tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף יצרה סרטי טלוויזיה כמו "קוד השתיקה" (2009), "U.S.
ב-2015 ביימה עבור רשת HBO פרק בעונתה הראשונה של הסדרה הנותרים, ובהמשך הפכה לאחת הכותבות הראשיות בסדרה.
סרטה "המין החזק", סיפורה של רות ביידר גינסבורג בדרכה להפוך לשופטת בית המשפט העליון של ארצות הברית יצא לאקרנים ב-2018, והיה סרט הקולנוע הראשון שלה לאחר 18 שנה.
לדר נשואה לשחקן גארי וורנטס.
בתם היא השחקנית האנה לדר.
לדר ציינה כי חונכה לפמיניזם, ומחתה נגד מלחמת וייטנאם.
מימון מפלגות בישראל הוא הכספים המשמשים את המפלגות בישראל בפעילותן, פעילות שנעשית אינטנסיבית יותר בתקופת הבחירות לכנסת אך גם בבחירות לרשויות המקומיות בישראל ואף בבחירות מקדימות פנים-מפלגתיות.
בהתבסס על נתונים משנות ה-90, דירג מחקר גרמני את ישראל יחד עם אוסטריה, איטליה ויפן כמדינות המובילות בהוצאות על פוליטיקה מפלגתית.
חברות במפלגה בישראל היוותה בעבר מקור מימון עיקרי, מאחר שאחוז גבוה מהאוכלוסייה הבוגרת היה חבר במפלגה (חברים אלו נקראים לעיתים קרובות "מתפקדים").
ב-1969 18% מהישראלים הבוגרים היו חברים במפלגות, וב-1990 המספר עמד על כ-7% בלבד.
על פי חוק מימון מפלגות, החזר מימון מערכת הבחירות נעשה על פי מספר המושבים בכנסת להם מפלגה זוכה בבחירות (דבר הנקרא "יחידות מימון"), אך מפלגה קיימת זכאית לקבלת מקדמה על חשבון כספי מימון מפלגות בהתאם לנציגיה בכנסת היוצאת.
על פי החוק גם סיעת פורשים המהווה לפחות שליש מסיעה קיימת נהנית מזכויות אלו.
מפלגה אינה רשאית לקבל תרומות ממי שאינו בעל זכות בחירה או מתאגיד, למעט אגודות חקלאיות, כמו קיבוצים, מהן מותר לקבל תרומה.
מקורות מימון למפלגות ברשויות המקומיות
בדומה לבחירות בכנסת, רשימות שרצות בבחירות לרשויות המקומיות זוכות למימון לפי הישגיהן בבחירות – כלומר, גובה המימון נקבע רק לאחר הבחירות.
כך, כל רשימה שמתמודדת בבחירות, ולפי תוצאות הבחירות זכתה לייצוג של לפחות חבר מועצה אחד, זכאית למימון ציבורי לכיסוי הוצאות המפלגה בבחירות.
המימון מבוסס על "יחידת החישוב", שעומדת על 57 ש"ח על כל בעל זכות בחירה בבחירות באותה העיר (כך למשל, לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל שנערכו ב-2018 היו בעיר ירושלים כ-638,405 בעלי זכות בחירה, ולכן סך כל המימון שהוענק לרשימות שזכו בייצוג במועצה היה 638,405 כפול 57 שזה כ-36,389,085 שקלים).
הוועדה הציבורית האחראית על חוק מימון מפלגות יכולה להגדילו.
שינוי חקיקה שהתקבל ב-2014 קבע שסיעה שנבחרה בבחירות לרשויות המקומיות שלפחות שליש מנבחריה הן נשים תזכה למימון מפלגות מוגדל בהיקף של 15% מסך המימון שלה.
בנוסף לכך, רשימות אשר העמידו בראשן מועמד לראשות הרשות המקומית והוא זכה בלפחות כ-25% מהקולות הרשימה תזכה לתוספת מימון בהתאם לאחוז הקולות שבהם זכה המועמד של הרשימה.
סכום המימון יכול לנוע מקצת יותר מ-4% מהמימון לרשימות (במידה וזכה לכ-25% מהקולות אך לא נבחר) ועד ל-13% מסך המימון (במידה וזכה לפחות ל-80% מהקולות).
חוקי מימון המפלגות והרשימות במועצות האזוריות דומה לחוקי המימון בערים ובמועצות המקומיות אך עם מספר שינויים.
מועמדים למועצה בבחירות למועצות האזוריות לא מקבלים שום מימון אך מועמדים לראשות המועצה האזורית כן מקבלים אותו.
חישוב ודרך המימון זהה לזו בערים וברשויות המקומיות.
רבי מימון נג'אר היה פוסק, דיין ודרשן בעיר קונסטנטין שבאלג'יריה במאה ה-15. חברו של הרשב"ץ.
נולד לרבי דוד בעיר מיורקה שבספרד למשפחה שמוצאה מן העיר נג'ארה.
מיורקה הייתה אז מרכז תורני חשוב בו התרכזו רבים מחכמי ספרד, והוא ואחיו מרדכי גדלו והתחנכו בעיר, יחד עם חברם הקרוב הרשב"ץ.
לדעת פרופ' נח עמינח יש להעריך כי השלושה למדו יחד אצל החכם רבי וידאל אפרים.
בעקבות פרעות קנ"א ברח לאלג'יריה, בתחילה לעיר בג'איה, ולבסוף התיישב בקונסטנטין.
שם צורף לבית הדין בראשות רבי יוסף בן דוד, ולצד רבי יוסף מניר (תלמיד הריב"ש).
בקונסטנטין שימש כמורה הוראה, דיין ודרשן מהולל.
בעיר זו התפרסם והייתה לו השפעה נרחבת על כל המדינה.
חכמי אלג'יריה הריב"ש, הרשב"ץ ובנו הרשב"ש הכתירוהו בתארים מופלגים.
רבי מימון נודע בעיקר מהתכתבויותיו הרבות עם הרשב"ץ שאת דעתו החשיב מאוד.
הוא נמלך בו פעמים רבות וכשלושים תשובות בשו"ת התשב"ץ ממוענות אליו.
בעיקר נהג להיוועץ עמו על פסקי דין שנתן בעירו קונסטנטין ותשובות ששלח לחכמים בסביבות העיר ובדרום תוניסיה.
שאלות אלו עסקו במגוון נושאים: קדושין, גירושין, כתובה, קנסות וחרמות, שטרות, תפילה שבת וטריפות.
הרשב"ץ גם הוא העריכו במיוחד, ובתשובותיו מצאנו ביטויים יוצאי דופן ביחס אליו, כמו "כמוהו בכל העם אין נבון וחכם", וכן: "כדאי אתה לסמוך אפילו להתיר את האסור", ועוד.
עם זאת לא נמנע מלבקר את דבריו מספר פעמים.
בעקבות מאירע מעציב (שאינו ידוע לנו) שפקד את רבי מיימון, ובעקבותיו היה שרוי בצער עמוק, כתב לו הרשב"ש איגרת ניחומים מליצית ועשירה הכתובה בחרוזים, כשכל חרוז מסתיים בהיגוי "קא".
האגרת נכתבה בשפה הארמית, והמליצות כולן שזורות בכמאה וחמישים מקורות תלמודיים.
פענוח מקורות האגרת העסיק מספר חוקרים, בהם הרב ראובן מרגליות שכתב על כך מאמר בספרו 'פנינים ומרגליות'.
חיבר את "קונטרס המנהגות", שלא שרד, והיה כנראה לקט או משא ומתן במנהגי אלג'יריה.
פסק שכתב בעניין כשרות גט מעושה הובא בספר בית יוסף, ונפסק להלכה בשולחן ערוך.
אחדות מתשובותיו שרדו, ומתוכן הוא מתגלה כבקי בש"ס ובפוסקים: הרי"ף והרא"ש, וכן בעלי החידושים כהרמב"ן, רשב"א, ר"ן ועוד.
מימי הוא סרט דרמה קומי הודי בהינדי, כחלק מהקולנוע ההינדי משנת 2021 בבימויו של לקסמן אוטקאר ובהפקה של דינש ויג'אן מחברות Madock Films.
הסרט הוא גרסה מחודשת לסרט מראטהי מ-2011 Mala Aai Vhhaychy!.
בסרט מככבת קריטי סנון בתפקיד ראשי, כצעירה המשמשת אם פונדקאית לזוג מערבי.
על תחילת צילומי הסרט הוכרז באוגוסט 2019. הצילומים נערכו בראג'סטאן ובמומבאי בין אוקטובר 2019 לינואר 2021, כאשר חל עיכוב בשל מגפת הקורונה.
את השירים בסרט והפסקול הלחין א"ר רהמן עם מילים פרי עטו של אמיטהב בטאצ'ריה.
בעקבות סגירת בתי הקולנוע עקב המגפה, הסרט תוכנן לצאת לאקרנים בצורה דיגיטלית בלבד דרך שירותי הסטרימינג נטפליקס ו-JioCinema ב-30 ביולי 2021. הוא הסרט נכנס לשידטר דרך הפלטפורמות ב-26 ביולי 2021, 4 ימים לפני המועד המתוכנן, מכיוון שיצא בטעות על ידי JioCinema ונכנס לאתרי סיקור.
בטקס פרסי הקולנוע הלאומי ההודי ה-69, מימי זכה ב-2 פרסים - השחקנית הטובה ביותר (קריטי סנון) ושחקן המשנה הטוב ביותר (פנקג' טריפתי).
בטקס פרסי פילמפייר ה-67, הסרט קיבל 6 מועמדויות, כולל הבמאי המוזיקלי הטוב ביותר (רחמן) והזמרת הנשית הטובה ביותר (שריה גושל על "פארם סונדארי"), וזכתה ב-3 פרסים - השחקנית הטובה ביותר (קריטי סנון), שחקן המשנה הטוב ביותר (פנקג' טריפאתי) ושחקנית המשנה הטובה ביותר (סאי תמהנקר).
מימי ראת'ור היא רקדנית במה בראג'סטאן המקווה להצליח כשחקנית בבוליווד.
לאחר הופעה, נהג מונית בשם בהאנו ניגש אליה עם הצעה.
הוא מציג למימי זוג אמריקאי, ג'ון וסאמר, שמחפשים אם פונדקאית.
סאמר לא מצליחה להרות, ובני הזוג מוכנים לשלם לפונדקאית סכום של 25,000 דולר.
מימי מסכימה, בתקווה שהסכום יעזור לשאיפותיה ככוכבת הקולנוע.
