tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינואר 2024 דווח כי "נטפליקס" התמהמה ברכישת הזכויות כיוון שמחלקת ההנפשה של שירות הזרמת המדיה התמקד בסרטים המיועדים לכל המשפחה.
טרטקובסקי הציע לשכור אולם קולנוע לשלושה חודשים ולשלם עבורו.
בתחילת שנת 2025, צוות הפקת סדרות ההנפשה של "נטפליקס", בראשות ג'ון דרדריאן (אחראי פיקוח ההנפשה למבוגרים עבור השירות), התערב, ובתוך מספר שבועות הסרט נמכר לשירות הזרמת המדיה.
בכורת הסרט התקיימה ב-11 ביוני 2025, במהלך פסטיבל סרטי האנימציה הבין-לאומי אנסי 2025.
חרוט האש מתאר תבנית דמוית חרוט שמופיעה על ידי הקליעים כאשר כלי הירי לא זז.
הוא משומש לרוב בהתייחסות למקלעים.
התפשטות הכדורים נובעת מרטט המקלע, לסבילות התחמושת והנשק, ותנוחת הרובאי.
בעבור מקלע טיפוסי, הפיזור בין הכדורים הוא יחסי למרחק (לדוגמה, בעבור M240G רוחב החרוט הוא שתי אלפיות ממרחק המקלע למטרה).
חרוט האש פוגע בתבנית אליפטית המכונה האזור המוכה
חֵרוּת הוא מושב באזור השרון ליד תל מונד השייך למועצה אזורית לב השרון.
הוקם בשנת 1930. גובל במזרח בטירה, בצפון-מזרח בכפר הס, בדרום במשמרת, במערב בכביש 4 ובצפון בתל מונד.
תחילתו של ארגון "חרות יהודה" בשנת 1927. חברי הארגון - אנשי העלייה השלישית והרביעית - פועלים מרחבי הארץ אשר החליטו לקחת גורלם בידם וליצור מסגרת התיישבותית משותפת.
הם קיבלו הלוואות לבניית בתיהם מקרן שייסדו משפחות מייסדי מרקס אנד ספנסר הלורד ישראל זיו וגיסו הארי סאקר, שאף תרמו להקמת בית הספר במושב.
שמו של היישוב ניתן לו על כך שבשנת ההקמה מלאו בדיוק 1,800 שנים למרד בר כוכבא, ונקבע ל"חרות יהודה" עד שקוצר ל"חרות".
המושב נועד להיות מבוסס על פרדס (בשל טיב הקרקע המים והאקלים האידיאלים לגידול עצי הדר) ורבים מהחברים עבדו בפרדסים שם נצבר ידע חקלאי רב.
ב-1928 הוקמה משתלת הדרים בכפר סבא על ידי חברי הארגון, ומשתלה זו היוותה את הבסיס לנטיעת הפרדסים.
ב-1930 הוקמו צריפים ראשונים במחנה חרות והחיים התנהלו שם בקומונה - מטבח משותף ועזרה הדדית.
הוכנה תוכנית של היישוב, נקדחו בארות שמומנו בכספי החברים ונערכה פרצלציה (חלוקת השטח).
לכל יחידה משקית הוקצו 3 דונם כמגרש לבניית הבית ומבני המשק - רפת ולול, 6 דונם לפרדס ועוד כ-3 דונם לגידולי שלחין.
ערב מלחמת העצמאות השתרע המושב על כ-1,500 דונם ובהם פרדסים, גידולי ירקות, בוטנים ותפוחי-אדמה, לולים ורפתות.
חלק מהחברים עסק בעבודות חוץ להשלמת ההכנסה תוך כדי פיתוח המשקים בעבודה בלילה, בשבתות ובחגים.
כחלק מפיתוח המושב נבנו מוסדות ציבור, גן ילדים, מרפאה, צרכנייה, מועדון נוער ובית הכנסת ששכנו בצריפים.
לשירות הענפים החקלאים הוקמו מחסן מספוא, בית קירור ומחלבה, בריכות לאגירה ומערכת הולכת מים לשטחים החקלאיים.
לאחר מלחמת העצמאות התרחב המושב בשטחו ובמספר תושביו.
המושב קלט 20 משפחות עולים ובנים, ניטעו פרדסים חדשים, נבנו מדגרת ביצים מודרנית, מכון תערובת וסילו ומחלבה מודרנית, גם מוסדות התרבות זכו לעדנה - בית עם, מועדון בנוי לנוער ומגרש כדור-סל מרוצף.
נסללו כבישים שהקלו את המעבר בחולות הקיץ ובבוץ של החורף.
במלחמות ישראל נפלו 13 מבני המושב ושמותיהם חקוקים על מצבת הזיכרון שפיסל דב פייגין, שם מתייחד כל המושב עם זכרם בערב יום הזיכרון.
ביניהם, מג"ד הצנחנים, סא"ל יוסי יפה וטייס המסק"ר מטייסת 190.
לאחרונה פשט המושב צורה ואופיו החקלאי הולך ומשתנה.
ענף ההדרים שהיווה את גולת הכותרת ירד מגדולתו ובהתאם לכך גם הצטמצמו שטחי הפרדסים והמטעים.
גם עיסוקי החברים השתנו, דור הביניים עוד ממשיך בחקלאות – פרדסים, פרחים וכרמי זיתים, אבל הדור הצעיר נוטה כיום לעיסוקים רווחיים יותר.
המושב התרחב וקלט 120 משפחות בשכונת בנים רובם צאצאי דור המייסדים המשתלבים בחיי המושב.
מזרחית למושב ממוקמים שני בתי ספר יסודיים גדולים (בין ההדרים והדר השרון) וחטיבה צעירה, המרכזים ילדים מעשרה יישובים נוספים.
בין הנשים הידועות שהתגוררו בחרות כלולות ירדן ג'רבי, נחמה ריבלין, וליאת בן ארי.
חָרוּצִים הוא יישוב קהילתי באזור השרון, כ-4.5 ק"מ מצפון לרעננה, וממערב לכביש 4. היישוב שייך לתחום מועצה אזורית חוף השרון.
בשנת 1949 הוקמה מעברת עולים במקום, המעברה הוקמה בסמוך יישוב בני ציון.
העולים עבדו בפרדסים ובמשקי המושבים הסובבים את המעברה.
כשנתיים לאחר הקמת המעברה, בשנת 1951, נתרמו מספר בתים והיישוב החל להיבנות.
במקור נקרא המקום "גן חנה לאה רוז", על שם תורמת אמריקאית, אך הוא הוחלף בהמשך ל"כפר חרוצים".
בשנת 1957 החלה בניית בתי השיכון ועולים רבים הועברו ממבני המעברה שנותרו על בתים אשר נרכשו על ידם.
במקביל החלו להתפתח משקים חקלאיים ביישוב החדש.
כיום רבים מהתושבים עזבו את מקצועות החקלאות ורובם בעלי מקצועות חופשיים.
חלק משמעותי מהשירותים ניתנים בשיתוף עם היישובים הסמוכים בצרה ובני ציון.
בעבר התפרנסו תושבי המקום בעיקר מעבודה חקלאית, כיום מתפרנסים מרבית התושבים במקצועות חופשיים מחוץ ליישוב.
שמורת רכס חרוצים - שמורת טבע הגובלת ביישוב חרוצים בעלת מאפייני חמרה וכורכר השמורה נמצאת 400 מטרים מערבית לבית הספר חוב"ב (חרוצים, בצרה ובני ציון).
מגרש הכדורגל חרוצים - מגרש כדורגל המשמש את ישובי האזור ונמצא בצמוד לנקודות מצפה בקצה היישוב.
מצפה עידו - מצפה שהוקם לזכרו של רס"ן עידו ישראל שני אשר נפל בקרבות ה-7 באוקטובר בהגנה על ישובי עוטף עזה.
המצפה המשקיף אל השטחים הפתוחים המקיפים את היישוב.
חֲרוֹסֶת, היא מטבל סמיך ומתוק שבו טובלים את המרור הנאכל בליל הסדר, והיא מובאת על השולחן בקערת ליל הסדר, זכר לשעבוד ישראל במצרים במלאכת הטיט.
החרוסת במקורה היא מטבל קדום על בסיס חומץ שהיו נוהגים לטבל בו בשר וירק כל ימות השנה, וחכמים קבעו אותו למצוה בליל הסדר למשמעויות נוספות באכילת המרור.
לפי דעות שונות החרוסת צריכה להכיל טעם חמוץ.
את העיסה מדללים ביין אדום, כדי שתהפוך לנוזלית יותר ותהיה ראויה לטיבול, ויש שנוהגים להוסיף את היין דווקא על שולחן הסדר כשמגיעים לשעת אכילת המרור זכר לדם של ישראל שנשפך במצרים.
בנוסף לכך המנהג הוא מימות הגאונים להכין את החרוסת מפירות ושאר מוצרים שאליהם נמשל עם ישראל במגילת שיר השירים:
היין הוא גם זכר לדם בני ישראל שנשפך במצרים.
נוהגים להוסיף גם שקדים, על שם ששקד הקב"ה על הקץ, ולזכר נבואת ירמיהו כי .
על המינים האלו יש המוסיפים פירות שונים: ערמון, אגס (כדי לצבוע את החרוסת בצבע טיט), שומשום, מיני ירקות (ויש שהתירו לעשות חרוסת מירקות בלבד), ואף קוקוס (כמנהג יהדות סורינאם).
יש שאף עירבו או גירדו חומר או לבנה, זכר לטיט, ויש שפסלו מנהג זה.
במשנה () מובאת מחלוקת האם אכילת חרוסת בליל הסדר היא מצווה מדברי סופרים או שכלל איננה מצווה.
לדעת תנא קמא, אין אכילת החרוסת מצווה, ותפקידה רק כדי להפיג את טעמה המריר של החזרת (או כדי להרוג סוג של תולעת הקיים בחזרת).
הרמב"ם פוסק כשיטה שהחרוסת היא מצווה: .
בחרוסת משתמשים לשם טיבול המרור בליל הסדר.
בקשר לדין הטבילה קיימים מספר מנהגים: טיבול כל קלח המרור בחרוסת או רק מקצתו.
וכן קיימת מחלוקת במנהגים האם לנער את החרוסת באופן שיישאר רק טעמה על המרור או שאין לכך הכרח.
יהודי תימן נוהגים להטביל גם את הכרפס והמצה בחרוסת.
בארבע הקושיות הפותחות את ההגדה של פסח, מה נשתנה, נכללת השאלה מדוע מטבילים בליל הפסח שתי פעמים: כרפס ומרור, את הכרפס לפי המנהג טובלים במי מלח, ואת המרור בחרוסת.
