tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיטה זו נקראת "אסאדו אל פַּלוֹ".
האסאדו בדרך כלל מוגש על מגש רגיל או מחומם.
רוטב עגבניות, פלפל, שום, פטרוזיליה, לימון, שמן, חומץ או רוטב סלסה מוגשים גם הם לצד האסאדו.
בצ'ילה מגישים לצד האסאדו "פברה", תבלין מקומי המוכן ממחית עשבי תיבול, שום ופלפלים חריפים.
ארוחת אסאדו ארגנטינאית מורכבת בדרך כלל ממבחר של בשרים הניצלים על ידי ה"אסאדור" (הטבח), לא רק בשיטה שתוארה לעיל.
לפתיחה מוגשים "צ'וריסוס" - לרוב כ"צ'וריפאן" (מילולית: נקניקייה בלחם), בתוך לחמנייה או בגט, "מורסיז'ס" (נקניק דם), "צ'ינצ'ולינס" (מעי בקר דק שעבר הכנה), "מוז'חס" (שקדי הבהמה) ואיברים פנימיים אחרים, המלווים בפרובולטה - גבינה הנצלית אף היא.
ה"קוסטיז'ס" (צלעות) מוגשות לאחר מכן.
אחריהם מוגשים "ואסיו" (סטייק שריר הבטן), "מטמברה" (גלילת בשר ממולא), עוף ו"צ'יוויטו" (גדי).
גם מאכלים כמו הפמפלונה האורוגוואי, חזיר וכבש פטגוני נכללים בארוחה, במיוחד במסעדות.
בארוחת האסאדו מוגשים גם לחם, סלט ירקות פשוט המכיל חסה, עגבניות ובצלים, או "ורדורחו" - ירקות על הגריל (תערובת של תפוחי אדמה, תירס, בצל וחציל).
בירה, יין, מי סודה ומשקאות אחרים מלווים תמיד ארוחה זו.
הקינוחים יהיו בדרך כלל פירות טריים, וכן פלאן וגלידה.
בברזיל מקובלת הכנת בשר בשיטה דומה הנקראת "שוראסקו".
התיבול הברזילאי בעת ההגשה הוא שונה מזה של שאר היבשת.
בגריל נעשה שימוש בעיקר בפחם ולא בגחלי עץ והברזילאים נוהגים לצלות את הבשר על שיפוד.
אסאדו פיליפיני הוא נזיד בשר (בקר, עוף או חזיר) מבושל ומתובל עם עגבניות תפוחי אדמה, גזר וירקות אחרים, או לחליפין עם ירקות ותיבול מהמטבח הסיני.
אסאדו פורטוגזי הוא מנה של דג צלוי (לרוב סלמון או בקלה) המוגש עם נקניקיות ובשר מעושן.
השם אסאדו הגיע מפורטוגל לגואה שבהודו, שם נקרא רוסטביף בשם "אסאד".
"קרנה אסאדה" (מילולית: "בשר צלוי") הוא מונח הנמצא בשימוש במקסיקו ואצל דוברי ספרדית בארצות הברית, ומתייחס לבשר צלוי על גריל באופן כללי ("מנגל") ולא דווקא בצלייה איטית.
אסא קדמוני (28 במרץ 1942 – 2 בפברואר 1999) היה קצין צה"ל שקיבל את עיטור הגבורה, העיטור הגבוה ביותר בצה"ל, על שבלם לבדו את הכוחות המצריים במשך ארבע שעות בקרב סרפאום במלחמת יום הכיפורים, עד להגעת תגבורת.
לאחר המלחמה היה פעיל תקופה קצרה יחד עם מוטי אשכנזי במחאה נגד ראשי המדינה בעקבות מחדלי יום כיפור, ובעיקר נגד חיים בר-לב.
נולד במרץ 1942 וגדל בתל אביב, כתאום למשפחה בת שלושה ילדים.
הוריו, גנא, מורה ומנהלת בית ספר, ואריה, עורך דין בפרקליטות המדינה, עלו לישראל מפולין בשנת 1935. בשנת 1956, כשהיו בני 13, אסא ואחיו איתן עזבו את הבית לתיכון החקלאי עיינות, שם היו לו בעיות משמעת, ובכיתה י"א עבר לגור כילד חוץ בקיבוץ גבעת חיים.
כנער זכה באליפות נוער של הפועל בריצת 1500 מטר.
בשנת 1960 התגייס לצה"ל, התנדב לצנחנים ושובץ לגדוד 890. בצנחנים עבר קדמוני מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שב קדמוני לגדוד 890 כמפקד מחלקה.
בגיל 22 מונה למפקד פלוגה בגדוד 890. עקב בעיות וסכסוכים עם הממונים עליו הודח מהתפקיד במרץ 1966 ובסוף שובץ כמדריך בבה"ד 1, אולם היה בתפקיד פחות מחודש.
במלחמת ששת הימים הוצב בכוח משימה מוצנח באילת שהיה מיועד לצנוח בשארם א-שֵייך ולתקוף את מוצב התותחים ששלט על המצר האסטרטגי, ושבגינו החל משבר המלחמה.
מטס מטוסי ההצנחה הגיע לשארם א-שֵייך מיד לאחר שכוח חיל הים בספינות טורפדו נחת בחוף וכבש את המוצב.
מפקד הכוח המוצנח, אל"ם אהרן דוידי, החליט שאין טעם להצניח את הכוח שנחת על מסלול שדה התעופה הצבאי של המקום, והשלים את כיבוש השטח.
במארס 1968 השתתף כמ"פ פלוגה ד' של גדוד 71 בקרב כראמה ונפגע בכתפו מרסיסים של הפגזה ירדנית.
הוא חזר לצבא אחרי שיקום בבית חולים ומונה למפקד פלוגה בסיירת חרוב והיה שותף במרדפים אחרי מסתננים בבקעת הירדן.
בשנת 1970 עזב את הצבא, שוב עקב בעיות ביחסים עם הממונים עליו.
קדמוני שירת בצי הסוחר ואחר כך עבד בעוד מספר עבודות מזדמנות.
באותה תקופה פגש בעדנה כנעני (זיידמן), שהייתה לחברתו וביוני 1973 החליטו להתארס ונרשמו ברבנות.
במלחמת יום הכיפורים, גויס בגדוד המילואים 71 של המג"ד דן זיו והיה בין הראשונים שצלחו את התעלה.
ב-17 באוקטובר 1973 פיקד קדמוני על חוליה מאולתרת של 4 לוחמים שנותקה מכוח החלוץ בצפון מתחם סרפאום.
הכוח של קדמוני היה צמוד לחבורת הפיקוד של המג"ד דן זיו בפאתי הכפר סרפאום, ולחם ליד הבית שבו התבצר כוח החלוץ, שנותק משאר הגדוד בסרפאום בקרב קשה שנערך במרחב המתחם הלוגיסטי של הארמייה המצרית השנייה.
בכוח של אסא קדמוני לחם סגן מאיר הפלר שנפצע קשות, שנהרג בקרב, ושקי אברהם שנפצע.
הכוח לחם ליד בודקה של בית דו קומתי כאשר מאחוריהם ניצב קיוסק.
לוחם מצרי שעלה על גג הקיוסק ירה צרור שהרג את ישראל אדוד ופצע את הפלר ושקי.
אסא הרג את היורה והמשיך להילחם כאשר הוא ושקי נותרו לבדם בהמשך הלחימה.
בארי חזק (שהיה חברו הטוב של קדמוני) נהרג קודם לכן בשלב ההתקלות, בעת שכוח המג"ד החל להתבצר בבית שבפאתי הכפר ומתחם סרפאום (קוד "אורחה" במפת הקוד סיריוס).
קדמוני ומאיר הפלר השמידו בטילי לאו משאית עם חיילים מצריים ונגמ"ש מצרי מדגם OT-62 טופז, וכוח קדמוני, יחד עם חבורת המג"ד לחמו בנחישות נגד כוחות מצריים גדולים שהסתערו עליהם והגיעו עד למרחק מטרים ספורים מהם במשך כ-4 שעות, שבהמשכן הגיע כוח החילוץ.
הצנחנים לחמו ללא הרף על חייהם כנגד התקפות של מאות חיילים מצריים, שלוו באש עזה מטווחים קצרים.
בהמשך הקרב הושמד הזחל"ם של הקבוצה באש נגד טנקים מצרית ואפשרות הנסיגה היחידה שלה אבדה.
בקרב נהרגו 11 חיילים ישראלים, 10 צנחנים ושריונאי אחד ונפצעו 35.
לאחר הקרב הדיח המג"ד את קדמוני וקצין נוסף, גדעון ביקל, מהגדוד בטענה שהם המרידו את החיילים נגד המג"ד.
קדמוני הכחיש את הטענות שהמריד את החיילים נגד המג"ד וטען שהוא כלל לא דיבר עם החיילים.
קדמוני טען שהמג"ד היה במצב רוח דיכאוני לאור תוצאות הקרב, ומהתחושה הקשה של חייליו, סבר ששיחה של ביקל עם החיילים הייתה "המרדה" נגדו.
ביקל ערער על ההחלטה, ולאחר המלחמה התקבלה טענתו, הוא המשיך בשירות המילואים בצנחנים והגיע עד לדרגת אלוף-משנה, כבוגר המכללה לביטחון פנים ובעל תואר דוקטור לכלכלה.
בהמשך קרבות מלחמת יום הכיפורים הורה המח"ט, דני מט, באישור מפקד האוגדה אריאל שרון, לנחיק לשמש מג"ד בפועל של גדוד 71 לצדו של דן זיו.
קדמוני פנה לנציב קבילות חיילים, רב-אלוף חיים לסקוב.
על הגבורה שהפגין בקרב זכה בעיטור הגבורה.
וכך נכתב בעיטור הגבורה שהוענק לו במאי 1975 על ידי שר הביטחון שמעון פרס:
בפברואר 1974 הוא הצטרף למחאה של מוטי אשכנזי נגד הנהגת המדינה בעקבות מחדלי מלחמת יום הכיפורים ובעיקר נגד חיים בר-לב אותו האשים בהזנחת המערך המוצנח של צה"ל, בהקמת קו המעוזים ובשיטת מינויים פסולה של קצינים.
בניגוד לחברים אחרים בתנועת המחאה שביקשו את התפטרות הממשלה, קדמוני דרש את התפטרות כל מנהיגי המפלגות.
אולם באוקטובר, בעקבות חיכוכים בתוך תנועת המחאה, ותום חסכונותיו עליהם חי בתקופת המחאה, חדל מפעילות מחאה ושב לשֵרות בצבא הקבע.
