tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זוכת פרס אמי, פרס גלובוס הזהב ופרס גילדת שחקני המסך על משחקה בסדרה "עצבים".
היא ידועה בזכות קטעי הסטנד-אפ שלה בנטפליקס, "בייבי קוברה" ו"הרת אסון", ובזכות תפקידה כדוריס בסיטקום "אמא אמריקאית".
אלי וונג נולדה בשכונת "פסיפיק הייטס" בסן פרנסיסקו, קליפורניה שבארצות הברית.
אביה, אדולפוס וונג, היה גם הוא אמריקאי עם שורשים מסין.
אמה, תמי וונג היגרה מווייטנאם.
אלי היא הצעירה מבין ארבעה ילדים.
בשנת 2000, סיימה וונג את בית ספר התיכון האוניברסיטאי בסן פרנסיסקו, שם שימשה כנשיאת מועצת התלמידים.
היא סיימה את לימודיה מאוניברסיטת UCLA שם למדה לימודים אסיאתים-אמריקאים.
באוניברסיטה, גילתה את אהבתה למשחק בחוג התיאטרון.
במהלך שנתה הראשונה באוניברסיטה, בילתה זמן קצר בהנוי, וייטנאם.
בשנת 2005, בגיל 23, ביצעה לראשונה סטנד-אפ ומאוחר יותר עברה להתגורר בניו יורק כדי לקדם את עיסוקיה בתחום.
ב-2011, נכנסה לרשימת "10 קומיקאים לעקוב אחריהם" של מגזין וראייטי.
היא לוהקה לתוכנית הקומדיה "את שם צ'לסי?" ברשת NBC.
ב-2012, לוהקה לסרט של אוליבר סטון "בלי חוקים" לצד סלמה הייק ובניסיו דל טורו.
בשנת 2013, הופיעה בתוכניות בערוצים VH1 ו-MTV.
ב-2014, שיחקה את הרופאה לינה לארק בסדרה "קופסה שחורה".
ב-2016 החלה לשחק בסיטקום "אמא אמריקאית" ב-ABC, בדמותה של דוריס, חברתה הטוב של קייט.
בשנת 2019 תרמה את קולה לסדרת הטלוויזיה המונפשת "טוקה וברטי" אשר משודרת בנטפליקס.
עוד באותה השנה שיחקה בסרט הקומי-רומנטי "אם זו אהבה" בו גם לקחה חלק בהפקה ובכתיבת התסריט.
ב-15 באוקטובר 2019, יצאה וונג בספר חדש בשם "Dear Girls: Intimate Tales, Untold Secrets & Advice for Living Your Best Life", ומכנה אותו כמדריך לחיים לשתי בנותיה שיוכלו לקרוא שיהיו בוגרות.
בשנת 2020 השתתפה בסרט "ציפורי הטרף: והארלי קווין המהממת" בכיכובה של מרגו רובי.
באותה שנה נתנה את קולה לסרט האנימציה "קדימה".
בנוסף, שיחקה בסדרת הטלוויזיה "באהבה, ויקטור" בתפקיד מיס תומאס.
בשנת 2020 הופיעה ברשימה השנתית טיים 100 של מגזין טיים.
בשנת 2023 הופיעה שנית ברשימה השנתית טיים 100 של מגזין טיים.
החל משנת 2023 משחקת בסדרה של נטפליקס, "עצבים", בתפקיד איימי לאו, בעלת עסק קטן לממכר צמחים, שנקלעת לתקרית בכביש.
על תפקידה זכתה וונג בפרס אמי, פרס גילדת שחקני המסך ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה.
יש לה שתי בנות מבעלה לשעבר ג'סטין הקוטה, בנו של הממציא ואיש הטלוויזיה קן הקוטה.
הקוטה הוא חצי פיליפיני וחצי יפני, והוא הסמנכ"ל של חברת התרופות GoodRx.
+שנהסרטתפקידהערות2012בלי חוקיםקלייר2013Dealin' with Idiotsקייטי2016אנגרי בירדס - הסרטבטי בירדדיבוב2017סרט לגו נינג'גואוליביהדיבובממזריםאלי2018ראלף שובר את האינטרנטפלונידיבוב2019אם זו אהבהסשה טראןגם תסריטאית ומפיקה2020ציפורי הטרף: והארלי קווין המהממתאלן ייקדימהגורדיבובפיניאס ופרב הסרט: קנדיס נגד היקוםסופר סופר ביג דוקטורדיבוב
+שנהסדרהתפקידהערות2011הפריצהאנה3 פרקים2012איפה את, צ'לסי?אוליביהתפקיד ראשי; 12 פרקים2014קופסה שחורהד"ר לינה לארקתפקיד ראשי; 13 פרקים2015-2014איימי שומרדמויות שונות3 פרקים2015בוג'ק הורסמןמאדידיבוב; פרק: "Escape from L.A."2016אנימלסדנהדיבוב; פרק: "Rats"אבא אמריקאיסילביהדיבוב; פרק: "Portrait of Francine's Genitals"אלי וונג: בייבי קוברהעצמהספיישל סטנדאפ של נטפליקס2016-הווהאמא אמריקאית דוריסתפקיד ראשי; (5 עונות); 103 פרקים2017חמוץ מתוקמרגופרק: "The Flush"2018אוקיי קייאו!
בואו נהיה גיבוריםטוויסטידיבוב; פרק: "Soda Genie"שאלו את היסטוריבוטסהמוחפרק: "How Do Ears Hear?"אלי וונג: הרת אסוןעצמהספיישל סטנדאפ של נטפליקס2019-הווהטוקה וברטיברטידיבוב; 10 פרקים
מועמדת פרס אמי לאמנויות יצירתיות לדיבוב הטוב ביותר 2020-2019פה גדולאלידיבוב; 6 פרקים2020באהבה, ויקטורמיס תומאס2 פרקים2022מחלקות העיתוניםארין טיינג5 פרקים2023עצביםאיימי לותפקיד ראשי
זוכת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (2024)
זוכת פרס בחירת מבקרי הטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה או בסרט טלוויזיה (2024)
זוכת פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר בסרט טלוויזיה או במיני-סדרה 2024)
זוכת פרס אינדפנדנט ספיריט להופעה הראשית הטובה ביותר בסדרה חדשה עם תסריט (2024)
מועמדת פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר במיני סדרה, סדרה מוגבלת או סרט טלוויזיה (2024)
מועמדת פרסי האקדמיה האוסטרלית הבינלאומית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה לשחקנית הכי טובה בסדרה (2024)
מועמדת פרס בחירת הקהל לכוכבת הטלוויזיה של השנה (2024)
מועמדת פרס בחירת הקהל לכוכב סדרת הקומדיה של השנה (2024)2024אלי וונג: רווקהעצמהספיישל סטנד-אפ
זוכת פרס גלובוס הזהב להופעה הטובה ביותר לסטנד-אפ בטלוויזיה (2025)ג'נטרי צ'או נגד המפלצות (אנ')ג'נטרי צ'אודיבוב; 13 פרקים
אלי חדד (נולד ב-1957) הוא זמר, מעבד ומתופף ישראלי.
היה המתופף של להקת "בנזין".
חדד נולד בתוניס, כצעיר מבין שבעה אחים.
אביו היה נגן קאנון, ששימש כנגן ליווי לזמרת אום כולתום בביקוריה בתוניס.
עלה עם משפחתו לישראל ב-1968, והתגורר בנוף הגליל (נצרת עילית דאז).
בגיל 12, לאחר שסולק מבית ספרו, החל להופיע עם להקת "הממזרים" בתפקיד הסולן.
בגיל 14 החל חדד לתופף בלהקה.
שירת בצה"ל כאפסנאי, ובמהלך השירות המשיך להופיע כמתופף.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד בשיפוצים יחד עם אחיו.
את פריצתו המוזיקלית עשה חדד כמתופף להקת "ברקת" מהקריות (שהפכה אחר כך ללהקת "בנזין"), אליה הצטרף ב-1977 לאחר פגישה עם חברי הלהקה, שחיפשו מתופף חדש, ובאו לנצרת עילית לשמוע אותו מנגן לאחר ששמעו שהוא מתופף מוכשר.
הלהקה ניגנה באותה עת בעיקר גרסאות כיסוי ללהיטי רוק ופופ, והרבתה להופיע באירועים ובחתונות.
ב-1981 הפזמונאי והמפיק יעקב גלעד לקח את הלהקה תחת חסותו, שמה שונה ל"בנזין", וגלעד כתב מילים ללחנים שכתבו.
בסוף אותה שנה עברו כל חברי הלהקה לגור בתל אביב במטרה לקדם את הקריירה שלהם.
במסגרת "בנזין", בין היתר, שימש חדד סולן בשיר "תני לי סיבה", והיה שותף לעיבוד המוזיקלי באלבומה הראשון "עשרים וארבע שעות" בשירים "חופשי זה לגמרי לבד", "יום שישי", "בית משותף", "תני לי סיבה", "קחי אותי הביתה" ו"התחלה חדשה", ובעיבוד האלבום השני של הלהקה, "משמרת לילה".
במהלך הקלטת האלבום השני חזרו חברי הלהקה לגור בצפון, עקב קשיי פרנסה, אף על פי שהאלבום הראשון שלהם זכה להצלחה.
חדד גם נקלע לסכסוך עם המפיק גלעד ועם טכנאי ההקלטות יעקב מורנו, עזב והוחלף באיגי דיין.
אחר כך חזר ל"בנזין" וניגן בהופעות האחרונות של הלהקה.
בתחילת 1985, מנהיג "בנזין" יהודה פוליקר החל לעבוד על אלבום הסולו הראשון שלו, "עיניים שלי", והלהקה הגיעה לסוף דרכה.
בסוף אותה שנה הקים יחד עם נגן הבס של "בנזין", בנימין "בנג'ו" קמחי, ושותפים נוספים את להקת "בושם", שניגנה גרסות כיסוי.
ב-1990 הצטרף ללהקת "אורניום", שהייתה הגלגול הראשון של להקת "סטלה מאריס".
בתחילת 1993, יצאה לאור אלבום אוסף של להקת "בנזין" ועלתה האפשרות שחברי הלהקה יתאחדו לסיבוב הופעות, שלא יצא לפועל לבסוף.
בסוף שנות ה-90 חדד הצטרף ללהקת "הסיקסטיז", בה הוא משתף פעולה עם מוטי דיכנה, יואל לרנר.
משנת 2010 משמש כנגן בהופעותיו של יהודה פוליקר.
