tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איימי אלמן טוענת כי מפני שלסביות ענדו משלוש שחור אין תיעוד מדויק שלהן במחנות הריכוז.
ריצ'רד פלאנט מזכיר בספרו "The pink triangle" שלושה מקרים בהן לסביות נעצרו" הראשון ב-1940 כאשר חיילי SS פשטו על בר לסבי ועצרו את הנשים שהיו במקום.
מקרה נוסף תועד בזכרונותיה של איסה ורמרן שבעת שהותה במחנה הריכוז ראוונסבריק, אסירות מבוגרות תקפו שתי אסירות צעירות שחשבו שיש להן רומן.
הסוהרת איימה על האסירות שתעניש אותן משום שיחסים לסביים הם פשע.
ב-1944 הלשינו על שתי חיילות בלופטוואפה שהן לסביות.
הן ועוד שלוש לסביות נוספות נעצרו.
הסוהרים אפשרו לשבויים צרפתיים ורוסים לאנוס אותם והבטיחו לכל אחד שיחדור לאחת הנשים יקבל בקבוק שמפנייה.
בארכיון של אתר ההנצחה של מחנה הריכוז ראוונסבריק יש ראיות של ארבע נשים שהוגדרו גם כלסביות: שתיים מהן נרדפו מסיבות פוליטיות, שתיים בגלל היותן יהודיות.
אחת האסירות היהודיות ענדה גם את המשולש שחור בשל קשר מיני עם לא-יהודיות.
הסרט "אֶמֶה ויגואר" (1999) בבימויו של מקס פֶרְבֶּרבּוֹק (Max Färberböck) שעלילתו מתרחשת בברלין לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, עוסק בפרשיית אהבתן של פֶלִיצה, יהודייה החברה בארגון מחתרתי, ושל לילי ווסט, אם לארבעה שבעלה משרת בחזית.
הסרט מבוסס על ספר שנכתב על ידי אריקה פישר, שכתבה אותו לאחר מחקר מעמיק בהתבסס על ראיונות עם אליזבת ווסט (לילי), בניה של לילי ומעגל החברים של פליצה.
את פליצה גילמה השחקנית הגרמניה מריה שראדר (שאף קראה לביתה פליסה על שם הדמות אותה גילמה) ואת אליזבת גילמה יוליאנה קלר.
הסרט "4 דקות" (2006) בבימויו של כריס קראוס (Chris Kraus) עוסק בקשר שנוצר בין ג'ני, פסנתרנית מחוננת המרצה עונש מאסר באשמת רצח, לבין טְרָאוּדֶה הקשישה, המלמדת פסנתר בבית הכלא, כאשר בתקופת מלחמת העולם השנייה הוצאה אהובתה של טראודה להורג בידי הנאצים בשל היותה קומוניסטית.
המחזה "מתחת לעור" מאת יונתן קלדרון מבוסס על סיפור אמיתי ועוסק במערכת היחסים בין הקצינה הנאצית אילזה קולמן לבין האסירה היהודייה לוטה רוזנר במחנה הריכוז נוינגמה.
לקראת סוף המלחמה, עם התקרבות צבא בעלות הברית, החליטו שלטונות הנאצים על חיסול המחנה.
לאחר שהאסירות עליהן פיקדה הועברו בטרנספורט לברגן-בלזן, לבשה הקצינה הנאצית מדי אסירה, התחזתה ליהודייה ונכנסה מרצונה החופשי לברגן-בלזן, ספק על מנת להתחמק מעונש על פשע מלחמה וספק על מנת להיות קרובה לאהובתה.
לנשום במים הוא אלבומו הרביעי של ג'נגו, אשר יצא בשנת 2002.
המיוחד באלבום זה הוא שלראשונה עמיר רוסיאנו נפרד מחבריו ללהקה ומקליט את האלבום לגמרי לבדו, כשהוא שר ומנגן בכל הכלים - גיטרות, בס, תופים.
האלבום הוקלט באולפני פאסט מיוזיק על ידי שותפו להקמת הלייבל, אמיר שור, ובו תשעה שירים.
לס פול היה גיטריסט קאנטרי-ג'אז אמריקאי, הידוע כאחת מהדמויות החשובות בהתפתחותם של כלי נגינה חשמליים מודרניים וטכניקות הקלטה.
פול היה חלוץ בהתפתחות הגיטרה החשמלית בעלת הגוף המוצק (הגיבסון לס פול, הקרויה על שמו), בהקלטה רב-ערוצית, ובאפקטים שונים של חזרה והד.
נולד בשם לסטר ויליאם פולפוס (Lester William Polsfuss) בעיר ווקשה שבויסקונסין.
עוד בגיל 12, בשנת 1928, ניגן במסעדות המבורגרים כדי להרוויח דמי כיס.
אז הוא החליט להגביר את הגיטרה שלו, ולשם כך הוא פירק את החלק העליון של הפטיפון, חיבר אותו לגיטרה באמצעות חוטי טלפון שאותם חיבר לרדיו וכך יצר גיטרה חשמלית.
אנשי "גיבסון" לעגו לפול וכינו אותו "הילד עם מקל המטאטא".
בשנת 1950, כאשר ליאו פנדר הצליח לייצר גיטרה חשמלית, דבר שאנשי גיבסון חשבו שאינו אפשרי, עמדו בחברת גיבסון על טעותם וחיפשו את "הילד עם מקל המטאטא".
לבסוף, בשנת 1951, הם מצאו את פול וביקשו ממנו לחתום עליה, והחתימה מוטבעת עד היום על כל גיטרת לס פול.
לס פול ומרי פורד התחתנו בשבת 1949 וההחלו לחבר מוזיקה ולשיר ביחד.
מרי פורד הייתה גיטריסטית וסולנית אמריקאית, עם ניסיון רב ובשנת 1950 החלו להופיע במצעדי הפזמונים.
בשנות ה-50 הם היו כוכבי מוזיקה והוציאו 28 להיטים.
השיר שלהם Vaya con Dios (מילולית "לך עם אלוהים") נבחר כאחד מ-100 השירים המערביים המובילים בכל הזמנים.
ההקלטה של השיר הגיעה לראשונה למצעד רבי המכר של מגזין בילבורד ב-13 ביוני 1953 ונמשכה 31 שבועות בטבלה, ואחר כך למצעדי פזמונים נוספים, והיה השיר השני הנמכר ביותר בשנת 1953. בשנת 2005, ההקלטה של השיר הוכנסה להיכל התהילה של הגראמי
פול ופורד התגרשו בדצמבר 1964, וגם סיימו את שיתוף הפעולה שלהם.
לס פול ביצע פלגיאט ביצירתו של המלחין היהודי רומני ריכרד שטיין, מזחלת עם פעמונים והפסיד בתביעה שהוגשה נגדו.
לֶסְבּוֹס הוא אחד מאיי יוון, הממוקם בצפון מזרח הים האגאי, ומהווה את אחת מחמש היחידות האזוריות של מחוז צפון הים האגאי.
לסבוס שוכן בצמוד לחוף המערבי של טורקיה, בקצה המערבי של מפרץ איזמיר, צפון מערבית לעיר איזמיר, וצפונית לאי כיוס.
שטחו של לסבוס הוא 1,630 קמ"ר, ולאי קו חוף שאורכו כ-320 ק"מ, מה שהופך אותו לשלישי בגודלו בקרב איי יוון, והשמיני בגודלו באיי הים התיכון.
באי מתגוררים כ־86,000 תושבים, כאשר כמעט מחציתם חיים במיטילנה, בירת האי והיחידה האזורית, העיר הגדולה בו, והנמל הראשי.
מיטילנה, שנוסדה במאה ה-11 לפנה"ס.
ביחידה האזורית קיימת רק רשות מוניציפלית אחת, הכוללת מלבד מיטילנה, גם את שאר הערים באי: קאלוני, פלומרי, איאסוס, ארסוס, כפרי גרה ומוליבוס.
פירושו המילולי של השם לסבוס (Λέσβος) המצוי ביוונית-עתיקה השאולה מן הלשון החתית בהגיית: לָזפַּה (Lazpa) בהוראת: 'מיוער' (או מיוערת).
המשמעות הטעונה בהוראתה במושג מתחום המגדר – "לסבית", נגזרה משם האי בו נולדה ויצרה המשוררת סאפפו, מהגדולות במשוררי יוון בעת העתיקה, שנודעה בכתיבה עשירה של שירי אהבה לנשים.
גם בימינו מהווה האי, ובעיקר ארסוס, עיר הולדתה של סאפפו אתר מועדף לתיירות לסבית.
האי לסבוס הררי ובו שתי פסגות עיקריות לפטימנוס (שגובהו 967 מטרים) ואולימפוס בעל גובה דומה (968 מטרים), המצויות בצפון האי ובמרכזו.
מקורו של האי בהתפרצויות געשיות, ובאי מספר רב של מעיינות חמים.
שני מפרצים חודרים לעומקו של האי, כך שכל שטחי האי מצויים לכל היותר קילומטרים ספורים מחוף הים.
באי גדלים עצי זית רבים (כ-11 מיליון עצים) המכסים 40% משטחי האי, עצי אלון ואורן מכסים 20% נוספים משטחי האי, וכן גדלים בו עצי פרי רבים.
יתרת האי מכוסה שטחי עשב.
במערב האי מצוי היער המאובן השני בגודלו בעולם.
כלכלת האי מתבססת ברובה על החקלאות – ובעיקר ייצור שמן זית.
במיטילנה שדה תעופה בין לאומי המאפשר גישה לתיירים הרבים הבאים לאי – בעיקר לערי החוף פלומרי, מוליבוס וארסוס.
תושבי האי מתפרנסים גם מדייג, ומייצור סבון ואוזו.
הטמפרטורה הממוצעת C° 18, וכמות המשקעים הממוצעת 750 מ"מ של גשם בשנה.
האי נחשב לאי בו מספר שעות האור הרב ביותר בים האגאי.
על פי מיתוסים מקומיים, לסבוס היה האל של האי.
המלך הראשון של האי היה מאקאר, ועל שם בנותיו נקראות העיקריות בערי האי.
הומרוס מכנה את האי "מאקארוס אדוס" – "מלכותו של מאקאר".
חפירות ארכאולוגיות שנערכו באי גילו באזור מערת קאגיאני שרידים רבים מהתקופה הנאוליתית.
ככל הנראה שמשה המערה מחסה לרועי צאן.
