tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השטח המצומצם של יוון בעת קבלת העצמאות הורחב בעקבות מאבקים, מלחמות והסכמים.
כך צירפה יוון את ארצות הברית של האיים היוניים (ביוונית Ηνωμένον Κράτος των Ιονίων Νήσων), מדינת חסות של האימפריה הבריטית מ-1815 עד 1864. במהלך המאה ה-19 כלכלת יוון הגיעה לחדלות פירעון כמה פעמים.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה יוון נקרעה בין קונסטנטינוס הראשון, מלך יוון, שהעדיף את מעצמות המרכז, וביקש לשמור על נייטרליות, לבין ראש הממשלה, אלפתריוס וניזלוס, שביקש להצטרף לברית עם מדינות ההסכמה, בהאמינו כי בריטניה וצרפת ינצחו במלחמה.
בעקבות התקפת בולגריה על סרביה, עימה הייתה יוון קשורה בברית, הכריז וניזלוס על גיוס כללי, אך חילוקי דעות קשים עם המלך הביאו להתפטרותו.
אירועים אלו מכונים ביוון "הקרע הלאומי" (ביוונית Εθνικός Διχασμός).
ביוני 1917 בתמיכת מדינות ההסכמה ו-60,000 חיילים מהאי כרתים הודח המלך, ווניזלוס קיבל לידיו את השלטון, והכריז על הצטרפותה של יוון למלחמה ב-29 ביוני 1917.
ב-19 בדצמבר 1920 שב קונסטנטינוס הראשון למלוך על יוון.
ב-27 בספטמבר 1922 ויתר קונסטנטינוס על כס המלוכה בעקבות מהפכת ה-11 בספטמבר 1922, וגאורגיוס השני החליפו.
בשנת 1922, הייתה "הקטסטרופה באסיה הקטנה", כפי שמכונה ביוון התבוסה במלחמת יוון–טורקיה, וחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה, במסגרתם התכנסה רוב האוכלוסייה היוונית-נוצרית בשטח יוון הריבונית.
בעקבות ניסיון הפיכה מלוכני ב-1922 שכשל, התבקש גאורגיוס המלך על ידי הממשלה "לצאת לחופשה" בגלות, בעוד שהממשלה תדון בצורת המשטר הראויה ליוון.
ב-19 בדצמבר 1923 יצא גאורגיוס לרומניה, וב-25 במרץ 1924 הוכרז על הקמת הרפובליקה ההלנית השנייה.
גאורגיוס הודח באופן רשמי, נשללה ממנו אזרחותו היוונית, ורכושו הוחרם.
הרפובליקה סבלה מחוסר יציבות כאשר בין השנים 1924 ו-1935 ידעה יוון 23 חילופי שלטון, דיקטטורה צבאית, ו-13 הפיכות.
המלוכה הושבה לאחר משאל עם שנערך ב-3 בנובמבר 1935. כנגד המשאל עלו טענות קשות לכפייה וזיופים.
גאורגיוס השני שב לכהן כמלך.
מתוך חששו של גאורגיוס השני ממהפכה קומוניסטית, ועל מנת לייצב המשטר, מינה גאורגיוס את הגנרל יואניס מטאקסס לראש ממשלה.
הוא הקים את משטר 4 באוגוסט הרודני שהושפע מהמשטרים הפאשיסטים של התקופה.
גאורגיוס השני הודיע כי הוא מקבל את השינוי החוקתי.
המאבק בתקופת מלחמת העולם השנייה
בתחילת המלחמה, יוון הייתה מדינה נייטרלית אך התקרבה לבריטניה.
יוון נכנסה למלחמת העולם השנייה בשל מלחמת איטליה–יוון, פלישה של איטליה הפשיסטית ליוון.
הפלישה נהדפה אך בעקבות סיוע של גרמניה הנאצית, יוון נכבשה וחולקה בין איטליה, גרמניה, ובולגריה.
לאחר כיבוש יוון על ידי גרמניה באפריל 1941, הוקמה באתונה ממשלת בובות של גרמניה במסגרת המדינה ההלנית (Ελληνική Πολιτεία), שלא זכתה לתמיכה של העם היווני.
בחסות בריטניה הוקמה ממשלה יוונית גולה, אך היא נעדרה השפעה על המצב ביוון עצמה.
ביוון שררו אינפלציה דוהרת, מחסור חריף במזון ורעב בקרב האוכלוסייה.
עם הימשכות הכיבוש הגרמני קמו קבוצות התנגדות פוליטיות שונות, שנעו בין פרו-מלוכני לאידאולוגיות קומוניסטיות, שנהלו מלחמת גרילה בגרמנים ובבולגרים במזרח מקדוניה ותראקיה, שם כוחות בולגריים כבשו טריטוריה יוונית.
בין המנהיגים הראשונים והחשובים היה אריס ולוחיוטיס (Άρης Βελουχιώτης) הידוע בכינויו המחתרתי אתנסיוס קלאראס (Αθανάσιος Κλάρας).
קבוצות אלו החלו לצבור כוח צבאי וארגוני, ועד לשחרור השיגו שליטה באזורים נרחבים משטחה של יוון, במיוחד בהרים.
במקביל, לצד הבריטים בצפון אפריקה לחמו חיילים יוונים וספינות של הצי היווני שהצליחו להימלט.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה ומאז 1936, הוכרזה מפלגת KKE ארגון שמחוץ לחוק, ככזה, היה ל-KKE ניסיון פעולה תחת משטרים מדכאים והיה ממושמע וחשאי.
במהלך הכיבוש הגרמני הצליחו מנהיגים קומוניסטיים רבים להימלט מבתי הכלא וירדו מייד למחתרת כדי לסייע לארגן מחדש את מפלגתם והקימו ארגונים תומכים כמו האיגוד המקצועי EEAM שנאבק בניסיונות לשלוח עובדים לגרמניה.
קבוצת המחתרת הגדולה ביותר הייתה EAM (חזית השחרור הלאומית), שנוסדה ב-27 בספטמבר 1941. הייתה לכאורה קואליציה של שש מפלגות פוליטיות מהשמאל ונשלטה הלכה למעשה על ידי KKE (המפלגה הקומוניסטית).
ב-10 באפריל 1942 הקים ה-EAM את הזרוע הצבאית ELAS (ההתנגדות והשחרור הלאומיים העממיים היוונים), אשר הורכב מלוחמים מקבוצות גרילה ופעל תחילה ברומליה, תסליה ומקדוניה וזכה לתמיכה של פטריוטים רבים לא קומוניסטים.
בנוסף, פעלו EKKA - השחרור הלאומי והחברתי (Εθνική και Κοινωνική Απελευθέρωσις) שפעל בעיקר בחלק המזרחי של מרכז יוון בהנהגת אלוף-משנה דמטריוס פסרוס , YVE - כוחות ההגנה של צפון יוון (Υπερασπισταί Βορείου Ελλάδος), בתסליה AAA של סטפנוס סרפיס (Στέφανος Σαράφης).
בשנת 1943, כדי להילחם בהשפעתה הגוברת של EAM, ומתוך חשש מהשתלטות השמאל על יוון לאחר התבוסה הגרמנית, יואניס ראליס (Ιωάννης Δ.
Ράλλης), ראש ממשלת הבובות, אישר את הקמתם של כוחות צבאיים למחצה, המכונים גדודי האבטחה (Τάγματα Ασφαλείας).
גדודי האבטחה מנו 20,000 בשיאם בשנת 1944, הורכבו בעיקר מפשיסטים מקומיים, אסירים, אסירי מלחמה ומגויסים בכפייה, ופעלו תחת פיקוד גרמני בפעולות נגד הפרטיזנים.
עד מהרה הם נודעו לשמצה בשל אכזריות קיצונית.
בהתחלה סיפקו מדינות המערב כסף וציוד לארגוני ההתנגדות תוך העדפת ELAS, בו ראו שותף אמין וכוח לחימה חזק בעל יכולת עדיפה להקשות על שלטון הכיבוש.
ככל שהתקדם המאבק, וסיומה של המלחמה התקרב, עלתה שאלת עתידה הפוליטי של המדינה.
משרד החוץ הבריטי, שחשש מהתגברות קומוניסטית אפשרית, חשש מהפיכתו של ELAS לצבא קונבנציונלי חזק שאינו בשליטת בעלות הברית.
לפיכך עזרו הבריטים בעיקר לכוחות הלא-קומוניסטים של ה-EDES.
ב-29 בספטמבר 1942, בריגדיר אדמונד מאיירס, מהנדס חבלה יהודי מלונדון, הוצנח עם 12 אנשי קומנדו בריטים, בהם ארץ-ישראלי אחד ממוצא יווני, כדי לשבש את נתיבי האספקה הגרמנים דרך יוון לצפון אפריקה.
הבריגדיר מאיירס יצר בתחילה קשר עם ELAS, וביקש עזרתם להרוס את מטרתו שהיא גשר רכבת על נהר גורגופוטמוס.
ELAS לא שיתפו פעולה או שלא הצליח להשיגם.
לכן הוא פנה ל-EDES ואלו הסכימו, כששמעו זאת ה-ELAS הם החליטו לא לאפשר ל-EDES להיות היחידים העוזרים לבריטים וכך, ב-25 בנובמבר 1942, שיתפו הבריטים, ה-ELAS וה - EDES פעולה במבצע הרלינג, פוצצו את הגשר, והצליחו לשבש את תנועת הרכבות למשך שישה שבועות.
ביולי 1943 נחתם הסכם הקבוצות הלאומי (Σύμφωνο των Εθνικών Ομάδων) בין הכוחות הבריטים לשלוש קבוצות ההתנגדות הגדולות (EAM-ELAS, EDES, EKKA), במטרה לתאם את הפעולות של תנועת ההתנגדות ביוון, כולל הקמת מטה משותף, בחסות מפקדת המזרח התיכון הבריטית.
המטה המשותף, שבו ELAS היה הרוב, לא הצליח לתאם את התנועות של לוחמי הגרילה, ולאחר הסכם שביתת הנשק עם איטליה ב-8 ספטמבר 1943, כל ארגון ניסה להשיג כמה שהוא יכול מהשלל שהותיר צבא הכיבוש האיטלקי.
ELAS תפס את רוב השלל, והשתלט על אלפי כלי נשק בעיקר אלו של דוויזיית פינרולו (Pinerolo) שהייתה מוצבת בלאריס וברכס הרי הפינדוס.
מסתיו 1943 עד אביב 1944, מחלוקות בתוך ה-EAM ומול קבוצות התנגדות אחרות, הובילו לסדרה של התנגשויות אלימות.
