tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בניב החרמי ניכרת השפעת הערבית הצפונית.
אנשי ממלכת חמייר הופיעו בסוף המאה ה-2 לפנה"ס, מאוחר יותר השתלטו על ממלכת סבא, ובסופו של דבר שלטו בכל תימן מבירתם זפאר (בתעתיק: ט'פאר).
החִמיירים דיברו בשפה שמית, שאינה מהקבוצה הדרום-ערבית, ובכל זאת השתמשו בסבאית כשפתם הכתובה.
מכיוון ששבאית כתובה בכתב עיצורי (אבג'ד) ואינה מסמנת את התנועות (מלבד באמות קריאה), רק מעט ודאי לגבי מערכת התנועות שלה.
עם זאת, בהתבסס על שפות שמיות אחרות, ההנחה היא כי היו לפחות שלוש התנועות /a, i, u/ עם הבחנה באורך, כך שהתקיימו שלוש התנועות הקצרות אל מול מקבילותיהן הארוכות /ā ,ī, ū/.
בשבאית העתיקה התנועות הארוכות לעיתים מיוצגות באותיות וָּאוּ [w] ויוֹד [y], כמו וי"ו ויו"ד בעברית.
בתקופה העתיקה, זה מתרחש בעיקר בסוף המילה, אך בשבאית תיכונה ובשבאית מאוחרת תופעה זו קיימת גם באמצע מילה.
התנועות הארוכות ū וְ-ī ככל הנראה מיוצגות בסוף מילה בצורות כמו כינוי הגוף "המוּ" /hmw/ ("אותם"); לעיתים באמצע מילה, כמו בפועל "יכּוּן" ("יהיה") שנכתב עם וּאוּ /ykwn/ או בלעדיה /ykn/; ובמיליות החבורות "-מוּ" /-mw/ וְ"-מִי" //-my כנראה משמשות להדגשה.
בכתובות בשבאית עתיקה, הדו-תנועות (דיפתונגים) /aw/ וְ-/ay/ הפרוטו-שמיים כנראה השתמרו, ונכתב באותיות וּאוּ [w] ויוֹד [y].
בשלבים המאוחרים יותר, אותן מילים מופיעות יותר ויותר ללא אותיות אלה, מה שהוביל חוקרים מסוימים (כמו סטיין) למסקנה כי נעשה מעבר לקיצור הדיפתונגים לתנועות הארוכות ō ו-ē, בהתאמה, כמו בערבית; עם זאת, גם ייתכן כי הן הפכו ל-ū ול-ī, בהתאמה).
בדומה לשחזור של פרוטו-שמית, בשבאית יש שלושה עיצורים שורקים אטומים לא-נחציים, המיוצגים באותיות ייחודיות – סַת 𐩪, שִׁין 𐩦 וסָמֶך 𐩯 – ומתועתקים באות "s" בתוספת מספר תחתי: /s1/=סַת, /s2/=שִׁין, ו-/s3/=סָמֶך.
הביטוי הפונטי המדויק של צלילים אלה עדיין אינו ודאי.
בימים הראשונים של מחקר השבאית, היה נהוג לתעתק את הכתב הדרום-ערבי העתיק באמצעות אותיות עבריות.
התעתיק של העיצורים החוככים המכתשיים והבתר-וילוניים נותר שנוי במחלוקת.
הם תועתקו על ידי ביסטון כ-s1, s2 ו-s3. בהתחשב בשחזורים האחרונים של השורקים הפרוטו-שמיים, אנו יכולים להניח שהאות s1 נהגתה ככל הנראה כ-[s] או [ʃ] פשוט, האות s2 ייצגה כנראה את העיצור החוכך הצדי האטום [ɬ], וייתכן שהאות s3 נהגתה כעיצור המחוכך [t͡s], כמו צד"י בעברית מודרנית.
ההבדל בין שלושת הצלילים נשמר לאורך כל התקופה השבאית העתיקה והשבאית התיכונה, אך בתקופה המאוחרת האותיות s1 ו-s3 החלו לשמש במעורבב, כלומר נראה שהעיצורים שהם נהגו לייצג התמזגו.
הניב החרמי של שבאית תיכונה מציג לעיתים קרובות את השינוי s3 ל-s1, למשל: "אכּס1ות /ˀks1wt/ ("בגדים", בדומה ל"כּסוּת" העברית), לעומת "כּס3וי" /ks3wy/ בשבאית רגילה.
הצלילים המדויקים של העיצורים הנחציים המסומנים בתעתיק השמי /q, ṣ, ṭ, ẓ, ḑ/ נשאר גם הוא עניין לדיון: היו להם מלועלעים כמו בערבית מודרנית או היו להם מסודקים כמו געז (ושחזור פרוטו-שמית)?
יש טיעונים שתומכים בשתי האפשרויות.
בכל מקרה, החל בשבאית תיכונה, האותיות המייצגות את צדי /ṣ/ ואת ט'ית /ẓ/ נוטות בהדרגה להתחלף יותר ויותר, מה שנראה כסימן ברור לכך שהן התמזגו לפונמה אחת.
קיומו של החוכך השפתי /f/ כשארית (רפלקס) מפרוטו-שמית מוכיח בחלקו על ידי תעתיקי שמות לטיניים.
בשבאית מאוחרת ד'לת (רפה) /ḏ/ וזין /z/ מתמזגות גם הן.
בשבאית העתיקה הצליל /n/ נטמע רק לעיתים בעיצור שאחריו (הידמות מלאה קדימה), אך בתקופות המאוחרות יותר היטמעות זו היא הנורמה.
נראה שבכתב המחובר "זבור" חסרה האות ט'ית המייצגת את הצליל /ẓ/, ומחליפה אותו באות המייצגת את העיצור הצדי הנחצי /ḑ/ במקום זאת; לדוגמה, המילה "מפל'ר" /mfḑr/ ("מדד לקיבולת"), שנכתבת בכתב מוסנד כ"מפט'ר" /mfẓr/.
הנתונים בטבלה מובאים באלפבית הפונטי הבינלאומי, ובסוגריים התעתיק השמי והתעתיק הגרמני כאשר הם שונים, ראו ההסבר לעיל:
דו-שפתייםשינייםמכתשייםבתר-מכתשייםחכייםוילונייםענבלייםלועייםסדקייםלא נחצייםנחצייםלא נחצייםנחצייםלא נחצייםנחצייםסותמיםאטומים (ṭ)kʼ (ḳ)??
(s1 /š) (ḫ) (ḥ)קוליים (ḏ) (ġ) (ˀ)חוככים צדייםאטומים (s2 /ś) (ḍ)?צדייםאפייםרוטטיםמקורבים (y)
כמו בשפות שמיות אחרות, גם בשבאית היו הן כינויי גוף פרודים הן כינויי גוף חבורים (סופיות שייכוּת).
בטבלה להלן מוצגים כל הכינויים שנמצאו בכתובות, לצד הסופיות מקתבאנית, מחצ'רמותית וממעִינית (תאים הושארו ריקים כשחסרים נתונים):
כינויי גוף חבוריםכינויי גוף פרודיםשבאיתשפות אחרות במשפחה
(קתבאנית, חצ'רמותית, מעינית)שבאיתבתעתיק פונטיבאותיות עבריותבתעתיק פונטיבאותיות עבריותבתעתיק פונטיבאותיות עבריותיחידגוף 1 (אני)[-n] -ן[ʾn]אןגוף 2 ז' (אתה)[-k] -כּ[-k] -כּ[ʾnt];
-ס (יו)[hʾ]האזוגיגוף 2 (שניכם/שתיכן)[-kmy] -כּמי[-ʾtmy] -אתמיגוף 3 זו"נ (שניהם/שתיהן)[-hmy] -המי[-s1mn]
בשפות דרום-ערב האחרות לא תועדו כינויי גוף פרודים.
כינויי גוף פרודים בגוף ראשון ושני מופיעים רק לעיתים נדירות בכתב המונומנטלי (על מונומנטים), אולי מסיבות תרבותיות; הסבירות הייתה שטקסטים אלה לא חוברו או נכתבו על ידי מי שהזמין אותם; מכאן שהם משתמשים בכינויי גוף שלישי כדי להתייחס למי שמשלם על הבניין או על ההקדשה, למשל.
השימוש בכינויים בשבאית דומה לזה בשפות שמיות אחרות.
הכינויים החבורים מצטרפים לפעלים ולמילות יחס לציון המושא; כך: qtl-hmw "הָרַגָם"; ḫmr-hmy t'lb "תאלבּ הִשְקָהֵם (שניהם)"; כאשר הסופיות מצטרפות לשמות עצם הן מצביעות על שייכות: 'bd-hw "עַבְדוֹ").
הכינויים הפרודים משמשים כנושא במשפטים שמניים ופועליים: mr' 't "אתה האדון" (משפט שמני); hmw f-ḥmdw "הם הודו" (משפט פועלי).
מין דקדוקי: לשמות עצם בשפות דרום-ערב העתיקות יש מין דקדוקי, זכר או נקבה.
שמות עצם בנקבה בדרך כלל מסומנים בצורת היחיד בסופית , לדוגמה bʿl "בעל" לעומת bʿlt "רעיה", /"הגר"/ hgr "עיר" (ז'), /"פנות"/ fnwt "תְעלה" (נ').
מספר: שמות עצם נושאים תכונת מספר: יחיד, זוגי או רבים.
היחיד חסר סופית, ואילו צורת הרבים נוצרת במספר דרכים אפילו עבור אותה מילה:
ריבוי פנימי ("שבור"): נפוץ כמו בערבית קלאסית.
סופית תַאוּ //: שכיחה במיוחד במילים בעלות התחילית מֵם /-m/, למשל [מחפדת] mḥfdt "מגדלים", רבים של [מחפד] mḥfd "מגדל".
שילובים: למשל תחילית אָלֶף + סופית תַאוּ, למשל [אח'רפת] ʾḫrft"שנים", רבים של ḫrf "שנה"; [אביתת] ʾbytt"בתים", רבים של [בית] byt.
ללא שום מוספית: [פנו] fnw "תעלות", רבים של [פנות] fnwt "תעלה" (נ').
הכפלה לצורך ריבוי מתרחשת לעיתים נדירות: [אלאלת] ʾlʾlt "אֵלים", רבים של [אֵל] ʾl.
ריבוי חיצוני ("חזק"/רגיל): הסופית למין זכר משתנה בהתאם למצב הדקדוקי .
הסופית לנקבה היא [-(ה)ת] , המייצג כנראה *-את ; צורת רבים זו נדירה ונראית כי היא מוגבלת לכמה שמות עצם בלבד.
זוגי מקבל סופית שונה בהתאם למצב הדקדוקי .
למשל, ḫrf-n "שנתיים" (מצב סתום), לעומת היחיד [חרף] ḫrf "שנה".
אך צורת הזוגי החלה להתנוון כבר בשבאית עתיקה.
