tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זאת במיוחד לאור הכתרתו העצמית של השאה והכתרת אשתו בטקס המלכותי, המפואר והראוותני שקיים בשנת 1967, כפי שעשה נפוליאון.
הושנג נהאונדי טוען בספריו המוקדמים לאפשרות למעורבות ישראלית בקנוניה, לאור אינטרסים שונים שהיו יכולים להיות לה, כמו: להפוך לכלב השמירה הבלעדי של ארצות הברית במזרח התיכון, למנוע מאיראן מלגבור על ישראל בעוצמתה האזורית, כמו גם לאור חבירתו של השאה לפלסטינים, לסדאם חוסיין ולמצרים.
הוא אף טוען כי גם אילו ישראל לא לקחה חלק אקטיבי בקנוניה נגד השאה, חוסר נאמנות השאה לארצות הברית ולישראל היא שהובילה לכך שבימי ראשית המהפכה הגורליים, ישראל עמדה מנגד ולא סייעה או תמכה בשאה.
בכתביו המאוחרים יותר, מעביר נהאונדי את כובד האשמה על ארצות הברית, ג'ימי קרטר ותעשיית הנפט.
אכבר גנג'י שולל את האפשרות למעורבות ישראלית, וטוען כי ישנם מסמכים רבים המעידים על כך.
גם ברגמן שולל מעורבות ישראלית בטענתו כי "ידוע כי ישראל הייתה מבין הראשונות להשמיע את פעמון האזהרה לסכנת שלטונו", בפני השאה.
בשנת 1991 יצא בשפה הפרסית הספר "זיכרונותיהם של שני שגרירים" מאת ויליאם סאליבן ואנתוני פרסונס - שגרירי ארצות הברית ובריטניה באיראן בתקופת המהפכה.
בספר ניסו השניים להפריך את הטיעון לקשר אמריקאי ובריטי במהפכה האיראנית.
בין יתר הטיעונים שמציג הספר נמצא טיעונו של סיירוס ואנס, מזכיר המדינה האמריקאי באותה התקופה, כי הבית הלבן לחץ על השאה להשתמש בכוחות צבאיים לדיכוי ההתנגדויות.
כשהוא נותן אור ירוק גם להפיכה צבאית, אם כי רק כמוצא אחרון.
שכן השאה היה המוצא האחרון לשמירת האינטרסים האמריקאים באיראן.
פרסונס, שגריר בריטניה, טען כי מדינות המערב והשאה לא צפו ולא יכלו לחזות את אירועי 1978–1979 ולכן לא יכלו לעשות דבר, וכותב "אנחנו ראינו שהשאה חשב בטעות כי ארצות הברית ואנגליה יכולים לשמור על מלכותו, אלא אם כן תהיה להם סיבה אחרת".
הוא עוד כותב כי "לא רק האיראנים בגולה, אלא גם הרבה מהאיראנים עצמם חושבים, שח'ומייני והעם האיראני לבדם לא היו יכולים להפיל את משטרו הכוחני של השאה.
ולכן מהפכה זו לא יכלה להתרחש אלא בקשירת-קשר מצד ארצות הברית או אנגליה.
העם האיראני אומר שלארצות הברית ולאנגליה היה תפקיד חשוב בכך.
ושהאנגלים היו הבמאים של כל האירוע.
"פרסונז טוען כי תומכי שלטון השאה טוענים כי בריטניה מעולם לא סלחה לשאה על הלאמת והורדת מחירי הנפט באיראן, כמו שלא סלחה לו על השבתת תעשיית הנפט בתקופת המהפכה.
עם זאת טוען פרסונז כי דווקא אלו מוכיחים את אי-המעורבות הבריטית שכן אירועים אלו בדיוק היו לטובת בריטניה, שכן הם הובילו לעליית מחירי הנפט ולהגדלת הרווחים הבריטים מהם.
מכאן שולל פרסונז את הטיעונים וטוען כי הם מגוחכים.
פרסונז עוד טוען כי בריטניה הייתה מודעת לכך שכל משטר חלופי למשטר השאה יהיה לאנטי-מערבי ואנטי-בריטי.
בנוסף לכך שאיראן בתקופת פהלווי הייתה לשוק רווחי עבור בריטניה, עם ייצוא של אלפי מיליוני פאונד.
אכבר גנג'י מסכם כי המשטר האמריקאי לא נקט ואפילו בפעולה הקטנה ביותר להעזבת השאה וכי גם אם הייתה לו מעורבות, מעורבות זו הייתה רק כחלק מהתפקיד הנרחב שהיה לאמריקאים בענייני הפנים באיראן ובהגנתם על השאה, דבר שגרם לסלידה ציבורית כלפי השאה.
כשמעורבותם הנרחבת של ארצות הברית ובריטניה בענייני הפנים של איראן היא זו שהביאה למהפכה, היא זו שגרמה לאיראנים לתפוס את משטר פהלווי כמייצג אינטרסים זרים ולהגיב בהתנגדות לו.
שכן השאה נהג לערב ולעדכן את האמריקאים בכל הקורה באיראן ואף העניק לאמריקאים זכויות שוות לאלו שהיו מקבלים בארצות הברית.
כך מתנגדי השאה צפו בהתנהלות פרו-מערבית זו של השאה ויצרו מהפכה מלמטה למעלה בהשראת מהפכת פינושה וזיכרון הדיפת מוחמד מוסאדק ב-1953. זאת בתקופה בה שלטו בעולם השלישי האידאולוגיות האנטי-אימפריאליסטיות והאנטי-מערביות.
תאוריית הקשר על הבונים החופשיים והיהודים היא תאוריית קשר אנטישמית הטוענת למעורבות קואליציה חשאית לכאורה בין היהודים לבונים החופשיים.
תאוריות אלו היו פופולריות בימין הריאקציוני, במיוחד בצרפת, רוסיה ומזרח אירופה.
טענות דומות עודן מתפרסמות ונפוצות כיום בעולם.
במשך למעלה ממאתיים שנה, נמנעה הצטרפותם של יהודים ללשכות בונים חופשיים רבות ביבשת אירופה.
גם היום, בסקנדינביה כולה, בה פועלים שני "נוסחים" נוצריים "טהורים", של הבנייה החופשית, "הנוסח השוודי" ו"הנוסח הנורווגי", נאסרת הצטרפותם של יהודים ומוסלמים.
תאוריית הקשר על הבונים החופשיים והיהודים בעצם ביקשה לאחד יחדיו שתי תאוריות קונספירציה: טענות כנגד אנשי הבונים החופשיים לקנונית השתלטות עולמית וטענות אנטישמיות לקנוניה יהודית.
תאוריית קונספירציה זו הושפעה רבות מהפרוטוקולים של זקני ציון, מסמך שזויף על ידי האימפריה הרוסית.
הפרוטוקולים טוענים להסתננות יהודית לארגון הבונים החופשיים, שהשתמשו בארגון לקידום מטרותיהם.
חסידי המזימה לקחו את טענת הפרוטוקולים לקיצוניות וטענו כי מנהיגי היהודים ומנהיגי הבונים החופשים, זהים.
לפי דניאל קרן, "ההשראה הרעיונית" לפרוטוקולים של זקני ציון היה ספרו של אוגוסטן דה בארואל, זיכרונות להבהרת ההיסטוריה של היעקוביניזם, בו טען כי המהפכה הצרפתית הייתה קנוניה בהובלת הבונים החופשיים, במטרה להפיל את תורת המוסר של הכנסייה הקתולית.
בספר עצמו לא טוען דה בארואל למעורבות יהודית, אולם בשנת 1806 הפיץ דה בארואל מכתב מזויף שכנראה נשלח אליו על ידי אנשי משטרת המדינה שהתנגדו למדיניותו הליברלית של נפוליאון בונפרטה כלפי היהודים.
המכתב הפנה את תשומת הלב לחלקם של היהודים לכאורה בקשירת הקשר שקודם לכן יוחס בלעדית לבונים החופשיים.
מיתוס זה בקשר לקנוניה יהודית בינלאומית הופיע וחזר מאוחר יותר באירופה של המאה ה-19 במקומות כמו גרמניה ופולין.
בארי דומוויל, מייסד הארגון הפרו-נאצי, "הקשר" הנחיל את המונח "Judmas" לתאוריית הקשר על הבונים החופשיים והיהודים לכאורה, וטען כי לרובם המכריע של הפועלים במסגרת מטרות הבונים החופשיים והיהודים אין מושג על הכוונה או העבודה המתבצעת בסתר החזית המשותפת.
כשהמטרה של היהודים הבינלאומיים היא העמדת מדינה אחידה עולמית שתהיה משועבדת לכח הכסף ותעבוד את אדוניה, היהודים.
כשהבונים החופשיים הם שותפים בכירים לניהול וקידום המדיניות היהודית.
דומוויל טען כי החל לחשוב על תאוריה זו בעקבות הגיותיו של היטלר והתייחס גם לפרוטוקולים של זקני ציון ולכח הסודי שעמד מאחורי מהפכת לאון דה-פונסן.
בספרו "מיין קמפף" (פרק 11), האשים היטלר את היהודים בקשירת קשר עם הבונים החופשיים למטרת השתלטות מוחלטת על גרמניה וטען כי הם האחראים למצבה העגום של גרמניה בתקופה שאחרי מלחמת העולם הראשונה.
לטענתו, הבונים החופשיים חברו עם היהודים כדי שידם תגיע בקלות אל "נשק" נוסף שישמש אותם נגדו: עולם הדפוס, שהיה אז בעיקרו מקצוע של יהודים.
כפתרון לבעיה זו קרא היטלר בשנת 1931 להשמדת שני גופים אלה: יהודים ובונים חופשיים.
מפקדים בכירים במשטר הנאצי קיבלו "מדריך" בו נכתב: "האיבה הטבעית של האזרח כנגד היהודים, והאיבה שלו כנגד הבונה החופשי כמשרתו של היהודי, חייבת להגיע לשיאה".
למרות שבאותם ימים אכן היו יהודים אשר השתייכו לארגון הבנייה החופשית, מספרם היה מועט.
אף על פי כן, בעקבות הדברים שכתב היטלר ב"מיין קאמפף", ראו הנאצים בבונים החופשיים וביהודים גוף אחד והתייחסו אל כל בונה חופשי בדיוק כפי שהתייחסו אל כל יהודי.