החל ב-12 באוקטובר 1943, חיכוך בין EAM-ELAS וקבוצות ההתנגדות האחרות הביא לעימותים מקומיים, EAM-ELAS האשימו את EDES שהם בוגדים ומשתפי פעולה וכך גם האשימו EDES את EAM-ELAS.
קבוצות קטנות יותר, כגון EKKA, המשיכו במאבק נגד הכיבוש בחבלה ופעולות אחרות.
הם סירבו להצטרף לשורות ELAS, והקומוניסטים, בהנהגתו המדינית של גאורגיוס סיאנטוס (Γιώργης Σιάντος) ששאפו לסלק את כל הקבוצות שעלולות להוות להם איום התנכלו לאותן קבוצות.
הקומוניסטים הצליחו לפזר לחלוטין גופי התנגדות קטנים כמו PAO (Panhellenic Liberation Organization).
הגרמנים פתחו במתקפה נגד כוחות הגרילה, מתקפה שלוותה במעשי נקם באוכלוסייה ובהוצאה להורג של אזרחים שנחשדו בסיוע למחתרות.
מתקפה זו גרמה לכוחות ההתנגדות להפסיק את המריבות הפנימיות ולשתף פעולה נגד הגרמנים.
כאשר המתקפה הגרמנית נחלשה מעט, הגנרל נפוליאון זרווס (Ναπολέων Ζέρβας) שלח את כוחות EDES למתקפה נגד ELAS מתוך תקווה שיצליח להשתלט חזרה על שטחים שנלקחו ממנו.
המשלחת הצבאית של בעלות הברית הייתה מודאגת ממעשי איבה הדדיים אלו שהזיקו למלחמה נגד הגרמנים, וב-4 בפברואר 1944 כפתה על הצדדים הפסקת אש בהסכם שנקרא הסכם פלאקה (Plaka Agreement) שנחתם על גשר פלאקה על נהר ארקטוס (Arachtos river) במחוז אפירוס.
רוב החוקרים רואים הסכם זה כנקודת הסיום של השלב הראשון בסכסוך הפנימי.
במרץ 1944 הקימו כוחות השמאל היווניים גוף בשם הוועדה הפוליטית לשחרור לאומי (Πολιτική Επιτροπή Εθνικής Απελευθέρωσης) הידועה בראשי התיבות PEEA כממשלה יוונית שלישית בנוסף על ממשלת הבובות שבאתונה והממשלה הגולה בלונדון.
PEEA כלל קומוניסטים ופרוגרסיביים שאינם קומוניסטים.
הממשלה כונתה "ממשלת מאונטיין" (ממשלת ההרים) (κυβέρνηση του βουνού) ובזכות גישתה המתונה זכתה לאהדת יוונים רבים ביוון ומחוץ לה.
באפריל 1944, הכוחות המזוינים היוונים במצרים תבעו הקמת ממשלת אחדות לאומית המבוססת על עקרונות PEEA, אשר תחליף את הממשלה הגולה שהייתה חסרת השפעה, ולא קיימה קשר פוליטי עם המולדת הכבושה.
תביעה זו גרמה לכעס מצדם של הבריטים והאמריקאים והתנועה דוכאה על ידי כוחות בריטיים וחיילים יווניים הנאמנים לממשלה הגולה.
כ-5,000 חיילים וקצינים יווניים נשלחו למחנות מעצר ובמקביל, העזרה הכלכלית מבעלות הברית לחזית השחרור הלאומי נעצרה כמעט לחלוטין.
ב-10 באפריל 1944 המלך הגיע לקהיר וב-13 לחודש מינה את סופוקליס וניזלוס (Σοφοκλής Βενιζέλος) כראש ממשלה.
משימתו הראשונה של וניזלוס הייתה להחזיר לעצמו שליטה על הכוחות המזוינים, הוא התקשה בכך וביקש מהבריטים להתערב ולהשתמש בכוחותיהם כדי לנטרל את המורדים.
ב-23 באפריל המשימה כמעט הושלמה ונערך ארגון מחודש בצבא על מנת לוודא שהצבא יישאר נאמן לממשלה.
החיכוכים נמשכו עד לאביב 1944, כאשר במאי 1944 נציגים מכל המפלגות וקבוצות ההתנגדות התכנסו בלבנון בתיווך הבריטים ובהנהגתו של גאורגיוס פפנדראו (Γεώργιος Παπανδρέου).
למרות חילוקי דעות והאשמות הדדיות מצד EAM-ELAS וקבוצות התנגדות אחרות, הכנס הסתיים ב"הסכם לבנון" (Lebanon Charter) שנחתם ב-20 במאי 1944 ובהסכמה על הקמת ממשלת אחדות לאומית בגולה בת 24 שרים בראשות פפנדריאו, 6 מתוך השרים היו מזוהים עם EAM.
ההסכם התאפשר הודות להוראה סובייטית ל-KKE למנוע פגיעה באחדות של בעלות הברית, אך ההסכם לא פתר את הבעיה של פירוק הנשק של ארגוני התנגדות ולא ענה על רצונות אנשי השמאל לתפקידי שרים משמעותיים בממשלה.
המאבקים לא נפסקו וכוחות השמאל הואשמו ב"טבח מליגלס", בו, במהלך קרב בן כוחות ההתנגדות והכוחות משתפי הפעולה עם הגרמנים נהרגו קרוב ל-1400 נפש.
חוקרים אחדים מתארכים הסכם זה כנקודת הסיום של השלב הראשון של המאבק הפנימי.
סטלין הנחה את המפלגה הקומוניסטית לא להשתלט על יוון, כי הוא רצה לכבד את ההסכמים עליהם היה חתום, מתוך הבנה שהסכמים אלו יביאו לו תועלת וכי התכוון לנצל את מעשי הבריטים כתירוץ לפעולות דיכוי במדינות שבתחום ההשפעה הסובייטי.
אולם, הכוחות המפוזרים בשטח לא היו ערים להנחיית סטלין, או שלא רצו להישמע לה וכך, עם נסיגת הגרמנים השתלטו כוחות ELAS על חלקים נרחבים מיוון, בעיקר על החלקים הכפריים של המדינה.
מנהיגים מקומיים וכאלו שהיו בעלי קשרים עם יוסיפ ברוז טיטו התנגדו לשיתוף הפעולה עם ממשלו של פפנדראו.
משלחת רוסית חשאית, בפיקוד קולונל פופוב, הגיעה בסוף יולי ליוון, והורתה בשם סטלין למנהיגי הקומוניסטים להצטרף לממשלת אחדות לאומית ואכן ב-2 בספטמבר 1944 הושבעו שרים מטעם ה-EAM וה-PEEA.
ב-1944, הוסכם על הקמת ממשלת אחדות לאומית בעלת שישה שרים מטעם ה-EAM.
בקיץ 1944 כבר היה ברור שהגרמנים עתידים לסגת מיוון.
הממשלה הגולה, בהנהגת גאורגיוס פפנדראו עברה לעיר קזרטה (Caeserta) שבאיטליה, מושב המפקדה העליונה של כוחות בעלות הברית בים התיכון, כהכנה לקראת מעבר ליוון.
פפנדראו רצה לקבוע ולחזק כמה מהוראותיו של הסכם לבנון ולכן הוא זימן את הגנרל נפוליאון זרווס, מפקד ה-EDES הימני ואת סרפיס מ-ELAS על מנת לתאם את צבאות ההתנגדות בעת השחרור.
תוצאת הפגישה הסכם קזרטה שנחתם ב-26 בספטמבר 1944. בהתאם להסכם, כל הכוחות היווניים עברו להיות תחת פיקודו של הגנרל הבריטי רונלד סקובי (Ronald Scobie).
סוגיית פירוק הנשק של ארגוני ההתנגדות הייתה גורם לחיכוכים בין ממשלת פפנדראו וחברי ה-EAM.
פפנדראו דרש, על סמך הסכם לבנון, את פירוקם של כל הכוחות החמושים שאינם כוחות הממשלה מנשקם.
בנאום שנשא ציין כי "המצב בארצנו דומה לגיהנום.
מה יישאר מהמדינה האומללה שלנו?
אנחנו צריכים לצאת מהר ככל האפשר ממעגל קסמים זה, וזה יכול להיות מושג בדרך אחת בלבד: חיסול הצבאות המעמדיים והקמת מוסד צבאי לאומי אחד".
השחרור בפועל של יוון על ידי בעלות הברית לא היה מבצע צבאי במובן הקלסי.
לא נערכו קרבות גדולים לשליטה על שטח אסטרטגי ובמקרים מסוימים הכוחות הבריטים רק חיכו שהגרמנים יפנו את האזור.
כוחות הברית נחתו ביוון ב-3 באוקטובר 1944, ועד אז חלקים ניכרים מהמדינה שוחררו על ידי כוחות ההתנגדות היוונים.
אתונה, האזור היחיד שעדיין היה תחת כיבוש גרמני, פונה על ידי הגרמנים ב-12 באוקטובר; למחרת, ב-13 באוקטובר חיילים בריטיים נכנסו לאתונה.
פפנדראו ושריו נכנסו לאתונה לקבלת פנים סוערת ב-18 באוקטובר 1944. המלך נשאר בקהיר, כי פפנדראו הבטיח לו שעתידה של המלוכה יוכרע במשאל עם.
בסוף אוקטובר שוחררה סלוניקי וב-10 בנובמבר נסוג הכוח הגרמני האחרון מצפון יוון.
הממשלה היוונית התמודדה עם שיקום הכלכלה שאחרי הכיבוש ובאספקת אוכל לעם הרעב, המפלגה הקומוניסטית הפכה לכוח השלטון בפועל בחלק המרכזי של יוון, סמכות אזרחית בתחומים ממשל מקומי, בתי משפט ואכיפת החוק.
פפנדראו דחה תוכנית זו והורה למשמר הלאומי שאורגן בחיפזון להשתלט על כוחות EAM/ELAS באזורים הכפריים ולפרוק את כוחות השמאל מנשקם.
בתגובה, ב-2 בדצמבר התפטרו שישה שרים של ה-EAM מממשלת האחדות.
בתגובה לאירוע זה, התלקחו אירועי דצמבר 1944 ביוון, כאשר כוחות מערך השחרור הלאומי (EAM) הכריזו על שביתה כללית.
המהומות התלקחו כאשר חיילי הממשלה, מגובים על ידי כוחות בריטיים, פתחו באש על הפגנה שקטה, אם כי ללא רישיון, בת כ-200,000 מפגינים שצעדו לכיוון כיכר סינטגמה.
