tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם דחיית הערעור ורסטאפן הוכרז כאלוף העולם באופן זמני, כאשר למרצדס ניתנו 96 שעות לאחר סיום המרוץ להחליט האם לפנות לבית הדין הבינלאומי של FIA.
מרצדס הכריזה על כוונתה לערער על פסק הדין.
FIA הודיעה שתבחן את המקרה בפירוט ותסיק מסקנות מהאירוע והודתה שהאירוע "מכתים את תדמית הספורט".
בעקבות ההודעה החליטה מרצדס, שעות ספורות לפני המועד האחרון להגשה, שלא לערער ולסיים את הטיפול בנושא.
וולף אמר שלא הוא ולא המילטון רוצים לזכות באליפות בבית משפט, במקום זאת ימקדו את מאמציהם כדי להבטיח שתוצאות החקירה של FIA יהיו הוגנות.
וולף המשיך לבקר את התנהלותו של מאסי במהלך המרוץ.
לדבריו, בגרנד פרי אייפל בעונת 2020, עמד מאסי על הצורך לתת לכל המכוניות האיטיות לסיים את העקיפה.
המילטון וולף החרימו את טקס הענקת הפרסים של הפדרציה שהתקיים באותו ערב.
המילטון נקנס על ההיעדרות מהטקס.
בתגובה הוא ביקש שכספי הקנס יתרמו לפעילות שהפדרציה מבצעת למען ילדים מאוכלוסייה מוחלשת.
ההצהרה עוררה ספקולציות כי המילטון יכול להכריז על פרישה מהירה בעקבות האירועים.
וולף הודיע שגם הוא וגם המילטון מתכוונים להמשיך כרגיל.
מספר נהגים מתחו ביקורת על ההחלטה של מאסי.
בהודעת רדיו בהקפה האחרונה אמר המילטון בקשר למהנדס המרוץ שלו, פיטר בוניגטון, שתוצאת המרוץ הושפעה מ"מניפולציה".
ג'ורג' ראסל, שהוחתם להיות חברו לצוות של המילטון במרצדס ב-2022, כינה את ההחלטה "בלתי מתקבלת על הדעת".
לנדו נוריס, שהיה מהנהגים שהתבקשו לעקוף את המילטון לפני סיום מכונית הבטיחות, אמר שההחלטה התקבלה "לטלוויזיה".
גם שאר ארבעת הנהגים הודו שההחלטה הייתה מבלבלת.
דניאל ריקארדו, שהיה מאחורי ורסטאפן בזמן מכונית הבטיחות אמר שהוא נותר "ללא מילים" בעקבות ההוראה, מכיוון שהיא לא אפשרה לו להתחרות עם חמשת הנהגים על מיקום טוב יותר בסיום למרות שהיה עם סט צמיגים חדש.
קרלוס סאינס, שהיה אחרי ריקארדו ולאנס סטרול אמר שההחלטה "כמעט עלתה לו בפודיום".
סטרול תיאר את המרוץ כ"מגוחך" ואמר שיש לקבוע את הכללים באופן ברור לפני תחילת העונה.
ביקורת על ההחלטה הושמעה גם ברשתות החברתיות מצד נהגי עבר ועיתונאים רבים.
דיימון היל, הזוכה באליפות בעונת 1996, כתב כי ההחלטה היא "דרך חדשה לניהול הספורט, שבה מנהל המרוץ יכול לקבל החלטות אד הוק".
ניקו רוזברג, הזוכה באליפות בעונת 2016 כתב שמאסי "לא פעל לפי הכללים" ושהדרישה של כריסטיאן הורנר ברדיו להקפת מרוץ נוספת הייתה לא הולמת, יחד עם זאת הוא הזדהה עם מאסי ואמר ש"כל העולם צופה והוא צריך להחליט בתוך 15 שניות מה הוא עושה".
ג'ק אוסטין, כתב של פוקס ספורט כתב שהפורמולה 1 "הינדסה" את הסיום כדי להגביר את ההתרגשות של הצופים.
דברים דומים כתב גם ג'ורדן ביאנצ'י מהאתלטיק שאמר שההחלטה של מאסי נועדה להבטיח ש"נטפליקס תקבל עוד עלילה עסיסית לעונה הבאה של Drive to Survive".
נהג המרוצים השוודי סטפן גו'הנסון כתב: "בין אם זה בכוונה ובין אם לא, מבחינה בידורית המרוץ הזה היה מעל ומעבר.
אבל אני חושב שחייב להיות איזון איפשהו כי ההחלטות שמאסי קיבל...התעלמו לחלוטין מהשכל הישר ומהדרך ההוגנת להתמודד עם המצב".
נריין קריתיקיין, נהג המרוצים ההודי, אמר: "זה היה קרב נהדר על האליפות, אבל מה שקרה אתמול לא היה ספורט.
צריך קרבות צמודים בפורמולה 1, אבל בו בזמן, זה צריך להיות הוגן...מה שקרה כאן לא היה הוגן".
וולטר רוהל, אלוף העולם בראלי, קרא להכריע מרוצים על המסלול או "בתהליך הוגן וברור שאינו מושפע מהחלטות חיצוניות לא ברורות".
מאט דיקינסון, כתב הטיימס, הסכים שיש לבחון את תהליך השיפוט, אך דחה את התלונות שההחלטה ניתנה בשל צורך בידורי בטענה ש"החוקים בספורט נקבעים, ולפעמים גם משתנים, בשביל להפוף את הספורט למבדר יותר.
אל לנו להעמיד פנים שיש רק פרספקטיבה אחת של צודק או שמטרתו של הספורט היא חתירה אינסופית להגינות".
תגובות נוספות נגעו ללחץ שהופעל על מאסי לסיום מגבלות מכונית הבטיחות.
מתיה בינוטו, מנהל קבוצת פרארי, אמר כי"העבודה שלו הייתה העבודה הקשה ביותר על פי כדור הארץ באותו הרגע.
אנדראס זיידל, מנהל קבוצת מקלארן, אמר שבעת הניתוח להחלטותיו של מאסי יש לזכור את הקונטקסט בהן התקבלו: מרוץ צמוד על תואר האליפות, ועל כך יש להעריך אותו.
סבסטיאן פטל הגן על ההחלטות של מאסי ודיילי המרוץ: "לכולם יש דעה, אני חושב שצריך לעזוב את דיילי המרוץ בשקט, זה מספיק קשה גם ככה.
באופן אידיאי היינו רוצים לראות עקביות, אבל יש גם גורם אנושי.
זה נורא קשה להיות צודק במאה אחוז, אבל זאת צריכה להיות השאיפה שלנו.
אנחנו צריכים לראות מה אפשר ללמוד איך ניתן לשפר".
גם רומן גרוז'אן הגן על ההחלטה של מאסי: "יש כמה דרכים לראות את זה.
זה היה מוזר מאוד לא לאפשר למכוניות האלה לעבור ולהשאיר את לואיס ראשון ואחריו ארבע מכוניות כשנוותרה קצת יותר מהקפה אחת לאליפות העולם.
ומצד שני, עבור לואיס זו בהחלט לא הייתה החלטה טובה.
אבל כאוהד טלוויזיה, כצופה, באשר לספורט, אני חושב שמייקל מאסי קיבל את ההחלטה הנכונה".
ניקולאס לטיפי התנצל על התאונה שהובילה להוצאת מכונית הבטיחות.
לדבריו לאחר האירוע קיבל הטרדות רבות ואף איומי מוות דרך הרשתות החברתיות.
לטיפי פרסם שקיבל הודעת תמיכה מלואיס המילטון ושהוא נדרש להגדיל את מספר אנשי האבטחה סביבו באירועים לקראת עונת 2022. הוא הכריז שבכוונתו לקדם תוכניות שיעסקו בפגיעה הנפשית שיכולה לגרום בריונות ברשת.
מאסי היה גם הוא קורבן לתגובות קשות ואיומי מוות ברשתות החברתיות.
החקירה של FIA ושינויי תקנות
שלושה ימים לאחר המרוץ הודיעה הפדרציה הבין-לאומית לרכב על פתיחת חקירה של האירועים במטרה לבחון מה אירע והאם יש צורך בשינוי תקנות הנוגעות למכונית הבטיחות.
באותה הצהרה, נאמר גם שאי הבנות מצד קבוצות, נהגים ואוהדים "הכתימו את התדמית" של אליפות העולם לנהגים.
בחינת האירועים החלה בינואר 2022.
לקראת סוף החודש פרסמה הרשת כי מאסי יוחלף בתפקיד מנהל המרוץ, כחלק מתהליך ארגון מחדש של הרכב צוות השיפוט במרוצים.
עוד פורסם כי על צוותי הקבוצות יאסר לפנות למנהל המרוץ בתלונה על החלטות השופטים.
ב-17 בפברואר הציגה הפדרציה שינויים במבנה הניהולי של המרוצים.
מאסי הועבר מתפקיד מנהל המרוץ ובמקומו מונו אדוארדו פרייטס ונילס וויטיץ' כצמד שיחלוק את התפקיד באירועים השונים.
הרבי בלאש, שלעבר סגן מנהל המרוץ, מונה כיועץ קבוע שילווה את השניים לאורך כל העונה.
בנוסף לשינויים המבניים הוצגו גם שינויים בדרכי ההתנהלות במהלך המרוץ.
הקשר בין הקבוצות לבין מנהל המרוץ נאסר במטרה למנוע הפעלת לחצים במהלך המרוץ.
תקשרות הרדיו בין הקבוצות ובין FIA לא ישודר בטלוויזיה על מנת להוריד את הלחץ מהשופטים.
שינוי בתקנות מכונית הבטיחות קבע שמכוניות שנמצאות בפיגור של הקפה יורשו לעקוף את המובילים.
מגבלות מכונית הבטיחות יסתיימו הקפה אחת לאחר שתינתן ההוראה לבצע את העקיפה.
יומיים לאחר מכן פורסם הדו"ח המלא של האירוע.
בדו"ח נכתב כי מכונית הבטיחות לא השלימה הקפה מלאה כפי שנדרש בסעיף 48.12 לתקנות.
עוד נקבע כי פרשנות שניתנה לסעיף 48.12 ולסעיף 48.13 "יצרה, ככל הנראה, בלבול לגבי הפרוצדורה של עקיפת מכוניות איטיות תחת מכונית בטיחות".
בהתייחס לטענה של דניאל ריקארדו, שהיה בפיגור של הקפה, אך מכיוון שמוקם מאחורי ורסטאפן לא התאפשר לו לעקוף אותו לפני תום מכונית הבטיחות, קבע הדו"ח כי הדבר נבע מטעות אנוש בשל העובדה שזיהוי המכוניות מתבצע באופן ידני.
