tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העמותה נוסדה על ידי עו"ד ניר קפלן, סמנכ"ל מחלקת רגולציה בהתאחדות המלונות בישראל ותומר אלדובי, עיתונאי ומרצה בכיר להתמודדות עם תוכני שנאה במרחב המקוון, ובעברו, ראש התכנית האקדמית למאבק באנטישמיות שפעלה במסגרת התאחדות הסטודנטים והסטודנטיות בישראל.
בתקופת מגפת הקורונה חלה עלייה משמעותית בפרסום ובהפצה של שיח שטנה ברשת.
המגפה עוררה תיאוריות כזב ותיאוריות קונספירציה במרחב המקוון וברשתות החברתיות בפרט, שהתחזקו כזירת ההפצה המרכזית של תכנים מסיתים, תוך צבירת פופולריות רבה.
על מנת להתמודד עם האנטישמיות והשנאה הגואות במרחב המקוון הוקם הארגון והחל להכשיר קהילת מתנדבים בין לאומית ממגוון מדינות.
הארגון מבצע ניטור ודיווח על תוכן אנטישמי המבוסס על שיטת העבודה לניטור אנטישמיות של הברית הבין-לאומית לשימור זכר השואה , ידועה בראשי תיבות IHRA).
בנוסף, מכשיר פעילים ברחבי העולם ומקדם הסרה בין־לאומית ויעילה של תכנים אנטישמיים ברשת, מקדם תוכני חינוך בעזרת סדנאות, תוכניות לנוער, התנסויות ומערכי חינוך מקוונים, איסוף נתונים, וניתוח מגמות.
המידע מפורסם בדו"חות חודשיים שעוסקים במגמות שנאה ברשת החברתית, עיוות והכחשת השואה וכן דו"חות נקודתיים הסוקרים אירועים אקטואליים חריגים, דוגמת רצח ג'ורג' פלויד, מבצע שומר החומות ועוד.
מדי שנה הארגון מפרסם דו"ח ניטור תכנים אנטישמי שנתי ברשתות החברתיות המובילות בעולם, המפלח את התכנים לפי רשת חברתית, קטגוריה ואזור גאוגרפי.
בנוסף, הארגון פועל להעלאת המודעות סביב תופעת השנאה והאנטישמיות במרחב המקוון וקידום שיח סביב זכויות אדם, פלורליזם, ליברליזם וסובלנות בחברה הישראלית.
הארגון מקיים תוכנית הכשרה והתנדבות מקוונת ופרונטלית עבור בני ובנות נוער בישראל בכיתות ז'-י"ב מכל הדתות והמגזרים.
במסגרת התוכנית, המשתתפים לומדים על גזענות ושנאה ברשת החברתית, תופעת הכחשת השואה ועיוותה, הבדלים בין אנטישמיות במדינות ושפות שונות.
תוכנית זו מאושרת כתוכנית להתפתחות אישית ומעורבות חברתית על ידי משרד החינוך.
התנועה לפירוק המשטרה (Police abolition movement) היא תנועה פוליטית בארצות הברית הדוגלת בהחלפת כוחות משטרה קיימים במערכות אחרות לביטחון הציבור.
אנשי התנועה מאמינים כי השיטור כמערכת הוא פגום מטבעו ואינו ניתן לרפורמה - השקפה המייחדת את האידאולוגיה ורפורמיסטים במשטרה.
בעוד שרפורמיסטים מבקשים לטפל בדרכי התנהלות המשטרה, אנשי התנועה מבקשים לפרק את השיטור לחלוטין תוך פירוק ופירוז נשק מהמשטרה.
אנשי התנועה טוענים שמכיוון שמוסד המשטרה מושרש עמוק בהיסטוריה של העליונות הלבנה והקולוניאליזם ובלתי נפרד מהסדר הקפיטליסטי הגזעי הקיים, לטענתם גישה רפורמיסטית לשיטור תיכשל תמיד.
במהלך ההפגנות בעד ג'ורג' פלויד, "חיי שחורים חשובים" ופעילים אחרים השתמשו בביטוי "Defund the police" כדי לקרוא להפחתת תקציבי המשטרה, להאציל אחריות מסוימת של המשטרה לארגונים אחרים או לבטל את כוחות המשטרה לחלוטין.
חלק מההצעות הללו כללו הפניית כספים שנועדו למשטרה להשקיע מחדש בשירותי הקהילה במקום זאת.
הביטוי " דפקו את המשטרה" (Fuck the Police), שלדברי החוקרים דייוויד קורייה וטיילר וול "התגלה כמוטו הלא רשמי" במהלך מהומות רודני קינג, מובן לעיתים כקריאה לביטול המשטרה.
ביטול המשטרה מתבסס על העיקרון הבסיסי לפיו המשטרה כפי שהיא קיימת בחברה מזיקה לאנשים ולכן יש לבטלה.
אנשי התנועה לביטול המשטרה מבינים כי השיטור בארצות הברית מושרש בקולוניאליזם ועבדות ולכן לא ניתן לבצע בה רפורמה.
כפי שסיכמו מאהש נלה וגראמה ניומן: "בעיות שיטור רבות הציקו את הערים החדשות של אמריקה.
ארגוני משטרה מודרניים בארצות הברית פותחו משירותי עבדים מוקדמים ומשמרות לילה.
לדוגמה, "מתיישבים בניו-אינגלנד מינו סיורי אינדיאנים שהפכו למשטרת ילידים אמריקנים", ואילו "בשנת 1704 פיתחה המושבה של קרוליינה את סיירת העבדים הראשונה של האומה" וארגנו קבוצות אשר ימשיכו להתקיים במדינות הדרום והצפון.
אפשרית." ביטול המשטרה בארצות הברית משולב אפוא מטבעו עם ביטול הסדר הקפיטליסטי הגזעי.
ג'ושוע בריונד במאמר של מכון המפטון כתב, "מוות שחור הוא הכרח לקפיטליזם גזעי והמוסדות (כמו שיטור ובתי כלא) שקיימים כדי לקיים אותו." כתוצאה מכך מסיק בריונד ש"הפתרון הריאליסטי היחיד למציאות בה טרור, אלימות ומוות נגד שחורים, הוא ביטול."
אנשי תנועת ביטול המשטרה רואים בביטול תהליך של פירוז ופירוק המשטרה ומעבר לחברה ללא משטרה.
תהליך כזה עשוי ללבוש מספר צורות, כמו לערער ישירות על הלגיטימיות והתפקידים של המשטרה בחברה, התנגדות לניסיונות ליברליים לשתף פעולה, לשלב או ליישב את המטרה הבלתי מתפשרת לביטול המשטרה ולעסוק בפרקטיקות שמערערות את סמכותה של המשטרה, כגון ביטול המשטרה.
ביטול המשטרה, בדומה לביטול הכלא, ממוסגר לרוב כמעשה בלתי נתפס או כ"חלום רחוק" על ידי מי שהשקיעו בתחזוקת המשטרה ובתי הכלא כמוסדות בחברה.
בניגוד לעמדה זו, פעילים ואחרים הסבירו כיצד אנשים מאמצים נקודת מבט שמבטלת את השיטור בחיי היומיום שלהם.
אנדראה ריצ'י הסביר כיצד "אנשים מתנהגים כל הזמן בפוליטיקה מבטלת, מבלי שהם יודעים זאת בפועל." ריצ'י הציג את הדוגמה הבאה כדי להמחיש נקודה זו: "אתה והחבר שלך נמצאים בבר.
החבר שלך רוצה לנסוע הביתה.
התנועה לשחרור האישה נקראת גם פמיניזם.
מטרת התנועה שוויון זכויות לנשים.
זו תנועה תנועה פוליטית, אינטלקטואלית וחברתית שפעלה החל מסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 ועד לשנות ה-80 בעיקר במדינות המתועשות במערב.
מטרת תנועה פמיניסטית זו הייתה להשיג שוויון חברתי מלא בין גברים לנשים.
התנועה ביקרה את הפטריארכיה והסקסיזם שבחברה, הייתה חלק משמעותי מן הגל השני של הפמיניזם.
התנועה טענה כי הבעיה העיקרית ביחסי גברים ונשים אינה החוק, אלא באקלים החברתי.
התנועה הושפעה רבות מכתביהן של הוגות פמיניסטיות כגון סימון דה בובואר ובטי פרידן.
התנועה החלה בארצות הברית שתססה במאבקים חברתיים כמו המאבק לזכויות האזרח והמחאה נגד מלחמת וייטנאם).
מארצות הברית התנועה הקרינה גם על ארצות מערב אירופה, קנדה אוסטרליה, יפן וישראל.
דמויות בולטות מן התנועה לשחרור הנשים הן קייט מילט, אדריאן ריץ', שולמית פיירסטון וג'רמיין גריר.
התנועה לשחרור האישה בישראל החלה בתור "הקבוצה לשחרור האישה" ולאחר מכן שינתה את שמה ל"תנועה הפמיניסטית בישראל".
החברות בקבוצה היו תחילה סטודנטיות.
הן קיימו מפגשים בהם דנו בזכויות ומעמד האישה וביעודה, וקראו ספרים פמיניסטים עליהם דנו במשותף.
תחילת פעילותן בישראל הייתה בסוף 1970. פעילותן החלה בחיפה ובירושלים ולאחר מכן התרחבה לתל אביב.
הן פעלו בקבוצות נפרדות ללא גוף שאיחד את כולן.
בהמשך הנשים בחיפה ותל אביב הקימו אגודה רשומה שנקראה "התנועה הפמיניסטית בישראל".נשות התנועה לא כפרו בשוני בין גברים ונשים ולא שאפו לזהות בתפקידיהם ובמאפייניהם.
הן שאפו לחברה בה התפקידים יתחלקו לפי כישורים ולא לפי המין.
הן האמינו בזכותן של הנשים לביטוי והגשמת האינדיבידואליות שלהן ועודדו נשים לצאת ללמוד ולעבוד.
רעיונות אלו התקבלו בהסתייגות ובזלזול כיוון שבאותה תקופה הנורמה הייתה כי מקומה של האישה בבית וכי עליה להתמקד רק בגידול הילדים ובמשק הבית.
בנוסף הייתה תפיסה לא שוויונית על פיה הגבר הוא השולט במשפחה.
חברות התנועה התייחסו גם לאלימות נגד נשים, לזכותה של האישה על גופה ולתרבות היופי וההתייחסות לאישה כאל אובייקט מיני.
הן ערכו כנסים, חילקו חומרי הסברה וארגנו הפגנות ועצומות.