בכלקיס ובליסבורי (המצויה היום מתחת למי הים) התגלו שרידים של יישובים נאוליתיים גדולים.
על פי תעודות חיתיות מתקופת הברונזה המאוחרת, האי נקרא "לאזפאס", וככל הנראה הייתה בו אוכלוסייה גדולה.
החיתים ביקשו מתושבי האי "לשאול את אליהם" על מנת לרפא את המלך של בני חת, מאחר שהאלים המקומיים של בני חת לא עשו זאת.
בסוף תקופת הברונזה התיכונה התיישבו באי מהגרים מתסליה והביאו אל האי את השפה היוונית (דיאלקט איולי) שבו נכתבה שירתה של סאפפו.
באי התגלו מספר רב של שברי כלי חרס מתקופה זו – המעידים על עבודת האלה סיבלה – האלה של אנטוליה.
היישוב מיתמנה מאוכלס מתקופה זו ועד היום.
בשנת 546 לפנה"ס הביס כורש מלך פרס את קרויסוס והאי הפך חלק מממלכת פרס עד לתבוסת הפרסים בקרב סלמיס (480 לפנה"ס).
בעת העתיקה נשלט האי על ידי אוליגרכיה, ובתקופה הקלאסית – על ידי דמוקרטיה הדומה לדמוקרטיה האתונאית.
בתקופת המלחמות הפלפונסיות, היה האי חלק מהברית האטית דלית בהנהגת אתונה.
בתקופה ההלניסטית היה האי חלק מממלכת מוקדון, ובשנת 79 לפנה"ס הפכה לחלק מהאימפריה הרומית.
בימי הביניים היה האי חלק מהאימפריה הביזנטית, ובשנת 803 הקיסרית הביזנטית אירנה הוגלתה לאי.
בשנת 1335 הוענק האי לג'נובה, ובשנת 1462 נכבש על ידי האימפריה העות'מאנית אשר שלטה באי עד שעבר לשלטון יוון בשנת 1912 בעקבות מלחמת הבלקן הראשונה.
בין אנשי הרוח שנולדו ופעלו באי: המשוררת סאפפו, הפילוסוף והמחוקק פיטאקוס איש מיטילנה, והסופר בן המאה ה-20 סטראטיס מיריביליס.
בין השנים 343–346 חי באי אריסטו, ותצפיותיו על מיני החיים באזור זה היוו הבסיס לחיבוריו בביולוגיה.
האוכלוסייה הטורקית שהייתה באי, עזבה אותו בשנת 1922 במסגרת חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה והתיישבה בעיקר באייוואליק שנכלל בטורקיה.
בלסבוס מצוי היער המאובן של לסבוס .
יער זה נחשב כיום שמורת טבע מוגנת, ומצוי במערב האי.
יער מאובן זה היה בעל אקלים טרופי והתקיים לפני כ-15–20 מיליון שנים.
מחוז משנה לסבוס היה חבל מנהלתי, שהיווה את אחד מ-51 מחוזות המשנה (נומוס) של יוון, חלוקה מנהלתית שבוטלה בשנת 2011. לסבוס היה ממוקם בצפון הים האגאי והיה אחד משלושת הנומוסים שהרכיבו את מחוז צפון הים האגאי.
לסבוס גבל במחוז משנה אברוס בצפון, טורקיה במזרח, האי כיוס בדרום ומרכז הים האגאי במערב.
הנומוס כלל בשטחו את האי לסבוס, האי למנוס, האי אגיוס אפסטריוס ומספר איים קטנים אחרים בירתו המנהלית של מחוז לסבוס הייתה העיר מיטילנה, הממוקמת על חלקו הדרומי של האי לסבוס, ושטחו הקיף 2,154 קמ"ר.
לאחר הרפורמות המנהלתיות של 2011, בוטל הנומס, ופוצל לשתי יחידות אזוריות חדשות: לסבוס, שכוללת רק את האי לסבוס, והיחידה האזורית של למנוס, שכוללת את האיים למנוס ואגיוס אפסטריוס.
לסאנה דיארה הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
ביולי 2005 עבר מלה האבר הצרפתית לצ'לסי תמורת ארבעה מיליון לירות שטרלינג.
בעונת עבר דיארה ליריבתה הלונדונית של צ'לסי, ארסנל.
דיארה לא מצא מקומו בקבוצה ובינואר 2008 עבר לפורטסמות'.
עם פורטסמות' זכה בגביע ה-FA.
בחלון ההעברות של ינואר 2009 עבר לריאל מדריד, שם תפס את מקומו של מהמאדו דיארה הפצוע.
ב-1 בספטמבר 2012 חתם חוזה ל-3 שנים באנז'י מחצ'קלה.
לאחר הפחתה משמעותית בשכר השחקנים, דיארה חתם ב-20 באוגוסט 2013 בשורות לוקומוטיב מוסקבה.
באוגוסט 2014, לוקומוטיב מוסקבה ביטלה את חוזהו של הצרפתי ודרשה ממנו פיצוי של 20 מיליון אירו.
פיפ"א התערבה וקבעה כי על דיארה לפצות את המועדון הרוסי ב-10 מיליון אירו.
עקב כך, הצרפתי לא באמת הוגדר כשחקן חופשי, כשהרוסים דרשו מהקבוצות שהתעניינו בשירותיו פיצויים, מה שבסופו של דבר מנע ממנו לעבור לשרלרואה הבלגית, שרצתה ערבות מפיפ"א, אליה בארגון לא הסכימו, ובכך הושפע המשך הקריירה שלו.
בית הדין לבוררות בספורט פסק על השעיית דיארה ומתן הפיצויים ללוקומוטיב מוסקבה.
דיארה פנה לבית הדין האירופי לצדק אשר פסק שכללים המשפיעים על הדרך בה שחקן יכול להשתחרר מחוזהו, לא היו חוקיים והיו מנוגדים לחוקי האיחוד האירופי.
בשנת 2015 חתם בקבוצה הצרפתית אולימפיק דה מארסיי.
ב-23 בינואר 2018 חתם דיארה בפריז סן ז'רמן לשנה וחצי.
סיים את הקריירה שלו בפריז סן ז'רמן ב-2019.
בת דודתו של דיארה נהרגה בפיגועי טרור אשר התרחשו ב-13 בנובמבר 2015. באותה העת, שיחק דיארה עבור נבחרתו במסגרת משחק הידידות מול נבחרת גרמניה.
לסלי אדוארד "לס" קלייפול (נולד ב-29 בספטמבר 1963) הוא מוזיקאי, זמר, בסיסט, מלחין וסופר, המוכר כבסיסט וסולן להקת הרוק אלטרנטיבי פריימוס.
סגנון הנגינה של קלייפול על גיטרת הבס משלב טאפינג, פריטת פלמנקו וסלאפינג.
קלייפול נולד בעיר ריצ'מונד שבקליפורניה וגדל בעיר אל סוברנטה שבקליפורניה, למשפחת מכונאי רכב.
קלייפול החל לנגן על גיטרת בס בגיל צעיר ובין השפעותיו המוזיקליות ניתן למצוא את לארי גראהם, טוני לוין, רוג'ר ווטרס, גדי לי, פול מקרטני, גיזר באטלר, בוטסי קולינס, סטנלי קלארק, ג'ון פול ג'ונס ואחרים.
הוא למד בבית הספר התיכון דה אנזה, שם הכיר את חברו קירק האמט, שמאוחר יותר הצטרף כגיטריסט להקת ההבי מטאל מטאליקה.
במשך מספר שנים לפני הקמת להקתו פריימוס, עבד קלייפול בתור נגר.
בשנת 1986, לאחר מותו של בסיסט מטאליקה קליף ברטון, הפציר האמט בקלייפול שייבחן לתפקיד הבסיסט של מטאליקה.
סולנה של מטאליקה ג'יימס הטפילד, ציין שקלייפול לא התקבל מאחר שהיה "טוב מדי" ושהוא "צריך לעשות משהו משלו".
לאחר מעשה, קלייפול סיפר שלא היה מודע להיקף ההצלחה והפרסום של מטאליקה ושנבחן על אף היכרותו המעטה עם ז'אנר ההאבי מטאל ומעצם חברותו עם האמט ושכנראה, לא היה מתאים לסגנון הלהקה בכל אופן.
פריימוס החלה את דרכה בשם Primate באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, עם קלייפול כבסיסט, טוד האת' כגיטריסט ומתופפים שונים, ביניהם ג'יי ליין.
בשנת 1989, ליין והאת' עזבו את הלהקה ובמקומם צירף קלייפול את הגיטריסט לארי לאלונד והמתופף טים אלכסנדר.
קלייפול נחשב לדמות המובילה בלהקה והכוח המניע מאחורי הסגנון המוזיקלי שלה, המשלב פאנק יחד עם סגנונות אחרים.
קלייפול הוא היחיד מבין חברי הלהקה עם רקע במוזיקת פאנק.
בגלל השפעתו הרבה על סגנון הלהקה, פריימוס לעיתים רבות מתוארת בתור להקת "ת'ראש-פאנק" או פאנק-מטאל.
משנת 1989 ועד שנת 2000, פריימוס הייתה אחת הלהקות הפחות שגרתיות שזכו לקבל זמן אוויר בזרם המיינסטרים, בין היתר בהופעתם בפסטיבל לולהפלוזה בשנת 1993, השתתפותם בתוכניות הלייט נייט של דייוויד לטרמן וקונאן או'בריאן בשנת 1995 ובנוסף השתתפותם בפסטיבל וודסטוק 94'.
בשנת 1996, עזב אלכסנדר את הלהקה והוחלף בבריאן "בריין" מנטייה (לימים מתופף גאנז נ' רוזס).
בשנת 1997, התבקשה הלהקה לכתוב את שיר הנושא של סדרת האנימציה סאות' פארק.
בשנת 2000, חדלה הלהקה מפעילותה.
באמצע שנת 2003, שבה הלהקה לפעילות וקלייפול התאחד עם אלכסנדר וללונד.
בשנת 2010, עזב אלכסנדר את הלהקה בשנית והוחלף בג'יי ליין, שניגן עם הלהקה עד עזיבתו בשנת 1989.
בשנת 2013, עזב ליין את הלהקה בשנית והוא הוחלף באלכסנדר גם בפעם זו.
קלייפול מתגורר בקרבת העיירה אוקסידנטל שבמחוז סונומה שבקליפורניה, יחד עם אשתו ושני ילדיו.
