tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא זכה לשם לידא על שם העיר לידא שהייתה העיר הראשונה שבה כיהן כרב בשנת ה'תל"א.
כן שימש ברבנות בערים שוואל, אוסטרוה ומיינץ, והחל לשמש בשנת ה'ת"מ (1680) כרבה של הקהילה האשכנזית של אמסטרדם.
שם הואשם בנטייה לשבתאות, ולאחר מכן גם בגנבות ספרותיות בספרו 'מגדול דוד', על מגילת רות, שעל פי הטענה מבוסס על ספר של הרב חיים הכהן מחלב.
בשנת ה'תמ"ב (1682) הודח הרב לידא ממשרתו.
הוא שב לפולין, העלה את טענותיו בפני ועד ארבע ארצות, ואף הדפיסן בקונטרס שנתן לו את השם "באר עשק".
טענותיו התקבלו בקרב חכמי פולין.
הוא נסע לאמסטרדם ושם הצדיקוהו גם חכמי הספרדים.
כתוצאה מכך שב לתפקידו בקהילה האשכנזית שם, אולם לאחר זמן קצר חזר שוב לפולין, שם נפטר ונקבר בלבוב.
בהמשך להאשמות שעלו בימי חייו של הרב לידא, האשים אותו גם הרב יעקב עמדן שספרו "מגדול דוד" הוא גנבה ספרותית.
גם החיד"א אישר שהספר נלקח מהרב חיים כהן, אך דן את הרב לידא לכף זכות וציין שרמז את שמו של המחבר האמיתי בהקדמה לספר, במילים "מקור חיים...
החוקר נחמיה בריל טען שגם ספרו הראשון של הרב לידא, ספר המוסר "דברי דוד", לא חובר על ידיו, אלא הועתק מתוך "ספר היראה" מאת רבי דוד מפאראביטש.
מצדדי הרב לידא השיבו שב"דברי דוד" הודפס בלובלין בשנת ה'תל"א, ואילו "ספר היראה" הודפס בשנת ה'תפ"ד, 27 שנים לאחר פטירתו של הרב לידא.
עוד הם טוענים שאין דמיון בין הספרים.
גם לגבי החיבור "עשרה הילולים" (פירוש לספר תהילים בקובץ "יד כל בו"), נטען כי הוא לקוח מפירושו של החוקר הנוצרי היינריך יעקב בסהויזן.
אך ההנחה היא שהטעות נעשתה על ידי המוציאים לאור, ולא על ידי הרב לידא.
רבי דוד לידא חיבר ספרים רבים, בהם ספרי הלכה וכן ספרי דרוש וקבלה.
דברי דוד - מאמרי מוסר מחולקים לפי ימות השבוע, לובלין תל"א, 1671
- דברי קבלה על מגילת רות, אמשטרדם ת"מ-תמ"א, 1680.
שומר שבת - על הלכות שבת, הוצא לאור ב-1683.
עיר דוד - חיבור על השולחן ערוך בתוספת דרושים על מאמרי חז"ל ומדרשים תמוהים, אמסטרדם תמ"ג, 1683.
עיר מקלט - על תרי"ג מצוות, דיהרנפורט ת"ן, 1690.
חלֻקי אבנים - חידושים על פירוש רש"י לתורה, פירדא תנ"ג, 1693 (מהדורה שנייה, פודגוז'ה תרנ"ח)
- אוסף של 14 כתבים (כמניין י"ד) שחיבר.
הוצא לאור לאחר פטירתו, פרנקפורט תפ"ז, 1727.
הגהות על ספר תפוחי זהב (קצור ראשית חכמה) לר' יחיאל מילי.
דוד לואיז מורירה מריניו (בפורטוגזית: David Luiz Moreira Marinho; נולד ב-22 באפריל 1987) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדות הבלם והקשר האחורי בפאפוס מליגת העל הקפריסאית.
לואיז נולד בברזיל למשפחה נוצרית אדוקה.
