tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המפלגות הדתיות ניסו במשך שנים לתקן את החוק באופן שאוסר באופן מוחלט ניתוחים ללא אישור המשפחה, אך ללא הצלחה.
מקרים של ניתוחים של חרדים שנפטרו, כמו זה של הרבנית רחל נאדל מבני ברק הביאו להפגנות נגד הממשלה בדרישה לאפשר לאנשים זכות מוחלטת לקבוע האם הם או קרובי משפחתם ינותחו לאחר המוות.
במספר מקרים, בני משפחה העלימו את גופת קרוביהם מבית החולים מחשש לביצוע ניתוח לאחר המוות בגופה, נגד רצונם.
הממסד הרפואי התנגד למתן זכות וטו למשפחה על ניתוחי מתים בטענה שהניתוחים הכרחיים לרפואה.
לאחר המהפך, ההסכם הקואליציוני של אגודת ישראל עם הליכוד קבע שחוק האנטומיה והפתולוגיה יתוקן כדרישת הדתיים.
בסוף 1980 תוקן לבסוף החוק בהליך מזורז.
בנובמבר 1980 עבר החוק בקריאה ראשונה ולאחר דיונים בוועדה שהתקיימו במתח רב אושר החוק בתחילת דצמבר לאחר גיוס מלא של הקואליציה והאופוזיציה.
נתיחה לאחר המוות בראי היהדות
היהדות שוללת באופן עקרוני כל פגיעה גופנית בגופה, מפאת כבוד המת.
במקרים חריגים התירו רבנים לבצע נתיחה כזו, אם היה בכך סיכוי סביר להציל חיים של אנשים אחרים, למשל - זיהוי חיידק הגורם למגפה.
בנושא זה עדיין חלוקות הדעות בזרמים השונים ביהדות, כאשר רוב הזרמים ביהדות החרדית נוטים להימנע בכל מחיר מנתיחה שלאחר המוות.
בעת חקיקת חוק האנטומיה והפתולוגיה התשי"ג - 1953 נידונה רבות נקודת המבט של המשפט העברי בנושא, לחיוב ולשלילה.
הרב נתן בן שמעון הכהן אדלר (י' בטבת ה'תק"ב, 16 בדצמבר 1741 – כ"ז באלול תק"ס, 17 בספטמבר 1800) היה רב ומקובל בפרנקפורט, גרמניה, ורבו של החתם סופר.
נולד בפרנקפורט דמיין, לצרלה ולרב יעקב שמעון, נצר למשפחה מיוחסת שחיה מאות בשנים בעיר זו והתייחסה לר' שמעון הדרשן מחבר ילקוט שמעוני.
בילדותו נודע כמחונן, ואף החיד"א שביקר בעיר התפעל ממנו.
היה תלמידם של בעל פני יהושע ורבי משה ראפף.
רבו המובהק היה רבי דוד טעבלי כ"ץ שיף שנהיה לימים רבה האשכנזי של לונדון.
הוא למד קבלה אצל רבי אברהם אביש שהיה רב העיר.
בה למד החתם סופר, שהחשיב את הרב אדלר כרבו המובהק, ואף כינהו 'החסיד שבכהונה'.
הרב אדלר נהג לדבר, להתפלל וללמוד בהברה ספרדית ולא בהברה אשכנזית, ואף אירח בביתו לתקופה ארוכה את הרב חיים מודעי בעת שהותו בגרמניה, על מנת לשוחח עמו בהברה ספרדית.
הוא היה הראשון שהתיר לעבור מנוסח אשכנז לנוסח ספרד (הקרוב יותר לנוסח האר"י), כדי לכוין את כוונות הקבלה של האר"י שמכוונות לנוסחו, ולא חשש בעניין זה ל"אל תיטוש תורת אימך".
עוד היה נוהג כי הכהנים יברכו ברכת כהנים בכל יום, כנהוג בארץ ישראל, ובשונה מהמנהג המקובל באשכנז.כמו כן היה בקיא בסדר קדשים ואף אמר שהוא מוכן לעבוד בבית המקדש ברגע שיבנה.
הרב אדלר הקים מנין פרטי בביתו שבו הנהיג כמה שינויים בנוסח התפילה ובצורת התפילה החריגים ממנהג אשכנז המקובל, ועוד הציג כמה שינויים בנורמה המקובלת.
המנהגים האלו עוררו את חשד בני הקהילה בפרנקפורט אשר נרתעו מהנהגתו המוזרה, ומהשמועות על שימושו התמידי בקבלה מעשית, ומהחשדות באשר לטיבן החסידי או השבתאי של הנהגותיו.
בשנת תקמ"ב-1782, הטילו עליו רבני הקהילה חרם ובכך נאלץ הרב אדלר לעזוב את עירו.
זמן קצר אחר כך נענה להצעה לשמש כרב העיר בוסקוביץ' שבמוראביה (היום: בצ'כיה).
החתם סופר הצעיר גלה עם הרב נתן אדלר מפרנקפורט למוראביה.
אך גם שם לא הצליחו הרב ותלמידיו להניח את דעת ראשי הקהילה שכתבו מכתב מחאה חריף לקהילת פרנקפורט, על שלא הודיעו להם על החרמתו של הרב אדלר.
בשנת תקמ"ו-1785 שב לעיר מולדתו פרנקפורט.
החתם סופר ליווה אותו עד העיר פיורדא הסמוכה לנירנברג שבמדינת בווריה, שם הכתיב הרב נתן אדלר לחתם סופר, בשעת פרידתם, את חשבון זמן לילה ויום של כל השנה על פי שיטתו בסוגיית השקיעה וצאת הכוכבים.
בפקודת רבו, לא חזר החתם סופר עמו לפרנקפורט, אלא המשיך את דרכו למדינת מוראביה והשניים לא התראו עוד עד יום מותו של הרב נתן אדלר.
תקופה קצרה לאחר חזרתו, התעוררה ההתנגדות כלפיו מחדש והרב נפל למשכב.
ביום י"א באלול ה'תק"ס הגיעה הודעה על ביטול החרם כנגדו, אך לאחר תקופה קצרה ביום כ"ז באלול נפטר הרב.
רבה של העיר באותה התקופה הרב פנחס הורוויץ הספידו בקוראו עליו את הפסוק "כי לא אדם הוא להנחם".
החתם סופר בהספד על רבו, תיאר בני קהילת פרנקפורט ומנהיגיה כאשמים ישרים במיתת רבו:
הרב יקותיאל גרינוולד ההדיר ספרון נגד הרב אדלר בשם מעשה תעתועים מאת לייב וטצלר.
פרופ' יעקב כ"ץ כתב ביוגרפיה על החת"ם סופר ובה תיאר את רבו הרב אדלר בהקשר היסטורי.
פרופ' רחל אליאור הקדישה מחקר אודות קורות חייו של הרב אדלר ונסיבות רדיפתו בפרנקפורט בזמן הרדיפות שנערכו נגד החסידות.
הרב אדלר חי כל חייו בצער עמוק על החורבן והגלות.
הדבר בא לידי ביטוי באבלות תמידית, כאשר גם בימי שמחה וחג היה נוהג להעלות ולבטא את זיכרון החורבן וחוסר השמחה השלמה.
הרב אדלר היה מקובל, והחתם סופר העיד עליו שראה בעיניו שהשתמש בשמות הקודש.
הרב אדלר סבר שבענייני חסידות ופרישות אין להעמיד תלמידים בסגנון אחד לכולם, אלא כל אחד יתחסד עם קונו בדרכו שלו, ולכן מעולם לא הזכיר הרב אדלר בדרשותיו את ספר הזוהר, ולא השאיר אחריו תלמידים שהמשיכו את דרכו הייחודית.
הרב אדלר לא חיבר ספרים.
לדעתו ההיתר לכתיבת תורה שבעל פה אינה אלא משום עת לעשות לה' הפרו תורתך, שאדם שוכח את מה שלומד.
אך מאחר שהוא לא שוכח האיסור של כתיבת תורה שבעל פה בעינו עומד.
אך חיבורים שונים נערכו מתורתו, מהם: ספר תורת אמת, וספר משנת רבי נתן, חידושים על המשנה, שנערכו על ידי רבי צבי בנימין אוירבך מתוך ההערות הקצרות שרשם על שולי ספר המשנה הפרטי שלו.
כמו כן בספרי תלמידו החתם סופר מובא הרבה מתורתו.
רבי אברהם בינג, מגדולי רבני גרמניה.
רבי משה סופר, החתם סופר.
הרב לייב עמריך, קבור בפפד"מ.
נתירה היא מונח במכניקה המתאר את קצב שינוי התאוצה.
הנתירה היא הנגזרת בזמן של התאוצה, הנגזרת השנייה בזמן של המהירות או הנגזרת השלישית בזמן של ההעתק:
השימוש בנתירה בתיאור מערכות פיזיקליות הוא נדיר ולא קיים עבורה ייצוג אוניברסלי מוסכם.
לעיתים משמשת האות האנגלית j לתיאורה.
הנתירה היא וקטור ולא קיים מונח מקובל עבור גודלו הסקלרי.
יחידותיה של הנתירה במערכת היחידות הבין-לאומית הן מטר לשנייה בשלישית (m/s3).
המקבילה של הכוח ביחס לנתירה מכונה Yank, גודל פיזיקלי השווה למכפלת הנתירה במסה, והוא מתקבל על ידי גזירת הכוח בזמן.
חוק זה אינו מתקיים במכניקה יחסותית, בה המסה של הגוף היא פונקציה של מהירותו.
לנתירה נודע שימוש בהנדסה, בעיקר כאשר קיים צורך להתאים את שינויי הלחץ במערכת.
לדוגמה, בתכנונן של רכבות הרים יש לנתירה המרבית במערכת חשיבות כדי לוודא שהשרירים האנושיים יספיקו להתרגל לשינויים ויימנעו פגיעה בגוף וחבלות כגון צליפת שוט.
הנתירה נלקחת בחשבון במערכות מרובות טלטלות המכילות או מורכבות מגופים עדינים ושבירים.
בנתירה נעשה שימוש גם בתכנון תהליכי ייצור.
שינויים מהירים מדי בתאוצתו של כלי חיתוך, קרי נתירה גבוהה שלו, עלולים לגרום לשחיקה מהירה ולקווי חיתוך מעוותים.
יחידות בקרת שליטה מודרניות במכשירים שכאלה מתירות למפעיל להגביל את שינויי התאוצה במערכת באמצעות קביעת רף נתירה מרבי.
מכשיר המודד נתירה מכונה מד-נתירה (jerkmeter).
