tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המיליציה של בנג'מין מבצעת מארבים אכזריים על סיורים בריטים ושיירות אספקה, ואפילו לוכדת כמה מהחפצים האישיים של הגנרל הבריטי קורנווליס.
בנוסף על כך, המיליציה שורפת את הגשרים והמעבורות הדרושים לקורנווליס ולכוחות הבריטיים.
כנקמה, הכוחות הבריטיים מכנסים את כל תושבי העיירה של מרטין בכנסייה ומציתים אותה.
לאחר מכן גבריאל נהרג בעימות עם הבריטים.
בקרב האחרון טווינגטון ומרטין מתעמתים באופן אישי.
שניהם נפצעים במהלך הקרב ובסופו של דבר מרטין הורג את טווינגטון.
בקרב זה האמריקאים מנצחים והבריטים נסוגים.
בסוף הסרט והמלחמה בנג'מין חוזר למשפחתו, ובונה את עירו ומשפחתו מחדש.
מל גיבסון כקפטן/קולונל בנג'מין מרטין – וטרן ממלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
ג'ואלי ריצ'רדסון – שרלוט סלטון – גיסתו של בנג'מין ואחר כך אשתו.
היא הבעלים של מטע שנשרף על ידי הבריטים.
היא דואגת לילדיהם בזמן המלחמה.
בסוף הסרט היא בהריון מבנג'מין.
הית' לדג'ר – רב"ט גבריאל אדוארד מרטין – ילדו הבכור של בנג'מין, ובעלה של אן הווארד.
הוא מחליט להצטרף לצבא הקונטיננטלי בניגוד לרצונו של אביו.
ליסה ברנר – אן פטרישיה הווארד.
חברת ילדות ומושא אהבתו של גבריאל.
מתאפיינת באומץ לב וכריזמה כשהיא עוזרת לגבריאל לגייס לוחמים בכנסייה.
גרגורי סמית' – תומאס מרטין.
בדומה לגבריאל, גם הוא להוט להילחם במלחמה, אך אביו רוצה שיחכה בגלל גילו.
הוא נורה ונהרג על ידי טווינגטון כאשר הוא מוחה כנגד מעצרו של גבריאל.
טרוור מורגן – ניית'ן מרטין.
הבן השלישי של בנג'מין, העוזר בחווה.
בריאן צ'אפין – סמואל מרטין.
הבן הרביעי של בנג'מין, העוזר בחווה.
מיקה בורם – מרגרט "מג" מרטין.
בתו הבכורה של בנג'מין, היא נראית לעיתים קרובות מטפלת באחיה הצעירים.
לוגאן לרמן – וויליאם מרטין, בנו החמישי והצעיר של בנג'מין.
סקיי מקול ברטוסיאק – סוזן מרטין.
הצעירה מבין שבעת ילדיו של בנג'מין.
ג'ייסון אייזקס – קולונל וויליאם טווינגטון.
קולונל בריטי המתואר כמפקד אכזרי ופסיכופתי.
הדמות מבוססת באופן חלקי על בנסטר טרלטון.
כריס קופר – קולונל/בריגדיר גנרל הארי בורוול.
אחד מהמפקדים של בנג'מין במלחמת הצרפתים והאינדיאנים וקולונל של הצבא הקונטיננטלי.
הוא לחם ב-1775 בקרב גבעת בנקר.
הוא מבוסס על לוטננט קולונל הנרי לי.
צ'קי קריו בתפקיד מייג'ור ז'אן וילנב.
קצין צרפתי שמאמן את המיליציה של מרטין.
הוא נוטר טינה למרטין על חלקו במלחמה הצרפתית-אינדיאנית.
למרות זאת, הם הופכים לידידים קרובים עד סוף המלחמה.
הוא משמש כמפקדו השני של מרטין.
רנה אוברז'ונואה – הכומר אוליב המתנדב להילחם עם המיליציה.
טום וילקינסון – לוטננט גנרל צ'ארלס קורנווליס, הרוזן השני של קורנווליס.
פיטר וודוורד – הבריגדיר גנרל צ'ארלס אוהרה.
אדם בולדווין – קפטן ג'יימס ווילקינס.
טרי ליימן – הגנרל ג'ורג' וושינגטון.
אנדי סטאל – גנרל נתנאל גרין.
התסריטאי רוברט רודאט כתב שבע עשרה טיוטות של התסריט לפני ההפקה.
האריסון פורד דחה את התפקיד הראשי של בנג'מין מרטין כי חשב שהסרט "אלים מדי", וש"צימצם את המהפכה האמריקאית לבחור אחד שרוצה נקמה".
בסופו של דבר, גיבסון גויס לתפקיד וקיבל שכר שיא של 25 מיליון דולר.
ג'ושוע ג'קסון, אלייז'ה ווד, וג'ייק ג'ילנהול הוצעו לגלם את גבריאל מרטין.
המפיקים והבמאי צמצמו את הבחירות שלהם לתפקיד גבריאל לראיין פיליפה והית' לדג'ר, כשהאחרון נבחר בסופו של דבר.
הסרט צולם כולו במקום העלילה שבדרום קרוליינה וכלל את צ'ארלסטון ורוק היל.
הצילומים עצמם נערכו באמצע 1999. המפיק דין דוולין ומעצבי התלבושות של הסרט בחנו את מדי מלחמת העצמאות במכון סמית'סוניאן טרם הצילומים.
הסרט הרוויח 22,413,710 דולר בסוף השבוע הראשון שלו, ונפל מעט מהציפיות (התחזיות היו שהסרט ירויח בתקופה זו כ-25 מיליון דולר).
ב-16 באוקטובר 2000 הסרט כבר הרוויח 113,330,342 דולר מקומי, שבקושי כיסה את תקציבו שעמד על כ-110 מיליון דולר.
הסרט הכניס 101,964,000 דולר מחוץ לארצות הברית.
הסרט היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר: הצילום, המוזיקה המקורית והסאונד הטוב ביותר.
במהלך הפיתוח, אמריך וצוותו התייעצו עם מומחים ממכון הסמית'סוניאן על התפאורה, האביזרים והתלבושות.
בנוסף על כך, התסריטאי רוברט רודאט קרא בכתבי עת רבים ומכתבים של מתיישבים כחלק מהכנת התסריט.
המפיק מארק גורדון טען כי אכן העלילה הייתה בדיונית אך הרקע ההיסטורי נכון לחלוטין.
התסריטאי רודאט הסביר כי הגנרל ויליאם טווינגטון מבוסס באופן רופף על הקולונל בנסטר טרלטון, שהיה ידוע במיוחד במעשיו האכזריים.
הפטלוגיה או ספטולוגיה (septology; מלטינית: septem "שבע"), היא יצירה, לרוב ספרותית המורכבת משבע יצירות נפרדות.
במונח לא נעשה שימוש נרחב, אולם הוא משמש לתיאור המגנום אופוס של מרסל פרוסט "בעקבות הזמן האבוד"
הפטולוגיות תאריכים יוצרים The Cycle of Life 1914 Edward Maryon בעקבות הזמן האבוד 1913–1927 מרסל פרוסט דברי ימי נרניה 1949–1954 ק.ס.
לואיס ספר השאלות 1963–1973 אדמונד ז'אבס נרטיבים של אימפריה 1967–2000 גור וידאל Licht 1977–2003 קרלהיינץ סטוקהאוזן הארי פוטר 1997–2007 ג'יי קיי רולינג
הפטולוגיות בלתי גמורות תאריכים יוצרים Luther 1613–1630 מרטין רינקרט Eugene Gant 1935–1941 תומאס וולף The Ages of Man 1956 תורנטון ויילדר The Children of Kronos 1987–1991 אלכסנדרוס קוציאס Heptalogía de Hieronymus Bosch 1997-2006 רפאל שפרגלבורד שיר של אש ושל קרח 1996-?
הפטריוטים הוא סרט צרפתי משנת 1994, בבימויו של אריק רושאן, העוסק בצרפתי צעיר המגויס על ידי המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ונשלח לבצע משימות, תחילה בצרפת ולאחר מכן בארצות הברית.
אריאל ברנר הצעיר עוזב את משפחתו בצרפת, נוסע לישראל ומגויס על ידי המוסד.
לאחר אימונים, הוא הופך חלק מצוות שנשלח לפריז כדי ללכוד מדען גרעין צרפתי שעובד על תוכניות לתחנת כוח במדינה מזרח תיכונית (גרסה בדיונית של אתר אוסיראק בעיראק ).
בעוד ששיתוף הפעולה של המדען מובטח באמצעות סחיטה, על ידי נערת ליווי יפת תואר בשם מארי-קלוד, שאריאל מגייס, מקבילתו הערבי מסרב לשתף פעולה, למרות קסמיה של מארי-קלוד, ונרצח.
לתדהמתן של בעלות בריתם האמריקאיות, הכוחות המזוינים הישראליים מפציצים את תחנת הכוח ומחסלים אותה.
סוכן מודיעין אמריקאי בוושינגטון בשם ג'רמי פלמן ( ג'ונתן פולארד בדיוני) מגלה אהדה לעניין הישראלי ובאמצעות אריאל מציע להעניק להם מידע שימושי.
כמרגל הוא אינו מוכשר במיוחד, חולק הכל עם אשתו, וכאשר הוא נתקל בחשד מצד מפקדיו, מנסה לערוק.
הישראלים, כדי להימנע מבהלה נוספת מצד בעלות בריתם, מחזירים אותו.
בחזרה בישראל, אריאל נמצאת תחת מעקב בשדה התעופה כאשר מארי-קלוד מגיעה במקרה למקום.
הוא לוקח אותה למשרד, נועל את הדלת ומוריד את התריסים...
ריצ'רד מאזור - ג'רמי פלמן
איוואן אטאל - אריאל ברנר
ננסי אלן - קתרין פלמן
סנדרין קיברליין - מארי קלוד
ברנרד לה קוק - ביל היידון
ז'אן פרנסואה סטבנין - רמי פרייר
אווה דארלאן - מאדאם פרייר
דן תורן - רן אוסטרוביץ'
מרים רוסל - חברתו של לורנס
השראה לסרט על בסיס אירועים אמיתיות
אף על פי שיוצרי הסרט הכחישו כל דמיון לדמויות ולעובדות אמיתיות, העלעיה נוצרה בהשראת הלק"ם, הלשכה לקשרי מדע שקיומה היה נשמר בסוד על ידי ישראל במשך שנים רבות.
הסרט מתייחס לפעולות של שירותי המודיעין הישראליים שמטרתם למנוע מעיראק לרכוש טכנולוגיה גרעינית.
