tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המוזיאון, הממוקם בארמון המלכותי לשעבר, מכיל אוספים של אומנות רומנית מימי הביניים ומהעת החדשה, כמו גם את אוסף האומנות הבין-לאומי של משפחת המלוכה הרומנית.
האוסף הרומני המודרני כולל פסלים של קונסטנטין ברנקוזי ודימיטריה פצ'וריא.
המוזיאון מציג אוסף של בדים (בעיקר תלבושות), צלמים, קרמיקה, ומוצרים אחרים שקשורים לחיי האיכרים הרומנים.
מוזיאון זה זכה בפרס "המוזיאון האירופי של שנת 1996", וקיבל מלגת שיפוצים.
פארק הרסטראו, בו שוכן מוזיאון הכפר
אזור ליפסקאן, כולל הפונדק של מנוק והחצר המלכותית הישנה
קתדרלת הישועה של העם הרומני – כנסייה חדשה שהוקמה במרכז העיר והיא הכנסייה האורתודוקסית הגבוהה בעולם
Caru' cu Bere – מסעדה ותיקה ומפורסמת במבנה שמהווה אתר היסטורי ואדריכלי.
רשתות סופרמרקטים בין-לאומיות כמו קאופלנד, לידל, מטרו, סלגרוס, פני מרקט, קרפור, אושאן, קורה, פרופי ומגה אימג' פועלות כולן בבוקרשט.
בנוסף לקניונים ומרכזי הקניות הגדולים בבוקרשט כמו קניון בוקרשט, קניון סאן פלאזה, מרכז הקניות אוניריה וקניון קרפור שהוגדל ונחשב לקניון הגדול באירופה.
המוסד הראשון להשכלה גבוהה נפתח בבוקרשט ב-1694 – "האקדמיה הנסיכותית סאבא הקדוש", כיום המכללה הלאומית סאבא הקדוש, וב-1864 נפתחה אוניברסיטת בוקרשט.
נכון ל-2005 יש בבוקרשט 21 מוסדות להשכלה גבוהה (בהם אוניברסיטת יון מינקו לאדריכלות ותכנון עירוני) ולומדים בהם כ-200,000 סטודנטים.
בור פוטנציאל אינסופי או "חלקיק בקופסה" הוא מודל תאורטי שנועד לפשט את משוואות מכניקת הקוונטים.
דפנות הקופסה התאורטית עשויים מאנרגיה פוטנציאלית אינסופית והחלקיק לא יכול לעבור דרכם, אף לא על ידי מינהור קוונטי.
בתוך הקופסה האנרגיה הפוטנציאלית היא אפס, והחלקיק חופשי לנוע בתוכה בלי השפעת שום כוח עליו.
קופסה כזאת היא בור פוטנציאל אינסופי, בניגוד לבור פוטנציאל סופי - אזור במרחב שבו האנרגיה הפוטנציאלית נמוכה יותר מאשר זו שמחוץ לו, אך עדיין קיימת הסתברות למצוא את החלקיק מחוץ לבור.
בור פוטנציאל סופי יכול גם לתאר אזור של מינימום מקומי בפוטנציאל שבו החלקיק קשור.
במודל נעשה שימוש כדוגמה היפותטית שנועדה להמחיש את ההבדלים בין מערכות קלאסיות לקוונטיות.
לדוגמה, במערכות קלאסיות, חלקיק הלכוד בתוך קופסה יכול לנוע בכל מהירות בתוך הקופסה ואין עדיפות למיקומים מסוימים על פני האחרים.
עם זאת, כאשר הבור נהיה צר מאוד (בקנה המידה של מספר ננומטרים), אפקטים קוונטיים הופכים למשמעותיים.
החלקיק עשוי כעת לאחסן רק רמות אנרגיה חיוביות מסוימות.
בהתאם לכך, הוא לעולם לא יכול להיות בעל אנרגיה אפס, ופירוש הדבר שהוא לא יכול "לשבת במקומו".
בנוסף, ישנה סבירות גבוהה יותר למצוא אותו במיקומים מסוימים מאשר במקומות אחרים, כאשר פונקציית הסבירות תלויה ברמת האנרגיה שלו.
את החלקיק לעולם לא ניתן למצוא במיקומים מסוימים, הידועים כנקודות צומת.
במציאות קיימים רק בורות פוטנציאל סופיים, אך פתרון בעיית הבור האינסופי הוא פשוט והוא משמש לעיתים קרובות ביישומים מעשיים משום שהוא מהווה קירוב טוב לבור הפוטנציאל האמיתי (בור פוטנציאל סופי מצריך פתרון של משוואה טרנסצנדנטלית, שאינה פתירה אנליטית).
סיבה נוספת לשימוש בקירוב זה היא הפיכת מרחב הילברט של מצבי החלקיק למרחב ספרבילי על ידי מעבר מבסיס מקום רציף (של מרחב אינסופי) לבסיס מקום בן מנייה (של מרחב סופי וחסום).
בור פוטנציאל אינסופי המגדיר במרחב אזור סופי שרק בתוכו החלקיק יכול להימצא ובו הוא נע באופן חופשי (ללא השפעת כוח כלשהו) יהיה מהצורה כללית הבאה:
פוטנציאל המגדיר בור פוטנציאל במימד אחד יכול להיות מהצורה:
פונקציית צפיפות ההסתברות למציאת החלקיק בנקודה x נתונה על ידי , כאשר פונקציית הגל המקיימת את משוואת שרדינגר הבלתי תלויה בזמן:
כאשר קבוע הפלאנק המצומצם, m מסת החלקיק ו-E האנרגיה שלו.
הפתרון מחייב התאפסות של באזורים שבהם הפוטנציאל הוא אינסופי, ובפרט בדפנות הקופסה.
בתוך הבור, הפוטנציאל הוא אפס ומשוואת שרדינגר היא:
הפתרון הכללי של המשוואה הדיפרנציאלית הזו הוא מהצורה:
כאשר A,B קבועים כלשהם ו-.
תנאי השפה של התאפסות של בקצוות מאלצים את הפתרון:
כאשר הקבוע קובע את ההסתברות השלמה להיות 1, ומתנאי השפה: B=0 ו- כאשר n מספר טבעי.
זהו הביטוי לפונקציות הגל העצמיות בתוך הבור, ומחוץ לבור הן מתאפסות.
לכל פונקציה עצמית מתאימה אנרגיה עצמית:
כלומר, האנרגיות האפשריות של חלקיק שמצוי בבור פוטנציאל אינסופי הן בדידות כתוצאה מכך שמספרי הגל האפשריים של פונקציית הגל חייבים להיות כאלה שמאפסים אותה בקצוות הבור.
זאת, לעומת מכניקה קלאסית בה החלקיק נע במהירות קבועה ומוחזר מהקירות בהתנגשויות אלסטיות באופן מחזורי, ויכול לקבל כל אנרגיה קינטית.
כמו כן לא ניתן למצוא את החלקיק בנקודות מסוימות, הנקראות (בהשאלה מתורת הגלים) נקודות צומת.
הסבר אינטואיטיבי לכך הוא שבמסגרת התיאור הגלי של חלקיקים במכניקת הקוונטים, חלקיקים יכולים להתאבך עם עצמם, כאשר במקרה של בור פוטנציאל אינסופי ישנה התאבכות הורסת של פונקציית הגל הפוגעת והמוחזרת (מקצות הבור) באותן נקודות צומת, בדומה לגלים העומדים הקלאסיים המוכרים מחיי היום יום.
באותו אופן, בעזרת הפרדת משתנים, ניתן למצוא פתרון עבור בור דו־ממדי ובור תלת־ממדי
כאשר k הוא וקטור גל
יש לשים לב שפעמים רבות, הפתרונות האלו מנוונים - כלומר, ישנם שני וקטורי גל שונים שנותנים את אותה אנרגיה.
בפיזיקה, בור פוטנציאל הוא אזור סביב מינימום מקומי של אנרגיה פוטנציאלית.
לא ניתן להמיר את האנרגיה שקיימת בבור פוטנציאל לאנרגיה אחרת (לאנרגיה קינטית, למשל, במקרה של פוטנציאל כבידתי) כי היא כלואה במינימום המקומי של הבור.
מסיבה זו, גוף לא יכול להיות במינימום המוחלט של האנרגיה הפוטנציאלית, כפי שהוא נוטה לעשות בגלל האנטרופיה.
ניתן לשחרר אנרגיה מבור פוטנציאל אם מוסיפים מספיק אנרגיה למערכת כך שהיא מוגבהת מעל המינימום המקומי.
בפיזיקה קוונטית, אנרגיה פוטנציאלית של גוף הנתון בבור פוטנציאל יכולה להתגלגל לצורה אחרת בשל אופיים ההסתברותי של חלקיקים קוונטיים.
תופעה זו נקראת מִנהור קוונטי.
גרף פונקציית פוטנציאל דו־ממדי הוא משטח שדומה לפני כדור הארץ, כלומר שטח המכיל הרים וגבעות.
בתיאור זה, בור פוטנציאל הוא עמק המוקף מכל צדדיו אדמה יותר גבוהה ממנו.
את העמק ניתן למלא במים (למשל נהר), אך המים לא יוכלו לזרום לשטח נמוך יותר (פני הים).
במקרה של כבידה, האזור סביב מסה הוא בור פוטנציאל כבידתי, חוץ מהמקרה בו צפיפות המסה כל כך נמוכה כך שכוחות גאות ממסות אחרות גדולים יותר מכח המשיכה של הגוף עצמו.
גבעת פוטנציאל או מחסום פוטנציאל הוא ההפך של בור פוטנציאל, כלומר אזור סביב מקסימום מקומי של אנרגיה פוטנציאלית.
במוליך למחצה ניתן לכלוא חורים ואלקטרונים בבור פוטנציאל במימד אחד (בור קוונטי), בשני ממדים (תיל קוונטי) או בשלושה ממדים (נקודה קוונטית).
כלומר, חלקיק כלוא כאשר אחד הממדים של ננו-גביש נעשה מאוד קטן וגודלו נהיה מסדר גודל של אקסיטון בגביש, שנקרא רדיוס אקסיטון של בוהר.
בור קוונטי הוא מבנה בו הגובה מסדר גודל של רדיוס אקסיטון בוהר והרוחב והעומק יכולים להיות גדולים.
תיל קוונטי הוא מבנה בו הגובה והעומק קטנים והאורך יכול להיות גדול.
נקודה קוונטית היא מבנה בו כל הממדים מסדר גודל של אקסיטון בוהר, בדרך כלל כדור קטן.
