tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפגישה ב-1951 הוחלט להחזיר את התחרויות לקראת אולימפיאדת הלסינקי (1952), אך המארגנים הפינים הגיבו באומרם שאין מספיק זמן, ועל כן לא נערכה תחרות.
במקום זאת הוצגה תערוכת אמנות.
הסוגיה המשיכה לעלות לדיונים בוועד האולימפי, ובוועידה ה-49 של הוועד האולימפי, הוחלט לאחר הצבעה להחליף את תחרויות האמנות בתערוכה בנושא עתיד האולימפיאדה.
מאז נעשו כמה ניסיונות להחזיר את התחרויות, אך הן לא נחלו הצלחה.
המשחקים האולימפיים המשיכו לשמור על קשר עם האמנות.
האמנה האולימפית קובעת שעל מארגני המשחקים האולימפיים לכלול תוכנית אירועי תרבות על מנת "לשרת את קידום היחסים ההרמוניים, ההבנה ההדדית והידידות שבין המשתתפים ובין יתר הנוכחים במשחקים האולימפיים".
שני אנשים בלבד זכו במהלך ההיסטוריה במדליה אולימפית בספורט ובמדליה אולימפית באומנות.
וינאנס מארצות הברית שזכה במדליית זהב באולימפיאדת לונדון (1908) בירי ספורטיבי (ציד של איילים רצים) ובמדליית זהב בפיסול באולימפיאדת סטוקהולם (1912) והשני היה אלפרד האיוש יהודי מהונגריה, האלוף האולימפי הראשון בשחייה ל-100 מטר חפשי ול-1200 מטר חופשי באתונה 1896 ובמדליית כסף (לא היה זוכה במדליית זהב) באולימפיאדת פריז (1924) בארכיטקטורה.
בין השנים 1912 עד 1948 כללי תחרויות האמנות השתנו, אך הליבה שלהם נותרה זהה.
כל היצירות נדרשו לשאוב השראה מהספורט, והן היו צריכות להיות מקוריות (כלומר לא פורסמו לפני האולימפיאדה).
בדומה לאירועי האתלטיקה באולימפיאדה, מדליות הזהב, הכסף והארד הוענקו לאמנים על פי הדירוג, אם כי לא כולן הוענקו בכל תחרות.
מספר פעמים אף לא הוצגו מדליות כלל.
באופן כללי מותר היה לאומנים להגיש מספר עבודות במקביל, תוך הגבלה על מספר העבודות שניתן היה להגיש שהשתנתה מפעם לפעם.
הדבר אפשר לאומן יחיד לזכות במספר פרסים במקצה יחיד.
לאורך השנים עלו הצעות לכלול גם ריקודים, סרטים, צילום ותיאטרון במשחקים, אולם אף אחת מצורות האמנות הללו לא נכללה מעולם באולימפיאדה כאירוע שכולל חלוקת מדליות.
עד המשחקים האולימפיים באמסטרדם שנערכו בשנת 1928, ענף הארכיטקטורה לא חולק לקטגוריות משנה.
משחקי 1928 הביאו עמם שינוי, והוסיפו תחרות תכנון ערים.
עם זאת, הקטגוריה לא הייתה ברורה ומובנת בחלק מהזמן, והיו עיצובים שזכו בשתי הקטגוריות במקביל.
המתחרים בקטגוריה זו הורשו להשתמש ביצירותיהם לפני האולימפיאדה.
דוגמה מעניינת היא עבודתו של ג'ן וילס, שזכה במדליית זהב על תכנון אצטדיון האולימפיאדה שהיה בשימוש באותה שנה.
עד שנת 1936 נערך אירוע מוזיקה יחיד, אך באותה שנה הוא חולק לשלוש קטגוריות משנה: אחת לתזמורות, השנייה לקטע כלי, והשלישית לסולו ומקהלות.
בשנת 1948 שונתה החלוקה שוב, ונוצרו שתי קטגוריות שהחליפו את השלוש: האחת עסקה במקהלות, תזמורות, קטע כלי ומוזיקה קאמרית, והשנייה שיועדה למוזיקה ווקאלית.
לשופטים היו לעיתים בעיות מסוימות עם היצירות, שהוצגו על דף נייר.
השופטים, שייתכן והיו קשורים לשיפוט לא תקין, החליטו לעיתים קרובות להעניק רק פרסים בודדים.
בשתי הזדמנויות לא הוענקו פרסים כלל (בשנת 1924 ובקטגוריית קטעי כלים בשנת 1936).
אולימפיאדת 1936 הייתה היחידה אי פעם בה הקהל זכה לשמוע את יצירות הזוכות.
עד שנת 1924 ושוב בשנת 1932 הייתה רק קטגוריית ספרות אחת.
מעבר לכך, בכל יתר האולימפיאדות, חולקה הקטגוריה למגוון קטגוריות משנה.
באולימפיאדת 1928 הוצגו קטגוריות משנה לספרות דרמטית, אפית ולירית.
בשנת 1936 הושמטה קטגוריית הספרות הדרמטית.
שתי הקטגוריות האחרות המשיכו להתקיים עד 1948.
היצירות שהוגשו היו מוגבלות באורך (עד 20 אלף מילה), ויכולות היו להיות מוגשות בכל שפה, ולו רק שיוגש תרגום או סיכום באנגלית או בצרפתית (הכללים השתנו לאורך השנים).
עד שנת 1928 נערכה קטגוריית פיסול אחת.
באותה שנה הוחלט לחלק אותה לשניים: אחת לפסלים והשנייה לתבליטים ולמדליות.
בשנת 1936 היא חולקה שוב: קטגוריית התבליטים והמדליות חולקה לשתי קטגוריות נפרדות.
בדומה ליתר קטגוריות האמנות, גם בציור הייתה קטגוריה אחת עד שנת 1928, כשהיא פוצלה לשלוש תת-קטגוריות: רישומים, אמנות גרפית וציורים.
לאחר מכן הקטגוריות התחלפו מדי אולימפיאדה.
בשנת 1932 היו שלוש: ציורים, הדפסים וכן צבעי מים/רישומים.
ב-1936 נערך שינוי נוסף ונעלמה קטגוריית ההדפסים שהוחלפה באמנות גרפית ואמנות גרפית מסחרית.
בפעם האחרונה בה נערכה תחרות אמנות ב-1948, שלוש הקטגוריות היו אמנות ומלאכה יישומית, תחריטים וצבעי מים/שמנים.
אמנות אפריקאית עכשווית הוא מונח המתייחס לאמנות בת זמננו המיוצרת בעיקרה על ידי אמנים ביבשת אפריקה, ועל ידי אמנים מהתפוצה האפריקאית.
מבחינה סגנונית, אמנות אפריקאית עכשווית היא אמנות מגוונת מאוד, כאשר קיים מגוון רחב של סגנונות מסורתיים הנעים בין היפר-ריאליזם לאמנות מופשטת.
חקר האמנות מתקשה להגדיר מה היא אמנות אפריקאית עכשווית, כאשר ישנן מחלוקות בנוגע לכל אחד מרכיביו של מונח זה: על אילו שנים מדובר כאשר מדברים על אמנות עכשוויות, מה הופך אמנות לאפריקאית, וכיצד מבדילים בין אמנות לבין אמנות שימושית לצורך פולחן, קישוט או שימושים אחרים.
יש שמגדירים אמנות אפריקאית עכשווית כאמנות במסגרתה נעשה שימוש בטכניקות מודרניסטיות מערביות ובניו מדיה, ונוצרת על ידי אמנים אפריקאים שקיבלו את הכשרתם בעולם המערבי.
מצד שני ישנם קולות אחרים, בעיקר של אמנים אפריקאים, הטוענים שכל אמנות עכשווית היא במהותה אוניברסלית ולכן אין צורך למסגר את האמנות האפריקאית כתחום בפני עצמו.
בשנים המוקדמות של חקר האמנות האפריקאית מיקוד המחקר היה אתנוגרפי, כיוון שהיה צורך לסווג ולהבחין בין האמנויות וצורות הארכיטקטורה של קבוצות אתניות שונות ברחבי היבשת.
עם הגעת הקולוניאליזם ליבשת, נחשפו האמנים המקומיים בפני עולם רחב של תחומי אמנות חדשים כמו ציור וצילום.
כמו כן, כאשר אפריקה נחשפה לגלובליזציה ולאמצעי תקשורת חדשים, החלו להופיע צורות אמנות אפריקאיות חדשות.
ההשפעה של הקולוניאליזם האירופאי הייתה הדדית, ואמנים מערביים רבים שאבו השראה מן האמנות האפריקאית.
כך למשל, במהלך עליית המודרניזם (1880-1940) פבלו פיקאסו (Pablo Picasso) אימץ ליצירותיו אידאולוגיה מופשטת ומאפייני אמנות אפריקאית נוספים שאינם מערביים.
עקב השראתו של פיקאסו מהאמנות האפריקאית, הוא יצר את הציור העלמות מאביניון, שתרם רבות להתפתחות המודרניזם המערבי באמנות החזותית.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20, רוב מדינות אפריקה קיבלו עצמאות ממשטרי הממשל הזרים אשר שלטו בהן.
עם קבלת העצמאות התקבלה האמנות האפריקאית העכשווית באופן בין-לאומי על ידי שוק האמנות והיא משגשגת עד היום.
כמו כן, מאפייני ההשפעות המקיפות של המשטרים הללו באים לידי ביטוי ביצירות האמנות.
כך בין השאר, בשנים אלו החלה התעניינות באמנות נשית באפריקה, אמנות גוף ופרפורמנס ארט - בדומה למגמות בשאר העולם.
מאז שנות ה-90 התרחב התחום לאמנות אורבנית ופופולרית, תחומי המדיה האלקטרונית וכן מחקר מוזיאולוגי (אוצרותי).
אולם, נראה שעדיין קיימת הפרדה, כך שבקרב החוקרים של האמנות המסורתית ישנה חלוקה ברורה בין אמנות פרה-קולוניאלית לפוסט-קולוניאלית, ואילו בקרב חוקרים של אמנות אפריקאית עכשווית ישנה הימנעות מהאוספים העתיקים של אמנות מסורתית.
מלבד האמנות ביבשת אפריקה, אמנים רבים ממוצא אפריקאי פועלים באמריקה ובאירופה.
