tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, קיים באי בית חולים יחיד המשרת את התושבים, ומספק מגוון שירותים: בריאות האישה, טיפול ראשוני, שירותי חירום, רדיולוגיה, מעבדה, בנק דם, צילום רנטגן והדמיה, כימותרפיה, פיזיותרפיה ועוד.
בשנת 2008 הושקה במולוקאי תוכנית קהילתית בשם Ke 'Ano Ola (KAO) ששמה הוצע על ידי יועץ המומחה בשפת הוואי.
התוכנית משקפת את מהותה: התמקדות בקידום אורח חיים בריא, שיתבצע בעזרת תמיכה חברתית וקבוצתית המשולבת עם מעורבות בקהילה וכך תשמש התוכנית מודל חיקוי חיובי.
התוכנית נמשכה 12 שבועות, ונועדה להפחית את הסיכון למחלות כרוניות באמצעות חינוך לבריאות.
הדגש היה על תהליך ירידה במשקל, פעילות גופנית והפחתת גורמי הסיכון למחלות הכרוניות.
במולוקאי קיימת מסורת ארוכת שנים של מנהיגות, הנמשכת מתקופת כהני הדת הקדומים ועד לתקופת שליטתו של המלך קמהאמאה החמישי.
מעבר למסורת הילידית העשירה, שזכתה להכרה במולוקאי, זכתה גם האמונה הנוצרית להכרה והשפיעה גם היא על חיי הקהילה המקומית לאורך השנים.
תושבי האי ידועים באופיים החם והידידותי, ושיעור הפשיעה בו נמוך.
כמו כן, העברת הידע והתרבות במולוקאי נעשתה בעל פה ועברה מדור לדור, מכיוון שלא הייתה קיימת שפה כתובה.
אחת הדרכים להעברת ידע זה הייתה באמצעות מזמורים מסורתיים ששימשו כלי משמעותי וחשוב.
הפרח המסמל את האי הוא Pua Kukui, פרח עץ הנרות (Aleurites moluccana) שצבעו לבן.
פרי העץ שימש את מתיישבי מולוקאי הקדומים להכנת נרות.
הצבע הרשמי של האי הוא ירוק.
אחת המזכרות הייחודיות במולוקאי היא משלוח אגוזי קוקוס דרך הדואר.
בסניף הדואר Hoolehua קיימת תוכנית ייחודית בשם "Post-a-Nut", במסגרתה יכולים מבקרים באי לשלוח אגוז קוקוס עם מסר אישי כמתנה או מזכרת מהמקום.
סניף הדואר מחזיק תמיד אגוזי קוקוס זמינים עבור תיירים, והתוכנית זוכה לפופולריות רבה.
כ-3,000 אגוזי קוקוס נשלחים מדי שנה למקומות שונים בעולם.
בשנת 2018 נערך תיקון לתוכנית הקהילתית של האי, בציות לאמנה המתוקנת של מחוז מאווי משנת 1983.
ההתיישבות הראשונה במולוקאי החלה בסביבות שנת 650 לספירה, כאשר מתיישבים מאיי מרקיז הגיעו לעמק הלאווה (Halawa Valley), הנמצא בצד המזרחי של האי.
הם בחרו להתיישב בעמק בשל פוריות הקרקע המתאימה לחקלאות ושפע מקורות המים הזורמים מההרים שבסביבה.
בשנת 700 לספירה, נוספו אליהם מהגרים חדשים מטהיטי ומאזורים אחרים בדרום האוקיינוס השקט, שהגיעו בסירות קאנו כפולות ותרמו לגידול האוכלוסייה.
למרות הגידול במספר התושבים הם הצליחו לשמור על שקט ואנונימיות שנים רבות היות שתושבי אוהאו ומאווי, האיים השכנים, לא קיימו איתם קשרי מסחר.
במאה ה-18, סבלו תושבי האי מסכסוכים פנימיים עקב מאבקי שליטה על שטחי הדיג הפוריים.
בעקבות כך, פנו תושבי מולקאי וקראו למנהיגי האיים הסמוכים בבקשה לסייע להם ביישוב הקונפליקטים.
כתוצאה ממעורבות זו, עברה השליטה על האי לשליטת מנהיג האי אוהאו.
בשנת 1795 כבש המלך קמהאמהה הראשון את האי אוהאו מידי שַׁלִּיטָה, ואיחד תחת שלטונו את כל איי הוואי כולל האי מולוקאי.
בשנת 1786, 9 שנים לפני איחוד האיים בידי קמהאמהה הראשון, דרכה כף רגלם של האירופאים לראשונה באי מולוקאי.
קפטן ג'ורג' דיקסון (Captain George Dixon) היה האירופאי הראשון שהגיע לאי ובעקבותיו הגיעו מסיונרים נוצרים נוספים.
אחד מהם היה הכומר הרווי רקספורד היצ'קוק (Rev.
בשנת 1933 הקימו המסיונרים את בניין הכנסייה הקבוע הראשון במזרח האי.
קירות הכנסייה עדיין עומדים על תילם וקיימת כוונה לשפצה במסגרת יוזמה קהילתית לשימור האתר.
במאה ה-19, שלט על איי הוואי המלך קמהאמהה החמישי, אשר הקים במולוקאי בית נופש על חוף קאונאקאקאי.
בנוסף, הקים באי חווה לגידול בקר, כבשים וצבאים וכן יזם נטיעת מטעי קוקוס.
החווה נודעה בשם "חוות הוד מלכותו".
בשנת 1866, במחצית השנייה של המאה ה-19, הופעלה מדיניות מועצת הבריאות של איי הוואי שהורתה על הגליית תושבים חולי צרעת (מחלת הנסן) מכל איי הוואי אל מולוקאי, במטרה להפרידם מהאוכלוסייה הבריאה.
האזור שנבחר למגוריהם היה צוקי קאלאופאפה המנותק משאר חלקי האי.
זהו אזור מבודד המוקף בצוקים תלולים ובלתי נגישים.
בשנת 1940 נבנתה תחנת משמר חופים ב-Ilio Point, ובשנת 1948 נסלל כביש שקישר את Maunaloa עם שאר האי.
חופי מולוקאי משכו תשומת לב מצד גורמים אינטרסנטיים כלכליים חיצוניים, ובשנת 1962, החלה כריית חול מחוף קאנלוקאה (Kanalukaha) הסמוך לנמל הול או לונו (Hale o Lono Harbor) ומחוף פאפוהאקו (Papohaku).
החול שנכרה יועד ליצירת רצועות חוף למטרות תיירות בוואיקיקי שבהונולולו, ובסנטה מוניקה שבקליפורניה.
אולם, כריית החול מחופי מולוקאי נאסרה בשנת 1975 על ידי בית המחוקקים של מדינת הוואי.
החופים המצומצמים שנותרו באזור זה משמשים כתזכורת מוחשית להרס ולנזקים שנגרמו בעקבות ניצול יתר של המשאבים הטבעיים במקום.
פעילים מקומיים שהסתמכו על חוקים פדרליים ומדינתיים הובילו את המאבק להפסקת כריית החול במולוקאי.
בנוסף, באמצעות כלים משפטיים הם הצליחו לא רק לעצור את כריית החול, אלא גם להגן על השרידים הארכאולוגיים הנמצאים באי, להאט או למזער תהליכי פיתוח באי ולתבוע זכויות עבור התושבים.
בשנת 1898 הקימה קבוצת אנשי עסקים בראשם צ'רלס מונטגיו ו-5 שותפים נוספים חווה גדולה במערב האי מולוקאי, שנקראה .Molokai Ranch Ltd.
הם התאגדו והקימו את חברת הסוכר האמריקאית שתכננה שתילה של מטע סוכר חדש שצפוי היה לכסות יותר ממחצית האי.
במשך למעלה מ-100 שנים, פעלה החווה ומילאה תפקיד מרכזי בפיתוח הכלכלה המקומית, שהתבססה על חקלאות ופיתוח משאבי המים.
אנשי החברה חפרו בארות והניחו את הפסים עבור קו רכבת במטרה לשנע תוצרת חקלאית מהשדות במישור המרכזי של Hoolehua, לנמל החדש ב-Kaunakakai על חופו הדרומי של האי.
זרעי הסוכר שנזרעו במקום, צמחו לשתילים עד שנת 1900. אולם, באותה מהירות שבה צמח הסוכר כך הוא נבל, כיוון שתכולת המלח של הבארות הארטזיות שנחפרו על ידי אנשי החברה התבררו כרעילות.
לאור העובדה שלא היה מקור אחר למים מתוקים השעתה החברה את פעילותה והתארגנה מחדש לגידול בקר.
בהמשך התרחבה למיזמים חקלאיים נוספים בהם גידול כבשים, אננס תעשיית דבש ועוד.
בשנת 2008 נסגרה החווה והפסיקה את פעילותה לחלוטין, לאחר פיטורי 120 עובדיה בעקבות שינויים רבים שעברה לאורך השנים.
בשנת 2005, נרכשה Molokai Ranch על ידי חברת ההשקעות של הונג קונג Guoco Group שמקורה במלזיה.
חברת האם של החווה Molokai Properties Limited, שמה לה למטרה לפתח חלק מהאדמות בדרום-מערב האי ולבנות כ-200 יחידות דיור מפוארות לאורך קו החוף של לא'או פוינט (La'au Point).
אך פעילות הפיתוח הופסקה מאחר שהתוכניות לבניית הבתים נתקלו בהתנגדות עזה מצד האוכלוסייה המקומית.
החל משנת 2017, עומד שטח החווה למכירה במחיר מבוקש של 260 מיליון דולר.
הרוכש יקבל שטח של 55,000 אקר (222,577 דונם) הכולל תשתיות קיימות כגון קווי מים, כבישים ודיור המהווים כשליש משטח האי.
תושבי האי הביעו התנגדות לאפשרות שהחווה תימכר לגורם חיצוני, כדוגמת מארק צוקרברג שרכש כ-1,500 אקר (6,070.28 דונם) באי קוואי.
במאי 2023, גילו תושבי האי כי הגישה לכביש היחיד המוביל לחוף קאוואקיו (Kawakiu) נחסמה על ידי שער שהוצב בנכס השייך לחוות מולוקאי.
בעקבות כך, הפגינו התושבים בדרישה להשיב להם את זכות הגישה לחוף.
פעילים מקומיים וארגונים ללא מטרות רווח ניסו לרכוש בחזרה את הקרקע, אך ניסיונות אלו לא צלחו.
