tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאפו נפטר בי' בתשרי (יום הכיפורים) ה'תרכ"ח (1867) בקניגסברג שבפרוסיה.
מאשתו הראשונה נולד בנו יקותיאל.
את אשתו השנייה טויבה נשא לאישה ב-1851 ומנישואים אלה נולדה הבת דינה דורותיאה.
ספריו של אברהם מאפו, ובמיוחד "אהבת ציון", זכו לאהדה גדולה ברחבי העולם היהודי.
הספר תורגם לשפות יהודיות רבות, בהן יידיש, לאדינו, ערבית יהודית ופרסית יהודית, וכן לשפות זרות.
על מתרגמיו נמנים הרב יחיאל מיכל פינס וד"ר זאב וילהלם הרצברג, שלמה מנדלקרן (גרמנית); הרב שלמה תווינא, מסעוד מעארך, הרב יוסף גנאסיא (ערבית יהודית); דוד פרסקו (לאדינו); הרב שמעון חכם (פרסית יהודית); מנחם בריש עפעלבוים (יידיש); שלום אלדאודי, מוראד פרג (ערבית ספרותית); פרנק יפה, א.
שפירו, ג'וזף מרימונט (אנגלית), אמיל ז'ונה, ברנאר שפירא (צרפתית), ואחרים.
בשנת 1947 הועלתה ב"הבימה" ההצגה "אהבת ציון" בעיבוד חיים טהרלב בעקבות ספרו.
"אשמת שומרון", ספרו המאוחר של מאפו, היה בסיס לאופרה הראשונה שנכתבה ביידיש על ידי סמואל אלמן.
בערים רבות בישראל נקראו רחובות על שמו או על שם ספרו "אהבת ציון", בהן: תל אביב, ירושלים, חיפה, חולון, רעננה, פתח תקווה, ראשון לציון, וקריית אתא.
בחוץ-לארץ נקרא על שמו הרחוב ברובע היהודי של קובנה, בו שכן בית הספר שבו לימד.
ספריית מאפו, הספרייה היהודית הגדולה שהוקמה על שמו על ידי אבא לפין בקובנה, הועלתה באש ערב פלישת הגרמנים לליטא, אך אלפי ספרים ניצלו והועברו לספרייה הלאומית בירושלים ולספריית דימונה.
ב-8 באוקטובר 1968, דאר ישראל הנפיק בול דאר להנצחת זכרו של מאפו שעליו מופיע דיוקנו.
הבול עוצב על ידי האמן אוסוולד אדלר.
בתקופת מכירת הבול, מכר דאר ישראל 1,080,000 בולים אלה.
על השובל מופיעה הכיתובית: מחבר"אהבת ציון", וברקע עט עשוי נוצה לבנה.
כתב צבי שרפשטיין: "אברהם מאפו היה הראשון והיחידי בין המשכילים באותם הימים, שנלחם אמנם גם הוא עם האפלה אשר ברחוב היהודים, אבל החיים הזרים לא משכו את לבו ותחת להראות על שמש המערב, הפנה את מבט צעירי המשכילים העברים לשמש המזרח...
ברוחו הכבירה הכבירה ובהרגשתו הטבעית הלאומית הכיר, כי חיים חדשים יכולים להבנות רק על יסוד חיי העבר, ולא אותו עבר הקרוב, האפל, הגלותי עם כל מראותיו וחזיונותיו החשוכים, עם ההריגות והשחיטות והחיים המצומצמים, אלא אותו העבר המעודד והמזהיר כברק עזו שבימי חפשתנו וחירותנו.
הרועה בהרי יהודה, הכורם בהר הכרמל והיוגב בעמק יזרעאל - אלה היו גבוריו הגשמיים, האידיאל של חיי הכלכלה; ישעיהו הנביא, חזקיהו המלך ודומיהם היו גבוריו הרוחניים, האידיאל של חיי הרוח...
גבורי מאפו הם יהודים רכים ופיוטיים, מלאים גאוה לאומית ובעלי נשמה יהודית שלמה.
הגבורים הללו חדרו אל מעמקי הנשמה ובראו את אותם הגעגועים הטמירים-החזקים לחיי שלמות, שהתבטאו אחר כך בתנועה הציונית...
וזהו פתרון השפעתו העצומה של מאפו בימים ההם ובין קירות בית המדרש - גם בזמן הזה.
'אהבת ציון' ו-'אשמת שומרון', אלו היו הספרים היותר חביבים, אותם קראו בצמאון בחשכת הלילה לאור נר כהה תחת דפי הגמרא נפשות צעירות למאות ולאלפים".
כתב ראובן בריינין: "במשך שנה שלמה היה מאפו שקוע בכל מחשבותיו והגיונותיו, בכל רגשותיו וחוּשיו ביצירת תוכנית ספורו 'אהבת-ציון', עד כי לא שם את לבו לכל מחשבה ודעה אשר כתבו אחרים, ובדברו עם רעיו היו רק נפשות יצורי-דמיונו על לשונו, אולם לא האזין אל שיחתם הם.
זאת הייתה יצירתו הפנימית בכל חֹם התלהבותה וצמיחתה הראשונה בטרם שנתקלקלה על ידי שחור-הדפוס ופיח הקטורת.
בשנת תקצ"א כתב מאפו פרקים אחדים מספורו 'אהבת-ציון' ויכין רק חומר לפרקים הבאים.
וכבן ארבעים שנה היה מאפו בצאת ספורו זה (בשנת תרי"ג, 1852) מבית-הדפוס.
מזה אנו רואים כי החזיק את ספורו זה עשרים ושלש שנים תחת ידו ולא ערב את לבו להוציאו לאור, מיראו פן לא ימצא חן בעיני הקוראים המבינים.
ובכל אותן כ"ג השנים לא חדל מאפו לתקן ולהגיה בו, ללטוש כל מבטא, להוסיף על הפרקים ולגרוע מהם; וכמובן אין כל שווּי ודמיון בין ה'אהבת ציון' שיצא מעטו לראשונה ובין הנוסחא האחרונה אשר קבעה לדפוס.
תבניות רבות ושונות ברא מאפו לספורו זה, כתב ומחק, מחק וכתב, עד אשר יצא הספר בתבניתו אשר לפנינו עתה...
ואת התבנית הראשונה של ספורו זה כתב מאפו לא בחדרו הצר, לא בעליַת-בית אביו הקטנה, כי אם, על פי רוב, תחת כפת השמים, בַּמֶּרְחַבְיָה."
כתב מרדכי רבינזון: "בטרם יצא לאור הספור 'אהבת ציון' הייתה הספרות העברית דלה ועניה ביותר...
הנחיצות ברומאן מקורי, הלקוח מחיי היהודים, הורגשה יותר ויותר, והספור 'אהבת ציון' שמלא דרישה זו באמת עשה מהפכה רוחנית בעולמנו.
תוכן הספור 'אהבת ציון' לקוח משועי יהודה ועשיריה בימי המלכים אחז וחזקיהו, היינו בהתקופה היותר עשירה ברוחה בזמן הבית הראשון, שבה חי הנביא הגדול ישעיהו.
זרע המוסר ואהבת-הצדק, שזרעו הנביאים במשך מאתים שנה, כבר נשא אז פרי-ברכה, ורבים מבני יהודה הצטיינו במידותיהם הטובות, ברגשותיהם העדינים וברוח ענוה וחביבות.
אולם בקריה גדולה ורבת-עם כירושלים לא חסרו אז, כמובן, גם חנפים, צבועים, רוקמים מזמות-פשע ופועלי-און, מאפו מתאר לנו אפוא את תחבולותיהם ומעלליהם הרעים של חרשי-המשחית הללו, החודרים על ידי שקר וערמה למעונות ישרים ומשכנות מבטחים ומנקרים כתולעת באשרם של התמימים.
הם יסכסכו הורים ובנים אלה באלה, יפרידו בין ידידים וישלחו מדנים בין אוהבים ואהבותיהם.
אולם אחרית רשעים היא מרה, וסופו של הצדק לנצח...
אמנון ותמר שניהם צעירים וישרים, יפים בחזותם, נוחים ועדינים בהליכותיהם ואוהבים נדיבות, שירה ורוממות.
אהבתם נוסדה יותר על מעלות-רוחם מאשר על יפי-תארם...
מאפו אינו מבדיל את תמונותיו זו מזו על ידי שרטוטים מדויקים, ואין אנו מכירים היטב את חזותן החיצונית ואת פרצופן הרוחני המיוחד של הנפשות הפועלות בספוריו...
אולם צריך-להודות, כי בכח הדמיון והשירה לא נפל מאפו מהסופרים הרומאנטיים הגדולים".
כתב יוסף קלוזנר: "הספר 'אהבת ציון' אינו לא 'תמונה' (אידיליה) ולא 'סיפור רועים' (פאסטוראלה), כמו שהגדירו אותו מבקרים שונים, ואף רומן ממש אינו, שהרי אין בו התפתחות והשתנות של תכונות ה"גבורים" וה"גבורות" במרוצת הרומן, אלא הוא פואמה בפרוזה.
ידידיה ותרצה, אמנון ותמר, תימן ופנינה, זמרי ועזריקם אינם טיפוסים ריאליים או אידיאליים, אלא הן הגשמות של הטוב והרע, היפה והמכוער."
על היחס בין "אהבת ציון" לבין המחזה "מגדל עוז" של הרמח"ל, כתב פישל לחובר: "הפבולה של 'אהבת ציון' קרובה מאד אל הפבולה של 'מגדל עוז'.
ההוצאה הראשונה של 'מגדל עוז' יצאה בשנת תקצ"ז, ט"ז שנה לפני צאת 'אהבת ציון', ואם גם מאפו התחיל בכתיבת 'אהבת ציון' עוד שנים אחדות קודם–לכן, הנה המהדורה האחרונה שלו, זו שראתה אור, בוודאי נכתבה שנים אחדות אחרי צאת 'מגדל עוז'".
כתב שמואל ליב ציטרון: "כבר עברו קרוב לשבעים שנה מן העת שנתפרסם ה'אהבת ציון' בדפוס ועדיין לא סר קסמו, הוא כמעט הספור היחיד והמיוחד מיצירות תקופת-ההשכלה, הנקרא בהתעניינות מרובה עד היום, ולא עוד, אלא שגם נמצאים אנשים, המתרגמים אותו ללשונות אירופיות, למרות שאינו ממלא אפילו במקצת את התביעות האמנותיות המודרניות.
