tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התזונה של העטלפים הצינורים מורכבת בעיקר ממיץ פירות, כשלצורך כך הם נוגסים בחתיכות פרי וסוחטים אותם בפה; הם אוכלים את העיסה הרכה לעיתים קרובות, ויורקים את החלקים הקשים והסיבים.
העטלף עשוי לסחוט את הפירות במקום שבו קטף אותם, או לשאת אותם למקום שקט; הלסתות החזקות שלו, מאפשרות לו לשאת פרי שמשקלו כמחצית ממשקל גופו ואף יותר.
בין הפירות הנפוצים שנסחטים על ידי העטלף ניתן למנות מיני תאנה, גויאבה ואנונה, והוא צורך גם כמויות קטנות של פרחים וצוף.
הכנפיים הקצרות מאפשרות לו לתמרן בתוך חופה צפופה והוא מסוגל לרחף באוויר ולשנות כיוון תוך כדי רחיפה.
באזורים יבשים או חמים, העטלפים שותים מים לעיתים קרובות.
על אף שעטלף הצינור אינו יכול לבצע איכון-הד, הוא עדיין מפיק קולות שריקה חזקים שמשמשים לתקשורת עם עטלפים אחרים; במהלך השריקות, הנחיריים רוטטים ונמתחים לאורכם המקסימלי.
לעטלפי הצינור יש שתי עונות רבייה קצרות או אחת ארוכה מדי שנה - תלוי באזור הגאוגרפי.
ההיריון נמשך 5-3.5 חודשים ולאחריהם נולד גור יחיד שיונק מאימו במשך 4 חודשים ונישא על החזה עד שהוא מפותח דיו.
עטלף צינורי גדול (Nyctimene aello)
עטלף צינורי פיליפיני (Nyctimene rabori)
עטלף צינורי עגול-אוזן (Nyctimene cyclotis)
עטלף צינורי דובסון (Nyctimene major)
עטלף צינורי מדומה (שם מדעי: Paranyctimene) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת עטלפי הפירות ובו 2 מינים שאנדמיים לגינאה החדשה.
הסוג הוקם בשנת 1942 על ידי הזואולוג האמריקני ג'ורג' הנרי המילטון טייט והוא קרוב חיצונית וגנטית לסוג עטלף צינורי הססגוני והגדול יותר.
הסוג נחשב במקור לטקסון מונוטיפי עד לגילויו של מין נוסף בשנת 2001.
לעטלף הצינור המדומה גולגולת רחבה, מוצקה ומעוגלת, גוף קטן וכנפיים קצרות ורחבות.
העיניים גדולות, האוזניים קצרות ועגולות והלוע רחב ועגול.
הנחיריים ארוכים במיוחד ודומים לצינור.
הזנב קצר יחסית וכנף הזנב בלתי מפותחת.
הלסתות שלו חזקות עם שיניים מפותחות וניבים חזקים וארוכים במיוחד.
במראהו הכללי הוא דומה מאוד לסוג עטלף צינור, אך המורפולוגיה של השיניים שונה במקצת והחך ארוך יותר.
עטלף הצינור המדומה קטן יותר מעמיתו: אורך ראשו וגופו 63–93 מ"מ, אורך הזרוע 54–58 מ"מ ואורך זנבו 12–21 מ"מ; משקלו 21–33 גרם.
הפרווה של עטלף הצינור המדומה קצרה ועבה.
צבעה הכללי כהה יותר מהסוג השני, ונע בין חום אפרורי לחום כהה.
הגחון והחזה חיוורים יותר וצבועים בצהבהב חיוור, זהוב או אוכרה.
הראש בולט בצבעו הכהה (שוקולד שחור או חום כהה), הפס הגבי שמאפיין את הסוג השני נעדר אצלו.
הכנפיים צבועות בירקרק, אדמדם או חום כהה והן מנומרות בדלילות בכתמים צהבהבים או לבנים.
האוזניים חומות עם קצוות לבנים והן אינן מנומרות בצהוב כמו אצל הסוג השני.
הנחיריים שחורים או ירקרקים - תלוי במין.
עטלפי הצינור מצויים בעיקר באי גינאה החדשה - הן בצד הפפואני והן בצד האינדונזי.
בנוסף הם מצויים באיים הסמוכים ואיאגו וסוולאווטי.
טווח התפוצה הספציפי של המינים אינו ידוע, אך ייתכן שמין אחד מאכלס את החלק הצפוני של האי ומין אחד את החלק הדרומי.
בית הגידול של הסוג מורכב מיער גשם טרופי, יער עננים, יער גדותיים ויער מנגרובים בשפלות עד רכסים הרריים ברום 1,350 מטר מעל פני הים.
אין מידע אודות האקולוגיה של הסוג, וסביר להניח שהוא דומה באורח חייו לקרובו.
המינים בסוג בודדים, פעילים בלילה ומבלים את שעות היום בעלווה הצפופה.
הם ניזונים בעיקר ממיץ של תאנים ופירות שונים וסוחטים חתיכות פרי עד תום ולאחר מכן יורקים אותם.
הם אינם תלויים בנוכחות גופי מים.
ההיריון נמשך מספר חודשים ולאחר מכן הנקבה ממליטה גור יחיד.
המינים בסוג מוגדרים על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), ובשל אורח חייהם הבודד הם לא מאוימים מציד כמו עטלפים החיים במושבות גדולות.
עטלף קצר-חך (שם מדעי: Casinycteris) הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת עטלפי הפירות ובו 3 מינים שחיים ביבשת אפריקה.
הסוג הוקם בשנת 1910 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, והוא קשור באופן הדוק לסוג עטלף הדמעות.
במקור, העטלף קצר החך נחשב לטקסון מונוטיפי; בשנת 2014, התגלה מין נוסף בסוג, ובתיאור המדעי של המין החדש, הזואולוג הצרפתי אלכסנדר חסנין המליץ להעביר מין אחד של עטלף דמעות לסוג זה על בסיס ניתוח DNA.
בחלק מהטקסונומיות, העטלף קצר החך עדיין מוכר כטקסון מונוטיפי או כסוג עם שני מינים בלבד.
לעטלף קצר החך ראש חרוטי דמוי שועל, לוע קצר ובקבוקי וגוף קטן וצר.
העיניים גדולות ומותאמות לראיית לילה והאף בינוני עם נחיריים בולטים.
האוזניים גדולות וארוכות עם קצה מעוגל.
המורפולוגיה של הלסת והשיניים מזכירה במקצת עטלפי חרקים; הקשתות הזיגומטיות רחבות והחיך מצומצם ואינו משתרע מעבר לטוחנות.
החותכות העליונות זעירות ולעומתם שאר השיניים ארוכות וחדות והניבים גדולים ומעוקלים לאחור.
אורך הראש והגוף של העטלף קצר החך 70–122 מ"מ, אורך הזרוע 50–81 מ"מ ואורך האוזן עד 25 מ"מ; משקלו משתנה בהתאם למין ונע בין 35 ל-95 גרם.
הוא נטול זנב וקרום התעופה האחורי קצר ודק.
במבט חיצוני, הסוג זהה לחלוטין לסוג עטלף הדמעות.
העטלף קצר החך נבדל מהאחרון בחך המקוצר מאוד ובמבנה שיניים שונה.
הדמיון הרב בין הסוגים מיוחס לכך שהם חולקים בית גידול ואורח חיים דומה.
ההבדלים המורפולוגים באים כנראה לידי ביטוי בתזונה או בדרך האכילה.
הפרווה של העטלף קצר החך ארוכה וצמרירית.
צבעה הכללי חום אפרורי, חום ורוד, זהוב או חום קינמון, והגחון לבנבן או צהבהב.
בדומה לעטלף הדמעות, גם לסוג זה יש כתמים לבנים דמויי דמעות על הפנים: זוג כתמים נמצאים בצדדי העין, וכתם אחד במרכז החרטום.
בנוסף, יש סינר לבן סביב הסנטר והלחיים.
הכנפיים מרושתות בפסים חומים וצבועות בצבעים לא שגרתיים: ירוק-זית, ירקרק, זהוב, אדמדם או חום ערמוני.
האוזניים, החרטום, השפתיים והעפעפיים צבועים גם הם בהתאם לצבע הכנפיים.
לעיתים יש גם ציציות שיער לבנות בבסיס האוזניים.
העטלפים קצרי החך מצויים בעיקר במרכז אפריקה ובמידה פחותה גם במערבה; טווח התפוצה של הסוג כולל את אוגנדה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הרפובליקה של קונגו, גבון, גינאה המשוונית, גאנה, חוף השנהב וליבריה.
קמרון היא המדינה היחידה שבה נמצאים שלושת המינים.
בית הגידול של הסוג כולל יער גשם טרופי לח, יער ביצות, יער גדותיים וסוואנה טרופית.
הם נמצאים בעיקר באזורי שפלה, אך מופיעים מדי פעם גם באזורים הרריים עד רום 1,200 מטר מעל פני הים.
העטלפים קצרי החך פעילים בלילה ומבלים את שעות היום בלינה על ענפי עצים בגפם.
יש להם שטח מחיה קבוע קטן שגודלו דונמים ספורים.
הם ניזונים בעיקר מפירות, פרחים ומיץ פירות, והם אוכלים אותם באמצעות מחיצה וריסוק על החיך ולא באמצעות לעיסה רגילה.
ההיריון נמשך כ-6 חודשים והנקבה ממליטה גור יחיד.
האיום העיקרי על העטלפים קצרי החך הוא בירוא יערות לצורת תעשיית העץ, כרייה והסבת קרקע לשימוש חקלאי כמו גם ציד לבשר.
הם מצויים במספר אזורים מוגנים, אך ברובם אין פיקוח משמעותי.
עטלף קצר-חך זהוב (Casinycteris argynnis) - מצוי באוגנדה, קונגו, קונגו הדמוקרטית, גבון וקמרון.
עטלף קצר-חך קמפו-מען (Casinycteris campomaanensis) - התגלה ב-2014. מצוי בדרום קמרון ואולי גם בקונגו וניגריה.
עטלף קצר-חך פוהל (Casinycteris ophiodon) - מצוי בקונגו, גבון, גינאה המשוונית, קמרון, גאנה, חוף השנהב וליבריה.
נחשב בעבר למין בסוג עטלף הדמעות, ובחלק מהטקסונומיות עדיין מוכר ככזה.
