tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספר "מטבע של אברהם" הכולל מאמרי תורה ויראה המבוססים על דרשותיו ברבים וכן זיכרונות הכוללים תיעוד היסטורי מרתק מחיי קהילות הקודש במזרח אירופה לפני השואה.
החל דרכו במסחר, ובמקביל למד מספר שעות תורה מידי בוקר.
לאחר מכן, הרב החל ללמוד בישיבת הרב שלמה משה לנייאדו והפסיק לעבוד במסחר.
בבחירות לוועד הרוחני בשנת 1927 השפיע עליו בן אחותו עזרא ניסן להיכנס לוועד והוא נבחר לדיין שלישי, כאשר דיין שני היה הרב סלמן חוגי והראב"ד היה ששון כדורי.
לאחר תקופה התמנה הרב אברהם לראב"ד, כאשר הרב ששון התמנה לחכם באשי והרב סלמן התפטר.
הרב שימש במשרת החכם באשי בבגדאד בשנים 1930 עד 1932.
אברהם (אברומי) אמסטרדם (28 באפריל 1939 – 1 בינואר 2021) היה פרופסור לביולוגיה מולקולרית במכון ויצמן למדע.
אברהם אמסטרדם נולד וגדל בחיפה.
כשהיה בן חמש רכשו הוריו פסנתר, ולאחר שרכש מיומנות נגינה בסיסית בעצמו, הוריו רשמו אותו לבית-הספר למוזיקה על שם דוניה ויצמן.
מכיוון שמשפחתו התקשתה לשלם בעבור השיעורים, הוא מימן את שיעוריו באמצעות לימוד ילדים אחרים שהתקשו בנגינה.
אמסטרדם למד בבית הספר הריאלי בחיפה, וביצע את שירותו הצבאי בגדוד הנח"ל המוצנח.
לאחר שסיים את שירותו הצבאי, התקבל ללימודי תואר ראשון בביוכימיה ובמיקרוביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בירושלים רכש אקורדיון ולימד את עצמו לנגן.
את שכר הלימוד באוניברסיטה מימן באמצעות הופעות בברים ובאירועים שבהן ניגן באקורדיון.
בהמשך למד נגינה אצל יהודה אופנהיימר.
במהלך התואר הראשון שימש כעוזר הוראה של פרופסור אברהם לויטר.
את התואר השני ואת הדוקטורט השלים במחלקה לביולוגיה כימית באוניברסיטה העברית.
לאחר מכן, בשנת 1971, החל לבצע מחקר פוסט-דוקטורט במחלקה לביולוגיה של התא באוניברסיטת רוקפלר שבניו יורק, בהנחיית פרופסור ג'ורג'ה אמיל פאלאדה ופרוסור ג'יימס ג'יימיסון .
במהלך הפוסט-דוקטורט רכש מיומנות שימוש גבוהה במיקרוסקופ אלקטרונים, שהמשיך להיות אמצעי מרכזי גם במחקריו הבאים.
בשנת 1973 הצטרף למחלקה לחקר ההורמונים במכון ויצמן למדע.
במסגרת מחקרו עבד עם רופאים ועם מטופלים, בתקופה שבה שיתופי פעולה כאלו עדיין לא היו נפוצים.
ב-31 באוגוסט 2004 פרש לגמלאות, אך המשיך לעבוד במכון ויצמן כפרופסור אמריטוס עד יום מותו, ב-2021.
מחקריו של אמסטרדם במכון ויצמן התמקדו בחקר הפעילות של שחלה בוגרת, תוך התמקדות בהבדל בין התנהגות תקינה לבין התנהגות סרטנית.
בשנת 1996 נודע אמסטרדם בכך שהצליח, בשיתוף עם קבוצת המחקר שלו, לפתח מערכת ביולוגית לבחינת פעילותם של הורמונים בגוף, המבוססת על תאי גרנולוזה שחלתיים בעלי אורך חיים בלתי-מוגבל, שהונדסו גנטית כך שהתגובתיות שלהם להורמונים גונדוטרופיניים שפעילותם הכרחית להבשלת הביצית, תישמר.
במערכת התאים הזו נעשה מאז שימוש במעבדות שונות בישראל ובעולם.
לאחר שפרש לגמלאות, המשיך לעסוק במחקר, ועבד על זיהוי אוכלוסיות תאים שנוכחותם עלולה לזרז התפתחות של סרטן השחלה.
במחקרו מצא אמסטרדם שני גורמים מולקולריים ממקור עוברי שהשילוב ביניהם עשוי לזרז התפתחות של גידול סרטני בשחלה.
המשך המחקר בתחום הראה שגורמים מולקולריים דומים עשויים לגרום גם לסרטן הלבלב.
בשנת 1968 נישא למיכל ולזוג נולדו ארבעה ילדים, ועשרה נכדים.
במקביל לפעילותו המדעית, עסק אמסטרדם בשני תחומים נוספים - מוזיקה וספורט.
במשך חייו הופיע בהתנדבות בנגינה באקורדיון ובפסנתר באירועים חברתיים, בבתי אבות, במועדוני קשישים, בגני ילדים ובמקומות נוספים.
כמו כן, הוא עודד את ילדיו ללמוד נגינה בפסנתר ולהתנסות בכלי נגינה נוספים כמו חצוצרה, תופים וטובה.
נוסף על המוזיקה עסק אמסטרדם בספורט והקפיד על כך שילדיו יכירו את החשיבות של הפעילות הגופנית.
הוא נהג לארח בביתו אנשי מדע מרחבי העולם, ולקיים אירועי שירה בציבור.
הרב אברהם אסולין (סביב ה'תקכ"ה, 1765 - טבת ה'תקצ"ב, 1832) היה מקובל, פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של מרקש בראשית המאה התשע עשרה.
נולד לאביו רבי שלמה שהיה מקובל מחכמי העיר מרקש.
לא יאוחר משנת ה'תק"פ, צירפו את רבי אברהם לכהן כדיין בבית הדין בראשותו של רבי שלמה אסבאג.
חודשים קצרים לאחר מכן רבי שלמה נפטר, ובית הדין עבר להנהגתו של רבי משה אסבאג.
לאחר פטירת האחרון בשנת ה'תקפ"ה, רבי אברהם ירש את תפקידו וכיהן כרבה של העיר ואב בית הדין תחתיו.
הדיינים שכיהנו בבית דינו של רבי אברהם, היו רבי אברהם פינטו הקטן, רבי דוד צבאח, רבי מימון פינטו ורבי אלעזר חזן.
בית הדין התכתב עם שאר בתי הדין במרוקו, כדוגמת בית הדין בסאלי בראשות הרבנים יעקב ורפאל ביבאס, בית הדין בטנג'יר בראשות רבי אברהם טולידאנו, בית הדין ברבאט בראשות רבי אברהם אביטבול ורבי אהרן אלמליח, בית הדין במקנס בראשות רבי יעקב בירדוגו, בית הדין בפאס.
רבי אברהם עסק בספר הזוהר וספרי קבלה נוספים.
נפטר במרקש בחודש טבת שנת ה'תקצ"ב.
נזכר בפיוט לחכמי המערה במרקש.
לאחר פטירתו ירש אותו רבי אברהם פינטו הקטן בתפקיד אב בית הדין ורב העיר.
ביתו נישאה לרבי אפרים אביטבול, שהיה מחכמי העיר.
חידושים על התנ"ך ומאמרי חז"ל - מקצתם נעתקו בספרים שונים של חכמי מרקש.
חידושים על הרא"ם - בכתב יד.
פסקי דין - מפוזרים בספרי חכמי מרוקו.
אברהם (אברמיקו) ארואטי (נולד ב-24 בנובמבר 1954 יפו, ישראל), הוא כדורגלן ומאמן עבר ישראלי, אשר שיחק בעמדת הקשר, ומזוהה בעיקר עם קבוצת מכבי יפו.
אברהם ארואטי נולד ביפו למשפחה בת יהדות בולגריה אשר עלתה לישראל במסגרת העלייה ההמונית.
המשפחה התגוררה כמה עשרות מטרים מ"מגרש הפחים" שהיה מגרשה הביתי של מכבי יפו.
בגיל שבע הצטרף לקבוצת הילדים של מכבי יפו תחת המאמן צ'וצ'קו לוי.
במהלך עונת 1970/1971 שיחקה מכבי יפו בליגת המשנה ומשה וארון מאמן הקבוצה העלה אותו לקבוצה הבוגרת, היישר מקבוצת נערים א' בשל משחקו הטכני המשובח, עוד בטרם מלאו לו 16 שנים.
ארואטי יועד למשבצת בה שיחק שמעון צלקה אשר עזב בראשית 1970 למכבי רמת עמידר.
משחקו הראשון של ארואטי בבוגרים נערך ב-22 בנובמבר 1970 ובמהלכו הפסידה מכבי יפו להפועל טבריה 0–1.
בסיומה של העונה עלתה מכבי יפו לליגה הבכירה, וארואטי הפך לשחקן הרכב קבוע.
משחק הליגה הראשון שלו בשורות מכבי יפו בליגה הראשונה, היה ב-4 בדצמבר 1971, ראשית של עונת 1971/1972 בליגה הלאומית.
מכבי יפו ניצחה את בית"ר ירושלים בשיעור 1–0 ב"מגרש הפחים" ביפו.
יפו אשר אומנה על ידי יאנה יאנבסקי, הפגינה לאורך העונה יכולת טובה וסיימה במקום החמישי בטבלה.
בעונה זו השתתף במשחק גמר גביע המדינה בכדורגל לנוער בו הפסידה מכבי יפו לבני יהודה תל אביב בתוצאה 1–2. ארואטי התחבב על אוהדי הקבוצה אשר ראו בו את ממשיכו של בובי קלמי.
עם זאת, הוא נקלע לעימותים עם מאמניו ועם הנהלת הקבוצה בשל משמעת ספורטיבית לקויה ואורח חיים לא ספורטיבי.
היו שכינו אותו ג'ורג' בסט הישראלי.
עונת 1976/1977 בליגה הלאומית נחשבת לעונתו הטובה ביותר ובמסגרתה, הקבוצה אשר אומנה על ידי צ'וצ'קו לוי הייתה סגניתה של האלופה מכבי תל אביב, והשתתפה במשחקי האינטרטוטו.
בדצמבר 1980 נפצע בברכו, נותח במניסקוס ונעדר לתקופה ארוכה מהמגרשים.
בהמשך, נדרש לניתוח נוסף, לא עלה בידו לשוב לכושר משחקו טרום הפציעה, ולרוב היה שחקן ספסל.