הליך ההפריה החוץ-גופית מצליח ומימי נכנסת להריון.
מימי מכריזה שהיא עוזבת את הבית לצילומי סרט שנמשך תשעה חודשים, כאשר בזמן הזה היא מסתתרת אצל חברתה, שאמה.
בינתיים, על נהג המונית בהאנו מוטל לטפל במימי במהלך הריונה על ידי הזוג.
כמה חודשים לאחר מכן, הרופאה של מימי מודיעה לג'ון וסאמר שהתינוק עלול להיוולד עם תסמונת דאון.
ג'ון וסאמר מזדעזעים ומשנים בפתאומיות את דעתם בנוגע לרצונם בילד.
הם מבקשים ממימי להפיל וחוזרים לארצות הברית.
מימי דוחה את רעיון ההפלה ומחליטה לשאת את הילד עד סוף ההריון.
היא חוזרת להוריה, שם היא רוקחת סיפור הכולל את בהאנו כאבי הילד, איתו ברחה והתחתנה.
בהאנו ושאמא מחליטים לשחק את המשחק.
מימי יולדת ילד בריא ללא סימני מוגבלות.
היא קוראת לו ראג', על שם דמות מפורסמת בסרטי בוליווד.
משפחתה ותושבי העיר שלה מבולבלים מהעור הבהיר של ראג', והוא הופך לפלא מקומי בעיר.
מימי מחליטה לוותר על שאיפותיה הבוליוודיות כדי לטפל בו.
ארבע שנים לאחר מכן, סרטון של מימי רוקדת עם ראג' הופך לוויראלי באינטרנט.
לאחר שנתקלו בסרטון, ג'ון וסאמר מחליטים לחזור להודו ולתבוע את ראג'.
מימי זועמת על נטישתם, ומסרבת לוותר על ראג'.
ג'ון וסאמר מאיימים על מימי בתביעה משפטית, והיא מתרצה למענו של ראג' כדי שלא יצטרך להיגרר לבית המשפט.
מימי ומשפחתה פוגשים את בני הזוג כדי לשלוח את ראג', אך מופתעים לראות את ג'ון עם ילדה נוספת, טארה.
מתגלה שבדרך חזרה מביתה של מימי, ג'ון וסאמר נתקלו בבית יתומים וחשו קשר עם טארה, ילדה צעירה שבכתה מאחורי שער בית היתומים.
הם החליטו לאמץ אותה, והסבירו למימי שחיבתה לראג' גרמה להם להבין שהאימהות מתרחבת מעבר לקשרים גנטיים.
הם חוזרים לארצות הברית עם טארה, בעוד ראג' נשאר עם מימי ומשפחתה.
קריטי סנון כמימי ראתור, אמו של ראג'
פנקג' טריפתי בתור נהג המונית, המשחק את אביו של הילד
סאי טמהנקר בתור שאמה זפרון
מנוג' פאווה בתוראמה של מימי
סופרייה פתהאק- בתור שובה רתורה
אוולין אדוארדס בתור סאמר רוג'ר
איידן ווייטוק בתפקיד ג'ון רוג'ר
ג'ייקוב סמית' בתור ראג' ראת'ור
ג'יה בהטצ'ריה בתור ד"ר אשה דסאי
שייח' אישאקה מוחמד בתפקיד עאטיף עלאם
גיאן פראקש בתפקיד עבדול זפרון, המכונה מאולווי סהאב
נאדים חאן בתור ג'ולי סינג
באפריל 2019 דיווח הטיימס אוף אינדיה שקריטי סנון תככב בסרט שיעסוק בנושא הפונדקאות.
דווח כי בית ההפקה של דינש ויג'אן, Maddock Films, מגבה את הפרויקט.
הסרט הוכרז רשמית באוגוסט 2019 ואחריו פרסום פוסטר ודווח כי סנון ופנקג' טריפתי יופיעו בתפקידים ראשיים.
עוד אושר שהוא מבוסס על הסרט המראטי Mala Aai Vhhayachy (2011).
בראיון ל-India Today, דינש ויג'אן הצהיר כי מימי הייתה סיפור המבוסס על אירועים אמיתיים.
מבחינתו, הסרט בוחן מערכת יחסים יפהפייה בין אישה שמעולם לא רצתה להיות אמא לבין אחת שלא יכולה לחכות להיות כזו.
החלק הבלתי צפוי נקרא על ידו "הומור" בקו העלילה.
סנון הסכימה להשתתף בסרט איך ששמעה על הרעיון אפילו טרם קראה את התסריט.
מאוחר יותר היא הבינה שלתפקיד יש הרבה מה להציע לה כשחקנית.
היא העלתה חמישה עשר קילוגרמים ממשקל הגוף כדי להשתלב בדמותה של אישה בהריון.
בראיון ל־Hindustan Times, היא צוטטה: "היינו צריכים לצלם את סצנות ההריון ולקסמן סר היה מאוד ברור שצריך להשמין עבור הסצנות האלה כי הוא לא רצה שלדמות יהיו פרצוף מסותת".
השחקנית סאי טמהנקר נדחפה לגלם דמות מרכזית בסרט, כשהיא חולקת מסך עם טריפאטי.
דווח שהיא מגלמת אישה מוסלמית מראג'סטאן, ולמדה אורדו לצד את הניב הראג'סטני עבור תפקידה.
הצילום העיקרי החל במנדווה, ראג'סטאן ב-29 באוקטובר 2019. בראיון ל-Filmfare, סנון אישרה שזהו הסרט הנשי הראשון שלה.
בדצמבר 2019, הצוות השלים 40% מהפקת הסרט.
לוח הזמנים הבא של הצילומים תוכנן לפברואר 2020 למשך 30–40 יום.
הצילומים התרחשו בג'איפור ב-10 בפברואר 2020, שם סיימו היוצרים לצלם חלקים גדולים ב-4 במרץ 2020. על פי הדיווחים, הצילומים נעצרו לכמה ימים עקב מגפת הקורונה בהודו.
ביוני 2020, אותקר אישרה כי ממתינים לצילומים של חמישה ימים שכללו שיר היכרות בהשתתפות אמנים מבריטניה.
השיר ("Param Sundari") תוכנן להצטלם בינואר 2021. בשל המגפה, הגעה של צוות גדול בינלאומי ומקומי הלוך וחזור לרג'סטאן לא היו אפשריים, לכן צוות השחקנים הבינלאומי נקרא למומבאי לצילומים על מנת לסיים את הסרט.
עד מאי 2021, התברר כי כל תהליך הצילום הושלם.
הפרטיטורה והפסקול המקוריים הולחנו על ידי א"ר רהמאן והכילו מילים שנכתבו על ידי אמיטהאב בצ'אריה.
הפסקול שוחרר על ידי Sony Music India ב-16 ביולי 2021, יחד עם השיר " Param Sundari " בתור הסינגל המוביל.
המפיק דינש ויג'אן תכנן לצאת לאקרנים בקולנוע במרץ 2021 לאחר יציאת ההפקה שלו "רוהי" , שהיה הסרט ההינדי המיינסטרים הראשון שיצא לאקרנים בקולנוע לאחר מגפת הקורונה.
כדי להתמודד עם פיראטיות, גם נטפליקס וגם JioCinema הציגו את הסרט באותו תאריך במקום ב-30 ביולי.
מימי מיכאילובה בָּלְקָנסְקָה (בבולגרית: Мими Михайлова Балканска; 22 ביולי 1902 – 22 במאי 1984) הייתה פסנתרנית, שחקנית, וזמרת אופרה ואופרטה בולגרייה.
במחצית הראשונה של שנות ה-30 של המאה ה-20 הייתה חברת מקהלת צדיקוב תחת משה צדיקוב.
בגיל צעיר התייתמה מאביה ומשפחתה היגרה לסופיה.
היא למדה נגינת פסנתר ושירת אופרה בסופיה, והמשך המשיכה את לימודיה בווינה ובברלין.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 התפרנסה מנגינת פסנתר בעת הקרנת סרטים אילמים בבתי קולנוע.
בהמשך, נמנתה עם סגל הזמרות של "תיאטרון האופרה החופשי של סופיה" , ומאוחר יותר נמנתה עם מייסדי "התיאטרון המוזיקלי של סופיה" ובו הייתה סולנית ראשית בשורה ארוכה של מחזות זמר ואופרטות.
מראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 ולמשך מספר שנים, נמנתה עם סולניות מקהלת צדיקוב תחת משה צדיקוב והשתתפה עמה בשורה ארוכה של קונצרטים ברחבי בולגריה וביוגוסלביה.
בעשור זה צברה מעמד של דיווה בעולם התרבות הבולגרי.
בשנים 1942–1946 נמנתה עם מייסדי וניהלה את "בית האופרטה" בסופיה, בשנים 1948–1963 עבדה בתיאטרון המוזיקלי של סופיה וכן השתתפה במספר סרטי קולנוע.
הלכה לעולמה בסופיה לאחר ניתוח והיא בת 81 שנים, והובאה למנוחות בבית הקברות המרכזי בסופיה.
רחוב בסופיה נושא את שמה.
בית מגוריה בסופיה הוכרז אתר מורשת לאומית בולגרית, ומשמש כמוזיאון.
הרב מימון יאפיל (לפני ה'ת"ל, 1670 - כ"ז בסיוון ה'תפ"ז, 16 ביוני 1727) היה פוסק הלכה, פרשן מקראי, מקובל ודרשן, דיין וראש ישיבה באלג'יר בשלהי המאה השבע עשרה ובמאה השמונה עשרה.
גדל באלג'יר ולמד אצל חכמי העיר.
את עיקר זמנו הקדיש ללמד תלמידים בישיבה.
כיהן כדיין לפחות משנת ה'ת"ן.
נכון לשנת תנ"ו היה דיין רביעי בבית דינו של רבי משה צרור, לצד רבי יוסף מועטי (דיין שני) ורבי דוד ארובאש (דיין שלישי).
כמו כן כתב פסקי דין יחד עם הדיינים רבי צמח דוראן ורבי בנימין דוראן.
נכון לשנת ה'תע"ד כיהן כדיין שני בבית דינו של רבי סעדיה אזוביב.
חביריו הדיינים היו רבי יעקב צרור (דיין שלישי) ורבי צמח דוראן (דיין רביעי).
בית דינו התכתבו בענייני הלכה עם חכמי מרוקו, כדוגמת רבי יעקב אבן צור, רבי מנחם סירירו, רבי וידאל הצרפתי (השלישי), רבי יהודה בן עטר ורבי שמואל הצרפתי.