עטלף שחור-ראש (שם מדעי: Chironax melanocephalus) הוא סוג של עטלף קטן במשפחת עטלפי הפירות שמצוי בדרום-מזרח אסיה ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא תואר מדעית בשנת 1825 על ידי הזואולוג ההולנדי קונרד יאקוב טמינק ובתחילה נחשב כמין בסוג כלב-מעופף.
לעטלף שחור הראש 2–3 תת-מינים שתופסים אזורים גאוגרפיים נפרדים.
העטלף שחור הראש בעל גוף קטן וגוצי, ראש גדול וכלבי וחרטום קצר במיוחד.
האוזניים עגולות, קטנות וחסרות שיער.
העיניים גדולות והנחיריים צינוריים ופונים לצדדים.
השוקיים שעירים וקרום התעופה האחורי קצר ורצועתי.
אורך הראש והגוף של העטלף שחור הראש 60–78 מ"מ, אורך הזרוע 41–47 מ"מ ואורך האוזן 9–11 מ"מ; משקלו עד 20 גרם והוא נטול זנב.
המין קרוב חיצונית וגנטית לעטלף נקוד-כנף, אך קטן יותר, חסר נקודות ובעל נוסחת שיניים שונה.
הפרווה של העטלף שחור הראש קצרה, צפופה ורכה.
צבעה הכללי חום אפרורי, אפור כהה או חום כהה כשהגחון נוטה להיות אפרפר חיוור, בז' או צהבהב.
הראש בולט בצבעו השחור מבריק שמאפשר לזהותו בנקל ממינים אחרים.
לזכרים יש ציציות שיער כתומות או צהובות סביב הכתפיים והצוואר.
הכנפיים בצבע שחור מבריק או שחור-כחלחל, והשוקיים והזרועות ורודים.
העטלף שחור הראש מצוי בדרום-מזרח אסיה; טווח התפוצה אינו רציף, וכולל את חצי האי המלאי (מלזיה ודרום תאילנד), לצד האיים סומטרה, ניאס, בורנאו, ג'אווה, סולאווסי ואולי גם באלי.
בית הגידול מורכב בעיקר מיער עננים נמוך ויער שפלה טרופי.
העטלף שחור הראש פעיל בלילה.
בשעות היום הוא שוכן בקבוצות קטנות של 2–8 פרטים על שרכים ומערות רדודות.
הוא ניזון מפירות (בפרט מיני פיקוס) ואינו זקוק לשתיית מים.
נקבות בהיריון נצפו בין ינואר לאפריל בחצי האי המלאי, ובין מרץ לאפריל באי סולאווסי.
הנקבה ממליטה בכל פעם גור יחיד שנגמל לאחר מספר חודשים.
העטלף שחור הראש מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), מכיוון שהוא עדיין נפוץ דיו בבתי גידול הרריים וסביר להניח שהירידה במספריו אינה עדיין ברמה המצדיקה סיווג בקטגוריה מאוימת יותר.
בהערכה האחרונה שפורסמה בשנת 2020, הארגון ציין שיש אינדיקציות לכך שהמין נראה בתדירות נמוכה יותר מבעבר, ולאור האיומים עליו הוא צפוי להיות מסווג בעתיד כמין קרוב לסיכון.
האיום העיקרי על העטלף הוא אובדן בית גידול באמצעות בירוא יערות למטרות מגוונות כמו גם הפרעה אנושית.
העטלפים נוטים יותר ויותר לחיות באזורים הרריים בשל ההפרעות הרבות ביערות השפלה.
העטלפון (שם מדעי: Pipistrellus) הוא סוג של עטלף זעיר במשפחת הנשפוניים ובו כ-30 מינים, שחיים באירואסיה, אפריקה ואוקיאניה, ומחולקים למספר תת-סוגים.
הסוג עטלפון תואר בשנת 1829 על ידי חוקר הטבע הגרמני יוהאן יעקוב קופ ובעבר נכללו בתוכו למעלה מ-50 מינים נוספים שפוצלו בהמשך לסוגים נפרדים; הוא ידוע כסוג השנוי ביותר במחלוקת מבחינה טקסונומית.
3 מינים בסוג זה מצויים בישראל: עטלפון לבן-שוליים, עטלפון אירופי ועטלפון ריפל.
השם המדעי של הסוג (פיפיסטרלוס), פירושו באיטלקית "עטלף זעיר".
העטלפון הוא בין הנציגים הקטנים בסדרת העטלפים.
העטלפון מתאפיין בגוף קומפקטי, עדין ושטוח, כנפיים קצרות וצרות וצרות יחסית, ראש עגול ופנים קטנות ומחודדות.
סימני ההיכר של הסוג הם אוזניים קצרות, רחבות ומשולשות שבתוכן צפירים קטנים, חרטום קצר, שטוח וחרוטי עם זוג נפיחויות בצדדיו ואף גדול ורחב.
העיניים קטנות ובולטות, הלוע רחב עם רפידות בולטות בזווית הפה והשיניים קצרות וחדות ומספרן 34. הזנב ארוך ודקיק וכנף הזנב ארוכה ודמוית עלה.
כפי שמרמז שמם, העטלפונים בעלי מידות גוף קטנות למדי: אורך ראשם וגופם בסוג 33–62 מ"מ, אורך הזרוע 24–42 מ"מ ואורך הזנב 19–50 מ"מ; משקלם 3–22 גרם ומוטת כנפיהם 20–35 ס"מ.
הפרווה של העטלפון קצרה, עבה וזיפית.
צבעה הכללי משתנה בהתאם למין ולאזור הגאוגרפי, ונע בין חום אפרורי לחאקי, אפור כהה, שחור-כסוף, אדמדם, ערמוני, זהוב, חול, אוכרה, צהבהב או חום-כתמתם.
הצד התחתון בדרך כלל בהיר או חיוור מהצד העליון.
האוזניים והפנים בצבע שחור מבריק או חום כהה במיוחד.
הכנפיים וכנף הזנב עשויות להיות שחורות, חומות או לבנות, כאשר לחלק מהמינים יש בשולי הכנף סימונים לבנים או צהבהבים.
ההבחנה בין המינים הרבים בסוג מאתגרת מאוד, וחלקם מזוהים רק על פי המורפולוגיה של נוסחת השיניים.
העטלפונים נפוצים ב-4 מתוך 8 האזורים האקולוגים של כדור הארץ: האזור האפרוטרופי, האזור האינדומלאי, האזור האוסטרלי והאזור הפלארקטי.
טווח התפוצה של הסוג כולל את מרבית אירופה (למעט את רוב סקנדינביה), חלקים נרחבים מאסיה (כולל אנטוליה, הקווקז, הלבנט, חצי האי ערב, מרכז אסיה, תת-היבשת ההודית, מדינות הודו-סין, דרום-מזרח אסיה, הפיליפינים ויפן), צפון אפריקה, אפריקה שמדרום לסהרה, מדגסקר ואוקיאניה (כולל צפון אוסטרליה, גינאה החדשה ואיי שלמה).
בית הגידול של הסוג מגוון מאוד, וכולל ערבות-עשב קרירות, יערות נשירים, ממוזגים, טרופיים וירוקי-עד, יערות מנגרובים או יערות עננים עד רום 3,000 מטר מעל פני הים, ביצות ויערות גדותיים, כמו גם סוואנות טרופיות, דוקרניות וצחיחות למחצה ואפילו מדבריות.
העטלפונים פעילים בדמדומים ובלילה ושוכנים במהלך היום במקומות מגוונים כמו בתים, גזעי עצים חלולים, מערות, סלעים, עלווה צפופה ועוד.
הם פחות חברותיים מעטלפים אחרים, וחיים לעיתים קרובות בגפם או בקבוצות קטנות של עד 12 פרטים.
העטלפון יוצא לשחר לטרף עם דמדומי ערב ותר אחר חרקים מעופפים שמהווים את מזונו העיקרי.
מינים שחיים באזורים ממוזגים, נודדים עם בוא החורף עד 1,600 קילומטר דרומה או נכנסים לתרדמת חורף.
הסוג מתרבה פעם או פעמיים בשנה (לרוב בתחילת העונה היבשה ובעונה הגשומה), והעטלפונית ממליטה גור אחד או תאומים לאחר תקופת היריון שנמשכת 40–60 יום; בהשוואה לעטלפים אחרים, המלטת תאומים שכיחה יותר אצל הסוג.
נקבות הרות או מניקות עשויות להקים מושבות זמניות.
הגורים נגמלים בגיל חודש עד חודש וחצי.
בהתחשב בגודלו הקטן ובאויביו הרבים, תוחלת החיים הממוצעת של העטלפון 2–3 שנים בלבד; בשבי לעומת זאת הוא עשוי להאריך ימים עד גיל 16.
עטלפון אי חג המולד (Pipistrellus murrayi) - נכחד
עטלף פרחים פיג'יאני (שם מדעי: Notopteris macdonaldi) הוא מין של עטלף קטן-בינוני במשפחת עטלפי הפירות והחי בטבע בפיג'י ובונואטו וכנראה היה קיים בעבר בטונגה.
זהו אחד משני המינים בסוג עטלף פרחים זנוב.
עטלף זה בעל ראש משולש וצר, גוף קטן עם שוקיים מוארכים ולוע מחודד ודק.
עטלף זה חי ביערות לאורך פיג'י ובימים נח במערות ויוצא בלילה לאכול צוף פרחים.
המין מצוי בסכנת הכחדה מצד בירוא יערות, ציד, כרייה, הפרעה אנושית, הכנסת מינים פולשים ועיור והתפוצה המוגבלת שלהם, הופכת אותם לפגיעים מפני סופות טרופיות.
האוכלוסייה שלהם אינה עולה על 10,000 פרטים והמגמה שלה נמצאת בירידה מתמשכת.
עטלף שחר זוטר (שם מדעי: Eonycteris spelaea) הוא מין של עטלף מהסוג עטלף השחר החי בתת-היבשת ההודית ודרום-מזרח אסיה במדינות בנגלדש, ברוניי, קמבודיה, אינדונזיה (באיים ג'אווה, סומטרה, סולאווסי ובורנאו), לאוס, מלזיה, מיאנמר, הפיליפינים, סינגפור, תאילנד, וייטנאם, מזרח טימור, הודו וסין.
עטלף זה הוא אחד מהמינים הקטנים ביותר ממשפחתו: מוטת הכנפיים שלו היא 6 עד 7 סנטימטרים ואורך הגוף והראש הוא 8.5 עד 11 סנטימטרים.
