tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר משרד החינוך מאפשר לגורמים עסקיים להפעיל תוכניות במוסדות חינוך, בלי שבחן את התוכן שלהן באופן מעמיק, ואישר או אסר על קיומן, הוא מותיר בידי אחרים את שיקול הדעת השמור למוסד החינוכי, לרבות בעניין תוכני השיעורים ודרכי העברת המסרים לתלמידים.
בהעברת הסמכות הזאת מאפשר המשרד לאותם גורמים לקבוע את התכנים ולהחדיר מסרים שיווקיים לבתי הספר.
בעבר, חברות עסקיות אשר נכנסו למוסדות חינוך היו עושות זאת בכמה דרכים: פרסום, תרומה חומרית, הכנסת עזרי לימוד, העברת הרצאות חד־פעמיות, העברת תוכניות חינוכיות ומתן חסות לאירועים.
עד אמצע שנות ה-90, היה מדובר בעיקר בעמותות ובקרנות פילנתרופיות.
לאחר חמש עשרה שנה, מרבית התאגידים הגדולים בישראל החלו להפעיל תוכניות לימוד והעשרה בבתי ספר.
בעקבות כך, בשנת 2000 לראשונה כלל חוזר המנכ"ל של משרד החינוך סעיף המתנה פרסום מסחרי בבית הספר באישור ועדה מיוחדת שהוקמה לצורך כך - "הוועדה לאישור שילוב פעילות מסחרית בבתי ספר".
ועדה זו מורכבת מנציגים של משרד החינוך, משרד התמ"ת, הרשויות המקומיות, מנהלי בתי ספר ונציגות הורים, ותפקידה הוא להעניק אישורים לגופים מסחריים המעוניינים להיכנס לבתי הספר, אך היא אינה מחליטה לאילו בתי ספר ייכנסו התוכניות.
זכות הבחירה ניתנת למנהלי בתי הספר.
כמו כן, מבחינת משרד החינוך, החשש העיקרי הוא מפרסומת מסחרית גלויה, ולכך נועדה הסדרת החוק אותו מפעיל המשרד.
על פי החוק, מנהל מוסד חינוך לא יאפשר ביצוע של פעולות אלה מטעם עוסק או מפרסם בשטח מוסד החינוך:
(1) כניסה לשם פרסום, שיווק, קידום מכירות או הצגת מוצר או שירות מסחרי לכל מטרה שהיא, בשעות שבהן מתקיימת פעילות מוסד החינוך.
(2) הצגת פרסומות בכל דרך.
איסור על פרסום של שמות מותגים ומוצרים על אביזרי לבוש וציוד, כגון חולצות ותיקים.
(3) חלוקת חומר פרסומי או מתנות, עריכת הגרלות או החתמת תלמידים על מסמכים, בשעות שבהן מתקיימת פעילות מוסד החינוך.
(4) שימוש בעזרי לימוד לשם פרסום או קידום מכירות.
(5) קבלת פרטים מזהים מתלמידים, שלהם או של בני משפחתם.
החוק אינו אוסר תרומות כספיות של עסקים שאינן מלוות בפרסומת גלויה, או הפעלת תוכניות לימוד על ידי עסקים, בתנאי שקיבלו אישור לכך מהוועדה לשילוב הפרסומת המסחרית במוסדות חינוך.
הוועדה לאישור השילוב של פרסומת מסחרית במוסדות החינוך מונתה על ידי מנכ"ל המשרד, והיא פועלת על-פי הנחיות החשב הכללי באוצר ועל-פי קריטריונים המקובלים על הוועדה הבין-משרדית לאישור פרסומת מסחרית.
תפקיד הוועדה הוא לבחון, לשקול, להתיר או לאסור שילוב פרסומת מסחרית, התקשרות, קבלה, ומתן של חסות בחומר לימודי וחינוכי.
הוועדה גם בוחנת אירועים ופעילויות על כל סוגיהם במוסד החינוכי או בפעילות מטעמו, על פי שיקולים חינוכיים וחברתיים ערכיים ושוויוניים.
הוועדה רשאית לשנות את הקריטריונים מעת לעת, והיא תדאג לפרסום השינויים בחוזר המנכ"ל.
האישור מתקבל רק באמצעות מסמך שהונפק על ידי הוועדה, והוא האישור היחיד והבלעדי לפנייה למוסדות חינוך או לקיום פעילות.
בעלי תפקידים במטה ובמחוזות, אינם רשאים להנפיק אישורים פרטניים לפעילות, אפילו אם ניתן אישור הוועדה לפעילות.
נוסף על כך, הוועדה בודקת וקובעת מהי פרסומת מותרת, מהם אמצעי הפרסום המותרים, היכן הפרסום מותר, ומהו אופן הצגתו.
הוועדה בוחנת אם קיימת או נדרשת התקשרות משפטית, את מטרות הפרסום, המסרים הבאים לידי ביטוי בפרסום, אם קיימים בפרסום מרכיבים אשר עלולים לגרום להטעיית הציבור, אם הפרסום מחנך ואם הוא מהימן ותואם את המסר שהוא מפרסם.
אם הוועדה מאשרת ומתירה פעילות המשלבת פרסומת מסחרית, התקשרות או מתן חסות לאחר בדיקת הבקשה, היא מציידת את הפונה באישור בכתב, אשר מפרט את כל תנאי ההיתר ומגדיר את תוקפו (זמן קצוב המוגדר בתאריך או בשנת לימודים).
מלבד כל אלו, הוועדה מאפשרת הזדמנות שווה לכל העוסקים בתחום ושוקלת כל פנייה לגופו של עניין.
בשנת 2009, התקבלו בוועדה 200 פניות של גופים מסחריים, ורק 20 מתוכם נענו בחיוב.
המספר הרב של פניות לוועדה מצביע על הרצון הרב של עסקים בישראל המעוניינים לפעול בבתי ספר, ויש חשש שהדבר אינו נובע דווקא ממניעים חינוכיים, אלא לצורך מיתוג ופרסום ולצורכי רווח.
לכן, הוועדה בוחנת את תרומת הפעילות ואת החומרים או את ההתקשרות לחינוך ולקידומו, כל זאת בכפיפות לתנאים ולאמות מידה כלליים, מתוך כוונה לקדם נושאים שהמשרד מעוניין בהם.
מנהלי מוסדות החינוך מחויבים לפעול בהתאם לחוקים ולתקנות העוסקים באיסור פרסומת מסחרית ואשר היא מכוונת לקטינים ולאיסור פעילות מסחרית במוסדות החינוך.
כל בעל תפקיד, מנהל מוסד חינוכי ועובד הוראה או פיקוח שיתיר חלוקת מוצרים או פעילות המשלבת פרסומת מסחרית ויפעל בניגוד להנחיות המשרד עובר עבירה על פי , ועלול להיקרא לדין משמעתי ולשאת בתוצאות: יינקטו נגדו הצעדים המנויים ב.
החוק על איסור פעילות מסחרית במוסדות חינוך מטיל על מנהל המוסד החינוכי את מלוא האחריות לאיסור פעילות מסחרית במוסד החינוכי, אלא אם כן הוא קיבל אישור לכך מהוועדה.
מצוין במפורש כי אי-עמידה בתנאיו תגרור את שלילתו לאלתר.
חוק ארוחה יומית לתלמיד, התשס"ה-2005 מסדיר הפעלת מפעל הזנה במוסדות חינוך עבור תלמידים בגני חובה ובבתי ספר יסודיים שלומדים יום ארוך.
החוק אושר בכנסת השש עשרה ב-27 בדצמבר 2004.
לפי החוק, הזכאים לארוחה יומית הם תלמידים הלומדים בגן ילדים או בבית ספר יסודי, ובנוסף לומדים במוסדות החינוך בהם מתקיים שבוע לימודים בן 41 שעות לימוד לפחות, או בימים שבהם מתקיימים במוסד החינוך שמונה שעות לימוד לפחות ביום.
ההסדר חל גם על מוסדות חינוך בהם מיושמת תוכנית "אופק חדש".
החוק קובע שהרשות המקומית שבתחומה נמצא גן הילדים או בית הספר היא זו שאחראית לספק את הארוחה היומית.
אך בימי לימוד מקוצרים, כלומר עד השעה 13:30, התלמידים לא יהיו זכאים להזנה.
תלמיד שנעדר ממוסד החינוך אינו זכאי לקבל ארוחה.
כמו כן, ישנו איסור על הוצאת מזון משטח בית הספר.
הרשויות המקומיות רשאיות לגבות מההורים ולחייב אותם לשלם לצורך השתתפות במימון הארוחות.
סכום ההשתתפות של ההורים נקבע על ידי ועדת החינוך של הכנסת, והוא יחסי בהתאם להכנסתם החודשית.
תלמידים אשר מצבם הכלכלי אינו מאפשר השתתפות בתשלום הארוחות יהיו זכאים לקבל ארוחות יומיות ללא תשלום.
הורה שמעוניין לוותר על הארוחה עבור ילדו חייב למלא טופס הצהרת הורים שאינם מעוניינים בהזנת ילדם ולמסרו להנהלת המוסד החינוכי.
תפריט הארוחה היומית נקבע מדי חודש על ידי תזונאית תוכנית ההזנה, בהתאם להנחיות משרד הבריאות.
במקרים של בעיות או קשיים או אי-שביעות רצון מהמזון המסופק, החוק מציע ליצור קשר עם בית הספר אשר יפנה לנציג ההזנה או לנציג הרשות המקומית.
החוק אוסר לפנות ישירות לספק המזון.
לפי החוק, תפריט הארוחה חייב לכלול מנה עיקרית בשרית, תוספת פחמימה, ירקות מבושלים/קטניות, ירקות טריים, לחם ופרי.
בנוסף לארוחה, כל תלמיד יקבל ביחד עם הארוחה: מצעית להנחה על השולחן, מפית מנייר סופג דו-שכבתי, סכו"ם אישי חד-פעמי מפלסטיק קשיח.
ישנה אפשרות לקבל מנה צמחונית במקום המנה הבשרית, ולשם כך יש למלא שני הטפסים: טופס בקשת הורים לאספקת מנה צמחונית וטופס אישור בקשה למנה צמחונית.
אם ידוע על רגישות או אלרגיה של תלמיד למזון, המצריך אספקת מנות מזון מיוחדות, על ההורה להביא למנהל מוסד החינוך אישור רפואי שבו מפורטות הרגישויות או האלרגיות וחומרתם.