ה'אהבת ציון' נעשה אם כן מסוג הספרים הקלאסיים, שאינם עניין רק לזמנם, כי אם לדורות, וזהו, מפני שכל דור ודור מוצא בו מהרהורי לבו ומאידיאליו".
עד כמה אהוב היה ספרו של מאפו, אפשר ללמוד מדברי מתרגמו הרב שמעון חכם:
מי שיקרא את הסיפור הזה פעם אחת, ודאי לא יריח את ריחו.
מי שיקראהו פעמיים, רק מקצת ריחו יריח.
אבל מי שיקראהו שלוש פעמים, הוא יבינו אל נכון ויחדור לעומק על דבוריו.
אולם גם מי שקרא את הספר מאה פעמים, עד שהוא זוכר את דבריו על-פה, יקראהו מאה פעמים ואחת.
הכוחות הופעלים בספור הזה הם האהבה, הקנאה והנקמה ותקופתם על הפרוד הפוליטי בין יהודה ואפרים".
כתב ראובן בריינין: "מאפו היה בעת כתבו את הספור הזה מושפע במחשבותיו ויצירתו מהספר 'מורה נבוכי הזמן' של קרוכמל, אשר הגה בו בשנים ההן בעיון רב ובתשוקה גדולה.
המספר היה בעל חוּש היסטורי.
למען דעת והבין את ההיסטוריה לא די ללמוד ולחקור את ספריה, תעודותיה ומצבותיה, כי אם גם, או יותר מכל, צריך לחוש אותה בהרגשה נבואית או, נאמר, פיוּטית.
לכן די היה לו רמזים אחדים בספר 'מורה נבכי הזמן', למען ירגיש ויחוש ולמען יראה בדמיונו כבאספקלריה מאירה את תקופת 'הצמיחה והגִּדוּל', את מועד העוז והמפעל של אומתנו".
בני יהודה ובני אפרים ביחסם אלה לאלה ובהתנגשותם בימי-מלחמה ובימי-שלום - מכל אלה כבר יש קוים בודדים גם ב'אהבת ציון', ואלם ב'אשמת שומרון' מקבל כל זה צורה אפית בולטת ורחבה.
החיים הפרטיים של הגבורים מתמזגים כאן עם הטראגדיה הלאומית של שנאת אחים, ולפני עינינו עוברים כמה טפוסים חיים, אפיים, אשר כל אחד הנהו חוליה של שרשרת החברה והעם, שעליהם הוא נמנה".
כתב יוסף קלוזנר: "אין עוד ב'אשמת שומרון' אותה הפשטות, אותו החום ואותה האי-אמצעיות שב'אהבת ציון'.
אף הגיבורים החיוביים שברומן השני מחזיקים בכלל: 'עם עיקש תתפתל'...
העיקר ב'אשמת שומרון' הם הציורים על בד רחב של עלילות כהני-האוון שבבית-אל, של רופאי האליל שבגלעד, של חגי האשרה, שחוגגים השומרונים באי בית אל, והתפילות של עוזיאל ושולמית, שהן מלאות השתפכות נפש כמזמורי תהילים ממש.
וכהני בית-אל כאן אינם פרטים מושחתים כזמרי, אלא חבורה שלמה, מעמד מיוחד, שיש לו המון מעריצים ומעריצות, שמקלקלים את החיים המדיניים והחברותיים של מלכות שומרון כולה, לא של פרטים ויחידים מתוכה בלבד...
ואף האהבה ב'אשמת שומרון' שונה מזו שב'אהבת ציון': כאן יש התאהבות ממבט ראשון, מתוך נקיפת לב ראשונה; אבל יש כאן גם אהבת בעל לאשתו, שהיא משתמרת כיין ישן, ה'יין המשומר', והולכת ומשתבחת כמותו במרוצת השנים.
פרידה של שש - עשרה שנה אינה מכבה את אש אהבתו של עוזיאל למרים אשת נעוריו".
כתב מרדכי רבינזון: "בספור הזה מעביר מאפו לפנינו צבוע בשם ר' צדוק, שהצליח בערמתו להיות ל'תקיף' ומשפיע בקהלה היהודית.
זה איש שאין בידו לא תורה ולא חכמה, ושאין בלבו שום רגש אנושי.
ובכל זאת מכבדים אותו בני עירו כלמדן וצדיק, כי חותנו העשיר, געל, תומך בידו...
גם בספורו זה, הלקוח ממציאות הריאלית (הממשית), נשאר מאפו חוזה רומנטי.
ר' צדוק הוא לא רק צבוע אלא גם זד, נוכל ושופך דמים, בעוד שנחמיה הוא כליל כל המעלות ונקי מכל שגיאה.
כן מנצח בהכרח הצדק -- והרשעה כעשן תכלה."
מאפו חיבר את ספר הלימוד "אמון פדגוג" להקל על ילדים את קניין השפה העברית.
הספר כולל סיפור ילדים, שיוסף קלוזנר הוציא לאור בשנת תר"ף (1920) בשם "בית-חנן".
כתב עליו שמואל ליב ציטרון: "בחבורו זה אנו מוצאים ספור מחיי הנערים, שהוא כולו מלאכת מחשבת, הראויה למכחולו של אמן גדול.
בספור זה מכניס מאפו את הקורא לפני ולפנים מן 'העולם הקטן' עם 'עצבו ומשושו, שברו ומאוייו'.
הננו רואים בעינינו את הקטנים בתקופת-המעבר שלהם, כשהם הולכים ומתפתחים התפתחות גופנית ושכלית ונעשים לגדולים עם חליפות נטיותיהם, אינטריסיהם, שאיפותיהם, דאגותיהם ומלחמותיהם.
הננו רואים את יחוסם אל אבותיהם ומחנכיהם, אל בית-הספר ואל הלמודים ואל מאורעות-החיים השונים; הננו מכירים לדעת את השקפותיהם על מושגי הטוב והרע, על המוסר ונועם-המדות; הרינו מלוים אותם צעד אחר צעד בששת ימי המעשה ובימי-השבתות ומועדי-ישראל."
מקובל להתייחס לרומנים של מאפו כחלוצי הספרות העברית החדשה (המודרנית) וכמבשרי הציונות.
לספרי מאפו, ובמיוחד ל"אהבת ציון", הייתה השפעה עצומה על הציבור הרחב.
רוב אנשי העלייה הראשונה ורוב אנשי העלייה השנייה קראו את "אהבת ציון" בילדותם.
הספר היה אהוב במיוחד בקהילות המזרח, ואף תורגם לערבית-יהודית ולפרסית-יהודית.
מאפו לא השפיע רק על אנשי מעשה, אלא גם על אנשי רוח.
על חסידיו של מאפו נמנו הרב יחיאל מיכל פינס, הרב שמעון חכם, הרב סלימאן מנחם מני, הרב שלמה תווינא, אברהם משה לונץ, אליעזר בן יהודה, ישראל בלקינד, דוד ילין, יצחק אפשטיין, פרץ סמולנסקין, בר טוביה, יוסף קלוזנר, יעקב פיכמן, יעקב רבינוביץ, ורבים אחרים.
הסופר יוסף חיים ברנר אמר, שכל דברי התוכחה והפובליציסטיקה לא קירבו אותו אל הטוב, כמו שהשפיע עליו ספרו של מאפו "אהבת ציון".
יעקב פיכמן סיפר שכאשר הפער בין חזון למציאות בא"י היה מדכא את רוחו, הוא היה מתיישב לחוף הים ומתנחם בקוראו שוב את "אהבת ציון".
כתב מרדכי רבינזון: "השפעת 'אהבת ציון' על הקוראים הייתה גדולה מאוד.
רבבות זקנים וילדים, המחונכים על התנ"ך, קראו את הסיפור בתשוקה רבה, ובן הישיבה כהמשכיל התענגו על חזיונותיו.
הוא עורר כמה צעירים לחיים ולהשכלה, והפיץ בין העם את ידיעת הלשון העברית.
האוהבים והאהובות שלנו קראו אז לעצמם בשם 'אמנון' ו'תמר', ורבים ניסו לחקות את מליצותיו של הרומן.
ומזה נתפתחו הכישרונות הספרותיים, ומספרים חדשים נולדו בספרותנו".
כתב ראובן בריינין: "עתה שהספרות היפה בכלל התפשטה בכמה לשונות בין רוב עמנו – עתה כעבור כמעט יובל שנים מן העת ההיא, קשה לנו לחוּש ולהרגיש אף מעין ששים שבששים מאותו הטעם המיוחד שהרגישו וטעמו הקוראים העברים במחזות ה'אהבת-ציון'.
הספור הזה עקרם מעולמם השפל, הסיח את דעתם מהקטנות הנמבזות שהיו שקועים בהם עד אזניהם ויביאם בדמיונותיו וחזיונותיו לעולם חדש, ובזה עורר את כחותיהם הרוחניים הנרדמים.
אם נבוא לשפוט היום את ה'אהבת-ציון' על פי ערכו מצד האמנוּת, הרגשת-היופי וחקירת הנפשות העושות בו, אז נִוָּכח כי הוא ספור בינוני.
אולם אם נשפוט אותו על פי הפעולה שפעל בדורו להרחבת ההשכלה האנושית ויחד עם זה להרחבת האהבה לשפת עבר ולציון, אז תֵּחשב בעינינו הופעת ספור זה למאורע רב-תוצאות ולעלילה פורִיָה מאוד.
ואם נשוֶה את השפה היפה שבה כתוב ה"אהבת-ציון" לשפה העברית שכתבו בה אז יתר הסופרים, אז נשַלם להמסַפר גם היום מס השתוממות".
כתב שלום שטרייט: "ומאפו, זה שנחשב לאבי הרומנטיקנים בספרותנו?
אמנם, לא יוכל שום אדם להפשיט מעל הספרים 'אהבת ציון' ו'אשמת שומרון' את אדרתם הרומנטית.
אולם למתבונן היטב יתברר, שאם אמנם תוכן הספרים הללו הנהו רומנטי במובן הכי פּרימיטיבי וחיצוני – בזה שהם נראים בעצמם כאלמנט של העבר הקדום, וספוגים גם רגשות געגועים לימות התפארה הללו – הרי תפיסתו האמנותית של מחברם אינה אלא ריאליסטית.
איני חושש לומר: הספר 'אהבת ציון' יותר משהרחיב אצלנו את ההשגה הרומנטית, היה בספרותנו הספור הריאליסטי הראשון של תקופת-חיים קדומה, שנתן לספרותנו את הדחיפה הנמרצה למסלולה המציאותי.