לאחר תקופה של מחאות מצד חברי הקהילה, הכריז ראש העיר אלמר קרוואלו (Elmer Carvalho), על פתיחת השער והתחייב כי הוא לא ייסגר שוב בעתיד.
לדברי בעלי הנכס, השער הוצב במטרה למנוע כניסות לא חוקיות, ציד וסיכוני בטיחות באזור.
אך התושבים המקומיים דחו את ההסבר, בטענה כי הם גדלו באזור ונהגו להגיע לחוף או לצוד בו במשך שנים רבות, תוך שימוש בשביל המוביל אליו.
אלמר קונאנט (Elmer Conant) היה מנהל חווה גדולה שהחזיקה ברוב השטחים החקלאיים באי מולוקאי.
תפקידו כלל פיקוח על פיתוח כלכלי רחב היקף שהחל בשנת 1898. בשנה זו רכשו צ'רלס מונטגיו קוק (Charles Montague Cooke) ו-5 שותפים עסקיים נוספים, שטחים נרחבים של אדמה הניתנת לעיבוד במולוקאי.
הם התאגדו והקימו את "חברת הסוכר האמריקאית", אשר תכננה להקים מטע סוכר גדול, שאמור היה לכסות יותר ממחצית שטח האי וכך להפוך אותו למרכז לגידול ועיבוד סוכר.
קונאנט נרצח בחודש יוני 1923. רסיס פלדה חדר לליבו וגרם למותו כתוצאה מפיצוץ שאירע במכוניתו.
הרצח תוכנן בקפידה ולא היו לו עדים.
העדות היחידה לאירוע, היו עֲקֵבוֹת שהתגלו באדמה החולית מאחורי ביתו של קונאנט.
מכיוון שרוב שטחי האי היו בבעלות משפחה לבנה, העריכה העיתונות המקומית כי מבצעי הפשע היו מקומיים.
השלטונות ראו במעשה הרצח התנגדות מצד תושבי האי הוותיקים, שלא הסכינו לקבל את השינויים החברתיים והכלכליים וכן את החוקים שהונהגו במקום על ידי השליטים, צאצאיהם של המסיונרים שהגיעו מאירופה.
זמן קצר לאחר הרצח, נפתח מצוד אחרי חשוד במעשה.
פקידי החווה וחוקר פרטי הגיעו למולוקאי בטיסה במטוס צבאי במטרה להתחיל בחקירה.
המשפט שנערך ליליד המקום, אשר הרשויות האמינו שהוא הרוצח, הדגיש את הכוח והשליטה שהפעילו השלטונות וגילו למעשה את הפנים האמיתיות שלהם.
אירוע הרצח נתן להיסטוריונים נקודת מבט על האליטה, ששלטה על הקהילה הכפרית הילידית שחיה באי והייתה רחוקה ממרכזי השלטון העירוניים בהונולולו.
יתרה מכך, המקרה סיפק זווית ראייה בנוגע לתושבים הילידים והמתחים החברתיים שנוצרו והתפתחו באי, בשל שליטתן המתמשכת של המשפחות ממוצא מיסיונרי אירופאי.
האגדות והאמונות המיוחסות לאי מולוקאי
קיימות מספר אגדות ואמונות על האי מולוקאי:
על פי אחת האגדות המקומיות, כאשר הגיעו תושבי טהיטי והתיישבו במולוקאי, מנהיגם היה קופו (Kupu) והוא שלט על מזרח האי.
אך תקופת שלטונו הייתה קצרה.
לפי המסופר, שטף מים חזק אשר זרם מההרים אל עבר הממלכה, פקד את האזור, והביא לחורבן רב.
שיטפון זה הרס את ביתו של קופו וגרם לאובדן משפחתו דבר אשר הביא לסיום שלטונו.
אגדה נוספת עוסקת באלה לקה (Laka) שהיא אלת ריקוד ההולה.
לפי המסופר, הריקוד נוצר במקום הקדוש קאאנה (Ka'ana).
לאחר מותה של האלה, הוחבאו עצמותיה מתחת לגבעה פואו נאנה (Pu'u Nana), אולם הריקוד המשיך להתפתח ולהתפשט בכל רחבי איי הוואי.
מדי שנה, מתקיים בחודש מאי פסטיבל הולדת הריקוד המכונה Ka Hula Piko וכולל מוזיקה, ריקודים ואוכל הוואי מסורתי.
אגדה נוספת מתארת את מולוקאי כילד קטן ושברירי, בנם של האלה הינה (Hina), אלת הירח ואורגת העננים ושל וואקיה (Wakea), אל השמיים.
לפי האגדה, משאבי האי מוגבלים ויש לטפל בהם, כפי שמטפלים בילד.
תושבי האי מאמינים כי הצמיחה שלהם תלויה בטיפוח האי כאילו היה חלק ממשפחתם.
לפי האמונה, חיו במולוקאי מנהיגים דתיים רבי חוכמה והשפעה.
בסביבות שנת 1500, חי באי נביא בשם לניקולה (Lanikaula), שהיה ידוע ומוכר בזכות חוכמתו הרבה, ורבים היו נוהגים לעלות אליו לרגל מכל רחבי הוואי על מנת להתייעץ איתו.
זִכְרוֹ מונצח בחוות Puu Hoku הממוקמת במזרח האי, והתושבים מאמינים שהוא קבור בסבך של עצי אגוז kukui.
במאה ה-16 צמחו במערב האי, על רכס מאונאלואה (Maunaloa) עצים רעילים.
תושבי האי חששו מרעל העצים.
האגדה מספרת, כי תושב בשם קנייאקמה (Kaneiakama) הקריב מִנְחָה לעצים הרעילים בהתאם להוראת אחד האלים, וכך התחזק כבודם של הכוהנים במולוקאי.
קיימת סברה/השערה כי האי היה מוגן ממלחמות בזכות היוקרה הדתית שלו ובזכות הבריתות שמנהיגיו כרתו.
מולוקאי הוא חלק מקבוצת האיים של הוואי הממוקם באוקיינוס השקט.
בצפון-מזרח האי, שוכן האי אוהאו המרוחק ממנו 40.23 ק"מ (25 מייל).
בין שני האיים מפרידה תעלת קאיווי (Kaʻiwi Channel), בדרום-מזרח שוכן האי מאווי במרחק של 13.67 ק"מ (8.5 מייל) וביניהם מפרידה תעלת פאילולו (Pailolo Channel), בדרום-מערב נמצא האי לאנאי (Lānaʻi) וההפרדה נעשית על ידי תעלת קאלואי (Kalohi Channel).
מבחינה גאוגרפית מחולק האי לחלק מזרחי ומערבי, כאשר רכס הרים בגובה 120 מטר (400 רגל) מקשר בין שני החלקים.
האי נוצר כתוצאה מפעילות געשית שהתרחשה בים לפני כ-1.5 מיליון שנה וכוללת שני הרי געש ראשיים אשר התרוממו מתוך הים: רכס הרי קמאקו במזרח, והר מאונהלואה במערב.
בהמשך הופיעה קלדרה שלישית שהביאה להיווצרות חצי האי מקנאלו בצידו הצפוני של האי.
החלק המערבי של האי, אזור מאונהלואה (Maunaloa), הוא נמוך ויבש יחסית.
רוחות הסחר נושבות באזור ללא הפרעה ובשל כך כמות המשקעים השנתית בו נמוכה.
ההר פו נאנא (Puu Nana) הוא הגבוה ביותר ומתנשא לגובה של 421 מטר (1,380 רגל).
במזרח האי נמצא רכס הרי קמאקו הגבוה והגשום, כאשר שיא גובהו מגיע ל-1,512 מטר (4,961 רגל).
הרכס מורכב מסלעי בזלת ומכוסה ברובד דק של אבן אנדסיט (סוג של אבן וולקנית).
הר הגעש המזרחי הוא שריד של הר געש קדום, שהתפתח לאורך בקע של מַגְמָה.
חלקו הצפוני של הר זה נחתך על ידי צוק בגובה של יותר מ-1 ק"מ, שנוצר בעקבות מפולת פסולת אדירה של Wailau שהתפשטה צפונה לאורך יותר מ-100 ק"מ, וגרמה ללהיווצרותם של שרידי צוקים הנחשבים בין הגבוהים בעולם ומציגים את הפעילות הגעשית האינטנסיבית שהתרחשה בעברו של האזור.
רכס הרי המזרח, משמש מחסום לרוחות הסחר, גורם שהביא להיווצרות כמויות גשמים משמעותיות המזינות חמישה נחלים מרכזיים עמוקים בצפון.
חצי האי קאלאופאפה (Kalaupapa) השוכן בחוף הצפוני של מולוקאי התפתח עם הופעת קלדרה שיצרה את חצי האי מקנאלו בצד הצפוני.
תוצרי ההתפרצות הגעשית שיצרה את קאלאופאפה הם למעשה הר געש מגן הנמצא בשטח הפארק הלאומי ההיסטורי קאלאופאפה.
במשך הזמן, נשחק הצד הצפוני, גלש לים, והותיר מאחוריו את צוקי הים האנכיים המרכיבים את רוב החוף הצפוני, ומתנשאים לגובה של 1,097.28 מטר (3,600 רגל).
עמקים רבים מבתרים את החוף הצפוני וחלקם קרקעות פוריות המתאימות לחקלאות.
מרכז האי הוא מרכז החיים המקומי, ומתקיימת בו פעילות חקלאית ענפה.
בין הגידולים העיקריים ניתן למצוא אגוזי מקדמיה, כמו גם מטע קפה הנמצא בסמיכות לקואלפו (Kualapuʻu), אזור הסמוך למרכז האי.
במולוקאי נמצאים שני המפלים הגבוהים ביותר בארצות הברית.
הם ממוקמים בחוף הצפוני של האי וצונחים על פני הצוק בצורה אנכית ישירות אל הים.
מפל אולואופנה (Olo'upena Falls) שגובהו מגיע ל־900 מטר (2,953 רגל).
זרמי המפל יורדים בזרם מדורג דק מעל אחד מצוקי חוף הים הגבוהים בעולם, והוא נגיש רק דרך האוויר או הים.
המועד הטוב ביותר לצפות בו הוא בעונה הגשומה (נובמבר עד מרץ).
המפל נמצא בדירוג גובה המפלים בעולם במקום הרביעי.
מפל זה נובע מתוך צוקי Haloku.
גם מפל זה נגיש רק דרך האוויר או הים, והוא נחשב כמפל השני בגובהו בארצות הברית.