בתהליכי בקרת תנועה, קיימת לעיתים קרובות דרישה לניוד של מערכת מנקודה יציבה אחת לשנייה בזמן הקצר ביותר תוך אילוצים של מהירות, תאוצה ונתירה מרביות.
הפתרון לבעיה מכונה מתאר תנועה מסדר שלישי והוא מורכב משבעה שלבים:
התפתחות התאוצה בנתירה קבועה (j = maxJerk)
תנועה שוות תאוצה (j = 0)
האצה לקראת המהירות המרבית (j = -maxJerk)
האטה לקראת התאוצה המרבית (j = -maxJerk)
תנועה שוות תאוטה (j = 0)
האטה לקראת ההעתק הרצוי (j = maxJerk)
בהינתן תנועה קצרה יותר, ייתכן והמערכת לא תגיע למהירות ו/או לתאוצה המרביות.
מערכת נתירה היא מערכת המצייתת למשוואת הנתירה:
אחת התכונות המעניינות ביותר של מערכות נתירה היא האפשרות שתיווצר בהן התנהגות כאוטית.
מערכות כאוטיות מוכרות כגון מושכי לורנץ ומפת רוסלר מתוארות בדרך-כלל על ידי מערכת של שלוש משוואות דיפרנציאליות מסדר ראשון שניתן למעשה לאחדן למשוואת נתירה בודדת (אך מורכבת למדי).
ניתן לתכנן מעגלים חשמליים המצייתים למשוואת הנתירה.
מעגלים כאלו מכונים מעגלי נתירה.
כאשר "A" הוא פרמטר הניתן לקביעה.
למשוואה קיים פתרון כאוטי עבור הערך: A = 3/5 וניתן לתארו באמצעות המעגל החשמלי הבא:
במעגל האמור לכל הנגדים התנגדות קבועה פרט ל- ולכל הקבלים קיבול זהה.
תדירות התהודה של המעגל תהיה: .
המתח על מגבר השרת "0" מתכונתי (פרופורציוני) למשתנה x, המתח על מגבר השרת "1" מתכונתי לנגזרת הראשונה של x והמתח על מגבר השרת "2" מתכונתי לנגזרת השנייה של x.
נגזרות גבוהות יותר של ההעתק
כמעט ולא נעשה בהן שימוש, ואין להן שמות מוסכמים.
במהלך תכנון טלסקופ החלל האבל בוצעו חישובים שנעזרו בנגזרת הרביעית של ההעתק לפי הזמן (כלומר בנגזרתה של הנתירה לפי הזמן) וזו כונתה jounce ("טלטלה" בתרגום חופשי) או snap ("שבירה" בתרגום חופשי).
הנגזרת החמישית כונתה crackle ("פצפוץ" בתרגום חופשי), השישית כונתה pop ("התנפצות" בתרגום חופשי), השביעית כונתה bang ("נפץ" בתרגום חופשי), השמינית כונתה boom ("הרעמה" בתרגום חופשי), והתשיעית כונתה crash ("התרסקות" בתרגום חופשי) .
נתינוּת היא מעמד משפטי המשתמעת ממנו השתייכות למדינה או לריבון, וכפיפות לחוקים אותם מחוקק הריבון, אך ללא הזכויות המוענקות לאזרח.
בעבר, במשטרים מונרכיים או דיקטטוריים, היחס אל תושבי הממלכה היה כאל נתינים, החייבים לעשות את רצון הריבון - המלך או הדיקטטור.
במשטרים מודרניים יש מצבים המביאים לכך שאדם יהיה נתין אך לא אזרח, מצב ממנו משתמעת כפיפות לחוקי המדינה, ללא קבלת מלוא הזכויות.
מצב משפטי היוצר מעמד של נתינות התקיים גם לפי חוקי נירנברג, ששללו את אזרחותם של היהודים תחת שלטון גרמניה הנאצית בשלב הראשון של השואה, והפכו אותם לנתינים החייבים בציות לחוק, אך ללא זכויות כלשהן.
בימינו, המונח "נתינות" משמש בהשאלה לכל מעמד אזרחי של אדם במדינה מסוימת.
נתן אביעזר (וייזר) (נולד ב-1938) הוא פיזיקאי והוגה דעות ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן.
אביעזר נולד בשווייץ והיגר בילדותו לארצות הברית.
הוא קיבל חינוך דתי והיה פעיל כחניך בתנועת בני עקיבא.
את התואר הראשון בפיזיקה קיבל מאוניברסיטת הרווארד, ואת הדוקטורט עשה באוניברסיטת שיקגו.
לאחר מכן שימש כמנהל חטיבת המחקר ביבמ, ניו יורק.
בעקבות פרוץ מלחמת ששת הימים ב-1967 עלה עם רעייתו דבורה לישראל.
הוא קבע את מגוריו בפתח תקווה, והצטרף לסגל האקדמי של אוניברסיטת בר-אילן זמן קצר לאחר מכן.
בשנת 1971 ערך עם משה קוה מחקר שעסק בהתנגדות של מתכות בטמפרטורות נמוכות.
אביעזר וקוה הצליחו לתת תיאור מדויק יותר ונכון יותר לתרומתה של האינטראקציה בין הפונונים לאלקטרונים להתנגדות.
הנוסחה המקובלת לפני פרסום מחקר זה, שנכתבה על ידי חתן פרס נובל פליקס בלוך, הייתה מבוססת על הנחות שאינן מתקיימות ברוב המתכות הרלוונטיות.
מחקריו של אביעזר עוסקים בפיזיקת מצב מוצק.
הוא קיבל משרת פרופסור בשנת 1972 בהמלצתו של פרופסור משה ימר, ולאחר מכן, בשנת 1980, נתמנה לראש המחלקה לפיזיקה וכיהן בתפקיד שלוש קדנציות רצופות.
הוא מילא מספר תפקידים נוספים באוניברסיטת בר-אילן, בהם סגן הנשיא למחקר, חבר הסנאט, ויו"ר האגודה לתורה ומדע.
משמש כפרופסור אורח באוניברסיטת קיימברידג' וב- The Kovens Convention Center באנגליה.
בשנת 1984 נבחר כעמית באגודה האמריקאית לפיזיקה, כאות הוקרה על תרומותיו לחקר התכונות החשמליות של מתכות.
אביעזר משקיע מאמץ בהבנת הקשר בין תורה ומדע והוא נמנה עם ראשי המארגנים של כנס תורה ומדע הנערך מדי שנה.
על נושא זה כתב את ספרו "בראשית ברא" שתורגם מאנגלית לעשרות שפות, בהן עברית ויפנית.
ספר נוסף שחיבר נקרא "Fossils and Faith"; הספר תורגם לעברית תחת השם "אמונה בעידן המדע".
ספר נוסף פרי עטו קרוי "The Anthropic Principle", הספר עוסק באיכות הסביבה.
בשנת 2011 הוציא סרטון אנימציה באורך כחצי שעה בשם "בריאת העולם על פי התורה והמדע", המבוסס על ספריו.
בראשית ברא, נתן אביעזר, תשנ"ד.
על תורה ומדע / נתן אביעזר; תרגום מאנגלית: טל דוד כספי.
מבראשית ברא עד זאת הברכה, פרשת השבוע לפי פשוטו של מקרא.
נתן אגמון (בִּיסְטְרִיצקי; כ"ח באב ה'תרנ"ו, 7 באוגוסט 1896 – י"ב באדר תש"ם, 29 בפברואר 1980, ישראל) היה סופר, מחזאי, מתרגם, עורך ומבקר עברי.
נולד בשנת 1896 לשמואל, סוחר, ולבילה בת יצחק פלח בעיר זְבֵנִיגוֹרוֹדְקָה (Звенигородка) בפלך קייב שבדרום האימפריה הרוסית (כיום במחוז צ'רקאסי באוקראינה), בתחום המושב היהודי.
קיבל חינוך מסורתי בחדר והתעניין גם בספרות הרוסית.
בשנת 1913 עלה לארץ ישראל כדי ללמוד בגימנסיה הרצליה.
לאחר שנת לימודים אחת נסע בקיץ לחופשה בבית הוריו ברוסיה, ונקלע למלחמת העולם הראשונה.
בשנות המלחמה הוא עבר להתגורר ביקטרינוסלב ובאלכסנדרובסק, שם החל לעסוק בפעילות ציונית.
כבר בצעירותו פרסם ביקורת ומסות ספרותיות בעיתונות העברית.
בהיותו נואם מוכשר, הוא הרבה לבקר בערים ובעיירות והרצה שם מטעם האגודות הציוניות השונות
ב-1918 נישא לחיה בת אריה ליב גוטמן, ולזוג נולדו שני בנים: שמואל ויעקב.
ב-1920 חזר לארץ, ושנה מאוחר יותר יצא בשליחות "הפועל הצעיר" להרצאות במחנות גדוד העבודה, שעסקו בסלילת כביש חיפה-ג'דה.
על סמך התחברותו עם חבורה מהקבוצה הוא התבקש על ידי מאיר יערי לסייע להם בעריכה והבאה לבית הדפוס את רשימות הווידוי שכתבו בעת ישיבתם המבודדת בביתניה-עילית.
הקובץ שפורסם בשנת 1922, "קהילייתנו", זכה לפרסום רב.
בהשראתו, כתב אגמון בשנת 1926 את הרומן רחב היריעה "ימים ולילות".
בשנים 1922–1952 שימש ראש מחלקת הנוער והתעמולה בקרן קיימת לישראל, ופרסם חוברות הסברה ציונית.
השתתף במספר קונגרסים ציוניים כנציג הקק"ל.
לאחר שפרש מעבודתו התמסר ליצירתו הספרותית.
עסק גם בתרגום ופרסם מאמרים רבים בעיתונות העברית, מהם ב"העם", "השילוח", "הפועל הצעיר", "מעברות", "ראזסווייט" ועוד.
נתן אגמון-ביסטריצקי נפטר בגיל 83 ונקבר בהר המנוחות.
הרומן "ימים ולילות" הוא יצירת הפרוזה המשמעותית ביותר של אגמון.
יצירה זו נחשבת למבשרת את בואו של המודרניזים הארץ-ישראלי.
הספר מתמקד בתיאור הדמויות והזיכרונות, הבדידות והקולקטיב, ההווי והטקסים של החבורה בביתניה-עילית.
אגמון הגדיר אותו במהדורה האחרונה של הספר כ"הגדה על מיתוס העדה" ששואפת להגיע אל השורשים המיתיים הראשוניים הקיימים ביסודה של כל צורת חיים אנושית.
גם המחזות שכתב אגמון משלבים בין היסודות הריאליים והאקספרסיוניסטיים.
מאבקים בין חיי גלות לכיסופי גאולה, בין דמויות היסטוריות לגיבורי הזמן הריאלי.