העטלף בעל פרווה בצבע חום עד אפור.
העטלף חי ביערות הגשם של דרום מזרח אסיה.
השהות הממושכת על תפרחות גורמת לכך שהפרווה מכוסה לעיתים קרובות באבקה באזור הגחון, וכך העטלפים מתפקדים כמאביקים חשובים עבור פרחים רבים כמו דוריאן ובננה.
הטורפים של מין זה כוללים נחשים, עופות דורסים ויונקים טורפים.
עטלף זה נמצא על פי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש עקב תפוצה רחבה ונוכחות במספר רב של אזורים מוגנים אך הוא עלול להיות מאוים מציד ובירוא יערות.
"עטלף עיוור" הוא סינגל של הזמר-יוצר הישראלי חנן בן ארי, אשר יצא לאור ב-9 במאי 2023. השיר נכתב על ידי בן ארי, והופק על ידי תומר בירן.
בן ארי סיפר שבתקופת כתיבת השיר הוא עבר משבר מסוים.
בן ארי פרסם בערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר, ב-9 במאי 2023, בסמוך לצאת הסינגל.
האודיו מציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל ומילותיו של השיר.
נכון לספטמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-18 מיליון צפיות ביוטיוב.
במצעד השבועי של מדיה פורסט, בשבוע בו הסינגל יצא, הגיע השיר למקום ה-11, עם 57 השמעות בתחנות הרדיו בישראל.
בשבוע שלאחר מכן, הגיע למקום הראשון עם 149 השמעות.
הוא נשאר במקום הראשון גם בשבוע שלאחר מכן, עם 138 השמעות.
גם בפלטפורמות הדיגיטליות זכה השיר להצלחה והגיע למקום השמיני במצעד היטליסט של מאקו.
השיר זכה לגרסאות כיסוי, בהן גרסה של הזמר אייל גולן, יובל דיין, שלום למר ויובל טייב (בערבית).
במלחמת חרבות ברזל הוציא ארגון זק"א גרסת כיסוי בשם "אבא ענה לי" המכילה שיחה בין מתנדב זק"א שנמצא בחזית הלחימה לבנו הקטן שנשאר בבית, בביצוע חיים אוטמזגין, מפקד היחידות המיוחדות של זק"א וקצין במילואים בפיקוד העורף, ובנו יהונתן.
גרסת כיסוי לשיר שביצע שאול גרינגליק בתוכנית הכוכב הבא לאירוויזיון 2024 ששודרה במהלך המלחמה, זכתה לתפוצה רבה בעקבות נפילתו של גרינגליק בלחימה בצפון רצועת עזה, 3 שבועות לאחר שעבר את שלב האודישנים ופרש מהתחרות כדי להשתתף בלחימה.
עטלפון אריאל (שם מדעי: Hypsugo ariel) הוא עטלף חרקים קטן ממשפחת הנשפוניים.
זהו מין מדברי המוכר מדרום חצי האי-ערב ואזור השבר הסורי-אפריקני.
בישראל נמצא מאילת ועד צפון ים המלח.
בעבר נחשב למין נפרד מהמין עטלפון בודנהיימר, אך כנראה שמדובר במין אחד.
זהו העטלף הקטן בישראל ומשקלו 2.5–4 גרם, אורך האמה 28–32 מ"מ.
צבע הגב בז' בהיר עם גחון בהיר יותר.
אקולוקציה במין זה מאופיינת באות QCF-FM בתדרים 45–70 קילו-הרץ.
עטלפון אריאל שוכן בסדקים וככל הנראה חיים בישראל אלפי פרטים, אך לא מוכרות מושבות.
הזדווגויות מתרחשות בסתיו והנקבה ממליטה תאומים באביב.
תזונתו מורכבת מחרקים מעופפים כגון חיפושיות, עשים וזבובאים.
עטלפון סאבי (שם מדעי: Hypsugo savii) הוא עטלף חרקים קטן ממשפחת הנשפוניים.
תפוצתו משתרעת מדרום אירופה וצפון מערב אפריקה (הרי האטלס), ועד מרכז אסיה ויפן.
ישראל היא גבול תפוצתו הדרומי במזרח התיכון והוא נמצא רק בצפון הארץ.
פרוות הגב חומה-צהובה, הבטן בהירה, ואילו האזניים והפנים בצבע שחור.
אקולוקציה במין זה מאופיינת באות QCF-FM בתדרים 60–35 קילו-הרץ.
עטלפון סאבי שוכן במערות, סדקים ובניינים.
ככל הנראה חיים בישראל מאות פרטים, אך לא מוכרות מושבות.
עטלף הצהוב זעיר (שם מדעי: Rhogeessa minutilla) הוא מין של עטלף יער.
הפרווה הגבוהה דו־צבעית, כאשר בסיס השערה בצע צהבהב בהיר, והקצה בצבע קינמון‑זית‑חום.
עטלפים או עֲטַלֵּפָאִים (שם מדעי: Chiroptera, מיוונית: "כירו" – יד, "פטרה" – כנף) היא סדרה של בעלי חיים מעופפים במחלקת היונקים, הכוללת כ-115 סוגים ולמעלה מ-1,400 מינים, והיא השנייה בגודלה במחלקה זו, לאחר סדרת המכרסמים.
מאובנים של עטלפים קדומים כמו הסוג Onychonycteris והפלאוכירופטריקס הראו שעטלפים מעופפים ובעלי יכולת ניווט על ידי איכון הד קיימים לפחות מתקופת האאוקן, כלומר כ-52 מיליון שנה .
העטלפים נפוצים בכל העולם למעט הקוטב הצפוני והקוטב הדרומי.
העטלפים הם היונקים המעופפים היחידים וחשיבותם האקולוגית גדולה, הן של העטלפים אוכלי הפירות והן של אוכלי החרקים.
בגלל מראם והיותם פעילי לילה, זכו העטלפים ליחס של פחד ושנאה מבני האדם ובתרבויות רבות קושרו לאופל ולרשע.
בעשורים האחרונים גברה המודעות לחשיבות העטלפים לאקולוגיה ולבני האדם, וביחד איתה גברו פעילויות שימור ומחקר של עטלפים.
העטלפים הם יצורים חברותיים וחיים בלהקות, המונות לעיתים אלפי פרטים.
אפשר לראותם תלויים במערות כשגופם הפוך.
תוחלת החיים של העטלפים מגיעה לעשרים שנה ולעיתים אף יותר.
גודל העטלפים נע בין עטלף פירות זהוב-כיפה (Acerodon jubatus) שמשקלו עד 1.5 ק"ג ומוטת כנפיו 1.7 מטר, לבין עטלף דבורה (Craseonycteris thonglongyai) שמשקלו 1.5 גרם ומוטת כנפיו 10 ס"מ והוא הקטן שביונקים.
כנפי העטלפים מורכבות מעור המתוח על עצמות גפיהם הקדמיות, שהתפתחו לעצמות דקות וארוכות.
על הבוהן המבצבצת מכל כנף ישנה ציפורן המאפשרת אחיזה לצורך טיפוס או תלייה.
לעטלפים שרירי חזה חזקים המאפשרים את תנועת הכנפיים.
לעצם החזה של העטלפים יש מבנה מיוחד הדומה לזה של העופות.
לעטלפים גם בלוטות שומן שמהן מופרש חומר שמנוני המשמן את עור הכנפיים לשמירה על גמישותן.
לעטלפי הפרי חוש ראייה טוב, אולם אצל עטלפי החרקים (עטלפים קטנים) הראייה מנוונת בדרגות שונות.
חוש ההתמצאות של העטלפים מתבסס על הפקת גלי קול בתדרים גבוהים יותר מהתדר אותו יכולה אוזן בני אדם לשמוע.
כושרם לעבד את המידע המצוי בגלים המוחזרים מהעצמים בסביבה (כמו משך ההחזרה, צורת הגל המוחזר והפרשי מופע) מאפשר להם להתחמק ממכשולים במסלול מעופם, לגלות, ואף להתביית, על טרף המצוי בשדה הקלט שלהם, כולל מרחקו מהם ושינויים במיקומו עקב תנועה או ניסיון הימלטות.
לכן חוש הראייה איננו קריטי עבורם – יכולתם לבצע איכון באמצעות הד מפותחת במידה מספקת כדי להקנות להם 'תמונה מרחבית' בכושר הפרדה גבוה מאוד.
לחלק ממיני העטלפים יש קרומי עור על אפם ואוזניהם, שמשפרים את יכולת השמעת הקולות וקליטת ההד.
העיטורים על האף מכונים עלה אפי בשל דמיונם לעלה, בעוד שהעיטורים על האוזניים מכונים "צפירים" בשל דמיונם לקרני העז.
חלק ממיני העטלפים לא רק מאכנים מזון באמצעות הדי הקולות שהם משדרים, אלא גם ב"ציתות" לקולות והדים ששידרו עטלפים אחרים.
הם מסוגלים לנתח את ההד המוחזר מקריאה של עטלף אחר ולהסיק מכך שיש מזון בסביבה.
נמצא שלעטלפים רבים מבנה אוזן ייחודי: הם חסרים תעלה גרמית המובילה את נוירוני השמע או שהיא מחוררת.
משערים שהדבר איפשר התפתחות חריגה של שמיעתם.
פעימות לבם בלילה, בפעולה, נעות בין 300 עד ל-1000 פעימות לדקה באחד ממיני העטלפים הקטנים שנקרא מיקרו-עטלף (Microbat).
לעומת זאת, פעימות לבם של העטלפים השוהים בתרדמת חורף יורדות ל-10 פעימות לדקה, וכך הם חוסכים אנרגיה בחורף, כשאין בנמצא מזון.
העטלפים הם היונקים המעופפים היחידים, ושייכים למועדון מצומצם של בעלי חיים מעופפים הכוללים את החרקים, הפטרוזאורים שנכחדו, והעופות.
מהירות וצורת התעופה משתנה ממין למין.
העטלף המהיר ביותר הוא ככל הנראה אשף מקסיקני (שם מדעי: Tadarida brasiliensis) שיכול לעוף במהירות אופקית של 160 קמ"ש (כ-100 מייל לשעה).
מהירות תעופה אופקית זו הופכת את האשף המקסיקני לבעל החיים המהיר ביותר בעולם.
קצב הרבייה של העטלפים נמוך יחסית ליונקים בגודלם (ובפרט ביחס למכרסמים), ובמרבית המינים נולד פרט אחד בלבד בכל המלטה.
