tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המונח מזכיר מאוד את המונח תת-אדם אך הוא חריף ממנו, שכן העמים הסלאבים נחשבו גם הם לתתי-אדם על ידי הנאצים אך הייתה להם זכות לחיות כעמים משועבדים לטובת העם הגרמני, בעוד שליהודים לא הותרה זכות זו.
"קיום שאינו ראוי" הוגדר כקיומם של אנשים עם בעיות רפואיות חמורות, בייחוד מחלות גנטיות, מחלות נפשיות קשות ונזק מוחי מסיבות שונות.
בשלב מאוחר יותר, הורחב המושג כך שכלל גם קבוצות השייכות לגזעים נחותים לפי תורת הגזע הנאצית.
זאת, בהשוואה למי שהוגדר כ-"תת-אדם" (Untermensch), אך קיומו לא הוגדר בהכרח כבלתי־ראוי; למשל, העמים הסלאביים לא נועדו להשמדה אלא לשמש כעבדים בשירות הרייך השלישי.
המושג "קיום שאינו ראוי" הופיע לראשונה בספרם של המשפטן הגרמני פרופ' קרל בינדינג (Karl Binding) מאוניברסיטת לייפציג והפסיכיאטר הגרמני פרופ' אלפרד הוכה (Alfred Hoche) מאוניברסיטת פרייבורג - "הרשות לחסל חיים שאינם ראויים לחיים" (בגרמנית Die Freigabe der Vernichtung Lebensunwerten Lebens).
הספר נכתב בשני כרכים, הראשון בזמן מלחמת העולם הראשונה והשני בשנת 1920. הטענה בספר היא שאנשים הסובלים מנזק מוחי, פיגור שכלי או מחלות פסיכיאטריות קשות אינם אלא "מתים מוחית", "עול לאנושות", "עטיפה ריקה של בני אנוש", "נטל כלכלי" ועוד.
על כן, בני אנוש אלו חסרי כל תועלת לעם ולמדינה, קיומם אינו משתלם, ויש לחסלם.
בהמשך, רעיון זה הורחב לאנשים שהוגדרו כשייכים לגזע בלתי טהור או נחות.
תוכנית אותנסיה הנובעת מהרעיון שבמושג "קיום שאינו ראוי" הופעלה בשנת 1939, לפי הנחיה אישית של אדולף היטלר וכונתה Aktion T4. היות שרובם ככולם של קורבנות תוכנית זו היו גרמנים, נוצרה בהדרגה התנגדות ציבורית אליה, המבצע הופסק באופן רשמי ב-1941, אך המשיך, בצורה בלתי רשמית, עד סוף המלחמה.
לאחר מכן נעששתה אקציית החיסול 14f13 כנגד אסירי מחנות הריכוז.
מעשי הרצח בוצעו בהתחלה על ידי זריקות רעל וכאשר גבר זרם הנרצחים, על ידי הרעלה בגז (שיטה שהועברה במהרה למחנות ההשמדה).
בפועל, הנאצים המשיכו להמית מפגרים, נכים ומוגבלים פיזית או נפשית אחרים עד לסוף מלחמת העולם השנייה.
תוכנית אותנסיה שבהם בעלי הלקויות נרצחו בזריקת רעל או בגז רעיל, הובילה להקמת תאי גזים ולמחנות השמדה שנועדו להשמיד כליל את היהודים והצוענים באירופה.
במחקרו על שיתוף הפעולה של רופאים ופסיכיאטרים בהשמדת עם, חילק הפסיכיאטר רוברט ג'יי ליפטון את התפתחות האותנסיה להשמדת עם ל-5 שלבים:
עיקור כפוי של ה-"בלתי ראויים לקיום".
רצח ילדים "פגועים" בבתי החולים, בעיקר חולים שנלקחו מבתי חולים למחלות נפש למרכזי המתה ובהם גז פחמן חד-חמצני לביצוע ההרעלה
רצח מבוגרים "פגועים" במתקנים מיוחדים המיועדים לכך, בעזרת זריקות רעל וגז.
רצח שבויי מלחמה ואסירים באותם מתקנים.
העברת ידע ושיטות השמדה ממתקנים אלו למחנות שהפכו למחנות השמדה.
ביטוי זה הגיע לשיא כוחו עם הקמתם והפעלתם של מחנות הריכוז וההשמדה בפולין, מבנים שנועדו לסייע ברצח והשמדה שיטתית של כל אלה שלפי האידאולוגיה הנאצית היו מיותרים ונחותים.
השימוש בביטוי גם עודד ואפשר ביצוע ניסויים רפואיים אכזריים בבני אדם, מחקרים בתחום האאוגניקה ועידודה וכן חקיקת חוקים גזעיים.
קיווית (שם מדעי: Vanellus) הוא סוג של עוף ממשפחת החופמיים.
עופות אלה בעלי רגליים ארוכות, מקור קצר בצבעים שחור עד כתום, לעיתים עם דלדלים אדומים או צהובים.
הראש גדול עם פסים סביבו או סביב העיניים.
אורכם יכול להגיע ל-30 ס"מ.
עופות אלו מצויים במגוון בתי גידול, בעיקר באזורים טרופיים וסובטרופיים וגם בישראל.
הם אינם קשורים למקווי מים או לחולות.
מינים מסוימים חיים באזורים צפוניים, ונודדים בחורף דרומה.
הם ניזונים מטרף קטן שהם מוצאים על הקרקע.
רוב הזמן הם מהלכים על הקרקע, ויעופפו רק כאמצעי הימלטות הכרחי.
קִיּוּט, או בלועזית וֶרנָליזציה , הוא התהליך הגורם להתחלת הפריחה של צמחים שמקורם באזורים קרים, על ידי חשיפה ממושכת, לקור של החורף, או קור מלאכותי שווה ערך.
קִיוִית אֲדֻמַּת-מִשְׁקָפַיִם (שם מדעי: Vannelus indicus) היא מין מהסוג קיווית שבסדרת החופמאים.
קיווית זו נפוצה ממערב אסיה וחלקים מהמזרח התיכון, דרך דרום אסיה ותת-היבשת ההודית, ועד דרום-מזרח אסיה וחצי האי המלאי.
בישראל היא מזדמנת נדירה ביותר עם 10 תצפיות, האחרונה מביניהן ב-18 באוקטובר 2024 במאגר יקוצה, ליד מושב מיצר שבדרום רמת הגולן.
הקיווית אדומת-המשקפיים תוארה לראשונה על-ידי חוקר הטבע הצרפתי הרוזן ז'ורז'-לואי לקלר דה בופון, בספרו Histoire Naturelle des Oiseaux ב-1781. בופון לא העניק לה שם מדעי, אך הביולוג ההולנדי פיטר בודארט העניק לה את השם Tringa indica בספרו Planches Enluminées ב-1783. ההולוטייפ של המין נאסף בגואה.
שם הסוג Vanellus הוא מילה לטינית עבור הקיווית, מקורו מצורת הקטנה ל-vannus, מעין כברה מקש ששימשה בעבר כדי לברור גרגרי חיטה.
ההקשר מגיע ככל הנראה בשל הדמיון לצליל חבטות הכנף של הקיוויות.
שם המין הספציפי indicus הוא מלטינית על שם India, הודו, שהקיווית נפוצה שם.
המין מחולק לארבעה תת-מינים הנבדלים זה מזה בניוציים ובתפוצתם, וכן בהרגלי הנדידה שלהם.
indicus (פיטר בודארט, 1783)נפוצה ממרכז פקיסטן דרך נפאל, צפון-מזרח הודו, ובנגלדשכמתואר להלןV.
aigneri (אלפרד לואיס לאובמן, 1913)דרום-מזרח טורקיה עד פקיסטןגדול ובהיר במעט מתת-המין הטיפוסיV.
lankae (וולטר נורמן קואלץ, 1939)סרי לנקהקטן וכהה במעט מתת-המין הטיפוסיV.
atrunochalis (תומאס קאוורהיל ג'רדון, 1864)מצפון-מזרח הודו דרך דרום סין, דרום-מזרח אסיה, חצי האי המלאי, וצפון סומטרהבעל כתם צוואר לבן מתוחם בשחור
זוהי קיווית בעלת מראה בולט: הכנפיים והגב בצבע חום בהיר, המקבל ברק סגול עד ירוק בעונת החיזור; אבל הראש, החזה והחלק הקדמי והאחורי של הצוואר שחורים.
בצוואר כתם לבן בולט המתחבר אל הבטן והזנב (מלבד אצל תת-המין הסרי לנקי).
הזנב לבן עם פס שחור לפני קצהו.
העין מוקפת בטבעת-עין אדומה הממשיכה לדלדל קטן בכיוון המקור (דבר המעניק לה מעין משקפיים, ומכאן שמה), המקור אדום בעל קצה שחור, והרגליים ארוכות וצהובות.
בתעופה בולטים פסי כנף לבנים שנוצרים על-ידי הסוככות הלבנות.
תעופתה איטית למדי עם חבטות כנף עמוקות, אך היא מסוגלת לזריזות ומיומנות אקרובטית בעת הגנה על קן או בהימלטות מטורף אווירי, כמו ניצים.
שני הזוויגים דומים בניצויים, אך לזכרים כנף ארוכה ב-5% והם נוטים להיות בעלי דורבן ארוך יותר במפרק הכנף.
lankae שלו ממוצע של 21.7 ס"מ).
למראה הבולט שלה מתווסף אופיה הקולני, כשהיא נוהגת להשמיע קריאות אזהרה קולניות "די-די-דו-וויט", גם ביום וגם בלילה.
קיווית זו יציבה ומקננת מדרום-מערב אסיה (עיראק, מערב איראן, המפרץ הפרסי) מזרחה על פני דרום אסיה (בלוצ'יסטן, סרי לנקה, אפגניסטן, פקיסטן, כל תת-היבשת ההודית; עד רום של 1,800 מטר בקשמיר ונפאל ו-2,300 מטר בהימלאיה), עם תת-מין נוסף מזרחה יותר בדרום-מזרח אסיה וחצי האי המלאי עד סינגפור.
עשויה לנדוד בגובה באביב ובסתיו (למשל בצפון בלוצ'יסטן או בצפון-מערב פקיסטן), ומתפשטת באופן נרחב במונסונים כשנוצרים בתי גידול חדשים, אבל ככלל האוכלוסיות יציבות.
מין אסייתי זה הוא מזדמן נדיר ביותר לישראל עם 10 תצפיות עד היום; אם כי בשל תצפיות תכופות יותר, בעיקר בסתיו במערב תפוצתה, ייתכן והיא מרחיבה את תפוצתה והיא תעשה למין נפוץ יותר.