יש המשתמשים בחרוסת גם ב'כורך': כורכים מצה ומרור טבול בחרוסת ביחד ("כורך").
הסיבה לדבר היא לצאת ידי חובה גם לפי דעת הלל הזקן.
אלא שגם הלל מודה שבזמן שאין קרבן פסח אי אפשר לצאת ידי חובת אכילת מצה ביחד עם המרור היות שכיום המרור אינו מצווה מהתורה ועל כן טעמו מבטל את טעם המצה.
על כן יש לאכול תחילה מצה לבדה - לקיים אכילת מצה (מהתורה), ולאחר מכן מרור עם מצה - לקיים אכילת מרור (מדרבנן)
חרות - התנועה הלאומית הייתה מפלגת ימין שהוקמה על ידי פורשי מפלגת הליכוד.
התנועה נוסדה על ידי בנימין זאב בגין, מיכאל קליינר ודוד ראם שהתפצלו מסיעת הליכוד-גשר-צומת בשנת 1999, בשלהי כהונתה של הכנסת ה-14.
שם המפלגה בא לציין את כוונת חבריה להיות המשך אידאולוגי לתנועת החרות ההיסטורית, שבראשה עמד מנחם בגין - אביו של מייסדה בנימין זאב בגין, ואשר הייתה אחת מהמפלגות שיצרו את הליכוד.
את רשימת חרות לכנסת ה-15 חתמו שמואל כץ, שהיה חבר הכנסת מטעם תנועת החרות בכנסת הראשונה, עזריאל לבנת, ויצחק שמיר שעזב את הליכוד והוצב במקום ה-120.
בבחירות לכנסת ה-15 התמודדה במסגרת האיחוד הלאומי, יחד עם מולדת ותקומה, אך למרות הציפיות הרבות זכתה הרשימה המשותפת החדשה לארבעה מנדטים בלבד.
כתוצאה מהכישלון פרש בנימין זאב בגין מהחיים הפוליטיים, וכראש המפלגה נבחר נציגה היחיד בכנסת, מיכאל קליינר.
בבחירות לכנסת השש עשרה רצה המפלגה בנפרד, והציבה כמספר 2 את ברוך מרזל מחברון.
גם אנשי מפלגת ימין ישראל הקטנה הצטרפו לרשימה, ונציגיהם שובצו במקומות החמישי והשביעי.
לבסוף זכתה הרשימה ב-36,202 קולות אך לא עברה את אחוז החסימה שהיה אז 47,226 (1.5% מהקולות הכשרים).
בבחירות אלה עשתה המפלגה שימוש תעמולתי בהמנון "התקווה", כאשר הציגה גרסה שלו כג'ינגל בחירות.
את מילות "התקווה" החליפו מילים בערבית קלוקלת שהציגו מסר של השתלטות ערבית על מדינת ישראל.
הג'ינגל נפסל על ידי יו"ר ועדת הבחירות המרכזית, השופט מישאל חשין וערעור לבית המשפט העליון על הפסילה נדחה ברב דעות.
הדיון סביב פסילת הג'ינגל והעתירה לבג"ץ זכה לסיקור תקשורתי ושביעות רצון מצד אנשי יחסי הציבור של המפלגה.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2003 התמודדה המפלגה בבני ברק במשותף עם האיחוד הלאומי מולדת ותקומה אך נשארה מחוץ למועצת העיר.
המפלגה התמודדה גם בבחירות לכנסת השבע עשרה, הפעם בנפרד ממרזל ומאנשי ימין ישראל (שהתמודדו מצידם יחדיו במסגרת חזית יהודית לאומית) זכתה רק ב-2,387 קולות, ולא נכנסה לכנסת.
לאחר עזיבתו של בגין החל מהבחירות לכנסת ה-16 התמקד מצע המפלגה בעידוד הגירה מישראל למדינות ערב באמצעות סל הגירה כספי.
לאחר תוכנית ההתנתקות בבחירות לכנסת ה-17 חזרה המפלגה והדגישה את הרעיון בתעמולת הבחירות תחת הסיסמה "חוק פיצוי פינוי לפלסטינים", הבאה להדגיש כי מדובר בהגירה מרצון חופשי של התושבים המתפנים ושבה הפיצוי קודם לפינוי, בניגוד למדיניות ההתנתקות וחוק פינוי-פיצוי שהביאו לנסיגה ולפינוי (בניגוד לרצון המפונים) ולהסדרת הפיצוי הכספי רק לאחר מכן.
במהלך מערכת הבחירות פעלו פעילי חרות בריכוזי אוכלוסייה ערבית, וניסו לעניין את התושבים המקומיים בתוכניתם לעידוד הגירה כספי.
עצרת אחת שכזו ביפו הסתיימה בתקיפת הפעילים, בהם היו"ר קליינר.
בסיום ספירת הקולות של מערכת הבחירות לכנסת ה-17 נתגלה באורח מוזר שבקלפיות מסוימות באזור טייבה ואום אל-פחם קיבלה המפלגה מאות קולות, ואילו הרשימה הערבית המובילה רע"ם-תע"ל לא זכתה כלל בתומכים.
לבסוף התברר שהדבר נבע מבלבול ברישומים של הקלפיות עקב סמיכות המפלגות ברשימות הקלפי.
כתוצאה מגילוי הטעות זכתה לבסוף רע"ם-תע"ל במנדט נוסף, על חשבונה של מפלגת העבודה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 (2009) פסקה למעשה פעילות המפלגה בעקבות התמודדותו של יושב ראש המפלגה מיכאל קליינר בפרימרייז של הליכוד.
קליינר שובץ במקום ה-48 (והלא ריאלי) ברשימת הליכוד.
חרות לא התמודדה בבחירות לכנסת ה-18 או במערכות הבחירות שלאחריהן.
מנהיג חרות בני בגין פרש בהיוודע תוצאות הבחירות.
החליף אותו בני אלון ממולדת.
ב-1 בפברואר 2000 פרש נציג חרות מיכאל קליינר מהאיחוד הלאומי והקים סיעת יחיד.
מועמדי המפלגה לכנסת ה-16 (2003) מיכאל קליינר, ברוך מרזל, אליהו סער, מיכאל בן ארי (לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן) מועמדי המפלגה לכנסת ה-17 (2006) מיכאל קליינר, יהושע מאירי, אברהם מילברגר מרום, יאנה חודריקר-כנפו (לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן)
אדורנו והורקהיימר ראו בפס ייצור זה של תרבות, כהגדרתם, סכנה לרמות גבוהות יותר של אמנות.
לטענתם, תעשיות תרבות מייצרות צרכים כוזבים - צרכים שנועדו לשמר את הקפיטליזם.
צרכים אמיתיים לעומת זאת, הם חופש, יצירתיות ואושר אמיתי.
אדורנו והורקהיימר היו חברים בולטים באסכולת פרנקפורט, והושפעו מהמטריאליזם הדיאלקטי ומהמטריאליזם ההיסטורי של קרל מרקס, כמו גם מדבריו של הגל, אשר מתבוננים באירועים כחלק מתהליך של שינוי, ולא כאירועים מבודדים.
לאחר שהצטרף אליהם יורגן הברמאס, הם היו אחראים כקבוצה על ניסוח התאוריה הביקורתית.
בעבודותיהם, כגון דיאלקטיקה של נאורות ודיאלקטיקה נגטיבית, העלו אדורנו והורקהיימר תאוריה הטוענת שלתופעת תרבות ההמון יש השלכות פוליטיות ובמיוחד המגוון הרחב של תרבויות פופולריות, מהוות למעשה תרבות אחת מוסווית שמטרתה לוודא את ציות ההמון לאינטרסים של השוק.
במאמרם, הדיאלקטיקה של הנאורות, (1947), הם עיצבו תאוריה מודרנית של לחם ושעשועים - שיטה שהייתה נהוגה ברומא העתיקה כדי לשמר את השלטון והכוח מפני האוכלוסייה.
שיטת "הברזל" החדשה הזו מילאה את זמנם הפנוי של אנשים בבידור כדי להסיט אותם מהשעמום הנוצר כתוצאה מעבודתם האוטומטית; הם לעולם לא נשארים לאורך זמן ללא השפעה במצב שבו הם עשויים לזהות את ניצולם ובכך נמנעת התנגדות למערכת החברתית-אקונומית.
תצוגה פסימית זו של החברה המוצגת כנוגדת נאורות, שאובה מהמרקסיזם ומבקרת את הקפיטליזם.
חרף העובדה שנהוג לחלק את תרבות המערב לשווקים לאומיים ואחר כך למעמדות גבוהים, בינוניים ונמוכים, המבט המודרני על תרבות ההמון הוא כשוק אחיד שבו העבודה הטובה או הפופולרית ביותר מצליחה.
ישנה הכרה בחברות התקשורת ככוח מרכזי הפועל בשיתוף עם תאגידים בינלאומיים ששולטים בהפקה ובהפצה של התרבות.
התאוריה טוענת שהתרבות, בנוסף להיותה מראה של החברה, היא בעלת תפקיד חשוב בעיצובה דרך תהליך של סטנדרטיזציה וצריכה ויצירת אובייקטים ולא נושאים.
תעשיית התרבות טוענת שהיא קיימת לשרת את צרכיו של הצרכן לבידור, אך מסווה את הדרך שבה היא מקבעת את הצרכים הללו וגורמת לצרכנים לחשוק במוצריה.
התוצאה היא ייצור המוני שמזין שוק המוני שבו זהותו וטעמו של הצרכן האינדיבידואלי פחות חשוב ודעת הקהל ניתנת לשינוי ממש כמו המוצר עצמו.
הרציונל העומד מאחורי תאוריה זו הוא קידום שחרור הצרכן ממרותם של יצרנים, על ידי יצירת ספק אצל הצרכן כלפי אמונות ואידאולוגיות.
אדורנו טוען כי נאורות הייתה אמורה להביא פלורליזם ולהסיר את המסתורין, אך למעשה ספגה החברה מכה קשה כאשר היא הושחתה בידי התעשייה הקפיטליסטית ממניעים של ניצול.
חרונינגן (בהולנדית: ) היא עיר בצפון הולנד ובירתו של מחוז חרונינגן.
העיר נחשבת לחשובה ביותר בערי צפון הולנד.
העיר נפגעה קשות במלחמת העולם השנייה, אך רוב בנייניה שנפגעו שוחזרו לצורתם המקורית.
