tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקצהו המזרחי מתחבר הרחוב לכביש המהיר דרך פרנקלין רוזוולט סמוך לפארק איסט ריבר ובהמשך לכיוון מערב מצטלב הרחוב עם תחילתן של שדרה D והשדרה הראשונה, וחוצה את הרחובות באורי, לאפייט וברודוויי.
ההצטלבות עם ברודוויי היא הגבול בין האוסטון-מזרח להאוסטון-מערב.
הרחוב הוא רחב ודו-כיווני ומופרד באמצעות אי-תנועה עד למפגשו מערבה יותר, עם השדרה השישית, שם הוא הופך לחד כיווני כשהתנועה בו היא לכיוון מערב בלבד.
הרחוב מסתיים בכביש המהיר "רחוב המערב" סמוך לרציף 40 של נהר ההדסון.
רחוב דומְנֶאַסְקְה (ברומנית: Strada Domnească) הוא עורק תנועה חשוב ונודע בעיר גאלאץ, ברומניה.
הרחוב התפרסם הודות לכך שנבנו לאורכו בניינים רבים בסגנון נאו-ברנקובאני, מבנים נאים מאוד.
לאורך הרחוב נשתלו תרזות רבות וריח פרחיהן באביב בישם את סביבתם ימים רבים.
שם הרחוב נגזר מהמילה דומן (ברומנית Domn), שמשמעותה "אדון".
בתקופה הקומוניסטית שונה שם הרחוב ל"רחוב הרפובליקה".
שדרה זו מהווה מין חוט השדרה של העיר ולאורכה ניצבים מוסדות חשובים של העיר.
השדרה מתחילה בטיילת מצוקי הדנובה וממשיכה צפונה לאורך ארבעה קילומטרים.
כבר בהתחלה נמצא בית המלון דנובה (Dunărea), שניצב בכיכר המרכזית של העיר ומולו, מעבר לרחוב ניצב בית המלון גאלאץ.
כשמתקדמים צפונה, בצד שמאל של הרחוב ניצב בית המסחר הנאה ROMARTA ובצד ימין סדרה של בתי מסחר ובהם SILVA ומגיעים למערך המסחרי MODERN, החשוב ביותר בעיר.
ממול, בצד שמאל נמצאת הכנסייה היוונית וקצת הלאה בית הקולנוע "רפובליקה".
מעבר לרחוב נמצא משכן עיריית גאלאץ, מבנה שהוכרז אתר ארכיטקטוני.
קצת הלאה יש גן קטן ובו מוצב העתק של פסל הזאבה מרומא.
בסוף המאה ה-19, במספר 14 ניצב ביתו של אחד מעשירי גאלאץ, השען והתכשיטן היהודי מוריץ הלדר (Moritz Helder), שדיבר רומנית טובה וגרמנית כשפת אם, בהיותו יליד וינה.
הבית, הבנוי בסגנון רוקוקו, שנחשב אחד היפים ביותר בגאלאץ, כלל קומת קרקע, שתי קומות נוספות, צריח ושעון גדול על הגג.
השעון, שתושבי גאלאץ כיוונו את שעוניהם על פיו, דייק מאוד.
כשהצבא הגרמני נסוג מהאזור ב-1944, מיקשו את הבתים וכך נהרס במידה רבה גם "בית הלדר".
בשנות השישים נעשה ניסיון לשחזר את המבנים היפים, שהיו ברחוב דומנאסקה ובהם גם "בית הלדר" או בכינוי האחר, "הבית עם השעון".
השחזור, שנעשה במיקום אחר, נפגע על ידי הרוחות, שהפילו את אחת מצלעות הבית ועיקמו צלע נוספת.
בצד שמאל יש מבנה, שהוקם בשנים 1921 - 1929 על פי תוכנית של האדריכל גריגורה צ'רקז ושימש תחילה כהיכל הצדק, אך בהמשך הוסב למבנה הרקטור של אוניברסיטת דנובה התחתונה, בה לומדים כ-7,000 סטודנטים.
בהמשך, בצד ימין יש את הבנק המסחרי של יון ציריאק ובצד שמאל משכן המרכז האזורי של עובדי מסילות הברזל - מבנה זה היה בעבר משכן מועצת העיר.
בהמשך, בצד ימין, יש עוד אתר ארכיטקטוני, שמשמש כמשכן הפרפקטורה של מחוז גאלאץ.
מבנה זה הוקם בשנים 1901 - 1906 על ידי האדריכל יון מינקו ויש עליו שני פסלים, של איכר ושל פועל, המייצגים את התעשייה ואת החקלאות.
הפסלים נוצרו על ידי הפסל פרדריק סטורק (Frederic Storck).
המבנה מערב בצורה הרמונית יסודות ברנקובאנים עם יסודות גוטיים.
בתוך המבנה יש סולם מונומנטלי ואולם חגיגות עם קישוטים בסגנון הבארוק.
בכיכר שלפני המבנה הוקמה ב-1996 אנדרטה המוקדשת לגיבורי המהפכה הרומנית (1989).
בסמוך לגן קטן זה נמצא המבנה של התיאטרון הדרמטי של גאלאץ.
מבנה זה הוקם בתקופה שבין מלחמות העולם ורק ב-1955 הפך לתיאטרון דרמטי.
המבנה בנוי בסגנון ארכיטקטוני יווני עתיק עם חזית הנשענת על שישה עמודים דוריים עם תבליט שיצר הפסל נאה קונסטנטינסקו וכולל את גיבורי הפולקלור הרומני ובהם פט פרומוס ואילאנה קוסנזאנה.
בהמשך המסלול, בבניין נאה, נמצא המשכן של העיתון המקומי Viata Libera (החיים החופשיים) והסניף המקומי של איגוד העיתונאים המקצועים.
במספר 91 שוכן המוזיאון למדעי הטבע, שמכיל כ-40,000 מוצגים בעיקר מדרום חבל מולדובה.
בצד ימין, בגינה קטנה, בקצה שביל, יש אנדרטה המוקדשת למרד האיכרים ברומניה ב-1907. קרוב להצטלבות עם רחוב Basarabia (בסרביה) שוכנת הפקולטה למכניקה של אוניברסיטת דנובה התחתונה.
לפני הפקולטה הוצבו הפסלים של המהנדס אנגל סאליני ושל המדינאי מיכאיל קוגלניצ'אנו ואחרי 1990 נוסף גם פסל של הפוליטיקאי ברבו קטרג'יו.
מול הפקולטה למכניקה נמצאת הקתדרלה האורתודוקסית "ניקולאה הקדוש", אתר ארכיטקטוני מרשים ביופי סגנונו, גודלו והאלגנטיות שלו.
הקתדרלה נבנתה בשנים 1906 - 1917 לפי תוכניות של האדריכלים פטרה אנטונסקו ושטפאן בורקוס בסגנון רומני מסורתי, לאחר שיפוץ שנערך בשנים 1953 - 1957 המקום הפך לכנסייה הבישופית של בישופות דנובה התחתונה.
מימין לכנסייה, בארמון מהתקופה, שוכנת הבישופות של דנובה התחתונה.
צפונית משם, בצד ימין, נמצא הגן הציבורי ומצד שמאל מוזאון האומנות השוכן במבנה, שלפני כן שימש כמשכן הבישופות, הרחוב ממשיך בסמוך לבית החרושת לסבון Apollo ומסתיים מול Parcul CFR (גן מסילות הברזל הרומניות).
רחוב הטמפל הוא רחוב באזור המארה בפריז, צרפת ברובע השלישי וברובע הרביעי.
הרחוב מחבר את כיכר הרפובליקה בצפון עם רחוב ריבולי ו"הבאזאר של אוטל דה ויל" בדרום ואורכו 1,335 מ'.
בו מספר רב של בניינים היסטוריים, לרבות כאלה ששרדו לפחות מן המאה ה-14.
רחוב הטמפל נקרא כך מימי הביניים לפי מסדר אבירי היכל שלמה או הטמפלרים שקבעו את מושב המטה שלהם - "מבצר הטמפל" - בשכונה המכונה עדיין "שכונת הטמפל" (Quartier du Temple).
במספרים 69 ו-71 של ברחוב נשמרו שרידי ביצורים מימי המלך פיליפ אוגוסט.
בסביבה נמצאים עוד רחובות וככרות הנקראים לפי ה"טמפל".
השם "טמפל" נשמר גם אחרי שבשנת 1313 עבר מתחם הטמפל לשליטת האבירים ההוספיטלרים.
בעבר נקרא חלק מהרחוב "הרחוב הגדול של הטמפל" (Grande rue du Temple) כנראה על מנת להבדילו מ"הרחוב הישן של הטמפל" (La Rue vieille du Temple).
החלק הצפוני של הרחוב נקרא עד 1851 רחוב סנט אבואה (Rue Sainte Avoye).
הוא נקרא כך לפי מנזר סנט אבואה, שם צרפתי של אורה או אוויה הקדושה מסיציליה, שנרצחה על ידי ההונים.
רחוב הטמפל הוא אחד הרחובות העתיקים של פריז.
הוא מתחיל בקצו הדרומי בבית מספר 64 של רחוב ריבולי ומסתיים במספר 13 של כיכר הרפובליקה.
תחנות המטרו הקרובות אליו הם התחנות "רפובליק-טמפל" ו"אוטל דה ויל" (בית העירייה של פריז).
בחלק הצפוני שברובע השלישי הרחוב מונה הרבה בתי עסק סיניים.
הרחוב מלא בחנויות סיטוניות וקמעוניות לתכשיטים ושל מוצרי עור (maroquinerie).
הרחוב במתכונתו הנוכחית נקרא כך מאז הצו הממשלתי משנת 1851 שאיחד בשם הזה את:
רחוב הטמפל שנמצא בין הרחובות מישל לה קונט (Rue Michel-le-Comte) ווייאי אודריאט (Rue des Vieilles-Haudriettes), לשדרות סן מרטן ושדרות הטמפל.
רחוב סנט אבואה (Rue Sainte-Avoie) שנמצא בעבר בין רחוב נב-סן מרי (Rue Neuve-Saint-Merri) וסנט קרואה דה לה ברטונרי (Sainte-Croix-de-la-Bretonnerie) ולבין הרחובות מישל לה קונט ווייאי אודריאט.
רחוב בר-די-בק (Rue Barre-du-Bec) שנמצא בעבר בין הרחוב דה לה וררי (Rue de la Verrerie) לבין הרחובות נב-סן-מרי וסנט-קרואה-דה-לה-ברטונרי.