מזג האוויר באי מאופיין בטמפרטורה יציבה לאורך כל השנה, הנעה בסביבות 27.5 מעלות צלזיוס בממוצע.
סטיות הטמפרטורה קטנות יחסית, כאשר ערכי החום עולים או יורדים לעיתים נדירות בטווח של כ-6–7 מעלות.
הטבלה מציגה טווחי אף טמפרטורה לפי חודש.
העונה בה עשויים להתרחש ההוריקנים באיי הוואי כולל באי מולוקאי נמשכת מדי שנה בתקופה שבין 1 ביוני ל-30 בנובמבר.
אף על פי שאין תיעוד של הוריקן שפגע ישירות באי, מומחי החיזוי מזהירים על הצורך בהיערכות מוקדמת הכוללת חיזוק מבנים, תיקון גגות ובדיקת מערכות ניקוז.
כל זאת, על מנת לצמצם נזקים אפשריים בעתיד.
כך למשל, סופת ההוריקן לינדה, שהתרחשה באוגוסט 2021, אמנם לא פגעה ישירות במולוקאי אך שרידיה גרמו לגשמים כבדים, שוליה של הסופה הטרופית אוליביה שעברה מעל מערב האי מאווי והאי לנאווי בשנת 2018, גרמו לשיטפונות בזק במולוקאי.
האי מולוקאי עבר שינויים חקלאיים משמעותיים בתחום החקלאות במהלך השנים.
במאה ה-18 נכרתו יערות בוגרים של עץ הסנדל (Sandalwood) כדי לפנות שטחים לחקלאות, בעיקר לגידול אננס ומטעי סוכר.
עם זאת, בין השנים 1980–2000 הופסקו גידולים אלה בשל חוסר כדאיות כלכלית, וחל מעבר לגידול וייצוא של מגוון רחב של תוצרת חקלאית הכוללת זרעי תירס, מלפפונים, טארו יבש, פפאיה אורגנית, חצילים, קפה ובקר.
על פי דיווחי משרד החקלאות של מדינת הוואי, חלק מהמזון נצרך על ידי תושבי האי, אך בעונות של תפוקת יבול מוגברת, מועבר היבול לייצוא בשל היקף השוק המקומי המצומצם.
מחקר שנערך על ידי מחלקת החקלאות של הוואי [Hawaii Dept.
of Agriculture (DOA)] הצביע על שינויים משמעותיים בהרכב הקרקע החקלאית במולוקאי, במהלך 35 השנים האחרונות.
עיקר הפעילות החקלאית באי מתרכזת באזור ההולהואה (Ho`olehua), אדמות המדינה וחוות מולוקאי.
חברות זרעים חוכרות שטחים חקלאיים בעיקר מחוות מולוקאי, מגורמי חקלאות מקומיים לצורך גידולים חקלאיים מגוונים.
המחקר ציין את החשיבות של תוצרת הייצוא החקלאית של האי ואת העובדה ששטחי המרעה מהווים 91% מסך השטח החקלאי.
במקביל, במסגרת יוזמה חקלאית של מחלקת החקלאות של מדינת הוואי, מופעלים פארקים חקלאיים באיי הוואי, ובהם באי מולוקאי.
הפארק החקלאי במולוקאי משתרע על שטח של 753 אקר (3047.84 דונם) ומחולק ל-22 מגרשים, כאשר שטחו של כל מגרש הוא פחות מ-20 אקר (80.94 דונם).
מטרת הפארקים היא לעודד חקלאים קטנים לפתח חקלאות מגוונת כולל חקלאות ימית, ולתמוך בהם באמצעות השכרת הקרקעות לטווח ארוך ובתנאים נוחים.
התושבים באי עסקו באופן מסורתי בעיקר בדיג ובחקלאות, ענפים ששימשו לשימור מורשתם התרבותית.
אחד הביטויים הבולטים לשימור זה הוא בריכות הדגים ההוואיות ההיסטוריות שהוקמו כבר במאה ה-13 ושימשו לחקלאות ימית.
למעלה מ-60 בריכות דגים נבנו לאורך חופו הדרומי של האי, אך רובן כבר אינן קיימות.
עם זאת, חלק מהן שוחזרו והן משמשות את התושבים להמשך של פעילות חקלאית ימית.
בשנת 1898 התאגדו צ'ארלס מונטגיו קוק ו-5 שותפים עסקיים, ורכשו שטח של כ־100,000 אקר (404.69 דונם) במולוקאי.
צ'ארלס מונטגיו, בן למסיונר שהיגר מניו אינגלנד הקים יחד עם שותפיו את חברת הסוכר האמריקאית, במטרה להקים מטע סוכר חדש שיכסה למעלה ממחצית שטחו של האי.
במסגרת הפרויקט, הם חפרו בארות, הניחו מסילת רכבת להובלת הסוכר במישור המרכזי של Hoolehua לנמל חדש ב-Kaunakakai שבחוף הדרומי של האי.
אך, מי הבארות התגלו כלא ראויים לשימוש וכיוון שלא היה כל מקור מים מתוקים אחר באזור, הצמחים נבלו וגידול הסוכר הופסק.
האי מולוקאי התפרסם גם בזכות טחנת הסוכר שהוקמה ופעלה במשך כמעט 30 שנה על ידי רודולף מאייר, גרמני שהגיע לאי בשנות ה-40 של המאה ה-19.
בין השנים 1923–1985, הושכרו שטחים מחוות מולוקאי לחברות "ליבי" (Libby) ו"דל מונטה" (Del Monte) לצורך גידול אננס, שהיה באותה תקופה אחד הענפים המרכזיים בכלכלת מולוקאי.
עם זאת, בשל העלויות הגבוהות של גידול אננס לשימורים במולוקאי, הוחלט בשנת 1975 בחברת Dole, לסגור את חוות Maunaloa ואת מפעל השימורים שפעל במקום.
שלושה חודשים לאחר מכן, הודיעה גם חברת "דל מונטה" שהיא סוגרת את החווה בקאולאפואה (Molokai plantation at Kualapuu) בסוף שנת 1975.
בעקבות כישלון גידול מטעי הסוכר, שינתה החברה את ייעודה והפכה את החווה לגידול בקר.
בתחילה התמקדה החווה בגידול בקר לשיווק בשר, וכן בגידול סוסים ופרדות לשימוש מקומי בעבודות החווה אך גם למכירה.
במשך כ-100 שנים פעלה החווה, כחוות בקר פעילה ומורשת הבוקרים ההוואים (Hawaiian cowboy), הפאניולו (paniolo) הייתה חלק בלתי נפרד ממנה.
במשך השנים הורחבו תחומי הפעילות בחווה, ונוספו לה ענפים אחרים שכללו גידול כבשים ייצור דבש, ניהול מחלבה קטנה וגידול דגנים שונים.
מספר התיירים המגיעים למולוקאי הוא קטן יותר מאשר מספר התיירים המגיע לאיי הוואי האחרים כמו אוהו, קוואי, והאי הגדול (האי הוואי).
לאי מגיעים פחות מ-1,000 מטיילים ביום והוא נודע בעיקר בזכות החוויות האותנטיות ואתרי הטבע הבתוליים שבו.
בניגוד לאיים הגדולים אוהאו, קוואי והאי הגדול, שבהם נבנו אתרי נופש מודרניים, במולוקאי נמנעים התושבים לפתח את ענף התיירות באי.
הם מתנגדים להשקעות תיירותיות דוגמת בניית מלונות רשת וכניסת ספינות שייט לנמל במטרה לשמור על אופיו הייחודי והשליו של האי.
באי אין מתחמי נופש על חוף הים, כפי שניתן למצוא באיים האחרים.
אפשרויות הלינה כוללות אתר נופש בודד, חמישה מתחמי דירות, ומלון Hotel Molokai שהיה בשנת 2019 המלון היחיד באי.
לאורך הכביש הראשי ניתן להבחין בשלטים המשקפים את התנגדות התושבים לפיתוח התיירות, מתוך שאיפה לשמר את זהותם התרבותית והקהילתית.
בשל כך, המפות של מולוקאי כוללות מספר מצומצם של אטרקציות תיירותיות.
תייר המבקש לתור את האי יכול לנסוע באוטובוס של חברת האוטובוסים Maui Economic Opportunity (MEO), לשכור מונית או רכב.
אפשרות נוספת היא להשתתף בסיורים מוטוריים מודרכים, ויגיעו לאתרי התיירות במולוקואי.
שדה התעופה של מולוקאי (MKK) הידוע בשם Hoolehua משרת את התושבים והמבקרים באי.
הוא ממוקם במישור המרכזי של האי ומשתרע על 288 אקר (כ-1,165.49 דונם).
מופעל ומנוהל על ידי מדינת הוואי, ובאחריות מחלקת שדות התעופה של משרד התחבורה.
למולוקאי אין אפשרות להגיע בטיסות ישירות מחוץ להוואי.
חייבים לטוס לאחד האיים אוהאו, מאווי, "האי הגדול" (הוואי) ולהמשיך לטוס משם בטיסות פנימיות.
שתי חברות התעופה המגיעות לאי ממאווי, הונולולו ו"האי הגדול" הן: Hawaiian Airlines ו־Mokulele Airlines.
מבנה שדה התעופה: בשדה קיימים שני מסלולי טיסה ושני כבישי גישה המחוברים לשדרת Keonelele Avenue, מתחם מסוף הנוסעים ומתקני שדה התעופה הכלליים נמצאים סמוך למסלול הראשי.
נמל קאונאקאקאי (Kaunakakai) משמש כנמל מסחרי ונמל ספינות נופש.
מבנה ושירותים בנמל: רמפה יחידה ברוחב של 12 רגל (3.6 מטר) לשיגור ספינות, 29 מקומות עגינה לספינות, מזח, מקום ייעודי לשטיפת הספינות, משרד הנמל ושירותים ציבוריים.
היסטוריה: הנמל נחפר ונבנה בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי חיל ההנדסה האמריקאי, והושלם בשנת 1934 בעלות של 105,000 דולר.
תיירים המבקשים להגיע לאי מהאי מאווי צריכים לקחת את המעבורת Molokai Princess המפליגה לנמל מולוקאי.
בצד הימני של הרציף ישנו אזור קטן המותר לשחייה, אך הגישה אליו דורשת מעבר דרך אזור סלעי.
באי פועלות שתי חברות מוניות: Hale Mai Taxi ו־Midnight Taxi.
וכן, חברת האוטובוסים Maui Economic Opportunity (MEO) של מחוז מאווי המפעילה שירותי תחבורה גם באי מולוקאי.