לא נמצאו למאפו, כידוע, תלמידים רומנטיקנים שילכו בעקבותיו ויבחרו להם כמוהו תוכן היסטורי, מפני שב'אהבת ציון' יותר חשוב ויותר מצוין היה ההוי בתור דוגמה בשביל בנין הספרות הריאליסטית ההווית, מאשר הצד הרומנטי הכלול בתוכן ההיסטורי ובסגנון התנכ"י.
וכל כמה שיראה הדבר כפרדוקס, הרי זוהי עובדה: ההמשך הטבעי והמודרג של מאפו היה דווקא מנדלי, ולא פרץ".
הרעיונות הרומנטיים-לאומיים שבספרי מאפו שימשו כבסיס רעיוני לתנועה הציונית.
דוד בן-גוריון הצהיר באוטוביוגרפיה שלו שלצד אוהל הדוד תום, אהבת ציון היה הספר שהרשים אותו ביותר בנעוריו, ושהגביר בו "את הערגה לארץ ישראל".
התיאורים הנהדרים מחיי בני עמנו בימים מקדם וכן תיאורי הנופים מרהיבי העין של ארצנו, שבספר 'אהבת ציון', העמיקו לחדור אל לבותיהם של בנינו ובנותינו, ועוררו בהם אהבה בלי מצרים לארצנו היקרה.
רבים מתלמידינו ידעו חלק גדול מהתיאורים הנפלאים הללו על פה...
לעיתים לא רחוקות אפשר היה לראות נער או נערה השקועים בקריאת אחד הספרים האלה ועל לחייהם מתגלגלים ויורדים נטפי דמעות - דמעות געגועים, דמעות ילדי תום יקרים ותמימים, הנכספים למולדת".
מאפו לא כתב במשיכת קולמוס, אלא בנה והרס שוב ושוב את יצירתו, להביע כראוי את דקות חזיונותיו ושטף רעיונותיו.
כמו הרבה יוצרים רומנטיים, הוא העמיס ויצק יותר מדי תוכן פלאי ליצירתו.
כך לפעמים יצירתו דומה לרוח גדולה המושכת את הקורא ומכבירה עליו מילים, מעין השתפכות-לב שלכאורה נעדרת אמת-בניין של אמן המושל באמנותו.
במידה רבה זה החן של יצירתו אך גם חסרונה.
ספריו של מאפו הם אפוסים, שירת עם, מבוססים על המקרא וכתובים בלשון תנכית נשגבת, לשון שהייתה טבעית למאפו, אך בצורה של רומן בהשפעת הסופרים הצרפתים הרומנטיים בני דורו (אז'ן סי, אלכסנדר דיומא האב, ויקטור הוגו), שהשפעתה ניכרת בעלילות ההמוניות של ספריו.
למרות היותו בן תנועת ההשכלה, אין דבר בין סגנונו הפיוטי של מאפו לבין הסגנון המליצי המלאכותי והיבש של ספרות ההשכלה.
מיטב סגנונו של מאפו מתאפיין במבע פיוטי של מחשבות נאצלות ורגשי צדק ויושר, אהבת טבע ויופי ותום, שנאת שקר וכזב, טוב-טעם ודעת, חן וכנות, תמימות.
להלן תמונה אידילית אופיינית מ"אהבת ציון":
כתב יל"ג: "ספריו אהבת ציון, עיט צבוע, אשמת שומרון מפורסמים וידועים לכל: המה יעידו על רוחו הכביר לברוא עולמות בכח דמיונו וברוח פיו כל צבאם, על רוחב ידיעתו בדרך חיי אבותינו הקדמונים, במנהגיהם ובנמוסיהם בעוד היותם על אדמתם.
שפתו יפה וברה כשפת ספרי קֹדש, מושכת ולוקחת נפשות".
מאפו היה אומר: לכתוב בסגנון הראוי לעניין, אין טוב לסופר עברי כי אם לקרוא מספרי הקודש באיזה מקום הדומה לעניינו ואח"כ ישב לכתוב, ואז תנוח עליו הרוח ויצלח לכתוב בסגנון ההוא.
זו הייתה גם עצת הרמח"ל, בכותבו "מי לנו גדולים בחכמת המליצה כנביאי האמת".
מאפו היה נוהג להוציא מנביאים אחרונים פסוקים אחדים הדומים לעניין שעסק בו, לכותבם על הגיליון ולהניחם לנגד עיניו, ואז היה בטוח הוא כי יהיו כל דבריו נמשכים והולכים בסגנון ההוא.
להבדיל ממשוררי דורו ש"מליצות נשגבות" היו להם לעיקר, מאפו הקפיד על בהירות ודייקנות, והנשגבות של סגנונו נובעת מהתפעמות שירית ולא מהתחכמות.
כתב שמואל ליב ציטרון: "מאפו עומד בסגנונו העברי יחיד ובודד בספרותנו.
לא היה סופר לפניו, ועד היום גם לאחריו, שסגל לו את לשון המקרא כמאפו.
מימות 'המאספים' לא חסרו, אמנם, כותבי 'מליצה' אצלנו, אבל זו הייתה מליצה מלאכותית, אם יורשה לומר כך, מטלית טלואה משברי-פסוקים, שאינם מתאחים, בעוד שלשונו של מאפו היא מקורית, טבעית-ביבלאית, וברק ועוז לה, המזכירים לנו את שפת הנביאים...
נבראת אצלנו האילוזיה, כי אנחנו רואים כאן לפנינו את קלסתר פני החיים הישראליים כצורתם וכהוויתם לפני אלפים וחמש מאות שנה.
אבל מובן מאליו, כי יש תנאי קודם לבריאת אילוזיה זו, והוא -- ידיעת כתבי-הקדש, ששמשו סמך וסעד להצייר ושמהם ינק את שירת-העבר.
מי שאינו יודע את המסופר בתנ"ך, המקור היחיד והמיוחד להכרת אותם חיים הקדמונים, אין לו שום קריטריון לבקש על פיו את האמת המציאותית בסיפוריו ההיסטוריים של מאפו, ובקראו את הדברים הוא נדון מלמפרע להיות מגשש באפלה ותועה בין אמונה ופקפוק".
לדוגמה, פסקא מ"אשמת שומרון" הכתובה ברוח המקרא ומליצתו:
לא די למאפו ביפה, שהוא יפה בעלמא, אלא עליו להיות גם נשגב.
עליו להיות מעורר את הרגשות, מעלה אותם ומרוממם.
על הרגש להיות רגש כביר, המביא את האדם לידי תימהון והשתוממות.
הטבע, כמו שרואה אותו מאפו, לא זה בלבד שהוא שופע רוב טובה וברכה, אלא שהוא גם שופע חיים; הוא לא רק משביע את עיניו ואת לבו של האדם, אלא גם מעורר אותו למחשבות ורגשות, מוציא אותו מעולמו הקטן והפשוט ומכניס אותו לעולם יותר גבוה ונעלה.
לא תמונה של מישור יפה ורחב, רב האור והצל, מגולל לפנינו מאפו בסיפוריו, אלא הוא עולה אתנו הרים ויורד גבעות, בכל אשר אנו פונים הרים מסביב לנו או מראות ומחזות נשגבים אחרים, המביאים אותנו לידי השתוממות ולידי התפעלות.
גם בני האדם אשר בסיפוריו מביאים אותנו לידי השתוממות כזו.
הרעים כמו הטובים, כי הרעים הם רעים מאד ומכוערים מאוד, והטובים הם טובים מאד וגם יפים מאד (הטוב והיפה הם למאפו תארים נרדפים).
בחרדת לב אנו מתבוננים למעשה הרב של אמנון הרועה, הנלחם עם הארי, למען הצל נפש יפה ונקיה, ולמעשי עוזיאל הבודד, הבא לשכון בין כפירים והררי-טרף, הכל מעורר פה את לבנו ואת נפשנו ומביא אותנו לידי התעוררות.
התעוררות זו מלאים כל סיפוריו של מאפו.
בני האדם שבסיפוריו של מאפו מתפללים, לא רק ערב בוקר וצהרים, אלא כפעם בפעם הם שופכים את שיחם לאלוהים.
הם מודים ומשבחים לו על רוב טובה ומפללים ומתחננים אליו בימי רעה.
נפשם מלאה התעוררות והיא מתרוממת כפעם בפעם ועולה ומשתפכת למעלה.
כל פה מלא פה תפלה.
מתפלל עוזיאל הבודד, מתפללת שולמית החמודה ונושאת כפיה למרום, מתפללת גם אלישבע היפה, מתפלל גם ירוחם וכן רבים אחרים, כולם מתפללים ותפלתם רחמים ותחנונים וגעגועים ווידויים...
גם האהבה שסיפוריו של מאפו יש בה מעין וידוי והשתפכות של נפש הקשורה ודבקה בנפש אחרת..."
אברהם מאפו היה אדם חכם, חוזה ומשורר אשר שאר רוח אמיתי לו, איש שמידותיו תרומיות: טוב לבב, עדין נפש, מתון בהליכותיו.
מאפו, סיפר: "הקוים היסודיים שבתכונת אבי המנוח המה: רגש הישר ומדת הרחמנות.
הוא היה בעל לב טוב, רחמן, עושה חסד לבריות, צנוע וענָו בהליכותיו.
הוא היה בעל לב רגש.
הדבר היותר קטן היה נוגע עד לבו ומביאו לידי דמעות".
כתב יוסף קלוזר: 'מאפו הוא פלא.
איך השליך מאפו מעליו את ההתחכמות בפעם אחת ולבש תום ופשטות וצניעות, שאך רועי בית לחם היו מוכשרים להם?
הלא התנ"ך כבר היה בימיו מדרס לחקירות ישנות וחדשות, שעשו כל פסוק ופסוק שבו למה שאינו...
והנה בא מאפו וטבל פעם אחת במקור חיים זה - ומיד השליך מעליו את כל סבל העקמומיות, שעיקם לחץ-הגלות את יצירות-החירות...
אלפיים שנה הושלכו ברגע אחד מעל כתפיו של ישראל הסב - והוא עוד פעם צעיר ורענן ומלא-כוח ומהלך בקומה זקופה, וחייו מלאים יופי ועוז ורבגוניות וגאון וחירות וחוסן.
הלא אך אדם מפליא לעשות יכול היה לחולל את הפלא - פלא כמותו...'.
