומות העליונות של הבית.
על כך נמתחה ביקורת רבה מצד משפחות הנרצחים בפיגוע, שדרשו את הריסת הבית כולו הואיל והוכח שכל בני משפחת המחבל היו שותפים במידה כלשהי בביצוע הפיגוע.
בפגישה של בני המשפחה עם ראש הממשלה בנימין נתניהו, עודד אותם נתניהו להגיש עתירה לבג"ץ על ביצוע ההריסה החלקית, וזאת לאחר שטען שידיו כבולות משפטית מהתערבות ישירה בנושא.
בתקופת כהונתו של נפתלי בנט כשר הביטחון הרס צה"ל מספר בתי מחבלים, כולל בית מחבל שנהרס ונבנה מחדש.
רוב ההריסות בוצעו על ידי מחפרים ממוגנים של מערך הצמ"ה של חיל ההנדסה הקרבית.
באוגוסט 2020 ביטל בג"ץ את צו ההריסה שניתן לביתו של המחבל שרצח את החייל עמית בן יגאל, בנימוק שאשתו וילדיו של המחבל לא ידעו על כוונותיו ולא היו מעורבים במעשה.
השופטים מני מזוז וג'ורג' קרא תמכו בביטול הצו, בעוד שהשופטת יעל וילנר התנגדה.
היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, הגיש בקשה לדיון נוסף.
באוקטובר 2020 דחתה נשיאת בית המשפט העליון אסתר חיות את הבקשה, בנימוק שלא נפסקה הלכה חדשה.
בעקבות ההחלטה אטם צה"ל את חדרו של המחבל, אך בני משפחתו פתחו את האטימה.
לדברי מזוז עמדתו העקרונית כנגד הריסת בתי מחבלים הביאה לכך שהוא לא שובץ לתיקים שעסקו בנושא, מה שהביא לכך שהוא פרש מכס השיפוט בטרם הגיעו לגיל 70.
ב-8 ביולי 2021 נהרס ביתו של המחבל שרצח את יהודה גואטה בפיגוע בצומת תפוח כחודשיים קודם לכן, זאת לאחר שבג"ץ דחה את עתירת משפחת המחבל למנוע את ההריסה.
שגרירות ארצות הברית בישראל גינתה את ההריסה בטענה ש"אין להרוס את ביתה של משפחה שלמה בגין מעשיו של אדם אחד".
בתגובה נמסר מלשכת ראש הממשלה בנט:
ב-20 בינואר 2022 הוצא צו להריסת קומת הקרקע בבית בו התגורר ג'ית אללה גראדאת, אחד המחבלים שרצחו את יהודה דימנטמן סמוך לחומש כחודשיים קודם לכן.
בני משפחתו שהתגוררו בבית, שנמצא בכפר סילת אל-חארית'יה, עתרו כנגד הצו, אך בג"ץ דחה את העתירה.
בפסק הדין ציין השופט אלרון שבני משפחת המחבל ידעו על כוונתו לבצע את הפיגוע, איחלו לו הצלחה, בירכו אותו על הצלחתו לאחריו וסייעו בהסתרתו ובהסתרת כלי הנשק.
ב-13 בפברואר 2022 ביצעו כוחות צה"ל את צו ההריסה.
במהלך הפעולה הושלכו על כוח צה"ל אבנים ובקבוקי תבערה, ואף נפתחה לעברו אש חיה.
ב-8 במרץ נהרסו בכפר בתיהם של שני מחבלים נוספים שהשתתפו בפיגוע.
ב-30 במרץ 2022, בעקבות גל פיגועים קטלניים שהיה באותו שבוע, החליט הקבינט המדיני-ביטחוני לזרז את הליך הריסת בתי המחבלים.
ביוני החליט ראש הממשלה נפתלי בנט לדחות את הריסת בית המחבל רעד חאזם שביצע את הפיגוע ברחוב דיזנגוף כמה חודשים קודם לכן, עד לאחר ביקורו של נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן בישראל כחודש לאחר מכן.
