tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפברואר 2017 החל לככב בתפקיד הראשי בדרמה היומית "פולמון" בהפקת הוט בידור ישראלי, בה הוא גילם את עידן פרי.
במאי 2018 כיכב בתפקיד הראשי בסדרה של עומרי גבעון "בשבילה גיבורים עפים" בקשת 12 בה הוא גילם לוחם לשעבר בחטיבת גולני אשר מחליט לטוס לקולומביה יחד עם שלושה חברים אחרים מהשירות הצבאי על מנת לחפש את אחותו הנעדרת של אחד מהם בג'ונגלים של קולומביה.
הסדרה זכתה בפרס בקטגוריית הסדרה הטובה ביותר בפסטיבל קאן סירייס - "Cannes Series" ונמכרה בהמשך לנטפליקס.
באותה השנה החל לשמש כפרזנטור של רשת האופנה הישראלית "פוקס".
בדצמבר 2018 התקיימה גם הקרנת הבכורה של הסרט החרדי "מודה במקצת" בבימויו של שניאור אנטבי, בו קאפון גילם את אורן - חוקר פרטי חוזר בתשובה.
בשנת 2019 זכה להכרה בינלאומית כאשר שיחק בתפקיד מרכזי בסדרת גיבורי העל האמריקאית "הבנים" של אמזון פריים וידאו אשר הופקה על ידי סת' רוגן ואוון גולדברג.
הסדרה מבוססת על סדרת קומיקס באותו השם מאת גארת' אניס.
קאפון מגלם בסדרה את הלוחם הצרפתי פרנצ'י אשר חי חיים פרועים ומצטרף לחבורת "הבנים" שמטרתה להילחם בגיבורי־על מושחתים.
באותה שנה החל לשמש כפרזנטור של חברת הביטוח "ליברה".
בשנת 2020 גילם את הדמות הראשית בסדרת הדרמה הישראלית "אחד על אחד" בבימויו של מתן יאיר, אשר שודרה בכאן 11. באותה השנה קיבל קאפון את אות יקיר "niff film festival".
ב-2024 שיחק בתפקיד ראשי בסרט המדע בדיוני ההוליוודי "Slingshot", לצד קייסי אפלק ולורנס פישבורן.
כמו כן, באותה השנה קאפון שיחק גם בסדרת הקומדיה הרומנטית הישראלית "בקרוב אצלי" בקשת 12 בה שיחק לצד עדי חבשוש ואושרי כהן.
קאפון נשוי לשחקנית אורטל בן שושן.
בני הזוג מתגוררים בארצות הברית.
שנה סרט תפקיד הערות 2015 חתונה מנייר חן סיפור על אהבה וחושך החלוץ/ג'ונו 2016 שבוע ויום זולר זכייה בפרס אופיר עבור שחקן המשנה הטוב ביותר2018מודה במקצתאורן2024 Slingshot נאש
שנה יצירה ארגון קטגוריה תוצאהמקור 2016 שבוע ויום פרסי אופיר שחקן המשנה הטוב ביותר 2017 תאג"ד האקדמיה הישראלית לטלוויזיה השחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה, דרמה יומית 2024בקרוב אצליפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיהשחקן ראשי בסדרת בסדרת דרמה קומית וקומדיית מצבים
תומר קשטן (נולד ב-25 בדצמבר 1971) הוא מאמן כדורגל ישראלי.
קשטן נולד בכפר סבא והוא בנו של מאמן הכדורגל דרור קשטן.
שיחק במחלקת הנוער של הפועל כפר סבא, אך במדי קבוצת הנוער שבר את רגלו וחזר לשחק בצורה חובבנית רק לאחר שירותו הצבאי, בקבוצת הפועל עלייה כפר סבא, ובגיל 22 כבר החל לאמן קבוצות ילדים בהפועל כפר סבא.
בשנת 2006 מונה למאמן קבוצת הנוער של המועדון, ולאחר מכן אימן גם את קבוצת הנוער של הפועל תל אביב, עמה זכה בגביע המדינה בשנת 2009.
בתחילת עונת 2009/2010 מונה קשטן למאמן הקבוצה הבוגרת של הפועל כפר סבא, והוביל את הקבוצה להשתתפות בפלייאוף העליון של הליגה הלאומית.
את העונה סיימה הקבוצה במקום השלישי, ובמשחקי המבחן על העלייה לליגת העל הפסידה להפועל רמת גן.
בעונה שלאחר מכן סיימה הקבוצה את העונה הסדירה במקום הראשון, אך לאחר הפלייאוף דורגה במקום השלישי וקשטן פוטר מתפקידו.
בהמשך דרכו אימן קשטן את הפועל הרצליה, הפועל רעננה ומכבי הרצליה, ובשנת 2014 מונה למאמן קבוצת הנוער של מכבי נתניה.
בתחילת עונת 2015/2016 שימש כעוזר המאמן מוטי איוניר בעירוני קריית שמונה, ולאחר שאיוניר פוטר היה עוזרו של המאמן בני בן זקן.
בנובמבר 2016 מונה קשטן למאמן הראשי של הקבוצה.
במשחק הבכורה שלו ניצחה קבוצתו את מכבי תל אביב 1–0 ברבע גמר גביע הטוטו, ובתום העונה סיים את תפקידו.
ב-26 בפברואר 2018 מונה למאמן הפועל פתח תקווה מהליגה הלאומית עד תום העונה.
ב-30 בדצמבר 2018 מונה קשטן בשנית למאמן עירוני קריית שמונה, לאחר פיטוריו של חיים סילבס.
מחזור אחד לפני תום העונה פוטר קשטן מתפקידו, לאחר שבראיון שהעניק ל"ידיעות אחרונות" מתח ביקורת על בעלי הקבוצה איזי שרצקי.
ב-13 באוקטובר 2019 מונה קשטן למאמן מועדון ספורט כפר קאסם מהליגה הלאומית.
ב-14 בנובמבר 2020 פוטר מתפקידו לאחר רצף משחקים שלילי.
ב-30 בדצמבר 2020 מונה קשטן למאמן מכבי אחי נצרת ב-25 בפברואר 2022 פוטר מתפקידו לאחר רצף משחקים שלילי.
ב-13 במרץ מונה למאמנה של הפועל עכו.
ב-23 במאי סיים את תפקידו.
ב-2 באוקטובר 2022 מונה בפעם השנייה למאמנה של מ.ס.
כפר קאסם.ב-28 באפריל 2023 פוטר מתפקידו.
ב-9 בדצמבר 2023 מונה למאמנה של הפועל אום אל פאחם.
בקיץ מונה למאמנה של מכבי הרצליה.
ב-30 באוקטובר 2024 מונה למאמן הפועל עירוני עפולה.
תוניסיה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער התוניסאים שש מדליות, מהן מדליית זהב יחידה.
המשלחת הראשונה של תוניסיה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה 24 ספורטאים שהתחרו בעשרה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישג בענף האתלטיקה במקצוע ריצת 2000 מטר מכשולים בנות בה העפילה לגמר, אך לא סיימה לרוץ את מקצה הגמר.
ביתר הענפים: היאבקות, הרמת משקולות, חתירה, טאקוונדו, טניס, טניס שולחן, קאנו/קיאק, שחייה ושיט היא לא רשמה הישגים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה המשלחת הגדולה ביותר ששלחה תוניסיה עד כה.
המשלחת מנתה 50 ספורטאים שהתחרו ב-14 ענפים.
המשלחת הגיעה להישגים בענף האתלטיקה במקצוע ריצת 400 מטר משוכות בנים בה היא זכתה במדליית כסף ובענף ההרמת משקולות בה היא זכתה במדליית ארד בקטגוריית משקל עד 53 ק"ג בנות.
בענף האתלטיקה המשלחת הגיעה גם למקום החמישי בריצת 2000 מטר מכשולים בנות וריצת 1500 מטר בנות, ולמקום השמיני בריצת 2000 מטר מכשולים בנים.
המשלחת הגיעה להישגים גם בענף הסיף בה הגיעה למקום הרביעי בתחרות החרב לבנים ובענף הרמת המשקולות בה סיימה במקום החמישי בקטגוריית משקל עד 56 ק"ג בנים.
המשלחת השתתפה לראשונה בתחרויות בענפי האגרוף, הג'ודו, התעמלות, כדוריד, כדורסל ורוגבי.
תומר פרנקל (נולד ב-18 באוקטובר 2000) הוא שחיין ישראלי.
אלוף ישראל, אלוף אירופה לנוער (הלסינקי 2018) במשחה ל-100 מטר חופשי ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ושיאן ישראל במשחים ל-100 מטר חופשי ובמשחה ל-400 מטר חופשי (בריכת 25 מטר).
בנוסף, הוא סגן אלוף המכללות (2024) במשחה ל-100 מטר פרפר.
פרנקל שחיין הפועל ירושלים, התאמן בהדרכתו של לאוניד שייכט.
בפסטיבל האולימפי האירופי לנוער שנערך בטביליסי, גאורגיה בשנת 2015 זכה פרנקל במדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 54.57 שניות.
באליפות ישראל בשחייה למרחק 5 ק"מ בבריכה שנערכה במכון וינגייט בינואר 2016 זכה פרנקל במדליית כסף בתוצאה של 57:30.11 דקות, אחרי עידן מורדל מהפועל בת ים (54:11.23 דקות) ולפני איתי גורביץ' (58:38.44 דקות).
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בהודמזוושרהיי הונגריה ביולי 2016 זכה פרנקל במדליית ארד, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם דניס לוקטב, איתי כרמי ואלון שמי בתוצאה של 7:23.03 דקות.
כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 1:51.09 דקות.
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה במכון וינגייט בסוף יוני 2017 זכה פרנקל במדליית ארד, במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם דניס לוקטב, איתי כרמי ואלון שמי בתוצאה של 7:19.57 דקות כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 1:49.89 דקות.
שבועיים לאחר מכן, במכביה העשרים הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:03.59 דקות, אחרי איתי גורביץ' (2:01.11 דקות) ולפני ג'ושוע גולד מקנדה (2:03.69 דקות).
כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 50.36 שניות.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה בווינגייט הוא זכה בשתי מדליות אישיות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש לגילאי 17 ו-18 של 52.99 שניות, לפני מרקוס שלזינגר מהפועל דולפין נתניה (53.19 שניות) ואלון שמי מהפועל עירוני הוד השרון (53.90 שניות).
מדליית כסף, במשחה ל-50 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש לגילאי 17 ו-18 של 23.98 שניות, אחרי מירון חרותי ממכבי חיפה (23.96 שניות) ולפני גיא ברנע מהפועל ירושלים (24.52 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:58.88 דקות.
בתחרות "גביע האיגוד" שנערכה באפריל 2018 קבע פרנקל במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 52.25 שניות, שיפור לשיאו הוותיק בן ה-10 שנים של אלון מנדל (52.56 שניות).
יום למחרת הוא קבע במשחה ל-200 מטר חופשי שיא ישראלי חדש של 1:47.16 דקות, שיפור לשיא הוותיק בן ה-10 שנים של נמרוד שפירא בר אור (1:47.78 דקות) שנקבע בחצי הגמר באולימפיאדת בייג'ינג.
פרנקל נפצע באזור המרפק במהלך מחנה אימונים בטנריפה שערכה נבחרת ישראל לקראת אליפות אירופה.
ידו גובסה ובשל הפציעה הוא לא השתתף באליפות אירופה.
בתחרות שנערכה בבריכת 25 מטר בלוזאן, שווייץ ב-21 בדצמבר אותה שנה הוא זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא ישראלי חדש של 1:44.33 דקות, שיפור לשיא של דניס לוקטב (1:44.71 דקות), אחרי קייל שטוק מהולנד (1:44.11 דקות) ולפני ג'ורדן פותן מצרפת (1:45.27 דקות).
באליפות ישראל (בריכת 25 מטר) שנערכה בסוף דצמבר אותה שנה זכה פרנקל ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:59.29 דקות, אחרי איתי גורביץ' (1:57.02 דקות).
בתחרות "שבע הגבעות" שנערכה ברומא, איטליה ב-21 ביוני 2019 קבע פרנקל במשחה ל-100 מטר פרפר שיא ישראלי חדש של 52.16 שניות, שיפור לשיאו בן השנה (52.25 שניות).
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו שבקוריאה הדרומית ביולי אותה שנה הוא סיים במקום 14 במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 52.15 שניות, שיפור במאית אחת לשיאו בן החודש.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 52.36 שניות ועלה מהמקום ה-13. נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום עשירי במשחי שליחים, מיקום המהווה קריטריון אולימפי בתנאי ששחי שחיינים במשחה השליחים יקבעו את הקריטריון האולימפי.
בתחרות שנערכה באמסטרדם בדצמבר 2019 הוא סיים ראשון במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש של 51.92 שניות ובכך קבע את הקריטריון האולימפי.
כבר בשלב המוקדמות הוא קבע שיא ישראלי חדש של 52.05 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 52.79 שניות.
באולימפיאדת טוקיו, פרנקל התחרה בשני משחים.
במשחה ל-100 מטר פרפר הוא סיים במקום ה-21 בתוצאה של 51.99 שניות ובמשחה לשליחים 4X200 מטר חופשי הוא סיים במקום העשירי יחד עם דניס לוקטב, דניאל נמיר וגל כהן גרומי בשיא ישראלי חדש של 7:08.65 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביוני 2022 סיים במקום תשיעי במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם גל כהן גרומי, דניס לוקטב ומירון חרותי בשיא ישראלי חדש של 3:15.35 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע שיא אישי חדש של 49.08 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 16 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 51.83 שניות (גל כהן גרומי סיים במקום 15 לאחר ששיפר את שיאו הישראלי של פרנקל והעמידו על 51.79 שניות) ובמקום 30 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.34 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-200 יארד פרפר בתוצאה של 1:40.34 דקות.
באליפות ישראל שנערכה ביוני אותה שנה הוא זכה ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא אישי חדש של 1:46.90 דקות, אחרי דניס לוקטב שקבע שיא ישראלי חדש של 1:46.17 דקות ולפני גל כהן גרומי (1:47.39 דקות).
באליפות המכללות שנערכה באינדיאנה, בסוף מרץ 2024 זכה במדליית כסף במשחה ל-100 יארד פרפר בשיא אישי חדש של 43.85 שניות, אחרי ג'ושוע ליינדו שקבע את התוצאה השנייה בטיבה בכל הזמנים של 43.07 שניות ולפני לוק מילר מאוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית (43.90 שניות).
באולימפיאדת פריז סיים במקום 21 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.66 שניות ובמקום 14 במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם גל כהן גרומי, דניס לוקטב ואלכסיי גליבינסקי בתוצאה של 3:15.41 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 48.60 שניות.
תומר פישמן (נולד ב-5 ביוני 1983) הוא קומיקאי, תסריטאי ויוצר תוכן ישראלי.
השתתף בפלטפורמות מוכרות כמו ערוץ הילדים, וערוץ 2, לצד מיזמי-שוליים כמו סדרות רשת קומיות בהפקה פרטית.
בילדותו גדל מספר שנים בניוטון שבמסצ'וסטס, בעקבות שליחות מעבודתו של אביו.
את שירותו הצבאי עשה לצד טל טירנגל כמדריכי כלואים בכלא 4.
בשנת 2008 השתתף ב"פרויקט ביפ" כחלק מההרכב הקומי חמלל"ו יחד עם אסי גל ועידו פרנקל, וההרכב נהיה לאחד מארבעת ההרכבים הזוכים בתחרות.
בהמשך השתתף בתוכנית "אין מה לראות", אותה הגישו זוכי הפרויקט, בערוץ ביפ.
החל משנת 2011 החל ליצור ולהשתתף בסדרות רשת קומיות שונות, ביניהן "כוח סודוקו", "דירה 17", "אז אתה עומד למות בכל רגע" ועוד.
בשנת 2012 השתתף בתוכנית המערכונים "מצב כפית", מבית היוצר של "דומינו גרוס".
בשנת 2014 כתב לתוכנית "לילה תירס" בערוץ 2, והשתתף בתוכנית "חלם בהלם" שבערוץ החינוכית.
היה חבר בקולקטיב הקומי "כל מה שמצחיק בעולם" יחד עם ניב מג'ר, גלית חוגי, ירמי שיק בלום, ליאור אמסטרדמסקי, אסף קפלנסקי, ואריאל ויסמן בו יצר מערכוני רשת והשתתף בערבי סטנד-אפ של חברי הקולקטיב.
בשנת 2015 יצרו פישמן, מג'ר, בלום ואמסטרדמסקי את התכנית "נדחפים" בערוץ הילדים.
בנוסף, השתתף פישמן בתפקידי אורח ב"ארץ נהדרת", "אלישע" ו"גאליס".
בשנת 2017 החל לכתוב למספר תוכניות, בהן "היום בלילה" עם גורי אלפי, "טלוויזיה מהעתיד" ו"הכל הולך".
בשנת 2018 המשיך פישמן לכתוב לתוכניות הטלוויזיה בהן הוא פעיל, והחל להופיע בהופעות סטנד-אפ יחד עם ירמי שיק בלום.
בנוסף לכך הוא השתתף בקמפיין הפרסומות של מילקי יחד עם רועי כפרי.
תומר רוסו (נולד ב-29 במאי 1973) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, במאי, מחזאי ומורה למשחק ישראלי.
נולד בשנת 1973 בקריית ביאליק.
שירת בצה"ל כחובש בחטיבת הצנחנים.
ב-1997 סיים לימודי משחק בבית הספר "בית צבי".
בשנת 1997 הופיע בסדרה "כסף קטלני" בתפקיד אבישי רובין, בסרט "בחצות הלילה" בתפקיד שחר, בסרט "דנה לא רוקדת" בתפקיד יוני ובסרט "אנחנו לא כאלו".
בשנת 1998 שיחק בסדרה "רמת אביב גימל" את רונן.
בשנת 2000 שיחק בסרט "כיפור" בתפקיד רוסו.
באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "זאיה", בבימויו של יונתן פז.
בשנת 2001 הופיע בסדרה "לגעת באושר" בתפקיד אורי הוברמן ובסרט "לא תנאף" בתפקיד רוני.
בשנת 2002 גילם את מילק בסרט "קדמה".
בשנת 2003 גילם את פרידמן החובש בסרט "קרב בדרך לירושלים" ובסרט "עלילה" את הקצין.
בשנת 2005 שיחק בסרט "אזור חופשי" את איש הביטחון.
בשנת 2007 שיחק בסרטו של עמוס גיתאי, "התנתקות".
בשנת 2009 הופיע בסדרה "פרשת השבוע" וכן שיחק בסרטו של עמוס גיתאי, "כרמל".
בשנת 2015 גילם בסרט "רבין, היום האחרון" את גבי ברבש, מנהל בית החולים.
בשנת 2018 שיחק את איש האבטחה בסרט "רכבת קלה".
בשנת 2022 שיחק בסרטו של ארז תדמור "בחורים טובים".
בתיאטרון הספרייה: "בורגנים", "הבחור שלנו", "מיזנתרופ".
בתיאטרון אורנה פורת: "שמוליק של זוהרה".
בתיאטרון בית ליסין: "הקונצרט", "קול קטן", "על עכברים ואנשים".
תומר שחורי (22 בפברואר 1985 – 16 ביולי 2018) היה שחקן וקומיקאי ישראלי.
הוא החל ללמוד רפואה בלוס אנג'לס, שם סיים את תוארו הראשון בתחום באוניברסיטת קליפורניה, ובמקביל לקח שם קורסים במשחק ותסריטאות בבית ספר למשחק.
לאחר מכן סיים תואר שני בחינוך באוניברסיטת LMU, ועסק שם בקולנוע; הקים תוכנית קומית ברשת הטלוויזיה של האוניברסיטה בשם "Mane Squeeze" אשר בעקבותיה החליט למנף קריירה כשחקן בלוס אנג'לס, שיחק בסרטי הקולנוע בתפקיד מרכזי, ודיבב סדרה מצוירת בשם "Zombie Explosion Murder Die".
שחורי חזר לישראל ב-2012, שם קריירת המשחק שלו זכתה להצלחה והוא זכה להכרה מקצועית.