הסופר אברהם קפלן תיארו: "קולו בנחת נשמע ואמרותיו צרופות ונעימות.
בשלום ובמישור התרועע את כל אדם.
לא גבה לבו ולא רמו עיניו, לא דבר שוא ולא נשבע אל חנם.
לא קצף, לא קלל ולא נשא חרפה על כל איש.
יש אשר עלה חמתו באפו, והייתה חמתו עד רגע כאכל אש קש יבש.
לא הֵרע לאיש ולא התחרה את בעל אף ומבקש מדנים, וירחק מאד מאנשי כחש אשר לא אמוּן בם.
לו היה לב טוב ונפש ברכה, ותמיד פעמתהו רוח חנינה וחמלה.
הוא אהב את עמו בהֵראותו לו מעוּטר במוסר מישרים ובמדות טובות כחק לישראל מעולם.
ויתעב מאד מזמותיהם ותהפוכותיהם השנואות והבזויות.
לא שגה ביין ולא תעה בשכר, אף לא עִשֵׁן רק לעיתים רחוקות, ואך למצער הביא סיגַרה אל פיהו.
וכתב עליו הסופר אברהם שלום פרידברג: "עטו היה חד וידקור בו את הקנאים והמופקרים, אולם לשונו הייתה רכה והליכותיו עם הבריות נעימות בדברו את איש לא הרים מעולם את קולו ולא התרגז.
פניו ועיניו הפיקו טוב-לבבו, רעוּתו ותמימותו אשר יקר היה למצוא כמוהם; עליו הננו יכולים באמת להמליץ את השבח: 'איש בלי מְרַרָה'".
כתב ראובן בריינין: "הוא היה איש בעל תכן פנימי.
בלבבו היה עולם מיוחד, עולם יותר יפה ונאה מהעולמות אשר ראה סביבו: מסביבו היו אנשי סחר-ומכר או עובדים ובעלי-מלאכות פשוטים, מפלפלים צנוּמים, הוזים יבֵשים ומשכילים בעלי-חמר, – והוא היה אחד החולמים הגדולים אשר לעמנו.
הוא ראה את חלום העבר הגדול והיפה, וגם את חלום העתיד.
ולולא בעלי-החלומות הנאים האלה שעמדו בקרבנו בכל דור ודור, כבר היה נִתק פתיל חיינו הלאומיים.
אלו היה מאפו חַי בסביבה רוחנית אחרת ובתנאי-חיים אחרים היה מספיק לו כישרונו הטבעי להרימו עָל בקרב האמנים-היוצרים הגדולים של האנושיות הנאורה".
אהבת ציון (וילנה: דפוס ראָם, תרי"ג).
עיט צבוע (וילנה: דפוס ראָם, תרי"ז) [חלק ב' יצא לאור בתרכ"א וחלק ג' בתרכ"ג].
חנוך לנער ללמד לילדי ישרון ראשית דעת שפת עבר (וילנה: יוסף ראובן ראָם, תרי"ט).
דער הויזפראנצאָזע: פיר אנפאנגער אונד אנפאנגערין אין קורצער צייט; איינע גרונדלאגע אין דער פראנצאָזישען שפראכע צו האבין (ורשה: לעבענזאהן, 1859).
אשמת שומרון: נכבדות מדבר בו בימי אחז מלך יהודה ופקח בן רמליהו והושע בן אלה מלכי ישראל (2 כרכים) (וילנה: דפוס י"ר ראָם, תרכ"ו-1865) [מהדורות נוספות: תר"ל, תרל"ג.]
אמון פדגוג: כשמו כן הוא, אומן ופדגוג לנער עברי ללמדו שפת עבר צרופה (קניגסברג: דפוס גרובר ולונגרין, תרכ"ז).
חוזי חזיונות [יצא עם חלק ה' של "עיט צבוע", תרכ"ט.]
בית חנן: ספור לבני הנעורים, יפו תר"פ.
כתבי אברהם מאפו (חמישה ספרים), הוצאת אחיספר, ורשה תרפ"ח-תרפ"ט (כולל מבואות מאת יעקב פיכמן, וליקוטי ביקורת על יצירותיו מאת ראובן בריינין, פיכמן, בעל-מחשבות, פישל לחובר, יוסף קלוזנר, שלום שטרייט).
כל כתבי אברהם מאפו, תל אביב: הוצאת דביר, תש"ז/1947 (כולל מבוא מאת פיכמן).
בן-ציון דינור, מכתבי אברהם מאפו, (כונסו בצירוף הערות ונספחים על ידי בן-ציון דינור), מוסד ביאליק, ירושלים, תש"ל, 1970.
יצירתו הנודעת ביותר היא אנדרטת "האריה השואג" בבית הקברות כפר גלעדי - תל חי.
מעבר לתרומתו האמנותית כפסל, היה מלניקוב גם לוחם, סופר ומורה להתעמלות ולנינג'יטסו והיה בין מקימי אגודת אמנים עברית בשנת 1920.
נולד בבסרביה בשנת 1892. עלה לארץ ישראל בשנת 1918, כחייל בגדודים העבריים.
עסק בפיסול מצעירותו, ולאחר כיבוש באר שבע על ידי הבריטים, יצר פסל של הגנרל אדמונד אלנבי, שהוצב בגן עירוני בבאר שבע; הפסל נהרס במאורעות תרצ"ו - תרצ"ט.
במאורעות תר"פ, התגייס להגנה העצמית של יהודי ירושלים שהתארגנה על ידי זאב ז'בוטינסקי ומונה לפקד על צפון העיר.
מלניקוב השתתף בתערוכות מגדל דוד, שנערכו מדי שנה בשנות העשרים וביטאו את הרוח של האמנות העברית הנוצרת בארץ ישראל.
הוא יצר סגנון מיוחד של זיקה לשורשיו של העם היהודי יחד עם ראשוניות פרימיטיבית הרחוקה מהמורשת האירופית, ושהושפעה מאמנות הפיסול של אשור הקדומה.
מלניקוב היה בין מקימי אגודת אמנים עברית בשנת 1920 (בהמשך, בשנת 1934 הפכה להיות אגודת הציירים והפסלים בארץ ישראל), נבחר לוועד הראשון של האגודה, יחד עם יוסף זריצקי ובשנת 1924 נבחר ליושב ראש של האגודה.
בשנת 1925 הגיע מלניקוב לגליל ונפגש עם אנשי גדוד העבודה בראשותו של יצחק שדה.
כשראה את קבר האחים של חללי תל חי, כשהוא חשוף וללא מצבה, הציע להקים עליו פסל גדול ממדים שישמש אנדרטה.
חוצבי גדוד העבודה חצבו אבן ענקית וגררו אותה לאתר הקבורה.
בוריס שץ, מייסד "בצלאל", ארגן סתתים שעזרו למלניקוב בסיתות האנדרטה.
שנים עמל מלניקוב בעבודת הפיסול ויצר את אנדרטת האריה השואג, שהפכה לסמל לאומי.
האנדרטה נחנכה בטקס רשמי מלא ביום ז' באדר תרצ"ד 22 בפברואר 1934.
בשנות השלושים ירד מלניקוב לאנגליה, אך לא זכה להצלחה ולהכרה באמנותו.
בלונדון פיסל אישים מפורסמים, בהם: ארתורו טוסקניני, ליידי מלצ'ט ובנה, המדינאים ארנסט בווין ווינסטון צ'רצ'יל, הלורד קונוויי מאלינגטון, שרה צ'רצ'יל, הסופר גילברט מארי, ואחרים.
בשנת 1959 חזר ארצה, ונפטר בחיפה שנה לאחר שובו, בגיל 68. הוא נטמן לצד רעייתו שרלוטה לבית ניסנהולץ (נפטרה בשנת 1949) בכפר גלעדי, למרגלות יצירתו הנודעת, האריה השואג.
מלניקוב הותיר אחריו בת אחת.
בפארק הלאומי ברמת גן נמצא פסלו של מלניקוב "יהודה המתעורר".
אברהם מלמד (7 באוקטובר 1921 – 12 בדצמבר 2005) היה פוליטיקאי ישראלי, חבר הכנסת מטעם מפד"ל.
מלמד נולד בעיר קובנה שבליטא ולמד בישיבת טלז.
בשנות מלחמת העולם השנייה היה פעיל במחתרת הציונית בגטו קובנה, ובתום המלחמה עסק בהעלאת פליטי השואה ארצה.
עלה לישראל ב-1948 ושירת בחטיבת הנגב של הפלמ"ח במלחמת העצמאות.
היה ממייסדי המושב השיתופי ניר עציון, שם גם נקבר.
למד משפטים וכלכלה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה.
הוא היה ממקימי התנועה הדתית הפועל המזרחי.
יחד עם רפאל בן-נתן, מזכ"ל המפד"ל, בנה ושמר את הקשר בין המפד"ל לתנועת העבודה.
היה מראשי סיעת "למפנה" במפד"ל.
בשנים 1969–1984 כיהן כחבר הכנסת מטעם מפד"ל מהכנסת השביעית ועד הכנסת העשירית.
בכנסת היה חבר בוועדת הכספים, ועדת החוץ והביטחון, ועדת החוקה, חוק ומשפט והוועדה לענייני ביקורת המדינה.
בין תפקידיו: המבקר הכללי של ועידת התביעות העולמית, יו"ר מועצת המנהלים של חברת דובק, חבר מועצת יד ושם.
בתפקידו הציבורי האחרון היה ממלא-מקום יו"ר חבר הנאמנים של אוניברסיטת בר-אילן.
אלמנתו יעל טאוב היא אמנית ילידת צרפת.
אברהם מיכאלי (נולד ב-29 במרץ 1957) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת ש"ס ויו"ר סיעת ש"ס בכנסת.
אברהם מיכאלי נולד כאברהם מיכלשוילי בעיירה קולאשי שבגאורגיה הסובייטית (כיום גאורגיה) למשפחה גאורגית-יהודית, ועלה לישראל עם משפחתו ב-29 ביוני 1971. הוא למד בישיבה התיכונית נחלים והתגייס לחיל השריון במסגרת ישיבת ההסדר הר עציון.
במסגרת שירות המילואים השלים קורס קצינים ושירת בפיקוד העורף.
אחרי שחרורו משירות סדיר למד משפטים באוניברסיטת בר-אילן, השלים תואר ראשון והוסמך כעורך דין.
הוא בעלים של משרד עורכי דין פרטי המתמחה בתחום האזרחי.