הוא התעניין בשלושה נושאים עיקריים בהיסטוריה היהודית: הופעתו של ישו הנוצרי על רקע הבית השני, הופעתו של שבתי צבי במאה השבע-עשרה ועלייתו של הרצל לקראת היעוד הציוני.
שלושה אירועים חשובים שבאמצעותם חקר את הנושא המשיחי כפי שהתבטא מדי פעם בהיסטוריה היהודית.
כמה ממחזותיו הועלו על הבמה החל משנות השלושים של המאה ה-20.
בכתיבתו התיעודית הוא פרסם את רשמי ביקורו בקהילות השונות של היהודים בארץ ובגולה, למשל: "קריית ענבים (1924), ו"קסמי יבשת" (1924) על מסעותיו בדרום אמריקה.
ספריו העיוניים כוללים זיכרונות אישיים המשולבים עם דברי מסה וביקורת וכתובים בסגנון סוער שהתאפיין בו.
במאמר שכתב בשנת 1917 בעיתון "העם" על שאול טשרניחובסקי, הוא דיבר על הייחוד שבין שירתו לזו של ביאליק ויצירתו של ברדיצ'בסקי שהיו עדיין שרויים ב"קרע שבלב" בין עולם ההלכה היהודי ממנו הגיעו, לבין העולם המודרני שבו חיו:
הבולטים שבין תרגומיו הם "דון קיחוטה" לסרוונטס (1958) ומבחר משיריו של המשורר הצ'יליאני פבלו נרודה (1954).
קסמי יבשת: רשמי מסע באמריקה הדרומית, 1948
מבחר שירים, פבלו נרודה, ספרית פועלים, מרחביה, 1954.
ההידלגו החריף דון קיחוטה מן למנצ'ה, מיגל דה סרוונטס סאאוורדה, מספרדית, הציורים – מרסל ינקו, ספרית פועלים, מרחביה, 1958.
קהיליתנו, קובץ מאת אנשי ביתניה עילית, 1922.
תורה ובנין: לזכר הרב מאיר בר-אילן, ירושלים: הקרן הקיימת לישראל, תש"י.
באמצע שנות ה-90 התפרסם באמצעי התקשורת ברחבי העולם סרטון שחור-לבן באורך 17 דקות ובאיכות ירודה שלכאורה צולם בשנת 1947 ומתעד ניתוח שלאחר המוות שבוצע בארצות הברית בגופת חוצן שנהרג מספר שבועות קודם לכן בתקרית רוזוול.
הסרטון אשר שודר ביותר מ-32 מדינות ברחבי העולם, כולל בפריים טיים בארצות הברית בערוץ פוקס ניוז, עורר ויכוח נוקב בתקשורת בשאלה האם הוא אותנטי או שמא מדובר בזיוף מתוחכם.
בשנת 2006 הודו יוצרי הסרטון כי הסרטון לא היה אותנטי אלא תרמית מתוחכמת.
ב-5 במאי 1995 הציג היזם הבריטי ריי סנטילי (Ray Santilli), את הסרטון בפעם הראשונה בפומבי מול נציגי העיתונות וחוקרי עב"מים.
לטענתו של סנטילי הוא קיבל את הסרטון מאלמוני ששירת בעבר כצלם צבאי בצבא ארצות הברית אשר גנב את עותק של הסרט ללא ידיעת הממונים עליו.
בסרטון נראה בבירור גופו של חייזר דמוי אדם השוכב על שולחן ניתוחים.
לחוצן שבסרט היו שש אצבעות, הוא היה בעל גולגולת מוארכת, עיניים קטנות הרחוקות זו מזו, אף שטוח ושפתיים דקות מאוד.
כבר בתחילת הסרט ניתן היה להבחין כי ברגלו הימנית של החוצן ישנו חור גדול וכי ידו הימנית קטועה.
בהמשך הסרט נראים שני פתולוגים הבוחנים את הגופה ולאחר מכן מבצעים בה מספר חתכים כאשר הם פותחים את בית החזה ואת הבטן ומסירים מספר איברים פנימיים.
לאחר מכן הם מורידים את הקרנית מעיניו של החוצן, ולבסוף הם חותכים את הראש של החוצן ובוחנים את מוחו.
סנטילי הצליח למכור את הסרטון לרשתות טלוויזיה רבות ברחבי העולם והוא שודר ביותר מ-32 מדינות.
ב-28 אוגוסט 1995 שודר הסרטון לראשונה בארצות הברית ברשת פוקס בתוכנית ספיישל בשם "Alien Autopsy: Fact or Fiction".
התוכנית חוללה סנסציה ועוררה ויכוח נרחב בשאלה האם הסרט אותנטי או מזויף, כאשר טיים מגזין ציין שסרט החובבים עורר דיון כה אינטנסיבי שלא נראה כדוגמתו מאז סרט זפרודר.
פוקס שידרו את התוכנית פעמיים נוספות בעקבות העניין הרב בסרט, כאשר בכל פעם זכה הסרט לרייטינג גבוה יותר – כאשר הסרט שודר בנובמבר 1995 צפו בו 11.7 מיליון צופים.
ב-4 באפריל 2006 שודר בבריטניה הסרט התיעודי "Eamonn Investigates: Alien Autopsy".
בתוכנית זו הודו לראשונה ריי סנטילי ועמיתו המפיק גארי שופילד שהסרטון לא היה אותנטי אלא תרמית מתוחכמת שצולמה בסט שנבנה בדירה ריקה בצפון לונדון.
לטענתו של סנטילי, פסל מקומי בשם ג'ון המפריס בנה את גוף החייזר במשך שלושה שבועות, וכי הקרביים של החוצן שבסרטון היו למעשה מוח של כבש, ריבת פטל וקרבי עופות אשר נרכשו אצל קצב מקומי.
סנטילי ציין גם כי המפריס גילם בסרטון את התפקיד של המדען הראשי שמבצע את הניתוח.
אף על פי שסנטילי בחר לחשוף את התרמית הוא עדיין טוען כי רכש במקור סרטון נתיחת גופת חוצן מאלמוני ששירת בעבר כצלם צבאי בצבא ארצות הברית.
לטענתו של סנטילי, משום שהסרטון המקורי נהרס ברובו מהלחות והחום, הוא בחר לשחזרו בדרך זו ולשלב בו חלקים אחדים מהסרטון האותנטי.
בשנת 2006 הופק סרט קומדיה בריטי בשם "נתיחת החייזר" שעסק באופן הומוריסטי באופן שבו הסרט הופק, בהסתמך על טענותיו של סנטילי, מבלי להתייחס לאמיתות טענותיו.
בפרק "The Package" (הפרק החמישי של העונה השמינית) של הסיטקום "סיינפלד" אשר שודר לראשונה ב-17 באוקטובר 1996, קוזמו קריימר וניומן משוחחים על סרטון נתיחת גופת החוצן של סנטילי.
סרטון נתיחת גופת החוצן של סנטילי היווה השראה לפרק "Nisei" (הפרק התשיעי של העונה השלישית) של הסדרה "תיקים באפלה" אשר שודר לראשונה ב-24 בנובמבר 1995 שבו סוכני ה-FBI מאלדר סקאלי חוקרים סרטון נתיחת חוצן שמאלדר מאמין באמיתותו.
נתיחת החייזר הוא סרט קומדיה ומדע בדיוני בריטי שיצא בשנת 2006, העוסק באופן הומוריסטי באופן שבו הופק סרטון נתיחת גופת חוצן משנת 1995. הסרט בוים על ידי ג'וני קמפבל ומככבים בו דקלן דונלי ואנתוני מקפרטלין.
עלילת הסרט מבוססת באופן רופף ביותר על האופן שבו לטענתם של צמד המפיקים הבריטים ריי סנטילי וגארי שופילד הם הפיקו את סרטון התרמית הנודע של נתיחת גופת החוצן שזכה לפרסום ולהתעניינות עולמית רבה במהלך שנת 1995.
בתחילת הסרט סנטילי ושופילד נוסעים לארצות הברית, לעיר קליבלנד שבמדינת אוהיו, על מנת לרכוש מזכרות של אלביס פרסלי אותם הם מעוניינים למכור בהמשך בלונדון.
בארצות הברית ריי וגארי פוגשים בצלם צבאי לשעבר בשם הארווי, אשר מוכר להם סרט שחור ולבן של הופעה חיה נדירה של פרסלי.
בהמשך ריי מצטרף להארווי למיאמי כדי לצפות בסרט משנת 1947 שמציג לכאורה נתיחה שלאחר המוות של חוצן שנערכה בבסיס צבא אמריקני בניו מקסיקו לאחר תקרית רוזוול.
הארווי דורש שריי ישלם לו 30,000 דולרים על הסרט.
בעקבות כך גארי וריי מחפשים משקיע שיעביר לרשותם את הכסף.
בהמשך סוחר אמנות הונגרי בשם לסלו בורוס, נותן לריי 30,000 דולרים לצורך רכישת הסרט.
הארווי מקבל את הכסף ונותן לריי וגארי את הסרט.
לצערם, הסרט נהרס לחלוטין מהחום והלחות ולא ניתן יותר לצפות בו.
בניסיון נואש להציל את עצמם, הצמד מחליט לזייף את סרט הנתיחה על מנת לרצות את בורוס.
ריי וגארי מצלמים את הסרט בסיוע כמה חברים, ובעזרת בובה ריאליסטית למדי של חוצן אותה הם ממלאים בקרביים מהאטליז של חבר.
לאחר שהם מסיימים לצלם את הסרט הם מעבירים העתק של הסרט לרשותו של בורוס אשר נהרג בהמשך על ידי רכב שטח (כביכול ה-CIA) בעת שהוא עמד עירום במרכז של מעגל תבואה.
בסופו של דבר הצמד מצליח למכור את הסרט לרשתות שידור שונות ברחבי העולם.
בסוף של הסרט ריי מקבל לידיו העתק משופץ ותקין של סרט נתיחת החוצן המקורי משנת 1947, אותו ריי העביר במקור לצוות מומחים בתקווה שאולי אלו יצליחו איכשהו לשחזר את שאבד.
לאחר שהם צופים בסרט, ריי וגארי מחליטים להעלים אותו, שכן הם מעדיפים שלא לעבור את כל הבלאגן שחוו בשנית.
דקלן דונלי - בתפקיד ריי סנטילי
אנתוני מקפרטלין - בתפקיד גארי שופילד
ביל פולמן - בתפקיד באנר מורגן
הארי דין סטנטון - בתפקיד הארווי
אומיד ג'לילי - בתפקיד מליק
גץ אוטו - לסלו בורוס
ג'ונתן קוי - מנהל המוזאון
נתן הייתה אוניית מעפילים שאורגנה על ידי אנשי המוסד לעלייה ב' של "ההגנה".
