tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעיד על כך הביטוי "לאורה על-פי דוגמת פרן", החוזר פעמיים בכתביו של קירילוס.
אחד הנזירים החשובים שניסה לשחזר את הדגם של מנזר פרן הוא אותימיוס, ששהה במנזר כחמש שנים בראשית דרכו הנזירית.
סקר ארכאולוגי של המנזר בוצע בקיץ 1987 בניהולו של יזהר הירשפלד:
משמעותה המילולית של "לאורה" היא "שביל צר", והיא מתייחסת כנראה לשביל שחיבר את שני חלקי המנזר – תאי המתבודדים ומבני הציבור.
לפי מספר התאים שהתגלו, מוערך מספר הנזירים בכ-20–25. כנסיית המערה היא אחת המרשימות שהתגלו, ובה כביכול התרחש סיפור הצלתו של חריטון מהשודדים.
הגישה למערה הייתה באמצעות מדרגות ופיר אנכי, ושלושת החדרים הצמודים לכנסייה כנראה נועדו למגוריו של אב המנזר.
נמצאה גם טחנת קמח, אך היא אינה שייכת ללאורת פרן, אלא למנזר ששופץ במאה ה-20.
עד ימי אותימיוס במאה החמישית, ממדי הנזירות היו מצומצמים ודלי השפעה – המנזרים היו עדיין קטנים מאוד, ובשלוש הלאורות שהקים חריטון (פרן, דוקה וסוקה) לא היו יותר מכמה עשרות מתבודדים.
אין עדות לקשר כלשהו שהתקיים בין שלוש הלאורות.
כאמור, החיים במנזר שילבו בין התבודדות לבין שיתוף פעולה: הנזירים חיו בתאים נפרדים במשך השבוע, אך נפגשו בסופי השבוע לטקס המיסה ולארוחה משותפת.
לכל נזיר היה מרחב עצמאות בתאו, אך תפקידים שונים חולקו בתורנות והטילו על הנזירים אחריות מסוימת לכלל.
מחבר "חיי חריטון" מספר כי חריטון קבע תקנות בעל-פה לנזיריו: הורה להסתפק בארוחה אחת בסוף היום (שכללה רק לחם, מלח ומים), קבע שבעה מועדי תפילה ביום, וחייב עבודת כפיים לפרנסה (בעיקר קליעת סלים או שזירת חבלים).
הוא הנחיל גם ערכים חדשים לנזירות, בכך שהעדיף את אהבת הזולת על פני הסגפנות, ופתח את מנזריו לאירוח זרים ועזרה לעניים.
מנזר פולדה הוא מנזר בנדיקטיני על גדת הנהר פולדה במדינת הסן בגרמניה של היום.
מנזר פולדה הוא מהמנזרים הגדולים והחשובים ממזרח לריין בימי הביניים הקדומים.
המנזר הוקם בשנת 744 על ידי סטרומי הקדוש, תלמידו של בוניפציוס הקדוש, מבשר הנצרות לגרמניה.
לאורך המאות השמינית והתשיעית היווה המנזר אחד ממרכזי הלמידה והתרבות החשובים ביותר באימפריה הקרולינגית.
עם פטירתו של בונופיציוס וקבורתו בכנסיית המנזר בשנת 754, הלכה וגדלה גם חשיבותו הדתית של המנזר שהחל מושך אליו צליינים מרחבי כל גרמניה ואירופה.
לאורך המאה השמינית, עקב לחץ הולך וגובר מצד הלומברדים שאיימו לכבוש את רומא.
הלכה ונרקמה ברית בין מוסד האפיפיורות לשושלת הקרולינגית, אותו זמן החזיקו הקרולינגים במשרת המאיורדומוס.
האזורים שממזרח לאוסטרזיה, מה שהיום חלק ממרכז ומזרח גרמניה, היו מאוכלסים בשבטים פגנים שאיימו על הממלכות הנוצריות של אירופה.
לאחר שהאימפריה הביזנטית והאפיפיורות התרחקו זה מזה עקב מחלוקת האיקונוקלאזם, הבין האפיפיור גרגוריוס השני שעליו למצוא בעל ברית חדש שיספק הגנה צבאית ופוליטית לכנסייה הקתולית.
מנגד, הקרולינגים היו זקוקים ליוקרה והלגיטימציה שברית עם הכנסייה תוכל לספק לצורך הדחת השושלת המרובינגית.
האמצעי העיקרי לחיזוק אותה ברית היו המנזרים.
בוניפיציוס הקדוש נשלח לנצר את גרמניה בתמיכתו של גרגוריוס השני וקארל מרטל.
ברית זו תוביל את האפיפיור סטפנוס השני להיות לאפיפיור הראשון שחצה את האלפים כדי להמליך את פיפין הגוץ ל"מלך בחסד האל" על הממלכה הפרנקית.
ולימים גם תוביל להכתרתו של קארל הגדול ל"קיסר האימפריה הרומית".
מנזר פולדה נוסד ב-2 במרץ, שנת 744 בידי סטרומי הקדוש, שליחו ותלמידו של המיסיונר האנגלו-סקסוני בוניפציוס הקדוש.
בחיבור "חיי סטרומי הקדוש" מאת איגיל, תלמידו של סטרומי שלימים ימונה לאב המנזר, מתואר כיצד סטרומי, רכוב על חמור ונעזר בחסד האל, הגיע כדרך נס למפגש הנהרות פולדה וגיזילהה (Gysilaha).
בחיבור מתואר האתר כ"שומם" ו"מדברי" אף על פי שחפירות ארכאולוגיות וסתירות פנים-טקסטואליות מראות שהאתר היה מיושב לפחות כמה עשורים לפני הקמת המנזר.
השטח עצמו נתרם על ידי קרלומן, בנו של קארל מרטל, ובתמיכת אצילי האזור.
סטרומי שימש כאב המנזר הראשון בשנים 744–779. מחליפו, באוגולף, היה אב המנזר בשנים 779–802, בראשותו הפכה פולדה למרכז אינטלקטואלי שוקק חיים ואחד ממעוזי הרנסאנס הקרולינגי.
אחד מיועציו הבכירים של קרל הגדול, איינהרד, הוכשר במנזר פולדה בתקופת האב באוגולף.
איינהרד מהווה דוגמה לתופעה רחבת ממדים שתלווה את אירופה לאורך ימי הביניים בה אצילים פרנקים רבים שלחו את בניהם ובנותיהם להתחנך בבתי ספר שפעלו בכנסיות העירוניות ובמנזרים.
במנזר הכשירו לכמורה או לפקידות שהשתלבה במנגנון המינהל המלכותי.
בין השנים 802–817 שימש רוטגר כאב המנזר.
בשנת 807 פרצה מגפה שגבתה קורבנות רבים משורות הנזירים, רוטגר העניש נזירים שניסו לברוח מהמגפה ואת אלו שהתנגדו לבניית כנסיית בוניפציוס הקדוש שבנייתה החלה עוד בימיו של באוגולף.
מתיאור הכרוניקה "Supplex Libellus", פרי עטם של נזירי המנזר, עולה כי בתקופתו של רוטגר נדרש המנזר להכרעה בכמה שאלות מרכזיות בדבר החזקת רכוש משותף, תפקידו החילוני-לימודי אל מול תפקידו הדתי של המנזר ומהלך סדר היום של הנזיר.
בסופו של דבר, רוטגר הודח מתפקידו על ידי לואי החסיד, בנו של קארל הגדול, ואיגיל מונה לאב המנזר תחתיו.
איגיל שימש כאב המנזר בשנים 818–822. בתקופתו עלתה חשיבותו הדתית של מנזר פולדה עקב סיום בניית כנסיית בוניפציוס הקדוש והכפפת המנזר ישירות למוסד האפיפיורות ברומא.
יורשו של איגיל, ואב המנזר החמישי במספר, הוא רבנוס מאורוס, תלמידו המובהק של אלקווין, ששימש כאב המנזר בין השנים 822–842 ונחשב לפורה והחשוב ביותר מכל המפרשים שהצמיח הרנסאנס הקרולינגי.
בימיו של רבנוס מאורוס גדלה ספריית המנזר מ-32 ספרים בשנת 800, למאות רבות של ספרים וכתבי יד.
בתקופתו של רבנוס נחשבה ספרייתה של פולדה למפוארת שבספריות הקרולינגיות.
בנוסף, ישנו תיאור פרי ידו של רבנוס המתאר כיצד הונחו שרידים של הצלב האמיתי ושרידים נוספים הקשורים לפסיון על קברו של בוניפציוס ובכנסיות ומנזרים הכפופים לפולדה.
תלמידו הבולט של רבנוס היה וולפריד סטרבו שנולד בשנת 808 ונשלח להכשרה פקידותית במנזר פולדה.
וולפריד מוכר לנו כיום בזכות פעילותו הספרותית הענפה.
בשנת 829 נשלח לאאכן לשמש מורהו של יורש העצר, קרל הקירח.
עם שקיעתו של הרנסאנס הקרולינגי פחתה חשיבותו של מנזר פולדה, אף על פי שעדיין היווה מרכז כלכלי וחברתי חשוב.
מהמאה ה-13 נשא אב המנזר גם בתואר נסיך האימפריה הרומית הקדושה.
מעמד זה הקנה עושר רב למנזר שבהדרגה אייש את משרותיו הבכירות באצילים שניסו במאה ה-14 להשתלט על נכסי המנזר.
על אף שנשאר מוסד לימודי ודוכסות עד למאה ה-18, מנזר פולדה לא חזר לימי הזוהר של ימי הביניים המוקדמים.
הכנסייה הראשונה שנבנתה לשימוש הנזירים בפולדה היא כנסיית הגואל שנבנתה בשנת 751. צורתה בזיליקה בצורת מלבן שבצלעו המזרחית היה קבוע אפסיס – כדרך כל כנסיות התקופה.
עם שגשוגו הכלכלי של המנזר ועליית חשיבותו הדתית, החלה בניית כנסיית חדשה וגדולה יותר שהוקדשה לבוניפציוס הקדוש בין השנים 790–819. אב המנזר רוטגר, החליט להוסיף אפסיס נוסף בקצה המערבי כדוגמת כנסיית פטרוס הקדוש ברומא, מקום קברו של פטרוס.
הדמיון הארכיטקטוני מצביע על תפישתם של הקרולינגים ומנזריהם את בוניפציוס הקדוש, שהפך מרטיר עם הירצחו, כ"שליח אל הגרמנים" כפי שפטרוס היה השליח לרומא וכל איטליה.
