tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יפעת מחליטה לבסוף לחזור לירושלים, ולאפשר להודיה לגור עימה.
בסוף העונה רעות מודיעה ליוחאי שלא תינשא לו, מתפטרת מעבודתה ויוצאת למסע ארוך בהודו.
העונה השנייה נפתחת עם חתונתם של יפעת ואמיר.
במהלך העונה יתברר להם שחיי הנישואין טומנים בחובם התמודדויות.
בין השאר הם מתמודדים עם קושי להביא ילדים ועקרות הלכתית.
נתי מתאבל על מות אמו, ומתקרב אל אחיו הצעיר, רועי.
האחים, שלא הסתדרו עד כה, מוצאים את עצמם שותפים שלא מרצון.
הדברים מסתבכים כשרעות, ידידתו של נתי, מתאהבת ברועי, בעוד הלה נאבק בזהותו כהומו ואינו מצליח לחוש כלפיה רגשות רומנטיים.
נתי עצמו מתאהב בדפנה, גרושה ואם לילד בן עשר העובדת בבית החולים כליצנית רפואית.
אביהם של נתי ורועי מתחיל לצאת עם אלמנה מבוגרת, למורת רוחם, ומחליט להתחתן עמה.
הודיה חיה בעולם החילוני, עובדת כמלצרית בבר, ופוגשת שם את אסף, דתי לשעבר שממלצר איתה.
הקשר ביניהם מסתיים כשהוא חוזר בתשובה.
בתחילת העונה רועי מתחתן עם רבקי החרדית.
נתי מתגורר עם שותף חדש, עזריה בן עטר - משורר דתי אלכוהוליסט, אגוצנטרי ומסורבל.
נתי מתאהב בתהילה, ארוסתו לשעבר, שנדרה שלא תצא עם אחר עד שעזריה ימצא אהבה חדשה.
נתי מנסה לשדך בינו לבין רעות כדי שתהילה תיעתר לו.
אמיר מתפטר מעבודתו לאחר שהמנהלת לא קיבלה אותו למישרת רב האולפנה.
הוא מתקבל כשליח הסוכנות לחו"ל, אך דוחה את המשרה מחשש שאשתו ההרה, שהסכימה לתוכניתו באי-רצון, לא תהיה מאושרת.
רעות מסדרת לו עבודה כפקיד קבלה במשרד שלה.
לבסוף, הוא מקבל מלגה ללימודים בכולל עם הוצאות מחיה.
יפעת מצטרפת למשרד יחסי ציבור חרדי.
הודיה עובדת כמורה באולפנה ומתקשה לחנך את התלמידות לדרך שאינה חיה לפיה.
היא פוגשת את אברי ונשברת כשהוא מודיע לה על אירוסיו.
הוא מתקשר אליה במפתיע ואומר לה שביטל את הכל ושהוא רוצה בה.
הם מתכננים להתחתן, אך הודיה מתחרטת ועוזבת אותו שוב.
רעות מתאהבת בעזריה והם נכנסים לקשר.
עקב כך מצליח נתי לשכנע את תהילה לצאת עמו.
עזריה משתכר ומתוודה בפני רעות שאינו אוהב אותה, והיא עוזבת אותו.
היא כועסת כשהודיה נענית להצעתו של עזריה לשדר לצידו ברדיו, אך הן מתפייסות.
רעות מרגישה טוב לאחר שהיא מנחמת את רועי שעה שנתי מטפל באשתו ההרה.
אמיר מתחיל ללמוד בכולל ויוצר קשר קרוב עם החברותא שלו, אריאל.
הוא נוסע בעקבותיו להתגורר ולעבוד מספר שבועות בחווה חקלאית בנגב, לפני הלידה הצפויה של יפעת.
בעודו שם יולדת יפעת בחודש השמיני בן פג.
היא מסכימה אך אומרת שעליה לדבר עם עזריה.
לאחר השיחה איתו היא מודיעה לנתי שהיא חוזרת לארוסה לשעבר.
הודיה מקבלת תוכנית ברדיו, מבקשת להתפטר אך חוזרת בה והופכת לשדרנית אהודה.
בסוף הסדרה נותרות מספר שאלות פתוחות.
במהלך מרבית העונה הוא חיפש את מקומו ותחום העיסוק שמעניין אותו, ובסופה הוא מוצא עבודה בנגרייה.
זאת לאחר שהוא מגלה יכולות גבוהות בנגרות בעת שהכין עריסה לבנו החדש.
אך האם ידבק בעבודה או שמא יוותר גם עליה?
כמו כן מה צופה להם עתידם הרומנטי של נתי ורעות.
השניים הם היחידים מבין קבוצת החברים שנותרו בסופה של הסדרה ללא בני זוג.
זאת לאחר שהודיה חוזרת אל אברי.
יוצרי הסדרה ניסו, ככל הנראה, לרמוז על קשר עתידי בין נתי לבין רעות באמצעות חיזוק הידידות בין השניים במהלך העונה ובפרקה האחרון של הסדרה הם מבלים יחד לילה ובוקר בחוות הבודדים בנגב בה אמיר עבד.
נתי (אוהד קנולר): ד"ר נתי ברנר - רופא מתמחה בבית החולים הדסה, במקור מרעננה.
משתלב היטב בביצה הירושלמית של הפנויים פנויות מהמגזר הדתי, מוקף בנות, אבל לא מוצא אהבה ולא מאושר.
בסוף העונה השלישית נרמז שהחל בקשר עם רעות.
אמיר (עמוס תמם): אמיר יחזקאל - בוגר ישיבת הסדר, גרוש.
בעונה הראשונה מגשש את דרכו בקודים החברתיים ב'ביצה' המקומית, שנראים לו מוזרים ומאיימים.
בסוף העונה הראשונה מתקרב ליפעת, והם מתחתנים (בתחילת העונה השנייה)
יפעת (יעל שרוני): מעצבת גרפית, במקור מפתח תקווה, הלב של החבורה – חמה, מצחיקה, לא בטוחה בעצמה בכל הקשור לבנים, מבשלת נפלא ומספקת לחברים שלה את הבית שכה חסר להם.
כל מה שהיא רוצה זה להינשא ולהקים בית.
בעונה הראשונה מנסה להתקרב לנתי, אך לבסוף מתחברת דווקא עם אמיר והם מתחתנים.
בעונה השנייה מתמודדת עם חיי הנישואים, וקשיים בכניסה להריון
הודיה (טלי שרון): הודיה ברוכין - סטודנטית למקרא, מנקה דירות לפרנסתה.
בתו של ראש ישיבה מהיישוב חיספין, שעולמה הרוחני התערער.
בתחילת הסדרה היא עדיין דתייה, אבל בודקת את כל הגבולות כל הזמן.
העונה הראשונה מסתיימת בהודעתה ליפעת שהיא יוצאת בשאלה.
בעונה השנייה מתמודדת עם חיי העולם החילוני, בעונה השלישית דווקא מנסה לחזור למקורות וללמד באולפנה.
רעות (שרון פאוסטר): בחורה מעט נוקשה, נוירוטית ופמיניסטית דתית.
היא כנה, אימפולסיבית, ונוטשת בחורים באופן סדרתי.
רואת חשבון עם שכר גבוה אבל חיה כמו סטודנטית.
בסוף העונה השלישית נרמז שהחלה בקשר עם נתי.
אברי (זהר שטראוס): דוקטור לארכאולוגיה חילוני שיוצא עם הודיה.
יוחאי (מוטי ברכר) (עונה 1): בחור שמרן, תלמיד ישיבת "מרכז הרב" שמלמד קריאה בתורה, יוצא עם רעות.
נעמה (נועה קולר) (עונות 1-2): גרושתו הטרייה של אמיר, בעונה הראשונה חוזרת לקשר עמו והם נאלצים להתגרש שוב.
ניצן (יובל שרף) (עונה 1): בתו הדומיננטית של תורם לבית החולים בו עובד נתי, יוצאת עם נתי.
שבות (נינה טראוב) (עונה 1) : אחייניתה הצעירה של הודיה שבאה לבקרה.
אלישבע (מעין וינשטוק): אחותה הצעירה של רעות, יוצאת תקופה קצרה עם אמיר.
מתחתנת עם דודי, טייס דתי.
שירה ברקוביץ' (לירון וייסמן) (עונה 1): מכרה מילדות של נתי.
כשהיא מופיעה מחדש הוא מציע לה נישואין, אך מתחרט במהרה.
רועי (אורי לחמי) (עונות 2-3): אחיו הצעיר של נתי, במהלך העונה השנייה מתחיל לצאת עם רעות, אך בהמשך מתגלה כהומוסקסואל, ומתייסר בקשר לזהותו המינית והאפשרויות העומדות בפניו, נישא לריבקי בתחילת עונה שלישית.
גרשון (מיכי ורשביאק) (עונות 2-3): אביהם של נתי ורועי.
אסף (גל פרציגר) (עונה 2): יוצא בשאלה, נפגש עם הודיה בבר ששניהם עובדים בו ונוצרת ביניהם זוגיות.
דפנה (נתי קלוגר) (עונה 2): ליצנית רפואית ואם חד הורית שנתי פוגש בבית החולים ומתאהב בה.
ורה (ריימונד אבקסיס) (עונה 2): חברה וארוסתו של גרשון, אביהם של נתי ורועי.
יעלי (אורנה פיטוסי) (עונה 2): אם לשלושה ילדים, שכנתה של יפעת בהתנחלות.
חיה (שרה פון-שוורצה) (עונות 2-3): מנהלת אולפנה בה מלמדים אמיר והודיה
ריבקי (גאיה שליטא-כץ) (עונה 3): אשתו החרדית של רועי.
עזריה בן עטר (ישראל ברייט) (עונה 3): שותפו החדש של נתי.
משורר שבור לב לאחר שתהילה ביטלה אירוסין עמו.
בעל תוכנית רדיו יומית בה הוא מקריא משיריו ומשירי אחרים.
תהילה (דקלה אלקסלסי) (עונה 3): חוזרת בתשובה, חיה בנחלאות, אמנית.
יצאה עם עזריה, ואז עם נתי, ולבסוף חזרה לעזריה
שוקי (גיא פינפטר): רופא, חבר של נתי מבית החולים.
חני ופייגי (שירה קצנלנבוגן ומלי לוי) (עונה 3): זוג נשות קריירה חרדיות, בעלות משרד יחסי ציבור.
