tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עבודתה בתחום האמנות מתרכזת בזהותה כאמנית פמיניסטית-מזרחית, וכאוצרת ומפיקה היא מחברת בין נשים ממוצא ערבי (יהודי, מוסלמי או נוצרי) וחושפת את סיפוריהן.
בשנת 2018, נבחרה לשרת כיו"ר ועד השכונה של נווה שאנן ובנובמבר 2018 נבחרה למועצת העיר תל אביב-יפו, מטעם רשימת "אנחנו העיר" בראשות אסף הראל.
בשנת 2019 קיבלה את אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג מטעם האגודה לזכויות האזרח בישראל.
שולה קשת היא צאצאית למשפחת אנוסי משהד שבאיראן.
היא גדלה, התחנכה, פועלת ומתגוררת בדרום תל אביב.
סבתה, חנה קלתי, הייתה פעילה חברתית-קהילתית, והקימה את "בית האמהות" בדרום תל אביב, בית שנועד לספק לנשים אלמנות, גרושות ויחידניות בגיל הזהב מרחב מוגן וסביבה חברתית.
גם אמה, מזל קשי, שהייתה אחות, פעלה לטובת תושבי השכונה, והייתה מבקרת בבתי דיירי נווה שאנן ומספקת להם חיסונים בהתנדבות.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 למדה קשת אמנות ב"המדרשה לאמנות" ברמת השרון.
במסגרת לימודיה השלימה גם תעודת הוראה.
היא לימדה אמנות בבית ספר "החשמונאים" ביפו ג', ומאוחר יותר בחטיבת הביניים "אחד העם" בפתח תקווה.
בנוסף, הציעה שיעורי אמנות ועיצוב תפאורה במתנ"סים.
בשנת 1991 עזבה את עבודת ההוראה הפורמלית, והייתה למנהלת "מרכז מילוא להעשרה לגיל הרך" בשכונת יד אליהו.
המרכז נפתח כיוזמה משותפת של עיריית תל אביב ומשרד החינוך.
המרכז שגשג תחת ניהולה, והיא נשארה בתפקיד כעשר שנים.
יותר מאלף ילדים בגילאי 3–6 ביקרו במרכז מדי חודש, מכל שכונות דרום תל אביב, כולל משכונת התקווה, ביצרון, נווה אליעזר ועוד.
הפעילות בה עסקו הילדים במרכז שילב בין ספרות ליצירה, מאמנות פלסטית לדרמה - מה שלימים נקרא "אמנות רב-תחומית", ואשר אז נחשב לחידוש במסגרת החינוכית.
החינוך הפורמלי שהשלימה באמנות כמעט וגרם לה לוותר על היותה אמנית.
היא הרגישה שהשיח האמנותי הרווח אינו קשור אליה, שהוא אירופאי מדי וסגור מדי, ואינו קשור לחברה שהיא פועלת מתוכה.
אך ההוראה והעשייה הקהילתית שעסקה בה השפיעו על היצירתיות שלה, והיא החלה תהליך הגדרה עצמית מחודשת כאמנית.
שנות ההוראה היו בסופו של דבר שנים פוריות עבורה בעשייה אמנותית.
הדבר התבטא במיוחד אחרי שפגשה את תקוה לוי, מנכ"לית עמותת הל"ה, בהקשר של תערוכה שיזמה קשת, "אחותי: אמניות מזרחיות בישראל", והשתיים החלו לשתף פעולה.
קשת ניהלה את פרויקט אמנות וקולנוע בקהילה בבתי הספר של הל"ה, ופעילות זו גרמה לה לחבר בין אמנותה, הפעילות הקהילתית שלה, ותודעתה הפוליטית, שהחלה כבר לקרום עור וגידים בשנים אלו.
הסדנאות שנערכו במסגרת הפרויקט עסקו בנושאי זהות, היסטוריה, קהילה כנכס תרבותי, וכן במגדר ופוליטיקה.
מפעל חייה של קשת לשינוי חברתי משתרע על פני תקופה של יותר משלושה עשורים, ומתקיים בפריפריות החברתיות והתרבותיות של ישראל.
פעילותה מתקיימת בצירי המפגש בין קהילות נשים מקצות החברה הישראלית לגווניה: מזרחיות, פלסטיניות, אתיופיות ויוצאות חבר העמים ממזרח ומערב אירופה, פליטות ומבקשות מקלט פוליטי ומהגרות עבודה.
במסגרת פעילותה החברתית המורחבת, קשת מחברת בין נשים, אנשים וקהילות וכן בין יוצרות ויוצרים ומפעלים שונים מהפריפריה הגאוגרפית-תרבותית של ישראל.
אחת התרומות העיקריות של קשת במרחב הפמיניסטי היא הבאת הנרטיבים של נשים המתמודדות עם ריבוי דיכויים חברתיים, תרבותיים וכלכליים, כמו גם הרחקה גאוגרפית והדרה ממוקדי ההשפעה וקבלת ההחלטות – אל תוך השיח הפמיניסטי ההגמוני, והפיכתו לחלק מהשיח.
קשת מחנכת לביטול ההיררכיות בין נשים מתוך תפיסה שכולן – למרות השונות – חלק מאותו קולקטיב, אתני ומגדרי, ושקיימת בין כל הנשים אחריות קהילתית.
את משנתה של קשת, על פי הפמיניזם המזרחי, וכבסיס לכל פועלה, היא מתמצתת כך:
"מצבן של נשים מקהילות של צבע באזורי מצוקה תמיד יהיה גרוע משל הגברים ומשל נשים מהקבוצה ההגמונית, ואם נשאיר את המאבק הזה לממסד או לקבוצה ההגמונית, נמשיך להיתפס כקהילה שזקוקה לשיקום.
התופעה של אנשים שבאים מבחוץ לעזור למסכנים ולאומללים, היא הדרך של ההגמוניה לשמר את המצב החברתי הזה.
גם הכספים שמגיעים מהממסד או מקרנות נדבנות של אשכנזים עשירים יגיעו לידיים של הנציגים שלהם — שוב בעלי כוח מבחוץ, והם אלו שיחליטו לאן ילך הכסף.
הם רואים אותנו, תושביה המקוריים של השכונה, כבלתי מסוגלים לנהל כסף כזה ולהפנות אותו לצרכים האמיתיים של תושבי השכונה".
ניתן להצביע על ארבעה מוקדי פעילות עיקריים במרחב העשייה של קשת: העשייה והמאבק החברתי והציבורי; העצמה קהילתית ותרבותית; פיתוח התעצמות כלכלית ותעסוקתית; כתיבה, יצירה ותיעוד.
כל תחומי העשייה נוצרים מפרספקטיבה פמיניסטית רב-אתנית ורב-לאומית.
תנועת "אחותי – למען נשים בישראל"
במרכז פועלה של קשת עומדת תנועת "אחותי – למען נשים בישראל", אשר הייתה בין מייסדותיה בשנת 2000.
בית אחותי: קשת היא היוזמת ומייסדת של בית אחותי – מרכז תרבות וקהילה פמיניסטית בדרום תל אביב.
המרכז פועל משנת 2005, ומשמש כמרכז קהילתי, תרבותי, פמיניסטי וחברתי המעניק, בין היתר, תמיכה לנשים מקבוצות שונות ומאפשר להן לקיים דיאלוג רב-תרבותי, רב-קולי ורב-ערוצי, במטרה לבנות שותפויות וביסוס חיי קהילה.
במרכז מתקיימות פגישות של תנועת אחותי וארגונים שונים, סדנאות, ימי עיון, קורסים, הקרנות סרטים, תערוכות, אקטיביזם פמיניסטי, אירועי התרמה למען הקהילה, ספרייה, בזאר יד שנייה ועוד.
חנות סחר הוגן: 'אחותי – חנות סחר הוגן' היא החנות הראשונה מסוגה בארץ.
החנות קמה בנובמבר 2009, והיא מופעלת בשיתוף פעולה עם 16 ארגונים חברתיים מרחבי הארץ.
בחנות מועסקות נשים בתנאי שכר הוגנים ונמכרים מוצרים מלאכת ידן של יותר מ-200 יצרניות ממגוון קבוצות תרבותיות, ביניהן קואופרטיבים כגון "אהטה" בקריית גת, ו"נשים מבשלות עסק" מירושלים.
כל המוצרים הן פרי עמלן של נשים הזקוקות לחיזוק כלכלי, ובאמצעות החנות יכולות הנשים למצוא שוק למוצריהן, ללא עלויות תיווך או פרסום.
לילה שחור: אירועי "לילה שחור של תרבות" – החל משנת 2012 הפיקה קשת יחד עם פעילות ופעילי תרבות נוספות, במסגרת פעילות קואליציית לבי במזרח, את אירוע "הלילה השחור" בבית אחותי שבדרום תל אביב.
בשנים קודמות חגגו במרכז ת"א כל בכל שנה את אירועי ה"לילה לבן", שנועדו לפאר את "העיר הלבנה" והשבעה, השוכנת מצפון לדרך מנחם בגין.
בקצה השני של העיר, קרי, בדרום תל אביב, קיימת הזנחה שיטתית של השכונות.
לילה שחור של תרבות בדרום תל אביב נוסד במטרה לחשוף תרבות שחורה, מזרחית ואפריקאית מתוך עמדה ביקורתית ואלטרנטיבית לאירועי ה"לילה לבן".
מרכז אהטה: בשנת 2006 הקימה קשת יחד עם לקיה ירדני את "מרכז אהטה" (אחותי באמהרית) המשמש מרחב תעסוקתי ותרבותי לעשרות נשים יוצאות אתיופיה בקריית גת.
הנשים במרכז יוצרות כלי חרס ובהם פסלי אמנות וכלי מטבח מסורתיים, קולעות סלסילות קש מסורתיות ורוקמות רקמה אתיופית מסורתית.
תנועת "אחותי – למען נשים בישראל" הקימה את המרכז ופועלת לשמרו כמרכז תעסוקתי ותרבותי במטרה לסייע לנשים יוצאות אתיופיה להפוך לעצמאיות כלכלית ולחשוף את מורשתן התרבותית.
רשת נשים ארצית: קשת יוצרת שיתופי פעולה יצירתיים בין עולם העסקים לבין נשים מקבוצות מודרות בחברה בישראל: נשים אתיופיות ורוסיות, נשים ערביות, נשים מזרחיות, בדואיות ונשים פלסטיניות.