משחקו האחרון בשורות מכבי יפו נערך ב-19 בספטמבר 1981, במחזור השני של עונת 1981/1982 בליגה הלאומית.
יפו הפסידה למכבי תל אביב 0–2 וארואטי שיחק מחצית אחת.
בסך הכל שיחק ארואטי בשורות מכבי יפו ב-226 משחקי ליגה, בהם כבש 21 שערים.
בנוסף בישל 21 שערים נוספים.
מאוחר יותר שיחק בקבוצות הפועל יהוד ואיחוד צעירי יפו.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 אימן ארואטי בקבוצות מליגות נמוכות, ובהמשך פרש מעולם הכדורגל ופנה לעסקים פרטיים.
ארואטי זומן לשורות נבחרת "האפרוחים" בכדורגל ב-1970 והמשיך לשחק בנבחרת הנוער עד 1975. בין השנים 1975–1980 נכלל בשורות הסגל המורחב של נבחרת ישראל בכדורגל.
הוא שיחק בשני משחקים בינלאומיים, ביוני 1975 מול נבחרת ארצות הברית בכדורגל ובאפריל 1978 מול נבחרת הולנד בכדורגל עד גיל 21.
סגנית מחזיקת גביע המדינה לנוער: 1971/1972
אברהם אמרנט נולד בטרנופול, גליציה (כיום אוקראינה) בשנת 1908. ב-1920 הצטרף לתנועת השומר הצעיר.
הוא התמנה לראש הקן בטרונופול ולאחר מכן היה רכז מחוז לבוב.
שימש כחבר ההנהגה הארצית של הארגון בפולין.
ב-1931 הצטרף לקיבוץ מזרע, שם שימש כאופה וכצבע.
ב-1935 ייסד אמרנט, בשיתוף עם יצחק בן מנחם את אגודת הציירים והפסלים של הקיבוץ הארצי, שעסקה בחינוך אמנותי לאמנים תושבי הקיבוצים ובארגון תערוכות.
אמרנט עיצב את ההגדה לפסח הקיבוצית הראשונה.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 היה ממקימי מוסד "אוהל-שרה", שהפך אחר כך למכללה האקדמית עמק יזרעאל.
בשנת 1964 נפל בנו בן ציון מפליטה של כדור רובה.
הוא יצר סדרה של דקורציות ויצירות אמנות אחרות שיועדו לקיבוץ ולאירועיו.
אברהם אסף (לולו) (19 בינואר 1941 – 27 באפריל 2024) היה מהנדס תעשייה וניהול ואיש עסקים ישראלי, יו"ר מועצת המנהלים של קבוצת אמנת ניהול ומערכות (Amanet) מיום הקמתה ועד ליום פטירתו.
נולד בשם קרול קלמן יוסופוביץ' בעיירה ברלאד במולדובה הרומנית בשנת 1941, ועלה לישראל, יחד עם הוריו, סטרול ורוזה, ואחותו שולה, בשנת 1951.
השלים את לימודיו בתיכון עירוני א' בשנת 1959. שירת בצה"ל כמודד ואיש גאודזיה בגדוד איכון בחיל התותחנים.
השתתף במלחמת ששת הימים ובכל מלחמות ישראל מאז, עד מלחמת המפרץ, שבה שירת באגף התכנון במסגרת שירות מילואים.
ב-1966 קיבל תואר ראשון כהנדסת תעשייה וניהול מהטכניון, וב-1971 קיבל מהטכניון תואר שני בחקר ביצועים.
לקראת הסמכתו כמהנדס, עם תום תקופת לימודיו בטכניון, הצטרף לתה"ל, שם לקח חלק בהקמת אחת היחידות הראשונות בישראל לחקר ביצועים.
הוא היה שותף לפרויקטים מורכבים במשק המים בישראל ומחוצה לה, לפעילות עם מערכות מחשוב ושילובן במשרדי תכנון.
בינואר 1970, לאחר כמה שנים של עבודה בתה"ל, הקים חברה בתחום הנדסת תעשייה וניהול בשם "אמן – ארגון ומדעי ניהול יועצים בע"מ", שבראשית דרכה הייתה חלק מקבוצת שירותי הנדסה לישראל (שה"ב).
בין הפרויקטים המשמעותיים שניהל אסף בשנות ה-70 היו סקר כבישי חצי האי סיני, ייעוץ להקמת חברת קרתא, שהקימה את פרויקט ממילא בירושלים, הכנת תוכנית אב לעזה ולצפון סיני, ובכלל זאת תוכנית להקמת העיר ימית בחצי האי סיני.
במסגרת עבודתו נטל חלק בפרויקטים דוגמת תכנון ערים במפרץ הפרסי, מפעלים, מערכי הסעות ותכנון הנדסי של עיר בקרבת אספהאן למגורי עובדים לכור הגרעיני האזרחי שעמד להיבנות שם.
בשנת 1979 נפרדה אמן מחברת שירותי הנדסה והפכה עצמאית, בבעלות אברהם אסף, שמואל בר אור ואילן שחם.
לאורך השנים פיתחו שירותים מסוגים שונים באמצעות חברות בנות מקצועיות בעקבות דרישות שהגיעו מלקוחות החברה.
חברת אמן הפכה בשנים שלאחר מכן לקבוצת ייעוץ הנדסי בולטת בישראל, והייתה הבסיס של קבוצת "אֲמָנֶת ניהול ומערכות" (Amanet), שהוקמה ב-1986. שמה של הקבוצה נלקח משם החברה – אמן, ובעקבות פרויקטים בתחום התוכנה שביצעה נקבע שמה, אֲמָנֶת.
הקבוצה הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב בראשית 1994 והיא עוסקת בייעוץ וניהול פרויקטים, לוגיסטיקה, פיתוח ובדיקות תוכנה.
בשנות ה-80 המשיך אסף, בהיותו יו"ר קבוצת אמנת, ביזמויות עסקיות, פיתוח שירותים לוגיסטיים והיה בין הראשונים אשר הקימו מרכזי מוקד טלפוני כמענה שעלה לדרישת מפלגות לאיתור וגישה לאוכלוסיות מצביעים.
אסף יזם שירותים לוגיסטיים לדואר מהיר עבור דואר ישראל באמצעות חברת אמגון.
בשנות ה-90 עסקה הקבוצה בקליטת העלייה מברית המועצות לשעבר באמצעות חברת אמיק"ן.
בשנים אלה ובתחילת שנות ה-2000 התרחבה הקבוצה ביוזמת אסף בשוק הבין-לאומי, בין היתר במיפוי רישום קרקעות ברומניה ובאוקראינה בהזמנת הבנק העולמי, בייזום נדל"ן במזרח אירופה ובתחום בדיקות תוכנה באירופה ובארצות הברית באמצעות חברת טסנת.
בשנים אלה עסקה הקבוצה בפרויקטים נוספים, כגון ארגון והפעלה של מרכז בדיקת הבחינות (מרב"ד) במשרד החינוך, בתחום שילוט החוצות במסגרת חברת ברעם, בניהול התכנון וההקמה של טרמינל 3 בנמל התעופה בן-גוריון ובפרויקטים נוספים במקביל להתפתחותה של מדינת ישראל.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-21 הוביל אסף את קבוצת אמנת כאשר נטלה חלק משמעותי במנהלת קטיעת שרשרת ההדבקה של מגפת הקורונה.
בשנת 2023 החליטו אסף ושותפו דאז שמואל בר אור על העברת הניהול בקבוצה למנהלי הקבוצה, כדי להבטיח המשכיות עסקית של החברה.
באפריל 2024 רכש אסף את מניות שותפו והפך לבעל השליטה היחיד בחברה עד פטירתו.
אסף הרבה לעסוק בפעילות ציבורית.
השתתף בהקמת ארגון בתי התוכנה, היה חבר בהנהלת המועדון המסחרי והתעשייתי וחבר בהנהלת ידידי מכון ויצמן למדע, הטכניון ותיאטראות הקאמרי, בית ליסין וגשר.
אברהם אסף התגורר בתל אביב, היה נשוי לרות ואב לשלושה.
אברהם (אברמיקו) אלעזר (5 באוקטובר 1936 – 2 בינואר 1980) היה מנהל תחנת אל על באיסטנבול.
הוא נרצח על ידי מחבלים בעת מילוי תפקידו.
משנת 1981 נערכת בכל שנה "צעדת נס ציונה" על שמו בהשתתפות אלפי צועדים.
אלעזר נולד בבולגריה בשנת 1936. בשנת 1949 עלה לישראל.
לאחר שירותו הצבאי, הצטרף לחברת אל על, שם התקדם לתפקידי ביצוע וניהול שונים בארץ ובחו"ל.
בשנת 1978 מונה למנהל תחנת אל על באיסטנבול, טורקיה.
בשנת 1964, נישא לשירלי שעבדה גם היא באל על.
נולדו להם בן-ג'קי, ובת-ליאת העובדים באל על כמנהלי שירות בטיסה.
ב-2 בינואר 1980, לאחר שטיסת אל על המריאה מאיסטנבול לתל אביב, נסע אלעזר במכוניתו לכיוון ביתו באיסטנבול.
סמוך לשעה 19:45 חסם רכב פרטי את רכבו בכביש המהיר משדה התעופה לעיר, ומתוכו נפתחה אש לעבר מכוניתו.
למעלה מ-50 קליעים נורו לעברו, והוא נהרג במקום.
המחבלים השתייכו לארגון המכונה "מחתרת מרקסיסטית-לניניסטית", שפעל בשיתוף עם הארגון לשחרור פלסטין.
בעקבות הרצח, יחידת התעמולה המרקסיסטית הלבנונית קיבלה אחריות ואמרה שרצח איש אל על הוא עונש על מעשי הזוועה שישראל מבצעת נגד הפלסטינים.
צעדת נס ציונה: בשנת 1981 יזמה מועצת העיר נס ציונה צעדה שנתית לזכרו של אלעזר, המנציחה את פועלו ואת מורשתו הספורטיבית.
חברת אל על: חברת סאן דור מקבוצת אל על חידשה את הטיסות לאיסטנבול ב-30 במרץ 2023, לאחר הפסקה של 15 שנה.
שני ילדיו של אלעזר, ליאת וג'קי, נבחרו לשמש כמנהלי שירות בטיסת הבכורה.
ג'קי אלעזר נשא דברים בטיסה.
הנצחות נוספות: אברהם אלעזר מונצח באנדרטה בהר הרצל, בלוח מס' 49.
קבוצת צועדי אל על, שאלעזר היה בין מקימיה, משתתפת בקביעות בצעדה על שמו שמתקיימת בנס ציונה מעל 35 שנה.