במהלך כהונתו בכנסת ה-18 נתמנה לתפקיד יו"ר סיעת ש"ס.
באפריל 2010 הורשע על ידי בית דין משמעתי של לשכת עורכי הדין בהסדר טיעון בעיכוב כספי לקוחות אצלו ונדון לשנת השעיה מהלשכה לאחר תום חברותו בכנסת.
ב-23 ביוני 2014, עם התפטרותו של אריאל אטיאס מהכנסת מונה מיכאלי ליו"ר סיעת ש"ס בכנסת בפעם השנייה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים, הוצב במקום השמיני של רשימת ש"ס לכנסת ולא נכנס לכנסת.
בנובמבר 2015 הוא נכנס לתפקיד יו"ר סיעת ש"ס בהסתדרות, ובעקבות זאת התפטר מרשימת ש"ס לכנסת.
בתחילת 2017 הוא הודיע על התפטרותו מתפקיד זה בגלל סיבות אישיות.
מאז עלייתו לישראל מתגורר מיכאלי באור יהודה.
אברהם מחרז (22 בדצמבר 1947 - 5 בפברואר 2001) היה פרופסור להנדסת תעשייה וניהול.
כיהן בתפקידים אחדים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בהם סגן הרקטור, דיקן בית הספר לניהול וראש המחלקה להנדסת תעשייה וניהול.
בנוסף, היה חבר המועצה להשכלה גבוהה, שימש יועץ אקדמי במכללה האקדמית ע"ש פנחס ספיר ובאוניברסיטה הפתוחה.
אברהם מחרז נולד בחיפה בסוף 1947. מקור שם משפחתו בעיר חרז שבספרד, שם התגוררה משפחת אביו.
את לימודיו התיכוניים סיים בבית הספר הריאלי העברי בחיפה.
למד סטטיסטיקה וכלכלה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה העברית (תואר ראשון) וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית (תואר שני).
את תואר הדוקטור קיבל באוניברסיטת ג'ונס הופקינס שבארצות הברית, על עבודה בהנחיית ג'ארד קוהון.
עם סיום הדוקטורט הצטרף למחלקת הנדסת תעשייה וניהול של אוניברסיטת בן-גוריון.
בגיל 38 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת בן-גוריון.
מחרז נחשב לחוקר מוערך אשר פרסם מאות מאמרים, חלקם בכתבי עת יוקרתיים ונחשבים בתחומו.
מאמריו עסקו במגוון רחב של תחומים ונושאים, בהם קבלת החלטות וכלכלה.
בשנים האחרונות לחייו הרחיב את תחומי המחקר בהם עסק והחל לחקור גם בתחומים שונים כגון תיירות, מלונאות וכדורגל (בעיקר בכל הנוגע לקשר שבין כדורגל ותקשורת).
תחביבו של מחרז היה כדורגל - במשך השנים עסק בפרשנות כדורגל בערוצים שונים, בהם הערוץ הראשון, "רדיו דרום" ותוכנית "שירים ושערים".
כיהן כחבר הנהלת הפועל באר שבע בשתי קדנציות, תחת צורי דבש ואליהו ז'ינו.
כמו כן הוקם מרכז בנג'יס ליזמות ולניהול היי-טק.
מחרז נפטר ב-5 בפברואר 2001 ממחלת הסרטן, בהיותו בן 53. הוא הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים ונקבר בעיר הולדתו.
מאז פטירתו נערך לזכרו, מדי שנה, יום עיון באוניברסיטת בן-גוריון, שבמהלכו מחולקות מלגות על שמו לדוקטורנטים מצטיינים.
כמו כן, מחולקות מדי שנה מלגות על שמו לסטודנטים מצטיינים במכללה האקדמית ספיר ובמכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון.
בבאר שבע נקרא רחוב על שמו.
גדל והתחנך בתל אביב וסיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר מקס פיין.
בנעוריו היה פעיל בתנועת השומר הצעיר והעלה שם הצגה עם אילי גורליצקי ואורי זוהר.
הוא למד משחק במשך שנתיים בסטודיו לדרמה של "התיאטרון הקאמרי" עד לגיוסו.
מור הצטרף ללהקת "בצל ירוק" החל מ"כביסת הרש" (כשכיר, לא נמנה עם חברי הלהקה).
מור שיחק בהצגות תיאטרון ובמחזות רבים.
את דרכו בתיאטרון החל ב"האהל", בנוסף שיחק גם ב"תיאטרון חיפה", ב"התיאטרון הקאמרי", תיאטרון גיורא גודיק ובעיקר ב"תיאטרון הבימה".
בין היתר שיחק במחזות "מעגל הגיר הקווקזי", "בוסתן ספרדי", "הצוענים", "קזבלן" ועוד רבים נוספים.
ב-1975 השתתף במופע של שמעון דז'יגאן ביידיש The Shimon Dzigan Show.
ב-1976 שיחק ביידיש במחזה "המגילה" של איציק מאנגער, בתפקיד המלך אחשוורוש.
ב-1996 שיחק בהצגת הילדים "עוץ לי גוץ לי", בתפקיד הטוחן שכתב אברהם שלונסקי, הפיק מנחם גולן, בבימויו של שלמה וישינסקי, ולצידם של שלמה וישינסקי, שרון חזיז, שרון צור, אלי ישראלי, נתן כוגן, ציפי מור וצחי נוי.
ב-1998 שיחק מור בהצגת הילדים "אלאדין", בתפקיד קיסר סין שכתבו אסף אשתר, וליאור כלפון, הפיקה מרים עציוני, ביים נתן דטנר, ולצידם של ליאור כלפון, נועה דורי, חנה לסלאו, רובי דואניאס, ויניב פולישוק.
מור היה מראשוני וותיקי תחום הדיבוב בישראל, ודיבב בסדרות ובסרטים רבים.
הוא השתתף בהפקות הדיבוב העבריות של רבים מסרטי וולט דיסני, ובהם: "שלגיה ושבעת הגמדים", "סינדרלה", "היפהפייה והיחפן", "היפה והחיה" (בתפקיד מוריס), "צעצוע של סיפור 2", "טרזן" (בתפקיד ארכימדס ק.
פורטר), טרילוגיית "אלאדין" (בתפקיד הסולטאן), "פינוקיו", "על כלבים וגנבים", "בן המלך והעני" ועוד.
הוא גם תרם את קולו לסדרות "חתולי חצר", "אגדות אנדרסן", "נילוס איש החלומות", "וולאס וגרומיט והארנב הקטלני", "סוד כמוס", "אגדת פנג הלבן", "היה היה - החיים" (בתפקיד מאסטרו), "משפחת סימפסון - הסרט" ועוד.
מור שיחק בין היתר בסדרות הטלוויזיה "קרוסלה", "פרפר נחמד", "רחוב סומסום", "שבט כהן" ו"ייסורי אפרים".
שיחק בעיבוד הטלוויזיוני לבוסתן ספרדי ב-1971. כמו כן השתתף בתפקידי אורח בסדרות "קרובים קרובים", "החיים זה לא הכל" ו"סרוגים".
ב-2005 השתתף בסרט הטלוויזיה "עכשיו או לעולם לא".
ב-2012 שיחק בסדרה "שטיסל" שעלתה לשידור לאחר מותו.
בשנת 2011 שיחק בסדרת האקשן המשטרתית של ערוץ 10, "אחת אפס אפס", בתפקיד אביגדור אבא של אריק.
שיחק גם את סבא של יוני (איתי שגב) בתוכנית "בעקבות הסיפורים הקסומים" בערוץ הילדים.
כמו כן הנחה מופעים ששודרו בטלוויזיה, כגון חגיגת עשור לפסטיבל למנצח שיר מזמור בחנוכה תש"מ דצמבר 1979, "כשהיסמין פורח" (מופע שהתקיים בבנייני האומה לציון 25 שנה לתוכנית "כשהיסמין פורח" ולציון 100 שנה לעלייה הראשונה מתימן) יחד עם רויטל עמית בחנוכה תשמ"ג דצמבר 1982, ועוד.
בשנת 1978 נישא לדליה מור ולהם שני בנים.
מור חי רוב שנותיו עם משפחתו בתל אביב.
בסוף 2012 נפטר בבית החולים מאיר מסרטן.
הותיר אחריו אישה ושני בנים.
הוא נטמן בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
אברהם מיכאל (מיגֶל) קרדוזו (Abraham Miguel Cardozo; 1627 – 1706) היה רופא ומקובל יהודי, יליד ספרד, מהוגי הדעות הגדולים והמרכזיים של התנועה השבתאית, שפעל בעיקר בצפון אפריקה ובטורקיה במחצית השנייה של המאה ה-17.
קרדוזו נולד בשנת 1627 בריו סקו שבספרד למשפחת אנוסים מפורטוגל ונקרא מיגל קרדוזו.
הוא היה אחיו הצעיר של יצחק קרדוזו.
למד בצעירותו לימודי סכולסטיקה ותאולוגיה נוצרית באוניברסיטה האפיפיורית בסלמנקה.
לא ברור אימתי והיכן למד רפואה.
בשנת 1648 עזב קרדוזו את ספרד אל איטליה, שם התגורר תחילה בוונציה ולאחר מכן בוורונה ובליבורנו, שב ליהדותו בגלוי, ונקרא בשמו היהודי אברהם מיכאל.
הוא השלים את לימודיו החסרים ביהדות אצל רבני ונציה, ועסק רבות במיסטיקה ובקבלה.
כעבור עשר שנים עבר למצרים והתיישב בקהיר, שם התוודע לקבלת האר"י, וב-1664 עבר לטריפולי שבלוב שם שימש כרופא הביי.
עם התגלותו של שבתי צבי ב-1665 התייצב קרדוזו בראש התנועה השבתאית בצפון אפריקה והטיף לה.
התאסלמותו של שבתי צבי בסוף 1666 לא הרתיעה אותו, והוא הוסיף לתמוך בשבתי צבי בטענה כי נגזר על המשיח "לרדת לעמקי הקליפות" של האסלאם על מנת להביא את הגאולה.
מכתביו של קרדוזו משתקף כי הוא ראה בעצמו משיח בן יוסף ובשבתי צבי משיח בן דוד.
למרות הצדקת ההתאסלמות התנגד קרדוזו בריש גלי להתאסלמות של מאמיני שבתי צבי, וטען שגזרת ההמרה נגזרה רק על המשיח עצמו.