בשבאית כמעט בוודאות הייתה מערכת יחסות שמתבטאת בתנועות סופיות, אך הכתב העיצורי לא מראה תנועות.
למרות זאת, השתמרו כמה עקבות של יחסות בטקסטים הכתובים, ובעיקר בצירופי סמיכות.
כמו בשפות שמיות אחרות, יש בשבאית כמה מצבים דקדוקיים, המסומנים בסופיות שונות על פי המין הדקדוקי והמספר.
עם זאת, לריבוי חיצוני (סדיר) ולזוגי יש סופיות משלהם למצב דקדוקי, וריבוי פנימי (שבור) מתנהג כמו צורת היחיד.
מלבד הסמיכות, המוכרת בשפות שמיות אחרות, קיימים גם המצב הסתום (לא מיודע) והמצב המיודע, שתפקידיהם מפורטים מטה.
בטבלה להלן מפורטות סופיות המצבים:
לשלושת המצבים הדקדוקיים יש פונקציות תחביריות וסמנטיות מובחנות:
המצב הסתום (נפרד ולא-מיודע): מסמן שם-עצם בלתי-מיודע ולא ספציפי.
לדוגמה, ṣlm-m [צלמ-ם] "פסל כלשהו".
המצב המיודע (נפרד): מסמן שם-עצם ספציפי/מיודע: ṣlm-n [צלמ-ן] "הפסל".
מצב הסמיכות מתקיים בשלושה מקרים:
כששם-העצם מקבל כינוי קניין (כינוי גוף חבור).
כשהוא נסמך לשם עצם אחר ביחסת הקניין.
למשל, (בחצ'רמותית) [גנאהי מיפאת] gnʾhy myfʾt "שתי חומות-מַיְפַעַת"; וכן [מלכּי ס1בּא] mlky s1bʾ "שני מלכי סבא/שבא".
כשהוא נסמך למשפט זיקה, וזאת בניגוד לשפות שמיות אחרות.
לדוגמה, [בתעתיק: "כל1 ס1באת2 ו-צ'בּיא3 ו-תקדמת4 ס1בּאי5 ו-צ'בּא6 תקדמן7 מראי-המו8"]kl1 s1bʾt2 w-ḍbyʾ3 w-tqdmt4 s1bʾy5 w-ḍbʾ6 tqdmn7 mrʾy-hmw8 .
מילולית: "כָּל- מסְעות- וקרבות- ופשיטות- (אשר) ערכו, הכריעו והובילו שני אדוניהם"...
תרגום: "כל1 המסעות2, הקרבות3 והפשיטות4 שערכו5, הכריעו6 והובילו7 שני אדוניהם8".
(שמות העצם במצב סמיכות מודגשים).
כמו בשפות שמיות מערביות אחרות, שבאית מבחינה בין שני סוגים של צורות פועל נטויות: נטיית הסופיות מביעה את האספקט המושלם (מוגמר, פרפקט), ונטיית התחיליות-סופיות מביעה את האספקט הבלתי-מושלם (לא מוגמר, אימפרפקט).
בנטיית התחיליות-סופיות קיימות שתי צורות: צורה קצרה וצורה ארוכה, הנוצרת בהוספת נוּן /n/ (ולא קיימת בקתבאנית ובחצ'רמותית).
למעשה, בכתובות עצמן, קשה להבחין בין הצורה הקצרה והצורה הארוכה.
בשבאית היו לפעלים צורות פעיל וסביל, ואלה היו נבדלים רק בתנועותיהם (כמו בערבית קלאסית), הבדל שאינו ניכר בכתב העיצורי.
הטבלה הבאה מסכמת את נטיית צורות המושלם והבלתי מושלם, שזוהו בטקסטים שנמצאו (משבצות ריקות – נתונים חסרים).
הדוגמאות משתמשות בשורש פ-ע-ל fʿl "לעשות".
נטיית הסופיותנטיית התחיליות-סופיותצורה קצרהצורה ארוכהבתעתיק פונטיבאותיות עבריותבתעתיק פונטיבאותיות עבריותבתעתיק פונטיבאותיות עבריותיחידגוף 1 (אני)fʿl-k (?)פעל-כּ (?)גוף 2 זכר (אתה)fʿl-kפעל-כּגוף 2 נקבה (את)fʿl-kפעל-כּt-fʿlת-פעלt-fʿl-nת-פעל-ןגוף 3 ז' (הוא)fʿlפעלy-fʿlי-פעלy-fʿl-nי-פעל-ןגוף 3 נ' (היא)fʿl-tפעל-תt-fʿlת-פעלt-fʿl-nת-פעל-ןזוגיגוף 3 ז' (שניהם)fʿl(-y)פעל-(י)y-fʿl-yי-פעל-יy-fʿl-nnי-פעל-נןגוף 3 נ' (שתיהן)fʿl-tyפעל-תיt-fʿl-yת-פעל-יt-fʿl-nnת-פעל-נןרביםגוף 2 ז' (אתם)fʿl-kmwפעל-כּמוt-fʿl-nnת-פעל-נןגוף 3 ז' (הם)fʿl-wפעל-וy-fʿl-wי-פעל-וy-fʿl-nnי-פעל-נןגוף 3 נ' (הן)fʿl-y, fʿl-n (?)פעל-י, פעל-ן (?)t-fʿl-n(?)ת-פעל-ן (?)t-fʿl-nn (?)ת-פעל-נן (?)
צורתה של "נטיית הסופיות" היא [אותיות השורש + סופית].
הסופית מייצגת את נטיית המספר-גוף-מין.
נטיית הסופיות לרוב משמשת לתיאור פעולה שהתרחשה בעבר והסתיימה, כלומר האספקט המושלם/מוגמר.
כאשר נטיית הסופיות בשימוש לפני משפטי תנאי, או לפני משפטי זיקה עם קונוטציה של תנאי, היא מתארת פעולה בהווה, כמו בערבית קלאסית.
לדוגמה: [ו-ס3ח'לי הלכּאמר ו-חמעתֿ'ת] w-s3ḫly Hlkʾmr w-ḥmʿṯt "והודו (שניהם) באשמה הלכּאמר וחמעתֿ'ת".
צורתה של "נטיית התחיליות-סופיות" היא [תחילית + אותיות השורש + סופית].
התחילית והסופית יחד מייצגות את נטיית המספר-גוף-מין.
נטייה זו בדרך כלל משמשת לתיאור פעולה שמתרחשת בהווה ועדיין לא הושלמה, או שעדיין לא החלה, כלומר האספקט הבלתי-מושלם (בלתי-מוגמר, אימפרפקט), יחד עם מודוסים שונים.
היא בדרך כלל מבטאת שמשהו התרחש במקביל לאירוע שהוזכר קודם לכן, או שהוא יכול לבטא את ההווה או העתיד.
חיווי: שבאית לא מסמנת משפט חיווי, זאת לעומת שפות אחרות במשפחה מסמנות אותו בתחילית, למשל בקתבאנית: [ב-י-שׂט] b-y-s2ṭ "הוא סוחר"; במעינית: [ו-י-קר זידאל בּ-ורח'ה חתחר] w-y-qr zydʾl b-wrḫh ḥtḥr "זידאל מת בחודש חתחר".
הצעה (פְּרֵקָטיבי): נוצר עם תחילית "ל-" ומביע משאלות: [ו-ל-י-ח'מרנ-הו אלמקהו] w-l-y-ḫmrn-hw ʾlmqhw "הלוואי שיעניק לו אלמקה".
איווּי (יוסיב): גם הוא נוצר עם התחילית "ל-", ומביע הוראה עקיפה: [ל-יאת] l-yʾt "שֶיבוא".
איסור (Vetitive): נוצר עם מילת השלילה "אל", כמו בעברית, ומביע משאלה שלילית: [ו-אל י-הופד עלבּם] w-ʾl y-hwfd ʿlbm "ואל יישתלו / ואין לשתול עִלְבּים (עצי עילב)".
הציווי נמצא בטקסטים שנכתבו בכתב המחובר "זָבּוּר" על מקלות עץ, וצורתו [פעל-(ן)] fˁl(-n) .
לדוגמה: [ו-אנת פס3ח'ל-ן] w-'nt fs3ḫln "ואתה תשגיח".
שורש תנייני – שורש חדש שנגזר ממילה קיימת – מאפשר גיוון במשמעות.
תוספת תחילית ה': [קני] qny "לקבל" > [הקני] hqny "להקריב; לתרום".
מבנה הטקסט: סידור הפסוקיות/משפטים בטקסט אינו עקבי בשבאית, כפי שמשתקף מהכתובות שנמצאו – אשר ייתכן שאינו משקף את כלל השפה הטבעית, כיוון שהוא מייצג רק סוגות מסוימות.
סדר המילים במשפט: הפסוקית הפותחת כל כתובת היא תמיד בסדר המילים "נושא–נשוא (פרדיקט/פועל)–מושא".
רוב המשפטים העיקריים האחרים בכתובת מתחילים במילת החיבור/קישור "ו-" /w/.
פסוקיות משועבדות נפוצות מאוד, ויבואו במשפט במבנה: פסוקית משועבדת – נשוא – נושא.
הנשוא (פרדיקט) לעיתים מוצג באמצעות המילית "פ" /f/.
+בתחילת הכתובת: נושא–פועל–מושא (SVO)המשפט:s1ʿdʾl w-rʾbʾls3lʾw-sqnyʿṯtrklġwṯתעתיק:ס1עדאל ו-ראבּאלס3לאו-סקניעת'תרכּלע'ות'ניתוח מורפולוגי:ס1עדאל וראבּאלהם הציעו (קורבן) (גוף 3, רבים, מושלם)וקידשו (גוף 3, רבים, מושלם)עת'תרכלתיקוןניתוח תחבירי:נושאנשוא (צירוף פועלי)מושא עקיףמושא ישירתרגום:"ס1עדאל וראבּאל הציעו (קורבן) וקידשו את כל התיקונים לעת'תר".
+משפט הפותח ב"ו-": נושא–פועל–מושא (SVO)המשפט:w-ʾws1ʾlf-ḥmdmqmʾlmqhתעתיק:ו-אוס1אלפ-חמדמקםאלמקהניתוח מורפולוגי:ואוס1אלוהוֹדָה
(נסמך)אלמקהניתוח תחבירי:"ו" – נושא"ו" – נשוא (פועל)מושאתרגום:"ואווסיל הודה לכוח-אלמקה".
יש בשבאית מספר אמצעים ליצירת משפטים משועבדים באמצעות צירופים שונים:
+פסוקית ראשית שלוקחת פסוקית מושאפסוקית ראשיתפסוקית משועבדתהמשפט:w-y-s1mʿ-wk-nblwhmwʾgrnb-ʿbrʾḥzb ḥbs2tתעתיק:ו-י-ס1מע-וכּ-נבּלוהמואגרןבּ-עבּראחזבּ חבּשׂתניתוח מורפולוגי:ו – "שמעו" (גוף 3, רבים, מושלם)שעבּוּד – "שלחו" (גוף 3, רבים, מושלם)הֵמָה (אֵלֶה)נג'ראניםבַּעֲבוּר/ לְעֶבֶר (מילת יחס+שם עצם)שבטים חבשייםניתוח תחבירי:"ו" – נשוא/פועלשעבוד – נשוא/פועלאטריבוטנושאמילת יחסמושא-יחסתרגום:"והם שמעו, ששלחו הנג'ראנים האלה [משלחת] לשבטים החבשיים".