הפגנה שאורגנה על ידי EAM נגד ההסדר השנוי במחלוקת לפירוק הנשק.
הירי החל כאשר הצועדים הגיעו לקברו של החייל האלמוני, מעל כיכר סינטגמה, יותר מ-28 מפגינים נהרגו, ונפצעו 148. למחרת התחילו לזרום כוחות חמושים של ELAS לפרוורי אתונה והחלו בהתנגשות עם המשטרה וכוחות הביטחון.
חיילים בריטיים הותקפו והשיבו אש.
כוחות ELAS השתלטו על הכביש הראשי פיראוס-אתונה וניתקו את התחבורה בו וכן השתלטו על המפקדה הימית בפיראוס.
למרות התקפות טילים והפגזות מטוסי חיל האווירה מלכותי, ELAS המשיך לצבור שטחים.
הקרבות באפירוס ואתונה נמשכו במשך 37 יום, בשאר יוון לא תקפו כוחות ה-EAM את הבריטים, כך למשל כוחות ה-DSE, בפיקודם של מרקוס ופיאדיס (Μάρκος Βαφειάδης) והגנרל בקינדזיס נפרסו בסלוניקי ובסביבותיה, אבל לא תקפו את החטיבה הבריטית שם.
אלכסנדר הציע את התפטרותו של פפנדריאו והחלפתו בארכיבישוף דמשקינוס, מתוך הנחה שהארכיבישוף יהיה מקובל על כל שכבות הציבור.
ראש הממשלה פפנדראו, שחש כי ממשלתו עומדת לנפול, ניסה אף הוא למצוא פתרון פוליטי מקובל על כולם, הוא החזיר את הגנרל ניקולאוס פלסטירס (Νικόλαος Πλαστήρας) מגלותו בצרפת כדי לשמש כראש הממשלה תחת דמשקינוס כעוצר; אולם המלך שזכר כי פלסטירס היה מעורב בהפיכה בשנת 1922 התנגד למינוי זה.
נציג ה-EAM פנה לסקובי לקבלת תנאיו להפסקת אש, סקובי ענה שמבחינתו התנאי הוא נסיגה מלאה של כוחות השמאל מאתונה והפסקה מוחלטת של ירי.
ה-EAM הסכימו בתנאי ש"חטיבת ההר" וה"חבורה הקדושה" ייסוגו מאתונה אף הן, הז'נדרמריה תפורק מנשקה ורק כוחות בריטיים יעסקו בביצוע המשימה כפי שהוגדרה בהסכם קזרטה.
וב-18 לחודש כוחות השמאל כבשו את מטה חיל האוויר המלכותי (RAF) בקיפיסיה (Κηφισιά) ושחררו אסירים מכלא אוורוף (Φυλακές Αβέρωφ) באתונה.
ב-20 לחודש התארגנה החטיבה ההודית הרביעית ויצאה לקרב, הם הצליחו לכבוש מידי אנשי השמאל את הכביש המהיר אתונה-פיראוס ומתקנים בפיראוס.
אולם הכנס נכשל כי דרישות EAM/ELAS נראו בעיני צ'רצ'יל כמוגזמות.
בינתיים, עם אספקה מתדלדלת, התמודדות עם האשמות מצד הציבור כי פעולתם הביאה לפעולות תגמול גרמניות שהסבו סבל רב, אבדות גוברות ונטישה של לוחמים, הקרבות הסתיימו בהפסד של ה-EAM אשר הוביל לפירוק ה-ELAS ש-2,000 משארית חייליו פונו על ידי הצי הבריטי לקורפו.
ב-15 בינואר 1945 הוכרזה הפסקת אש שסיימה את אירועי דצמבר.
לפיה כוחות השמאל היו צריכים למסור את נשקם ולחזור לבתיהם, אסירים השייכים לשמאל היו צריכים להשתחרר והשמאל התחייב למסור לכוחות בריטיים את כל השטחים שעדיין היו בחזקתו.
במקביל היו כוחות השמאל צריכים לשחרר בני ערובה, אזרחים יוונים שה - ELAS חטף מאתונה ובעיקר מהפרוורים במהלך הנסיגה ממנה.
EAM המשיך להיות ארגון פוליטי רב מפלגתי.
ה-KKE, המפלגה הקומוניסטית היוונית הייתה אמנם המפלגה הגדולה בו, אולם השתתפו בהחלטות גם נציגים ממפלגות אחרות, המתח נשאר והיו מספר התנגשויות בין כוחות הימין והשמאל.
מאוחר יותר פרשו הסוציאליסטים וסיעת העבודה מה - EAM והוא נותר למעשה כארגון קומוניסטי.
ההסכם דיבר על פירוק נשקם של כוחות השמאל (ואף קצב כמויות נשק שעליהם להסגיר לידי השלטונות) ושל קבוצות חמושות אחרות, חנינה על פשעים פוליטיים (בלבד) של ה-ELAS, שחרור כל האסירים ובני הערובה, משאל עם על המלוכה ובחירות כלליות שתתקיימנה בהקדם האפשרי.
באפריל 1945 נודע כי מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית ניקוס זכריאדיס (Νίκος Ζαχαριάδης) שרד את מחנה דכאו, עובדה שהכניסה את המפלגה הקומוניסטית לסחרחורת פנימית.
המזכ"ל בפועל מאז 1941, גאורגיוס סיאנטוס, היה קומוניסט-לאומי בעוד זכריאדיס היה קומוניסט בינלאומי, איש מוסקבה נאמן, ששאף להקמת "הדמוקרטיה העממית היוונית" והצהיר עם חזרתו ליוון כי מטרת ה-KKE היא הקמת "דמוקרטיה עממית" שתושג בדרכי שלום.
אמנת ורקיזה התפרשה כתבוסה פוליטית וצבאית של הקומוניסטים.
השלטונות לא קיימו את חלקם בהסכם והחנינה לא הייתה מלאה כי השלטונות טענו שפעולותיהם של הקומוניסטים בתקופת התקוממות נגד הגרמנים ובתקופת אירועי דצמבר היו בעלות אופי פלילי, שעליו החנינה לא חלה.
באביב החל "הטרור הלבן" כאשר כוחות הממשלה החלו לעצור אנשי ELAS בטענה כי אלו ביצעו פשעים במהלך הסבב השני של מלחמת האזרחים.
אנשי הימין, בפיקודו של קולונל גריבס התחזקו ותקפו אף הם לוחמים לשעבר של השמאל והרגו כ-1200 אזרחים פרו קומוניסטיים.
כ-40,000 קומוניסטים או חברים לשעבר של ELAS נעצרו וכ-5,000 אנשי הגרעין הקשה של ELAS נמלטו מעבר לגבול אל יוגוסלביה ואלבניה.
ה"טרור הלבן" הניע חברים לשעבר ELAS לגבש כוחות להגנה עצמית, ללא אישור מה - KKE.
כוחות השלטון תפסו ב-16 ביוני את אריס, הוציאו אותו להורג והציגו את ראשו בטריקלה.
במליאה ה-12 של הוועד המרכזי של KKE, שהתכנסה ב-25–27 ביוני, התוותה המפלגה דרך פעולה יותר מדינית ופחות צבאית.
הקמפיין הפוליטי של KKE תוכנן להכפיש את הממשלה היוונית על ידי האשמתה בסיוע לטרור המלוכני ולסלול את הדרך להימנעות אפשרית מהבחירות המתוכננות על פי הסכם ורקיזה, אם יסתבר שהתמיכה ב-KKE בסקרים תרד.
כלי המאבק היו אמורים להיות אמצעים לא אלימים כדי להתסיס ולערער את השלטון היווני.
בהם שביתות כלליות, האטה ("שביתה איטלקית"), כנסים המוניים, הפגנות, ופעילות הסברתית.
ממשלות יוון המתחלפות לא הצליחו לקיים את משאל העם והבחירות שהיו אמורים להתקיים על פי הסכם ורקיזה.
ב-19 בספטמבר 1945, החליטו ארצות הברית ובריטניה כי סדר הפעולות ישתנה, קודם תתקיימנה בחירות ורק לאחריהן משאל עם.
הנימוק להחלטה זו הייתה הנחה שאם יושג רוב בבחירות, המשאל יתקיים באווירה נינוחה יותר, בעוד שאם יתחילו עם משאל הוא ייתפש בבחירה בין קומוניזם למלוכנות.
ראש הממשלה ולגריס הודיע ב-5 באוקטובר שהבחירות הכלליות תתקיימנה ב-20 בינואר 1946. המהומה שנגרמה בעקבות הודעתו זו גרמה להתפטרותו, ולאחר ממשלת מעבר קצרה נתמנה סופוליוס לראש הממשלה.
ב-20 בינואר 1946, היום שבו הבחירות הכלליות היו צריכות להתקיים, ממשלת יוון הכריזה על תאריך חדש, ה-31 במרץ.
הקומוניסטים היו בדילמה, האם להשתתף בבחירות תוך סיכוי להעפיל לממשלה ומצד שני להסתכן במפלה או לגנות את הבחירות, להימנע מהשתתפות בהן ולאבד את הסיכוי לזכות בבחירות.
האם להתנות את הבחירות בקיום סעיפי ההסכם שנחתם שנה אחת קודם לכן (ב-12 בפברואר) שדיברו על חנינה פוליטית כללית וניקוי המשטרה והצבא ממשתפי פעולה עם הנאצים.
ה-KKE החרים את הבחירות במרץ 1946 וקרא לחבריו ואוהדיו לא להצביע אולם לא כל חברי המפלגה החרימו בפועל את הבחירות.
הבחירות הראשונות ביוון מאז אמצע שנות ה-30 התקיימו ב-31 במרץ 1946 בהימנעות חלק ניכר מאנשי השמאל.
המפלגה הפופוליסטית הפרו-מלוכנית זכתה ברוב של 55% שהקנה לה 206 מתוך 354 המושבים בפרלמנט.
הממשלה שנבחרה קיבלה הכרה בינלאומית.
השפעות המלחמה הקרה בין ברית המועצות לארצות הברית חלחלו גם ליוון.
מנהיגות ה-KKE החליטה בפברואר 1946, "לאחר שקילת גורמים מקומיים, ומצב הבלקן והמצב הבינלאומי", ליזום "ארגון מאבק מזוין חדש נגד המשטר המונרכי הפשיסטי".
במשאל עם שנערך ב-1 בספטמבר התוצאה הייתה העדפת המלוכה, רוב של כ-60% העדיף את חזרתו של המלך גיאורגיוס לכס מלכותו ושיקום המלוכה ביוון.