בין השאר הפגינו ב-1971 בטקס מלכת היופי נגד החפצת הנשים.
דוגמה להתחלת השפעתם ניתן לראות בשביתת עובדות ב-1973 במפעל "עלית".
העובדות דרשו להשוות את שכרם לזה של העובדים שעבדו בעבודה זהה וקיבלו תמורתה שכר הגבוה באופן ניכר משכרן.
עובדי המפעל הגברים הצטרפו לשביתה והוסיפו דרישות משלהם.
דוגמה זו ממחישה אף את האיטיות והקושי שבהפנמת רעיונות התנועה.
השביתה הסתיימה בכך שההנהלה קיבלה את כל דרישות העובדים ולא נענתה לדרישות העובדות.
עד סוף שנות השבעים התנועה הושמה לעיתים קרובות ללעג והואשמה כתנועה אמריקאית זרה ולא שייכת לחברה הישראלית.
עם זאת חברותיה חוו גם תהליך של העצמה וגילוי עצמי ויצרו מרחב חדש של פעולות נשים.
הן חשו ביטחון בדרך בה בחרו.
זו הייתה תקופה של התלהבות והתארגנות ראשונית.
עלה צורך בספרות כתובה בעברית וכתוצאה נכתבו בתקופה זו מספר ספרים בנושא.
היה גם צורך להתחבר אל הדורות הקודמים בארץ ולתת לתנועה משמעות מקומית.
על כן עלה רצון לחקור ולהבין את המצב בארץ בנוגע לזכויות הנשים בתקופת קום המדינה.
במפגשיהן הן עסקו קריאה משותפת של ספרים ויומני חלוצות מהם למדו כי היה קיים אי שוויון בתקופתן.
עלה שבאותם ימים נשים עבדו כגברים בכל עבודות הבניה והחקלאות אך לא היו להם זכויות שוות.התחושה של נשים רבות במהלך שנות השבעים הייתה כי החברה היהודית שנבנתה בארץ יצרה חברה בה יש שוויון בין נשים לגברים.
אמונה זו מנעה מהן לראות את מצבן כמות שהוא ולצאת לפעול לשינויו.
חברות התנועה קראו תיגר על מוסכמה זו והדבר עורר התנגדות בציבור.
לקראת סוף שנות השבעים החלה התנועה במתן סיוע לנשים במצוקה.
חברותיה פתחו מרכזי סיוע לנפגעות אונס ומקלטים לנשים מוכות.
בשנות השמונים רוב נשות התנועה הצטרפו לפעילות זו.
כיוון חדש זה שינה את אופיה של הפעילות ואת יחס הציבור אליה.
בשלב זה הן יכלו למצוא אוזן קשבת בממסד הישראלי.
החל תהליך של ניכוס המאבק באלימות כלפי נשים על ידי החברה ומוסדותיה והרעיונות הפמיניסטים הפכו למקובלים מבלי שיהיה צורך לקבל ת התנועה הפמיניסטית עצמה.
התנועה לשחרור בריטני (), ידועה גם בהאשטאג , היא תנועה חברתית-אינטרנטית שתומכת במאבק של הזמרת האמריקאית בריטני ספירס לזכויותיה.
התנועה צברה פופולריות בשנת 2019, עם פרסום המאבק בפלטפורמת הטיקטוק.
התנועה פועלת ברחבי הרשת על מנת לעורר ולהעלות מודעות למצבה של ספירס תחת אפוטרופסות גוף ורכוש מצד אביה, ובצורת התארגנות מחאתית מחוץ לדיונים משפטיים בנושא.
התנועה מזוהה עם הצבע הוורוד ועליו כיתוב לבן FreeBritney#.
בשנת 2008, בעקבות שורה של משברים אישיים פומביים שכללו גירושים מקווין פדרליין, תקיפה של צלם פפראצי ואובדן המשמורת על שני בניה, נשלחה ספירס לאשפוז פסיכיאטרי במשך שישה ימים.
עם תום האשפוז, הגיש אביה של בריטני, ג'יימס ספירס, בקשה להיות האפוטרופוס הזמני שלה.
האב החל לשמש כאפוטרופוס של ספירס וקיבל ייפוי כוח לניהול כספיה וחייה האישיים באופן קבוע.
במרוצת השנים, מונתה ספירס לשופטת בתוכנית הריאליטי "The X Factor ארצות הברית", והופיעה במשך ארבע שנים ברצף הופעות קבוע בשם "Britney: Piece of Me".
בשנת 2018, הואמנה אחותה של הזמרת, ג'יימי לין, לאחראית על שוויה הכולל, שהוערך בכ-60 מיליון דולרים.
בשל בעיות בריאותיות, חדלה ג'יימי לין מניהול רווחיה של בריטני.
את מקומה של האחות החליף אביה של ספירס.
באותו החודש הוכנסה ספירס לבית חולים פסיכיאטרי, והודיעה כי לוקחת הפסקה מהקריירה המוזיקלית שלה.
באפריל 2019, פורסם פודקאסט הסוקר את עניינה המשפטי של ספירס.
בפודקאסט הושמעה הודעה קולית מאדם אנונימי שטוען כי היה חבר בצוות המשפטי של הזמרת.
האנונימי טען כי החזקה המשפטית של ג'יימי לין על אחותה הושהתה לאחר שספירס סירבה ליטול את תרופותיה הפסיכיאטריות.
עוד הוא טען כי ספירס מוחזקת שלא מרצונה במוסד לחולי נפש מחודש ינואר.
לאחר פרסום הפודקאסט, מחו המונים מול בניין העירייה של הוליווד, וקראו לשחרורה של ספירס מהמוסד.
באמצעות סרטון טיקטוק, הרגיעה ספירס את הלך הרוחות בקרב מעריציה, ועזבה את המוסד הפסיכיאטרי בסמוך לאירועים הללו.
התנועה החלה לצבור פופולריות ברשת תוך הפצת שמועות ותאוריית קשר בדבר מצבה של ספירס.
התנועה טענה כי הזמרת מוחזקת בניגוד לרצונה בביתה ללא גישה לטלפון או לאינטרנט, שאין לה שליטה על כספה או על גופה וכי אביה מכריח אותה להופיע ולעשות כרצונו.
ב-2019 החלה ספירס להלעות סרטונים לעמוד האינסטגרם שלה, בהם מצבה נראה לא תקין, לדעתם של מעריצים רבים.
פעילותה של ספירס ברשת החברתית העלתה חשד כי הזמרת שותלת מסרים למעריציה בדבר מצבה.
על אף כל השמועות, ספירס או מי מטעמה מעולם לא הגיבו לדברים.
בחודש מאי 2018, ביקשה שופטת התיק, ברנדה פני, חוות דעת פסיכיאטרית לכשירותה של ספירס הן מבחינה פיזית והן מבחינה נפשית.
לאחר תקרית אלימה בין ספירס האב לאחד מבניה של בריטני, קווין פדרליין, הגרוש של בריטני, קיבל צו הרחקה מאביה, על מנת שלא יתקרב לבניו.
בעקבות האירועים מונה ג'ודי מונטגומרי לאפוטרופוס החדש של ספירס במקום אביה.
ב-17 באוגוסט 2020, הביע עורך דינה, את רצונו לחילוף האפוטרופוס שלה, ממונטגומרי לאחותה, ג'יימי לין.
בנובמבר 2020 הושגה פשרה בין שני הצדדים, ג'יימי לין תחזור לנהל עזבונה של ספירס דרך משרד משפחתי.
בפברואר 2021, הוקרן בטלוויזיה הסרט התיעודי "לשחרר את בריטני" שהציף מחדש את מצבה של ספירס ואת פעילות התנועה לשחרורה.
לאחר כשבועיים, העלתה ספירס תמונה בחשבון האינסטגרם שלה וכתבה כי לאחר פרסום הסרט, היא בכתה ונכנסה לדיכאון מתחושת ההשפלה שחוותה.
בן זוגה של ספירס, סם אסגהרי, תמך בהקרנת הסרט והעיד כי ספירס האב הוא אדם רע וכי "אין לו כבוד אליו".
ב-25 ביוני 2021, לראשונה מזה 13 שנים, העידה ספירס בבית המשפט ואישרה את רוב תאוריות הקשר אודות מצבה.
ספירס טענה כי היא מוחזקת בתנאים מתעללים, כי אין לה גישה לכספה, שהיא איננה מאושרת, שהיא נאלצת לעבוד בניגוד לרצונה וכי בכוונתה למצות את הדין עם אביה ושאר בני משפחתה.
כמו כן, העידה כי אין באפשרותה להרות בשל התקן תוך-רחמי שמותקן בגופה, אותו אין לה אפשרות להוציא ללא אישור אביה.
ספירס סיפרה כי נאלצה לקחת תרופות חזקות בניגוד לרצונה, וכי הייתה נענשת על רגעים בהם לא הייתה משתפת פעולה בכך שהיו מביאים לה תרופות או באיסור על מפגש עם ילדיה ובן זוגה.
ספירס דרשה לסיים את האופטרופסות באופן מידי ללא צורך בהסתכלות פסיכאטרית נוספת, אך הביעה נכונות להפגש עם מטפל בביתה אחת לשבוע.
עדותה של ספירס הכתה גלים בכל העולם, וזכתה לחשיפה גבוהה מצד התקשורת.
ידוענים רבים יצאו להגנתה וקראו לשחרר אותה.
ספירס כתבה פוסט באינסטגרם בו התנצלה שהעמידה פנים אודות מצבה, והודתה כי שיקרה כשאמרה כל השנים שהיא בסדר.
בין השנים 2019–2021, זכתה התנועה לשחרור בריטני לתמיכה ממספר ידוענים דוגמת מיילי סיירוס, שר, פריס הילטון, הלסי ומריה קארי.
האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות פרסם הצהרה התומכת במאבקה של ספירס.
ביולי 2020, טען אחיה של ספירס, בריאן, כי ניהול הקריירה וחייה האישיים של ספירס מועיל למשפחתם.
חודש לאחר מכן ביקר ספירס האב באופן חריף את התנועה אף שכינתה אותה כבדיחה.
אחותה של ספירס, ג'יימי לין, שאף שימשה כאפוטרופוסית הצהירה כי היא תומכת במאבקה של אחותה לביטול האפוטרופוסות.
ביוני 2021, לאחר עדותה של ספירס בבית המשפט, ידוענים נוספים דוגמת ברנדי נורווד, רוז מק'גוון וג'סטין טימברלייק הביעו את תמיכתם בזמרת.