בור מים הוא אמצעי מסורתי לאגירת מים.
הוא לרוב תת-קרקעי, חצוב בסלע או חפור באדמה למטרות איסוף ואגירת מי נגר עילי (מקורם בעיקר במי גשמים) באזורים בהם אין מקורות מים קבועים או שכמות המים בהם מועטה.
בור המים כולל אגן ניקוז (השטח ממנו נאספים המים), תעלות הולכה, אגן שיקוע ממנו יש פתח צדדי ואופקי לכניסת המים אל הבור ופתח אנכי ממנו נשאבים המים.
הואיל וכך, יש לתחזק אותו שלא ייסתם: לפנות את הסחף החודר לתוכו, לנקות את תעלות ההולכה ולדאוג שהטיח בתוכו יהיה שלם.
מעל הבור מונחת החוליה, שהיא אבן גדולה וחלולה בצורת טבעת.
קיימים מספר טיפוסים של בורות מים על פי צורתם:
טיפוס הבור השכיח ביותר הוא בור פעמון.
בור זה מאופיין בפתח צר המשמש מצד אחד להזנתו במים ומצד שני לשאיבה ממנו.
פתחו מכוסה לרוב בחולית אבן ותחתיה בנוי צוואר הבור, שמבנהו צר וארוך (אורך: כ-3–4 מטר וקוטר: כ-1 מטר).
נפחם הממוצע של בורות המים מתקופת הברזל ה-2 היה כ־25 מ"ק, בעוד שנפח הבורות הממוצע מהתקופות הרומית והביזנטית היה כ־50 מ"ק.
צוואר הבור מתרחב כלפי מטה והופך לחלל האגירה העיקרי, אשר צורתו לרוב פעמון ודפנותיו מצופים לעיתים קרובות בטיח למניעת חלחול.
בורות הפעמון נחצבו בדרך כלל בסלע קִרְטוֹן, שהוא סלע רך, נוח לחציבה הנאטם במגע עם מים.
במשך השנים, נסחפה קרקע הלס סביבם כתוצאה משיטפונות והביאה לחשיפתם.
בורות מים מסוג זה נפוצים בעיקר בתחומי יישוב, שם שימשו כמאגר מים פרטי בסמוך או מתחת לבתים.
לדוגמה בחורבת זכרין, או בחורבת פטיש נמצאו בורות מים בצורת פעמון מהתקופה הביזנטית.
בור בקבוק/גליל – בור חצוב בסלע קרטון, המופיע לראשונה בחצור ובגזר בתקופה הכנענית התיכונה (1550–2000 לפנה"ס).
בור מטיפוס זה, מעיד כי החוצבים לא הרחיבו אותו בשל החשש שמא יקרוס.
נפחו של אחד מהבורות שהתגלו בחצור הוא 23 מ"ק ועומקו כ-7.3 מ'.
בורות המים הללו, היו הבורות הראשונים שהיו מטוייחים בטיח, שנעשה מעירוב של אפר חול וסיד ובתקופות מאוחרות יותר (הרומית והביזנטית) הוסיפו לטיח חרסים.
בורות מסוג זה נמצאו גם בנגב בשדה צין, ובהר קטום.
לבורות הללו מובילות שתי תעלות, והם חצובים בסלע הקרטון מתצורת מנוחה.
על יד פתח הבור בשדה צין קיים אגן שיקוע.
מאגר – בור מים מקורה בעל חלל גדול, חצוב בסלע או בנוי מאבן.
לפרקים נמצא במאגר המים את טכניקת החציבה והבנייה משולבות אחת בשנייה.
לעיתים קרובות נבנו בתוך המאגר עמודים גדולים על מנת לתמוך בתקרה שלא תקרוס.
מידות המאגר חורגות במידה רבה מאלו של בור המים הרגיל, והוא נחשב בור מים ציבורי, כאשר נפחו הוא מעל 100 מ"ק.
דפנותיו מצופות בשכבת טיח עבה (לרוב 5–10 ס"מ) ומקורותיו הם מי גשמים, שיטפונות או מי מעיינות.
מאגר המים התת-קרקעי הקדום ביותר התגלה בתל חצור, והוא מתוארך לתקופת הברונזה המאוחרת.
מאגרים נוספים שנחצבו בתקופות קדומות אחרות התגלו: בעיטם שעל יד בריכות שלמה, תל בית שמש ובאר שבע, רבת עמון המקראית (עמאן) הקדומה.
מאגרי מים ששירתו את מבצרי המדבר: סרטבה, דוק (דגון) שבהר קרנטל, קיפרוס, הורקניה, הרודיון, מצדה ועוד.
ידוע על מאגרי מים מתקופת בית שני הקיימים מתחת לרחבת הר הבית, ציפורי, קפיטוליאס, ירושלים, טבריה וסוסיתא.
בתקופה הביזנטית נחצבו מאגרי מים גדולים במנזרים במדבר יהודה ובתקופה מאוחרת יותר, בתקופה האסלאמית הקדומה, התגלו מאגרי מים ברמלה.
מאגרי מים מהתקופה הצלבנית, נמצאו במבצר נמרוד, ובמבצר כוכב הירדן.
בתקופה העות'מאנית נבנה בעכו מאגר מים, מתחת לחצר מסגד אל ג'זאר שהיה בעבר כנסייה צלבנית.
אגירת המים לבור או למאגר נעשית בדרכים שונות:
בור המים או המאגר נמצאים לרוב באזור הנמוך מסביבתם.
מי הגשמים היורדים באזור, ניגרים במורד ונאספים אל תעלות המנקזות את המים אל פתח מתקני האגירה.
הטיה חלקית של מי שיטפונות הזורמים באפיק נחל אל תוך המאגר.
בשטחים עירוניים נוקזו מי הגשמים אל מתקני המים ממשטחי גגות, חצרות ומשטחי הרחובות אשר היו בדרך כלל מרוצפים.
מי הנגר הנאספים בתעלות, מועברים אל אגן השיקוע המצוי סמוך לפתח מתקן האגירה, שם שוקע הסחף הגס, והמים הנקיים ממשיכים בדרכם אל תוך הבור.
מקורות היסטוריים העוסקים באורחות החיים של החברה המסורתית בארץ ישראל מסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 מציינים, כי המים נכנסים לבור דרך נקב צר הנמצא מתחת לחולית הבור.
התפתחות בורות המים העתיקים בישראל
בורות המים הקדומים ביותר התגלו בארץ ישראל בשני אתרים: בקיבוץ מֶצֶר ותל דלית.
אולם, לא מן הנמנע שהיו בורות גם במקומות אחרים.
הבורות הללו מתוארכים לתקופת הברונזה הקדומה 1 ו-2 (3300–2700 לפנה"ס).
נפחם קטן והם חצובים בסלע קרטון אטום למים, לפיכך לא הייתה נחיצות לטייח את הדפנות.
בורות מים המתוארכים לתקופת הברונזה התיכונה 2 (2000–1500 לפנה"ס) נחשפו בתל חצור ובתל גזר, צורתם בקבוק (בתל גזר צורת הבור היא צורת בור סגלגל בגודל 4x6 מ') ומטוייחים בחלקם.
הארכאולוג אליהוא גרנט (מקולג' הוורפורד [] בפנסילבניה) ובסיוע ג' ארנסט רייס שניהל את החפירות באתר בית שמש העתיקה (תל א-רומילה) בין השנים 1928–1933 (במשך 5 עונות), גילה כ-24 בורות וכינה את האתר בשם "עיר בורות המים".
הבורות מתוארכים לתקופת הברונזה המאוחרת (1550–1200 לפנה"ס) ולהם צורות שונות בעיקר פעמון או גליל.
בורות מים פרטיים מתקופת ממלכת יהודה וישראל (תקופת הברזל 2 – 1000–586 לפנה"ס), נמצאו בתל יזרעאל, ח'רבת בנת בר, תל א-נצבה, אום אל ביארה שבירדן ועוד.
סימוכין לכך מופיעים בספר דברי הימים בו מסופר על פעולות הבנייה של עוזיהו כמו חיזוק הצבא וביצור ירושלים, בניית מגדלים במדבר וכן חציבת בורות מים:
בתקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית (המכונות התקופות הקלאסיות) התפתחו מאוד בורות המים, במיוחד בתקופה הביזנטית.
בתקופות הללו צֹרַף בור המים לבית המגורים, הגג טוייח היטב ושימש לאיסוף מי הגשמים.
לקירות נוספו מרזבים אשר הובילו את מי הגשם לבור שהיה צמוד לקיר הבית או בפינת החצר.
בורות מתקופות אלו נמצאו כמעט בכל יישוב.
בין היישובים ניתן לציין את ציפורי, חורבת זכרין, שבטה שנערך בהם סקר בורות.
מתקני המים בנגב נחפרו בסלע הקרטון של תצורת חורשה ותצורת מנוחה.
בשפלת יהודה נחצבו בורות המים בקרטון של תצורת מרשה.
בהרי המרכז והרי הצפון נחצבו בורות מים רבים גם בסלעי גיר ודולומיט.
השיטות לאגירת מים בהר הנגב
אזור הר הנגב מאופיין במשקעים מועטים והגשמים היורדים באזור לא סדירים, מצב זה אִתְגֵּר את תושבי המקום הקדומים, שהיו צריכים לאסוף את מי השיטפונות בחורף כדי להשקות את השטחים החקלאיים.
לפיכך, נחפרו בורות פתוחים (בור פתוח עמוק – "צלחת", בור פתוח רדוד, בריכת סכר) אך גם בורות מקורים (מאגורת מדרון, מאגורת גדה, בור צוואר).
באזור בורות לוץ ובסביבתם, התגלה מספר רב של בורות מים פתוחים, שנחפרו בתקופה הישראלית (תקופת הברזל ה-1 וה-2).
הבורות חפורים בסלע חווארי, חרסיתי ואלוביאלי, שהוא רך ואטום ולפיכך מונע חלחול של מים, בשל כך לא היה צורך לצפות את דפנות הבור בטיח, אבל הדפנות צופו באבנים כדי למנוע את התמוטטותן.
צורת הבורות עגולה או אובלית, קוטרם 10–12 מטר, עומקם הממוצע הוא 4–5 מטר ונפחם כ-200–300 מ"ק.
סוג בור זה סיפק מים לכ-10 משפחות.
הבורות המקורים בנגב נחלקים למספר סוגים: בור פעמון, מאגורת מדרון, מאגורת אפיק, בור בעל תקרת קשתות בנויה אבן.