בעיר ישנם שני מפעלי סוכר שמופעלים על ידי החברות Suikerunie ו-CSM.
המפעלים מזקקים כ-600,000 טון סוכר מסלק סוכר מדי שנה (לפי אומדן 2005).
העיר חרונינגן נקראת "עיר האופניים", וזאת כיוון ש-50% מהנסיעות בעיר נעשות על ידי אופניים.
העיר מספקת שירות תחבורה ציבורית טובה מאוד, ויש בה נתיבי אופניים גדולים, אוטובוסים ורכבות.
בעיר יש גם מדרחוב גדול הממוקם במרכז העיר.
נמצאות בה אוניברסיטת חרונינגן ומכללות רבות, ולומדים בה כ-40,000 סטודנטים.
מועדון הכדורגל המקומי הוא פ.צ.
חרונינגן, הקבוצה, שנוסדה בשנת 1971, משחקת נכון לעונת 2020/2021 בליגת העל ההולנדית.
האצטדיון הנוכחי שלהם, שנפתח בינואר 2006, הוא אצטדיון אורבורג שתכולתו 22,550 מקומות.
בעונת 2014/2015 הקבוצה זכתה בגביע הולנדי, היה זה התואר הראשון בהיסטוריית המועדון.
כמו כן סיימה פעם אחת במקום השלישי בליגה והגיעה שש פעמים לשמינית גמר גביע אופ"א.
ספורט אמריקאי פופולרי למדי בחרונינגן, יש בו מועדוני פוטבול, בייסבול וכדורסל.
מועדון הכדורסל המקצועי של חרונינגן, דונאר, משחק בליגה המקצועית הגבוהה ביותר, ליגת הכדורסל ההולנדית, וזכה שבע פעמים באליפות המדינה.
חֵרוּת היה שמם של ביטאונים ועיתונים אחדים, שהוציאו לאור אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, חברי אצ"ל ותנועת החרות, בשנים 1942–1965.
חרות היה ביטאון מחתרתי מרכזי של ארגון הארגון הצבאי לאומי.
גיליונו הראשון יצא ב-10 במרץ 1942. הוא היה במידה רבה המשכו של העיתון "המצודה", שראה אור בשנים 1932–1933. "חרות" ראה אור פעם בחודש.
"חרות" כלל מאמרים רעיוניים אודות בעיות השעה מבית מדרשה של הציונות רוויזיוניסטית שאליה השתייך הארגון.
בנוסף היו מוכמנים בו מסרים סודיים אל חברי אצ"ל ברחבי הארץ.
הוא כלל ארבעה עמודים, והופץ לרשימת כתובות של פרטיים ומוסדות.
ובנוסף, הודבק על קירות באתרים מרכזיים ברחובות הערים והמושבות בארץ ישראל, בידי נערי "חיל תעמולה" (חת"ם) של אצ"ל.
השלטונות הבריטיים, ובמיוחד הבולשת הבריטית עקבו בשיטתיות אחר העיתון.
יתר על כן, התכנים זכו לתשומת לבו של הנציב העליון, אשר שלח מגיליונות "חרות" (מתורגמים לאנגלית) למשרד החוץ הבריטי.
גיליונו האחרון של "חרות" המחתרתי, מספר 99, ראה אור ב-10 ביוני 1948, כארבעה שבועות לאחר הקמת מדינת ישראל ב-14 במאי 1948. סגירתו באה במקביל לפירוק אצ"ל והקמת המפלגה הישראלית תנועת חרות ב-15 במאי 1948.
בירושלים הנצורה במלחמת העצמאות, ראה אור עיתון חרות מחתרתי נפרד, בחודשים יוני-יולי 1948. הוצאת העיתון העצמאי הייתה כפועל יוצא מניתוקה למעשה של ירושלים, ואי הוודאות לגבי עתידה המדיני והמוניציפלי של העיר הייתה הסיבה להמשך קיומו העצמאי של אצ"ל בעיר.
חרות עיתון יומי ישראלי, הוקם בשנת במאי 1948, עם הקמתה של "תנועת חרות".
שמו היווה המשך לעיתון האצ"ל המחתרתי "חרות".
עורכו הראשון היה ד"ר יוחנן בדר, בשנים 1949-1948; עורכו השני היה יעקב רובין, בשנים 1953-1949; עורכו השלישי היה יוסף ויניצקי (בשם העט: י.
נץ), בשנים 1957-1953; עורכו הרביעי והאחרון היה הסופר והעיתונאי אייזיק רמבה, בשנים 1957–1965. רמבה העסיק בעיתון עיתונאים צעירים חדשים, ומבלי שנבחנו דעותיהם או עברם הפוליטי.
רוב הכותבים, העיתונאים והעורכים, עבדו לפניו בכתבי עת ועיתונים של התנועה הרוויזיוניסטית: בכתב העת "הירדן" שראה אור בשנות השלושים ובעיתון היומי "המשקיף", עיתונה הרשמי והחוקי של ברית הציונים הרוויזיוניסטים בתקופת המנדט.
וחדל מלצאת לאור לאחר הבחירות לכנסת הראשונה בינואר 1949.
במערכת העיתון, בצוות הסופרים העיתונאים ובין הכותבים נמנו במשך השנים (לפי א"ב): ד"ר אב"א אחימאיר (שחתם גם בשמות העט: אבא סיקרא, א.
מערבי, אבא אריכא ועוד), ד"ר בנימין אליאב (לובוצקי), עוזי בנזימן, יצחק גוריון, המשורר אורי צבי גרינברג, זאב גלילי, איתן הבר, יחזקאל המאירי, הלל הרשושנים, ד"ר זאב פון וייזל, זרח ורהפטיג, יעקב וינשל, יהודית וינקלר, נח זבולוני, ניסים טאיטו, צבי טל, ד"ר יהושע ה.
ייבין, שמואל כץ, קלמן כצנלסון, דב לוין, שמואל מור, אליהו מצא, ד"ר יהודה מרגולין, דן מרגלית, שמואל מרלין, יואל מרקוס, אריה נאור, שלמה נקדימון, שלמה סקולסקי, שרה פרנקל, עמוס קינן, צבי קסלר, פרופ' יוסף קלוזנר, משה קצב, ח"כ יוסף שופמן, ושלום רוזנפלד ששימש כמזכיר מערכת "חרות".
גיליון "חרות" מספר 1 ראה אור בתל אביב (ובה הודפס כל ימיו) ב-3 באוקטובר 1948. בינואר 1949, מנחם בגין מנהיג "תנועת חרות" ראה בו אחד מכלי ההסברה המרכזיים שלה, מלקראת הבחירות לאספה המכוננת (הכנסת הראשונה) ובהמשך פורסמו נאומיו במלואם בעיתון.
הוא התאפיין בקו אופוזיציוני מובהק כלפי המפלגה השלטת מפא"י, וזאת בשונה מרוב העיתונות הישראלית באותן שנים.
מאבקי התנועה, הפולמוסים שניהלה והביקורת על ממשלת ישראל, תוארו ב"חרות" בהרחבה, בהם: המחלוקת על קבלת השילומים מגרמניה, הביקורת על יחס משרדי הממשלה לעולים מצפון אפריקה ופרשת לבון.
בשל אי ההכרה של תנועת החרות בחלוקת ארץ ישראל בשנת 1922, והתנגדותה לשלום עם ממלכת ירדן, שיכיר בסיפוחה את הגדה המערבית, הקפיד העיתון במשך כל שנות קיומו לציין את שמה של הממלכה בתוך מירכאות כפולות.
"חרות" נתן במה לביטוי חופשי לאנשי התנועה הרוויזיוניסטית, שנמנע מהם בתקופת המנדט, ואפשר תקשורת עם המונים בציבוריות הישראלית המתהווה, בימי הראשית של מדינת ישראל.
עמודי גיליונותיו עסקו בחדשות, ולצדם מאמרי פרשנות פוליטית נרחבים.
הוגים ויוצרים כמו אורי צבי גרינברג, אב"א אחימאיר ויעקב ויינשל, פרסמו בו מפרי עטם.
התפרסמו בו ידיעות על הנעשה בסניפי התנועה ובתנועת הנוער בית"ר.
המדורים בעיתון כללו: מדור מדעי, מדור ספורט, מדור לחיפוש קרובים, מדור לאישה ולמשפחה, מדור לביקורת ספרים, מחזות וסרטים, ומדור חידות ותשבצים.
נבדלותו הרעיונית והמפלגתית הקרינה על מצבו הכלכלי הקשה רוב קיומו.
קופת העיתון הייתה ריקה תדיר, ומשכורות העובדים לא שולמו לעיתים במועדן.
תפוצת העיתון למנויים הייתה מוגבלת, הגם שנעשו מאמצים רבים.
ולכן, התקשה משה בן-זאב, שהופקד על איתור מְנוּיִים ופרסום בעיתון, להשיג פרסום שיכלכל את העיתון.
לאחר הקמת מפלגת גח"ל (ראשי תיבות: גוש חירות ליברלים), נסגר "חרות" ב-31 בדצמבר 1965 (ובמקביל נסגר עיתון הַבֹּקֶר, עיתונם של הליברלים).
במקומם של שני העיתונים שנסגרו, נוסד עיתון "היום" של גח"ל ב-1969.
בארכיון מכון ז'בוטינסקי בישראל נמצאים ארכיון מערכת "חרות", גיליונות "חרות", ופרוטוקולים מישיבת מערכת "חרות" שעל סדר יומה פגישות העורך בוועדת עורכי העיתונים עם ראש הממשלה, השרים והרמטכ"ל.
חרות לנוער היה עיתון ילדים ונוער שהופיע משנת תשי"ג 1953 בעשור שנות החמישים.
עורכו היה שלמה מרץ וסגנו משה בלע.
העורך לענייני תרבות ואמנות היה יוסף ועדיה, מראשוני התנועה הכנענית.
שלמה מרץ טיפח במסגרת עיתון הנוער שורה של עיתונאים צעירים, שלימים עברו עמו לעיתון "חרות" (כאשר שמונה למזכיר המערכת בשנת 1957 עם מינויו של אייזיק רמבה לעורך "חרות").
בין הכותבים ב"חרות לנוער": יעקב אחימאיר, אליקים ירון, איתן הבר, זיוה יריב, זאב גלילי, יוסף אורן (מבקר ספרות), עודד זראי (זערור), משה שי (שקרשי), גרשון סלומון, נעמי יערן, זאב צחור ואחרים.
חרושת הגויים הוא אתר מקראי בקרבת נחל קישון.
הוא מוזכר בספר שופטים בתור מקום מושבו של סיסרא, שר הצבא של יבין מלך חצור.