לאחר מכן, עליו להעביר למנהל מוסד החינוך מכתב בקשה לקבלת מנות מיוחדות.
חוק אלן טיורינג הוא שמו הלא רשמי של חוק שהתקבל בפרלמנט של בריטניה בשנת 2017, ולפיו הוענקה חנינה רטרואקטיבית לכל האנשים שהורשעו באנגליה וב בעבירות על פי חוקים שאסרו יחסי מין הומוסקסואליים.
הוראת החנינה נכללה בנוסחו של חוק השיטור והפשע 2017 (Policing and Crime Act 2017).
הכינוי לחוק ניתן על שמו של אלן טיורינג (1912–1954), מתמטיקאי מאבות מדעי המחשב, אשר הורשע ב-1952 על פי אחד מאותם חוקים.
העבירות הפליליות על קיום יחסי מין הומוסקסואליים בוטלו באנגליה ובויילס ב-1967, בסקוטלנד ב-1980 ובצפון אירלנד ב-1982. עם זאת ההרשעות הפליליות של אלו שהורשעו על פי העבירות שבוטלו נותרו בעינן.
בעשור השני של המאה ה-21 החלו בבריטניה מאמצים למתן חנינה קולקטיבית למורשעים בעבירות ההומופוביות.
ממשלתו של דייוויד קמרון כללה בחוק שנחקק ב-2012 אפשרות למורשעים לפנות בבקשה לשר הפנים להורות על התעלמות מהרשעתם כאילו לא נפסקה, אך החוק לא קבע חנינה מההרשעה.
אלן טיורינג, אחת הדמויות המפורסמות ביותר שהורשעו בעבירה הומופובית, קיבל בשנת 2013 חנינה מלכותית אינדיבידואלית לאחר מותו.
חנינה זו נתנה דחיפה נוספת למאמצים לחקיקת חנינה קולקטיבית.
החנינה לטיורינג ניתנה בעקבות יוזמתו של חבר הפרלמנט (John Leech) מן המפלגה הליברל-דמוקרטית.
ליץ' היה גם הדמות המרכזית מאחורי המאמצים לחקיקת חוק החנינה.
הוא ניהל קמפיין לחקיקת החוק במשך מספר שנים וגם לאחר שאיבד את מושבו בפרלמנט לאחר הבחירות הכלליות בשנת 2015.
החל במערכת הבחירות של 2015 זכה הרעיון של חנינה קולקטיבית לתמיכה פוליטית רחבה מצד שתי המפלגות הגדולות בבריטניה - המפלגה השמרנית ומפלגת הלייבור.
באביב 2016 הגיש חבר הפרלמנט ג'ון ניקולסון (John Nicolson) מן המפלגה הלאומית הסקוטית הצעת חוק פרטית בנושא.
ממשלת בריטניה בראשות תרזה מיי בחרה להגיש הצעת חוק ממשלתית דומה ומעט נוקשה יותר, ובלמה בפרלמנט את הצעת החוק הפרטית של ניקולסון באמצעות פיליבסטר.
הצעת החוק הממשלתית נחקקה וקיבלה הסכמה מלכותית ב-31 בינואר 2017.
מכוח חוק החנינה קיבלו כ-49 אלף איש לאחר מותם חנינה רטרואקטיבית על העבירות ההומופוביות שבהן הורשעו.
החוק קובע כי מורשעים שעודם חיים נדרשים לפנות בבקשה לבטל את הרשעתם, על מנת שהממשלה תבדוק אינדיבידואלית שלא הורשעו על פי עבירות שעודן בתוקף.
במשפט סקוטלנד וצפון אירלנד טרם ניתנה חנינה למורשעים בעבירות הומופוביות.
חוק איסור הפליית אנשים עם עיוורון המלווים בכלבי נחייה, התשנ"ג-1993 הוא חוק שקובע, בין האשר, כי אין להגביל את זכותו של עיוור המלווה בכלב נחייה להיכנס למקומות ציבוריים ולהשתמש בכל מתקן המצוי במקום, או להימנע מהעסקתו.
מטרת החוק היא להגן על כבודו וחירותו של אדם עם מוגבלות ולבסס את זכותו להשתתפות שוויונית ופעילה חברתית בכל תחומי החיים.
וכן, לתת מענה הולם לצרכיו המיוחדים באופן שיאפשר לו לחיות את חייו בעצמאות מרבית.
החוק אושר בכנסת ב-19 בינואר 1993, בשם חוק איסור הפליית עיוורים המלווים בכלבי נחייה, התשנ"ג-1993. בתיקון לחוק משנת 2016 נעשו בחוק שינויים רבים, ובין השאר שונה שמו לשם הנוכחי.
החוק קובע שאין להגביל אדם עם מוגבלות מכניסה למקומות ציבוריים בגלל ליווי כלב נחייה.
אין לאסור עליו להשתמש במתקנים המצויים במקום ציבורי כלשהו ואין לגבות מאדם נכה המלווה בכלב נחייה תשלום נוסף בשל היותו מלווה בכלב נחייה.
כל אדם שחש כי פגעו בזכותו על פי החוק רשאי לתבוע בתביעה אזרחית את האדם, החברה או הגוף שפגעו בזכותו ויכול להימצא זכאי לפיצוי כספי ממי שפגע בו, וכן כך נפסק במספר מקרים.
חוק אנשי צבא דרום לבנון ומשפחותיהם, התשס"ה-2004 נועד להסדיר את מעמדם של אנשי צבא דרום לבנון (צד"ל) ובני משפחותיהם שעברו להתגורר בישראל.
החוק אושר בכנסת השש עשרה ב-7 בדצמבר 2004.
צבא דרום לבנון פעל בדרום לבנון בחסות צה"ל, בפיקודם של מייג'ור סעד חדאד וגנרל אנטואן לאחד, החל מסוף שנות ה-70 של המאה העשרים ועד הנסיגה מלבנון, ב-24 במאי 2000. במאי 2000, עם נסיגת צה"ל מלבנון, התמוטט צד"ל, לאחר שמפקדיו הבינו שלא יוכלו לעמוד מול חזבאללה ללא נוכחות צה"ל.
כ-6,000 חיילי צד"ל ובני משפחותיהם, שחששו מטבח שיעשו בהם אנשי חזבאללה ותומכיהם, עברו את הגבול לישראל תוך שהשאירו את רכושם מאחוריהם.
רובם התיישבו ביישובי הצפון הגדולים: נהריה, מעלות, קריית שמונה, טבריה, כרמיאל וצפת.
יוצאי צד"ל הדרוזים השתלבו ביישובים הדרוזיים בישראל.
בשנת 2002 חלק מחיילי צד"ל חזרו ללבנון, ובעיקר החיילים הזוטרים יחסית, ואילו מרבית אנשי הקצונה בחרו להמשיך להישאר בתחומיה של מדינת ישראל מחשש לעונש מוות בלבנון.
את הצעת החוק להסדרת מעמדם בישראל של אנשי צד"ל יזם בתחילת 2004 חבר הכנסת יצחק הרצוג, והיא אושרה בכנסת ב-7 בדצמבר 2004.
החוק תוקן לראשונה במרץ 2021, כך שיסמיך את שר הביטחון להעניק את אות המערכה ברצועת הביטחון גם לאנשי צד"ל.
במרץ 2006 הותקנו , המפרטות את המענקים שישולמו לאנשי צד"ל בהתאם ל.
החוק קובע כי איש צד"ל, בן זוגו, הורהו או ילדו, שמתגורר בישראל ביום תחילתו של החוק (15 בדצמבר 2004), ומבקש להיות אזרח לפי חוק האזרחות, יקבל אזרחות ישראלית.
שר הפנים הוסמך להעניק אזרחות ישראלית גם לקרוב משפחה של איש צד"ל, שאינו מהמנויים לעיל, אם שוכנע שהאיש מתגורר בישראל משום שנשקפת סכנה לחייו בשל כך שקרוב משפחתו שירת בצד"ל או משום שהענקת האזרחות כאמור היא מעניינה המיוחד של המדינה.
שר הפנים ייתן גם לכל איש צד"ל או לבן זוגו, הורהו או ילדו, שמתגורר בישראל ביום התחילה, אשרה ורישיון לישיבת קבע בישראל כאמור בחוק הכניסה לישראל, אם הוגשה על ידו בקשה לכך.
שר הביטחון ייתן לכל איש צד"ל תעודה המאשרת כי הוא איש צד"ל, אם הוגשה על ידו בקשה לכך.
דינו של בן משפחה של איש צד"ל שנספה במערכה כדין בן משפחה של חייל צה"ל שנספה כאמור בחוק משפחות חיילים שנספו במערכה.
דינו של איש צד"ל שלקה בנכות כדין נכה כאמור בחוק הנכים (תגמולים ושיקום).
סעיף 8 לחוק קובע כי איש צד"ל זכאי למענק הוקרה חד־פעמי, פטור ממס, בשיעור של שלוש פעמים המשכורת הקובעת על כל שנה שבה הוא שירת שירות בצד"ל ולמענק נוסף בשיעור של ארבעים אלף ש"ח.
המשכורת הקובעת היא השכר החודשי ששולם לאיש צד"ל ב-23 במאי 2000, ולמי שפרש מצד"ל במועד מוקדם יותר – שכרו ביום פרישתו.
חוק אנשי צבא דרום לבנון ומשפחותיהם כולל את כל מי שהשתתף במיליציית "צבא דרום לבנון" ובמליציית "צבא לבנון החופשית" במלחמת לבנון הראשונה, ובתום המלחמה ברח לישראל וממשיך לגור בישראל.
חוק זה כולל גם כל קרוב משפחה של יוצא צד"ל שעבר לישראל בתום המלחמה.
החוק לא כולל את יוצאי צד"ל שחזרו ללבנון, או לא עזבו את לבנון מההתחלה.
הצעת החוק עצמה לא נתקלה בקשיים או בערעור ממשי בקרב ממשלת ישראל או בקרב אוכלוסייה המקומית.
עם חלוף השנים, התרחשו מספר תקריות בין יוצאי צד"ל לבין הממשלה כאשר יוצאי צד"ל טוענים שהם מרגישים שנשכחו.
בשנה 2020, יוצאי צד"ל הגרים בישראל פנו לשר הביטחון נפתלי בנט בבקשה שיממש את הבטחתו להקמת אנדרטה ל-650 חיילי צבא דרום לבנון שנפלו במלחמה.