לא היו כללים ברורים בעיצוב צורת הבורות.
מאגורת מדרון היא בור מלאכותי החצוב במדרון לשם אגירת מי גשמים ואופייני לנגב.
המים יורדים במדרון ונאספים על ידי מערכת תעלות רדודות ומרזבים המוליכים לאגן שיקוע.
באגן השיקוע נאסף סחף המאפשר את ניקוי המים, ולאחר מכן יורדים המים הנקיים לפתח הבור וממנו אל המאגורה.
הבורות ממוקמים ברובם בחלקו התחתון או האמצעי של המדרון, חצובים בקו המפגש בין שתי שכבות: בסלע הקרטוני שבו חצובה המאגורה ושכבת סלע קשה (גיר) המשמשת כתקרה למאגורה.
צורת המאגורה בדרך כלל מרובעת – מלבנית ודפנותיה מטוייחים.
לעיתים נשענת תקרת הבור על עמוד תמך אחד או יותר, אם שטח הבור עולה על 40–50 מ"ר.
ברוב מאגורות המדרון קיים גרם מדרגות המאפשר לרדת לתחתית.
על פי רוב לסוג בורות זה שני פתחים: פתח חציבה הממוקם בדופן הבור, אליו מתנקזים מי התעלות, ופתח צר יותר בתקרת הבור, ממנו שואבים את המים.
בחלק מהבורות נמצא סימן אלוהות נבטי החקוק על קיר התמך.
מאגורה מסוג זה נמצאת בשדה צין.
למאגורה מובילות שתי תעלות, והיא חצובה בסלע קרטון מתצורת מנוחה, בתוכה נמצא גרם מדרגות היורד לבור, ויש לה שני פתחים: פתח שאיבה ופתח אחזקת הבור.
מאגורת אפיק היא סוג של בור הדומה במבנהו למאגורת מדרון, אולם הוא מנקז את מי השיטפונות הזורמים באפיקי הנחלים.
מאגורת האפיק חצובה מעט מעל לקרקעית אפיק הנחל, כך שרק שכבת המים העליונה, שבה כמות סחף קטנה יחסית תיכנס אל המאגורה.
"בורות רמלייה", הם קבוצה של בורות שנחצבו בגדה המערבית של נחל צין על ידי הנבטים.
חציבת המאגורה בסלע קרטון מתצורת חורשה, גג המאגורה הוא סלע גיר מתצורת מטרד.
בור בעל תקרת קשתות אבן, מעל הקשתות מונחים לוחות אבן.
שני בורות מסוג זה נמצאו בשבטה.
בור בעל קמרון חביתי, הקירות מכוסים בטיח אפור ועבה.
שישה בורות כאלה נמצאו בציפורי וכן בבורות המים במרשה נמצאו קמרונות חביתיים הבנויים מאבני קרטון.
הסקר הארכאולוגי משמש ככלי מחקר להבנת העבר באמצעות מיפוי שרידי יישובים שונים ופריטים אחרים שנמצאו בחפירות.
בין הסקרים הארכאולוגים השונים ניתן למנות סקרים של בורות מים ובארות, מתקנים חקלאיים, סקרים המתעדים עדויות למאורעות היסטוריים ועוד.
להלן מספר דוגמאות לביצוע סקרי בורות מים ביישובים שונים בארץ ישראל:
הארכאולוג יהודה דגן סקר במפת לכיש 381 בורות מים.
רובם נמצאו באתרים רב שכבתיים מהתקופות ההלניסטית, הרומית והביזנטית.
באזור תל מרשה ובית גוברין נסקרו 160 בורות.
הארכאולוג צביקה צוק סקר בציפורי 34 בורות, ומתוכם 20 בורות שנמצאו בשטח האקרופוליס.
בנוסף, נמצאו 16 בורות שנחשפו בשנת 1931 על ידי ארכאולוגים מאוניברסיטת מישיגן.
הבורות שנבדקו היו בורות שפתחם היה גלוי וניתן היה לרדת לתוכם בעזרת סולם חבלים.
לרובם צורת פעמון ואחרים בעלי קמרון בנוי.
סקר בורות מים נערך בחורבת זכרין בחודשים מרץ ומאי 1985, אפריל 1988 ויולי 1989. הסקר נוהל על ידי צביקה צוק מטעם המרכז לחקר מפעלי מים קדומים.
במקום התגלו 53 בורות מים, ובבדיקה זוהו 24 בורות מהתקופה הביזנטית, 2 בורות מאוחרים לתקופה הביזנטית, ובור אחד מהתקופה העות'מאנית.
מפעל המים של מבצר אלכסנדריון – סרטבה נסקר לראשונה על ידי משלחת הסקר של המשלחת הבריטית בשנת 1874. בשנת תשל"ח (1978), נערך סקר חדש שבו התגלו כ-15 בורות במורדות קרן סרטבה.
בסקר שערך צביקה צוק בשבטה, מופו במקום 57 בורות מים מהתקופה הרומית ומהתקופה הביזנטית.
מתוכם 40 בורות בחצרות בתים פרטיים.
הבורות בעלי נפח ממוצע של כ־42 מ"ק.
בורות המים בהר הבית – בשנת 1996 פורסם מחקר מקיף על ידי גיבסון וג'יקובסון, שהכיל גם קטלוג של כל הבורות שנסקרו בהר הבית.
הסקרים הראשונים במקום נערכו במאה ה-19 על ידי החוקרים ברקלי, פיארוטי, דה ווגואה ואחרים.
החוקר הראשי במקום היה צ'ארלס וורן שסקר ותיעד 37 בורות, ובסך הכול תועדו 49 בורות ו-42 תעלות שהובילו מים אל הבורות.
בחפירות שנערכו בחורבת אל-בירה נחשפו בית בד, כנסייה שבה פריטים אדריכליים ורצפת פסיפס מעוטרת, מתקנים לעיבוד תוצרת חקלאית, בורות מים, מערות קבורה ומחצבות, והיא תוארה כבית אחוזה.
בור המים שנמצא צורתו פעמון, על פתחו מונחת חולית אבן שחצייה נשמר, הסלע סביב פתח הבור סותת ונחצבו בו תעלות שהזרימו אליו מים.
בשנים 2017 ו-2018, נערך בשטח הגן הלאומי מגדל צדק (מגדל אפק) סקר חללים תת-קרקעיים, שהתמקד בשטח שבין שתי הגבעות המרכזיות באתר: גבעת המצודה והגבעה שמצפון לה – גבעת קבר השיח', ובמישור שממערב לגבעת המצודה.
בשטח התגלו 118 מתקנים שעיקרם בורות מים ומתקני קבורה.
המידע שהתקבל מהסקר הוסיף לידע הקיים אודות האתר וסביבתו בתקופות הרומית הקדומה, התקופה הביזנטית והתקופה הצלבנית.
אזכור בור מים במקורות היהודים
"אֵין הַבּוֹר מִתְמַלֵּא מֵחֻלְיָתו" – הבור אינו יכול להתמלא ממי גשמים הנכנסים ישירות אל פתחו.
הכוונה היא שאין האדם יכול לספק את כל צרכיו בעצמו מבלי להזדקק לעזרת אחרים.
"בּוֹר סוּד שֶׁאֵינוֹ מְאַבֵּד טִפָּה" – דפנות הבור מצופות בטיח אטים ועל כן המים אינם מחלחלים דרכם.
הנמשל: אדם חכם בעל זיכרון טוב ייאמר שהוא כמו בור סוֹד.
"שְׁתֵה-מַיִם מִבּוֹרֶךָ; וְנֹזְלִים, מִתּוֹךְ בְּאֵרֶךָ" – לפי רש"י הכוונה לשתות מים שנאספו לתוך בור אחד, באר – מים שנובעים מתוך התהום.
בחול המועד נאסרה כל מלאכה.
אולם, אם התקלקל בור מים של יחיד, מותר לתקן הואיל וצריך הוא מים.
כך גם בור מים ציבורי – מותר לתקנו, או לחפור בור לציבור בתקופה זו.
"לא יחפור אדם בור סמוך לבורו של חברו, ולא שיח ולא מערה...אלא אם כן הרחיק מכתל חברו שלושה טפחים וסד בסיד".
הוא מבטיח שלאחר שיגורשו לגלות יוכלו להקים שם בתים, גנות ובורות.
ירושלים של זהב, נעמי שמר ביצוע: שולי נתן
אל בורות המים, נעמי שמר
ויבן עוזיהו מגדלים בירושלים, ביצוע: הדודאים, לחן: יוחנן זראי, מילים: מהמקורות
בֻּכְּרָה פִי (א)לְמִשְׁמִשׁ (בערבית بُكرة في المشمش) הוא ביטוי עממי הנפוץ בכמה ניבים של ערבית (ערבית מצרית, ערבית פלסטינית ועוד).
הביטוי נקלט בסלנג העברי במשמעותו ובהגייתו המקוריות.
בעברית התקבל הכתיב: בוקרה פיל מישמיש שמשמר פחות-או-יותר את ההגייה המקורית, אך לא את התחביר והמורפולוגיה המקוריים.
תרגומו המילולי לעברית הוא "מחר של (עונת) המשמש" והוא מתייחס לדחייה למועד שלא יחול לעולם.
הביטוי קשור להבשלה המהירה של פרי המשמש.
ואולי גם לחיי המדף הקצרים שלו, המקצרים את משך הזמן בו הוא נמכר בשווקים.
יש המקצרים את הביטוי ל"בוקרה" בלבד.
המשמעות היא, כשם שעץ המשמש טעון בפרי היום, אך מחר בבוקר, כל כולו על הארץ, ומועד הקטיף יחלוף.
כך גם הבטחתך לדחות את בקשתי למחר לא תתקיים כיוון שהעיתוי המתאים יוחמץ.
מילון עולמי לעברית מדוברת מגדיר ביטוי זה כך: .
המילון החדש לערבית מדוברת של יוחנן אליחי מגדירו כ-.
דוגמה לשימוש בביטוי היא: .
כאשר האחים פרנקל, חלוצי האנימציה במצרים ובעולם הערבי, פנו לאיש עסקים מקומי בבקשה להשקיע בסרט, נענו "בוקרה פיל מישמיש".
בעקבות זאת קראו לגיבור סרטם "מיש מיש אפנדי".
בתוכנית "סיפורי מישמיש" ששודרה בזכיינית קשת נהג מישמיש הארנב לקסום דברים כאשר היה משפשף את אפו בגזר הקסמים שלו וקורא "בוקרה פיל מישמיש".