+משפט תנאי עם פסוקית תוצאהפסוקית תנאי (משועבדת)פסוקית תוצאה (משועבדת)המשפט:w-hmyhfnkf-tʿlmnb-hmyתעתיק:ו-המיהפנקפ-תעלמןבּ-המיניתוח מורפולוגי:"ו" - "אִם""שלחת" (גוף 2, יחיד, מושלם)"אז" – חֲתוֹם (ציווי)בו (מילת יחס + כינוי גוף חבור)ניתוח תחבירי:מילת חיבור – מילת תנאיפועלמילת קישור – פועלמושאתרגום:"ואם אתה שולח (אותו), חתום עליו".
בפסוקיות זיקה חופשיות, סימון זה הוא חובה.
שלא כמו בשפות שמיות אחרות, בשבאית כינויים חוזרים (resumptive pronoun) הם נדירים.
+פסוקית זיקה חופשית אחרי "מנ-" (+נתמך "מו" /mn-mw/)המשפט:mn-mwʿbdmf-ʾwʾmtmתעתיק:מנ-מודֿ'- -י-שׂאמ-ןעבּדםפ-אםאמתםניתוח מורפולוגי:"מי" – נתמך (enclitic)כינוי זיקהקונֶה
(גוף 3, יחיד, סופית נ' בלתי-מושלם)"עבד"-יחסת מושא סתום"ו/או""אמה"-יחסת מושא סתוםניתוח תחבירי:מילת שעבוד "מי ש-"פועלמושא ישירתרגום:"מי שקונה עבד ו/או אמה..."
+פסוקית זיקה מתארת/לוואי עם מילת יחס וכינוי חוזרפסוקית ראשיתפסוקית זיקה מתארת/לוואיפסוקית ראשית - המשךהמשפט:ʾl-n-l-smyn w-ʾrḍn...תעתיק:אל-ןדֿ'- -ל- -הוסמין ו-ארצ'ן...ניתוח מורפולוגי:"אל"–יידועשֶ-לְ-הוא"שמים"–יידוע "ו-" (חיבור) "ארץ"–יידוע...ניתוח תחבירי:נושאכינוי זיקהמילת יחסכינוי גוף חבור חוזרנושא (פנימי)...תרגום:"האל, אשר לו השמים והארץ, ..."
למרות שאוצר המילים של שבאית מגיע מסוגי כתובות מגוונים יחסית, הוא עדיין מבודד יחסית בעולם השמי, דבר שמקשה על הניתוח.
אפילו כשנעזרים בשפות הקרובות, כמו געז וערבית קלאסית, חוקרים הצליחו לפרש רק חלק מאוצר המילים השבאי; על כן, נאלצו להסיק חלק בלתי-מבוטל מתוך ההקשר, וכמה מילים עדיין נותרו בלתי מובנות.
מצד שני, מילים רבות בתחום החקלאות ושיטות ההשקיה נאספו מיצירותיהם של חוקרי תימן מימי הביניים, ובחלקן גם מהניבים המודרניים המדוברים בתימן.
נדיר למצוא בכתובות השבאיות מילים שאולות משפות שאינן מהאזור.
כמה מילים יווניות וארמיות נמצאו בתקופה הרחמניסטית (של אמונה ב"רחמנן"), הנוצרית והיהודית (המאות ה-5–7 לספירה), למשל: [קלס1-ן] qls1-n מהמילה היוונית "אקליסיה" ἐκκλησία "כנסייה", שעדיין שורדת בשם הערבי "אל-קיליס" לכנסייה שבנה אברהא מלך סבא בצנעא.
מילים שבאיות שהשתמרו בשפות מודרניות
משמעות המילה השבאית "בִּל" היא "בן", ומילה זו עדיין מתקיימת כרכיב בתוך מילים שנמצאות בשימוש בערבית של שבטי אל-אַזְד, צאצאי הסבאים והנבטים, החיים בדרום ערב הסעודית ועומאן:
בּללחמר: משמעותו "בְּנֵי אל-אחמר"; בּללסמר: משמעותו "בני אל-אסמר"; בּלקזן: משמעותו "בני אל-קזן"; בּלחארת': משמעותו "בני אל-חארת'" – אלה ארבעת שמות שבטים מאזור עסיר, בתקופת קדם האסלאם ואחריה.
בִּלְקַיס (~בַּלְקִיס): זהו שם ערבי לאישה, ומקורו בצירוף "בנת אל-קַיס".
לפי המסורת הערבית זה היה כינויה של מלכת שבא, אך לא שמה המפורש כפי שנהוג להאמין.
מכאן גם שמה העתיק של עיר המסחר המפורסמת אַיְפַֿא "הכי יפה" בממלכת שבא (כיום אבהא).
בַּעַל: משמעותה "שמש", וזה היה שמו של האל הכנעני העליון (האב).
משמעות מאוחרת יותר של המילה היא "בעל" במשפחה, כמו בעברית.
עשתר או עשתאר: שם של אל במיתולוגיה הכנענית, אל כוכב השחר ובנו של בעל, ואחראי על הגשם.
מאוחרת יותר משמעות המילה השתנתה ל"אדמה רטובה מגשם".
שב שמעתתא הוא חיבור העוסק בשבע סוגיות הלכתיות סבוכות שונות.
הספר נכתב בצורה עיונית על ידי הרב אריה לייב הכהן הלר, מחבר ספרי ההלכה הפופולריים בעולם הישיבות, קצות החושן ואבני מילואים.
שב שמעתתא בתרגום מילולי מארמית הוא "שבע שמועות", כאשר הכוונה ב"שמועה" בארמית היא לסוגיה הלכתית.
שם הספר לקוח משני מקורות בגמרא ו.
הרב הלר חיבר את הספר כבר בנערותו סביב שנת ה'תק"כ (1760) וראשית החיבור היה עוד לפני גיל בר מצווה.
הוצאת הספר לדפוס (תקס"ד) הייתה רק בשלב מאוחר יותר של חייו .
המעשה מספר כי כל אחת משבע הסוגיות שבספר זה נאמרה באחד מימי השבע ברכות בחתונת מחברו.
הקדמה רחבה הכוללת, בין השאר, נושאים באמונה
7 פרקי "שמעתתא" העוסקים בנושאים:
שמעתתא א - ספק דאורייתא, ספק טומאה ברשות היחיד, ספק טומאה ברשות הרבים, ספק ספיקא
שמעתתא ב - חזקת הגוף וחזקת ממון, ברי ושמא
שמעתתא ג - חזקה דמעיקרא, חזקה דהשתא, חזקה העשויה להשתנות
שמעתתא ד - רוב וקרוב, רוב בממון, מוחזק
שמעתתא ה - מחזיקין מאיסור לאיסור, חזקה דרבא
שמעתתא ו - עד אחד נאמן באיסורין, ספיקא דתרי ותרי
שמעתתא ז - עד אחד במיתה, מסיח לפי תומו, סימנין, טביעת עין
הספר, בחריפותו, עורר עניין רב בין תלמידי חכמים רבים ונכתבו עליו פירושים וביאורים שונים המפלפלים סביב דבריו.
הרב אברהם בורנשטיין בעל ה"אבני נזר"
אגרא דשמעתתא מאת הרב חיים פינחס שיינברג
רשימות בשמעתתא מאת הרב משה שטרנבוך
שמעתתא המבוארת מאת הרב משה לייב לוק
מילואי שמעתתא מאת הרב יחיאל דזימיטרובסקי
זר זהב מאת הרב ירוחם דגני
שמועות רבותינו פוניבז' [הרב יעקב זריהן]
שבבי שיבולת-שועל או קמח שיבולת-שועל הם דגנים מסוג שיבולת-שועל שנטחנו או נגרסו על מנת לשמש כמזון.
הדגנים משמשים הן באפיה והן מבושלים ומוגשים כדייסה בארוחת בוקר.
ערכם התזונתי של דגני שיבולת-שועל גבוה, ומחקרים מראים כי הם אחד מחמשת המזונות הטובים ביותר להורדת הכולסטרול בדם, בשל הסיבים התזונתיים הרבים שבהם.
לאורך ההיסטוריה שימשה שיבולת השועל מזון מרכזי לעניי סקוטלנד.
בשל האקלים הסקוטי, והחורף הקר, קשה לגדל חיטה בסקוטלנד, ולכן הדגן העיקרי שגודל בה היה שיבולת השועל.
בעוד שאצילי ממלכת סקוטלנד אכלו חיטה שיובאה מאנגליה, עניי הממלכה אכלו בעיקר שיבולת-שועל.
באנגליה באותה עת שימשה שיבולת כמזון עבור סוסים, ולכן סמואל ג'ונסון במילון השפה האנגלית שכתב הגדיר שיבולת-שועל כ:
שיטת הבישול הנפוצה של המאכל, הייתה טחינת שיבולת השועל לקמח דק, השרייתם לילה שלם במי מלח, ובישולם על חום נמוך במשך זמן קצר.
נוסף על אכילת שיבולת השועל הטחונה כדייסה, נוהגים בסקוטלנד להכין ברוס - העשוי מקמח שיבולת-שועל לא מבושל, המעורב בחמאה או שמנת; גרואל - דייסה העשויה משיבולת-שועל טחונה מעורבת במים קרים, ומיובשת; כמילוי לבשר, או כציפוי לגבינת קאבוק; כמרכיב בפודינג שחור, וכמרכיב עיקרי של ההאגיס - המאכל הלאומי של סקוטלנד.
דייסה העשויה משבבי שיבולת-שועל המבושלים במלח ומים רותחים (לעיתים בתוספת צימוקים) מהווה מרכיב מקובל בארוחת הבוקר המסורתית בארצות סקנדינביה.
דיסה זו מוגשת לרוב עם חלב וריבה או רסק תפוחים, ולעיתים עם דבש או חמאה.
במדינת ורמונט שבארצות הברית, בשל מספר המתיישבים הרב שהגיעו מסקוטלנד למדינה זו, התפתחה מסורת של אכילת דייסת שיבולת-שועל לארוחת בוקר.
דייסה זו העשויה משבבי שיבולת-שועל מושרית למשך לילה במים קרים עם מלח וסירופ מייפל, ומבושלת עם אגוז מוסקט, קינמון וזנגביל טחון.
בהשפעת ארוחות הבוקר המסחריות בארצות הברית, הפכה דייסת שיבולת השועל לארוחת בוקר מוכרת גם בישראל (אף שמדובר במוצר פחות פופולרי מדגני הבוקר).