התפוצה האפריקאית מתייחסת לאפריקאים שפוזרו ברחבי העולם, עקב סחר העבדים הטרנס-אטלנטי.
תפוצה זו החלה לראשונה במאה ה-15 ונמשכה כארבע מאות שנים, ובמהלכה סוחרי העבדים שינעו בכוחהעבירו יותר מ-11 מיליון אפריקאים ליבשת אמריקה, וכ-200 אלף אפריקאים לאירופה ואסיה.
כמעט מראשית סחר העבדים, אנשי תרבות ואמנות אפריקאים בתפוצה התאחדו סביב תחושת קהילתיות ושייכות למוצאם האפריקאי.
לאורך השנים, נערכו אירועים שונים הנוגעים לנושא, כמו ועידת Pan-African"" בשנת 1900, כנסים שאורגנו על ידי W.E.B.
Du Bois ואחרים בין השנים 1919-1974 ופסטיבל האמנות FESTAC שנערך בשנת 1966 בדקאר בירת סנגל.
במהלך אירועים אלו נפגשו אמנים, מוזיקאים ואנשי תרבות אחרים מאפריקה ומהתפוצה לצורכי שיתוף אינטלקטואלי בין חברי הקהילה.
ישנן מספר אסכולות של אמנים עכשוויים אפריקאים: אמנים מאסכולת קונטה (kunta) או האסכולה המסורתית, תומכים בכך שהאמנות המסורתית צריכה להוות בסיס בלעדי לתמות שבהן עוסק האמן האפריקאי, ונמנעים משימוש בטכניקות מערביות או בנושאים מערביים.
המודרניסטיים, או סקוקיאן (skokian), לעומתם, מאמינים שטרנדים מערביים הם החשובים ביותר בעיצוב המחשבה והיצירה של האמן.
הם רואים עצמם כחלק מעולם האמנות העולמי ולרוב הם יהיו בעלי השכלה אמנותית מערבית מסוימת.
בדומה לגישה המודרניסטית בעולם האמנות המערבית, אמנים אלה מתמקדים פחות בחברה בה הם חיים ויותר ב"אמנות לשם האמנות" (art for art's sake") ובאסתטיקה.
אסכולת בינטו (bintu) מאמינים שהאמנות צריכה לאפשר אמצעי לקיום כלכלי ולכן שמים דגש על מכירת היצירות ויכולת ההשתכרות של האמן.
הם לא רואים עצמם כאמנים אפריקאיים אינדיבידואלים, אלא כיצרנים בעלי מטרה מסחרית.
יש המאמינים שגישה זו גרמה למסחור של יצירות אמנות אפריקאיות על ידי מכירה שלהן במחירים זולים והעדפה של נושאים מסורתיים שיוצרים יותר עניין מסחרי.
האסכולה העכשווית (awo) משלבת בין הגישה המודרניסטית למסורתית ומאמינה בכך שאמן אפריקאי יכול וצריך לשקף בצורה הטובה ביותר את טבעה של אפריקה העכשווית: שילוב של כוחות מסורתיים ומודרניים.
בהסתכלות רחבה על סגנון האמנות האפריקאית העכשווית, ניתן להצביע על נטייה לסגנון מופשט, דבר שאפיין גם את האמנות האפריקאית המסורתית.
סגנונות האמנות המודרניים האירופאיים שהתפתחו במהלך המאה ה-20 - הקוביזם, האימפרסיוניזם, האקספרסיוניזם וזרמים נוספים, הושפעו במידה רבה מהאמנות המסורתית האפריקאית.
ראיית העולם האפריקאית מתייחסת לאובייקטים בעולם כמייצגים את הדינמיות של כוחות החיים והיקום, ולא בהכרח רואה את האובייקט כדבר שיש להציג באופן ריאליסטי.
דבר זה תואם לרעיון האבסטרקטיות ועשוי להסביר מדוע האמנות האפריקאית נוטה לסגנון זה.
ייחודיות סגנונית נוספת של האמנות האפריקאית העכשווית היא ההשפעה של שתי מסורות - האמנות המסורתית האפריקאית והאמנות העכשווית הפוסט-מודרניסטית האוניברסלית.
ניתן לומר כי האמנות האפריקאית העכשווית, מערבת מצד אחד מאפיינים אפריקאים מסורתיים ומצד שני סממנים מערביים אשר הועברו לאמנות האפריקאית עם הגעת אותם משטרי ממשל זרים לאפריקה.
בנוסף, המעבר של צעירים רבים מהאזורים הכפריים לערים גרם להם לאמץ אורח חיים אורבני ותחומי עניין שמתקרבים לנושאים קוסמופוליטיים ואוניברסליים.
כתוצאה מכך, התפתחה אמנות אורבנית ואמנות פופולרית, כמו למשל אמנות גרפיטי, אמנות מחומרים ממוחזרים, שלטי פרסום ועוד.
המוזיאונים באפריקה הוקמו בתקופה הקולוניאליסטית, בין אם על ידי המשטרים הקולוניאליסטים עצמם או על ידי תורמים פרטיים מהמעמד הגבוה האירופאי.
כתוצאה מכך, המוזיאונים היו מעוצבים על פי התפיסה האירופאית ומיועדים למעמדות הגבוהים, והציגו נקודת מבט אקזוטית אוריינטליסטית על האוכלוסייה המקומית.
אולם, בסוף המאה ה-20 עם קבלת העצמאות של מדינות רבות באפריקה, מוסדות ממשלתיים וחברות פרטיות לקחו על עצמן את ניהול והפעלת המוזיאונים.
תוכנית שהוקמה בשנת 1982 נקראת WAMP.
תוכנית זו הוקמה במטרה לעודד הקמת מוזיאונים מקומיים, ארגון סדנאות ופעולות חינוכיות, ויצירת תערוכות ואוספים חדשים שייצגו את ארצות מערב אפריקה.
בשנת 1991 נוסדה תוכנית נוספת בשם AFRICOMבמטרה לבחון את הרלוונטיות והתפקיד של המוזיאונים באפריקה.
כיום, מטרת התוכנית היא לשלב את כוחן של קהילות מקומיות בתוך המוזיאונים.
התפתחות המוזיאונים בדרום אפריקה הייתה מעט שונה ממערב אפריקה, אך היא מאפשרת להבין היטב את התהליך שהתרחש באפריקה כולה.
כפי שהתרחש במדינות רבות נוספות, רוב המוזיאונים בדרום אפריקה הוקמו בסוף המאה ה-19 במימון אירופאי.
מאחר שהתורמים והאוצרים של המוזיאונים היו בעיקר ממוצא אירופאי, לא הייתה הערכה של אמנות שנוצרה על ידי אוכלוסייה מקומית.
האמנות המקומית הוצגה בעיקר על ידי מוסדות אנתרופולוגיים, כאשר רק בשנת 1960 הוכנסו יצירות ראשונות של אמנים אפריקאים לאוספי הקבע של גלריות לאמנות.
גלריות מסחריות שצמחו בשנות ה-70 והיו מנוהלות באופן עצמאי, בנו את המוניטין שלהן על ידי הצגת אמנות בינלאומית.
ניכר כי באותה תקופה קהל האמנות הסתקרן דווקא מאמנות בינלאומית, לכן היה קושי בהבאת קהל לצפות באמנות מקומית.
תופעה זו יכולה לרמוז על תחושת נחיתות, שכנראה נוצרה על ידי החינוך הקולוניאליסטי אשר ראה את הקולוניה כעליונה ומובחרת.
גישה זו קבעה סטנדרטים עבור מוזיאונים, אספנים פרטיים ותאגידים שמחזיקים מעמד עד היום.
משטר האפרטהייד הפך את הפקת וקבלת האמנות האפריקאית למורכבות אף יותר.
אמנים שחורים אשר בודדו בגטאות החלו להגדיר את אמנותם.
אמנים רבים יצרו אמנות מחאה, בזמן שאחרים חשו שיש מגבלות רבות על היצירתיות שלהם ומחסור במקומות להצגת עבודותיהם.
אותן נסיבות אילצו כמה מטובי האמנים לעזוב את הארץ ולגלות בארצות הברית ובאירופה.
בשנת 1980, בעקבות ההתנגדות החריפה ברחבי העולם למדיניות האפרטהייד, נוצר החרם התרבותי על דרום אפריקה.
החרם גרם לאמנים בינלאומיים לתחושת הזדהות, ומתוך כך לסרב להצגת עבודתם בדרום אפריקה, והפך את דרום אפריקה למקום מבודד מבחינה תרבותית.
בפברואר 1990 הסתיים שלטון האפרטהייד, דבר אשר הביא לשינויים קיצוניים במדינה.
בין היתר, חלו שינויים במדיניות המוזיאון, שהולידו סוגים חדשים של תערוכות בתוך המדינה ומחוצה לה.
עם התפוררות האפרטהייד, המוזיאונים שינו את מאפייני האוספים שלהם כדי לשרוד, והחלה התקרבות לעבר התרבות המקומית.
האמנות המוצגת הפכה להיות פחות מוסדית ויותר קהילתית.
אמנות זו חוזקה על ידי מספר כנסים בהם דנו בצמיחתה וקידומה של תרבות העם.
החרם הבינלאומי על אמנות דרום אפריקאית החל להתפוגג ובשנת 1992 הוזמן האמן האפריקאי הראשון להציג בתערוכה בינלאומית.
בשנת 1993 קיבל ארגון האמנות הדרום אפריקאי הזמנה להציג בביאנלה שבוונציה.
בעקבות הבחירות הדמוקרטיות הראשונות באפריקה, בשנת 1994, האמנות קיבלה בפעם הראשונה את הכרת המדינה על ידי הקמת משרד האמנות, התרבות, המדע והטכנולוגיה.
בנוסף לכך, הצגת עבודות על ידי אמנים בינלאומיים, דיונים סביב בעיות עכשוויות וחשיפתם של אמנים מקומיים, שינו את פני האמנות הדרום אפריקאית.
בשנים 1995 ו-1997 הוקמו הביאנלות ביוהנסבורג, דרום אפריקה.
שתי ביאנלות אלו סייעו בהצבת אמנים דרום אפריקאים עכשוויים על הבמה העולמית.
באופן אירוני, הם הפכו לכה מבוקשים עד שמוזיאונים בדרום אפריקה לא יכלו להרשות לעצמם לרכוש את יצירותיהם.
