tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תערובת השקדים והצימוקים (לאחר הטיגון) משולבת לרוב עם מנה של אורז לבן ומשמשת כמנה מתוקה שנהוג לאכול בראש השנה.
ז'ארקו קוראץ' (במונטנגרית: Жарко Кораћ; נולד ב-11 ביוני 1987) הוא כדורגלן מונטנגרי המשחק בעמדת החלוץ.
קוראץ' גדל במחלקת הנוער של זטה והחל לשחק בקבוצת הבוגרים של המועדון ב-2005. בשנת 2007 קוראץ' זכה עם הקבוצה באליפות מונטנגרו, וכן בתואר גם מלך שערי הליגה עם 16 שערים.
עונה לאחר מכן קוראץ' עבר לוויבודינה נובי סאד מהליגה הסרבית ובסיום העונה חזר לזטה.
בשנת 2010 עבר לשריף טירספול מהליגה המולדובית, ובאמצע העונה חזר לזטה.
בשנת 2012 כבש 20 שערים וזכה בשנית בתואר מלך שערי הליגה המונטנגרית.
בסך הכל כבש קוראץ' 78 שערי ליגה במדי זטה, והוא הכובש המצטיין של הליגה המונטנגרית בכל הזמנים.
בקיץ 2013 הגיע קוראץ' לישראל והושאל להפועל חיפה.
בעונת כבש 11 שערי ליגה והיה מלך השערים של הפועל חיפה, ובסופה סיים את דרכו במועדון.
ב-2 ביוני 2014 חתם קוראץ' לארבע שנים בבית"ר ירושלים, תמורת שכר של 150 אלף אירו לעונה.
ב-13 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2-1 להפועל פתח תקווה במסגרת גביע הטוטו.
ב-13 בספטמבר 2014, במסגרת המחזור הראשון בליגת העל כבש קוראץ' את שער השוויון בתיקו 1-1 מול הפועל באר שבע בבעיטת עונשין מ-11 מטרים.
לאחר חצי עונה בבית"ר ירושלים, במהלכה כבש חמישה שערים ב-14 הופעות, חזר קוראץ' להפועל חיפה וחתם לשלוש שנים וחצי במועדון.
עד תום העונה ערך קוראץ' 14 הופעות בהפועל חיפה אך לא הצליח לכבוש, ובעונת כבש ארבעה שערים.
ב-24 בינואר 2020 חתם החלוץ בקבוצת הפועל עפולה מהליגה הלאומית.
ז'ואאו אלבש דה אסיס סילבה (בפורטוגזית: João Alves de Assis Silva; נולד ב-20 במרץ 1987) הידוע כז'ו (Jô) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת החלוץ.
ז'ו נולד בסאו פאולו, והתחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של קורינתיאנס ובשנת עלה לבוגרים.
ז'ו הבקיע 14 שערים ב-18 ההופעות הראשונות שלו לצסק"א מוסקבה, בליגת האלופות, ז'ו הבקיע שני שערים במשחקים נגד אינטר מילאנו, בהפסד 4-2 בסן סירו.
ב-31 ביולי 2008, חתם ז'ו במנצ'סטר סיטי בשווי שלא פורסם אך לפי השארות מסוימות הסכום הוא 19 מיליון פאונד, שיא המועדון באותה תקופה.
למרות זאת, ז'ו התקשה לבסס את מעמדו בקבוצה, כאשר צבר רק 6 הופעות בעונתו הראשונה במועדון.
בפברואר הושאל לאברטון עד לסיום העונה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בגודיסון פארק בניצחון 0-3 נגד בולטון וונדררס, בו גם כבש צמד.
הוא סיים את העונה עם חמישה שערים ב-12 משחקים.
בסיום העונה חזר למנצ'סטר סיטי, אבל הושאל פעם נוספת עד לסיום העונה עם אופציה לעבור רשמית לאברטון.
שערו הראשון בעונת הגיע בניצחון 0-4 נגד א.א.ק.
במהלך תקופת חג המולד יצא ז'ו לחופשה בברזיל ללא אישור, ומאמן הקבוצה דייוויד מויס השעה אותו.
לאחר שהושעה מאברטון, הוא חזר למנצ'סטר סיטי והושאל לגלאטסראיי באותו היום.
במדי גלאטסראיי כבש שלושה שערים.
לאחר תקופת ההשאלה שלו לגלאטסראיי חזר ז'ו לסיטי.
ג'ו כבש במשחק הראשון שלו מאז החזרה נגד פורטלנד טימברס והבקיע במשחקי קדם-עונה נוספים נגד ניו יורק רד בולס, בורוסיה דורטמונד וולנסיה.
ב-20 ביולי 2011, ז'ו החליט לחזור לברזיל ולהצטרף לאינטרנסיונל בעקבות מאזנו הלא מרשים במדי סיטי 6 שערים ב-41 הופעות.
במאי , ז'ו באתלטיקו מיניירו.
הוא זכה בליגה המקומית ובשנת זכה עם המועדון לראשונה בתולדותיו בגביע הליברטדורס.
ביולי 2015 חתם בא-שבאב דובאי מאיחוד האמירויות הערביות.
ב-5 בפברואר 2016 חתם בג'יאנגסו גואוקסין-סיינטי הסינית.
ב-2 בנובמבר 2016 חתם בקבוצת נעוריו קורינתיאנס.
ב-3 בינואר 2018 חתם בנגויה גראמפוס היפנית.
ב-17 ביוני 2020 חזר בפעם השנייה לקורינתיאנס.
בינואר 2023 חתם באל-ג'באלין הסעודית אך לאחר משחק אחד שוחרר מהקבוצה.
באוגוסט 2025 לאחר ששיחק בליגת הנמוכות בברזיל פרש ממשחק.
במאי זומן לראשונה לסגל הנבחרת הלאומית של ברזיל אך לא שותף.
ביוני 2007 ערך את הופעת הבכורה שלו נגד כאשר הוא בן 20. ז'ו השתתף עם הנבחרת באולימפיאדת בייג'ינג.
ב-7 ביוני 2013, ז'ו נקרא להחליף את ליאנדרו דמיאו שנפצע לפני גביע הקונפדרציות 2013. ב-15 ביוני 2013 הבקיע את הבכורה שלו במדי הנבחרת בניצחון 0-3 נגד .
ב-19 ביוני 2013, כבש בניצחון 0-2 נגד ארבעה ימים לאחר שהבקיע את השער הראשון שלו.
ז'ו זומן לסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2014.
אולימפיאדת בייג'ינג 2008: מדליית ארד
ז'ארקו טומאשביץ' (Žarko Tomašević; נולד ב-22 בפברואר 1990) הוא כדורגלן מונטנגרי המשחק באסטנה ובנבחרת מונטנגרו בעמדת הבלם.
טומאשביץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקות הנוער של פרטיזן בלגרד ומומאר בר, בגיל 18 עבר לזו של נסיונאל מדיירה הפורטוגזית.
בשנת ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1-1 נגד ספורטינג ליסבון.
ב-15 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת אירופית נגד זניט סנקט פטרבורג במסגרת מוקדמות הליגה האירופית.
בתחילת עונת הושאל לאוניאו מדיירה.
בקיץ שוחרר מנסיונאל וב-14 בספטמבר חתם בפרטיזן בלגרד.
בסיום העונה שוחרר לאחר שלא זכה לדקות משחק וחתם בקורטרייק הבלגית.
ב-1 באוגוסט 2019, טומאשביץ' חתם באסטנה מליגת העל הקזחית.
ב-27 בינואר 2022 חתם בטובול, אלופת קזחסטן.
באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הצעירה של מונטנגרו בהפסד 0–2 נגד שוודיה.
ב-29 במאי 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של מונטנגרו בהפסד 1–2 נגד .
ב-8 בספטמבר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–2 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2016.
ז'בוקריץ' (באוקראינית: Жабокрич; בפולנית: Żabokrycz) הוא כפר במחוז ויניצה שבאוקראינה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
בשנות העשרים של המאה ה-20 נמנו בכפר כ-900 יהודים.
קודם לכך, תושבים יהודים רבים עזבו את הכפר לאחר רדיפות מצד איכרים וחיילים אוקראינים.
ערב מלחמת העולם השנייה פעלו בכפר קולחוז יהודי, מועצה יהודית ממלכתית ובית ספר יידי.
ב-20 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבש הכפר בידי הגרמנים, וכעבור שבוע אלו נרצחו בו 435 יהודים, מהם פליטים רבים, תוך ביזת בתי היהודים במקום.
ב-1 בספטמבר 1941, הועבר הכפר לשליטה רומנית כחלק מאזור הכיבוש הרומני בטרנסניסטריה אל הכפר הועברו מגורשים יהודים מבוקובינה ומבסרביה, אשר רוכזו בגטו מוקף גדר תיל שהוקם במקום.
כתוצאה מהצפיפות, מהרעב ומתנאי המחיה הקשים בגטו, נפטרו רבים מיושביו.
בד בבד, נשלחו יהודים מהגטו לעבודות כפייה.
באמצע מרץ 1944 שוחרר הכפר בידי הצבא האדום, ובכך נמנע ניסיון חיסול של שארית יושבי הגטו.
ז'גוב (בפולנית: Rzgów) היא עיירה בפרובינציית לודז' שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
האזכור הראשון של היישוב הוא משנת 1378, ובשנת 1476 הוענקו לו זכויות עיר.
בין מלחמות העולם התקיימה בעיירה קהילה יהודית קטנה.
באמצע יולי 1940, בעת הכיבוש הגרמני במלחמת העולם השנייה, הוקם בעיירה גטו, אליו הובאו יהודים מיישובי הסביבה.
במרץ 1941 גורשו מספר מיושבי הגטו שבעיירה לאיזביצה קויאווסקה.
באוקטובר 1941 חוסל הגטו בעיירה, כאשר כל יהודי המקום נקברו חיים בבורות סיד ביערות קז'ימייז' ביסקופי הסמוכים.
ז'בריז אמאן היא ג'ודוקא צרפתייה, זוכת מדליית ארד מאולימפיאדת לונדון 2012 ואלופת העולם בשנים 2007, 2011 ו-2015.
המדליה המשמעותית הראשונה של אמאן הגיעה באליפות העולם 2005 שנערכה בקהיר, אז זכתה במדליית כסף בקטגוריית המשקל עד 70 ק"ג.
שנה לאחר מכן, היא זכתה בתואר האירופי באליפות שנערכה בטמפרה לאחר שגברה בגמר על היידה וולרט הגרמנייה באיפון.