העיר הגדולה באי היא קאונאקאקאי.
קאונאקאקאי (Kaunakakai), העיר הגדולה במולוקאי, והיא מרכז הקניות של האי.
הולאוהה (Hoʻolehua), ממוקמת על יד שדה התעופה של מולוקאי, בצדו הצפוני של האי.
קלאופאפה (Kalaupapa), מושבת המצורעים בצד הצפוני של האי.
קאלאווהו (Kalawao), כפר הנמצא בחצי האי קלאופאפה.
קואלאפאו (Kualapuʻu), במקום קיים מטע קפה גדול וכן נמצא בו מאגר מים מתוקים.
מאונאלוהה (Maunaloa), ממוקמת במזרח האי.
זהו כפר מטעים קטן בצפון מולוקאי.
יש בו סניף דואר, סופרמרקט קטן, גלריה וחנות מתנות.
רוב האוכלוסייה שעבדה בחוות מולוקאי הייתה גרה במקום.
באי שפע של אתרים היסטוריים שתחילתם בשנת 1500 לערך והם נמצאים בקאלוקואלי (Kalokoeli) קאונאקאקאי וקלאופאפה.
מעון הנופש של המלך קמהמהה החמישי(King Kamehameha V), מכונה בפי התושבים המקומיים "מלמה" (Malama), ממוקם על רציף קאונאקאקאי (Kaunakakai).
הרציף משמש גם כנמל הראשי של מולוקאי.
בסמוך למעון הנופש נמצאו הריסות מקדש פולחן עתיק - הייאו (heiau).
במאה ה-19 נבנו שבע כנסיות קטנות המכונות "שורת הכנסיות במולוקאי" (Church Row in Moloka) בעיירה קאונאקאקאי.
בימי ראשון ניתן לשמוע מאחת הכנסיות העתיקות הללו שירי פולחן הוואי, המחזירות את השומע לתקופה של סוף המאה ה-18 - תחילת המאה ה-19.
בעבר הכילו חופי מולוקאי 62 בריכות דגים, שנבנו לראשונה בתחילת המאה ה-13. הבריכות נוצרו על ידי לבה ואבן, ותוכננו כך שמי הים יזרמו פנימה והחוצה, תוך שמירה על הדגים בתוכן.
הדגים שנָדוֹגוּ בבריכות הוקצו לאכילה רק על ידי המלכים ששלטו במקום.
תושבי האי הוותיקים התגאו תמיד בכישוריהם בתחום ענף החקלאות הימית, שכללה תכנון והנדסה של בניית בריכות דגים המשולבות באלמוגים ואבן.
שתי בריכות דגים הוכרזו כנקודות ציון היסטוריות לאומיות: ה-Keawa Nui וה-Ualapue.
באי מולוקאי חופים רבים ויפים, אך לא כולם מתאימים לשחייה או לשנורקלינג וחלקם אף קשים לגישה.
במערב האי קיימים ארבעה חופים נגישים.
בחופים המותרים קיימות אזהרות שיש להישמע אליהם.
במעט מאוד חופים קיימים מתקני שירותים ובשני חופים בלבד, קיימת אפשרות לשתיית מים.
לצד זאת, קיימות באי מגוון ושפע של פעילויות מים, כולל שנורקלינג באחת מהשוניות לאורך האי, צפייה בלווייתנים ובלווייתן הלבן, צפייה בצבי הים הירוקים, שיט קייקים או חתירה לאורך החופים החוליים הלבנים של חוף פאפוהאקו (Papohaku).
שוניות האלמוגים במולוקאי משתרעות לאורך כ־45 ק"מ (28 מייל) בחוף הדרומי של האי ונחשבות לאטרקציות באי.
החוף ממוקם במזרח האי, והוא מפרץ קטן ומוגן בצורת סהר, מה שהופך אותו למקום שחייה בטוח ופופולרי עבור משפחות ומקומיים, אף על פי שאין בו מתקני חוף.
בעונת החורף הוא מסוכן לגלישת גלים.
כדי להגיע אליו יש לעקוב אחרי כביש Kaluakoi, ולנסוע עד לכביש Pohakuloa, משם יש לפנות לכיוון האוקיינוס על כביש makai, להמשיך בכביש Pohakuloa עד שהוא מסתיים בדרך ללא מוצא.
משם קיים כביש גישה לחוף.
החנייה נמצאת כ-91.44 מטר (100 יארד) מכביש הגישה.
אחד מחופי הים הארוכים בהוואי עם חולות לבנים.
אסור לשחות במקום אלא אם ידוע בוודאות שבאותו היום הים רגוע לחלוטין.
בחוף יש שירותים, מים מתוקים ומקלחות.
בכדי להגיע לחוף, יש לנסוע על כביש Kaluakoi לכיוון פארק חוף Papohaku, לאחר מכן יש שביל המוביל לחוף הים.
זהו אחד הפארקים המאפשרים לינת לילה בפארק, אך יש לקבל אישור לכך מהרשויות.
שמורת היער הוקמה בשנת 1912, במטרה להגן ולתחזק באופן קבוע את היערות ולהבטיח המשך זרימה סדירה של נחלים.
השמורה פרושה במזרח האי, ומרכיבים אותה מספר אזורים לא רציפים שכוללים 46,538.89 דונם (11,500 אקר) של קרקע ציבורית.
מערב השמורה יבש ונגיש בדרך כלל וגדלים מספר מטעי עצים אקזוטיים.
מזרח השמורה הוא רטוב, הררי ומכיל מערכות אקולוגיות מקומיות.
פארק קאפואיווה קוקוס ביץ' (Kapuāiwa Coconut Beach Park) הוא חורשת עצי דקל קוקוס הוואית עתיקה וקדושה, ששטחה כ־40.46 דונם (10 אקר).
העצים הראשונים ניטעו בשנת 1860 (המאה ה-19) בתקופת שלטונו של המלך קמהאמהה החמישי - לוט קפואיווה (Lot Kapuāiwa).
בחורשה גדלים מאות עצי דקל קוקוס והיא נחשבת לאחד מציוני הדרך הטבעיים הידועים ביותר באי מולוקאי.
חלק מהעצים המקוריים שנשתלו בשמורה בשנת 1860, עדיין נותרו, ותושבי הקהילה המתגוררים במקום מטפחים את החורשה על ידי טיפול בעצים הקיימים וטיפוח דור חדש של עצי קוקוס צעירים.
פארק צוקי קלאופאפה (Kalaupapa National Historical Park) הוא פארק היסטורי הנמצא בקצה הצפוני של מולוקאי.
הפארק נחשב אחד המקומות היפים ביותר במולוקאי, היות שהוא מוקף במים הכחולים של האוקיינוס השקט.
הפארק הוקם בשנת 1980, במטרה להנציח את זכרם של האנשים המצורעים שנשלחו למקום בכפייה.
בהתאם לחוקי מדינת הוואי כל המבקרים בפארק מחויבים באישור מיוחד לפני כניסתם, וצוות הפארק שפועל בשיתוף פעולה עם מחלקת הבריאות של מדינת הוואי דואג כי מספר מוגבל של מבקרים ייכנס לפארק.
בנוסף, פועל הצוות להבטיח כי תושבי המקום, המטופלים, שנשארו בו יוכלו לחיות את חייהם בשלווה.
פעילות הפארק והעלאת המודעות למחלת הנסן.
צוות הפארק פועל גם להעלאת המודעות למחלת הנסן שהייתה במשך מאות שנים אפופה פחד ובורות.
עמק האלאווה (Halawa Valley) נמצא בקצה המזרחי של האי, אורכו 3 ק"מ ורוחבו כ- 1 ק"מ.
בפארק קיים יישוב עתיק ואותנטי והמקדשים שבו הופכים את המקום לאטרקציה תיירותית למתעניינים בהיסטוריה ובתרבות הוואי.
בפארק ניתן לראות את הנופים המרהיבים של הצוקים ושני מפלי המים הגדולים.
הוא נחשב כאחד הפארקים הפופולריים באי.
המצורעים של קלאופאפה והאב דמיאן
בשלהי המאה ה-19, רבים מילידי איי הוואי חלו במחלת הצרעת הידועה גם בשם מחלת הנסן.
באותה תקופה טרם נמצאה תרופה למחלה.
בשנת 1865, העבירה ממשלת הוואי, שהייתה תחת שלטונו של לוטה קפואייווה Lota) Kapuâiwa) את החוק למניעת התפשטות מחלת הצרעת.
חוק זה העניק סמכות למועצת הבריאות לחפש שטח אדמה שיתפקד כאזור מבודד לחולים.
השטח שנבחר היה בחצי האי מקנלואה (Makanalua), הממוקם בקצה הצפון מזרחי של מולוקאי שמוכר בשם קלאופאפה.
בשנת 1866, גורשו התושבים המקוריים של האזור, והחולים הראשונים נאלצו לעבור לגור במושבת ההסגר בקלאופאפה, כחלק מהמאמץ למנוע את התפשטות המחלה.
מספר המצורעים הגיע בשנת 1898 במושבת ההסגר ל-5,000 איש, כאשר 98% מהם היו ילידי הוואי.
חולי הצרעת נאלצו להתמודד עם תנאי מחיה קשים שכללו מחסור במזון, מים, מחסה ורפואה.
עם זאת המשפחות שנותרו מאחור סייעו ותמכו בחולים, דבר שהביא ליצירת קהילה חדשה במקום.
למרות הבידוד גבולות מושבת ההסגר היו חדירים יחסית, ויעילות ההסגר במניעת התפשטות המחלה לא הוכחה באופן משמעי.
אך המשפחות ליוו אותם ועזרו להם וכך נוצרה קהילה חדשה במקום.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 התגלתה תרופה למחלה, ובשנת 1969 בוטל חוק הבידוד.
בשנת 1873, עזב האב הבלגי דמיאן דווסטר (Father Damien de Veuster) את ארץ הולדתו ועבר לטפל בתושבים החולים במולוקאי.
אלא שלאחר 16 שנים של טיפול בחולים נדבק גם הוא במחלה ונפטר.
הוא נקבר בכנסייה הרומית קתולית ההיסטורית של סנט פילומנה (St.
ובשנת 2009, הוכרז כקדוש על ידי האפיפיור בנדיקטוס ה-16, על מסירותו בטיפול בחולי מחלת הנסן.
בשנת 1988, מספר חודשים לפני מותו הגיעה לקלאופאפה האם מריאן קופ [(Mother) Marianne Cope)], שעמדה בראש המסדר הדתי שלה, והייתה מנהלת בבית החולים סנט ג'וזף בניו יורק (St.