בעקבות כך הוחלט על הכנסת מערכת זיהוי אוטומטית.
הדו"ח גם ציין כי תקנות הספורט של פורמולה 1 לשנת 2022 עודכנו כדי להבהיר כי יש לאפשר ל"כל" (ALL) המכוניות שבפיגור ולא רק ל"חלק" (ANY) לעקוף.
פעולותיו של מאסי הוגדרו כפעולות שבוצעו בתום לב וכי יכולות להיות פרשנויות שונות לכללים.
הממצאים גם קבעו שהתקשורת בין מנהלי הצוותים של מרצדס ורד בול עם מאסי במהלך ההקפות האחרונות הייתה בלתי הולמת.
בסיכום נקבע כי תוצאות אליפות העולם בפורמולה 1 לשנת 2021 נותרו בתוקף.
מיקוםנהגנקודות1 מקס ורסטאפן395.52 לואיס המילטון387.53 ולטרי בוטאס2264 סרחיו פרס190 25 קרלוס סאינס164.5מקור:
מיקוםיצרןנקודות1 מרצדס613.52 רד בול-הונדה585.53 פרארי323.54 מקלארן-מרצדס2755 אלפין-רנו155מקור:
הערה: בטבלאות מצוינים רק חמשת המקומות הראשונים.
גרנד פרי לאס וגאס הוא מרוץ גרנד פרי שנתי בארצות הברית המתקיים כחלק ממרוצי אליפות הפורמולה 1 החל מעונת 2023. המרוץ מתקיים במסלול רחוב שיעבור בחלקו הגדול בסטריפ של לאס וגאס.
גרנד פרי לאס וגאס הוא מרוץ הגרנד פרי הראשון של אליפות הפורמולה 1 מאז גרנד פרי סיזרס פאלאס שהתקיים בעיר בשנת 1982. קיומו של הגרנד פרי הוכרז במהלך חודש מרץ 2022. המרוץ נערך כמרוץ לילה במסלול רחוב שחלקו עבר בסטריפ של לאס וגאס.
בניגוד לכל שאר המרוצים באליפות, הגרנד פרי של לאס וגאס מתקיים בשבת ולא ביום ראשון.
במרוץ הגרנד פרי הראשון, שנערך ב-18 בנובמבר 2023, זכה מקס ורסטאפן מקבוצת רד בול רייסינג.
המסלול באורך ק"מ כולל 17 פניות וכולל ישורת באורך 1.9 ק"מ.
המסלול בנוי נגד כיוון השעון.
נקודת הזינוק נתנתה באזור ששימש כמגרש חנייה נטוש.
האזור שופץ ונבנו בו גם הפאדוק שמשמש את הקבוצות ואזורי הטיפול.
הפנייה הראשונה היא פניית הירפיין, אחרי המסלול נוטה מעט שמאלה עד לפנייה ימנית מהירה ממנה הוא מתחבר לכבישי העיר.
המסלול ממשיך 800 מטר במורד רחוב קובל ומגיע לפנייה ימנית של 90 מעלות, לאחריה ישנה פנייה ארוכה שמאלה.
רצף פניות שמאל-ימין-שמאל מגיע לשדרות סאנדס.
לאורך הרחוב ישנן 2 פניות מהירות לפני שמגיעים לפנייה איטית שמובילה לשדרות לאס וגאס, האזור המוכר בשם "הסטריפ".
ישורת של 1.9 ק"מ מתסיימת בשתי פניות איטיות שמובילות לישורת נוספת של 800 מטרים בשדרות הרמון.
פנייה מהירה שמאלה מביאה להשלמת המסלול ולחצייה של קו הסיום.
שנה פול פוזישן הקפה מהירה נהג מנצח קבוצה מנצחת 2023 שארל לקלר אוסקר פיאסטרי מקס ורסטאפן רד בול 2024 ג'ורג' ראסל לנדו נוריס ג'ורג' ראסל מרצדס 2025 לנדו נוריס מקס ורסטאפן מקס ורסטאפן רד בול
בשלושת המרוצים הראשונים (1928–1930) מכוניות עם נפח מנוע עד 2,000 סמ"ק (2 ליטר) יכלו להירשם, והמכוניות שהתקבלו סווגו לארבע מחלקות לפי נפח המנוע שלהן, בסדר עולה.
שעת הזינוק הושפעה מהסיווג, אך המנצח היה הנהג שקבע את הזמן המהיר ביותר, ללא תלות בשעת סיום המירוץ.
המרוץ הראשון שהתקיים בשנת 1928 היה למעשה שני מרוצים נפרדים, כאשר שתי מחלקות התחרו בבוקר והמחלקות הנותרות התחרו אחר הצהריים.
המרוץ התקיים במסלול עפר באורך 10.6 קילומטר באי פיליפ, סמוך למלבורן.
כאמור, המנצח היה הנהג שקבע את הזמן המהיר ביותר בשני המרוצים, ופרסים משניים חולקו גם למנצח וסגנו בתוך כל מחלקה.
בגרנד פרי של 1929 התקיים מרוץ יחיד עם מספר הקפות כפול מזה של השנה הקודמת, כאשר 4 המחלקות מזנקות בזו אחר זו בהפרשי זמנים משתנים.
ב־1930 רק מכונית אחת סווגה במחלקה הגבוהה ביותר ולכן החליטו המארגנים לספחה למחלקה הנמוכה יותר, ושלוש המחלקות זינקו בזו אחר זו בהפרש של 3 דקות אחת מרעותה.
המרוץ של 1931 התקיים לראשונה בפורמט הנדיקאפ, בו כל מכונית מזנקת בהתאם לכושרה החזוי (ככל שהמכונית איטית יותר, כך היא מזנקת מוקדם יותר), אך המנצח הרשמי היה הנהג שקבע את הזמן המהיר ביותר.
למרות זאת, הפרסים חולקו הן למנצח והן לנהג שסיים ראשון את המירוץ.
ב־1932 בוטל הסיווג לארבע מחלקות, והחל משנה זו ועד 1948 המרוצים התקיימו בפורמט הנדיקאפ, בהם המנצח היה הנהג שחצה הראשון את קו הסיום, בעוד הנהג שקבע את הזמן המהיר ביותר הסתפק בגביע ופרס כספי.
במירוץ עצמו ניצח ביל תומפסון שזינק אחרון, וקבע בנוסף את הזמן הטוב ביותר.
גם ב־1933 היה תומפסון אחרון המזנקים (מבין הנהגים שסיימו את המירוץ), ולמרות זאת הוא השכיל לנצח בשנית.
בשני המרוצים הבאים, 1934 ו־1935, שוב היה תומפסון האחרון לזנק והנהג המהיר ביותר, אך בשני המקרים הוא נאלץ להסתפק במקום השני, וכך לראשונה ניצח נהג שלא סיים את המירוץ בזמן המהיר ביותר.
1935 הייתה השנה האחרונה בה הגרנד פרי התקיים באי פיליפ, ועד 1980 לא היה למירוץ מסלול קבוע.
הגרנד פרי של 1936 נדחה ל־1938 בגלל גרנד פרי המאה של אוסטרליה הדרומית שהתקיים בדצמבר 1936, אך בדיעבד הוא הוכר כגרנד פרי האוסטרלי של 1937. הוא התקיים בוויקטור הארבור והיה למירוץ הראשון שהתקיים באוסטרליה הדרומית.
ב־1938 הגרנד פרי האוסטרלי התקיים בניו סאות' ויילס, פיטר וייטהד זינק אחרון אך הצליח לסיים ראשון ולנצח, דקה וחצי לפני לס בורוז שזינק רבע שעה לפניו.
ב־1939 המרוץ חזר לאוסטרליה הדרומית והתקיים לראשונה על אספלט, במסלול ארוך במיוחד בן 13.8 קילומטרים.
לאחר כניסתה של אוסטרליה למלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, הגרנד פרי האוסטרלי חדל מלהתקיים, והוא חודש רק ב־1947, אז התקיים במסלול ששימש בשנת 1938. הנהג שקבע את הזמן המהיר ביותר היה לקס דווידסון שסיים במקום השלישי.
הגרנד פרי של 1948 נערך על מסלוליו של שדה תעופה צבאי ליד מלבורן, וזה של 1949 נדד לשדה תעופה בקווינסלנד.
מרוץ זה היה הראשון שהציג זינוק אחיד של כל הנהגים בו זמנית, כפי שנהוג בספורט המוטורי המודרני.
בשנתיים הבאות המרוצים התקיימו בדרום ובמערב אוסטרליה בפורמט הקודם, הנהגים סווגו לפי שיטת הנדיקאפ אך הניצחון במירוץ הוענק לנהג בעל הזמן המהיר ביותר.
להלן רשימת הנהגים שניצחו את המרוץ פעמיים או יותר.
מרוצים המופיעים ברקע ורוד לא היו חלק מאליפות פורמולה 1 (1928–1984)
להלן רשימת היצרנים שניצחו את המרוץ פעמיים או יותר.
יצרנים המופיעים בכתב מודגש עדיין פעילים
מרוצים המופיעים ברקע ורוד לא היו חלק מאליפות פורמולה 1 (1928–1984).
נהגים המסומנים על ידי כוכבית * ניצחו בפורמט הנדיקאפ.
גרנד פרי ברזיל (בפורטוגזית: Grande Prêmio do Brasil), הנערך כיום תחת השם גרנד פרי סאו פאולו (בפורטוגזית: Grande Prêmio de São Paulo), הוא מרוץ גרנד פרי המתקיים בברזיל מאז 1972, והחל מ־1990 הוא מתקיים במסלול אינטרלאגוס בסאו פאולו.
הגרנד פרי הברזילאי נערך לראשונה בעונת 1972, אך לא כחלק מאליפות העולם.
אמרסון פיטיפלדי, יליד העיר סאו פאולו, זכה בפול פוזישן ואף הוביל ברוב המרוץ לשמחת הקהל, אך נאלץ לפרוש חמש הקפות לסיום לאחר תאונה, כשהוא מעניק את הניצחון ליריבו הארגנטינאי קרלוס ראוטמן.
בשנה שלאחר מכן נכלל המרוץ באליפות הפורמולה 1, ופיטיפלדי, הגיבור המקומי ואלוף העולם המכהן, ניצח בו כאשר הוא מוביל בכל ההקפות.
פיטיפלדי הוסיף וניצח גם בשנה הבאה בתנאים גשומים מעמדת הפול פוזישן, וב־1975 ניצח קרלוס פייס, גם הוא יליד העיר, כשהוא מוביל על פיטיפלדי במקום השני, מה שהשלים 1–2 מקומי.