כמו כן התכתב בהלכה עם השד"ר רבי משה ישראל.
בשנת ה'תע"ד (1714), בית הדין בראשות רבי סעדיה אזוביב (דיין ראשון) ורבי מימון יאפיל (דיין שני) באלג'יר שלח כתב הסכמה לרבי משה חאגיז, לפיו הם מסכימים להחרים את נחמיה חייא חיון שפעל להפצת השבתאות.
בין החותמים נמנה גם הרב רפאל ידידיה שלמה צרור (דיין שישי).
חבירו הצעיר רבי רפאל ידידיה שלמה צרור מסר שמועות הלכתיות מרבי מימון, כדוגמת פסק הלכה של רבי מימון לפיו חמץ בפסח אינו חוזר וניעור.
גם חכמי מרוקו מאוחרים ציטטו בחיבוריהם פסקי דין ממנו.
רבי מימון עסק גם בתורת הקבלה, וכינוהו 'מקובל'.
נראה שלאחר פטירת רבי סעדיה אזוביב בשנת ה'תפ"ה, התמנה רבי מימון לאב בית הדין ורבה של אלג'יר עד לפטירתו.
רבי מימון האריך ימים, ונפטר באלג'יר בכ"ז סיוון ה'תפ"ז.
סיפר רבי יהודה עייאש, שבפטירת רבי מימון, באו לביתו קהל רב עד שלא היה מקום, והעבירו את מיתתו לבית הכנסת הגדול שבעיר להספידו שם.
בנו רבי אברהם שימש כאב בית הדין ורבה של אלג'יר לאחר עזיבת רבי יהודה עייאש.
פי צדיק - דרשות וחידושי המקראות, וחידושים על הרא"ם.
פסקי דין - רבים מהם אבדו, וחלקם נדפסו בספרי חכמי דורו.
נוה צדיקים - פירוש לספר משלי - בכתב יד.
חידושים ושיטות על הש"ס - כתב יד אבוד.
מימי שמיר היא מפיקת קולנוע וטלוויזיה ותסריטאית אמריקאית.
עבדה כמפיקה וכתסריטאית בדרמה הרפואית "האנטומיה של גריי".
מלבד לסדרה זו, הייתה שמיר בצוות ההפקה של תוכניות אחרות, דוגמת "שולחן לחמישה" ו"פליסיטי".
בשנים 2006–2007 הועמדה פעמיים לפרס אמי עבור "סדרת הדרמה הטובה ביותר" כחלק מצוות ההפקה של "האנטומיה של גריי".
בשנת 2006 זכתה עם הצוות בפרס גילדת הכותבים של אמריקה ל"סדרה החדשה הטובה ביותר".
שמיר הייתה מועמדת לשני פרסים נוספים מאותו ארגון עבור "הדרמה הטובה ביותר".
שמיר הייתה נשואה למפיק הטלוויזיה והסופר גארי גלסברג, איתו נולדו לה שני בנים, דש ואלי.
גלסברג נפטר בשנתו ב-28 בספטמבר 2016 בלוס אנג'לס בגיל 50.
מימי ברנסקו (ברומנית: Mimi Brănescu; נולד ב-1974) הוא שחקן רומני.
ברנסקו נולד בחבל הארץ מונטניה, הוא למד באוניברסיטה לקולנוע ותיאטרון בבוקרשט.
ב-2002 הופיע בסרט הקומדיה השחורה "Filantropica", ב-2006 שיחק בסרט "Hârtia va fi albastră" העוסק במהפכה הרומנית.
ב-2007 שיחק בסרט הרוסי "אלכסנדרה".
ב-2008 שיחק בסרט "Boogie" העוסק בחברים מהתיכון הנפגשים בשנית, על תפקיד זה זכה ב-"Premiile Gopo", פרס הקולנוע הרומני, ב-2010 שיחק בתפקיד הראשי בסרט יום שלישי, אחרי החגים כגבר הבוגד באשתו עם רופאת שיניים.
הוא גילם שוטר בסרט "Poziția copilului" העוסק באמא הנאבקת למען בנה, הוא שיחק את דמות הרומני בסרט היווני "Wednesday 04:45".
מימן (Hydrogenium; מיוונית: ὕδωρ = מים, γίγνομαι = יוצר) הוא יסוד כימי גזי שסמלו הכימי H ומספרו האטומי 1. מולקולת המימן מורכבת משני אטומי מימן הקשורים ביניהם בקשר קוולנטי יחיד (H-H) ומסומלת כ-H2.
בטמפרטורת החדר ובלחץ של אטמוספירה המימן הוא גז חסר צבע, אל-מתכתי.
המימן יכול להגיב כמעט עם כל היסודות.
מימן הוא היסוד הקל ביותר.
בתנאי טמפרטורה ולחץ רגילים למימן טמפרטורת היתוך של 259.2°C- וטמפרטורת רתיחה של 252.8°C-.
בלחץ גבוה ביותר, כמו הלחץ המצוי בענק גזים, מולקולת המימן מאבדת את זהותה והמימן הופך למתכת נוזלית.
הנקודה הקריטית שלו היא בלחץ של 12.8 אטמוספירות ובטמפרטורה של 239.9- מעלות צלזיוס.
המימן הוא גז דליק ביותר, אך מתלקח בטמפרטורה גבוהה מאוד – כ-535°.
המימן מגיב בתגובה אקסותרמית מאוד עם כלור ועם פלואור.
גז המימן משמש כדלק לתחבורה, למשל להנעת טילים לחלל.
מימן נוזלי משמש כדלק קריוגני ().
נאס"א עושה שימוש בדלק זה במנועים מטיפוס RL-10 בתוכנית קונסטליישן.
חוזים שאם יפותחו בעתיד תהליכי הפקה זולים שלו, הוא יהווה תחליף נקי לנפט ומוצריו כדלק לכלי רכב.
גז המימן יכול לשמש כמקור אנרגיה ירוק המפיק חשמל על ידי טכנולוגיה הנקראת "תא דלק מימני".
תא הדלק המימני פועל בעזרת מימן וחמצן.
שמים את שני היסודות בתא אלקטרו-כימי אשר בו מתרחשת תגובת חמצון-חיזור ביניהם.
כתוצאה מכך נוצר זרם חשמלי אשר ניתן לנצל אותו לכל שימוש.
מימן נחשב באופן כללי למקור אנרגיה פחות יעיל ומשמעותית יקר בהשוואה למקורות אנרגיה מקובלים.
בעשור השני של המאה ה-21 חלו מספר פריצות דרך ששיפרו משמעותית את יעילותו ומחירו, אולם עד סוף העשור טרם השתלב המימן כמקור אנרגיה נפוץ.
בעבר השתמשו במימן למילוי ספינות אוויר ובלונים כיוון שהוא קל מהאוויר.
בשנת 1937 ניצת המימן שבספינת האוויר הינדנבורג, ובשריפה נהרגו 36 בני אדם.
בעקבות זאת הופסק השימוש במימן ובמקומו נעשה שימוש בהליום.
אסון זה הביא לקיצן של הטיסות המסחריות בספינות אוויר.
גז המימן משמש לייצור מוצרי תעשייה שונים, כמו אמוניה, כוהל וחומצת מלח.
דאוטריום משמש בשימושים גרעיניים להאטת נייטרונים.
בדאוטריום משתמשים בכימיה ובביולוגיה בניסויים על השפעות איזוטופים.
טריטיום מיוצר בכורים גרעיניים ובעזרתו בונים פצצות מימן.
אטום המימן שונה משאר האטומים בטבלה המחזורית בכך שבאיזוטופ הנפוץ שלו הגרעין שלו אינו מכיל נייטרון, אלא פרוטון בלבד.
אטום מימן נייטרלי (שאינו מיונן) מכיל, על כן, פרוטון ואלקטרון – ותו לא.
נוסף ל־1H, קיימים שני איזוטופים נפוצים פחות של מימן: דאוטריום (מסומן 2H, או D) וטריטיום (מסומן 3H, או T), בעלי נייטרון אחד ושני נייטרונים בהתאמה.
מולקולת המימן מורכבת באופן רגיל משני אטומי מימן הקשורים ביניהם בקשר שתופי יחיד (H-H) ומסומלת כ-H2. בלחץ נמוך ביותר, כמו הלחץ הנמצא בחלל, המימן נוטה להתקיים כמולקולה בעלת אטום בודד.
המימן הוא מרכיב במולקולת המים ובכל תרכובת אורגנית.
יון מימן חיובי (הידרון) הוא בדרך כלל פרוטון בודד, למעט יונים של איזוטופים נדירים יותר של מימן.
נוכחות של יוני מימן בתמיסה מימית נקראת חומציות; חומצה היא חומר הנוטה לתרום יוני מימן לחומרים אחרים.
יון שלילי של מימן קרוי הידריד, והוא בסיס רב עוצמה.
המימן זוהה במאה ה-17 על ידי רוברט בויל.
הנרי קוונדיש זיהה אותו שוב ב-1766 וחקר את תכונותיו.
את שמו המדעי "הידרוגניום" נתן לו לבואזיה ב-1783. פירוש השם הוא יוצר-מים ומכאן גם נגזר שמו העברי.
מימן הוא היסוד הנפוץ ביותר ביקום.
מרבית החומר הקיים ביקום הוא מימן הנמצא במגוון כוכבים, בענקי גזים ובריכוזים גדולים של גז בין כוכבי שמהווים את השלב הראשון בהתפתחות כוכבים.
רוב המימן בגז הבין כוכבי הוא מולקולרי.
מולקולות המימן נוצרות על גרגירי אבק בין-כוכבי.
באטמוספירת כדור הארץ נמצא מימן בריכוזים זעירים (חלקיק אחד מתוך מיליון).
המקור הנפוץ ביותר למימן בכדור הארץ הוא מים (H2O).
מקורות אחרים הם חומרים אורגניים כמו פחם, גז טבעי ודלקי מאובנים אחרים.
מתאן (CH4) הוא מקור חשוב למימן.
תרכובות שכיחות של מימן הן:
מימן מגיב עם חמצן לקבלת מים בתגובה הבאה:
ישנן מספר דרכים להפקת מימן, בהן פירוק פחמימות בעזרת חום, אלקטרוליזה של מים, תגובה בין בסיס חזק בתמיסה מימית לבין אלומיניום ועוד.