מוסדות האמנות היו בקונפליקט, מצד אחד רצון לקדם את התערוכות בביאנלות ומצד שני ניסיון לממש את הצווים הפוליטיים של הדמוקרטיה החדשה במטרה לתקן את העוול שנגרם בעבר.
אמנות המכונה "אמנות רטרוספקטיבית", אשר נוצרה על ידי אמנים אפריקאים שהוגלו ומשקפת הסתכלות לאחור על אותה תקופה, הפכה למרכיב מרכזי בכל מוזיאון אמנות באפריקה.
ארגון בשם Ifa Lethu הוקם ב-2005 כארגון לא ממשלתי במטרה להשיב יצירות אמנות מתקופת האפרטהייד, שרבות מהן נלקחו על ידי השגרירויות.
הארגון שואף להיות מוסד המטפח תרבות של הבנה וריפוי דרך המורשת ודרך יצירות האמנות שנוצרו על ידי אמנים שהיו חלק מהמאבק של דרום אפריקה.
בשנת 2017, הוקם בדרום אפריקה מוזיאון Zeitz לאמנות אפריקאית עכשווית (MOCAA) הוא המוזיאון הגדול ביותר של תחום אמנות זו כיום בעולם.
המילה "דת" מתייחסת לאמונה בקיומם של כוחות שליטה על-טבעיים, על בסיס אמונה ואינטואיציה.
עד לעת המודרנית, הדת היוותה נושא מרכזי עד מאוד באמנות.
ניתן להתייחס לקשר בין אמנות לדת באמצעות ההבחנה בין 'דת כאמנות' ל'אמנות כדת'.
המושג "דת כאמנות" מתייחס לאופן בו הדת באה לידי ביטוי באמנות.
זאת אומרת, האופן בו הדתות השונות לגווניהן משתמשות באסתטיקה ויופי לביטוי רעיונות והעברת מסרים דתיים.
לעומת זאת, המושג "אמנות כדת" מתייחס לאופן בו הנאה מהאסתטיקה או מהחוויה שמעבירה יצירה מהווה דרך להתבוננות פנימית.
באומנות החזותית המודרנית והעכשווית באופן כללי ניכר כי אמנים משתמשים בעבודותיהם בנושאים ודימויים דתיים, אך לרוב באופן שאינו מפורש כמו בעבר.
כך, קיימת התייחסות לנושאים דתיים שנעשית לרוב מתוך הצגת נקודת מבט אלטרנטיבית או ביקורתית - זאת כאשר הביקורת לא מופנית בהכרח נגד הדת, אלא עושה בה שימוש כדי להעביר ביקורת בנושאים חברתיים ואקטואליים.
אמנות עכשווית מאתגרת, במובנים שונים, את ההבחנות בין קודש לחול, התעלות וארציות, רוח ובשר.
כך למשל, ניתן לראות בעבודותיו של האמן האוסטרלי העכשווי רון מיוק רון מיוק (Ron Mueck).
בעבודת הפיסול שלו הנקראת "הצעיר" ("Youth") מ-2009, עשה מיוק שימוש בנושא נוצרי, העוסק בסצנה של פקפוק מתיו בחזרתו של ישו, תוך פרשנות עכשווית לסיטואציה העוסקת בסוגיות חברתיות של אפליה על רקע גזע.
הקשרים בין הדת והאמנות באפריקה מורכבים, מכיוון שהתפשטות הנצרות והאסלאם החל מהמאה ה-19 השפיעה על עולמם הדתי של המאמינים.
דתות אלו אמנם שונות זו מזו, אך בו בזמן גם משפיעות זו על זו ולעיתים משמשות בערבוביה.
כך למשל, ישנם אפריקאים שלמרות הדבקות בדת הנצרות או האסלאם, עדיין מבצעים בגלוי טקסים מסוימים של מסורות שבטיות.
הנצרות והאסלאם על זרמיהם השונים, הטילו לאורך ההיסטוריה הגבלות על ייצוג חזותי דתי במידה רבה.
אף על פי כן, בין השאר כחלק ממאפייניה של האמנות הדתית האפריקאית, סמלים דתיים מדתות אלו חדרו אף הם לאמנות הדתית.
ההתפתחויות הפוליטיות, הכלכליות והתרבותיות של המאה ה-20, השפיעו במידה ניכרת על עולמם הדתי המסורתי של האפריקאים.
כך, בחלק מן האזורים התערערה סמכותם של שליטים מסורתיים שהיו בעבר פטרונים מרכזיים של אמנות, ובמקביל רלוונטיות חפצים אלו ירדה באופן הדרגתי עבור המאמינים.
בהתאם, ירדה קרנה של אמנות מסורתית דתית, שהתמקדה בחפצי פולחן כמו מסכות, פסלים וקישוטי מקדשים.
האמנים האפריקאים העכשוויים אינם משקפים בעבודותיהם באופן פסיבי בלבד את רוחות השינוי שעברו על ארצם, אלא מציעים דרכי התמודדות ופרשנות עם שינויים דרמטיים אלו.
בתוך כך, הם עוסקים בעבודותיהם בנושאים הקשורים לקולוניאליזם, מיסיון, עצמאות פוליטית, מגמות שוק עולמיות ועוד, תוך שימוש בסמלים דתיים שונים.
במקומות מסוימים, שרדו פסטיבלים מסורתיים ויצירות האמנות שהם כוללים, מכיוון שהם מהווים כיום אובייקטים לשימוש פוליטי.
ב (Ekpe) למשל, אביזרים מסוימים כמו כובעים מקושטים הפכו לסמל מודרני של כוח פוליטי וחברתי, לעיתים נטולי משמעות רוחנית.
כך גם עבודותיהם של אנשי שבט הדוגון (Dogon) ממאלי, הציגו באמנות שנחשבה כאמנות מסורתית חידושים ושינויים אשר שיקפו דרכי פרשנות חדשות וביקורת על עולמם ועל הגעתם של זרים לאזוריהם.
בעבודותיו של האמן האפריקאי מקניה (Joel Oswaggo), ניתן לראות את המתח הקיים באמנות העכשווית האפריקאית ויחסה למסורות דתיות שבטיות.
אוסוואגו יצר את עבודותיו לאחר הקשבה לסיפוריהם של זקני השבט שלו, תוך דקדוק והעמקה בפרטי הסיפורים שאפשרו לו לצייר את ציוריו בצורה נאמנה ככל הניתן לפרטים.
בהסתכלות ראשונית על עבודותיו נוצר רושם של סגנון קריקטורי ואף לגלגני.
עם זאת, בהעמקה בעבודותיו ניכר כי למרות ההומור המובע בהם תיאוריו של אוסווגגו נועדו לתאר באופן מעמיק את המסורת שלו, הכוללת עולם רפאים, שדים ורוחות, ואבות קדומים.
נוסף על כך, הרישומים וההערות של אוסווגגו על עבודותיו חושפים את היחס המורכב באמנות לשילוב של האמונה בדת הנוצרית והמסורות השבטיות.
על פי ראיונות עם אמנים אפריקאים רבים, נראה כי המרכיבים המסורתיים הבאים לידי ביטוי בעבודותיהם נובעים מרצונם לעסוק בנושאים חברתיים הרלוונטיים אליהם.
זאת, בהתאם לשינוי החברתי בחברה העכשווית האפריקאית, אשר מאפשר הפרדה בין החברה והדת למרות הקשר החזק ביניהן.
עם זאת, למרות הרקע המגוון של האמנים הרבים, נושאי עבודותיהם של רבים מהם נובעים ממיתוסים ואמונות מסורתיות.
לסיכום, האמנות האפריקאית העכשווית מתבססת באופן ניכר על מאפיינים צורניים הנשאבים מהמורשת המסורתית המקומית אשר חלק ניכר ממנה מוקדש לצרכים דתיים פולחניים.
במובנים מסוימים, בשונה מהאומן המערבי, האמן האפריקני העכשווי שייך לכמה עולמות, מסורות ומורשות.
כך, האמנות העכשווית האפריקאית יוצרת תמהיל ייחודי המשלב בין המסורת והעכשוויות.
בהתאם לאמור לעיל, עולה קושי לחקור את מאפייניה הדתיים של האמנות העכשווית האפריקאית, אשר משלבת באופן מורכב השראה דתית ודיאלוג פנימי של האמנים עם אמונותיהם האישיות.
אמונות אישיות אלו באות לידי ביטוי לעיתים קרובות ביצירות שנראה כי באופן שטחי אין להן שום קשר לדת, אך מבט מעמיק יכול לחשוף בהן פנים נוספות.
מגדר באמנות העכשווית בדרום אפריקה
הגישה הרחבה כלפי מגדר וההגדרות המקיפות למגדר באמנות העכשווית בדרום אפריקה מראה את הדרך הארוכה שעברה התנועה הפמיניסטית מאז התפתחותה ב-1980 ותחילת 1990, גם מבחינת סוג האמנות הנחקרת וגם מבחינת חקר הפמיניזם בתחום האמנות.
מבחינה כמותית, נראה כי דרום אפריקה מתקדמת יותר משאר האזורים באפריקה בכמות האמנות המיוצרת על ידי נשים, ובמוטיבים הפמיניסטיים המופיעים באמנות באזור זה.
הסיבה לכך היא שלפמיניזם כתנועה יש בסיס חזק בדרום אפריקה מאשר בשאר האזורים ולכן פרק זה מתמקד בדרום היבשת.
פועלן של חוקרות אמנות כמו אניטה גלייז (Anita Glaze) ומוני אדמס (Monni Adams) הובילה למהפכה בתפיסת תפקיד הנשים באמנות בה יש שליטה גברית, כמו (Poro) בקרב (Senufo people).
אדמס במחקרה הראתה כיצד הנשים בשבטים אלו הן המנחות את התפיסה האסתטית בהכנת מסכות, כלי חרס וציורי קיר.
התובנה של אדמס על התפקיד המרכזי של נשים בעיצוב מסכות היא שלמסכות הללו יש אסתטיקה נשית ייחודיות, ושהנשים מנצלות זאת ביחסי המשא ומתן מול הגברים בקביעת מעמדן וסמכותן.
מוטיב האימהות ושימוש בגוף נשי אפריקאי באמנות הפך גם הוא לנושא מחקר פמיניסטי.