בשנת 2006 יזמה והובילה קשת את פרויקט 'נשים יוצרות כלכלה פמיניסטית' אשר נועד לטפח העצמה כלכלית ויזמות עסקית באמצעות ערבות וחלופה הדדית, רישות ושיתופי פעולה.
במהלך השנים, הפרויקט עבר שינויים והרחיב את פעילותו, והיום מהווה מודל אלטרנטיבי לכלכלה פמיניסטית.
תחת הנהגתה של קשת, מקדמת היוזמה שיח כלכלי פמיניסטי על ידי שיתוף אנשי ונשות מקצוע מתחום העיצוב, עסקים, מוסדות האקדמיה העוסקות באופנה ויזמות עסקית, ובכך משדרג את גם המיומנויות המקצועיות של נשים וגם את האפשרויות השיווקיות.
בנוסף לכך, יזמה והקימה קשת את קואליציית סחר הוגן שחברים בה 16 ארגונים, הפועלת להבטחת העסקה הוגנת של מאות נשים מקהילות מודרות ברחבי הארץ.
דרום תל אביב נגד הגירוש: קשת היא היוזמת של "דרום תל אביב נגד הגירוש", התארגנות קהילתית של תושבות ותושבי דרום תל אביב המתנגדים למדיניות הממשלה והעירייה בדבר פליטים ומהגרי עבודה יוצאי אפריקה החיים בשכונות דרום העיר.
לטענתה של קשת, מדיניות הממשלה היא לשסות אוכלוסייה מוחלשת אחת בשנייה, ושאחרי שיגורשו האפריקאים, המזרחים הוותיקים של השכונות יהיו על הכוונת, כדי שאילי הנדל"ן ירוויחו מן ההפקר.
המאבק הגיע לשיאו בחודשים הראשונים של שנת 2018, לאחר שהודיעה הממשלה על תוכנית גירוש.
בין פעילותיה הבולטות של קשת במסגרת זו היו הפצת עצומה המזהירה נגד תהליך הג'נטריפיקציה של דרום תל אביב, ועצרת שנערכה בפברואר שמשכה מעל ל-20,000 משתתפים.
בין הדוברים המרכזיים היו טוגוד עומר אדם ואסמאיט מהרציון, מבקשי מקלט, וכן שולה קשת, סמי שלום שטרית, ותושבות נוספות מהשכונה.
מאבק נפגעי התחנה המרכזית בתל אביב: התחנה המרכזית החדשה בתל אביב הוא אחד המפגעים הסביבתיים-חברתיים הקשים ביותר בתולדות מדינת ישראל.
בסוף שנות ה-80 הקימה קשת ועד פעולה של שכונת נווה שאנן בדרום תל אביב, תוך שילוב של מאבק משפטי, לובי בכנסת וברשות המוניציפלית, העלאת המאבק למודעות ציבורית באמצעות הפגנות, מחאות ופעילות עם התקשורת.
המאבק הוביל לפיצוי מאות תושבות ותושבים במיליוני שקלים.
כיום, מלווה קשת קבוצה נוספת של תושבות ותושבי שכונת נווה שאנן במאבק משפטי לקבלת פיצויים מנזקי התחנה המרכזית החדשה.
מאהל "שאגת הדרום" (מאהל לווינסקי): ביולי 2011, ימים ספורים לאחר הקמת המאהל בשדרות רוטשילד, הקימה קשת את מאהל "שאגת הדרום" ברחוב לוינסקי בדרום תל אביב, מתוך הבנה כי המחאה לא יכולה להישאר בגבולות "העיר הלבנה", ושאינה יכולה להיחרת בזיכרון הקולקטיבי כמחאתו הבלעדית של מעמד הביניים הישראלי.
כוח לקהילה: בעקבות תקיפות אלימות כלפי נשים וגברים מבין מבקשי המקלט, וכלפי אתיופים ש"נחשדו" כפליטים בגלל צבע עורם, במקביל לגילויי גזענות כלפי תושבי השכונה הוותיקים הולכים ומתרבים, יזמה קשת במחצית השנייה של שנת 2012 סדרת מפגשים ראשונה מסוגה בין מבקשי מקלט ותושבים משכונות נווה שאנן, שפירא, קריית שלום ופלורנטין.
המפגשים הובילו להקמת "כוח לקהילה", שהיא התארגנות אזרחית של ישראלים ואפריקאים, צעירים ומבוגרים, סטודנטים ופעילים המתעניינים במתרחש בשכונות דרום תל אביב ואשר רוצים לפעול לתיקון ההתדרדרות שהשכונות לוקות בהן בעקבות עשרות שנים של קיפוח.
הפעילות כללה סיורים ליליים שבועיים בשכונות, דיאלוג בין פרטים וקהילות ומפגשי שיח בין תושבים ותיקים וחדשים, ומערך סיוע פרטני לשתי האוכלוסיות המרכזיות של האזור, בנוסף לאירועים קהילתיים רב-תרבותיים, כנסים ופעולות מחאה.
לבי במזרח: קשת יסדה את קואליציית לבי במזרח בשנת 2009 יחד עם פעילים נוספים, כארגון גג בו חברים למעלה מ-20 ארגונים, יוצרים, פעילים, ואנשי אקדמיה מהארץ ומהעולם, אשר אמונים על אג'נדות תרבותיות, פוליטיות וחברתיות.
הקואליציה היא הראשונה והיחידה מסוגה בישראל באופן כללי, ובמאבק המזרחי בפרט, ומטרתה להיות כוח מוביל בחברה הישראלית, להשפיע על הלכי רוח וליצור שינוי.
הקואליציה קוראת לממש את הצהרת העקרונות של מדינת ישראל ושל משרד התרבות: טיפוח הפלורליזם של דיאלוג רב-תרבותי.
פעילות הקואליציה כוללת מפגשים בדרג בכיר במשרד התרבות, הפקת דו"ח נתונים שנתי על חלוקת משאבים, קריאה לצדק חלוקתי של משאבי התרבות בישראל, הפקת פסטיבל שנתי הכולל מופעי תרבות ואמנות ומושבי דיון, וחלוקת אות הוקרה לנשות ואנשי תרבות ורוח.
פעילות עם נשים פליטות פוליטיות ומהגרות עבודה: קשת פועלת בקרב נשים פליטות פוליטיות ומהגרות עבודה, הן בסיוע וליווי הקמת ארגון גולי/ות קונגו בישראל שבראשו עומדת אישה, הן ביוזמת קורסים להתעצמות של נשים מהגרות עבודה מהפיליפינים, השגת סיוע משפטי פרו בונו למקרים דחופים, ועוד.
אחת האסטרטגיות המרכזיות שקשת מקדמת היא הפצה של ידע שלרוב אינו מוצא את דרכו ללב הקאנון הישראלי.
מתוך אמונה שקולן של נשים, ושל נשים מאוכלוסיות מודרות בפרט, חשוב ומשמעותי לחברה הישראלית, פועלת קשת על מסמוך הידע, כתיבתו והפצתו.
הדו"ח בוחן תופעות של גזענות וסקסיזם בכלי התקשורת בתקופה שלפני הבחירות לכנסת ה-19, בעיקר בשבוע שבין 10 ל-17 בינואר 2013, מיום חמישי עד יום חמישי.
ההתמקדות בתקופה מצומצמת במהלך תקופת הבחירות נועדה למקד את הסקירה וממצאיה – מי מרוויח מגזענות וסקסיזם בחברה האזרחית?
מטרתו המרכזית של הדו"ח היא להעניק נראות לגילויים ולביטויים יומיומיים של תופעות אלה כפי שהם משתקפים בארגוני החברה האזרחית בישראל, אשר בעצם הגדרתם מתיימרים לפעול בדיוק ההפך, כלומר: לקדם זכויות אדם ואזרח למען יצירת חברה שוויונית וצודקת יותר.
הדו"ח הודפס בשלוש שפות: עברית, ערבית ואנגלית; "מ א' עד ת' – מילון שלום של נשים בישראל" (2010) – פרויקט כתיבה של כ-60 נשים יהודיות וערביות מדרום תל אביב, רהט, כפר קרע ויהוד, הכותבות כל אחת בדרכה ועל פי תפיסת עולמה, מילון שלום.
הספר כולל טקסטים מתחומי שירה ופרוזה, אשר תורגמו מעברית לערבית ומערבית לעברית.
הפרויקט הוצג לראשונה ב מוזיאון אסל שבווינה, ובגלריית ברבור בירושלים; "מזרחיות ופלסטיניות באמנות החזותית בישראל" – הספר עוסק בקשרים המתקיימים בין התרבות המזרחית והפלסטינית בישראל באמצעות יצירות מתחום האמנות החזותית.
בספר מוצגים עבודותיהם של 34 אמניות ואמנים פלסטינים ומזרחים הפועלים במגוון סוגי מדיה, ולצידן מובאים מאמרים פרי עטם של הוגות והוגים עכשוויים.
קשת היא אוצרת ואמנית פמיניסטית מזרחית.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20, יזמה ואצרה תערוכות שלראשונה הצביעו על הקשרי זהות ומגדר בעבודותיהן של אמניות מזרחיות וחיברו בין אמנות ואקטיביזם פמיניסטי-מזרחי.
קשת קושרת את עבודתה כאמנית לפעילותה החברתית-פוליטית.
גם ביצירת ערוצים ומרחבים להנגשת אמנות מן השוליים הפוליטיים והחברתיים, מתוך תפישה שהשערים של עולם האמנות נמצאים תחת פיקוח ההגמוניה, שהיא אינה מזרחית, ערבית או אתיופית, וגם בתוכן ובשיטות שהיא מביאה לעבודתה ולשיח שהיא מעוררת.
קשת, בוגרת המדרשה לאמנות, יוצרת אמנות משלה, וגם אוצרת תערוכות ומוציאה קטלוגים וספרי אמנות.
במסגרת פעילותה האמנית מתרחשות גם סדנאות, פרויקטים מיוחדים, ומפגשים המערבים את הפוליטיקה שבבסיס פעילותה בבית אחותי וכפעילת שכונות דרום תל אביב.
"בית האם", בית האמנים בירושלים, מרץ 2004
אוסף של ציורי פורטרט של נשים ממשפחתה של קשת, לצד איורים ורישומים של נשים בדיוניות.
התערוכה צמחה מתוך עיון בתצלומים משפחתיים ישנים.