באליפות העולם 2007 שנערכה בריו דה ז'ניירו, אמאן זכתה לראשונה בתואר העולמי לאחר שניצחה בגמר את רונדה ראוזי האמריקאית.
לאחר שירדה לקטגוריית המשקל עד 63 ק"ג בשנת 2009, אמאן קטפה בפעם השנייה את התואר העולמי באליפות העולם בשנת 2011 שנערכה בפריז לאחר שגברה בגמר על היפנית יושי אואנו בהחלטת שופטים.
באולימפיאדת לונדון 2012, אמאן זכתה במדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 63 ק"ג.
בקרב הראשון היא ניצחה את גמה האוול הבריטית, בשמינית הגמר היא ניצחה את יאריצה אבל הקובנית וברבע הגמר הפסידה למונקזאיה צדווסורן המונגולית ונשרה לקרבות בית הניחומים.
היא ניצחה את אליס שלזינגר הישראלית ועלתה לקרב על מדליית הארד בו גברה בהחלטת שופטים על ג'ונג דה-וון הקוריאנית לאחר שהקרב הסתיים ללא ניקוד.
באליפות העולם בשנת 2015 שנערכה באסטנה, אמאן התחרתה בקטגוריית המשקל עד 70 ק"ג וזכתה בתואר העולמי בפעם השלישית.
בשמינית הגמר היא ניצחה באיפון את אליקס אנו-רוי הקנדית לאחר ריתוק מוצלח, ברבע הגמר היא ניצחה את יורי אלוואר הקולומביאנית ובחצי הגמר היא ניצחה בזכות עונשים צ'יזורו אראי היפנית.
בגמר היא ניצחה באיפון את מריה ברנבאו הספרדייה בתוך 15 שניות.
שנה קטגוריה עיר מדינה 2009 גראנד פרי אבו דאבי איחוד האמירויות 2010 גראנד סלאם פריז 2010 גראנד סלאם מוסקבה 2011 מאסטרס באקו 2011 גראנד סלאם פריז 2013 גראנד פרי סמסון 2014 גראנד פרי ג'ג'ו 2014 גראנד סלאם טוקיו
ז'ארנל יוז הוא אצן בריטי.
זוכה מדליית ארד באליפות העולם (בודפשט 2023), אלוף אירופה (ברלין 2018) ושיאן הממלכה המאוחדת בריצת 100 מטר ושיאן הממלכה המאוחדת בריצת 200 מטר.
ז'ארנל יוז נולד בהוואלי, אנגווילה.
אמו, ממוצא ג'מייקני, עבדה כאם בית ואביו עבד כנהג מונית.
יוז החל להתחרות בגיל 10. בהיותו נער הוא התאמן בהדרכתו של גלן מילס, מאמנם של יוסיין בולט ויוהאן בלייק.
כנער הצטיין וזכה באליפויות בינלאומיות רבות.
בשנת 2014 דורג במקום הראשון בעולם לנוער עד גיל 20 בריצת 200 מטר (20.32 שניות).
מכיוון שאנגווילה אינה מוכרת כמדינה על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי, הוא לא יכל לייצג אותה באולימפיאדה.
אך כאזרח של הטריטוריות הבריטיות שמעבר לים יכל יוז לייצג את בריטניה וכך עשה מיוני 2015.
במסגרת תחרות ליגת היהלום שנערכה בלונדון, קבע יוז בריצת 200 מטר שיא אישי חדש של 20.05 שניות, תוצאת השנה באירופה באותה העת.
באליפות העולם שהתקיימה בבייג'ינג הוא סיים חמישי בריצת 200 מטר בשיא איש חדש של 20.02 שניות.
בשנת 2016 סבל מקרע בברך.
למרות להתנגדות רופאיו, הוא התחרה באליפות בריטניה שנערכה ביוני אותה שנה וסיים במקום רביעי בריצת 200 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם ביולי אותה שנה הוא לא הצליח לעבור את שלב המוקדמות ולכן לא השתתף באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
באליפות העולם שנערכה בלונדון באוגוסט 2017 סיים יוז במקום 24 בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.85 שניות.
במשחקי חבר העמים שנערכו בגולד קוסט אוסטרליה באפריל 2018 זכה יוז במדליית זהב בריצת שליחים 4x100 מטר.
בריצת 200 מטר הוא פסל למרות שחצה ראשון את קו הסיום.
בתחרות שנערכה ביוני קבע בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 9.91 שניות והפך לבריטי השני הכי מהיר אי פעם, אחרי לינפורד כריסטי.
באליפות אירופה שנערכה בברלין באוגוסט זכה יוז בשתי מדליות זהב בריצת 100 מטר בשיא אליפות חדש של 9.95 שניות בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 37.80 שניות.
בתחרות שנערכה בניו יורק ב-25 ביוני 2023 זכה במדליית זהב בריצת 100 מטר בשיא לאומי חדש ובתוצאת השנה בעולם של 9.83 שניות, שיפור לשיא הוותיק בן 30 השנים של לינפורד כריסטי (9.87 שניות) הוא הקדים את אקים בלייק מג'מייקה (9.93 שניות) ואת כריסטיאן קולמן מארצות הברית (10.02 שניות).
חודש לאחר מכן, במסגרת ליגת היהלום שנערכה בלונדון ב-23 ביולי הוא זכה במדליית ארד בריצת 200 מטר בשיא לאומי חדש של 19.73 שניות, אחרי נואה ליילס מארצות הברית שקבע שיא תחרות ואת תוצאת השנה בעולם של 19.47 שניות ולטסיל טבוגו מבוטסואנה שקבע שיא אפריקה חדש של 19.50 שניות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט הוא זכה במדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 9.88 שניות, אחרי נואה ליילס, שקבע שיא אישי חדש של 9.83 שניות, ולטסיל טבוגו מבוטסואנה (9.88 שניות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.02 שניות.
באולימפיאדת פריז זכה יוז במדליית ארד בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 37.61 שניות.
בריצת 100 מטר סיים במקום 14 בתוצאה של 10.01 שניות.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן סיים במקום תשיעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.03 דקות.
ז'אקטה מלוקסמבורג, רוזנת ריברס (1415/1416 - 30 במאי 1472) הייתה בתו הבכורה של פייר הראשון מלוקסמבורג, רוזן סן-פול, קונברסנו ובריאן, ואשתו, מרגרט מבו.
היא הייתה דמות בולטת במלחמות השושנים.
נישואיה הראשונים והקצרים עם הדוכס מבדפורד, אחיו של המלך הנרי החמישי, הפכו אותה לבעלת ברית של בית לנקסטר.
עם זאת, לאחר ההפסד של בית לנקסטר בקרב טאווטון, ז'אקטה ובעלה השני, ריצ'רד וודוויל העבירו תמיכתם לבית יורק.
בין השאר, כשלאחר עלייתו של אדוארד הרביעי לכס המלוכה, חיתנו את בתם הבכורה, אליזבת וודוויל, עם המלך.
ז'אקטה הייתה בת לאצולה הגבוהה.
אביה, פייר מלוקסמבורג, רוזן סיינט־פול ויורש רוזנות בריאן, היה בנו של ג'ון מלוקסמבורג.
סבתה הגדולה מצד אביה, מאוה משטיון, הייתה צאצאית של ביאטריס, בתו של הנרי השלישי, מלך אנגליה, ואלינור מפרובנס.
אימה של ז'אקטה, מרגרט מבו (=באלצו), הייתה בתם של פרנסיס מבו (פרנצ'סקו מבאלצו), הדוכס אנדריה הראשון וסואבה אורסיני וצאצאית של סימון החמישי דה מונפור ואלינור, בתו הצעירה של ג'ון, מלך אנגליה.
ז'אקטה גם הייתה בת־דודה בדרגה רביעית (בהבדל של שני דורות) של זיגיסמונד מלוקסמבורג, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך בוהמיה והונגריה.
בעשרים ושניים באפריל 1433, בעת שהייתה ז'אקטה בת 17, היא נישאה לג'ון מלנקסטר, דוכס בדפורד הראשון.
הדוכס היה בנם השלישי של הנרי הרביעי, מלך אנגליה, ומארי בוהון, ונינו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה.
הנישואים היו עריריים והדוכס נפטר בחמישה עשר בספטמבר 1435. ז'אקטה שמרה על תארה מבעלה הראשון והייתה ידועה לאורך כל ימי חייה כדוכסית בדפורד.
ז'אקטה ירשה כשליש מרכושו של בעלה הראשון, כהיותה אלמנתו.
נישואיה השניים היו עם סר ריצ'רד וודוויל, הצ'מברלין של הדוכס ג'ון מלנקסטר.
הנרי השישי, מלך אנגליה הטיל עליו להשיב את האלמנה, ז'אקטה, לאנגליה.
במהלך המסע, השניים התאהבו ונישאו אחד לשני בסתר ללא היתר המלך.
לאחר שהנרי החמישי גילה אודות הנישואים, סירב לראות את בני הזוג והטיל עליהם קנס של 1000£.
לז'אקטה ולריצ'רד היו ארבעה עשר ילדים, אך הם איבדו את בנם הבכור, לואיס, אשר נפטר מקדחת כאשר היה בן 12.
באמצע שנות הארבעים של המאה החמש עשרה, הוודווילים היו בעמדה חשובה וחזקה.
ז'אקטה הייתה קרובה למלך הנרי ולאשתו, מרגרט מאנז'ו.
היא נשאה בתואר הגבוה ביותר מגבירות חצר המלכות, למעט המלכה, מרגרט מאנז'ו וזכתה להרשאות והשפעות ייחודיות.
מרגרט שכנעה את המלך הנרי להפוך את בעלה של ז'אקטה לברון ריברס ב־1448, והוא נהיה תומך אדוק של בית לנקסטר בתחילת מלחמות השושנים.
בית יורק ניצח את בית לנקסטר בקרב טואוטון ב-29 במרץ 1461, ואדוארד הרביעי, המלך הראשון מבית יורק, תפס את השלטון.
המלך החדש אדוארד הרביעי נישא בסתר לאליזבת וודוויל שהתאלמנה מבעלה הראשון באחד מקרבות בית יורק-בית לנקסטר.
בביתם של הוודווילים ב-1 במאי 1464 בנוכחותן של ז'אקטה ועוד שתי גבירות.
