tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מהפכת אוקטובר פעל לסילוק הבולשביקים מהשלטון.
ב-18 בנובמבר 1917 הוא נעצר, הואשם בפעילות נגד השלטון ונשפט ל-4 שנות עבודת כפייה.
כבר ב-17 באפריל 1918 שוחרר (באופן פורמלי בעקבות מחלת הבן) וקיבל חנינה.
בעקבות השחרור הוא נסע לדרום רוסיה שהייתה בשליטת תנועות מתנגדי השלטון הסובייטי.
פורישקביץ' דגל בכינון מחדש של מונרכיה ולכן לא הייתה לו תמיכה מרוב הפלגים של מתנגדי הבולשביקים.
בתקופה זו הוא היה עורך עיתון מונרכיסטי ברוסטוב על דון.
בהופעות פומביות פירט בהרחבה את השתתפות היהודים בשלטון הבולשביקי החדש.
פורישקביץ' נפטר ממחלת הטיפוס הבהרות בהיותו בנובורוסיסק בשנת 1920.
ולדימיר פרפנוביץ' היה קיאקיסט סובייטי ממוצא בלארוסי.
הוא זכה ב-3 מדליות זהב במוסקבה 1980. באליפויות העולם הוא זכה ב-9 מדליות זהב.
בילדות הוא החל להתאמן בהיאבקות אך ללא הצלחה יתרה.
בשנת 1974 ולדימיר החל להתאמן החתירה.
בתחרות הראשונה הוא בטעות הוצב בקבוצת גיל גבוהה ממנו אך להפתעת כולם ניצח.
בגיל 18 פרפנוביץ' נכלל בנבחרת ברית המועצות.
בשנת 1978 הוא לראשונה השתתף אליפות העולם וזכה במדליית כסף בתחרות יחידים.
בשנת 1979 סרגיי צ'וכראי נישאר ללא שותף בתחרויות זוגות וסוכם לצרף אותו לוולדימיר פרפנוביץ'.
ביחד הם זכו ב-2 מדליות אולימפיות במשחקי מוסקבה 1980.
במשך מספר שנים פרפנוביץ' היה זוכה באליפות העולם בתחרות יחידים וב-2 מדליות זהב נוספות בתחרויות זוגות.
בשנים 1980-1983 הוא זכה בתואר "ספורטאי השנה" של בלארוס.
לאחר סיום השתתפות בתחרויות פרפנוביץ' הועסק במספר תפקידים בממסד הבלארוסי.
בשנת 2000 פרפנוביץ' השתתף בבחירות לפרלמנט וזכה.
בהיותו חבר פרלמנט פרפנוביץ' הצטרף לשורות האופוזיציה.
ביוני 2004 הוא הכריז על שביתת רעב כאות מחאה לאי-מתן זכות השתתפות בדיוני מושב הפרלמנט הבלארוסי.
השביתה הסתיימה לאחר 18 ימים כאשר חברי הפרלמנט הצביעו נגד שובתי הרעב.
לאור השתתפותו באופוזיציה לשלטון, הוועד האולימפי הבלארוסי ניסה להוציא את ולדימיר פרפנוביץ' מחברות בוועד אך לא הצליח.
בשנת 2005 פרפנוביץ' איבד את תפקידו כיושב ראש איגוד החתירה הבלארוסי.
בשנת 2010 פרפנוביץ' היגר לרוסיה בה הוא מועסק כמאמן קיאקים.
ולדימיר פרפנוביץ' השתתף רק במוסקבה 1980 וזכה בה ב-3 מדליות זהב.
בכך הוא היה ראשון הקיאקיסטים שזכה ב-3 מדליות זהב באולימפיאדה בודדת.
בתחרויות זוגות הוא התחרה לצד סרגיי צ'וכראי שזכה במדליית זהב השלישית שלו.
לאחר שהתברר לפרפנוביץ' שברית המועצות לא תשתתף במשחקים אולימפיים של שנת 1984 הוא פרש מספורט תחרותי.
ולדימיר אלכסנדרוביץ' סוּכוֹמְלִינוֹב – 2 בפברואר 1926) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית, ראש המטה הכללי הרוסי (1908–1909) ושר המלחמה הרוסי (1909–1915).
הודח בשל תפקודו הכושל במלחמת העולם הראשונה.
סוכומלינוב התחנך במכללת חיל הפרשים.
ב-1874 סיים את האקדמיה הצבאית למטה הכללי ובמהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית שירת במטהו של מיכאיל סקובלב.
ב-1899 מונה לראש המטה הכללי של המחוז הצבאי קייב.
וב-1904 היה למפקד המחוז הצבאי קייב.
ב-1905 מונה למושל הכללי של קייב, ווהלין ופודוליה.
בדצמבר 1908 מינה אותו הצאר ניקולאי השני לראש המטה הכללי ובמרץ 1909 מונה סוכומלינוב, שהיה אז כבן 60, לשר המלחמה.
הוא עצר את הרפורמה בצבא האימפריה, שהחלה לאחר תבוסת רוסיה במלחמת רוסיה–יפן.
אחת מאמירותיו המייצגות הייתה: "המלחמה כפי שהייתה תמיד, כך תישאר תמיד...
הביטו עלי, לדוגמה, לא קראתי חוברת צבאית זה עשרים וחמש שנה".
במסגרת עצירת הרפורמה שב והכפיף את המטה הכללי למשרד המלחמה ובכך מנע ממנו להתפתח באופן עצמאי.
בימי כהונתו כשר מלחמה התחלפו שישה ראשי מטה כללי.
הוא כפר בדעה שרוסיה כשלה בשל שיטות מיושנות, ציוד לקוי ומקובעות מחשבתית, וייחס את הכישלון לשגיאות נקודתיות של מפקדים.
לפיכך, המשיך לאמן את הצבא בהסתערות פרשים ובלוחמת כידונים שהיו תהילת העבר.
הוא לא ביצע הצטיידות מספקת בתחמושת חמה, לא הגדיל את תקציב החימוש ואף זה שהוקצה לא נוצל.
כך למשל בעוד תקן הפגזים לתותח בצבאות המערב עמד ערב מלחמת העולם הראשונה על 2,000–3,000 פגזים לתותח, התקן הרוסי עמד על 850 בלבד.
בינו ובין ניקולאי ניקולאייביץ' הבן, המפקד העליון של צבא האימפריה הרוסית בעת המלחמה, שררו יחסי איבה וחוסר אמון.
כן התעמת עם ועדת הצבא של הדומה (הפרלמנט הרוסי) בראשות אלכסנדר גוצ'קוב.
עם זאת, טיפח יחסי ידידות עם הצאר ורעייתו ועם יועצם רב ההשפעה רספוטין.
סוכומלינוב ניצל את תפקידו באופן מושחת, זייף הוצאות, וניצל מידע פנים על שוק המניות על מנת לגרוף רווחים לעצמו.
עוד לפני מינויו לשר, בשנת 1906, התאהב באשתו בת העשרים של אחד מקציניו.
הוא הסתייע בעדותו של אזרח אוסטרי שהעיד עדות שקר שגרמה לגירושי הקצין.
סוכומלינוב התחתן מייד עם האישה הצעירה ממנו בלמעלה משלושים שנה.
בינואר 1914 התברר שהאוסטרי שהיה איש סודו של סוכומלינוב ויצא ובא בלשכתו, היה מרגלה הבכיר של האימפריה האוסטרו-הונגרית ברוסיה.
עמיתו, שר החוץ סרגיי סאזונוב צוטט כמי שאמר עליו: "היה קשה מאד לשדלו שיעבוד, אבל לשכנעו שיאמר את האמת – זה היה בלתי אפשרי."
לאחר מספר תבוסות ומחסור חמור בציוד, אולץ סוכומלינוב להתפטר מתפקידו ביוני 1915. בחסות הצאר ניקולאי ורעייתו נדחו ההליכים נגדו, אולם במרץ 1916 נכלא והואשם בבגידה ובריגול.
הוא הושם במעצר בית עד תחילת משפטו, אולם זה נפתח רק לאחר מהפכת פברואר 1917. אישומי הבגידה החמורים נגדו הוסרו ובמקומם הואשם בשחיתות ובכך שאילץ את בני העם הרוסי להילחם בלי רובים ובלי תחמושת.
הוא הורשע ב"שימוש לרעה בכוח וחוסר פעילות" ונשפט למאסר עולם.
אולם, לאחר מהפכת אוקטובר זכה לחנינה מאת הבולשביקים ויצא לגלות בברלין.
הוא פרסם את זכרונותיו בברלין בשנת 1924 והקדישם לצאר ניקולאי.
ולדימיר דימיטרוב סְטוֹיְצֶ'ב (בבולגרית: Владимир Димитров Стойчев; 24 בפברואר 1892, סופיה, נסיכות בולגריה – 27 באפריל 1990, סופיה, בולגריה) היה קולונל-גנרל בולגרי, אשר במהלך מלחמת העולם השנייה כיהן כמפקד הארמייה הראשונה של צבא בולגריה ולחם עימה בקרבות החזית האוקראינית השלישית תחת המרשל פיודור טולבוחין.
סטויצ'ב נולד בסופיה, ב-1911 סיים את האקדמיה הצבאית הטרזיאנית וב-1914 את האקדמיה הצבאית הבולגרית.
הוא התגייס לחיל הפרשים ולחם במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, השנייה ומלחמת העולם הראשונה.
סטויצ'ב היה רוכב סוסים מצטיין ובין שתי מלחמות העולם ייצג את בולגריה באולימפיאדת פריז (1924) ואולימפיאדת אמסטרדם (1928).
בין 1930 ל-1934 כיהן כנספח צבאי של בולגריה בצרפת ובממלכה המאוחדת.
בשנה זו, לאחר הפיכת הליגה הצבאית הועבר מתפקידו ובהמשך אף נכלא לתקופה קצרה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הצטרף סטויצ'ב לחזית המולדת של בולגריה ובאוקטובר 1944 לאחר ההפיכה בה השתתף שהעלתה את חזית המולדת לשלטון הוחזר לשירות פעיל, הועלה לדרגת גנרל לויטננט ומונה למפקד הארמייה הראשונה.
לאחר הצטרפות בולגריה לבעלות הברית, נותבה הארמייה הראשונה לסיוע לכוחות שלחמו בחזית האוקראינית השלישית תחת המרשל פיודור טולבוחין.
במרץ 1945 לחמו הבולגרים במתקפת אגם בלטון בהונגריה, בהמשך במבצע וינה וב-8 במאי 1945 לחמו בקרב האחרון בו השתתפו כאשר כבשו את העיר קלגנפורט שבאוסטריה.