את התפקיד המשמעותי הראשון שלו בטלוויזיה עשה שחורי בשנת 2013, כאשר שיחק את דמותו של ניר שכנר בסדרת הטלוויזיה "פרופיל 64".
ב-2014 השתתף בשני סרטונים ויראליים שזכו למאות אלפי צפיות: "תכל'ס הוט" ו"החלום של גלעד", של שרוטונים שתרמו להגברת רמת החשיפה של שחורי בציבור.
ב־2016 היה שחקן אורח בסדרות "מפלצות קטנות" ו"עקרון ההחלפה".
ב־2017 גילם את הדמות הראשית בסרט הישראלי "מסע הטבעת" לצד עמית פרקש וישראל אטיאס.
ב־2018 שיחק את פרדי ב"משיח" והיה שחקן אורח בסדרה "ככה זה".
ב-16 ביולי 2018 נפטר שחורי בגיל 33 ממחלת סרטן המוח אשר חזרה כתוצאה מהקרנות שבוצעו בילדותו.
ב־2019 עלתה העונה השלישית של הסדרה "האחיות המוצלחות שלי", אליה הצטלם שחורי טרם מותו, לתפקיד אריק, העובד במזנון הקולנוע לצד מור.
בנוסף, באותה שנה עלו הסדרות "פאנץ'" ו"לה פמיליה" שבהן שחורי השתתף כשחקן אורח.
ב-4 בספטמבר 2019 נערך בבית יד לבנים בתל אביב מול אולם מלא, ערב לזכרו של שחורי בשם "לצחוק עם תומר", בהפקת יוני פליישמן ובהנחיית אורן ריחני.
הופיעו חבריו האמנים, ביניהם אנסמבל "ציפורלה".
נשאו דברים קולגות למקצוע, ביניהם גורי אלפי ואריק לובצקי, והוצגו קטעים מתוך סדרות, סרטים וקטעי תיאטרון של שחורי.
Mane Squeeze - מפיק ראשי, במאי, כותב ושחקן אנסמבל
הפרוטקטורט הצרפתי בתוניסיה או תוניסיה הצרפתית , היה שלטון חסות מדיני של האימפריה הקולוניאלית הצרפתית בשטחה של תוניסיה המודרנית החל משנת 1881, במקביל לשליטתה באלג'יריה, מרוקו וחלקים מאפריקה שמדרום לסהרה.
החסות נמשכה עד שנת 1956, אז זכתה תוניסיה בעצמאות.
בעשורים שקדמו לפלישה הצרפתית, תוניסיה הייתה פרובינציה של האימפריה העות'מאנית ונהנתה מאוטונומיה רחבה שכונתה "הביי של תוניס" שכן בארץ זו שלט הביי מוחמד השלישי.
השולט העות'מאני מינה פאשה שהיה אחראי על המחוז התוניסאי, אך הפאשה איבד שליטה במהירות למפקד הצבאי ה-דיי.
הדיי הודח בסופו של דבר על ידי הביי.
הסולטן של האימפריה העות'מאנית נתן לביי תואר של דיי ולאחר מכן של פאשה.
ב-1705 המשרה של הפאשה נפלה לידיים של אל חוסיין לבי עלי עט טורקי שהקים שושלת ששלטה בתוניסיה במשך 250 שנה.
קאדים, שהיו סוג של מושלים מקומיים, היו הדמויות החשובות ביותר בהנהלה מקומית.
הממשלה המרכזית מינתה את הקאדים, אשר לרוב נבחרו מתוך משפחות גדולות וחשובות בשבט או במחוז כדי לוודא קבלת כבוד וסמכות.
מתחת לקאדים היו השייחים, מנהיגי שבטים, כפרים וחלקי עיירות.
גם אותם מינתה הממשלה המרכזית, אך זאת לפי המלצת הקאדים.
בשנת 1877 הכריזה האימפריה הרוסית על מלחמה כנגד העות'מאנים.
כתוצאה מכך פרצה המלחמה העות'מאנית-רוסית שהתקיימה בין 1877–1878 וגרמה לניתוק של חלקים גדולים מהאימפריה, כולל פרובינציות צפון אפריקה ובהן תוניסיה.
על כן התכנס קונגרס ברלין בשנת 1878 כדי למצוא פתרון לשאלת הגורל של האימפריה העותמאנית.
בריטניה, אף שהתנגדה לפירוק מוחלט של האימפריה העות'מאנית, הציעה לצרפת את השליטה בתוניסיה שהייתה כעת שטח ללא שלטון יציב של האימפריה, בתמורה לקבלת קפריסין.
גרמניה אישרה את ההצעה הבריטית מתוך חשש לתגובה נקמנית מצד צרפת בעת של סכסוך בין העמים, עם סיום מלחמת צרפת–פרוסיה.
דיונים אלו התקיימו בחשאיות מאחורי גבה של ממלכת איטליה, שהתנגדה בחריפות להענקת המנדט לצרפת, בעוד שהיא טענה בעצמה לשטח זה.
הצרפתים פלשו והשתלטו על תוניסיה חמישה עשורים לאחר שכבשו את אלג'יריה השכנה, בעת שכבר התנסתה צרפת והפיקה לקחים בנושא שליטה קולוניאלית במדינות צפון אפריקאיות.
שתי המדינות הללו נשלטו בעבר על ידי האימפריה העות'מאנית במשך למעלה משלוש מאות שנה, ושתיהן כבר זכו באוטונומיה יחסית מהסולטאן באיסטנבול.
לכן, הגעת הצרפתים לתוניסיה למעשה עיכבה באופן משמעותי את תהליך המודרניזציה שעברה תוניסיה והרחיקה את עצמאותה של תוניסיה.
לאחר שכבשו הצרפתים את תוניסיה, נטלה ממשלת צרפת את התחייבויותיה הבינלאומיות של תוניסיה.
אף על פי שהצרפתים קידמו תחומים שונים בתוניסיה בהתאם להתפתחותם בצרפת כמו תחבורה, תשתיות, תעשייה ובריאות הציבור, הייתה העדפה ברורה מצד השלטון לאזרחים הצרפתים ולעסקיהם.
מתוך העם התוניסאי המדוכא, צמחה תנועה לאומית חדשה ועמה גם המפלגה הסוציאליסטית בראשותו של חביב בורגיבה.
צרפת לא הגדילה את תחום השליטה שלה מעבר לאלג'יריה במשך חצי מאה.
האזור הבא להתרחבות, בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19, היה תוניסיה.
לתוניס הייתה חשיבות אסטרטגית, שכן היא ממוקמת מעבר לגבול אלג'יריה, רק 150 ק"מ מסיציליה והכילה מתקני נמל טובים, במיוחד בביזרטה (עיר הנמצאת על החוף הצפוני של תוניסיה).
לצרפת היו אינטרסים מסחריים עם תוניסיה, לכן גם נתנה לה הלוואה גדולה באמצע המאה ה-19.
ההזדמנות להשתלט על תוניסיה צצה בעקבות מלחמת רוסיה-טורקיה (1877–1878), שבה הובסה האימפריה העות'מאנית.
צרפת לא פעלה מיד, אלא רק לאחר כמה התפתחויות.
הראשונה התרחשה בשנת 1880, כשמסילת הרכבת המקשרת את העיר תוניס עם החוף הועמדה למכירה.
חברה כלכלית איטלקית הצליחה לקנות את המיזם, והותירה את צרפת מודאגת מהתערבות איטלקית אפשרית.
תקרית נוספת, גם היא ב-1880, נגעה למכירת נכס שמתפרש על שטח של 100,000 דונם על ידי ראש ממשלת תוניסיה לשעבר.
בריטניה ניסתה לקנות במרמה את הנכס בשם ממשלת הביי של תוניסיה אך לא הצליחה, בסופו של דבר קונים צרפתים קנו את הנכס.
הצרפתים חיפשו תקרית חדשה בשביל עילה להתערבות.
במרץ 1881, תקרית בין תוניסיה לצרפת שכללה מוות של מספר תוניסאים וחיילים צרפתיים סיפקה עילה לצרפת.
עד אמצע אפריל חיילים צרפתים הגיעו לתוניסיה וב-12 במאי 1881 אילצו את ביי מוחמד השלישי אס-סאדיק לחתום על הסכם בארדו המעניק לצרפת חסות על תוניסיה.
גרמניה ובריטניה שמרו על שתיקה, איטליה זעמה אך הייתה חסרת אונים.
ההצבעה על אמנת בארדו התקבלה בפה אחד בידי הצרפתים.
כשצרפת היא נותנת החסות לתוניסיה, הביי נשאר בתפקיד, ותוניסיה נחשבה עצמאית באופן לא רשמי, בעוד הסכמים קיימים עם מדינות אחרות נשארו בתוקף.
עם זאת, צרפת השתלטה לחלוטין על ענייני החוץ, הכספים של תוניסיה ושמרה על הזכות להציב כוחות צבאיים בשטחה.
רבים מתושבי תוניסיה הביעו שביעות רצון בתבוסת צרפת לגרמניה ביוני 1940, אך המפלגות הלאומניות, שדרשו עצמאות מלאה לתוניסיה, לא הפיקו תועלת מהותית מנפילתה של צרפת.
למרות מחויבותו של המנהיג הפרגמטי (מעשי) חביב בורגיבה לסיים את חסות צרפת לא היה לו שום רצון להחליף את השליטה הצרפתית בזו של איטליה הפאשיסטית או בזו של גרמניה הנאצית, מדינות שאת האידאולוגיות שלהן הוא תיעב.
הוא פחד שקשרים הדוקים מדי עם מדינות הציר (מדינות אשר תמכו בנאצים) יביאו תועלת לטווח הקצר אך יגרמו לטרגדיה לטווח הארוך.
לאחר שביתת הנשק השנייה שנחתמה ביער שליד קומפיין (עיר בחבל או דה פראנס שבצרפת) בין צרפת לגרמניה, ממשלת וישי בראשות המרשל פילפ פטן שלחה לתוניסיה כפקיד דיפלומטי חדש את האדמירל ז'אן פייר אסטבה, שלא התכוון להתיר מחדש את הפעילות הפוליטית של תוניסיה.
