tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עבור המקרה החשוב בו משערים שהתצפיות הגיעו מהתפלגות נורמלית, פותחו מבחנים שונים עבור ההשערות השונות שנבדקות וטבע הנתונים השונה.
מספר מבחנים כאלו הם: מבחן Z להתפלגות נורמלית, מבחן t עבור התפלגות t ומבחן f עבור התפלגות f.
כאשר התצפיות לא מגיעות מהתפלגות נורמלית, עדיין ניתן להעריך את ההתפלגויות של סטטיסטי המבחן על ידי שימוש במשפט הגבול המרכזי עבור מדגמים גדולים מספיק, כגון במקרה של מבחן חי בריבוע.
חישוב ערך ה-p דורש השערת אפס, מבחן סטטיסטי (יחד עם ההחלטה אם המבחן מבוצע עבור מאורע שנמצא בזנב הימני, בזנב השמאלי או שייתכן המאורע בכל אחד מהזנבות) וכמובן נתונים.
אפילו אם ייתכן שחישוב המבחן הסטטיסטי הוא קל, חישוב של ההתפלגות תחת השערת האפס, וחישוב פונקציית ההסתברות המצטברת שלה היא לעיתים רבות מטלה קשה חישובית.
כיום החישוב מתבצע בדרך כלל באמצעות תוכנות סטטיסטיות, ופעמים רבות על ידי שימוש באמצעים נומריים (ולא תוך פתירת פונקציות בצורה מדויקת), אך בתחילת ואמצע המאה ה-20, החישובים הללו נעשו באמצעות טבלאות, ועל מנת להגיע לערך המתאים היה צורך לבצע אינטרפולציה או אקסטרפולציה מתוך אותם ערכים בדידים בטבלה.
לכן במקום להשתמש בטבלאות של ערכי p, פישר הפך את פונקציית ההסתברות המצטברת, ופרסם את ערכי המבחן הסטטיסטי עבור ערכי p מסוימים.
הטלה אחת של זוג קוביות
נניח שחוקר מטיל זוג קוביות פעם אחת, והשערת האפס היא שהן הוגנות.
המבחן הסטטיסטי הוא "סכום תוצאות ההטלה" והוא חד צדדי.
החוקר מטיל את הקוביות ומבחין ששתיהן מראות 6 ולכן מניב מבחן סטטיסטי של 12. ערך ה-p של תוצאה זו הוא 1/36 (מכיוון שתחת השערת האפס, המבחן הסטטיסטי מתפלג אחיד), או בערך 0.028 (המבחן הסטטיסטי הגבוה ביותר מתוך 6×6 = 36 אפשרויות).
אם החוקר מניח רמת מובהקות של 0.05, הוא יקבע שתוצאה זו היא משמעותית ולכן ידחה את ההשערה שהקוביות הן הוגנות.
במקרה זה, הטלה אחת מניבה בסיס חלש מאוד (זאת אומרת חסר מידע) כדי להסיק מסקנה משמעותית לגבי הקוביות.
זה מדגים את ה"סיכון" שביישום ערך-p ללא התחשבות בתכנון הניסוי.
נניח שחוקר מטיל מטבע חמש פעמים ברצף והשערת האפס היא שהמטבע הוגן.
מבחן סטטיסטי של "המספר הכולל של עץ" יכול להיות חד-צדדי או דו-צדדי: מבחן חד-צדדי מקביל לכך שנראה אם המטבע מוטה לטובת "עץ", לעומת זאת מבחן דו-צדדי מקביל לכך שנראה האם המטבע מוטה לצד כלשהו.
החוקר מטיל את המטבע חמש פעמים ורואה "עץ" בכל פעם, מה שמניב מבחן סטטיסטי של 5. במבחן חד-צדדי זהו הערך הקיצוני ביותר האפשרי, ומניב ערך-p של .
אם החוקר הניח רמת מובהקות של 0.05, הוא יקבע שתוצאה זו משמעותית וידחה את ההשערה שהמטבע הוגן.
במבחן דו-צדדי, סטטיסטי מבחן של "0 פעמים "עץ"" קיצוני באותה מידה, ולכן המידע של 5 פעמים "עץ" יניב ערך-p של , וזה לא משמעותי מספיק עבור רמת מובהקות 0.05.
זה מדגים שציון כיוון (על סטטיסטי מבחן סימטרי) חוצה את ערך p (מגדיל את המשמעותיות) ויכול להוות את ההבדל בין החשבת הנתונים למשמעותיים או לא.
חישוב הערך p החל במאה ה-18 כאשר פייר-סימון לפלס חישב אותו:
"במהלך העשור של 1770 לפלס התייחס לסטטיסטיקה לגבי חצי מיליון לידות.
הסטטיסטיקה הראתה כמות לידות גדולה יותר של זכרים לעומת נקבות.
הוא הגיע למסקנה על ידי חישוב הערך p כי עודף לידות הזכרים הוא אמיתי, אם כי בלתי מוסבר".
הערך p הוצג באופן פורמלי על ידי קרל פירסון, במבחן פירסון שפיתח, כאשר במבחן זה הוא השתמש בהתפלגות חי בריבוע וסימן את ערך ה-p ב-P גדולה.
השימוש בערך p בסטטיסטיקה הפך לפופולרי בזכות רונלד פישר, ומשחק תפקיד מרכזי בהתייחסות שלו לנושא.
בספרו המשפיע Statistical Methods for Research Workers פישר הציע את קביעת ערך p להיות p=0.05, או כסיכוי של 1 מתוך עשרים לקבל תוצאה קיצונית יותר באופן מקרי, כגבול למובהקות סטטיסטית.
הוא יישם את הרעיון של הערך p להתפלגות הנורמלית (בתור מבחן דו-צדדי), ובכך יצר את הכלל של שתי סטיות התקן (עבור התפלגות נורמלית) כמובהקות סטטיסטית.
טבלאות דומות חושבו במאמר של פישר וייטס מ-1938 אשר ביצר את הגישה של התייחסות לערך p כערך סף.
כדוגמה לשימוש בערך p בתכנון וניתוח ניסויים בספרו The Design of Experiments (1935), פישר הציג את ניסוי טעימת התה, שנחשב היום כדוגמה הארכיטיפית לשימוש בערך p.
ניסוי טעימת התה: על מנת לבדוק את הטענה של גברת (Murie Bristol) שהיא יכולה להבחין באופן בו הוכן התה (הוספה של חלב לכוס ולאחריה תה, או בסדר הפוך), הוצגו בפניה 8 כוסות תה, כאשר ארבעה הוכנו בצורה הראשונה, וארבעה בצורה השנייה.
היא נשאלה איזו כוס תה הוכנה באיזו צורה (כאשר ידעה שישנם ארבע כוסות תה מכל סוג).
במקרה זה, המבחן המתאים הוא מבחן פישר המדויק כאשר השערת האפס שאין לגברת כל יכולת מיוחדת להבחין בין סוגי התה.
ערך ה-p היה 0.014 מאחר שהצליחה לזהות את כל ארבע כוסות התה.
לכן פישר היה מוכן לדחות את השערת האפס, מפני שהסיכוי שהיא הצליחה לסווג את כל כוסות התה באופן מקרי היא לא סבירה.
פישר הסביר שוב את ההיגיון מאחורי בחירת ערך סף של הערך p כשווה ל-0.05:
'זו דרך שכיחה ונוחה לחוקרים לקחת 5 אחוז כרמה הסטנדרטית למובהקות, במובן שהחוקרים מוכנים להתעלם מכל התוצאות שכושלות להגיע לסטנדרט הנ"ל, ובכך לחסל את הדיון לגבי חלק גדול מהתנודתיות שנגרמת באופן מקרי במהלך הניסוי.'
פישר יישם את הגישה של ערך הסף גם עבור תכנון ניסויים, כאשר ציין שאם היו שש כוסות בלבד (3 מכל סוג), סיווג מושלם של הכוסות היה נותן ערך p של 0.05, אשר לא היה עונה על רמת המובהקות.
פישר הדגיש את הפרשנות השכיחותנית של p, כאשר פירש אותו כפרופורציה בטווח הארוך של ערכים שהם לפחות קיצוניים כמו אלה של המידע תחת השערת האפס.
במהדורות מאוחרות, פישר ציין במפורש את ההבדל בין שימוש בערך p בהסקה סטטיסטית במדע, לבין שיטת ניימן-פירסון, אותה כינה בתור "תהליכי קבלה".
פישר הדגיש שאף על פי שהשימוש בערכים קבועים של 5%, 2% ו-1% הם נוחים, ערך ה-p המדויק ניתן לשימוש, וחוזק העדויות ישפיעו עליו עם ביצוע ניסויים נוספים.
בניגוד לכך, תהליכי החלטה דורשים החלטה חד משמעית, אשר יוצרים פעולה בלתי הפיכה, והפרוצדורה מבוססת על מחיר הטעות, פרוצדורות אשר פישר טען שאינן ניתנות ליישום במחקר מדעי.
למרות שכיחות השימוש בערך p, השימוש בו מבוקר בגלל החסרונות הטבועים בו, ובגלל אי ההבנות שנובעות ממנו.
המידע שמתקבל על ידי שימוש בערך p והשוואתו לרמת מובהקות מניב אחת משתי תוצאות: קבלה של השערת האפס, או אי דחיית השערת האפס ברמת המובהקות הזו (משמע שלא ניתן לטעון כי השערת האפס היא נכונה, אלא רק שלא ניתן לדחות אותה כרגע).
בניסוח של פישר, ישנו חוסר עקביות: לפי ניסוחו ערך p נמוך אומר או כי השערת האפס היא נכונה והנתונים הנבדקים התקבלו על ידי אירוע לא סביר, או שהשערת האפס היא שגויה.
למרות זאת, אנשים רבים מפרשים את הערך p במספר רב של צורות שגויות, ומסיקים מהערך מסקנות שגויות אשר אינן מתאימות לפרשנות המקורית.
הערך p כשלעצמו אינו מאפשר הסקה על ההסתברות של ההשערות, דבר אשר דורש מספר השערות או טווח של השערות עם הסתברות אפריורית על הנראות שלהם, כמו בסטטיסטיקה בייסיאנית, שם ניתן להשתמש בפונקציית הנראות עבור כל הערכים האפשריים עבור התפלגות האפריורית, במקום שימוש בערך p עבור השערת אפס בודדת.