הדגש בצדה המערבי של הכנסייה נועד להעניק לבוניפציוס מעמד וחשיבות זהים לאלו של פטרוס.
כמו כן, ממערב למבנה הכנסייה הראשי נבנה אטריום, בדומה לכנסיית יוחנן הקדוש ברומא.
הדמיון בין הכנסיות הקרולינגיות לאלו של רומא מסמל את הרצון הקרולינגי להתחבר למורשת הכפולה של רומא הנוצרית ורומא האימפריאלית.
הבזיליקה בפולדה היא דוגמה להתפתחות מרחיקת לכת שחלה בבזיליקות מערביות מהתקופה הקרולינגית ואילך.
מנזר סנגוב (ברומנית: Mănăstirea Snagov) הוא מנזר נוצרי אורתודוקסי רומני השוכן על אי באגם סנגוב, ברומניה.
המנזר נוסד כנראה על ידי מירצ'אה הזקן והוא מוזכר בתעודות לראשונה ב-1408. המנזר מכונה לעיתים גם "מנזר ולאד המשפד", משום האמונה העממית שולאד המשפד קבור במנזר.
בדיקה מודרנית שנערכה לעצמות הקבורות בקבר המיוחס, קבעה שהעצמות הקבורות שם הן עצמות סוס.
בסביבות שנת 1456 ולאד המשפד בנה קיר מגן, גשר בין האי ובין גדת האגם, בית סוהר לכליאת בוגדים וליסטים וגם מעבר תת-קרקעי המחבר את האי ליבשה.
המנזר בנוי בסגנון ביזנטיני עם אלמנטים דקורטיביים רומנים.
המקום שימש נזירות עד 1810, כאשר הועברו למקום אחר.
רעידת האדמה של 1814 גרמה לנזקים כבדים.
בעת מהפכת טודור ולדימירסקו ב-1821 נשרף הגשר, העשוי עץ אלון, שחיבר את האי לגדה ואף פעם לא שוקם.
במנזר יש רק נזיר אחד המתחזק אותו.
תושבי האזור מעדיפים ללכת להתפלל בכנסייה הכפרית ורק בחגים מתכנס כמניין מתפללים.
המקום זוכה לביקורי 20 עד 25 תיירים בחודש.
המנזר סנט קלייר בירושלים נקרא על שמה של "הנזירה קלרה הקדושה".
קלרה פעלה במרכז איטליה במאה ה-13 וייסדה את מסדר האחיות הקלאריסיות.
בישראל למסדר שני מנזרים, מנזר סנט קלייר בירושלים, ומנזר סנט קלייר בנצרת .
המנזר בירושלים נבנה בשני שלבים: הראשון בשנת 1888–1889 והשני בתחילת המאה ה-20.
את המנזר בנו צרפתים בסגנון בנייה צרפתי.
המנזר נמצא בשכונת אבו תור בירושלים, על גבי גבעה, סמוך לכביש המוביל אל בית לחם ולכביש המוביל אל בניין מטה האו"ם (ארמון הנציב) בשולי רמת תלפיות.
קלייר (קלרה הקדושה) חיה באסיזי שבאיטליה בין השנים 1194 – 1253. קלייר נולדה למשפחה אמידה ואדוקה, ונחשפה בצעירותה לדרשותיו של פרנציסקוס מאסיזי מייסד מסדר הפרנציסקנים שהטיף לחיי עוני ואהבת האל.
משפחתה לא אהבה את הדרך בה בחרה, ולכן בגיל 18 ברחה מביתה בעזרתו של פרנציסקוס והפכה לנזירה במנזר הבנדיקטיות..למרות הלחצים שהפעילו עליה דבקה קלרה בדרכה – דרך הנזירות, ובעקבותיה הלכה גם אחותה אגנס.
פרנציסקוס החליט להקים מסדר נזירות באסיזי באיטליה.
הוא רצה כי הן ילכו בדרך שבה הוא מאמין, ובראש המסדר העמיד את קלרה.
קלרה חייתה במנזר 42 שנה ושנתיים לאחר מותה הוכרזה כקדושה.
קלרה נהגה להתעמק בסבל של ישו.
פרנציסקוס המורה שלה ביקש מהנזירות שתי בקשות: האחת להרגיש את הסבל של ישו, לקחת חלק בנשיאה שלו.
והשנייה להרגיש בו זמנית את האהבה שהייתה בליבו למרות כל הקושי שחווה.
קלרה הייתה שותפה לאותה שאיפה.
התקנון שחיברה למסדר הוא בין המחמירים, לקראת השבוע הקדוש היא חוותה בגופה את סבלו של ישו, ופעם אחת אף התעלפה למשך 24 שעות.
קלרה נהגה להתפלל עבור אנשים וכן לרפא בעזרת סמל הצלב אותו הייתה מתווה באוויר למולם ומעליהם.
קלרה גם התפללה עבור אסיזי ויש אומרים שהצילה אותה מכיבוש של צבאות זרים.
המנזר הוקם בסוף המאה ה-19. את המנזר בנו במשך כמעט שלושים שנה.
צורת הבניין ממחישה את מטרת הקמתו ועיקר פעילותו-עבודת האל ותפילה לשמה, תוך התכנסות, הסתגרות והתנתקות מוחלטת כמעט מן העולם החיצון.
רווח קבוע של חלונות קמורים תואמים את אופיים של בנייני פרנציסקנים באירופה, המצטיינים אף הם בפשטות ובצניעות מודגשת.
כשנכנסים למתחם רואים משעול ארוך מוביל לחצר המנזר ולגינה, שני מבנים עיקריים בשטח הגן: מבנה מגורים, והכנסייה בת שתי הקומות ומבנה למגורים ואוכל.
בשטח הגן מפוזרים כיסאות, שולחנות ופסל מרים במשעול ואחד נוסף תלוי בחזית המבנה משמאל לכניסה לכנסייה.
במשעול הכניסה ממוקם שער ברזל ומעל לקשת שמעל לשער ניצב צלב ומתחתיו כתובית קטנה של שם הכנסייה.
משמאל לשער, ידית משיכה המחוברת בחוט ברזל ארוך, לפעמון התלוי בסוף המשעול ליד חדר האוכל, המשמש את הרוצים להיכנס.
שער נעול נוסף בקצה הגינה, מחבר את המנזר לכנסייה איטלקית בשם בית הלבבות הקדושים.
החלק החדש של הכנסייה בסגנון חדשני ומודרני נבנה בזמן שיא תוך מעט יותר משנה אחת, ומשמש לצליינות.
בחלק התחתון נבנתה קפלה לתפילה.
בשטח הגובל עם המנזר היה מבנה שהיה שייך לאישה נוצרייה, ביתה התפורר וחורבותיו שנותרו נמצאים בחזית הכנסייה החדשה היפוך של ישן בחדש.
חיי הנזירות הקלריסיות בישראל עד המאה ה-21
בתקופה הצלבנית (1099-1291) היה מנזר הקלריסיות בעכו.
אל המנזר הצטרפו צעירות אחרות אשר ביקשו להיות כלות המשיח ולחיות ללא רכוש וללא ממון.
מבחינת אורח החיים, כפי שקלרה ואחיותיה לא נעלו נעליים, נמנעו מלאכול בשר וחיו בבית עני, גם במנזר בעכו חיו בצורה דומה.
הנזירות אף שמרו על שקט ברוב שעות היום, אולם חיו באושר גדול כי האדון – האל היה קרוב אליהן בכל שעה.
בראשית דרכן הן דגלו באביונות מוחלטת ושללו כל רכוש פרטי או אחר.
מכאן אחד משמותיהם "קלריסיות אביוניות".
עם הזמן התמתנו התקנות והנזירות הורשו להחזיק ברכוש פרטי.
עם נפילת עכו בידי המוסלמים ב-1291, נהרס גם המנזר, וחדל להתקיים בארץ.
בשנת 1884 שבו הקלריסיות מחדש לארץ כדי להקים מנזר בירושלים.
תחילה נשלחו לנצרת, שם הקימו מנזר ורק ב-1888 הקימו מנזר בירושלים.
(בנצרת המנזר החדש נבנה 1956).
במלחמת בעולם הראשונה השתלטו הטורקים על המבנה וגירשו את הנזירות למצרים.
רק לאחר המלחמה חזר המנזר לפעילותו הרגילה.
חיי הנזירות במנזר סנט קלייר במאה ה-21
בשנות האלפיים המנזר נמצא ברחוב אלבק 1 פינת דרך חברון בירושלים.
הנזירות מתפללות שבע פעמים ביום ומתכנסות גם לשיחה קצרה בענייני הקהילה ומעבר לכך הן שותקות (למעט דיבורים הכרחיים), על מנת להגיע לריכוז מוחלט בתפילה ולהתמקד באהבת האל.
חלק מהנזירות לא יוצאות מתחום המנזר וגם לא יוצרות קשר כלשהו עם המבקרים.
מסלול ההכשרה של נזירה הוא בן 6 שנים: השנה הראשונה היא שנת בחינה של המועמדת והתאמתה למסגרת.
שנתיים נוספות היא חיה ומתפקדת בליווי חונכת.
עוד שלוש שנים היא לוקחת על עצמה נדרים זמניים ורק כעבור פרק זמן זה היא הופכת לנזירה מן המניין.
הנזירות דוגלות באידאולוגיה של סנט קלייר וחיות בצניעות הגובלת בסגפנות.
החדרים בהם הן גרות קטנים ויש בהם מיטה עם מזרן קשה, שרפרף, שולחן וארון.
המנזר המלכותי של סנטה מריה דה פובלט (בקטלאנית: Reial Monestir de Santa Maria de Poblet, בספרדית: Real Monasterio de Santa María de Poblet), או בקיצור מנזר פובלט, הוא אב הטיפוס של מנזר ציסטרציאני (מסדר נזירים קתולי) ספרדי.
המנזר שוכן ב בשטח המועצה המקומית , במחוז טרגונה בקטלוניה (ספרד).
המנזר הראשון במקום טופח ומומן על ידי רמון ברנגר הרביעי, רוזן ברצלונה, שהעניק אותו לנזירים של (דרום צרפת של ימינו) בשנת 1149.
המבנה שימש כפנתאון המלכותי של כתר אראגון, מסוף המאה ה-14 עד להכחדת בית המלוכה של אראגון במאה ה-15.