קלייפול מקליט את מרבית המוזיקה שלו בביתו.
הוא ידוע בהומור ההזוי שלו ובאישיותו יוצאת הדופן.
קלייפול הוא דייג מושבע ואף הופיע בתור אורח בתוכנית הטלוויזיה Fly Fishing the World.
מגרש לס קורטס (בקטלאנית: Camp de Les Corts, ובספרדית: Campo de Las Cortes) היה אצטדיון ספורט בברצלונה שבקטלוניה, ספרד.
הוא שימש כמגרשה הביתי של קבוצת ברצלונה, עד מעברה לקאמפ נואו ב-1957.
לס קורטס נבנה על פי תוכנית לטווח-הארוך של נשיא המועדון, ז'ואן גאמפר, במטרה לספק למועדונו אצטדיון משלו.
האצטדיון החליף את "קרר אינדסטריה" כבית המועדון.
ב-1922 נפתח האצטדיון עם תכולה תחילית של 20,000 צופים.
המשחק הראשון שנערך בו היה בין ברצלונה לסנט מירן.
ב-13 במאי 1923 אירח האצטדיון את גמר גביע המלך בין אתלטיק בילבאו לסי.אי יורופה.
ב-21 בדצמבר 1924 שיחקה נבחרת ספרד מול נבחרת אוסטריה בלס קורטס.
ב-24 ביוני 1925, בזמן משחק, קידמו אוהדי ברצלונה בבוז את המנון ספרד.
כתוצאה מכך, האשים הדיקטטור מיגל פרימו דה ריברה את ז'ואן גאמפר בקידום לאומיות קטלאנית.
האצטדיון נסגר לשישה חודשים, וגאמפר גורש מספרד.
בעקבות הצלחה גדולה של הקבוצה בסוף שנות ה-40, היה נראה שלס קורטס הוא קטן מדי בשבילה.
האצטדיון הורחב מספר פעמים עד לתכולה סופית של 60,000 מקומות, אך לא היה די בכך וב-1950 החלו תוכניות להקמת אצטדיון חדש, הקאמפ נואו.
לס ונטאס (בספרדית: Las Ventas) היא זירת מלחמות שוורים מפורסמת ברובע סלמנקה שבמדריד, בירת ספרד.
זירת לס ונטאס נפתחה ב-17 ביוני 1931, והיא נחשבת בעיני רבים לזירת מלחמות השוורים החשובה בספרד ואף בעולם כולו.
הזירה תוכננה על ידי האדריכל חוסה אספליו (José Espeliú) בסגנון נאו-מורי.
תכולת הזירה היא כ-24,000 צופים, קוטרה כ-65 מטרים והיא אחת מהזירות הרחבות בעולם.
הזירה ממוקמת ברובע סלמנקה במזרח מדריד והיא מקושרת היטב באמצעות הרכבת התחתית ואוטובוסים עירוניים.
עונת מלחמות השוורים במדריד נפתחת בחודש מרץ ומסתיימת בדצמבר.
במהלך העונה, נערכים קרבות שוורים בזירה בימי ראשון, חגים ובמהלך חגיגות איזידור הקדוש המתקיים במהלך חודשי מאי ויוני, במהלך תקופה זאת לרוב כל יום נערכים מלחמות שוורים בלס ונטאס, הקרבות מתחילים בשעה שש או שבע בערב, ונמשכים בין שעתיים לשלוש שעות.
המושבים בזירה מחולקים ל-10 יציעים, ומחירי הכרטיסים משתנים בהתאם לקרבתם לזירה עצמה ומיקומם באור או בצל.
בין השנים 1913 ו-1920, גאתה הפופולריות של מלחמות השוורים במדריד והזירה הישנה בעיר, שנבנתה בשנת 1874, לא עמדה בביקוש הקהל.
חוסה גומז אורטגה (José Gómez Ortega), מגדולי לוחמי השוורים של התקופה, הכריז על הצורך בהקמת זירה "מונומנטלית" שתאפשר לכל תושבי העיר ליהנות ממלחמות השוורים, ומסר את עבודת התכנון לידידו, האדריכל חוסה אספליו.
האדמה עליה נבנתה הזירה נתרמה לעיריית מדריד על ידי משפחת חרדון (Jardón), בתמורה לכך שהמשפחה תנהל את הזירה למשך חמישים שנים.
ההסכם אושר על ידי העירייה ב-12 בנובמבר 1920, ואבן הפינה לזירה הונחה ב-19 במרץ 1922. בניית הזירה הושלמה בשנת 1929, וקרב החניכה התקיים ב-17 ביוני 1931. מלחמות השוורים הופסקו במהלך מלחמת האזרחים הספרדית וחודשו רק בחודש מאי 1939.
בשנת 1996 להקת ההארד רוק האוסטרלית AC/DC הופיעה בזירה כחלק מסיבוב הופעות.
ההופעה הוקלטה ויצאה על גבי DVD שנקרא "AC/DC: No Bull" (מאנגלית "AC/DC: אין שור"), בהתייחס לכך שהופיעו בזירת שוורים אך ללא שור.
בשנת 2008 הותקן מעל הזירה גג ארעי לצורך אירוח משחקי טניס של נבחרת ספרד במסגרת גביע דייוויס מול נבחרת ארצות הברית.
לסלי "לס" פרדיננד הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת החלוץ.
פרדיננד הוא העשירי במספר ברשימת כובשי השערים בתולדות הפרמייר ליג עם 149 שערים בסך הכול, והיחיד שכבש במדי שש קבוצות שונות בליגה זו - קווינס פארק ריינג'רס, ניוקאסל יונייטד, טוטנהאם הוטספר, וסטהאם יונייטד, לסטר סיטי ובולטון וונדררס.
לאורך הקריירה שלו הוא שיחק גם בנבחרת אנגליה.
ב-2005 קיבל פרדיננד את דרגת החבר (MBE) במסדר האימפריה הבריטית.
פרדיננד החל את דרכו במחלקות נוער של מספר מועדוני כדורגל חובבים באנגליה: תחילה שיחק בקבוצת AEL, לאחר מכן עבר למועדון סאות'הול, ולבסוף עבר למועדון הכדורגל הייס.
ב-1986 הוא החל לשחק בקבוצה הבוגרת של הייס, ולאחר עונה אחת התגלה על ידי ראשי הקבוצה המקצוענית קווינס פארק ריינג'רס (QPR), שהחתימה אותו בשורותיה תמורת 30 אלף לירות שטרלינג.
במשך העונה וחצי הראשונות שלו בקווינס פארק ריינג'רס, ששיחקה אז בליגה הראשונה, קיבל פרדיננד הופעות משחק מועטות.
הוא הושאל לברנטפורד מהליגה השלישית במהלך עונת , ובעונה שלאחר מכן הושאל לבשיקטש הטורקית.
לאחר מכן חזר פרדיננד ל-QPR, והחל מ-1991 הפך לשחקן קבע בהרכב הקבוצה.
בעונת , הראשונה בתולדות הפרמייר ליג החדשה, הרשים פרדיננד במידה רבה כשהבקיע 20 שערי ליגה ו-24 שערים בכל המסגרות.
פרדיננד שיחק שתי עונות נוספות בקווינס פארק ריינג'רס, וסיים את תקופתו בקבוצה עם 90 שערים ב-183 משחקים בסך הכול.
הוא נחשב לאחד מהשחקנים הטובים בתולדות הקבוצה, וקיבל מאוהדיה את הכינוי "סר לס", שליווה אותו גם בהמשך הקריירה שלו.
לאחר עזיבתו של פרדיננד ב-1995, הקבוצה ירדה ביכולתה ואיבדה לבסוף את מקומה בפרמייר ליג.
בקיץ 1995 עבר פרדיננד לניוקאסל יונייטד, אשר שילמה תמורתו שישה מיליון לירות שטרלינג.
הייס, קבוצתו בתחילת הקריירה, קיבלה 600 אלף ליש"ט כחלק מהעסקה (עליה חתמה בעת מעברו של פרדיננד ל-QPR), ובאמצעות כסף זה בנתה מתקן אימונים חדש למועדון, אותו קראה על שמו של פרדיננד לאות כבוד.
עונת הבכורה של פרדיננד בניוקאסל, , הייתה מוצלחת מאוד עבורו.
הוא כבש 25 שערי ליגה ו-29 שערים בכל המסגרות, ולקח חלק חשוב במאבקיה של ניוקאסל על הזכייה באליפות הפרמייר ליג.
אולם הקבוצה איבדה פער של 12 נקודות בו החזיקה בפסגת הטבלה, וסיימה במקום השני אחרי מנצ'סטר יונייטד.
בעקבות הצלחתו זכה פרדיננד בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית מטעם התאחדות הכדורגלנים.
גם בעונת סיים פרדיננד עם ניוקאסל במקום השני בפרמייר ליג, לאחר מאבק מתמשך בין ארבע קבוצות יחד עם מנצ'סטר יונייטד, ארסנל וליברפול, שבסיומו השיגה מנצ'סטר את האליפות.
בתקופתו בניוקאסל הוא הבקיע 50 שערים בתוך 84 משחקים בלבד, ויצר שותפות מוצלחת בחוד ההתקפה יחד עם אלן שירר.
בשל הצלחתו בניוקאסל הוא זכה להערצה רבה בקרב אוהדי הקבוצה, שהעניקו לו קימת כבוד כאשר נכנס כמחליף במשחק קבלת הפנים לשירר.
ב-1997 פרדיננד עבר לקבוצת טוטנהאם הוטספר, ששילמה תמורתו שישה מיליון ליש"ט.
בעונתו הראשונה בטוטנהאם הוא סבל מפציעות קשות שמנעו ממנו לשחק במשך חלקים גדולים מהעונה.
אולם לקראת סיום העונה הוא כבש מספר שערים, וסייע לקבוצה להימנע מירידה לליגת המשנה.
בשנת 1999 זכה פרדיננד עם טוטנהאם בגביע הפוטבול ליג לאחר ניצחון 0–1 בגמר על לסטר סיטי.
עם זאת, הוא המשיך לסבול מפציעות וכבש 12 שערים בלבד במצטבר בשלוש עונותיו הראשונות במועדון.
פרדיננד כבש עשרה שערים בכל המסגרות בעונת , והוסיף 15 שערים בעונה שלאחר מכן.