ב־1976 הגרנד פרי הברזילאי פתח לראשונה את אליפות העולם, לאחר שהגרנד פרי הארגנטינאי בוטל מסיבות פוליטיות, ואלוף העולם ניקי לאודה ניצח בו עם הפרארי שלו, ניצחון ראשון מבין שלושה רצופים לקבוצה האיטלקית.
קרלוס ראוטמן ניצח בשנית ב־1977, אך בעקבות תלונותיהם של הנהגים על המסלול המחוספס, המרוץ של 1978 הועבר למסלול ג'קרפגואה בריו דה ז'ניירו.
ראוטמן ניצח שם בפעם השנייה ברציפות עם צמיגי מישלן, במה שהיה לניצחון הראשון של יצרנית הצמיגים הצרפתית, כשהוא מקדים את פיטיפלדי, חביב הקהל, ולאודה, אלוף העולם המכהן.
המרוץ שב לסאו פאולו לקראת העונה הבאה לאחר עבודות שדרוג ניכרות, וז'אק לאפיט ניצח בו, לאחר שניצח גם בארגנטינה שבועיים קודם לכן.
לאחר 1978 המרוץ היה עתיד להתקיים בסאו פאולו ובריו דה ז'ניירו לסירוגין, אך לקראת 1980 חלקים מהמסלול בג'קרפגואה, שנבנה על אדמה ביצתית, החלו לשקוע, ופני השטח של המסלול ניזוקו בצורה קשה, ולכן המרוץ התקיים באינטרלאגוס שחזר לארח את הגרנד פרי שנה מוקדם מן הצפוי ובטרם נסלל מחדש.
המכוניות של אותה שנה נטו להיות קופצניות, מה שהפך את מסלול אינטרלאגוס המשובש לבלתי נסבל עבור הנהגים.
המסלול היה כה מחוספס עד שמספר מכוניות סבלו מתקלות מכניות בשל כך, מה עוד שתנאי הבטיחות לא היו מספיקים ועוררו את תרעומתם של הנהגים.
ג'ודי שכטר, אלוף העולם, ניסה למנוע מהמרוץ להתקיים אך נכשל בכך, ורנה ארנו הצרפתי ניצח בו.
במהלך שנות השבעים אוכלוסיית סאו פאולו כמעט הכפילה את עצמה והאזור סביב המרוץ הפך לצפוף ומוזנח יותר ויותר, דבר שעמד בניגוד לתדמיתו הזוהרת של הקרקס הנודד.
מארגני האליפות החליטו בסופו של דבר כי בנוסף לבעיותיו של המסלול, ריו דה ז'ניירו היפה מתאימה יותר לאליפות היוקרתית, והגרנד פרי הברזילאי עבר לג'קרפגואה עד סוף שנות השמונים.
עונת 1980 הייתה עונתו האחרונה של פיטיפלדי באליפות, ובאותה שנה הגיע הכוכב העולה נלסון פיקה, יליד ריו דה ז'ניירו, למקום השני באליפות בשנתו השנייה בלבד בפורמולה 1. עובדה זו, כמו גם מצבו העלוב של מסלול אינטרלאגוס וסביבתו, גרמו לגרנד פרי הברזילאי להישאר בריו לאורך כל שנות השמונים.
מסלול ג'קרפגואה נבנה על אדמה ביצתית ושטוחה, בשונה מאינטרלאגוס שהפרש הגובה בו עומד על 43 מטרים, אך בדומה לו, ג'קרפגואה הוא מסלול תובעני עם פניות ארוכות ומהירות ושחיקת צמיגים גבוהה.
באופן מסורתי, הגרנד פרי הברזילאי היה אחד מהסיבובים הראשונים של האליפות ולאורך כל שנות השמונים הוא התקיים תמיד במרץ או תחילת אפריל, סוף עונת הקיץ בברזיל, ובגלל מזג האוויר הטרופי של ריו רוב המרוצים בג'קרפגואה נערכו בטמפרטורות גבוהות ולחות גבוהה.
מסיבות אלו הגרנד פרי בריו היה קשה ומתיש במיוחד, וראה לא אחת נהגים שפרשו מהמרוץ בשל תשישות, מחזה נדיר במסלולים אחרים.
ב־1981 לקח ראוטמן את ניצחונו הרביעי והאחרון בגרנד פרי הברזילאי, לאחר שהתעלם מהוראות קבוצתו, ויליאמס, לתת לחברו לקבוצה אלן ג'ונס לעבור.
אלוף העולם והגיבור המקומי נלסון פיקה בברבהאם וקקה רוזברג בויליאמס סיימו במקום הראשון והשני בהתאמה בעזרת התחכמות זו, אך רנו, שנהגה אלן פרוסט סיים במקום השלישי, מחתה, ופיקה ורוזברג נפסלו, מה שהעניק לפרוסט את הניצחון.
קבוצות FOCA החרימו בהמשך את הגרנד פרי של סן מרינו, מה שהיווה את שיאה של המלחמה בינם לבין FIA .
במירוץ זה פרש ריקארדו פטרזה עקב תשישות.
ב־1983 ניצח נלסון פיקה לראשונה בגרנד פרי הביתי שלו, רוזברג זכה בפול פוזישן וסיים שני, אך נפסל בשנה השנייה ברציפות.
משום מה, הנהגים הבאים לא קודמו בהתאם, כך שאיש לא סיים במקום השני באופן רשמי במרוץ זה.
הגרנד פרי של 1984 היה גם הופעת הבכורה באליפות של נהג ברזילאי צעיר, איירטון סנה, שלרוע מזלו גם הפך לפרישה הראשונה של העונה, כאשר מנועו כשל בהקפה השמינית.
פרוסט, כעת במקלארן, ניצח את המרוץ וגם את זה שלאחריו.
ב־1986 זינק סנה מפול פוזישן, אך סיים במקום השני לאחר בן ארצו פיקה.
פרוסט הוסיף וניצח בשנתיים הבאות (1987 ו־1988), והשלים חמישה ניצחונות בג'קרפגואה, מה שהעניק לו את הכינוי "מלך ריו".
הניצחון ב־1988 הושג במרוץ בולט במיוחד: סנה, בהופעתו הראשונה עבור מקלארן, זכה בפול פוזישן, על פני נייג'ל מנסל בויליאמס וחברו לקבוצה פרוסט, אך בהקפת החימום נשברה לו ידית ההילוכים והוא נאלץ לזנק במכונית החילופית מהפיט ליין.
עם תחילת המרוץ, פרוסט נתן את אחת ההקפות הראשונות המפורסמות ביותר שלו, כשהוא מוביל ב־2 שניות על מנסל לאחר הקפה אחת, וסנה בנהיגה מרשימה עלה עד למקום השני לאחר 20 הקפות בלבד.
אך לאחר 31 הקפות הוצא הדגל השחור לסנה, בטענה שהחלפת הרכב הייתה בלתי חוקית, והוא נאלץ לפרוש.
פרוסט ניצח לאחר שהוביל לאורך כל המרוץ, על פני גרהרד ברגר בפרארי ופיקה, אלוף העולם, בלוטוס.
המרוץ של 1989 היה האחרון שנערך בריו; נייג'ל מנסל ניצח בו במרוץ הבכורה שלו עבור פרארי.
סנה זינק מפול פוזישן, אך איבד את ההובלה כבר בזינוק, לאחר שהתנגש בגרהרד ברגר.
ברנד שניידר ואדי צ'יבר התנגשו זה בזה, צ'יבר התמוטט פעמיים כאשר יצא ממכוניתו, עקב התנאים הקשים.
במחצית השנייה של שנות השמונים דרך כוכבו של איירטון סנה, יליד סאו פאולו, והוא זכה לפופולריות עצומה בברזיל ומחוצה לה.
מסיבה זו השקיעה עיריית סאו פאולו 15 מיליון דולר בשיפוץ מסלול אינטרלאגוס, כולל הסרה של חלק גדול מהפניות והחלקה של אחרות.
בסך הכול המסלול איבד שלוש ישורות ומספר הפניות הופחת מ־26 ל־15 בלבד, אורך המסלול קוצץ מ־7.874 ק"מ ל־4.325 ק"מ.
הגרנד פרי חזר לאינטרלאגוס ב־1990, ושם הוא מתקיים עד היום.
מסלול אינטרלאגוס המשודרג אירח כמה מהמרוצים הטובים והזכורים ביותר בהיסטוריה של פורמולה 1, והוא נחשב לאחד המסלולים המרגשים והמאתגרים ביותר בלוח השנה של האליפות.
בגרנד פרי הראשון שנערך באינטרלאגוס המשודרג זכה סנה בפול פוזישן, אך איבד את ההובלה בהקפה ה־41 לחברו לשעבר לקבוצת מקלארן, אלן פרוסט, כעת בפרארי, לאחר שהתנגש בסאטורו נאקג'ימה ונאלץ להחליף את אפו.
פרוסט קטף את הניצחון בפעם השישית בברזיל וה-40 בכלל (שיא באותו זמן), כשהוא מקדים את גרהרד ברגר וסנה.
הקהל באינטרלאגוס לא חיבב את הניצחון; אירוע הגרנד פרי היפני חמישה חודשים קודם לכן, בו סנה נפסל והפסיד בשל כך את האליפות לפרוסט, היה צרוב בתודעתם של אוהדים ברזילאים רבים שטענו לשחיתות מצידה של FIA ושל נשיאה, ז'אן-מארי בלסטר.
ב־1991 ניצח סנה סוף סוף לפני הקהל הביתי.
הוא זכה בפול פוזישן כדרכו והוביל לאורך כל המרוץ, אך לקראת סיום הוא איבד הילוכים במהירות ונאלץ להישאר על הילוך שישי בפניות המהירות.
סנה הצליח לשלוט במכונית ולהדוף את התקפתו של ריקארדו פטרזה בויליאמס במאמץ אדיר וחצה את קו הסיום כשהוא צורח מהתרגשות, אך נאלץ לקבל סיוע לצאת ממכוניתו מרוב תשישות.
המרוץ של 1992 עמד בסימן עליונות מוחלטת של ויליאמס, נייג'ל מנסל ניצח כשהוא מוביל בפער של הקפה על כל אחד אחר, מלבד חברו לקבוצה פטרזה.
מיכאל שומאכר הצעיר בבנטון השלים את הפודיום.
1993 היה מרוץ כאוטי וגשום לפרקים.
פרוסט, כעת בויליאמס, הוביל מפול פוזישן, אך החליק והתרסק עם התחזקות הגשם.
סנה ניצל את התנאים המשתנים, עקף את דיימון היל בויליאמס הנותרת וניצח את המרוץ.