המנזר הלך והתעשר כתוצאה מתרומות שונות שקיבל, והגיע לשיא פארו במאה ה-14, ומאז הלך והידרדר עד שננטש לחלוטין בשנת 1835 כתוצאה מ.
בשנת 1930 החל שיקום המנזר, כך שבשנת 1935 ניתן היה לקדש את הכנסייה במטרה לחדש בה את הפולחן, ובשנת 1940 חזרו אליו כמה נזירים.
לא ניתן לבקר בכל חלקי המנזר, בייחוד סגורים החדרים המשמשים את הנזירים הציסטרציאנים שחזרו להתגורר במנזר.
בשנת 1991 הוכרז מנזר פובלט אתר מורשת עולמית של אונסק"ו ויחד עם מנזר גואדלופה, אל אסקוריאל, מנזר סן מייאן דה יוסו ומנזר סן מייאן דה סוסו הם שזכו לתואר זה.
האטימולוגיה של הכינוי פובלט נובעת מ"פופולטום" (populetum) השם בלטינית לעץ הצפצפה.
האזור היה תמיד עשיר מאוד בצמחייה וביערות של עצים אלה, מה שהוביל לכך שהוא הוכרז בשנת 1984 "שטח טבעי בעל עניין לאומי" (Paraje Natural de Interés Nacional), בשטח של 21 קילומטרים רבועים הכולל 50 מעיינות טבעיים.
מנזר פובלט הוקם על ידי רמון ברנגר הרביעי, רוזן ברצלונה, שסביב שנת 1150 תרם את אדמות פופולטום למנזר הצרפתי בתקופה בה היה אב המנזר .
מנזר פונפרואד היה שלוחה של מנזר קלרבו והוא שוכן קרוב לנרבון.
אדמות אלו שהוצעו למנזר הן אלה שנמצאו כיום ב בשטח המועצה המקומית , ליד העיירה , על רקע הרי פראדס (montañas de Prades).
למובלעת היו התנאים המומלצים על ידי הנזירים הציסטרציאנים להקמת מנזר: היא מבודדת, עם מים בשפע וסביבה נרחבת לחקלאות.
עם הקמתו של מנזר זה, היו קיימים באירופה ארבעה מנזרים ציסטרציאניים גדולים: קלרבו (בעמק אבסינת בצרפת), לה סוב-מז'ר (La Sauve-Majeure בלנגדוק), פונפרואד (ליד נרבון) ופובלט.
קהילה הנזירים הראשונה הוקמה בראשות אב המנזר גראו (Abad Guerau) בשנת 1153. במסמכים שנשמרו, תרומה של הוויקונטים של קרדונה (vizcondes de Cardona) מתוארכת שנתיים קודם לכן, ב-1151. במשך מאות שנים קיבל המנזר לעיתים קרובות תרומות של מלכים ומשפחות אצולה.
הודות למסמכים אלה על התרומות והמתנות השונות אפשר לעקוב אחר שלבי הבנייה והגימור של הקלויסטר או חלקים בכנסייה.
בצוואה משנת 1184 נאמר כי הכנסייה הייתה עדיין בבנייה.
מסמך נוסף מאותה השנה מתייחס לתרומה של המלך עבור מנורות למזבח של סנטה מריה, מה שמרמז שלפחות במקום המקודש בכנסייה כבר התנהל פולחן.
במחצית השנייה של המאה ה-12 היה הקדוש חבר בקהילת המנזר.
ברנרדו, במקור נסיך מוסלמי מאל-אנדלוס, הצטרף למסדר כשהיה השגריר של ולנסיה המוסלמית בחצר של רמון ברנגר הרביעי.
בשנת 1340 הורה פדרו הרביעי, מלך אראגון המכונה "חובב הטקסים" להקים במנזר מאוזוליאום הקרוי "הפנתאון המלכותי" (Panteón real) בו נקברו בסופו של דבר 6 מלכים מממלכת אראגון ונשותיהם.
הבחירה בקבורה במנזר לוותה בתרומות חשובות: קרקעות, גברים וכסף.
בנוסף, נבנו קפלות פרטיות כמו אלה של אורז'ל (Urgel) וארז'נסולה (Argensola).
השושלות החשובות ביותר של קטלוניה תרמו למנזר במידה רבה: הרוזנים של אורז'ל, סרברה (Cervera), קרדונה (Cardona), פוג'יוור (Puigvert) ובוישאדורס (Boixadors).
מנזר פובלט היה תחת חסותם ופטרונותם של המלכים מאז הקמתו.
עם הכחדת בית המלוכה של אראגון התחילה דעיכתו הרבה, אם כי בתקופת הרנסאנס ניסו כמה אבות מנזר להעשיר אותו ביצירות חדשות.
כך למשל שכר אב המנזר קאישל (Caixal) את הפסל לייצר באבן את הקישוט מאחורי המזבח בקפלה הראשית (1526–1531), יצירה יוצאת דופן שעלותה הייתה כה מוגזמת עד שגרמה להתקוממות הנזירים נגד אב המנזר שלהם, שנשפט לבידוד תמידי בהאשמות של "בזבוז ואי-ציות".
עם השינויים הפוליטיים של המאה ה-19, מלחמות אזרחים וכו', היה המנזר בתהליך של דעיכה.
בשנת 1822 הועמדו הנכסים שלו למכירה והנזירים גורשו על ידי המיליציה הקטלאנית של הליברלים שהיו במלחמה עם האבסולוטיסטים.
המנזר נשאר ללא השגחה וסבל משריפות וביזה במשך שנתיים, אם כי אוצרות התכשיטים נלקחו קודם לכן.
בשנת 1825, במהלך העשור מבשר הרעות של פרננדו השביעי, חזרו הנזירים וניסו להשיב את הסדר, לתקן את הנזקים ולהשיג בחזרה חלק מהרכוש הגנוב.
אך המאבקים בין הליברלים והאבסולוטיסטים נמשכו והתוצאות היו קטלניות עבור מובלעות נזירים רבות בקטלוניה.
מתוך חשש מהגרוע ביותר, החליטו החניכים הצעירים והליברלים, ואחריהם המבוגרים יותר, לצאת מהמנזר ולמצוא מקלט בבתים פרטיים.
הם הוציאו את החפצים היקרים והניידים ביותר מהמנזר, והעבירו אותם לאנשים פרטיים; כמעט הכול אבד.
במנזר נותרה הספרייה, הארכיונים וקברי המלכים בהמתנה לביזה וחילול הקודש.
בשנת 1833 ובמהלך המלחמה הקרליסטית הראשונה התיישבו גדודים של הצבאות השונים במנזר.
הם הרסו את הקברים כששרפו את הבגדים שמצאו בפנים בחיפוש אחר זהב ואבנים יקרות.
בהמשך, חולצו ספרים ומסמכים רבים ושרידי הקברים נלקחו לטרגונה לשמירה.
ביזה, הצתות והזנחה הפכו את המתחם למקום של חורבות נשכחות.
בשנת 1930 קמה העמותה "פטרונטו דה פובלט" (Patronato de Poblet, "חסות פובלט") כדי לעזור לשחזר את האבנים העתיקות ויצירות האמנות שעדיין נותרו.
בסיועם שופץ חלק גדול מהבניין, ובשנת 1940 הצליחה להשתקע בו קבוצה של ארבעה נזירים ציסטרציאנים איטלקיים.
נכון לעשור השלישי של המאה ה-21 ממשיכים הנזירים הציסטרציאנים לאכלס את המנזר, דואגים למקום, מתפללים ומתחזקים גינה קטנה.
הם גם מנהלים אכסניה לשנים-עשר אורחים גברים הזקוקים למפלט רוחני, בתמורה הם מקבלים תרומות שכל אורח רוצה לתת (במנזרים רבים בספרד יש אכסניה מסוג זה).
הפונדק מהווה אמת מידה לניהול אקולוגי, וב-2012 זכה בפרס מטעם .
מראשית היווסדו תוכנן שהמנזר יקיף אזור עיבוד חקלאי למופת הן בתוך הנכס, והן בחוות בסביבה (המכונות grangiae), תוך ניצול של שפע המים והיערות.
כל אחת מהחוות נשלטה ונוהלה על ידי נזיר שעמד בראש קבוצת עובדים המכונה "משפחה" (familia) המורכבת מעמאיים, שומרים כפריים, גננים וכו'.
בסוף המאה ה-12 היה המנזר הבעלים של 17 חוות.
מנזר פובלט הצליח לספק את כל צרכיו בכוחות עצמו.
המנזר היה בפועל עיירה שלמה אמיתית בסגנון של המנזרים וקלרבו.
בנוסף למבני השירות המובנים מאליהם והעיקריים של כל מנזר, היו בפובלט מרפאה, בית מרקחת, בתי קברות, גן של צמחים ארומטיים, טחנות, מאפיות ואפילו צינוק, שכן לאב המנזר הייתה סמכות של אציל פיאודלי.
המנזר הפך לבעלים של מנזרים ציסטרציאניים רבים בעיירות החשובות ביותר בכתר אראגון.
מנזר בניפסר (Monasterio de Benifasar) במועצה המקומית (מחוז קאסטיון)
מנזר סן ויסנטה (Priorato de San Vicente) בוולנסיה
טלט (Tallat) בגבול בין טרגונה לליידה
המנזר הרחיב את תחום השיפוט שלו על פני שבע ברוניות שכללו 60 יישובים.
הייתה לו הזכות למנות את ראש העיירה של 10 העיירות התלויות בו.
המנזר היה גם בעל רכוש גדול שכלל את:
למנזר היו גם זכויות מרעה על אדמות המלוכה, כמו גם על משטחי המלח של קרדונה וזכויות הדיג באמפוריאס.
אבות מנזר פובלט קיבלו כוח סמכות שיפוטי נרחב שחל לא רק על המנזרים והרכוש בבעלות המנזר, אלא הם גם עמדו בראש המסדר הציסטרציאני בממלכות אראגון ונווארה.
ב (הפרלמנט) היה להם מקום בולט, ואף היו חברים בז'נרליטט דה קטלוניה.
פדרו הרביעי, מלך אראגון (המכונה "חובב הטקסים"), העניק לאבות המנזר (או בהיעדרם לנזירים הממונים) את המעמד המיוחס של מחלק הנדבות (Limosnero) המלכותי בחצרו.