בדצמבר 2001 הוא כבש את השער ה-10,000 בתולדות הפרמייר ליג במשחק שקיימה קבוצתו נגד פולהאם, ועל כך קיבל פרס מיוחד במסגרת חגיגות העשור להקמת הליגה.
בסיום עונת הוא העפיל עם טוטנהאם בפעם השנייה לגמר גביע הפוטבול ליג.
במהלך משחק הגמר, מול בלקברן רוברס, נעצרו ניסיונות הבקעה רבים שלו על ידי השוער בראד פרידל, דבר שהיווה גורם מכריע בהפסד קבוצתו 1–2.
בינואר 2003 עבר פרדיננד לווסטהאם יונייטד.
הוא כבש את שער הבכורה שלו בווסטהאם במשחק מול קבוצתו הקודמת, טוטנהאם, אך עד לסיום העונה כבש שער אחד נוסף בלבד והקבוצה ירדה לליגת המשנה.
פרדיננד בחר להישאר בפרמייר ליג ולפיכך הצטרף ללסטר סיטי, שהעפילה זה עתה לליגה הבכירה.
על אף שהיה בן 37 באותו זמן, גיל הנחשב למופלג בקרב ספורטאים, הוא הבקיע 14 שערים בעונתו היחידה בלסטר.
לאחר שגם לסטר ירדה לאליפות הפוטבול ליג הוא עבר לקבוצת בולטון וונדררס.
הוא עזב את הקבוצה לאחר חצי עונה בלבד במדיה, ובאמצע עונת לרדינג מליגת המשנה.
בעונת הצטרף פרדיננד לווטפורד ששיחקה גם היא בליגת המשנה, מבלי לחתום על חוזה.
הוא לא שותף באף משחק במדי הקבוצה ובסיום העונה הודיע על פרישתו מכדורגל, מספר חודשים לפני הגיעו לגיל 40.
פרדיננד ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית של אנגליה בפברואר 1993 נגד נבחרת סן מרינו, והבקיע שער בבעיטת מספריים, שסייע לאנגליה לנצח בתוצאה 5 - 0.
במהלך הקריירה שלו פרדיננד לא זכה להזדמנויות רבות ממאמני נבחרת אנגליה - הוא הופיע במדיה 17 פעמים בלבד והבקיע חמישה שערים.
הוא נכלל בסגל לטורניר יורו 1996, שבו העפילה הנבחרת עד לחצי הגמר, אולם לא שותף באף משחק.
למעשה, במשך כל שנת 1996 לא שותף פרדיננד במשחקי הנבחרת, על אף שהצטיין רבות באותה תקופה במדי ניוקאסל.
הוא נכלל בסגל גם למונדיאל 1998, אך גם בטורניר זה לא שותף כלל על ידי המאמן גלן הודל.
כדורגלן השנה בליגה האנגלית על פי בחירת הכדורגלנים: 1995/1996
מבקיע השער ב-10,000 בפרמייר ליג, במסגרת חגיגות עשור לליגה (2003)
לנרד סיימון נימוי היה שחקן, במאי קולנוע, משורר, זמר וצלם יהודי-אמריקאי, המפורסם בעיקר בגילום דמותו של ספוק בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית" בשנים 1966–1969, ובתוכניות טלוויזיה נוספות, סרטי קולנוע ומשחקי מחשב.
נימוי החל את הקריירה שלו בשנות העשרים המוקדמות בחייו, לימד שיעורי משחק בהוליווד והופיע בתפקידים משניים בקולנוע ובטלוויזיה במהלך שנות ה-50, כמו גם הופיע בתפקיד הראשי בסרט "Kid Monk Baroni".
בשנת 1952 גילם נימוי את דמותו של נאראב, חצי-חייזר, אחד משלושה פולשים ממאדים, בסדרת הסרטים "Zombies of the Stratosphere".
בשנת 1965 הופיע לראשונה במה שעתיד להיות חלק מזיכיון "מסע בין כוכבים" כאשר השתתף ב-"The Cage", הפיילוט של "מסע בין כוכבים: הסדרה המקורית".
לאחר מכן, המשיך לגלם את דמותו של ספוק בסדרה עד לשנת 1969, ואחר כך בעוד שמונה סרטי קולנוע עלילתיים והופעות אורח בסדרות ספין אוף שונות של הזיכיון.
לדמות שגילם יש השפעה תרבותית משמעותית, והיא זיכתה את נימוי בשלוש מועמדויות לפרס אמי; המגזין TV Guide ציין את ספוק כאחת מ-50 דמויות הטלוויזיה הגדולות ביותר.
לאחר סדרת "מסע בין כוכבים", נימוי כיכב ב"משימה בלתי אפשרית" במשך שתי עונות, הנחה את הסדרה התיעודית "In Search of...", העניק את קולו ל-"Civilization IV", "רובוטריקים: הסרט" ו"רובוטריקים 3: אפלת הירח", וכן זכה לשבחים בגין הופעותיו במספר הפקות תיאטרון.
כמו כן, היה לו תפקיד אורח בסדרת המדע-בדיוני "פרינג'".
התהילה של נימוי כספוק הייתה כזאת, ששתי האוטוביוגרפיות שלו, "I Am Not Spock" (1975) ו-"I Am Spock" (1995), נכתבו מנקודת המבט של שיתוף קיומו עם הדמות.
בשנת 2016, בנו, אדם נימוי, הוציא סרט דוקומנטרי על חייו עם אביו המפורסם ועל ההיכרות עם תפקיד אביו במהלך חייו בתור הדמות המפורסמת ממסע בין כוכבים.
הסרט נקרא בשם "למען ספוק" ("For the Love of Spock"), וצילומו החל עוד בשנת 2015, לפני מותו של לנרד.
לנרד סיימון נימוי נולד בבוסטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית, למשפחה יהודית-דתית-אורתודוקסית דוברת יידיש, של מהגרים מאוקראינה.
את קריירת המשחק שלו החל בגיל שמונה.
הוא החל לימודי צילום באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, והשלים אותם בבוסטון קולג'.
כמו כן למד לתואר שני בחינוך, והוא בעל תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת אניטוק באוהיו.
נימוי שירת כסמל בצבא ארצות הברית בשנים 1953–1955.
בשנת 1966 שיחק לראשונה את דמותו של ספוק בסדרה המקורית של "מסע בין כוכבים", דמות שאותה חזר אחר כך לגלם עוד בשבעה סרטי קולנוע, בשנים 1979–2009, ששניים מתוכם ("מסע בין כוכבים 3: החיפוש אחר ספוק", "מסע בין כוכבים 4: השיבה הביתה") אף ביים בעצמו.
כמו כן, דמותו של ספוק הופיעה גם בפרקי הסדרה מסע בין כוכבים: הדור הבא.
בשנת 1987 ביים את סרט הקולנוע שלושה גברים ותינוקת, בכיכובם של טום סלק, סטיב גוטנברג וטד דנסון.
בשנת 1988 ביים את סרט הקולנוע "אם במבחן", שמבוסס על הספר של סו מילר, בהשתתפותם של ליאם ניסן, דיאן קיטון, ג'ייסון רוברדס ואחרים.
בשנת 1991 ביים את הסרט "אהבות מצחיקות", קומדיה רומנטית בהשתתפותם של כריסטין לאטי, ג'ין ויילדר ומרי סטיוארט מסטרסון.
נימוי היה מועמד לפרס אמי עבור שחקן המשנה הטוב ביותר על סרט הטלוויזיה שצולם בחלקו בישראל, "אישה ושמה גולדה" (1982), על תפקידו כמוריס מאירסון, בעלה של גולדה מאיר, לצדה של אינגריד ברגמן כגולדה, בתפקידה האחרון.
במאי 2010 הודיע נימוי שהוא פורש מתעשיית הקולנוע, אחרי שהיה פעיל 60 שנה.
ב-27 בפברואר 2015 נפטר ממחלת ריאות.
שימוש בברכת הכהנים במסע בין כוכבים
לנרד נימוי, אשר גדל במשפחה אורתודוקסית, הציע את פריסת האצבעות של ברכת הכהנים אותה ראה בילדותו.
רודנברי סבר שפריסת האצבעות שונה דייה כדי להוות סממן חיזרי, ואישר לנימוי להשתמש בה בסדרה כ"הצדעה וולקנית".
בנוסף הופיע בסרטי קולנוע וטלוויזיה רבים.
נימוי הופיע בסרט "לעולם נזכור" העוסק בתביעתו של ניצול השואה מל מרמלשטיין.
לֶסְבִּיּוּת היא משיכה מינית ורגשית בין נשים.
לסבית היא אישה בעלת נטייה מינית הומוסקסואלית (הרכב של המילים "הומו" (יוונית: זהה) ו"סקס" (לטינית: מין); ביחד: "מין זהה"), דהיינו אישה בעלת משיכה מינית ורגשית לנשים.
המונח "לסביוּת" כקונספט המגדיר נשים אשר חולקות נטייה מינית הומוסקסואלית הוא תוצר של המאה ה-20. אף על פי שהומוסקסואליות בקרב נשים הופיעה במגוון רחב של תרבויות במהלך ההיסטוריה, רק בתחילת תקופה זו נעשה תיאור של לסביות כקבוצה.
בשנים המאוחרות של המאה ה-19 פרסמו סקסולוגים תוצאות של מחקרים ותצפיות על התנהגות נשית שאופיינה במשיכה חד-מינית, ועשו הבחנה של לסביוּת כיישות חברתית בתרבות המערבית.
כתוצאה מכך, נשים באירופה ובצפון אמריקה אשר הפכו למודעות לסטטוס הרפואי החדש שנוסד, הקימו במחתרת תת-תרבות לסבית.
הרחבה נוספת של המושג נעשתה בשנות ה-70 של המאה ה-20, בעקבות השפעתו של הגל השני של הפמיניזם.
מאז תקופה זו עוסקים היסטוריונים בבחינה מוחדשת של יחסים בין נשים בהיסטוריה, ומעלים שאלות בדבר ההגדרה הנכונה של אישה כלסבית או של מערכת יחסים בין נשים כיחסים לסביים.
דיונים בנושאים אלה הניבו שלושה רכיבים לזיהוי לסביוּת: התנהגות מינית, משיכה מינית, ונטייה מינית.
לסביות רבות הגיבו לתיוגן כדחויות מוסרית בבניית תת-תרבות המבוססת על מרידה בתפקידי המגדר.