הערך p מתייחס להשערה בודדת, השערת האפס, ולא מאפשר הסקה לגבי שאר ההשערות אחרות (ההשערה האלטרנטיבית).
בגישה של ניימן פירסון לבדיקת השערות, ישנה פונקציית החלטה בין שתי אלטרנטיבות, ומבוססת בדרך כלל על סטטיסטי מבחן, עבורם מחושבים הסיכויים לטעות מסוג ראשון ושני.
למרות זאת, הערך p של סטטיסטי המבחן לא ניתן להשוואה לסיכויי הטעות מסוג ראשון ושני ובמקום זאת מוזן לתוך פונקציית ההחלטה.
ישנן מספר אי הבנות נפוצות לגבי הערך p:
הערך p הוא לא ההסתברות שהשערת האפס היא נכונה או שההשערה האלטרנטיבית היא לא נכונה.
הוא לא קשור להסתברויות הללו.
בסטטיסטיקה שכיחותנית לא ניתן לחבר הסתברויות להשערות.
השוואה בין גישות בייזיאניות לגישות קלאסיות מראה שהערך p יכול להיות קרוב מאוד לאפס וההסתברות הפוסטריורית קרובה ל-1 עבור אותה השערת האפס (אם אין השערה אלטרנטיבית עם הסתברות אפריורית גדולה מספיק אשר יכולה להסביר את התוצאות בקלות יותר).
הערך p הוא לא ההסתברות שהממצא התקבל במקריות לחלוטין.
חישוב הערך p מבוסס על ההנחה, שכל ממצא הוא מקרי, ותוצר של מזל גרידא.
הביטוי 'התוצאות האלו הן מקריות' מתכוון לכך שהשערת האפס כנראה נכונה.
למרות זאת הטיעון הנ"ל הוא חזרה על הטעות לגבי הצמדה של הסתברויות להשערות, מאחר שהערך p לא מעיד על ההסתברות שהשערה היא נכונה או לא.
הערך p הוא לא ההסתברות לדחות באופן לא נכון את השערת האפס.
הטעות הזו היא גרסה של כשל התובע.
הערך p הוא לא ההסתברות לבצע את הניסוי שוב ולקבל את אותה מסקנה.
הניסיון לכמת את ההדירות של ניסוי נוסתה באמצעות הרעיון של p-rep.
רמת מובהקות של 0.05 לא נקבעת על ידי הערך p.
אלא, רמת המובהקות נקבעת מראש על ידי מתכנן הניסוי (כאשר 0.05 הוא הסטנדרט בקרב הקהילה המדעית), לפני שהנתונים נצפים על ידו והיא מושוות לערך p לאחר שהמבחן מבוצע.
(למרות זאת, דיווח של הערך p הוא שימושי יותר מאשר ציון של העובדה אם התוצאות מובהקות או לא, מאחר שכל קורא יכול לקבוע את רמת המובהקות שלו ולהחליט בעצמו אם התוצאות מובהקות או לא בהתאם לרף שיקבע).
הערך p לא מציין את גודל או חשיבות האפקט הנצפה.
השניים משתנים יחדיו ככל שהאפקט גדול יותר, אך אפקטים קטנים מאוד, אשר נבדקים במבחן עם גודל מדגם גדול, יכולים להניב ערך p קטן מאוד.
ככל שגודל האפקט גדול יותר כך גודל המדגם שיידרש על מנת להגיע למובהקות קטן יותר.
המבקרים של הערך p מציינים כי הקריטריון (ערך הסף) נועד על מנת לקבוע מובהקות סטטיסטית והסף שלפיו נקבעת המובהקות נקבע באופן שרירותי, ועובדה זו מובילה לכמות גדולה של תוצאות חיוביות שגויות.
אם נגדיר את שיעור התוצאות המובהקות השגויות כאחוז של מתוך המבחנים שנמצאו מובהקים סטטיסטית בהם השערת האפס היא למעשה כן נכונה, יש הטוענים כי לפחות שלושים אחוז מערכי ה-p הם קרובים ל-0.05. כדי להגיע למספר הנ"ל צריך להניח משהו לגבי ההסתברות האפריורית כי אפקט אמיתי אכן קיים.
למרות זאת, המסקנה הזו חסינה במובן שללא קשר למה היא ההתפלגות האפריורית שהונחה, השערת האפס נדחתה שלא בצדק, הרבה יותר מ-5% מהמקרים.
סימולציות של מבחני t מראים כי אם אנו מקבלים p = 0.047 במבחן בודד, וטוענים כי ישנה תגלית (דהיינו דחייה של השערת האפס), הטענה הזו תהיה שגויה לפחות 26% מהפעמים, והרבה יותר אם ההשערה איננה סבירה.
העובדה הזאת בלבד תורמת למספר הרב של מחקרים שלא ניתנים לשחזור בתחומים מדעיים שונים, גם לפני הבעיות שנגרמות בעקבות בחינה של השערות מרובות, p-hacking וגורמים נוספים שידועים לגבי תגליות שגויות.
הדבר הוביל לקריאה לשימוש בערכי p קטנים יותר לדוגמה (0.005 או 0.001).
הערך p לוקה בחוסר התאמה לעקרון הנראות ותלוי בתכנון הניסוי וסטטיסטי המבחן הנבדק.
זאת אומרת שההגדרה של "קיצוני יותר" במידע תלוי בשיטת הדגימה אשר בה החוקר השתמש.
למשל עבור סיטואציה בה חוקר מטיל מטבע 100 פעמים, והמטבע נופל 50 פעמים על פלי, יש סט של נתונים "קיצוניים יותר" מזה אשר בהם החוקר ממשיך להטיל את המטבע עד אשר 50 פעמים הוא מקבל פלי וזה מצביע על מקרה בו בוצעו 100 הטלות.
אי ההתאמה של הערך p עם עיקרון הנראות, מעיד על חוסר של שלמות רעיונית במתודולוגיה הנ"ל מאחר שהכוונה של המנתח לנתח את הנתונים בצורות שונות (סוגי תכנון ניסוי, בחירה של סטטיסטי וכו') יניבו תוצאות שונות על גבי אותו מידע ולגבי אותן שאלות בקשר להוגנות המטבע.
הדאגה הזאת לגבי עקביות הסקה, הובילה את ריצ'רד קוקס לפתח בסיס אקסיומטי להסתברות אשר מותנית על הדרישה לעקביות אשר מובילה בסופו של דבר לכלל בייס.
פישר הציע את הערך p כדרך לא רשמית למדידת עדויות כנגד השערת האפס.
הוא קרא לחוקרים לשלב את הערך p עם סוגים נוספים של עדויות, כמו הסבירות האפריורית של ההשערות.
במקרים נדירים מאוד, הערך p נאסר לשימוש במגזינים שונים.
p-hacking הוא כינוי לשיטות סטטיסטיות המוצאות מתאמים בין משתנים שאינם באמת קשורים זה לזה.
על ידי כריית מידע, כלומר איסוף נתונים רבים מאד וחיפוש מתאמים בין הנתונים, אפשר למצוא באופן מקרי מתאמים מובהקים סטטיסטית בין נתונים שאין ביניהם מתאם במציאות, ליצור על פי המתאמים שנמצאו השערה למחקר, ולדווח על תוצאות מובהקות אלה.
לדוגמה: כאשר כוללים במחקר סטטיסטי מספר גדול מאוד של משתנים על בני אדם, כגון: גיל, שם, מאכל אהוב, מקום מגורים, מוצא, גובה, מחלות כרוניות, שנות לימוד ועוד רבים, הסיכוי שלא יימצא מתאם מקרי בין אף זוג משתנים הוא קטן.
במיוחד אם גודל המדגם, כלומר מספר האנשים שהוכנסו למחקר, הוא קטן.
אם נמצא קשר מקרי כזה, החוקרים יכולים לדווח על כך שהם ציפו למצוא קשר כזה, כלומר לייצר השערה פוסט-הוק, ואז לדווח על כך שהיא נמצאה מובהקת.
המונח p-hacking (בהתייחס לערכי p) הוטבע במאמר משנת 2014 על ידי שלושת החוקרים מאחורי הבלוג Data Colada, שמתמקד בגילוי בעיות כאלה במחקר במדעי החברה.
p-hacking הוא דוגמה להתעלמות מבעיית ההשוואות המרובות.
למשל, כאשר משווים תת-קבוצות מבלי ליידע את הקורא על מספר ההשוואות הכולל של תת-הקבוצות שנבדקו.
במהלך 21 הימים הראשונים להיעדרות יהיה החייל באחריות יחידתו.
במהלך תקופה זו תזין היחידה את דבר הנפקדות במערכות, תבצע ביקורי בית בניסיון לשכנע את הנפקד לשוב לשירות ותתעד את הביקורים כדי שפרקליטות עריקים תוכל בבוא העת בעתיד להוכיח את אישום העריקות שאפשר שייוחס לחייל ותעשה כל שביכולתה להשיב את החייל ליחידה.
לאחר 21 ימים, אם החייל לא הופיע ביחידה, ידווח כעריק.
דיווח עריקות והטיפול בעריק לאחר סיום שלב הנפקדות
לאחר תום 21 ימים החייל ידווח כעריק ויוצב ביחידה וירטואלית בשם "רמ 6ב עריק בארץ".
מרגע זה העריק עובר לאחריות מדור עריקים במקמש"ר שעתיד להוסיף אותו לרשימה המרוכזת של עריקי צה"ל, רשימה שכל החיילים המופיעים בה עוברים לאחריות לוכדי העריקים בחיל המשטרה הצבאית.
בנוסף מוצאת כנגד חיילים המופיעים ברשימה זו פקודת מעצר וצו עיכוב יציאה מהארץ.
מרגע זה, מופעלות פעילויות בילוש מצד חיל המשטרה הצבאית לאיתור ולכידת העריק, בין היתר על ידי ביקורי פתע בבית בשעות לילה מאוחרות או בשעות בוקר מוקדמות, מעקב ברשתות חברתיות של העריק, מעקב אחר חשבון הבנק של העריק וכל פעולה אחרת שיכולה להביא לאיתורו ולכידתו.
בנוסף, גם משטרת ישראל מקבלת בשלב זה דיווח מצה"ל על דבר העריקות ובכל בדיקת רישיונות שגרתית בעתיד על ידי שוטר אזרחי, העריק ייעצר ויועבר לטיפול המשטרה הצבאית.