חרושת הגויים מוזכר במקרא שלוש פעמים, כולם באותו הקשר:
הדיעה המקובלת היא ש"חרשת הגויים" הוא שם של עיר.
אולם בנימין מזר פקפק בדעה זאת וטען שמדובר על ביטוי שאינו מתאים להיות שם של עיר, ואין כל ידיעה אחרת על עיר בשם זה, מעבר להקשר היחיד בו הוא נמצא במקרא.
בהתאם, הציע מזר ש"חרושת הגויים" הוא כינוי לחבל ארץ, כמו הביטוי "גליל הגויים".
יואל אליצור סובר שיש לפרש את "חרושת הגויים" כמו את "תמנת חרס", כך שחרושת הוא שם המקום וגויים היא העיר המרכזית הקרובה.
הסברים שונים נתנו למילה חרושת.
בנימין מזר מסביר את חרושת מלשון חורש, שמשמעותו הוא "הר מיוער".
אחרים הסבירו את "חרושת" כקשור לבעלי מלאכה או לקרקע חרושה.
גם לגבי משמעות המילה "הגויים" חלוקות הדעות.
בנימין מזר מפרש אותה כמתייחסת לקבוצה של עמים, אולי שבטי ישראל שהתנחלו באזור.
יואל אליצור טוען שמדובר על שם של מקום, כמו שמופיע בפסוק: "מֶלֶךְ דּוֹר לְנָפַת דּוֹר אֶחָד מֶלֶךְ גּוֹיִם לְגִלְגָּל אֶחָד", בו הוא מפרש שמדובר על העיר גוים בחבל הגליל.
הזיהוי הראשון שניתן לחרשת הגויים, עוד במאה ה-19, היה באל חרתייה, היום שער העמקים, בגלל דמיון השמות.
אולם מסיבות ארכאולוגיות זיהוי זה נפסל, ופרופ' ויליאם פוקסוול אולברייט הציע ב-1922 לזהות את חרושת הגויים בתל מעמר ליד צומת העמקים, לאור סמיכותו לקישון ולאל חרתייה.
יואל אליצור שלל את הזיהוי של אל חרתייה עם חרשת הגויים וטען שהשם אל-חרתייה הוא שם של שבט שהתיישב במקום ולא סביר שהוא משמר שם עתיק.
זיהוי אחר שניתן על ידי ג'ון גרסטנג בשנת 1931, קבע את חרשת הגויים בתל הרבג'.
זיהוי זה היה פחות מקובל על עמיתיו החוקרים בגלל ריחוקו מאל חרתייה.
הריחוק (כ-18 ק"מ) של תל מעמר, ועוד יותר מכך תל הרבג', מתל מגידו, המוזכר בשירת דבורה כמקום הקרב, הביא להצעה לזהות את חרשת הגויים בתל קשיש.
בעקבות זאת, קיבל קריית חרושת הסמוך לתל קשיש את שמו.
פרופ' בנימין מזר, ששלל את זיהוי חרושת הגויים כעיר, זיהה את חרשת הגויים ככינוי לאזור ההררי של הגליל.
פרופ' אנסון רייני הלך בעקבות מזר, טען שחרשת הגויים הוא מחנה צבאי ארעי, והציע לזהותו בעמק יזרעאל, בסמוך לכפר סילת אל-חארית'יה.
ד"ר צביקה גל הציע לשנות את כיוון החיפוש ולאתר את חרושת הגויים צפונית-מזרחית לתבור, במצודת מרום או בתל קרני חיטין.
הצעתו קשה בשל הטקסט המקראי הממקם את הקרב בסמוך לצומת מגידו ולנחל קישון.
הארכאולוג פרופ' אדם זרטל זיהה את חרשת הגויים באל-אחוואט.
הסיבות לזיהוי הן שהאתר היה מיושב רק זמן קצר, ועל כן מתאים לאתר המופיע רק בהקשר היסטורי יחיד, הוא נמצא במרחק של כ-14 ק"מ מנחל הקישון, שבקרבתו התרחש הקרב.
המתנגדים לזיהוי זה מציינים שאל-אחוואט נמצא באזור נידח ומרוחק מהדרך הראשית, שאינו מתאים לתיאור המקראי של סיסרא כמחזיק 900 רכב ברזל.
בנוסף, נטען שאין במקום מקור מים לצורך אחזקה של מאות סוסים.
הארכאולוג ד"ר דרור בן-יוסף הציע לזהות את חרושת הגויים בתל זריק הסמוך לקיבוץ הזורע.
התל ששטחו כ-20 דונם עונה לדעתו על מרבית הקריטריונים לזיהוי עם עירו של סיסרא:
התל שוכן על הדרך הראשית (בין מגידו ליקנעם) בסמוך לגדתו של נחל קישון.
במקום נמצאו שרידים חומריים מתקופת הברונזה המאוחרת והברזל 1.
התל נמצא במרחק של כ-7 ק"מ מצומת מגידו, בו התחולל הקרב בין הצבאות.
מהתל יש תצפית טובה לעבר הר תבור, בהתאמה לכתוב "לך ומשכת בהר תבור...".
במקום מצוי מקור מים איתן (עין זריק), באמצעותו ניתן היה להשקות עדר סוסים גדול (900 מרכבות).
השם "חרושת" השתמר בעין חשרת הסמוך (היום מעין אמי) שבנחל השופט.
חרות לפיד (1934 - 29 בינואר 2005) היה מחנך, משחרר אסירים ומשקמם, חבר מועצת הרשות לשיקום האסיר.
חרות נולד ב-1934, היה חבר קיבוץ אילת השחר.
הגיע לנושא שיקום אסירים אחרי שעבד כמדריך קבוצות מעליית הנוער בקיבוצו ובהדרכת חבורות רחוב.
לאט לאט נשאב כולו לנושא שיקום האסירים, עד שהפך ל"ענף כלכלי" במשק.
בהתחלה עסק בשיקום אסירים בישראל ומאוחר יותר גם טיפל בישראלים שנכלאו מחוץ לישראל, ניסה לשחררם ולהביאם לשיקום בישראל ובמקרים המעטים בהם לא הצליח - פעל להמתקת עונשם ולשיפור תנאי כליאתם.
חרות לא הסתפק בשחרור האסירים כי לדעתו בשחרור אין מספיק, ודאג לתוכנית שיקומית לכל אחד מהם, לרוב במסגרות קיבוציות.
בין האסירים המפורסמים להם סייע - חוה יערי, כושי רימון, דניס גולדברג, ואן פולארד.
נפטר ב-29 בינואר 2005 מסיבוך בלב שנגרם כתוצאה ממחלת השפעת, והובא למנוחות בקיבוצו איילת השחר.
הותיר אישה, ארבעה ילדים ונכדים.
בנו, איתמר לפיד, מ"המדרשה" של התנועה הקיבוצית במכללת אורנים, עוסק בעיצוב "הלכה חילונית".
מחוז חרונינגן (בהולנדית: ) הוא המחוז הצפוני ביותר בהולנד.
המחוז גובל בצפון עם גרמניה, במערב עם פריסלנד, בדרום עם דרנתה ובמזרח עם סקסוניה התחתונה, גרמניה.
עיר בירת המחוז היא חרונינגן שהיא גם העיר הגדולה ביותר במחוז.
במחוז 573,614 תושבים, הוא המחוז ה-9 במספר התושבים בהולנד.
שטח המחוז עומד על 2,333 קמ"ר, והוא המחוז ה-8 בגודלו בהולנד.
צפיפות האוכלוסין במחוז עומדת על 246 איש לקמ"ר, הצפיפות ה-9 בגודלה בהולנד.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של הולנד משנת 2002/2003, ל-59% מאוכלוסיית המחוז אין דת, 28% מהתושבים פרוטסטנטים, 6% קתולים, 2% מוסלמים ו-5% מגדירים את עצמם אחרת.
מועדון הכדורגל חרונינגן (הולנדית: FC Groningen) הוא מועדון כדורגל מהעיר חרונינגן שבהולנד, המשחק בליגת העל ההולנדית.
צבעי הבית של המועדון הם ירוק ולבן.
המועדון נוסד ב-16 ביוני 1971 על ידי אגודת "איגוד הכדורגל והאתלטיקה של חרונינגן" ("GVAV", שנוסד בשנת 1921).
הקבוצה שיחקה בליגה הבכירה במרבית שנות קיומה, אף על פי ששלוש שנים מאז שנוסדה ירדה ליגה.
מאז המועדון העפיל בחזרה לליגת העל ההולנדית בעזרתם של האחים המגנים רונאלד קומאן וארווין קומאן, והקשר ההגנתי יאן ואן דייק.
הסגל המרשים של הקבוצה, סייע לה גם להעפיל לראשונה למפעל כדורגל אירופי בעונת 1983–1984. הקבוצה שיחקה בגביע אופ"א והגיעה לשלב שמינית גמר.
עונתה הטובה ביותר של חרונינגן בליגה הבכירה הייתה 1990–1991, בה סיימה במקום השלישי.
בשנת 1996 הקבוצה שיחקה בגביע האינטרטוטו בבית אחד עם הקבוצות נרבה טרנס מאסטוניה, לירסה מבלגיה, וסס מהונגריה וגזיאנטפספור מטורקיה.
לאחר עונת 1991/1992, חרונינגן החלו שנים פחות טובות מצידה של הקבוצה, והיא לא השתתפה במפעלים האירופאיים ב-14 השנים הבאות (לא כולל גביע האינטרטו).
למועדון נותרו משאבים כספיים מועטים, ולמעט עונת 1995/1996 בה סיימה במקום ה-9, סיימה הקבוצה בחלק התחתון של הליגה, וב-1997/1998 ירדה ליגה בפעם השנייה בתולדותיה.
חרונינגן ירדה לדרג ב' בפעם השנייה בתולדותיה.
המועדון חזר לליגה הראשונה לאחר שנתיים, וסיים קרוב לתחתית הטבלה בארבע העונות שלאחר מכן, אך הצליח להימנע בכל הפעמים על ידי ניצחון במשחק הפלייאוף.
השחקן הבולט ביותר בקבוצה בשנים אלה היה אריין רובן, שעם השנים הפך לאחד מגדולי השחקנים בתולדות הולנד.
בעונת השיגה את התואר הראשון בתולדותיה, כאשר זכתה בגביע ההולנדי לאחר ניצחון 0–2 על זוולה.
לאחר הזכייה בגביע ההולנדי, העפילה הקבוצה לשלב הבתים של בליגה האירופית בעונת 2015/2016, אך הודחה בשלב הבתים בבית שכלל את אולימפיק מרסיי, ספורטינג ברגה וסלובן ליברץ.