באוגוסט 1975 שב קדמוני להפגין נגד הממשלה וכנגד הסכם הביניים בין ישראל למצרים 1975 והחזיר כמחאה את אות הגבורה שקיבל.
בעקבות זאת הותר חוזהו עם צה"ל.
בשנת 1974 עזבה את קדמוני עדנה ארוסתו.
בשנת 1975 אושפז לראשונה בבית חולים פסיכיאטרי לאחר שעבר התמוטטות נפשית.
הוא אושפז 20 פעמים נוספות במהלך חייו.
ברוב שנותיו חי לבד מנותק מחברים וממשפחה.
בשנת 1977, בהתערבות שר הביטחון עזר ויצמן, התקבל לעבודה משרדית במשרד הביטחון.
בשנת 1998 נפצע קשה בתאונת דרכים.
לאחר התאונה מצבו הנפשי השתפר, אך בינואר 1999 התגלה אצלו סרטן גרון וב-2 בפברואר נפטר.
בשנת 2006 יצא לאור ספרם של פרופ' ברוך נבו ושל נורית אשכנזי "השיבה מסרפאום" (הוצאת מעריב), בו מגוללים המחברים את קורות חייו של קדמוני.
ב-27 במרץ 2003 נקרא על שמו רחוב בשכונת כפר שלם בתל אביב.
אסאב (בתיגרינית: ዓሳብ, בערבית: عصب - תעתיק מדויק - "עצב"; באיטלקית: Assaba) היא עיר נמל בדרום-מזרח אריתריאה השוכנת לחופי ים סוף.
העיר שוכנת לחופו המערבי של ים סוף, סמוך למצרי באב אל מנדב.
באסאב ובסביבותיה אקלים חם ולח, והטמפרטורה השנתית הממוצעת עומדת על 29.5. כמות המשקעים השנתית מגיעה ל-58 מ"מ בממוצע בלבד.
סמוך לאסאב שוכנים חורבותיה של העיר העתיקה ארסינואה (Ἀρσινόη) שהוקמה על ידי תלמי השני במאה ה-3 לפנה"ס.
האתר בו שוכנת העיר נרכש בשנת 1869 על ידי ג'וזפה ספטו (Giuseppe Sapeto) מחברת הספנות רובאטינו (Rubattino).
ספטו רכש את השטח מידי הסולטאן המקומי תמורת 6,000 טאלר.
ב-1882 עברה העיר באופן רשמי לשליטה איטלקית, אשר ייסדה במקום תחנת תדלוק פחם לספינות.
מאוחר יותר הקימו האיטלקים את הנמל, וסללו כביש מהעיר אל תוך היבשת.
במהלך מלחמת העולם השנייה הייתה אסאב אחד הנמלים האחרונים שנפלו לידי הבריטים במהלך המערכה במזרח אפריקה, והיא נכבשה סמוך לסיום המערכה, באמצע יוני 1941. לאחר מלחמת העולם השנייה הפכה אסאב לנמלה הראשי של אתיופיה, והסובייטים הקימו בה בית זיקוק שהיה פעיל עד שנת 1997, ונסגר מסיבות כלכליות.
במלחמת העצמאות של אריתריאה ובתקופת הרעב הכבד שפקד את קרן אפריקה בשנות ה-80 של המאה ה-20, שימש נמל אסאב כעורק האספקה העיקרי למשלוחי המזון והסיוע הבינלאומי.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 הורחב הנמל והוקם בו מסוף חדש, אך יחסיהם העכורים של אתיופיה ואריתריאה והפסקת קשרי המסחר בין שתי המדינות בשנת 1998 הביאו לירידה בחשיבותו, במקביל לעלייה בחשיבותו של נמל העיר ג'יבוטי.
כתוצאה מכך צנחה אוכלוסיית העיר שמנתה 39,600 בשנת 1989 כמעט בחצי.
העיר מחולקת לשלושה חלקים - בחלק הצפוני מתגוררת קהילה תימנית גדולה, במרכזי שוכן הנמל ומרוכזים רוב בתי המלון, והדרומי ששימש בעבר כאזור המגורים של התושבים האתיופים, הוא כיום מרכז חיי הלילה של העיר.
ליד העיר פועל שדה תעופה בינלאומי, והיא ידועה בחופיה וברובע החלונות האדומים שלה.
ב-2012 פורסם כי לאיראן יש נוכחות צבאית בנמל העיר.
אסאטה אולוגבלה שאקור הייתה פעילה אפרו-אמריקאית, חברה במפלגת הפנתרים השחורים (BPP), ובצבא השחרור השחור (BLA), אשר הורשעה ברצח, נמלטה לקובה ובה קיבלה מקלט מדיני.
ב-1977 הורשעה שאקור ברצח שוטר ופציעת שוטר אחר במהלך אירוע ירי בניו ג'רזי ב-1973. ישבה בכלא במהלך רוב שנות ה-70, עד שנמלטה ב-1979. לאחר מספר שנים במנוסה, הגיעה לקובה ב-1984, שם קיבלה מקלט מדיני, והמשיכה להתגורר שם עד מותה.
ב-2 במאי 2005 הכריזה הבולשת הפדרלית עליה כטרוריסטית מקומית (אמריקאית) והציעה פרס של מיליון דולר על סיוע בלכידתה.
ב-2 במאי 2013 הכניסה אותה הבולשת הפדרלית לרשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר, והיועץ המשפטי של מדינת ניו ג'רזי הוסיף עוד מיליון דולר לפרס על ראשה.
היא האישה הראשונה שנתווספה לרשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר.
אסאטה שאקור נולדה בקווינס שבניו יורק, בשם ג'ואן דברה ביירון (JoAnne Deborah Byron).
הוריה התגרשו זמן קצר לאחר לידתה.
שאקור העבירה את ילדותה המוקדמת בין בית אמה בניו יורק לבית סביה בווילמינגטון שבקרוליינה הצפונית, בדרום שהיה מופרד גזעית באותה תקופה.
היא נשרה מלימודיה בתיכון בגיל 17, ובשלב מסוים אף ברחה מהבית.
היא התגוררה אצל אנשים זרים, לדבריה, חוותה תקיפה מינית, לא הצליחה למצוא עבודה והתקיימה מגנבה.
כשדודתה מצאה אותה חיה כך היא לקחה אותה אליה הביתה, ובעזרתה סיימה שאקור לימודי תעודה, שאפשרו לה ללמוד לתואר ראשון בסיטי קולג' של ניו יורק בשנות ה-20 לחייה.
שאקור השתתפה במגוון פעילויות פוליטיות בעת לימודיה לתואר, כולל הפגנות נגד מלחמת וייטנאם, שביתות נגד העלאת מחירי שכירות, ופעולות נגד גזענות ואפליה.
שאקור נעצרה על ידי המשטרה בפעם הראשונה ב-1967, כאשר היא ועוד כמאה סטודנטים חסמו את הכניסה לבניין במכללה.
שאקור וחבריה הפגינו נגד היעדר קורסים בלימודי שחורים בתוכנית הלימודים, וכן היעדרם של חברי סגל שחורים.
בזמן לימודיה, ב-1967, נישאה ללואיס צ'סימארד (Louis Chesimard).
השניים נפרדו כעבור שנה, ובאוטוביוגרפיה שלה ייחסה שאקור את הפרידה לחוסר הסכמה לגבי תפקידי מגדר.
לאחר סיום לימודיה בגיל 23, החלה בפעילות בארגון רדיקלי בשם הפנתרים השחורים.
שאקור הפכה לאחת ממנהיגי התא בהארלם.
היא עזבה את הארגון בעקבות התנהגות שהגדירה כ"מצ'ואיסטית" בארגון הפנתרים השחורים, ומה שלדבריה היה אי-התמקדות בהיסטוריה שחורה:
באותה שנה, שינתה את שמה לאסאטה (זו שנאבקת, שם מערב אפריקאי שמקורו בשם הערבי עאישה) אולוגבלה (אוהבת העם, בשפת היורובה) שאקור (זו שמכירה תודה, בערבית), והצטרפה לצבא השחרור השחור, ארגון רדיקלי אשר מטרתו הייתה "להילחם בעד העצמאות וההגדרה העצמית של אנשים ממוצא אפריקאי בארצות הברית".
ב-1971 הצטרפה שאקור לרפובליקת אפריקה החדשה , ארגון שמאל רדיקלי שמטרתו להקים מדינה עצמאית שרוב אוכלוסייתה שחורה מהמדינות אלבמה, ג'ורג'יה, קרוליינה הצפונית, לואיזיאנה ומיסיסיפי.
באפריל 1971 נורתה שאקור בבטנה, בעת מאבק עם גבר במלון במנהטן.
על פי דו"ח המשטרה, שאקור דפקה על דלתו כשבידה אקדח ודרשה ממנו כסף, ובמהלך מאמציו להגן על עצמו, היא נורתה.
היא נעצרה באשמת ניסיון שוד, תקיפה והחזקת נשק קטלני ללא רישיון.
ב-1987 אישרה שאקור בראיון כי לאירוע היה קשר לסמים, אך סירבה לפרט.
היא הייתה החשודה העיקרית בשוד בנק בקווינס באוגוסט 1971, ובדצמבר הואשמה בזריקת רימון על מכונית משטרה.
יצאה התראה לגביה ב-13 מדינות, שהיא נדרשת לחקירה.
בהמשך גם חיפשו את שאקור לתחקור בהקשר לירי בשוטר בברוקלין ובשני מקרי שוד נוספים ב-1972. הזיהויים של שאקור נעשו מצילומים של ה-FBI.
בסוף 1972, התנהל מצוד רב-מדינתי כנגד שאקור, שנחשדה בהשתתפות בסדרת שודים ורצח של שוטרים בניו יורק.
הבולשת פרסמה פוסטר של חשודים במארב בו נורו ארבעה שוטרים, שכלל את שאקור.
לדבריו של רוברט דיילי, סגן הנציב של משטרת ניו יורק, שאקור הייתה "המבוקשת האחרונה, הנשמה של הכנופיה, האמא תרנגולת שליכדה אותם, דאגה שיישארו בתנועה, ודאגה שימשיכו לירות".
ביוני 1973 הגיע המצוד לשיאו, עם הודעות יומיות מהבולשת לכוחות משטרה אזוריים ולתקשורת לגבי הסטטוס של שאקור ושל ההאשמות נגדה.
המבצע של הבולשת התמקד בכל הפעילים הבולטים של ה-BLA, ושאקור ואחרים האשימו את הבולשת בכך שייחסו לשאקור כל פשע בחוף המזרחי של ארצות הברית שהייתה מעורבת בו אישה שחורה, וכן כל תקרית שהיה נדמה שאישה הייתה חלק ממנו.