ניתן להפיק מימן בצורה מסחרית ממתאן וקיטור בטמפרטורות גבוהות (700–1100 מעלות צלזיוס) כך:
ניתן להפיק מימן נוסף בעזרת הפחמן החד-חמצני שנוצר בעזרת קיטור כך:
מימן נוצר בתגובה של תמיסה חומצית עם מתכת, ולדוגמה, בתגובה בין תמיסה חומצית לבין מגנזיום:
מימן נוצר גם בתגובה בין מתכת אלקלית לבין מים (או כוהל), ולדוגמה, בתגובה בין נתרן למים:
מימן נוצר גם לאחר תגובת חיזור של פרוטונים, לדוגמה חיזור פרוטוני מימן:
2H+ + 2e- -> H2 ניתן להפיק "מימן ירוק" על ידי שימוש באנרגיה מתחדשת כמו רוח או שמש להפרדה וזיקוק של אטומי המימן במים.
זאת בניגוד לייצור מימן מדלקי מאובנים, המכונה "מימן אפור", או "מימן כחול", המיוצר כשהפליטות של דלקי המאובנים נאספות והמימן מחולצות מהן.
מין הוא היחידה הבסיסית ביותר למיון עולם הטבע.
בעבר הלא רחוק, מיינו חוקרי הטבע את העולם למינים על פי מראה עיניים.
החוקרים שמיינו את עולם החי סיווגו את היצורים החיים (האורגניזמים) למינים שונים על פי קרבתם הצורנית (המורפולוגית) – על פי הצורה והמבנה של גופם.
השימוש בשיטה זו יעיל כשמנסים למצוא הבדלים בין מינים שניכר ביניהם שוני גדול, כגון, בז ואנפה, אך שיטה זו אינה יעילה כאשר מנסים להבדיל בין מינים שדומים, כמו נקבת הבז האדום והבז המצוי.
בנוסף לכך, ישנם הבדלים מורפולוגיים עצומים בין פרטים שונים באוכלוסייה של אותו המין, לדוגמה, דו צורתיות זוויגית, שהיא שוני מורפולוגי בין זוויגים של אותו המין (זכר או נקבה) נפוצה בקרב רבים מבעלי החיים.
בגלל בעיות אלה ואחרות, נפסלה שיטה זו.
כיום מגדירים מין על פי שיטתו של ארנסט מאייר, חוקר אבולוציה.
לפי שיטה זו יש להתמקד בתפקוד אחד ויחיד שיבדיל בין מין מסוים למין אחר, בשיטה זו מאייר בחר להתמקד ברבייה.
העיקרון של השיטה הוא: מינים הם קבוצות של אוכלוסיות טבעיות היכולות לקיים ביניהן קשרי רבייה ומבודדות רבייתית מאוכלוסיות דומות אחרות.
לפיכך, כדי שיצור יוגדר כמין מסוים ולא כאחר הוא צריך להיות מסוגל להתרבות עם בני אותו המין וכן שצאצאם יהיה פורה, כלומר, מסוגל להתרבות בעצמו.
החמור והסוס אומנם יכולים להתרבות זה עם זה אך הפרד, צאצאם, נולד עקר.
עם זאת, שני פרטים מסוימים מאותו מין אינם חייבים להיות בעלי יכולת רבייה זוויגית ישירה.
למשל, אם כלבה קטנה וכלב גדול אינם בעלי יכולת להעמיד צאצאים ישירים, הם עדיין יכולים להיחשב בני אותו מין מאחר שצאצאים של הכלב הגדול וצאצאים של הכלבה הקטנה אכן יכולים להעמיד צאצאים.
הגדרה זאת, הנקראת "מין ביולוגי", אינה מושלמת ואף אינה רלוונטית במקרים מסוימים.
לדוגמה, לפי הגדרה זאת לא ניתן לקבוע באופן חד־משמעי האם שתי אוכלוסיות שכנות, אשר אין ביניהן חפיפה הן מאותו מין, או שהן מהוות שני מינים נפרדים.
כמו כן, לא ניתן לקבוע לפי הגדרה זו את שיוכו של פרט מאובן למין זה או אחר.
בנוסף תפישה זו אינה תקפה על אורגניזמים אשר מתרבים ברבייה אל-זוויגית, מהסיבה הפשוטה שהם אינם מקיימים קשרי רבייה כלל.
תפישות נוספות לגבי מושג המין
חוקרים רבים מציעים כיום שיטה נוספת למיון יצורים על פי השיוך הפילוגנטי שלהם.
על פי ההיסטוריה האבולוציונית של היצורים, כלומר השינויים הגנטיים שעברו במהלך הזמן, ניתן למיינם לקבוצות בעלות מוצא משותף.
הקבוצה הקטנה ביותר שניתן להגדיר על פי קריטריון זה, כלומר, קבוצת יצורים בעלי מוצא משותף שלא התפצלה יותר, תוגדר כמין.
במילים אחרות מינים מוגדרים על ידי מציאת הבדלים מובהקים בין אוכלוסיות נפרדות.
תפיסה זו אף היא אינה מושלמת וזאת משתי סיבות.
האחת היא שהמידע שיש בידינו על ההיסטוריה האבולוציונית של היצורים השונים רחוק מלהיות שלם.
הסיבה השנייה טמונה בכך שגם אם קיימים הבדלים מובהקים בתכונה מסוימת בין שתי אוכלוסיות, אין זה בהכרח אומר שהן אינן מסוגלות להתרבות ביניהן.
לכן, במקרים מסוימים יכולה להיווצר סתירה בין הגדרה לפי תפישת המין הביולוגי לבין תפישת המין הפילוגנטי.
שתי התפישות שלעיל אינן תקפות לצורכי הגדרת מאובנים.
לצורך כך אין ברירה אלא להתייחס להבדלים מבניים בשלדי החיות, שכן זה כמעט אך ורק הדבר היחיד שמשתמר.
היתרון הגדול בהגדרה זאת הוא שהיא מאוד קלה לביצוע.
מלבד החסרונות שמוזכרים לעיל, לא ניתן לקבוע הבדלים בין פרטים אשר מתבטאים ברקמות הרכות כמו צבעים או קישוטים שונים, או המתבטאים בהתנהגות כמו התנהגות חיזור.
חוקר הטבע השוודי קארולוס ליניאוס (קארל פון לינה) פיתח את השיטה למיון אורגניזמים לקבוצות, היא המערכת הדו שמית (binomial system).
על פי שיטתו מכנים כל מין בשני שמות, השם הראשון הוא שם הסוג אליו משתייך המין, והשם השני הוא שם המין הספציפי.
כך לדוגמה אדם נבון ששם סוגו הומו (Homo), יקרא על פי המערכת הדו שמית "הוֹמוֹ סַפְּיֶנְס" (Homo sapiens), ואילו האדם הניאנדרטלי יקרא "הומו ניאנדרתלנסיס" (Homo neanderthalensis).
זוהי השיטה הנהוגה מאז לצורכי מיון עולם החי והצומח.
ישנם כמה הסברים אבולוציוניים להתפצלות אוכלוסיית מין אחד לשני מינים, דהיינו לשתי אוכלוסיות שאינן יכולות לקיים ביניהן קשרי רבייה.
ההסברים נחלקים לשניים – מקרים שבהם הברירה הטבעית גורמת לפיצול מינים ומקרים שבהם ההסבר לזה שונה.
במקרים רבים הברירה הטבעית היא דווקא נגד פיצול מינים במוטציה אקראית.
לדוגמה, אם אצל פרט מסוים שמסוגל להעמיד צאצאים עם כל בני המגדר השני באוכלוסייתו יש מוטציה שגורמת לזה שצאצאיו יוכלו להעמיד צאצאים רק בינם לבין עצמם, לכאורה לצאצאים שלו יהיה חיסרון התרבותי על פני שאר הפרטים באוכלוסייה.
אולם, במקרים פרטיים מסוימים, יש דווקא יתרון התרבותי.
מקרה פרטי אחד שבו יש יתרון למי שיכול להתרבות רק עם אחיו ואחיותיו הוא מקרה בו יש יתרון הישרדותי לבעלי תכונות קיצוניות כמו בנישה שבה רק פרטים כהים מאוד ופרטים בהירים מאוד יכולים למצוא מקום מחבוא.
במקרה כזה לפרטים קיצוניים שיכולים להתרבות רק בינם לבין עצמם (רק כהים מאוד עם כהים מאוד) לא יהיו צאצאים שאינם קיצונים.
במקרה פרטי אחר של פיצול מינים במוטציה אקראית שנהנה מיתרון אבולוציוני הוא מקרה בו אותה מוטציה אקראית שמפצלת את המין היא בתאחיזה לתכונה אחרת שהיא כן רלוונטית להישרדות.
לדוגמה, ישנם חרקים שמפגש הזיווג שלהם הוא ביום מסוים בשנה.
מי שהצאצאים שלו מגיעים לזיווג ביום אחר, הוא לכאורה בחיסרון התרבותי בולט על שאר האוכלוסייה משום שצאצאיו יפגשו רק אלה את אלה אם יבואו להזדווג ביום שונה מזה של שאר האוכלוסייה.
אלא אם כן, אותו יום מקרי אחר שנבחר במוטציה הוא יום נוח בהרבה להתרבות בסביבה של חרקים אלה.
לדוגמה, ייתכן שיום הזיווג המקורי הפסיק להיות נוח לזיווג בשל שינויי אקלים.
פיצול הדרגתי של מין אחד לשני מינים, לאחר שאוכלוסיית המין התפצלה לשתי אוכלוסיות שונות, הוא קל יותר להסבר אבולוציוני.
במקרה בו חלק מהאוכלוסייה נודד למקום מרוחק ומייסד שם אוכלוסייה אחרת, הברירה הטבעית בנישה האקולוגית החדשה יכולה לגרום אט-אט לשינויים אצל האוכלוסייה שהיגרה אליה עד ששינויים אלה לא יאפשרו לבני שתי האוכלוסיות להעמיד צאצאים יחדיו.
לדוגמה, אם בנישה החדשה תפעל ברירה טבעית לטובת ממדי גוף שונים בהרבה מזה שבנישה המקורית, תושבי שתי הנישות יהיו מדור לדור שונים בממדי גופם עד שלא יוכלו לקיים יותר מגע מיני.
מחקרים שבוצעו בשנים 2017–2020 הראו שמקרים רבים תת-מין הוא התחלה של התפתחות אבולוציונית חדשה עבור מינים – זאת בקרב עופות ויונקים מעופפים וימיים.
בקרב יונקים יבשתיים התמיינות זו מורכבת יותר, כנראה בגלל השפעתם של מחסומים יבשתיים טבעיים כמו הרים ונהרות, שתוחמים באופן מובהק יותר את סביבת המחיה של מינים יבשתיים.