כתוצאה ממשאל העם המלך שב לאתונה ב-27 בספטמבר 1946, היישר אל מלחמת האזרחים.
ה-KKE טען כי תוצאות המשאל שנויות במחלוקת.
בעקבות זאת פרצה מלחמת האזרחים ביוון.
ניצחון כוחות המערב במלחמת האזרחים על הקומוניסטים הוביל לכניסת יוון לברית נאט"ו ב-1951.
מלחמת האזרחים השאירה את יוון הרוסה ובמצוקה כלכלית גדולה יותר מזו שהייתה בה לאחר סיום הכיבוש הגרמני, השיקום מהמלחמה וממלחמת העולם החל באיחור ויוון פיגרה במדדים הכלכלים מול מדינות אירופה המערבית.
בנוסף לכך, המלחמה חילקה את החברה היוונית במשך העשורים הבאים, כשכל צד מכפיש את הצד השני.
אלפים נכלאו לשנים רבות או שהם נשלחו לגלות באיי גיארוס ומאקרוניסוס.
אחרים ביקשו מקלט במדינות קומוניסטיות או שהיגרו לאוסטרליה, גרמניה, ארצות הברית, בריטניה, קנדה ומקומות אחרים.
למרות הפיגור הכלכלי, בין השנים 1950 עד 1973 ידעה יוון שנים של צמיחה כלכלית מהירה, והייתה שנייה בעולם בקצב הגידול אחרי כלכלת יפן.
היא זכתה לכינוי "הנס הכלכלי היווני".
בשנת 1970 האטה הכלכלה כשסוף התקופה היה בשנת 1974.
הקיטוב ואי היציבות בפוליטיקה היוונית באמצע שנות ה-60 היו תוצאה ישירה של מלחמת האזרחים והחלוקה העמוקה בין הפלגים השמאלניים לבין הימניים בחברה היוונית.
דבר זה בא לידי ביטוי במשבר גדול, הרצח של גרגוריס למבראקיס, פוליטיקאי מהשמאל, בשנת 1963 (ההשראה למותחן הפוליטי של קוסטה גברס, Z).
המשבר של "האפוסטסיה" בא אחריו ב-1965, יחד עם "פרשת ASPIDA" שבה נטען כי היה תכנון להפיכה על ידי קבוצה של קצינים מהשמאל.
נטען גם שמנהיג הקבוצה היה אנדריאס פפנדראו, בנו של גאורגיוס פפנדראו, מנהיג של מפלגת "האיגוד המרכזי" וראש הממשלה של המדינה באותה תקופה.
ב-21 באפריל 1967, קבוצה של אנשי ימין וקצינים אנטי-קומוניסטיים ביצעו הפיכה, תפסו את השלטון ותירצו זאת באי היציבות הפוליטית והמתח בתקופה.
מנהיג קבוצת ההפיכה, גאורגיוס פפדופולוס, היה חבר בארגון הצבאי הימני IDEA, והמשטר הצבאי שבא כתוצאה מההפיכה החזיק מעמד עד שנת 1974.
לאחר התמוטטות המשטר הצבאי, ממשלה שמרנית שבראשה עמד קונסטנדינוס קרמנליס הובילה לביטול המלוכה, הפכה את מפלגת ה-KKE לחוקית וכוננה חוקה חדשה שהבטיחה חירויות פוליטיות, זכויות אדם ובחירות חופשיות.
בשנת 1981, בתפנית היסטורית, הממשלה המרכז-שמאלית של התנועה הסוציאליסטית הפאן-הלנית, פאסו"ק, הרשתה ליוצאי הארגון DSE שחיפשו מקלט במדינות קומוניסטיות לחזור ליוון ולהקים מחדש את אחוזותיהם (לא כולל את מקדוניה הסלאבית).
פעולה זו עזרה להמעיט בתוצאות מלחמת האזרחים בחברה היוונית.
מנהלת פאסו"ק הציעה גם תוכנית קצבאות ללוחמים פרטיזנים לשעבר של התנועה האנטי-נאצית.
מרקוס ואפיאדיס נבחר כחבר בפרלמנט היווני תחת דגלו של פאסו"ק.
ב-1989, ממשלת הקואליציה בין "נאה דימוקרטיה" והקואליציה של השמאל והפרוגרסיבים – שבה לתקופה היה ה-KKE כוח גדול בממשלה – המליצה על חוק שהועבר בפה אחד בפרלמנט, שמכיר באופן רשמי במלחמת 1946–1949 כמלחמת אזרחים ולא רק כהתקוממות קומוניסטית.
לפי התנאים של החוק, מלחמת 1946–1949 הוכרה כמלחמת אזרחים יוונית בין הצבא הלאומי לבין הצבא הדמוקרטי של יוון בפעם הראשונה מאז המלחמה.
תחת החוק הזה, המונח "שודדים קומוניסטיים" כשהוא מופיע בחוק היווני הוחלף במונח "לוחמי ה-DSE".
בסקר של "גאלופ" בשנת 2008, נשאלו יוונים "אם זה שהימין ניצח במלחמת האזרחים טוב יותר מאשר לו השמאל היה מנצח".
43% ענו כי זה שהימין ניצח טוב יותר, 13% ענו שלו השמאל ניצח היה טוב יותר, 20% ענו שזה לא היה משנה ו-24% לא הגיבו.
כשנשאלו "באיזה צד הייתם תומכים לו הייתם גרים בתקופה ההיא", 39% ענו שהם לא היו תומכים באף צד, 14% ענו כי היו תומכים בצד הימני, 23% ענו כי היו תומכים בצד השמאלני ו-24% לא הגיבו.
מאז 2009 נתונה יוון במשבר כלכלי חמור.
יוון הנהיגה מדיניות צנע על מנת לקבל סיוע ממדינות גוש האירו ומקרן המטבע הבינלאומית.
היסטוריה של טורקמניסטן עוד בתקופה הקדומה, חנו צבאות האימפריות השונות בשטחה של טורקמניסטן בדרכם לאזורים משגשגים יותר.
שבטים של מגדלי סוסים טורקמנים, כנראה מהרי אלטאי (באזור מונגוליה), נדדו לשטחים של טורקמניסטן בתקופות הקדומות בעקבות עדרי הסוסים שרעו בשולי מדבר קאראקום, לתוך פרס, סוריה ואנטוליה.
מאוחר יותר פיתחו נוודים אלה את גזע הסוסים הטורקמניסטני "אחאל-טקה" (Akhal-Teke).
במאה ה-4 לפנה"ס הובסה האימפריה הפרסית על ידי צבאו של אלכסנדר הגדול.
ב-330 לפנה"ס צעד צבאו של אלכסנדר צפונה לכיוון מרכז אסיה, בדרך הוא כבש את שטחי טורקמניסטן והקים על דרך המסחר העיקרית את העיר אלכסנדריה ליד נהר מורגב, מאוחר יותר הוסב שמה של העיר למורב, והריסות העיר נראות עדיין לצד הנהר.
לאחר מותו של אלכסנדר הגדול ב-323 לפנה"ס לחמו ראשי צבאו על השליטה באימפריה שהקים ועד מהרה היא התפוררה.
הסייטיאנים - הלוחמים האכזריים מהצפון הקימו את האימפריה הפרתית אשר כללה את טורקמניסטן ואיראן של ימינו.
מלך פרתיה שלט על הממלכה מבירתו החדשה ניסה בטורקמניסטן, שרידי העיר מצויים היום בפרבר של הבירה אשגבאט.
בשיא כוחה הממלכה התרחבה עד נהר אינדוס שבהודו.
פרתיה נפלה בשנת 224 לספירה, כאשר הפרסים הלמו בהם.
באותו הזמן, כמה קבוצות שכללו את האלנים וההונים נעו לטורקמניסטן מהצפון ומהמזרח.
קבוצה של הונים השתלטו על החלק הדרומי של טורקמניסטן במאה ה-5.
למרות שתושבי טורקמניסטן היו נוודים בלבד, הוקמו יישובים קבועים בשטחים הפוריים וליד נהרות.
חוואים גידלו חיטה, ירקות ופירות לצד נהר האמו דריה והערים מרב וניסה הפכו למרכזים חשובים של תעשיית המשי.
המסחר פרח והדרך בין סין לבגדאד של ימינו עברה דרך מרב.
בנוסף הסוחרים הביאו עימם גם מיסיונרים שהביאו את דת הבודהיזם לאזור.
המאה ה-7 עד המאה ה-11 (שלטון ערבי)
הערבים כבשו את האזור לאחר מספר פשיטות על מרכז אסיה בסוף המאה ה-7 ותחילת המאה ה-8. הכובשים הערבים הביאו עימם את הדת המוסלמית לאזור ושילבו את עמי האזור בתרבות המזרח התיכונית, והטורקמנים החלו להגר ממזרח אסיה למרכז אסיה, למזרח התיכון ולאסיה הקטנה (ב טורקיה של היום).
בערך בתקופה זו, התהוותה סופית דרך המסחר המפורסמת שחיברה את אסיה עם אירופה שנקראה דרך המשי, והמסחר בה שגשג.
המאה ה-11 עד המאה ה-12 (שלטון טורקמני)
בשנת 1040 שבט הסלג'וק הקים את האימפריה הסלג'וקית שבירתה הייתה מרב.
שבט הסלג'וק היה אחד משבטי הטורקמנים החזקים ביותר באותם זמנים והיו זמנים בהם האימפריה התרחבה עד בגדאד.
קבוצות טורקמניות אחרות נעו מערבה לכיוון הים הכספי ויישבו את אזרבייג'ן ואזורים נוספים באסיה הקטנה, (בתקופה מאוחרת יותר, האיחוד עם הטורקמנים הסלג'וקים הביא ליצירת האימפריה העות'מאנית).
הטורקמנים תושבי טורקמניסטן כיום הם צאצאי מיזוג שבט זה עם האוכלוסייה המקומית בטורקמניסטן.
המאה ה-12 עד המאה ה-18 (הפלישה המונגולית)
האימפריה הסלג'וקית התמוטטה בשנת 1157 בשל מרידה של בעלי אחוזות חזקים.
בשנת 1221 סבלה אסיה המרכזית מפלישת המונגולים שהגיעו ממזרח אסיה בהנהגתו של ג'ינג'יס חאן.
ג'ינג'יס חאן השתלט על האזור המזרחי של הים הכספי בדרכו למערב.
בטורקמניסטן הוא ביצע טבח המוני בתושבי העיר מרב ובנוסף הרס חוות ואת מערכת ההשקיה שהייתה חיונית לחקלאים באזור.