לקראת ההמלטה מתקבצות חבורות רבות של נקבות במערות נפרדות מאלו של הזכרים.
ברוב המינים משקלו של הוולד כ-20% ממשקלה של האם.
הגור נתלה בפרוות אמו באמצעות שיניו וציפורניו, כל עוד היא מסוגלת לשאת את משקלו.
אצל עטלפי חרקים בגיל שלושה שבועות מסוגלים הצעירים לצאת לתעופה קצרה.
שלדי העטלפים השבריריים אינם מתאבנים היטב; ההערכה היא שרק 12% מסוגי העטלפים שחיו תועדו בתור מאובנים.
מרבית מאובני העטלף העתיקים ביותר הידועים התבררו כדומים מאוד לעטלפים אוכלי חרקים מודרניים, כגון Archaeopteropus (לפני 32 מיליון שנה).
העטלפים הנכחדים פלאוכירופטריקס (לפני 48 מיליון שנה) ו-Hassianycteris kumari (לפני 48 מיליון שנה), הם היונקים המאובנים הראשונים שצבעם התגלה: שניהם היו חומים-אדמדמים.
עטלפים קובצו בעבר לסדרת-העל ארכונטה, יחד עם חדפי עצים (טופאים), למורים מעופפים (גלשנאים) ופרימטים.
עדויות גנטיות מודרניות מציבות כיום את העטלפים בסדרת-העל לאורסיאתריה, יחד עם קבוצות אחיות כמו פרונגולטה, הכוללת טורפים, פנגולינים, מפריטי פרסה, מכפילי פרסה, ולווייתנאים.
מחקר אחד ממקם את העטלפים כקבוצת אחות למפריטי פרסה (Perissodactyla).
להלן עץ פילוגנטי המציג את העטלפים כחלק מלאורסיאתריה, יחד עם פרונגולטה כקבוצת אחות על פי מחקר שנערך בשנת 2013.
ב-2003 התגלה בתצורת גרין ריבר בת ה-52 מיליון שנה, עטלף מאובן מוקדם Onychonycteris finneyi.
הגילוי מצביע על כך שהטיסה התפתחה לפני יכולות הד.
לאוניקוניסטריס היו טפרים על כל חמש אצבעותיו, ואילו לעטלפים מודרניים יש לכל היותר שני טפרים על שתי ספרות של כל יד.
היו לו גם רגליים אחוריות ארוכות יותר ואמות קצרות יותר, בדומה ליונקים מטפסים התלויים מתחת לענפים, כמו עצלנים וגיבונים.
העטלף בגודל כף היד הזה היה בעל כנפיים קצרות ורחבות, דבר המצביע על כך שהוא לא יכול לעוף מהר או רחוק כמו מיני עטלפים מאוחרים יותר.
במקום לנפנף בכנפיו ברציפות תוך כדי טיסה, טיסתו כנראה התחלפה בין נפנופים באוויר וגלישה.
הדבר מצביע על כך שהעטלף הזה לא עף כמו עטלפים מודרניים, אלא עף מעץ לעץ ובילה את רוב זמנו בטיפוס או תלייה על ענפים.
המאפיינים הייחודיים של מאובן האוניקוניסטריס תומכים גם בהשערה כי טיסת יונקים התפתחה ככל הנראה בחיות שוכנות עצים, ולא ברצים יבשתיים.
מודל זה של פיתוח טיסה, המכונה בדרך כלל תאוריית "העצים למטה", גורס שעטלפים עפו תחילה על ידי ניצול הגובה והכובד כדי לרדת אל הטרף, במקום לרוץ מהר מספיק להמראה בגובה פני הקרקע.
הפילוגנטיקה המולקולרית הייתה שנויה במחלוקת, שכן היא הצביעה על חיידקים שאין להם מוצא משותף ייחודי, מה שמרמז על כך שהתרחשו כמה טרנספורמציות בלתי סבירות לכאורה.
ההשערה הראשונה היא שהד הגרון התפתח פעמיים בעטלפים, פעם אחת בדמויי נשפון ופעם אחת ברינולופואידים.
ההשערה השנייה היא שלהד הגרון היה מקור יחיד בעטלפים, אבד לאחר מכן במשפחת עטלפי הפרי, ומאוחר יותר התפתח כמערכת של לחיצת לשון בסוג עטלף-פירות מאכן-הד.
ניתוחים של הרצף של גן הקול FoxP2 לא היו חד-משמעיים לגבי האם אקו-הד הגרון אבד בעטלפי הפירות או הושג בשושלות הקוליות של עטלפים.
ההד כנראה נגזר לראשונה אצל עטלפים משיחות תקשורתיות.
לעטלפים מתקופת האאוקן איקרוניסטריס (לפני 52 מיליון שנה) ול-פלאוכירופטריקס היו התאמות גולגולתיות המצביעות על יכולת לזהות אולטרסאונד.
ייתכן שהדבר שימש בהתחלה בעיקר כדי לחפש חרקים על הקרקע ולמפות את סביבתם בשלב הגלישה שלהם, אך אולי שימש למטרות תקשורתיות.
לאחר שנקבעה התאמת הטיסה, ייתכן שהיא שוכללה לכוון טרף מעופף על ידי הד.
נראה כי ניתוחים של גן השמיעה Prestin מצדדים ברעיון שהתכונה של איכון ההד התפתחה באופן עצמאי לפחות פעמיים, במשפחות שונות, במקום התיאוריה שהיא הלכה לאיבוד בעטלפי הפירות, אך ניתוח אונטוגני של השבלול תומך בכך שהאקו-לוקיישן של הגרון התפתח רק פעם אחת.
סדרת העטלפים מחולקת באופן מסורתי לשתי תתי סדרות – עטלפים קטנים ועטלפים גדולים.
עם למעלה מ-1,200 מינים, סדרה זו שנייה בגודלה במחלקת היונקים רק לסדרת המכרסמים.
מאז שלהי המאה ה-19, דנות שתי תאוריות בנושא הקרבה בין שתי קבוצות העטלפים.
תאוריה א' המקובלת יותר גורסת שהסדרה היא קבוצה מונופילטית, כלומר ששתי קבוצות העטלפים קרובות אחת לשנייה יותר מליונקים אחרים, וכי התעופה התפתחה פעם אחת בלבד אצל היונקים.
תאוריה ב' גורסת ששתי הקבוצות הן שושלות אבולוציוניות נפרדות, וכי תעופת יונקים התפתחה בנפרד פעמיים.
במיונים מולקולריים חדשים יותר הסתבר כי קבוצת עטלפים קטנים אינה מונופילטית, ובמאמרים מתחילת המאה ה-21 הוצעה חלוקה לשתי תת-סדרות חדשות: דמויי עטלפי פרי (Yinpterochiroptera), שכוללת את עטלפי הפרי ועוד מספר משפחות של עטלפי חרקים ודמויי נשפון (Yangochiroptera) שכוללת בעיקר עטלפים טורפים, בעיקר של פרוקי-רגליים אך גם של חולייתנים קטנים.
חלוקה זו חדשה יחסית ובספרות הקיימת עדיין ניתן למצוא את החלוקה הקלאסית, בייחוד בספרים מהמאה ה-20.
תת-סדרת עטלפים גדולים (גם "עטלפי הפירות"; Megachiroptera)
תת-סדרת עטלפים קטנים (גם "עטלפי החרקים"; Microchiroptera)
משפחת עטלפי דבורה (Craseonycteridae) ובה מין יחיד עטלף דבורה
משפחת עטלפי בולדוג/עטלפי הדגים (גם "עטלפי שפת הארנבת"; Noctilionidae)
משפחת דיסקתיים (גם: "עטלפים נצמדים"; Thyropteridae)
תת-סדרה דמויי עטלפי פרי (Yinpterochiroptera)
משפחה עטלפי בולדוג/עטלפי הדגים (Noctilionidae)
עטלפי הפירות מאביקים עצים ופרחים ומפיצים את זרעיהם על פני שטח רב ולמרחקים ארוכים.
כך יוצרים העטלפים יערות גדולים.
עטלפי החרקים משמשים מדבירים טבעיים בהיותם מסוגלים לטרוף אלפי חרקים מזיקים מידי לילה, ובפרט יתושים ועשים.
כך מגינים העטלפים על הצמחים מפני מזיקים ואף עוזרים לחקלאות.
במקרים שבהם אוכלוסיית העטלפים נפגעה, נמצאה עלייה בשימוש בחומרים רעילים בחקלאות וכתוצאה מכך נמצאה עליה בתמותת תינוקות.
עטלפים רבים חיים במושבות גדולות וצפופות בתוך מערות.
צואת העטלפים עשירה בחומרים אורגניים ומשמשת מצע לבעלי חיים אחרים במערה (בעיקר פרוקי-רגליים) אך גם דשן טוב.
מיני עטלפים רבים, בעיקר עטלפי חרקים, נכנסים לתרדמת חורף בעונה הקרה של השנה, בעיקר עקב התמעטות במקורות המזון עקב דעיכה בפעילות חרקים מעופפים.
כאשר העטלפים נכנסים לתרדמת הם מפחיתים את הפעילות המטאבולית בגופם ויכולים להוריד את קצב פעימות לבם עד ל-10 פעימות בדקה, וכך הם חוסכים אנרגיה רבה ומצליחים לשרוד על מאגרי השומן שהצטברו בגופם כאשר טרפו אלפי חרקים באביב ובקיץ.
בשלב תרדמת החורף הם פגיעים מאוד ועשויים להתעורר בעקבות אור או רעש.
התעוררותם גורמת לשריפת מאגרי השומן עקב המעבר לפעילות מלאה, דבר שפוגע בסיכויי השרדותם למשך החורף, עקב רעב.
לכן חשוב מאוד לא להיכנס למערות עטלפים בחורף ולא להפריע להם בשנתם.
החל מאמצע העשור הראשון של המאה ה-21 מתו מיליוני עטלפים בארצות הברית וקנדה כתוצאה מפטריה בשם Pseudogymnoascus destructans .
הפטריה גורמת לתסמונת האף הלבן (WNS) ולבעיות בתרדמת החורף של העטלפים – דברים הגורמים למותם באחוזים גבוהים ביותר.
המחלה נחשבת לקטלנית ביותר ומעט מאוד ידוע עליה.