תאוריית הקשר על הבונים החופשיים והיהודים מצאה קרקע פורייה ברוסיה הפוסט-הסובייטית, בשילוב עם עלילות דם והכחשת שואה.
מסקר דעת קהל שבוצע במוסקבה בשנת 1990 עלה כי כ-18% מתושבי מוסקבה מאמינים כי קיימת קנוניה ציונית נגד רוסיה וכ-25% נוספים לא שללו אפשרות זו.
אנשים המאמינים בתאוריית הקונספירציה כיום, טוענים כי למעורבות קבוצת בילדרברג ליצירת סדר עולמי חדש, כשלעיתים קרובות מושפעים מתאוריית הקשר על הבונים החופשיים והיהודים, תוך האשמה למעורבות משפחת רוטשילד או את הבנקאים הבינלאומיים.
תאוריית הצרכים של מקללנד , המוכרת גם כ"תאוריית שלושת הצרכים", מתארת שלושה צרכים המאפיינים כל אדם ומהווים גורמים להנעה.
תאוריה זו היא אחת מארבע תאוריות המתארות את הגורמים למוטיבציה בקרב בני אדם, ביניהן: תאוריית הצרכים של מאסלו; תאוריית X ותאוריית Y של מקגרגור; ותאוריית שני הגורמים של הרצברג.
באופן כללי, תאוריות צרכים אינן נחשבות כבעלות תוקף רב בכל הנוגע לתיאור סיבות למוטיבציה.
מבין התאוריות המוקדמות, תאוריית הצרכים זכתה למרב התמיכה המחקרית, אך לפחות השפעה בעולם המעשי.
על פי תאוריות צרכים, לבני אדם צרכים מרובים המבוססים על ערכיהם האינדיבידואלים, המשפחתיים והחברתיים.
כמו כן צרכים אלו תלויים בסטטוס החברתי, הכלכלי והפוליטי הרצוי והמצוי של היחיד.
בנוסף, הצרכים תלויים בשאיפות של היחיד; ברצון לשלב בין קריירה, משפחה, קהילה, דת וגורמים נוספים; ובתחושת שביעות רצון כללית מהמצב הנוכחי והעתידי של האדם.
מקללנד טען שהתנהגות אנושית מונעת על ידי שלושה צרכים עיקריים המאפיינים כל אדם ברמות שונות.
צורך בכוח (Need for Power; nPow): הצורך בכוח מאופיין על ידי החשיבות שמייחס אדם ליכולתו לגרום לבני אדם אחרים לנהוג באופן שונה מהאופן בו הם מתנהגים בשגרה.
אנשים המאופיינים ברמה גבוהה של צורך זה הם בעלי דחף להשפיע, להדריך, לאמן ולעודד בני אדם אחרים להישגים.
צורך בהישגים (Need for Achievement; nAch): צורך בהישג מאופיין על ידי החשיבות שאדם מייחס להצטיינות ביחס לתקן או לסטנדרט הנהוג.
אנשים המאופיינים ברמה גבוהה של צורך זה נוטים לקבל ציונים גבוהים יותר, לומדים מהר יותר ונוטים לבצע מבחנים קוגניטיביים בהצלחה רבה יותר לעומת אנשים שאינם מאופיינים בצורך גבוה בהישגים.
צורך בהשתייכות (Need for Affiliation; nAff): צורך בהשתייכות מאופיין על ידי החשיבות שמייחס אדם ליחסים בין אישיים ידידותיים וקרובים.
אנשים המאופיינים ברמה גבוהה של צורך זה נהנים לבלות זמן בפעילויות חברתיות ולהשקיע משאבים בשימור מערכות יחסים.
לכל אדם איזון שונה בהזדקקות שלו למילוי הצרכים.
אנשים בעלי צורך חזק אחד, שונים מאנשים בעלי צורך חזק אחר.
ניתן לראות את הביטוי של כל אחד משלושת הצרכים בעולם התעסוקה באופנים שונים.
צורך בכוח: קיים קשר בין הצורך בכוח, הצורך בהשתייכות ויכולות ניהול.
נמצא כי מנהלים הנחשבים מוצלחים מאופיינים בצורך גבוה בכוח, וצורך נמוך בהשתייכות.
למעשה, במקרים רבים צורך גבוה בכוח חיוני לניהול יעיל.
מנהלים המאופיינים בצורך גבוה בכוח, משתמשים בכוח הארגון הפורמלי שלהם על מנת להניע את הכפופים להם ומייצרים תחושת אחריות.
על מנת שכוח זה לא יצא מכדי שליטה, על המוטיבציה לכוח להיות מחוברתת, ומבוקרת על ידי החברה, כך שלא רק היחיד יפיק ממנה תועלת, אלא החברה כולה.
דפוס צרכים זה עלול להיות הרסני, כאשר המנהל מתיימר להפעילו בשם האינטרסים של הארגון.
אחת הדרכים לייצר בקרה על כוח מוסדי שכזה היא רגולציה של רשויות ממשלתיות.
צורך בהישגים: אנשים בעלי צורך גבוה בהישגים, מפתחים מוטיבציה חזקה כאשר עבודתם כוללת רמה גבוהה של אחריות אישית ופידבק (היזון חוזר), ורמה בינונית של סיכון.
אנשים בעלי צורך גבוה בהישגים מצליחים במיוחד בפעילות יזמית, כמו ניהול עסק עצמאי ובניהול יחידות עצמאיות בארגונים.
עם זאת, יש הטוענים כי למנהלים בארגונים גדולים אין רמה גבוהה של צורך בהישגים.
ייתכן כי הדבר נובע מכך שהם מתעניינים בעיקר בהישגים שלהם עצמם, ופחות בהישגי המערכת בה הם עובדים.
צורך בהשתייכות: מנהלים המאופיינים בצורך גבוה בהשתייכות, נוטים לקבל החלטות "אד-הוק" ו"אד-הומינם" (המתייחסים לשיקולים אישיים ורגשיים), עד שהם עשויים לנטוש לחלוטין את תהליכי הארגון הסדורים.
חוסר התייחסות זה משאיר את הכפופים למנהלים אלו עם תחושת חולשה, חוסר אחריות, ואי הבנה באשר ליחסים בינם לבין המנהלים, או הפעולות הנדרשות מהם.
נמצא כי סגנון ניהול שכזה מביא לפגיעה משמעותית במורל העובדים.
תאוריית שלושת הצרכים וקונפליקט עבודה-משפחה
קונפליקט עבודה-משפחה (Work-family conflict) הוא מצב בו דרישות התפקיד בעולם התעסוקתי ודרישות התפקיד בעולם המשפחתי מתנגשים, במובן אחד או יותר.
בחינת הקונפליקט בעזרת תאוריית הצרכים, מסייעת להסביר כיצד הוא עשוי להיווצר.
קונפליקט ומתח נוצרים כאשר נמנע מאדם לספק את צרכיו באחד מהמוקדים (עבודה או משפחה).
נמצא כי אנשים בעלי רמות שונות בכל אחד מהצרכים, עשויים לחוות את הקונפליקט באופן שונה.
עובדים בעלי רמה גבוהה של צורך בכוח או בהישגים נוטים לראות בתפקידם בעולם התעסוקה את המרכז לסיפוק צורכיהם, לעומת העולם המשפחתי.
כלומר, תפקיד האדם בעולם המשפחתי יהיה משני לתפקידו בעולם התעסוקתי.
ההתמקדות בעולם התעסוקה על פני העולם המשפחתי עשויה לגרום להסלמה בבעיות הקשורות למשפחה, ואף להביא לבעיות חברתיות באופן כללי.
עובדים בעלי צורך גבוה בהשתייכות, נוטים להתמקד בתפקידים בעולם המשפחתי, וזאת על חשבון העולם התעסוקתי.
עובדים אלו יטו לעסוק ולהצטיין במשרות הכוללות אינטראקציה חברתית אך גם בעלי מוטיבציה גבוהה לשמור על מערכות יחסים טובות גם עם בני משפחה.
תוצאה אפשרית לכך עשויה להיות חוסר היכולת לסרב לבקשות.
כך, פרודוקטיביות העובד עלולה להיפגע, אולם יורדת הסבירות כי ייווצרו בעיות חברתיות הדומות לעובדים בעלי צורך גבוה בכוח או בהישגים.
הבדלים בין המינים בקונפליקט עבודה-משפחה כתלות בשלושת הצרכים
בקרב נשים קיים קשר חיובי בין הצורך בהישגים וקונפליקט בו דרישות העבודה מפריעות למילוי התפקיד המשפחתי.
בקרב גברים קשר זה יותר חלש.
ההבדל נובע מכך שנשים יותר ערות לקורבן שעליהן להקריב במסגרת המשפחה על מנת לשגשג בעולם התעסוקתי.
גם בקרב נשים המעוניינות לבנות קריירה מצליחה, קיימת מודעות חזקה למחויבות המשפחתית שלהן ולציפייה החברתית מהן לתפקד באופן מיטבי בשני המוקדים.
מאידך, קיים קשר שלילי בין הצורך בהישגים וקונפליקט בו דרישות המשפחה מונעות את מילוי התפקיד המשפחתי בקרב גברים אך לא בקרב נשים.
בקרב גברים קיים קשר חיובי בין צורך גבוה בהשתייכות לבין קונפליקט בו דרישות העבודה נוגסות במילוי התפקיד.
לעומת זאת, נשים בעלות צורך גבוה בהשתייכות אינן חוות קונפליקט דומה.
כלומר, גברים המאופיינים בצורך גבוה בהשתייכות מוצאים כי האחריות המוטלת עליהם במסגרת העבודה פוגעת באחריות המוטלת עליהם במסגרת המשפחה, ביתר שאת לעומת נשים.
אחד ההסברים לממצא זה הוא כי הציפייה החברתית מגברים היא להשקיע את מיטב מרצם בקריירה, לכן כאשר הם מנסים למלא את הצורך שלהם בהשתייכות דרך המסגרת המשפחתית, הם נוטים לחוות יותר מתח לעומת נשים, שאינן חוות ציפיות חברתיות דומות.
מקללנד טען כי שלושת הצרכים אינם מודעים, כלומר בני אדם עשויים להיות מאופיינים בהם מבלי שיהיו ערים לכך.