בור הציפורים (בערבית "בור אל חיספי" או בשמו הרשמי קמין חסיף.
נקרא גם "בור הקאקים") הוא בור קרסטי הממוקם במורדות הגבעה עליה יושב היישוב יצהר בשומרון, ובקרבת הכפרים עסירה אל-קבלייה ומדאמא.
בבור חיות מאות ציפורים רבות ושונות: יונים, קאקים (סוג של עורב) ובאריות (דרור הבארות).
האתר אושר כשמורת טבע, אך טרם הוכרז ככזה.
בור הציפורים הוא קמין קרסטי בעומק של 100 מטר, הבנוי בצורת ארובה קרסטית אנכית לכל אורכה, שקרקעיתה מתרחבת לאולם גדול.
הארובה הקרסטית נמצאת בשטח של סלע קירטון שאינו נמס במים ואין בו פעולה קרסטית.
הפעולה הקרסטית של המסת סלע גיר התרחשה במעמקי הבור, ובשלב מסוים התמוטטה התקרה פנימה, וארובת ההמסה נחשפה במקום בלתי צפוי.
תופעה זו נקראת בפי הגאולוגים בשם "ארובת יניקה".
בבור ניתן לצפות בתופעת טבע נדירה: בשעה שלפני שקיעת השמש, נראים קאקים שחורים רבים החוזרים לקינם על ידי "צניחה חופשית" לתוך הבור.
במקום ישנן טרסות קדומות ומתקנים חצובים בדרך.
על גבעת הבור הוקמה נדנדה לנוחות המבקרים.
הכיסוי הקירטוני מסביב לבור הוא דק, ולכן קיימת בקרבת הבור סכנה של התפוררות הקרקע.
הירידה לבור מאוד מסוכנת ואפשרית רק בגלישת מצוקים.
באוגוסט 2021 הוצתה השמורה על ידי תושבים פלסטיניים מהאזור.
בוקרא תקשורת בע"מ היא חברה ישראלית, המפעילה פורטל אינטרנט ישראלי ערבי באותו שם.
החברה, בבעלות משפחת זועבי ובניהול ג'אדה זועבי, נוסדה בנצרת בשנת 2006. האתר בניגוד למתחריו א-סינארה, פאנט, אל-ערב, הוא פורטל עצמאי שאינו קשור לעיתון מודפס.
האתר עוצב מחדש בשנת 2009.
הפורטל נוסד בעקבות מלחמת לבנון השנייה כאשר מייסדיו, ובראשם המנכ"לית ג'אדה זועבי, הגיעו למסקנה כי חסר מידע זמין בערבית לדוברי ערבית ישראלים שאינם צרכני תקשורת או פורטלים ופורומים בעברית.
בהלכות נזיקין, בור הוא אחד מאבות הנזיקין שמוזכרים בתורה ומחייבים בתשלום את בעליהם.
הבור הוא אב-טיפוס לכל מפגע דומם שבני אדם או בעלי חיים עלולים להיפגע ממנו בעת הליכתם.
על פי התלמוד, הבור נחשב קל מכל שאר אבות הנזיקין, שכן הוא אינו יכול לנוע ממקום למקום ולהזיק – 'אין דרכו לילך ולהזיק'.
אולם מבחינה מסוימת הוא גם נחשב חמור מכל שאר האבות, כיוון שמרגע שהוא נוצר הוא יכול להזיק ללא צורך לפעולה מצידו – 'תחילת עשייתו לנזק'.
על פי ההלכה שמבוססת על דין בור בפרשת משפטים, האחראי על הבור חייב לשלם על כל נזק גופני שנגרם לבני אדם או בעלי חיים שנתקלו בו, וכן על מוות שנגרם לבעלי חיים.
לעומת זאת, אם הבור גרם נזק לחפצים שונים או למותם של בני אדם, בעל הבור פטור מתשלום.
המקור המקראי לדין בור הוא בפרשת משפטים:
במקרא מצוינות שתי דרכים לקבלת אחריות על בור – כריית בור חדש בלא לכסותו, או פתיחת בור שהיה מכוסה.
בשני המקרים, על האחראי לשלם על הנזקים שהוא גורם.
חז"ל ראו בבור המקראי לא רק מקרה פרטי אלא אב נזיקין שאפשר ללמוד ממנו 'תולדות' – מקרים דומים שדינם כמותו.
התולדות הקלאסיות של בור הם מפגעים שונים שהונחו ברשות הרבים, ובלשון התלמוד 'אבנו סכינו ומשאו שהניחם ברשות הרבים'.
מקרים נוספים המוזכרים במשנה הם מים שנשפכו לרשות הרבים וגורמים לבני אדם להחליק עליהם, או גדר קוצנית הבולטת לתוך רשות הרבים.
המשותף לכל המקרים האלה שהם חולקים עם הבור את התכונה הנקראת 'תחילת עשייתו לנזק'.
בעניין אחריות יוצר המפגע לנזקים אחרים מלבד פגיעה בבעלי חיים, חז"ל דרשו את הפסוק כך: "שור" – ולא אדם, "חמור" – ולא כלים (אמנם רבי יהודה חלק על המיעוט של כלים).
לכן, על פי ההלכה, אם נפל חמור טעון משא לבור, חיוב הפיצוי הוא רק על הנזקים שנגרמו לחמור ולא על הנזקים שנגרמו למשא.
לעומת זאת, אין כוונת הביטוי "שור – ולא אדם" לפטור על נזקים הנגרמים לאדם הנופל לבור, אלא רק כאשר האדם נהרג כתוצאה מנפילתו לבור.
התנאים נחלקו בשאלה מהו הבור שמוזכר בתורה: לפי רבי ישמעאל הבור האמור בתורה הוא בור ברשות הרבים, שאדם חפר במקום שבני אדם ובהמות עוברים בו, ולפי רבי עקיבא הבור האמור בתורה הוא בור ברשותו.
אין הכוונה לבור שנמצא באמצע רשותו של אדם, כיוון שלא עוברים שם אנשים, אלא בבור שנמצא ברשותו הפרטית בסמוך לשטח רשות הרבים, כך שעדיין בני אדם ובהמות יכולים להיתקל בו.
סוג נוסף של בור ברשותו, הוא "הפקיר רשותו ולא הפקיר בורו", כלומר שאדם חפר בור ברשותו, והפקיר את כל השטח שסביב הבור חוץ מהבור עצמו.
האמוראים פירשו מחלוקת זו בשתי דרכים, כאשר מוסכם שאחד התנאים מסכים עם השני, כך שלפי האחד התורה חייבה על שני סוגי הבורות, ולפי השני רק על אחד מהם.
לפי רבה רבי ישמעאל מחייב דווקא בבור ברשות הרבים, ורבי עקיבא מחייב בשני הסוגים, ולפי רב יוסף רבי ישמעאל מחייב רק בשני הסוגים, ורבי עקיבא מחייב רק בבור ברשותו.
שורש המחלוקת נעוץ בפרשנות לפסוקי התורה שמחייבים על בור:
הדעה שמחייבת רק על בור ברשות הרבים (רבי ישמעאל לפי רבה) מבוססת על המילים "וכי יפתח איש בור או כי יכרה איש בור".
חז"ל שאלו על פסוק זה "אם על פתיחה חייב, על כרייה לא כל שכן?", כלומר שכיוון שכורה בור חדש יותר חמור מפותח בור קיים, אפשר ללמוד את חובת התשלום בכורה מפותח בקל וחומר, ואין צורך להזכירו במפורש.
ולפי דעה זו, מטרת הכפילות היא ללמד שהפותח או הכורה חייב על עצם המעשה אף על פי שאין לו בעלות על הבור עצמו, כיוון שהוא חלק מרשות הרבים (ישנם גם הסברים אחרים לכפילות).
לדעה זו הבור חריג משאר אבות הנזיקין, בכך שהאחריות עליו נובעת מהחפירה שלו, ולא מהבעלות עליו.
רבי אלעזר הסביר שלפי רבי ישמעאל, בור ברשות הרבים הוא אחד מהדברים ש"אינן ברשותו של אדם, ועשאן הכתוב (=המקרא) כאילו הן ברשותו".
הדעה שמחייבת רק על בור ברשותו (רבי עקיבא לפי רב יוסף) לומדת מהמילים "בעל הבור ישלם", שמדובר בבור שיש לו בעלים – שהוא שייך לאדם מסוים ונמצא ברשותו, ולא ברשות הרבים שלא יכולה להיות שייכת לאיש.
לדעה זו, הבור חריג משאר אבות הנזיקין בכך שהוא מחייב את בעליו על נזקים שהתרחשו ברשותם, ולא רק ברשות הרבים או רשות הניזק (הדעה החולקת טוענת שהחופר של הבור ברשות הרבים נחשב "בעל הבור" כיוון שהוא אחראי עליו).
לפי הדעה השלישית (רבי עקיבא לפי רבה ורבי ישמעאל לפי רב יוסף) שני הפירושים נכונים – התורה התייחסה בדבריה לשני בורות שונים, וחייבה על שניהם.
דעה זו מופיעה בסתם משנה, וכמוה פסקו הרמב"ם והשולחן ערוך.
הראשונים עסקו במקרה נוסף שלא מוזכר בתלמוד – הפקיר רשותו ובורו – כלומר שאדם חפר בור ברשותו, ולאחר מכן הפקיר את רשותו יחד עם הבור.
לפי רש"י בור זה נחשב כמו כל בור ברשות הרבים והחופר אחראי על נזקיו, אולם לדעת רוב הראשונים במקרה זה האדם פטור מאחריות על הבור לכל הדעות, כיוון שמותר לאדם לחפור בור ברשותו ולא חלה עליו חובת כיסוי, ולאחר שהפקיר הבור כבר איננו שייך לו.
הרמב"ם והשולחן ערוך פסקו כתוספות.
אבנו סכינו ומשאו שהניחם ברשות הרבים
התלמוד קושר בין המחלוקת על מיקום הבור למחלוקת רבי יוחנן ורבי אלעזר בנוגע למפקיר נזקיו, שרבי אלעזר ראה בה גם מחלוקת בין רבי יהודה לרבי מאיר.
החיוב על נזקים שגורם מפגע ששייך לאדם ועומד ברשות הרבים ("אבנו סכינו ומשאו שהניחם ברשות הרבים"), נלמד מהחיוב על בור, ולכן הוא תלוי בגדרי החיוב של בור.