המרוץ הבא נשלט במידה רבה על ידי סנה, כעת בויליאמס הדומיננטית, ושומאכר.
סנה השיג את הפול פוזישן, אך שומאכר עקף אותו בפיט, ולבסוף איבד שליטה והתרסק.
היה זה הראשון מבין שלושה מרוצים רצופים בהם זינק סנה מפול פוזישן לצד שומאכר, התרסק, והעניק לשומאכר את הניצחון.
הפעם השלישית תגבה את חייו.
מרוצים המופיעים ברקע ורוד לא היו חלק מאליפות פורמולה 1
מאז 2021 המירוץ נערך תחת השם "הגרנד פרי של סאו פאולו"
גרנד פרי סן מרינו הוא מרוץ גרנד פרי שהתקיים במסלול הבין-לאומי אנצו ודינו פרארי באימולה, איטליה בין השנים 1981 עד 2006. המרוץ נקרא על שם רפובליקת סן מרינו הסמוכה, משיקולים מסחריים.
גרנד פרי איטליה התקיים במקביל במונצה.
על פי הכללים כל מדינה יכולה לארח גרנד פרי אחד בשנה.
האזור שמסביב לאימולה הוא ביתם של כמה יצרני מכוניות ספורט ומירוץ - פרארי, למבורגיני, מזראטי, ודאלארה.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה השיקה העיירה תוכנית לשיפור הכלכלה המקומית.
ארבעה חובבי מרוצי מכוניות מקומיים הציעו בניית כביש חדש המקשר בין כבישים ציבוריים קיימים, אשר ישמש את יצרני הרכב המקומיים לבדיקת אבות הטיפוס שלהם.
הבנייה החלה במרץ 1950. נסיעת המבחן הראשונה התרחשה שנתיים לאחר מכן כאשר אנצו פרארי שלח את אלברטו אסקרי לערוך כמה הקפות ניסיון.
באפריל 1953 התקיים מרוץ האופנועים הראשון באימולה, ומרוץ המכוניות הראשון התקיים ביוני שנה לאחר מכן.
מרוץ הפורמולה 1 הראשון התקיים בשנת 1963, כמרוץ שאינו חלק מהאליפות.
ג'ים קלארק ניצח במרוץ עבור קבוצת לוטוס.
המרוץ הבא, שגם הוא לא היה חלק מהאליפות, התקיים בשנת 1979. ניקי לאודה ניצח במרוץ עבור קבוצת ברבהאם–אלפא רומיאו.
בשנת פורמולה 1 עונת 1980 מסלול מונצה, בו התקיים בדרך כלל גרנד פרי איטליה היה בשיפוצים, והגרנד פרי עבר למסלול אימולה.
שנה לאחר מכן הגרנד פרי האיטלקי חזר למונצה, אך בעלי המסלול היו להוטים לקיים מרוצים נוספים במסלול.
הם פנו לרשויות הספורט בנרפובליקה הסמוכה, סן מרינו, וביקשו שהרפובליקה תגיש בקשה לקיום מרוץ.
הבקשה אושרה והמרוץ נוסף ללוח המרוצים של עונת 1981.
ז'יל וילנב זכה בפול פוזישן במרוץ הבכורה.
הוא הוביל את המירוץ ב-19 ההקפות הראשונות עד שנכנס להחלפת צמיגים.
דידייה פירוני, חברו לקבוצת פרארי, לקח את ההובלה אך בהמשך איבד אוותה לטובת נלסון פיקה, שבסופו של דבר ניצח במירוץ.
ריקארדו פטרזה הגיע במקום השני וקרלוס ראוטמן סיים שלישי.
הגרנד פרי בעונת 1982 היה עמוס אירועים.
הוא הוחרם על ידי רוב קבוצות ה-FOCA והיווה נקודת מפנה בהיסטוריה של הפורמולה 1. רק 14 מכוניות התחרו, ולאחר שאלן פרוסט ורנה ארנו מקבוצת רנו פרשו, לפרארי לא הייתה תחרות, והיא סיימה במקומות הראשון והשני.
עם זאת, הניצחון של פרארי לא היה כל כך חלק.
חברי הצוות וילנב ופירוני נאבקו ביניהם על המסלול.
מיקלה אלבורטו, שבמקום השלישי, היה הרחק מאחור, ופרארי הורתה לנהגים שלהם להאט את המהירות כדי למזער את הסיכון של כשל מכני או בעיה בדלק.
וילנב האמין שמשמעות ההוראה היא שהמכוניות אמורות לשמור על המיקום במסלול.
פירוני, לעומת זאת, הבין שהמכוניות חופשיות להתחרות ביניהן, וחלף על פני וילנב.
וילנב חשב שפירוני מנסה לעורר עניין במירוץ משעמם, ועקף את חברו לצוות, בהנחה שהוא יחזיק בהובלה למשך שארית המירוץ.
בהקפה האחרונה, ופירוני חלף על פניו וניצח במרוץ.
וילנב זעם על פירוני וצוטט לאחר מכן כאומר, "לא אדבר עם פירוני שוב בחיים שלי".
המילים התגלו כמילים נבואיות, לאחר שפירוני מצא את מותו במהלך מקצה הדירוג לגרנד פרי בלגיה שבועיים לאחר מכן.
פרארי ניצחה שוב ב-1983. פרוסט ניצח עבור מקלארן את המרוץ שנה לאחר מכן.
איירטון סנה הוביל לאורך רוב המרוץ בעונת 1985. סטפן יוהנסון, במרוץ השני שלו בקבוצת פרארי, זינק למרוץ מהמקום ה-15, אך שיפר בהדרגה את מיקומו עד שעקף את סנה בהקפה ה-57 ולקח את ההובלה.
לרוע מזלו מחסור בדלק אילץ אותו לפרוש.
מספר נהגים נוספים נאלצו לפרוש מאותה הסיבה ואלן פרוסט חצה ראשון את קו הסיום.
לאחר המרוץ נפסל פרוסט, לאחר שהתברר שהמכונית חרגה ממשקל המינימום ב-2 ק"ג, ואליו דה אנגליס הוכרז כמנצח למרות שלא הוביל באף שלב את המרוץ.
מחסור בדלק השפיע גם המרוץ בעונת 1986, אלן פרוסט השיג ניצחון כשהוא מגיע לקו הסיום עם טיפות הדלק האחרונות, בעוד שלושה נהגים אחרים נאלצו לפרוש לקראת הסיום.
נייג'ל מנסל הקדים את סנה, שזינק מהפול פוזישן, במרוץ של שנת 1987. סנה ניצח את המרוץ לראשונה בעונה לאחר מכן.
בשנת 1989 שונה שם המסלול ונקרא "המסלול הבין-לאומי אנצו ודינו פרארי" על שם אנצו פרארי, מייסד פרארי ובנו, דינו שנפטר בגיל 24. בהקפה הרביעית של המרוץ נפגע גרהרד ברגר - כשל מכני במכונית גרם לה להתנגש בקיר בפניית טמבורלו במהירות של כ-290 קמ"ש.
ברגר איבד את ההכרה ונותר במכונית שהחלה לבעור.
הוא חולץ מהמכונית כשהוא סובל מכוויות שגרמו לו להחמיץ את המרוץ הבא, גרנד פרי מונקו.
המרוץ נעצר עם הנפת דגל אדום והוזנק מחדש מאוחר יותר.
לאחר ההזנקה המחודשת החלה אחת היריבויות הידועות בספורט המוטורי - היריבות בין סנה לפרוסט.
לשני הנהגים של קבוצת מקלארן היה הסכם ביניהם שהנהג שיגיע ראשון לפניית טוסה האיטית ישמור על מקומו.
פרוסט פתח טוב יותר את המרוץ והוביל.
בפניית טוסה סנה התקדם במקביל לפרוסט ולבסוף עקף אותו.
פרוסט, שזעם על הפרת ההסכם, ניסה לעקוף את סנה מספר פעמים במהלך המרוץ, ללא הצלחה.
סנה זינק ראשון למרוץ של 1990, אך סבל מתקר בהקפה השלישית.
מנסל וברגר נאבקו על ההובלה מנסל הסתחרר בישורת בין פניית טמבורלו לפניית וילנב לאחר שברגר הכריח אותו לרדת לדשא בשוליים.
המכונית של מנסל אמנם חזרה למסלול, אך הדשא פגע במנוע המכונית שכבה.
במאבק עם מנסל שחק ברגר את הצמיגים, כך שלא יכל להתגונן מפני ריקארדו פטרזה, שניצח את המרוץ עבור ויליאמס.
הגרנד פרי של 1991 התנהל תחת גשם כבד.
פרוסט הסתחרר על הדשא בהקפת החימום ואיבד את המנוע.
ברגר הסתחרר גם הוא, אך הצליח לחזור למסלול ולהתחרות וסיים שני אחרי סנה.
וויליאמס ניצחו את המרוץ בשנתיים הבאות (מנסל ופרוסט).
הגרנד פרי של שנת 1994 נחשב לאחד האירועים הקטלניים בתולדות האליפות.
במהלך סוף השבוע נפצעו מספר נהגים וצופים בתאונות שונות.
שני נהגים: רולנד רצנברגר ואיירטון סנה מצאו את מותם.
התאונות הקשות הובילו לשינויים רבים הן במסלולי המרוצים והן במבנה המכוניות, מתוך מטרה להגביר את בטיחות המתחרים.
באימון המקדים ביום שישי, התהפך עם מכוניתו רובנס באריקלו, איבד את ההכרה והיה בסכנת חיים לאחר שלשונו חסמה את דרכי הנשימה.
חייו ניצלו בזכות פעולה מהירה של סיד וטקינס, רופא המסלול.
לקראת סיום מקצה הדירוג ירד רולנד רצנברגר מהמסלול והכנף הקדמית שלו נפגעה.
הוא החליט להמשיך להקפה נוספת בניסיון להעפיל למירוץ, במקום להיכנס לרחבת הטיפולים.
בהקפה הבאה נכנעה הכנף הקדמית של מכוניתו ללחצים הגדולים שהופעלו עליה במהלך ישורת ארוכה ונשברה.
הכנף נכנסה מתחת לרכב ושיתקה את ההיגוי, כך שהרכב המשיך לכיוון קיר במהירות של כ-315 קילומטר לשעה.
מותו נקבע מאוחר יותר בבית החולים בבולוניה לשם נלקח במסוק.
האירועים נמשכו גם ביום המרוץ עצמו.
לטו, נהגה של קבוצת בנטון, ופדרו לאמי מקבוצת לוטוס, התנגשו ביניהם בתחילת המרוץ.