ביום הזיכרון לחללי צה"ל של שנת 2020 פורסמה כתבה בחדשות על בן של יוצא צד"ל שטען שהוא מרגיש ששכחו את ההקרבות של צד"ל למען ישראל; בשנת 2021 הוקמה האנדרטה לזכר חללי צבא דרום לבנון סמוך למיקום בו הייתה בעבר הגדר הטובה.
חוק איסור הכחשת השואה, התשמ"ו-1986 אושר בכנסת האחת עשרה ב-8 ביולי 1986, וקובע עונש למי שמכחיש את פשעי הנאצים ועוזריהם או מפרסם דברי אהדה לפשעים אלה.
החוק נחקק ביוזמת חבר הכנסת אלעזר גרנות, ולא עבר שינוי כלשהו מאז שאושר.
החוק קובע עונש מאסר חמש שנים למי ש"מפרסם, בכתב או בעל פה, דברים המכחישים את המעשים שבוצעו בתקופת השלטון הנאצי ושהם פשעים כלפי העם היהודי או פשעים כלפי האנושות, או ממעיטים את ממדיהם, בכוונה להגן על מבצעי הפשעים הללו או להביע להם אהדה או הזדהות" ().
סעיף זה נועד למנוע צורות שונות של הכחשת השואה כמו כפירה בהשמדת היהודים בידי הנאצים.
על פי החוק, לטעון שממדי השואה היו קטנים מהידוע.
בנוסף קובע החוק עונש מאסר חמש שנים למי ש"מפרסם, בכתב או בעל פה, דברים של שבח, אהדה או הזדהות למעשים שנעשו בתקופת השלטון הנאצי ושהם פשעים כלפי העם היהודי או פשעים כלפי האנושות" ().
לעומת זאת נקבע בחוק כי פרסום דין וחשבון נכון והוגן על נושא הפשעים המתוארים בחוק הזה לא יראה כעבירה בתנאי שלא נעשה מתוך כוונה להביע אהדה או הזדהות עם מבצעי הפשעים (סעיף 4 בחוק).
כתב אישום על עבירות לפי חוק זה יוגש רק בידי היועץ המשפטי לממשלה או בהסכמתו ().
עבירות לפי חוק זה נמנות עם הרשימה המצומצמת של עבירות שניתן להעמיד לדין בגינן בישראל, גם אם נעשו מחוץ לישראל ().
נכון לשנת 2025, מעולם לא הורשע אדם בעבירה על חוק זה.
בשנת 2018 נחקק בפולין חוק שקבע עונש של עד שלוש שנות מאסר, לאדם שייחס לפולנים אשמה, או אחריות משותפת באשמה, לפשעים נגד האנושות, ובתוך כך נגד העם היהודי, שבוצעו בזמן מלחמת העולם השנייה תחת הכיבוש הגרמני של פולין.
החוק מחריג דברים שייאמרו או ייכתבו במסגרת מדעית או אמנותית.
למרות עניין החרגת אחריות הפולנים, החוק הפולני אוסר על הכחשת השואה, ומגדיר עבירה זו כעבירה שדינה עד שלוש שנות מאסר.
הצעת החוק גרמה להידרדרות ביחסי ישראל–פולין בשל העובדה שמטרתה הייתה להתנגד לחוק הפולני, ולא עברה את שלב הדיון המוקדם.
הכחשת השואה היא עבירה פלילית, שעונשה קנס ומאסר, גם בצרפת, בגרמניה, באוסטריה, בספרד ובבלגיה ואסורה בעקיפין במדינות נוספות.
חוק איסור התערבות גנטית אוסר לשבט אדם או להתערב בגנים שלו לצורכי רבייה, לאור היבטיים מוסרים, חברתיים ומשפטיים.
את החוק יזם חבר הכנסת חגי מירום, חבר מפלגת העבודה באותם זמנים.
הוועדה הראשונה שעוררה שיח בעניין, הייתה ועדת הלסינקי, שמונתה לפי תקנות בריאות העם, בשנת 1980.
החוק נחקק בשנת 1999 התשנ"ט ולאחר דיונים מעמיקים בנושא, הצעת החוק התקבלה בקריאה שלישית ברוב קולות.
העונש בגין העברה על החוק הוא מאסר שאורכו ארבע שנים או קנס.
הוועדה הראשונה בעולם שדנה בנושא הייתה ועדת הלסינקי הבינלאומית, אשר שמה דגש על החשיבות בקיום ניסויים רפואיים בצורה אתית ובהתאם למשפט לאומי ובינלאומי.
מטרת החוק הייתה לתת "תקופת ניסיון" של חמש שנים בהם לא תתבצע התערבות גנטית כלל במדינה, כדי לאפשר דיונים בקרב הציבור על סוגיית חוק התערבות הגנטית בהיבטים שונים.
לקראת מועד פקיעת החוק המקורי, בחודש ינואר 2004 קיימה ועדת המדע והטכנולוגיה דיונים לבחינת הצורך בהארכת תוקף החוק ובתיקונו.
לפי החלטת הוועדה, הוארך תוקף החוק לחמש שנים נוספות והוכנסו בו מספר שינויים.
הדעות לגבי החוק חלוקות, ולאורך השנים עוררו סערה.
בשנת 2004, לאחר שפגה הארכת החוק, יו"ר ועדת המדע, ח"כ מלי פולישוק-בלוך, אישרה את החוק לצמיתות.
מאחר שח"כ מלי פולישוק-בלוך הייתה היחידה שנכחה בזמן קבלת ההחלטה, היא קיבלה את החלטה בעצמה ללא הצבעה/סקר, אף על פי שרוב משתתפי ועדת המדע התנגדו לחוק ואמרו שאין להפוך אותו לקבוע.
ח"כ ד"ר לאה נס, ביוכימאית העוסקת בתחום הפוריות, אשר מתנגדת לשיבוט בני אדם לרבייה, טענה שיש לקבוע איסור זמני בלבד לחמש שנים מאחר שהמדע והחקר הרפואי מתקדם במהלך השנים - והחוק אכן הוגבל ל-5 שנים.
בשנת 2009 הוחלט כי ניתן להעמיד אדם לדין אשר ביצע התערבות גנטית.
בשנת 2016 הוחלט לתקן את החוק לשבע שנים ולא לחמש כפי שהיה עד כה.
בשנת 2020 הובהר בחוק כי אין להגביל את חופש החקר והמדע אך עם זאת, יש לערוך פיקוח.
הוועדה המייעצת תעקוב אחר התפתחות הרפואה, המדע והביוטכנולוגיה בתחום הניסויים הגנטיים בבני אדם, תגיש על כך לשר דין וחשבון מדי שנה ותייעץ לשר בעניינים אלה.
מטרת החוק לקבוע תקופה קצובה של חמש שנים, שבה לא יתבצעו סוגים של התערבות גנטית בבני אדם, לשם בחינת ההיבטים המוסריים, המשפטיים, החברתיים והמדעיים של סוגי התערבות אלה והשלכותיהם על כבוד האדם.
החוק אוסר לשבט אדם או להתערב בגנים שלו לצורכי רבייה תוך כדי התחשבות בחופש החקר המדעי למען צורכי רפואה וכדומה-במקרים מסוימים, אם השר יראה זאת לנכון, ברשותו להתיר שימוש בתאי רבייה שעברו שינוי גנטי מכוון קבוע במטרה לגרום ליצירת אדם.
העונש על העובר על החוק הוא מאסר ארבע שנים או קנס פי שישה מן הקנס הקבוע בסעיף 61(א)(4) לחוק העונשין, ה'תשל"ז-1977, לפיו, הקנס הוא 226,000 ש"ח.
חוק איסור הקמת מצבות זיכרון לזכר מבצעי מעשי טרור קובע שאסור להקים מצבות ואנדרטאות לזכר טרוריסטים ומעשיהם.
החוק אושר בכנסת בשנת 1999 על ידי הכנסת.
יוזם החוק הוא חבר־הכנסת, רן כהן ממפלגת השמאל מרצ.
החוק חוקק בעקבות הקמת מצבה לזכר ד"ר ברוך גולדשטיין, רופא ישראלי-אמריקאי שביצע את הירי במערת המכפלה שבחברון וגרם לרציחתם של 29 פלסטינים וכן לפציעתם של ערבים-מוסלמים רבים שהתפללו במקום.
בקריאה השנייה והשלישית פנה חבר הכנסת סאלח טריף, יו"ר ועדת הפנים ואיכות הסביבה מאותן סיבות להסרת אנדרטאות זיכרון לזכר מבצעי מעשי טרור.
החוק אוסר הקמת אנדרטאות ומצבות זיכרון לזכר רוצחים ומבצעי מעשי טרור רצחניים, החורגות ממצבה רגילה בבית קברות, וזאת על מנת למנוע הסתה ועידוד למעשים נפשעים.
שר הביטחון ממונה על פקודת הסרת אנדרטה לא חוקית.
החוק מאשר קבורה של אדם הממונה על מעשה הטרור, אך אוסר על הקמת מצבה או אנדרטה לזכר המעשה.
חוק איסור החרם על ישראל (IABA) הוא הצעת חוק, שהוצעה בארצות הברית כחלק מחקיקות נגד BDS וכוללת גם תיקון לחוק מינהל הייצוא משנת 1979. ההצעה נועדה לאפשר למדינות בארצות הברית לחוקק חוקים המחייבים את הספקים לחתום על התחייבות שלא להחרים כל סחורה מישראל.
מציעי החוק מקווים לבלום את צמיחת ארגון ה-BDS, שהם רואים אותו כאנטישמי, בכך שהם מקשים על ההשתתפות בחרם על ישראל.
נכון לשנת 2020, 32 מחוקקים אמריקאים כבר העבירו הצעות חוק דומות לבית המחוקקים.
מבקרי החוק ותומכי ה-BDS טוענים שהוא אינו חוקתי מפני שהשתתפות בחרם ממניעים פוליטיים היא צורה של חופש הביטוי המוגן על ידי התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית וכי חוקים אנטי-BDS הם סוג של לוחמה משפטית.
חוק איסור החרם על ישראל הוצע על ידי הסנאטורים בן קרדין ורוב פורטמן.
הוא הוצג בפני הקונגרס ה-115 של ארצות הברית בשנת 2018. היו לו 58 נותני חסות בסנאט של ארצות הברית, ו-292 בבית הנבחרים (216 רפובליקנים ו-76 דמוקרטים).
עם זאת, קיימת התנגדות עזה לארגון BDS בפוליטיקה האמריקאית והדיון על החוק צפוי להתעורר מחדש בעתיד.