אם אדם הפקיר את המפגע שנמצא ברשות הרבים, הוא דומה לבור ברשות הרבים, ולכן הוא חייב על נזקיו רק לפי הדעה שמחייבת את החופר בור ברשות הרבים.
עם זאת, גם לפי דעה זו, כדי שהאדם יהיה אחראי על נזקי המפגע הוא צריך להיות אשם בהימצאותו ברשות הרבים.
לכן כל הדעות פוטרות מאחריות את מי ש"מפקיר נזקיו לאחר נפילת אונס".
למשל, אם אדם נשא כד ברשות הרבים, ושלא באשמתו נשבר הכד והתפזרו השברים, הוא יכול להפקיר את השברים ולפטור את עצמו מאחריות על הנזקים שהם יגרמו.
מחלוקת האמוראים היא רק במקרה שהנפילה הייתה "נפילת פשיעה", שנגרמה באשמתו של בעל הכד.
הרמב"ם פסק שמפקיר נזקיו לאחר נפילת פשיעה חייב.
במקרה שבעל המפגע שנמצא ברשות הרבים לא הפקיר אותו, לכל הדעות הוא אחראי על הנזקים שנגרמים ממנו, אולם האמוראים רב ושמואל נחלקו מה מקור החיוב במקרה זה.
שמואל סובר שגם מקרה זה הוא תולדה של בור, ולכן יש לו את הדינים המיוחדים לבור, כמו הפטור באדם וכלים.
לעומת זאת, רב סובר שהחיוב על מפגעים שלא הופקרו נלמד מ'שורו', כאשר לפי התוספות הכוונה היא שמקרה זה נלמד מבור וקרן גם יחד, ולכן אין ליישם על מקרה זה את הדינים המיוחדים לבור בלבד.
רש"י קישר בין המחלוקת על בור ברשותו למחלוקת רב ושמואל, וכתב שרב סובר שהחיוב על בור קיים רק בבור ברשות הרבים שאינו בבעלותו של החופר, ולא שייך ללמוד ממנו למפגע שעדיין בבעלותו של האדם.
עם זאת, בעלי התוספות כתבו שהמחלוקות לא בהכרח קשורות זו לזו, וייתכן שרב דווקא מחייב על בור ברשותו, וגם ייתכן ששמואל מחייב רק בבור ברשות הרבים.
חז"ל הבחינו בכך שבור יכול לפגוע בבעלי החיים הנופלים לתוכו בשני אופנים שונים: על ידי 'חֲבָטוֹ' של הבור – המכה שסופג בעל החיים בפגיעתו בקרקעית הבור, ועל ידי 'הֶבְלוֹ' של הבור, שישנם כמה פירושים לגבי משמעותו, וייתכן שהכוונה היא לההרעלה שמקבל בעל החיים מהאדים שבבור.
לדעות אחדות באמוראים ובראשונים שלא התקבלו להלכה, החיוב בבור הנמצא ברשות הרבים הוא רק על ההבל, ואילו על החבטה פטור משום ש'קרקע עולם הזיקתו', כלומר אין לחופר הבור אחריות על נזק שנגרם מחמת קרקעית הבור שאינה שייכת לו ושהייתה במקומה מאז ומעולם.
עם זאת, שיטה זו מודה לחייב בכל הנזקים שנגרמו לבהמה שנפלה לבור, מכיוון שיש לתלות שכל הנזקים נגרמו מחמת ההבל.
בעקבות זאת, הובאו בתלמוד תוצאות רבות מן ההבחנה בין נזקי חבטה לנזקי הבל (וכאמור, להלכה זה אינו נוגע, כיוון שנפסק שמחייבים גם על חבטה מקרקע עולם):
התלמוד מציין שיש בורות שלא ניתן להיפגע בהם מהחבטה אלא רק מההבל, כגון בור שקרקעיתו מרופדת.
אם המפגע אינו בור, אלא תל שהוגבה באמצע רשות הרבים – אין בו הבל אלא רק חבטה, ולכן לפי השיטה שאין חיוב על חבטה, לא יהיה חיוב על נזקי מפגע שכזה.
אמנם יש ראשונים הסוברים שבמקרה שנחבטה הבהמה בתל כזה, יודו גם בעלי שיטה זו שיש חיוב על חבטה, שאין זו 'קרקע עולם', אלא קרקע שהוגבהה באופן מלאכותי.
לשיטה זו המחלוקת בין השיטות השונות תתבטא במקרה שהתל גרם לבהמה להיחבט בקרקע שלידו, או במקרה שהתל לא נעשה על ידי הגבהת הקרקע על ידי חציבה בה.
בור שרוחבו יותר מעומקו – על פי דברי התלמוד, אין בו הבל, ולכן לפי השיטה שאין חיוב על החבטה בבור, לא יהיה חיוב על נזקי בור שכזה.
האמוראים נחלקו מה הדין כאשר רוחב הבור שווה בדיוק לעומקו.
אם נפלה בהמה לאחוריה לתוך בור, כך שראשה פונה כלפי מעלה – היא נפגעת בכך רק מהחבטה ולא מההבל, ולכן לפי השיטה שאין חיוב על החבטה בבור, פטור בעל הבור מתשלום.
במקרה שבו אדם חפר בור, ובא אדם אחר והצר את רוחב הבור כך שההבל שבו נהיה רב יותר, ואז נפלה בהמה לבור ומתה – האחריות לכך עלולה ליפול על כתפי השני אם יתברר שתוספת ההבל שהוא אחראי לה היא שהפכה את הבור להיות קטלני.
התלמוד והפוסקים דנים גם במקרה ההפוך, שהשני הרחיב את הבור ומיעט את ההבל שבו, ונאמרו כמה דעות בעניין.
המשנה קובעת שיש שיעור מינימלי של עשרה טפחים (כשמונים סנטימטרים) לעומק הבור "שיש בו כדי להמית", ובבור שעומקו פחות מכך אין חיוב אלא במקרה שהבהמה הנופלת נפצעה ולא מתה.
האמורא שמואל קובע שיש חיוב אם נהרגה הבהמה מנפילה בבור שעומקו רק שמונה טפחים, בתנאי ששני טפחים מעומק הבור מלאים במים.
התלמוד מסתפק אם כך יהיה הדין גם בבור בעומק תשעה טפחים כשטפח אחד מלא מים, וכן בבור בעומק שבעה טפחים כששלושה טפחים מלאים מים.
התלמוד תולה את הדיון הזה בכך שעומק הבור וכמות המים משפיעים על ההבל שבבור.
בור הבילויים הוא אתר היסטורי שממוקם במושבה גדרה, שבעבר שימש כמגורי הבילויים וכאורוות לבהמות העבודה שלהם.
הבור נחפר בסוף שנת 1885 בעומק של כמטר אחד וגודל של 4X20 מטרים.
לאחר מכן הוא כוסה בגג רעפים.
כאשר באו הבילויים הראשונים לגדרה חיכה להם צריף מגורים גדול שהקים בכספו נדבנם יחיאל מיכל פינס.
באותה תקופה היו הבילויים עולים חדשים ולא היה להם כסף להוציא רישיון על מנת לבנות אורוות לבהמות שאיתן הם עבדו בשדות, לכן נציג מטעם "מזכרת משה" שהיה ידידם יעץ להם לחפור בור ולכסות אותו בגג.
החוק העות'מאני באותם ימים קבע כי מבנה שניצב עליו גג ונבנה ללא רישיון לא ייהרס, ולכן יכלו הבילויים לבנות את הבור ולהשלימו ללא היתר מהטורקים.
כאשר ראו תושבי הכפר הערבי קטרה את תהליך בניית הבור הם פנו לשלטון הטורקי וזה שלח חיילים למקום עוד לפני שהשלימו הבילויים את בניית הגג.
כיוון שלא הושלם הגג החיילים אטמו את הבור וכך נהרסה עבודתם של הבילויים.
הבילויים רצו לנסות שנית, ונציג "מזכרת משה" יעץ להם שלושה דברים אשר סייעו להם להשלים את הקמת הבור:
להתחיל ולסיים את מלאכת החפירה במהרה כדי שלא יספיקו החיילים הטורקים להרוס את הבור.
להודיע לשייח'ים של הכפר קטרה שהנציג מזמין אותם אליו, כדי להסיח את דעתם מחפירות הבור.
להזכיר לקצין הממונה על החיילים על חובו הכספי לנציג, על מנת שהקצין יפחד להרוס את הבור כדי לא לגרום לכך שיצטרך להחזיר את החוב.
הבילויים ביצעו את דבריו של הנציג והצליחו להקים את הבור, אשר לימים נקרא בור הבילויים.
הבור נועד לשמש כאורווה עבור בהמות העבודה.
בתחתית הבור נבנתה מחיצה, אשר הפרידה בין האורווה של בהמות העבודה לבין מגוריהם של שלושה רווקים אשר התגוררו שם, ובגג הבור השתכן זוג צעיר.
הבור שופץ ושוחזר בשנת 2005, הודות לתרומתם הנדיבה של משפחות הבילויים.
כיום הבור מהווה אתר היסטורי חשוב במושבה, והוא חלק בסיורים שעורך מוזיאון גדרה.
בור פוטנציאל קוונטי הוא המקבילה הקוונטית למקרה הפיזיקלי של בור פוטנציאל והוא נקרא לפעמים בור קוונטי.
הבור הוא למעשה אזור במרחב בו האנרגיה הפוטנציאלית הקושרת חלקיק, נמוכה מאשר בשאר המרחב.
אזור זה הוא למעשה מינימום באנרגיה הפוטנציאלית, כאשר מינימום זה יכול להיות מינימום מקומי או גלובלי.
לעיתים קרובות נהוג לתאר מימד ננומטרי בננו-חומרים כבור פוטנציאל.
המודל הפיזיקלי הפשטני במקרה זה הוא של בור פוטנציאל אינסופי.
לרוב, עבור מודל מדויק יותר, נהוג לעבור לתיאור של בור פוטנציאל סופי.
לשני המקרים הללו יש פתרונות אנליטיים פשוטים המספקים הבנה טובה של המצבים האפשריים שבהם יכול לשהות חלקיק, ומאפשרים לחשב גדלים פיזיקליים רבים, כגון רמות האנרגיה האפשריות לחלקיק, זרם, סיכוי מעבר בין רמות, יינון, מנהור, אינטראקציה עם הפרעות שונות וכו'.
מקווה בור על גבי בור או מקווה חב"ד היא שיטה שיסד האדמו"ר החמישי של חסידות חב"ד, רבי שלום דובער שניאורסון, לבניית מקוואות חמים לטבילה.