באותו שנה גם החל לעבוד על אלבום בכורה בשם "אחד פעמיים", שאת רוב שיריו כתב והלחין חברו פוליקר.
האלבום יצא לאור בתחילת 2015.
בשני העשורים הראשונים של המאה ה-21 היה חלק מההרכב "אפטר מידנייט" (After Midnight), יחד עם הזמר דני שושן והגיטריסט משה דוידסון.
חדד נשוי ואב לשניים ומתגורר בראשון לציון.
אלי (אליעזר) זמסקי (נולד ב־19 בספטמבר 1942) הוא ביולוג, מדען, בוטנאי, מרצה וסופר ישראלי.
היה המדען הראשי של רשות הטבע והגנים ונשיא המכללה האקדמית אחוה.
אלי זמסקי, יליד ראשון לציון, למד בבית הספר חביב בראשון לציון, בתיכון החקלאי "כנות" (ט–יא) ובכפר סילבר (יב).
זמסקי שירת בצה"ל בין השנים 1960–1963, שם עבר טירונות וקורס מ"כים בגולני, קורס קציני חי"ר ונשאר בבה"ד 1 כמפקד מחלקה.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים בין השנים 1963 ל־1971 וסיים שם תואר בוגר, מוסמך ודוקטור.
השתלם לאחר מכן באוניברסיטה של ווילס בבריטניה ושב לאוניברסיטה העברית בשנת 1972 כמרצה בפקולטה לחקלאות, שם לימד עד שנת 2006, עת יצא לגמלאות בדרגת פרופסור מן המניין.
שימש כמדען הראשי של רשות הטבע והגנים בין השנים 2004–2006, כנשיא המכללה האקדמית אחוה בין השנים 2006–2012 ומכהן מאז 2014 כראש בית הספר לתואר שני במכללה האקדמית לחינוך חמדת הדרום בנתיבות.
זמסקי עוסק בפעילות ציבורית ענפה: חבר בוועד מושב קדרון בו הוא חבר ופעיל במועצה האזורית, ראש ועדה אזורית לאיכות הסביבה, פיתוח קשרים עם משרדי ממשלה, השתתפות בראיונות רבים ברדיו, בטלוויזיה ובעיתונות) במשך עשרות שנים.
לימד עשרות אלפי סטודנטים לאורך השנים בקורסים שונים למדעים וגם מרצה בהתנדבות בחוגי בית, בגני ילדים.
הוא מלמד חשיבה יצירתית בנושאים מדעיים בגני ילדים ובמוסדות חינוך שונים, במפעלים, בחוגים, בהשתלמויות שונות וכן סדנאות בחשיבה יצירתית.
זמסקי הוא מרצה מבוקש מאוד במגוון רחב של תחומים חינוכיים, חברתיים ומדעיים: חשיבה יצירתית של ילדים מול קיבעון מחשבתי של מבוגרים, מנהיגות, פרשת השבוע, הבסיס לקביעת הלוח העברי ושנה מעוברת, "אלוהים הוא מתמטיקאי", היעלמות הטבע מן הארץ, קיימות וסביבה העולם המופלא של הצמחים.
ביולוגיה של התא: מולקולה, אברון ותא
חשיבה יצירתית בהוראת מדעי הטבע (2015)
תהליכים ומנגנונים בעולם הצמחים (2017)
הרפתקאותיו של אליק הסקרן (2014)
אליסון אן "אלי" וורד היא שחקנית, עיתונאית, אושיית רשת, מפיקה, מנחת טלוויזיה ומגישת פודקאסט אמריקאית.
וורד נולדה בסן פרנסיסקו ללורנס וננסי וורד.
בגיל 18 נרשמה לאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה במטרה ללמוד ביולוגיה, אך לבסוף למדה קולנוע ולאחר מכן עברה ללוס אנג'לס.
במקביל ללימודיה בסן פרנסיסקו, שיחקה בשנת 1998 ב-9 פרקים בסדרת הטלוויזיה "נאש ברידג'ס".
במהלך השנים הופיעה בתפקידים קצרים בסדרות הטלוויזיה "רוזוול", "המלך היל", "האנטומיה של גריי", "המחוז" ועוד.
משנת 2014 משתתפת ככתבת בסדרת הכתבות החינוכית "Innovation Nation" של ערוץ CBS.
בשנת 2018 כיכבה בסדרה החינוכית של נטפליקס "מפצחים עולם" .
באותה שנה החלה לארח את התוכנית "Did I Mention Invention?
בשנת 2020 הופיעה כמנחה בסדרת המחקר של נטפליקס "100 בני אדם", לצד סמי עובייד וזאינאב ג'ונסון.
משנת 2005 עובדת וורד עבור העיתון "L.A.
וורד גם כתבה ב"לוס אנג'לס טיימס", "Metromix L.A", וכן הייתה כתבת בערוץ הטלוויזיה הווירטואלי "KTLA" .
בספטמבר 2017 יצרה את הפודקאסט המדעי "Ologies", בו מדי שבוע היא מראיינת מומחה אחר.
כותרת הפודקאסט היא "שאל אנשים חכמים שאלות טיפשיות".
אלי וקיל (נולד ב-4 במרץ 1953) הוא נוירופסיכולוג קליני.
פרופסור אמריטוס, ראש המחלקה לפסיכולוגיה לשעבר, וראש המעבדה לזיכרון ואמנזיה (ע"ש יעקב באלס) במרכז הבינתחומי לחקר המוח ע"ש גונדה (גולדשמיד) באוניברסיטת בר-אילן.
כמו כן הוא ניהל מיזם שיקום נכי צה"ל שלאחר חבלה מוחית (TBI) ביפו.
וקיל נולד בתוניסיה בשנת 1953, ועלה לארץ עם הוריו בגיל שנתיים.
הוא למד בבית הספר היסודי "מורשת" במבשרת ירושלים, ובהמשך סיים את לימודיו בתיכון "הימלפרב" בירושלים.
בהמשך, שירת במילואים כקצין בריאות נפש (קב"ן) והשתחרר בדרגת סרן.
בשנים 1974-1976 וקיל למד פסיכולוגיה לתואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן רמת גן, ישראל.
באוגוסט 1976 נישא לתמר, בישראל, ובשנת 1978, בגיל 25, הם עברו לסידני, אוסטרליה למשך שנתיים כשליחי הסוכנות היהודית ותנועת הנוער "בני עקיבא".
בשנת 1981 עבר וקיל לניו יורק ללמוד בבית הספר לתארים מתקדמים של אוניברסיטת העיר ניו יורק (City University of New York - CUNY).
הוא סיים את הדוקטורט בנוירופסיכולוגיה קלינית בשנת 1985 וחזר לארץ.
הוא גר כיום (2025) ברעננה, עם אשתו תמר.
וקיל החל את דרכו כנוירופסיכולוג קליני, כשעבד בשיקום מטופלים שסבלו מפגיעות ראש קשות, במסגרת תוכנית לשיקום אנשים לאחר חבלה מוחית קשה, במכון ראסק לרפואה שיקומית שבמרכז הרפואי באוניברסיטת ניו יורק (1984-1985).
עם שובו לארץ ב-1985, עבד כסגן מנהל במכון הלאומי לשיקום נפגעי ראש ע"ש רקנטי (1985-1987).
כמו כן הוא ניהל מיזם שיקום נכי צה"ל שלאחר חבלה מוחית (TBI) ביפו, המשותף לאגף השיקום במשרד הביטחון והמחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן (2005-2021).
קיבל הסמכה ממשרד הבריאות כמומחה וכמדריך לפסיכולוגיה שיקומית.
וקיל שימש כחבר בקבוצת הדיון "שואה - העברת זיכרון ובדיון", פרויקט שנערך במכון ון ליר בירושלים (2013-2015).
בשנת 1987 הצטרף וקיל לסגל המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1995–1996, וקיל היה חוקר-אורח במעבדה לחקר אמנזיה (עם פרופסור ניל כהן), במכון בקמן של אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין (UIUC).
בקיץ 2017, וקיל היה חוקר-אורח בקרן קסלר שבבית החולים השיקומי קסלר בווסט אורנג', ניו ג'רזי ארצות הברית.
וקיל היה יו"ר החטיבה לפסיכולוגיה שיקומית בהסתדרות הפסיכולוגים בישראל וכראש המגמה לפסיכולוגיה שיקומית במחלקה לפסיכולוגיה.
בין השנים 2002 ל-2004 וקיל היה ראש המחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
הוא חבר מייסד בעמותה הישראלית לנוירופסיכולוגיה, וכיהן כחבר הנהלה באגודה הבינלאומית לנוירופסיכולוגיה (INS) , שנוסדה ב-1967, ומאגדת בתוכה כ-4,500 חברים.
וקיל שימש כעורך משנה של כתב העת של האגודה הבינלאומית לנוירופסיכולוגיה (JINS) .
בשנת 2017 קיבל פרס למפעל חיים מאת האגודה הבינלאומית לנוירופסיכולוגיה (INS).
בשנת 2019 קיבל פרס למפעל חיים מטעם האיגוד הפסיכולוגי הישראלי - פסיכולוגיה שיקומית.
וקיל פרסם 170 מאמרים מדעיים ופרקים בספרים, בתחום הזיכרון והפרעות זיכרון באוכלוסיות שונות ביניהן זקנים, אנשים לאחר חבלה מוחית, וחולי פרקינסון .
וקיל גם תרגם ועיבד לעברית את מבחן Rey - Auditory Verbal Learning (AVLT), אסף ופרסם נורמות ישראליות לילדים ומבוגרים, ובכך איפשר להשתמש בו בישראל.
אלי וגולד קומיקס הוא שם המותג של צמד היוצרים החרדים אליהו גוט ודוד גולדשמידט, בעבר כותבי מדור סיפורים בקומיקס בעמוד האחורי של עיתון ילדים של שבועון "משפחה".
אלי גוט החל את דרכו כסופר בעיתון משפחה.
בדרך כלל הסיפורים אותם הם כותבים הם מקוריים אך מבוססים על מאורעות היסטוריים ידועים כגון: מלחמת העולם הראשונה, רעידת האדמה בצפת ובטבריה, תקפות התנאים, ועוד.
להרחבה בנושאים העיוניים והדגשת הבסיס ההיסטורי של הסיפור מופיעים בתחתית כל פרק הערות והסברים.