למעשה, לאחר שנעצרה, לא הואשמה שאקור באף אחד מהפשעים שיוחסו לה ובעבורם החל המצוד מלכתחילה.
שאקור ואחרים טוענים שהיא היוותה מטרה למדור COINTELPRO, התוכנית לסיכול ריגול של ה-FBI, בשל חברותה בארגוני כוח שחור.
באופן ספציפי, קיימות ראיות במסמכי FBI לפיהם מבצע CHESROB הוקם במיוחד "כדי לקשר את ג'ואן צ'סימארד (אסאטה שאקור) לכל מעשה שוד או פשע אלים שהייתה מעורבת בו אישה שחורה בחוף המזרחי".
אף על פי שמבצע CHESROB נקרא על שמה של שאקור, הוא לא הוגבל אליה, והוחל גם על פעילים שחורים אחרים.
ב-2 במאי 1973, נעצרו אסאטה וחבריה לארגון BLA, זייד מליק שאקור וסונדיאטה אקולי, על ידי השוטרים ג'יימס הארפר וורנר פורסטר, בעת שנסעו בכביש האגרה של ניו ג'רזי סמוך לעיירה איסט ברנסוויק, בשל פנס אחורי לא תקין ונסיעה מעט מעל למהירות המותרת.
במשפט של שאקור, הושמעו הקלטות של שיחות הרדיו של הארפר עם יומנאי המשטרה, בהם הוא מתאר את תוכניותיו לעצור את הרכב.
אקולי נהג במכונית בת שתי הדלתות, שאקור ישבה מצד ימין מקדימה, וזייד מליק שאקור בכיסא האחורי בצד ימין.
השוטר ביקש מהנהג, אקולי, לצאת מהרכב ותחקר אותו מאחורי הרכב.
בשלב זה של העימות בין השוטרים לחברי ארגון ה-BLA, העדויות סותרות.
אך בסוף המאורע, נורה פורסטר למוות משני כדורים שנורו לראשו מהנשק שלו, זייד שכב ירוי למוות על הכביש, ואסאטה והארפר נפצעו מירי.
על פי הדיווחים הראשונים של המשטרה, אחד או יותר מהנוסעים ברכב פתחו ביריות לעבר השוטרים, ופורסטר ירה בחזרה ארבע פעמים לפני שספג בעצמו ירי קטלני.
במשפטו של אקולי, הארפר העיד כי היריות התחילו כמה שניות לאחר שפורסטר הגיע למקום בניידת שלו.
אך במשפט של אסאטה הוא טען שפורסטר ניגש לרכב העצור, והוציא מהמושב אקדח סמי-אוטומטי ומחסנית, והראה אותם להארפר.
השוטרים הורו לזייד מליק שאקור ואסאטה שאקור לשים את ידיהם על ברכיהם ולא לזוז, ואז אסאטה שלפה אקדח שהיה טמון סמוך לקרסולה, וירתה בפורסטר בכתפו, ואז הלה הסתתר מאחורי הניידת שלו.
מאוחר יותר, חזר בו הארפר מגרסה זו.
בעת חקירתו על ידי התובע, הוא סיפר שהוא ראה את פורסטר נופל בדיוק באותו זמן שהוא ירה באסאטה וזו נפלה פצועה.
הארפר העיד כי אקולי ירה בפורסטר באקדח .38 סמי-אוטומטי, ואז "הוציא אותו להורג" בשתי יריות לראשו מאקדחו שלו.
על פי דיווחי משטרת ניו ג'רזי, נמצאו בזירה שני אקדחים חצי-אוטומטיים שהתבצע ירי מהם.
אקולי לקח אז את המכונית ונסע משם, כאשר אסאטה הפצועה וזייד, שכבר מת או גסס, איתו באוטו.
אחריהם רדפו שלוש ניידות, ויצאה התראה לכל עמדות התשלום בכביש.
כשהשוטר רוברט פלנטצ'ר הורה על אקולי לעצור, הוא עצר את רכבו, וברח לכיוון העצים לצד הכביש.
אסאטה דידתה לכיוונו כאשר ידיה מורמות.
אקולי נלכד לאחר מצוד של 36 שעות של לפחות 400 אנשים, כולל מסוקים משטרתיים וכלבים.
גופתו של זייד שאקור נמצאה בתעלה לצד הכביש.
לדברי משטרת ניו ג'רזי, אסאטה הייתה בדרכה לבולטימור כדי לחבור לתא של ה-BLA, ושהיו איתה במכונית "רשימת מטרות".
לדבריה של שאקור, היא הייתה בדרך לבולטימור כדי להתחיל עבודה חדשה בבר.
אסאטה, שהייתה במצב קשה עם פצעי ירי בשתי זרועותיה ובכתפה, הועברה לבית חולים קרוב תחת שמירה.
היא עברה חקירה בידי המשטרה כשהיא במיטת בית החולים, ושם גם נערך ההליך המשפטי של הקראת כתב האישום נגדה.
אסאטה ועורכי דינה טענו שהיא לא קיבלה במהלך שהותה בבית החולים טיפול רפואי נאות, ובעקבות עתירה של פרקליטיה, היא הועברה לבית חולים אחר, וכעבור מספר שבועות החלימה מספיק ושוחררה ל"בית עבודה" מטעם מחוז מידלסקס.
בין השנים 1973 ל-1977, הואשמה שאקור 10 פעמים בבתי משפט בניו יורק ובניו ג'רזי, ועברה 7 משפטים פליליים.
היא הואשמה בשני סעיפים של שוד בנק, בחטיפת סוחר סמים מברוקלין, בניסיון לרצח של שני שוטרים מקווינס במהלך מארב כושל בינואר 1973, ובעוד שמונה סעיפים פליליים במסגרת האירוע בכביש האגרה בניו ג'רזי.
מתוך הליכים אלה, זוכתה שאקור בשלושה משפטים, משפט אחד נפסל לאחר שחבר המושבעים לא הצליח להסכים על פסיקה, הליך נוסף נפסל בשל הריונה של שאקור, משפט אחד הועבר למחוז אחר, ובמשפט אחד היא הורשעה.
שלוש האשמות פליליות נדחו על ידי שופטים ללא משפט.
שינוי מקום משפט הירי בניו ג'רזי
השופט ליאון ג'רופסקי הורה על העברת המשפט מחוץ למחוז מידלסקס באומרו שהיה בלתי אפשרי למצוא שם חבר מושבעים שיוכל להתחייב להחלטה ללא משוא פנים, כנדרש.
סקר שנערך במחוז אישש את דבריו, והראה ש-70% מהתושבים האמינו באשמתה של שאקור.
פסילת משפט שוד הבנק בברונקס
בדצמבר 1973, עמדה שאקור למשפט יחד עם קמאו סדיקי על שוד בנק בברונקס שנה קודם לכן, בו נשדדו 3,700 דולר.
בשל כתב האישום על רצח שכבר הוגש בניו ג'רזי, ביקשו פרקליטיה הארכה של שישה חודשים.
גאליארדי דחה את עתירתם, וגם עתירה לערכאה גבוהה יותר נדחתה.
במחאה, עורכי הדין עמדו בשתיקה בבית המשפט, ושני הנאשמים ניהלו בעצמם את הגנתם.
שבעה חברי BLA נוספים הועמדו למשפט על ידי התובע המחוזי יוג'ין גולד על שורת מעשי השוד שאירעו באותו יום, ואשר היו, לדברי התובע, "מהשורה הראשונה" של BLA, כפי שדווח מחקירה שארכה שנה.
התביעה זימנה למשפט ארבעה עדים: אייבון וייט וג'ון ריברס, שני גברים שהואשמו אף הם בשוד, הודו באשמה, ואשר הובטח להם שחרור מלא בתמורה לעדותם נגד שאקור וסדיקי, וכן הכספר ומנהל הבנק.
וייט וריברס העידו כי שאקור שמרה על אחת הכניסות לבנק כשהיא חמושה באקדח, ושסדיקי היה בעמדת תצפית במשך השוד, ונהג ברכב המילוט.
השניים לא עברו חקירה צולבת בשל אי שיתוף הפעולה של הפרקליטים במהלך המשפט.
אוולין ויליאמס, דודתה של שאקור ואחת מפרקליטיה, אף הואשמה בבזיון בית המשפט כאשר יצאה מן האולם בכעם לאחר שעוד בקשה שלה, מתוך שורה של בקשות, נדחתה על ידי בית המשפט.
בינתיים, המשפט נדחה למספר ימים כששאקור אובחנה עם דלקת קרום הריאה.
במהלך המשפט, הוצאו הנאשמים מספר פעמים מן האולם בעקבות תלונות והפרעות שצעקו לעבר השופט גליארדי, והוכנסו למתקן הסגר שהוקם במבואה.
מן ההתקן, הם הקשיבו לתהליכים המתנהלים בדברם ברמקולים.
שניהם נקנסו מספר פעמים על ביזיון בית המשפט, ואף הורחקו לגמרי מבית המשפט, והמשפט המשיך ללא נוכחותם.
פרקליטו של סדיקי, רוברט בלום, ביקש שהמשפט יבוטל בעקבות הגילוי שאחד מהנאשמים המקוריים בתיק הפך לעד מטעם המדינה, ולא התקבלה הודעה בעניין, וכשבקשה זו נדחתה, הוא ביקש הארכה של המשפט.
השופט הורה לעדי המדינה שלא לציין את הקשרים של שאקור וסדיקי ל-BLA, כ"לא רלוונטיים".
בעת דיוניהם, ביקש חבר המושבעים לשאול את הנאשמים שאלות, ואף ביקש לדעת כמה זמן ניתן להגנה להתכונן למשפט, אך השופט לא התיר את השאלות, והודיע לחבר המושבעים שאין זה עניינם.
כתוצאה, לא הצליח חבר המושבעים להגיע להחלטה פה אחד, והמשפט נפסל.
משפט חוזר, שוד הבנק בברונקס
התביעה ערכה משפט חוזר נגד שאקור וסדיקי.
במהלך בחירת חבר המושבעים ביקשה ויליאמס להשתחרר מתפקידה כבאת כוחה של שאקור, מכיוון שהשתיים לא הסכימו לגבי אסטרטגיית המשפט.
השופט במשפט זה – ארנולד באומן – לא התיר לה לפרוש מייצוג, אך הורה לעורך דין נוסף, הווארד ג'ייקובס, לנהל את הגנתה של שאקור בפועל.