אליזבת הוכתרה כמלכה ב-26 במאי 1465. הנישואים הרסו את תוכניותיו של רוזן וורוויק, בן דודו של אדוארד, שניהל משא ומתן עם צרפת לנישואים פוליטיים עם המלך, כדי ליצור ברית בין המדינות.
הנישואים הביאו לעליה נוספת במעמדם של הוודווילים.
בעלה של ז'אקטה, ריצ'רד, זכה בתואר רוזן ריברס ומונה כגזבר אנגליה.
ז'אקטה חיתנה את ילדיה עם אנשים משפיעים ועשירים.
את בנה ג'ון, בן ה־19, חיתנה עם אלמנה עשירה מאוד, קתרין נוויל, דוכסית נורפוק, שהייתה בת 65. עליית מעמדם של הוודווילים יצרה עוינות בקרב בית יורק, לרבות וורוויק ואחיו של המלך, ג'ורג' וריצ'רד, שהוחלפו עם קודמיהם, בני לנקסטר.
עוינות זו באה לידי ביטוי ב־1469, כאשר וורוויק הדיח את אדוארד הרביעי וכלא אותו באופן זמני.
הרוזן ריברס ובנו ג'ון נתפסו והוצאו להורג על ידו ב-12 באוגוסט.
ז'אקטה נפטרה כשלוש שנים לאחר מותו, ב־1472, בגיל 56.
לאחר הוצאתם להורג של בעלה ובנה הואשמה ז'אקטה בכישוף על ידי אדם בשם תומאס ווייק, שהיה מאנשיו של וורוויק.
ווייק הביא פסלון עופרת וטען שז'אקטה השתמשה בפסלון למטרות כישוף, בין השאר כדי להביא לנישואי בתה עם המלך, אדוארד.
ז'אקטה זוכתה בהחלטת מועצת המלך הגדולה, שהתקיימה לאחר שחרורו של אדוארד ממעצר.
ב־1484, ריצ'רד השלישי, כחלק מ"הטיטלוס רגיוס" חידש את הטענה שכישופיה של ז'אקטה המנוחה, הביאו לנישואים בין המלך אדוארד הרביעי לבין בתה, אליזבת וודוויל.
אליזבת וודוויל, מלכת אנגליה (בסביבות 1437 - שמונה ביוני 1492), הייתה אשתו של סר ג'ון גריי ולאחר מותו בקרב, נישאה לאדוארד הרביעי, מלך אנגליה.
לואיס וודוויל (בסביבות 1438), נפטר בגיל 12 מקדחת.
אן וודוויל (1438/9 - שלושים ביולי 1489), נישאה לראשונה לויקונט בורשייר, לאחר מכן, רוזן קנט.
אנתוני וודוויל, רוזן ריברס השני (בסביבות 1440 - עשרים וחמישה ביוני 1483), התחתן פעמיים.
ג'ון וודוויל (בסביבות 1444 - שנים עשר באוגוסט 1469), התחתן עם קתרין נוויל, דוכסית נורפוק.
ליאונל וודוויל, בישופ סולסברי (בסביבות 1446 - יוני 1484).
אלינור וודוויל (נפטרה בסביבות 1512), הייתה אשתו של בנו של רוזן קנט.
מרתה וודוויל (נפטרה בסביבות 1500).
אדוארד וודוויל, לורד סקיילס (1454/8 - עשרים ושמונה ביולי 1488).
מרי וודוויל (בסביבות 1456 - 1481), הייתה אשתו של רוזן אנגלי.
קתרינה וודוויל (בסביבות 1458 - 18 במאי 1497), נישאה לראשונה להנרי סטאפורד, הדוכס השני מבקינגהאם, ובפעם השנייה לג'ספר טיודור, דוכס בדפורד.
אליזבת מיורק, בתה הבכורה של אליזבת וודוויל ונכדתה של ז'אקטה, הפכה ליורשת בית יורק עם מותם של שני אחיה ("הנסיכים שבמצודה").
נישואיה הפוליטיים להנרי השביעי לאחר קרב בוסוורת', שירש את תביעת בית לנקסטר לכתר (עקב מותם של כל בית לנקסטר), הכריעו את קץ מלחמת השושנים, והובילו לאיחוד הבתים המלכותיים באנגליה ולעלייתו של בית טיודור למלוכה.
ז'ארדל ניואלדו ויירה המוכר בעיקר בכינויו ז'ארדל (בפורטוגזית: Jardel Nivaldo Vieira או Jardel; נולד ב-29 במרץ 1986) הוא כדורגלן עבר ברזילאי–פורטוגזי ששיחק בעמדת הבלם.
ז'ארדל קיבל אזרחות פורטוגזית בשנת 2016.
מדליית כבוד מראש העיר של פלוריאנופוליס שבברזיל (2016)
ז'ארקו יובאנוביץ' (בסרבית: Žarko Jovanović, 26 בדצמבר 1925 – 26 במרץ 1985), היה מוזיקאי סרבי צועני, שניגן בבללייקה, התפרסם בעיקר בכתיבת המילים ל"דז'ם, דז'ם", ההמנון הצועני.
יובאנוביץ נולד באחת משכונותיה של בלגרד.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה כלוא בשלושה מחנות ולבסוף חבר לפרטיזנים היוגוסלבים.
הוא היה פעיל בפוליטיקה הצוענית והשתתף בשני קונגרסים צועניים בינלאומיים, ב-1971 ליד לונדון וב-1978 בז'נבה.
בקונגרס השני התמנה לתפקיד שר התרבות הצועני.
ז'ארי (בפולנית: Żary; בגרמנית: Sorau; בסורבית תחתית : Žarow) היא עיירה שנמצאת בגמינת ז'ארי , שבמחוז ז'ארי , שבפרובינציית לובוש שבפולין.
העיירה נמצאת כ-114 ק"מ מגוז'וב ויילקופולסקי, כ-35 ק"מ מז'לונה גורה וכ-393 ק"מ מורשה.
הטמפרטורה הממוצעת היא 7 מעלות צלזיוס.
החודש הכי חם הוא יולי (20 מעלות צלזיוס).
ז'בהאזה (בהונגרית: Zsebeháza) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בז'בהאזה מספר התושבים נמצא בירידה.
בשנת 1880 חיו בז'בהאזה 13 יהודים.
ז'ה פוביניו (בפורטוגזית: Zé Povinho) הוא דמות מצוירת, המייצגת את האדם הפורטוגלי הפשוט.
ז'ה פוביניו נוצר בשנת 1875 על ידי רפאל בורדלו פיניירו.
הוא הפך תחילה לסמל של בני מעמד הפועלים הפורטוגלי, ובסופו של דבר להתגלמות הלא רשמית של פורטוגל.
"Zé", בפורטוגזית, הוא קיצור נפוץ של השם "José" (חוסה) - כמו ש"ג'ו" הוא עבור "ג'וזף", באנגלית - ו-"Povinho" הוא כינוי עממי עבור "Povo", שפירושו עם או אנשים.
הופעתו הראשונה של ז'ה פוביניו הייתה ב־22 במאי 1875 בכתב העת "לנטרנה מג'יקה", אם כי הופעה זו הייתה בעילום שם.
הוא נקרא בשמו לראשונה בגיליון 6 בדצמבר 1875 של אותו כתב עת.
רפאל בורדלו פיניירו המשיך לצייר דמות זו לאורך כל חייו (כמעט 30 שנה נוספות); הרישומים פורסמו ברבים מהכתבי העת והעיתונים הפופולריים יותר כמו O António Maria, A Paródia, O Commercio do Porto Illustrado ו- Pontos nos iis.
פוביניו הוא אדם הנחשב אדיב וחי בפשטות, ומתואר באופן קבוע כלועג לבעלי כוח.
הוא אינו דמות של סמכות אלא איש פשוט של העם, הפועל ככלי ביקורת נגד שולי החברה, העוול והעריצות החזקים, הפוליטיים והאליטיסטיים.
ז'ה פוביניו הפך, ועודנו, לדמות פופולרית בפורטוגל.
היותו מתואר כפועל פשוט הביא לסלידה והכחשה מסוימת מהעם הפורטוגלי להיות מיוצג ככזה.
אולם טוב לבו, רצונו לעזור לאחרים ובעיקר זלזולו וחוסר הכבוד המוחלט כלפי החזקים המנסים לשלוט בו הפכו אותו לפופולרי.
הוא מגחיך את החזקים, צוחק עליהם ואז ממשיך בחייו הפשוטים, אך יש לו אותה גישה כלפי חולשותיהם ודעותיהם הקדומות של האנשים.
ז'ה פוביניו יחד עם מיכאל הגרמני הוא סוגת דמויות המייצגות יותר את האדם הפשוט של אותה מדינה, ולא את הלך הרוח התרבותי והלאומי של המדינה.
דמויות אלו לרוב מתוארות כאנשים ממעמד הביניים ומטה אך לא עניות, ובעלות מקצועות המאפיינים לרוב בעלי צווארון כחול כגון, חוואי, פועל, חייל פשוט ועוד.
הם לרוב מאופיינים בסוג תכונות מסוים, המקנה להם מסגרת של איש-עם אדיב, אך גס.
תמים ועם זאת מותח ביקורת.
שלו ומנגד יצא להילחם כשצריך.
ז'דאן (בהונגרית: Mezőgyán) הוא כפר בנפת שרקד שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בז'דאן נמצא בירידה.
יהודים ישבו בז'דאן במאה ה-19, ומשנת 1865 היו חלק מקהילת טולצ'ווה.
בשנת 1944 נרצחו חלקם בשואת יהודי הונגריה.
ז'אריסון אינוסנט הוא כדורגלן צרפתי-האיטי המשחק בעמדת השוער בקבוצת אויפן מליגת העל הבלגית ובנבחרת האיטי.
אינוסנט גדל במחלקת הנוער של פריז סן-ז'רמן.
הוא הושאל מהמועדון לקן מליגת המשנה הצרפתית ולואן מהליגה הצרפתית הרביעית.
ב-1 בספטמבר 2022 חתם אינוסנט על חוזה לשלוש שנים באויפן מליגת העל הבלגית.
ב-28 במרץ 2023 ערך אינוסנט את הופעת הבכורה שלו בנבחרת האיטי, בניצחון 3-1 על נבחרת ברמודה במסגרת ליגת האומות של CONCACAF לעונת .
הוא היה חלק מסגל הנבחרת בטורניר גביע הזהב 2023.
ז'ארד חאסה הוא כדורגלן מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת מכבי פתח תקווה מליגת העל הישראלית.