רחוב דה קוקי (Rue des Coquilles "רחוב הקונכיות") שנמצא בעבר בין רחוב טיקסראנדרי (Rue de la Tixéranderie - "רחוב בית האריגה") לרחוב דה לה וררי.
החלק של רחוב הטמפל הנמצא בין רחוב ריבולי לרחוב דה לה וררי כונה תחילה "רחוב דה קוקי" ("הקונכיות") אך שמו שונה במאה ה-16 לסימטת ז'אן-ז'אנסיין (לפי שמו של שר אוצר של המלך) ובהמשך "רחוב ז'אק-ז'אנסיין" (Rue Jacques-Gentien).
החלק שבין רחוב לה וררי לרחוב סן-מרי נקרא תחילה "רחוב באר-די-בק" והחל מתחילת המאה ה-14 "רחוב ל'אבה-די-בק-אלואן" (rue de l'Abbaye-du-Bec-Hellouin) - לפי מנזר בשם זה.
חלק הרחוב שבין רחוב סן מרי לרחוב דז אודריאט נקרא בין 1515–1851 רחוב סנט אבואה.
כאן התגוררה מאדאם דה סבינייה לפני שעברה לרחוב טוריני.
בפינת הרחובות האלה ניצב בעבר "סולם הטמפל", עמוד הקלון בגובה 16 מ' שהיה בשימוש מערכת המשפט של הטמפלרים.
הוא מופיע על מפתם של טרישה ואואיו (Truschet ו-Hoyau) משנת 1550.
הפאסאז' סנט-אובואה שחיבר את רחוב סנט-קרואה-דה-לה-ברטונרי עם הרחוב מישל-לה-קונט, היווה קטע מ"רחוב הטמפל הגדול", אחר כך מרחוב הטמפל.
הקטע הנמצא בעבר בין רחוב מישל-לה-קונט לשדרות הטמפל (boulevard du Temple) והמחבר כיום את רחוב מישל-לה-קונט עם כיכר הרפובליקה נקרא במאה ה-13 "רחוב דה לה מיליס די טמאפל" - כלומר "רחוב משטרת הטמפל" ואחר כך שינה את שמו ל"רחוב דה לה שוואלרי די טאמפל", כלומר רחוב פרשי הטמפל.
בין בית העירייה, "בזאר בית העירייה" BHV (נפתח ה-1913) ורחוב ריבולי ולבין רחוב רמביטו.
14-16 אוטל די בק - השתייך בעבר למנזר הנורמנדי בק-אלואן
15 - שרידי בית מן המאות 11-12 מימי המלך לואי השביעי "הצעיר" - נתגלו בשנת 1995
כאן גרו רודולף ושוער הבית פיפלה (Pipelet), גיבורי הרומן של אז'ן סי "מסתרי פריז"
20 - משרד גובי הגאבלה - 1601; בית קולנוע "לטינה" בחסות "האיחוד הלטיני" (המוקדש לתרבויות העמים דוברי שפות רומאניות)
24 - מגדלון פינתי בין רחוב הטמפל ולרחוב סנט-קרואה-דה-לה-ברטונרי - משנת 1610
25 - בית עם תבליט המלאכים (Angelots) בפינה עם רחוב סן-מרי
36 - בעבר בית ההוצאה לאור והדפוס פולה (Pollet) - ב-1822 נחתם אחד החוזים הראשונים עם אונורה דה בלזק.
כאן גרו לאופולד בורסייה, סוחר יינות, ופיליפ בורנייה, שניהם מראשי המשמר הלאומי בימי הקומונה הפריזאית (1871)
41 - האכסניה הישנה "נשר הזהב" (Aigle d'Or) - הייתה במאה ה-19 תחנה סופית של קו דיליז'נסים.
נראה בפסאז' בית מדרגות בסגנון לואי השלושה עשר.
בתוך חצר יפה נמצא קפה-תיאטרון "קאפה דה לה גאר" (Café de la Gare - "קפה התחנה").
באותו מקום פועל בית ספר שכונתי לריקוד.
באכסניה זו עבד בצעירותו הממציא הבלגי אטיין לנואר, אחד הממציאים של המנוע.
כאן התארח גם המשורר גיום אפולינר בשנת 1910.
43 - לצד אכסניית "נשר הזהב" עומד בית שהוקם עוד במאה ה-16 עם חזיתות שנועדו לשימור, עם בית מדרגות מפואר מקושט במתכות בסגנון אנרי הרביעי ורצפה עם מרצפות לבנות ושחורות.
בבית שוכן בית ספר לשפות ואיגוד הנוער הסיני בצרפת.
44 - בבית זה התגורר הקומיקאי קוליש (1986-1944) אחרי שעזב את ביתו ברחוב גאזאן.
57 - ביתו (אוטל) של ספק הנשק של לואי הארבעה עשר, מקסימיליאן טיטון (1711-1632), נמצא בחלק האחורי של החצר.
כאן התגורר ב-1830 פרנסואה פורטונה גיו דה פר (Guyot de Fère),(1866-1791) ממייסדי "האגודה החופשית לאמנויות של פריז".
רובע סנט אבואה - טמפל
61 - (משמאל) בית בעל גמלון שבו שכן המנזר לשעבר של הנזירות ממסדרה של סנט אבואה (אבואה הקדושה) (אבואה הקדושה, בפינה עם הרחוב ז'ופרואה-ל'אנז'וון שפעל בשנים 1293–1790. החל משנת 1622 הפך למנזר אורסולינות.
70: אוטל דה טסטאר, הנמצא בפינה עם רחוב דה בראק, במקום שבו פעלו בעבר בתי המטבחיים של הטמפלרים.
69-71 ו-60–62 - אתר "שער הטמפל" של החומות של פיליפ אוגוסט שנבנו בסביבות 1190–1210. השער עצמו נבנה ב-1280 מימי פיליפ הרביעי "היפה" והוביל אל מתחם הטמפל שהיה מחוץ לחומות.
השער נקרא גם "סנט אבואה" לפי מנזר
62 - "פסאז' סנט אבואה" - נפתח בשנת 1828 במקום שבו היה בעבר "אוטל נף דה מומורנסי".
אחרי סלילת הרחוב רמביטו (Rambuteau) הוסרו כל שרידי ה"אוטל".
זה היה בית משפחת מונמרנסי.
בו גר בסוף חייו הקונטאבל אן דה מומרנסי (1567-1492).
הוא נפטר כאן אחרי הקרב סן דני נגד ההוגנוטים.
בהמשך הבית נכנס לבעלותו של מם (Mesmes) ונודע כ"אוטל דה מם" (Hôtel de Mesmes).
הדוכס פרנסואה דה מונמורנסי, מושל פריז, התפטר מתפקידו בשנת 1572 כדי שלא ייקח אחריות על טבח ליל ברתולומאוס הקדוש שהתקיים 15 יום לאחר מכן.
במאי 1716 נחנך בו הבנק הראשון של ג'ון לו.
הפסאז' נמצא במסלול החומות של פיליפ אוגוסט שמהן לא נותרו כאן שום שרידים.
עם זאת רואים שהבתים 62 ו-60 אינם נמצאים בקו ישר.
63 - מסעדה בפינה עם הרחוב רמבוטו - אותה פקדו אחרי שנת 1903 מהפכנים וניהיליסטים רוסים.
בהם ולדימיר לנין ולב טרוצקי.
64 - הכניסה לככר הטמפל-אלי ויזל.
71 - אוטל ד'אבו (Hotel d'Avaux), מאוחר יותר אוטל סנט אניאן (Hôtel de St Aignan).
אחד הבתים היפים ביותר ברחוב.
נבנה בשנים 1650-1645 על ידי האדריכל פייר לה מיה עבור קלוד דה מם, רוזן ד'אבו (1650-1595), דיפלומט וסופר-אינטנדנט האוצר של לואי הארבעה עשר בשנת 1650.
בשנת 1680 נקנה על ידי הדוכס סנט - אניאן, פול דה בובייה, שהיה יחד עם פנלון מחנכם של דוכסי בורגונדיה, של הדוכס אנז'ו ושל הדוכס ברי.
ב-1691 שופץ על ידי ז'אק לפא די בוויסון.
הבניין המולאם שימש בשנים 1795–1823 כבית עיריית הרובע השביעי של אז.
בבית זה התגוררו בשנת 1830 הפוליטיקאים האחים אטיין ולואי-אנטואן גרנייה-פאז'ס.
המקום (אז רחוב סנט אובואה 57) הפך למטה "הקומונה הרפובליקנית המרכזית" בעת "שלושת ימי התהילה" של מהפכת יולי 1830: 27, 28 ו-29 ביולי 1830. שופץ ב-1962 ובימינו מאכסן הבניין את המוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות.
השער והחזיתות שלו לכיוון החצר נועדים לשימור.
77 - "אוטל דה ויק" - בית מן המאה ה-17, עם חלון, פרונטון חצי-מעגלי, קישוטים סמליים בקומה השנייה.
כאן התגורר ב-1791 ז'אן-בטיסט בושוט, שר המלחמה של צרפת המהפכנית ב--1793–1794
79 - אוטל מונמור (1623) על חצרותיו הפנימיות, היה בבעלות אבר דה מונמור, המכונה "מונמור העשיר".
בנו, אנרי לואי אבר דה מונמור, ידיד של מאדאם דה סבינייה הקים כאן את "אקדמיית הפיזיקאים", שקדמה לאקדמיית המדעים של צרפת.
את המקום פקדו רנה דקארט, מולייר, כריסטיאן הויגנס, ז'יל דה רוברוואל, ז'אן שאפלן ואחרים.
כמו כן שכנה כאן ספרייה מפוארת שנקנתה על ידי קולבר שהיווה יסוד לספרייה הלאומית של צרפת.
ב-1628 התקיים כאן פולמוס מחזור הדם בין חסידי ויליאם הארווי ובראשם קלוד טארדי וחסידי התורה הקדומה של גלנוס.
בבית הזה התגורר ונפטר ב-24 באוקטובר 1655 פייר גאסנדי.
בימי הקומונה הפריזאית בבית הקפה "לה גראן קפה דה לה נאסיון" שבבניין התכנסו פמיניסטיות ומהפכניות והקימו את "איגוד הנשים" בראשות אליזבת דימיטרייף ונטלי למל.
81 - בית עתיק ומשאבת מים
82 - בפינה עם רחוב דז אודרייֶט נמצא עד שנת 1780 עמוד קלון (échelle de justice, échelle patibulaire)
84 - הבית המקושט במסיכות (מסכרוני).