הביי מוחמד השביעי אל מונסיף פעל למען עצמאות רחבה יותר ב-1942 אך כאשר מדינות הציר נאלצו לצאת מתוניסיה ב-1943 האשימה אותו מדינת צרפת החופשית בשיתוף פעולה עם ממשלת וישי והוא הודח.
בתוניסיה החלה להתרחש דה-קולוניזציה, אשר הוכיחה את עצמה כעניין ממושך ושנוי במחלוקת.
בתוניסיה, לאומנים תוניסאים דרשו את החזרת ביי המודח ואת הרפורמה המוסדית, וב-1945, קבוצות המתנגדים לאוטונמיה המשיכו לגדול.
בשנה שלאחר מכן, חביב בורגיבה (שהיה המנהיג העיקרי בהתנגדות לחסות צרפת) וקבוצות המתנגדים העבירו את מטרתם להשגת עצמאות לתוניסיה.
מחשש למעצר בגין מעשיו, בילה בורגיבה כשלוש שנים בקהיר.
שם ב-1950, הוא הוציא מנשר בן שבע נקודות שדרש את השבת הריבונות התוניסאית ובחירה באספה לאומית.
הממשלה הצרפתית הכירה ברצונה של אוטונומיה, אף שהזהירה כי זו תגיע רק בזמן לא מוגדר בעתיד.
בשם כך פריז הציעה שצרפת ותוניסיה יחלקו בחסות.
ההסכם שנחתם שנה לאחר מכן לא סיפק את המתנגדים, ובתגובה ראשי המדינה הצרפתיים החדשים נקטו דרך קשה יותר מקודמיהם והחזיקו את בורגיבה במעצר בית מ-1951 עד 1954.
שביתה כללית ב-1952 הובילה לעימות אלים בין הצרפתים לתוניסאים.
שינוי נוסף בממשלת צרפת, מינויו של מנדז-פרנס לראש הממשלה ב-1954, הביא לחזרה לגישות עדינות יותר.
הנסיבות הבינלאומיות באותם הרגעים דרבנו את צרפת לפתור את הבעיה בצורה רגועה ובשלום.
בנאום בתוניסיה, הכריז מנדז-פרנס על האוטונומיה של ממשלת תוניס, אף על פי שצרפת שמרה על השליטה בתחומי מינהל משמעותיים.
ב-1955, בורגיבה חזר לתוניסיה בניצחון.
במקביל, הופסקה חסות צרפת על מרוקו, מה שסלל את המשך הדרך לעצמאות תוניסיה.
ב-1956 ביטלו הצרפתים את הסעיף של חוזה בארדו שהקים את מדינת החסות ב-1881 והכירו בעצמאותה של תוניסיה.
האמנות של לה מרסה, שנחתמו ב-1883, על ידי ביי עלי מודאת בן אל חוסיין, אפשרו לצרפת לשלם את החוב הבינלאומי של תוניסיה, ובכך הקימו רשמית את מדינת החסות הצרפתית.
האמנה שללה מהביי, שהיה מנהיג תוניסאי מרכזי, את השליטה בעניינים פנימיים בכך שהתחייבה ליישם רפורמות מנהליות, משפטיות ופיננסיות שהוכתבו על ידי צרפת.
פקידים צרפתיים השתמשו בשיטות מגוונות כדי לשלוט בממשלה התוניסאית.
הם דחקו בביי למנות את האנשים שהיו נאמנים אישית אליו והלכו בעקבותיו בחוסר התנגדות לצרפתים לתפקידי מפתח כמו ראש ממשלה.
במקביל, השיגו שליטים את פיטורי התוניסאים שהתנגדו להרחבת ההשפעה הצרפתית.
פקיד צרפתי כיהן בתפקיד המזכיר הכללי של ממשלת תוניסיה, משרד שנוצר ב-1883 כדי לייעץ לראש הממשלה ולפקח על עבודת הבירוקרטיה.
מומחים צרפתיים היו אחראים לעבודות והמשרות החשובות בתוניסיה.
כדי לעזור לו ליישם את הרפורמות שצוינו באמנות לה מרסה, לפקיד הדיפלומטי הצרפתי בתוניסיה היה הכוח לפרסם גזירות ביצוע ולהחליש את כוחו של הביי.
כדי לייעץ לפקיד, הוקמה ב-1891 ועידה מייעצת המייצגת את המתיישבים הקולוניאליים הצרפתיים, והורחב לכלול נציגים תוניסאים ממונים ב-1907.
הרשויות הצרפתיות השאירו את המסגרת של הממשלה המקומית במקומה, אבל רקמו מנגנון כדי לשלוט בה.
בתחילת המנדט, כ-60 קאדים נשאו באחריות לשמירת הסדר והמשמעת וגביית מיסים במחוזות שהוגדרו לפי חברות שבטית או לפי גבולות גאוגרפיים.
לאחר הפלישה הצרפתית רוב הקאדים והשייחים הורשו להישאר בתפקידם ולכן רק מעט מהם התנגדו לרשויות החדשות.
כדי לשמור על שליטה ומודעות להתפתחויות מחוץ לעיר הבירה, השליטים הצרפתים של תוניסיה הנהיגו את מדיניות הפקחים (the contrôleurs civils).
לפי מדיניות זאת, פקידים צרפתים פיקחו מקרוב על הקאדים והשייחים.
החל משנת 1884, רשת של פקחים מדיניים אלו נפרשה מעל האדמיניסטרציה של הקאדים בכל עבר המדינה מלבד בקצוות הדרומיים.
שם, עקב ההתנגדות מצד המקומיים, פקידים צבאיים צרפתים מילאו את התפקיד.
חיזוק הכלכלה התוניסאית עתירת החובות היה אחד מהעדיפויות העיקריות של פול קמבון, אשר הנהיג את תוניסיה מטעם צרפת.
ב-1884 ערבה צרפת לחוב התוניסאי, ובכך הובילה לשחרור האחיזה של ועדת החוב הבינלאומית על הכספים התוניסאיים.
פקידים צרפתים ערכו מעקב קפדני אחר הליכי הערכת וגביית מס, במטרה ליצור מערכת כלכלית שוויונית יותר, להביא לפיתוח בייצור ובמסחר וליצור יותר הכנסות למדינה.
ב-1883 נכנסו לתוקף החוק ובתי המשפט הצרפתיים, אלו פעלו במקביל לבתי הדין המוסלמיים התוניסאים.
לאחר מכן, החוק הצרפתי חל על כל התושבים הצרפתים והזרים.
המעצמות האירופיות האחרות הסכימו לוותר על בתי המשפט הקונסולריים שקיימו כדי להגן על אזרחיהן מפני מערכת המשפט הצרפתית.
בתי המשפט בצרפת דנו גם במקרים שבהם בעל דין אחד היה תוניסאי והשני אירופי.
בית משפט ביילי (בית משפט המטפל בתיקים פליליים) פעל בפיקוח צרפתי בבירה.
ב-1896 הוקמו במחוזות בתי משפט דומים, גם הם בפיקוח צרפתי.
צרפת הביאה חידושים בתחום החינוך בתוניסיה.
זאת מתוך אמונה שחינוך מודרני יכין את הבסיס ליחסים הרמוניים בין צרפת לתוניסיה ויהווה אמצעי לגישור על הפער בין התרבויות הערבו-אסלאמיות והאירופיות.
מטרת בתי הספר, שלימדו נושאים מודרניים בשפה אירופאית, הייתה לפתח קבוצה של תוניסאים עם הכישורים הדרושים לאייש את הבירוקרטיה הממשלתית.
זמן קצר לאחר הקמת המנדט, הדירקטוריון הצרפתי לחינוך ציבורי הקים מערכת בית ספר אחידה עבור תלמידים צרפתים ותוניסאים, שנועדה לקרב בין שני העמים.
צרפתית הייתה שפת ההוראה בבתי ספר צרפתים-ערביים אלה, ותוכנית הלימודים שלהם חיקתה את זו של בתי הספר בצרפת.
תלמידים דוברי צרפתית שלמדו בהם למדו ערבית כשפה שנייה.
ערבוב אתני כמעט ולא התרחש בבתי ספר בערים, שבהן המשיכה דת האסלאם בתוניסיה לנהל בתי ספר יסודיים נפרדים.
אמנם בתי הספר הצרפתיים-ערביים זכו להצלחה רבה יותר באזורים הכפריים, אך מעולם לא נרשמו אליהם יותר מחמישית מכלל התלמידים התוניסאים.
תומר סיסלי הוא הומוריסט, שחקן, תסריטאי, קומיקאי ובמאי קולנוע צרפתי-ישראלי.
נולד בשם תומר גזית במערב ברלין, שבגרמניה המערבית, להורים צברים-ישראלים.
סבו וסבתו עלו לישראל מליטא, בלארוס ומתימן.
הוריו נפרדו כשהיה בן חמש.
בגיל 9 עזב את ברלין להתגורר עם אביו בדרום צרפת.
בגיל 12 הוא כבר דיבר 4 שפות (גרמנית, עברית, צרפתית ואנגלית).
אביו, ג'וזף, היה מדען במחקר דרמטולוגי.
סיסלי היה הסטנדאפיסט הצרפתי הראשון שזכה בפסטיבל הקומדיה Just for Laughs, הגדול בעולם, בשנת 2003. בשנת 2011, סיסלי קיבל את התפקיד הראשי בסרט הצרפתי "לילה נטול שינה".
את הסרט קנו טרייבקה פילמס, חברת ההפצה של רוברט דה נירו, והאחים וורנר קנו את הזכויות להפקת רימייק.
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים של טרייבקה, בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ובפסטיבל הקולנוע ברומא.
בשנת 2011, במהלך צילומי הסרט "לארגו וינץ' 2" הוא ביצע קטטה תוך כדי צניחה חופשית ממטוס ללא מצנח.
סיסלי רוכב על סוסים, התאמן 5 שנים בקרב מגע והוא בעל הכשרה בג'ו ג'יטסו ובאגרוף.
2003: Bedwin מאת נדיה אל פאני
2006: Toi et moi מאת ג'ולי לופס-קורוול
תומר רזניק (נולד ב־1990) הוא סגן יו"ר ההסתדרות, פוליטיקאי ישראלי, מזכ"ל מרצ מאז מאי 2018.