היעדר המודעות הופכת את הצרכים הללו למורכבים למדידה, מכיוון שאדם פעמים רבות לא יכול להעיד על הצרכים המאפיינים אותו.
דרך מקובלת לבחון את שלושת הצרכים היא על ידי מבחן התפסת הנושא (TAT).
במבחן זו מוצגות תמונות לאדם המהווה את הנבחן ולבקש ממנו לספר סיפור אודות כל תמונה.
לאחר מכן, מומחה ינקד את הסיפורים שתוארו במונחי שלושת הצרכים.
תהליך זה גוזל משאבים רבים כגון זמן וכסף.
לפיכך, ארגונים מעטים מוכנים להשקיע במדידה זו, המהווה כלי יישומי של התאוריה.
תאוריית הקשר על רצח עם של האדם הלבן היא תאוריית קשר המזוהה עם הימין האלטרנטיבי, לאומנות לבנה, עליונות לבנה ואנטישמיות.
התאוריה טוענת שגורמים כמו: הגירה, עירוב גזעי, פריון תת-החלפתי, הפלות מלאכותיות, החרמת אדמות, ואלימות מאורגנת, כולם אורגנו במכוון (כאשר בדרך כלל מאשימים את היהודים בתור המוחות מאחורי זה), ונועדו לגרום להשמדת האדם הלבן.
אותם הגורמים אופייניים למדינות בהם רוב של האדם הלבן, או מדינות שהוקמו על ידי האדם הלבן.
אותם גורמים יובילו לצמצום של האוכלוסייה הלבנה, הפיכתם למיעוט חלש, ולבסוף להשמדתם הסופית.
תאוריית הקשר פותחה על ידי הנאו-נאצי דייוויד ליין בשנת 1995. רוברט ויטאקר (פעיל חברתי, הדוגל בעליונות לבנה) פיתח אותה, וטבע את הביטוי "אנטי-גזענות היא מילת קוד לאנטי האדם הלבן".
הביטוי נפוץ בשיח על רצח העם הלבן, והופיע על שלטי חוצות בארצות הברית ליד בירמינגהם, אלבמה וליד הריסון, ארקנסו.
כבר בגרמניה הנאצית יש אזכור לרעיון של רצח עם לבן, בפמפלט שנכתב במחלקה לשאלה היהודית, במכון הרייך של וולטר פרנק.
הפמפלט עסק בשאלה האם הגזעים הלבנים ימותו, לאור ההתפתחות של גזעים אחרים.
תאוריית הקונספירציה נתמכת על ידי ארגוני ימין רדיקלי בארצות הברית, צרפת, דרום אפריקה ומדינות נוספות.
היא התיישבה עם התאוריה הקיצונית יותר של רנו קאמי בצרפת על השמדת האדם הנוצרי והלבן שם, ובכלל באירופה.
הביטוי "רצח עם של האדם הלבן" (white genocide) הופיע מדי פעם בעיתונים הנאו נאציים "המגדל הלבן" ו"מלחמה".
הביטוי התייחס בתחילה להפלות מלאכותיות, ולשימוש באמצעי מניעה.
דייוויד ליין הגדיר מחדש את המושג ב"מניפסט רצח העם של האדם הלבן" כאשר טען כי ממשלות רבות בעולם מנסות להרוס את התרבות האירופאית, ולהפוך את האדם הלבן לזן נכחד.
ליין, המקים של הארגון המסדר, טען כי טשטוש הגבולות הגזעיים, הפלות, הומוסקסואליות והאלימות כלפי אלה שמתנגדים לממשל מעודדים למעשה את רצח העם של האדם הלבן, בחסות ממשלת הכיבוש הציונית.
את החשש שלו הוא ניסח במשפט המפורסם 14 מילים.
בתחילת המאה ה-21 אימצה תנועת הימין האלטרנטיבי את המניפסט.
דיונים ערים בנושא התקיימו בפורום חזית הסופה, פורום קיצוני, נאו נאצי, התומך בתאוריות עליונות לבנה.
גם מחוץ לנאו-נאציזם אומצו רעיונות אלו באהדה רבה: אנדרס ברינג בריוויק, מי שביצע את הפיגועים בנורווגיה ב-2011, כתב מניפסט בשם "2083: הכרזת העצמאות האירופית" ובו הזכיר רצח עם הצפוי לאדם הלבן.
גם בארצות הברית אימצו את התאוריה ובהפגנה של הימין האלטרנטיבי בשארלוטסוויל וירג'יניה קראו קריאות כגון: "לא יחליפו אותנו" ו"יהודים לא יחליפו אותנו".
אף על פי שהמאמינים בתאוריה הזו, מאשימים גורמים רבים ומגוונים ברצח עם, האשמה המרכזית נופלת בדרך כלל על סוציאליסטים, מרקסיסטים, על מפלגות פוליטיות ליברליות, ועל אנשים שיוצאים כנגד האדם הלבן.
יש גם המאשימים את היהודים בכך, אבל יש גם אחרים, כמו ג'ארד טיילור, שלא.
את תאוריית הקונספירציה מקדמים מספר פעילים מהימין האלטרנטיבי: לורן סאותרן עם סרטה Farmland בו ראיינה משפחות לבנות ומספר נשים שנאנסו, כמו כן, פוליטיקאית ממפלגון השלטון הנוכחית בדרום אפריקה.
גאווין מקאינס (והארגון שייסד, הנערים הגאים), פיית' גולדי, סטיב הופמייר, קייטי הופקינס.
תאוריית הקשר על ההחלפה הגדולה , המכונה גם תאוריית ההחלפה הגדולה או ההחלפה הגדולה , היא תאוריית קונספירציה של הימין הרדיקלי הלאומני הלבן לפיה יש תהליך מכוון להחלפת האוכלוסייה הלבנה בארצות אירופה, או בארצות אחרות בהן רוב האוכלוסייה היא לבנה ממוצא אירופי, באוכלוסייה ממוצא אחר.
המונח "ההחלפה גדולה" הוטבע לראשונה בספרו של הסופר הימני הצרפתי רנו קאמי משנת 2011 "Le Grand Remplacement".
קאמי טען שנוכחותם של המוסלמים בצרפת עלולה להוביל להשמדת התרבות והציווליזציה הצרפתית.
הוא ייחס תהליך זה למדיניות מכוונת שקודמה על ידי האליטה הפוליטית, האינטלקטואלית והתקשורתית באירופה, שלטענתו פועלים הן על סמך אידאולוגיה והן על סמך אינטרס כלכלי.
הביטוי משמש כיום בעיקר את הימין הקיצוני בצרפת.
תאוריית קונספירציה זו אומצה גם על ידי גורמי ימין קיצוני שונים ברחבי העולם, בהם טאקר קרלסון שקידמה בתוכניתו היומית בפוקס ניוז ואווה פלארדינגרברוק שהתייחסה אליה כ"עובדה" בנאום בכנס בבודפשט.
מבצעי הפיגועים בבית הכנסת בפיטסבורג ב-2018, בכרייסטצ'רץ' באל פאסו ובפוואי במהלך 2019, ובבפאלו ב-2022 ציינו שהם ביססו את מעשיהם בין היתר על סמך תאוריית קונספירציה זו.
תאוריית הרלוונטיות היא מסגרת להבנת פרשנות המבע, שהוצעה לראשונה על ידי דן ספרבר ודרדרה וילסון, ומשמשת בבלשנות קוגניטיבית ובפרגמטיקה.
היא נכתבה בהשראת עבודתו של פול גרייס, והתפתחה מתוך רעיונותיו, אך מאז הפכה למסגרת פרגמטית בפני עצמה.
הספר רב-ההשפעה רלוונטיות ראה אור לראשונה בשנת 1986 ועודכן בשנת 1995. ההשפעה של עבודותיהם ניכרת בעובדה ש-Google Scholar מונה למעלה מ-21,000 ציטוטים של ספר זה.
תאוריית הרלוונטיות שמה לה למטרה להסביר את העובדה המוכרת היטב, כי אנשים המתקשרים ביניהם מעבירים בדרך כלל מידע רב יותר באמצעות המבעים שלהם ממה שיש במובן המילולי שלהם.
ספרבר ווילסון טוענים כי פעולות של תקשורת מילולית אנושית הן בעלות אופי אסטנסיבי, בכך שהם מפנים את תשומת ליבם של הנמענים לעובדה שהמתקשר רוצה להעביר מידע.
באופן זה הם טוענים אוטומטית שהם "רלוונטיים" לנמענים שלהם.
ביטוי רלוונטי במובן טכני זה הוא צורה אחת ממנה ניתן להסיק מסקנות רבות בעלוּת עיבוד נמוכה עבור הנמען.
הנמען משתמש במידע הכלול במבע בשילוב עם ציפיותיו לגבי הרלוונטיות שלו, הידע שלו בעולם האמיתי וקלט חושי, כדי להסיק מסקנות לגבי מה שהמוען רצה להעביר.
בדרך כלל ניתן להסיק מסקנות נוספות אם הביטוי מכיל מידע הקשור למה שהנמען כבר יודע או מאמין.
בתהליך ההסקה הזה, "המשמעות המילולית" של הביטוי היא רק עדות אחת מבין כמה.
ספרבר ווילסון מסכמים את המאפיינים הללו של תקשורת מילולית בכך שהם מכנים אותה "תקשורת נראית-הֶקֵשִית".
היא מאופיינת בשתי שכבות של כוונה מצידו של המתקשר:
הכוונה האינפורמטיבית: הכוונה להודיע לקהל על משהו (להעביר תוכן מסוים).
הכוונה התקשורתית: הכוונה ליידע את הקהל על כוונתו האינפורמטיבית (להפנות את תשומת ליבו של הקהל לכוונתו האינפורמטיבית).
כדי לתאר את טענות תאוריית הרלוונטיות ברמה קפדנית יותר, עלינו להגדיר מספר מונחים טכניים כפי שהוצגו על ידי ספרבר ווילסון.
עובדה נגלית אצל אדם אם הוא יכול לקבל אותה כנכונה או ככל הנראה נכונה בזמן נתון.
מערכת כל העובדות הגלויות לאדם.
המערכת מורכבת מכל מה שבן אדם יכול לתפוס, לזכור או להסיק, כולל עובדות שהוא אינו מודע להן כרגע.
השפעה על הסביבה הקוגניטיבית של האדם המופעלת על ידי מידע "חיצוני" כמו מבעים המכוונים לאדם.