ראשית, הם פונים למהנדסי גרעין העובדים על פרויקט תוכנית האנרגיה הגרעינית במדינה ערבית כדי לספק מסמכים חסויים.
באופן דומה, הסרט מזכיר התנקשות בפריז, המזכירה את זו של יאליה אל-משחד, מהנדס מצרי וראש תוכנית הגרעין העיראקית שנמצאה עם גרון חתוך במלון מרידיאן.
זמן מה לאחר מכן, זונה פריזאית, החשודה בקשר למותו של משאד, נהרגה בעצמה על ידי מכונית שנמלטה מהמקום.
דמותו של ג'רמי פלמן, קצין מודיעין אמריקאי, שואבת השראה מג'ונתן פולארד, שהעביר סודות אמריקאים לישראל.
הלק"ם נסגר ב-1986 כתוצאה מפרשת פולארד.
דמותו של יוסי יכולה להיות בהשראת רפי איתן, איש המוסד ומנהל הלק"ם בשנות השמונים.
הוא נהג לומר לבני שיחיו, "לפחות אתה לא רואה הכל בוורוד," ביטוי קרוב לאחד הדיאלוגים האחרונים בסרט.
טקטיקת הפטיש והסדן היא טקטיקה צבאית הכוללת שימוש בשני כוחות עיקריים: האחד משמש כדי לרתק את האויב, והשני נועד למחוץ או להביס אותו באמצעות תמרון כיתור.
הטקטיקה עשויה לכלול מתקפה חזיתית של חלק אחד מהכוח, אשר ממלא תפקיד איטי יותר או סטטי יותר.
השלב השני כולל כוח נייד יותר המתמרן סביב האויב ותוקף אותו מאחור או מהאגף כדי להנחית מכה מכרעת.
טקטיקת "הפטיש והסדן" היא ביסודה איגוף יחיד, ויש להבדילה מכיתור פשוט שבו קבוצה אחת רק מעסיקה את האויב, בעוד כוח מאגף מנחית את המכה המכרעת.
הצורה החזקה ביותר של הטקטיקה היא כאשר שני הרכיבים הן הפטיש והן הסדן מסוגלים כל אחד לבדו להנחית מכה מכרעת.
במקרה זה, כוח הסדן אינו משמש כהסחת דעת בלבד, אלא ככוח משמעותי שפוגע באויב בעוצמה, קובע את מקומו בשדה הקרב, ושוחק את כוחו.
הפטיש, שהוא רכיב התמרון, מצליח בזכות התרומה המהותית של הסדן להחלשת האויב, שמונעת ממנו להגיב כראוי לאיום באגפו או בעורפו.
גרסאות אחרות של הרעיון כוללות שימוש בכוח חסימה או עיכוב משמעותי כדי לקבע את האויב במקומו, בעוד רכיב התקפי אחר; הפטיש מנחית את המכה המכרעת.
בכל המקרים, הן הפטיש והן הסדן הם כוחות משמעותיים שמסוגלים לגרום נזק ממשי, בניגוד לכוחות קטנים או הסחות דעת מקומיות.
הטקטיקה הייתה בשימוש בעת העתיקה, שכן מקורותיה נעוצים בשימוש בפרשים קלים, שהיו נפוצים בעולם העתיק.
בהמשך יושמה הטקטיקה גם באמצעות הקטפרקטים הכבדים של העולם המזרחי.
היא הופיעה במספר קרבות של היוונים והרומאים העתיקים.
בנוסף לשימוש ברבים מקרבותיו של אלכסנדר הגדול, היא יושמה גם במהלך המלחמה הפונית השנייה בקרב קאנאי ובקרב זאמה.
בשנת 48 לפנה"ס ניסה פומפיוס הגדול ליישם את טקטיקת "הפטיש והסדן" נגד יוליוס קיסר בקרב פרסלוס, שהיה אמור להכריע את גורל מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר.
בתוכניתו של פומפיוס, חיל הרגלים שימש כסדן, שתפקידו היה לבלום את כוחות קיסר, בעוד כוח הפרשים (הפטיש) נועד לאגף את צד שמאל של קיסר ולהנחית את המכה המכרעת.
קיסר סיכל את המהלך באמצעות הצבת מארב לכוח הפרשים של פומפיוס, שכלל קו חיל רגלים רביעי מוסתר שהונח בעורף מערך הלגיונות שלו.
כאשר חיל הרגלים של קיסר התקדם, הורה פומפיוס לאנשיו לא להסתער, אלא להמתין עד שלגיונותיו של קיסר יגיעו לטווח קרוב.
יועצו של פומפיוס, גאיוס טריאריוס, האמין שחיל הרגלים של קיסר יותש ויאבד את סדרו אם ייאלץ לעבור מרחק כפול מהצפוי.
בנוסף, חיילים נייחים צפויים להתגונן טוב יותר מפני הטלות פילום.
קיסר חשף את קו חיל הרגלים הרביעי והמוסתר שלו והפתיע את פרשי פומפיוס; אנשיו של קיסר קיבלו פקודה לדקור את פרשי פומפיוס בפילומים שלהם במקום להטיל אותם.
פרשי פומפיוס נתקפו בפאניקה וספגו מאות אבדות, בעוד פרשיו של קיסר התארגנו מחדש ורדפו אחריהם.
לאחר שנכשלו בניסיון להתארגן מחדש, שאר פרשי פומפיוס נסוגו לגבעות, והותירו את האגף השמאלי של לגיונות פומפיוס חשוף לחיילים המוסתרים, בעוד פרשיו של קיסר איגפו אותם.
אז הורה קיסר לקו השלישי שלו, שהכיל את החיילים למודי הקרבות והמנוסים ביותר שלו לתקוף.
מהלך זה שבר את כוחות אגף שמאל של פומפיוס, שנמלטו משדה הקרב.
לאחר שהדף את פרשי פומפיוס, שלח קיסר את קו העתודה האחרון שלו לתקוף.
פומפיוס איבד את הרצון להילחם כשצפה בפרשיו ובלגיונותיו נשברים ונמלטים והוא נסוג למחנהו.
הוא הותיר את שאר חייליו במרכז ובאגף ימין לגורלם והורה לחיל המצב להגן על המחנה בזמן שהוא נמלט.
תוך כדי כך דחק קיסר באנשיו לסיים את הקרב על ידי הבסת שאר חיילי פומפיוס וכיבוש המחנה והם מילאו את רצונו; לאחר שחיסלו את שרידי אנשיו של פומפיוס, הם הסתערו בזעם על חומות המחנה.
התראקים ושאר כוחות העזר שנותרו במחנה (בסך הכל שבע קוהורטות) הגנו עליו באומץ, אך לא הצליחו להדוף את ההתקפה.
מהעת המודרנית עד מלחמת העולם הראשונה
האשנטי נגד הבריטים – 1874
במלחמות הקולוניאליות של המאה ה-19, צבאות אפריקאיים מסוימים השתמשו בטקטיקת הפטיש והסדן.
כאשר בשנת 1874, כוח בריטי חזק בפיקודו של סר גרנט ג'וזף וולסלי, חמוש ברובים מודרניים ובארטילריה פלש לשטחה של האימפריה האשנטית.
צבא האשנטי לא התעמת עם הבריטים באופן מיידי, ולא עשה מאמץ משמעותי לשבש את קווי התקשורת הארוכים והפגיעים שלהם דרך הג'ונגל.
תוכניתם הייתה למשוך את הבריטים עמוק לשטחם, אל מול "סדן" הגנתי חזק שהתבסס בעיירה אמאופול.
שם, הבריטים היו אמורים להיתקע, בעוד כוחות אגף מתמרנים יכתרו אותם מאחור וינתקו אותם מאספקה.
היסטוריונים מסוימים, כמו ביירון פארוול, מציינים כי גישה זו הייתה אסטרטגיית קרב מסורתית של האשנטי, והייתה נפוצה גם בצבאות אפריקאיים אחרים.
כאשר הבריטים הגיעו לכפר אמאופול, האשנטי הצליחו למשוך את יריביהם קדימה, אך לא הצליחו להתקדם מול כוח האש המודרני של הכוחות הבריטיים, שיצרו מסך אש לליווי התקדמות חיל הרגלים במבני הריבועים.
ירי ארטילרי זה גבה מחיר כבד מהאשנטי, אך הם הותירו כוח חוסם במרכז סביב הכפר, תוך כדי התקפת איגוף גדולה משמאל, שכמעט הקיפה את הקו הבריטי והצליחה לפרוץ לכמה מריבועי חיל הרגלים.
עם זאת, נשקם של האשנטי היה נחות בהשוואה לנשק המודרני של הבריטים, וכוח האש העדיף סייע לבריטים להדוף את תמרוני הכיתור המסוכנים של האשנטי.
וולסלי למד וצפה את תצורות "הפרסה" של האשנטי, וחיזק את האגפים הבריטיים עם היחידות הטובות ביותר וכוח אש מתוגבר.
הוא הצליח להעביר את כוח האש הזה לאזורים מאוימים כדי לסכל את תמרוני האויב, להביס את רכיבי הפטיש והסדן שלהם, ולאלץ את יריביו לסגת.
מרגע נחיתת בעלות הברית בנורמנדי, האסטרטגיה של מפקד כוחות היבשה ביום הפלישה, פילדמרשל מונטגומרי, הייתה להתעמת עם כוחות הפאנצר הגרמניים המאיימים באמצעות התקפות מתמידות של הצבאות הבריטיים באגף המזרחי של ראש החוף.
תפקידם של הכוחות הבריטיים היה לשמש כמגן עבור הנחיתה של בעלות הברית, למשוך כל הזמן את השריון הגרמני אל "סדן" גדול במזרח, ולשחוק אותו ללא הרף בהרעשות ארטילריות, והתקפות של טנקים ומטוסים של בעלות הברית.
בזמן שהסדן ריתק את עיקר השריון הגרמני, נפתחה הדרך לאמריקאים להפעלת תמרון "פטיש" גדול במערב, באגף הימני של קו בעלות הברית, ולפרוץ דרך ההגנות הגרמניות.
תפקידם של הבריטים היה זוהר פחות וכלל בעיקר קרב קשה ושוחק בעיר המפתח קן וסביבתה.
המתקפה הגרמנית על ראש החוף בנורמנדי החלה עם כוחות פאנצר וחי"ר ממוכן חזקים, בתקווה לפרוץ לחוף על ידי תקיעת טריז בין הצבאות האמריקאי והבריטי.
לאחר שכשלו בכך, הם נאלצו להתמודד עם התקדמות בריטית מסיבית לעבר העיר האסטרטגית קן, שאיימה להקריס חלק גדול מקו החזית שלהם.