בשנת 2015 החל חאסה לשחק בקבוצת המילואים של לה האבר.
בהתחלה הושאל לפריבור מהליגות הנמוכות בשווייץ, ועם חזרתו החל לשחק בקבוצה הבוגרת של פ.צ.
סיון, במדיה ערך 45 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
ב-12 בינואר 2022 הושאל חאסה לפו מליגת המשנה הצרפתית עד לתום עונת .
ב-15 ביולי 2022 חתם חאסה על חוזה לעונה אחת בא.א.ל.
הוא ערך 30 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד, ובתום עונת שוחרר מהמועדון.
ב-13 באוגוסט 2023 חתם חאסה על חוזה לעונה אחת עם אופציה לעונה נוספת במכבי פתח תקווה מליגת העל הישראלית.
ז'ארקו לאזטיץ' (בסרבית: Žarko Lazetić, בסרבית קירילית: Жарко Лазетић; נולד ב-22 בפברואר 1982) הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל סרבי.
לאזטיץ' שיחק כחלוץ והחל את קריירת הנוער שלו בכוכב האדום בלגרד.
לאחר מכן שיחק באוביליץ' ובנז'באץ, וב-2002 עבר לפ.ק.
בלגרד מהליגה השנייה של סרביה ומונטנגרו.
ב-2004 עבר לבז'אניה מליגת המשנה, ובדצמבר 2006 עבר עם חברו לקבוצה אנטוניו רוקאבינה לפרטיזן בלגרד.
הוא זכה עם הקבוצה בדאבל (אליפות וגביע) בעונת 2007/08.
ביולי 2008 חתם לאזטיץ' לשנתיים בוויבודינה נובי סאד, בה שיחק שנתיים לפני שעבר לרודוס (Α.Σ.
הוא כבש תשעה שערים בעונת 2009/10, אך לא הצליח לעזור לקבוצה להימנע מירידה.
בתחילת 2011 עבר לאזטיץ' לאינדונזיה, בה שיחק בפרסיס סולו תחת בן ארצו ברנקו באביץ'.
לאחר מכן הוא חזר לסרביה, ובקיץ 2013 פרש לאחר תקופות קצרות ביאבור איבאניצה ובבז'ניה.
לאזטיץ' החל את קריירת האימון שלו בסרם יאקובו מהליגה האזורית של בלגרד בקיץ 2014. באוקטובר 2015 הוא מונה לעוזר מאמן בטלאופטיק מאותה ליגה.
בדצמבר 2015 הוא המשיך עם הצוות המקצועי לפרטיזן בלגרד, ובאוקטובר 2016 מונה למאמן קבוצת הנוער של המועדון עימה זכה באליפות הליגה.
ביוני 2018 מונה לאזטיץ' לעוזרו של מירוסלאב ג'וקיץ' בפרטיזן, ובמרץ 2019 אף שימש כמאמן זמני לאחר התפטרותו של המאמן זוראן מירקוביץ'.
כעבור חודש הוא חזר לטלאופטיק כמאמן.
ביוני 2020 מונה לאזטיץ' למאמן מטאלאץ גורני מילאנובאץ מליגת העל הסרבית, אותה עזב בנובמבר 2021 לטובת TSC באצ'קה טופולה.
ב-24 ביוני 2024 מונה לאזטיץ' למאמן מכבי תל אביב.
בעונת הוא הוביל את הקבוצה לשלב הליגה של הליגה האירופית, לאחר ניצחון בפלייאוף המוקדמות על קבוצתו לשעבר באצ'קה טופולה 8–1 במצטבר (3–0 ו-5–1).
בנוסף הוביל לאזטיץ' את מכבי תל אביב לזכייה בגביע הטוטו 2024/2025 ולזכייה שנייה ברציפות באליפות המדינה, וב-4 ביוני 2025 האריך את חוזהו בעונה נוספת.
אולם יחסיו עם ארגון האוהדים ידעו הדרדרות מהירה, במיוחד לאחר שתי תבוסות בהן מכבי תל אביב ספגה 6 שערים בכל אחד מן המשחקים.
שיאה של הטלטלה הגיע ב-30 בנובמבר 2025, כאשר קומץ אוהדים הדליקו פצצות תאורה מול דירתו.
בעקבות האירוע, שהתרחש בזמן שהוא לן בדירה עם משפחתו, הודיע לאזטיץ' על התפטרותו המיידית ונעדר מהמשחק מול מ.ס.
כעבור יומיים הוא שוכנע על ידי הבעלים מיץ' גולדהאר לחזור בו, אך ב-27 בינואר 2026 פיטר אותו גולדהאר, לאחר הפסד בדרבי של תל אביב – הפסד ראשון של המועדון להפועל תל אביב מאז 2014.
אחיו הגדול של לאזטיץ', ניקולה, היה גם הוא כדורגלן.
אליפות ליגת המשנה הסרבית: 2005/06
מלך השערים של הליגה הסרבית השנייה: 2005/06
מלך השערים של הגביע הסרבי: 2006/07
מאמן החודש בליגה הסרבית: יולי 2022
אסמירלדו סה דה סילבה (בפורטוגזית: Esmiraldo Sá da Silva; נולד ב-20 בספטמבר 1997), היודע בכינוי ז'ארדל (Jardel), הוא כדורגלן מגינאה ביסאו המשחק בעמדת החלוץ.
ז'ארדל התחיל את הקריירה שלו בדפורטיבו פבריל מהליגה הספרדית השלישית.
בשנת הוא חתם בלסה מהליגה השלישית בפורטוגל.
כעבור שנה חתם בפיירנסה מהליגה הפורטוגזית השנייה.
ב-21 באוגוסט 2022 הבקיע פנדל במשחק נגד ליישואש כאשר רץ לכדור וקפא במקומו מספר שניות ולאחר מכן בעט פנימה.
ב-24 ביוני 2023 חתם לשלוש שנים בוויזלה.
ב-14 בפברואר 2024 הושאל לרדומיאק ראדום מליגת העל הפולנית עד לסיום העונה.
יומיים לאחר מכן, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד הביתי 4-0 נגד פוגון שצ'צ'ין.
ב-18 באוגוסט 2024 חתם בעירוני קריית שמונה מליגת העל.
ב-25 ביולי 2025 חתם בהפועל ירושלים.
ז'ארזיניו אטאידה אדריאנו דה נסימנטו מלאנגה (בגרמנית ובפורטוגזית: Jarzinho Ataide Adriano de Nascimento Malanga; נולד ב-10 ביולי 2006 במנהיים שבגרמניה) הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת אלוורסברג מהבונדסליגה השנייה, בהשאלה משטוטגרט.
אמו של מלאנגה נולדה בסנגל לאב סנגלי-מאלי ולאם גרמנייה.
אביו נולד בברזיל למשפחה ממוצא אנגולי.
הוריו הכירו בשנת 1992 לאחר שעברו לגרמניה.
מלאנגה גדל במחלקות הנוער של פניקס מנהיים, וולדהוף מנהיים, הופנהיים ושטוטגרט.
ב-8 במאי 2024 חתם על חוזה מקצועני ראשון בשטוטגרט.
בעונת החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון במסגרת הליגה הגרמנית השלישית.
ב-6 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 0–2 לאטאלנטה במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות לעונת 2024/2025.
בקיץ 2025 הושאל מלאנגה לעונה אחת לאלוורסברג מהבונדסליגה השנייה.
מלאנגה זכה עם נבחרת גרמניה עד גיל 17 באליפות אירופה עד גיל 17 בשנת 2023.
זָ'בֶּשִׁי (בגאורגית: ჟაბეში, בסוואנית: ჟა̄ბეშ, זָ'בֶּשׁ) הוא כפר בנפת מסטיה שבמחוז סמגרלו וסוואנתי עילית בגאורגיה, בקהילת מוּלַאחִי .
הכפר ממוקם על גדות נהר מוּלחרָה (יובל ימני של נהר האנגורי).
הכפר נמצא בגובה 1,680 מטר מעל פני הים, 15 קילומטרים ממסטיה, בצפון מערב גאורגיה בהרי הקווקז הגדול.
בכפר נמצאת כנסיית המושיע, אנדרטה של אדריכלות גאורגית מהמאה ה-11, הבנויה מאבן מסותתת.
בקיר המזרחי של הכנסייה ישנו אפסיס משולש.
בפנים, מול מזבח האבן, ניצב צלב עץ הממוקם על ארבעה כנים מאבן.
שתי גומחות עמוקות בנויות בקיר המזבח, שם מסודרת הכניסה למקום המסתור.
על פי מפקד האוכלוסין של 2014, 90 איש גרים בכפר.
זדיסלב סקווארה (נהגה זיסלב, בפולנית: Zdzisław Skwara) היה עורך דין ויועץ.
בזמן מלחמת העולם השנייה הוא הציל ביחד עם הוריו משפחה יהודית, והוכר בתורחסיד אומות העולם.
זדיסלב התגורר עם הוריו, אוגניה וולדיסלב סקווארה, בכפר קמיונה.
הוריו היו קתולים אדוקים ועבדו בתור איכרים.
משפחתו הייתה בעלת מעמד מכובד בכפר קמיונה, שבו הם התגוררו.
משפחתו של זדיסלב הייתה מיודדת עם משפחת וינברג היהודית.
אבי המשפחה, אפרים וינברג, היה חייט במקצועו ובין לקוחותיו הייתה גם משפחת סקווארה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הוא התגייס לצבא הפולני, והתגורר יחד עם אשתו ובתו בעיירה בצ'קי שבפולין.
באותו הזמן, זדיסלב היה בן 13. משפחתו של ז'דיסלב השתמשו בשירותי החייטות של אפרים, ומכך שתי המשפחות הכירו והפכו לחברים.
לאחר הכיבוש הגרמני כשמצב היהודים החמיר ולדיסלב, אביו של ז'דיסלב, הציע לנוכח הסכנה לעזור למשפחת ויינברג כדי שלא יצטרכו לצאת מביתם, זאת ללא שום תמורה או תשלום.
בשנת 1942 הגרמנים כיתרו את הכפר בצ'קי שבו התגוררה משפחת וינברג.
בני המשפחה הצליחו להימלט אל ביתם של משפחת סקווארה, שהסתירה את אפרים, אשתו ובתו בת השנתיים בעליית הגג שברפת.
