tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יוסף כתב למעלה מאלף יצירות, וביניהן יצירות לכלי סולו, הרכב קאמרי, מוזיקה קולית, מוזיקה כוראלית, בלט, יצירות לתזמורת, קנטטות ואורטוריות.
דורפמן חקר את המסורת המוזיקלית היהודית של מזרח אירופה, והתמקד ביצירות של החברה למוזיקה היהודית העממית.
כחלק ממחקרו מצא יצירות אבודות של מלחינים מחברה זו.
התעניינותו במוזיקה יהודית השפיעה על גדולתו כמלחין.
לפי עופר בן עמוס, האלמנט החשוב ביותר בעבודותיו של יוסף דורפמן הוא עובדת היותן מוזיקה יהודית.
יוסף נפטר בשנת 2006, בגיל 65, ונקבר בבית העלמין ירקון.
המוזיקה של דורפמן הייתה טונאלית והתבססה על סולמות ומודוסים, על פי הטכניקה של טאנייב.
הפרק הראשון של הסונאטה מס' 1 לפסנתר כתוב כווריאציות על שורה של 12 צלילים, אך איננו דודקאפוני.
הפרטיטה לכלי קשת כתובה בסגנון האסכולה הקונטרפונקטית הרוסית.
ביצירתו ניכרת השפעת הפולקלור היהודי-אירופי, חזנות ומוזיקה חסידית.
"התעלות", לפסנתר וכלי הקשה, (1974) הייתה היצירה הראשונה, שדורפמן כתב בישראל, והיא כתובה בתיווי גרפי.
"אבני ירושלים" (1974 - 1977), כתובה כמוזיקה אלקטרונית לקריין, הקורא ושר בהגייה תימנית, ולסרט מגנטי, וכוללת הקשה על אבנים וצלילים סינתטיים.
" י"ב שבטי ישראל " כוללת תזמורת כלי הקשה ומלווה הקרנת תמונות של מארק שאגאל ופעלולי אורות.
בשלוש היצירות הללו פתח דורפמן תקופה חדשה של כתיבה גרפית-אליאטורית ויצירה באולפן מוזיקה אלקטרונית.
הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק (ידוע כהגרי"ד או כרבי יושע בער, ובצורת ההקטנה ר' בֶּרְל; תמוז ה'תרע"ו, 1916 – ב' באדר א' ה'תשמ"א, 6 בפברואר 1981) היה ראש ישיבת בריסק בירושלים, בנו של הרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק.
נולד בבריסק דליטא לרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק ולהענדל, נינתו של רבי מאיר אוירבך.
העיד על עצמו כי מיד לאחר בר מצווה למד את ספרו של סבו חידושי הגר"ח על הרמב"ם והיה בקיא בספר בעל פה.
בצעירותו החל למסור שיעורים בבריסק ובוורשה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ברח עם אביו לוורשה ולבסוף הגיעו לארץ ישראל.
נישא לעטיל בת הרב יצחק ויינשטיין ונכדת הרב יהושע צימבליסט.
בהוראת אביו הוא החל למסור שיעורים בביתו.
לאחר פטירת אביו פתח ישיבה בביתו של אביו ובה למדו תלמידים מישראל ומחוצה לה.
מסר גם שיעורי חומש, בהם עסק גם בענייני השקפה.
כאביו התנגד לציונות, אך לא התנגד לאגודת ישראל.
לאחר המהפך ב-1977 יצא באופן תקיף נגד הרב שך, בשל הכרעתו בעד כניסה לקואליציה.
בתקופה זו החל נתק בין הרב שך לבית בריסק.
נפטר ביום שישי ב' באדר א' ה'תשמ"א, 6 בפברואר 1981, ונקבר בהר המנוחות.
ממלא את מקומו בראשות הישיבה בנו הרב אברהם יהושע סולובייצ'יק.
בן נוסף, הרב משה ("מוישל") מכהן כר"מ בישיבה.
הרב סולובייצ'יק לא הדפיס את חידושי תורתו, וגם בניו לא הוציאו את חידושיו אחרי פטירתו, שיעורי בנו הרב אברהם יהושע מבוססים על חידושיו.
תורתו מובאת רבות בספרי תלמידו, כגון בספרי מנחת אברהם של הרב אברהם נח גרבוז או בחידושי הרב אברהם גורביץ כגון בספר ענפי ארז הלכות גזילה ואבידה.
החל משנת תשס"ב החלו לצאת משיעוריו על מסכתות זבחים, מנחות, תמורה ובכורות.
חידושים נוספים מתורתו נדפסו בסוף ספר חידושי הגרי"ז על מסכת סוטה, ובכמה מכרכי המאסף התורני "ישורון".
בנו הרב אברהם יהושע סולובייצ'יק - ממלא מקומו בישיבת בריסק
הרב ירחמיאל אונגרישר - ראש ישיבת בית מדרש עליון בבני ברק
הרב אברהם אטיק - ראש ישיבת באר שלמה בירושלים
הרב אברהם ארלנגר - מראשי ישיבת קול תורה
הרב אברהם גורביץ - ראש ישיבת גייטסהד
הרב דוד יצחק שפירא - ראש ישיבת באר יעקב
הרב אברהם נח גרבוז - בעבר ראש כולל בית יוסף-נובהרדוק וכיום ראש כולל "הר אפרים", מחבר הספרים "מנחת אברהם".
הרב ברוך שמואל דויטש - ראש ישיבת באר מרדכי.
בעבר ר"מ בישיבת קול תורה
הרב אליהו דב וכטפוגל - ראש ישיבת זיכרון משה בסאות' פולסברג ארצות הברית
הרב אפרים זורייבין - ראש ישיבות "כנסת בית אהרן" וישיבת הנגב
הרב שלמה כץ - ראש ישיבת חברון
הרב אברהם יצחק לנאל - אב"ד רחובות
הרב יצחק סורוצקין (ראש ישיבת טלז-קליוולנד ומתיבתא דלייקווד)
הרב יצחק יחיאל עהרנפלד - ראש ישיבת 'בית שמואל' ורבה של קריית מטרסדורף
הרב שמשון פינקוס - רב הקהילה החרדית אופקים
הרב שמחה קסלר - רב העיר מודיעין עילית
סנטור יוסף אלי דה פיצ'וטו "ביי" (15 באפריל 1872 - 12 בפברואר 1938) היה איש עסקים ואיש ציבור יהודי-מצרי, ממנהיגי קהילת יהודי אלכסנדריה, אשר היה פעיל הן בתנועה הלאומית המצרית והן בתנועה הציונית.
היה הסנטור היהודי הראשון במצרים.
דה פיצ'וטו נולד בשנת 1872 באלכסנדריה למשפחה שמוצאה מחלב.
במשך מרבית צעירותו הועסק בחברת יבוא ויצוא.
בשנת 1892 הוא נשא לאישה את ג'ודית, בת למשפחת הבנקאים קוריאל, ובאותה תקופה ייסד פירמת מסחר שזכתה להצלחה רבה.
בנוסף הוא היה מומחה לכלכלה, וחבר דירקטוריון של מספר חברות, בהן "Bank Cassa di Sconto e di Risparmio".
בשנת 1920 הוא נבחר כנשיא אגודת מסחר מצרית (l'Association du Commerce d'Importation) ולאחר מכן מונה כחבר ה"מועצה הכלכלית של מצרים".
באותה שנה הוא קיבל מהמלך פואד הראשון את תואר הכבוד ביי.
בשנת 1921 הוא קיבל תואר כבוד (Officier de l'Instruction Publique) גם ממשלת צרפת.
דה פיצ'וטו היה פעיל במפלגה הלאומית המצרית מפלגת אל-ופד ולאחר מכן במפלגת אל-אתחאד.
בשנת 1924 מונה על ידי המלך פואד הראשון לחבר הסנאט המצרי.
כך היה לסנטור היהודי הראשון במצרים.
לבקשת דה פיצ'וטו, החליט הסנאט במצרים, על פי דיווחים בעיתונות, לא לקיים ישיבות ביום השבת.
הוא כיהן כסנטור מצרי עד שנת 1930.
באותה תקופה, לא היה נדמה שקיימת סתירה בין תמיכה בלאומיות מצרית לבין תמיכה בלאומיות יהודית.
דה פיצ'וטו תמך בציונות ובשנת 1918 היה ממקימי הארגון הציוני "המועצה פרו-פלשתינה" באלכסנדריה, ושימש בתור סגן הנשיא של הארגון תחת הברון פליקס דה מנשה.
הוא היה בין המנהיגים הבולטים בקהילת יהודי אלכסנדריה בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. הוא היה מעורב במוסדות החינוך של הקהילה, ושימש כגבאי של "בית הכנסת אליהו הנביא" באלכסנדריה (1914-1932).
בשנותיו האחרונות הוא היה פעיל פוליטית כנגד התנועה הפשיסטית ותעמולתה במצרים.
הוא נפטר בשנת 1938 באלכסנדריה.
יוסף דוידסקו (31 בדצמבר 1891 – 21 באוגוסט 1945), היה תושב זכרון יעקב ואיש ניל"י.
הוצא להורג בידי מחתרת לח"י באשמת בגידה ומסירת ידיעות לבריטים.
נולד בזיכרון יעקוב כבן בכור במשפחה בת שלושה ילדים, אביו אברהם הגיע למושבה בשנת 1877 מרומניה כתלמיד אצל הברון רוטשילד, קיבל נחלה והשתקע במקום.
בבית הספר בלט בכישורי הכתיבה והאנגלית בגיל צעיר הצטרף דוידסקו לקבוצת הגדעונים שנטלה על עצמה את השמירה במושבה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הטורקי אך לאחר תקופה מסוימת נפדה בכסף על ידי המושבה וחזר לעבודת האדמה במושבה.
עם הקמת מחתרת ניל"י החל להעביר ידיעות למודיעין הבריטי.
הוא נטל חלק בעדכון המפה הצבאית של ארץ ישראל שהוכנה על ידי המחתרת ניל"י ובספטמבר 1918 הוביל את דיוויזיית הפרשים החמישית משרונה לכיבוש בית שאן.
באוגוסט 1919 קיבל מהבריטים את עיטור מסדר האימפריה הבריטית ה-O.B.E על זה שעזר לבריטים לכבוש את הגליל התחתון.
לאחר המלחמה ועד מותו עבד כבלש ב-C.I.D בחיפה ובירושלים.
בעקבות רצח ידידו בנימין קרופיק במאורעות תר"פ בגבעת עדה, יצא לחורן מחופש לבדואי כדי לעלות על עקבות הרוצחים והביא לתפיסת שניים מהם.