86 - בית עם גמלונים.
בימי לואי הארבעה עשר פעל בו בית מרזח עם השלט "הצלב הלבן"
כאן נמצא בעבר המרכזיה הטלפונית ארשיב שנהרסה על ידי הנאצים.
כאן נמצאו גם קני התנגדות של החיילים הגרמנים ב-25 באוגוסט 1944
108 - האולם לז'ה - איכסן כנסים פוליטיים בימי האימפריה הצרפתית השנייה.
בימינו שכנה כאן מרכזייה טלפונית.
האולם מולא בכיסאות קש וספסלים מעץ אשוח.
הגישה לאולם הייתה דרך בית מדרגות קלאסי ספירלי.
115 - בית שבו חשבו בטעות שהתגורר הפיראט ז'אן באר
120 - ביתו של שארל גרוייה, חבר במפקדת המשמר הלאומי בימי הקומונה הפריזאית - שגלה מן הארץ
151 - בבית זה פעל בימי הרזיסטאנס מעבדה לייצור תעודות מזויפות.
אחד האחראים עליה, ז'ורז' לאיט הצליח ב-2 מאי 1944 להימלט פצוע בעת פשיטת הגסטפו.
153 - כאן פעל באמצע המאה ה-18 שרות אפריונים הקרויים "וינגרט".
הרחוב חוצה את הרחובות ראומיר וברטאן.
כאן הייתה הכניסה למתחם הטמפלרים בין השנים 1246–1808. הדונז'ון של המתחם (מגדל הטמפל) נהרס בהחלטת השלטון של נפוליאון הראשון ב-16 בפברואר 1808 כדי למנוע פולחן של עליות לרגל במקום.
כל המתחם נהרס בשנת 1854. המקום אחסן במאה ה-13–14 את אוצרו של מלך צרפת ואת אוצרות הטמפלרים.
בדצמבר 1306 ז'אק דה מולה, המגיסטר הגדול של הטמפלרים, אירח את המלך פיליפ הרביעי היפה שהסתתר מפני מורדים.
פחות משנה אחר כך דה מולה נעצר בצו המלך יחד עם עוד 140 אבירים טמפלרים וכל נכסיהם הוחרמו.
יש המייחסים ליום מעצרם - 13 לחודש ביום שישי (13 באוקטובר 1307 - את האמונה התפלה שיום זה מביא ביש מזל.
מתחם הטמפל עבר בחלקו החל משנת 1313 לאבירי המסדר של יוחנן הקדוש.
ב-1594 בית הקטן במתחם לשעבר הוענק לילדים הלא חוקיים של המלך אנרי הרביעי.
בשנת 1667 הרס הפריור הגדול של ההוספיטלרים (אבירי מלטה) את החומות הישנות של מתחם הטמפל ובנה בית חדש ורחב ידיים שנקרא "האוטל של הפריור הגדול".
מסביב למתחם החדש נבנו חומות חדשות עם חרכי ירי וצריחים.
בית זה הפך בימי הגנרל והפריור הגדול פיליפ דה ונדום שנודע בחייו השערורייתיים, למקום כינוסה של "חברת הטמפל" - אגודה של אנשי רוח וליברטינים, בהם וולטר, ז'אן-בטיסט רוסו, ציירים, כמרים בעלי השקפות חופשיות, זאת בניגוד לאווירה בחצר המלך לואי הארבעה העשר שהפך לאדוק וסגפני.
כך גם בימי ה"עוצרות" (1723-1713) של פיליפ מאורליאן כשהיה המקום אכסניה למסיבות שחיתות.
מאוחר יותר שימש הבית למגורים של לואי-פרנסואה לבית בורבון, נסיך קונטי (1776-1717), גם הוא פריור גדול של המסדר.
ביתו אירח עד שנת 1789 סלון ספרותי של הרוזנת בופלר, פילגשו של קונטי, ובו התארחו אנציקלופדיסטים ואינטלקטואלים רבים, דוברי צרפתית (דני דידרו, מלכיאור גרים, אבה פרבו, ז'אן-ז'אק רוסו (ב-1765),בומרשה) ובריטים (יום.
חומות מתחם הטמפל נהרסו על ידי השלטון
מתחם הטמפל שימש בימי המלוכה כמקלט לעבריינים, לחייבים, לפושטי רגל, לפועלים יומיים.
הוא נהנה מפטור ממסים ולכן קלט בתוכו סוחרים רבים.
בימי המהפכה הצרפתית מגדל הטמפלרים הפך לבית כלא עבור משפחת המלוכה ואסירים פוליטיים רבים.
בסביבה באחד מהבתים התגורר התובע הציבורי של בית המשפט המהפכני, אנטואן פוקייה דה טנוויל (1795-1746) שדן למוות אלפי אסירים פוליטיים.
בשנת 1810 בית הפריור לשעבר הפך זמנית לקסרקטין.
אחר כך פעל במקום משרד הדתות וב-1815 התארחו כאן כוחות הכיבוש הזר.
ב-1816 העניק המלך לואי השמונה עשר את הבית לנזירות הבנדקטיניות.
כיכר הטמפל-אלי ויזל (Square du Temple-Elie Wiesel) היא גינה ציבורית שנפתחה לקהל הרחב בשנת 1857 בשם ככר הטמפל.
בשנת 2017 נוסף לשמה השם של הסופר והוגה הדעות אלי ויזל.
בימי מלחמת מאה השנה (1453-1337), בין הבתים 178–214, לפי נתונים אחרים 180–207, נמצא בעבר שער הטמפל (Le Porte du Temple), השני בשם זה, שנפתח בשנת 1380 בחומות שנבנו על ידי המלך שארל החמישי.
הוא נמצא במוצא הרחוב מלה (rue Meslay) של ימינו (בעבר - רו די רמפאר - רחוב הביצורים).
161 - הבית זה אחרי שנת 1934 הוצא לאור העיתון הקומוניסטי היידי "נייע פּרעסע" מיסודה של ה"קולטור ליגה".
165 - מקום שבו פעל בתחילת המאה ה-18 בית המרזח "עגלת הזהב" (Le Charriot d'or) שאותו פקדה כנופייתו של השודד קרטוש (1721-1693)
168 - כאן פעלה אחרי שנת 1927 ההוצאה לאור הקומוניסטית "אדיסיון סוסיאל" Éditions sociales internationales ומ-1939 וכתב העת הקומוניסטי "לה פאנסה" (La Pensée - החשיבה)
169 - ביתו של הסוחר קורטי, שיזם התארגנות פוליטית של המשמר הלאומי (הפדרציה של המשמר הלאומי) בימי המצור הגרמני על פריז, ב-6 בפברואר 1871
191 - בשנת 1870 - מקום מסתור של לואי-אוגוסט בלאנקי בביתו של אז'ן קלרה
195 - כנסיית אליזבת הקדושה מהונגריה בפריז, כנסייה פרוכיאלית קתולית (1626–1646)
הוקמה ב-1614 כמנזר על ידי מרי לבית מדיסי ובהמשך ב-1630 נוספה לה כנסייה.
בתיה שימשו בזמן המהפכה לאסמי קמח.
בימינו פועלים במתחם מספר בתי ספר.
מטרים אחדים אחריה - רחוב הטמפל פוגש את רחוב טורביגו.
במפגש שלהם נוצרת ככר אליזבת דמיטרייף עם היציאה מתחנת המטרו "טמפל" - "רפובליק" - שתוכננה בסגנון אר נובו על ידי אקטור גרימאר
אחרי כמה עשרות מטרים רחוב הטמפל מגיע אל ככר הרפובליקה.
199 - המקום שבו שכנה כנסיית נוטר-דאם דה נזרט - גבירתנו מנצרת, מנזר של "מסדר האבות מנצרת" הפרנציסקנים שהוקם בשנת 1630 על ידי הקנצלר סגייה.
בנייני המנזר שאחזו את השטח שבין הרחובות נב-סן לוראן ונוטר-דאם-דה-נזרט, אינם קיימים עוד.
הרחוב נעזר בשתי תחנות רכבת תחתית: Hôtel de Ville (בית העירייה) ו-République-Temple.
רחוב גריזודובובוי (У́лица Гризоду́бовой) הוא רחוב בצפון-מערב מוסקבה במחוז המשנה חורושיובסקי המשתרע ממעבר חורשת ליבנה עד לרחוב מהנדס התעופה סוחוי.
הרחוב נקרא בשנת 2004 לכבוד הטייסת ואשת הציבור הנודעת, גיבורת ברית המועצות, גיבורת העמל הסוציאליסטי ולנטינה סטפנובנה גריזודובובה.
קודם לכן נקרא בשם "המעבר המתוכנן מספר 5485" (Проектируемый проезд № 5485).
הרחוב ממוקם במרכז מחוז המשנה חורושבסקי, עובר המעבר המתוכנן מס' 6161 דרך שטח שדה חודינקה מדרום-מערב, אחר כך לצפון-מערב, למעבר חורש הליבנה.
מתחם המגורים הגדול גראנד פארק.
תחנת המטרו פולז'אייבסקאיה נמצאת 650 מטר מאמצע הרחוב.
קווי אוטובוסים מספר 175, 818 עוברים ברחוב זה.
רחוב החיות 64 היא סדרת הנפשה בריטית-צרפתית לילדים.
הסדרה שודרה לראשונה ב-18 בפברואר 1999 ב-CBeebies.
הסדרה מונה 4 עונות, ובהן 104 פרקים סך הכול, שכל אחד מהם אורך כ-10 דקות.
בישראל, שודרה הסדרה לראשונה בשנת 2000 בערוץ הילדים, אך רק עונתה הראשונה.
שנה לאחר מכן, החל ערוץ הופ!
העלילה עוסקת בילדה בשם לוסי, אשר גרה ברחוב החיות, ומבלה בכל לילה עם חבריה החיות בסיפורים שונים.
במאי הדיבוב בעברית היו שאולי הלוי (משנת 2001), גיתית שובל (משנת 2013) ותות דרויאן (משנת 2013), ומפיקת הדיבוב הייתה רעות סמדר.
שם הדמותשם המדבב/ת בעבריתלוסי (2001)מילי עשתלוסי (2013)עופרי ארבלגילהנטע שחרנחום (2001)אמיר איבגינחום (2013)רון דרויאןמלי (2013)גיתית שובלאמא / דמויות שונות (2001)שגית שמירדמויות שונותגדי לוידמויות שונות (2001)דן שצברגדמויות שונותשאולי הלוידמויות שונות (2013)תות דרויאן
רחוב האבירים הוא רחוב עתיק ברודוס אשר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית כחלק מעיר ימי הביניים ברודוס.