אלבום התמונות הדהד את סיפור ההקמה של "בית האמהות" בשכונת נווה צדק, על ידי כמה מבנות המשפחה.
מן הסיפור ההיסטורי ומן הדיוקנאות שקפאו בתצלומים המצהיבים, בנתה קשת אילן יוחסין מטריליניארי מדומיין, שארגן מחדש את מקומן ומשקלן של הנשים בסדר המשפחתי-חברתי.
מסכת נשים א', גלריית בית אחותי, אוצרת : קציעה עלון, דצמבר 2010
במסגרת התערוכה ערכה קשת סדרת מפגשים של סדנת מדרש ופרשנות פמיניסטית למקורות שונים של היהדות.
לאחר המפגשים, היא ציירה סדרת ציורים המתייחסת למקורות אלה יחד עם פרשנויות הנשים המשתתפות, בפורמט של הכתיבה התלמודית.
לתפארת מדינת ישראל, גלריית בית אחותי, מאי 2014
עבודותיה של קשת בתערוכה זו הן דיוקנאות של דמויות ידועות, אשר מצוירות במיקרוגרפיה – סגנון אמנותי יהודי עתיק יומין, אשר מייצר ציורים מכתב יד קטן – של ציטוטים גזעניים כלפי מזרחים.
בין המצוירים והמצוטטים, דמויות מראשי הציונות ועד התרבות העכשווית, החל מארתור רופין, דרך דוד בן-גוריון ועד נתן זך, מתי כספי ואפרים שמיר.
מסכת נשים ב' גלריית בית אחותי, אוצרת : קציעה עלון, אוקטובר נובמבר 2016.
במרכז התערוכה דמויותיהן של הנביאות שהציגו מופת של גבורה.
אחותי: אמניות מזרחיות בישראל, אוצרות: שולה קשת, ריטה מנדס-פלור; בית האמנים בירושלים; פברואר 2000
תערוכת "אחותי" יצרה לראשונה מיפוי של הקול הנשי המזרחי באמנות הפלסטית הנוצרת בישראל, והתגלו בה מאפיינים משותפים, סגנוניים ותמטיים אצל יוצרות מזרחיות בנות דורות שונים, שפעלו בהקשרים מגוונים.
"קריאה מזרחית", אוצרת: שולה קשת; משרד החינוך בתל אביב, מרץ 2002
תערוכת המשך ל"אחותי": מבטן של האמניות המזרחיות הלך והופנה פנימה, לשאלות של זיכרון, היסטוריה, בעלות על המבט והגדרה עצמית.
מיקומה של התערוכה במשרד החינוך, הזמין הקשר חדש לעיסוק במחיקה היסטורית, בדיכוי ובהיעדרות.
ברבות מן העבודות נחקר מושג ההיעדרות; היעדרות היסטורית, היעדרות פיזית, היעדרות נפשית.
תוך תהליכי הפירוק וההעמדה בספק של מהלכים במציאות הישראלית הדומיננטית, נולד מתוך העבודות חזון אלטרנטיבי, נשי ומזרחי.
היחס המורכב למורשת הערבית כמרכיב במורשת המזרחית, עלה בכמה מהעבודות.
"אורות וצללים: סיפור איראן והיהודים" בית התפוצות, ינואר–אוגוסט 2011
תערוכה ששילבה ממצאים ארכאולוגיים המעידים על קיומה של יהדות איראן בעת העתיקה, עם יצירות תרבות כגון כתבי יד עתיקים, קמעות, שטיחים, לחנים ופיוטים.
יחד עם העתיק, הופיעו בתערוכה עבודות אמנות עכשווית של אמנים יוצאי איראן.
"מזרחיות", גלריית עמי שטייניץ אמנות עכשווית, 2000
פרויקט שמטרתו לחשוף את הניסיון הייחודי של נשים מזרחיות, עליהן המעבר מחברה ערבית-יהודית במדינות האסלאם אל כור היתוך ציוני-מערבי הטביע חותם שונה, הן משל מזרחים-גברים והן משל נשים לא מזרחיות.
הנשים בפרויקט באו מכל שכבות האוכלוסייה ומכל רחבי הארץ, מרקעים וגילאים שונים.
כל אישה קיבלה יומן אשר ליווה אותה במשך כחצי שנה ובו שרטטה את דמותה בכתיבה, צילום וציור.
כל יומן הציג בחירה אישית של חשיפה, מתיעוד של אירועים יומיומיים, ביקורת חברתית נוקבת, דעתנות פמיניסטית, ועד מתכונים וזיכרונות.
הקול הנשי המזרחי שבא לידי ביטוי מעלה שאלות לדיון אך לא בהכרח פותר אותן, יוצר זהות ובד בבד מחפש אותה, מתוך תהליך יצירתי ואקטיבי.
"13 כדורים חיים", 2001, הגלריה לאמנות במכללת אורנים, טבעון; גלריית היינריך בל, תל אביב.
מיצב זיכרון ל-13 פלסטינים אזרחי ישראל אשר נורו למוות באוקטובר 2000 בעימותים עם המשטרה.
המיצב כלל צילומי נעורים של ההרוגים, עדויות בווידאו של בני משפחתם, קטעי עיתונות, חומרים אישיים, וכן פרוטוקולים של ועדת החקירה הממלכתית ודו"חות של ארגון עדאלה.
"מזרחיות וערביות באמנות החזותית בישראל", אוצרים: שולה קשת, זאהד חארש; 2004, 2005
שש תצוגות שהופיעו במקביל ביישובים מזרחיים ופלסטיניים ברחבי הארץ.
התערוכה מציפה את המרכיב של תרבות האזור בקרב יהודים שמוצאם מארצות ערב והאסלאם, בקרב אזרחי המדינה הפלסטינים, ובקרב אמניות ואמנים שהזהות התרבותית האזורית משמעותית לעבודתם.
מציאות ערבית-יהודית חברתית-פוליטית זו מעלה שאלות מהותיות של זהות, שייכות, עימות והתפתחות שאינן מודגשת בדיון הציבורי.
כל תערוכה התמקדה בתמה אחת, ביניהן שכחה וזיכרון, מרחב, פצע, שורשים, מפגש וזהות, ונדדה במשך כשנה בין ששת היישובים: פקיעין, באקה אל-גרבייה, כפר קאסם, ראשון לציון, אשקלון ומצפה רמון.
התערוכה הראשונה הוצגה בחסות האגף לשוויון בין המינים של משרד החינוך לרגל יום האישה הבינלאומי, וכללה את דיוקנאותיהן של 26 נשים מובילות חברתיות ופעילות בקהילה ובאקדמיה.
תערוכת ההמשך סימנה ואת היווספותן של עוד נשים למעגלי העשייה הציבורית, והנכיחה את העשייה שעדיין לא תמה מאז, כאשר לקראת תום העשור הראשון של המאה העשרים ואחת, חזון המדינה כמקיימת שוויון זכויות חברתי ומדיני לכל אזרחיה בלי הבדל דת, גזע ומין אינו בא אל מימושו המלא.
התערוכה באה לסמן הישגי נשים אך גם לזכור כי רבה עדיין הדרך והמאבק לשוויון עדיין בעיצומו.
בתערוכה זו השתתפו 37 נשים יהודיות וערביות, מזרחיות ואשכנזיות, דתיות וחילוניות, כולן פעילות חברתיות, פמיניסטיות ופוליטיות בתחומים שונים: תרבות, כלכלה, שלום, חברה, אקדמיה, אמנות, חינוך ועוד.
"תהו ובהו וחושך על פני תהום", בית יד לבנים, רמת השרון, 2006
תערוכה של קבוצת אמניות בנושא של אלימות נגד נשים, כולל רצח נשים, אלימות מינית, אלימות כלכלית, דימויים וסטראוטיפים, ועוד.
"עבודה שחורה", אוצרות: שולה קשת וקציעה עלון.
התערוכה הוצגה במוזיאון אסל בווינה, אוסטריה ובגלריית ברבור בירושלים ב-2010 ביוזמת תנועת אחותי – למען נשים בישראל, 2008
אמנות ויצירה של נשים מזרחיות, פלסטיניות, אתיופיות ובדואיות המצליבה יחד אתניות, מגדר ומעמד.
המיצג מורכב מקונסטרוקציות עץ במבנה של כוורת העשויה תאים משושים רבים המחוברים זה לזה בדימוי חלת דבש.
כל תא מאכלס יצירות רקמה, אריגה, ופיסול של נשים מתחומי עיסוק שונים, וגילאים, רקעים ומוצאים מגוונים.
הכוורת היא מטפורה לעבודה העמלנית הרבה המושקעת ביצירה הנשית, ומשלבת מספר מוטיבים, כולל עבודת נשים וערבות הדדית פמיניסטית.
הכוורת משמשת גם כארכיב, בו משולבים ספרים, כתבי עת, שירה וטקסטים.
"כתמים והחתמות", מזרחיות ופלסטיניות באמנות החזותית בישראל; אוצרות: שולה קשת, פאריד אבו שקרה; גלריית בית אחותי, הגלריה לאמנות בנצרת - נובמבר 2015
התערוכה מבוססת על הנחת היסוד כי הכרתן לעומק של התרבויות המזרחית והפלסטינית חיונית להתפתחות חברה רב-תרבותית ושוויונית בישראל, ובוחנת את עבודתן של אמניות מזרחיות ופלסטיניות, אשר יצירתן נרקמת לאור פוליטיקה של זהויות.
היא שואפת להעלות שאלות על זהות, שייכות, עימות והתפתחות, שאינן מודגשות בשיח האמנותי בישראל.
התערוכה מבקשת לבדוק כיצד ניתן ליצור מרחבים חדשים, אשר מהדקים את החיבור הבלתי ניתן לניתוק בין חברה, אמנות ופוליטיקה, תוך התייחסות ליחסי הכוחות הפוליטיים-חברתיים המאפיינים את החברה הישראלית; יחסים היוצרים ומשמרים את הריבוד האתני-תרבותי-מעמדי שמרכיב את שדה האמנות המקומי.
"שוברות קירות – אמניות מזרחיות עכשוויות בישראל", גלריית רדליין, באר שבע, 2016
התערוכה לוותה בספר/קטלוג שיצא לאור בשנת 2013. הספר "שוברות קירות – אמניות מזרחיות עכשוויות בישראל" בעריכת שולה קשת וקציעה עלון מהווה שילוב של קטלוג אמנותי וספר מאמרים, המתבונן בשדה האמנות הישראלית מתוך נקודת המבט המצליבה אתניות ומגדר.