הם זכו לכבוד של ליווי המלך בפעולותיו ובקרבות הכיבוש שלו, לעיתים קרובות שימשו כיועציו או כשגרירים מטעמו.
פרו השני, מלך אראגון, העניק את התואר נוטריון מלכותי (Notario real) לנזיר האחראי על הארכיון.
גם המנזר וגם הנזירים קיבלו פטור משבועה בתביעות ובמשפטים שכן דיברתם אמורה הייתה להיות שווה יותר משבועה.
על פי סמכות שהעניק חיימה הראשון, מלך אראגון משנת 1222 נתנה הזכות לשאת את הסמל המלכותי לכל אחד מנכסי מנזר פובלט כסימן להיותם תחת חסותו של המלך.
בנייתו של מנזר ציסטרציאני זה כפי שהגיע לימינו החלה בערך בשנת 1163, כלומר עשר שנים לאחר הקמתו.
מתועד כי בשנה זו (1163) תרם ארנאו דה בורדלס (Arnau de Bordells) לבנייה הסופית באבן ורמון דה סרברה (Ramón de Cervera), אישר לנזירים שיוכלו .
הבניינים הציסטרציאנים לקחו בחשבון את המובלעת וסביבתה.
אחד התנאים החשובים ביותר היה קיומו הקרוב של נחל שמימיו הוטו לתעלות שעברו במתחם הנזירים.
בזמן הקמתו של המנזר הציסטרציאני הוקמו באופן זמני סדרת מבנים המתאימה לחיי קהילה, בהמתנה לבניין הגדול הסופי שעל פי הניסיון היה עתיד להיות מוכן כעבור כעשר ולעיתים עשרים שנים.
ייתכן שכבר היה קיים מבנה עתיק וצנוע במקום בו הנזירים החלו את דרכם.
כאשר החלו העבודות הגדולות של הבנייה באבן, נבנתה במהירות קפלה קטנה שנשארה בדרך כלל מאוחר יותר כקפלה נספחת, ובמקרים מסוימים, כמו במנזר פובלט, הקלויסטר הקטן של סן אסטבן (Claustrillo de San Esteban), שמו של הקדוש לו מוקדשת הכנסייה הקטנה.
הקפלה של סן אסטבן הוקדשה לימים לקפלת קבורה.
מבנה זה והקלויסטר שלו מהווים את הגרעין העתיק ביותר (המאה ה-12) של המתחם כולו.
בזמן שהנזירים חיו בגרעין המתואר הנ"ל, הוקמה הכנסייה הסופית, בין השנים 1162 ל-1196. בשנת 1200 כבר הסתיים הקיר הצפוני הצמוד לצידו הדרומי של הקלויסטר.
לאחר עבודות אלה היה צריך לבנות את בית המועצה הראשון (שהיה עתיד להשתנות שנים לאחר מכן), את חדר תשמישי הקדושה העתיק, חדר האוכל וחדרי השינה של הנזירים בקומה העליונה.
באמצע המאה השלוש-עשרה בוצעו הרחבות ושיפוצים כפי שתועד בתרומות ובצוואות שהשתמרו.
בשנים 1225 ו-1234 יש תיעוד על הקמת חדר האוכל למומרים; מסמך אחר משנת 1243 מציין את עבודות חדרי השינה.
מכאן נובע כי עד אמצע המאה ה-13 התרוממו לפחות שלושה מארבעת קירות הקלויסטר.
תרומות שנעשו בשנת 1249 ו-1250 מבהירות כי הן מיועדות ליצירות "בית המועצה החדש", וקישוט "חדר תשמישי הקדושה החדש" ו"חדרי השינה החדשים", כלומר להחליף או לשפץ את החדרים הישנים מסוף המאה ה-12.
המנזר הורחב במאה ה-14 עם בניית האטריום של הבישוף קופונס, מרתף היין (המחליף את המעונות של פשוטי העם) ומעון הנזירים שפרשו לגמלאות.
בסוף אותה מאה זו נבנה בשטח המנזר המתחם שנקרא ארמונו של המלך מרטין (המכונה "האנושי").
בין השנים 1789–1792 נבנה חדר תשמישי הקדושה החדש צמוד לקיר הדרומי של הכנסייה ותפס גזרה מקו החומה.
מכלול המנזר כולו מורכב משלושה מתחמים מובחנים היטב המחוברים זה לזה באמצעות שערי גישה.
לאחר מעבר הכביש הנוכחי לל'אספלוגה דה פרנקולי (שהיה בעבר פאסאו דה סן ברנרדו (Paseo de San Bernardo) בבעלות הנזירים) מגיעים לסביבת המתחם הראשון.
שער הכניסה למתחם הראשון מכונה "פוארטה דה פראדס" (Puerta de Prades).
השער בנוי מקשת עגולה למחצה הבנויה מאבנים גדולות מבחוץ, וקשת מחודדת בפנים.
מעל הדלת ישנה גומחה עם פסל של מרים הבתולה פטרונית המנזר.
בנוסף שלט האצולה של אב המנזר פרננדו דה לרין (Fernando de Lerín; 1531–1545), הכד עם חבצלות (סמל לטוהר) וראשי התיבות PO המתייחסים לפובלט.
במתחם הראשון הזה היו חדרי החקלאים, העובדים, העמאים ובני "משפחה" אחרים של המנזר.
אב המנזר גימרה (Guimerá; 1564–1583) הורה לחפור באר, ולבנות שוקת שתייה וכמה צינורות מים, ולראיה לשלטונו הוכן שלט האצולה שלו באבן: שני פסים אדומים בשדה זהב.
עדיין נותר ביתו של הנזיר השוער שנבנה בימי אב המנזר פרננדו לרין, שגם שלט האצולה שלו נשמר.
לאחר מעבר שדרה, מגיעים לשער הגישה למתחם השני.
השער קרוי פוארטה דוראדה (Puerta Dorada, "שער הזהב"), הרמז לברק של לוחות הברונזה שכיסו אותו ושהוזהבו על פי רצונו של פליפה השני, מלך ספרד בשנת 1564 כשבילה את השבוע הקדוש במנזר זה.
שער זה הוקם תחת שלטונם של אבות המנזר דלגאדו וחואן פאיו קולו ( Delgado y Juan Payo Coello; 1480–1499) והוא דוגמה לשער צבאי.
שלטי האצולה של שני אבות המנזר הללו ממוקמים בחזית מתחת לשלטי האצולה הגדולים יותר של כתר אראגון, סיציליה וקסטיליה, המתייחסים למלכים חואן השני ופרננדו השני המכונה "הקתולי".
בניית השער הסתיימה בשנת 1493 כדי לקבל את המלכים הקתולים, ובאותה שנה הם ביקרו במנזר בליווי ילדיהם האינפנטה חואן והילדות חואנה, איזבלה וקטלינה.
טקס קבלת הפנים של המלכים שביקרו בפובלט התקיים לפני שער זה.
כריות כריעה עשירות היו מוכנות וברגע שכרעו ברך, נתן להם המנזר לנשק את "צלב העץ" (Lignum Crucis) המעוטר.
לאחר מכן הם צעדו בתהלוכה תחת חופה, שרים את טה דאום ומלווים בפמלייתם ובנזירי הקהילה.
הם נכנסו למתחם השני דרך שער הזהב, ובקפלת סנטה קטלינה הם עצרו שוב להתפלל לפני שהם נכנסו סוף סוף למתחם.
ליד השער המוזכר נמצאת הקפלה של סן חורחה שאלפונסו החמישי, מלך אראגון הורה להקים כהודיה על הניצחון שהושג בכיבוש נאפולי בשנת 1442, בתקופת אב המנזר קוניל (Conill).
היא קרויה הקפלה של סן חורחה, אך במציאות היא מוקדשת לבתולה של מחרוזת התפילה (Virgen del Rosario), המלאך מיכאל וחורחה הקדוש, מכיוון שמניחים כי שלושתם היו מגיני המלך בכיבוש נאפולי.
שלושת הייצוגים הפיסוליים של מגינים אלה היו ממוקמים בקישוט מאחורי המזבח שכבר לא קיים כיום.
הקפלה של סן חורחה מרובעת, עם דלת גותית שבאגפיה עמודים המסתיימים בצריחונים.
בחזית שלטי האצולה המלכותיים של אלפונסו החמישי מאראגון, ונאפולי בתוספת שלט האצולה של אב המנזר קוניל (עם ארנב מגולף כסמל לשמו) הנתמך על ידי שני תומכים.
יש לו קמרון צלעות בצורת כוכב.
עוברים דרך שער הזהב ומגיעים אל המתחם השני.
לאחר מעבר שער הזהב, מגיעים לכיכר גדולה שצורתה לא סדורה, ובה נשמרו כמה שרידים של מבנים ישנים.
בקו ישר עם הדלת וברקע, אפשר לראות את דלת הגישה לאטריום של כנסיית המנזר, פתוחה בקיר העוטף את המתחם השלישי.
זוהי דלת בארוקית מהמאה ה-17 אותה הורה דוכס קרדונה לבנות בשנת 1670. מהאטריום נכנסים לאולם הראשי של הכנסייה.
משני צידי הדלת פסליהם של סן בניטו וסן ברנרדו, בתוספת דמותה של הבתולה בגומחה.
משני הצדדים פתוחים חלונות עגולים עם קישוטים רבים בבארוק ועמודים מסולסלים.
באמצע הכיכר ומול דלת זו ניצב צלב האבן הגדול של אב המנזר גימרה (Guimerá) מהמאה ה-16 על פודיום עם ארבע מדרגות.
מצפון לכיכר נמצאת קפלה צנועה מאוד שהוקדשה לסנטה קטלינה בשנת 1251. היא נבנתה על ידי רמון ברנגר הרביעי וזה היה המקום בו התפללו אורחי הכבוד לפני שנכנסו למתחם השלישי.
במשך שנים רבות היה בה פסלה של הבתולה של הברושים (Virgen de los Cipreses).
לתוך הקפלה ניתן להגיע דרך דלת רומנסקית פשוטה מאוד; היא מקורה על ידי קמרון חבית מחודד.
מבנים אחרים בכיכר הגדולה שהיו חשובים בימיהם הם:
אכסניה, לכיוון דרום (נותרו רק שרידים).
ארמון המנזר המודרני, שבנייתו החלה בימיו של אב המנזר פרנססק אוליבר דה בוטלר (Francesc Oliver de Boteller) בשנת 1583. המסדרון או הגלריה (עבודות מאת ג'נובר, 1732) הובילו היישר לתוך הכנסייה.