סיפורו של אברהם אלעזר הוא עדות למסירות, מקצועיות ואהבת ספורט.
הרצח שלו ממחיש את הסכנות שאורבות לישראלים רבים בתפקידים רגישים בחו"ל.
הנצחתו היא תזכורת לחשיבות הוקרתם של אלה שאיבדו את חייהם בעת מילוי תפקידם.
אברהם חיים אסא (בבולגרית: Абрам Хаим Аса; 16 בינואר 1886, פלובדיב, נסיכות בולגריה – 17 ביוני 1951, מעברות, ישראל) היה איש ציבור, רב, מורה, עורך עיתון, פובליציסט ומנהל בית דפוס יהודי-בולגרי מראשי יהדות בולגריה והתנועה הציונית בקרבה, בבולגריה ובישראל.
אברהם חיים אסא נולד בפלובדיב ב-1886 לחיים, סוחר זעיר ולג'ויה, נצר למגורשי ספרד.
הוא רכש השכלה יסודית ופרו-גימנסיה בבית הספר של כל ישראל חברים בעירו.
ב-1899 נשלח ללימודי רבנות בבית המדרש לרבנים באיסטנבול, שם היה אברהם דאנון רבו המובהק.
בסמינר למד עברית, הוסמך בהוראת עברית, וכן למד לכתוב בסוליטריאו ובכתב רש"י.
לאחר סמיכתו לרבנות נשלח ב-1903 לשנת השתלמות בבוקרשט אצל מאיר מוריץ בק ובין השאר למד גם את נוסח אשכנז.
ב-1904 שב לבולגריה וכיהן כמורה לעברית בבית הספר היסודי של הקהילה היהודית בווארנה, ובה נישא לקטיה לבין שיינין שהגיעה עם הוריה הרופאים לבולגריה ממוסקבה, ודרכה התקרב לחוג חובבי ציון.
עם קרובי משפחתה של קטיה נמנו קרל הרבסט ובוריס שץ.
ב-1906 עבר עם משפחתו לימבול שם לימד בבית הספר הקהילתי, וב-1908 עברה המשפחה לסופיה ואברהם וקטיה הועסקו כמורים בבית הספר של "אליאנס" בעיר, ובמקביל החל אסר לכתוב מאמרי דעה בשבועון הציוני "המשפט" אותו ערך חיים אהרן פרחי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה גויס אברהם אסא לצבא בולגריה ומונה על ידי הגנרל קלימנט בויג'ייב לרב הצבאי של הארמייה הראשונה.
באוקטובר 1915, לאחר הכרעת המערכה על סרביה וכיבוש סקופיה, היה אסא במקביל גם הרב הראשי בפועל של יהודי סקופיה וכן הדיין של הקהילה, והחל את תפקידו ב-30 בנובמבר 1915. הוא רקם קשרי ידידות קרובים עם המטרופוליט הממונה מטעם בולגריה בסקופיה נאופיט מווידין.
ב-7 בדצמבר 1915 הוציא הגנרל בויג'ייב פקודת גירוש לכל הנתינים הסרביים ובכלל זה יהודי העיר סקופיה בשל הכוונה לספחה לבולגריה.
אברהם אסא פנה למפקדו וביקש שלא לכלול את יהודי העיר בפקודת הגירוש, ובקשתו נענתה.
במסגרת תפקידו פעל להקמת בית ספר עברי יסודי בסקופיה, וזה נפתח ב-26 בנובמבר 1916 כאשר אסא כיהן כמנהלו הראשון וכמורה.
בשלהי 1917 הצטרפו אליו אשתו וארבעת ילדיו, ועברו להתגורר בסקופיה.
אשתו קטיה לימדה בבית הספר היהודי.
המצב בחזית המקדונית נטה לרעת בולגריה, ובספטמבר 1918 פתחו כוחות מדינות ההסכמה בפיקודו של לואי פראנשה ד'אספרה במתקפה על קווי כוחות מעצמות המרכז והכריעו את החזית.
ב-29 בספטמבר 1918 נכבשה סקופיה על ידי חיילי הצבא הצרפתי.
אסא שדיבר צרפתית שוטפת נפגש עם מפקדי הצבא הצרפתי וקיבל את הבטחתם שיהודי העיר לא יפגעו.
אסא הסתיר בביתו חיילים וקצינים בולגרים, חלקם יהודים והצליח להבריח אותם בבגדים אזרחיים אל מחוץ לעיר.
בינואר 1919 עזבו אברהם אסא ומשפחתו את סקופיה בהסכמת נציגי הממשל ושבו לבולגריה.
עם שובו לסופיה מונה אסא למנהל שני בתי ספר עבריים של הקהילה, האחד בשכונת יוצ'בונאר והשני במרכז העיר.
לסגניתו מונתה רעייתו קטיה, והזוג גם לימד בבתי הספר בשל מחסור במורים.
ב-1920 מונה למנהל מחלקת החינוך של הקונסיסטוריה היהודית, אשר בראשה עמד ידידו חיים אהרן פרחי.
אסא פעל לשיקום מערכת החינוך היהודית לאחר שנות המלחמה, מינה את יעקב לוי מישראל למפקח על בתי הספר, הביא להעסקתם של מורים וגננות שהגיעו מארץ ישראל, נכתבו ספרי לימוד בעברית ונפתחו סמינרים למורים ולגננות, וכן כיתות גן ובתי ספר יסודי אשר העברית הייתה שפת ההוראה המרכזית בהן.
ב-1920 נשלח כאחד מנציגי יהדות בולגריה לוועידת לונדון, לצד אלברט רומנו, ישועה כלב וחיים אהרן פרחי.
בנו של אברהם אסא, דב, נמנה עם מקימי תא השומר הצעיר בבולגריה, והיה ראש ההנהגה הארצית שלה עד לעלייתו לישראל ב-1929, תוך שאברהם אסא מכהן לצידו בהנהגה הארצית.
ב-1922 פתח אסא בסופיה בית דפוס שנקרא "דפוס המשפט", אשר בין השאר הוציא לאור את כתביהם של שלמה אברהם רוזאניס ושאול מיזאן, וכן ספרי לימוד שנכתבו עבור מערכת החינוך היהודית על ידי יעקב לוי וצילה גרינברג.
דפוס "המשפט" הוצאי לאור גם את השבועון היהודי "השופר" בעריכת אלברט רומנו, ואת הביטאונים "המשפט" ו"התקווה" בעריכתו של אסא.
ב-1926 פרש מתפקידיו בקונסיסטוריה היהודית, ובהמשך נבחר למועצת עיריית סופיה.
התגברות הפעילות האנטישמית בבולגריה, ובעיקר פעילותה של תנועת רודנה זאשטיטה, לצד עליית ילדיו לישראל, גרמו לאסא לעלות לישראל.
ב-1932 הגיע לביקור התרשמות בארץ ובספטמבר 1933 עלה אברהם אסא לישראל, התיישב בשכונת מונטיפיורי ובהמשך במרכז בעלי מלאכה בתל אביב.
ב-1935 התמנה למזכיר התאחדות הספרדים בישראל.
ב-1936 התמנה למזכיר "איחוד עולי בולגריה" שהוקם בשלהי 1935, עם עלייתו לישראל של חיים אהרן פרחי.
ב-23 באפריל 1937 נמנה עם מייסדי בנק קופת עליה, וב-1944 נמנה עם מייסדי חברת בנים לגבולם וחברי הנהלתה.
אסא נמנה עם מייסדיו של "קלוב קדימה" שהוקם על ידי "הסתדרות היהודים הספרדים" ושימש כמועדונם החברתי והתרבותי של הספרדים, ובעיקר יוצאי יוון.
אסא היה פעיל ומעורב אישית בהקמת היישובים צור משה, ובית הלוי וכן בהקמת שכונת תל ברוך בתל אביב.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר הצטרפות בולגריה למדינות הציר הקימו יוצאי בולגריה בישראל את "הוועדה המרכזית לטיפול בעלייה מבולגריה" שריכזה את מאמצי ההצלה, ובהמשך הבריחה מבולגריה, ואברהם אסא מונה למזכירה ודוברה.
ב-1904 נישאו אברהם לקטיה לבית שיינין ולזוג נולדו 5 ילדים, אשר כולם עלו לישראל.
אברהם אסא סבל בחייו מאי-ספיקת כליות כרונית אשר בעקבותיה נותח ב-1926 בווינה, והוסרה אחת מכיליותיו.
בראשית שנות ה-50 חלה הידרדרות במצב בריאותו של אסא והוא עבר להתגורר במעברות לצד בנו, שם הלך לעולמו ב-1951, והובא למנוחות בבית הקברות המקומי.
רעייתו קטיה הלכה לעולמה ב-1954 ונקברה במעברות.
הרב אברהם אנהורי (סביבות ה'תק"ל, 1770 - כ"ד בטבת ה'תקצ"ז, 1 בינואר 1837) היה פוסק הלכה, דיין ברבאט ואב בית הדין ורבה הספרדי של צפת במאה ה-19, נספה ברעש האדמה הגדול בצפת.
נראה שנולד ברבאט ולמד בישיבות העיר.
בשנת תקע"ז ותקע"ח נמצאהו דיין ברבאט לצד הרב ראובן בן קיקי והרב יוסף עלון.
בתקופה זו התכתב בהלכה עם רבי רפאל בירדוגו רבה של מקנס, ועם דייני מרקש - רבי שלמה אסבאג, רבי משה אסבאג ורבי שלמה אוזנקוט.
נראה שבהמשך עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת.
החל משנת ה'תקפ"ו, שימש כאב בית הדין הספרדי של צפת לצד הדיינים: רבי חיים יוסף הצרפתי ורבי נסים זרחיה אזולאי.
באותם הימים, רבי אברהם חיים אדאדי שימש את הרב אברהם אנהורי, בפרט בהלכות גיטין.
בשנת תקצ"ה, שלח איגרת עזרה לקהילת קרפנטראץ שבפרובנס, כשהוא מדווח על הפרעות שחוללו הערבים המקומיים ביהודי צפת, שכלל הריגת נפשות, בזיזת ממון, שריפת בתי כנסת ובתי מדרש, ספרי תורה, תפילין ומזוזות.
יחד עמו חתמו שבעה רבני צפת מקהילת הספרדים.
כמו כן הוא מדווח על יחסי ידידות ואחווה בין קהילת האשכנזים-פרושים, וקהילת האשכנזים-חסידים וקהילת הספרדים בעיר.
