tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד סוף שנת 2008 שמו של הכוח היה חיל האוויר הוונצואלי (בספרדית: Fuerza Aérea Venezolana, בראשי תיבות: FAV).
ראשית התעופה בוונצואלה הייתה ב-29 בספטמבר 1912, כאשר הטייס האמריקאי פרנק בולנד הטיס לראשונה מטוס דו-כנפי חד-מנועי קל מעל מסלול המרוצים אל פראיסו (El Paraíso) בקראקס מול קהל גדול.
כתוצאה מטיסה מתוקשרת זאת נרכש מטוס אחד בשנת 1913 בשביל הצבא.
ב-10 בדצמבר 1920 נחנך בית הספר לתעופה צבאית.
כחלק מניסיונות המודרניזציה של הכוחות הצבאיים, ונצואלה הסתמכה על צרפת לקבלת מדריכי טיסה, צוותים טכניים וחומרי לימוד וייצור אווירונאוטי.
בהמשך משלחות נוספות מגרמניה (בין השנים 1930–1933) ואיטליה (בין השנים 1938–1940) עזרו בהעברת ידע וניסיון בתחום התעופה הצבאית, כולל מטוסים ימיים, מטוסי קרב ומפציצים.
בשנת 1944 משלחת צבאית אמריקאית ביצעה סקר מקיף בכוחות האוויריים של ונצואלה ולאור ממצאיה החלו תהליכי מודרניזציה ורפורמה צבאית, כאשר הצעד הראשון היה הקמת השירות האווירונאוטי תחת מנהלת התעופה במשרד המלחמה.
לאחר ההפיכה הצבאית של שנת 1945, החונטה הצבאית המשיכה בניסיונות הרפורמה וב-22 ביוני 1946 נחתם צו 349 שהורה על הקמת חיל האוויר של ונצואלה כזרוע צבאית נפרדת מהצי והצבא.
בשנות ה-50 החל תהליך רכש נרחב של כלי טיס מכל הבא ליד, כולל מטוסי דה הבילנד ומפייר, דה הבילנד ונום, F-86F סייבר, אינגליש אלקטריק קנברה, וכן מסוקים מטוסי הדרכה וכדומה.
בשנות ה-60 החל גם תהליך של בניית בסיסי חיל אוויר חדשים שהמשיך עד שנת 1980. מרבית מתקני התעופה הצבאית הוקמו בתהליך זה.
ב-2 ביוני 1962 החלה התקוממות בבסיס חיל הים בפוארטו קביו (Puerto Cabello) במדינת קרבובו.
חיל האוויר החל בהפצצות על הבסיס בהכנות לכניסת הכוחות הקרקעיים.
הקרב הגיע לשיא בהפצצות מסיביות על מבצר פורטין סולאנו (Fortín Solano) בו התבצרו אחרוני הכוחות המורדים על מנהיגיהם.
בשנות ה-70 חיל האוויר של ונצואלה החל במאמצי מודרניזציה גדולים בהם נרכשו מטוסי C-130H הרקולס, מיראז' 3E, מיראז' 5V ו-5DV, מטוסי CF-5 (מטוסי F-5 מייצור קנדי), OV-10 ברונקו, מטוסי אימון T-2 באקאיי, ומסוקי UH-1.
בשנות ה-80 ונצואלה רכשה מטוסי F-16 מבלוק 15 והייתה למדינה הראשונה באמריקה הלטינית להפעיל מטוסי קרב מהדור הרביעי.
כמו כן בוצע שדרוג למטוסי מיראז' 5 לסטנדרט של מיראז' 50EV.
ב-27 בנובמבר 1992 החל ניסיון הפיכה צבאית נגד הנשיא קרלוס אנדרס פרס.
בשיא ניסיון ההפיכה בוצעו הפצצות על ידי חיל האוויר בארמון הנשיאות – פלאסיו דה מירפלורס (Palacio de Miraflores) ומקומות נוספים.
לאחר עלייתו לשלטון, הוגו צ'אווס, הפך את 27 בנובמבר ליום התעופה הצבאית הבוליברית.
בשנות ה-2000 החל תהליך של התקרבות של ונצואלה לרוסיה וסין.
במהלך תהליך זה נרכשו מטוסי תובלה מדגם שאנשי Y-8, הונגדו JL-8, מסוקי מיל מי-17, ומטוסי קרב מדגם סוחוי Su-30MK2. היו מגעים עם ישראל לשדרוג מטוסי ה-F-16 המתיישנים, אבל לאחר שיושמו האמברגו והסנקציות אמריקאיות נגד ונצואלה ויחסי ונצואלה–ישראל הורעו עד לניתוק היחסים, הנושא ירד מסדר היום.
בשנות ה-2010 כלכלת ונצואלה סבלה ממשבר, ולכן תוכניות רכש שונות הופסקו ולא יצאו לפועל, דוגמת רכש ה-הונגדו JL-10 וכדומה.
כחלק מהידוק היחסים עם רוסיה, מטוסי Tu-160 רוסים הגיעו לוונצואלה בדצמבר 2018 למשך 6 ימים בהם בוצעו תרגילים ואימונים שונים.
המטה של התעופה הצבאית הבוליברית מחולק למספר משרדים ומנהלות לאפשור הפעילות של החיל:
המפקדה הכללית (Comando General) – גוף הפיקוד העליון של התעופה הצבאית.
בראשות המפקדה יושב מפקד התעופה הצבאית (Comandante General de la Aviación).
המטה הכללי (Estado Mayor General) – הגוף המייעץ של המפקדה הכללית המסייעת בתכנון וביצוע המשימות של הכוח.
בראשות המפקדה יושב ראש המטה הכללי של התעופה הצבאית (Jefe del Estado Mayor General) והוא סגנו של מפקד התעופה הצבאית.
משרד המבקר הכללי (Inspectoría General) – הגוף הגבוה לביקורת, פיקוח, ובידוק בתעופה הצבאית.
הגוף מסייע למפקד התעופה הצבאית בעזרת פיקוח ובידוק איכות ביצוע משימות בתוך החיל.
מפקדת המבצעים (Comando Aéreo de Operaciones) – הגוף האמון על ביצוע המשימות האוויריות המתוכננות וההוראות של המפקדה הכללית.
מפקדת כוח האדם (Comando Aéreo de Personal) – הגוף המנהל את כוח האדם בחיל.
מפקדת הלוגיסטיקה (Comando Aéreo Logístico) – הגוף האחראי על הניהול הלוגיסטי של החיל.
מפקדת החינוך (Comando Aéreo de Educación) – הגוף האחראי על הכשרה והחינוך של החיל.
מנהלת התכנון האסטרטגי (Dirección de Planificación Estratégica) – הגוף האחראי על בניית תוכניות ארוכות טווח לחיל, מבחינת פיתוח, רכש, וכדומה, המסייעות בהשגת מטרות הביטחון בזירה האווירית.
מנהלת מודיעין התעופה וחלל (Dirección de Inteligencia Aeroespacial) – הגוף האמון על השגת מידע ומודיעין, עיבודו ופיזורו בגורמים המבצעיים.
מנהלת הטכנולוגיה האווירית (Dirección Aérea de Tecnología) – הגוף האמון על ניהול, בנייה ואחזקה של מערכות מידע ותקשורת בחיל.
מנהלת המשטר המיוחד של הביטחון (Dirección del Régimen Especial de Seguridad) – הגוף האמון על בנייה של אמצעים לשליטה והגנה על מידע מסווג, וכן על אמצעי הביטחון בחיל.
מנהלת השתתפות פעילה בפיתוח לאומי (Dirección de Participación Activa en el Desarrollo Nacional) – הגוף האמון על תיאום ובקרה על תוכניות הפיתוח הלאומי בהן משתתף החיל.
מבחינה מבצעית, התעופה הצבאית הבוליברית מחולקת לחמש גזרות אוויריות עם מפקדות אזוריות כדלקמן:
+האזור האווירימפקדת האזורשטח אוויריהיחידות המוצבותIBase Aérea General en Jefe Rafael Urdaneta (במרקאיבו שבמדינת סוליה)סוליהטאצ'ירהמרידהטרוחיואפורה Grupo Aéreo de Operaciones Especiales N.º 15:
"התעוררתי עם נמר" הוא שיר של הזמר הישראלי עומר אדם בהשתתפות הראפר הישראלי איזי.
השיר נכתב על ידי אדם, איזי ונתי אבידן, הולחן על ידי איזי והופק ועובד על ידי ג'וזף כהן.
השיר יצא לאור ב-1 ביוני 2023 כחלק מאלבום האולפן השביעי של עומר אדם, "סוף העולם".
עם יציאתו נכנס השיר למקום התשיעי במצעד העשירייה, למקום 11 במצעד היטליסט, והעפיל למיקום גבוה במצעדים היומיים של יוטיוב.
התעוררות יהודית היה כתב עת ציוני רוויזיוניסטי בשפה הצרפתית שיצא לאור בספקס, תוניסיה.
התעוררות יהודית נוסד בספטמבר 1924 על ידי פליקס אלוש.
הוא יצא לאור בימי שישי, והכיל ארבעה עמודים.
העיתון נחשב לאחד מהחשובים בקרב העיתונות הציונית בצפון אפריקה ובתוניסיה בפרט.
הוא שימש במה עבור הקהילה היהודית לדון בנושאים פוליטיים וחברתיים, והיה גורם משמעותי ביחסים שבין יהודים, צרפתים ומוסלמים.
העיתון הופץ ברחבי תוניסיה, אלג'יריה, מרוקו וצרפת המטרופוליטנית.
הנרי מארק ואלי לוזון היו העורכים הראשיים של העיתון ומנהלי העריכה שלו היו מישל לופרדה, ז'אק טייב ומוריס סיטבון.
בשנת 1928 פרסם מנהיג התנועה הציונית הרוויזיוניסטית, זאב ז'בוטינסקי, סדרת מאמרים בעיתון.
באמצע שנות ה-30 הועברה ההוצאה לאור של התעוררות יהודית לתוניס, בירת תוניסיה.
התעוררות יהודית, בדומה לעיתונים יהודיים נוספים בתוניסיה, דוכאה על ידי שלטונות משטר וישי באוקטובר 1940.
התעייפות מגע גלגול (RCF) היא תופעה המתרחשת ברכיבים מכניים הקשורים למגע גלגול/החלקה, כגון מסילות ברזל, גלגלי שיניים ומיסבים.