לסביוּת הייתה במהלך ההיסטוריה לאופנתית לעיתים, מה שהשפיע על האופן שבו השתקפה התופעה אצל אחרים, כמו גם אצל הנשים הלסביות עצמן.
ישנן נשים העוסקות בפעילות הומוסקסואלית, שייתכן כי ידחו את הזהות הלסבית בשלמותה, תוך שהן מסרבות לזהות עצמן כלסביות או ביסקסואליות.
בבסיס התפיסה של הסקסולוגים המוקדמים כלפי לסביות עמדה אמונתם, כי אישה הקוראת תיגר על תפקידי המגדר הנוקשים של החברה, סובלת מהפרעה נפשית.
המונח "לסביוּת" התפתח משמו של האי היווני לסבוס, מקום מושבה של המשוררת סַאפְּפוֹ, בת המאה ה-7 לפנה"ס.
בחינה של כתבים עתיקים לימדה את ההיסטוריונים על קיומה של קבוצה נשים אשר היו תחת חסותה של סאפפו מבחינה תרבותית.
מעטים מכתביה של סאפפו שרדו, אולם אלו הקיימים משקפים את הנושאים שעליהם כתבה: חיי היום-יום של הנשים, מערכות היחסים שלהן וטקסים.
סאפפו תיארה את יופיין של הנשים ואת אהבתה אליהן.
עד למאה ה-19 התייחס המונח "לסבי" לכל נושא הקשור לאי לסבוס, לרבות סוג של יין.
(בשנת 2008 נעשה ניסיון של תושבי האי למנוע בדרך משפטית את השימוש במונח שלא לתיאור נושאים הקשורים לאי, אך המהלך כשל.)
בשנת 1890 נעשה שימוש במונח במילון רפואי לתיאור התנוחה "סיזרינג" כ"אהבה לסבית": "סיפוק מיני הדדי של שתי נשים על ידי גירוי ביחסי מין".
שימוש במונח "לסביוּת" כתיאור של יחסים אירוטיים בין נשים תועד בשנת 1870. סביב המאה ה-20 הוחלף המונח ב"סאפיזם" ("Sapphism") או "סאפיסטית" ("Sapphist"), ובשנת 1925 התקבע בספרות הרפואית המונח "לסביוּת", ושימש כשם עצם המתאר את המקבילה הנשית למעשה סדום גברי.
התפתחות הידע הרפואי היוותה מרכיב מרכזי בשינויים העתידים לבוא במשמעויות הנִלוות למונח לסביוּת.
באמצע המאה ה-19 ערכו אנשי רפואה ניסיונות לייסד דרכים לזיהוי הומוסקסואליות בקרב גברים, אשר נחשבה אז לבעיה חברתית משמעותית במרבית החברות המערביות.
על ידי סיווג התנהגות שהוגדרה באותה התקופה כ"מיניות הפוכה" על ידי הסקסולוג היהודי-גרמני מגנוס הירשפלד, קבעו החוקרים מהי התנהגות מינית נורמלית עבור גברים ונשים, ובאיזו מידה חורגים גברים ונשים מן "ההתנהגות המינית המושלמת".
הספרות המקצועית התייחסה ללסביות במידה מועטה בהרבה מאשר להומוסקסואליות גברית, שכן התופעה לא נתפסה בקרב אנשי מקצוע כבעיה משמעותית, ובמקרים אחרים אף הייתה התעלמות מוחלטת מקיומה.
עם זאת, הסקסולוגים ריכרד פון קראפט-אבינג הגרמני והבלוק אליס הבריטי כתבו כמה ממחקרי הסיווג המוקדמים ביותר על אודות משיכה מינית בין נשים, והתייחסו אליה כאל סוג מסוים של אי שפיות.
קראפט-אבינג, התייחס ללסביוּת (שאותה כינה "Uranism") כמחלה נוירולוגית, ואילו אליס, אשר הושפע מכתיבתו של קראפט-אבינג, חלק עליו באשר לתפישתו כי "מיניות הפוכה" היא באופן כללי מצב שנמשך לאורך כל החיים.
אליס האמין כי נשים המביעות אהבה לנשים אחרות ישנו את התייחסותן ליחסים מעין אלה לאחר שיתנסו בנישואים וב"חיים מעשיים".
עם זאת, הוא הודה כי ישנן נשים עם "נטייה הפוכה" אשר יבלו את כל חייהן בהתמדה ביחסים אירוטיים עם נשים.
היו אלה חלק מקבוצת "המגדר השלישי" אשר דחו את הרעיון שלפיו נשים צריכות להיות כנועות, נשיות וביתיות.
המונח "נטייה הפוכה" תיאר את התפקידים המגדריים ההפוכים ואת הקשר בינם למשיכה מינית לנשים במקום לגברים.
היות שבתקופה הוויקטוריאנית לא היה מקובל שנשים ייזמו מגע-מיני כלשהו, נשים אשר עשו כך נחשבו לבעלות התנהגות מינית גברית.
עבודותיהם של ריכרד פון קראפט-אבינג ושל הבלוק אליס זכו לתפוצה רחבה וסייעו ליצור מודעוּת ציבורית למיניות נשית.
טענות הסקסולוגים שלפיהן הומוסקסואליות היא סטייה מולדת התקבלו באותם זמנים בחיוב בקרב גברים הומואים, הואיל והייתה הכרה רחבה להצעתם כי סגנון חיים שכזה לא הושפע ממידה רעה, מעבריינות או מהפקרות, וכי אין להכיר בו ככזה.
בהיעדר כל בסיס אחר לתיאור רגשותיהם, קיבלו הומוסקסואלים רבים את הסיווג כ"שונים" או "סוטים", והשתמשו בעובדה כי היו במעמד לא חוקי באירופה על מנת לגבש מעגלים חברתיים בפריז ובברלין.
במקביל, לסביות החלו לגבש אלמנטים של תת-תרבות.
הומוסקסואליות בנשים ללא זהות לסבית
המשמעויות השונות שנוספו למונח "לסביות" במהלך המאה ה-20 עודדו מספר היסטוריונים לבחון מחדש יחסים בין נשים לאורך ההיסטוריה, בטרם החל השימוש הנרחב במונח לתיאור נטייה מינית.
דיונים בין היסטוריונים הולידו שאלות חדשות בדבר הגדרתה של מערכת יחסים לסבית.
לסביות פמיניסטיות עמדו על כך שיחסי מין אינם מדד הכרחי בקביעה שלפיה אישיות מסוימת היא לסבית, אם עיקר היחסים שלה, ואלה הקרובים והמשמעותיים ביותר, היו עם נשים.
כאשר בוחנים יחסים מן העבר בהקשר ההיסטורי המתאים, היו זמנים שבהם אהבה ויחסי מין היו שני תחומים נפרדים ולא בהכרח קשורים זה לזה.
בשנת 1989 כתבה קבוצה חוקרים אשר נקראה "קבוצת ההיסטוריה הלסבית" (The Lesbian History Group) כי:
לרוב, מיניות האישה אינה מקבלת ייצוג הולם בטקסטים ובמסמכים היסטוריים.
עד לעת המודרנית, תיעוד מיניותן של נשים נכתב למעשה על ידי גברים, מתוך הבנה ונקודת מבט גברית, כשההתייחסות לנשים הייתה ביחס לגברים עצמם – כנשותיהם, בנותיהם או אמהותיהם.
ייצוגים אמנותיים של מיניות נשית הציגו בדרך כלל רעיונות או מגמות בקנה-מידה רחב, והעניקו להיסטוריונים רמזים על המידה שבה היו יחסים אירוטיים בין נשים נפוצים ומקובלים במהלך ההיסטוריה.
ניתוח ההיסטוריה נעשה לרוב דרך אידאולוגיות בנות-זמננו; יוון העתיקה כנושא זכתה לפופולריות רבה בקרב המעמד השליט בבריטניה במהלך המאה ה-19. בהתבסס על סדר העדיפויות החברתי שלהם, היסטוריונים של יוון העתיקה פירשו את החברה ביוון כמערבית, לבנה וגברית, ובעיקרון הדירו נשים מהחשיבות ההיסטורית.
הנשים ביוון נהגו להתבודד אחת עם השנייה, וכך גם גברים.
בחברה ובסביבה הומואירוטית זו היו יחסים אירוטיים ומיניים בין גברים דבר שבשגרה, והם תועדו בספרות, באמנות ובהגות הפילוסופית.
אין כמעט כל תיעוד לפעילות הומוסקסואלית בין נשים, אך ישנה השערה שיחסים דומים לאלה שהתנהלו בין גברים ונערים התנהלו גם בין נשים ונערות.
המשורר הלירי אלקמן בן המאה ה-7 לפנה"ס השתמש במונח "aitis" לתיאור המקבילה הנשית לנער הנמצא במערכת יחסים פדרסטית.
בדיאלוג הסוקרטי "המשתה", שנכתב על ידי אפלטון, מציין אריסטופאנס נשים אשר אוהבות נשים, אך משתמש לשם כך במונח "trepesthai" (שמשמעו "שיש להתמקד בו") במקום במונח "ארוס", אשר התייחס ליחסים אירוטיים אחרים בין גברים ובין נשים לגברים.
ההיסטוריונית ננסי רבינוביץ טוענת שציורים המופיעים על כלי־חרס מיוון העתיקה, שבהם נראות נשים הכורכות את זרועותיהן סביב מותניהן של נשים אחרות או נשענות האחת על כתף השנייה, יכולים להתפרש כהבעה של תשוקה רומנטית.
לא ידוע הרבה על חייהן של נשים ביוון העתיקה ובמיוחד על מיניותן.
על אף שגברים לקחו חלק במערכות יחסים פדרסטיות מחוץ לחיי הנישואים, אין ראיות מוצקות לכך שהוּתר לנשים לקיים יחסים מחוץ לנישואים או שעודדו אותן לכך.
הנשים המופיעות בציורים שעל הכדים היוונים נראות מביעות חיבה אחת כלפי השנייה, והייצוג שלהן הוא אירוטי: הן מתקלחות יחד, נוגעות אחת בשנייה, ובחלק מהציורים ניתן להבחין בדילדואים אחדים ובדימויים הלקוחים מיחסים הטרוסקסואלים או פדרסטיים.
לא ידוע האם מדובר באירוטיקה המיועדת לצופה ביצירת האמנות או ביצוג ממשי של חיי הנשים באותה תקופה.
