tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1672 הוכרז וילם כבגיר והוכתר על ידי תומכיו כנסיך אורנז', סטאדהאודר של הולנד, זילנד, אוטרכט, חלדרלנד ואוברייסל ומפקד עליון של האיחוד.
בשנת 1689 הוכתר למלך אנגליה.
נפטרה בהאג ב-1675 ונקברה בכנסייה החדשה שבעיר דלפט.
בנרטיב ההולנדי הפרוטסטנטי הצטייר השלטון הספרדי הקתולי כהמן הרשע ואמליה צוירה לפיכך כאסתר המלכה, דמות חזקה הנלחמת ברשע ומגנה על עמה.
בעת הטבלתו של בנה, וילם השני, אמר אחד מהשרים: "דומה עלי שאני עומד בפני המלכה אסתר הגדולה בכבודה ובעצמה...
הו נסיכה בת מזל, הו אסתר השנייה".
גם היהודים אימצו תדמית זו.
במגילת אסתר מאמסטרדם שנוצרה בשנת 1641 (ושמורה במוזיאון ישראל) מצוירת המלכה אסתר בדמותה של אמליה ואן זולמס.
וילם השני, נסיך אורנז' (1626 – 1650), הסטאדהאודר של הרפובליקה ההולנדית, ונסיך אורנז' בין השנים 1647 - 1650, בעלה של מרי הנרייטה, הנסיכה המלכותית ואביו של ויליאם השלישי, מלך אנגליה
לואיזה הנרייטה מנסאו (1627 – 1667), אשתו של פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג
אלברטינה אגנס (1637 – 1708), אשתו של וילהלם פרידריך, נסיך נסאו-דיאץ
הנרייטה קתרינה (1642 – 1688), אשתו של יוהאן גאורג השני, נסיך אנהלט-דסאו
אמליוס גנטיליאנוס היה פילוסוף נאופלאטוני וסופר מהמחצית השנייה של המאה ה-3.
בשנותיו המוקדמות, למד לעומק את עבודותיו של נומניוס מאפאמיה, ואף זכר את כל יצירותיו בעל פה.
מאוחר יותר, הוא הכיר את פלוטינוס, ובמחיצתו הוא בילה יותר מעשרים שנים, והיה לאחד מתלמידיו הקרובים ביותר.
פלוטינוס אף החשיב את אמליוס כאחד מתלמידיו המבריקים ביותר.
אמלין וולטר יוז היה כדורגלן אנגלי.
אמלין יוז היה בנו של פרד יוז, כדורגלן מליגת הרוגבי של בריטניה.
לאחר שסירב לתקופת ניסיון בקבוצת בארו המקומית, יוז הצטרף לבלקפול, שאז הייתה קבוצה בליגה הראשונה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבלקפול ב-1964 כששיחק לצד ג'ימי ארמפילד ואלן בול, בהתחלה כחלוץ מרכזי, אך מאוחר יותר עבר לשחק כמגן.
בפברואר 1967, לאחר 28 הופעות בבלקפול, יוז הצטרף לליברפול תמורת 65,000 ליש"ט.
יוז התמקם במרכז המגרש בליברפול במהלך הסתגלותו במועדון, וזכה לכינוי "סוס משוגע" לאחר עבירת רוגבי לא חוקית באחד המשחקים שנעשתה על שחקן הכנף של ניוקאסל יונייטד.
ליברפול לא זכתה באף תואר בארבע העונות הראשונות שלו שם, אבל יוז נתפס כפוטנציאל לעתיד.
הוא מילא את תפקידו כמגן השמאלי ובמרכז ההגנה, תכונה שזוהתה על ידי מאמן אנגליה אלף רמזי ב-1969.
עבור יוז, 1970 הייתה שנה חשובה בקריירה שלו.
לאחר שליברפול הושפלה על ידי ווטפורד מהליגה השנייה ברבע גמר הגביע האנגלי, שאנקלי קיבל החלטה לנפות רבים מהשחקנים הבכירים שזכו בשמונה השנים הקודמות בשתי תוארי אליפות הליגה והגביע האנגלי, ולהחתים שחקנים צעירים יותר להחליפם.
יוז, שעדיין לא היה בן 23, נישאר במועדון יחד עם איאן קלהאן וטומי סמית', וההחתמות החדשים עזרו לבסס את הדומיננטיות של ליברפול בשנות ה-70.
בעונת 1970/1971, השתתף בגמר הגביע האנגלי, שם הובסה ליברפול בתוצאה 2-1 לאחר הארכה לארסנל, שהשלימה את הדאבל הנדיר אז של אליפות הליגה והגביע האנגלי.
ב-1973, יוז זכה באליפות הליגה הראשונה שלו עם ליברפול ובגביע אופ"א, נגד בורוסיה מנשנגלדבאך.
לאחר מכן יוז מונה לקפטן ליברפול, בתום עונת 1973/74, ליברפול הגיעה לגמר הגביע האנגלי וניצחה את ניוקאסל יונייטד 3–0, כאשר יוז קיבל את הגביע מהנסיכה אן.
יוז היה הקפטן של ליברפול בניצחון 3–1 על בורוסיה מנשנגלדבאך בגמר גביע אירופה לאלופות 1977, שזו הייתה הפעם הראשונה בה הקבוצה זכתה בטורניר זה אי פעם.
יוז אף נבחר לכדורגלן השנה בליגה האנגלית על ידי התאחדות עיתונאי הכדורגל.
ב-1978, מקומו של יוז בהרכב היה מאוים מהמגן הסקוטי הצעיר המוכשר אלן האנסן.
יוז נמכר לוולברהמפטון וונדררס תמורת 90,000 פאונד באוגוסט 1979. יוז עזב את ליברפול לאחר שרשם 665 הופעות, וכבש 49 שערים במועדון..
יוז ערך את הופעת הבכורה שלו בוולבס ב-22 באוגוסט 1979 בניצחון 0-1 מול דרבי קאונטי.
הוא אף זכה בגביע הליגה בעונתו הראשונה עם וולבס שזהו הגביע היחיד שלא זכה בו עם ליברפול והניף אותו כקפטן לאחר ניצחון 0-1 מול נוטינגהאם פורסט בוומבלי.
יוז עזב את וולבס ב-1981, והצטרף לרות'רהאם יונייטד כשחקן-מאמן.
בעונה שלאחר מכן נראה היה שרות'רהאם מחזיקה מעמד בליגה השנייה והייתה במקום ה-9 בתחילת 1983. עם זאת, הקבוצה צנחה למורד הטבלה.
ב-20 במרץ יוז פוטר מתפקיד המאמן.
יוז שיחק גם בהאל סיטי, מאוחר יותר הפך למנהל הקבוצה.
הוא הצטרף למנספילד טאון לזמן קצר ב-1983, אך לא שיחק עבורם.
מאוחר יותר באותה השנה הוא גם שיחק בסוונסי סיטי, איתה סיימה את קריירת המשחק שלו.
ב-24 ביולי 2008, הוכרז כי יוז ייכנס להיכל התהילה של מוזיאון הכדורגל הלאומי.
בשנת 2003, פורסם כי יוז סובל מגידול במוח, שבגינו עבר ניתוח, הקרנות וכימותרפיה.
יוז היה נשוי לברברה והיו לו בן ובת.
הופעתו הפומבית האחרונה הייתה בגראנד נשיונל ב-2004, שבעה חודשים לפני מותו.
הוא מת בביתו בשפילד, בגיל 57. דקת דומייה נערכה ביום למחרת באנפילד לפני המשחק של ליברפול נגד מידלסברו בגביע הליגה.
טקס הלווייתו התקיים בקתדרלת שפילד.
שמונה ימים לאחר מותו של יוז, שחקני אנגליה ענדו סרטי זרוע שחורים במשחק ידידות מול ספרד.
חלוץ אנגליה וויין רוני עורר מחלוקת לאחר שהשליך את סרט הזרוע השחור שלו לקרקע, רוני התנצל לאחר המשחק.
יוז אף רשם את הופעת הבכורה שלו ב-5 בנובמבר 1969, ושיחק בעמדת המגן השמאלי במשחק ידידות מול נבחרת הולנד באמסטרדם.
אנגליה ניצחה 0-1. יוז כבש את השער הבינלאומי היחיד שלו נגד ב-1972.
יוז הופיע שוב עבור אנגליה ברבע גמר אליפות אירופה 1972, שוב תחת רמזי, שוב מול מערב גרמניה, שוב עם אותה תוצאה; ניצחון למערב גרמניה.
בסוף שנת 1974, הפך יוז לקפטן הנבחרת הלאומית.
כיורשו של בובי מור על ידי הבוס הזמני ג'ו מרסר.
יוז רשם את הופעתו הראשונה כקפטן ב-11 במאי 1974 מול ויילס בקרדיף כשאנגליה ניצחה 2–0. יוז היה קפטן נבחרת אנגליה במשך כל שבעת המשחקים של המאמן מרסר, ובהתחלה שמר על התפקיד כאשר דון רווי מונה למאמן של הנבחרת.
עם זאת, לאחר שני משחקי המוקדמות הראשונים של אליפות אירופה 1976, ריווי לא זימן את יוז לנבחרת, והעניק את הקפטן לחברו לשעבר של יוז מבלקפול, אלן בול.
ריווי החזיר ליוז את תואר הקפטן במשחק ביתי מול נבחרת סקוטלנד לאחר שקיגן לא היה זמין.
עם שובו לאנגליה, רון גרינווד התקבל לתפקיד מאמן נבחרת אנגליה, והחזיר את תואר הקפטן ליוז.
אך אנגליה לא יכלה להעפיל למונדיאל לאחר תבוסה מול איטליה, יוז לעומת זו, רשם את הופעתו ה-50 כשאנגליה ניצחה את האיטלקים 2–0 במשחק האחרון במוקדמות המונדיאל בסוף 1977. הוא המשיך להיבחר לנבחרת אנגליה גם לאחר שעזב את ליברפול.
הוא שיחק בקמפיין המוקדמות המוצלח של אנגליה לאליפות אירופה 1980.
אמליה מנדוסה גרסיה , שכונתה לה טאריאקורי (La Tariácuri), הייתה זמרת ושחקנית מקסיקנית.
טאריאקורי, שממנו קיבלה מנדוסה את כינויה, היה מנהיג ילידים של בני הפורפצ'ה, אשר אכלסו את מיכואקן של ימינו.