שברים שעפו מההנגשות חלפו מעל הגדר וגרמו לפציעתם של שמונה צופים בקהל.
בהקפה השביעית של המרוץ איבד סנה שליטה במכונית, ככל הנראה בשל כשל מכני.
הוא הספיק להאט את המכונית ממהירות של 325 קמ"ש ל-225 קמ"ש לפני שפגע בעוצמה בקיר.
המתלה הקדמי והגלגל התנתקו מהמכונית ופגעו בראשו של סנה, שמת במקום.
בהמשך המרוץ התנתק גלגל ממכוניתו של מיקלה אלבורטו בזמן שיצא מאזור הטיפולים.
הגלגל פגע ופצע 4 מכונאים של פרארי ולוטוס.
מיכאל שומאכר ניצח את המרוץ, שבסיומו לא התקיימו חגיגות.
בעקבות המרוץ בוצעו שינויים במסלול - פניית טמבורלו, שהייתה פנייה מהירה שמאלה, הפכה לפניית שיקיין איטית יותר.
שינויים דומים התבצעו גם במסלולים אחרים, דוגמת ספא-פרנקורשאמפ בו הפכה פניית או רוז' לפניית שיקיין.
דיימון היל ניצח את שני המרוצים הבאים עבור קבות ויליאמס, שרשמה ניצחון שלישי ברציפות ב-1997 לאחר שהיינץ-הראלד פרנצן השיג את הניצחון השלישי והאחרון בקריירה.
דייוויד קולטהרד ניצח במרוץ ב-1998. מיכאל שומאכר ניצח שבעה מתשעת המרוצים הבאים, כאשר בשנת 2001 הלך הניצחון לאחיו, ראלף שומאכר, שהתחרה עבור ויליאמס.
פרננדו אלונסו ניצח במרוץ בשנת 2005, הניצחון היחיד של קבוצת רנו בסן מרינו.
באוגוסט 2006 הוכרז על הוצאת המרוץ מלוח המרוצים לקראת העונה הבאה לטובת גרנד פרי בלגיה.
מרוצי הפורמולה 1 חזרו למסלול באימולה בעונת 2020, אך הם מתקיימים תחת השם גרנד פרי אמיליה-רומאניה.
גרנד פרי ברצלונה-קטלוניה (בספרדית: Gran Premio de Barcelona-Cataluña) הוא מרוץ הצפוי להתקיים במסגרת אליפות הפורמולה 1 במסלול המרוצים בברצלונה.
מסלול המרוצים בספרד אירח את גרנד פרי ספרד מאז עונת 1991 והיה צפוי לארח את המרוץ גם בעונת 2026. בשנת 2024 הוכרז כי הגרנד פרי הספרדי יעבור למסלול רחוב במדריד, החל מהשנה הבאה.
על מנת לאפשר קיום מרוץ נוסף בספרד שונה שמו של המרוץ לגרנד פרי ברצלונה-קטלוניה.
מרוץ הבכורה צפוי להתקיים ב-14 ביוני, הסבב התשיעי של העונה.
גְרֵנָדָה היא מדינת אי בים הקריבי הכוללת את האי גרנדה ואת החלק הדרומי של שרשרת איים קטנטנים הנקראים הגרנדינים (כלומר, "הגרנדות הקטנות").
מלבד סנט קיטס ונוויס, גם היא מדינת איים בים הקריבי, גרנדה היא המדינה העצמאית הקטנה ביותר במחצית המערבית של כדור הארץ.
גרנדה ממוקמת בחלקו הדרומי של הים הקריבי, צפונית לטרינידד וטובגו, ודרומית לסנט וינסנט והגרנדינים.
לפני הגעת האירופאים לאי גרנדה, היה המקום מאוכלס על ידי ילידים משבטי הקאריב.
לא ידועים פרטים רבים על ההיסטוריה המוקדמת של האי.
בשנת 1498 נחת כריסטופר קולומבוס על חופי האי גרנדה, בעת מסעו השלישי לעולם החדש.
השם שניתן לאי על ידי קולומבוס היה "קונספסיון" (בספרדית: Concepción), ואילו השם "גרנדה" היה הכינוי שניתן לאי על ידי מלחים ספרדים, שייתכן שהיו יוצאי העיר גרנדה שבספרד.
בהדרגה עד תחילת המאה השמונה עשרה הפך השם "גרנדה" לשמו הרשמי של האי, ואילו השם שניתן על ידי קולומבוס נשכח.
האי גרנדה לא יושב על ידי אירופאים במשך למעלה ממאה שנים לאחר גילויו, ייתכן שבעקבות נוכחותם של שבטי הילידים הקאריבים, שהיו שבטי לוחמים וקניבלים.
ניסיונות בריטיים ליישב את האי נכשלו.
בשנת 1650 רכשה את האי חברת ספנות צרפתית שנוסדה על ידי החשמן רישלייה, והקימה שם התיישבות ארופאית מחודשת.
לאחר קרבות רבים מול הילידים הקאריבים, תוך הבאת תגבורת צבאית מהאי מרטיניק, הביסו הצרפתים את הקאריב.
הצרפתים הקימו את העיר פורט רויאל, לימים הבירה סנט ג'ורג'ס.
האי נשאר בשליטה צרפתית עד לכיבושו על ידי בריטניה בשנת 1762, במהלך מלחמת שבע השנים.
עד המאה ה-18 התבססה כלכלת האי (כמו ביתר האיים הקאריביים) על גידול קנה סוכר, שהוא גידול עתיר ידיים עובדות שבוסס על עבדות.
אולם ב-1782 גילה ג'וזף בנקס, הבוטניקאי המלכותי ושליחו של ג'ורג' השלישי מלך בריטניה באיים, כי תנאי הקרקע והאקלים בגרנדה הם אידיאלים לגידולו של אגוז המוסקט.
תבלין זה היה מוצר שהשוק הארופאי והאמריקאי היה צמא לו, וביסס את מעמדה הכלכלי של המושבה.
בשנת 1834 הוצאה העבדות בגרנדה מחוץ לחוק, עקב ביטולה ברחבי האימפריה הבריטית.
בשנת 1958 קיבל המינהל האדמיניסטרטיבי הבריטי באיים מעמד אוטונומי, והפך לחלק מהישות המדינית שנקראה "הפדרציה של איי הודו המערבית".
פדרציה זו קיבצה כמה מושבות בריטיות בקאריביים בניסיון להשיג עצמאות מבריטניה, אך פורקה עקב בעיות פנימיות בשנת 1962.
בשנת 1967 קיבלה המושבה הבריטית גרנדה אוטונומיה מלאה בענייני פנים, וב-7 בפברואר 1974 קיבלה עצמאות מדינית מלאה.
לאחר קבלת העצמאות הצטרפה הרפובליקה הגרנדית לחבר העמים הבריטי, ואימצה את מודל המונרכיה החוקתית.
ראש ממשלתה העצמאי הראשון של גרנדה היה אריק גיירי.
בבחירות של 1976 האשימה האופוזיציה בראשות "תנועת אבן החן החדשה" המרקסיסטית את גיירי, שרק אנשיו איישו את ועדות הקלפי, בזיוף תוצאות הבחירות.
בשנים שאחרי בחירתו פיתח גיירי נוהגים דיקטטוריים וקשריו עם מנהיגה הצבאי של צ'ילה, פינושה, הובילו להאשמות חמורות נגדו על הפרת זכויות אדם.
אנשי המשטרה החשאית הצ'יליאנית, הכשירו את אנשי המשטרה החשאית בגרנדה, שזכתה לכינוי הבלתי רשמי "כנופיית הנמיות" (Mongoose Gang).
גיירי גם גרם מבוכה לרבים בכך שהפנה את עיקר תשומת לבו לעיסוק בעב"מים, ובקריאות לקהילה הבינלאומית לחקור את הנושא.
במרץ 1979 יצא גיירי את גרנדה לביקור באו"ם ובארצות הברית.
עם צאתו הוא הותיר אחריו הוראות ל"כנופיית הנמיות" להתנקש בחייהם של כמה ממתנגדיו.
זמן קצר אחרי שנשא נאום בפני עצרת האו"ם, בו התריע מפני סכנות העב"מים, השתלטו אנשי "תנועת אבן החן החדשה" (13 במרץ) בהנהגת מוריס בישופּ על תחנת השידור בעיר הבירה, והודיעו על הקמת "ממשלת העם המהפכנית".
השלטון נפל כפרי בשל לידי המורדים, ללא שפיכות דמים או התנגדות משמעותית, ובתמיכה המונית של אזרחי גרנדה.
בישופ הפך לראש הממשלה החדש, וזכה מייד להכרת ממשלות מדינות האיים הקריביים וממשלות זרות אחרות.
בישופ נשבע, עם עלותו לשלטון, כי יערוך בחירות חופשיות ברגע בו תכתב חוקה חדשה.
ארצות הברית הודיעה כי תעכב את הכרתה בממשלתו עד לעריכת בחירות חופשיות, ובישופ, אף שניסה לשמר את קשריו הטובים עם ממשלות האיים הסמוכים, היה נתון ללחצי המדינות האחרות - ובמיוחד ברבדוס, ג'מייקה והרפובליקה הדומיניקנית - לערוך את הבחירות.
בניסיון לשפר את יחסיו עם ארצות הברית ביקר בישופ בוושינגטון ביולי 1983 ונפגש שם עם בכירים בממשלו של רונלד רייגן.
בדרכו חזרה לגרנדה ביקר גם בקובה.
מדיניותו הפשרנית מדי של בישופ ביישום האידאולוגיה הסוציאליסטית המהפכנית יצרו קרע בינו לבין עמיתו הוותיק, ברנרד קוארד, שצבר כוח רב בתפקידיו כסגן ראש הממשלה, שר האוצר, המסחר והתעשייה וחבר בכיר בוועד המרכזי של תנועת התכשיט החדשה.
לקרע זה נוספו הקשיים הכלכליים וצמיחתה הרעועה של גרנדה - בישופ וקוארד האשימו זה את זה באחריות לכך.
משך זמן מה הצליחו שני הידידים לשעבר למנוע פרסום ידיעות על המתח הגובר ביניהם ואת מאמציהם לגייס על צידם את בכירי מפלגת השלטון והצבא.
משום כך הופתעו תושבי גרנדה ללמוד, ב-19 באוקטובר 1983, על הדחתו של מוריס בישופ, כליאתו במעצר בית, והעברת השלטון למועצה צבאית בראשות הגנרל הדסון אוסטין (Hudson Austin) - תומכו של קוארד.
על האי הוטל עוצר, אך אלפי תושבים הפרו אותו ויצאו להפגנה, שהייתה אולי הגדולה בתולדות האי.