בוועדת החקירה שהוקמה לאחר מאורעות תרפ"ט העיד ערבי שלאחר המאורעות ניסה דוידסקו לארגן הברחת נשק לארץ ישראל.
הוא הצליח לאתר את קבוצת היד השחורה של שייח' עז א-דין אל-קאסם שרצחו שלושה מתושבי יגור.
במהלך השנים העביר דוידסקו ידיעות להגנה, לאצ"ל וללח"י, בעיקר ידיעות על הערבים.
הדעות חלוקות האם עשה זאת כסוכן כפול מתוך נאמנות לבריטים, או מתוך נאמנות ליישוב היהודי.
בשלב מסוים חשדו באצ"ל שדוידסקו הוא סוכן כפול שהסגיר את מקום האימונים בשוני וגרם ב-16 באוגוסט 1945 למאסרם של 20 לוחמים שהתאמנו שם.
דוידסקו תכנן לנסוע לאנגליה והאצ"ל אף שיגר לו מכתב איום "שלא יחשוב שיגיע בשלום לאנגליה".
ב-27 ביולי 1945 נפגש סיטנר, אחד המעורבים בהתנקשות בלורד מוין עם דוידסקו בבית קפה בתל אביב למטרת קבלת אינפורמציה על הבריטים.
מיד לאחר שדוידסקו עזב התנפלו שבעה בלשים בריטיים על סיטנר ועצרו אותו.
בעקבות זאת דנה מפקדת לח"י את דוידסקו למוות.
המשימה הוטלה על יעקב אליאב.
ב-21 באוגוסט 1945 ישב דוידסקו בביתו, יחד עם שכנו.
שני אנשי לח"י - משה בר גיורא (נהרג אחר כך בניסיון לפיצוץ בתי הזיקוק) ואברהם יהודאי (נהרג אחר כך בהתקפה על בתי המלאכה של הרכבת) הגיעו לביתו.
הם נעמדו ליד החלון המסורג ובר גיורא ירה משם מספר יריות שפגעו בדוידסקו והרגו אותו מיד.
על מצבתו נכתב כי "נרצח בידי אלמונים".
אשתו הראשונה הייתה חביבה (בתו של סנדר חדד).
נישא בשנית לג'ולי (לבית בריל), אלמנה מאנגליה.
לשניים נולדו הבן ג'קי (שנקרא ע"ש סבו, אביה של ג'ולי) והבת שרה.
הותיר אחריו את רעייתו, ג'ולי וילדיו.
ב"לקסיקון לח"י" של נחמיה בן-תור מוצג דוידסקו כאיש הבולשת הבריטית:
היה קצין האינטליג'נס הבריטי מאז 1917 ועד יומו האחרון.
הוא הסגיר לוחמים עבריים לבולשת וסייע לאינטליג'נס הבריטי במזרח התיכון לרקום את מזימותיו.
על דוידסקו הטילה הבולשת לגלות את מתכנני ההתנקשות בלורד מוין.
כדי להשיג את מבוקשו התחזה לסוכן כפול, ובא במגע עם שירות הידיעות של לח"י".
לעומת זאת, דוד ניב מביא מהספר "חיילים אלמונים" את הסברה שדוידסקו עבד בכנות עבור הלח"י, אך לאחר שהרגיש שאנשי הבולשת חושדים בו החליט להסגיר לידיהם איש חשוב של הלח"י והסגיר את מפעילו סיטנר.
אהרן אבן-חן טוען שגזר הדין על דוידסקו הוצא רק בגלל צירוף נסיבות ולא בגלל מידע ודאי.
לדבריו דוידסקו לקה בהלם מהעובדה שהלח"י הוציא עליו גזר דין מוות, אך סירב, בגלל גאוותו, לבקשת ידידיו שהם יתווכו בינו ובין הלח"י לביטול גזר הדין.
עם זאת, אבן-חן אינו קובע האם דוידסקו אכן הסגיר את סיטנר לבריטים.
גילי חסקין טוען שלא סביר שדוידסקו הסגיר מאנשי הלח"י ומביא את דברי יואב גלבר שזיהוי דוידסקו כמסגיר מקורו בטעות, בגלל שכינויו אצל הבולשת היה זהה לכינוי של זה שהסגיר את סיטנר.
הרב יוסף דוד זינצהיים מחכמי צרפת, פרשן תלמודי, והרב הראשי הראשון של צרפת מטעם הקונסיסטואר, מכונה גם "היד דוד" על שם ספרו המפורסם על התלמוד הבבלי.
היה בעל השכלה רחבה במספר תחומים, ועם זאת היה שמרן ולחם נגד רפורמות שעלו מחוגים ליברליים.
פעילותו הציבורית העיקרית הייתה כנשיא הסנהדרין של פריז ולאחר מכן בקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת, שנוסדה על ידי נפוליאון בונפרטה בכוונה להעניק מעין סמכות אוטונומית ליהודי צרפת על מנת שייכנסו למעגל האזרחי באופן מלא.
נולד בטריר (ישנם מקורות המצביעים על כך שנולד באלברסוויילר ) שבגרמניה לרב יצחק זינצהיים שכיהן שם ברבנות, ממנו הוא קיבל את תורתו.
בשנת 1762 קיבל אביו משרה רבנית באלזס והמשפחה עברה לגור בנידרנהיים .
למד גם אצל רבי שמואל הילמן ממץ.
התחתן בשנת 1765 עם אסתר בער, בתו של תיאודור בער ואחותו של פרנס קהילת יהודי אלזס, נפתלי הרץ - סרף בר מֶדֶלסהיים.
עם חתונתו, עבר לגור קרוב לגיסו בבישהיים , הקדיש את זמנו ללימוד תורה וחי על רווחים מהשקעות בעסקי גיסו.
בשנת 1786 פתח סרף בר ישיבה בעיר והעמיד בראשה את הרב זינצהיים.
היא פעלה עד תקופת המהפכה הצרפתית, אז איבדה משפחת בר חלק גדול מעושרה והישיבה נסגרה בשנת תקנ"ב.
בתקופת שלטון הטרור שכלל רדיפות נגד הדת, ברח לשטרסבורג, וכעבור שנתיים כאשר "הקונבנט" - ממשלתו של רובספייר ייסד את דת השכל נאלץ להמלט גם משטרסבורג ללא ספריו שאותם גנז מפני שריפה על ידי השלטונות, ונדד זמן רב במקומות שונים.
במהלך נדודיו נדר שאם יזכה לשוב לחיי מנוחה ידפיס את ספריו.
בתום תקופת נדודים זו, חזר רבי יוסף דוד לאלזס והפך לרב הקהילה החדשה בשטרסבורג, בה היה אסור ליהודים להתגורר מאז סוף המאה ה-14.
סייע לו בעבודתו חתנו ובן אחותו רבי אברהם אוירבך (רבה של בון ואביו של רבי צבי בנימין אוירבך).
בתקופה זו הדפיס את ספרו "יד דוד", ספר פופולרי המצטיין בבקיאות רבה.
ב-29 ביולי 1806 התכנסה בפריז על פי פקודתו של נפוליאון אספה שהורכבה מנכבדי העם היהודי מצרפת ומאיטליה.
ההרכב היה אמור לייצג את היהדות במטרה לשלב את היהודים בחיי המדינה.
רבי דוד היה אחד מתוך 112 צירים שנבחרו על ידי פקידי הממשלה הצרפתית, והרב הבולט שבהם.
חברי האספה הורכבו מרבנים ביניהם רבי יהושע בן ציון סגרה, רבי אברהם דה קולוניה, ורבי מנחם עמנואל דייץ, שהיוו מיעוט, ואישים בולטים מיהדות צרפת שהיו נאורים ברובם; הבולט שבהם היה אברהם פורטדו שנבחר ברוב קולות לתפקיד יושב הראש של האספה.
המתח בין הנציגים שנטו למודרנה ולרפורמה לבין הנציגים השמרנים באספה היה גדול.
ועוד לפני תחילת הדיונים פרץ הוויכוח הראשון על רקע דתי, כאשר הבחירות לתפקידי יושב הראש והמזכירים נקבעו על פי הממשלה ליום השבת, רבי דוד זינצהיים התנגד בתוקף לקיום הבחירות ביום השבת, ואילו החילונים בראשותו של פורטדו טענו כי זו הזדמנות להוכיח לקיסר שהיהדות ממושמעת לחוקי הממשלה.
לבסוף הושגה פשרה לפיה הדתיים יכתבו את פתקי ההצבעה שלהם לפני השבת.
במהלך האספה הוצגו בפני הבאים 12 שאלות הנוגעות בקונפליקט שבין יהדות לאזרחות.
לעריכת התשובות הוקמה ועדה שהורכבה מארבעה רבנים לצד אישים נוספים, בראשותו של רבי דוד.
חיבור התשובות בפועל נעשה על ידיו, והוא סיים את העבודה בתוך ארבעה ימים בלבד.
בכתיבת התשובות נאלץ ריד"ז לנסח את דעתו בזהירות רבה מאוד בכדי שלא להסתבך עם השלטונות, ונאלץ לתמרן בין צירי האספה שברובם נטו לרפורמה, בלא לסתור את ההלכה היהודית, ותחת לחץ ממשלתי.
עם ייסודה הרשמי של אותה הסנהדרין והתכנסותה בא' באדר א' תקס"ז, מונה רבי דוד לעמוד בראשה כנשיא, ולצדו רבי יהושע סגרה מאיטליה כאב בית דין, ורבי אברהם דה קולוניה ממנטובה כחכם.
לרגל ההתכנסות חיבר תפילה מיוחדת אותה הקריא בטקס שנערך בבית הכנסת של פריז לפני ההתכנסות הראשונה, כשהוא אוחז ספר תורה בידיו.
נוסח התפילה כולל בקשה שלא תיכשל הסנהדרין בסילוף ההלכה, אפשרות ממנה חששו מאוד השמרנים, וריד"ז בראשם.
לאחר מכן התכנסו החברים בבניין העירייה, באולם שהוכן במיוחד עבורם.
לפי המנהג העתיק, הם התיישבו בחצי עיגול, בהתאם לסדר הגיל.
המשתתפים לבשו בגדי שרד שחורים, עם כיפות משי וכובעים בעלי שלוש פינות.
וריד"ז שנבחר לנשיא נאם בטקס.
הישיבות היו פומביות ומבקרים רבים הגיעו לצפות בהתכנסויות.
הישיבה השנייה והאחרונה ננעלה ב-9 במרץ 1807 על ידי רבי דוד.