רזניק הצטרף למפלגת מרצ בשנת 2002, והחל את פעילותו הפוליטית בנוער מרצ.
במסגרת פעילותו בנוער מרצ כיהן גם כיו"ר הארגון.
בין השנים 2015–2011 כיהן כיו"ר צעירי מרצ, ושימש כיועץ פרלמנטרי לחבר הכנסת אילן גילאון.
בבחירות המוניציפליות ב-2013 עמד בראש מטה הבחירות של מרצ בירושלים.
ב-2015 שימש כסגן מנהל מטה הבחירות של מרצ לכנסת העשרים.
בשנים 2013–2017 נבחר מטעם סיעת מר"צ לבית נבחרי ההסתדרות.
מאז שנת 2016 הוא עובד במקביל לפעילותו המפלגתית גם כמזכיר איגוד מקצועי במרחב ת"א-יפו של ההסתדרות, ועוסק בליווי ועדי עובדים וקידום התארגנויות.
החל משנת 2017 נתמנה על ידי יו"ר ההסתדרות דאז אבי ניסנקורן לחבר הנהגת ההסתדרות, הצעיר ביותר בהיסטוריה של הארגון.
המשיך לכהן בהנהגת הארגון גם תחת הנהגתו של היו"ר ארנון בר-דוד.
החל מסוף דצמבר 2021 הוא מכהן גם כראש סיעת מרצ בהסתדרות.
ב-2015 התמודד לראשונה לתפקיד מזכ"ל המפלגה, אך הפסיד לחבר הכנסת מוסי רז.
במאי 2018 התמודד בשנית ונבחר לתפקיד המזכ"ל.
בכך הפך לאדם הצעיר ביותר בהיסטוריה של מרצ אשר מכהן כמזכ"ל המפלגה וזאת לאחר שנבחר בגיל 28. בשנת 2019 נבחר רזניק לרשימת 30 הצעירים המשפיעים מתחת לגיל 30 של מגזין פורבס ישראל.
רזניק היה חבר בצוות המשא ומתן הקואליציוני של מרצ ב-2019, ובין מעצבי ההסכמים הקואליציוני עמה עם כניסתה לממשלת ישראל ה-36. גם לקראת דיוני תקציב המדינה לשנים 2021–2022 היה גורם מרכזי במאמצי המפלגה לרכך את חוק ההסדרים בדגש על סוגיות העלאת גיל הפרישה לנשים, שמירה על החקלאות הישראלית והרפורמה ברגולציה.
ביולי 2022 מונה ליו"ר האגף לדמוקרטיה תעשייתית ועובדי כוח אדם בהסתדרות והוא מכהן גם כסגן יו"ר ההסתדרות.
באפריל 2024 נבחר על ידי ועידת מרצ לכהונה נוספת כמזכ"ל המפלגה.
גר בשכונת יד אליהו בתל אביב.
תומר הוא בוגר לימודי תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב ותואר שני בתוכנית הלימודים הבינלאומית לתואר שני בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב עם התמחות במשפט ציבור בשיתוף בית הספר למשפטים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן בשיקגו.
תומר פורת (נולד ב-29 במרץ 1999) הוא כדורסלן ישראלי, המשחק בעמדת הפורוורד בעירוני אילת מהליגה הלאומית בכדורסל.
פורת גדל בכפר סבא שם בתחילה שיחק בקבוצת הכדורגל המקומית עד שבמהרה עבר לשחק כדורסל.
שיחק כדורסל מגיל קט-סל בקבוצת הפועל כפר סבא.
מכיתה י' ועד סוף התיכון עבר לשחק במחלקת הנוער של מכבי תל אביב.
עם מכבי תל אביב זכה בעונת 2016/17 באליפות המדינה לנוער לאחר שגברה על גלבוע/מעיינות.
באותה שנה השלים דאבל כאשר זכה גם בגביע המדינה לנוער לאחר ניצחון על מכבי ראשון לציון.
עונתו הראשונה בקבוצת בוגרים הייתה עונת 2017/2018 כאשר שיחק בקבוצת מכבי הוד השרון מהליגה הלאומית בכדורסל.
בעונה שלאחר מכן עבר לשחק בהפועל כפר סבא.
בעונות 2019/20 עבר לשחק בעירוני רעננה.
לקראת עונת 2020/21 חתם בקבוצת עירוני נהריה.
בינואר 2021 עזב פורת את נהריה לאחר שלא הרבה לקבל דקות משחק ושותף ב-3 משחקים בלבד, לאחר עזיבתו חתם בהפועל עפולה מהליגה הלאמית.
ב-2022 חתם בהפועל באר שבע מליגת העל.
בתחילת עונת 2023/2024, חתם פורת בעירוני קריית אתא מליגת העל בכדורסל.
פורת, שיחק בנבחרות הקדטים, הנוער והעתודה של ישראל.
האזור שבו נמצאת כיום תוניסיה התאפיין בתקופת ימי הביניים בצמיחה ושגשוג של התרבות הערבית והמוסלמית לצד ההיבט ההומני שהתפתח אף הוא עם עלייתם של היסטוריונים והוגי דעות, שהידוע בהם הוא אבן ח'לדון.
באותה תקופה נשלטה תוניסיה על ידי ממלכות ושושלות שונות, חלקן מערביות וחלקן מזרח-תיכוניות ואפריקאיות.
תקופת ימי הביניים בתוניסיה מוגדרת החל מכיבושה על ידי האימפריה המוסלמית ועד להשתלטותה של האימפריה העות'מאנית.
בניגוד לארצות השכנות בצפון אפריקה ובמגרב, שקיבלו על עצמן מהר את הדת והתרבות המוסלמית עם פלישת האימפריה המוסלמית לאזורן בראשית ימי הביניים, תושבי הקבע הילידים והצאצאים האירופיים בתוניסיה סירבו להיכנע ללא מרד לשלטון המוסלמי.
עד שהפכה תוניסיה לערבית ומוסלמית דיה נדרשו שלוש פלישות של הלוחמים הערבים לשטחה וכיבושה הסופי.
על כן, תהליך הערביזציה שעברה תוניסיה היה איטי ומתמשך.
בשנת 647, ימי הביניים המוקדמים, הותקפה קרתגו, אז מעצמה אזורית שישבה בתוניסיה, על ידי המוסלמים.
אף על פי כן, הם לא הצליחו לכבוש אותה כתוצאה מהטקטיקה הימית המנוסה של הקרתגים.
עם זאת בשנת 661 פרצה מלחמה נוספת בין המוסלמים לקרתגים והפעם הם הצליחו לכבוש את האזור עם לכידת העיר ביזרטה, הצפונית ביותר ביבשת אפריקה.
באותה שנה העיר הופכת למרכז המסעות המוסלמיים שיצאו לכבוש את אזורי המגרב; בשנת 695 הצליחו המוסלמים לכבוש את קרתגו מידיי היוונים, אך הושבה על ידי הביזנטים פעם נוספת.
לבסוף, תוניסיה נכבשה סופית בשנת 698.
בניגוד לכובשים הקודמים שהגיעו לתוניסיה, הערבים לא רק כבשו את קו החוף אלא גם נכנסו אל פנים המדינה, שם ניסו להשתלט על החלק התוניסאי במדבר סהרה, שהיה בשליטת השבטים הברברים.
הברברים התנגדו בגבורה לכובש המוסלמי, וסירבו להמיר את דתם לאסלאם.
לאחר שנים אימצו הברברים את האסלאם אך עם זאת התנתקו מן הזרם המרכזי בו ורובם המוחלט דבק בח'וארג'.
בשנת 745 אף ניסו הח'ורארג'ים הברברים לכבוש את קירואן, מה שלא החזיק זמן רב אמנם אך שימש סמל לכוחם של הברברים גם לאחר מות מנהיגתם כאהינה.
אגב כך, המשיכו הברברים הח'ורארג'ים להילחם למרוד בשלטון של ח'ליפות אומיה.
בשנת 799, כשנה לפני תחילת המאה ה-9, איברהים בן אל-אגלאב, מושל האזור של תוניסיה ושליחו של הח'ליף הארון א-רשיד, פתח במלחמה עזה כנגד המורדים הברברים.
בשנת 800 בערך, הח'ליף העניק לאל-אגלאב את תואר ה'אמיר', ובכך נתן לו סמכויות רבות וכוח צבאי רב שיפעל למרותו.
לאחר שקיבל את תואר האמיר התיישב בקירואן והפך שם לראשון מבין שושלת האע'לבים שהתקיימה עד שנת 909. בתקופת שלטונם של האע'לבים, אזור מזרח המגרב, ובכללו תוניסיה, חווה שגשוג וצמיחה חסרי תקדים.
במהלך תקופה זו, תוניסיה הפכה למרכז תרבותי חשוב עם הגעת אוכלוסיות ערביות רבות מתוך משיכה דתית לקירואן.
השושלת שרדה זמן כה רב בשלטון בעיקר בזכות הצי הימי החזק שלה, שנועד למנוע פלישות מן הים.
בראשית המאה העשירית, הברברים של השבט החזק של קוטאמה, שהומרו על ידי אבו עבד אללה אח-צ'י'י, סירבו לשלוט באגלביד ולכן יצאו, מקביליה הקטנה, לכבוש את איפריקיה.
בדצמבר 909 הכריז האימאם אובייד אללה אל-מהדי, צאצא של פטימה זהרה (בתו של מוחמד), כמנהיג ואימאם של תוניסיה וייסד את השושלת השיעית של הפאטמים תוך שהוא מכריז כגוזל את הח'ליפים האוביים והעבאסים התגייסו לסוניזם.
את בירתו הקים בעיר אלמהדיה שבתוניסיה, שנקראה על שם תוארו השלטוני, אלמהדי - הגואל.
לאחר שמצרים נפלה בידם, הפאטמים עברו מיד מאלמהדיה, עם כל אוצרות הארמון ועם קברי הח'ליפים הקודמים.
את אפריקיה הם הותירו לשלטון של האמירים הזירים.
במחצית הראשונה של המאה ה-11, הזירים, השליטים הברברים ששלטו בצפון אפריקה בשם הפאטמים, הכריזו על עצמאות ועל מעבר לזרם הסוני האורתודוקסי.