כינוי זה שימש בעבר בהרכב המוזיקלי של אחיה (Trío Triácuri) ובצמד שלה עם אחותה, פרלה (Las Tariacuritas).
גרסיה זכתה להכרה כזמרת סולו כשהחלה לשיר עבור תחנת הרדיו XEW בשנת 1954. גרסיה הקליטה 36 אלבומים.
בשנת 1962, זכתה בפרס Macuilxóchitl לזמרת הבולרו הטובה ביותר של מוזיקת רנצ'רה (bolerista de ranchero).
במהלך רוב הקריירה שלה ליווה אותה המריאצ'י ורגאס דה טקאליטלן, והיא הקליטה מספר רב של רנצ'רות ובולרוסים מאת חוסה אלפרדו חימנס, קוקו סאנצ'ז, חוסה אנגל אספינוזה, גבריאל רואיז וטומאס מנדז.
חברתה הטובה מאז נעוריה הייתה מרתה דה מירנדה חימנז "מרטוקיה" כפי שהיא כינתה אותה, היא הייתה בת לווייתה במשך שנים רבות כאשר גרסיה הייתה בסיבובי הופעות;
גרסיה נפטרה ב-11 ביוני 2001, חודש לפני יום הולדתה ה-78.
III (הוצאה מחדש בתקליטור בשם אמליה כרך 1) (1960)
La viuda abandonada (האלמנה הנטושה) (כרך IV) (1961) (הוצאה מחדש בתקליטור בשם Mucho corazón...
בולרוס עם אמליה מנדוסה (1962)
השירים שתמיד רציתי להקליט (1963)
מקסיקו בקולה של אמליה מנדוסה (1965)
Las tres señoras (שלוש הגברות) (עם לולה בלטרן ולוצ'ה וילה) (1995)
אמלין לורן היא כדורגלנית צרפתייה, המשחקת בעמדת החלוצה במילאן מליגת העל האיטלקית.
לורן החלה את קריירת הכדורגל שלה ב-2009, כשהצטרפה לקבוצת הנוער U13 של המועדון סאמאריטאן מהאי מרטיניק השייך לצרפת.
ב-2013 הצטרפה לקבוצת הנוער של המועדון מונפלה .
את קריירת הבוגרים החלה לורן במועדון מונפלה, ולקראת עונת 17–2016 עברה למועדון בורדו בו שיחקה עונה אחת.
לקראת עונת 2017–2018 עברה לורן לקבוצת הפאר אולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית.
יחד עם הקבוצה, זכתה פעמיים באליפות צרפת וכן פעמיים בליגת האלופות.
במהלך תקופתה בליון, יצאה לורן להשאלות במועדונים גווינגאמפ , בורדו ואתלטיקו מדריד , בין השנים 2019–2021.
במאי 2022 חתמה לורן על חוזה לשלוש שנים בבאיירן מינכן מהבונדסליגה לנשים.
לורן הייתה מלכת-השערים המשותפת עבור נבחרת צרפת עד גיל 19 ביורו עד גיל 19 שנערך ב-2017 בצפון אירלנד, כשהיא מבקיעה שלושה שערים.
היא ייצגה את נבחרת צרפת עד גיל 20 בגביע העולם עד גיל 20 שנערך ב-2018 בצרפת.
לורן הבקיעה ארבעה שערים בטורניר בו סיימה צרפת במקום הרביעי.
כשהיא בת 19, ערכה לורן את הופעת הבכורה שלה בנבחרת צרפת במשחק ידידות נגד נבחרת אוסטרליה.
במאי 2019 נבחרה לורן לסגל צרפת לגביע העולם בכדורגל נשים 2019. ב-2021, הבקיעה לורן צמד שערים במשחק של נבחרת צרפת עד גיל 23 מול נבחרת שוודיה עד גיל 23.
אמלייה מאנסובה (בצ'כית: Amalie Mánesová; 21 בינואר 1817 – 4 ביולי 1883) הייתה ציירת נוף צ'כית.
אביה, אנטונין מאנס, האחים יוז'ף מאנס וקידו מאנס, ודודה ואצלב מאנס, היו כולם היו ציירים.
אף שרצתה להתמחות בדיוקנאות, אביה האמין שלא הולם שאישה תעשה זאת, והתעקש שהיא תצייר נופים.
הוא גם העניק לה את ההכשרה הרשמית היחידה שקיבלה אי פעם.
חלק ניכר מזמנה הוקדש ללמד את אחיה.
לאחר מות אביה ב-1843, היא השתלטה על קורסי הרישום שלו; בעיקר תחת חסות של אריסטוקרטים עשירים.
הכסף שהרוויחה שימש לסייע לאחיה, שהתקשו להתבסס באולפנים משלהם.
היא התרשמה מכישרונו של יוז'ף, וליוותה אותו למינכן, כדי ללמד אותו להיות יותר חרוץ וחסכני.
אולם כשהגיעה לשם, אחיה התאהב במשרתת ונולד לו ילד לא חוקי, מה שהוביל לשערורייה, אותו וחרם עליו של בני משפחתו.
הוא בעצם נהרס בגלל הפרשה ונאלץ לחפש מקלט אצל פטרון.
כאשר חלה בשנת 1866, לקחה אותו אמלייה לרומא לטיפולים, ואז הם חזרו לפראג, שם טיפלה בו עד מותו בשנת 1871. במהלך תקופה זו, היא דחתה הצעת נישואין מהפסל הצ'כי ואצלב לוי.
היא מתה בפתאומיות ממחלת לב.
רוב יצירותיה הן בבעלות צאצאי תלמידיה, אם כי חלק מעבודותיה עשויות להיראות באוספים של הגלריה הלאומית של פראג.
אמלין קאסט הייתה סופרת, עורכת, מתרגמת ופסלת אנגלית.
היא הייתה חברה ב"הנשמות", חוג של המעמד הגבוה שקרא תיגר על המוסכמות והעמדות של מעמדם בסוף המאה התשע עשרה ותחילת המאה העשרים.
קאסט נולדה בדנטון הול לוויקטוריה, סופרת פילוסופית ולסר ויליאם ארל וולבי-גרגורי, פוליטיקאי ובעל אדמות.
סבתה מצד אמה, ליידי אמלין סטיוארט-וורטלי הייתה משוררת וכותבת על מסעות ויקטוריאנית ידועה.
ב-1893 התחתנה קאסט עם חבר אחר ב"הנשמות", הנרי ג'ון קוקיין-קאסט.
היא תמכה בבעלה בחלק גדול מעבודתו, כולל התכתבות עבור הוועד המרכזי לארגונים פטריוטים לאומיים.
קאסט הייתה מסורה לבעלה, למרות נישואיה האומללים שנמשכו עד מותו ב-1917.
קאסט הייתה שכנה של הפסל יעקוב אפשטיין כששניהם גרו ליד הייד פארק בלונדון.
קאסט כתבה ביוגרפיה של אמה, ויקטוריה, בשם :" פרקים ממסעותיהן של ליידי אמלין סטיוארט-וורטלי ובתה ויקטוריה, 1849-1855".
היא גם פרסמה דיווחים על מסעותיה של סבתה.
קאסט תרמה קטעים קצרים יותר לכתבי עת של זמנה.
התרגום של קאסט ל'סמנטיקה; מחקרים במדע המשמעות' מאת מישל ז'ול אלפרד בראל הציגו את הופעתו הראשונה של הטקסט באנגלית.
כמו כן תרגמה ספרי שירה וספרות יפה או היסטורית, כולל מסעותיהם והרפתקאותיהם של ארבעה אצילים באירופה במהלך המאות החמש-עשרה והשש-עשרה, שפורסם לראשונה על ידי ג'ון מאריי, לונדון, ב-1909.
ייתכן שקסט למדה באקדמיה ז'וליאן בפריז, אם כי לא ברור באילו צורות אמנות היא הכשירה את עצמה.
ייתכן גם שלמדה פיסול בלונדון.
קאסט הציגה את הפסל שלה באקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1906 והציגה פסל פרוטומה של אחייניתה ובשנת 1927, חלק מפסל של בעלה.
היא הציגה בבריטניה ובאירופה - יצירותיה הוצגו במנצ'סטר, ליברפול, ברמינגהאם ופריז.
אמליה בוינטון רובינסון הייתה פעילת זכויות אדם אמריקאית.
ידועה בעיקר בזכות ארגון והשתתפות בצעדה מסלמה למונטגומרי שבה הוכתה באכזריות, ובזכות היותה האישה האפרו-אמריקאית הראשונה שהתמודדה למושב בקונגרס של אלבמה.
היא זכתה במדליית החירות של מרטין לותר קינג בשנת 1990.
אמליה בוינטון רובינסון נולדה בשם אמליה פלאטס ב-18 באוגוסט 1911 בסוואנה, ג'ורג'יה לג'ורג' ואנה היקס פלאטס, שהיו ממוצא אפרו-אמריקאי, צ'רוקי וגרמני.
היא הייתה הצעירה מבין עשרה אחים.
אימה הייתה תופרת, וכשהיא לא עסקה בעבודתה היא הייתה פעילה סופרג'יסטית למען זכות ההצבעה של נשים.
היא ליוותה נשים לקלפיות כדי להצביע ועודדה אותן לעשות זאת, ולעיתים קרובות אמליה, רק בת עשר באותו הזמן, נהגה להצטרף אליה.
בוינטון למדה שנתיים במכללת ג'ורג'יה (שנקראת היום אוניברסיטת סוואנה), ואז עברה למכון טסקיגי (היום אוניברסיטת טסקיגי) שבאלבמה.
היא סיימה תואר בכלכלת בית, ואז המשיכה את לימודיה באוניברסיטת טנסי, אוניברסיטת וירג'יניה ואוניברסיטת טמפל.
לאחר שסיימה את לימודיה, בוינטון עבדה לזמן קצר בתור מורה לכלכלת בית.
בשנת 1929, היא קיבלה עבודה בתור סוכנת הדרכה נוסעת מטעם משרד החקלאות במחוז סלמה שבאלבמה.
במסגרת העבודה, היא נסעה ברחבי המדינה וקידמה שיפורים חקלאיים ותזונתיים.
מאוחר יותר, כשעברה לדאלאס, יחד עם בן זוגה סמואל בוינטון, שגם הוא היה פעיל חברתי, היא עזרה לאפרו-אמריקאים באזורים הכפריים להיות יותר מעורבים פוליטית, ועודדה אותם להצביע ולדרוש את הזכויות שלהם.
