tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאגנס פנה אליה שתישאר בעדן ותנהל את מחנה חאשד במקום ד"ר דניאל אלקנה, לאחר שמועצת הפליטים התלוננה כי הוא פוגע בכבודם ובבריאותם.
עקב ההכנות למלחמת השחרור לא נמצאו רופאים שיגיעו לתקופות ארוכות לעדן.
פיינברג הקימה בית חולים קטן בעדן, מהלך שהקטין את לחץ הבריטים לגירוש הפליטים מהעיר, והעבירה למחנה חאשד מאות פליטים המיועדים לעלייה.
שליח הג'וינט הארי ויטלס כתב שהיא זוכה להערכה בקרב הבריטים והאמריקנים במקום.
כמנהלת המחנה יזמה את ביצורו במשך חודשים לקראת הכרזת המדינה באו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 עקב החשש לפרעות נגד היהודים בעיר עדן, חשש שהתממש כש-87 מיהודי העיר עדן נרצחו.
עם תחילת הפרעות בעדן ברחו כל תושבי הרובע היהודי והפליטים, כ-1,000 במספר, למחנה חאשד-גאולה, ואליהם הצטרפו 1,000 פליטים מבוגרים ששהו בעיירה שייך עותמן הסמוכה.
מספר האנשים במחנה עלה תוך לילה מ-1,500 לכמעט 4,000.
העימות עם ראשי מועצת המחנה
בקרב קהילת יהודי תימן, מוצגת פיינברג כמי שנהגה באוכלוסיית העולים ביד קשה.
לפליטים היהודים במחנה היו טענות קשות כלפי פיינברג, והם מתארים אותה כמי שלא היססה להכות צעירים וזקנים.
היא נכנסה לעימות עם מועצת המחנה, שהייתה מורכבת מ-17 רבני ומנהיגי קהילות תימן ובראשם הרב חיים סינוואני.
על פי מקורות של יהודי תימן היא כפתה אורח חיים חילוני על תושבי המחנה, ארגנה ריקודים מעורבים, עודדה נשים להתלבש באופן שנגד את כללי הצניעות שהיו מקובלים בעדה וקיצצה את הפיאות לילדים.
היא אסרה על הרבנים לקיים טקסי נישואים וגירושים ללא הסכמתה וללא הסכמת בית דין עדן ובפרט אסרה על קיום טקסי נישואין על בסיס כלכלי של זקנים וילדות תמורת תשלום ואסרה גירושי בזק שהיו נהוגים בתימן.
סטייה מכללים אלו גררה עונשים קשים הכוללים מכות, הרעבה או גירוש.
בהמשך היא ביטלה את מועצת המחנה ומינתה מנהיג דתי מטעמה, דרישות אלו פגעו בסמכות רבני תימן והביאו לתסיסה במחנה נגדה.
שיאו של המשבר היה כשהרבנים הורו לשחוט 5 פרות שנקנו על ידי הג'וינט כדי להאכיל את הפליטים הרעבים, למרות שאסרה על כך.
פיינברג ראתה בכך שבירה מכוונת של סמכותה כמנהלת המחנה.
היא הכריזה כי מי שייגע בבשר הפרות יסולק מהמחנה והורתה לראשי מועצת הפליטים לעבור מיד לעדן, הוראה שמשמעותה הייתה הוצאתם מרשימת הטסים לישראל דרך המחנה.
הרבנים שכבר המתינו במחנה החל משנת 1945 סירבו לעזוב.
פיינברג הזמינה את הצבא הבריטי וזה אסר את המנהיגים וכלא אותם בעדן.
מהלך זה הקים עליה את אנשי המחנה.
מנהיגי הפליטים שישבו בכלא פנו לבית המשפט הבריטי בעדן ולממשלת המנדט בלונדון בבקשה להכריח אותה להשיבם למחנה.
לאחר משפט ממושך הושגה פשרה שלפיה מנהיגי מועצת הפליטים ישובו למחנה אך לא יתערבו במתנהל בו.
ארבעה ממארגני המהומות במחנה הוגלו לתימן.
בפברואר 1949, סגרה פיינברג את המחנה הראשון במקום וכ-5000 יהודים, כולל מאות רבות של ניצולי גזירת היתומים, הגיעו לישראל בשלב הראשון של מבצע "על כנפי נשרים".
בראשית שנות ה-50 ניהלה עבור מלב"ן את "בית הזקנים" בעין שמר שסעד את זקני העולים מתימן.
בערוב ימיה התגוררה בבית האבות "כרמל" בשכונת אחוזה שבחיפה.
אולגה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה , הייתה בתו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, ואשתו של קרל הראשון, מלך וירטמברג.
אולגה נולדה בסנקט פטרבורג ב-11 בספטמבר 1822, לניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ולשרלוטה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה, נסיכת מקלנבורג-שטרליץ.
הוריה היו מסורים לילדיהם והיו הורים חמימים ומלאי חיבה, שאף שיחקו עם ילדיהם ושרו עמם.
אולגה התחנכה בחברת אחיותיה מריה ואלכסנדרה, החדרים שלהם, שהיו ממוקמים בקומת הקרקע של ארמון החורף, היו עם אוויר צח בכל עונות השנה, ורופאים שלטו בתזונת הבנות.
החינוך של מריה הושם בפיקוחו של הסופר הליברלי, המשורר והסופר וסילי ז'וקובסקי, שהיה בעבר המורה הרוסי של אמה - אלכסנדרה פיודורובנה.
ז'וקובסקי נשאר בקשר הדוק עם חצר המלוכה עד מותו.
אולגה ואחיותיה קיבלו שיעורי ריקוד, מוזיקה וציור, והיא נחשבה לאחת הנסיכות המוכשרות ביותר באירופה.
היא דיברה בכמה שפות, הייתה אטרקטיבית, תרבותית ואינטליגנטית, ואהבה מוזיקה וציור .
בתחילת 1846 נפגשה אולגה עם קרל, נסיך הכתר של וירטמברג בפאלרמו.
ב-18 בינואר הם התארסו וב-13 ביולי אותה שנה התחתנו השניים בארמון פטרהוף בסנקט פטרבורג.
לאחר מכן נסעו בני הזוג לוירטמברג, שם התגוררו בשטוטגרט ובפרידריכסהאפן לחלופין.
לבני הזוג לא היו ילדים בשל ההומוסקסואליות של קרל, ולפיכך הם אימצו את אחייניתה של אולגה - ורה קונסטנטינובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
בשנת 1864 מת חמיה וילהלם הראשון, מלך וירטמברג, ובעלה קרל עלה במקומו לשלטון.
אולגה הקדישה את חייה למטרות חברתיות, והתעניינה במיוחד בחינוך הבנות, ובתמיכה בפצועי מלחמה.
בית החולים לילדים של שטוטגרט, בית החולים אולגה, נקרא על שמה בשנת 1849, ואילו מסדר הסיעוד של הנזירות הפרוטסטנטי של שטוטגרט, "אולגהשווסטרנשאפט", נקרא על שמה בשנת 1872. פעילויות צדקה אלו הפכו אותה למאוד פופולרית בקרב נתיניה, הרבה יותר מאשר בעלה.
אולגה חיבבה את החקלאות והתעניינה מאוד בכל ההתרחשויות באחוזה החקלאית שלה, שנמצאה במושבה הגרמנית של ווהלין שברוסיה.
אולגה גם התעניינה במדעי הטבע ואספה מינרלים באופן שיטתי, אשר מוצגים היום במוזיאון בשטוטגרט.
בשנת 1891 מת בעלה קרל הראשון, מלך וירטמברג, וב-4 בנובמבר 1892 היא מתה בביתה בפרידריכסהאפן.
אולגה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה הייתה דוכסית גדולה של רוסיה, בתם של ניקולאי השני, אחרון קיסרי רוסיה, ושל אלכסנדרה, נסיכת הסן.
אולגה נרצחה על ידי הצ'קה יחד עם כל משפחתה במהלך רצח משפחת הצאר.
אולגה נולדה בארמון אלכסנדר שבסנקט פטרבורג ב-15 בנובמבר 1895. היא הייתה הבת הראשונה של ניקולאי השני, קיסר רוסיה ואלכסנדרה, נסיכת הסן.
היו לה שלוש אחיות קטנות: טטיאנה, מריה ואנסטסיה ואח בשם אלכסיי.
רוב בני הבית, כולל המשרתים, לרוב פנו אל הנסיכה בשמה הפרטי, או בשמות החיבה "אולינסקה" או "אולייה".
היא הייתה קשורה במיוחד לאחותה טטיאנה.
הן חלקו חדר ונהגו ללבוש את אותם בגדים.
בשל כך הן כונו בארמון "הזוג הגדול" בעוד מריה ואנסטסיה כונו "הזוג הקטן".
אולגה נודעה בטוב לבה וברצונה הכנה לעזור לאחרים, אך גם בישרות הבוטה שלה, ובדעותיה שאותן לא ניסתה להסתיר.
היא גם נודעה בסבלנותה הקצרה ובנטייתה להתפרץ.
בילדותה, כאשר צייר דיוקנאות ניסה לצייר אותה, היא הטיחה בפניו: "אתה איש מכוער מאוד, ואני לא אוהבת אותך בכלל!".
היא הכירה במעמדה כנסיכה, ולא פעם דרשה מהמשרתים דברים מוגזמים כמו כרכרות מפוארות.
היא גם סברה שיש לכבד את זכותם של החזקים, ובשיעורי התנ"ך הזדהתה עם האחים ולא עם יוסף, וכן עם גוליית ולא עם דוד.
בניגוד לשאר אחיותיה, היא אהבה לקרוא ולא פעם גנבה ספרים מאמה.
באחת הפעמים כאשר אמה דרשה ממנה להחזיר לה ספר שאולגה גנבה ממנה לפני שהיא עצמה קראה אותו, השיבה אולגה בחוצפה שעליה לחכות עד שהיא תחליט אם הספר ראוי לקריאה.
היא גם התעניינה רבות בפוליטיקה, ונודעה כבעלת כושר למידה מפותח.
יחסיה עם אמה לא היו יציבים, בעיקר בשל דרישותיה של הקיסרית שאולגה תשמש דוגמה ומופת לאחיותיה.
ב-1912, במהלך ארוחת ערב מפוארת, אחיה הקטן של אולגה, אלכסיי השתולל יותר מדי.