במושב ה-115 של הקונגרס היו לו 58 נותני חסות בסנאט (42 רפובליקנים, 15 דמוקרטים ו-1 עצמאי).
הצעת החוק לאיסור החרם על ישראל הוצגה בהצעות חוק זהות לבית הנבחרים של ארצות הברית ולסנאט ב-23 במרץ 2017 על ידי הנציג הרפובליקני פיטר רוסקאם והסנאטור הדמוקרטי בן קרדין.
מטרת הצעת החוק הייתה לתקן את חוק מינהל הייצוא משנת 1979 ואת חוק בנק היבוא ייצוא משנת 1945 כדי למנוע מאזרחי ארצות הברית לתמוך בחרם נגד ישראל או נגד ההתנחלויות לבדם.
על הפרות החוק יהיה עונש מינימלי של 250,000 דולר ועונש פלילי מרבי של מיליון דולר ו-20 שנות מאסר.
הצעת החוק ציטטה את החלטת מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם ממרץ 2016 שקראה ליצור מאגר מידע על חברות הפועלות בהתנחלויות כדוגמה לחרם המותר כביכול בחוק.
מי שיבחר שלא לקנות מחברות הרשומות במאגר עלול להסתכן בעונשים או אפילו בכלא.
ועדת החוץ של בית הנבחרים של ארצות הברית העבירה גרסה מתוקנת של הצעת החוק ב-28 ביוני 2018. ב-3 במרץ 2018 פרסמה קרדין גרסה מתוקנת בסנאט.
הצעת החוק המתוקנת הסירה את עונש המאסר, אך הפרה של החוק עלולה גם לפי ההצעה המתוקנת להוביל לקנסות של עד מיליון דולר.
בסוף 2018 נעשו ניסיונות משני צידי הקונגרס להכניס את הצעת החוק להצעת החוק להפקעות.
על הניסיונות נמתחה ביקורת על ידי הסנאטורים ברני סנדרס ודיאן פיינסטיין.
הסנטורית קירסטן ג'יליברנד, שתחילה תמכה בהצעת החוק, משכה את תמיכתה בשנת 2017, בנימוק של פגיעה בחופש הביטוי.
למרות הסרת התמיכה בחוק היא עדיין מתנגדת לתנועת ה-BDS.
קבוצת הלובי הפרו-ישראלית איפא"ק מתחה ביקורת על השינוי בעמדתה.
הסנטור מרקו רוביו התומך בהצעת החוק טען כי הוא אינו סותר את עיקרון חופש הביטוי מפני ש"חברות חופשיות להחרים את ישראל, אולם יש להתיר לממשלות מקומיות ופדרליות לסיים חוזים עם חברות שעושות זאת".
יוג'ין קונטורוביץ' שעזר למדינות בארצות הברית לנסח חוקים נגד BDS טען גם הוא כי אלה שרוצים להחרים את ישראל אינם צריכים ליהנות מחוזים ממשלתיים מכספי משלם המיסים האמריקני.
איפא"ק תומכת בחוק ובחקיקה דומה.
עם זאת, ארגוני זכויות אזרח כמו ACLU מתנגדים לחקיקה כזאת.
בשנת 2019 הציג הסנטור מרקו רוביו, שתומך בחוק איסור החרם על ישראל, את החוק למאבק ב-BDS.
נותני החסות לחוק היו הסנטורים קורי גרדנר, מיץ' מקונל ורוי בלאנט.
הצעת החוק נועדה לאפשר למדינות בארצות הברית להעביר חקיקה נגד חרם באישור פדרלי.
ב-5 בפברואר 2019 העביר הסנאט את הצעת החוק יחד עם הצעות חוק מדיניות אחרות הנוגעות למזרח התיכון.
חוק איסור הלבנת הון, התש"ס-2000 אושר בכנסת החמש עשרה ב-2 באוגוסט 2000, ונועד להילחם בתופעה של הלבנת הון, הנלווית לעבירות שונות, כגון סחר בסמים והשתמטות ממס.
מכוח החוק הוקמה בשנת 2002 הרשות לאיסור הלבנת הון, שבהמשך שונה שמה ל"הרשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור".
הרשות היא יחידה במשרד המשפטים המהווה את הרשות הלאומית למודיעין פיננסי.
הרשות אינה עוסקת בחקירה, אך באמצעות המידע שאוספת היא מסייעת לגופי אכיפת החוק במניעה ובחקירה של עבירות הלבנת הון וכן של עבירות הנוגעות למימון ארגוני טרור.
הצעת חוק איסור הלבנת הון, התשנ"ט-1999 הוגשה לכנסת כהצעת חוק ממשלתית באפריל 1999. דברי ההסבר להצעת החוק הציגו את הצורך בחוק זה:
המאבק הבינלאומי בעבריינות, במיוחד בעבריינות בתחום הסמים המסוכנים ובפשעים חמורים אחרים, מתמקד, בעשור האחרון, בתופעה של הלבנת הון, הננקטת בעיקר בידי סוחרי הסמים ועברייני הפשע המאורגן, בתחכום גדל והולך, כאמצעי לשמור בידיהם את רווחי פעילותם העבריינית.
ההכרה בצורך להילחם בתופעה של הלבנת הון כאסטרטגיה העיקרית למלחמה בעבריינות הסמים המסוכנים והפשע המאורגן, על ידי שיתוף פעולה בין־לאומי, היא בימינו נחלת רוב המדינות בעולם.
השקעת אמצעים לנטרול יסוד הרווח מעסקות עברייניות משרתת תוצאה כפולה: האחת – הון המוצא מן המחזור לא ניתן לשימוש חוזר לצורך מימון עסקאות עברייניות נוספות, השנייה – מניעת הרווח מן העבריין מבטלת את התמריץ לעבור עבירה.
ההכרה כי מדינת ישראל משמשת גם היא בסיס נוח לפעולות של הלבנת הון, וכי חקיקה בתחום הלבנת הון תשרת אינטרסים לאומיים וכלכליים, וכן אינטרסים של שלטון החוק, הן פרי הניסיון שנצבר בשנים האחרונות, כתוצאה מחשיבה חדשה של רשויות אכיפת החוק בתחום הסמים והפשע המאורגן.
ניסיון זה מלמד כי לא ייתכן מאבק יעיל נגד סחר בסמים ותופעות של עבריינות מאורגנת ללא תקיפה ישירה של תופעת הלבנת הון, תוך שימוש בכלים ההולמים את אופייה של התופעה ותוך הירתמות וגיוס של המוסדות הפיננסיים עצמם לשיתוף פעולה עם רשויות אכיפת החוק במאבק זה.
במסגרת דברי ההסבר להצעת החוק, מוצגים גם הגופים שהשתתפו בגיבושה:
החקיקה המוצעת היא פרי דיונים ממושכים בין משרד המשפטים, משטרת ישראל, המכס, רשויות המס, בנק ישראל ואיגוד הבנקים.
בדיונים אלה גובשה מדיניות פעולה ההולמת את המציאות הקיימת בישראל, וכן גובשו העקרונות ודרבי ההתארגנות המוסדית, הנדרשת ליישום החוק המוצע.
בנק ישראל נטל על עצמו להנחות את הבנקים ולפקח עליהם באשר לחובותיהם במסגרת ההתמודדות הכוללת בתופעה זו, על פי אמות מידה שגובשו במסגרת המדיניות האמורה, בשיתוף עם משרד המשפטים, המשרד לביטחון הפנים ואיגוד הבנקים.
החוק אושר בכנסת ב-2 באוגוסט 2000 ונכנס לתוקף בהדרגה.
מכוח החוק פורסמו תקנות וצווים העוסקים במימושו.
מיום חקיקתו ועד לסוף שנת 2021 תוקן החוק 31 פעמים.
בתיקון ראשון לחוק, משנת 2002, נוספו לו פרק ד'1, העוסק בחובות מיוחדות לנותני שירותי מטבע, ופרק ד'2, העוסק במפקחים על ביצוע החוק.
במסגרת חקיקתו של חוק איסור מימון טרור, התשס"ה-2005 נעשו בחוק איסור הלבנת הון תיקונים העוסקים בזיקה שבין שני חוקים אלה.
בשנת 2016 הוחלף חוק איסור מימון טרור בחוק המאבק בטרור, התשע"ו-2016.
בתיקון מספר 13 משנת 2014 נוסף לחוק סימן העוסק בחובות המיוחדות החלות על נותני שירות עסקי (עורכי דין ורואי חשבון).
החוק מציג רשימה של 33 עבירות, בהן עבירות הימורים, עבירות שוחד, עבירות זיוף כספים ומטבעות ועבירות מס, ומגדיר רכוש אסור כרכוש שמקורו, במישרין או בעקיפין, באחת מעבירות אלה, או ששימש לביצוע אחת מעבירות אלה או שאפשר ביצוע אחת מעבירות אלה או שנעברה בו אחת מעבירות אלה.
החוק קובע עונשים על פעולות של הלבנת הון:
העושה פעולה ברכוש אסור במטרה להסתיר או להסוות את מקורו, את זהות בעלי הזכויות בו, את מיקומו, את תנועותיו או עשיית פעולה בו, דינו – מאסר עשר שנים או קנס גבוה.
העושה פעולה ברכוש, בידיעה שהוא רכוש אסור, והוא בשווי של 150 אלף ש"ח לפחות (בערכי שנת 2000) דינו – מאסר שבע שנים או קנס.
פרק ג' לחוק קובע חובות של זיהוי הלקוח ורישום פרטיו, על גופים שניתן לנצלם למטרות של הלבנת הון: גופים פיננסיים, סוחרים באבנים יקרות ונותני שירות עסקי (עורך דין או רואה חשבון, שמבצע או מתבקש לבצע, בעבור לקוח, שירות עסקי במסגרת שירות מקצועי מטעמו).
פרק ד' לחוק קובע כי אדם הנכנס לישראל או היוצא ממנה חייב לדווח על כספים שעמו בעת הכניסה לישראל או היציאה ממנה, אם שווי הכספים הוא 50 אלף ש"ח לפחות (בערכי שנת 2000).
כאשר הכניסה לישראל או היציאה ממנה היא דרך מסוף יבשתי (למצרים, לירדן או לרצועת עזה) חלה חובת הדיווח כבר מסכום של 12 אלף ש"ח לפחות (בערכי שנת 2000).