ההשפעה כוללת תוספת של עובדות או אמונות חדשות, כמו גם הגדלה או ירידה של האמון באמונות קיימות ודחייתן, וכן ארגון מחדש של מידע לסכימות, או אולי למבנים אחרים, כדי לפשט את העיבוד שלאחר מכן.
בדרך כלל, למבע יש השפעות קוגניטיביות יותר אם הוא מכיל מידע חדש הקשור איכשהו לסביבתו הקוגניטיבית הנוכחית של הנמען, כך שיוכל להסיק מסקנות מהנתונים הישנים והחדשים המשולבים אלה באלה.
השפעה קוגניטיבית המסייעת במקום להפריע לאדם (למשל מסירת מידע אמיתי לעומת מידע שגוי).
מבחינה טכנית יותר: אפקט קוגניטיבי התורם לחיוב להגשמת התפקודים והיעדים הקוגניטיביים של הפרט.
מבע - או כל תופעה אחרת שנצפתה - רלוונטית לאדם אם ההשפעות הקוגניטיביות החיוביות שלה על הפרט גדולות, ומאמץ העיבוד הנפשי להשגת השפעות אלה קטן.
להלן כמה דוגמאות להמחשת מושג הרלוונטיות.
אם אליס ובוב מתכננים לצאת לטיול בסוף השבוע הבא, ואליס מספרת לבוב:
(1) בסוף השבוע הבא מזג האוויר יהיה ממש נורא.
זה מאוד רלוונטי לבוב, מכיוון שהוא יכול להסיק שלל מסקנות, לשנות את הסביבה הקוגניטיבית שלו: אליס רוצה שהם יחשבו מחדש על תוכניותיהם, ורוצה ליידע את בוב על המשאלה הזו; בוב מסכים - או לא מסכים ופשוט רוצה להביא מגן לגשם; אליס רוצה לדעת את דעתו של בוב בעניין זה; וכו'.
(2) מזג האוויר היה ממש נורא ב-19 באוקטובר 1974 בנתניה.
מגלה רק חתיכה אחת של מידע חדש, שאינו קשור, לבוב, ולכן הוא כמעט ולא רלוונטי; והמבע:
(3) מזג האוויר ממש נורא ברגע זה.
אינו רלוונטי, מכיוון שהוא לא אומר לבוב שום דבר חדש; הוא כבר ראה בעצמו.
(4) בסוף השבוע 2365 שבועות שלאחר 19 באוקטובר 1974 מזג האוויר יהיה ממש נורא.
מכיל מידע זהה בדיוק ל-(1) אך דורש מאמץ רב יותר לעיבוד, ולכן הוא פחות רלוונטי תחת הגדרה זו.
העיקרון הראשון או הקוגניטיבי של הרלוונטיות אומר שקוגניציה אנושית נוטה להיות מכוונת למִקסום הרלוונטיות.
מבחינה היסטורית, לחץ אבולוציוני הביא למערכות קוגניטיביות שמכירות בגירויים פוטנציאליים רלוונטיים ומנסות להסיק מסקנות רלוונטיות.
חשוב מכך לנושא העומד בפנינו, העיקרון השני או התקשורתי הרלוונטי אומר כי כל מבע מעביר את המידע שהוא:
רלוונטי מספיק כדי שזה יהיה שווה את המאמץ של הנמען לעבד אותו.
(אם הביטוי כלל מעט מדי השפעות קוגניטיביות חיוביות עבור הנמען ביחס למאמץ העיבוד הדרוש כדי להשיג את האפקטים הללו, הוא לא היה טורח לעבד אותו, והמוען לא היה צריך לטרוח להוציאו לפועל.)
הרלוונטי ביותר התואם את יכולותיו ואת העדפותיו של המוען.
(אחרת המוען היה בוחר ביטוי רלוונטי יותר - למשל כזה שצריך פחות מאמץ עיבוד ו/או משיג יותר השפעות קוגניטיביות חיוביות על חלק מהנמען - כדי להעביר את המשמעות שלו.
אחרי הכל, הוא רוצה שיבינו אותו בצורה קלה ואמינה ככל האפשר.)
לסיכום העיקרון: "כל מבע מעביר הנחה מוקדמת של הרלוונטיות המקסימלית שלו עצמו".
אם אליס אומרת לבוב משהו - כל דבר שהוא - הוא רשאי לצפות כי אליס רצתה שהמבע שלה יתאם את העיקרון התקשורתי של הרלוונטיות.
כתוצאה מכך, אם אליס תגיד לבוב משהו שלא נראה שווה את מאמצי העיבוד שלו, כמו משפטים (2) או (3) לעיל, או משהו שנראה פחות רלוונטי ממה שאליס יכול היה לומר, למשל (4), בוב יחפש באופן אוטומטי פרשנות חלופית.
הפרשנות הנגישה ביותר שעולה בקנה אחד עם העיקרון התקשורתי של הרלוונטיות, היא זו שבוב מקבל כנדרש, ואז הוא מפסיק לעבד (מכיוון שכל פירוש נוסף יעלה לו מאמץ עיבוד רב יותר ובכך יפר את התנאי ב).
בשמיעת מבע, הנמען מסיק תחילה כי מתקיימת חזקת הרלוונטיות האופטימלית.
לאחר פענוח המבע, מסתבר שהמידע חלקי מאוד.
בדרך כלל, יש להסיק את רוב המידע המועבר על ידי המבע.
תהליך ההסקה מבוסס על המשמעות המפוענחת, הידע והאמונות של הנמען וההקשר, ומונחה על ידי העיקרון התקשורתי של הרלוונטיות.
(5) סוזן אמרה לי שהקיווי שלה היה חמוץ מדי.
מידע שעל הנמען להסיק כולל:
כדי שהמבע יהיה רלוונטי, ככל הנראה, "סוזן" צריכה להתייחס לסוזן שהדובר וגם הנמען מכירים.
בהיעדר רפרנטים נקביים אפשריים אחרים, על הכינוי "לה" להתייחס לסוזן.
(בהקשר אחר, למשל אם קודם ל-(5) מופיע "לוסי לא אהבה את האוכל במשתה", תובא מסקנה אחרת.)
פרשנויות אפשריות כוללות פרי קיווי חמוץ הן הרבה יותר נגישות מאלו שמעורבות עוף קיווי חמוץ; וגם אם המשפט היה על ציפור, הוא לא היה מספק מספיק הקשר כדי לעמוד בתנאי של העיקרון התקשורתי של הרלוונטיות א.
העשרה של ביטויים לא-שלמים סמנטית:
"הקיווי שלה" יכול להתייחס לקיווי שסוזן אכלה, לקיווי שקנתה, קיווי שגידלה בעצמה וכו'.
הוספה ל-(5) של "ולכן היא לא זכתה בתחרות מגדלי הפירות" קובעת את הרלוונטיות של האופציה האחרונה.
יש לציין גם "חמוץ מדי" כדי להיות הגיוני.
בהתחשב בהקשר לעיל, קיווי חייב להיות חמוץ מדי עבור השופטים בתחרות.
כתוצאה מכך, המשמעות המפורשת של (5) היא:
(6) סוזן אמרה לדובר כי הקיווי, שהיא, סוזן, גידלה, היה חמוץ מדי לשופטים בתחרות מגדלי הפירות.
זה נקרא אקספליקטורה של (5).
מסקנות נוספות שלא ניתן להבין כפירוט והרחבה של האמירה המקורית הן אימפליקטורות (הקשים נרמזים).
אם הדובר והנמען יודעים שסוזן לא יודעת להפסיד בכבוד, המשפט הבא יכול להיות אימפליקטורה של (5):
(7) יש לעודד את סוזן.
ההבחנה בין אקספליקטורה לאימפליקטורה אינה תמיד ברורה.
(8) הוא שתה בקבוק וודקה וחושיו התערפלו.
← הוא שתה בקבוק וודקה וכתוצאה מכך חושיו התערפלו.
עם זאת, תאורטיקן הרלוונטיות רובין קרסטון טען כי האימפליקטורות של מבע אינן יכולות להיות כרוכות באף אחת מהאקספליקטורות שלה, מכיוון שהיתירות שנובעת מכך לא תואמת את עיקרון הרלוונטיות.
לפיכך, ההסבר בסעיף (8) צריך להיות הסבר, או ליתר דיוק מקרה של העשרה.
טענה נוספת ש-(8) הוא אקספליקטורה היא שהיא יכולה להיות מוטמעת בשלילות ובמשפטי תנאי, מה שכביכול בלתי אפשרי לאימפליקטורות.
התהליך המתואר אינו פועל לפי סדר רציף.
הנמען של מבע אינו מפענח אותו תחילה, אחר כך גוזר אקספליקטורות, ואז בוחר אימפליקטורות מהסביבה הקוגניטיבית שלו.
במקום זאת, כל משימות המשנה הללו פועלות במקביל, וכל אחת מהן יכולה לסייע בפתרון האחרים.
תאוריית הקשר על המרקסיזם התרבותי היא תאוריית קשר ימנית-קיצונית ואנטישמית, לפיה קיימת קנוניה של אקדמאים ואינטלקטואליים יהודים מרקסיסטים שמטרתה היא חיסול תרבות המערב.
לפי התיאוריה, הקונספירציה היא אליטה של אינטלקטואלים מרקסיסטים הדוגלים באסכולת פרנקפורט והם חותרים תחת ערכי החברה המערבית ומקדמים מלחמת תרבות שמטרתה ערעור הערכים הנוצריים של שמרנות ומסורתיות וקידום ערכי ליברליזם תרבותי, בהם אנטי-ממסדיות, רב-תרבותיות, פרוגרסיביזם ותקינות פוליטית, המוצגים כפוליטיקה של זהויות שנוצרה על ידי תאוריה ביקורתית.
תאוריית הקשר נוצרה בארצות הברית בשנות התשעים ולא זכתה לתפוצה רחבה עד שנת 2010, אך מאז היא נפוצה ברשתות החברתיות.
תאוריית הקשר על המרקסיזם התרבותי מוזכרת לעיתים קרובות בשיח של פוליטיקאים ופרשנים פוליטיים ימניים, מנהיגים דתיים פונדמנטליסטים בארצות הברית וארגוני טרור של עליונות לבנה.