בשנת 2003 יצא ספר הקומיקס הראשון מתוך המדור שתפרסם בעיתון תחת המותג "אלי וגולד קומיקס", שהיה ספר הקומיקס החרדי הראשון שיצא בפורמט גדול ובצבע מלא, ספרי הקומיקס הפכו לסדרת ספרים פופולרית ורבת-מכר במגזר החרדי, ובהמשך החלו הספרים לצאת בתרגום לשפת היידיש ואנגלית.
ספר הקומיקס הראשון יצא בהוצאת ספרים יפה נוף, שאר הספרים בהוצאה פרטית.
גלגולה של מזוזה, 2003 - פרץ וזרח (ובקיצור: פז"ח), צמד תאומים שובבים מטבריה, נוטשים את העיר יחד עם אימם ויהודים נוספים לאחר רעידת האדמה הקשה שפגעה בעיר.
הם לוקחים עימם את בית המזוזה היקרה שהייתה בביתם, ותייר יהודי מגרמניה (שהתאומים מכנים 'מר אירנונג') לוקח עימו את קורת העץ שמאחוריה, ובשובו לגרמניה הוא עושה ממנה גמל עץ מהודר.
הם מתיישבים באופן זמני בכפר הסמוך לירושלים, בגלל חולשת האם, ואילו זלמן אביהם שמחפש אחריהם מגיע לירושלים.
בהמשך מגיעים אף הם לירושלים, והמשפחה מתאחדת, וזלמן מגלה לחרדתו שקורת העץ לא נמצאת, ומגלה לבניו שהמזוזה היקרה לא הייתה בתוך בית המזוזה אלא בתוך הקורה.
התייר הגרמני עולה לארץ עם משפחתו ומתיישב בירושלים, והמזוזה חוזרת לבעליה.
מסיונר רודף אותם במהלך כל העלילה, ובסיומה נהרג מפגיעת הפרד של המשפחה.
סימן חיים, 2004 - ליפא מיינצר, סוחר קמח נחשד ברצח של בעלי הטחנה, ומשתחרר לאחר שבמשפט בנו, איסר'ל, מוכיח כי הרוצח האמיתי הוא פועל בטחנת הקמח.
הוא בורח יחד עם משפחתו מחשש לנקמת הרוצח, חשש שמתברר כנכון, לאחר שהרוצח בורח מכלאו וחוטף את איסר'ל שנשאר בטעות בעיירה.
ליפא בורח יחד עם אשתו ושפרינצלה ביתו דרך הונגריה לשווייץ, ומשם ממשיכים הם דרך וונציה ומפליגים לאמריקה.
במהלך ההפלגה מכיר ליפא יהודי בשם שמר'ל שנמלט מהצבא האוקראייני, והם מחליטים יחד לבנות בית באמצע שומקום באמריקה.
בהגיעם הם קונים שטח ובונים את ביתם, כשלידם מתגוררת משפחת אנוסים מפורטוגל.
הרוצח בינתיים בורח גם הוא, מפחד שיתפס, ולוקח עימו את איסר'ל.
הם מפליגים לאמריקה, כשהרוצח משנה את חזותו וקורא לעצמו ג'ון.
ג'ון מתמנה למפקח על כושים ורודה בהם, והכושים מחליטים לרצוח אותו.
כדי שלא תיפול האשמה עליהם הם משחררים את איסר'ל, המשפחה מתאחדת, והם מפליגים יחד בחזרה לעיירה.
בין שתי טיפות, 2005 - עובדיה, בנו של חכם מכלוף, ועבדאללה, בנו של הסולטן, נפגשים ומגלים כי הם דומים, ומחליפים ביניהם בגדים.
שומרי הראש של הנסיך לוקחים את עובדיה שלבוש בבגדי הנסיך, ואילו הנסיך הלבוש בגדי עובדיה חוזר עם מכלוף לביתו.
שניהם מעוררים חשדות בבתים בהם הם נמצאים.
בינתיים המשכילים זוממים לשכנע את הסולטן לחייב את היהודים ללמוד לימודי חול, והיהודים, ובהם מכלוף, נפגשים עם הקיסר על מנת להניא אותו מכך.
עובדיה, הלבוש כעבדאללה משכנע את הסולטן כנגד טענות המשכילים, ועבדאללה האמיתי משכנע את הסולטן כי היהודים טובים וראוי לתת להם את מבוקשם.
סוד המטמון העתיק, 2007 - ארבעה חברים הנופשים בגליל יחד עם משפחותיהם מוצאים במערות באזור מגילות ישנות מהתקופה הרומאית, הכתובות בידי עקביה, נער יהודי מהתקופה הרומית.
המגילות מתארות את קורותיו של חייל רומאי בשם וריטוס המתנהג באופן מוזר.
לבסוף מתברר כי המגילות נכתבו והוטמנו בידי שלומי, אחיו הגדול של אחד החברים, במטרה לארגן להם אטרקציה.
האי האחרון, 2008 - וידאל, ילד יהודי ממגורשי ספרד שעלה בטעות על אניותיו של קולומבוס, נתקע לבדו על אי בודד, ומצליח לקיים אורח חיים יהודי באופן מאולתר.
אחיו הוגלה יחד עם מאות ילדים לאיי התמסחים, שם הם חיים לבדם.
סבם מקים צי אניות שמטרתו לשדוד אניות ספרדיות כנקמה על הגירוש.
וידאל נחלץ באנייתו של סביו, שנקלעה לאי בטעות.
אליהו (אלי) טולדנו (נולד ב-23 ביולי 1984) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המכהן כסגן מפקד אוגדת עזה.
קודם לכן כיהן כמפקד חטיבת אלון, ראש ענף גדס"ר במא"ש במל"י, מפקד גדוד צבר וסגן מפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה.
טולדנו התחנך בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה, בוגר מחזור מ"ח.
התגייס לצה"ל בשנת 2002, ושובץ בגדוד רותם בחטיבת גבעתי.
לאחר מכן מונה למפקד פלוגה מסייעת בגדוד צבר.
בהמשך שירת כמפקד פלחה"ן גבעתי.
לאחר מכן מונה לסגן מפקד גדוד צבר בין השנים 2013–2014. בהמשך שימש כקצין אג"ם של חטיבת גבעתי.
לאחר מכן מונה לראש לשכת ראש אמ"ץ, יואב הר אבן.
ביוני 2023 מונה לסגן מפקד אוגדת עזה.
אלי וורטמן (נולד ב-30 באוגוסט 1969) הוא מנהל קרן הון סיכון ישראלי, איש עסקים ויזם הייטק וחברתי.
הוא ייסד וכיהן כיו"ר ההנהלה הראשון של חברת המסחר האלקטרוני , שהפכה לציבורית ביוני 2020. הוא מייסד שותף של PICO Venture Partners, קרן הון סיכון ירושלמית, של העמותה PICO Kids, ושל כרמי בת שלמה.
וורטמן נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, ועלה לירושלים עם משפחתו כשהיה בן שמונה.
אביו, עורך דין בהכשרתו, עבד כעורך ב-Israel Law Review וכמתווך נדל"ן ואמו הייתה פעילה למען יהדות ברית המועצות.
וורטמן סיים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת קולומביה ותואר ראשון בתלמוד בבית המדרש לרבנים באמריקה, שניהם בשנת 1991.
בשנת 1996 הקים וורטמן את חברת דלתא שלוש, יחד עם ג'ייקוב נר דוד, וכיהן כמנכ"ל שלה.
זו הייתה אחת החברות הראשונות שהציעו שירותי טלפוניה באמצעות האינטרנט.
וורטמן הנפיק את Deltathree לציבור בנובמבר 1999, כאשר החברה הפכה לחד קרן הטכנולוגי הראשון בירושלים.
וורטמן החל את קריירת ההון סיכון שלו ב-Jerusalem Venture Partners, שם עבד בין השנים 2003–2006 בהובלת השקעות בטכנולוגיית מדיה בשלב מוקדם, כמו גם בתוכנות ארגוניות.
בין השנים 2006–2012 שימש כשותף כללי בקרון הון הסיכון בנצ'מרק קפיטל ישראל.
בשנת 2014 הקים את Vroom יחד עם אלון בלוך, מרשל צ'סראון וקווין ווסטפאל.
בין השנים 2014–2016, וורטמן כיהן כיו"ר ההנהלה הראשון של Vroom ונשאר בתפקיד דירקטור עד להנפקה של החברה ביוני 2020.
בשנת 2015 ייסד וורטמן את PICO Venture Partners, כדי להשקיע בסטארט-אפים בשלב מוקדם.
PICO Venture Partners הייתה המשקיעה הראשונה בחברות כמו Vroom ו-Spot.io (שנמכרה ל-NetApp האמריקאית תמורת 450 מיליון דולר).
והשקיעה בחברות סטארט אפ כמו K Health, חברת Ravin AI ו-Gloat.
בין יתר הענפים, PICO Venture Partners מתמקדת בתוכנות ארגוניות, SaaS, קמעונאות רכב, פינטק, מסחר אלקטרוני ואבטחת סייבר.
וורטמן הוא יזם חברתי, תומך בקהילה ועמית בתוכנית המנהיגות המזרח-תיכונית ב- וחבר מועצת מוזיאון מגדל דוד.
עבודתו כוללת חינוך נוער ופיתוח כלכלי מחדש של אזור התעשייה תלפיות בירושלים.
החל משנת 2012 עזר למשוך סטארט-אפים לשכונת תלפיות כמו AutoLeadStar, Modli ו-Start-Up Nation Central.
בשנת 2013 הקים את PICO Kids, ארגון ללא כוונת רווח בירושלים, המחנך בני נוער ברחבי העיר בנושא STEEM (מדע, טכנולוגיה, הנדסה, יזמות ומתמטיקה) באמצעות למידה מבוססת פרויקטים.
התוכנית "מיומנויות המאה ה-21" של PICO Kids מתמקדת בערכים, בזהות ובחשיבה עיצובית במטרה לעורר השראה אצל פותרי הבעיות ומובילי השינוי של ירושלים בעתיד.
הארגון משרת תלמידי יסודי ותיכונים מקבוצות כלכליות, חברתיות ודתיות מגוונות.
בשנת 2010 הקים וורטמן את כרמי בת שלמה, יקב בוטיק בצפון ישראל.
וורטמן מתגורר בירושלים ואת הזיקה ואהבתו לעיר הוא מיישם בכל מה שהוא עושה כמשקיע.
בחברות שהוא משקיע בהן, בפעילות החברתית שלו ובפיתוח תעשיית הטק הירושלמית, בין היתר על ידי הפיכת אזור התעשייה תלפיות למתחם היי טק משגשג, חיזוק החינוך הטכנולוגי בעיר והבאת יזמים צעירים לעיר.