כהוראת שעה לשנים 2019–2022 נוסף לחוק פרק ד'1א' הקובע חובת דיווח על תשלום במזומן לתושב יהודה ושומרון או רצועת עזה שאינו אזרח ישראל או ממנו, כאשר סכום התשלום הוא 50 אלף ש"ח לפחות (בערכי שנת 2000).
פרק ה' לחוק מקנה לגופים מאסדרים שונים סמכות להטיל עיצום כספי על הפרה של אחדות מהוראות חוק זה.
כללי הטלת העיצום מפורטים ב.
פרק ו' לחוק קובע שכאשר אדם הורשע בהלבנת הון, יצווה בית המשפט, בנוסף לכל עונש אחר, כי יחולט רכוש מתוך רכושו של הנידון בשווי של רכוש שהוא
(1) רכוש שנעברה בו העבירה, וכן רכוש ששימש לביצוע העבירה, שאפשר את ביצועה או שיועד לכך;
(2) רכוש שהושג, במישרין או בעקיפין, כשכר העבירה או כתוצאה מביצוע העבירה, או שיועד לכך.
פרק ח' לחוק קובע ששר המשפטים יקים במשרדו מאגר מידע של הדיווחים שיתקבלו לפי חוק זה ולפי חוק המאבק בטרור.
על הרשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור, שהוקמה מכוח חוק זה, הוטל לנהל את מאגר המידע, לעבד את המידע שבמאגר ולאבטח אותו, להחליט בדבר העברת המידע לגורם המוסמך לפי חוק זה לקבלו ולהעבירו לגורם כאמור, הכל לשם יישום חוק זה וחוק המאבק בטרור.
בגופים המוסמכים לקבל מידע ממאגר המידע לשם מילוי תפקידם נכללים משטרת ישראל, פקיד מכס חוקר, מח"ש, חוקר ניירות ערך, השב"כ, "המוסד", אמ"ן, המלמ"ב וכן לרשות מקבילה לרשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור במדינה אחרת.
הרשות מקבלת מדי שנה מאות אלפי דיווחים על פעולות רגילות, למשל פעולות במזומן העולות על 50,000 ש"ח, ואלפי דיווחים על פעולות שנראו למדווח כחורגות מהמהלך העסקי הרגיל.
נתונים אלה נאגרים במאגר המידע של הרשות ומנותחים על ידי עובדי הרשות, תוך הצלבתם עם נתונים ממאגרי מידע ממשלתיים אחרים.
הטמעת הציות לחוק במערכת הפיננסית בישראל הובילה לכך שבספטמבר 2003 נמחקה ישראל מ"הרשימה השחורה של FATF" - רשימת המדינות שאינן משתפות פעולה במאבק העולמי בהלבנת הון ובטרור.
במסגרת המאסדרים הרלוונטיים הוקמו ועדות עיצומים, המטילות עיצומים כספיים, המגיעים אף למיליוני שקלים, על מי שחרגו מהוראות החוק, ארגונים ויחידים.
חוק איסור פרסום מידע לגבי נפגעים, התשפ"ב–2022, שאושר בשנת 2022 בכנסת העשרים וארבע, ואוסר פרסום מידע על נפגעים קודם שניתן אישור רשמי לכך.
דברי ההסבר להצעת החוק מציגים את הצורך בו:
בעת מלחמה, אירועים ביטחוניים או אירועים אזרחיים פתאומיים שיש בהם הרוגים או פצועים, מופצות לעיתים תמונות מזירת האירוע או שמופץ מידע לגבי זהותם, וכך משפחותיהם מגלות על האסון בהודעה, במסרון או מכלי התקשורת לפני שקיבלו הודעה רשמית מאת הגורמים המוסמכים.
התקדמות הטכנולוגיה, ובכלל זה הרשתות החברתיות והיישומונים, מאפשרת פרסום מהיר בתפוצה רחבה, ומעלה את השכיחות של הפצת מידע מזירות אסון ופיגועים.
נוסף על הפגיעה במשפחות, הפצת מידע כאמור עלולה לגרום לבהלה בציבור ולפגוע ביכולתם של כוחות הביטחון וההצלה להגיש עזרה מקצועית בזמן אמת.
מוצע לדחות את המועד שבו ניתן לפרסם מידע מזהה על הנפגעים בפרק זמן מוגבל כדי לאפשר למשפחות לקבל את ההודעה על הפגיעה ביקיריהם בדרך ראויה.
החוק מגדיר נפגע כאחד מאלה:
(1) חייל, שוטר, סוהר או לוחם אש שנספה או שנפצע פציעה קשה;
(2) אדם שנרצח או שנפצע פציעה קשה בפעולת איבה;
(3) אדם שנהרג או שנפצע פציעה קשה באירוע פתאומי.
איסור הפרסום הוא למשך 24 שעות ממועד הפגיעה, אך שר המשפטים רשאי לקבוע, באישור ועדת הבריאות, שבמקרים חריגים או בנסיבות חריגות שיקבע, איסור הפרסום יחול כל עוד לא ניתן אישור של גורם רשמי, אף בחלוף 24 שעות ממועד הפגיעה.
האיסור אינו חל על הנפגע ועל בני משפחתו ועל מידע שהם התירו לפרסם.
בנוסף, האיסור אינו מונע מאדם להעביר מידע הנדרש לשם מתן טיפול רפואי, בהיקף המזערי הנדרש לשם כך, ואינו מונע מכוחות הביטחון וההצלה או ממי שפועל מטעמם להעביר מידע בהיקף המזערי הנדרש לשם מילוי תפקידם.
האיסור אינו מונע גם פרסום של מועד ומקום לוויה של נפגע שנפטר.
פרסום בניגוד להוראות החוק הוא עוולה אזרחית, הנפגע או בני משפחתו רשאים להגיש תובענה אזרחית בגין פרסום כזה, ובית המשפט רשאי לפסוק פיצוי ללא הוכחת נזק בסכום שלא יעלה על 10,000 ש"ח.
שר המשפטים רשאי לפרסם תקנות לעניין חוק זה.
חוק הארגון מחדש של המדינות, 1956 היה רפורמה גדולה בגבולות המדינות והטריטוריות של הודו, וארגן אותם מחדש לפי קווי חלוקה לשוניים.
למרות ששינויים נוספים בגבולות המדינה של הודו נעשו מאז 1956, חוק הארגון מחדש של המדינות הוא השינוי הנרחב ביותר בגבולות המדינות לאחר עצמאות הודו, וגבולות מרבית מדינות הודו מבוססים עליו.
החוק נכנס לתוקף במקביל לתיקון השביעי לחוקת הודו, בו (בין היתר) הוכר מבנה חדש של מדינות הודו והוסדרו הדרישות להעברת חוק ארגון מחדש של המדינות, 1956 במסגרת הוראות חלק א' של חוקת הודו, סעיף 3.
אינטגרציה פוליטית לאחר העצמאות והחוקה של 1950
הודו הבריטית, שכללה את הודו, פקיסטן, בנגלדש ומיאנמר של ימינו, חולקה לשני סוגים של טריטוריות: מחוזות הודו הבריטית, שנשלטו ישירות על ידי פקידים בריטיים הכפופים למושל הכללי של הודו; ומדינות הודיות, בשליטתם של שליטים מקומיים שהכירו בסוזרניות הבריטית.
כתוצאה מרפורמות בתחילת המאה ה-20, ברוב המחוזות הבריטיים נבחרו בתי מחוקקים ומושלים, אך חלק מהמחוזות הקטנים יותר נשלטו על ידי נציב כללי שמונה על ידי המושל הכללי.
רפורמות שביצע המנהל הבריטי בשנות ה-30, בעיקר במסגרת חוק ממשלת הודו, 1935, הביאו את עקרון הפדרליזם, שעבר להודו העצמאית.
ב-15 באוגוסט 1947 בוטל הראג' הבריטי והודו חולקה לשתי מדינות: הודו ופקיסטן.
הבריטים במקביל ביטלו את הבריתות שלהם עם יותר מחמש מאות מדינות הודיות, שיכלו לבחור בין סיפוח להודו, סיפוח לפקיסטן או עצמאות.
מרבית המדינות הסתפחו להודו ומיעוטן לפקיסטן.
שלוש מדינות גדולות פנו לעצמאות: היידראבאד, שנכבשה על ידי הודו, בהוטן, שהייתה למדינה עצמאית, וג'אמו וקשמיר, שהפכה לסכסוך בין הודו לפקיסטן.
בין 1947 ל-1950 לערך שולבו שטחי המדינות הנסיכותיות בהודו.
חלק מהמדינות אוחדו עם המחוזות הקיימים בהם גבלו; אחרות חברו למדינות נוספות והקימו מדינות איחוד, כגון ראג'פוטנה, הימאצ'ל פרדש, מאדהיה בהרט וווינדהיה פרדש; ומספר מדינות, בהם מייסור, היידראבאד, בופאל ובילספור, נותרו מדינות נפרדות בתוך הודו.
חוקת הודו, שנכנסה לתוקף ב-26 בינואר 1950, הפכה את הודו לרפובליקה, שהוכרזה גם כ"איחוד של מדינות".
החוקה הבחינה בין שלושה סוגים עיקריים של מדינות.
שנקראו על פי הסעיפים שבהם הוגדרו בנספח הראשון לחוקת הודו - מדינות חלק א', מדינות חלק ב', מדינות חלק ג' ומדינות חלק ד'.
מדינות חלק א' – נכללו בה מדינות שהיו מחוזות בשליטת מושלים בהודו הבריטית, והן נשלטו על ידי מושל שמונה על ידי נשיא הודו ובית מחוקקים נבחר של המדינה.
תשע המדינות בחלק א' היו אסאם, ביהר, בומביי, מאדהיה פרדש, מדראס, אודישה, פנג'אב, אוטר פרדש ומערב בנגל.
מדינות חלק ב' – מדינות נסיכותיות לשעבר או איגודים של מדינות נסיכותיות, נשלטות על ידי רג'פרמוק, שהיה בדרך כלל שליט של המדינה העיקרית, ובית מחוקקים נבחר.
הראג'פראמוק מונה על ידי נשיא הודו.
שמונה מדינות חלק ב' היו היידראבאד, ג'אמו וקשמיר, מאדהיה בהרט, מייסור, פאטיאלה ואיחוד המדינות המזרחית של פנג'אב, ראג'סטאן, סאורשטרה וטרוונקור-קוצ'ין.
מדינות חלק ג' – מדינות שנשלטו על ידי נציב כללי שמונה על ידי נשיא הודו, בה נכללו מחוזות שהיו בשליטת נציבים כלליים בהודו הבריטית וכמה מדינות נסיכותיות.