באמצעות סוגי מבעים אמנותיים מרובים ומרובדים – בציור, בצילום, בווידאו, במיצב – מבקש הספר לנסח את סיפור החיים הנשי המזרחי, בו משתברים הדי התרבות האסלאמית, חוויות ההגירה למדינת ישראל, ותמונת המצב האישית-פוליטית של מגוון נשים מזרחיות.
2013 – ברשימה הקצרה לפרס רפפורט, בהכרה בה כאישה מחוללת שינוי בחברה הישראלית
2014 – אות הוקרה מטעם קואליציית לבי במזרח
2014 – פרס על שם ישעיהו ליבוביץ לעשייה ציבורית משמעותית בתור מנכ"לית "אחותי"
2016 – אות הוקרה לאשה משנה עולם מהוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת.
2018 - אות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג מטעם האגודה לזכויות האזרח בישראל.
2007 – נבחרה על ידי מגזין "דה מרקר" כאחת מ-40 נשים שעושות שינוי בחברה
2018 – נבחרה על ידי מגזין "דה מרקר" כאחת מ"100 האנשים המשפיעים בישראל".
לאחותי, פוליטיקה פמיניסטית מזרחית, הוצאת בבל (עורכת ד"ר שלומית אהרוני ליר), 2007; מערכת, פתח דבר
שוברות קירות: אמניות מזרחיות עכשוויות בישראל, קציעה עלון ושולה קשת, אוצרות ועורכות; תל אביב: הוצאת "אחותי" תשע"ד
כתמים והחתמות: מזרחיות ופלסטיניות באמנות החזותית בישראל, פריד אבו שקרה, שולה קשת; הוצאת "אחותי" 2015
נשים משנות, ד"ר שלומית אהרוני ליר ושולה קשת (עורכות), הוצאת "אחותי" 2009
קשת של דעות: סדר יום מזרחי לחברה בישראל; עורכים: יוסי יונה, יונית נעמן, דוד מחלב; "ספרי נובמבר" 2007
מא' עד ת' – מילון שלום של נשים בישראל, עורכות: בת שחר גורמזאנו גורפינקל ושולה קשת; הוצאת "אחותי" 2012
עבודה שחורה, עורכות: שולה קשת, קציעה עלון ושלומית לולה נחמה, הוצאת "אחותי" 2010.
פליטים בלב העיר, שולה קשת ויואב מאירי, פנים - תרבות חברה וחינוך, גיליון 26 - סתיו 2003
גזענות וסקסיזם בתקשורת – מקרה הבוחן של הבחירות לכנסת ה – 19
המונח שולחן בקרת אש מתייחס למחלקה של מחשבי בקרת אש אלקטרומכניים בהם נעשה שימוש עד אמצע המאה ה-20. אלו היו מחשבים אנלוגיים מתוחכמים ביותר אשר ההתפתחות שלהם הגיעה לזנית שלה במהלך מלחמת העולם השנייה.
כדוגמאות ספציפיות ניתן למנות את המחשבים Mk 47 ו- Mk 68. במהלך מלחמת העולם השנייה, נעשה שימוש במחשבים אלה לצורך הנחיית אש תותחים ביבשה, בים ובאוויר.
בעוד שבמחשבים אלה נעשה שימוש מבצעי נרחב, המתוחכמים ביותר שבהם היו אלו שהוצבו על ספינות מערכה כדי לנהל את הירי של תותחים ארוכי טווח.
אמצעי החישוב הימיים היו חייבים להיות מורכבים כיוון שהבעיה של חישוב זוויות ירי בתרחיש ירי ימי היא מאוד מורכבת.
בתרחיש ימי, גם הספינה היורה וגם המטרה נעים אחד ביחס לשנייה.
בנוסף, הספינה היורה אינה פלטפורמה יציבה אלא שהיא חווה גלגול, עלרוד וסבסוב אודות לפעולת הגלים על הספינה, תמרוני התחמקות מירי המטרה שהספינה מבצעת, ועוד.
אפקט זה גורם לכך שלקנה התותח היורה יש מהירויות צידוד והגבהה מסוימות, להן השפעה רבה על מיקום הפגיעה של הקליע.
המחשבים האלה ביצעו גם את החישובים הבליסטיים (תוך התחשבות בהתנגדות האוויר, מהירות הרוח ועוד) הנלווים לירי תותח.
שולחן בקרת אש מוגדר כמחשב בקרת אש אנלוגי בעל שלוש פונקציות:
Target Tracking - המחשב היה חייב לחשב כל העת את האזימוט הנוכחי למטרה.
Target position prediction - עובר זמן מרגע הירי עד שהקליע מגיע למטרה.
המחשב חייב לחזות איפה המטרה תהיה בזמן ההגעה של הקליע.
Gunfire correction - הנחיה של ירי של נשק ארוך טווח למקום ספציפי דורשת הרבה חישובים.
נקודת הפגיעה של הקליע היא פונקציה של הרבה פרמטרים, כגון: אזימוט והגבהת התותח, כיוון ומהירות הרוח, התנגדות האוויר, הכבידה, קו הרוחב (מידת ההשפעה של אפקט קוריוליס תלויה בקו הרוחב), הפרלקסה בין נקודת התצפית והתותחים, כמות מטען אבק השרפה שיש בקנה, והמקדם הבליסטי של הקליע.
תותחנות לטווח ארוך היא שילוב מורכב של טכנולוגיה, מדע ומתמטיקה.
יש מספר גורמים שמשפיעים על מיקום נפילת הקליע ואת רבים מהגורמים האלו קשה למדל באופן מדויק.
תותחנות לטווח ארוך מצריכה לקחת בחשבון את הגורמים הבאים:
מהירות וכיוון תנועת הספינה היורה.
אפקט קוריוליס: בגלל שכדור הארץ מסתובב, יש כוח מדומה הפועל על הקליע.
בליסטיקה חיצונית: לקליעים שונים יש מאפיינים בליסטיים שונים.
כמו כן, גם למאפייני האוויר יש השפעה גם כן על מסלול הקליע (רוח, צפיפות האוויר).
תיקון פרלקסה: באופן כללי, עמדת התצפית על המטרה (שעשויה להיות למשל מערכת מכ"ם) ועמדת הירי הם במיקומים שונים על הספינה.
זה יוצר שגיאת פרלקסה שחייבת להילקח בחשבון.
המשקל והטמפרטורה של מטען אבק השריפה.
חלק מהמורכבות ביצירת מערכת בקרת ירי מתקדמת כזאת נובע מכמות המידע שמגיעה ממקורות שונים.
למשל, כדי להפיק פתרון ירי מתאים, המידע שמגיע מהחיישנים, המחשבים, ואמצעי העזר הוויזואלים הבאים חייב לעבור אינטגרציה:
מצפן גירוסקופי - מכשיר זה מאפשר לדעת את כיוון התנועה המדויק של הספינה יחסית לצפון הגאוגרפי.
גלאי טווח - מכשירים אופטיים לקביעת הטווח למטרה.
פיטומטרים - מכשירים שמודדים את מהירות הספינה.
שעוני טווח - מכשירים אלה מספקים תחזית של הטווח של המטרה ברגע פגיעת הקליע אם הקליע היה נורה עכשיו.
שעוני זווית - מכשירים אלה סיפקו חיזוי של אזימוט המטרה ברגע פגיעת הקליע אם הקליע היה נורה עכשיו.
מגוון סרגלי חישוב - אמצעי עזר שסייעו לבצע את החישובים הנדרשים כדי לקבוע את האזימוט וההגבהה הנדרשות של התותח.
חיישנים מטאורולוגיים - לטמפרטורה, מהירות הרוח, והלחות יש השפעה על הבליסטיקה של הקליע.
שיטות המימוש בהן נעשה שימוש במחשבים אנלוגיים היו רבות ומגוונות.
משוואות בקרת הירי שמומשו במהלך מלחמת העולם השנייה על מחשבים אנלוגיים כאלה הן אותן המשוואות שמומשו מאוחר יותר על מחשבים דיגיטליים.
ההבדל המרכזי הוא שמחשבי מלחמת העולם השנייה פתרו את המשוואות באופן מכני.
בעוד שבימינו פונקציות מתמטיות לא ממומשות לעיתים קרובות באופן מכני, בתקופת המלחמה היו קיימות שיטות מכניות לממש את כל הפעולות המתמטיות הנפוצות.
בגלגלי שיניים דיפרנציאליים (Differential gears) נעשה שימוש כדי לבצע את הפעולות המתמטיות של חיבור וחיסור.
1A הכיל בסביבות 160 מהם.
תחילת השימוש במנגנוני גלגלי שיניים כאלה לצורך חישוב מתוארך לעת העתיקה .
בשרשראות גלגלי שיניים עם יחסים מסוימים נעשה שימוש נרחב כדי להכפיל בקבועים.
1 ו-Mk.1A ביצעו כפל של שני משתנים בהתבסס על הגאומטריה של משולשים דומים (תוך שימוש ברכיבים מכניים בצורת משולשים).
הרעיון של מנגנון כזה הוצע לראשונה על ידי לייבניץ
הפעלת סינוס וקוסינוס (המרה קוטבית-קרטזית).
פעולה זו המירה בין קואורדינטות הנתונות בצורה של זווית וגודל (רדיוס) לרכיבי סינוס וקוסינוס, ונעשתה באמצעות צמד מנגנונים אנכיים שנקראו עולי סקוטש.
אינטגרטורי כדור ודיסקה ביצעו את פעולת האינטגרציה.
גזירה בוצעה על ידי אינטגרטור בחוג משוב.
מחשבים אנלוגיים קשורים בהם נעשה שימוש על ידי ארצות הברית כוללים את:
כוונת הפצצה של נורדן (Norden bombsight)
שולחן ירי, שולחן צליפה או שולחן צלפים הוא פלטפורמה מיוצבת עליה מניח היורה את הרובה על מנת לבצע ירי מדויק או צליפה.
השולחן מורכב מפלטה שטוחה ומיושרת המיוצבת על גבי חצובה בעלת גובה משתנה והשימוש בו נעשה בעיקר במצבי עמידה או ישיבה.
השימוש בשולחן ירי נעשה בעיקר על ידי צלפים.