זוהי תוצאה של תהליך התעייפות עקב מגע גלגול/החלקה.
תהליך התעייפות מגע הגלגול מתחיל בעומס מחזורי של החומר, מה שמביא לנזק התעייפות שניתן לראות בפגמים דמויי סדקים, כמו סדקי איכול לבנים.
פגמים אלו עלולים להתפתח לסדקים גדולים יותר תחת עומס נוסף, מה שעלול להוביל לשברים.
במסילות ברזל, למשל, כאשר גלגל הרכבת מתגלגל על המסילה, נוצר משטח מגע קטן שמוביל ללחץ מגע גבוה מאוד בין המסילה לגלגל.
עם הזמן, מעבר חוזר ונשנה של גלגלים עם לחצי מגע גבוהים יכול לגרום להיווצרות פגמים דמויי סדקים שהופכים לסדקים קטנים.
סדקים אלו עלולים לגדול ולעיתים להתמזג יחד, וכתוצאה מכך לגרום להתקלפות פני השטח או לשבירת מסילה.
אלו עלולים לגרום לתאונות קשות, כולל ירידה מהפסים.
התעייפות מגע גלגול גורם לדאגה בקרב תשתיות רכבת ברחבי העולם, והוא עשוי לבוא לידי ביטוי בצורות שונות כתלות במיקום הסדק ומראהו.
זוהי גם סיבה משמעותית לכשל ברכיבים הנתונים למגע גלגולי או מגע גלגול/החלקה, כגון מיסבים מתגלגלים וגלגלי שיניים.
שדה המאמצים המתחלף בהתעייפות מגע גלגול עשוי להוביל להסרת חומר, החל מקורוזיית גימום בסקלת המאקרו והמיקרו במיסבי פלדה קונבנציונלים ועד להתפרדות לשכבות בחומרים קרמיים היברידיים.
התעמלות אמנותית היא אחד מענפי ההתעמלות.
זהו ספורט אולימפי שבו המתחרות (נשים בלבד) מבצעות תרגילים המשלבים תנועות בלט, אקרובטיקה ומחול עם מכשירי יד: חישוק, אלות, חבל , סרט או כדור.
התרגילים מתבצעים בליווי מוזיקה, על משטח: שטיח בגודל 14X14 מטר.
לכל מכשיר ישנם קריטריונים מסוימים לביצוע האלמנטים הדרושים בתרגיל.
האלמנטים המשולבים בתרגילים הם לרוב קפיצות המשלבות גמישות, סיבובים הדורשים שיווי משקל והתרכזות בנקודה אחת, איזונים שונים, מיומנויות האקרובטיקה המשלבים כוח שריר וגמישות רבה, מיומנויות הבלט הדורשות תנועת גוף נכונה, ועוד.
בנוסף לכך דרוש חוש קצב ודיוק רב בביצוע האלמנטים.
גם עבודת המכשירים היא חלק בלתי נפרד מהתרגיל.
לכל אלמנט יש כמות נקודות שהמתעמלת מקבלת אם וביצעה את האלמנט נקי (ללא כל טעות).
אם ביצעה זאת באופן חלקי היא תקבל כמות מועטת של נקודות ואם לא ביצעה אותו נכון כלל לא תקבל את הנקודות.
הפלת המכשיר או עזיבתו תוריד נקודות.
את הנקודות מעניקים השופטים לפי קריטריונים אחדים:
ביצוע כוריאוגרפי - דיוק בביצוע האלמנטים כמו ביצוע הסיבובים במלואם והאיזונים, תפיסת המכשירים וכדומה.
ביצוע התנועה והמחול - עבודת מכשיר, תנועת גוף מדויקת וכדומה.
בהתעמלות אמנותית יש שני סוגי תרגילים:
תרגילים אישיים, שבהם המתעמלת מבצעת את התרגיל האישי שלה עם מכשיר כלשהו לבד.
תרגילים קבוצתיים - תרגילים בהם משתתפות חמש מתעמלות שמבצעות תרגיל משותף.
תרגילים קבוצתיים אלה דורשים שיתוף פעולה מלא בין המתעמלות וכל טעות קטנה של אחת מהמתעמלות עלולה להוריד את הניקוד לקבוצה.
תרגילים אלה גם מעניינים מאוד משום שבהם המתעמלות "מתמסרות" עם המכשירים.
התחרויות נחלקות לקטגוריות גם לפי ציוד:
כדור: בתרגיל הכדור, ניתן להשתמש בכדור מגומי או מפלסטיק גמיש.
קוטר הכדור צריך להיות בין 18 סנטימטר ל-20 סנטימטר ומשקלו 400 גרם.
הכדור יכול להיצבע בכמה צבעים, לרוב צבע הכדור מתאים לצבע הבגד.
במהלך התרגיל הכדור חייב להיות בתנועה מתמדת.
המהלכים המוכרים הנעשים עם הכדור הם: גלגול, כדרור, זריקות ותפיסות, גלגול על הגוף, הקפצות ועוד.
חישוק: החישוק יכול להיות עשוי מפלסטיק או עץ, ובלבד שהוא שומר על צורתו במהלך השימוש.
הקוטר הפנימי הוא 51–90 סנטימטרים, וחייב לשקול מינימום 300 גרם.
החישוק יכול להיות בצבע טבעי או מכוסה באופן חלקי או מלא על ידי צבע או כמה צבעים, ועליו סרט דביק בצבע זהה או שונה מצבע החישוק.
השימוש הבסיסי בחישוק כולל סיבוב סביב היד או הגוף, גלגול, נדנוד, יצירת מעגל, זריקה ומעבר בתוך החישוק.
סרט: מכשיר הסרט מורכב מסרט ומידית שמכונה מקל.
המקל יכול להיות בכל צבע, עשוי מעץ במבוק או מפלסטיק, בקוטר מרבי של 1 סנטימטר, צורתו גלילית או חרוטית והאורך שלו בין 50 ל-60 סנטימטר.
הסרט עשוי מסאטן או בד דומה בחתיכה אחת, בכל צבע, משקלו 35 גרם ואורכו 6 מטר.
התרגיל מורכב מאלמנטים הנקראים הצלפה, נחשים וספירלות.
התרגיל צריך להתבצע בתנועה זורמת, הפלה של המכשיר או יצירת קשר בסרט במהלך זריקתו לאוויר, יגרמו להורדת נקודות.
אלות: בתרגיל האלות משתמשים באלות העשויות פלסטיק, גומי או חומר סינתטי, באורך של 40–50 ס"מ ובמשקל מינימלי של 150 גרם לכל אלה.
במהלך התרגיל המתחרות מבצעות זריקות ותפיסות, סיבובים, רקיעות, שמיניות ועוד.
חבל: תרגיל שכבר לא נכלל בתחרויות רשמיות.
כלל זריקות ותפיסות, כריכה מסביב לגוף, ועוד.
החבל עשוי מקנבוס או חומר סינתטי דומה.
אסור השימוש בחבל בעל ידיות.
המשטח: המתעמלות מתחרות על שטיח בגודל 14X14 מטר.
כל יציאה מהמשטח או נפילת מכשיר מחוץ למשטח, מורידה נקוד מהציון הכללי של התרגיל.
המשטח מאפשר למתעמלות לבצע גלגולים ותרגילי אקרובטיקה מורכבים.
המוזיקה: משך המוזיקה בתרגיל אישי הוא מקסימום 90 שניות, ואילו בקבוצתי אורכה המקסימלי הוא 150 שניות.
מאז 2012 המוזיקה יכולה להיות קטע אינסטרומנטלי, ווקלי או מוזיקה משולבת מילים.
הלבוש: בעבר התחרו המתעמלות בבגדי גוף פשוטים, או לבושות באוברולים צמודים.
היום החוקה מאפשרת למתעמלות ללבוש גם בגד גוף עם חצאית קצרה.
אין הגבלה על צבע הבגד, אך הוא חייב להיות צמוד.
בדרך כלל הבגדים מלאי צבעים ומסוגננים ועליהם מודבקות אבנים נוצצות.
רצוי שהבגד יהיה מותאם לאופי התרגיל, המוזיקה והמכשיר איתו המתעמלת מבצעת את התרגיל.
בגדי הגוף מעוצבים ונתפרים באופן אישי לכל מתעמלת על ידי תופרת מקצועית.
הנעליים: הנעלים אותן נועלות המתעמלות הן נעלי חצי כף רגל, העשויות מעור, דמויות עור, או בד בצבע בז'.
הנעל מכסה רק את החלק הקדמי של כף הרגל ומחוזקת על ידי שתי גומיות מעל העקב.
הנעל מסייעת למתעמלות לבצע סיבובים על המשטח, ומגנה על אצבעות כף הרגל.
התעמלות אומנותית הוא ענף התעמלות אשר התפתח בתחילת המאה ה-20 ואשר הוכר כספורט על ידי הפדרציה הבינלאומית להתעמלות בשנת 1963. בענף זה, המשתתפות מתחרות בארבעה תרגילים עם מכשירי יד: חישוק, אלות, סרט וכדור.
התרגילים משלבים תנועות בלט, אקרובטיקה ומחול, ומתבצעים בליווי מוזיקה, על משטח בגודל 14X14 מטר.
אליפות העולם הראשונה בהתעמלות אמנותית נערכה בבודפשט בשנת 1963. האליפות נערכה תחילה אחת לשנתיים ומאז תחילת שנות ה-90 נערכת כל שנה.
בשנת 1984, הוכרה ההתעמלות האומנותית כענף אולימפי ונוספה לראשונה למשחקי לוס אנג'לס 1984.
התעמלות אמנותית נוצרה בעקבות ההתמזגות של כמה סגנונות:
הענף של התעמלות אסתטית נוצר הודות לפרנסוא דל סרט (1811–1871).
הוא הכריז שלגוף יש שפה משלו, כך נוצר ביטוי "שירת הגוף".
באותה תקופה הייתה תשוקה לימי קדם שבהם ניתנה חשיבות רבה לשלמות הגוף.
הוא המציא את העקרונות לאמצעי ביטוי שהשפיעו מאוד על ההתעמלות: עקרון הקשר בין תנועות הגוף והמצב הרגשי, עיקרון של התמזגות ושיתוף פעולה בין חלקי הגוף הרבים כמו גלים שונים, עקרון ההתנגדות תוך כדי תנועה, לדוגמה מצב מנוגד בין רגליים וידיים.