תלמידים רבים התאספו סביב קרדוזו, שפיתח שיטה מיוחדת בתורת האלוהות השבתאית.
הוא לא נרתע מלחלוק על תלמידיו הקרובים של שבתי צבי כנתן העזתי ושמואל פרימו בנושאים קבליים, ונקלע בשל כך לעימותים קשים מולם ומול תלמידיהם.
ב-1673 גברה יד מתנגדי השבתאים על קרדוזו והוא גורש מטריפולי, נדד לתוניס וגורש גם משם.
הוא חזר לליבורנו ומשם המשיך לאיזמיר בה שהה שש שנים עד ל-1681 וגורש גם ממנה.
הוא נסע לקושטא ושם טען כי התגלה לו שהגאולה תבוא בחג הפסח של שנת ה'תמ"ב (1682).
לאחר שנבואתו התבדתה ברח מהעיר, ועבר לגליפולי.
ב-1686 חזר לקושטא והתגורר בה תחת חסותם של נוצרים כעשר שנים, וב-1696 עבר לעיר רודוסטו שבטורקיה.
הוא ניסה להתגורר באדריאנופול, בה התגוררו שבתאים רבים, אך תלמידו של שבתי צבי, שמואל פרימו, שקרדוזו היה ראש מתנגדיו בשל אמונתו של פרימו בהאלהת שבתי צבי אחרי מותו, הביא לגירושו מהעיר.
הוא שב לרודוסטו, ועבר בכיוס שביוון ובקנדיה שבכרתים בדרכו לארץ ישראל.
על פי עדותו של נחמיה חייא חיון, הגיע קרדוזו לארץ ישראל בשנת 1703 ונפגש עמו בצפת בחורף של ה'תס"ג.
לעדות זו לא נמצאו תימוכין היסטוריים, ולעומתה מספר אליהו הכהן בספרו 'מריבת קדש' כי קרדוזו אכן ניסה להגיע לארץ ישראל בשנת 1703 דרך יפו, אך רבני יפו וצפת מנעו ממנו את הכניסה והוא המשיך את דרכו למצרים, שם ישב תחילה באלכסנדריה ואחרי כן בקהיר ועסק בה ברפואה.
ושם סיים את חייו הסוערים באופן טרגי, כאשר נרצח בשל סכסוך כספי בידי בן-אחותו בשנת 1706.
בחייו היווה קרדוזו אוטוריטה חשובה בקרב השבתאים ברחבי אירופה כולה, וניהל תכתובות קבליות ענפות עם שבתי צבי עצמו (אין בידינו תשובה בכתב מש"צ אליו), משה פיניירו בליבורנו, העשיל צורף מווילנה, יהודה חסיד (אותו תקף בכתביו), חיים מלאך, ועוד רבים.
גם ספרותם של השבתאים מהזרמים החלוקים עליו, דוגמת כת הדונמה, מתייחסת אליו בכבוד גדול.
קרדוזו היה גדול ההוגים השבתאיים לצד נתן העזתי, ולא נמנע מלחלוק על נביא התנועה בצורה נחרצת.
בעוד העזתי ומרבית תלמידי שבתי צבי האמינו בהאלהתו של שבתי צבי ובאיחודו עם אלוהיו, ספירת התפארת, יצא קרדוזו חוצץ נגד גישה זו.
קרדוזו טען כי חלילה לומר שהמשיח מייצג אלוהות בעצמו, והשווה גישה זו לגישה הנוצרית כלפי ישו.
הוא טען בתוקף שתפקידו של המשיח הוא גילוי סוד האלוהות, אבל הוא אדם ככל האדם ואיננו אלוהות בעצמו.
בשל כך, התנגד קרדוזו נחרצות להמרות הדת של שבתאים רבים בעקבות משיחם, וטען כי גם אם נגזר על המשיח לרדת לעמקי הקליפות על מנת להביא לתיקון, אין הדבר אומר כי אנשים אחרים רשאים לעזוב את הדת.
את דרישתו של שבתי צבי מהסובבים אותו להתאסלם בעקבותיו פירש קרדוזו כחלק מנפילתו של המשיח.
מנגד, חלק קרדוזו על העזתי ופרימו גם בפירוש תורת האלוהות השבתאית עצמה.
שבתי צבי לימד כי האין סוף, הסיבה הראשונה, יצר את "אלוהי ישראל" המתגלם בספירת תפארת, ורק ספירת תפארת היא בוראת העולם ומנהיגו, בעוד האין סוף מסולק לחלוטין מההשגחה על העולם.
בעוד העזתי ותלמידי שבתי צבי הקרובים טענו כי למרות זאת התיקון השלם יושלם באיחודה של ספירת תפארת עם המסובב הראשון והאינסופי, טען קרדוזו בתוקף כי אין לטענה זו על מה שתסמוך וכי אין ולא תהיה כל זיקה בין "אלוהי ישראל" של שבתי צבי ובין האינסוף.
קרדוזו ראה בעצמו ובנבואתו את משיח בן יוסף, אשר לפי תפיסתו ייעודו הוא בגילוי רעיון האלוהות בעולם.
קרדוזו מצא עצמו בעמדת נחיתות מול נתן העזתי ותלמידי שבתי צבי.
בעוד הם מסתמכים על הדברים ששמעו מפי שבתי צבי עצמו, הרי ששיטתו של קרדוזו, שמעולם לא ראה את שבתי צבי, הייתה בנויה כולה על הגיונו הוא.
קרדוזו החזיק בידו ספר קטן בשם "רזא דמהימנותא", המתאר את תורת האלוהות השבתאית על פי שיטתו של קרדוזו, וטען כי חיבור זה נכתב בידי שבתי צבי עצמו בימיו האחרונים והובא אליו בידי אדם שנפגש עמו.
פרופסור יהודה ליבס מביא ראיות מכריעות שהספר נכתב בידי קרדוזו עצמו על מנת לתת אסמכתא לדבריו, והוא נמצא בכתבי היד של דרושי קרדוזו.
טענה מקובלת במחקר רואה את נחמיה חייא חיון כתלמידו המובהק של קרדוזו, אולם מכמה בחינות קשה לראות בחיון תלמיד של קרדוזו או ממשיך דרכו.
טענה זו מבוססת על דברי רבי דוד ניטו מלונדון, מהבולטים שבמתנגדי השבתאות, ששם לו למטרה בספרו אש דת את קרדוזו וחיון, שתי הדמויות השבתאיות הבולטות בימיו.
על סמך דברי ניטו קבע משה גסטר כי חיון היה תלמידו של קרדוזו, וטעות זו אומצה גם בידי חוקרים במאה העשרים כיהודה ליבס ואחרים.
קרדוזו היה סופר פורה וכתב קרוב לשישים דרושים.
בודדים מהם נדפסו בשלמותם או בחלקם במאמרים שונים.
ד"ר נסים יושע הכין לדפוס טרם מותו בשנת 2011 ארבעים דרושים שלא נדפסו או שנדפסו רק בחלקם עם מבוא ואלה יצאו לאור כספר בפני עצמו בשם 'אנוס בחבלי משיח' על שתי משמעויות המילה 'חבלים': עבותות וייסורים.
אברהם מלמד (בכינויו "ביינוש", נולד ב-29 במאי 1944) הוא שחיין עבר ישראלי, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה שהשתתף בשתי אולימפיאדות, בטוקיו 1964 ובמקסיקו 1968, במדי נבחרת ישראל.
הוא השחיין הישראלי הראשון ששחה 100 מטר פרפר מתחת לדקה והראשון שהגיע לשלב חצי גמר אולימפי.
בעל שתי מדליות כסף ממשחקי אסיה ובעל 4 מדליות מהמכביה.
אברהם מלמד נולד בקיבוץ רמת יוחנן.
בעקבות אחיו הלל מלמד ודוד מלמד הוא התאמן בקבוצת השחייה הפועל גוש זבולון, בהדרכתו של יוסף טלקי.
עד גיל 16 לא בלט מלמד ביכולתו ואף מאמנו לא ציפה ממנו לגדולות, אך מלמד המשיך להתאמן בשקדנות עד אשר הגיעה הפריצה שלו לחזית השחיה הישראלית.
באליפות ישראל בשחייה, שהתקיימה באוקטובר 1962, בבריכת "בת גלים" בחיפה, זכה מלמד ב-3 מדליות זהב וקבע שלושה שיאים לאומיים במשחה אחד, במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 18:52.4 דקות ובכך היה לשחיין הישראלי הראשון ששחה משחה זה מתחת ל-19 דקות.
תוך כדי משחה זה הוא שיפר את השיא גם במשחה ל-1000 מטר חופשי ובמשחה ל-800 מטר חופשי.
בתחרות שחייה שנערכה בקיבוץ עין חרוד במרץ 1963 קבע מלמד במשחה ל-200 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 2:26.8 דקות, ובמשחה ל-400 מטר חופשי שיא ישראלי חדש נוסף של 4:45.3 דקות.
הישגים אלו והישגים נוספים שקבע באותה שנה, הקנו לו את התואר "שחיין השנה בישראל" ל-1962.
באולימפיאדת טוקיו (1964) סיים מלמד במקום ה-23 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:20.7 דקות.
בתחרות השחייה של המכביה השביעית שנערכה בבריכת גלית שביד אליהו, בתל אביב באוגוסט 1965 זכה מלמד בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית ארד, במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 2:18.8 דקות.
מדליית כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא ישראלי חדש של 4:22.3 דקות.
בתחרות שחייה שנערכה ברומא, איטליה ביוני 1966 בהשתתפות 9 מדינות זכה מלמד במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:00.9 דקות והשיג את אלוף אירופה מיוגוסלביה, דה פולו (1:02.4 דקות).
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת השחייה "בת גלים" בחיפה באוקטובר אותה שנה, קבע מלמד שיא ישראלי חדש במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:16.7 דקות.
במשחקי אסיה שנערכו בבנגקוק, תאילנד בדצמבר 1966 זכה מלמד בשתי מדליות כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 1:00.4 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב ביחד עם יורם שניידר, גרשון שפע ומשה גרטל בשיא ישראלי חדש של 4:18.4 דקות.
בנוסף, הוא סיים במקום הרביעי במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:18.1 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בבריכת השחייה "בת גלים" בסוף אוקטובר 1967, לעיני 7000 צופים, קבע מלמד שיא ישראלי חדש במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.8 שניות, שיפור לשיאו הקודם שעמד על 1:00.4 דקות, ובכך היה לשחיין הישראלי הראשון ששחה משחה זה מתחת לדקה.