עונה 1: ליאת הר לב, עמי סמולרצ'יק, רודי סעדה, ליאור רז, קובי מאור, אורן שקדי, דב אלבוים (בתפקיד עצמו)
עונה 2: אורי גבריאל, יערה פלציג, נלי תגר, נדב נייטס, עידו ברטל, גילי סער, טס השילוני
עונה 3: אסתי זקהיים, דנה סמו, גליה ישי, ארז לב ארי, אברהם מור, רועי ניק, אלי חביב, בועז קונפורטי, מגי אזרזר, יגאל עדיקא, איתי פולישוק, עמית סגל (בתפקיד עצמו), אבשלום קור (בתפקיד עצמו)
התפתחותה של הסדרה החלה ב-2005 כשחוה דיבון ולייזי שפירא, שהכירו בעת לימודיהם בבית-הספר לקולנוע 'מעלה', התמודדו בתחרות מטעם קרן גשר לקולנוע רב תרבותי להכנת סרט על יחסי דתיים-חילונים המתווה שהגישו עסק ברומן בין רווק מרמת גן למתנחלת מחברון.
שפירא סיפר כי את הרעיון לעלילה דומה הגה כבר כשלמד בשנה ב', בערך ב-2000, אך לא מימש אותו.
התסריט נפסל, אך יונתן ארוך – שהיה החונך שלהם בעת הכתיבה – הציע להם לחבר עוד אחד.
התסריט השני התמקד בדמותו של רווק ירושלמי בשם נתי, הנואש מלחפש בת זוג ומחליט להתחתן בכל מחיר.
גם מתווה זה נפסל, והשניים שבו לעיסוקיהם הרגילים.
כעבור שנה, חזר אליהם ארוך בהצעה להכין סדרת טלוויזיה על חיי הרווקים והרווקות הדתיים בירושלים.
דיבון ושפירא הגו מתווה לסדרה לה תכננו לקרוא "כובשי קטמון"; שם זה נדחה על ידי חברות הטלוויזיה.
ב-20 ביולי 2006 דווח לראשונה על מגעים ראשונים בין ארוך והמפיקה דקלה ברקאי לבין yes וקשת במטרה למכור את הזכויות על התוכנית, לה ניתן השם הזמני "סקס והעיר הקדושה." עקב העלויות הגבוהות, בחנו החברות אפשרות להקרינה קודם בלוויין ורק אחר כך בטלוויזיה המסחרית.
לאחר ש-yes אישרה את העסקה, צירף ארוך לשני היוצרים צוות כותבים שמנה מספר בוגרי 'מעלה' ואת שמואל חיימוביץ', והוחל בחיבור תסריט באורך מלא.
הכותבים הצעירים היו מרביתם יוצאי "הביצה הירושלמית" גם הם, וביססו את העלילה על התנסויותיהם
הליהוקים לסדרה נערכו בספטמבר-אוקטובר 2007. לבסוף היה זה ארוך שהעניק את השם "סרוגים", לקראת סוף אוקטובר.
בשלב זה הסתיימו הצילומים נערכו בחורף 2008. כל צילומי הפנים נעשו בתל אביב מטעמים של חיסכון בעלויות, אך המפיקים הקפידו לערוך את צילומי החוץ בירושלים, באזור קטמון ובאוניברסיטה העברית.
כמו כן, נערכו צילומים גם ביישוב נופי פרת, ששימש תחליף להתנחלות הבדיונית בסדרה.
הפרק הראשון עלה לשידור ב-23 ביוני 2008 והאחרון ב-6 באוקטובר.
העונה השנייה צולמה בקיץ 2009 בטכנולוגיית הפרדה גבוהה.
שידוריה, שהחלו ב-10 בינואר 2010 והסתיימו ב-9 במאי, לוו בפאנל אינטרנטי בשם "המסרגה" בהנחיית עינת ברזילי, בו עסקו האורחים בסוגיות שהעלתה הסדרה.
ב-21 בפברואר 2011 החלו צילומי העונה השלישית, ששודרה בין ה-23 באוקטובר 2011 ל-29 בינואר 2012. בראשית מאי 2012 הודיעו דיבון ושפירא כי "סרוגים" תרד מהאוויר והם לא יפיקו עונה רביעית
כששודרה ב-yes בקיץ 2008, זכתה העונה הראשונה של "סרוגים" להצלחה ניכרת.
היא הגיעה לקהל השלישי בגודלו ביום השידור שלה, והייתה אחת הנצפות בקרב הצופים בלוויין בכלל בנוסף לכך, מאות אלפי גולשים צפו בה באתר החברה.
מספר ימים לאחר עליית הפרק הראשון לרשת, נרשמו כבר 240,000 כניסות אליו.
כחמישה שבועות לאחר הבכורה הודיעה yes על כוונתה להפיק עונה שנייה לנוכח הפופולריות של הסדרה.
מלבד השידור המורשה באינטרנט, דווח על הורדות לא-חוקיות רבות.
לנוכח הביקוש הגדול, ארגן הבמאי הקרנות ציבוריות ברחבי הארץ, כולל בסינמטק ירושלים.
שבוע לפני עליית העונה השנייה, נרשמו למעלה מ-3,000,000 צפיות במצטבר בפרקי העונה הראשונה באתר הבית.
בארבעת חודשי שידורה, הגיעה העונה השנייה פעמיים למקום הראשון בדירוג הצפיות החודשי בyes וואלה!
פרק הבכורה שלה היה הקטע הנצפה ביותר באתר לשנת 2010. סקר TIM דירג בקביעות את העונה האחרונה במקום השלישי מבחינת החשיפה אליה באינטרנט, כש-11% מכלל הגולשים בישראל צפו בה בנובמבר 2011 ו-15% בינואר 2012. העונה השלישית הייתה המצליחה מבין כולן, ועלתה על קודמותיה במספרי הצופים.
הסדרה נמכרה גם לטלוויזיה המסחרית הרגילה.
כשהוקרנה העונה הראשונה בערוץ 2 על ידי הזכיינית רשת בין ה-18 באפריל ל-25 ביולי 2009, התברגו כל פרקיה במחצית השנייה של עשרים התוכניות הנצפות ביותר בכל שבוע.
בממוצע, לסדרה היה שיעור צפייה של 13.85%, נתח שוק (מתוך צופי הטלוויזיה בשעת השידור) של 22.4% וקהל של 251,000 משקי בית.
לאחר המעבר לערוץ 10, הביא השידור החוזר של העונה השנייה נתונים נמוכים בהרבה.
הפרקים, שהוקרנו בין ה-16 באוקטובר 2010 ל-29 בינואר 2011, זכו לשיעור צפייה ממוצע של 4.44% בלבד, ואף אחד מהם לא נכנס לעשרים המובילות.
"סרוגים" שודרה גם בערוץ היהודי בכבלים בארצות הברית (עם כתוביות באנגלית): העונה הראשונה עלתה בפברואר 2010 והשנייה בנובמבר 2011. הסדרה זכתה להצלחה בקרב צעירים אורתודוקסים מודרניים בניו יורק.
טלי שרון הייתה אף היא מועמדת לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסדרה.
בטקס פרסי האקדמיה לשנת 2010 הייתה העונה השנייה של "סרוגים" בעלת המספר הרב ביותר של מועמדויות, שבע במספר: לסדרת הדרמה הטובה ביותר, לתסריט הטוב ביותר, לבמאי הטוב ביותר ומועמדויות כפולות לשחקן הטוב ביותר (קנולר ועמוס תמם) ולשחקנית הטובה ביותר (שרוני ושרון).
למרות זאת, היא זכתה בפרס אחד בלבד, עבור התסריט.
בטקס לשנת 2012 הייתה העונה השלישית מועמדת בקטגוריה אחת בלבד, זו של סדרת הדרמה הטובה ביותר, והפסידה ל'30 ש"ח בשעה'.
ירון טן-ברינק, מבקר הטלוויזיה של "ידיעות אחרונות", כתב עם סיום העונה הראשונה:
אסף שניידר, המבקר של "מעריב", כתב:
תגובת המבקרים לעונה השנייה הייתה אוהדת פחות.
אבי שושן, מבקר "ידיעות אחרונות", ציין כי:
אבי סגל כתב בטורו ב"בשבע" לרגל ירידת העונה השלישית:
הסדרה עוררה עניין נרחב בציבור הדתי-לאומי, שסיפק לה את מרבית קהל הצופים, וזכתה לאזכורים רבים בעיתונות המגזרית.
עקב העיסוק בנושאים טעונים, בראש ובראשונה סוגיית הרווקות המאוחרת והשפעותיה, התפתחו חילוקי דעות לגבי תוכני הסדרה ואף עצם הצפייה בה.
מספר רבנים יצאו נגדה, בעיקר מטעמים של חוסר צניעות הרב שלמה אבינר פסק כי אין לצפות בסדרה, משום ש"יש שם ניבול פה ופריצות...
גם לא חסר (תוכן) זול, רדוד וטיפשי", וכי הסדרה היא "עלבון לציבור הדתי לאומי".
בנוסף נטען גם כי הכותבים שיבצו מספר טעויות בתסריט.
כך, למשל, בפרק 9 מתלבטת רעות (שרון פאוסטר) האם לצאת עם שני בחורים, ומצטטת את הרב אבינר עצמו בעניין זה: "אפילו הרב אבינר אמר שמותר לצאת עם שניים במקביל".
הרב אבינר טען בעקבות זאת שפסיקתו סולפה, וכי אין לצאת עם שניים במקביל, אלא "רק במקרים יוצאי דופן, כאשר היא מבוגרת ואוזל הזמן, והבחור משתהה בהחלטתו, ואז הברירה החלופית היא לנתק את הקשר איתו".
לעומתו, כתבה ציפי חוטובלי כי "סרוגים" היא "עוד תחנה חשובה באבולוציה התרבותית הדתית, שרוצה לצאת מהבועה, ולהראות שאפשר ליצור יצירה טלוויזיונית מצוינת גם כשהבמאי חובש כיפה, ולתסריטאית יש חצאית."
"סרוגים" נכללת בתוכנית לצד סדרות כמו "בטיפול", "נבלות", "פרשת השבוע", "אמא ואבאז", "שטיסל", "פאודה" ו"עבודה ערבית".
פסקול הסדרה נכתב על ידי רון קליין.
כל פרק בסדרה פותח בשיר הנושא "אנה אפנה" שנכתב ומבוצע על ידי הזמר ארז לב ארי ונחתם בשיר השייך לסוגה מוזיקה יהודית מקורית.
סרוו או מנגנון סרוו הוא מרכיב במערכות בקרה אוטומטיות שמשתמשות במשוב מחיישן כדי לשמור על מוצא קבוע של המערכת.