נספה יחד עם אשתו, בנו ובתו ברעידת האדמה בצפת אדמה בטבת תקצ"ז יחד עם שני חביריו הדיינים רבי חיים יוסף הצרפתי ורבי נסים זרחיה אזולאי.
שמועות פטירתו והספדים הגיעו למרוקו, איטליה, ואיזמיר.
בנו רבי חיים יאודה אנהורי נפצע ברעידת האדמה, אך ניצל בסופו של דבר, ודרש על פטירת אביו בעיירה דיר אל-קאמר בלבנון.
לימים נשא רבי חיים את בתו של רבי אברהם חיים אדאדי.
תשובות ופסקי דין - מהם נדפסו בספרי חכמי דורו, ומהם נותרו בכתבי יד.
חדושים על הרמב"ם - בכתב יד.
חדושים על הש"ס - בכתב יד.
חיבר את הספרים 'חסד לאברהם', 'זכור לאברהם' ועוד.
הרב אברהם אלקלעי נולד לאביו הרב שמואל בסביבות שנת 1750 (תק"י) בסלוניקי שביוון.
בצעירותו היה תלמידו של הרב יוסף אבן יעיש.
בשנת 1780 עבר לעיר דופניצה שבבולגריה, שם שימש דיין ומורה הוראה.
אחרי פטירת רבה של העיר, הרב אברהם סיד, התמנה לרבה של העיר תחתיו.
בשנת 1810 עלה לארץ ישראל והתיישב בעיר צפת.
כשנה לאחר מכן, ביום ו' אדר תקע"א, 2 במרץ 1811, נפטר ונקבר בצפת.
הרב אלקלעי חיבר את הספרים:
זכור לאברהם - קיצור פסקי הלכות לפי סדר האלף-בית.
חסד לאברהם - שאלות ותשובות.
דרושים לשבתות השנה - עדיין בכתב-יד.
היה חבר בצוות ההקמה הראשון של ערד, ראש המועצה הנבחר הראשון שלה וכיהן בתפקיד זה במשך 22 שנים (1967–1989).
כיהן כחבר הכנסת במשך 18 שנים (1988–2006) והיה יו"ר ועדת הכלכלה וועדת הכספים של הכנסת.
שוחט נולד בתל אביב ב-1936 לפניה פרל (1906–1978) וצבי שוחט (1903–1980), מנהל עבודה ב"סולל בונה", שהיה בנו של שוחט, איש נטורי קרתא, בשם רבי אברהם שוחט, שיצא בשאלה.
למד בת"א והיה פעיל בתנועת הנוער התנועה המאוחדת.
לאחר השחרור הצטרף יחד עם הגרעין אליו היה שייך לקיבוץ נחל עוז.
שוחט היה חבר קיבוץ נחל עוז בין השנים 1956–1957. בעל תואר ראשון בהנדסה אזרחית מטעם הטכניון בחיפה.
במהלך לימודיו נבחר ליו"ר אגודת הסטודנטים בטכניון.
היה חבר בצוות ההקמה של ערד בתחילת שנות ה-60 והשתתף כמהנדס בצוות ההקמה בראשות אריה אליאב.
שוחט עבד בצוות במשך שלוש שנים בתור מהנדס.
בשנים 1964–1967 היה מנהל סניף סולל בונה בערד, במסגרת זאת בנו בערד, עין גדי, נווה זוהר ופרויקטים שונים באזור ים המלח.
לקראת סוף 1967 היה שוחט בין המוחים נגד כוונת משרד הפנים שלא לקיים בחירות למועצה המקומית.
בשנת 1967 היה מועמד המערך לראשות המועצה.
בבחירות הרשמיות הראשונות לראשות המועצה בערד קבלה רשימתו של שוחט שישה מתוך תשעת המקומות במועצה והוא נבחר לראש המועצה המקומית.
בבחירות בסוף 1973 זכתה רשימתו לשמונה מתוך תשעת מקומות במועצה ובבחירות של 1978 נבחר לראשות המועצה ברוב של 85% מהקולות ורשימתו זכתה ל-8 מתוך 11 מקומות.
בשנת 1983 נבחר שוב לראשות המועצה ברוב של 88%, שהיה שיא ארצי.
במקביל לתפקידו בערד כיהן שוחט כסגן יו"ר מרכז השלטון המקומי וכיו"ר ועדת ערי הפיתוח.
בראשית שנות ה-80 הצטרף שוחט ל"מחנה רבין" במפלגת העבודה.
בשנת 1982 ניהל שוחט את מפקד חברי המפלגה.
בבחירות של 1984 רץ כמספר 52 ברשימת המערך ל אך נותר מחוץ ל.
במאי 1988 מונה בתור חבר הכנסת לאחר שאהרן הראל, שמונה ליו"ר רשות השידור, התפטר מהכנסת.
שוחט נכנס לכנסת בשלהי כהונת הכנסת האחת עשרה (ב-10 במאי 1988) מטעם סיעת המערך (מאוחר יותר מפלגת העבודה).
כחבר הכנסת עסק בעיקר בנושאים כלכליים וכיהן בתור יו"ר ועדת הכלכלה ויו"ר ועדת הכספים.
לאחר נפילת ממשלת ישראל העשרים ושלוש, במהלך "התרגיל המסריח", הורכבה מחדש הקואליציה ללא המערך.
שוחט מצא את עצמו באופוזיציה, אך באופן נדיר, בהסכמה רחבה ובתמיכת ראש הממשלה שמיר, המשיך לכהן בתפקידו בתור יו"ר ועדת הכספים.
בממשלתו השנייה של יצחק רבין (1992–1995) מונה שוחט לשר האוצר.
ב-1994 היה שוחט הנציג של מדינת ישראל במשא ומתן וכן בחתימה על הפרוטוקולים הכלכליים של פריז ב-1994, שהיוו את הנספח הכלכלי להסכמי אוסלו.
בתקופת כהונתו הראשונה כשר האוצר עלה התוצר המקומי הגולמי בשיעור ממוצע של כ-5.8% לשנה, הואץ פיתוח התשתיות וגדל בשיעור ניכר היקף התחלות הבנייה.
נוספו כ-400,000 מקומות עבודה והואץ במאות אחוזים קצב הגידול בהשקעות הון זר.
למרות ההתנגדות התקיפה של הפקידות הבכירה במשרד האוצר תמך ברפורמה במערכת הבריאות ובחקיקת חוק ביטוח בריאות ממלכתי (שיזם שר הבריאות חיים רמון) והעמיד את התקציב הדרוש לכך.
סקטורים רבים במגזר הציבורי זכו לתוספת תקציבית.
הורדת המיסוי על מוצרי יבוא רבים הביא להוזלות ניכרות במוצרים.
שוחט הוביל את המשא ומתן של הממשלה עם ועדי העובדים של רפא"ל והתעשייה האווירית לאחר קריסת פרויקט הלביא.
שוחט נאלץ לגנוז את תוכניתו להטיל מס על הרווחים בבורסה בשל התנגדותו של ראש הממשלה רבין.
כהונתו כשר אוצר התאפיינה בחילוקי דעות בינו לבין נגיד בנק ישראל, יעקב פרנקל, על רקע שיעור הריבית במשק.
שוחט התנגד למדיניות השמרנית של פרנקל ולשימוש שעשה בהעלאות הריבית.
בקדנציה השנייה שלו בממשלת ברק פעל להרחבת נטל המס גם על ההון ונקט מדיניות כלכלית פחות מרחיבה.
לאחר רצח יצחק רבין המשיך שוחט לכהן בתור שר אוצר גם בממשלת ישראל העשרים ושש בראשותו של שמעון פרס.
הוא החזיק בתפקיד זה עד השבעת ממשלתו של בנימין נתניהו בשנת 1996. שלוש שנים לאחר מכן מילא תפקיד זה גם בממשלתו של אהוד ברק עד נפילתה בשנת 2001. בחודשים האחרונים לכהונת ממשלה זו שימש גם כשר התשתיות.
מבחינה מדינית נמצא שוחט משמאל למרכז הקשת הפוליטית.
תמך בהסכמי אוסלו בתקופת ממשלת רבין, והצביע בעד קבלת מתווה קלינטון בשלהי ממשלת ברק, אך דרש שבתמורה יוותרו הפלסטינים במפורש על מימוש זכות השיבה.
ב-9 באוקטובר 2005 הודיע שוחט על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
בישיבת הפרידה שקיימה לכבודו ועדת הכספים של הכנסת ב-11 בנובמבר 2005, ציינו כל הנוכחים, נציגי כל המפלגות, את היותו איש עקרונות הוגן והגון, ישר וישיר.
הוא החליט לדחות את פרישתו בשלושה חודשים ולהשתתף בישיבות הוועדה לבחירת שופטים כדי למנוע את מינויה של רות גביזון לבית המשפט העליון, מינוי שהתנגד לו.
התפטר מהכנסת ב-11 בינואר 2006.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים התמנה להיות חבר בחבר הנאמנים של מכללת תל חי ודירקטור בשורה של חברות כמו כימיקלים לישראל, מזרחי טפחות, באלון USA, ביטוח ישיר, ויבואנית הרכב קרסו מוטורס.
כמו כן נתמנה ליושב ראש קרן ספידן, ויושב ראש ועדת ההשקעות של קרן התשתיות של קבוצת הראל השקעות.
כיהן כדירקטור בכי"ל בין התאריכים 26 בינואר 2006 ל-25 בינואר 2015. בנוסף כיהן כדירקטור במזרחי טפחות עד לפרישתו מתפקיד זה בשנת 2012 בשל ניגוד עניינים.
בנובמבר 2006 מונה לעמוד בראש ועדה לבחינת מערכת ההשכלה הגבוהה בישראל.
שוחט כיהן כיושב ראש הדירקטוריון של חברת "סיטיפס" מפעילת הקו הראשון של הרכבת הקלה בירושלים ובישראל וכחבר במועצה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל.
הוא גם כיהן בהתנדבות בקרן הכספים של הטכניון ובמועצה ובוועד המנהל של הקרן הלאומית למדע בישראל.
פרס יגאל אלון לפעילות חלוצית (1984)
תעודת הוקרה של הטכניון על פיתוח ערב והנגב (1987)
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת בן-גוריון] (1995)
דוקטור לשם כבוד של הטכניון (2002ׂׂׂ)
אות יקיר העיר תל אביב-יפו לשנת 2009
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום ה-116 הסמלי ברשימת העבודה לכנסת.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013, שובץ במקום ה-31 והאחרון ברשימתו של רון חולדאי "תל אביב אחת" למועצת עיריית תל אביב-יפו.