השימוש במונח "מין" בשפה העברית
שלא כמו בשפות אחרות, בעברית למילה "מין" קיימות שתי משמעויות שונות הרלוונטיות לתחום הביולוגיה.
המשמעות הראשונה היא זו המתארת בערך זה, ואילו השנייה מתייחסת לסיווגו של פרט של אורגניזם מסוים כזכר או נקבה.
על-מנת למנוע בלבול בין שתי המשמעויות בדיונים העוסקים בביולוגיה, נהוג בקרב הביולוגים להשתמש במונח "מין" אך ורק עבור המשמעות הראשונה, ואילו עבור המשמעות השנייה נהוג להשתמש במונח "זוויג".
לעומת זאת, בשפת היומיום ובתקשורת הפופולרית, לעיתים קרובות מנסים למנוע בלבול בין שתי המשמעויות בקרב הציבור על ידי שימוש במילה "זן" במקום "מין" עבור המשמעות הראשונה (למשל בביטוי השגור "זן נדיר").
אולם זהו שימוש מוטעה ומטעה, משום שהמילה "זן" מתארת דרגה טקסונומית נמוכה יותר מזו של המין.
שני מינים שונים מאותו הסוג: הזאב והקויוט שייכים שניהם לסוג כלב אך בעלי מאפיינים שונים, אשר התפצלו במהלך האבולוציה.
מימן על-חמצני, הידוע בכינוי "מי חמצן" או מ.ע.ח, הוא על-תחמוצת, נוזל בצבע כחול חלש מאוד המופיע כחסר צבע בתמיסה מהולה, הצמיגה מעט יותר ממים.
מולקולת מימן על-חמצני מורכבת משני אטומים של מימן ומשני אטומים של חמצן.
הנוסחה הכימית של המימן העל-חמצני היא H2O2.
מימן על-חמצני הוא חומר מחמצן חזק מאד, והוא מחמצן חזק יותר מכלור, כלור דו-חמצני ואשלגן פרמנגנט.
בנוסף, באמצעות זרז, המימן העל-חמצני יכול להפוך להידרוקסיל רדיקלי (OH) עם תגובתיות שנייה לפלואור בלבד.
מחמצן יכולת חמצון (V) פלואור 3.0 הידרוקסיל רדיקלי 2.8 אוזון 2.1 מימן על-חמצני 1.8 אשלגן על-מנגנתי 1.7 כלור דו-חמצני 1.5 כלור 1.4
מאידך, מימן על-חמצני יכול להתחמצן על ידי מחמצנים חזקים ממנו.
מימן על-חמצני נוצר לראשונה בשנת 1818 על ידי לואי ז'אק טנאר כשגרם לתגובה של בריום על-חמצני עם חומצה חנקנית.
מי חמצן בתהליכים בגוף החי
בתהליך ניצול החמצן להפקת אנרגיה, תהליך הקרוי נשימה תאית, נוצר מימן על-חמצני כתוצר לוואי.
מאחר שהוא מחמצן חזק, הוא יכול להגיב כמעט עם כל חומר אורגני ולשנות את הרכבו.
לפיכך, הוא מזיק לתא ועלול לגרום למותו.
שיעור תוצרי הלוואי נע בין 0.2% ו-4% ביחס לחמצן הנצרך והמעובד בתהליך הנשימה.
התא מתמודד עם בעיה זו בעזרת יצור אנזימים שמנטרלים את תוצרי הלוואי הרעילים של החמצן.
האנזים אשר תפקידו לפרק את מי-החמצן נקרא קטלאז, והוא נמצא בכמעט כל האורגניזמים החשופים לחמצן.
האנזים מפרק את המולקולה לכדי מים וחמצן באופן הבא:2H2O2 -> 2H2O + O2.
מימן על-חמצני הוא חומצה חלשה ובעל תכונות חמצון טובות מאוד ולכן הוא משמש אמצעי חזק להלבנת נייר.
למימן העל-חמצני יש שימושים נוספים כגון חומר מחטא, מחמצן, נוגד רקבון ובתעשיית הרקטות (במיוחד בריכוזים גבוהים כ-HTP) כחומר הדף ובמערכות של רקטות עם חומר הדף בי.
שימוש נפוץ של מי חמצן בריכוזים נמוכים הוא הבהרת שיער, במטרה להפוך שיער כהה לבלונדיני, או כמרכיב לצביעתו בצבע אחר.
בנוסף, משמש החומר כמלבין פלסטיק מסוג ABS שהצהיב.
מימן על-חמצני נוטה להגיב כמעט עם כל תרכובת אורגנית ולשנות את הרכבה.
מימן על-חמצני הוא מרכיב עיקרי בהכנת פרוקסידים למיניהם כמו HMTD ו-TATP.
מימן על חמצני משמש להנעה רקטית כדלק יחיד, המייצר סילון של קיטור כתוצאה מהחום הרב בעת התפרקותו המהירה בנוכחות זרז כימי כמו כסף, בנוסף לחמצן המשתחרר בהתפרקות.
מנועים רקטיים אחרים משתמשים במימן על-חמצני כמקור לחמצן לצורך בעירה של דלק אחר במנוע סילון, לעיתים מצורף לסילון הקיטור, או כ'צמד דלקים' בו המימן העל-חמצני משמש לחימצון מזורז, בהיותו אחד המחמצנים החזקים .
מנועים אלו היו בשימוש בטילים ומטוסי סילון ראשוניים של גרמניה הנאצית וטילים מוקדמים של הצבא הבריטי, בצוללות, בטורפדו, בתרמילי ריחוף ולתיקוני ניווט של לוויינים.
מנועים אלו נמצאו לא יעילים ולעיתים מסוכנים, ולא אחת גרמו לאסונות.
מנוע כזה היה מעורב באסון טביעתה של הצוללת הגרעינית הסובייטית קורסק.
מימן על-חמצני משמש גם להרכבת פצצות ביתיות, ושימש בסדרת הפיגועים בלונדון ב-2005 ובניסיון הפיגוע האווירי הטרנס-אטלנטי ב-2006.
נוזל מי חמצן בריכוז 3% משמש לחיטוי פצעים וחתכים קלים, וכמו כן יש המשתמשים בו לשטיפת פה, כמשחות שיניים וכן לשטיפת אוזניים.
נוזל זה משמש באחוזים קטנים כחומר הפעיל בחומרי ניקוי של עדשות מגע.
מימן גופרי הוא תרכובת כימית המורכבת משני אטומי מימן ואטום גופרית, סימונה הכימי הוא H2S .
מזכירה את מבנה המים, אך האלקטרושליליות של הגופרית נמוכה מזו של החמצן ולכן הקוטביות פחותה יותר.
התרכובת משמשת חיידקים ליצירת אנרגיה על ידי חמצון המימן הגופרי, על פי ההערכות מפעולה זו התפתחה יכולת הפוטוסינתזה.
המימן הגופרי הוא חומצה חלשה ובתמיסה מימית הוא נפרד לקטיון מימן +H ולאניון -HS:
כמויות קטנות של מימן גופרי מצויות בנפט גולמי, אולם גז טבעי עשוי להכיל עד 28% מימן גופרי.
הרי געש ומעיינות חמים פולטים מימן גופרי שנוצר ככל הנראה מהידרוליזה של מינרליים גופריים, כלומר MS + H2O מגיבים ליצירת MO + H2S (כאשר M = מתכת כלשהי).
הריכוז הממוצע הנורמלי של מימן גופרי באוויר נקי הוא בסביבות 0.0001-0.0002 ppm.
המימן הגופרי הוא גז בטמפרטורת החדר, חסר צבע, בעל ריח של ביצים סרוחות, דליק ורעיל מאוד.
מאחר שהוא כבד מן האוויר הוא נוטה להצטבר בתחתיתם של חללים לא מאווררים (מקומות מוקפים).
על אף שריח המימן הגופרי חריף מאוד בתחילה, תוך זמן קצר המימן הגופרי פוגע בחוש הריח ועל כן קורבנות פונטנציאליים עשויים שלא לחוש בנוכחותו.
מימן גופרי הוא אחד המרכיבים הנפוצים של גז הביצות, לצד מתאן.
מימן ציאנידי (ידוע בפשטות כציאניד) הוא תרכובת כימית של אטום מימן וקבוצת ציאנו שנוסחתה H−C≡N, והיא המפורסמת ביותר מבין הציאנידים.
תמיסה של מימן ציאנידי במים מכונה חומצה פרוסית.
המימן הציאנידי הוא נוזל נדיף מאוד, שנקודת הרתיחה שלו היא 26°C), ובה הוא הופך לגז.
המימן הציאנידי הוא חומר רעיל ביותר וחסר צבע.
אנשים מסוימים אינם מסוגלים להריחו כתוצאה מתכונה גנטית.
המימן הציאנידי הוא חומצה חלשה והוא מגיב כחומצה בהופכו ליון הציאניד ־CN בתמיסה מימית, תמיסה זו נקראת חומצה הידרוציאנית.
ייצור של מימן ציאנידי בכמויות גדולות נעשה באחד משני תהליכים כימיים.
בשני התהליכים נעשה שימוש בתגובת אמוניה ומתאן בטמפרטורה
של 1200°C על גבי זרז מסוג פלטינה.
השוני ביניהם הוא, שהאחד מתרחש בנוכחות נמוכה של חמצן והשני בנוכחות גבוהה של חמצן.
פעולתו של מימן ציאנידי כרעל
מימן ציאנידי הוא חומר רעיל ביותר, וריכוז של 300 יחידות ממנו למיליון יחידות אוויר מספיק כדי להרוג אדם מבוגר תוך דקות.
היון -C≡N שבציאניד נקשר ליון ברזל Fe+3 באנזים המשמש בכל תאי הגוף כזרז לתגובת החיזור של חלבון הציטוכרום C, אשר בקרום המיטוכונדריון.
בכך משובשת פעולת המיטוכונדריון, והתא לא מבצע נשימה תאית.
טיפול בהרעלת ציאניד כולל מתן אנטידוטים דוגמת ניטריטים הגורמים מטהמוגלובינמיה -מחמצנים חלק מהברזל שבהמוגלובין מ Fe+2 ל Fe+3 במצב זה יון אטום הברזל שבמט-המוגלובין קושר אליו את הציאניד ומשחרר את הציטוכרום.