פרקליטות עריקים, הזרוע הביצועית של הפרקליטות הצבאית לענייני עריקים, היא זו שאמונה על הגשת כתבי אישום כנגד עריקים.
לאור אופייה הצבאי של העברה, פרקליט צבאי רשאי להורות להעמיד לדין חייל בדין משמעתי ולא להגיש כנגדו כתב אישום.
לרוב, כנגד עריקים מוגש כתב אישום על פי .
פרקליטות עריקים נוהגת גם להגיש כתב אישום כנגד משתמטים על-פי וזאת על-פי אשר מגדיר כי לעניין חוק השיפוט הצבאי, מועמד לשירות ביטחון החייב להתייצב לשירות סדיר רואים אותו כמי שנמנה עם הכוחות הסדירים של צבא ההגנה לישראל החל מן הזמן שנקבע בהתייצבות.
לאור זאת, תחולת חוק השיפוט הצבאי חלה גם על משתמטים וניתן להעמידם לדין בבית הדין הצבאי.
התיקון לסעיף 35 אשר התיר את העמדת המשתמטים לדין בפני בית דין צבאי התקבל בכנסת בשנת 1988, לפני מועד זה כתבי אישום כנגד משתמטים היו מוגשים לבית משפט השלום.
במקרים של היעדרות ארוכה שניתן להסיק ממנה כוונה שלא לשוב לשירות, מוגש כתב האישום על-פי סעיף 92 לחוק השיפוט הצבאי, הנחשב חמור יותר והעונש המוגדר בצידו קשה יותר.
ניתן להדגים את חומרת העברה בפני המחוקק על ידי השוואה לעברות אחרות.
למשל, , שעניינו גרימת מוות ברשלנות, מגדיר כי המורשע בעברה זו דינו מאסר שלוש שנים, בדומה לעבירת היעדר מן השירות לפי סעיף 94 לחוק השיפוט הצבאי.
לעומת זאת עברת עריקה לפי סעיף 92 לחוק השיפוט הצבאי דינה מאסר חמש עשרה שנה.
בדומה לחוק העונשין, מדובר בעונשי מקסימום, ורמות הענישה בפועל נמוכות בהרבה ומשתנות על פי הנסיבות.
בתי הדין הצבאיים מפרשים את עבירות הנפקדות והעריקה כך שככל שתקופת ההיעדרות ארוכה יותר, כך העבירה חמורה יותר.
פרשנות זו אינה מחויבת המציאות, ואינה נוהגת בכל שיטות המשפט.
כך, למשל, בשיטת המשפט האמריקאית, מתייחסים לגורמים אחרים, ובתוכם התפקיד של העורק, האם עזב עם נשק, הצטרף לכוח זר, עזב במהלך פעילות מבצעית ועוד.
אף בדין הישראלי תהיה השפעה לגורמים אלה, אך הואיל ובדרך כלל העריקה אינה כוללת רכיבים אלה – הדיפרנציאציה בחומרה נעשית על-פי משך ההיעדרות.
בשל עבירת העדר מן השירות, בתי הדין הצבאיים נוהגים לתת עונשי מאסר בפועל, הנעים בדרך כלל סביב חודשים ספורים.
עריק שנשפט בבית דין צבאי (מעל 100 ימי היעדרות בסך הכל), יקבל רישום פלילי במשטרת ישראל.
לרישום פלילי זה השלכות רבות על החיים האזרחיים והוא עשוי למנוע קבלת העריק לעבודות אזרחיות רבות.
בגין עבירת העריקה לפי סעיף 92, נוטים בתי הדין להשית עונש של למעלה משנת מאסר.
היקף התופעה והסיבות לביצוע עריקות
כיום, ישנם בצה"ל כ-4,000 עריקים, וכמו כן נשפטים אלפי חיילים בשנה בגין היעדר מהשירות שלא ברשות.
קושי כלכלי – עריקים רבים בוחרים לברוח מהצבא על מנת לעזור למשפחתם בנושא הכלכלי.
לעריקים רבים משפחות עם קושי כלכלי וחובות גדולים ולעיתים קרובות הקושי מחייב את העריקים, שלא מצליחים לעזור למשפחה עם משכורת מינימלית ביותר שהם מקבלים מהצבא, לערוק במטרה לעבוד, להרוויח כסף ולפרנס את משפחתם.
קושי אישי ונפשי – עריקים רבים בוחרים לערוק מהצבא בעקבות קושי אישי ונפשי שחוו ביחידתם כתוצאה מתנאים מחמירים, יחס רע ולא מתחשב, מרחק רב מהבית וכדומה.
רבים מהעריקים הללו אינם מאמינים כי יוכלו להשתלב בצבא, ואילו חלק מאותם עריקים מאמינים שלאחר תקופת עריקות ממושכת, יוכלו לשנות את שיבוצם ולקבל הקלות, בין אם דרך קב"ן או דרך מערך הגחל"ת בכלא בעת ריצוי העונש על העריקות.
אידאולוגיה אנטי צבאית – עריקים רבים לא רוצים לשרת עוד בצבא ולכן בוחרים לערוק כדי לצאת מאוחר יותר על אי התאמה בגין התנהגות רעה וחמורה או לחלופין להגיע למערך בריאות הנפש ולצאת לאחר תקופת עריקות ארוכה דרך פטור נפשי.
הפרשנות של צה"ל לעבירת ההיעדר מן השירות מטשטשת את ההבדל בינה ובין עבירת סירוב הפקודה.
נכון להיום, ניתן להרשיע חייל בדין משמעתי בגין היעדר מן השירות גם אם סירב לבצע את תפקידו או שלא נכח בדיוק במקום שהיה אמור להיות בו, גם אם עדיין נכח בבסיס.
באותו העניין בו נקבעה ההלכה, זוכה בסופו של יום החייל עת ערער לבית המשפט העליון, אך זאת מבלי לקבוע מסמרות לגבי ההלכה בנושא.
עוד נקבע כי משמגיע הנער לגיל 17, הרי שהגירתו מן הארץ, הגם שפעמים רבות יחד עם הוריו, הופכת אותו למי שהשתמט מגיוס.
כך, למשל, בע/3,8/14 התובע הצבאי הראשי נ' יצחק אבו (2014) דובר על מי שלאחר התייצבותו חי באמריקה מגיל 18 בהשפעת אימו.
עוד נקבע כי חרף פסילת צו הפוקד האישי, הרי שהנאשם הורשע בעבירה מכוח "צו הפוקד הכללי", לפיו כל יוצא-צבא (מונח בחוק שירות ביטחון המתייחס למי שהגיע לגיל הגיוס) מחויב בגיוס עם הגיעו לגיל המתאים.
בית המשפט העליון בשבתו כבג"ץ דחה על הסף את טענתו של מי שנעדר מהשירות כי יש לבטל את כתב האישום בשל העובדה שהוא אב, נוכח אפליה במדיניות ההעמדה לדין ביחס לנשים, להן נוהגת התביעה הצבאית לבטל את כתבי האישום באם ילדוּ.
הנאשם טען כי לבית הדין הצבאי סמכות טבועה להורות על מעצר בפיקוח אלקטרוני, ובית הדין קבע כי הוא מותיר סוגיה זו בצריך עיון, שכן במקרה הקונקרטי ממילא אין הצדקה לכך.
הצבא מכנה את ההליכים הללו "הליכים שיקומיים", שכן הטיפול בבעיות העומדות בבסיס היעדרות החיילים מן השירות נתפס על-ידו כ"שיקומי", משההיעדרות מן השירות היא עבירה פלילית.
חייל שמסיים את הליך השילוב בהצלחה, יורשע בסופו בעבירה שאלא נושאת רישום פלילי.
בנוסף, התביעה לא תעתור לעונש מאסר בפועל.
ככלל, הליך השילוב נמשך כשנה, ובמקרים המורכבים, מכונסת ביחידה ועדה בהשתתפות גורמים שונים הבוחנת את הדרך הראויה לשילובו של חייל בשירות צבאי.
בכלכלה ערך של טובין או שירות הוא מידת ההטבה או התועלת שסוכן כלכלי מפיק מאותו טובין או שירות.
בכלכלה המבוססת על סחר חליפין, ערך של דבר מסוים יכול להימדד במונחים של כמות של דבר אחר.
בכלכלה בה כסף משמש כאמצעי תשלום הוא יכול לשמש גם כמדד לערך.
מאז אריסטו, כלכלנים מבחינים בין ערך השימוש של טובין מסוים לבין ערך החליפין שלו, כאשר ערך השימוש נגזר מהאיכויות של הטובין והצרכים שהוא מספק, וערך החליפין הוא הערך שנקבע לדבר בשוק במונחים של כסף או דברים אחרים.
בתחום הכלכלה עוסקים לרוב בערך חליפין, אך כדי שיהיה לדבר ערך חליפין חייב להיות לו גם ערך שימוש.
כאשר ערך נמדד בכמות של כסף ניתן לפרשו כסכום המקסימלי של כסף ששחקן מסוים מוכן ומסוגל לשלם עבור הטבה.
עם זאת, לאסכולות שונות של התאוריה הכלכלית יש תאוריות שונות לגבי הגדרת הערך.
הערך הכלכלי של דבר אינו זהה בהכרח למחיר השוק שלו או לשווי השוק שלו.
אם צרכן מוכן לרכוש טובין (או שירות), ייתכן שהערך של הטובין (או השירות) עבורו גבוה ממחיר השוק שלו.
ההפרש בין הערך עבור הצרכן לבין מחיר השוק נקרא "עודף הצרכן".
לדוגמה, הערך של מי שתייה עבור הצרכן יהיה לרוב גבוה בהרבה ממחיר השוק שלהם.
הערכת הערך הכלכלי של טובין או שירות הוא נושא שאיתגר כלכלנים מאז ומתמיד.
ראשית, כלכלנים ניסו להעריך את ערך ההטבה בפני עצמה לפרט יחיד; ולאחר מכן להרחיב את ההגדרה לטובין אשר ניתנים להחלפה.
מניתוח זה הגיעו המושגים ערך השימוש וערך החליפין.
ערך נקשר למחיר באמצעות מנגנון החליפין.
כאשר כלכלן מתבונן בסחר, מתגלים שני תפקידים חשובים לקביעת הערך: תפקידו של הקונה ותפקידו של המוכר.