מומחי עטלפים חוששים שהמחלה, שכבר גורמת לפגיעה קשה במיליוני עטלפים, תביא להכחדת מספר מיני עטלפים ולפגיעה קשה בטבע.
הפטריה נתגלתה לראשונה ב-2006 במזרח אמריקה הצפונית.
החוקרים משערים שמקור הפטריה הוא מאירופה ושעטלפי העולם הישן פיתחו עמידות מסוימת למחלה.
בישראל יש 33 מיני עטלפים.
אחד מהם הוא עטלף פירות מצוי והשאר עטלפים אוכלי חרקים (בהם יזנוב קטן, יזנוב גדול, פרסף בהיר, פרספון מצוי, אשף מצוי, עטלפון ריפל, אודנן, נשפון מצוי, עטלפון לבן-שוליים, לילן מצרי ועוד).
בתקופה מסוימת היו עטלפי הפירות מרובים עד כדי כך ששיערו בטעות כי הם מזיקים לחקלאות.
ההכרזה על עטלף הפירות המצוי כעל מזיק חקלאי על ידי רשות שמורות הטבע ומשרד החקלאות הובילה לניסיונות מיגור העטלפים, בעיקר פעולות של עישון מערות על ידי אתילן-די-ברומיד (1958) והרעלה בגז לינדן אשר פגעו פגיעה קשה באוכלוסיות עטלפי החרקים בארץ ואף בפועלים שהשתמשו בו.
ריסוס והרעלת מערות עטלפים רבות ברעלים וקוטלי חרקים, החל משנות ה-60 של המאה ה-20 ועד סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הביא אוכלוסיות רבות של מיני עטלפים (בעיקר עטלפי חרקים, הנחשבים למדבירים טבעיים האוכלים חרקים המזיקים לחקלאות כמו עש) על סף הכחדה.
כך למשל במערת אצבע בהר הכרמל מאוכלוסייה בת מספר מינים ואלפי פרטים בשנות ה-30 של המאה ה-20 נותרו רק פרטים בודדים.
בעקבות מאמצים של החברה להגנת הטבע ושל מומחי עטלפים מישראל ומהעולם הופסקה הרעלת המערות והחלו מאמצים בחקירת ושימור העטלפים.
מרכז היונקים בחברה להגנת הטבע מנהל מדי שנה סקרים על מצב וכמות העטלפים בארץ.
ממצאים מ-2009 מראים על אוכלוסיות קטנות (ברוב המינים בדרך כלל כמה מאות פריטים ובנפוצים מספר אלפים) אך יציבות.
כמו כן הותקנו תיבות ללינת עטלפים במספר מקומות בארץ.
אחד ממיזמי השימור הגדולים של עטלפים בארץ הוא הכשרת מוצבים נטושים של צה"ל בגבול עם ירדן ללינת עטלפים (בעיקר עטלפי חרקים).
מיזם זה מתבצע בשיתוף פעולה של צה"ל, רשות הטבע והגנים והחברה להגנת הטבע ונחל הצלחה.
ב-2014 הצטרפה ישראל לאמנת Eurobats לשימור עטלפים.
ב-2023 דווח על מחקר בעקבות פעילות עטלפים בעיקר ממין נקבה, גם בשעות היום בשנים האחרונות, בעקבות ראיות שנמצאו בתל אביב, רמת גן, פתח תקווה, אשדוד וחיפה.
בעשורים האחרונים עלתה המודעות לחשיבות האקולוגית של עטלפים וקמו ארגונים ממשלתיים, ציבוריים ופרטיים העוסקים בשימורם, דוגמת Bat Conservation International.
ארגונים אלה עוסקים בפעולות שימור בטבע, מחקר, חינוך, הסברה ושתדלנות ציבורית.
החל מ-1997 מתקיים מדי שנה "ליל העטלף הבין-לאומי".
זהו אירוע שנתי בין-לאומי להעלאת המודעות לעטלפים ולבתי הגידול שלהם.
הוא מצוין בשבוע האחרון של אוגוסט במעל 30 מדינות (כולל ישראל).
במסגרת האירוע מקיימים ארגוני סביבה שונים סיורים, הרצאות ופרסומים אחרים בנושאי חיי העטלפים, בתי-הגידול שלהם והצרכים שלהם.
האירוע מתקיים גם בישראל, ומאורגן על ידי רשות הטבע והגנים.
דוגמה לשימור מוצלח של עטלפים היא קהילת העטלפים של העיר אוסטין שבטקסס, ארצות הברית.
כיום העיר ידועה בין השאר בזכות אוכלוסיית ענק (בת מיליון וחצי פרטים) של עטלפים מהמין אשף מקסיקני (Tadarida brasiliensis) שהתנחלה מתחת לאחד הגשרים הראשיים בעיר – גשר שדרת הקונגרס על שם אן ריצ'רד .
זהו הריכוז הגדול ביותר בעולם של עטלפים ממין זה אחרי מערת בראקן.
בהתחלה התושבים חששו מהעטלפים וראו בהם איום אך מאמצי חינוך והסברה מצד ד"ר מרלין טאטל ופעילי טבע אחרים הפיגו את חששותיהם, כשהסבירו לעירייה ולתושבים שהעטלפים אינם מסוכנים אלא אף מועילים מאוד לעיר ולתושביה.
מאז שנות ה-2000 ננקטות בישראל פעולות שימור של עטלפים.
פעולות אלה כוללת מלבד ניטור אוכלוסיות, מחקר, חינוך והסברה גם הסבה של מבנים נטושים כגון מוצבי צה"ל ללינת עטלפים והתקנת תיבות לינה לעטלפים ברחבי הארץ.
ב-2015 הצטרפה ישראל לאמנה הבין-לאומית Eurobats הפועלת להגנה על עטלפי אירופה ואזורי תפוצתם.
עטלפים הם מאכל מסורתי אצל בני מינהסן שבצפון סולווסי, אינדונזיה.
נהוג להגיש אותם כמעין מנת קארי המכונה "פניקי".
להכנת הפיניקי משתמשים בעטלף שלם – כולל הראש והכנפיים.
בגלל מראם המוזר והמפחיד לעיתים, והיותם יצורי לילה, שימשו העטלפים בתרבות אלגוריה לאפלה ולכוחות האופל.
מפלצות על-טבעיות כמו דרקון וגרגויל צוידו בכנפי עטלף ודמותו של דרקולה הערפד מלאה במוטיבים של עטלף: ניבים, גלימה שחורה, לא יכול לסבול את אור היום, יכול לשנות צורה לעטלף.
נכתב שעטלף נהפך לערפד אחרי 7 שנים (אין הכוונה לערפד המיתולוגי): "צבוע זכר לאחר שבע שנים נעשה עטלף, עטלף לאחר שבע שנים נעשה ערפד, ערפד לאחר שבע שנים נעשה קימוש, קימוש לאחר שבע שנים נעשה חוח, חוח לאחר שבע שנים נעשה שד, שדרו של אדם לאחר שבע שנים נעשה נחש".
במסכת בכורות נכתב שעטלף מטיל ביצים: ().
מספר פרשנים נדרשו להבדל בין קביעה זו של התלמוד לבין הידע העדכני שבידינו, לפיו העטלף מוליד וולדות חיים.
יש שטענו שהתלמוד התייחס לחיה אחרת ולא לעטלף של ימינו, יש שטענו שבעבר העטלף אכן הטיל ביצים אלא שמאז "השתנו הטבעים", ויש שהעלו את האפשרות שחז"ל טעו בהבנתם את דרכי הרבייה של עטלפים.
העטלף הוא הסמל הלא רשמי של יחידת הקומנדו הימי, שייטת 13. כנפי העטלף מופיעים בסיכת היחידה, המוטו שלה הוא ועמותת בוגרי שייטת 13 נקראת עמותת העטלף.
סמל עטלף מופיע גם בתג היחידה של מערך ההגנה האווירית (הסיבה לכך היא היסטורית: מערך ההגנה האווירית הפעיל מכ"ם בשם זה).
טייסת 119 של חיל האוויר הישראלי, המפעילה מטוסי F-16I סופה, מכונה "טייסת העטלף".
כמו כן, ישנו מסוק סיור ימי בצה"ל שנקרא "עטלף".
העטלף הוא אות לאושר ומזל טוב.
ברבים מחפצי האומנות הסיניים, ברקמות ובתכשיטים מופיעים חמישה עטלפים סביב פרח האפרסק, שמשמעותו חיים.
חמשת העטלפים מסמלים את כל הדברים שהאדם מתאווה להם: בריאות, עושר, מזל טוב, אריכות ימים ושלווה.
באטמן ("איש העטלף") הוא דמות קומיקס של בלש וגיבור-על הלוחם בפשע לבוש בתחפושת עטלף (בחלק מהגרסאות היא גם שריון גוף), האמורה להשרות פחד על לב אויביו.
בחלק מהסיפורים על באטמן מוצגים העטלפים כלוחמי צדק ליליים, הנוסכים בבאטמן את הדחף להילחם ברשע ולעיתים אף מסייעים לו בכך.
דמותו של באטמן תרמה לשיפור התדמית של העטלפים בעיני הציבור.
"עטלף עיוור" הוא סינגל של הזמר-יוצר הישראלי חנן בן ארי, אשר יצא לאור ב-9 במאי 2023. בפזמון השיר חנן בן ארי מדבר על עצמו כעטלף:
העטרה או קורונה (Corona) היא השכבה העליונה של כוכב, כדוגמת השמש, והיא נקראת גם "הילת השמש".
העטרה מכילה בעיקר פלזמה של מימן, ויש נוכחות קטנה מאוד של יסודות נוספים.
ניתן לצפות בה יחסית בקלות בזמן ליקוי חמה.
עובי ההילה אינו מוגדר והיא מתמזגת עם רוח השמש ועם התפרצויות של הפוטוספירה.
העטרה לא מפוזרת באופן אחיד לרוחב פני השמש.
במהלך תקופות השקט של השמש, העטרה מתרכזת פחות או יותר סביב קו המשווה המגנטי, ויש בה חורים באזורי הקטבים.
ואולם במהלך תקופות בהן השמש פעילה, העטרה מפוזרת סביב כל השמש, והיא פעילה במיוחד מעל כתמי שמש.
בהילה ישנם אזורים שחורים (אזורי-X) הנקראים גם חורים בהילה.
חורים אלה גדולים בהרבה מכתם שמש ממוצע, ולכן משך חייהם ארוך יותר.