עשר מדינות חלק ג' היו אג'מר, בופאל, בילספור, קורג, דלהי, הימאצ'ל פראדש, קוץ', מניפור, טריפורה וווינדהיה פרדש.
הטריטוריה היחידה של חלק ד' – הייתה איי אנדמן וניקובר, שנוההל על ידי סגן מושל שמונה על ידי ממשלת הודו.
בסיווג זה, למדינות חלק א' היה מושל, למדינות חלק ב' היה ראג'פרמוק ולמדינות חלק ג' היה נציב.
הדרישה לארגון מדינות על בסיס לשוני החלה עוד לפני שעצמאות הודו.
תנועה לשונית ראשונה מסוגה החלה בשנת 1895, במה שהוא כיום אודישה.
התנועה צברה תאוצה בשנים מאוחרות יותר עם הדרישה לפיצול מחוז ביהאר ומחוז אוריסה עבור דוברי אורייה.
בשל מאמציו של מדחוסודאן דאס, אבי הלאומיות של אודיה, התנועה השיגה בסופו של דבר את מטרתה ב-1936, כאשר מחוז אוריסה הפכה למדינה ההודית הראשונה שאורגנה על בסיס שפתי, כבר בהודו הבריטית.
בתקופה שלאחר עצמאות הודו עלו כמה תנועות פוליטיות לארגון מדינות על פי חלוקה לשונית.
התנועה לפיצול החלק הצפוני של מדינת מדראס דובר הטלוגו צברה כוח בשנים שלאחר העצמאות, ובשנת 1953, 16 המחוזות הצפוניים דוברי הטלוגו של מדינת מדרס הפכו למדינת אנדרה.
בין 1950 ו-1956, בוצעו עוד מספר שינויים קטנים בגבולות מדינות הודו: המדינה הקטנה בילספור אוחדה עם הימאצ'ל פרדש ב-1 ביולי 1954; וצ'נדרנגור, מובלעת לשעבר של הודו הצרפתית, אוחדה עם מערב בנגל ב-1955.
הוועדה לארגון מחדש של מדינות
ביוני 1948 הוקמה ועדת המחוזות הלשוניים, שדחתה את השימוש בשפה כפרמטר לארגון מדינות הודו.
בדצמבר 1953 מינה ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו ועדה חדשה, הוועדה לארגון מחדש של המדינות, עליה הטיל לארגן מחדש את המדינות ההודיות.
בראש הוועדה החדשה עמד נשיא בית המשפט העליון בדימוס, פזאל עלי; שני חברי הוועדה האחרים היו ה.נ.
על הוועדה פיקח שר הפנים גובינד באלאב פאנט.
הוועדה לארגון מחדש של המדינות הגישה את מסקנותיה ב-30 בספטמבר 1955, כשהיא ממליצה על ארגון מחדש של מדינות הודו.
הפרלמנט ההודי דן במסקנות הוועדה.
שינויים קשורים על ידי חקיקה אחרת
חוק ארגון מחדש של המדינות נחקק ב-31 באוגוסט 1956. לפני כניסתו לתוקף ב-1 בנובמבר, נעשה תיקון חשוב לחוקת הודו.
על פי התיקון השביעי, בוטלה החלוקה הקודמת למדינות,.
כשמדינות חלק א' וב' הושוו בשם "מדינות".
סוג חדש של ישות, טריטוריית איחוד, החליף את הסיווג כמדינה חלק ג' וד'.
חוק נוסף נכנס לתוקף גם ב-1 בנובמבר, שהעביר שטחים מסוימים מביהר למערב בנגל.
חוק ארגון מחדש של המדינות משנת 1956 חילק את הודו למדינות וטריטוריות איחוד.
הרשימה הבאה מפרטת את המדינות ואת שטחי האיחוד של הודו כפי שאורגנו מחדש ב-1 בנובמבר 1956:
אנדרה פרדש: נוצרה על ידי מיזוג מדינת אנדרה והאזורים דוברי הטלוגו של מדינת היידראבאד.
אסאם: המפה הסמוכה מתארת את התרחיש על פי חוק ארגון מחדש של מדינות משנת 1956. עם זאת, מדינת אסאם חולקה עוד יותר לארונאצ'ל פרדש, מיזוראם, נאגאלנד, מגהלאיה (לא לפי סדר כרונולוגי) בשנים שלאחר מכן.
ביהר: שטחים קטנים הועברו למערב בנגל.
מדינת בומביי: המדינה הורחבה על ידי סיפוח המדינות סאורשטרה וקוץ', לצד המחוזות דוברי מראטהית של מדינת היידראבאד.
המחוזות דוברי קאנדה בדרום המדינה הועברו למדינת מייסור.
קרלה: הוקמה על ידי איחוד מדינת טרוונקור-קוצ'ין עם האזורים דוברי מלאיאלאם של מדראס.
אזורים דוברי טמילית בטרוונקור-קוצ'ין הועברו למדינת מדרס.
איי לקדייב ומיניקוי הופרדו ממחוז מלאבר כדי ליצור טריטוריית איחוד חדשה איי לקדייב, אמנדיבי ומיניקוי.
מאדהיה פרדש: וינדהיה פרדש, מאדהיה בהרט ובופאל אוחדו עם מאדהיה פרדש; המחוזות דוברי מראטהית שלמאדהיה פרדש הועברו למדינת בומביי.
מחוז מלאבר דובר מלאיאלאם הועבר לקרלה, ומחוז דרום קנרה חולק בין האזורים דוברי קאנדה שהועבר למדינת מייסור ודוברי מלאיאלאם שהועברו לקרלה וטריטוריית איחוד חדשה, האיים לקדיביים, מיניקוי ואמינדיבי.
החלק הדרומי של טרוונקור-קוצ'ין דובר הטמילית נוספו למדינת מדראס.
מדינת מייסור: גדלה על ידי הוספת מדינת קורג והמחוזות דוברי קנאדה ממערב מדראס, דרום בומביי ומערב היידראבאד.
פנג'אב: מוגדל על ידי הוספת איחוד מדינות פטיאלה ופנג'אב המזרחית.
ראג'סטאן: מוגדל על ידי הוספת מדינת אג'מר וחלקים ממדינות בומביי ומאדהיה בהרט.
מערב בנגל: מוגדל על ידי הוספת אזור מביהר.
בגבולות ג'אמו וקשמיר, אודישה ואוטר פרדש לא נעשו שינויים ב-1956.
מדינות חלק ג' וד' שלא מוזגו עם מדינות אחרות, הפכו לטריטוריות איחוד:
חוק איסור אפליה לפי גיל בעבודה משנת 1967 הוא חוק עבודה בארצות הברית שאוסר על אפליה בתעסוקה נגד אנשים שגילם לפחות 40 שנים בארצות הברית.
בשנת 1967, נחתם החוק על ידי הנשיא לינדון ג'ונסון.
החוק מונע אפליה על רקע גיל ומספק הזדמנות שווה בתעסוקה בתנאים שלא כוסו במפורש בחוק זכויות האזרח משנת 1964. החוק חל גם על תקנים לפנסיות והטבות הניתנות על ידי מעסיקים, ודורש שמידע בנוגע לצורכי עובדים מבוגרים יועבר לציבור הרחב.
החוק כולל איסור רחב על אפליה על רקע גיל נגד עובדים מעל גיל ארבעים, ובאופן ספציפי, החוק אוסר על:
אפליה בהעסקה, קידום, שכר, סיום עבודה ופיטורין;
הצגת העדפות או מגבלות גיל;
שלילת הטבות לעובדים מבוגרים: מעסיק רשאי להפחית הטבות על בסיס גיל, רק אם עלות מתן ההטבות המופחתות לעובדים מבוגרים היא זהה לעלות מתן ההטבות המלאות לעובדים צעירים יותר;
מאז 1986, הוא אוסר על פרישה כפויה ברוב המגזרים, עם ביטול הדרגתי של פרישה כפויה לעובדים בתפקידים קבועים, כגון פרופסורים במכללות, בשנת 1993.
פרישה כפויה על בסיס גיל מותרת עבור:
מנהלים מעל גיל 65 בתפקידים בכירים בקביעת מדיניות, הזכאים לפנסיה על פני תקופה שנתית מינימלית.
החוק חל על מעסיקים המעסיקים לפחות עשרים עובדים באופן קבוע בשנה הנוכחית או הקודמת.
החוק תוקן בשנת 1986 וגם בשנת 1991, על ידי חוק הגנת הטבות עובדים מבוגרים (Pub.
החוק שונה מחוק זכויות האזרח בכך שהוא חל על מעסיקים עם 20 עובדים או יותר, בעוד שחוק זכויות האזרח חל על מעסיקים עם 15 עובדים או יותר.
עם זאת, שני החוקים חלים רק על מעסיקים בתעשיות המשפיעות על מסחר בין-מדינתי.
20 העובדים יכולים לכלול עובדים מעבר לים.
החוק מגן על אזרחי ארצות הברית העובדים עבור מעסיקים אמריקאים הפועלים בחו"ל, למעט במקרים שבהם הדבר יפר את חוקי אותה מדינה.
ייתכן שמגבלת גיל תוצג חוקית במקרים שבהם הוכח כי הגיל הוא "כישורים תעסוקתיים לגיטימיים ובתום לב (BFOQ), הנדרשים באופן סביר לפעולתו הרגילה של העסק המסוים".
בפועל, BFOQs לגיל מוגבלים למקרים הברורים (כגון העסקת שחקן צעיר לתפקיד דמות צעירה בסרט) או כאשר בטיחות הציבור מוטלת על הכף (כגון במקרים של מגבלות גיל לטייסים ונהגי אוטובוסים).
הצעת החוק הוגשה ביוזמת חבר הכנסת עודד פורר ממפלגת ישראל ביתנו, שאליו הצטרפו חברי כנסת נוספים.
דברי ההסבר להצעת החוק הציגו את המניע להגשתה:
החוק אושר בכנסת העשרים וחמש ב-21 בינואר 2025.
החוק קובע כי "המפרסם, בכתב או בעל פה, דברים המכחישים את טבח 7 באוקטובר (טבח שמיני עצרת) בכוונה להגן על ארגון הטרור חמאס ושותפיו, להביע להם אהדה או להזדהות עימם, דינו – מאסר חמש שנים".