הדיוויזיות הבריטיות והקנדיות לא היוו כוח משני, הגנתי או הסחתי, אלא חיפשו באגרסיביות לחדור ולהשמיד את הקו הגרמנית.
הגרמנים נאלצו אפוא להקצות את הדרגים החזקים ביותר שלהם בזירה, יחידות הפאנצר והאס אס הניידות, כדי למנוע סכנה זו.
יחידות אלו העמיקו עוד ועוד לתוך ה"סדן" השוחק באגף המזרחי, אשר שחק אט אט את כוחם ויכולתם של הגרמנים.
העימות המר ריתק והחליש את הורמאכט, ובכך סלל את הדרך לפריצה אמריקאית מוחצת במערב.
המפקד העליון של בעלות הברית באירופה, דווייט אייזנהאואר, אישר את האסטרטגיה הכוללת של מונטגומרי בהודעה מ-10 ביולי, ודחף למאמצים עוצמתיים יותר:
תפיסת "הפטיש והסדן" הכוללת של מונטגומרי בקרב הובילה בסופו של דבר להצלחה, אך הדבר דרש חודשיים של לחימה מרה בעיר קן וסביבתה.
בתחילת 1950, לפני התקדמות צבא העם הקוריאני דרומה אל מעבר לקו רוחב 38, קוריאה הצפונית פתחה לעיתים קרובות במתקפות קטנות לאורך הגבול והחדירה במהלכן אלפי לוחמי גרילה לקוריאה הדרומית, עד לאי צ'ג'ו, בתקווה להפיל את הנשיא לי סינג-מן ולהשליט ממשלה קומוניסטית.
לאחר מספר הצלחות של צבא קוריאה הדרומית בלוחמה נגד גרילה, פתחו הצפון-קוריאנים בניסיונם האחרון לעורר מהפכה על ידי שליחת שתי יחידות בסדר גודל של גדוד אשר הורכבו כולן מלוחמי גרילה.
היחידה הראשונה הושמדה במהלך מספר קרבות עם דיוויזיית החי"ר ה-6 של צבא דרום קוריאה, ונותר ממנה ניצול אחד בלבד.
היחידה השנייה הושמדה אף היא בתמרון פטיש וסדן של שני גדודים גם הן מיחידות דיוויזיית החי"ר ה-6. לוחמי הגרילה של צבא העם הקוריאני איבדו 584 איש (480 הרוגים, 104 שבויים) וחיילי צבא דרום קוריאה דיווחו על 69 הרוגים ו-184 פצועים.
מאמץ זה היה המאמץ הגדול האחרון של הצפון הקומוניסטי לספח את הדרום עד לפלישתו אליו ב-25 ביוני 1950.
אתר הפטרוגליפים של צ'ונג'ון-לי שוכן באזור גבעות מיוערות המתנשאות לגובה של 200–300 מטרים מעל פני הים.
הוא נמצא סמוך לקו המים על הגדה הימנית של נחל פנגוצ'ון שבדרום-מזרח קוריאה הדרומית, כ-25 ק"מ מחופי ים יפן.
הפטרוגליפים נמצאים בצפון האתר המוכרז על-גבי פאנל של סלע משקע רחב הפונה לכיוון דרום-מזרח, שרוחבו 9.8 מטרים וגובהו 2.7 מטרים, כמו גם על ארבעה סלעים קטנים יותר מימין לפאנל המרכזי.
באתר זה התגלו 625 סימנים שונים הכוללים תמונות וכתובות בכתב סיני מהתקופה הנאוליתית, תקופת הברונזה ותקופת ממלכת סילה (המאה ה-1 לפנה"ס-935 לספירה).
הציורים באתר מתארים בעלי-חיים דוגמת לווייתנים, זוגות בעלי-חיים כגון צבאים ובעלי-חיים בלתי מזוהים הפונים זה אל זה או בכיוונים מנוגדים, בני אדם העוסקים בציד או צועדים בתהלוכה טקסית, סימנים אבסטרקטיים קונצנטרים ומעוינים, כתובות בכתב סיני וסימנים שזהותם אינה ברורה.
בתקופה הנאוליתית נעשה שימוש בכלי אבן והציורים מתארים בעלי-חיים דוגמת כרישים וצבאים בעלי קרניים גדולות במיוחד וסצנת ציד בחץ וקשת.
לתקופת הברונזה מתוארכים סימנים אבסטרקטיים של מעוניינים ועיגולים, ספירלות וקווים גליים אשר נעשו גם הם בכלי אבן.
בתקופת ממלכת סילה נעשה שימוש בכלי מתכת כדי ליצור ציורים של דמויות אדם מפורטות במיוחד (כולל תהלוכה טקסית), סירות ודרקונים.
בנוסף, מתקופה זו ישנם באתר 127 לוגוגרמות בכתב סיני, שחלקן מוקפות בחריטת מלבן, כאילו היו עמוד בספר.
הפטרוגליפים מאוגדים בהתאם לתקופת יצירתם ולנושאי הציורים.
דמויות בעלי-חיים מהתקופה הנאוליתית נמצאות בחלק השמאלי העליון של הפאנל המרכזי.
מוטיבים גאומטריים מתקופת הברונזה נמצאים בחלק העליון של הסלע, בצידו הימני ובמרכזו; והכתובות ודמויות האדם מתקופת סילה תופסות את חלקו התחתון של הפאנל.
ישנם מקרים בהם ציורים מתקופות שונות חופפים זה לזה.
בין הכתובות מופיעה כתובת בסינית המכונה "הכתובת המקורית", לאמור: .
כתובת זו מראה כי אמנים בתקופת סילה היו מודעים לממצא הארכאולוגי, והוסיפו את הציורים והכתובות שלהם במקומות הפנויים על הפאנל.
קיים דמיון בין תיאורי בעלי-החיים וכלי הציד באתר של צ'ונג'ון-לי למוטיבים דומים באתר הסמוך של דגוק-לי, אם כי הראשונים פחות ריאליסטיים ומפורטים, וההערכה היא כי האתר בדגוק-לי קדם לזה של צ'ונג'ון-לי.
הסימנים האבסטרקטיים מתקופת הברונזה, דוגמת עיגולים קונצנטריים, מעוינים וגלים, זהים לממצא דומה באתרי תקופת ברונזה אחרים ברחבי דרום קוריאה.
עיגולים קונצנטריים במיוחד שכיחים על דולמנים באתרי קבורה בקוריאה, וסימנים אבסטרקטיים נמצאו גם על חפצים מתקופת הברונזה, דוגמת מראות.
תיארוך הציורים מתקופת סילה, דוגמת תהלוכות טקסיות, סירות ודרקונים, נשען על השוואה לחפצים שנמצאו באתרי קבורה, על מצבות וכן בציורים מהתקופה; והכתובות בסינית לעיתים מעידות בעצמן על מועד כתיבתן.
הכתובת המוקדמת ביותר המציינת את מועד כתיבתה היא משנת 453 והמאוחרת ביותר היא מ-838. שני התאריכים הם מתקופת ממלכת סילה.
תושבי הסביבה הכירו את אתרי הפטרוגליפים לאורך נחל פנגוצ'ון מזה זמן רב, אך לא היו מודעים לחשיבותם התרבותית או ההיסטורית.
האזור שימש בעיקר לנופש ובחלקו היו בו מתקנים קהילתיים.
בשנים 1962–1965, מבלי שהייתה מודעת לקיומם של האתרים, ממשלת קוריאה הדרומית הקימה את סכר סאיון (사연호) כחמישה קילומטרים במורד הנהר מאתר הפטרוגליפים בדגוק-לי, דבר שגרם לעליית מפלס המים של הנחל, בעיקר בחודשי הקיץ הגשומים, ולהצפת האתר בדגוק-לי.
חמש שנים לאחר הקמת הסכר, ב-1970, התגלה האתר של צ'ונג'ון-לי ושנה לאחר מכן התגלה האתר השכן בדגוק-לי.
ב-2005 נבנה סכר נוסף על הנחל, הפעם 1.7 ק"מ מצפון לאתר של צ'ונג'ון-לי, וסכר זה מיתן את תופעת ההצפה והשיב את הטופוגרפיה של האזור למצבה הקודם.
שני אתרי הפטרוגליפים הוכללו ברשימת המורשת הלאומית זמן מה לאחר גילויים.
האתר של צ'ונג'ון-לי הוכרז כאוצר לאומי ב-1973, וזה של דגוק-לי ב-1995. ב-2010 הוכנסו האתרים לרשימה הטנטטיבית של אונסק"ו והוכרזו כאתר מורשת עולמית ב-2025. בשנת 2008 נפתח מוזיאון הפטרוגליפים של אולסן שהוא היחיד מסוגו בקוריאה הדרומית.
המוזיאון שוכן כקילומטר צפונית-מערבית לאתר, והוא בנוי בצורת לווייתן.
הפטרוגליפים של דגוק-לי (קוראנית 대곡리 암각화) הוא אתר ארכאולוגי בעמק נחל פנגוצ'ון שבדרום-מזרח קוריאה הדרומית, שבו ריכוז עשיר של פטרוגליפים שנוצרו בעזרת כלי אבן במשך מספר דורות, החל ב-5000 לפנה"ס לערך.
ייחודו של האתר בהצגת סצנות של ציד לווייתנים שאין להם אח ורע בשום מקום בעולם.
האתר התגלה בשנת 1971, ובשנת 2025 הוכרז המקום כאתר מורשת עולמית יחד עם האתר הסמוך של צ'ונג'ון-לי.
אתר הפטרוגליפים של דגוק-לי שוכן באזור גבעות מיוערות המתנשאות לגובה של 200–300 מטרים מעל פני הים.
הפטרוגליפים נמצאים בדרום האתר המוכרז על-גבי סלע משקע הפונה לכיוון צפון-מערב, בחלקו התחתון של הסלע שגובהו מגיע ל-30 מטרים מעל אפיק הנחל, והם מרוכזים על-פני שטח שרוחבו 8 מטרים וגובהו 4.5 מטרים.
סך הכל התגלו על-פני הפאנל העיקרי ועשרה סלעים קטנים יותר נוספים, 312 ציורים שונים מהתקופה הנאוליתית.
הציורים כוללים לפחות 20 מיני בעלי-חיים דוגמת לווייתנים, צבים, צבאים, נמרים, חזירי בר, דלקים צהובי-גרון, זאבים, דגים, כרישים, אריות ים ובעלי-חיים לא מזוהים.
עוד נמצאים על הסלע 16 דמויות אדם מלאות וציורי ראשי אדם, 22 ציורים של כלי צייד דוגמת חיצים וקשתות, רשתות דייג וסירות, וכן עשרות ציורים בלתי מזוהים.