ברומא העתיקה היו הנשים כפופות להגדרות של גברים בנושא מיניות.
היסטוריונים מודרניים מציינים כי יחסם של גברים להומוסקסואליות בקרב נשים היה עוין; אישה אשר קיימה מערכת יחסים מינית מחייבת עם אישה אחרת נתפסה כבעלת מוּזרות ביולוגית ובעלת "דגדגן גדול באופן מפלצתי", שאיתו ניסתה לחדור לנשים אחרות ולעיתים גם לגברים.
על פי ההיסטוריון ג'יימס באטריקה (Butrica), לסביוּת "אִתגרה לא רק את תפיסת הגברים את עצמם כאלה אשר להם ישנה בלעדיות על נתינת עונג מיני, אלא גם את היסודות הבסיסיים ביותר של תרבות השליטה הגברית ברומא".
אין בנמצא תיעוד היסטורי ממשי של נשים אשר קיימו יחסי מין עם נשים אחרות ברומא העתיקה.
מקרים על הומוסקסואליות בקרב נשים זכו במהלך ההיסטוריה ליחס שלילי פחות מצד רשויות החוק והדת מאשר מקרים של ניאוף או הומוסקסואליות בקרב גברים.
בעוד מין בין גברים, בין גבר לאישה או בין גברים ובעלי-חיים נחשבו בבריטניה למשל כמושא למערכות החקיקה והמשפט, לא הייתה בספר החוקים או בספרות הרפואית כל הכרה או התייחסות למגע מיני בין נשים.
החוק הראשון אשר אסר על יחסים מיניים בין נשים הופיע בצרפת בשנת 1270. בספרד, באיטליה ובאימפריה הרומית הקדושה נכללו מעשי סדום בין נשים במסגרת מעשים אשר נחשבו ל"לא-טבעיים", ודינם היה העלאה על המוקד; אך ישנן מעט מאוד עדויות לכך שמדובר בפרקטיקה שאכן התרחשה.
ההוצאה להורג המוקדמת ביותר התרחשה בשפייר שבגרמניה בשנת 1477; שתי נזירות אשר "רכבו" האחת על השנייה או שהתגלה כי נגעו האחת בשדיה של השנייה.
נזירה איטלקייה בשם האחות בנדטה קרליני (Benedetta Carlini) תועדה כאשר היא מפתה רבות מחברותיה למנזר, ותוארה כאחוזת רוח אלוהית בשם "סְפְּלֶנְדִיטֶלוֹ" (Splenditello).
על מנת לסיים את יחסיה עם הנשים היא הוכנסה לכליאה בבידוד למשך 40 שנה.
עם זאת, הומואירוטיקה נשית הייתה כה נפוצה בתיאטרון ובספרות האנגלית, עד כי היסטוריונים סבורים כי היא הייתה לאופנה למשך תקופת זמן מסוימת במהלך תקופת הרנסאנס.
לסביוֹת, במיוחד בתרבות המערבית, מגדירות עצמן בדרך-כלל כבעלות זהות המגדירה את הייחודיות המינית שלהן, וכן את השתייכותן לקבוצה חברתית החולקת מאפיינים משותפים.
נשים בתרבויות רבות במהלך ההיסטוריה קיימו יחסים מיניים עם נשים אחרות אך הן כמעט אף פעם לא נחשבו לחלק מקבוצה חברתית של אנשים שהגדרתהּ מתבססת על יחסים אלו.
היותן של נשים בתרבות המערבית מיעוט פוליטי, יחד עם הנידוי החברתי אשר נלווה לסיווג הרפואי של הומוסקסואליות כמחלת נפש (אשר רווח עד שנות ה-70), הביאו להתפתחותה של זהות קולקטיבית ולכינונה של תת-תרבות בהתאם.
עבור חלק מהנשים, הידיעה שהן מתנסות ביחסים או התנהגות העלולים לסווגן כלסביות הביאה אותן להכחיש את סגנון חייהן או לכל הפחות להסוות אותו מסביבתן.
כך לדוגמה הפרופסורית ז'נט מרקס מקולג' הר הוליוק לנשים שבמסצ'וסטס, שחיה עם נשיאת הקולג' מרי אמה וולי במשך 36 שנים, ייעצה לבנות הקולג' להתרחק מיחסים "לא נורמלים" ועמדה על כך שניתן להשיג אושר אמיתי רק ביחסים בין אישה וגבר.
נשים אחרות, לעומת זאת, אימצו את השוני שבסגנון חייהן על מנת למצב עצמן בנפרד ולהדגיש את השוני והייחודיות שלהן מגברים הומואים והטרוסקסואלים.
לדוגמה, בין שנות ה-90 של המאה ה-19 ושנות ה-30 של המאה ה-20 הפעילה המשוררת האמריקאית נטאלי קליפורד בארני בפריז סלון ספרותי שאירח פגישות שבועיות, שאליהן הוזמנו אמנים ידוענים, ונערכו בו דיונים בנושאים לסביים ונשיים.
תוך שהיא משלבת השפעות יווניות עתיקות עם אירוטיקה צרפתית מודרנית, ניסתה בארני ליצור גרסה עדכנית ואידיאלית של לסבוס אצלה בסלון.
בין אורחיה נכללו ציירת הפורטרטים רומיין ברוקס (אשר נהגה לצייר מבקרים אחרים בסלון), הסופרות דג'ונה ברנס, קולט וגרטרוד שטיין והמשוררת מרגריט אנטוניה רדקליף הול.
בברלין של שנות ה-20 התפתחה עד מהרה תרבות הומו-לסבית: נפתחו כ-50 מועדונים המיועדים ללסביות, ואף היה לנשים מגזין משלהן בשם "החבֵרה" , אשר ראה אור בין השנים 1924 ל-1933, ומגזין נוסף בשם Garçonne ("גַרְסוֹן", בצרפתית) אשר נועד לגברים קרוס-דרסרים וללסביות.
בשנת 1928 יצא הספר "הלסביות של ברלין", אשר הציג את בירת גרמניה כמרכז של פעילות חברתית לסבית.
הוקמו מועדונים רבים ומגוונים, אשר היוו מוקד משיכה לתיירות אשר הגיעו לבתי קפה בשכונות קטנות, שאליהם היו מגיעות נשים מקומיות שהיו מעוניינות להכיר נשים אחרות.
השיר "Das Lila Lied" (בעברית: "שיר הלבנדר") היה להמנון המקומי של הלסביות בברלין.
הומוסקסואליוּת הייתה אמנם בלתי חוקית בגרמניה, אך יחס השלטונות נטה להיות סובלני כלפי פעילויות מסוימות, והשוטרים נהגו לערוך רישום של הומוסקסואלים בלבד, לצרכים עתידיים.
הוועדה המדעית-הומניטרית של מגנוס הירשפלד, אשר פעלה לקידום סובלנות כלפי הומוסקסואלים, קיבלה בברכה השתתפות לסבית, ובאותה תקופה ניכר פֶרץ של כתיבה לסבית ואקטיביזם פוליטי בתנועה הפמיניסטית בגרמניה.
בשנת 1928 פרסמה רדקליף הול את הספר "תהום הבדידות" .
הספר מתאר את קורותיה של סטיבן גורדון, אישה המזהה את עצמה כבעלת "נטייה הפוכה" לאחר קריאת ספרו של הסקסולוג ריכרד פון קראפט-אבינג "פסיכופתיה סקסואלית" (Psychopathia Sexualis), ומלווה את חייה בקרב התת-תרבות ההומוסקסואלית של פריז.
הספר כלל הקדמה מאת הבלוק אליס, ונועד לשמש כקריאה לסובלנות כלפי בעלי נטייה מינית הפוכה באמצעות פרסום של החיים תחת המגבלות שהיו מנת חלקם של אלו שנולדו עם נטייה כזאת.
הול צידדה בתאוריות של קראפט-אבינג ואליס ודחתה את זו של זיגמונד פרויד, שלפיה נטייה חד-מינית היא תוצאה של טראומת ילדות והיא ניתנת לריפוי.
החשיפה הרבה שהספר זכה לה הייתה תוצאה של השלכות לא מכוונות: בלונדון נחשב הספר לתועבה ושערורייה, והוא תואר על ידי הפרופסורית לורה דואן כ"רגע ההתגבשות בנראותה של התת-תרבות הלסבית האנגלית המודרנית".
בכתבות נרחבות בעיתונים נכתב כי הספר מכיל "יחסים מינים בין נשים לסביות", ונִלוו אליהן תצלומים של הול וכן פרטים על חייהן של לסביות; הסיקור העיתונאי נמשך בעיתונים הגדולים לאורך כחצי שנה.
הול ייצגה את הופעתה החצונית של אישה "גברית" בשנות ה-20: שיער קצר, חליפה מחויטת (בדרך כלל עם מכנסיים) ומונוקל.
כאשר נשים בריטיות השתתפו במלחמת העולם הראשונה הן לבשו לראשונה ביגוד גברי, ונחשבו לפטריוטיות בגין לבישת מדים ומכנסיים; אולם בשנים שלאחר המלחמה הפך לבוש גברי אצל נשים להיות מזוהה עם לסביות.
בארצות הברית היו שנות העשרים הסוערות עשור של ניסיונות חברתיים, בעיקר בסקס.
הייתה לכך השפעה רבה של כתיבתו של זיגמונד פרויד, אשר טען כי תשוקות מיניות גועשות אצל כל אדם באופן לא-מודע, למרות הניסיונות להדחיקן.
התאוריות של פרויד היו נפוצות בארצות הברית באופן נרחב יותר מאשר באירופה.
עם התרחבות המודעות לרעיון שלפיו יחסי מין הם חלק מסגנון החיים וההווי הלסבי, הפכו התנסויות מיניות כאלה לתופעה נפוצה.
ערים גדולות אשר הציעו תרבות של חיי לילה הפכו באופן מידי לפופולריות, ונשים החלו לחפש בחופשיות אחר הרפתקאות מיניות.
ביסקסואליות הפכה לעניין אופנתי, במיוחד בשכונות הלהט"ביות הראשונות באמריקה.
השכונה הפעילה ביותר מבחינת תרבות הומו-לסבית באותה התקופה הייתה הארלם שברובע מנהטן – השכונה העיקרית שבה התגוררו האפרו-אמריקאים של ניו יורק – והמבקרים בה נהנו ממופעי ג'אז וחיי לילה פעילים.