מטעם הסנהדרין התפרסמו שורת החלטות שנוסחו קודם לכן בימי אספת הנכבדים על ידי ריד"ז כתשובות לשאלות הקיסר נפוליאון:
חרם דרבנו גרשום - הסנהדרין אישרה מחדש את חרם דרבנו גרשום האוסר ריבוי נשים.
גירושין - הסנהדרין אסרה על מתן גט ללא אישור הממשלה ונימקה זאת בכך שהתורה דורשת שאחר הגט ייכרת כל קשר בין האיש לאישה, לרבות קשר על פי חוק המדינה.
נישואי תערובת - את הוויכוחים הסוערים ביותר גרמה השאלה אודות נישואי תערובת, הרבנים עמדו על כך שבין נוצרים ליהודים "מן הנמנע שיהיו קידושין תופסים בהם כדת משה", אך פסקו כי על כל המתחתנים בנישואי תערובת לא יוטל עונש חרם.
אחווה אזרחית-מדינית - לגבי האחווה לבני המדינה פסקה הסנהדרין כי על בני ישראל "מצווה להם מן התורה לאהוב ולעזור את יושבי ארצותם ולהתנהג עמם בכל עניין מדיני ומוסרי כמו עם בני אמונתנו", ואף קבעה כי התורה לא הבדילה בין יהודים לנוכרים "שומרי שבע מצוות בני נוח" בחובה להתנהג עמם במוסריות.
שמירת חוקי המדינה - הסנהדרין חייבה את התושבים היהודים לשמור את חוקי המדינה, ללחום את מלחמתה ואף פטרה את החיילים מקיום המצוות במידה ואלה מונעים מהם את מילוי תפקידם.
ריבית - אף בעניין הריבית, אחר שהסנהדרין הסבירה כי התורה הרשתה ליטול ריבית מנוכרים רק משום שגם אלו נהגו ליטול ריבית מישראל, בכל אופן הגדילה עשות ואסרה בזמן הזה על כל אבחנה בין יהודי לנוכרי לעניין נטילת ריבית.
בשנת ה'תקס"ח התמנה רבי דוד לרב הראשי של הקונסיסטואר בצרפת, ואת רבנות שטרסבורג העביר לידי הרב יעקב מאיר.
בתפקיד רבה של צרפת כיהן עד לפטירתו.
בפסח ה'תק"ע, שלח, עם חבריו הרבנים בקונסיסטוריה המרכזית, מכתב מחאה חריף לקונסיסטוריה היהודית של וסטפאליה בראשותו של ישראל יעקבסון על החלטתה להתיר את אכילת קטניות בפסח.
נפטר בז' בכסלו תקע"ג (11 בנובמבר 1812), ונקבר בבית הקברות פר לשז בפריז.
כעבור שלושים יום מפטירתו, הספיד אותו רבי משה סופר בעירו פרשבורג.
בדברי ההספד מציין החתם סופר את הערכתו לרבי יוסף דוד, הן בגדלותו התורנית, והן בעמידתו על המשמר בתפקידו כראש הסנהדרין של נפוליאון מפני רפורמות:
גם רבי יהודה לייב קרלבורג ראש הקונסיסטוריה המחוזית בקרפלד נשא עליו הספד.
ספריו של ריד"ז מצטיינים בבקיאות רבה, והוא מרבה לצטט מגוון רחב של ספרים, בסגנון הנפוץ יותר אצל מחברים ספרדים.
חלק נכבד מכתביו נותרו בכתב יד במשך שנים ארוכות, ובעשרות השנים האחרונות החלו לצאת לאור ביזמת מכון ירושלים.
יד דוד - על תלמוד בבלי.
הודפס לראשונה באופנבך ("אופיבאך") בשנת תקנ"ט, על מסכת ברכות וסדר מועד; ובהמשך על שאר התלמוד הבבלי, על ידי מכון ירושלים (11 כרכים).
הספר מפורסם בין ספרי המפרשים על הש"ס, והוא מוזכר כבר אצל גדולי הדור ומחברי ספרים בולטים בתקופתו.
מנחת עני - כללים, עניינים וסוגיות, לפי סדר אלפבית.
יצא לאור על ידי מכון ירושלים, ירושלים תשמ"ד בעריכת הרב שמואל עקיבה שלזינגר, בשנת ה'תשפ"א יצאה לאור מהדורה מורחבת בת שלושה חלקים מתוך כתבי יד.
שלל דוד - על התורה ומגילת אסתר.
יצא לאור על ידי מכון ירושלים, ירושלים תשס"ד (שני כרכים)
דעת דוד - על שולחן ערוך יורה דעה, הודפס בתוך שולחן ערוך בהוצאת מכון ירושלים
קיימים גם חלקים נוספים מחיבור זה על שולחן ערוך חושן משפט שעדיין בכתב יד
רשימה מגוונת של ספרים רבים נוספים שחיבר הביא רבי חננאל ניפי בספרו "זכר צדיקים לברכה", ובהם ספרי קבלה, שאלות ותשובות, תלמוד, והערות על ספרים שונים.
תשובות אחדות ממנו מובאות גם בספריו של רבי יעקב שמשון שבתי סיניגאליה.
חלק מהן הודפסו בכתבי עת תורניים.
אביו רבי יצחק זינצהיים היה רב בטריר ואחר כך החליף את רבי יוסף שטיינהרט כרבה של נידרנהיים ואלזס התחתית.
אחותו של רי"ד זינצהיים גיטל נישאה לרבי אביעזרי זליג אוירבך.
רי"ד זינצהיים נשא לאשה את אסתר מעדלסהיים, אחותו של נפתלי הרץ מדלסהיים (נפטרה בה'תקנ"ג).
נולדה להם בת יחידה, גיטלא.
בד' בחשוון ה'תקמ"א נישאה גיטלא לבן דודה, רבי אברהם אוירבך, ונולדו להם ארבעה ילדים.
רבי יוסף דוד טייטלבוים (נולד בב' באלול תשט"ז, 9 באוגוסט 1956) הוא האדמו"ר מסאסוב בקריית ישמח משה בגני תקווה מאז תשכ"ו (1966).
נולד לרבי חנניא יו"ט ליפא ולבלומה בת הרב יוסף שטרום מצאצאי רבי מנחם מנדל מרימנוב.
נקרא על שם סבו של אביו, רבי יוסף דוד מייער.
לאחר פטירת אביו בי"א באדר תשכ"ו (1966) הוכתר כינוקא לאדמו"ר.
בגיל 12 החל ללמוד בישיבת צאנז ומחשיב עצמו לתלמידו של הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם.
בהמשך למד בישיבת חכמי לובלין שם הוסמך לרבנות על ידי הרב שמואל הלוי ואזנר.
בשנת 1974 נישא לחנה ברכה בת רבי דוד משה רוזנבוים האדמו"ר מקרעטשניף.
בגיל 20 הוסמך להוראה גם על ידי רבני העדה החרדית ובהם הראב"ד הרב יצחק יעקב וייס.
לאחר נישואיו החל לכהן גם כרב קריית ישמח משה.
בצעירותו הלך לחצרותיהם של רבי ישראל אלתר מגור, רבי חיים מאיר הגר מויז'ניץ ואצל דודו (וחותנו לשעבר של אביו) רבי יואל טייטלבוים מסאטמר.
בשנת תשס"ג (2002) עבר אירוע לבבי ועל מיטת חוליו קיבל על עצמו להקדיש את חייו לפעילות חסד, בעיקר לבני נוער.
הוא עוסק בחיזוק בחורים מתמודדים ובייעוץ בנושא זוגיות וחינוך ילדים לאברכים.
הוא פתח ישיבה בשם "אוהל תורה" בקריית ישמח משה.
בנוסף הוא מוסר שיעורים בחסידות וקבלה.
מלכה אסתר רחל, אשת רבי יוסף מאיר רוקח בן רבי יהושע ממכנובקה
רבי חנניה יום טוב ליפא, חתן רבי שלום אליעזר טייטלבום בן רבי משה מסאטמר.
מכהן כרב החסידות בארצות הברית.
רבי משה, חתן רבי אריה רוזנפלד מפינסק-קרלין
רבי חנוך העניך, נשוי למלכה, בת רבי שמואל יעקב קאהן מתולדות אברהם יצחק.
רבי יואל, נשוי לרעכיל דבורה, בת רבי אברהם יהושע השיל טברסקי מצ'רנוביל אשדוד מכהן כראש ישיבת 'אוהל התורה' ד'סאסוב בקריית ישמח משה
רבי חיים מרדכי, חתן רבי אהרן קאהן, בנו של רבי שמואל יעקב קאהן.
מכהן כרב החסידות בביתר עילית
חיה שרה, אשת רבי יואל הורביץ בן רבי ישראל חיים רב חסידי סאטמר במנצ'סטר
חוה רויזא, אשת רבי ישראל קורנרייך בן רבי נפתלי, האדמו"ר מקאסוב ויז'ניץ (חתנו של רבי אליעזר הגר מסערט ויז'ניץ)
רבקה, אשת רבי יהודה ברנדסדורפר רב החסידות בבני ברק.
בן רבי יוסף קדיש ברנדסדורפר רב קהילת החסידים בטבריה (בנו של רבי מאיר ברנדסדורפר).
פערלא, אשת רבי אברהם הערשקוביץ ממונסי ארצות הברית.
רבי ישראל, חתן רבי יוסף פנט מדעש ירושלים
יוכבד שפרה, אשת רבי יחיאל קליין בן רבי עמרם מאונגוואר ארצות הברית
דבורה מרים, אשת רבי יואל הורוויץ בן רבי יוסף מאיר הורוויץ מספינקא ויליאמסבורג (חתנו של רבי מנחם אליעזר זאב רוזנבוים האדמו"ר מקרעטשניף רחובות)
יקותיאל יהודא, נשוי לצירל, בת רבי ברוך הגר חתן האדמו"ר מקרעטשניף.
הרב יוסף דוד שחור (?
– ח' באלול תרס"ו, 1906) היה רבן של אנטופול וסמיאטיץ'.
אביו הוא הרב אלכסנדר זיסקינד שחור (שהיה בנו של חיים לייב שחור ממיר, גיסו של הנצי"ב מוולוז'ין), אבי משפחת שחור בארץ ישראל.
אמו רייזל הייתה בת הרב אפרים זלמן, שכיהן כאב"ד רוז'ינוי.
בשנת תרל"ו (1876) עלו הוריו לארץ ישראל, ועמם בנם זאב וולף בן השמונה.
שלושה מבניהם, ובהם יוסף דוד, נשארו לבדם בבלארוס להמשך לימודיהם בישיבות.