+תצפיות בקיווית אדומת-משקפיים בישראלתאריךמיקוםהערות22.11.1991אילתנשארה כחודשיים31.10.2001מט"ש אילתנצפתה במשך ארבעה חודשים13.11.2017שדות כפר בלום12.01.2018בריכות הדגים של אפיקיםנשארה כחודש02.02.2022מאגר תרצה שבבקעת הירדן15.01.2024סמוך ליסוד המעלה19.09.2024בריכות הדגים של נווה אור30.09.2024מאגר חיתל שבדרום רמת הגולן14.10.2024תעלת מים מזרחית לקיבוץ חולתה שבעמק החולה18.10.2024מאגר יקוצה, ליד מושב מיצר
הקיוויות נצפות בדרך כלל בזוגות או בשלשות בשטחים פתוחים מושקים היטב, בשדות חרושים, בשטחי מרעה ובשולי שלוליות וגדות נחלים.
מדי פעם הן מתלהקות במספרים גדולים יותר, המגיעים ל-200 פרטים.
היא נוהגת להתרוצץ בקפיצות קצרות וצוללת קדימה באלכסון (עם רגליים ישרות) כדי ללקט מזון באופן טיפוסי לחופמאים.
נאמר כי הן ניזונות בלילה, כשהן פעילות במיוחד סביב ירח מלא.
היא ערנית בצורה יוצאת דופן ובלתי פוסקת ביום ובלילה, והיא הראשונה לזהות פולשים ולהשמיע קריאות אזעקה; לכן נחשבת למטרד בעיני ציידים.
עונת הקינון מתרחשת בעיקר ממרץ עד אוגוסט.
מצג החיזור של הזכר מורכבת מניפוח נוצותיו והפניית מקורו כלפי מעלה.
לאחר מכן הזכר מדשדש מסביב לנקבה.
מספר זכרים עשויים לחזר יחד בפני נקבות בקרבה זה לזה.
הביצים מוטלות בשקע בקרקע, כשלעיתים שולי הקן המאולתר מעוטרים בחלוקי נחל וצואת עיזים או ארנבות.
התטולה מורכבת מכ-3–4 ביצים בעלות צבע צהבהב מוכתם בנקודות שחורות, והן בעלות צורה מחודדת במעט, גודלן 42 על 30 מ"מ בממוצע.
הקינים קשים לאיתור, מכיוון שהביצים בעלות צבעי הסוואה ומשתלבות היטב במראה הקרקע.
באזורים מאוכלסים, לפעמים הקיוויות ימקמו את קינן על גגות.
הן תועדו מקננות על אבנים בין פסי מסילת רכבת, כשהבוגר עוזב את הקן בזמן שרכבות חולפות.
קינים שהיו תחת איום בשל פעולות חקלאיות הועברו בהדרגה על-ידי הזזה של הביצים.
בזמן הקינון ינסו ההורים להגן על הקן באמצעות צלילות אוויריות על האיום או בהסחת דעתם של טורפים פוטנציאליים.
גם הזכר וגם הנקבה משתתפים בדגירה על הביצים, ומסיחים את הטורפים באמצעות העמדת פנים של פציעה או נפנוף בכנפיים כדי להרתיע איומים על הקן.
הביצים בוקעות תוך 28 עד 30 ימים.
הצלחת הקינונים עומדת על כ-40%.
תמותת ביצים גבוהה (~43%) נובעת מטריפה של נמיות, עורבים ודיות.
אצל האפרוחים יש תמותה נמוכה יותר (8.3%) וסיכויי ההישרדות שלהם משתפרים לאחר השבוע הראשון.
בדומה לקיוויות אחרות, הן נוהגות להספיג את נוצות הבטן שלהן כדי לספק מים לאפרוחים, וכן כדי לקרר את הביצים במזג אוויר חם.
הן נוהגות לשכשך בשלוליות מים' ולעיתים קרובות ישקיעו זמן רב בשינוץ (סידור הנוצות) בעזיבת הקן או לאחר הזדווגות.
לפעמים הן נחות עם הגוף על הקרקע כשרגליהן מונחות על הקרקעף ובפעמים אחרות הן עשויות לנוח על רגל אחת.
לפרטים בוגרים ובריאים יש מעט טורפים והם מסוגלים לעופף במהירות וזריזות כאשר נצים או בזים רודפים אחריהם.
נטען כי בשרה של הקיווית לא טעים בהתבסס על עדויות של גאולוג הודי שציין כי גור טיגריב רעב סירב לאכול את בשרן.
כמה תולעי סרט אנדופרזיטיות, נמטודות וטרמטודות תוארו מהמין.
תמותה הנגרמת מזיהום בדרכי הנשימה על ידי בקטריות מהמין Ornithobacterium rhinotracheale תועדה אצל קיוויות בשבי בפקיסטן.
תזונתה של הקיווית כוללת מגוון של חרקים, חלזונות וחסרי חוליות אחרים, רובם מלוקטים מהקרקע.
הן עשויות גם לאכול מכמה מיני דגניים.
הן ניזונות בעיקר במהלך היום, אך הן עשויות לאכול גם בלילה.
לפעמים הן עשויות להשתמש ברגליים כדי לגרום לתנועת חרקים באדמה רכה.
מין זה הולך ומתמעט בתפוצתו המערבית, אך מצוי בשפע בחלק גדול מדרום אסיה, ונצפה כמעט בכל בית גידול ביצתי בתפוצתו.
בשל היותו בעל תפוצה נרחבת ואוכלוסייה עולמית גדולה המוערכת בכ-50,000–60,000 פרטים בוגרים, מוערך המין במצב שימור של "ללא חשש" ברשימה האדומה של IUCN.
בחלקים מהודו, אמונה מקומית גורסת כי הקיווית ישנה על גבה כשרגליה מופנות כלפי מעלה, ומטאפורה הינדית "Titahri se asman thama jayega" ("האם הקיווית יכולה לתמוך בשמים?") מתייחסת לאנשים הלוקחים על עצמם משימות שמעבר ליכולתם או כוחם.
בחלקים של ראג'סטאן מאמינים שהטלת ביצים על ידי הקיוויות על קרקע גבוהה היא אינדיקציה לגשמים טובים צפויים.
ידוע כי ביצי קיווית נאספות על ידי העוסקים ברפואה מסורתית.
הבהילים ממלווה האמינו שהטלת ביצים על ידי הקיוויות בערוצי נחל יבשים באה כאזהרה על מיעוט גשמים או בצורת.
ביצים שהוטלו על הגדות, לעומת זאת, נחשבו כאינדיקציה לגשמים רגילים.
קיום אל-אסמאא הוא חיבורו הארוך הראשון של עלי מוחמד שיראזי, הבאב, המוכר גם בשם תפסיר סורת יוסף.
החיבור נכתב כפרשנות לסורת יוסף, ודומה במבנהו לקוראן עצמו: הוא מכיל 111 פרקים (סורות), אשר בכל אחד מהם 42 משפטים.
בתעתיק המקובל לאנגלית, שם החיבור הוא: "Qayyūm al-asmāʾ".
כאשר הפרשנות המילולית באנגלית לשמו זה של החיבור, הוא The Self-Subsisting [Reality of] the Divine Names ומשמעותו בערבית היא "האלוהים המקיים את השמות".
הכוונה כאן בשמות היא ל-99 שמות האל באסלאם.
"קיום" (قيّوم) הוא השם מספר 63. החיבור נקרא לעיתים תפסיר סורת יוסף (פרשנות הסורה של יוסף), או אחסן אל-קיסס (ערבית: أحسن القصص), כלומר הסיפור היפה ביותר מבין הסיפורים.
אחסן אל-קיסס הוא שם מוכר לסורת יוסף ואינו קשור לפירוש של הבאב באופן מיוחד.
בכתאב-י איקאן (בפרסית: کتاب ایقان), בהאא אללה, מייסד הדת הבהאאית אשר התפתחה עקב הדוקטרינות הבאביות, כותב על קיום אל-אסמאא שהוא: "[זהו] ראשון הספרים, [הספר] הנפלא ביותר והגדול ביותר מבין כלל הספרים".
לפי עדויות, הסורה הראשונה של החיבור, שנקראת סורת אל-מֻלוכּ (סורת המלכים) נכתבה בנוכחותו של מולא חוסיין בושרואי בערב 22 במאי 1844.
לפי טענותיהם של מאמינים באביים, כתיבת הספר הייתה קצרה יחסית.
מתואר ברישומים של המאמינים כי הבאב כתב את כל הספר ב-40 ימים, תוך מעין אקסטזה של השראה אלוהית.
המקורות האקדמיים חלוקים לגבי אורך התקופה בה נתחבר הספר.
יש הסבורים כי המספר ארבעים הוא טיפולוגי בלבד ולא בהכרח מצביע על תקופה של ארבעים ימים ממש.
משערים שכתיבתו ארכה כמספר חודשים.
קיום אל-אסמאא היה לספר המרכזי של הכת הבאבית בשנתה הראשונה.
המטיפים לאמונה הבאבית, כמו מולא חוסיין בושרואי לקחו איתם עותקים של החיבור והפיצוהו מחוץ לשיראז.
החיבור מורכב מ-111 סורות, בדומה למספר הפסוקים בסורת יוסף הקוראנית.
בראש כל סורה מופיעה הבסמלה: כלומר האימרה המוסלמית "בִּסם אללּה (אל)רחמן (אל)רחים" (بسم الله الرحمٰن الرحيم) שמופיעה בראש כל סורה בקוראן למעט הסורה התשיעית.
ההופעה של פורמולה זו, אשר ייחודית למבנה הקוראן, מוסיפה על הדמיון ששאף המחבר ליצור בין קיום אל-אסמאא לקוראן.
נוסף על פורמולה זו, ניתן להבחין במאפיין קוראני נוסף בקיום אל-אסמאא - בראשיתן של סורות מופיעות 'אותיות נפרדות' מסתוריות, בדומה לכאלו שבקוראן.
חיבור זה הוא שונה מכל פרשנות רגילה לסורת יוסף: חלק ניכר מן הספר פורש את משנותיו הדתיות והמשיחיות של הבאב, עם קשר קלוש מעט לסורה.
אין בחיבור כמעט אלמנטים אשר מזכירים פרשנות קוראן טיפוסית, אלא שזהו מעין חיבור חדש העומד כשלעצמו.