את עונת 2016/2017 פתחה חרונינגן בצורה הגרועה ביותר בתולדותיה, אך הצליחה להתאושש וסיימה את העונה במקום השמיני.
בעונת 2022/2023 סיימה במקום האחרון בליגה ונשרה לליגת המשנה בפעם השלישית בתולודתיה לאחר שניצחה 4 משחקים ב-34 משחקים.
עונה בליגה השנייה והחזרה לליגה הבכירה
בעונת 2023/2024 שיחקה הקבוצה בליגת המשנה ההולנדית וסיימה במקום ה-2 המעניק כרטיס לליגה הראשונה לאחר שסיימה את העונה עם 22 ניצחונות, 9 תוצאות תיקו ו-7 הפסדים, היא תפסה את המקום השני על חשבונה של רודה בזכות הפרש שערים עדיף של 6 שערים.
את עונת 2024/2025 סיימה במקום ה-13 בליגת העל ההולנדית והייתה רחוקה 4 נק' בלבד מהירנפיין וניימכן שהעפילו לשלב הפלייאוף.
המועדון משחק את משחקיו הביתיים באצטדיון אורובורג, המכיל 22,550 מקומות ישיבה.
בדצמבר 2005, הקבוצה שיחקה את משחקה האחרון באצטדיונה הקודם, אצטדיון אוסטרפארק, אשר הכיל 12,500 מקומות, ובו היא שיחקה במשך 72 שנים.
ממוצע האוהדים שהגיעו למשחקי הבית של הקבוצה בעונת 2004–2005 היה 12,500, כלומר האצטדיון היה מלא בכל משחקי הבית של חרונינגן.
הממוצע עלה לקצת פחות מ-20,000 אוהדים, באצטדיונה החדש.
ב-13 באפריל 2008 פרצה שרפה ביציע הצפוני של היורובורג כאשר אלפי גלילי נייר טואלט, שהושלכו מהיציע בכוריאוגרפיה לפני המשחק בין חרונינגן לאייאקס, עלו באש וגרמנו לפציעתם של 28 בני אדם.
המשחק נדחה והתקיים כעבור שלושה ימים.
לאחר קיץ 2008, אצטדיון אורובורג הורחב לתכולתו הנוכחית, לאחר שהוספו לו 2,200 מקומות ישיבה.
חרות צמח (20 במרץ 1928 - 2 באוקטובר 2010) היה אלוף-משנה בחיל הים הישראלי, מייסד תחום הלוחמה האלקטרונית בחיל, פעילות שזיכתה אותו פעמיים בפרס ביטחון ישראל.
חרות צמח נולד בירושלים בשנת 1928 לשמעון והלה צמח, רופאי שיניים במקצועם, אביו היה חבר מועצת העיר מטעם סיעת העובד הדתי.
כתינוק ניצל ממוות בעת מאורעות תרפ"ט, כשהוחבא בעליית הגג.
לצמח שני אחים עדי צמח ומאיר.
צמח למד בטכניון הנדסת אלקטרוניקה (שנקראה אז "הנדסת חשמל זרם חלש").
במלחמת העצמאות השתתף בקרב בבלד א-שיח'.
עבר לשרת בחיל הקשר, ועם סיום לימודיו עבר לחיל הים.
בתחילת שנות ה-60 השתתף בצוות הפיתוח של טיל ים-ים "גבריאל".
ב-1964 הטיל עליו ראש מחלקת ים בחיל הים, אל"ם שלמה אראל, להקים את תחום הלוחמה האלקטרונית בחיל והוא מונה לראש ענף ציוד 7, אמצעים מיוחדים, בדרגת סא"ל.
צמח פיתח מגלה שידורי מכ"ם (מגל"ם) בשם "בת קול", ופיתוח מתקדם יותר בשם "שלדג" שהותקן בספינות חיל הים לשם זיהוי טילי "סטיקס" שהיו בשימוש ציי מצרים וסוריה, וקיבל על כך את פרס ביטחון ישראל לשנת 1968.
השתתף ביחד עם צוות מרפא"ל בפיתוח שתי מערכות לוחמה אלקטרונית ימית, לשיבוש פעולתם של טילי ים-ים, בהן מערכות רקטות מוץ מסוג "אבשלום" ומסוג "אמנון".
פעילות זו הוכיחה עצמה בזירה הימית במלחמת יום הכיפורים, שבה נורו כ-50 טילים לעבר ספינות חיל הים, וכולם החטיאו.
על פיתוח זה זכה בפרס ביטחון ישראל לשנת 1974.
לאחר יציאתו לגמלאות עבד צמח בחברת "תדיראן" שם ניהל את תחום המוצר הצבאי.
מאשתו הראשונה חוה לבית הכט נולד לו בן.
רעייתו השנייה היא האמנית חביבה צמח.
חרות צמח נפטר ב-2010 ונטמן בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
חרות ישראלי (נולדה ב-1939) היא פסנתרנית ישראלית, זוכת פרס רובינשטיין.
חרות ישראלי למדה באקדמיה למוזיקה בתל אביב אצל אמה גורוכוב ואחר נסעה לצרפת שם המשיכה את לימודיה בקונסרבטואר של פריז.
ישראלי הופיעה כסולנית עם רבות מן התזמורות בישראל, ברסיטלים ובטלוויזיה, וכן הקליטה לקול ישראל.
במשך השנים ניגנה יצירות של מלחינים ישראלים מן השורה הראשונה בביצועי בכורה, בהן יצירות שהוקדשו לה.
בשנת 1983 הופיעה במערב ברלין ובשנים 1993-1994 ערכה סיור קונצרטים בדרום אמריקה (ארגנטינה, ברזיל, פרו וקולומביה).
בשנים 1993 ו-1997 השתתפה בסמינרים בינלאומיים למוזיקה קאמרית בת זמננו ביהוד.
"דואו אביבית", צמד שהקימה עם הכנרת חיה לבני יצא לסבב הופעות במקסיקו (1993), קרואטיה (1999) וסבב נוסף בקרואטיה וסלובניה (2002).
"דואו אביבית" הופיע כחלק מרביעיית "מעיין הזהב" בפסטיבל לתרבות יהודית בשטרסבורג בשנת 2000.
בשנים 2001-2004 הופיעה על במות שונות ברחבי ארצות הברית.
1988 - "The Heart of Chello" עם הצ'לן עמנואל גרובר.
2003 - מוזיקה ישראלית לפסנתר סולו לפרויקט "פסנתרין" של אקו"ם ואיגוד המלחינים הישראלי
2004 - "תפילה וניגון", תקליטור מוזיקה יהודית, עם הכנר אליהו שולמן.
2005 - "israeli & International Pearls" - קטעי סולו לפסנתר הכוללים קטעים נדירים של מלחינות (קלרה שומאן, פאני מנדלסון וירדנה אלוטין).
2006 - "ישן וחדש", מבחר יצירות ישראליות עם הפסנתרן חגי יודן.
2007 - Piano 4 Play, שני פסנתרים וארבע ידיים עם חגי יודן.
2009 - "OPUS 1" - יצירות נדירות וראשוניות של מיטב המלחינים המפורסמים.
2012 - "Beloved miniature pearls" - יצירות זעירות, אהובות ומפורסמות.
פרס מוצרט, האקדמיה למוזיקה בתל אביב בשנת 1956.
פרס רובינשטיין (פרס שני) - הוענק על ידי ארתור רובינשטיין עצמו בשנת 1958 בתחרות בינלאומית מטעם התזמורת הפילהרמונית בתל אביב.
פרס ראשון בקונסרבטוריון של פריז בשנת 1959.
חרות אשכנזי היא שחקנית ישראלית.
חרות אשכנזי נולדה וגדלה ברחובות.
החלה לשחק בחוג העירוני לנוער, בבימת הנוער העירונית של רחובות מכיתה ז' עד י"ב, במהלך חטיבת הביניים והתיכון.
בתקופת התיכון גם השתתפה בחוג דרמה של נוער הבימה בתיאטרון "הבימה".
בצבא שירתה שנה בלהקה צבאית של חיל החינוך בשם "קברט בנות", ואחר כך שנה בתיאטרון צה"ל, בו שיחקה במחזה "טירונות בנות" מאת הלל מיטלפונקט ובבימויו של עמרי ניצן.
בתום שירותה הצבאי אשכנזי החלה ללמוד בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב, בו למדה שלוש שנים (1998-1995).
מיד בסיום הלימודים נכנסה לתיאטרון הקאמרי בו שיחקה עד 2018. תפקידה הראשון היה כשחקנית מחליפה בהצגה "רצח", מאת חנוך לוין, ואחר-כך בשנת 2000 בהצגה "קרום" של לוין, בבימויו של מיכאל גורביץ', שם גילמה את דמותה של צוויוי, נערת חלומותיו של קרום.
על תפקידה ב"קרום" הייתה אשכנזי מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי כשחקנית המבטיחה ב-2000. באותה שנה זכתה במלגת שחקנית צעירה מבטיחה של הקאמרי על-שם עדנה פלידל.
אשכנזי נסעה ללונדון ב-1999, שם עשתה במשך שנה תואר בבימוי באוניברסיטת מידלסקס.
לאחר שובה, שבה לתיאטרון הקאמרי.
ב-2001 שיחקה בהצגה "הרב קמע", מאת שמואל הספרי, לפי "טרטיף" של מולייר, קומדיה משפחתית מצחיקה, שם גילמה את דמותה של הבת.
ובהצגה "ליסיסטרטה 2000" מאת ענת גוב בבימויה של עדנה מזי"א.
ב-2003 שיחקה ב"טובים השניים", קומדיית מצבים של המחזאי הבריטי ריי קוני, בה גילמה את דמותה של משרתת ספרדייה בבית מלון, ההצגה המצליחה רצה 350 פעמים.
ב-2003 השתתפה בקברט הסאטירי "השמיים הם הגבול" מאת אפרים סידון, לצידם של טוביה צפיר, שלמה וישינסקי ושרון אלימלך, בו שיחקה ושרה.
ב-2004 השתתפה אשכנזי בהצגה "עיר הנפט" מאת הלל מיטלפונקט, בה שיחקה חיילת בלהקת צבאית, במסגרת התפקיד גם שרה.
ב-2006 השתתפה בהצגה "גיבור מעמד הפועלים" מאת יהושוע סובול, בבימויו של עודד קוטלר.
המחזה נכתב על-סמך מקרה אמיתי של פיטורים של נהגי אוטובוס בדרום.