התעמלות ריתמית (מהמילה "קצב") – סוג של פעילות גופנית שהאלמנט החשוב בה הוא ליווי מוזיקלי.
היא נוצרה הודות לאמיל ז'אק-דאלקרוז (1865–1950) שהיה מורה למוזיקה ושירה מז'נבה והשתמש בריתמיקה כהכנה לנגינה בכלי.
לאחר מכן התחיל דאלקרוז להציג את הריתמיקה כאמצעי לחינוך כוח רצון, חיזוק של בריאות גופנית ונפשית והתפתחות הרמונית של בני האדם.
התעמלות בריקוד – נוצרה הודות לג'ורג' דמיני (1850–1917), מורה ופיזיולוג צרפתי שהוכיח את חשיבותם של התרגילים לשחרור ומתיחות השרירים, תנועות הריקוד ותרגילים עם מכשירים כגון אלות, מקלות, זרי פרחים וכו' שליוו את התפתחותם של התכונות הבאות: גמישות, זריזות, קואורדינציה, יציבה טובה, חינניות ושטף תנועה.
ריקוד חופשי אשר פותח על ידי איזדורה דאנקן (1891–1927); דנקן התנגדה למערכת העקרונות של הבלט הקלאסי ועשתה שימוש בתנועות המערבות ספורט והתעמלות אמנותית.
איזדורה דאנקן ראתה כאידיאל את תנועות הריקוד העתיקות, תנועות של ריצות והליכות פשוטות.
היא הייתה הראשונה שסירבה להשתמש במחוך וטריקו והופיעה בטוניקות ארוכות ויחפה.
היא גם השתמשה בריקודיה בצעיפים, שמזכירים לנו את הסרט המודרני.
התמזגות של ארבע תנועות אלו השפיעו על התפתחותה של התעמלות אמנותית – ענף שמאחד בתוכו את הריקוד ואת הקושי של התעמלות, את האסתטיקה והחן.
בשנת 1941 ארגנו אליפות בלנינגרד בברית המועצות (סנקט פטרבורג היום), התחרות הראשונה בהתעמלות אמנותית.
בשנות ה-40 נבלמה התפתחות ההתעמלות האמנותית בברית המועצות, כמו גם ענפי ספורט אחרים, בגלל מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1948 התקיימה אליפות ברית המועצות הראשונה.
בסוף שנות ה-40 המציאו תוכנית וחוקה לתחרויות.
מכאן ואילך התקדמה התפתחות הענף במהירות רבה ועלה מספר הספורטאיות, שהתחילו להתעניין בענף ספורט הזה.
משנת 1949 התקיימו מדי שנה אליפויות ברית המועצות, ומ-1965 גביע ברית המועצות.
בשנת 1954 התחילו הספורטאיות החזקות ביותר לקבל תוארי "מאסטר הספורט", ומתעמלות התחילו לצאת להופעות במדינות שונות כגון בלגיה, צרפת ומדינות מזרח אירופה.
לאחר מכן, ב-1963, הוכרזה התעמלות אמנותית כענף ספורט על ידי איגוד ההתעמלות העולמי.
ב-1960 נערכה בסופיה שבבולגריה התחרות הבינלאומית הראשונה ולאחר כשלושה חודשים בדצמבר 1963 נערכה בבודפשט שבהונגריה תחרות בשם גביע אירופה.
לעומת זאת כאשר בדקו את התוצאות, גילו שמעבר למדינות אירופאיות שהשתתפו בתחרות, היו גם מדינות אחרות.
ולכן החליטו להכריז על תחרות זאת אליפות העולם הראשונה ואלופת התחרות הייתה מתחרה ממוסקבה – לודמילה סבינקובה.
באליפות העולם הראשונה התחרו בנות לפי החוקה, שהייתה מקובלת בברית המועצות באותה תקופה.
ב-1967 נוצר סוג תחרותי חדש בתרגילים קבוצתיים ובאותה שנה התקיימה אליפות עולם בתרגילים קבוצתיים.
נבחרת ברית המועצות זכתה אז במקום הראשון.
מ-1978 התחילו להתקיים אליפויות אירופה.
החל ב-1963 התחילו להתקיים אליפויות עולם פעם בשנתיים, כל שנה אי זוגית, ובכל שנה זוגית מ-1978 עד 1992 התקיימו אליפויות אירופה.
מ-1982, אליפויות עולם ואירופה מתקיימות כל שנה.
מ-1984 התעמלות אמנותית היא ענף אולימפי.
מייסודו של הענף עד סוף שנות ה-80 המדינות החזקות ביותר היו ברית המועצות ובולגריה.
בשנות ה-90 אחרי שברית המועצות התחלקה למדינות שונות וכל המדינות האלו התחילו לפתח את ההתעמלות האמנותית באופן עצמאי, התחרות ביניהן גדלה והבולטות ביותר היו רוסיה, בלארוס, אוקראינה וגם בולגריה.
גם המדינות האירופאיות התקדמו והחזקות ביניהן היו ספרד, צרפת, גרמניה ואיטליה.
אליפויות רשמיות, כגון אליפות העולם ואליפות אירופה, כוללות עד 9 תחרויות, מהן 6 ליחידות ו-3 לקבוצות.
המתכונת הנוכחית של אליפות העולם:
בחמשת הימים הראשונים נערכות תחרויות היחידות.
בארבעת הימים הראשונים מבצעות המתעמלות תרגיל אחד בכל יום, כאשר ביומיים הראשונים מתבצעים תרגילים ב-2 מכשירים (למשל בשנת 2011 חישוק וכדור) וביומיים הבאים שני המכשירים האחרים (ב-2011 אלות וסרט).
כל מדינה רשאית לרשום לתחרות מקסימום 4 מתעמלות, כאשר בכל מכשיר מתחרות לא יותר מ-3 מתעמלות.
בערב היום השני, לאחר שכל המתעמלות סיימו להתחרות בשני מכשירים, נערכות תחרויות הגמר במכשירים האלה, אליהן עולות 8 המתעמלות שהשיגו את הציונים הטובים ביותר בכל מכשיר (עם הגבלה של 2 מתעמלות ממדינה אחת).
אותו תהליך חוזר בשני המכשירים האחרים בערב היום הרביעי.
באותו יום נקבע גם הדירוג הקבוצתי, על פי 10 התוצאות הטובות (מתוך 12) של המתעמלות מכל מדינה.
24 המתעמלות הטובות בדירוג הכולל (בהגבלה של שתיים ממדינה), על פי חישוב של שלוש התוצאות הטובות שלהן, מעפילות לגמר קרב רב, אשר נערך ביום החמישי של התחרות.
בתחרות הקרב רב מבצעות המתעמלות פעם נוספת את כל ארבעת התרגילים, והדירוג נקבע על פי סיכום התוצאות בכל המכשירים.
תחרות קרב רב היא החשובה ביותר, והיחידה אשר נערכת במשחקים האולימפיים.
ביום הראשון של תחרות הקבוצות נערכת תחרות הקרב רב, אשר כוללת את שני התרגילים - תרגיל אחד עם חמישה מכשירים זהים (ב-2011 5 כדורים), ותרגיל שני עם שלושה מכשירים מסוג אחד ושניים מסוג אחר (ב-2011 3 סרטים ו-2 חישוקים).
סיכום התוצאות בשני התרגילים קובע את הדירוג.
תחרות קרב רב היא היחידה בתוכנית האולימפית.
ביום השני מתקיימות תחרויות הגמר בכל תרגיל בנפרד, בהן משתתפות 8 קבוצות שהשיגו את התוצאות הטובות ביותר בכל תרגיל ביום הראשון.
עד סוף המאה ה-20 היה ענף זה נשי בלבד, אבל אז החלו ביפן לערוך גם תחרויות התעמלות אמנותית לגברים.
בנים יפנים מבצעים תרגילים קבוצתיים ללא מכשיר ותרגילים אישיים עם מכשירי יד שונים מהתעמלות אמנותית של נשים כגון חישוקים קטנים, אלות וחבל.
ענף ההתעמלות האמנותית הוא ענף הספורט האולימפי המוביל בישראל ביחד עם ענפי הג'ודו והשיט.
ישראל אירחה את אליפות אירופה בהתעמלות אומנותית לראשונה בישראל בחולון ב-2016, ואירחה אותה פעם נוספת ב-2022 בתל אביב-יפו.
במשחקים האולימפיים, סיימה נבחרת ישראל במקום השישי בגמר (בייג'ינג 2008, ריו דה ז'ניירו 2016), נטע ריבקין סיימה במקום שביעי (לונדון 2012), לינוי אשרם זכתה במדליית הזהב וניקול זליקמן סיימה במקום שביעי (טוקיו 2020), נבחרת ישראל זכתה במדליית כסף ודריה אטמנוב סיימה במקום החמישי (פריז 2024).
במהלך השנים המתעמלות האמנותיות הישראליות זכו גם בעשרות מדליות בסבבי הגביע העולמי ובמדליות באליפויות אירופה.
התעמלות היא פעילות גופנית שמטרתה חיזוק ושמירה על כושר גופני באמצעות מערכת תרגילים מבוססת.
כספורט תחרותי, התעמלות היא ענף המשלב תרגילים פיזיים הדורשים כוח, שיווי משקל, גמישות, קואורדינציה וסיבולת.
התנועות הכלולות בהתעמלות תורמות להתפתחות הזרועות, הרגליים הכתפיים, הגב, החזה ושרירי הבטן.
ההתעמלות כענף ספורט התפתח מתרגילים שהיו בשימוש ביוון העתיקה אשר כללו עלייה וירידה מסוס, ומיומנויות קרקס.
הענף הנפוץ ביותר של התעמלות תחרותית הוא התעמלות מכשירים ובו בתחרויות הגברים תרגילי קרקע, קפיצות, טבעות, סוס סמוכות, מקבילים ומתח, ובתחרויות הנשים תרגילי קרקע, קפיצות, מקבילים מדורגים וקורה.
הפדרציה הבינלאומית להתעמלות היא הגוף המנהל את תחרויות ההתעמלות למיניהן ברחבי העולם ומלבד התעמלות מכשירים, גוף זה אחראי לניהול תחרויות התעמלות אומנותית, טרמפולינה, התעמלות אקרובטית, התעמלות אירובית, פס אקרובטיקה ופארקור.