הוא למד בישיבת וולוז'ין אצל אח סבתו, הנצי"ב מוולוז'ין והיה לתלמידו המובהק.
נישא לליפשה, בת דודו שאול קוסובסקי-שחור (אחות הרב יצחק קוסובסקי-שחור).
הוא ירש נכסים מאביו ועסק בתורה ואת עסקיו ניהלה אשתו.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19, בעקבות שרפה שכילתה את בית המסחר שלו, נאלץ לקבל עליו את משרת הרבנות באנטופול.
מלבד ידיעותיו בתורה היה בעל ידע במסחר וכלכלה וניהל דיני תורה של סוחרים מעירו ומהסביבה.
בין בעלי הדין שהיו באים לפניו היה גם סוחר היערות עוזר ויצמן, אביו של חיים ויצמן.
אפילו הגויים מהסביבה היו באים לפניו כדי שיפתור סכסוכים ביניהם, או כדי להתייעץ אתו.
השופט הממשלתי באזור התוודע אליו והתפעל ממנו.
הרב שחור ניצל את קשריו עם אותו שופט כדי לעזור לבני קהילתו כשנעשקו בידי הגויים או כשנפגעו מהשלטון.
בסוף שנת תרנ"ט (1899) עבר לכהן כרבה של סמיאטיץ' וכיהן בה עד פטירתו בשנת תרס"ו (1906).
אחיו הוא הרב זאב וולף שחור, מבוני ירושלים.
בנו הוא זלמן זאב שחור, שיסד את בית הכנסת "בית הכנסת לזכר קדושי אנטופול" בלב תל אביב, לזכרם של יהודי העיר שנרצחו בשואה.
בתו שרה נישאה לרב יוסף דוד חרל"פ (בנו של הרב יעקב משה חרל"פ).
נכדתו פנינה הייתה אשת יעקב הרצוג.
יוסף דה לה וגה היה סוחר, משורר ופילנתרופ יהודי-הולנדי ממוצא ספרדי-פורטוגזי.
זכה לפרסום בזכות ספרו Confusion of Confusions, שנחשב לספר הראשון בהיסטוריה על בורסה לניירות ערך.
יוסף נולד בשנת 1650 לערך, בעיירה אספחו שבמחוז קורדובה בספרד, למשפחה יהודית-פורטוגלית, בנם החמישי של אייזיק פליקס ואסתר דה לה וגה, אשר את שם משפחתה אימץ יוסף.
יוסף היה בן למשפחת אנוסים.
אביו נעצר ונכלא על ידי האינקוויזיציה הפורטוגזית.
לאחר יציאתו מהכלא, ברח האב לאנטוורפן ואחר כך הגיע לעיר מידלברג שבהולנד.
בצעירותו באמסטרדם, יוסף למד והתחנך אצל יצחק אבוהב דה-פונסיקה ומשה רפאל ד'אגילר.
למרות שמשפחתו דחפה אותו לעולם הרבנות, יוסף נעשה לסוחר מצליח ולמשורר ונבחר למספר תפקידי מפתח בקהילה היהודית והעסקית באמסטרדם.
בשנת 1688 כתב אייזיק את יצירתו Confusion of Confusions.
היא נחשבת לספר הראשון בעולם שנכתב על הבורסה לניירות ערך.
על אף העובדה שהספר אינו מפרט את ההליך הטכני של מסחר בניירות ערך, הוא מתאר את ההיסטוריה של ספקולציות במניות ואת הכלים המתוחכמים של אותה תקופה אשר אפשרו לבצע זאת.
הספר בנוי בצורה של שיחה בין פילוסוף, סוחר ובעל מניות.
השיחה מתארת את דרך הפעולה של הבורסה לניירות ערך של אמסטרדם, שהייתה לבורסה הראשונה בעולם, את השחקנים השונים שלוקחים חלק במסחר ואת המורכבות הרבה הקיימת בתחום של ספקולציות במניות.
בספר מציין יוסף מספר הנחות יסוד בסיסיות הקשורות למסחר במניות:
אין להמליץ לאדם לקנות או למכור מניות, וזאת בשל העובדה כי היכולת לנחש נכונה מגמה של מניה שקולה למעשה כשפים.
יש לדעת לקבל רווחים בבורסה כמו גם חרטות.
עדיף לדעת לקבל את מה שמגיע ליד, מאשר להמשיך ולסחור מנקודת הנחה שהמזל הטוב והנסיבות החיוביות ימשיכו.
רווח בבורסה משול לאוצר מכושף.
רגע אחד יש ברשותך אבן חן, ורגע אחר האבן הופכת לפחם.
מי ששואף להתעשר בבורסה צריך שיהיה לו גם כסף וגם סבלנות.
החל משנת 2000 מעניקה הפדרציה האירופאית לניירות ערך את "פרס דה לה וגה" כהוקרה לפועלו.
הפרס ניתן לחוקרים אירופאים מצטיינים בנושא הבורסות לניירות ערך באירופה.
יוסף דְּחוּח-הלוי (1930 – 14 במאי 2020) היה פעיל חברתי, עורך כתב העת "אפיקים" ופעיל להנחלת מורשת יהודי תימן והמזרח בחברה הישראלית.
נולד בכפר ג'בל עַמְר, שבתימן, מצפון-מערב לצנעא, ב-1930, לתרנג'ה בת הרב יוסף דחוח-הלוי (בן לענף אחר של משפחת דחוח-הלוי, שמקום מושבו היה בצנעא), ולרב סאלם (שלום) בן עואץ' (עובדיה) דחוח-הלוי, רב האזור ונציג הקהילה בפני השלטונות.
את תפקידו ירש הרב סאלם מאביו, ששימש גם הוא בתפקיד.
בשנת 1935 יצאו מג'בל עמר משפחות אחדות בהנהגת הרב סאלם דחוח-הלוי בדרכן לארץ ישראל, אך בשל קשיים שונים נאלצו בני המשפחה לשוב.
האב נפטר בחנוכה תש"ד (1943), והוא בן חמישים וחמש, לאחר שנאסר לתקופה ארוכה על חלקו בהצלת יתומים.
בשנים אלו רכש דחוח-הלוי השכלה תורנית רבה.
ביזמתו יצאה המשפחה בשנית לארץ ישראל בשנת 1944. בשנת 1945 הגיעו לעדן ויוסף דחוח-הלוי למד ועבד.
בשנת 1946 נקלטו במחנה גאולה, שם שהו שלוש שנים.
במחנה יוסף דחוח-הלוי למד מפי המורים: עובדיה טוביה, שמעון אביזמר ובנימין רצהבי, ושימש כמורה לילדי העולים.
עלה לישראל במרץ 1949 והוסמך להוראה.
בישראל שימש כמורה לתנ"ך ולספרות בראש העין ובתל אביב.
בשנות ה-50 עמד בקשר עם אנשי קהילת ג'בל עמר שנשארו בתימן, וסייע בהגעת בני הקהילה לישראל בשנת 1962. יוסף ואחיו משה עמדו בקשר עם בני הקהילה בתימן, ועודדו אותם להתארגן ליציאה.
במקביל יצרו קשרים עם אנשי הסוכנות, ולבסוף עלתה הקהילה בשנת 1962.
דחוח-הלוי היה ממייסדי כתב העת "דעת" בשנת 1963. עורכו של כתב-העת היה חיים שר-אבי (שרעבי), עיתונאי מוכר, פעיל במפא"י, ואחיו של ישראל ישעיהו.
מטרת העיתון היה לעודד את ההתקדמות החברתית והתרבותית של יוצאי תימן בישראל.
יוסף דחוח-הלוי כתב בגיליון הראשון (מ-14 במרץ 1963) כי:
לאחר כשנה פרשו ממנו רוב חברי המערכת מסיבות פוליטיות והקימו, בקבוצה שהתגבשה באוניברסיטה העברית, כתב עת חדש בשם "אפיקים".
יוסף דחוח-הלוי לצד טוביה סולמי היה חבר מערכת העיתון מתחילה ועורכו משנת 1976, ובמקביל כיהן כיו"ר העמותה "אפיקים - לתחיה רוחנית וחברתית".
בשנים האחרונות פרש ממעורבות פעילה.
דחוח-הלוי פעל להשרשת ההגייה העברית התקנית, למען קידום חברה שוויונית בישראל ולשילוב מורשת יהדות תימן והמזרח.
מעל דפי העיתון פורסמו פרשיות כואבות בנוגע להשתלבותם של יהודי תימן בישראל, כמו פרשת ילדי תימן, עקירת בני מושב תוחלת, אפליה בחינוך ועוד.
לאחר העלאת שכר הלימוד בתיכון פרסם דחוח-הלוי מאמר שכותרתו "היזהרו בבני עניים", בו הוא מזהיר ממשמעויות העלאה זו על בני עדות המזרח ועל החברה הישראלית:
לצד זה מתפרסמים ב"אפיקים" מחקרים על יהודי תימן וכן יצירות ספרותיות שונות.
עמותת "אפיקים" בראשותו קיימה מפגשים חברתיים, כנסים ושבתות עיון.
לבד מעריכת כתב העת "אפיקים" הפיק יוסף דחוח-הלוי למעלה מששים ספרים בהוצאת "אפיקים" וערך ספרים שונים.
בשנת 1986 היה בין קבוצת פעילי חינוך שהקימה את עמותת הל"ה..
נפטר ב-14 במאי 2020, ונקבר לצד אשתו יונה בבית העלמין הישן בחדרה.
נישא לבתיה בת סעדיה חריר, ולאחר שנתאלמן ממנה כשהיא בת 37 (בכ"ו בחשוון ה'תשל"ו) נישא בשנת תשל"ו ליונה (תשרי תרצ"ט, 1938 - ג' באלול תשס"א, 2002) בת מזל ויוסף שמור, סופר ופעיל ציבורי, שהייתה מורה.
על פעילותו הענפה ורבת השנים זכה יוסף דחוח-הלוי לתעודות הערכה והוקרה רבות שהבולטות בהן:
פרס מטעם מרכז הסתדרות המורים בישראל – על פעולתו בשדה החינוך בשנות המאבק להקמת מדינת ישראל בשנים תש"ח-תשי"ב.
תואר יקיר העיר תל אביב – אות הוקרה והערכה על פעילותו הציבורית ההתנדבותית, תשנ"ט (1999).
פרס שבזי תשע"ג – על תרומתו לפיתוח מורשת יהודי תימן ותרבותם, על תרומתו רבת השנים למיזוג גלויות, להגנת זכויות ולצחות הלשון.
בשנת 2013 קיבל אות הוקרה על מפעל חיים בפסטיבל לבי במזרח.