זהו הרחוב המפורסם, החשוב והמרשים ביותר באזור הקולאכיום שבעיר העתיקה, המוביל לארמון ראשי המסדר של אבירי רודוס.
הרחוב כולו מרוצף אבנים שחורות לבנות.
ברחוב העתיק שכנו בתי האבן ששימשו את הקבוצות האתניות שכונו "הלשונות" - קבוצות האבירים שהרכיבו את מסדר ההוספיטלרים.
הבתים נבנו בצורה אחידה כשבקומת הקרקע היו הסוסים והקומות העליונות נועדו לאבירים.
לכל אחת משבע קבוצות האבירים ב"לשונות" איטליה, אוברן, אנגליה, גרמניה, פרובאנס וספרד, שהתפצלה ב-1462 לקסטיליה ולאראגון, היה מבנה משלה.
בתי האבן שנבנו בסגנון גותי, שימשו את האבירים ללינה, ארוחות משותפות וכינוסים.
כיום הבתים העתיקים משמשים גופים ממשלתיים.
הרחוב מתחיל בארמון ראשי המסדר של אבירי רודוס במערב ומסתיים במבנה בית החולים של האבירים ובכנסייה המוקדשת לבתולה במזרח.
הרחוב הוכרז בשנת 1988 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו, כחלק מעיר ימי הביניים.
רחוב ההסתדרות הוא אחד מהרחובות הראשיים והארוכים בעיר חולון.
הרחוב קרוי על שם ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, שסניף חולון שלה שוכן ברחוב זה.
רחוב זה הוא מבין הוותיקים בעיר, הוא מתחיל בכיכר סירן (בצומת ההסתדרות-אילת בשכונת נאות רחל) ומסתיים במעגל תנועה במפגשו עם רחוב משה שרת.
הרחוב כולל 200 מספרי בניינים מה שהופך אותו לארוך בחולון.
הרחוב עובר דרך השכונות נאות רחל, קריית עבודה, רסקו ונאות שושנים.
סגנון הבנייה ברחוב מאופיין בבתים נמוכים עד שתי קומות שנבנו בשנות ה-40, לצד בנייני רכבת שנבנו בין שנות ה-50 לשנות ה-60 ועד מבנים מודרניים (למשל: מגדל הדר בצומת חנקין).
בעשור האחרון נערכים פרויקטים רבים שכוללים הריסת מבנים ישנים ובנייה במקומם מבנים חדשים ומודרניים.
בפינת ההסתדרות ושנקר נבנה בשנות ה-50 "בית האבות משען", שהיה בית האבות הראשון בארץ שנבנה באופן עצמאי ולא על ידי צדקה.
בשנת 2011, ועדת השמות החליטה לשנות את שמו של מקטע ברחוב ההסתדרות למשה רום (ראש עיריית חולון לשעבר).
דיירי הרחוב ובעלי העסקים במקטע זה הגיבו למהלך זה בביקורת חריפה וטענו שמהלך זה עשוי לבלבל את הלקוחות ולגרום לנזק כלכלי לעסקיהם, מה שהוביל את העירייה לחזור בה.
רחוב זה מהווה ציר תחבורה מרכזי בעיר ועוברים בו קווי אוטובוס חשובים.
מתוכננת סלילת נתיב אופניים לאורך כל הרחוב.
ברחוב עתיד לעבור הקו הירוק של הרכבת הקלה ועל כן תקום תחנה ייעודית לקו זה בצומת הרחובות ההסתדרות-פיכמן.
רחוב הלוחמים הוא רחוב ראשי ומרכזי בעיר חולון.
הוא מתחיל במחלף וולפסון ומסתיים בכיכר הלוחמים (מעגל התנועה הגדול בישראל).
הרחוב משתייך לציר אורכי שמתחיל ממחלף וולפסון ומסתיים במחלף חולון מזרח.
ברחוב זה שוכנים אתרים מרכזיים וחשובים, ובהם בית החולים וולפסון, משרד הרישוי, קאנטרי חולון, אצטדיון הלוחמים ועוד.
רחוב זה מהווה ציר תחבורה חשוב, מכיוון שהוא מסתעף עם רחוב תל גיבורים בתל אביב בצפון, מחלף וולפסון ממערב ושדרות לוי אשכול ממזרח.
כמו כן, רחוב זה הוא מבין צירי התחבורה הציבורית המרכזיים ביותר בחולון כאשר נפח התחבורה הציבורית עולה על 500 אוטובוסים ושירותי תחבורה ציבורית אחרים ביממה לאורך הרחוב.
ממול לבית החולים וולפסון שוכן מסוף אוטובוסים שמשרת מעל עשרה קווים עירוניים, פנימיים ובין-עירוניים.
במסגרת התכנית "מהיר לעיר" מתוכנן להיסלל נתיב תחבורה ציבורית לאורך כל הרחוב שעתיד להקל על עומסי התנועה ברחוב.
בשנת 2009 סללה עיריית חולון נתיבי אופניים לאורך הרחוב, מהלך זה הוביל לביקורת שלילית מצד התושבים שטענו שנתיב זה מקצר את רוחב המדרכה מה שיוצר סכנה תמידית בקרב הולכי הרגל ברחוב.
רחוב גמאל עבד אל נאצר הוא רחוב מרכזי בעזה התוחם את שכונת א-נאצר במערבה.
הרחוב מתחיל בעיר העתיקה, יוצא ממנה ועובר צפונית לשכונת א-רימאל, שם הוא מתחבר לכביש המהיר שעל קו החוף של העיר.
הרחוב מקביל לרחוב עומר אל-מוח'תאר.
הרחוב נקרא על שם נשיא מצרים והמנהיג הפאן-ערבי גמאל עבד אל נאצר.
הכינוי המקובל לרחוב בפי המקומיים הוא "רחוב ת'לאת'יני", על שם שבט ת'לאת'יני שחי היסטורית באזור זה.
מבנים מרכזיים לאורך הרחוב הם מטה אונר"א ברצועת עזה, הקמפוס העזתי של אוניברסיטת אל-אזהר והאוניברסיטה האסלאמית בעזה.
רחוב הולנדי (בהולנדית: Woonerf) הוא רחוב שבו מרחב הנסיעה, החניה וההליכה מרוצפים באופן אחיד.
עיצוב שיושם במקור לראשונה בהולנד ובפלנדריה (בלגיה) ומכאן שמו.
מטרתו היא יצירת מרחב משותף בו יש אלמנטים למיתון תנועה והגבלת מהירות לטובת הולכי הרגל.
המילה Woonerf מתורגמת כ"חצר מגורים", או "שטח מגורים".
ולעיתים נעשה שימוש בה גם באנגלית.
בעברית נכנס לשימוש המונח "רחוב הולנדי" באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, אז החלו לתכנון רחובות בישראל בסגנון זה.
את המונח קידמו קבלנים ו"קבוצת אקרשטיין" יצרנית של ריצוף אבן משתלבת שמשמש לרוב ב"רחובות הולנדיים".
באנגלית נפוץ יותר השימוש במונח "רחוב חי" (Living street) , מושג כללי יותר המתאר רחוב המיועד לטובת הולכי רגל ורוכבי אופניים, הופעל גם כמרחב חברתי, המאפשר לילדים לשחק ומעודד אינטראקציות חברתיות בקנה מידה אנושי, בבטחה, לרוב תוך המשך שילוב של תנועת כלי רכב.
ה"רחוב ההולנדי" הוא אחד משורה של דרכים ליישום "רחוב חי".
מאז שהחל השימוש הנרחב בכלי הרכב בתחילת המאה ה-20, ערים תוכננו בעיקר כדי להכיל את השימוש בהם.
עד אז עיצוב רחובות הערים היה מיועד להולכי רגל בעיקרו.
העיר אמן (Emmen) בהולנד הייתה הראשונה ליישום עיצוב רחוב זה באופן נרחב בשנות ה-70 של המאה ה-20, רובו היה הסבה של רחובות קיימים לעיצוב החדש.
בשנת 1999 היו בהולנד כבר למעלה מ-6,000 רחובות בעיצוב זה, בהם חיים כ-2 מיליון תושבים.
היתרונות של ה-woonerf מקודמים על ידי woonERFgoed, רשת של אנשי מקצוע ותושבים.
בשנת 2000 החליטה העיר דראכטן ליישום "מרחב משותף" , תפיסה שהחלוץ שלה היה מהנדס הדרכים ההולנדי, הנס מונדרמן (Hans Monderman), שלוקחת את רעיון "רחוב הולנדי" צעד אחד קדימה לכל המרחב העירוני.
בשנת 2006 דווח כי אנשים בהסלטרברינק, שכונה בעיר אמן, התאכזבו מהאופן שבו עקרון ה-Woonerf הפך לעוד אמצעי ליישום הנדסת תחבורה ש"כרוך בלא מעט יותר מאשר תמרורים ותקנים אחידים".
הם יישמו את עקרונות "המרחב המשותף" כדרך לחשיבה מחדש על ה-Woonerf, והם דיווחו כי קשר עין ואינטראקציה אנושית הם אמצעי יעיל יותר להשיג ולתחזק אזורים אטרקטיביים ובטוחים מאשר תמרורים וכללים.
תקנת התעבורה הבלגית (סעיף 2.32) מגדירה את ה-woonerf ואת ה-erf הגנרי, ואת התמרור שלהם.
ל-woonerf יש מוקד מגורים; אך באזור יכולים להיות שימושים עיקריים אחרים כמו: מלאכה, מסחר, תיירות, חינוך ונופש.
תקנת התעבורה הבלגית מתארת מה מותר ומה אסור ב-woonerf:
הולכי רגל יכולים להשתמש בכל רוחב הכביש הציבורי; וגם לשחק בו מותר.
אסור לנהגים לסכן הולכי רגל או להפריע להם; במידת הצורך הם חייבים להפסיק לנסוע.
יתר על כן הם צריכים להיות זהירים פי שניים ביחס לילדים.
אסור להולכי רגל לחסום את התנועה שלא לצורך.
המהירות מוגבלת ל-20 ק"מ לשעה.
החנייה אסורה, אלא אם יש סימנים חזותיים כגון משטח בצבע שונה, אות P או תמרורים המאפשרים חניה.
על פי סעיף 44 של קוד התעבורה ההולנדי, תנועה ממונעת ב-woonerf או "אזור בילוי" מוגבלת לקצב הליכה.