בנוסף, פיקחה על מספר בתי חולים ובתי טיפול בהוואי.
לבקשת האב דמיאן, היא ואחיותיה הפרנציסקניות התנדבו לחיות בקהילה הגולה, והפעילו שם את בית הבנים (Boys' Home) שהקים האב דמיאן ואת בית הבישוף לבנות.
האם מריאן קופ נפטרה בשנת 1918 ונקברה בשטח בית הבישוף, בשנת 2005, הועברו עצמותיה לעיר סירקיוז (Syracuse) שבמדינת ניו יורק ובשנת 2012 הוכרזה כקדושה.
נכון לאפריל 2024, מתגוררים במקום 8 חולי צרעת שנרפאו.
מולוקאי, אלן ברנרט, רומן, 2024
סיפורו של ג'ק לונדון על קולאו Koolau, שהיה מצורע ונאלץ לעבור למושבת המצורעים.
מולה (בשפת הקונה: Mola) היא אמנות הטלאת בדים מסורתית של בגדי הנשים הילידיות מבנות שבט הקונה, החיים בעיקר באיי סאן בלאס שבפנמה.
התוצר הוא אריג צבעוני עליו צורות גאומטריות שונות ודוגמאות מהצומח והחי, שעשויות בהטלאה הפוכה.
כיום מיוצרות יריעות המולה בקנה מידה גדול לצורך מכירה לתיירים.
מקור השם בשפת בני קונה (המכונה גם "דולגאיה"), ומשמעותו היא "בגד" או "חולצה".
ב-1903 פנמה הכריזה על עצמאותה מקולומביה וכוננה את עצמאותה.
בכוונה לבסס את הזהות הלאומית, החליטה ממשלת פנמה החדשה לאלץ את בני הקונה להתבולל בלאום הפנמי על ידי איסור התלבושת הלאומית שלהם והמנהגים הדתיים.
בני הקונה התנגדו כל הזמן וניסו להיות עם עצמאי נפרד.
ב-1925 נחתם חוזה פורווניר [Porvenir Treaty] שנתן לילידים אפשרות לנהל חיים אוטונומיים ומידה מסוימת של הגדרה עצמית.
ככה התחילו שוב ליצור את יריעות המולה שהם מוכרים לפרנסתם.
יריעות מולה מסורתיות, נעשות בשיטות הטלאה שונות, אבל ביסוד היא נעשית על ידי 'הטלאה הפוכה' [Reverse applique].
עורמים שכבות של בדים צבעוניים.
אחד מעל למשנהו וחותכים את הצורה המבוקשת דרך השכבות עד שמגיעים לבד בצבע הרצוי, אז מקפלים את שולי הבדים החתוכים ותופרים או רוקמים אותם לתוך השכבה התחתונה הגלויה.
בשכבות המולה משתמשים בעיקר בבדים בצבעים ראשוניים ובגווני צבעים אבל לא בבדים עם דוגמאות מודפסות.
שיטת יצירה נוספת היא הטלאת שיבוץ [Inlay applique] שבה קטעים קטנים של בדים צבעוניים מוכנסות בין שכבות הבד הגדולות כדי לקבל עוד צבעוניות, לחסוך בבדים נדירים ולתת את הרושם שיריעת המולה עשויה מיותר שכבות מאשר היא עשויה באמת.
למשל יריעה בת 7 צבעים, אפשר ליצור מ-3 שכבות של בדים שלמים ועוד קטעי בד קטנים שישובצו במקומות שונים בין השכבות הגדולות.
לעיתים, להעשרת וגיוון יריעת המולה מוסיפים גם טלאים קטנים עליונים.
מולו (לטינית: Mullo - חמור) הוא אל החמורים במיתולוגיה הקלטית.
פולחנו היה נפוץ בצפון מערב גאליה (צרפת של ימינו) ובייחוד באזורי ברטאן ונורמנדי.
עם המפגש בין התרבות הקלטית והתרבות הרומית זוהה מולו עם האל מרס מהמיתולוגיה הרומית, ונקרא "מארס מולו".
מקדש לאל מולו התגלה בקראון (Craon) שבאזור מאיין.
מקדש זה היה מבנה מעגלי שנבנה בראש גבעה במפגש שני נהרות.
כתובת נוספת המוקדשת לאל התגלה בנאנט ומעידה על קיום אתר פולחני לאל.
מרכז פולחני נוסף התגלה ברן.
כתובות שהתגלו במקום מתארות פסלים לאל שניצבו באתר שהיה ככל הנראה אתר פולחן מרכזי (הפסלים עצמם לא נתגלו).
באלונה (Allonnes) שבסארת' (Sarthe) התגלה אתר פולחני בו נחשב מארס מולו לאל רפואה.
באתר התגלו מטבעות רבים וכן פסלים של חלקי גוף הנוגעים במחלה (בעיקר חפצים המייצגים עיניים) - כבקשה לאל לרפא נגעים אלה.
מוֹלֶה (מספרדית: Mole, מנאוואטל: Mōlli, מוֹלִיל) הוא שם גנרי לקבוצת רטבים מקסיקנים.
המילה מולה נכללת לרוב גם בשמות מאכלים המבוססים על רטבים אלה.
מולה הוא רוטב סמיך והומוגני, שהכנתו ממושכת וטעמו מורכב, בניגוד לרוטב סלסה שהוא דליל יותר, פשוט בהרכבו ומכיל חתיכות גלויות של כמה ממרכיביו.
השימוש הפופולרי ביותר במולה הוא כרוטב לבשר עוף, אך הוא נפוץ גם כרוטב לאנצ'ילדס.
הסוגים הידועים ביותר של מולה מיוצרים במדינות אואחאקה ופואבלה שבמקסיקו.
מאז 1977 נערך בקהילת סאן פדרו אטוקפאן שבמקסיקו סיטי בכל חודש אוקטובר פסטיבל מולה שבו נמכרים רטבים ומאכלים שבהם נעשה שימוש ברטבים אלה.
הטעם הפופולרי ביותר הוא כנראה מולה פובלנו (שמקורו בפואבלה).
הרוטב מיוצר מפלפלת צ'ילי מיובשת, אגוזים וזרעים טחונים (כגון שקדים, בוטנים ושומשום), תבלינים, קקאו, מלח, ולעיתים גם עלי אבוקדו, בצל, שום ופירורי לחם (להענקת סמיכות).
מולה עשת נולד לצבי (יוז'ק) ולמלכה אייזנשטט בתל אביב.
אביו היה חבר הנהלת "סולל בונה".
החל לצלם בכיתה ה', לאחר שקיבל מצלמה במתנה.
התחנך בבית הספר המקצועי "מקס פיין".
אחיו הבכור, , נפל במלחמת העצמאות ב"מבצע בן נון ב'" (קרב על לטרון).
שירת תחילה בקיבוץ נגבה ובהמשך הוצב בפיקוד הנח"ל בתל אביב, שם שימש כנהגו של מפקד הנח"ל.
אחרי השחרור, בסוף שנות ה-50, יצא להכשרה בקיבוץ סאסא.
לבני הזוג נולדו צביקי ושתי בנות - איריס עשת-כהן וסיגל עשת-שפט.
החל בצילום מקצועי לראשונה בעקבות בקשתו של חברו, המפיק איציק קול, לסייע לו במהלך צילומי הסרט "הם היו עשרה", של ברוך דינר (בסביבות 1960).
מפיקי הסרט התלהבו מצילומים שעשה לסצנות ולשחקנים של הסרט והוא הפך לצלם הסטילס של ההפקה.
לאחר שש שנים בקיבוץ עברו השניים לעיר הגדולה.
בתחילת שנות ה-60 היו רוב צלמי האופנה בארץ זרים.
את עבודת הצילום המסחרית הראשונה קיבל ב-1961 מ"גליה מודל", אז מגדולי יצרני האופנה בישראל.
כך הפך עשת לצלם האופנה הראשון והגדול בישראל, ובאותן שנים עבדו איתו כ-90% מחברות הפרסום בישראל.
עשת היה מהראשונים שהכניסו את ה"תנועה" לצילומי סטילס.
עשת העדיף לבצע רבים מצילומיו דווקא מחוץ לכותלי הסטודיו, ולנסות לפרוץ גבולות אל השטח.
אשתו דליה, הייתה שותפתו לעשיה ותפקדה כסטייליסטית, מהראשונות בישראל.
הוא הפך לצלם הבית של תיאטרון האוהל בעקבות הזמנה שקיבל מיהודה גבאי להגיע לצילומי הצגת "הכתובה".
תחילה עבד עשת בסטודיו ברחוב בן יהודה בתל אביב.
ב-1964 פתח עם הצלם שרוליק הרמתי עסק משותף לצילומי אופנה ופרסום, "סטודיו מולה הרמתי" בסוף רחוב דיזנגוף.
עשת עבד עם מיטב הדוגמניות בשנות ה-60, ה-70 וה-80 ובהן: קארן דונסקי, חני פרי, חלי גולדנברג, רונית יודקביץ', אביבה בנאי, רונית ויגלר ופנינה רוזנבלום.
בשנת 1981 הקים עשת את תערוכת האופנה הראשונה בישראל, במסגרת שבוע האופנה הישראלי.
עשת עסק בצורה נרחבת גם בצילומי תיאטרון במקביל לצילומי האופנה, והיה הצלם של להקות מחול כמו בת דור, וקול ודממה.
מבין העבודות המפורסמות של עשת: לוח האופנה הראשון בישראל, צילום עבור חברת אגרקסקו, צילומי שערים לעיתונים לאשה והעולם הזה.
ב-1981 החליט להפיק תערוכה משלו בלב דיזנגוף.
ב-1986 החליטו עשת והרמתי לפרק את השותפות.
באותה שנה החל בהפקת תחרות "נערת השנה" בשבועון "מעריב לנוער".
עשת הפסיק לעבוד כצלם מקצועי באמצע שנות ה-90, אך המשיך לצלם להנאתו.
בפברואר 2012 נפתחה תערוכת יחיד של עשת, ב בחולון שהציגה את צילומי האופנה של ישראל משנות ה-60, ה-70 וה-80.
בשנים 2013-2014 הועלתה עבודתו של עשת בסדרת תערוכות "בגלריית הרוח הישראלית" באוניברסיטת חיפה.