האונייה הפליגה פעמיים אל חופי ארץ ישראל.
נבנתה בשנים 1944 עד 1945, כאוניית משא עשויה עץ; מנוע דיזל מדגם מאן (Mann); שמה הקודם היה "נטונו" ("Nettuno").
נרכשה בברלטה באיטליה, על ידי אנריקו לוי עבור המוסד לעלייה ב' במטבעות זהב, שהביא דני שטרן מיחידה 544 של הצבא הבריטי.
האונייה נרשמה על שם נסים ג'ורג'ו, יהודי איטלקי מליוורנו, שנתן ייפוי כוח לקרלו מנארה, סוכן אוניות מקומי.
צוות ההכנה להפלגה כלל את אנשי המוסד לעלייה ב' וחיילים יהודים מיחידה 544 ומיחידת תובלה 468 של הצבא הבריטי.
החיילים הביאו מזון, דלק מזוט ושמן, מצפן ומפות ימיות להפלגה.
רב החובל של האונייה היה מינרוויני, ולצדו צוות ימאים איטלקים, בהם מכונאי, וכולם איטלקים.
מפקד האונייה היה יוסף לנדאור ולצדו מיקי האפט.
בשל החיפזון בהכנות, לא נלקחו מכשירי קשר.
נעשה ניסיון להפגיש את "נתן" עם "דלין", כדי לקבל ממנה מכשיר קשר וגדעוני, אך לא צלחו.
73 המעפילים, רובם ככולם ניצולי השואה, נאספו באיטליה על פי מפתח מפלגתי; בהם חברי הארגונים "הפועל המזרחי" - 9, "חבר הקבוצות" - 17, "השומר הצעיר" - 14, "הקיבוץ המאוחד" - 23, "החטיבה" - 5, "הנוער הציוני" – 7, ועוד 5 בני אדם.
הם הגיעו ברגל וברכב אל נמל בארי בדרום איטליה, שבו עגנה האונייה, והועלו בחשאי.
האונייה לא נתגלתה, ולא היה כל ליווי או עימות עם הבריטים.
לאחר הגיעה לחופי הארץ פונו המעפילים ליישובים שונים.
האונייה והמלווים חזרו לאיטליה ועימם הפליגו שליחים נוספים, וכן הועמס ציוד.
מפקד האונייה היה איש הפלי"ם ישראל רותם (בן-יצחק) ולצדו איש "קבוצת הנקם" של אבא קובנר (שמו לא ידוע) והגדעוני יחזקאל שטרן מקיבוץ עין השופט.
הם היו מציודים במכשיר קשר מספר 19, מתוצרת בריטניה.
השתתפו בה 73 מעפילים, שנבחרו על פי מפתח מפלגתי: "הקיבוץ המאוחד" - 17, "השומר הצעיר" - 13, "הנוער הציוני" - 11, "חבר הקבוצות" - 17, "הפועל המזרחי" - חמישה, בודדים - עשרה, מהם 46 גברים ו-24 נשים.
נאספו באזור בארי בשתי משאיות צבאיות.
עלייתם לסיפון האונייה התבצעה בחשאי.
חיילים יהודים מיחידת תובלה 468 של הצבא הבריטי סייעו בציוד ומזון.
הפליגה ב-24 בספטמבר 1945 בשעה 03:00 בקירוב מנמל מונופולי באיטליה.
פעמיים בדרך היו סערות, והאונייה תפסה מחסה.
הנתיב מבארי כלל שיט לאורך חופי כרתים מצפון, סקרפנטו ומערב קפריסין.
ב-30 בספטמבר נמסר כי האונייה נמצאת דרומית לכף פאפוס בקפריסין.
לפי התוכנית היעד היה חוף שפיים, בחוף יידלק פנס, והסימן בלב ים עד שיתחלף ללבן.
פנס אדום וחמישה נצנוצים פירושם שיש סירות.
ב-1 באוקטובר הגיע דו"ח אחרון על הימצאותה במרחק 18 מייל מול חוף נתניה.
המעפילים ירדו בשלום אל חוף שפיים, בשלוש סירות, כל אחת עם 15 בני אדם.
המעפילים נשלחו אל היישובים שהוכנו להם.
בדרכה חזרה לאיטליה, האונייה לקחה עמה 15 שליחים, ימאים וגדעונים.
היא הפליגה חזרה דרך כף פאפוס בקפריסין, לכיוון רודוס.
בנמל בארי נעצרה על ידי השלטונות האיטלקים.
היא הוסגרה לשלטונות בידי סוכן האוניות מנארה, בעקבות סכסוך כספי עם אנשי המוסד לעלייה ב'.
ייתכן גם כי הבריטים, שידעו כבר על מבצעי העפלה שנעשו בעזרת אוניות, ביקשו מהאיטלקים לתפוס אותה.
לאחר מכן, נמכרה הספינה לבעלים אחרים על ידי מנארה.
רבי נתן אדאדי היה רב ופרשן תלמוד, מחכמי טריפולי שבלוב; חתנו ותלמידו של רבי מסעוד חי רקח, מחבר מעשה רקח.
נולד בארץ ישראל בשנת 1740, בצעירותו נשלח כשד"ר היישוב בירושלים, לליוורנו והתיישב בה.
לאחר מכן עבר לטריפולי, שם היה תלמידו של ר' מסעוד חי רקח, שלאחר מכן לקחו לחתן לבתו.
בשנת 1792 התמנה כדיין בטריפולי, לצד הדיינים רבי משה לחמייש, רבי חיים ואתורי ורבי שלום פלוס.
בחג השבועות של שנת תקע"ח, 1818 עלה לארץ ישראל עם נכדו אברהם אדאדי, שהיה אז בן 17, והגיעו לעכו.
בהמשך עבר והשתקע בצפת, ובאותה שנה נפטר.
שמו מוזכר בין שמות רבני קהילות לוב, המוזכרים בליל יום הכיפורים אחרי אמירת כל נדרי, לפי מנהג יהדות לוב.
הוא חיבר את הספרים מאורי נתן וחק נתן, אך הם לא נדפסו ואבדו במשך השנים.
ציטוטים מהם משוקעים בכתבי תלמידיו, כמו ספר "שדה יצחק" של תלמידו הרב יצחק גויטע.
הרב נתן אדאדי החל בהכנות להשלמת הכרך השני של חמיו ר' מסעוד - מעשה רקח פירוש על משנה התורה לרמב"ם (הלכות זכייה ומתנה פרקים י"א - י"ד), ולהדפסתם מכתבי יד, אך לא השלים את המשימה.
נכדו, ר' אברהם חיים אדאדי, השלים בסופו של דבר את הספר ופרסם אותו בליוורנו בשנת 1862.
נתן (וילהלם) וולף (1896 – 1978) היה רופא פנימי, מנהל מחלקה פנימית בבית החולים הדסה בתל אביב, מייסד ומנהלו הראשון של בנק הדם של מד"א.
נתן (וילהלם) וולף נולד למשפחה מתבוללת מברלין שבגרמניה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס כחובש (באותה תקופה היה כבר סטודנט לרפואה) ונפצע בבלגיה.
לאחר מכן התנדב ל"חיל המזרח" אשר נשלחו לסייע לטורקים במזרח.
וולף הוצב בתחנת הרכבת החיג'זית (מסילת הרכבת החיג'זית) באל פולה (עפולה) שליד מנחת הטייסת הבווארית 304 במרחביה.
בקואופרציה במרחביה פגש את החלוצים ושם גמלה בלבו ההחלטה להעלות לארץ ישראל.
עם התקדמות צבא אלנבי נסוגו הטורקים ועמם חיל המשלוח הגרמני.
יחידתו של וילהלם הועברה מעפולה, שם שהתה שמונה חודשים, לשכם, משם לצמח (ליד הכנרת), ובהמשך לדמשק.
גם משם הם נאלצו לברוח, מנוסה רגלית של 200 ק"מ עד טורקיה.
בסיום המלחמה הם הוחזקו כשבויים אצל הטורקים.
את שירותו הצבאי סיים כקצין.
בתום המלחמה חזר לגרמניה והשלים את לימודי הרפואה.
באפריל 1925 התחתן עם חברתו רופאת הילדים הד"ר מלכה לבית לשם.
בתקופה זו הגיע הזוג וולף לנמל יפו.
וולף התקבל לעבודה כרופא "חברת המלח" בעתלית.
בהמשך דרכו היה רופא המושבות: כפר סבא, גן חיים רמת הכובש והיישובים הערבים שבסביבה.
בשנים 1930–1933 השתלם בברלין ברפואה טרופית.
ב-1933 התקבל לעבודה בהדסה כרופא פנימי, אצל הד"ר משולם לבונטין ובהמשך השנים לאחר מספר שנים שבהן כיהן כרופא ראשי קבוע, מונה למנהל המחלקה הראשון של פנימית ג'.
במקביל ניהל את מרפאות החוץ של בית החולים.בין תלמידיו: הקרדיולוג פרופ' יצחק קרונזון, ד"ר הנס יעקב שהיה מנהל בית הבריאות ע"ש שטראוס.
בפרשת רצח האחיות היהודיות, נשלח וולף עם הד"ר אריה אלוטין ליפו לנסות להצילן.
מטה השירות הרפואי ששמעון סבוראי היה מפקדו היה מורכב מהרופאים וולף ואלוטין
בהמשך וולף עמד בראש שירותי הרפואה של ההגנה ביחד עם הד"ר יוסף קוט.
ב-1946 הקים את בנק הדם של מגן דוד אדום בבנין מד"א ברחוב מזא"ה 13 בתל אביב.
וולף נעזר בארגון המתנדבים של תורמי דם וברופאים: סוניה קבלקין, מלכה וולף, לודביג דרסלר, ושטארק.
ב-26 בפברואר 1948 מונה על ידי קצין רפואה ראשי הד"ר חיים שיבא לתפקיד של רופא ראשי בחי"ם
במלחמת העצמאות מונה לראש הרפואה הנפתית של חיל הרפואה.
וולף כיהן לימים כחבר הוועד הפועל של מד"א וסגן נשיא הארגון.
בשנות ה-50 ובשנות ה-60 המוקדמות פעל בשליחות מד"א לקונגרס הצלב האדום במטרה לשכנעם להכיר במד"א ובסמל מגן
דוד כחלק מהתנועה הבינלאומית של הצלב האדום.
בשנותיו האחרונות לאחר שהתאלמן, התגורר בקיבוץ כברי אצל בתו מרגלית רוזוליו.
חתנו היה דניאל רוזוליו ואחד מנכדיו עידו רוזוליו.