ביוני 1945, השתתף סטויצ'ב במצעד הניצחון של הצבא האדום במוסקבה.
ולדימיר סטויצ'ב סיים את שירותו הצבאי בדרגת גנרל-קולונל.
בין 1945 ל-1947 כיהן כנציג בולגריה בוושינגטון ובאו"ם.
בהמשך, כיהן כיושב ראש הוועד האולימפי הבולגרי עד לפרישתו ב-1982. ולדימיר סטויצ'ב הלך לעולמו ב-1990 בסופיה והוא בן 98 שנים.
ולדימיר סטויקוביץ' (בסרבית: Владимир Стојковић; נולד ב-29 ביולי 1983 בלוזניצה) הוא כדורגלן סרבי, המשחק בעמדת השוער בקבוצת אל-פייחה מליגת העל הסעודית.
סטויקוביץ' נולד למשפחה ספורטיבית, אביו ואחיו היו שוערים ואימו אתלטית מטילת דיסק.
סטויקוביץ' שיחק במחלקת הנוער של הכוכב האדום בלגרד, ובתחילת דרכו ככדורגלן הוא שיחק כחלוץ, בהמשך שיחק לסירוגין כחלוץ וכשוער, ולבסוף הפך לשוער של קבע.
לאחר שעלה לסגל קבוצה הבוגרת של הכוכב האדום, המשחקת בליגת העל הסרבית, שימש כשוער מחליף והושאל לתקופה קצרה ללאוטר מבוסניה.
בינואר 2004 עבר לקבוצה הסרבית זמון, ואחרי שנה וחצי חזר לעונה נוספת בקבוצת נעוריו.
בשנת 2006 עבר לנאנט מליגת העל הצרפתית, ובינואר 2007 הושאל לויטסה ארנהיים.
בקיץ 2007 עבר לספורטינג ליסבון, שם שימש כשוער מחליף, ולאחר מכן הושאל לחטאפה הספרדית ולוויגאן מהפרמייר ליג האנגלית.
בעונת הושאל לפרטיזן בלגרד, אשר רכשה אותו בסיום העונה, ושם המשיך לשחק שם עד שנת 2013. במדי הקבוצה ערך 60 הופעות וכן כבש את שער הבכורה בקריירה שלו.
בינואר 2014 עבר לשחק בארגוטליס מליגת העל היוונית, וערך במדיה 11 הופעות.
ב-10 ביוני 2014 הגיע סטויקוביץ' לישראל וחתם על חוזה לשלוש שנים במכבי חיפה.
למרות עונה לא טובה של הקבוצה, שסיימה במקום החמישי בטבלה, סטויקוביץ' נכנס לנבחרת העונה של ידיעות אחרונות.
בעונתו השנייה בקבוצה נעדר ממספר משחקים בעקבות ניתוח שעבר.
את העונה סיימה חיפה במקום הרביעי וזכתה בגביע המדינה, לאחר שסטויקוביץ' שמר על רשת נקייה בניצחון 0–1 על מכבי תל אביב במשחק הגמר.
בחלון ההעברות באמצע העונה האריך את חוזהו במועדון אולם בתום העונה הוחלט לשחררו.
סטויקוביץ' לא יצא למחנה האימונים עם הקבוצה ולא נכלל בסגל במשחקיה הראשונים.
ב-24 באוגוסט 2016 חתם לשנתיים בקבוצת נוטינגהאם פורסט מליגת המשנה באנגליה.
ב-15 באוגוסט 2017 חזר סטויקוביץ' לפרטיזן בלגרד.
ב-28 ביולי 2021 חתם סטויקוביץ' במועדון הסעודי אל-פייחה.
ולדימיר לאונידוביץ' סברדלוב (סברדלוב-אשכנזי) הוא פסנתרן ומלחין רוסי.
ולדימיר סברדלוב נולד למשפחה מוזיקלית.
סבו היה דוד אשכנזי - פסנתרן מבצע, בעל עיטור "האמן העממי" של ברית המועצות.
אמו היא ילנה דודובנה אשכנזי - פסנתרנית ומורה לפסנתר.
דודו הוא ולדימיר אשכנזי - פסנתרן ומנצח מפורסם.
אביו, לאוניד (אריה) סברדלוב, שחמטאי ומשורר, חי בישראל.
סברדלוב למד בבית הספר המרכזי למוזיקה במוסקבה בכיתת פרופסור קריינב.
המשיך את לימודיו בבית הספר הגבוה למוזיקה בהנובר, גרמניה אצל הפרופסור אריה ורדי.
בזמן לימודיו השתתף בכמה תחרויות בינלאומיות באיטליה ובבלגיה, שם קראו לו "האמן הרוסי הראשון במעלה" והשוו אותו לולדימיר הורוביץ.
בשנת 1992 יצא לסיור בינלאומי ראשון בגרמניה בהשתתפות התזמורת הרדיו של פרנקפורט בניצוחו של דמיטרי קיטאיינקו.
בשנת 1995 קיים הופעת בכורה בתל אביב עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
באותה תקופה הוציא את אלבומו הראשון מיצירות פרדריק שופן (Cypres), שהפך לרב מכר.
בשנת 1993 ניצח בתחרות הבינלאומית Citta di Senigalia באיטליה.
בשנת 1999 הגיע לגמר התחרות על שם המלכה אליזבת בבריסל.
הוא הגיע בגמר למקום השישי וערער על החלטת השופטים.
מההישג הזה החלה עלייתו של סברדלוב.
הוא השתתף בפסטיבלים יוקרתיים, כולל Palais Princier de Monaco, La Roque d'Antheron (צרפת), "ארמונות סנקט פטרבורג", בפרויקט של מרתה ארחריץ'.
בשנת 2000 הופיע לראשונה עם תזמורת הקונצרטחבאו באמסטרדם.
השתתף כסולן בקונצרטים של התיאטרון בולשוי בניצוח א' ודרניקוב, התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו בניצוח ג'נלואיג'י ג'למטי, התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח אריה ורדי ואחרים.
סברדלוב הגיע למקום הראשון בתחרות ה-14 של אמני הפסנתר של מונטה קרלו בשנת 2006.
הוא ייסד את התאחדות הקונצרטים Schwarzstein arts production בבלגיה ואת התחרות לפסנתרנים צעירים Chiba Festival ביפן.
סברדלוב החל לכתוב מוזיקה בהשפעת המלחין הצרפתי ניקולה בקרי.
במהלך חיפוש בלתי נלאה אחר צלילים לא מסורתיים ורצון למזג מוזיקה קלאסית וטכנולוגיה בת זמננו, מלחין סברדלוב יצירות לתיאטרון, לקולנוע ולטלוויזיה.
סדרת קטעים לפסנתר אופוס 4, שיצאה לאור בשנת 2010 בהוצאה לאור "מוזיקה" במוסקבה, נחלה הצלחה רבה ופסנתרנים רבים מנגנים אותה.
פרלוד אופוס 9 לכינור ופסנתר (בכורה:Festival de Menton, 2009, עם הכנר דמיטרי קוגן), פנטזיה אופוס 11 לכינור, אלט ופסנתר (2010), וריאציות לפסנתר (בכורה: Festival de l'Athénée, ז'נבה, 2010).
סונאטה לפסנתר (בכורה: פסטיבל Pianissimo, טורדמברהף 2012),
פנטזיה לקלרינט ופסנתר "תמונות מאמריקה" (2013),
מוזיקה לסרט קולנוע "שלומות, אנו כאן",
מוזיקה לטקס סיום של פסטיבל הקולנוע על שם טרקובסקי.
בדצמבר 2013 קיבל פרס על שם מנשיר יעקובוב "על תרומה מכרעת כמלחין וכמבצע" על ביצוע פרלוד עם פוגה בדו מינור שכתב.
ולדימיר ולדימרוביץ' פוזנר הוא עיתונאי ואיש תקשורת סובייטי-רוסי ואמריקאי, יליד צרפת ממוצא יהודי, מנחה התוכנית "פוזנר" בערוץ הפדרלי הראשון של רוסיה, בעקבותיה זכה לכינוי "לארי קינג הרוסי".
בין השנים 1994–2008 כיהן כנשיא האקדמיה הרוסית לטלוויזיה.
הוא דובר רוסית, צרפתית ואנגלית שוטפת.
פוזנר נולד בצרפת למהגר רוסי-יהודי ולדימיר אלכסנדרוביץ' פוזנר שהיגר לצרפת ב-1922 וז'רלדין לוטן – צרפתייה-קתולית.
הוא נטבל לנצרות בקתדרלת נוטרדאם, אך הוריו נישאו רק בהיותו בן 5. מכיוון שאביו ביכר חיי הוללות, בגיל 3 אימו היגרה עימו לארצות הברית היכן שהתגוררו אימה ואחותה, שם הועסקה בתור עורכת סרטי וידאו במדור הצרפתי של אולפני פרמאונט.
כעבור 5 שנים, ב-1939, אביו הועסק אז בחברת ההפקה Metro Goldwyn Mayer השיב את אשתו ובנו – ולדימיר, בחזרה לצרפת, אולם בעקבות פלישתה של גרמניה הנאצית לצרפת ב-1940, משפחתו הפליגה לארצות הברית היכן שב-1945 נולד אחיו - פבל פוזנר.
עם סיפוחה של ליטא, היכן שהתגורר סבו של פוזנר, לברית המועצות ב-1940 אביו קיבל דרכון סובייטי.
אביו היה פטריוט סובייטי להוט; החל מ-1943 בהיותו ראש צוות במדור דוברי-רוסית באגף הקולנוע של USDOD פעל בשירות המודיעין הסובייטי והדליף מידע מסווג בשל מניעיו האידאולוגיים.
ב-1948 משפחתו היגרה למזרח גרמניה בגין התחקות שירותי ה-FBI אחר אביו ועל רקע עידן המקארתיזם.
ולדימיר אלכסנדרוביץ' חלם לשוב ולחיות בברית המועצות וב-1952 שב אליה עם משפחתו; הם השתכנו במוסקבה.
על אף שאמו צרפתייה ואביו התנער מיהדותו, הוזכר לפוזנר כי הוא ממוצא יהודי - כך למשל, התקבלותו לאוניברסיטת מוסקבה העלתה חרס בשל מוצאו, אך בזכות קשריו של אביו עם ה-ק.ג.ב., ב-1953 הוא החל את לימודיו בפקולטה לביולוגיה.