"חורים" אלה "נסגרים" תוך ארבעה חודשים וזורם מתוכם זרם חזק במיוחד של רוח שמש.
עטרת השמש חמה בהרבה מפני השטח הנראים של השמש: כ-1-3 מיליון מעלות קלווין בעטרה לעומת טמפרטורה ממוצעת של כ-5,800 מעלות קלווין על פני השמש.
המנגנון המדויק שגורם לחימום העטרה עדיין שנוי במחלוקת, אך שני מנגנוני חימום אפשרים שהוצעו הם השדה המגנטי של השמש ולחץ גלי הקול מלמטה (תופעה המתרחשת בכוכבים לפני הפיכתם לכוכבים מהסדרה הראשית).
הגבולות החיצוניים של עטרת השמש אובדים כל הזמן לחלל, והופכים לרוח השמש.
הטמפרטורה הגבוהה של העטרה מספקת לה תכונות ספקטרליות ייחודיות, שהובילו לרעיונות, במאה ה-19, כי היא כוללת אולי יסוד בלתי ידוע שזכה לכינוי "קורוניום".
ואולם תכונות אלה התגלו כתכונות יוצאות דופן של יסודות מוכרים במצבים מתקדמים של יוניזציה.
העטרה דלילה פי מהפוטוספירה, ולפיכך היא מקרינה רק כמיליונית מהאור הנראה של הכרומוספירה (זו הסיבה שרואים אותה רק בליקוי חמה).
העטרה נפרדת מהפוטוספירה באמצעות השכבה הדקה יחסית של הכרומוספירה.
"ארעיות קורונלית" נוצרת כתוצאה מפליטת התפרצויות השמש או מבליטות שמש גדולות.
מדובר בלולאות ענק של חומר שנע החוצה מהשמש במהירות של למעלה ממיליון קמ"ש, והן בעלות אנרגיה של פי 10 מהאנרגיה של התפרצות השמש שיצרה אותן.
גם לכוכבים אחרים, מלבד השמש, יש עטרה.
ניתן לצפות בעטרת הכוכבים באמצעות טלסקופים הצופים בתחום קרינת X.
כמה עטרות כוכביות, במיוחד בכוכבים צעירים, הרבה יותר זוהרות מזו של השמש.
הגשושית פארקר חוקרת את העטרה ובדצמבר 2021 הגיעה לראשונה אל יעדה.
עֲטֶרֶת היא התנחלות ויישוב קהילתי דתי,המשתייכת למועצה האזורית מטה בנימין.
היישוב שוכן 1.5 ק"מ דרומית מערבית לרוואבי וכ-5 ק"מ מזרחית להתנחלות נווה צוף, סמוך לכביש חוצה בנימין (כביש 465).
בתחילה נקרא היישוב החדש נווה צוף ב', עקב סמיכותו ליישוב נווה-צוף הקיים.
בהמשך התקבל השם "עטרת", בזיקה לשמה של העיר המקראית עֲטָרוֹת שבנחלת שבט אפרים.
זאת, בשל הסמיכות לכפר עטארה, המשמר שם זה.
היישוב ממוקם הר על הר שהוא חלק מהרי בנימין בגובה 698 מטר, כאשר ממערב לו נמצאות רק גבעות נמוכות ממנו.
מעטרת ניתן להשקיף על השפלה ועל מישור החוף של ישראל מחיפה בצפון ועד לעזה בדרום, וניתן לראות ממנו גם את הים התיכון.
עטרת ממוקמת סמוך לכביש 465 - כביש חוצה בנימין.
אקלימה של עטרת הוא אקלים סובטרופי ים תיכוני, Csa לפי שיטת קפן.
הקיץ בעטרת חם ויבש, והחורף קר וגשום.
פעם בכמה שנים יורד בעטרת שלג.
החלטת ממשלה ראשונה בנושא הרחבת היישוב נווה-צוף התקבלה ב-20 בדצמבר 1978.
ההחלטה הספציפית על הקמת היישוב החדש בשם "עטרת" כ־5 ק"מ דרום-מזרחית לנווה-צוף נרשמה בתאריך 6 בדצמבר 1981. בעידודו ובתמיכתו של אריאל שרון ששימש באותה עת שר ההתיישבות.
היישוב בפועל הוקם באוגוסט 1981, על ידי שלוש משפחות דתיות אשר אליהן הצטרפו כבר בשנה הראשונה 8 משפחות נוספות.
בשנת 1998 ביוזמת קבוצת תושבי עטרת הוקמה ישיבה תיכונית מוזיקלית: ישיבת כינור דוד.
היישוב ידע תקופה קשה בשנים 2000–2002, כתוצאה מהידרדרות במצב הביטחוני במהלך האינתיפאדה השנייה.
ביולי 2001 הובא למקום ביוזמת המועצה גרעין חיזוק של מספר משפחות מישיבת בית אל.
בשנת 2006 מוקמו ביישוב 7 קרוואנים חדשים, שאוכלסו במהלך 2007.
בתחילת 2008 החל ביישוב מבצע של מכירות יחידות דיור מסוג 'אשקובית', לתושבי היישוב, שגרו עד כה בשכירות.
בנוסף, נבנו בשנה זו 10 יחידות דיור זמניות המיועדות לאכלוס על ידי קליטת חוץ.
ב-2011, אז חגג היישוב 30 שנה להקמתו, התחיל פרויקט בניה חדש ביישוב על ידי "אמנה".
הפרויקט תם לקראת סוף 2013
ב-2018 החל לראשונה להיבנות מבנה קבע לבית הכנסת ביישוב, בניית השלב הראשון הסתימה במהלך חורף 2021
ב-2021 החלה בניית שכונה חדשה בראש ההר על ידי חברת אמנה.
בשלב הראשון הונחו יסודות ל-14 יחידות דו-משפחתיות מתוך פוטנציאל בניה של כ-100 יחידות בשכונה.
ב-22 ביוני 2023 ערבים מהכפר אום צפא הסמוך החלו בהפרות סדר של יידוי אבנים, בקבוקי תבערה וצמיגים בוערים על כביש היציאה מהיישוב.
לאירוע לא הגיעו כוחות צה"ל, וכוחות דלים מצוות הביטחון של היישוב נאלצו להתמודד שעות רבות בניסיון הדיפת כמות הפורעים הגדולה ללא סיוע צה"ל.
אוכלוסיית עטרת מורכבת כולה מיהודים השייכים לזרם דתי-לאומי, כשמרבית המשפחות הן משפחות צעירות עם ילדים.
רוב תושבי עטרת ילידי הארץ.
כמחצית מתושבי היישוב הבוגרים הם בעלי תארים אקדמיים.
רוב התושבים עובדים מחוץ ליישוב.
היישוב מנוהל בידי מזכירות של חמישה חברים (כולל יו"ר מזכירות) הנבחרים מדי שנה על ידי תושבי היישוב ופועלים בהתנדבות, ומזכיר היישוב.
"קלעת אל-אסד – פסל האריה" – פסל השוכן לצד הכביש, למרגלות היישוב.
פסל טבעי זה, בו לא נגעה יד אדם, מהווה דוגמה לתצורות הסלעים והאבנים באזור זה.
לפי מסורות ערביות קדומות במקום זה נהרג לוחם יהודי גיבור.
יש הטוענים כי זהו מקום נפילתו של יהודה המכבי.
מעיין עטרת – המעיין שופץ בשנת 2013 ודרך הגישה אליו נסללה מחדש.
במעיין ישנן שתי בריכות – בריכה עמוקה ובריכה רדודה, שולחנות פיקניק וספסלים.
חורשת תמר – חורשה בשולי היישוב, בלב החורשה ישנם פינות ישיבה, ערסלים, מתקן לאפיית פיתות (טאבון) ושולחנות פיקניק.
בשולי החורשה ישנו בור גדול מסוייד ומטויח שבתקופות קדומות שימש ככל הנראה לאחסון.
אתר ארכאולוגי מתקופת ימי הביניים
בעטרת קיים אזור תעשייה קטן, הכולל נגרייה, מפעל מוצרי מתכת ומספר מחסנים.
בנוסף פעמיים בשבוע ביישוב פתוחה ירקניה.
ביישוב פועל סניף קופת-חולים "לאומית".
ניתן לקבל בסניף שירותי רופא משפחה, רופא ילדים ואחות.
שירותי רפואה דחופה ניתן לקבל בסניף טר"ם בעיר מודיעין.
בנוסף, ביישוב נמצא בכוננות אמבולנס וצוות חובשי מד"א מחברי היישוב.
אוטובוס קו 468 של חברת אגד תעבורה עובר דרך היישוב מספר פעמים ביום ומחבר אותו לירושלים ולמודיעין.
מועצה אזורית מטה בנימין מפעילה מערך הסעות תלמידים לבתי ספר אזוריים.
עקב דלות יחסית של התחבורה הציבורית, ביישוב מקובלת תנועה בטרמפים, כולל פורום יישובי לאיתור יעדים נדרשים.
המוסד החינוכי העיקרי ביישוב הוא ישיבת כינור דוד, ישיבה תיכונית במגמה תורנית מוזיקלית ומדעית.
היישוב מספק מסגרות חינוכיות לגילים 0–6 שנים, באמצעות קבוצות מעון עד גיל 3 וגני ילדים ברמות טרום-טרום-חובה, טרום-חובה וחובה.
בית הספר היסודי אליו משתייכים ילדי עטרת ממוקם בנווה צוף.
חטיבת ביניים לבנים נמצאת בבית-אל וחטיבה לבנות ביישוב נריה.
בנוסף ישנו ביישוב גן חינוך מיוחד לילדי האזור.
ביישוב מתקיימות פעילויות תרבות וניתנים שירותי תרבות שונים לכל הגילים.
ספרייה הפתוחה פעמיים בשבוע, בימי שלישי וחמישי.
קודקודיה-מועדון משחקים לילדי כיתות ד'-ו'.
בהיותו יישוב דתי, חברי עטרת משקיעים בשירותי דת שונים.
ביישוב פועלים 3 בתי כנסת (בית כנסת מרכזי, בית כנסת ספרדי ובית כנסת תימני "עטרתימן").
ביישוב פועל מקווה נשים, מקווה גברים, תלמוד-תורה לגילאי גן ובית הספר, מערך שיעורי תורה לכל הגילים בימי חול, בשבתות ובחגים, קבוצת הדף היומי.
רב היישוב הוא הרב עזריאל אריאל (בנו של הרב יעקב אריאל, רב העיר רמת גן לשעבר).