שאקור שוב הוצאה מאולם המשפט בעקבות ויכוח עם ויליאמס, וסדיקי יצא יחד איתה, ובחירת המושבעים המשיכה בלעדיהם.
תהליך הבחירה לקח יחסית הרבה זמן, 60 מושבעים פוטנציאלים נדחו עד ששנים עשר נבחרו.
לאחר סיום התהליך, הורשתה ויליאמס לפרוש מהמשפט, ושאקור ייצגה את עצמה בסיועה של עורכת הדין והפעילה השחורה פלורנס קנדי.
במשפט, וייט העיד שהיו שישה שודדים שהסוו את עצמם כדי למנוע זיהוי, וזיהה בצילום חצי ראש מוסתר חלקית כראשה של שאקור.
קנדי התנגדה לזיהוי זה, בטענה כי התובע הפדרלי, פיטר טרובנר, הציע קודם לכן להסכים מראש ששאקור אינה מופיעה באף אחת מהתמונות.
אף על פי שגם וייט וגם ריברס העידו ששאקור לבשה סרבל לבן במהלך השוד, הדמות שזוהתה על ידי וייט בצילום לבשה ז'קט.
ההגנה ניסתה לקעקע את אמינותו של וייט על סמך העובדה שאושפז במשך שמונה חודשים בבית חולים פסיכיאטרי לחולי נפש קרימינליים, ב-1968. אך וייט טען שזייף את מחלת הנפש שלו (בכך שטען שהוא אללה) כדי להימנע ממאסר בבית כלא.
שאקור ניהלה בעצמה את החקירה הנגדית של וייט, וגרמה לו להודות שהוא היה מאוהב בה, ושהיא לא נענתה לחיזוריו.
באותו יום, אחד המושבעים שנמצא מנמנם לעיתים קרובות במהלך המשפט, הוחלף במושבע אלטרנטיבי.
כמו במשפט הראשון, הנאשמים הוצאו מן האולם תכופות.
בסוף, חבר המושבעים זיכה את שניהם, ובכך הצטרפו לארבעת הנאשמים הקודמים שנשפטו וזוכו, ביניהם לואי צ'סימרד, בעלה לשעבר של שאקור.
שישה מושבעים שהתראיינו אמרו שהם לא האמינו לעדי התביעה.
שאקור מיד הוחזרה למעצר בניו ג'רזי, כדי להמתין למשפט הבא בעניין הירי בניו ג'רזי.
פסילת משפט הירי בניו ג'רזי
בכמן שמע את משפט הירי בניו ג'רזי במחוז מידלסקס, וחבר המושבעים נבחר מהמחוז השכן, מחוז מוריס, בו האוכלוסייה השחורה הייתה קטנה.
בטענה שזה יגרום הטיה בלתי חוקית, שאקור ביקשה להעביר את המשפט לבית משפט פדרלי, אך נדחתה.
אקולי ושאקור היו אמורים להישפט יחדיו, אך ההליכים בדברם פוצלו לפני סיום בחירת המושבעים בשל הריונה של שאקור, והמשפט שלה נפסל מחשש שתפיל כאשר אושפזה בבית החולים ב-1 בפברואר 1974.
שאקור וארבעה אחרים (ביניהם פרד הילטון/קמאו סדיקי, אייבון וייט ואנדרו ג'קסון) הואשמו בבית המשפט של מדינת ניו יורק ב-31 בדצמבר 1973 בניסיון להרוג שני שוטרים – מייקל אוריילי ורוי פוליאנה, אשר נפצעו אך בינתיים כבר חזרו לתפקיד – במארב בינואר באותה השנה.
ב-5 במרץ 1974, צורפו שני נאשמים חדשים – ג'נט ג'פרסון ורוברט הייס.
באפריל, כששאקור הייתה בהריון, מושל ניו ג'רזי ברנדן ברן חתם על צו הסגרה כדי להעביר את שאקור לניו יורק להישפט, אך שאקור סירבה לוותר על זכותה לשימוע מלא.
השימוע הנדרש אירע במאי 1974, וקבע שההסגרה תתקיים.
שאקור הועברה לניו יורק ורק בנובמבר 1974 הגיע המקרה בפני שופט, ובינתיים שאקור ישבה בכלא.
השופט דחה את ההאשמות נגדה, בקביעה כי אין זה מן הצדק שתשב שנה בכלא בהמתנה למשפט כאשר אין ביד התביעה ראיות מספקות בידה.
בינתיים, במאי 1974, הואשמה שאקור, יחד עם רונלד מאיירס, בחטיפת הברמן ג'יימס א.
על פי התביעה, השניים נכנסו לבר בברוקלין חמושים ברובים ואקדחים, לקחו $50 מהקופה, וחטפו את פרימן, כשהם משאירים פתק הדורש כופר בסכום $20,000 מבעל המקום.
פרימן, על פי הדיווח, נמלט מהם ללא פגע.
שאקור ייצגה את עצמה, והיא ומאיירס זוכו מכל ההאשמות נגדם ב-19 בדצמבר 1975.
ביולי 1973 הואשמה שאקור בבית המשפט הפדרלי בשוד סכום של $7,700 מבנק Bankers Trust שבקווינס, ניו יורק, באוגוסט 1971. שאקור כפרה באשמה.
ההליכים נדחו שוב ושוב, והגיעו בפני שופט רק ב-1976. לרשותה של שאקור היו שני עורכי דין, אך החליטה לייצג את עצמה לצידם, בו זמנית.
בדברי הפתיחה שלה, אמרה שאקור:
במשפט, עובד בנק אחד העיד ששאקור הייתה בין השודדים, אך שלושה אחרים הביעו אי ודאות.
התביעה הציגה לעדים צילומי אבטחה מהבנק של ארבעה מתוך ששת השודדים, וטענו שדמות אחת היא שאקור חובשת פאה.
באחת מהליכי הביניים, ה-FBI קיבלו רשות משופט לכפות על שאקור להצטלם עבורם באמצעות הפעלת כוח; שאקור מתארת באוטוביוגרפיה שלה כיצד חמישה מארשלים התקילו אותו לרצפת אולם המשפט, בעוד עורכת דינה ויליאמס מדקלמת ומתארת את הקורה, כדי שייכנס לפרוטוקול הדיון.
שופט אחר, מאוחר יותר, קבע שזכויותיה של שאקור הופרו, ולכן פסל את התמונות כראיות.
חבר המושבעים ביקש לראות את כל הצילומים הקיימים מהבנק, והחליטו שהדמות בצילום אינה שאקור.
שאקור זוכתה שבע שעות לאחר התדיינות של חבר המושבעים, ומיד הוחזרה לכלא בניו ג'רזי כדי לעמוד למשפט בשל הירי בכביש האגרה.
היא הייתה היחידה מבין ששת החשודים להגיע להישפט: אנדרו ג'קסון ושניים אחרים הודו באשמה במסגרת עסקאות טיעון, חשוד נוסף נהרג בתקרית ירי בפלורידה בדצמבר 1971, והאחרון לא נתפס על ידי הרשויות בעת המשפט של שאקור.
המשפט המחודש בעניין הירי בניו ג'רזי
כשהגיעה עת המשפט השני של שאקור בעקבות הירי בשנת 1977, אקולי כבר הורשע בגין רצח השוטר פורסטר.
התביעה טענה ששאקור הייתה זו שירתה את הכדורים שפגעו בשוטר הרפר, בעוד ההגנה טענה שזייד היה היורה.
על פי חוק ניו ג'רזי באותה תקופה, עצם הנוכחות של שאקור במסגרת התקרית יכלה להיחשב כסיוע לדבר עבירה ברצח של פורסטר, וניתן היה להרשיעה גם ללא שירתה בעצמה.
שאקור עתרה לבית המשפט להעביר את ההליכים לבית המשפט הפדרלי, בגין פרסום יתר של המקרה בתקשורת המקומית.
בית המשפט הפדרלי דחה את עתירתה, וכן דחו את בקשתה למניעת קיום ההליכים בימי שישי, יום הקודש של האסלאם האפרו-אמריקאי.
המשפט ארך תשעה שבועות, וסוקר רבות בארצות הברית ואף בעולם.
כל יום במהלכו הפגינו מאות פעילי זכויות אזרח מחוץ לבית המשפט.
מספר עתירות של ההגנה נדחו על הסף, כולל דרישה לפסול את המשפט בשל התנהלות התובע, וכן בקשה לזמן כעדים את מנהל ה-FBI, סנאטור ממדינת ניו יורק פרנק צ'רץ', ועוד מספר בכירי אכיפת חוק פדרליים ומדינתיים.
העתירה הזו גם ביקשה המצאת תזכירים, הקלטות, מסמכים, וצילומים בנוגע לפעילות COINTELPRO בין השנים 1970–1973, וגם בקשה זו נדחתה.
שאקור עצמה זומנה להעיד ב-15 במרץ, העדה הראשונה מטעם ההגנה.
היא הכחישה שירתה בהרפר או פורסטר, וגם הכחישה שהייתה חמושה במהלך התקרית.
בחקירה נגדית, שאקור לא יכלה להסביר כיצד הגיעו מספר פריטי תחמושת לתוך תיקה, והיא גם הודתה שהיא ידעה שזייד חמוש כל הזמן, ואף שראתה שאקולי נושא אקדח כשהם נסעו ביחד במכונית.
היא גם הודתה שהייתה בארנקה תעודת זהות בשם הבדוי "ג'סטין הנדרסון", אך הכחישה את רשימת השמות הבדויים הארוכה שהקריא בפניה התובע.
עורכי דינה של שאקור היו: ויליאם קונצלר, שעמד בראש צוות סנגוריה, סטוארט בול, רוברט בלום, עורך הדין לזכויות אזרח ריימונד א.
בראון, סטנלי כהן (אשר נפטר מסיבות לא ידועות בשלבים מוקדמים של המשפט), לנוקס היינדס, פלורנס קנדי, לואי מאיירס, לורנס שטרן ואוולין ויליאמס, דודתה של שאקור.
קונצלר, בול, כהן, מאיירס, ויליאמס ושטרן הופיעו כבאי כוחה בבית המשפט.
עורכי דינה הואשמו תכופות בביזיון בית המשפט במהלך המשפט, ובמיוחד לנוקס היינדס; האיגוד הלאומי של עורכי דין שחורים ציינו עובדה זו כהוכחה להטיית המערכת נגד שחורים.
גם ועדת האתיקה המשפטית של ניו ג'רזי חקרה את היינדס, לאור טענותיו של שהמשפט של שאקור מתנהל כ"לינץ' חוקי", ב"בית משפט קיקיוני".
