tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין אם ביחידות ובין אם בזוגות, נהגו הגברים להתרווח בספות שהונחו מול קירות החדר, ומזון רב ויין שהיה מהול במעט מים היה מוגש בפניהם על ידי נערים צעירים ועירומים על רקע מופעי בידור.
בהתאמה לאירוע הנחגג נערכו בין היתר גם משחקים, זימרו שירים על רקע צלילי חליל שנוגנו על ידי נערות, ואף הוצגו הצגות ומופעי בידור שניתנו על ידי עבדים, בדרנים ושחקנים.
הסימפוזיונים נוהלו בידי מנהל סימפוזיון שתפקידו היה להחליט מהי המידה הראויה לדילול היין במים - בדרך כלל בהתאמה לאופי הדיונים שעתידים היו להיערך בסימפוזיון מצד אחד או בהתאמה לאופי הבידורי של החגיגה והמסיבה המתוכננת מצד שני.
הסימפוזיונים אופיינו בנוסף גם בנהלים רשמיים, כשהבולטים מביניהם היו יינות הנסך שניתנו כמתנה וכקורבן לאלים במטרה לפייסם ולרצותם.
אחד המשחקים הפופולריים ביותר בסימפוזיונים הללו היה משחק שנקרא "קוטאבוס", בו הוכנסו היינות לקיליקס בעוד שהמשתתפים בסימפוזיון נהגו לנערם במטרה לעשות רעש ולהשליך את הכנים לאחר מכן לעבר מטרה מסוימת.
משחק פופולרי אחר נקרא בשם "סקוליה", שאופיין בשירה של שירי זימה העוסקים בין היתר בשתיית יין ובנושאים פטריוטיים, שהוצגו בנוסף גם על רקע תחרותי כאשר אחד המשתתפים בסימפוזיון מתחיל בשיר ועל מתחרו מוטל לסיימו.
מה שקרוי בשם 'נערות חליל' היה למעשה קבוצת יצאניות שניגנו בכלי נגינה בשם "אאולוס", כלי נשיפה מעץ הדומה לאבוב, שנועד ללוות את הסימפוזיון ולהוות לו רקע בידורי.
לעיתים משתתפי הסימפוזיונים התחרו בנשיאת נאומים, דבר שמסביר את השימוש הנוכחי במילה סימפוזיון.
סימפוזיון הייתה להקת רוק מתקדם ישראלית שנוסדה בשנת 2000 על ידי שני המלחינים אריק חייט ואלעד אברהם.
סימפוזיון הוציאה לשוק את אלבום הבכורה "קונדבופר" (Kundabuffer) בינואר 2006. האלבום זכה לתהודה בינלאומית.
בספטמבר 2006 האלבום יצא במהדורה שנייה בחברת התקליטים הקנדית יוניקורן דיגיטל (Unicorn Digital).
אריק חייט - הלחנה, קלידים, שירה, חלילית
דן קרפמן - גיטרה בס, שירה
ארז קריאל - גיטרות, חלילית, שירה
אלעד אברהם פרש מההרכב עם סיום העבודה על אלבום הבכורה כדי להתמקד בלימודי מוזיקה.
אריק חייט התאבד ב-27 בדצמבר 2008.
תזמורת סימפונט רעננה היא תזמורת ישראלית הפועלת בעיר רעננה.
תזמורת סימפונט רעננה נוסדה בשנת 1991 על ידי המנכ"לית שלה אורית פוגל-שפרן ועל ידי עיריית רעננה והמרכז לקליטת אמנים עולים, מיסודם של משרד החינוך והתרבות, הפורום הישראלי, הסוכנות היהודית ומשרד הקליטה.
הסימפונט מונה 46 נגנים, מהם 36 עולים מברית המועצות לשעבר, ועשרה נגנים נוספים יוצאי יחידת הנגנים המצטיינים בצה"ל.
במאי 1991 התקיים קונצרט הבכורה של התזמורת.
הקונצרט נערך אז בכפר סבא כשעוד לא היה לה אולם, בניצוחו של ירוחם שרובסקי ועם הסולן מקסים ונגרוב.
הקונצרט היה במעמד נשיא המדינה המנוח חיים הרצוג.
לכבוד הקמתה חיבר המלחין חיים פרמונט יצירה שהוא כתב בשם "סימפונט".
מלחיני הבית של הסימפונט היו יוסף ברדנשווילי, גילעד הוכמן, טל ירדני, אורית גוראל ואורן לוק.
אולם בית יד לבנים שברעננה שימש כאולם הבית של התזמורת משנת היווסדה וכיום אולם הבית הנוכחי של התזמורת הוא המשכן למוזיקה ואמנויות שבעיר.
רפרטואר הסימפונט כולל, פרט ליצירות המופת של מיטב המלחינים כמו מוצרט, בטהובן, מנדלסון, דבוז'אק וגם מוזיקה קלה, מוזיקה מודרנית, ומוזיקה קלאסית ישראלית.
במשך השנים התזמורת ארחה סולנים ומנצחים ידועי שם מהארץ ומהעולם, וביניהם המנצחים סלבדור ברוטונס, מקסים שוסטקוביץ', קונסטנטין אורבליין, דן אטינגר, ג'יזל בן-דור, שואנג גואו ונעם שריף.
זמרי האופרה פאטה בורצ'ולדזה, לובה קזרנובסקה, דמיטרי חבורוסטובסקי, סומי ג'ו, ג'סי נורמן וההרכב הידוע גרגוריאן מאיטליה.
הפסנתרנים חואקין אצ'וקרו, פרחד בדלביילי, מוראד אדיגזלזאדה, אוקסנה יבלונסקיה, ירון קולברג ואריה ורדי.
הכנרים מקסים ונגרוב, שלמה מינץ, חגי שחם, סשה רוז'דסטבנסקי, ונסה-מיי, מרים פריד וניקולאי זניידר.
הצ'לנים ארטו נורס, דמיטרי יבלונסקי ומישה מייסקי.
הכליזמר האחרון מגליציה- לאופולד קוזלובסקי ועוד רבים.
בשנת 2007 שחזרה הסימפונט לראשונה את סיפורה הטרגי של אלמה רוזה שעמדה בראש תזמורת הנשים של אושוויץ.
קונצרט המחווה לאלמה רוזה הוא תיעוד מיוחד במינו על חיי האומנית והתקופה השזורים זה בזה באותה שנה, זכתה התזמורת בפרס "אנגל" היוקרתי על "תרומתה הייחודית בטיפוח מורשת המוזיקה היהודית לדורותיה".
בעקבות הופעותיה של תזמורת סימפונט עם תוכנית זו בקנדה במסגרת שבוע החינוך לשואה, הוזמנה הסימפונט להופיע אתה גם בטקס שנערך בפרלמנט האירופי, בבריסל לציון יום השואה הבינלאומי.
הגישה הבלתי אמצעית, הדינאמיות והליברליות האמנותית, הביאו את התזמורת לקהלים צעירים ומגוונים פעם אחר פעם.
עם התזמורת הופיעו אמני מוזיקה קלה רבים סטיבי וונדר, ריי צ'ארלס, חוזה פליסיאנו, איאן אנדרסון, מנהטן טרנספר, אמה שפלן, אלסנדרו ספינה, דוד ד'אור, שלומי שבן, אסף אמדורסקי, מארינה מקסימיליאן, קובי אפללו ועוד.
פעילותה המוזיקלית המגוונת של התזמורת כוללת אופרות, מחזות מוזיקליים לילדים, מופעים המשלבים מחול ומולטימדיה, הקלטות עבור חברת סוני אינטרנשיונל ועוד.
התזמורת שמקיימת כ־350 קונצרטים בשנה, משתתפת בפסטיבלים נחשבים כמו פסטיבל ישראל, פסטיבל אבו גוש, פסטיבל כפר בלום וצלילים במדבר.
כמו כן, הוזמנה להופיע במדינות שונות בחו"ל, ובהן ארצות הברית, צרפת, פולין, גרמניה, דנמרק, אריתריאה, אזרבייג'ן, קנדה, בלגיה, שווייץ ואוקראינה.
מוצרט השלים את הסימפוניה מס' 41 בדו מז'ור ק.
551 ב-10 באוגוסט 1788. סימפוניה זו הייתה הסימפוניה האחרונה שלו.
הכינוי שהוצמד לסימפוניה, יופיטר, לא היה פרי המצאתו של מוצרט; טבע אותו, כנראה, האמרגן יוהאן פטר סלומון בעיבוד מוקדם של היצירה לפסנתר.
ב־2016, על פי משאל שערך BBC Music Magazine בקרב 151 מנצחים, דורגה הסימפוניה במקום השלישי ברשימת עשר הסימפוניות הגדולות בכל הזמנים.
הסימפוניה מס' 41 היא האחרונה בקובץ של שלוש סימפוניות שמוצרט חיבר ברצף מהיר במשך קיץ 1788. הסימפוניה מס' 39 הושלמה ב-26 ביוני ומס' 40 ב-25 ביולי.
בערך באותו זמן עמד מוצרט בכתיבת שלישיות הפסנתר שלו במי מז'ור ובדו מז'ור, את הסונאטה לפסנתר מס' 16 וסונאטינה לכינור.
לא ידוע, אם הסימפוניה מס' 41 הגיעה לכלל ביצוע בתקופת חייו של המלחין.
לדברי אוטו אריך דויטש, בתקופה זו התכונן מוצרט לסדרה של "קונצרטים בקזינו", בבית קזינו חדש ב"שפיגלגאסה" בבעלות פיליפ אוטו.
מוצרט אפילו שלח שני כרטיסים לסדרה זו לידידו מיכאל פוכברג, אבל אין ודאות, שסדרת הקונצרטים התקיימה בפועל, ואפשר שבוטלה מחוסר עניין.
היצירה כתובה לחליל, שני אבובים, שני בסונים, שתי קרנות בדו, טימפני בדו ובסול וקבוצת מיתרים.
ארבעת הפרקים ערוכים בצורת הסימפונית המסורתית של התקופה הקלאסית:
הפרק הראשון נפתח בהצהרה חגיגית באוניסונו תזמורתי חזק, ומיד לאחריו, נשמע נושא מלודי ושקט בכינורות.
התבנית הזו חוזרת על עצמה עם שינוי הרמוני.
לאחר מכן נשמע קטע חגיגי עם תרועות החצוצרות.
אז נשמע קטע מעבר שקט, שבו משתתפים כלי נשיפה מעץ וכינורות, והוא הופך לקטע מעבר חגיגי עם כל התזמורת.