בשנת 2018, לאחר שנים ארוכות של גיוס כספים החלה בנייתו של מקווה גברים ביישוב, ולקראת סוף השנה, הוא נחנך.
בחודש ספטמבר 2014 הונחה אבן הפינה לבנין בית הכנסת "אהבת ישראל" שישלב בתוכו מקום תפילה לכל העדות ביישוב.
באוקטובר 2018 החלה הבניה בפועל, בניית שלב א של הפרויקט הכוללת את בית הכנסת המרכזי הסתיימה בחורף 2021
ובהמשך נערך היישוב לבניית שלב ב שיכלול לובי משותף ובית כנסת ספרדי ותימני
עטרות, הוא שם ספרה ה-21 של הסופרת הישראלית, אסתר שטרייט-וורצל.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2006 בהוצאת עמיחי.
הספר מגולל את סיפור הקמתו ונפילתו של היישוב עטרות - יישוב עברי ששכן בלב אוכלוסייה ערבית, צפונית לירושלים.
במהלך מלחמת העצמאות היו מספר התקפות על היישוב מצד ערביי האזור.
היישוב ננטש על פי פקודה מפיקוד 'ההגנה' בירושלים בליל ה-14 במאי 1948, יחד עם היישוב נווה יעקוב הסמוך.
אחרי הנסיגה מעטרות הועברו אלה שנותרו בחיים מהקרבות ליפו ומשם לווילהלמה, שבה השתקעו.
למושב החדש קראו בני עטרות, על שם היישוב שחרב.
עטלפי פירות אמיתיים (שם מדעי: Pteropodinae), היא תת-משפחה במשפחת עטלפי הפרי.
עטלפים אלה נוגסים בפרי ובולעים את חתיכת הפרי בשלמותה, לעומת עטלפי הצוף אשר מוצצים את הנקטר מן הפרי, ולא בולעים את סיבי הפרי.
תת המשפחה כוללת את הסוגים הבאים:
סוג ומין יחיד: שועל-מעופף קטן-שן (Neopteryx frosti)
סוג ומין יחיד: קוף-מעופף פיג'יאני (Mirimiri acrodonta)
בעבר גם הסוגים עטלף השחר, אידולון ועטלף-פירות מאכן-הד היו שייכים למשפחה, אך בהמשך הועברו לתת-משפחות נפרדות.
עטלפי פרי או עטלפי הפירות (שם מדעי: Pteropodidae), היא משפחה בסדרת העטלפים של עטלפים גדולים, שבניגוד לעטלפי החרקים, ניזונים רק מפירות ופרחים והם גם פעילים בעיקר ביום.
החלוקה המסורתית משייכת את משפחה זו בתת-סדרת עטלפים גדולים או עטלפי פירות העולם הישן (Megachiroptera) והיא המשפחה היחידה בתת-הסדרה.
בזמן האחרון הוגדרה תת-סדרה חדשה לעטלפים אלה - דמויי עטלפי פרי (Yinpterochiroptera), בתוכה ישנם כמה מיני עטלפי חרקים.
המין עטלף פירות מצוי הוא עטלף הפירות היחיד המצוי בישראל.
רובם לא משתמשים באיכון הד (התמצאות מרחבית על פי ההד המוחזר), מלבד הסוג עטלף-פירות מאכן-הד, שאיתו נמנה המין עטלף פירות מצוי.
הצלילים בהם הם משתמשים לכך שונים מאוד מאלה של תת-סדרת עטלפים קטנים.
עטלף הפירות המצוי משתמש לצורך אקולוקציה בצלילי נקישה של לשונו בדופן הלוע, ולא בצלילים גרוניים.
צלילים אלו הם בעלי תדירות נמוכה יותר מאלה שמשמיעים העטלפים הקטנים, והם גם בעלי עוצמה נמוכה לפחות בסדר גודל אחד.
השמיעה של עטלף פירות מצרי מותאמת היטב לאותות איכון ההד שהוא משדר.
הצלילים הם אימפולסים קצרים בעלי אנרגיה נמוכה, ולכן קשה לאתר את הצליל המוחזר מהמכשול, והיכולת המרשימה של העטלף להימנע ממכשולים הן באור והן בחשכה נשארת כרגע בגדר חידה.
בשנת 2023 דווח כי במהלך ה-15 שנים האחרונות נצפה תופעה שבה העטלפים יוצאים לאכול גם בשעות היום חוקרים משערים כי יציאה בשעות היום מסייעת לעטלפות לספוג קרינת UVB בגופן ומעלה את רמת ויטמין D בגופן.
ויטמין D מסייע לשמירת האיזון של ממשק הסידן בגוף וייתכן ויש לו גם יתרונות חיסוניים לעטלפות.
עֲטָרוֹת היה מושב עובדים כ-11 קילומטר צפונית לירושלים, במקום בו עומד כיום הכפר הערבי קלנדיה, באזור הדרום-מערבי של שדה התעופה עטרות שנבנה בידי המנדט הבריטי.
היישוב הוקם ב-1912, ופונה והוחרב במלחמת העצמאות.
לאחר כיבוש האזור במלחמת ששת הימים הוקם בסמוך אזור התעשייה עטרות.
אדמת עטרות נרכשה על ידי החברה להכשרת היישוב בשנת 1912 עבור קרן קיימת לישראל מתושבי הכפרים הערביים קלנדיה, ג'דירה וביר נבאלא.
בעקבות קריאתו של מנחם אוסישקין שפורסמה בכרוז "לתקנתה של ירושלים" להקיף את ירושלים ביישובים עבריים, התיישבה במקום בשנת 1914 קבוצה מבני העלייה השנייה שנקראה "קבוצת קלנדיה".
הקבוצה כללה את לוי אשכול, יעקב פת, ברל כצנלסון, שמואל שמואלי, מאיר רוטברג ורעייתו חיה רוטברג.
הקבוצה שמנתה כעשרה חברים התקשתה להחזיק בקרקע בתנאים הקשים והתפזרה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מחשש כי חברי הקבוצה יגויסו בכפייה לצבא הטורקי.
לאחר מכן, חברי הקבוצה עברו לעבוד בראשון לציון.
בחודש דצמבר 1919, לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי הצבא הבריטי, הגיע למקום גרעין של קבוצת עבודה שנייה.
חמשת חברי הגרעין התיישבו בבית המוכתר בכפר קלנדיה והתחילו לעבד את האדמות שננטשו על ידי חברי קבוצת קלנדיה.
חברי הקבוצה סיקלו אבנים בידיהם ונטעו חורשת אורנים בקרקע סלעית שאיננה מתאימה לעיבוד חקלאי לבסס בעלותם על הקרקע.
בשנת 1921 המליצה ועדה של ההסתדרות הציונית באמריקה, שכללה את יוליוס סימון ונחמיה דה לימה לבטל את היישוב בהיעדר עתיד כלכלי, עובדה שעיכבה את התפתחותו.
היישוב הצעיר סבל גם ממחסור במים ותחילה נאלצו המתיישבים לקנות מים שנשאבו מבורות ומעיינות מערביי הסביבה, והובילו אותם בחביות ליישוב.
קצבת המים נתמכה על ידי איסוף מי גשמים ומאגר מים קטן שהוקם ליד היישוב בשנת 1928. משנה זו החל המושב לרכוש מים מעיריית ירושלים, שספקה לו מים מהצינור שהוביל מנחל פרת.
בשנת 1923 רכשה הקרן הקיימת לישראל 374 דונם, לצורך ביסוס והרחבת עטרות והקבוצה החליטה להתארגן במסגרת מושב עובדים בשם "עטרות", על שם העיר המקראית עטרות אדר, אשר שמה השתמר לפי הסברה ב"ח'רבת עטארה" הסמוכה.
בשנת 1925 רכש המושב פרות הולנדיות והקים משק חלב, שתוצרתו נמכרה בירושלים.
בשנת 1927 הושלמה בניית 18 בתים לתושבים שעד לאותו זמן התגוררו במבנים ארעיים.
במרכז היישוב הוקם מבנה ביטחון מבטון הניתן להגנה בקלות יחסית על מנת לשמש מחסה ומסתור לתושבים.
את התקוות ותנופת הבנייה קטעו המאורעות של שנת 1929 שהדגישו את בידודו המוחלט של היישוב.
גם בזמנים של שקט יחסי סבל המושב מגנבות, עקירת עצים והתנכלויות מצד תושבי הסביבה.
המשבר הראשון הגיע במאורעות תרפ"ט, אז היישוב הותקף בנשק חם וסכנה נשקפה לחיי התושבים.
במהלך הפרעות פונו הנשים והילדים והיישוב היה על סף חורבן.
מגיני עטרות, בעזרת מתנדבים מירושלים הדפו את ההתקפות בקושי רב.
המצב החמיר במאורעות תרצ"ו - תרצ"ט (המרד הערבי הגדול) והיישוב סבל ביתר שאת מתקיפות על בתי היישוב ועל התחבורה לעטרות וממנה.
למרות זאת לא חדל המשוריין של היישוב לנסוע לירושלים למכור את התוצרת החקלאית.
עם זאת, בתקופה זו חוברה עטרות לקו המים ירקון-ירושלים.
הצינור הונח על פני הקרקע, והיה חשוף לפגיעה מצד הערבים באזור.
במהלך המאורעות שכלה עטרות חמישה חברים, במושב שמנה אז 24 משפחות.
על פי מפקד התושבים של 1931 היו בעטרות 112 נפשות שהתגוררו ב-23 בתים.
בשנת 1946 נוספו ליישוב 15 משפחות חדשות שנקראו בשם הקולקטיבי "ההתיישבות החדשה".
בשנת 1948 הגיע המושב לשיאו, עם 48 משפחות.
בשנת 1937 ביקרה ועדת פיל בעטרות.
הוועדה קיבלה מידע מפורט מבאי-כוח הכפר על היישוב.
היא התעניינה במיוחד בגורלן של עטרות וקריית ענבים, וההתענינות הזאת השתקפה יפה בדין וחשבון שפרסמה.
הוועדה סיימה את הפרק על עטרות וקרית-ענבים בדברים אלה:
פרסום הצעת החלוקה והספר הלבן השלישי ב-1939 הפסיקו למעשה את כל התוכניות הקשורות בפיתוח המושב.
ב-29 בנובמבר 1947, עם קבלת ההחלטה בעצרת האומות המאוחדות על חלוקת ארץ ישראל, התחדשו ההתקפות על עטרות.