בעבר, היו קשיים לבנות מקווה לטבילה באופן שהמים בתוכו יהיו חמים.
הטבילה התקיימה לרוב במעיינות, מסיבות שונות, הקשורות לכשרות המקווה, ובעיקר בשל מגבלות טכניות.
בין השאר מכיוון שהיו מקומות רבים שבהם לא היו מי גשמים, וממילא לא הייתה אפשרות לבנות מקווה על ידי מי גשמים שנוזלים ישירות לתוך המקווה.
לא הייתה קיימת אפשרות לחמם את מי המעיין, הזורמים ומתחלפים באופן קבוע, והטבילה התקיימה לרוב במים קרים.
רבים ממנהיגי היהדות באירופה הצפונית (האזורים הקרים) רצו שהמים שבמקווה יהיו נעימים לטבילה, כדי שנשים לא תימנענה מלטבול במקווה, וכן לאפשר לנשים לבצע את פעולת הטבילה במתינות, ולפשוט את קמטי הגוף, כמובא בהלכה, כדי שהטבילה תהיה מהודרת וכשרה לפי כל הדעות.
תקנות רבות תוקנו כדי לסדר את הבעיות ההלכתיות הנוצרות כתוצאה משפיכת מים חמים לתוך המקווה שבו יש בעיית נתן סאה ונטל סאה, אחת מהן היא תקנת המקוואות של בעל התניא.
למרות זאת, תקנה זו של בעל התניא לא פתרה את כל הבעיות, מכיוון שהמקוואות אותם תיקן היו בחבית שנקבעה במקום מעיין והמים חלחלו לתוכה מבחוץ.
המעיינות היו במקומות עמוקים וחשוכים, והטבילה במקום כזה הייתה כרוכה בפחד גדול.
בכל זאת התנגדו גדולי ישראל מלכתחילה להקמת מקוואות מי גשם, כי חששו שייאלצו להסתמך על הקלות והיתרים בכדי להכשירו.
חופרים בור אחד עמוק, אותו חוצים לשניים על ידי מפריד ממלט באמצע גובהו לרוחב.
כך נוצרים שני בורות – בור עליון ובור תחתון.
המפריד מהווה רצפה לעליון ותקרה לתחתון.
הבור העליון הוא מקווה הטבילה והבור התחתון הוא אוצר מי הגשמים.
חשוב להקפיד לצקת את המקווה העליון והתחתון יחד, מפני שאם יוצקים אותם בנפרד עלולים לזחול המים במקום חיבורם, ואז יש חשש ל"מים זוחלין" הפוסלים את המקווה.
במפריד המלט יש פתח, בגודל המאפשר מעבר של אדם, על מנת לטפל בבור מי הגשמים.
בשעת המילוי מסירים את המכסה.
מלבד פתח זה, יש שני פתחים נוספים, בגודל טפח מרובע כל אחד (בערך ברוחב 10 ס"מ, בשונה מנקב ההשקה שהוא עגול וקוטרו כ-6 ס"מ) המרוחקים זה מזה, כדי שאם יתכסה אחד בשוגג על ידי הטובלת, יישאר השני פתוח.
מי הגשמים יורדים דרך צינור מיוחד שאין לו גדר כלי ואינו עשוי מחומר המקבל טומאה, אל תוך מקווה הטבילה היבש, ומשם למטה אל האוצר.
לאחר מילוי האוצר ממלאים את מקווה הטבילה במי ברז שאובים, מתוך צינור המכוון כך שהמים זורמים היישר אל מקום הפתח.
המים השאובים מתחברים מיידית אל מי הגשמים שבאוצר התחתון ומתכשרים על ידי מגעם (השקה).
במקווה זה המים בבור העליון אינם מתערבים במהירות במי הבור התחתון כיוון שמשקלם הסגולי נמוך ממי הבור התחתון בשל חומם הגבוה יחסית למי הבור התחתון, ובכך יוצאים ידי שיטות הסוברות כי יש צורך ברוב מי גשמים, דבר שאינו אפשרי לאורך זמן בבור עם השקה מן הצד.
האפשרות להכשר מקווה באמצעות אוצר תחתון מופיעה כבר במקורות קדומים.
רב האי גאון מפרש כי מדובר במקווה שהוא בור על גבי בור, "ועוקה זו כעין שוקת, נקוב בתחתיתו, נתון על פי הביב או על פי המערה".
כך גם פירשו במקום הרמב"ם ואחרי רבי עובדיה מברטנורא והתוספות יום טוב, ומכאן שמקווה שהוא בור על גבי בור כשר לכתחילה.
מקור נוסף מופיע בתוספתא במסכת עירובין
תוספתא זו הובאה להלכה ברמב"ם, ואף אחד מהפוסקים, הרמב"ם ומפרשיו לא העיר שמדובר במקווה פסולה, כאשר שני ה"מטהרות" – המקוואות הם זו על גב זו.
מקור נוסף מופיע בתוספתא במסכת מקוואות פרק ג' הלכה ד'
הר"ש מביא תוספתא זו (בפירושו למסכת מקוואות פרק ג' משנה א') ומבאר שהמקווה העליונה כשרה "משום דמחוברת לתחתונה", ובשו"ת הרא"ש (כלל לא אות ב) מביא את דברי הר"ש, ומבאר שהמקואות סמוכים זה ע"ג זה ולכן שניהם כשרים, וגם במאירי שם מבאר שהעליון כשר משום "שנתערב עם התחתונה בנקב הראוי".
הבעיה ההלכתית העיקרית לה נותנת מענה שיטת ה"בור על גבי בור", היא בעיית הנתן סאה ונטל סאה, מושג בהלכות מקוואות העוסק באדם שלקח מי גשמים ממקווה כשר ונתן במקומם נוזל אחר, שפסול למקווה, כמו מי פירות (לפי רוב השיטות), או מים שאובים (לפי שיטה אחת).
לפי שיטת הראב"ד גם כשמים שאובים מתחלפים במי גשמים ישנה בעיה הלכתית של "נתן סאה ונטל סאה", ועל כך באה הפתרון ההלכתי של הרש"ב.
עם זאת יש לציין שלשיטת סאטמאר ראוי בכל זאת לחשוש לערבוב מים בין האוצר התחתון לבור הטבילה, ועל כן יש להוסיף למקוה גם אוצר השקה מן הצד.
(כפי אכן נהוג במקווה המשולב).
במקוה עם אוצר תחתון - הטובל בעליון טובל באוצר עצמו
במקווה עם אוצר תחתון ישנה מעלה נוספת השקולה כנגד כולן ולמעשה כוללת בתוכה את כל האחרות, והיא – בור הטבילה והאוצר התחתון נחשבים מקוה אחד, והטובל בעליון - טובל באוצר עצמו.
עניין זה נובע הן מצד אופן בנין המקוה והן מפאת אופן חיבורו.
ובזה ששמים מכסה ע"ג פתח מקוה התחתון, לא נחשבים המקואות כנפרדים, כי עדיין נשאר ברצפה נקב המחברם ["אף דהשוליים מפסיקין הוי רק כעץ המונח בתוך המקוה ומכל מקום הוי כחד מקוה, ובכל מקום מותר לטבול בו" - ראה בשו"ת שירי טהרה, לקמן באות א], וגם המכסה עצמו מנוקב.
דברים אלו ניתן ללמוד מדברי כמה וכמה מהפוסקים האחרונים.
על שיטה זו של הרש"ב מליובאוויטש יצא עורר הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם, האדמו"ר מצאנז קלויזנבורג, על פי פרשנותו לפסקו של אבי סבו רבי חיים מצאנז בעניין "קטפרס אינו חיבור".
לכאורה היה מקום לערער על כשרות תקנת אדמו"ר הרש"ב בשל שיטתו של רבי חיים מצאנז בעניין "קטפרס אינו חיבור לא לטומאה ולא לטהרה", שהוא כלל יסוד בהלכות טומאה וטהרה ונידון בעיקר בהלכות מקוואות.
שיטת רבי חיים מצאנז היא המחמירה ביותר ב"קטפרס", והוא מסביר שיסוד הכלל שקטפרס אינו חיבור הוא שאין המים מתחברים אלא כאשר הם נאספו ונקוו בשטח ישר ולא משופע.
לפי הסברו, "אשבורן" הוא תיאור מים שנאספו במקווה, הוא תיאור למים שנאספו יחד על אותה קרקע ונחים יחד על אותה קרקע משותפת, במקרה כזה, נחשבים המים כמחוברים יחד וכגוף אחד.
לעומת זאת, כאשר המים נמצאים על מקום משופע, אין הם נחים על המקום המשופע, אלא הם נמצאים שם באופן ארעי על ידי דבר צדדי המכריח אותם (המים שמתחתיהם), שלולי הדבר המכריח ומסייע להם להישאר במקום המשופע היו יורדים ונוזלים למקום אחר – למטה מהשיפוע.
במצב כזה, נמצא שהמים אינם נחים כלל על הקרקע והרי הם כנמצאים באוויר, ולכן אין חיבור ביניהם.
לדבריו, כן היא דעת רוב הראשונים, הר"ש, הריב"ש והרמב"ם.
כך למשל הוא מפרש את דברי הרמב"ם: "לפי שלא יטהרו המים כשיתערבו במי מקווה התערובת אלא כשיודבק במי מקווה בשטח משטחי אלו המים הטמאים".
כלומר, על המים להיות יחד בשטח משותף.
כתוצאה משיטה זו, לפי פסקי הדברי חיים, מים שאינם מכונסים יחד במקווה, פסולים.
כך למשל פסק הדברי חיים כי שני בורות המחוברים זה לזה על ידי צינור פסולים.
על הדברי חיים חלק בעל הנפש חיה, והסכימו איתו חלק ניכר מהפוסקים.
(ראה באריכות המקווה המשולב פרק י').
דבריו של הרב לנדא גרמו לו לחזור בו מהתנגדותו, והוא התכוון לכתוב תשובה הלכתית חדשה שבה יבהיר את הסכמתו למקווה הזה, אך לפני שהספיק לעשות זאת נפל למשכב.
גם חתנו של האדמו"ר מצאנז קלויזנבורג, הרב דב בערל וייס (בקובץ אור ישראל גיליון עז עמ' עדר) והרב אברהם מיכאל הלפרין (רבה של הגבעה הצרפתית בירושלים) מעידים דברים דומים.
אחד החששות הידועים על מקווה הבנוי בשיטת בור על גבי בור, הוא החשש שמא ייסתם הבור התחתון, או שמא יתמעט חללו על ידי הלכלוך הנצבר ושוקע למטה (מטבע הדברים) ולא ידעו מכך.