לאחר מכן נשמע נושא שקט ולירי, שנקטע פתאום על ידי אקורד חזק, המוביל לקטע מעבר ארוך, שבסופו של דבר מגיע אל קבוצות הסיום.
קבוצות הסיום מלודיות וריקודיות באופיין.
במבוא לפיתוח מוצרט משמיע שוב את נושא קבוצות הסיום (דבר מפתיע ביותר) אך בסולם שונה- סולם מי-במול מז'ור.
לאחר מכן נשמע קטע ארוך וסוער של סקוונצות רבות, שמהוות את לב הפיתוח ואחריו קטע מעבר שקט וחלש, המהווה עיבוד לנושא הראשון וצומח לקטע סוער ודרמטי.
לאחריו שוב חוזרות הסקוונצות השקטות, שמובילות אותנו בסופו של דבר אל הרפריזה.
הרפריזה כמעט זהה עד לפרמטה בסוף הנושא הראשון.
שם יש מינוריזציה, נדידה בין סולמות שונים וסיקוונצות.
לאחר קטע הגשר נשמע שוב הנושא השני.
המעבר אל קבוצות הסיום כרומטי, ובקבוצות הסיום אין שינויים, חוץ מהארכה קלה.
הפרק השני הוא הפרק האיטי.
הוא משנה "מצבי רוח" רבים.
הפרק מאוד לירי וזורם, ומלא במוזיקה עשירה ורגוע.
הפרק גם כתוב במשקל של שלושה רבעים, דבר שאינו נפוץ בפרקים איטיים.
הפרק כתוב בצורת סונאטה והחצוצרות והטימפאני לא משתתפים בו.
הפרק השלישי הוא מינואט וטריו.
נושא המנואט בנוי על היפוך המוטיב של הנושא השני בפרק הראשון.
חלק המנואט מאוד חגיגי ואצילי.
חלקו השני של הטריו יותר רציני.
שם מוצרט שותל בראשונה את מוטיב הקרדו (הסבר בהמשך) אם כי בגרסה מינורית.
לאחר מכן חוזר המנואט ונגמר בסיום חגיגי.
מאפיין ראוי לציון בסימפוניה זו הוא הפוגטו בארבעה קולות (המייצגים את ארבעת הנושאים העיקריים) בסוף הפרק הרביעי.
אבל קטעים פוגליים מופיעים לכל אורך הפרק אם בפיתוח נושא מסוים ואם בשילוב שני נושאים או יותר יחדיו, כפי שאפשר לראות בפעולה ההדדית בין כלי הנשיפה מעץ.
הנושא הראשי בפרק האחרון בנוי מארבעה צלילים:
המוטיב הזה מוכר כמוטיב ה"קרדו" (במקור- credo, כלומר:"אני מאמין") שהוא חלק מן המיסה הקתולית.
המוטיב הזה מופיע ביצירות רבות, ובפרט אצל מוצרט.
דוגמה לכך ניתן למצוא במיסה ברוויס בפה מז'ור קכל 192 בפרק ה"קרדו" של מוצרט.
המוטיב הזה מייצג שלמות- ארבעת הצלילים תחומים במרווח של קוורטה, כששני הצלילים העליונים עונים בירידה על העלייה של קודמיהם.
הפרק האחרון מאוד מהיר וכתוב במשקל של "אלה ברווה".
נושא הקרדו שפותח את הפרק הוא הראשון בסדרה של ארבעה מוטיבים שמופיעים בפרק.
הנושא הראשון מורכב משני חלקים: חלק הקרדו והחלק המשלים לו.
המשפט הראשון נשמע בעצמה חלשה ולאחריו חוזרת התזמורת בקול על הנושא.
הנושא הבא מאופיין בתו אחד מנוקד ואחריו סולם יורד.
זהו גם נושא הגשר של היצירה.
בסיום הגשר, מפתיע מוצרט ובמקום הנושא השני הוא חוזר על נושא הקרדו בכינורות, שבונים על הנושא פוגה קצרה ולוקחים אותו לכיוון אחר.
לאחר פוגה קצרה גם על נושא הגשר, והשמעת המוטיב הרביעי לראשונה, אך לזמן קצר, בא הנושא השני.
הנושא השני הוא בעצם מוטיב קצר בן שלושה צלילים, התחום במרווח של קוורטה שבסופו יש סולם יורד.
לאחר הנושא השני מוצרט משמיע באבובים שוב את המוטיב הרביעי, העולה, ביחד עם פוגה קצרה עם החלילים והאבובים, שכל אחד חוזר על אחד מן המוטיבים האחרים.
מוצרט חוזר על הקטע הזה אך הפעם בכינורות, ומעבד גם את הנושא השני.
בניגוד לציפיות, מוצרט עוצר את הפורטה התזמורתי וגומר את האקספוזיציה בשני משפטים חרישיים.
הפיתוח הוא החלק המורכב והמתוחכם בפרק ואף אולי בכל הסימפוניה.
בפיתוח יוצר מוצרט סדרה של פוגות מתוחכמות, ובהן משלב את כל ארבעת המוטיבים.
כך הוא יוצר מבנה קונטרפונקטי עשיר מאוד בנושאים.
אבל הפוגה הגדולה ביותר מופיעה לקראת סוף הרפריזה, בה משלב מוצרט את ארבעת המוטיבים בצורה הטובה ביותר, ויוצר פוגה עשירה ומפוארת.
מלומדים גורסים, כי מוצרט חקר את הסימפוניה מס' 28 בדו מז'ור של מיכאל היידן, שגם פרק הסיום שלה כולל פוגטו.
שרמן מצביע על עוד נקודות דמיון בין יצירותיהם של שני המלחינים, שהיו כמעט בני אותו גיל.
הסימפוניה מס' 53 ברה מז'ור "האימפריאלית" של יוזף היידן נכתבה בין השנים 1775 ל-1777 וממוספרת כ-53 בכרך הראשון ברשימת היצירות של היידן על פי הובוקן (Hob.
היא מן הסימפוניות הראשונות שנכתבו אחרי הסימפוניות שכמשוער הושפעו מתנועת "הסער והפרץ" ואופיה קליל ופשוט יותר מהן.
הסימפוניה מס' 53 נכתבה באמצע תקופת שירותו הממושכת של היידן בחצר הנסיך אסטרהאזיאך זמן חיבורה אינו ידוע במדויק.
גרסתה הראשונה מתוארכת לשנים 1775–1777. עד לזמן זה הספיק לחבר עשרות סימפוניות על פי דרישת הנסיך אבל אז החל אסטרהאזי לדרוש מהיידן להתמקד בכתיבת אופרות.
ייתכן שדרישה זו נבעה, בין השאר, מהיותן של הסימפוניות האחרונות של היידן, אלו המשויכות אל "הסער והפרץ", "כבדות" ומורכבות מדי בשביל אירועי החצר להם נועדו.
הסימפוניות שהיידן כתב בהמשך היו על כן קלילות ובעלות מבנה תמטי פשוט יותר.
דבר זה לא מנע מהסימפוניה הזו להיות אחת המוצלחות והפופולריות של היידן באותה עת, כאשר עותקים שלה נמכרו בכל אירופה.
הסימפוניה כתובה להרכב תזמורתי תקני המונה חליל, שני אבובים, שני בסונים, שתי קרנות, טימפני וכלי קשת.
מבנה הפרקים וסדרם תואמים למבנה הטיפוסי של סימפוניות מן התקופה המאוחרת של היידן.
פינאלה: קפריצ'יו – אלגרטו (או פרסטו)
הפרק הראשון נפתח במבוא איטי ולאחריו חלק מהיר הכתוב כרגיל בצורת סונטה, נמרץ ועשיר באפקטים הרמוניים וריתמיים, האופייניים מאוד לסגנונו הבוגר של היידן.
הפרק השני הוא בצורת וריאציות כפולות.
הנושא לווריאציות הוא קליט ביותר, והפך במהרה לאחת המנגינות הפופולריות של היידן באותו הזמן.
המינואט של הסימפוניה הזו הוא נמרץ ועשיר, ומתחלף בטריו בעל אופי נינוח יותר עם סולו לחליל.
פרק הפינאלה של הסימפוניה קיים בשלוש גרסאות לפחות, כאשר ייתכן שאף אחת מהן אינה מקורית לחלוטין.
הגרסה הראשונה, שכותרתה "אלגרטו" היא הגרסה הנחשבת למקורית.
היא נכתבה יחד עם הסימפוניה עצמה והוכנה לדפוס על פי כתב היד של התפקידים שנמצאו בארכיב באסטרהאזי.
ישנה אפשרות שגרסה זו נכתבה על ידי אחד מתלמידיו של היידן ובפיקוחו.
תתכנה שתי סיבות לחיבור הגרסה השנייה; היידן לא היה מרוצה מהגרסה הקודמת, והחליט להחליפה בפתיחה של אופרה אלמונית שנוגנה אז בחצר של אסטרהאזי (לא ידוע אם האופרה עצמה היא של היידן) משנת 1777. לגרסה זו הכותרת "פרסטו".
יכול להיות שהיידן השתמש במוזיקה זו משום שהאופרה האמורה הייתה אז פופולרית מאוד בחצר.
לגרסה זו לא נמצאו תפקידי החליל והטימפני, והם הושלמו אחר כך.
הגרסאות השלישית והרביעית של הפרק הרביעי הופיעו בהוצאות שונות באירופה, וידוע בבטחה כי אינן של היידן.
הסימפוניה מס' 103 במי במול מז'ור (דרדור או ערבול התוף) של יוזף היידן היא הסימפוניה שלפני אחרונה בקובץ הסימפוניות הלונדוניות השני, ולפני האחרונה שכתב בכלל.
היא מופיעה כסימפוניה ה-103 ברשימת הסימפוניות של הובוקן (Hob: I\103).
זמן כתיבתה הוא חורף 1795-1794, וכינויה בא לה מן הטרמולו בטימפני, הפותח אותה.
היידן כתב את הסימפוניה ה-103 יחד עם ארבע סימפוניות נוספות בעת ביקורו השני בלונדון, שנערך בין השנים 1795-1794 (סימפוניה מס' 99 נכתבה כולה או חלקה עוד בווינה).
כמו קובץ הסימפוניות הלונדוניות הקודם (98-93), גם סימפוניות אלו, ובכללן 103, הוזמנו על ידי האמרגן והכנר יוהאן פטר סלומון לביצוע בכורה בלונדון.
קונצרט הבכורה של הסימפוניה התקיים ב-2 במרץ 1795 בסדרת קונצרטים שכונתה "Opera Concerts" בתיאטרון המלך (שלא נמצא בחצר המלכותית).