הוא הקניט אחרים ליד השולחן, סירב לשבת בכיסאו, לא רצה לאכול את האוכל שלו ואף ליקק את צלחתו.
הקיסרית נזפה באולגה בת ה-16 בפומבי על כך שהיא לא מצליחה להרגיע אותו.
קונסטנטין קונסטנטינוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה מציין ביומנו ש"הדרישה שלה הייתה מוגזמת.
אולגה לא יכולה לשלוט בו".
הקיסרית אלכסנדרה והצאר ניקולאי היו בקשר הדוק עם הנזיר גריגורי רספוטין שנודע כבעל כוחות מיסטיים.
קשר זה נבע בעיקרו מהתקווה שרספוטין יצליח לרפא את מחלתו של אחיה הצעיר של אולגה, נסיך הכתר אלכסיי.
בעידוד הוריהם, למדו עד מהרה הנסיכות לחבב ולהעריך את רספוטין.
הם חשו בנוח בחברתו, ולעיתים אף נפגשו עמו כשהן לבושות בכותנות הלילה שלהן.
הנסיכות נהגו להתייחס אליו כאל "ידידנו" או "החבר שלנו".
היחסים החמים של משפחת המלוכה עם רספוטין המשיכו עד רציחתו של זה האחרון ב-30 בדצמבר 1916. על פי תיאורי עדי ראייה, הנסיכות כעסו מאוד כששמעו על הרצח, והיו קודרות מאוד זמן רב לאחר מכן.
לאחר מותן התגלה כי ארבע הנסיכות ענדו קמעות עם תמונתו של רספוטין.
בנובמבר 1911 התקיים טקס הגעתה של אולגה לבגרות.
ב-1912 הסתובבו שמועות על כך שאולגה התארסה עם דמיטרי פבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה, אולם האירוסין בוטלו מסיבות שונות, ובעיקר בשל סכסוך בין דמיטרי לרספוטין.
עם זאת אין ודאות שאכן כך היה.
באביב 1914 הועלתה הצעה לשדך את אולגה עם קרול, נסיך הכתר של רומניה.
אולגה וקרול נפגשו לשיחה, אולם אולגה לא התלהבה מקרול, וגם אמו של קרול מריה מאדינבורו מצאה את אולגה לא יפה ואת נימוסיה נוקשים מדי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, רצו הוריה לנצל אותה כדי להדק את הקשרים של רוסיה עם בעלות בריתה.
בין ההצעות שהועלו נמנו אדוארד, הנסיך מוויילס ואלכסנדר יורש העצר של סרביה.
אולגה דחתה את שתי ההצעות, וטענה שהיא רוצה להתחתן עם רוסי ולהישאר בארצה.
למורה הצרפתי שלה פייר גילארד היא אמרה שהוריה לא יוכלו לחתן אותה עם אדם שהיא לא אוהבת.
היא עצמה התאהבה נואשות בקצין צעיר על היאכטה הקיסרית בשם פאבל וורנוב.
אהבתם לא יכלה להימשך בשל הפרשי המעמדות ביניהם, ווורנוב נישא בהמשך לאחד ממשרתותיה.
בהמשך ניהלה אולגה רומן עם קצין אחר בשם דמיטרי צ'אק-בגוב אשר אותו כינתה בחיבה "מיטיה".
במהלך מלחמת העולם הראשונה, התבלטה אולגה בדעותיה הפטריוטיות, ולא פעם העליבה את אמה שהייתה ממוצא גרמני.
היא אמה ואחותה טטיאנה שימשו כאחיות בצלב האדום וטיפלו בפצועי מלחמה.
בתחילה הייתה החוויה מהנה עבור האחיות כיוון שהן נהנו מחופש תנועה גדול יותר מזה שהיה להן בארמון, ויכלו לדבר עם נשים אחרות פשוטות עם.
באחת הפעמים הן אף ניסו לצאת לקניות, אולם עד מהרה גילו שהן לא יודעות להשתמש בכסף.
עם זאת, הקרבה הרבה לחיילים פצועים וגוססים, גבתה בסופו של דבר את מחירה מעצביה של אולגה.
היא הפכה לדיכאונית ועצבנית, ובכמה הזדמנויות ניפצה שמשות והרסה מלתחות.
בשל כך, היא הועברה מתפקיד אחות לעבודה משרדית בבית חולים.
בשנת 1917 אביה הודח משלטונו במהפכת פברואר, ומשפחת המלוכה הושמה במעצר בית בפושקין.
לפי עדותו של אלכסנדר קרנסקי קיבלה ממשלת המעבר בקשות רבות של אזרחים להוציא להורג את הצאר המודח.
באוגוסט 1917 הועברה משפחת הצאר לטובולסק.
הכוונה הייתה להעביר אותה למקום מרוחק ממסילת רכבת כדי להקשות על הבריחה.
לאחר מהפכת אוקטובר הוחלט להעביר את משפחת רומנוב למוסקבה ולהעמיד את הצאר לדין.
באביב נפל אלכסיי, ובגלל מחלתו לקה בשיתוק ברגליו.
בשל כך עברה המשפחה ליקטרינבורג בשני שלבים.
ב-22 באפריל הגיעו ליקטרינבורג ניקולאי, אלכסנדרה ובתם מריה, וב-23 במאי הגיעו יתר בני המשפחה עם משרתים.
מבנה שהיה שייך לפני כן לקצין הנדסה ונהרס בשנות ה-70 של המאה ה-20. חוץ ממשפחת המלוכה גרו בבית חמישה משרתים, ובהם רופא המשפחה.
כמה פעמים הוצע למשרתים לעזוב את המשפחה אך הם העדיפו להישאר למרות הסכנות.
המשפחה התגוררה בבית איפטייב 78 ימים.
בני המשפחה סבלו מפחד ומחוסר וודאות.
הבנות תפרו את תכשיטיהן לתוך בגדיהן בתקווה למנוע את החרמתם.
הן ואמן המציאו שמות קוד עבור כל אחד מפריטי הערך שלהם כדי להסתיר אותם (חלקם הוחרמו מיד עם הגיעם ליקטרינבורג).
בלילה שבין 17-16 ביולי 1918, נלקחו בני המשפחה ומעגל המשרתים המצומצם שלהם למרתף בטענה שהבית נמצא בסכנת התקפה של אנרכיסטים.
כשירדו העצורים למרתף הבית והתאספו באחד החדרים, ביקשה הקיסרית שני כיסאות עבורה ועבור אלכסיי.
הכיסאות הובאו, ולאחר מכן הודיע להם המפקד הבולשביקי שהם מוצאים להורג.
הצאר רק הספיק להגיד "מה?" לפני שפתחו החיילים באש והרגו את כולם.
שרידי הגופות נמצאו במהלך חפירות שבוצעו בשנת 1979. לפי הוראת שלטונות ברית המועצות הוחזרו השרידים למקום מוצאם.
בשנת 1991 חודשו החפירות ונקבע שהן גופותיהן של אלכסנדרה ובנותיה.
זיהו את הגופות בעיקר בעזרת DNA.
בעזרת דגימת דם מהנסיך פיליפ דוכס אדינבורו, צאצא של המלכה ויקטוריה ולפיכך בן-דודה של אלכסנדרה, זיהו את אלכסנדרה ובנותיה על ידי הגנים המיטוכונדריים שלהן.
שיטת זיהוי נוספת הייתה בשיטה חדשה של השוואה בין צילומים לגולגולות.
כמה גורמים ברוסיה, ובייחוד הכנסייה האורתודוקסית, טענו כי הגופות אינן של המשפחה המלכותית, אך לאחר סדרה ארוכה של עיכובים ביורוקרטיים ופוליטיים, שאריות המשפחה נקברו מחדש באחוזת הקבר של משפחת רומנוב בקתדרלת פיוטר ופאבל ב-1998, בטקס רב רושם, ביום השנה להוצאה להורג.
אולגה פודרז'נסקיה (נולדה ב-29 במאי 1948) היא שחמטאית ישראלית לשעבר, אמן בינלאומי לנשים (1982).
פודרז'נסקיה זכתה במדליית זהב קבוצתית באולימפיאדת השחמט כחברת נבחרת ישראל (חיפה 1976) ו-3 פעמים בתואר אלופת ישראל לנשים (1974, 1976 ו-1982 במשותף עם לובה קריסטול).
התאמנה בהדרכתו של גאורגי מיכאילוביץ' ליסיצין.
בשנת 1973 עלתה לישראל עם משפחתה.
בשנת 1982 קיבלה דרגת אמן בינלאומי לנשים.
משנת 2011 אינה פעילה בתחום השחמט המקצועני.
אולגה טוקרצ'וק (בפולנית: Olga Nawoja Tokarczuk; נולדה ב-29 בינואר 1962) היא סופרת פולנייה.
כלת פרס נובל לספרות לשנת 2018. טוקרצ'וק נחשבת לאחת מהסופרות המוערכות, עטורות השבחים והמוצלחות ביותר בדורה.
זוכת פרס מאן בוקר הבינלאומי על ספרה "נדודים" וכן זוכת פרס יאן מיכלסקי.
במקצועה, טוקרצ'וק היא פסיכולוגית קלינית.
טוקרצ'וק נולדה ב-29 בינואר 1962, בעיירה סולחוב ליד ז'לונה גורה שבפרובינציית לובוש במערב פולין.
למדה פסיכולוגיה באוניברסיטת ורשה בין השנים 1980 ל-1985. בסיום לימודיה החלה לעבוד כתרפיסטית, תחילה בוורוצלב ולאחר מכן בוולבז'יך.
טוקרצ'וק היא פעילה פוליטית המשתייכת לשמאל הפולני, היא חברת מפלגת הירוקים הפולנית.
לאורך השנים הביעה עמדות פרו-ישראליות ואנטי-אנטישמיות, ותמכה באופן נחרץ בעם היהודי (כמה מיצירותיה עוסקות בו וכוללות אזכורים למקורות היהודיים).
טוקרצ'וק אף הגיעה לכמה סיבובי הרצאות בישראל.
ספרה הראשון, ערים במראות, שהיה ספר שירה, יצא לאור בשנת 1989. ב-1993 הוציאה לאור את רומן הביכורים שלה מסעם של אנשי הספר.
מאז 1998 היא מתגוררת בכפר הקטן קראיאנוב ליד נובה רודה.
טוקרצ'וק היא פסיכולוגית יונגיאנית וכתיבתה מושפעת מהגישה היונגיאנית.