שלא כמו חצובת ירי רגילה, שולחן הצלפים מספק יציבות גבוהה ביותר בירי, שכמעט משתווה לירי בשכיבה.
בשנת 1840, שולחן הירי הומצא על ידי יצרני נשק אמריקאיים, על מנת להגביר את הדיוק לטווח הארוך בירי.
ההמצאה זכתה להצלחה, ובשנת 1883 צלף אמריקאי בשם הרי פופה הצליח לירות במטרות ופגע בסטייה של 6.35 סנטימטר בלבד ממרחק של 182 מטר, לאחר כמה ניסיונות, למרות חימום הקנה מהירי.
הביצועים שלו באותו זמן היו מרשימים.
שולחן עבודה הוא שולחן שהותאם במיוחד לביצוע מלאכה מסוימת על גביו.
ההתאמה של שולחן למלאכה נועדה לייעל את ביצועה, ולפיכך משפיעה על מאפייניו של השולחן.
בין המאפיינים העיקריים: גובה, משקל, חומרים, זווית המשטח, עזרים מבניים כמדפים, מגירות ולוחות לתליית כלים, מערכות כחלק מהשולחן כמערכות פנאומטיקה, חשמל ותקשורת, ועוד.
ייעול העבודה באמצעות שולחן נובע מהתאמה ארגונומית ונגישות לכלים ואביזרים הנדרשים לביצוע המלאכה.
קיימים גם שולחנות עבודה על גלגלים, המאפשרים ניידות של השולחן.
מגוון שולחנות העבודה הקיימים רחב מאוד.
להלן מספר סוגי שולחנות עבודה נפוצים:
שולחן פשוט ביותר המיועד לכתיבה.
שולחנות כתיבה מיועדים לעבודה בישיבה ולכן גובה המשטח המקובל הוא 75 ס"מ (למעט הכיתות הנמוכות בבתי ספר, עבורן מייצרים שולחנות כתיבה נמוכים יותר) ומבנה השולחן מאפשר ישיבה על כיסא כך שהרגליים נמצאות מתחת למשטח השולחן.
שולחנות כתיבה יכולים להיות עשויים מכל חומר שהוא, אך הנפוץ ביותר הוא עץ המצופה פורמייקה.
שולחנות כתיבה כוללים לעיתים מגירות המאפשרות אחסון של חומרי העזר לכתיבה.
השולחן מותאם לעבודה בעמידה, ומכיל אמצעים לקיבוע לוחות העץ לצורך עיבודם.
ישנם סוגים רבים של שולחנות נגרים, שכל אחד מהם משקף את סוג העבודה שיש לבצע או את דרך עבודתו של בעל המלאכה.
לרוב השולחנות יש שתי תכונות משותפות: הם כבדים ונוקשים מספיק על מנת שלא לזוז בזמן עיבוד העץ, ויש שיטה כלשהי להחזיק את החלק המעובד במקום ובגובה נוחים, כך שהעושה במלאכה חופשי להשתמש בידיים ובכלים.
ההבדל העיקרי בין שולחנות הוא האופן בו העבודה מתבצעת עליו.
לרוב השולחנות יש יותר מדרך אחת לעשות זאת, תלוי בטכניקת העבודה הנדרשת.
מרבית השולחנות עשויים מעץ, העשוי לספוג פגיעות כתוצאה מחפצים כבדים ככלי עבודה או מעצם תהליך העיבוד – פגיעות של חיתוך, פגיעת מסמרים, סטיות בקידוח וכדומה.
שולחנות נגרות מעץ קשה נחשבים לטובים יותר.
מעבדות בתחומים שונים משתמשות בשולחנות מעבדה שונים.
משטחים של שולחנות מעבדה מיועדים לעמוד בפני נזק ממגע עם כימיקלים, וכוללים לעיתים אפשרות חיבור למערכות מים, חשמל וגז.
קיימים גם שולחנות מעבדה הכוללים תאורה להבטחת עוצמת אור מספיקה על משטח השולחן.
במעבדות אלקטרוניקה יש שולחנות הכוללים גם מערכת הארקה למניעת הופעת חשמל סטטי, כולל אפשרות להאריק את ידי העובדים.
בתעשיית המזון שולחנות העבודה נועדים בדרך כלל לעבודה בעמידה.
השולחנות עשויים על פי רוב נירוסטה, והמשטחים נוטים בזוויות המתאימות לניקוז נוזלים ולניקוי וחיטוי באמצעות כימיקלים.
שילוב של כיורים בשולחנות נפוץ מאוד, ציוד נוסף שניתן למצוא משולב הוא כיריים, גריל, מתקן לטיגון (צ'יפסר), ועוד.
שולחנות אלו מכילים יכולות טכנולוגיות רבות.
שולחנות ניתוח ניתנים לכיוון – הנמכה והגבהה, הטיה וקיפול.
משטח השולחן מיועד לתמוך במנותח ואף לקבע את גופו בתנוחה המתאימה לניתוח.
השולחנות מאפשרים גישה נוחה לביצוע ניתוח, לחיטוי, ועשויים ממגוון רחב מאוד של חומרים.
מותאם לעבודה עם מחשב אישי והציוד הנלווה אליו.
השולחן כולל חלקים שמיועדים לספק נוחות שימוש ומראה אסתטי של אזור העבודה, בין השאר על ידי הסתרת חלק מהציוד ההיקפי והכבילה.
בתחום המחשוב, המונח שולחן עבודה מרוחק מתייחס לתוכנה או לתכונה של מערכת הפעלה המאפשרת להפעיל (להשתלט) מרחוק על שולחן העבודה של מחשב אישי במערכת אחרת (בדרך כלל מחשב אישי, אך הרעיון חל באופן שווה על שרת), תוך שהוא מוצג כמערכת מכשיר לקוח נפרדת.
ליישומי שולחן עבודה מרוחק יש תכונות משתנות.
חלקן מאפשרות חיבור לפעילות של משתמש קיים (כלומר שולחן עבודה פועל ושיתוף פעולה בין משתמשים) ו"שליטה מרחוק", או הצגת הפעלת השלט הרחוק או ריקון המסך.
השתלטות על שולחן עבודה מרחוק היא סוג של ניהול מרחוק.
ניתן להסביר גישה מרחוק כשליטה מרחוק על מחשב באמצעות מכשיר אחר המחובר דרך האינטרנט או רשת אחרת.
פעולה זאת נעשית בשימוש נרחב על ידי יצרני מחשבים וצוותי תמיכה של עסקים גדולים לפתרון בעיות טכניות אצל הלקוחות שלהם.
תוכנת שולחן עבודה מרוחק לוכדת את כניסות העכבר והמקלדת מהמחשב המקומי (לקוח) ושולחת אותם למחשב (השרת) המרוחק.
המחשב המרוחק שולח את פקודות התצוגה למחשב המקומי.
כאשר יש צורך לשלוט מרחוק ביישומים הכוללים הרבה גרפיקה, כולל דגמי וידאו או תלת־ממד, יש להשתמש בתוכנת תחנת עבודה מרחוק השולחת את הפיקסלים ולא את פקודות התצוגה, כדי לספק חוויה חלקה כמו בשימוש מקומי.
לדוגמה תוכנת Remote Graphics Software של HP היא פתרון כזה לתחנת עבודה מרוחקת.
שיתוף שולחן עבודה מרוחק מתבצע באמצעות מודל לקוח / שרת משותף.
צד הלקוח, או תוכנת VNC viewer, מותקן במחשב מקומי ואז מתחבר דרך רשת לרכיב שרת המותקן במחשב המרוחק.
בחיבור VNC טיפוסי, כל הקשות ולחיצות העכבר נרשמות כאילו הלקוח מבצע בפועל משימות במחשב של משתמש הקצה.
מחשב היעד במצב שולחן עבודה מרוחק עדיין מסוגל לגשת לכל פונקציות הליבה שלו אך הדרך כמובן איטית יותר בהתבסס על רשת.
ניתן לשתף רבות מפונקציות הליבה הללו, כולל הלוח הראשי, בין מחשב היעד ולקוח שולחן העבודה המרוחק.
השימוש העיקרי בתוכנת שולחן עבודה מרוחק הוא ניהול מרחוק והטמעה מרחוק.
צורך זה מתעורר לדוגמה כאשר רוכשי תוכנה נמצאים רחוק מספק התוכנה שלהם.
ניתן להשתמש ברוב תוכנות הגישה מרחוק ל"מחשבים ללא צג": במקום שלכל מחשב יהיה צג, מקלדת ועכבר משלו, מחשב אחד יכול לשלוט במחשבים רבים חסרי ראש.
מצב שולחן העבודה הכפול מועיל לתמיכת משתמשים ולחינוך.
תוכנת שליטה מרחוק בשילוב עם שיחה טלפונית יכולה להועיל גם למשתמשי מחשבים מתחילים, כאילו צוות התמיכה היה שם באמת.
מאז התפתחותו של תחום מחשוב בענן ניתן להשתמש בהתקנים נשלפים USB, מה שמאפשר למשתמשים לחבר את המכשיר לכל מחשב המחובר לרשת או לאינטרנט שלהם ולשחזר את שולחן העבודה שלהם באמצעות חיבור לענן.
הבעיה בשיטה זו היא שתוכנת שולחן עבודה מרוחק, מחייבת את הפעלת המחשב המקומי בזמן בו המשתמש מבקש לגשת אליו מרחוק.
(אפשר להקים חיבור רשת פרטית וירטואלית (VPN) עם הנתב דרך האינטרנט אם לא מחובר לרשת LAN, באמצעות נתב עם תמיכה ב-C2S VPN, וציוד LAN ברשת, להפעיל את המחשב המחובר לנתב, ואז להתחבר אליו.)
מוצרי שולחן עבודה מרוחק זמינים בשלושה דגמים: צד מארח (שרת), תוכנה ומכשיר.
פרוטוקולי תקשורת המשמשים לשולחן עבודה מרוחק כוללים את:
remote access trojan (RAT, המכונה לפעמים creepware) הוא סוג של תוכנה זדונית השולטת במערכת באמצעות חיבור רשת מרוחק.
אמנם לשיתוף שולחני ולניהול מרחוק יש שימושים משפטיים רבים, "RAT" מציין פעילות פלילית או זדונית.