הראפרית איגי אזליה, שבמרוצת השנים שיתפה פעולה עם בריטני, טענה כי הייתה עדה להתנהגות האלימה שהופעלה כלפיה.
באותו החודש, הזמינו חברי בית הנבחרים של ארצות הברית, מרג'ורי טיילור גרין, ברג'ס אוונס ואנדי ביגס, את ספירס לנאום מול הקונגרס האמריקאי במאבקה לזכויותיה.
הסנאטורים אליזבת וורן ובוב קייסי ביקשו ממחלקת הבריאות ושירותי האנוש וממחלקת המשפטים של ארצות הברית לספק להם מידע על המקרה של ספירס.
במידה ויגבשו דעה על המקרה, יכתבו לבית המשפט המלצה.
התנועה לשחרור הגייז הייתה תנועה חברתית ופוליטית להט"בית שפעלה להפסקת הדיכוי החברתי והחוקי נגד להט"בים, בעיקר באמריקה, מערב אירופה, אוסטרליה וניו זילנד, מסוף שנות ה-60 עד אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20. התנועה דחקה בלסביות והומוסקסואלים לצאת מהארון.
התנועה הוקמה ביוני 1969, זמן קצר לאחר מהומות סטונוול בסטונוול אין, גריניץ' וילג', מנהטן, ניו יורק.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, צעדות פוליטיות שנתיות בערים גדולות, שנערכו בדרך כלל ביוני, במקור לציון יום השנה השנתי לאירועים בסטונוול, הוכרו כ-"צעדות לשחרור הגייז".
בהמשך שנות ה-70 של המאה ה-20, הוכרו הצעדות כמצעדי הגאווה.
התנועה ידועה גם בזכות קשריה לתרבות הנגד באותה תקופה ובכוונתם של פעילי התנועה לשחרור הגייז לשנות או לבטל מוסדות יסוד של החברה, כמו מגדר ומשפחה גרעינית, ללא כל קשר לזכויות להט"ב.
באופן כללי, התנועה הייתה תנועה חברתית רדיקלית אנטי-גזענית ואנטי-קפיטליסטית.
התנועעות ריטואלית (ביידיש: שאָקלען זיך – "לנער את עצמך") היא מנהג עתיק של יהודים להניע את גופם הלוך ושוב בעת קיום ריטואלים דתיים, בעיקר בשעת תפילה ולימוד תורה.
אזכורים מפורשים למנהג ידועים החל מהמאה ה-12 והוא נוהג עד לימינו.
בתנ"ך, התיאור הרווח של תנוחת הגוף בזמן תפילה הוא פרישת ידיים ולפעמים גם כריעה על הברכיים.
גם בספר מקבים ובכתבי פילון ויוספוס מתקופת בית שני מוזכרת פרישת הידיים כתנוחת התפילה של היהודים.
בתקופת המשנה והתלמוד נזנחה פרישת הידיים בעת התפילה, עקב אימוצה כתנוחת תפילה נוצרית , או במטרה להדגיש את יסוד הכוונה בתפילה על חשבון המעשה הפיזי.
מלבד פרישת הידיים, ניתן לשער כי תנוחת התפילה הרווחת בזמן חז"ל הייתה עמידה ללא תנועה, וכך מתוארת בתלמוד הירושלמי תפילתו של שלמה המלך.
על רבי עקיבא נאמר שכאשר היה מתפלל ביחידות, היה מתנועע כל כך עד ש"אדם מניחו בזווית זו ומוצאו בזווית אחרת, וכל כך למה?
בתוספות הבינו שמדובר גם על כריעות באמצע הברכות, ולא רק בארבעת המקומות שתיקנו חז"ל.
להתנועעות בזמן לימוד תורה ניתן למצוא רמז בדברי חז"ל, והיא נזכרת בשירי שמואל הנגיד.
במקורות ערביים נאמר שהיהודים שבתקופת מוחמד נהגו להתנועע בשעת קריאת התורה, והוא הורה למאמיניו שלא לעשות כך.
הראשון שהתייחס בפירוט למנהג התנועות בשעת הלימוד הוא רבי יהודה הלוי בספרו הכוזרי מהמאה ה-12. לאחר מכן הוא מופיע בראשונים רבים, ביניהם: מחזור ויטרי, פירוש בעל הטורים לתורה, ספר כל בו ואבודרהם.
מנהג התנועות בתפילה מוזכר בראשונים החל מהמאה ה-13. הוא מובא בספר המנהיג בשם מדרש, בשבלי הלקט ובתניא רבתי בשם מעשה מרכבה, בספר חסידים ובארחות חיים.
הרמ"א ציין את המנהג במפה על שולחן ערוך אורח חיים:
מנהג התנועות נחשב כמנהג ייחודי של יהודים.
כך למשל בעדות משנת 1469 בפני האינקוויזיציה נגד אנוסים הודגש שהם מנענעים את ראשם במהלך התפילה כמנהג היהודים.
בפולקלור היהודי מסופר על חשיפת גוי מתחזה מכיוון שלא התנועע.
סיבת המנהג אינה ברורה, ובספרות היהודית במהלך הדורות הציעו לו הסברים מגוונים.
רבי יהודה הלוי מביא השערה שסיבת המנהג היא כדי "לעורר החום הטבעי".
הוא דוחה את ההשערה ומציע סיבה טכנית למנהג: בימי קדם היו יהודים רבים לומדים מתוך ספר אחד שמונח על הרצפה, כל אחד בתורו היה מסתכל בספר ולאחר מכן מרים את ראשו לאחור כדי לפנות מקום לאחרים, וכך התרגלו היהודים להתנועע.
המנהג המשיך גם לאחר שבטלה הסיבה בעקבות חיקוי שחיקו הלומדים החדשים את אלו שקדמו להם.
בספר הזהר הוצע הסבר מטאפיזי לתנועה בשעת הלימוד: נשמת היהודים היא כמו להבת הנר, ומרגע שהיא "נדלקת" על ידי דברי התורה אינה עומדת על מקומה אלא מתנועעת לכל הצדדים.
מנשה בן ישראל פירש את המנהג על פי הפסוק "כי האדם עץ השדה" שלדבריו מדמה את האדם לעץ.
כפי שבזמן גשם שורשי העץ נאחזים באדמה כדי לקלוט את הגשם, כך בזמן "ההשפעה השכלית" בקריאת התורה ובתפילה הגוף מתנועע כדי לקבל את ההשפעה.
המגיד ממזריטש כתב שהתפילה היא "זיווג עם השכינה", וכמו שבקיום יחסי מין מתנועעים בתחילה, כך צריך להתנועע גם בתחילת התפילה.
טעם זה היה מושא ללעגו של יוסף פרל בספר מגלה טמירין.
יש שכתבו שההתנועעות עוזרת לריכוז ולכוונה בתפילה ולסילוק מחשבות זרות.
יש שהציעו שסיבת המנהג היא התעמלות עבור תלמידי חכמים שיושבים רוב היום ואינם מקיימים פעילות גופנית.
פוסקי הלכה רבים הביעו התנגדות להתנועעות בתפילה.
לדבריהם, בתפילת העמידה שנחשבת כעמידה בפני מלך לא ראוי להתנועע, והתנועות אף מפריעות לכוונה בתפילה.
הרמ"ע מפאנו אסר כל תנועה במהלך תפילת שמונה עשרה מלבד תנועה קלה בחתימת הברכות.
הוא הסתמך על הנאמר בתפילת חנה "רק שפתיה נעות" שמשתמע מכך ששאר גופה נח.
התנגדות דומה הביע גם רבי מנחם די לונזאנו.
לטענתו, הניסיון מוכיח שהתנועות מפריעות להתרכז בתפילה.
דבריו הועתקו בספר שני לוחות הברית.
דברים דומים כתב בעל חמדת ימים.
הרב יעקב עמדין דחה את טענות השוללים תנועות בתפילה, ובעל פרי מגדים הכריע שכל אדם יעשה מה שמסייע לו לכוון בתפילה.
כדבריו נפסק בשולחן ערוך הרב ובמשנה ברורה.
הרב אליהו אליעזר דסלר כתב שההיתר להתנועע בתפילה בצורה שאינה מתאימה לעמידה בפני מלך הוא בבחינת עת לעשות לה' הפרו תורתך, כיוון שקשה להתרכז בלי להתנועע.
בספר אליה רבה כתב שאין להתנועע לצדדים בדרך גאווה אלא רק לפנים ולאחור, אך בספר מעבר יבוק כתב ש"טוב לנענע עצמו ימין ושמאל".
במאה ה-18, עם התפתחותה של תנועת החסידות, התגבר מנהג התנועות בתפילה בקרב חסידים.
חלק מהם אימצו תנועות שנחשבו מוגזמות וכללו מחיאות כפיים, ריצה, קפיצות ולפעמים גם עמידת ראש.
מעשים אלו היו אחת מהסיבות להתנגדות לחסידות, וספגו ביקורת גם מקרב החסידים עצמם.
אך היו רבנים שעודדו מחיאות כפיים והתנועעות "בכח גדול".
החיד"א כתב שמנהג ההתנועעות בתפילה הוא "מנהג אשכנז", וכך נמסר על המהרי"ל – אבי מנהגי אשכנז – שדרכו הייתה להתנועע.
מנהג יהדות תימן היה שלא להתנועע, כך גם בקהילת ביתא ישראל, שם נחשב הנדנוד בתפילה למעשה שטות.
בקהילה הנאו-אורתודוקסית של הרב לאו יונג בוטל מנהג התנועות בתפילה שנחשב "מיושן ולא מכובד".
על כמה מגדולי ישראל נמסר שלא נהגו להתנועע בתפילה.
ביניהם: החתם סופר, הרבי מקוצק, הרב עובדיה יוסף והרב מאיר מאזוז.
התנועה לרפורמת מכסות בבנגלדש הייתה מחאה אנטי-ממשלתית ופרו-דמוקרטית בבנגלדש, שאותה הובילו סטודנטים באוניברסיטאות בין יוני לאוגוסט 2024. תחילה התמקדה המחאה בארגון מחדש של מערכות מסורתיות ומבוססות מכסות מפלות לגיוס משרות ממשלתיות, התנועה התרחבה כנגד מה שרבים במדינה תפסו כממשלה סמכותית ומדכאת.
במהלך המחאות מאות מפגינים ואזרחים, רובם סטודנטים, נהרגו, בעיקר כתוצאה מירי על ידי המשטרה וכוחות ממשלתיים אחרים, תוך שימוש בנשק קטלני נגד מפגינים לא חמושים ואזרחים שאינם מפגינים, כולל ילדים והולכי רגל.