התזמורת אשר ניגנה את הסימפוניה הייתה גדולה באופן חריג לתקופה, ומנתה 60 נגנים, כאשר כלי הנשיפה מוכפלים.
את הניצוח על התזמורת חלקו ביניהם היידן שניגן בפורטה-פיאנו, ו-וויוטי הקונצרטמייסטר.
הבכורה הייתה להצלחה, ועל כך דיווח עיתון "יומן הבוקר" הלונדוני ביום שלמחרת:
היידן ביצע את הסימפוניה גם בווינה, לאחר שערך קיצוץ קל בפרק האחרון שלה.
הסימפוניה כתובה להרכב של זוגות כלי נשיפה הכולל שני חלילים, שני אבובים, שני קלרינטים, שני בסונים, שתי קרנות, שתי חצוצרות, טימפני, וכלי קשת.
זהו הרכב גדול מאוד יחסית לסימפוניות קודמות של היידן, והוא קטן רק מן ההרכב התזמורתי באורטוריות של היידן.
פרט לתפקיד הבולט של הטימפני בפתיחה הסימפוניה ובמקומות אסטרטגיים בפרק הראשון, בולט גם תפקידו של הקלרינט.
כלי זה מופיע בסימפוניות של היידן רק החל מן הקובץ השני של סימפוניות לונדון (סימפוניות מס' 104-99), בעיקר ככלי המעשיר את המרקם התזמורי ומכפיל קולות פנימיים ולעיתים את הקול הראשי.
בסימפוניה זו ישנו קטע סולו נרחב לקלרינט בטריו של המינואט, כאשר הכינור מכפיל אותו מתחתיו.
בפרק הרביעי הוא אף מנגן קטעים סולניים קצרים מעל כל התזמורת ללא כל הכפלה.
פרט לגודלה של התזמורת, הסימפוניה עצמה היא ארוכה יחסית להיידן, ומשך ביצועה מגיע ל-35 דקות.
כמו (כמעט) כל סימפוניות לונדון, לסימפוניה זו 4 פרקים שמבנם הוא: פרק ראשון בצורת סונטה עם הקדמה איטית, פרק שני בצורת וריאציות (רגילות או כפולות) או פרק חופשי יותר במתכונת ABA, מינואט עם טריו, ופרק רביעי בצורת רונדו-סונטה.
1. אדג'יו-אלגרו קון-ספיריטו – הפרק פותח, כאמור, במבוא איטי עם טרמולו בטימפני בתחילתו.
אפקט הפתיחה בטרמולו אינו מקרי; ידוע לנו שבאותה עת, לקראת ביצוע של מוזיקה סימפונית, נהג נגן הטימפני "לבדוק" את תופי הדוד לקראת הביצוע.
בחלק מן הביצועים ההיסטוריים של סימפוניה זו, מקליטים גם את "בדיקת הכלים" הזו שמובילה היישר אל פתיחת הסימפוניה.
באופן מסורתי נוגן הטרמולו תמיד בשקט על מנת ליצור אפקט דרמטי יותר בהמשך, אך מספר מנצחים בעלי ידע בביצוע היסטורי מבצעים אותו דווקא בפורטה, מאחר שהיידן לא מציין שיש לנגן את הפתיחה בפיאנו (אי-סימון דינמיקה משמעותו באותה התקופה ברירת המחדל: פורטה או מצו-פורטה).
לאחר הטרמולו נכנסים כלי הבאס של התזמורת במוטיב איטי, המזכיר לחלק מן השומעים את מזמור ה-Dies Irae הגרגוריאני.
קשה לומר שהיידן התכוון למוטיב זה, אך הדמיון גם הוא איננו מקרי, מכיוון שהטמפו ו-4 הצלילים הראשונים אכן זהים.
החלק המהיר הוא במשקל 8\6 ובעל תצוגה מונותמאטית.
השימוש במשקל המורכב 6/8 מאפשר להיידן שילוב של אפקטים ואשליות ריתמיות (למשל המיולות) רבות מן הרגיל.
המיוחד בפרק זה הוא, שלקראת סופו חוזרת הפתיחה האיטית של הפרק בחלקה, ולאחריה מגיעה הקודה המסיימת את הפרק.
2. אנדנטה פיו-טוסטו אלגרטו – הפרק האיטי הכתוב בדו מינור הוא בצורת וריאציות כפולות.
הוא הפרק המינורי היחיד בכל הסט השני של סימפוניות לונדון, והוא כתוב ללא הקלרינטים.
אופיו של הנושא המינורי הוא קודר מאוד, ואילו הנושא המז'ורי שובבי, ולעיתים פומפוזי.
הווריאציות עצמן הן ססגוניות מאוד, ומופיעים בהן קטעי סולו רבים לכלי הנשיפה, ואחת הווריאציות היא למעשה קטע סולו וירטואוזי וארוך מאוד לכינור.
לנושא המינורי עצמו יש גוון מודאלי, מאחר שמופיעה בו טרצה מוגדלת בין צליל הטרצה והקוורטה, דבר היוצר דיסוננס חריף.
נטען כי נושא זה הוא בעצם שיר עם קרואטי אותו היידן הכיר.
3. מינואט – פרק המינואט, שוב במי במול מז'ור, הוא סטנדרטי למדיי אך עשיר באפקטים רתמיים ודינמיים אשר מקרבים אותו לסגנון הסקרצו; המינואט עצמו קולח ועשיר, ולעומתו הטריו עדין יותר, מתוזמר בדלילות עם סולו לקלרינט כנזכר לעיל.
4. פינאלה: אלגרו קון-ספיריטו - פרק הסיום של הסימפוניה פותח בסולו של שתי קרנות במהלך טיפוסי ("קווינטות קרן").
לאחריו מושמע גרעין מוטיבי, שיהווה בסיס לפרק כולו.
הפרק מצטיין במרקם פוליפוני עשיר לכל אורכו, עם דופק ("פולס") מתמשך, למעט עצירות בודדות, בסיומן של חטיבות הפרק.
לקראת סיום הפרק יופיע שוב מוטיב קריאת הקרן, אך הפעם בכל התזמורת.
נטען שגם המוטיב הראשי של פרק זה לקוח משיר עם קרואטי.
הסימפוניה מס' 49 בפה מינור היא אחת מעשר הסימפוניות המינוריות שכתב יוזף היידן, ונהוג לייחסהּ להשפעת תנועת "הסער והפרץ".
ברשימת היצירות של היידן שערך הובוקן היא ממוספרת כמס' 49 בכרך הראשון (Hob: I\49), וזמן כתיבתה מתוארך ל-1768.
על-אף מספורה ברשימתו של הובוקן כסימפוניה ה-49, היא קדמה ל-10-15 סימפוניות אשר נמצאות לפניה ברשימה מבחינת זמן חיבורהּ (שבמקרה זה הוא ודאי על פי כתב יד מתוארך).
היא ככל הנראה אחת הסימפוניות הראשונות בסולם מינורי שכתב היידן.
שיוכן של חלק מן הסימפוניות של היידן לזרם "הסער והפרץ" אינו ברור כל כך, מכיוון שבאופן רשמי, הסער והפרץ כתנועה אומנותית בספרות החל רק באמצע שנות ה-70 של המאה ה-18. מכל מקום, ניתן להבחין ברצף של יצירות שכתב היידן בין השנים 3\1768-1772 אשר חורגות מכל מה שהלחין היידן לפניהן ואחריהן.
חריגות סגנוניות אלה, פרט לרושם הכללי שמשאירות הסימפוניות, מתבטאות בהבדלי דינמיקה קיצוניים, פולס חזק ומהיר בפרקים המהירים, הרחבת טווח ההרמוניה והרגיסטר ועוד.
כמו כן, הנטייה לשימוש בסולמות מינוריים נעשית מובהקת יותר, בהתחשב בכך שמרבית יצירותיו של היידן כתובות בסולם מז'ורי; 6 מתוך עשר הסימפוניות המינוריות של היידן נכתבו בפרק זמן זה.
אפשר גם למצוא סימפוניות אשר כתובות בסולמות אשר נחשבו אז ל"מרוחקים", לדוגמה סי מז'ור (סימפוניה מס' 46) פה מינור (סימפוניה זו) ופה דיאז מינור (מס' 45, "הפרידה").
השפעה דומה ניכרת גם בקובץ רביעיות כלי הקשת אופוס 20, שנכתב באותה תקופה, אשר מתוכן שתיים הן בסולם מינורי, ולרוב מסתיימות בפרקים פוגאליים אשר גם הם מהווים אפיון לסגנון זה.
לא נהוג לקבוע "אופנה מוזיקלית" רק על סמך מלחין אחד, ואכן, גם אצל מוצארט ניתן למצוא יצירות בעלות מאפיינים זהים מאותה תקופה, כמו הסימפוניה מס' 25 בסול מינור ורביעיית כלי הקשת ברה מינור 173 קכל .
לא ידוע על התפתחות כלשהי בחייו האישיים של היידן שהובילה לרצף יצירות בסגנון הזה, אך יש המייחסים אותו לכך שאחרי מינויו של היידן כקאפלמייסטר אצל משפחת אסטרהאזי, הוא עבר להתמקד בכתיבת אופרות ומוזיקה דתית, דבר שייתכן וגרם לסגנונו להשתנות.
כינויה של הסימפוניה לא ניתן לה על ידי היידן ואינו קשור לפולחן דתי; מתן כינויים לסימפוניות לא היה שכיח באותה עת.
ייתכן מאוד, שהסימפוניה בוצעה כחלק מיצירה בימתית כלשהי.
הסימפוניה כתובה להרכב תזמורתי קטן אך תקני המונה שני אבובים, שתי קרנות, בסון (המכפיל את תפקיד הבס) וכלי קשת.
ההרכב אשר עמד אז לרשותו של היידן היה בעל ממדים קאמריים של ממש, ומנה לא יותר מ-6-8 כנרים, ויולן, צ'לן ונגן קונטרבס, וכמו כן נגני כלי נשיפה מועטים, ללא חצוצרנים או נגני טימפני.
הסולם בו בחר היידן, פה מינור, לא היה נפוץ באותה בתקופה.
הוא מקנה לסימפוניה נימה מלנכולית ועמומה.
היידן חוזר לסולם זה באחת מיצירותיו הידועות והקודרות יותר, הווריאציות לפסנתר בפה מינור, אשר נכתבו בנסיבות טרגיות.
מאפיין נוסף של הסימפוניה הוא שהסולם פה מינור הוא סולם הטוניקה בכל הפרקים, למעט בטריו, שם מתחלף הסולם לפה מז'ור.
מה שעוד תורם לאווירה הקודרת השורה על הימפוניה הוא המודולציה בה בוחר היידן; הפיתוח נוטה להתמקד בסולם הדומיננטה המינורי (דו מינור) במקום בזה המז'ורי.