וורטמן מאמין כי ההוויה הייחודית של ירושלים, שהיא תוצאה של המציאות המורכבת של העיר, היא זו שמסגלת לתושביה עוצמה, יצירתיות ויכולת מפותחת לפתרון בעיות.
אלי יבלונוביץ' (נולד ב-15 בדצמבר 1946) הוא פיזיקאי ומהנדס יהודי-אמריקאי ממוצא אוסטרי, חלוץ תחום הגבישים הפוטוניים (במשותף עם סאג'יב ג'ון).
הוא וצוותו היו הראשונים ליצור מבנה תלת־ממדי שמציג פער אנרגיה פוטוני מלא, שנקרא על שמו, "יבלונוביט".
יבלונוביץ' השלים את לימודיו לתואר ראשון בפיזיקה מאוניברסיטת מקגיל בשנת 1967. לאחר מכן השלים תואר שני בפיזיקה יישומית באוניברסיטת הרווארד בשנת 1969 ותואר שלישי מאותו מוסד בשנת 1972, בהנחיית ניקולס בלומברגן (לימים חתן פרס נובל לפיזיקה).
בהיותו עמית בתר-דוקטורי חקר יבלונוביץ' את תחום האופטיקה הלא ליניארית באמצעות לייזר פחמן דו-חמצני.
לאחר שקיבל תואר דוקטור, החל יבלונוביץ' לעבוד במעבדות בל, ובשנת 1974 הפך למרצה בכיר לפיזיקה יישומית באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1979 הצטרף למרכז המחקר של אקסון, שם עסק בחקר תאים פוטו-וולטאיים לצורך יצירת אנרגיה סולארית.
בעת עבודתו באקסון, יבלונוביץ' הצליח לפתח את הגבול התאורטי ללכידת אור בתאים פוטו-וולטאיים.
בשנת 1984 שב יבלונוביץ' למעבדות בל, לתחום חקר התקשורת, ובשנת 1991 היה לממונה על פיזיקת מצב מוצק במעבדות.
בתקופה זו הוציא לפועל את עבודתו פורצת הדרך בנושא הגבישים הפוטוניים.
בהמשך הפך יבלונוביץ' לפרופסור להנדסת חשמל באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס והמשך לתרום לחקר הגבישים הפוטוניים והחומרים המאופיינים במעבר פוטוני אסור.
ביולי 2007 הוא הצטרף למחלקה למדעי המחשב והנדסת חשמל באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
מחקרו כולל פוטוניקה של סיליקון, טלקומוניקציה, אנטנות אופטיות, יישומים חדשים של פוטו-וולטאיות, וחיפוש אחרי צרכני מתח זולים וחליפיים במקום טרנזיסטור.
לאחרונה הוא עוסק בחקר גישות לחישוב אנלוגי לצורך פתרון בעיות סבוכות כגון בעיית הסוכן הנוסע.
יבלונוביץ' היה שותף להקמת מספר חברות הקשורות לתחומי המחקר שלו.
בשנת 2000, הוא ייסד את .Ethertronics Inc, יצרנית אנטנות לטלפונים סלולריים שייצרה עד כה למעלה מ-1.7 מיליארד אנטנות.
בשנת 2001, יבלונוביץ' ייסד את .Luxtera Inc, חברת מוליכים למחצה המייצרת מערכות אלקטרואופטיות תוך שימוש בפוטוניקת סיליקון, המיוצרות בתהליכי CMOS.
היא החברה הראשונה המשווקת התקנים פוטוניים מסיליקון המבוססים על יציקה.
כמו כן, היה שותף לייסוד של .Luminescent Inc בשנת 2002. Luminescent סיפקה אופטימיזציה מתוחכמת לשימוש במסכות פוטוליתוגרפיות, ולבסוף נרכשה על ידי Synopsys בשנת 2012.
בשנת 2008 הקים יבלונוביץ' את .Alta Devices Inc המייצרת תאים פוטו-וולטאיים של גליום ארסניד עם סרט דק לאנרגיה סולארית.
Alta Devices מחזיקה כיום בשיא היעילות העולמי של תאים סולאריים עם צומת יחיד ב-29.1% ותאים סולאריים בצומת כפול ב-31.6%, שניהם בהארת שמש אחת.
יבלונוביץ' הוא עמית של IEEE, OSA ו- APS.
הוא נבחר כחבר באקדמיה הלאומית למדעים, באקדמיה הלאומית להנדסה, באקדמיה הלאומית לממציאים, באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים, ומכהן כחבר זר בחברה המלכותית.
פרס ההישג המדעי על שם ו' שטרייפר (1993)
מדליית מאונטבאטן של IET הבריטי (2010)
פרס אוליבר א' באקלי לחומר מעובה (2016)
מדליית IEEE על שם אדיסון (2018)
מדליית פרדריק אייבס / פרס ג'רוס וו' קווין (2019)
אלי טסמן (נולד בשנת 1949) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, דיפלומט ומנהל ישראלי.
בתפקידו האחרון בצה"ל כיהן כראש מטה יחידה 8200, ולאחר שחרורו שירת כשגריר ישראל בקזחסטן ובקירגיזסטן.
טסמן נולד בעיר מינסק ועלה לארץ ישראל דרך פולין יחד עם הוריו, בוריס והינדה, בשנת 1957.
הוא בוגר בית הספר בסמ"ת בחיפה, התגייס לצה"ל בשנת 1968 לקורס טיס (צה"ל).
בשנת 1969 עבר ליחידה 8200, בה עבר מסלול מקצועי ופיקודי, במהלכו פיקד על בסיסים ומרחבים, בצפון, המרכז ובסיני.
בשנת 1988 מונה לראש מטה היחידה בדרגת אלוף-משנה.
לאחר שחרורו יצא לשליחות מטעם ארגון נתיב (לשכת הקשר) והסוכנות היהודית במדינות ברית המועצות לשעבר, והיה שותף למבצעי הגדולים של העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90.
בשנות האלפיים עבד במטה "נתיב" בתפקידי ראש חטיבה.
בין השנים 2012–2015 שימש כשגריר ישראל בקזחסטן וכשגריר לא תושב בקירגיזסטן.
בתפקידו זה חיזק את הקשרים בין המדינות ויזם פרויקטים משותפים בין הממשלות.
טסמן בעל תואר ראשון בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב ובוגר קורס מנהלים בכירים מטעם הטכניון.
אימו, הינדה נחמצ'יק-טסמן, הייתה בתקופת מלחמת העולם השנייה לוחמת בגדוד הפרטיזנים היהודי של שלום זורין, "יחידת זורין (קבוצת התנגדות)", שפעל ביערות ובביצות בלארוס, והצילה עשרות רבות של בני עירה ממוות.
הרומן הביוגרפי "מרק עורב" נכתב על פי יומניה הכתובים של הינדה טסמן ועל פי סיפורו של בוריס טסמן.
אלי ורטמן (נולד ב-20 ביוני 1949) הוא פרופסור, נוירולוג התנהגותי בכיר, במרכז רפואי הדסה.
ורטמן סיים את ההכשרה הרפואית בפקולטה לרפואה ב במרכז הרפואי הדסה בשנת 1978 וסיים את התמחותו בנוירולוגיה בהדסה עין כרם בשנת 1979.
עד שנת 1985 עבד כנוירולוג במחלקות שונות בבית החולים הדסה עין כרם, ובאותה שנה החל לנהל את מחלקת הנוירופסיכוגריאטריה בבית חולים הרצוג.
במקביל לעבודתו בבית חולים הרצוג, בין השנים 1999 ל-2001 שימש כנוירולוג התפתחותי במרפאות צה"ל.
בשנת 2003 מונה למנהל המחלקה המרכזית לנוירולוגיה במרפאות כללית ובשנת 2007 הקים את מרפאות מרחב המתמחות בטיפול וייעוץ ל"גיל השלישי".
משנת 1996 מרצה ורטמן באוניברסיטה העברית ומשנת 2013 משמש כפרופסור חבר באוניברסיטה.
בשנת 2020 היה שותף בהקמת Ascento Medical המתמחה בטיפול ומניעה בדמנציה ואלצהיימר, תוך שימוש בבינה מלאכותית ולמידת מכונה.
ורטמן נשוי לדבורה ואב לחמישה ומתגורר במעלה מכמש.
בנו, רס"ן , נפל בקרב ברצועת עזה בי' בטבת תשס"ט (5 בינואר 2009), במהלך מבצע עופרת יצוקה.
אלי חביב (נולד ב-10 בינואר 1980) הוא קומיקאי, סטנדאפיסט, מחזאי, תסריטאי, במאי ושחקן תיאטרון ישראלי יוצא בשאלה.
נולד וגדל ברעננה, בצעירותו למד בבית הספר הדתי 'ממ"ד יבנה' ובישיבת בני עקיבא רעננה, לאחר מכן היה במכינה קדם-צבאית בעלי.
לאחר שירותו הצבאי שימש כשליח מטעם ארגון 'תורה מציון' במשך שנה באורוגוואי.
כשחזר לארץ עבר לגור בשכונת תלפיות שבירושלים והחל ללמוד משחק בבית הספר למשחק "ניסן נתיב".
כתב וביים את המחזה "מה שחשוב באמת" בתיאטרון האינקובטור וכן את המחזות "הבלתי מועילים", "ארוחה אחרונה", "מחר מלחמה" שעלו בהקרנת בכורה בפסטיבל תיאטרון קצר במרכז לתרבות ואמנות, צוותא.
כתב גם את המחזות "מלחמה בשלוש" שביים צביקה פישזון בתיאטרון האינקובטור, "אותיות קטנות" שביים ג'ייסון דנינו-הולט בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא וכן מערכונים למחזות "פרה שחוטה", "קבלת שבת" ו"המטבחון" שעלו בתיאטרון האינקובטור ובמרכז תרבות בית אבי חי בירושלים.
תסריטאי ובמאי הסרט הקצר "יוקר המחיה" שהוקרן בפסטיבלים ברחבי העולם.
יוצר, תסריטאי ושחקן ראשי בסדרה הסאטירית הפסיכופת עבור ענני תקשורת, HOT V.O.D וכן תסריטאי בתוכניות הסאטירה "פעם בשבוע עם תם אהרון" ו"גב האומה", ובתוכנית האקטואליה "מהצד השני עם גיא זהר" שם אף הופיע במספר תוכניות.