לואיז החל את קריירת המשחק שלו בשנת 1996 בקבוצת הנוער של מועדון הכדורגל סאו פאולו שם שיחק עד לשנת 2001 בה עבר לקבוצת הנוער של ויטוריה.
בשנת 2006 עלה לואיז לקבוצה הבוגרת של המועדון.
בינואר 2007 הושאל לקבוצת בנפיקה ליסבון מליגת העל הפורטוגזית במקום ריקרדו רושה שעזב, עד לסיום העונה.
לואיז ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק קבוצתו פריז סן-ז'רמן במסגרת שמינית גמר גביע אופ"א.
בסיום אותה עונה, חתם לואיז על חוזה ל-5 שנים בקבוצה.
בעונת 2009/2010 היה שותף לזכייתה של הקבוצה באליפות הליגה הפורטוגזית.
בינואר 2011 עבר לצ'לסי תמורת סכום של 25 מיליון אירו ונמניה מאטיץ' מצ'לסי.
ב-6 בפברואר ערך את הופעת הבכורה של במדי צ'לסי כשנכנס כמחליף מול ליברפול.
ב-1 במרץ כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה במשחק נגד מנצ'סטר יונייטד, בו ניצחה צ'לסי בתוצאה 1–2. הוא המשיך להציג יכולת טובה וכבש את שערו השני בניצחון 0–2 מול מנצ'סטר סיטי.
בעונת 2011/2012 היה שותף לזכייתה של צ'לסי בליגת האלופות.
עונה לאחר מכן היה שותף לזכייתה בליגה האירופית, כשפתח בהרכב במשחק הגמר מול בנפיקה ליסבון.
ביוני 2014 עבר תמורת סכום עתק של כ-53 מיליון אירו לפריז סן-ז'רמן ושבר את שיא התשלום ששולם עבור שחקן הגנה עד אז.
באוגוסט 2016 חתם בצ'לסי תמורת 34 מיליון ליש"ט שהועברו לפריז סן-ז'רמן.
באוגוסט 2019 חתם בארסנל תמורת שמונה מיליון ליש"ט.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה ב-17 באוגוסט בניצחון קבוצתו 1–2 על ברנלי.
בספטמבר 2021 חזר לאחר 14 וחצי שנה לברזיל וחתם בפלמנגו.
ב-20 בינואר 2025 חתם בפורטלזה.
ב-2007 הופיע לואיז במדי נבחרתו באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה בקנדה, והעפיל עם נבחרתו עד לשלב שמינית הגמר שם הודחה נבחרתו על ידי נבחרת ספרד.
ב-10 באוגוסט 2010 ערך לואיז את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת במסגרת במשחק הידידות נגד ארצות הברית, בו ניצחה ברזיל בתוצאה 0–2.
בשנת 2013 היה שותף לזכייתה של נבחרתו בגביע הקונפדרציות.
ב-2014 היה שותף להגעת נבחרתו למקום הרביעי במונדיאל.
ברבע הגמר בו ניצחה ברזיל 1–2 את , הבקיע שער בבעיטה חופשית.
ללואיז ישנה גם אזרחות פורטוגלית (מאז ששיחק בקבוצה של בנפיקה ליסבון הפורטוגלית), בנוסף לאזרחות הברזילאית שלו.
עקב כך גם נבחרת פורטוגל התעניינה בו כתוספת לסגל, אך הוא החליט לשחק עם הנבחרת של מולדתו נבחרת ברזיל.
דוד לייב שוורץ (נפטר בט"ז בכסלו ה'תש"ס, נובמבר 1999) היה גבאי צדקה מפורסם בבני ברק.
נולד בהונגריה לרב אשר שוורץ, מחבר הספר "מנחת אשר".
עבר את שנות השואה ולאחריה עלה לישראל.
במשך שנים למד בישיבת גאוני וולוז'ין בתל אביב בראשות הרב שמעון לנגבורט.