לאחר סיום לימודיו פוזנר ניסה כוחו בתרגום השירה האנגלית והועסק אצל משורר הילדים – סמואיל מרשק, בתור מזכירו הספרותי; הוא השיב באנגלית ובצרפתית על מכתבי-פנייה שהופנו למרשק.
ב-1961 התקבל לסוכנות התקשורת "נובוסטי" בתור עורכו של העיתון Soviet Life שהופץ לצורכי תעמולה בחו"ל.
בין השנים 1970-1985 הועסק בארגון הטלוויזיה הממשלתית של ברית המועצות בתור פרשן באנגלית בשידורי רדיו שכוונו לארצות הברית ולאנגליה; באותה העת הופיע פוזנר ברשת הטלוויזיה האמריקאית ABC בתוכנית Nightline.
לתהילתו בקרב הקהל הסובייטי זכה בזכות הנחיית התוכנית "גשר טלוויזיוני: לנינגרד-סיאטל" עם פיל דונאיו ששודרה בעידן הפרסטרויקה.
התוכנית הנ"ל התנהלה על ידי ועידת וידאו וכללה מדגם מייצג הן של אזרחי ברית המועצות והן של אזרחי ארצות הברית.
במסגרתה דנו בענייני טאבו, כגון פלישתה של ברית המועצות לאפגניסטן.
בין 1991-1997 הועסק בערוץ CNBC בתוכנית Pozner&Donahue, אך בגין מינויי מנהל חדש שהתערב בתוכן התוכנית בניגוד להשקפותיו של פוזנר, פוטר מן הערוץ.
מ-2008 החל לשתף פעולה עם איוון אורגנט בהגשת סרטי-מסע בערוץ הראשון ברוסיה.
פוזנר הוא אחד מבכירי אנשי-התקשורת ברוסיה ומנחה את תוכנית הראיונות "פוזנר" בערוץ הראשון של רוסיה, במסגרתה התראיינו בנימין נתניהו, הילרי קלינטון, דמיטרי מדבדב, אמנים ובכירי המדינאים.
הוא השתתף בצילומי סדרת התעודה "העולם אחרי" אודות השלכות מגפת הקורונה ברוסיה.
ביולי 2021 הצטרף לסגל ערוץ הספורט Match TV להגשת סדרת התעודה "אגדות האגרוף".
בשנת 1997 הוא חנך במוסקבה את בית הספר לאמנויות הטלוויזיה.
למנהלת בית הספר מונתה אשתו השנייה של פוזנר, יקטרינה אורלובה.
פוזנר מגדיר את עצמו כאתאיסט.
הוא מגנה את הנצרות האורתודוקסית על אי-זכייתה בעידן התחיה.
לפי טענותיו נקרו בדרכו כמרים כסילים שאינם בקיאים בברית החדשה.
את הנצרות הוא מדמה עם מרקסיזם – שתי תורות נהדרות לדידו, אך מיישמיה (המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות והשדרה הרוחנית) לוקים בחסר.
כמעט בכל סרטי הטלוויזיה שהפיק, הוא שיתף פעולה עם איוואן אורגנט.
2012 – איטליה שלהם (Их Италия)
2012 – עין האלים (Глаз Божий), גילם את פבלו פיקאסו
2017 – בחיפוש אחר דון קישוט (В поисках Дон кихота)
פְּרֵדָה מאשליות: על עצמי, על התקופה ועל רוסיה בכנות מחרידה, מוסקבה 2013
ולדימיר ואסילייביץ פדוסייב הוא שחמטאי רוסי-סלובני בדרגת רב-אמן.
ב-2017 זכה בטורניר אירופלוט הפתוח.
בשנת 2023 עבר לייצג את סלובניה ונכון לספטמבר 2025, מדורג במקום הראשון בסלובניה וה-21 בעולם.
ב-2011, פדוסייב זכה במדליית כסף באליפות העולם לנוער בשחמט (עד גיל 18).
ב-2014, הוא זכה במדליית ארד באליפות העולם לנוער בשחמט ובמדליית ארד באליפות אירופה בשחמט ליחידים.
בעקבות ביצועיו באליפות אירופה הוא העפיל לגביע העולם בשחמט 2015 בו הוא הודח בסיבוב השני.
בגביע העולם בשחמט 2017 הוא העפיל לרבע הגמר, בו הוא הודח על ידי וסלי סו.
בשנת 2017 באליפות העולם בשח מהיר פדוסייב סיים במקום השני.
בגביע העולם בשחמט בשנת 2017 הוא הודח ברבע הגמר.
בגביע העולם בשחמט 2021 סיים במקום הרביעי.
ולדימיר גאורגייביץ' פדוטוב היה כדורגלן ומאמן כדורגל סובייטי- רוסי.
מחזיק בשיא ההופעות במדי צסק"א באליפות ברית המועצות (בשנים 1960–1975 והופיע ב-382 משחקים, הבקיע 92 שערים).
במדי הנבחרת הסובייטית שיחק 22 משחקים והבקיע 4 שערים.
הוא בנו היחיד של שחקן הכדורגל גריגורי פדוטוב וגיסו של המאמן קונסטנטין בסקוב (היה נשוי לבתו, ליובוב קונסטנטינובנה).
ולדימיר אלקסייביץ' סולוביוב הוא קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל כחבר צוות תחנת החלל סאליוט 7 ותחנת החלל מיר.
ולדימיר סולוביוב נולד במוסקבה למשפחת של טייס קרב.
בשנת 1964 הוא סיים בית הספר והחל לימודי הנדסה ב.
לאחר סיום הלימודים הוא החל לעבוד בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
הוא עסק בתכנון של המערכות השונות של תחנת חלל.
החל משנת 1972 הוא היה חבר של צוות הדרכת הקוסמונאוטים בנושא.
בשנת 1978 ולדימיר סולוביוב נכלל ביחידת הקוסמונאוטים ובמקביל המשיך לעבוד על תכנון מערכות חלל.
בשנים 1984 ולדימיר סולוביוב שוגר לחלל בחללית סויוז T-10 לצד לאוניד קיזים כמפקד צוות ואולג אטקוב.
הם התחברו לתחנת החלל סאליוט 7 והחלו לפעול כמשלחת מס' 3. ולדימיר סולוביוב שהה בתחנת החלל מעל ל-237 ימים.
במהלך תקופה זו הוא ביצע מספר רב של מחקרים ו-5 פעמים פעילות חוץ רכבית לתיקון מערכת מדחפים והתקנת פאנל סולארי חדש.
בשנים 1984 ולדימיר סולוביוב שוגר לחלל בחללית סויוז T-15 לצד לאוניד קיזים שהיה מפקד צוות.
בכך החלה לפעול משלחת מס' 1 לתחנת החלל מיר.
במהלך הטיסה הם ביצעו עבודות במעבר ציוד מתחנת החלל סאליוט 7 לתחנת החלל מיר.
בשנת 1988 ולדימיר סולוביוב מונה למנהל טיסות תחנת החלל מיר.
במקביל, הוא עבד על דוקטורט והחל ללמד באוניברסיטה טכנית בה למד.
בשנת 1994 הוא עזב את יחידת הקוסמונאוטים אך המשיך לכהן בתפקידי ניהול במערך תוכנית החלל הרוסית וללמד האוניברסיטה טכנית.
בשנת 1997 הוא קודם לפרופסור.
בשנת 2021 הוא מונה למתכנן ראשי של תאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
בשנת 2022 הוא התקבל כחבר באקדמיה הרוסית למדעים.
ולדימיר (ולאד) פלחוטניוק (ברומנית: Vladimir (Vlad) Plahotniuc, נולד ב-1 בינואר 1966) הוא פוליטיקאי, איש עסקים ונדבן מולדובני, שכיהן ב-2019-2016 כיושב ראש המפלגה הדמוקרטית של מולדובה.
הוא היה חבר בפרלמנט בין 30 בדצמבר 2010 לאוקטובר 2013 ובין דצמבר 2014 ליולי 2015. בין דצמבר 2010 ופברואר 2013 כיהן כסגן יושב ראש הפרלמנט של מולדובה.
בבחירות הפרלמנטריות שנערכו ב-24 בפברואר 2019 נבחר שוב לפרלמנט.
בשנת 2016 הוא נחשב לאדם העשיר ביותר ברפובליקת מולדובה.
עד לשנת 2019 הייתה לו השפעה רבה על מוסדות השלטון.
הוא מהנדס מזון, משפטן ומנהל עסקים בהכשרתו.
פלחוטניוק נולד ב-1966 בכפר פיטושקה במחוז קלראש, אז במולדובה הסובייטית, חלק מברית המועצות וגדל בכפר גרוזשט, במחוז ניספורן.
אביו, גאורגה פלחוטניוק, ואמו, זינאידה לבית אוליניץ', עבדו כמורים וגידלו שישה ילדים: שלוש בנות ושלושה בנים.
הסב מצד האם, אנדריי אוליניץ' היה בזמנו ראש מועצת הכפר.
כשהייתה בת 7, האם ומשפחתה גורשו לסיביר על ידי השלטון הסטליניסטי.
מילדותו אהב פלחוטניוק לקרוא ספרים, היה חובב מוזיקה ולמד נגינה.
למד בבית ספר התיכון בגרוזשט אותו סיים בשנת 1983 עם מדליית זהב.
ב-1991 סיים לימודי הנדסה בתחום תעשיית המזון באוניברסיטה הטכנית בקישינב.
בעת לימודיו היה חבר בתזמורת האוניברסיטה.
בשנת 2002 סיים תואר שני במנהל עסקים ובמנהל באותה אוניברסיטה.
ב-2006 סיים גם תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה ללימודים אירופיים של מולדובה.
בשנים 1991–1993, בעת לימודי ההנדסה, עבד במרכז למניעת טראומה ושיקום קרבנות קטינים של טראומות שליד עיריית קישינב.
אחר כך עבד ככלכלן בחברת "יורו אסט הונדל בע"מ מולדובה" ובחברת וויאז' בע"מ מולדובה.
במהלך השנים 1995–1998 הקים את הקבוצה הפיננסית המולדו-אמריקנית "איינג'לס", שאותה ניהל עד שנת 2001. בשנים 2001–2010 עבד כמנהל מסחרי אחר כך כמנכ"ל חברת "פטרום מולדובה" בע"מ העוסקת ביבוא ובהפצת נפט.
החל משנת 2005 כיהן כסגן מועצת מנהלים של הבנק למסחר ויקטוריה-בנק, אחד הבנקים החשובים של מולדובה.