שיחק במגוון תפקידים בתיאטרון ביניהם ב"הצעת נישואין" בתיאטרון האינקובטור, גילם את הנרי מ"הנרי החמישי" בתיאטרון המעבדה, את פולצ'ינלה מ"מלחמה בשלוש" בתיאטרון האינקובטור, וכן בסרט מכתוב ונערות ריינס.
הוא השתתף במספר סדרות טלוויזיה, גילם את הפסיכופת בסדרה "הפסיכופת", את צ'וצ'ו בסדרה "מעמול", את מר עיפרון ומר נגר ב"מר למה וגברת ככה" והשתתף בסדרות "שאטו עין כרם", "סרוגים" ו"שרה שטיין".
בדצמבר 2014 נפטר אביו של חביב אחרי שחלה בסרטן, בעקבות כך יזם יחד עם הסופר והקולנוען יאיר אגמון את האירוע "ערב יתומים: איך כותבים יתמות?".
על אף שאת פריצת הדרך האישית שלו עשה באמצעות הומור, חביב אמר שאינו חושב שזו הדרך הבלעדית להתמודד עם הנושא הטעון של השכול:
בקיץ 2022 התחיל להוציא את הפודקאסט "דווקא יש לי חברים".
אליהו (אלי) וולף (משתמש בשם העט א.ד.
חרמש; נולד בח' בשבט תשל"א, 3 בפברואר 1971) הוא סופר חב"די ומשלוחי חב"ד בחולון.
נולד בנחלת הר חב"ד לפייגה ולמני וולף, בנו של אפרים וולף ומנהל סניפי קה"ת והמרכז לענייני חינוך בארץ ישראל.
למד בישיבת תומכי תמימים בישראל בישיבת חב"ד מוריסטון ובישיבת תומכי תמימים המרכזית במרכז חב"ד 770.
בצעירותו פרסם מאמרים בעיתונות החב"דית תחת שמות העט 'א.
חרמש', וכן סייע בעריכה בהוצאות לאור.
לאחר חתונתו, המשיך לפרסם טורים מזדמנים בעיתון כפר חב"ד וברשת האינטרנט.
בשנת תשנ"ג נישא עם דינה, בתו של שליח חב"ד בעפולה חיים שלום סגל.
לאחר חתונתו למד בכולל אברכים בביתר עילית.
לאחר מספר שנים יצא לשליחות חב"ד במוסקבה, ועבד תחת רשת החינוך "אור אבנר".
החל משנת ה'תשס"א מתגורר בכפר חב"ד.
הוא חבר בהנהלת רשת החינוך 'אור אבנר' בישראל ומוסקבה.
בשנת תשע"ו הקים את ארגון "ילדי שלוחי הרבי" המסונף להנהלת "מרכז 302" שתחת מרכז לענייני חינוך, הנותן סייע למשפחות שלוחי חב"ד בישראל המתמודדים עם צרכים רפואיים ייחודיים של ילדיהם.
משנת תש"ף הוא מעלה מדי שבוע סרטון וידאו של רעיון לפרשת השבוע על פי הקבלה בתורתו של רבי לוי יצחק שניאורסון, לזכר אחיו הרב בנימין וולף , ששימש כשליח חב"ד ורב בהנובר שבגרמניה.
בשנת תשפ"ד יצא לשליחות במסגרת מבצע תורה בחולון.
אחיו הוא הסופר החב"די זושא וולף.
בנו מוישי נשוי עם נכדת הרב זלמן גופין, ובתו מושקא נשואה עם נכדו של נפתלי צבי גוטליב.
ר' מענדל, תולדות חייו ואמרותיו של המשפיע הרב מנחם מנדל פוטרפס, הוצאת אש"ל, תשנ"ז
אחד היה אברהם, תולדות חייו של החסיד אברהם פריז, בהוצאת אש"ל, תשס"א
אצל אבא, אסופת מאמרים שהתפרסמו במשך השנים בשבועון כפר חב"ד, הוצאת חז"ק, תשס"ז
מבט מיוחד, התייחסויות של הרבי לילדים מיוחדים, תשע"ד, 74 עמ'
מעט מן האור, רעיונות מעובדים משיחות הרבי מלובביץ' לפרשיות השבוע, 2 כרכים, תשע"ו-תשפ"ד
מעט מן האור, רעיונות מעובדים משיחות הרבי על החגים והמועדים, אלול תשע"ז.
קליאמקע, אסופת מאמרים, זכרונות וגעגועים, כסלו תשע"ז, 269 עמ'
טיפה מן הים, רעיונות קצרים ומעובדים על פרשיות השבוע מתוך תורתו של רבי לוי יצחק שניאורסון, טבת תש"פ, בהוצאת קה"ת, חלק ראשון
ניצוצי לוי יצחק, רעיונות קצרים ומעובדים על פרשיות השבוע ומועדי ישראל מתוך תורתו של רבי לוי יצחק שניאורסון, בהוצאת קה"ת, חלק שני
אוצר רשימות – בהוצאת תורת חב"ד לבני הישיבות, תשס"ח
סדרת תולדות לוי יצחק על רבי לוי יצחק שניאורסון ומשפחתו, בהוצאת קה"ת 3 כרכים
אלי ורד חזן (נולד ב-5 באוגוסט 1977) הוא דיפלומט ישראלי המכהן מאז יולי 2023 כשגריר ישראל בסינגפור וכשגריר לא תושב למזרח טימור.
כיהן במגוון תפקידי ייעוץ לפוליטיקאים ישראלים, בהם יועץ מדיני ויועץ תקשורת לראש האופוזיציה בנימין נתניהו, וניהל את אגף קשרי החוץ של מפלגת הליכוד.
עד לגיל 13 גדל בבית שמש ואז שב עם משפחתו לירושלים.
שירת בצה"ל כלוחם בגדוד שקד של חטיבת גבעתי ובמילואים שירת בחטיבת כרמלי (חטיבה 2) מ-1999 עד 2019. הוא בעל תואר שני בחוג להיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית אותו סיים לאחר שכתב תזה בנושא ההיבטים הפוליטיים והתקשורתיים של משפט קסטנר.
ב-2004 זכה במלגה ללימודי גרמנית באוניברסיטת וינה וב-2013 היה אורח קרן תקווה בניו יורק.
את דרכו הפוליטית החל באוניברסיטה העברית עת נבחר לאגודת הסטודנטים וכיהן כיו"ר תא לביא - תא הליכוד.
ב-2003 החל לעבוד כיועץ פרלמנטרי לחבר הכנסת גדעון סער בעת שהאחרון שימש יו"ר סיעת הליכוד והקואליציה.
ב-2005 עזב את הכנסת ופנה לעסקים כשבמקביל עבד כמורה להיסטוריה לעולים חדשים מאתיופיה ברמלה.
ב-2008 החל לכתוב במדור הדעות של העיתון "ישראל היום" ובהמשך כתב ביקורת ספרים לעיתון.
עם הקמת ממשלת נתניהו השנייה שב לפוליטיקה ומונה שוב ליועצו של שר החינוך גדעון סער.
ב-2010 מונה לסמנכ"ל הסברה של מכון ירושלים לצדק.
במקביל החל להרצות על פוליטיקה במרכז להכשרה פוליטית ומונה לחבר הנהלת מכון ז'בוטינסקי.
בדצמבר 2014 הקים את אגף קשרי החוץ של הליכוד.
בספטמבר 2016 צירף את הליכוד כמפלגה משקיפה בפרלמנט האירופי דרך ברית השמרנים והרפורמיסטים באיחוד האירופי (ECR) וב-2018 צירף את הליכוד כחברה מלאה באיחוד הדמוקרטי הבינלאומי (IDU) – ארגון גג של 80 מפלגות מרכז-ימין מכל העולם.
ב-2022 היה לישראלי הראשון שנבחר לתפקיד סגן יו"ר הארגון.
שנה לאחר מכן הוחלף על ידי השרה גילה גמליאל.
ב-2020 החל להופיע כפרשן אורח בערוץ 20, שלאחר מכן הפך ל"עכשיו 14".
ביולי 2021 קיבל את הצעתו של ראש האופוזיציה, בנימין נתניהו, לשמש דוברו ודובר הליכוד, ובהמשך הפך גם ליועצו המדיני.
לאחר בחירות 2022 מונה לשגריר ישראל בסינגפור ושגריר לא תושב למזרח טימור, במסגרת מכסת המינויים הפוליטיים של הליכוד.
ב-25 ביולי 2023 הגיש את כתב האמנתו לנשיאת סינגפור חלימה יעקוב.
ב-19 בפברואר 2025 הגיש את כתב האמנתו לנשיא מזרח טימור וזוכה פרס נובל לשלום, ז'וזה רמוס הורטה.
במהלך כהונתו החלה מלחמת חרבות ברזל והוא הוביל את השגרירות להתמקד בעיקר בפעילות כלכלית.
בתקופתו נשבר שיא הסחר בין ישראל לבין סינגפור וגוונו היחסים בין שתי המדינות.
נמנה עם אלו שהשפיעו על ממשלת סינגפור לקבל החלטה לא להכיר חד צדדית במדינה פלסטינית.
אלי ורד חזן מתגורר בירושלים, נשוי לגילה ולהם שני ילדים.
הוא אוהד מכבי תל אביב.
אלי ז'וניור אריק אנאט קרופי הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת בורנמות'.
אביו הוא כדורגלן העבר האיווארי אלי קרופי .
קרופי גדל במחלקת הנוער של לוריאן, ובשנת 2022 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון.
בשנת 2023 החל לשחק בקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת ליגת העל הצרפתית.
ב-3 בפברואר 2025 חתם בבורנמות' מהפרמייר ליג, והושאל בחזרה ללוריאן עד לתום עונת .
אלי (אליהו) ויינשטיין (נולד ב-1975), הוא איש עסקים יהודי-אמריקאי מלייקווד, ניו ג'רזי.
ויינשטיין נדון ל-24 שנות מאסר בגין הונאת פונזי בהיקף של 200 מיליון דולר, אך בינואר 2021 קיבל חנינה מנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, זמן קצר לפני סיום הכהונה הראשונה שלו.
ביולי 2023 הואשם שוב בהונאה.
וינשטיין גדל בישראל, למד בישיבה בירושלים, התחתן וחי בשכונת הר נוף בעיר.
הוא החל לעסוק במסחר עוד בישראל, אחר כך עבר לגור בלייקווד, שם עבד כאיש מכירות של מכוניות משומשות.