בשנות ה-90 הקים עשת ביחד עם שותפים חברה בשם "מולה סנטר" אשר עסקה בעיקר בהדרכה מקצועית לאיפור, קוסמטיקה, סטיילינג ומכירת מוצרים הקשורים בתחום.
החברה הונפקה בבורסה והעסיקה 450 עובדים בשיאה בשמונה סניפים.
כתוצאה מהתרחבות מהירה ללא בסיס כלכלי והערכות שוק בלתי ריאליות אשר נבעו מניהול כושל, נקלעה החברה בסוף שנות ה-90 להפסדים כספיים של עשרות מיליוני שקלים ולמשבר כלכלי אשר הוביל אותה לפירוק.
עשת ושותפיו הותירו עשרות עובדים וספקים, רובם קטנים וחסרי כושר מיקוח וגביה, בפני שוקת שבורה בשל חוסר יכולת לגבות את חובם.
בנו של מולה, צביקי עשת, שכיהן כמנכ"ל החברה, עזב את ישראל ב-1997 עם משפחתו, בסמוך למועד קריסתה, והשתקע בניו זילנד.
הוא מחזיק מספר מסעדות בתל אביב.
בפברואר 2012 נפתחה תערוכת יחיד של עשת המציגה את צילומי האופנה של ישראל משנות ה-60, ה-70 וה-80.
התגורר בשכונת אפקה בתל אביב יחד עם אשתו דליה.
מולדת היא סדרת דרמה רוסית אשר עלתה לשידור בערוץ רוסיה-1 ב־16 במרץ 2015. הסדרה הופקה על בסיס הסדרה הישראלית "חטופים" ועל בסיס הגרסה האמריקאית "הומלנד".
הסדרה עוסקת בקצינת מבצעים של שירות הביטחון הפדרלי הרוסי אנה זימינה, המאמינה כי הנחת, שהוחזק כאסיר של המחבלים הצ'צ'ניים בצפון הקווקז, אינו אלא מחבל המאיים על ביטחונה הלאומי של המדינה.
הסדרה הפכה לפופולרית מאוד ולסדרה הפופולרית ביותר של ערוץ רוסיה-1 מאז שנת 2013. עם שידור פרק הבכורה הוזמנה אומנם עונה נוספת לסדרה, אך הפקתה הוקפאה.
הסדרה מתחילה בשנת 1993, כשקולונל אלכסיי בראגין מחיל הנחתים והצלף יורי חמזין נופלים בשבי הצ'צ'ני במהלך מבצע צבאי.
שש שנים לאחר מכן בעת מבצע חשאי משולב של המודיעין הצבאי וכוחות הביטחון מושמדים מחנות אימונים של מחבלים, בעת ההשתלטות עליהם נמצא אלכסיי בראגין, כשהוא מזוקן וכפות.
שובו מהשבי הופך אותו לנושא המרכזי של התקשורת במדינה, הוא נלקח לתשאול וחקירה, לאחר שנים בשבי.
החייל מתחיל לעבוד עם מיטב הפסיכולוגים והרופאים אך נאלץ גם להתעמת מול חוקרת המרכז ללוחמה בטרור של הפס"ב, אנה זימינה, המאמינה שהוא הפך למחבל ועלול להוציא לפועל פיגוע טרור.
במהלך העונה הצופים נחשפים לחיי משפחתו של הנחת לאחר החזרה מהשבי, מגלים כי הוא התאסלם, סיפור התאהבותו באנה ולבסוף מתברר כי חייל נוסף שנחטף והוגדר כמת, יורי חמזין, למעשה חי ופועל נגד הפדרציה הרוסית תחת חסותו של הטרוריסט בן ג'אליד.
בראגין אף הוא משתף פעולה במטרה לבצע פיגוע במתחם הקרמלין, היכן שנמצאים הדרגים הגבוהים של הממשלה.
שחקן דמות תפקיד ויקטוריה איסאקובה אנה זימינה חוקרת המרכז ללוחמה בטרור של שירות הביטחון הפדרלי.
ולדימיר מאשקוב אלכסיי בראגין קצין חיל הנחתים הרוסי, שחולץ על ידי כוח אלפא וספצנאז גר"ו לאחר שהוחזק בידי מחבלים צ'צ'נים כשבוי במשך שש שנים.
סרגיי מאקובצקי מיכאיל וולסקי ראש אגף וקצין הפס"ב.
מריה מירונובה ילנה בראגינה אשתו של אלכסיי בראגין, מנסה להתמודד עם חזרתו של בעלה מהשבי, יצאה עם דמיטרי בראגין, אחיו, בהנחה שאלכסיי מת.
סופיה חילקובה קטיה בראגינה בתו של אלכסיי בראגין.
אריק חוליאקובו-גרישין וניה בראגין בנו של אלכסיי בראגין.
ולדימיר וודוביצ'ניקוב דמיטרי בראגין אחיו של אלכסיי, שיצא עם ילנה מתוך הנחה שאלכסיי מת.
איליה איסאייב באגמט מנהל המרכז ללוחמה בטרור של הפס"ב.
ואלריו אנדריוצה בן ג'אליד בכיר צ'צ'ני יורי יאקובלב סוחאנוב יורי חמזין חייל נחתים שנשבה יחד עם אלכסיי בראגין והוסב להיות טרוריסט בשבי.
אנדריי מרזליקין אולג באסובחבר פרלמנט בדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית
בהתבסס על הסדרה הישראלית "חטופים" ועל הצלחת הגרסה האמריקאית "הומלנד" הבמאי הרוסי פאבל לונגין (שצילם בעבר בישראל את סרטו "המלחין") החליט לעבוד על גרסה משלו בשיתוף פעולה עם גידי רף ובתחילת שנת 2014 נרכשו זכויות ההפקה על הגרסה הרוסית משידורי קשת כשהצילומים של הפרק הראשון נערכו במוסקבה ומחוז מוסקבה.
ערוץ רוסיה-1, המהווה ערוץ ממשלתי בבעלות התאגיד הרוסי הממלכתי לטלוויזיה ורדיו נתן אור ירוק לסדרה עם הזמנת עונה שלמה בת 12 פרקים.
שלבי ההפקה נשמרו בסוד ורק באוקטובר 2014 דווח על הפקת הסדרה שצילומי עונתה הראשונה הושלמו בדצמבר 2014. בפברואר 2015 נחשף שהסדרה תעלה לשידור במרץ 2015.
אף שהסדרה זכתה לרייטינג גבוה היא ספגה ביקורת רבה ממבקרי הטלוויזיה בשל דמיונה הרב לגרסה האמריקאית.
בדומה לה, גם כאן הסדרה מתמקדת בניסיונותיה של החוקרת להוכיח את אשמתו של החייל והפיכתו למחבל.
מולוגה הייתה עיר במחוז ירוסלבל בברית המועצות, אשר פונתה בכפייה והוצפה וכוסתה במים במהלך שנות הארבעים לצורך הקמת מאגר מים לתחנת כוח הידרואלקטרית.
מולוגה ניצבה במפגש הנהרות וולגה ומולוגה, כ-260 קילומטרים מצפון למוסקבה, בגובה של 98 מטרים מעל פני הים.
היא התקיימה כיישוב מאז המאה ה-12. החל מהמאה ה-15 ובפרט מהמאה ה-19 היא הפכה לצומת מסחר חשוב, בעיקר בזכות מיקומה על גבי מערכת המים טיחווינסקיה, אשר קישרה את נהר הוולגה עם הים הבלטי.
בשנת 1935 החליט השלטון הסובייטי לפנות ולהציף את מולוגה וזאת לצורך הקמת מאגר המים ריבינסק והתחנה ההידרואלקטרית שבו: לצורך הקמתם נדרשה העלאת מפלס המים באזור ל-102 מטרים מעל פני הים.
הצפת העיר יצאה לפועל במהלך שנות הארבעים.
130 אלף תושבים בעיר וסביבותיה נאלצו לנטוש את בתיהם ולעבור למקומות יישוב אחרים במחוז ירוסלבל וכן למוסקבה וללנינגרד.
294 תושבים סירבו לעזוב את בתיהם וסופם שטבעו במהלך הצפת העיר.
בשנת 2003 הוקמה אנדרטה לזכרם.
14 באפריל מצוין במחוז ירוסלבל כיום מולוגה.
ביום זה מפליגות סירות ובהן אנשי דת אל המקום בו התקיימה מולוגה והם מקיימים שם טקסים דתיים.
בשנת 1992–1993 ירד מפלס המים במאגר ריבינסק בכמטר וחצי.
מצב זה אפשר לחוקרים לערוך לראשונה ביקור בחלקה של מולוגה אשר נראה עתה מעל פני המים.
באוגוסט 2014 ירד שוב מפלס המים באופן שאפשר לתושבים לשעבר של העיר לבקר בשרידיה.
מולהוזן היא קומונה הנמצאת במחוז ריין תחתון, בחבל גראנד אסט שבמזרח צרפת.
שמה של העיירה מורכב מהמילים הגרמניים "Mühle" (טחנת הרוח) ו-"Husen", צורת הרבים של "Haus" (בית) בגרמנית עתיקה.
תרגום מלולי של מולהוזן יהיה "הבתים של טחנת הרוח".
היישוב מופיע לראשונה ב-884 תחת השם של Munilhuson במסמך של מלך פרנקיה המזרחית קרל השמן.
מולהוזן שוחררה על ידי האמריקאים ב-15 במרץ 1945. כ-45% מהכפר נהרס בהפצצות מהצדדים השונים וכתוצאה מהקרבות האכזריים על קו מודר.
בית כנסת ראשון נבנה במולהוזן בשנת 1745.
ב-1870, הקהילה התרחבה והגיעה לכ-40% מכלל האוכלוסייה של הכפר.
עם הזמן, הקהילה היהודית עזבה את הכפר לטובת עיירות גדולות יותר כמו שטרסבורג, סאברן, ננסי ועוד.
במהלך מלחמת העולם השנייה הכפר התרוקן לגמרי מיהודים.
עם הכיבוש הגרמני, משפחות גרמניות באו להתיישב בבתים הנטושים.
בית הכנסת שרד עד 1979, כשבנק קנה את השטח.
ארון הקודש נמסר לבית הכנסת של עיירה קרובה, פְּפַפְנהופֶן.
ראש העיר וועד הקומונה מחליטים להנציח את זכר הקהילה היהודית ומחזירים בבניין החדש את התבליט שהיה מעל כניסת בית הכנסת.
על התבליט כתוב: "זה השער לה' צדיקים יבואו בו".
בעשור השני של המאה ה-21, תושב חדש שקנה בית במולהוזן מצא בה מה שנראה לו כסוג של מרתף סתום.