התיישב בשיכון ויז'ניץ בבני ברק והשתייך לחסידות ויז'ניץ.
נהג לאסוף כספי צדקה באופן קבוע עבור משפחות עניות.
הנזקקים קיבלו מידו את הכסף כמתן בסתר.
פרסומו בא לידי ביטוי בתשובה של הרב חיים קניבסקי: .
נהג להתפלל מדי בוקר כותיקין בשטיבלאך בית הלל בשיכון ויז'ניץ.
במשך שעות היום הסתובב בגוש דן ואסף צדקה.
לשם כך הגיע בקביעות לחתונות ולהלוויות, כשהוא מכריז "צדקה תציל ממוות".
בהלוויות גדולות סייעו לו מתנדבים שנשאו דליי מטבעות, שכבר לא יכול היה לסחוב בעצמו.
באחת השנים נגנב מביתו ביום הכיפורים הכסף שאסף קודם לכן, שמנה עשרות אלפי דולרים.
שוורץ נהג לסובב בין שולחנות בחתונות ולקרוא: "וויא מיין געלט?" (ביידיש: היכן כספי?).
כאשר צעיר העניק לו מטבע לצדקה, נהג לאחל לו: "זאלסט וואקסן א גרויסע חאניוק" (ביידיש: שתצמח ל"ירא שמים ותמים" גדול).
פעמים רבות נרדם על ספסלי בית המדרש "בית הלל" לאחר שלמד בספרי קודש.
שוורץ היה נשוי ואשתו נפטרה כמה שנים לפניו.
לאחר פטירתו הוקמה על שמו קופת הצדקה "ידי רבי דוד לייב".
דוד לוי-פאור הוא פרופסור מן המניין למדע המדינה ומדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית בירושלים, החל משנת 2014 משמש בתור ראש בית הספר ע"ש פדרמן למדיניות ציבורית וממשל באוניברסיטה העברית בירושלים.
לוי-פאור נולד בחיפה וגדל בקריית חיים.
למד בבית הספר היסודי דגניה, בחטיבת הביניים של תיכון קריית חיים ובמגמת אלקטרוניקה בבית הספר בסמ"ת שליד הטכניון בחיפה.
במהלך שירותו הצבאי למד לקראת תואר ראשון בתחום מדעי החברה באוניברסיטה הפתוחה.
את לימודי התואר השני והשלישי עשה בחוג למדע המדינה באוניברסיטת חיפה.
את עבודת התזה לתואר השני כתב על הרפורמה בחינוך של שנת 1968 ואת עבודת הדוקטורט, בהדרכת פרופ' יעל ישי, כתב על מדיניות הפיתוח התעשייתי של ישראל ב-20 השנים הראשונות לקום המדינה.
פרופ' דוד לוי-פאור מתמחה בנושאי רגולציה, קפיטליזם רגולטורי, מדיניות ציבורית, כלכלת ישראל, ליברליזם, בירוקרטיה, האיחוד האירופי ושיטות מחקר.
לוי-פאור מרצה ועמית מחקר באוניברסיטאות שונות בעולם ובכללם אוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת אוקספורד, האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה, אוניברסיטת מנצ'סטר והאוניברסיטה החופשית של ברלין.
בנוסף מרצה אורח בבית הספר לכלכלה של לונדון, באוניברסיטת אמסטרדם, באוניברסיטת אוטרכט ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
לוי-פאור מוזמן תדירות להרצות באוניברסיטאות שונות בעולם.
בנוסף יזם את רשת "קמפוס פתוח", רשת מדעי החברה בישראל, המונה כשלושת אלפים אנשים ומשמשת זירת תקשורת מרכזית בתחומה.
לוי-פאור הוא אחד הפעילים המרכזיים באקדמיה הישראלית בנושא קידום והכשרת תלמידי תואר שלישי.
לוי-פאור בין מרכזי הפורום הירושלמי לרגולציה וממשליות.