הם צעדו לביתו של מוריס בישופ ושחררו אותו ואת ראשי תומכיו ושריו שהיו כלואים עמו.
אולם הצבא פתח באש על המפגינים, ובהמשך אותו יום נהרגו (או הוצאו להורג) מוריס בישופ ושבעה משריו ותומכיו העיקריים, ובהם השרה ז'קלין קרפט (Jacqueline Kreft), שהייתה חברתו לחיים של בישופ ואם בנו ולדימיר.
על הנסיבות המדויקות בהן קרה הדבר קיימות גרסאות שונות וסותרות, ופרטים רבים באירועים אלה נותרו לוטים בערפל.
פעולות אלו של הצבא זכו לגינוי ממשלות האיים הקריביים, כולל ממשלת קובה.
בפגישת חירום של ארגון מדינות מזרח הקריביים הוסכם על הקמת כוח חירום לפלישה לגרנדה, בהשתתפות חיילים מברבדוס, מהרפובליקה הדומיניקנית ומג'מייקה, ועל הטלת סנקציות על הממשלה החדשה בגרנדה.
ארצות הברית ובריטניה עקבו בדאגה אחר המתרחש בגרנדה.
עם הקלת העוצר הגיעו נציגים דיפלומטיים של שתי המדינות לגרנדה, אך דיווחיהם היו שונים.
הנציג הבריטי דיווח כי המצב מתוח, אך אין הצדקה למעורבות צבאית.
הדיפלומט האמריקני, לעומתו, גרס כי המצב שנוצר מעמיד בסכנה את ביטחונם של אזרחי ארצות הברית שבגרנדה.
במאמץ למנוע התערבות מצד ארצות הברית ומדינות הקריביים, שיגרו ראשי המשטר הצבאי אזהרה מפני הפרת ריבונות ממשלת האי והחוק הבינלאומי, וחזרו והבטיחו כי חייהם ורכושם של אזרחי ארצות הברית או אזרחים זרים אחרים יזכו להגנה מלאה וכי אלו רשאים לעזוב את המדינה בכל עת ובלי הגבלה.
חששה של ארצות הברית מפני המצב המתוח ומפני קרבה אפשרית בין המשטר בגרנדה לקובה, הובילו לגיבוש תוכניות לפלישה ב-24 באוקטובר.
ב-25 באוקטובר 1983 נחתו בגרנדה כוחות מארצות הברית, מברבדוס, מג'מייקה, ומהחברות בארגון מדינות מזרח הקריביים, והביסו את הכוחות הקובניים והגרנדינים שתחת פיקודו של הדסון אוסטין.
בסך הכל לחמו מצד ארצות הברית כ-7,000 חיילים, מצד בעלות בריתה כ-300 חיילים, ומולם התייצבו כ-1,500 חיילים מגרנדה.
לאחר השלמת כיבוש האי, ב-28 באוקטובר, התבקש המושל הכללי סיר פול סקון להקים ממשלה זמנית, ובתוך ימים ספורים כבר נסוגו כוחותיה של ארצות הברית מן האי, לבד מקבוצה קטנה של חיילים שנותרה כדי לשמור על החוק והסדר ולהכשיר כוח משטרה מקומי.
על אף מחאות מסוימות זכתה הפלישה שהובילה ארצות הברית לתמיכה בדעת הקהל בגרנדה ובאיים הקריביים.
עדות לכך נמצאה כאשר אלפי אנשים יצאו כדי לברך את הכוחות הפולשים.
25 באוקטובר הוא יום חג בגרנדה שנועד להנציח את האירוע, ונקרא "חג ההודיה".
עם זאת, בבריטניה (בראשות מרגרט תאצ'ר), טרינידד וטובגו וקנדה נמתחה ביקורת על הפלישה, כמו כן גררה הפעולה גינוי בעצרת האו"ם, כשמתוך תשע המדינות שהתנגדו לגינוי, רק ישראל לא הייתה מהאזור.
בהיותה אחת מממלכות חבר העמים הבריטי ראש המדינה של גרנדה הוא המלך צ'ארלס השלישי.
המלך מיוצג על ידי מושל כללי.
במצב רגיל סמכויותיה של הרשות המבצעת מצויות בידיו של ראש הממשלה.
אף על פי שראש הממשלה ממונה על ידי המושל הכללי, בדרך כלל מדובר במנהיג הסיעה החזקה ביותר בפרלמנט.
המערכת הפוליטית היא דו-מפלגתית, ושתי המפלגות המרכזיות הן "המפלגה הלאומית החדשה" (NNP) השמרנית ומפלגת "הקונגרס הלאומי דמוקרטי" (NDC) הליברלית.
בסנאט יש 13 חברים ובבית הנבחרים יש 15 חברים.
את חברי הסנאט בוחרת הממשלה והאופוזיציה.
לבית הנבחרים נערכות בחירות כל חמש שנים.
בבחירות שנערכו ביולי 2008, התחולל מהפך לאחר 13 שנים, ומפלגת הקונגרס הלאומי דמוקרטי ניצחה לאחר שזכתה ב-11 מתוך 15 מושבים בבית הנבחרים, לעומת ארבעה של המפלגה הלאומית החדשה.
גרנדה מחולקת מנהלית לשש קהילות (Parishes) ואזור חסות אחד (Dependency)
קידמה כלכלית הודות לרפורמות נרחבות ולהשקעה במקרו-כלכלה הגבירו את הצמיחה הכלכלית ב-5%-6% בשנים 1998–1999. הגידול בפעילות כלכלית הובילו לבנייה באיים ולגידול במסחר.
תחום התיירות צומח והוא מהווה את התעשייה העיקרית באי.
הבעיה העיקרית כרגע היא גידול בגירעון ובחובות החיצוניים של המדינה.
גרנדה חולקת בנק מרכזי ומטבע (דולר מזרח קריבי) עם עוד שבע מדינות החברות בארגון העמים המזרח קריבי.
גרנדה מכונה "אי התבלינים" בזכות היותה יצרנית מובילה של כמה תבלינים: קינמון, ציפורן, ג'ינג'ר, אגוז מוסקט, פלפל ג'מייקני וקליפות של פרות הדר.
20% מאספקת אגוז המוסקט בעולם מגיעה מגרנדה והיא היצרנית השנייה בגודלה בעולם בתחום אחרי אינדונזיה.
התיירות היא הענף המוביל במדינה.
חוף ים רגיל וספורט ימי קיימים בדרום-מערב האי.
שדה התעופה נמצא קרוב לרצועת החוף.
ענף התיירות האקולוגית צובר תאוצה, רוב בתי האירוח הידידותיים לסביבה נמצאים בקהילות סנט דייוויד וסנט ג'ון.
בניית ספינות נופש חדשות תרמה לגידול בענף התיירות.
בשנים 2007–2008 הגיעו בעונת התיירות לסנט ג'ורג'ס עד ארבע ספינות נופש ביום.
האי הקרוי גרנדה הוא הגדול במדינה.
שאר האיים הקטנים הם: קריקאו (גדול הרבה יותר מהשאר), מרטיניק הקטן, רונדה, קאילה, אי היהלומים, האי הגדול, סלין, ופריגטה.
הרוב המכריע של האוכלוסייה מתגורר על האי גרנדה והערים הגדולות נמצאות עליו (סנט ג'ורג'ס, גרנוויל וגויאבה).
ההתיישבות הגדולה ביותר על אי אחר היא היללסבורו שבקריקאו.
האיים געשיים במקור והקרקע עשירה במיוחד.
פנים האי הררי וההר הגבוה ביותר הוא סנט קתרין שגובהו 840 מטרים מעל פני הים.
כמה נהרות זורמים מההרים לים.
הנהרות נשפכים אל תוך מפלים.
בעונה הגשומה חם ולח, בעונה היבשה רוחות הסחר מקררות את האזור.
בחמישים השנים האחרונות פגעו בגרנדה רק שלושה הוריקנים, על אף שהיא ממוקמת מדרום לחגורת ההוריקן.
ב-23 בספטמבר 1955 פגע הוריקן ג'נט באי וגרם לנזקים כבדים.
ב-7 בספטמבר 2004 פגע הוריקן איוון וגרם לנזק כבד ול-39 הרוגים.
הוריקן אמילי שהכה ב-14 ביולי 2005 גרם להרס רב בקריקאו ובצפון גרנדה באזור שכמעט ולא נפגע בהוריקן שנה אחת קודם.
קריקאו ומרטיניק הקטן, נחשבים לשטחי תלות.
נכון לאמצע שנת 2007 מתגוררים במדינה 89,971 תושבים.
יש קיטון באוכלוסייה של 0.33%.
במדינה קיימת הגירה שלילית משמעותית של 11.9 מתוך כל 1,000 תושבים.
היחס בין גברים לנשים הוא 1.07 גברים לכל אישה.
תוחלת החיים במדינה היא 64.52 שנים.
מדד הפוריות הוא 2.3 ילדים לכל אישה.
בגרנדה יש תופעה יוצאת דופן כש-50% מהאוכלוסייה הם בני פחות מ-30.
המקור של רוב תושבי המדינה הוא מאפריקה.
הרוב האתני בגרנדה הוא שחורים.
12% מהאוכלוסייה הם מולאטים, 3% הם דרום-אסיאתיים (הודים ממזרח הודו) ו-3% הם לבנים.
הנצרות היא הדת השלטת במדינה.
49.2% מהאוכלוסייה הם פרוטסטנטים (17.2% פנטקוסטלים, 13.2% אדוונטיסטים של היום השביעי, 8.5% אנגליקנים, 3.2% בפטיסטים והיתר מתודיסטים, אוונגליסטים וחברי "כנסיית האלוהים"), 36% קתולים, 7% חסרי דת או חסרי השתייכות דתית ספציפית, 1.2% עדי יהוה, 1.2% משתייכים לדת הראסטפארי, והיתר (5.5%) משתייכים לדתות אחרות (דתות אפרו-אמריקניות, יהדות, אסלאם והינדואיזם).
באפריל 2014 מונה על ידי ממשלת גרנדה כרב ראשי אורתודוקסי למדינה את הרב ברוך רוזמרין, המשמש גם כשליח חב"ד.
השפה הרשמית במדינה היא אנגלית.
השפה המדוברת היא אנגלית קריאולית של גרנדה, המבוססת על אנגלית עם השפעות מצרפתית ומשפות אפריקניות.
בנוסף קיימים דוברי צרפתית קריאולית (פטואה).
98% מהאוכלוסייה יודעים קרוא וכתוב.
גְרָנָדָה (ספרדית: Granada) היא עיר בדרום ספרד, בירת הפרובינציה בעלת אותו שם בקהילה האוטונומית של אנדלוסיה.