ההתעמלות כשיטה לאימון גופני או אימון צבאי רווחה כבר ביוון העתיקה והיא נזכרת בכתביהם של הומרוס, אריסטו ואפלטון.
העיסוק בהתעמלות בתקופה זו מתועד בהרחבה בעבודתו של פילוסטרטוס שנקראה התעמלות.
המונח העיקרי לעיסוק בהתעמלות הוא מהפועל γυμνάζω (gymnazo) שביוונית משמעו "להתאמן" או "להתאמן בעירום", מפני שגברים צעירים התאמנו ללא בגדים.
ביוון העתיקה, כושר גופני היה לתכונה מוערכת אצל גברים ונשים.
היה זה רק כאשר הרומאים כבשו את יוון בשנת 146 לפנה"ס שההתעמלות הפכה יותר רשמית ושימשה לאימון גברים לקראת לחימה.
בהתבסס על טענתו של פילוסטרטוס שההתעמלות היא סוג של תבונה, בת השוואה עם פילוסופיה, שירה, מוזיקה, גאומטריה ואסטרונומיה, אתונה שילבה את החינוך הגופני יחד עם החינוך הקונבנציונלי.
בפלאסטרה (Palaestra), מרכז חינוך גופני ביוון העתיקה, החינוך עבר מדיסציפלינה אשר התמקדה במשמעת, חומרה וכוח, לדיסציפלינה ששילבה בין חינוך הגוף לחינוך הדעת ויצרה סגנון התעמלות שהיה יותר אסתטי ואינדיבידואלי.
בעת המודרנית, ההתעמלות החלה להתפתח בראשית המאה ה-19 בתצורתה העדכנית בדוגמת התעמלות המכשירים.
בשנת 1811, איש החינוך הגרמני פרידריך לודוויג יאן החל את תנועת ההתעמלות המודרנית ונחשב לאבי התעמלות המכשירים כאשר המציא כמה מתרגילי הענף.
בשנת 1881 נוסדה הפדרציה הבינלאומית להתעמלות.
התעמלות המכשירים הייתה חלק מהתוכנית האולימפית מאז חידוש המשחקים האולימפיים בעת החדשה, באולימפיאדת אתונה 1896. תחילה תחרויות ההתעמלות במשחקים כללו גברים בלבד ומאוחר יותר באולימפיאדת אמסטרדם 1928, נוספו תחרויות הנשים.
אליפות העולם הראשונה בהתעמלות מכשירים נערכה בשנת 1903 בבלגיה.
עם השנים, נוסדו תתי-ענפים נוספים של התעמלות אשר הוכרו על ידי הפדרציה הבינלאומית להתעמלות וביניהם: התעמלות אומנותית, טרמפולינה, התעמלות אקרובטית, התעמלות אירובית, פס אקרובטיקה ופארקור.
תחרויות התעמלות אומנותית נוספו למשחקים האולימפיים החל מלוס אנג'לס 1984 ותחרויות הטרמפולינה נוספו למשחקים החל מסידני 2000.
להלן שבעת ענפי ההתעמלות המוכרים על ידי התאחדות ההתעמלות הבין-לאומית.
התעמלות מכשירים (בלֹעֵז נקרא: "התעמלות אומנותית"; "Artistic gymnastics") הוא ענף ההתעמלות הפופולרי ביותר ונחשב לאחד משלושת הענפים האולימפיים החשובים, לצד האתלטיקה והשחייה.
בענף זה הגברים מתחרים בשישה מכשירים: קרקע, סוס סמוכות, טבעות, קפיצות, מקבילים ומתח.
נשים מתחרות בארבעה מכשירים: קפיצות, מקבילים מדורגים, קורה וקרקע.
כן נערכות תחרויות קרב-רב, בהן מתחרים המתעמלים בכל המכשירים ומדורגים על פי הניקוד המצטבר שלהם, ותחרויות קבוצתיות, בהן מכל קבוצה או נבחרת מתחרה מתעמל אחד על כל מכשיר.
אליפות העולם הראשונה בהתעמלות מכשירים נערכה בשנת 1903 בבלגיה תחילה בהשתתפות גברים ולראשונה בשנת 1934 בהונגריה בהשתתפות נשים.
התעמלות אמנותית (בלֹעֵז נקרא: "התעמלות קצבית"; "Rhythmic gymnastics") הוא ענף התעמלות בו מתחרות נשים בלבד, ואשר הוכר כספורט על ידי הפדרציה הבינלאומית להתעמלות בשנת 1963. בענף זה, המשתתפות מתחרות בארבעה תרגילים עם מכשירי יד: חישוק, אלות, סרט וכדור.
ענף ההתעמלות על טרמפולינה הוא ענף התעמלות אולימפי בו מבצעים המתעמלים תרגילים אקרובטיים תוך כדי קפיצה על טרמפולינה.
בענף שלוש תחרויות מרכזיות; תחרות יחידים, תחרות זוגות ודאבל מיני טרמפולינה.
אליפות העולם הראשונה בהתעמלות על טרמפולינה נערכה בלונדון בשנת 1964. בשנת 2000 הפך הענף לאולימפי והחל מסידני 2000, תחרות היחידים נערכת כחלק מתחרויות ההתעמלות במשחקים האולימפיים.
פס אקרובטיקה הוא ענף התעמלות לא אולימפי, המשלב בין יכולות גבוהות מתרגילי קרקע לבין אלו של טרמפולינה.
בפס אקרובטיקה, מתעמלים מבצעים תרגיל הכולל סדרה של קפיצות על מזרן באורך של כ-25 מטר שבסופו משטח נחיתה.
תחרויות פס אקרובטיקה במשחקים האולימפיים נערכו פעם אחת בלבד, בלוס אנג'לס 1932. בשנים 1974 עד 1998, תחרויות אליפות העולם בפס אקרובטיקה נכללו כחלק מאליפות העולם באקרובטיקה והחל מסוף שנות האלפיים נערכות אליפויות עולם ייעודיות לפס אקרובטיקה.
התעמלות אקרובטית היא ענף התעמלות לא אולימפי המשלב בין כוח, שיווי משקל, גמישות ודינאמיות.
המתעמלים מתחרים בחמש קטגוריות תחרותיות; זוג גברים, זוג נשים, זוג מעורב, קבוצת נשים (3 מתעמלות) וקבוצת גברים (4 מתעמלים).
כל התרגילים מבוצעים על גבי משטח לצלילי מוזיקה ומשלבים כוריאוגרפיה, אלמנטים אישיים מענפי התעמלות הקרקע והפס אקרובטיקה, כמו גם אלמנטים צוותיים כגון הקפצות ומבנים של איזון ("פירמידות").
ההתעמלות האקרובטית הופיעה לראשונה כספורט עצמאי ברוסיה הסובייטית בשנות ה-30 של המאה ה-20. התחרות הבינלאומית הראשונה בהתעמלות אקרובטית נערכה בשנת 1957 בוורשה שבפולין.
בשנת 1973 הוקם ארגון ההתעמלות האקרובטית הבינלאומי הראשון בשם IFSA, ובשנת 1998 התמזג הארגון עם התאחדות ההתעמלות הבין-לאומית.
אליפות העולם הראשונה בענף התקיימה בשנת 1974 במוסקבה שברוסיה, ואליפות אירופה התקיימה לראשונה בשנת 1978 בריגה שבלטביה.
ההתעמלות האקרובטית נכללת בתחרויות משחקי העולם מאז שנת 1993.
התעמלות אירובית היא ענף התעמלות לא אולימפי אשר מקורו בפעילות אירובית מסורתית, בה המתעמלים נדרשים לבצע דפוסי תנועה אירובית מורכבים, ברציפות ועוצמה גבוהה עם תיאום מדויק למוזיקה.
על התרגיל להוכיח תנועה רציפה ומדייקת בשילוב תרגילי גמישות, כוח, אלמנטים אקרובטים ופירמידות מתחום ההתעמלות האקרובטית.
בענף שבע קטגוריות תחרותיות; אישית גברים, אישית נשים, זוג מעורב, שלישיות (סוגי שילוב של גברים ונשים), קבוצות (כל שילוב של גברים ונשים), אירובי דאנס (שילוב גברים ונשים) ואירובי מדרגה (שילוב גברים ונשים).
מקורו של הענף בשנות ה-80 של המאה ה-20 בארצות הברית, אז נערכו תחרויות לאומיות ראשונות בענף.
בשנת 1995, התאחדות ההתעמלות הבין-לאומית הכירה בהתעמלות אירובית כענף התעמלות ומאותה השנה נערכות אליפויות עולם בענף.
מאז שנת 1997, נכלל הענף במשחקי העולם, והחל משנת 1999 מתקיימות אליפויות אירופה בענף אשר נערכות אחת לשנתיים.
פארקוּר (Parkour) הוא ספורט אתגרי שפותח בצרפת בשנות ה-90 על יסוד תרגולי מכשולים של הקומנדו הצרפתי.
עיקר הפארקור הוא ההגעה מנקודה אחת לשנייה בצורה האפקטיבית והמהירה ביותר האפשרית, תוך התגברות על מכשולים בדרך.
לעיתים כולל הפארקור ניתור מעל גדרות, מעבר קירות, סיבובים, קפיצה מגג לגג ועוד.
בשנת 2017, במהלך שעורר התנגדות מצד ארגוני התעמלות ופארקור, הוכר הפארקור כענף התעמלות על ידי התאחדות ההתעמלות הבין-לאומית.
בתחרויות רשמיות מתחרים המשתתפים בשתי קטגוריות: ריצה מהירה וסגנון חופשי.
אליפות העולם הראשונה צפויה להיערך בשנת 2021 והחל משנת 2022 יכלל הענף במשחקי העולם.
לפי שיטת הניקוד הנוכחית אשר מונהגת מאז שנת 2006, פועלים במקביל שני צוותי שיפוט הבוחנים את רמת הקושי ורמת הביצוע.
הניקוד הסופי של כל מתעמל הוא שילוב בין הניקוד של כל צוות.
ההבדל העיקרי בשיטת הניקוד הנוכחית, הוא שאין הגבלה תאורטית לציון הסופי.
הצוות האחד בוחן את דרגת הקושי, הרכב התרגיל והשילוב בין האלמנטים.
התרגילים האפשריים מחולקים ל-7 דרגות קושי, וביצוע תרגיל ברמת הקושי הגבוהה ביותר (G), מקנה 0.7 נקודות.