בשנת 2005 יזם את "כנס פרחי מחקר" הבינלאומי; לתלמידי מחקר במדע המדינה, יחסים בינלאומיים ומדיניות ציבורית, המתקיים תדיר באוניברסיטה העברית מדי שנה.
לוי-פאור היה ממייסדי רשת האקדמיה הישראלית (Academia IL) המיועדת לאנשי אקדמיה בכל הדרגים, במטרה לאפשר שיח פתוח בעניינים מקצועיים ונושאי השעה.
בנוסף הוא יסד את רשת מעברים שמטרתה לתמוך בחוקרים צעירים משלב הדוקטורט ועד לשלב המינוי הקבוע.
עם שחרורו מהצבא הצטרף לשלום עכשיו, והקים עם עמיתיו את תא הסטודנטים צוותא של השמאל הציוני באוניברסיטת חיפה.
לוי-פאור כיהן בשנת 1985 לזמן קצר כסגן יו"ר אגודת הסטודנטים בחיפה ואז התפטר ועבר לכהן כמקשר של הקרן הבינלאומית לחינוך, באוניברסיטת חיפה.
בתפקיד זה הקים את התוכנית לתלמידים מתקדמים של הקרן.
בשנת 2005 חזר לפעילות בקרן הבינלאומית לחינוך והפעם כחבר הוועד המנהל וכראש תוכנית הדוקטורט והפוסט דוקטורט בקרן.
דוד לוי-פאור, היד הלא נעלמה, הפוליטיקה של התיעוש בישראל, הוצאת יד בן-צבי, ירושלים, 2001.
דוד לוי-פאור, נעם גדרון וסמדר מושל, הגרעון הרגולטורי של עידן ההפרטה: לקראת רפורמה רגולטורית בישראל?, מכון ון ליר, ירושלים, 2011.
דוד לוין (4 בדצמבר 1934 – 29 בינואר 2022) היה במאי תיאטרון, מחזאי ומשורר ישראלי יליד פולין.
בשנים 1978–1985 שימש כמנהל האמנותי של תיאטרון הבימה.
דוד לוין נולד בלודז' שבפולין כבן הבכור לישראל ומלכה לוין, יהודים דתיים.
צאצא של רבי מנחם מנדל מקוצק ורבי חנוך הניך לוין מאלכסנדר.
כתינוק עלה עם הוריו בשנת 1935 לארץ ישראל וגדל בשכונת נוה שאנן בתל אביב.
אחיו הצעיר, חנוך לוין, נולד ב-1943..
בצה"ל הצטרף ללהקת פיקוד המרכז, שבה היו חברים גם משה טימור ואהובה דיכטר.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד כמנהל הצגה ועוזר במאי בתיאטרון הקאמרי.
באותן השנים החדיר באחיו הצעיר, חנוך, את אהבת התיאטרון.
ב-1958 נסע ללונדון ללימודים ושהה שנה בתיאטרון רויאל קורט, שהיה אז בניהולו של ג'ורג' דוויין .
לאחר מכן שהה כשנה בטיול בסקנדינביה, שם התוודע מקרוב לעבודתו של אינגמר ברגמן.
לאחר שובו בסוף 1960 הקים את תיאטרון "במת שירה", מסגרת להמחזה וקריאה של שירי משוררים.
הופעת הבכורה של "במת שירה" נערכה בבית ציוני אמריקה בפברואר 1961, השחקנים נפתלי בינשטוק ועמוס פרוז המחיזו שירים של 12 משוררים צעירים, בהם דוד אבידן, דליה רביקוביץ ולוין עצמו.
באותה שנה גם הוציא לאור קובץ שירים, בהוצאה עצמית, בשם "יחסי צבור".
בקיץ 1962 שודר בקול ישראל תסכית שכתב בשם "פרולן".
בשנת 1963 הוזמן לביים בתיאטרון חיפה ב"תיאטרון הקטן", מסגרת לתיאטרון נסיוני שהוקמה באותה עת, שני מחזות שכתב "עין ימין עין שמאל" ו"קרו קיימת".