בדרך כלל מותקן ללא ידיעת הקורבן, לעיתים קרובות נלווה לסוס טרויאני, וינסה להסתיר את פעולתו מהקורבן ומתוכנת האבטחה ותוכנות אנטי-וירוס אחרות.
רומריו שולו מרידואניה הוא שחקן אמריקאי, תפקידיו כוללים גילומו של וויקטור גרהם בסיטקום של NBC, "הורים במשרה מלאה" (אנ') (2012–2015), מיגל דיאז בסדרת הפעולה של נטפליקס "קוברה קאי" (2018–הווה), ובתור ג'יימי רייס / החיפושית הכחולה בסרט גיבורי העל של DC קומיקס "בלו ביטל" (2023).
מרידואניה נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, למשפחה בת חמישה אחים; הוא הבן היחידי עם ארבע אחיות.
הוא ממוצא מקסיקני, קובני ואקוודורי.
שם הולדתו, רומריו, הוא שילוב של השמות רמון ומריו, שמותיהם של דודיו מצד האם.
מקור שמו הפרטי הוא משולוטל , אל האש והברקים במיתולוגיה האצטקית.
שנהסרטתפקידהערות2013Dealin' with Idiotsמני2023בלו ביטלחיימה רייס / החיפושית הכחולהפרס סאטורן לשחקן/ית הצעיר/ה הטוב/ה ביותר בסרט (2024)2025דרדסיםדיבובTBAKilling Castro
שנה סדרה תפקיד הערות 2012–2015 הורים במשרה מלאה (אנ') ויקטור גרהם תפקיד חוזר (עונה 3)
תפקיד ראשי (עונות 4–6); 51 פרקים2013 המפענחת סטפן קמאצ'ו פרק: "Rules of Engagement" 2016 Mack & Moxy טרופר אקסולו פרק: "S.T.E.M.
שולחן באקיי הוא מישור גדול הממוקם במרכז רכס אוהיו בהרי הורליק המהווים חלק מההרים הטראנס-אנטארקטיים, בארץ מרי בירד שבאנטארקטיקה.
אורכו של המישור 22 קילומטרים;
רוחבו של המישור משתנה בין 9.2 קילומטרים (בנקודה הרחבה ביותר) ל־3.7 קילומטרים (בנקודה הצרה ביותר).
גובהו של המישור 2,362 מטרים מעל פני הים; המישור הוא ההר ה-1,006 בגובהו באנטארקטיקה.
המישור מאופיין בהרים ומצוקים בעל פסגות שטוחות, המכוסים שלג.
מצוקיו הצפוניים של המישור תלולים.
המישור מתמזג במדרון מתון ביותר עם הרמה המכוסה קרח שמדרום.
הפסגה ממוקמת בסמוך למדף מירסקי.
רכס אוהיו כולו (ובו גם המישור) נסקרו לראשונה על ידי משלחת חציית הרי הורליק (Horlick Mountains Traverse party) מטעם התוכנית האנטארקטית של ארצות הברית בדצמבר 1958 (בקיץ האנטארקטי).
הרי הורליק נחקרו בשנים 1960–1961 ו- 1961–1962 על ידי גאולוגים מהמרכז למחקר הקטבים על שם בירד (Byrd Polar Research Center) באוניברסיטת המדינה של אוהיו, הממוקמת בעיר קולומבוס, בירת מדינת אוהיו שבארצות הברית.
שמו של המישור הוצע על ידי ויליאם ה.
Chapman), סוקר מטעם הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, אשר השתתף בסקר הרי הורליק בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1960–1961.
רכס אוהיו נקרא על שם אוניברסיטת המדינה של אוהיו, אשר חוקריה חקרו את הרכס.
המישור נקרא על שם הכינוי של האוניברסיטה ושל מדינת אוהיו כולה "באקיי" - "Buckeye" משמעו עץ ערמון אמריקאי.
תושבי אוהיו מכונים "בקאיים" (Buckeyes).
שולחן הממתקים הוא מסורת בסנאט של ארצות הברית מאז שנת 1968, לפיה סנטור רפובליקני היושב ליד הכניסה שומר מגירה מלאה בממתקים עבור חברי הסנאט.
המתחזק הנוכחי (2025) של שולחן הממתקים הוא הסנטור מארקוויין מולין מאוקלהומה.
המנהג התחיל כאשר בשנת 1965 הצטרף לסנאט ג'ורג' מרפי מקליפורניה, ושמר ממתקים על שולחנו כדי להציע לעמיתיו ולעצמו, אף על פי שאסור לאכול באולם הסנאט.
כשעזב את הסנאט לאחר כהונה של שש שנים, סנאטורים רפובליקנים אחרים המשיכו את המנהג.
המסורת המתהווה לא התפרסמה בציבור עד אמצע שנות ה-80, כאשר הסנאטור מוושינגטון סלייד גורטון חשף זאת בהכרזתו כי ישב ליד שולחן הממתקים.
סנאטורים שהמשיכו את מסורת שולחן הממתקים כוללים את ג'ון מקיין, הריסון שמיט וריק סנטורום.
לאחר שסנטורום עזב את הסנאט ב-2007, את שולחן הממתקים תחזקו מספר סנאטורים לזמן קצר כל אחד, לפני שהסנאטור פט טומי מפנסילבניה החל את תחזוקו ב-2015. החל משנת 2023 מתחזק את השולחן טוד יאנג.
ב-1964 ג'ורג' מרפי מקליפורניה נבחר לסנאטור, ונכנס לתפקיד בשנה שלאחר מכן.
וזמן קצר לאחר הצטרפותו לסנאט, הוא התחיל לשמור ממתקים על שולחנו; ואז, ב-1968, הוא עבר בין שולחנות והגיע למקום בו נמצא כעת שולחן הממתקים.
מכיוון שעוד סנאטורים עברו כעת על שולחנו על בסיס יומי, הוא החל להציע את תכולת שולחנו לעמיתיו.
סנאטורים שהוזמנו להשתתף בממתקים התחילו לקרוא לשולחן של מרפי "שולחן הממתקים".
מרפי הפסיד בבחירות לסנאט של 1970 , אך הסנאטורים הבאים המשיכו את המסורת של אספקת ממתקים על שולחנם להנאת הסנאטורים כולם.
הסאנטורים פול פאנין, הריסון שמיט, רוג'ר ג'פסן וסטיב סימס המשיכו את מסורת שולחן הממתקים החדשה, לאחר שהקדנציה האחת של מרפי הסתיימה.
פאנין, שמיט וג'פסן סיפקו רק ממתקים קשים, אבל סימס היה הראשון להחזיק ממתקים שסופקו על ידי "אגודות ממתקים ושוקולד".
במהלך כהונתם של סנאטורים אלה, שולחן הממתקים לא היה מקובע למקום מסוים אחד.
דבר מהאמור לעיל לא היה ידוע בציבור עד 1985, אז סלייד גורטון הוציא הודעה לעיתונות שבה נכתב "הוא היה עכשיו הדייר של השולחן הזה וימשיך את המסורות העשירות שהתחיל מרפי".
הוא גם ציין את הסנטורים הקודמים שהמשיכו את המסורת.
השיא של תפוצת הממתקים הגיע במהלך עשר השנים שבהן ריק סנטורום ישב ליד שולחן הממתקים (1997–2007).
בהיותו סנאטור מפנסילבניה, הוא מילא את שולחן הממתקים בסוכריות כגון מייק ואייק והוט טמאלס של חברות הממתקים הרשי ו־Just Born , היושבות בפנסילבניה.
במהלך פרק הזמן הזה, חברת הרשי שלחה שוקולד וממתקים אחרים במשקל של בערך 100 פאונד ארבע פעמים בשנה כדי שסנטורום ימלא את השולחן.
כאשר סנטורום לא זכה בבחירה חוזרת במהלך הבחירות לסנאט בארצות הברית ב-2006 , חברת הרשי הפסיקה לספק את השוקולדים לשולחן.
"היינו שמחים להיות חלק קטן מהמתקת הליכי הקונגרס", אמר קירק סאוויל, דובר חברת הרשי.
בעיות התעוררו לאחר שסנטורום הפסיד בבחירות לסנאט ב-2006, והסנאטור קרייג תומאס החל את כהונתו בשולחן הממתקים.
לוויומינג, המדינה אותה ייצג, אין חברים ב"איגוד הקונדיטורים הלאומי" , ולכן אין יצרני ממתקים גדולים מספיק כדי לתרום מאות דולרים של ממתקים כדי למלא את השולחן.
כללי האתיקה של הסנאט "אוסרים על חברים לקבל מתנות בשווי 100 דולר או יותר בשנה ממקור יחיד", מה שעלול היה להפוך לבעיה אם צורכים כמות גדולה של ממתקים מהשולחן מדי שנה.
החריג לכלל זה מאפשר מתנות גדולות יותר של חפצים שנוצרו או מיוצרים במדינה ממנה מגיע הסנאטור, כל עוד הפריטים אינם משמשים בעיקר את הסנאטור וצוותו.
זה כדי שהסנטורים יוכלו "להציע למבקרים חטיפים תוצרת בית, כמו מיץ תפוזים של פלורידה או בוטנים של ג'ורג'יה".
כשסוזן סמית', נציגה מאגודת הקונדיטורים הלאומית, נשאלה על כך שתומס אחראי על שולחן הממתקים, "אנו שמחים לספק ממתקים אם יש חברי [איגוד] ...
יהיה לנו קשה לעשות את זה עכשיו." בעיות אלה נפתרו על ידי פנייה מעסקי קונדיטוריות ושוקולטירים קטנים ומקומיים רבים בוויומינג שסיפקו כמויות קטנות של ממתקים שחולקו בשולחן.
לאחר פטירתו של תומאס ב-2007, הטיפול בשולחן עבר לג'ורג' וויינוביץ' ולאחר מכן למל מרטינז.
לשניהם היו כהונות קצרות יחסית.
ב-2009, ג'ורג' למיו, יורשו של מרטינז, החל לשבת ליד השולחן והיה שם עד שעזב את הסנאט ב-2011. מארק קירק מאילינוי תפס את השולחן מ-2011 עד 2015 ופט טומי מ-2015 עד 2023.
שולחן הממתקים אינו שולחן ספציפי בלשכת הסנאט, אלא מקום ישיבה מסוים בתוך הלשכה, וכל שולחן שהסנאטור היושב בעמדה זו בוחר להשתמש בו הופך לשולחן הממתקים.