העיר שוכנת כ-700 מטר מעל פני הים, למרגלות רכס הסיירה נוואדה, במפגש הנהרות חֶנִיל, דארוֹ ובֶּיירוֹ.
סביבה משתרעת רמת גרנדה, אזור חקלאי פורה.
לגרנדה היסטוריה ארוכת-שנים שמקורותיה עוד בתקופה הקדם-רומית.
במאה ה־11 נשלטה העיר בידי שושלת בני זירי (שושלת ברברית מצפון אפריקה) ושימשה כבירתה של נסיכות מוסלמית שנודעה בשם "הטאיפה של גרנדה".
בתקופה זו הייתה גרנדה לאחד ממרכזי תור הזהב של יהודי ספרד, ובה פעלו אישים בולטים כמו שמואל הנגיד, ששימש משנה למלך.
במאה ה־13 הפכה גרנדה לבירת ממלכת גרנדה תחת שלטון השושלת הנאצרית – המדינה המוסלמית האחרונה בחצי האי האיברי.
בשנת 1492 נכבשה העיר בידי המלכים הקתוליים פרננדו ואיזבלה, ובמהלך המאה ה־16 הפכה גרנדה לעיר נוצרית כמעט לחלוטין באמצעות גירוש, דיכוי וניצור בכפייה של האוכלוסיות היהודית והמוסלמית שנותרו בה.
האלהמברה, מתחם של ארמונות וגנים אסלאמיים מימי הביניים, שוכנת בגרנדה ונחשבת לאחד המונומנטים המפורסמים ביותר של האדריכלות המוּרית.
השפעות מתקופת האסלאם נשתמרו גם ברובע אלבאיסין ובאתרים מימי הביניים ברחבי העיר.
במאה ה־16 ניכרה בעיר פריחה של אדריכלות מודח'אר ואדריכלות הרנסאנס, ואחריהן הופיעו סגנונות הבארוק והכוריגרסקי.
כיום העיר היא אתר תיירות בולט, מבין הפופולריים ביותר בספרד.
ראשיתה של העיר ביישוב האיברי אליבירגה (Elybirge).
בשנת 193 לפנה"ס הרומאים כבשו את העיר, שנקראה בפיהם איליבריס (Iliberis).
מאוחר יותר העיר עברה לשלטון הוויזיגותים, וב-713 כבשוה המוסלמים.
היא שימשה כמרכז עירוני חשוב של אל-אנדלוס (ספרד המוסלמית); בפי המוסלמים נקראה אִלְבִּירָה, ובפי הנוצרים שנותרו בה אֶלְבִירָה.
בתחילת המאה ה-11 השתלטו עליה הזיריון, שושלת ברברית מצפון אפריקה, והקימו בה ממלכה עצמאית.
מרכז העיר עבר לפרבר היהודי גָּרְנָאטָה (غرناطة).
מכאן, לפי אחת ההשערות, שמה הנוכחי של העיר (לפי השערה אחרת, מקור השם בעצי הרימון, Granado בספרדית, שגדלים באזור).
בתקופה זו חי בעיר שמואל הנגיד, איש אשכולות, רב, משורר ומדינאי שפעל כמשנה לשליטי גרנדה.
שמואל, בן למשפחות האליטה של קורדובה ובעל השכלה רחבה, נמלט מעירו לאחר פרוץ מלחמת האזרחים, וב־1020 הגיע לגרנדה, שם מינה אותו השליט חבוס אל-מוצפר למזכירו והפקיד בידיו סמכויות רבות, בהן גביית מיסים.
בתקופת בנו, באדיס בן חבוס, קיבל אף את הפיקוד על הצבא.
בתקופה זו נחשב המלך המוסלמי לדמות ייצוגית בעיקר, וגרנדה הייתה מרכז לתרבות וללמדנות יהודית.
לדברי החוקר דניאל איזנברג:גרנדה במאה האחת־עשרה הייתה מרכז הציוויליזציה היהודית-ספרדית בשיא פריחתה, ובין 1027 ל־1066 הייתה למעשה מדינה יהודית רבת־עוצמה.
ליהודים לא הוחל מעמד ה'דִ'ימי' המאפיין את שלטון האסלאם.
שמואל אבן נגרילה, שהוכר בקרב יהודי ספרד כמעין 'הנגיד', היה מלך לכל דבר ועניין, למעט התואר הרשמי.
כווזיר הוא קבע את המדיניות, ובאופן חריג אף הנהיג את הצבא...
חיזוק וביצור גרנדה על ידו היו, לפי המסופר, מה שאִפשר לה לשרוד מאוחר יותר כמדינה האסלאמית האחרונה בחצי האי האיברי.
כל הדמויות הבולטות בתרבות היהודית-ספרדית של המאה האחת-עשרה קשורות בגרנדה: משה אבן עזרא היה בן העיר; ביוזמתו שהה שם כמה שנים כבן-חסותו יהודה הלוי; פטרוניו ומארחיו של אבן גבירול היו הווזירים היהודים של גרנדה, שמואל הנגיד ובנו יהוסף".לאחר מותו של שמואל ירש בנו יהוסף הנגיד את תפקידו.
יהוסף היה פחות אהוד מאביו, והואשם על ידי כותבים בני התקופה בתככנות ואי-מוסריות.
בשנת 1066 הוא נרצח בידי המון מוסלמי במהלך פרעות גרנדה, אירוע שנחשב לסופו של תור הזהב של יהודי ספרד.
מאחרית המאה ה-11 ועד ראשית המאה ה-13 נשלטה אל־אנדלוס בידי שתי אימפריות ברבריות מצפון אפריקה: המוראביטון, ששלטו בגרנדה משנת 1090, והמוואחידון, ששלטו בה משנת 1166. בתקופת המוראביטון שימשה גרנדה גם כבירת מנהל של שלטונם באל-אנדלוס.
עדויות משרידים אמנותיים וארכאולוגיים מלמדות כי העיר שגשגה תחת המוראביטון אך ירדה מגדולתה תחת המואחידון.
ב-1232 עלה לשלטון בעיר מוחמד הראשון , מייסד השושלת הנאצרית , ונולדה ממלכת גרנדה.
מוחמד העביר את הארמון המלכותי מהמצודה הזירידית הישנה בגבעת אלבייסין אל גבעת סביקה, והחל בבנייתו של מה שהפך לאלהמברה של ימינו.
האלהמברה שימשה כעיר/ארמון עצמאית, שכללה מסגד, חמאמים, מצודה ורבעי מגורים לעובדים ולמשרתים.
הארמונות המפורסמים ביותר ששרדו עד היום – ובהם ארמון הקומרס וארמון האריות – נבנו בעיקר בתקופות שלטונם של יוסוף הראשון (1333–1354) ובנו מוחמד החמישי (1354–1391, עם הפסקות).
דוגמאות קטנות יותר לאדריכלות ארמונות נאסרית בעיר מצויות ב"קוורטו ריאל דה סנטו דומינגו" (סוף המאה ה־13) וב"דר אל־חוררה" (המאה ה־15).
למרות מיקומה בגבול, גרנדה הייתה מרכז אינטלקטואלי ותרבותי חשוב בעולם האסלאם, במיוחד בתקופת שלטונו של מוחמד החמישי, שבה שירתו בחצר הנאסרית דמויות בולטות כאבן ח'לדון ואבן אל-חטיב.
בשנת 1350 ביקר בה גם חוקר ארצות הידוע אבן בטוטה, שתיאר אותה כ"מטרופולין של אנדלוסיה וכלת עריה", וציין כי הייתה ממלכה חזקה ובעלת משאבים עצמאיים, על אף שנקלעה לעיתים קרובות להתכתשויות עם ממלכת קסטיליה.
ממלכת גרנדה נותרה השריד המוסלמי האחרון בחצי האי האיברי, עד נפילתה ב-2 בינואר 1492, עת נכבשה על ידי המלכים הקתוליים.
תנאי הכניעה, שנקבעו באמנת גרנדה בסוף 1491, הבטיחו למוסלמים המקומיים חופש פולחן, אך חייבו את יהודי העיר – שמנו אז כ־110 משפחות – להתנצר או לעזוב בתוך שלוש שנים.
סעיף זה בוטל למעשה כעבור חודשים ספורים עם פרסום צו גירוש יהודי ספרד, הידוע כ"צו אלהמברה" על שם הארמון בגרנדה, ב־31 במרץ 1492, שחייב את כל יהודי הממלכה להתנצר או לעזוב בתוך ארבעה חודשים.
חלק מן היהודים התנצרו ומאז נודעו בשם "קונברסוס" (כינוי לנוצרים חדשים ממוצא יהודי), ואילו בקרב המוסלמים נרשמו גלי הגירה ראשונים של בני האליטה לצפון אפריקה, בעוד שרוב האוכלוסייה נותרה בעיר בשל חוסר אמצעים לעזוב.
בשנת 1499, משנואש הקרדינל פרנסיסקו חימנס דה סיסנרוס מהקצב האיטי שבו פעל הארכיבישוף הראשון של גרנדה, הרננדו דה טלברה, להמיר את דתם של הלא-נוצרים, הוא פתח במבצע הטבלות בכפייה.
מהלך זה, שהפר בגלוי את תנאי אמנת גרנדה, יצר את שכבת ה"נוצרים החדשים" בקרב מוסלמים ויהודים, והצית את מרד אלפוחארס (1499–1501) באזור ההררי שמדרום־מזרח לעיר.
המרד דוכא בגרנדה בשנת 1500, אך נמשך באלפוחארס עד 1501. בעקבות המרד ביטלה ממלכת קסטיליה את האמנה והורתה לכל מוסלמי גרנדה להתנצר או לעזוב.
בני האליטה המוסלמית ברובם היגרו לצפון אפריקה, אך רוב המוסלמים בחרו להתנצר כדי להישאר בעיר, ומעתה כונו "מוריסקוס".
הן היהודים והן המוסלמים שהתנצרו סבלו מרדיפות, הוצאות להורג וגירושים, וחלקם שמרו בסתר על דתם המקורית.
במאה ה־16 קיבלה גרנדה אופי קתולי וקסטיליאני מובהק, עם זרם מהגרים מאזורים אחרים בקסטיליה, שראו בעיר הכבושה זה מקרוב מוקד להזדמנויות כלכליות.
בשנת הכניעה בשנת 1492 חיו בעיר כ־50,000 תושבים, שמעטים מהם היו נוצרים (בעיקר שבויים), ואילו במפקד הראשון של 1561 נמנו מעל 30,000 מהגרים נוצרים וכ-15,000 מוריסקוס.