האמנית ברברה טומפסון (Barbara Thompson) ערכה ב-2008 את התערוכה "נשיות שחורה: תמונות, אייקונים ואידאולוגיות של הגוף האפריקאי" (Black Womanhood: Images, Icons, and Ideologies of the African Body, Sep 17-Dec 14, 2008), שמראה אמנות שנעשתה לאורך השנים במדיומים רבים, בהם הוצגו נשים אפריקאיות בצורה סטראוטיפית מגדרית וגזענית.
האמנים שיצרו עבודות אלו הם מרחבי העולם, אפריקה, אירופה, אמריקה והאיים הקריביים.
התערוכה תיארה את הבנייה ההיסטורית של סטריאוטיפים הנוגעים לגוף הנשי השחור, כגון תפקידה של האישה השחורה כעבד בהקשר אירוטי, אישה מופקרת מינית, או לקיצון השני בהקשר של תפקידה האימהי בלבד.
תערוכה זו עודדה אמנים עכשוויים לצאת כנגד הדימוי הסטראוטיפי של האישה השחורה.
התפתחות תחומי הספרות, האמנות והתרבות הוויזואלית בדרום אפריקה היא תוצר של החקיקה המחודשת בהובלת התנועה הפמיניסטית שסייעה לנשים באזור ונוכחותה של דיסציפלינה פמיניסטית באקדמיה בדרום אפריקה, שהעלתה פרספקטיבה מגדרית מחודשת על ייצור ועיצוב אמנות.
לפני נפילת האפרטהייד לנשים שחורות הייתה הרבה פחות גישה מנשים לבנות לאקדמיה, בנוסף הפמיניזם הודחק הצידה למען אקטיביזם נגד גזענות ואפליה.
רק בשנות ה-80 החלו אמנים, ובעיקר אמניות, להשתמש במגדר לצורך ביקורת פוליטית תרבותית.
רק בפוסט אפרטהייד נשים שחורות החלו לדרוש חופש ביטוי, כאשר בסוף 1990 התרחבו לימודי המגדר באקדמיה ונשים שחורות ולבנות יכלו להרחיב את הידע בנושא וליצור אמנות העוסקת במגדר.
זו גם התקופה בו עלה שיח על הלגיטימציה של הומוסקסואליות, עקב כך החלה ההתייחסות בדרום אפריקה לאדם ללא קשר לתרבות, גזע או זהות מינית.
המדינות בדרום אפריקה היו גם בין הראשונים שאישרו נישואים הומוסקסואלים.
החקיקה אסרה על אפליה על רקע מגדרי ואפשרה לעסוק דרך האמנות בשאלה מה היא גבריות, נשיות, הומוסקסואליות וכיצד המשפחה מתווכת את האדם לתפקידיו המגדריים וקובעת את זהותו.
אמנות גולמית הוא מונח שהומצא על ידי האמן הצרפתי ז'אן דבופה על מנת לתאר אמנות שנוצרת מחוץ לגבולות המסורתיים של האמנות הגבוהה.
זוהי אמנות של יוצרים נטולי קשר לעולם האמנות או למוסדות האמנות המקובלים - בתי הספר לאמנות, גלריות, מוזיאונים).
במקרים רבים, האמנים הללו מגיעים משולי החברה ועבודתם מתגלה רק לאחר מותם.
לעיתים קרובות אמנות גולמית ממחישה מצבים נפשיים קיצוניים, רעיונות לא שגרתיים או עולמות מורכבים של פנטזיה או דת.
עולם האמנות הגבוהה, כך זיהה דבופה, נשלט על ידי ההכשרה האקדמית הרשמית.
האמנות הגולמית, לעומת זאת, מציגה ביטוי גולמי של רגש ומחשבה, שלא עוצב בידי הקונוונציות.
תחת קטגוריה זו נכללת אמנות גרפיטי, עבודות של מתמודדי נפש, אסירים, ילדים ואמנות "פרימיטיבית".
דבופה ניסה לשלב את האלמנטים הללו באמנות שלו, שלעיתים מכונה גם היא אמנות גולמית.
המונח "אמנות אווטסיידרית" (outsider art) נטבע בשנת 1972 על ידי מבקר האמנות רוג'ר קרדינל כמילה נרדפת באנגלית למונח Art brut או raw art.
אמנות גולמית הפכה לקטגוריה מצליחה בשוק האמנות.
מאז 1993 מתקיים בניו-יורק יריד האמנות הגולמית ולפחות שני כתבי עת המתפרסמים באופן קבוע מוקדשים לנושא.
לעיתים המונח משמש באופן לא מדויק על מנת לתאר באופן כללי אמנות שנוצרה על ידי אמנים שנמצאים מחוץ למיינסטרים של עולם האמנות, ללא קשר לנסיבות חייהם או לתוכן היצירות שלהם.
המונח מוזיקה גולמית נטבע מאוחר יותר לתיאור יצירות מוזיקליות שנוצרו תחת אותו הקשר.
הראשונים להתעניין באמנות של מתמודדי נפש, ילדים ובאמנות פולקלור, היו חברי קבוצת הפרש הכחול: ואסילי קנדינסקי, אוגוסט מאקה, פרנץ מארק, אלכסיי פון יבלנסקי ואחרים.
הם זיהו באמנות זו כוח הבעה ייחודי שנובע, לדעתם, מהיעדר תחכום.
דוגמאות ליצירות ניתן לראות בגיליון הראשון והיחיד שלהם, שיצא בשנת 1912 תחת השם, "Der Blaue Reiter Almanac".
במהלך מלחמת העולם הראשונה נהרג מאקה בקרב שמפאן בשנת 1914 ומארק נהרג בקרב ורדן בשנת 1916; את הפער שהותירו מילא במידה מסוימת האמן פול קליי, שהמשיך לשאוב השראה מסוג זה של אמנות.
העניין באמנות של מאושפזי בתי חולים פסיכיאטריים גדל בשנות העשרים.
בשנת 1921 פרסם ד"ר וולטר מורגנטלר את ספרו "מטופל פסיכיאטרי כאמן" ("Ein Geisteskranker als Künstler"), שעסק באדולף וולפלי, אחד ממטופליו.
וולפלי התחיל לצייר באופן ספונטני, ופעילות זו סייעה להרגיע אותו.
יצרתו הבולטת ביותר הייתה אפוס מאויר של 45 כרכים בו סיפר את סיפור חייו הדמיוני.
זוהי יצירה מונומנטלית, הכוללת 25,000 עמודים, 1,600 איורים ו-1,500 קולאז'ים.
וולפלי ייצר גם מספר רב של יצירות קטנות יותר, שחלקן נמכרו או ניתנו במתנה.
עבודותיו מוצגות בקרן אדולף וולפלי במוזיאון לאמנות ברן, שווייץ.
רגע מכונן בנושא זה היה הפרסום של "אמנות חולי הנפש" ("Bildnerei der Geisteskranken") בשנת 1922, על ידי הנס פרינצ'ורן.
זהו המחקר הפורמלי הראשון של יצירות מאת מטופלים במוסדות פסיכיאטריים, שהתבסס על אוסף של אלפי דוגמאות ממוסדות אירופיים.
הספר ואוסף האמנות זכו לתשומת לב רבה מצד אמני אוונגרד, ביניהם פול קלה, מקס ארנסט וגז'אן דבופה.
סגנון זה שויך גם לאמנים בעלי הכשרה אמנותית רשמית, כמו גם לאמנים בעלי שם שסבלו ממחלות נפש.
לדוגמה, ויליאם קורלק, שזכה מאוחר יותר בחברות במסדר קנדה על האמנות שיצר במהלך חייו, אושפז בצעירותו בבית החולים הפסיכיאטרי מודסלי, שם טופל במחלת הסכיזופרניה ממנה סבל.
בבית החולים יצר את "המבוך", תיאור אפל של תקופת נעוריו.
מאוחר יותר הוא הועבר ממודסלי לבית החולים נת'רן, שם שהה מנובמבר 1953 עד ינואר 1955, על מנת לעבוד עם אדוארד אדמסון (1911–1996), חלוץ הטיפול באמנות, ויוצר אוסף אדמסון.
האמן הצרפתי ז'אן דבופה הושפע במיוחד מספרו של פרינצ'ורן והחל ליצור אוסף אמנות משלו של יצירות אותן כינה "אמנות גולמית" (Art Brut).
בשנת 1948 הוא הקים את החברה לאמנות גולמית (Compagnie de l'Art Brut) יחד עם אמנים אחרים, כולל אנדרה ברטון.
האוסף שהקים נודע בשם אוסף האמנות הגולמית, הוא מכיל אלפי יצירות ושוכן כעת באופן קבוע בלוזאן, שווייץ.
דבופה מאפיין את האמנות הגולמית כך:
"היצירות הללו, שנוצרו מתוך בדידות ועל ידי דחפים יצירתיים טהורים ואותנטיים - שבהן דאגות התחרות, ההערכה והקידום החברתי אינן מפריעות - הן, מהסיבות האלה ממש, יקרות יותר מעבודותיהם של מקצוענים.
לאחר היכרות מסוימת עם ביטויים קדחתניים ועשירים אלה, שנוצרו באופן כה מלא וכה אינטנסיבי על ידי האמנים, איננו יכולים להתחמק מהתחושה שביחס ליצירות הגולמיות, האמנות התרבותית כולה מצטיירת כמשחק של חברה עקרה וכתהלוכה מוטעית" (Place à l'incivisme, אמנות וטקסט מס '27 (דצמבר 1987 - פברואר 1988), עמ' 36).
דבופה טען שתרבות המיינסטרים הצליחה להטמיע אל תוכה כל התפתחות חדשה באמנות, ובכך איבדה את כוחה.
התוצר הוא חניקה של כל ביטוי אותנטי.
אמנות גולמית הייתה הפתרון שלו לבעיה זו, שכן לדידו, רק האמנות הגולמית הייתה חסינה בפני היטמעות, מפני שהאמנים עצמם לא היו מוכנים, או מסוגלים, להיטמע.
העניין שגילו אמני ומבקרי המאה העשרים באמנות גולמית הוא חלק מדגש רחב יותר שהושם בקרב אנשי האמנות המודרנית על דחיית הערכים המקובלים.
בחלקים המוקדמים של המאה העשרים עלו תנועות אמנות כגון הקוביזם, הדאדא, הקונסטרוקטיביזם והפוטוריזם, כולן ביקשו להסיט באופן דרמטי את הזרקור מצורות האמנות של העבר.