אשכנזי שיחקה בו בת, שכתוצאה מפטוריו של אביו של ארוסה, נהג האוטובוס, מבטלים את חתונתה.
ב-2007 שיחקה בהצגה "מותו של סוכן", מאת ארתור מילר, בבימויו של מיכה לבינסון, שם שיחקה את אחת מנשות הבר.
ב-2006 השתתפה בסדנה שעודד קוטלר העביר בתיאטרון גבעתיים, בסיומה העלו מופע בשם "מובטל נולד", שנכתב על-סמך סצנות שנכתבו בסדנה על חיי מובטלים.
אשכנזי עשתה בשנים 2005–2006 לימודי תעודה בתרגום ועריכה באוניברסיטת תל אביב.
בסמוך ללימודים תרגמה מאנגלית לעברית את המחזה "היערות" של דייוויד מאמט, והעלתה אותו בבית ציוני אמריקה ב-2008. היא שיחקה והפיקה את המחזה ביחד עם דניאל ברונפמן.
זהו סיפורן של רות וניק, שתי נפשות תועות, ועל לילה אחד בחייהם שמשנה אותם.
באוגוסט 2007 השתתפה בקורס למשחק מול מצלמה בברצלונה במשך חודש.
חרות אשכנזי כתבה את "ממלכת השוקולד של תותי", הצגת יחיד לילדים בחרוזים, אותה היא מפיקה ובה היא גם משחקת, הבמאי הוא יניב חיים.
ההצגה הוצגה לראשונה בפסטיבל תיאטרונטו באפריל 2009, ומאז ועד 2012 היא רצה במקומות שונים.
בהצגה אשכנזי מגלמת מוכרת בחנות שוקולד בשם תותי, והיא מגלמת גם את כל הלקוחות שלה, כ-8 דמויות, בכלל זה ילדה, ילד, זקן וזקנה, אמא, עולה חדש ועוד.
אשכנזי הופיעה בהצגות פרינג' ושיחקה בהצגות ילדים שונות, בכלל זה בתיאטרון אורנה פורת ובתיאטרון הארצי לנוער.
היא גם שיחקה בהצגות חינוכיות שונות במסגרת סל תרבות לנוער של משרד החינוך.
חרות אשכנזי כתבה את הספר "על אהבה ושוקולד", שראה אור בהוצאת מעריב בשנת 2009. בספר מסופרים סיפורים קצרים על אהבה, כשבסוף כל סיפור מובא מתכון קצר ומתוק.
בשנת 2012 אשכנזי עשתה תזה לתואר שני בנושא דרמה אמריקאית מודרנית פמיניסטית, בחוג לספרות משווה באוניברסיטת בר-אילן, בהדרכת ד"ר שרון אהרונסון.
היא לימדה דרמה בבתי ספר שונים, הופיעה בכמה פרסומות ודיבבה מספר סדרות הילדים.
חרות אשכנזי נשואה לגרי רופמן, אנימטור במקצועו, ולהם שני ילדים.
הצגה תיאטרון מחזאי במאי בשר נע תיאטרון תמונע מיטל דוהן פרויקט "מובטל נולד" תיאטרון גבעתיים עודד קוטלר והשחקנים עודד קוטלר היערות בית ציוני אמריקה דייוויד מאמט חרות אשכנזי
פנטומית ערוץ הילדים סאקורה ערוץ הילדים ליגת הצדק ערוץ הילדים הדובונים ערוץ הופ!
חרושצ'ובקה הוא סוג של בנייני מגורים בני 5 קומות.
בניית בניינים מסוג זה החלה בתקופת שלטונו של ניקיטה חרושצ'וב ולכן הם נקראו בלשון העם על שמו.
הכינוי יותר שלילי שהו בדרך כלל ברבים "חרושצ'ובי" התחרז עם מילה רוסית "טרושצ'ובי" שפרושה שכונת מצוקה.
תקופת בניית של "חרושצ'ובקה" הייתה בשנים 1959–1985. בסך הכול נבנו כ-290 מיליון מ"ר שמהווים כ-10% מסך שטחי מגורים של ברית המועצות.
כתוצאה מבנייה מסיבית זו אזרחים רבים עברו מהכפר לעיר ואלפי משפחות שיפרו את תנאי מגוריהן.
בניינים דומים נבנו גם בשאר הגוש המזרחי - בצ'כיה הם מכונים "פנלאק" (panelák), בהונגריה "פנלהאז", ובגרמניה "פלטנבאו".
בבניינים היו בעיקר דירות בנות עד שלושה חדרים עם גובה תקרה של 2.48 מ' עד 2.80 מ'.
בבניינים לא הייתה מעלית והם התאפיינו בבידוד אקוסטי ירוד.
חלק מהבניינים היו מיועדים להריסה כעבור 25 שנים, אך עודם קיימים גם כיום (בשנת 2013).
בניינים אחרים תוכננו ל-50 שנים ובהתאם למחקרים הם מתאימים לניצול במשך 150 שנים תוך ביצוע שיפוצים תקופתיים.
במוסקבה ובסנקט פטרבורג קיימת תוכנית מסודרת להריסת בניינים מסוג זה.
בהתאם לתכנון המקורי במוסקבה הריסת הבניינים הייתה צריכה להסתיים בשנת 2010 וסיום ההריסה נדחה עד לשנת 2017.
הרעיון לעבור לבנייה מתועשת של בנייני מגורים נולד לאחר מלחמת העולם השנייה.
הבניינים הראשונים לפי שיטה זו נבנו בשנת 1948. תחילה זה היו בניינים בני ארבע קומות עם שלד מפלדה.
לאור שימוש גדול במתכת (כ-16 ק"ג למ"ר) הוחלט לעבור לשימוש רחב יותר בבטון.
לאחר קבלת תוצאות חיוביות בניסיונות, בשנת 1950 הוחלט על תכנון מפעלי בטון לייצור המרכיבים הנדרשים.
בהתאם להחלטת מועצת השרים ב-31 ביולי 1957 החלה בנייה מסיבית של בנייני מגורים לפי שיטה זו.
אחד האתרים הראשונים היה אזור צ'ריומושקי בפרברי מוסקבה.
הניסיון שנרכש באזור זה הועבר לכול המדינה.
על פי רוב כרושצ'ובקי לא נבנו במרכזי הערים ובנייתם התרכזה בשכונות חדשות כאשר באותן שכונות היו עשרות ואף מאות בניינים מאותה סדרה.
על פי רוב היה שטח דירה בת 3 חדרי מגורים 60 מ"ר, 43 מ"ר לדירת שני חדרים ו-30 מ"ר לדירת חדר.
בנוסף בכל דירה היה מטבח בגודל של 5 - 6 מ"ר.
לשם הקמת הבניינים בצורה מתועשת בערים רבות הוקמו מפעלים לבניית מרכיבי בטון הנדרשים.
הבניינים נבנו לפי סדרות שאושרו ברמה ארצית.
להלן הסדרות העיקריות של הבניינים:
סדרה 1-335 - הסדרה הנפוצה ביותר.
בניינים מסדרה זו נבנו בתקופת 1958 - 1966. הבניין כולל 5 קומות ללא מעלית, 4 דירות בכל קומה.
בדירות היו עד 3 חדרי מגורים.
דגמים משופרים מסדרה זו נבנו עד לשנת 1976.
סדרה К-7 - בניינים מסדרה זו נבנו בתקופת 1958 - 1966. הבניין כולל 5 קומות ללא מעלית, 3 דירות בכל קומה.
החל מסוף שנות ה-90 בניינים מסדרה זו מיועדים להריסה.
סדרה II-32 - בניינים מסדרה זו נבנו בשנות ה-60. הבניין כולל 5 קומות ללא מעלית, 3 דירות בכל קומה.
סדרה 1-510 - בניינים מסדרה זו תוכננו בשנות ה-60. הבניין כולל 5 קומות ללא מעלית, 4 דירות בכל קומה.
סדרה 1-511 - בניינים מסדרה זו תוכננו בשנות ה-60. הבניין כולל 5 קומות ללא מעלית, 4 דירות בכל קומה.
סדרה 1-515/5 - בניינים מסדרה זו תוכננו בשנות ה-60. הבניין כולל 5 קומות ללא מעלית, 4 דירות בכל קומה.
חרונימו רולי (בספרדית: Gerónimo Rulli; נולד ב-20 במאי 1992 בלה פלאטה שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת השוער בקבוצת אולימפיק מרסיי ובנבחרת ארגנטינה.
רולי נולד בלה פלאטה, בירת פרובינציית בואנוס איירס שבארגנטינה.
הוא גדל במחלקת הנוער של אסטודיאנטס ועלה לקבוצה הבוגרת בשנת 2012, כגיבוי לחוסטו ויאר ולאגוסטין סילבה.
ב-3 באפריל 2014, בשל עזיבתו של ויאר לנסיונל ופציעתו של סילבה, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, כשפתח בהרכב בהפסד 0–1 לארסנאל דה סארנדי.
רולי שיחק ב-11 משחקים באותה העונה, ובעונת 2013/2014 היה לשוער הראשון של הקבוצה ושיחק בכל המשחקים.
בחודש יוני 2014 חתם רולי בדפורטיבו מלדונדו.
ב-24 ביולי 2014, כחודש לאחר שחתם בדפורטיבו מלדונדו, הושאל לריאל סוסיאדד הספרדית.
ב-4 בינואר 2015 עזר לקבוצתו לנצח את ברצלונה בתוצאה 0–1 בעזרת מספר הצלות חשובות.
ב-4 ביולי 2015 הוארכה השאלתו של רולי בעונה נוספת.
ב-19 ביולי 2016 חתם רולי במנצ'סטר סיטי האנגלית.
ב-10 באוגוסט הושאל בחזרה לריאל סוסיאדד.
ב-13 באוגוסט 2019 הושאל למונפלייה לעונה אחת.
ב-4 בספטמבר 2020 חתם לארבע שנים בוויאריאל.
ב-26 במאי 2021 זכה עם ויאריאל בליגת האירופית לאחר ניצחון בבעיטות הכרעה על מנצ'סטר יונייטד.
ב-6 בינואר 2023 חתם לשלוש וחצי שנים באייאקס.
ב-11 בינואר ערך את הופעתו הבכורה נגד דן בוס בגביע ההולנדי.
ב-11 באוגוסט 2024 חתם באולימפיק מרסיי.
ב-20 במרץ 2015 זומן רולי לראשונה לסגל נבחרת ארגנטינה לקראת משחקי הידידות נגד אל סלבדור ואקוודור, אך לא שיחק.