ב-5 באוגוסט המחאות הובילו להתפטרותה של ראש ממשלת בנגלדש שק הסינה ואזד, ופיזור הפרלמנט בבנגלדש.
המחאה החלה ביוני 2024, בתגובה לפסיקה של בית המשפט העליון של בנגלדש, שהחזיר מכסה של 30% לצאצאי לוחמי חופש, תוך ביטול החלטת הממשלה שהתקבלה בתגובה לתנועה לרפורמת מכסות בבנגלדש ב-2018. התלמידים החלו להרגיש שיש להם הזדמנות מוגבלת על סמך הכשרון.
המחאה, שהחלה בתחילה כתגובה לשיטת המכסות שהוקמה מחדש על משרות ממשלתיות, התפשטה במהירות ברחבי המדינה כולה בגלל התגובה האלימה של הממשלה, כמו גם בשל חוסר שביעות הרצון הציבורי הגובר מהממשלה שנתפסה כממשלה מדכאת.
המצב הסתבך עוד יותר בגלל נושאים מתמשכים רבים אחרים, כמו חוסר יכולתה של הממשלה לנהל את המדינה שהגיעה לשפל כלכלי ממושך, וכן דיווחים על שחיתות רבה, הפרות זכויות אדם, והיעדר ערוצים דמוקרטיים ליזום שינויים.
הממשלה ביקשה לדכא את ההפגנות על ידי השבתת כל מוסדות החינוך.
הממשלה הורתה לפרוס את אגף הסטודנטים שלהם, ליגת צ'הטרה , יחד עם אגפים אחרים של מפלגת הליגה האוואמית, כמו ליגת הג'ובו וליגת סווצ'סבאק .
קבוצות אלו השתמשו בין השאר בנשק חם נגד המפגינים.
הממשלה פרסה גם את כוחות המשטרה, "גדוד פעולה מהירה" , משמר הגבול וצבא בנגלדש כנגד המפגינים, והכריזה על עוצר ארצי של ירי וחסימה חסרת תקדים של רשת האינטרנט והסלולר, אשר בודדה למעשה את בנגלדש מהשאר של העולם.
הממשלה חסמה גם מדיה חברתית בבנגלדש, כולל פייסבוק, טיקטוק ווואטסאפ.
נכון ל-2 באוגוסט 2024, אושרו 215 מקרי מוות ויותר מ-20,000 פצועים נוספים, ויותר מ-11,000 מעצרים באזורים שונים במדינה.
מניין ההרוגים הלא-רשמי הוא בין 300 ל-500. יוניסף דיווח כי לפחות 32 ילדים נהרגו במהלך ההפגנות של יולי, כאשר רבים נוספים נפצעו ונעצרו.
היה קושי בקביעת המספר המדויק של מקרי מוות, מכיוון שעל פי הדיווחים הממשלה הגבילה בתי חולים משיתוף מידע עם התקשורת ללא אישור המשטרה, צילומי טלוויזיה במעגל סגור של בתי החולים הוחרמו, ומספר רב של אנשים עם פצעי ירי נקברו ללא זיהוי.
ממשלת הליגה האוואמית וראש הממשלה שייח חסינה טענו כי יריבים פוליטיים הצטרפו למחאה.
באוגוסט 2024, המחאה הרחיבה את דרישותיה לכלול אחריות על אלימות, איסור על פעילות אגף הסטודנטים של ליגת צ'הטרה הממשלתית, והתפטרות של פקידי ממשל מסוימים, כולל התפטרותה של ראש הממשלה חסינה.
השימוש המתמשך של הממשלה באלימות נרחבת נגד הציבור הרחב הפך את מחאת הסטודנטים להתקוממות עממית הידועה בשם "תנועת אי-שיתוף הפעולה".
התנועה קראה לאי ציות אזרחי ארצי, ולחסינה וממשלתה להתפטר ולקחת אחריות על מקרי המוות.
למרות זאת, הממשלה הכחישה שמפגינים כלשהם נהרגו על ידי כוחות הביטחון שלה.
ב-3 באוגוסט, כמוצא אחרון לדיכוי ההפגנות, הציעה שייח חסינה שיחות משא ומתן עם המפגינים, תוך ציון כי משרדה פתוח והביע רצון "לשבת עם מפגיני המכסות ולהקשיב להם".
עם זאת, המתאם המרכזי, נאהיד אסלאם, הודיע כי למפגינים אין תוכניות לנהל משא ומתן עם הממשלה, בשל עינויים בזמן שהותו במעצר משטרתי, שגררו פתיחה בשביתת רעב בזמן מעצרו על ידי המשטרה וסניף הבילוש.
אסיף מחמוד, רכז נוסף של תנועת הסטודנטים נגד אפליה, קבע: "אין דיאלוג עם כדורים וטרור".
ב-4 באוגוסט, אלפי מפגינים התכנסו בבוקר בצומת השהבאג של דאקה, וחסמו אותו כאקט של אי ציות אזרחי ודרישת התפטרות הממשלה.
כתוצאה מכך היו מאות נפגעים בעימותים עם כוחות הביטחון.
למחרת, ב-5 באוגוסט, המפגינים קראו לצעדה הארוכה לדאקה בניגוד לעוצר כלל ארצי כדי ללחוץ על שייח חסינה להתפטר.
בעקבות החשש לחייה הודיעה חסינה כי היא מתפטרת, והיא הוברחה במסוק אל הודו הסמוכה.
על משמעותן של התנקשויות פוליטיות ראו בערך רצח פוליטי.
רשימה זו ממוינת בסדר כרונולוגי עולה.
רציחות של נשיאי ארצות הברית מופיעות ברשימה נפרדת בהמשך ערך זה.
אלכסנדר הרביעי, בנו של אלכסנדר מוקדון (מוקדון, 310 לפנה"ס לערך)
רוקסן, אשתו של אלכסנדר מוקדון (מוקדון, 310 לפנה"ס לערך)
שמעון התרסי (יריחו, 135 לפנה"ס)
טיבריוס סמפרוניוס גרקכוס (133 לפנה"ס)
יוליוס קיסר (רומא, שנת 44 לפנה"ס)
אריסטובולוס השלישי (יריחו, 36 לפנה"ס)
אלכסנדר סוורוס (רומא, 235 לספירה)
ימי הביניים ושחר העת החדשה
ג'יימס הראשון, מלך סקוטלנד (1437)
וילם הראשון, נסיך אורנז' (1584)
אנרי השלישי, מלך צרפת (1589)
אנרי הרביעי, מלך צרפת (1610)
קונצ'ינו קונצ'יני, מרשל צרפת (1617)
גוסטב השלישי מלך שוודיה (1792)
ז'אן-פול מארה, מהפכן צרפתי (1793)
ספנסר פרסיבל, ראש ממשלת בריטניה (1812)
הרב אברהם שלמה זלמן צורף, מחלוצי היישוב הישן בירושלים (1851).
אברהם לינקולן, נשיא ארצות הברית (1865)
אלכסנדר השני, צאר האימפריה הרוסית (1881)
מארי-פרנסואה-סדי קארנו, נשיא צרפת (1894)
אליזבט מבווריה ("סיסי"), קיסרית אוסטריה ומלכת הונגריה (ז'נבה, שווייץ 1898)
אומברטו הראשון, מלך איטליה (1900)
אלכסנדר הראשון, מלך סרביה (1903)
הנסיך הגדול סרגיי אלכסנדרוביץ' (1905)
קרלוש מלך פורטוגל ובנו הנסיך פיליפ (1908)
פיוטר סטוליפין, ראש ממשלת רוסיה (קייב, רוסיה הצארית, 1911)
גאורגיוס הראשון, מלך יוון (סלוניקי, יוון (1913)
הארכידוכס פרנץ פרדיננד, יורש העצר האוסטרי (סרייבו, בוסניה, 1914)
גריגורי רספוטין (סנקט פטרבורג, רוסיה, 1916)
רוזה לוקסמבורג (ברלין, גרמניה, 1919)
קורט אייזנר (מינכן, גרמניה, 1919)
ג'מאל פאשה (טביליסי, גאורגיה, 1922)
ולטר רתנאו, שר החוץ של גרמניה (ברלין, גרמניה,1922)
מייקל קולינס (אירלנד, 22 באוגוסט 1922)
גבריאל נרוטוביץ' (ורשה, פולין, 1922)
ג'אקומו מאטיאוטי (רומא, איטליה 1924)
סימון פטליורה (פריז, צרפת, 1926)
אנגלברט דולפוס, קנצלר אוסטריה (1934)
אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה (1934)
לואי בארטו, שר החוץ של צרפת (1934)
סרגיי קירוב, (לנינגרד, ברית המועצות, 1934)
לאון טרוצקי, (מקסיקו סיטי, מקסיקו, 1940)
ז'אן פרנסואה דרלאן, (צפון אפריקה, 1942)
המלך עבדאללה הראשון, (בפתח מסגד אל-אקצא, בירושלים, 1951) - ראו: רצח המלך עבדאללה
רפאל טרוחיו, (הרפובליקה הדומיניקנית, 1961)
ג'ון קנדי, נשיא ארצות הברית (1963) - ראו: רצח קנדי
מלקולם אקס, (ניו יורק, ארצות הברית, 1965)
הנדריק פרוורד, (דרום אפריקה, 1966)
רוחליה קרוס, (אסקואינטלה, גואטמלה, 1968)
מרטין לותר קינג, (ממפיס טנסי, ארצות הברית, 1968)
רוברט קנדי, (לוס אנג'לס, ארצות הברית, 1968) - ראו: רצח רוברט קנדי
לואיס קאררו בלאנקו, (מדריד, ספרד, 1973)
פייצל מלך ערב הסעודית (ריאד, ערב הסעודית 1975)
הרברט צ'יטפו, לוחם חירות זימבבואי (לוסקה, זמביה 1975)
גאורגי מרקוב, (לונדון, בריטניה, 1978)
פאק צ'ונגהי, נשיא קוריאה הדרומית (1979)
ג'ון לנון, ניו יורק, ארצות הברית, (1980)
אנואר סאדאת, נשיא מצרים (קהיר, מצרים, 1981)
בשיר ג'ומאייל, נשיא לבנון (ביירות, לבנון, 1982)
בניגנו אקינו הבן (מנילה, הפיליפינים, 1983)
אינדירה גנדי (ניו דלהי, הודו, 1984)
אולוף פלמה, ראש ממשלת שוודיה (סטוקהולם, שוודיה, 1986)
ואזגן סרקיזיאן (ירוואן, ארמניה, 1999)
בארץ ישראל, לפני הקמת מדינת ישראל
חיים ארלוזורוב, (ת"א, 1933) - ראו: רצח ארלוזורוב
הרוזן פולקה ברנדוט (ירושלים, 1948)
חמאד אבו רביעה (ירושלים, 1981)
ראש הממשלה יצחק רבין (תל אביב, 1995) - ראו: רצח יצחק רבין
מאיר כהנא פעיל ימני (ניו יורק, 1990) ראו : רצח מאיר כהנא
רחבעם זאבי (גנדי), (ירושלים, ישראל, 2001) - ראו: רצח רחבעם זאבי
פים פורטאון, (הילברסום, הולנד, 2002)
אנה לינד, (סטוקהולם, שוודיה, 2003)
תאו ואן גוך, (אמסטרדם, הולנד, 2004)
רפיק אל-חרירי, (ביירות, לבנון, 2005) - ראו: רצח רפיק אל-חרירי
לאקשם קאדירגמר, (קולומבו, סרי לנקה, 2005)
בנזיר בהוטו, (רוואלפינדי, פקיסטן, 2007)
אולג באבאייב, (קרמנצ'וג, אוקראינה, 2014)
ז'ובנל מואיז, (פטיון-וויל, האיטי, 2021)
רצח צ'ארלי קירק (אורם, יוטה, ארצות הברית, 2025) - ראו: התנקשות בצ'ארלי קירק
רצח אברהם לינקולן (וושינגטון הבירה, ארצות הברית, 1865)
רצח ג'יימס גרפילד (וושינגטון הבירה, ארצות הברית, 1881)
רצח ויליאם מקינלי (בפאלו, ארצות הברית, 1901)
רצח ג'ון קנדי (דאלאס, טקסס, ארצות הברית, 1963)
המתמודד לנשיאות רוברט קנדי (לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית, 1968) - ראו: רצח רוברט קנדי.