כאשר נבנה ארמון זה הוא היה עדיין באזור בוסתן, מחוץ למתחם הפנימי.
בית חולים לעניים, נבנה בשנת 1207 בזכות תרומות של ברנרדו דה גרניינה (Bernardo de Granyena).
ארמון המנזר הישן, שם שהו הנשים שהיו בפמליית איזבלה המלכה הקתולית כשביקרה במנזר עם משפחתה.
מטרים ספורים מדלת הגישה הבארוקית לכנסייה נמצא השער המלכותי (Puerta Real) (מסומן באותיות PR בתוכנית המנזר), הדחוק בין שני מגדלים, שהופעתם מזכירה את המגדלים "" בוולנסיה.
מתחם אחרון זה כולל את כל חדרי המנזר עצמו, כלומר מה היה המתחם המקורי.
הוא מוקף בחומה מבוצרת שעל בנייתה הורה פדרו הרביעי כאמצעי הגנה, כתוצאה מכך שהורה על הקמת האזור לפנתאון המלכותי בכנסייה.
את העבודות ניהל סגנו, פראי גיין דה אגויו (Fray Guillén de Agulló, 1367–1382).
היקף החומה 608 מטרים, גובהה 11 מטרים ורוחבה 2 מטרים.
היא כוללת שינות וחרכי ירי, ובנוסף מסלול ההליכה האופייני לחומה.
הביצורים מוגנים על ידי 12 מגדלים מרובי צלעות.
שניים מהם הם באגפי "השער המלכותי".
שני המגדלים שנמצאים בפינות משני צדי דלת זו היו מגדלי כלא.
המגדל המחובר לחדר תשמישי הקדושה החדש (מספר 16 בתוכנית) נושא את השם "טורה דה לאס הוסטיאס" (torre de las Hostias, "מגדל המארחים"), והמגדל בסמוך בכיוון צפון-מזרח מכונה לוס לוקוס (los Locos, "המשוגעים").
השער המלכותי (PR בתוכנית) הוא מבנה צבאי מהמאה ה-14. בפתח יש קשת עגולה עם אבנים גדולות שבאבן הראשה שלה תבליט של מלאך מציג את שלט האצולה של כתר אראגון עם שני אריות תומכים שואגים.
משני הצדדים שני כתרים של המלך פדרו הרביעי; אפשר לקרוא באחד מהם כתובת באותיות קטנות בלטינית: ,
מעל הדלת נראים חרוטים מגנים מלכותיים מגולפים המתחלפים לסירוגין במגן של אב המנזר גיירמו אגויו (Guillermo Agulló; 1361–1393), שהבנייה נעשתה בתקופתו.
לאחר מעבר השער נמצאים משמאל שרידי מה שהיו בעבר חדרי המומרים והתורמים.
מימין, כמה מדרגות אבן מובילות לארמונו של המלך מרטין "האנושי", מראשית המאה ה-15 (המשמש כיום כמוזיאון).
מול השער המלכותי ניתן לראות את האטריום או פרוזדור הקלויסטר (מספר 15 בתוכנית), יוזמה של אב המנזר קופונס.
משמאל לאטריום נמצאים המרתפים (מספר 14 בתוכנית), מבנה שהיה בעבר חדר אוכל לעמאים או למומרים.
המעון לנזירים בדימוס נבנה בחדר זה במאה ה-14. משנת 1983 נמצא כאן המוזיאון לשיקום המנזר.
מימין לאטריום זה נמצאים מכבשי הכנת היין מהמאה ה-13 (מספר 10 בתוכנית), במקור המעון של העמאים.
הקיר הדרומי מחובר לקיר הצפוני של הכנסייה.
בתוך האטריום או הפרוזדור אפשר להגיע לפינת המפגש עם הצד הצפון-מערבי של הקלויסטר (מספר 8 בתוכנית).
ממזרח למתחם החומה נמצאים המתקנים העתיקים ביותר מהמאה ה-12: הקפלה של סן אסטבן (מספר 1 בתוכנית.
מספר 3 הוא המנזר של קפלה זו) ומרפאה (מספר 2 בתוכנית).
באזור זה נמצאים גם החדרים המלכותיים שנבנו במאה ה-14 על הקיר.
בפינה הצפונית-מזרחית נבנו חדרים מודרניים של נזירים בדימוס.
מדלת הבארוק הפתוחה בקיר המערבי של החומה אפשר לגשת אל האטריום או ה של הכנסייה (מספר 1 בתוכנית) שקרוב לוודאי נבנה בסוף המאה ה-13 כמו גם אל חלון הרוזטה הפתוח שבקיר המערבי המספק אור לספינה המרכזית.
היו בו שני מזבחות, האחד מהמאה ה-16 שהוקדש לקבר הקדוש שנשמר ומשוחזר והשני מוקדש לבתולה של המלאכים (Virgen de los Ángeles) שלא נותר ממנו זכר.
במקומו יש ייצוג גותי של צליבת ישו.
בניית הכנסייה התרחשה בתקופת שלטונם של רמון ברנגר הרביעי, רוזן ברצלונה ואלפונסו השני, מלך אראגון, בסגנון רומנסקי, בתקופות אב המנזר אוגו (Hugo) עד 1166.
לכנסייה יש תוכנית של בזיליקה עם שלוש ספינות וטרנספט; שתי הספינות הצדדיות צרות בהרבה מאולם התווך (הספינה המרכזית).
הספינה הצפונית (מחוברת לקלויסטר) (מספר 3 בתוכנית) היא רומנסקית עם קמרון צלעות; הספינה המרכזית (מספר 2 בתוכנית) היא גם רומנסקית אך הקמרון שלה הוא קמרון חבית מחודד.
שני האפסיסים הפינתיים מתחברים לטרנספט (מספר 5 בתוכנית).
שולחן המזבח הישן נשמר במקום המקודש, ומורכב מאבן גדולה הנתמכת על ידי ארבעה זוגות עמודים רומנסקיים.
הבניין הנוכחי מאכלס בתוכו שני אוצרות גדולים: קישוט המזבח הרנסאנסי, יצירה של והקברים המלכותיים (מספר 6 בתוכנית).
הקישוט מאחורי המזבח בנוי באלבסטר, עבודה של דמיאן פורמנט שיצר אותו בין השנים 1527–1529 על פי הזמנתו של אב המנזר פדרו קאישל (Pedro Caixal) בתקופת שלטונו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
עלות הקישוט הייתה 4,060 דוקטים זהב, בתוספת הוצאות מגורים ולינה עבור הפסל וצוותו.
ראשית, הביא פורמנט גילוף של הבתולה עם הילד ויוסף הקדוש, כמודל למה שהוא עומד לעשות, שגולף באלבסטר מאראגון, חומר שהיה אז מאוד מוערך.
קישוט המזבח הושלם לפני המועד שצוין בחוזה.
הפסל גבה את התשלומים בגין עבודתו ללא בעיות עד חודש מאי 1530, אז עדיין היו חייבים לו 960 דוקטים.
הוא מעולם לא יכול היה לגבות אותם מכיוון שביוני אותה השנה היה אב המנזר מעורב בשערורייה כלכלית ובהליך משפטי.
הקהילה סירבה להמשיך ולשלם את המחירים שנראו מוגזמים, וחבריה האשימו את הפסל כי רימה את אב המנזר במחיר ושיחד אותו בעזרת כמה מתנות מפוסלות.
פורמנט הגיש תביעה ללא הצלחה.
בשנת 1570 תבעה נכדתו, אורסולה גרסיה, את החוב ללא הצלחה.
בשנת 1835, לאחר שהנזירים נטשו את המנזר, נגרם נזק לקישוט המזבח.
זהו קישוט המזבח השני בסגנון רומי של פורמנט שנשמר, כשהעיצוב האדריכלי רנסאנסי עם גרוטסקות.
הקישוט מאחורי המזבח מסודר עם חלק תחתון, ושלוש רצועות אורך בשלוש קומות.
החלק התחתון: תגליפים של "תפילת ישו בגת שמנים", מאסרו של ישו, ההלקאה של ישו, ישו לפני פונטיוס פילאטוס והנפילה בדרך לגבעת הגולגולתא.
הקומה הראשונה: הבתולה עם הילד בולטת במרכז, בגודל גדול יותר מהפסלים מצדדיה.
מצד אחד ומצד שני, בגומחות קטנות יותר נמצאים הקדושות קולומבינה, אורסולה ופלורנטינה והקדושים מטיאס, ברנרדו וגוויין.
קומה שנייה: תבליטים עם שבעת האירועים המשמחים בחייה של מרים, אם ישו.
קומה שלישית: במרכז דמותו של ישו, גדולה יותר משאר הפסלים המייצגים את שנים-עשר השליחים.
הקישוט מסתיים בהמשך של רצועת האורך המרכזית ובו ייצוג של צליבת ישו.
חדר תשמישי הקדושה המקורי (מספר 7 בתוכנית הכללית) שכן באתר הקפלה ששימשה במשך זמן מה את הנזירים בזמן שנבנה חלקו הראשון של המקדש הגדול.
הוא נבנה במאה ה-12 עשוי מאבני גזית מקורה בקמרון חבית מחודד.
חדר תשמישי הקדושה החדש (מספר 16 בתוכנית הכללית) הוא מבנה שהוקם בקצה הדרומי של הטרנספט הבולט מהקיר ונוטל חלק ממנו.
הוא נבנה במהלך תקופתו של אב המנזר בלטסר סאיול (Baltasar Sayol; 1732–1736).
הוא מקורה בכיפה רחבה עם חלונות תאורה עגולים.
החדר מקושט ביצירותיהם של הצייר הצרפתי ז'וזף פלוז'יה (Joseph Flaugier) ותלמידו גוטיירס (Gutiérrez).
שידה גדולה צמודה לאורך הקירות, שם הוחזקו קישוטים ליטורגיים יקרי ערך.
הקלויסטר ממוקם מצפון לכנסייה שאליה הוא מקושר דרך דלת רומנסקית.
הוא נבנה בכמה שלבים רצופים, והחליף אפילו חדרים קודמים כמו במקרה של בית המועצה.
ההנחה היא כי הוא הושלם בסביבות 1162–1163, אם לשפוט על פי מבנה הקמרונות החלקים והמחודדים, האופייניים לציסטרציאנים הראשונים.