בנוסף משתמשים ב תיאוסולפט המגיב עם יון הציאניד באמצעות האנזים Rhodanese :
מימן ציאנידי נמצא בכמויות מזעריות ברוב הפירות המכילים חרצן, כגון דובדבנים, משמשים ושקדים.
הגוף מסוגל לפרק ציאניד אם מגיע אליו בכמות קטנה.
גרסה מסחרית של מימן ציאנידי הספוח על מצע נקבובי נקראה "ציקלון בה".
הנאצים עשו בה שימוש נרחב במחנות ההשמדה, ככלי להשמדת יהודים.
מימינו (גאורגית: მიმინო, רוסית: Мимино) הוא סרט קולנוע קומי של הבמאי הגאורגי-סובייטי גיאורגי דאנליה משנת 1977.
בתפקיד הראשי בסרט מופיע הזמר והשחקן הגאורגי מפורסם וחטנג קיקבידזה.
הגיבור הראשי הוא טייס בשם וַלִיקוֹ, המכונה "מימינו" (בז בגאורגית), העובד בקווי תעופה מקומיים ומטיס מסוק בין כפרים קטנים בגאורגיה.
חלומו של מימינו הוא לעבוד כטייס מטוס בקווי תעופה בינלאומיים.
לשם כך הוא נוסע למוסקבה כדי לנסות להתקבל לעבודה ברשות התעופה הממלכתית של ברית המועצות.
במוסקבה הוא פוגש נהג משאית ארמני בשם רוביק (פרונזיק מקרטצ'יאן) ויחד איתו נקלע למצבים משעשעים שמציגים את הרבגוניות של העמים השונים של ברית המועצות.
ישנו קטע בסרט בו מימינו מבקש מהטלפנית בשדה התעופה לחייג לתלאווי, עיר בגאורגיה, ובטעות היא מחייגת לתל אביב, ועונה לו יהודי שעלה לישראל מגאורגיה.
לאחר שמתבררת הטעות, מבקש ממנו התל אביבי לשיר לו שיר גאורגי כלשהו והשירה של מימינו בטלפון גורמת לו לבכי.
בכך הסרט מביע זכר לכמיהה של העולים מגאורגיה באותם ימים, בהם מסך הברזל מנע מהם כל קשר עם ארץ מוצאם.
"מימינו" היה לאחד הסרטים המצליחים ביותר שיצאו בברית המועצות.
הוא המשיך להיות משודר לעיתים קרובות בטלוויזיה שנים רבות אחרי יציאתו.
משפטים רבים ממנו, במיוחד הדיאלוגים ברוסית מעט קלוקלת בין וליקו לבין רוביק, הפכו למטבעות לשון ברוסית.
גם שיר הנושא של הסרט, "צ'יטו גווריטו", המבוצע בשפה הגאורגית על ידי קיקבידזה, הפך ללהיט גדול בכל ברית המועצות.
הסרט קיבל את מדליית הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי שנערך במוסקבה.
מין אוראלי הוא פעילות מינית הכוללת מגע בין הפה, הלשון, השיניים או הגרון ובין איברי המין (הפין והפות) או פי הטבעת.
מין אוראלי מתבצע כחלק מהמשחק המקדים או כעיקר הפעילות מינית.
גירויים אוראליים על חלקים אחרים בגוף האדם, כנשיקה או ליקוק, אינם נכללים בהגדרה המקובלת של מין אוראלי.
בסלנג עברי מקובל לתאר מין אוראלי הנעשה לגבר כ"מציצה", והנעשה לאישה כ"ירידה".
היחס החברתי למין אוראלי נע בין חלחלה ורתיעה לאהדה והערצה.
מהעת העתיקה ועד ימינו היו גישות שליליות וחיוביות כלפי אקט זה בסין, ברומי ובתרבויות נוספות.
בתרבות המערבית המודרנית ישנן השגות רבות לגבי התנהגות מינית זו, אך מדובר בפרקטיקה שכיחה למדי הן בקרב מבוגרים והן בקרב בני נוער.
יש הרואים במין אוראלי מעשה לא טבעי או לא מוסרי, שכן מדובר ביחסי מין שלא למטרות ילודה.
יש שאינם רואים מין אוראלי כמעשה השקול למין וגינלי או למין אנאלי.
רבים לא רואים בקיום יחסי מין אוראלי אקט שבו אובדים הבתולים, אך יש הרואים גם בו כקיום יחסי מין גם במובן זה, בעיקר בקרב לסביות.
סוגיה זו זכתה לפרסום נרחב בפרשת מוניקה לווינסקי.
בחוק העונשין הישראלי, מין אוראלי ומין אנאלי קרויים "מעשה סדום" (להבדיל ממין וגינלי, הקרוי "בעילה").
מין אוראלי אינו קשור בנטייה מינית, והוא מתבצע במסגרת יחסי מין הטרוסקסואליים או הומוסקסואליים.
מין אוראלי אינו יכול לגרום להיריון משום שבבני אדם אין קשר בין מערכת העיכול למערכת הרבייה.
הסיכון היחיד להיריון הוא כאשר הזרע בא במגע עם הנרתיק בצורה לא ישירה, על ידי מגע של הידים או איברי גוף אחרים, ולכן כדי למנוע היריון בלתי רצוי יש להזהר גם בקיום יחסים מסוג זה.
הטרוסקסואלים עשויים להעדיף מין אוראלי על פני מין וגינאלי כשיטה למניעת היריון.
בליעה של נוזל זרע בעת קיום יחסי מין היא אפשרית, ואין בה סיכונים ייחודיים.
זרע מעוכל ימות, ויתפרק על ידי חומצות הקיבה וחלבונים במעי הדק.
השפיכה הגברית מורכבת מ-5 אחוז תאי זרע ו-95 אחוז סוכרים וחלבונים.
ערכה הקלורי של פליטה גברית אחת שווה לכ-150 קלוריות.
מין אוראלי אינו בהכרח אמצעי יעיל למניעה של העברת מחלות מין, אם כי ישנן מחלות הנחשבות לבעלות סיכויי הידבקות קטנות יותר באמצעות מין אוראלי ועל כן הוא נחשב לבטוח יותר מבחינה זו לעומת צורות אחרות של יחסי מין.
כמו אוננות הדדית ומגעים מיניים אחרים שאינם כוללים חדירה, יש המחשיבים גם מין אוראלי למגע מיני שאיננו נחשב לקיום יחסי מין.
מסיבה זו, רבים מוצאים בו חוויה מינית או התנסות מינית ראשונית, הקודמת לשלב איבוד הבתולים.
בספטמבר 2005 נערך מחקר אודות מין אוראלי עבור המרכז לבקרת מחלות ומניעתן, ותוצאותיו פורסמו ונותחו בהרחבה ב"טיים מגזין".
החוקרים ערכו סקר בקרב 12,000 תושבי ארצות הברית בין הגילאים 15 ו-44, ומצאו כי יותר ממחצית בני הנוער התנסו במין אוראלי.
במחקר שהתפרסם בכתב העת 'Journal of Pediatric Psychology', ובחן 212 תלמידי כיתה י', נבחנו הגורמים החברתיים שמשפיעים על התנהגותם המינית של בני נוער.
מהמחקר עלה שהם נוטים לקיים מין אוראלי הרבה יותר מאשר לשכב עם בני זוגם, וכי הם עושים זאת עם יותר פרטנרים.
למשל, ל-23% מבני הנוער היו 3–4 פרטנרים במהלך השנה האחרונה, אבל רק 13% קיימו יחסי מין מלאים עם אותו מספר של בני זוג.
40% מבני הנוער דיווחו שקיימו מין אוראלי בשנה שקדמה למחקר, ויותר מ-25% מהם עשו זאת עם שלושה פרטנרים לפחות.
בשנת 2010 נערך המחקר הגדול מסוגו מאז 1992, על ידי המרכז לקידום חיי מין בריאים באוניברסיטת אינדיאנה.
במסגרתו נבדקו 5,865 אמריקאים והוא פורסם ב"ג'ורנל אוף סקשואל מדיסין".
טווח הגילאים של המשתתפים היה הנערים בני 14 ועד קשישים בני 94. מהמחקר עלה כי יותר גברים ונשים מקיימים מין אוראלי ומין אנאלי, וכי מספר הגברים המקבלים מין אוראלי מבת הזוג כמעט השתווה לתדירות המין האוראלי שהגברים מעניקים לנשותיהם, "גם אם זה לא נחשב לחלק מהנרטיב הגברי המקובל".
קונילינגוס (Cunnilingus, הלחם המילים בלטינית cunnus - פות, ו-lingō- ליקוק) הוא אקט ליקוק הפות.
כמו פעילויות מיניות אחרות, גם במקרה זה הטכניקה של הפעילות המינית כמו גם תגובת האישה לה, הן אינדיבידואליות, ותלויות בצדדים המתנסים בה.
לפי הסקסולוגית וחוקרת מיניות האישה שר הייט, רוב הנשים יכולות להגיע בקלות לאורגזמה מגירוי ישיר של הדגדגן במהלך מין אוראלי.
הדגדגן נחשב לחלק הרגיש ביותר מבחינה מינית בגוף האישה, לעיתים אף רגיש מדי למגע אינטנסיבי - במיוחד בשלב מוקדם של העוררות המינית.
מין אוראלי בנשים ניתן לבצע כגירוי אוראלי בכל אזור איבר המין; מאזור הדגדגן ושפתי הפות עד לחיץ הנקביים ואזור פי הטבעת.
הפרקטיקה יכולה לכלול החדרה של הלשון אל תוך הנרתיק, או החדרה של אביזר מין במטרה לגרות את נקודת הג'י הנשית.
בשנות ה-80 נערך מחקר מקיף בשם דו"ח קאהן על ידי הפסיכולוגית הקלינית והחוקרת סנדרה קאהן, שבדקה מה מגרה נשים ומה הן חושבות שחברותיהן מעדיפות מבחינה מינית.
המחקר הראה כי ביצוע של מין אוראלי על ידי גבר הוא המגע המיני המועדף על מרבית הנשים.
מחקר שנערך בארצות הברית בשנת 2009 בדק את הרגלי המין בקרב 2,936 גברים ו־2,929 נשים בטווח הגילאים 14 עד 94. מתוצאות המחקר עלה, בין היתר, כי אחוז הנשים שנהנות ממין אוראלי כמעט זהה לאחוז הגברים שדיווחו על הנאה ממגע מיני זה.
נמצא פער בבדיקת מה חושבות נשים על ההעדפות המיניות של נשים אחרות.
נשים שהעדיפו לקבל מין אוראלי לעצמן במקום הראשון, חשבו שהנשים האחרות דרגו את ההעדפה רק במקום השני.