בפעמים המעטות שהבאב כותב בהם פרשנות על פסוק כלשהו, פרשנות זו היא במתכונת פרשנות אלגורית ואזוטרית - תאויל ולא תפסיר .
כאמור, שיטת הפרשנות בחיבור היא אלגורית-אזוטרית ומיסטית (تأويل).
זוהי פרשנות שהיא למעשה התגלות.
בחיבור זה הופכת פרשנות הקוראן להתגלות אלוהית וההתגלות משמשת ככלי לפרשנות.
החיבור כולו כתוב בהשראת המודל של הסגנון הקוראני, ובו גודש טרמינולוגי קוראני ניכר.
למשל, בסורה 4 פסוק 13 בקיום אל-אסמאא, כותב הבאב: "אנו [האימאם הנעלם] הורדנו את ספר זה על עבדנו ומשרתנו [הבאב] [מתוקף] היתר אלוהי [בנוסח אשר] דומה לו [לקוראן]".
בסורה הראשונה של החיבור, האימאם הנעלם אומר: "אנו גילינו לכם [לבאב] את כל אשר אלוהים גילה לנו [האימאמים]".
כאן מצטייר הבאב כמתווך בין האימאם הנעלם, לבין האנושות.
לצד אמירות 'מתונות' אלו, ניתן למצוא בספר אמירות 'נועזות' אשר מתארות את ספר זה כהתגלות חדשה מאלוהים, כלומר כקוראן החדש.
אמירות אלו מקרבות את מעמדו של הבאב למעמד של נביא.
במקומות אחרים בספר ניתן למצוא פסוקים שמצהירים על הבאב כהתגלות אלוהית בעצמו, כלומר כמניפיסטציה של האל על פני אדמות: "אכן!
אנכי הוא אלוהים, ואין אלוה זולתי", (קיום אל-אסמאא, סורה 22 פס' 21).
קיווית נפחית (שם מדעי: Vanellus armatus) היא מין קיווית ממשפחת החופמיים החיה באפריקה הדרומית בין קניה לדרום אפריקה.
את שמה היא קיבלה על שם הקול שלה "טינק, טינק, טינק", המזכיר קול פטיש המכה בסדן.
אורכה של הקיווית עד 31 ס"מ והיא בעלת נוצות שחורות-לבנות עם רגליים צרות ועיניים אדומות.
הראש בעל "כיפה" לבנה וגם העורף והבטן והכנפיים אפורות כשהקצוות והחלק העליון שחור.
שני המינים דומים בגודלם אך הנקבות מעט יותר כבדות.
קיוויות אלו חיות בבריכות, ביצות וגדות נהר אך גם בערבות לחות הקרובות למקווי מים.
הן יכולות להימצא גם באזורים יבשים יותר אך יימשכו תמיד למקורות מים, גם קטנים.
הן הרחיבו את תפוצתן במהלך המאה ה-20, בה נבנו סכרים רבים והתפתחה החקלאות - שינויים שיצרו מקווי מים רבים.
הקיוויות חיות על הגדות עם עופות מים אחרים וצדות חרקים, פרוקי-רגליים אחרים ותולעים מימיים ויבשתיים.
הן יחטפו גם חרקים שטבעו בהצפות.
בעונת הקינון הופכת הקיווית לתוקפנית מאוד ותתקוף מיני קיוויות אחרות או חופמאים אחרים, כמו יקאנה אפריקאית.
הקנים מצויים על הקרקע ונבנים במשך האביב.
קיווית צ'יליאנית או קיווית דרומית (שם מדעי: Vanellus chilensis) היא מין עוף ממשפחת החופמיים החי באמריקה הדרומית ובחלק מאמריקה המרכזית.
זוהי הציפור הלאומית של אורוגוואי.
אורכה של הקיווית 32–38 סנטימטרים ומשקלה 250–425 גרם.
היא בעלת נוצות חומות בהירות על הכנפיים עם גוון ירקרק וצוואר ופנים אפורות.
הלחיים לבנות, המקור ורוד והעיניים אדומות.
האזור שבין המצח ועד החזה שחורים ומתחתיו הבטן הלבנה.
כמו להרבה קיוויות גם לקיווית זו ישנה ציצה שחורה מאחורי הראש.
היא מעדיפה סביבה פתוחה אך לחה בקרבת מקווי מים, ולעיתים גם בערים כמו בריו דה ז'ניירו.
היא מתרחקת מיערות גשם, אך נפוצה במורדות האנדים, בגדות נהר האמזונאס ובביצות כמו הפנטנל שבברזיל.
היא מדרימה עד לפטגוניה והיא הקיווית הדרומית ביותר.
היא מחפשת בין עשבי הערבות והביצות חרקים וחסרי חוליות נוספים.
בעונת הרבייה הקיווית מקננת סביב העשב הגבוה ומסווה את קינה.
קיווירוניוס (שם מדעי: Cuvieronius) הוא סוג של פיל גדול נכחד ממשפחת הגומפותריומיים אשר חי באמריקה הדרומית בין הפליוקן להולוקן לפני 4.9-0.0134 מיליון שנה מהיום.
הוא קרוי על שם החוקר הצרפתי הידוע ז'ורז' קיווייה, שם שניתן לו ב-1923 בידי החוקר הנרי פיירפילד אוסבורן.
המין Cuvieronius hyodon התגלה לראשונה באידלגו שבמקסיקו ובפלורידה אך בהמשך נמצאו מינים נוספים אשר חצו את הגשר היבשתי לאמריקה הדרומית, שם הם התגלו באקוודור, בוליביה, צ'ילה וארגנטינה.
הקיווירוניוס היה פילאי בגובה 2.3 מטר ומשקל 3.4-3.9 טון.
הוא היה בעל אוזניים קטנות ובעל חטים ענקיים שבלטו מלסתו העליונה ונטו כלפי מטה, אולי עזרו ליצור לחפור שורשים ופקעות מהאדמה.
היה לו מראה קרוב מעט למסטודון, שנחשב לקרובו בתחילה.
בהמשך התברר שהמסטודון שייך לקבוצה מפותחת יותר הקרובה לפיליים המודרניים.
קיוות'י מבונו הוא אמן קנייתי.
ידוע בעיקר בזכות הסגנון רישומו המדויק.
בציוריו משלב מבונו בעלי חיים, חיים שבטיים ומרחבים פתוחים בטבע, באמצעות שימוש בדיו, עפרונות ופסטלים.
יצירותיו הוצגו ברחבי אפריקה, אירופה (מוזאון וולקרקונדה בפרנקפוט, הטייט מודרן בלונדון) ובארצות הברית (המוזיאון הלאומי לאומנות בוונשגטון די סי, גלריות אומנות פרטיות).
מבונו נולד ב-1947 במוואנגיני, מחוז מכאקוס, שבקניה.
הוא נולד אל תוך שבט האקמבה, אשר חיים באזורים המזרחיים והדרומיים של קניה.
שבט האקמבה נחשב לאחד השבטים הגדולים בקניה.
בילדותו למד מבנו בבית ספר יסודו בכפרו, אך לא המשיך ללימודים תיכוניים והחל לעבוד בשמורות הטבע בקניה וטנזניה כשף.
בשנותיו המוקדמות עבד בשמורות טבע לאומיות מהן שאב השראה יצירתית לכל אורך הקריירה שלו.
בשנות השלושים לחייו פיתח קשרים עם הסופרת הדנית קארן בליקסן אשר עזרה לו לפרסם את יצירותיו ברחבי העולם.
מבונו עבר ללאנגטה שבקניה, על מנת להיות בקרבתה של בליקסן אשר הייתה בעלת חוות קפה באזור, והקדיש את חייו ליצירת אמנות.
באותה תקופה עבד עם הצלם פיטר ברד והושפע רבות ממנו וכך גם מיצירותיה של בליקסן.
את ההשראה המרכזית שלו שואב מעולם החי התופס מקום גדול מאוד בחייו עוד מילדותו בשבט האקמבה.
הקריירה של מבונו הגיעה לשיאה בשנות ה-80 וה-90 ברחבי העולם כשיצירותיו שווקו על ידי האוצרת רות שפרנר בעלת הגלריה הידועה וואטאטו, בניירובי.
בשנת 2006 עבר לפריז על מנת להמשיך לפתח את הקריירה שלו כאומן.
בשנת 2013 ייצג את קנייה בתערוכה היוקרתית "הביאנלה של ונציה".
בביאנלה ה-55 שנערכה בשנת 2013, הביתן של קנייה נקרא "טבע משקף: רגישות מכשפת חדשה וראשונית" (Reflective Nature: A New Primary Enchanting Sensitivity).
המציגים בתערוכה היו 12 אמנים סינים ושני אמנים איטלקים שגרו בקנייה, ושני אמנים ילדיי קניה; קריספוס ונגומבה ואצ'ירה וקיוות'י מבונו.
לפי דבריו של האוצר סנדרו אורלנדי, מטרת הביתן של קניה הייתה להעצים את אמנות קניה ברמה מדינית ובינלאומית על ידי השוואתה לאמנות הסינית, המשויכת למדינה פרוגרסיבית בה קיימים יחסים שונים בין האדם לטבע.
אף על פי הצהרתו של אורלנדי, בניגוד לאמנים מסין, שמותיהם של האמנים מקניה (מבונו וונגומבה ואקירה) לא נכללו בקטלוג הביאנלה ויצירותיהם לא הוצגו באתר התערוכה.
האמנות העכשווית בקנייה היא תוצר של השינויים הקיצוניים שנערכו בתרבות ילידי קניה על ידי תרבויות פולשות.
בעת השלטון המוסלמי בקניה, האמנות השלטת שכללה עיסוק בחיים שלאחר המוות, גירוש שדים וחיי היומיום, נאסרה.
האמנות האיסלמית אוסרת יצירת דימויים אנושיים ועל כן באזורים באפריקה שהתאסלמו אמנות שכללה דימויים מסוג זה (שבעיקרה מסכות) עברה השחטה.
עם התפשטות הנצרות בתקופת הקולוניאליזם במאה ה-19, התרבות האירופאית כפתה את עצמה על הילידים וקבעה שכל יצירות האמנות אשר עסקו ברוחניות והעצמת כוחו של הטבע יישרפו.
אמנות שהכילה עירום המבטא פוריות נאסרה והוגדרה כאמנות חוטאת, ויצירות דתיות שמטרתן סגידה לאלילים ועליהן נחה רוב האמנות האפריקאית, הוחלפו בסמלים נוצריים.
בשנות ה-50 וה-60, רוב המדינות האפריקאיות נלחמו למען שחרור מהשלטון הקולוניאלי והאימפריאליסטי.