המוצר מיובא מארצות הברית ולכן נפוץ השם המסחרי של החברה המייצרת "קווקר" כשמו המקובל של המוצר.
שב ואל תעשה הוא מושג המוזכר בתלמוד ובספרי הפוסקים, והפך נפוץ כביטוי גם בעברית החדשה.
לצירוף זה כמה שימושים, והנפוץ שבהם הוא קביעה כי במקרי ספק מסוימים יש להימנע מעשיית כל פעולה כברירת מחדל.
בכוח חכמים לתקן ולהתיר לעבור על מצווה מהתורה, באופן של שב ואל תעשה, כלומר הורו להימנע מקיום מצוות עשה מסיבות שונות.
הבחנה בין "קום עשה" ל"שב ואל תעשה"
בתלמוד מובא הבדל בין שני סוגים של לאווים: לאו שעשייתו כרוכה במעשה אקטיבי ("קום ועשה") לעומת לאו שאין בו מעשה ("שב ואל תעשה").
מסקנת התלמוד היא כי לאו שאין עשייתו כרוכה בפעולה אקטיבית - חומרתו קלה יותר ואין לוקים עליו.
במסכת ברכות התלמוד קובע כי אין לעבור עבירה או לדחות קיומה של מצוות עשה באופן אקטיבי, אך לעומת זאת ניתן לעיתים להימנע מקיום מצווה בצורה של "שב ואל תעשה"; כלומר, אם אינו "עוקר דבר במעשה בידיים, אלא יושב במקומו ודבר תורה נעקר מאליו".
המקרים בהם נעשה שימוש בכלל זה הם כאשר חז"ל ראו צורך לתקן תקנה מסוימת המבטלת את מצוות התורה, או במקרים בהם הערך של כבוד הבריות מתנגש עם קיומה של מצווה מסוימת.
כאמור, במקרה שיש צורך להכריע בין "כבוד הבריות" לבין ביטול מצווה באופן אקטיבי, גובר הערך של קיום המצווה, כלשון הפסוק המובא בסוגיה: "אין חכמה ואין תבונה ואין עצה לנגד ה'".
דוגמאות בולטות לכלל זה הוא האיסור מדרבנן לתקוע בשופר וליטול לולב כאשר ראש השנה או היום הראשון של סוכות חל בשבת, וזאת מחשש לטלטול ברשות הרבים, שהוא איסור תורה.
דוגמאות ליישום כלל זה מובאות בסוגיה במסכת ברכות, בסוגיה נוספת במסכת יבמות וגיטין
במקומות בהם יש ספק אם לעשות פעולה כלשהי שייתכן שתביא לתוצאה חיובית אך מאידך ייתכן שתגרום לתוצאה שלילית, משתמשים לעיתים במדיניות של "שב ואל תעשה - עדיף".
כך למשל כותב רבי אליעזר פאפו בספרו "פלא יועץ": "יש דברים שהמניעה היא טובה עד מאד, כגון בכל דבר שיש לחוש אחד מני אלף שיש צד נדנוד עברה ולא יש [=אין] מצווה ברורה - שב ואל תעשה עדיף".
על גישה כזו הנמנעת מליטול החלטה כאשר זו נדרשת נמתחת לעיתים ביקורת, כעין משפטו המפורסם של רבי יוחנן: "ענוותנותו של רבי זכריה בן אבקולס (ההחלטה שלא להקריב את קורבן הקיסר לאחר שהוטל בו מום על ידי השליח, ולא להרוג את השליח), החריבה את ביתנו ושרפה את היכלנו והגליתנו מארצנו".
ההטייה הקוגניטיבית להעדפה של המצב הקיים על פני שינוי נקראת גם בעברית הטיית שב ואל תעשה.
שבבית , נקראת לרוב סיבית, הוא לוח עץ תעשייתי המורכב משבבי עץ, נסורת, ופסולת עץ, הנגרסים יחדיו ומעורבבים עם דבק על בסיס פנולים.
התערובת נכבשת ונדחסת בתהליך של שיחול (אקסטרוזיה) ללוחות שטוחים.
בחתך בלוח שבבית, בניגוד ללוח MDF ניתן לראות בבירור את שבבי העץ.
בהשוואה ללוח עץ לבוד (דיקט, סנדוויץ'), השבבית זולה יותר, דחוסה, כבדה, ופשוטה יותר לייצור.
לכן היא מהווה תחליף לדיקט במצבים בהם נדרש מחיר זול יותר לעבודת העץ.
השבבית מתפוררת בקלות ומצריכה שימוש באמצעי חיבור וברגים מיוחדים.
לצורך הגנת הלוח, מצפים אותו במהלך הייצור בציפוי כגון מלמין או פורניר.
כמו כן בטרם השימוש הסופי בה, יש צורך לצפות אותה מכל צדיה בצורה מקצועית.
השבבית סופגת מים, מתנפחת ונהרסת במגע עם לחות, ולכן לא כדאי להשתמש בה במקומות לחים (כמו מטבחים או חדרי רחצה).
עץ לבוד שימש כבר במאה ה-19 כתחליף ללוחות עץ מלא.
במלחמת העולם השנייה, כשהיה מחסור בעץ, חיפשו לו תחליף.
השבבית הומצאה ב-1932, על ידי מקס הימלהבר הגרמני אך רק במלחמת העולם השנייה החל הייצור המסחרי שלה בברמן שבגרמניה, כניצול של פסולת עץ ללוחות שימושיים.
שבאנה רחמאן (בנורווגית: Shabana Rehman Gaarder; 14 ביולי 1976 – 29 בדצמבר 2022) הייתה סטנדאפיסטית, שדרנית רדיו, סופרת, בעלת טור ולוחמת למען זכויות האדם.
נורווגית מוסלמית ממוצא פקיסטני, שנודעה בעיקר בשל מלחמתה באסלאם הרדיקלי והפונדמנטליסטי.
בהצגותיה, הרצאותיה וכתיבתה לעגה לחלק מחוקי השריעה ותקפה את החלתם על המוסלמים ובעיקר על המוסלמיות, את תופעת השחתת איבר המין הנשי ואת סקילתן של נשים נואפות, באסלאם, כמו גם את הנישואין הנכפים על נשים מוסלמיות בעודן צעירות ולעיתים אף ילדות, קטיעת איברי עבריינים, תופעת המחבלים המתאבדים, ועוד.
במקביל היא לא חסכה את שבט לשונה מהמוסלמים המתונים ומהאירופאים, הדוגלים ב"רב תרבותיות" ובסובלנות כלפי תופעות אלה.
רחמאן נולדה ב-1976, בקרצ'י, פקיסטן.
היו לה ארבעה אחים ושלוש אחיות.
המשפחה היגרה לנורווגיה כשרחמאן הייתה בת שנה בלבד, והשתקעה בשכונת הולמליה (Holmlia), שכונה מעורבת, מוסלמית – נוצרית באוסלו.
אבי המשפחה עבד כטבח במסעדה, באוסלו.
רחמאן דיברה את שתי השפות, נורווגית ואורדו, כשפות אם.
בילדותה התפללה עם כל משפחתה במסגד, באופן קבוע.
ב-2003 נישאה לראשונה לקומיקאי והסופר הנורווגי Dagfinn Nordbø, ממנו התגרשה כעבור ארבע שנים.
ב-2008 נישאה בשנית לעיתונאי תאגיד השידור הממשלתי הנורווגי (רדיו וטלוויזיה) NRK, מרטין גארדר, לו הייתה נשואה עד פטירתה.
נפטרה ב-29 בדצמבר 2022 לאחר מאבק בסרטן הלבלב.
עם סיום לימודיה באוניברסיטה ב-1996 החלה רחמאן את הקריירה שלה כעיתונאית בעיתון הנורווגי הגדול ביותר דאז, VG.
ב-1999 החלה להופיע ברבים, כסטנדאפיסטית.
ההצגה של רחמאן, "לעשות סקי ברחבי גרינלנד" – "Skiing Across Greenland" זכתה להצלחה והיקנתה לה פופולריות רבה בנורווגיה.
"גרינלנד" ("הארץ הירוקה") בהצגה זו הוא שמה של השכונה המוסלמית הגדולה ביותר באוסלו וההצגה כולה היא התקפה סטירית על האסלאם הפונדמנטליסטי ה"ירוק", ועל הפרת זכויות האדם, ובעיקר זכויות האישה בקרב המוסלמים ועל הסובלנות בה מקבלים המתונים, הן נורווגים והן מוסלמים, את השלטת התופעות האלה על המוסלמים ובעיקר על המוסלמיות בנורווגיה.
בעקבות ההצלחה והפופולריות לה זכתה ההצגה, החלה רחמאן להופיע ולהתראיין לעיתים קרובות בטלוויזיה הנורווגית והחל מ-2000 ובמשך שבע שנים כתבה טור שבועי קבוע בעיתון הנורווגי הליברלי "דאגבלאדט" – Dagbladet.
בהופעותיה ובטורה היא השמיעה וכתבה את דעותיה נגד דיכוי זכויות האדם על ידי האסלאם הפונדמנטליסטי.
במקביל ובגלל הצלחתה היא החלה לקבל שטף של מכתבי שנאה ואיומי רצח, בדרך כלל מקנאים מוסלמים.
ב-2000 עוררה רחמאן סערה בנורווגיה, כשפורסמה במגזין שלה "דאגבלאדט" תמונתה בעירום ועל גופה מצויר הדגל הנורווגי ולצידה של תמונה זו תמונתה בלבוש מוסלמי מסורתי.
כוונתה של רחמאן בתמונות אלה הייתה להפגין כי זכותה של אישה לקבוע בעצמה את זהותה הדתית – לאומית, כמו גם להיראות כרצונה, בלי שיוכלו לכפות עליה לא מי היא ולא כיצד תיראה או מה תלבש.
כשנה אחר כך התעוררו בגינה שתי סערות נוספות.
האחת אירעה, כשהיא ארגנה הפגנה כנגד אב מוסלמי שרצח את בתו בגלל שבחרה לגור עם בחור שוודי.
הסערה השנייה הייתה בקנה מידה גדול בהרבה.
כהן דת מוסלמי, המכונה מולה קרקר, תושב (אך לא אזרח) נורווגיה, אשר היה בעבר מנהיג הקבוצה האסלאמית רדיקלית כורדית אנצאר אל אסלאם, הנחשבת למקורבת לאל-קאעידה, הופיע לצידה בטלוויזיה הנורווגית כחלק ממסע לקידום מכירות ספר זכרונותיו.
היא שאלה אותו אם יסכים למבחן, האמנם התאים את עצמו לערכיה הליברליים של נורווגיה.
הוא הסכים, ואז היא תפשה אותו במותניו, הידקה את גופו לפניה והרימה אותו פיזית, באוויר.
כהן הדת המושפל ברח מהבמה ואף הגיש בהמשך תלונה כנגדה למשטרה (לא הוגש כתב אישום), ונורווגיה והעולם כולו סערו.