גם את הריסת ביתו של אחד המחבלים שרצחו את ויאצ'סלב גולב בפיגוע הירי באריאל הוחלט לדחות בשבועיים לאחר ביקור ביידן.
הרחבת המדיניות גם למחבלים שפצעו
ב-29 בינואר 2023 החליטה ממשלת ישראל באופן תקדימי לאטום את ביתו של המחבל בן ה-13 שביצע את הפיגוע ליד עיר דוד יום קודם לכן, שבמסגרתו נפצעו אב ובנו באורח קשה ובינוני.
במהלך מלחמת חרבות ברזל (2023) הרסו כוחות חיל ההנדסה הקרבית 10 בתי מחבלים ביהודה ושומרון באמצעות חבלה וכלים הנדסיים ממוגנים.
ויליאמס נולד בפליינפילד שבצפון-מזרח ניו ג'רזי.
ב-1941 סיים את לימודיו באוברלין קולג'.
אחרי תום לימודיו הגבוהים עסק בעיתונות בוושינגטון הבירה, ולמד בבית הספר לשירות החוץ ע"ש אדמונד א.
וולש באוניברסיטת ג'ורג'טאון עד שנקרא לשירות פעיל כספן בשירות המילואים של צי ארצות הברית.
הוא נהיה טייס ימי והשתחרר בדרגת לוטננט ב-1945. לאחר שהועסק בתעשיית הפלדה תקופה קצרה, סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה ב-1948 והחל להתמחות בעריכת דין בניו המפשייר אחרי שהתקבל ללשכת עורכי הדין של המדינה.
הוא שב לפליינפילד ב-1949 והמשיך לעסוק בעריכת דין, והיה מועמד לאספה הכללית של ניו ג'רזי ב-1951 ולמועצת עיריית פליינפילד ב-1952. בשני המקרים כשל בהתמודדויותיו.
ויליאמס, שנודע בשם "פיט", שם פעמיו לשורות חקיקות בתחום רווחה חברתית ומיזמי תחבורה ציבורית.
הוא נתן את חסותו לחוקים המהווים אבני דרך בתחומם כדוגמת חוק הבטחת הכנסה לפנסיה של עובדים, המגן על קצבאות העובדים, וחוק הבטיחות והבריאות במכרות הפחם ב-1969.
ב-1981 הורשע ויליאמס, אז תושב וסטפילד שבניו ג'רזי, בעבירות שוחד ובקשירת קשר במסגרת פרויקט Abscam, מבצע עוקץ של לשכת החקירות הפדרלית.
ועדת האתיקה של הסנאט המליצה לסלק את ויליאמס מהקונגרס של ארצות הברית בגלל התנהלותו "נוגדת האתיקה".
לפני הצבעה בסנאט על סילוקו, התפטר ויליאמס מתפקידו במרץ 1982. בית המשפט הרשיע אותו בעבירות השוחד שיוחסו לו וגזר עליו שלוש שנות מאסר, מהן ריצה שנתיים בבית סוהר פדרלי.
הייתה זו הפעם הראשונה זה 80 שנה שסנאטור לשעבר ריצה גזר דין בבית סוהר.
עוד הוטל על ויליאמס קנס בסך 50,000 דולר אמריקני, נוסף על מאסרו.
הוא שוחרר מהכלא הפדרלי ב-31 בינואר 1986 ואת שארית המאסר ריצה בכלא חלופי.
ב-17 בנובמבר 2001 הלך ויליאמס לעולמו בעקבות מחלת הסרטן ומחלות לב שונות בבית החולים סנט קלייר השוכן בדנוויל, ניו ג'רזי.
הוא הגיש בקשה לחנינה נשיאותית אל נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, אך בקשתו נדחתה.
הריסון אוסטרפילד הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ודוגמן אנגלי.
הוא למד בבית הספר קתרהאם שם נרשם למועדון הדרמה וכיכב בהצגות בית הספר.