לאחר השגת עצמאות, אמנים אפריקאים לבנים זכו לבסס את מקומם בעולם האמנות והאמנים אפריקאים השחורים שלא קיבלו הכרה, נאלצו לחפש אחר זהות חדשה.
אמנים מקנייה אשר עוסקים באמנות עכשווית, פיתחו אסתטיקה אמנותית חדשה, המערבת טכניקות שלמדו בבית הספר לאמנות וייצוגים אפריקאים מסורתיים.
אמנות זו מציגה את התהליך שהשתרע על פני עשרות שנים, על ידי יצירת אמנות אפריקאית מסורתית המשלבת בתוכה אלמנטים מערביים.
במסגרת האמנות העכשווית בקניה, נעשה שימוש בשלל מדיומים אמנותיים והסגנון האמנותי לרוב מסווג על ידי המתבונן המערבי לקטגוריות כמו אמנות קונספטואלית, קוביזם או סוריאליזם.
גם היום, אמנות זו אינה זוכה להכרה רבה מחוץ לאפריקה.
קיוות'י מבונו הוא אחד מבין מעטיי האמנים האפריקאים אשר מציגים את יצירותיהם באירופה.
אומנותו של קיוות'י מכילה דימויים שבטיים בעלי גוון סוריאליסטי שסוגם נאסר במשך עשרות שנים ובכך שהוא נותן מקום לייצוגים מסוג זה הוא מתקף אותם מחדש.
מטרת סגנונו יוצא הדופן של מבונו היא ליצור תחושה על טבעית של גן-עדן בו קיימת הרמוניה בין יצורים חיים ומכילה מרכיבים של תרבות ילידיי קנייה.
חומרי הגלם המשמשים אותו ליצירה הם חומרים פשוטים; עפרונות צבעוניים, פסטלים ודיו.
מבונו פועל על טהרת הפשטות ומחייה את האמנות המסורתית והגולמית של אבותיו .
שבט האקמבה הוא אחד השבטים הגדולים ביותר בקניה והוא חולש על אזוריה המזרחיים והדרומיים.
טרם הקולוניאליזם במאה ה-19 השבט הורכב מציידים ולקטים וסימן ההיכר שלהם היה שיניהם המחודדות של הגברים בשבט שעוצבו בטקס כשהגיעו לבגרות, סימן היכר אשר ניתן לראות בחלק מציוריו של מבונו.
השבט היה ידוע בביצוע כשפים, דבר שהדאיג את הקולוניה הבריטית ששאפה למזעור האמונה בכשפים וקיומם, בעיקר מאגיה שחורה .
הקולוניאליסטים הכתירו את שבט האקמבה כשבט לוחם, תואר שבני השבט קיבלו באהדה וכתוצאה רבים מהם הצטרפו לצבא הקולוניאליסטי.
אף על פי כן, בעת המאבק למען השחרור מהשלטון הקולוניאליסטי אנשי האקמבה כמעט ולא נהגו באלימות ופעלו בדרכי שלום כדי להשיג עצמאות.
בציוריו, מבונו מאמץ אליו את הערכים והמנהגים של אבותיו תוך כדי שאיפה ליצירת הרמוניה בין בני אדם, מעין גן-עדן עלי אדמות.
מבחינה אמנותית תרבותית, שבט האקמבה ידוע באומנות קליעת סליי וקש וגילוף בעץ, מוצריי אומנות זו רווחים בקרב השבט עד ימינו אנו ומוצגים בציוריו של מבונו גם כן.
עבודותיו של מבונו נאספו על ידי מספר מוזיאונים, כגון מוזיאון אמנות רדהיל שבקניה במסגרת תערוכת אמנות אפריקאית עכשווית, מוזיאון וולקרקונד בפרנקפורט, מוזיאון האמנות האפריקאית בניו-יורק, מוזיאון האמנות בדאלאס, המוזיאון הלאומי לאמנות בוושינגטון די.
ובגלריית סאאטצ'י במוזיאון הטייט מודרן שבאנגליה.
1988- גלריית וואטוטו, ניירובי, קנייה
1990- "לתוך שנות התשעים"- גלריית וואטוטו, ניירובי, קנייה.
- "אפריקה עכשיו"- אוסף סאאצ'י, לונדון, הממלכה המאוחדת.
- "קאנסט וויט קנייה"- טי.
- גלריית צימרמן ופרנקן, מונצ'נגלדבך, גרמנייה
1991- "אפרקיה חוקרת: אמנות אפריקאית במאה ה-20"- מרכז אפריקה, ניו-יורק, ארצות הברית.
- "עם מכחול ואיזמל: אמנות אפריקאית עכשווית"- מוזיאון לאנתולוגיה, פרנקפורט, גרמניה.
- "נקודת מבט משמרת: חיות אפריקאיות על ידי אפריקאים"- גלריית וואטוטו, ניירובי, קנייה.
1992- "זבל, חבר ישן"- גלריית וורטוטו, ניירובי, קנייה
- "אומנות על-טבעית בקנייה"- מרכז תרבות צרפת, ניירובי, קנייה.
1993- "גילוי- אמנות עכשווית ממזרח אפריקה"- מוזיאון לודוויגשפן, לודוויגשפן, גרמניה.
- "אמנות אפריקאית עכשווית"- גלריית פארקו, טוקיו, יפן.
1994- "מפגש אפריקאי"- מוזיאון העולם הערבי, פריז, צרפת.
1996- "אמנות אפריקאית לא קיימת"- גלריית הרלן, הולנד.
אמנות וצילום אפריקאים עכשוויים"- גלריה ספציה, בולוניה, איטליה.
2013- "פביליון קניה"- הביאנלה ה-55 בוונציה, וונציה, איטליה.
2019- "מבנו ופסלים, תערוכה קבוצתית"- מוזיאון רדהיל, ניירובי, קנייה.
מחוז קיוטרה (באנגלית, בסוואהילי: Kyotera) הוא אחד ממחוזותיו האדמיניסטרטיביים של האזור המרכזי במדינת אוגנדה.
המחוז גובל במחוז מאסאקה מצפון מזרח, ברפובליקה המאוחדת של טנזניה מדרום, במחוז ראקאי ממערב ובמחוז לוואנגו מצפון מערב.
מטה המחוז יושב בעיר קאסאלי.
עיר הבירה והעיר הגדולה של המחוז היא קיוטרה.
ב-1 ביולי 2017, התפצל המחוז והפך למחוז עצמאי, כחלק מתוכנית ממשלתית להקטין את המחוזות במדינה, ובכך יועברו הכספים גם לעיירות הקטנות, ולא יישארו בידיי הערים הגדולות במחוז, כפי שקרה עד אז.
קצב גידול האוכלוסייה הוא 1.48% בשנה.
קיום הנדר בבית אל הוא אירוע מקראי המופיע ב בפרשת וישלח.
לאחר שביציאתו של יעקב מארץ כנען עבר דרך בית אל ונדר לקבוע את המקום כבית ה' ולעשר מנכסיו, בשובו אל הארץ מבית לבן הוא מקיים את נדרו.
לאחר אירועי מעשה דינה נגלה ה' אל יעקב וקורא לו לעלות לבית אל ולקיים את נדרו.
יעקב מצווה על בני-ביתו להחליף את בגדיהם ולהסיר את החפצים הנגועים בעבודה-זרה שעמם.
את העבודה-זרה הוא טומן תחת האלה ליד שכם.
הפרשנים מבארים כי מדובר בעבודה-זרה משלל בית שכם.
יעקב ואנשיו מגיעים לבית אל ללא פגע.
יעקב בונה מזבח, וקורא למקום 'אל בית אל'.
דבורה מינקת רבקה אם יעקב מתה, ונקברה תחת האלון שלצד בית אל.
בעקבות כך נקרא האלון 'אלון בכות'.
יעקב הציב מצבה במקום שדיבר איתו ה', ניסך עליה נסך ויצק שמן.
את שם המקום שדיבר איתו ה' קורא יעקב 'בית אל'.
לפי המדרש 'אלון' ביוונית הוא 'אחר', לרמז שבעוד יעקב מתאבל על רבקה המינקת נודע לו על מותה של רבקה אמו ונגרם לו אבל נוסף.
המדרש מסביר כי מה שנכתב הוא ברכת אבלים שבירך ה' את יעקב על מות אמו.
לפי מדרש זה מיישב רמב"ן את התמיהה מדוע עניין מותה של דבורה נכנס באמצעה של הפרשה, בין בניית המזבח לדברי ה'.
אם אכן רומז הפסוק גם למותה של רבקה, מובן כי התגלותו של ה' לאחר המוות הייתה כדי לנחמו, כפי שנגלה ליצחק אביו לנחמו אחרי מות אברהם.
שלוש פעמים מוזכר במקרא שיעקב קורא למקום בית אל.
אחת כאשר הוא בדרכו לחרן לאחר שחלם את חלומו: (), ופעמיים בפרשה זו.
האחת כאשר הוא בונה מזבח, ובה הוא מכנה את המקום 'אל בית אל': (בפסוק ז), והשנייה לאחר שהציב את המצבה, בה הוא קורא לו שוב 'בית אל': (פסוק ט"ו).
רמב"ן מבאר כי יעקב שב וקרא למקום פעם אחר פעם כדי להדגיש שהדבר אמת ושם השכינה תמיד.
פרשנים אחרים רואים חילוק בין השם 'בית אל' לשם 'אל בית אל', ומבארים כי בשם 'אל בית אל' הוסיף יעקב והדגיש את ייחוד שם ה' על מקום זה דווקא.
לפי הסבר זה הקריאה השלישית הייתה על מקום סמוך למקום הראשון, ושם דיבר איתו השם.
קיווין אודרהאן קלהר הוא כדורגלן אירי המשחק בעמדת השוער בקבוצת ברנטפורד מהפרמייר ליג ובנבחרת אירלנד.
קלהר עבר מריגגמהון ריינג'רס אל מחלקת הנוער של ליברפול מהפרמייר ליג בקיץ 2015. ב-25 בספטמבר 2019 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–2 על מילטון קינס דונס במסגרת הסיבוב הראשון של גביע הפוטבול ליג.
ב-27 בפברואר 2022 זכה עם ליברפול בגביע הפוטבול ליג, תוך שהוא משמש כשוער הראשון של הקבוצה לכל אורך הטורניר.