היא בעלת הוצאת הספרים פרטית "רוטה" (Ruta), באמצעותה מוציאה טוקרצ'וק את ספריה.
טוקרצ'וק הוציאה לאור רומנים, ספרי שירה, אוספי סיפורים קצרים, ספרי ילדים וספרי עיון, אך רק מעטים מהם תורגמו לאנגלית ולעברית.
ספרי יעקב – רומן היסטורי על אחת הפרשיות שהסעירו את יהדות מזרח אירופה במאה ה-18 – פועלו של יעקב פרנק (1791–1726) – דמות שנויה במחלוקת.
הספר יצא לאור בשנת 2014, לאחר שבע שנים של תחקיר מעמיק, איסוף מסמכים, לימוד ההיסטוריה של המאה ה-18, גימטריה, קבלה ומילים מהשפה העברית.
הספר תורגם לעברית ב-2020 בהוצאת כרמל על ידי מרים בורנשטיין, ועורכיו המדעיים הם אבריאל בר-לבב ויונתן מאיר.
על עצמות המתים – רומן מתח אקו-פמיניסטי שעוסק בזכויות בעלי חיים המסופר בגוף ראשון מפי ינינה, אשה מבוגרת החיה לבדה בכפר פולני נידח, על גבול פולין-צ'כיה.
הרומן הפך לאחד מרבי המכר בפולין.
הספר יצא לאור בשנת 2009 תורגם ב-2021 לעברית על ידי מרים בורנשטיין להוצאת אחוזת בית.
ב-2017 עובד הספר לסרט הקולנוע "Spoor" שביימה הבמאית והתסריטאית הפולנייה אגנישקה הולנד .
זכה בפרס אלפרד באואר ("דוב הכסף") בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
נדודים, תרגמה מפולנית: מרים בורנשטיין, הוצאת אחוזת בית, 2023
פרש (פרוזה קצרה), מפולנית: חנה הרציג, גרנטה, פברואר 2024.
נשף האֶמפּוּזוֹת: סיפור אימה בבית מרפא, מפולנית: מרים בורנשטיין, הוצאת אחוזת בית, 2025
טוקרצ'וק זכתה לביקורת מצד קבוצות לאומניות בפולין כלא-פטריוטית, אנטי-נוצרית ומקדמת טרור אקולוגי.
בשנת 2015, לאחר פרסום הספר "ספרי יעקב", עמותת הפטריוטים של נובה רודה דרשו ממועצת העיר לשלול את אזרחות הכבוד של הסופרת בעיר, כיוון שעל פי טענת העמותה היא פגעה בשמו הטוב של הלאום הפולני.
בטענת הפטריוטים תמך הסנאטור ולדמר בונקובסקי מהמפלגה הימנית הגדולה בפרלמנט הפולני, חוק וצדק, אשר טען כי יצירותיה הספרותיות וההצהרות הפומביות של טוקרצ'וק נמצאות ב"סתירה מוחלטת להנחות הפוליטיקה ההיסטורית הפולנית ".
טוקארצ'וק התנגדה להאשמות הגדירה את עצמה כ"פטריוטית אמיתית" ואמרה כי האנשים והקבוצות המבקרים אותה, וגישותיהם ופעולותיהם הקסנופוביות והגזעניות הן אלו שמזיקות לפולין ולתדמיתה הבינלאומית.
הפרס הספרותי הפולני היוקרתי ניקה (Nagroda Literacka Nike) – 2008.
בריקפרייז ("פרס הגשר", Brückepreis) הגרמני – 2015.
זכייה שנייה בפרס ניקה – 2018.
פרס מאן בוקר הבינלאומי, אותו קיבלה בזכות התרגום האנגלי של ספרה "טיסה" (Flight) – 2018.
אולגה צינקר היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל ושיאנית ישראל בשחייה במשחה ל-50 מטר חזה ואלופת המכביה השש-עשרה (2001) במשחה ל-100 מטר חזה.
צינקר התאמנה בקבוצת ירושלים רבתי בהדרכתם של דימה רבינסקי וברי אבנר.
בהמדך היא למדה באוניברסיטת מערב וירג'יניה.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בתחילת אוגוסט 2000 זכתה צינקר במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חזה בשיא ישראלי חדש של 33.65 שניות, שיפור לשיא הטרי בן ה-6 חודשים של מירב שיקלר (34.21 שניות).
שיא זה החזיק מעמד כ-4 שנים ונשבר על ידי מונה ירון (33.62 שניות).
בתחרות השחייה של המכביה השש-עשרה שנערכו ביולי 2001 זכתה צינקר במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:17.70 דקות.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 2001 זכתה צינקר במדלייתזה ב במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 35.19 שניות.
באליפות ישראל שנערכה באוגוסט 2002 זכתה צינקר בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 35.32 שניות, אחרי מירב שיקלר (35.11 שניות) ולפני שרון בר סלע (35.80 שניות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:18.29 דקות, אחרי מירב שיקלר (1:16.62 דקות) וגילי צוקרמן מהפועל גוש זבולון (1:17.96 דקות).
אולגה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה , הייתה בתו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה אשר מתה בילדותה.
אולגה נולדה ב-11 ביולי 1792 בסנט פטרבורג בירת האימפריה הרוסית, לפאבל הראשון, קיסר רוסיה ולסופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג, בתם של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ופרדריקה דורותיאה מברנדנבורג-שוודט.
לידתה לא התקבלה בשמחה רבה מצד סבתה מצד אביה, יקטרינה הגדולה, שאמרה כי "הרבה בנות, כולן נשואות לא יספרו לאף אחד".
בהיותה בת שנתיים וחצי החלה אולגה לסבול תכופות מרעב, ובשל כך אכלה מאוד הרבה, וב-15 בינואר 1795 היא מתה לאחר כמה שבועות של סבל וחום מתיש.
אולגה נקברה במנזר אלכסנדר נבסקי, ולאחר מותה הקדיש לה המשורר גברייל דרז'אבין שיר על מותה.
אולגה יורייבנה סריאבקינה , הידועה בשם הבמה מולי (Molly), היא זמרת, רקדנית, פזמונאית ושחקנית רוסייה.
החלה את הקריירה שלה בלהקת Serebro, שבה הייתה חברה כ-13 שנים עד פרישתה בשנת 2019 לטובת קריירת סולו.
הלהקה התפרסמה בהשתתפותה באירוויזיון 2007 עם השיר "Song #1", שהגיע למקום השלישי.
סריאבקינה נולדה בעיר מוסקבה כאשר הייתה בירת ברית המועצות.
בגיל 6 החלה ללמוד ריקודים סלוניים.
היא השתתפה בתחרויות בינלאומיות, ובגיל 17 זכתה בתואר "אמן כבוד בספורט" לריקודים סלוניים ברוסיה.
היא איבדה את אביה בגיל מוקדם מאוד, ושיתפה שהוא היה ביסקסואל.
היא למדה בבית הספר לאמנויות במחלקה לשירת הפופ ברוסיה.
בנוסף למדה תרגום של השפות גרמנית ואנגלית.
היא ידועה גם ככותבת שירים לזמרים רוסים.
בשנת 2020 נישאה בסתר לגיאורגי נחקביה, איש עסקים המתגורר בווינה שבאוסטריה, אשר בעברו עבד בחברת ההקלטות בה סריאבקינה הקליטה את שיריה.
2006–2019: תחילה ופריצה בלהקת Serebro
בשנת 2006 החליט מקסים פדייב להקים את להקת הנשים "Serebro", אשר כללה את מרינה ליזורקינה, ילנה טמניקובה ואת סריאבקינה.
סריאבקינה הייתה כותבת השירים של הלהקה.
ב-12 במאי 2007 פרצה הלהקה בתחרות האירוויזיון בהלסינקי שבפינלנד עם השיר "Song #1" וזכתה במקום השלישי.
סריאבקינה כתבה את הגרסה הראשונית של השיר "Song #1", אך בסופו של דבר המילים שונו למילים של דניל באבצ'ב.
ב-21 באפריל 2009 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה ברוסית שנקרא: "OpiumRoz".
כעבור שנה הוציאו מיני-אלבום ראשון, שנקרא: "Избранное".
בשנת 2012 הוציאה הלהקה אלבום נוסף, לראשונה באנגלית, שנקרא: "Mama Lover", אשר השיג הצלחה בינלאומית.
רוב השירים באלבום נכתבו על ידי סריאבקינה.
ב-27 במאי 2016 הוציאה הלהקה את אלבומה השלישי, שנקרא: "Сила трёх", וזכה להצלחה מסחרית.
האלבום כלל את כל הסינגלים שפרסמו בין השנים 2013–2016. בשנת 2019, הוציאו מיני אלבום השני שלהם שנקרא: "Chico Loco".
באוקטובר 2018 הודיעה סריאבקינה שאחרי 13 שנה תעזוב את הלהקה סופית בתחילת חודש פברואר 2019, ותחל בקריירת סולו.
לפני הפרישה סריאבקינה הוציאה עם הלהקה מספר סינגלים אשר לא נכללו בשום אלבום.
ב-18 בספטמבר 2014 הוציא הזמר .DJ M.E.G את הסינגל "Kill Me All Night Long", בשיתוף עם סריאבקינה, אשר הופיעה לראשונה בשם הבמה Holy Molly.
ב-4 בפברואר 2015 הופיעה עם השיר "Мы мечтали о сцене", אשר נכתב עבור התוכנית "הבמה המרכזית" בערוץ הטלוויזיה רוסיה-1. במרץ הוציאה סינגל נוסף: "Holy Molly", ומאוחר יותר החליטה לשנות את שם הבמה שלה ל-Molly בלבד בהשקת סינגל הבכורה באנגלית "For Ma Ma".
ב-25 בדצמבר יצא הסרט "היום הטוב ביותר" בבתי הקולנוע ברוסיה ובארץ.
סריאבקינה משחקת בסרט באחד התפקידים המרכזיים.
ב-7 ביוני 2016 יצא סינגל הבכורה הראשון שלה: "Я просто люблю тебя", אשר נכלל באלבום הבכורה שלה.
הקליפ שלו יצא כעבור חודשים.
ב-9 בנובמבר הוציאה את השיר "Style".
הספר כלל אוסף של 54 משיריה, סיפורים אישיים, ותצלומים רבים מהארכיון האישי שלה.
ב-3 במרץ, השתתפה בדואט עם הזמר יגור קריד בסינגל: "Если ты меня не любишь", הסינגל נכלל באלבומו של הזמר והזמרת בנפרד.