בבחירות 2024 הוצב במקום ה-30 והאחרון באותה רשימה.
בינואר 2024 הושק ספרו האוטוביוגרפי "בין מדבר לאוצר" (בהוצאת ידיעות ספרים).
את כינויו "בייגה" קיבל בילדותו אצל חבריו, בעקבות אמו, שהייתה קוראת לו "פייגלה" (ציפור ביידיש) בגלל גופו הרזה דאז.
לימים הוא הפך את הכינוי לחלק משמו הרשמי.
היה נשוי לתמה שוחט, בתו של לוי אשכול, ראש ממשלת ישראל השלישי, מ-1959 ועד לפטירתה בספטמבר 2022. בתחילת 1965 נבחרה תמה שוחט לרשימת המועמדים המומלצים מטעם תושבי ערד למועצה המקומית.
לימים הייתה לאחת מנציגות המערך במועצה הממונה.
שוחט התגורר בשכונת למד שבתל אביב.
היה אב לשלושה (יוחאי שוחט, אלישבע שוחט ונטע שדות) וסב.
נפטר ב-28 בפברואר 2024, בגיל 87, כתוצאה מדום לב ולאחר התמודדות קצרה עם מחלת הסרטן.
הוא נקבר בבית העלמין בקריית שאול.
אברהם גבריאל (בּוּלִי) יהושע (שם עט: א.
יהושע; 9 בדצמבר 1936, כ"ה בכסלו ה'תרצ"ז – 14 ביוני 2022, ט"ו בסיוון ה'תשפ"ב) היה סופר, מסאי ומחזאי ישראלי.
לספרות (2016) ופרופסור באוניברסיטת חיפה.
יהושע נולד, גדל והתחנך בירושלים.
מצד אביו, יעקב יהושע בן הרב חנניה גבריאל, הוא דור שלישי למשפחה ספרדית יוצאת הקהילה היהודית בסלוניקי שביוון.
אימו, מלכה לבית רוזיליו, נולדה וגדלה במוגדור שבמרוקו, ובשנת 1932 עלתה לארץ ישראל עם אביה ואחותה.
אבי אימו, אברהם רוזיליו, היה מנכבדי העדה המערבית בירושלים ונכדו של הרב משה רוזיליו, מגדולי ראשי הישיבות במרקש ומחבר הספר "קול מבשר" על הש"ס.
לימים תיאר יהושע את חילוקי הדעות בין הוריו על חינוכו.
בעיני אימו "הקהילה הספרדית הישנה של אבי לא הייתה זרה פחות מהיישוב האשכנזי הציוני אשר היה כאן רוב, ובוודאי לא הרגישה כלפי העדה הספרדית מחויבות רגשית מיוחדת.
שפתה הייתה צרפתית, ולאדינו לא ידעה." שאיפתה הייתה להתחבר אל "לבה של הארץ שהיה העולם הציוני אשכנזי ולא אל משהו שראתה אותו כשולי הרבה יותר." לעומתה, היה אביו קשור יותר למורשת הספרדית-ירושלמית.
בסופו של דבר התחנך יהושע בחינוך החילוני-ציוני בזיקה סוציאליסטית.
הוא למד בגימנסיה העברית רחביה והיה חניך בשבט מצדה ב-תנועת הצופים.
לאחר מכן שירת כלוחם בצה"ל בחטיבת הצנחנים, והשתתף כלוחם בפעולות התגמול ובמבצע קדש.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים ספרות ופילוסופיה.
בשנות ה-60 ערך את הביטאון "היה נכון" של תנועת הצופים.
בשנת 1995 קיבל את פרס ישראל בספרות, בשנת 2016 קיבל את פרס א.מ.ת לספרות ביחד עם רונית מטלון.
בשנת 2017 קיבל את פרס דן דוד.
יהושע לימד בבתי-ספר תיכוניים ובאוניברסיטה.
שימש כפרופסור אמריטוס בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה.
הוא לימד סופרים רבים ובהם מרדכי הרטל.
התגורר בחיפה רוב חייו הבוגרים, והעיר והאוניברסיטה שלה מופיעות פעמים רבות בספריו.
הוא קיבל תואר ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטאות תל אביב, בר-אילן, בן-גוריון, מכון ויצמן, מאוניברסיטת טורינו באיטליה ומהאקול נורמל סופרייר בצרפת.
בשנים 1969–2012 התגורר בחיפה וב-2012 עבר להתגורר בגבעתיים.
היה נשוי לד"ר רבקה (איקה) יהושע, פסיכואנליטיקאית במקצועה, עד לפטירתה בספטמבר 2016. לזוג שלושה ילדים, ביניהם העורך והבמאי גידי יהושע.
יהושע נפטר ב-14 ביוני 2022 בגיל 85, ממחלת הסרטן.
ארכיונו הציבורי והאישי מופקד במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
יצירתו של יהושע זוכה להכרה רחבה, בישראל ובעולם.
על מגוון יצירותיו זכה בפרסים ספרותיים רבים, בכללם פרס ביאליק, פרס ברנר, פרס ישראל לספרות ופרס מדיסיס לסופר זר.
עיתון הניו יורק טיימס תיאר אותו כ-"מין פוקנר ישראלי", בשל יכולתו המיוחדת לבטא ולהעלות על הכתב את "הלך הרוח" הישראלי העכשווי.
ספרו "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" (בתרגומו האנגלי: "The Woman from Jerusalem") נכלל ברשימת 'מאה הספרים הטובים של השנה' של הניו יורק טיימס ושל ה"פאבלישרס ויקלי" ב-2006. באפריל 2007 זכה בפרס הלוס אנג'לס טיימס על ספרו "שליחותו של הממונה על משאבי אנוש".
ב-2010 עובד הספר לסרט קולנוע בבימויו של ערן ריקליס ובעיבודו של נח סטולמן, שזכה בפרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר בשנת 2010.
יהושע היה פובליציסט ומסאי מקורי, חד ורב השפעה על השיח הציבורי הישראלי והיהודי, ועסק רבות בסוגיות של יהדות, ציונות, והקשר עם הארץ.
הוא פרסם גם שורה של ספרים וקובצי מסות בהם "בזכות הנורמליות" "הקיר וההר" "כוחה הנורא של אשמה קטנה", "אחיזת מולדת".
כולם ספרי מסות שעסקו בשאלת היהדות, ציונות, מקור האנטישמיות ועוד.
יהושע מתח ביקורת על מדיניות ישראל ביהודה, שומרון ועזה מאז מלחמת ששת הימים ונמנה עם החותמים על יוזמת ז'נבה.
היה חבר מפלגת העבודה בשנות השבעים, ועזב אותה עם פרישת אריה אליאב ממנה; בקמפיין הבחירות לכנסת התשיעית תמך במפלגת של"י.
אחרי המהפך הפוליטי חזר לשורות 'העבודה' במסגרת חוג 77, היה חבר במרכז המפלגה ושותף בכתיבת מצעה החדש.
כחצי שנה לאחר הבחירות, בדצמבר 1977, כתב מכתב ליושב ראש מפלגת העבודה שמעון פרס והפציר בו לא להיכנס לממשלתו של מנחם בגין.
במכתבו כתב, בין היתר: "הכניסה לקואליציה כזו תהיה כרוכה בבזיונות.
השליטה על המפלגה תאבד לך סופית".
פרס השיב לו כי "נותקנו מהעם, לבנו נהיה גס למשאלות לבו ואזננו אטומה לציפיותיו".
ב-21 בפברואר 1988, בזמן האינתיפאדה הראשונה, פרסם ביחד עם יהודה עמיחי, עמוס עוז ועמוס איילון, מכתב בעיתון הניו יורק טיימס, בו הם הפצירו ביהודי ארצות הברית "שיביעו את דעתם בקול" לגבי מדיניות ישראל בשטחים.
בריאיון לשבועון ניוזוויק ב-17 באוקטובר 1988, אמר כי הוא מסוגל להבין כיצד יכלו הגרמנים במלחמת העולם השנייה לומר שלא ידעו על השואה, שהרי גם ישראלים רבים מסרבים לקרוא עיתונים או לצפות בטלוויזיה, וכל כך קל להינתק מדברים שקורים במרחק של כמה קילומטרים מביתם.
עם זאת, הוא הכחיש, בהמשך, כי השווה את המצב בשטחים למצב בגרמניה הנאצית.
ב-1993 ביקר יהושע בתקוע, ולאחר הביקור קרא ל"הבטחת זכויותיהם, ביטחונם ושליחותם הרוחנית של המתנחלים כמיעוט במדינה הפלסטינית שתקום", בטענה כי הכרה זו חשובה להמשך תהליך השלום.
לקראת בחירות 2001, פרסמה קבוצת פעילי שלום, בהם יהושע, מודעה בולטת בעיתון "הארץ", בה הם שללו את שיבת הפליטים הפלסטינים לתחומי מדינת ישראל, "כי פירוש הדבר יהיה חיסולה של מדינת ישראל...
שיבה גורפת של פליטים פלסטינים לישראל סותרת את עקרון הזכות להגדרה עצמית של העם היהודי".
ב-2002 אמר על הסכסוך הישראלי-פלסטיני: "הפלסטינים נמצאים כיום במצב טירופי, שמזכיר את זה בו נמצא העם הגרמני בתקופת הנאצים.
הפלסטינים הם לא הראשונים שהעם היהודי גרם להם לטירוף הדעת; זה לא העם הראשון שהכנסנו לטירופים, ראינו כבר מה קרה עם הגרמנים".
בעקבות הביקורת שעוררו דבריו, בין השאר מצד הנהלת יד ושם, הסביר יהושע את כוונתו: "לא עשיתי השוואה בין יחסי ישראל והפלסטינים למעשיהם של הנאצים, אבל אני שואל את עצמי שאלה שאנחנו חייבים לשאול: מה יש באינטראקציה בינינו לבין עמים אחרים, היוצר כזאת שנאה אירציונלית?
מה הביא את הגרמנים ומה מביא את הפלסטינים לשנאה כזאת כלפינו?
אני מסתכל בחרדה באיזו שנאה התאבדותית מתייחסים אלינו הפלסטינים.
גם הגרמנים התייחסו אלינו באותו סוג של שנאה.
זה דבר שצריך לברר אותו, מה קורה בינינו לבין עמים אחרים שבתוכם אנחנו חיים".
יהושע תמך בתוכנית ההתנתקות והתמודד עם טענות מתנגדי התוכנית.
לגבי החששות הביטחוניים אמר: "אם יירו טילי קסאם על אשקלון אנחנו נפסיק את החשמל בעזה.