במשחק הגמר, בו גברה קבוצתו על צ'לסי, שמר קלהר על שער נקי במשך 120 דקות, בדרך ל-0-0 בתום ההארכה, כאשר בדו-קרב הפנדלים כבש את הפנדל ה-11 לזכות קבוצתו בדרך לזכייה בתואר.
ב-3 ביוני 2025 חתם בברנטפורד.
ב-8 ביוני 2021 ערך קלהר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אירלנד, בתיקו 0-0 נגד נבחרת הונגריה במשחק ידידות.
קִיוִית לִבְנַת-זָנָב (שם מדעי: Vanellus leucurus) היא עוף-מים בסוג קיווית.
בישראל היא חולפת נדירה וחורפת נדירה עוד יותר.
לרוב היא נצפית בעמקי הצפון, בפרט בעמק החולה.
שם הסוג Vanellus הוא המילה הלטינית עבור קיוויות, והוא צורת הקטנה ל-vannus מעין כברה מקש ששימשה כדי לברור גרגרי חיטה.
שם המין הספציפי leucurus הוא מיוונית עתיקה ל"לבן-זנב": "leukos" - לבן; ו-"oura" - זנב.
מין זה נודד במלואו במרכז אסיה, למרות שישנן כמה אוכלוסיות יציבות במזרח התיכון (חלקים מעיראק ואיראן).
אוכלוסיות נודדות מקננות ברוסיה בין אמצע אפריל למאי ויוצאות בחזית רחבה לשטחי החריפה בצפון-מזרח אפריקה, המזרח התיכון, פקיסטן וצפון הודו בין אמצע יולי לספטמבר (אם כי מדי פעם ישנם פרטים החורפים ברוסיה), וחוזרים לאזורי הקינון במהלך מרץ ואפריל.
מין זה מקנן לעיתים קרובות במושבות קטנות של בין 4 ל-24 זוגות, לפעמים עד 100 זוגות (עיראק).
מחוץ לעונת הקינון מופיע מין זה ביחידים, זוגות או בקבוצות קטנות, עם להקות נודדות קטנות של בין 1–6 פרטים ולהקות חורפות של 6–25 פרטים.
היא מזדמנת נדירה למדי במערב אירופה.
המין מראה העדפה לבתי-גידול בקרבת מים עומדים רדודים או הזורמים באיטיות עם כיסי אדמה המאפשרים הליכה ושכשוך במים ללא הפרעות.
מין זה מקנן ברוסיה באזורים לחים ועשירים בצמחייה ליד מים מתוקים או מלוחים, ובאיונים קטנים וירוקים או חופים ביצתיים של אגמים מליחים.
במהלך החורף מין זה מעדיף נהרות, תעלות ניקוז, בריכות, לגונות חופיות, ביצות ושטחי עשב מוצפים או כאלו שהתייבשו לאחרונה.
היא מופיעה גם באזורים מליחיים עם צמחייה נמוכה ודלילה, באגני חלחול רדודים ליד תעלות ומאגרים ובשדות אורז מושקים.
במהלך עונה זו המין מופיע גם על קרקע יבשה ליד מים כגון גדות נהרות וחופי אגמים, אך נמנע מארץ יבשה ופתוחה אם כי הוא נצפה לעיתים נח על שדות חרושים ויבשים (פקיסטן).
המין תועד גם ניזון בשפכי ביוב זורם בסודן.
היא בונה את קיניה על הקרקע בשקעים רדודים בשטח הפתוח, בדרך כלל ליד מים.
תצפיות מועטות על אתרי קינון זמינות, אך אתר אחד נמצא על שדה מכוסה עשב מושקה ולא מעובד, ואחר נצפה על אדמה יבשה סמוך לביצה.
היא נוהגת להישאר בקרבת מים מתוקים או מלוחים, שם היא מחפשת מזון.
היא אוכלת-כל, תזונתה מורכבת בעיקר מחרקים (במיוחד חיפושיות, חגבים, זחלים, זחלי זבובים וארבה), אך גם תולעים, רכיכות וסרטנים (כולל חסילוני מים מתוקים).
ידוע כי היא שוחה בעת חיפוש מזון, והיא אחד משני המינים היחידים במשפחתה שמכניסים את ראשה באופן קבוע מתחת למים בעת חיפוש אחר מזון.
היא בעלת גזרה זקופה ודקה ומקור שחור צר וארוך יחסית.
הבוגרים בעלי ראש, צוואר וגב בצבע חום-ורדרד, עם פנים חיוורות יותר וחזה אפור, המתחלף בבטן לבנה-ורדרדה.
זנבה הלבן הנקי הכנפיים הייחודיות בצבעי חום, לבן ושחור, ורגליה הצהובות והארוכות הבולטות בתעופה מעבר לזנב, הופכים את המין הזה לקל לזיהוי.
לצעירים גב בעל מראה קשקשי, והם עשויים להראות מעט צבע חום בזנב.
מעופה קליל ו"פרפרי", אופייני לקיוויות.
הקריאה, הנשמעת בעיקר בעונת הקינון, היא "פיוויט" בדומה לקיווית מצוייצת.
האוכלוסייה האירופית מוערכת ב-560–5,100 זוגות, מה שמשתווה ל-1,100–10,200 פרטים בוגרים.
מגמת האוכלוסייה הכוללת אינה ודאית, שכן אוכלוסיות מסוימות מצטמצמות, בעוד שאחרות גדלות.
ההערכה היא כי האוכלוסייה האירופית גדלה.
יש לה טווח תפוצה נרחב למדי, ועל-אף שמגמות האוכלוסייה מעורבות, מסווגת קיווית זו ברמת סיכון של "ללא חשש" על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN).
קיווית לבנת-זנב היא אחד המינים עליהם חל ההסכם לשימור עופות מים נודדים אפריקאים-אירו-אסייתים (AEWA).
קִיוִית שְׁחֹרַת-רֹאשׁ (שם מדעי: Vanellus tectus) היא עוף-מים בסוג קיווית.
זהו מין יציב, המצוי ברחבי אפריקה שמדרום לסהרה מסנגל ועד אתיופיה, אם כי היא מבצעת תנועות עונתיות.
היא מטילה שתיים או שלוש ביצים בקן הממוקם בשקע בקרקע.
התצפית היחידה בישראל, ובכלל במערב הפליארקטי, היא של פרט אחד שנאסף בדרום הערבה בשנת 1863. פרט זה עדיין מוצג במוזיאון להיסטוריה של הטבע בטרינג, אנגליה.
זהו עוף-מים בינוני–גדול, באורך כ-26 ס"מ ובמשקל 100–120 גרם.
אלו ציפורים בולטות וקשה לטעות בזיהוין: היא בעלת ראש שחור, מלבד צבע לבן במצח, מתחת למקור, ופס לרוחב הראש והעורף האחורי.
יש לה ציצה שחורה כמו לקיווית המצוייצת, והמקור והרגליים אדומים.
הזנב לבן עם קצה שחור.
בתעופה,יש לכנפיים העליונות אברות תעופה שחורות וסוככות חומות המופרדות בפס לבן.
התת-כנף לבנה עם אברות תעופה שחורות.
מין זה הוא מקנן נפוץ באזורי שפלה לחים הקרובים למים.
לעיתים קרובות היא משחרת מזון בבתי גידול יבשים יותר, כמו מגרשי גולף ומדשאות, ומלקטת חרקים וחסרי חוליות אחרים מהקרקע.
לקיווית שחורת-ראש יש קריאת "טנק-טנק" מתכתית.
קיווית שחורת-ראש תוארה לראשונה על-ידי החוקר הצרפתי ז'ורז'-לואי לקלר, הרוזן דה בופון בשנת 1781 ב-Histoire Naturelle des Oiseaux שלו מפרט שנאסף בסנגל.
הציפור אוירה גם בלוח צבע על-ידי פרנסואה-ניקולה מרטינט ב-Planches Enluminées D'Histoire Naturelle, אשר הופקה בפיקוחו של אדמה-לואי דאובנטון כדי ללוות את הטקסט של בופון.
לא כיתוב הלוח ולא התיאור של בופון כללו שם מדעי, אך בשנת 1783 טבע חוקר הטבע ההולנדי פיטר בודאארט את השם Charadrius tectus במגדיר שלו Planches Enluminées.
המין ממוקם כעת בסוג Vanellus, שתואר על-ידי הזואולוג הצרפתי Mathurin Jacques Brisson בשנת 1760.
שם הסוג Vanellus הוא המילה הלטינית עבור קיוויות, הוא מגיע מצורת הקטנה ל-vannus, מעין כברה מקש ששימשה כדי לברור גרגרי חיטה.
שם המין הספציפי tectus הוא מלטינית ומשמעותו "מכוסה", מהמילה tegere - לכסות (כנראה בשל הציצה השחורה).
tectus (פיטר בודארט, 1783) - דרום-מערב מאוריטניה עד אתיופיה, דרומה לחוף השנהב ואוגנדה.
t.latifrons (אנטון רייכנוב, 1881) - דרום סומליה עד מזרח קניה.
קִיוִית לַהֲקָנִית (שם מדעי: Vanellus gregarius) היא עוף-מים בסוג קיווית.
הקיווית מקננת בקזחסטן וחורפת במזרח התיכון, בתת-היבשת ההודית ובסודאן.
הספרות ההיסטורית (באנגלית) התייחסה לה כקיווית שחורת-בטן.
בישראל היא חולפת וחורפת נדירה אך גם קבועה, בעיקר בצפון-מערב הנגב.
היא נצפית גם בעמק בית-שאן ובעמק החולה.
שם הסוג Vanellus הוא המילה הלטינית עבור קיוויות, הוא מגיע מצורת הקטנה ל-vannus, מעין כברה מקש ששימשה בעבר כדי לברור גרגרי חיטה.
שם המין הספציפי gregarius הוא מלטינית ומשמעותו "מתלהק" מ-grex, gregis, "להקה", ומתייחס לנטייתו של מין זה להימצא בנוכחות בני מינו ומינים קרובים אחרים.
הקיווית הלהקנית תוארה לראשונה ב-1771 על ידי החוקר פטר סימון פאלאס במהלך מסעותיו בטבע הרוסי.
זהו מין מונוטיפי, כלומר לא נמצאו לו תת-מינים.
היא בעלת רגליים שחורות וארוכות ומקור שחור וקצר.
לפרטים בלבוש חורף יש כנפיים חומות בהירות עם דוגמת ראש בולטת.
יש לה כיפה ופס עיניים שחורים, כשהאחרון מתוחם מלמעלה ומלמטה בצבע לבן.