בני הזוג סקווארה דאגו לשמור על כך בסוד מבני הבית האחרים, פרט לז'דיסלב שהיה שותף פעיל להסתרה וסייע באספקת מזון ותרופות, העברתם ממקום למקום ופינוי צורכיהם.
עקב הקור העז ששרר בפולין בחורף 1942, משפחת ויינברג הועברה לאסם התבואה של משפחת סקווארה.
לאחר מכן ולדיסלב, אב המשפחה, השתמש במעמדו בעיירה כדי לשכנע את אחד מעמיתיו, גוזק, להחביאם בביתו.
הם הועברו לביתו של גוזק ובתמורה משפחת סקווארה שילמה לגוזק בכל חודש דמי שכירות ודאגו לספק את כל המזון למשפחת ויינברג.
ביתו של זדיסלב היה במרחק של של כ-8 קילומטרים ממחנה ההשמדה טרבלינקה, וכאשר פרץ המרד בטרבלינקה בקיץ 1943 הצבא הגרמני החל לחפש אחר נמלטים באזור.
משפחת סקווארה חששה שימצאו את משפחת וינברג, ולכן החזירו אותם למחבוא שבאסם התבואה.
כשהקור נעשה חמור בשנית סקווארה ניסה לשכנם בביתו של חברו, גוזק, שלא הסכים לקבלם.
לאחר שסקווארה איים עליו שהוא ילשין לנאצים על הסתרת היהודים של חברו הוא נכנע ואירח אותם בשנית.
באותו הזמן סקווארה סיכן את חייו במעבר בין הבתים על מנת להביא למשפחת ויינברג עיתונים ולהרים את רוחם.
כשהצבא האדום התקדם לעבר האזור, הגרמנים שרפו את בתי הכפר קמיונה ומשפחת וינברג נאלצה להימלט אל היער שליד הכפר.
ביער היו תנאים של ירי בלתי פוסק ולכן משפחת סקווארה עזרה למשפחת ויינברג למצוא מקום מחבוא חדש ודאגו להביא להם מזון, תוך סיכון ממשי לחייהם.
בסופו של דבר, היער הפך למסוכן מדי כדי שמשפחת סקווארה תכנס אליו והתינוקת של משפחת ויינברג הייתה על סף גסיסה מרוב רעב ותשישות.
ב-24 באוגוסט 1944 הרוסים כבשו את האזור ומשפחת ויינברג חזרה משפחת סקווארה במרתף שנותר שלם לאחר שביתם נשרף.
הם היו כמעט מחוסרי כל, ולמרות זאת עדיין קיבלו את משפחת ויינברג בשמחה וחלקו איתם את רכושם הדל.
בשלב זה המלחמה נגמרה אך משפחת ויינברג נשארו עם משפחת סקווארה עוד זמן מה מהחשש שאיום הגרמנים עוד לא תם.
גם משפחתו סקווארה עוד הייתה בסיכון מהחשש שעזרתם ליהודים תתגלה, ולכן המשיכו לשמור בסוד את שהותם.
בגלל הקושי של שמירת הסוד משפחת ויינברג עברה לעיירה ונגרוב שבפולין.
גם במעבר זה משפחת סקווארה היוותה לעזר, ותמכה בהם כלכלית בעזרת הכסף שנותר להם.
משפחת ויינברג נשארה בונגרוב למשך כשנה, עד לסיום המלחמה.
לאחר מכן, משפחת ויינברג עברה ללודג'.
גם כאשר מצבם הכלכלי של המשפחה השתקם מהשואה, משפחת סקווארה סירבה לקבל כל צורה של תשלום על עזרתו ארוכת השנים, מהטענה שכל המעשים האלו נעשו עקב אמונתם באלוהים ועקרונותיהם שמגנים רציחת חפים מפשע.
בהמשך חייו סקווארה למד עריכת דין, ואחר כך עבד במקומות שונים כמו בית דפוס, בית ספר ופיקח על בתי ספר מקצועיים.
משפחת ויינברג עלתה לישראל בשנת 1949, ונשארה בקשר מכתבים רציף עם משפחת סקווארה עד לפרוץ מלחמת ששת הימים בשנת 1967, לאחריה אבד הקשר.
בהמשך סקווארה עלה עם אשתו, מריה סקווארה למדינת ישראל, והם התיישבו ברמת השרון.
עם זאת, סקווארה ביקר בפולין רבות וליווה סיורים ישראליים בפולין.
במרוצת השנים מצבה הרפואי של מריה התדרדר, ולאחר פטירתה סקווארה המשיך להתגורר בישראל.
כשמצבו החמיר, בנו השיב אותו לפולין.
ב-10 בפברואר סקווארה נפטר, והובא למנוחות בוורשה.
ב-27 במאי 1981 הוועדה לציון חסידי אומות העולם החליטה להעניק לז'דיסלב ולהוריו ולדיסלב ואוגניה את אות חסיד אומות העולם.
טקסים התקיימו בוורשה וביד ושם וניטע עץ לכבודם בגן חסידי אומות העולם ביד ושם שבירושלים.
בשנת 1983 סקווארה הגיע לישראל על מנת לקבל את מדליית חסיד אומות העולם.
באותה השנה, התפרסמה כתבה במעריב על כך שהתארח בביתה של חווה ויינברג, שהייתה התינוקת שאותה הסתירה משפחת סקווארה.
בשנת 1985 סקווארה קיבל אזרחות כבוד במדינת ישראל, בהתאם לחוק זיכרון השואה והגבורה.
בנוסף, קיבל תעודת הוקרה מהעיר חולון.
בשנת 2009, בתגובה לפטירתו של סקווארה, יד ושם שלחו מכתב לבנו, מארק סקווארה, שבו הם מביעים את תנחומיהם על מות אביו ומבטיחים שזיכרון מעשי אביו יזכרו לעד.
במהלך שנת 2021 יד ושם ושב"כ ערכו מיזם משותף בשם "חסד אחרון", שבמסגרתו קברי חסידי אומות האולם שנקברו בישראל אותרו, ונאסף מידע אודות אותם חסידי אומות העולם.
כחלק מהמיזם נחקר סיפורו של סקווארה, והוא סופר בספר "חסד אחרון" שיצא לאור לאחר הפרויקט.
ז'ואאו בלקיור מרקס גוּלאר (בפורטוגזית: João Belchior Marques Goulart;1 במרץ 1918 – 6 בדצמבר 1976), מוכר גם בכינוי "ז'אנְגוֹ", היה נשיא ברזיל בין השנים 1961–1964.
גולאר היה בן למשפחת חוואים ברזילאית אמידה ממדינת ריו גראנדה דו סול.
לאחר לימודי משפטים בפורטו אלגרה, נבחר בשנת 1946 לפרלמנט של מדינת ריו גראנדה דו סול במסגרת מפלגת העבודה הברזילאית.
לאחר מכן היה שר המשפטים והפנים.
למרות היותו מהמעמד העשיר, שנחשב לאחד העשירים המופלגים ביותר בברזיל, היה פופולרי בעיני ההמונים והתחבר עם האיגודים המקצועיים.
ב-1953, בעת שהשמאל פרש מהממשלה, נתמנה על ידי הנשיא ז'טוליו ורגאס לתפקיד שר העבודה, התעשייה והמסחר, אשר חיפש מועמד מתאים למצוא חן בעיני המעמדות הנמוכים.
גולאר ניצל את ההזדמנות והעלה את שכר המינימום במאה אחוזים.
נאומיו של גולאר העלו עליו את זעם הצבא שהכריח את ורגאס לפטר אותו בפברואר 1954. לאחר פיטוריו יצא למסע ברחבי ברזיל בו נאם בפני ההמונים "נאומים חוצבי להבות אש" למען האדם הפשוט.
לקראת הבחירות לנשיאות ברזיל ב-3 באוקטובר 1955, שהתקיימו שנה לאחר התאבדותו המאולצת של ז'טוליו ורגאס, הגיע גולאר להסכם על ריצה משותפת לנשיאות עם ז'וסלינו קוביצ'ק, ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
על פי ההסכם, קוביצ'יק היה מועמד לנשיאות וגולאר לסגנו.
ניצחונו של קוביצ'יק בבחירות נתקבלה במורת רוח בצבא, בין השאר מפני שגולאר היה סגנו, אולם למרות זאת קוביצ'יק וגולאר נכנסו לתפקידים ב-31 בינואר 1956.
בבחירות לנשיאות ברזיל בשנת 1960, שעל פי חוקת ברזיל נאסר על הנשיא המכהן להתמודד בהם, גבר מועמד האופוזיציה, ז'אניו קואדרוס, על מועמד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שהחליף את קוביצ'יק.
לעומת זאת, גולאר נבחר שוב לתפקיד סגן הנשיא.
ב-25 באוגוסט 1961, בעת שגולאר היה בביקור במזרח הרחוק, קואדרוס התפטר מתפקידו ועל פי החוקה היה על גולאר להתמנות לנשיא.
אנשי הימין בקשו למנוע את מינויו של גולאר השמאלי לנשיא והציעו לשנות את החוקה, כדי לאפשר לפרלמנט למנות מועמד אחר.
בקרב ראשי הצבא נשמעו קולות שהודיעו שלא יאפשרו את העברת השלטון לידי גולאר.
כפשרה בין תומכי גולאר למתנגדיו, שונתה החוקה כך שבמקום משטר נשיאותי, שבראשו נשיא בעל סמכויות, ימונה ראש ממשלה שיחזיק בסמכויות השלטון.
ב-7 בספטמבר 1961 הושבע גולאר לנשיא.
הוא מיד הצהיר כי יעביר להכרעה במשאל עם את שאלת סמכויות הנשיא.
תחילה מינה גולאר את טנקרדו נווס, איש המרכז המתון, לראש ממשלה.
אולם לאחר שביוני 1962 התפטר נווס, הציג גולאר את סאנטיאגו דאנטאס, איש מפלגת העבודה השמאלית, כמועמדו לראשות הממשלה.
לאחר שהפרלמנט סירב לאשר את המינוי הציג גולאר את מורה אנדראדה, איש המרכז ממפלגת הסוציאל-דמוקרטים, כמועמד לראשות הממשלה.
אולם לאחר שהרכיב ממשלה ימנית מדי לטעמו של גולאר, סירב גולאר לאשר את ממשלתו ואנדראדה התפטר.
האיגודים המקצועיים ארגנו שביתה בתמיכה בגולאר, שהתדרדרה למהומות.