הם בעצמם יחסלו את הטרור." לגבי הקושי של המתנחלים כתב: "הם הלכו לשם מרצונם.
איש לא הכריח אותם להגיע למעמקי עזה ולפאתי שכם.
הם לא היו אנשים חסרי בית לפני שהלכו לשם, והם לא יהיו חסרי בית לאחר שייצאו משם.
מיליונים של אנשים עוקרים כל בוקר בעולם מבתיהם ועוברים לבתים אחרים.
זהו תהליך טבעי ושכיח." לאחר ביצוע ההתנתקות, היה בין תומכי עצומה נגד הזנחת המפונים מגוש קטיף.
לקראת סוף מלחמת לבנון השנייה, השתתף במסיבת עיתונאים ביחד עם דויד גרוסמן ועמוס עוז, בה הוא תיאר את עצמו כ"סופר מגויס", בעל מחויבות ואחריות למתרחש.
את חשיפת דעותיו בעניינים חברתיים ומדיניים החל בספר המסות "בזכות הנורמליות", שעורר הדים בישראל ובעולם, ובמאמרים וספרים נוספים שפרסם מאז.
במסע הבחירות לכנסת הארבע עשרה הוצב במקום ה-116 ברשימת מרצ, ובמסע הבחירות לכנסת התשע עשרה, בינואר 2013, היה במקום ה-109.
בדצמבר 2016 הציע לתת למאה אלף ערבים תושבי שטחי-C ביהודה ושומרון, תושבות - ואולי אף אזרחות, בלי לספח את שטחי-C עצמם.
היה חבר במועצה הציבורית של ארגון "בצלם".
גירושים מאוחרים (ספרי סימן קריאה / הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1982) / קנטטת הגירושים (הספריה החדשה, 1991) - נוסח חדש של "גירושים מאוחרים" / גירושים מאוחרים: מהדורת 2010 בתוספת פרק עשירי (הספרי החדשה, 2010)
מר מאני (הספריה החדשה, 1990)
השיבה מהודו (הספריה החדשה, 1994)
מסע אל תום האלף (הספריה החדשה, 1997)
הכלה המשחררת (הספריה החדשה, 2001)
שליחותו של הממונה על משאבי אנוש (הספריה החדשה, 2004)
אש ידידותית (הספריה החדשה, 2007)
חסד ספרדי (הספריה החדשה, 2011) - זוכה בפרס מדיסיס הצרפתי לשנת 2012
הבת היחידה (הספרייה החדשה, 2021)
המקדש השלישי (הספריה החדשה, 2022)
מות הזקן (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1963) - סיפורים
מול היערות (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1968) - סיפורים.
כולל הנובלה שלושה ימים וילד, עובד לטלוויזיה בשנת 1999
בתחילת קיץ - 1970, נובלה (שוקן, 1972), עם ציורים של יגאל תומרקין
עד חורף 1974 - (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1975) סיפורים
כל הסיפורים (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1993)
מסע הערב של יתיר (סדרת הספרייה הקטנה, הספריה החדשה, 2009) - שלוש נובלות בנוסח חדש.
לילה במאי (1975) - 2 מחזות: לילה במאי, טיפולים אחרונים
הילכו שניים יחדיו (מחזה, הוצאת הקיבוץ המאוחד) (2012)
העכבר של תמר וגאיה (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2005)
חיית המחמד של עפרי (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007)
בזכות הנורמליות: חמש מסות בשאלות הציונות, הוצאת שוקן, ירושלים, 1980
הקיר וההר: מציאותו הלא-ספרותית של הסופר בישראל, זמורה ביתן, תל אביב, 1989
כוחה הנורא של אשמה קטנה: ההקשר המוסרי של הטקסט הספרותי, הוצאת ידיעות אחרונות, תל אביב, 1998
אחיזת מולדת: עשרים מאמרים ורישום אחד, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2008
חלק מספריו של יהושע עובדו לקולנוע ולסדרות טלוויזיה:
"שלושה ימים וילד" (1967) – בבימויו של אורי זוהר
"חתונתה של גליה" (1986) – בבימויו של רמי קמחי
"מול היערות" (1999) – בבימויו של דניאל וקסמן
"שתיקה הולכת ונמשכת של משורר" (1979) תסריט ובימוי מאת אילי קאופמן, לצפייה בסרט בארכיון הסרטים הישראלי
"בן" (1997) – עיבוד לסיפור "שתיקה הולכת ונמשכת של משורר" בבימויו של ניצן אבירם
"המאהב האבוד" ("L'amante perduto") (1999) – עיבוד נוסף (איטלקי-בריטי) ל"המאהב" בבימויו רוברטו פאנזה
"השיבה מהודו" (2002) – בבימויו של מנחם גולן
"שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" (2010) – בבימויו של ערן ריקליס
"גירושים מאוחרים" (2016) – סדרה בת 3 פרקים בבימויו של רם לוי
בין ספריו שעובדו למחזות לתיאטרון: "המאהב" ו"שליחותו של הממונה על משאבי אנוש".
ספרו "מסע אל תום האלף" היה הבסיס לאופרה שהועלתה באופרה הישראלית החדשה, יהושע כתב את הלִבְרִית.
אברהם ("אברוּם") בוּרג (נולד ב-19 בינואר 1955, כ"ה בטבת ה'תשט"ו) הוא פוליטיקאי ישראלי, כיהן כחבר הכנסת, יושב ראש הכנסת ה-15 ויושב ראש הסוכנות היהודית.
לאחר פרישתו מפעילות פוליטית עסק בכתיבה ופרסם שבעה ספרים.
נולד בירושלים, לרבקה לבית סלונים (נצר לרבי שניאור זלמן מלאדי) ולד"ר יוסף בורג, שהיה חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל מטעם המפד"ל.
בורג הוא בוגר הישיבה התיכונית נתיב מאיר שבירושלים.
משהתגייס לצה"ל התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח.
לאחר סיום הקורס שב לצנחנים ומונה למפקד מחלקה, תחת המ"פ משה יעלון.
בהמשך למד לתואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטה העברית וכן בבצלאל ובבית הספר לתיירות.
בתחילת שנות השמונים הגיש יחד עם אלעזר שטורם תוכנית דת לנוער בטלוויזיה הלימודית.
החל להיות פעיל בגופי שמאל ובתנועת "שלום עכשיו".
נפצע בהפגנה של "שלום עכשיו", בשנת 1983, מפגיעת רסיסי הרימון שהושלך לעבר המפגינים והביא לרצח אמיל גרינצווייג.
בשנת 1985 החל לשמש כיועץ לראש הממשלה שמעון פרס.
חבר הכנסת ויושב ראש הכנסת
בשנת 1988 נבחר לכנסת ה-12 מטעם מפלגת העבודה, כחלק מן "השמינייה", שמונה חברי כנסת צעירים ומבטיחים, אשר הציגו חזית אחידה בעלת נטייה שמאלית, וכללה פוליטיקאים כחיים רמון, יוסי ביילין ועמיר פרץ.
בכנסת ה-13 היה יושב ראש ועדת החינוך, התרבות והספורט.
בשנת 1995 נבחר לעמוד בראש הסוכנות היהודית וההסתדרות הציונית, ולשם מילוי תפקיד זה התפטר מחברותו בכנסת.
בשנת 1999 החל לעבוד בראש צוות היגוי הסברה של המפלגה "ישראל אחת" אשר הייתה למעשה מפלגת העבודה לה צורפו תנועות כמימד וגשר, מפלגתו של דוד לוי, על מנת להצליח בבחירות לראשות הממשלה, שהיו על פי החוק אז בחירות אישיות בהן התמודדו אהוד ברק ובנימין נתניהו.
בבחירות אלה, שבהן ניצח ברק, נבחר בורג לכנסת.
ברק לא מינה אותו לשר, ובורג החליט להתמודד על תפקיד יושב ראש הכנסת, אל מול מועמדו של ברק לתפקיד, חבר הכנסת שלום שמחון.
בורג זכה בבחירות והיה ליו"ר הכנסת הצעיר בתולדותיה, בגיל 44.
בתקופת כהונתו כיו"ר הכנסת, יזם בורג את הקמתו של מרכז המחקר והמידע של הכנסת, שמטרתו לספק מידע אובייקטיבי לח"כים ולוועדות הכנסת לצורך פעילותם.
מתקופת כהונתו זכורה תקרית מביכה שבה הודיע על פטירתו של חבר הכנסת אמנון רובינשטיין, בעקבות הודעה זדונית שהתקבלה מזלמן שושי במזכירות הכנסת ולא נבדקה.
בורג זכה לכהן לזמן קצר כנשיא המדינה בפועל, בתקופה שבין התפטרותו של עזר ויצמן ב-13 ביולי 2000 לבין תחילת כהונתו של משה קצב, ב-1 באוגוסט אותה שנה.
לאחר תבוסתו של ברק בבחירות האישיות לראשות הממשלה כנגד אריאל שרון, אשר התקיימו ב-6 בפברואר 2001, נותרה מפלגת העבודה ללא מנהיג.
ברק פרש מן ההנהגה, והמפלגה מצאה עצמה בתוך ממשלת אחדות לאומית כאשר היא מחולקת בין תומכי ממשלת האחדות, ובין חברים בעלי נטייה שמאלית המתנגדים למעשי הממשלה.
בחודש ספטמבר 2001 נערכו בחירות פנימיות למשרת יושב ראש מפלגת העבודה, בהן התמודד בורג אל מול בנימין בן אליעזר.
הבחירות נותרו ללא הכרעה תוך חשד כבד לזיופים בחלק מהקלפיות, ולאחר מכן נערך בחודש דצמבר של אותה שנה סיבוב נוסף ב-51 קלפיות שנחשדו בהיותן מזויפות.
בבחירות אלו זכה בן אליעזר ברוב הדרוש ומונה ליושב ראש.
לאחר הבחירות בשנת 2003, בהן קיבלה העבודה מספר מצומצם של מנדטים, נותר בורג ללא משרה ביצועית פרט לתפקידו כחבר הכנסת, כאשר מפלגתו באופוזיציה.
פרישתו מהחיים הפוליטיים ופעילותו לאחריהם
בחודש יוני 2004 הודיע בורג על פרישתו מן החיים הפוליטיים ומעברו לעולם העסקים.
הוא הוציא לאור את ספרו "אלוהים חזר", המציג את תפיסת עולמו בשלל נושאים המעסיקים את החברה הישראלית.
בחידון התנ"ך העולמי שנערך בשנת 2000, לאחר פטירתו של אביו, שימש אברהם בורג בתפקיד שמולא במשך שנים על ידי אביו - יושב ראש חבר השופטים.