רגליה השחורות והארוכות, זנבה הלבן עם רצועת הקצה השחורה והכנפיים הייחודיות בצבעי חום לבן ואפור הופכים אותה לקלה לזיהוי בתעופה.
לבוש החיזור בקיץ הרבה יותר חי.
הנוצות החומות הופכות לאפרפרות ומעט מבריקות למעט הלחיים הצהבהבות.
הכיפה והפסים לרוחב העיניים מקבלים צבע חזק יותר, והחזה התחתון מקבל צבע שחור הדוהה עד לצבע ערמוני עשיר כשהוא מתקרב לשת.
לצעירים יש נוצות גב מתוחמות בגבול המעניק להן מראה "קשקשי", ורק עקבות של דגם הראש של הבוגרים.
היא ניזונה בעיקר מחרקים כולל חגבים, חיפושיות, וזחלי עש.
היא מלקטת גם עכבישים ולעיתים קרובות כמויות קטנות של חומר צמחי כולל דגנים, עלים ופרחים.
הקיווית תבלע אבנים קטנות, עצמות, וקליפות קשיחות של חרקים כדי לפצות על מחסור בסידן, בין היתר על מנת לאפשר ייצור ביצים תקין.
לעיתים קרובות נמצאות בקיבה אבנים קטנות, מדי פעם יחד עם שרידי עצמות קטנות של בעלי חוליות וקונכיות רכיכות.
התזונה מגוונת יותר במשך עונת הקינון, והיא מוגבלת בעיקר לחגבים וחרקים אחרים מחוצה לה.
היא דומה לקיווית לבנת-זנב הנפוצה יותר, אך יש לה כיפה מפוספסת ורגליים אפורות כהות, בניגוד לרגליים הצהובות ולראש החלק יותר של לבנת-הבטן.
קריאתה צורמת ודומה לצליל "קֶרֶק".
בשונה מקיוויות אחרות, הנוטות להימשך לסביבת מקורות מים, הקיווית הלהקנית מעדיפה ערבות, שטחי עשב צחיחים, וגם שדות מעובדים.
היא מקננת בקבוצות קטנות של 3–20 זוגות מאמצע אפריל עד יולי, ומתחילה את הנדידה דרומה באוגוסט או ספטמבר (מדי פעם יותר מאוחר עד אוקטובר).
ידוע כי להקות של כמה אלפים מתאספות לפני הנדידה בסיביר ובקזחסטן, אך הנדידה עצמה מתרחשת בדרך כלל בקבוצות קטנות של 15–20 ציפורים.
בסוריה היא מגיעה מדי שנה בסביבות אמצע פברואר עד סוף מרץ, ושוב בסתיו.
היא מגיעה לשטחי החריפה שלה בהודו ופקיסטן עד ספטמבר-אוקטובר, ולסודאן בסוף אוקטובר.
יותר נפוץ לצפות בלהקות קטנות של בודדים עד עשרות פרטים בשטחי החורף, אם כי מדי פעם תועדו להקות גדולות יותר של למעלה מ-100 ציפורים.
היא עוזבת את שטחי החורף במרץ או בתחילת אפריל, ומגיעה לאזורי הקינון שלה מאמצע אפריל.
הקיווית הלהקנית נדדה היסטורית בשני מסלולים, מערבי ומזרחי.
במסלולה המערבי היא עוברת מעל מרכז אסיה וטורקיה לאזורי החריפה בישראל ובלבנון, כמה אזורים בסעודיה, וכן במזרח אפריקה.
במסלולה המזרחי היא חורפת בחופי איראן, איחוד האמירויות הערביות והודו.
ברם, במקרה של שתי מדינות, קטר וכווית, המצב שונה.
היסטורית הקיווית הלהקנית תועדה בהן כמזדמנת בלבד, כשהתצפיות הראשונות בה היו בשנות ה-80. עם תיעוש המדינות הוקמו חוות ופארקים ברחביהן.
בפרט, קיוויות מזדמנות שביקרו בחוות רוקאיה ושדות סולייביה בתחילת שנות ה-2000 החלו לבקר שוב ושוב ואף לחרוף במדינות, מה שהוליד נתיב נדידה שלישי, מרכזי.
בנדידה היא נצפית בעיקר במישורים חוליים עם עשב קצר, כרי דשא יבשים, אדמות בור ושדות מעובדים.
שטחי החריפה הם ערבות וסוואנות שרופות, מישורים יבשים או חוליים, שדות דוחן שנקטפו, שטחי מרעה לחים ושטחי דשא קצרים, לעיתים קרובות בקרבה למים.
בחצי האי ערב היא נצפית לעיתים קרובות במדבר ליד החוף.
שרידות הקינים במרכז קזחסטן בין 2005 ל-2012 הייתה גבוהה יותר קרוב ליישובים אנושיים, למרות שיעורי הדריסה הגבוהים יותר, וכאשר היו יותר קנים שכנים, אך המרחק ליישובים וצפיפות המושבות השתנו באופן שיטתי בין השנים.
לאחר שבעבר הייתה בעלת תפוצה נרחבת באירופה, הקיווית הלהקנית כמעט ונמחקה מהיבשת.
עם זאת, היא עוד לא נכחדה לחלוטין משם, מכיוון שהיא מתועדת מדי פעם כמזדמנת בטווח שמשתרע עד לממלכה המאוחדת ופורטוגל, ונצפית לעיתים קרובות לצד הקיווית המצוייצת במסעות הנדידה והשוטטות שלה.
היא ניזונה בצורה דומה, מלקטת חרקים וטרף קטן אחר בעיקר משטחי עשב או משטחים חקלאיים.
הקיווית הלהקנית מקננת בעיקר באזורי המעבר בין ערבות עשב של מלעניאל ולענה, שם קיימים אזורים מלוחים חשופים ליד מקווי מים.
היא נמצאת בשדות שממה יבשים, מעובדים, חרושים ושדות קצורים.
הקינים ממוקמים בעדיפות באזורים של לענה בעלי שפע של גללים ועם צמחייה קצרה.
היא נוטה להימנע מערבות עם צמחייה צפופה, אולם אזורים עם אחוז נמוך של אדמה חשופה ואחוז גבוה של צמחייה גבוהה מועדפים על פרחונים, והם עשויים להיות חשובים למתן מחסה מפני טורפים.
בית גידול מתאים התרחש ככל הנראה באופן טבעי באדמות סולונצ'ק דלות בצמחייה ובאזורים שנשרפו לאחרונה בשריפות ערבות, אך כיום הכי נפוצים בעיקר בפריפריה של כפרים, לפחות במרכז קזחסטן.
סביב כפרים כאלה יש מתאם חיובי חזק בין עוצמת המרעה לצפיפות הקינים.
הקן שלה הוא גומה על הקרקע, ללא ריפוד, או שמרופדת בחומר צמחי, חלוקי נחל ופסולת.
הקן נמצא בדרך-כלל על כיסים מלוחים וחשופים או בצמחייה קצרה ליד מים.
התטולה שלה מכילה שלוש עד ארבע ביצים.
הישרדות הקן בשלב הביצים משתנה בין השנים, עקב רמות שונות של טריפה על ידי שועלים, סמורים, קיפודי חולות וסוסליקים, וגם דריסה על ידי בקר, ובמיוחד של כבשים ועיזים.
במקרה של כישלון בקינון עשוי הזוג לנסות מחזור קינון נוסף.
ציד בלתי חוקי במהלך הנדידה ובשטחי החורף עשוי להיות כעת האיום העיקרי.
נתונים מ-2005–2012 מצביעים על כך ששרידות נמוכה של בוגרים, אולי כתוצאה מלחץ ציד ידוע לאורך נתיבי הנדידה, נראית כאיום הדמוגרפי הקריטי ביותר.
גורמים מרכזיים אחרים המסבירים את גודל הירידות נותרו לא מובנים, למרות מחקרים רבים ועדכניים.
בשטחי הקינון היא הייתה כנראה מאוימת בעבר על ידי הפיכת הערבות לגידולי שדות, בתוספת, אף כי פחות סביר, של הפחתה במרעה על ידי עדרים גדולים של פרסתנים מקומיים, ולאחרונה, על ידי אובדן העדרים העצומים של חיות מרעה ביתיות מחוות בחסות המדינות.
גורמים אלו עשויים להיות מאחורי העלייה האפשרית במספרים (לפחות בחלקים מקזחסטן) בשנים האחרונות.
ריכוז הקינים באזורי מרעה כבדים בקרבת כפרים עלול להגביר את האיומים מהפרעות אנושיות ודריסה על ידי כבשים, עיזים ואולי בעלי חיים אחרים.
שרידות נמוכה של ביצים עקב קינון באזורים בעלי צפיפות מרעה גבוהה הוצעה כאחד הגורמים לדעיכת המין.
שדידת קנים על ידי עורבי מזרע, שתפוצתם התרחבה מאוד לתוך תחום הקינון של הקיוויות בשל נטיעת רשת רצועות מחסה (שדרות עצים התוחמות שדות כדי לספק הגנה ממזג האוויר) - הוצעה בעבר כגורם לירידה, אך נתונים ממרכז קזחסטן מצביעים על כך שזה לא סביר.
המין עשוי להיות מושפע מהאקלים היבש יותר ויותר בטווח הקינון והחריפה שלו, אך לא ברור אם אלה מועילים או מאיימים על מין חצי מדברי זה.
התרחבות והתעצמות חקלאית, רעיית יתר ואובדן בתי גידול ערבות מהווים כולם איומים על אתרי עצירת ביניים המשמשים את המין.
פרויקט השקיה המפיץ מים מסכר אטאטורק לשדות סביב סיילנפינאר עשוי להשפיע לרעה על המין עם שינוי בתי הגידול.
מאז ומתמיד היה קשה לכמת את אוכלוסיית הקיוויות הלהקניות.
ההערכה הייתה שהאוכלוסייה תמיד הייתה בירידה, ובמיוחד בעקבות צניחה גדולה במספרים לקראת סוף המאה ה-20, שהותירה את האוכלוסייה הנוכחית רק על 20–25 אחוזים מהמספרים ההיסטוריים שלה, ועל פי הערכות אחרות האוכלוסייה קטנה בלמעלה מ-90% אחוזים מאז 1930.
מספר קטן של פרטים חורפים באופן קבוע בסעודיה, עומאן ואיחוד האמירויות.
ישנן תצפיות קבועות במזדמנים באירופה והוצע כי מספר קטן של פרטים עלול לחרוף באיבריה.
המין סבל מירידה מהירה מאוד באוכלוסייה והתכווצות טווח התפוצה.