בתקופה הזו, לאפרו-אמריקאים אמנם הייתה זכות הצבעה, אך השלטונות עשו מאמצים רבים כדי שלא יממשו אותה.
בנוסף, בני הזוג ניהלו יחד סוכנות ביטוח, סוכנות נדל"ן ומשרד תעסוקה.
באמצע שנות השלושים, במהלך השפל הגדול, בוינטון תכננה לבנות מרכז קהילתי עבור אפרו-אמריקאים בסלמה, מכיוון שהמרכז הקיים אסר עליהם להשתתף בו.
היא לא הצליחה לקבל עבור הרעיון שלה מימון ממשלתי, מה שגרם לה לכתוב את המחזה "Through The Years" כדי לעודד את הקהילה האפרו-אמריקאית המקומית.
המחזה מבוסס חלקית על סיפורו של אחיו החורג של אביה, רוברט היקס סמולס, ומגולל את סיפור חייו של ג'ושוע טרל, אפרו-אמריקאי שנולד לעבדות אך מתגבר על הקשיים ולבסוף נבחר לקונגרס האמריקאי.
בשנת 1933 היא הקימה את ליגת המצביעים במחוז דאלאס בסלמה משנות השלושים ועד שנות החמישים.
בשנת 1964 בוינטון רצה מטעם המפלגה הדמוקרטית למושב בקונגרס של אלבמה - ובכך הפכה לאישה האפרו-אמריקאית הראשונה לעשות זאת, וגם המועמדת האישה הראשונה מטעם המפלגה הדמוקרטית באלבמה.
היא זכתה בעשרה אחוזים מקולות הבוחרים, אך לא נבחרה.
באותה שנה, בוינטון, שכבר הייתה אקטיביסטית ידועה אך עדיין הקדישה את הפעילות שלה להבטחת זכות הבחירה לאפרו-אמריקאים, פנתה למרטין לותר קינג ויחד עם התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית הם תכננו את המצעדים מסלמה למונטגומרי, שאותו קיימו על אף לחצים מרשויות החוק המקומיות.
המצעדים נערכו כמחאה על המאמצים הרבים שנעשו מצד הממשל באלבמה כדי למנוע מאפרו-אמריקאים לממש את זכות ההצבעה שלהם.
המצעד הראשון נערך בשבעה במרץ, 1965, וצעדו בו מאות אנשים, כולל בוינטון.
במהלכו הם נתקלו בשוטרים שניסו לעצור את ההפגנה בעזרת גז מדמיע ואלות, והיא נפגעה מהגז והוכתה עד לחוסר הכרה.
האירוע הזה ייקרא בעתיד "יום ראשון העקוב מדם", בעקבות כך ששבעה עשר מוחים הגיעו לבית החולים מהפציעות שנגרמו להם.
תמונה של בוינטון מעולפת ומכוסה בדם, שהתפרסמה בעיתונות, משכה תשומת לב רבה לאירוע.
למרות זאת, היא הייתה נוכחת גם במצעד השני, ובשלישי, שנודע בתור מוצלח ביותר.
הייתה בו אבטחה כבדה שסופקה על ידי הנשיא לינדון ג'ונסון, ומספר הצועדים בו לא ידוע אך מוערך בין 3,000 ל-8,000.
המצעדים והאקטיביזם שאמליה הייתה שותפה לו היו גורם מרכזי לכך שכמה חודשים מאוחר יותר, הקונגרס האמריקאי העביר את חוק זכות ההצבעה.
מאוחר יותר, היא עבדה כסגנית יושב הראש של מכון שילר.
גם בגילה המבוגר, משנת 1990 ועד שנת 2009 היא המשיכה לנסוע ברחבי ארצות הברית וקידמה זכוית אדם.
מכון שילר גם פרסם את האוטוביוגרפיה של בוינטון, "Bridge Across The Jordan" בשנת 1991. בשנת 2015, לציון חמישים שנים מאז המצעד ההיסטורי, בוינטון צעדה יד ביד עם הנשיא ברק אובמה בגשר אדמונד פטוס.
בשנת 1930 פגשה את סמואל בוינטון, ובשנת 1936 הם נישאו.
לזוג נולדו שני בנים - ביל ג'וניור וברוס קארבר.
בשנת 1969 היא נישאה בשנית למוזיקאי בשם בוב בילפוס, והוא נהרג בתאונת שיט בשנת 1973. מאוחר יותר, היא התחתנה בשלישית, עם ג'יימס רובינסון, שאותו הכירה מהלימודים במכון טסקיגי.
הוא נפטר בשנת 1988. היא נפטרה בשנת 2015, בגיל 104, לאחר שסבלה ממספר אירועים מוחיים.
בשנת 1990 בוינטון זכתה במדליית החירות של מרטין לותר קינג.
בשנת 2014 יצא לאקרנים הסרט "סלמה", סרט דרמה היסטורית שעסק בעיקר במצעדים מסלמה למונטגומרי.
הסרט סיפר בין השאר גם את הסיפור של בוינטון, והיא גולמה בו על ידי לורין טוסאן.
ליידי אמליה פלמינג (נולדה קוטסורי; לשעבר וורקאס; באנגלית: Amalia Fleming; ביוונית: Αμαλία Φλέμινγκ; 28 ביוני 1912 – 26 בפברואר 1986) הייתה רופאה, בקטריולוגית, פוליטיקאית ופעילת זכויות אדם יוונייה.
פלמינג הייתה חברה בהתנגדות היוונית לכוחות האיטלקים והנאצים שהשתלטו על יוון במלחמת העולם השנייה ואף נאסרה על כך.
מאוחר יותר התנגדה לדיקטטורה הצבאית שעלתה ביוון ב-1967 ובסופו של דבר גם גורשה מיוון על פעילותה.
פלמינג נולדה ב-28 ביוני 1912 בקונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית (כיום איסטנבול, טורקיה).
אביה, האריקיוס קוטסורי, היה רופא, ואחיה נקרא רנוס.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ברחה עם משפחתה מהמדינה הפאן-טורקית הגזענית, מקום הימצאם של ביתם ומעבדתו של אביה, אל אתונה, יוון.
באתונה למדה רפואה באוניברסיטה של אתונה והתמחתה בבקטריולוגיה.
לאחר שסיימה את לימודיה, התחילה לעבוד בבית החולים העירוני של אתונה והתחתנה עם הארכיטקט מנולי וורקאס.
ב-1941 נכבשה יוון על ידי הגרמנים והאיטלקים, ופלמינג ובן זוגה הצטרפו למחתרת היוונית .
פלמינג החביאה קצינים בריטים ויוונים וארגנה את דרכי הבריחה שלהם למצרים, תמללה והפיצה שידורי BBC, הפיקה תעודות מזויפות ליהודים יוונים ולעיתים גם החביאה אותם, ותרמה את הכסף שהרוויחה בעבודה בבית החולים למחתרת.
פלמינג נאסרה לאחר שחבר מחתרת נשבר תחת עינויים ומסר לאיטלקים את שמה לצד שמות חברי מחתרת נוספים.
היא ניסתה לזייף דלקת בתוספתן כדי לשפר את סיכוייה לברוח מבית החולים בכלא, אך בריחתה לא צלחה ורק הוסר התוספתן שלה ללא צורך.
לאחר מכן פלמינג הועברה לכלא ונידונה למוות, בו חיכתה חצי שנה עד שחרורה על ידי הבריטים.
לאחר ההרס הרב שנגרם ביוון ושהתגרשה מבן זוגה, אושרה בקשתה של פלמינג למלגה מהמועצה הבריטית כדי ללמוד בקטריולוגיה בבית החולים סנט מרי שבלונדון.
כאשר החלה לעבוד עם סר אלכסנדר פלמינג התרשם האחרון מעבודתה ובמהרה גם שמה הופיע על מספר מחקרים שפורסמו בכתבי עת מדעיים ידועים.
ב-1949 חזרה פלמינג ליוון ועבדה בבית החולים אוונגליסמוס.
ב-1952, כאשר היה באתונה עבור כנס של אונסק"ו, הציע אלכסנדר פלמינג נישואים לפלמינג, והשניים נישאו ב-1953. ב-1955 נפטר אלכסנדר פלמינג מהתקף לב.
לאחר מותו של בן זוגה, שהיה זוכה פרס נובל מפורסם, החליטה פלמינג לוותר על חיי הנוחות שיכלה לחיות בתור אלמנתו.
היא חזרה לעבודתה בעולם המחקר הבקטריולוגי ואף סירבה לקבל את קצבת האלמנות שהוצעה לה.
לעיתים ביקרה פלמינג ביוון, אך את מרבית זמנה בילתה באנגליה.
החל מ-1963 פלמינג החלה לשהות באתונה למשך פרקי זמן ארוכים יותר ויותר בשנה עד שב-1967 חזרה לגור באתונה סופית.
חזרתה של פלמינג ליוון, התברר, התרחשה כמעט בתיאום עם השתלטות הצבא על המדינה.
חירויות והבטחות שקבועים בחוקה בוטלו, לטענתם לטובת המדינה.
לא חלף זמן רב ואויבי המדינה הושמו מאחורי סורג ובריח, ועינויים והפחדה הפכו לעניינים שבשגרה.
פלמינג התגייסה למאמץ להיאבק בדיקטטורה, וארגנה סיועים הומניטריים.
היא דאגה במיוחד לאסירים הפוליטיים - שלרוב חוו עינויים פיזיים ופסיכולוגים, ומשפחותיהם - שלרוב הידרדרו לעוני.
פעילותה של פלמינג נודעה במהרה למשטר הצבאי, אך לאור היותה בעלת אזרחות כפולה (יוונייה ואנגליה) ואלמנתו של אלכסנדר פלמינג - אשר מכובד ביוון - בחר המשטר לשמור על תדמית טובה ולהשאיר אותה תחת מעקב.
במשך כמה שנים התחמקה פלמינג מתגובה על מעשיה למען האופוזיציה.
ב-1970, לאחר שהעידה כעדת הגנה במשפטם של 34 אנשים, נשלל דרכונה של פלמינג.
בעקבות מחאה עולמית הוא הוחזר שבועיים לאחר מכן.
בסוף אותה שנה נעצרו כ-200 פעילים נגד המשטר - שמטרת מעצרם העיקרית הייתה לגלות מידע על פלמינג - והוחזקו במשך חודשים.