בשנת 2005 החל להציג את עצמו כמשקיע נדל"ן, תוך ניצול קשריו בקהילות החרדיות בניו ג'רזי, ניו יורק, פלורידה וקליפורניה, וכן במקומות אחרים בעולם ובהם ישראל ובריטניה, כדי לשכנע משקיעים מהקהילה לרכוש או לשכור נכסים שכלל לא היו בבעלותו.
הוא נהג להציג בפני המשקיעים מצג שווא, שלפיו יוכלו לגרוף רווחים נאים בתוך זמן קצר מההשקעה בנכסים, בטענה כי הנכסים אמורים להירכש בעתיד הקרוב.
בפועל, הקונים שהיו אמורים לרכוש כביכול את הנכסים היו שותפים אחרים בהונאה או לא היו קיימים כלל.
הוא השתמש לרוב בחוזים ומסמכים מזויפים, ואף ניצל את נוהגי הקהילה החרדית ואת האופן שבו מקובל לעשות בה עסקים כדי להפיל בפח את קורבנותיו.
בדצמבר 2009 החל ה-FBI בחקירה נגדו ובאוגוסט 2010 נעצר בביתו בלייקווד.
הוא הואשם בהונאת פונזי בהיקף של 230 מיליון דולר.
ויינשטיין ניצל את הכספים שקיבל מהמשקיעים כדי לרכוש בין השאר חפצי יודאיקה עתיקים בשווי 6.2 מיליון דולר, ותכשיטים ואוסף שעונים בשווי 7.6 מיליון דולר.
הפריטים שנרכשו בכספי ההונאה אוחסנו בהמשך בניו יורק, ניו ג'רזי ופלורידה, וכן בישראל.
הוא השתמש בתרומות לצדקה ולארגונים יהודים כדי להסתיר את ההונאה, ארגונים שחלקם היו למעשה בשליטתו.
בין קורבנות ההונאה היה גם בנק בעיר שיקגו, שנפל קורבן להונאה בהיקף של 6 מיליון דולר, וכן משקיע מבריטניה, שהפסיד בהונאה 4.8 מיליון דולר.
בינואר 2013 הודה בעבירות הונאה והלבנת הון, בהסדר טיעון שהושג עם התובע הפדרלי, לפיו נשלח מאסר של 24 שנים ול-3 שנות שחרור בפיקוח.
הוא גם חויב להחזיר כ-2 מיליון דולר במזומן, נכסים והחזקות של יהלומים, חפצי קודש ועבודות אמנות, ולספק תיעוד מלא של השקעותיו.
במאי 2013 הואשם בהונאה נוספת בסכום של 6.7 מיליון דולר, לאחר ששיכנע משקיע מניו זילנד כי בידו גישה להשקעה במניות חברת פייסבוק, עוד בטרם הונפקו למסחר בבורסה.
ויינשטיין השתמש בכספים שקיבל לטובת מימון ההוצאות המשפטיות שלו ולהסרת עיקול מביתו.
בנוסף גם תרם חלק מהכסף לבית הכנסת בו הוא מתפלל.
באוגוסט 2016 נדחה הערעור שהגיש על הרשעתו.
בינואר 2021, לאחר שעסקנים רבים בקהילה החרדית בארצות הברית פעלו למענו, בראשם אריה מלכיאל קוטלר ראש ישיבת לייקווד, החליט הנשיא טראמפ לתת לוינשטיין חנינה.
העסקנים פנו לאיוונקה טראמפ בת הנשיא היהודיה; והחתימו עשרות חברי קונגרס, עורכי דין ושופטים לשעבר שהמליצו לחון אותו.
בנוסף עשרה חרדים שנפלו קורבן למעשיו, גם שלחו מכתב לנשיא טראמפ בבקשה לחון אותו.
ביולי 2023 נעצר, יחד עם ארבעה אנשים נוספים, והואשם איתם בהונאה של יותר מ-150 משקיעים בסכום של כ-41 מיליון דולר, באמצעות הבטחות כוזבות כי ישקיעו את כספם ברכישת מסכות פנים להגנה מפני קורונה ובתרכובות מזון לתינוקות שנמצאו במחסור וימכרו אותם ברווח ניכר.
הוא החל בהונאה החדשה זמן קצר אחרי שחרורו מהכלא והשתמש בשם בדוי כדי להסתיר את זהותו.
באפריל 2025 הורשע בהונאה הנוספת.
אלי מריה יאנס (בשוודית: Elly Jannes; 15 בנובמבר 1907 – 11 בפברואר 2006) הייתה סופרת ועיתונאית שוודית.
יאנס נולדה בארברו בנובמבר 1907. היא הייתה בתם של יאן פטרסון ואנה לנדסטרום.
היא גדלה בברבנס ברוק בקילסמו.
כילדה היא עבדה בטחנת קמח מה שהשפיע על חייה ועל כתיבתה.
נקודת המבט שלה הייתה תמיד זו של הנערה העובדת, המודעת למוצאה ולחייה, בשוודיה הענייה של תחילת המאה ה-20.
אלי יאנס הייתה הצעירה מבין חמישה אחים.
אחיותיה הגדולות תמכו בה ללמוד לקרוא.
מאז שיאנס הייתה ילדה קטנה, היא חלמה להיות עיתונאית וסופרת.
היא סיימה תואר ראשון באמנויות בשנת 1934 באוניברסיטת סטוקהולם בפקולטה למתמטיקה ומדעי הטבע.
מאוחר יותר זכתה בתחרות סיפורים קצרים במגזין עידון והועסקה בו.
ב-1936 עזבה את עידון, התקבלה לעבודה ככתבת בכתב העת Vi ועבדה בו עד שפרשה.
במקביל לקריירה העיתונאית שלה, החלה אלי יאנס קריירת כתיבה משלה.
הספר הראשון שכתבה היה ב-1942 "איילים מציגים את הדרך" (Renarna visar vägen) עם צילומים של חנה ריבקין-בריק.
התעניינותה של יאנס בעם הסאמי הנודד באה לידי ביטוי כאן לראשונה.
ספרה השני היה ספר בדיוני "אלה חיי היחידים" (Detta är mitt enda liv), אשר ראה אור ב-1944 וזכה לתשומת לב רבה יחסית.
הנושא היה יוצא דופן; מאבקה של ילדה צעירה נכה בדעות קדומות ובגינוי הסובבים אותה.
הרומן הוקרא בקול בתוכנית ברדיו.
בתום מלחמת העולם השנייה יצאה יאנס לאירופה המופגזת ותיעדה את רשמיה לעיתון.
היא טיילה בטורקיה, עיראק ואיראן.
ספר הילדים "אלה-קרי הילדה מלפלנד" נכתב ב-1949 על ידי יאנס וכלל צילומים מאת חנה ריבקין-בריק, הוא יצא לאור ב-1951. היה זה הספר הראשון בסדרת "ילדי העולם" אשר תורגם לשמונה עשרה שפות שונות ומכר עשרות אלפי עותקים ברחבי העולם.
מסעותיה של אלי יאנס במרוקו הביאו אותה להוציא ספר נוסף משנת 1953 בשם "ארץ השקיעה" (Solnedgångens land).
ב-1954 היא פרסמה את הספר "המדבר השמח - טיול בעולם הערבי ובישראל" (Öknen skall glädjas - Resa i arabvärlden och Israel).
בשנת 1955 היא הוציאה ספר אישי יותר בשם "שנה עם קרי" (Ett år med Kari) בו תיעדה את חייה של בתה הצעירה אלה קרי הן במילים והן בתצלומים.
אלי יאנס המשיכה במסעותיה גם לאחר שפרשה מ-Vi.
ב-1972 היא הוציאה לאור את "סיפור מטנזניה" (En skildring från Tanzania).
היא ובתה פרסמו במשותף שני ספרים בשם "אנשים בטנזניה" (Människor i Tanzania) ב-1974, ו"מפגשים במוזמביק" (Möten i Moçambique) ב-1976.
אלי יאנס הייתה נשואה לרופא, סבנטה הויברג (1966-1917), והייתה לה בת, אלה-קרי הויברג ילידת 1953, שעבדה כמנהלת תוכניות ברדיו P2 של שוודיה.
ב-2014 הבמאית הישראלית דבורית שרגל הכינה סרט תיעודי בשם איפה אלה קרי ומה קרה לנוריקו-סאן?
שבו ניסתה למצוא את אלה קרי, הגיבורה מהספר.
היא שוחחה עם בתה של יאנס על יצירת הספר.
אליהו (אלי) כהן (6 בדצמבר 1924, ט' בכסלו ה'תרפ"ה – 18 במאי 1965, ט"ז באייר ה'תשכ"ה) היה מרגל ישראלי מטעם "המוסד" אשר פעל בסוריה.
נודע כאחד מגדולי המרגלים של ישראל, ולימים כונה "האיש שלנו בדמשק".
אלי כהן התיידד עם הצמרת הפוליטית והצבאית של סוריה, השיג חדירה נדירה לצמרת השלטון הסורי, ונעשה יועץ למקבלי החלטות בכירים.
הוא סייע רבות לצה"ל להתמודד עם ההתקפות הסוריות בשנים 1962–1964, סיפק לישראל מידע מודיעיני מדויק על מוצבי הצבא הסורי ברמת הגולן, כולל פרטים שסייעו לצה"ל בלחימה במלחמת ששת הימים.
אחת מהצלחותיו הבולטות הייתה חשיפת מיקום המוצבים באמצעות עצים שנשתלו על פי עצתו, מידע שהפך ליתרון טקטי מכריע.
כהן העביר גם אזהרות מוקדמות על תוכניות סוריות כמו הטיית מי הירדן וחבלה ב אשר היו עלולות לפגוע בישראל, וכן חשף קשרים אזוריים ותכנוני מלחמה של סוריה עם מדינות ערביות נוספות.
פעילותו תרמה תרומה מכרעת לביטחון ישראל והפכה אותו לאחד מהמרגלים הבולטים והמשפיעים בתולדות המדינה.
לאחר תפיסתו נערך לכהן משפט פומבי קצר ובסיומו נגזר עליו גזר דין מוות.
הסורים סירבו לבקשות ישראל והקהילה הבינלאומית, כולל האפיפיור, ממשלת צרפת וגופים הומניטריים, להמתיק את עונשו.
הם לא רצו להיתפס כחלשים או כמושפעים מלחצים חיצוניים, במיוחד בעידן שבו המשטר נאבק על יציבותו מול פלגים פנימיים וקיצוניים בצבא.