התנקשויות פוליטיות שלא הסתיימו במוות
יואש (מלך יהודה) (כשהיה תינוק)
ניסיונות התנקשות בחיי נשיאים בארצות הברית
ניסיון ההתנקשות הראשון בנשיא ארצות הברית התרחש ב-30 בינואר 1835, כשריצ'רד לורנס, אמריקאי בעל הפרעה נפשית, ניסה להתנקש בחייו של הנשיא ג'קסון בעת שביקר בהלווית סנאטור מקרוליינה הדרומית.
בתחילה תכנן לורנס לירות בו עם כניסתו לטקס, אך לא הצליח להתקרב אליו במידה מספקת.
לאחר שעזב ג'קסון את ההלוויה, התחבא לורנס מאחורי עמוד.
מכשהגיע הנשיא, יצא לורנס ממחבואו וירה לעבר גבו של ג'קסון, אך היה מעצור בנשק.
במהרה הוציא לורנס את אקדחו השני, אך גם איתו כשל.
מאוחר יותר התברר כי אקדחיו לא היו עמידים דיים בפני לחות, ובאותו יום מזג האוויר היה לח בצורה קיצונית.
מעשיו של לורנס משכו את תשומת לבם של הנוכחים, ובמהרה נתפס והוכנע, אף בעזרתו של הנשיא ג'קסון, שהכה אותו מספר פעמים עם מקל ההליכה שלו.
ניסיון ההתנקשות בתאודור רוזוולט התרחש בשנת 1912, 3 שנים לאחר שסיים את תפקידו.
ההתנקשות אירעה בזמן שרוזוולט התמודד בבחירות לנשיאות ארצות הברית לכהונה שלישית.
היורה היה פעיל קיצוני אשר התנגד לרעיון של כהונה שלישית של נשיא.
רוזוולט נפצע קשה, אך שרד והמשיך במסע הבחירות (שבו הפסיד).
בשנת 1933, בפרק הזמן שבין בחירתו של רוזוולט לנשיא לבין השבעתו, הוא עמד לשאת נאום בעצרת במיאמי שבפלורידה כשמתנקש ירה לעברו, הרג את ראש עיריית שיקגו ופצע חמישה אנשים אחרים.
המתנקש נדון למוות והוצא להורג בכיסא החשמלי.
בשנת 1950 שני לאומנים מפוארטו ריקו ירו לעבר הנשיא טרומן בוושינגטון הבירה והרגו שניים מסוכני השירות החשאי.
אחד המתנקשים נהרג והשני נדון למוות.
הנשיא טרומן המיר את עונשו למאסר עולם.
ב-1979 הוא זכה לחנינה מידי הנשיא ג'ימי קרטר.
ב-1974 אדם בשם סמואל בייק, סוחר צמיגים מובטל בן 44 שלקה בהפרעה דו־קוטבית, ניסה לחטוף מטוס נוסעים במטרה להפילו על הבית הלבן.
לצורך החטיפה גנב אקדח של חבר והכין פצצה ביתית שבוססה על דלק.
במהלך ניסיון החטיפה הכושל של המטוס הוא ירה בשוטר בכניסה לנמל התעופה ובשני הטייסים שסירבו להמריא עם המטוס.
לאחר ששוטר בעל יוזמה ירה בו שני כדורים דרך הצוהר של דלת המטוס, בייק ירה בראשו ונהרג.
השוטר ואחד הטייסים נהרגו מכדוריו, ואילו הטייס השני נפצע קשה וחזר לעבודתו רק לאחר 5 שנים.
המניע של בייק הייתה אמונתו כי השלטון מושחת ואינו מאפשר קיום לאנשים מן השורה, לאחר שבקשתו להלוואה לצורך מיזם עסקי נדחתה.
ה-FBI תיחקר מספר פעמים את בייק, אך הוא לא נמצא כמסוכן על ידם.
על בסיס המקרה נעשה ב-2004 סרט בשם "מלכודת לנשיא" בכיכובו של שון פן.
ב-5 בספטמבר 1975, אשה בשם לינט פרום, מחסידי צ'ארלס מנסון, ניסתה לירות לעבר הנשיא פורד באקדח בסקרמנטו שבקליפורניה.
סוכן עירני של השירות החשאי הספיק להוציא מידה את האקדח לפני שהספיקה לירות.
באוגוסט 2009 השתחררה פרום מהכלא.
ב-22 בספטמבר, 17 יום בלבד לאחר ניסיון ההתנקשות הקודם, פעילת זכויות אזרח בשם שרה ג'ין מור ירתה באקדח בסן פרנסיסקו לעבר הנשיא.
צופה אקראי גרם להטיית ידה והיריה החטיאה את הנשיא.
ב-30 במרץ 1981 ליד בית מלון בוושינגטון הבירה צעיר בשם ג'ון הינקלי ירה בנשיא רייגן.
הקליע חדר לחזהו של הנשיא אך החטיא את לבו.
סיבת ההתנקשות הייתה הערצתו של המתנקש לשחקנית ג'ודי פוסטר (שבה היה מאוהב ללא ידיעתה) ורצונו להרשימהּ.
ב-13 ביולי 2024 בעת שנאם בעצרת בחירות שנערכה בבאטלר, פנסילבניה, נורה ונפצע הנשיא לשעבר דונלד טראמפ.
תוכניות התנקשות באדולף היטלר ובכללם קשר העשרים ביולי ב-1944.
היו מספר אירועי התנקשות בחוסיין, מלך ירדן, במיוחד בימי ספטמבר השחור.
פצצה נזרקה לדלת דירתו של השר דוד פנקס ב-21 ביוני 1952; הוא נפטר פחות מחודשיים לאחר-מכן מהתקף לב.
ניסיון ההתנקשות בגולדה מאיר ב-1973
ניסיון ההתנקשות באפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-13 במאי 1981.
ניסיון ההתנקשות בוולפגנג שויבלה ב-12 באוקטובר 1990.
ניסיון ההתנקשות באפיפיור בנדיקטוס ה-16 ב-18 בספטמבר 2010.
ניסיון התנקשות באחמד דוגאן ב-19 בינואר 2013.
ניסיון ההתנקשות ביהודה גליק, בירושלים, ב-29 באוקטובר 2014.
ניסיון ההתנקשות בז'איר בולסונרו, ראש ממשלת ברזיל.
בעת אספת בחירות, ב-6 בספטמבר 2018 נפצע קשה לאחר שנדקר בבטנו בידי אודליה אוליביירה איש שמאל סוציאליסטי.
ניסיון ההתנקשות בניקולאס מדורו ב-2018
ניסיונות התנקשות בוולודימיר זלנסקי ב-2022
ניסיון ההתנקשות בראש ממשלת יפן פומיו קישידה בעזרת מטען נפץ ב-2023
התנקשות היא ניסיון מתוכנן לרצח אדם, לרוב אישיות ידועה או בעל תפקיד ציבורי, למען אינטרס מסוים.
במישור הפלילי, התנקשות שהצליחה היא פשע של רצח בכוונה תחילה, ועונשה ברוב המדינות הוא מאסר עולם או עונש מוות.
התנקשות שנכשלה מוגדרת בדרך כלל כ"ניסיון לרצח".
המילה האנגלית להתנקשות היא Assassination, נגזרת מחשישיון , מסדר של ניזארים, שנתפס באירופה של ימי הביניים כקבוצה רדיקלית של מתנקשים המאומנים להרג ממוקד של יריביהם.
ישנם מניעים אפשריים רבים להתנקשות, ביניהם:
פליליים – פושע רוצח (או שוכר מתנקש שירצח) פושע אחר בשביל האינטרסים שלו.
למשל, שני סוחרי סמים פועלים באותו אזור ואחד מהם שוכר מתנקש שירצח את הסוחר השני כדי שצרכני הסמים שנהגו לקנות מהסוחר השני יעברו לקנות ממנו ובכך רווחיו יגדלו.
כלכליים – רצח של אדם שפועל נגד האינטרסים הכלכליים של אדם (או ארגון) מסוים.
למשל, חברה A היא מונופול בתחום מסוים.
חברה B (שפועלת באותו תחום) מחליטה לנסות לחדור לשוק במדינה שבה חברה A היא מונופול.
כדי למנוע זאת – חברה A שולחת מתנקשים להרוג את הנציגים שחברה B שלחה כדי להפחיד את חברה B מכניסה לשוק, מה שיגרום לפגיעה בנתח השוק שלה (ובכך יפגע ברווחיה).
דוגמה נוספת היא התנקשות של בכירים בפשע המאורגן בפוליטיקאים או באנשי חוק שמנסים להוביל מהלכים ללחימה בפשיעה, שיפגעו באינטרסים הכלכליים של ארגוני הפשע המאורגן ועשויים אף לגרום לכליאת חבריהם.