באותה שנה הגדיר העיתון שלה דאגבלאדט, אותה ואת בעלה דאז, בתור שניים ממעצבי דעת הקהל החשובים ביותר בנורווגיה, ורחמאן עצמה זכתה בפרס הליונס, ארגון קהילתי – התנדבותי כלל עולמי.
ב-2002 העניקה לה הקרן הנורווגית "Fritt Ord" ("חופש הדיבור" או מילולית – "המילה החופשית") את פרס חופש הביטוי.
בנאום קבלת הפרס היא חיקתה בין השאר את מתכונת נאומי התודה הנישאים בטקס האוסקר, כשהודתה ל"מולות, שבלעדיהם לא הייתה לי קריירה".
ב-2005, בתגובה לוויכוח שהתנהל בקהילה הפקיסטנית בנורווגיה, על סצנה בסרט, בה נראתה נערה פקיסטנית מנשקת נער נורווגי, נישקה רחמאן בפומבי את שרת התרבות הנורווגית.
ארבעה ימים לאחר מכן ירו אלמונים מספר יריות על מסעדה באוסלו, השייכת לאחותה.
איש לא נפגע, אך נגרם נזק, המשטרה הציבה שמירה על רחמאן ורחמאן עצמה קשרה אירוע זה להפצתן של דעותיה ברבים, כשאמרה ששום מעשה אלים מעין זה לא ירתיע אותה מהמשך מאבקה.
ב-2009 יצא לאור ספר זכרונותיה, "Blåveis", על דרכה להתגבר על תוצאות האלימות האישית שהופעלה כנגדה בצעירותה.
משמעות שם הספר היא כפולה – זהו שמו של סוג של כלנית הנפוץ בנורווגיה וגם הכינוי הנורווגי המקובל ל"פנס בעין".
הטור השבועי שלה הופיע בשורת עיתונים, בעיקר בסקנדינביה, כמו "אפטנפוסטן" ("Aftenposten"), שהוא היום הנפוץ בעיתוני נורווגיה, "דגבלאדט אינפורמיישן" ("Dagbladet Information") הדני, ועוד.
הייתה לה תוכנית רדיו קבועה ותוכנית נוספת בתאגיד השידור הנורווגי NRK והיא הרצתה ברחבי העולם בנושאים של שוויון זכויות לאישה בפרט וזכויות האדם בכלל.
שבבי שוקולד או שוקולד צ'יפס הם חתיכות קטנות של שוקולד, לרוב בצורת טיפה עגולה עם בסיס שטוח.
בדרך כלל קוטרן פחות מסנטימטר, אבל ניתן למצוא אותן במגוון גדלים.
שבבי השוקולד הומצאו למעשה יחד עם עוגיית השוקולד צ'יפס, שמהווה את אחד השימושים העיקריים לשבבים אלו.
עוגיית השוקולד צ'יפס הומצאה ב-1937 כאשר רות ויקפילד מהפונדק "טול האוס" במסצ'וסטס שילבה בעוגיות שלה חתיכות של טבלת שוקולד מריר של נסטלה, כאשר נגמרה אספקת הקקאו שלה.
העוגיות נחלו הצלחה גדולה, וב-1939 חתמה ויקפילד על הסכם עם נסטלה, שבמסגרתו החברה תוסיף את המתכון לעוגיות לאריזת השוקולד, בתמורה לאספקה בלתי מוגבלת של שוקולד עבורה.
בתחילה אף הוסיפה נסטלה כלי קטן לחיתוך טבלת השוקולד לצד המוצר.
ב-1941 התחילו נסטלה וכמה חברות מתחרות למכור את השוקולד בצורת שבבים.
נסטלה אף משווקת מותג בשם "עוגיות טול האוס" על שם הפונדק שבו הומצאו העוגיות.
שבבי השוקולד המקוריים והנפוצים ביותר כוללים שוקולד מריר, אך ישנן גם וריאציות בטעמים שונים: שוקולד לבן, שוקולד חלב, שוקולד מנטה ואף שבבי שוקולד עם חמאת בוטנים.
ניתן להשתמש בשבבי שוקולד בקינוחים שונים כמו עוגיות, פנקייק, ופלים, עוגות, מאפין וכדומה.
משתמשים בהם גם במוצרי מזון שונים כמו חטיפי גרנולה או גלידה.
ניתן גם להמיס את שבבי השוקולד והם משמשים לעיתים כתחליף לשוקולד מומס במתכוני אפייה.
אולם מכיוון שהם מתוכננים לשמור על צורתם בעת אפייה, הם מכילים פחות חמאת קקאו משוקולד לאפייה.
הדבר עלול להקשות על השימוש בהם בצורתם המומסת.
היום שבבי השוקולד הם מרכיב פופולרי במתכוני אפייה ועוגיית השוקולד צ'יפס נחשבת כקינוח מערבי פופולרי, ואחד הקינוחים האמריקאיים המסורתיים.
עוגיות אלו נפוצות גם באוסטרליה, בקנדה ובאירופה, בין היתר.
נסטלה וחברת הרשי נמנות עם היצרניות המובילות של עוגיות שוקולד צ'יפס.
שבאבניקים היא סדרת דרמה קומית ישראלית מבית היוצר של חברת הטלוויזיה HOT, שעונתה הראשונה צולמה במהלך שנת 2016 ועלתה לשידור בשנים 2017–2018. בסדרה מככבים דניאל גד, ישראל אטיאס, אורי לייזרוביץ' ועומר פרלמן בתפקידים ראשיים.
העונה הראשונה עלתה ב-24 בדצמבר 2017 והסתיימה ב-12 בפברואר 2018. העונה שנייה עלתה לשידור ב-25 ביולי 2021 והסתיימה ב-10 באוקטובר 2021. ב-13 באוקטובר 2021, אושר רשמית על ידי HOT כי הסדרה חודשה לעונה שלישית, אשר עלתה לשידור ב-17 במרץ 2025.
הסדרה זכתה להצלחה ולנתוני צפייה גבוהים והייתה לסדרת המקור הנצפית ביותר של הוט בישראל 2017. הסדרה זכתה בארבעה פרסי האקדמיה לטלוויזיה לשנת 2017: הסדרה הקומית, התסריט, הבימוי והשחקן הקומי (אורי לייזרוביץ') הטובים ביותר.
ב-14 בינואר 2024 העונה הראשונה של הסדרה עלתה לשידור בנטפליקס.
באפריל 2025, עונתה השנייה של הסדרה עלתה לשידור בנטפליקס.
"שבאבניק" הוא סלנג שהגתה החברה החרדית לנוער שוליים שנפלט ממוסדותיה או חדל לציית לכללים והנורמות הנהוגים בה.
המונח הלחם של המילה הערבית שבאב (شباب), שפירושה "נוער", עם הסיומת היידית ניק.
ארבעת גיבורי הסדרה הם צעירים הלומדים בישיבה (ובכך אינם בקצה החמור של הגדרת שבאבניק), אך בהתנהגותם הם חורגים מהנורמות החרדיות.
בשלבי הפיתוח שמה הזמני של הסדרה היה "העילויים".
הסדרה מגוללת את סיפורם של ארבעה תלמידי ישיבה הלומדים בתנאי פנימייה בישיבה החרדית "נתיבות אברהם":
אבינועם לסרי, בנו של חבר הכנסת, חבר בוועדת הכספים, בחור מוכשר שאינו מרבה ללמוד.
דב "לייזר" בראון, בן למשפחה אמריקאית אמידה.
תלמיד מוכשר מאוד, שלומד לתואר במשפטים במקביל ללימודיו בישיבה.
מאיר סבג, תלמיד ישיבה ממוצא מזרחי ובעל קשיי למידה.
גדליה, חרדי למדן המקפיד על קלה כחמורה, שהוא צו"ל ובעל קשיים חברתיים.
לבקשת המשגיח הרב בלוך, עובר לגור יחד עם השלושה באותו חדר, והשלושה מתבקשים לרכך את חוסר הטאקט בו הוא ניחן ולפתוח אותו לעולם, כדי שיוכל למצוא שידוך.
כאשר ראש הישיבה שלהם, הרב מרדכי בלוך, נהרג במפתיע מקריסת נברשת, יורש אותו בנו בתפקידו.
הוועד המנהל של הישיבה חולק על דרכו החינוכית של הרב בלוך הבן, וממנה למשגיח בישיבה את הרב אשי שפיצר, שיהיה מנהלה בפועל של הישיבה, וישליט בה את דרכו החינוכית המחמירה.
לאחר שרביעיית תלמידי הישיבה דלעיל, פוגעים ביחסיו של הרב שפיצר עם בני הזוג גוטליב, תורמים גדולים של הישיבה, מגרש הרב שפיצר את מאיר מהישיבה.
השלישייה הנותרת פותחת במרד ובמה שהם תופסים כ"עלילות" בתקשורת, עד שהרב שפיצר מחזיר את מאיר, אך מבקש מהם בתמורה לחדול מן השביתה ולגור בדירה שלו.
לאחר כמה אירועים שהם עוברים במבנה הם מחליטים לחזור לישיבה.
אף שהשלישייה תופסת את המתח העדתי שהציגו כ"עלילתי", עולה כי בפועל הישיבה כן מתפקדת בצורה גזענית, אך אלה עיוורים כלפיה, ומאמינים כי הם מוכרים לתקשורת עלילה על-מנת להתנגח בראש הישיבה.
בינתיים מחפשים הארבעה שידוך אצל השדכן שלומי זקס, המסביר לחבורה שעליהם להיראות למדנים מספיק בשביל לקבל שידוך טוב, כמקובל בחברה החרדית.
אבינועם אינו מתמסר לשלומי, אלא יוצא עם שירה, מלצרית חילונית, אותה הוא פוגש בבית קפה שהוא נוהג לפקוד.
מאיר אף הוא עוקף את שלומי ונפגש עם רות גוטליב, בתם של תורמי הישיבה, שיצאה לפגישת שידוך לא מוצלחת עם דב לייזר, ואילו גדליה מחוזר על ידי אחותו של דב לייזר, דבורה; בתחילה הוא מסרב להצעתה לפגישה, אך לבסוף מתרצה ומסכים להיפגש איתה.
בסוף העונה מתקיים אירוע אזכרה לראש הישיבה הראשון, אך הרב שפיצר מונע מחברי הישיבה להגיע אליו מחשש שילכו לצפות במשחק כדורסל.
הרב בלוך הבן מחליט לארגן אוטובוס ומזמין תלמידים להצטרף מבלי ידיעתו, אך התלמידים מעדיפים לצפות במשחק כדורסל במטבח הישיבה.
כשהרב בלוך מגיע הוא מתפרץ על הבחורים בחמת זעם, וכשהרב שפיצר מגיע למקום פורץ ביניהם ויכוח סוער ואישי, בסופו מפטר אותו הרב שפיצר.
הרב בלוך מתעלף ומאושפז בבית חולים.