המונח נכון רק למערכות שבהן המשוב או החיישן משמש לתיקון של מיקום מכני או פרמטרים אחרים.
לדוגמה, בקרת שיוט במכונית פועלת על ידי משוב במעגל סגור (יש משוב למערכת על מהירות הרכב, וזו פועלת לבטל כל שינוי במהירות כך שתחזור למהירות המטרה).
מנגנון סרוו יכול או יכול שלא להשתמש במנוע סרוו.
למשל תנור ביתי ששולט אוטומטית בטמפרטורה על ידי תרמוסטט הוא מנגנון סרוו, אך אין בו מנוע סרוו.
סוג שכיח של סרוו הוא כזה שמספק בקרת מיקום.
מנגנוני סרוו הם בדרך כלל חשמליים או אלקטרוניים למחצה בטבע, שמשתמשים במנוע חשמלי שיוצר כוח מכני.
סוגים אחרים של מנגנוני סרוו משתמשים בהידראוליקה, מנגנונים פנאומאטיים, או עקרונות מגנטיים.
בדרך כלל, סרוו פועל על עיקרון של משוב שלילי, בו קלט השליטה מושווה לעמדה הממשית של המערכת המכנית כפי שנמדדה על ידי מתמר בפלט.
כל הפרש בין קלט השליטה לעמדה הממשית משמש כאות המניע את המערכת בכיוון הנדרש כדי להגיע למיקום הנדרש.
תאוריה שלמה המכונה "תורת הבקרה" פותחה על סמך סוג כזה של מנוע.
מנגנון סרוו היה לראשונה בשימוש במערכת בקרת-ירי צבאית ובציוד ניווט של חיל הים.
היום מנגנוני סרוו נמצאים בשימוש במכונות אוטומטיות שונות, אנטנות לקליטת לוויינים, מערכות ניווט אוטומטיות בסירות ומטוסים, מערכות ירי נגד מטוסים, ומנגנוני שליטה ברכבים/מטוסים בשלט רחוק.
סרוגייט הוא סרט ישראלי עלילתי בן 57 דקות, בהפקת אלעד גביש ו"מרקר הפקות" ובבימויה של טלי שלום עזר.
הסרט זכה בפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות 2009 והוצג בפסטיבל ירושלים 2008. "סרוגייט" נבחר להשתתף בפסטיבל אדינבורו 2009 בתחרות הרשמית, בחירה שסביבה נוצרה סערה תקשורתית, בעקבות קריאתו של הבמאי קן לואץ' לחרם על הפסטיבל.
יצא להקרנות מסחריות במאי 2009 בסינמטק תל אביב ובסינמטקים השונים ברחבי הארץ.
הסרט מגולל את סיפורו של איליי (אמיר וולף), גבר בן 32 המתקשה ביצירת קשרים עם נשים ופונה לטיפול סרוגייט (הגר, בגילומה של לנה אטינגר).
הסרט מלווה את המפגשים האינטימיים והחושפניים של אילי והגר, ובמקביל, מאפשר לצופים להתבונן בהשלכות הטיפול על חייו האישיים של איליי.
הצופה מתוודע ליחסים משפחתיים מורכבים עם אחותו אדווה (ליאת גליק) ובנה ירדן (יונתן סבירסקי) ובעיקר עם אמו (רוזינה קמבוס) ולתמורות החלות בהם.
"סרוגייט" הוא סרט עצמאי בהפקת "מרקר הפקות" בבעלותו של המפיק אלעד גביש, שהפיק גם את סרטה הקודם של טלי שלום עזר - "ליבינג רום".
הסרט הופק בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב - פרויקט קולנוע, החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב ובמסגרת שיתוף פעולה ישראלי-פולני בסיוע המכון הפולני לתרבות.
הסרט צולם על ידי הצלם הפולני ראדק לאדצ'וק (Radek Ladczuk).
בנוסף קיבל הסרט את תמיכתם של גרוויטי בית פוסט, המועצה לתרבות ולאמנות של מפעל הפיס, מכון אדם מיצקביץ, ורשה, וקרן אנה הבאס.
הסערה התקשורתית סביב הקרנת הסרט בפסטיבל אדינבורו
סביב נסיעתה של שלום עזר לפסטיבל אדינבורו התחוללה דרמה תקשורתית, שהחלה בקריאתו של הבמאי הבריטי הנודע קן לואץ' להחרים את הפסטיבל בשל מענק (בסך 300 לירה שטרלינג), שקיבלה הנהלתו משגרירות ישראל, לצורך מימון הגעתה של שלום עזר.
לואץ' פנה להנהלת הפסטיבל וביקש להסיר את דגל ישראל מהתוכניה, ולהשיב לשגרירות ישראל בלונדון את הכסף שתרמה לפסטיבל.
בפנייתו, ייצג לואץ' גורמים פרו-פלסטינים בסקוטלנד, וטען שמעשיה של מדינת ישראל בעזה (במהלך מבצע עופרת יצוקה) הופכים את כספה לבלתי רצוי.
הנהלת הפסטיבל, שעד אותו הרגע עמדה בסירובה להיכנע ללחצים פוליטיים, נכנעה ודחתה את המימון הישראלי, בטענה שעליה להתחשב בתחושותיה של קהילת הקולנוע.
הנושא גרר מאות תגובות באמצעי התקשורת השונים, בעיקר בבריטניה.
מאמרים פורסמו בעיתונות הבריטית ובהם תגובות של קן לואץ' ושל טלי שלום עזר בנושא.
קבוצת התנגדות לגזענות בפסטיבל אדינבורו נפתחה מיד בפייסבוק ובבלוגים רבים התנהל דיון סוער בנושא בין התומכים בגינוי לבין המתנגדים לו.
חילופי מכתבים פתוחים בין לואץ' ושלום עזר פורסמו בכלי התקשורת, וכן פורסם מכתבו של הבמאי הבריטי גארי סיניור, שהביע מחאה על החרם וביקש להסיר את שמו מרשימת זוכי הפסטיבל.
סרוויוס טוליוס (לטינית: Servius Tullius) היה, על-פי המסורת, מלכה השישי של רומא, בשנים 535-578 לפנה"ס.
מוצאו מוטל בספק, אך נראה שהגיע מחוץ לחברה הרומית, וכנראה ממעמד נמוך, אולי אפילו עבדותי.
מן הסיפורים שהשתמרו עולה כי תפס את השלטון, ככל הנראה, באורח בלתי-חוקי, ולפיכך ניתן לראות בו טיראן.
סרוויוס ערך ברומא שורה של רפורמות מקיפות, כולל ארגון מחדש של הצבא, ייסוד מפקד אוכלוסין, חלוקה מחדש של העם הרומי לשבטים וייסוד אספת עם חדשה.
השינויים שערך בחברה הרומית פעלו רבות להורדת כוחה המסורתי של האריסטוקרטיה, ולהעלאת קרנו של מעמד אזרחי חדש.
משום כך רואה בו המחקר כמי שהשׂיא תרומה גדולה להולדתה של הרפובליקה הרומית בשלהי המאה ה-6 לפנה"ס, והוא נתפס כ"מייסד שני" של רומא.
המסורת העממית הרומאית גורסת כי סרוויוס נולד כעבד, ועוד בהיותו ילד התרחש מקרה יוצא דופן: כאשר ישן עלה ראשו בלהבות ללא סיבה נראית לעין, אך סרוויוס נותר ללא פגע.
לאחר אירוע זה זכה לתשׂומת לב מיוחדת מצד המלך טרקוויניוס פריסקוס, ובמיוחד מאשת המלך, המלכה טאנאקוויל (Tanaquil), אשר פירשה את הנס כאות לעתידו המזהיר של סרוויוס.
לפי סיפור אחר, מוצאו של סרוויוס הוא מן העיר הלטינית קורינקולום (Corniculum).
אמו של סרוויוס הייתה נסיכה בשם אוקרסיה (Ocresia) ואביו היה אחד ממכובדי העיר.
במלחמה שפרצה בין רומא לקורניקולום, נהרג אביו של סרוויוס ואמו נלקחה בשבי בעודה נושׂאת את בנה בבטנה.
בשל היותה נסיכה הורשתה לחיות בארמון המלך עם בנה.
גרסה זו מייחסת לסרוויוס מעמד אצילי ומכובד, ומחלצת אותו מן המוניטין המפוקפקים של עבד שזהות אביו אינה ידועה.
על פי גרסה שלישית, סרוויוס היה בנו של אל.
לפי גרסה זו התעברה אמו על ידי איבר מין זכרי שהופיע באורח פלא באָח הארמון, ולכן סברו שאביו הוא האל וולקן (או האל שהיה פטרון הארמון).
מוטיב האש היה שכיח במיתוסים עתיקים בחצי האי האיטלקי, והוא נוכח גם במיתוס של רומולוס ודמויות מיתיות נוספות.
כך או כך, הגרסאות הללו מספקות לגיטימציה לשלטונו של סרוויוס, בהסבירן כיצד אדם שהגיע 'משום מקום' תפס את השלטון והפך למלכם של הרומאים.
עבד שהופך למלך עלול לעורר שערורייה, אך אם מתברר שהוא נסיך במוצאו המקורי, או לחלופין בנו של אל, הבעיה נעלמת.
קיימת גם עדותו של הקיסר קלאודיוס, שלפיה סרוויוס לא היה אלא הרפתקן אטרוסקי בשם מַסְטַרְנא, שתפס את השלטון ברומא.
עדות זו לא התקבלה במחקר המודרני.
כאשר גדל הפך לסגן הנאמן ביותר למלך טרקוויניוס פריסקוס, אייש מספר תפקידי פיקוד ומשׂרות בעלי אחריות, ולבסוף נשׂא לאישה את בת המלך.
לאחר הירצחו של המלך בידי מתנקשים שנשלחו על ידי בניו של אנקוס מארקיוס, דאגה המלכה טאנאקוויל בדרך עורמה שסרוויוס יזכה בכתר.
עם עלייתו למלוכה דאג להגלות את המַרְקִיִי (Marcii), כלומר את בני-המלך אנקיוס מארקיוס ומשפחתם, שמחוגיהם יצאה מזימת הרצח.
שתי בנותיו של סרוויוס, טוליה (Tullia) המבוגרת וטוליה הצעירה נישׂאו (בהתאמה) לשני בניו של טארקוויניוס פריסקוס - לוקיוס ואַרוּנְס (Arruns).
טוליה הצעירה התאכזבה מבעלה, שלא היה די שאפתן לעומת אחיו הגדול לוקיוס, בו זיהתה כמיהה לגדוּלה המשותפת גם לה.