מיקומו מצפון לכנסייה, אף על פי שהוא אינו חורג מהמקובל, אינו הנפוץ ביותר מכיוון שבדרך כלל היו הקלויסטרים ממוקמים בסמוך לקיר הדרומי של הכנסייה.
בית המועצה הוא בעל ממדים ניכרים, מקורה בקמרון צלעות מפואר.
חדר האוכל משמש את הנזירים ואילו המטבח (משוחזר ומרוהט) הוא מקום שאפשר לבקר בו ומשמש דוגמה לדעת וללמוד כיצד נראו החלקים הציסטרציאניים הללו.
בחצר ובחזית של חדר האוכל ניתן לראות את המזרקה, שהארכיטקטורה שלה כבר מהמאה ה-14, תוך שימוש בקשתות.
לאחר תהפוכות וחוסר המזל שסבל המנזר במאה ה-19 ובשנים הראשונות של המאה העשרים, חושף הקלויסטר ששוחזר את קשתותיו הפשוטות והפרופורציונליות מסוף המאה ה-12 ותחילת המאה ה-13.
הקלויסטר הקטן של סן אסטבן (Claustrillo de San Esteban) או המרפאה (מספר 3 בתוכנית), נמצא בתוך המתחם הנזירי, בקצה המזרחי.
בצדדיו הקצרים יש לו 4 ו-5 קשתות חצי עיגול ועל עמודים ארוכים חסרי כותרות.
הקישוט פשוט מאוד עם מוטיבים צמחיים.
הקלויסטר היה קיים כבר בשנת 1228 ונבנה מחדש במאה ה-15.
קלויסטר הטרקלין (Claustro del locutorio) צמוד לקיר המזרחי של בית המועצה.
יש בו כותרות מהמסורת הרומנסקית אך הכרכובים של הקשתות כבר גותיות.
הארמון של המלך מרטין "האנושי"
הוא ממוקם בתוך המתחם השלישי, משולב בין הבניינים הקודמים של המנזר, תופס את הקומות העליונות של האטריום של הקלויסטר, חדר דריכת היין, מעבר לפרוזדור הכנסייה.
מנקודת מבט אדריכלית, נחשב הארמון לאחד התכשיטים של האמנות הגותית האזרחית בקטלוניה.
על הבנייה הורה המלך מרטין הראשון, מלך אראגון המכונה "האנושי".
הבנייה החלה בשנת 1397 והוא נותר בלתי גמור מאז 1406. האדריכל הראשי היה ארנו ברגואס (Arnau Bargués).
בשנת 1966 התחדשו העבודות הבלתי גמורות בנוסף לביצוע שיקום.
נכון ל-2007 הוא משמש כמטה מוזיאון המנזר.
קברי המלוכה של מנזר פובלט שנבנו במאה ה-14 ונמצאים בטרנספט של כנסיית המנזר, היוו את הקבוצה הפיסולית החשובה והעשירה ביותר מבין כל אלה שנעשו בספרד הגותית.
המתחם התפרסם כקפלה המלכותית, פנתאון מלכים שנוצר ביוזמתו של פדרו הרביעי, מלך אראגון המכונה "חובב הטקסים" (1319–1387).
במקום בתוך הארקדות יש כיום, שישה קברים של מלכי כתר אראגון בלוויית שש נשותיהם.
בנוסף, מחוץ לארקדות נמצאים קברים של שני מלכים נוספים, כמו גם של נסיכים ואנשי מלוכה אחרים.
בשנת 1359 פנה המלך פדרו לאדריכל אלוי דה מונטברי (Aloi de Montbrai), שעבד בברצלונה, כדי לקחת אחריות על העבודות.
הרעיון המקורי היה לעשות ארבעה קברים בטרנספט, אך הם נאלצו לוותר כיוון שלא הצליחו למצוא מספיק מקום.
בשנת 1370 עלה הרעיון לבנות קשתות רחבות מספיק כדי לפנות את מקומן לנזירים ושהם יוכלו לעבור בחופשיות דרך הטרנספט.
שישה קברים מלכותיים הונחו על קשתות אלה, שלוש מכל צד.
הפסלים השוכבים היו עשויים אלבסטר צבעוני.
מאוחר יותר, בשנת 1382, הטיל אב המנזר גיין דה אגויו (Guillén de Agulló) על לנגר מווימבודי, לתכנן את חופות העץ (עם צריחונים וגמלונים פתוחים).
לאחר שהחופות הוכנו נצבעו והוזהבו והקמרונות הפנימיים נצבעו בכחול ובכוכבי זהב והונחו מעל לוחות הקברים המגולפים, כגג מפואר.
המתחם נודע כקפלה המלכותית ובתחילתו היו בו רק שלושה קברים:
אלפונסו השני, מלך אראגון, המכונה "הצנוע" (1196)
חיימה הראשון, מלך אראגון, המכונה "הכובש" (1276)
פדרו הרביעי, מלך אראגון, המכונה "חובב הטקסים" (1387) יחד עם שלוש נשותיו: מריה מנווארה, אלאונורה מסיציליה ולאונור מפורטוגל
חואן הראשון, מלך אראגון, המכונה "הצייד" (1396) עם שתי נשותיו מרתה מארמניאק ויולאנד דה באר.
פרננדו הראשון, מלך אראגון, (1416) ואשתו לאונור אורקה מקסטיליה, רוזנת אלבורקרקה.
חואן השני, מלך אראגון, המכונה "הגדול" (1479) ואשתו השנייה חואנה אנריקס
מחוץ לקשתות, בקברים נפרדים, קבורים:
מרטין הראשון, מלך אראגון המכונה "האנושי" (1410)
אלפונסו החמישי, מלך אראגון המכונה "רחב הלב" (1458)
מנזר קוזיה (רומנית: Mănăstirea Cozia), הוא מנזר של הכנסייה האורתודוקסית הרומנית, השוכן בסמוך לעיר קלימנשט (Călimănești) בדרום רומניה.
המנזר נבנה בשנת 1388 על ידי מירצ'ה הזקן שגם קבור בו.
המבנה הוא אחד המבנים המרשימים שנשתמרו ברומניה מתקופת ימי הביניים.
שמו של המנזר הוא ככל הנראה מהשפה הקומנית, שפה טורקית ששימשה בעבר את העם הקומני ומשמעותו "חורשת אגוז", מהמילה הטורקית koz שפירושה אגוז.
בסיסו המבוצר של המבנה נבנה ב-1388 והוא היחיד בסגנון הביזנטי שהשתמר ברומניה.
שתי קפלות בנויות בצד לכיוון נהר האולט והכיפות הביזנטיות שלהן משתקפות במים, ויוצרות את אחת מהמראות התרבותיים - טבעיים המרהיבים ברומניה.
מראה הכנסייה שונה בשנת 1517 ובשנת 1707, אז נוספו מרפסת, מזרקה חדשה, קפלה ומגדל שמירה.
עיטורי פנים הקיר עם רוזטות אבן, שורות אופקיות בסגנון ביזנטי בסגנון לבני ואבן ומסגרות אנכיות חסרות תקדים באדריכלות הוולאכית.
הדמיון עם כנסיית לאזאריצה ( Lazarica) בקרושבץ בסרביה מעיד כי בבניה הועסקו בעלי מלאכה סרבים.
כנסיית בית החולים, "בולניצה" (1543), היא בעלת ערך רב, כיוון ששם נשתמרו היטב ציורי קיר מקוריים ובהם דיוקנאות של שליטי האזור בעבר.
ציורי פרסקו צוירו במנזר בשנים 1390 – 1391, וחלקם עדיין שמורים היטב.
המנזר חווה גם תקופות לא נעימות.
בין 1879 ל 1893 הוא שימש כבית כלא, מה שגרר מחאות של אזרחים בעיתונות המקומית.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה בנייניו שימשו כאורוות סוסים.
במנזר מוזיאון עם תערוכת אמנות וכתבי יד ותדפיסים עתיקים.
כנסיית המנזר הונצחה על בול רומני בשנת 1968.
המנזר המלכותי סן מייאן דה יוסו (בספרדית: Real Monasterio de San Millán de Yuso, "יוסו" פירושו "למטה" בספרדית עתיקה), הוא מנזר קתולי השוכן בתחומי המועצה המקומית בקהילה האוטונומית לה ריוחה בצפון ספרד, על הגדה השמאלית של הנהר קארדנס (Cárdenas) באמצע העמק של סן מייאן.
המנזר הוא חלק מהמתחם המונומנטלי של שני מנזרים, יחד עם המנזר העתיק יותר של סן מייאן דה סוסו (שפירושו בספרדית עתיקה "מלמעלה").
את המנזר הורה לבנות המלך , המכונה "גרסיה מנאחרה" (García el de Nájera) בשנת 1053. ההיסטוריה של הקמתו קשורה לאגדה המבוססת על נס של הקדוש (או אמיליאנו), רועה צעיר שהפך לנזיר מתבודד.
כשמייאן נפטר בשנת 574, בגיל 101, קברו אותו תלמידיו במערה שבה חי, וסביבה נוצר המנזר הראשון, זה של סן מייאן דה סוסו.
חמישים שנה לאחר מותו של מייאן כתב הקדוש , שהיה הבישוף של סרגוסה בתקופת הממלכה הוויזיגותית, את תולדות חייו של מייאן.
ב-4 בדצמבר 1997 הוכרזו המנזרים סן מייאן דה יוסו וסן מייאן דה סוסו אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, ויחד עם מנזר גואדלופה, אל אסקוריאל ומנזר פובלט הם שזכו לתואר זה.
גרסיה השלישי מלך נווארה היה חסיד של מייאן הקדוש.
אחרי שהקים את בנאחרה שבה הייתה חצר הממלכה, הוא רצה לקחת את שרידי הגופה של הקדוש, שהייתה קבורה במנזר סן מייאן דה סוסו, למנזר שהקים.
ב-29 במאי 1053 הונחו שרידי הקדוש בעגלה שנמשכה על ידי שוורים, ובכך הם התחילו את המסע, למורת רוחם הגדולה של הנזירים שנותרו פגועים בשל אובדן פטרונם.
כשהגיעה השיירה למישור, בסמוך לנהר, נעצרו השוורים ולא רצו ללכת שוב.
לא הייתה שום דרך לכפות עליהם להתקדם.
המלך והפמליה כולה הבינו שמדובר בנס, שסן מייאן כפה את רצונו שלא לנסוע משם ולהיקבר מחדש באותו מקום.