הטורקמנים ששרדו את הפלישה נסוגו לכיוון צפון, למישורים של קזחסטן או לכיוון מזרח לחופי הים הכספי.
לאחר מותו של ג'ינג'יס חאן בשנת 1227, איבדו המונגולים את שליטתם בטורקמניסטן.
קמו מדינות קטנות חצי עצמאיות שנשלטו על ידי מנהיגים מקומיים.
בשנת 1370, השליט המונגולי טימור הידוע כטמרלן באירופה), צאצא של ג'ינג'יס חאן, השתלט על אותן מדינות פעם נוספת והקים את האימפריה הטימורית.
אולם לאחר מותו בשנת 1405 האימפריה התפוררה.
הפלישה המונגולית פיצלה את הטורקמנים לשבטים קטנים ודחפה אותם לכיוון המדבר.
ומאוחר יותר לאחר הנסיגה המונגולית מטורקמניסטן, נפלו הטורקמנים תחת שליטים מוסלמיים שהקימו מרכזים בבוכרה (שנמצאת היום בשליטה של אוזבקיסטן) ובחיבה.
היריבויות בין השליטים הפרסים השונים, גרמו לעימותים שנמשכו מאות שנים והשבטים הטורקמנים השונים לחמו בעוז זה בזה על מקורות המים המפוזרים בדרום, על שטחים ואזורי שליטה.
מהמאה ה-14 ועד המאה ה-17, המלחמה בטורקמניסטן החלה להתפוגג, וכדי לברוח מהעימותים מרבית הטורקמנים נסו על נפשם ועברו למדבריות מרוחקים לאורך הגבול עם פרס ואפגניסטן.
המאה ה-18 עד המאה ה-20 (שלטון הצאר הרוסי)
במאה ה-18, קבוצות של טורקמנים היו אורבות לשיירות עוברות, שודדים אותן ולוקחים את השבויים למכירה כעבדים.
באותה תקופה שלח הצאר הרוסי פיוטר הגדול משלחת שתחפש דרך בה יוכלו לעבור סחורות רוסיות לדרום אסיה ולמזרח התיכון.
אולם בשנת 1716 אנשי אחד השבטים הטורקמנים שדדו ורצחו את המשלחת הרוסית מהאימפריה הצארית ליד חיבה.
הרוסים חיכו יותר ממאה שנה כדי לשלוח עוד משלחת לאזור.
למרות זאת, נמשך המסחר בין הסוחרים הטורקמנים והרוסים והביא לבניית עיר נמל חדשה בים הכספי בשם קרסנובודסק.
בשנת 1802 הפכו מספר שבטים טורקמנים להיות באופן רשמי נתינים של רוסיה.
במהלך המאה ה-19 ביקשו הטורקמנים את עזרתה של רוסיה במלחמתם נגד השאה הפרסי.
הרוסים חיפשו שווקים חדשים לסחורות שלהם, שטח פורה לגידול כותנה וגישה למשאבים הטבעיים של טורקמניסטן.
בשלב הראשון של התמיכה באזור הם הסכימו להציע לטורקמנים נשק ואוכל למורדים הטורקמנים.
רוסיה החלה לשלוח כוחות צבאיים לטורקמניסטן בחצי השני של המאה ה-19. משנת 1863 ועד 1868 הרוסים ניהלו מלחמה בה הביסו את האויב וסיפחו את בוכרה וחיבה.
הטורקמנים במערב שחיפשו עצמאות תמכו ברוסים והצטרפו לאימפריה הרוסית במאבקה.
אולם הטורקמנים במזרח ובדרום טורקמניסטן חששו מהניצחונות של הרוסים וכוחות של שבטים לוחמים עצרו את התקדמות הצבא הרוסי בשנת 1879. שנתיים מאוחר יותר הרוסים כיתרו את הכוחות כשלבסוף הם לכדו אותם יחד עם אשגבאט.
עד שנת 1895 הביסו הרוסים את רוב השבטים הטורקמנים, והגיעו עד לגבולותיה של פרס ואפגניסטן.
באותה תקופה הם סללו את מסילת הברזל הטרנס-כספית מה שהוביל לשגשוג כלכלי של האזור כולו.
משנת 1890 ועד 1917 הייתה טורקמניסטן חלק מרוסיה הצארית.
פרובינציה טורקסטן במרכז אסיה כללה אוכלוסיות מוסלמיות כמו האוזבקים, הקזחים, הקירגיזים, הטז'יקים והטורקמנים.
בתוך טורקמניסטן עצמה היה לטורקמנים מעמד נחות ורבים מהם נלקחו אדמותיהם לצרכים צבאיים מאחר שזו הייתה מושבה צבאית.
הרוסים אפשרו לטורקמנים לשמור על תרבותם, שפתם, ומנהגיהם בלי התערבות.
בתחילת המאה ה-20 הצאר שלט ברוסיה אולם האימפריה שלו הייתה בשלבי גסיסה עקב סכסוכים בינלאומיים שונים.
במלחמת העולם הראשונה (בין השנים 1914 ל 1918), הטורקמנים ועמים אחרים במרכז אסיה התקדמו לכיוון קבלת עצמאות לאחר מהפכת אוקטובר של 1917 ברוסיה שהוביל לנין.
בשנת 1916, בזמן מלחמת העולם, פרצה התקוממות אלימה בטורקמניסטן בראשותו של ג'ונאיד חאן, והם מיגרו את הרוסים בחיבה.
הטורקמנים הקימו ממשלה לאומית שהחזיקה מעמד עד שנת 1918 - השנה בה חזרו הקומוניסטים הרוסים וכבשו בחזרה את אשגבאט.
בתגובה ג'ונאיד חאן והרוסים שהיו נאמנים לשלטון הקודם חברו יחד כדי לסלק את הקומוניסטים.
ביולי 1919, הקימו בעלי הברית האנטי קומוניסטים את המדינה העצמאית טרנסכספיה.
אולם עד אביב 1920 התקדם הצבא האדום מכיוון טשקנט (אשר באוזבקיסטן המודרנית) ומבוכרה.
הקומוניסטים הכניעו בהדרגה את הטורקמנים, כאשר קודם הם כבשו שטחים בכוח צבאי ובשלבים מאוחרים יותר מינו קומוניסטים להיות נציגי השלטון.
בשנת 1922 הם הקימו את ברית המועצות ובשנת 1924 הטורקמנים הקומוניסטים הכריזו על הקמת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטורקמנית שהייתה אחת מ-15 הרפובליקות של ברית המועצות.
בתקופה הזו נקבעו הגבולות המודרניים של טורקמניסטן.
בשנות ה-20 המאוחרות של המאה ה-20 ותחילת שנות ה-30 הולאם כל הרכוש הפרטי וסטלין ערך טיהורים מסיביים בכל ברית המועצות.
הדבר עורר מרד בטורקמניסטן בשנת 1927 והסובייטים איבדו שליטה ברפובליקה וזו נשלטה עתה בידי אנשי תנועת ההתנגדות הלאומית שקראו לעצמם "החופש הטורקי".
כאשר סטלין השיב את הרפובליקה הסובייטית של טורקמניסטן לידיו ב-1932 הוא הוציא להורג אלפי מנהיגים קומוניסטיים טורקמנים, כולל הנשיא וראש הממשלה - אותם הוא האשים במתן עזרה ללאומנים.
לאחר הטרור של שנות ה-30, השלטון באשגבאט היה תחת שליטה מלאה של מוסקבה.
בינתיים, התחולל עימות בינלאומי נוסף באירופה.
התשתית במערב ברית המועצות נהרסה במלחמת העולם השנייה (בשנים 1939-1945) כשגרמניה הנאצית פלשה לברית המועצות בכוחות צבאיים מסיביים.
קרבות עזים הרסו חוות, מפעלים וערים בכל מערב רוסיה ואוקראינה.
לאחר המלחמה, הקים השלטון הסובייטי מפעלים חדשים בערי מרכז אסיה, ביניהם גם באשגבאט וצרדזואו (טורקמנבט המודרנית).
נוצרו מקומות עבודה חדשים רבים, והחלה הגירה המונית מרוסיה ואוקראינה לטורקמניסטן הסובייטית.
למרות ההתקדמות והפיתוח, מרבית טורקמניסטן נשארה כפרית, וטורקמניסטן הסובייטית נשארה אחת הרפובליקות המבודדות.
זרים ואפילו אזרחים סובייטים לא הורשו לבקר באזור והטורקמנים לא הורשו לעזוב את גבולות הרפובליקה שלהם.
למרות הבידוד, שגשג האזור מבחינה כלכלית.
שיטות השקיה חדשות הסיטו מים מנהרות וממקורות מים סמוכים לחוות חקלאיות ורבים החלו לגדל ירקות ופירות במקום כותנה.
בשנות ה-70, החל השלטון הסובייטי לפתח את המשאבים הטבעיים בתחום האנרגיה באזור, כולל נפט וגז טבעי.
לאחר שמיכאיל גורבצ'וב עלה לשלטון ב-1985 הוא החל במדיניות חדשה.
הגלאסנוסט שאפשר לבקר את המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות והמערכת הכלכלית של המדינה.
הפרסטרויקה נתנה אוויר לנשימה להרבה עסקים קטנים שיכלו לקבוע בעצמם כמויות ייצור, שכר ומחירים.
אולם למנהיגים הטורקמנים הקומוניסטים לקח הרבה זמן כדי להסתגל לרפורמות ולמרות שרובם ככולם היו נאמנים למוסקבה, הם לא אימצו את הרפורמות הכלכליות החדשות.
במהלך שנות ה 1980 הרבה רפובליקות סובייטיות ניסו לזכות בעצמאות ממוסקבה.
אולם רק בעקבות נפילת חומת ברלין והתמוטטות ברית המועצות, הרפובליקות שהרכיבו אותה החלו להכריז על עצמאות.
ב 27 באוקטובר 1991 טורקמניסטן הכריזה על עצמאותה מברית המועצות.
אירופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה פצועה, חבולה ומוכה מנקודת מבטן של מדינות ואומות אחדות.
במיוחד אזרחים בגרמניה הרגישו מושפלים בשל הסכמי הכניעה - הסכם ורסאי, משום שזה קבע כי גרמניה ובעלות בריתה הן האשמות הבלעדיות במלחמה, והטיל על גרמניה עונשים כבדים.
ישנם היסטוריונים הטוענים כי כבר בעקרונות הסכם ורסאי נזרעו זרעי מלחמת העולם השנייה.