נתיבים: כתב עת ליצירה ועיון הוא רבעון אינטרנטי, שמטרתו לשמש במה ליצירות אמנות בוגרות, בפרט בתחום השירה, בעידן המתמקד ב"שירה צעירה", שמרבית כותביה צעירים.
מטרת כתב העת לשמש במה ליצירה שהיא נטולת גבולות ומשוכות של גיל: יצירה בשלה, חכמה, מתוחכמת ולא מתחכמת.
כתב העת משמש במה לשירה, פרוזה, מאמרים ולקריאה פרשנית ביצירות.
בכתב העת נדונים שירים של משוררים ונערך ניתוח מעמיק יותר של ספרי שירה חדשים.
כדי לעודד שיח בין סוגי אמנות שונים, כתב העת משמש קורת גג לפרוזה, וליצירות אמנות אחרות ביניהן יצירה ווקאלית ושירים מולחנים.
יצוין כי בעקבות "נתיבים" ניסו כתבי עת מקוונים נוספים להוסיף פרשנות לשירים חדשים שפורסמו בהם.
ניתן להבחין על נטייה שמאלנית במפת הפוליטיקה הישראלית.
כתב העת נוסד בשנת 2013, ומאז הוא עלה לאור בקביעות, בדרך כלל אחת לשלושה חודשים.
נעמה ארז - פרסמה שישה ספרי שירה וספר ילדים.
בשנות ה־70 וה־80 פרסמה שירים במוספים הספרותיים "משא" ו"על המשמר", וסיפורי ילדים ב"דבר לילדים", בשנים האחרונות פרסמה שירים וסיפורים בכתב העת "עיתון 77", שירים ב"מטען", "מאזנים" ו"שבילים" וכן בכתבי עת מקוונים בהם נתיבים, ובאתרי אינטרנט שונים.
שמעון רוזנברג - פרסם שלושה ספרי שירה.
בשנות ה־70 המאוחרות וראשית שנות ה־80 פרסם חמישה סיפורי מדע בדיוני בכתב העת "פנטסיה 2000", ומאז 2007 - שירים בכתבי העת "מטעם", "מטען", "נכון", "עיתון 77", "משיב הרוח", "מאזנים", "שבילים", "לכל הרוחות", ובכתבי עת מקוונים, בהם "נתיבים".
כמו כן פרסם ביקורות ספרותיות ב"עיתון 77" ובכתב העת נתיבים.
מיזם "נתיבים מהירים בגוש דן" הוא שותפות ציבורית-פרטית להקמת נתיבי תחבורה ציבורית נפרד לאורך כביש 20 משפיים ועד מחלף מבוא איילון, וכן חניוני חנה וסע בקצוותיו ולאורך כביש 5 ממחלף קסם עד מחלף גלילות, אשר ישרתו את הבאים בשירותי הסעה ("שאטל") אל תוך גוש דן.
את המיזם, שעלותו מוערכת בשבעה מיליארד שקלים חדשים, מקדמת חברת נתיבי איילון וקבלנית ביצוע שטרם נבחרה, כאשר אחת המתמודדות היא חברת אלקטרה.
בדצמבר 2020 נחתם הסכם זיכיון עם קבוצה פרטית זוכה, חברת "נתיב לעיר".
בינואר 2011 נחנך הנתיב המהיר בכביש 1, אשר מתיימר להוריד מהכביש כל יום אלפי כלי רכב ולעודד שימוש בתחבורה ציבורית בישראל, כך שיש מומחי תחבורה שמשווים את ההשפעה לזו של רכבת אף על פי ששיטת הבנייה היא פרטית תמורת זכיינות גביית האגרה למשך 30 שנה.
ביולי 2019 החלו עבודות התשתית להקמת אותם נתיבים, אשר צפויות להסתיים בשנת 2025.
בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בתחילת 2020 והתקנות לשעת חירום של ממשלת ישראל, תנועת המכוניות בכבישים הצטמצמה באופן ניכר.
כתוצאה מכך הואצו העבודות על המיזם.
משרד התחבורה והבטיחות בדרכים תקצב אותו לשם כך ב-21 מיליון שקלים.
במסגרת המיזם ייסלל נתיב ייעודי מאזור מחלף פולג ולאורך נתיבי איילון ועד למחלף מבוא איילון שיתבצע על ידי חברת נתיבי איילון.
כמו כן, הזכיין יקים את הנתיב בכביש 541 משפיים ועד רעננה.
ביצוע הפרויקט נעשה בחלקו בבניית נתיבי נסיעה חדשים לגמרי, עליהם ייסללו נתיבי התחבורה הציבורית, מבלי לפגוע בנסיעת כלי הרכב הפרטיים.
למעט בכניסה לתל אביב ולאורכו שם הוגדר נתיב קיים כנתיב רב-תפוסה.
כך למעשה למעט חלקים מסוימים - מדובר בהרחבה של הכבישים, ובפרויקט הנדסי מורכב במיוחד, שכן בכביש 5 נדרשה הקמת כלונסאות מעל הגן הלאומי ירקון ובכביש 20 נדרש "גילוח" של הרים.
בנוסף, החיבור בין כביש 5 לכביש 20 דורש הקמת שני גשרי ענק.
הזכיין יפעיל 10 קווים מהחניונים בשפיים ובמבוא איילון, כאשר כלל החניונים ותכולתם הם:
נתן אדמס הוא מפתח משחקי וידאו בריטי, שעובד בחברה Mojang Studios, ואחראי על פיתוח המשחק מיינקראפט מאז מרץ 2012.
אדמס נולד בשרוסברי, הממלכה המאוחדת ב־23 ביולי 1991. מאוחר יותר, הוא אמר שלמד תכנות בגיל 10 על ידי יצירת בוטים ב-MSN.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים הוא לא התקבל לקולג', ולכן מצא עבודה בחברה קטנה לפיתוח אתרים.
לאחר מכן הוא נשכר על מנת לעבוד על יצירת מודים למיינקראפט של חברת CraftBukkit.
לאחר שהחברה Mojang Studios רכשה את השליטה על CraftBukkit, אדמס הועבר לעבוד על פיתוח ה-API של מיינקראפט, מה שאפשר למפתחי הרחבות גישה קלה יותר לקבצים של המשחק.
הוא נשכר רשמית על ידי Mojang Studios ב-28 בפברואר 2012, והחל לעבוד על מיינקראפט החל מ-27 במרץ.
אדמס עזב את העבודה על מיינקראפט באוקטובר 2015 כדי לעבוד על יישום חדש למשחק, וחזר בפברואר 2017. כיום הוא משמש כמנהל הטכני של המשחק.
אדמס נשוי לאלכסנדרה "מיסמרצ'ניה" זייג'ץ' (Aleksandra "MissMarzenia" Zając), מנהלת הפרויקטים ב-Mojang Studios.
יש להם בן אחד, שנולד ב-2 באוקטובר 2016. אדמס הוא עיוור צבעים, ויש לו קושי להבדיל בין הצבעים אדום וירוק.
ב-21 במרץ 2019, אדמס קיבל אזרחות שוודית.
נתמר טרונך סלם הלל (באמהרית: אנט-מר טרונך; נולדה ב-1964) היא עולה מאתיופיה, עובדת סוציאלית, ואחת מחוקרי פרשת הדם בוועדת נבון.
הדליקה משואה בערב יום העצמאות ה-43 למדינת ישראל.
נתמר הלל נולדה במחוז גונדר שבמדינת אמהרה (צפון אתיופיה) לאם תַגאן אבבה והאב טרונך סלם (סנגור ומגשר של יהודים בבית המשפט), היא גדלה במשפחה יהודית והייתה השנייה מבין תשעה ילדים.
בשל ריבוי הבנים במשפחה קיבלה מאמה את השם אנט-מר שפירושו הראשון "חמלה לאמא" ופירושו השני "אמא מתוקה כמו דבש".
היא ומשפחתה התגוררו בחבל גונדר באזור שנקרא "טדא".
המשפחה התגוררה בחלק היהודי של הכפר, אשר לצידו שכן גם חלק נוצרי.
המשפחות באזור היו עובדות אדמה ולכל משפחה היה שטח חקלאי גדול.
בראיון סיפרה הלל כי הנוצרים שהיו גרים כקילומטר ממנה היו מכנים אותה ואת שכניה "פאלשים".
משפחתה המורחבת של הלל הייתה נפגשת תמיד בחגים והיה נהוג שכל הילדים עוזרים למשפחה, תפקידה של הלל בתור בת היה לעזור לאמה בהבאת מים מהבאר, בישולים, ניקיון וטיפול באחים הקטנים.
כבר בגיל חמש הייתה מכינה הלל אינג'רה, לומדת מאמה איך לבשל ולהכין כלים (אגלגיל) להכנת אוכל ולשמירת תכשיטים, בגדים ועוד.
מאביה למדה לקרוא ולכתוב וכאשר נפתח באזור בית הספר של ארגון אורט הלל המשיכה בו את לימודיה, תחילה למדו מתחת לעץ וכשסיימה את כיתה ג' בית הספר כבר היה בנוי.
הוריה של הלל התעקשו כי עליה לסיים לימודיה טרם תתחתן, על אף מספר הצעות שידוך שמשפחתה קיבלה באתיופיה.
את כיתה ז' החלה הלל בבית הספר בעיירה אזזו ושכרה שם דירה עם אחיה.
בבית הספר נאלצה להסתיר את יהדותה בשל האנטישמיות ששררה באזור ולעיתים אף התלוותה עם חבריה הנוצרים לכנסייה.
כשמפלגת הדרג הדיחה את הקיסר היילה סלאסי ותפסה את השלטון, היו בעם חילוקי דעות רבים, וקרעים פוליטיים אפילו בקרב משפחות או קבוצות חברים, באותה התקופה הצטרפה הלל בסתר לארגון המורדים המפלגה העממית-מהפכנית האתיופית (יחאפ"ה).
בגיל 17 הלל עלתה לבדה ארצה והחלה ללמוד בפקולטה לעבודה סוציאלית באוניברסיטת תל אביב.
לפרנסתה עבדה במכינה לעולים ושם הכירה את בעלה לעתיד ארי (אהרון) הלל (בנו של חבר הכנסת שלמה הלל) שעמד להחליפה במקום העבודה.
שש שנים לאחר שעלתה לארץ סיימה תואר בעבודה סוציאלית ובגיל 26 נישאה לארי הלל.
הלל בעלת תואר שני בעבודה סוציאלית ותעודת מומחיות בטיפול בילדים ונוער.
הלל היא עובדת סוציאלית בכירה, מנהלת האגף לשירותים פסיכו-סוציאליים ורפואיים, במנהל לחינוך התיישבותי ועליית הנוער במשרד החינוך.