באופן כללי, היידן מדגיש את צליל הדומיננטה באופן בולט; כל אחד מן הפרקים פותח בו, ובמעין מוטיב של הצלילים השכנים לו: דו-רהb-סיb-דו.
הרכב הפרקים של הסימפוניה אינו שכיח; היא פותחת בפרק איטי ארוך, שלאחריו מגיע הפרק המהיר.
זוהי הסימפוניה האחרונה מתוך שש סימפוניות של היידן הכתובות באופן זה.
מאפיין זה, כמו גם העובדה שהסימפוניה כולה כתובה בסולם אחד, והמרקם הפוליפוני שלה, מעניקים לה לדעת חלק משומעיה אופי בארוקי.
הפרקים, כמובן למעט המינואט, כתובים בצורת סונטה.
1. אדג'יו – הפרק האיטי הפותח את היצירה.
הוא ארוך ואיטי יחסית לפרקים איטיים אחרים בסימפוניות של היידן.
המרקם הרטורי והפוליפוני, כמו גם התזמור הכהה שלו, הופכים אותו לאחד הפרקים היותר מהורהרים שכתב היידן.
המעבר בין הפיתוח לרפריזה רצוף במודולציות המייצרות תחושה של אי יציבות.
הדומיננטה בולטת שם בחסרונה ובמקומה ישנו מעבר דרך סי בקאר.
2. אלגרו די-מולטו – הפרק השני של הסימפוניה הוא הפרק המהיר הראשון שלה, ובעל אופי נמרץ מאוד.
המוטיב דו-רהb-סיb-דו מופיע בראשיתו בקפיצות דרמטיות בכלי הקשת.
הפרק עצמו הוא דחוס יחסית לפרק מהיר בסימפוניה של היידן.
התצוגה שבו מכילה מגוון של נושאים המנוגנים ברצף, כמעט ללא פיסוק מוזיקלי ביניהם, כנהוג אצל היידן: נושא ראשון תזזיתי, פוליפוני, עם קפיצות מעלה ומטה בכינורות.
הנושא נקטע ובמקומו מופיע קטע רגוע יותר בסולם מז'ורי, ונדמה כאילו הפולס נרגע, אך הוא חוזר מיד אחר כך עם מוטיבים חדשים, כשלקראת הסוף מגיח לפתע נושא לירי באבוב.
הפיתוח הפוליפוני רווי מעברים הרמוניים, חלקם חלקים וחלקם חריפים יותר.
הרפריזה מהווה חזרה שלמה של התצוגה כשכולה בסולם פה מינור.
3. מינואט-טריו – המינואט הוא אולי הפרק הסטנדרטי ביותר בסימפוניה, לפחות יחסית להיידן עצמו.
הוא פותח במוטיב הבנוי סביב הדומיננטה.
הטריו, כאמור, הוא בפה מז'ור, וכתוב לסולו של אבובים וקרנות.
4. פינאלה-פרסטו – פרק הפינאלה הוא קצר יחסית, אך מהיר ושוצף אף יותר מן הפרק השני.
הוא רווי במעברים הרמוניים וריתמיים חדים.
וולפגנג אמדאוס מוצרט כתב את הסימפוניה מס' 40 בסול מינור (מס' 550 ברשימת קכל) בשנת 1788.
יש שמתייחסים לסימפוניה מס' 40 כאל הסימפוניה "הגדולה" בסול מינור, להבדילה מן הסימפוניה "הקטנה" בסול מינור (סימפוניה מס' 25) של מוצרט.
אלה הן שתי הסימפוניות היחידות בסולם מינור שמוצרט כתב, בחריג אפשרי של סימפוניה מינורית מוקדמת, שהתגלתה מחדש בשנים האחרונות, המוכרת כיום כ"סימפוניית אודנזה".
הסימפוניה הושלמה ב-25 ביולי 1788. תהליך חיבורה התרחש בתקופה יצרנית במיוחד, שנמשכה שבועות ספורים, בשנת 1788, במהלכה סיים מוצרט גם את הסימפוניות מס' 39 ומס' 41, (ב-26 ביוני וב-10 באוגוסט בהתאמה).
יש האומרים ששלוש הסימפוניות האחרונות הללו של מוצרט משלימות אחת את השנייה.
מס' 39 החיננית והריקודית, מנוגדת למס' 40 הקודרת והמינורית, ש"משלימה" את הסימפוניה מס' 41 ה"כבדה", חגיגית ומלכותית.
שאלת ביצוע הבכורה של הסימפוניה
אין ראיה מתועדת מוצקה לחלוטין לכך, שביצוע הבכורה של הסימפוניה ה-40 התרחש בתקופת חייו של מוצרט.
עם זאת, כפי שמציין זסלב (1983), הראיה ה"נסיבתית" לביצועה חזקה מאוד.
בכמה הזדמנויות בין חיבור הסימפוניה למות המלחין נערכו קונצרטים סימפוניים שכללו מוזיקה של מוצרט, בהם קונצרטים שתוכניתם השתמרה והיא כוללת סימפוניה, ללא פירוט תאריך או סולם.
דרזדן, 14 באפריל 1789, בזמן מסעו של מוצרט לברלין.
עותקים שהשתמרו ממודעה לקונצרט של "אגודת המוזיקאים" (Tonkünstlersocietät) מ-17 באפריל 1791 בבורגתיאטר בווינה, בניצוח עמיתו של מוצרט, אנטוניו סליירי.
כיצירה הראשונה בתוכנית מופיעה במודעה "סימפוניה גדולה שחיבר מר מוצרט".
חשובה ביותר העובדה, שמוצרט הכניס שינויים בסימפוניה (כתב היד של שתי הגרסאות עודנו קיים).
ביחס לקונצרטים שלהם נועדה הסימפוניה מלכתחילה (1788), אוטו אריך דויטש גורס שמוצרט תכנן לקיים סדרה של שלושה "קונצרטים בקזינו", בקזינו חדש בשפילגאסה, בבעלות פיליפ אוטו.
מוצרט שלח אפילו שני כרטיסים לסדרה הזו לידידו מיכאל פוכברג.
עם זאת, נראה שאי אפשר לקבוע בוודאות אם סדרת הקונצרטים התקיימה או בוטלה בגלל חוסר עניין.
זסלב סבור, שרק הראשון בשלושת הקונצרטים התקיים הלכה למעשה.
מערך הכלים בפרטיטורה (בגרסתה המתוקנת) הוא כדלהלן:
2 קרנות (שכל אחת מהן פועלת בנפרד)
בולטים בחסרונם חצוצרות וטימפני, שנחשבו לכלים ה"חגיגיים".
ליצירה ארבעה פרקים, בסדר המקובל (פרק מהיר, פרק איטי, מנואט, פרק מהיר) בסימפוניה של התקופה הקלאסית.
כל הפרקים מלבד השלישי כתובים בצורת סונאטה; המנואט והטריו כתובים בצורה תלת-חלקית כמקובל.
הפרק הראשון מתחיל בנימה קודרת, לא בנושא הראשון שלו אלא בליווי, המנוגן בכלי המיתר הנמוכים עם חלוקה בקבוצת הוויולות.
הטכניקה של פתיחת היצירה בתבנית ליווי שימשה את מוצרט בהמשך בקונצ'רטו האחרון שלו לפסנתר, מס' 27 ק.
595 ובשנים הבאות התחבבה על מלחיני התקופה הרומנטית (לדוגמה, הקונצ'רטו לכינור של מנדלסון והקונצ'רטו השלישי לפסנתר של רחמנינוב).
מוצרט משתמש בנושא הראשון באפקט האנחה הבארוקית, של מרווח הסקונדה היורדת, בכרומטי.
הסקונדות היורדות חוזרות בעוד מקומות רבים בפרק, וגם מעט פעמים בפרקים הבאים.
לאחר שלוש האנחות, קופצת המנגינה במרווח פסימי של סקסטה קטנה, מרווח שמדמה געגוע, במוזיקה של התקופה הרומנטית.
לאחר קטע מעבר קצר שחוזר על מוטיב הסקונדות היורדות, נכנסים כלי הנשיפה מעץ וגוררים את כל התזמורת לסדרה של אקורדים דרמטיים.
לאחר מכן הנושא הראשון חוזר שוב, אך הפעם מוביל את הפרק אל הגשר.
לאחר מכן נשמע הנושא השני בסולם סי-במול מז'ור.
בקטע זה משחק מוצרט שוב על הסקונדות היורדות ומעביר אותן בין כלי הנשיפה למיתרים, דבר שבעצם יוצר את הנושא השני.
לאחר מכן יש את קבוצות הסיום שנפתחות באוניסון חגיגי, ונגמרות באקורד מוזר למדי, ללא תחושת סיום.
במבוא לפיתוח נשמע שוב האקורד המוזר שנשמע בסוף האקספוזיציה, ומוביל אותנו לקטע סוער במיוחד, שהוא הפיתוח של הנושא הראשון.
ישנם קטעים של פוגטו רבים, שגם כאן חוזרים על מוטיב האנחות והפרק חוזר לאקספוזיציה.
פה יש הרחבה של הגשר שחוזר על סיקוונצות רבות של הגשר.
לאחר מכן נשמע שוב הנושא השני, שהפעם נשאר בסולם סול מינור ונשמע אפל מאוד.
לאחר מכן חוזרות קבוצות הסיום והפרק נגמר.
הפרק השני לירי באופיו וכתוב במקצב של 6/8, במי במול מז'ור, הסולם המז'ורי הבנוי על הטרצה שמתחת לסולם סול מינור שבו כתובה הסימפוניה.
הנושא השני מאוד ארוך, עם מוזיקה חופשית, ומלאת דמיון.
הפרק השלישי מורכב מריקוד בצורת מינואט, ולאחריו קטע נוסף במשקל משולש, הטריו.
המינואט הקצר מתחיל בריתמוס קוצף, מוטעם בהצלבה (המיולה) ובשני פסוקים בני שלוש תיבות כל אחד; המוזיקה, כפי שציינו פרשנים שונים, מוגדרת אומנם כ"מנואט", אבל בהחלט איננה מתאימה לריקוד.
המינואט מאוד רציני, נוקשה וכבד.
המינואט נפתח באקורד סול מינור מפורק (רה- סול- סי במול).
לאחר מכן נשמעת התשובה למשפט הזה, במטח של סקונדות יורדות.
חלק הב' במינואט מתחיל כמו בפרק הא' אך כאן הוא מתפתח ויוצר קטע הרמוני מלא ועשיר.
גם כאן ישנם קטעי פוגטו בכינורות.