בישראל נבנים לרוב רחובות חדשים מראש בעיצוב של "רחוב הולנדי", רובם בשכונת מגורים בהם קוטג'ים ובתים צמודי קרקע.
במספר ערים הוסבו רחובות קיימים ל"רחובות הולנדיים", בעיקר בתל אביב.
תקנות התעבורה בישראל עדכנו לכלול התייחסות ל"רחוב הולנדי" (הקרוי בתקנות "רחוב משולב").
המהירות המרבית המותרת בו היא 30 קמ"ש.
רחוב הגאולה (בסרבית: Устаничка улица, או Ustanička ulica) הוא סרט מותחן פוליטי סרבי בבימויו של מירוסלב טרזיץ', ששוחרר לאקרנים ב-13 במרץ 2012.
סגן התובע לפשעי מלחמה בסרביה, דושאן איליץ' הוא פרקליט צעיר במשרד התובע הכללי של סרביה בבלגרד הגר עם אביו, פרופסור מכובד למשפטים ואשתו אירנה.
יום אחד התובע הראשי מעביר לידיו תיק חשאי של חקירת פשעי מלחמה שבוצעו במהלך מלחמות יוגוסלביה על ידי יחידה צבאית שפורקה, כשהוא מצליח למצוא ניצול אחד בלבד בשם מיצ'ון החי בצניעות עם אשתו ידראנקה.
למרות שהחיים לא נתנו להם הרבה, הם מוצאים נחמה באהבתם ובילד שבדרך.
עם זאת, אף אחד לא יודע שמיצ'ון הוא למעשה מישהו אחר והעבר חוזר ורודף אותו עד שיום אחד התחושות המוקדמות האפלות מתגשמות.
גורדן קישיץ' - דושאן איליץ'
אוליקס פהמיו - סרדויה גוברושה / מיצ'ון דובניאק
צילומי הסרט נערכו באפריל 2011 והסתיימו לאחר 42 ימי צילומים ביוני.
הצילומים נערכו בגולובץ', ווייוודינה ובבלגרד.
, הידוע גם כמגדל גולדמן זאקס, הוא מגדל בגובה 238 מטרים בן 42 קומות בג'רזי סיטי, ניו ג'רזי.
זהו הבניין השני בגובהו בניו ג'רזי.
גורד השחקים הושלם בשנת 2004, והוא תוכנן על ידי האדריכל הארגנטינאי סזאר פלי ומשרד המהנדסים ת'ורנטון טומאסטי, והיה הבניין הגבוה ביותר במדינה במשך 14 שנים.
הוא מכיל משרדים, קפיטריה, יחידת בריאות ומכון כושר בשירות מלא הכולל מרפאה לפיזיותרפיה.
הבניין נמצא באזור מתחם המסחר של ג'רזי סיטי קרוב לתחנת PATH ונגיש באמצעות הרכבת הקלה של Hudson-Bergen בתחנת רחוב אסקס והמתחם.
המגדל נמצא על קו המים של נהר הדסון ומשקיף על מנהטן תחתית ונראה מכל חמשת הרבעים של ניו יורק.
ביום בהיר, הבניין עשוי להיות גלוי מדרום ניו ג'רזי.
במקור המגדל נועד להיות ייעודי עבור יחידות הביניים והמשרד האחורי של גולדמן זקס, רמת כוח אדם נמוכה מהצפוי בבנק בעקבות המשבר הפיננסי העולמי אילצה את גולדמן לבקש אכלוס מדיירים אחרים כדי להימנע מהכנסות משכירות.
רויאל בנק אוף קנדה חולק את השטח עם המגדל.
המגדל נועד להוות מרכז קמפוס שלם של גולדמן זאקס שהיה אמור לכלול מרכז הדרכה, אוניברסיטה ומתחם מלונאות גדול.
רבים מסוחרי המניות של החברה במנהטן סירבו להתרחק מוול סטריט, מה שעיכב את האכלוס של 13 הקומות העליונות של הבניין, שנותרו פנויות עד תחילת 2008 ממש לפני המשבר הכלכלי העולמי של אותה השנה.
הבניין שימש את הקמפיין הנשיאותי של ברני סנדרס בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 כדי לסמל את הקשרים של גולדמן סאקס והילרי קלינטון עם החברה.
ניתן לראות את הבניין בקצרה בסרט "הנוקמים" כאשר איירון מן מונע מניו יורק להיפגע מטיל, וב"ספיידרמן: השיבה הביתה", כאשר טוני סטארק עומד לבטל את חליפת ספיידרמן של פיטר פרקר.
רחוב וילו 2 או דרך וילו 2 הוא סדרת מבנים שתכנן האדריכל ארנו גולדפינגר.
המבנים נבנו בשנת 1938 בהמפסטד שבצפון לונדון.
מבנים אלה מוגדרים כיום מבנים לשימור בשל ייחודם הארכיטקטוני ויופיים.
הם מנוהלים על ידי הקרן הלאומית הבריטית, ופתוחים לקהל מאז 1995.
המבנה היה המבנה המודרניסטי הראשון שרכשה הקרן, לאחר מחלוקת ציבורית חריפה בדבר חשיבותו הארכיטקטונית.
במבנה התגורר האדריכל גולדפינגר, יחד עם אשתו אורסולה וילדיהם, עד מותו של גולדפינגר בשנת 1987.
המבנה, הנמצא ברחוב וילו 1, 2 ו-3, נבנה מבטון וצופה בלבנים אדומות.
מספר מבנים ויקטוריאניים שעמדו במקום נהרסו למטרת בניית המבנה, על אף מחאות השכנים, בהם הסופר איאן פלמינג.
בעקבות כעסו של פלמינג על גולדפינגר, ובשל שנאתו של פלמינג את המבנה ה"מכוער" בעיניו, קרא פלמינג לנבל נגדו צריך להילחם ג'יימס בונד בספרו גולדפינגר, על שם האדריכל.
המבנה המרכזי שבנה גולדפינגר עבור משפחתו הוא הרחב משלושת הבתים, ובו גרם מדרגות ספירלי שתכנן המהנדס אובה ארופ.
בשל שלד הבטון שלו, חדרי הבניין רחבים ואין בו עמודי תמיכה פנימיים.
במבנה מוצגים רהיטים שעיצב גולדפינגר עצמו וכן יצירות אמנות של בריג'ט ריילי, מרסל דושאן, הנרי מור ומקס ארנסט, מאוספו של גולדפינגר.
רחוב הרצל הוא רחוב מסחרי ראשי בעיר תל אביב-יפו הקרוי על שמו של בנימין זאב הרצל.
הרחוב הוא הרחוב ההיסטורי המרכזי של אחוזת בית שהוקמה בשנת 1909, ונחשב לרחוב הראשון בעיר העברית הראשונה.
אף שקיימים רחובות רבים בתחומי תל אביב שקדמו לרחוב הרצל (לא רק ביפו אלא גם בשכונות העבריות שקדמו לאחוזת בית), רחוב זה היה הראשון שתוכנן כרחוב עירוני שסביבו אמורה לצמוח עיר.
הוא אף ממוספר כרחוב מספר 1 ברשימת רחובות העיר באגף מהנדס העיר תל אביב.
בתקופת אחוזת בית הוא התחיל בגבעה קטנה שעליה עמדה הגימנסיה העברית הרצליה ("כרם ג'יבלי"), וממנה ירד דרומה עד לדרך יפו ומסילת הרכבת יפו–ירושלים, תוך שהוא חוצה רחובות מרכזיים כאחד העם, ושדרות רוטשילד.
כיום ניצב במקומה של הגימנסיה העברית מגדל שלום מאיר, אשר נבנה בתחילת שנות השישים.
בעקבות בניית המגדל הוארך הרחוב מעט צפונה, מתחת למגדל, וכיום מוצאו הצפוני הוא ברחוב גרוזנברג.
בשנות העשרים הוארך הרחוב דרומה בקטע שמהווה רחוב מרכזי בשכונת פלורנטין וממשיך עד דרך קיבוץ גלויות.
לאחר מלחמת העצמאות הוארך שוב הרחוב דרומה, וחובר לדרך שחצתה את מתחם אבו כביר, עד לדרך בן צבי בדרום העיר.
חלוקת המגרשים של הרחוב נקבעה באמצעות הגרלה ב-11 באפריל 1909 וחלוקתם זו נשתמרה עד היום, כמו גם רוב הבתים הבנויים בחלקו הצפוני של הרחוב.
הבתים שנבנו לאורך הרחוב היו תחילה בסגנון האקלקטי ובהמשך גם ב כמו בתים רבים בתל אביב החל משנות ה-20.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ועד הקמת המדינה לערך, שימש רחוב הרצל כרחוב הראשי של העיר ועמוד השדרה שלה אשר סביבה התפתחה אחוזת בית והתחברה אל שאר השכונות העבריות אשר היוו את תל אביב.
בשנות העשרים המאוחרות, התפתח רחוב אלנבי כרחוב המסחרי המרכזי של תל אביב, ומעמדו של רחוב הרצל כרחוב הראשי של העיר החל להתערער.
למרות זאת, בתקופה זו רחוב הרצל החל לשנות את אופיו, והפך מרחוב מגורים ראשי לרחוב מגורים בעל חזיתות מסחריות (רוב בתים החד קומתיים נהרסו או שנבנו להם קומות נוספות).
בשנת 1925 נבנה ברחוב פסז' פנסק, הפסז' הראשון בארץ.
ברחוב הרצל מספר 16 נמצאת המעלית הראשונה בארץ שנבנתה בתוך בניין מגורים ומסחר.
ברחוב הרצל פינת שדרות רוטשילד בבית בן קומה, הוקם בשנות העשרים, על ידי הד"ר ישעיהו אליהו מכון הרנטגן הראשון של תל אביב.
הצבתה של הגימנסיה הרצליה בקצה הרחוב, במיקום אסטרטגי חשוב מאוד מבחינה אורבנית, הפכה אותה לנקודת הציון העירונית החשובה ביותר והעמידה את אידיאל החינוך העברי כנושא מרכזי בקהילה העירונית החדשה.
מגדל שלום, שנבנה במקומה, משמש לפונקציה אחרת לגמרי אך תפקידו העירוני נשאר, שכן הוא בניין בולט בקצה הרחוב בעל חזית סימטרית ראשית הפונה אל הרחוב האורכי.
למעשה, רחוב הרצל הוא אחד הרחובות הבודדים בישראל בו ניצב בניין כנקודת ציון עירונית בקצה ציר ישר באופן מאוד ברור וסימטרי.