ביחידה זו היא מבצעת איבחונים קליניים, מדריכה עובדים סוציאליים ומלווה צוותים חינוכיים בפנימיות שונות.
בעבודתה היא מצאה פתרונות לבעיות הנובעות מפערי התרבות והחינוך, בעיקר בקרב בני נוער.
הלל עוסקת בקידום העבודה הסוציאלית בכפרי נוער ופנימיות, המטפלים בילדים ונוער.
בין השאר, היא מעבירה במרכזי חינוך ברחבי הארץ סדנאות מבוקשות וקורסים על הפחד מהשונה וגזענות.
הלל כיהנה בוועדות ציבוריות שונות אשר תפקידן לקדם את העדה האתיופית ולמנוע בעיות של פשיעת נוער בקרב העדה.
כאשר נחשפה פרשת השמדת מנות הדם הייתה הלל חברה בוועדת נבון שדנה בהשמדת תרומות הדם של יוצאי אתיופיה וצאצאיהם על ידי בנק הדם, בשל הפחד שהוא אינו 'דם בטוח'.
בערב יום העצמאות ה-43 למדינת ישראל נבחרה הלל להדליק משואה אותה הקדישה לכל משפחות העולים ולמיזוג וקבלת העדות השונות בארץ ישראל ולכבוד העוסקים במלאכת קליטת העלייה.
ב-1999 חיברה והנחתה הלל, יחד עם אברהם היימן את "לדבר על הטראומות"; טיפול בטראומה של נשים שעלו לארץ דרך סודאן, במבצע משה.
הלל, נשואה לאהרון הלל, אם לשלוש בנות ומתגוררת בישראל, במרכז הארץ.
חמיה (אבי בעלה) היה שלמה הלל, שר בממשלות ישראל ויושב ראש הכנסת האחת עשרה.
נתן ברנרדו דה סוזה (בפורטוגזית: Natan Bernardo de Souza; נולד ב-6 בפברואר 2001 בסרה שבברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ריאל בטיס מהלה ליגה.
נתן גדל במחלקות הנוער של פונטה פרטה ופלמנגו.
הוא ערך 17 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של פלמנגו במסגרת ליגת העל הברזילאית, בהן הבקיע שער אחד.
ב-15 במרץ 2021 הושאל נתן עד לתום עונת לרד בול ברגנטינו מליגת העל הברזילאית.
ב-22 בינואר 2022 חתם על חוזה קבוע לארבע שנים במועדון.
ב-7 באוגוסט 2023 חתם לחמש שנים בנאפולי מהסרייה א'.
ב-15 באוגוסט 2024 הושאל לריאל בטיס מהלה ליגה לעונה אחת עם אופציית רכישה.
ב-9 ביונ 2025 הפעילה בטיס את אופציית הרכישה שלה ונתן קיבל חוזה קבוע.
נתן אדם פון ארנשטיין (30 במרץ 1748 – 6 בספטמבר 1838) היה בנקאי יהודי-אוסטרי.
ארנשטיין נולד בווינה לאדם יצחק ארנשטיין, בנקאי וינאי ובנו של יצחק אהרן ארנשטיין, מייסדה של שושלת בנקאים אוסטרים.
בעבודתו כבנקאי הלווה סכומים רבים לממשלתו של יוזף השני.
הוא חבר לגיסו, ברנהרד פון אסקלס, והרחיב את העסק המשפחתי, בנק ארנשטיין-אסקלס, בתקופת המלחמות הנפוליאוניות.
במשך 30 שנה הייתה לבנק שבראשו עמד השפעה מכרעת על הכלכלה האוסטרית.
מעבר לכך, נתן מימון לאיכרי טירול במאבקם נגד הצרפתים והבווארים.
ארנשטיין היה מעורב במידה מסוימת גם בענייני היהודים.
בימי קונגרס וינה חתם על עצומה שהוגשה לפרנץ הראשון, שבה בקשה לשוויון זכויות.
כמו כן, היה מנוי על תרגומו של משה מנדלסון לתנ"ך והביא את דברי נפתלי הרץ וייזל לקהילת טריאסטה.
הוא נשא לאישה את פאני איציג, בתו של דניאל איציג, שהייתה לאשת חברה ובעלת סלון ספרותי.
בתם, הנרייטה, נישאה להיינריך פון פריירה, והייתה לפסנתרנית.
בשנת 1795 הוענק לו תואר אצולה, ושנתיים לאחר מכן זכה לתואר פרייהר.
נתן אלתרמן (14 באוגוסט 1910, ט' באב ה'תר"ע – 28 במרץ 1970, כ' באדר ב' ה'תש"ל) היה משורר, פזמונאי, עיתונאי, פובליציסט, מחזאי, סופר ומתרגם ישראלי, מהמשוררים החשובים והמשפיעים ביותר בשירה העברית המודרנית.
אלתרמן נולד בוורשה לבלה וליצחק אלטרמן, לימים מנהלה הראשון של מחלקת החינוך בעיריית תל אביב.
ב-8 באפריל 1925 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, ועבר להתגורר בתל אביב.
כבר כילד ניחן ביכולות כתיבה יוצאות דופן, ובינואר 1921, כשלמד בגימנסיה העברית "מגן דוד" שבקישינב, פרסם בכתב העת של הגימנסיה את שירו הראשון.
את כל שיריו בתקופה שמעלייתו לארץ ישראל עד פברואר 1927, כ-70 שירים, איגד במחברתו האישית.
ב-1935 נישא לשחקנית רחל מרכוס ולזוג נולדה בת אחת, המשוררת והסופרת תרצה אתר.
אלתרמן לחם במלחמת העצמאות במסגרת חטיבה 8, והשתתף במבצע יואב.
הוא שוחרר משירות במלחמה בעקבות חששו של יצחק שדה לחייו של המשורר.
על תחושותיו בעת המלחמה כתב בשירו ליל חניה.
בשנה האחרונה לחייו חלה במחלת מעיים שממנה נפטר בגיל 59. הוא קבור בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
חלק מארכיונו האישי מופקד במכון גנזים – ארכיון הסופרות והסופרים בישראל שממוקם בבית אריאלה בתל אביב.
הוריו של אלתרמן היו בלה לבית ליבוביץ, רופאת שיניים (ואחותו של שלמה זלמן אריאל), ויצחק אלתרמן (אלטרמן), לימים מחלוצי גן הילדים העברי והמנהל הראשון של מחלקת החינוך בעיריית תל אביב.
האב יצחק נולד באוברוביצ'י, עיירה בדרום-מזרח בלארוס (אז חלק מהאימפריה הרוסית) בת כ-2,000 תושבים, יותר ממחציתם יהודים.
האם בלה נולדה בעיירה ז'לובין ב-12 במרץ 1882, לשניאור חיים ליבוביץ ולסטרנה פרידה.
סבה מצד אימה היה הרב שניאור זלמן פרומקין.
שנה לאחר חתונתם של יצחק ובלה נולד בנם הבכור נתן בעיר ורשה שבפולין, אז במערב תחום המושב של האימפריה הרוסית.
נתן קרוי על שם נתן שניאור, סבו מצד אימו.
בילדותו כונה "נונה", כינוי שדבק בו שנים רבות לאחר מכן.
ב-15 באוגוסט 1913 נולדה אחותו לאה, שכונתה "לוסה".
המשפחה התגוררה בוורשה ברחוב פאוויה.
שכנם היה רופא העיניים וממציא שפת האספרנטו, אליעזר לודוויג זמנהוף.
בדצמבר 1914 הודיע מושל ורשה כי מי שאינו תושב קבע בעיר ייאלץ לעזוב אותה.
משפחת אלתרמן התגוררה בעיר ללא הסדר חוקי, ולכן נאלצה לעזוב אותה.
תחילה נסעה המשפחה ברכבת להומל, שם היה ביתו הקודם של יצחק, אולם כעבור זמן מה עברו למוסקבה.
המשפחה התגוררה במוסקבה שלוש שנים עד מהפכת אוקטובר, כשאז הוטלו מגבלות חמורות על יהודי העיר, והם נאלצו לעזוב ב-1918 לקייב שבדרום-מערב רוסיה (באוקראינה של ימינו).
ב-1919 ברחה המשפחה מקייב, ושנה אחר כך התיישבה בקישינב, שם למד נתן בגימנסיה העברית "מגן דוד".
מייסד בית הספר היה יהודה לייב צירלסון, שגם עמד באותה תקופה בראש תנועת אגודת ישראל (אגו"י).
בלימודיו בבית הספר בלט אלתרמן בכתיבתו, אך הוא התפרסם לראשונה בבית הספר רק לאחר שפרסם מספר שורות מחורזות ב"טל ילדות", כתב עת שעורכיו היו תלמידים.
הגיליון הראשון יצא ב-16 בינואר 1921 (ז' בשבט ה'תרפ"א), והופיעו בו מאמרים שהציגו את מטרות אגודת ישראל, ואת המגמה הכללית של כתב העת.
בשירו "ירחון ערכנו באגודתנו" בלט כישרונו הספרותי.
אלתרמן איגד את השירים שכתב בעיתוני בית הספר במחברתו האישית, שמנתה 157 עמודים ונכתבו בה 70 שירים, שלושה מהם הוגדרו על ידו כפואמות.
רוב השירים נכתבו בקישינב, כמה נכתבו בקייב, אחד נכתב בקמיאנקה ואחד במוסקבה.
במחברת כתב כמה שירים העוסקים בחגי ישראל, דוגמת ראש השנה ויום הכיפורים, שההווי והמסורות שלהם היוו חלק מהותי מחיי יהודי קישינב.
ב-31 במרץ 1925 סיים אלתרמן את לימודיו ב"מגן דוד".
למחרת, נערכה משפחתו לנסיעה לקונסטנצה שבדרום-מזרח רומניה.
היא עזבה את קישינב ב-2 באפריל, וב-3 באפריל עלה עם משפחתו על האונייה "אסיה", שהפליגה מנמל קונסטנצה ברומניה.
המשפחה נרשמה ברשימת הנוסעים, אך הפקיד שערך אותה רשם את שמה "אלטמן" במקום "אלטרמן".
האונייה עברה ב, חצתה את דרדנלים ולבסוף הפליגה ב.
האונייה הייתה אמורה להגיע לנמל חיפה בליל הסדר של 1925, אולם בשל הקרבה לחג ביקשו מחברת הספנות להקדים את הגעתה ביום, כך שתעגון בנמל בי"ג בניסן ה'תרפ"ה, 8 באפריל 1925.