ישנה שמועה שרבי יששכר דוב מבעלזא התבטא בנושא, כי אפילו אם יהיה צדיק במתיבתא דרקיעא שלוש מאות שנים, לאחר שיסתם הבור על גבי בור אותו בנה, יוציאו אותו משם אך הרבי מליובאוויטש הכחיש שמועות אלה.
חששות אלו קיימים במיוחד כאשר הבור נבנה בצורה בהּ לא ניתן לפתוח את הבור התחתון, ולבדוק את מצב נקיונו ולנקות אותו.
הרב יצחק יעקב ווייס פסק, שאין לעשות מקווה העשוי בשיטת בור על גבי בור, גם אם יש בצידו בור השקה, מחשש שמא יבואו לסמוך על הבור על גבי בור ויחשבו שהוא כשר (גם כאשר לא יהיה בור השקה מהצד), ואם הוא יסתם ויתמעט חללו מארבעים סאה המקווה תהיה פסולה.
למעשה נהוג בכל המקוואות שנבנות בשיטת חב"ד, שהממונה פותח את המקווה מדי תקופה ומנקה את הבור התחתון ונוטל משם את כל הלכלוך שנצבר שם, כך שמעשית במקווה שבה יש ממונה אין חשש זה, אך במקווה שאין ממונה כזה, החשש סביר מאוד, וכבר אירע שמקוואות שנבנו בשיטה זו נפסלו בכך.
כמו כן, כאמור, יש הסוברים שגם אם יש ממונה, אין לכתחילה לבנות מקווה כזו שבה ייתכן שיבואו לידי חששות ובעיות חמורות כאלו.
אך במקווה חבד"י, לא אפשרי שלא תתבצע זריעה והשקה, כי חור ההשקה נמצא בתחתית המקווה ואין באפשרות למלאות את המקווה ללא השקת המים העליונים במי הגשמים שבבור התחתון.
במקרה שיש ממונה, גם אין את החששות שהוזכרו, ואם כן נמצא שאין סיבה להעדיף מקווה שבנוי בשיטה אחרת, בשל בעיה זו.
הרב עובדיה יוסף והרב חיים קניבסקי פסקו כי מקווה בור על גבי בור מהודר לכתחילה שבלכתחילה.
מקומות נוספים בהם נבנה מקווה בור על גבי בור
שיטת בנייה זו יושמה בפועל בעיקר במזרח אירופה, בעיירות רבות בהן היו מערכות מים מתוקנות, ולא הייתה אפשרות לבנות מקוואות סמוכים למעין או נהר.
בעיירת סקווירא שבאוקראינה בנו את המקווה בשיטה זו כפי הוראתו של האדמו"ר רבי יעקב יוסף מסקווירא,
בעיירה טשערנאביל שבאוקראינה בנה בעל המאור עיניים את המקווה בשיטה זו.
בספר זיכרון (עמ' 13-12) שם כתב הרב משה יהודה לערנער, אב"ד ראזישטש "כפי הרגילות בסביבותינו שעושים שתי מקואות זו למעלה מזו"
בעיירה טשערקאס שבאוקראינה בנה חתנו של הדברי חיים מצאנז, הגה"ק מהורנסטייפל את המקווה בשיטה זו, כפי שכתב בשו"ת עמק שאלה (יו"ד סי' נט) "המקוה שעשו בטשערקאס הנה יש ברצפת מקווה העליונה נסר...ויש בו נקב כשפ"ה אשר מחובר תמיד בהשקה"
בעיירות רוסיה בנו את המקוואות בשיטה זו ככתוב בשו"ת עמק תשובה ח"ב סימן עט, מתוך דברי הג"ר יחזקאל ראטה: "מעלת עשיית מקוה ע"ג מקוה...כן נהגו בכל עיירות רוסיה ע"פ דעת גדולי הוראה"
בעיירת בעלזא שבאוקראינה גילו מומחים בשנת תש"ע את המקווה שבנה שם הרה"ק המהרי"ד, ואף שהחלק שמעל האדמה נחרב, הרי שהחלק שתחת האדמה נותר שלם, והוא בנוי מקווה ע"ג מקווה, וביניהם נקבים רבים כמובא בקובץ אור ישראל.
המהרי"ד מבעלזא העיד על המקווה שבנה ש"דיקדקתי שתהיה כשרה לפי כל השיטות" (ככתוב בקובץ אור הצפון גיליון ל)
בור היא עיר הבירה של מדינת ג'ונגליי, אחת מעשר המדינות בדרום סודאן.
העיר בור נמצאת בנפת בור שבמחוז ג'ונגליי כ-190 ק"מ צפונית לג'ובה, העיר הגדולה במדינה ובירתה.
בור נמצאת בגדה המזרחית של נהר הנילוס הלבן.
בשנת 2006, הוערכה האוכלוסייה בעיר בכ-26,800 נפש.
בעיר קיים סניף של בנק המסחר הקנייתי.
בעיר פועלת האוניברסיטה על-שם ג'ון גראנג למדע וטכנולוגיה, והיא אחת מבין שש האוניברסיטאות הציבוריות בדרום סודאן.
האוניברסיטה נוסדה בשנת 2006 על ידי מושל מחוז ג'ונגליי הקודם, פיליפ טון ליק (Mr.
Philip Thon Leek), לאחר תאונת המסוק בה נהרג ג'ון גראנג.
את העיר משרת שדה התעופה בור בנוסף לתחבורה הנהרית בנילוס הלבן ושלוש דרכים יבשתיות המובילות אליה וממנה.
בור ספיגה, או בור סופג, הוא בור דמוי באר יבשה, ללא תחתית בנויה היכול לשמש לאיסוף ואחסון של שפכים, פסולת ביתית נוזלית, כולל הפרשות אדם, כדי לאפשר חלחול הנוזלים לקרקע, כחלק ממערכת ביוב ביתית שאינה תלויה בתשתיות עירוניות.
באופן מסורתי, צורתו של בור ספיגה היא גליל הנחפר עמוק אל האדמה, בקוטר של כמטר ובעומק של 2–3 מטרים.
בור הספיגה דומה במראהו לבאר מים חפורה.
דפנות הבור עשויות להיות מצופות לבנים, בטון, או דפנות מתכת (למשל, מחביות נפט שפתחיהן הוסרו).
בדפנות הבור פתחים רבים המאפשרים את ספיגת תכולתו לאדמה מצידו ובתחתיתו.
פתחו העליון של הבור מכוסה בלוח אבן או בטון, עם מכסה הניתן לפתיחה לצורך ריקונו אם הוא עולה על גדותיו.
בורות ספיגה אפשרו לנוזלים שבתוכם לחדור אל הקרקע סביבם, בעוד חלקי המוצקים נצברו בתחתית הבור.
לאחר הצטברות מוצקים רבים בבור, היה בור הספיגה מאבד מיעילותו; הבור היה מתמלא, דבר שהצריך לשאוב את תכולתו או לנטוש את הבור ולחפור בור ספיגה אחר.
באדמה שסביב דפנות הבור נוצר ביופילם המספק מידה מסוימת של סינון מזהמים והגבלתם לסביבה המיידית של בור הספיגה, אולם בורות ספיגה עמוקים עלולים לאפשר לביוב גולמי לחדור ישירות למי התהום, כמעט ללא טיהור ביולוגי, ולגרום לזיהום מי התהום ולפגיעה באיכות המים באופן שאינם ראויים עוד לשתייה.
מסיבה זו, אם יש צורך בבארות מים בסביבה, חובה לקדוח אותן הרחק מבורות ספיגה.
כיוון שבורות ספיגה אינם אטומים, הם עלולים להיות מוצפים במי גשמים או בשלג נמס.
בורות ספיגה הנמצאים סמוך לעצים עשויים אף להיסתם מחדירת שורשי עצים.
מדינות מערביות רבות מנסות להפחית או לאסור את השימוש בבורות ספיגה באמצעות חקיקה המחייבת חיבור מערכות ניקוז ביתיות למערכת ביוב עירונית, או שימוש במכלי אגירת שפכים האטומים לסביבה.
במדינות אחרות נאסרה חפירת בורות ספיגה באזורים רגישים, כגון נהרות ומקווי מים.
בחלק מהיישובים הכפריים בארצות הברית שקיימים בהם בורות ספיגה זה דורות, קיים היתר להמשיך ולהשתמש בבורות אלה עד אשר הם נסתמים.
לאחר שהבור אינו יעיל עוד, חייב בעליו לנתקו ממערכת הניקוז של הבית ולהתחבר למערכת ביוב מודרנית.
בחלק מן הרשויות המקומיות בארצות הברית אסורה מכירת נכס מגורים שבו בור ספיגה, עד אשר הבית מחובר למערכת הביוב העירונית.
רשויות אחרות מתירות מכירה של נכסי מגורים אף אם הנכס אינו מחובר למערכת הביוב העירונית.
בצרפת, בגרמניה, בספרד ובשווייץ קיים איסור על שימוש בבורות ספיגה.
במדינת ישראל, החוק המתייחס לשימוש בבורות ספיגה חל רק ברשויות מקומיות בהן קיימת מערכת ביוב עירונית ופועל בהן תאגיד מים וביוב.
סעיף 97 ל"כללי תאגידי מים וביוב (אמות מידה לשירות), תשע"א-2011" קובע כי: בנוסף, רשויות מקומיות שונות קבעו בחוקי עזר עירוניים כללים להפסקת השימוש בבורות ספיגה.
לדוגמה, בעיר חולון, בעל נכס נדרש להפסיק את השימוש בבור ספיגה ברגע שהנכס מחובר למערכת הביוב העירונית.
אולם הרשות מאפשרת המשך שימוש בבורות ספיגה בתנאים מסוימים, ובכפוף לניקוי ואחזקה בהתאם לכללים שנקבעו.
הוראות נוספות לקביעת מיקומם ולאחזקתם התקינה של בורות ספיגה קיימות במספר חוקים אחרים.
בורות ספיגה נחפרו באירופה מן המאה ה-16, כאשר האוכלוסייה העירונית גדלה בקצב מהיר יותר מבעבר.
הגידול המהיר באוכלוסייה יצר ביוב שהציף את רחובות הערים כי הוא זרם לבריכות בתעלות פתוחות ברחוב שלא יכלו להכיל את נפחו.
עד המאה ה-18 לא היו תקנות מחייבות לבניית בורות ספיגה כאשר התעורר צורך בבנייתם.