אמן הדאדא, מרסל דושאן, למשל, נטש את הטכניקה ה"ציורית" כדי לאפשר לפעולות מקריות לקבל תפקיד בקביעת המראה של יצירותיו, או פשוט לייצר הקשר אמנותי מחודש לפריטי רדי מייד קיימים.
אמני מחצית המאה העשרים, כולל פבלו פיקאסו, חיפשו השראה מחוץ למסורות התרבות הגבוהה.
הם שאבו השראה מפריטים שהגיעו מחברות "פרימיטיביות", מיצירות אמנות של ילדים ומגרפיקות פרסום.
בתוך כך, ניתן לראות בעניין של דבופה באמנות גולמית דוגמה נוספת לגישות נפוצות באמנות האוונגרד.
מספר מונחים משמשים לתיאור אמנות שנתפסת ככזו שנמצאת מחוץ לגבולות האמנות הגבוהה המסורתית.
המונחים הללו משתנים ולעיתים חופפים.
עורכי כתב העת "Raw Vision", מציעים כי "חשוב לבסס דיון יצירתי על אוצר מילים מוסכם".
כתוצאה מכך, הם מגנים את השימוש במינוח "אמן אווטסידר" עבור כמעט כל אמן חסר הכשרה פורמלית וכותבים כי: "לא מספיק להיות חסר הכשרה, מסורבל או נאיבי.
אמנות אווטסיידרית היא למעשה שם נרדף לאמנות גולמית, הן ברוח והן במשמעות, שהיא אותה אמנות נדירה שנוצרת על ידי אלה שלא מכירים את שמה".
בתוך כך, ניתן למיין את המינוח המגוון לאמנות זו כדלקמן (חלק מהמונחים יובאו בשמם המקורי הלועזי):
אמנות גולמית (Art Brut): "גולמית" מאחר שלא עברה את תהליך ה"בישול" (בתי הספר לאמנות, גלריות, מוזיאונים).
במקור, אמנות של מתמודדי נפש שחיו כמעט לחלוטין מחוץ לתרבות ולחברה.
הגדרה מצומצמת תתייחס רק לאוסף האמנות הגולמית בלוזאן..
אמנות פולקלור או אמנות עממית: אמנות זו זוהתה במקור עם פריטי אומנות ופריטים דקורטיביים בקהילות איכרים באירופה, אך ניתן לייחסה לכל תרבות מקומית.
המונח התרחב וכולל כל תוצר של אומנות מעשית ומיומנות דקורטיבית.
ביחס לאמנות הגולמית: אמנות עממית מגלמת בדרך כלל צורות מסורתיות ועריכם מקובלים, בעוד שאמנות גולמית ממוקמת בשולי החברה.
אמנות אינטואיטיבית או אמנות של התגלות: אמנות של התגלות מתייחסת לעיתים קרובות לדימויים בעלי אופי רוחני או דתי.
אמנות אינטואיטיבית הוא המונח הכללי ביותר.
אינטואיט: המרכז לאמנות אינטואיטיבית ואאוטסיידרית הממוקם בשיקגו, מפעיל מוזיאון המוקדש לחקר והצגת אמנות אינטואיטיבית וגולמית.
מוזיאון אמנות ההתגלות האמריקאי בבולטימור, מרילנד מוקדש להצגת אמנות מסוג זה.
אמנות שוליים זהה ל-Neuve" Invention".
מונח המתייחס לאמנים בשולי עולם האמנות.
אמנות נאיבית : מונח נפוץ נוסף המתייחס לאמנים נטולי הכשרה השואפים למעמד אמנותי "רגיל", כלומר, הם מקיימים אינטראקציה הרבה יותר מודעת עם עולם האמנות הרשמי מאשר אמני האמנות הגולמית.
Neuve_invention: מונח השמש לתיאור אמנים שלמרות היותם שוליים, הם מקיימים אינטראקציה עם תרבות המיינסטרים.
את הביטוי טבע דבופה בצרפתית, ובהגדרתו המצומצמת הוא מתייחס רק לחלק מיוחד מתוך אוסף האמנות הגולמית שלו.
Visionary environments: מיצבים אמנותיים גדולים, כגון בניינים ופארקי פסלים, שנבנו בהתאם לחזון של אמנים.
אלה יכולים להיות החל מבתים מעוצבים ועד שטחים גדולים המשלבים מספר רב של פסלים בודדים עם נושא מאחד.
דוגמאות לכך כוללות את מגדלי ווטס מאת סיימון רודיה, פארק בודהה וסלה קיוקו מאת בונלואה סולילת ואת אידיאל הפאלה מאת פרדיננד שבאל.
אמנות אבולוציונית היא ענף של אמנות גנרטיבית, שבה האמן אינו בונה את היצירה בעצמו, אלא נותן למערכת ממוחשבת לבצע את העבודה.
באמנות אבולוציונית, יצירת האמנות שנוצרת עוברת תהליך חוזר של בחירה ושינוי באמצעות מערכת ממוחשבת, עד שהיא מגיעה לתוצר הסופי, כאשר האמן הופך להיות הסוכן הפעיל.
יש להבדיל בין אמנות אבולוציונית לבין ביו-ארט, המשתמשת באורגניזמים חיים כמדיום החומרי במקום בצבע, אבן, מתכת וכולי.
במשותף לאבולוציה ביולוגית באמצעות ברירה טבעית או גידול בעלי חיים, אוכלוסייה העוברת אבולוציה מלאכותית משנה את צורתה או התנהגותה במשך דורות רבים של רבייה בתגובה למשטר סלקטיבי.
באמנות אינטראקטיבית המשטר הסלקטיבי עשוי להיות מיושם על ידי הצופה באופן מפורש על ידי בחירת פרטים אסתטיים.
לחלופין, לחץ ברירה טבעית יכול להיווצר באופן מרומז, למשל לפי משך הזמן שהצופה מבלה ליד יצירת אמנות ההולכת ומתפתחת.
באותה מידה ניתן להשתמש בתהליכים אבולוציוניים כמנגנון ליצירת עולם דינמי של אינדיבידואלים מסתגלים, שבו לחץ הברירה הטבעית מופעל על ידי התוכנה, והצופה ממלא תפקיד בבחירה, כמו בפרויקט Black Shoals .
אמנות אסיה- ההיסטוריה של האמנות האסיאתית כוללת מגוון עצום של אומנויות מתרבויות, אזורים ודתות שונות ברחבי יבשת אסיה.
האזורים כוללים את: מזרח אסיה - סין, יפן, קוריאה דרום אסיה - תת-היבשת ההודית, מרכז אסיה--עמים טורקיים, דרום-מזרח אסיה-קמבודיה, אינדונזיה, לאוס, תאילנד ועוד ודרום-מערב אסיה-המזרח הקרוב ומסופוטמיה.
האמנות הפלאוליתית העליונה בצפון מזרח אסיה
ה שהיא מייצגת את הצורה העתיקה ביותר של האמנות פרהיסטורית.
תרבות מוקדמת של צפון סיביר.
תרבות מצפון מערב לימת באיקל בדרום סיביר שבה התגלו פסלי ונוס של מלטה.
בסך הכל התגלו 29 פסלוני ונוס במגוון של צורות וסגנונות.
אמנות סיניתכוללת את הציור סיני, , קרמיקה סינית, קליגרפיה סינית ואמנות סינית מודרנית.
האמנות הסינית עברה שינויים רבים לאורך ההיסטוריה העתיקה שלה.
אמנות זו מחולקת לתקופות לפי השושלות ששלטו בסין.
פילוסופים דגולים, מורים, דמויות דתיות ומנהיגים פוליטיים השפיעו עליה ומיתגו אותה כל פעם מחדש.
אמנות זו כוללת את האמנויות היפות, אמנות חזותית, אמנות עממית ומיצגים סיניים עממיים.
אמנות טיבטית היא קודם כל אמנות קדושה - הבודהיזם הטיבטי.
מנדלת חול טיבטית שהנזירים יוצרים, היא מסורת טיבטית נפוצה המסמלת את הטבע החולף.
התפיסה הבודהיסטית דוגלת שכל הדברים החומריים הם בר חלוף.
מנדלה זו לאחר שעוצבה ובסיום הטקסים הנילווים לה נהרסת.
ההיסטוריונים גילו שלציור הסיני הייתה השפעה עמוקה על הציור הטיבטי.
אמנות יפנית - אמנות זו כוללת קרמיקה, פיסול, ציור בדיו וקליגרפיה על משי ונייר, הדפס עץ, אוקיו-אה - תמונות העולם הצף, אוריגמי, בונסאי, מאנגה ואנימה (הנפשה) ועוד.
למרות שיפן נחשפה מעת לעת לרעיונות חדשים רוב הזמן היה לה מגע מינימלי עם העולם החיצון.
האמנויות הקדומות שלה סבבו סביב הבודהיזם.
בהמשך סביב המאה ה-9 כשהחלה להתרחק מהשפעת סין האומנויות החילוניות החלו להיות יותר ויותר פופולריות.
מקורות הציור היפני מגיעים עד התקופה הפלאוליתית ביפן.
הפיסול היפני העתיק נגזר מעבודת אלילים בודהיסטיים וטקסים של השינטו.
אמנות קוריאנית - בגלל מיקומה הגאוגרפי בין סין ליפן נתפסה קוריאה כצינור של העברת ידע מסין ליפן.
אולם חוקרים מאוחרים מכירים בחשיבותה של האמנות והתרבות הקוריאנית על התפתחות קוריאה כולה.
שורשי הציור הקוריאני העצמאי מתוארך למאה ה-2 לספירה.
הייתה הפרדה בין יצירות מונוכרומטיות של עבודות מכחול שחורות על נייר תות או נייר משי לבין יצירות צבעוניות של אמנות עממית, אומנויות פולחניות, ציורי קברים ואמנות של פסטיבלים ותהלוכות.
כלי חרס קוריאניים מתוארכים משנת 6000 לפני הספירה.
אמנות ברוניאנית - באומת ברוניי - משכן השלום, סולטנות קטנה ועשירה בנפט ליד מלזיה הצורפים מייצרים חפצי נוי, פרחים וגונגים.
נושא האופנה מרכזי בתרבות זו ויש ייצור של בדים לשמלות וסארונגים.
מגלה הארצות אנטוניו פיגאפטה שביקר בברוניי התרשם מאופן הכנתם.
פופולרי בברוניי להשתמש בבטיק ואיקט - שטיחי יוקרה.