הרב שפיצר נוטל לידיו את תפקיד ראש הישיבה, וכשהוא מכריז על כך באמצעות ההכנות להעברת השיעור הכללי בישיבה, הוא גורם לרביעייה להצית מרד נגדו בקרב כל תלמידי הישיבה.
כשהוא לא מצליח להשליט סדר בישיבה הוא קורא לארבעה לדין תורה אצל הרב אלתר קופר, גדול הדור, שפוסק לטובת הארבעה.
להפתעתה של הרביעייה, מודיע להם הרב בלוך, שחוזר לראשות הישיבה, שעליהם לעזוב לטובתם ולטובת הישיבה.
את הישיבה, הארבעה מחליטים להקים בדירת סבתם של דב ודבורה בראון הממוקמת בלב הרחוב החילוני בשכונת רחביה, מעשה אשר מעורר עליהם את חמת השכנים שמעוניינים לשמור על צביונה החילוני של השכונה.
בסיום העונה, מאיר שבור-הלב מגלה שרות החליטה להתארס לחבר ילדותה מחוץ לארץ; גדליה ודבורה נפרדים לאחר שגדליה מסרב להתמסר לגישור הפערים ביניהם; במקביל, אבינועם מבין כי חרף ניסיונותיו, הוא אינו מתקבל בקרב חברי הישיבה החילונית.
בהיותו פגוע מאוד ומתוך שכרותו בערב פורים, אבינועם מתפרץ יחד עם גדליה למסיבה הנערכת במבנה הישיבה החילונית עם חומר נפץ.
בעקבות כך, השניים נכנסים למעצר וכאשר הם יוצאים, אבינועם מגלה כי המעשה הוסרט והוא הפך ל"כוכב רשת" בעולם החרדי, ואילו השכנים הגישו בקשה לסגירת הישיבה בתואנה כי היא מביאה נזק לשכונה.
בעקבות הבקשה, נערך עימות בבית המשפט בין הארבעה לשכנים המתלוננים, במהלכו אבינועם מתחרט על השתתפותו בעימות.
לאחר שדבורה מתפרצת אל האולם במהלך העימות ומוכיחה בזעם את גדליה על מעשיו, לאחר שגילתה שיצא לפגישה עם נחמה, שותפתה לדירה, ועל כך שמחלוקת לשם שמיים סופה להתקיים; גדליה מתרצה והשניים מתארסים שוב.
עוד לפני סיום העימות, הארבעה מקבלים את דעתם של השכנים, ומפנים את הישיבה.
עם זאת, הארבעה מגלים כי טפירו וטרבלסי, שנשארו בקיצוניותם, חתרו תחתיהם והחליטו להישאר בישיבה יחד עם שאר תלמידי הישיבה.
במעמד חגיגי, השניים מקימים חוצץ בין הישיבה לבין הישיבה החילונית.
העונה מסתיימת כשהארבעה אוחזים במזוודותיהם וצועדים יחד אל הכותל המערבי.
אבינועם, מאיר ולייזר מוצאים את עצמם שוב בישיבת "נתיבות אברהם", אך הפעם בנסיבות שונות לגמרי.
לאחר שניסו להקים ישיבה חדשה משלהם בלב שכונה חילונית וכשלו בכך, הם חוזרים אל הישיבה המקורית שלהם, שמצויה בסכנת סגירה.
הישיבה שרויה במשבר כספי ובחוסר אמון מצד משרד הדתות, והרב בלוך, שניהל אותה עד כה, מתפטר מתפקידו ו"מוריש" לחבורה את ניהול המוסד.
החבורה, שהייתה פעם תלמידים מורדים, הופכת כעת לחלק מהנהלת הישיבה ונאלצת להתמודד עם סוגיות ניהוליות וחינוכיות שהם לא היו מוכנים להן.
במקביל, גדליה התחתן עם דבורה ומונה למפקח מטעם משרד הדתות, מה שמעניק לו סמכות רבה – אך גם מציב אותו בעימות ישיר עם חבריו לשעבר.
המתח בינו לבין שאר החבורה מגיע לשיא כאשר הוא מאיים לסגור את הישיבה אם לא תעמוד בדרישות משרד הדתות.
בנוסף, גדליה, שבעבר היה ידוע כדמות צייתנית ולמדנית, מוצא את עצמו נתון ללחצים מצד משפחתה של דבורה, במיוחד מצד אביה – אדם סמכותי ועשיר בעל השפעה בקהילה החרדית – נכנע לדרישותיו ומאבד בהדרגה את קולו העצמאי.
המתח בין בני הזוג מתגבר ככל שגדליה נוקט עמדות המוכתבות על ידי משפחתה של דבורה, גם כאשר מדובר בהחלטות שפוגעות ישירות בו ובשאיפותיו האישיות.
דבורה מוצאת את עצמה בקונפליקט פנימי בין אהבתה לגדליה לבין נאמנותה למשפחתה, וכן מתמודדת עם לחצים מצד אמה השמרנית שמערערת את ביטחונה.
אבינועם, שממשיך להיאבק על עצמאותו וזהותו כחרדי מודרני, מוצא את עצמו בין הרצון להציל את הישיבה לבין הקושי להשתלב בתפקיד ניהולי וסמכותי.
במקביל, הוא מוצא את עצמו מעורב בקשיי הפוליטיקה החרדית, אשר מעמידה במבחן את ערכיו ואת נאמנותו.
מאיר, שבעבר היה הצעיר האידיאליסטי והפרוע, מגלה את עצמו מחדש כדמות רוחנית עבור התלמידים שנשארו בישיבה.
עם זאת, הוא מתמודד עם רגשות של ספק עצמי וחוסר יציבות רגשית, כמו גם עם תחושות בדידות וכישלונות בשידוכים, ומפגש מחודש ובלתי-צפוי עם רות ואביה בפורים.
נוסף לזאת, על רקע עמדותיהם לגבי ניהול "נתיבות אברהם" וגורלה כישיבה, לייזר מוצא את עצמו בעימות מתמשך מול אביו, אדם נוקשה בעל תפיסת עולם שמרנית שמבקר את אורח חייו ובחירותיו, המייצגות בעיניו פתיחות לעולם החילוני.
הקונפליקט בין השניים מתגבר כאשר לייזר מנסה להוכיח את עצמו כ"איש אמיתי" – אדם שמסוגל לעמוד על שלו ולהצליח בחיים, גם אם המשמעות היא אי-עמידה בציפיותיו של אביו.
פרק הסיום של העונה מתרחש על רקע אירועי טבח שבעה באוקטובר, ומתמקד במסע של החבורה להציל תפילין מקיבוץ כפר עזה, שנהרס במהלך המלחמה.
התפילין שייכות לנער שאביו נרצח, והמסע להצלתן הופך להזדמנות עבור הארבעה למצוא משמעות ולבחון את מחויבותם לערכים שמעבר לחיי הישיבה.
אבינועם לסרי (דניאל גד) – תלמיד ישיבה ובנו הנהנתן של חבר כנסת מטעם מפלגת ש"ס, שנוהג ביהירות ולגלגנות כלפי הנורמות המקובלות בחברה החרדית ואף מגדיר עצמו כחרדי מודרני.
גדליה (אורי לייזרוביץ') – התלמיד הצו"ל של החבורה, החולם להיות "רֹאשׁיבֶע".
למדן גדול אך חסר טאקט שמתקשה בקשרים חברתיים ובשידוכים.
במהלך הסדרה נישא לדבורה, אחותו הלמדנית של לייזר.
דב אליעזר "לייזר" בראון (עומר פרלמן) – תלמיד ישיבה ובנו של איש עסקים פילנתרופ ידוע מאמריקה הלומד לתואר במשפטים במקביל ללימודיו בישיבה, ואחיה התאום של דבורה בראון.
בעל אופי אדיש ויהיר לעיתים.
מאיר רפאל סבג (ישראל אטיאס) – תלמיד ישיבה יתום מאם המגיע ממשפחה פשוטה, אשר התקבל לישיבה בזכות קשריו לאבינועם.
בעל לב חם ורחב ואכפתי ובעל צמא ליהדות למרות חולשתו בלימוד גמרא מעמיק.
בעונה השנייה משנה את שם משפחתו ל"סאבו" לפי דרישת משפחת גוטליב, עם בתם הוא התארס.
שלומי זקס (גורי אלפי) – שדכן בעל שם המנהל סוכנות שידוכים יוקרתית המנסה לשדך את הרביעייה, למרות שכולם מאתגרים אותו עקב סלידתם מבחורות סמינר סטנדרטיות.
דבורה בראון (מאיה ורטהיימר) – אחותו התאומה והדעתנית של דב לייזר, שמלומדת בש"ס ופוסקים, כותבת קונטרסי חידושי תורה ואף שואפת להפוך ליועצת הלכה לנשים.
יוצאת עם גדליה, ובעונה השלישית השניים נישאים, למרות שנשארים מתחים ביניהם.
הרב יוסף בלוך (דב נבון) – רב בישיבת "נתיבות אברהם", ובנו של ראש הישיבה הקודם שנהרג.
מקורב לחבורה ובאופן כללי דוגל במתן חופשיות לבחורים.
בתחילת הסדרה, מעביר את גדליה לחדר של השלישייה כדי שיעזרו לו למצוא שידוך.
בהמשך הוא מפוטר בידי הרב שפיצר אך בעזרת מאבק החבורה מוחזר וממונה לראשות הישיבה.
בעונה השנייה משמש לגדליה כמדריך חתנים כמו גם מייעץ לאבינועם ובעונה השלישית מתפטר מהישיבה ונותן את מקומו לשבאבניקים.
נוצר בהשראת הרב דוד בלוך, ראש מדרשית נעם האחרון (בה למד הבמאי, אלירן מלכה).
רות גוטליב (שלי בן-יוסף) – בתם של ג'ני ופיליפ וחברתה של דבורה בראון הנפגשת עם מאיר.
בעונה השנייה מתגלה שאיבדה את ידה בתאונת סקי.
הרב אליהו לסרי (גולן אזולאי) – אביו של אבינועם, ח"כ וחבר ב מטעם ש"ס, שבהמשך מכהן כסגן שר הפנים.
מתנהל בצורה נוקשה כלפי אבינועם.
משה (מושיקו צדקיהו ; יוסיאל נאמן ) – עוזרו ויד ימינו של שלומי זקס.
פיליפ גוטליב (עמי ויינברג) – איש עסקים חרדי התורם לישיבת "נתיבות אברהם".
אביה של רות ובעלה של ג'ני.
ג'ני גוטליב (לימור גולדשטיין) – אשתו של פיליפ ואמה של רות.
בגין סבג (דני שטג) – חוזר בתשובה אלמן ואביו של מאיר; יהודי פשוט המעריך את בנו ומרבה להביע את גאוותו בו.
מוטי בראון (שולי רנד) – איש עסקים ויזם אמריקאי, אשר בעונה השלישית שוכר את מבנה הישיבה.
אביהם של דב ודבורה וחמיו של גדליה.