לפיכך, רקמו השניים להביא למות בני זוגם ולהתחתן אחד עם השנייה.
משאירע הדבר החלו השניים לגייס בעלי ברית מקרב האצולה הרומית על מנת להדיח את סרוויוס ולהמליך תחתיו את לוקיוס.
בשנה ה-44 לשלטונו של סרוויוס, הופיע בסנאט לוקיוס טארקוויניוס, לבוש שריון.
לוקיוס התיישב על כס המלוכה ודאג שיזומנו ראשי המשפחות הפטריקיות בהוראת "המלך טארקוויניוס".
כשהגיע סרוויוס למקום שאל את לוקיוס לפשר מעשׂיו.
לוקיוס ענה כי הוא יושב על כיסאו של אביו, אשר היה אמור להיות שלו אלמלא מנע ממנו סרוויוס את השלטון.
הוא טען כי סרוויוס קיבל את המלוכה במתנה מאשתו של טארקוויניוס פריסקוס ולא נבחר למלוכה כנהוג בתקופת האינטררגנום.
בנוסף הוא הזכיר כי סרוויוס הוא עבד במוצאו, החש קרבה לבני המעמדות הנמוכים.
על כן, סרוויוס מחפש דרכים לנשל ולפגוע במעמדות הגבוהים באמצעות יצירת מוסד הקנסוס, מועצת הקנטוריות ונישול אצילים מאדמותיהם.
סרוויוס השיב כי המלוכה ברומא אינה מועברת בירושה אלא ניתנת על ידי העם ועל כן אין לו טענה לכתר.
בסנאט השׂתררה מהומה ולוקיוס ניצל את השעה על מנת להטיח את סרוויוס במורד המדרגות.
סרוויוס הפצוע נרצח זמן קצר לאחר מכן ברחובות העיר על ידי תומכיו של לוקיוס.
טוליה הגיע לסנאט לאחר מכן והייתה הראשונה שהצדיעה ללוקיוס כמלך רומא החדש, בדרכה חזרה הורתה לנהגה לרמוס את גופת אביה שהייתה מוטלת ברחוב.
לוקיוס, עתה לוקיוס טארקוויניוס סופרבוס מלך רומא השביעי, אסר לערוך טקסי קבורה לסרוויוס.
אלמנתו של סרוויוס נעזרה בחבריה על מנת להבריח את גופתו מחוץ לעיר ולהביאו לקבורה.
השימוש הגובר בפלנקס כמערך הלחימה של הצבא הרומי היה אחת מהסיבות המרכזיות לרפורמה הצבאית של סרוויוס טוליוס.
כיון שברומא העתיקה רכשו האזרחים בעצמם את הציוד הצבאי, נוצר צורך לקבוע אילו מן האזרחים אשר שירתו בצבא יכלו להרשות לעצמם לרכוש את ציוד המגן והנשק הכבדים והיקרים (ציוד הופליטי, כנדרש במערך הפלנקס), ואילו אזרחים יכלו להרשות לעצמם נשק קל בלבד.
כדי לנהל רישום מסודר של האזרחים, ממוינים לפי רכושם וממונם, הכניס סרוויוס לשימוש מפקד אוכלוסין - קנסוס.
בתיאוריהם של ליוויוס ושל דיוניסיוס מהליקרנסוס מיוחסת לסרוויוס טוליוס חלוקה מורכבת של הצבא לחמישה מעמדות, המובחנים אלה מאלה באמצעות הבדלים דקים בחימוש.
טענה זו אינה מקובלת במחקר, וסביר יותר שהאבחנה שעמדה בלב הקנסוס היא בין הרגלים הכבדים (ההופליטים), שהיו שייכים לחלק המרכזי של הצבא לבין מי ששרתו כרגלים קלים (וליטים velites).
לרפורמה הצבאית של סרוויוס היו גם היבטים חברתיים.
ככלל, הפלנקס נועד לתת מענה הולם להיסמכות על חיל פרשים.
חילות הפרשים היו אריסטוקרטיים במהותם, ואילו החי"ר הכבד היה מבוסס על מעמד בינוני רחב יותר.
לפיכך, הטיית המשקל הצבאי מחיל פרשים לחיל רגלים כבד סימלה גם את העלייה בחשיבותו הפוליטית של מעמד הביניים הגבוה בימי שלטונו של סרוויוס טוליוס, על חשבון האריסטוקרטיה המסורתית.
הרחבת בסיס השלטון על ידי סרוויוס ניכרת גם בהרחבת האזרחות הרומית לעבדים, מהגרים ואנשים נוספים, אשר הגדילו את כח האדם הזמין לגיוס לצבא.
הארגון מחדש של הצבא הרומי לֻווה גם בארגון מחדש של מוסדות חברתיים מובילים.
העם הרומי אורגן בחלוקה חדשה, בשני אופנים שונים ומקבילים.
האופן הראשון הוא חלוקה חדשה לשבטים, ככל הנראה 19 במספר.
חלוקה זו החליפה את החלוקה הישנה לשלושה שבטים, המיוחסת לרומולוס, שינתה את הבסיס לאזרחות רומאית והגדירה מחדש את הקשר שבין אזרח רומאי לקהילתו.
מכאן ואילך, עם גידול המדינה הרומית, צורפו אוכלוסין למדינה באמצעות הגדלת מספר השבטים.
במקביל הוריד סרוויוס מחשיבותה של אספת הקוריות הישנה, והעלה במקומה את אספת הקנטוריות.
אספה זו, במקורה, היא הגילום הפוליטי של הצבא הרומי (הלגיון).
כאמור לעיל, החלוקה לקנטוריות התבססה במהותה על אמות מידה של רכוש.
מהלך זה סייע לערער במידת מה את מערך הכוחות המסורתי ברומא, והשתית אותו מחדש על בסיס טימוקרטי.
אספת הקנטוריות הייתה מלכתחילה ארגון צבאי במהותו.
בשלהי המאה ה-5 (כנראה בשנת 406 לפנה"ס) עברה רפורמה מקיפה, שהפכה אותה לגוף פוליטי במהותו.
הכלי המרכזי במערכת החדשה היה המפקד הכללי או בשמו הלטיני הקנסוס.
התכונה החשובה ביותר של הקנסוס הרומי, שהבדילה בינו לבין מפקדים אחרים בעולם העתיק, היא עריכתו במחזוריות של 5 שנים.
בתום כל תקופה כזו ערכו השלטונות מפקד כללי, ובסיומו ערכו טקס טיהור (lustrum), שכלל זבח ותהלוכה חגיגית סביב אספה של ציבור האזרחים בשׂדה מארס.
למעשׂה היה הקנסוס סקירה מלאה של מבנה החברה האזרחית.
התוצר המוגמר היה רשימה מעודכנת, שכללה את כל הגברים-האזרחים, וסידרה אותם מחדש לפי שבטים, מעמדות וקנטוריות.
באמצעות חזרה על התהליך אחת ל-5 שנים יכלה המדינה לחזור ולהתאים עצמה לשינויים בגודל האוכלוסייה ובמבנהּ.
בשנת 443 לפנה"ס נוסדה ברומא משׂרת הקנסור - שני מגיסטרטים שנבחרו אחת לחמש שנים כדי לקיים את הקנסוס.
אחד מתפקידי הקנסורים היה לפקח על המוסר הציבורי והפרטי, ומכאן מוסד הצנזורה בימינו.
צעדי הרפורמה של סרוויוס טוליוס הביאו לתמורות מעמדיות בחברה הרומאית.
לפני הרפורמות נשלט הצבא על ידי קבוצות אריסטוקרטיות, והתבסס על שלושת השבטים מימיו של רומולוס.
מהלך הפיכת הקנטוריות ליחידות הצבא הבסיסיות, כאשר כל יחידה נסמכה על מגויסים מכל השבטים, יצר מבנה צבאי הטרוגני שמנע את ההגמוניה המוחלטת של קבוצות האצולה.
פירוק מנגנוני הכוח של העלית האריסטוקרטית והעלאת קרנו של מעמד העשירים דרך הצבא והקנטוריות, כמו גם הכנסת אוכלוסיות נוספות לחבר האזרחים, תרמו לשינוי במבנה הכלכלי, וכתוצאה מכך העניקו כוח פוליטי רב יותר למעמדות שלא נהנו מייחוס אצילי.
המוביליות החברתית שהתקיימה לאחר הרפורמה של סרוויוס טוליוס, התאפשרה בהסתמך על שני עקרונות מרכזיים חדשים: שירות צבאי עתיר הישׂגים, וצבירת ממון.
שני התנאים הללו הובילו להרחבתו של מעמד העשירים הלא מיוחסים, והפיכתו ליסוד הפוליטי עליו התבססה ברבות הימים השיטה הרפובליקנית הרומית.
אותו מעמד הולך ומתרחב נהנה מזכויותיה האזרחיות של הרפובליקה, וציית לחובותיה.
החברה הרומאית אימצה עיקרון מריטוקרטי שעלה במקביל לשליטתו של העיקרון האריסטוקרטי-שושלתי.
ניתן לומר שצעדיו של סרוויוס טוליוס היו ראשית דרכה הכלכלית-חברתית של הרפובליקה, משום שערערו על האריסטוקרטיה - הגם שלא ביטלו את השפעתה הרבה - והקנו כוח רב יותר לחבר האזרחים הרומאי הרחב.
לפי ההיסטוריון היווני-סיקליאוטי טימאיוס, סרוויוס טוליוס הוא שהציג את המטבע לכלכלה הרומית, כלומר הפך אותה לכלכלה מונטרית.
טענה זו היא אנאכרוניסטית, שכן המדינה הרומית החלה בטביעת מטבעות רק סביב שנת 300 לפנה"ס.
בתקופות מוקדמות יותר לא היה נהוג ברומא מטבע של ממש, אלא היה שימוש במטילי ארד שנשׂאו חותם, שאישר את משקלם ואת טוהר המתכת.
סביר יותר, אם כן, שסרוויוס ערך רפורמה כלשהי במידות ובמשקלות, ובתוך כך העביר את הכלכלה הרומית מבסיס מקנה (בהמות מקרינות, בעיקר בקר) לבסיס מטילי ארד.
השימוש במטילי ארד שמשקלם ליברא אחת כיחידה כלכלית ניכר גם בטקסי "שקילת ארד" המופיעים בתריסר הלוחות (VIII.3-4) ובמקורות אחרים.
מטילי ארד כאלה עלו לרוב בממצאים ארכאולוגיים מרומא הארכאית וממקומות אחרים באיטליה של אותה התקופה.