כבר כשנבנתה אחוזת בית היה ברור למייסדיה שבניית הגימנסיה בקצה הרחוב תמנע בעתיד את הרחבתו צפונה.
רוב חברי ועד השכונה התנגדו למיקום זה, אולם חברת "גאולה", שהקצתה את קרקעות השכונה, דרשה שהגמנסיה תמוקם בראש הגבעה; וזאת, כדי שהנוסעים בדרך יפו ובמסילת הרכבת יוכלו להתרשם ממנה ומחשיבותו של החינוך ביישוב העברי.
בשנת 1949 הוצב ברחוב הרצל פינת רחוב דרך יפו הרמזור השני בארץ.
במשך שנים רבות נחשב חלקו הצפוני של הרחוב למוקד המע"ר של תל אביב, אולם מאז שנות השמונים מקובל כי המע"ר נודד לכיוון ציר האיילון.
כיום הרחוב, יחד עם רחוב נחלת בנימין ורחובות נוספים בסביבה הוא מרכז של שוק הטקסטיל ומצויות בו חנויות רבות העוסקות בבדים ובתחומים נוספים של עיצוב פנים וריהוט.
כמו כן, קיימות בו חנויות רבות של ריהוט עתיק.
בתחילת המאה ה-21 השקיעה עיריית תל אביב-יפו מאמצים רבים לעידוד שימור המבנים ברחוב ובשנת 2011 גם הושלם שיפוץ של הרחוב עצמו שכלל תשתיות חדשות ופיתוח שטח.
ב-2021 החלה העירייה בסלילת שביל אופניים במקום שורת חניות ברחוב, והוא הושלם בסוף 2022. הרחוב חוצה מספר רחובות מרכזיים נוספים (מצפון לדרום):
רחוב יהודה הלוי דרך יפו
בית הבאר ברחוב הרצל 138
פסז' פנסק - הפסז' הראשון בארץ ישראל, שנבנה בשנת 1925 על ידי מרדכי פנסק.
בניין זה היה הבניין הראשון בעיר שנבנה מראש לתכלית מסחרית, לאחר שהוסר האיסור על קיום פעילות מסחרית בתחומי תל אביב.
הבניין תוכנן על ידי יהודה מגידוביץ', וכלל שלוש קומות (לימים נבנתה קומה רביעית), הפונות לחצר פנימית.
מלבד השימושים המסחריים כלל המבנה גם שני בתי קפה.
לימים שכנה בבניין מערכת העיתון "ידיעות אחרונות".
האטרקציה המרכזית הייתה המעלית הראשונה בארץ, "המעליה", שהייתה מעלית משא, ושרידיה ניצבים עד היום.
כנסיית פטרוס הקדוש - כנסייה שהוקמה בשנת 1894 על ידי הכנסייה הרוסית הפרבוסלבית.
היא שוכנת באבו כביר ונקראת "כנסית טביתא הקדושה" על שם נס הקמתה לתחייה של טביתא בידי פטרוס, במסורת הנוצרית (ביפו קיימות כנסיות נוספות על שם מסורת זאת).
הכנסייה בנויה על שרידי בית קברות יהודי מהמאה השנייה עד למאה הרביעית לספירה, ולכן אחד הקברים מזוהה כקברה של אותה טביתא.
גני הטבע - קומפלקס הכולל גן זואולוגי וגן בוטני, המופעלים על ידי עיריית תל אביב (באמצעות חברת גני יהושע), לאחר שבמשך שנים הופעלו על ידי החברה להגנת הטבע.
בית הספר לטבע - בית ספר שהוקם על ידי דינה בנקלר בספטמבר 1986. בבית הספר מספר מרכזי למידה ייחודיים.
גינה לימודית, המשמשת ללימודי חקלאות נמצאת בכניסה אליו וחממה מתקדמת נמצאת בחצר האחורית שלו.
בית הספר מחולק לבית ספר יסודי (כיתות א'-ו') ולחטיבת ביניים (ז'-ט'), וסך הכול לומדים בו כ-700 תלמידים.
פארק החורשות - בדרום הרחוב, משני צדיו, ניצבות חורשות גדולות בשטח של כ-300 דונם.
החורשה המזרחית נקראת גם "חורשת קריית שלום", והחורשה המערבית מוכרת גם כ"חורשת אבו כביר".
החורשות כוללות את חורשת האלונים הוותיקה בשטח תל אביב, שרידי בוסתנים, עצי פרי, שרידים מהפרדסים שהקיפו את יפו ובריכות השקיה שלהם, אתר עתיקות ושלולית חורף.
החורשות סבלו מהזנחה וב-2011 הוחל בשיקום הפארק.
ב-2013 נפתח לקהל חלקו הדרומי.
בפינת הרחובות לילינבלום והרצל נמצא "בית שיף" אשר היום שוכן בן מוזיאון הרצלילינבלום להיסטוריה של הבנקאות בתל אביב.
רחוב הרכבת הוא רחוב מרכזי בתל אביב שנמצא בתפר שבין מרכז העיר ודרום העיר.
הרחוב מתחיל במחלף לה גוארדיה בנתיבי איילון וממשיך אל לב תל אביב, שם הוא מתחבר אל רחוב יהודה הלוי.
הרחוב נקרא על שם תוואי מסילת הרכבת יפו–ירושלים שעברה לאורכו וחיברה בעבר בין שתי הערים.
בקצה הרחוב הייתה תחנת הרכבת תל אביב דרום, שהייתה תחנת הקצה של הקו בין השנים 1950–1970. ב־1970 הועתקה התחנה אל מחוץ לעיר, מבניה נהרסו (למעט בית המכס הבריטי), והמסילה שעברה ברחוב הוסרה.
הרחוב מעוקל בשל היותו סלול לאורך קו האפיק הטבעי שחוצה אוכף על קו פרשת המים שבין הים התיכון ונחל איילון, והיה התוואי הנוח ביותר להנחת מסילת הרכבת עוד בתקופה העות'מאנית.
קטעי המסילה המפורקת הוסבו לחניונים המקבילים לרחוב הרכבת ולרחוב יהודה הלוי עד קצה שכונת נווה צדק, לרבות הדרך העוברת מתחת לגשר שלוש (החניון שבה פורק לטובת פארק המסילה ותוואי הקו האדום מתחתיו).
בין השנים 2006–2009 התבצעו לאורך הרחוב עבודות לבניית מנהרת לה גוארדיה, במטרה להקל על העומסים בכניסה אל העיר.
המנהרה מחברת את רחוב הרכבת אל רחוב לה גוארדיה ואל נתיבי איילון בכיוון דרום.
בשנת 2023 מתוכננות עבודות התחדשות ברחוב כחלק מפרויקט שדרת הקריה.
בתחילת הרחוב, על גבעה קטנה הפונה אל צומת הרחובות "הרכבת" ו"המסגר", נמצא בית האונייה, אחד הבניינים הידועים בעיר בסגנון הבינלאומי.
הכניסה לבית האונייה היא מרחוב לבנדה ולרחוב זה פונה חזיתו הרחבה.
במפגש עם רחוב לבונטין היה בעבר בניין המטה הארצי של משטרת ישראל (תל אביב) שבו הוקם המטה הארצי של משטרת ישראל.
במפגש עם רחוב לבונטין בבית מספר 10 נמצא בניין מרכזת הטלפונים האוטומטית הראשונה של העיר תל אביב.
הבניין בתכנונו של האדריכל בנימין צ'ייקין נבנה בשנת 1937 על ידי מחלקת הדואר והטלגרף של ממשלת המנדט הבריטי.
המרכזת פעלה בטכנולוגיה שפיתח אלמון סטראוג'ר.
הבניין שימש עד לשנת 2013 כמרכזת טלפונים ספרתית של חברת בזק ומאותה שנה שימש כאכסניה של רשת אכסניות אברהם.
במפגש עם דרך בגין נמצא בית הדר, בניין המשרדים הראשון של תל אביב שעוצב אף הוא בסגנון הבינלאומי.
בית המכס - מבנה הנמצא כיום על אי תנועה במרכז הרחוב, שלאורכו היו עוצרות רכבות לצורך תשלום מכס, בדרכן מנמל יפו לירושלים.
רחוב השלשלת, או רחוב שער השלשלת , בעיר העתיקה בירושלים, עובר בתוואי נחל צולב.
הוא מתחיל במערב ברחוב דוד, ומסתיים במזרח בשער השלשלת.
הרחוב נקרא על שם השער, שבקצהו המזרחי, אחד משערי הכניסה להר הבית.
מקור שם השער - "שער השלשלת", בכיפת השלשלת שעל הר הבית.
יש גם סברות אחרות למקור השם.
רחוב השלשלת בנוי מעל גשר קדום שהוליך בתקופת בית שני להר הבית.
הרחוב נמצא בחלקו המזרחי של נחל צולב, שעליו נבנה בירושלים בתקופה הרומית דקומנוס, כפי הנהוג בערים הרומיות המתוכננות וקרוי על שם שער השלשלת המוביל להר הבית.
הדקומנוס נחצה לשניים: רחוב דוד המתחיל במערב בשער יפו ומסתיים במרכז השווקים, ולאחריו, מזרחה, רחוב השלשלת.
הרחוב שימש מאז התקופה הערבית הקדומה ומשמש עד היום נתיב מרכזי ממגדל דוד ושער יפו להר הבית.
מיד בתחילת הרחוב, בקצהו המערבי נמצא חאן אל-סולטאן שהוקם בשנות ה-80 של מאה ה-14 על ידי הסולטאן ברקוק.
ברחוב נמצאות לפחות שתי טורבות (קברי נכבדים מוסלמים) עתיקות, טורבת ברכת חאן (במבנה ספריית ח'אלדיה, מיד לאחר צומת רחוב השלשלת ורחוב משגב לדך) וטורבת טורקאן ח'תון.
בתקופה הממלוכית נבנו ברחוב מדרסות רבות פאר בהן אל-מדרסה א-טשתמוריה, הסעידיה, הקילאניה, הג'קיליה, ומדרסת תנכזיה.
גם ספריית אל-בודיירי שוכנת ברחוב זה.
במאה ה-19 נקרא הרחוב בערבית בשם "שארע אל-בזאר" (شارع البازار; רחוב השוק).
לאחר מכן שונה שמו ל"שארע באב א-סילסילה" ("רחוב שער השלשלת").
ברחוב פעלו כ-85 חנויות ובתי מלאכה, רובן בבעלות מוסלמים, וכרבע מהן בבעלות יהודית.