בדיוק כפי שהקונה מגלה כמה הוא מוכן לשלם עבור כמות מסוימת של טובין או שירות, כך גם המוכר מגלה כמה הוא רוצה לקבל כדי להעביר לקונה את הטובין או השירות (ניתן לראות זאת גם כ"כמה עולה למוכר לוותר על הטובין או להעניק את השירות?").
מידע נוסף על שווי השוק נגזר מהתדירות שבה מתרחשות עסקאות, התדירות מלמדת אותנו עד כמה רכישת הטובין היא בעלת ערך לאורך זמן.
במילים אחרות, מה שקובע את הערך הוא: כמה פריט או מצב מסוים שווים יחסית לפריט או מצב אחרים.
ערך כלכלי מבוטא כ"כמה" מפריט (או ממצב) רצוי מסוים יינתנו בתמורה לפריט (או מצב) רצוי אחר.
קיימים הבדלים בשיטות להערכת הערך הכלכלי בין האסכולות השונות של התאוריה הכלכלית; השיטות השונות הן תוצר של תיאורית הערך של כל אסכולה.
תאוריות הערך מהוות חלק מהותי מההבדלים והמחלוקות בין האסכולות השונות של התאוריה הכלכלית.
בכלכלה הנאו-קלאסית, הערך של מוצר (חפץ או שירות) נתפס לעיתים קרובות כמחיר שבו הוא יתומחר בשוק פתוח ותחרותי.
מחיר זה נקבע בעיקר על ידי ההיצע והביקוש למוצר בשוק תחרותי משוכלל.
תאוריות נאו-קלאסיות רבות גורסות כי ערך הסחורה והמחיר שלה הם היינו הך, בין אם השוק הוא תחרותי או לא.
ולפיכך, מתייחסים לכל המוצרים כאל סחורות ואם לא קיים שוק שיקבע את המחיר, אזי לא קיים למוצר ערך כלכלי.
בכלכלה הקלאסית, הערך של פריט (או מצב) שווה לכמות אי הנוחות/עבודה הנחסכת בזכות צריכת הפריט או השימוש בפריט (תאוריית הערך של העבודה).
אף על פי שמחיר פריט תלוי בקיומו של שוק; הערך הכלכלי של פריט (מבחינה תאורטית) איננו תלוי בקיומו של שוק; וכן מחיר וערך אינם נתפשים כזהים.
עם זאת, מספר כלכלנים קלאסיים ניסו לקשר את המחיר לערך העבודה שהושקעה.
קרל מרקס, למשל, ראה את המחיר בתור "צורת ההתגלות" של הערך, מה שמרמז על כך, שאף על פי שערך הוא נפרד ממחיר, הוא חסר משמעות ללא פעולת החליפין, דהיינו, ללא שוק.
זה שילוב של עלות הייצור (לפי תיאורית הערך) ומחיר.
ריקארדו (אך לא קין) השתמש ב"תאוריית הערך של העבודה", לפיה "השווי המוטבע" של סחורה מייצג את כמות העבודה הדרושה כדי לייצר אותה.
לדברי הנרי ג'ורג': "הערך של משהו, בכל זמן ומקום נתונים, שווה לכמות הגדולה ביותר של מאמץ שמישהו יעשה תמורתו; אבל מכיוון שבני האדם שואפים תמיד למלא את רצונותיהם במאמץ מינימלי; אז הערך של 'משהו' יהיה שווה לכמות הקטנה ביותר של מאמץ הנדרש כדי להשיג משהו דומה."
בזרם קלאסי אחר, מרקס הבחין בין המושגים: "ערך לצורך שימוש" (הערך שסחורה מספקת לקונה המבצע בה שימוש); "עלות העבודה" המכונה על ידו – "ערך" (שהוא זמן העבודה ההכרחי להפקת המוצר/השירות); ו"מחיר" (שהוא כמה זמן-עבודה ניתן להפיק על ידי מכירת הסחורה, מה שכונה על ידי סמית' – ערך "ציווי העבודה").
לפי הפרשנות המקובלת של "תאוריית הערך של העבודה", מרקס (כמו ריקרדו), פיתח את "תאוריית המחיר של העבודה", שבה המטרה של ניתוח הערך הייתה לאפשר חישוב מחירים יחסיים.
אחרים רואים את המושג "ערך" כחלק מפרשנותו הסוציו-פוליטית ומביקורתו על הקפיטליזם וחברות אחרות, ומכחישים כי הוא נועד לשמש כקטגוריה של כלכלה.
לפי פרשנות נוספת, המטרה של מרקס הייתה תאוריה שלמה בנושא "הדינמיקה של יצירת המחירים", אך הוא לא השלים אותה.
ב-1860 פרסם ג'ון ראסקין ספר ובו ביקורת מנקודת מבט מוסרית על המושג הכלכלי ערך.
הוא קרא לספרו Unto This Last, והנקודה המרכזית שלו הייתה: "זה בלתי אפשרי להסיק, על כל מסה נתונה של עושר שנרכש, רק על ידי עצם קיומו, אם זה טוב או רע לאומה בה הוא קיים; וערכו האמיתי תלוי בסימן המוסרי הקשור אליו, כשם שכמות מתמטית תלויה בסימן האלגברי המצורף אליה.
כל צבירה של עושר מסחרי עשויה להצביע, מחד, על תעשיות אמינות, שימוש מתקדם באנרגיות, ותהליכי יצור פרודוקטיביים; או, מנגד, הוא עשוי להצביע על נהנתנות, חומרניות, עריצות חסרת רחמים ותחמנות הרסנית".
גנדי קיבל השראה רבה מספרו של ראסקין ופרסם פרפרזה על כך בשנת 1908.
כלכלנים כגון לודוויג פון מיזס טענו כי "ערך", כשהכוונה היא למחיר, הוא תמיד תוצאה של שיקול דעת סובייקטיבי.
לא ניתן לקבוע למשהו (פריט או שירות) מחיר בלי לקחת בחשבון את השיקולים האלה, כפי שהם מתבטאים בשווקים.
לכן, זה שגוי לומר כי הערך הכלכלי של פריט (או שירות) שווה לעלות הייצור שלו או לעלות החלופה שלו.
סילביו גסל התכחש לתאוריות הערך בכלכלה.
הוא חשב שתאוריות הערך הן חסרות תועלת ומונעות מהכלכלה להפוך למדע; וכי מדיניות מטבע המתבססת על תאוריות ערך נידונה להיכשל.
ערך במובן הבסיסי ביותר יכול להיקרא "ערך אמיתי" או "ערך ממשי".
זהו מדד של ערך המבוסס אך ורק על התמורה הנגזרת מהצריכה של המוצר או השירות.
ערך הנגזר מהתמורה מאפשר למוצרים או לשירותים להימדד על סמך התוצאה הצפויה מצריכתם, במקום להתבסס על תאוריות ביקוש והציע הנתונות למניפולציה.
ערך זה מחושב על ידי מדדים של החזר ההשקעה במקום על מדידת עלויות הייצור או משוואות ביקוש והיצע.
לפי שיטה זו לכל מוצר (או שירות) יש ערך שונה כאשר תלוי בתרומה הנגזרת ממנו לצרכן ספציפי.
תיאורית הערך קשורה קשר הדוק ליעילות ההקצאה, לפיה הפירמות מייצרות את הסחורות והשירותים המוערכים ביותר על ידי החברה.
למשל, שווי השוק של חלק (חילוף) השייך למכונה, יהיה תלוי במגוון של נתונים אובייקטיביים בנוגע ליעילות שלו לעומת היעילות של סוגים אחרים של חלקים; או לעומת סוגים אחרים של מכונות היכולות לייצר את המוצרים המבוקשים על ידי הצרכנים.
במקרה כזה, שווי השוק מכיל בתוכו רכיבים אובייקטיביים וגם רכיבים סובייקטיביים.
באתיקה (או פילוסופיה), ערך כלכלי הוא סוג אחד מתוך כמה סוגים שבהם מתבטא המושג הכללי "ערך" (כהגדרתו בתיאורית הערך או במדע הערך).
ערימות השחת היא סדרת של ציורים שנוצרה על ידי הצייר האימפרסיוניסט קלוד מונה.
בסדרת הציורים מוצגות ערימות של חיטה, שעורה ושיבולת-שועל.
מונה יצר את הסדרה בקיץ 1890, אך הוא צייר לפני כן חמישה ציורים דומים.
בסך הכל הסדרה מונה עשרים וחמישה ציורים.
הסדרה היא אחת מהיצירות המוכרות ביותר של מונה.
הצייר עשה שימוש באותו אובייקט בכל היצירות בשינוי מזג האוויר, העונות, מוטיבי צל ואור ואטמוספירה.
רוב היצירות מהסדרה מוחזקות במוזיאון ד'אורסה, במוזיאון מרמוטאן מונה ובמכון האמנות של שיקגו.
שאר היצירות מוחזקות במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, במוזיאון לאמנות מודרנית, במוזיאון הלאומי לאמנות מערבית, במוזיאון האורנז'רי, בגלריה הלאומית של סקוטלנד, במוזיאון תל אביב לאמנות, באוספים פרטיים וכדומה.
מונה התיישב בז'יברני ב-1883. רוב הציורים שלו עד מותו היו בהשראת הנוף של ביתו.
כצייר הוא אהב לקחת נושא מסוים ולבחון אותו בשינויים באטמוספירה, בצבע, באור וכדומה.
הערימות המתוארות בציורים הן של חיטה, תבואה ושחת.
אולם, הערימות נועדו להכין לחם, על כן הן כנראה מכילות חיטה, שעורה ושיבולת-שועל.
בנוסף, הערימות הגבוהות נועדו כדי להפריד בין הגרעינים למוץ בתהליך של דישה.
מכונות דישה מיוחדות היו עוברות מכפר אחד לשני, ולכן על אף שהתבואה נקצרה ונערמה כבר ביולי היה לוקח כמעט שנה שלמה עד להגעת המכונה.
ההליך הארוך הזה איפשר למונה לצייר את הערימות בתקופות שונות.
צורת העבודה הזאת הייתה שכיחה במאה ה-19, והיא קוצרה באמצעות המצאת קומביין התבואות.
אף על פי שלכל אזור היה צורה מיוחדת של סידור הערימות, מונה צייר אותן בצורה כללית – ערימה עגולה עם גג מחודד.