לוין גם עיצב וצייר את התפאורות להצגות, את המוזיקה הלחין פרנק פלג וחיים טופול השתתף כזמר.
אחר כך המחזה "עין ימין עין שמאל" ייצג את תיאטרון חיפה ביחד עם "מעגל הגיר הקווקזי" בפסטיבל הבינלאומי של ונציה, בספטמבר 1963. לוין נשאר באיטליה למשך כשנה, לאחר שזכה במלגת לימודים לבית ספר לקולנוע במילנו.
ב-1965 ביים בתיאטרון חיפה את המחזה "ערב מאושר בפרק אווניו", מאת יגאל מוסינזון ופיטר דאנוויר, ואת המחזה "אגדות למבוגרים" שכתב.
בשנת 1967 ביים את "פיקניק בשדה הקרב" ו"פנדו וליז" מאת פרננדו ארבאל ב"תיאטרון פרסה" וכן את "ימים בין העצים" מאת מרגריט דיראס עם מרים ברנשטיין-כהן.
המחזות הועלו בצוותא, ברחוב מאפו.
לוין ביים בתיאטרון הקאמרי את הצגת הילדים "הנסיכה והרועה" מאת ניקולאס סטיוארט גריי (1967) ו"אי המטמון" (1968).
כמו כן ביים את הרביו הסאטירי "קטשופ" מאת אחיו חנוך לוין (הועלה בקברט הסאטירי, במרתף קולנוע פריז ב-1969), ואת "מלכת אמבטיה" מאת חנוך לוין, שעלה באולם נחמני.
ההצגה שהועלתה ב-1970, בעיצומה של מלחמת ההתשה, על המערכונים והשירים שלה, עוררה מיד סערה ציבורית חסרת תקדים.
בסוף 1973 ביים את המופע "המלחמה האחרונה" בתיאטרון בימות, קברט סאטירי שכתבו אפרים סידון, ב.
מיכאל, קובי ניב ויהונתן גפן.
מ-1975 היה במאי בית וב-1978 מונה למנהל האמנותי של "הבימה" וכיהן בתפקידו עד 1985. בתקופת כהונתו הוזמן "הבימה" למקומות שונים בעולם: "הדיבוק" בבימוי ג'וזף צ'ייקין לדיסלדורף, "טרוילוס וקרסידה" שביים דוד אסריג לפסטיבל שייקספיר בשטוטגרט, "סיפור פשוט" שביים יוסי יזרעאלי לפסטיבלים בבולטימור וציריך ו"מדיאה" שביים דוד לוין לפסטיבל הבינלאומי בדנוור.
בשנת 1986 החל לביים באירופה.
ביים בתיאטרון העירוני בדיסלדורף, בקאמרשפיל בהמבורג, בתיאטרונים הלאומיים בברמן, מינכן ושטוטגרט, בתיאטרונים העירוניים בקרפלד, מגדבורג, בתיאטרון הלאומי בשוורין, בפסטיבל באד הרספלד, בתיאטרונים העירוניים בנירנברג, בילפלד, בזל, אודנסה, כמו כן ביים בגלאזגו ובלונדון.
ביים מחזות של סופוקלס, אוריפידס, איבסן, ביכנר, שילר, שקספיר, טנסי ויליאמס, ארתור מילר, יהושע סובול, דייוויד מאמט, חנוך לוין, מולייר, ג'ק שאפארד, ריצ'רד נלסון, ברטולט ברכט ואחרים.
בגרמניה ביים את "ריגולטו" ואת "לה טרוויאטה".
בדצמבר 1989 העלה תיאטרון חיפה בבימויו של לוין את המחזה הקלאסי "איפיגניה באאוליס".
בהיעדר מקום על הבמה נעשה שימוש ייחודי ב-15 מסכי טלוויזיה בהם קריין חדשות מילא את תפקיד המקהלה.
בשנת 1992 ביים ב"הבימה" את "מחול המוות" ואת "מסע ארוך לתוך הלילה".