יש המייחסים את התעשרותו לפעילותו באותן השנים בראש הבנק ויקטוריה ובראש חברת "פטרום מולדובה", תחת חסות ממשל הנשיא ולדימיר וורונין.
ב-2010 הוצב במקום השני ברשימת המפלגה הדמוקרטית של מולדובה בבחירות.
ב-30 בדצמבר 2010 נבחר כסגן יושב ראש המפלגה וכסגן יושב ראש ראשי של הפרלמנט של מולדובה.
כמו כן כיהן בוועדה לכלכלה, תקציב וכספים של הפרלמנט.
ב-2011 כשהקים הנשיא מריאן לופו את "המועצה הלאומית לרפורמה של מוסדות ההגנה על נורמות המשפט" התמנה פלחוטניוק לסגן יושב ראש שלה לצדו של לופו.
ב-15 בפברואר 2013 בעקבות יוזמת מפלגת הקומוניסטים והמפלגה הליברלית דמוקרטית הצביע הפרלמנט המולדובני הצבעת אי אמון בפלחוטניוק, עם 73 קולות בעד מתוך 101 וביטל את תפקידו כסגן יושב ראשי של הפרלמנט.
באוקטובר 2013 הוא ויתר על המנדט שלו כחבר פרלמנט כדי להקדיש את זמנו לפעילות בתוך המפלגה, אולם בבחירות הפרלמנטריות ב-2014 נבחר שוב.
ביולי 2015 עזב שוב את הפרלמנט.
ב-15 באוקטובר 2015 עם הסרת החסינות ומעצרו של מנהיג המפלגה הדמוקרטית, ולאד פילאט, הודיע פלחוטניוק כי הוא משעה את עצמו מתפקיד סגן יושב הראש של המפלגה ומחברותו במפלגה עד להבהרת החקירה.
בדצמבר 2015 חזר לחיים הפוליטיים ולמפלגה הדמוקרטית ונשא הצהרות בקשר לשאיפות המפלגה למדיניות סוציאל-דמוקרטית.
באותו יום, 14 מנציגי מפלגת הקומוניסטים עזבו את מפלגתם ועברו למפלגה הדמוקרטית.
ב-13 בינואר 2016 הציע הרוב הפרלמנטרי שנוצר את ולדימיר פלחוטניוק לתפקיד ראש הממשלה.
אולם הנשיא ניקולאיה טימופטי דחה את מועמדותו בגלל חשדות לחוסר יושרה ובגלל החלטה של הפרלמנט בפברואר 2013 לגבי מעורבותו בפעילויות בלתי חוקיות בעת כהונתו כסגן יושב ראש הפרלמנט.
עשרות אלפי מפגינים תמכו במועמדותו.
מפלגות יריבות ארגנו גם כן הפגנות נגד שבהן הביעו אלפים את התנגדותן למינויו ולמינוי פאבל פיליפ שנחשב כמקורבו לתפקיד ראש הממשלה.
באותה שנה, 2015, התמנה פלחוטניוק למתאם מנהל של מועצת הקואליציה הממשלתית.
מתוקף תפקיד זה הביע את רצונו לתמוך בתהליכי המודרניזציה של מולדובה ובהתקרבותה לאיחוד האירופי.
ב-24 בדצמבר 2016 נבחר פלחוטניוק ליושב ראש המפלגה הדמוקרטית למשך שבע השנים הבאות.
במרץ 2017 בכנס בקרטחנה בקולומביה נבחר פלחוטניוק לסגן יושב ראש האינטרנציונל הסוציאליסטי.
ב-6 במרץ 2017 הודיע במסיבת עיתונאים כי יזם רפורמה של מערכת הבחירות: הנהגת שיטת הבחירה הרובנית עם מחוזות בחירה חד-נציגיים, לפי דגם בריטי למשל, עם אפשרות לפיטורי הנציגים בפרלמנט לפי בקשת בוחריהם.
בסקרים, כ-32% מהנסקרים הביעו תמיכה ברפורמה זאת.
איגור דודון, ראש המפלגה הסוציאליסטית הציע לעומת זאת שיטה מעורבת.
במרץ הציע פלחוטניוק הערכת פעילותם של חברי מפלגתו לפי קוד יושרה.
במאי 2017 הוא הודיע כי מפלגתו תתמוך בתהליך לרפורמת המנהל המרכזי – כולל צמצום מספר שרי הממשלה מ-16 ל-9.
בנובמבר 2017 הוא יזם את המיזם "בית ראשון" לפתרון בעיות הדיור של משפחת מרובות ילדים ועובדי ציבור.
ב-2018 הבטיח תוכניות לתיקון ולסלילת כבישים נאותים באזורים הכפריים – כ-1,200 ק"מ.
ב-24 בפברואר 2019 נבחר פלחוטניוק שוב לפרלמנט מטעם המפלגה הדמוקרטית באזור הבחירות 17 ניספורן.
בתקופה שבה כיהן כסגן יושב ראש הפרלמנט של מולדובה בשנת 2011 השתתף פלחוטניוק בוועידה ה-9 של יושבי ראש הפרלמנטים של המדינות החברות בתהליך שיתוף הפעולה בדרום-מזרח אירופה SEECP.
כמו כן, השתתף בכנס הבין-פרלמנטרית של המדינות החברות בחבר המדינות העצמאיות.
בכנס הפרלמנטרי של הקונגרס האירופי, היה חבר באיגוד הידידות עם שווייץ, עם יוון ועם הונגריה.
פלחוטניוק טען שלמולדובה יש וקטור יחיד – והוא הווקטור האירופי.
במכתב לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הדגיש שמולדובה רוצה להיות "גשר בין המזרח למערב ולא שדה קרב".
הביע מספר פעמים את רצונו לעצור את התערבותה של רוסיה בשטח מולדובה – בתחום המדיה, הבנקים, העמותות הלא ממשלתיות, הביטוחים והארגונים הפוליטיים, וביקש את פינוי הצבא הרוסי מטרנסניסטריה.
תמיכת וושינגטון ובריסל עשויה להוביל לאיחוד מחדש של רפובליקת מולדובה.
בקונגרס ה-25 של האינטרנציונל הסוציאליסטי
בקרטחנה בקולומביה ב-2- 4 במרץ 2017 שבו השתתף להזמנת המפלגה הליברלית של קולובמיה נבחר פלחוטניוק כסגן יושב ראש האינטרנציונל הסוציאליסטי.
בעקבות הבחירות הפרלמנטריות בפברואר 2019 נוהל משא ומתן ממושך להרכבת קואליציה ממשלתית.
מאיה סנדה הרכיבה ממשלה שהצהירה על כוונתה להחליף את ראשי הרשויות לביטחון פנים ולמאבק בשחיתות שמונו על ידי ממשלת פיליפ (בראשות המפלגה הדמוקרטית).
הממשלה בראשות פאבל פיליפ, שהייתה ממשלת מעבר בימי המשא ומתן הקואליציוני, סירבה לפנות מקום לקואליציה החדשה.
בית הדין החוקתי החליט שהממשלה החדשה קמה מאוחר מדי, 90 יום אחרי הבחירות, הכריז על הממשלה של סאנדו כבלתי חוקית, הדיח את הנשיא דודון והחליף אותו בראש הממשלה המכהן פיליפ והכריז על ארגון בחירות חדשות כעבור 3 חדשים נוספים.
לאורך ימים אחדים התחולל דואליזם שלטוני של שתי ממשלות ושני נשיאים, מלווה בהפגנות של חסידי שני הצדדים.
בסופו של דבר, ב-14 ביוני 2019 השתכנעה הממשלה של פיליפ לוותר על השלטון ולעבור לאופוזיציה וגם בית הדין החוקתי חזר בו מן ההחלטות הקודמות והכיר בממשלה החדשה ובנשיא דודון.
פלחוטניוק ועוד כמה מחבריו למפלגה הדמוקרטית יצאו זמנית לחו"ל.
איגוד אנשי העסקים של מולדובה
ב-26 ביולי 2010 הקים פלחוטניוק את איגוד אנשי העסקים של מולדובה AOAM.
איגוד זה מבקש למשוך השקעות זרות אל מולדובה, לתמוך בעסקים הקטנים והבינוניים, לשפר את היכולת המקצועית של אנשי המנהל בעסקים ולקדם את הייצוא.
פלחוטניוק נודע גם כמייסד הקרן "ולאד פלחוטניוק – אדלוויס" בשנת 2010. קרן זאת תורמת למיזמים חברתיים, תרבותיים וחינוכיים.
היא תרמה ל-73 טיפולים רפואיים, תמכה ב-390 צעירים מחוננים, תרמה מחשבים חדשים ל-103 בתי ספר ועזרה לאלפי משפחות עניות.
לוולדימיר פלחוטניוק אזרחות מולדובנית ורומנית.
הוא נשוי לאוקסנה קילדסקו ויש לו שני בנים.
אשתו היא בת הצייר והפסל אמיל קילדסקו.
אחרי שעזב את מולדובה ב-2019 חי בגלות, ככל הנראה בטורקיה ובצפון קפריסין.
במהלך הקריירה הפוליטית הועלו נגד פלחוטניוק חשדות והאשמות רבים.
בשנת 2011 העיתון הרומני אדוורול גילה שהוא נרשם במשרד הפנים ברומניה תחת שם משפחה שונה – אוליניץ' – שהוא שם המשפחה של אמו לפני הנישואים.
אחרי גילוי הפרשה חזר גם ברומניה לשמו המקורי – פלחוטניוק.
נטען כי פלחוטניוק שולט ברבים מערוצי התקשורת במולדובה והוא בעל המניות היחיד בשורה של תחנות טלוויזיה – Publica TV, Prime TV, Can 2, Can3 גם CTC Mega Super TV וכן תחנות הרדיו Publica FM, Maestro FM ו-MUZ FM.
בנוסף לכך, נטען כי באמצעות המפלגה הדמוקרטית הצליח להשיג שליטה במוסדות המשפטיים וברשויות לביטחון ולמאבק בשחיתות.
הועלו טענות כי מאז שנת 2009 הוא מימן את מפלגת הקומוניסטית בראשות ידידו, ולדימיר וורונין, ואחרי 2010 את המפלגה הדמוקרטית של מולדובה.
ב-13 בינואר 2020 הודיע מזכיר המדינה של ארצות הברית, מייק פומפאו שוולדימיר פלחוטניוק ומשפחתו נמצאים ברשימת האישיויות הבלתי רצויות בארצות הברית.
ביוני 2020 פלחוטניוק הגיש ערעור על החלטה זאת בבית משפט בניו יורק.