ביטחוניים – צבא או גוף ביטחוני אחר מחליטים להתנקש באנשים שפעילותם פוגעת (או מנסה לפגוע) בביטחון המדינה.
למשל, חברים בארגוני טרור, סוחרי נשק (מתקדם לרוב) שמספקים לאויב, או סוכנים כפולים – כדי לשמור על ביטחון המדינה, למנוע פיגועים ולפגוע בפעילות השוטפת של כל ארגון שחותר תחת המדינה או מסכן את אזרחיה.
בצה"ל התנקשות בפעילי טרור מכונה "סיכול ממוקד".
ישנה גם התנקשות באישיות ציבורית ידועה (לא בהכרח מהממשל או הצבא) בזמן מלחמה, או סכסוך מתמשך, כדי לפגוע במורל האויב או כדי להפגין את רמת היכולת והמודיעין.
אישיים – רצח שנובע מכעס או קנאה (למשל, בעל רוצח את המאהב של אשתו, את הבוס שפיטר אותו, מתמודד לאותה משרה וכו').
רצח ממניע אישי לרוב אינו מכונה "התנקשות" (מלבד מקרים חריגים) כי משמעותה המקובלת בציבור של המילה "התנקשות" היא רצח יעיל ומתוכנן היטב, בעוד רצח שנובע מכעס או קנאה לרוב "מתוכנן" בצורה רופפת, משאיר ראיות, גורם רעש והרוצח מנקה אחריו (אם בכלל) בצורה גרועה – ולכן כמעט תמיד נתפס.
דתיים – רצח שמהווה חובה דתית, שמורה עליו מנהיג דתי, או שמבוצע על מנת למנוע התפשטות של דתות מסוימות על חשבון דתות אחרות.
התנקשות היא גם כלי נפוץ ביותר ביחסים בינלאומיים.
במהלך ההיסטוריה שלחו לעיתים מדינות מתנקשים להרוג מנהיגים פוליטיים, צבאיים ודתיים, הן של מדינות אחרות והן של קבוצות אופוזיציה.
לעיתים גם גרמו התנקשויות לפתיחת מלחמות.
ההתנקשות ביורש העצר האוסטרי פרנץ פרדיננד הייתה הגורם הרשמי לתחילתה של מלחמת העולם הראשונה, וההתנקשות בשגריר שלמה ארגוב הייתה העילה ליציאת ישראל למבצע שלום הגליל.
התניה קלאסית (או התניה פבלובית, או רספונדנטית) היא תהליך שבו גירוי נייטרלי שלא עורר תגובה מסוימת בעבר, מעורר בפרט את התגובה, לאחר שהופיע פעמים רבות בסמיכות לגירוי שמעורר את התגובה באופן טבעי.
כתוצאה מתהליך ההתניה, גירוי נייטרלי יכול להוביל לתגובה רפלקסיבית, שלא הוביל אליה בעבר.
"התניה קלאסית" היא אחד המושגים המרכזיים בביהביוריזם ובניתוח ההתנהגות.
הוא נטבע על ידי הפיזיולוג הרוסי איוואן פטרוביץ' פבלוב, בעקבות מחקרים שביצע.
התנהגות רספונדטית (רספונדנט) – פעולות או תגובות של אורגניזם, הנגרמות מהופעתו של גירוי מפעיל (לעומת ההתנהגות באופרנטית שמופיעה באופן ספונטני תחת תנאי סביבה מסוימים) (סקינר, 1938).
גירוי (Stimulus) – "כמות מסוימת של אנרגיה מהסביבה החיצונית, הנתפסת על ידי קולטני החישה של האורגניזם (Michael, 2004, p.
גירוי בלתי מותנה הוא כל גירוי הגורם לתגובה (גורם להופעת רפלקס) באופן טבעי, ללא תהליך מוקדם של התניה.
גירוי מותנה הוא גירוי שנקשר לגירוי הבלתי מותנה בתהליך ההתניה.
התגובה המותנית לגירוי המותנה היא תגובה שנוצרה תחת תהליך של התניה.
תגובה – פעולה כלשהי של האורגניזם, בין אם זה תזוזה של הגוף בחלל, תזוזת שרירי מיתרי הקול, הפרשות של בלוטות, הופעת רגשות, או מחשבות, כתגובה לגירוי כלשהו.
רפלקס – התנהגות פשוטה המורכבת מגירוי גורם ותגובה.
קשור בעיקר לפיזיולוגיה של הבריה.
רפלקס בלתי מותנה – על פי פבלוב: תגובה סטריאוטיפית אשר טבועה בגנים ותוצאה של השפעות ביולוגיות משמעותיות מהסביבה החיצונית, או משינוי הסביבה הפנימית של האורגניזם.
דוגמאות: הפרשת רוק לאחר מגע של אוכל בלשון, התכווצות האישון כתגובה לאור, תזוזה של הרגל כתגובה למכה בפטיש, פחד כתגובה לרעש חזק ופתאומי, ועוד.
רפלקס מותנה או תגובה מותנית – תגובה מותנית שהגורם שמעורר אותה הוא גירוי מותנה.
התניה רספונדנטית (קלאסית) – כאשר מופיעים יחד שני גירויים בתדירות מסוימת, שאחד מהם גורם לתגובה בלתי מותנית, והשני לא משפיע באופן משמעותי על האורגניזם, מתרחש תהליך של התניה.
תהליך זה נמדד על ידי: פרק הזמן שלגירוי לוקח לעורר תגובה, אינטנסיביות הגירוי ביחס לתגובה וכו'.
דוגמה, כאשר אנחנו מדליקים מול כלב מנורה, הוא לא מגיב אליה באופן משמעותי, אבל אם כל פעם שאנחנו ניתן לכלב אוכל ונדליק את הנורה, אנחנו נראה, שגם כאשר אין שום אוכל בסביבה, ואנחנו נדליק את הנורה – האור יגרום לכלב להפריש רוק מהבלוטות.
הכחדה רספונדטית (קלאסית) – הקשר שנוצר בין שני הגירויים בתהליך ההתניה הוא זמני.
לכן עם כל פעם שיופיע הגירוי הנייטרלי ללא הגירוי הבלתי מותנה, כוח התגובה של הרפלקס המותנה ירד, עד שיעלם לגמרי.
אבחנות ויחסי גומלין בין התניה קלאסית לאופרנטית
ההבדל המרכזי בין ההתניה הקלאסית להתניה האופרנטית הוא שהתניה קלאסית עוסקת באופן רכישת תגובות רפלקסיביות מותנות, בעוד התניה אופרנטית עוסקת באופן רכישת תגובות רצוניות.
לעומת ההבדל בסוג התגובה, שני מרכיבי ההתניה האחרים, הגירוי המותנה והגירוי הבלתי מותנה מופיעים הן בהתניה קלאסית והן בהתניה אופרנטית אם כי בסדר שונה.
כשבהתניה קלאסית גירוי מותנה ובלתי מותנה מופיעים זה לצד זה, והתגובה (הרפלקסיבית) מופיעה בסוף התהליך.
ובהתניה אופרנטית גירוי מותנה כלשהו, מניע תחילה את התגובה (הרצונית), ורק לאחר מכן מוצג הגירוי הבלתי מותנה כחיזוק.
התניה קלאסית מהווה רכיב חיוני בהתניה אופרנטית.
מפני שחיזוק (גירוי בלתי מותנה) שניתן בהתניה אופרנטית כגמול לביצוע פעולה רצויה, מופיע בסמיכות יחסית לגירוי נייטרלי אקראי שעורר את הפעולה, ובהתאם לחוקי ההתניה הקלאסית הסמיכות הופכת את הגירוי הנייטרלי לגירוי מותנה, קרי לגירוי שיוצר תגובה מותנית (רפלקס) שבמקור החיזוק יוצר באופן טבעי.
התגובה המותנית מקשרת בין הגירוי המותנה לחיזוק, וכך יוצרת ציפייה לחיזוק שמעלה את המוטיבציה לפעולה.
ככל שהגירוי המותנה יחזור ויופיע בסמיכות לחיזוק כך הוא יתחזק ותדירות הפעולה תגבר.
איוואן פבלוב גילה באופן מקרי את תהליך ההתניה הקלאסית במחקריו בפיזיולוגיה של כלבים, בעשור האחרון של המאה ה-19. ידוע כי כל כלב נוהג, כתגובה, לרייר כאשר מוגש לו מזון.
פבלוב גילה כי כלביו נהגו לרייר עוד כשהופיע בדלת החדר.
הוא הסיק כי במוחם נוצר קשר בין הופעתו לבין המזון שיקבלו, אף אם לא הגיש להם אותו.
בעקבות עובדה זו ערך פבלוב ניסויים בכלביו, בשלושה שלבים: בשלב הראשון ניתן מזון לכלבים ונמדדה כמות הריר שהוציאו מפיהם.
המזון הוא גירוי בלתי מותנה, והריור היא תגובה בלתי מותנית.
בשלב השני פבלוב השמיע צלצול פעמון ורק לאחר מכן הגיש לכלבים את מזונם.
פבלוב חזר מספר פעמים על שלב זה.
בשלב השלישי השמיע את הפעמון לבדו, ולא הגיש מזון לאחר מכן.
עצם השמעת הפעמון לבדו גרמה לכלבים לרייר.
במילים אחרות, הפעמון אשר היווה גירוי מותנה אשר בא לפני גירוי בלתי מותנה, המזון, הביא לתגובה בלתי מותנית, הריור.
בסוף הניסוי הפעמון עצמו, הגירוי המותנה, הביא לתגובה מותנית, הריור.
המזון הוא גירוי בלתי מותנה – מיום היוולדו מזיל הכלב ריר למראהו, ולכן הריור גם הוא תגובה בלתי מותנית (מולדת, מקורה בפילוגנטיקה).
פבלוב התנה את הכלב להגיב לצלצול הפעמון, כפי שהגיב להופעת המזון – יצר קשר בין גירוי בלתי מותנה (המזון) לגירוי מותנה (הפעמון).
במהלך המחקרים של פבלוב והקולגות שלו, הם נתקלו בקשיים רבים כאשר ניסו לדון אחד עם השני על תוצאות המחקרים שלהם.
פבלוב הבין שהבעיה נובעת מכך שהם השתמשו במושגים יומיומיים כדי לתאר תהליכים פיזיולוגים והתנהגותיים.
הם הגיעו למסקנה שהם מפסיקים להשתמש במילים כגון: הכלב "הבין", "רצה", "חשק" וכו'.