אמנות קמבודית - התרבות הקמבודית הושפעה בעיקר מהודו, החל מהמאה ה-1 לספירה.
קמבודיה השפיעה על תאילנד ולאוס.
עיקר השראתה מהדת - הינדואיזם ובודהיזם.
האמנויות הגיעו לשיא בתקופת אנגקור.
האמנויות שלה כוללות - טקסטיל, צורפות, גילוף באבן, כלי לכה, קרמיקה, ציורי קיר ובניית עפיפונים.
מאמצע המאה ה-20 חלה התעוררות של אמנות מודרנית אך לאחר עליית הקמר רוז' החל הרג של אמנים.
אמנות פיליפינית - בפיליפינים יש עדויות של פטרוגליפים מהתקופה הניאוליטית.
לאורך התקופה הארוכה שלה התגלו במערות קבורה כלי חרס, מומיות, פיסול אדם ורוחות או מלאכים שמלווים את הנפטר.
אמנות סלע התגלתה בעיר מונריאל (Monreal, Masbate) המתארת קופים, פנים אנושיות, חיות צמחים וציפורים.
אומנים קדומים ייצרו ספינות מלחמה ענקיות בעיר בוטואן, כתובות על לוחות נחושת, חותם שנהב, פסלונים וטקסטיל.
אמנות אינדונזית - אינטראקציה בין ילידי אינדונזיה להשפעות חיצוניות עיצבו את האמנות האינדונזית, היות שאינדונזיה נמצאת בנתיבי סחר עתיקים שהגיעו עד למזרח התיכון.
האמנות שגשגה בה מהמאה ה-8 ועד ה-10, הן כיצירות עצמאיות והן שילובם במקדשים כגון מקדש בורובודור שבמרכז האי ג'אווה, שבו יש שני קילומטרים של תבליט הממחיש את סיפור חייו ותורתו של בודהה.
אמנות באלי - האמנות של באלי צמחה מעבודתם של אומנים מממלכת המג'פהיט.
מהמאה ה-16 עד המאה ה-20 מרכז האמנות היה בכפר קמאסאן במזרח באלי.
מסוף המאה ה-20 האמנות באובוד והכפרים הסמוכים לה התפרסמו בציורים, הכפר מאס התפרסם בשל גילופי עץ, בצ'לוק יש צורפי זהב וכסף ובטובולאן גילופי אבן.
בשנות ה-20 הגיעו לבאלי אמנים מערביים רבים כמו וולטר ספייס, רודולף בונט ואדריאן ז'אן לה מיור שלא ניכרה השפעה שלהם על הבאלינזים.
אמנות לאוס - האמנות של לאוס כוללת את קרמיקה לאוס - המתחילה באלף השלישי לפני הספירה והיוותה חלק משמעותי מהמסחר בין לאוס ושכנותיה, פיסול בודהיסטי ומוזיקת לאוס.
הפסלים נוצרו מזהב, כסף, ברונזה, עץ ואבנים יקרות וחצי יקרות.
השימוש בעץ נועד הן לייצור פסלים קטנים של בודהה שהיו נוהגים להשאיר במערות, והן לפסלי בודהה בגודל אדם.
אמנות מלזיה - ההיסטוריה של האמנות במלזיה מתוארכת לסולטנות המלאית, עם השפעות סיניות, הודיות ואסלאמיות.
טקסטיל, צורפות ומסכות עץ אופייניות לה.
אמנות מיאנמר - במיאנמר - בורמה לשעבר האמנות הייתה דתית באופייה עם השפעות הודיות.
מפסלים הינדים בממלכת תט'ון עד לתמונות בודהיסטיות של טהרוואדה בממלכת סרי קסטרה.
האמנים היו נתונים לצנזורה והתערבות ממשלתית תדיר.
אמנות סינגפורית - האמנות של סינגפור כוללת את המסורות מהארכיפלג המלאי- פיסול, טקסטיל, ציור והדפס.
לסינגפור הגיעו אמנים מהגרים מסין ,תת היבשת ההודית ואירופה ופיתחו בה את אסכולת הנאניאנג, אמנות ריאליסטית חברתית, אמנות מופשטת וצילום.
כיום מתקיימים בעולם ביאנלות ותערוכות גדולות של אמנות סינגפורית אשר בוחנת נושאים כגון "היפר מודרניות והסביבה הבנויה", ניכור ושינויים חברתיים פוסטקולוניאליזם ורב-תרבותיות.בסינגפור מתקיימת גם מסורת של אמנות המיצג.
אמנות תאילנדית - אמנות תאילנד מתקיימת מהתקופה הפרהיסטורית עד ימינו.
הבודהיזם מילא תפקיד מרכזי באמנות זו - פסלים וציורים המתארים את בודהה וחייו.
כמו כן נושאים כמו הטבע, החי והצומח ויצורים מיתולוגיים בעלי מוטיבים צבעוניים השפיעו עליה.
המסורת ממשיכה להשפיע גם על האמנות התאילנדית העכשווית.
אמנות טימור - במזרח טימור- שהפכה לעצמאית רק ב-2002, הייתה התיישבות של עמים אוסטרונזים ופפואנים אשר יצרו תמהיל תרבותי עם המתיישבים המקומיים.
המושבה טימור הפורטוגזית נוצרה כאשר הפורטוגזים השתלטו על האי.
האמנות העממית של טימור בת מאות השנים מורכבת מייצור טקסטיל, קליעת סלים, גילוף בעץ ומסכות ותחפושות ריקוד.
בהשפעת הפורטוגלים והדת הנוצרית התלבושות החלו להיות יותר צנועות והדמויות שנוצרו היו בהשראת ישו.
בימינו 97% מתושבי המדינה הם נוצרים קתולים.
אמנות וייטנאמית - וייטנאם נחשבת לאחת התרבויות העתיקות בדרום אסיה.
מורשת אמנותית עשירה עם השפעות סיניות.
כלי חרס וקרמיקה התפתחו בכל מיני שושלות, יציקות תופים מתקופת הברונזה, קליגרפיה ואדריכלות מסורתית עד לציורי לכה פופולריים.
אמנות פקיסטנית בגלל מיקומה של פקיסטן לתת-היבשת ההודית היא הושפעה מהאמנות של אזור זה.
לאחר עצמאותה ב-1947 היו רק שני מוסדות שלמדו בהם אמנות.
המודרניסטים הידועים של האמנות הזו היו עבדור רחמאן צ'כטאי שפיתח סגנון שמשלב את האמנות המוגולית, ציור מיניאטורי ואר נובו, אחמד פרבז ורבייה צוברי.
אמנות בודהיסטית - היא אמנות חזותית שנוצרה בהקשר של הבודהיזם.
תיאור של גאוטמה הבודהה ובודהיסטוות רבות, מנדלות, פעמונים, סטופות, ואדריכלות מקדשים בודהיסטים הם חלק מהאפיונים של אמנות זו.
אמנות בהוטנית - האמנות של מדינת בהוטן, כמו האמנות הטיבטית, מבוססת על בודהיזם מזרם הוג'ריאנה בעלת מספר גדול של ישויות אלוהיות.
לכל ישות כזו יש את האפיון המיוחד לה - צורות וצבעים מיוחדים, חפצים מזהים כמו - לוטוס, קונכייה, חזיז הרעם, וקערת נדבות.
אסכולת הקאג'יו התמחתה בציורים דוקומנטריים של מאסטרים בודהיסטים.
האמנות הבהוטנית עשירה בשימוש בארד.
אמנות זו שואפת לייצג את "הרוח והזהות הבלעדית של ממלכת ההימלאיה".
בעיר הבירה טהימפהו, נוסד על ידי ממשלת בהוטן, מכון מוביל לשם לימוד אומנויות מסורתיות כדי לשמר על המסורת המפוארת שלה.
אמנות הודית - האמנות ההודית מחולקת לתקופות שכל אחת מהן משקפת התפתחויות דתיות, פוליטיות ותרבותיות.
הדוגמאות הקדומות ביותר הן הפטרוגליפים כגון אלו שנמצאו במקלטי הסלע בבהימבטקה שבמרכז הודו.
לאחר מכן מגיעה האמנות של תרבות עמק האינדוס דוגמאות מאוחרות לכך מגיעות ממערות אלורה ומערות אג'אנטה.
התקופה של האימפריה המוגולית כוללת ציור מיניאטורי שהושפע ממיניאטורות פרסיות ואדריכלות מוגולית - המבנה הידוע ביותר שלה הוא הטאג' מהאל.
בתקופת הראג' הבריטי, הציור ההודי המודרני התפתח ממיזוג של אמנות הודית מסורתית עם אמנות אירופית אקדמית.
אמנות פופולרית נוספת בהודו נקראת רנגולי שפירושה צבע.
אמנות נפאלית - התרבות המסורתית העתיקה של נפאל ובירתה קטמנדו נוצרה כתוצאה ממפגש יוצא דופן בין ההינדואיזם, הבודהיזם, אנשי הקיראט, ג'ייניזם, האסלאם והנצרות.
נתיב הסחר העתיק בין הודו לטיבט שעבר דרך קטמנדו אפשר מיזוג של מסורות אלו עם המסורת המקומית.
בתקופת שלטונם של מלכי מאלה בין המאות ה-15-18 קטמנדו התמלאה בפסלים, פגודות, סטופות וארמונות יוצאי דופן, גם בבתים פרטיים.
עמק קטמנדו תואר כ"בית אוצר עצום של אמנות ופסלים" העשויים מגילופי עץ ואבן, יציקות מתכת, אריגה וכלי חרס מטרקוטה.
האמנות הדתית מתייחסת לאיקונין של שבע אלות האם ואלים שונים.
אמנות מרכז אסיה כוללת את האמנות של העמים הטורקיים: קירגיסטן, קזחסטן, אוזבקיסטן, טורקמניסטן, אזרבייג'ן, מונגוליה, טיבט, אפגניסטן, פקיסטן ומדינות הקווקז (שנמצאות באירואסיה).
נכללים בה גם חלקים מרוסיה וסין.
במאות הקדומות אזור זה הושפע בעיקר מהאמנות הסינית, היוונית והפרסית בעיקר הודות לדרך המשי ואילו במאות האחרונות האמנות באזור הושפעה מאמנות האסלאם.