כבר בתקופה זו שלאחר תום מלחמת העולם הראשונה, צצו זרמים לאומניים ימניים, איטליה הפכה לפשיסטית, וגם בגרמניה החלה להתעורר תנועה של משוחררי צבא שלימים תהיה המפלגה הנאצית.
המפלגה הנאצית עד עלייתה לשלטון (1932-1919)
5 בינואר - ייסוד "מפלגת הפועלים הגרמנית" - גרעינה של המפלגה הנאציונל-סוציאליסטית (המפלגה הנאצית) ותחילתה שגשוגה של האידאולוגיה הנאצית.
24 בפברואר - חיבורו של מצע המפלגה הנאצית.
29 ביולי - אדולף היטלר נהיה ליושב ראש המפלגה הנאצית, ובעל סמכות מלאה ומוחלטת בה.
8 בנובמבר - הפוטש במרתף הבירה, ניסיון מרידה של הנאצים בראשותו של היטלר, יחד עם אריך לודנדורף וגורמים לאומניים נוספים להשתלט על מדינת בוואריה.
עם כישלון הפוטש נכלא היטלר לזמן קצר, וחיבר את ספרו האידאולוגי והפרוגרמטי מיין קאמפף.
והמפלגה הנאצית הוצאה זמנית אל מחוץ לחוק.
14 בפברואר - בבחירות לרייכסטאג זכו הנאצים ב-18% מקולות המצביעים - עלייה מטאורית לעומת 3% מהקולות בהם זכו בבחירות 1928.
31 ביולי - בבחירות לרייכסטאג זכו הנאצים ב-37% מקולות המצביעים והיו למפלגה הגדולה ביותר.
המדיניות הנאצית כלפי היהודים (1939-1933)
בשש השנים הללו הוקמו הכלים והאמצעים לביצוע רצח העם והטיהור האתני על פי האידאולוגיה נאצית והאינטרסים של גרמניה כפי שתוכננו על ידי מנהיגי המפלגה הנאצית.
במשך שש השנים הללו גילו מעצמות המערב אזלת יד בכך שלא הגיבו לחימושה של גרמניה כשבראשה דיקטטור.
בין השאר, בשנים הללו גיבשו הנאצים בגרמניה חוקים המפלים לרעה את היהודים ומשפילים אותם.
סופו של הליך זה, או המשכו, הוא פרוץ מלחמת העולם השנייה בתחילת ספטמבר 1939 במלחמת העולם השנייה נהרגו למעלה מ-60 מיליון בני אדם, כשלמעלה מ-20 מיליון מהם לא היו חמושים.
למעלה משבעה מיליון פולנים נרצחו ולמעלה מחמישה מיליון רוסים, סרבים, סלובקים ויוונים נרצחו על ידי הגרמנים.
בניגוד לרצח של לא-יהודים אחרים, רצח היהודים היה שיטתי, מכוון מראש ונעשה באופן פרוצדורלי וביורוקרטי.
בתקופת השואה נרצחו כשישה מיליון יהודים, וגורשו, הורעבו ונוצלו מיליונים רבים נוספים.
קהילות שלמות נספו ולא נותר מהן זֵכֶר.
למעלה מ-90% מיהודי פולין, שמנו כשלושה מיליון נפש לפני המלחמה, נספו בגטאות, במחנות הריכוז ובמחנות ההשמדה.
30 בינואר - היטלר מונה לקנצלר של גרמניה.
מספר היהודים בעליית היטלר לשלטון - 522,000 ועל פי הגדרות גזעניות - 566,000 בלבד.
20 במרץ - הקמת מחנה הריכוז דכאו, הראשון בגרמניה.
24 במרץ - אישור "חוק ההסמכה" ברייכסטאג.
1 באפריל - יום חרם על בתי עסק של יהודים בגרמניה.
7 באפריל - פרסום החוק האנטי-יהודי הראשון בגרמניה - הגבלת שיעור הסטודנטים היהודים במוסדות השכלה גבוהה (נוּמֶרוּס קְלַאוּזוּס) וסילוק היהודים משירות המדינה.
21 באפריל - חוק איסור שחיטה כשרה.
25 באוגוסט - חתימת הסכם ה"העברה" (טרנספר) בין רשויות הכלכלה בגרמניה ובין ההתאחדות הציונית בגרמניה ובנק אנגלו-פלשתינה.
14 באוקטובר - פרישת גרמניה מחבר הלאומים.
30 בנובמבר - 63,000 יהודים היגרו מגרמניה ב-11 החודשים הראשונים לשלטון הנאצי.
26 בינואר - חתימת הסכם אי ההתקפה הפולני-גרמני לעשר שנים בין גרמניה לפולין
30 ביוני - "ליל הסכינים הארוכות"
25 ביולי - רציחתו של קנצלר אוסטריה, אנגלברט דולפוס, בידי נאצים אוסטרים, בעת ניסיון נפל שלהם לתפוס את השלטון.
2 באוגוסט - פאול פון הינדנבורג, נשיא גרמניה, נפטר ובעקבות זאת נהיה היטלר גם לנשיא המדינה ורודנותו התחזקה.
16 במרץ - הנהגת גיוס חובה בגרמניה, תוך הפרת חוזה ורסאי.
18 ביוני - הסכם ימי בין גרמניה לבריטניה.
15 בספטמבר - פרסום חוקי נירנברג
3 באוקטובר - פרוץ המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה
11 באוקטובר - חבר הלאומים החליט להטיל עיצומים כלכליים על איטליה.
העיצומים לא היו יעילים והם דחפו את איטליה לזרועות גרמניה.
7 במרץ - כניסת צבא גרמני לחבל הריין, תוך הפרת חוזה לוקרנו ובלי תגובה של ממש מצד המעצמות.
9 במרץ - פוגרום ביהודים בעיירה פשיטיק שבפולין.
19 באפריל - פרוץ מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט בארץ ישראל ובעקבותיהן צמצום דרסטי במכסות העלייה לארץ.
17 ביולי - מרד בצבא ספרד פתח את מלחמת האזרחים של 36-39. איטליה וגרמניה סייעו למורדים בהנהגת פרנסיסקו פרנקו.
25 באוקטובר - הקמת "ציר רומא-ברלין" עם חתימת ההסכם בין גרמניה לאיטליה.
21 במרץ - פרסום האנציקלופדיה Mit brenneder sorge שבה הוקיע האפיפיור פיוס ה-11 את הגזענות והפשיזם.
7 ביולי - פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה
16 ביולי - הקמת מחנה בוכנוואלד
28 בדצמבר - הקמת ממשלה אנטישמית ברומניה בראשות אוקטוין גוגה.
10 בפברואר - הדחת גוגה בידי המלך קרול השני בעקבות חקיקת חוקים אנטישמיים.
13 במרץ - האנשלוס - סיפוח אוסטריה לרייך הגרמני בעקבות כניסת צבא גרמני לאוסטריה, ובכך הפרו את אחד הסעיפים בחוזה ורסאי.
23 במרץ - ביטול ההכרה הרשמית מצד השלטונות בארגונים היהודיים בשטחי "הרייך השלישי".
24 באפריל - פרסום צו לרישום רכוש היהודים ברייך.
26 באפריל - פרסום הוראות להחרמת רכוש היהודים באוסטריה.
15 ביוני - מאסרם של 1500 יהודים מגרמניה במחנות ריכוז.
25 ביוני - איסור על רופאים יהודים לטפל בחולים "ארים".
5 ביולי - ועידת אוויאן לדיון בשאלת הפליטים בהשתתפות 32 נציגי מדינות.
תוצאותיה הממשיות היו דלות מאוד ונתנו עידוד לפעילותו של היטלר.
8 ביולי - הריסת בית הכנסת במינכן.
צו בדבר הוספת השם 'ישראל' לכל הגברים היהודיים והשם 'שרה' לכל הנשים.
איסור על יהודים לעסוק בעריכת דין.
בעקבות הסכם מינכן סופח אזור טשן (צ'שין) לפולין.
ציון דרכוני היהודים בגרמניה באות J.
26 באוגוסט - הקמת הלשכה המרכזית להגירת יהודים בווינה, בראשות אדולף אייכמן.
29 בספטמבר - ועידת מינכן וחתימת הסכם מינכן.
6 באוקטובר - בעקבות הסכם מינכן סופח חבל הסודטים לרייך.
סלובקיה זכתה באוטונומיה מלאה ויוסף טיסו נהיה לראש ממשלתה.
8 באוקטובר - הקמת "משמר הלינקה" בסלובקיה.
28 באוקטובר - 15,000-17,000 יהודים פולנים גורשו מגרמניה לפולין.
רובם הוחזקו במחנה שהוקם למענם בעיירה זבונשין שבפולין.
2 בנובמבר - תוקף "פסק וינה הראשון" שבעקבות הסכם מינכן סיפחה הונגריה שטחים מסלובקיה ובהם כ-67,000 יהודים.
9 בנובמבר - פרעות ליל הבדולח.
10 בנובמבר - פרסום חוקי גזע אנטי־יהודים באיטליה.
12 בנובמבר - הטלת קנס בסך מיליארד מרקים על יהודי גרמניה.
1 בינואר - איסור על יהודים לעבוד עם גרמנים.
30 בינואר - נאום היטלר ברייכסטאג ובו אזהרה כי אם תפרוץ מלחמה יושמד ה"גזע היהודי" באירופה.
2 במרץ - ראשית כהונתו של האפיפיור פיוס ה-12.
11 במרץ - חקיקת חוק בהונגריה בדבר הקמת 'שירות עבודה'.
14 במרץ - סלובקיה הכריזה על עצמאותה.
15 במרץ - כיבוש שארית צ'כיה בידי הגרמנים ובעקבותיו הקמת "הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה".
כמו כן נאסרו בצ'כיה ביום זה המוני יהודים, גרמנים מתנגדי המשטר ואינטלקטואלים.
16 במרץ - סלובקיה באה ב'חסות' גרמניה וסיפוח קרפטו-אוקראינה להונגריה (שמה הוסב לקרפטורוס).
22 במרץ - סיפוח ממל לגרמניה.
23 במרץ - הסכם בין גרמניה לרומניה המשעבד למעשה את כלכלת רומניה לצורכי המשק של גרמניה.
28 במרץ - כיבוש מדריד בידי כוחות פרנקו ותום מלחמת האזרחים בספרד.
31 במרץ - בעקבות דרישותיה של גרמניה לספח את העיר החופשית דנציג ואת "המסדרון הפולני", הבטיחו בריטניה וצרפת סיוע לפולין אם זו תותקף.
7 באפריל - כיבוש אלבניה על ידי איטליה.