בהמשך השנה פורסמו הסינגלים: "Fire" ו-"Это не месячные" ו-"Мне нравится", אשר לא נכללו באלבומים.
ב-29 בספטמבר יצא הסינגל השלישי מתוך האלבום: "Пьяная".
2018–הווה: אלבום הבכורה Косатка в небе
ב-23 ביולי 2018 יצא הסינגל באנגלית: "Under My Skin".
ב-17 באוקטובר, הוציא מקסים פדייב סינגל בשיתוף סריאבקינה שנקרא: "Рассыпая серебро", (בתרגום חופשי "לפזר [את] כסף (סרברו)") כרמז לפירוק הלהקה.
בקליפ הופיעו כל בנות הלהקה אשר היו בה במהלך כל השנים.
ב-15 בינואר 2019 יצא הסינגל "Потому что любовь".
כעבור חודש יצא סינגל נוסף מתוך האלבום: "Не плачу".
ב-29 במרץ יצא סינגל נוסף: "Красивый мальчик".
ב-4 באפריל יצא אלבומה הראשון של סריאבקינה שנקרא: "Косатка в небе", אשר כולו בשפה הרוסית.
ב-5 בפברואר 2020 הוציאה סריאבקינה את השיר "что же ты наделал".
ב-18 בדצמבר הוציאה את השיר "ZODIAC".
אולגה להמן הייתה ציירת ומעצבת בריטית, ילידת צ'ילה.
אולגה להמן נולדה בצ'ילה לאם ממוצא סקוטי.
היא למדה בסנטיאגו דה צ'ילה ובשנת 1929 עברה ללונדון להמשך לימודים.
היא למדה עיצוב תיאטרון וציור.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 היא ביקרה מספר פעמים בספרד והתרשמות מאזור זה מצאה ביטוי בעבודות שלה.
לאחר חזרה בלונדון היא השתתפה במספר תערוכות וזכתה בפרסים.
בשנת 1940 דירתה נפגעה בהפצצות ורוב העבודות שלה הלכו לאיבוד.
היא עשתה מספר ציורים של לונדון בזמן ההפצצה בהזמנת הממשל.
בשנת 1941 היא איירה ספר של ג'ולייט דה ברקלי לוי.
בהמשך היא איירה ספרים נוספים.
לאחר מלחמת העולם השנייה היא עבדה בעיקר בעיצוב עבור ירחון Radio Times.
במהלך הקריירה היא ביצעה מספר ציורי קיר ותפאורות לסרטים.
העבודות שלה מוצגות במספר מוזיאונים לרבות מוזיאון ויקטוריה ואלברט ומוזיאון המלחמה האימפריאלי.
אולגה אלכסנדרובנה קארטונובה היא שחקנית רוסייה.
הייתה קפטן נבחרת ק.ו.ן "העיר פיאטיגורסק" בצפון הקווקז והשתתפה גם בתוכנית הקומית "היו זמנים ברוסיה" בערוץ TNT הרוסי.
אולגה קארטונקובה נולדה ב-4 במרץ 1978 בכפר וינסאדי שבאזור פרדגורני שבחבל סטברופול..
בשל התעקשות הוריה, היא למדה בפקולטה למשפטים וסיימה בשנת 1999. אחר כך עבדה בבית התרבות המקומי כמתודולוגית לעבודה עם ילדים.
בבית התרבות אולגה החלה להשתתף במשחקי הק.ו.ן המקומיים (תחילה ככותבת ולאחר מכן כשחקנית).
בשנת 2006 היא השתתפה בפסטיבל לנבחרות קה-וה-אן, שם הותירה חותם על הקהל.
בשנת 2009, כחלק מנבחרת "תיבת נח", הגיעה לגמר ליגת קרסנודר המרכזית של משחקי הק.ו.ן..
בשנת 2010 מונתה לקפטנית הנבחרת, ששינתה את שמה לנבחרת "העיר פיאטיגורסק".
באותה שנה הנבחרת הפכה לאלופת הליגה הראשונה של KVN ובשנת 2013 הפכה לאלופת הליגה הבכירה ונבחרתה השתתפה גם בפסטיבל המוזיקה "מצביעים KVN", שם הוענק לאולגה קארטונקובה פרס "KVN הענבר".
בשנת 2014, בהזמנתו של ויאצ'סלב דוסמוחאמטוב, מפיק הקומדי קלאב, אולגה קארטונקובה הפכה לשחקנית התוכנית החדשה "היו זמנים ברוסיה" ברשת TNT.
בשנת 2016 עשתה את הופעת הבכורה שלה בקולנוע בסרטו של אלכסנדר נזלובין "החתן", שם גילמה את התפקיד של אשת הכפר ליובה, כיכבה לצדו של סרגיי סבטלאקוב.
בשנת 2019 השתתפה בסדרת הטלוויזיה "שתי בנות בגן".
אולגה פגשה אותו בזמן שלמדה במכון, הם נשואים מאז 1997. לשניים שני ילדים.
אולגה פירץ הייתה מורה, מתרגמת ופעילה הומניטרית שווייצרית, אשר הוכרה כחסידת אומות העולם על כך שהצילה ילדים יהודים וסייעה למשפחות יהודיות בפראג בתקופת השואה.
אולגה פירץ נולדה בבאדן שבשוויץ למשפחה אמידה.
כאשר העסק של הוריה פשט את הרגל, עברה המשפחה לבריסל בשנת 1911, שם רכשה פירץ תעודת הוראה, אך עם שובה לשווייץ תעודה זו לא הוכרה.
בז'נבה למדה אולגה במכון רוסו וקיבלה תפקיד כמורה לשפות בפנימייה אנגלית לבנות.
מכיוון שהיא הייתה פציפיסטית נלהבת, הצטרפה לאיגוד הפיוס הבינלאומי.
בשנת 1926 בכנס באוברמרגאו, בו שימשה כמתורגמנית, פגשה את פשמישל פיטר ואת עובדיו הפדגוגים מפראג.
בשנת 1928 עברה לפראג והתחילה לעבוד ביחד עם פיטר.
השניים נותרו חברים לכל החיים, אך עקב אמונתו פיטר בחר בפרישות.
אולגה למדה צ'כית, העבירה שיעורים בגרמנית ותמכה בפיטר בעבודתו.
בשנת 1933 הם הקימו יחד את בית מיליץ' ברובע פראג בז'יצ'וב - בית לילדים ממשפחות עניות.
בעיתון הבית היא פרסמה מאמרים על חלוקת העבודה והארגון הפנימי בבית מיליץ', על עבודה והנאה של ילדים, כמה מילים על תעודות, חינוך בבית מיליץ' וחינוך על ידי משחק.
בית מיליץ' בפראג התבסס על שיתוף פעולה והתנדבות.
בזמן הכיבוש הגרמני הפך הבית למרכז התמיכה הסודי למשפחות יהודיות נרדפות.
בשנת 1938, לאחר סיפוח צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה, אולגה התבקשה על ידי שגרירות שווייץ לעזוב מיד את צ'כוסלובקיה.
למרות זאת היא נשארה בפראג כדי לעזור לפיטר עם הדרכון השווייצרי שלה.
בנוסף, הם ניסו לעזור לילדים היהודים הנרדפים שלא יכלו להגיע לבית מיליץ'.
יחד עם צוות העובדים הם עסקו בתמיכה מידית לילדים לאחר הלימודים.
מעמדה של אולגה אפשר לה להשיג אוכל וציוד אחר למרות הפיקוח הקפדני.
אנשים שהכירו את פירץ הודו באופן אישי שללא עזרתה אי אפשר היה לפיטר להציל את הילדים היהודים.
במהלך המלחמה פירץ עשתה הרבה יותר מרק לעזור בבית היתומים של פיטר.
אולגה ביקרה לעיתים קרובות בבית ההבראה איפה שהיא וילדים יהודים הוסתרו ובדקה את מצב בריאותם באופן קבוע.
היא ביקרה גם במשפחות יהודיות נזקקות אחרות וסיפקה להן אוכל וציוד בסיסי.
אולגה המשיכה לעבוד בבית מיליץ' גם לאחר הקמת הגסטאפו, למרות החשד שיתגלה כי בית היתומים משמש למקלט ילדים יהודים.
בשנים 1945–1947, פשמישל פיטר פתח ועדה הבריאות והחברתית של המועצה הלאומית צ'כית והחל ב"מבצע טירות".
ביחד הם הפכו ארבע טירות ריקות (שיטרין, קמניצה, אולסוביצה, לויוביצה) מדרום לפראג לבתי הבראה ושיקום לילדים.
לשם הגיעו הילדים היהודים המשוחררים מטרזינשטט.
היו גם צעירים יהודים ממחנות ריכוז אחרים.
אולגה ופשמישל עזרו למצוא קרובי משפחה של ילדים ומתבגרים.
בשנת 1945 הורשו פירץ ופיטר להביא את הילדים החולים והנטושים ממחנות המעצר הגרמניים בפראג לטירות, כך שיוכלו ילדים גרמנים ויהודים להתאושש.
בסך הכל טופלו במקום 400 ילדים גרמנים.
בשנת 1947 היו בטירות כ-800 ילדים והפעולה הסתיימה.
לאחר שאולגה פירץ נסעה לשווייץ להלוויה של אחותה, נשללה ממנה כניסה חוזרת לצ'כוסלובקיה.
בשנת 1951 איימו על פיטר כי על מעצרו המתקרב בגלל פעולתו בבית מיליץ' ולכן אולגה ארגנה את בריחתו לגרמניה.
בנירנברג דאגו אולגה פירץ ופשמישל פיטר לפליטים מהמזרח הקומוניסטי משנת 1952 עד 1962 במחנה הפליטים ולקה.
אולגה פירץ בילתה את שארית ימיה יחד עם פשמישל פיטר בשווייץ והשתתפה בפרסום מגזין הגלות "שיחות עם סופרים".
היא נפטרה בשנת 1990 בשווייץ, יום לאחר פגישה עם ילדים לשעבר מ"מבצע בטירות" שהתקיימה ב־16 ביוני 1990 בשיטרין, צ'כיה.
אולגה פירץ הוכרה כחסידת אומות עולם ב-31 במאי 1966. ב-27.10.1976 הוחלט להעניק לה מדליה עם זכות לנטוע עץ בשדרת חסידי אומות העולם.