ב-7 בספטמבר 2018 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת בניצחון 0–3 על במשחק ידידות.
פרס אובלדו פיליול (השוער בעל ממוצע הספיגה הנמוך ביותר): טורנאו פינאל 2014
חֲרוּמַף (שם מדעי Rhinopithecus, קרוי גם קוף סלוד אף), הוא סוג של קוף נדיר ממשפחת בעלי הזנב הכולל 5 מינים.
קופי החרומף חיים באסיה ומכסים את אזור דרום סין (בעיקר טיבט, סצ'ואן, יונאן וגוויג'ואו), כמו גם את חלקיהם הצפוניים של וייטנאם ומינמאר.
קופים אלה קיבלו את שמם (חרום-אף, בעל אף פחוס) הודות לאף הפחוס והמעט סולד שעל פניהם העגולות, עם נחיריים רחבים הפונים קדימה.
יש להם פרווה ססגונית מעט וארוכה, במיוחד בכתפיים ובגב.
הם מגיעים לאורך של 83-51 סנטימטר עם זנב באורך 55 עד 97 סנטימטר.
קופי החרומף מאכלסים רכס הרים המתנשאים עד לגובה של 4000 מטרים.
בחורף הם עוזבים את ההרים ועוברים לאזורים עמוקים ומבודדים.
הם מבלים את רוב חייהם בצמרות עצים.
הם חיים יחד בקבוצות גדולות מאוד של עד 600 חברים, ומתפצלים לקבוצות קטנות יותר בתקופות של מחסור במזון, כמו בחורף.
הקבוצות מכילות הרבה יותר זכרים מנקבות.
יש להם אינסטינקטים טריטוריאליים, והם מגינים על הטריטוריה שלהם בעיקר באמצעות צעקות.
הקופים הם בעלי רפרטואר קולי גבוה, כאשר לפעמים הם צועקים סולו ולפעמים יחד במקהלה.
לפי עדויות המקומיים בצפון מינאמר, לא קשה לאתר את החרומף ביערות הגשם, מחמת רגישותו למים.
הקוף, כך מעידים המקומיים, מתעטש כשמים נכנסים אל אפו הסולד, עד כדי כך שהוא שם את ראשו בין ברכיו על מנת להימנע ממגע איתם.
התפריט של החרומף כולל בעיקר מחטי עץ, ניצני במבוק, פירות ועלים.
קיבתו מרובת התאים מקלה עליו בעיכול האוכל.
אצל החרומפים החיזור אחר בן זוג (לשם הזדווגות) מתחיל דווקא מצד הנקבה.
היא בוחרת זכר מסוים, יוצרת איתו קשר עין ובורחת מעט, אז אברי המין שלה מנצנצים.
אם הזכר מגלה עניין (מה שלא תמיד קורה), הוא מצטרף אל הנקבה והם מזדווגים.
תקופת ההריון אורכת 200 ימים, והיא מסתיימת בלידה אחת בסוף האביב או בתחילת הקיץ.
בעלי החיים מגיעים לבגרות מלאה לאחר כשש-שבע שנים.
זואולוגים יודעים מעט מאוד על תוחלת החיים שלהם.
קוף החרומף מצוי כיום בסכנת הכחדה עקב כריתת יערות ופגיעה במקומות הגידול שלו.
חֲרוֹנִימוֹ לוּאִיס דֶּה קָבְרְרָה (בספרדית: Jerónimo Luis de Cabrera; 1528–1574) היה קונקיסטאדור ספרדי, מושל קולוניאלי ששלט על צפון מערב ארגנטינה.
הוא ואחיו הגדול, פדרו, היגרו למלכות המשנה של פרו ב-1538, ובעקבות התגייסותו לצבא הספרדי, חרונימו הגיע לדרגת סמל והוצב במרכז העצבים הקולוניאלי של קוסקו ב-1549. הוא הוביל מסעות צבאיים רבים בשנים שלאחר מכן, בהם בעיקר דיכוי המרידות באיקה ובנסקה ובעקבות משרה בעיר הבירה, לימה, התמנה ב-1571 להיות הקורגידור של פוטוסי.
לקראת סוף 1571, קאבררה יועד להיות אדלנטאדו (תואר צבאי של קונקיסטאדורים ספרדים), לצורך חקירת דרכים לא נודעות מדרום לפוטוסי.
המינוי בא בעקבות פגישתו עם מושל פרובינציית טוקומאן, אשר כיסתה את רוב מה שבעתיד יהיה צפון-מערב ארגנטינה.
הוא הציב את משרדו בסנטיאגו דל אסטרו, ארגן משלחת של 100 חיילים ו-40 קרונות אספקה במהלך 1572, ועזב לכיוון דרום עם כוונה לייצר אחיזה אסטרטגית.
היישוב הראשוני, קיסקיסאקטה (Quisquisacate), הוקם ב-24 ביוני 1573 ונכשל.
ב-6 ביולי, המשלחת בחרה במיקום על גדות נהר הסוקיה (Suquía) בערך 400 קילומטר דרומית לסנטיאגו דה אסטרו.
כאות כבוד ניתנה לקאבררה הזכות לבחור את שם היישוב, אותו הוא כינה קורדובה דה לה נואבה אנדלוסיה, לכבוד קורדובה (ספרד), מקום הולדתה של אשתו.
קאבררה שמר על יחסי שכנות טובות יחסית עם התושבים הילידים של האזור, בני הקומצ'ינגון, והוכיח מנהל תקין התנחלות החדשה, אשר תוך שנה נספר עם המוסדות המשפטיים והמנהליים הבסיסיים של יישובי הקבע.
הוא עזב ביוזמתו לכיוון מזרח בשנת 1574 והגיע במהירות לחופי נהר פרנה, אשר נמצא במרחק 320 קילומטר, שם הקים את מצודת סן לואיס (ליד סנטה פה המודרנית).
המצודה היוותה דריסת רגל ראשונה של מלכות המשנה של פרו עם מוצא לאוקיינוס האטלנטי (דרך נהר הפרנה אשר נוח מאוד לשיט).
ההישג התנגש עם היריבות מול קפטן חואן דה גאראיי (Juan de Garay), אשר נשלח במורד הנהר מאסונסיון עם הזמנה מהמשנה למלך לעשות את אותו הדבר.
המחלוקת נשפטה לאחר מכן על ידי בורר רשמי, גונסלו דה אבראו (Gonzalo de Abreu), שמצא את קאבררה אשם בסרבנות למשנה למלך (הפרה שמשמעותה גזר דין מוות).
בעקבות העובדה שהיה נצר לאצולה ספרדית, הבורר ויתר על מוות בחניקה, וקאבררה הובל ללימה, שם הוצא להורג בעריפת ראש, ב-17 באוגוסט 1574.
חֲרוּמַף זהוב (שם מדעי: Rhinopithecus roxellana) הוא מין של קוף ממשפחת קופים בעלי זנב המצוי בטבע רק ברפובליקה העממית של סין.
חרומף זהוב הוא קוף קטן שאורכו 48–68 סנטימטרים ומשקלו 11–12 קילוגרם.
קופים אלה בעלי פרווה זהובה ובעלי פנים קטנות בעלות אזור עיניים כחול, אף קטן וסלוד ושפתיים גדולות לבנות.
האוזניים קטנות וכמעט ולא נראות והעיניים שחורות.
קופים אלה יכולים לקפץ לגובה רב והם בעלי פרווה עבה העוזרת להם להתמודד עם הקור.
בניגוד לרוב הקופים, החרומפים אוהבים אזורים קרים שנמצאים במרכז סין, בגבהים 1,500–3,400 מטרים מעל פני הים.
הם חיים באזור היערות ההרריים של סין ויכולים לעלות למעלה עד לקו העצים.
הם שורדים על ידי אכילה של קליפת עצים ואכילת חזזיות.
בקיץ הם ניזונים גם מעלים, פרחים ופירות.
הם עלולים להיטרף על ידי טורפים המצויים באזורי ההר של סין ובעיקר מנץ גדול, ממנו הם נשמרים בין סבכי העצים הנמוכים.
טורפים נוספים הם עיט זהוב, דול מצוי, זאב, נמר וחתול זהוב אסייתי.
החרומפים מצויים בסכנת הכחדה עקב פגיעה באזור מחייתם.
חֲרוּטָן קוֹנִי (שם מדעי: Pyrgomorpha conica) הוא חרק ממשפחת החגביים, הנפוץ בין בני סוגו בארץ ישראל.
תכונה אופיינית למשפחה היא בלוטת ריח עורית המצויה על גב הבטן ומפרישה חומר דוחה (טיפוסי לכל מין) אשר בסוגים אחדים נחשב רעיל (למשל: אצל כושן ארסי Poekilocerus bufonius).
בישראל מוכרים שישה סוגים הכוללים מין אחד בכל סוג.
חרותת סלע היא ציור שנחרת בסלע לרוב בימי קדם.
במרחב הר מחיה, הר ערקוב ורמת מטרד פזורים מצבורים רבים של חרותות סלע בנות עד אלפי שנים הכוללות מגוון רחב של כתובות, דמויות וסמלים.
מתחם מוגבל של חרותות ליד מצפה ליפא גל שבהר מחיה הונגש לציבור הרחב בשנת 2017 (לאחר לבטים רבים).
החרותות בהר הנגב המרכזי הן ציורים שנחרתו בסלעים שבאזור במהלך אלפי שנים.
החריטה נעשתה על ידי הקשה בכלי חד על פני סלע מאבן גיר בהירה המכוסה בשכבת פטינה כהה.
החריטה חשפה את השכבה התחתונה הבהירה לפי תוכנית האמן.
עם חלוף השנים מכסה שוב הפטינה את החלקים החשופים ולכן הבהירות היחסית של החרותות יכולה ללמד על גילן היחסי.
חלק מהחרותות הן כתובות שנכתבו בשפות עתיקות כת'מודית, נבטית וערבית קדומה מהמאות השנייה לפנה"ס עד המאה ה-11 לסה"נ.
נמצאו גם כתובות המתוארכות לתקופות הרומית, ובארמית מהמאה החמישית לספירה.
חרותות אחרות הן של בעלי חיים, כולל של יעלים הדורי קרניים, גמלים, סוסים, חוגלות ועוד, ושל דמויות אנושיות הכוללות רוכבים, ציידים, לוחמים ואנשים העוסקים בפולחן.
חרותות חדשות יותר נוספו לצד החרותות העתיקות במאות ה-18 וה-19 על ידי בדואים תושבי האזור.