אחרי בירורים הסתבר שמדובר במקווה.
מוֹלוֹקוֹ (Moloko) היה צמד מוזיקלי אנגלי-אירי משפילד, אנגליה, שפעל בשנות ה-90 של המאה ה-20 ובתחילת העשור הראשון של המאה ה-21, וכלל את הזמרת רושין מרפי והמפיק המוזיקלי מארק בריידון .
המוזיקה של מולוקו תוארה כ"דאנס אלטרנטיבי" וטריפ הופ, כמו גם דאנס-פופ, "פופ נסיוני" , ו"אלקטרופופ" .
מולוקו הוקמה בשנת 1994, כאשר לרושין מרפי לא היה עדיין ניסיון מקצועי כזמרת.
מארק בריידון עבד קודם לכן כמפיק מוזיקלי בשנות ה-90 עם מוזיקאים כגון בוי ג'ורג' ו"קברט וולטייר" (Cabaret Voltaire).
מרפי ובריידון הכירו באותה שנה במסיבה בשפילד, כאשר מרפי ניגשה אליו עם משפט הפתיחה: "אתה אוהב את הסוודר הצמוד שלי?
שאלה זו הפכה לשמו של אלבום הבכורה שלהם, שהוקלט בזמן שמרפי ובריידון החלו לצאת יחד.
השם "מולוקו" בא ממשקה החלב מלא בסמים, "מולוקו פלוס" , ברומן תפוז מכני מאת אנתוני ברג'ס, המבוסס על המלה הרוסית לחלב "מולוקו" (молоко).
הלהקה חתמה בתקליטי אקו והוציאה את הסינגל "?Where Is the What If the What Is in the Why".
בשנת 1995 יצא אלבום הבכורה של הלהקה, "?Do You Like My Tight Sweater" .
לאחר שיצא, יצאה הלהקה לסיבוב הופעות עם להקת פאלפ.
הסינגל "Fun for Me" נכלל בפסקול הסרט באטמן ורובין והושמע רבות ברדיו וב-MTV.
הוא הגיע למקום הרביעי במצעד הדאנס האמריקני.
לאחר שמולוקו סיימה את סיבוב ההופעות, הם בנו אולפן ביתי והקליטו את אלבומם השני "I Am Not a Doctor" , שיצא בשנת 1998 בבריטניה.
האלבום לא נחל הצלחה והגיע למקום ה-64 בלבד במצעד האלבומים הבריטי.
עם זאת, רמיקס של בוריס דלוגוש לסינגל השלישי מהאלבום, "Sing It Back" , שבמקור לא הצליח להגיע ל-40 הגדולים במצעד הסינגלים הבריטי, הפך ללהיט ענק והגיע למקום הרביעי במצעד הבריטי ולמקום הראשון במצעד הדאנס האמריקני.
בשנת 2000 יצא אלבומם השלישי "Things to Make and Do" והגיע למקום השלישי במצעד האלבומים הבריטי.
הסינגל הראשון מתוכו, "The Time Is Now" , היה ללהיטם הגדול ביותר, כשהגיע למקום השני במצעד.
בשנת 2003 יצא אלבומם "Statues" , שהוציא מתוכו שני להיטים: "Familiar Feeling" , שהגיע למקום העשירי בבריטניה, ו-"Forever More" , שהגיע למקום ה-17. לאחר צאת האלבום, בריידון ומרפי הפסיקו את מערכת היחסים הרומנטית שלהם, ולאחר סיבוב הופעות פירקו את הלהקה.
מוֹלוֹן לאבֶּה (ביוונית Μολὼν λαβέ, מבוטא מולון לאבֶה ביוונית מודרנית, בתרגום בוא וקח) – ביטוי שמיוחס למלך ספרטה לאונידס הראשון.
הביטוי שימש כמוטו של הארמייה היוונית ה-1 ושל הפיקוד המרכזי של הכוחות המיוחדים בצבא ארצות הברית.
הביטוי מהווה דוגמה לשפה לאקונית צבאית.
לפי ההיסטוריון היווני פלוטרכוס, הביטוי נאמר בנסיבות הבאות: בזמן פלישת קסרקסס מלך פרס ליוון.
קסרקסס שלח שליח למלך ספרטה עם הדרישה: "תניח את הנשק".
לאונידס ענה בצורה לאקונית: "בוא קח".
בתקופה המודרנית הביטוי באנגלית "Come and take it" היה בשימוש בזמן המהפכה הטקסנית.
מולו קורומבה היא שפה דראווידית דרומית המדוברת על ידי שבטים החיים במזרח מחוז וויאנאד בקרלה, שבהודו.
25,000 מדוברי השפה גרים בוואיאנאד וכ-1,000 בהרי הנילגריס.
לשפה אין ניבים; השפה קרובה ב-73% - 77% למלאיאלאם, ב-56% - 65% לטמילית וב-21% - 41% לשפות הקורומבה האחרות: בטה קורומבה, קורומבה אטאפדי וקורומבה קאנדה.
חלק ניכר מדוברי השפה אינו יודע קרוא וכתוב ורק כ-60% מדוברי השפה יודעים קרוא וכתוב.
המולומדיקינה כירוניס (Mulomedicina Chironis; מילולית: "רפואה לפרדות של כירון") היא מסה רפואית שנכתבה בלטינית במאה ה-4, בנושא תרופה לטיפול בסוסים.
שמו של המחבר מצוין כאדם בשם כירון קנטאורוס, שלבטח לא היה שמו האמיתי של הסופר, אלא ככל הנראה שם בדוי שנון.
החיבור הוא אוסף המשקף כתבים מתקופות שונות.
הוא מפרט מספר מקורות: קולומלה, גרגיליוס מרטיאליס (המחצית ה-1 של המאה ה-3 לספירה), קאטו הזקן, אפסירטוס, וגם כמה כתבים אנונימיים ואבודים.
הספר אינו תרגום לטקסטים הווטרינריים היווניים, מה שמכונה היפיאטריקה , אף כי אין להכחיש שהטקסטים מועילים להבנת ה"מולומדיקינה".
"מולומדיקינה כירוניס" הוא המקור העיקרי עבור החיבור Mulomedicina של וגטיוס.
אותו וגטיוס אומר במקום מסוים בחיבורו (ספר 1, פרולוג 3–4): "על אף הטיפול שלהם, כירון ואפסירטוס לא נשמעים טוב בשל הבעתם הגרועה ושיבוש הסגנון שלהם".
נותרו שני כתבי יד המכילים את ה-Mulomedicina Chironis.
כתב היד הראשון, CLM 243 מהמאה ה-15, נמצא בשנת 1885 בספריית מדינת בוואריה במינכן על ידי וילהלם מאייר .
כתב היד השני, D III 34, המתוארך לשנת 1495, התגלה בשנת 1988 בספריית אוניברסיטת בזל על ידי ורנר זאקמן.
בחיבור ישנה עדות לחשיבות המתמשכת המקושרת ליתרונות הרפואיים של "הביטומן של (ארץ) יהודה", כמו גם של צמח "האפרסמון של יהודה".
מולדת – רוסיה כולה הוא גוש בחירות פוליטי, שפעל ברוסיה בשנים 1998–2002. התנועה התגבשה מתנועת "מולדת" בראשות ראש עיריית מוסקבה יורי לוז'קוב ותנועת רוסיה כולה בראשות ראשי מחוזות כמו נשיאי הרפובליקה של טטרסטן, מינטיימר שיימייב, הרפובליקה של בשקורטוסטאן מורטזה ראחימוב, רפובליקת אינגושטיה רוסלן אושב ומושל סנקט פטרבורג ולדימיר יאקובלב.
ב-1 בדצמבר 2001 נערך קונגרס של איחוד האיגודים הציבוריים – אחדות – רוסיה כולה", בו הוסב האיחוד למפלגה הפוליטית רוסיה המאוחדת.
ב-9 באפריל 2002 התקיים קונגרס רביעי של תנועת "מולדת" (Отечество) בו התקבלה החלטה לפיזור הארגון.
ב-19 בנובמבר 1998, ביוזמת ראש עיריית מוסקבה, יורי לוז'קוב, הוקמה ועדה מארגנת לארגון הציבורי הפוליטי הכל-רוסי "מולדת", שכללה את אלכסנדר ולדיסלבלב, בוריס גרומוב, טטיאנה דמיטרייבה, אלכסנדר יסאייב, מיכאיל קלשניקוב, אלכסנדר קליאגין, יוסיף קובזון, אנדריי קוקושין, יקטרינה לאחובה, ויקטור מישין, ויקטור סאדוביצ'ני, יורי סנקביץ', ארתור צ'ילינגארוב, קארן שחנזארוב ואחרים.
ב-19 בדצמבר 1998, קונגרס התנועה בהשתתפות 1,125 נציגים מ-88 מחוזות רוסיה בחר פה אחד את יורי לוז'קוב למנהיג התנועה.
ב-24 באפריל 1999 בירוסלבל, התקיים הקונגרס השני של הארגון הציבורי הפוליטי הכל-רוסי "מולדת".
ב-22 במאי 1999, בסנקט פטרבורג, נערך הקונגרס המכונן של גוש "רוסיה כולה".
מייסדי הגוש היו ראשי מחוזות.
מתוך כארבעים מחבריה, לפחות חמישה (חברי מועצת הפדרציה בוחרב, גוז'ווין, איגומנוב, סומין, סוביאנין) השתתפו במקביל בקבוצת היוזמה של קונסטנטין טיטוב, גוש "קול רוסיה".
ב-20 באוגוסט 1999 התקיים הקונגרס השני באופה, בו הפך הגוש לתנועה סוציו-פוליטית בין-אזורית.
עם זאת, במהלך מערכת הבחירות הוא איבד מספר לא מבוטל של תומכים, בשל ארגון מחדש של התנועה הבין-אזורית "אחדות" ("דוב"), שקיבלה את תמיכתו של ראש הממשלה ולדימיר פוטין והפכה בהמשך למפלגת השלטון רוסיה המאוחדת.
מערכת הבחירות מומנה על ידי קונצרן הנפט לוקויל וסיסטמה.
יותר מחודש לפני הבחירות, בתחילת נובמבר 1999, אמר יבגני פרימקוב שהתנועה מצפה לכבוש לפחות 25% מהמושבים בפרלמנט הרוסי.
(שנתיים לאחר מכן הוא ציין כי "קיבלנו רק 13.5 אחוזים בבחירות, תוך הסתמכות על אחוז גדול יותר").