התיישבותו בארץ והלימודים בגימנסיה הרצליה (1925–1929)
עם הגיעה לארץ ישראל התיישבה המשפחה בתל אביב.
תחילה התגוררו בבית משפחת ספיבק שברחוב גרוזנברג 12, אחר כך הצליח יצחק לשכור דירה ברחוב העבודה, שם התגוררו במשך כחצי שנה, בהמשך עברו לרחוב ברנר 18, ובקיץ 1928 התיישבו ברחוב סירקין 11.
ב-1 בספטמבר 1926 החל אלתרמן ללמוד בגימנסיה הרצליה.
בהגיעו לגימנסיה שלט היטב בשפה העברית, אך גם ידע היטב את המקצועות הכלליים.
הוא לא הרבה להשתתף בשיעורי הגימנסיה, וגם כשהשתתף היה לעיתים מגמגם עקב קשיי דיבור שהיו לו בצעירותו.
לעומתו, אחותו לאה לקחה חלק פעיל בתנועות הנוער היהודיות הציוניות, בהתחלה ב ולאחר מכן ב.
בלימודיו בגימנסיה הרגיש אלתרמן זיקה ללשון העברית, לתנ"ך ולציונות.
מלבד זאת, הוא בלט בגימנסיה במיוחד בחיבוריו: מורו לעברית בגימנסיה חיים הררי הקריא לא אחת את חיבוריו של אלתרמן בפני כיתתו.
מלבד לימודי ספרות, אהב ללמוד תנ"ך, ובין המורים שלימדו אותו היו בן-ציון מוסינזון ודוד שמעוני.
גם בתל אביב המשיך אלתרמן לכתוב שירים במהירות רבה ובחשאי, הן מוריו והן בני כיתתו לא ידעו על כך.
חבריו ממגן דוד הביאו לו מחברת שירים זמן קצר טרם עזיבתו את קישינב.
את השיר הראשון במחברתו כתב בקונסטנצה ב-2 באפריל 1925, בעת שהמתין להפלגה, ואת השיר האחרון כתב ב-27 באפריל 1927. בסך הכול כתב אלתרמן בתקופה זאת 70 שירים.
הוא סיים את לימודיו בגימנסיה הרצליה ב-18 ביולי 1929.
ב-11 בספטמבר 1929 קיבל אלתרמן דרכון מטעם המנדט הבריטי, וזמן קצר לאחר מכן החל להתכונן ללימודיו באוניברסיטת סורבון שבפריז.
הוא קיבל אשרת כניסה לצרפת ב-1 באוקטובר, ולמחרת עזב את הארץ והפליג לצרפת, שלושה ימים לפני ראש השנה.
הוא היה אמור להתחיל את לימודיו ב-2 בנובמבר.
הוא שהה על האונייה "פרובידנס" במשך 6 ימים, הגיע לנמל מרסיי, ומשם נסע לפריז ברכבת.
על האונייה היה גם חיים גמזו.
בין אלתרמן וגמזו נוצר קשר כבר ביום הראשון להפלגה.
הם שהו יחד בתא ועלו יחד על הרכבת לפריז.
השניים ירדו בתחנת ליון ומשם הגיעו ל, בו שכנה אוניברסיטת סורבון.
את הלילה הראשון בצרפת הם בילו במלון קטן וישן, אך כשהתעוררו קיבלו כתובת למעונות הסטודנטים שלהם במלון ארמיטאז' (Ermitage Hotel).
השניים התעניינו בפוליטיקה הצרפתית, וגם באמנות ובספרות הצרפתית.
אלתרמן השתדל לקרוא מדי שבוע את שבועון הספרות הפופולרי אז "" שנכללו בו שירים וסיפורים בעזרתם היה יכול לקבל רושם ראשוני על המצב באזורו.
בעת שלמד בסורבון, העדיף אלתרמן את תחום מדעי הטבע כהכנה ללימודי חקלאות או רפואה.
גמזו רצה ללמוד משפטים, אך נרשם לקורסים בתולדות האמנות, בפילוסופיה ובספרות.
מנגד, אלתרמן הקדיש את עיקר זמנו לקורסים שעסקו בפיזיקה, במתמטיקה, בכימיה ובפיזיולוגיה.
באותה עת ניסה לשפר את הידע שלו בצרפתית באמצעות קריאת ספריהם של סטנדל, ויקטור הוגו, אונורה דה בלזק, שארל בודלר, פול ורלן, ארתור רמבו, גיום אפולינר ופרנסואה ויון, שהרשים אותו במיוחד.
הוא ניסה מספר פעמים לתרגם שירים צרפתיים לעברית בעזרת מילון צרפתי-אנגלי, משום שבאותה תקופה לא היו מילונים צרפתיים-עבריים.
בין היתר, ניסה לתרגם את שיריהם של ויון ובודלר.
בשהותו בפריז חיבר אלתרמן כמה שירים על העיר.
באחד מהם תיאר את גני טווילרי והזכיר את כיכר הקונקורד ואת המקום בו עומד שער הניצחון.
שהותו הראשונה בפריז ארכה תשעה חודשים, מאוקטובר 1929 עד סיום תקופת המבחנים ביולי 1930, כשאז חזר לחופשה בארץ ישראל בהפלגה ממרסיי ליפו.
את החופשה בארץ ניצל לקריאת ספרים, עיתונים וכתבי עת ספרותיים.
מדי יום קרא את "הארץ", בסופי השבוע הקפיד לקרוא את "דבר", לרוב בשל מוספו הספרותי, ועיין בעיתונים הספרותיים שהיו נפוצים אז, כתובים ומאזנים.
גם בארץ המשיך לכתוב שירים בסתר, ורק אביו ידע על כך.
ב-22 באוקטובר 1930 עלה על אונייה שיצאה מיפו למרסיי, ונסע לנאנסי, שם החל ללמוד חקלאות על מנת להיות אגרונום.
במחזור שלו למדו 12 סטודנטים מארץ ישראל.
בנאנסי נחשב אלתרמן לתלמיד שקדן וקפדן, והקושי היחיד שחווה היה במטלות המעבדה, בהן נדרשו התלמידים לרשום ולשרטט.
הקושי שלו בהזזת יד ימינו כמעט מנע ממנו לעשות זאת, והוא נאלץ לעיתים לבקש עזרה בביצוע המטלות.
בינואר 1931 שלח את שירו "בשטף עיר" לאברהם שלונסקי, שערך את כתב העת "כתובים".
שלונסקי מיהר להוציא את השיר בגיליון ה-19 של כתב העת.
השיר נכתב בהשראת המשורר הצרפתי שארל בודלר.
ב-16 באפריל שלח למערכת "כתובים" שיר נוסף שלו, "בגן בדצמבר".
בהמשך פורסם שיר נוסף שלו בכתב העת "יתד".
השיר פורסם בשני גיליונות שונים בשל אורכו, חלקו הראשון ב-21 במאי, והשני ב-28 במאי.
אלתרמן לא שכח מעולם את נכונותו של שלונסקי לפרסם את שיריו הראשונים; בין השניים נרקמה ידידות ארוכה ואלתרמן הקדיש לשלונסקי כמה מספריו.
בקיץ 1931 ביקר בתערוכה הקולוניאלית הבינלאומית בפריז.
התערוכה נמשכה כחצי שנה וביקרו בה כ-33 מיליון איש.
אלתרמן כתב רשימה על ביקורו בתערוכה, ושלח גם אותה לשלונסקי לאחר ששב מפריז.
בסוף מרץ 1932 פרסם אלתרמן מאמר בשם "במעגל" בכתב העת גזית, ובו הביע את דעתו בפעם הראשונה בנוגע למחלוקת ספרותית בארץ ישראל.
המחלוקת הייתה בעניין אישיותו של חיים נחמן ביאליק.
מחלוקת אחרת בעניין ביאליק התנהלה ב-1927, לאחר שביאליק נאם לכבוד שני סופרי יידיש, פרץ הירשביין וי"ל פרץ.
ונשמע כאילו הקנה ליידיש ולעברית מעמד שווה, מה שהצית מחלוקת.
אולם הפעם דובר על פרסום שירו "ראיתיכם שוב בקוצר ידכם", שראה אור בכתב העת "מאזנים".
ביאליק כתב את השיר בקיץ 1931 בעקבות דיוני הקונגרס הציוני העולמי ה-17 שהתכנס בבזל.
"ראיתיכם שוב בקוצר ידכם" היה שיר תוכחה בו הפנה ביאליק את כעסו כלפי ההנהגה הציונית, וטען כי לא טרחה לבדוק את גודל המשבר אליו נקלעו היישוב והתפוצות בראשית שנות ה-30. שלונסקי תקף את ביאליק ברשימה קצרה שפורסמה ב"הארץ", ואחר כך פרסם מאמר בשם "מן הקצה אל הקצה", שחידד את המחלוקת.
אלתרמן הביע את דעתו על השיר ממקום שהותו בנאנסי במאמר בשם "הערות לוויכוח", תוך שהוא מצטט משיר אחר של ביאליק "שחה נפשי".
אלתרמן נטה לכבד את מסורת העבר, והטיל ספק בנטייה לחלק את הספרות לאסכולות.
על אף שהיה מזוהה עם האסכולה של שלונסקי, הוא לא הצליח לשאת את הביקורות שהוטחו בביאליק.
אך גם ראה צורך להגן על שלונסקי, לו רחש כבוד והכיר לו תודה, ודחה במאמרו את ניסיונו של שלמה צמח לשלול לחלוטין את יצירותיו של שלונסקי (הציטוט מ"שחה נפשי" מודגש):
מפרסום "בשטף עיר" ועד פרסום "במעגל", אלתרמן עדיין חשב שיצטרך לעבוד כאגרונום לפרנסתו, אך גם לא היה לו ספק שהכתיבה הספרותית אינה אירוע חולף בחייו.
הוא תהה כיצד אפשר לחבר בין השירה לחקלאות.
הנושא עלה מספר פעמים במכתבים בינו לבין אביו יצחק.
ב-25 ביוני 1932 כתב יצחק לבנו: "בעת האחרונה התחלתי דואג למצוא עבודה בשבילך כאן", ובכך הביע את דעתו שאלתרמן צריך לעבוד כפועל חקלאי, אך מנגד אמר כי צריך שיהיה לו זמן להתכונן לבחינות, כדי שיוכל לעסוק גם בספרות.
בין 4–5 ביולי 1932 ניגש אלתרמן לבחינות בסיום לימודיו בזואולוגיה, בבוטניקה, בכימיה ובגאולוגיה.
הוא סיים אותן בהצלחה וציונו הסופי היה AB (עובר).
הדיפלומה שלו הונפקה כעבור כשלושה שבועות, ב-22 ביולי.