תומר שם טוב (נולד ב-17 באפריל 1978) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם.
שם טוב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל כפר סבא.
בעונת 1994/1995 הצטרף לקבוצה הבוגרת ששיחקה אז בליגה הארצית.
ב-26 באוגוסט 1995 שם טוב ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה הראשונה בישראל בהפסד 3-1 להפועל פתח תקווה.
ב-21 בדצמבר 1996 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0-3 נגד הפועל טייבה.
בקיץ שם טוב הושאל למכבי נתניה לעונה אחת, בסיומה עזב את המועדון.
ב-15 בדצמבר 2004 שם טוב חתם בהפועל רעננה וכעבור עונה חתם בהפועל אשקלון.
בקיץ פרש מכדורגל, ולאחר 4 שנים חזר מהפרישה כאשר חתם בבני רעננה.
בקיץ חתם בהפועל מורשה רמת השרון ולאחר מכן פרש בשנית מכדורגל.
תומר צרפתי (נולד ב-16 באוקטובר 2003) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת השוער במכבי נתניה מליגת העל ובנבחרת ישראל עד גיל 21.
צרפתי נולד בפרדס חנה-כרכור שבישראל, וגדל במחלקות הנוער של מ.ס.
פרדס חנה-כרכור, מכבי ברקאי, הפועל חדרה, מכבי חיפה, הפועל באר שבע ומכבי נתניה.
ב-23 בפברואר 2023 חתם על חוזה במכבי נתניה עד לשנת 2026.
ב-7 במאי 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 1-4 נגד הפועל ירושלים.
צרפתי החל לשחק בנבחרת הנוער של ישראל עד גיל 19 בשנת 2022. הוא נכלל בסגל הנבחרת לטורניר אליפות אירופה לנבחרות עד גיל 19 ("יורו הנוער") של UEFA בשנת 2022, בו סיימה נבחרת ישראל במקום השני, לאחר הפסד בגמר לנבחרת הנוער של אנגליה עד גיל 19 שהסתיים בתוצאה 1–3 לאחר הארכה.
לאחר שהשוער אופק מליקה החליף את צרפתי בהרכב הפותח של נבחרת המונדיאליטו, במשחקה השביעי והאחרון, בו ניצחה 3–1 את נבחרת דרום-קוריאה עד גיל 20, שהיה גם שלב ההתמודדות על המקום השלישי, ועל כן נבחרת ישראל ל"מונדיאליטו" סיימה במקום השלישי גביע העולם של FIFA לנבחרות עד גיל 20 לשנת 2023.
החל מ-2023 הוא משחק בנבחרת ישראל הצעירה עד גיל 21, כולל ביורו הנבחרות עד גיל 21 לשנת 2023 ("יורו הצעירות"), בו החליף את בהרכב הפותח את השוער דניאל פרץ עקב כך שפרץ צבר כרטיס צהוב בשני משחקיו הקודמים, במשחק חצי-הגמר מול נבחרת אנגליה הצעירה עד 21.
תוניסיה העות'מאנית, הידועה גם בשם עוצרות תוניס, התקיימה מהמאות ה-16 עד ה-19, כאשר תוניס שולבה באופן רשמי באימפריה העות'מאנית בתור איילט תוניס.
הנוכחות העות'מאנית במגרב החלה עם ההשתלטות על אלג'יר בשנת 1516 על ידי הקורסייר והביילרבי העות'מאני אורוץ' ברברוסה, ובסופו של דבר התרחבה על פני כל האזור פרט למרוקו.
הכיבוש העות'מאני הראשון של תוניס התרחש ב-1534 בפיקודו של ח'יר א-דין ברברוסה, אחיו הצעיר של אורוץ', שהיה הקפודן פאשה של הצי העות'מאני בתקופת שלטונו של סולימאן הראשון.
עם זאת, רק עם הכיבוש העות'מאני הסופי של תוניס מספרד בשנת 1574, השתלטו העות'מאנים באופן מוחלט על תוניסיה החפסידית, והחזיקו בהם עד לכיבוש הצרפתי של תוניסיה ב-1881.
תוניס הייתה בתחילה תחת שלטון עות'מאני מאלג'יר, אך השער הנשגב מינה עד מהרה מושל ישיר (פאשא) שנסמך על ידי כוחות יניצ'רים.
עם זאת, תוניסיה זכתה במהירות לאוטונומיה ופעלה כמחוז אוטונומי תחת הביי המקומי, שכונה גם הבייליק של תוניס.
בעוד שאלג'יר התמודדה מדי פעם עם אוטונומיה זו, תוניסיה שמרה בהצלחה על מעמדה.
לאורך כל תקופה זו, מועצות השלטון בתוניסיה היו מורכבות בעיקר מאליטה זרה, שניהלה את ענייני המדינה בעיקר בטורקית עות'מאנית.
תוניס שימשה בסיס לשודדי ים ברברים שפשטו על הספנות האירופית, לצד בסיסהם באלג'יר וטריפולי.
עם זאת, לאחר תקופה ממושכת של פשיטות, הכוח הגובר של מדינות אירופה הביא בסופו של דבר לקץ הפרקטיקה באמצעות המלחמות הברבריות.
במהלך שלטונה של האימפריה העות'מאנית, תוניסיה עברה התכווצות טריטוריאלית, ואיבדה אדמות במערב (קונסטנטין) ובמזרח (טריפולי).
במאה ה-19, החלו שליטי תוניסיה העות'מאנית במודרניזציה של רפורמות מוסדיות בהשראת רפורמות הטנזימאט העות'מאניות.עם זאת, החוב הבינלאומי הגובר של תוניסיה סיפק סיבה לכוחות הצרפתיים להקים פרוטקטורט ב-1881.
מורשת של מאות שנים של שלטון טורקי היא קיומה של אוכלוסייה ממוצא טורקי.
צאצאים זכרים היו ידועים כקולוגליס.
במאה ה-16, השליטה במערב הים התיכון הייתה נתונה במחלוקת בין הספרדים לעות'מאנים, שניהם בטוחים בכוחם בשל הניצחונות האחרונים וההתרחבות שלאחר מכן.
ב-1492 השלימו המלכים הקתוליים של ספרד את הרקונקיסטה של חצי האי האיברי, שנמשכה מאות שנים, ולאחר מכן ייסדו את היישובים הספרדיים הראשונים באמריקה.
ספרד הגתה אז מדיניות אפריקאית, והקימה סדרה של היאחזויות בערי נמל לאורך החוף הצפון אפריקאי.
הטורקים העות'מאנים השיגו את שאיפתם ארוכת הטווח לכבוש את קונסטנטינופול בשנת 1453, ולאחר מכן התרחבו בהצלחה נוספת אל הבלקן (1459–1482), ולאחר מכן כבשו את סוריה ומצרים (1516–1517).
צבאות ברברים עות'מאנים פעלו מבסיסים במגרב.
ספרד גם כוננה יחסי אמנה עם חצי תריסר אחרים.
הסכמים אלו כללו את אלג'יר (1510), שהעניקה לספרד דריסת רגל באי פניון דה ארג'ל שבחוף הים.
ספרד גם הגיעה להסכמות עם תלמסאן (1511), עיר השוכנת בערך 40 ק"מ מהחוף, ועם תוניס, שהברית הספרדית שלה נמשכה לסירוגין במשך עשרות שנים.
ליד תוניס נכבש מאוחר יותר נמל גולטה על ידי כוחות ספרדים, שבנו שם מבצר גדול וחזק.
הם גם בנו אמת מים לתוניס לשימוש תושבי הקסבה.
השושלת החפסידית שלטה בתוניסיה מ־1227, חוותה תקופות של יוקרה כמדינה המובילה של המגרב, לצד תקופות של מאבק.
במשך מאות השנים נמשך סחר נרחב עם סוחרים אירופיים, שהוביל לכינון אמנות מדינה.
עם זאת, החפסידים היו גם פיראטים שפשטו על ספנות סוחר.
במאה ה-15 העסיקו החפסידים כוח נוצרי, המורכב בעיקר מקטאלונים, כשומרי ראש.
עד המאה ה-16 נחלש השלטון החפסידי, ולעיתים קרובות הוגבל לתוניס בלבד.
שלושת הסולטאנים החפסידים האחרונים - אל-חסן, בנו אחמד ואחיו מוחמד - התקשרו בהסכמים לא עקביים עם ספרד.
הברית בין-תרבויות של השושלת החפסידית עם ספרד לא הייתה נדירה כפי שהיא עשויה להיראות, בהתחשב בהסכמים המוסלמיים-נוצריים הרבים, על אף פעולות האיבה החוזרות ונשנות.
במהלך תחילת המאה ה-16, צרפת התחברה עם העות'מאנים נגד הקיסר הספרדי קרל החמישי.
כתוצאה עקיפה מהמדיניות של ספרד באפריקה, עודדו כמה שליטים מוסלמים את הכוחות הטורקים להיכנס לאזור כדי להתמודד עם הנוכחות הספרדית.
השליטים החפסידים של תוניס ראו בעות'מאנים ובבעלי בריתם הקורסריים איום גדול יותר וכרתו ברית עם הספרדים, וכך גם עם השליטים הסעדים של מרוקו.
אף על פי כן, מוסלמים מגרביים רבים העדיפו מאוד את השלטון האסלאמי, והברית הספרדית בת עשרות השנים של החפסידים הייתה בדרך כלל לא פופולרית ואף חרפה על חלקם.
הסולטאנים של השושלת הסעדית של מרוקו הביסו את הפורטוגזים בקרב אל-קסר אל-כביר, ובכך נותרו גם בשלטון מוסלמי וגם עצמאיים מהשלטון העות'מאני.
במאבק הימי תמכה האימפריה העות'מאנית בשודדי ים ברברים רבים שפשטו על הספנות המסחרית האירופית בים התיכון.
הקורסארים הקימו מאוחר יותר את אלג'יר כבסיסם העיקרי.
שניהם היו ידועים בשם ברברוסה ("זקן אדום").
האחים המוסלמים הגיעו ממקורות לא ברורים באי היווני מדילי או מיטילנה (לסבוס העתיקה).