בשנת 1994 עבר לגור בלונדון והמשיך לביים ברחבי אירופה, ואחרי חמש שנים עבר לעיר אדינבורו בסקוטלנד.
בשנת 2003 ביים את המחזה "פר גינט" ב-"Arcola Theatre" במזרח לונדון.
בשנת 2009 הוזמן לביים עבור הפסטיבל הבינלאומי באדינבורו את הפואמה הדרמטית "עדותה של קרסיד" של המשורר רוברט הנריסון (Robert Henryson; 1425–1506).
באותה שנה ביים בפסטיבל הפרינג' באדינבורו את "אנשים" (People), רוויו מוזיקלי מפרי עטו.
תיאטרון ה"פלזנס" (Pleasance Theatre) באדינבורו הפיק והעלה מופע שכלל 22 שירים שכתב לוין באנגלית והולחנו על ידי תשעה מלחינים.
בשנת 2012 הועלה בתיאטרון אנסמבל הרצליה המחזה "אברם" שכתב, בבימויו של עודד קוטלר.
לוין התגורר עם אשתו השלישית, אליסון ריאך, באדינבורו סקוטלנד, קודם גר בלונדון ובתל אביב מעת לעת.
ללוין שני בנים: המחזאי והבמאי בן לוין ואסף לוין, ו-6 נכדים.
לוין נפטר ב-29 בינואר 2022 בגיל 87, והובא לקבורה בבית הקברות קריית שאול.
ב-1971 הצגה שביים, "הכיסאות" ב"הבימה", זכתה בפרס הצגת השנה, בטקס פרסי התיאטרון, מטעם המועצה הציבורית לתרבות ואמנות.
ב פרסם לוין שירים בכתב העת "מטעם".
ולאורך השנים, פרסם 12 ספרי שירה:
לישון ילדה לישון: 10 שירי ערש ליעל (תל אביב: לירי, תשי"ח 1958)
שירים על עניינים פרטיים (תל אביב: לירי, תשי"ח 1958)
יחסי צבור: שירים (תל אביב: דוד לוין, 1961)
אווה גארדנר מתה: שירים (תל אביב: ירון גולן, תש"ן 1990)
הרצון ללטף נמר גובר: מחזור שירים (תל אביב: ירון גולן, 1991)
מצב המעוף והמשתנים: שירים (תל אביב: ירון גולן, תשנ"ט 1999)
אדוני גברתי, גברתי אדוני: שירים (תל אביב: ירון גולן, תשס"א 2001)
שורה ארוכה: שירים (תל אביב: ירון גולן, תשס"ג 2003)
איך בידיים ריקות (תל אביב: קשב לשירה, תשע"א 2011), שני מחזורי שירה: איך בידיים ריקות -- שורה ארוכה
היה שלו לב: שני מחזורי שירים (תל אביב: קשב לשירה, תשע"א 2011)
שירים 9 (בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"א 2011)
רק על זה (תל אביב: הוצאת קשב לשירה 2012)
דוד צבי לוין (6 באוקטובר 1880 – 15 בדצמבר 1960, כ"ו בכסלו ה'תשכ"א) היה מחנך עברי ברוסיה ובישראל.
מראשי רשת החינוך העברית הציונית "תרבות" במזרח אירופה, מורה בגימנסיה הרצליה, מנהל בית המדרש למורים ולגננות לוינסקי (1941–1952), יו"ר ונשיא הסתדרות המורים במשך שנים עד מותו.
דוד בן זלמן בֶּר לוין נולד בשנת 1880 במשפחה מהעיירה וטקה שליד הומל, בפלך מוהילוב של האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה).
קיבל חינוך יהודי מסורתי בחדר ובישיבה, ולאחר מכן למד באוניברסיטת ברן.
מששב לרוסיה היה מחנך עברי, לחם למען תחיית הלשון העברית.