מרגלית דרעי (עדי חבשוש) – מורה רווקה וארוסתו לשעבר של משולם.
צחי הרשקוביץ (בר פלד) – תלמיד ישיבה צו"לניק, ששימש כחברותא של גדליה אך הפך ליריבו.
יוצרי הסדרה הם אלירן מלכה שגם ביים, ודניאל פארן שגם הפיק.
בנוסף, על עבודת הבימוי אחראים מאור זגורי ואריאל בנבג'י.
ב-17 באוגוסט 2020, נודע על ליהוקם של השחקנים עומר חזן, אוראל צברי, בצלאל בורוכוב, עדי חבשוש ודניאל מורשת לצוות השחקנים של עונתה השנייה של הסדרה.
ב-21 באוקטובר 2020, דווח שהשחקן שולי רנד לוהק לצוות השחקנים של העונה השנייה, ועתיד לגלם את אביהם של לייזר ודבורה.
ב-14 בדצמבר 2020, נודע כי זוכה המירוץ למיליון, יוסיאל נאמן, לוהק לצוות השחקנים של העונה השנייה.
ב-18 בדצמבר 2023 נודע על ליהוקהם של שחר טבוך וקרן מור לצוות השחקנים של עונתה השלישית של הסדרה; על פי הדיווחים, נמסר כי טבוך עתיד לגלם בחור ישיבה בעוד שמור תגלם את אמם של לייזר ודבורה.
קטעי בית המדרש בעונה הראשונה צולמו בישיבת בני עקיבא "יד אברהם" בנתניה.
צילומי העונה השנייה החלו ב-13 באוקטובר 2020.
לאורך הסדרה מוצגות סוגיות אחדות מהחיים בעולם החרדי:
שידוך: ארבעת גיבורי הסדרה הם רווקים, מבוגרים יחסית לגיל הנישואים המקובל בקרב החרדים, וכולם מחפשים שידוך נאות.
לשירותם עומדים שני שדכנים: שלומי זקס, המנהל סוכנות שידוכים יוקרתית, וחיים צימל, המנהל סוכנות שידוכים לפשוטי העם.
הבדלי המעמדות, שאינם ניכרים בעת הלימוד בישיבה, בולטים כאשר מדובר בשידוך.
מאיר סבג, מזרחי ממשפחה ענייה, נדחה על ידי שלומי זקס, שמסביר לו שהוא אינו ספרדי אלא פרענק.
כאשר מאיר מגלה עניין בבת העשירים רות גוטליב, מסביר לו גם ידידו דב לייזר שאין לו סיכוי אתה.
השידוך הוא סיבת העברתו של גדליה לחדרם של שלושת השבאבניקים - המשגיח הרב בלוך הורה זאת, בבקשו מהשלישייה לרכך את חוסר הטאקט בו גדליה ניחן ולפתוח אותו לעולם, כדי שיוכל למצוא שידוך.
עם זאת, על פי ההצעות של שלומי נראה כי מעמדם של הבחורים בעולם השידוכים גבוה, על אף שאינם למדנים.
יצר הרע: חייו של חרדי כוללים מאבק ביצר הרע.
גדליה משתדל בכל מאודו להקפיד על שמירת הברית, אך נכשל בכך מפעם לפעם, בעיקר בעקבות מפגש עם נשים, שהוא משתדל להימנע ממנו.
כחלק ממאמציו הוא נעזר בקו סיוע טלפוני, מקשיב לדרשותיו של הרב חג'בי המרבה לדבר על איסור הוצאת זרע לבטלה, ומחזיק בכיסו מונה המציג כמה ימים חלפו מאז הפעם האחרונה שבה נכשל בהוצאת זרע לבטלה.
אבינועם מוזמן על ידי ידידתו שירה לתצוגת אופנה של תלמידי "בצלאל", חש נבוך למראה הבגדים החושפניים.
מבוכתו גדולה עוד יותר כאשר שירה מחבקת אותו, ובהמשך אף מנשקת אותו.
לימוד תורה: עיקר החיים בישיבה הוא לימוד תורה, אך לנושא זה משקל נמוך יחסית בסדרה.
לעיתים רחוקות בחורי הישיבה דנים בסוגיות הלכתיות, וכשהם עושים זאת התוצאה מביכה: גדליה מתבקש לומר דברי תורה בפני זוג תורמים לישיבה, ובוחר לדון באישה שזינתה תחת בעלה; מאיר מתבקש לומר דברי תורה בפני מתפללים בבית הכנסת של אביו, ובוחר לדבר על טומאת לטאה מתה התלויה באוויר, נושא המקומם את המאזינים.
כאשר גדליה מגלה שדבורה היא למדנית הוא מתקומם על כך ומטיח בה את מאמר חז"ל: "כל המלמד את בתו תורה כאילו למדה תפלות".
בהמשך הוא מגלה שמאמר הלכתי שלה פורסם בכתב עת, וגרם בכך לדחיית מאמר שלו.
למעט פעם אחת בה רואים את בני החבורה משתעשעים בדברי תורה, בשאר הזמן הלימוד הוא לצורך "משהו" כגון ניצחון בחידון.
הדמויות היחידות שלומדות תורה ברצינות הן טפירו וטרבלסי (בעיקר טרבלסי).
גיוס בני ישיבות: גיוס לצה"ל מוצג מפעם לפעם כעונש שאותו יקבלו גיבורי הסדרה אם לא ישפרו התנהגותם.
העימות בין העולם החרדי לעולם הצבאי מגיע לשיאו כאשר דב לייזר נכנס בטעות לשדה מוקשים, בעת טיול ברמת הגולן, וחבריו מזעיקים חיילי הנדסה כדי לחלצו.
דב לייזר מתנגד לחילוץ, בנימוק שהקצין מתנשא עליו.
הסדרה קיבלה ביקורות חיוביות ברובן.
מספר מבקרים ציינו את ההנגשה שהסדרה מצליחה להביא של אורח חייהם המורכב של בחורי הישיבות לצופה.
במקביל עלו טענות על אי דיוק בהרבה פרטים וחוסר אמינות של הדמויות.
הרב אברהם סתיו כתב: "יצא לי לראות כמה סצנות של גדליה, המתמיד הגדול של "שבאבניקים" שהעונה השנייה שלה משודרת עכשיו.
מהעובדה שיש בכלל סצנה שבה הוא יושב עם החברים שלו בחדר.
שלוש וחצי שנים למדתי בירוחם ולא זכור לי רגע כזה.
[...] הבחור הזה שמדבר דברי חולין בבית המדרש ויוצא לטיול בצפון בבין הזמנים הוא המתמיד הכי גדול שיכולתם למצוא?"
במגזר החרדי זכתה הסדרה לצפיות רבות ולהתעניינות מוגברת בעיקר אצל בחורי ישיבות.
מספר בחורי ישיבה ששימשו כניצבים בסדרה, סולקו מהישיבות בהן למדו בעקבות הופעתם בסדרה.
בפסק דין שניתן בבית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ, הוזכרה סצנה מתוך הסדרה, בפסק דינו של השופט נועם סולברג: .
פסק הדין עסק באדם שנתפס עם טלפון נייד בזמן הבחינה, אף שלא הוכח שעשה בו שימוש.
מועדון ספורט שבאב אל-ח'ליל היא קבוצת כדורגל מהעיר חברון, המשחקת בליגת העל הפלסטינית.
אגודת הספורט שבאב אל-ח'ליל הוקמה בשנת 1943. בשנות ה-80 של המאה ה-20 זכתה פעמיים באליפות הגדה המערבית, בשנת 1982 ובשנת 1985. כאשר הוקמה ליגת העל הפלסטינית על ידי הרשות הפלסטינית בשנת 1998 הצטרפה לליגה.
החל מעונת 11–2010 מתקיימת הליגה במתכונת מקצוענית, הקבוצה החלה לגייס תקציב משמעותי ולהחתים שחקנים ומאמנים מקצועיים.
לקבוצה הצטרפו מוחמד ג'מאל, תושב אום אל-פחם, שבעבר שיחק בהפועל פתח תקווה, ועלי חטיב תושב שפרעם, שבעבר שיחק בהפועל חיפה.
בעונת 16–2015 הקבוצה זכתה לראשונה באליפות ליגת העל הפלסטינית.
בינואר 2015 הצטרף לקבוצה עלאא אבו סאלח, שחקן בני סכנין.
בקיץ 2015 הצטרף לקבוצה אחמד אבו נאהיה, לשעבר שחקן הפועל אשקלון.
בקיץ 2016 הצטרפו לקבוצה: מואמן אגבריה, לשעבר שחקן מכבי נתניה, חאמד גנאים, שחקן בני סכנין, ואלכסיס נורמבואנה, כדורגלן צ'יליאני-פלסטיני.
שבאב אל-ח'ליל השתתפה בתחרות ליגת האלופות של ההתאחדות (AFC Champions League) בעונת 17–2016. בינואר 2017, שישה שחקנים מקבוצת שבאב אל-ח'ליל, המחזיקים בדרכון ישראלי, הגיעו ללבנון דרך ירדן, כדי לשחק מול אלופת לבנון אל עהד.
שב הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית שרית חדד.
השיר יצא לאור ב-15 במאי 2017, כסינגל החמישי מתוך אלבום האולפן ה-23 שלה, שרה שרה, על ידי חברת התקליטים אבי גואטה הפקות בע"מ.
השיר הגיע למקום ה-12 במצעד של רדיו אמצע הדרך.
השיר נכתב על ידי אבי אוחיון, הולחן על ידי אוחיון ומתן דרור, והופק על ידי רמי עזרא ומתן צור.
השיר הוא מעין בלדה המשלבת בתוכה את הז'אנר הים-תיכוני בה מספרת ושרה חדד על משבר בזוגיות מסוימת.
ב-10 במרץ 2018, פרסמה אגם בוחבוט בערוץ היוטיוב שלה את גרסתה לשיר.
גרסת הכיסוי יצאה בהמשך כסינגל שלא מתוך אלבום, ולוותה בעטיפה בה נראית בוחבוט על רקע צבעים בהירים, וכובע לראשה.
יומיים לאחר מכן, פורסם מאשאפ ששילב את גרסתה של חדד ואת גרסתה של בוחבוט.
המאשאפ הפך לוויראלי וצבר למעלה מ-2 מיליון צפיות.
לפני שהוציאה את הווידאו קליפ המלא של השיר, העלתה שרית חדד לערוץ היוטיוב שלה אודיו של השיר, המציג את עטיפתו של הסינגל ואת מילותיו.
האודיו זכה לוויראליות רבה, ונכון לדצמבר 2020, מונה הצפיות שלו עומד על כ-7.5 מיליון צפיות, מה שהופך אותו לאחד מהנצפים ביותר מתוך האלבום.
גרסתה של אגם בוחבוט עומדת על כ-700 אלף צפיות, וגרסת המאשאפ עומדת על כ-2.1 מיליון צפיות.