לאחר שרכשו ניסיון קרבי במזרח הים התיכון (במהלכו נלכד אורוץ' ובילה שלוש שנים בחתירה בגליאה של הוספיטלרים לפני שנפדה), הגיעו שני האחים לתוניס כמנהיגי הפיראטים.
עד 1504, הם התקשרו בהסכם פריבטיר עם הסולטן החפסידי מוחמד בן אל-חסן (1493–1526).
לפי ההסכם, ה'שלל' (ספינות, מטענים ושבויים) היו אמורים להתחלק.
האחים פעלו מגולטה [חלק אל ואדי]; הם ניהלו פעולות דומות מג'רבה שבדרום, שם שימש אורוץ' כמושל.
במהלך השנים הללו גורשו בספרד, לא-נוצרים, כולל מוסלמים, ואורוץ' השתמש בספינותיו כדי להעביר אנדלוסים מורים רבים לצפון אפריקה, במיוחד לתוניסיה, זכה לשבחים ומשך מתגייסים מוסלמים רבים.
פעמיים הצטרף אורוץ' לחפסידים בהתקפות לא מוצלחות על בוגיה, המוחזקת בידי ספרד.
לאחר מכן הקימו האחים בסיס עצמאי ב-Djidjelli, מזרחית לבוגיה, דבר שהקים עליהם עוינות מהחפסידים.
בשנת 1516 יצאו אורוץ' ואחיו ח'יר אל-דין לאלג'יר מלווים בחיילים טורקים, שם תפסו את השליטה מידי השייח' של שבט תאליבה, שכרת הסכם עם ספרד.
באמצעות תכסיסים פוליטיים, שכללו חיסול ראש השבט ומאוחר יותר 22 אצילים, נפלה השליטה באלג'יר לידי האחים ברברוסה.
האחים הטורקים כבר היו בעלי ברית של האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1518, במהלך תקיפה שהוביל אורוץ' נגד תלמסאן, שהייתה אז בשליטת בעל ברית ספרדי מאז 1511, נהרג אורוץ' על ידי כוחות שבטיים מוסלמים והספרדים.
אחיו הצעיר, ח'יר א-דין, קיבל את השליטה באלג'יר אך עבר זמנית מזרחה למשך מספר שנים.
עם שובו לאלג'יר ב-1529, הוא השתלט על האי פניון דה ארג'ל שבחוף הים מספרד, ששלט בנמל העיר באמצעות תותחיו.
על ידי בניית שביל המחבר בין האיים הללו, הוא פיתח נמל מצוין לעיר.
ח'יר א-דין המשיך לארגן פשיטות רחבות היקף על הספנות הנוצרית ועל אזורי החוף של הים התיכון באירופה, צבר עושר רב ולקח בשבי רבים.
הוא יצא מנצח במספר קרבות ימיים, וזכה לתהילה נרחבת.
בשנת 1533 זומן ח'יר א-דין לקונסטנטינופול, שם מינה אותו הסולטן העות'מאני לפאשה ואדמירל הצי הטורקי (Kapudan-i Derya).
עם התואר הזה, הוא קיבל פיקוד על ספינות וחיילים רבים נוספים.
בשנת 1534, תוך ניצול מרד נגד השליט החפסידי אל-חסן, פתח ח'יר א-דין בפלישה ימית וכבש את העיר תוניס מידי בעלות בריתה של ספרד.
בשנה שלאחר מכן, ארגן הקיסר קרל החמישי צי בפיקודו של אנדראה דוריה מג'נובה, שהורכב בעיקר מאיטלקים, גרמנים וספרדים, אשר כבשו מחדש את תוניס ב-1535. לאחר מכן הוחזר לתפקידו הסולטאן החפסידי מאולי חסן.
אולם ח'יר א-דין הצליח להימלט.
לאחר מכן, כמפקד העליון של הכוחות הימיים העות'מאניים, עסק ח'יר א-דין בעיקר בעניינים מחוץ למגרב.
עברו כמה עשורים עד שבשנת 1556 תקף פיראט טורקי אחר, דראגוט, ששלט בטריפולי, את תוניסיה ממזרח, ונכנס לקירואן ב-1558. בשנת 1569, אולוג' עלי פאשה, פיראט עריק, התקדם עם כוחות טורקים ממערב ותפס את הטריטוריה הספרדית גולטה ואת בירת החפסידים, תוניס.
לאחר הניצחון הימי המרכזי של הארמדה הנוצרית בקרב לפנטו ב-1571, דון חואן מאוסטריה כבש מחדש את תוניס עבור ספרד בשנת 1573, והחזיר את החפסידים לשלטון.
עם זאת, בשנת 1574 חזרה משלחת עות'מאנית גדולה בפיקודו של סינאן פאשא וכבשה את תוניס לצמיתות.
השליט האחרון של השושלת החפסידית נשלח בספינה לסולטאן העות'מאני, ונכלא.
בהיעדר התערבות טורקית במערב הים התיכון, הנוף הפוליטי העדיף את הצפון הנוצרי.
מעצמות אירופה, בראשות ספרד, המשיכו לחזק את הדומיננטיות שלהן.
בינתיים, מדינות המגרב המקומיות התמודדו עם ירידה בסחר והחלוקות הפנימיות, מה שהותיר אותן חשופות לכיבוש מחדש פוטנציאלי מהצפון.
הופעתה של ישות זרה חזקה נוספת, הטורקים העות'מאניים החמושים היטב, הוכיחה את עצמה כמכריעה.
התערבותם שינתה את האיזון במגרב, וקיימה מאות שנים של שלטון מוסלמי תחת מוסדות מתוקנים שהושפעו מהטורקים.
בנוסף, הטקטיקה של פשיטות על הספנות האירופית התאימה עם האסטרטגיה הים תיכונית שנקט השער הנשגב בקונסטנטינופול.
העות'מאנים נכנסו למגרב, ובסופו של דבר כוננו את סמכות השלטון שלהם, גם אם בעקיפין, לאורך רוב החוף הדרומי של הים התיכון.
לאורך המאה ה-16 ואחריה, האימפריה שלהם החזיקה במעמד בולט כמדינה המוסלמית המובילה בעולם, ושימשה כמוקד העיקרי של האסלאם.
הפסקת האש הספרדית-עות'מאנית של 1581 הקלה על היריבות הים תיכונית בין שתי המעצמות העולמיות הללו.
ספרד שמרה על כמה מהנמלים המגרביים שלה, כמו מלייה ואוראן.
גם האימפריה הספרדית וגם האימפריה העות'מאנית העבירו את המיקוד שלהם למקום אחר.
למרות הטענה לריבונות על תוניסיה במשך שלוש מאות השנה הבאות, השליטה הפוליטית האפקטיבית של העות'מאנים במגרב הייתה קצרת מועד.
לאחר נפילת תוניסיה לידי האימפריה העות'מאנית, השער הנשגב מינה פאשא למשול בשטח.
פאשא היה תואר אימפריאלי עות'מאני המציין פקיד בכיר בעל סמכות אזרחית או צבאית, בדרך כלל מושל פרובינציה.
כאשר אולוץ' עלי, הביילרביי של אלג'יר, נפטר ב-1587, הסולטאן העות'מאני ביטל את התפקיד, מה שסימן את הנורמליזציה של הממשל במחוזות המגרב לאחר הסכסוך הממושך עם ספרד.
במקום זאת, עבור כל מחוז (אלג'יריה, לוב, תוניסיה), הוקם משרד פאשא כדי לפקח על הממשל המחוזי.
בשנת 1587 קיבל פאשא את תפקיד המושל העות'מאני של תוניסיה.
הפאשא נעזר בביי, שהיה אחראי על גביית הכנסות המדינה.
משנת 1574 עד 1591, מועצה הידועה בשם דיוואן, שהורכבה מבכירי הצבא העות'מאני (בולוק-באשי) ומכובדים מקומיים, סיפקה ייעוץ לפאשא.
עם כינון השלטון העות'מאני הקבוע ב-1574, ממשלת תוניס זכתה למידת יציבות, בניגוד לחוסר הביטחון וחוסר הוודאות שהביאו בתקופות המלחמה הקודמות.
כהונתו של הפאשא העות'מאני החדש בתוניסיה התבררה כקצרת מועד.
ב־1591, ארבע שנים לאחר מינוי פאשא, הביא מרד בקרב הכוחות הטורקים ובמיוחד היניצ'רים, מנהיג צבאי חדש, הדיי, לגדולה, למעשה החליף את הפאשא וקיבל את הסמכות השלטונית בתוניס.
בעוד שתפקידו של הפאשא הצטמצם, הם המשיכו להתמנות לסירוגין על ידי השער הנשגב העות'מאני.
עם זאת, במהלך העשורים הבאים, הביי של תוניס החל לשלב את התואר פאשא במשרדו, ולאחר מכן, סמכותו של הביי האפילה על זו של הדיי.
בסופו של דבר, הביי של תוניס היה לסמכות השלטונית היחידה, ושמר על הפרדה מובהקת מהניסיונות העות'מאניים לערער על הדומיננטיות הפוליטית שלהם.
בני תוניס, כמו הדיי, החזיקו בתואר המוערך של פאשה, בעל משמעות דתית מכיוון שהיה קשור ישירות לח'ליף העות'מאני, שנשא את התואר המכובד "מפקד המאמינים" (בערבית : אמיר אל-מואמינון).
עד 1591, חיל היניצ'רים בתוניסיה היה בסמכותו של הפאשא העות'מאני המקומי.
עם זאת, באותה שנה התקוממו קצינים זוטרים של היניצ'רים, הידועים כדיי, נגד הקצינים הבכירים שלהם, ואילצו את הפאשה להכיר בהנהגה של אחד משלהם.
מנהיג זה שמונה זה עתה, הידוע בשם דיי, נבחר על ידי חבריו לדיי וקיבל את השליטה על אכיפת החוק וענייני הצבא בבירה, ולמעשה הפך לשליט המדינה בפועל.
למרות ששינוי זה קרא תיגר על סמכותה של האימפריה העות'מאנית, מנקודת המבט התוניסאית, הכוח הפוליטי נותר בידי זרים.
מועצת המדינה הקיימת, המכונה דיוואן, פורקה, אך כדי להרגיע את הרגשות המקומיים, מונו כמה משפטנים מליקי תוניסאים לתפקידי מפתח, אם כי משפטנים חנאפים ממוצא עות'מאני המשיכו לשלוט.