הדיון בו הגיע עד בית המשפט העליון של ארצות הברית, בתי המשפט לבסוף קבעו שאין לנקוט בפעולה משמעתית נגדו.
השופט אפלבי גם איים על קונצלר בדחיית המשפט ובביזיון בית המשפט מכיוון שהוא דיבר על פרטי המשפט בנאום בפני סטודנטים באוניברסיטת רטגרס, ב-21 באוקטובר 1976. התביעה עתרה שלא יורשה לייצג את שאקור בתנאים אלו, אך בית המשפט אישר זאת.
כשבא קונצלר לבקר את מרשתו, היה עובר חיפוש גופני פולשני מלא, ושאקור הייתה כבולה בשלשלאות על קרסוליה למיטתה.
צוות ההגנה דיווח שהייתה פריצה ללשכתם, בה נגנבו כמחצית מתיקי המשפט.
אפלבי סירב להורות על חקירה למקרה.
ההגנה גם סברה שהושתלו במשרדם מכשירי ציתות.
העדים היחידים לתקרית הירי ששרדו להעיד במשפט היו סונדיאטה אקולי, אסאטה שאקור, השוטר הרפר, ונהג שראה חלק ממה שקרה באותו לילה.
אקולי לא העיד במשפט זה, או במשפטו, וגם לא נתן תצהיר בעניין.
הנהג העיד שהוא ראה גבר שחור נאבק עם שוטר, לאור אורות הניידת המסתובבים.
שאקור העידה שהשוטר הרפר ירה בה אחרי שהרימה ידיה לפי הוראותיו.
היא אמרה שהכדור השני פגע בגבה כשהסתובבה להימנע מפגיעה אחרי הירייה הראשונה, ושהיא נפלה על הקרקע ונשארה שם למשך כל חילופי הירי, ואז זחלה למכונית בה ישב אקולי, ונכנסה למושב האחורי.
אקולי נסע מרחק קצר משם, ועצר.
על פי הדו"ח הרשמי שהגיש הרפר, הוא עצר את המכונית בה נהג אקולי והורה לו לעבור למושב האחורי כדי שהשוטר פורסטר – שהגיע בינתיים למקום – יוכל לבדוק את רישיונו ומסמכיו.
על פי הדו"ח, אקולי נענה להוראותיו, ואז, כשהרפר נשען לתוך המכונית כדי לראות את מסמכי רישום הרכב, פורסטר צעק ונופף בתרמיל כדורים בזמן ששאקור שלפה מתוך תיקה האדום אקדח, וירתה בו.
בדו"ח מצהיר הרפר שהוא אז רץ לאחורי המכונית וירה בשאקור, שיצאה מן הרכב והחלה לירות ממצב כריעה.
408 מושבעים פוטנציאלים עברו וואר דיר (חקירה לשם קבלה או פסילה), בתהליך שהסתיים ב-14 בפברואר.
כל המושבעים (10 נשים ו-5 גברים) היו לבנים, ורובם מתחת לגיל 30. חמישה מושבעים היו בעלי קשר אישי לאנשי המשטרה (חברה אחת, שני אחיינים ושני חברים).
מושבעת נוספת נפסלה לפני שהמשפט התחיל כשהתגלה קשר משפטי בינה לבין ג'וזף דמרינו, השריף של המחוז.
ההגנה ביקשה שהשריף יושעה מתפקידו למשך המשפט בשל אי-גילוי הקשר, והשופט אפלבי דחה את העתירות החוזרות ונשנות.
אחד המושבעים הפוטנציאלים נפסל כי קרא בזמן ההמתנה לתשאול את הספר Target Blue, מאת רוברט דיילי, סגן מפקד משטרת ניו יורק לשעבר, אשר עסק בין היתר בשאקור.
הוא מצא את הספר בחדר המושבעים.
לפני שהרשה לחבר המושבעים להיכנס לאולם המשפט, הורה אפלבי לצוות ההגנה להסיר משולחנם את הספר "שורשים" אשר עובד לסדרת טלוויזיה זמן קצר לפני המשפט, באמונה שהוא יגרור תחושות "אשמה לבנה" מצד המושבעים.
ההגנה גם ביקשה משפט חדש מכיוון שאחד המושבעים, ג'ון מקגוברן, הפר את צו הבידוד של המושבעים.
מקגוברט מאוחר יותר תבע את עורך הדין קונצלר על דיבה; התביעה הסתיימה בהתנצלות מצד קונצלר.
קונצלר כתב באוטוביוגרפיה שלו שמאוחר יותר, הוא שמע מסוכן אכיפת חוק שחבר בית הנבחרים של ניו ג'רזי הגיע למלון בו שהה חבר המושבעים המבודד לכאורה, ונאם בפניהם ועודד אותם להרשיע את שאקור.
אלמנט מרכזי בהגנתה של שאקור היה העדות הרפואית לפיה היא נורתה כאשר ידיה היו מורמות באוויר, ושהפציעה שלה מנעה ממנה את היכולת לירות בנשק.
נוירולוג העיד כי העצב המרכזי בזרועה הימנית ניגדם מהכדור השני, ושאי אפשר ללחוץ על הדק עם פציעה כזו.
דייווידסון העיד על סמך בדיקה שערך על שאקור ב-4 באוגוסט 1976, ועל צילומי רנטגן שצולמו מיד לאחר הירי.
התובע בארון פקפק בכישוריו של דייווידסון להגיע למסקנות אלו חודשים לאחר הפציעה, והציע תאוריה חלופית, אותה הדגים באולם המשפט בעזרת חברה מלשכת השריף, לפיה שאקור נורתה בזרוע ימין ובעצם הבריח, ו"הדף הכדור סובב אותה כך שהכדור השני נכנס לחלק הבשרני של זרוע שמאל"; לכך דייווידסון השיב, "בלתי אפשרי".
הפתולוג ד"ר דייוויד ספיין העיד שהצלקות של שאקור בנוסף לצילומי הרנטגן מאמתים את גרסתה שידיה היו מורמות, ו"אין כל אפשרות" שהכדור הראשון יכול היה לפגוע בעצם הבריח אם ידיה לא היו מורמות.
השופט אפלבי בשלב זה אסר על ההגנה להוציא כספים נוספים על עדות מומחים.
שאקור, באוטוביוגרפיה שלה, וויליאמס, בספרו Inadmissible Evidence, שניהם כתבו שההגנה התקשתה למצוא עדים מומחים הן בגלל העלות, אך גם כי רוב המומחים סירבו בשל ניגוד עניינים, מכיוון שרובם מדי פעם העידו כמומחים מטעם התביעה וסוכנויות אכיפת החוק.
בבדיקה שנערכה מיד אחרי הירי, לא נמצאו שרידי אבק שרפה על ידיה של שאקור, ועל פי ניתוח פתלוגי שנערך במעבדת הפשע בטרנטון, ניו ג'רזי, ובמעבדת הפשע של ה-FBI בוושינגטון די.
סי., לא נמצאו טביעות אצבע של שאקור על אף אחד מכלי הנשק שהיו נוכחים בתקרית.
על פי הקלטות של המשטרה ודו"חות שנרשמו בשעות שאחרי הירי, הרפר לא דיווח באותו זמן על נוכחותו של פורסטר בזירת הירי, ואף אחד במפקדת המשטרה לא ידע על מעורבותו עד שגופתו התגלתה ליד הניידת שלו, יותר משעה לאחר סיום התקרית.
ב-24 במרץ, בלילה השני לדיוניהם, שמעו המושבעים הקראה מחודשת של עדותו של הכימאי מטעם המשטרה לגבי הדם שנמצא בזירת הירי.
הם גם ביקשו הבהרות לגבי הוראותיו של אפלבי לגבי ההאשמות בתקיפה, דבר שהעלה ספקולציות שחבר המושבעים מתכוון לזכות את שאקור מן ההאשמות האחרות, לרבות ההאשמות ברצח.
אפלבי הבהיר שעל המושבעים לדון בכל האשמה לגופה (האשמות התקיפה כללו תקיפה חמורה, תקיפת שוטר, תקיפה בנשק קטלני, ותקיפה בכוונת רצח), כאשר כל האשמה נפרדת דינה עד 33 שנות מאסר.
ההאשמות הנוספות בהן הואשמה שאקור היו רצח מדרגה ראשונה (של פורסטר), רצח מדרגה שנייה (של זייד שאקור), אחזקת נשק שלא כדין, ושוד מזוין (בנוגע לנשקו של פורסטר).
המושבעים גם בקשו מאפלבי הבהרות לגבי המונחים "כוונה פלילית" וכן "ספק סביר".
שאקור הורשעה בכל האישומים נגדה.
התביעה לא נדרשה להוכיח ששאקור ירתה את היריות הקטלניות שהרגו את פורסטר וזייד שאקור, קביעה משפטית שהיא סייעה בפשע שהיא למותם נשא עונש מאסר עולם לפי חוק ניו ג'רזי.
כששמעה את פסק הדין, אמרה שאקור בקול כמעט בלתי נשמע שהיא "מתביישת שבכלל נטלתי חלק במשפט הזה" ושחבר המושבעים הוא "גזען" ושהם הרשיעו "אישה שידיה מורמות".
אפלבי הורה על הסרת האסירה, ושאקור ענתה, "האסירה תצא מכאן על שתי רגליה".
היה זה אחרי שיו"ר חבר המושבעים ג'וזף לואיס הקריא את פסק הדין, שקונצלר ביקש להוציא את המושבעים מן האולם, והעלה את האשמתו כי המושבע מקגוברן הפר את בידוד המושבעים.
במסיבת העיתונאים שנערכה עם חתימת המשפט, האשים קונצלר את התוצאה בגזענות, והצהיר כי "הגורם הלבן הגיע כדי להשמיד אותה".
כשנשאל על ידי כתב שאם כך, למה לקח למושבעים 24 שעות להחזיר פסק דין, קונצלר ענה שהייתה זו העמדת פנים.
כעבור מספר דקות מסר התובע בארון הצהרה לפיו אין הוא מסכים עם קונצלר, ושהתוצאה נקבעה "רק על פי העובדות".
בדיון גזר הדין ב-25 באפריל הטיל אפלבי על שאקור עונש של 26 עד 33 שנות מאסר בכלא (10–12 בגין האשמות התקיפה, 12-15 בגין האשמת השוד, 2-3 בגין שוד מזוין, ועוד 2–3 על סיוע למעשה רצח) אשר יתקיימו בד בבד עם מאסר העולם שהטיל עליה בעוון רצח.