הציורים מדגימים את יכולותיהם של האמנים, והדבר בולט בייחוד בציורי הלווייתנים, שבהם נראים בבירור פיהם, גופיהם, סנפירי החזה שלהם וזנבם של הלווייתנים, באופן המאפשר לחוקרים בני זמננו לזהות את המין המדויק של הלווייתן שבציור.
החוקרים הצליחו לזהות שבעה מינים שונים של לווייתנים שהם אובלנה צפון-פסיפית, לווייתן גדול-סנפיר, לווייתן אפור, ראשתן גדול-ראש, דולפין נתב, קטלן ומין של פוקניים (Neophocaena).
סצנות ציד הלווייתנים המופיעות באתר ייחודיות בקנה מידה עולמי שכן הן מתארות בפירוט את שלבי גילוי בעל החיים, לכידתו, גרירתו וביתורו.
שלב האיתור מתואר בדמות ציפורים הנוטות להתאסף סביב הלווייתנים, הלכידה והגרירה מתוארות בעזרת דוברות והביתור מודגם כשהלווייתן שכוב על גבו ועל בטנו מסומנים פסי חיתוך.
זהות בעלי-החיים היבשתיים נלמדת מאורך צווארם וזנבם ונוכחות קרניים.
ישנם ציורים המתארים התנהגות אופיינית של בעלי-חיים, דוגמת לווייתנים השוחים בלהקה, גור לווייתן אפור הצמוד לגבה של אימו, נמר הקורע לפני זינוק או פסים אופייניים על גבו של חזיר בר צעיר.
אמני הסלע של דגוק-לי עשו שימוש בשיטות חריטה המוכרות ברחבי העולם, היינו, שימוש בכלי אבן לשם יצירת קווים ושטחים בדרך של הקשה, גירוד ושפשוף, ולעיתים יצרו תבליטים; והיצירתיות שלהם עולה משילוב הטכניקות האלה להבעת מוטיבים ייחודיים.
האמנים ניצלו את עיקולי פני הסלע הטבעיים ויצרו סוג של תבליט שהעניק נפח לציורים הדו-ממדיים שיצרו.
כך לדוגמה נעשה שימוש בעיקול הסלע לתיאור קו הלסת של לווייתן או לדוגמאות שעל גוף הקטלן.
בדרך כלל תוארו הלווייתנים במבט מלמעלה, אך לעיתים נעשה שימוש בפרספקטיבות שונות; לדוגמה ראשו של לווייתן מתואר במבט מהצד אך גופו מתואר במבט מלמעלה.
ככלל, בעלי-חיים ימיים ויבשתיים מאוגדים בנפרד על הפאנל של דגוק-לי.
בעוד שבעלי-חיים יבשתיים נמצאים בדרך כלל בחלקו הימני של הסלע ומתוארים במאוזן מהצד, אלה החיים בים מתוארים בצידו השמאלי של הפאנל במבט מלמעלה ובמאונך.
בשנים 2013 ו-2018 נערכו מחקרים ארכאולוגיים סביב לסלע של דגוק-לי במטרה לחשוף חומרים שיספקו תיארוך מדויק של האתר.
במחקרים אלה התגלו למרגלות הסלע מאובנים של טביעות רגליים של דינוזאורים, ובגבעות שלידו נמצאו שרידים ארכאולוגיים מתקופת ממלכת סילה (המאה ה-1 לפנה"ס-935 לספירה) ושושלת ג'וסון (1392-1910).
לכן, נערכו השוואות בין אמנות הסלע באתר של דגוק-לי לבין שרידים מאתרים ארכאולוגיים אחרים בסביבה, ולפי בדיקה זו הפטרוגליפים תוארכו לתקופה הנאוליתית.
רוב האתרים הסמוכים תוארכו לתקופה שבין 7500 שנים ועד 5500 שנים לפני זמננו, ונמצאו בהם ראשי חיצים, צלצלים וכן עצמות לווייתנים, כרישים, אריות ים, צבאים, חזירי בר ונמרים - כולם בעלי-חיים המופיעים בדגוק-לי.
בנוסף נמצאו באתרים נאוליתיים אחרים חרסים שעליהם נראות רשתות דייג כמו גם דמויות לווייתנים, חזירי בר וצבאים זהים לאלה שעל הפאנל של דגוק-לי.
הממצא החשוב ביותר בהקשר זה הוא עצמות לווייתנים שעליהם סימני צלצל או שצלצל נעוץ בהם, אשר נמצאו באתר סמוך ותוארכו ל-4027 לפנה"ס.
על-סמך כלל הנתונים האלה, הפטרוגליפים המוקדמים בדגוק-לי תוארכו ל-5000 לפנה"ס.
בנוסף ניתן להבחין בין דורות שונים של ציורים בהתאם לשיטת יצירתם ולדרך בה הם מונחים זה על גבי זה.
הפטרוגליפים המוקדמים נעשו בדרך של הקשה וניקור, והם מתארים ציד לווייתנים, בעלי-חיים ימיים וצבאים.
בתקופה שלאחר מכן נעשה תיאור ספציפי יותר וריאליסטי של פרטי לווייתנים אינדיבידואליים.
הציורים המאוחרים ביותר נעשו בדרך של יצירת סבכה או נקודות על גוף בעלי-החיים.
בשנים 1962–1965, מבלי שהייתה מודעת לקיומם של האתרים, ממשלת קוריאה הדרומית הקימה את סכר סאיון (사연호), כחמישה קילומטרים במורד הנהר מאתר הפטרוגליפים של דגוק-לי, דבר שגרם לעליית מפלס המים של הנחל, בעיקר בחודשי הקיץ הגשומים, ולהצפת האתר שטרם היה ידוע.
חמש שנים לאחר הקמת הסכר, ב-1970, התגלה האתר השכן של צ'ונג'ון-לי ושנה לאחר מכן התגלה האתר בדגוק-לי.
הפיג'מות היא סדרת טלוויזיה קומית-מוזיקלית ישראלית לילדים ונוער בהפקת "טדי הפקות".
היא שודרה בערוץ הילדים במשך 9 עונות ומנתה כ-223 פרקים, החל מ-6 ביולי 2003 ועד לסיומה ב-15 בפברואר 2015.
התסריט לסדרה נכתב על ידי רובי דואניאס, אריק זילברמן, אלי דראי וחלק משחקניה.
אריק זילברמן שפיתח את הרעיון לסדרה כתב בפוסט בפייסבוק שקיבל השראה מהסדרה "The Young Ones", הסדרה זכתה להצלחה רבה ואף למעמד קאלט, והיא קומדיית המצבים השנייה באורכה בישראל, לאחר "סברי מרנן".
הסדרה מגוללת את סיפורם של חברי להקת "הפיג'מות", להקת רוק כושלת המתקראת כך משום שחבריה מופיעים בפיג'מות.
חברי הלהקה המרכזיים, הנושאים את שמם האמיתי, כוללים את הקלידן והסולן, אילן רוזנפלד, המתופף עודד פז והגיטריסט קובי פרג'.
במהלך הסדרה מצטרפים חברים נוספים שמתחלפים בין העונות, בהם אלונה טל, ימית סול, נתן קופרמן (יובל סגל) ודנה פרידר.
העלילה נפתחת עם מעברה של להקת "הפיג'מות" מנתניה לתל אביב, לבית דודתו של אילן, מלכה קופרמן השוהה בחו"ל כדיפלומטית.
הבית ממוקם ברחוב מזא"ה פינת מאפו ובקומת הקרקע פועלת מסעדת "המבורגרי" – מסעדת המבורגרים כושלת המנוהלת על ידי דודו של קובי, גרי מנדלבאום (יניב פולישוק).
עודד עובד במקום כטבח וכמלצר, והחבורה מבלה שם לעיתים קרובות.
בתו של גרי, רוני (אלי קרן-אסף), מבקרת בה לעיתים תכופות.
החל מהעונה הרביעית מקיימת הלהקה חזרות במרתף המסעדה.
הדמויות בסדרה והעונות בהן השתתפו
אילן רוזנפלד: קלידן וסולן הלהקה.
נוהג להתייאש מכישלונה של הלהקה, ולהיות מריר וביקורתי.
לעיתים מתנהג כאדם הכי יציב רגשית בלהקה, ולעיתים נוטה להשתפכויות ילדותיות.
ניהל רומן סודי עם ימית בין העונות ובסוף עונה 9 הציע לה נישואין.
קובי פרג': הגיטריסט של הלהקה.
מגלם גם דמויות נוספות שהן השלכה מאישיותו - הוא מוצג כבעל הפרעת זהות דיסוציאטיבית חמורה, אך הוא נוהג לנצל אותה למטרותיו האישיות.
כחלק מפיצול האישיות הוא מגלם דמויות שונות.
עבד כנהג מונית בין העונות.
כסיל וילדותי בעקבות זאת נלעג על ידי דמויות רבות.
אלונה טל (עונות 1–3, אורחת בעונה 4): זמרת ליווי בלהקה.
אהובה על יתר חברי הלהקה, שלא זוכים לחיבה דומה ממנה.
לפני העונה הרביעית עזבה לארצות הברית, והייתה אורחת בכמה פרקים בעונה הרביעית.
ימית סול (עונות 4–9): נגנית כלי הקשה.
בעלת תואר שני בפסיכולוגיה קלינית.
בעונה החמישית החלה לעבוד על תזה, ובעונה השביעית החלה לימודי תואר דוקטור.
היא ודנה גרו ביחד בעונות 5–7. ניהלה עם אילן רומן סודי בין העונות ובסוף עונה 9 אילן הציע לה נישואין, מכונה על ידי החבורה "ימה".
דנה פרידר (עונות 5–9): בסיסטית בלהקה.
עובדת בהמבורגרי בתור מנהלת חשבונות.
דנה היא האחיינית של שפרה, אשתו של גרי.
בעונות 5–7 גרה עם ימית.
בעונות 8–9 נהייתה בת זוגו של נתן ועברה לגור איתו ביחד בדירתו.
בסוף עונה 9 היא ונתן התחתנו.
נתן קופרמן (יובל סגל) (עונה 4 ועונות 6–9, אורח בעונות 2 ו-5): המופיע כבן דודו של אילן שמשמש כ-DJ בלהקה.
עבד פעם ב-MTV, אך פוטר בעונה 4. חכם ומוכשר אולם מתנהג באופן ילדותי ובוכה הרבה בכל פרק.
גרשון (גרי) מנדלבאום (יניב פולישוק): הדוד של קובי.