מחקרים במורשת יהדות תימן ובתרבותה, תל אביב: אפיקים, תשנ"ה
מכתם ליונה: מחקרים בתרבות יהודי תימן ובסוגיות חברתיות וחינוכיות, תל אביב: אפיקים, תשס"ד
סעדיה כובשי, ילקוט הלוי, ערך והאיר יוסף דחוח-הלוי, תל אביב: מוציא לא ידוע, תשמ"ג 1983
יוסף מאיר, התנועה הציונית ויהודי תימן: שליחותו של יבנאלי לתימן באור חדש, התקין וצרף מבוא יוסף דחוח-הלוי, תל אביב: ספרית אפיקים, תשמ"ג
שמואל כהן עראקי, הולך בתום: צנעא, עדן, ארץ ישראל (1995-1913), בעריכת נסים בנימין גמליאלי; התקין, הגיה, הביא לדפוס וצרף מבוא יוסף דחוח-הלוי, תל אביב: אפיקים - לתחיה רוחנית וחברתית, תשנ"ו 1996
יוסף דוד (1931–2014) היה איש ציבור יהודי-אתיופי, מורה ומחנך, סופר ופעיל עלייה וקליטה.
נמנה עם 12 הצעירים היהודים הראשונים שהגיעו מאתיופיה ללימודים בישראל באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20.
דוד נולד בכפר גאנה במחוז גונדר באתיופיה, נצר לשושלת קסים.
אביו - דוויט (דוד) יעקב, וסבו - יעקב זרו, היו שניהם מחשובי הקסים באזור גונדר.
בילדותו למד תורה בבית הכנסת בכפרו, ובגיל 17 המשיך את לימודיו בבית הספר העברי, שהוקם על ידי הסוכנות היהודית באסמרה, בניהולו של יונה בוגלה.
ב-1955 נבחר לקבוצה של 12 צעירים יהודים, אשר נשלחו לפנימיית כפר בתיה ברעננה, ביוזמתו של ד"ר יעקב פייטלוביץ', במטרה ללמוד עברית ויהדות, לשוב בסיום הלימודים לאתיופיה ולשמש שם מורים לקהילת ביתא ישראל.
במהלך שהותו בישראל פגש רבים מראשי המדינה, בהם הנשיא יצחק בן-צבי וראש הממשלה דוד בן-גוריון.
בשנת 1958, בתום לימודיו בישראל, נשלח על ידי הסוכנות היהודית חזרה לאתיופיה, למרות רצונו להישאר בישראל.
עם שובם הוזמנו חברי הקבוצה לפגישה עם קיסר אתיופיה היילה סלאסי, וביקשו ממנו שיאפשר הקמת בתי ספר עבריים בכפרי היהודים.
דוד התמנה למורה בבית הספר העברי, שעבר בינתיים מאסמרה לאמבובר.
יחד עם חבריו, ששבו עמו מישראל, פעל לפתיחת בתי ספר עבריים נוספים בכפרי היהודים.
דוד עלה לישראל בשנת 1977. הוא נחשב לאחד העולים החדשים הראשונים מאתיופיה, שעלו לישראל לפי חוק השבות, ולא באשרת כניסה של תייר.
רעייתו וילדיהם הצטרפו אליו כעבור מספר חודשים.
תחילה התגוררו במרכז הקליטה בטבריה ולאחר מכן עברו ללוד.
ב-1981 גויס על ידי הסוכנות היהודית, כדי לסייע בקליטת העולים החדשים מאתיופיה, שהגיעו באותה עת לארץ.
בשנת 1988 הוזמן על ידי ג'וינט ישראל לקחת חלק בהקמת מרכז ביתאצ'ין (באמהרית: ביתנו) בירושלים – מרכז ייעוץ והדרכה לאנשי מקצוע בתחומי הרווחה, הבריאות והחינוך, אשר טיפלו בעולים.
בתקופה זו השתתף בכתיבת ספרי הדרכה ומאמרים בנושא תרבות ומורשת יהדות אתיופיה.
בנוסף הפיק קלטות לימודיות על חגי ישראל לדוברי אמהרית.
בשנת 1989 הוסמך כטוען רבני על ידי מכון מאיר ושימש יועץ משפחתי מטעם הג'וינט.
בשנת 1990 נשלח על ידי הסוכנות היהודית לאתיופיה, על מנת להכשיר את המורים בבתי הספר היהודיים בהוראת עברית ויהדות ובהיכרות עם ישראל.
לאחר שובו ארצה, מתוך תפיסתו שיש לשלב בין המסורת העתיקה של יהודי אתיופיה לבין החיים החדשים בישראל, היה שותף להקמת פורום ארצי של זקני העדה (שמגלוץ'), לפתרון סכסוכים בין בני זוג, כפי שהיה נהוג באתיופיה.
פעל לקבלת הכרה של בתי הדין הרבניים במוסד זה ולשיתוף פעולה עם בית הדין המיוחד של יהודי אתיופיה.
לאחר פרישתו בשנת 2001 המשיך להרצות ולכתוב מאמרים בנושא תרבות ומורשת יהודי אתיופיה.
יחד עם ישעיהו צאנה פעל להקמת בית הכנסת הראשון לקהילה האתיופית בלוד, שבנייתו הושלמה ב-2003.
יוסף דוד הלך לעולמו בשנת 2014 והובא למנוחות בבית העלמין בלוד.
הוא הותיר אחריו את רעייתו חנה ושמונת ילדיהם.
ב-2019 נחנכה "כיכר הרימון" על שמו בלוד.
הגעת קבוצת הצעירים לכפר בתיה, בהם יוסף דוד, נחשבת לאבן דרך בהכרת מוסדות המדינה ביהודי אתיופיה ובעלייה העתידית של הקהילה לישראל.
פעילותו החינוכית באתיופיה התמקדה בחיזוק הידיעות של בני הדור הצעיר בשפה העברית, ביהדות, בהיכרותם עם ישראל ובטיפוח ערכי הציונות.
עם תחילת העלייה המאורגנת מאתיופיה בראשית שנות ה-80, נדרשו העולים שהגיעו לישראל להתמודד עם פערים תרבותיים משמעותיים.
במסגרת תפקידיו בסוכנות היהודית, בג'וינט ישראל ובמרכז ביתאצ'ין עסק בקליטתם ובהשתלבותם של העולים, תוך גישור על פערי תרבות ושפה בין העולים לרשויות המדינה.
ספריו בנושא מורשת יהדות אתיופיה, הלכות הדת, מנהגי העדה וסיפורי עם משמרים מסורת עתיקה, אשר הועברה בעל פה מדור לדור, בטרם הועלתה על הכתב.
תנ"ך בשפת הגעז ובאמהרית, 1989
מהכפר האתיופי לארץ הקודש, 2006
נקודות ציון במורשת יהדות אתיופיה, 2006
יוסף דורפמן (נולד ב-1 במאי 1952 בז'יטומיר (אז בברית המועצות כיום באוקראינה) הוא שחמטאי סובייטי-צרפתי ממוצא יהודי.
בעל תואר שני בהנדסת מכונות מהמכון הפוליטכני בקייב.
החל משנת 1975 דורפמן השתתף באליפות ברית המועצות בשחמט ובשנת 1977 זכה במקום הראשון ביחד עם בוריס גולקו.
במהלך שנות ה-70 ושנות ה-80 של המאה ה-20 השתתף בתחרויות רבות.
בשנת 1978 הוענקה לו דרגת רב-אמן.
בשנת 1978 הוא סיים במקום שני בפולין (ניצח מיכאיל צייטלין).
הוא ניצח בתחרויות בוורשה בשנת 1984 ובלבוב בשנת 1983. בשנת 1985 הוא ניצח בתחרות במוסקבה.
בשנים 1984 ו-1988 דורפמן היה עוזר של גארי קספרוב בהתמודדות על תואר אלוף העולם בשחמט.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 דורפמן עבר לצרפת.
בשנת 1998 הוא ניצח באליפות צרפת בשחמט.
דורפמן חיבור מספר ספרים על שחמט.
בין השנים 1998 ל-2004 השתתף דורפמן ב-3 אולימפיאדות שחמט:
יוסף דובקין (13 באוגוסט 1909 – 9 באפריל 1977) היה שחמטאי ופיזיולוג ישראלי.
דובקין נולד באימפריה הרוסית ועלה לארץ ישראל בשנת 1924. הוא למד כימיה באוניברסיטה העברית, סיים את הדוקטורט ועבד כפיזיולוג.
בשנת 1935 במשחקי המכביה השנייה הוא חלק את המקום ה-3–5.
דובקין השתתף באליפות ישראל הראשונה בשנת 1951 וחלק את המקום ה-5–7. באליפות ישראל בשנת 1953 הוא חלק את המקום ה-2–3. באליפות ישראל בשנת 1955 סיים במקום ה-7.
דובקין זכה במקום הראשון באליפות תל אביב בשנת 1941 ובמקום הראשון באליפות ירושלים בשנת 1953 ובשנת 1960.
דובקין השתתף ב-2 אולימפיאדות שחמט.
יוסף דוד חכמי (נולד ב-2 בינואר 1945) הוא איש עסקים ואספן אמנות ישראלי.
כתב העת ARTnews כלל אותו ברשימת מאתיים אספני האמנות הגדולים בעולם.
יוסף דוד חכמי הוא דור חמישי בישראל.
סבו מצד אביו, יוסף חכמי, עמד בראש בנק ברקליס במשך שלושים שנה, שהיה בתקופת המנדט הבריטי הבנק הגדול ביותר בפלשתינה.
סבו מצד אמו, משה קרסו, היה איש עסקים בולט עד מותו בשנת 1962. אביו, דוד, הקים סוכנות ביטוח ב-1943, בהיותו בן 24. בשנת 1949, יסד חכמי את חברת הביטוח הפניקס הישראלי.
שותפיו היו חברת הביטוח האנגלית פניקס ובנק דיסקונט לישראל.
יוסף חכמי נולד בתל אביב.
אחותו, ניצה קנפר, צעירה ממנו בתריסר שנים.
את לימודיו התיכוניים חכמי למד בפְּנִימִיָּה בשווייץ.
הוא בוגר תואר ראשון בהצטיינות יתרה במתמטיקה מ-MIT (1964).
הוא המשיך את לימודיו ב-MIT וקיבל תואר שני בהנדסת חשמל ב-1965, בהיותו בן עשרים.
הוא סיים לימודי תעודה באקטואריה ובמנהל עסקים באוניברסיטה העברית ב-1967. בשנת 1971 עבר את בחינות האגודה והתקבל כחבר מן המניין של אגודת האקטוארים האנגלית.