אולגה קולינה הייתה חסידת אומות עולם בלארוסית, שהסתירה ילד צעיר בתקופת מלחמת העולם השנייה והוכרה כחסידת אומות עולם ב-1995.
אולגה קולינה נולדה בשנת 1911. היא התגוררה בעיירה רדשקוביצ'י שבמחוז וילנו בפולין (היום מחוז מינסק, בבלארוס), יחד עם חמשת ילדיה הצעירים.
בנובמבר 1942, בעת שהלכה לבאר כדי לשאוב מים, אולגה פגשה ילד רזה ומלוכלך כבן 9, שהציג את עצמו בשם בדוי.
הילד, בוריס לויטן, ברח מגטו מינסק עם אימו לאחר שנפצע באקציה שבה נספה אחיו.
אף על פי שאולגה הבינה מיד שמדובר בילד יהודי וידעה מהן הסכנות הנשקפות לה ולבני משפחתה ממתן סיוע לילד כזה, הציעה להסתירו בביתה.
חרף הסיכון והמצב הכלכלי הקשה של משפחתה, אולגה דאגה לבוריס וטיפלה בו.
על פי עדותו של בוריס היא תפקדה כאמו לכל דבר ועשתה כמיטב יכולתה לסייע לו.
אולגה עצמה העידה כי היא התייחסה אליו כאל בנה השישי.
בפני השכנים, הוצג בוריס כאחיין של אולגה שהגיע מכפר קרוב.
אף כי קרוב לוודאי שהשכנים ושחמשת ילדי המשפחה הבינו שמדובר ביהודי, הם בחרו להתייחס אליו כבן המשפחה וסייעו לו.
מדי פעם הגיעו לכפר גרמנים שחיפשו יהודים מסתתרים, אולם אולגה החביאה את בוריס בהתמדה, וגם כך תרמה להצלתו.
בתום המלחמה, בוריס לויטן המשיך להתגורר בבית משפחתה של קולינה עד סיום לימודיו בבית הספר, בשנת 1951. המשפחה ובוריס המשיכו לשמור על קשר קרוב וחם לאורך השנים.
גם לאחר שבוריס עלה לישראל, הוא הגיע לבקר אותם בעיירה רדשקוביצ'י מספר פעמים.
אולגה קולינה הוכרה כחסידת אומות עולם על ידי יד ושם ב-25 בדצמבר 1995.
אולגה קירש (אפריקאנס: Olga Kirsch; 23 בספטמבר 1924 – 5 ביוני 1997) הייתה משוררת דרום אפריקאית-ישראלית, שכתבה בעיקר באפריקאנס.
היא הוציאה שמונה ספרי שירה בשפה זו, וכרך של שירים נבחרים.
קירש נולדה וגדלה בקופיס (Koppies), במדינת אורנג' החופשית שבדרום אפריקה.
אביה היגר לשם מליטא, ואף על פי שהיה דובר יידיש, עם בתו עבר לדבר אנגלית, שפת האם של אמה אווה, ממוצא בריטי.
היא הייתה השלישית במשפחה של חמישה אחים: שלוש בנות ושני בנים.
החינוך היסודי והתיכוני שלה היה ברובו באפריקאנס, בבית הספר בקופיס, אם כי את חוק לימודיה סיימה בבית הספר התיכון יוניס בבלומפונטיין.
מאוחר יותר עברה משפחתה ליוהנסבורג, שם למדה רפואה באוניברסיטת ויטווטרסראנד.
לאחר שנה של לימודים, היא החליטה ללמוד ספרות והיסטוריה אפריקאית והולנדית.
אחד ממוריה היה הסופר ס.
בשנת 1948, בגיל 24, היא עלתה לישראל והתיישבה ברחובות.
היא חזרה לדרום אפריקה בשלוש הזדמנויות: בשנים 1975, 1979 ו-1981. השינוי במקום המגורים השפיע על כתיבתה ועל השפה שבה השתמשה בחיי היומיום שלה, מאפריקאנס לאנגלית ואז לעברית.
לאחר הגעתה לישראל עבדה למחייתה כמורה לאנגלית בבית ספר תיכון ברחובות, המשיכה את לימודיה האוניברסיטיים וסיימה תואר בספרות אנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1949 נישאה למתמטיקאי הישראלי יליד בריטניה יוסף גיליס, פרופסור במכון ויצמן למדע, ונולדו להם שתי בנות.
קירש היא הסופרת השנייה שכתבה באפריקאנס ששיריה התפרסמו, אחרי אליזבת אייברס , שספריה הראשונים פורסמו כמה שנים לפני קירש, בין 1936 ל-1939.
שירתה הייתה מלווה במשקל ולעיתים קרובות בחרוז.
הראשון משבעת הספרים שלה שפורסמו באפריקנס, Die soeklig נכתב בזמן שהיא עדיין למדה בדרום אפריקה, והשני, Mure van die hart, נכתב בשנה שבה עלתה לישראל.
למעט כמה שירים באנגלית, היא לא פרסמה דבר לאחר שעזבה את דרום אפריקה.
רק כרבע מאה לאחר מכן, בשנת 1972, יצא ספרה השלישי, תחת הכותרת Negentien gedigte (תשע עשרה שירים), שאותו מכנה דניאל הוגו "ההתחלה השנייה" שלה.
בשנת 1990 פרסמה את ספר השירה הראשון שלה באנגלית.
היא המשיכה לכתוב באנגלית ופעלה באגודת הסופרים הישראלים באנגלית.
אף שהיא ידועה כמשוררת בדרום אפריקה, היא לא הצליחה להשיג אותה מידה של תהילה בישראל או בעולם דובר האנגלית.
בשני ספרי השירה הראשונים שלה, קירש משקפת את דחייתה מהאפרטהייד ואת שאיפתה לחיות בישראל.
כשהתבגרה, שירתה מתייחסת לנושאים אישיים יותר בסונטות המוקדשות לבעלה, המתמטיקאי יוסף גיליס.
שירים אחרים עוסקים באבל על אמה ועל נכדתה, שנפטרה בגיל 9 בגלל מחלה חשוכת מרפא.
קירש, בעלת התארים בבלשנות, תרגמה את שיריה מאפריקאנס לאנגלית ולעברית.
כמו אליזבת אייברס והרבה לפני ברייטן ברייטנבאך או שילה קוסונס , שירתה ביטאה את הקושי בכתיבה באפריקאנס הרחק מדרום אפריקה.
היא נותרה ידידה קרובה של אליזבת אייברס, והם ביקרו זו את זו בהולנד ובישראל.
היא נפטרה ב-5 ביוני 1997 כתוצאה מגידול במוח, ונקברה לצד בעלה פרופ' יוסף גיליס בבית העלמין ברחובות.
אולגה בוריסובנה ליובימובה היא שרת התרבות של הפדרציה הרוסית, שמונתה ב-21 בינואר 2020 עם כינון ממשלת מישוסטין הראשונה.
לפני מינויה לשרה, כיהנה ליובימובה כסגנית שר התרבות מאז 2015 וכראש מחלקת הקולנוע של משרד התרבות מאז 2018.
היא בתו של בוריס ליובימוב (כיום נשיא בית הספר למשחק על שם מיכאיל שצ'פקין) ונכדתו של השחקן הנודע וסילי קצ'לוב.
לאחר הרשמה לא נעימה לתיכון אורתודוקסי אותו תשווה בהמשך למחנה אימונים באל-קאעידה, ליובימובה סיימה את לימודיה באוניברסיטת מוסקבה עם תואר בעיתונאות ולמדה תיאטרון במכון הרוסי לאמנויות התיאטרון.
מאז שנות האלפיים היא עבדה לעיתים קרובות בטלוויזיה בערוצים TV3 וברוסיה-תרבות, כשהיא עבדה על תוכניות כולל "לוח שנה אורתודוקסי" ו"מבט".
היא הייתה ראש מנהלת התוכניות החברתיות והעיתונאיות של הערוץ הראשון מאז 2016.
מינויה לשרת התרבות היה שנוי במחלוקת בשל פוסטים שלה מ-LiveJournal שנערכו, בהם אמרה בעבר שהיא "לא יכולה לסבול ללכת לתערוכות, מוזיאונים, אופרה" והסבירה כי "הייתי במוזיאון הבריטי, הגלריה הלאומית וכמה תריסר מוזיאונים אירופיים ורוסיים יותר ומצאתי שבזבזתי את זמני שם".
עם זאת, היא קיבלה תמיכה ממבקר הקולנוע אנטון דולין, שאמר "היא אוהבת תרבות, או לפחות, קולנוע".
ב-6 במאי 2020 הודיעה דוברת משרד התרבות כי ליובימובה נמצאה חיובית ל-COVID-19, אך המחלה היא קלה והיא לא נזקקה לאשפוז.
ב-14 במאי התאוששה וחזרה לתפקידה במשרד התרבות.
אולגה מאטה, (במקור מאוטנר עד 1907, בהונגרית: Máté Olga; סיגטוואר, 3 בינואר 1879 – בודפשט, 5 במאי 1961) הייתה צלמת יהודייה-הונגרייה, אמנית צילום, פעילה בתנועה הפמיניסטית.
מאטה הייתה ידועה בטכניקות התאורה שלה והשתמשה ברקע מואר כדי לשפר את הדיוקנאות שלה ואת יצירות הטבע דומם שלה.
בשנת 1912 זכתה במדליית זהב בשטוטגרט בתערוכת צילום בינלאומית.
היא גם הייתה מהסופרג'יסטיות המוקדמות בהונגריה ובמהלך הטרור הלבן ההונגרי סייעה למספר אינטלקטואלים בבריחתם.
אולגה מאוטנר נולדה במשפחה יהודית בסיגטוואר בדרום טרנסדנוביה בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית כאחד מילדי משפחה בת שש נפשות (שתי בנות וארבעה בנים), אביה היה לאיוש מאוטנר ואמה חנה (שרולטה) שפיגל.
כמה שנים לאחר לידתה, היא ומשפחתה עברו לבירת הונגריה בודפשט, שם הפעילו מתפרה.
מאטה נישאה לפילוסוף בלה זלאי ב-28 באוגוסט 1912 בבודפשט.
כל בני משפחתה תמכו באותה מידה בהתעניינותה בצילום.
בשנת 1899, פתחה מאטה סטודיו ברובע העסקים המרכזי של בודפשט ב-21 Fő utca ("הרחוב הראשי" 21).