ב-10 ביולי 1962 אישר הפרלמנט את מועמדותו של פרנציסקו ברוקאדה דה רושה לראשות הממשלה וב-14 ביולי 1962 אושרה ממשלתו.
הממשלה שרדה פחות מחודשיים והתפטרה, לאחר שהממשלה סירבה להביא את הדרישה למשאל עם לפרלמנט.
בלחץ שביתה של תומכי גולאר העביר הפרלמנט תיקון לחוקה שאישר לנשיא להקים ממשלה זמנית ללא אישור הפרלמנט וכן קבע מועד למשאל עם על המשטר הפרלמנטרי בינואר 1963. גולאר מינה אז את דה לימה, איש שמאל שזכה לאמונו המלא, לראש ממשלה.
בספטמבר 1962 חוקק חוק, בתמיכתו של גולאר, המגביל את הרווחים של משקיעי חוץ.
החוק הביא להתפטרותו של שר האוצר שחשש מהשלכותיו על השקעות נוספות של משקיעי חוץ.
ב-6 בינואר 1963 התקיים משאל עם שאישר את ביטול השינוי בחוקה שהעביר את סמכויות הנשיא לראש הממשלה, וב-24 בינואר הקים גולאר ממשלה חדשה בהתאם למשטר הנשיאותי.
בפברואר 1964 חתם גולאר על צו המכפיל את שכר המינימום בברזיל.
במרץ 1964 הוציא גולאר צו המורה על הלאמת בתי הזיקוק הפרטיים והפקעת קרקעות לא מעובדות וחלוקתם למחוסרי קרקע.
גולאר דרש מהפרלמנט לשונות את החוקה כדי להרחיב את מעגל בעלי זכות הבחירה, ולאפשר לנשיא להתמודד על כהונה נוספת.
נטען כנגדו שהוא משמש כבובה של גיסו אשר נמנה עם השמאל הרדיקלי, לאונל בריזולה (Leonel Brizola).
בנוסף, נטען כנגדו שהוא אחראי לאינפלציה הגבוהה ממנה סבלה ברזיל.
להפיכה חברו אנשי צבא, בעלי ההון ואנשי קונגרס אשר גולאר קיצץ בסמכויותיהם.
בתחילה, נמלט גולאר לריו גראנדה דו סול וניסה משם לארגן התנגדות להפיכה.
אולם משהתברר שהחלק של הצבא שתמך בו בתחילה נטש אותו, הוא ברח לאורוגוואי.
שלטונות ברזיל האשימו את גולאר כמי שצבר שטח קרקעות עצום בעוד הוא מפקיע אדמות לאחרים במסגרת הרפורמות שלו.
בתגובה טען גולאר שבתקופת כהונתו כנשיא לא צבר כל רכוש וכי הוא מוכן למכור בדולר אחד את כל הרכוש שצבר בתקופת כהונתו.
במונטווידאו, הוא עסק בניהול עסקים חקלאיים וייעץ בנושאי מדיניות חוץ לשליטי ארגנטינה.
הוא נפטר בשנת 1976 במרסדס בארגנטינה.
ז'וֹאַאוֹ ז'ילברטו (בפורטוגזית: João Gilberto; 10 ביוני 1931 – 6 ביולי 2019) היה זמר וגיטריסט ברזילאי, שנחשב לאחד מיוצרי סגנון הבוסה נובה, יחד עם אנטוניו קרלוס ז'ובים.
ז'ילברטו נולד בעיר ז'ואזיירו שבמדינת באהיה שבברזיל.
כילד למד לשיר ולנגן בגיטרה בעצמו.
ב-1950 עבר לריו דה ז'ניירו והופיע בהרכב קולי בשם "נערי הירח" בהצלחה חלקית.
לאחר שסולק מההרכב בשל בעיות משמעת, בחר לחיות בשוליים, לעשן מריחואנה ולתור באופן כפייתי אחר דרך מוזיקלית חדשה.
כאשר פגש את ז'ובים, פסנתרן ומלחין המושפע ממוזיקת ג'אז, נשאו מאמציו פרי; יחד איתו גיבש את סגנון הבוסה נובה.
הסגנון החדש היה מעין סמבה מרוככת; המקצב הסינקופטי נשמר אך כלי ההקשה הרועשים נטלו באופן המאפשר ביצוע קולי שקט מלווה בגיטרה בלבד.
היה זה ז'ילברטו שהמציא את סגנון ליווי הגיטרה האופייני לשירי בוסה נובה.
ז'ילברטו נהג לבצע את שירי הבוסה נובה בקול שקט במיוחד תוך הגיית הברות מילות השיר מעט לפני או אחרי ה"ביט".
הסגנון החדש של ז'ילברטו יצר סנסציה בחוגים פרטיים ובהופעות לא רשמיות.
ב-1958 השתתף כנגן גיטרה באלבומה של אליזט קארדוסו בלחני בוסה נובה של ז'ובים.
זמן קצר לאחר מכן יצא באלבום משלו "Chega de Saudade", כולו בסגנון הבוסה נובה.
שיר הנושא באלבום שנכתב על ידי ז'ובים, הפך ללהיט וסימן את פריצת הדרך של ז'ילברטו, כמו גם את זו של הסגנון החדש.
פרט ללחניו של ז'ובים הכיל האלבום גם קטעי סמבה ושירים פופולריים אחרים משנות ה-30, אך כולם בוצעו בסגנון הבוסה נובה.
עד לשנת 1962 כבר אומצה הבוסה נובה על ידי נגני ג'אז אמריקנים.
אחד מהם, הסקסופוניסט סטן גץ, הציע לז'ילברטו לשתף פעולה.
אלבומם המשותף "גץ / ז'ילברטו" הפך לאחד מאלבומי הג'אז הנמכרים ביותר בכל הזמנים עם ביצוע השיר הנודע "דהסאפינדו".
עם יציאת האלבום זכתה הבוסה נובה לפופולריות בינלאומית; באלבום זה ביצעה אסטרוד, אז אשתו של ז'ילברטו, את השיר "הנערה מאיפנימה", שהפך לשיר הבוסה נובה המוכר ביותר ואחד מהשירים המוקלטים ביותר אי פעם.
ז'ילברטו המשיך להופיע במהלך שנות ה-60 אך לא הוציא אלבום חדש עד שנת 1968, אז יצא אלבומו "Ela é Carioca" במהלך תקופת מגוריו במקסיקו.
ב-1973 הוציא את האלבום "ז'ואאו ז'ילברטו", שאליו מתייחסים לעיתים כ"אלבום הלבן" של הבוסה נובה, בהיותו האלבום הראשון בו ניתן להבחין בסטייה מה"סאונד" המקורי לכיוון יותר מיסטי וקר.
ב-1976 חבר שוב לסטן גץ באלבום "The Best of Two Worlds", בו שרה לראשונה מיושה (Miúcha), אחותו של הזמר שיקו בוארקי ואשתו השנייה של ז'ילברטו (משנת 1965).
באלבומו "Amoroso" משנת 1977 לווה לראשונה על ידי תזמורת כלי מיתר גדולה בעיבודים של קלאוס אוגרמן.
בכל הקלטותיו עד לאותה תקופה שילב ז'ילברטו באלבומיו בעיקר לחנים של ז'ובים יחד עם שירי סמבה וסטנדרטים של ג'אז אמריקני משנות ה-40.
בשנת 1980 יצא אלבומו "Brasil", שבו שיתף פעולה עם ז'ילברטו ז'יל, קייטנו ולוזו ומאריה בתאניה, אשר מוקדם יותר שילבו את הבוסה נובה עם רוק'נ'רול לסגנון הטרופיקליה.
בשנת 1991 הוציא לראשונה אלבום שלא הכיל ולו שיר אחד של ז'ובים.
באלבום זה, "João" שמו, ביצע שירים של ולוזו, קול פורטר ומלחינים ספרדים.
אלבומו משנת 2000 "João Voz E Violão" היווה הומאז' למוזיקת נעוריו בביצועים חוזרים לקלאסיקות של ז'ובים, כולל להיטו הראשון "Chega de Saudade".
בין כל אלו הוציא ז'ילברטו גם מספר אלבומים של הקלטות חיות מקונצרטים.
ז'ילברטו התפרסם כמתבודד תמהוני ופרפקציוניסט על גבול הנוירוטי (הוא אף אימן את עצמו להימנע מקולות נשימה בהקלטותיו).
בעשורים האחרונים לחייו הוא שהה במלון פאר בריו דה ז'ניירו, סירב להתראיין ומיעט לצאת מחדרו.
הוא נודע כמי שנוהג לנטוש באמצע הופעה אם הקהל אינו מתנהג באופן מכובד לדעתו והיו מקרים בהם דרש לכבות את מיזוג האוויר ואת אורות החירום במהלך הופעה בטענה כי הדבר מפריע לו.
למרות זאת, עדיין הוא המשיך להופיע בקביעות בברזיל ומחוצה לה.
ז'וּאָאוּ השני (בפורטוגזית: Dom João II de Portugal; 3 במרץ 1455 – 25 באוקטובר 1495) היה המלך השלושה-עשר של פורטוגל.
יוחסו לו הכינויים "הנסיך המושלם" (בפורטוגזית: "O Príncipe Perfeito") או "הרודן" (O Tirano).
מלכת ספרד איזבלה הראשונה נהגה להתייחס אליו בכינוי "El Hombre" ("הגבר").
ז'ואאו השני נולד ב-3 במרץ 1455 בטירת סאו ז'ורז'ה, המשקיפה על נוף העיר ליסבון ונהר הטז'ו, בן למלך אפונסו החמישי ולאיזבל מקוימברה, נסיכת פורטוגל.
ז'ואאו הפך למלך לימים ספורים ב-1477 לאחר שאביו ויתר על הכתר, פרש למנזר, אך שב לאיתנו תוך ימים והחזיר לעצמו את הכתר.
ב-1481 מת אביו וז'ואאו השני הוכתר שוב.
עוד בהיותו נסיך הכתר, הוא החיה את מסעות התגלית ואת חקר האוקיינוס האטלנטי בידי פורטוגל, במטרה למצוא את הדרך הימית להודו.
את מסעות התגלית האלה חנך אחי-סבו האינפנטה אנריקה הספן, והן נזנחו במידה רבה עם מותו בשנת 1460.
עם מותו באלוור ב-1495, ירש את הכתר מנואל הראשון, דודנו וגיסו, אחיה של אשתו לאונור.
בצעירותו, התלווה לאביו במערכות נגד המורים המוסלמים בצפון אפריקה.