גם בחקירה של 13 שעות ב-1971 לא חשפה פלמינג אף פרט שישמש את המשטר כנגד אויביו.
אך עוד באותו חודש בו נערכה החקירה הארוכה הצליחה הדיקטטורה הצבאית לפתוח תיק פלילי על פלמינג.
במשך שנים הייתה מודאגת לגורלו של אסיר פוליטי מסוים: אלכסנדרוס פנגוליס, שהורשע ב-1968 בניסיון לרצוח את רה"מ גאורגיוס פאפאדופולוס, דמות מובילה בדיקטטורה.
האמינו שהוא מעונה על בסיס קבוע ונודע שהוא ניסה להימלט מספר פעמים, וכאשר נוצרה תוכנית נוספת לחילוצו פלמינג נרתמה לעזור.
אך לפני שיכלה לצאת לפועל התוכנית נמסרה על ידי מישהו מבפנים; ארבעה חברי מחתרת נעצרו מחוץ לכלא ופלמינג נעצרה בביתה.
תחילה לא ידעה המשטרה על מעורבותה של פלמינג אך לבסוף הצליחו לגלות את קשרה לתכנון הבריחה והיא הועמדה לדין לצד חברי המחתרת האחרים.
במשפט הודתה פלמינג במעורבותה, הורשעה ונידונה ל-16 חודשי מאסר.
לאור בריאותה המתדרדרת חשב המשטר שתסכים לקבל את הצעתם לגירוש, אך היא סירבה והתעקשה לרצות את זמנה.
העיתונות העולמית, אשר לרוב עמדה לצד המשטר ביוון, שכנעה את הדיקטטורה להשהות את מעצרה.
כחודש לאחר מכן הופיעו שוטרים בביתה, ותחת הרושם שהיא נוסעת לחקירה נסעה פלמינג לנמל התעופה, שם הועלתה נגד רצונה על מטוס ללונדון, ואזרחותה היוונית נשללה ממנה.
בתחילה סירבה פלמינג לרדת מהמטוס והייתה נחושה לחזור ליוון, אך לאחר מכן נשארה בלונדון עד חזרתה ליוון ב-1974, לאחר נפילת הדיקטטורה.
במהלך זמנה בגלות, דיברה רבות נגד הדיקטטורה היוונית יחד עם מלינה מרקורי והלן ולאקוס .
בעודה באירופה היה לפלמינג תפקיד חשוב בחשיפת העינויים שעברו האסירים ביוון בפני ועדת זכויות האדם בשטרסבורג.
בטיולה בן השבועיים אל ארצות הברית ערכה פלמינג ראיונות רבים, הפצירה באמריקאים לתת כסף לוועדה האמריקאית לסיוע למשפחות של אסירים פוליטיים ביוון וביקשה להפסיק את הסיוע של האמריקאים למשטר ביוון בנאומה בשימוע בפרלמנט של ארצות הברית בנושא סיוע צבאי זר.
בראיון מ-1971 פלמינג השוותה את מאמציה נגד הכיבוש הנאצי והדיקטטורה הצבאית: "באותם ימים פעלתי למען אידיאלים הומניטריים.
חשבתי אז שאני צודקת, ואני חושבת שאני צודקת עכשיו".
ב-1972 יצא ספרה "A Piece of Truth" בו סיפרה על המשטר ביוון ופעולותיה נגדו.
פלמינג ניסתה לחזור ליוון ב-1973 לאחר שהמשטר ביוון העניק חנינה כללית אך לא הורשתה.
ב-1974 לאחר נפילת הדיקטטורה וחזרתה ליוון העידה פלמינג במשפטים נגד ראשי הדיקטטורה ושותפיהם.
בתחילה הסתכסכה עם אנדראס פפנדראו אך מאוחר יותר נענתה לבקשתו להצטרף לתנועה הסוציאליסטית הפאן-הלנית.
היא נבחרה כחברת פרלמנט ב-1977, 1981, ו-1985, שם נלחמה בשביל קידום זכויות אדם.
בנוסף הייתה פלמינג נציגה באספת מועצת אירופה ויושבת הראש הראשונה של הסניף היווני של אמנסטי אינטרנשיונל, שניהם ארגונים הפועלים לקידום זכויות אדם ברחבי העולם.
פלמינג נפטרה ב-26 בפברואר 1986 בגיל 73 באתונה, מהתקף לב שנגרם כתוצאה מכשל בכליה.
הודעה ממשלתית הודיעה שביוון מקוננים על מותה של "הומניטרית גדולה, דמוקרטית משובחת ולוחמת למען המטרה הסוציאליסטית".
היא נפטרה לפני שהספיקה לראות את "מרכז המחקר למדע ביו-רפואי ע"ש אלכסנדר פלמינג" , שכיום נחשב לאחד הטובים מסוגו באירופה, ושבשביל הקמתו עבדה במשך שנים.
אמליה (מלכה) בר הייתה אשת סלון יהודיה־גרמנית מברלין.
אמו של המלחין ג'אקומו מאיירבר.
נולדה בברלין ב-1767. אביה ליפמן מאייר וולף שימש כיהודי החצר, והחל מ-1786 כיהן לצד דוד פרידלנדר ויצחק בנו של דניאל איציג גם כנציגם של יהודי פרוסיה בוועדה שדנה בהענקת שוויון ליהודים.
בשנת 1788 נישאה אמליה לתעשיין הסוכר יעקב הרץ בר (1769–1825), נין בתו של יוסט ליבמן.
אמליה למדה מוזיקה אצל המלחין וינצ'נצו רגיני , ודאגה גם לבניה למורים ללימודי מוזיקה ותחומי תרבות נוספים.
היא ניהלה בביתה שבברלין סלון ספרותי וזכתה להערכה רבה הן מצד יהודי העיר והן מצד התושבים הנוצרים.
בין אורחיה בסלון היו פרידריך וילהלם הרביעי שהיה בהמשך למלך פרוסיה ואחיו וילהלם שהיה לקיסר גרמניה הראשון.
גם השר הפרוסי קרל אוגוסט פון הרדנברג נהג במשך תקופה ארוכה לסעוד בביתה מדי שבוע.
היא הייתה בקשר עם רחל ורנהגן אך בניגוד אליה וליהודים רבים במעמדה באותה תקופה – אמליה לא המירה את דתה.
היא הייתה חברה באגודה למען חיילים פצועים שניהל וילהלם, נסיך פרוסיה ובעקבות פעילותה העניק לה המלך פרידריך וילהלם השלישי בשנת 1816 את עיטור מסדר המלכה לואיזה , ובהתחשבות מיוחדת ברגשותיה היהודיים שונה העיטור שהוענק לה ולא כלל צלב.
החל משנת 1815, במשך מספר שנים התנהל בבית משפחת בר בית הכנסת שהקים ישראל יעקבסון בביתו ועבר משם מפאת חוסר מקום.
בני הזוג הוציאו סכום עצום של כ-7,000 טאלר על מנת לשפץ את ביתם ולהתאימו להמונים שבאו להתפלל בו.
למעלה משליש מיהודי ברלין נטלו חלק בתפילות שבת שנערכו בבית כנסת זה, ביניהם היינריך היינה לפני שהמיר את דתו.
מלחינים מפורסמים כמו קרל פרידריך צלטר וברנהרד אנסלם ובר הלחינו מוזיקה במיוחד עבור בית הכנסת, וגם התאולוג הנוצרי פרידריך שליירמאכר השתתף לפחות פעם אחת בתפילות בבית הכנסת.
ישראל קליי שימש כדרשן בית הכנסת עד שעבר להמבורג ב-1817. בהמשך שימש כדרשן יום-טוב ליפמן צונץ.
ב-1823 נסגר בית הכנסת בהוראת השלטונות.
מתה ב-27 ביוני 1854 (א' בתמוז ה'תרי"ד) ונקברה בבית הקברות היהודי בשדרות שנהאוזר בברלין.
במיתולוגיה היוונית, אמלתיאה (יוונית עתיקה: Ἀμάλθεια, "אלה ענוגה") היא המינקת המוזכרת בתדירות הגבוהה ביותר של זאוס.
השם אמלתיאה, ביוונית "אלה ענוגה", הוא בבירור כינוי, המסמל את נוכחותה של אלה מטפלת קודמת או עלמה-אלה שההלנים, שאת המיתוסים שלהם אנו יודעים, ידעו שהיא ממוקמת בכרתים, שבו המינואים אולי קראו לה גרסה של .
היו תיאורים שונים לגבי אמלתיאה.
אמלתיאה מיוצגת לפעמים בתור העז שהניקה את האל התינוק במערה בהר אייגיון בכרתים ("הר העיזים"), לפעמים כנימפה המטפלת בעזים.
לא ברור מי הם הוריה של אמלתיאה.
היא מתוארת כבתו של אוקיינוס, הליוס, המוניוס, או - לפי - , שהניקה אותו בחלב העז שלה.
העובדה שיש לה הורים מיתולוגיים מרובים ולא ודאיים מעידה על סגידה רחבה לאלה בתרבויות רבות בעלות מסורות מקומיות שונות.
שמות אחרים, כמו , אידה, הנימפה של או , המופיעים בספרי המיתולוגיה, הם פשוט כפילויות של אמלתיאה.
במסורת המיוצגת על ידי התאוגוניה של הסיודוס, קרונוס בלע את כל ילדיו מיד לאחר לידתם.
האלה האם, ריאה, אמו של זאוס, רימתה את אחיה-בן זוגה קרונוס בכך שנתנה לו אבן עטופה כדי להיראות כמו תינוק במקום זאוס.
מכיוון שהיא נתנה במקום זאת את זאוס התינוק לאדמנתאה כדי לינוק במערה על הר בכרתים, ברור שאדמנתאה היא כפיל של אמלתיאה.
בהתייחסויות ספרותיות רבות, המסורת היוונית מספרת שכדי שקרונוס לא ישמע את יללת התינוק, אמלתיאה אספה על המערה את או הקוריבנטים כדי לרקוד, לצעוק ולהכות בחניתותיהם על מגיניהם.
עורה של אמלתיאה, או של העז שלה, שנלקח על ידי זאוס לכבודה במותה, הפך למגן במסורות מסוימות.
על שם אמלתיאה נקרא ירח של צדק.
אמלתיאה מופיעה בספר יומני החצויים מאת ריק ריירדן כשהיא מתריעה לתאליה גרייס ולוק קסטלאן על סכנה.