ב-18 במאי 1965 הוצא להורג בתלייה בדמשק שבסוריה.
כהן הצליח לחדור לעומק הצמרת הסורית ולהשפיל את מערכת הביטחון הסורית בפומבי.
הסורים ראו בכך פגיעה קשה בכבודם וביוקרתם הבינלאומית.
השלטון, במיוחד בתקופה שבה היה נתון לחוסר יציבות פנימי, ביקש להחזיר לעצמו את השליטה והכבוד באמצעות עונש חמור.
הוצאתו להורג של כהן נועדה להרתיע את ישראל ומדינות אחרות מלנסות לרגל בתוך סוריה.
זו הייתה הפגנת כוח של המשטר הסורי, שנועדה להבהיר כי כל ניסיון חדירה לשטחם ייענה בעונש הקשה ביותר.
למרות מאמצים דיפלומטיים לאורך השנים, סירבה סוריה שוב ושוב להחזיר את גופתו של כהן לישראל.
היא רואה בגופתו קלף מיקוח מול ישראל.
החזרת הגופה נתפסת בעיניהם כהודאה בכישלון וכפגיעה בכבוד הלאומי.
אלי כהן נולד לשאול ולסופיה גינדי-כהן באלכסנדריה שבמצרים, אח לשבעה.
הוריו היגרו למצרים מחלב שבסוריה, ושפות הדיבור בביתו היו ערבית וצרפתית.
כהן קיבל חינוך ציוני, למד בבית הספר התיכון היהודי ע"ש הרמב"ם באלכסנדריה ונמנה עם חברי תנועת הנוער "מכבי".
לאחר שסיים את התיכון התקבל ללימודי הנדסת אלקטרוניקה באוניברסיטת אלכסנדריה.
בשנת 1944 הצטרף לתנועה הציונית "בני ברית" ולתנועת הבונים החופשיים.
מגעיו עם המודיעין הישראלי החלו כבר ב-1952, בהיותו בן 28. הוא נשלח לריאיון אצל אברהם דר, אשר גייס מועמדים להפעלת תאים חשאיים במצרים, אולם זה לא הסכים לגייסו.
לדברי דר, "הוא היה בולט חברתית, כריזמטי, מצחיק, שנון, אחד שתזכור אחרי שפגשת אותו.
בדיוק הפוך ממה שאני חיפשתי.
בסוף הפגישה אמרתי לו שלא נעבוד ביחד, ושהדבר הטוב ביותר שהוא יכול לעשות לדעתי זה לעלות לישראל".
בשל ידידותו של אלי כהן עם הפעילים באחד התאים, הם ביקשו שישכור עבורם חדר בעיר, אשר שימש את חברי חוליית "העסק הביש".
המצרים חקרו את כהן כחלק מחקירת החוליה, אולם הוא נוקה מחשד של ריגול נגד מצרים.
עם זאת לפרשה ולכך שידידיו ששהשתתפו בה נשפטו והוצאו להורג, הייתה תרומה של ממש להחלטתו להתגייס למודיעין הישראלי ולהמשיך את דרכם.
מבצע "קדש" בשנת 1956 הביא להידרדרות במעמד יהודי מצרים ולגירושם.
ואכן בשנת 1957 כהן עלה לישראל עם בני משפחתו.
הוא התגורר ברחוב התחייה בבת ים והתפרנס מתרגום עיתונות ערבית באמ"ן, ולאחר מכן עבד בהנהלת חשבונות ב"משביר המרכזי".
ב-31 באוגוסט 1959 נשא לאישה את נדיה, עולה מעיראק, אחותו של הסופר סמי מיכאל.
בראשית 1960 פוטר מתפקידו במשביר, וזמן קצר לאחר מכן, במאי 1960, גויס ליחידה 188, היחידה המבצעית של אגף המודיעין בצה"ל, והוכשר כמרגל.
לאחר מיזוגה של יחידה 188 עם יחידת קיסריה (לימים "המוסד"), עבר אלי לפעילות תחת המוסד.
בריאיון בשנת 2019 אמרה נדיה רעייתו כי גם העבודה ב'משביר', הייתה חלק מהכשרתו במסגרת המוסד: מכיוון שהוא בנה דמות של סוחר, היה עליו לצבור ניסיון בתחום הנהלת החשבונות בחברה קמעונאית.
לפי נתן סלומון, שהיה מדריכו האישי בבית הספר לתפקידים מיוחדים, דאגו מפקדי המוסד שיפוטר מ"המשביר" כדי להפעיל עליו לחץ להצטרף לשורותיהם.
במסגרת ההכשרה לתפקיד נשלח כהן בשנת 1960 לתקופה של כמה שבועות לכפר פסוטה בגליל, ולן אצל בעלת בית ממוצא סורי, שם למד אורחות חיים ופולקלור, תרבות ובישול.
הוא הופיע בכפר בסיפור כיסוי של פליט ממצרים בשם הבדוי פתחי נאסר, ואנשי הכפר שבאו במגע איתו כינו אותו בשם פתחי אל מאסרי (פתחי המצרי).
ב-1961 נשלח לארגנטינה, שם נבנתה לו דמות של סוחר ערבי, גולה סורי, בשם כאמל אמין ת'אבת .
כהן התערה בקהילה הערבית המקומית והתיידד עם כמה דמויות בולטות ומקושרות בקרב יוצאי סוריה במקום.
בינואר 1962 עבר לדמשק בדמות של בן סוריה השב למולדתו לאחר שנים ארוכות בנכר, ושכר דירה בסמוך למטה המטכ"ל הסורי.
ממסמכי מודיעין אמריקניים עולה כי האדם שליווה אותו לדמשק היה סורי בשם מאג'ד שיח' אל ארד, ששימש מקור וקיבל שכר מן המודיעין האמריקני.
כאמל אמין ת'אבת בנה לו שם של איש עסקים נדיב ופטריוט לאומני, והתיידד עם אנשי צבא ועם אישים מהצמרת הצבאית והפוליטית הסורית.
קציני צבא בדרגות גבוהות שעימם התיידד שיתפו אותו במידע רגיש וחיוני והזמינו אותו לסיורים בבסיסים במטרה לקדם את הקריירה שלהם.
באמצעות קשרים אלה אסף כהן מידע רב – על פי הנחיות מפעיליו במודיעין הישראלי ובהם יוסף יריב – על אודות הצבא הסורי וההנהגה הסורית ועל הקשרים של סוריה לארגוני החבלה הפלסטיניים.
כהן גם העביר מידע רב בנוגע להקמת אש"ף וחימושם הצבאי של אותם ארגונים בידי הסורים.
אחת לחצי שנה יצא לנסיעת עסקים לאירופה, שאפשרה לו להיפגש עם מפעיליו ולהגיע לישראל להיפגש עם משפחתו בבת ים.
בשנת 1964 הועבר הפיקוח על פעילותו של כהן מאגף המודיעין ל"מוסד", כחלק מארגון מחדש של זרועות המודיעין.
כהן ביקר שלוש פעמים ברמת הגולן, שהוכרזה שטח צבאי סגור ושהכניסה אליו הותרה רק באמצעות אישור מהרמטכ"ל הסורי.
אל הרמה הוא נכנס בליווי קצינים סורים בדרגות גבוהות.
הקשרים שהצליח ליצור בדמשק היו כה רמים, שבשלטון הסורי ראו בו מועמד למשרת סגן שר הביטחון הסורי.
כהן אסף מידע רב על ניסיונותיה של סוריה לחבל במוביל הארצי, והעביר לשירותי הביטחון את המידע על המקומות המתוכננים לחבלה.
מאוחר יותר ניסתה סוריה להוציא לפועל תוכנית להטיית מי מקורות הירדן באזור הבניאס.
כהן תרם מודיעין חשוב גם כאן, לאחר שדובב את הקבלן שהיה אחראי על בניית מתקן ההטיה, וישראל השמידה את הציוד הסורי עוד לפני שהושלמה היערכותם.
בנובמבר 1964, לאחר שהצבא הסורי ירה על חקלאים שעיבדו קרקע בשטח המפורז ליד קיבוץ דן, הגיבה ישראל בירי מדויק על התעלות בתוואי ההטיה ועל צמ"ה שביצע את העבודות על פי נקודות ציון שמסר כהן.
ישראל השתמשה גם בחיל האוויר ללא חשש מהתנגשות עם חיל האוויר הסורי הודות למידע שכהן העביר על קשיי קליטת מטוסי מיג 21 החדשים בסוריה.
ישראל לא פרסמה פרטים על נסיבות לכידתו.
על פי אחת ההערכות, הסורים, שאמצעי החבלה שלהם במוביל הארצי נחשפו זמן קצר אחרי הטמנתם, החלו לחשוד בקיומו של מרגל שמעביר מידע.
על פי גרסה אחרת, בראשית ינואר 1965 הגיע לנמל לטקיה מטען של מכשירי קשר סובייטיים חדישים, אשר נועדו להחליף את הציוד הישן של צבא סוריה.
ב-7 בינואר 1965 נערכה ההחלפה.
לשם ביצוע ההחלפה ובדיקת יעילותו של הציוד החדיש הוחלט על דממת אלחוט במערכות הקשר של הצבא הסורי לעשרים וארבע שעות.
כהן, שלא ידע על דממת האלחוט, המשיך לשדר כהרגלו, ומקלטי הצבא הסורי ננעלו על אות השידור ופיענחו אותו.
כאשר כוחות הצבא פרצו אל ביתו, נתפס כהן כשהוא משדר ולא גילה כל התנגדות למעצר.
גרסה זו היא המופיעה בעמוד ה"יזכור" הרשמי של משרד הביטחון המוקדש לכהן, אך יש הטוענים כי זו גרסה בעייתית, שכן דממת האלחוט שהוטלה על מערכות הקשר של הצבא הסורי לא חייבה את עובדי השגרירויות הזרות ואלה המשיכו לשדר לארצותיהם.
יתרה מזאת, התדרים שבהם שידר כהן לא חפפו את תדרי השידור של הצבא הסורי.
בריאיון של ראש המודיעין הסורי אחמד סוידאני ב-1 במרץ 1965, חודשיים וחצי לפני תלייתו של כהן, לעיתונאי הלבנוני זוהיר אל-מרדיני בשבועון הלבנוני "השבוע הערבי" ומעדויות של קצין מודיעין שפרץ לדירה עלה, כי כהן לא שידר בעת שנלכד.
מניתוח עדותם עולה כי כהן נלכד בעת ששכב במיטתו והאזין לשידורי רדיו.