זה עודד אותו להמשיך במשחק, והוביל אותו להירשם לבית הספר לדרמה "בריט", שם פגש לראשונה את טום הולנד.
אוסטרפילד התקבל לאקדמיה למוסיקה ואמנות דרמטית בלונדון.
כאשר הולנד לוהק לסרט ספיידרמן של היקום הקולנועי של מארוול, אוסטרפילד שיחק כעוזרו האישי בשני סרטים.
ביוני 2018 פורסם כי אוסטרפילד לוהק לתפקיד קטן בעיבוד "מלכוד 22" בבימויו של ג'ורג' קלוני.
בשנת 2019, אוסטרפילד, עם חברו גרג בירקס, יצר פודקאסט קומדיה בשם "אנשי הכפר" שבו הם הדמויות 'סיימון ומארק' מראיינים אנשים מהעיירה 'בירקספילד'.
באוקטובר 2019 פורסם כי אוסטרפילד לוהק לסדרת נטפליקס "החבורה מרחוב בייקר", המבוססת על ספריו של סר ארתור קונאן דויל, המציגה את הנערים מרחוב בייקר העובדים עבור דוקטור ווטסון ומצילים את לונדון מאלמנטים על-טבעיים.
הריסת פסלו של סדאם חוסיין, נשיא עיראק, אירעה ב-9 באפריל 2003, במהלך הפלישה לעיראק שבתחילת מלחמת עיראק.
אירוע זה סימן את סופו הסמלי של .
על גבי מעגל התנועה שבמרכזה של כיכר פירדוס, במרכז בגדאד בירת עיראק, ניצבו לאורך השנים מספר מונומנטים ציבוריים מרכזיים.
הראשון בהם היה אנדרטת קשת החייל האלמוני, אשר הוצבה בשנת 1959. באפריל 2002, לכבוד יום הולדתו ה-65 של נשיא עיראק סדאם חוסיין, הוצב בכיכר פסל בדמותו.
שנה לאחר מכן, ב-9 באפריל 2003, נקבצו מסביב לפסל קבוצת עיראקים שהחלו להשליך עליו אבנים וחלקם אף הכו אותו בפטישים, ללא הועיל, גם ניסיונו של המתאבק העיראקי נכשל אך זכה לתשומת לב תקשורתית רבה.
זמן קצר לאחר כישלונם של העיראקים הגיעה לאזור יחידה של חיל הנחתים האמריקאי.
היחידה אבטחה את האזור ויצרה קשר עם העיתונאים הזרים במלון פלסטין הצמוד לכיכר, לאחר מספר שעות הפילו החיילים האמריקאים את פסלו של סדאם חוסיין בעזרת טנק חילוץ M-88.
על פי אוטוביוגרפיה של אחד הנחתים, התוכנית המקורית של האמריקאים הייתה לחבר כבל לחלק העליון של הפסל, אך לאחר חששות שאם הכבל יפול הוא יכול להרוג ולחשמל אנשים באזור הוחלט לחבר אותו באזור הצוואר.
בסופו של דבר ה-M88 הצליח להפיל את הפסל.
לאחר שהוא הופל, ערפו אזרחים עיראקים את הראש, גררהו ברחובות העיר תוך כדי שהם בועטים בו.
הפלת הפסל שודרה בשידור חי במספר רשתות חדשות, בבוקר שלמחרת התמונה הוצגה במרבית עמודי השער של העיתונים בעולם, תמונה שסימלה את נפילתו של סדאם חוסיין.
לאחר הפלת פסלו של חוסיין הוצב במקום פסל חדש, המבוסס על אלמנט הצבע הירוק, שנועד לסמל חופש.
הפסל החדש תוכנן על ידי הפסל באסם חמד אל-דוויירי.
הצלם רוברט פיסק תיאר את האירוע כ"צילום המבוים המשמעותי ביותר מאז הנפת הדגל באיוו ג'ימה".