על המתעמלים לבצע תרגילים מחמש קבוצות אלמנטים, והניקוד המרבי בהיבט זה הוא 2.5 נקודות.
כמו כן, על כל שילוב בין תרגילים הם עשויים לקבל 0.1 או 0.2 נקודות.
הניקוד הכולל שנותן צוות שיפוט זה נקרא ניקוד D, ואין מגבלה על מספר הנקודות המרבי שניתן לקבל לפיו.
הצוות השני, המעניק ניקוד המכונה ניקוד E, בוחן את הביצוע.
ניקוד הבסיס הוא 10 נקודות, ומפחיתים ממנו נקודות בהתאם לרמת הביצוע והטכניקה של המתעמל.
חלק מהניקוד בשיטה זו הוא סובייקטיבי, אך על טעויות מסוימות יש להפחית ניקוד קבוע.
נפילה ממכשיר גוררת עמה הפחתה של נקודה אחת.
שיטת הניקוד הנוכחית נהגתה אחרי אולימפיאדת אתונה 2004, שם הוכרעה זהות מנצח תחרות הגברים בקרב-רב לאחר טעות שיפוט מעוררת מחלוקת שהטילה בספק את האמינות והאובייקטיביות של מערכת הניקוד.
תומכי שיטת הניקוד החדשה סבורים כי זה הוא צעד הכרחי עבור התקדמות הענף תוך כדי קידום של תרגילים עם רמת קושי גבוהה יותר, ואובייקטיביות שיפוטית.
מתנגדי השיטה החדשה, ביניהם מאמנים ומתעמלים בולטים, טוענים כי לפי שיטה זו, המתעמלים המבצעים תרגיל ברמת קושי נמוכה יותר, מאבדים את סיכויים לזכות עוד לפני שהתחרות מתחילה.
לפני שנת 2006 ועל פי שיטת הניקוד הקודמת, הציון המקסימלי שמתעמל היה יכול לקבל על תרגיל מסוים הוא 10, כאשר ממנו היו מורידים השופטים נקודות או עשיריות הנקודה על טעויות ואי דיוקים.
כיום, כל ארבע שנים, בסיומו של מחזור אולימפי, נהוג לערוך שינויים קטנים בשיטת הניקוד.
ההתעמלות היא בין ענפי הספורט הראשונים שפעלו בארץ ישראל.
בשנת 1906, נוסד מועדון הספורט הראשון בארץ בשם "אגודת המתעמלים הראשון-לציון יפו", לימים מכבי תל אביב, ובראשיתו פעלו 25 מתעמלים והועמדו לרשותם מתח, מקבילים ומשקולות.
בשנת 1908 נערכה ברחובות תחרות ההתעמלות המאורגנת הראשונה ובסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30 של המאה העשרים נערכו תחרויות התעמלות לראשונה באופן סדיר במסגרת משחקי כינוס הפועל והמכביה.
בשנות ה-90 של המאה העשרים חלה התפתחות משמעותית בענף ההתעמלות בישראל עקב העלייה מברית המועצות שהביאה עמה ספורטאים ומאמנים מקצועיים יותר.
בסוף שנות האלפיים הגיעו ההישגים המשמעותיים הראשונים בענף עם זכיות במדליות ראשונות מאליפויות עולם, וזכייה במדליה אולימפית ראשונה בטוקיו 2020 (ארטיום דולגופיאט, מדליית זהב).
הגוף המסדיר את ענף ההתעמלות בישראל הוא איגוד ההתעמלות בישראל.
הענף נחשב כאחד מהענפים הצומחים ביותר בישראל במהלך העשור השני של המאה ה-21. בחמש השנים שבין 2014 ו-2019 נרשם גידול של 71% במספר העוסקים בהתעמלות בישראל, ובכך הפך ההתעמלות לענף הרביעי מבחינת כמות הספורטאים התחרותיים, אחרי הכדורגל, הכדורסל והכדורעף, עם 3,819 מתעמלים רשומים.
בהתעמלות מכשירים, מתעמלים ישראלים השתתפו לראשונה במשחקים האולימפיים ברומא 1960 (רות אבלס, ראלי בן-יהודה ומרים קארה).
במשחקים האולימפיים, לזכות ישראל שתי מדליות בהתעמלות מכשירים; מדליית הזהב בה זכה ארטיום דולגופיאט בתרגיל הקרקע באולימפיאדת טוקיו 2020 ומדליית הכסף בה דולגופיאט זכה באולימפיאדת פריז 2024, שוב בתרגיל הקרקע.
באליפויות העולם, לזכות ישראל 6 מדליות, מתוכם 1 זהב, 2 כסף ו-3 ארד.
בהתעמלות אומנותית, המתעמלת הישראלית הראשונה שהשתתפה במשחקים האולימפיים היא ליאת חנינוביץ בלוס אנג'לס 1984. במשחקים האולימפיים, לזכות ישראל שתי מדליות בהתעמלות אמנותית; מדליית הזהב בה זכתה לינוי אשרם בתחרות הקרב רב אישי באולימפיאדת טוקיו ומדליית הכסף מאולימפיאדת פריז 2024 בה זכתה נבחרת ההתעמלות האומנותית בתחרות הקרב-רב הקבוצתי.
באליפויות העולם, לזכות ישראל 19 מדליות, מתוכם 2 זהב, 9 כסף ו-8 ארד.
התעללות היא גרימת נזק גופני או נפשי לאדם או לבעל חיים.
זהו שימוש לרעה בכוח או בסמכות, תוך ניצול יחסי אינטימיות, אמון, מרות או תלות לשם פגיעה בקורבן.
במקרה הקיצוני, מובילה התעללות למותו של קורבן ההתעללות.
על פי רוב, התעללות קשורה ליחסי כוחות בלתי שוויוניים שבהם אחד הצדדים נושא באחריות ובעל סמכות ביחס לאחר כמו הורה וילדיו או מטפל ומטופליו.
ניתן לחלק את נושא ההתעללות לנושאי משנה לפי שני סוגי מפתחות:
חלוקה לפי אופי הפגיעה הנגרמת לקורבן.
חלוקה לפי מכנה משותף של הקורבנות.
החלוקה לפי "מפתח אופי הפגיעה" מבדילה בין סוגי ההתעללות הבאים:
התעללות גופנית – כוללת מעשית אקטיביים או מחדל או התנהגויות שיש בהן הפעלת כוח או אמצעי פיזי אחר לשם גרימת נזק או סבל גופני או נפשי.
המחוקק אינו נותן הגדרה כוללת להתעללות גופנית, ומסתפק בהצגת יסודות העבירה והתכונות המאפיינים מקרים של התעללות בכלל והתעללות גופנית בפרט.
התעללות נפשית – התנהגות הרסנית שיטתית וחוזרת של ההורה, אשר מעוותת, חוסמת, או הורסת התפתחות חיובית של תחושת זהות והערכה עצמית, ומחבלת בתפקודים הרגשיים או האינטלקאטואליים של הילד ובסיכוייו ליצור קשרים בין אישיים בהווה ובעתיד.
התעללות מילולית – גרימת חרדה ומתח נפשי תוך שימוש באיומים, השפלות, יחס מזלזל, בוז, קללות, עלבונות, האשמות, צעקות וכדומה
התעללות מינית – כל סוג פעילות מינית שתוצאתה פגיעה או נראה שיש בה כדי לפגוע באדם.
על פי רוב, היא כוללת שימוש בכוח גופני, בסמכות, בכפייה או בתיאור מסולף.
לעיתים קרובות מתקשרת התעללות מינית לצורות אחרות של התעללות כגון גופנית ורגשית.
החלוקה לפי מכנה משותף של הקורבנות מבדילה בין סוגי ההתעללות הבאים:
התעללות בבעלי חיים – בעיקר התעללות גופנית
התעללות בחיילים על ידי המפקד שלהם או על ידי חיילים אחרים
התעללות בעצורים או אסירים על ידי כוחות משטרה או צבא.
התעללות של כוחות כיבוש באוכלוסייה הכבושה.
ההגדרה של שלושת הסעיפים האחרונים כ"התעללות" משתנה בהתאם לתפיסתם של גופים שונים את המעשים.
ארגוני זכויות אדם יראו גילויי אלימות של כוחות כיבוש באוכלוסייה כבושה, או של שוטרים בעצירים, כהתעללות, ואילו הצד האחר יראה בהפעלת אלימות פעולה לגיטימית שנועדה למנוע התפרעויות או אכיפת חוק.
המונח התעללות בילדים מתייחס לקשת רחבה של מעשים ומחדלים, הכוללת פגיעות פיזיות, נפשיות ומיניות בילדים, וכן קיפוח והזנחה שלהם.
ההגדרה אינה חד משמעית, בין השאר עקב היעדר הסכמה קולקטיבית חברתית בדבר סגנונות הורות הנחשבים מסוכנים או בלתי קבילים.
אף על פי זאת, ישנה הכרה הולכת וגוברת בזכויות הילד כחלק מהכרה בזכויות אדם בכלל, וישנו ניסיון לשאוף ולהנחיל את הערכים הללו כערכים בין לאומיים.
עם התפתחות ענפי הפסיכולוגיה, הנוירופסיכולוגיה ומדעי החברה, השתפרה היכולת לאתר ולהבין את הנזקים הנפשיים, הפסיכולוגיים ואף המוחיים שהתעללות בגילאי הילדות עלולה לגרום.
הודות לכך השתפרה ההבנה בנוגע לפגיעה החברתית הכוללת שהתעללויות כאלה מביאות איתן בטווח הרחוק, ואת חלקן העצום ביצירה, חיזוק וקיבוע של בעיות חברתיות קשות מאוד כמו אלימות, בערות, סחר בנשים וזנות, התמכרות לסמים, אלכוהוליזם, פדופיליה, פשיעה, אונס, מחלות נפשיות, עוני, אבטלה ועוד.
בעיות אלה מקשות על החברה לתפקד, ועל הטיפול בהן ניתן דגש מיוחד במדינות הדוגלות בשמירה על זכויות אדם.
פגיעה אלימה שנעשית בזדון על ידי הורה, בן משפחה או מבוגר יכולה להיגרם על ידי מכות בידיים או באמצעות שימוש בחפצים שונים.
להתעללות גופנית דרגות חומרה שונות, החל מדחיפה וסטירה עד כדי מכות אלימות יותר שמייצרות פציעה חיצונית עד כדי גרימת נכות ואף מוות.