את ההרשעה ברצח מדרגה שנייה של זייד שאקור ביטל אפלבי מכיוון שהחלטה מאותה תקופה של בין המשפט העליון של ניו ג'רזי שינה את הגדרות הפשע הזה.
בנוסף, הטיל אפלבי על שאקור 30 יום בבית העבודה של מחוז מידלסקס בגין ביזיון בית המשפט, כי סירבה לקום כשהוא נכנס לאולם בית המשפט, אשר יבוצעו בד בבד עם העונשים האחרים.
כדי להיות מועמדת לשחרור מוקדם, היה על שאקור לשרת מינימום של 25 שנים בכלא (כאשר ארבע השנים שכבר ריצתה בהמתנה למשפט יקוזזו מהם).
באוקטובר 1977, ביטל שופט בית המשפט לערעורים של ניו יורק, ג'ון סטארקי, את האשמות הרצח והשוד נגד שאקור הקשורים למותו של ריצ'רד נלסון במהלך שוד במועדון חברים בברוקלין ב-28 בדצמבר 1972, בקביעה שמדינת ניו יורק התמהמהה מידי בהבאתה למשפט, וכי לנאשמים יש זכות למשפט מהיר.
הוא אמר כי "יש לאנשים זכויות חוקתיות, ואי אפשר פשוט להעביר אותם ממקום למקום".
המשפט נדחה בשל הסכם בין המושלים של ניו יורק וניו ג'רזי לגבי סדר העדיפויות בין כל ההאשמות השונות שהובאו נגד שאקור.
ב-22 בנובמבר 1977 כפרה שאקור בהאשמה בניסיון לשוד מזוין בתקרית משנת 1971 בבית מלון סטאטלר הילטון שבמנהטן.
שאקור הואשמה שניסתה לשדוד אורח במלון בסכום $250 ופריטים אישיים נוספים.
לאחר תקרית הירי בניו ג'רזי, הוחזקה שאקור לזמן קצר במוסד לעבריינים צעירים של ניו ג'רזי, ואחר כך הועברה לכלא הנשים ברייקרז איילנד שבניו יורק, שם היא הוחזקה בבידוד במשך 21 חודשים.
היא נכנסה להריון עת ישבה במאסר, בעת משפטה בסוף 1973 על השוד בברונקס.
בתה היחידה, קאקויה שאקור, נולדה ב-11 בספטמבר 1974, במחלקה הפסיכיאטרית של בית החולים אלמהרסט שבקווינס, שם שהתה שאקור למשך מספר ימים עת המתינה להחזרתה לרייקרז איילנד.
באוטוביוגרפיה שלה היא כתבה שהיא הוכתה ונקשרה על ידי מספר שומרות כשסירבה לבדיקה על ידי רופא בית הכלא מיד לאחר שילדה.
לאחר שהיה איום בפצצה נגד השופט אפלבי ב-1977, השריף ג'וזף דמרינו שיקר לבית המשפט לגבי העברתה של שאקור לבית הכלא קלינטון, בטענה שזה היה מסיבות ביטחוניות.
היא הועברה מקלינטון לאגף מיוחד במוסד לעבריינים צעירים תחת שמירתן של שומרות שירות בתי הסוהר, שם הייתה האסירה-האישה היחידה, גם בטענת "סיבות ביטחוניות".
כשקונצלר רק הצטרף לצוות הגנתה של שאקור, עוד לפני שפגש אותה, הוא תיאר את תאה במרתף הבניין כ"סביר", מה שכמעט גרם להדחתו מן ההגנה.
ב-6 במאי 1977 דחה השופט קלרקסון פישר מבית המשפט הפדרלי המחוזי, את עתירתה של שאקור לעבור מכלא הגברים לאגף נשים בכלא אחר.
מאוחר יותר, ב-1978, הועברה שאקור לבית הכלא הפדרלי אלדרסון, שבווירג'יניה המערבית, שם פגשה את הפעילה הלאומנית הפורטוריקנית לוליטה לברון, ואת מרי אליס, נזירה קתולית אשר הכירה לשאקור את התחום של תאולוגיית שחרור.
באלדרסון, שוכנה שאקור באגף האבטחה המקסימלית, שם הייתה כלואה גם קבוצת נשים מהאחווה הארית, וכן מספר נשים מחבורתו של צ'ארלס מנסון.
ב-31 במרץ 1978, נסגר האגף, ושאקור הועברה חזרה לכלא קלינטון בניו ג'רזי.
שאקור כונתה אסירה פוליטית על ידי אנג'לה דייוויס משנת 1973, ובמודעה שפורסמה ב"ניו יורק טיימס" ב-3 באפריל 1977, מטעם קבוצת זכויות האדם Easter Coalition for Human Rights.
פאנל בינלאומי של שבעה משפטנים הוזמן לסייר במתקני כליאה אמריקאים על ידי היינדס, והם הוציאו דו"ח על התנאים בהם הוחזקה שאקור, אותו רשמו אצל ועדת האו"ם לזכויות אדם, ובו נכתב שתנאי כליאתה "לחלוטין אינם מתאימים לכל אסיר באשר הוא".
אמנסטי אינטרנשיונל, לעומת זאת, לא הכירו בשאקור כאסירה פוליטית.
בתחילת 1979, התחילה "המשפחה", קבוצת חברי BLA, לתכנן את בריחתה של שאקור מהכלא.
הם מימנו את התוכנית באמצעות גנבה של כ-$105,000 מסופרמרקט בניו ג'רזי.
ב-2 בנובמבר 1979, הגיעו שלושה חברי "המשפחה" לבקר את שאקור בכלא, ואז הם שלפו אקדחים שהצליחו להבריח לתוך הכלא וכן מקל דינמיט, תפסו שני שומרים כבני ערובה, ואז השתלטו על רכב של הכלא ונמלטו יחד עם שאקור.
אף אחד לא נפצע במהלך האירוע, והשומרים שנלקחו כבני ערובה הושארו בחניית הכלא.
על פי עדות שניתנה במשפט אחר לאחר אירועים אלו, שאקור התגוררה בפיטסבורג שבפנסילבניה עד אוגוסט 1980, ומשם טסה לאיי הבהאמה.
מוטולו שאקור, סילביה ברלדיני, סקו אודינגה ומרילין באק הואשמו בסיוע לבריחתה.
רונלד בויד היל גם נעצר והואשם בהקשר לבריחה.
מוטולו ובאק הורשעו ב-1988 בעוון מספר מקרי שוד בנוסף לאירוע זה.
בעת שברחה שאקור מהכלא, קונצלר היה בתהליכי הכנת הערעור שלה.
היא חייתה מספר שנים כנמלטת מהחוק, כאשר ה-FBI מסלימים כל פעם את החיפוש אחריה.
כשהפיצו פוסטרים של אסאטה כמבוקשת, תומכיה השיבו בתליית פוסטרים עם הכיתוב "אסאטה רצויה כאן".
בניו יורק, שלושה ימים אחרי שנמלטה, הגיע קהל של יותר מ-5000 תומכים להפגין באירוע שארגנה הקואליציה השחורה לזכויות אדם.
בהפגנה, חילקו הצהרה שהעבירה שאקור בה היא מוקיעה את התנאים בבתי כלא בארצות הברית, וקוראת להקמת מדינת לאום אפריקאית חדשה ("New Afrikan").
במשך שנים אחרי הבריחה, עקבה ממשלת ארצות הברית אחרי תנועותיהם של מכריה ומשפחתה, כולל בתה הקטנה בלכתה לבית הספר, בניסיון לגלות את מיקומה של שאקור.
במקרה אחד, פרצו לבניין בשדרות מורנינגסייד סוכני FBI חמושים ברובים ומקלעים, בשעות שלפני הזריחה, שברו דלתות, וערכו חיפוש שבמהלכו אסרו על כל דיירי הבניין לצאת ממנו, ואשר דיירי הבניין כינו "בעל טונים גזעניים".
באוקטובר 1980, הכחישו ארגוני משטרה בניו יורק ובניו ג'רזי דיווחים בתקשורת שהם ביטלו תוכנית פלישה לבניין בשכונת בדפורד-סטייבסנט בברוקלין שם חשדו ששאקור מסתתרת, מהחשש שיפרצו מהומות גזע.
אחרי בריחתה, יצא כתב האשמה נגד שאקור על הימלטות בלתי חוקית ממאסר.
עד 1984 כבר הייתה שאקור בקובה, שם קיבלה מקלט מדיני.
ממשלת קובה העניקה לה $13 ליום עבור הוצאות מחייה.
ב-1985 הצטרפה אליה בתה, קאקויה, שגודלה עד אז בידי אמה של שאקור בניו יורק.
הימצאותה בקובה הפכה לידיעה כללית ב-1987, כשהתראיינה למגזין Newsday.
במכתב פתוח שכתבה, כינתה שאקור את קובה "אחד המרכזים הגדולים, המתנגדים והאמיצים של מארונים (עבדים אפריקאים נמלטים) שאי פעם התקיים על פני כדור הארץ".
היא היללה את פידל קסטרו כ"גיבור המדוכים", וקראה לעצמה "שפחה נמלטת של המאה ה-20".
שאקור עבדה כעורכת באנגלית עבור רדיו הוואנה קובה.
ב-1987 פרסמה שאקור את האוטוביוגרפיה שלה, Assata: An Autobiography.
הספר נכלל כטקסט מקור בתחומי לימודי משפט ביקורתיים וכן תאוריית גזע ביקורתית.
הספר לא נכנס לפרטי מעורבותה ב-BLA או הירי בכביש האגרה בניו ג'רזי, חוץ מאשר לציין את הרשעתה כאישה "עם ידיה באוויר".
הספר מתאר את חייה החל מילדותה בדרום ובניו יורק.
הספר לא בנוי כנרטיב עוקב, אלא עובר בין ההיסטוריה המוקדמת שלה להליכים המשפטיים וכליאתה, לסירוגין.
הספר פורסם על ידי הוצאת היל קולינס בקנדה, והזכויות בו שמורות לחברת זד בלונדון, בשל חוקים אמריקאים המגבילים מי יכול להרוויח מספרי פשע אמיתי." דודתה ועורכת דינה של שאקור, אוולין ויליאמס, ביקרה בקובה מספר פעמים כדי לארגן את העסקה בין שאקור והוצאת היל.
הספר יצא במהדורה בריטית ב-2014, וגרסה מעובדת כדרמה שודרה ברדיו BBC ביולי 2017.
ב-1997, כתב קארל ויליאמס, רב פקד משטרת מדינת ניו ג'רזי, מכתב לאפיפיור יוחנן פאולוס השני וביקש ממנו להעלות את נושא הסגרתה של שאקור לארצות הברית במפגשו עם פידל קסטרו.