המקורות העתיקים טוענים, בטעות, שסרוויוס טוליוס היה האחראי לבניית החומה שהקיפה לראשונה את כל שבע הגבעות של רומא.
טענה זו שגויה, שכן המחקר המודרני הראה כי החומות הללו נבנו בתקופה הרפובליקנית, לאחר חורבן העיר בזמן ההתקפה הגאלית (390 לפנה"ס).
אליבא דליוויוס תאריך הקפת העיר בחומה הוא 378 לפנה"ס.
מהלך חייו של סרוויוס טוליוס, אישיותו, מוצאו ופועלו שזורים בפולחן הדתי אשר נוצר סביבו במהלך 44 שנות כהונתו.
פולחן האלה פורטונה הועלה על נס בידי סרוויוס, שכן סיפור עלייתו לכס המלכות מזכיר את טקסי "נישׂואי הקודש" (hieros gamos), בהם מקיימת האלה פורטונה יחסי מין עם המלך המיועד, ומעניקה לשלטונו משנה תוקף וסמכות אלוהית.
סרוויוס טוליוס מזוהה גם עם בניית מקדשה של האלה דיאנה על גבעת האוונטינוס.
האלה דיאנה מופקדת בין היתר על הציד, ומסמלת את הצלחותיו הצבאיות של סרוויוס במלחמות מול האטרוסקים, אשר בזכותן זכה לקיים שלושה מצעדי ניצחון.
האלה דיאנה קשורה גם בנדכאים, זרים ועבדים, רמז למוצאו של סרוויוס עצמו.
בהדגשת פולחנה של האלה דיאנה הפגין סרוויס הזדהות עם הקבוצות החברתיות הנחותות הללו, מסר העולה בקנה אחד עם הגישה החברתית המתבטאת ברפורמות החברתיות שנקט.
סרוויוס סולפיקיוס רופוס שכונה למוניה (Lemonia) על שם השבט הרומי שהוא היה מבניו, היה נואם ומשפטן רומי.
רופוס למד רטוריקה עם קיקרו והתלווה אליו לרודוס בשנת 78 לפנה"ס.
רופוס לא היה מרוצה מכישורי הנאום שלו ופנה לעיסוק במשפט.
רץ לכהונת הקונסול בשנת, אך הפסיד ללוקיוס ליקיניוס מורנה (Lucius Licinius Murena).
בשנת 52 רץ פעם שנייה והפעם הצליח להיבחר לקונסול לשנת 51. במלחמת האזרחים של יוליוס קיסר שפרצה בשנת 49 לפנה"ס צידד בקיסר.
בשנת 46 לפנה"ס היה לנציב אכאיה.
נפטר בשנת 43 לפנה"ס בעודו בשליחות מדינית מטעם הסנאט הרומי למרקוס אנטוניוס במוטינה (כיום מודנה, איטליה)
סרוגים הוא אתר חדשות ותוכן המיועד לציבור הדתי לאומי.
האתר הוקם בשנת 2010, כחלק מקבוצת אתרי "כיכר השבת".
בעוד "כיכר השבת" מיועד לגולשים החרדים, "סרוגים" מיועד לגולשים מהזרם הציוני דתי כשלשתי הקבוצות מערכת תוכן נפרדת אך הנהלה משותפת.
בשנת 2016 התפצלה הקבוצה, וסרוגים הפך לחברה עצמאית בע"מ, עם מערכת ניהול עצמאית.
החל משנת 2016 מנהלים את האתר איתמר חאיק ועזריאל דותן.
בחודשים הראשונים שימש העיתונאי ישי פרידמן כעורך ראשי, ולאחר עזיבתו למקור ראשון החליף אותו בעריכה אריה יואלי.
החל משנת 2013 מונה גיא עזרא לעורך משנה.
בשנת 2018 מונה אור יזרעאלי לעורך הראשי כשהוא מיועד גם לשדר את מהדורת החדשות מתוך אולפן הטלוויזיה שנבנה באתר.
בשנת 2016 מונתה לינוי משעלי לעורכת מדור התרבות והאופנה של האתר.
בשנת 2017 מונתה עטרה גרמן לכתבת כנסת באתר, וכן אוריאל בארי מונה ככתב חדשות החוץ.
בשנת 2019 מונה יהודה לוינגר ככתב המשפט והפלילים של האתר, ובתחילת 2020 הוא הוחלף על ידי אברהם בלוך.
בשנת 2020 הצטרפה חלי בן שחר כעורכת מדור האופנה והנשים.
בשנת 2020 בנצי רובין מונה לכתב הכנסת של האתר ואמיר אטינגר מונה לכתב הפוליטי, את אטינגר החליפה בשנת 2022 יעל שרה רפ.
בתחום התרבות מונו בשנת 2021 במקומה של לינוי משעלי: קשת ברגסון והדס סיוון שהתחלפה ברחלי פלנט רוזן.
באפריל 2023 התפטר מנכ"ל האתר איתמר חאיק מתפקידו, על רקע תלונה על תקיפה מינית של עובדת באתר.
בסוף חודש אפריל 2024, עזב רובין את תפקידו.
בעקבות העזיבה, אליהו לוקסנברג מונה לתפקיד כתב הכנסת באתר ולירן וינשטיין מונה לכתב המדיני והצבאי.
באוקטובר 2023 פרסם האתר מאמר של פרופסור יואל אליצור שטען כי אסון ה-7 באוקטובר הוא עונש אלוהי על יהודים חילונים וכי הטבח בוצע בקיבוצי הדרום בגלל אמונתם בשלום עם השכנים הערבים.
באוגוסט 2024, בתגובה למהומות מתנחלים בג'ית שבהן נורה פלסטיני למוות, האתר פרסם מאמר שהביע "תמיכה מפורשת בביצוע פעולות טרור יהודי".
לטענת כותב המאמר, סמנכ"ל עמותת הימין "חוננו" אורי קירשנבאום, האסטרטגיה הישראלית הברורה במהלך הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל הייתה הרג מכוון של אזרחים, ויש "להעתיקה" גם לגדה המערבית.
הוא תקף את הגינויים שהשמיעה רוב המערכת הפוליטית בעקבות ההתפרעויות בג'ית.
במאי 2025 פרסם האתר מאמר של הרב דני לביא הטוען כי הציונות החילונית הגיעה לסוף דרכה.
לטענת כותב המאמר, הציבור החילוני איבד את משמעות קיומו ולכן אינו כשיר עוד להנהיג את המדינה, ולפיכך כוח ההנהגה חייב לעבור לשלב הבא, אל הציבור הדתי לאומי.
ביוני 2025 פרסם האתר מאמר של הרב דניאל סגרון הקורא להקמת סנהדרין שיחליף את בית המשפט הישראלי ולכינון מדינת הלכה, תוך טענה ש"הציונות החילונית סיימה את תפקידה ההיסטורי".
המאמר עורר תגובות קשות מקוראי האתר, מה שהוביל לפרסום מאמר נוסף של הרב סגרון הכולל התנצלות והבהרה.
אתר "סרוגים" חשף לראשונה את כוונתו של נפתלי בנט להתמודד בפריימריז בבית היהודי.
האתר חשף את יזמתו של הרב חיים דרוקמן להריץ את הרב יעקב אריאל להתמודדות בבחירות לרבנות הראשית לישראל בשנת 2013, מה שיצר קרע בינו ובין הרב דוד סתיו.
בעקבות כתבה ב"סרוגים" סולק שדר ברדיו "קול ברמה" שגידף את רבני הציונות הדתית וכינה אותם רשעים.
בצד חדשות על ישיבות ההסדר ודיונים פנים מגזריים, ניתן למצוא גם חדשות מהארץ ומהעולם.
בנוסף מכיל האתר תכנים העוסקים בזוגיות, פסקי הלכה, שו"ת עם רבנים, מתכונים ותרבות.
סרוצק (בפולנית: Serock; ביידיש סעראצק) היא עיר קטנה על גדתו הצפונית של אגם זגרז, במחוז לגיונובו שבפרובינציית מזוביה בפולין, כ-40 קילומטר צפונית לוורשה.
נכון לשנת 2013 מונה אוכלוסיית העיר 4,109 תושבים.
סרוצק נזכרת לראשונה בשנת 1065, במסמך מהמנזר הבנדיקטיני שבעיר מוגילנו.
בשנת 1417 הוענקו לסרוצק זכויות עיר, ובמחצית השנייה של המאה ה-15 התפתחה העיר, בשל מיקומה על דרך המסחר שבין מזוביה ורוסיה.
שגשוגה של העיר נקטע באמצע המאה ה-17, כתוצאה מפלישת האימפריה השוודית לאזור.
יהודים בודדים ישבו בעיר מהמאה ה-17, אך קהילה יהודית של ממש התקיימה בה רק מראשית המאה ה-19, אז הוקם בה בית כנסת.
מסוף המאה ה-19 היוו היהודים רוב בקרב תושבי העיר, והם נטלו חלק מרכזי בפיתוחה הכלכלי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה פרעו ביהודי העיר החיילים הפולנים שנכנסו אליה, ובתקופה הקצרה שבה העיר נכבשה בידי הצבא האדום במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, בשנת 1920, התעמרו החיילים הרוסים ביהודיה.
בין מלחמות העולם השתקמה הקהילה שבעיר בסיוע ארגוני עזרה הדדית ויוצאי העיר בארצות הברית, ונמנו בה 2,641 יהודים, כמחצית מתושביה.
בתקופה זו התקיימה בעיר פעילות של אגודת ישראל ושל המפלגות הציוניות.
בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיר מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות כלפיהם מצד שכניהם הפולנים, שכללו חרם על עסקיהם והשחתה של בית הכנסת המקומי.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הגיעו לעיר פליטים יהודים מיישובי הסביבה, וב-5 בספטמבר 1939 הופצצה העיר בידי הגרמנים, באופן שגרם למות עשרות יהודים בה.
בעקבות ההפצצה, נמלטו מהעיר יהודים רבים.
עם כניסת הגרמנים לעיר, ב-9 בספטמבר 1939, החלו אלו בשוד רכוש יהודיה.
למחרת, ריכזו הגרמנים באלימות רבה את יהודי העיר בכיכר השוק בה, ושם הופרדו הנשים והילדים מהגברים.
כ-300 גברים נלקחו לבית הכנסת המקומי, ושם הוחזקו ארבעה ימים, תוך התעללות בהם ורצח חלקם.