התנהגות מינית של הפוגע כלפי הילד כוללת נשיקות וליטופים מיניים, חשיפה, מגע אוראלי, אוננות, מין גניטאלי ולא גניטאלי, פורנוגרפיה, זנות, אקסהיביציוניזם ועוד.
היחסים בין הילד למבוגר מאופיינים בעיקר על ידי כוחנות, תוקפנות, שליטה ופיקוח מצד המבוגר, והאינטראקציה המינית ביניהם מסבה לילד נזק או פגיעה.
על אף האמור לעיל, אין קונצנזוס לגבי הגדרת התופעה והיא מושפעת במידה ניכרת מערכים תרבותיים וחברתיים ספציפיים (Webster, 2001).
בעשורים האחרונים הייתה עליה במקרי ניסיונות פדופילים ברשת ליצור קשר עם קטינים למטרותיהם, כשהיו אף כאלו שהצהירו בגלוי על העדופותיהם דרך סמלי דיסני להעדפות מיניות כלפי קטינים.
כשסמל ספירלת לבבות בתוך לב ורוד מסמל "אוהבי בנות" צעירות, ספירלה כחולה במשולש מסמל "אוהבי בנים" צעירים.
פרפר עם כנפיים בצורת לבבות בהצלבה חצי כחול חצי ורוד מסמל "אוהבי הכל".
ישנן חמש צורות עיקריות לפגיעה נפשית:
דחייה: התייחסות לילד כאל חסר ערך ומתוך כך כחסר צרכים וזכויות.
בידוד: ניתוק הילד מאינטראקציות חברתיות שגורם לו להרגיש בודד ומנוכר.
הפחדה: יצירת אווירה של פחד תוך שימוש באלימות מילולית, דרכה הילד תופש את העולם כמקום מאיים.
התעלמות: חסך בגירויים חיוניים בהתפתחות שמביא לעיכוב ואף לעצירה בהתפתחות רגשית ושכלית.
השחתה: עידוד לפעילות אנטי חברתית הרסנית.
דפוס נוסף של פגיעה נפשית הוא פרנטיפיקציה (היפוך תפקידים), שבו הילד נדרש לשמש כהורה של הוריו ולספק את צרכיהם הרגשיים או הפיזיים, על חשבון התפתחותו התקינה.
הזנחה היא צורת התעללות בקטינים, שמתבטאת באדישות לגבי גורל הילד ופסיביות וחוסר מעש במלאכת ניהול חייו.
אופי ההזנחה מתבטא באופנים שונים, אך בדרך כלל מתייחס למכלול אירועים מתמשכים, שבהם הילד לא מקבל את כל צרכיו או זוכה ליחס מבזה שלא מתחשב בצרכיו הבסיסיים ביותר.
הזנחה למעשה מונעת מהילד לקיים שגרת חיים שתאפשר לו לממש את זכותו הבסיסית לחיים בביטחון ובכבוד על פי ההגדרה הבין לאומית המקובלת לזכויות הילד.
במציאות מזניחה הילד הלכה למעשה לא מקבל את הצורך הפסיכולוגי הכי בסיסי לדמות הורית בוגרת ודואגת שמעניקה לו תחושת ביטחון ורוגע, שהם הכרחיים וחיוניים בעבורו כדי להתפתח בצורה בריאה ותקינה.
במקרים קיצוניים הזנחת ילדים תגיע לכדי חשיפת הילד לעוני קשה, רעב מתמשך, שהות בתנאים תת-אנושיים, או חוויה של חולי, מעשי רצח או פשעים אחרים באופן שגרתי, לעיתים בשל הסביבה בה הילד גדל, כמו שכונות עוני, ולעיתים בשל מלחמות, מגפות או אסונות טבע רבי עוצמה.
להזנחה ישנן השלכות דרמטיות על אופי האדם למשך כל חייו.
בגילאי נעורים ובחרות הזנחה עלולה להוביל להתנהגויות עבריינות או עברייניות-למחצה, לתוקפנות ולאלימות, ותוביל לדפוסי התמכרות, בעיקר לסמים, לאלכוהול ולהימורים.
כבר בשלב הזה מציאות של הזנחה עלולה לגרום לדיכאון, חרדה ומחשבות אובדניות.
לעיתים הזנחה גורמת להתפרצות מחלות נפש או הפרעות נפשיות שונות.
בשל ההתפתחות הקוגניטיבית המשמעותית בגילאי העשרה והתקרבות הנוער לצורת חשיבה בוגרת מחד, אל מול הבוסריות ביכולת השיפוט, ההיגיון, והמודעות הנמוכה לסכנות בגילאי ההתבגרות מנגד, הנוער המוזנח נוטה לפתח התנהגויות בעלות מסוכנות גבוהה, שעלולה להביא לפגיעה עצמית וסביבתית, בעיקר הידרדרות לסכנות שכרוכות בשוטטות וקיום מעשיים פליליים.
בחיים הבוגרים ישנה הבנה טובה יותר של אירועי העבר וקריאה טובה יותר של המציאות.
זאת כנראה תביא לתובנות והארות בהקשר לעולם ההזנחה בו המבוגר עבר כילד והאירועים יהפכו לזיכרונות שיציפו במבוגר רגשות חזקים של מצוקה, חוסר אונים וחוסר שליטה.
ברוב המקרים מתפתחת פוסט-טראומה מורכבת שמאפייניה הם דיכאון, חרדה, תחושת ריקנות, תחושת חוסר הצלחה, דימוי עצמי נמוך וחוסר ערך עצמי, בלבול ותחושת ניכור, וחוסר יכולת למצוא את מקומם בעולם.
חיים בתוך מציאות מזניחה עלולה להוביל לאימוץ דפוסי חשיבה שליליים ומלאי תחושות כעס טינה וחוסר אמון בעצמך או בסביבה ואימוץ דפוסי חשיבה והתנהגות של "חיים ברחוב".
פיתוח הדרגתי של מחלות נפשיות שונות או התפרצות פתאומית שלה בעקבות טריגר "שולי" יחסית, כולל מחלות נפש קשות יחסית כגון סכיזופרניה, הפרעת אישיות גבולית, ומאניה דפרסיה.
בנוסף ישנה נטייה להתפתחות של קשיי שינה, סיוטי לילה חוזרים ונשנים, ותחושת מועקה כרונית ואיבוד אנרגיה לטובת מחשבות שליליות או מציקות.
הזנחה עלולה להוביל לאימוץ דפוסי אישיות בעייתיים כגון דפוס אופי אלים חסר גבולות תלותי או נצלני.
סכנה ממשית נוספת בחיים הבוגרים שעלולה להיגרם עקב טראומות ההזנחה היא הקלעות לאורח חיים הרסני כגון התמכרות כבדה לסמים או אלכוהול, חוסר יכולת למצוא זוגיות, חוסר יכולת לקיים קשרים חבריים או זוגיים או יחס של חוסר אמון או חוסר נאמנות כלפי החברים או כלפי הזוג השני.
או לחלופין, כניסה למערכת יחסים הרסנית או אלימה, או אימוץ אורח חיים מזניח שמשחזר את מצב ההזנחה שעברו כילדים.
ההזנחה עלולה לקרות גם בתוך מסגרת חינוכית קבועה כגון בית ספר או פנימייה, מצד הצוות החינוכי, שלא מספק את צורכי הילד מבחינה חברתית לימודית ונפשית או נמנע מלטפל או לתת מענה לחשיפת הילד לסכנות ממשיות בתוך כותלי הממסד, כגון פגיעה מינית, התנהגות פלילית, החרמות או התעללות.
כמו כן, מקרים של התעללויות בידי אחראי בתוך מוסדות חינוכיים סגורים כמו פעוטונים וגנים לגיל הרך, פנימיות, מוסדות, צהרונים, הוסטלים וכיוצא בזה, ילוו תמיד או לרוב בהזנחת הילדים בנוסף להתעללות הפיזית הנפשית או המינית של האחראי עצמו.
ילדות ונערות שסובלות מהזנחה נמצאות בסיכון הגבוהה ביותר להיחשף לפגיעה מינית מסוגים שונים, ופיתוח מערכות יחסים הרסניות שיבואו מהצורך לפצות על ההזנחה שחוו.
נשים שעברו הזנחה כילדות הם בעלות סיכון מוגבר להיקלע למצבים של עבודה בזנות סחר בנשים וניצול נשים לסוגיו.
חשיפת הילד לתנאי מחיה ירודים: עוני ומחסור קיצוניים, רעב מתמשך, שהות בתנאים תת-אנושיים או בחוויה של חולי.
ההורה רואה בגידול הילד סוג של נטל.
עבודת גידול הילד איננה קיימת בקשר בלתי נפרד משגרת ההורה, ומלאכת גידולו נעשית לזניחה ואף "מיותרת" בשגרת ההורה, שמפגין פניות מועטה מאוד להשקיע משאבים בילדים.
ההורה או האחראי לא מביע, מסיבות שונות, התעניינות מספיקה בגידול הילד ושם במרכז רק את צרכיו או ענייניו שלו תוך התחשבות מועטה מאוד וזניחה בצרכיו של הילד.
חשיפת הילד להתעללות או ניצול מיני שלא מתגלה או לא נעצר עקב חוסר ההתעניינות של הורה/אחראי.
חוסר טיפול שוטף בילד, באופן מתמשך וקבוע, וחוסר סיפוק של צורכי חיים בריאים ובסיסיים כגון ארוחות חמות ותזונה מלאה, היגיינה אישית, ביגוד הולם, מקום לינה ראוי וקבוע, הקניית השכלה וקיום מסגרת ושגרה מוכרת שמיטיבה עם הילד.
סירוב או הימנעות מהענקת טיפולים רפואיים מונעים לילד.
חוסר טיפול בבעיות רפואיות קיימות שעלולות להביא להחמרת הבעיה, או לכדי סיכון ממשי של הילד לפגיעה רפואית חמורה.
נטישת הילד לבדו לפרקי זמן ארוכים (או לאלתר), ואדישות וחוסר רצון לשלוט בגורלו עד כדי שזה הוביל אותו להיחשף לסכנות שחובתו של ההורה או אחראי היה למנוע.
שהות במקומות והשתתפות בפעילויות שיש בהן סכנה משמעותית לפציעה קשה או מוות כמו קפיצה למים מגשר גבוה, הסגת גבול למקומות שיש סכנה להיכנס אליהם, טיפוס אל מקומות גבוהים, נהיגה פרועה וכיוצא באלה.