במהלך ביקור האפיפיור, התראיינה שאקור אצל כתב NBC ראלף פנזה.
בנוסף, היא ציינה את המשקל שנתנו לציטוטי פוליטיקאים שהכחישו שגזע שיחק תפקיד בהאשמות ובהליכים הפליליים נגדה.
ב-10 במרץ 1998 ביקשה מושלת ניו ג'רזי כריסטין טוד וייטמן מן התובעת הכללית של ארצות הברית ג'אנט רינו שתעשה מאמצים להחזיר את שאקור מקובה.
מאוחר יותר באותה השנה, התקשורת דיווחה שמשרד החוץ האמריקאי הציע לממשלת קובה שיוסר החרם שהטילה ארצות הברית בתמורה להסגרתה של שאקור ועוד פליטים מדיניים אמריקאים שקיבלו מקלט בקובה.
הקונגרס האמריקאי העביר החלטה בלתי מחייבת ב-1998, המבקשת מקובה את החזרת שאקור ועד 90 אזרחים אמריקאים שהקונגרס האמין שחיים בקובה; ההחלטה התקבלה פה אחד, גם בסנאט.
ההצעה הייתה תוצאה בין היתר של שדלנות מצד המושלת ויטמן וחבר הקונגרס מניו ג'רזי, בוב פרנקס, שהצהיר: "הרוצחת הנמלטת הזו חיה חיים נוחים בקובה והשיקה קמפיין יחסי ציבור בו היא מציגה את עצמה כקורבן תמים במקום כרוצחת קרת-דם".
במכתב פתוח לקסטרו, יו"ר הוועדה השחורה בקונגרס מקסין ווטרס, חברת קונגרס מקליפורניה, הסבירה שרבים מחברי הוועדה, והיא בכללם, מתנגדים להסגרתה של שאקור, והצביעו בעד ההחלטה בטעות כאשר היא נכללה בחקיקה שהייתה אמורה להיות כבר מוסכמת בין חברי הקונגרס.
ווטרס קראה למבצעי COINTELPRO "רדיפה פוליטית סודית ובלתי חוקית".
ב-2 במאי 2005, ביום השנה לתקרית הירי, הוגדרה שאקור על ידי ה-FBI כטרוריסטית פנים, והעלתה את הפרס על ראשה לסכום של מיליון דולר, הפרס הגדול ביותר בהיסטוריה למבוקש ממדינת ניו ג'רזי.
ההודעה על הפרס גרמה לשאקור לצאת מעין הציבור, כאשר עד אז חייתה בפתיחות, ואפילו מספר הטלפון שלה היה רשום בספר הטלפונים המקומי.
חבר מועצת העיר ניו יורק צ'ארלס בארון, חבר הפנתרים השחורים בעברו, דרש שהפרס על ראשה יבוטל.
במשטרת ניו ג'רזי וכן ב-FBI עדיין ממונה סוכן האחראי על התיק של שאקור, שנותר פתוח.
הקריאות לקדם את הסגרתה של שאקור גברו לאחר שקסטרו העביר את סמכויותיו כנשיא לאחיו ראול.
בהודעה ששודרה בטלוויזיה, כינה קסטרו את שאקור קרבן לרדיפה גזענית, ואמר "הם רצו לצייר אותה כטרוריסטית, דבר שהיה חסר צדק, ברוטלי, ושקר גס".
ב-2013 הודיעה ה-FBI ששאקור הוספה לרשימת "הטרוריסטים המבוקשים ביותר", הפעם הראשונה שנוספה אישה לרשימה.
הפרס על ראשה הוכפל לשני מיליון דולר.
ביוני 2017, נשא הנשיא דונלד טראמפ נאום בו "ביטל" את הפשרת היחסים בין קובה לארצות הברית שחלה בעת כהונתו של ברק אובמה.
הוא אמר שתנאי מקדים לקיום עסקה חדשה בין המדינות הוא הסגרתה של שאקור, שחרור אסירים פוליטיים והשבת פליטים פוליטיים.
טראמפ כינה את שאקור "רוצחת השוטרים ג'ואן צ'סימרד".
ב-1997, יצא סרט דוקומנטרי על שאקור, "Eyes of the Rainbow", שכתבה וביימה היוצרת הקובנית גלוריה רולנדו.
הקרנת הבכורה הרשמית התרחשה בהוואנה ב-2004, והסרט הופץ על ידי Casa de las Américas, הפורום התרבותי המרכזי של ממשלת קובה.
"Assata aka Joanne Chesimard" הוא סרט ביוגרפי משנת 2008, בבימויו של פרד בייקר.
הקרנת הבכורה הייתה בפסטיבל הקולנוע השחור בסן דייגו.
ב-2015 השתתפה שאקור בסרט הדוקומנטרי "Black and Cuba", בבימויה של רובין ג'.
שאקור כונתה "אגדת מוזיקת הראפ", ומוזיקאים רבים כתבו שירים על שאקור או הקדישו לה את שיריהם, בהם:
אמן הראפ קומון הקליט את "A Song for Assata" לאלבומו "Like Water for Chocolate" בשנת 2000, אחרי שביקר בקובה כדי להיפגש עם שאקור.
נאז כתב בחוברת של הדיסק שלו "Untitled" ששאקור הייתה בין הדמויות השחורות החשובות מהם שאב השראה לאלבום.
טופאק שאקור כתב עליה את השיר "Words of Wisdom", אשר נכלל באלבומו "2Pacalypse Now" ב-1991.
סול ויליאמס, את השיר "Black Stacey", באלבום "Saul Williams", ב-2004.
בדצמבר 2006, הורה יו"ר מערך אוניברסיטת העיר ניו יורק מתיו גולדשטיין לנשיא סיטי קולג', גרגורי ויליאמס, להסיר שלטים והתייחסויות "לא מאושרים ולא נאותים" מן האזור הקרוי "מרכז קהילה וסטודנטים ע"ש גיירמו מורלס/אסאטה שאקור" (Guillermo Morales-Assata Shakur Community Center, או MSCC).
MSCC היה מרחב בתוך בניין בקמפוס, אשר נקרא כך על ידי סטודנטים ב-1989 לאחר שזכו בשימוש אוטונומי בו במסגרת מאבק מול האדמיניסטרציה שנבע מתוך התנגדות להעלאת שכר לימוד.
לאחר שהוסר השלט, תבעה קבוצת בוגרים את האוניברסיטה, ואחר מספר החלטות וערעורים, הסטודנטים המשיכו להשתמש במרכז, והעלו מחדש את השלט.
MSCC, הקרוי על שם שאקור ופעיל למען עצמאות לפוארטו ריקו שגם הוא נמלט לקובה, שימש להתארגנויות סטודנטים בנושאי גזע, להט"ב, מאבקים מול האוניברסיטה, ומאבקים פוליטיים אחרים.
היחסים עם האדמיניסטרציה המשיכו להיות מתוחים, וב-2013 בהחלטה חד-צדדית, ומבלי לקיים דיון בוועדה שכללה חברי סגל, ניהול, וסטודנטים לתכנון ושימוש הבניין – שלחה האוניברסיטה כוחות משטרה ל-MSCC כדי להוציא משם בכוח את הסטודנטים ולהחרים מסמכים ותיקים השמורים בו.
פעולות האוניברסיטה גררו גל של הפגנות ומחאות מצד סטודנטים, כולל ארגונים שלא היו קשורים למרכז, כשעמדתם היא שהאוניברסיטה מרחיקה לכת בחסימת התארגנות מצד סטודנטים וחברי סגל, ומשתיקה מחאה, באופן גורף ולא תקין.
ב-1995, לאחר מאבק מעורר מחלוקת, שונה שם של מלגה שהייתה קרויה על שמה של שאקור במכללת מנהטן.
ב-2008, באוניברסיטת באקנל, נכללה שאקור בקורס בשם "גיבורים אפרו-אמריקאים", שבין הדמויות שנלמדו בו היו הארייט טאבמן, סוג'ורנר טרות', מלקולם אקס ואנג'לה דייוויס.
האוטוביוגרפיה שלה נלמדת בתוכניות ללימודים שחורים ולימודי נשים לצד אלו של אנג'לה דייוויס ואיליין בראון – הנשים היחידות מתנועת הכוח השחור שפרסמו ספרי אוטוביוגרפיה.
ברוס פרנקלין מאוניברסיטת ראטגרס, אשר כולל קטעים מספרה בקורס שלו "פשיעה וענישה בספרות אמריקאית", קורא לשאקור "לוחמת מהפכנית נגד אימפריאליזם".
קמפיין "Hands Off Assata" (לא לגעת באסאטה) קם כקואליציה של מגוון ארגונים ופעילים בתחילת שנות ה-2000 כדי להתנגד למאמצים של מדינת ניו ג'רזי והממשלה הפדרלית להביא להסגרתה של שאקור.
ב-2005, כשהוספה שאקור לרשימת הטרוריסטיים של ה-FBI, ההתארגנות גברה בהנהגת הארגון Black Radical Congress משיקגו.
התנועה חוותה תחייה מחודשת עם הפשרת היחסים בין ארצות הברית וקובה, וההתדרדרות בבריאותו של פידל קסטרו, כאשר עלה בין פעילים החשש שהסכמים בין המדינות יכללו את הסגרתה.
בין התומכים בקמפיין יש ארגונים, חברות מסחריות ואינדיבידואלים, ובהם האגודה הלאומית של עורכי דין שחורים, חברת התקליטים מוס דף, המרכז הלאומי לחינוך זכויות אדם, אנגלה דייוויס וסוזן טיילור.
ב-2015, כתב המייסדת-שותפה של Black Lives Matter אלישה גרזה: "כשאני משתמשת בדרישתה העוצמתית של אסאטה בהתארגנות הפוליטית שלי, אני תמיד מתחילה בשיתוף המקור של הדרישה, בשיתוף חשיבותה של אסאטה לתנועת שחרור השחורים, ואת המטרה והמסר הפוליטיים של הדרישה, ולמה היא כה חשובה בהקשר שלנו".
הטקסט לו התייחסה של שאקור היה מתוך מכתב שלה "אל עמי" ("To My People"), וספציפית לסיומת:
הארגון "בנותיה של אסאטה" (Assata's Daughters) המבוסס בשיקגו קרוי על שמה.
הארגון, של נשים צעירות ונערות שחורות, קם להתנגד לאלימות משטרתית, והוא חלק מקואליציה של התארגנויות שחורות ברחבי ארצות הברית שנקרא "Movement for Black Lives" (התנועה למען חיים שחורים).