רק אז הורה המלך לבנות את המנזר החדש, שנקרא יוסו ("למטה"), בניגוד לזה ש"למעלה" (סוסו).
עד לפחות שנת 1100, התקיימו שני המנזרים זה לצד זה, זה שלמעלה, סוסו, וזה שלמטה, יוסו.
הראשון נותר נאמן למסורת: כללים של מוזערבים ואופי קהילתי נפרד לגברים ולנשים.
השני, שעבר רפורמה ופעל על פי תקנון בנדיקטוס.
מהמאה ה-12 יש רק קהילה אחת של נזירים, בנדיקטינים, עם מרכז ראשי, זה של יוסו (למטה).
המאות העשיריות וה-11 היו התקופה הגדולה ביותר מבחינה רוחנית, דתית, אמנותית ותרבותית.
הגירוש השלישי והאחרון של הקהילה הבנדיקטינית התרחש כתוצאה מ.
מנזר יוסו נותר נטוש למשך שלושים ואחת שנים, מאז נובמבר 1835. בין 1866 ל-1868 הוקמה במנזר שלוחה של מיסיונרים פרנציסקנים מהעיר מחבל הבסקים, ואחרי עשר שנות הזנחה, בשנת 1878, התיישבו בו נזירים ממסדר הנזירים האוגוסטינים הזוכרים כמעון להכנת מיסיונרים המיועדים לפיליפינים.
המנזר הוקם בסגנון רומנסקי כיאה לתקופה.
הוא נהרס ונבנה מחדש במאה ה-16, ב מהמאות ה-17 וה-18.
לתוך המנזר נכנסים דרך דלת בארוק מהמאה ה-17 עם עמודים קורינתיים ותבליט של מייאן הקדוש על סוס.
זו עבודתם של האדריכל פבלו דה בסבה (Pablo de Basave) והפסל דייגו דה ליסראגה (Diego de Lizarraga).
מהלובי נכנסים לאולם המלכים (Salón de los Reyes).
החדר קיבל כינוי זה מארבעת הציורים של המלכים שתמכו במנזר.
שלטי האצולה של גרם המדרגות המלכותי הם של המנזר ושל קסטיליה.
הם מתוארכים ל-1697. זוהי הבנייה הגדולה האחרונה של אבות המנזר הבנדיקטיני.
בחדר זה יש רפרודוקציות של כתבי היד העתיקים, ובהם "קודקס 60" .
הקלויסטר בקומת הקרקע ידוע גם בכינוי "של התהלוכה" (Claustro procesional).
חואן פרס דה סולארטה (Juan Pérez de Solarte) החל את בנייתו בשנת 1549. זהו מבנה בסגנון רנסאנס עם קמרונות גותיים.
קשתות מחודדות ומכופפות בין תמוכות שבראשן מצויים צריחונים גותיים עם ווים, לא דקים במיוחד ובעבודה גסה.
הדלת אל הכנסייה, מעוטרת בסגנון מנייריסטי, והיא יצירתו של אנדראס דה רודי (Andrés de Rodi) האיטלקי.
הדלת מתוארכת ל-1554 ונותנת מושג על סוג העיטורים שתוכננו לקומה התחתונה של הקלויסטר, ואשר מעולם לא בוצע.
עמודים טוסקניים, עם אפריז של טריגליפים, מטופות וכותרות מעוטרים בשלוש שושנות.
הקומה מעוטרת בעשרים וחמישה ציורים של חוסה בחס (José Bejes) המתארים את הניסים השונים של מייאן הקדוש, על פי הביוגרפיה שכתב בראוליו הקדוש, בישוף סרגוסה.
בכנסייה שלוש ספינות, עם קמרון כוכבים וכיפה יפה.
הבנייה התחילה בשנת 1504 בפקודת אב המנזר האח מיגל דה אלסגה (Fray Miguel de Alzaga) והסתיימה כעבור שלושים ושש שנים.
הכנסייה נועדה לשימוש הנזירים, ולכן החלק הקדמי, מבית המקהלה המרכזי, שעבר דרך המקום המקודש אל המקום בו נשמרו שרידי הקדושים, נועד רק להם.
החלק האחורי, מהרטרוקווייר לדלת, היה השטח בו השתמשו עמאים כשהיו יכולים להיכנס לכנסייה.
כלומר יש שני חללים ליטורגיים באותו בניין.
המושבים לחלק התחתון של בית המקהלה נוצרו על ידי נגר פלמי, מטרו פרבריסיו (Matero Frabricio), בסביבות שנת 1640, בעקבות הקווים והדגם שעיצב נזיר מסן חואן דה בורגוס.
הקישוט מאחורי המזבח הוא מהמאה ה-17 ובו ציורים של האח .
החלק המרכזי מייצג את מייאן הקדוש בקרב הסינאס (Hacinas במחוז בורגוס) נגד המורים.
הנוצרים, במאבקיהם נגד המוסלמים, בחרו במייאן הקדוש כפטרון שלהם, וכך, גונסאלו דה ברסאו בספרו "חייו של סן מייאן" מספר לנו את ההבטחה של הנדרים האגדיים, מצד אחד של רמירו השני, מלך לאון לסנטיאגו ומצד שני של למייאן הקדוש.
זה היה האזור שנועד לתושבי העיירה.
הרטרוקווייר הוא גם קישוט המזבח של הקהילה וגם דלת הגישה דרך בית המקהלה למזבח הראשי.
באזור זה יש גם דוכן מטיף בסגנון מסוף המאה ה-16. התבליטים מייצגים את ארבעת המבשרים.
באזור התפילה ניתן לראות את העותקים המשוכפלים של הארון של שרידי הקדושים של מייאן הקדוש (מהמאה ה-11) והמורה שלו פליסס הקדוש (מהמאה ה-12).
הארון של מייאן הקדוש הוזמן על ידי סנצ'ו הרביעי, מלך נווארה בשנת 1067.
זהו אחד מחדרי תשמישי הקדושה עם הערך האמנותי הגבוה ביותר בספרד.
בהתחלה זה היה בית המועצה.
מבחינה אדריכלית הוא מהמאה ה-16. החדר החל לשמש כחדר תשמישי הקדושה בסוף המאה ה-17, תקופה שבה צוירו כל הציורים שניתן לראות כיום.
ציורי הקיר על התקרה והשולחנות במרכז הם מהמאה ה-18. אב המנזר האח חוסה פרננדס (1693–1697) עיטר את החדר בארבעה ציורי קנבס גדולים שהביא מנאפולי.
קישוט המזבח הבארוקי נשלט על ידי גילוף של גבירתנו מלכת המלאכים (Nuestra Sra.
הרפקטוריום, חדר האוכל של הנזירים, התחיל להיבנות בשנת 1580. הוא מעוטר בדלת דורית, מושבים עם פילסטרים איוניים מחורצים ודוכן מטיף.
המתכנן חואן דה אייריארטה (Juan de Iriarte) נשכר להשלמתו בשנת 1597. ארבעה עשר השולחנות יוצרו בשנת 1608. הריהוט שמור במלואו.
האולם נחנך בשנת 1977 לרגל חגיגות המילניום לשפה הספרדית, כיום זהו המקום הסמלי של המנזר.
הוא מעוטר בכל שלטי האצולה והדגלים של המדינות דוברות הספרדית ושל הפיליפינים תרומת השגרירויות של המדינות המיוצגות, כמו גם פרוטומה של , המשורר הראשון בשפה הספרדית והנוטריון של מנזר זה.
בחדר זה נערכים כנסים רשמיים הקשורים לספרדית.
בתוך אחד מאגפי המנזר נמצא "אוסטריה סן מייאן" (Hostería San Millán), מלון בן 25 חדרים המציע פעילויות הקשורות לתרבות המנזר ותיירות היין.
במאה ה-11, נזיר אחד במנזר סן מייאן הכניס מילים וביטויים משפת העם לכתב.
איש לא עשה זאת בעבר מתוך כוונה ספרותית.
מדובר בהערות שוליים בספר הכתוב לטינית המכונה "קודקס אמיליאנסיס 60" (Codex Aemilianensis 60), כשאמיליאנסיס הוא השם בלטינית של מייאן הקדוש, או בקצרה "קודקס 60", שנתגלה בספריית המנזר.
הערת שוליים קרויה בלטינית גלוסה (Glossa), ולכן קיבלו כאלף הערות השוליים בספר את הכינוי .
רוב ההערות כתובות בספרדית עתיקה, ובאותו קודקס מוצאים גם את המילים הראשונות שנכתבו בבסקית.
עד 2010 נחשב קודקס זה כספר העתיק ביותר שבו מוצאים מילים בספרדית.
מסיבה זו חגגו במנזר סן מייאן דה יוסו את המילניום של השפה הספרדית בשנת 1977, ומאז נודע המנזר כ"ערש השפה".
באולם המלכים יש מצבות זיכרון לאלף שנה של השפה הקסטיליאנית והבסקית וכן מהדורת פקסימיליה של "קודקס 60".
עבור מנזרים, אוצרם המוערך ביותר היה שרידי הקדושים, במיוחד אם הם היו שייכים למייסד הקדוש של המנזר.
דון בלאס (Don Blas), אב המנזר של יוסו בשנים 1067–1081, הורה להכין את ארון הקבורה של שרידי הקדושים העשיר ביותר האפשרי כדי להוקיר את שרידי מייאן הקדוש, באמצעות שימוש בבדים משובחים בפנים וכיסוי החלק החיצוני ביריעות של זהב, כסף, אבני חן ולוחיות שנהב.
בין אוסף תיבות שרידי הקדושים של המנזר בולטים ארונות הקבורה של סן מייאן (המאה ה-11), ושל המורה שלו סן פליסס (המאה ה-12), בגלל גילופי השנהב הרומנסקיים שלהם.
ישנם עשרים וארבע לוחיות שנהב, אחת-עשרה משני צידי הארון, ואחת במרכז החלק הקדמי.
הקישוטים נשמרו עד 1809 כאשר חייליו של נפוליאון בונפרטה בזזו את הזהב והאבנים היקרות.
בכל תחילת האביב והסתיו, בסביבות 21 במרץ ו-21 בספטמבר, מתרחשת נקודת השוויון.
אלו הימים שבהם אורך היום שווה לאורך הלילה, כשבצהריי היום לאורך קו המשווה בעת נקודת השוויון השמש נמצאת בזנית.