מועדון ספורט שבאב א-דאהרייה היא קבוצת כדורגל מהעיר דאהרייה, המשחקת בליגת העל הפלסטינית.
אגודת הספורט שבאב א-דאהרייה הוקמה בשנת 1974. הקבוצה זכתה פעמיים באליפות הליגה של הגדה המערבית בעונת 13–2012 ובעונת 2014-15.
הקבוצה משחקת באצטדיון הבינלאומי דורא.
שבאב א-דאהרייה השתתפה בתחרות AFC Cup של ההתאחדות (AFC Champions League) בעונת 17–2016. במרץ 2016 שמונה שחקנים ערבים-ישראלים מהקבוצה, שהיו בדרכם למשחק בגביע אסיה מול קבוצת אל ווהדה הסורית, עוכבו בשדה התעופה בביירות ולא הורשו להיכנס ללבנון.
שב"ס היא סדרת טלוויזיה ישראלית סאטירית המתרחשת בכלא דמיוני בשם "כלא ענבים" ומביאה את קורותיהם של הסוהרים, האסירים והמבקרים.
הסדרה משודרת בערוץ כאן 11 החל מ-7 ביולי 2019.
פרקי הסדרה מורכבים ממספר מערכונים, כאשר כל אחד מהם מתמקד בדמות שונה.
בית הסוהר משקף את חוליי החברה הישראלית ומשמש ככלי דרכו הסדרה מבקרת מספר רב של תופעות שליליות בה, החל משחיתות של פוליטיקאים דרך שחיקתה של הסניגוריה הציבורית ועד חולשתה של המערכת.
נוסף על כך, הסדרה עוסקת בעניינים אשר אינם קשורים לבית הסוהר באופן ישיר אך מתכתבים עם אלו שכן, ומבקרת אותם בנוסף.
למשל, סוהר שנחטף ושני אסירים שבאים לייעוץ זוגי אצל רב.
עדי תורג'מן הראל (נעמי לבוב): מפקדת הכלא בדרגת גונדר משנה.
העלילה מציגה דמות חזקה ומצליחה המנהלת את הכלא ביד רמה, אך מתמודדת עם הציפייה של החברה (ושל בעלה ניתאי) שבנוסף לקריירה שלה, היא תהיה זאת שמטפלת גם בכל בעיה עם הילדים או הבית.
בעונה השנייה נולדת לה תינוקת בשם יובל.
כרוז הכלא (יוסי מרשק): כרוז בדחן ושנון.
בעונה הראשונה נשמע רק קולו; בעונה השנייה נראית גם דמותו.
צחי גולוזנוב (קובי פרג'): סוהר בעל קור רוח ופתיל קצר.
בן אמו (יגאל עדיקא): סוהר לא חכם אשר נוטה להיות מנותק מהעולם שסביבו.
בעל יחס אמביוולנטי למפקדת עדי - מצד אחד הוא מפרגן לה על היותה אישה חזקה, ומצד שני הוא נהנה לראות אותה נשברת עקב היותו שובניסט.
נורדאו (טל טירנגל): סוהר אידיאליסט ובעל עקרונות.
לעיתים הוא נוהג לרצוח אסירים לאחר שהם עושים דברים הנוגדים את עקרונותיו.
עמישי אברהם (אביעד בנטוב): סוהר בעל חוש הומור וולגרי.
נחשב לסוהר הסחבקי ביותר, אך גם לזה שמפקיר את האסירים במידה הרבה ביותר.
קלמן (דביר בנדק) ויוגב (עפר שכטר) (עונה 2): צמד חוקרים אשר נתקלים בכל פרק בטיפוסים יחסית בלתי מזיקים בהשוואה ליתר האסירים.
קלמן הוא מורה להיסטוריה לשעבר, אשר נוטה להשתפכויות רגשיות ולכנות את כל הנחקרים "מפלצת!".
יוגב הוא חוקר ותיק, קר רוח ואגרסיבי הסובל מהפרעת אישיות אנטיסוציאלית.
מירי הדר (נועה קולר): עובדת סוציאלית מוסמכת.
על הנייר היא נכנסה לתחום מתוך רצון להטיב עם הזולת ולשפר את העולם, אך בעיקר כי תנאי הקבלה היו נמוכים והמכללה הייתה קרובה לביתה.
בסופם של הלימודים הקשים, היא מגלה כי המציאות קשה אפילו יותר, וכי עבודתה לא משפיעה על אף אחד.
בעונה השנייה היא מקבלת משרד הנמצא בחדר הציוד של הכלא, ובסוף העונה נשרפת למוות כאשר דלת המשרד אינה נפתחת.
ליאב אחי יותם (איתי זבולון): ליאב הוא פסיכולוג הומוסקסואל בוגר אוניברסיטת ברקלי, שמעביר בכלא סדנאות (בעונה הראשונה לטיפול בעברייני מין, בעונה השנייה לטיפול במכורים לסמים).
ליאב משתמש בנגזרת ייחודית של פסיכודרמה ומשחק תפקידים שגורמים לכולם (חוץ ממנו) לחוסר נוחות.
דמות חוזרת היא נערה פתיינית בשם מיכלי אשר אמורה לעמת את האסירים עם יצריהם, בעוד שהם חשים בעיקר חוסר נוחות מול ליאב.
מיכלי היא בעצם אישיות חלופית של ליאב, המשתלטת עליו.
הרב יחיאל ויינשטיין (אורי יניב): רב בית הכלא; ממוצא אמריקאי, מאותגר על ידי רעיונותיו של מאיר, מה שמדי פעם מוציא אותו משלוותו.
בסצנה האחרונה שבה הוא מופיע בעונה הראשונה, הוא מאבד את שלוות רוחו ומכריז את השהאדה.
בעונה השנייה הוא חוזר לשפיותו ונאלץ להיאבק בנערי גבעות אשר סובלים מהתעללות מינית מתמשכת בידי הרב פוריש (צחי גראד), מה שגרם להם לאיבוד שפיות ושטיפת מוח.
אהרון שלוש (יואב היימן): פסיכולוג הכלא.
מאבחן את אילן ברקן כבעל פיצול אישיות, ומסיק שהפדופיל "בני" הוא למעשה אישיות נוספת שלו.
מנסה להציל את פינקי מידי מאיר.
נאנס על ידי פינקי בסוף העונה הראשונה.
רוחמה (קרן מור) (עונה 1): ספרנית הכלא.
מספקת לאסירים גרסאות מודפסות של כל מה שיש באינטרנט (תכנים חדשותיים, פורנוגרפיה, רשתות חברתיות ועוד) תוך שהיא מקפידה להתייחס לכל התוכן במונחים של ספרייה.
שירלי (דנה אברהם-סמו) (עונה 2): מורה.
מעדיפה את שיטת החינוך האנטרופוסופית, בעיקר מפני שהיא מקבלת עליה שכר כפול.
רופא הכלא (יואב לוי) (עונה 2): בן דמותו של שחר אזולאי (עורך הדין מהסנגוריה הציבורית, וטוען שהוא אחיו).
כמו שחר אזולאי, גם הוא חסר כישורים, חסר יכולת הקשבה ומכור לסמים (בעיקר קוקאין).
מתעקש על אבחנות וטיפולים שאינם קשורים למציאות.
א' (יואב כהן) ו-ג' (ארז דריגס): אנשי שב"כ המחזיקים באגף סודי אסיר אחד ("לכאורה")- "האסיר X".
לאגף הוצאות כספיות חריגות המשמשות לצרכים "מבצעיים" כמו מזון ממסעדות וריהוט יוקרתי.
יחיעם פוטרוך (מנשה נוי) (עונה 1): פוטרוך הוא ראש הממשלה הפופולרי ביותר בתולדות המדינה.
כולם אוהבים אותו, על אף התחביב המעט מוזר שלו: חטיפה ואכילה של אנשים.
אחרי שמספר אנשים "פותחים את הפה" על מנהגי פתיחת הפה שלו, פוטרוך מוכנס לכלא, מה שלא מפריע לו להמשיך ולנהל את מערכת הבחירות כראש ממשלה כי כמו שהוא אומר תמיד, "ראש ממשלה מכהן מדיחים רק בקלפי".
אף על פי שלכאורה מצבו לא מזהיר, פוטרוך ממשיך להתנהל כרגיל בתפקיד ראש הממשלה ומבלה את זמנו בישיבה עם יועץ התקשורת שלו כחלק מהקמפיין, על אף שלמען ביטחונו של היועץ, פוטרוך מוחזק בחליפה מיוחדת כשגופו ופיו חסומים (בדומה לדמותו של חניבעל לקטר בסרט "שתיקת הכבשים").
נחשב לפרודיה על ראש ממשלת ישראל במציאות, בנימין נתניהו.
שאול גורביץ (מנשה נוי) (עונה 2): איש עסקים עשיר המרצה עונש על הונאות הון עם עורך דינו.
נמצא בתנאים נוחים למדי יחסית לשאר הכלואים, אך בכל זאת מתלונן על תנאיו.
ברנע (אופיר וייל) (עונה 2): עורך הדין של גורביץ' הכלוא יחד איתו.
שייח' איברהים אל מנצור (יגאל נאור בעונה הראשונה, איציק כהן בעונה השנייה): למרות התדמית המאיימת שהוא מפתח, לפני שנכלא, השייח' עבד בחנות שבה מחבל קנה סיגריות לפני שיצא לפיגוע.
על המכירה הזאת הוא הוכנס לכלא ל-30 שנה על סיוע לפיגוע.
באופן עקרוני הוא היה יכול להסביר את העניין ולצאת לחופשי, אבל כאחד שרצה להשתתף במאבק הפלסטיני, ואף פעם לא הצליח זאת הייתה הזדמנות בשבילו להצטייר כלוחם חופש.
השייח' מנסה להמשיך את המאבק מתוך הכלא אבל לא מקבל סיוע משותפיו לתא, שמעדיפים להתרכז בחיי הנוחות (היחסיים) שמציע הכלא.
פייסל (לואי נופי): מפיק פודקסט בכלא.
יוסוף (אמג'ד בדר): סטודנט לתואר שני למגדר ומתרגל "חשיבה קווירית".
טבעוני, סביבתי, מתנגד חיסונים ומפקיד לשמור על תקינות פוליטית בצורה קיצונית.
שפוט לתשע שנים על רצח משת"פ.
ווליד (אמיר שורוש): סטודנט באוניברסיטת אריאל.
שבתאי (יוגב יפת), ליעוז (צחי חזן) וברטוב (יעקב זאדה דניאל): שלישייה קומית הלועגת לפושעים המתגאים בהיותם מסורתיים.
שבתאי יושב על אונס אימו, ליעוז יושב על ניסיון לדקור למוות את אחיו, וברטוב יושב על פשע לא ידוע.
שבתאי נוהג לאלתר תוכניות בריחה בהשראת התנ"ך ומלהיב את ליעוז, וזאת למורת רוחו של ברטוב, שיודע היטב שהתוכניות של שבתאי ייגמרו רע עבורם.