מיקומו של השולחן נשאר קבוע לפחות מאז הקונגרס ה-97 (1981–1983), ומקומו הוא ליד הדלת המזרחית של חדר הסנאט.
רוב הסנאטורים נכנסים לחדר דרך הדלת הזו, שצמודה למעליות המובילות לאחת התחנות של מערכת הרכבת התחתית הקפיטול של ארצות הברית.
השולחן הוא השולחן הראשון בצד ימין, הצד הרפובליקני, והוא נמצא בשורת השולחנות האחרונה.
באופן מסורתי, שולחן הממתקים נמצא תמיד בצד הרפובליקני של לשכת הסנאט ומשמש סנאטור רפובליקני.
מאוחר יותר גם הדמוקרטים פתחו במסורת שולחן הממתקים, המתקיימת לפחות מאז 1985. שולחן עבודה על הקיר הקדמי, השייך למזכיר הוועידה הדמוקרטית של הסנאט של ארצות הברית, מלא גם הוא בממתקים.
נשיקות הרשי היו הממתקים הפופולריים ביותר משולחן העבודה הזה במהלך שנות ה-80, ואחריו קרמלים קטנים.
ממתקים לשולחן זה משולמים באמצעות "קרן ממתקים" לה תורמים סנאטורים שירצו לקחת חלק בתכולת השולחן.
הסאנטור ג'יי רוקפלר היה אחראי על איסוף הכסף ורכישת הממתקים, עד שעזב את הסנאט ב-2015. מסורת זו מוכרת פחות; מאמר מ-2009 טען שאפילו ההיסטוריון של הסנאט של ארצות הברית לא יודע הרבה על זה.
כמו בארצות הברית, גם בכנסת ישראל לא נהוג לאכול במליאה, למרות זאת חבר הכנסת דוד ביטן התפרסם בכך שנהג להכניס למליאה שקיות ממתקים, בעיקר בדיוני ארוכים שנמשכו אל תוך הלילה.
בשלב מסוים ניסה יושב ראש הכנסת מיקי לוי להילחם בתופעה, מה שיצר התנגדות וסערה-זוטא.
שולחן הפגישות של נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין הוא שולחן סגלגל מעץ אשור לבן, שהותקן בקרמלין במוסקבה בסוף שנות ה-90, בתקופת נשיאותו של בוריס ילצין.
השולחן באורך שישה מטרים ונתמך על שלושה מעמדי עץ חלולים.
הוא מצופה בלכה לבן וזהב בצדו.
OAK Furniture, נגרייה בקאנטו שבאיטליה, טענה כי יצרה את השולחן, כחלק מעסקה לריהוט חלקים בקרמלין בין השנים 1995 ו-1997. OAK הפיקה תמונה של השולחן בספר שיצא לאור בשנת 1999. עם זאת, יצרן ארונות ספרדי טען שהוא ייצר את השולחן.
בשנת 2022, נשיא רוסיה ולדימיר פוטין השתמש בשולחן בפגישות עם מנהיגי העולם, בין היתר עם עמנואל מקרון, אולף שולץ ואנטוניו גוטרש.
פוטין צולם כשהוא יושב בקצה אחד של שולחן ישיבות לבן ארוך מאוד, כששאר המשתתפים יושבים הרחק ממנו בקצה השני.
פוטין גם צולם כשהוא משתתף בפגישות מרוחקות דומות עם בכירים בממשל הרוסי בשולחנות ארוכים אחרים.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, השולחן הפך לתופעת אינטרנט.
עלו השערות שפוטין בוחר להשתמש בשולחן הארוך בניסיון להפחיד ולהקרין דימוי של כוח, או מחשש להידבקות ב-COVID-19. פוטין צולם כשהוא משתתף בפגישות כשהוא יושב בסמוך לשי ג'ינפינג באותה תקופה.
שולחן השף היא סדרת טלוויזיה תיעודית אמריקאית שעלתה לשידור בשירות הסטרימינג נטפליקס ב-26 באפריל 2015. הסדרה לוקחת את הצופים אל תוך חייהם ומטבחיהם של מגוון שפים בינלאומיים מוערכים והמצליחים ביותר בעולם, כשכל פרק מציב זרקור על שף יחיד וחוקר את החיים, הכישרונות והתשוקות הייחודיים המשפיעים על הסגנון הבישול שלו.
הסדרה הייתה מועמדת וזכתה במגוון פרסים, כולל 8 מועמדויות לאמי, וחודשה לעונה שביעית ושמינית ב-20 במאי 2019.
למעט ספין אוף של שנת 2016 שהיה מוקדש למטבח הצרפתי תוכניות במהלך העונה מתארות מסעדות ברחבי העולם.
לפעמים התוכניות מוקדשות למטבחים לאומיים כאשר המסעדה עצמה פועלת במדינה אחרת - דוגמת מסעדה הודית של אסמא חאן בלונדון שתוארה בשנת 2019.
כל פרק בסדרה מתמקד בשף ספציפי, וחוקר את הפילוסופיה והגישה האישית שלו לבישול.
היוצר דייוויד גלב רואה בזה המשך לסרט התיעודי שלו "ג'ירו חולם על סושי".
שני הפרויקטים התיעודיים עושים שימוש בטכניקות צילום והפקה המבוססות על קולנוע מסורתי ולא על תוכנית מציאות.
הסדרה התקבלה היטב מאז עלתה לאוויר בשנת 2015 וזכתה לשבחים על הצילום, המוזיקה וההפקה שלה.
התוכנית עברה פרודיה פעמים רבות.
"Gods of Food", שעושה סאטירה על שולחן השף ותעשיית המסעדנות, הופק על ידי ערוץ הקומדיה של יוטיוב, CollegeHumor.
שולה שפיגל היא מפיקת טלוויזיה ישראלית שותפה בחברה "דנה ושולה סטודיו בע"מ".
שולה שפיגל נולדה בגבעתיים לשושנה ויוסף שינמן.
בוגרת תואר ראשון בחוגים היסטוריה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית ובעלת תעודת הוראה.
שפיגל לימדה במשך חמש שנים היסטוריה בחטיבת הביניים "שמואל הנגיד הרצליה", עד שהחליטה, בשנות השלושים לחייה, לעסוק בתקשורת.
היא למדה במכללה ללימודי טלוויזיה שהוקמה באולפני הרצליה ועם תום לימודיה המשיכה לעבוד באולפנים, תחילה כתחקירנית ובהמשך כמפיקה.
בשנת 90', לאחר שעבדה במשך עשור כשכירה באולפנים, פתחה שפיגל יחד עם איש העסקים אברהם בלונדר את "ראבל", משרד עצמאי להפקת פרסומות וסרטי תדמית.
לאחר שש שנים קנתה שפיגל את חלקו של בלונדר והמשיכה בניהול החברה לבדה, ובהמשך צירפה אליה כשותפים גם את עמית דקל ונירית ירון.
עם הקמת ערוץ 2, "ראבל" הפכה לאחת מן החברות המובילות בישראל בתחום הפקת סרטי פרסומות.
במסגרת "ראבל" החלה שפיגל להפיק גם סרטים דוקומנטריים.
האופי השונה בין הפקת סרטים וסדרות דוקומנטריות והפקת פרסומות הביאו את שפיגל להחלטה לפרוש מראבל ולהקים חברה שתעסוק בטלוויזיה בלבד.
בשנת 2000 הקימה שפיגל את חברת "שפיגל הפקות", שעסקה, אמנם, גם בהפקת סרטי תדמית ופרסומות, אך בעיקר בהפקת סדרות וסרטים דוקומנטריים.
ב-2007 הקימה יחד עם דנה עדן את החברה "שולה ודנה הפקות" - החברה היחידה בישראל שבראשה עומדות שתי נשים.
יחד הפיקו השתיים שורה של סדרות דוקו ודרמה מצליחות, ביניהן הסדרה 'טהרן' שזכתה בפרס אמי הבינלאומי בשנת 2021 בקטגוריית סדרת הדרמה הטובה ביותר, הייתה מועמדת לפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי ונמכרה לשירות הסטרימינג של אפל באחת מהעסקאות הגדולות ביותר בתעשייה הישראלית.
בשנת 2021, זכתה שפיגל בפרס מפעל חיים מטעם פורום היוצרים הדוקומנטריים, ובשנת 2022 נכנסה יחד עם דנה עדן לרשימת "Powerful Women" מטעם מגזין פורבס.
"העתיד כבר כאן" (סדרה, ערוץ 8), THE ATLANTIC DRIFT (קופרודוקציה ישראלית צרפתית, ערוץ 8), "בית הילדים" (הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו), "אז הרצל אמר" (סדרה, קרן אבי חי, ערוץ 8), "לימוזינה עם גיל ריבה", (סדרה, ערוץ 10), "הסבון בכה מאד" (סרט, ערוץ 8).
תוכניות לילדים: "דן ומוזלי" (חינוכית, זוכת פרס האקדמיה), "אולי פיל" (חינוכית, זוכת פרס האקדמיה), "ראש מלא סיפורים" (סדרת פודקאסטים, חינוכית), "להציל את חיות הבר" (כאן חינוכית, זוכת פרס האקדמיה), "שקשוקה" (כאן חינוכית, זוכה פרס האקדמיה), "להציל את חיות הבית" (כאן חינוכית).,"תראו אותי" (כאן חינוכית)
פרויקטים מיוחדים: מוזיאון אנו (לשעבר בית התפוצות) – הפקת 15 סרטים עבור המוזיאון, מוזיאון תל אביב – ארבעה סרטים, יד ושם - הפקת התערוכה "שומר אחי אנוכי" בנושא חסידי אומות עולם, יד בן-צבי ובית התפוצות - "רואים את הקולות" – פרויקט תיעוד מורשת יהודי ארצות ערב ואיראן.
לשפיגל שני אחים - עורך הדין והסופר דן שינמן, וסגן נשיא בית המשפט המחוזי בדימוס יעקב שינמן.
לשפיגל שני ילדים - גלי שפיגל כהן - עובדת סוציאלית ופסיכותרפיסטית, ואורי שפיגל - עורך דין - שותף בנשיץ ברנדיס.
לשפיגל שבעה נכדים - ליה, הילי, נועה, איתמר, מיקה, בן וליבי.
שפיגל היא גרושה וחיה מזה חמישה עשורים בהרצליה.