בעל מסעדת המבורגרים כושלת בשם "ההמבורגרי של גרי" בתחתית הבניין בו גרים הפיג'מות.
אדם ממורמר, קמצן, קשוח, ולפעמים ילדותי.
שונא את עבודתו ואת הסדרה עצמה, והרבה פעמים רוצה שהיא תסתיים.
נוהג לצעוק "למה?!" בקול גבוה וצפצפני כאשר צצות בעיות.
מאשים את בני משפחתו ברוב הצרות שלו.
בעונה החמישית מתברר שיש לו תאום בשם ברי.
רוני מנדלבאום (אלי קרן-אסף): בתם הבכורה של גרי ושפרה.
אופורטוניסטית, ולעיתים גם מניפולטיבית, מכונה על ידי גרי "רונקיפליץ" ו"פליצה".
אוהבת לבקש מאבא שלה כסף ומתמחה בכל מושגי המחשוב והאינטרנט.
גברת ברכה קירשנברג (רבקה גור): שכנה אלמנה המתגוררת לבדה מתחת לדירה של הפיג'מות.
לעיתים מארחת בדירתה את נאג'י מהאגודה לתרבות הדיור, שלמעשה זהו אחד מפיצולי האישיות של קובי, בלי לדעת שזה קובי שמנצל אותה כדי לקבל אוכל.
בעבר הייתה חברה בלהקה כושלת יחד עם רותה (אמו של גרי) ומלכה קופרמן.
מר אברהם לטין (סימון רוזנפלד): שכן חירש בבניין.
גר מול הדירה של שלישיית הפיג'מות, שנוהגים לקחת לו את העיתון של הבוקר.
שפרה מנדלבאום (בוימוולד) - (קול בלבד: נאוה קולטון): אשתו השנואה של גרי.
הופיעה רק פעמים אחדות בסדרה: בעונה השנייה נראתה ישנה לצידו של גרי (גולמה על ידי נאוה קולטון) בעונה השלישית הופיעה בפלאשבק של גרי כאשר הוא פגש אותה לראשונה, בתור צעירים (גולמה על ידי ליאת אחירון).
ובפרק 200 בעונה התשיעית הקרוי "הפרק ששפרה באה" מוצגת בתור הדוגמנית גלית גוטמן, ההפך המוחלט של שפרה.
בדש "השטן" (נדב אסולין) (אורח בעונות 1, 9-4): היה האמרגן של גרי וחברו עודד מנשה כשהיו צעירים, שומר על "הגיהנום של סדרות הטלוויזיה".
שמעון צמחוני (ניר רון) (אורח בעונות 3–9): יריבו של גרי מהתיכון.
הופיע לראשונה בעונה השלישית, כחלק מסדרת פרקים בשם "צמחוני נגד מנדלבאום".
בכל פעם הוא חוזר כדי לנסות לנצח את גרי, ולפעמים לפרק את ההמבורגרי.
רובי דואניאס: הבמאי של הסדרה, מתעצבן בקלות.
מגלם כמה דמויות אורחות ביניהן "מוטי חליליות" והמסאז'יסט "עמוס עוז", ומופיע מדי פעם בתפקיד עצמו בעת שבירת הקיר הרביעי.
שייקה, פולי וגברי מנדלבאום (שון גיטלמן) (עונות 8–9): שלישיית התאומים של גרי ושפרה, אחיה הצעירים של רוני, הצטרפו לסדרה בעונה השמינית, על אף שהוזכרו פעמים רבות לפני כן.
נקראים על שמות חברי הגשש החיוור.
שייקה הוא ילד בעייתי שמגורש פעמים רבות מהגנים בו הוא לומד, פולי הוא הבן האהוב על גרי תמים וטוב לב וגברי אוהב לשיר ופעם אחת היה זמר ללהקת הפיג'מות.
אלברט השיפוצניק (אריה צ'רנר) (אורח בעונות 4–9): השיפוצניק של ההמבורגרי, לוקח הרבה כסף לשיפוץ, מוזר מעט, ואוהב להדגים את ידיעותיו לחקות קולות של בעלי חיים ובעיקר "דולפין קטן קטן", מדי פעם משפץ גם בדירתם של אילן קובי ועודד, הופיע לראשונה בעונה הרביעית בפרק השני "צופן הפיג'מות".
ביי גינס (יוני גרא) (אורח בעונות 2–9): כתב חדשות ומנחה התוכנית "ערב סוף עם ביי גינס" (פרודיה על תוכנית הבידור "ערב טוב עם גיא פינס").
מסקר במהלך הסדרה כל מיני נושאים המקשרים את החבורה שמיועדים לפרסום.
מלכה קופרמן (אפי בן ישראל) (אורחת בעונות 1 ו-6): דודתם של אילן ונתן.
מוזכרת בכל העונות, ואף הביאה לאילן, עודד וקובי את דירתם בתחילת הסדרה כי הלכה לשליחות בווינה.
בסוף העונה הראשונה חוזרת למומחים ועודד וקובי צריכים להסתתר ולאחר מכן חזרה לשליחות בווינה.
בתחילת העונה השישית חוזרת מהשליחות בווינה אך מצליחים להחזיר אותה חזרה לשליחות.
בפרק "נג'יג'וס" התגלה שהיא הלכה לעולמה והורישה לאילן את הדירה.
דמותו של קובי מתחלפת לעיתים קרובות בדמויות המגולמות על ידי קובי פרג' שכולן מעין פיצולי אישיות של קובי והן משמשות אותו כדי לפתור בעיות בעלילה.
קובי עצמו ושאר הדמויות בסדרה מכירות את מגוון פיצולי האישיות ומתייחסות אליהן כרכיבים אישיותיים בדמותו של קובי.
להלן כמה מהדמויות המרכזיות באישיותו של קובי:
נג'י קומרדין (לדר) ג'קסון: קשיש ממוצא עיראקי בעל מבטא כבד.
נוהג להציג את עצמו כיו"ר האגודה לתרבות הדיור שלכאורה בא לעזור לשכנתו ברכה קירשנברג, המאוהבת בו, להתמודד עם שלישיית הפיג'מות, אך למעשה מנצל אותה כדי לקבל אוכל.
מרבה לקלל בעיראקית יהודית, כמו "חראב שטעל".
לצד פרדי, נג'י הוא אחד מפיצולי האישיות היחידים שיכולים להשתלט על קובי על דעת עצמם ללא שליטתו.
פרדי נייס-טוּ-מיט (נעים להכיר): אמרגן הלהקה, לבוש בחליפה כחולה והחל מעונה 5 בחליפה סגולה ובמשקפי דיסקו שחורים.
נוהג לומר על כל דבר עליו מדבר "מספר אחת בארץ!" ולאחר מכן לערב נושאים שאינם קשורים לנושא השיחה המקורי, דבר הגורם לבלבול והסכמה של הסובבים אותו, ולעיתים אף מעורר פחד בשל טון דיבורו המאיים.
רב-סמל מתקדם מאוד מרסל פוארו: פרודיה על הבלש הרקול פוארו.
בעל פלולה על הלחי השמאלית ומחזיק בדרגה הבדיונית "רב-סמל מתקדם מאוד" במשטרת ישראל ומופיע בעיקר בסצנות הקשורות לפשע.
נוהג לשלב את הקריאה "מינוולת!" במשפטיו.
הרב סבבה סאלי: פרודיה על הבאבא סאלי.
מרבה למלמל משפטים לא ברורים, מבולבלים וחסרי-משמעות, ובסופם מבליט את המילה "סבבה".
סבבה סאלי נוהג לברך את כל מי שנוכח בסביבתו או לקלל במידת הצורך.
תפילותיו מכילות גם ציטוטים משירים בעיקר של בריטני ספירס.
אדי גוד-טו-סי (נעים לראות) פוס: אחיו ההומוסקסואל של פרדי, רקדן, כוריאוגרף ומפיק הפקות קטנות.
מאיר איינשטיין: פרודיה על שדרן הספורט והרדיו מאיר איינשטיין.
בעל פוני המכסה את עיניו, ונוהג להסתובב עם מסרק המשמש אותו גם כמיקרופון.
מופיע כשדרן אירועי ספורט בעלי חשיבות נמוכה.
החל להופיע בעונה השנייה ומרבה לומר "עוד שבת של כדורגל".
יהורם צוברבולר: שדרן טלוויזיה מראשית ימי הטלוויזיה בישראל, מדבר בעברית צחה ורהוטה אך אנכרוניסטית ודמותו מוצגת בצבעי שחור-לבן.
יהורם מופיע כשדרן חדשות ללא כל צוות חדשות מסביבו כפרודיה על התקלות שאפיינו את הערוץ הראשון.
החל להופיע בעונה השישית, לאחר שגרי כתב אותו בערך הוויקיפדיה של קובי.
מני פירה: שף מוכשר ואחיו של מרסל פוארו.
עברת את שם משפחתו מ"פוארו" ל"פירה".
ידוע באומרו "לילקק אותו" (על משקל "ללקק אותו").
יהורם יגון: זמר ים תיכוני שהופיע בפרקים "הטברנה של גרי"(עונה 2, פרק 36) ו"רינגטון"(עונה 4, פרק 80).
שר את השיר "הבדידות והבדידים" ו-"תעני לו".
אמנם שמו מבוסס על יהורם גאון, אך דמותו מבוססת ככל הנראה על זוהר ארגוב.
דוב'לה שפיץ (סדרות הבת): דוב'לה הוא הדמות היחידה של קובי שהשתתפה בסדרות-בת "הפיג'מות בקפה קר סול" ו"הפיג'מות במופע של דובל'ה", אולם לא בסדרה המקורית.
דוב'לה מאופיין בצרידות ונוטה להתעצבן בקלות.
ג'ורה: פרודיה בסגנון עיראקי לדמות המצוירת דורה.
דייבו: פרודיה בסגנון עיראקי לדמות המצוירת דייגו.
לאורך הסדרה הופיעו שחקנים אורחים רבים, בעיקר מנחים מערוץ הילדים, לרוב בשילוב בדיחות פנימיות.
מספר הפרק (בסדרה) מספר הפרק (בעונה) שם הפרק בימוי תסריט תאריך שידור מקורי 63 1 מה?
רובי דואניאס אילן רוזנפלד ויוני גרא 23 באוקטובר 2008 122 35 חתונת הכסף רובי דואניאס רובי דואניאס ויניב פולישוק 26 באוקטובר 2008 123 36 לא מצחיק רובי דואניאס רובי דואניאס ואילן רוזנפלד 27 באוקטובר 2008
מספר הפרק (בסדרה) מספר הפרק (בעונה) שם הפרק בימוי תסריט תאריך שידור מקורי 149 1 אילן בממלכת ההמבורגרים רובי דואניאס יובל סגל 1 בספטמבר 2011 150 2 יאללה הפקות רובי דואניאס אלעד קוריש וקובי פרג' 4 בספטמבר 2011 151 3 הוא בא.