לאחר מכן רוכזו קרוב ל-150 יהודים, והועברו לפולטוסק, וממנה אולצו לרוץ כ-30 ק"מ עד צ'חאנוב, תוך ירי בנחשלים.
בהמשך השנה, הוטלו על יהודי העיר הנותרים סכומי כופר גבוהים, והם נלקחו לעבודות כפייה.
ב-5 בדצמבר 1939 לפנות בוקר ריכזו הגרמנים את יהודי העיר בכיכר המרכזית בה, והריצו אותם כ-20 ק"מ עד לנאשיילסק, שם רוכזו בבית הכנסת המקומי, תוך שבוצעו בהם מעשי התעללות, ולאחר שהחולים נרצחו במקום.
למחרת בבוקר הריצו הגרמנים את יהודי היישוב לתחנת הרכבת הסמוכה, מרחק של כ-5 ק"מ, תוך הפרדת הורים מילדיהם.
בתחנת הרכבת נערך חיפוש על גופם העירום של היהודים, והם נדחסו בקרונות משא אטומים, שפנו תחילה צפונה, ולאחר מכן שבו דרומה.
במשך שלושה ימים שהו היהודים בקרונות ללא מזון או שתייה.
לבסוף הגיעו הקרונות לביאלא פודולסק וללוקוב, ושם חלקו יהודי העיר את גורל יתר יהודי יישובים אלו.
מכ-3,000 יהודי סרוצק שרדו את השואה בין 100 ל-300 איש, רובם בשטחי ברית המועצות.
סרוקומלה (בפולנית: Serokomla) הוא כפר במחוז לוקוב שבפרובינציית לובלין בפולין, כ-25 ק"מ דרומית ללוקוב, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית קטנה.
סרוקומלה נזכר מהמאה ה-16 ככפר בבעלות אצולה, ובשנת 1573 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
בשנת 1760 נבנתה בכפר כנסייה.
בשנת 1815 נכלל היישוב בתחום פולין הקונגרסאית, ובשנת 1869, בעקבות מרד ינואר, ניטל מהיישוב מעמדו העירוני.
יהודים התיישבו בכפר בראשית המאה ה-19, ובתחילת המאה ה-20 התקיימה במקום קהילה יהודית קטנה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ישבו בכפר כ-200 יהודים, חלקם פליטים.
ביום כיפור תש"ג, 22 בספטמבר 1942, ריכזו שוטרים גרמנים את בין 200 ל-300 היהודים שנמצאו בכפר בכיכר השוק בו, ורצחו אותם בקבוצות של עשרים איש בחורשה סמוכה, בטבח שנמשך 11 שעות.
בד בבד ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים מסתתרים ביישוב.
יהודים בודדים מהכפר הצליחו להימלט מהאקציה ליערות הסביבה, ולחבור ליחידת פרטיזנים יהודים, בפיקודו של דוד ויינשטיין.
בלגנדריום של טולקין, סָרוּמָן הוא דמות בדיונית מגזע המיאר.
סארומן הוא אחד מהאיסטרי, מיאר שנשלחו לארץ התיכונה כדי להגן על תושביה מפני סאורון, ועמד בראש מסדר זה עד שהושחת על ידי אויב המסדר סאורון.
הוא השני המוכר ביותר מבין המיאר שבוולינור.
בשנת 1000 לעידן השלישי החליטו הוולאר לשלוח מסדר קוסמים לארץ התיכונה כדי לייעץ ולסייע ליושבי הארץ התיכונה במאבקם נגד סאורון.
שמו היה קורומו בוולינור והוא המיאר הראשון שנחת בחופי הארץ התיכונה.
נאמר עליו שהוא הבכיר מבין האיסטרי וגנדלף תמיד התייחס אליו כראש המסדר.
עוד נאמר עליו שהוא היה החזק במסדר, ואף מהחזקים שבמיאר.
מאחר שהיה לבוש בגלימה לבנה, היה כינויו בקרב בני האדם "סרומן הלבן" (כינויי הקוסמים נובעים מצבע גלימתם וחשיבותם במסדר; "לבן" היא הדרגה הגבוה ביותר).
כינוייו הנוספים הם: "סרומן החכם", "סרומן הבוגד", וקורוניר.
לאחר הרבה שנות שירות באיסטרי, חשק סארומן בכוחו של סאורון וחפץ להשיג את הטבעת ולשלוט בה בעצמו.
עם זאת, כוחו לא עמד בפני סאורון והוא היה נתון למרותו דרך אבני הפלנטיר.
במשך אלף שנים בערך הוא שוטט במזרח הארץ התיכונה, יחד עם הקוסמים הכחולים.
הוא חזר לבדו (לא ידוע מה עלה בגורלם של הקוסמים הכחולים) בשנת 2463 לעידן השלישי והפך לראש המועצה הלבנה (בניגוד להצעתה של גלדריאל), שהוקמה על ידי בני הלילית והאיסטרי.
זה הזמן שבו סרומן החל לחקור את מקור ומהות טבעות הכוח.
בשנת 2758 לעידן השלישי הוא קיבל את מפתחות האורתנק משליט גונדור, ברן, שם הוא בנה את משכנו ומשם גם המשיך את מחקריו על טבעות הכוח.
כשהמועצה הלבנה קיבלה מגנדלף הוכחה חד-משמעית שבעל האוב הוא סאורון בשנת 2851, סרומן התנגד להחלטה להתקיף את בעל האוב.
התנגדותו דחתה את ההתקפה בכתשעים שנה.
אך לבסוף הוא עזר בהתקפה בכשפיו ובמתקניו המסתוריים.
כשהמועצה הלבנה דנה בטבעת הכוח, הכריז סרומן שהטבעת אבדה לנצח, אף שהוא לא האמין בכך.
בשלב זה הוא כנראה החל לחפש את הטבעת האחת בעצמו, במטרה להפוך לבעליה.
הוא החל להקים צבא אורקים ווארגים.
האורקים נתנו לו את הכינוי שארקי שפירושו "הזקן".
כמו כן הפעיל את סוכנו גרימה לשון-נחש במטרה להפיל את רוהן.
בשנת 3018 התגלה סרומן כבוגד כאשר כלא את גנדלף במגדלו.
בשלב זה כבר היה ידוע שהוא משתף פעולה עם סאורון.
צבאו של סרומן הובס לבסוף על ידי כוחות רוהן והעצנים שהטילו מצור על אורתנק.
מובס ומושפל, סרומן הצליח לדבר אל ליבו של זקנעץ ושכנעו לתת לו לעזוב את אורתנק.
הוא שם פעמיו לפלך, ושם הצליח להשתלט עליו באמצעות חבורת בני בליעל מהדרום.
כשפרודו חזר יחד עם חבורת הטבעת לפלך הוא גירש את בני הבליעל.
במהלך טיהור הפלך סרומן מת ועבר ממעגלי העולם הזה לאחר שעבדו הנרצע גרימה שיסף את גרונו מכיוון שסיפר להוביטים שהוא רצח את בן משפחתם.
בתחילה מופיע סרומן כאיש זקן עם זקן לבן וגלימה לבנה (זוהי ככל הנראה הסיבה לכינויו "סרומן הלבן"), צעיף וכובע לבן מחודד.
סרומן בתפקיד ראש "מסדר" המכשפים (האיסטרי) וגם היה לראש המועצה הלבנה.
בספר, גנדלף אומר שהוא הפך למה שסרומן אמור היה להיות: לוחם למען הארץ התיכונה.
אך לאחר בגידתו הוא התחפש לזקן עם ברדס.
על פי גנדלף, כוחו העיקרי של סרומן היה חבוי בקולו, כלומר שהיה ביכולתו לשכנע כמעט כל אחד בין אם הוא חכם ובין אם טיפש.
לכן גם לאחר שאיבד את שרביטו ואת מעמדו במועצה הלבנה (הוא הוחלף על ידי גנדלף וסולק מן המועצה הלבנה על מעשי בגידה) הוא עדיין נחשב לדמות מאוד מסוכנת אפילו על ידי גנדלף.
בסרטי ההוביט של פיטר ג'קסון
בסרטי ההוביט של פיטר ג'קסון משתתף סרומן בתור דמות שולית (בספר ההוביט של ג'ון רונלד רעואל טולקין הוא אינו מופיע כלל).
הקטעים בהם מופיע סרומן בסרט מבוססים חלקית על טקסטים שטולקין רשם אך לא פרסם בחייו, ופורסמו לאחר מותו על ידי בנו כריסטופר טולקין.
שימש כסגן נשיא הודו הראשון בשנים 1952–1962, וכנשיא הודו השני בשנים 1962–1967. נחשב לאחד מגדולי הפילוסופים של הדת בהודו במאה ה-20. עבד באוניברסיטת קולקטה ובאוניברסיטת אוקספורד.
נחשב לחוקר פורץ דרך בתחום חקר ההינדואיזם, הן בהודו והן במערב.
רדהקרישנן נולד ב-5 בספטמבר 1888 בנשיאות מדראס בהודו הבריטית, (היום בטאמיל נאדו), למשפחה דוברת טלוגו.
התחתן בגיל 16 ובהמשך נולדו לו חמש בנות ובן.
בשנת 1906 סיים תואר שני בפילוסופיה.
בשנת 1918 מונה לפרופסור וכתב מאמרים רבים ובשנת 1920 פרסם את ספרו הראשון.
בשנת 1938 נבחר להיות חבר באקדמיה הבריטית.
אחד מתפקידיו הפוליטיים הראשונים היה ייצוג הודו באונסק"ו (1952–1947), ובשנים 1949–1952 היה גם שגריר הודו לברית המועצות.
בשנת 1949 נבחר לאספה המכוננת של הודו.
בשנת 1952 נבחר לסגן נשיא הודו, ושימש בתפקיד זה במשך עשר שנים.
לאחר מכן נבחר לנשיא הודו בשנת 1962. וכיהן בתפקיד עד 1967. לרדהקרישנן לא היה רקע פוליטי במפלגת הקונגרס הלאומי ההודי, והוא לא לקח חלק מרכזי במאבק נגד השלטון הבריטי.
סרווש (הונגרית: Szarvas; גרמנית Sarwasch; סלובקית: Sarvaš) היא עיירה במחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
העיירה שוכנת על גדות נהר הקרש , 170 ק"מ מהעיר בודפשט, באזור מישורי הנמצא כ-85 מטר מעל פני הים.
שטח העיירה היה כ-260,000 דונם ומתוכם 98.4% הוגדר כשטח חקלאי.
החקלאות הייתה חקלאות בעל, שכללה גידולים של דגנים, תירס וצמחי מרפא.