סמוך לשש ורבע אחר הצהריים ניתן לראות מעגל אור שמש מושלם מעל החלק המרכזי של מנזר יוסו.
תופעה זו נמשכת כמה דקות.
קרן האור נכנסת דרך חלון הרוזטה בחלק האחורי של הכנסייה, עוברת דרך הרטרוקוויר ופוגעת במרכז הגאומטרי של הכנסייה.
כך היא מסמנת את ציר הכנסייה, ולכן את הכיוון המושלם של קדמת הכנסייה לכיוון מזרח.
במנזר יש גם ספרייה חשובה של ספרי שירת מקהלות (בספרדית Cantorales) מהמאה השבע עשרה.
כ-30 ספרי ענק, במשקל של 40–60 קילוגרם, שנעשו בעבודת יד במהלך ארבע שנות עבודה ועבורם נעשה שימוש בקלף מחתיכות עור של כ-2,000 פרות.
הם מכילים את האוסף השלם של כל שירי התפילה שהקהילה הנזירית השתמשה בהם במהלך התפילות במרוצת כל השנה.
זהו אחד מארבעת האוספים השלמים השמורים בספרד.
לצד המזמורים יש אוסף מעולה של מהדורות פקסימיליה.
קודקס 46, המתוארך לשנת 964, שלדברי האחים טורסה "הוא מילון אנציקלופדי של 20,000 מאמרים כמו מילונים נוכחיים", ושאגר את כל הידע של אז.
קודקס 60, זה של גלוסאס אמיליאנסנס, משפטים ראשונים בספרדית ומילים בבסקית.
אחת מיצירותיו של המשורר הראשון בעל שם ידוע שכתב בספרדית קסטיליאנית, גונסאלו דה ברסאו, שהתחנך במנזר סוסו ושימש כנוטריון של מנזר יוסו.
הקליגרפים המצוינים של המנזרים מיוצגים על ידי העבודה של האח מרטין דה פלנסיה (Martín de Palencia), נזיר מסן מייאן.
הארכיון והספרייה הנזירים של סן יוסו
ירושת הסקריפטוריום הישן של סן מייאן, מתחם הארכיון והספרייה נחשב לאחד הטובים במנזרים שבספרד.
הארכיון מורכב משני גנזכים (הגליסיאני (el Galicano) והבולארי ( el Bulario)) וכשלוש מאות מסמכים מקוריים: תביעות משפטיות, תרומות, שטרי מכירות, כתבי זכויות, בולות ...
שכולם מתייחסים למנזר סן מייאן או למנזרים או לכנסיות שלו.
המסמך העתיק ביותר הוא זה של הקמת המנזר סן מיגל דה פדרוסו (San Miguel de Pedroso), משנת 759. המסמך הראשון שהועתק הוא קטע המתייחס לנדרים של סן מייאן.
ניתן למצוא גם את אחד הטקסטים המעניינים ביותר של ימי הביניים המתייחס ליישובים בארץ הבסקים, Reja de San Millán (שער סן מייאן), שנכתב בשנת 1025.
הספרייה בסגנון הוונציאני מתוארכת לשנת 1780 ויש בה שפע של ספרים ישנים.
יש לה מערך זהה לזו של אב המנזר דון אנסלמו פטיטה (Don Anselmo Petite) בשנת 1780. גדולתה נובעת יותר מהאיכות והנדירות של אוספיה, מאשר ממספר הכרכים, שכן המדפים האמנותיים בה אינם מסוגלים להכיל יותר מעשרת אלפים כרכים.
כאשר עזבו הנזירים הבנדיקטינים את המנזר בשנת 1835 הם השאירו אותה בפועל ריקה.
הנזירים ממסדר הנזירים האוגוסטינים הזוכרים הם שפעלו להחזיר את אותם ספרים, מכיוון שהם נשארו בעיירות שמסביב.
הם שחזרו יותר משמונים אחוז מהספרייה המקורית, פעולה יוצאת דופן בהתחשב בכך שהספריות של מנזרים אחרים הוקמו מחדש לחלוטין כשהנזירים חזרו למנזרים שננטשו.
פורטל האינטרנט של קרן סן מייאן דה לה קוגויה (Fundación San Millán de la Cogolla) מאפשר גישה לאוסף התיעודי של הספרייה.
תהליך הדיגיטציה של המסמכים החל בשנת 2001 והגיע ליותר מ-72,000 עמודים מ-212 כרכים בעלי ערך גבוה.
מנזר סן מייאן דה סוּסוֹ (בספרדית: Monasterio de San Millán de Suso, "סוסו" פירושו "למעלה" בספרדית עתיקה), הוא מנזר קתולי לשעבר, השוכן בתחומי המועצה המקומית בקהילה האוטונומית לה ריוחה בצפון ספרד, על מדרון ההר מעל לגדה השמאלית של הנהר קרדנס (Cárdenas).
מבנה המנזר הוא חלק מהמתחם המונומנטלי של שני מנזרים, יחד עם המנזר החדש יותר של סן מייאן דה יוסו (שפירושו בספרדית עתיקה "מלמטה").
בנייתו החלה בסוף המאה ה-6, מקורו בקוינוביון ויזיגותי, שהוקם סביב קברו של הנזיר המתבודד (או אמיליאנו) הקדוש, שמת בשנת 574. לאורך המאות שלאחר מכן ועד המאה ה-12 עבר המנזר הרחבות שונות כתוצאה מהשינוי מחיים של נזירים מהתבודדות לסֶנוֹבּיוּם ומאוחר יותר לנזירות משותפת, כשסגנון הבנייה היה מוזערבי ורומנסקי.
חשיבותו של המנזר אינה רק אמנותית ודתית, אלא גם לשונית וספרותית.
כאן נזיר כתב את ה, שהיו הערות הסבר בשולי העמודים שנכתבו בלטינית.
רישומים אלה נכתבו בשפה רומאנית.
במנזר זה מופיעים ההערות הראשונות שנכתבו בבסקית, ומסיבה זו הוא נחשב לערש השפות הרומאניות של ספרד והשפה הבסקית.
כאן גם התגורר , נזיר והמשורר הראשון שכתב בספרדית ששמו ידוע לנו.
כמו כן, המסורת טוענת כי הסרקופגים במסדרון המכונה "שער גונסאלו דה ברסאו" הם של מהאגדה.
בימים הראשונים של בואם של הוויזיגותים לחצי האי האיברי, פרש ה אמיליאנוס (בלטינית Aemilianus) או (בספרדית Millán), בנו של רועה ויליד היישוב ורג'ג'יום (Vergegium), כיום , למקום נידח ומרוחק זה.
כאן הוא חי כנזיר, מוגן בתא נזירים קטן, מת בגיל 101 ונקבר בקבר חצוב.
הרבה ידוע על חייו משום שתולדות חייו נכתבו בלטינית בסביבות שנת 635 על ידי , שהיה הבישוף של סרגוסה.
גונסאלו דה ברסאו, שהתחנך במנזר זה, תרגם ביוגרפיה זו מלטינית לפסוקים בשפה הוולגרית (כלומר העממית) או הרומאנית.
המנזר הקטן נבנה סביב תא הסלע של הנזיר.
בשלב ראשון (המאה החמישית וראשית המאה השישית) נחפרו מערות תוך ניצול חללים באדמה שנחלקו לשני מפלסים לחדרים, ושניים נוספים לחדר התפילה, שם נמצאים כיום האנדרטה של מייאן הקדוש והגלוסקמה.
בין המאות ה-6 וה-7, חייב השינוי מחיים של נזירים מתבודדים לחיים בקוינוביון בניית בניין כדי להיפגש, וזו הייתה הבנייה הראשונה עצמה, המתאימה לשני התאים הקמורים שנמצאים בהמשך ימינה כשנכנסים למנזר הקיים, מתוכם נשמרים כיום הקירות וכמה מהקשתות הוויזיגותיות.
במחצית הראשונה של המאה העשירית והחל מהמנזר הוויזיגותי, הוקם המנזר המוזערבי, אותו חנך אותו בשנת 954 המלך , המלך הראשון שהוכתר בנאחרה, שחלק גדול ממבנה זה השתמר.
גלריית הכניסה ואולם התווך הראשי של הכנסייה תואמים לשלב זה, הבנוי בקמרונות בסגנון ח'ליפות וקשתות פרסה.
בשנת 1002 שרף המצביא המוסלמי אלמנסור את המנזר הזה, ובכך נעלמו הקישוטים והעיטורים בסטוקו המוזערביים.
בשנת 1030, לרגל הקאנוניזציה של מייאן הקדוש, שחזר והרחיב , המכונה "גרסיה מנאחרה" (García el de Nájera), את המנזר מערבה, והוסיף שתי קשתות מחודדות נוספות לקשתות הפרסה הקיימות וכיוון המזבח שונה כלפי מזרח.
לבסוף, במאות ה-11 וה-12 נעשו הרחבות אחרות עם קירות וקשתות חצי עיגול מול המערות הפרימיטיביות של המבדד.
הגישה למנזר היא דרך דלת הפרסה אל האטריום.
לפני המשך הסיור יש לקחת שלושה דברים חשובים:
חיבור הצד האחורי של דלת הכניסה האמורה משמר גרעין של העבודה הוויזיגותית, שדלת הפרסה הנוכחית גבוהה ב-1/3 מהמקורית.
בשחזור של המאה ה-11 הוא הוגבה ב-½.
עיטור הרצפה, עשוי חלוקי נחל אפורים ולבנים אדומות היוצרים רוזטות וצלבי קרס.
רצפה זו מכונה שטיח פורטאלחו (alfombra del portalejo).
זוהי יצירה מוזערבית מראשית המאה ה-11 והיא מוזכרת על ידי גונסאלו דה ברסאו בחיי סנטה אוריה (Vida de Santa Oria), והוא מכנה אותה פורטאליו (portaleio).
משמאל לגלריה, הסרקופגים של שבעת הנסיכים הילדים של לארה, ובאמצע המורה שלהם, נוניו (Nuño).
באטריום זה נמצאים גם קברי , חימנה ואלווירה, מלכות נווארה, כמו גם סניור דה קמרוס דון טלו גונסלס.
מאטריום זה נשקף נוף של עמק הנהר קרדנס.
לאחר מכן נכנסים אל המקום המקודש דרך פתח שיש בו קשת כפרית וארכאית ללא אבן ראשה, המציינת מאפיין ויזיגותי.