בורג מכהן כחבר המועצה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל.
החל משנת 2009 הוא משמש גם כיו"ר דירקטוריון עמותת "מפעלות חינוך וחברה" הקשורה למועדון הכדורגל "הפועל תל אביב".
חקירה פלילית נפתחה נגדו בעקבות דו"ח מבקר המדינה שמתח ביקורת על הליך לא תקין במכירת חברת "עשות אשקלון" למשקיעים אותם ייצג בורג, שהיו בעלי עבר פלילי.
המכירה בוטלה והחקירה הפלילית שנפתחה נגדו נסגרה מחוסר ראיות בנובמבר 2006.
בשנת 2012 הופיע בתשדיר פרסומת לשוקולד למריחה "השחר העולה".
את הכנסותיו מתשדיר זה תרם לעמותה למען בני נוער בסיכון שהוא עומד בראשה.
ביום שבת, 3 בינואר 2015, השתתף בורג בכנס ועידת חד"ש לקראת הבחירות לכנסת ה-20 בנצרת, והודיע על תמיכתו במפלגה.
לדברי בורג, הוא החליט לקחת חלק באירוע משום שלתחושתו "יש פיקוח נפש לשמירת החיים הקולקטיביים בישראל, ופיקוח נפש כזה מצדיק להגיע בשבת".
בבחירות המקומיות למועצת מטה יהודה שהתקיימו ב-2018 נבחר בורג כנציג יישובו נטף למליאת המועצה.
ב-2021 הדליק בורג משואה בטקס המשואות האלטרנטיבי של תנועת יש גבול כסופר ואיש ציבור.
בדצמבר 2021 החל להגיש פודקאסט בשם "הקוגיטו" מבית All•in בו הוא מארח כל תוכנית דמות מובילה אחרת בשדה התרבות והרוח על הטקסט המכונן של חייה.
בחודש יוני 2022 החלו בורג, ומספר שותפים יהודים וערבים בהקמת מפלגה אזרחית יהודית-ערבית חדשה, במטרה ליצור שותפות פוליטית בין יהודים לערבים.
המפלגה הוקמה באוגוסט 2022 בשם "כל אזרחיה", אך הוחלט שלא תתמודד בבחירות לכנסת ה-25.
בורג שימש כיושב ראש מפעלות חינוך וחברה וחבר המועצה הבינלאומית של הקרן החדשה לישראל, וכן היה חבר בארגונים חברתיים נוספים.
בספטמבר 2003 טען בורג במאמר שתורגם לאנגלית והופיע בעיתון הגארדיאן הבריטי, שאם לא תבחר ישראל לצאת מן השטחים, המשך המצב מוביל למדינה דו לאומית.
המאמר הוכתר בכותרת "סוף הציונות".
הפסקה מעוררת המחלוקת ביותר במאמר הייתה זו:
על בורג נמתחה ביקורת קשה בעקבות מאמר זה, ונטען שהוא נותן תחמושת ביד שונאי ישראל ומצדיק רצח של ישראלים חפים מפשע.
בעקבות הביקורת פרסם בורג מאמר נוסף בגארדיאן, שבו הבהיר שהוא מגנה בתוקף את פיגועי ההתאבדות כנגד אזרחים ישראלים.
במאמר אחר תמך בורג בדיאלוג למען השלום עם החמאס.
בערב תשעה באב תשס"ה (2005) פרסם את דעתו כי יש להפוך את מחצית יום האבל לזמן חג וסעודת שמחה על הקמת המדינה, ועורר תגובות נגד נמרצות בציבור הדתי.
בריאיון לקראת יום כיפור תשס"ח הודיע כי הוא אינו מאמין באלוהים, אך נותר חובש כיפה בגלל הזדהות תרבותית.
בראיון שערך עמו חגי סגל, הגדיר עצמו בורג כ"מתייוון גאה", ואת מתתיהו הכהן תיאר כ"קנאי, רוצח, פנאט דתי, פונדמנטליסט".
בשלב מסוים גם החליט לא לחבוש כיפה יותר וכיום הוא מסתובב ללא כיפה.
בורג רואה עצמו כתומך בזכויות בעלי חיים, ובעצרת נגד פיטום אווזים של עמותת אנימלס בשנת 2002 הצהיר כי הוא צמחוני מטעמי מצפון.
עם זאת, כחלק מפעילותו העסקית הוא נמנה עם הבעלים של חברה המגדלת תרנגולות לפיטום ולאכילה.
ספרו "לנצח את היטלר" זכה לתהודה ציבורית.
בראיון עמו ב"הארץ" ביוני 2007, לקראת צאת הספר, כינה בורג את ישראל מדינה מיליטריסטית, וטען כי היא מתדרדרת לכיוון פאשיזם, כמו כן קרא לעבור למודל של ציונות נוסח אחד העם ולנטוש את הציונות נוסח הרצל, וכן לנטוש את הרעיון של מדינה יהודית.
הפובליציסט בן-דרור ימיני ואחרים ראו בכך הוכחה לכך שבורג נהפך לפוסט ציוני ואף לאנטי-ציוני.
ספרו זכה בפרס הספר הזר הטוב ביותר של השנה, המוענק על ידי קרן "פרימיו נאפולי".
ב-2011 הגדיר עצמו בריאיון כפוסט ציוני וטען שהציונות הייתה פיגום שצריך כעת להסירו, ועל מדינת ישראל להחליט אם היא אומת תרבות כמו צרפת או אומת דם כמו גרמניה הנאצית.
ב-2007 ביקש וקיבל אזרחות צרפתית (על בסיס היות אשתו אזרחית צרפת) ומימש את זכותו כאזרח צרפתי בבחירות לנשיאות צרפת.
הוא הצהיר כי בחר בסגולן רויאל.
בורג פרסם מאמר תמיכה בממשלת בריטניה על הצעדים שנקטה כדי לקדם חרם על מוצרים ישראליים שמיוצרים מעבר לקו הירוק וקרא למדינות האיחוד האירופי להצטרף לחרם.
לדעתו ישראל היא הכובש האימפריאליסטי האחרון בעולם המערבי.
בפוסט העוסק בברית מילה כתב: "רבים ימשיכו למול את בניהם מכל הסיבות שבעולם, דתיות או התנהגותיות ורבים יעדיפו למצוא דרכים אחרות לבטא את השייכות שלהם ושל ילדיהם לקולקטיב היהודי מבלי להכאיב לשווא לרך הנולד או לפגוע בזכותו שנולדה איתו על גופו ושלמותו."
בסוף שנת 2020 פנה בורג לבית המשפט בתביעה לבטל את רישומו כיהודי במשרד הפנים, בעקבות חקיקת חוק הלאום.
לטענתו בית המשפט קיבל את פנייתו והרישום נמחק.
ביוני 2025 יצא נגד מבצע עם כלביא וטען "המלחמה הזו היא המיותרת והצינית ביותר במלחמות ישראל".
בורג נשוי ליעל, ילידת צרפת שעלתה לישראל בשנת 1968. לזוג 6 ילדים והם מתגוררים ביישוב נטף.
גיסו של בורג הוא פרופ' מנחם בן ששון.
בורג הוא חובב ריצה ובעל טור באתר האינטרנט "שוונג" העוסק בתחום זה.
ברית עם: טיוטת מתווה למדיניות המוסדות הלאומיים של העם היהודי (1995)
הנה ימים באים, (אוטוביוגרפיה), הוצאת דביר, 2015. -
רבי אברהם בורנשטיין מסוכטשוב (חשוון ה'תקצ"ט, אוקטובר 1838 – י"א באדר א' ה'תר"ע, 20 במרץ 1910), היה אדמו"ר ומייסד חסידות סוכטשוב, מחבר הספרים: "אגלי טל" על מלאכות שבת ושו"ת "אבני נזר".
היה מגדולי הפוסקים והלמדנים, התפרסם ב'עולם התורה' כדרך הלימוד הסוכטשובית.
נולד בבנדין שבפולין, לרבי זאב נחום, מחבר הספר "אגודת אזוב", בנו של רבי אהרון בורנשטיין משצ'קוצ'ין ולאמו הרבנית דובריש.
היה מצאצאי הרמ"א הש"ך והמעשה רוקח.
בשנת ה'תר"י עברה משפחתו לגור באולקוש, שם מונה אביו לרב, לאחר מכן בשנת ה'תרט"ז לפי בקשת מחותנו הרבי מקוצק עבר לכהן ברבנות ביאלה פודולסק פתח שם ישיבה והעמיד אלפי תלמידים.
בהקדמה לספרו 'אגלי טל' הוא כותב כי כילד .
לאחר ניסיון שידוך עם בתו של הרב חיים הלברשטאם מצאנז שלא צלח, הוא נישא בחודש אב ה'תרי"ג בגיל ארבע עשרה לשרה צינא, בתו של רבי מנחם מנדל מקוצק, שאביו היה מחסידיו.
התגורר בבית חותנו עד חורף שנת ה'תרכ"ג.
בחותנו ראה את רבו המובהק.
למרות שהגיע לקוצק בתקופת ההסתגרות, בפניו הייתה דלתו פתוחה, והיה מבקש ממנו כל יום שיאמר לו חידושי תורה.
בהקדמת ספרו "אגלי טל" הוא מעיד:
בשנת ה'תרכ"ז עבר לכהן כרב בקרושנוביץ.
בשנים אלו נסע לרבותיו, ממלאי מקום חותנו, רבי יצחק מאיר אלתר מגור ורבי חנוך העניך מאלכסנדר.
ב- ה'תר"ל 1870 אחר פטירת רבי חנוך העניך מאלכסנדר החל לכהן כאדמו"ר.
ב- ה'תרל"ו 1876 עבר לכהן ברבנות נשלסק.
גם שם בעלי הבתים לא ראו בעין יפה את ניהול החצר במקביל לתפקיד הרבנות, ולכן עזב את העיר, וב-ה'תרמ"ג 1883 עבר לכהן כרב העיר סוכטשוב.
לאחר מספר שנים עזב את רבנות העיר ושימש כאדמו"ר בלבד.
בתקופת מגוריו בקרושנוביץ, עוד בטרם התחיל להנהיג עדה, הקים במקום ישיבה, בה היה מוסר לתלמידיו שיעורים בעיון מדי יום.
ככל הנראה זו הייתה הישיבה החסידית הראשונה.
לאחר שעבר לנאשיילסק, המשיך באמירת שיעורים לתלמידים, כשהשיעור הראשון היה מוקדם בבוקר בין 4 ל-8 בבוקר, ואחרי מנחה שיעור נוסף שנמשך שעות לתוך הלילה.