חוקרים שבדקו את הטענות הנוגעות ל"מרקסיזם תרבותי" הגיעו למסקנה שאין לה שום בסיס, ושלא קיימת תנועה אינטלקטואלית בשם זה.
הביטוי "מרקסיזם תרבותי" נטבע לראשונה כנראה במאמר משנת 1992 בשם "עידן האופל החדש: אסכולת פרנקפורט ו'תקינות פוליטית'", מאת מייקל מיניסינו, שפורסם בביטאון ימני קיצוני בארצות הברית.
במאמר נטען כי "אינטלקטואלים יהודים מאסכולת פרנקפורט" מקדמים את האמנות המודרנית מתוך מטרה לגרום למהפכה אנטי-ממסדית שתחריב את האמנות הקלאסית.
לינד, אחד ההוגים הבולטים בזרם הפלאו-שמרנות, התייחס בשנת 2000 לקשר בין תקינות פוליטית למרקסיזם תרבותי: "תקינות פוליטית היא מרקסיזם תרבותי.
זהו מרקסיזם המתורגם ממונחים כלכליים למונחים תרבותיים.
זהו מאמץ שהחל כבר בתנועות פציפיסטיות שהתנגדו למלחמת העולם הראשונה, הרבה לפני תרבות ילדי הפרחים ותנועות השלום של שנות השישים." לינד טען שמרקסיסטים שולטים בחלק ניכר מתקשורת ההמונים, וכן טען כי ניתן לייחס את מושג התקינות הפוליטית ישירות לקרל מארקס.
במאמר משנת 2008 נאמר כי תנועת אסכולת פרנקפורט היא "עבודת השטן" ומפורטות בו מטרותיה לכאורה של התנועה, בהן:
לגרום לשינויים חברתיים תמידיים על מנת לעורר בלבול
ללמד ילדים על מין והומוסקסואליות
להחליש את סמכותם של בתי ספר ומורים
לעודד הגירה המונית שמטרתה הרס הזהות הלאומית
משנת 2010 החל ג'ורדן פיטרסון להשתמש בביטוי "מרקסיזם תרבותי" (ולחלופין "פוסטמודרניזם") לתיאור קנוניה שחבריה מתעקשים להשתמש בכינויים מגדריים נייטרליים, מעשה שלדעתו מאיים על חופש הביטוי.
באותה תקופה הביטוי "מרקסיזם תרבותי" הפך לנפוץ בכתבי עת ואתרי אינטרנט של הימין הרדיקלי בארצות הברית, שתקפו את התקינות הפוליטית כתפיסה "שנלקחה ישירות מהאידאולוגיה הנאצית".
טענות אלו זכו בין היתר לביקורת מצד הפילוסוף סלבוי ז'ז'יק, ובכך נולד "הדיבייט בין פיטרסון לז'יז'ק".
הטרוריסט הימני-קיצוני הנורווגי אנדרס בריוויק השתמש בביטוי מספר פעמים במנשר אותו הפיץ לפני מתקפת הטרור בנורווגיה (2011).
במנשר נאמר, בין השאר, כי "על פי המרקסיזם התרבותי, מוסלמים, נשים פמיניסטיות, הומוסקסואלים ובני מיעוטים הם טובים, ואילו גברים אירופאים נוצרים הם רשעים", וכן טען כי בית הדין האירופי לזכויות אדם בשטרסבורג נמצא בשליטת המרקסיזם התרבותי.
מאמרים אודות תאוריית הקשר נפוצים בעיקר בקרב ארגוני ימין רדיקלי והימין האלטרנטיבי בארצות הברית.
בין השאר היא מוזכרת לעיתים קרובות על ידי ריצ'רד ספנסר, פעיל אמריקאי מהימין הרדיקלי, ובאתר הדיילי סטורמר.
בין התומכים והמפיצים של תאוריית הקשר נמנים אנדרו ברייטברט, מייסד האתר "חדשות ברייטברט", שפרסם באתר מאמר לפיו תיאודור אדורנו ניסה לקדם הרמוניה אטונאלית במטרה לגרום לנקרופיליה המונית, ופט ביוקנן שטען שמטרתו של המרקסיזם התרבותי היא ביטול "אופייה הנוצרי של ארצות הברית".
כמו כן נתמכת תאוריית הקונספירציה על ידי אנשי ימין קיצוני באוסטרליה, ברזיל והממלכה המאוחדת.
תאוריית הקשר על המרקסיזם התרבותי היא אחד המניעים לפיגועי טרור של אנשי ימין קיצוני, בנוסף לאנדרס בריוויק.
ג'ק רנשו, פעיל ימין רדיקלי בריטי שהואשם בתכנון פיגועי טרור, שוחח בהרחבה אודות תאוריית הקשר בסרטון של המפלגה הלאומית הבריטית.
ג'ון ארנסט, שביצע את פיגוע הירי בבית הכנסת בפאוויי בשנת 2019, כתב במנשר שפורסם ברשתות החברתיות כי הוא מאמין ש"כל יהודי אחראי לרצח העם המתוכנן בקפידה של הגזע האירופי" באמצעות קידום "מרקסיזם תרבותי וקומוניזם".
השוואה בין תאוריית הקשר על המרקסיזם התרבותי לאנטישמיות
במאמר "פשיזם ותרבות", משנת 2003, מצא פרופסור מתיו פלדמן כי המונח "מרקסיזם תרבותי" נגזר מהמונח האנטישמי "בולשביזם תרבותי", מונח שהיה בשימוש נרחב בגרמניה הנאצית ונועד להוקיע את התנועות המודרניסטיות והפרוגרסיביות בתרבות.
גבלס נהג להשתמש בביטוי זה לעיתים קרובות, בטענה שהאמנות המודרנית נועדה להחליש מוסרית את החברה הגרמנית.
על פי הפילוסוף סלבוי ז'יז'ק, המונח "מרקסיזם תרבותי" ממלא תפקיד דומה לתפקידם של היהודים בתאוריות קשר אנטישמיות: הוא מאפשר להאשים גורם חיצוני בבעיות החברתיות.
לדבריו, תופעות שנראות בעיניי אנשי הימין השמרני כהתפוררות מוסרית של החברה, כמו פמיניזם, תקינות פוליטית או אנטי-ממסדיות - לא נובעות, לשיטתם, מהמתח השורר בין קבוצות שונות בתוך החברה, אלא חייבת להיות להן סיבה חיצונית.
מספר מאמרים מדעיים ניסו לנתח את המושג "מרקסיזם תרבותי", ובאחד מהם נכתב: "לא קיים דבר כזה 'מרקסיזם תרבותי'.
יתרה מזו, לא רק שאין כלל בסיס לתאוריית הקשר על המרקסיזם התרבותי, אלא שגם לא קיימת תנועה אינטלקטואלית בשם זה." על פי מאמרים אלו, חוקרים מאסכולת פרנקפורט אינם חלק מתנועת המרקסיזם אלא חלק מהגישה הקרויה תאוריה ביקורתית.
כמו כן, אקדמאים פוסטמודרניסטים או פמיניסטים אינם קשורים בדרך כלל למרקסיזם או לאסכולת פרנקפורט.
בנוסף לכך, בתאוריית הקשר על המרקסיזם התרבותי נכרכים ביחד מושג הפוסטמודרניזם ואסכולת פרנקפורט, אך בפועל מדובר בשתי גישות אקדמאיות שונות שלעיתים קרובות מנוגדות זו לזו.
תאוריית הרב־מערכת (The Polysystem Theory) היא מודל כללי להבנה, ניתוח ותיאור של התפקוד וההתפתחות של מערכות ספרותיות.
מחקריו של אבן־זהר שעסקו בתאוריה פורסמו בצורה מוגמרת תחת הכותרת "לימודי רב־מערכת" (Polysystem Studies), בגיליון של כתב העת Poetics Today משנת 1990.
קבוצת החוקרים נצמדה תחילה לגישה פונקציונליסטית־דינמית, בעקבות עקרונות של הפורמליזם הרוסי על התנהגות מערכתית, ותפסה את תחום הספרות כמבנה סמיוטי הטרוגני.
מדובר במערכת דינמית והיררכית, קשורה באופן הדוק לתרבות, לשפה ולחברה, והיא מוסדרת על ידי חוקים דומים.
נקודת המבט הפונקציונלית־דינמית לוקחת בחשבון את הצמתים השונים של המערכת לאורך זמן, ובכך משלבת את שני הצירים הסוסריאניים - הסינכרוני והדיאכרוני - ומאפשרת תיאור של מבנים מורכבים יותר וניתוח היחסים בתוך מערכת נתונה לאורך זמן.
מנקודת מבט היסטורית זו, העברות ממלאות תפקיד מפתח בשמירה על התפוקה של המערכת הספרותית ובכך מבטיחות את המשכיותה.
תאוריית הרב־מערכת שואפת להסביר את הסיבות להעברות ספציפיות, וכיצד הן ממומשות במערכת הספרותית.
אבן-זהר מגדיר רב־מערכת כמערכת מרובה של מערכות שונות המצטלבות זו בזו וחופפות חלקית, תוך שימוש באפשרויות שונות בו־זמנית, אך שמתפקדות כמבנה שלם, שחלקיו תלויים זה בזה.
תפיסתו מתבססת על סכימת התקשורת של רומן יאקובסון, ומגדירה מחדש את המונחים שטבע הפורמליסט הרוסי (אבן־זהר 1990, עמ' 31).
לפיכך, ה"צרכן" (consumer) עשוי לצרוך "מוצר" (product) המיוצר על ידי "יצרן" (producer), אך על מנת שייווצר "המוצר" (כגון "טקסט"), יש צורך בקיום של רפרטואר (repertoire) משותף, ששימושיו נקבעים על ידי מוסד (institution) כלשהו.
חייב להתקיים "שוק" (market) בו ניתן להעביר סחורה כזו.
המושג "מוסד" פועל כמסגרת מערכתית כללית, לא רק התייחסותית, כפי שהיה ה"הקשר" של יאקובסון, אלא כמסגרת תרבותית המְוָוסֶּתֶת באופן פעיל.
המוסד כולל לפחות חלק מהמפיקים, 'מבקרים', הוצאות לאור, כתבי עת, מועדונים, קבוצות סופרים, גופים ממשלתיים (כגון משרדי שרים ואקדמיות), מוסדות חינוך (בתי ספר, אוניברסיטאות), כלי תקשורת, ועוד.