פרק הטריו, המנוגד לו באופיו השלו והנינוח, בסולם סול מז'ור, עושה שימוש לסירוגין בחטיבת כלי הקשת לעומת חטיבת כלי הנשיפה מעץ.
בחלק השני של הטריו, שתי החטיבות משתפות פעולה ביחד עם הקרנות.
הפרק הרביעי נשמע ממש כמו השלמה לפרק הראשון.
הפרק כתוב ברובו בפסוקים בני שמונה תיבות, בהתאם למגמה הכללית של מרובעות ריתמית בסיומי סימפוניות מן התקופה הקלאסית.
הנושא מאוד תזזיתי וסוער ומשחק בין רגעי פורטה תזמורתיים לרגעי פיאנו נוגים.
הגשר הארוך, מכיל בתוכו גם מלודיות רבות יחסית.
הנושא השני שקט ולירי, ובנוי בסולם סי במול מז'ור.
בקבוצות הסיום נשמעים שוב המוטיבים מן הגשר.
מעבר מודולציה ראוי לציון, המערער במידה רבה את יציבות הסולם, מופיע בראשית קטע הפיתוח וכולל כל טון בסולם הכרומטי פרט לאחד.
הצליל היחיד שהושמט הוא למעשה סול טבעי, צליל הטוניקה.
הפיתוח מאוד סוער, ומכיל קטעי פוגטו רבים.
הפיתוח מאוד לא יציב וקשה מאוד לחוש תחושת טונליות מסוימת.
בריפריזה, הנושא הראשון מקוצר, והנושא השני בא בסולם המינורי.
לאחר מכן נשמעות קבוצות הסיום, שמביאות את הפרק ואת הסימפוניה כולה, לסיום הדרמטי.
לבני תקופתו של מוצרט, שהיו רגילים למוזיקה קלילה, ולמטרות בידור בעיקר, היה קשה לקבל את הסימפוניה הזאת, בשל אופייה הטראגי והמלנכולי.
לעומת זאת היצירה הפיקה פרשנויות שונות ממבקרים.
רוברט שומאן ייחס לה "קלילות וחינניות יוונית".
דונלד טובי ראה בה תכונות של אופרה בופה.
מכל מקום, נראה שהתפיסה הרווחת ביותר כיום היא, שמדובר בסימפוניה בעלת נימה טרגית ורגשית ביותר; לדוגמה, צ'ארלס רוזן ("הסגנון הקלאסי") מכנה את הסימפוניה "יצירה שיש בה להט יצרים, אלימות ויגון."
על אף חילוקי הדעות, אין ספק שהסימפוניה היא אחת מיצירות המוערכות ביותר של מוצרט, והיא זוכה לביצועים והקלטות תכופים.
בטהובן הכיר היטב את הסימפוניה ה-40 והעתיק 29 תיבות מן הפרטיטורה באחת ממחברותיו.
יש סברה, שהנושא הפותח את הפרק האחרון נתן לבטהובן את ההשראה לחיבור הפרק השלישי של הסימפוניה החמישית.
נוסף לכך, דומה שבפרק הפותח את הסונאטה הראשונה לפסנתר של בטהובן (אופוס 2 מס' 1 בפה מינור) יש הדים לכמה מן המוטיבים הריתמיים המופיעים בפרק הסיום של הסימפוניה.
בכמה מיצירותיו של שוברט, בהן אחת מרביעיות המיתרים שלו ובייחוד המנואט של הסימפוניה החמישית שלו, ניכרת השפעה מיצירה זו, אף כי במנואט של שוברט אין אותה מידה של מורכבות ריתמית וקונטרפונקטית שיש אצל מוצרט.
השפעתה של הסימפוניה ניכרת גם בסוגות מוזיקליות פרט למוזיקה הקלאסית, והיא מככבת למשל בשיר "אוי לי, אוי לי" (يا أنا يا أنا) של פיירוז.
שש הסימפוניות הפריזאיות שכתב היידן זכו להצלחה רבה בפריז, ותרמו למוניטין שכבר צבר שם.
עקב ההצלחה הרבה הזמין בשנת 1787 מהיידן הכנר יוהאן טוסט את הסימפוניות שמספורן הוא 88 ו-89, בסול מז'ור ובפה מז'ור בהתאמה.
הכנר יוהאן טוסט, שלו כתב היידן את הסימפוניות, היה כנר בתזמורתו של אסטרהאזי בעבר, ואשר פרש מהתזמורת.
הוא נסע לפריז כדי לנסות את מזלו שם.
כדי להתפרסם בציבור הפריזאי ביקש מהיידן לכתוב את הסימפוניות הללו.
הסימפוניה הראשונה מבין השתיים, מספר 88 בסול מז'ור, הייתה פופולרית בפריז, ונחשבת עד היום לאחת מיצירות המופת של היידן, בעיקר בזכות פרקה השני המצטיין במקוריותו וביופיו.
יוהנס ברהמס, אשר היה ידוע בהערצתו להיידן, ואשר זכורות לא מעט ציטטות שלו על יצירות מאת היידן, אמר כי הוא רוצה שהסימפוניה התשיעית שלו תצלצל כמו פרק זה (הפרק השני).
הסימפוניות כתובות להרכב סימפוני הכולל חליל אחד, שני אבובים, שני בסונים, שתי קרנות, שתי חצוצרות, טימפני, וסקציית כלי קשת.
1. אדג'יו-אלגרו - פרק ראשון עם הקדמה איטית, המובילה לפרק מהיר בצורת סונאטה.
2. לארגו - הפרק בנוי בצורת וריאציות כפולות.
3. מנואט-אלגרטו - הטריו של המנואט מצלצל כמו לקוח מתוך יצירה עממית, שכן הוא כולל צלילי דרון וחלקים ממנו כתובים במודוס לידי עם מקצבים לא סטנדרטיים.
4. פינאלה-אלגרו קון ספיריטו - פרק מסיים בצורת רונדו-סונאטה.
1. ויואצ'ה - פרק ראשון בצורת סונאטה.
2. אנדנטה קון מוטו - פרק אשר לקוח מקונצ'רטו ללירה, ומושתת על מנגינה סיציליאנית.
3. מנואט - הטריו של המנואט כולל סולו לחליל.
4. גם פרק זה לקוח מתוך קונצ'רטו קודם ללירה, והוא כתוב בצורה שהיא יחסית לא שכיחה אצל היידן - צורת רונדו.
היידן אף מורה על "משיכת" החזרה של אחד הרפרנים, לקראת הופעתו החוזרת.
הסימפוניות של יוזף היידן שמוספרו 90-92, נכתבו בין השנים 1788-1789. לאחר הצלחתן של שתי הסימפוניות הקודמות שהיידן הלחין, ואשר הושמעו בפריז, הזמין ב-1788 הרוזן מאוניי (Comte d'Ogny), שעמד בראש "האגודה של התא האולימפי", מהיידן, שלוש סימפוניות.
אותה אגודה פריזאית הזמינה מהיידן גם את סדרת הסימפוניות אשר ידועה כ"סימפוניות פריז" (82-87).
היידן למעשה לא היסס למכור את אותן הסימפוניות לשני גופים שונים, והוא מכר את הסימפוניות הללו גם למזמינים מבוואריה.
מתוזמרת לחליל, שני אבובים, שני בסונים, שתי קרנות, שתי חצוצרות, טימפני וכלי קשת.
אנדנטה - פרק בצורת וריאציות כפולות
פינאלה: אלגרו אסאי - פרק זה מכיל בין השאר הלצה מוזיקלית של היידן.
לפרק קודה ארוכה שבאמצעה הפרק כביכול מסתיים, אך אחרי כמה שניות של הפסקה הנושא מנוגן שוב במודולציה נועזת, ומוביל לקטע וירטואוזי ארוך (באוניסון) שבסופו מגיע הסיום האמיתי של הפרק.
סימפוניה מספר 91 במי-במול מז'ור (1788)
מתוזמרת לחליל, שני אבובים, שני בסונים, שתי קרנות וכלי קשת.
זו הסימפוניה האחרונה של היידן אשר אינה כוללת חצוצרות וטימפני.
סימפוניה מספר 92 בסול מז'ור ("אוקספורד" 1789)
הסימפוניה בסול מז'ור היא מן היותר ידועות בסדרה זאתה, וניתן לה הכינוי "אוקספורד" משום שהיידן ניצח על השמעת הבכורה שלה בשנת 1791, בטקס אשר בו הוענק לו תואר דוקטור של כבוד מטעם אוניברסיטת אוקספורד.
התואר עצמו הוענק כבר שנה קודם, אך היידן לא יכול היה להיות נוכח באותה העת בבריטניה.
מלכתחילה הסימפוניה יועדה לביצוע בפריז לאחר כתיבתה, בשנת 1789.
אדג'יו-אלגרו ספיריטואוזו - מבוא איטי ופרק מהיר בצורת סונטה.
אדג'יו קנטבילה - הפרק השני כתוב בצורה תלת חלקית, והוא מושתת על נושא מלודי, שלאחריו חלק אמצעי מינורי ודרמטי יותר.
הסימפוניה מס' 34 בדו מז'ור קכל 338, נכתבה על ידי וולפגנג אמדאוס מוצרט.
נסיבות הכתיבה של היצירה כמו גם תאריך ביצוע הבכורה נותרו עלומים, ולא ידוע על הזמנה כל שהיא.
ידוע שהיצירה הושלמה בזלצבורג, ב-29 באוגוסט 1780.
זו היא אחת הסימפוניות הראשונות של מוצרט שניתן להחשיבן כיצירה סימפונית "גדולה", בה מוותר מוצרט על השפעות מוזיקליות חיצוניות, וכותב מוזיקה בסגנונו הייחודי.
בניגוד למוזיקה מהתקופה הקלאסית הסימפוניה כוללת רק שלושה פרקים, ללא פרק המנואט.
למרות זאת, נהוג לנגן את היצירה עם המנואט ק.
409 שנכתב על ידי מוצרט בווינה בשנת 1782 לקונצרט.
למרות ששאר פרקי הסימפוניה כתובים ללא חלילים, המנואט כתוב גם לשני חלילים, מאחר שנכתב בתקופה מאוחרת יותר.
2 אבובים, 2 בסונים, 2 קרנות, 2 חצוצרות, טימפאני, כינור ראשון, כינור שני, ויולות, צ'לים וקונטרבסים (כאמור, פרק המנואט כולל גם שני חלילים).
לסימפוניה יש מבנה בסיסי של ארבעה פרקים, כמקובל במוזיקה הקלאסית: פרק מהיר, פרק איטי, פרק ריקודי (כאמור בסימפוניה זו פרק המנואט נכתב בנפרד) ופרק מסיים מהיר.