חוסר סיפוק של גירויים הנחוצים להתפתחות חושית וחברתית תקינה, כגון קיום אינטראקציה, מתן תשומת לב וקיום יחסים בין אישיים, זמן משחק, לימוד הסביבה, ותיווך המציאות אל יכולתו הרגשית של הילד.
חסך רגשי שנובע ממיעוט במגע גופני וגילויי אהבה או חוסר בתקשורת מילולית או בלתי-מילולית.
חשיפה פסיבית רחבת היקף של הילד לסביבה אלימה, מאיימת, מנוכרת או ארעית.
התעלמות מצרכיו של הילד והשארתו במצב קבוע של חוסר סדר וחוסר מסגרת ברורה ומוכרת, מה שמביא אותו לתחושת פחד קיומי ובהמשך חוסר אהבה וחוסר ערך.
חשיפת הילד לגורמים מנצלים מבחינה מינית, פיזית, כספית או נפשית, או אף ניצול של ההורים עצמם.
עידוד הילד על ידי מבוגר למעשים פלילים והרסניים.
דה-הומניזציה של הילד, תפיסת הילד כחפץ לפורקן כעסים
תפיסת הילד כמתחרה ואויב המפריע למנוחת ההורה
הקבלת הילד לבן משפחה שנוא.
האם מכה או מתעללת בילד שנתפס בעיניה כחלק ממנה, כדי לזכות בתשומת לב של מוסדות רווחה ורפואה.
קנאה בילד עקב תשומת לב שהוא מקבל מההורה האחר.
חינוך מושרש, האלימות מועברת מדור לדור כדרך תקשורת לגיטימית.
תגובה אלימה כעונש על מעשה כיוון שהילד "רע".
השלכה של תכונות שההורים לא אוהבים בעצמם על הילד.
דרך תקיפת הילד הם מתנערים מהפחד הסמוי שמעוררת בהם תכונתם השלילית.
אישיות בלתי בשלה של ההורים.
צרכיו של הילד הופכים לשוליים כיוון שהם מעמידים במרכז את עצמם וצורכיהם.
נורמות חברתיות שמכתיבות התנהגות פוגעת.
גורמי אינטראקציה: המפגש המיוחד בין האישיות והצורך הן של הילד והן של המבוגר.
היעדר כישורים הוריים: את רוב הכשרתם הם מקבלים בצורה פאסיבית על ידי הסתכלות באחרים.
ולא תמיד המודל לחיקוי, ראוי לחיקוי.
חוסר מיומנות, והיעדר ידע בסיסי תורמים לכך.
פיגור: מספר ההורים המפגרים הפוגעים בילדיהם גבוה.
אלכוהוליזם וסמים: פגיעה עקב תחושת חוסר שליטה של ההורה שמקורה בהסרת העכבות ועירפול ההכרה תחת השפעת סמים ואלכוהול.
גורמים פסיכיאטריים: חוסר יכולת לתפוס את האחר בצורה מציאותית והיעדר יכולת לבנות מערכת יחסים חברתיים מהווה בסיס למצבים פתולוגיים.
גורמים פסיכולוגיים: הורים המכים את ילדיהם מפני שהם עצמם היו ילדים מוכים.
גורמים סוציו-אקונומיים: היעדר תעסוקה, צפיפות בבית וחוסר בהשכלה מביאים לפורקן התסכולים של ההורים בילדיהם.
משברים: גורמי משבר מביאים לירידה בסף התסכול ובתפקודי האגו.
מצב המביא להתגברות הסיכון להתנהגות פוגעת.
לפגיעה בילד יש השלכות מידיות והשלכות לטווח ארוך.
יש למה מימד גופני ובריאותי, ומימד נפשי ורגשי.
לעיתים, קרבנות התעללות הופכים בבגרותם להורים מתעללים.
ההתעללות מותירה בקרבנותיה צלקות רגשיות, אשר אם הן לא מטופלות כראוי ובזמן, הן עלולות לפגוע ביחסיהם האינטימיים של אותם קרבנות בבגרותם.
חבלה גופנית בילד, עלולה לפעמים להוביל לפיתוח רגשי אשם קשים אצל הילד, הרואה את עצמו אחראי למעשה.
טראומה נפשית כמו התעללות עלולה לגרום להפרעה מתמשכת של פוסט־טראומה בילדים ובמתבגרים.
ילדים שעברו התעללות יהיו שקטים, פאסיביים, צייתנים ונחבאים אל הכלים.
יבטאו עצב, דימוי עצמי נמוך, תוקפנות, נעדרי חיוניות ושמחת חיים, פאסיביים וחוסר אונים.
ישנם כמה דפוסי התנהגות אצל ילדים שנפגעו:
סתגלנות וניסיון לשאת חן: ילדים מוכים יכולים להיות מאושרים ולקבל אהבה ורגש מצד הוריהם אך זאת בתנאי שהם עומדים בדרישות ההורים.
זה מביא לכך שילד יתנהג בהתאם למצופה ממנו ולא בהתאם לצרכיו ורגשותיו.
מאוחר יותר, במסגרות אחרות מחוץ לבית הם ימשיכו להפגין התנהגות של ביטול עצמי ופייסנות.
השלמה והסתגרות: כדי להימנע מפגיעה הילד מבין שהדרך היחידה היא לנתק מגע ולא לבלוט, כך הוא מתכנס בעצמו והופך לשקט ופאסיבי.
לחימה: ישנם ילדים שלא יכולים לקבל תשומת לב חיובית מצד הוריהם, ובשל הצורך הנואש ליחס כלשהו, מתנהגים בצורה הפוכה ומפנים דרישות להוריהם, למרות הסכנה שכרוכה בכך על מנת לזכות בתשומת לב, אפילו שלילית.
אותו חיפוש של תשומת לב יתבטא גם מחוץ לבית, למשל בבית הספר, לרוב בהתנהגויות פרובוקטיביות שליליות.
תוקפנות: תוקפנות היא צורך קיומי שמתעורר בילד כתגובה לפגיעה על מנת להגן על עצמו.
הילד יודע שאם הוא יתקוף את הוריו הוא יזכה להתנהגות תוקפנית נוספת כלפיו.
בד בבד הילד לומד להבחין בין התנהגות שלו שתגרור תוקפנות מצד הוריו, והתנהגות שלא תגרור תוקפנות.
תחושת התוקפנות שעולה בו מווסתת בתודעתו כדבר שאסור לו לחוש ולכן הוא מנסה להתכחש לרגשות הללו.
אך תוקפנות, כאשר היא קיימת סופה שתצא מן הכוח אל הפועל.
הילד מבצע התקה ומפנה את תוקפנותו לא אל עבר מושא הכאב אלא כלפי גורמים חלשים ממנו כמו ילדים קטנים.
פעולה זו יכולה להחזיר לו, ולו רק באופן זמני, תחושת כוח ושליטה במציאות.
עצב ואטימות רגשית: ילדים מוכים הם עצובים, ולעיתים אף אטומים רגשית מתוך ניסיון הדחקה של הדחפים והכעסים שנוצרו אצלם בעקבות האלימות שספגו.
כאשר הם אטומים לרגשותיהם, פעמים רבות יגדלו להיות מבוגרים שאטומים גם לרגשות של אחרים.
אמון בסיסי פגום ואי יכולת ליצור קשרים: הילד לא נותן אמון בהוריו כיוון שהם אינם מספקים לו את הצרכים הבסיסיים הדרושים לו ואף פוגעים בו.
הדמויות המשמעותיות ביותר שאמורות לספק לו את ההגנה אינן דמויות מיטיבות והוא לא יכול לסמוך עליהן שיגנו עליו, מתוך כך הוא מפרש את העולם החברתי כולו כרע ופוגעני, שיש להתרחק ממנו.
דימוי עצמי נמוך: מהילדות המוקדמת ההורים משמיעים באוזני ילדיהם כי הם רעים וטיפשים והילדים מפנימים את המסר וגדלים בתחושת ערך עצמי פגוע ואמונה מועטה ביכולותיהם.
ביטויים קוגניטיביים: הילד מנסה להדחיק מחשבות אסורות כיוון שהן עולות, אך במקביל הוא מדחיק את כל המחשבות האחרות.
בהתאם לכך נפסקים היוזמה, היצירתיות וכל המרכיבים שחיוניים להתקדמות ופיתוח אינטלקטואלי.
אלימות: ההורים מכים את הילד כאשר הוא אינו מתנהג בהתאם לרצונם או כאשר הם כועסים עליו, ובכך הילד לומד שאלימות היא צורת התנהגות לגיטימית במצב בו הוא אינו מרוצה או כועס.
אחת התוצאות השכיחות של התעללות היא פוסט טראומה מורכבת.
זוהי הפרעה שמתפתחת עקב חשיפה ממושכת, חוזרת ונשנית לאירועים פוגעניים.
ככל שהחשיפה לאירועים הללו התרחשה בגיל צעיר וככל שהם נגרמו על ידי דמויות מטפלות או קרובות, כך גדל הסיכון לשיבושים חמורים במערכות החשיבה, החושים והרגש.
פוסט-טראומה מורכבת כוללת את כל הסימפטומים של פוסט טראומה וכוללת, בנוסף לכך, גם קשיים בוויסות רגשי וביחסים, פיצול פסיכולוגי, הפרעות אכילה, פגיעות עצמיות, דיכאון, שימוש בחומרים ממכרים, הפרעות חרדה, בעיות בריאותיות, נתקים בזיכרון ושחזורים תכופים של מצבים פוגעניים (רה-טראומטיזציה, וויקטימיזיציה).
אחד המאפיינים המרכזיים שמבדילים את הטראומה המורכבת מהטראומה הבודדה הוא איבוד תפיסה קוהרנטית של העצמי.
בחוק הנוער (טיפול והשגחה), תש"ך-1960, מוגדר "קטין נזקק" כאשר, בין השאר, "שלומו הגופני או הנפשי נפגע או שעלול להפגע מכל סיבה אחרת".
סעיף 368 (ג) לחוק העונשין, תשל"ז-1977, שכותרתו התעללות בקטין או בחסר ישע, קובע: "העושה בקטין או בחסר ישע מעשה התעללות גופנית, נפשית או מינית, דינו - מאסר שבע שנים; היה העושה אחראי על קטין או חסר ישע - דינו מאסר תשע שנים".