בשנת 2013 קיבל תואר שני במדעי היהדות מאוניברסיטת ניו יורק.
חכמי החל את קריירת הביטוח בשנת 1968 כשהחל לעבוד בחברת הפניקס כאקטואר ולאחר מכן כמנהל אגף ביטוח חיים.
בשנת 1976 מונה על ידי מועצת המנהלים למנכ"ל החברה.
תוך שש שנים לאחר מינויו למנכ"ל רווחי הפניקס גדלו פי ארבעה.
חכמי נבחר פעמיים לנשיא איגוד חברות הביטוח ופעמיים לנשיא ההתאחדות לביטוח חיים.
אביו, דוד, הלך לעולמו ב-1991 וחכמי החליף אותו כיושב ראש הפניקס חברה לביטוח.
בשנת 2002 חכמי ואחותו מכרו את חלקם בחברת הפניקס (56.8%) עבור 314 מיליון דולר.
הפניקס הייתה בשנת 2002 חברת הביטוח השלישית בגודלה בישראל.
היא נמכרה לחברת מאיר מכוניות בבעלות משפחות יעקב שחר וישראל קז, יבואני וולוו והונדה ובעלי קבוצת הכדורגל מכבי חיפה.
ב-1994 הכתיר אותו כתב העת האמריקאי ARTnews כאספן האמנות של השנה.
חכמי יצר ובנה את אוסף האמנות של הפניקס חברה לביטוח שנחשב אותה עת לאוסף האמנות הגדול בישראל.
האוסף מנה 2,200 פריטים, רובם ציורים ומיעוטם פסלים, ונאמד ב-2002 ב-216 מיליון שקל.
האוסף בינלאומי כלל בין היתר את קנדינסקי, פיקאסו, מאטיס, רוברט ראושנברג, ברנט ניומן, ג'ספר ג'ונס, ז'אן דובפה ומרק רותקו.
פרופסור מרדכי עומר, שהיה מנהלו של מוזיאון תל אביב, חקר את האוסף ופרסם עליו ספר בן 600 עמודים.
ב-1998 מוזיאון תל אביב הציג תערוכה שכללה 300 פריטים מהאוסף.
חכמי הוא גם בעל אחד מאוספי האמנות הישראלית והבינלאומית הגדולים בישראל, ובנוסף לכך אוסף המוקדש לאמנים בינלאומיים צעירים.
האוסף שלו המורכב מבולי צרפת, רומניה, שווייץ, ציילון וניו זילנד נחשב לטוב מסוגו בעולם וחכמי זכה בפרסים רבים בתצוגות בינלאומיות.
בין רכישותיו המשמעותית ביותר נמנה גיליון מהדורה מ-11 בנובמבר 1858 של העיתון הרומני זימברולו שי וולטורולו.
חכמי זכה במדליית Grand Prix בתערוכת הבולים העולמית באיסטנבול 1996, ישראל 1998 וישראל 2008 והיה מועמד למדליית Grand Prix בוושינגטון בשנת 2006.
חכמי הוא עמית החברה הבולאית המלכותית בלונדון ועמית מועדון האספנים של ניו יורק .
ב-2010 נבחר לעמית חוץ של אגודת הבולאים הצרפתית בפריז.
בשנת 2000, ארגון "בני ברית" העולמי בחר בחכמי ל"פרס ההומניטרי הבינלאומי השנתי של הארגון".
הפרס נמסר לחכמי בטקס בוושינגטון על ידי נציגת הבית הלבן.
בשנת 2009 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב כהוקרה על תרומתו לחברה הישראלית בתחומי האמנות, המוזיקה והתרבות.
חכמי היה חבר במועצת המנהלים של מכון ויצמן, מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית, התחרות הבינלאומית לפסנתר ע"ש ארתור רובינשטיין, האופרה הישראלית וכן של גלריית טייט בלונדון.
הוא כיהן מספר שנים כנשיא האיגוד הישראלי לשחמט.
במהלך כהונתו עלה מספר רבי האמנים הבינלאומי מ-5 ל-29, רובם עולים מברית המועצות לשעבר שבעזרת יוסף חכמי נשארו בישראל, למרות שחלקם תכנן לעבור לארצות המערב.
בשנת 2012 הודיע שיקים סדרת ספרים בשם Hackmey Hebrew Classical Library, שהייתה אמורה להצטרף לשתי סדרות ספרים קודמות בהוצאת אוניברסיטת הרווארד - Loeb Classical Library, ולכלול טקסטים מהעת העתיקה ובהם בצד אחד של הדף המקור העברי או הארמי ובצד השני תרגומו האנגלי.
נכון לשנת 2022, המיזם לא יצא לדרך.
נשוי לחווה ולהם שלושה ילדים.
יוסף דיאמנט (29 באפריל 1933 – 1 בפברואר 2014) היה מהנדס, יזם ומפיק סרטים ישראלי.
דיאמנט נולד בתל אביב בשנת 1933 לנתן ונעמי.
סיים לימודי הנדסת בניין בשנת 1957 ועבד כמהנדס במשך חמש שנים בארצות הברית.
בשנת 1965 נישא לצביה מרקוס ולהם ארבעה ילדים.
דיאמנט נפטר ב-2014 ממחלת הסרטן.
דיאמנט רכש את חברת ההנעלה "אבנעל", אשר היו הנציגים הראשונים של נייקי בארץ.
בנוסף, היה בעליו של מלון "אלמוג ים" באילת, אותו גם בנה.
רבי יוסף דוד (ה'ת"כ, 1660, סלוניקי - ב' בכסלו ה'תצ"ז, 1736) היה אב בית דין, ראש ישיבה ורב הקהילה היהודית בסלוניקי ומחבר שו"ת בית דוד.
נולד בסלוניקי לרבי שבתי דוד, וממנו קיבל את ראשית חינוכו התורני.
לאחר מכן למד מפי רבי יצחק טולידאנו ורבי בנימין עשהאל, ומורו ורבו, חמיו, רבי משה שבתי.
בדומה לרבים מחכמי האימפריה העות'מאנית בדורו, עסק בקבלה.
נודע כדרשן ותלמיד חכם מפורסם כבר משנת ה'תמ"ד.
בשנת ה'תס"ב (1702) נתמנה לדיין בבית הדין של אב"ד הקהילה רבי שלמה אמראילייו (בעל הספר כרם שלמה).
בערב ראש השנה ה'תפ"א לאחר שנפטר רבי שלמה, נבחר רבי יוסף דוד לכהן במקומו.
על המשרה התחרה גם רבי משה אמריליו, בנו של רבי שלמה.
בשנת ה'תפ"ה או ה'תפ"ח לאחר שנפטר רבה הראשי של הקהילה, רבי יוסף קובו, התמנה הרב יוסף דוד לתפקיד.
הוא נשאל שאלות הלכתיות מרחבי האימפריה העות'מאנית: יוון, טורקיה, מקדוניה מצרים ועוד, ואף מאיטליה.
ספרו בית דוד נחשב לאחד מספרי השו"ת היסודיים בספרות ההלכה של האחרונים, עד שהחיד"א כינהו: "גדול המורים"
כמו כן, עמד בראשות ישיבה גדולה בסלוניקי.
בין תלמידיו היו רבי משה אמריליו ורבי יוסף מולכו, מחבר פירוש שלחן גבוה על שולחן ערוך.
בית דוד (שאלוניקי ה'תק"ו) - שו"ת בשני חלקים; חלק א' בנושאים השייכים לחלק אורח חיים ויורה דעה וחלק ב' בנושאי אבן העזר וחשן משפט.
החיבור נדפס בשנית בשנת ה'תשפ"א בארבעה כרכים בהוצאת מכון הכתר.
במקביל נדפס בשנה זו חלק אורח חיים מן הספר בהוצאת מכון ירושלים (שעצרו את הפרויקט).
ימי דוד (שאלוניקי ה'תר"ו) - דרושים לחגים ולמועדים.
חידושים על חלקים ממסכת יומא ועל חלקים מתפילת יום הכיפורים.
צמח דוד (שאלוניקי ה'תקע"א) - על חמישה חומשי תורה והפטרות, ספר יהושע, ספר תהילים, ספר משלי וספר איוב.
שני חלקים (חלק א; חלק ב).
יקרא דשכבי (שאלוניקי ה'תקל"ד) - הספדים ודרושים.
לחם הפנים (שאלוניקי ה'תקצ"ט) - על הגדה של פסח.
בתי אבות (שאלוניקי ה'תקפ"ה) - על מסכת אבות, על ההושענות, על תיקון הגשם ותיקון הטל, ושלוש דרשות לחג השבועות.
הרב יוסף דב כהן (סביבות ה'תרמ"ב, 1882 – ב' בניסן ה'תשכ"ב, 6 באפריל 1962) היה רבה של זסלב במשך כ-20 שנה ורבה של חדרה במשך כ-36 שנה.
נולד בסביבות 1882 (ה'תרמ"ב לערך) לר' משולם כהן בכפר סמוך לניאסוויז' שבאימפריה הרוסית.
למד בישיבת וולוז'ין ובישיבת טלז, והוסמך לרבנות.
נשא את שיינה בתו של הרב אליעזר גולדברג, רבה של רומנובה .
בשנת ה'תרס"ה (1905 לערך) החל לכהן כרב בזסלב הסמוכה למינסק, תפקיד שבו כיהן קרוב ל-20 שנה.
בהיותו בזסלב היה בקשר קרוב עם רבי ירוחם פרלמן, "הגדול" ממינסק.
ביקר לפרקים באנגליה, שבה התגורר אביו, ושם היה בקשר עם הרב שמואל יצחק הילמן, אב בית הדין בלונדון.
עלה לארץ בשנת 1924 בעקבות המהפכה הבולשביקית, והתיישב במושבה מגדיאל.
הוא רכש חלקת אדמה במושבה, ולפרנסתו לימד שיעורים פרטיים בגמרא בתל אביב, בין השאר את ילדיהם של הרבנים מאיר בר-אילן וזאב גולד.
בהשפעת שני אלו, התקבל בחורף 1926 (ה'תרפ"ו), למשרת רבה של המושבה חדרה.
הוא ייסד את שירותי הדת במושבה, ובשנת 1937 היה ממקימי הישיבה המקומית, שלוחת ישיבת נובהרדוק, והיה ממנהליה (לימים, הפכה לישיבת כנסת יצחק הידועה עד היום כ"ישיבת חדרה").