הערימות בסדרה היו שייכות לשכנו של הצייר, אדון קוויל.
כשמונה ראה את השינויים הרבים שפוקדים את הערימות, הוא ביקש מנכדתו להביא לו שני קנבסים עבור מזג אוויר מעונן ומזג אוויר שמשי.
הוא גילה ששני קנבסים לא יספיקו לו כדי לתאר את כל השינויים שפוקדים את הערימות, לכן הוא ביקש ממנה להביא כמה שיותר קנבסים.
שגרת יומו של מונה כללה החלפת קנבסים באופן שבו הוא ניסה לצייר את הסצנה הנוכחית על הקנבס שבו הציור שהכי קרוב לאותה סצנה עכשווית.
אף על פי שהוא התחיל לצייר את הסדרה בחוץ, הוא שב לסטודיו שלו כדי להשלים את היצירות במטרה להגיע להרמוניה בין הפרטים בסדרה.
מונה יצר מספר רב של גרסאות של ציורי הערימות.
חמש גרסאות התמקדו בחציר כאובייקט המרכזי (יצירות מספר 1213–1217), והן נוצרו בעת הקציר בשנת 1888. בגרסאות המוקדמות יותר בסדרה הוא צייר את הערימות כאובייקט עזר לציורי נוף (יצירות מספר 900–995, 1073).
הקונצנזוס הכללי הוא שרק הציורים של הקציר משנת 1890 (יצירות מספר 1266–1290) נכללים בסדרת ערימות החציר.
אולם, יש המחשיבים יצירות נוספות כחלק מהסדרה.
למשל, מחשיב את שתי היצירות של ערימות החציר המוחזקות אצלו כחלק מהסדרה, על אף שאחד מהציורים מתאר את הקציר משנת 1890.
היבט שמונה רצה לבחון ביצירותיו היה הארעיות של האור בחילופי עונות, במזג אוויר ובשעות ביום.
הוא החל לצייר את הערימות בסוף ספטמבר או בתחילת אוקטובר של שנת 1890, והוא המשיך לצייר את הנושא במשך שבעה חודשים.
מונה היה הצייר הראשון שצייר כל כך הרבה ציורים ההתמקדות על נושא אחד.
בשנות ה-80 וה-90 במאה ה-19, מונה עבד על כמה סדרות של ציורים, כגון שושני המים, בית הפרלמנט, הסן וכדומה.
על מנת להשלים כמה שיותר ציורים הוא היה קם לפני זריחה.
מונה היה לעיתים מצליח להשלים בין עשרה לשנים-עשר ציורים ביום.
עקב השינוי המהיר של האור, היו ציורים בסדרה שניתן היה לעשותם רק בכמה דקות במהלך היום.
יתר על כן, היו תקופות שאור היום בזריחה היה שונה מהיום הקודם לו.
ציירים רבים כמו אנדרה דרן, מוריס ולאמנק ו-וסילי קנדינסקי הושפעו מסדרת הציורים של מונה.
האחרון אף אמר כי עד אותה יצירה הוא לא הבין את משמעותה של פלטת הצבעים.
סדרת הציורים הייתה הצלחה כלכלית.
במאי 1891, חמישה-עשר ציורים הוצגו על ידי פול דוראן-רואל, וכולם נמכרו תוך מספר ימים בודדים.
ציירים ומבקרי אומנות, ובכללם אוקטב מירבו וקאמי פיסארו, היללו את יצירותיו של מונה וכינו אותן כ-"משביעות רצון" וכ-"פנים של הנוף".
רוב הציורים נמכרו בסכום של בערך 1,000 פרנקים, אך בעקבות ההצלחה המחירים החלו להאמיר.
בעקבות ההצלחה הכלכלית, מונה קנה בית באזור ז'יברני ובנה בו בריכה עם נופריים, ששימשה אותו כנושא ליצירות אחרות.
מונה היה ידוע כפרפקציוניסט, ועבודתו האינטנסיבית על סדרת ערימות החציר ממחישה זאת.
הצייר השמיד בעבר סדרות שלמות של ציורים שהוא מצא כלקויות, אך סדרת ערימות החציר לא הייתה אחת מהן.
מהקציר ב-1888, מונה צייר שלושה קנבסים עם שתי ערימות חציר בכל יצירה ברקע של נהר הסן ובתים מז'יברני (יצירות מספר 1213–1215) ושני קנבסים עם עצי צפצפה ברקע (יצירות מספר 1216–1217).
במאי 2019, אחד הציורים מהסדרה נמכר תמורת 110.7 מיליון דולר, מה שהפך אותו ליצירה הכי נמכרת של מונה ואחת מהיצירות שנמכרו במחיר הגבוה ביותר אי פעם.
עריפת ראשו של יוחנן המטביל (באיטלקית: Decollazione di San Giovanni Battista) הוא ציור בטכניקת שמן על בד משנת 1608 מאת הצייר קאראווג'ו.
זהו הציור הגדול ביותר של קאראווג'ו ויש הרואים בו את פסגת עבודתו ואף אחד מהציורים החשובים ביותר בתולדות האמנות המערבית.
מבקר האמנות הבריטי ג'ונתן ג'ונס כלל את היצירה ברשימת עשר יצירות האמנות הגדולות ביותר בהיסטוריה.
הציור תלוי מעל המזבח בקתדרלת יוחנן הקדוש בולטה בירת מלטה.
יוחנן המטביל (בין 6 לפנה"ס ל-2 לפנה"ס – 36 לספירה לערך) היה יהודי, מורה רוחני, קרוב משפחתו של ישו ומטבילו (ומכאן שמו – יוחנן המטביל).
הוא החל לפעול בשנת 29 וסחף אחריו מאמינים רבים.
השפעתו של יוחנן וקבוצת המאמינים שאסף סביבו עוררו את חששם של השלטונות מפגיעה בסדר הציבורי.
הורדוס אנטיפס (בנו של הורדוס), טטרארך הגליל ופראיה, חשד שיוחנן מתכנן מרד יהודי נגד האימפריה הרומית.
בנוסף, יוחנן הטיח באנטיפס ביקורת על נישואיו להרודיאס (נכדתו של הורדוס), אשת אחיו למחצה.
ביקורת זו עוררה את זעמה של הרודיאס, והיא דחקה באנטיפס לאסור את יוחנן:
יוחנן נכלא במרתף מבצרו של הורדוס במכוור שבעבר הירדן.
אך בכך לא תם סבלו של יוחנן.
הורדוס אנטיפס ערך משתה ביום הולדתו.
אנטיפס ואורחיו הנכבדים הוקסמו מריקודה של שלומית, בתה של הרודיאס ובתו החורגת של אנטיפס, לעיניהם.
כשאמר לה שתבקש כל אשר תרצה, שלומית, בעצת אמה, ביקשה את ראשו של יוחנן:
ב-1606 היה קאראווג'ו מעורב בקטטה ברומא שנהרג בה אדם.
הוא נאלץ לעזוב את העיר, ברח לנאפולי, וב-1607 הגיע לאי מלטה.
הוא הוכתר כאביר במסדר ההוספיטלרים (הידוע גם בשם Knights of Malta) שמרכזו באותה תקופה היה באי.
המסדר, שהקדוש הפטרון שלו הוא יוחנן המטביל, הזמין מקאראווג'ו ציור מזבח לקתדרלת יוחנן הקדוש שבאי.
בעקבות קטטות בהן הסתבך קאראווג'ו, הוא נכלא.
הוא נמלט מכלאו, ולאחר מכן הודח מהמסדר.
הסצנה בציור מתרחשת בבית הכלא.
אלה רגעיו האחרונים של יוחנן המטביל, לאחר שהמוציא להורג כבר חתך בחרבו את צווארו של יוחנן (החרב מונחת סמוך לראשו של יוחנן).
משמאל עומדות מספר דמויות על רקע פתח בצורת קשת הממוסגרת בלבנים גדולות.
הסוהר, צרור מפתחות תלוי על חגורתו, מורה למוציא להורג לסיים את מלאכתו.
המוציא להורג אוחז בשערו של יוחנן המטביל, מרתק את ראשו לקרקע.
בידו הימנית הוא שולף פגיון כדי לחתוך את גידי צווארו של יוחנן ששרדו את עריפת ראשו בחרב.
הוא נושם את נשימותיו האחרונות.
חלוקו האדום הוא הכתם הבולט ביותר בציור ומתכתב עם הדם הניתז מצווארו.
בגדו עשוי שיער הגמלים מציץ מתחת לחלוק האדום.
משמאל, אישה צעירה מגישה קערה מוזהבת בה המוציא להורג יניח את ראשו של יוחנן.
מימינה, אישה מבוגרת תופסת את ראשה בידיה, נראית כלא מאמינה למראה עיניה.
זו הרודיאס, אמה של שלומית, שאמרה לבתה לדרוש את ראשו של יוחנן.
בצדו הימני של הציור שני אסירים מביטים בסקרנות במתרחש מבעד לסורגי תאם.
זהו ציורו היחיד של קאראווג'ו הנושא את חתימתו.
החתימה, "f Michelang.o ", כתובה בדמו של יוחנן, מתחת לשלולית הדם שניתזה מצווארו, כשהאות f היא כנראה קיצור של המילה Frate (או Fra) שפירושה באיטלקית "אח", כלומר חבר במסדר דתי (כאמור, באותה תקופה קאראווג'ו היה חבר במסדר ההוספיטלרים).
הסצנה נראית כמו לקוחה ממחזה.
הצופה בתמונה כמו מצטרף לשני האסירים שמאחורי הסורגים ומביט בסקרנות ובאימה במתרחש.
החלל האפל שממלא את הציור גדול-הממדים מייצר אווירה קודרת ודרמטית.
גודלו של הציור, הדרמטיות של הסצנה המתוארת, השימוש בקיארוסקורו (ניגודיות חדה בין אזורים כהים לבהירים לצורך יצירת דרמה והדגשת חלקים חשובים בציור) – כל אלה הם ממאפייני הבארוק (קאראווג'ו היה מחלוצי סגנון הבארוק, שהחל להתפתח באותה תקופה).
קאראווג'ו היה בעל מזג חם והסתבך בקטטות רבות בחייו.
הוא נמשך אל נושא המוות, ובפרט עריפת ראש.