בנוסף, גידלו תושבי העיירה בעלי חיים כמו חזירים לבשר וסוסים שהיו מיועדים לכוח עבודה.
התושבים שלא עסקו בחקלאות, היו בעלי מלאכה והעניקו שירותי אדמיניסטרציה וחינוך.
שאר שטח העיירה - 1.6% הוגדר כשטח מגורים.
במחצית הראשונה של המאה ה-20, מנתה העיירה כ-26,000 תושבים.
בשנת 1850 התגוררו בעיירה 238 נפשות יהודיות, שהיוו כ-11% מכלל התושבים.
אולם, הם לא השתתפו בצורה פעילה בחיי התרבות בעיירה.
• בית כנסת: המועצה המקומית השתתפה בבניית בית כנסת לתושבים היהודים.
השתתפות התבטאה במתן תרומת 5000 לבנים, ובמתן הנחה גדולה ברכישת הרעפים לגג.
משנת 1850 ועד מלחמת העולם השנייה, שימש בית הכנסת את חברי הקהילה הניאולוגית.
בשנת 1870, התפצלה הקהילה היהודית לשתי קהילות נפרדות: אורתודוקסית - יהודים חרדים שומרי מצוות וניאולוגית - בעלת תפיסת עולם חילונית, הדוגלת בתיקונים בדת.
לכל אחת מהקהילות היה בית כנסת, רב, חברה קדישא ומוסדות חינוך.
• בית ספר: בשנת 1863 נפתח בית ספר יסודי בעיירה, והכיתות בו היו נפרדות - לבנים ולבנות.
שנה מאוחר יותר - 1864, למדו בבית הספר 48 תלמידים יהודים.
מנהיגי הקהילה היו ראש הקהילה (החל את תפקידו בשנת 1860), ושני סגניו.
באספה הכללית ישב ראש מנהל האדמיניסטרציה של המועצה המקומית.
סידור זה היה בתוקף עד שנת 1867. בשנה זו נחקק בהונגריה חוק "האמנציפציה", הקובע, כי יהודי הונגריה שווים בזכויותיהם האזרחיות והפוליטיות לשאר אזרחי הארץ.
במחצית השנייה של שנות ה-30 של המאה הקודמת, החלו לחלחל להונגריה עקרונות הנאציזם.
לאור מצב זה הכריז בשנת 1938, ראש ממשלת הונגריה מיקלוש הורטי, כי בהונגריה קיימת בעיה יהודית שיש לפתור, וממשלתו תדאג לפתור אותה.
הואיל וכך, ובמטרה לפתור את הבעיה, הגיש לפרלמנט הצעת חוק - "החוק היהודי הראשון" והוסיף לזה גם את "חוק היהודים השני", שהיה דומה לחוקי נירנברג.
עם החלת "החוק היהודי הראשון", החלו גזירות נגד היהודים.
אחת מהן הייתה, שלילת רישיונות להפעלת בתי המרזח שבבעלותם.
אולם, פרנסת המוזגים בעיירה לא נפגעה, היות ש-8 מהם היו גם בעלי חנויות מכולת.
המוזג ה-9, הקים מפעל לייצור סבון והעסיק נערות יהודיות מהקהילה, שהתקשו למצוא עבודה.
זמן קצר לאחר מכן, נפגעו גם חנויות המכולת של היהודים - נאסר עליהם למכור סוגי סחורה מסוימים.
הואיל וכך, נאלצו הלקוחות לקנות את הסחורה החסרה בחנויות מכולת שבעליהן היו גויים.
בשנת 1938, ניתנה הוראה במסגרת "החוק היהודי הראשון", שאסרה שחיטה כשרה של בהמות.
מטרת החוק הייתה למעשה, "למנוע צער בעלי חיים".
ב-1942 נחקק חוק, שהגביל את חירותם האזרחית והאפשרויות שלהם בתחומי הכלכלה.
חוק זה גרם להכבדה על המצב הכלכלי המעורער של הקהילה היהודית.
באותה שנה, שנת 1942, גורשו יהודי הונגריה וכל התושבים האחרים, שלא הצליחו להוכיח שהם בעלי אזרחות הונגרית.
בין המגורשים, היו שתי משפחות מסרווש.
המגורשים הוסעו לאזור קמניץ-פודולסקי (כיום שטח השייך לאוקראינה), שם שהו חודשים אחדים ולבסוף נרצחו.
היהודים שלא גורשו המשיכו לנסות לחיות כרגיל.
רוב היהודים אמנם לא נפגעו כל כך מהגזירות, אך הן גרמו להם להתלכד והנוער היהודי התארגן בחוג דתי.
בפעולות התנועה, למד הנוער היהודי על התרבות והמורשת היהודית, שירים עבריים שתורגמו להונגרית ושירים ביידיש.
גזרה נוספת, שהוטלה על היהודים הייתה מסירת מכשירי הרדיו שבידיהם.
אולם כעבור מספר חודשים, הצליחו להשיג מכשירים חדשים והאזינו בסתר לשידורים.
בראשית קיץ 1940, פתחה הונגריה בגיוס יהודים לשירות העבודה.
יהודי העיירה שירתו ביחידות משלהם.
הם לא קיבלו מדים פרט לכומתה ובהמשך גם סרט שרוול צהוב.
קצינים יהודים ממלחמת העולם הראשונה, נאלצו להוריד את הדרגות מהמדים הישנים שלהם.
מספר ימים אחר כך, קיבלו "נשק" (כלי עבודה) ונשלחו לעבוד במסגרת הצבא ההונגרי.
הוטלו עליהם, בעיקר עבודות שונות שהיו דרושות לצבא, כגון סלילת דרכים ותיקונן, חפירת תעלות הגנה, ותעלות אנטי-טנקים ועוד.
שיטה זו הפכה לאחת הדרכים הגרועות ביותר בהשמדת יהודים.
בסתיו 1940 שוחררו רוב המגויסים, אולם בהמשך, גויסו שוב לפלוגות עבודה בצווי גיוס אישיים.
בתחילה עבדו בגבולות הונגריה, אך, כאשר הצטרפה הונגריה למלחמה נגד ברית המועצות, נשלחו פלוגות אלה לעבודה באוקראינה ונאסר עליהם ליצור קשר עם משפחתם.
בנוסף, הם היו קורבן להתעללות, הרעבה, חלקם עונו למוות, אחרים מתו מקור, מחלות, תאונות עבודה וכו'.
ב-19 במרץ 1944, כבשו הגרמנים את הונגריה והחלו בביצוע "הפתרון הסופי".
מספר יהודים, תושבי סרווש נעצרו בתחנת הרכבת והובלו למחנה מעצר.
הם הוחזקו במעצר אדמיניסטרטיבי כחמישה שבועות וב–28 לאפריל הוסעו בטרנספורט "ההונגרי" הראשון לאושוויץ.
ב-29 במרץ 1944, פורסמו ההוראות הממשלתיות הרשמיות הראשונות נגד היהודים, שבהן הוטל על היהודים לענוד את הטלאי הצהוב - מגן דוד עשוי אריג צהוב שקוטרו 10 ס"מ.
העיתונות הארצית והעיתונות המקומית בסרווש, הפכה לכלי שנאה והסתה נגד היהודים, כמו גינוי התושבים ממוצא הגזע הארי, שהמשיכו לשמור על קשר עם התושבים היהודים.
יתרה מכך, נאסרה כניסתם של יהודי סרווש למלון המקומי.
הוראה נוספת, הייתה הגשת דוח על בתיהם וחנויותיהם, מאוחר יותר הוחמרה התקנה והם נצטוו לסגור את החנויות.
ב-26 באפריל 1944 פורסמה הודעה מטעם הממשלה על העברת היהודים לגטו.
כשבועיים לאחר מכן, ב-6 במאי 1944, התקיימה ישיבה בלשכה הממונה על מחוז בקש, והוחלט להקים גטו באחד המחוזות.
סיום הישיבה היה בהחלטה, כי יש, לסיים לכלוא את היהודים ב-12 במאי 1944. ב-15 במאי 1944, הועברו יהודי סרווש לגטו.
מספר היהודים שהועבר מסרווש היה כ–700 איש.
הגטו כלל בתוכו שני בניינים ומספר בתים.
הוא היה צפוף מאוד והמשפחות התאגדו יחד.
ברוב המשפחות היו חסרים האבות והבנים הבוגרים, הואיל וגויסו ל"פלוגות העבודה".
אחד מאנשי הקהילה, שלום כהן, הצליח להתקשר עם בעל אחוזה גוי והציע לו פועלים מהגטו.
כך, הצליחו לצאת לעבודה אל מחוץ לחומות הגטו, נשים ונערות, ומעט גברים.
הגטו בסרווש היה קיים כחודש, וב-16 ביוני 1944 הועברו תושביו לבית החרושת לסוכר בסולנוק.
בסולנוק נהגו כלפי היהודים באכזריות רבה, שהביאה לכך, כי רבים מהם החליטו לשים קץ לחייהם.
אחת המשפחות - בני זוג יהודי מסרווש, השקו את בתם ברעל והתאבדו גם הם על ידי שתיית הרעל.
בתם הצליחה לשרוד ולחיות, אולם גורשה לאוסטריה עם סביה.
בשלב זה, הגיעו התושבים היהודים למסקנה, כי הם לא יישארו בסולנוק, אך גם ידעו לאן יועברו בהמשך.
מנהיגי הקהילות קיבלו הוראה להכין רשימות לטרנספורטים.
ההוראות היו מבלבלות, ובאופן כללי, דובר על שתי רשימות: רשימה אחת הייתה מיועדת לאנשים בעלי מעמד בקהילה או בעלי עבר צבאי (משפחות המגויסים לפלוגות העבודה נכללו ברשימה זו); הרשימה השנייה, כללה את שאר תושבי הקהילה.
המשלוחים אל הלא נודע, התחילו אחרי שבוע שבהם שהו היהודים בסולנוק, ביניהם היה גם חלק ניכר מקהילת יהודי סרווש.
כ-2,630 נשים וילדים נדחסו לקרונות בקר, תוך שהם נדחפים על ידי אנשי SS.
בליל 25 ביוני 1944, יצאה הרכבת ואחרי יום הגיעה למערב אוסטריה, שם היו מתקני עבודה לגויים.
המתקנים הופעלו על ידי אוקראינים, שהתנהגו בגסות והתעללו ביהודים שהגיעו.
משלוח נוסף של יהודים, הגיע לאחר מכן מגטו דברצן.
ממחנה שטרהוף נלקח חלק גדול מיהודי סרווש, כמו גם יהודים אחרים שהגיעו למחנה ממקומות נוספים, לעבודות כפייה.