בנוסף, טובע אבן־זהר את מושג ה"רפרטואר", מורכב מאותם פריטי תרבות בהם עושים שימוש המפיק או הצרכן ליצירה או להבנה ופענוח של המוצר בהתאמה.
כלומר, הכללים המסדירים את הייצור והצריכה הספרותיים.
הם ממלאים תפקיד רגולטיבי ושל סטנדרטיזציה שפועל על החומרים או המודלים הזמינים לייצור.
אבן-זהר מבדיל בין שלוש רמות ברפרטואר:
(1) רמת האלמנטים הבודדים: כוללת פריטים נפרדים בודדים, כמו מורפמות או לקסמות.
(2) רמת הסינטגמות: כוללת כל צירוף עד לרמה של "משפט".
(3) רמת הדגמים: כוללת חלקים פוטנציאליים של מוצר שלם, כלומר, שילוב של אלמנטים + כללים + היחסים הסינטגמטיים הניתנים ליישום על מוצר.
מרכז המערכת מורכב מהרפרטואר הקנוני (החוקים והחומרים היוקרתיים והמקובלים ביותר), שמצוי בניגוד לרפרטוארים שוליים או פריפריאלים, כך שיש ביניהם מתח מתמיד.
הדיכוטומיה בין מרכז לשוליים מתבטאת בהתנגדות בין רפרטואר "ראשוני" ו"משני " – חדשנות לעומת שמרנות, בהתאמה.
כאשר המערכת יציבה, המודלים המשניים (השמרניים) מווסתים את הרפרטואר הקנוני, ואילו אפשרויות ראשוניות (חדשניות) קיימות בשוליים.
תהליך של שינוי בדרך כלל נובט מחוסר יציבות רגעית בתוך המערכת, שמאפשר העברה של רפרטואריים ראשוניים אל המרכז.
כאשר רפרטואר ראשוני מחלחל למרכז הוא יכול להידחות לשוליים שוב או להתקבל כמודל יצרני.
במקרה כזה, כאשר רעיון חדשני ראשוני עובר למרכז, הוא יווסת על ידי כללי המוסד ויעבור תהליך של קנוניזציה, יהפוך לחלק מהרפרטואר המשני (שמרני) ובאופן כללי ישתלט על מרכז המערכת.
המודל הראשוני, אפוא, עובר הפשטה עד הפיכתו לאפיגונה.
תהליך זה של העברה, שינוי ונורמליזציה, משקף את שני הכוחות המנוגדים שפוקדים על המערכת, שאיפה ליציבות וחתירה לשינוי.
היחסים שתוארו זה עתה מתארים קשרים בין-מערכתיים בכל הרמות.
ספרות מתורגמת, אם כי לעיתים קרובות נתפסת כמערכת שולית, ממלא תפקיד מפתח בהעברת מאפיינים ממערכת אחת לאחרת.
ספרות מתורגמת עשויה להציג מודלים של מציאות, שפה פואטית וטכניקות קומפוזיציה חדשים, בין היתר.
לפיכך, הטקסטים לתרגום נבחרים בדרך כלל על פי צורכי מערכת היעד.
על מנת להעריך את טבעה של העברה דרך תרגום, אבן-זהר מונה שני משתנים עיקריים: (1) עקרונות הבחירה של הטקסטים שמתורגמים ו- (2) האופן שבו אותם תרגומים מאמצים או מיישמים חומרים מסוימים ביחס למערכת היעד (שקולטת לשורותיה את התרגום).
העברה מסוג זה, לפי אבן-זהר, יכולה להיווצר כאשר המערכת הספרותית נמצאת באחד משלושה מצבים לא יציבים, בכל אחד מהמקרים ספרות מתורגמת עשויה לתפקד כגורם שמאיץ חדשנות ושינוי, ובכך ממלא תפקיד מרכזי:
(1) במערכת צעירה שהקאנון שלה טרם התהווה (לדוגמה, מערכת הספרות העברית בתחילת המאה ה-20).
(2) במערכת בשולי רב-מערכת גדולה, שהיא חלשה ביחס למערכות ספרות הסובבות אותה או תלויה בהם (לדוגמה, המערכת הספרותית הבלגית או הקנדית ביחס למערכת הספרותית הצרפתית).
(3) במערכת במשבר, בנקודת מפנה, או מה שאבן-זהר כינה "ואקום ספרותי" (לדוגמה, המהפכה הרוסית של 1917 או שתי מלחמות העולם).
בתנאים רגילים של יציבות במערכת, הספרות המתורגמת נוטה לתפוס עמדה שולית ולהיצמד למודלים שמרניים (רפרטואריים משניים).
על ידי שחזור אפיגוניים, ספרות מתורגמת הופכת למנגנון של שימור, לפי אבן-זהר: בעוד שהספרות המקורית העכשווית עשויה להמשיך ולפתח נורמות ומודלים חדשים, ספרות מתורגמת עומדת בנורמות שנדחו לאחרונה, או הרבה לפני כן, על ידי המרכז וכבר לא שומרת על קשרים חיוביים עם הכתיבה המקורית.
כתוצאה מכך, התנהגותם והשפעתם של נוהלי התרגום משתנה.
כאשר תרגומים כפופים לרפרטוארים ראשוניים, המאפשרים ואפילו מקדמים חדשנות, הטקסטים בשפת היעד נוטים להיות קרובים יותר למקור (במונחים של אדקוואטיות): קרי, הם משקפים אותו בצורה מדויקת או יצירתית יותר.
לעומת זאת, כאשר תרגומים כפופים לרפרטואריים משניים (שמרניים), הטקסט המתורגם יוגבל על ידי הנורמות הקיימות ויעוצב בעיקר על ידי האילוצים שמטילה המערכת המקבלת.
לכן יהיה פער גדול יותר המקור והתרגום.
תרגום, לפיכך, נתפס כתופעה שאופייה וגבולותיה לא ניתנים לאומדם אחת ולתמיד, כי אם פעילות התלויה ביחסים הנשענים על מערכות תרבותיות נוספות.
לרב-מערכת התרבותית העברית-ישראלית התפתחות מעניינת, לאור הנסיבות יוצאות הדופן של היווצרותה והמסורות העבריות עליה היא נשענת.
מבחינה היסטורית ניתן לנתח את הרב-מערכת העברית כמערכת לא גאוגרפית עם מרכזים משתנים לאורך ההיסטוריה הארוכה שלה.
לפיכך, מציין אבן-זהר כי השפעה חיצונית שולטת במערכת ברב-מערכת העברית מימי קדם, ובתקופות מסוימות השפעה זו הייתה תנאי הכרחי וחיוני להמשכיותה.
לאחרונה, במהלך תקופת ההשכלה, במאות 18 וה-19, עבר מרכז המערכת מאיטליה והולנד לאוסטריה וגרמניה.
מאוחר יותר עבר לשטחי האימפריה הרוסית, ולבסוף התייצב במדינת ישראל המודרנית באמצע המאה ה-20.
לאחר הקמתה של מדינת ישראל יושמה העברית המודרנית כשפה הדיבור וכשפת תרבות כללית.
מאז תחילת דרכה התפתחה המערכת הספרותית הישראלית על ידי שיקוף של מודלים רוסיים, וכן דוגמאות ביידיש, ששימשו כמודלים קנוניים והגבילו את ייצור הטקסטים המקוריים והמתורגמים במחצית הראשונה של המאה ה-20. למרות זאת, בהדרגה רב-המערכת מתנה את כלליה הנוקשים ביחס למודלים אלו, ואפשרה את קיומם של דגמים חדשים שהחליפו את הישנים.
בעקבות זאת גם התפתחו יצירתיות ומקוריות פנימיות במערכת עצמה.
אבן-זהר הבחין בארבע תקופות ביחסי תלות אלה בין עברית לרוסית:
(4) ירידת יחסי התלות, החל משנת 1950 ואילך.
רב-טריטוריאליות ורב-לשוניות שאפיינו את הספרות העברית לאורך הדורות, החלו להשתנות מראשית התקופה הישראלית המודרנית (בשנות השמונים של המאה התשע-עשרה) והמשיכו להתפתח במהירות לאחר מלחמת העולם הראשונה.
על אף שמאפיינים חיצוניים של רב לשוניות נעלמו תוך זמן קצר יחסית, המשיכה התלות ביחס למעמדן של מערכות ספרותיות אחרות, ולכן מעמדה של הספרות העברית התחזק משבירתם של קשרים אלו או עידונם (כפי שהתרחש עם שפות סמוכות כמו יידיש).
תוצאה ברורה של התנאים החדשים הייתה הצורך של המערכת העברית לספק תרבות "גבוהה" ו"נמוכה" כאחד, מתוך משאביה הפנימיים ולא תוך הסתמכות על מערכת צמודה.
חלק ניכר הושג באמצעות ספרות מתורגמת, שהפכה למערכת רחבה יותר שכבר אינה מחויבת רק לספרות מופת, וכך תופסת מקום חשוב ולעיתים דומיננטי ברב-מערכת הישראלית.
בעקבות המפנה התרבותי שהתרחש במדעי הרוח החל משנות ה-70 של המאה העשרים ושקידם את חקר התרבות ממבט אינטרדיסציפלינרי, ההסתכלות על חקר התרגום השתנתה.
עליית התחום של לימודי תרבות הביאה לבמה את נושא יחסי הכוחות בין טקסטים וגם בין שפות, ובכך התאפשר לחשוב על תרגום לא רק כשאלה ספרותית-פילוסופית או בלשנית.
כפי שמשתקף במודל, המאבק המתמיד בין מרכז ושוליים מצביע על האופי החתרני של התרגום בתוך המערכת הספרותית, כאקט פוליטי ותרבותי.
תאוריית הרב-מערכת זכתה להכרה רחבה בשנות ה-90 ומאז מהווה חלק מהקנון התאורטי של לימודי תרגום ושל ספרות בכלל.
תאוריית הקפיצה האלסטית החוזרת היא הסבר לאופן שבו אנרגיה משתחררת במהלך רעידת אדמה.
כאשר קרום כדור הארץ מתעוות, הסלעים משני צידיו של ההעתק (השבר) נתונים ללחץ גזירה.
לאט לאט הם מתעוותים, עד שהמאמץ חורג מהקשיחות הפנימית שלהם.