הוא קבע שיא ישראלי חדש במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:14.1 דקות.
בנוסף, במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, הוא וחבריו קבעו שיא ישראלי חדש בתוצאה של 4:23.7 דקות, תוך כדי המשחה קבע מלמד תוצאה של 58.8 שניות בזינוק שליחים.
בסיום האליפות, זכה מלמד בגביע השחיין המצטיין.
בתחרות שחייה בין נבחרת ישראל לנבחרת דנמרק שנערכה בבריכת השחייה "גלי גיל" ברמת גן באוגוסט 1968 לעיני 2000 צופים, קבע מלמד שיא ישראלי חדש במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:13.8 דקות, אף על פי שרק החלים ממחלת החצבת בה לקה וטרם חזר לכושרו המלא.
תוצאה זו עמדה במינימום האולימפי.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) סיים מלמד במקום ה-11 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 59.6 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 59.4 שניות ובמקום ה-15 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:15.4 דקות.
בתחרות השחייה של המכביה השמינית שנערכו בבריכת גלי גיל ברמת גן באוגוסט 1969 זכה מלמד בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 59.1 שניות ובמשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 2:12.7 דקות.
בשני משחים אלו הוא סיים אחרי מארק ספיץ אחד מגדולי הספורטאים והשחיינים בכל הזמנים.
בשנים 1971–1973 למד ושחה מלמד במכללת וסט וירג'יניה שבארצות הברית.
בספטמבר 1968 הכתיר מעריב את מלמד כ"ספורטאי השנה" בישראל לשנת תשכ"ח.
אברהם יששכר מְבָרֵך (בנצ'קובסקי; 21 באוקטובר 1897 – 15 במרץ 1984), היה מחלוצי ופעילי הציונות דתית בפולין ובישראל, סופר, חוקר מקרא, גאוגרפיה והיסטוריה של עם וארץ ישראל, וממתעדי ההיסטוריה של תנועות "ההגנה", "המזרחי" ו"הפועל המזרחי".
קיבל את התואר "יקיר חיפה".
מברך נולד בפיוטרקוב טריבונלסקי (יש גרסאות הטוענות כי נולד בבלכטוב, הסמוכה לעיר) שבפולין בכ"ה בתשרי ה'תרנ"ח, למשה הכהן בנצ'קובסקי ולהדסה בת דבורה ואפרים פישל מלץ.
אמו הייתה מצאצאי האדמו"ר אפרים פישל מסטריקוב והפרופסור רבי חיים דוד ברנהרד, הידוע כ"בעל תשובה" מפיוטרקוב.
מברך קיבל חינוך חרדי בחדר בפיוטרקוב.
לאחר מכן עבר ללמוד בישיבה הגדולה של חסידות גור בלודז', אך נאלץ לנטוש אותה משום שנחשד כנגוע בנטיות ציוניות.
לאחר שעזב את הישיבה, השתלב מברך במהירות בעולם הציבורי-פוליטי.
בשנת 1921 (ה'תרפ"א) עלה לישראל באוניה אקלינא, והתגורר ביפו עד שהחלו בעיר מאורעות תרפ"א, ב-1 במאי.
בין השנים 1921–1924 עבד בעבודות בניין ובייבוש ביצות.
בין השנים 1924–1932 עסק בחקלאות ושמירה בכפר חיטים.
בין השנים 1933–1939 עבד בשליחות הסוכנות היהודית כמשגיח כשרות, ועסק גם כן ברכישת נשק מטעם ההגנה ובהטענתו על האוניות "מרתה וושינגטון", "ג'רוסלמה", "פלסטין" ו"פילסנה-גליליאה".
זכרונותיו משנים אלו מתועדים בארכיון ההגנה.
ב-1940 נישא בשנית, לאחר שאשתו הראשונה נספתה בשואה, ועבר להתגורר בחיפה.
הוא היה מנהל סניף "הפועל המזרחי" בעיר, חבר המועצה, סגן מנהל לשכת העבודה הכללית, מנהל משרד הרישום המחוזי של משרד הפנים בחיפה, שופט עירוני וחבר ועדת הערעורים של המוסד לביטוח לאומי בחיפה.
ב-1980 קיבל את התואר "יקיר העיר חיפה".
לאחר צאתו לגמלאות, באמצע שנות השבעים, הקים וניהל, ביחד עם חברים נוספים, את "ארגון ותיקי התנועה" של תנועת "הפועל המזרחי".
מברך נישא לדבורה גיטל בת דוד מרקוביץ ומרים אברמוביץ, ולזוג נולדה בת, שרה הורוביץ - בת זוגו של פרופסור יוסף הורוביץ.
ב-1940 נישא לפנינה דרובנר-גאסט, ולזוג שני ילדים: פרופסור משה מברך, בן זוגה של פרופסור זמירה מברך, וד"ר דינה פלדמן, בת זוגו של ד"ר בני פלדמן.
מברך כתב ספרים, מאמרים וכתבות רבות אשר עסקו בהיסטוריה הקדומה של עם ישראל וארץ ישראל, ובהיסטוריה של הציונות הדתית בפולין ובישראל.
המאמרים והכתבות פורסמו בעיתונים יהודיים, כגון: "היסוד", "שנה בשנה", "הצופה", "גוילין", "בצרון" ו"הדאר".
"אנשי המגילות הגנוזות: לזהותם של תושבי מדבר יהודה", הוצאת דון, 1972.
"צעדים ראשונים בתולדות ההתיישבות של הפועל המזרחי", הוצאת הפועל המזרחי, 1973.
"חיפה היהודית בהיסטוריה: מתקופת התנ"ך ועד ימינו", הוצאת יעקב הוכרמן, 1978.
"מנהיגי ישראל וגבוריו: קורות היהודים מתקופת חורבן ירושלים עד חורבן ביתר", הוצאת נחמיה הרטוב, 1981.
"שמעון בן כוסבא: נשיא ישראל", הוצאת נחמיה הרטוב, 1981.
"זכרונות מימי בראשית התנועה", גוילין (גיליון י"ח: טבת תשכ"ד - דצמבר 1963), עמודים 71–77.
"מעללי הגבורה של קבוצת דייגים חברי הפועל המזרחי: פרשיה נעלמה מימי הבראשית של התנועה", גוילין (גליונות כ"א וכ"ב: אדר תשכ"ה - מרץ 1965), עמודים 99–112.
"המשמרת הצעירה של המזרחי בימיה הראשונים", גוילין (גליונות כ"ג וכ"ד: תשרי תשכ"ו - אוקטובר 1965), עמודים 117–124.
"ספר זיכרון פיוטרקוב, טריבונאלסקי והסביבה", הוצאת ארגון יוצאי פיוטרקוב, טריבונאלסקי והסביבה, 1965, עמודים 429–438.
"מקום הקרב האחרון של יהודה המכבי", עיתון דבר (כ"ז כסלו תשל"א), עמוד 14.
"סדר חכמי-התורה שבעל-פה בפרקי אבות", כתב העת שנה בשנה (תשל"ח), עמודים 267–275.
"על משפחות עשירות בארץ בזמן הבית השני", כתב העת שנה בשנה (תש"מ), עמודים 318–326.
"על 'הנתינים' שעשו עבודה במקדש", כתב העת שנה בשנה (תשמ"ב), עמודים 261–271.
אברהם מלמט (26 בינואר 1922 - 21 בינואר 2010) היה היסטוריון של תקופת המקרא ופרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים.
מלמט התמחה בחקר תרבות שבט יהודה ושבטי ישראל, וחיבר מספר מאמרים חדשניים על תרבות מארי בפרספקטיבה אובייקטיבית והשוואתית ביחס לשבטי ישראל.
מלמט נולד לנתן ולאה מלמט בווינה ב-26 בינואר 1922. אביו, שהיה ציוני וחבר בציונים כלליים א', היה סוחר טקסטיל.
אימו, שהייתה משכילה ואשת החברה הגבוהה, הייתה עיתונאית עצמאית.
בסתיו 1935 עלתה המשפחה לארץ.
בתחילה גרו תקופה קצרה בחיפה, ולבסוף עברו לגור לשיכון קבע בתל אביב.
בשנת 1941 החל לימודי לשון עברית, תנ"ך והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
במקביל, התגייס בשנה זו לחי"ש.
במסגרת השירות יצא לאימונים בסופי שבוע בקריית ענבים, וכמו כן לקח חלק בפעילות הברחות נשק.
בשנת 1946 סיים את לימודיו לתואר מוסמך, ובשנת 1947 החל לעבוד על עבודת הדוקטורט, בהנחייתו של פרופ' בנימין מזר מהאוניברסיטה העברית.
עם הקמת צה"ל במהלך מלחמת העצמאות, התגייס מלמט ושירת כקצין גאוגרפיה והיסטוריה צבאית.
בשנת 1950 השלים את עבודת הדוקטורט, תחת הכותרת "הארמים באזור ארם נהריים והתהוות מדינותיהם".
הוא יקבל את התואר בשנת 1952.
בשנת 1951 נישא לנעמה שניידרמן ולימים נולדה בתם היחידה טליה.
בשנת 1952 עברה משפחת מלמט להתגורר בשיקגו, ארצות הברית, למשך שנתיים, במסגרת עבודת פוסט דוקטורט במכון ללימודי המזרח הקדום (Oriental Institute), אשר באוניברסיטת שיקגו.
ב-1954, עם שובו לארץ, חזר מלמט לעבוד באוניברסיטה העברית, ומונה לחבר סגל זוטר.
בשנים אלו הרצה מלמט במספר מוסדות השכלה גבוהה, ביניהם ניתן למנות את האוניברסיטה העברית, סמינר הקיבוצים, סמינר למדריכי עליית הנוער של הסוכנות היהודית, אוניברסיטת חיפה בה לימד במשך 20 שנה (1955–1975) ועוד.
ב-1961 יצא לשנת שבתון במחלקת המזרח הקרוב באוניברסיטת פילדלפיה.
בשנת 1964 התמנה לוועד המנהל של החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, בה שירת במשך כ-40 שנה.
באותה שנה התקבל בתור פרופסור שלא מן המניין באוניברסיטה העברית, וב-1970 התקבל כפרופסור מן המניין, והתמנה לראש החוג להיסטוריה של עם ישראל.