אחד מתלמידיו המפורסמים בנאשלסק, היה הרב יואב יהושע וינגרטן בעל ה"חלקת יואב".
מאוחר יותר, כשכבר עבר לגור בסוכטשוב, (כנראה בסוף תרמ"ב או תחילת תרמ"ג-1883) הקים במקום ישיבה מסודרת יותר, ותלמידים רבים למדו בה.
שם הדגיש את דרכו המפורסמת בלימוד, גם את דרך החסידות בסוכטשוב (לימוד בשמחה ובהתלהבות והתרוממות הרוח, וכריכת תורת הנגלה והחסידות.)
רבי אברהם תמך בעלייה לארץ ישראל, וכך כתב בספרו "אבני נזר":
רבי אברהם פנה לחסידים בעלי יכולת לתמוך ברעיון לרכישת אדמה למושבת חסידים בארץ ישראל, בשנת ה'תרנ"א (1891), יצאה משלחת בראשות בנו רבי שמואל ואחיו-חתנו רבי מאיר לארץ ישראל על מנת לרכוש את האדמות ושמו עיניהם לאדמה באזור ראש פינה-יסוד המעלה.
תוכנית זו לא יצאה אל הפועל עקב גזירה של הסולטאן הטורקי.
נפטר בי"א באדר א' ה'תר"ע ונקבר בבית הקברות בסוכטשוב, על קברו הוקם אהל.
מזמן קבורתו ועד להקמת האהל לאחר ימי השלושים, עמדו שני תלמידים סמוך לקברו כל הזמן, יום ולילה, כולל בשבת.
אחריו כיהן כאדמו"ר בנו רבי שמואל.
אשתו, שרה צינה, בתו של רבי מנחם מנדל מקוצק.
בנו יחידו, רבי שמואל, ה"שם משמואל", מילא את מקומו.
בניו וצאצאיו של רבי שמואל, שימשו באדמורו"ת אחריו.
בתו, אסתר בריינדל, הייתה נשואה לאחיו, רבי מאיר בורנשטיין.
נכדם היה הרב שבתי בורנשטיין מירושלים.
מתי מעט יחסית היו תלמידי ה"אבני נזר" וזאת עקב ברירתו הקפדנית בין הרוצים להצטרף אליו, הסכים לקבל רק בני תורה מובהקים, ואמר, "זו הברכה היה לו מחמיו הרבי מקוצק שלא יהיה לו עולם גדול"
רבי מאיר דן פלאצקי, בעל ה"כלי חמדה"
רבי יואב יהושע וינגרטן, בעל "חלקת יואב"
רבי יצחק פייגנבוים, אב"ד ורשה
רבי אריה צבי פרומר, הרב מקוז'יקלוב בעל "ארץ צבי"
רבי אברהם מנדלזון, דיין בוורשא ובעל "דברי אברהם"
רבי שאול משה זילברמן הרב מווירשוב בעל ה"פרדס שאול"
רבי יהודה ליב קובלסקי מוולוצלווק
רבי צבי יהודה מאמלוק מקאליש, מחבר הספר "אביר הרועים" לתולדות רבו וספר הפולמוס "מלחמות יהודה" להציל את כבוד רבו מרבנים שהשיגו אודות פסיקותיו
רבי מיכאל פורשלגר, ר"מ בישיבת בולטימור ומחבר הספר "תורת מיכאל"
רבי אברהם ויינברג, חבר ועד הרבנים בוורשא, מחבר ספר "ראשית ביכורים," נספה בשואה.
רבי משה נטע כהנא שפירא, רבה של קשוינז, חותנו בזו"ש של האדמו"ר בעל השם משמואל, מחבר הספר "שמן למאור"
רבי יעקב בוימאן רבה של קהילת שערי תורה בלוס אנג'לס מחבר הספר "חמדת יעקב"
רבי יצחק יהודה טרונק מקוטנה
הרב אפרים מרדכי צוויגנהפט, דיין ושו"ב בסוסנוביץ
רבי שלמה קאליש, חתן בעל ה"חלקת יואב"
רבי אליהו לסקובסקי, רבה של דווארט
אגלי טל - על ל"ט מלאכות שבת.
נדפס ב-ה'תרס"ה 1905. ההקדמה לספר נחשבת לקלאסיקה בעולם התורני.
בהקדמה הוא מפרט את דרך הלימוד אותה רכש אצל חותנו, רבי מנחם מנדל מקוצק, וכן מתפלמס בשאלה אם ניתן ליהנות ממצוות לימוד תורה, על-אף הכלל הידוע ש"מצוות לאו ליהנות ניתנו".
חלקים מהספר נערכו על ידי בנו רבי שמואל שאביו העיד עליו שיש לו לשון צחה.
הספר התפרסם במהירות וישיבות רבות בפולין החלו ללמוד מסכת שבת באותה תקופה.
נדפס בשבעה כרכים, בשנים ה'תרע"ב - ה'תרצ"ד, הספר ערוך על ידי בנו בעל השם משמואל לפי סדר ארבעת חלקי השולחן ערוך.
נאות הדשא - על התורה והמועדים (3 כרכים).
כרכים אלה מהווים ליקוטים מתורותיו, ומתורות צאצאיו, שבדפוס ושבכתבי-יד, ונערכו על ידי נכדו (בנו של ה"שם משמואל") רבי אהרון-ישראל בורנשטיין.
הערות על הטור (חלקים אורח חיים, יורה דעה, חושן משפט) - נדפסו בארבעה טורים מהדורת מכון המאור.
בוצר (במקור בוצן) נולד בפולין בשנת 1929 ועלה לארץ ישראל בשנת 1936. למד בבית הספר אחד העם ובתיכון חדש, ומגיל 14 היה פעיל בצופי ים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הצטרף בוצר לחיל הים הישראלי שאך זה הוקם, שירת לזמן קצר בחוליה לחבלה ימית והועבר לשרת כקצין על סיפונן של "אח"י דרום אפריקה (ש-27)" ואח"י אילת (א-16).
לאחר המלחמה המשיך לשרת בחיל הים.
בשנת 1952 הועלה לדרגת סרן וקיבל את הפיקוד על הקורבטה אח"י הגנה.
באותה שנה נשלח לקורס מג"דים, והמשיך לשרת כסגן המפקד של שתי פריגטות.
באוגוסט 1953 היה בוצר סגן מפקד הקורבטה ווג'ווד שהצטרפה לכח השייטת הגדולה בסיוע לנפגעי הרעש באיי יוון.
הוא ירד עם קבוצת ימאים במזרח האי קפלוניה חבשו 80 פצועים ופינו ארבעה פצועים קשה לקורבטה.
בוצר נשאר בחוף כקבוצת ניהול ונאסף למחרת על ידי אח"י מזנק (ק-32).
משנת 1954 עד שנת 1955 היה בוצר ראש ענף מבצעים של חיל הים.
במסגרת עסקת הרכש של שתי משחתות Z מעודפי הצי המלכותי הבריטי נשלח לבריטניה ומונה לסגן מפקד אח"י אילת.
בתפקיד זה השתתף במלחמת סיני והיה מפקד כוח ההשתלטות שעלה על סיפון המשחתת המצרית איבראהים אל-אוול שנכנעה.
בשנת 1957 חזר להיות ראש ענף מבצעים ובשנת 1959 נתמנה למפקד אח"י יפו.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1961, מונה לסגן ראש מחלקת ים ובשנת 1963 יצא לשנת השתלמות בקורס פיקוד ומטה בגריניץ' (בריטניה)
בין השנים 1964 ל-1966 שימש כראש מחלקת כוח אדם במפקדת חיל הים.
בתפקידו זה פעל להגדיל את מאגר קציני הים ולהכשיר כוח אדם מקצועי לקראת קליטתן של ספינות סער שנבנו בצרפת בעבור חיל הים.
בין השאר החליט לפתוח את קורס חובלים גם לבוגרי בתי ספר תיכוניים (עד אז הגיעו לקורס רק בוגרי בית הספר לקציני ים עכו).
בוצר ראה את התפתחות האלקטרוניקה והחליט להגדיל את כמות הנשלחים ללימודים בטכניון.
בשנת 1966 יצא ללמוד כלכלה ומדע המדינה באוניברסיטה.
במלחמת ששת הימים מונה למפקד זירת ים סוף.
בתפקידו זה היה מפקד הכוח שהשתלט על שארם א-שייח' ללא קרב, לאחר שהמקום ננטש על ידי המצרים.
בספטמבר 1967 מונה לראש מחלקת ים ונעשה למועמד המועדף לפיקוד על חיל הים.
קודם לדרגת תת-אלוף עם הנהגת הדרגה ביולי 1968.
בתקופת כהונתו טובעה המשחתת "אח"י אילת".
על נסיבות טיבועה אמר בוצר:
כשלושה חודשים לאחר מכן טבעה הצוללת דקר.
בוצר קיבל את הודעתו של רס"ן מיכאל ברקאי מפקד אח"י לויתן הדורש להמשיך בהפעלה רגילה ואישר לה לצלול.
הצלילה עברה בשלום ומפקד חיל הים שלמה אראל אישר את חידוש הצלילות לצוללות.
ב-1 בספטמבר 1968 מונה בוצר למפקד חיל הים והועלה לדרגת אלוף.
בעת שקיבל את הפיקוד, היה חיל הים נתון בנחיתות מבצעית.
תוכנית בניין הכוח טרם הניבה פירות.
הצפיות מחיל הים שהתבדו בפעילות בזירה הימית במלחמת ששת הימים, וכן טיבוע המשחתת אילת וטביעת הצוללת דקר הנמיכו את ההערכה לחיל הים בציבור.
בתקופה שבה פיקד בוצר על חיל הים היה צה"ל עסוק בפעילות מבצעית רבה: בחזית המצרית התנהלה מלחמת ההתשה ובחזית הירדנית התנהלה פעילות ענפה נגד ארגוני המחבלים.
חיל הים היה מעורב במרבית פעולות הפשיטה שבוצעו בחזיתות אלה בשל הצורך לחצות מכשולי מים (תעלת סואץ ונהר הירדן).
המבצעים החשובים שביצע חיל הים בתקופת פיקודו של בוצר היו:
הפשיטה על האי גרין (יולי 1969), פעולה פשיטה של שייטת 13 וסיירת מטכ"ל על אי מלאכותי שהקימו הבריטים לאבטחת פתחה הדרומי של תעלת סואץ, ואשר שימש כמתחם מבוצר של הצבא המצרי.