או אז הם נפרדים עם קרע לאורך ההעתק; התנועה הפתאומית משחררת אנרגיה מצטברת, והסלעים נצמדים חזרה כמעט לצורתם המקורית.
המסה המוצקה בעבר מתחלקת בין שני הלוחות הטקטוניים הנעים לאט, האנרגיה המשתחררת דרך הקרום בגל סיסמי.
הגיאופיזיקאי הארי פילדינג ריד בחן במשך 50 השנים שקדמו לרעידת האדמה הגדולה בסן פרנסיסקו ב-1906, את מידת ההסטה של פני השטח לאורך שבר סן אנדראס.
לאחר הרעידה, הוא מצא עדויות להסטה של בסך הכל 3.2 מ' במהלך אותה תקופה.
הוא הגיע למסקנה שהרעידה הייתה כנראה תוצאה של הַחָזַרה האלסטית של אנרגיית המתח שנאגרה בסלעים משני צידי ההעתק.
מדידות מאוחרות יותר באמצעות מערכת המיקום הגלובלית תומכות במידה רבה בתיאוריה של ריד כבסיס לתנועה הסייסמית.
שני הצדדים של העתק פעיל, אך נעול, נעים באיטיות לכיוונים שונים, כאשר אנרגיית מתח אלסטי מצטברת בכל מסת סלע שצמודה אליהם.
לפיכך, אם כביש נבנה ישר על פני ההעתק כמו במצב Time1 של האיור, הוא ניצב להעתק בנקודה E, שבה ההעתק נעול.
תנועת ההעתק הכוללת (חצים גדולים) גורמת לסלעים על פני ההעתק הנעול לצבור עיוות אלסטי, כמו במצב Time2. מעוות זה עשוי להיבנות בקצב של כמה סנטימטרים או מילימטרים בשנה.
כאשר המתח המצטבר גדול מספיק כדי להתגבר על קשיחות הסלעים, כלומר, הסלעים לא יכולים יותר לאצור בתוכם את האנרגיה, התוצאה היא שבירה פתאומית, או קפיצה חזרה לצורה הכמעט מקורית.
הטלטלה המורגשת על פני השטח כתוצאה מכך היא רעידת אדמה.
תנועה פתאומית זו גורמת להזזה של פני הכביש, כפי שמוצג במצב Time3. האנרגיה האצורה משתחררת בחלקה כחום, בחלקה כשינוי הסלע, ובחלקה כגל סיסמי.
מספר אנשים דיווחו כי ראו את אלביס פרסלי גם לאחר מותו בשנת 1977. בשל כך, תאוריית הקשר לפיה אלביס לא מת, ובמקום זאת הסתתר, זכתה לפופולריות בקרב מחברים ואנשים רבים.
התצפית המוקדמת ביותר לכאורה של אלביס היה בנמל התעופה הבין-לאומי של ממפיס, אדם הדומה לאלביס לו ניתן השם "ג'ון בורוז", שהיה אותו השם שבו השתמש אלביס כשהזמין חדרים במלונות, נראה בנמל.
מספר אנשים דיווחו כי ראו אותו גם בקלמזו, מישיגן בסוף שנות ה-80. דיווחים אלו ספגו לעג פומבי והפכו בסופו של דבר לתוכן צהוב בעיתונים כמו השבועון העולמי החדש.
בקליפורניה, אנשים רבים האמינו שראו את אלביס בפארק השעשועים לגולנד בקליפורניה זמן קצר לאחר פתיחתו בשנת 1999. מאוחר יותר התברר כי חקייני אלביס נשכרו כאטרקציה בפארק להנצחת הזמר המפורסם.
על פי שמועות, אלביס הופיע ברקע של סצנה בשדה התעופה בסרט "שכחו אותי בבית" משנת 1990. נטען כי הגבר המזוקן לבוש צווארון גולף וז'קט ספורט שניתן היה לראות מעבר לכתף השמאלית של דמותה של קתרין אוהרה בזמן שהיא מתווכחת עם עובד חברת תעופה היה אלביס.
החוקר בן רדפורד הגיב לאנשים שטענו שראו את אלביס: "למה לזייף את המוות שלך ואז להופיע כניצב בסרט פופולרי?
איך ייתכן שהצוות לא הבחין בנוכחותה של אחת הדמויות המפורסמות ביותר בעולם?
אפילו אם הוא נראה שונה מאוד, האם יכול היה להסוות את קולו ואת הגינונים שלו?" רדפורד עבד קשה מאוד על מנת למצוא את השחקן ששיחק את התפקיד הזה כדי להוכיח שהוא לא אלביס.
הוא הסביר שנטל ההוכחה מוטל על הטוען.
בריאיון ל-USA Today, הבמאי כריס קולומבוס הגיב "אם אלביס היה על הסט, הייתי יודע".
בשל כך הוא הופיע במספר מסרטיו כניצב, כולל בשכחו אותי בבית.
ביל ביקסבי, שכיכב יחד עם אלביס ב-Clambake ו-Speedway, אירח שתי תוכניות טלוויזיה מיוחדות שחקרו את תאוריית הקשר: המסמכים של אלביס (1991) והתאוריה על אלביס (1992).
הקונספירציה הוצגה גם במשחק הווידאו מ-1990, Les Manley in: Search for the King, שבו הגיבור מנסה למצוא את אלביס (המכונה במשחק "המלך") כדי לזכות בתחרות של מיליון דולר.
יש המאמינים שאלביס השתתף ביום הולדתו ה-82. אך היה זה איש זקן בשם בוב ג'ויס עם מאבטחים סביבו, כולו שיער אפור, זקן אפור, משקפי שמש וכובע כדור, וזאת הסיבה שרבים האמינו שמדובר באלביס.
אדם הדומה לאלביס נראה עובד כשומר שטח עבור גרייסלנד, והאמינו שהוא גם אלביס.
קבוצת אנשים מאמינה שאלביס היה מעורב איכשהו במאפיה בתקופתו ככוכב רוק, בתחילה שימש כסוכן סמוי והתגלה.
לפיכך, אנשים המאמינים בתאוריית הקונספירציה חושבים שהוא זייף את מותו כדי לנסות לרמות את המאפיה.
במשפט חוקתי בארצות הברית, תאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות היא הטענה שחוקת ארצות הברית מעניקה לבתי המחוקקים של מדינות ארצות הברית סמכות עצמאית להסדרה של הבחירות הפדרליות בתוך המדינה, ושבתוך המדינות סמכות זו היא בלעדית, כך שהמחוקקים כפופים לחוק הפדרלי בלבד.
גרסאות מתונות מאפשרות מידה מוגבלת של ביקורת שיפוטית (לדוגמה, בעניינים פרוצדורליים) או מקבלות את הסמכות של מושלים להטיל וטו, בהתאם להליך החקיקה המקובל במדינה.
תומכי התאוריה טוענים כי היא מבוססת ישירות על סעיפים בפרק 1 ופרק 2 לחוקה, ושהיא נתמכת על ידי הפרשנות המקובלת של החוקה בזמן אשרורה.
עם זאת, תמיכה בתאוריה החלה להתגבש רק אחרי הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2000, כאשר שמע בית המשפט העליון טיעונים בתיק בוש נגד גור .
פרקליטיו של ג'ורג' ווקר בוש הציגו בפני בית המשפט טיעונים הקשורים לתאוריה, ונשיא בית המשפט העליון ויליאם רנקוויסט תמך, בדעת מיעוט, בגרסה של התאוריה.
לאחר מכן צברה התאוריה תמיכה בקרב חלק מהמשפטנים השמרנים, ובהקשר של הבחירות בשנת 2020, ארבעה שופטים בבית המשפט העליון הביעו עמדות שהתפרשו כתמיכה מלאה או חלקית בתאוריה.
מבקרי התאוריה טוענים כי אין לה בסיס בשפה של החוקה או בדיונים שקדמו לאשרורה, ושמההיסטוריה של ארצות הברית ניתן להבין כי החוקה מעולם לא הובנה כתומכת בתאוריה.
בנוסף, לפי המבקרים, התאוריה מסוכנת כיוון שהיא מבקשת להסיר את מערכת האיזונים והבלמים שמונעים מהמחוקקים במדינות השונות לפגוע בזכות של אזרחים לבחור, להטות את מחוזות הבחירה ולהציב מכשולים בפני המצביעים בבחירות, באופן שאינו דמוקרטי.
פסק הדין לא עסק בהליך בחירת האלקטורים על פי פרק 2 לחוקה.
טיעוני המצדדים בתאוריה מסתמכים על שני סעיפים בחוקת ארצות הברית שבהם מוענקת לרשות המחוקקת ("legislature") של כל מדינה סמכות הקשורה לניהול בחירות לתפקידים בממשל הפדרלי.
במובאות להלן מקום הופעת המילה "legislature" מודגש ובמקומה מופיע "הרשות המחוקקת".
בסעיף הבחירות בפרק 1 לחוקה כתוב, בהתייחס לבחירות לקונגרס של ארצות הברית:
הסעיף מקנה לחקיקה הפדרלית של הקונגרס עליונות על פני החקיקה במדינות, אך חקיקת הקונגרס היא כללית ומוגבלת, והיא מותירה בידי המדינות את האפשרות לקבוע הסדרים שונים לגבי המועדים, המקומות, והאופן שבו תתבצע ההצבעה.
להסדרים שקובעות המדינות יש השפעה רבה על הבחירות.
למשל, המדינות יכולות לקבוע כיצד תיראה מפת מחוזות הבחירה ובכך להשפיע על התוצאות.
הן יכולות לקבוע האם תתאפשר הצבעה מרחוק, האם ניתן להצביע מוקדם, לפני יום הבחירות, מהם מסמכי הזיהוי שנדרשים כדי להצביע, היכן ממוקמות הקלפיות וכדומה.
להסדרים אלה השפעה על תוצאת הבחירות, ולכן הם מהווים לעיתים נושא למחלוקת בין תומכי שתי המפלגות.
בסעיף האלקטורים שבפרק 2 לחוקה כתוב, בהתייחס לאופן בחירות האלקטורים, שבוחרים את נשיא ארצות הברית ואת סגן הנשיא:
בדומה לסעיף הבחירות, לאופן מינוי האלקטורים, שנקבע על ידי המדינות, יכולה להיות השפעה רבה על התוצאה, ולכן מדובר בסמכות חשובה של המדינות.