בלגנדריום של טולקין, אַמְלַית "איש פוֹרְנוֹסְט" () היה מלך אַרְתֵדַין הראשון.
שמו הוא השם הראשון של יורש יִסִילְדוּר שאינו בקְוֶּנְיָה, אלא בסִינְדָרִין.
משמעות השם אינה ידועה, אך הניחוש הוא "רוח גבוהה".
אַמְלַית נולד לאֵאָרֶנְדוּר מלך אַרְנוֹר ולאשתו, ששמה לא ידוע.
במות אביו, הוא היה אמור להיות המלך ה-11 של אַרְנוֹר ושליט כל הדוּנֵדַין של הצפון, אבל בעלותו לשלטון הייתה מחלוקת בינו לבין שני אחיו בנושא השליטה באַרְנוֹר, שבסופה אַרְנוֹר התחלקה לשלוש ממלכות עצמאיות.
אדמותיו של אַמְלַית הצטמצמו לשטח שבין הנהרות בְּרֶנְדִיוַּין ולוּן וגם בשטח מצפון לדרך הגדולה, מה שאומר ששלט בפוֹרְנוֹסְט, עיר הבירה של אַרְנוֹר לשעבר, ובגבעות הרוחות, אחד המעוזים הראשיים של אַרְנוֹר לשעבר.
אזור זה קיבל את הכינוי: "אַרְתֵדַין".
ממלכתו שכנה בצפון-מערב אַרְנוֹר לשעבר, בזמן שממלכות אחיו, קַרְדוֹלָן ור'וּדָאוּר, שכנו מדרום ומצפון-מזרח, בהתאמה.
בין שלוש ממלכות אלו פרצו מלחמות רבות.
הוא מת בשנת 946 לעידן השלישי לאחר 85 שנות שלטון באַרְתֵדַין.
במותו ירש אותו בנו הבכור, בֶּלֶג, שהיה בן 135 שנים.
אמליה פרנסיסקה מרצ'נה סנצ'ס דה לייבה (בספרדית: Amelia Francisca Marchena Sánchez de Leyba; 4 באוקטובר 1850 – 28 בפברואר 1941), הידועה בשם אמליה פרנקסי, הייתה סופרת ממוצא דומיניקני.
פרנקסי נחשבה לאחת הנשים הראשונות שנתפסו כ"סופרות" ברפובליקה הדומיניקנית.
בכתיבתה יצרה סגנון חדשני עם אלמנטים אוטוביוגרפיים.
היא ידועה בכך שהציגה את הז'אנר האוטוביוגרפי בספרות הלאומית של הרפובליקה הדומיניקנית.
פרנקסי הייתה פמיניסטית, וספגה ביקורת רבה על כתיבת פרוזה בתקופה שבה ציפו מנשים לכתוב שירה.
היא ספגה גם ביקורת על יצירת ספרות ארוטית.
אמליה פרנסיסקה דה מרצ'נה סנצ'ס נולדה בסנטו דומינגו בשנת 1850, בתם של רפאל דה מרצ'נה פלאס, יהודי הולנדי ממוצא ספרדי, וחוסטה סאנצ'ס דה לה פארה, דומיניקנית.
היו לה ארבעה אחים ואחיות, ביניהם אוג'ניו דה מרצ'נה ואמליה דה כהן.
היא בחרה את שם העט אמליה פרנקסי על סמך אנגרמה של שמה השני.
פרנקסי למדה באנטילים ההולנדיים, שם התחנכה אצל נזירים קתולים בפנימיית וולגלגן בקוראסאו.
היא דיברה ספרדית, הולנדית וצרפתית שוטפת, בתקופה שבה רוב הנשים לא ידעו אף קרוא וכתוב.
מבחינה פוליטית פרנקסי הגדירה את עצמה כליברלית, והייתה חברה במפלגה הליברלית של הרפובליקה של אותה תקופה.
היא השתייכה למעמד השליט במדינה, וכישוריה, יצירתה הספרותית ומעמדה בחיים הציבוריים סימנו אותה כאישה תרבותית.
אף על פי שלנשים באותה תקופה היו זכויות מועטות, אם בכלל, והחוקה לא הכירה בהן כנתינים שווי זכויות, פרנקסי הייתה אישה בעלת ידע פוליטי עמוק.
היא עבדה במשך שנים רבות ככותבת בעיתון המוביל ברפובליקה הדומיניקנית Listín Diario.
הרומן הראשון שלה: Madre culpable ("אמא אשמה") ראה אור בשנת 1892. לאחר מכן בתחילת המאה ה-20 היא פרסמה מספר ספרים, ביניהם:
Francisca Martinoff ("פרנסיסקה מרטינוף") שנחשב לרומן החשוב ביותר שלה ראה אור בשנת 1901.
Monseñor de Meriño íntimo ("המונסיניור ממריניו, קרוב") מעין ביוגרפיה של הכומר והפוליטיקאי פרננדו ארטורו דה מריניו, ראה אור בשנת 1926.
לרבים מספריה היה סגנון אוטוביוגרפי ואינטרוספקטיבי חדשני, כולל ספרה Recuerdos e impresiones: historia de una novella ("זיכרונות ורשמים: היסטוריה של נובלה").
עם זאת, היא התמודדה עם ביקורת ודחייה בעולם הספרות על שמתחה את הגבולות למה שהיה מצופה מנשים כותבות באותה התקופה.
מבקרים בני זמננו האשימו אותה בכך שלא הצליחה לכתוב סיפורים המתרחשים בארץ מולדתה, ובחרה במקום זאת במקומות מרוחקים כמו מדריד.
הם גם גינו את הכללתן של פנטזיות ארוטיות בכתיבתה, דבר שהיה חורג מהמציאות עבור סופרת באותה תקופה.
לאחר שהתעקשה להישאר רווקה עד גיל 36, בשנת 1886 היא נישאה לרפאל מריה לייבה אמרנטה, שהיה צעיר ממנה ב-11 שנים.
לאחר מות בעלה פרנקסי חיה חיים מבודדים כמעט לחלוטין.
במשך עשרות שנים, היא כמעט ולא יצאה מביתה בשכונת סיודאד קולוניאל בעיר הקולוניאלית של סנטו דומינגו שם נשארה עד מותה בשנת 1941.
רחוב בסנטו דומינגו בשכונת לוס פראדוס, נקרא על שמה (" Calle Amelia Francasci").
אׇמָּן (בקמץ קטן) הוא אדם אשר נעזר בכישרון יצירתי כדי ליצור אׇמָּנוּת (יש לקרוא: אוֹמָנוּת, להבדיל מאֻמָּנוּת).
המושג אמן מתקשר בעיקר לאמנות חזותית ולאמנות הבמה כגון: מוזיקה, ספרות, קולנוע ותיאטרון, שבהם יש לאמן חופש פעולה נרחב ביצירתו.
אָמֵן היא מילה המציינת הסכמה לנאמר קודם לה, במשמעות "אמיתי", "כך יהיה", "לו יהי כך".
המילה מופיעה בתנ"ך בברית החדשה ובקוראן.
המילה "אמן" פירושה "כן ונכון", כמו כן פירושה "הלוואי".
בדרך הדרש מפורשת כראשי תיבות של המשפט "אל מלך נאמן", ומשמעה הכרת תודה לאל וקבלת מלכותו.
בתנ"ך המילה מופיעה לראשונה בספר במדבר כחלק משבועת האישה הנחשדת בזנות תחת בעלה, האישה עונה "אמן אמן" בתשובה להקראה הנאמרת בפניה על העונש הצפוי לה אם אכן עשתה את אשר נחשדה בו, והיא בעצם מאמתת בדרך של שבועה את הדברים, כשכפילות המילה משמשת לחיזוק ההצהרה.
מילה זו מופיעה גם בסוף מזמורי תהילים: ; ; .,
במסכת ברכות (נג, ב) נאמר: "רבי יוסי אומר: גדול העונה אמן יותר מן המברך".
ייתכן שאזכור של המילה "אמן" מגיע עוד מהמאה ה-7 לפנה"ס, ב.
יש לומר "אמן" לאחר כל ברכה הנאמרת על ידי אחר.
אין לענות "אמן" על ברכות שאדם אומר בעצמו.
אין לומר "אמן" אם לא שומעים את הברכה.
אין לומר "אמן" לאחר ברכה הנאמרת על ידי גוי, אם לא שמע את כל הברכה.
בשולחן ערוך אורח חיים ובמשנה ברורה נזכר כי אין למהר לענות אמן לפני שיסיים המברך, שכן אז יכונה אמן זה "אמן חטופה".
מאידך יש לענות אמן מיד לאחר סיום הברכה ולא יותר משנייה וחצי לאחריה, אחרת זהו בגדר "אמן יתומה".
באמירת האמן יש להדגיש את כל אותיותיה, ובפרט את האות נון שבסופה, אחרת אמן כזה יהיה "אמן קטופה".
סעודת אמנים היא סעודה מרובת משתתפים העונים מאה פעמים אָמֵן, כסגולה לפתרון מצוקות שונות.
זאת בהתאם למסורת לפיה תיקן דוד המלך כי על כל יהודי לברך בכל יום מאה ברכות.
בברית החדשה משמעות המילה היא "אמת" או "באמונה" - ישו אומר את המילה בתחילת משפטים מחודשים או חשובים כדוגמת "אמן אומר אני לכם, נטלו שכרם" (ולא הקהל מסכים עם דבריו).
בתרגום התנ"ך לאנגלית - תנ"ך המלך ג'יימס לא תורגמה המילה, ונותרה כמילה עברית הכתובה באותיות לטיניות - Amen.
מוסלמים נוהגים להשתמש במילה "אמין" (أمين) בעת סיום קריאת סורת אל-פאתחה - סורת הפתיחה של הקוראן.
כמו כן, קיים נוהג להשתמש במילה בסיום תפילות, בדומה לנצרות וליהדות.
הבונים החופשיים נוהגים להשתמש במילה בסיום הברכות בחלק מטקסיהם.
"אָמֵן" הוא פזמון שייצג את ישראל באירוויזיון 1995. את הפזמון כתבה חמוטל בן זאב והלחין משה דץ.
הוא בוצע על ידי ליאורה סימון, שהייתה אלמונית עד לקדם האירוויזיון של אותה השנה.