ברחוב התגוררו שמעון אגסי (ממקימי ההגנה) ויהושע ילין ומשפחתו.
בית הספר למל הוקם במבנה בסמוך לרחוב "ברחוב העולה מרחוב השלשלת למיידאן", בפינה הצפונית מזרחית של הרובע היהודי בשנת 1856.
בשנת 1905 ערכו הטורקים מפקד רשמי של תושבי העיר העתיקה.
על פי המפקד חיו באזור רחוב השלשלת 1259 משפחות, מתוכן 711 משפחות יהודיות ו-548 משפחות מוסלמיות.
אוכלוסיית היהודים הורכבה מ-400 משפחות ספרדיות, 229 משפחות אשכנזיות, ו-82 משפחות מעולי המגרב.
באוקטובר 1971 זרק מחבל רימון יד על קבוצת הולכי רגל, בהם יהודים, שצעדו לכותל.
במרץ 1991 נדקר קשיש יהודי שצעד ברחוב בדרכו אל הכותל המערבי.
בתגובה אישר מפקד המחוז חיים אלבלדס לעמותת עטרת כהנים לפתוח ברחוב ארבע חנויות יהודיות.
בנובמבר 2021 ביצע מחבל במקום פיגוע ירי, ממנו נרצח אזרח ישראלי בדרכו אל הכותל המערבי, נפצעו 2 אזרחים ו-2 שוטרי מג"ב, כוח מג"ב חיסל את המחבל.
ב-16 במאי 2025 בכניסה לשער השלשלת מחבל פצע בינוני שוטר מג"ב שדקר אותו בפלג גופו העליון, כוח מג"ב במקום חיסל את המחבל.
רחוב הנביאים הוא אחד הרחובות המרכזיים בירושלים, אוכלס במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 כחלק מהיציאה מהחומות ונסלל עם תחילת המנדט הבריטי.
הרחוב כולל פניני אדריכלות והיסטוריה מן המאה ה-19 ומתחילת המאה ה-20, שמקורן בתרבויות ובדתות שונות.
תור הזהב של רחוב הנביאים החל בשלהי המאה ה-19 והסתיים ב-1917, עם נפילת שלטון האימפריה העות'מאנית בארץ ישראל.
הרחוב והאזור כולו נחשבו עד אז ליוקרתיים ביותר, דבר שהתבטא בהקמת קונסוליות, בתי חולים, מוסדות חינוך ודת ובתי מגורים מפוארים.
החל ממאורעות תרפ"ט (1929) החלה ירידה במעמד הרחוב, והוא פוצל למעשה בין אזור יהודי במערב הרחוב ובמרכזו, לבין אזור ערבי בחלקו המזרחי.
בימי העיר המחולקת, בשנים 1948–1967, חצה קו התפר את הרחוב בחלקו המזרחי, כשממערב לקו היה הרחוב בשטח ישראל וממזרח לקו בשטח ירדן.
מאז איחוד העיר במלחמת ששת הימים הוזנח הרחוב, ועיריית ירושלים מתכננת להרחיבו ולהופכו לציר תנועה ראשי.
השם "רחוב הנביאים" ניתן לרחוב בתקופת המנדט הבריטי, והוא מופיע לראשונה במפת סקר משנת 1924. לפני כן, ניתנו לו שמות וכינויים שונים:
"רחוב בתי החולים" – עקב ריבוי בתי החולים שבו: בית החולים הגרמני, היהודי (רוטשילד), האיטלקי וכדומה.
"רחוב הקונסולים" או "רחוב הקונסוליות" – עקב ריבוי הקונסוליות שבו.
"הרחוב האחורי" – מכיוון שהרחוב שוכן בצדו הצפוני של עורק התנועה הראשי – רחוב יפו.
"רחוב האצולה" – מכיוון שנחשב לאזור היוקרתי ביותר בירושלים של תחילת המאה ה-20.
"הרחוב הסוציאליסטי" – בזכות בתי החולים ומבני הציבור הרבים השוכנים בו.
השם "רחוב הנביאים" נבחר בוועדה בחסות בריטית, בה נכחו נציגים נוצרים, יהודים ומוסלמים.
השם נבחר כדי לאפשר לבני שלוש הדתות להזדהות אתו, שכן לכל דת הנביאים שלה.
האגדה הירושלמית מספרת כי מקור השם הוא בקברו של נבי עוכשא, השוכן ברחוב שטראוס הסמוך, ואשר על פי המסורת המקומית כולל בתוכו את קבריהם של שלושה נביאים – מוסלמי, יהודי ונוצרי.
רחוב הנביאים מחבר את העיר העתיקה אל מרכז העיר החדשה לאורך כ-1,600 מטרים, החל ברחוב סולטאן סולימאן במזרח, סמוך לשער שכם, ועד כיכר הדוידקה במערב, שם הוא מתחבר לרחוב יפו (סמוך לשוק מחנה יהודה).
העיר העתיקה תוחמת את הרחוב ממזרח; מגרש הרוסים ומרכז העיר – מדרום; שכונת מחנה יהודה – ממערב; ורחוב אתיופיה, מאה שערים וגאולה – מצפון.
הרחוב חוצה את שכונת מוסררה (מורשה), ועולה בשיפוע לכיוון מערב.
במחצית השנייה של המאה ה-19 החלו בני הלאומים והדתות השונים לצאת מן העיר העתיקה, בשל הצפיפות ותנאי המחיה הקשים בה.
רחוב הנביאים וסביבתו הפכו למוקד רכישת קרקעות ובניית בתים ושכונות, בשל קרבתו לדרך הראשית – דרך יפו (היום – רחוב יפו), שהייתה עורק התחבורה היחידי כמעט שחיבר את ירושלים עם עיר הנמל שלה – יפו.
יתרונו הגדול של רחוב הנביאים על פני רחוב יפו באותה עת היה היותו שקט יחסית, ללא הרבה תנועה, וללא בתי מלאכה ומסחר.
רחוב הנביאים זכה למעמד מיוחד ויוקרתי; נבנו בו בתי חולים, קונסוליות, מוסדות דת נוצריים ומוסדות ציבור.
בתי המגורים ברחוב היו הנאים בעיר, והתגוררו בהם בני המעמד הגבוה – אנשי ממשל עות'מאנים ואנשי עסקים ערבים אמידים (אפנדים).
בעקבותיהם רכשו גם בני מעמד אחרים נכסים ברחוב, ובהם גרמנים, אנגלים, אמריקנים ובני ארצות נוספות.
מוסדות הרפואה החלו להיבנות ברחוב הנביאים החל משנת 1862, עם הקמת בית הבראה על ידי החברה המיסיונרית האנגליקנית, במקום שבו נבנה מאוחר יותר (1897) בית החולים של המיסיון האנגלי (הנביאים 82).
סמוך לרחוב הנביאים הוקם שנה לאחר מכן בית החולים הרוסי (כיום בניין אביחיל) במגרש הרוסים.
בשנת 1872 נחנך בית החולים לילדים מריאנשטיפט בראשות הד"ר מקס סנדרצקי (הנביאים 29).
בית החולים מאיר רוטשילד (הנביאים 37) נפתח ב-1888, וב-1894 נחנך בית החולים הגרמני (הנביאים 49).
בית החולים ביקור חולים (הנביאים 53) נבנה ב-1910. ועם תחילת שלטון המנדט הבריטי, ב-1919, נבנה ברחוב הנביאים גם בית החולים האיטלקי (הנביאים 34).
רוב בתי החולים שכנו קודם לכן בעיר העתיקה (הגרמני, האנגלי, מאיר רוטשילד וביקור חולים) ונאלצו לעזבה עקב הצפיפות הרבה והתנאים הסניטריים הירודים בה.
הריכוז הגבוה של בתי החולים ברחוב אחד איננו מקרי, ומקורו בתחרות שהייתה בין המוסדות השונים על לבם של היהודים.
מוסדות דת נוצריים מיסיונריים שאפו להמיר את דתם של יהודים באמצעות פיתוים בשירותי רפואה מתקדמים במוסדותיהם.
מולם עמדו מוסדות יהודיים שביקשו למנוע מהיהודים לפנות אל בתי החולים הנוצריים.
הנהגת היישוב היהודי ראתה בפעילות המיסיונרית סכנה קיומית, ונלחמה בה בעזרת פרסום כתבי חרם ונידוי לפונים לשירותיה, אך פשוטי העם נזקקו לטיפול הרפואי שניתן חינם בבתי החולים הנוצריים ולא פעם לווה במתן תרומות וסיוע בתרופות ומזון חינם.
המצב התברואתי באותה עת היה ירוד ביותר, עד כי רופאים רבים פתחו מרפאות חינם ברחוב הנביאים, וטיפלו בהן, ממניעים אידיאליסטיים-הומניטריים, באוכלוסיות הנחשלות והעניות.
במקביל לבתי החולים הוקמו ברחוב הנביאים גם מוסדות חינוך ודת.
בתקופת השלטון הבריטי נבנה גם בית הספר לבנים של המסדר הסאלזיאני הקתולי (הנביאים 15) – 1928.
במקביל למוסדות הציבור, נבנו ברחוב הנביאים בתי מגורים פרטיים, שרובם גדולים ומפוארים במונחים של אותה תקופה.
המפורסמים שבהם הם בית תבור של האדריכל קונרד שיק, המשלב אדריכלות גותית גרמנית עם אדריכלות מזרח תיכונית; בית מחניים "הראשון" (שנודע מאוחר יותר כ-בית נבון ביי); בית מחניים "השני"; בית קלק; בית הצייר ויליאם הולמן האנט ועוד.
רוב בתי המגורים נבנו על מגרש גדול, שכלל חצר רחבה וירוקה, וגדר גבוהה סביב.
בניינים רבים נבנו בסגנונות בנייה אירופאים, שייחדו את הזהות הלאומית של מקימיהם, כמו בית החולים הגרמני, שכלל מגדל פעמונים אופייני למבני ציבור גרמניים; או בית החולים האיטלקי המפואר, המזכיר מבני ציבור איטלקיים בעלי צריח.
מבני הציבור שבנו היהודים היו אף הם גדולים ומפוארים ונבנו בסגנון אירופאי.
בניינים ושערים רבים עוטרו בסמלי דת כמו (צלב, מגן דוד או סהר), ובסמלים נוספים, כמו סמלי מסדר ופסוקים מהתנ"ך בשפות שונות.
שניים מהבתים הפרטיים היפים ביותר שנבנו על ידי נוצרים, נושאים שמות תנ"כיים: בית תבור ובית מחניים.