הדיי היניצ'רי נהנה משיקול דעת רב בהפעלת סמכותו, אם כי בתחילה, תחום השיפוט שלו היה מוגבל בעיקר לתוניס ולמרכזים עירוניים אחרים.
המנהלים המוכשרים הללו הפגינו טקט, ובכך הגבירו את כבוד משרדם.
הם לא נטו ליוקרה, הם הפנו את כספי האוצר לפרויקטים ציבוריים ולפיתוח תשתיות, כולל בניית מסגדים, מבצרים, בסיסים ותיקון אמות מים.
הם הצליחו לדכא שבטים מרדניים, והביאו לסיומה של תקופה ממושכת של אי שקט חברתי בתוניסיה.
השלום והסדר שנוצרו הקלו במידה מסוימת של שגשוג.
סמכותם של הדייאים חוזקה על ידי קפטן של צי הקורסיירים והביי, שהיו אחראים על גביית המס.
עם זאת, בתקופת שלטונו של יוסוף דיי, קמו קבוצות אינטרסים שונות ופעלו כדי לערער את אסטרטגיות השלטון שלו.
רבות מהקבוצות הללו היו תוניסאיות, כולל הצבא המקומי, בולטים עירוניים (כולל אלה מהדיוואן המפורק), ורוב השבטים הכפריים, כאשר גם הסולטן הרחוק בקונסטנטינופול השפיע במידה מסוימת.
לאורך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-17, הביי הטורקי המקומי גייס בהצלחה את הכוחות החברתיים הללו, ובכך חיזק את סמכותו שלו ובסופו של דבר גבר על הדייאים.
הכוח הפוליטי הנחלש של הדייאים ושל היניצ'רים שלהם התברר כאשר ניסיון ההתקוממות שלהם ב-1673 לא הצליח להחזיר את השלטון.
הביי (בטורקית: מפקד הראזי) בתוניסיה מילא את התפקיד המוביל בפיקוח על המינהל הפנימי וגביית המיסים.
באופן ספציפי, הבי היה אחראי לניהול ואיסוף מיסים באזורים הכפריים השבטיים.
מדי שנה, משלחות חמושות חצו את האזור הכפרי, והפגינו סמכות מרכזית.
כדי לסייע במשימה זו, הבייאים ארגנו פרשים כפריים (סיפאהים) ככוח עזר, שהורכב בעיקר מערבים שגויסו משבטים "ממשלתיים".
רמדאן ביי היה פטרונו של קורסיקאי בשם מוראד קורסו מאז נעוריו.
לאחר מותו של רמדאן בשנת 1613, מוראד ירש אותו כביי, ושירת בפועל בין השנים 1613 ל-1631. בסופו של דבר, הוא מונה גם לפאשא, אם כי עד אז זה היה תפקיד טקסי, כאשר תפקידו כביי נותר כפוף לדיי.
בנו חמודה ביי, ששלט בין 1631 ל-1666, הבטיח את שני התארים בגיבוי של מכובדים תוניסאים מקומיים.
בתור פאשא, הביי זכה למעמד חברתי באמצעות הקשר שלו לסולטאן - ח'ליף בקונסטנטינופול.
בשנת 1640, עם מותו של הדיי, חמודה ביי תמרן לשלוט במינויים לתפקיד זה, וביסס את סמכותו כשליט העליון של תוניסיה.
תחת מוראד השני ביי (שלט בשנים 1666–1675), חידש הדיוואן את תפקידו כמועצה של אצילים.
בשנת 1673, היניצ'רים פתחו במרד, לאחר שחשו בירידה בכוחם.
במהלך הסכסוך שלאחר מכן, התעמתו היניצ'רים והכוחות העירוניים, בראשות הדייאים, עם הבייאים המוראדידים.
הם קיבלו תמיכה מסיעות כפריות בראשות שייח'ים שבטיים, כמו גם מאנשים עירוניים בולטים.
כשהבייאים יצאו מנצחים, כך גם המנהיגים הבדואים הכפריים והחשובים התוניסאיים, מה שהוביל להשבתה של הערבית כשפה הרשמית.
עם זאת, המוראדידים שמרו על השימוש בטורקית בממשל המרכזי, וחיזקו את מעמד האליטה שלהם ואת קשריהם עם האימפריה העות'מאנית.
עם מותו של מוראד השני ביי, פרצו סכסוכים פנימיים בתוך המשפחה המוראדית, שהובילו לסכסוך מזוין המכונה "מהפכות תוניס" או מלחמת הירושה המוראדית (1675–1705).
מאוחר יותר התערבו שליטי אלג'יריה בשם פלג אחד בסערה הביתית הזו, והאריכו את שהותם גם לאחר ששככו הקרבות, שהתבררו כבלתי פופולריים.
תוניסיה נותרה מסובכת במחלוקת אזרחים ועמדה בפני הפרעה מאלג'יריה.
הביי המוארדי האחרון נרצח בשנת 1702 על ידי אבראהים שריף, אשר שלט לאחר מכן במשך מספר שנים בתמיכת אלג'יר.
כתוצאה מכך, שלטונם של בני המוראדים נמשך בין 1640 ל-1702.
בתקופת המוראדים (בסביבות שנות ה-1630–1702), חל שינוי כלכלי הדרגתי שהתאפיין בירידה בפשיטות הפיראטים עקב הלחץ האירופאי המוגבר.
בתקופה זו נרשמה עלייה במסחר המתמקד במוצרים חקלאיים, בעיקר דגנים, בהקלה על שילוב האוכלוסייה הכפרית ברשתות אזוריות.
עם זאת, הסחר בים התיכון המשיך להיות נשלט על ידי חברות ספנות אירופאיות.
כדי למקסם את הרווחים מסחר היצוא, הקימו הבייאים מונופולים ממשלתיים כדי להסדיר עסקאות בין יצרנים מקומיים לסוחרים זרים.
כתוצאה מכך, השליטים ושותפיהם העסקיים הקשורים לזרים, שהיו חלק מהאליטה השלטת דוברת הטורקית, נהנו באופן לא פרופורציונלי מרווחי הסחר של תוניסיה.
זה הפריע להתפתחותם של אינטרסים עסקיים מקומיים, כולל בעלי אדמות כפריות וסוחרים עשירים.
הריבוד החברתי נמשך, כאשר משפחות בולטות בתוניסיה הוכרו כחלק מהקאסטה השלטת ה"טורקית".
לאחר 1705, בית תוניסיה הוחזק על ידי שושלת חוסיינית, אשר שלטה למעשה בתוניסיה כמונרכיה תורשתית מ-1705 עד 1881. למרות שנחשבו רשמית לוואסלים של האימפריה העות'מאנית עד המאה ה-19, נהנו בני תוניס ממידה משמעותית של עצמאות ולעיתים קרובות ניהלו את ענייני החוץ שלהם.
מייסד השושלת, חוסיין בן עלי (שלט 1705–1735), במקור קצין פרשים עות'מאני מכרתים, עלה לשלטון ב-1705. יחידותיו הצבאיות היו חלק מהכוחות התוניסאיים שהדפו פלישה אלג'יראית באותה תקופה.
לאחר מכן, חיל היניצ'רים הטורקי מינה דיי משלהם לשליט החדש.
עם זאת, חוסיין אבן עלי התריס נגד הדיי וזכה לתמיכה מהחאסה התוניסאית (האצילים), העולמא (מלומדים דתיים) ושבטים מקומיים, למרות היותו אאוטסיידר דובר טורקית.
על ידי גיוס נאמנויות ילידים נגד החיילים הטורקים, הוא יצא מנצח.
כשליט, הוא שאף להציג את עצמו כמנהיג מוסלמי פופולרי המושקע ברווחה ושגשוג מקומיים.
הוא מינה משפטן מאלכי תוניסאי כקאדי במקום חנאפי המועדף על העות'מאנים וצמצם את סמכותם החוקית של היניצ'רים והדיי.
במהלך שלטונו כביי תוניס, חוסיין בן עלי תמך בחקלאות, במיוחד בגידול מטעי זיתים, ויזם פרויקטים של עבודות ציבוריות, כולל מסגדים ומדרסות (בתי ספר).
הפופולריות שלו ניכרה בשנת 1715 כאשר הקפודן-פאשה של הצי העות'מאני הגיע לתוניס עם מושל חדש שיחליף אותו; עם זאת, חוסיין ביי כינס מועצה שכללה מנהיגים אזרחיים וצבאיים מקומיים שהתאספו מאחוריו, מה שגרם לאימפריה העות'מאנית להתרצה.
התפתחה מלחמת אזרחים מרה, שהגיעה לשיאה ב-1740 עם הניצחון הקלוש של עלי.
עם זאת, בשנת 1756, לאחר עשור נוסף של סכסוך, מוחמד גבר בסופו של דבר, אם כי לא בלי התערבות מתמשכת מאלג'יריה.
המהפכה הצרפתית והשלכותיה שיבשו את הפעילות הכלכלית באירופה, וגרמו למחסור שיצר הזדמנויות עסקיות עבור תוניסיה.
עם סחורות בביקוש גבוה אך היצע דל, היה ניתן להפיק רווחים ניכרים.
חמודה פאשה (שלט 1782–1813), הביי החמישי של תוניס, היה בעל כישורים גבוהים ומכובדים, ניהל תקופה זו של שגשוג.
הוא הדף בהצלחה פלישה אלג'יראית ב-1807 ודיכא מרד יניצ'רים ב-1811.
לאחר קונגרס וינה ב-1815, בריטניה וצרפת הבטיחו את הסכמת הביי להפסיק את מתן החסות או התרת פשיטות הפיראטים, שהתחדשו במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
למרות שהייתה התעוררות קצרה של הפשיטות, הן פסקו בסופו של דבר.
בשנות ה-20 של המאה ה-19, הפעילות הכלכלית בתוניסיה חוותה ירידה חדה.
ממשלת תוניסיה הושפעה במיוחד בשל עמדות המונופול שלה במגזרי יצוא רבים.
הושג אשראי כדי להתמודד עם הגירעונות, אך בסופו של דבר, החוב צמח לרמות בלתי ניתנות לניהול.