השאלה המרכזית שמציבה התאוריה היא כיצד לפרש את המילה "legislature" שמופיעה בשני הסעיפים.
לטענת המצדדים בתאוריה, משמעות המילה היא "בית המחוקקים" או "בתי המחוקקים" הממוסדים של המדינה בלבד.
מייקל מורלי כתב ברוח זו: "ניתן להגדיר את המונח...
בהתבסס על משמעותו הפשוטה, כמתייחס באופן בלעדי למוסדות שבאופן שגרתי והיסטורי הובנו כ-legislatures: גופים מרובי-חברים, שמורכבים מנציגים נבחרים, אשר מחזיקים בסמכות החקיקה במדינה, מתכנסים באופן תקופתי, ויוצאים לפגרה".
לפי הפרשנות הזו, החוקה המקורית מעניקה לבתי המחוקקים של המדינה את הסמכות הבלעדית לקבוע הסדרים הקשורים לזמן, המקום ואופן בחירת הנציגים לקונגרס ואת הסמכות הבלעדית למנות את האלקטורים שבוחרים את הנשיא.
כיוון שכך, החוקה אוסרת על מוסדות אחרים, שאינם בתי מחוקקים ממוסדים, להטיל מגבלות כלשהן על המחוקקים הנבחרים, ובכלל זאת היא אינה צופה תפקיד כלשהו לחוקה של המדינה, לבתי המשפט של המדינה, או למושל המדינה.
פרשנות זו נסמכת, בין השאר, על השוואה לסעיפים אחרים בחוקה בהם מוזכרת המילה "legislature".
ראשית, "סעיף השבועה" בפרק 6 קובע שחברי הרשויות המחוקקות במדינות השונות ישאו שבועה.
באופן דומה, הסעיף בפרק 1 שעוסק בזכות הבחירה לבית הנבחרים של ארצות הברית מתייחס לרשויות המחוקקות של המדינות כמוסדות עם חברים, והסעיף באותו הפרק שעוסק במושבים שהתפנו בסנאט מתייחס אליהן כאל מוסדות שחבריהם מתכנסים מעת לעת ומתפזרים לפגרות.
תומכי התאוריה רואים בכך אישור להגדרה הצרה של המילה "legislature", וכן לטענה שמוסדות אלו מובחנים מגופים אחרים של המדינה.
שנית, סעיף 1 בחלק השלישי של פרק 1 לחוקה קובע שהסנאטורים של כל מדינה ייבחרו על ידי הרשות המחוקקת שלה ("legislature thereof").
עד התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית (שלמעשה החליף ב-1913 את הסעיף הזה וקבע שהסנאטורים ייבחרו בבחירות על ידי העם בכל מדינה), היה מקובל שלפי הסעיף יש לצירים בבתי הנבחרים סמכות בלעדית לבחור את הסנאטורים שייצגו את המדינה בסנאט.
בנוסף, פרק 5 לחוקה קובע שאחת הדרכים לאשרר תיקון לחוקה היא ששלושה רבעים מהרשויות המחוקקות ("legislatures") של המדינות השונות יקבלו אותו.
גם במקרה זה, הפרשנות שהתקבלה היא שלצירים בבתי המחוקקים הממוסדים של המדינות יש סמכות בלעדית לאשרר תיקונים לחוקה באופן זה.
מבקרי התאוריה מעדיפים פרשנות רחבה וגמישה יותר למונח "legislature".
ראשית, חלק ממבקרי התאוריה טוענים שגם בהקשר של הסעיפים האחרים, נוסח החוקה לא מונע התערבות של רשויות אחרות במדינה בהחלטות המחוקקים בבתי המחוקקים.
שנית, מנסחי החוקה לא ביקשו להכתיב באף אחד מהסעיפים את מבנה או הגדרת הרשות המחוקקת של המדינות.
תחת זאת, "החוקה, בפרקים 1 ו-2, לוקחת את הגופים המחוקקים במדינות כפי שהיא מוצאת אותם, נתונים תחת השליטה של האנשים בכל מדינה...
ותחת המגבלות החוקתיות שאותם אנשים יוצרים".
בנוסף, לטענת המבקרים, יש לפרש את הסעיפים השונים בהקשרם הספציפי.
בעוד שהסעיפים הנוגעים לבחירת הסנאטורים ולאשרור תיקונים לחוקה צופים תפקיד מיוחד לאספות הנבחרים, סעיף הבחירות וסעיף האלקטורים קשורים להליך החקיקה הרגיל וצופים כי המחוקקים במדינות השונות יחוקקו כללים הקשורים להסדרי בחירות, באופן רגיל ובהתאם למגבלות הקבועות בחוקת המדינות.
טענה זו נתמכת, לטענתם, על ידי השימוש של מנסחי החוקה בפעלים שונים כדי לתאר את עבודת המחוקקים בכל סעיף ועל ידי המבנה הדקדוקי של כל אחד מהסעיפים.
הטענה נתמכת גם על ידי פסיקות של בית המשפט העליון שהבחינו בין הסעיפים השונים.
לבסוף, לטענתם יש לבחון את המשמעות של כל סעיף על פי הקשרו ההיסטורי.
לפני אשרור החוקה, בתי המחוקקים ב-13 המדינות היו נתונים לביקורת שיפוטית, ואין סיבה להניח שכשמנסחי החוקה כתבו את המילה "legislature" הם התכוונו לבית מחוקקים שפועל באופן שונה מזה שהיה מוכר להם.
המצדדים בתאוריה טוענים כי יש לה בסיס בהיסטוריה של ניסוח החוקה, אשרורה, ובדיונים במהלך המאות ה-18 וה-19, שמראים כי החוקה הובנה בהתאם לתאוריה.
מתנגדיה חולקים על טענה זו וטוענים שהדיונים והפרקטיקה החל מתקופת המהפכה האמריקאית ועד ימינו מראים כי החוקה מעולם לא הובנה כתומכת בתאוריה.
בתקופת המהפכה האמריקאית, לפני אשרור החוקה, הבסיס החוקתי לפדרציה היה תקנון הקונפדרציה.
בתקנון זה נכתב כי הנציגים לקונגרס הקונפדרציה יבחרו על ידי "הרשות המחוקקת [the legislature] בכל מדינה".
בנוסף, התקנון איפשר למדינות להחליף את נציגיהן על פי החלטתן העצמאית.
באותה תקופה, 10 מתוך 11 המדינות שלהן הייתה חוקה לפני 1788, כללו בה מגבלות לגבי אופן בחירת הנציגים, והמחוקקים התייחסו למגבלות אלה כמחייבות.
הצדדים לדיון על התאוריה, מפרשים את העובדות ההיסטוריות האלה באופן שונה.
תומכי התאוריה מודים כי לפני אשרור החוקה המדינות לא התייחסו לכללי הבחירות של הרשות המחוקקת כעצמאיים ובלתי-מוגבלים.
עם זאת, לטענתם, הסעיף שאיפשר למדינות להחזיר את נציגיהן בקונגרס הקונפדרציה ולהחליפם הוא המקור להבנה כי הרשות המחוקקת אינה עצמאית, וסעיף זה לא קיים בחוקה של ארצות הברית.
לטענתם, קיים הבדל משמעותי באופן בו נהגו המדינות לפני ואחרי אשרור החוקה, וניתן להסיק מכך שהחוקה שינתה את הדין לגבי עצמאות הרשות המחוקקת של המדינה בתחום.
בנוסף, הבעיה שהחוקה ניסתה לתקן היא שלפני אשרורה, תחת תקנון הקונפדרציה, לחוק הפדרלי לא הייתה עליונות על החוקים של המדינות השונות, כך שממילא לתקנון לא הייתה יכולת להגביל את היכולת של המדינות לתקן כללי בחירות באמצעות חוקתן.
למתנגדי התאוריה מסקנה הפוכה מההשוואה בין תקנון הקונפדרציה לחוקה ומהנוהג של המדינות לפני אשרור החוקה.
לטענתם, העובדה שמנסחי החוקה בחרו להעתיק, כמעט מילה במילה, את הניסוח שמפקיד את קביעת זמני והסדרי הבחירות בידי "הרשות המחוקקת" של כל מדינה, מראה שהם לא שאפו לשנות את הנוהג שהיה קיים לפני החוקה, ולא התנגדו לכך שחוקות המדינות השונות יגבילו את המחוקקים בבתי המחוקקים.
הייוורד סמית כתב על כך ש"זה פשוט לא מתקבל על הדעת" שמנסחי החוקה ביקשו לבסס בה את העצמאות של הרשויות המחוקקות במדינות, בשונה ממנהג העבר, "על ידי שימוש בשפה כה דומה לזו של החוקה הישנה, אשר תחתיה – כפי שהם ידעו היטב – 'הרשויות המחוקקות' [legislatures] היו בבירור לא עצמאיות".
ניסוח החוקה והדיונים על אשרורה
לפי מייקל מורלי, פרופסור למשפטים חבר האגודה הפדרליסטית שכתב מספר מאמרים התומכים בתאוריה, ההיסטוריה של ניסוח שני הסעיפים בוועידת החוקה "שותקת לגבי השאלה האם החוקות של המדינות רשאיות להטיל מגבלות מהותיות בנוגע לבחירות פדרליות".
עם זאת, לפי מורלי, ניתן להסיק מהתיעוד של הדיונים בזמן ועידת החוקה, שמנסחיה הבינו את המונח "legislature" כמתייחס לבתי המחוקקים הממוסדים בלבד.
מורלי מסתמך בטיעוניו על ה"איגרות מאיכר פדרלי", טקסט שנכתב בעילום שם על ידי אנטי-פדרליסט בעת הדיונים על אשרור החוקה ב-1787. לטענתו, האיגרות מראות שהטקסט של החוקה הובן כמתייחס לבתי מחוקקים ממוסדים.
לטענה זו לא כולם מסכימים, והיסטוריונים של תקופת הייסוד של ארצות הברית טענו כי מסמך זה וטקסטים אנטי-פדרליסטים אחרים מראים כי הסעיף נידון באריכות בזמן הדיונים על אשרור החוקה, אך אף צד לא העלה את הטיעון שלבתי המחוקקים תהיה סמכות עצמאית ובלתי-מוגבלת לקבוע כללי בחירות במדינה.