דאג לענייני הדת גם במושבות הסביבה, ונהג לרכב על חמור כדי לספק שירותי דת ולמנות רבנים ושוחטים בזכרון יעקב, בפרדס חנה, בכרכור, בכפר הרא"ה ועוד, וכן להקים בתי כנסת ומקוואות.
הקים בחדרה בית ספר דתי.
ב-1955 היה ממייסדי "ארגון רבני המושבות וערי השדה בישראל", וניהל אותו.
בחדרה למד בשיעוריו הרב ישעיהו משורר הצעיר, ובהמלצתו נסע האחרון ללמוד בישיבת מרכז הרב.
הצטרף לרבנים אברהם יצחק הכהן קוק, אבא יעקב הכהן בורוכוב ומאיר ברלין ל"מסע המושבות" השלישי, בעוברו באזור חדרה.
התכתב עם הרב קוק בענייני מצוות התלויות בארץ, והרב קוק כינהו "הרב החקלאי".
כמו כן התכתב גם עם הרבנים איסר יהודה אונטרמן, צבי פסח פרנק (שעמו היו לו קשרי חיתון) ועוד.
היה "נשיא כבוד" של ארגון רבני השומרון, מרבני תנועת המזרחי הוותיקים וחבר חבר הרבנים שעל ידי הפועל המזרחי.
פעל לשכנוע אנשי מחתרות שלא להגיב לרדיפותיהם של אנשי היישוב המאורגן.
נפטר ב-6 באפריל 1962, ב' בניסן ה'תשכ"ב, ונקבר בחדרה.
יוסף דוד מיטלפונקט (1889 - 20 במרץ 1974) היה סופר יידיש, שכתב ופרסם ספרים וכתבות עיתונאיות בפולין ובישראל.
הוא פרסם עשרה ספרים ביידיש ובעברית ומאמרים עיתונאיים רבים.
ספריו "בבית וברחוב" ו"מי אשם" תורגמו לעברית על ידי לאה גולדברג, אברהם שלונסקי, דב סדן, ואחרים, ושלונסקי אף כתב הקדמה לספר "בבית וברחוב".
מיטלפונקט נולד ב-1889, בעיירה איזביצה (בפולנית: Izbica; ביידיש: איזשביצע) במחוז לובלין בפולין, בה שכנה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
הוא נולד לאליעזר ואלקה מיטלפונקט (לבית ברמן).
בצעירותו למד בישיבת ראדזין בה קיבל היתר הוראה.
בהמשך למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת קייב והוסמך כעורך דין.
מאוחר יותר, נמשך לחוגי ספרות היידיש שבתיאטרון הרוסי-פולני והפך למשתתף קבוע שלהם.
בד בבד החל לפרסם את סיפוריו בעיתוני הפועלים היהודיים.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הצליח מיטלפונקט לברוח עם משפחתו לטאשקנט שבאוזבקיסטן.
בתום המלחמה חזר לפולין ונדהם לראות את ההרס והחורבן שהשאירו הגרמנים, והתברר לו ששלושת אחיו על משפחותיהם נספו כולם בשואה.
בפולין השתכן במחנות פליטים יחד עם יהודים אחרים ששרדו את זוועות השואה במקומות שונים באירופה.
עם קום מדינת ישראל בשנת 1948, עלה ארצה עם משפחתו והשתקע במעברת עולים בפרדס חנה.
לאחר תקופה מסוימת עבר להתגורר בעיר חולון, ובבית בנו הצייר והמשורר מרדכי מיטלפונקט, אביו של הלל מיטלפונקט, והשקיע את מיטב זמנו ומרצו בכתיבת ספריו ומאמריו.
מיטלפונקט התחתן ב-1912 עם הניה יהודית, בת למשפחה מלומדת ומיוחסת מחסידות טריסק, וחי אתה כ-60 שנה עד פטירתה ב-1972. נולדו להם שני בנים, גרשון ומרדכי, ושתי בנות, רוזה דומב וחנה קוט.
על נכדיו נמנים הסופר והמחזאי הלל מיטלפונקט, והפרופסורים אבי דומב ומנחם דומב.
לאחר עלייתו ארצה ב-1948, תרם מיטלפונקט רבות לעיתונות היידיש בכלל ולעיתון "יידישע צייטונג" בפרט, והיה בקשר הדוק עם ישראל חדש, אחד מעורכי העיתון.
מיטלפונקט הוציא עשרה ספרים, אחד מהם הוקדש לזכר רעייתו הניה.
מיטלפונקט היה חבר באגודת סופרי ועיתונאי היידיש בישראל.
להלן חלק מהספרים והחוברות שכתב בעברית או שתורגמו מיידיש לעברית:
מעט מהרבה: סיפורים, תמונות, הרהורים, 1949, 32 עמ'.
תורגם בידי מתרגמים שונים מיידיש.
תיאור של אסירים בבתי סהר של יפו ותל מונד.
הרהורים, יחד עם נחום בנארי.
1957. תורגם מיידיש על ידי נחום בנארי ואחרים.
כך כתב שלונסקי בהקדמה לספר "בבית וברחוב":
בספר זה כינס המחבר י.ד.
מיטלפונקט חלק מיבולו הספרותי, מיצירותיו שנתפרסמו במשך כמה שנים בכתבי-עת בישראל ובגולה.
זה כבר הספר החמישי של המחבר, סופר אידי שעלה עם העולים ומבקש להכות שרשים במולדת, וגם הוא כארבעה הקודמים לו, מצטיין במידות טובות של איש מתבונן ומרגיש, והעידו על כך גם הפרקים ממנו שנתפרסמו ברוב עיתוני הארץ.
דמויותיו על שמחותיהן ותלאותיהן, תוארו בטביעת עין, והדברים אינם בדויים מן הלב, אלה עובדות מחיינו הצריכים תיקון, וכך מצטרף סך הכל מניסיון חייו והרהורים של המחבר.
התכתבויות עם נשיא המדינה זלמן שזר
בשנים 1963 עד 1972 התכתב מיטלפונקט עם נשיא המדינה זלמן שזר, בקשר להוצאת ספריו בארץ.
כך, למשל, פנה לנשיא בבקשת סיוע להוצאת ספר ביידיש עבור העולים החדשים דוברי השפה, כאשר הוא מצידו מוותר על שכר סופרים.
בתגובה, שלח לו הנשיא סיוע כספי.
בנוסף, שלח מיטלפונקט מכתבים סיפורים ושירים מפרי עטו, רובם המכריע ביידיש, חלקם עם הקדשה לנשיא ולרעיתו, והנשיא ביקש ממזכירתו לאשר בתודה את קבלת הדברים.
מיוזמתו העביר הנשיא שז"ר חלק מהדברים לפרסום בעיתון "לעצטע נייעס".
יוסף האפרתי (15 במרץ 1931 – 17 באפריל 1974) היה חוקר ספרות עברית ישראלי, פרופסור באוניברסיטת תל אביב.
נהרג במלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
יוסף האפרתי נולד בתל אביב.
הצטרף לגרעין של הנוער העובד שהקים בשנת 1949 את קבוצת "משאבים" שהקימה את קיבוץ משאבי שדה שבנגב.
בשנת 1960 עזב את הקיבוץ על-מנת שיוכל ללמוד ספרות באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנות השישים לימד ספרות עברית בגימנסיה העברית רחביה בירושלים.
מלחמת ששת הימים פרצה באמצע לימודיו לתואר שני.
הוא לחם במסגרת חטיבת ירושלים על הגנת העיר ועל כיבוש ארמון הנציב.
בנובמבר 1967 הוקם החוג לספרות באוניברסיטת תל אביב, והעומד בראשו, פרופ' בנימין הרושובסקי, שהיה מורהו של האפרתי באוניברסיטה העברית, הזמין את האפרתי להצטרף לסגל החוג, אף שטרם סיים לימודי תואר שני.
האפרתי נשלח להמשך לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ושם סיים את הדוקטורט.
הוא חזר ארצה לעמוד בראש החוג לתורת הספרות באוניברסיטת תל אביב ובראש מכון כ"ץ לחקר הספרות העברית.
ב-17 באפריל 1974 נשלח להרצות בפני חיילים ברמת הגולן במוצב תל-ענטר שבמובלעת הסורית, שם נפגע בפתחו של הבונקר ונהרג.
הוא נטמן בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
הותיר אחריו אשה, רות, פסיכולוגית במקצועה, וארבעה ילדים.
האידיליה של טשרניחובסקי, הביא לדפוס ד"ה פנימי (דוד הנגבי), ספרית פועלים, תל אביב, 1971.
בלדות, ליקט וערך יוסף האפרתי, ירושלים, 1964.
המראות והלשון, לתולדות התיאור בשירה העברית החדשה, מפעלים אוניברסיטאיים, תל אביב, 1976.
שאול טשרניחובסקי, מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו, ליקט וצירף מבוא וביבליוגרפיה יוסף האפרתי, עם עובד, תל אביב, 1976.
שירים על ארץ ישראל, ליקט וערך יוסף האפרתי, ירושלים, 1964.
תבניות של אי התקשרות בשירת טשרניחובסקי, בהדגשה על האידיליות שלו, לוס אנג'לס, 1970.
יוסף דן (1935 – 23 ביולי 2022, כ"ה בתמוז ה'תשפ"ב) היה חוקר קבלה ומיסטיקה יהודית, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, מופקד הקתדרה לחקר הקבלה על שם גרשם שלום.
חתן פרס ישראל לשנת ה'תשנ"ז.
נולד בשנת 1935 בבודפשט, הונגריה.
כשהיה בן 4, בשנת 1939, נמלטה משפחתו מהונגריה מפחד הנאצים, בעלי הברית של השלטון ההונגרי, ועלתה באופן לא חוקי לארץ ישראל, דרך גבול לבנון למטולה.
אנשי כפר גלעדי קלטו את המשפחה והכינו להם תעודות מזויפות עם שם המשפחה דן, כדי שיזוהו כצברים.
המשפחה התיישבה בירושלים אך נתפסה בידי הבריטים והייתה צפויה לגירוש מהארץ.
בעצת עורך הדין של הסוכנות היהודית טען אביו של דן כי הגיעו מברטיסלאבה שבצ'כוסלובקיה, שהייתה כבושה בידי הנאצים, ובכך מנע את הגירוש.
מאז מופיע פרט שגוי זה בקורות חייו של דן ואף באתר הרשמי שלו.
החל ללמוד באוניברסיטה העברית אשורולוגיה ומחשבת ישראל, ובהשראת גרשם שלום בחר להתמקד במחשבת ישראל.
בשנת 1958 כתב את עבודת המוסמך שלו, "כתב יד אופנהיים 540 מספריית אוקספורד והשואתו לספר חסידים".