האקט המיני הכולל הכנסה של הפין לפה נקרא בלעז "פלשיו" (Fellatio, מלטינית: fellātus, "למצוץ"), ובעברית מכונה לרוב "מציצה".
החלק הרגיש ביותר בפין הוא נקודת החיבור בין גוף האיבר לראשו.
פלשיו יכול לכלול גם גירוי של העטרה, גוף הפין, שק האשכים וחיץ הנקביים.
החדרה של הפין לעומק הגרון אל מעבר למכסה הגרון מכונה "גרון עמוק", מונח שנטבע על ידי הסרט הפורנוגרפי "גרון עמוק" בשנות ה-70. התנסות בפרקטיקה כזו תלויה באורך הפין החודר, וברפלקס ההקאה של הצד המעניק את המין האוראלי.
אנאלינגוס, או רימינג, הוא אקט מיני הכולל גירוי של פי הטבעת באמצעות הפה.
ישנן מגוון תנוחות מין המאפשרות גישה לפי הטבעת.
נהוג להתייחס לאנאלינגוס כמשחק מקדים, לרוב לפני מין אנאלי, ויכול גם להקל על חדירה אנאלית.
באנאלינגוס קיימת סכנות בריאותיות בשל קיומו של מחזור צואה-פה, ועל מנת לקיים יחסי מין אלו באופן בטוח יש לדאוג להגיינת פי הטבעת.
גברים שתכונותיהם האנטומיות של גמישות ואורך פין מאפשרות זאת, יכולים לבצע בעצמם מין אוראלי בדומה למעשה אוננות.
למציצה עצמית התייחסויות רבות בתרבות הפופולרית, ומדובר בסוגת נישה נפוצה בסרטים פורנוגרפיים.
התייחסויות מוקדמות לפרקטיקה ניתן למצוא בתרבות מצרים העתיקה; במגילת הפפירוס "Book of Overthrowing Apophis" נמצא שיר המתאר כיצד אל השמש רע יצר את האלים שו ותפנות לאחר שביצע בעצמו מין אוראלי וירק את נוזל הזרע אל האדמה.
מספר הגברים המסוגלים לבצע כיפוף המאפשר מציצה עצמית הוא מועט.
הסקסולוג אלפרד קינסי מצא במחקריו כי פחות מ-1% מכלל הגברים מסוגלים להגיע עם הפה שלהם לפין, ורק 2 או 3 גברים מתוך אלף יכולים לבצע בעצמם מין אוראלי באופן מלא.
בעבר, נתפסה מציצה עצמית על ידי הביהביוריזם כבעיה שיש לטפל בה, ולא כפרקטיקה מינית.
פפילומה, כלמידיה, זיבה, הרפס, דלקת כבד ומחלות מין אחרות, ובמקרים נדירים גם איידס, מועברים מאדם לאדם גם במהלך יחסי מין אוראליים.
בשל סיכונים אלה מומלץ שימוש בקונדום או במגן דנטלי בעת קיום מין אוראלי עם פרטנר שייתכן ואינו בריא.
ממחקר שהתפרסם בכתב העת "Journal of Pediatric Psychology" ובדק כמאתיים צעירים, עלה כי 70% מבני הנוער הפעילים מבחינה מינית מעולם לא השתמשו בקונדום במהלך מין אוראלי.
המרכז לבקרת מחלות ומניעתן פרסם בשנת 2005 מחקר לפיו התחלואה בעגבת ("סיפיליס") קשורה במקרים לא מעטים למין אוראלי לא מוגן.
מידת הסיכון להידבקות ב-HIV אינה ודאית, אך היא בוודאות נמוכה בהרבה מהסיכון בהידבקות בקיום יחסי מין אנאליים או וגינליים ואף נחשבת למזערית.
חוקרים אוסטרליים מהמרכז הלאומי לאפידמיולוגיה ומחקרים קליניים דיווחו בשנת 2000 כי בסיכומו של מחקר גדול שכלל 700 הומואים שנהגו לקיים יחסי מין מזדמנים, לא נמצא כל סיכון להדבקה באמצעות מין אוראלי.
95% מהמשתתפים דיווחו כי הם נוהגים לבצע מין אוראלי ללא קונדום לפרטנרים מזדמנים.
אף על פי שב-26% מהמקרים הייתה גמירה בפה, לא נרשם אף מקרה אחד של הדבקה.
החוקרים סייגו את הממצאים וציינו כי "תחת תנאים בלתי רגילים כמו חתכים מדממים בחניכיים או טיפול שיניים שבוצע בסמוך לאקט, ישנה אפשרות מסוימת להדבקה".
לדברי ד"ר קימברלי פייג' שפר, מנהלת מחקר שבוצע באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו בשנת 2001, "סקס אוראלי הוא סקס בטוח.
ניתן אמנם להידבק במחלות אחרות כמו זיבה, הרפס, כלמידיה ועגבת, אך מבחינת ההדבקה ב-HIV, ברור כי ההבדל בין הסיכון להידבק כתוצאה ממין אנאלי או ווגינאלי לעומת מין אוראלי הוא עצום.
היא ציינה כי בספרות הרפואית מוכרים כמה מקרים של נשאי HIV החשודים כי נדבקו דרך מין אוראלי, אך הסיבה לכך אינה ברורה.
ד"ר רוברט סקוט, מומחה לחקר איידס, אמר בתגובה למחקרה של שפר כי הדבקה ב-HIV דרך מין אוראלי היא "לכאורה בלתי אפשרית..." וכי לדעתו בליעת הזרע אינה מגבירה את הסיכון כל עוד הרקמה הרירית שבבית הבליעה אינה פצועה, משום שהחומציות בקיבה הורגת את הנגיף.
חוקרים אמריקנים מצאו כי מין אוראלי עלול להגביר את הסיכון ללקות בסרטן הפה, בעקבות הדבקה בנגיף הפפילומה האנושי HPV.
החוקרים מצאו כי קיים קשר הדוק בין מקרי סרטן הפה לבין הדבקה בנגיף HPV.
החוקרים מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס השוו 1,670 מטופלים שחלו בסרטן הפה ל-1,732 אנשים בריאים, ומצאו כי חלק מחולי סרטן הפה נשאו את הנגיף HPV16, הזן השכיח של הנגיף.
החוקרים גילו כי אלה שחלו בסרטן הפה ונשאו את הנגיף HPV16, נטו לעסוק במין אוראלי בשיעור גבוה פי 3 מאלה שאצלם הגידול הסרטני לא הכיל את הנגיף.
HPV אוראלי יכול לעבור במספר דרכים כולל מגע עור ודרך השתן, הרוק, נוזל זרע וריר בשטח איברי המין.
הצורה העיקרית להעברה היא מין אוראלי.
נושא המין האוראלי נתון במחלוקת בקרב תאולוגים איסלאמיים, ויש כאלה המתירים אותו וכאלה האוסרים עליו.
הדעה הרווחת היא שכל עוד דבר לא נאסר בקוראן על ידי אללה או על ידי מי מנביאי האסלאם, הוא מותר, וכך גם מין אוראלי.
ההלכה היהודית לא מכירה במין אוראלי כאקט של חדירה, וזה נחשב רק כסוג של "ביאה דרך איברים", כלומר הגעה לסיפוק מיני על ידי התעלסות בלא חדירה.
קיום יחסים כאלו עם אשת איש ושאר העריות אסור מבחינה הלכתית כמו כל מגע בעל אופי מיני עימן, אך אין לאקט עצמו משמעות במשפט העברי.
ביחסי אישות בין בני זוג נשואים, לדעת השולחן ערוך אסור לבצע מין אוראלי באישה, בטענה שזוהי עבירה על מצוות "בל תשקצו", אך לדעת הרמב"ם מותר אך גם לדעת הרמב"ם מידת חסידות היא שלא לעשות מעשים אלו.
אין במקורות ההלכה התנגדות לגירוי אוראלי לגבר, אך הדעה המקובלת בפוסקים הוא שהשפיכה צריכה להיות בתוך הנרתיק, ואחרת הדבר אסור כשפיכת זרע לבטלה.
קוד ההתנהגות הבסיסי בבודהיזם הם "חמשת הכללים", והם נלקחים מתוך רצון חופשי ולא בתור צווים שמקורם בישות אלוהית.
הכלל השלישי הוא "להימנע ממיניות לא נאותה" (בסנסקריט: Kāmesu micchācāra, בתרגום חופשי: "מענקים הנובעים מחמשת החושים") אך ההגדרה של התנהגות מינית לא נאותה נתונה לפרשנות ביחס לנורמות החברתיות המאפיינות את המאמין עצמו, ובמכוון אין למונח הגדרה חד משמעית.
למעשה הבודהיזם הפונדמנטלי אינו מגדיר מה טוב ומה רע עבור העמאים במונחים חד משמעיים ולכן הפרשנות של מיניות נאותה או בלתי-נאותה אינה נבחנת בבודהיזם כלל במונחים דתיים.
הבודהיזם מלמד כי הנאה חושית ותשוקה באופן כללי, ובכלל זה הנאות מיניות באופן ספציפי, הן מכשול להארה, אך סיגוף גם הוא נתפס כמידה שלילית.
על פי רוב הזרמים, על נזירות נזירים בודהיסטים להימנע מקיום יחסי מין.
עם זאת, אין מצופה ממעמד בעלי הבתים (הכינוי הבודהיסטי הדומה לעמאים) להימנע מכל סוג של פעילות מינית ואין בבודהיזם קונספט של חטא הקשור למין.
הדלאי לאמה הארבעה-עשר טנזין גיאטסו, המשתייך לבודהיזם הטיבטי, אמר כי כל יחסי מין שאינם כוללים משגל של הפין לפות ובכללם מין אנאלי, מין אוראלי ואוננות הם בגדר "התנהגות מינית פסולה".
הוא הוסיף כי על כל הבודהיסטים הטיבטים להימנע מהם ולא רק נזירות ונזירים, וכי יחסים כאלה "אינם מתקבלים על הדעת" עבור טיבטים גם אם נעשים בין זוגות נשואים.
בדאואיזם הסיני, קונילינגוס הוא בעל ערך רב, בעיקר מבחינה רוחנית.
לפי הטאואיזם, התנסות בפרקטיקה כזו תורמת לאריכות ימים ולהגברת כוח הצ'י.
קופים, דורבנים ודולפינים הם החיות היחידות, למעט בני האדם, שמקיימות יחסי מין לא רק למטרות רבייה.