בבחירות לדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית, הגוש זכה ל-13.3% מהקולות וזכה ב-37 מושבים בדומה השלישית.
בעקבות תוצאות הבחירות, התנועה קיבלה את הזכות להקים סיעה בדומה השלישית.
מולז'אנינובסקי הוא נפה של המחוז הצפוני של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
זו הנפה הקטנה ביותר מבחינת גודל האוכלוסייה, הוא בעל צפיפות האוכלוסין הנמוכה ביותר מכל נפות מוסקבה (161 איש לקמ"ר) והיא הנפה הרביעית בגודלה מבחינת השטח בעיר.
אין בנפה פיתוח נרחב ויש בה כספומט אחד בלבד ושום סניף בנקאי,של דואר או מרפאה ואין בה פיתוח תחבורתי והיא נעדרת קווי חשמלית, טרוליבוס, או אוטובוס.
כנסיית המולד של ישו בצ'רקיזובו
מולוסקום מידבק הוא זיהום עור וירלי שכיח בקרב ילדים, הגורם להופעת יבלות על העור.
מחלה זו אינה מסכנת את הבריאות והיא חולפת לרוב בעצמה ללא טיפול, אם כי יכולים לחלוף מספר חודשים ואפילו שנים עד להחלמה.
במקרים מסוימים, כאשר המחלה מלווה במחלות עוריות נוספות, דיכוי חיסוני, או כשהנגעים מציקים באופן קיצוני, ניתן לטפל על ידי משחה מקומית או הסרה של הנגעים על ידי רופא עור.
מולוס-אגיוס קונסטנטינוס היא עיירה באזור מרכז יוון, יוון.
מקום מושבה של העירייה בעיירה קמנה ווורה.
העירייה שייכת ליחידה האזורית פתיוטיס.
העירייה היא אוסף של עיירות והתיישבויות ביוון.
מולוס-אגיוס קונסטנטינוס הוקמה לאחר רפורמות החלוקה המינהלית בשנת 2011 על ידי שילוב של 3 עיירות, וכל אחת מהעיירות הללו מייצגת כיום יחידה עירונית:
מולה ואגה הוא כדורגלן מאלים-צרפתי, המשחק בעמדת הבלם.
ואגה התחיל את הקריירה המקצועית שלו בקבוצות כדורגל מקומיות ובגיל 15 הצטרף לקבוצת הנוער של קן.
ב-6 בנובמבר 2011, ואגה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 3–0 נגד דיז'ון.
כעבור שבועיים, כבש את שערו הראשון בקבוצה בתיקו 2–2 נגד אז'אקסיו.
בקיץ , ואגה חתם בגרנדה מליגת העל הספרדית וב-10 ביולי 2014, הושאל לאודינזה עד לסיום העונה.
ב-31 בינואר 2017, ואגה הושאל ללסטר סיטי עד לסיום העונה, עם אופציה לרכישה בתום תקופת ההשאלה.
ב-18 בפברואר, ואגה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–1 למילוול, בו ספג פציעה שהשביתה אותו מהמגרשים עד לסיום העונה.
בקיץ , ואגה עזב את גרנדה וחתם באודינזה, אך ב-31 באוגוסט הושאל לווטפורד מהפרמייר ליג.
ב-1 בפברואר 2019, ואגה הושאל לנוטינגהאם פורסט לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-17 ביולי 2019, ואגה חתם בנאנט תמורת 1.2 מיליון אירו.
ב-10 בספטמבר 2020, ואגה הושאל לאמיין עד לסיום העונה.
בצעירותו, ואגה רשם הופעה אחת בנבחרת הנוער של צרפת.
בינואר , ואגה זומן לסגל נבחרת מאלי לקראת גביע אפריקה לאומות 2013. ב-20 בינואר 2013, ואגה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–1 נגד .
אנה מרגרטה "מולה" ביורסטד מלורי הייתה טניסאית נורווגית-אמריקאית מהטובות ביותר בהיסטוריה, שהחלה להשתתף בתחרויות ב ודורגה במקום 1 בעולם.
הייתה לאישה ספורטאית הראשונה שייצגה את נורווגיה ב (סטוקהולם 1912) תוך כדי שהיא זוכה במדליית ארד בטורניר טניס ליחידות.
מלורי היא בתם של אנה בנדיקטה ג'נסן (נולדה ב-1854) ושל מייג'ור אקסל יוהאן ביורסטדט (נולד ב-1848)
ב-3 בספטמבר 1919 נישאה בניו יורק לברוקר, פרנקלין מלורי.
11 גמרים (8 ניצחונות ו-3 הפסדים)
מולוקיו (באיטלקית: Molochio) היא קומונה במחוז קלבריה שבאיטליה, הממוקמת כ-80 קילומטרים מדרום-מערב לקטנזארו וכ-40 קילומטרים מצפון-מזרח לרג'ו די קלבריה.
נכון ל-31 באוקטובר 2021 היו בה 2,700 תושבים ושטחה 37.45 קילומטרים רבועים.
הקומונה ידועה כ"בעלת השכיחות הגבוהה ביותר של אנשים בגיל מאה בעולם".
מולדת בלשנית, המוכרת גם בשמה הלועזי אורהיימט , הוא מושג בבלשנות היסטורית, הנועד לתאר את המיקום המשוער שבו דוברה שפה אם מסוימת.
כך, למשל, נהוג להגדיר את המולדת הבלשנית של שפות הודו-אירופיות בערבותיה של דרום רוסיה, ואת המולדת של השפות האוסטרונזיות נהוג להגדיר בטאיוואן, שם שורר המגוון הגדול ביותר של לשונות אוסטרונזיות.
"מולדת" הוא סינגל של הזמר-יוצר הישראלי חנן בן ארי, השיר יצא לאור ב-16 באוקטובר 2023. השיר יצא בצל אירועי מלחמת חרבות ברזל.
השיר נכתב עוד לפני המלחמה ובוצע בהופעה באפריל, השיר יצא רשמית בצל מלחמת חרבות ברזל, והוא מדבר על המדינה שהייתה לפני המלחמה ועל זאת שהוא רוצה שנקים מחדש לאחר המלחמה.
בן ארי הקדיש את השיר למדינה - "לא זאת שהייתה פה עד לפני שבוע, זאת שנקים מחדש כשכל זה יגמר.
העטיפה עוצבה על ידי איתן כהן והיא כוללת מפה סכמטית המציגה את שטחה הריבוני של מדינת ישראל ואת אזור יהודה ושומרון ורצועת עזה כיחידה אחת.
בעיצוב מופיע גם הכיתוב "עם ישראל חי" בצירוף האשטאג.
נכון לספטמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-4.9 מיליון צפיות ביוטיוב.
מולה (בטורקית: Muğla; ביוונית: Μούγλα) היא עיר במחוז הים האגאי שבדרום-מערב טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה.
העיר שוכנת במרחק של כ-30 ק"מ מחוף הים הקרוב ביותר במפרץ גקובה לדרום-מערבו, בגובה 660 מטרים מעל פני הים.
נפת מולה מאגדת בתוכה אתרי נופש תיירותיים ידועים ופופולריים בעולם כמו בודרום, מרמריס, דאצ'ה, דאליאן , פטהייה, אולודניז וגם את אתר הנופש הקטן יותר סאריגרמה.
לעיר מעמד של עיר מטרופוליטנית (Büyükşehir – "עיר גדולה") ובשנת 2023 התגוררו בה כ-1.067 מיליון בני אדם.
מולה החיתה ככל הנראה יישוב קטן בתקופה הקלאסית, נקודת אמצע לאורך המעבר בין הערים הקריאניות של אידריאס (לימים סטראטוניקה ) מצפון, ואידימה (לימים אקיאקה ) מדרום-מערב על החוף.
לא נותרו כמעט חורבות שבאמצעותן ניתן לחשוף את ההיסטוריה של העיר הקדומה.
על הגבעה הגבוהה מצפון לעיר ישנם שרידים עתיקים מעטים המעידים כי היה בו אתר אקרופוליס.
קומץ כתובות נחשפו בתוך העיר עצמה, והן מתוארכות למאה ה-2 לפני הספירה.
המקום מופיע לראשונה בתיעוד ההיסטורי בתחילת המאה ה-2 לפני הספירה תחת השם "מובולה" (מיוונית: Μόβωλλα ,Móbōlla).
באותו זמן, האזור עבר ממה שהיה כנראה פדרציה מזרחית קאריאנית הקשורה לטאבה (לימים טאבס ) וערים אחרות לשליטה רודיאנית.
מובולה הייתה חלק מהפראה הרודית לפחות משנת 167 לפני הספירה ועד המאה ה-2 לספירה.
אף שהאזור היה כפוף לרודוס, הוא לא היה מאוגד במדינת רודוס.
בשנת 2018, ארכאולוגים חשפו קבר סלע בן 2,300 שנה של מתאגרף יווני בשם דיאגורס מרודוס, על גבעה בכפר טורגוט שבנפת מולה.
קבר פירמידה יוצא דופן זה נחשב כשייך לאדם קדוש על ידי האנשים המקומיים.
למקדש, ששימש כעלייה לרגל של המקומיים עד שנות ה-70, יש גם פוטנציאל להיות קבר הפירמידה היחיד בטורקיה.
צוות החפירה גילה גם כיתוב עם המילים: "אהיה ערני בקצה העליון כדי להבטיח שאף פחדן לא יוכל לבוא ולהרוס את הקבר הזה".
בשנת 2018, הריסות ופסיפסים ארכאולוגיים שהתגלו בעיר אומתו כשייכים לווילה של הדייג היווני פאינוס, שחי במאה ה-2 לספירה.
פאינוס היה הדייג העשיר והמפורסם ביותר בתקופתו.
תחת השלטון הרומי ולאחר מכן הביזנטי, שמה של העיירה השתנה בהדרגה ל-Μογωλᾶ ,Mogōlâ) ולאחר מכן ל-Μούγλα ,Moúgla).
העיירה הייתה מהמוקדמות ביותר שנכבשו על ידי הטורקים במערב אנטוליה, ונכבשה במאה ה-13. אז המקום היה נתון לשליטת שושלת מנטס (Menteşe) שבסיסה במילאס.
מולה קיבלה חשיבות אזורית לאחר שהחליפה את מילאס כמקום מושבו של תת-המחוז (הסנג'ק) תחת האימפריה העות'מאנית בשנת 1420. מ-1867 עד 1922, מולה הייתה חלק מאידין וילאייט .