פבלוב והקולגות שלו עברו להשתמש בשפה אובייקטיבית עם המושגים החדשים שפותחו, ואף קבעו שיינתן קנס למי שישתמש במילים עממיות בתוך קירות המעבדה.
מאז ימיו של פבלוב לשפה הטכנית של ההתנהגות הייתה משמעות רבה במחקר המדעי.
כיום בניתוח ההתנהגות היישומי ישנו דגש רב לשימוש בשפה אופרטיבית לתיאור התנהגות.
השפה המודרנית של ניתוח ההתנהגות נמנעת משימוש במושגים הקשורים לתהליכיים תודעתיים, מנטליים, ואף נוירולוגיים (אף על פי שפבלוב השתמש רבות במושגים הקשורים למערכת העצבים עקב היותו פיזיולוג, אך מדע ההתנהגות, שמבוסס חלקית על מחקריו טוען שתחום המחקר שלו אינו תהליכים נוירולוגיים, אלא התנהגותיים).
בתור דוגמאות למילים שמדעני ההתנהגות נמנעים משימוש בהם למטרות מדעיות אפשר להציג את המילים הבאות: "רצון", "אסוציאציה", "צורך", "יצר", "למידה", וכדומה.
(אף על פי שהמושג "למידה" נראה לעיתים קרובות בתחום ההתנהגות, מושג זה לא נחשב כטכני).
ניסוי "אלברט הקטן" של ג'ון ווטסון
הפסיכולוג האמריקאי ג'ון ווטסון שיסד את הביהביוריזם, המשיך את מחקריו של פבלוב, ובתחילת המאה ה-20 ביצע מחקרים על מנת לחקור את טבע הפחד.
ווטסון יצר בניסויו תגובת פחד בתינוק יתום בן 9 חודשים בשם אלברט.
לפני הניסוי בדק ווטסון את תגובת התינוק לחולדה, לארנב, לקוף, לכלב, למסכות שונות וכדומה.
התינוק לא הגיב בפחד לאף אחד מהאובייקטים הללו.
מהמחקרים ווטסון הסיק שקיימות רק שתי תגובות פחד מולדות אצל תינוקות – רעש פתאומי וחזק, ואיבוד פתאומי של שיווי המשקל.
בניסוי שלו עם אלברט הקטן הוא השתמש במכה של פטיש בפיסת מתכת כדי לעורר תגובת פחד.
הניסוי החל כשאלברט הגיע לגיל 11 חודשים (עקב עיכובים הקשורים למוסריותו של הניסוי).
על מנת להתנות פחד אצל אלברט, הציגו ווטסון וצוותו לאלברט מספר פעמים במשך שבוע אחד את החולדה, וכאשר אלברט ניסה לקחת את החולדה, הכה ווטסון עם פטיש על מתכת.
לאחר שבוע זה הוצגה החולדה לאלברט ללא ליווי הפטיש, וגרמה לאלברט לפחד ולבכי, והניסה אותו הרחק מהחולדה.
ווטסון רצה לבדוק אם הפחד של אלברט הועבר גם לאובייקטים שונים (תהליך זה נקרא הכללה).
הוא הראה לתינוק ארנב, חתול וכלב, וגם הם עוררו פחד אצל התינוק.
חמישה ימים לאחר מכן נערכה בדיקה נוספת שאישרה כי אלברט עדיין פוחד מהאובייקטים הללו.
כמו כן, העברת אלברט לחדר אחר לא הפסיקה את פחדיו מהאובייקטים.
חודש לאחר מכן, נערכה שוב בדיקה, אשר אישרה כי אלברט עדיין פוחד מהאובייקטים שהוצגו לו.
בספרו של ווטסון Psychological care of infant and child, הוא מתאר מנגנון הכחדה של פחד אצל ילדים בגיל 9 חודשים.
הפעם כאשר, התינוק רעב, מגישים לו אוכל.
לאחר שהתינוק אוכל, מתקרבים אליו עם הפריט שממנו הוא מפחד, עד שהתינוק מתחיל לבכות.
עושים זאת פעם ביום, ועם כל יום שעובר, מתקרבים יותר קרוב לתינוק עד שהוא מפסיק לפחד.
ווטסון רצה לגרום להכחדה של הפחד של אלברט על מנת לחנכו שלא לפחד מהאובייקטים, אך לא עלה בידו לעשות זאת מכיוון שאלברט אומץ על ידי משפחה ועזב את האזור.
בשל כך נחשב הניסוי לשנוי במחלוקת מבחינה אתית.
מקובל להבחין בשלושה שלבים בתהליך ההתניה הקלאסית (על פי הניסויים של פבלוב):
שלב הבקרה – מציגים לכלב גירוי נייטרלי, על מנת לבדוק שזה אינו גורם לתגובה משמעותית לפני תהליך ההתניה; פעמון אינו מוביל לריור.
גירוי מותנה אינו מוביל לתגובה מותנית.
כמו כן מציגים את הגירוי הבלתי מותנה, על מנת לבדוק שישנה תגובה רפלקסיבית; בשר מוביל לריור.
גירוי בלתי מותנה מוביל לתגובה בלתי מותנית.
התניה – על שלב זה חוזרים מספר פעמים, ובו מציגים לכלב גירוי מותנה בצמוד לגירוי בלתי מותנה, ומקבלים תגובה.
בתחילת השלב תגובה לגירוי הרפלקסיבי, ובסופו תגובה לגירוי הנייטרלי; צלצול פעמון בהגשת בשר מוביל לריור.
גירוי מותנה יחד עם גירוי בלתי מותנה מוביל לתגובה בלתי מותנית.
מבחן – מציגים למושא ההתניה את הגירוי המותנה (נייטרלי), ובודקים האם ההתניה בין הגירוי המותנה לגירוי הלא מותנה פועלת; פעמון מוביל לריור; גירוי מותנה מוביל לתגובה מותנית.
רפלקס ההתמצאות – התגובה הטבעית לגירוי כלשהו (לדוגמה: כלב המפנה ראשו לכיוון הפעמון המצלצל).
צעד ההתניה – כל פעם במהלך הרכישה בו מקשרים בין הגירוי המותנה לגירוי הבלתי מותנה.
עקומת ההתניה – הדרך לבטא את עוצמת רכישת התגובה המותנית של האורגניזם המותנה.
גירוי אפטיטיבי – גירוי הנעים ללומד.
גירוי אברסיבי – גירוי שגורם לתגובת הימנעות או בריחה.
זיווג מקדים – הדרך לבצע התניה קלאסית באמצעות הופעת הגירוי המותנה (נייטרלי) לפני הופעת הגירוי הבלתי מותנה.
זיווג בו זמני – הופעת שני הגירויים בו זמנית.
זיווג מאחר – הופעת הגירוי המותנה לאחר הגירוי הבלתי מותנה.
נמצא כי הזיווג המקדים הוא היעיל ביותר בתהליך ההתניה הקלאסית, וכן כי ההתניה עוצמתית יותר ככל שהזמן בין הופעת הגירויים פוחת.
החלמה ספונטנית – פבלוב גילה כי לאחר שלב הכחדה מגיע שלב בו חוזר הכלב להגיב בריור למשמע פעמון, אם כי בעוצמה פחותה מבעבר; נראה כי הקשר בין הגירוי המותנה לתגובה המותנית נשמר במידה מסוימת במערכת העצבים של האורגניזם.
התניה מחודשת – כשיוצמד מחדש הגירוי המותנה לגירוי הבלתי מותנה לאחר זמן מה בו לא היה שימוש בהתניה הקלאסית שנלמדה, עוצמת ומהירות הלמידה תהיה חזקה מהפעם הראשונה בה נלמדה ההתניה.
זו הוכחה לכך שהלמידה לא מוכחדת לחלוטין.
הכללה – אורגניזם העובר תהליך של התניה קלאסית, עלול להגיב גם לגירויים רבים עם אפיונים דומים לגירוי, אשר איתו התבצעה ההכללה.
לדוגמה: הכלב מרייר לצליל של 1000 הרץ, הוא ירייר באופן פחות אינטסיבי גם לצליל של 800 הרץ.
תהליך זה נקרא גם חוק האינדוקציה.
התנצלותו של מתמטיקאי הוא מאמר (לימים ספר) שכתב המתמטיקאי ג.
במאמר, שהופץ ב-1940, מביא הארדי את משנתו כלפי האסתטיקה שבמתמטיקה ומביא לידי הציבור הרחב את דרך המחשבה של מתמטיקאי.
דעותיו של הארדי המובאות ב"התנצלות" מביעות את דעתו האישית של הארדי ואינן בהכרח דעות רווחות בקרב מתמטיקאים.
הארדי קרא למסמך "התנצלות" מלשון הצדקה או כתב הגנה (כפי שאפלטון כתב את האפולוגיה של סוקרטס) ולא מלשון בקשת מחילה.
להארדי שני מניעים לכתיבת ההתנצלות בתקופה זו של חייו.
ראשית, הוא הגיע לגיל 62 ועבר התקף לב שנה לפני כן, והרגיש כי הוא קרוב למותו יותר מאי פעם, ועם זאת ליצירתיות המתמטית שלו.
כמו כן רצה הארדי להביע את הפילוסופיה שלו בנושא וכך להנחיל אותה לדורות המתמטיקאים בעתיד.
שנית, בתקופה זו החלה מלחמת העולם השנייה והארדי, שהיה פציפיסט פעיל, רצה להצדיק את דעתו כי חקר המתמטיקה צריך להיעשות לשם הלימוד הטהור, ולא במטרה למצוא לה שימושים.
אחד מהמוטיבים המרכזיים במאמר הוא החן במתמטיקה, אשר הארדי משווה לאמנות בשורה אחת עם ציור ועם שירה.
להארדי, המתמטיקה היפה ביותר היא התלושה ככל שניתן מיישום מציאותי, ובכך הוא מתכוון למתמטיקה עיונית, ובמיוחד בתחום שבו התמחה – תורת המספרים.
הוא מצדיק את הזיקה הרבה למתמטיקה הטהורה בכך שלדעתו עצם "חוסר התועלת" שבה, משמעה כי אינה יכולה להזיק.
מצד שני, הארדי מכפיש את המתמטיקה השימושית ומכנה אותה "מכוערת", "טריוויאלית" ו"משעממת".
משמעות המאפיינים הללו, בנוגע למתמטיקה השימושית, אינה כי היא בהכרח "מכוערת" מעצם היותה שימושית, אלא שלעיתים קרובות יותר, ככל שמתמטיקה מכוערת יותר כך היא נמצאת בשימוש.