לאחר שסיים את לימודיו החליט אלתרמן שלא להישאר בצרפת.
יצחק אביו שלח לו המחאה של 1,750 פרנק צרפתי למימון כרטיס הנסיעה והוצאות נוספות הכרוכות בעזיבתו.
בראשית אוגוסט 1932 עלה על אונייה שיצאה ממרסיי.
האונייה הגיעה לאלכסנדריה שבמצרים, ומשם המשיכה לנמל יפו.
עם הגיעו לארץ עבר אלתרמן להתגורר בבית הוריו החדש שברחוב אלנבי.
ביום חזרתו הופיע גיליון חדש של 'כתובים' עם שני פרסומים שלו שכתב בנאנסי: רשימה בשם "המזרקה" ושיר בשם "שני ימים".
בספטמבר 1932 עבר לעבוד בחווה החקלאית במקוה ישראל.
כשהגיע לחווה, קיבל את פניו אליהו קראוזה ושלח אותו לעבוד בפרדס.
משימתו הראשונה הייתה לחפור סביב שורשי העצים על מנת שיקבלו רוח ושמש.
המשימה הייתה לחפור עד כ-80 עצים בכ-12 שעות עבודה ביום.
בבקרים הגיעה רטיבות הטל למכנסיהם של העובדים וגרמה לאי-נוחות.
גם בעת שהותו במקוה ישראל המשיך לכתוב פרוזה ושירה.
לבסוף עזב את מקוה ישראל כעבור שלושה חודשים בלבד, בדצמבר 1932.
בעת שעבד במקוה ישראל הכיר את הניה זיסלה בעזרתו של מרדכי עובדיהו.
למשך תקופה חיזר אלתרמן אחר זיסלה והתאהב בה.
אולם לדברי עובדיהו, בשלהי 1933 נפגש אביו יצחק עם בחירת לבו, ורמז לה כי לדעתו אין התאמה ביניהם, וביקש ממנה להיפרד ממנו.
הזוג נפרד לבסוף לאחר שהניה גילתה שהוא שתה לשוכרה והחליטה להינשא לעובדיהו.
לאחר שעזב את מקוה ישראל עבר ל"דואר היום", עיתון יומי שערך איתמר בן-אב"י, בנו של אליעזר בן-יהודה.
אלתרמן עבד בעיתון כמתרגם טלגרמות ולא כתב בו, אך הוא עזב את העיתון כעבור חודשים ספורים, ושוב חיפש עבודה לפרנסתו.
לאחר שעזב את "דואר היום", נסע לחיפה בהזמנת יוסף סערוני.
סערוני הודיע לאלתרמן שיצחק טריואקס רוצה לייסד עיתון בעיר בשם "בשער", והוא גייס אותו לשם כך.
העיתון הודפס לראשונה ב-1 ביוני 1933. למרות התקוות הגדולות של טריואקס, העיתון לא צלח, והודפסו ממנו רק חמישה גיליונות, ובסוף החודש נסגר.
באותה שנה החל לכתוב פזמונים לתיאטרון "המטאטא".
מאוחר יותר פגש אלתרמן את עבריה שושני (עופר) בבית הקפה "שלג לבנון" בתל אביב.
שושני נולדה בבית-גן, וב-1930, כשהייתה בת 16, עברה לתל אביב לצורך לימודי גננות.
לאחר מכן עברה למרחביה, ובקיץ 1933 חזרה לתל אביב.
בעת שנפגשו היה אלתרמן עוד בקשרים עם זיסלה, אך למרות זאת עדיין חפץ בעבריה.
גם לעבריה היו במקביל קשרים עם חבר אחר.
אלתרמן נהג ללוותה לצריף בו התגוררה בתל אביב, שוחח איתה רבות, ועורר בה אמון רב, בין היתר בזכות שנינותו, הידע הרב שלו ויושרתו.
ב-22 בדצמבר 1933 התפרסם ב"טורים" שיר אהבה שכתב ושמו "עץ הפלפל", העוסק בעיקר ביחסים בין אלתרמן לשושני.
בשיר מוצגת שושני כמי שמנסה להתחמק ממנו, אך הוא נמשך אליה בכל זאת ובוחר להתעלם מיחסה כלפיו:
רק בראשית 1934 הבין אלתרמן כי עבריה אינה מעוניינת בו.
היא רצתה אדם איתן ואמין שיספק לה מגורים וביטחון כלכלי, וזאת בשל הרקע הכלכלי שלה כילדה וכנערה ענייה שהתייתמה מאביה בגיל צעיר.
היא פגשה את יוסף אופין, והם עברו להתגורר בקיבוץ אפיקים שבעמק הירדן.
אלתרמן המשיך לעקוב אחר חייה של עבריה, ואף נפגש איתה מספר פעמים, וכשנסע לצפון הארץ היה נוהג לעבור דרך קיבוץ אפיקים, שבו נפגש גם עם חבריו ישראל זמורה, אליהו טסלר, יעקב אורלנד ואבות ישורון.
ב-15 בפברואר 1934 פרסם אלתרמן בפעם האחרונה בעיתון "הארץ".
חצי שנה אחר כך, ב-20 ביולי 1934, החל לפרסם בעיתון "דבר" טור שירי אקטואלי בשם "סקיצות תל אביביות", שעליו חתם בשם העט "אלף נון".
בראשית כל שיר הוא תיאר את הערב שהגיע לתל אביב.
באחד השירים תיאר את חוף תל אביב בשיא עונת הרחצה.
אורח החיים בשירים הללו הוא חילוני, אף שכיבד את המסורת.
ב-27 ביולי העביר לשלונסקי את "אל תיתנו להם רובים", העוסק בחייל שלחם במלחמת העולם הראשונה המשחזר את סיפורו בשיר.
השיר היה יוצא דופן מכל שיריו של אלתרמן עד אז.
עד פרסום השיר הוא לא שילב בשיריו מסרים פוליטיים, אם כי בכתביו עבור "המטאטא" ול"סקיצות תל אביביות" שילב חלקים אקטואליים.
כמה מהם עסקו ביחסים בין יהודים, ערבים ובריטים, ובמתח בין השמאל לימין.
ב"אל תיתנו להם רובים" התנגד אלתרמן למלחמה ולהתחמשות, והביע תמיכה בשלום ושילב בשיר אמירות פציפיסטיות שהיו נפוצות בשמאל באירופה, אך גם ב"יחדיו".
נטייה זאת חלה גם ביצירות אחרות שלו בעיתונות, בבלדה ששמה "אבא נלחם לחופש" שפורסמה ב"דבר" הזדהה עם פעילי הרפובליקנישר שוצבונד בעקבות קרבותיהם עם אוסטריה בפברואר 1934. לצד "אל תיתנו להם רובים" הופיעו תרגומיו לשני שירים של אמיל ורהארן שעסקו בסוציאליזם.
ב-2 בנובמבר עזב את "דבר", וב-7 בנובמבר החל לעבוד ב"הארץ".
בסך הכול פרסם אלתרמן ב"דבר" 22 טורים של "סקיצות תל אביביות", כשהאחרון שבהם פורסם ב-20 בספטמבר.
השיר האחרון שפורסם ב"סקיצות תל אביביות" היה "מותר לומר".
מעברו ל"הארץ" נעשה בעקבות הצעה שהציע לו משה יוסף גליקסון לעבוד בו כעורך לילה ולקבל משכורת קבועה.
הוא החל לפרסם ב"הארץ" טור בעל אופי פחות לירי ויותר סאטירי בשם "רגעים".
הוא התמיד בכתיבתו ב"הארץ" שמונה שנים, ופרסם בו 297 טורים שעליהם חתם בשם העט "אגב".
השירים שכתב היו בעלי אופי פיליטוני.
בנוסף, תרגם מברקים שהגיעו מסוכנויות הידיעות.
הוא הגיע למערכת העיתון בשעות הערב, ועזב בחצות.
בעקבות שני מאמרים שפרסם שמריהו גורליק ב"הארץ", התפתח ויכוח בין העיתון ל"דבר".
"דבר" תקף את גורליק ואף האשים אותו בבגידה.
אלתרמן נכנס באופן מפתיע לוויכוח שבועיים בלבד לאחר שעזב את "דבר".
במאמר בשם "פרוזדורים" שפרסם ב"הארץ", ניסה אלתרמן להגן על גורליק.
לצד כתיבתו האקטואלית הוא הצטרף לקבוצת המשוררים "יחדיו" של אברהם שלונסקי ולאה גולדברג, שהתרכזה סביב כתב העת "טורים" ומרדה בממסד הספרותי של אותה עת, שהיה מזוהה עם חיים נחמן ביאליק.
אלתרמן פגש ב"שלג לבנון" את רחל מרכוס בין אביב לקיץ 1934. בפעם הראשונה שמרכוס פנתה אליו היא ביקשה שיכתוב לה פזמונים או שירים.
על אף שאמה סוניה הציעה לה שלא להינשא לו, התחתנו השניים בראשית 1935 ברחוב יבנה בתל אביב.
הזוג התגורר בדירה קטנה ברחוב הגליל 9 (כיום רחוב מאפו), בו התגוררו גם אברהם שלונסקי ויעקב הורוביץ.
בדצמבר 1934 החל לכתוב את המדור "רגעים" ב"הארץ", ופרסם בחודש זה שישה שירים.
בסך הכול פרסם 333 שירים בשבע השנים שבהן כתב במדור.
בממוצע פורסמו במדור בין שניים לשלושה שירים בשבוע.
למעשה, המדור "רגעים" היה המשך של המדור "סקיצות תל אביביות" שפרסם ב"דבר".
ב-10 במאי 1935 פרסם במדור את השיר "הדרך להיסטוריה", שנכתב בעקבות פרשת חבש שהתרחשה ב.
במסגרת הפרשה, ממשלת איטליה הפשיסטית בראשות בניטו מוסוליני איימה לכבוש את חבש.
ב-4 ביולי 1935 הוקרן הסרט "לחיים חדשים", סרט הסברה שהופק לצורך גיוס כספים עבור פעולות ההתיישבות בארץ.
אלתרמן כתב ארבעה שירים שנכללו בסרט.
הסרט זכה להצלחה גדולה בארץ ובתפוצות, וכך גם שיריו שנכללו בסרט.
את השירים ביצעו הרכבים מוזיקליים וזמרים, הם נפוצו ביישובים ובתנועות הנוער, הושמעו רבות בתחנות הרדיו, והופצו על גבי תקליטים.
גם דניאל סמבורסקי הרבה לשיר אותם בערבי השירה בציבור שניהל.
ב-28 באוקטובר 1935 הזכיר אלתרמן לראשונה את הערבים בשיר "השביתה".