בשנים 2023-2021 נכלל שמו ברשימת אנשי עסקים רוסים או הקרובים לרוסיה שהוטלו עליהם סנקציות מטעם ארצות הברית, האיחוד האירופי וקנדה.
מאז יוני 2019, פלחוטניץ' הוא מבוקש בינלאומי.
ב-22 ביולי 2025 הוא נעצר על ידי משטרת יוון בנמל התעופה של אתונה.
בדצמבר 2019, המרכז הלאומי למאבק בשחיתות (CNA) הודיע כי פלחוטניוק השתמש בזהות שלישית, ולדיסלב נובאק, מידע שהועבר לאינטרפול ולמספר שגרירויות מערביות, בהקשר של איתור בקשת ההסגרה.
ב-25 בספטמבר 2025 הוא הוסגר מיוון לרפובליקת מולדובה ונשלח למעצר טרום משפט בכלא מספר 13 בקישינב.
29 באוגוסט 2007 – עיטור מסדר "תהילת העמל" של רפובליקת מולדובה – הוענק לפלחוטניוק על ידי הנשיא ולדימיר וורונין, על תרומתו לשיקום מתחם המנזר קורקי וזכויות בשמירתה וקידומה של המורשת ההיסטורית-תרבותית.
29 באוגוסט 2007 – עיטור מסדר הרפובליקה של מולדובה – על "תרומות מכריעות להשגת היעד החשוב של מדיניות החוץ של רפובליקת מולדובה – ההצטרפות הפוליטית והשילוב הכלכלי באיחוד האירופי".
ההחלטה בוטלה בפברואר 2021 על ידי הנשיאה מאיה סנדו.
29 באוגוסט 2025 - הושקה סדרת הטלוויזיה "פלאחה" שקיבלה השראה מחייו של ולאד פלחוטניוק
ולדימיר ארקדייביץ' פטוחוב היה ראש עיריית נפטיוגנסק בשנים 1996–1998. על פי ועדת החקירות של הפדרציה הרוסית, הוא נהרג בהוראתו של סגן נשיא חברת הנפט יוקוס, לאוניד נבזלין, בשל סכסוך על אי תשלום מיסים.
בית המשפט בעיר מוסקבה מצא כי מארגן הרצח היה קצין הביטחון של יוקוס אלכסיי פיצ'וגין, שנידון למאסר לכל חייו ללא אפשרות חנינה.
בשנת 2015 הואשם מיכאיל חודורקובסקי, כאשם ברצח.
חודורוקובסקי עצמו טען בסרט "האזרח חודורקובסקי", כי לא הייתה לו נגיעה למקרה.
פטוחוב נולד בעיירה קוטלס שבמחוז ארכנגלסק.
בשנת 1969 סיים את המכללה הטכנית לכרייה ונפט באוחטה.
במהלך לימודיו בשנת 1968 הוא עבר תרגול כעוזר במשרד הקידוחים באוחטה.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר הטכני שירת בצבא.
לאחר שירותו בצבא עבד בקידוח במחוז פרם, במחוז חברובסק ובפרימוריה.
מאז 1978 עבד בעיר נפטיוגנסק בחנטי ומנסי.
הוא החל לעבוד במחלקה להפקת נפט של העיר ומילא תפקידים של טכנולוג, ראש המחלקה לייצור וטכנולוגיות נפט וגז והכנת תובלה של נפט וגז.
בשנת 1981 סיים את לימודיו באוניברסיטת נפט וגז של טיומן, עם תואר בטכנולוגיה ומיכון משולב של פיתוח שדות נפט וגז, לאחר שקיבל הסמכה כמהנדס כרייה.
בשנים 1982–1987 עבד במנגנון של חברת יוגנסקנפטגז כמהנדס ראשי של מעבדת המחקר המרכזית וראש מחלקת ייצור כימיקלים.
בשנת 1990 עמד בראש מפעל מחקר ופיתוח, שעסק בתיקון בארות נפט ובשיפור שכבות להפקת נפט.
בשנת 1994 הוא נבחר לדומה העירונית של נפטיוגנסק וב-27 באוקטובר 1996 נבחר לראשות עיריית נפטיוגנסק.
בשטח העיר פעלה חברה בת של יוקוס בשם יוגנסקנפטגז (Yuganskneftegaz).
במאי 1998 האשים פטוחוב את חברת יוקוס בכך שהחברה אינה משלמת מיסים לתקציב המקומי וזו הסיבה שהעובדים אינם מקבלים משכורת.
פטוחוב פתח בשביתת רעב בדרישה לפתוח בתיק פלילי בקשר לכישלונה של יוקוס לשלם מיסים בסכומים גדולים בשנים 1996–1998, לסלק את מפקח פיקוח המס של נפטיוגנסק וראש פיקוח המס של המחוז האוטונומי חנטי ומנסי, להחזיר את ההפסדים שהצטברו בסך 1.2 טריליון רובלים לא נקובים והפסקת מעורבות החברה בפעילות הרשויות המקומיות.
שביתת הרעב של פטוחוב נמשכה שבוע והסתיימה לאחר הבטחתו של מושל המחוז אלכסנדר פיליפנקו לבדוק את המידע ולנקוט בפעולה, בערך באותו הזמן דווח שמיכאיל חודורקובסקי, הבעלים של יוקוס, הגיע במטוסו הפרטי עם מזוודות מלאות כסף מזומן לתשלום משכורות לעובדי העיר.
כמה ימים לאחר תום שביתת הרעב, בבוקר 26 ביוני 1998, נורה פטוחוב בדרכו ללשכתו, פטוחוב נורה סמוך לבניין העירייה.
מאבטחו נפצע גם הוא במהלך הירי.
הרצח אירע ביום הולדתו של מיכאיל חודורקובסקי, שמשקיפים רבים רואים בכך כמתנה ליום הולדתו של איש העסקים הרוסי.
פרידה איסלמובה, רעייתו של פטוחוב, ימים ספורים לאחר רצח בעלה שלחה הודעה לנשיא בוריס ילצין וטענה כי המניע לרצח עשוי להיות בשל ניסיונו של ראש העיר לאמת את פעילות חברת הנפט יוקוס בשל פיגוריה בתשלום מיסים.
לאחר רצח ראש העיר, התקיימו עצרות, בהן הואשמו בכירי יוקוס ברצח, התושבים חסמו כבישים ודרשו לחקור את הפשע.
חלונות נשברו גם במשרדי הסניף המקומי של יוקוס.
משטרת העיר והמחוז חקרו את הרצח אך לא הצליחו להגיע למסקנות.
טענות שונות הועלו כי ראש העיר נרצח על ידי מתנקשים של המאפיה הצ'צ'נית, שניסתה להשתלט על נכסי העירייה.
עם זאת בממשלה הפדרלית ובוועדת החקירות הפדרלית טענו שבכירי חברת יוקוס ובהם לאוניד נבזלין, מיכאיל חודורקובסקי וראש האבטחה של החברה אלכסיי פיצ'וגין היו אלה שהזמינו את הרצח.
חודורקובסקי נכלא בטענות שונות לגנבה, בעוד פיצ'וגין שנכלא בעוון מעורבות ברצח מת ימים מספר לאחר שחרורו.
ולדימיר וסילייביץ' סמירנוב (; 4 ביולי 1849 – 1 בנובמבר 1918) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם הראשונה.
סמירנוב נולד ב-4 ביולי 1849 ולמד בבית הספר לצוערים בפולוצק וב-23 באוגוסט 1865 הועבר לבית הספר הצבאי פבלובסק.
ב-17 ביוני 1867 הוא סיים את לימודיו והוצב ברגימנט פולוצק ה-28. כעבור חודש הוא הועבר למשמר הקיסרי במוסקבה.
ב-17 באפריל 1870 הוא הועלה לדרגת פודפורצ'יק.
ב-30 באוגוסט 1872 הוא הועלה לדרגת פורוצ'יק.
ב-1874 סיים סמירנוב את האקדמיה הצבאית ניקולייב והוצב במטה המחוז הצבאי חרקוב.
ב-5 במרץ 1875 הועבר למטה הדיוויזיה ה-36, וב-13 באפריל של אותה שנה הוא הועלה לדרגת קפטן.
ב-4 בנובמבר 1876 הועבר סמירנוב למטה הקורפוס ה-7, ולחם עמו במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
ב-11 בנובמבר 1877 הוא הועבר למטה המחוז הצבאי אודסה.
ב-16 באפריל 1878 הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק וב-12 באפריל 1881 לדרגת פולקובניק.
ב-1 באוגוסט 1881 הוא מונה למפקד הרגימנט ה-57 והחזיק בתפקיד עד ה-15 בספטמבר שלל אותה שנה.
ב-20 ביולי 1884 הוא מונה לראש מטה הדיוויזיה ה-5, ובילה כמעט שבע שנים בתפקיד זה.
ב-1 באפריל 1891 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-131 בטירספול.
ב-26 בפברואר 1894 הועלה סמירנוב לדרגת גנרל-מיור ומונה לראש מטה הקורפוס ה-9. ב-4 ביולי 1901 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-18, וב-6 בדצמבר של אותה שנה הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
ב-9 ביולי 1906, הוא מונה למפקד הקורפוס הסיבירי ה-2. ב-13 באפריל 1908 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים, וב-28 ביולי של אותה שנה קיבל את הפיקוד על הקורפוס ה-20.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 לחם הקורפוס של סמירנוב כנגד הגרמנים בקרב טננברג.
ב-20 בנובמבר של אותה שנה הוא מונה למפקד הארמייה השנייה.
במרץ 1916 הוא נאלץ לעזוב את החזית בגלל מחלה, ובהיעדרו ספגה הארמייה שלו נזקים כבדים במהלך מתקפת אגם נארוץ'.
ב-11 במרץ 1917 הוא הועבר לפקד על החזית המערבית.
בספטמבר 1918 הוא נלקח כבן ערובה בידי הצבא האדום.
לפי מקורות מסוימים הוא נורה ליד פיאטיגורסק ב-1 בנובמבר של אותה שנה לצד 100 קצינים וגנרלים נוספים.
לפי מקורות אחרים הוא נרצח בקייב בתחילת שנת 1919.
ולדימיר אנדרייביץ' צ'רמיסוב (; 2 ביוני 1871 – באזור 1938) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית, אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
צ'רמיסוב נולד ב-2 ביוני 1871 למשפחת אצולה ממחוז באקו.
ב-1891 הוא סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי במוסקבה והוצב בבריגדת התותחנים ה-12. ב-1899 הוא סיים את האקדמיה הצבאית ניקולייב.