הוא צייר שני ציורים נוספים הקשורים לעריפת ראשו של יוחנן המטביל: שלומית עם ראש יוחנן המטביל (מוצג בגלריה הלאומית בלונדון), וציור נוסף באותו השם (מוצג בארמון המלכותי של מדריד).
ייתכן שקאראווג'ו הזדהה עם נושאים אלה מתוך ידיעה שהוא עצמו עלול לסבול גורל דומה בעקבות מעשיו.
עריף איימן בן מוחד חנאפי (במלאית: Arif Aiman bin Mohd Hanapi; נולד ב-4 במאי 2002 בקונאטאן שבמלזיה) הוא כדורגלן מלזי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת ג'והור דארול תעזים מליגת העל המלזית ובנבחרת מלזיה.
עריף גדל באקדמיית מוכתר דהרי ובמחלקת הנוער של ג'והור דארול תעזים.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של ג'והור דארול תעזים במסגרת ליגת העל המלזית.
ב-11 ביוני 2021 ערך עריף את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מלזיה, בהפסד 2-1 לנבחרת וייטנאם במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-14 ביוני 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 4-1 על נבחרת איי שלמה במשחק ידידות.
ערירות הוא מצב בו לאדם או לזוג אין ילדים.
הערירות יכולה להיות מרצון או שלא מרצון.
לערירות עלולה להיות השפעות ניכרות הן מבחינה אישית, הן מבחינה חברתית והן מבחינה פוליטית.
זוהי תופעה מורכבת אשר יכולה להיות מושפעת ממספר רב של גורמים כולל בחירה אישית, בעיות בריאותיות, נורמות חברתיות ותנאים כלכליים.
בחירה מרצון (אל-הורות) - מתרחש כאשר יחידים או זוגות בוחרים שלא להביא ילדים לעולם, לרוב בשל הרצון לחופש אישי, הרצון להתמקד בקריירה, משיקולים כלכליים, או מתוך חוסר עניין בהורות.
במדינות מערביות רבות, ערירות מרצון מתקבלת יותר ויותר כבחירה לגיטימית.
עם זאת, גם בחברות מערביות רבות ערירות בלתי רצונית עלולה להוות מקור למצוקה רגשית וחברתית ניכרת.
בחברות לא מערביות, ובמיוחד במדינות שונות באפריקה, אסיה ואמריקה הלטינית, כאשר אין לאנשים ילדים עלול להיות לכך סטיגמה ניכרת באותן החברות, ובמקרים רבים יחידים או זוגות חשוכי ילדים באותן המדינות עלולים להתמודד עם נידוי חברתי, לחץ משפחתי ניכר או אפליה.
ליחידים או לזוגות ללא ילדים יש לרוב הוצאות מחיה נמוכות יותר ויותר כסף זמין, והדבר לרוב משפיע רבות על סגנון החיים שלהם - הם מסוגלים לטייל יותר, להשקיע יותר בהתפתחות האישית של עצמם.
ללא ילדים אנשים רבים בעולם, ובמיוחד במדינות העולם השלישי, עשויים להזדקק לחסוך בהרבה יותר כסף לעת זקנה משום שהם עלולים להתקשות יותר להסתגל לסיטואציה בזקנה בה הם יהיו לגמרי לבד ולא תהיה להם מקורות הכנסה או טיפול נאות לאחר שהם לא יוכלו לעבוד יותר.
עבור רוב האוכלוסייה, במשך רוב ההיסטוריה האנושית, כאשר אנשים לא הביאו לעולם ילדים הדבר נחשב ברוב המקרים לטרגדיה אישית גדולה, הכרוכה בצער רב, במיוחד כאשר הדבר נבע מאי יכולת להיכנס לריון או ממותו של ילד.
בטרם הובן היטב תהליך ההתעברות, בדרך כלל נהגו באופן מיידי להאשים את האישה על כך שהזוג לא הצליח להביא ילדים לעולם, ולכך הייתה השפעה ניכרת במיוחד לנשים כאשר הן לא הביאו לעולם ילדים.
לאורך ההיסטוריה היו אפילו משפחות עשירות ללא ילדים שבחרו לאמץ ילדים על מנת שיהיו להם יורשים, או במקרים בהם לא נולדו להם בנים.
אנשים אשר מתמודדים עם ערירות בלתי רצונית עלולים לעיתים לחוות תסמינים של מצוקה הדומים לאלו שחווים אנשים שכולים, כמו בעיות בריאות, חרדה ודיכאון.
במקרים מסוימים בהם אנשים לא יכלו להביא לעולם ילדים, ובמיוחד במקרים בהם לא היה צאצא ביולוגי שיהיה יורש העצר לכתר המלוכה, אך גם במקרים בהם לאנשים בעמדות כוח או השפעה אין צאצא ביולוגי שיהיה היורש - היו השפעות עצומות על הפוליטיקה, התרבות והחברה.
במקרים רבים, אפילו שלאנשים היו צאצאים ביולוגים ממין נקבה אך לא היה אפילו צאצא ביולוגי אחד ממין זכר, הדבר היה נחשב גם לסיטואציה של ערירות, שכן היה ניתן לרשת את הרכוש ואת תואר האצולה רק כאשר היו צאצאים ביולוגיים ממין זכר.
דוגמאות בולטות להשפעות ההיסטוריות של סיטואציה בה אנשים לא יכלו להביא ילדים לעולם כוללות בין היתר את:
מלכת אנגליה אליזבת הראשונה - הייתה ערירית משום שהיא מעולם לא התחתנה, בין היתר על מנת למנוע חוסר יציבות פוליטית בממלכה, שעברה במותה מבית טיודור לבית סטיוארט.
מלך אנגליה הנרי השמיני - הנרי השמיני התגרש מאשתו הראשונה קתרין מאראגון, לה הוא היה נשוי במשך מעל ל-20 שנים, משום שהיא לא הביאה לעולם צאצא זכר שירש בבוא העת את כס המלכות.
החלטה זו הביאה לניתוק בין הכנסיות האנגליות והרומיות אשר לו הייתה השפעה ניכרת ברחבי אירופה במשך מאות שנים.
מלכת בריטניה אן - היא נכנסה להריון 17 פעמים, אך כול ההריונות כשלו, ובשל כך כס המלכות עבר מבית סטיוארט לבית הנובר.
אשתו הראשונה של נפוליאון, ז'וזפין דה בוארנה, לא ילדה לו ילדים ולכן הוא בחר להתגרש ממנה ולהתחתן עם אישה אחרת, על מנת שיהיה לו צאצא ביולוגי שיהיה היורש שלו.
משום שלא היה צאצא ביולוגי ממין זכר שיירש את הכס של קיסר יפן הדבר הביא בעבר את המדינה למשבר חוקתי.
מבחינה חברתית, לאורך ההיסטוריה פעמים רבות כאשר בני זוג לא הביאו לעולם ילדים הדבר גרם לבעיות כלכליות שונות ולעיתים רבות להתמוטטות של חברות אשר היו תלויות בכך שיהיו צאצאים שייקחו חלק בכלכלה ויסייעו לפרנס את יתר בני המשפחה או את יתר בני השבט.
במאות ה-20 וה-21, כאשר במדינות רבות בעולם החלה להיות לאנשים שליטה גדולה בהרבה על תהליך ההתעברות, ככל שהסיטואציה של ערירות הופכת גדולה יותר בחברה יש לכך השפעה הולכת וגוברת על החברה באותן המדינה ועל הכלכלה של אותן המדינות.
אם וכאשר שירותי הבריאות אותם מספקת המדינה יהיו פחות זמינים לאוכלוסייה הרחבה בעתיד, עקב צניחה במקורות המימון לדוגמה או מחסור באנשי צוות שיטפלו באוכלוסייה הקשישה, ואם מספר המקומיים בלי ילדים ילך ויגדל באופן מהותי, כמות האנשים שיוותרו ללא עזרה ותמיכה ככל שהם יזדקנו, יהיה צפוי לגדול באופן מהותי עם השנים.
ערימות חיטה הוא רישום בדיו, צבעי מים וגואש על נייר, מאת האמן ההולנדי וינסנט ואן גוך, שנוצר ביוני 1888 במהלך שהותו בעיר ארל שבדרום צרפת.
היצירה משתייכת לסדרת "ערימות הקציר" של ואן גוך, קבוצה של ציורים ורישומים שצוירו בקיץ של אותה שנה ומתארים את נופי פרובנס בעיצומה של עונת הקציר.
הסדרה כוללת עבודות ידועות נוספות העוסקות בערמות חיטה, חוות כפריות ושדות קצורים, והיא נחשבת לאחת מהתקופות הפוריות והמשמעותיות ביותר בקריירה של האמן.
הרישום מתאר שלוש ערמות חיטה עצומות המתנשאות מעל קבוצת נשים כפופות האוספות שיבולים מן הקרקע, בתוך חצר חווה מוקפת חומה, ככל הנראה ה-Mas de Griffeuille, הנמצאת ליד מסילת הרכבת ממזרח לארל.
היצירה מצוירת בקווים קאליגרפיים חזקים ובכתמים צבעוניים עזים, המשקפים את עוצמת האור, החום והתנועה של הקיץ הפרובנסלי.
שיבוצם של פרטים קטנים, כמו התרנגולות או פרח השושן המעטר את הקיר, מוסיף לחוויית החיות של הרישום, שבו הטבע והעבודה האנושית נטמעים זה בזה.
ואן גוך הגיע לארל בפברואר 1888 מתוך תקווה לשפר את בריאותו ולברוח מהעומס של חיי העיר בפריז.
מטרתו לא הייתה רק פיזית אלא גם רוחנית – למצוא את "יפן של הדרום", מקום שבו יוכל להתמסר לאמנות באור טבעי ובהשראה ישירה מן הנוף והתרבות הכפרית.
במכתביו הרבים מאותה תקופה הוא מתאר את השפעתו העצומה של הקיץ בפרובנס עליו – אור חזק, צבעים לוהטים וחיים חקלאיים בקצב טבעי.
במכתב לאמיל ברנאר כתב: "מצבי הבריאותי כאן טוב מזה שבצפון...
אני אפילו עובד בשדות החיטה בצהריים, תחת השמש הקופחת וללא טיפת צל...
אני נהנה מזה כמו צרצר".
המעבר מאור אפרורי של הולנד וצפון צרפת אל האור העז של הדרום הביא להתפתחות מואצת בסגנונו ובתכניו של ואן גוך.