27 באפריל - הנהגת גיוס חובה בבריטניה וכמו כן היטלר הודיע על ביטול ההסכם הימי עם בריטניה משנת 1935.
5 במאי - חקיקת החוק האנטי־יהודי השני בהונגריה המגדיר מיהו יהודי.
חוק זה מצמצם מאוד את פעילותם של היהודים בכלכלה.
13 במאי 1939 - ספינת הפליטים "סנט לואיס" יוצאת מהמבורג לכיוון קובה.
15 במאי - הקמת מחנה הריכוז לנשים ברוונסבריק.
17 במאי - פרסום "הספר הלבן" השלישי.
ההעפלה (העלייה הבלתי לגלית) תופסת תאוצה בעקבות החלטת בריטניה בספר זה.
4 ביולי - הקמת "האיחוד הארצי של יהודי גרמניה" במקומה של "הנציגות הארצית של יהודי גרמניה" .
23 באוגוסט - חתימת ההסכם בין גרמניה לברית המועצות - הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
קיים קושי לקביעת התאריך המוקדם ביותר לנוכחות אנושית בחוף השנהב (הקרויה רשמית Côte d'Ivoire; קוט דיוואר), מכיוון ששרידים אנושיים לא נשתמרו היטב באקלים הטרופי השורר באזור.
אף על פי כן, גילוי כלי נשק עתיקים ושרידי כלי עבודה (בעיקר גרזנים שנחתכו מפצלים, בישול ודייג) במדינה פורשו כעדות לנוכחותה של אוכלוסייה אנושית גדולה המשויכת לתקופה הפלאוליתית העליונה (בין 15,000 ל-10,000 לפנה"ס) או לתקופה הנאוליתית, לכל הפחות.
תושביה הקדומים של חוף השנהב, ככל הנראה פיגמים, השאירו שרידים לנוכחותם ברחבי הארץ והיסטוריונים מאמינים כי התמזגו או הוחלפו בידי אבותיהם של האוכלוסייה הנוכחית.
בסביבות המאה ה-8 לפנה"ס החלו הגיעו לאזור סוחרים ברברים מצפון אפריקה, אשר חצו את מדבר סהרה וסחרו במלח, זהב ועבדים.
במאה ה-15 היו הפורטוגזים לאירופאים הראשונים שהגיעו לאזור, וסחרו בעבדים וסחורות נוספות, כגון זהב.
הסחר שהתפתח בשנהב במהלך המאה ה-17, נתן את שמו לאזור שהפך לאחר מכן למדינה.
בשנים 1844-1843 הפכו מספר אזורים בחוף השנהב לפרוטקטורט צרפתי.
במסגרת המירוץ לאפריקה, הפך ב-1886 כל אזור החוף למושבה צרפתית אשר הוכרזה רשמית ב-1893, לאחר ההשתלטות על המדינה כולה, והתקיימה עד 1946. בין השנים 1946 ל-1958 הייתה חוף השנהב חלק מהאיחוד הצרפתי שכלל את מושבותיה לשעבר של צרפת במסגרת הרפובליקה הרביעית.
ב-1958 ניתנה לחוף השנהב אוטונומיה במסגרת הקהיליה הצרפתית, עד לקבלת עצמאותה ב-1960.
לאחר קבלת העצמאות נבחר פליקס הופואה-בואני כנשיאה הראשון של חוף השנהב והקים רפובליקה בשלטון מפלגה אחת, המפלגה הדמוקרטית של חוף השנהב.
תחת הנהגתו שגשגה כלכלתה המדינה בשני העשורים הראשונים לקיומה, בהשוואה לשכנותיה, תוך סיוע מסיבי מצרפת וממדינות מערביות נוספות.
לאחר מותו של הופואה-בואני ב-1993 החלו בחוף השנהב סכסוכים בין הקבוצות האתניות השונות בשל המצב הכלכלי שהחל להתדרדר מתחילת שנות ה-80 ואילך.
סכסוכים אלה החריפו לעימות על רקע מוצא, תרבות ודת והביאו להפיכה צבאית ב-1999 ואחריה לשתי מלחמות אזרחים אשר חילקו את המדינה בין מוסלמים שבצפון המדינה לנוצרים שבדרומה.
עלייתו לשלטון של מנהיג האופוזיציה אלאסן ואטארה לאחר מלחמת האזרחים השנייה ב-2011 איחדה מחדש את המדינה והביאה לסיומה תקופה ארוכה של חוסר יציבות ושפיכות דמים.
רק מעט ידוע על תושביה המקוריים של חוף השנהב, והיסטוריונים מאמינים כי הוחלפו או נטמעו לחלוטין באבותיהם של תושביה הנוכחיים.
ההיסטוריה המתועדת הראשונה על האזור מופיעה בזיכרונותיהם של סוחרים מצפון אפריקה, שכבר מהתקופה הרומית המוקדמת הובילו שיירות גמלים אשר חצו את מדבר סהרה וסחרו במלח, זהב, עבדים ומוצרים נוספים.
נקודות המסחר הדרומיות ביותר בנתיב הסחר חוצה סהרה שכנו על גבול המדבר, ונתיבי מסחר משלימים נמשכו מהן דרומה עד קצה יער הגשם.
הנקודות החשובות ביותר - ג'נה, גאו וטימבוקטו - גדלו למרכזי סחר גדולים שתמכו בהקמת האימפריות הגדולות של סודאן, אשר שלטו בזכות כוחן הצבאי על נתיבי המסחר ושמרו על דומיננטיות מול מדינות שכנות.
האסלאם חדר לאזור באמצעות סוחרים ערבים מצפון אפריקה, התפשט במהירות ולאחר התאסלמותם של רבים מהמנהיגים, הפכו האימפריות הסודאניות גם למרכזי לימוד חשובים של דת זו.
החל מהמאה ה-11, כאשר החלו השליטים הסודאניים לאמץ את האסלאם, התפשטה זו דרומה אל תוך שטחיה הצפוניים של חוף השנהב של ימינו.
גאנה, שהייתה האימפריה הסודאנית המוקדמת ביותר, שגשגה בשטח מזרח מאוריטניה של ימינו בין המאה ה-4 ל-13. בשיא כוחה במהלך המאה ה-11 השתרע שטחה מהאוקיינוס האטלנטי ועד לטימבוקטו.
לאחר דעיכת האימפריה של גאנה הפכה אימפריית מאלי למדינה מוסלמית רבת עוצמה שהגיעה לשיא כוחה בתחילת המאה ה-14, וחלקה הצפון מערבי של חוף השנהב נכלל בשטחה (באזור העיירה אודיאן (Odienné) של ימינו).
חמש מדינות חשובות שגשגו בחוף השנהב בתקופה הפרה-קולוניאלית: ממלכת בני אברון, שבט שהשתייך לאקאן, ייסד במאה ה-17 את ממלכת גייאמאן (Gyaaman) לאחר שעזב את תחומי קונפדרציית אשנטי ששכנה בשטח גאנה של ימינו.
ממקום מושבם סמוך לבונדוקו, הרחיבו האברון את שליטתם על שטחיה של האחרונה והפכו את העיר למרכז חשוב של מסחר ושל לימודי אסלאם.
אימפריית קונג המוסלמית הוקמה על ידי הדיולה בתחילת המאה ה-18 במרכז צפון חוף השנהב בשטח שאוכלס גם על ידי הסנופו (Senufo) אשר נמלטו מהאיסאלמיזציה באימפריית מאלי.
על אף שקונג הפכה למרכז משגשג של חקלאות, מסחר ומלאכה, הביאו המתחים האתניים לשקיעה הדרגתית של הממלכה, והעיר קונג נחרבה ב-1895 על ידי סאמורי טורה, שליט אימפריית ואסולו.
באמצע המאה ה-18 הוקמו שלוש ממלכות נוספות בחלקה המרכזי-מזרחי של חוף השנהב על ידי קבוצות נוספות שנמלטו מהאשנטי - אחת על ידי הבאולה (Baoulé) ושתיים על ידי האגני (Agni) - הסאנווי (Sanwi) והאינדני (Indénié).
לבאולה הייתה חברה מפותחת מבחינה פוליטית ותרבותית ומנגנון השלטון שלהם הורכב מנגידויות, בראשן עמדו צ'יף, מלך או מלכה (בהתאם לגודלו של הכפר) אשר נעזרו כל אחד במועצה מייעצת.
הנגידויות יצרו איחוד ביניהן לרמה פוליטית גבוהה יותר בראשה עמדו צ'יפים שעבדו בשיתוף פעולה ליצירת מדיניות אזורית ופתרון סכסוכים פנימיים.
שיטת ממשל זו שרדה עד ימינו, אם כי המעבר למחוזות והפוליטיקה ברמה הלאומית רוקנו מתוכנן את רוב סמכויותיהם של הצ'יפים.
בתקופה הקולוניאליסטית התנגדו הבאולה בחריפות לניסיונות הכיבוש הצרפתיים.
צאצאי בני האגני ניסו להשיב את זהותם הלאומית זמן רב לאחר עצמאותה של חוף השנהב; ב-1969 נעשה ניסיון של צאצאי שליטי ממלכת סאנווי להיפרד מחוף השנהב ולהקים ממלכה עצמאית בדרום מזרח המדינה.
יבשת אפריקה, הממוקמת בין אירופה למוצרי המותרות של המזרח הרחוק הפכה במהירות למטרתם של מגלי הארצות ממוצא אירופי החל מהמאה ה-15, כאשר הראשונים מביניהם היו פורטוגזים.
מדינות אירופאיות נוספות הצטרפו ונוצרו יחסי מסחר עם מקומיים באזורי חוף רבים.
תחילה, כלל המסחר מוצרים כגון זהב, שנהב ופלפל, אך הקמתן של מושבות אירופאיות ביבשת אמריקה במאה ה-16 יצרה ביקוש גובר לעבדים, אשר הובילה לחטיפתם ושעבודם של תושבים מאזורי החוף במערב אפריקה.
מנהיגים אפריקאים באזורי החוף חתמו על חוזים עם המדינות האירופאיות וסיפקו להם סחורות ועבדים מאזוריה הפנימיים של היבשת.
בסוף המאה ה-15 גרמה ההתפתחות ביחסי המסחר להתחזקות ההשפעה האירופית שהתפשטה גם צפונית לאזורי החוף.
בדומה לשאר אזורי החוף במערב אפריקה, הייתה גם חוף השנהב נתונה להשפעות אלה, אך חסרונם של מקומות מוגנים לעגינת אוניות מנעו מהאירופאים להקים נקודות מסחר קבועות בשטחה.