זמרות הבלוז מא רייני, בסי סמית ואת'ל ווטרס שרו על רומנים שניהלו עם נשים.
בין אלה שנהגו לפקוד את המקום ניתן לציין את השחקנית טלולה בנקהד, הקומיקאית ביאטריס לילי, והשחקנית ג'ואן קרופורד, בטרם הפכה לידוענית.
הומואים ולסביות החלו לשרטט השוואה בין מעמדם החדש המוכר כמיעוט חברתי לבין זה של האמריקאים-אפריקאים.
גם בשכונת גריניץ' וילג' ניתן היה להבחין בקהילה הומו-לסבית הולכת וגדלה.
הארלם וגריניץ' וילג' סיפקו חדרים מרוהטים להשכרה לזוגות חד-מיניים, מה שהיווה גורם משמעותי בהתפתחותם כמרכזי הקהילה ההומו-לסבית.
המרכזים היו שונים באופיים: הבוהמה – קבוצות האינטלקטואלים אשר דחו את האידיאלים הוויקטוריאניים – התרכזו בווילג'.
הקהילה המקומית הורכבה אמנם בעיקר מגברים, אך דמויות מוכרות כגון המשוררת עדנה סנט וינסנט מיליי או מייבל דודג' לוהאן, שהתגוררו בווילג', נודעו ברומנים שניהלו עם נשים ופעילותן להפצת סובלנות כלפי הומוסקסואליות.
נשים שלא היה באפשרותן לבקר בהארלם או להתגורר בווילג', יכלו לראשונה לבקר בסלונים בשנות ה-20 מבלי שייחשבו לזונות.
לפי ההיסטוריונית ליליאן פדרמן, קיומם של מקומות ציבוריים כגון פאבים המיועדים ללסביות "הפך לסימן הציבורי החשוב והמשמעותי ביותר של התת-תרבות הלסבית לאורך עשורים רבים".
השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה
המרכיב העיקרי שנחוץ היה ללסביות לחיות את חייהן בחופשיות מבחינה ציבורית ואישית היה עצמאות כלכלית.
זו למעשה נעלמה בפועל בשנות ה-30 עקב המשבר הכלכלי ("השפל הגדול"); נשים רבות בארצות הברית חשו צורך להינשא למען יציבות כלכלית – או בנישואים פיקטיביים לגבר הומוסקסואל, אשר יאפשרו לשני בני הזוג לקיים יחסים הומוסקסואלים באופן דיסקרטי מעיני החברה, או לגבר הטרוסקסואל, תוך ניהול חיי נישואין מסורתיים.
נשים שניהלו חיים עצמאיים במהלך שנות ה-30 נתפסו ככאלה המחזיקות במשרות שגברים אמורים להחזיק בהן.
שיח על אודות הומוסקסואליות הפך אסור מבחינה חברתית, ונשים דיברו רק לעיתים נדירות על חיים לסביים, אפילו בקרב עצמן.
התאוריה הפסיכואנליטית של פרויד הלכה והתפשטה, והשפיעה על רופאים רבים מבעבר, אשר סברו עתה כי הומוסקסואליות היא נוירוזה הפוגעת בנשים צעירות.
בגרמניה, התת-תרבות ההומו-לסבית שהתפתחה עד לאותן שנים נעלמה עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון בשנת 1933.
פריצתה של מלחמת העולם השנייה הביאה לתמורה משמעותית בחייהם של אנשים רבים; נערך גיוס המוני של גברים, ובארצות הברית גויסו גם נשים לשורות הצבא.
חיל הנשים של צבא ארצות הברית והצי האמריקני ערכו גיוס התנדבותי לנשים (WAVES).
לעומת תהליך הסינון שנערך לגברים הומואים, אשר היה קיים מאז הוקם צבא ארצות הברית, לא נוסד תהליך מקביל עבור לסביות, והן הוצבו בשורות הצבא בהדרגה במהלך המלחמה.
למרות הגישה כלפי התפקיד המגדרי הנכון עבור נשים אשר רווחה בשנות ה-30, נשים עצמאיות וגבריות גויסו באופן מיידי לצבא בשנות ה-40, ואלו שהביעו שבריריות שוחררו ממנו.
נשים אחדות יכלו להגיע למטה החיל במדי גבר, לענות בשלילה על השאלה האם היו אי פעם מאוהבות באישה אחרת, ולהיכנס לתפקיד בקלות.
פעילות מינית, עם זאת, הייתה אסורה, ומי שהעידה על עצמה כלסבית שוחררה מהצבא כחלק ממדיניות "שחרור כחול".
כאשר זיהו נשים לסביות אחת את השנייה, הן התקבצו לקבוצות קטנות בבסיסים הצבאיים והשתמשו במילות קוד.
לטענת ההיסטוריונית אלן בֵּרוּבֵּה (Allan Bérubé), הומואים ולסביות בשורות הצבא סירבו, במודע או באופן לא-מודע, להעיד על נטייתם המינית או לדבר על זהותם המינית של אחרים, בהתאם למדיניות "אל תשאל, אל תספר".
שירות של נשים גבריות במיוחד בצבא לא היה נפוץ בהכרח, אך הופעתן החיצונית משכה תשומת-לב יתרה ומשכה אליהן נשים המעוניינות בנשים, אשר זיהו אותן כלסביות.
נשים שרצו להעלות את הנושא היו צריכים לעשות זאת בזהירות רבה, ולעיתים נדרשו ימים אחדים ליצירה של הבנה הדדית בנושא מבלי להעלותו בצורה מפורשת.
נשים שלא התגייסו לצבא נקראו בדחיפות למלא תפקידים במפעלי תעשייה במקום הגברים שגויסו, על מנת לשמר את התוצר הלאומי.
יכולות ההתניידות המשופרות, התחכום והעצמאות של נשים גדלו במהלך המלחמה ולאחריה, ואפשרו להן לחיות ללא בעלים.
מצב זה לא היה מתאפשר תחת נסיבות חברתיות וכלכליות אחרות – והוא סייע לעיצוב רשת חברתית וסביבה לסבית.
לאחר מלחמת העולם השנייה ניכר בארצות הברית רצון עז לחזור לחיי החברה של לפני המלחמה מהר ככל הניתן.
בשילוב עם הפחד הלאומי מקומוניזם והתאוריה הפסיכואנליטית אשר הפכה נפוצה יותר ויותר בקרב החוגים הרפואיים, הפכה בשנת 1950 הומוסקסואליות למאפיין לא רצוי אצל מועסקים בממשלת ארצות הברית; הומואים ולסביות נחשבו לפגיעים וחשופים יותר לסחיטה, ועל כן ביקשו בממשלה "להיפטר" מהם, והוחל בצעדים נרחבים לאיסוף מידע על חייהן הפרטיים.
הממשל הפדרלי ורשויות מקומיות בארצות הברית הגישו תביעות משפטיות, ביצעו מעצרים של אנשים אשר התקהלו בפאבים ובפארקים, וחוקקו חוקים שאסרו על קרוס-דרסריות של גברים ונשים.
הצבא והממשל ערכו חקירות רבות, שאלו נשים האם קיימו יחסים מיניים עם נשים אחרות, והחשיבו אפילו התנסות חד-פעמית לעבירה ופשע, ובכך ערכו הבדלה קרימינלית בין הומוסקסואלים להטרוסקסואלים.
בשנת 1952 סיוְוגה האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה (APA) הומוסקסואליות כהפרעה רגשית פתולוגית, והתופעה נרשמה כמחלת נפש בספר האבחנות הפסיכיאטריות האמריקני DSM.
ההשערה שלפיה הומוסקסואליות היא מחלה שניתן לרפא אותה, רווחה בקהילה הרפואית, בציבור הרחב ובקרב רבות מהלסביות עצמן.
העמדה והניסיונות לנשל הומוסקסואלים ממשרות בשירות הציבורי התרחבה לאוסטרליה ולקנדה.
בבריטניה הוצאו יחסים לסביים אל מחוץ לחוק בטרם המלחמה, עוד בשנת 1921.
קיים ידע מועט מאוד על הומוסקסואליוּת באותה התקופה מעבר לכתבים רפואיים ופסיכיאטריים.
ידוע כי מפגשים חברתיים נערכו בפאבים, שבהם נערכו פשיטות משטרתיות בתדירות של אחת לחודש בערך, כאשר המעצרים עצמם פורסמו באופן חושפני בעיתונים.
בתגובה לכך, בשנת 1955 נפגשו שמונה נשים מסן פרנסיסקו בסלוניהם הפרטיים על מנת לבלות יחד ולרקוד, וכאשר החליטו להפוך את הפגישות לאירוע קבוע – הן הפכו לארגון הראשון של לסביות בארצות הברית, ונקראו "בנותיה של ביליטיס" ("The Daughters of Bilitis").
הקבוצה החלה בשנה שלאחר מכן להוציא לאור מגזין שנקרא The Ladder, שעל שער הכריכה של כל מהדורה שלו הופיעה הצהרת כוונות אחרת.
הראשונה הייתה "חינוך השונֶה" ("Education of the variant"), והיא נועדה לספק לנשים ידע על הומוסקסואליות ובמיוחד בהקשר נשי, וללמדן על לסביות מפורסמות במהלך ההיסטוריה.
עם זאת, בשנת 1956 הייתה למונח "לסביות" קונוטציה כה שלילית עד ש"בנותיה של ביליטיס" סירבו להשתמש בו בתור שם תואר ובחרו במקום זאת במילה "variant", שפירושה "שונה".
הקבוצה התרחבה לשיקגו, ניו יורק ולוס אנג'לס, והמגזין הופץ לבסוף בקרב אלפים מחברות הקבוצה.
כאשר נהייתה ברברה גיטינגס העורכת, המגזין החל לדון יותר בטבעה של ההומוסקסואליות, לעיתים קורא תיגר על הקביעה כי מדובר במחלה, נתן לקוראות במה להביע את דעתן בנוגע לסיבות שבעטיין הן לסביות, והציע דרכים להתמודד עם מציאות זו ועם תגובות החברה לכך.
בהשפעת הקבוצה, הוציאו בשנת 1964 לסביות בבריטניה מגזין דומה, בשם Arena Three.
כתוצאה מהקטגוריזציה הקשוחה של מיניות כפי שהוגדרה על די הממשלה ובעיקר על ידי החברה, פיתחה התת-תרבות תפקידי מגדר ברורים בין הנשים עצמן, ובייחוד בקרב אלה שהשתייכו למעמד הפועלים בארצות הברית ובקנדה.