מעדות קצין המודיעין עולה כי זמן הפריצה לדירה נקבע על פי צורך מבצעי.
"חששנו שכהן יתאבד כשנפרוץ לדירה...
ראינו שכהן הולך לישון מאוחר לקראת בוקר...
ולכן תכננו את שעת הפריצה לשעה 08:00, זמן שהוא שוהה במיטתו.
שלושה אנשים פרצו את הדלת והרביעי (המתאבד) רץ במהירות לחדר השינה במטרה להישכב עליו גם במחיר חייו." מעדות הקצין עולה כי לאחר שנתפס במיטתו הם בודדו אותו והחלו לחפש בדירה.
"בתחילה נמצאו לבנות החבלה שהוסתרו בתוך חפיסות סבון יארדלי".
הקצין הוסיף: "לאחר מכן ביצענו חיפוש מדוקדק בדירה ומצאנו את מכשירי השידור והקליטה".מעדות זו, מן העובדה שעד כה לא פורסם בישראל מועד לכידתו המדויק ומשיחה עם בכיר באחת מיחידות היומינט שמואל גורן, הסיק המחבר שכהן לא נלכד בעת השידור למטה המוסד בתל אביב.
אחד המדינאים הבכירים שכהן התיידת איתם היה אמין אל-חאפז.
חאפז ביצע ב-1963 הפיכה צבאית והפך לנשיא סוריה.
בריאיון עימו ב-2001 טען חאפז כי הוא זה שתפס את אלי כהן, לטענתו לאחר שהאחרון כשל בלשונו ואמר לו כי הוא הולך להתפלל "במסגד של מוסלמים".
חאפז הסביר כי משפט כזה יכול לומר רק אדם שאינו מוסלמי, ולכן התעורר חשדו.
עם זאת בראיון שנתן חמש שנים קודם לכן הוא מסר גרסה שונה; בור אמר כי כהן נלכד בידי כוחות הביטחון הסוריים בעקבות שידור אלחוטי, שבו העביר לישראל החלטות של מפלגת הבעת' הסורית.
ההחלטות פורסמו בפומבי בחדשות קול ישראל בזמן שהיו ידועות רק לקבוצה מצומצמת של חברי מפלגת הבעת' הסורית, והדבר העלה חשד לקיומו של מרגל בצמרת הסורית.
בספר "אלי כהן תיק פתוח" תרגם המחבר את עדותו של אחד מקציני המודיעין הסורים שהשתתף בעיקוב בפריצה לדירה ובתחקורו של כהן.
לדבריו, רק ביום שישי הובא כהן בפני אמין אלחאפט'.
הוא מצטט את כהן שאמר לנשיא שהוא שמח לפגוש אותו, אולם לא בנסיבות האלה.
לטענת קצין המודיעין שנכח בפגישת אל חאפט' עם אלי כהן.
אל חאפט' ביקש ממנו לומר בעל פה את הפתחה, ולאחר שכהן גמגם הבין הנשיא שלא מדובר "בערבי שנפל ברשתו של המוסד", כפי שסברו אנשי המבצעים, והורה לחקור אותו ולהבין מי הוא באמת.
המשמעות כפולה: כהן הצליח לשטות באנשי המודיעין הסורי במשך שלושה ימים, ומעדות קצין המודיעין עולה כי כהן לא הכיר כלל את נשיא סוריה ולא נפגש עימו מעולם לפני פגישה זו.
בכתבת תחקיר שפורסמה ב"מעריב" נקב המחבר בשמו של מֻקדם עאדל אל-סעידי (عادل الصعيدي), קצין בכיר וגמלאי של משטרת ביטחון הפנים הסורית, כמי שהפליל את כאמל אמין ת'אבת.
אל-סעידי וכמה מחבריו של כהן חשדו בו שהוא אינו איש עסקים.
אל-סעידי השתתף באפריל 1964 בנסיעתו השלישית של אלי כהן לאל-חמה, ונכח שכאמל אמין ת'אבת מבצע עבירה ביטחונית חמורה.
כאמל צילם בחזית ברמת הגולן והתעקש להמשיך אף שחבריו ביקשו ממנו לחדול ואמרו לו שזה אסור.
חשדו של אל-סעידי התגבר בעקבות אירועים נוספים, והוא אף הטיח בכאמל אמין ת'אבת שהוא חושד שהוא עוסק בפעילות מסוכנת.
בכתבה נטען כי עאדל אל-סעידי הגיש את תלונתו לחבריו במשטרת ביטחון הפנים באוקטובר 1964 בעת שכהן שהה בחופשה בישראל, ולכן אנשיו של אחמד סווידאני חיכו לחזרתו ועקבו אחרי כהן מרגע שנחת בדמשק ועד ליום מעצרו.
מפרוטוקול בית הדין הצבאי המיוחד עולה כי חוקרי המודיעין הסורי עצרו, חקרו והעמידו לדין את כל האנשים (35) שהיו במגע עם כהן מרגע נחיתתו ב-26 בנובמבר 1964 ועד מעצרו – היחיד שלא הועמד לדין היה עאדל אל-סעידי.
בסרט תיעודי משנת 2021 שהפיקה רשת RT הרוסית פורסם צילום של כהן מטייל ברחוב ראשי בדמשק, מתוך ארכיון של מומחה סובייטי למודיעין אותות בשם בוריס לוקין שהיה מוצב בסוריה.
על פי הסרט נרמז כי לברית המועצות היה חלק בלכידתו.
ב-24 בינואר הודיעה סוריה רשמית על מעצרו של אלי כהן, אשר כונה "Master Agent".
למוחרת פורסם מידע על תפיסתו בעיתון "אל בעת" הסורי.
כהן עונה קשות במהלך חקירתו במשך ארבעה שבועות.
משפטו נפתח ב-22 בפברואר 1965 בבניין המטה הכללי הסורי.
תחילה נערך המשפט בדלתיים סגורות, ושום פרקליט או עיתונאי לא הורשה להשתתף.
בקשתו של אלי כהן לסנגור שייצג אותו לא נענתה.
לאחר שלושה ימים התחילו לשדר קטעים נרחבים מהמשפט ברדיו דמשק.
מדינת ישראל עשתה מאמצים גדולים להציל את חייו ולשחררו.
נשלחו כמה מתווכים לדמשק שהציעו הצעות שונות ובהן כסף, ידיעות על האופוזיציה החתרנית, תרופות ואף ציוד אזרחי רב, אך הסורים סירבו לכל ההצעות.
לדברי נתן סלומון, שהיה מדריכו האישי בבית הספר לתפקידים מיוחדים, הציעה ישראל לסורים מידע מודיעיני תמורת שחרורו של אלי כהן, אך סוריה דחתה את ההצעה.
לדברי דני יתום, ראש המוסד לשעבר, הציעה ישראל לשחרר שבויים סורים תמורת שחרורו של אלי כהן, אך הסורים לא נענו להצעה.
מכיוון שכהן היה מקורב אישית לצמרת השלטון, תמכה האופוזיציה בסוריה בעריכת משפט פומבי, על פי הכללים, עם ייצוג של עורך הדין שנשלח לייצגו מצרפת, כדי לחשוף את מעללי צמרת השלטון ושחיתותו.
לכן דאג המשטר הסורי שהמשפט ייערך בדלתיים סגורות, ורק חלקים בודדים (וערוכים) ממנו הוצגו בטלוויזיה.
בחלקים אלה לא הצליחו להסתיר את רעידותיו שנגרמו מן העינויים שעבר.
בין השופטים היו ידידיו לשעבר של כהן, כמו צאלח ד'אלי.
נוסף על כך, אף במשפט הסגור הוא לא הואשם בגין ריגול.
האישום המרכזי נגדו היה עבירה זניחה, על כך שבסיוריו בגבול ישראל עם בכירי הצבא (שהציגו לו את הביצורים והנשק) הוא נכנס לתחום שאסור לכניסת אזרחים.
התחום סומן בשלט הניצב עד היום סמוך ליישוב הנושא את שמו, אלי-עד, ובו כתוב: "אין מעבר לאזרחים דרומה מקו זה.
העילה לאישום הזניח היא עובדת קשריו הרבים והאישיים עם צמרת הצבא והממשל, ולכן בכירים רבים חששו שהמשפט יחשוף את הכשלים שלהם בשמירה על ביטחון שדה.
כארבעה חודשים לאחר שנלכד כהן, ב-18 במאי 1965 בשעה 02:00 לפנות בוקר, נעה שיירה צבאית קטנה ברחובות דמשק.
לאחר נסיעה קצרה עצרה השיירה בתחנת המשטרה מול כיכר אל-מרג'ה שבלב העיר, ולמקום הובהלו קצינים רבים, כולל אלה שכיהנו כשופטים בבית המשפט הצבאי שדן את כהן למוות, וכן עיתונאים וצלמים שקיבלו אישור לתעד את שעותיו האחרונות של המרגל הישראלי הבכיר ביותר שנלכד בסוריה.
הרב נסים נדבו הכהן, הרב הראשי של דמשק, קרא עם כהן את תפילת צידוק הדין, קריאת שמע ווידוי.
מאוחר יותר העיד הרב כי פגש אדם שבור, ועם זאת אדם נחוש שביקש להודיע לבני משפחתו שמילא את חובתו עד תומה ונשאר נאמן לעמו ולארצו.
לאחר מכן הובל כהן למרכז כיכר מרג'ה, שבה המתין לו אבו סלימאן, התליין הראשי של סוריה, והוא תלה אותו בשעה 3:30 לפנות בוקר.
גופתו נותרה תלויה שש שעות, כשהיא מכוסה בסדין לבן ועליה כתב האישום, לעיני העוברים ושבים בכיכר.
כהן השאיר אחריו אישה, נדיה כהן (אחותו של הסופר סמי מיכאל), ושלושה ילדים – סופי, עירית ושי.
חוקריו של כהן אילצו אותו לכתוב שני מכתבים שבהם הודאה על כך שאולץ לרגל.
אולם דקות אחדות לפני מותו הוא נשאל בנוכחות עיתונאים זרים אם יש לו בקשה אחרונה והוא ביקש לכתוב מכתב אחרון למשפחתו.
את המכתב שכתב לאשתו זמן קצר לפני עלייתו לגרדום לא יכלו הסורים להסתיר וכך כתב:
הסורים לא נענו לבקשה לאפשר את הבאתו לקבורה בישראל.
לאחר מותו הועלה מדרגת רב-סרן לדרגת סגן-אלוף.