בצפון קזחסטן נרשמה ירידה של 40% במהלך השנים 1930–1960, ולאחריה ירידה נוספת במספרים במהלך השנים 1960-1987.
עבודת שטח עדכנית יותר הראתה שהאוכלוסייה גדולה ממה שחששו פעם.
סקרים בשנת 2006 בקזחסטן נספרו 376 זוגות מקננים בשטח של 145,000 קמ"ר.
אקסטרפולציה של צפיפות אוכלוסייה זו על פני טווח הקינון מניבה גודל אוכלוסייה כולל אפשרי של 5,600 זוגות מקננים, כלומר 11,200 פרטים בוגרים.
קיווית המתויגת במשדר לוויני ממרכז קזחסטן אותרה בטורקיה באוקטובר 2007 בלהקה של 3,200 פרטים.
ספירות סימולטניות שנעשו במרץ 2007 בצפון סוריה ובדרום-מזרח טורקיה הסתכמו ב-1,500-2,000 פרטים בהתאמה.
מאז עקבו אחרי מספר פרטים עד לאזורי החריפה בסודאן, מה שמעיד על כך שהאתרים במזרח התיכון משמשים לעצירת ביניים בדרך לאפריקה.
סקרים מספטמבר 2009 אישרו את חשיבותו של שקע קומה-מאניץ' בדרום רוסיה כאתר עצירת ביניים עם הערכות של עד 2,000 פרטים.
עם זאת, מעט פרטים עברו באזור בסתיו 2015, אולי כתוצאה ממזג אוויר קר ורטוב.
שלושה פרטים מתויגים במשדר לוויני עפו ישירות מעל הים הכספי, נתיב שנראה בעבר רק באביב.
בטורקיה יש אתרי עצירת ביניים חשובים במישור מוס ובשמורת הציפורים בקיילנפינאר (1,300 קיוויות תועדו שם באוקטובר 2012).
להקת שיא של יותר מ-400 פרטים שנצפתה באגם טלימרז'אן, אוזבקיסטן בספטמבר 2012 מעידה על כך שאזור זה מהווה אתר שהייה חשוב למין.
בשנת 2015 תועדו 4,225 פרטים באוזבקיסטן ו-3,675 בטורקמניסטן, ואלו המספרים הגבוהים ביותר של המינים שתועדו בארץ כלשהי מאז המאה ה-19. המספר הכולל של הקיוויות המצויות באזור נאמד ב-6,000-8,000, ואולי מייצג את כלל אוכלוסיית הנתיבים המזרחיים של המין ופוטנציאל למחצית מהאוכלוסייה העולמית.
למרות עבודות הסקר, עד כה לא אותרו קיוויות להקניות בעיראק.
נאמנות לאתרי הקינון וחזרת צעירים לארתי ההתבגרות שלהם היו נמוכים והמושבות השתנו מאוד בגודלן בין שנים, מה שהקשה על הערכת מגמות האוכלוסייה וההישרדות.
אומדן האוכלוסייה המשוער גדל בעקבות מחקרים ארוכים של עשרות שנים, ובאוקטובר 2007, התגלתה להקת-על של כ-3,200 קיוויות להקניות בטורקיה, לדברי גובן אקן, מנהל אגודת הטבע הטורקית.
בנוסף, נמצאו 1,500 קיוויות חורפות בסוריה.
האוכלוסייה מוערכת כיום על כ-17,000 פרטים, ודווח על עלייה בקינונים בכל שנה עד 2007, אולם קשה לקבוע אם מדובר בגידול או שפשוט נמצאו עוד קנים כתוצאה מיותר עבודת שטח.
טווח התפוצה שלה התכווץ מאוד מהטווח ההיסטורי שנפרש מאוקראינה ועד סין.
מוערך כי באירופה חלה ירידה של 80% או יותר במשך 27 שנים (3 דורות), וב-25% או יותר במשך 9 שנים (דור אחד).
עבודת השטח שעברה שהובילה לגילויין של אלפי קיוויות להקניות הביאה לכך שהאוכלוסייה הייתה גדולה בהרבה ממה שחששו בעבר, אולם התגלה גם שלבוגרים יש שיעורי הישרדות נמוכים, והאוכלוסייה צפויה להמשיך לרדת בקצב דומה או מואץ.
הסיבות לצניחה באוכלוסייה אינן ידועות ברובן, אך ציד לאורך נתיבי נדידה יוחס כאיום בולט לכל הפחות.
תוכנית פעולה בינלאומית של מינים יחידים אומצה על ידי ישיבת AEWA במאי 2012. הקיווית הלהקנית מוגנת משפטית בארמניה, קזחסטן, רוסיה, טורקמניסטן, אוקראינה ואוזבקיסטן, אך בדרך כלל היא סובלת מחוסר אכיפה.
פרויקט מחקר אינטנסיבי באתרי הקינון במרכז קזחסטן החל בשנת 2004, הבטחת מימון עד 2009 (Anon.
בשנת 2005 החל פרויקט המחקר של הקיווית הלהקנית בקזחסטן על ידי צוות מה-RSPB והאגודה להגנת המגוון הביולוגי בקזחסטן (ACBK) במטרה להבין את הגורמים לדעיכת המין.
בשנת 2008 החל פרויקט בטורקיה שנועד כדי לקבל הבנה טובה יותר של אתרי עצירת הביניים המשמשים את המין במהלך הנדידה.
עבודת סקר בהודו בוצעה בשנים 2012–2013 ועלון מקומי הופץ כדי להעלות את המודעות למין.
סקרים נוספים נערכו לאחרונה בסודאן, טורקיה (בסיילנפינאר), עיראק, רוסיה, פקיסטן ואוזבקיסטן.
סקרי שדה נערכו בטורקיה ב-2014–2015 וברוסיה, טורקמניסטן, אוזבקיסטן וסעודיה ב-2015–2016, וסקרים תוכננו לפברואר 2016 בפקיסטן.
סקרים על שטחי גידול מתוכננים גם ל-2018 ו-2019, תוך שימוש במתודולוגיות שיאפשרו השוואה ישירה עם סקרים קודמים.
פרויקט תיוג במשדרים לוויניים במרכז קזחסטן נועד לספק מידע על נדידת המין.
תשע פרטים מושדרו בשנת 2010, אך משדריהן אינן פעילים עוד.
לשלוש מהם הותקנו משדרים בשנת 2013. שתיים נדדו דרך טורקיה לפני החריפה בסעודיה ובסודאן, ואילו השלישית נעה מזרחה דרך טורקמניסטן, אוזבקיסטן ואפגניסטן לפני החריפה בפקיסטן.
הציד בסוריה זוהה כאיום מרכזי אשר יש לפעול כדי להתמודד איתו.
הארגון Nature Iraq יצר קשר עם ציידים ומנהל פעילויות על מנת להעלות מודעות בעיראק.
במרץ 2011 נערכה פגישת הפתיחה של קבוצת העבודה הבינלאומית של הקיווית הלהקנית בפלמירה, סוריה.
הקבוצה הסכימה על צעדי שימור הנדרשים על ידי כל מדינה, ותכננה פעולות חוצות גבולות כדי להגן על המין על פני תפוצתה הנרחבת.
אזור גדול מסביב לסיילנפינאר הוגדר כאזור ללא ציד בשנת 2015.
המין מוגדר ברמת סיכון של "בסכנת הכחדה חמורה" על ידי האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע (IUCN), בשל הירידה החדה ביותר במספרים של האוכלוסייה, על אף שהסיבה לכך לא מובנת במלואה.
קיווית המסכה (שם מדעי: Vanellus miles) היא עוף-מים מהסוג קיווית שבמשפחת החופמיים, החיה בטבע באוסטרליה, ניו זילנד ובגינאה החדשה ובאיים הקרובים.
קיווית זו תוארה למדע ב-1783 בידי החוקר פיטר בודארט .
קיווית זו היא הגדולה ביותר מבני משפחת החופמיים כשאורכה מגיע בין 30 ל-37 ס"מ, בעלת מוטת כנפיים של 75 עד 85 ס"מ ומשקלה 191 עד 300 גרם בתת-המין V.
miles בעוד תת-המין הדרומי יותר, V.
novaehollandiae גדול יותר ומשקלו כ-296 עד 412 גרם.
במראה היא דומה מעט לסיקסק אך בעלת חזה ופנים בהירים יותר ומעל המקור הצהוב דלדול עור צהוב דמוי "מסיכה", ממנה קיבלה את שמה.
הקיווית חיה לאורך החוף הימי ובביצות כשלעיתים הם נראות הרחק יותר לעבר היבשה הצחיחה.
הקיווית מחפשת מזון בקבוצות על הקרקע ושולה עם מקורה תולעים וחרקים מסדקים.
אף שלרוב היא מוסווה ונחבאת אל הכלים בעונת הרבייה הקיוויות מגוננות על קינם הקרקעי בתוקפנות גלויה, תוך שהן עטות מהאוויר על פולשים לטריטוריה.
לרוב התקיפות מופנות לעבר עופות דורסים, חתולים, כלבים או עורבים רעבים הם יתקפו גם אנשים ואף תקפו מטוסים.
הקן מוסווה והאפרוחים הבוקעים מגיעים לבגרות כעבור 4 או 5 חודשים, כשהם נשארים שנה או שנתיים לצד הוריהם בבגרותם.
תוחלת החיים שלהם היא כ-16 שנים בטבע.
קיוקושינקאי (או קיוקושין/שינקיוקושין/קיוקושינקאיקאן) היא שיטת קראטה המאופיינת במגע מלא.
השיטה נוסדה בשנת 1964 על ידי מאסוטאצו אויאמה (1923–1994) שנולד תחת השם הקוריאני צ'וי יונג אוי.
משמעות השם קיוקושינקאי ביפנית היא "החברה של האמת המוחלטת".
הקיוקושין פרץ דרך בכך שחוקיו מאפשרים בעיטות לראש ולרגליים, בניגוד לחוקי מרבית סגנונות הקראטה האחרים.
הקיוקושין הוא קרב במגע מלא ונחשב לסגנון לחימה יעיל ומציאותי יותר, המתאים במיוחד להגנה עצמית, כמו גם לשיפור עצמי ולהקניית משמעת עצמית.
לאחר שהמייסד אויאמה הדגים את יכולתו ברחבי יפן, הוקמו מכוני קיוקושינקאי בכל רחבי תבל.
ב-1965 נפתח ה"הונבו" - המועדון המרכזי.
כיום קיימות נציגויות לשיטה בכל העולם.