אחרי שעבדה במשך מספר שנים כדי להשיג את ההון הדרוש, נסעה לגרמניה ללמוד בהמבורג אצל רודולף דירקופ ואצל ניקולה פרשייד, שבאותו זמן שהה בברלין.
היא למדה שנתיים לפחות בגרמניה והחלה להשתתף בתערוכות משנת 1910. צילומיה הראו את ההשפעה של דירקופ, שכן במקום הגדרות פורמליות, נושאיה נראו טבעיים יותר והוצגו על רקע מואר, כדי למקד את העין בנושא הכהה יותר של היצירה.
בשנה שלאחר מכן הציגה בלונדון בסלון הצילום של לונדון.
במהלך כמה שנים הפכה אולגה מאטי לאחת המצטיינות והמוכרות של צלמי הדיוקן המודרניים.
עבודותיה המפורסמות ביותר כוללות דיוקנאות של כמה אנשים מפורסמים, כגון מיהאי באביץ' והסופרת ומשוררת מרגיט קפקא.
מאטה חזר לבודפשט והחל לעבוד על מגוון נושאים, כולל פרסום, עירום, נופים עירוניים, אך ללא ספק היצירות הידועות ביותר שלה היו דיוקנאות.
בשנת 1911 החלה לפרסם בכתב העת A Fény (האור).
בפרסום של אותה שנה, כמחצית מהתצלומים שהוגשו היו על ידי ארבעה צלמים הונגרים, ביניהם מאטי ויוז'ף פצ'י (קודם: גולדברגר).
חוג החברים שלה כלל תמיד אמנים, כמו האדריכל לאיוש קוזמה, נוֹאֵמִי פרנצי, אימרה קנר ומשפחתו.
לאחר נישואיה לבלה זלאי חוג מכריה התרחב וכלל גם את אנשי חוג יום ראשון של האינטליגנציה ההונגרית, כמו בלה באלאז', פאל דנש, יאנוש פוגאראשי, ארנולד האוזר, דיולה יוהאס, דז'ה קוסטולאני, ג'רג' לוקאץ', קרל מאנהיים ואחרים.
היא צילמה דיוקנאות של רבים בחוג שלה, כמו גם של אנשי חברה.
מאטה המשיכה להציג, והופיעה בתערוכת הצלמים הבינלאומיים בשטוטגרט, שם זכתה במדליית זהב עם יוז'ף פצ'י בשנת 1912. בשנת 1913 הוזמנה על ידי רוזיקה שווימר לצלם בכנס השביעי של הברית הבינלאומית לזכויות האישה.
היא לא רק צילמה אלא הייתה תומכת ומארגנת את התנועה הפמיניסטית ההונגרית.
מאטה הציגה בשנת 1914 ב-Professional Photographers Society of New York State ומאוחר יותר באותה שנה, בעלה גויס לשרת במלחמת העולם הראשונה.
הוא נפל בשבי בדצמבר 1914 ומת מטיפוס ב-2 בפברואר 1915 במחנה שבויים באומסק בסיביר.
מאטה נאבקה לגדל את שני ילדיהם, היא טיפלה בהם אך בתה נפטרה מאוחר יותר.
בסוף המלחמה, עם קריסת האימפריה האוסטרו-הונגרית נאבקה המדינה נגד קריסתה הכלכלית.
כתב העת "האור" בו פרסמה מאטה מאז 1911 נסגר.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הורה בלה קון לגירג' לוקאץ' 'להישאר מאחור' עם אוטו קורווין, כאשר שאר ההנהגה של הרפובליקה פונתה לאוסטריה.
משימתם של לוקאץ' ושל קורווין הייתה לארגן מחדש את התנועה הקומוניסטית בחשאי, אך המשימה הייתה בלתי אפשרית.
לוקאץ' נאלץ להסתתר כדי להימנע מהטיהור הקומוניסטים על ידי הטרורו הלבן ומאטי הסתירה אותו בביתה.
לאחר שנלכד קורווין ברח לוקאץ' לאוסטריה.
מאטה עזרה גם לינה המבורגר לברוח יחד עם אחרים.
במהלך שנות העשרים והשלושים השתנו יצירותיה, עברו מהאולפן למסגרות בחוץ עם גוני ספיה שהחליפו את הניגודים החדים בשחור ולבן של יצירותיה הקודמות.
הנושא השתנה גם ממעמדות העילית למעמדות הפועלים.
בשנת 1922, היא הציגה תערוכה במוזיאון לאמנויות שימושיות ולאחר מכן בשנת 1934 חלקה סטודיו עם תלמידה פרנץ האר.
כאשר האר עבר לפריז בשנת 1937 מאטה סגרה את הסטודיו ובשנה שלאחר מכן יצאה לעבוד בסטודיו של מריאן רייסמן.
אף שהיא הייתה אחת מהצלמות המקצועיות המוקדמות ביותר של הונגריה, היא מתה באלמוניות.
אולגה ולדימירובנה קורובובה היא דמות פוליטית וציבורית רוסית.
בבחירות לדומה השמינית של הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית בספטמבר 2021, היא נבחרה לראשונה לכהן כחברת פרלמנט.
היא חברה במפלגת רוסיה המאוחדת.
אולגה נולדה ב-15 בספטמבר 1978 בכפר זאריה, במחוז המשנה בלאשיחה, שבפרברי מוסקבה.
בשנת 2001 סיימה את לימודיה באוניברסיטת הממלכתית של קלוגה על שם ציאולקובסקי והיא מורה להיסטוריה.
היא גם בוגרת אוניברסיטת פנזה.
מאז אוקטובר 2017 שימשה בתור הממונה על זכויות ילדים במחוז קלוגה.
בספטמבר 2021 נבחרה ל כחברת פרלמנט מטעם רוסיה המאוחדת.
בשנת 2021 היא נבחרה לדומה השמינית כנציגת מחוז קלוגה לצד גנדי סקליאר.
יש לה שני ילדים: בן ובת.
אולגה אלכסנדרה ספסיבצבה הייתה בלרינה סובייטית שקריירת הבמה שלה נמשכה מעל ל-20 שנה, בין 1913 ל-1939.
היא הייתה אחת הפרימה בלרינות הטובות ביותר במאה העשרים.
הייתה לה טכניקה קלאסית מצוינת, סגנון ללא רבב, ורוחניות נופית הנחשבים להתגלמות הבלרינה הרומנטית.
אולגה ספיסבטסבה נולדה ברוסטוב על הדון, והייתה בתם של זמר אופרה ואשתו.
לאחר מות אביה, היא נשלחה לבית יתומים עם קשרים תיאטרליים בסנקט פטרבורג.
היא החלה ללמוד באקדמיית הבלט האימפריאלי של סנקט פטרבורג בשנת 1906, שם הייתה סטודנטית של קלבדיה קוליצ'בסקיה ומאוחר יותר של יבגניה סוקולובה ואגריפינה ואגאנובה.
לאחר שסיימה את לימודיה בשנת 1913, הצטרפה ללהקת תיאטרון מריאינסקי, שם קודמה לסולנית בשנת 1916.
כרקדנית רומנטית מעולה עם טכניקה מושלמת, המתאימה לתפקידים כמו ז'יזל ואודט/אודיל באגם הברבורים, הפכה במהרה לאחת הרקדניות הנערצות בחברה הרוסית.
בשנת 1916, הזמין אותה סרגיי דיאגילב לסיבוב הופעות עם הבלט רוס בארצות הברית, שם רקדה עם ואצלב ניז'ינסקי ברוח הוורד,
בסילפידות, וב"פה דה דה של הציפור הכחולה" מן היפהפייה הנרדמת.
בשנת 1918 חזרה למריאינסקי, ששמו שונה מתיאטרון האופרה והבלט של פטרוגרד לאחר המהפכה הרוסית של 1917. היא קודמה לדרגת בלרינה.
בשלב זה כמעט לא הייתה ידועה במערב.
היא המשיכה להופיע עם בלט רוס מחוץ לברית המועצות, ורקדה את "אורורה" ב"היפהפייה הנרדמת" המפורסם של דיאגילב בלונדון בשנת 1921, ובתיאטרון קולון שבבואנוס איירס בשנת 1923.
בעזרת בעלה לשעבר בוריס קפלון, בעל תפקיד בולשביקי וחובב אמנויות, עזבה את רוסיה בפעם האחרונה בשנת 1924. היא נענתה להזמנה לרקוד כ"אטואל" (פרימה בלרינה) בבלט האופרה של פריז, ונשארה בעיר עד 1932. במהלך תקופה זו, היא שמרה על מערכת היחסים שלה עם בלט רוס.
בשנת 1932 הופיעה שוב כאורחת היסטורית בלונדון, ורקדה את ז'יזל בבלט המלכותי עם אנטון דולין.
משנת 1932 עד 1937 יצאה לסיבוב הופעות עם מספר להקות ברחבי העולם, וביצעה תפקידים הן מהרפרטואר הקלאסי והן מהבלט העכשווי של כוריאוגרפים כמו מיכאיל פוקין וברוניסלבה ניז'ינסקה.
בעת שרקדה בחו"ל, היא נקראה לעיתים קרובות בשם מקוצר, אולגה ספסיבה.
ספסיבצבה חוותה תקופות של דיכאון קליני כבר בשנת 1934, כאשר היא הראתה סימנים של אי יציבות ופראנויה בסידני ונזקקה לאשפוז.
בשנת 1937 היא עזבה את הבמה עקב התמוטטות עצבים.
היא לימדה מעט, ואז חזרה לזמן קצר להופיע, וביצעה את הופעת הפרידה שלה בתיאטרון קולון בשנת 1939. באותה שנה היא עברה לארצות הברית, שם לימדה ושימשה כיועצת לקרן תיאטרון הבלט בניו יורק.
עם פטירתו של מיטיבה, איש העסקים לאונרד בראון, היא סבלה מהתמוטטות עצבים נוספת בשנת 1943, ושוב אושפזה.
בשנותיה האחרונות חיתה בבית מחסה למהגרים רוסים.
ה-BBC הפיקה תוכנית קצרה על חייה בשנת 1964, ושנתיים לאחר מכן כתב עליה אנטון דולין ספר.
שתי היצירות נקראות "הבלרינה הנרדמת".
כותבי מחול מומחים תיארו אותה כ"בלרינה הרוסייה הגדולה ביותר בתקופה זו", ו"הבלרינה הקלאסית הגדולה מכולן".