לאחר הכיבוש הוסבו מסגדים אחדים לכנסיות, ובמהלך ההטבלות ההמוניות של 1500 הוסבו רוב המסגדים שנותרו.
בשנת 1531 ייסד קרלוס החמישי את אוניברסיטת גרנדה, במבנה המדרסה שהקים יוסוף הראשון.
במאה ה־16 כ-40% מהאוליגרכיה השלטונית בעיר היו קונברסוס ממוצא יהודי וכ-31% היו הידלגוס (משכבת האצולה הספרדית).
משנות ה־20 של המאה הוחלפו מבני המסגדים בכנסיות חדשות, תהליך שנמשך עד סוף המאה.
בדצמבר 1568, בתקופת רדיפות חדשות נגד המוריסקוס, פרץ מרד המוריסקוס השני באלפוחארס.
אף שתושבי גרנדה המוריסקוס נטלו בו חלק מועט, הורה פליפה השני מלך ספרד על גירוש רובם מאזור גרנדה, למעט בעלי מלאכה ואנשי מקצוע חיוניים.
המגורשים פוזרו ברחבי ממלכת קסטיליה, והגירוש הסופי של המוריסקוס מקסטיליה ומאראגון התקיים בשנים 1609–1614.
גרנדה היא אחד ממוקדי התיירות העיקריים של אנדלוסיה, בעיקר בזכות המבנים המוסלמיים שהשתמרו בה יפה.
רובע אלבאיסין, הבנוי מרחובות צרים מרוצפים באבנים, הוא החלק העתיק ביותר של העיר.
ממולו מתנשאת גבעת אלהמברה (מערבית: אל-חַמְרַא, "האדומה"), שעליה נבנו ארמונות מלכי גרנדה, ובהם חצר האריות (Patio de los Leones), חצר ההדסים (Patio de los Arrayanes) וארמון פרטאל (Palacio del Partal).
בגבעה שוכנת גם אלקסבה (Alcazaba), המצודה ששימשה להגנת הארמון, וכן החנרליפה (Generalife), ארמון הקיץ של שליטי הממלכה.
אדריכלות ארמונות שושלת נאסר באלהמברה נחשבת לפאר היצירה של האדריכלות המוּרית שהתפתחה בספרד ובצפון אפריקה בימי הביניים.
בחצרות שובצו בריכות השתקפות ומזרקות, וקירות המבנה מעוטרים בפסיפסי קרמיקה בחלקים התחתונים ובטיח מגולף בחלקים העליונים, עם דגמים גאומטריים, מוטיבים צמחיים וכתובות ערביות.
בנוסף נעשה שימוש ב"מוקרנס", סגנון עיטורי דמוי נטיפי אבן, ליצירת כיפות וקמרונות.
כיום האתר הוא מאתרי התיירות המרכזיים בספרד ומוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בגרנדה ניצבת גם קתדרלה, שבה קבורים המלכים הקתוליים פרננדו השני מאראגון ואיסבלה מקסטיליה שתחת שלטונם נכבשה העיר מידי המוסלמים, ואתרים נוצריים נוספים.
האוניברסיטה של גרנדה היא אחת הנחשבות בספרד; ב-2003 למדו בה 60,000 סטודנטים.
מועדון הכדורגל גרנדה נוסד בעיר בשנת 1931.
גרנדיר (מצרפתית: Grenadier, בתרגום חופשי: רמן) הוא מושג היסטורי המציין חייל בחיל רגלים החמוש ברימוני יד.
הגרנדירים היו יחידת חיל רגלים מובחרת.
חיילים החמושים ברימונים הופיעו כבר בראשית המאה ה-17, אך אוגדו ביחידות המורכבות מגרנדירים בלבד רק בצבאו של לואי ה-14 כמה עשרות שנים מאוחר יותר.
הרימונים הראשונים היו כדורים קטנים ממולאים באבק שרפה ופתיל קצר.
הגרנדירים היו חיילים גבוהים וחזקים במיוחד על מנת שיוכלו לזרוק את הרימונים הכבדים לעבר האויב.
חיילים אלו פעלו בשורות הראשונות ובאגפי המערך.
בגלל הסכנה הרבה שהיו נתונים בה מעצם הצבתם בחזית, רק החיילים האמיצים ביותר גויסו ליחידות אלו.
בנוסף לרימונים, חומשו הגרנדירים בכלי נשק דומים לאלו שהיו לחיילים אחרים.
המאפיין הבולט ביותר של הגרנדירים היה הכובע שלהם.
במקום כובעים רחבים גרנדירים חבשו כובעים ללא שוליים כי שוליים רחבים הפריעו להטלת הרימונים.
במהלך ההיסטוריה התפתחו כובעי הגרנדירים באופן מסורתי במספר צבאות בעולם לכובעי ברסקין; כובעי פרווה גבוהים.
הרימונים נזנחו כמעט לחלוטין במהלך המאה ה-18, בעיקר בגלל שיפור ניכר בכלי הירי האישיים וחידושים טקטיים.
עם הוצאת הרימונים משימוש נרחב הפכו הגרנדירים ליחידות עילית בצבאות של המאה ה-18 וה-19 וחימושם הפך זהה לחימושם של חיילים אחרים.
השם נותר עד המאה ה-21 ועדיין משמש לתיאור יחידות עילית.
בוורמאכט כונו יחידות חרמ"ש בשם פאנצר-גרנדירים.
בתקופה המודרנית המונח גרנדיר משמש גם לתיאור חייל החמוש במטול רימונים.
גרנולה היא תערובת של שיבולת שועל, אגוזים, וזרעים המגוונים את טעמה ומוסיפים לערכה התזונתי.
כדי להמתיק את הגרנולה בדרך כלל משתמשים בדבש או ממתיקים אחרים כמו סוכר חום, סילאן ולעיתים כוללת גם פירות יבשים.
היא נאפית עד שהיא פריכה וזהובה.
גרנולה נאכלת בדרך כלל לארוחת בוקר, אך גם משמשת כחטיף או חטיף אנרגיה קליל לאורך היום בשל משקלה הקל ותכולת הקלוריות הגבוהה שלה.
ניתן לאכול אותה עם יוגורט, חלב, מיץ תפוזים או להשתמש בה כתוספת למאפים וקינוחים שונים.
הגרנולה הומצאה ב-1863 בדנסוויל , שבמדינת ניו יורק על ידי ד"ר ג'יימס קיילב ג'קסון.
הסנטוריום של ג'קסון, שהיה ספא בריאות בולט שפעל עד תחילת המאה ה-20 ליד דנסוויל, היה ידוע גם בתור 'הבית שלנו על הגבעה'; לכן, החברה שהוקמה כדי למכור את הגרנולה של ג'קסון הייתה ידועה בשם 'חברת הגרנולה של הבית שלנו' (Our Home Granula Company).
מוצר דומה פותח על ידי ג'ון הארווי קלוג.
גם הוא היה ידוע בתחילה בשם גרנולה בהגיה עם שורוק (Granula), אבל השם שונה לגרנולה כפי ההגיה המקובלת היום (Granola), כדי למנוע בעיות משפטיות עם ג'קסון.
את השימוש בגרנולה לתפריט היום יומי בעולם המערבי האיצו שני גורמים עיקריים:
בשנות ה-60 חיפשו ילדי הפרחים מאכלים יבשים הנשמרים לאורך זמן, טעימים, ובעלי מראה וטעם "קרובים לטבע", הניתנים לקנייה בצורת מזון ארוז מראש, אך שניתן גם להכינם לבד בקלות.
התפתחות דרישה למזון ללא תוספת חומרים משמרים וצבעי מאכל.
גרנולה עשירה בסיבים תזונתיים, כולל עמילן עמיד, שמסייעים לשיפור תהליך העיכול ומניעת עצירות.
גרנולה מכילה עמילן עמיד אשר צריכתו יכולה לסייע בהפחתת רמות הכולסטרול בדם.
צריכת גרנולה מבוססת שיבולת שועל מלאה מובילה לירידה משמעותית ברמות הכולסטרול הכללי ו-LDL.
עמילן עמיד הנמצא בגרנולה תורם לוויסות רמות הסוכר בדם, מה שיכול להועיל במיוחד לאנשים עם סוכרת.
הסיבים התזונתיים בגרנולה יכולים לסייע בתחושת שובע לאורך זמן, מה שעשוי לסייע בניהול משקל.
הוספת גרנולה לארוחת הבוקר יכולה לשפר את האיזון התזונתי של הילדים, מה שיכול לתרום לצריכת רכיבי תזונה חיוניים.
גרנולה עשויה לסייע בעידוד יציאות סדירות, דבר שיכול לתרום לבריאות תקינה של מערכת העיכול.
תזונה מאוזנת במהלך הילדות היא קריטית להתפתחות פיזית ומנטלית, הוספת גרנולה יכולה לתרום לכך.
את הגרנולה מומלץ להכין באזור שבו הלחות מועטה, על מנת לשמור על איכות חומר הגלם.
תחילה מערבבים את הרכיבים היבשים כמו שיבולת שועל, אגוזים ודגנים אחרים.
בשלב השני מכינים את נוזל ההמתקה של הגרנולה (המכיל: דבש, מים ושמן) הנוזל עוזר לאגד את החלקיקים הקטנים לגרגרים גדולים יותר.
אותו מוסיפים לשיבולת השועל וקולים בתנור את התערובת בטמפרטורה של 150–220 מעלות צלזיוס עד שהגרנולה מקבלת צבע זהוב ופריך.
לאחר מכן שיבולת השועל הקלויה מקוררת, ואליה מתווספים התוספים כגון אגוזים זרעים ושקדים.
חיי המדף של גרנולה מהווים פרמטר חשוב באיכות ובבטיחות המוצר לצריכה, המשקף את התקופה שבה הגרנולה שומרת על טריותה ותכונותיה התזונתיות.
גרנולה רגישה ללחות ולשינויים סביבתיים ולכן חיי המדף שלה מושפעים מגורמים כמו רמת הלחות, טמפרטורת האחסון ותכונות האריזה.
שימוש במודלים מתקדמים לחיזוי חיי המדף, כגון מודלים של העברת אדי מים (WVTR) המודדים את קצב מעבר הלחות דרך האריזה, מאפשרים לקבוע את התקופה שבה גרנולה נשארת טרייה ואכילה.
בנוסף, על ידי אופטימיזציה של חומרי האריזה והתנאים הסביבתיים, ניתן להאריך את חיי המדף של גרנולה ולשמור על איכות המוצר, תוך מניעת בזבוז מזון.
שימוש באריזות עם תכונות חסימת לחות גבוהות, חשוב לשמירה על טריות הגרנולה לאורך זמן.