כיום ראש השיטה (נשיא) של ארגון הקיוקושין הבינלאומי הרשמי (IKO) אשר היה שייך לאויאמה הוא שוקי מטסואי
למשמעת חשיבות עליונה באומנויות בכלל, בקראטה בפרט ובקיוקושין במיוחד.
רק באמצעות המשמעת יוכל המתאמן להשתפר פיזית ורוחנית, ולהתקרב להבנה אמיתית של דרך הלוחם.
מייסד הקיוקושין השאיר אחריו 7 עקרונות להם ייחס חשיבות עליונה (דוג'ו קון) ו-11 סיסמאות שאפיינו את שיטת הלימוד שלו (ניג'ו קון).
זאת ועוד, ברחבי העולם נתגבשו כללי אתיקה להתנהגות במכון.
הדוג'ו קון (או: שבועת הדוג'ו) של קיוקושין מורכב משבעה עקרונות, שלכל אחד מהם חשיבות עליונה שווה.
הדוג'ו קון נכתב על ידי מאסוטאצו אויאמה עם עזרתו של איג'י יושיקאווה, סופר יפני מפורסם.
לרוב הדוג'ו קון מדוקלם בסוף כל אימון על ידי התלמידים והמדריך.
יש לשים לב שכל העקרונות ממוספרים בספרה "1" כדי להדגיש את החשיבות הגדולה והשווה של כולם.
1. נאמן את ליבנו וגופינו בשביל רוח יציבה ואיתנה.
1. נרדוף את המשמעות האמיתית של דרך הלחימה, כך שבבוא העת חושינו יהיו דרוכים.
1. עם מרץ אמיתי, נשאף לפתח רוח של סגפנות.
1. נאמץ את חוקי האדיבות, נכבד את הבכירים מאיתנו, ונמנע מאלימות.
1. נלך בדרכינו הדתית, ולעולם לא נשכח את מעלת הענווה.
1. נייחל לתבונה ולחוסן, לא לתשוקות אחרות.
1. כל חיינו, דרך המשמעת של הקראטה, נשאף לממש את המשמעות האמיתית של דרך הקיוקושין.
מאס אויאמה סיכם את פילוסופיית אמנויות הלחימה שלו לאחת עשרה הסיסמאות, שהיו לחלק בלתי נפרד משיטת הלימוד שלו.
דרך הלחימה מתחילה ונגמרת באדיבות.
על כן, הֱיוּ אדיבים באמת כל הזמן.
ללכת בדרך הלחימה זה כמו להעפיל על צוק - המשיכו למעלה ללא מנוחה.
זה דורש מסירות מוחלטת למטרה.
חִתְרוּ להשגת היוזמה בכל, תוך הישמרות מפני פעולות הנובעות מטינה אנוכית ומפזיזות.
אפילו לאמן לחימה, לא ניתן להתעלם ממיקומו של הכסף.
עם זאת, יש להיזהר שלא להיקשר אליו.
חִתְרוּ לשמירה על יציבה נכונה כל הזמן.
דרך הלחימה מתחילה באלף ימים וניתן לשלוט בה בעשרת אלפים ימי אימון.
באמנויות הלחימה מבט פנימה מוליד תבונה.
תמיד רְאוּ בהתבוננות על מעשיכם הזדמנות להשתפר.
הטבע והמטרה של דרך הלחימה כוללים.
על כל הרצונות האנוכיים להיצלות בלהבות האימון הקשה.
אמנויות הלחימה מתחילות בנקודה ומסתיימות במעגל.
קווים ישרים נובעים מעיקרון זה.
המהות האמיתית של דרך הלחימה יכולה להיקלט רק דרך ניסיון.
עם ידיעה זו, למדו לעולם לא לפחד מדרישותיה.
זִכְרוּ תמיד: באמנויות הלחימה, התמורה ללב בטוח ונעים היא תמיד שופעת.
מכוני קיוקושין רבים בוחרים לנסח כללי התנהגות במכון, וישנם מכונים שאצלם הכללים אינם כתובים (אך עדיין קיימים).
הכללים מסמלים את המשמעת הקפדנית המאפיינת את הקראטה.
לפניכם רשימה של כללי התנהגות המקובלים במכונים רבים (לא רק של קיוקושין).
כולם חייבים במשמעת ובציות לכללי ההתנהגות במכון - מהמתאמן המתחיל ביותר ועד המתאמן הוותיק ביותר.
בכניסה לדוג'ו וביציאה ממנו, עִמדוּ בפתח הדלת כשפניכם לפנים, קוּדו קידה ואִמְרוּ "אוֹסוּ".
זה מסמל כבוד לדוג'ו ולאנשים שבתוכו.
כשמאחרים לאימון, יש לכרוע ברך בצד הכיתה ולפנות לאחור.
כשהמדריך מאשר את כניסתכם, קומו, פנו לפנים, קוּדוּ, אִמְרוּ "אוֹסוּ" ואז "שִיטסוּרֵיי שִימַאָסוּ" (סלח לי על ההפרעה), ובזריזות הצטרפו לשיעור.
אל תאכלו, תשתו, תעשנו או תלעסו מסטיק בדוג'ו.
תמיד זוזו במהירות כאשר אתם נדרשים לבצע משהו.
אל תתרגלו קומיטה אלא אם קיבלתם הוראה לעשות זאת.
אין לצאת מהשורה משום סיבה ללא קבלת רשות מהמדריך.
אם אתם חייבים לעזוב את מקומכם, אל תלכו בין המדריך והכיתה, אלא מאחורי השורה שאתם נמצאים בה.
הקפידו לפנות למדריך ולבכירים בתוך הדוג'ו עם התואר המתאים: סמפאי (תלמיד בכיר), סנסיי (מורה), שיהאן (מורה בכיר).
כאשר הם פונים אליכם, הכירו במעמדם עם צעקת "אוֹסוּ".
האימון שלכם צריך להיות עניין רציני.
אל תצחקו, תדברו או תגרמו להפרעה במהלך השיעור.
אל תבקשו מתלמיד בכיר מכם קומיטה (קרב).
עם זאת, אל לכם לסרב לבקשת קומיטה המגיעה מבכיר מכם.
יש לציית לכל הנחיות המדריך בתוך הדוג'ו.
לא תתבקשו לעשות שום דבר שהמדריך שלכם לא עשה כבר בעצמו או שאין ביכולתכם לעשות.
אם אינכם עומדים בקצב, עשו כמיטב יכולתכם לעשות כן.
שמרו על ציפורני הידיים והרגליים קצרות ונקיות.
בזמן ההפסקה: אין לשבת על כיסאות, להישען על קירות או לשכב.
שמרו על פעילות בעזרת אימון במקום לבזבז זמן.
זוהי האחראיות של כולם להבטיח שהדוג'ו יהיה נקי, מסודר ובטוח כל העת.
ה-ג'י (חליפת האימון) שלכם צריך להיות מסודר ומכובס תמיד.
עם זאת, אסור לעולם לכבס את החגורה, אלא לאוורר אותה.
החגורה מכילה באופן סמלי את רוח האימונים הקשים שלכם.
אסור בשום אופן לקראטקא (מתאמנים בקראטה) זכרים ללבוש חולצות מתחת ל-גי שלהם.
לפני האימון יש להסיר מהגוף כל תכשיט ולהוריד את השעון.
הקפידו ללכת לשירותים לפני האימון.
מכה לשלפוחית מלאה עלולה להיות מסוכנת במיוחד.
זכרו גם כי אין זה בריא לגוף להתאמן על קיבה מלאה, לכן הימנעו מאכילה כשעה לפני האימון.
הקאטה מורכבת מרצף של הגנות, בעיטות, אגרופים, עמידות, מעבר מהגנה להתקפה ועוד, ומדמה קרב עם יריב דמיוני.
באמצעות הקאטה יכול המתרגל לסגל לעצמו יכולות כמו שיווי משקל, נשימה נכונה, קואורדינציה וריכוז ברמה גבוהה.
הקאטה מגלמת את עיקרון "רן מה" (Ren Ma), שפירושו "תמיד ללטש" - עם כל תרגול נוסף הצעדים בקראטה נעשים טבעיים יותר, חדים יותר ונכונים יותר.
ההקפדה הדרושה כדי להקפיד על כל פרט ופרט המאפיינים את הצעדים בקאטה מפתחת משמעת עצמית ויכולת להבחין על עצמך ולהעביר ביקורת.
המטרה בתרגול הקאטה, כמו המטרה בתרגול הקראטה עצמו, היא להגיע למצב של "מו-שין" (Mushin) - אין מחשבה.
התנועות צריכות להיות טבעיות ולא לנבוע מחשיבה, יכולת המגיעה רק לאחר אימונים רבים, חוזרים ונשנים.
הקאטות בקיוקושין בדרך כלל מחולקות לשתי קבוצות - קאטות צפוניות וקאטות דרומיות:
פותחו על ידי מאס אויאמה על בסיס הידע שרכש באימוניו אצל גיצ'ין פונאקושי, מייסד השוטוקאן.
הקאטות של השוטוקאן נגזרו משני סגנונות אוקינאווים: שוריי-ריו ושורין-ריו, סגנון המבוסס על קמפו שאולין (או: שורין) סיני.
קאטות אלה מאופיינות בתנועות ארוכות וחזקות.
שמות הקאטות הצפוניות זהים לאלה שבשוטוקאן, אך הם נהגים באוקינאווית ולא ביפנית.
פותחו על ידי אויאמה על בסיס הידע שרכש באימוניו בסגנון הקראטה האוקינאווי - גוג'ו ריו אצל גוגן יאמאגוצ'י.
הקאטות בגוג'ו ריו נגזרו מסגנון קמפו סיני דרומי.
חלק מהקאטות הדרומיות אינן מסורתיות ולא נגזרו משיטה אוקינאווית, אלא התפתחו בתוך הקיוקושין עצמו.
התנועות בקאטות הדרומיות יותר מעגליות וראוותניות מאלה שבקאטות הצפוניות.
קאטות נוספות: טקי סונו איצ'י-סאן, ינצו, בסאי דאי, פינן סונו איצ'י-גו אורה, טאיקיוקו איצ'י-סן אורה, סוקוגי טייקיוקו סונו איצ'י-סאן.
המונח קומיטה ביפנית מתייחס לקרבות.
בעזרת הקומיטה, משפר הקראטקא את שליטתו והבנתו בטכניקות שלמד.
הקומיטה הוא חלק חשוב ובלתי נפרד מהאימונים במרבית ארגוני הקיוקושין, במיוחד באימוניהם של תלמידים בדרגה גבוהה.