לאחר כיבוש ארזילה שבחופי מרוקו דהיום ב-21 באוגוסט 1471, הפך אותו אביו לאביר, כשלרגליהם מונחת גופתו של הרוזן של מריאלבה שנפל בקרב.
בתחילתה של שנה זו, הוא נישא ללאונור מוויזאו, נסיכת פורטוגל ודודניתו הישירה, בתו של דוכס ויזאו פרננדו.
ב-1475 נולד בנם האינפנטה אפונסו, שעתיד היה להותיר את ז'ואאו השני ללא יורש ישיר לכתר, עקב מותו בתאונת רכיבה בהיותו בן 16 בלבד.
ז'ואאו השני ותנופת ההתפשטות הימית של פורטוגל
ב-1474, נטל ז'ואאו על עצמו את האחריות על ניהול מפעל התגליות הימיות המתחדש של פורטוגל (אשר נזנח במידה רבה מאז מותו של אנריקה הספן), בזמן שאביו המלך אפונסו החמישי היה שקוע במלחמתו הממושכת על צירוף כתר קסטיליה לכתר פורטוגל.
ז'ואאו השני היה תומך נלהב של מדיניות חקר האוקיינוס האטלנטי, בה החל אחי סבו האינפנטה אנריקה הנווט.
המשך מפעל התגליות ניצב בראש מעייניו והוא קיווה לגלות את הנתיב הימי להודו.
הישגיה הגדולים של פורטוגל מעבר לים ובניכר בזמן שלטונו היו:
1484 – הקמת מבצר אלמינה, בגאנה דהיום, מעוזם החשוב של הפורטוגזים בזירת מפרץ גינאה.
1484 – דיוגו קאו גילה את שפך נהר הקונגו וחקר את חופי נמיביה.
1488 – ברתולומיאו דיאס הקיף את כף התקווה הטובה, והיה לאירופי הראשון שהגיח לתחומי האוקיינוס ההודי מכיוון מערב.
1493 – אלוורו דה קמיניה החל בקולוניזציה של איי סאו טומה ופרינסיפה.
שיגורן של משלחות גישוש למזרח בדרך היבשה – ב-1487 יצאו פרו דה קוויליאן ואפונסו דה פאיבה למסע בדרך היבשה להודו, להורמוז ולאתיופיה, ממלכתו המשוערת של המלך הכומר המיתי יוחנן.
מדיווחי פרו דה קוויליאן אודות מה שראה ושמע בארצות המזרח, הבין ז'ואאו השני כי אפשר להגיע להודו בבטחה בדרך הים (תקווה שעתידה להתגשם ב-1498, עם מסעו ההיסטורי של ואסקו דה גאמה, בימי מלכותו של יורשו מנואל הראשון).
כאשר שב כריסטופר קולומבוס ממסעו הראשון בשליחות המלכים הקתולים של ספרד בשנת 1492, הוא עגן בליסבון עקב סערה, וניצל את ההזדמנות כדי להתרברב בפני המלך ז'ואאו השני על תגליותיו בצדו השני של האוקיינוס האטלנטי (8 שנים קודם לכן סירב ז'ואאו השני לממן ולצייד עבור קולומבוס צי הנועד לאותה המטרה).
תגובתו היחידה של ז'ואאו השני כלפי קולומבוס הייתה לטעון כי בהתאם להסכם עם ספרד, האדמות אותן גילה קולומבוס הן בתחום ההשפעה של פורטוגל.
זאת בהתאם לבולה האפיפיורית Aeterni regis משנת 1481 אשר קבעה כי כל האדמות אשר תתגלנה דרומה לאיים הקנריים תשתייכנה לפורטוגל.
לפני שקולומבוס הספיק להגיע לחצרה של מלכת קסטיליה איזבלה לבשר לה על התגלית, הגיע לידיה מכתבו של ז'ואאו השני.
במכתב מאיים ז'ואאו לשגר צי לאיים שגילה קולומבוס ולטעון את ריבונות פורטוגל על אדמות אלה.
במהרה פנתה ספרד למשא ומתן, שנערך בעיירה הקטנה טורדסיאס (Tordesillas) הצמודה לגבול הפורטוגזי.
נכח בשיחות גם נציג מטעם האפיפיור, ששימש כמתווך.
התוצאה של שיחות אלה הייתה חתימתו של חוזה טורדסיאס המפורסם, אשר חילק את העולם מחוץ לאירופה בין ספרד ופורטוגל.
מישל דה מונטן, שאמו הייתה מצאצאי האנוסים כתב במסה "טעמם של הטוב והרע תלוי במידה רבה בדעתנו עליהם" (ספר 1, פרק 14) את הדברים הבאים:
בשנת 1483 העלילו גורמים מקרב בני האצולה על ר' דון יצחק בן יהודה אברבנאל, ששימש כשר אוצר ויועץ קרוב לאביו אפונסו החמישי, כי הוא עומד לבגוד במדינתו פורטוגל, במסגרת קשר של דוכס ברגנסה נגד המלך (על כך קראו בסעיף הבא).
עקב כך, לאחר שהוזהר מבעוד מועד, נטש את משרתו וביקש מקלט בטולדו שבספרד, מושב משפחתו בעבר, וכך הציל את עצמו.
משם ניסה להסביר לז'ואאו השני את חפותו.
הדבר לא עלה בידו והמלך החרים בצו מלכותי את כל רכושו.
בנוסף, נהג באכזריות מרובה והגלה לסאו טומה ופרינסיפה בסוף המאה ה-15 כאלפיים ילדים יהודים בגילאי שנתיים עד עשר שנים.
יחסיו המעורערים עם אצילי הממלכה
אף בגיל צעיר לא התחבב ז'ואאו השני על אצילי הממלכה, מכיוון שהתגלה כחסין מהשפעות וכמתעב קנוניות.
האצילים (ובעיקר דוכס ברגנסה פרננדו השני) חששו מאוד ממדיניותו העתידית כמלך.
המאורעות בהמשך איששו שאכן חששותיהם היו מוצדקים.
ב-1481, עם עלייתו הרשמית לכס המלוכה, נקט ז'ואאו בסדרת צעדים שנועדו לצמצם את כוחה של האריסטוקרטיה ולחזק את שלטונו.
כתוצאה מכך, רבו מאוד הקנוניות מצד האצילים; ז'ואאו לא עשה דבר אלא התבונן.
התנהלה תכתובת ערה בין דוכס ברגנסה לבין מלכת קסטיליה איזבלה הראשונה, בה טרוניות ותחנונים כלפי מלכת קסטיליה להתערב בנעשה בפורטוגל.
תכתובת זו יורטה בידי מרגלי הממלכה.
ב-1483 הוצא בית ברגנסה אל מחוץ לחוק, אדמותיו הוחרמו והדוכס הוצא להורג בעיר אבורה.
בשנה שלאחר מכן, זימן ז'ואאו השני את בן דודו וגיסו, הדוכס מויזאו, לארמון ודקר אותו למוות, עקב חשד ממעורבותו בקנוניה נוספת.
רבים נוספים הוצאו להורג, נרצחו או הוגלו לקסטיליה, כולל גם הבישוף של אבורה, שהורעל בכלא.
למלך ז'ואאו השני מיוחס המשפט "הנני אדונם של אדונים, ולא משרתם של משרתים".
המשפט נאמר בהקשר למאבקיו של המלך עם בני מעמד האצולה.
לאחר השתלשלות מאורעות אלה, איש בממלכה לא העז להמרות את פי המלך ולפקפק בדבריו.
עתה, היה ז'ואאו חופשי למלוך כראות עיניו, ונגדו לא נרקמו עוד קנוניות.
אצילים אשר צידדו במלך, או נכנעו לו, נדרשו להביע נאמנותם למלך בפרהסיה.
בתמורה ניתנו להם הטבות מסוימות, תוך שנדרשו להמשיך לשלם מיסים לחצר.
בסדרת הטלוויזיה כריסטופר קולומבוס משנת 1985 משחק בתפקיד המלך ז'ואאו השני שחקן הקולנוע השוודי מקס פון סידוב.
ז'ואאו השני הוא מנהיג הפורטוגזים במשחק האסטרטגיה הממוחשב Civilization IV.
בשנת 1471 התחתן ז'ואאו עם בת דודו לאונור מוויזאו, בתם של פרננדו, דוכס ויזאו וביאטריש מפורטוגל, דוכסית ויזאו, ממנה נולדו לו שני ילדים:
בנוסף היו לז'ואאו שני ילדים לא חוקיים.
ז'ואאו גונסלווש זארקו, מאוחר יותר ז'ואאו גונסלווש זארקו דה קאמארה דה לובוס או בקיצור ז'ואאו גונסלווש זארקו דה קאמארה (בפורטוגזית: João Gonçalves Zarco; 1390 בקירוב - 21 בנובמבר 1471, פונשל) היה נווט וחוקר פורטוגזי שגילה את איי מדיירה.
זארקו (מהמילה הערבית "זארקה", שפירושה "בעל עיניים כחולות") היה אציל, חלק טוענים ממוצא יהודי ספרדי.
הוא היה אביר-הידאגלו בשירותיו של אנריקה הספן.
בשירותיו, עוד בגיל צעיר מאוד, זארקו פיקד על הקרוולות שהגנו על אלגארבה מפני התקפה מורית.
זארקו השתתף בכיבוש סאוטה, שם איבד את עינו כשהגן על מפקדו (דבר שגרם לו לסבול מראייה לטווח קצר בלבד).
מאוחר יותר הוביל זארקו את הצי לגילוי האי פורטו סנטו (1418–1419), ומאוחר יותר גם את האי מדיירה (1419–1420).
שם משפחתו החדש ניתן לו על שם המקום הראשון בו נחת על האי פורטו סנטו - קאמארה דה לובוס.
על גילויו ניתנה לו קפיטניה באי מדיירה.
ב-1425, זארקו החל ליישב את האי יחד עם חבריו מהצי, טרישטאו ואז טיישיירה וברתולומאו פרשטרלו.
בתפקידו האצילי בביתו של אנריקה הספן, הוא השתתף במצור הכושל על טנג'יר ב-1437. זארקו נפטר בפונשל ב-1471.
פסל של זארקו מוצב באוונידה אריאגה, אחד הרחובות הראשיים בבירת מדיירה, פונשל.
ז'וּאָאוּ השלישי, מלך פורטוגל (בפורטוגזית: João III de Portugal; 7 ביוני 1502 – 11 ביוני 1557) היה מלך פורטוגל ה-15. כונה "האדוק" ("o Piedoso") בשל קנאותו הדתית.