השפעת היפניזם ניכרת בבירור ברישום זה וביצירות נוספות מאותה תקופה.
ואן גוך שאב השראה רבה מהדפסים יפניים, בעיקר מסוג אוקיו-אה, אותם אסף בקפידה בתקופתו בפריז.
תפיסת הקומפוזיציה, שימוש בקווים דקורטיביים, פרספקטיבה שטוחה וצביעה שטוחה ומרוסנת בצבעי מים היוו עבורו מקור השראה מהותי.
הרישום "ערמות חיטה" מבטא גישה יפנית ברורה – הן באופי הקווים הדינמיים והקאליגרפיים, הן בהשטחת החלל והן בשימוש בפלטת צבעים המורכבת מאזורים אחידים.
ואן גוך כתב לתאו שבכוונתו ליצור רישומים בצבעים שטוחים כמו הדפסים יפניים, וביקש ממנו לשלוח לו קופסת צבעי מים.
חוקרת האמנות קולטה איבס כתבה כי רישומיו של ואן גוך באותה תקופה "נראו כמי שנולדו שלמים מראש ונחתו על הדף – אפקט המזכיר הדפס ולא רישום", דבר הממחיש את העוצמה של השפעת האמנות היפנית על סגנונו.
ואן גוך בחר בטכניקות של רישום בדיו, גואש וצבעי מים לא רק מסיבות אמנותיות אלא גם מתוך הכרח פרקטי.
באביב 1888, כאשר אחיו תאו שקל לעזוב את תפקידו בגלריה בפריז ולעבור לאמריקה, נוצר חשש מהפסקת התמיכה הכלכלית.
ואן גוך החל לצמצם את השימוש בצבעי שמן היקרים והעדיף עבודה על נייר, אשר הייתה זולה יותר ונגישה יותר.
בנוסף, רוחות המיסטרל החזקות בארל הפכו את העבודה עם כן וצבעי שמן לקשה מאוד בשטח הפתוח.
במכתביו ציין כי העבודה על נייר מאפשרת לו חופש מנטלי, שאותו לא הצליח להשיג בעת ציור בצבעי שמן, שכן תמיד חשש "לבזבז" צבע.
הוא כתב לתאו: "הלוואי שציור היה קל כמו עט ודף.
אני מוותר לעיתים על ציור שמן מחשש לבזבז צבע.
עם נייר – לא משנה אם זו מכתב או רישום – אין כישלון".
התחושה הזו של קלות וזרימה תרמה לכך שיצירות הנייר שלו מאותה תקופה הן מהבשלות והמשוחררות שבקריירה שלו.
קשר לסדרת השחת וקציר ויצירות נוספות
ב-12 ביוני 1888 דיווח ואן גוך לתאו כי יש ברשותו שניים או שלושה רישומים חדשים ושני ציורי שמן חדשים, כאשר "ערימות חיטה" נחשב לאחד מאותם רישומים.
היצירה משתייכת לסדרה שלמה של עבודות בנושא הקציר, אשר צולמו ונצבעו באותה תקופה ונוצרו מתוך מיקום פיזי קרוב מאוד.
ימים ספורים לאחר שסיים את הרישום, שב ואן גוך אל אותו מקום ויצר גרסת שמן דומה מאוד, המצויה כיום במוזיאון קרולר-מילר באוטרלו שבהולנד (מס' Faille 425).
מאוחר יותר באותו קיץ הוא יצר שני רישומי עט נוספים של אותה סצנה – האחד נשלח לידידו אמיל ברנאר, ונמצא כיום במוזיאון האמנות בפילדלפיה, והשני נשלח לג'ון ראסל, ונמצא כיום במוזיאון האמנות של בודפשט.
סדרת ציורי הקציר נתפסת כנקודת השיא של עשייתו האמנותית של ואן גוך, כפי שכתב רונלד פיקוונס בקטלוג התערוכה "ואן גוך בארל": "זו שעת השיא, רגע ההתפרצות, הפריחה המרשימה ביותר בעשור הפעילות האמנותית של ואן גוך".
מכתביו של ואן גוך משמשים מקור ישיר לתיעוד תהליך היצירה והתפתחות הסדרה.
במכתב ששלח לתאו ואן גוך ב-1 ביולי 1888 כתב: "במהלך הקציר עבודתי לא הייתה קלה משלהם...
ובכל זאת, אלה הם הרגעים בהם אני קרוב ככל האפשר לאושר אמיתי".
הוא ציין את הקשר הפנימי שהוא חש לעובדי האדמה והביע געגועים לחייו בילדותו בכפר, תוך שימוש במילים כמו "קסם אינסופי בשיבולת, בזורע, בזיכרונות מהעבר".
הוא כתב לתאו גם על הצבעים שראה בנוף הקיצי – "יש בזהב עתיק, ברונזה ונחושת בכל מקום", והשמיים שהפכו ל"כחול-ירקרק שהתחמם ללבן".
במכתב אחר לאמיל ברנאר כתב: "איני מסתיר שאיני מתעב את הכפר...
יש קסם אינסופי בשיבולת, בזורע, בזיכרונות".
כל אלה מדגישים את עומק התחושה האישית והסמלית שהשקיע ואן גוך בנושא הקציר, ואת האופן שבו תהליך הציור והעבודה האמנותית התלכדו עם מחזור החיים החקלאי.
תפקיד היצירה בתקשורת עם תאו
ואן גוך לא יצר את הרישום רק לשם תרגול או כמחקר לקראת ציור שמן.
הוא שלח אותו לאחיו תאו כדי לאפשר לו לראות את הרכב הציור העתידי, ולעיתים אף תיאר במכתב את הציור בצירוף שרטוט.
הוא ראה ברישומים כלי תקשורת חזותי שדרכו יוכל לחלוק את עולמו הפנימי עם תאו.
שליחתו של "ערמות חיטה" באמצע יוני 1888 ממחישה כיצד רישומים אלה שימשו גם כתיאור קונקרטי של יצירה מתפתחת וגם כיצירה גמורה בפני עצמה.
לאחר מותו של ואן גוך, היצירה עברה לבעלותו של תאו, ולאחר מותו של תאו – לרעייתו יוהאנה ואן גוך-בונגר.
מאוחר יותר היא נרכשה על ידי גוסטב פייה, אספן ואמן מוכר, וב-1913 נרכשה על ידי מקס מיירובסקי, תעשיין יהודי מברלין שאסף יצירות אימפרסיוניסטיות ופוסט-אימפרסיוניסטיות מאירופה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון החלה רדיפת יהודים בגרמניה, ומיירובסקי נאלץ להימלט ממנה.
בדרכו מאמסטרדם לשווייץ ב-1938 הפקיד את היצירה בידי סוחרי האמנות Paul Graupe & Cie בפריז.
היצירה עברה לאחר מכן לרשותה של מרים קרולין אלכסנדרין דה רוטשילד, אספנית אמנות, בתו של אדמונד ג'יימס דה רוטשילד.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ונפילת פריז לידי הגרמנים, רכושה נבזז, כולל יצירה זו.
בשנים שלאחר המלחמה ניסתה לשחזר את האוסף שלה, אך "ערמות חיטה" נותרה חסרה במשך שנים רבות.
הפעם האחרונה שהיצירה הוצגה בפומבי לפני העשורים האחרונים הייתה בתערוכה הרטרוספקטיבית החשובה של ואן גוך שהתקיימה בשנת 1905 במוזיאון סטדליק באמסטרדם.
היא לא הוצגה שוב בפומבי מאז ועד לאחרונה.
כיום נחשבת היצירה לאחת מיצירות הנייר החשובות של ואן גוך, ומודגשת בה שליטתו המוחלטת בקו, צבע, קומפוזיציה והבעה.
היא מדגימה את סגנונו החדשני שצמח בדרום צרפת ומעמדו הרוחני של הטבע בעולמו הפנימי.
בתורת המשחקים, ערך שֵׁפְּלִי הוא אחד הפתרונות למשחקים בצורת פונקציה קואליציונית.
הפתרון פותח על ידי לוֹיְד שֵׁפְּלִי בשנת 1953 ונקרא על שמו.
קבוצת שחקנים (קואליציה), משתפת פעולה ומרויחה סכום מסוים מעצם שיתוף הפעולה.
מאחר שחלק מהשחקנים תרמו יותר לקואליציה מאשר שחקנים אחרים או שהיה ברשותם יותר כוח מיקוח נרצה לדעת איזו חלוקה של הרווחים תהיה "הוגנת" במשחק.
ניתן לנסח את הבעיה בצורה מעט שונה, כמה כל שחקן חשוב לקואליציה ומה התגמול שהוא אמור לצפות לקבל.
כמובן שהחלוקה צריכה להתחשב בגודל התרומה של כל שחקן לשווי הקואליציה.
ערך שפלי עוסק בבעיית חלוקת התשלום ומספק אפשרות אחת לפתרון בעיה זו.
מטרתו של ערך שפלי היא לאמוד את ערכו של כל שחקן במשחק כדי שחלוקת התשלום לשחקן תתבצע בצורה "הוגנת" בהתאם לערכו.
אם לבעיה קיים פתרון "הוגן", כלומר פתרון מוסכם לחלוקת הסכום בין השחקנים, נחסך הצורך במיקוח בין השחקנים.
ערך שפלי של שחקן מסוים הוא ממוצע התרומות שלו לשווי הקואליציה על פני כל הסדרים האפשריים.
לכל משחק שיתופי ערך שפלי מציע חלוקת תשלום אחת בלבד לשחקנים בקואליציות.
כמו בכל השאלות מסוג זה, התשובה תלויה בהגדרה ל'הגינות'.
יעילות: התועלת היא המקסימלית אותה ניתן להשיג.
בנוסף, התועלת מחולקת כולה בין השחקנים, ללא בזבוז.
אקסיומת שחקן האפס: שחקן שאינו יכול לשפר את רווחיותה של אף קבוצה, אינו ראוי לקבל כל תמורה.
סימטריות: שני שחקנים שתרומתם שווה לכל קואליציה, יזכו באותה תמורה.
אדיטיביות: כאשר מחברים שני מקורות הכנסה המבוססים על אותה קבוצת שחקנים, אפשר לחשב את חלוקת הרווחים לכל מקור הכנסה בנפרד.
משפט שפלי מוכיח שמערכת הקריטריונים תמיד ניתנת לסיפוק ומכתיבה אפשרות אחת ויחידה לחלק את התשלומים בין השחקנים.