רובי דואניאס עודד פז ויובל סגל 15 בפברואר 2015
את מילות שיר הנושא של הסדרה כתבו אילן רוזנפלד וברק פלדמן והלחין יוני בלוך.
בלוך גם ביצע את השיר בשלוש העונות הראשונות שעובד בסגנון רוק.
בעונה הרביעית השיר עובד מחדש על ידי אילן רוזנפלד אשר גם שר אותו.
בין העונות 5–7 עובד השיר שוב על ידי גיא מזיג אשר גם ביצע אותו.
בעונות 8–9 נעשה שינוי משמעותי מאוד ברוב מילות השיר וכן נעשה גם שינוי במקצב השיר לסגנון ראפ, בהשתתפות שאנן סטריט ודודוש קלמס מהדג נחש, ולראשונה גם הוצג במאי הסדרה רובי דואניאס כשחקן ראשי.
בנוסף, בפרק הראשון של העונה השמינית הוקרן שיר הנושא כשיר ספיישל עם שינוי במוזיקה ובמילים, אך מהפרק השני לעונה השמינית הגיע לשיר הנושא החדש (לא חזר לשיר הספיישל).
לאורך כל עונות הסדרה משולבים שירי להקת הפיג'מות אותם כביכול כתבה והלחינה.
לאחר שידור העונה הראשונה יצא אלבום ובו מיטב השירים מהעונה הראשונה (בתוספת שיר בונוס שלא שודר, "שיר מקורי לא שלנו", ששודרה בסופו של דבר רק בעונה הרביעית) ומערכונים חדשים.
+מספר שירמספר פרקשיר המושמע בפרקתאריך בכורת השיר 11"זאזי באזאזי"1 בספטמבר 201121"בוא איתי ונמריא"1 בספטמבר 201134"יאללה בלאגן"6 בספטמבר 201146"איזה עולם"8 בספטמבר 2011511"חדשות טובות"15 בספטמבר 2011624"פרק אחד לפני האחרון"6 באוקטובר 2011725"זהו זה נגמר"9 באוקטובר 2011
כל הדמויות בסדרה מודעות לקיומה של מציאות חיצונית לעלילה, ולכן הן מתייחסות גם לקהל, לבמאי, לתסריטאים ולכלל ההפקה, ואף לפער הבוטה בין כישלונה של להקת "הפיג'מות" הבדיונית, בהשוואה להצלחתה של הסדרה הטלוויזיונית "הפיג'מות".
הדמויות מודעות לכך שהן חיות בסדרת טלוויזיה והן מנהלות את הזמן שלהן על פי סצנות, פרקים ועונות.
בעונה הרביעית, בפרק "פרדי על הבוקר", הדמויות אף פותחות בשביתה כדי להניע את מפיקת הסדרה הטלוויזיונית (נאוה קולטון) להפיק את הלהקה.
באופן דומה, הדמויות מתקנות זו את זו כאשר הן מתבלבלות בתסריט, פונות אל אנשי ההפקה ישירות (בעיקר לבמאי רובי דואניאס) ואף לקהל.
מקום מיוחד בהקשר זה הוא "המסך הלבן" (שכונה בפרקים הראשונים "משמר המוסר") – מקום בו יכולות הדמויות לדבר ישירות אל הצופה, כמו בתוכנית מציאות.
במסך הלבן מופיעות הדמויות כאשר הן לבושות בגדים שחורים, והן עושות בו שימוש כדי להבהיר נקודות בעלילה, להתנצל על שימוש בשפה גסה, או פשוט להסתודד במקום שבו הדמויות האחרות אינן יודעות על מעשיהן.
בעונה הרביעית הופיע לראשונה ה"מסך שחור", בו גרי הוא משתף על חייו ומספר את כאביו בפני הצופים (במסך השחור גרי אינו מחליף את בגדיו).
ובאותה עונה גם אלונה מקבלת מסך משלה בצבע כחול (אם כי הופיעה אתו רק פעם אחת בעונה הרביעית) ורובי מקבל מסך משלו בצבע ירוק.
העונה הראשונה שודרה שישה ימים בשבוע (א'-ו') בשעה 11:30 (חלק מרצועת "כדור פורח" בחופש הגדול) ובשידור חוזר ב-17:00. החל מהעונה השנייה שודרה הסדרה חמישה ימים בשבוע.
העונה השנייה והשלישית שודרו בשעה 17:30 והעונה הרביעית ב-18:15. בעונה החמישית הסדרה קיבלה את משבצת השידור של השעה 14:00. החל מהעונה השישית קיבלה הסדרה את משבצת השידור של השעה 15:30.
הפופולריות של הסדרה בשירות HOT V.O.D הובילה להחלטה לצלם עונה רביעית ב-2006. מבחינה עלילתית הוסבר שינוי התפאורה, שאבדה עם הזמן, ב"שריפה".
מעבר לשינוי התפאורה הצטרפו לסדרה דמויות חדשות.
זו הייתה העונה הראשונה ששודרה במסגרת שידורי קשת בערוץ 2, להם עונה זו יועדה מלכתחילה.
בשנת 2008 צולמה ושודרה עונה חמישית.
העונה השישית, שודרה בחודשים ספטמבר-אוקטובר בשנת 2010 ושידור העונה השביעית החל ב-1 בספטמבר 2011. העונות השישית והשביעית צולמו יחדיו.
באפריל 2012 התפרסמה ההחלטה להפיק 2 עונות נוספות לסדרה, שמינית ותשיעית, אשר צולמו בין ספטמבר-נובמבר 2012.
העונה השמינית עלתה לשידור במאי 2013, חודשים מועטים לאחר צילומה, והעונה התשיעית עלתה לשידור ב-4 בינואר 2015, למעלה משנה וחצי לאחר צילומה.
העונה התשיעית, לראשונה בתולדות הסדרה, שודרה ללקוחות HOT בלבד.
בנוסף, ארבע העונות הראשונות זמינות באפליקציית 12+.
בשנת 2003 בתום שידורה של העונה הראשונה הופץ תקליטור DVD לסדרה הכולל שלושה פרקים נבחרים מתוך העונה הראשונה.
בחודש דצמבר של אותה השנה, הושקה לסדרה גרסת מחזמר בחנוכה של הפיג'מות של ציפי מייזלר הפקות בע"מ וטדי יזמות והפקות בע"מ ובשיתוף של ערוץ הילדים.
הפיג'מות בקפה קר סול - מיני-סדרה בהפקת טדי הפקות, ששתי עונותיה (2007–2008) מנו 49 פרקים באורך 5 דקות ושודרו בערוץ HOT Games.
סדרה זו מתארת את חייהם של הפיג'מות כמלצרים בבית קפה שבבעלותו של דובל'ה (קובי פרג').
הפיג'מות במופע של דובל'ה (2009) - סדרת בת ל"קפה קר-סול" ובמרכזה דמותו של דובל'ה ומתרחשת מאחורי הקלעים של תוכנית האירוח של דובלה.
מנדלבאום בלש פרטי - שודרה בערוץ הילדים בעונה הראשונה ובלוגי בעונה השנייה, בסדרה גרי עבד כבלש במשרד חקירות פרטי משלו, לאחר הפרק בסדרה המקורית "תעלומת הטמגוצ'י".
ב-14 באפריל 2020 הועלה סרטון לערוץ היוטיוב של עודד פז בשם "הפיג'מות - איחוד בבידוד".
הסרטון הופץ בעקבות הסגר החלקי בישראל כחלק מהמאבק במגפת הקורונה.
הוא נערך כוועידת וידאו בין כל חברי הלהקה לדורותיה וכן גם את גרי ורובי דואניאס.
בשנת 2021 השיק עודד פז מופע המציג שירים ומערכונים מתוך הסדרה, בהפקתו ועיבודו של ישי סוויסה.
מופע הבכורה התקיים ב-28 באוקטובר לאחר פרישתו מערוץ הילדים אחרי 18 שנה.
בהופעות מנגנת להקה חיה ("הקסדות" כאזכור ללהקת הקסדות שקדמה לפיג'מות לפני מעברם לתל אביב בעת שגרו בנתניה) ומופיעים שלל אמנים אורחים, כגון אילן רוזנפלד, יניב פולישוק, דנה פרידר, יוני בלוך, אלונה טל, טל שגב, גיא מזיג, לי בירן, עדן מאירי, טל מוסרי, ג'קו אייזנברג, רוני דואני ועוד.
הפּיבי הקדוש (The Holy Piby) - תנ"ך האדם השחור - הוא אחד מספרי הבסיס של תנועת הראסטפארי.
את הספר חיבר רוברט רוג'רס מאנגווילה בשנים 1913 – 1917 ועם השנים חוברו גרסאות שונות על ידי אנשי דת שונים ברחבי העולם.
לג'מייקה הגיע הפיבי הקדוש על ידי הזוג גאריסון וגודרידג' שהגיעו מדרום אפריקה.
בשנת 1925 הקימו הזוג כנסייה אפרו-איטלקית.
הם נתקלו בהתנגדויות מצד כנסיות אדוקות יותר לנצרות באי וברחו למזרח ג'מייקה למחוז סנט תומאס.
שם בעצם הוקמה תנועת הראסטאפרי בג'מייקה ושם גם החלו בקריאת הפיבי הקדוש - הוא הגרסה הקרובה ביותר לתנ"ך הראשון, שעל פי האמונה הראסטאפרית נכתב באמהרית, שהייתה השפה הראשונה בה דיבר האדם.
קריאת התנ"ך באמהרית הייתה אסורה אז בג'מייקה.
גודרידג' וגאריסון טענו שאנשי הדת הנוצריים הראשונים הסתירו את האמת כשכתבו שאלוהים והנביאים הראשונים בתנ"ך היו לבנים, כאשר בעצם היו שחורים.
בפרקי הפיבי הקדוש ישנו פרק הנקרא "מפת החיים של האדם השחור", שמתאר את גורל חייו הקשה אך בהחלט מפואר של האדם השחור מבריאתו ועד לסופו ומעבר לכך.
הפיגוע בעיר אוקלהומה סיטי היה מתקפת טרור שבוצעה ב-19 באפריל 1995 וכוונה כנגד הבניין הפדרלי על שם אלפרד פ.
מורה באוקלהומה סיטי, אוקלהומה, ארצות הברית.