מאמר שהתפרסם במגזין המדעי האינטרנטי "פלוס 1" הציג כי לראשונה נצפתה התנהגות מינית בין חיות בוגרות - שאינן בני אדם - הכוללות גם מין אוראלי.
התגלית נלמדה מצפייה בעטלף מסוג עטלף פירות קצר האף (Cynopterus sphinx).
החוקרים גילו כי מין אוראלי הוא מנהג שכיח מאוד בחיי המין של העטלפים, ונמצא כי נקבות העטלף מלקקות את בסיס איבר מינו של הזכר והזכרים תועדו גם מענגים את עצמם כחלק "מהמשחק המקדים" להזדווגות.
עטלף פירות קצר האף הוא הזן היחיד שנצפתה בו התנהגות זו מלבד פרימטים (קופים) שבקרבם נחשב מין אוראלי לרווח יחסית.
בשנת 2010 זכו עורכי המחקר, שנעשה כשיתוף פעולה בריטי-סיני, בפרס איג נובל למחקרים מדעיים לא-שגרתיים.
מין דקדוקי הוא מונח בבלשנות המתייחס לחלוקה של שמות עצם למספר קבוצות בשפה נתונה.
בעברית, לדוגמה, כל שמות העצם נחלקים לזכר ולנקבה.
מין דקדוקי מחלק את כל שמות העצם בשפה לקבוצות שונות.
בחלק מהשפות הנלווים לשמות עצם (תארים, פעלים) מתאימים לשם העצם במגדרם, והמגדר יסומן גם בנלווים.
למשל בעברית ילד גדול צועד, ילדה גדולה צועדת.
"ילד" הוא זכר, ולכן גם גדול וצועד נוטים בצורת זכר, ואילו "ילדה" היא נקבה ולכן גם גדולה וצועדת נוטים בצורת נקבה.
בשפות אחרות ייתכן ששם העצם יטה לפי מין דקדוקי, ואילו הנלווים אליו לא יטו.
למשל ברוב השפות האירופאיות התארים נוטים ואילו הפעלים אינם נוטים.
בעברית קימים שני מינים דקדוקיים, זכר ונקבה, אולם בשפות אחרות קיימת חלוקה אחרת למינים דקדוקיים.
למשל בלטינית, בגרמנית ובשפות הסלאביות קיימת חלוקה לשלושה מינים דקדוקיים, זכר, נקבה ומין נוסף (שנקרא נייטרלי או בינוני).
בהולנדית ובשפות הסקנדיביות הזכר והנקבה התאחדו למין אחד, והמין השלישי נותר נפרד.
בשפות שונות בדרום הודו (למשל טמילית) קיימים שלושה מינים, זכר לגברים ואלים, נקבה לנשים ואלות, ומין שלישי לשמות עצם אחרים (בעלי חיים, צמחים, חפצים, שמות מופשטים).
בשפות רבות באפריקה ובאמריקה קיימים עשרות מינים דקדוקיים, למשל החלוקה לבני אדם, חיות גדולות, חיות קטנות, חפצים ארוכים, חפצים שטוחים, חפצים שבאים בקבוצות (ענבים, נמלים) ועוד.
ישנן שפות ללא מין דקדוקי, למשל סינית, יפנית, טורקית, פינית ועוד.
באנגלית כמעט שאין מין דקדוקי, למעט כינויי גוף שלישי יחיד he, she, it.
בעברית המקראית ישנם שמות עצם המשתייכים לשני המינים, כלומר הם מופיעים הן עם התאם של זכר והן של נקבה (מסומנים במילונים: זו"נ – זכר ונקבה), כדוגמת "מחנה", "רוח", "דרך", "שמש".
גם בתקופות מאוחרות יותר ישנם שמות עצם המשתייכים לשני המינים (כדוגמת סכין, שמש).
קיימות מילים ששינו את מינן הדקדוקי בתקופות שונות, כגון המילה "שדה" שבמקרא ובעברית מודרנית מינה הוא זכר ("שדה קצור"), ואילו בלשון חז"ל התייחסו אליה גם כנקבה "שדה מלאה עשבים".
השיוך של שם עצם לקבוצה מסוימת עשוי להיות שרירותי, או עשוי להתבסס על תכונה סמנטית של שם העצם, כגון מינו הביולוגי.
המין הדקדוקי בא על פי רוב לידי ביטוי באמצעות התאם של שם העצם עם מילים אחרות במשפט כגון כינויים, תארים או פעלים.
הוא עשוי גם להתבטא בצורתה המורפולוגית של המילה (כדוגמת סיומת -ה לנקבה בעברית).
מעבר לזאת, המין הדקדוקי בעברית הוא במִתאם טוב עם המין הדקדוקי בערבית.
דהיינו, מילים דומות צליל, בשתי שפות אלו, המתארות שמות עצם דומים או זהים, יהיו על פי רוב באותו מין דקדוקי.
הדמיון הוא גם ברשימת היוצאים מן הכלל של שתי השפות.
לדוגמה, נקבת החמור, שנקראת בעברית, אתון, נקראת, נקראת בערבית ספרותית בשם דומה לאתון (בערבית מדוברת, לא).
דוגמה אחרת: המילה בוהן או יד, שאינה נגמרת ב-ה ואינה נגמרת ב-ת, היא נקבה בשתי השפות.
לעומת זאת, בין הצרפתית לאיטלקית, שהן גם כן שפות דומות, לא מתקיים קשר כזה בין המין הדקדוקי של שמות העצם.
בלעז משמש המונח gender לציון מין דקדוקי.
מונח זה מתורגם לעברית כ"מגדר" בתחום מדעי החברה, אך יש לשים לב שכיום, המילה "מגדר" אינה משמשת בעברית לציון מין דקדוקי.
יתר על כן, שאלת קיומו של מין דקדוקי בשפה נתונה נפרדת משאלת התייחסותה למגדר.
קיימות שפות (למשל הולנדית או דנית) בהן שני המינים הדקדוקיים הם "נייטרלי" (או "סתמי") או "כללי" (או "רגיל"), כשהאחרון כולל גם זכר וגם נקבה ללא הבחנה דקדוקית־מורפולוגית ביניהם.
אף על פי שבהולנדית ההבחנה בין זכר לנקבה עודנה קיימת רשמית (בספרי דקדוק ובמילונים הולנדיים), מרבית דוברי השפה לא יודעים להבחין במינן של מילים המסווגות כבעלות מין רגיל, פרט לדוברי דיאלקט מאזורים בדרום הולנד.
שמות עצם של עצמים בעלי זוויג (מין ביולוגי) של זכר ונקבה (בעיקר בני אדם ובעלי חיים) הם גם בשפה בשתי צורות, לזכר ולנקבה.
בעברית פעמים רבות נעשית הטיה מצורת הזכר לצורת הנקבה באמצעות הוספת הסיומת 'ה' (למשל: חתול וחתולה) או הסיומת 'ת' (למשל: חייל וחיילת).
לעיתים משמשות מילים נפרדות לכל אחד מהמינים, למשל: בעברית: חתן וכלה; באנגלית: king – מלך, queen – מלכה.
מין הוא אל מצרי קדום שמקורו בפולחן מהתקופה המצרית הפרה-היסטורית.
בתפקידו הוא אל הפריון במיתולוגיה המצרית.
העדויות הראשונות לסגידה אליו מגיעות מהאלף ה-4 לפני הספירה.
מין הוצג במגוון דמויות, אך בעיקר כדמות אדם זכרית המחזיקה פאלוס זקור בעוד ידו השמאלית מונפת למעלה ואוחזת מורג - כלי חקלאי.
גון עורו הכהה מזכיר את בוץ הנילוס הפורה, שנקשרו אליו ישויות רבות במיתולוגיה המצרית.
למילה "מין" אין כל קשר לשמו של אל הפוריות והפריון במיתולוגיה המצרית שנקרא "מין", זאת משום שהשימוש בה בהקשר זה מאוחר ובהשפעת שפות כדוגמת האנגלית.
הפולחן של מין התמקד בעיקר סביב הערים קופטוס ואחמים במצרים העליונה, שם נערכו לכבודו פסטיבלים גדולים שחגגו את בואו בתהלוכה פומבית והצגת מנחות.
אזכורים נוספים שלו נמצאו במדבר המזרחי, לעיתים בצמוד לאל הורוס.
הארכאולוג הבריטי פלינדרס פיטרי חפר שני פסלים גדולים של האל מין בקופטוס, שנמצאים כעת במוזיאון אשמוליאן שבבריטניה, כפי הנראה מאותה תקופה.
למרות שלא נזכר בשמו, ההתייחסות ל"מי שזרועו מורמת במזרח" בכתבי הפירמידות בכתבי הפירמידות נחשבת להתייחסות לאל מין.
חשיבותו גדלה בממלכה התיכונה כאשר הוא נקשר עוד יותר כשותף עם האל הורוס וכונה מין-הורוס.
עם תחילת שושלות המלוכה בממלכה החדשה הוא התמזג עם אמון בדמותו של מין-אמון.
ייתכן שקויימו עבורו טקסים שהייתה בהם הגעה לאורגזמה, אף כי עובדה זו שנויה במחלוקת.
אחד ממקומות הפולחן הרבים של האלה איסיס ברחבי עמק הנילוס, היה במקדשו של האל מין בקופטוס, כאשתו האלוהית.
במקדש המצרי שנבנה עבור מין, הוצבו מסביב לפסל זוג קרני שור.
בתור האל המצרי שהיה ממונה על פוריות, ושהטקסים בעניינו כללו הגעה לאורגזמה, ניתן להשוותו לאל היווני "פאן".
מאפיין אחד של פולחן האל מין, היה שימוש בצמח הבר הקוצני חסת המצפן (Lactuca serriola), ממשפחת החסה התרבותית.
צמח זה הוא בעל תכונות אופיאטיות, ובנוסף הוא מייצר תחליב לטקס כאשר חותכים אותו, דבר שניתן אולי לדמותו לנוזל הזרע.
ממצאי פולחן המשלבים את ממצאי הצמח נמצאו במרכזי הפולחן העיקריים שלו בקופטוס ובאחמים .
החקלאות במצרים שבוצעה על ידי גברים, חייבה כוח פיזי, והמצרים ייחסו להשגחה האלוהית עליה את הפוריות והזכריות.
הדבר עשוי להסביר את הפולחן והטקסים המתמקדים באלים שעניינם זכריות וגבריות, כמו האלים הורוס, אוסיריס ומין, שהיו מפותחים ביותר בתקופה זו.