החוק מסייג כי "לא יראו כעבירה לפי חוק זה פרסום שנעשה באקראי, בתום לב או למטרה כשרה, ובכלל זה לשם העמדת מידע לציבור או לשם מחקר, או במסגרת הליך משפטי".
עוד קובע החוק כי "כתב אישום על עבירה לפי חוק זה לא יוגש אלא בידי היועץ המשפטי לממשלה או בהסכמתו".
חוק אלקוויסט פריולו לחקר אזורים סייסמיים המועדים לפורענות נחתם בספר החוקים של קליפורניה ב-22 בדצמבר 1972, כדי להפחית את הסכנה למבנים בעלי תפוסה אנושית מהעתקים הפעילים על פני השטח.
הוא מנחה את סוכנות הסקר הגאולוגי של קליפורניה (שנודעה אז כמחלקת המכרות והגאולוגיה של קליפורניה) לאסוף מפות מפורטות של עקבות על פני השטח של העתקים פעילים ידועים.
מפות אלה כוללות הן את המיקום הידוע ביותר שבו העתקים חותכים את פני השטח והן אזור חיץ (שישמש) למקדם ביטחון;
הוא מחייב בעלי נכסים (או סוכני הנדל"ן שלהם) לחשוף באופן רשמי וחוקי כי הנכס שלהם נמצא באזורים המוגדרים במפות אלה לפני מכירת הנכס; ו-
הוא אוסר על בנייה חדשה של בתים בתוך אזורים אלה, אלא אם כן בדיקה גאולוגית מקיפה מראה כי ההעתק אינו מהווה סכנה למבנה המוצע.
חוק המדינה הזה היה תוצאה ישירה של רעידת האדמה בסן פרננדו (1971) (שנקראת גם 'רעידת סילמאר' ), שהייתה קשורה לקרעים נרחבים של העתקים על פני השטח, שפגעו בבתים רבים, מבנים מסחריים ומבנים אחרים.
קרע על פני השטח הוא המפגע הסייסמי שהכי קל להימנע ממנו.
רעידות אדמה מתרחשות כאשר שני גושי קרום כדור הארץ נעים זה ביחס לזה.
המישור (בתוך הקרום) שעל פניו שני הגושים נפגשים, מתחככים ומוסטים האחד ביחס לשני, נקרא העתק.
העתקים נוטים להופיע בתור קווים ישרים יחסית במפות הקרויים ליניאמנטים.
כל מבנה שנבנה ישירות על ההעתק, ייקרע לשניים כאשר הגושים זזים בעת רעידת אדמה.
בניית בניין כדי שיעמוד בתנועה מסוג זה (לעיתים קרובות כמה מטרים תוך שניות) אינה מעשית, ולכן עדיף להימנע מבנייה ישירות על גבי העתק פעיל, וזו מטרת החוק.
סוכנויות מקומיות חייבות להסדיר את כל מיזמי הפיתוח בתוך האזורים הללו.
עם זאת, הגדרת סכנה סייסמית כוללת בתוכה הסתברות לפעילות ההעתק בתקופת זמן נתונה, ואילו חוק זה מתעלם מסוגיית ההסתברות.
החוק מכניס "תחת כנפיו את כל ההעתקים הפעילים, ללא קשר לסיכויי חידוש פעילותם בתקופת זמן נתונה כלשהי.
בינואר 1972 הקים רונלד רייגן מושל קליפורניה (1967–1975) את מועצת רעידת האדמה של המושל, כתגובה לרעידת סן פרננדו, שהמלצותיה הובילו לחקיקה הזו.
החוק נכנס לתוקף ב-7 במרץ 1973. החוק תוקן מספר שנים לאחר מכן, כך שיכלול חובת גילוי לבעלי רישיון מקרקעין.
המפות הראשונות הוצאו בשנת 1974. קיימות יותר מ-545 מפות המשפיעות על עשרות מחוזות וערים.
סוכנויות מובילות המושפעות מהחוק, חייבות להסדיר "פרויקטים" לפיתוח שבהם מתוכננים מבנים לתפוסה אנושית בתוך אזורי העתק רעידת האדמה (EFZs: Earthquake Fault Zones).
אירועים משמעותיים בתולדות החוק כוללים את: א.
הכנת תוכנית ב-1976, להערכת EFZs, שגם יזמה את השינוי מהכללה של העתקים בעלי קריעה שהתרחשה במהלך הרביעון, לכאלה שהתרחשו רק במהלך ההולוקן; ב.
פרסום המחקר של רייתרמן ולידס ב-1991, שהעריך את יעילותו של החוק ; ג.
רעידות אדמה המלוות בקריעת ההעתק את פני השטח מאז חקיקת חוק, ובמיוחד רעידת האדמה ב-1992 של לאנדרס Mw=7.3 , ורעידת האדמה ב-1999 של הקטור מיין Mw=7.1 ; ד.
שחרור גרסאות דיגיטליות של מפות EFZs, דוחות הערכת העתקים, ודוחות חקירת אתרים בשנים 2003-2000; ה.
הפְּנִיָיה של עיריית קאמרילו למועצה הממלכתית לכרייה וגאולוגיה (SMGB) בנוגע להחלת חוק בתחומי השיפוט שלה, שהביאה להקמת הוועדה הטכנית המייעצת של ה-SMGB.
בניינים שנבנו לפני 1972, עלולים עדיין להיות בנויים על גבי העתקים פעילים, ומבנים אלה יכולים להישאר במקום שבו נבנו במקור, אלא אם כן הם עוברים שיפוץ גדול שבו יותר מ-50% מהבניין משופץ.
כאשר זה קורה, הם מטופלים כמו בניה חדשה (יש לבצע חקירה גאולוגית ולוודא את צמצום המיפגע לפני מתן היתר בנייה).
הפרויקטים כוללים את כל חטיבות הקרקע ואת רוב המבנים לתפוסה אנושית.
דירות משפחתיות עם מסגרת עץ ושלד פלדה עד שתי קומות שאינן חלק מפיתוח של ארבע יחידות או יותר, פטורות.
עם זאת, סוכנויות מקומיות יכולות להחמיר מעבר למה שחוק המדינה דורש.
בעוד שהחוק מחייב בעלים לחשוף את העובדה שהנכס שלהם נמצא ב-EFZ כאשר הם מוכרים אותו, אין דרישות חוקיות לחשוף את העובדה לשוכרים המתגוררים בנכס.
על השוכרים לחקור את מיקום ההעתקים הפעילים בעצמם, לפני חתימה על חוזה שכירות.
מבחינה חוקית, החוק חל רק על מבנים לאכלוס בני אדם (בתים, דירות, בתים משותפים וכיוצא בזה).
עם זאת, המפות הגאולוגיות הרשמיות המתארות את אזורי ההעתקים משמשות כדי לסייע בהצבת מגוון מבנים על קרקע בטוחה.
לדוגמה, מרכז הלמידה בלמונט, מתחם בית ספר גדול במרכז העיר לוס אנג'לס , היה מסובך על ידי גילוי של העתק בשטח הנכס בשנת 2002. מחוז בתי הספר המאוחדים של לוס אנג'לס נדרש להסיר בניין שנבנה ישירות על ההעתק לפני גילויו.
החוק מתייחס רק למִפגע של קריעת העתקים את פני השטח, ואינו מתייחס למפגעי רעידת אדמה אחרים.
חוק מיפוי הסיכונים הסייסמיים , שאושר ב-1990, מתייחס לסכנות מרעידות אדמה שאינן קרעים בשטח, לרבות התנזלות ומפולות.
המחברים מסיקים כי תוכנית אלקוויסט פריולו הייתה יעילה ב: א.
זיהוי העתקים פעילים: התוכנית תיעדה בהצלחה אזורי העתקה פעילה, והגבירה את ההבנה של הסכנות הסייסמיות; ב.
הסדרת הפיתוח: על ידי הגבלת הבנייה בתוך אזורים אלה, התוכנית הפחיתה את פוטנציאל הנזק מקרעי העתקים על פני השטח, דבר ששיפר את בטיחות הציבור; ג.
יישום התוכנית תרם להגברת בטיחות הציבור על ידי מניעת פיתוח באזורים בעלי סיכון גבוה.
המחקר מציין גם תחומים לשיפור, כגון: ד.
הערכת סיכונים מקיפה: הצורך בהערכה יסודית יותר של כל הסיכונים הסיסמיים, לא רק של קריעות על פני השטח; ה.
אכיפה מוגברת: חיזוק האכיפה של התקנות כדי להבטיח ציות; ו.
מוּדעוּת הציבור: הגברת המודעות וההבנה של הציבור לסיכונים סייסמיים ולחשיבות התוכנית.
בסך הכל, המחקר מכיר בהצלחות של התוכנית תוך הדגשת נקודות לשיפור, כדי להפחית עוד יותר את הסיכונים הקשורים לרעידות אדמה.
חוק ביטוח בריאות ממלכתי, התשנ"ד-1994 הוא החוק הקובע חובת ביטוח בריאות לתושבי ישראל, ואת סל השירותים הרפואיים שיינתן באמצעות קופות החולים.
החוק נכנס לתוקף ב-1 בינואר 1995 ויצר מהפכה בזכויות תושבי ישראל לקבלת שירותי בריאות, בדרכי מימונם ובתכולתם.
החוק נחקק כארבע שנים לאחר שהוגשו לממשלה המלצות ועדת השופטת שושנה נתניהו, שהמרכזית שבהן הייתה לחוקק חוק שכזה.
חיים רמון יזם את החוק וקידם את חקיקתו, תחילה כשר הבריאות בממשלתו של יצחק רבין ולאחר מכן כיושב ראש ההסתדרות.
כבר עם קום המדינה, כחלק מבניית מערך הבריאות במדינת ישראל, עלה הרצון לחוק ביטוח בריאות חובה.
אולם ההסתדרות הרפואית התנגדה להצעת החוק מהחשש שהלאמתם החלקית של שירותי הבריאות באמצעות החקיקה תיפגע הן במעמדה של ההסתדרות הרפואית והן במעמדם של הרופאים כבעלי מקצוע עצמאיים, וקיים גם הסיכון לפגיעה בתנאי עבודתם של הרופאים, כי מעסיקיהם העתידיים יהיו גופים ציבוריים, אשר נחשבו כמעסיקים המעניקים שכר ותנאי עבודה נחותים.
המפלגה הפרוגרסיבית באמצעות שר המשפטים פנחס רוזן תמכה בעמדת הרופאים כנגד חוק ביטוח בריאות חובה ולכן בוטל סעיף ביטוח בריאות החובה בחוק הביטוח הלאומי.