על אף שרשויות רבות העבירו חוקים אשר אסרו על קרוס-דרסינג, ניתן היה למצוא בפאבים נשים שהתרועעו בתור מה שכונה בסלנג "בּוּצ'וֹת" (ברבים; ביחיד: בּוּצָ'ה או בּוּץ'; מאנגלית: butch), לתיאור לסביות אשר אימצו לבוש והתנהגות גברית.
נשים אחרות לבשו ביגוד נשי "רגיל" ומילאו תפקיד דומיננטי פחות ונשי מבחינה מסורתית, ואותן נהוג לכנות, גם בעברית, "פֵמִיוֹת" (ברבים; ביחיד: פֵמִית או פֵם; מאנגלית, דרך צרפתית: femme, אישה).
מודל החיברות "בוצ'ות ופמיות" היה כה בלתי נפרד מתרבות המועדונים והפאבים הלסביים, עד שאישה שסירבה לבחור לעצמה צורת התנהגות אחת מבין השתיים הייתה זוכה להתעלמות, או לכל הפחות לא הייתה מצליחה למצוא בת-זוג.
יחסים רומנטיים בין שתי בוצ'ות או בין שתי פמיות נחשב היה ללא מקובל.
נשים בוצ'ות לא היו דבר חדש בשנות ה-50; גם בהארלם וגריניץ' וילג' של שנות ה-20 היו שהתאימו להגדרה זו, אך בשנות ה-50 וה-60 התפשטו ההגדרות הללו ולא הוגבלו עוד לצפון אמריקה: בין השנים 1940 ל-1970 תרבות הבוץ'/פם בפאבים ובמועדונים שגשגה גם בבריטניה, אף על פי ששם בלטו פחות ההבדלים המעמדיים.
למרות החוסר במידע על אודות הומוסקסואליות בכתיבה האקדמית, התפתחה באותה תקופה דרך נוספת ללמידה על אודות לסביות.
בשנת 1950 יצא לאור ספר בכריכה רכה שכותרתו Women's Barracks, ובו תיאור חוויותיה של אישה בכוחות צרפת החופשית ומערכת יחסים לסבית שהייתה עדה לה המספרת.
הספר הפך להצלחה ומכר 4.5 מיליון עותקים.
ההוצאה לאור, "Gold Medal Books", הוציאה בשנת 1952 ספר שני בסדרה – רומן בשם Spring Fire, אשר מכר 1.5 מיליון עותקים.
בהוצאה הופתעו מכמות המכתבים הרבה אשר הגיעה אל המערכת מנשים אשר כתבו על הנושא, והחליטו להוציא ספרים דומים נוספים, ובכך ייסדו את סוגה ספרותית חדשה: "ספרות זולה לסבית".
בין השנים 1955 ל-1969 יצאו לאור יותר מ-2,000 ספרים בעלי תמה לסבית, והם נמכרו בחנויות כלבו, תחנות אוטובוס ודוכני עיתונים בכל רחבי ארצות הברית וקנדה.
מרבית הספרים נכתבו על ידי גברים הטרוסקסואלים, ושוּוקו כסוג נוסף של פורנוגרפיה לגבר.
עם הזמן החלו נשים לרכוש את הספרים הללו – לא פחות, ואולי אף יותר מגברים.
התגבשה תת-סוגה ששירתה פלח שוק מחתרתי של נשים לסביות, והציגה תופעת לוואי מבורכת מבחינה מסחרית, לפחות לבתי הדפוס, שעלות ההדפסה וההפצה של הספרים הייתה בשבילם אפסית ממילא.
על עטיפות הספרים נעשה שימוש בתמונות ובמילות קוד, והתכנים ההומוסקסואליים קודדו במילות מפתח שהעידו על אופיים: במקום המילה "לסבית" נעשה שימוש במונחים אחרים בכותרות הספרים, ומילים כמו "odd" או "strange" רמזו על תוכן לסבי.
האיורים על העטיפות היו תמיד בעלי אופי חושני, וגם הם עוצבו כדי לרמז על המסופר בהם.
לרוב אלו היו שתי נשים שניצבו אחת בקרבת השנייה, ביניהן מגע מינימלי, וברקע דמות גבר כריזמטי.
העלילות בספרים אלה היו תבניתיות, והן שובצו בתבניות עלילה אשר חזרו על עצמן פעם אחר פעם.
האישה הבוצ'ה הייתה כהת עור, שחורת שער ויפה רק לעיתים נדירות; לעומתה הפמית הייתה בלונדינית יפהפייה, שלרוב לבשה חצאית קצרה ומחשוף לא קצר.
הלסביוּת הוצגה רע ופעמים רבות באוריינטציה של סאדיזם, מאזוכיזם או אורגיות, ולעיתים לא רחוקות גם בהקשר של כתות שטן כאלו או אחרות.
העלילות התרחשו בבתי סוהר, פנימיות, מנזרים ומקומות אחרים נעדרי נוכחות גברית משמעותית.
רבים מהספרים שימשו כסימוכין תרבותי: הם ציינו מקומות, מונחים, תיארו צורות לבוש וקודים אחרים אשר ייחדו את השנים.
כתוצאה מכך, ספרות זולה לסבית סייעה להתפשטות המהירה של הגדרות הזהות הלסבית, ויצרה תת-קהילה לסבית, גם אם החברות בה לא ידעו כי הן קהילה.
השמרנות החברתית שאפיינה את שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 נתקלה בהתנגדות מצד ארגונים חברתיים אשר פעלו למען זכויותיהם של קבוצות מיעוט כגון אפריקאים אמריקאים, עניים, נשים ואוכלוסיית הלהט"ב.
לאחר מהומות סטונוול האלימות בניו יורק בשנת 1969 התאחדו התנועה למען זכויות להט"ב והתנועה הפמיניסטית, ותוצאת האיחוד הביאה לפרץ של הכרה ומודעוּת לסוגיות של להט"ב ופמיניזם ובכך לשינוי מוחלט של הגדרת לסביוּת.
בשנת 2009 יוהנה סיגורדרדוטיר נהפכה ללסבית הראשונה בעולם שמונתה לתפקיד של ראש הממשלה של המדינה.
התנהגות הומוסקסואלית בקרב נשים קיימת בכל התרבויות, אף על פי שהקונספט עצמו – של לסבית כאישה המקיימת יחסים אך ורק עם נשים – איננו מקובל בכולן.
היחס להתנהגות הומוסקסואלית בקרב נשים תלויה בתפיסת תפקיד האישה בכל חברה ובהגדרות התרבותיות של מין באותה התרבות.
במהלך ההיסטוריה, נשים במזרח התיכון הופרדו מגברים.
במאה ה-7 ובמאה ה-8 היו כמה נשים אשר נהגו להתלבש בביגוד הנחשב גברי כאשר תפקידי מגדר היו פחות נוקשים, אך התפקידים המיניים אשר נִלוו לנשים באירופה לא נקשרו לנשים מוסלמיות.
בית המשפט הח'ליפי בבגדאד אופיין בנשים אשר התלבשו כגברים, ואף עטו שיער-פנים מדומה, אך הן עדיין התחרו בנשים אחרות על תשומת-לבם של הגברים.
בכתיבתם של גברים מהמאה ה-12 תוארו יחסים בין נשים אשר חיו בהרמון ופחדים מפני יחסים אינטימיים בין נשים בחמאמים הטורקיים, אך בכתבים נשיים תוארו יחסים לסביים רק לעיתים נדירות.
אין בקרב ההיסטוריונים הסכמה האם התיאורים הלסביים המתוארים בספרות של אותה התקופה הם עובדות היסטוריות או ניסיון לספק פנטזיות מיניות של גברים.
במסה משנת 1978 על אודות הדיכוי באיראן נטען שנשים הושתקו לגמרי: "בכל ההיסטוריה האיראנית אף אישה לא הורשתה לדבר בגלוי על נטיות מסוג זה...
עדות אישית על תשוקה לסבית הייתה פשע בלתי-נסלח." על אף שמוסלמים טוענים כי אין פירוש הדבר שנשים לא יכלו לקיים מערכות יחסים לסביות, אנתרופולוגית אשר ביקרה בשנת 1991 בתימן דיווחה שהנשים בעיר שבה ביקרה לא הצליחו להבין את יחסיה הרומנטיים עם אישה אחרת.
בפקיסטן מצופה מנשים להינשא לגברים, ואלה אשר אינן עושות כך נידונות לחרם חברתי.
עם זאת, נשים יכולות לקיים יחסים רומנטיים עם נשים אחרות, וכל עוד הן ממלאות את תפקידן המשפחתי נותרים ענייניהן הפרטיים חשאיים.
האישה ה"אחרת" בדרך כלל קשורה ביחסי משפחה או ביחסים אחרים כלשהם למאהבת שלה, ואיננה אישה זרה.
החברה האינדיאנית בצפון ובדרום אמריקה
בתרבות האינדיאנים של אמריקה והדרומית קיים המושג "המגדר השלישי" עבור גברים-נשים ונשים-גברים שלקחו על עצמם תפקידי מגדר של המין השני.
תפקידים אלה תועדו בקרב כמה שבטים: הקואהווילטקים (Coahuiltecan), אשר חיו באזור טקסס, בני הטימוקואה (Timucua), אשר חיו באזור פלורידה, והקואווה (Cueva), אשר חיו באזור מזרח פנמה.
בשבט הקְרִי (Cree) המונח המתאר גבר הלוקח את תפקיד מגדרי של אישה היה "ayekkwew"; בשבט זוני (Zuni) המונח עבור אישה הלוקחת תפקיד מגדרי של גבר הייתה "katsotse" (שפירושה ילדה-ילד); ובשבט מוהאבה (Mohave) ניתן להן השם "Hwame".
לתפקיד המגדרי ההפוך הייתה פחות משמעות מינית ויותר רוחנית ומקצועית; אישה שהייתה Two-Spirit וניהלה מערכת יחסים עם אישה "רגילה" נחשבה כאילו היא נמצאת במערכת יחסים הטרוסקסואלית.
תפקידי מגדר הפוכים ונישואים חד-מיניים בין נשים תועדו במעל 30 חברות אפריקניות.
תופעה של נשים הנישאות לנשים אחרות, מגדלות יחד איתן את ילדיהן ונחשבות באופן כללי לגברים תועדה בניגריה, בקמרון ובקניה.