הפזמון הוא מעין תפילה לאלוהים להגנה ולשלום, ומקור שמו במילה "אמן" החוזרת פעמים רבות במהלך תפילות, ומהווה הסכמה לנאמר קודם לכן.
הפזמון זכה במקום ה-8 מתוך 23 באירוויזיון ובמקום השמיני במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג'.
אמן האשליות הוא סרט קולנוע אמריקאי שיצא לאקרנים בשנת 2006. הסרט, בכיכובם של אדוארד נורטון, ג'סיקה בייל ופול ג'יאמטי הוא דרמה תקופתית שבויימה על ידי ניל ברגר, בהתבסס על סיפור קצר מאת סטיבן מילהאוזר - "אייזנהיים אמן האשליות" (Eisenheim the Illusionist).
הסרט הוקרן בפסטיבל סאנדנס בשנת 2006 ובאירוע הפתיחה של פסטיבל הסרטים הבינלאומי סיאטל באותה שנה.
סצנת הפתיחה של הסרט היא למעשה סצנה שתופיע לקראת סופו של הסרט (טכניקת אין מדיאס רס).
בפתיחת הסרט המפקח הראשי של משטרת וינה אול (Uhl) (המגולם על ידי פול ג'יאמטי) מדווח לרודולף, נסיך הכתר האוסטרי הנקרא בסרט "נסיך הכתר ליאופולד" (Leopold), על ניסיונו לאסור את אייזנהיים.
אול מספר לנסיך את הידוע לו על אייזנהיים, אך למעשה מספר גם לצופים את סיפור חייו של אייזנהיים: אייזנהיים הוא בנו של נגר פשוט.
הילד פוגש יום אחד קוסם נודד המראה לו מספר קסמים ונעלם.
אייזנהיים הצעיר (המגולם על ידי אהרון ג'ונסון) מחליט ללמוד לעשות קסמים, ובשל קסמיו מתאהבת בו סופי, הדוכסית פון טשן (דוכסית שצצין).
אייזנהיים הצעיר מכין עבור סופי שרשרת עם תא סתרים שבו הניח את תמונתו.
עד מהרה אוסרים הוריה של הדוכסית על בני הזוג להיפגש, בשל הבדלי המעמדות.
אייזנהיים עוזב את כפרו ושב לווינה 15 שנה מאוחר יותר כאמן אשליות.
בהופעה בה נוכח נסיך הכתר וארוסתו - סופי, מתרשם הנסיך מאשליה בה צומח עץ תפוזים לעיני הקהל מתוך עציץ ריק.
בהמשך ההופעה מנדב הנסיך את סופי להשתתף באחד הקסמים.
אייזנהיים וסופי מזהים זה את זה, ומתחילים להיפגש בחשאי, אך בלשי המשטרה עוקבים אחריהם ומדווחים על המפגשים למפקח המשטרה.
סופי מגלה לו שהיא עדיין מאוהבת בו, אולם היא חייבת להינשא לנסיך הכתר, מסיבות פוליטיות ומשפחתיות.
אייזנהיים מוזמן להופיע בפני נסיך הכתר בארמונו וידידיו מן המעמד העליון, והנסיך מתאמץ לגלות את התכסיסים המאפשרים את האשליות.
אייזנהיים מדהים אותו בתכסיס שהוא אינו מסוגל להסביר (מעמיד את חרבו של הנסיך על קצה חודה, ואנשי החצר מנסים ללא הצלחה להרים את החרב מהרצפה, אולם, בדומה לסיפור אקסקליבר, אייזנהיים מאפשר רק לנסיך להרימה).
הנסיך נעלב מהצגה זו ומורה לאול לסגור את המופע, כפי שהורה לו כבר בסצנת הפתיחה.
סופי מגיעה לביתו של אייזנהיים להזהירו, והשניים מגלים אחד לשני את אהבתם ומקיימים יחסי מין.
סופי מספרת כי הנסיך מתכוון להדיח את אביו, הקיסר פרנץ יוזף, לאחר שינשא לה וינצל את ההשפעה הפוליטית של משפחתה.
אייזנהיים מציע שהם יברחו יחד, כפי שהבטיחו זה לזה בילדותם, אולם סופי אומרת שכל עוד הנסיך חי הוא ירדוף אחריהם ויהרוג אותם.
בלשיו של אול מגלים כי סופי הייתה עם אייזנהיים.
ליאופולד מגיע לביתו, משתכר, מקשיב להחלטתה של סופי לא להינשא לו, כועס ומכה אותה.
סופי רצה לאורווה, וליאופולד רץ אחריה עם חרבו בידו.
לאחר מכן רואים את גופתה של סופי מונחת על גבי סוסה הנמלטת מהאורווה.
מאוחר יותר חוזרת הסוסה לבדה עם כתם דם גדול ליד האוכף.
קבוצה גדולה של גברים מחפשים את סופי ביערות ומוצאים את גופתה מוטלת בנהר.
אייזנהיים רץ ראשון אל הגופה ומחבק אותה.
רופא המשפחה מעדכן את אול כי סופי נפטרה מאבדן דם בשל פגיעת חרב בצווארה, ובנוסף מעדכן כי בשמלתה התגלתה אבן חן אדומה.
אול לוקח את האבן הזו, המעוררת בו מחשבות רבות.
לאול אין סמכות לחקור אירוע שהתרחש בבית נסיך הכתר, ואדם אחר (שברור לכולם שאינו אשם) נאסר בגין הרצח.
אייזנהיים, המתאבל על מותה, מכין מופע חדש בתיאטרון חדש שבו הוא מעלה מן האוב רוחות רפאים של מתים.
הנסיך מחליט לצפות בהופעה בתחפושת.
בהופעה זו מעלה אייזנהיים מן האוב את סופי הטוענת שרוצחה נמצא בקהל.
אול מבקש מאייזנהיים להפסיק מייד הופעותיו אלה המאיימות על המשטר, אחרת יאסר בעוון מרמה.
כמו כן אול מבקש מאייזנהיים כי יפסיק להעלות את רוחה של סופי, אך אייזנהיים אומר שימשיך לעשות זאת על מנת להיות על הבמה ביחד עם אהובתו.
כאשר הוא מעלה את סופי בשנית, אול עוצר את אייזנהיים, למרות התנגדות הקהל.
מחוץ לבניין המשטרה ממתינה קבוצה גדולה של מאמיניו.
אייזנהיים יוצא למרפסת ומודיע לקהל אוהדיו כי כל הופעתו היא אשליה, ומטרתו היחידה היא לבדר את קהליו.
הוא מבקש מהם לשוב לבתיהם, משום שהוא אינו מעלה רוחות מן האוב.
בכך הוא שומט את הקרקע תחת אשמת המרמה.
ליאופולד מורה על מאסרו של אייזנהיים.
אול מכין שוטרים רבים לקראת המאסר ובאמצע המופע, כאשר מופיעה רוחה של סופי ומספרת כי בעת שנרצחה ענדה את השרשרת שלה, עולים השוטרים לבמה לאוסרו, אך הוא נעלם מעיניהם ומעיני הקהל באולם.
אול מחפש בביתו של אייזנהיים, ומוצא מחברת ועליה כתוב "עץ התפוז".
בתוך המחברת ישנו תרשים של השרשרת של סופי והסבר איך לפתוח אותה.
אול נזכר שראה את המדליון וחוזר בשלב מסוים לחפש אחריו.
בשלב זה חוזרים הצופים לסצנה הראשונה של הסרט, בה מספר אול ללאופולד כי מצא מידע המקשר אותו לרצח (הוא גילה את השרשרת באורוות הנסיך, וכן יהלום נוסף מתוך חרבו של הנסיך באורווה) וכי שלח את החרב ומכתב שבו פירט גם על ניסיון ההפיכה, לאביו של הנסיך.
חייליו של הקיסר מגיעים לארמון לאסרו, והנסיך בוחר להתאבד בירייה.
כאשר אול עוזב את הארמון המלכותי נותן לו ילד מחברת ועליה כתוב "עץ התפוז" - בתוכה תרשימים מפורטים והסברים כיצד מבוצעת האשליה.
אול שואל את הילד מהיכן קיבל את המחברת, והילד אומר שאייזנהיים נתן לו אותה.
אול מגלה שכייסו אותו ולקחו את השרשרת של סופי, ורואה במרחק את אייזנהיים מחופש.
אול רודף אחריו ללא הועיל.
במהלך המרדף מופיעה בראשו סדרה של תמונות וזכרונות, והוא מבין כי הכל היה אשליה - סופי מעולם לא נרצחה, אבני החן הוצאו מהחרב במהלך המופע, ורופא המשפחה היה בעצם שותף של אייזנהיים.
בסוף הסרט מתאחדים אייזנהיים וסופי.
שחקן תפקיד אדוארד נורטון אדוארד אברמוביץ' הידוע גם כ"אייזנהיים" פול ג'יאמטי המפקח הראשי וולטר אול ג'סיקה ביל הדוכסית סופי פון טשן רופוס סוול נסיך הכתר ליאופולד אדי מארסן ג'וזף פישר אהרון ג'ונסון אדוארד אברמוביץ' הצעיר אלינור טומלינסון סופי פון טשן הצעירה
האירועים בבסיס עלילת הסרט מזכירים את פרשת מאיירלינג משנת 1889 - התאבדותו של נסיך הכתר של אוסטריה, הנסיך רודולף לאחר מותה של אהובתו הבארונית מרי וטסרה.
אף שעלילת הסרט מתרחשת כולה באוסטריה, הסרט צולם בצ'כיה.
סצנות העיר וינה צולמו בערים טאבור ופראג.
כפר ילדותו של אייזנהיים צולם בצ'סקי קרומלוב.
טירת נסיך הכתר צולמה בטירתו של פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה בקונופישטייה.
סצנות הפנים צולמו באולפני באראנדוב שבפראג.
צלם הסרט הראשי, דיק פופ, היה מועמד לפרס אוסקר בגין צילומי הסרט.
מרבית האשליות המופיעות בסרט אינן מוסברות, בעיקר לא הקטע שבו אייזנהיים נעלם, או הופעות של נשמות כמו בהולוגרמה על הבמה, אולם בחלקן המזערי, כן נותן אייזנהיים הסבר לאול.
כך למשל מסביר אייזנהיים כיצד הוא יכול לנחש באיזה יד מוחבא כדור אדום (קודם לכן הוא מבקש ממחזיק הכדור להצמיד את היד למצחו למשך כדקה, וכך זורם ממנה הדם וצבעה בהיר יותר מהיד השנייה), וכן תרשימים מראים כיצד עץ התפוז צומח לעיני הקהל.