באותה שנה החל גם להרצות באוניברסיטה.
בשנת 1964 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטה זו.
נושא עבודתו, בהנחיית פרופ' ישעיה תשבי, היה "הבסיס העיוני לתורת המוסר של חסידות אשכנז", ושופטיו היו גרשם שלום ואפרים א.
בשנת 1966 התמנה למרצה בכיר, בשנת 1971 לפרופסור חבר וב-1978 לפרופסור מן המניין.
בנוסף להוראתו באוניברסיטה העברית, היה פרופ' דן פרופסור אורח באוניברסיטאות רבות בעולם.
דן חיבר ספרים רבים, בעיקר בתחומי המיסטיקה והקבלה, ועסק רבות בחקר חסידי אשכנז, ספרות המוסר, ובחקר המשיחיות.
כמו כן, חקר את משנתו של מורו בתחום הקבלה, גרשם שלום, ופרסם מאמרים רבים וספרים עליו.
בתחילת דרכו גם פרסם, במקביל למחקריו הנ"ל, מאמרים וספרים העוסקים בספרות עברית, הן של תקופת ימי הביניים והן של התקופה המודרנית.
חלק גדול ממאמריו פורסמו באנגלית, בארבעה כרכים, בשם: Jewish Mysticism.
אחד מחיבוריו האחרונים, אפוקליפסה אז ועכשיו, מיועד לציבור הרחב ומהווה מסה מקיפה על תפיסת האפוקליפסה.
ספר זה הוא עיבוד והרחבה לתוכנית שהכין עבור הטלוויזיה החינוכית.
לפי דן, סוף המילניום מתאפיין במעבר של רעיונות אפוקליפטיים מהמרכז לשוליים ובוויתור על תפיסת "חץ זמן היסטורי" המוליך לכיוון מסוים.
בנוסף, הוא גם כתב מספר מאמרים פובליציסטיים, בעיקר בעיתונים ידיעות אחרונות והארץ, על יחס הציבור החילוני למורשת היהדות בהם הוא מבכה על הזנחת לימודי היהדות ומסירתם, כביכול, לידי הדתיים והחרדים.
דברים חריפים ברוח זו נשא גם בנאומו בעת שקיבל את פרס ישראל.
נאומו עורר ביקורת מחוגים מסוימים, שכן הנאום היה בשם כל מקבלי הפרס, ביניהם הרב החרדי אלימלך פירר.
דן עסק בתיאור כולל של תורת הסוד היהודית, לאורך כל הדורות, מהעת העתיקה ועד היום.
בתחום זה, הוציא לאור שלושה-עשר כרכים בהוצאת מרכז זלמן שזר.
שלושת הכרכים הראשונים עוסקים בתורת הסוד היהודית בעת העתיקה: כרך ראשון: שרשיה של תורת הסוד בספרות הבית השני; כרך שני: תורת הסוד בספרות התלמוד והמדרש; וכרך שלישי: ספרות הסוד בתקופת התלמוד: מעשה בראשית ומעשה מרכבה.
בשנת 1997 קיבל את פרס ישראל במחשבת ישראל.
בשנת 1999 קיבל תואר דוקטור של כבוד מטעם ההיברו יוניון קולג'.
בשנת 2003 קיבל תואר דוקטור של כבוד מטעם בית המדרש לרבנים באמריקה.
ילדיו הם פרופסור אורי דן והפרופסור נילי דן.
החל מ-1988 ועד מותו היה בזוגיות עם פרופסור מירי קובובי, מומחית לשפות ולציווילזציות של המזרח התיכון.
נפטר בשנת 2022 בגיל 87, נקבר בבית העלמין הר המנוחות בירושלים.
דן כתב מאות מאמרים ועשרות ספרים, בעיקר בעברית ובאנגלית.
חלק ממאמריו תורגם לאיטלקית, גרמנית, יפנית, שוודית ורוסית.
כמו כן, כתב ערכים אנציקלופדיים רבים באנציקלופדיה העברית, ב-Encyclopaedia Judaica, ב-The Oxford Dictionary of the Jewish Religion (שם שימש גם כעורך התחומים מיסטיקה יהודית ואתיקה), וב-Religion in Geschichte und Gegenwart.
ספריו בשפה העברית עוסקים במגוון נושאים בתורת הסוד היהודית, ספרות המוסר, וספרות עברית כללית, כדלקמן:
תורת החסידות וספרותה (עם ישעיה תשבי), ירושלים: הוצאת אקדמון, תשכ"ו (תדפיס מיוחד מתוך האנציקלופדיה העברית, כרך י"ז, עמ' 770–822.
הנובילה החסידית, ליקט והוסיף מבוא יוסף דן, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ו.
תורת הסוד של חסידות אשכנז, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ח.
עלילות אלכסנדר מוקדון, ההדיר וצירף מבוא והערות יוסף דן, ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ט.
מבחר ספרות המוסר, (בשתוף עם ישעיה תשבי), ירושלים ותל אביב: מ.
הסיפור העברי בימי הביניים: עיונים בתולדותיו, ירושלים: כתר, 1974.
ספרות המוסר והדרוש, ירושלים: כתר, 1975.
הסיפור החסידי, ירושלים: כתר, 1975 (מהדורה שנייה, תש"ן).
הנכרי והמנדרין, עיונים בספרות זמננו, רמת גן: מסדה, 1975 (תוכן העניינים של )
עיונים בספרות חסידי אשכנז, רמת גן: מסדה, 1975.
טקסטים בתורת האלהות של חסידות אשכנז: ספר החיים, פירוש ספר יצירה לר' אלחנן בן יקר, וסוד הסודות לר' אלחנן בן יקר, ירושלים: אקדמון, תשל"ז.
חוגי המקובלים הראשונים, ערך לפי הרצאות יצחק אגסי, ירושלים: הוצאת אקדמון, תשל"ז.
שיר הייחוד עם פירוש על דרך הקבלה לר' יום טוב ליפמן מילהויזן, פקסימיליה בצירוף מבוא, ירושלים: הוצאת בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי והוצאת מאגנס של האוניברסיטה העברית, תשמ"ב.
כתב תמים, ר' משה תקו, פקסימיליה של כתב יד פאריס בצירוף מבוא ומפתחות, ירושלים: הוצאת מרכז דינור, תשמ"ד.
ספר הישר, ירושלים: מוסד ביאליק, סדרת "דורות", תשמ"ו.
המיסטיקה העברית הקדומה, תל אביב: הוצאת האוניברסיטה המשודרת, משרד הביטחון, תשמ"ט.
חסידות אשכנז בתולדות המחשבה היהודית, כרכים א'-ג', תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תש"ן.
חסידות אשכנז, האוניברסיטה המשודרת, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון ואוניברסיטת תל אביב, תשנ"ב.
על הקדושה: דת, מוסר ומיסטיקה ביהדות ובדתות אחרות, ירושלים: מאגנס תשנ"ז (מהדורה שנייה, תשנ"ח).
המשיחיות היהודית המודרנית: מצפת עד ברוקלין, תל אביב: האוניברסיטה המשודרת, הוצאת משרד הביטחון ואוניברסיטת תל אביב, תשנ"ט.
אפוקליפסה אז ועכשיו, תל אביב: ידיעות אחרונות, ספרי חמד, תש"ס.
הלב והמעיין, תל אביב: כתר, תשס"ה.
ר' יהודה החסיד - ביוגראפיה, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשס"ו.
חסידות אשכנז, כרך שלישי, יחידות 5–6, האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ו.
תולדות תורת הסוד העברית, 13 כרכים, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשס"ט-תש"פ.
תורת הכאוס ומדע ההיסטוריה, קובץ מאמרים, תל אביב: כנרת זמורה ביתן, תשס"ט.
על גרשם שלום, תריסר מאמרים, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2010.
פרקים בתולדות המשיחיות בישראל, פרקי עזר למורה (עם שלום רוזנברג ויעקב אלבוים), ירושלים: המרכז להוראת מדעי הרוח והחברה, האוניברסיטה העברית, משרד החנוך והתרבות, תשל"ב.
הבעש"ט בהיסטוריה ובאגדה, פרקי עזר למורה, ירושלים: המרכז להוראת מדעי הרוח והחברה, תשל"ג.
טקסטים מתקופת ראשית הקבלה, פרקי עזר למורה, ירושלים: המרכז להוראת מדעי הרוח והחברה, תשל"ג.
פרקים בתורת החסידות בראשיתה, פרקי עזר למורה, ירושלים: המרכז להוראת מדעי הרוח והחברה, תשל"ד.
צפת והאר"י, פרקי עזר למורה, ירושלים: המרכז להוראת מדעי הרוח והחברה, תשל"ד.
ר' משה חיים לוצאטו, דמותו ההיסטורית ויצירתו העיונית, פרקי עזר למורה, ירושלים: המרכז להוראת מדעי הרוח והחברה, תשל"ד.
ר' נחמן מברצלב, דמותו ההיסטורית ומשנתו, פרקי עזר למורה, ירושלים: המרכז להוראת מדעי הרוח והחברה, תשל"ה.
המיסטיקה היהודית, מבט כולל, הוצאת איזומי, טוקיו: 1991. ביפאנית.
מחקרים באגדה ובפולקלור יהודי, מוגשים לפרופ' דב נוי ליובלו השישים, בעריכת יששכר בן עמי ויוסף דן, מחקרי המרכז לחקר הפולקלור, כרך ז', ירושלים: הוצאת מאגנס, תשמ"ג.
מחקרים בקבלה, בפילוסופיה יהודית ובספרות המוסר, מוגשים לישעיה תשבי במלאת לו שבעים וחמש שנים, בעריכת י.
הקר, ירושלים: הוצאת מאגנס, תשמ"ו.
המיסטיקה היהודית הקדומה, דברי הכנס הבינלאומי הראשון לתולדות המיסטיקה היהודית, בעריכת יוסף דן, ירושלים: הוצאת בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, תשמ"ז.
תרבות והיסטוריה, קובץ מאמרים לזכרו של פרופ' אינו שקי, בעריכת יוסף דן, ירושלים: משגב ירושלים, תשמ"ז.
ראשית המיסטיקה היהודית באירופה, דברי הכנס הבינלאומי השני לחקר תולדות המיסטיקה היהודית, בעריכת יוסף דן, ירושלים: הוצאת בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, תשמ"ז.
ספר הזוהר ודורו, דברי הכנס הבינלאומי השלישי לחקר המיסטיקה היהודית, בעריכת יוסף דן, ירושלים: הוצאת בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, תשמ"ט.