מאידך – בניינים רבים, בעיקר בחלק המזרחי והמרכזי של הרחוב, הוקמו בסגנון בנייה ערבי – עירוני או כפרי – שהיה מקובל בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
בשלהי המאה ה-19 היה רחוב הנביאים כה ייצוגי, עד כי שולב במסלול תהלוכת הפמליה של וילהלם השני, קיסר גרמניה בעת ביקורו בירושלים בשנת 1898. לקראת בואו הודקה הקרקע והוצבו עמודי תאורה לאורכו ולאורך רחוב יפו.
תהלוכת הקיסר לאורך הרחוב, בדרכו לעיר העתיקה, הותירה רושם עז בקרב אנשי התקופה, ולוותה בצילומים רבים.
במשך הימים בהם שהה הקיסר בירושלים, הוא לן במחנה אוהלים מפואר שהוקם בעבורו ברחוב הנביאים, במגרש שהיה שייך לממשל.
השטח ניתן במתנה לקיסר, והוא העניקו לפְּרוֹבְּסְט (ראש הכמורה) הגרמני, אשר לימים בנה בו את ביתו (כיום בית הספר אורט אולייסקי ברחוב הנביאים 42).
בשנת 1875 הוקמה השכונה היהודית קריה נאמנה מדרום לקטע המזרחי ביותר של רחוב הנביאים, על ידי עדת חסידים מירושלים בהנהגת ניסן ב"ק.
שם השכונה הוא אחד הכינויים המקראיים של העיר (בהתחלה קראו לשכונה "אהלי משה ויהודית", על שם משה מונטיפיורי ואשתו יהודית).
שכונה זו, ושכונות נוספות שנוספו בסמוך לה, נודעו בפי תושבי ירושלים בשם בתי ניסן ב"ק.
בשנת 1893 הוקמה שכונה יהודית נוספת בצד השני (הצפוני) של רחוב הנביאים בשם אשל אברהם על ידי יהודים יוצאי גאורגיה, סמוך מאוד לשער שכם.
שכונה זו הייתה ידועה גם בשם בתי הגוּרג'ים או שכונת הגוּרג'ים (כך נקראו יהודי גאורגיה באותה תקופה).
בדצמבר 1917 כבשו הבריטים בפיקודו של הגנרל אלנבי את ירושלים מידי העות'מאנים, וב-1920 החל המנדט הבריטי, במהלכו הפכה ירושלים בהדרגה מעיר עות'מאנית נחשלת לעיר בירה מודרנית.
ברחוב הנביאים נבנו מספר מוסדות, כמו בית החולים האיטלקי (1919) והקונסוליה האתיופית.
הרחוב, שהיה עד אז דרך עפר, נסלל באספלט, מדרכותיו הוכשרו, והוקמו בו תשתיות מים וחשמל.
בתחום רחוב הנביאים, רחוב אתיופיה ושכונת מוסררה התיישבו יהודים יוצאי גרמניה, רוסיה, בריטניה, ארצות הברית וקנדה – רובם משכילים, בהם מנהיגי היישוב לעתיד, כמו מנחם אוסישקין, ארתור רופין, דב יוסף, ובני משפחתו של יצחק רבין.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 גברה המתיחות בין יהודים לערבים בארץ.
בפרעות תרפ"ט 1929 הסתער המון מוסלמי מוסת, חמוש בסכינים ובמקלות, על השכונות היהודיות הסמוכות לשער שכם, משני צדי רחוב הנביאים – אשל אברהם וקריה נאמנה.
19 יהודים נהרגו שם, ובית כנסת ובתים נוספים נהרסו ונשרפו.
לאחר מאורעות אלה עזבו היהודים את השכונות שבמזרח רחוב הנביאים, וכרבע מהרחוב הפך למעשה לאזור ערבי בלבד – משער שכם עד מוסררה.
לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בשנת 1933, הונף דגל צלב הקרס על כל המוסדות הרשמיים של גרמניה, ובהם בניין הקונסוליה הגרמנית ברחוב הנביאים 57 (הבניין אינו קיים היום).
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החרימו הבריטים את רכוש מדינות הציר – גרמניה ואיטליה.
בית החולים האיטלקי הפך לבית חולים צבאי בריטי, ושכנה בו גם מפקדה מחוזית של חיל האוויר המלכותי.
עם יציאת הבריטים את הארץ במאי 1948, הפך החלק המזרחי של רחוב הנביאים לזירת קרבות בין היהודים לבין הערבים, כשכל צד ניסה להשתלט על הנכסים שפינו הבריטים.
ממלחמת העצמאות ועד מלחמת ששת הימים
לאחר סיום מלחמת העצמאות חולקה ירושלים, והקו העירוני חצה את רחוב הנביאים במקום שבו עוברת כיום דרך חיל ההנדסה (כביש עירוני 1).
החלק העיקרי של הרחוב ממערב היה בשטח מדינת ישראל, ואילו חלקו המזרחי עד שער שכם היה בשטח ממלכת ירדן.
בין אלה היה שטח הפקר ברוחב מטרים ספורים, שהלך והתרחב מדרום לרחוב הנביאים למשולש שגבולותיו הם: מצפון – החלק המזרחי של רחוב הנביאים; ממזרח – חומות העיר העתיקה (בין שער שכם לשער החדש; וממערב – כביש עירוני 1 של היום (במשולש זה שכנה בעבר שכונת קריה נאמנה).
בצד הישראלי הסתיים רחוב הנביאים בדרך ללא מוצא, ובשנת 1951 נבנתה חומת מגן למניעת פגיעות צלפים ירדניים.
הייתה זו תקופת שפל לאזור כולו.
רחוב הנביאים איבד מיוקרתו, והקונסוליות הרבות עזבוהו למקומות אחרים.
מאידך, בית החולים הדסה – שנאלץ לעזוב את מובלעת הר הצופים – עבר לבנייני בית החולים של המיסיון האנגלי ברחוב הנביאים 82, ולבניין בית הספר האנגלי לבנות הסמוך לו ("בית הדגל" – נהרס מאז).
חלק מבית החולים הדסה שכן בבניין בית החולים הגרמני (הנביאים 51) שנקרא אז "הדסה-זיו", ובמתחם בית החולים האנגלי נוסד בשנת 1949 בית הספר לרפואה.
התנאים במקום היו קשים מאוד לבית החולים, ובשנים 1962–1963 עבר בית החולים אל מעונו החדש בעין כרם.
מאיחוד העיר ועד תחילת המאה ה-21
עם איחוד העיר במלחמת ששת הימים (יוני 1967), הוסרו החומות, סולקו המוקשים ורחוב הנביאים הפך לציר תנועה מרכזי, המחבר את שער שכם אל מערב העיר.
העיר כולה עברה פיתוח מואץ, שכונות חדשות נבנו, ואזורים ותיקים עברו שיקום.
תנופת פיתוח העיר פסחה על רחוב הנביאים ועל האזורים הסמוכים לו, שנותרו בעליבותם.
בניינים מפוארים הפכו לבתי-דירות פשוטים, וחלקם נהרסו כדי לפנות מקום למגרשי חנייה.
הרחוב הפך לציר תנועה חשוב המחבר בין מזרח העיר למערבה, ושדרכו עוברים פועלים ממזרח העיר למקומות עבודה במערבה, אך ציר תנועה זה משמש גם את הטרור הפלסטיני: באפריל 2002 חדרה מכונית תופת לצומת רחוב הנביאים-דרך חיל ההנדסה, במטרה להגיע לעיר המערבית ולבצע פיגוע המוני.
רב שוטר תומר מרדכי – שוטר שח"מ – עצר את הרכב לבדיקה, ואז אירע פיצוץ, ומרדכי נהרג.
בשנת 1991 נסללה דרך חיל ההנדסה כחלק מכביש עירוני 1 – ציר תנועה ראשי בין צפון העיר לדרומה, החוצה את רחוב הנביאים, ומנתק קטע של כ-300 מטרים ממנו מזרחה.
בשנת 1998 הוצעה תוכנית לגשר להולכי רגל, שיחבר את שני חלקי הרחוב, אך נכון ל-2007 היא לא בוצעה.
תופעה שהתפתחה לאורך השנים באזור זה (כמו באזורים נוספים בירושלים) היא מאבקי כוח ותגרות ידיים בין חרדים לבין חילונים על תחבורה ועל פתיחת מסעדות בשבת, שכן מצפון לרחוב משתרע גוש שכונות חרדי.
מהעשור הראשון של המאה ה-21 ועד ימינו
לקראת הפעלת הרכבת הקלה, הפך רחוב יפו לנתיב רכבת קלה (ובחלקו לתחבורה ציבורית נוספת) בלבד, ללא אפשרות כניסה אליו בכל כלי רכב.
תנועת כלי הרכב ממרכז העיר הופנתה לרחוב הנביאים, שהפך לעורק תחבורה ראשי, תוך הכפלת רוחבו משני נתיבים לארבעה בקטע שמכיכר הדוידקה ועד רחוב שטראוס.
משם ועד רחוב שבטי ישראל טרם נעשו עבודות הרחבה, משום שהן כרוכות בהרס חצרות ומבנים היסטוריים, ועלולות לגרום בכך לנזק רב לרחוב ולמראהו.
במקביל, תנופת בנייה רבה של מגדלים שינו ללא הכר את מראה חלקו המערבי והמרכזי של הרחוב, במספר מתחמים:
"מתחם ארלדן" (בעבר היה ידוע גם בכינוי "מתחם הפאבים") הוא מגרש בשטח של כ-7,600 מ"ר, הגובל ברחוב הנביאים מצפון, ברחוב הלני המלכה מדרום, ברחוב מונבז ממערב, ובמגרש שכן ממזרח.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 רכשה חברת "ארלדן השקעות" זכויות חכירה לדורות במגרש, דמי החכירה למגרש שולמו מראש לכל תקופת החכירה.
החכירה תסתיים בשנת 2061. הבעלים של המגרש הם הנאמנים של הקדש כנסיית סנט מרק של הכנסייה הסורית-אורתודוקסית בירושלים.
בשלב הראשון, בשנים 1900–1989, בנתה חברת "ארלדן השקעות" בנין משרדים בשם "בית ארלדן" ובו 6 קומות משרדים וקומת חנויות, בפינת הרחובות הנביאים ומונבז.
בשאר שטח המגרש היו בניינים בני קומה אחת או שתיים שאותם פיתחה כמתחם מסעדות ופאבים.
המתחם גם כולל את בית החולים לילדים מריאנשטיפט (או "בניין בן-דור").