בסוף 1958 התפרסמו המלצות ועדת קנב בראשות יצחק קנב, שהמליצו להנהיג ביטוח בריאות ממלכתי שיקיף 80% מאוכלוסיית המדינה.
דיונים על הנהגת ביטוח בריאות ממלכתי התקיימו גם בשנות ה-60, בשנות ה-70 ובשנות ה-80 של המאה ה-20.
עד אמצע שנות ה-90, טרם חקיקתו של חוק ביטוח בריאות ממלכתי, פעלו בישראל ארבע קופות חולים שסיפקו ביטוח בריאות ושירותי רפואה: "שירותי בריאות כללית", "מכבי שירותי בריאות", "קופת חולים לאומית" ו"קופת חולים מאוחדת".
הקופות "כללית" ו"לאומית" פעלו בזיקה ישירה להסתדרות העובדים הכללית והסתדרות העובדים הלאומית בהתאמה, וקיבלו כל אדם בתנאי שהתקבל כבר כחבר בהסתדרות הקשורה אליה.
לצדן פעלו "מכבי" ו"מאוחדת" שסיפקו שירותים רק למי שעמד בתנאי הקבלה שלהן.
בתקופה זו, מרבית האוכלוסייה (כ-95%) הייתה מבוטחת בהסדרי ביטוח בריאות וולונטריים אלה.
יתרת האוכלוסייה (כ-5%) לא הייתה מבוטחת.
יתרה זו כללה בעיקר צעירים, ערבים ואוכלוסייה מעוטת יכולת, שלא יכלה לעמוד בעלויות ביטוחים אלו.
מטבע הדברים, גם אופן גביית דמי החבר בין הקופות היה שונה.
ב"כללית" וב"לאומית", כאמור, החברות בקופה הותנתה בהשתייכות להסתדרות בלבד ודמי החבר נגבו במשותף על ידי ההסתדרות, כך שאחוזים מתוך דמי החבר בהסתדרות הופרשו למימון קופות החולים.
ב"מכבי" וב"מאוחדת", לעומת זאת, דמי הביטוח נגבו במנותק מכל גוף פוליטי ולכן הקופות לא חויבו לקבל פרופיל מבוטחים מסוים.
קופות אלו התנהגו כחברת ביטוח תחרותית ומיקדו את מאמצן במשיכת לקוחות "רווחיים": מבוטחים צעירים שנמצאים במצב בריאותי טוב ולכן לא ינצלו את שירותי הקופה, ומבוטחים בעלי הכנסות גבוהות.
מצב זה החמיר בתחילת שנות השמונים, כאשר מכבי ומאוחדת החלו אף לדרוש תנאי סף להצטרפות לביטוח, בהם חסימת לקוחות מעל גיל 65 ועריכת חיתום רפואי שמשמעותו הערכת סיכון של המבוטח לפני קבלתו.
אי לזאת התפלגות המבוטחים על פני גיל ומעמד כלכלי בארבע קופות החולים לא הייתה אחידה, ונוצר תמהיל מבוטחים לא מאוזן בין הקופות.
כך למשל, בקופת חולים "כללית", שהחזיקה במרבית מהמבוטחים, אחוז המבוטחים שגילם מעל 65 היה הגדול ביותר בהשוואה לשלוש הקופות האחרות.
כמו כן, המעמד הכלכלי של חברי הקופות "מכבי" ו"מאוחדת" היה גבוה מזה של חברי הקופות "כללית" ו"לאומית".
התמיכה הממשלתית שקיבלו קופות החולים גם היא יצרה בעיה, שכן תמיכה זו התבססה, בין היתר, על מספר המבוטחים בכל קופה.
נתון זה לא היה מדויק ואף לא שיקף נכונה את צורכי המבוטחים לשירותי בריאות.
משתנים רלוונטיים כמו גיל ומעמד סוציו-אקונומי של האוכלוסייה המבוטחת, אשר משפיעים באופן עקיף על הוצאות הקופה, לא נכללו באמות המידה לתמיכה.
גורמים אלו הרעו את מצבן הפיננסי של "לאומית" ו"כללית", ונוצר פער הולך וגדל במצבן הכלכלי לעומת "מכבי" ו"מאוחדת".
קופת חולים "כללית" צברה גירעונות תקציביים שוטפים שהלכו ותפחו עם הזמן, עד שבתחילת שנות ה-90 עמד החוב המצטבר שלה על 2.5 מיליארד ש"ח.
מצב זה הקשה על "כללית" לספק את כל השירותים אליהם התחייבה בפני מבוטחיה, דבר שיצר חוסר שביעות רצון אצל המבוטחים, והחריף עוד יותר את המשבר.
הגירעונות של "כללית" חייבו התערבות ממשלתית שבאה לידי ביטוי באמצעות תוכניות הבראה שונות.
תוכניות אלו אמנם נועדו לפתור את בעיית הגרעון השוטף של "כללית", אך לא טיפלו בסיבה המרכזית להיווצרותו – מדיניות 'ברירת המבוטחים' של הקופות.
מדיניות זו, מעבר להיותה בעייתית, אפשרה לקופות המפלות להעלות את רמת השירות, ולהגדיל את מספר המבוטחים שעברו אליהן מקופת החולים "כללית", בו בזמן שמצבה של "כללית" החמיר, עד כי היה חשש שהיא לא תוכל לספק יותר שירותי בריאות למבוטחיה.
בנוסף, המנגנון המפלגתי של ההסתדרות, הוביל לחוסר יעילות מערכתי, כגון מערכת גבייה מסורבלת, וכן מינוי אנשי המנגנון המפלגתי, במקום גורמי מקצוע, לתפקידי מפתח בקופה.
על כן, סוף שנות ה-80 היוו נקודת משבר במערכת הבריאות הישראלית אשר האיצו את הצורך להתגבשותו של פתרון על אף המחלוקות.
משבר זה התבטא בשביתות, תורים ארוכים לחלק מהטיפולים הרפואיים, חובות מצטברים בבתי החולים ובקופת חולים "כללית" וחוסר שביעות רצון בקרב האוכלוסייה.
מתוך ההבנה שהמצב הנוכחי פוגע ועתיד לפגוע בשירותים הניתנים לאזרח תוך ניצול לא יעיל של קופת המדינה, הוקמה ב-1988 ועדת החקירה הממלכתית הראשונה לבדיקת תפקודה ויעילותה של מערכת הבריאות, בראשותה של השופטת שושנה נתניהו.
בשונה מהוועדות האחרות, ועדה זו נתבקשה להמליץ על שינויים בתפקוד מערכת הבריאות בראייה כלכלית וחברתית ולא עסקה בבדיקת עובדות העבר.
לאחר התדיינות ומחקר שנמשכו כשנתיים, דו"ח ועדת נתניהו העלה על סדר היום הציבורי את הצורך ברפורמה במערכת הבריאות על בסיס ניתוח כוללני של הבעיות במערכת הבריאות ומקורותיהן.
אחת ההמלצות המרכזיות של הוועדה הייתה חקיקת חוק ביטוח בריאות ממלכתי תוך שמירה על מבנה הקופות הקיים, אך שינוי שיטת המימון שלהן.
ועדה זו איתרה בחקירתה מספר בעיות קיימות בענף הביטוח הרפואי אשר שימשו כבסיס להמלצתה בנוגע להחלת הביטוח הממלכתי, ובתוכן: מדיניות 'ברירת המבוטחים' הצעירים ובעלי השכר הגבוה, התפתחותם של ביטוחים משלימים כאמצעי להגדלת מקורות קופות החולים, אלמנטים רגרסיביים בגביית דמי החבר וחוסר יעילות בגבייה.
כנגד תופעות אלו הוועידה המליצה על החלת ביטוח חובה על כל תושבי המדינה המכסה סל שירותים מוגדר באחת מארבע הקופות הקיימות, כאשר על הקופות לקבל כל מבוטח המעוניין להירשם לקבלת שירותיהן, והתשלום יעשה דרך גוף ממלכתי ולא דרך הקופות עצמן.
המלצותיה של הוועדה שימרו את עקרון הסולידריות החברתית והעזרה ההדדית שהתקיים בקופות החולים, בכך שהתשלום עבור הביטוח יגבה על פי יכולת, והשירות יסופק לפי צרכים.
מעתה, כל פרט יחויב במס בריאות המחושב באופן יחסי להכנסתו - מס אשר יחליף את המס האחיד ודמי החבר שהיו נהוגים טרם החלת החוק.
החוק פותח ב בהצהרה דקלרטיבית לפיה החוק יהיה מושתת על ערכי "צדק, שוויון ועזרה הדדית".
זהו חוק הנמנה עם החקיקה הסוציאלית הישראלית ובבסיסו הוא מבקש להבטיח כי חלוקת משאבי סל הבריאות הממלכתי תעשה באופן אשר יבטיח שכל מבוטח יהיה זכאי ונגיש לקבלת השירותים הכלולים בסל בהתאם לצרכיו ובאופן שוויוני.
עקרון האחריות ההדדית קובע אחריות כלפי החלשים בחברה.
כל מבוטח משלם בהתאם ליכולתו ומקבל מתוך השירותים הכלולים בחוק, באופן שוויוני בהתאם לצרכיו הרפואיים.
ב, מוגדרת הזכות הקבועה בחוק.
בסעיף 3(א) נקבע כי הזכאות היא לכל תושב.
גם מי שאינו אזרח אך הוא מוגדר כתושב זכאי לקבל את מלוא השירותים שבחוק.
בהתאם, אזרחים השוהים מחוץ לישראל משך תקופה ארוכה, אשר איבדו את תושבותם, אינם זכאים ליהנות מן השירותים הקבועים בחוק.
בנוסף, נקבע כי מי שזכאי לקבלת שירותים מכוח חוקים אחרים, לא יהיה זכאי לשירותים הקבועים בחוק זה.
הכוונה היא שכאשר יש חוקים המסדירים הסדרים ספציפיים למתן שירותי רפואה, החוק הנ"ל לא יחול.
כך למשל נפגעי תאונות עבודה אינם כבולים לשירותים הקבועים בחוק זה וכן חיילים מקבלים את שירותי הבריאות באמצעות צה"ל ולא דרך חוק זה.
קבוצות נוספות אשר לגביהן יש הסדרים ספציפיים בחוקים אחרים: נכי ונרדפי הנאצים, נפגעי פעולות איבה, ספורטאים בענפים מסוימים וכדומה.