בורות ספיגה נוקו על ידי אנשי מקצוע באמצעות אתים ועגלות רתומות לסוסים.
הבורות נוקו רק בלילה, כדי להפחית את מפגע הריח לציבור.
בורות ספיגה היו מרוקנים בכל 8 עד 10 שנים.
תסיסה של הפסולת המוצקה בבורות הספיגה גרמה זיהומים מסוכנים לסביבה וגזים ששאפו אלה שרוקנו אותם הובילו למקרי מוות.
במאה ה-19 החלו לנקות בורות ספיגה באופן קבוע יותר, ובאותה תקופה נקבעו אף תקנות באשר לאופן בניית הבורות והאוורור שלהם.
בטרם הוכנסו חידושים בבניית בורות ספיגה בתחילת המאה ה-19, פסולת נוזלית מחלחלת מן הבור אל הקרקע סביבו ואילו פסולת מוצקה הייתה נותרת בבור.
בעוד שתהליך זה הקל על הוצאת הפסולת המוצקה מן הבור, הפסולת נוזלית זיהמה לעיתים קרובות את מקורות המים, סיכוני בריאות לציבור.
החל מן המאה ה-19 נדרש כי בורות ספיגה באזורים עירוניים יהיו בנויים עם קירות אבן ובטון אטומים.
כתוצאה מכך השפכים נותרו בבור, דבר שהביא לצורך לרוקן בורות ספיגה בתדירות גבוהה יותר, בממוצע פעמיים או שלוש פעמים בשנה.
בתהליך הריקון היה צורך לשאוב את נוזלי הביוב ולאחר מכן להוציא פסולת מוצקה, אשר נוצלה לייצור אמוניה כדשן.
בשנת 1846 העריך תברואן הציבור אלפון ג'ראר (Alphone Guérard) כי 100 בורות ספיגה רוקנו בפריז מדי לילה, בידי 200–250 עובדי עירייה שהתמחו בריקון בורות, מתוך סך כולל של כ-30,000 בורות ספיגה.
לאורך שנים התנגדו פקידי עיריית פריז להחלפת מערכת בורות הספיגה בעיר במערכת ביוב מודרנית, לא על בסיס צורכי בריאות הציבור, אלא על בסיס שיקולים כלכליים, מתוך רצון להמשיך ולאסוף את הפסולת המוצקה לצורכי דשן במקום להזרימו במערכת הביוב.
רק בשנות ה-80 של המאה ה-19 החלה מודרניזציה של מערכת הביוב בפריז, כאשר החל שימוש בצנרת ניקוז מי גשם לצורך הזרמת ביוב.
חלק מבורות הספיגה בעיר היו עדיין בשימוש במאה ה-20.
בור (בסרבו-קרואטית: Bor) היה מחנה ריכוז באזור מכרות בור שבסרביה, מחנה שהקים ארגון טוט הגרמני בתקופת מלחמת העולם השנייה כדי לנצל את מכרות הנחושת באזור.
בין יולי 1942 לאמצע 1944 פעלו במקום מכרות אליהם הביאו בכפייה האוסטשה היוגוסלבים וכן ההונגרים והגרמנים כ-6,000 פועלי כפייה מיוגוסלביה ומהונגריה, רובם יהודים ומיעוטם עדי יהוה.
בין היהודים שהובאו למקום היו פועלי שירות העבודה ההונגרי.
ביניהם היה המשורר מיקלוש רדנוטי.
רוב העובדים נספו במהלך העבודה, חלקם נרצחו בידי השומרים וחלקם נספו במחלות, בקור וברעב.
שר ההגנה וילמוש נאגיבצון שפעל להגנה על היהודים במקום הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
בור (בסרבית קירילית: Бор) היא עיר ורשות מקומית במזרח סרביה, בירת מחוז בור.
העיר מתפקדת כמרכז כרייה, עם אחד ממכרות הנחושת הגדולים באירופה.
אוכלוסיית העיר מונה כ-34 אלף תושבים, מתוך כ-48 אלף ברשות המקומית כולה.
משמעות השם "בור" (Бор) בסרבית היא "אורן".
המכרה בבור הוקם ב-1903, ב-1904 חברה צרפתית החלה לחפור שם.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עם כיבוש יוגוסלביה בידי מדינות הציר, במקום הוקם מחנה הריכוז בור בידי הארגון הגרמני טודט על מנת לנצל את משאבי המכרות.
האוסטאשה, ביחד עם הגרמנים וההונגרים הביאו למקום בעיקר יהודים ומעט קבוצות נוצריות פציפיסטיות, שם הועסקו בכפייה.
ב-1947 בור קיבלה באופן רשמי מעמד של עיר, עם 10,000 תושבים באותה תקופה.
החל מ-1961 פועלת בבור הפקולטה ללימודי מקצועות טכניים של אוניברסיטת בלגרד.
עד היום 1804 סטודנטים סיימו את לימודיהם במכון, 122 המשיכו לתואר שני ו-70 סטודנטים כתבו עבודת דוקטורט.
בור היא אחת מהרשויות המקומיות הכי מגוונות מבחינה לאומית בסרביה, 32 לאומים נכללים באוכלוסייתה.
בור-לה-רן היא קומונה וכן קנטון בדרום פרברי פריז, במרחק 9.1 ק"מ ממרכז פריז.
הקומונה נמצאת במחוז רמות הסן בחבל איל-דה-פראנס.
היישוב נמצא על מסלול הדרך הרומית העתיקה המובילה בין העיר קלן לספרד וחוצה את גאליה מצפון לדרום.
שם היישוב מוזכר לראשונה בתחילת המאה ה-12 בגרסאות שונות, כשזהות המלכה אודותיה נקרא הכפר אינה ברורה.
היו שזיהו את המלכה בבלנקה, נסיכת קסטיליה, אולם שם היישוב קדם לה בכמאה שנים.
שם היישוב שונה במהלך המהפכה הצרפתית, שבמהלכה נקרא "Bourg-Égalité" (כפר השוויון, על שם אחד משלושת ערכי המהפכה), והושב לקדמותו רק ב-1812.
| חברת תקליטים = היי-פייבר
| שם = בור ועם הארץ: סיפורו של הבום שאקה לאק
| סוגה = היפ הופ • בום באפ • רגאיי • ראפ-רוק
| כרונולוגיה = {{כרונולוגיה|מאת=נצ'י נצ'|יצירה קודמת=צדיק אחד בסדום|יצירה הבאה=ברוכים הבאים לפתח תקוה|תאריך יצירה=2013|תאריך יצירה קודמת=2011|תאריך יצירה הבאה=2015|אלבום=כן}}
}}בור ועם הארץ: סיפורו של הבום שאקה לאק''' הוא אלבום השני של הראפר הישראלי נצ'י נצ'.
האלבום יצא לאור ב-19 במאי 2013 והופק על ידי שקל ועל ידי אורי שוחט.
שבעה שירים באלבום יצאו כסינגלים המלווים בקליפים: "בור ועם הארץ" המארח את טונה, "גיוועלד גישריגן", "יאללה בואו!", "איידישע ראסטה מאן" (המבוסס על שיר של אהוד בנאי מ־1983), "איזבל", "עידן הברזל" והלהיט "קפה וסיגריה", שמבוסס על שיר של אבי לוי וקוקו מאילת, וזכה להשמעות רבות ברדיו.
בשיר "מוזיקה טובה", מוזכרת השורה שמוזכרת גם בשיר "עולם משוגע" של טונה.
בניגוד ל"עולם משוגע" של טונה, השיר "מוזיקה טובה" מסתיים במילים , שאותו שר טונה לראשונה בשיר "עיר מקלט" של להקת "פרודוקס", בה לקח חלק גם נצ'י נצ'.
מנגינת השיר "גיוועלד גישריגן" מבוססת על תחילת מנגינת "Sham-O Gol-O Parvaneh" (בפרסית: "شمع و گل و پروانه", בתרגום לעברית: "נרות, פרחים ופרפרים") של הזמר הפרסי איראג' .
בּוֹר הוא חלל בקרקע, טבעי או מעשי ידי אדם.
חפירת בורות נחשבת למלאכה קשה, בעבר התבצעה באמצעות את או מעדר.
בתחום החקלאי נחפרים בורות לשם נטיעת עצים וכן עבור אגירת מים.
בתחום הבנייה נחפרים בורות גדולים על ידי מחפרון לשם יציקת יסודות או יצירת חללים תת-קרקעיים כגון חניון תת-קרקעי או בונקר.
בורות יכולים להיווצר גם בדרך של קידוח (כגון קידוח נפט) או קידוח למטרות מחקר מדעי וכן לצורך קבורה.
בור יכול להיווצר באופן טבעי כחלק מתהליכים קרסטיים של המסת סלע משקע או קרקע מלחית (בולען).
בור פתוח ברשות הרבים מהווה סכנה ועל כן יש לסגור אותו, לגדר אותו ולשלטו בשלטי אזהרה.
בהלכה, מושג הבור הוא אב-טיפוס לכל מִפגע דומם הנמצא ברשות הרבים, שבני אדם או בעלי חיים ההולכים שם עלולים להיפגע ממנו.
הבור הטבעי העמוק ביותר הידוע הוא קמין קרסטי בעומק 516 מטרים בקרואטיה, שהתגלה באקראי ב-2004.
הבור העמוק ביותר מעשי ידי אדם הוא הקידוח הסופר-עמוק בחצי האי קולה שברוסיה, המגיע לעומק של 12,262 מטר.
בולען – בור הנפער בקרקע באופן טבעי וספונטני
בור הריגה – שיטת רצח המוני בשימוש גרמניה הנאצית ומשטרים אחרים, בה נורים בני אדם לתוך בורות שנחפרו מראש
בור יקוש – בור ממולכד בציר תנועה, המשמש לצורכי הגנה על מתחמים בעת לחימה או כפעולת התקפת גרילה או טרור
בור מים – בור שנחצב למטרות איסוף ואגירת מי נגר עילי (מי גשמים בעיקר)
מנהול – פתח גישה מתוכנן לשם גישה לצנרת תת-קרקעית כגון צנרת ביוב או כבלי תקשורת
עמדת ירי או "שוחת שועל" – מחפורת בגודל המתאים לפחות ללוחם אחד על כלי נשקו
"בור מים" היא שיטה להדבקת ארגונים בנוזקה.
השיטה מתבססת על הערכה באשר לאתרי האינטרנט שאליהם חברי הקבוצה המותקפת (קבוצת היעד) נוהגים לגלוש.