הפיגוע תוכנן ובוצע על ידי טימותי מקווי וטרי ניקולס, שני פעילים אנטי ממסדיים.
המתקפה גבתה את חייהם של 168 בני אדם והותירה מעל 680 פצועים.
שליש מהבניין נהרס בפיצוץ, ולאחר מכן הבניין הוחרב כליל.
זאת הייתה מתקפת הטרור הקטלנית ביותר על אדמת ארצות הברית עד לפיגועי 11 בספטמבר (למעט המתקפה הצבאית על פרל הארבור בדצמבר 1941) .
ב-1988 נפגשו טימותי מקווי וטרי ניקולס במהלך אימון של צבא ארצות הברית.
הם חלקו עניין משותף בשרדנות והתנגדו לפיקוח על נשק.
לאחר המצור על רובי רידג' באוגוסט 1992 והמצור בווייקו, בו נהרגו דייוויד כורש ומספר ממאמיניו מכת הדיווידים ב-1993, הם החלו לצבור כעס כלפי הרשויות האמריקאיות, ומקווי אף ביקר באזור המצור ב-1993. מקווי החליט לפוצץ בניין פדרלי כתגובה לאירועי המצור.
ב-15 באפריל 1995 שכר מקווי משאית במדינת קנזס תחת שם בדוי.
יום לאחר מכן, ב-16 באפריל, הוא נסע ביחד עם שותפו למזימה ניקולס לעיר אוקלהומה סיטי, שם הוא החנה את רכב המילוט במרחק מספר בניינים מהבניין ע"ש אלפרד פ.
לאחר מכן הסירו השניים את לוחיות הרישוי מהרכב וחזרו לקנזס.
במשך היומיים שלאחר מכן עסקו שני הקושרים בהכנת הפצצה, שהייתה מורכבת מתערובת של אמוניום ניטראט (2.3 טון), ניטרומתאן (540 ק"ג) וטובקס (160 ק"ג), במשקל כולל של 3.2 טון.
לאחר שסיימו להרכיבה על המשאית נפרדו השניים, ניקולס נשאר בקנזס ומקווי נסע עם המשאית לאוקלהומה סיטי.
כאשר התקרבה המשאית לבניין הפדרלי ע"ש אלפרד פ.
מורה, הדליק מקווי את פתיל ההשהיה של הפצצה.
זמן קצר לאחר מכן החנה את המשאית מול הבניין הפדרלי, נעל אותה ורץ לרכב המילוט.
ב-19 באפריל בשעה 09:02 בבוקר, 5 דקות לאחר שמקווי הדליק את הפתיל, התפוצצה המשאית.
הפיצוץ היה שווה ערך ל-1.8 טונות של טי.אן.טי, נשמע ממרחק של 89 קילומטרים ונמדד כרעידת אדמה בעוצמה 3 בסולם ריכטר על ידי מספר סייסמוגרפים באזור.
כתוצאה מהפיצוץ נהרגו 168 בני אדם ומעל 680 נפצעו.
5% מההרוגים מתו כתוצאה מזכוכיות שהתנפצו ביותר מ-258 בניינים באזור.
כשעתיים לאחר הפיגוע, נעצר טימותי מקווי על ידי שוטר, משום שנהג ברכב ללא לוחית רישוי.
השוטר ביקש ממנו תעודה מזהה, ואז הבחין שנשא כלי נשק ועצר אותו.
מספר שעות לאחר הפיגוע גילו החוקרים איפה שכר הטרוריסט את המשאית.
משכיר המשאית צייר לחוקרים קלסתרון של השוכר.
החוקרים הבינו כי הציור תואם את תווי פניו של מקווי, שהיה עצור בתחנת המשטרה.
הוא נלקח לחקירה, בה התברר שהוא מבצע הפיגוע.
הוא הודה ונאשם בביצוע פיגוע המוני.
בשנת 2001, הוצא מקווי להורג בזריקת רעל.
טרי ניקולס, שותפו לפיגוע, נעצר יומיים לאחר הפיצוץ ונשפט ל-161 מאסרי עולם ללא אפשרות לשחרור מוקדם.
ההערכות הן שכ-646 אנשים היו בתוך הבניין ברגע הפיצוץ.
עד סוף היום, 20 איש כולל 6 ילדים הוכרזו כמתים, ודווח על יותר ממאה פצועים.
בסופו של דבר הוכרז על 168 הרוגים, מתוכם 3 נשים הרות.
רוב מקרי המוות אירעו כתוצאה מהתמוטטות הבניין ולא מהפיצוץ עצמו.
5 מתוך ההרוגים לא שהו בבניין בזמן הפיצוץ.
יותר מ-680 אנשים נפצעו, כשרוב הפציעות היו מכות יבשות, שריטות, כוויות ועצמות שבורות.
מקווי אמר ללו מישל ולדן הרבק בספר "טרוריסט אמריקאי" (American Terrorist, Harper, 2001): "אני לא הגדרתי את חוקי פתיחת האש בסכסוך הזה.
החוקים נקבעו על ידי פותחי הסכסוך.
נשים וילדים נהרגו גם ב וברכס רובי.
במקום הבניין שנחרב לאחר הפיצוץ הוקמה אנדרטת זיכרון בת 168 כיסאות ריקים - כיסא אחד עבור כל קורבן אשר נספה בפיגוע הרצחני.
הפיגוע באוטובוס ילדי אביבים היה פיגוע ירי שהתרחש ב-22 במאי 1970 על כביש הצפון הישן בסמוך לקיבוץ ברעם, והגבול בין ישראל ללבנון.
חוליית מחבלים מארגון "החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית" ירתה אל עבר אוטובוס שהסיע את ילדי מושב אביבים ורצחה 12 מנוסעיו, בהם שמונה ילדים.
נוסעת נוספת שהייתה ילדה בעת הפיגוע ונותרה עם רסיס בראשה בעקבות הפיגוע, נפטרה לאחר 43 שנים מזיהום של הרסיס.
התוקפים בחנו היטב את הכביש במשך מספר שבועות לפני התקיפה, והמארב תוכנן בקפדנות רבה.
ב-22 במאי 1970, בשעות הבוקר המוקדמות, יצא האוטובוס ממושב אביבים, כאשר הוא מסיע תלמידים אל שני בתי ספר אזוריים, כמנהגו מדי יום.
האוטובוס נכנס לקיבוץ ברעם ויצא חזרה אל הכביש המוביל למושב דוב"ב וכאשר הגיע לנקודת המארב, פתחו המחבלים לעברו בירי אוטומטי מאסיבי משני צידי הדרך.
הנהג היה בין אלו שנהרגו במכת האש הראשונה, כמו גם שני המבוגרים הנוספים באוטובוס.
כל שלושת המבוגרים נהרגו בעת שהאוטובוס התרסק אל הסוללה בצידי הכביש, בזמן שהמחבלים המשיכו כל העת לירות אל תוך הרכב.
עד אשר כוחות ההצלה הגיעו מאביבים, המחבלים הספיקו לברוח מהמקום.
בנוסף, עבר זמן רב עד אשר האמבולנסים והכוחות הצבאיים הגיעו, מה שאפשר לתוקפים זמן מספיק לברוח אל תוך לבנון ולהיעלם, ולכך שהאמבולנסים הגיעו מאוחר מדי כדי להציל חלק מהילדים, והם מתו מהפציעות האנושות.
באוטובוס היו כ-30 ילדים מכיתות א' עד ג', מורות ושני מבוגרים נוספים.
שמונה ילדים נרצחו (בין הגילאים שש עד תשע), ארבעה מבוגרים נרצחו אף הם (ביניהם נהג האוטובוס) ו-19 ילדים נפצעו מן הירי.
הילדים נקברו בחלקה מיוחדת בבית העלמין של צפת.
אירוע חבלני זה והתגברות פעולות הטרור באזור הגבול עם לבנון בשנות ה-70 בכלל הובילו לבסוף למבצע ליטני בשנת 1978, שבמהלכו פלש צה"ל לדרום לבנון כדי לפגוע בתשתיות ארגוני הטרור הפלסטינים בדרום לבנון ובכך להפחית את פעילותם כנגד ישראל.
לאחר הפיגוע הקשה הוחלט לסלול כביש עורפי כתחליף לכביש הצפון בקטע שבין דוב"ב לאביבים, המתבסס בחלקו על תוואי נחל דישון ונחל יראון.
הפיגוע באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון הוא פעולת טרור גדולה שביצעה קבוצה של מתנגדי מלחמת וייטנאם ב-24 באוגוסט 1970, באמצעות פיצוץ מכונית תופת בשטח אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
הפיגוע כוון נגד מעבדת מחקר של מחלקת ההגנה האמריקאית ששכנה באחד מבנייני האוניברסיטה.
מהפיצוץ נהרג אדם אחד ונפצעו 4 אחרים והאירוע היה זכור במשך שנים כאחד מפיגועי הטרור החמורים בתולדות ארצות הברית.
בשנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 היו רבות מהאוניברסיטאות בארצות הברית מוקד להפגנות ומחאות כנגד המעורבות האמריקאית במלחמת וייטנאם.
אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון הייתה בעין הסערה עם שורה ארוכה של התכתשויות מתועדות בין מפגינים לכוחות שיטור.
בין השאר מחו הסטודנטים כנגד נוכחותם של מגייסים לעבודה מטעם חברת דאו כימיקלים, יצרנית הנאפלם בו השתמשו הכוחות המזוינים של ארצות הברית במאבקם בווייטנאם.
ההפגנות פוזרו לא אחת באלימות וזכו לתיעוד בספר ובסרט דוקומנטרי של רשת PBS.
מוקד נוסף של חיכוכים היה מעבדת מחקר של מחלקת ההגנה האמריקאית שהתפרשה על פני שלוש קומות בבניין סטרלינג הול באוניברסיטה.
מעבדת המחקר שנקראה Army Mathematics Research Center העסיקה ב-1970 כ-45 מתמטיקאים ובראשם מנהל המעבדה ג'ון ברקלי רוסר, לוגיקן אמריקאי שבזמן מלחמת העולם השנייה עמד בראש תוכנית הבליסטיקה של ארצות הברית ושותף לאורך השנים בתוכניות פיתוח טילים לשימושים צבאיים.
על אף שבאופן פומבי המעיט רוסר בתרומת המעבדה לפיתוח יישומים מעשיים והתייחס לעבודה בה כמחקר תאורטי טהור, הרי שתחקירים שהתפרסמו בעיתון הסטודנטים של האוניברסיטה, הדיילי קרדינל, העלו כי המחקר במעבדה נעשה על פי הנחיית מחלקת ההגנה וסייע ישירות לפיתוח אמצעי לחימה מבצעיים בווייטנאם.