היישוב המבודד נלחם במחסור מתמיד של מים, מזון ותחמושת.
הבידוד והניתוק הפכו למצור לאחר כישלון של שיירת עטרות לפרוץ את הדרך ליישוב עם תגבורת של לוחמים.
שדה התעופה שהוחזק על ידי הצבא הבריטי עד לפינוי הארץ שימש כמגן ליישוב.
בשעה 12:00 יצאה השיירה לדרכה מהדסה הר הצופים ובכניסה לשועפאט, בקילומטר החמישי מצפון לירושלים, פרץ המשוריין מחסום, עלה מיד על מוקש ותיבת ההילוכים שלו נפגעה.
אנשי המשוריין ראו איך נפתחות דלתות הרכב הבוער ומתוכו קופצים הלוחמים כדי להימלט מהאש.
הם נקטלו עד האחרון שבהם.
שיירה של הצבא הבריטי הגיע למקום הקרב ולאחר משא ומתן עם הערבים פינו לירושלים 14 הרוגים ו-11 פצועים.
באפריל 1948 פונו מהיישוב הילדים והנשים בחסות משוריינים של הצבא הבריטי.
ב-14 במאי 1948 עלה הנציב העליון האחרון סר אלן גורדון קנינגהם על מטוס בשדה התעופה עטרות והמריא לחיפה על מנת לעזוב את הארץ בפעם האחרונה.
מגיני היישוב נקטו יוזמה התקפית והשתלטו על השדה הנטוש.
הם מיקשו את כביש הגישה והודיעו למיפקדת ארגון ההגנה בירושלים על תפיסת השדה אך קיבלו פקודה לפנות את היישוב ולסגת לכוון המושבה נווה יעקב המבודדת אף היא אך קרובה יותר לירושלים.
חמישים ושבעה הלוחמים, התכנסו ליד בית הכנסת של היישוב, לאחר שחיבלו ברכושם ובמשקם, סגרו את בעלי החיים ומיקשו ככל שיכלו ויצאו במסע רגלי לעבר נווה יעקב.
בהגיעם למושבה הם ראו את הלהבות העולות מצפון, מהמקום בו שכנה עטרות.
למחרת, ב-15 במאי, חצה הלגיון הערבי עם שחר את גשרי הירדן ועלה על ירושלים.
הקרב ארך 14 שעות ומשאזלה התחמושת של המגינים ואפסו הסיכויים להחזיק מעמד הוחלט על פינוי נוסף וכך מצאו עצמם פליטי עטרות חוברים לפליטים של נווה יעקב במסע רגלי לעבר הר-הצופים.
סך הכול כלל הכוח כ-160 איש, מהם שנים-עשר פצועים שנישאו על גבי אלונקות.
בקרבות גוש עטרות-נווה יעקב נפלו 42 לוחמים ונפצעו 96. חיילי הלגיון ותושבי הסביבה פשטו על היישובים הנטושים והרסו אותם עד היסוד.
בכך הקיץ הקץ על המושב עטרות.
לאחר פינוי היישוב, עברו חלק מהמתיישבים להתגורר במושבה הטמפלרית הנטושה וילהלמה (שנכבשה במבצע דני), באזור יהוד, בסמוך מאוד אל נמל התעופה בן-גוריון, יחד עם בני היישובים נחלים ובארות יצחק (בנגב) שנאלצו לנטוש את יישוביהם בסערת מלחמת העצמאות.
אנשי נחלים ובארות יצחק עזבו ובנו יישובים חדשים על אדמות המושבה הנטושות ובמקום נשארו מפוני עטרות שקראו למקום "בני עטרות", שמו של המושב עד ימינו.
שדה התעופה עטרות הוקם מחדש בידי הירדנים והמשיך לתפקד גם תחת שלטון ישראל שלאחר מלחמת ששת הימים, עד שנסגר בשנת 2000 עם פרוץ האינתיפדה השנייה.
מלחמת ששת הימים ואיחוד העיר ירושלים
ב-7 ביוני 1967 נכבש שדה התעופה הירדני על ידי טור שריון של חטיבת הראל, בראשות אורי בן-ארי בדרכה לאיגוף מצפון של הביצורים הירדניים במזרח ירושלים.
עם איחוד העיר נקבעו הגבולות המוניציפליים החדשים של ירושלים שסומנו כ"קו הכחול".
התוואי החדש של הגבול המוניציפלי של ירושלים נקבע על פי המלצות של ועדה צבאית וכלל שליטה על שדה התעופה עטרות שתוכנן לשמש כשדה תעופה בינלאומי, תקווה שהתבדתה מטעמים פוליטיים, ואת אזור התעשייה עטרות שהוקם מדרום לו.
בפברואר 2020, משרד הבינוי והשיכון הגיש לעיריית ירושלים תוכנית להקמת שכונה חדשה בשטח עטרות.
התוכנית מתוכננת סמוך לגדר ההפרדה, בצד הישראלי של הגדר, והיא צפויה לחצוץ בין כפר עקב לבין ירושלים.
שטח התוכנית הוא כ-1,243 דונם, והיא כוללת כ-9,000 יחידות דיור, 350 אלף מ"ר של שטחי תעסוקה ו-45 אלף מ"ר של שטחי מסחר, בתי כנסת, מקוואות וישיבות.
בנובמבר 2021, עיריית ירושלים אישרה בוועדה לתכנון ובניה את הקמת השכונה.
בשנת 2015 קבע בית המשפט שעל המשפחות לפנות את הבתים מהמקרקעיןובג"ץ הוציא צו על תנאי המורה למדינה לפנות את המקרקעין.
בינואר 2024 דרשה רשות מקרקעי ישראל מאונר"א את פינויו של מתחם של הארגון היושב על אדמות השכונה, בעקבות מעורבות עובדי אונר"א בטבח שבעה באוקטובר.
לאחר מלחמת ששת הימים אותרו שרידי הגופות מדרום למסלול הטיסה של שדה התעופה עטרות, והרב שלמה גורן קידש את המקום.
מעל קבר האחים הוצבה מצבה ל-18 הגופות וזו הוקפה בגן מטופח ובחומה.
המקום נושא את השם "חלקת שומרי המקום", ובכניסה אליו, לצד דגל המדינה, הוצב בשנת 2010 לוח אבן הסוקר את פינוי היישוב, והפותח בקטע מדבריה של לאה גולוביצקי ב-1948, והמסביר את שמו של המקום:
במושב בני עטרות הוקמה בשנת 1958 מצבה צנועה - סלע עליו חרוטים שמות בני המושב שנפלו בקרבות בעטרות ובשנת 1988 נפתח במושב חדר זיכרון לנופלים על הגנת הקבוצה והמושב בשנות קיומו.
בשנת 1998 נקרא שמה של כיכר הכניסה לשכונת נווה יעקב בירושלים, על כביש ירושלים רמאללה, "כיכר מגיני עטרות ונווה יעקב".
בשנת 2002 הוקם "גן הגבורה" בשכונת פסגת זאב במקום בו עמדה נווה יעקב הישנה שננטשה ב-1948 ובו לוחות ועליהם סיפור הקרבות על עטרות ונווה יעקב.
בשנת 2005 הוציאה הסופרת אסתר שטרייט-וורצל את ספרה "עטרות" בהוצאת עמיחי על פי בקשת תושבי המקום שרצו ספר שינציח את מושבם.
בשנת 2007 יצא לאור הספר "עטרות-מושב ראשון בהרי יהודה" שערכה רות דנון ילידת עטרות.
בשנת 2007 הוקם חדר הנצחה לחללי הגוש הצפוני בהתיישבות ובמערכות באתר ההנצחה בגבעת התחמושת.
עטרות, ישי שוסטר (במאי), תקווה סנה (מפיקה), עמותת מורשת עטרות 2001
עטרה (קורינה) ברזילי הייתה מלכת היופי של ישראל לשנת 1957.
עטרה ברזילי נולדה בשם קורינה ברומניה כבת יחידה להוריה ועברה עליה ילדות קשה בנדודים ממסתור אחד למשנהו, מפחד הגסטפו.
בשנת 1949 היא עלתה לישראל והשתקעה בתל אביב ואביה עבד כספר בעיר, היא התגלתה כתלמידה מחוננת ושלטה בארבע שפות ולמדה בגימנסיה מונטיפיורי בתל אביב.
ב-1957, כשהייתה חניכה בגימנסיה מונטיפוירי, בזמן בחינות הבגרות זכתה בתחרות מלכת היופי.
באותה שנה יצאה לתחרות מיס תבל בקליפורניה וזכתה בתואר "מיס פוטוגניק" (Miss Photogenic).
בשנת כהונתה הכתירה את "מלכת המכביה", מלכת היופי של המכביה בנשף אלופי המכבייה שהתקיים בירושלים.
בסיום שנת כהונתה התחתנה עם יהודה וייסמן, סטודנט בטכניון ונולדו להם שני ילדים.
סיימה תואר בביולוגיה באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב, היא גם למדה ספרנות באוניברסיטת המדינה של ויין.
היא מתגוררת במישיגן עם בעלה השני, פרנקלין בן עמי.
עטרה בהרלדיקה היא גליל בד מגולגל המלופף סביב הקסדה על מנת להחזיק את המעטה במקום.
בדומה למעטה, הבד המגן אשר נלבש סביב קסדת האביר, העטרה, צבועה בשני צבעים, בדרך כלל אלו אשר צבעו את המעטה.
את העטרה ייצרו משני סרטים אשר נצבעו בצבעים העיקריים של המגן ולופפו האחד סביב השני.
לעיתים שימשה העטרה לייצוג מזכרת אשר ניתנה לאביר מידי גבירתו כאשר יצא למלחמה, מעין מטפחת אשר כרך מעל קסדתו על מנת להסתיר את מקום חיבור הציצה.
בבלאזון תיאור העטרה הוא חלק מתיאור הציצה ("על עטרה בצבעי X ו-Y..."), כדוגמת העטרה אשר מתוארת בשלט האצולה של קנדה: "על עטרה בצבעי ארז'ן וגולס, אריה צועד אור"
העטרה משמשת לעיתים גם כקישוט על חיה הרלדית ככתר או כזר סביב הצוואר.
עטרה או דיאדמה היא סוג של כתר אשר חבשו מלכים עוד מהעת העתיקה.
כיום משמש כינוי זה לכתר קטן המשמש מונרכים בשימוש יומיומי.