על-פי החוק, האחריות הפלילית בגין התעללות בקטין מוטלת על הורי הקטין ועל כל מבוגר אחר האחראי עליו ופוגע בו.
כמו כן קיימת חובת דיווח לרשויות על כל אדם, שחושב או חושד שילד עובר כל סוג של התעללות.
הימנעות מדיווח היא עילה לעונש.
כדרכן של הגדרות שבחוק, גם זו נזקקה לפרשנותו של בית המשפט כדי להבהיר את משמעותה ביחס לתופעת ההתעללות לסוגיה.
בית המשפט העליון (בפסק הדין ע"פ 4598/98, פלונית נגד מדינת ישראל) הגדיר התעללות פיזית בילדים כך: "התעללות פיזית יכולה להיווצר כתוצאה ממעשה אקטיבי או מהזנחה שעלולים לגרום נזק, סבל נפשי או פיזי (או שניהם).
ומתאפיינים באכזריות, הטלת אימה או השפלה".
בית המשפט קבע פרמטרים המלמדים על התעללות פיזית: תדירות המעשה, משך הזמן, סוג המגע או האמצעי שננקטים, מידת הכוח ועוצמתו, ההקשר והנסיבות בהן הופעל הכוח, שיטתיות השימוש בכוח וחריגותה של ההתנהגות בהנורמה החברתית המקובלת.
קו הגבול בין שימוש לגיטימי בסמכות וכוח של ההורה ובין התעללות אינו חד.
משתנים משפיעים על ההחלטה בדבר התעללות
המניע: הבחנה בין הורה שפוגע בילדו מתוך כעס, שנאה וכדומה או מתוך רצון להגן עליו ולטפחו.
גורם תרבותי: כל תרבות מתירה מידה שונה של שימוש בכוח פיזי בתהליך החינוך והטיפול בילד.
גורם הכוונה: האם הדבר נעשה בזדון או בשגגה.
פגיעה מתוכננת או ספונטנית: תקרית שהתבצעה מתוך לחץ וחוסר מחשבה שבו היה נתון ההורה או לאחר תכנון מראש של הפגיעה, או פגיעה שחזרה על עצמה יותר מפעם אחת.
התייחסות למעשה או לתוצאה: התייחסות לשאלה בדבר מצב שבו היה מעשה שלא הביא תוצאות.
בשנת 2003 מינתה ממשלת ישראל את הוועדה הציבורית לבדיקת מצבם של ילדים ובני נוער במצוקה.
בראש הוועדה עמד פרופ' הלל שמיד.
הוועדה בדקה את ההיבטים השונים של בעיית הילדים ונוער בסיכון הסובלים מקשיים על בסיס חברתי וכלכלי.
בהתבסס על המידע שאספה הוועדה המליצה לממשלה על צעדים שיקדמו ילדים ונוער בסיכון בטווח הקצר והארוך.
הוועדה הגישה את הדוח בשנת 2006. הממשלה החליטה על אימוץ המלצות דין וחשבון שמיד ועל הקמת ועדת מנכ"לים בין - משרדית שתהיה אחראית על יישום עיקרי המלצות הוועדה.
משרד הרווחה הוא המשרד המוביל ליישום התוכנית, באמצעות מנהלת משותפת למשרדי הממשלה: חינוך, בריאות, ביטחון פנים, קליטה ומרכז השלטון המקומי וג'וינט ישראל.
התעללות בגני ילדים בישראל על ידי הצוות המטפל
התעללות בילדים היא תופעה שכיחה ילדים מכל קבוצות הגיל חשופים אליה, אולם ילדים בגיל הרך נתונים בסיכון גבוה יותר להתעללות.
יתר על כן, התעללות בילדים בגיל הרך מאופיינת – אף יותר מהתעללות בקבוצות גיל אחרות – בפוגעים שהם הדמות המטפלת עבור אותם ילדים, ובפגיעות חמורות ומתמשכות.
בכלי התקשורת מתפרסמים לעיתים עדויות על אלימות קשה שמופעלת כלפי ילדים בגני ילדים בישראל על ידי הצוות המטפל.
אלימות זו באה לידי ביטוי, באלימות מילולית (עלבונות, צרחות, צעקות על ילדים) ואלימות פיזית (מכות, סטירות, דחיפות).
ילדים בגיל הגן עלולים להיות קורבנות "נוחים" לניצול ולהתעללות מצד מבוגרים.
בשל גילם הם תלויים יותר במבוגרים סביבם לסיפוק צורכיהם הראשוניים והבסיסיים.
תכופות הם אינם מבינים את פשר ההתנהגות הסוטה או האלימה כלפיהם, והם עלולים לקבלה כתופעה טבעית בחיי היום-יום שלהם.
ילדים כאלו לעיתים קרובות אינם יודעים מה לעשות וכיצד ואל מי לפנות בבקשת עזרה.
לעיתים הם פוחדים להגיב או להביע את מצוקתם.
לאלימות בגני ילדים כמו בכל סוגי האלימות, יש הרבה מאוד סיבות.
חלק מהסיבות הן פסיכולוגיות (מחלות נפשיות של המטפלות), חלק מהן פסיכו-סוציאליות (חיקוי של מודלים מוכרים, כגון גננת שמחקה את התנהגותה של אימה כגננת), יכולות להיות לאלימות סיבות ארגוניות (אם כל הגננות והמטפלות מתנהגות באלימות, זו כנראה הנורמה הארגונית במוסד), ויכולות להיות סיבות תרבותיות (אלו הערכים המקובלים בחברה).
נתונים על אלימות כלפי ילדים בגני ילדים בישראל
נתונים של המשטרה בישראל מעידים על ריבוי המקרים של עבירות כלפי ילדים בגיל הרך בגני הילדים בישראל.
על פי נתונים שהתקבלו ממשטרת ישראל על תיקי החקירה שנפתחו בשנים (2015–2018) בגין אלימות של בגירים כלפי ילדים עד גיל שש, בעת שהותם במסגרות חינוכיות-טיפוליות לילדים בגיל הרך: גני ילדים, מעונות יום, צהרונים ומועדניות.
מתברר כי נפתחו על ידי המשטרה 113 תיקים בגין עבירות אלימות של בגירים כלפי ילדים מגיל לידה עד גיל 3 במסגרות חינוכיות-טיפוליות.
באותן שנים נפתחו על ידי המשטרה 263 תיקים בגין עבירות אלימות כלפי ילדים בגילאים 3–6 במסגרות חינוכיות-טיפוליות.
מסקרי עמדות של הרשות הארצית למדידה והערכה בחינוך (ראמ"ה) שנערכו בתשע"ו בנוגע לאלימות כלפי הילדים מצד צוות הגן, נמצא כי רוב מוחלט של הורים ציינו שילדם לא חווה אלימות פיזית או אלימות מילולית מצד הצוות.
עם זאת, כאשר ההורים דיווחו על אלימות מעטה מצד צוות הגן, נמצא כי אלימות מילולית (כ-4%) שכיחה יותר מאלימות פיזית (כ-1%).
פסקי דין בולטים בבתי המשפט בנושא
על אף ריבוי מקרי האלימות המדווחים, מעטים המקרים המגיעים להכרעה משפטית.
להלן מקרים בולטים שהגיעו לטיפול בבית המשפט ונכתבו עליהם פסקי דין:
מדינת ישראל נגד הנאשמות סיגלית מזרחי ורות לוי
סיגלית מזרחי ורות לוי הורשעו על פי הודאתן בעובדות בביצוע ריבוי עבירות של תקיפה בנסיבות מחמירות של קטינים שהן היו אחראיות עליהם.
הנאשמות עבדו כמטפלות ב"גן פריד" בירושלים.
מזרחי (46) ולוי (29) תועדו זורקות כדורים לראשם של ילדי הגן כשעשוע, קוראות להם בשמות גנאי, מעליבות ומשפילות אותם.
גזר הדין שהוטל עליהן הוא עונש של חודשיים מאסר בפועל, כמו כן, כל אחת מהנאשמות קיבלה מאסר על תנאי למשך שישה חודשים.
מדינת ישראל נגד הנאשמת ספיר בוקשטיין
ספיר בוקשטיין הורשעה בעונש של 15 חודשי מאסר בפועל ו-12 חודשי מאסר על תנאי, ופיצויים בסך 20,000 ש"ח לנפגעי העבירה.
בתפקידה היא נדרשה להשגיח על הפעוט, לדאוג לבריאותו ולשלומו, ולספק את צרכיו היומיומיים.
הנאשמת הודתה כי התעללה בפעוט, תקפה אותו וגרמה לו חבלות.
בין היתר, השליכה צעצוע פלסטיק קשיח על אפו של הפעוט והוא דימם מהאף.
היא דחפה בכוח את אצבעותיה לעומק הגרון של הפעוט כמה פעמים; באחת מהן היא גרמה לו חבלה ופצע בקשר הלשון שבגינם נזקק לטיפול רפואי, באחרת היא גרמה לו זוב דם.
ספיר הואשמה בעוד מעשים בזמן מילוי תפקידה.
מדינת ישראל נגד הנאשמים טוביאס לאה וטוביאס סמי
תחקירנית תוכנית הטלוויזיה "כלבוטק" אספה עשרות שעות של צילומים לכדי כתב אישום מפורט כנגד הזוג.
לכל אחד מן הנאשמים מיוחסת שורת מעשים, כלפי ילדים בגן הילדים שהיה בביתם של השניים, המציירים תמונה קשה של אלימות, השפלה והפחדה הן של הילדים המוכים והן של כלל הילדים בגן.
הנאשמים תועדו משתמשים בכוח פיזי על ילדים, מכים סוטרים ודוחפים אותם כדי להשליט סדר בגן, תוך כדי צרחות איימים של ילדי הגן.
על הנאשמת הוטל מאסר של 6 חדשים לריצוי בפועל, בנוסף למאסר 5 חדשים על תנאי.
על הנאשם הוטלו תשעה חודשי מאסר בפועל, ועוד 7 חודשי מאסר על תנאי.
מדינת ישראל נגד הנאשמת כרמל מעודה
בין השנים 2010–2017 נפתחו על ידי המשטרה 514 תיקים בגין עבירות אלימות של בגירים כלפי ילדים עד גיל 6, במסגרות חינוך ובמסגרות טיפול.
סך הכל הצטברו 583 עבירות בתיקים אלה.
עבירות אלו כללו עבירות מין, אלימות מילולית ופיזית.