בחורף הוחזרו כל היהודים למחנה שטרהוף, ומשם נלקחו למחנה ההשמדה ברגן בלזן.
מספר קבוצות נשארו במחנה העבודה עד הגעת הצבא האדום, ואז חזרו באופן עצמאי לסרווש.
במקומות שמהם לא גורשו היהודים, עבדו מספר משפחות יהודיות מקהילת סרווש, אך יחידה נאצית גילתה אותם והחיילים הגרמנים טבחו בהם.
היהודים שהגיעו לברגן בלזן סבלו מרעב ורבים מהם מתו.
בין המתים, היה גם רב הקהילה של סרווש.
על אף הדיכוי לא פסקה הפעילות הרוחנית: התפילה במניין, עריכת טקס בר מצווה משותף לכל הבנים.
בינתיים התקרבה החזית לאזור ברגן-בלזן והגרמנים החליטו לפנות את המחנה, לרכז את היהודים ולשלוח אותם למחנה השמדה.
רכבת הפינוי הראשונה יצאה ב-7 באפריל 1945, אך נעצרה בשל הפצצות בעלות הברית, והשומרים הגרמנים ברחו.
לאחר מכן, הגיעו האמריקאים והיהודים ברכבת שהיו על הרכבת הועברו למחנה החלמה ומשם בחודש אוגוסט שנת 1945, חזרו לסרווש.
רכבת הפינוי השנייה, שהיה בה מספר רב מיהודי סרווש נפגעה אף היא מההפצצות בעלות הברית, אך הרכבת המשיכה למחנה טרזיינשטש, שם סבלו שלושה שבועות עד השחרור.
רכבת נוספת עם יהודי סרווש נשלחה לאושוויץ ואיש מתושבי העיירה לא שרד ממשלוח זה.
עד סוף חודש אוגוסט 1945, חזרו רוב היהודים שניצלו לסרווש.
שם גילו כי קרוביהם לא שרדו.
פליטים רבים מהם החליטו להגר לארץ ישראל, נפתחו באזור מספר מוקדים של בני עקיבא, וכבר במחזור הראשון השתתפו ילדים מסרווש.
לאחר המלחמה, שופצו בתי היהודים וכן שופץ ונוקה בית הכנסת.
מראשית התיישבותם במקום, למדו ילדי היהודים ב"חדר".
בשנת 1848 היה מלמד ששמו היה מוריץ שלזינגר, בן 29 שהגיע מעיירה אחרת ללמד ב"חדר".
הוא הגיע מהאזור המזרחי ביותר.
לפי הרשימה שהה 4 שנים בעיר.
ברוך גלזר (כיום ברוך צדיק) אשר בניגוד לדעת רוב היהודים, טען כבר בסוף שנות ה – 20 שליהודים אין עתיד בחו"ל.
בשנת 1930 הצטרף להכשרה חקלאית ובשנת 1931 היה החלוץ הראשון, אשר עלה מסרווש וממייסדי קיבוץ "גבעת חיים".
הרב חיים מייזליש, אב"ד סרווש.
פרנץ גרלאי, (במקור גרין 1901–1970) רופא יהודי-הונגרי, מומחה בהיסטופתולוגיה, בפתולוגיה, פרופסור, זוכה פרס קושוט, חבר באקדמיה ההונגרית למדעים.
איתמר יעוז קסט, (1934) הוא משורר ומתרגם עברי, ניצול השואה.
מיהאי מור או מיהאי זיס (1861 – 1924) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא עיניים ראשי ומנהל מחלקה בבית חולים, פרופסור באוניברסיטה.
מאורוס סרוויוס הונוראטוס (Maurus Servius Honoratus) היה מדקדק משלהי המאה ה-4 ותחילת המאה ה-5 לספירה, בעל המוניטין כיום של האיש המלומד ביותר בדורו באיטליה.
הוא היה מחברה של סדרת פרשנויות על יצירותיו של ורגיליוס.
חיבורים אלה, In tria Virgilii Opera Expositio, היוו את ספר האינקונבולה הראשון שהודפס בפירנצה, על ידי ברנארדו צ'ניני , בשנת 1471.
ב"סאטורנליה" של מקרוביוס, סרוויוס מופיע כאחד מבני השיח; הרמיזות ביצירה זו ומכתב מסימאכוס לסרוויוס, מצביעים על כך שהוא לא היה מומר לנצרות.
הפירוש לוורגיליוס (In Vergilii Aeneidem commentarii) שרד בשתי מסורות כתבי יד שונות.
הראשונה היא פרשנות קצרה יחסית, המיוחסת לסרוויוס בכותרת בכתבי היד ועל ידי עדויות פנימיות אחרות.
סוג שני של כתבי יד, שמקור כולם במאות ה-10 וה-11, משבצים את אותו הטקסט בפרשנות נרחבת מאד.
הכותב הוא אנונימי וככל הנראה נוצרי".
אלא אם, כפי שמוצע לעיתים קרובות, הוא אייליוס דונאטוס .
סוג שלישי של כתבי יד, שנכתבו ברובם באיטליה, מעניק את טקסט הליבה עם סכוליה משובצת בתוכו, מה שמדגים את המשך התועלת של ה-Virgilii Opera Expositio.
הפרשנות האותנטית של מאורוס סרוויוס הונוראטוס היא למעשה המהדורה השלמה היחידה ששרדה של מחבר קלאסי שנכתבה לפני התמוטטות האימפריה במערב.
היא בנויה במידה רבה בשיטה של מהדורה מודרנית, ומבוססת בחלקה על ספרות ביקורתית ורגילית רחבה, שרובה ידוע רק מתוך הקטעים והעובדות שנשמרו בפרשנות זו.
ההערות בטקסט של ורגיליוס, אף על פי שהן לעיתים רחוקות או כלל לא מוסמכות לנוכח כתבי היד הקיימים, החוזרים לתקופה של סרוויוס, או אפילו מעבר לכך, בכל זאת מספקות מידע רב ערך בנוגע למהדורות העתיקות ולביקורת הטקסטואלית העתיקה על ורגיליוס.
בפרשנות הדקדוקית לשפת מחברו, סרוויוס אינו מתעלה מעל הדקויות הנוקשות והמסובכות של זמנו; בזמן שהאטימולוגיות שלו, באופן טבעי, מפרות כל חוק מודרני של צליל וחוש לטובת תרחיב נספח יצירתי.
סרוויוס התנגד לשיטות האלגוריות הרווחות של חשיפת טקסט.
עבור חובב העת העתיקה וההיסטוריון, הערך החשוב של חיבורו טמון בשימורן של עובדות בהיסטוריה, בדת, בעתיקות ובשפה הרומית, אשר בלעדיו ייתכן והיו נעלמות.
לא מעט מהלמדנות החרוצה של וארו ושל חוקרים קדומים אחרים שרדה בדפיו.
מלבד הפרשנות הוורגיליאנית, שרדו יצירות אחרות של סרוויוס: אוסף הערות על הדקדוק (Ars grammatica) של אייליוס דונאטוס; מסה על סיומות מטריות בחרוזים (De finalibus); וחיבור על המשקלים השונים (De centum metris).
המהדורה של גאורג תילו (Georg Thilo) והרמן האגן (Hermann Hagen) (1878–1902), נותרה המהדורה היחידה של כל עבודתו של סרוויוס.
סרוג'יני נאידו צ'אטופאדיי (Sarojini Naidu Chattopadhyay; 13 בפברואר 1879 – 2 במרץ 1949) הייתה פעילה פוליטית ומשוררת הודית, תומכת נלהבת של זכויות האזרח, שחרור נשים ורעיונות אנטי-אימפריאליסטיים.
נאידו הייתה דמות חשובה במאבק הודו לעצמאות מהשלטון הקולוניאלי הבריטי.
יצירתה של נאידו כמשוררת זיכתה אותה בתואר הזמיר של הודו.
נאידו נולדה במשפחה בנגלית בהיידראבאד, והתחנכה בצ'נאי, לונדון וקיימברידג'.
לאחר תקופתה באנגליה, שם פעלהכסופרז'יסטית - לוחמת זכות הבחירה לנשים, היא השתלבה בתנועת הקונגרס הלאומי ההודי שנאבק למען עצמאות הודו מהשלטון הבריטי.
היא הפכה לחלק מהתנועה הלאומנית ההודית והפכה לחסידה של מהטמה גנדי ורעיון האוטונומיה שהוא הוביל.
היא מונתה לנשיאת הקונגרס הלאומי ההודי בשנת 1925 ובהמשך מונתה למושלת הפרובינציות המאוחדות - (הפרובינציה של הודו הבריטית) בשנת 1947, והפכה לאישה הראשונה שכיהנה בתפקיד מושלת בהודו הריבונית.
שירתה של נאידו כוללת הן שירי ילדים והן שירים שעוסקים בסוגיות כבדות משקל כמו פטריוטיות, רומנטיקה וטרגדיה.
הפואמה שלה "בבזארים של היידראבאד" שפורסמה בשנת 1912, נותרה אחת הפואמות הפופולריות ביותר.
היא הייתה נשואה לגובינדאראג'ולו נאידו, רופא כללי ונולדו להם חמישה ילדים.
סרוג'יני נאידו נולדה בהיידראבאד לאגורנאת' צ'אטופאדיי, ברהמין בנגלי שהיה מנהל מכללת ניזאם בהיידראבאד.
בית ההורים שלה היה בברהמנגאון בביקראמפור (בנגלדש של ימינו).
אביה, אגורנאת צ'אטופאדיי, בעל תואר דוקטור למדע מאוניברסיטת אדינבורו, התיישב בהיידראבאד, שם ניהל את מכללת היידראבאד, שנקראה לימים מכללת ניזאם בהיידראבאד.
אמה, בראדה סונדארי דווי צ'אטופאדיי, הייתה משוררת ונהגה לכתוב שירה בבנגלית.
היא הייתה הבכורה מבין שמונה אחים.
אחיה וירנדראנת צ'אטופאדיי היה מהפכן, ואח אחר, הרינדראנאת' היה משורר, מחזאי ושחקן.
משפחתם זכתה להערכה רבה בהיידראבאד, לא רק בזכות שהובילה את מכללת ניזאם, אלא גם כיוצריה הידועים ביותר של היידראבאד בתקופת השלטון הבריטי.
להיות אמן בעידן השלטון הבריטי בהודו נחשב לעיסוק מסוכן, ובכל זאת, נאמנים לערכיהם הפרוגרסיביים הם התמידו בכך למרות הכל.