ב-15 בפברואר 1900 הוא הוצב במטה דיוויזיית הקוזאקים ה-2. ב-27 במרץ 1901 הוא הועבר למטה הקורפוס ה-10. ב-26 באפריל 1903 הוא מונה לקצין למשימות מיוחדות בקורפוס ה-11. ב-2 בנובמבר של אותה שנה הוא הועבר למטה המחוז הצבאי קייב.
ב-7 במרץ 1904 הועבר למלא תפקידי הוראה בבית הספר הצבאי בקייב.
ב-18 בספטמבר 1908 מונה לראש מטה דיוויזיית הפרשים ה-7. ב-8 באוקטובר 1911 מונה למורה באקדמיה הצבאית ניקולייב.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 מונה צ'רמיסוב למפקד הרגימנט ה-120 ולחם עמו במהלך הפלישה לפרוסיה המזרחית ולאחר מכן בקרבות ליד ורשה.
ב-18 באפריל 1915 הוא הועבר למטה הארמייה ה-12. ב-16 בפברואר 1916 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-32. ב-12 באפריל 1917 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-12 ולחם עמו בהצלחה במהלך מתקפת ברוסילוב.
ב-10 ביולי הוא מונה למפקד הארמייה השמינית.
הארמייה שלו ספגה מכה קשה במהלך מתקפת קרנסקי.
ב-18 ביולי מינה אותו אלכסנדר קרנסקי למפקד החזית הדרום-מערבית, אולם לאוור קורנילוב התנגד למינוי ולפיכך הוא נדחה.
ב-11 באוגוסט הוא הועבר לפקד על הארמייה התשיעית וב-9 בספטמבר מונה למפקד החזית הצפונית.
עם פרוץ מהפכת אוקטובר צידד צ'רמיסוב בחשאי בקומוניסטים וסירב לשלוח חיילים מהחזית לסייע בדיכוי המהומות.
למרות זאת, ב-14 בנובמבר הוא סולק מהפיקוד בהוראת ניקולאי קרילנקו ונעצר.
לאחר שחרורו הוא נמלט לדנמרק ואז לצרפת שם נפטר בתאריך לא ברור בסוף שנות ה-30.
ולדימיר ויקטורוביץ' סחרוב (; 20 במאי 1853–1920) היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית אשר פיקד על כוחות גדולים במלחמת העולם הראשונה.
סחרוב נולד ב-20 במאי 1853 כבן למשפחת אצולה.
ב-1869 הוא סיים קורס צוערים במוסקבה ולאחר מכן התגייס לצבא האימפריה הרוסית.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי פבלובסק ב-1871 והועלה לדרגת פודפורצ'יק.
הוא הוצב במשמר הקיסרי וב-30 באוגוסט 1876 הועלה לדרגת פורוצ'יק.
ב-1878 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית ניקולייב, הועבר לחיל הפרשים והוצב במטה הכללי.
בין השנים 1877–1878 הוא לחם במלחמה העות'מאנית-רוסית ולאחר מכן הוצב במטה הדיוויזיה ה-16. ב-1879 הוא מונה למורה בבית הספר הצבאי בריגה.
ב-1880 הוא הועבר לבית הספר הצבאי קונסטנטינובסקי.
ב-1881 הוא הועלה לדרגת פודפולקובניק.
ב-1882 הוא הוצב במחלקת החינוך של חיל הפרשים וב-1884 הועלה לדרגת פולקובניק וב-1886 מונה לראש בית הספר לפרשים של יליסבטגרד.
ב-6 בינואר 1891 הוא מונה לראש מטה דיוויזיית הפרשים ה-14 וב-18 במרץ של אותה שנה מונה למפקד מצודת קרונשטאדט.
ב-24 במאי 1893 הוא מונה למפקד גדוד הדרגונים ה-38 ולדימיר.
ב-12 בנובמבר 1897 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה לראש המטה הקורפוס ה-5. ב-30 ביוני 1899 הוא מונה לראש מטה הקורפוס הנפרד של משמר הגבול.
ב-1900 נשלח סחרוב לסין והשתתף בדיכוי מרד הבוקסרים.
בין 30 ביוני ל-4 בספטמבר של אותה שנה הוא שימש כמפקד הכוחות הרוסיים בצפון מנצ'וריה.
ב-31 בינואר 1901 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
ב-16 בפברואר הוא מונהלמפקד כוחות הגבול במחוז זמור וב-7 במאי הועבר לפקד על דיוויזיית הפרשים ה-4. ב-29 בנובמבר 1903 קודם לפקד על הקורפוס הסיבירי ה-1. ב-5 באפריל 1904 הוא צורף למטה ארמיית מנצ'וריה הראשונה ולחם עמה במלחמת רוסיה-יפן.
ב-24 בספטמבר 1905 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-17 ונותר במזרח הרחוק.
ב-21 באפריל 1906 הוא הוצב בסטאבקה.
ב-11 באוקטובר של אותה שנה הוא הועבר לפקד על הקורפוס ה-7 וב-3 באפריל 1908 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
ב-4 בנובמבר 1911 הוא נעשה לחברה בוועדת אלכסנדר לענייני פצועים.
במקביל, ב-13 בדצמבר 1913 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-11.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, נכלל הקורפוס של סחרוב במסגרת הארמייה השלישית של ניקולאי רוזקי ולחם עמה בקרב גליציה.
ב-22 באוגוסט 1915 הוא מונה למושל הצבאי של אורנבורג במשך 14 יום.
בכל אותם ימים הוא לא דרך מעולם באורנבורג והמשיך לפקד על הקורפוס שלו בחזית.
ב-25 באוקטובר של אותה שנה הוא הועבר לפקד על הארמייה ה-11. הארמייה שלו לחמה במתקפת ברוסילוב כחלק מהחזית הדרום-מערבית.
ב-19 באוקטובר 1916 הוא מונה למפקד ארמיית הדנובה שהוקמה כדי לסייע לצבא רומניה במערכה כנגד הגרמנים.
בהמשך השנה הוקמה החזית הרומנית על בסיס ארמיית הדנובה ושרידי הצבא הרומני, וסחרוב מונה כמפקדה.
ב-12 בדצמבר הוא מונה לעוזרו של פרדיננד הראשון, מלך רומניה.
לאחר מהפכת פברואר הוא סולק מהפיקוד על החזית הרומנית אולם נותר חבר בוועדת אלכסנדר לענייני פצועים.
לאחר מהפכת אוקטובר ופרוץ מלחמת האזרחים הרוסית, סולק סחרוב מהצבא בידי הבולשביקים.
הוא גר ברומניה ולאחר מכן עבר לחצי האי קרים.
הוא הצטרף ל בפיקודו של פיוטר וראנגל.
באוגוסט 1920, במהלך סיור שגרתי שערך, הגיע עם פמלייתו לקרסו-בזאר.
הוא חשב שהעיר נמצאת בשליטת הצבא הלבן.
בפועל, העיר נכבשה זמן קצר לפני כן בידי פרטיזנים מהצבא הירוק.
הפרטיזנים השטלטו על הרכבים, בהם נע גנרל ופמלייתו.
הם שבו את כולם ללא קרב.
את סחרוב ואת ארבעת הקצינים שהיו איתו - הוציאו להורג במקום.
את החיילים הפשוטים שליוו את סחרוב אילצו להצטרף לצבא הירוק.
גנרל הצבא ולדימיר יגורוביץ' פרוניצ'ב הוא קצין השירותים החשאיים הרוסיים, שימש כראש שירות משמר הגבול של שירות הביטחון הפדרלי (2003–2013).
היה המפקד הבכיר שניהל את המבצע לשחרור בני הערובה במהלך פיגוע הטרור בדוברובקה וספג ביקורת קשה על תפקודו במבצע.
ולדימיר נולד בעיר מליטופול, במחוז זפוריז'יה, שבאוקראינה הסובייטית.
בשנת 1968 הצטרף לקומסומול והמשיך לשמש כחבר המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות עד 1991.
פרוניצ'ב היה שירות צבאי משנת 1970. בשנת 1974 סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה לפיקוד גבול ואחר כך שירת בכוחות משמר הגבול של ברית המועצות במחוזות עבר הבייקל, במזרח רוסיה ובצפון-מערב.
בשנת 1981 סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית על שם פרונזה ובשנים 1986—1989 הוא השתתף במלחמת אפגניסטן.
בספטמבר 1993 מונה לסגן מפקד מחוז הגבול הצפון מערבי ועמד בראש יחידה מבצעית בפטרוזבודסק, על ידי ראש שירות הביטחון הפדרלי, ויקטור בראניקוב.
בשנת 1994 הוא מונה לראש מחלקה בשירות הפדרלי למודיעין מסכל (מאז 1995 - שירות הביטחון הפדרלי) ברפובליקת קרליה, במקומו של ניקולאי פטרושב.
בשנת 1996 צורף למנגנון המרכזי של שירות הביטחון הפדרלי ובשנת 1998 מונה לסגן מנהל שירות הביטחון הפדרלי ולראש המחלקה למאבק בטרור.
מאז 1999 שימש כסגן המנהל הראשון של שירות הביטחון הפדרלי.
במהלך אירוע בני הערובה שביצעו מחבלים צ'צ'נים במרכז התיאטרון בדוברובקה ב-23–26 באוקטובר 2002 במוסקבה , נכלל פרוניצ'ב במטה המבצעי לשחרור בני ערובה והיה ממוביליו.
במהלך מבצע הפריצה כל המחבלים הושמדו ומטעני חבלה רבים באולם ו"מחבלים מתאבדים" לא הופעלו.
במקביל, המטה המבצעי לא הצליח למנוע נפגעים אנושיים רבים.
לגז שהוחדר למערכות האוורור בתיאטרון הייתה השפעה חזקה מדי על האנשים המותשים פיזית ונפשית.
לא היה פינוי מהיר של הקורבנות לבתי חולים, הרופאים לא קיבלו דיווח על הגז וכתוצאה מכך הם לא יכלו לספק את הטיפול הרפואי הדרוש במצב זה.
האשמה בחסרונות אלה טמונה לחלוטין בהנהלת המטה המבצעי של המבצע ובאופן אישי מול פרוניצ'ב.
עם זאת, על פי צו "חשאי" של נשיא הפדרציה הרוסית ולדימיר פוטין, פרוניצ'ב קיבל את עיטור גיבור הפדרציה הרוסית בשנת 2003 (על פי מקורות אחרים, זה קרה בדצמבר 2002), מה שגרם לתגובה שלילית בחברה על המהלך לאור המחדלים הרבים במבצע.