במהלך הסרט, אנשי המשטרה מציעים הסבר לרוחות המוצגות על ידי אייזנהיים - באמצעות הקרנת סרט על גבי עשן.
אשליות אלה מזכירות את האשליות שבוצעו באותה עת בתיאטראות אירופה על ידי אמני אשליות כגון ז'אן רובר-אודן (אשר המציא את אשליית עץ התפוזים) ועל ידי ג'ון פפר שהמציא את רוח הרפאים של פפר.
התואר אמן בין-לאומי ניתן לשחקני שחמט מצטיינים על ידי הארגון העולמי פיד"ה.
התואר ניתן הן לגברים והן לנשים מאז שנת 1950, והוא לכל החיים.
התואר ממוקם מבחינת איכותו מתחת לתואר רב-אמן ומעל לתואר אמן פיד"ה .
על מנת שפיד"ה תעניק את התואר לשחקן, נדרשים לרוב שלושה ציונים (תוצאות מספיקות לקבלת דרגה) בתחרויות בין-לאומיות שבהן משתתפים אמנים בין-לאומיים ורבי אמנים בין-לאומיים.
מד כושר של אמן בין-לאומי נע בדרך כלל בין 2400 ל-2500, אף על פי שלעיתים יהיו אמנים בין-לאומיים חזקים שטרם הפכו לרבי אמנים עם מד כושר גבוה יותר.
במקרים נדירים תוענק הדרגה לשחקנים על הישגים יוצאי דופן.
לדוגמה, בכללים הנהוגים כיום, הזוכה באליפות העולם לשחמט לנוער יקבל דרגת אמן בין-לאומי אם עדיין איננו מחזיק בדרגה זו.
לאחר השגת תואר אמן בין-לאומי מרבית השחקנים המקצוענים שמים לעצמם כמטרה להפוך לרבי אמנים.
מספר שחקנים קיבלו דרגת רב-אמן מבלי לקבל דרגת אמן בין-לאומי קודם לכן, בהם לארי כריסטיאנסן, ואנג האו, אניש גירי וולדימיר קרמניק.
תואר אמן בין-לאומי ניתן גם לשחקני שחמט בהתכתבות על ידי האיגוד הבין-לאומי ICCF וכן למחברי בעיות שחמט ולפותרי בעיות.
אמן בין-לאומי הוא בדרך כלל ברבע האחוז העליון של השחקנים התחרותיים בעת שהוא מקבל את התואר.
נכון לאוקטובר 2018 רשומים בפיד"ה 3,745 שחמטאים הנושאים תואר זה, מתוכם 107 שחמטאיות.
61 שחמטאים ישראלים בעלי דרגה זו, מתוכם 4 שחמטאיות: מרסל אפרוימסקי, יוליה שוויגר, אנג'לה בורסוק ומאשה קלינובה.
פיד"ה גם מעניקה תואר אמן בין-לאומי לנשים , שהדרישות להשגתו פחותות מזה של האמן הבין-לאומי.
אין כל מגבלה על נשים להשיג תואר אמן בין-לאומי "רגיל".
נכון ליולי 2015 רשומות בפיד"ה 800 שחמטאיות הנושאות תואר זה, מתוכן 7 ישראליות.
אמן העם הוא תואר הכבוד הגבוה ביותר אשר הוענק בברית המועצות, רפובליקות ברית המועצות, בכמה מדינות הגוש המזרחי אחרות (ומדינות קומוניסטיות בכלל), כמו גם במספר מדינות ברית המועצות לשעבר לאמני במה מצטיינים.
תואר זהה "אמן העם", אבל המנוסח ברוסית במילים אחרות Hародный художник (אמן פלסטי של העם) הוענק בתחום האמנויות היפות: ציור, פיסול, צילום וכו'.
בברית המועצות היו קיימים גם התארים "אדריכל העם", "מורה העם" ו"רופא העם".
התואר (אמן העם של הרפובליקה) הונהג זמנית החל משנת 1919 על ידי ממשלת רוסיה הסובייטית.
"אמן העם" הראשון היה הזמר פיודור שאליאפין.
בין הראשונים: הזמר לאוניד סובינוב, המלחין אלכסנדר גלזונוב.
התואר הונהג שוב תחילה בשנת 1931 ברמת הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית, יחד עם תואר אמן הכבוד (Заслуженный артист) הנמוך יותר.
לאחר מכן תארים מקבילים הונהגו בכמה רפובליקות סובייטיות אחרות.
התואר "אמן העם" הוענק לחלק מבעלי התואר "אמן הכבוד" לפחות חמש שנים אחרי הענקת תואר זה.
בשנת 1936 בנוסף לתארים ברמת הרפובליקה גם תואר "האמן העם של ברית המועצות", שהוענק לאמנים שכבר קיבלו תואר ברמת רפובליקה והמשיכו בפעילות אמנותית מצטיינת.
בשנים 1936 - 1991, תואר הכבוד הגבוה ביותר היה האמן העממי של ברית המועצות והוא הוענק ל-1006 אמנים.
לאחר נפילת הקומוניזם ו התפרקות ברית המועצות, רוסיה ורוב המדינות האוטונומיות והעצמאיות שנוצרו הנהיגו תארים דומים:
אמן העם של ברית המועצות - תואר הכבוד הגבוה ביותר בשנים 1936 - 1991
אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית / אמן העם של הפדרציה הרוסית
אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האזרית / החל מ-1998 אמן העם של רפובליקת אזרבייג'ן
אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הארמנית / אמן העם של ארמניה
אמן העם של הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית האוטונומית הבשקירית/ אמן העם של הרפובליקה של בשקורטוסטן
אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית / אמן העם של בלארוס
אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הגאורגית / בוטל עם שינוי השלטון.
מי שקיבל אותו בעבר הפך ל" אמן העם של גאורגיה"
אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית של דגסטן / אמן העם של דגסטן
אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית הקברדינו-בלקרית / האמן העממי של קברדינו-בלקריה
אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקזחית / אמן העם של קזחסטן
אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הקירגיזית / אמן העם של קירגיזסטן
אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית / בוטל עם שינוי השלטון.
מי שקיבל אותו בעבר הפך ל" אמן העם של לטביה"
אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית / בוטל עם שינוי השלטון.
מי שקיבל אותו בעבר הפך ל" אמן העם של ליטא"
אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית / אמן העם של מולדובה
אמן העם של רפובליקת דרום אוסטיה
אמן העם של הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית האוטונומית של צפון אוסטיה / אמן העם של הרפובליקה של צפון אוסטיה - אלניה
אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטג'יקית / אמן העם של טג'יקיסטן
אמן העם של הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית האוטונומית הטטרית / אמן העם של הרפובליקה של טטרסטן
אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטורקמנית / אמן העם של טורקמניסטן
אמן העם של הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית האוטונומית האודמורטית / אמן העם של רפובליקת אודמורטיה
אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית / אמן העם של אוקראינה
אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית / אמן העם של אוזבקיסטן
אמן העם של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האסטונית / בוטל עם שינוי השלטון.
מי שקיבל אותו בעבר הפך ל" אמן העם של אסטוניה"
אמן העם של הרפובליקה העממית הסוציאליסטית של אלבניה - 1996- הוחלף בתואר "אמן גדול של אלבניה"
אמן העם של הרפובליקה העממית של בולגריה - בוטל עם שינוי השלטון
אמן העם של הרפובליקה הדמוקרטית וייטנאם
אמן העם של הרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית - בוטל עם שינוי השלטון
אמן העם של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית - בוטל עם איחוד גרמניה
אמן העם של הרפובליקה העממית ההונגרית - בוטל עם שינוי השלטון
אמן העם של הרפובליקה הסוציאליסטית רומניה - בוטל עם שינוי השלטון
אמן מיכאל אנדום (21 ביוני 1924 - 23 בנובמבר 1974) היה פוליטיקאי אתיופי, כיהן כשליט אתיופיה הראשון לאחר הפלת מוסד הקיסרות ב-15 בספטמבר 1974 ועד לרציחתו ב-23 בנובמבר 1974 בשבת הדמים.
קודם להיותו שליט אתיופיה, כיהן כמפקד החטיבה השלישית בצבא אתיופיה והתפרסם בתור המפקד שהיה אחראי על הדיפת הצבא הסומלי מגבולות אתיופיה בראשית שנות השישים.
אנדום נולד בשנת 1924 באריתריאה, אז קולוניה איטלקית.
אנדום פיקד על החטיבה השלישית האתיופית, התפרסם בזכות פועלו בחיל המשלוח האתיופי שצורף לצבאות האו"ם במלחמת קוריאה, וכמי שמנע פלישה סומלית לארצו בתחילת שנות השישים.
ב-1964 הודח מתפקידו על ידי היילה סלאסי, קיסר אתיופיה, לאחר שנתן פקודה לכוחותיו לתקוף את שטחה הריבוני של סומליה.
לאחר מכן שירת אנדום כחבר בסנאט הקיסרי.
בתחילת פברואר ומרץ 1974, החל אנדום לקשור קשרים עם הקצינים שיזמו את מרד החטיבה הרביעית ותמך ב"וועדה לתיאום הכחות המזוינים, המשטרה וצבא היבשה" ("הדרג") שבראשה עמדו קצינים זוטרים, באותה השנה בחודש יולי אנדום מונה ליושב ראש אותה הוועדה ודרש מהקיסר המכהן היילה סלאסי לוותר על סמכויות רבות.
אנדום שנטר טינה עמוקה לקיסר הדיח אותו באופן רשמי ב-12 בספטמבר 1974 כאשר נתן פקודה לאסור את הקיסר במפקדת החטיבה הרביעית.
לאחר שנכלא הקיסר, היה אנדום שליט אתיופיה דה פקטו ושלושה ימים מאוחר יותר, הוכרז באופן רשמי כיושב ראש "המועצה הצבאית המנהלית הזמנית" (החונטה הצבאית האתיופית או ה"דרג") ושליט אתיופיה.
מיומו הראשון כיושב ראש החונטה, אנדום המתון בדעותיו היה בקונפליקט תמידי עם הקיצוניים שבחונטה אודות ארבעה נושאים מרכזיים.