- Allegro vivace- הפרק נפתח בהצהרה חגיגית ומלכותית ביותר.
זה הוא גם האופי ששולט ברוב חלקי היצירה.
הצירוף של צלילים ארוכים ומקצבים מנוקדים, מאפיינים פתיחות צרפתיות, אך מוצרט מוסיף על כך קישוטים מהירים, שאחר כך מזוהים עם פתיחות "מוצרטיות".
לפני המעבר מקדימים, החצוצרות והאבובים.
במעבר ניתן לשמוע תנועה מהירה ותמידית בכינור השני, על רקע המנגינה בכינורות הראשונים.
במעבר ישנן כמה מינוריזציות לסולם סול מינור, שמקנות תחושת כובד ורצינות.
המעבר נגמר בשני סולמות מהירים עולים.
הנושא השני נפתח בהקדמה קצרה, עם סולם כרומטי בכלי הקשת.
הנושא השני שונה במהותו ובאופיו מהנושא הראשון, למרות שמוצרט מצליח לקשר בין הנושאים.
בשני הנושאים יש מקצב מנוקד, אלא שפה הוא מקבל גוון חינני וקליל, ולא רשמי ומלכותי כמו בנושא הראשון.
הנושא השני ארוך יחסית, ובולטים בו הכינורות ב"קפיצות" שלהם.
קבוצת הסיום מתחילה בטרמולו בכינורות, והם נכנסים אחד אחרי השני במעין קנון.
לפתע הפורטה התזמורתי נעצר, והקודה (הארוכה למדי) נגמרת.
ביצירה הזו אין קו חזרה כמקובל, וישר עוברים לפיתוח.
המעבר הדרסטי לפיתוח מתחיל כאשר מודגש המעבר לתו פה, שמהווה דיסוננס לסולם בו נגמרה האקספוזיציה: סול מז'ור.
כלי הנשיפה מעץ מדגישים את האקורד, בזמן שכלי הנשיפה מוסיפים צליל מונמך, ומשנים את האווירה לדרמטית ומינורית.
פתאום הופכת המוזיקה לקלה ונעימה, כשעוברים לסולם לה במול מז'ור.
לאחר מכן, האבוב מפתח את הצליל הארוך שעליו שהה ומגיע למעין דו-שיח עם הכינורות.
כלי הנשיפה שומרים על אותה תבנית ריתמית, ואילו הכינורות משנים אותה מדי פעם, מה שיוצר גיוון.
כאן מגיע המוזיקה לנקודה קודרת ביותר, והקרנות מנגנות צליל עוגב, והפיתוח נגמר בשלוש כניסות קצרות של האבובים.
בריפריזה נשמעת שוב המוזיקה החגיגית, אך הפעם המעבר מבוטל כליל, ולאחר שהמוזיקה נוחתת על הצליל סול וחוזרים הסולמות העולים המהירים, הפרק עובר אל הנושא השני, שמושמע הפעם בסולם הטוניקה כמובן.
גם הקודה מקוצרת, ונגמרת בחגיגיות.
- andante di molto - הפרק האיטי בסימפוניה.
הפרק מבוסס בעיקר על צליליהם של כלי הקשת.
כל כלי הנשיפה (מלבד הבסון שמצטרף מדי פעם לקו הבאס) שותקים בפרק.
הפרק בנוי כך: נושא ראשון, מעבר, נושא שני, קבוצת סיום וקודה.
המבנה הזה חוזר על עצמו פעמיים.
כלומר הפרק בנוי כמו סונאטה ללא הפיתוח.
בחזרה השנייה משתנה רק סולמו של הנושא השני.
- Menuet - כאמור היצירה נכתבה ללא פרק שלישי, אך נהוג לנגן אותה עם המנואט הזה (שנכתב עם תוספת של שני חלילים).
חלק הא' של המנואט מאוד ריקודי, דבר שנזנח בסימפוניות הבאות.
בחלק הב', הכינורות יוצרים קנון קטן, שנודד מעלה אל כלי הנשיפה, וזה לכבוד סיום המנואט.
בחלק הטריו מובלטים כלי הנשיפה מעץ, וכלי הקשת הופכים למלווים לכל אורך הטריו.
האבוב זוכה לסולו הראשון, ונענה על ידי החליל, שמנגן טריולות.
בחלק הב' של הטריו זוכה החליל לסולו.
- Finale: Allegro vivace - זהו פרק ריקודי ביותר במשקל של שש שמיניות מהיר ביותר.
הפרק נפתח באוניסון, שלאחריו מנגנים רק כלי הקשת בתנועה מהירה.
המעבר מאוד קצר ומאופיין במוזיקה מלכותית.
הנושא השני מנוגן תחילה רק בידי הכינורות, ולאחר מכן מצטרפים האבובים.
הפרק ניחן בתנועה מתמדת, וישר עוברים אל קבוצות הסיום.
חלק הפיתוח כולל מספר מינוריזציות וגם הוא מאוד קצר.
לאחר מכן עוברים אל הריפריזה, בה אין שינויים מהותיים (הנושא השני נשאר בסולם הטוניקה), והפרק נגמר בחגיגיות.
הסימפוניה מס' 38 ברה מז'ור קכל 504 נכתבה על ידי וולפגנג אמדאוס מוצרט.
הסימפוניה הזו מכונה סימפונית "פראג", על שם העיר פראג אשר ידוע כי מוצרט התחבב על תושביה ושתושביה התחבבו על מוצרט, יותר מאשר תושבי וינה.
בנוסף, מכונה הסימפוניה גם "הסימפוניה ללא מנואט", משום שהיא הסימפוניה ה"בוגרת" היחידה של מוצרט (ממס' 32 ואילך) אשר כוללת רק שלושה פרקים, והיא חסרת פרק ריקודי כגון מנואט.
היצירה מהווה נקודת מפתח ביצירה הסימפונית עד אז ומוצרט מוותר על כתיבת פרק המנואט בסימפוניה, מה גם שהסימפוניה מורכבת למעשה משלושה פרקים בצורת סונאטה, ולכן הם מכילים חומר מוזיקלי רב כך שאין צורך בעוד פרק מנואט לצידם.
כתב היד של היצירה שמור בספרייה היאגֶלֹונית (Biblioteka Jagiellonska) בקרקוב.
בסוף שנת 1786 התקיימה בפראג הופעת הבכורה של האופרה האחרונה שכתב מוצרט: נישואי פיגארו.
האופרה התקבלה בפראג בחום ובהתלהבות מרובה יותר מכפי שהתקבלה אצל הקהל הוינאי, מס' חודשים לפני כן.
ההצלחה חיבבה את מוצרט על הקהל הצ'כי, ומוצרט חש קרבה למקום.
בשעה שירדה קרנו בווינה, הפופולריות שלו בקרב אנשי הבירה הצ'כית רק הלכה וגברה, כאשר כל בכורה מוזיקלית של אחת מיצירותיו נחוגה ברוב פאר ובכבוד רב.
מלבד תהילה זכה מוצרט בפראג לתגמול נאה בעבור יצירתו, הן בתשלום ישיר עבור קונצרטים אותם נתן והן בתמלוגים על שימוש ביצירותיו.
עקב ההצלחה ערך מוצרט מסע הופעות בפראג, שבמהלכו כתב לא רק את הסימפוניה הפראגית אלא גם עוד שתי יצירות מפתח בתולדות המוזיקה הקלאסית: האופרה דון ג'ובאני והסרנדה לכלי מיתר: מוזיקת לילה זעירה.
תאריך סיום הסימפוניה אשר כתוב על גבי הפרטיטורה הוא ה-6 בדצמבר 1786. הסימפוניה נוגנה בהופעת בכורה באולם קונצרטים שבפראג בתאריך ה-10 בינואר 1787, כ- 10 חודשים לפני הופעת הבכורה של האופרה דון ג'ובאני, ומס' שבועות לאחר הופעת הבכורה בפראג של האופרה נישואי פיגארו.
יש הטוענים שלסימפונית פראג יש גם מן האופי של האופרת בופה של הקומדיה האיטלקית נישואי פיגארו, וגם מן האופי הטראגי של האופרה סריה והדרמה ג'וקוזו (דרמה קומית) של דון ג'ובני, מאחר שהסימפוניה נכתבה בסמוך כל כך לשתי האופרות הללו.
הסימפוניה כתובה לתזמורת קלאסית טיפוסית (התזמורת חסרה רק שני קלרינטים הכוללת: 2 חלילים, 2 אבובים, 2 בסונים, 2 קרנות יער, 2 חצוצרות, טימפאני וכלי מיתר (כינורות ראשונים ושניים, וילות, צ'לים וקונטרבסים).
הסימפוניה, כאמור, מכילה רק שלושה פרקים, בניגוד למבנה המקובל של התקופה הקלאסית, הבנוי מ-4 פרקים (מהיר, איטי, ריקוד ומהיר).
כתוב במשקל של ארבעה רבעים (ההקדמה כתובה גם היא באותו המשקל).
כתוב במשקל של שש שמיניות.
כתוב במשקל של שני רבעים.
הפרק הראשון של הסימפוניה הוא אחד הפרקים התוססים והמלאים ביותר שכתב מוצרט בסימפוניות שלו.
לא פלא, שברוב הביצועים נוהגים לחזור ולנגן פעם שנייה גם את האקספוזיציה, וגם את הפיתוח והרפריזה.
הפרק מתחיל בהקדמה איטית ומסתורית.
מבין כל הסימפוניות של מוצרט (41 במספר) רק שלוש מכילות הקדמה איטית לפני תחילת הפרק המהיר: הסימפוניה הקודמת ("לינץ"), הסימפוניה הנוכחית והסימפוניה הבאה.
מתוך שלוש ההקדמות הללו, זוהי ההקדמה הארוכה ביותר, ובעלת התוכן המוזיקלי העמוס ביותר.
יש המוצאים דמיון רב בין ההקמה לבין האוברטורה (פתיחה) של האופרה דון ג'ובאני, הן בסולם, בערכים הריתמיים ובמוטיבים.
ההקדמה מחולקת לשלושה חלקים עיקריים:
החלק הפותח בן 15 תיבות המתחלק להקדמה ולנושא מלודי שבא לאחריה.
חלק זה מתחיל בצורה חגיגית ומלאת הוד והדר, והמשכו רגוע ומלודי.
תיבות הפותחות של ההקדמה האיטית מזכירות מאוד את התיבות הפותחות של הסימפוניה האחרונה שכתב מוצרט, כשנתיים לאחר מכן, סימפונית יופיטר, מס' 41.