אמנות מערב אסיה/ המזרח הקרוב
אמנות יהודית ואמנות חזותית בישראל
אמנות מסופוטמיה - באזור מסופוטמיה הנחשב לערש הציוויליזציה, ישנן עדויות לאומנויות החל מתקופת הציידים-לקטים דרך אימפריית שומר, אכד, בבל ואשור וכן בתקופות מאוחרות יותר.
יש באזור זה התפתחויות תרבותיות משמעותיות לרבות כתב יתדות השומרי, במקביל להתפתחות כתב חרטומים במצרים העתיקה ולכתב הסיני.
אמנות נבטית - אמנויות של השבטים הנבטים.
אמנות תימן -תימן היא אחת ממרכזי הציוויליזציה העתיקים במזרח הקרוב.
אזור זה נותר עלום במשך זמן רב.
ההיסטוריה של תימן מתוארכת מהמאה ה-12 לפני הספירה עובדה הידועה הודות לפיתוח הכתב הדרום-ערבי העתיק.
לצורפות שלה יצא שם עולמי.
אמנות אינטרנט (המכונה גם אמנות רשת) היא סוג של אמנות מדיה חדשה המופצת באמצעות האינטרנט.
צורת אמנות זו עוקפת את הדומיננטיות המסורתית של מערכות הגלריות והמוזיאונים הפיזיות.
במקרים רבים, הצופה נמשך לסוג של אינטראקציה כלשהי עם יצירת האמנות.
אמנים הפועלים בצורה זו מכונים לפעמים אמני רשת.
אמני רשת עשויים להשתמש ברשתות אינטרנט חברתיות או תרבותיות ספציפיות כדי לייצר את האמנות שלהם.
אמנות האינטרנט היא לרוב, אך לא תמיד, אינטראקטיבית, משתפת ומבוססת מולטימדיה.
ניתן להשתמש באמנות האינטרנט כדי להפיץ מסר, פוליטי או חברתי, תוך שימוש באינטראקציות אנושיות.
המונח אמנות אינטרנט, בדרך כלל אינו מתייחס לאמנות שפשוט עברה דיגיטציה והועלתה לאינטרנט כדי שניתן יהיה לצפות בה באמצעות האינטרנט, כגון בגלריה מקוונת.
במקום זאת, ז'אנר זה מסתמך באופן מהותי על האינטרנט כדי להתקיים, תוך ניצול היבטים כגון ממשקים אינטראקטיביים וקישוריות (כגון חכמת המונים) למספר רב של רשתות חברתיות וכלכליות ומיקרו-תרבויות, המיועדות לא רק ליצירות מבוססות אינטרנט.
בשנת 2002, התאורטיקן והאוצר של המדיה החדשה ג'ון איפוליטו הגדיר את "עשרת המיתוסים של אמנות האינטרנט".
הוא מצטט את המיתוסים הנ"ל, כמו גם מגדיר אותם כמובדלים מעיצוב אתרים מסחרי, ונוגע בנושאים של קביעות, יכולת לארכב ואיסוף במדיום זורם ומשתנה לאורך זמן.
אמנות האינטרנט, נטועה במסורות ובתנועות אמנותיות שונות, החל מדאדא ועד לסיטואציוניזם, אמנות מושגית, Fluxus, וידאו ארט, אמנות קינטית, אמנות מיצג, אמנות טלמטית והפנינג .
בשנת 1974, האמנית הקנדית ורה פרנקל עבדה באולפני חברת הטלפונים בל, קנדה כדי להפיק את היצירה String Games: Improvisations for Inter-City Video, היצירה הראשונה בקנדה שהשתמשה בטכנולוגיות טלקומוניקציה.
יצירת האמנות הטלמטית, המוקדמת, הייתה עבודתו של רוי אסקוט , La Plissure du Texte, שבוצעה עבור התערוכה במוזיאון לאמנות מודרנית של פריז ב-1983.
בשנת 1985, אדוארדו קאק יצר את שיר הווידאו המצויר Reabracadabra עבור שירותי מיניטל הצרפתים.
מוסדות אמנות המדיה כגון פסטיבל Ars Electronica בלינץ, אוסטריה, או IRCAM (מרכז המחקר למוזיקה אלקטרונית) שבסיסו בפריז, תמכו וייצגו אמנות אינטרנטית ברשת.
בשנת 1996, הלן ת'ורינגטון הקימה את הפלטפורמה New Radio and Performing Arts , שהיא פלטפורמה מקוונת להזמנה והצגת אמנות אינטרנט, ואירוח הופעות ברשת האינטרנט.
ב-1991 ייסד וולפגנג שטהל את פלטפורמת הניסוי החשובה כמו The Thing.
ב-1994 היזם ג'ון בורת'וויק והאוצר בנג'מין וייל הפיקו יצירות אמנות מקוונות מאת דאג אייטקן, ג'ני הולצר ואחרים ב-Adaweb וב-1997 מרכז האמנות החזותית של MIT אירח את "PORT: Navigating Digital Culture", שכלל אמנות אינטרנט בחלל גלריה ו "פרויקטים אינטרנטיים מבוססי זמן".
האמנים שנכללו בפרויקט היו קארי פפרמינט, פרמה מרתי, ריקרדו דומינגז, הלן ת'ורינגטון ואדריאן וורצל .
בשנת 1997 הוצגה אמנות אינטרנט במופע documenta X (בבימויה של קתרין דייוויד), עם האוצר סיימון למונייר.
עשרת הפרויקטים שהוצגו בו-זמנית בעיר קאסל, גרמניה ובאינטרנט היו של מאט מוליקן, אנטוני מונטאדאס, הולגר פריזה, הית' באנטינג, פליקס סטפן הובר ופיליפ פוקוק, הרווה גראומן, ג'ודי, מרטין קיפנברגר וקרסטן הלר בין היתר.
בשנת 2000, מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, כלל אמנות אינטרנט בתערוכה הדו-שנתית שלו.
זו הייתה הפעם הראשונה שאמנות אינטרנט נכללה כקטגוריה מיוחדת בביאנלה.
היא סימנה את אחת הדוגמאות המוקדמות ביותר להכללה של אמנות אינטרנט בתוך סביבה מוזיאונית.
אמני האינטרנט שנכללו בתערוכה היו מארק אמריקה, Ken Goldberg, etoy.
עם עלייתם של מנועי החיפוש כשער גישה לאינטרנט בסוף שנות ה-90, אמני רשת רבים הפנו את תשומת לבם לנושאים קשורים.
הם השתמשו בשאילתות חיפוש כחומר גלם.
"המיטה הנצחית" של מרי פלנגן קיבלה תשומת לב בזכות השימוש שלה במרחב סיפורי לא ליניארי תלת־ממדי, או מה שהיא כינתה "נרטיבים הניתנים לניווט".
היצירה שלה משנת 2001 בשם 'אוסף' שהוצגה בביאנלה של וויטני הציגה פריטים שנאספו מדיסקים קשיחים ברחבי העולם בתת--מודע קולוקטיבי חישובי.
'החיים הסודיים של המספרים' של גולן לוין (2000) הציג את ה"פופולריות" של המספרים 1 עד 1,000,000 כפי שנמדדה על ידי תוצאות החיפוש במנוע החיפוש Alta Vista.
עבודות כאלה הצביעו על ממשקים חלופיים והטילו ספק בתפקיד הדומיננטי של מנועי החיפוש בשליטה בגישה לרשת.
מלבד יישומי unicast (נקודה לנקודה), המצביעים על קיומן של נקודות התייחסות, קיים גם אינטרנט רב-ערוצי (רב נקודות ולא מרוכז) שהוצג על ידי מעט מאוד יצירות אמנותיות, כמו המחולל הפואטי .
לפי ג'וליף וקוקס, האינטרנט אינו שם נרדף למשתמש ספציפי ולממשק ספציפי, אלא מבנה דינמי שכולל את הקידוד ואת כוונת האמן.
אמנים עכשוויים כמו פיטר קוגלר, היימו זוברניג, נדקו סולקוב או רובין רימבו, הידוע גם כסקנר, מימשו יצירות באינטרנט שניתן לראות במוזיאוני אמנות באופן ספציפי כמייצבים ולא רק.
על מסך מחשב המציג אמנות אינטרנט.
בעבודתו של סולקוב, למשל, אפשר היה לקיים אינטראקציה מקוונת עם אובייקטים שהיו בחלל התצוגה של מרכז האמנות העכשווית בז'נבה.
בעבודתו של היימו זוברניג, אפשר היה להזיז קיר פיזית כדי לחשוף חלל במוזיאון MAMCO לאמנות מודרנית ועכשווית, שבז'נבה המכיל עיבוד מקוון תלת־ממדי של אותו חלל.
הופעתן של פלטפורמות הרשתות החברתיות באמצע שנות ה-2000 יצר שינוי בדרך הפצת אמנות האינטרנט.
קהילות מקוונות התארגנו סביב "היררכיות אקטואליות" ספציפיות.
אמני אינטרנט עושים שימוש נרחב ביכולות הרשתות החברתיות, ובארגון שלהם, בכך ש"ייצור המשמעות מותנה מתוכן של אמנים אחרים".
פוסט-אינטרנט היא תנועת אמנות שהחלה לפעול במאה ה-21, של אמנים היוצרים יצירות אמנות שנגזרות מהאינטרנט וכן להשפעותיו על אסתטיקה, פסיכולוגיה אנושית, תרבות וחברה.
זהו מונח רחב הזוכה לביקורת חריפה.
אמנות פוסט-אינטרנט (Post-Internet) משמשת לתיאור סגנון אמנות שצמח בעידן הדיגיטלי.
זוהי תנועה המוגדרת על ידי האופן שבו היא משתמשת בטכנולוגיה ובאינטרנט כאמצעי ליצירת אמנות, והייתה לה השפעה עמוקה על הדרך בה אנו תופסים את תפקידה של הטכנולוגיה בחיינו.
המונח פוסט-אינטרנט, הופיע החל מאמצע שנות ה-2000 ונטבע על ידי אמנית האינטרנט מריסה אולסון ב-2008. דיונים על אמנות אינטרנט מאת מריסה אולסון, ג'ין מקיו וארטי וירקאנט, הביאו את המונח לתודעת הציבור.
בין השנים ה-2000 ל-2010, אמני פוסט-אינטרנט היו ברובם בני דור המילניום שפעלו בפלטפורמות אינטרנטיות כגון: Tumblr ו-MySpace או עבדו בווידאו, במדיה חברתית ובפורמטים פוסט-נרטיביים כמו YouTube, Vevo או ממים .