בשנת 1998, הכוריאוגרף הרוסי בוריס אייפמן הפך אותה לגיבורת הגרסה שלו לבלט ז'יזל האדומה.
אולגה קונדינה (נולדה ב-18 בספטמבר 1965) היא אמנית וציירת ישראלית.
אולגה קונדינה נולדה בשנת 1965 בירוואן, ארמניה, שם הוריה נפגשו בשנות השישים, במסגרת שליחותם במכון לפיזיקה.
במהלך השליחות הממושכת התחברו הוריה לאינטלקטואלים סובייטים ודיסידנטים ידועים, בראשם יורי אורלוב .
כעבור ארבעה חודשים נשלחה משפחתה חזרה למוסקבה.
בבגרותה החלה לרכוש השכלה אמנותית רחבה, בין היתר לימודי אמנות בסטודיו של אבי הגל השני של האוונגרד הרוסי בשנות ה-50 -60, הצייר יורי זלוטניקוב שהיה למורה החשוב בחייה.
בין השנים 1985–1990 למדה לתואר שני מהמכון המוסקבאי לעיצוב ואמנות גרפית.
השתתפה בתערוכות של אמנים צעירים במוסקבה ובשנת 1989 הצטרפה כחברה באיגוד הלאומי של אמנים צעירים ברוסיה.
ב-1990 הגיעה לחופשה בישראל וכשפרצה מלחמת המפרץ שינתה את תוכניותיה והחליטה להישאר בארץ.
בשבע השנים הראשונות התגוררה והציגה בירושלים ב-1997 עברה לראש פינה בה היא מתגוררת עד היום.
מאז שרפת הענק ב-2005 בסטודיו בראש פינה שכילתה את כל ציוריה שאוחסנו בו, קונדינה מחזיקה שני סטודיואים בתל אביב וראש פינה וחולקת את זמנה ביניהן.
שנת 1992 קונדינה חברה באגודת הציירים והפסלים בישראל והיא אחת ממייסדות קבוצת ברביזון החדש הכוללת חמש אמניות שכולן ילידות ברית המועצות לשעבר שעלו בשנות ה-90 לישראל.
משנת 2015 מרצה לאמנות במכללה האקדמית תל חי.
במהלך נסיעותיה בקו תל אביב-ראש פינה, קונדינה משקיפה על השינויים האורבניים ומתרגמת אותם לדף.
קונדינה הציגה תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות רבות בישראל וכן בארצות הברית, הולנד, ברלין וצרפת.
קונדינה חוקרת ברבות מעבודותיה את ההוויה הישראלית ונותנות מקום למרכז הארץ ולפריפריה, למרכז העיר ולשוליה.
היא מתבוננת במרקם העיר, מראה את הרכב האוכלוסייה המגוון ומתמקדת באנשים שבשולי החברה, בקשיי היומיום לצד המנוחה והחברותא, ביחס שהם זוכים לו מהסביבה ובנוף האורבני המשתנה תדיר, המשמש רקע לסיפוריה המצוירים המתמקדים בסיטואציות פואטיות של החיים.
ב-2004 הציגה קונדינה בתערוכה "ראש פינה", בגלריה נורה בירושלים, עבודות עם יסודות אקספרסיביים בשילוב ציור קריקטורי, בסגנון שכונה "ריאליזם נוירוטי", עם פרצי צבע עשירים, קו תזזיתי ומעברים חדים בין טכניקות.
ב-2012 במסגרת התערוכה "קארגו קאלט" במוזיאון בת ים שקיבצה 15 אמנים רוסים, התגבשה קבוצת "ברביזון החדש" סביב הרעיון שיש ללמוד לצייר מחדש והדרך לעשות זאת היא בשיטת הציור מהתבוננות, כפי שנהגה קבוצת הברביזון במאה ה-19 אשר חיברה ריאליזם ציורי עם אמירה חברתית ביקורתית.
כנשים שצברו חוויות הגירה וקליטה, הן מישירות מבט אמפתי לחלשים ולפגיעים בחברה וממשיכות לעסוק בנושאים אלה בקבוצה וכפרטים.
בשנת 2016 הקבוצה חזרה למוזיאון בת ים והשתתפה בתערוכה האייקונית "הילדים רוצים קומוניזם" באוצרות יהושע סימון.
באותה שנה השתתפה קבוצת "הברביזון החדש" בתערוכה "בנוגע לאפריקה" במוזיאון תל אביב, בה עבודותיה של קנדינה עסקו בסיפורים מחיי היומיום של הפליטים האפריקאים בנווה שאנן.
בתום התערוכה מוזיאון תל אביב רכש את העבודה "שפירא" לאוסף.
ב-2018 הוצגה תערוכת יחיד של קונדינה "שיכונים" בגלריה הבית האדום, בה המשיכה להציג סיטואציות חיים ומפגשי רחוב פשוטים בין הפליטים האפריקאים מסודן ואריתריאה שנאבקים על הכרה וחיים בעוני ובין האוכלוסייה הוותיקה של השכונה שסובלת מהזנחה וחוסר במשאבים.
בציורים של קונדינה שתי האוכלוסיות משתלבות זאת בזאת וחיות יחד בשלווה וקבלה.
בשנת 2020 בתערוכת היחיד "קשה עכשיו הקלה אחר כך" בגלריית רוזנפלד, קונדינה מתארת את השינויים שעוברים על תל אביב עם התחלת פרויקט הרכבת הקלה.
היא מתכתבת עם הסלוגן הממשלתי שטומן בחובו הבטחה לעתיד רחוק שאינו נראה באופק.
בנקודת הזמן שקונדינה מתעדת את תל אביב, העיר נראית כמו אתר בניה ושקועה עד צוואר בעבודות תשתית, בניית מגדלים וסלילת נתיבי תחבורה.
המוצא היחיד בציוריה הוא הים אך האיסור לפקוד את חופיו בעקבות הקורונה טענו אותו במשמעות חדשה..
2004 - "תמונות מראש פינה", גלריה נורה, ירושלים
2010 - "ראש פינה - תל אביב", גלריה רוזנפלד, תל אביב
2016 - "רישומים", בניין בצלאל ההיסטורי, ירושלים
2018 - "שיכונים", גלריה הבית האדום
2020 - "קשה עכשיו הקלה אחר כך", גלריה רוזנפלד, תל אביב.
2011 - "מחפשים את ונוס", הגלריה לאמנות בבית יגאל אלון, גינוסר
2015 -"עבודות על נייר", גלריה רוזנפלד, תל אביב
2016 - "ילדים רוצים קומוניזם", מוזיאון בת ים
2017 - "בנוגע לאפריקה", מוזיאון תל אביב לאמנות
2017 - "השיבה לחיים", משכן לאמנות עין חרוד
2021 - "New Barbizon", מרכז לאמנות De Appel , אמסטרדם, הולנד
2021 - "הברביזון החדש מציירות נשים", סדנאות האמנים בשיתוף מכון גתה.
אולגה פוגודינה היא שחקנית ומפיקה רוסייה, זוכת פרס "נשר הזהב" בשנת 2016. בשנת 2017 הוענק לה תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
אולגה פוגודינה נולדה במוסקבה למשפחת שחקנית ומהנדס.
היא הייתה ילדה חולנית ולכן אמא שלה עזבה את הקריירה וטיפלה בה.
בגיל 16 היא החליטה ללכת ללמוד משחק והתקבלה למכון לתיאטרון על שם שצ'וקין במוסקבה.
לאחר סיום הלימודים בשנת 1997 פוגודינה החלה לשחק בתיאטרון במוסקבה.
על עבודתה בהצגה "טרטיף" היא הייתה מעומדת לקבלת פרס.
בשנת 2001 פוגודינה לראשונה שיחקה בסרט.
מאז היא שיחקה במעל ל-80 סרטים וסדרות טלוויזיה.
בשנת 2006 פוגודינה הייתה מנחה בטלוויזיה.
החל משנת 2008 היא עוסקת גם בהפקת סרטים תוך שיתוף פעולה עם אלכסיי פימאנוב.
בשנת 2009 היא הייתה מועמדת לקבלת פרס TEFI.
בשנת 2015 סדרה בה פוגודינה שיחקה תפקיד ראשי זכתה בפרס בפסטיבל לקולנוע.
בשנת 2017 היא קיבלה פרס "נשר הזב" על משחקה בסדרת טלוויזיה "מרגריטה נזרובה" בה היא שיחקה בתפקיד הראשי וגם הפיקה אותה ביחד עם בעלה.
באותה שנה הוענק לה תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
בשנת 2018 היא שיחקה בסרט "בלתי מובס" שהופק על ידה ביחד עם בעלה.
בשנת 2019 הם הפיקו סדרה "אגדת פרארי" בה פוגודינה שיחקה תפקיד הראשי.
אולגה פוגודינה תחתנה בשנת 2007 אך התגרשה לאחר זמן קצר.
בשנת 2013 היא התחתנה עם אלכסיי פימאנוב, במאי, עיתונאי ומפיק.
הזוג הקים חברה "ОДА ФИЛЬМ ПРОДАКШН" שעוסקת בהפקת סרטים וסדרות טלוויזיה.
אולגה לנדייל (בהונגרית: Lengyel Olga; קולוז'וואר, 19 באוקטובר 1908 – ניו יורק, 15 באפריל 2001) הייתה אסירה יהודייה-הונגרייה במחנה הריכוז אושוויץ-בירקנאו, שלימים כתבה על קורותיה בספרה חמש ארובות שפורסם במקור ב-1946 בצרפתית בשם Souvenirs de l'au-delà (זכרונות מאחורי המוות).
היא הייתה היחידה ממשפחתה הקרובה ששרדה את השואה.
אולגה לנדייל הייתה עוזרת כירורגית מיומנת בקלוז', שעבדה בבית החולים אותו ניהל בעלה, ד"ר מיקלוש לנדייל.
ב-1944 גורשה עם בעלה, הוריה ושני ילדיה למחנה הריכוז והשמדה אושוויץ-בירקנאו.
היא הייתה בת משפחתה היחידה ששרדה.
אולגה כתבה על חוויותיה בספר זיכרונות, "חמש ארובות, סיפורה של אושוויץ", שפורסם לראשונה בצרפת ב-1946 בשם Souvenirs de l'au-delà.
מהדורה אמריקאית מאוחרת יותר בכריכה רכה נקראה "שרדתי את תנורי היטלר" (I Survived Hitler's Ovens).