החלק האמצעי בן 11 תיבות.
חלק זו מורכב כולו מסקוונצות ארוכות על נושא יחיד שעובר סולמות רבים.
החלק האחרון, שהוא למעשה נקודת עוגב ארוכה על צליל הדומיננטה לסולם רה מז'ור, התו לה.
בחלק זה מוגבר המתח והציפייה לקראת החלק המהיר של הפרק הראשון.
הנושא הראשון של הפרק מוצג מייד לאחר פרמטה קצרה.
הנושא מאוד מלא חיים וערני, ובתצוגתו הראשונה אף מסתורי, והוא מורכב ממס' גדול יחסית של מוטיבים: הסינקופות בכינורות השניים, הנושא עצמו בכינורות הראשונים, התשובה של כלי הנשיפה.
לאחר הופעתו הכפולה מופיעה נושא סוער וערני שכל התזמורת מנגנת.
חלק זה מרגיש כמו הגשר לנושא השני, אך מוצרט מתחכם ולאחר הגשר המדומה מופיע הנושא הראשון שנית, מה שיוצר את התחושה שמדובר בפרק מונוטוני (שבו יש רק נושא ראשי אחד, והנושא הראשון משמש גם כנושא השני), אך אין זה נכון.
לאחר הגשר האמיתי מופיע נושא שני חדש לגמרי בסולם הדומיננטה.
מאוד בולט שמוצרט מפתח את הנושאים כבר באקספוזיציה תוך כדי שימוש בקטעי מעבר פוגאליים וקנונים רבים.
הנושא השני עונה על הציפיות והוא מנוגד באופיו לנושא הראשון: הוא שליו ורגוע יותר, והוא כמו נושא "נשי", לעומת הנושא הראשון, ה"גברי".
גם נושא זה מורכב ממלודיה ארוכה אשר מתחלקת למוטיבים רבים ועדינים.
לאחריו חוזר הגשר המדומה והסוער שמוביל את הפרק אל קבוצות הסיום המורכבות בעיקר מנושא זה.
לאחר החזרה על האקספוזיציה מתחיל חלק הפיתוח של הסימפוניה, שהוא אחד מהפיתוחים העשירים ביותר שכתב מוצרט אי פעם.
חטיבת הפיתוח היא למעשה חלק פוגאלי וקנוני ארוך מאוד, ובו משתלבים כל הנושאים של הפרק (למעט הנושא השני) למעין קונטרפונקט הומופוני גדול וארוך.
זה המקום לציין כי כל הפרק עשיר בפוגות קטנות, גם באקספוזיציה וגם בפיתוח וברפריזה.
לקראת סוף הפיתוח חוזר הגשר המדומה, מה שמעלה את החשד כי הגיעה כבר הרפריזה, אך אז מפותח הנושא הראשון, המהווה בעצם את המוטיב המוביל אל הרפריזה, תוך כדי נקודת עוגב על הצליל לה.
ברפריזה אין שינויים גדולים, מלבד קיצוצים נרחבים שעושה מוצרט בנושאים המוכרים.
מבצעים רבים נוהגים לחזור גם על הפיתוח והרפריזה.
עם כל החזרות, הן על האקספוזיציה והן על הרפריזה והפיתוח נמשך הפרק בין 15 ל-18 דקות.
הפרק השני של הסימפוניה הוא הפרק האיטי שלה.
הפרק כתוב בסולם סול מז'ור, אשר בנוי על הקוורטה של הסולם של הפרק הראשון, רה מז'ור.
הפרק מאוד שליו ורגוע ברובו, אך הוא כולל מספר "מצבי רוח" משתנים.
הפרק כתוב במשקל שש שמיניות.
לאורך כל הפרק הכלים ה"רעשניים", כלומר החצוצרות והטימפאני, לא מנגנים כלל.
מאפיינו העיקרי של הפרק הוא שימוש רב בצלילים כרומטיים, כלומר צלילים שהם "זרים" לסולם (באמצעות כתיבה עם סימני היתק).
בניגוד למבנה המקובל, הפרק כתוב בצורת סונאטה (איטית אמנם) מלאה (נושא ראשון ושני, פיתוח ורפריזה).
לרוב נהוג שהפרק האיטי בנוי בצורה אחרת מצורת סונאטה, כגון צורת אריה: א-ב-א.
הוא מנוגן בתחילה בסקציית כלי הקשת בלבד.
מנעדו תחום בקוורטה, והסולם הכרומטי שמושמע לאחריו מפצה על כך.
לאחר מכן חוזר הנושא בווריאציה עם צלילים כרומטיים רבים בכלי הנשיפה מעץ.
לאחריו נפתח הגשר (אשר מכיל תיבות כרומטיות רבות), שמאופיין בקנון בין כלי הקשת בעלי המנעד הגבוה (הכינורות) לבין אלו עם המנעד הנמוך (הקונטרבסים והצ'לים).
לאחר מכן המוזיקה הולכת ומתרחקת מסולם המוצא, בזמן שהמוזיקה הולכת ומאפילה יותר ויותר, עם פראזות מינוריות דרמטיות יחסית.
הנושא השני נשמע דומה מאוד לנושא הראשון, וגם הוא עשיר בצלילים כרומטיים.
הנושא השני מחזיר את המוזיקה לאופיה הרגוע והשליו.
הנושא כתוב בסולם הבנוי על הקווינטה של הסולם המקורי, סולם רה מז'ור (כסולם הפרק הראשון).
לאחר מכן מופיעות קבוצות הסיום הרגועות והנינוחות.
הפיתוח נפתח מיד לאחר האקספוזיציה, ללא כל עצירה בין שני החלקים, מה שמקנה למוזיקה זרימה והמשכיות.
בפיתוח מפותחים כל הנושאים שנשמעו בפרק: שני הנושאים, מוטיב הגשר וקבוצות הסיום.
הפיתוח ברובו קודר ודרמטי יותר מאשר האקספוזיציה.
הפיתוח מלא בסקוונצות רבות שמרחיקות את המוזיקה מסולמו של הנושא השני.
המבוא לפיתוח מורכב מסקוונצות מינוריות על נושא הקבוצות סיום.
לאחר מכן מופיע הנושא הראשון שלוש פעמים, פעם במז'ור ופעמיים במינור.
לאחר הדרמה של לב הפיתוח עם קנון בין קבוצות התזמורת על מוטיב הגשר, מופיעה נקודת עוגב ולאחריה מגיעה הרפריזה.
הרפריזה נשארת זהה למדי ביחס לאקספוזיציה, מלבד קיצוצים מסוימים ושינויו ההכרחי של סולמו של הנושא השני.
הפרק נגמר בשלווה וברוגע של מוטיב קבוצות הסיום.
עם כל החזרות, הן על האקספוזיציה והן על הריפריזה והפיתוח נמשך הפרק בין 10 ל-12 דקות.
הפרק השלישי והאחרון של הסימפוניה הפראגית הוא גם הפרק המהיר ביותר שבה.
הפרק כתוב במפעם הכמעט המהיר ביותר: פרסטו.
הפרק עליז מאוד וקליל ומלא בחן "איטלקי", למרות שהוא כולל בתוכו גם רגעים סוערים ודרמטיים.
גם הפרק הזה בנוי בצורת סונאטה טיפוסית, ובכך הוא משלים את טרילוגיית פרקי הסונאטה אשר מרכיבים את הסימפוניה הפראגית.
הנושא הראשון מנוגן בכינורות ומלווה בקלילות על ידי כלי הנשיפה מעץ.
כבר לאחר הפעם השנייה נפתח הגשר הסוער מצד אחד אך הקליל מצד השני.
לאחר הגשר (שכולל מוטיבים מהנושא הראשון) מופיע הנושא השני גם הוא עליז וחינני.
בנושא השני (ובפרק כולו בכלל) מובלטים מאוד כלי הנשיפה מעץ, וכמעט כל חבר בסקצית כלי הנשיפה מעץ (החלילים, האבובים והבסונים) זוכה במעין סולו קצר, מה שמקנה למוזיקה את האופי העליז והקופצני שלה.
הנושא השני חוזר גם הוא פעמיים.
לאחר אזכור של המוטיב של הנושא הראשון (פעם בצורה מז'ורית ופעם בצורה מינורית) נפתחות הקבוצות סיום אשר מתאימות ברוחן לשאר הפרק.
גם כן, כמו בפרק השני, הפיתוח נפתח מיד לאחר סיום האקספוזיציה ומהווה את ההמשך הטבעי לקבוצות הסיום.
אקורד חזק בפורטה הוא שמסמן את תחילתו של הפיתוח.
לאחר האקורד מנגנים כלי הנשיפה את מוטיב הנושא הראשון.
על תבנית זו (אקורד רועם ולאחריו מוטיב הנושא הראשון) חוזר שלוש פעמים, כאשר בכל פעם האקורד חריף יותר מקודמו.
לאחר קטע מעבר קצר מגיע לב הפיתוח שכולו מלא בסקוונצות סוערות על מוטיב הנושא הראשון, שמובילות אט אט את הפרק אל הרפריזה.
ברפריזה מתחכם מוצרט בתעלול מיוחד: לאחר השמעת הנושא הראשון חוזרת התבנית של האקורד הרועם מתחילת הפיתוח, מה שיוצר את התחושה שהפיתוח עדיין נמשך, אך בעורמה משמיע מוצרט את הנושא השני בסולם הבית, רה מז'ור, מה שאומר שזו אכן הרפריזה.
לאחר הנושא השני מופיעות קבוצות הסיום השמחות, וקודטה קצרה וחגיגית סוגרת את הפרק ואת הסימפוניה כולה.
עם כל החזרות, הן על האקספוזיציה והן על הרפריזה והפיתוח נמשך הפרק בין 7 ל-8 דקות, מה שהופך אותו לפרק הקצר ביותר בסימפוניה אשר נמשכת בין 32 ל-35 דקות.
סימפוזיון סנט-גאלן, אשר נודע בעבר כ"סימפוזיון בינלאומי לניהול" (International Management Symposium) או גם "סימפוזיון איי-אס-סי" (ISC-Symposium), הוא כנס שנתי המתקיים באוניברסיטת סנט גאלן, בעיר סנט גאלן, שווייץ, ששם לו למטרה קידום של דיאלוג רב-דורי ורב-תרבותי, לגישור בין מקבלי ההחלטות של היום לאלו בעתיד.
תכלית הסימפוזיון מתבטאת בשאיפה להפיק תרומה לשימורה והמשך פיתוחה של מערכת כלכלית חברתית וליבראלית.