משום כך, המסחר באמצעות אוניות לא היה סדיר ושימש בתפקיד שולי בחדירת האירופאים לחוף השנהב שהסתיימה לבסוף בכיבושה.
למסחר בעבדים, במיוחד, הייתה השפעה מועטה על התושבים המקומיים.
המסחר הרווחי בשנהב, אשר נתן למדינה את שמה, התפתח במהלך המאה ה-17, אך הביא לירידה דרסטית במספר הפילים וכתוצאה מכך כמעט דעך בתחילת המאה ה-18.
המסע הצרפתי המתועד המוקדם ביותר למערב אפריקה התרחש בשנת 1483 והיישוב הצרפתי הראשון באזור, סן-לואי, הוקם בשטח סנגל של ימינו באמצע המאה ה-16, כאשר באותה תקופה מסרה הולנד לצרפת את האי גורה.
מיסיון צרפתי הוקם ב-1687 באסיני (Assinie), סמוך לגבול עם חוף הזהב, והפך לנקודת היישוב האירופאית הקבועה הראשונה באזור, אך נעזב לאחר מספר שנים ורק באמצע המאה ה-19 הצליחו הצרפתים להיאחז בקביעות בחוף השנהב.
באותו הזמן, כבר היו לצרפתים יישובים בשפך נהר סנגל ובמקומות נוספים לאורך חוף מערב אפריקה הכוללים בימינו את סנגל, גמביה וגינאה, כאשר לבריטים היו מאחזים קבועים משלהם באותו אזור וכן נוספים במפרץ גינאה, מזרחית לחוף השנהב.
במאה ה-18 פלשו לחוף השנהב שתי קבוצות שהשתייכו לאקאן - האגני, אשר התיישבו בדרום מזרח, והבאולה אשר התיישבו במרכז.
בשנים 1842–1843 חתם האדמירל לואי אדואר בואט-וילומז על הסכם עם מלכי אזור גראן-בסאם ואסיני, אשר הכניס את תחומי שליטתם תחת פרוטקטורט צרפתי.
חוקרים, מיסיונרים, חברות מסחריות וחיילים הרחיבו בהדרגה את השטח בשליטת צרפת מאזור הלגונות שבחוף אל פנים הארץ.
ההסכמים שחתמה צרפת עם המנהיגים המקומיים אפשר להשליט את ריבונותה באזורים בהם הקימה מאחזים וזכתה בזכויות מסחריות בתמורה לעמלה אשר שולמה על השימוש בשטח.
הסדר זה לא היה לרוחה של צרפת משום שהמסחר היה מוגבל בהיקפו ולעיתים קרובות צצו אי הבנות לגבי סעיפי ההסכמים.
אף על פי כן שמרה הממשלה הצרפתית על ההסכמים בתקווה שהיקף המסחר יורחב.
בנוסף הייתה צרפת מעוניינת להמשיך ולקיים נוכחות רבת היקף ככל האפשר כדי למנוע את ההשפעה הבריטית הגוברת באזור מפרץ גינאה.
תבוסת צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה, וכתוצאה מכך איבוד מחוז אלזס-לורן לגרמניה, גרמה לממשלת צרפת לנטוש את שאיפותיה הקולוניאליות ולהחזיר את חילות המצב שלה ממאחזיה ומתחנות המסחר במערב אפריקה, והותירה אותם בניהולם של סוחרים צרפתים שעזבו את צרפת והתגוררו באזור בקביעות.
ב-1884 נערכה ועידת ברלין, שמטרתה העיקרית הייתה להצדיק את המירוץ לאפריקה בין מדינות אירופה.
אוטו פון ביסמרק היה מעוניין בהגדלת חלקה של גרמניה באפריקה והעריך שהדבר יתאפשר באמצעות עידוד תחרות בין בריטניה לצרפת.
במסגרת סיכומי הוועידה ב-1885 הוחלט כי רק החזקה בפועל של החוף האפריקני תוכר על ידי המדינות המתחרות כשטח השייך למדינה הטוענת לבעלות עליו.
הסכם נוסף מ-1890 הרחיב את ההגדרה גם לפנים היבשת והגביר את התחרות על שטח בין המדינות, בעיקר מצד בלגיה, פורטוגל, בריטניה וצרפת.
כתוצאה מוועידת ברלין, שבה צרפת לשלוט בתחנות המסחר שלה ב-1886 והחלה בתוכנית מואצת לחקר פנים היבשת.
ב-1887 החל לוטננט לואי גוסטב באנז'ר במסע בן שנתיים, במהלכן סקר חלקים בפנים הארץ.
עד סוף מסעו, הצליח לחתום על ארבעה הסכמים שביססו את הפרוטקטורט של צרפת בחוף השנהב.
בנוסף, ניהל באותה שנה מרסל טרש-לאפלן משא ומתן על הסכמים נוספים, אשר הרחיבו את ההשפעה הצרפתית מאגן נהר ניז'ר ועד לחוף.
עד סוף העשור של 1880 גיבשה צרפת את שליטתה האפקטיבית (מבחינת הסכמי ועידת ברלין) על אזורי החוף ובריטניה הכירה בריבונותה ב-1889. באותה שנה מונה טרש-לאפלן כמושל בתואר בלבד, ולאחר שהפכה חוף השנהב רשמית למושבה צרפתית קיבל קפטן באנז'ר את תפקיד המושל.
הסכמים עם ליבריה ב-1892 ועם בריטניה ב-1893 גיבשו את גבולותיה המערביים והמזרחיים של המושבה, אך הגבול הצפוני נותר ללא סימון, היות שצרפת הייתה מעוניינת לחבר חלקים מוולטה עילית ומסודאן הצרפתית לחוף השנהב מטעמים כלכליים ואדמיניסטרטיביים.
לאורך תקופת החדירה הצרפתית לאזור לא היו המקומיים מוטרדים ביותר מנוכחותם של צרפתים בודדים בשטחם.
מנהיגי קהילות קטנות ומבודדות לא השכילו להבין, או הוטעו במתכוון על ידי הצרפתים בקשר למשמעות ההסכמים עליהם חתמו והשפעתם על ריבונותם של הראשונים.
מנהיגים מקומיים אחרים האמינו כי כריתת ברית עם השלטון צרפתי יאפשר פיתוח של הכלכלה ויפתור סכסוכים מקומיים בין קבוצות שכנות.
בסופו של דבר, איבדו אותם מנהיגים את ריבונותם על קהילותיהם בשל חוסר היכולת להתמודד מול כוחם הצבאי ויכולת הולכת השולל של הצרפתים, ולא בכתוצאה מתמיכת יריביהם בפלישה הצרפתית.
חוף השנהב הפכה רשמית למושבה צרפתית ב-10 במרץ 1893, ובאנז'ר, שסקר את השטחים הסמוכים לגבול עם חוף הזהב, מונה כמושלה הראשון.
באנז'ר ניהל את המשא ומתן עם ליבריה ועם בריטניה (ששלטה בחוף הזהב) לגבי גבולות המושבה במערב ובמזרח וניהל את המערכה כנגד סאמורי טורה, אשר נלחם כנגד הצרפתים עד שנלכד ב-1898.
במהלך השנים הראשונות לקיום המושבה, יצאו משלחות צבאיות להקים מוצבים בחלקיה הפנימיים של הארץ, פעולות שהביאו להתנגדות עזה מצד המקומיים, גם באזורים שעם שליטיהם נחתמו בריתות והסכמי חסות.
מבין אלה שהתנגדו בצורה החריפה ביותר היה סאמורי טורה, אשר הקים בעשורים של 1880 ו-1890 אימפריה רחבת ידיים אשר כללה חלקים גדולים מגינאה, מאלי, בורקינה פאסו וחוף השנהב של ימינו.
צבאו הגדול והמצויד היטב של טורה, שהיה גם בעל יכולת ייצור עצמי ותחזוקה של כלי נשקו, נהנה מתמיכה נרחבת בקרב תושבי אותם אזורים.
הצרפתים הגיבו להתפשטות האימפריה של טורה באמצעות לחץ צבאי מתמשך ומערכות צבאיות, אשר נתקלו בהתנגדות עזה, התנהלו בעוצמה הולכת וגדלה החל מאמצע העשור של 1890 והסתיימו בלכידתו של טורה ובפירוק האימפריה שלו ב-1898.
ב-1900 הטילה צרפת מס גולגולת, שתכליתו אספקת כוח אדם לעבודות ציבוריות שבוצעו במושבה.
העבודות הציבוריות שניהלו השלטונות הקולוניאליים הצרפתיים וניצולם של המשאבים הטבעיים דרשו כמות גדולה של ידיים עובדות ולכן יושמה מערכת של עבודת כפייה, במסגרתה היה על כל תושב בוגר של חוף השנהב לעבוד במשך עשרה ימים בשנה בעבודות ציבוריות ללא כל תמורה, כחלק ממחויבותו למדינה.
מערכת זו סבלה משימוש לרעה והייתה לאחד האספקטים השנואים ביותר של השלטון הצרפתי שגרם למספר מרידות.
מכיוון שכמות האוכלוסייה המקומית לא הייתה מסוגלת לספק את כוח האדם הדרוש לעבודות הציבוריות שדרשו השלטונות ביערות ובמטעים, גייסו הצרפתים כמות גדולה של עובדים מוולטה עילית לעבודה בחוף השנהב.
מקור זה של עובדים היה כה חשוב לחיי הכלכלה של המושבה, עד שב-1932 סיפחה אפריקה המערבית הצרפתית חלק גדול מוולטה עילית לחוף השנהב וניהלה אותם כיחידה אדמיניסטרטיבית אחת.
תושבים רבים בחוף השנהב ראו במס הפרה של תנאי הסכמי החסות מכיוון שנראה היה שצרפת דורשת מהשליטים המקומיים את המקבילה למנהג במקום להפך.
חלק גדול מהאוכלוסייה, בעיקר בפנים הארץ, ראה במס סמל משפיל לכניעה.
בין השנים 1904 ל-1958 הייתה חוף השנהב חלק מפדרציית מערב אפריקה הצרפתית ונחשבה כמושבה וכטריטוריה צרפתית מעבר לים תחת הרפובליקה הצרפתית השלישית.
עד לתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה נוהלו ענייניה הממשלתיים של הפדרציה מפריז.
מדיניות צרפת במערב אפריקה השתקפה בעיקר מהפילוסופיה שלה לגבי "התאחדות", שפרושה שהתושבים המקומיים היו רשמית נתינים ללא זכות בחירה באפריקה או בצרפת.
ב-1905 ביטלה צרפת רשמית את העבדות במרבית שטחיה במערב אפריקה.