בספר הזיכרונות, לנדייל מספקת תיאור מצמרר על המפגש שלה עם אירמה גרזה, שהכתה ללא רחם את הנשים היפות ביותר במחנה, בחרה את אלו שינותחו על ידי רופאי האס אס יוזף מנגלה ואחרים, השתתפה בסלקציות ובחרה את אלה שישלחו לתאי הגזים.
היא עשתה זאת בהתלהבות רבה.
גרזה מיהרה להכות את לנדייל, יהודייה שהייתה לה הכשרה רפואית וסומנה לעזור לרופאי האס אס.
בסופו של דבר לנדייל ניצלה, אבל הפרק שבו מתוארת גרזה מסתיים בנימה מצמררת.
הניצולה מתארת כיצד היא "ראתה את אירמה גרזה מגיעה עם השוט שלה ביד, כדי לסמן את 'משלוח המנה הבאה' לתאי הגזים".
ילדיה נרצחו בתאי הגזים.אני לא יכולה לזכות את עצמי מהאשמה שאני אחראית, בחלקו, להשמדה של הורי ושל שני בניי הקטנים.
העולם מבין שלא יכולתי לדעת, אבל בליבי נמשכת התחושה הנוראה שיכולתי, אולי יכולתי, להציל אותם.לאחר המלחמה, לנדייל היגרה לארצות הברית שם ייסדה את ספריית הזיכרון (Memorial Library) שהוקמה על ידי אוניברסיטת ניו יורק.
הספרייה, שמרכזה במעון האלגנטי שלה, היא מורשתה של אולגה, ומבצעת את משימתה לחנך באופן פעיל את הדורות הבאים על השואה, וכן "רצח עם" שבוצע גם נגד אחרים וחשיבות זכויות האדם.
היא מתה מסרטן בניו יורק ב-15 באפריל 2001 בגיל 92.
בשנת 2006 החלה "ספריית הזיכרון" את "רשת מחנכי השואה", (Holocaust Educator Network), תוכנית לאומית למורים המחויבים לחינוך השואה, בעיקר בבתי ספר כפריים ובעיירות קטנות, בשיתוף עם "רשת האתרים הכפריים של פרויקט הכתיבה הלאומי" (National Writing Project's Rural Sites Network).
אולגה ליאשנקו היא אמנית וציירת אייקונים אוקראינית, המתגוררת כיום בגרמניה.
אולגה ליאשנקו למדה ציור בין השנים 1996 עד 1999 בבית הספר הלאומי לאמנות בחרקוב, אוקראינה.
היא התחילה ללמוד באקדמיה הממלכתית לעיצוב ואמנויות של חרקוב ב-1999 שם למדה איקונוגרפיה, אמנות, צִיוּר ורישום.
בנוסף לז'אנרים אמנותיים כמו ציור ורישום, היא למדה יצירת אייקונים במלאכת יד.
בשנת 2006 סיימה ליאשנקו את לימודיה באקדמיה בהצטיינות כציירת אקדמית וציירת אייקונים.
ב-2010 היא עברה לגרמניה על מנת ללמוד באוניברסיטת ארפורט למדעים מדויקים.
בפקולטה לשימור ושיקום והתמחתה בשיקום ציורי קיר ומשטחים אדריכליים.
היא קיבלה תואר שני לאמנויות כשסיימה את לימודיה באוניברסיטה.
בשנת 2020 הציגה את עבודותיה בתערוכה לפרס האמנות של מחוז הסברגה בבוואריה.
כיום ליאשנקו מציירת בבוואריה, פרנקוניה.
במהלך תקופת הלימודים ליאשנקו מצאה השראה אמנותית ביצירותיהם של לאונרדו דה וינצ'י, גרהרד ריכטר ומרקו גייקו.
במהלך פרק הזמן הזה, היא הקדישה את עצמה לציורי נוף בקיץ באזור חצי האי קרים.
עבור עבודת הגמר שלה, יצרה ליאשנקו ציור מונומנטלי בשם "Пасха (חג הפסחא)",העוסק בנושאים נוצריים.
בשנים 1998 עד 2010 היא לקחה חלק פעיל בתערוכות שונות באוקראינה וברוסיה.
טכניקת הציור שלה השתנתה עם הזמן מציור שמן בסגנון אקדמי לאמנות מיקס מדיה.
ב־2010 קיבלה ליאשנקו פרס מיוחד של חבר השופטים מבוריס מיכאילוב (צלם) בפסטיבל הבינלאומי "Non-Stop Media V", שהתקיים בגלריה העירונית של חרקוב.
סגנון עבודתה התפתח מאמנות ריאליסטית לאמנות מופשטת פיגורטיבית.
כתוצאה מהתפתחות זו, נשזרו סגנונות אמנות זה בזה, ונוצר סגנון מיוחד הייחודי לה.
בגיל 13, ציירה ליאשנקו את האייקון הראשון שלה, היה זה אייקון של מריה הקדושה.
בהכשרה מאוחרת יותר, היא למדה מגוון טכניקות ציור אייקונים, כולל טמפרה.
עבור עבודת המאסטר שלה, ציירה ליאשנקו את הסמל "Знамение.
Курская Коренная (גבירתנו של השלט (Kursk Korennaia))" עבור כנסיית המולד באולאנוק ליד קורסק, רוסיה.
בתוך החלק המרכזי של האייקון, אם האלוהים מוקפת בקדושים ובקישוטים פרחוניים.
במהלך יצירת האייקון, היא השתמשה בקאנונים המבוססים על איקונוגרפיה ביזנטית.
ליאשנקו משתמשת בפיגמנטים טבעיים כדי לצבוע בטמפרת ביצה על עץ.
עבור ההילות היא משתמשת באופן מסורתי בהזהבה באמצעות עלי זהב.
היא יצרה את האיקונוסטאזיס של מנזר Elezkij Dormition בצ'רניהיב, אוקראינה, בין השנים 2012–2013. באייקון ניתן לראות את הסמל של "ישוע המשיח על כס המלכות" אשר שיחק באופן מסורתי תפקיד משמעותי.
מלבד ישו על כס המלכות, ישנם אייקונים של ישו באורך מלא המלווה מספר רב של קדושים וארכי-מלאכים.
2010: Non Stop Media V, פרס חבר השופטים, Харківська муніципальна галерея (הגלריה העירונית של חרקוב), חרקוב אוקראינה (קטלוג)
2019–2020: Ikonen – Geschriebene Bilder (אייקונים – תמונות כתובות), עיר המוזיאונים מילטנברג, מילטנברג גרמניה
2020: PositivWir, בית החולים קובורג, קובורג גרמניה
2021: FRAUENTAG 2021 (יום האישה 2021), גלריה מקוונת של BBK וירצבורג גרמניה (גלויות, לוח אמנות: UNENDLICH FRAU (אישה נצחית))
אולגה סנטפאל (במקור שטריקר, בהונגרית: Szentpál Olga; בודפשט, 14 בדצמבר 1895 – בודפשט, 31 באוקטובר 1968) מרצה ומורה למחול יהודייה-הונגרייה, ראש חוג באוניברסיטה, החוקרת והאוספת החשובה של ריקודי עם הונגריים, זוכת פרס האמן המצטיין (1958).
בעלה היה היסטוריון האמנות מריוס רבינובסקי.
אולגה שטריקר נולדה במשפחה יהודית כבתם של היזם דיולה יעקב שטריקר (1868–1938) ושל וילמה וכסלר.
סבה וסבתה מצד אביה היו הסוכן אדולף שטריקר ועמליה גארטנר (איינציג), סבה וסבתה מצד אמה היו הסוכן מור וכסלר וארנסטינה סאטלר.
בשנת 1916, קיבלה תעודת אמן במחלקה לפסנתר של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
בין השנים 1914–1917 למדה במכון ז'אק-דלקרוז בהלראו, שהוא הרובע הצפוני של העיר דרזדן.
בין 1919 לבין -1931, הייתה מורה למקצבי (ריתמיקה) דלקרוז בבית הספר "מוזיקה הלאומית".
בין השנים 1919–1924 לימדה בבית הספר הפרטי שלה גם מחול לילדים ולמבוגרים וכן לימדה והכשירה צוותי הוראה ואמנים ברמה אקדמית.
בין 1920 לבין 1925, הופיעה על הבמה עם מופע של דלקרוז ויצרה כוריאוגרפיות, החל מ-1925 היא יצרה כוריאוגרפיות עבור קבוצת המחול סנטפאל ובין 1924 לבין 1935, הייתה מורה לריקוד ב"אקדמיה לאמנויות הבמה" (שמה היום האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע).
משנת 1937 השתתפה בתנועות אנטי-פשיסטיות: ב"אגודת יאנוש ויידה", ב"תיאטרון הבימה העצמאית", ביוזמת "המכללה לאמנויות של צעירי סגד", ב"מועדון הנשים העובדות" וב"בית ואשאש".
לא ידועים קורותיה בתקופת השואה.
לאחר 1945 השתתפה להקת הריקוד שלה באירועים של "האיחוד הדמוקרטי של הנשים ההונגריות" (MNDSZ) שאורגנו על ידי "האגודה לתרבות הפועלים" ובאירועי ה-המפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
בין 1946 לבין 1950 היא יצאה לסיור לימודי לאיסוף ריקודי עם ופתחה מחדש את בית הספר שלה ב-1947. בין השנים 1945–1952 הייתה מרצה ומורה למחול אוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע, ובין 1949 לבין 1952 הייתה ראש המחלקה הראשית לכוריאוגרפיה באוניברסיטה.
בין השנים 1947–1948, היא הייתה ראש התוכנית ללימודי חינוך למחול ב"אוניברסיטה ההונגרית לחינוך גופני ומדעי הספורט".
בין 1952 לבין 1968, הייתה מרצה במחלקה הווקאלית של האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
בין 1952 לבין 1957 לימדה ריקודים סלוניים היסטוריים ב"מכון הבלט הממלכתי".
אולגה סנטפאל חקרה ניתוח תנועה מ-1924 והתמקדה במיוחד בבלט ובמחול מודרני.
ב-1919 אולגה נישאה להיסטוריון האמנות מריוס רבינובסקי.
ספר אמנות התנועה ; תמונה אנג'לו, הוגו ארפוּרט, אולגה מאטה; בית ההוצאה הכללי, בודפשט, 1928
מחקר: איסוף ועיבוד מחולות של ריקודי שיואגארד (בודפשט, 1953)