במאמר מ-2015 ב-The New Yorker, המונח פוסט-אינטרנט מתואר "הפרקטיקות של אמנים ש...
בניגוד לאלו של הדורות הקודמים, כמו ציור או פיסול.
יצירות האמנות שלהם נעות בצורה זורמת בין חללים, לפעמים מופיעים על מסך, לפעמים בגלריה." בתחילת שנת 2010, הפוסט-האינטרנט היה מקושר באופן פופולרי עם המוזיקאית גריימס, אמנים חזותיים כמו קורי ארקאנג'ל, ארטי וירקאנט, פטרה קורטרג'ט, ריאן טרקרטין ליזי פיץ'.
היסטוריונית האמנות רייצ'ל גרין זיהתה שש צורות של אמנות אינטרנט שהתקיימו מ-1993 עד 1996: דואר אלקטרוני, אודיו, וידאו, גרפיקה, אנימציה ואתרי אינטרנט.<ref></5-Arts Net>
מאז אמצע שנות ה-2000, אמנים רבים השתמשו במנוע החיפוש של גוגל ובשירותים אחרים להשראה וחומרים.
שירותי Google חדשים מולידים אפשרויות אמנותיות חדשות.
עוד פרויקט אמנות אינטרנט מתמשך הוא I'm Google מאת דינה קלברמן שמארגנת תמונות וסרטונים מגוגל ויוטיוב סביב נושא בצורת רשת שמתרחבת תוך כדי גלילה.
האמנית הישראלית יונה לוי גרוסמן מציגה באתרה הפרטי מספר דוגמאות לאומנות אשר מוצגת במציאות רבודה, אשר ניתנים לגישה דרך אתרה, אחרי התקנת אפליקציה ייעודית.
בישראל, קבוצת קולנוענים וקומיקאים שהפיקו תכנים באופן עצמאי, ופרסמו אותם ברשתות החברתיות, זכו לתפוצה גדולה.
חלקם צברו מוניטין וקהל מעריצים, וסללו כך את דרכם אל חזית עולם התרבות המקומי.
אמנות בודהיסטית היא אמנות חזותית המיוצרת בהקשר של בודהיזם.
היא כוללת והבודהיסטוות, דמויות בודהיסטיות בולטות, הן היסטוריות והן מיתיות, סצנות סיפוריות מחייהן, מנדלות, וחפצים פיזיים הקשורים לתרגול בודהיסטי, כגון , פעמונים, סטופות ו.
מקור האמנות בצפון תת-היבשת ההודית, בהודו המודרנית, בפקיסטן ובאפגניסטן, כאשר השרידים המוקדמים ביותר מתוארכים למאות ספורות לאחר חייו ההיסטוריים של סידהרתה גאוטמה מהמאה מה-6 עד המאה ה-5 לפני הספירה.
כשהבודהיזם התפשט והתפתח בכל מדינה מארחת חדשה, האמנות הבודהיסטית הלכה בעקבותיו.
היא התפתחה צפונה דרך מרכז אסיה ואל מזרח אסיה כדי ליצור את הענף הצפוני של האמנות הבודהיסטית, וממזרח עד דרום-מזרח אסיה כדי ליצור את הענף הדרומי של האמנות הבודהיסטית.
בהודו, האמנות הבודהיסטית שגשגה והתפתחה יחד עם אמנות הינדואיסטית וג'יינית, עם מתחמי מקדשי מערות שנבנו ביחד, כל אחד כנראה משפיע על השני.
שלב פרה-אייקוני (המאה ה-5 עד המאה ה-1 לפני הספירה)
במהלך המאה ה-2 עד ה-1 לפני הספירה, הפסלים נעשו מפורשים יותר, וייצגו פרקים בחייו ובתורתו של הבודהה.
אלה לבשו צורה של לוחות מקודשים או אפריזים, בדרך כלל ביחס לקישוט של סטופות.
אף על פי שלהודו הייתה מסורת פיסול ארוכה ושליטה באיקונוגרפיה עשירה, הבודהה מעולם לא היה מיוצג בצורה אנושית, אלא רק באמצעות .
ייתכן שהתקופה הזו הייתה .
אמנים נרתעו מלהציג את הבודהה בצורה אנתרופומורפית, ופיתחו סמלים אניקוניסטיים מתוחכמים כדי להימנע מכך (אפילו בסצנות סיפוריות שבהן יופיעו דמויות אנושיות אחרות).
נטייה זו נשארה תקופה ארוכה עד המאה ה-2 לספירה בחלקים הדרומיים של הודו, באמנות .
נטען שייתכן כי ייצוגים אנתרופומורפיים מוקדמים יותר של בודהה היו עשויים מעץ ואולי נרקבו מאז.
עם זאת, לא נמצאו עדויות ארכאולוגיות לכך.
היצירות המוקדמות ביותר של אמנות בודהיסטית בהודו מתוארכות למאה ה-1 לפני הספירה.
מקדש מהאבודהי בעיר בודגאיה הפך למודל למבנים דומים בבורמה ובאינדונזיה.
אומרים שציורי הקירות בסיגירייה עתיקים אפילו יותר מציורי מערות אג'אנטה.
שלב אייקוני (המאה הראשונה לספירה - הווה)
אף על פי שאין אזכור אחר של וו מהאן שסוגד לבודהה בספרות ההיסטורית הסינית, ציורי הקיר מרמזים על כך שפסלים של הבודהה היו קיימים כבר במהלך המאה ה-2 לפנה"ס, וקושרים אותם ישירות לתקופת בצפון-מערב תת-היבשת ההודית.
ייצוגים אנתרופומורפיים של הבודהה החלו להופיע מהמאה ה-1 לספירה בצפון הודו, עם .
שלושת מרכזי היצירה העיקריים זוהו כגנדהארה במחוז הגבול הצפון-מערבי של היום, בפקיסטן, ובאזור , במרכז-צפון הודו.
התרבות ההלניסטית חדרה לגנדהארה במהלך כיבושיו של אלכסנדר הגדול בשנת 332 לפנה"ס.
צ'נדרגופטה מאוריה (שלט 321–298 לפני הספירה), מייסד האימפריה המאורית, כבש את שטחי האחשדרפנים המקדונים במהלך של 305–303 לפנה"ס.
אשוקה (שלט 268–232 לפנה"ס) נכדו של צ'נדרגופטה, שיצר את האימפריה הגדולה ביותר בתת-היבשת ההודית, המיר את דתו לבודהיזם בעקבות .
לאחר שנטש אידאולוגיה לספח שטחים נוספים, אשוקה פעל להפצת הדת והפילוסופיה ברחבי האימפריה שלו כפי שמתואר ב.
אשוקה טוען שהמיר את האוכלוסיות היווניות בתחומו לבודהיזם:
לאחר הפלת האימפריה המאורית על ידי , ולאחר מכן פלשו לצפון-מערב הודו.
הם אפשרו את הפצת סגנון האמנות היווני-בודהיסטי לחלקים אחרים של תת-היבשת.
המלך ההודי-יווני נודע כפטרון גדול של הבודהיזם, והשיג את התואר .
בינתיים, רדף , מייסד אימפריית שונגה, את הבודהיזם, כנראה כדי למחוק עוד יותר את מורשת האימפריה המאורית.
זה הוביל לדעיכה של האמנות הבודהיסטית ממזרח ל.
פסלים בודהיסטיים מגנדהארה מציגים השפעה אמנותית הלניסטית בצורות של דמויות אנושיות ועיטורים.
הדמויות היו גדולות בהרבה מכל הדמויות המוכרות מהודו בעבר, וגם טבעיות יותר, ופרטים חדשים כללו שיער גלי, גלימות המכסות את שתי הכתפיים, הנעליים והסנדלים, ועיטורים בעלי אקנתוס.
האמנות של מאתורה נוטה להתבסס על מסורת הודית, המודגמת בייצוג האנתרופומורפי של אלוהויות כגון יאקשה, אם כי בסגנון ארכאי למדי בהשוואה לייצוגים המאוחרים של הבודהה.
אסכולת מאתורה תרמה בגדים של מלמלה דקה שכיסו את הכתף השמאלית, הגלגל על כפות הרגליים, מושב הלוטוס.
גם מאתורה וגנדהארה השפיעו זה על זה.
במהלך התפתחותם האמנותית, שני האזורים אפילו אוחדו פוליטית תחת אימפריית קושאן, שניהם היו בירות האימפריה.
זה עדיין עניין של ויכוח אם הייצוגים האנתרופומורפיים של בודהה היו בעצם תוצאה של אבולוציה מקומית של האמנות הבודהיסטית במאתורה, או תוצאה של ההשפעה התרבותית היוונית בגנדהארה דרך הסינקרטיזם ה.
אמנות אייקונית זו התאפיינה מלכתחילה באידיאליזם ריאליסטי, המשלב תכונות אנושיות, פרופורציות, גישות ותכונות מציאותיות, יחד עם תחושת שלמות ושלווה המגיעות אל האלוהי.
ביטוי זה של הבודהה כאדם ואלוהים כאחד הפך לקאנון האיקונוגרפי של האמנות הבודהיסטית שלאחר מכן.
שרידי הציור הבודהיסטי הקדום בהודו הם נדירים והלכו ונעלמו, כאשר השלבים המאוחרים של מערות אג'אנטה הם המקור למרבית העבודות ששרדו, שנוצרו במשך תקופה קצרה יחסית עד 480 לספירה בערך.
אלו הן יצירות מתוחכמות ביותר, נראה שהוכנו על בסיס מסורת מפותחת, שכנראה שימשה ליצירה חילונית בארמונות, כמו גם נושאים דתיים.
האמנות הבודהיסטית המשיכה להתפתח בהודו עוד כמה מאות שנים.
פסלי אבן החול הוורודים של מאתורה התפתחו במהלך תקופת ממלכת גופטה (המאה ה-4 עד ה-6 לספירה) והגיעו לדרגת עדינות גבוהה מאוד של ביצוע ורגישות בעיצוב.
האמנות של אסכולת גופטה הייתה בעלת השפעה רבה כמעט בכל מקום בשאר אסיה.
בסוף המאה ה-12 לספירה, הבודהיזם במלוא תפארתו השתמר בהודו רק באזורי ההימלאיה.