מאפיינים אלו מופנים כלפי תחומים מסוימים במתמטיקה בהתאם למקורם, עומקם והיופי ברעיונות הבונים של התחום בהתאם להגדרה זו של הארדי.
הארדי הרחיב את המושג עוד יותר בהערותיו לגבי הציטטה המיוחסת לגאוס – "המתמטיקה היא מלכת המדעים ותורת המספרים היא מלכת המתמטיקה".
יש המאמינים שחוסר היישומיות שבתורת המספרים הוא שהוביל את גאוס למשפט זה; על כל פנים, הארדי מציין כי לדעתו אין זו הסיבה.
אם יימצא שימוש לתורת המספרים אזי אף אחד לא ישליך את המלכה מכסאה משום זאת.
כוונתו של גאוס היא, על פי הארדי, כי העקרונות המנחים של תורת המספרים הם עמוקים יותר ואלגנטיים יותר בהשוואה לתחומי המתמטיקה האחרים.
מוטיב נוסף בספר הוא כי המתמטיקה היא "משחק לצעירים", ומכאן שעל כל בעל כישרון למתמטיקה לפתח את הכישרון ולהשתמש בו בעודו צעיר, טרם הירידה במקוריות והקיבעון המאפיינים ותיקים.
השקפה זו מאפיינת את מרירותו העצמית של הארדי לגבי יכולותיו המתמטיות.
עבור הארדי, מתמטיקה "אמיתית" הייתה בעיקרה עבודה מקורית, יותר מאשר עבודה הסברתית או הרחבתית כלשהי.
בזמן כתיבת ה"ההתנצלות" הודה הארדי כי תקופת היצירה הפורה שלו כמתמטיקאי חלפה לה.
בהקדמה משנת 1967 מתאר ק.
סנו את ה"התנצלות" כ"עריגה רגשנית לכוחות מקוריים שהתקיימו בעבר ללא חזור".
נקודת המבט של ה"התנצלות" הושפעה על ידי התרבות האקדמית של אוקספורד וקיימברידג' בין מלחמת העולם הראשונה לשנייה.
הארדי סבר שהעבודות המוצלחות ביותר בכל תחום שהוא הן היחידות שמניבות פרי לאורך זמן.
הארדי תפס את המתמטיקה היישומית כנחותה ביחס למתמטיקה הטהורה בשל פשטנותה והתפלפלותה.
כך משפט רול אינו משתווה, לדעתו, למתמטיקה של לאונרד אוילר או אווריסט גלואה.
"אפילו במתמטיקה, ההיסטוריה לעיתים מבצעת תעלולים מוזרים.
רול משתלב בספרי החשבון האינפיניטסימלי כאילו היה מתמטיקאי דגול כניוטון עצמו."
חלק מדוגמאותיו של הארדי הפכו לבלתי-נכונות עם התפתחות המדע.
למשל, הוא כותב, "טרם מצא מישהו יישום מלחמתי למשוואות תורת היחסות, ונראה כי לא סביר שמישהו יעשה זאת בעוד שנים רבות".
בשנות ה-70 של המאה ה-20 תורת היחסות הכללית שימשה כבסיס לפיתוח GPS המשמש בין השאר למטרות צבאיות.
כמו כן תורת המספרים יושמה בשיטת הצפנת מפתח ציבורי.
התנצלות היא פעולה של גורם כלשהו שפגע בגורם אחר, ובה הפוגע מודה באשמה, מביע חרטה, ומבקש את סליחתו של הנפגע.
התנצלות נעשית לעיתים באופן אישי, בין הפוגע לנפגע ולעיתים היא נעשית בפומבי, כחלק מתיקון העוול שנעשה.
למשל, בעבירות לשון הרע בחוק הישראלי נהוג לעיתים לכלול כחלק מהעונש גם הבעת התנצלות פומבית של האדם שהפיץ לשון הרע על חברו, ובכך לנסות לשקם את הכבוד שנפגע.
הדבר מקובל במיוחד במקרים של שיימינג שנעשה באינטרנט.
לעיתים באה ההתנצלות ביוזמתו של הפוגע, המתחרט על מעשיו, ולעיתים הוא עושה זאת לאחר שהנפגע דרש זאת ממנו.
ברברה קלרמן (Barbara Kellerman) מאוניברסיטת הרווארד מנתה את חמשת המאפיינים של ההתנצלות המושלמת:
הודאה בטעות או במעשה העוול
הבטחה כי הפגיעה לא תחזור על עצמה
בשנת 2016, רוי לוויקי (Roy Lewicki) רכז מחלקת ניהול ומשאבי אנוש באוניברסיטת אוהיו ביצע מחקר שבו בחן את תגובותיהם של 755 אנשים להבעה של התנצלות.
בסיום המחקר חיבר את ששת המאפיינים של ההתנצלות המושלמת, חלקם חופפים לאלו של ברברה קלרמן שהוצגו לעיל.
הכאה על חטא (כלומר הצהרה על המודעות לטעות ולהשלכותיה)
הצעה לתיקון (לאו דווקא הבטחה כי הפגיעה לא תחזור על עצמה, ייתכנו צורות אחרות לפיצוי אדם שנעלב)
מנגנון הסליחה נחשב למנגון של תיקון, במסגרתו לוקח המעוול אחריות על מעשיו, מכיר בעוול שהתרחש בהם, ומבצע תהליך של תיקון.
אף שמדובר במנגנון רצוי, יש המבקרים את מנגנון הסליחה, ומזהירים כי הוא נתון לא פעם למניפולציה לא צודקת שמקורה בפערי כח.
המלומדת מירנדה פריקר מסבירה בכתיבתה שבמקרים של פערי כוחות, מנגנון הסליחה עלול להפוך למנגנון של דיכוי, ואף מסבירה כיצד מנגנון של האשמה ישירה משמש לעיצוב תפיסות המוסר המשותפות שלנו, ומהווה חלופה ראויה יותר.
הרמב"ם, בספרו משנה תורה, עוסק בהתנהגות הנאותה לפוגע ולנפגע.
התנצלות של מדינה היא אקט פומבי, שבו העומד בראש המדינה מבקש מחילה מקבוצת אוכלוסייה גדולה, על עוול שגרמה המדינה לאותה אוכלוסייה.
לעיתים באה התנצלות כזו שנים רבות לאחר שנגרם העוול, כך שהמבקשים הם צאצאיהם של גורמי העוול, ובקשתם באה לתקן עוול היסטורי.
דוגמאות נודעות להתנצלות של מדינה:
התנצלותו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני בפני העם היהודי על סבלם של קורבנות השואה.
התנצלות של מנהיגי גרמניה על פשעי הנאצים.
ההתנצלות של נשיאי ארצות הברית על כליאת היפנים בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה
התנצלותו בשידור טלוויזיה של פטריסיו איילווין, נשיא צ'ילה, ב-4 במרץ 1991, בפני האומה הצ'יליאנית, בעקבות פרסומו של "דו"ח רטיג", שחשף את זוועות הדיקטטורה הצבאית של אוגוסטו פינושה.
התנצלותו של ראש ממשלת אוסטרליה, קווין ראד על יחסן ופעולותיהן של ממשלות אוסטרליה לדורותיהן כלפי האבוריג'ינים ו"הדור הגנוב", שאושרה פה אחד בידי הפרלמנט האוסטרלי ב-13 בפברואר 2008.
המשפט הישראלי איננו מכיר בהתנצלות כפויה, אך חוק איסור לשון הרע מאפשר לחייב את מפרסם הדיבה לפרסם הכחשה של דבר הדיבה וכן פרסום פסק הדין, באופן שייקבע על-ידי בית המשפט.
התפיסה המקובלת היא שאין ערך להתנצלות כפויה.
זאת משום שהתנצלות כוללת שלושה יסודות פרומיננטים – הודאה באשמה, חרטה והזדהות עם מצוקת הנפגע – יסודות שאינם מתבטאים בהתנצלות כפויה או קנויה.
מוכר בהקשר זה ציטוטו של Liepmann: "ימי הביניים העלו את קרנם של אמצעים אלו (ההתנצלות הכפויה), אך האווירה המודרנית דחקה אותם אל מחוץ לספרי החוקים".
הדעה המקובלת היא כי לא ניתן לפרסם תיקון ממנו נרמז כי דעתו של המתקן השתנתה, שעה שזו לא השתנתה, וכי יש להגביל את התיקונים אך ורק להצגת עובדות שאין עליהן מחלוקת.
בדומה, אף הפילוסופית מרתה נוסבאום מזהירה כי ה"מסחר" בהתנצלות, במסגרתו ה"קורבן" דורשת התנצלות והשפלה של המעוולת כדי שתחדל מטינתה, אינו ראוי, והמשפט בתורו – אינו צריך להגן עליו.
עם זאת, בתי המשפט איפשרו הסדרי גישור ופשרה במסגרתם הלכה למעשה מתחייב המתפשר להתנצל.
התנסות מקצועית (מכונה לעיתים סטאז' או פרקטיקום) היא תיאור לתקופת לימודים ללא תשלום בארגון מקצועי, תוך כדי חניכה של אנשי התעשייה, שסטודנטים נדרשים לעשות כחלק מחובות הלימוד למקצוע.
תפקידה ומטרתה של ההתנסות המקצועית היא להכשיר את הסטודנטים למקצוע שאותו הם לומדים, וזאת כדי לסייע ולהקל עליהם כאשר יסיימו את לימודי התואר או התעודה.
עיקר ההתנסות המקצועית מתבצעת במקצועות ההוראה, עבודה סוציאלית, פסיכולוגיה, מקצועות פרא-רפואיים, חינוך, תקשורת, ייעוץ וכדומה.
התנסות מעשית מקנה מספר נקודות זכות המשתנות בהתאם למוסד האקדמי ולתחום הלימודים הנלמד.
סטודנטים מגיעים למקום הקולט פעם-פעמיים בשבוע, ושם הם מתנסים במקצוע שאותו הם לומדים, כגון: טיפול באנשים, העברת שיעורים לתלמידים, ייעוץ והכוונה פרטנית, אינטראקציה עם צוות המקום ועוד.
לאורך כל תקופת ההתנסות המקצועית, יש מדריך פדגוגי המלווה את הסטודנט.
תפקידו לדאוג לצורכי הסטודנט, לעזור לו כשצריך, להדריך אותו בעבודתו ולוודא שהסטודנט מבצע את המטלות הנדרשות.
כמו כן, הוא משפיע על הציון הסופי שיינתן לסטודנט במסגרת ההתנסות המקצועית.