ב-11 במרץ 2003, על פי צו נשיא הפדרציה הרוסית, בוטל שירות משמר הגבול הפדרלי ועל בסיסו נוצר שירות משמר הגבול של שירות הביטחון הפדרלי של הפדרציה הרוסית, ולראשו מונה ב-1 ביולי 2003, ולדימיר פרוניצ'ב (מאז 11 במרץ 2003 הוא שימש בתור המנהל הזמני של שירות משמר הגבול הפדרלי ברוסיה).
ב-2004 מונה לחבר במועצת הביטחון של הפדרציה הרוסית ובספטמבר 2003 מונה ליו"ר מועצת מפקדי כוחות הגבול של חבר המדינות ומאוחר יותר שימש כיו"ר אגודת דינמו.
באפריל 2013 הוא שוחרר מתפקידו כמנהל שירות משמר הגבול ופוטר משירותו הצבאי עם הגיעו לגיל פנסיה.
הוא שימש כיו"ר המועצה המרכזית של אגודת הספורט "דינמו" (משנת 2000 עד אוגוסט 2016).
מספטמבר 2015 היה חבר בוועד המנהל של האגודה וממאי עד נובמבר 2016 היה יו"ר הדירקטוריון של מועדון הכדורגל דינמו מוסקבה.
ולדימיר גברילוביץ' פיליפוב איש רשויות אכיפת החוק של האימפריה הרוסית, ששימש בשנים 1903–1915 כראש משטרת הבילוש הפטרבורגית.
ולדימיר פיליפוב נולד בשנת 1863 למשפחתן של פקיד ממשלתי בסנקט פטרבורג.
הוא סיים את לימודי המדעים באוניברסיטת סנט פטרבורג בשנת 1889, ולאחר מכן נכנס לשירות במשרד המשפטים של רוסיה.
בשנים 1889—1891 כיהן כעוזר חוקר בצארסקויה סלו, בשנים 1891—1893 היה חוקר במחוז אורנבורג ובשנים 1893—1900 שימש תחילה כחוקר ואז כסגן התובע בראדום שבממלכת פולין.
בשנת 1900 עבר פיליפוב ממשרד המשפטים למשרד הפנים.
מאז שנת 1900 כיהן פיליפוב בממשלת העיר סנקט פטרבורג, היה ראש לשכת ראש העיר, ומאוחר יותר הפך לפקיד למשימות מיוחדות תחתיו.
הוא היה נשוי לבתו של היועץ הטיטולארי, ורה קונסטנטינובנה פיליפובה (איוואנובה לפני נישואיה), נולדו לו שני ילדים: ולדימיר (יליד 1893) וורה (ילידת 1897).
ב-15 בפברואר 1903 מונה פיליפוב לראש משטרת הבילוש בסנקט פטרבורג.
הוא בנה מחדש את פעילות משטרת הבלשים: שליטה שיטתית מאורגנת בפעילות של כל אחד מחבריה; הציג אמצעי חיפוש מבצעיים רחבי היקף למניעת פשעים; הקים יחידת חובה למענה מהיר לפשע שבוצע; הציג שיטות מדעיות לחקירה פלילית (רישום עבריינים, צילום מבצעי, בחינת תמונות).
בתפקידו זה הוא ארגן "חוליות מעופפות" כדי להילחם בפשע ולסייר ברחובות פטרבורג הבירה.
בשנת 1905 צוות משטרת הבילוש כלל 158 אנשים (70 הושאלו לצורך שמירת הסדר הציבורי).
קיבל משכורת של 3,800 רובל בשנה, הייתה לו דירה בבעלות המדינה.
כראש משטרת הבילוש הפטרבורגית הוביל פיליפוב חקירת מספר תיקים פליליים מפורסמים.
בשנת 1913 הועלה פיליפוב לדרגת יועץ ממלכתי.
זמן קצר לפני כן, לאחר הגשת דו"ח לניקולאי השני על תעלוליו של גריגורי רספוטין, הועבר סגן השר לענייני פנים ולדימיר דז'ונקובסקי מתפקידו ופיליפוב החליט לעזוב את המשטרה אחריו.
לאחר פיטוריו היה פיליפוב יו"ר ועדת התערוכות התעשייתיות.
הוא היגר בשנת 1917, על רקע מלחמת האזרחים ברוסיה.
הוא מת ב-1 בספטמבר 1923 בגיל שישים ונקבר בברלין בבית העלמין האורתודוקסי טגל בשורה השישית בגוש הרביעי.
ולדימיר פרלוג היה כימאי קרואטי-שווייצרי יליד סרביה, זוכה פרס נובל לכימיה לשנת 1975 יחד עם ג'ון קורנפורת' "על מחקרו בעניין הסטריאוכימיה של מולקולות ותגובות אורגניות".
ולדימיר פרלוג פישר נולד ב-23 ביולי 1906 בסרייבו שב למשפחה קרואטית.
אביו היה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת זאגרב.
בגיל 8 פרלוג היה עד לרצח פרנץ פרדיננד בסרייבו.
הוא למד בתחילה בסרייבו ובשנת 1915 עבד עם משפחתו לזאגרב.
כשהיה בתיכון, החל פרלוג להתעניין בכימיה.
בשנת 1922, כנער בן 16, פורסמה עבודתו המדעית הראשונה בכתב עת מדעי גרמני.
כשנתיים לאחר מכן פרלוג סיים את לימודיו התיכוניים בזאגרב ונסע ללמוד בפראג.
בשנת 1929 סיים פרלוג את התואר הראשון שלו בהנדסה כימית.
בשנת 1935 פרלוג חזר להרצות בזאגרב והחל לעסוק בביוכימיה וכימיה אורגנית.
בשנת 1941, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, ברח פרלוג לשווייץ בעזרתו של המדען לבוסלב רוז'יצ'קה.
לאחר שרבים מהמדענים היהודים ברחו לארצות הברית, פרלוג הצליח להשתלב במהירות במכון הטכנולוגי של ציריך.
הוא קיבל אזרחות שווייצרית רק בשנת 1959.
בשנת 1967 זכה פרלוג במדליית דייווי.
פרלוג נפטר ב-7 בינואר 1998 בציריך שבשווייץ בגיל 91. הוא נקבר בבית הקברות מירוגוי.
ולדימיר פיניוב (1957 – אפריל 2001) היה ישראלי ממוצא רוסי שהואשם בהיותו רוצח סדרתי והתאבד בטרם החל משפטו.
הוא הואשם ברציחתם של שלושה אנשים והודה ברציחתם של אדם או שניים נוספים.
פיניוב נולד ברוסיה בשנת 1957, ועבד ככימאי.
בשנת 1993 עלה לישראל עם אשתו ושלושת ילדיו, והתיישב בשכונת רמת הנשיא בבת ים.
לאחר מספר חודשים נמלטה אשתו מהבית לבית מחסה לנשים מוכות, וטענה כי בעלה הכה אותה ואיים לרצוח אותה.
כתוצאה מכך ניתק פיניוב קשר עם משפחתו, הפך לחסר בית והתמכר לאלכוהול.
עם השנים, בנה לעצמו צריף בדיונות באזור התעשייה בבת ים, ואף בנה בו ג'קוזי מאולתר.
ביתו החדש הפך למאורת סמים, ואירח בקביעות חסרי-בית אחרים.
בשנת 1998 אובחן במרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל כסובל מסכיזופרניה פסיכופתית, אך סירב לכל טיפול, סירב להתאשפז ולא עמד בקריטריונים לאשפוז בכפייה.
פיניוב, שגר בצריף יחד עם בת זוגו סבטלנה, התווכח רבות עם חסרי בית אחרים וטען כי הם מנסים לפגוע בו וברכושו.
בחורף 1999 חנק ורצח את התייר האוקראיני ניקולאי גראסימוב וקבר אותו בדיונות של בת ים בסיועו של חסר בית אחר, אלכסיי ארטמנוב.
לאחר מספר חודשים, הוא רצח את ארטמנוב, וקבר אותו בדיונות כשהוא נעזר בחסר בית אחר, שנודע רק בשם "בוראטינו" (בוראטינו הוא שמה של דמות פיקטיבית רוסית המבוססת על פינוקיו).
ביולי 2000 נקלע לוויכוח עם ויאטסלב "סלאבה" שוורץ, שעבר להתגורר יחד עם פיניוב וסבטלנה זמן קצר קודם לכן.
בעוד השניים שיכורים, חבט פיניוב בראשו של שוורץ ולאחר מכן חנק אותו למוות וקבר אותו תחת עץ סמוך.
לקראת סוף שנת 2000 פנתה למשטרה בת זוגו של פיניוב, סבטלנה, וטענה כי הוא הודה בפניה שרצח מספר אנשים וקבר את גופותיהם בדיונות של בת ים.
ב-2 בנובמבר 2000 עצרה המשטרה את פיניוב.
בחקירתו הודה פיניוב ברצח ארבעה או חמישה בני אדם, אך התקשה לזכור את הספירה המדויקת מכיוון שהיה שיכור בעת כל מעשי הרצח.
למרות זאת, הוא תיאר במדויק היכן נמצאים אתרי הקבורה, ואמר כי לעיתים חפר והטמין מחדש את הגופות כראות עיניו.
לטענתו כל הרציחות היו בשל ויכוחים אישיים על הסגות גבול ועניינים דומים.
הוא הוסיף כי ראה גופה של אישה שנקברה בדיונות, אך לא זכר אם הוא היה זה שרצח אותה או לא.
בשל אכזריותו ואופי פשעיו כינו אותו החוקרים "חניבעל".
מספר ימים לאחר מעצרו הובא פיניוב לדיונות, ולמרות שבתחילה הכחיש - הוא הצביע בפני השוטרים על שני אתרי קבורה, בהם נמצאו גופותיהם המרקיבות של ארטמנוב ושוורץ.
זמן קצר לאחר מכן נמצאה גם גופתו של גראסימוב, אבל למרות המאמצים שנעשו - לא נמצאו באזור גופותיהם של קורבנות נוספים.
באפריל 2001, עוד לפני פתיחת משפטו, התאבד פיניוב בחדר מעצרו.
מראיון שערכו איתו פסיכיאטרים ופורסם לאחר מותו התברר כי פיניוב היה מודע לחלוטין למעשיו בעת מעשי הרצח, וכי לא חש חרטה עליהם.
במשטרה טענו כי עוד מספר חסרי בית נעלמו בצורה מסתורית בעת פעילותו של פיניוב, וכי ייתכן שגם הם מצאו את מותם בידי פיניוב.