סימפוזיון סנט-גאלן נוסד בתגובה למחאת הסטודנטים הבינלאומית של 1968, ומאורגן מאז על ידי "ועד הסטודנטים הבין-לאומי" (International Students' Committe, ISC), המייצג יוזמת סטודנטים (student initiative) באוניברסיטת סנט-גאלן.
נכון להיום, למעלה מ-1000 משתתפים לוקחים חלק מדי שנה בבימה זו לדיאלוג ודיון, והוא בין האירועים הגדולים והאיכותיים ביותר, המנוהלים בכללותם בידי סטודנטים.
אישים כמו יוזף אקרמן, מוחמד ח'אתמי, רוברט דאדלי, כריסטין לגארד, וראטאן טאטא היו בין המשתתפים בסימפוזיון בשנים האחרונות.
סימפוניה מס' 1 של המלחין הישראלי פאול בן-חיים היא הסימפוניה הארץ-ישראלית הראשונה ואחת היצירות החשובות בתולדות המוזיקה הקלאסית הישראלית.
בן חיים התחיל לכתוב את היצירה בסוף אוגוסט 1939 וסיימה בסוף יוני 1940. זוהי התקופה שלאחר עלייתו ארצה ובסיומה, כפי שהוא מציין, ימי נפילת צרפת.
מאחורי כתיבת היצירה עומד "...הרצון לכתוב ל'התזמורת הארצישראלית' שלנו חיבור רב-היקף, ברוח עמנו וארצנו...
ההשתוללות האיומה של כוחות השאול בוודאי שהטביעה את חותמה על חיבורי (לפחות על פרקו הראשון, ובמידה ידועה גם על האחרון).
אף-על-פי-כן, אין חיבור זה אלא מוזיקה טהורה ואבסולוטית...".
Allegro energico - על פי יהואש הירשברג, הנושא הראשון, שבתצוגה מאפיינת אותו הבעה רטורית חזקה של התרגשות וסערה, משנה את אופיו לליריות פסטורלית.
הנושא השני, שהוא הרהורי וחגיגי בתצוגה, נהפך למרש צבאי.
הפרק מאורגן בחטיבות ארוכות, שכל אחת מגיעה לנקודת שיא חזקה, ודועכת לאיטה.
מוטיב הסקונדה המוגדלת בירידה מתפקד כהבעת קינה וכאב של התפילה היהודית.
Molto calmo e cantabile - מבוסס על קו מלודי ארוך אשר ממנו נובע החומר המוטיבי של הפרק.
חלקו המסיים של הנושא הוא ציטוט של מוטיב מהשיר המסורתי של יהודי פרס "אשא עיני אל ההרים", אותו עיבד בן-חיים עבור ברכה צפירה בראשית אפריל 1940 .
Presto con fuoco - על רקע מקצב ריקודי של טאראנטלה החוזר ללא הרף, מופיעים שני רעיונות מנוגדים: ציטוט תפקיד המקהלה מתוך פרק הפינאלה הראשון יצירתו הגדולה של בן חיים "יורם", ובעקבותיו מחול הורה סינקופי.
הסימפוניה מס' 36 בדו מז'ור קכל 425 מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט, נכתבה על ידו בשנת 1783, בעצירת ביניים בעיר לינץ, ועל שמה היא מכונה סימפוניית לינץ.
הסימפוניה נכתבה בתוך ארבעה ימים, כדי לעמוד בציפייתו של רוזן העיר, שהודיע על קיום קונצרט עם היוודע לו בואו של מוצרט.
הסימפוניה הושמעה לראשונה בלינץ ב-4 בנובמבר 1783, ובווינה היא הושמעה לראשונה ב-1 באפריל 1784. כתב היד המקורי של היצירה לא שרד.
הסימפוניה כתובה לשני אבובים, שני בסונים, שתי קרנות, שתי חצוצרות, ,תופי דוד וכלי קשת.
אדאג'יו במשקל 3/4 שנמשך אל אלגרו ספיריטוזו במשקל 4/4
פינאלה - פרסטו במשקל 2/4
כל הפרקים ביצירה, למעט המנואט, כתובים בצורת סונאטה.
הסימפוניה מס' 3 לעוגב אופוס 78 ברשימת יצירותיו של קאמי סן-סנס היא יצירה לתזמורת מלאה בלווי עוגב ופסנתר.
זהו הכינוי המקובל ליצירה אך סן-סנס למעשה חתם עליה כסימפוניה עם עוגב (ולא לעוגב) כיוון שהיצירה היא למעשה סימפוניה תזמורתית, והעוגב (וגם הפסנתר) אינם מופיעים בה ככלים סולניים כבקונצ'רטו ואף לא הוגדרו בתוך התכליל ככלים שהם אובליגטו.
היצירה הוזמנה על ידי האגודה הפילהרמונית המלכותית האנגלית, הושלמה בשנת 1886 ובוצעה ב-19 במאי באותה שנה באולם סנט-ג'יימס בלונדון בניצוחו של המלחין.
סן-סנס בן ה-50 היה אז בשיא הקריירה שלו.
יותר מאוחר הוא כתב ש"נתתי לה כל מה שיכולתי לתת.
מה שהשגתי כאן לא אוכל להשיג שוב".
אמנם, הסימפוניה היא האחרונה של סן-סנס והייתה לאחת מהיצירות המוכרות שלו.
אדאג'ו - אלגרו מודרטו; פוקו אדאג'יו
אלגרו מודרטו - פרסטו; מאסטוזו - אלגרו
מבנה הסימפוניה תואם לכאורה את המבנה המסורתי של 4 פרקים, אך כפי שציין המלחין "הפרק הראשון עוצר באמצע התפתחותו ומשמש כמעין הקדמה לפרק האדאג'ו.
הסקרצו (הפרק השלישי) מוביל ברציפות לפרק הסיום" כך שהיצירה מבוצעת בפועל בשני חלקים.
הסימפוניה כתובה לתזמורת הכוללת: 3 חלילים ופיקולו המתחלף עם החליל השלישי, 2 אבובים, 2 קרנות אנגליות, 2 קלרינטים, קלרינט בס, 2 בסונים, קונטרה-בסון, 4 קרנות יער, 3 חצוצרות, 3 טרומבונים, טובה, טימפני, משולש, מצילה, תוף בס, מיתרים (כינורות, ויולות, כלי צ'לו וקונטרבסים), בתוספת פסנתר (ל-2 ו-4 ידיים) ועוגב.
נושא קצר חוזר במקומות רבים ביצירה בצורות שונות, לפעמים כשרק חלק ממנו מוזכר או משמש לבניית מלודיה נוספת.
הנושא מופיע בפתיחה (בדקה 1:19 בבצוע של תזמורת פריז) במבנה AABB אחרי אדאג'ו קצר (הכולל גם הוא ציטוטים של מוטיב B - למשל בדקה 0:49).
כאן הנושא מופיע בצורה דרמטית חסרת מנוחה.
אחר כך, נושא A יופיע שוב בצורה שונה כפיציקטו שקט בקונטרבסים (למשל בדקה 9:50), אחר כך שוב בצורה שונה ומהירה מאוד בחלק השני של היצירה (למשל בדקה 21:18).
בפרק הסיום הוא יופיע בצורה הידועה יותר שלו באופן חגיגי בעוגב עם ארפג'ים מהירים ברקע על הפסנתר (למשל בדקה 28:48).
פרק ראשון: אחרי אדאג'ו קצר מופיע הנושא העיקרי של היצירה באופן דרמטי.
אחריו מופיעים נושאים רגועים יותר (2:28 ו-3:46) המשתלבים אחר כך בנושא העיקרי החוזר (7:13 ו-8:22) וחלק A של המוטיב המרכזי מופיע שוב בצורת פיציקטו בקונטרבסים (9:50).
העוגב מופיע ומכריז באקורד שקט (10:44) על הקטע הבא - הפוקו אדאג'יו.
מוטיב לירי רגוע במיתרים חוזר אחר כך גם בכלי הנשיפה (12:09).
חלק A של המוטיב בגרסת הפיציקטו חסרת המנוחה חוזר שוב (16:19) ויחד עם המוטיב הלירי המצטרף אליו הם מובילים לסיום הפרק.
פרק שני (הסקרצו): פותח (20:55) בנושא אגרסיבי מהיר ובמהרה (21:18) מצטרף אליו שוב מוטיב A הפעם בגרסה מהירה היוצרת אווירת מתח המתגבר לקראת קטע פרסטו מהיר אליו מצטרף הפסנתר מספר פעמים בקטעי ארפג'ו עולים מהירים ביותר בהרמוניות שונות (כמו ב-22:36).
הסקרצו חוזר ואחריו גם מוטיב A בגרסתו המהירה ואז מצטרפות החצוצרות.
המתח נרגע לקראת סוף הקטע, אבל הרוגע מופר על ידי העוגב הפוצח באקורד חזק (28:16) החוזר עוד פעמיים לפני שהתזמורת מציגה את המוטיב המרכזי שוב, והפעם בגרסה חגיגית דמוית כוראל.
אחר כך (29:28) העוגב חוזר על גרסה זאת כשברקע הפסנתר ב-4 ידיים משמיע קישוט מהיר ורצוף דמוי פעמונים.
המוטיב בגרסתו המהירה חוזר שוב ושוב ויוצר התרגשות המגיעה לשיא בסיום אנרגטי בו לוקחים חלק כל הכלים (36:14-33:44).
יש טוענים שלמוטיב המרכזי של הסימפוניה קיבל סן-סנס השראה ממוטיב דומה מפתיחת המזמור הגרגוריאני Dies Irae מתוך תפילת הרקוויאם (מיסת המתים) הקתולית, או מריקוד המוות (Totentanz) של פרנץ ליסט (ידידו של סן-סנס והמלחין הנערץ עליו), שמבוסס באופן ישיר על ה-Dies Irae.
יש הרואים דמיון של המוטיב לנושא של Ave Maria מאת המלחין הצרפתי בן המאה ה-19 פייר-לואי דיטש שיחס אותו בתורו למלחין הרנסאנס יאקוב ארקאדלט.
גם את ה-Ave Maria הזאת עיבד ליסט לפסנתר.
טענות אלה אבל מתייחסות לחלק A של המוטיב שהוא קצר ובסיסי למדי ולכן לא ברור אם באמת יש כאן השפעה אמיתית או יד המקרה.
לליסט בכל אופן הייתה השפעה ברורה ומוצהרת על סן-סנס, ומליסט הוא קיבל את הרעיון של פואמה סימפונית שבה נכלל מוטיב החוזר בעיבודים שונים במהלך היצירה.
סן-סנס לבסוף הקדיש את הסימפוניה לליסט שמת כמה חודשים לפני הופעת הבכורה.