חרותות אלה, המכונות ואסמים, נחרתו בעיקר על מנת לסמן גבולות של אדמות שבטיות או משפחתיות בעקבות רפורמת קרקעות עות'מאנית.
הואסמים אינם מתארים דמויות אנושיות או של בעלי חיים, אלא כוללים סמלים וצורות גאומטריות.
ההערכות הן שבאזור הר הנגב המרכזי מפוזרות כחצי מיליון חרותות במספר ריכוזים ובעיקר במרחב הר מחיה, הר ערקוב ורמת מטרד.
קיים חשש רב בקרב המומחים למצב השימור של החרותות בשל הקלות הרבה שבה יכולים מטיילים סקרנים להזיק להן.
בכל זאת, בשנת 2017 הונגשו באופן נסיוני חלק קטן מהחרותות לקהל הרחב והוסדרו מסלולי טיולים קצרים היוצאים ממצפור ליפא גל (מחלוצי הנגב) אל מספר מקבצי חרותות מרשימים בהר מחיה (במרחק קצר מערבה מכביש 40 בין שדה בוקר לעבדת).
חרומף שחור או חרומף יונאן (שם מדעי: Rhinopithecus bieti), הוא מין של קוף מהסוג חרומף שבמשפחת קופים בעלי זנב המצוי בטבע רק במחוז יונאן בסין וייתכן שגם בקצה המזרחי של טיבט.
זהו קוף קטן מאוד עם דו-צורתיות זוויגית: בעוד הנקבות מגיעות לאורך 740–830 מ"מ ולמשקל 9 ק"ג, הזכרים מגיעים לאורך 830 מ"מ ולמשקל 15 ק"ג.
אורכו של הזנב הארוך כאורך גופם.
הם בעלי פרווה עבה שצבעה כהה מאוד והפנים חשופות שיער, ורודות ובעלות שפתיים ורודות עזות המשמשות להבעת מסרים.
העיניים שחורות והאף כמעט ולא נראה.
קופים אלה חיים על הרים גבוהים לאורך קצה ההימלאיה והרי הנגדואם (Hengduan Mountains).
הם חיים בחבורות גדולות של 20–60 חברים ולעיתים מעל 100 פרטים המשוטטים סביב יערות מחטניים או נשירים למורדות ההרים ולעיתים עולים לאזורי ההרים הגבוהים והקרים.
קופים אלה צמחוניים בתזונתם ויכולים לאכול אפילו קליפת עצים.
הקופים מצויים בסכנת הכחדה בטבע.
חֲרוּטְשִׁנִּיִּים (שם מדעי: Champsodontidae) הם משפחת דגים מתת-סדרת דמויי-אצטגנון שבסדרת הדקראים ובתוכה סוג יחיד - חֲרוּטְשֵׁן (Champsodon; מלטינית: "champsai" - תנין "odous " - שן, כלומר בעלי שיני-תנין) בו 13 מינים החיים במי האזור האינדו פסיפי בימים רדודים טרופיים עד לעומק 1,120 מטרים.
אלו דגים קטנים באורך 7–14 סנטימטרים והם בעלי לסתות גדולות מלאות שיניים חדות הדומות לשיני תנינים, ומהם קיבלו את שמם.
גופם מוארך ובעל סנפירים קטנים מצוייצים, סנפיר גב כמעט שלא בולט וכמה סנפירי גפיים ארוכים והזנב דק ושטוח.
הם מותאמים לישיבה על הקרקעית ולהמתנה לטרף כמו דגים קטנים וחסרי חוליות שונים.
חרות טקלה לגסה (נולדה ב-1938) היא פעילת עלייה ישראלית מקהילת יהודי אתיופיה, עסקה בשנות ה-80 של המאה ה-20 בפעילות מחתרתית לקידום העלייה לישראל.
היא נעצרה על ידי השלטונות באתיופיה, נכלאה למשך כשנתיים, ולאחר עלייתה הוכרה בישראל כאסירת ציון.
אביה, אלקה טקלה, שהיה מורה לעברית, חינך את ילדיו ברוח הציונות ואהבת ישראל.
בשנת 1942 התמנה האב למזכירו של מושל העיר אזזו הסמוכה לגונדר, והמשפחה עברה להתגורר שם.
בגיל 16 עברה טקלה לגונדר יחד עם אחיה, על מנת שתוכל לרכוש השכלה, צעד נדיר באותם ימים באתיופיה.
היא סיימה לימודים יסודיים ותיכוניים, המשיכה ללמוד בבית הספר לאחיות וסיימה בהצטיינות.
טקלה נשלחה על ידי משרד הבריאות האתיופי לעבוד במחלקת ילדים בבית חולים באדיס אבבה.
שם פגשה רופא צעיר בשם שיברו לגסה, והשניים נישאו.
בני הזוג גרו בשכנות ליונה בוגלה, איש חינוך שפעל למען עליית יהודי אתיופיה.
בשנים הבאות עבדו בבתי חולים בערים שונות באתיופיה.
שמונה ילדים נולדו להם בתקופה זו.
לאחר שבעלה נהרג בתאונת דרכים, טקלה שבה להתגורר באדיס אבבה והחלה לגדל בעצמה את ילדיה.
היא התמנתה למיילדת הראשית, יועצת לתכנון המשפחה ומנהלת טיפת חלב בבית החולים האמריקני בעיר.
במקביל שימשה גם כיו"ר ארגון נשים מקומי.
במהלך שנות ה-70 פגשה טקלה את פעילת העלייה יאמטו נגוס עזרה.
עזרה הכירה לה פעילי עלייה נוספים, ביניהם גדליה איילין ודוד שמעון.
בשנת 1982 גויסה טקלה על ידי הנרי רוזנברג מהאגודה האמריקאית למען יהודי אתיופיה (AAEJ) לפעול למען העלייה לישראל.
כך החלה טקלה בפעילות ציונית מחתרתית, בתקופה שבה פעילות זו נחשבה בלתי חוקית.
תוך סיכון חייה סייעה בהסתרת עולים, הענקת טיפול רפואי, הוצאת דרכונים, העברת כספים ואיתור מקומות מסתור.
בין השיטות לחילוץ יהודים מאתיופיה בהן עסקה: חוזי עבודה פיקטיביים עם חברות בחו"ל, מלגות לימודים בחו"ל ותשלום ערבות תמורת אישור יציאה.
לעיתים טיפלה טקלה בביתה בעולים ובפעילי עלייה, שנזקקו לטיפול רפואי, על מנת להסתירם מעיני השלטונות.
בתקופה זו עלו חמישה מילדיה לישראל, ושלושת הצעירים נותרו עימה.
ב-1986, בדרכה לעלות לישראל, נתפסה קבוצת יהודים על ידי השלטונות, אנשיה נחקרו תחת עינויים קשים ולבסוף נשברו והסגירו את טקלה כמי שסייעה להם.
היא נעצרה על ידי המשטרה ונכלאה בבית הסוהר המרכזי באדיס אבבה.
היא הושמה במאסר בניתוק מוחלט מילדיה ובני משפחתה, נכלאה בצינוק, עברה עינויים והתעללות, סבלה מקור ומרעב, נחקרה באכזריות, אבל סירבה להסגיר את שותפיה לפעילות העלייה.
לאחר חצי שנה בצינוק הועברה לתא גדול יותר עם אסירות נוספות.
בנה הבכור פסיל שב מישראל לאתיופיה, כדי לסייע בגידול אחיו הקטנים.
רק בחלוף יותר משנה מאז שנכלאה אימו הצליח להיפגש עימה בכלא.
ב-20 ביוני 1988 שוחררה טקלה מהכלא והתאחדה עם ילדיה.
מוסדות רפואיים באתיופיה סירבו להעסיק אותה בעקבות מאסרה.
בינואר 1990 עלתה טקלה לישראל עם שלושת ילדיה הקטנים.
היא הוכרה כאסירת ציון, התגוררה בחולון ועבדה בבית היולדות הקריה בתל אביב.
לאחר מכן עברה לחדרה ושימשה עד לפרישתה כמורה לעולים חדשים, מגשרת המסייעת לעולים בהשתלבותם בישראל ורכזת במעון קשישים.
אחת מבנותיה היא מסקי שיברו, שחקנית, במאית ומנהלת בית ספר למשחק על שמה.
אחד מבניה הוא פסיל לגסה, עיתונאי והבעלים של ערוץ הטלוויזיה המיועד לקהילת יוצאי אתיופיה בישראל, IETV.
חברי תנועת הנוער העובד והלומד מוקירים מדי שנה את פועלה של טקלה בטקס יום הזיכרון ליהודי אתיופיה שנספו בדרכם לישראל, אשר נערך בנתניה.
חרות טקלה נבחרה לקבל אות הערכה כ"גיבורת החברה הישראלית" בכנס של "פורום ירוסלם" בנושא מנהיגות נשית בקהילת יהודי אתיופיה.
חֲרוּטִיִּים (שם מדעי: Conidae) היא משפחה של חלזונות ימיים טורפים מהקבוצה חלזונות גבוהים שבמחלקת החלזונות, הידועים בזכות מבנה הקונכייה דמוית החרוט והארס של כמה מהמינים במשפחה.
גודל הקונכייה נע בין כמה מילמטרים עד לכמה סנטימטרים, הקונכייה הגדולה ביותר שנמדדה שייכת למין Kalloconus pulcher שנמצא בחופי אפריקה המערבית ואורכה 25.7 ס"מ.
למרות איטיותם הם מסוגלים לשגר לשון דמוית צילצל בעלת ארס קטלני המסוגל לשתק את הדג במהירות רבה כך שלא יספיק לברוח.
חלק מהמינים ארסיים מאוד לבני אדם, כגון המין חרוט ארסי השוכן בחופי אילת והמין חרוט מסוכן, המסוגלים להרוג אדם בעזרת כמה מיליוניות גרם של ארס.
חרונימו חאווייר (Jeronimo Xavier, 1549 - 27 ביוני 1617) היה מיסיונר ישועי ספרדי בחצר המוגול של אכבר (1542–1605) ובנו ג'הנגיר.
הוא בחר להיקרא חרונימו חאווייר.
חרונימו חאווייר נולד "בטירת אביו מיגל דה איזפלטה" בצפון מחוז נווארה, ספרד, בשנת 1549. דודו של חאווייר, פרנסיסקו חאווייר, היה חבר קרוב של איגנטיוס מלויולה ומייסד שותף של אגודת ישו.
ב־7 במאי 1568, בגיל תשע עשרה, עם סיום תואר ראשון בפילוסופיה מאוניברסיטת אלקלא, נכנס חרונימו לאגודה ישועית.