ההפגנות נגד הפעילות במקום נעשו תכופות, תוך שימוש בסיסמה "!U.S.
Smash Army Math" (בתרגום חופשי: ארצות הברית צאי מווייטנאם, רסקו את מעבדת הצבא).
ב-1970 הסלימה המלחמה באסיה וכוחות אמריקאים פלשו לקמבודיה בסדרת מבצעים.
המחאות ברחבי ארצות הברית התגברו וב-4 במאי כוחות המשמר הלאומי פיזרו בנשק חם הפגנה באוניברסיטת המדינה קנט שבאוהיו, מהיריות נהרגו 4 מפגינים ונפצעו 9 אחרים.
האירוע הגביר את ההפגנות, ומפגינים הציתו בניינים באוניברסיטת ניו יורק בלונג איילנד.
על פי ריאיון שנעשה עם מנהיג המפגעים, קרלטון ארמסטרונג, היה האירוע בקנט סטייט, בו צפה בטלוויזיה, הטריגר שהביא להחלטתם לפוצץ את מעבדת המחקר.
בשעה 3:42 בליל 24 באוגוסט 1970, הרעיד פיצוץ מכונית התופת את האוניברסיטה והעיר מדיסון.
הפיצוץ החזק נשמע ברדיוס של למעלה מ-30 מיל וחלקי המכונית נמצאו על גג בניין בן שמונה קומות במרחק שלושה בלוקים.
מהפיגוע נפגע קשה בניין סטרלינג הול, כשעיקר הנזק נגרם למחלקה לפיזיקה, הבניין עצמו נותר על כנו.
בניינים רבים נוספים באוניברסיטה נפגעו אף הם, הנזק הכספי נאמד בלמעלה מ-6 מיליון דולר ומחקרים רבים ירדו לטמיון.
מעבדת הצבא ספגה נזק קטן יחסית, מחשב מרכזי ששימש אותה והיה ממטרות הפיגוע הועבר לבניין אחר חודשים לפני הפיצוץ.
בפיגוע נהרג רוברט פסנכט, פיזיקאי ואב לשלושה, שהיה בלימודי הפוסט דוקטורט שלו.
על אף השעה המאוחרת שהה פסנכט במרתף הבניין, בו שכנה המעבדה לפיזיקה כיוון שעסק במלאכת ניטור על ניסוי, אותו קיווה לסיים לפני יציאה לחופשה מתוכננת עם משפחתו.
מלבד פסנכט נפצעו בפיגוע 4 קורבנות אחרים, אף אחד מהם לא היה קשור ישירות למעבדת הצבא.
הפיגוע התבצע באמצעות פיצוץ מכונית גנובה מסוג ואן תוצרת חברת פורד.
המכונית מולאה ביותר מטון של אמוניום חנקתי ומזוט.
המפגעים היו 4 סטודנטים באוניברסיטה, חברים בארגון השמאל הרדיקלי New Year's Eve Gang, במסגרת פעילותם בארגון ביצעו מספר פעולות אלימות כנגד מוסדות במדיסון והסביבה, בהן ניסיון הצתה של בניין Old Red Gym באוניברסיטה, ניסיון פיצוץ של מפעל הנשק Badger Ordnance Works וניסיון לפגוע במשרד מתן הפטור מגיוס באוניברסיטה.
לאחר הפיגוע נמלטו המפגעים וירדו למחתרת, נערך אחריהם מצוד רב שנים בו היו מעורבים כוחות משטרה רבים, בולשת ה-FBI וכוחות שיטור קנדים.
קרלטון אמסטרונג היה מנהיג חבורת המפגעים והמבוגר שבהם.
ב-1964 החל ללמוד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, אך עזב לאחר שנה.
ב-1967 התקבל בשנית לאוניברסיטה ונכח בהפגנה נגד חברת דאו כימיקלים.
קרלטון נמלט עם אחיו הצעיר דוויט ונתפס בקנדה רק בפברואר 1972. בבית המשפט נגזר עליו עונש של 23 שנות מאסר, מתוכן ריצה בפועל רק 7 שנים.
לאחר שהשתחרר חזר למדיסון, הפעיל מעדנייה ודוכן מיצים בסמוך לקמפוס האוניברסיטה.
אחיו הצעיר של קרלטון ארמסטרונג, היה בן 19 בעת הפיגוע.
לאחר הפיצוץ ברח במכונית גנובה עם אחיו לניו יורק ולאחר מכן לקנדה שם חי בקומונה בטורונטו במשך מספר חודשים.
הוא עבר לסן פרנסיסקו והיה בקשר עם קבוצת צבא השחרור הסימביונזי, לאחר שחזר לטורונטו נלכד ב-1976 ונשלח ל-7 שנות מאסר.
לאחר שחרורו הסתבך שוב בפלילים, בעבירות סמים, ונשלח למאסר נוסף.
פיין, הצעיר מבין המפגעים, החל ללמוד באוניברסיטה ב-1969 והיה מכתבי עיתון הסטודנטים המקומי.
לאחר הפיגוע נמלט עם ברט ונתפס בקליפורניה ב-1976. הוא נידון ל-7 שנות מאסר.
לאחר שחרורו למד משפטים ועבר את בחינות הלשכה של מדינת אורגון ב-1987, אך בית המשפט העליון של אורגון מנע ממנו הסמכה לאור השתתפותו בפיגוע ואי הבעת חרטה מצידו.
ברט, בן 22 בעת הפיגוע, למד עיתונאות באוניברסיטה, עבד בדיילי קרדינל והיה חבר בנבחרת החתירה, הוא היה זה שהכיר בין פיין לאחים ארמסטרונג.
לאחר הפיגוע נעלמו עקבותיו ובמשך שנים היה ברשימת הפושעים המבוקשים ביותר של ה-FBI.
הזעזוע מתוצאות הפיגוע הביא לירידה חדה ואף לעצירה במחאות האלימות של מתנגדי המלחמה, בכלל ארצות הברית ובמדיסון בפרט.
לאחר שיפוצים חזרו הלימודים באוניברסיטה לשגרה.
ב-2001 הנציחה אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון את המאבק במלחמת וייטנאם בלוח שהציבה בקמפוס, בו צוין כי הוא הסתיים באופן טראגי עם הפיגוע, אך לא מזכיר את הקורבן, רוברט פסנכט.
רק ב-2007 הונצח זכרו של פסנכט על גבי לוח הנצחה שנקבע בכותלי בניין סטרלינג הול.
על המאורעות שהובילו לפיגוע, תוצאותיו והמצוד אחר המפגעים נעשה סרט דוקומנטרי בשם The War at Home שיצא לאור ב-1979.
קפה קר-סול הייתה קומדיית מצבים לילדים וסדרת בת לסדרה "הפיג'מות".
הסדרה שודרה בשנים 2007-2008 בערוץ הילדים.
העונה הראשונה מתרחשת לאחר עונתה הרביעית של "הפיג'מות", כאשר הדמויות המוכרות מגיעות לעבוד בבית קפה.
העונה השנייה מתרחשת לאחר העונה החמישית של "הפיג'מות" על אף שהיא עלתה לשידור בטלוויזיה לפניה.
העלילה מתמקדת באילן, עודד וקובי שבאו הישר מתל אביב לראשון לציון לעזור לימית לפתוח מחדש את העסק המשפחתי הכושל שלה: "קפה קר סול" ומנהל המקום הוא דוב'לה שפיץ פיצול אישיות של קובי פרג'.
במשך הסדרה חבורת הפיג'מות עובדים בפינת הקפה של דוד של ימית סול.
ד'ובלה שפיץ (קובי פרג') - דמות חדשה של קובי, מנהל בית הקפה, ידוע כעצבני במיוחד, הסלוגן המוכר שלו הוא:"אתה יודע מי אני?!
אתה יודע עם מי אני עבדתי?!", אותו אומר בדרך כלל לאחר שמישהו מעצבן אותו.
קובי פרג' - עובד בתור מלצר במסעדה.
בגלל בעיות תקציב, קובי היה יכול להרשות לעצמו רק דמות אחת: ד'ובלה שפיץ.
הוא מופיע יותר מקובי עצמו.
אילן רוזנפלד- עובד בתור מלצר במסעדה.
הוא וליאת היו חברים למעט זמן ונפרדו.
עודד פז- עובד בתור שף ומלצר במסעדה.
לא השתנה כלל, ועדיין טיפש.
גרי מנדלבאום (יניב פולישוק) - השתנה מעט.
התלונן פחות על שפרה ובצורה אירונית גרי כבר לא מעסיק את השלישייה כשוטפי כלים.
והחל מהעונה השנייה עזר לד'ובלה שפיץ בניהול העסק כדמות ראשית.
ימית סול - לא השתנתה כלל.
הקפה שייך לדוד שלה בראשון לציון ורוצה לפתוח את העסק מחדש והשלישייה עזרה לה.
עזבה את המסעדה ובאה מחליפה ואז היא שבה, בעונה ה-2 לא השתתפה כלל והביאו לה מחליפה מ"הפיג'מות": דנה פרידר.
דנה פרידר (עונה 2) - עובדת בתור מלצרית ומארחת.
הופיעה החל מהעונה ה-2, המחליפה של ימית לאחר שעזבה.
נתן קופרמן (יובל סגל, עונה 1) - הופיע בשישה פרקים.
ועזר לעודד במטבח בתור הסו -שף שלו.
נתן כמעט ולא התבכיין בסדרה.
ליאת אור (ליאת הר לב, עונה 1) - השתתפה ברעיון של השלישייה מלצר מזמר והגיע עד הגמר וניצחה.
החליפה את ימית כי היא עזבה את המסעדה למעט זמן ואז היא שבה.
היא ואילן היו חברים למעט זמן ונפרדו.
שאול לוטקר (יעקב בקר, עונות 1–2) - מבקר מסעדות ובתי קפה.
לא מרוצה מהשירות של המקום.
(הופיע בתפקיד אורח פרקים "מבקר המסעדות" חלקים א', ב'.
ג ו- ד ובעונה השנייה פרק 10 "נקמתו של שאול לוטקר").
מר לטין (סימון רוזנפלד, עונה 2) - הופיע בתפקיד אורח בפרק "שח-מט" בעונה השנייה פרק 3. מר לטין מגלם חירש שמוכר בפרק זה מחזיקי מפתחות.
דוד של ימית - {רק שומעים עליו} מנהל את העסק המשפחתי שלהם בעבר.
מס' עונותמס' פרקיםשידור מקוריעונה - 125אוגוסט 2007עונה - 224אוגוסט 2008