הבעיההמתוניםהקיצוניים1תפקידו הרשמי של אנדוםיושב ראש החונטה ושליט אתיופיהדובר החונטה בלבד2גודל החונטה כ-120 חבריםמספר החברים גדול מדי על מנת לנהל מדינהמספר החברים אינו משנה והוא סטנדרטי3המדיניות כלפי ארגון הג'בההניהול משא ומתן עם הבדלניםמחיצת המורדים בכוח צבאי4גזר דינם של אנשי הממשל הקודם ובראשם הקיסרהפיכת אתיופיה למונרכיה חוקתיתהפיכת אתיופיה לרפובליקה
אנדום, אריתראי במוצאו, מצא עצמו תחת מתקפה בכל הקשור למלחמה האריתראית.
אנדום, ששאף לנהל משא ומתן עם הבדלנים, היה תחת מתקפה מהצד הנצי בחונטה האתיופית שדרש להשמיד את הארגון הבדלני הג'בהה.
למרות התקפות אלו מצד חבריו, אנדום ביצע שני ביקורים באריתראה הראשון בין ה-25 באוגוסט - 6 בספטמבר והשני כחודשים לאחר מכן בנובמבר, ביקוריו באריתריאה היו מלווים בנאומים סוחפים לאריתראים על סיום המשטר הקיסרי, החזרת האוטונומיה שבוטלה על ידי הקיסר היילה סלאסי לאריתריאה וענישת אנשי ממשל לשעבר שביצעו פשעי מלחמה באריתראים.
במקביל להתעסקותו של אנדום בפתרון הבעיה באריתריאה, החלו הקבוצות הקיצוניות ב"דרג" לתת הוראות לאנשי השטח שלהם להתחיל להיפטר מאנשי הביטחון הפרו-קיסריים, מערכה שנודעה בכינוי אוקטובר הדמים.
באמצע נובמבר המאבק בין אנדום לשאר חברי הדרג עלה מדרגה כאשר התנגד להעלאת שכר החיילים, בליל ה-23 בנובמבר, המכונה "שבת הדמים", נורה אנדום לאחר שהתנגד למאסרו על ידי קבוצת חמושים.
ונרצחו 59 אסירים פוליטיים תומכי הקיסר, האסירים שהיו כלואים בבית הכלא מנליק נלקחו לבית הסוהר המרכזי אקקי ושם הוצאו להורג ונקברו בקבר אחים.
בעקבות הירצחו של אנדום התמנה מנגיסטו היילה מריאם ליושב ראש זמני עד ל-28 בנובמבר אז נבחר השוואני טפרי באנטי לתפקיד יושב ראש הדרג ושליט המדינה.
אמן תבליטי בארבאריגו הוא כינויו של פסל איטלקי ונציאני אשר פעל בין השנים 1486–1515. שמו המלא ותאריכי לידתו ופטירתו אינם ידועים.
מקור כינויו ביצירה הכוללת מספר תבליטים המתארים את הכתרתה ועלייתה של מרים אם ישו לשמים, וכן את שנים עשר השליחים.
תבליטים אלה, המוצגים כיום במוזיאון קא' ד'אורו שבוונציה, היו בעבר חלק ממזבח אשר ניצב בקבר המשפחתי של משפחת בארבאריגו - משפחת אצולה ונציאנית, אשר היה ממוקם בכנסיית סנטה מריה דלה צ'ריטה (כיום גלריית האקדמיה).
הקברים פורקו בשנת 1808 אולם התבליטים נשתמרו, ובהם תבליט שיש המתאר את הדוג'ה אגוסטינו בארבאריגו כורע על ברכו, תבליט אבן גיר המתאר את תחיית המתים, ותבליט המתאר את הדוג'ה מרקו בארבאריגו.
מראה הקבר נשתמר בתחריט משנת 1692, ממנו ניתן ללמוד כי תבליטי הדוג'ים ניצבו משני צידי המזבח.
מסמכים תקופתיים מלמדים כי העבודה על הקבר החלה בשנת 1486, לאחר מותו של מרקו בארבאריגו, והתבליטים הושלמו ככל הנראה בשנת 1515.
אמן הוא סרט קולנוע של הבמאי היווני קוסטה גברס, שיצא בהפקה גרמנית, צרפתית ורומנית בשנת 2002, ומבוסס על המחזה ממלא המקום.
הסרט עוסק בניסיונם של קצין נאצי וכומר – לחשוף את המתרחש במחנות ההשמדה הנאציים בפני הווותיקן והעולם, ובמיוחד בהקשר לגז הציקלון B, אשר שימש לרצח המוני של יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה.
כמו כן, הסרט בוחן את הקשר שבין הוותיקן לבין גרמניה הנאצית, בכל הנוגע ליחס כלפי היהודים בזמן מלחמת העולם השנייה.
הסרט זכה בפרס לומייר ב-2003.
עלילת הסרט מבוססת על סיפורו האמיתי של קורט גרשטיין, אשר היה קצין במכון ההיגיינה של הוואפן אס אס.
גרשטיין, שבתוקף תפקידו זה עסק בפיתוח תוכניות עיצוב לטיהור מים ולהשמדת מזיקים בריאותיים, מגלה כי תוכניות פיתוח אלו משמשות לרציחתם של יהודים במחנות ההשמדה השונים.
הוא בעיקר מזועזע לגלות שתהליך מסוים שהוא פיתח למיגור מחלת הטיפוס – ואשר מכיל תערובת מימן ציאנידי, או בשמו האחר ציקלון B – נמצא כעת בשימוש רצחני בתאי הגזים.
עם הזמן הוא מנסה ליידע את האפיפיור פיוס השנים עשר אודות השימוש בגז בפעולות רצחניות אלו, אך הוא מופתע כשנתקל באדישות והיעדר התגובה מצד ההיררכיה הקתולית.
האדם היחיד אשר מגלה הבנה והזדהות עמו הוא הכומר ריקרדו פונטנה, אשר היה כומר ישועי צעיר.
בעוד שדמותו של קורט גרשטיין היא היסטורית, הרי דמותו של הכומר הצעיר ושאר עלילת הסרט – הן בדיוניות.
במציאות, לפי עדותו של קורט גרשטיין, הוא נפגש עם הדיפלומט השוודי הברון פון אוטר וביקשו להעביר לגורמים מחוץ לגרמניה מידע על הנעשה במחנות.
לאחר מכן, הוא ניסה להיפגש עם נציג הוותיקן בברלין על מנת לדווח גם לו על ההשמדה ההמונית במחנות.
בשל היותו חייל הוא נדחה, הפגישה לא נערכה, ואז פנה גרשטיין ליועץ המשפטי של הבישוף של ברלין, ד"ר וינטר, וביקשו מפורשות להעביר את המידע שבידיו לכס הקדוש בוותיקן.
אולריך מיהה בתפקיד קורט גרשטיין
מתייה קסוביץ בתפקיד הכומר ריקרדו פונטנה
מרסל לורס בתפקיד פיוס השנים עשר
אמן (Aman) היא יבשת דמיונית המופיעה בספריו ובלגנדריום של הסופר הבריטי ג'.
אמן או "הממלכה הברוכה" היא ביתם של הולאר, המיאר, עוזריהם ושל עלפי האלדר.
מבין כל יבשות "ארדה", אמן היא היבשת המערבית.
מעט לאחר ראשית הזמנים ולאחר שמשכנם הקודם נהרס, הולאר והמיאר עזבו לאמן ובארץ ולינור הקימו את משכנותיהם וקידשו את הארץ.
פשר המילה אמן, בשפת הקווניה הוא "הברוכה", משם גם מגיע שמה.
כינוי נוסף לשמה בקווניה הוא: "הפטורה מכל רע".
על פי הסילמריליון, בבריאת העולם ולפני מניין הזמנים, היה העולם כולו, הקרוי ארדה בלשון העלפים, שטוח (ולא עגול ככדור) כפי שיצר אותו אילובטר.
14 הולאר, והמיאר - רוחות בדרגה פחותה שהיו משרתיהם - ירדו אל העולם על מנת לעצב אותו כפי שחזו במנגינת האינולינדלה, מנגינת בריאת העולם.
אז, בעיצומה של המלאכה, הייתה יבשת גדולה מאוד במרכז העולם, הארץ התיכונה.
דרומית-מזרחית לה הייתה יבשת בשם "הארץ האפילה", ומערבית לה הייתה יבשת קטנה יחסית שעד כה הייתה חסרת חשיבות.
הולאר התיישבו על אי באגם גדול שבמרכז הארץ התיכונה, ושם האי היה אלמרן (Almaren), "מקום מבורך" - כי שם הקימו הולאר את משכנותיהם הראשונים.
בארץ התיכונה, בדרום ובצפון, הקימו את שני פנסי הולאר האדירים, שבמהרה נהרסו על ידי מלקור.
במלחמות הראשונות של הולאר והמיאר נגד מלקור - הוא השטן, ומשרתיו, נחרבה אלמרן עד היסוד, ונותרה כאי בודד והרוס.
לכן, הכריעו הולאר כי עליהם לעקור למקום מרוחק יותר, שבו יוכלו להקים את משכנותיהם והפעם לבצר אותם היטב להגנה מפני מלקור.
לכן, הם עקרו לאותה יבשת מערבית, שנקראה לימים אמן, ושם החלו במלאכת יסוד ממשלותיהם ומשכנותיהם החדשים.
לאחר התעוררות העלפים הם נקראו מערבה על ידי הולאר.
לא כל העלפים הגיעו מערבה, אלה שהמשיכו ושכנו בצילם של הולאר, זכו לגדול בגוף וברוח יתר על אלה שנשארו מאחור.
מכאן נבע כינוייה לעתיד "ארץ המערב", וזו הסיבה שלמושג מערב יש ערך כה רחב בעיני העלפים ובעיני עמים מסוימים של בני-אדם.
על פי תיאורים ורשמים מעשה ידי הסופר, נראתה אמן כמעין יבשת מאורכת (וקטנה ביחס לארץ התיכונה).
בשל הפחד מתקיפה נוספת מצד מלקור וחורבן ביתם שוב, החליטו הולאר לבצר את כל אמן.
לכן, אולה, אל היצירה והחומר, הקים סביב כל אמן הרים גבוהים מאוד, הקרויים הרי הפלורי (Pelori), "ההרים החובקים/הסובבים".
על ההרים ההם עמדו על משמרם מיאר רבים, וכן, העיטים הגדולים.