משחק שיתופי מוגדר על ידי זוג סדור (N,v), כאשר N היא קבוצת השחקנים ו- היא פונקציה קואליציונית - פונקציה חיובית , המתאימה לכל קואליציה את התועלת הקבוצתית, ועונה על שתי הדרישות הבאות:
- הקואליציה הריקה אינה מרוויחה דבר.
לכל שתי קבוצות זרות S ו- T, , כלומר, שיתוף פעולה בין קבוצות לעולם אינו מקטין את הרווח המשותף של שתי הקבוצות.
נסמן ב- את קבוצת פונקציות התועלת על קבוצת השחקנים N.
שני שחקנים יקראו חילופיים ב- אם לכל מתקיים .
שחקן יקרא שחקן אפס ב- אם לכל מתקיים .
פתרון הוא פונקציה המתאימה לכל משחק בצורה קואליציונית וקטור ב- .
הגודל נקרא הערך של שחקן במשחק לפי הפתרון .
את שלוש הדרישות הראשונות להוגנות שהזכרנו בפתיח לערך אפשר לנסח באופן הבא:
יעילות: לכל פונקציית תועלת מתקיים .
אקסיומת שחקן האפס: לכל פונקציית תועלת ולכל שחקן אפס ב- מתקיים ש- .
סימטריות: לכל פונקציית תועלת ולכל שני שחקנים שחילופיים ב- מתקיים .
בנוסף לדרישות אלה, ההעתקה המתאימה לכל פונקציית תועלת את פונקציית החלוקה , צריכה להיות אדיטיבית, כלומר: לכל שתי פונקציות רווח מתקיים .
מדרישה זו נובע שההעתקה היא ליניארית ממרחב פונקציות התועלת (שממדו ) למרחב וקטורי התשלומים (שממדו n).
כאמור, משפט שפלי מוכיח כי תחת הקריטריונים של הוגנות שהוגדרו קיימת חלוקה הוגנת יחידה.
אם נתון סדר מלא של השחקנים (ראשון, שני וכו'), התועלת שמביא השחקן ה-i היא ההפרש .
ערך שפלי, שהוא החלוקה ההוגנת היחידה, מקצה לשחקן i את התועלת הממוצעת שהוא מביא.
כאשר R הוא תמורה של השחקנים, הסכום רץ על כל התמורות האפשריות (קיימות !n כאלה) ו- היא קבוצת כל השחקנים שמקדימים את i ביחס הסדר R.
לדוגמה, נניח שמפלגות בגדלים שונים צריכות להרכיב קואליציה שיש בה רוב בכנסת בגודל נתון.
ערך הקואליציה הוא 1 אם יש בה רוב, ו-0 אחרת.
במקרה כזה, ערך שפלי של מפלגה x שווה לסיכוי שכאשר מסדרים את המפלגות באקראי ומצרפים אותן בזו אחר זו לפי הסדר שהתקבל, המפלגה x תהיה זו שבזכותה התקבל רוב.
עבור כל יחס סדר כזה R, אנו למעשה מתייחסים רק לקואליציה , ולא ליחס הסדר בין האיברים שבה.
לכן, לכל קואליציה , ניתן לאגד את אוסף כל יחסי הסדר R עבורם יחדיו.
מספר יחסי הסדר עבורם הוא , ולכן ערך שפלי מתקבל על ידי הנוסחה השקולה:
במקרים רבים, נוסחה זו קלה יותר לחישוב מהנוסחה הראשונה.
אפיון נוסף לערך שפלי: עקרון השוליות
האפיון של ערך שפלי משתמש בעיקרון האדיטיביות.
לא תמיד המוטיבציה של עיקרון זה משכנעת ולכן הוצע אפיון נוסף, המבוסס על עקרון השוליות, לערך שפלי שאינו משתמש בעיקרון זה.
נאמר כי מושג פתרון מקיים את עקרון השוליות אם לכל שני משחקים ו- עם אותה קבוצת שחקנים ולכל שחקן i מתקיים התנאי הבא:
אם לכל קואליציה של , אז הקואורדינטה ה-i של הפתרון עבור המשחק שווה לקואורדינטה ה-i של הפתרון עבור המשחק .
עיקרון זה גורס כי הערך של השחקן תלוי אך ורק בתרומתו השולית לכל קואליציה שאליה הוא מצטרף, ואינו תלוי בתרומת שאר השחקנים לקואליציות השונות.
משפט יאנג קובע כי ערך שפלי הוא מושג הפתרון הנקודתי היחיד המקיים את עקרונות היעילות, הסימטריה והשוליות.
ראו גם עקרון ההערכה של דוביי.
עבור הליבה הוגדר מושג המשחק המצומצם לפי דייוויס ומשלר, וידוע כי הליבה מקיימת את תכונת העקביות: אם היא נקודה בליבה של משחק אז לכל משחק מצומצם הווקטורהוא נקודה בליבה של המשחק .
תכונה דומה מתקיימת גם עבור הערך של שפלי, אלא שהגדרת המשחק המצומצם שונה, והיא ניתנה על ידי סרג'יו הרט ואנדרו מס-כולל .
יתר על כן, תכונת המשחק המצומצם יכולה לשמש לאפיון אקסיומטי לערך שפלי, בדיוק כשם שהיא משמשת לאפיון אקסיומטי של הגרעינון.
לשני מושגי הפתרון הנקודתיים ישנה אותה מערכת אקסיומות מאפיינת, ורק הגדרת המשחק המצומצם שונה.
לכן, כשבאים לבחור באחד ממושגי הפתרון, כדאי לבדוק איזה משחק מצומצם מתאים יותר בסיטואציה הנידונה.
משחק הכפפה הוא משחק שיתופי שבו לשחקנים יש כפפה ימנית או שמאלית והמטרה של השחקנים היא לסדר זוג כפפות עם השחקנים האחרים.
כאשר לשחקנים 1 ו-2 יש כפפה ימנית ולשחקן 3 יש כפפה שמאלית.
פונקציית התועלת למשחק זה היא:
נחשב את ערך שפלי לשחקן 1. נרשום בטבלה את ערך הביטוי לכל יחס סדר R:
משיקולי סימטריה נקבל כי גם :, ומכך שערך שפלי מקיים יעילות נקבל כי:
ובכך חישבנו את ערך שפלי של משחק הכפפה.
במדינה מסוימת יש בפרלמנט 27 חברים.
נסמן את קבוצת המפלגות ב.
לאחר הבחירות התקבלה חלוקת המנדטים הבאה בפרלמנט:
מפלגות 1 ו-2 קיבלו 9 מנדטים כל אחת.
מפלגות 3-11 קיבלו מנדט אחד כל אחת.
כדי להעביר הצעת חוק צריך רוב (לפחות 14 חברים בפרלמנט).
נניח כי כל החברים באותה מפלגה מצביעים באותו אופן.
נגדיר את פונקציית התועלת של קבוצת מפלגות כ אם המפלגות ב- כוללות לפחות 14 חברי פרלמנט ו אחרת.
נחשב את ערך שפלי עבור המפלגה 3 (ומסימטריה זה יהיה אותו ערך למפלגות 3-11).
ברור מהגדרת פונקציית התועלת שהביטוי יכול לקבל רק את הערכים 0 או 1. הוא יקבל את הערך 1 רק כאשר וגם , וזה מתקיים רק כאשר ביחס הסדר R מופיעות לפני המפלגה 3 מפלגה אחת גדולה (1 או 2) ו-4 מפלגות קטנות (מפלגות 4-11).
ביחסי הסדר שמקיימים זאת יש 2 מפלגות גדולות שיכולות להופיע לפני מפלגה 3, כל אחת מהן יכולה להיות ב-5 מקומות שונים, והמפלגות הקטנות יכולות להסתדר ב- !8 סידורים שונים במקומות שנותרו.
מיעילות ערך שפלי וסימטריה של המפלגות 1,2 נקבל כי:
מהחישוב שעשינו עולה כי הכוח של כל המפלגות הקטנות ביחד הוא , אך מספר המנדטים שלהם שווה למספר המנדטים של מפלגה גדולה.
מכאן נוכל להסיק כי אם מפלגה גדולה מתפצלת לכמה מפלגות קטנות אז הכוח הפרלמנטרי שלה עולה.
ערך של משחק הוא מושג המתאר פתרון של משחק בתורת המשחקים.
רמת הביטחון המקסימלית של אחד משני השחקנים במשחק סכום אפס, המקס-מין (max-min), היא סכום הכסף הגדול ביותר שהשחקן יכול לזכות בו, בלי קשר לתכסיס שיבחר השחקן השני.
רמת הביטחון המקסימלית של השחקן השני, המין-מקס (min-max), היא סכום הכסף הקטן ביותר שהוא יכול להפסיד בלי קשר לתכסיס שיבחר השחקן הראשון.
אם רמת הביטחון המקסימלית של שחקן אחד תסומן בתור v1 וזו של השחקן השני תסומן בתור v2, ניתן לומר שלמשחק יש ערך אם ורק אם v1=v2. במצב הזה המשחק "יציב", משום שעל מנת להשיג את הטוב ביותר בשבילם, עדיף לשחקנים "לשתף פעולה".
אם התנאי לא מתקיים, שני השחקנים יימצאו במצב של עימות תמידי, והמשחק לא יגיע למצב יציב.
הטבלה הבאה מציגה דוגמה למשחק בצורת מטריצת תשלומים:
שחקן ב תכסיס א תכסיס ב תכסיס גשחקן אתכסיס 1512תכסיס 2013
נסמן ב־(min(s,t את התשלום המינימלי האפשרי של שחקן א' אם ינקוט בתכסיס s, לכל תכסיס ששחקן ב' יבחר, כלומר לכל t.
נסמן ב־(max(s,t את התשלום המקסימלי האפשרי של שחקן ב' אם ינקוט בתכסיס t, לכל תכסיס s ששחקן א' יבחר.
min(1,t)=1 (המספר הקטן ביותר בשורה הראשונה)
min(2,t)=0 (המספר הקטן ביותר בשורה השנייה)
5=(א,max(s (המספר הגדול ביותר בעמודה הראשונה)
1=(ב,max(s (המספר הגדול ביותר בעמודה השנייה)
3=(ג,max(s (המספר הגדול ביותר בעמודה השלישית)