ז'ואאו השלישי נולד ב-7 ביוני 1502 בליסבון, למנואל הראשון, מלך פורטוגל ולמריה מאראגון, מלכת פורטוגל, בתם השלישית של פרננדו השני, מלך אראגון ואיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה - המלכים הקתולים.
ז'ואאו ירש את כס המלוכה מאביו בשנת 1521, בגיל 19.
בזמן שלטונו הרחיבה פורטוגל את אחיזתה מעבר לים באסיה ובעולם החדש .
ז'ואאו השלישי יישם מדיניות של חיזוק בסיסיה של פורטוגל בהודו (דוגמת גואה), חיזק את המונופול של פורטוגל במסחר בתבלינים, ביניהם הפלפל השחור מהודו, הציפורן מאיי מאלוקו ואגוז המוסקט מאיי בנדה.
כתוצאה מכך, זכה ז'ואאו השלישי גם לכינוי "המלך החנווני".
בעת מותו ב-1557 השתרעה האימפריה הפורטוגזית בכל תבל על פני מיליארד אקר כמעט.
בעת מלכותו היו הפורטוגזים לאירופים הראשונים אשר יצרו מגעים רציפים עם סין של שושלת מינג ויפן של תקופת מורומאצ'י.
הוא נטש טריטוריות מוסלמיות בהן שלטה פורטוגל בצפון אפריקה, לטובת המסחר עם הודו וההשקעה בקולוניזציה של ברזיל.
באירופה, הוא שיפר את יחסי פורטוגל עם מדינות אזור הים הבלטי ועם חבל הריין, מתוך תקווה לחזק את המסחר הפורטוגזי.
ז'ואאו השלישי היה אחראי על האוונגליזציה של המזרח הרחוק וברזיל, בין השאר באמצעות עידוד הקמתם של מיסיונים של מסדר ישו באזורים אלה.
הן הישועים והן האינקוויזיציה הפורטוגזית, אשר נחנכה ב-1536, עתידים היו להפוך למוסדות מפתח בפורטוגל ובאימפריה שלה.
חשיבותם של הישועים עבור ז'ואאו השלישי הייתה טמונה בתפקידם כמתווכים ביחסים בין הפורטוגזים לעמים הילידים בטריטוריות עבר הים שהיו בשליטת פורטוגל.
האינקוויזיציה שימשה את המלך על מנת לפטור את פורטוגל ממרי אזרחי או ממלחמת דת מן הסוג שהתרחש בצרפת ובמקומות אחרים באירופה במהלך המאה ה-16. בשנות מלכותו האחרונות של ז'ואאו השלישי רק החל פיתוחה המהיר של ברזיל הקולוניאלית כיצרנית סוכר, התפתחות אשר הייתה בבחינת פיצוי עבור הדעיכה ההדרגתית בהכנסות מהמסחר באסיה.
מגמה זו נמשכה גם בזמן מלכותו של יורשו ונכדו, סבשטיאו, מלך פורטוגל, אשר הפך למלך עם מותו של ז'ואאו השלישי משבץ, בשנת 1557.
בשנת 1525 התחתן ז'ואאו עם קתרינה מאוסטריה, מלכת פורטוגל, בתם של פליפה הראשון, מלך קסטיליה וחואנה, מלכת קסטיליה, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
מריה מנואלה, נסיכת פורטוגל (1527–1545), התחתנה עם פליפה השני, מלך ספרד
בנוסף היה לז'ואאו בן מפילגשו איזבל מוניש:
ז'וזף אירה דסאן (בלועזית: Joseph Ira Dassin; 5 בנובמבר 1938, ניו יורק – 20 באוגוסט 1980, טהיטי), שנודע בשם ז'ו דסאן (Joe Dassin), היה זמר ושחקן יהודי-צרפתי-אמריקאי.
ז'ו דסאן נולד לז'ול דאסן, במאי אמריקאי של סרטים אפלים ממוצא יהודי מזרח אירופי, וביאטריס לאונר, כנרת יהודייה ממוצא אוסטרי, בוגרת בית הספר היוקרתי למוזיקה ג'וליארד.
דסאן התחיל את חייו בניו יורק ובלוס אנג'לס, אך לאחר שאביו היה קורבן למקארתיזם החלו הוא ומשפחתו לנדוד ממקום למקום באירופה.
לאחר לימודיו בבית הספר הלאומי של ז'נבה ובפנימיית לה רוסי בשווייץ שב דסאן לארצות הברית כדי ללמוד באוניברסיטת מישיגן שבאן ארבור.
הוא סיים תואר ראשון ושני באנתרופולוגיה.
אחרי הקולג' חזר דסאן לצרפת, הוא עבד בתחנת רדיו והחל להקליט את שיריו.
בתחילת שנות ה-70 היו שיריו מפורסמים בכל צרפת, ודסאן הפך לדמות ידועה בצרפת.
דסאן שלט בשפות רבות והקליט שירים בגרמנית, בספרדית, באיטלקית וביוונית, וכמובן גם בצרפתית ובאנגלית.
כמעט רוב שיריו התאפיינו בסנטימנטליות רבה, וקולו היה בדרך כלל רגיש ונוגה.
דסאן כתב את המילים לחלק משיריו.
בין שיריו הבולטים: "קיץ אינדיאני", "ואילו לא היית קיימת", ""אילו קראו לך עצבות" ו"שאנז אליזה".
הוא שיחק במספר סרטים ביניהם טופקאפי (1964) והמלחמה על השלום בבימויו של אביו.
ב-18 בינואר 1966 נישא דסאן למריסה מסיירה בפריז.
בנם היחיד נולד ב-12 בספטמבר 1972, ומת חמישה ימים לאחר מכן.
בעקבות המקרה נפגעו יחסיהם של ז'ו ומריסה, והם התגרשו בשנת 1977, במאי אותה שנה הופיע בישראל פעמיים בהיכל התרבות בת"א.
ב-14 בינואר 1978 נישא דסאן בטקס אזרחי בצרפת לקריסטין דלבו (Delvaux), צרפתייה ממוצא נוצרי, אותה פגש בשנת 1976 כשעבדה כדיילת קרקע.
חיי הנישואים שלהם היו רצופים במשברים.
לזוג נולדו שני בנים, ג'וליאן וג'ונתן, גם הם בבגרותם הלכו בדרכו של אביהם והם זמרים.
ז'ו דסאן מת מהתקף לב בזמן חופשה באי טהיטי ב-20 באוגוסט 1980, כשהוא בן 41, לאחר שהמאבק המתיש באשתו השנייה קריסטין, איתה היה בהליכי גירושים, על משמורת הילדים, הכריע אותו סופית.
הוא נקבר ב"בית עולם", החלקה היהודית בבית הקברות "הוליווד לעד" (Hollywood Forever Cemetery) שבהוליווד.
אלמנתו קריסטין נפטרה בדצמבר 1995.
Joe - 1972 (כולל את הלהיט "Taka takata (La femme du Toréro)", שעובד מספרדית לצרפתית)
בשיאו (27 במרץ 2012) דורג חמישי בסבב ה-ATP.
זכה ב-18 תארים ביחידים ו-4 תארים בזוגות.
הישג השיא של צונגה הוא הגעה למשחק הגמר באליפות אוסטרליה הפתוחה (2008).
נוסף לכך, זכה במדליית כסף אולימפית (לונדון 2012) בטורניר זוגות גברים.
צונגה זכה ב-10 תוארי יחידים.
באוקטובר זכה בטורניר וינה, לאחר שניצח בגמר את חואן מרטין דל פוטרו בשלוש מערכות.
ויאיירה היה מדינאי בכיר ותיק במדינה ושלט בה שנים רבות עד 1999. ב-2005 נבחר שוב לכהן כנשיא המדינה, אך ב-2 במרץ 2009 נורה למוות על ידי חיילים מורדים במדינה, ככל הנראה בגלל חיסולו יום קודם לכן של הרמטכ"ל בטיסטה טגמה נה וואי, אשר רצה לערוך הפיכה צבאית במדינה.
ז'אן-מארי פאוסטין גודפרויד דה האבלנז' (בפורטוגזית: Jean-Marie Faustin Goedefroid de Havelange; 8 במאי 1916 – 16 באוגוסט 2016), שהיה ידוע בשם ז'ואאו האבלנז' (João Havelange), היה עסקן ספורט ברזילאי, נשיאה השביעי של פיפ"א ונשיא התאחדות הכדורגל הברזילאית.
בצעירותו שיחק האבלנז' בהצטיינות במספר ענפי ספורט, ובהם כדורמים ושחייה.
הוא השתתף בנבחרת השחייה של ברזיל באולימפיאדת ברלין ב-1936, ובנבחרת הכדורמים של המדינה באולימפיאדת הלסינקי ב-1952. בנוסף, הוא היה שותף לזכיית נבחרת ברזיל בכדורמים במדליית הארד במשחקים הפאן-אמריקאיים ב-1951. מגיל 24 החזיק האבלנז' בתואר במשפטים, ולאורך השנים הוא עבד כעורך דין של מספר חברות.
האבלנז' כיהן כנשיא ההתאחדות עד 1975, ובין היתר הקים את הטאסה ברזיל, טורניר רוברטו גומס פדרוזה ואת ליגת העל הברזילאית המודרנית.
בתקופת כהונתו הוכתרה ברזיל פעמיים נוספות כאלופת העולם, ב-1962 וב-1970. עם זאת, האבלנז' עורר מחלוקת בתקופתו בתפקיד: יש הטוענים שסכסוך משפטי שלו עם פלה הוביל לפרישת השחקן ממדי הנבחרת.
ב-1974 החליף האבלנז' את סר סטנלי רוס בתפקיד נשיא פיפ"א.
הוא כיהן בתפקיד במשך 24 שנים, מה שהופך אותו לנשיא בעל תקופת הכהונה השנייה באורכה בתולדות הארגון.
במסגרת תפקידו יצר מספר שינויים במבנה המשחקים של גביע העולם בכדורגל, עד לפורמט הנוכחי שכולל 32 נבחרות וארבעה שלבי נוק-אאוט, ובמשך כהונתו התפתחו חוקי המשחק בהיבטים שונים.
לאחר שעזב את התפקיד ב-1998, והוחלף על ידי ספ בלאטר, קיבל האבלנז' את תואר נשיא הכבוד של פיפ"א.