2009 - לונדון פינת בן יהודה - פרס היצירה הדוקומנטרית.
2009 - תמיד אותו חלום - פרס האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה.
2014 - דן ומוזלי - פרס האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה.
1016 - אולי פיל - פרס האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה.
2018 - הארץ מעבר להרים - פרס אופיר.
2020 - הרצח בקולנוע צפון - פרס המבקרים.
2021 - שקשוקה - פרס האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה.
2023 - להציל את חיות הבר - פרס האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה.
2024 - בלב התביעה - פרס היצירה הדוקומנטרית.
2021 - פרס מפעל חיים של פורום היוצרים הדוקומנטריים.
2025 - פרס מפעל חיים בתחום הקולנוע של משרד התרבות והספורט.
שולחן מחשב הוא שולחן עבודה המותאם לעבודה עם מחשב אישי והציוד הנלווה אליו.
השולחן כולל חלקי ריהוט שנועדו לספק נוחות שימוש ומראה אסתטי של אזור העבודה, בין השאר על ידי הסתרת חלק מהציוד ההיקפי והכבילה.
הצורה הנפוצה ביותר של שולחן המחשב היא גרסה ארגונומית של שולחן העבודה המשרדי, שכוללת מגש מקלדת מתכוונן ושטח שולחן עבודה מספיק לכתיבה.
בעיצוב משולב ציוד למיקום צג (מדף, בדרך כלל) וחורים לניתוב הכבלים המחברים את רכיבי המחשב יחד.
שולחן מחשב טיפוסי מספק מקום למקלדת, עכבר, צג, מדפסת ורמקולים.
עיצובי שולחנות כוללים מגוון של מדפים, מגשים וחורים לניתוב כבלים למערכות מחשב.
בחלק משולחנות המחשב, הכבלים מוצמדים ללוח בגב השולחן, כדי ליצור מראה מסודר יותר.
שולחנות מחשב מיוצרים בדרך כלל בייצור המוני ודורשים הרכבה עצמית מסוימת.
המחשב והציוד ההיקפי אינם חלק ממבנה השולחן, והצבתם וחיבורם נעשים לאחר הצבת השולחן במקומו.
הצעות שונות ל"משרד העתיד" הציעו עיצובים ששילבו את המחשב והציוד באופן מובנה בשולחן, אך אלה לא זכו לפופולריות.
יש מגוון צורות ועיצובים לשולחנות מחשב.
שולחן בודד "קלאסי" המיועד לשימוש אדם בודד, בבית, במשרד או במשרד ביתי.
שולחנות מחשב המאפשרים חיבורם זה לזה ליצירת שורות של עמדות מחשב, למשל במשרדים ובמוסדות חינוך.
שולחנות אלו מעוצבים על מנת לאכלס עשרות מערכות מחשב תוך הקלת חיווט, תחזוקה כללית, מניעת גניבות והפחתת ונדליזם.
שולחנות מתגלגלים קטנים או עגלות מחשב עם שולחנות עבודה זעירים, המספקים מספיק מקום למחשב נייד ומשטח עכבר.
תצורת שולחן מתגלגל מאפשרת ניידות וגישה משופרת במצבים בהם שולחן כתיבה אינו נוח.
ניתן להשתמש בשולחנות מחשב ניידים מעל מיטה, למשל.
שולחנות מחשב ארגונומיים מכילים מנגנונים המאפשרים התאמות מכניות למיקום החלקים השונים, על מנת למקסם את הנוחות והיעילות למשתמש.
השולחן הארגונומי הוא בדרך כלל רהיט "עומד בפני עצמו" המאפשר גישה למנגנוני ההתאמה.
לשולחנות ארגונומיים מסוימים יש התאמת גובה שולחן גדולה מספיק כדי ליצור שולחן "ישיבה" או שולחן עמידה, המאפשר למשתמש לעבוד בעמידה.
שולט (בהונגרית: Solt) היא עיר קטנה במחוז באץ'-קישקון שבדרום הונגריה, כ-85 ק"מ דרומית לבודפשט.
העיר ממוקמת על גדות נהר הדנובה, בסמוך לגבול עם מחוז טולנה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם בשולט אוכלוסיית היישוב נמצאת בירידה.
שולט מוזכרת לראשונה במסמך היסטורי משנת 1145, שבו מצוינת הדרך משולט ליישוב דונפטיי הסמוך.
בימי הביניים הייתה העיר חלק ממחוז פייר ההיסטורי.
שולט שגשגה באותן שנים הודות למיקומה האסטרטגי כנקודת מעבר חשובה על נהר הדנובה.
ב-1384 היא מוזכרת לראשונה במסמכים כעיר (oppidum).
בתקופת הכיבוש העות'מאני של הונגריה ירד מעמדה של שולט לכפר.
ורק ב-1715, לאחר סילוק העות'מאנים, שבה שולט וקיבלה מעמד של עיירת שוק.
לאחר הסכם הפשרה ב-1867 בין אוסטריה להונגריה, הוענק לשולט מעמד של קהילה עצמאית.
האתר החשוב והעתיק ביותר בשולט הוא גבעת טטל, הנמצאת ממזרח לעיר.
הגבעה הייתה מיושבת ברציפות מתקופת הברונזה ועד המאה ה-16. בחפירות ארכאולוגיות נמצאו בה שרידי יישובים ובתי קברות מתקופת הברונזה, התקופה הרומית, התקופה האווארית ומימי הביניים.
אתר היסטורי חשוב נוסף הוא טירת וצ'יי, שנבנתה בסגנון נאו קלאסי ב-1816 ושימשה כמעונם של הרוזנים ממשפחת וצ'יי.
כיום משמשת הטירה כספרייה עירונית.
בעיר שתי כנסיות היסטוריות חשובות - הכנסייה הקתולית, שנבנתה ב-1904 על בסיס קפלה מ-1870, והכנסייה הרפורמית מ-1790, שנבנתה תוך שימוש באבנים רומיות מהגבעה הסמוכה.
יהודים ראשונים הגיעו לעיר בתחילת המאה ה-19 ועסקו בשיווק תוצרת חקלאית ובמסחר.
הקהילה הייתה כפופה לקהילה היהדוית באפושטאג.
ב-1941 נלקחו צעירים מהקהילה לעבודות כפייה.
במאי 1944 נלקחו יהודי העיר לגטו קלוצ'ה ורובם נלקחו ונרצחו באושוויץ.
שולה (שולמית) רוס (נולדה ב-6 בספטמבר 1943) היא ציירת ופסלת ישראלית.
שולה רוס נולדה וגדלה בראשון לציון.
אביה, יהושע וקסלר, היה מורה לחינוך גופני ולימים מדריך טיולים.
סבה, אפרים פישל וקסלר, היה חזן.
אמה, טובה וקסלר, הייתה גננת.
לשולה אח ואחות, הסופרת דורית קלנר.
רוס למדה בבית הספר חביב, בגימנסיה הריאלית בראשון לציון ובמכללת לוינסקי לחינוך בתל אביב.
בצה"ל שירתה כמש"קית ח"ן בחיל השריון.
למדה תולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים ואמנות אצל יוסי שטרן וטובה ברלינסקי.
היא עבדה במשרד החינוך, הגיעה לתפקיד סגנית מנהלת מחוז ויצאה לפרישה מוקדמת כדי לעסוק באמנות.
ב-2016 הצטרפה רוס לארגון הבינלאומי WAG (World Art Games) והתמנתה לסגנית מנהלת הסניף הישראלי שלו.
מדי שנה היא מפיקה תערוכה של חברי WAG בישראל.
היא נסעה במסגרת WAG חמש פעמים לפסטיבלי אמנות בעולם, באחד מהם זכתה במדליית זהב עבור הפיסול שלה ופעם הסניף הישראלי זכה במדליית זהב.
רוס חברה בארגון הציירים והפסלים אימפקט והייתה חברה באיגוד הציירים והפסלים גבעתיים רמת-גן.
שולה רוס, התגוררה בירושלים וכיום מתגוררת בתל אביב, נשואה לאורי צחור, שערך במשך 63 שנה את מדורי השחמט בעיתונים על המשמר וידיעות אחרונות.
שולה רוס היא אמנית פיגורטיבית .
שנים רבות עסקה בציור ב-2006 החלה לפסל.
היא מציירת בשמן על בד, בסגנון ריאליסטי ובצבעי פסטל.
מקור ההשראה העיקרי של הציורים הם נופי ארץ-ישראל, בהם היא משלבת זכרונות ילדות וסצנות מאורח החיים הישראלי.
פסליה עשויים מברונזה, אבן, אלומיניום וגבס.
רוב יצירותיה שואבות השראתן מחייה ומציגות דמויות אנושיות העסוקות בפעולות שונות, בעיקר נשים וסיטואציות מחיי הנשיות.
"רוס מהלכת בדרכה הייחודית על קו התפר בין הפיגורטיבי שאינו מתיימר להיות אמת צילומית מדויקת, אך בהחלט מספר סיפור באמצעות דימויים ברורים ומוכרים."
2007 – בית איש הענבים, יפו, אוצרת: יעל שגב.
2012 – "מראה אדם, מראה מקום", גלריה אפרת, תל אביב, אוצרת: יעל גולדמן.
2015 – "צליל וצבע", מוזיאון החאן, אשקלון, אוצרת: חנה רביב.
2016 – "יופי של סיפור", גלריה אפרת, תל אביב, אוצרת: נגה ארד-אילון.
2022 – "אלה החיים?", הגלריה לאמנות שבטית & ישראלית, אוצרות: מיכלי אדלר וד"ר גליה דוכין אריאלי.
מבחר תערוכות קבוצתיות בארץ ובחו"ל
2008*– תערוכה לאמנים ישראלים, גלריה Z, פריז.
2009 – Inside Israel, תערוכה לאמנים ישראלים, שנחאי וחרבין, סין, אוצרת: איריס אלחנני.
2010 - collection, גלריה עד הבית, תל אביב.
2011 – תערוכה לאמנים ישראלים, גלריה Collezionista, רומא.
2012 – "תערוכה אש", תערוכת פיסול, מוזיאון משה קסטל, מעלה אדומים, אוצרת: רחל זיו.
2013 – "תמונות מאלבום המשפחה", גלריה גן שמואל, אוצרת: דורית טלמון.
2013 – יריד אמנות בינלאומי במיאמי מטעם גלריה שרונה.