המתאבק העיראקי שניסה להפיל את הפסל, כאזם שריף, הצהיר ב-2016 כי הוא מתחרט על חלקו בהשמדת הפסל.
אם לא די בכך, פורסם כי שריף נהג לתקן את האופנועים של חוסיין לפני תפיסתו.
לדבריו, כאשר האמריקאים הגיעו לפאתי בגדאד הוא קיבל פטיש על מנת שיוכל לעזור בהפלת הפסל.
לאחר שהאמריקאים הגיעו לכיכר עצמה, הם הציבו את דגל ארצות הברית על הפסל, אך שריף התנגד ואמר כי הוא "לא היה יכול לקבל זאת" והתעקש שהם יחליפו את הדגל האמריקאי בדגל עיראק שהוא הביא להם.
בהמשך אמר "כשאני עובר על פני הפסל הזה, אני מרגיש כאב ובושה.
אני שואל את עצמי, "למה הפלתי את הפסל הזה?".
הייתי רוצה להעלות אותו מחדש, לבנות אותו מחדש אבל אני חושש שיהרגו אותי.
בנוסף לכך, קרם טען כי "אז היה לנו רק דיקטטור אחד, עכשיו יש לנו 100, שום דבר לא השתנה לטובה".
רישיון ציבורי הוא רישיון לתוכנה חופשית על ידי Yahoo!
משתמשים בו בין היתר בגרסאות ישנות של התוכנה השיתופית Zimbra.
הוא מאושר על ידי המוסד לתוכנה חופשית כרישיון תוכנה חינמית (אם כי אינו תואם את GPL).
הריסת מבנים בפעילות מבצעית של צה"ל מתייחסת להריסת מבנים שמבצע צבא ההגנה לישראל (צה"ל) בעת פעילות מבצעית, ובפרט תוך כדי לחימה.
בפעילות צה"ל, בייחוד בלוחמה בשטח בנוי, מקובל להשתמש בהריסת מבנים כחלק מתהליך הלחימה נגד ארגוני טרור או צבאות זרים.
לשם כך צה"ל משתמשים במגוון רחב של אמצעים, בהם ציוד מכני הנדסי, חבלה והפצצה מהאוויר.
להריסת מבנים מבצעית יכולים להיות מספר מניעים: תקיפת מבנה שמתוכו מתבצע ירי על כוחות צה"ל, הכנעת מחבל שמתבצר במבנה (נוהל סיר לחץ), השמדת תשתיות טרור (כגון מעבדות נפץ, מחסני רקטות או מפקדות ארגוני טרור), מניעת מארבים על ידי הריסת מבנים השולטים על שטח הפעולה (חישוף) או פריצת ציר בשטח בנוי.
שיטות להריסת מבנים בעת לחימה
הריסת בתים בעת לחימה נעשית במספר שיטות, בהתאם לזירת הלחימה, הדחיפות שבצורך שבהריסה, זמינות כוחות צה"ל ושיקולים אחרים.
ביהודה ושומרון הריסת מבנים תוך כדי לחימה נעשית בדרך כלל על ידי דחפורי D9 משוריינים של חיל ההנדסה הקרבית וזאת בשל המיגון הכבד שלהם, שהופך אותם לעמידים בפני ירי נשק קל, מקלעים ומטעני חבלה גדולים - איומים הקיימים בעת הריסת בית ממולכד או בית שבו מתבצרים מחבלים חמושים.
ה-D9 משמש בעיקר להרס מבנים ממולכדים או תוך כדי לחימה, אך גם להריסת בתי מחבלים (ובפרט בתי מחבלים מתאבדים) ותשתיות טרור נוספות.
ה-D9 שימש להריסת מבנים תוך כדי לחימה גם ברצועת עזה, כל עוד הייתה נוכחות קרקעית של כוחות צה"ל ברצועה, או במהלך מבצעים צבאיים קרקעיים דוגמת מבצע עופרת יצוקה ומבצע צוק איתן.