ב-1974 נתמנה כחבר ועד של החברה הישראלית להיסטוריה צבאית, ושנתיים לאחר מכן נשלח לייצג את החברה בקונגרס בינלאומי להיסטוריה צבאית בטהראן.
באותה שנה גם קיבל הזמנה להצטרף לשורות האקדמיה האוסטרית למדעים כחבר מן המניין, והשיב בחיוב.
בשנים 1976-1977 יצא לשבתון באוניברסיטת אוקספורד, בשנים 1985-1986 באוניברסיטת ייל ובשנת 1991 באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1991 הפסיק לעבוד באוניברסיטה העברית וזכה למעמד של פרופסור אמריטוס, ובמקביל המשיך במחקר אקדמי והוסיף לפרסם מאמרים.
בשנים שלאחר מכן המשיך מלמט להרצות במקומות שונים בארץ ובעולם, דוגמת ה-Jewish Theological Seminary בירושלים בשנים 1995-1998.
בשנת 2002 הוענק לפרופ' מלמט תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת וינה..
בנוסף, מלמט היה חבר במספר אקדמיות זרות נוספות: האגודה המדעית של ריינלנד-ווסטפליה (Nordrhein-Westfälische Akademie), בגרמניה; האקדמיה למחקר יהודי של ארצות הברית (The World of Jewish Academy of Sciences) (חברות של כבוד); Society of Old Testament Studies, באנגליה; Society of Biblical literature, בארצות הברית; והארגון המקראי בדרום אפריקה (חברות של כבוד).
תחום המחקר העיקרי בו עסק מלמט הוא תקופת המקרא.
מחקריו פורסמו בכ-300 מאמרים ו-8 ספרים.
מלמט השתייך לזרם אשר חקר את המקרא באופן ביקורתי, ונחשב לפורץ דרך בתחום זה.
במסגרתו, עשה שימוש במתודולוגיה השוואתית בין המקרא למקורות מידע נוספים, ביניהם מתחומי הפסיכולוגיה, הסוציולוגיה ומדעי הרוח.
פריצות הדרך המרכזיות שלו היו במסגרת עבודות בהן השווה בין עם ישראל של תקופת המקרא, לעיר האכדית מארי (השוכנת במקום שכיום הוא על גבול סוריה-עיראק).
מווינה לירושלים ועד מארי, דוקוסטורי, 2004
ישראל בתקופת המקרא, מוסד ביאליק והחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, ירושלים, 1983
מארי וישראל - שתי תרבויות שמיות-מערביות, ירושלים: הוצאת מאגנס, 1991
אברהם מלמד הוא פרופסור אמריטוס למחשבת ישראל ולשעבר ראש החוג לתולדות ישראל באוניברסיטת חיפה.
שימש כראש המרכז לחקר התרבות יהודית ומשמש כראש הקתדרה ע"ש וולפסון למורשת ההגות היהודית באוניברסיטה.
מחקריו עוסקים בהיבטים שונים של המחשבה היהודית בימי הביניים ובראשית העת החדשה, ובעיקר בתחומי המחשבה המדינית וההיסטוריה הרעיונית והתרבותית.
הוא סיים את הדוקטורט באוניברסיטת תל אביב במחשבת ישראל בשנת 1978.
בין השנים 2006 ל-2010 כיהן מלמד כיו"ר התנועה ליהדות מתקדמת בישראל.
בנוסף, לימד מלמד מחשבת ישראל והיסטוריה במכללת אורנים ואזרחות בבית הספר הריאלי העברי בחיפה, סניף בית בירם.
האדם השחור כ'אחר' בתולדות התרבות היהודית", שפורסם בשנת 2002, הוא בוחן את התפתחות מערכת הדימויים של האדם השחור בתרבות היהודית לדורותיה, החל בתקופת המקרא ועד ראשית העת החדשה.
בספרו "רקחות וטבחות" שראה אור בשנת 2010 הוא סוקר את התפתחותו של המיתוס על כך שהמקור של כלל החכמות והמדעים הוא כביכול יהודי.
מלמד סוקר לראשונה את המיתוס מראשיתו בתרבות ההלניסטית ועד ימינו, דרך העברתו בתרבויות השונות: ההלניסטית-פגאנית, היהודית, הנוצרית והאסלאמית.
"על כתפי ענקים, תולדות הפולמוס בין אחרונים לראשונים בהגות היהודית בימי הביניים ובראשית העת החדשה", הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 2003
האדם השחור כ'אחר' בתולדות התרבות היהודית", הוצאת אוניברסיטת חיפה וזמורה ביתן, 2002.
"רקחות וטבחות: המיתוס על מקור החכמות", הוצאת מאגנס ואוניברסיטת חיפה, 2010
"אחותן הקטנה של החכמות: המחשבה המדינית היהודית בימי הביניים", הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, 2011
"דת: מחוק לאמונה - קורותיו של מינוח מכונן", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2014
אברהם מויאל נולד ברבאט שבמרוקו ב-1850, לאביו הסוחר העשיר אהרן מויאל.
המשפחה עלתה לארץ ישראל ב-1852 ולאחר שלוש שנים בחיפה עברה והתיישבה ביפו, שם זכתה לעמדת בכורה ביישוב היהודי בעיר.
אברהם קיבל בצעירותו חינוך יהודי מסורתי בתלמוד תורה ובישיבה, וכן השתלם אצל מורים פרטיים בשפה הצרפתית ובשפה הערבית, בדיבור ובכתב, ורכש בהן בקיאות.
נשא לאישה את זינבול בת רבי יוסף רפאל בן נון, מרבני ירושלים ובהמשך רבה של העדה הספרדית ביפו.
מגיל צעיר היה מויאל ממנהלי העסקים של משפחתו במסחר ובבנקאות וניהל קשרים עם חברות ובנקים בחוץ לארץ, עם הממשל העות'מאני, עם קונסולים זרים ביפו, ובעיקר עם הקונסול הצרפתי.
בהיותו נתין צרפת נהנה מויאל ממשטר הקפיטולציות שהונהג בתקופה זאת, שהעניק זכויות יתר לנתיני ארצות מערב אירופה ברחבי האימפריה העות'מאנית.
כבר מגיל צעיר הוא זכה לעמדת השפעה בקהילה היהודית ביפו.
בנוסף לעיסוקיו המקצועיים שימש מויאל גם כמוהל, והוא נהג לתרום לצדקה ביד רחבה.
מויאל העריץ את רבי יהודה אלקלעי לאחר שקרא את כתביו.
במקביל הוא החל להתעניין בתנועה הציונית, שהטיפה ליישוב מחדש של יהודים בארץ ישראל.
הוא קרא את ספרו של משה הס "רומי וירושלים" ונהג לתרגם קטעים ממנו למשפחתו, ונראה שאף פגש את הס במהלך ביקור באירופה.
כתוצאה מכך לקח מויאל חלק בפרויקטים לפיתוח ההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
בין היתר היה מעורב בהקמת בית הספר החקלאי הראשון בארץ ישראל, בית הספר "מקוה ישראל" של חברת כל ישראל חברים.
כמו כן הועברו דרכו כספי תרומות של הברון רוטשילד למפעליו בארץ.
פעילותו המשמעותית ביותר של מויאל הייתה בשירות תנועת חובבי ציון.
הוא פגש את קלונימוס זאב ויסוצקי במהלך ביקורו של זה בארץ ישראל, ומונה לנציג ענייניה של תנועת חובבי ציון בארץ: "המוציא והמביא הראשי לכל דבר ודבר הנוגע הן לכלל היישוב והן למושבות (פתח תקווה, גדרה ויסוד המעלה) בפרט".
מויאל נחל הצלחה רבה בתפקידו.
בתקופה זו תרם לשיפור מצבה של פתח-תקוה, שבה נבנו תחת ניהולו ובתקצובו 23 בתים, 13 רפתות ומבנים נוספים, נרכשו בהמות וניטעו עצים רבים.
לפי דו"ח של חובבי ציון מהתקופה: "המושב כלו פשט צורתו הראשונה וילבש מעטה גיל תחת [במקום] רוח כהה".
בנוסף סייע מויאל ברכישת האדמות למושבת עקרון (מזכרת בתיה) והשיג עבורה את רישיון הבנייה, הדריך את העולים, רכש עבורם בהמות עבודה ועוד.
כמו כן סייע לעליית הביל"ויים, למושבת גדרה בבעיות שונות מול השלטון העות'מאני ומול שכניהם.
הוא ניצל את מעמדו כנתין צרפתי אף כדי להתעמת עם הנציגים העות'מאנים במידת הצורך לטובת העולים החדשים.
מויאל נחשב לנכס חשוב עבור תנועת חובבי ציון, ונחשב לדור הבא של הנהגת היישוב היהודי ביפו.
אולם בשנת ב-20 בדצמבר 1885 נפטר בפתאומיות, בגיל 35 בלבד.
פטירתו נחשבה לאבדה קשה עבור פעילותה בארץ ישראל של חובבי ציון.
נכתב עליו בהספד בעיתון עברי אנכי:
בתו פרחה לקחה לה כבעל את יוסף אליהו שלוש, בתו רחל נישאה לבחיר לבה יצחק אמזלג, ציונה בחרה את יהודה הלוי (נכדו של רבי יהודה מרגוזה), לבעלה, בתו שרה נישאה לבחיר לבה יוסף טריקו, ובתו רבקה נישאה לבחיר לבה דוד חיון, מנהל בית הספר פיק"א בפתח תקווה.
בנו היחיד היה שמואל, חתנו של יצחק רוקח.
היו לו שלושה אחים, ביניהם יוסף ביי מויאל, ממנהיגי קהילת יפו ומייסד שכונות רבות בתל אביב.
נינתו היא שופטת בית המשפט המחוזי בחיפה רבקה למלשטריך.
אברהם מינְדְלין (1899 – 24 בפברואר 1961) היה מלחין עממי, זמר טנור ומנצח מקהלות ישראלי.
אברהם בן משה מינדלין נולד ברוסיה, בנו של חזן.
עוד בנעוריו היה פעיל במקהלות.
ב-1921 עלה לארץ ישראל והחל את הקריירה שלו כזמר.
כשייסד מרדכי גולינקין את האופרה הארצישראלית, הצטרף אליה כזמר טנור.
במשך ארבע שנים, מ-1923 עד 1927, הועלו במוסד זה 17 אופרות עם תרגום הליברטו לעברית של אהרן אשמן.
מינדלין עזר לגולינקין בהפקת האופרות, ונישא לשרה, בתו של גולינקין.