באפריל 2017, תרמה הקרן של קולין קאפרניק, הספורטאי שעורר סערה בהתנגדות שלו לעמוד בעת ההמנון הלאומי במחאה על אלימות כלפי שחורים, לקבוצה סכום של $25,000.
ביולי 2017, חגג חשבון הטוויטר הרשמי של מצעד הנשים 2017 את יום הולדתה של שאקור, מה שעורר ביקורת מצד מספר ערוצי תקשורת שמרנים, ושבחים מצד תומכי מאבקים שחורים.
אסא קיסר (נולד ב-1 בספטמבר 1973) הוא מרצה ישראלי בנושא צמחונות וטבעונות ביהדות.
קיסר נולד למשפחת דתית לאומית מיוצאי תימן.
למד בישיבת בני עקיבא גבעת שמואל.
את שירות החובה שלו בצה"ל עשה כמשגיח כשרות.
לדבריו, כבר בילדותו הנהיג אביו בביתם תזונה צמחונית, כי ראה בהיתר אכילת הבשר לאחר המבול היתר בזוי.
הוריו נהגו להתאים היבטים שונים של המסורת היהודית לשולחן הצמחוני, קיסר מספר שהם נהגו להחליף את המילים בפיוט "מה ידידות" המושר בליל שבת, ובמקום "מבעוד יום מוכנים תרנגולים מפוטמים" הם שרו "מבעוד יום מוכנות הביצים שבחמין".
צמחונות הייתה חריגה בנוף ילדותו, והוא מספר שבבית הכנסת היו מקניטים את אביו על כך.
בבגרותו עבר קיסר מצמחונות לטבעונות לאחר שהתוודע לצער שחווים בעלי החיים בתעשיית החלב והביצים.
קיסר מעביר הרצאות לפני קהל דתי וחילוני.
סרטון על אודותיו שעלה לאתר יוטיוב בחודש מרץ 2018 הגיע לכשני מיליון צפיות.
בשנת 2018 יצא ספרו בן מאת העמודים "ולפני עיוור השלם".
הספר, שמופץ חינם בישיבות, כולל הרחבה ותיקונים של קונטרס קודם מ-2015, שכלל 53 עמודים ונקרא "וְלִפְנֵי עִוֵּר".
מהדורה זו הודפסה בעשרות אלפי עותקים, והופצה גם היא חינם.
בספר מובאים מקורות מדברי חז"ל ופוסקי הלכה הסוברים שאיסור צער בעלי חיים הוא ציווי מדאורייתא.
קיסר כותב שהאיסור אינו נשמר בתעשיית בעלי החיים בת ימינו, ומתאר פרקטיקות בתעשייה זו כגון הפרדת עגל מאמו, גריסת אפרוחים והשחיטה התעשייתית.
לאור זאת טוען קיסר טוען שאילו הייתה היום סנהדרין היא הייתה אוסרת מזון מהחי באיסור הנאה.
באין סנהדרין קיסר מסתמך על ציווי אחר מן התורה, לפני עיוור לא תיתן מכשול, שלפיו מוטלת חובה על האדם שלא לגרום לאחרים לחטוא.
קניית מוצרים מהחי אסורה לדעת קיסר משום שהיא גורמת ליצרנים להמשיך לעבור על איסור צער בעלי חיים.
בנוסף ניתן בספר הסברו של קיסר לסיבת הקורבנות, למקור הביטוי "אין שמחה אלא בבשר", ולתכליתם של בעלי החיים לפי היהדות.
ספרו של אסא קיסר תורגם לאנגלית על ידי הרב דון גרוס והודפס ב-1,000 עותקים.
הספר קיבל הסכמות ודברי שבח מהרב משה צוריאל,הרב דניאל שפרבר, הרב דוד רוזן, הרב נתן לופס קרדוזו והרב בניהו ברונר.
גם נשיא מדינת ישראל, ראובן ריבלין, שיבח את פועלו של קיסר ואת הקונטרס.
מאידך גיסא, הרב פרופסור ארי צבי זיבוטפסקי ויוסף זיבוטפסקי פרסמו ב"מקור ראשון" ביקורת על המהדורה הראשונה ("ולפני עיוור"), ובה טענו שמבט כולל על הספרות התורנית מעלה תמונה אחרת לחלוטין מזו של קיסר, וכן שכמה מהמקורות שהביא קיסר הוצאו מהקשרם.
עוד טענו שלא בכל התעשייה ישנו צער בעלי חיים.
לביקורת צורפה תגובה של קיסר.
בשנת 2025, אסא קיסר, יחד עם מיכאל אופנגנדן, הקימו פלטפורמת מרקטפלייס טבעוני בשם ויגן פלייס.
הפלטפורמה מציעה חנויות מקוונות למכירת מוצרים טבעוניים בלבד בקטגוריות שונות, בהן גבינות טבעוניות, בשר מהצומח, עוגות ומאפים טבעוניים, שוקולדים וממתקים, מוצרי פארם, אומנות, ביגוד והנעלה.
אסאדור אטשברי (בבסקית: Asador Etxebarri) היא מסעדה ספרדית באשפה שבביסקאיה בארץ הבסקים.
המסעדה מדורגת במקום השישי בעולם ברשימת 50 המסעדות הטובות בעולם מאז שנת 2015. בשנת 2018 היא דורגה במקום העשירי.
ייחודיות המסעדה בכך שכל המאכלים המוגשים בה, כולל הקינוחים מוכנים אך ורק בצריבה קלה על אש או גחלים, לפי מינון מדויק של חום, זמן, רמת ה'בישול' של העצים ומקורם, שקובע השף ויקטור ארגינסוניס (Victor Arguinzoniz).
לפי ארגינסוניס, בישולו מבוסס רק על הדגשת טעמי המקור באמצעות תוספת ארומה עדינה של עצים מסוגים שונים, ולמרות שכל המאכלים מוכנים על גבי עשן קל, הוא עומד על כך שאין מדובר בעישון או בהכנה אחרת באמצעות עשן.
אסאדור בֵּחֵריאן היה צייר וגרפיקאי יווני ממוצא ארמני.
אסאדור בחריאן נולד באתונה בשנת 1924. הוא גדל בין פליטים שהתיישבו באתונה בין מלחמות העולם.
את שיעורי הציור והליטוגרפיה הראשונים קיבל מהאמן אותון פרבולרקיס.
בימי הכיבוש האיטלקי והגרמני ביוון.
הוא למד בבית הספר לאמנויות יפות באתונה אצל המורים אומברטוס ארגירוס ודימיטריוס ביסקיניס.
בעקבות השקפותיו הפוליטיות הוא נעצר בשנת 1945 והושלך לבתי כלא שונים לתקופות ארוכות למשך 15 שנה.
בכלא עסק באמנות וציוריו הוצגו לראשונה בסלון לאמנים צעירים בגלריית "זיגוס" באתונה בשנת 1958.
בשנים 1961–1967 לימד בחריאן יישומים גרפיים בבית הספר וקאלו באתונה.
ב-1962 פתח סוכנות לפרסום בשם "הזמן" (Ώρα - "אורה" - בתרגום מילולי "שעה") ואחר כך בשנת 1969, תחת משטר הכת הצבאית הימנית (1974-1967), ייסד את המרכז בעל אותו השם לתרבות ולאמנות שפעל בככר סינטגמה (רחוב קסנופונטוס 7) אתונה למשך עשרים שנה.
שם ארגן בחריאן מפגש שנתי של יוצרים צעירים למשך עשרים שנות קיומו של המרכז.
בשנים הראשונות עשה זאת תוך כדי התמודדות עם הצנזורה הממשלתית.
המרכז שמר על מגמה מתקדמת ואירח מאות תערוכות לאמנות חזותית, סמינרים, ערבי קונצרטים, דקלום והקראות, הצגות תיאטרון וכו', ופרסם ביטאונים ("כרוניקון") בתחום התרבות.
במרכז זה הציגו תערוכות אמנים כמו דיאמנטיס דיאמנטופולוס ואחרים.
המרכז נועד לפי דעתו של בחריאן לקדם את תיקון החברה, את החופש המוחלט של המחשבה, הידע והיצרתיות.
בחריאן נפטר באתונה בשנת 1990.
ציוריו בשנות ה-60 תיארו לפעמים בצבעים קודרים, בצבעי שמן, סצנות ריאליסטיות מחיי האסירים בבתי הכלא, מכונות, מראות פנים של בתים.
מאוחר יותר הוא חזר לצייר בצבעי מים ועסק בנושאים מגוונים כמו נופים, דמויות אדם, סצנות תוך יצירת אווירה שירית ותוך שליטה בצבעים.
תערוכתו האחרונה בשנת 1988 כלל ציורי נופים בצבעי שמן.
בשנים 1983–1989 יחד עם דימיטרה צוחלו ייסד וניהל את המרכז אפופסי ("מראֶה") לספרות ולאמנות.
בחריאן הציג בסך הכל ב-38 תערוכות יחיד והשתתף בעוד תערוכות קיבוציות ביוון ובעולם.
בשנת 1987 הוזמן בחריאן על ידי המכון לציורים בצבע מים של אירופה בבריסל כנציג אל האומנים היוונים בתערוכה של אמנים אירופיים.
בחריאן עסק גם באיור ספרים, בליטוגרפיה, פרסומות וגרפיקה ובכתיבת מאמרי בקורת אמנות בעיתונים ומגזינים.
בשנים 2003–2004 אורגנו תערוכות עם יצירותיו לזכרו באתונה, סלוניקי ופטרס.
1985 - עם דמטרה צוחלו - "התפאורה בתיאטרון היווני החדש"
אס אס בריטניה הוא ספר מאת לן דייטון משנת 1978. הספר שייך לסוגת ספרי ההיסטוריה החלופית, ועלילתו מתרחשת בבריטניה לאחר כיבושה בידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
הספר יצא לאור בעברית בהוצאת זמורה ביתן בשנת 1982 בתרגומו של חיים גליקשטיין.
ב-2017 עובד הספר לסדרת דרמה בשם זהה.
הספר מתאר היסטוריה חלופית של תוצאות מלחמת העולם השנייה.
על פי הספר, גרמניה הנאצית כבשה את בריטניה במהלך מבצע ארי הים, הקימה בה ממשלת בובות והטילה עליה שלטון צבאי.
וינסטון צ'רצ'יל הוצא להורג, והמלך ג'ורג' השישי נכלא במצודת לונדון.
האדמירל קונולי אבל סמית נמלט לארצות הברית והקים שם ממשלה גולה.
במקביל, תנועת מחתרת ענפה קמה ברחבי בריטניה עצמה.