ולדימיר רודולפוביץ' סולוביוב הוא תעמולן, עיתונאי, מגיש רדיו וטלוויזיה וסופר רוסי-יהודי, אנטי-ציוני.
סולוביוב ידוע בעיקר בהיותו מנחה בתוכנית הטלוויזיה "ערב עם ולדימיר סולוביוב" ברוסיה-1 ובהיותו תומך נלהב של ולדימיר פוטין.
משנת 2022 נמצא תחת סנקציות באיחוד האירופי וארצות הברית בשל תמיכתו בפלישה הרוסית לאוקראינה.
נולד ב-20 באוקטובר 1963 במוסקבה במשפחה יהודית, אביו רודולף נאומוביץ' סולוביוב היה מורה ומתאגרף.
אימו אינה סולומונובנה סולוביוב הייתה מבקרת אמנות .
מאז אוגוסט 2010 סולוביוב עובד בתאגיד תקשורת VGTRK.
במספר תוכניות טלוויזיה שלו הוא שיתף סרגיי מיכייב.
ב-2015 סולוביוב ערך ראיון ארוך עם ולדימיר פוטין, שהופיעה בסרט התיעודי "הנשיא".
לאחר תחילת המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה בסתיו 2015, הוא היה העיתונאי היחיד שולדימיר פוטין התראיין אצלו.
ב-11 במרץ 2020 הושק ערוץ היוטיוב סולוביוב Live.
הוא משדר מחדש את תוכנית הרדיו "פול קונטקט", משדר שידורים חיים, כמו גם טורים של משקיפים פוליטיים אחרים.
ולדימיר טומוב פופטומוב (בבולגרית: Владимир Томов Поптомов; 8 בפברואר 1890, בליצה, האימפריה העות'מאנית – 1 במאי 1952, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה פוליטיקאי ומשפטן בולגרי, מראשי המפלגה הקומוניסטית של בולגריה אשר בין השנים 1949–1950 כיהן כשר החוץ של הרפובליקה העממית של בולגריה ובהמשך כסגן יושב ראש מועצת השרים.
ולדימיר פופטומוב נולד בעיירה בליצה וסיים בית ספר תיכון בעיר סרס.
הוא לחם במלחמת העולם הראשונה כקצין בצבא בולגריה.
בהמשך, רכש השכלה אקדמית במשפטים באוניברסיטת סופיה.
פופטומוב הצטרף למפלגה הקומוניסטית והיה אחד מפעילי השטח הבולטים שלה.
בספטמבר 1923 לאחר כישלון ההתקוממות הקומוניסטית נמלט פופטומוב ליוגוסלביה.
הוא נשפט בהיעדרו ונידון למוות, אך בהמשך זכה לחנינה.
פופטומוב הצטרף לארגון המהפכני הפנים-מקדוני והשתלב בהנהגתו.
ב-1934 עבר לברית המועצות, ושב לבולגריה בספטמבר 1944 לאחר הפיכת חזית המולדת.
ב-1948 הועסק כמרצה למשפטים באוניברסיטת סופיה.
בין 1949 - 1950 כיהן כשר החוץ של בולגריה ובין 1950 - 1952 כיהן כסגן יושב ראש מועצת השרים של הממשלה הבולגרית.
נפטר בסופיה ב-1952 לאחר מחלה ממושכת.
ולדימיר סטפנוביץ' פרודיבוס (באוקראינית: Володимир Степанович Продивус; נולד ב-8 בדצמבר 1962) הוא איש עסקים, עסקן ספורט, פילנתרופ, ופוליטיקאי אוקראיני.
נשיא פדרציית האגרוף של אוקראינה.
סגן נשיא איגוד האגרוף הבין-לאומי.
חבר הראדה העליונה של אוקראינה של הכינוס השביעי ממפלגת האזורים.
בתקשורת האוקראינית לא פעם הציגו אותו כדמות ידועה מעולם הפשע.
פרודיבוס נולד ב-8 בדצמבר 1962 בקזחסטן במשפחה של כורה.
את ילדותו ונעוריו בילה בכפר סוסונקה, במחוז ויניצה שבאוקראינה.
בגיל צעיר נותר ללא אב.
בצעירותו, הוא החל להתעניין ברצינות באגרוף.
אלוף פעמיים של אוקראינה הסובייטית, מדליסט ארד של גביע ברית המועצות באגרוף.
לאחר קריסת ברית המועצות, הוא החל להקים חברת אחזקות משלו, שנקראה מאוחר יותר תאגיד "פרמייר פיננס".
נכון להיום, כולל התאגיד כ-30 מפעלים בתעשיית הפרמצבטיקה, המסחר והמזון.
הוא גם הפך לבעל מניות של החברה הגדולה ביותר לבניית גשרים באוקראינה "מוסטבוד" ונבחר ליו"ר הדירקטוריון של החברה.
בשנת 1989 פרודיבוס נידון ל-3 שנים, ריצה את עונשו במושבה SHIK-66 בשוסטקה.
הוא היה חבר בפרלמנט האוקראיני מטעם מפלגת האזורים ועזב אותה במהלך פברואר 2014.
ולדימיר תאודורוביץ' ספיבקוב הוא מנצח וכנר יהודי סובייטי ורוסי הידוע בעיקר בזכות עבודתו בתזמורת הקאמרית הווירטואוזית במוסקבה.
ספיבקוב נחשב אף לאחד מהכנרים המובילים בדורו, לאחר שלמד אצל יורי ינקלביץ' בקונסרבטוריון במוסקבה.
נכון ל-2022 ספיבקוב משמש כמנהל האמנותי והמנצח הראשי של הפילהרמונית הלאומית של רוסיה.
הוא ניצח על המוזיקה לסרט המצויר של גארי ברדין משנת 2010, "הברווזון המכוער".
במרץ 2014 הוא חתם על מכתב תמיכה במדיניות של ולדימיר פוטין בנוגע לסיפוח הרוסי של קרים ואוקראינה ב-2014. עם זאת, בשנת 2022, הוא ואמנים רוסים אחרים חתמו על מכתב נגד הפלישה הרוסית לאוקראינה שיזם פוטין.
פרס לנין קומסומול (1982) - על כישורי ביצוע יוצאי דופן
מסדר הכבוד, מחלקה ב' (אוקראינה, 2009)
אונסק"ו אמן לשלום - על "תרומתו יוצאת הדופן למוזיקאי בעולם האמנות, פועלו לשלום ודיאלוג בין תרבויות" (2006)
ולדימיר פטר (בהונגרית: Péter Vladimir; בודפשט, 28 ביוני 1947) הוא פסל וצורף יהודי-הונגרי זוכה פרס על שם מיהאי מונקאצ'י, פרס האמן המצטיין.
הוא חבר באקדמיה לספרות ואמנויות סצ'ני (1993) (נוסד על ידי האקדמיה ההונגרית למדעים בשנת 1992, עבור נציגי הספרות והאומנויות שלא יוצגו באקדמיה מאז 1949 - עליית הקומוניסטים לשלטון).
הוא חבר קבוע בבית הספר לדוקטורט של MOME (אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב).
תחומים מסורתיים וחדשים של עיצוב מתכת, פלסטיקה מיושמת ומטבעות.
שימוש באותיות תלת־ממדיות בחללים בנויים.
שלטים פלסטיים של זיכרון תרבותי.
ולדימיר פטר נולד במשפחה יהודית אמנותית, אמו הייתה מרגיט אנה ציירת, אביו אימרה פטר היה עיתונאי ומבקר אמנות.
פטר סיים את לימודיו במחלקה לצורפות של המכללה לאמנויות שימושיות (1968–1973).
המאסטר שלו היה הצורף יוז'ף אנגלס.
משנת 1983 עמד בראש המחלקה לעבודות מתכת של המחלקה לעיצוב במכללה לאמנויות שימושיות (כיום אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב - MOME).
הוא היה מעורב באופן פעיל בהקמת מחלקת "יצירת נושאים", בה היה ראש המחלקה הראשון.
המחלקה משלבת את עבודתם של שלוש מגמות קודמות (קרמיקה, זכוכית, מתכת).
הוא השיג את התואר DLA (דוקטורט) ב-1989 והתמנה לפרופסור באוניברסיטה ב-1997. ראש מחלקה משנת 2001. הוא פרופסור מנחה ברציפות בבית הספר לדוקטורט של MOME.
משנות ה-70 היה המייסד של בית הספר לעיצוב מתכת ועיצוב צורות, צורף שמלבד תכשיטיו הייחודיים, בלט גם בפסליו באווירה מיוחדת.
בשנת 1975, היה חלק מהקמת קבוצת האמנים Manual.
ב-1980, בסיור לימודי בדנמרק, למד את מערכת החינוך ואת מפעל עיצוב הכסף הידוע בעולם "הנס הנסן", והדגמים שלו נכללו בקולקציה של החברה עד 1992. בשנת 1993 הקים מפעל תכשיטים - לימים גלריה - בשם WLADIS, המשמשת להצגת והפצת התכשיטים שעוצבו על ידו תחת שם המותג WLADIS.
בנוסף לעיצוב תכשיטים, עיצוב פרסים, גביעים שונים וחפצי שימוש מעשירים גם הם את הרפרטואר שלה.
החומר האהוב עליו הוא כסף, הוא מעדיף ליצור ממנו, אבל הוא עובד מצוין גם בחומרים רבים אחרים (אבנים יקרות, אבנים חצי יקרות, אריחים, זכוכית, עצם, עור, טקסטיל, קרטין, ברזל יצוק (חישול), עץ).
הוא אמן מציג מאז 1970, תערוכת היחיד המשמעותית הראשונה שלו הייתה ב-1977 בגלריה הלאומית של הונגריה.
הוא זכה בפרסים בתערוכות עולמיות וביאנלות בינלאומיות עם התכשיטים ועבודות הצורפות שלו.
יצירותיו נשמרות באוספים ציבוריים ופרטיים בולטים ( המוזיאון ההונגרי לאמנויות שימושיות, אוסף קוך).
1975 • גלריה אויפשט, בודפשט
1977 • סדרת סדנאות, הגלריה הלאומית של הונגריה, בודפשט
1997 • גלריה דורוטיה, בודפשט
2001 • גלריה ארדס, סנטאנדרה
2004 לדימיר פטר הצורף וסטודיו מאנה, גלריית פונטון - חלל התצוגה של אוניברסיטת מוהולי-נאגי לאמנויות, בודפשט
תערוכת הכסף העולמית 1973, מקסיקו סיטי