כיהן כמזכ"ל אגודת החינוך העברי הציונית "תרבות" במוסקבה ובקייב, וחרף רדיפות היבסקציה, פעלו הוא ואשתו במחתרת למען התרבות העברית.
היה ממניחי היסודות ל"תרבות" בפולין וערך את ירחון הארגון בוורשה.
בשנת 1922 עלה לארץ ישראל עם משפחתו והשתקע בתל אביב, שם גר עד מותו, ברחוב גורדון 32.
במשך עשרות שנים שימש כמורה להומניסטיקה ויהדות בגימנסיה הרצליה.
עשרים וחמש שנה הורה בבית המדרש למורים ולגננות לוינסקי בתל אביב.
בשנת תש"א-1941 התמנה למנהל הסמינר במקום נחום גבריאלי (שכיהן בתפקידו שנה אחת), וכיהן בתפקיד זה במשך 11 שנות עבודתו האחרונות בהוראה, עד תשי"ב-1952 (אז שב גבריאלי לנהל את הסמינר למשך שנה נוספת).
ב-1945, תחת ניהולו, פתח הסמינר את שעריו גם בפני גברים.
במשך שנים רבות כיהן לוין כיו"ר הנבחר של מרכז הסתדרות המורים העברים בארץ ישראל.
היה מהמכריעים בעד הצטרפותה של הסתדרות המורים להסתדרות הכללית (סוגיה שעוררה ויכוח סוער וממושך), ולאחר ההצטרפות פעל לשמר את עצמאותה של הסתדרות המורים בתוך ההסתדרות.
ב-1952 נבחר פעם נוספת לתפקיד היו"ר, ומעת פרישתו לגמלאות בסוף אותה שנה ועד מותו ב-1960 כיהן כנשיא ההסתדרות (נבחר לכהונתו שלוש פעמים; מ-1955 כיהן לצדו כנשיא אביעזר ילין).
ערך במשך שנים את כתב העת של הסתדרות המורים לענייני פדגוגיה ופסיכולוגיה, "החינוך" וכמו כן ערך את ביטאונה של הסתדרות המורים, "הד החינוך".
בשנת תשי"ח זכה בפרס טורוב מטעם הסתדרות המורים, על מפעל חייו בשדה החינוך העברי.
ביתו שימש אכסניה לכל תלמיד חכם ועסקן התחייה העברית".
באתר מכללת לוינסקי לחינוך נכתב: "מעטים המורים בישראל, שנתקיימה בהם מזיגה עשירה כל כך של ישן וחדש, של מקור ומקוריות מחדשת כדוד לוין.
הוא שלט בכל מכמני המורשת היהודית, והיה בעל השכלה כללית רחבה.
איש ההגות החינוכית ורב פעלים בחיי הציבור של מורי ישראל, לוחם נמרץ על מעמדם ועל העלאת רמתם.
בעל שכל אנאליטי חריף – וכושר ביטוי עז, בעל-פה ובכתב".
נתן אלתרמן כתב עליו שניחן ב"בקיאות מופלאה" ובחוכמה מלוטשת וחדה המלווה ב"זיק הספקנות והאירוניה".
לוין היה אב לבת ושני בנים:
מירה (מרים) (1907–1970) (שחקנית; נישאה ליעקב הורוביץ, ממנו הייתה אם לדנה כוגן (אשתו של השחקן נתן כוגן); ולאחר גירושיה נישאה לאברהם שלונסקי, ממנו הייתה אם לרות אשל);
(1916–1945) (פעיל ב"הגנה", במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי, שבו שירת תחילה בלהקה הצבאית של צבי פרידלנד, ולאחר פירוקה עבר לגדוד הראשון של הרגימנט הארץ ישראלי, וב-1944 עבר עִמו לבריגדה היהודית; נהרג בקרב באיטליה, בהותירו אישה, תמר (לבית פלוטניצקי);
דוד לוין נפטר מהתקף לב בדצמבר 1960, בן 82 במותו.
לווייתו נערכה בהשתתפות שר החינוך והתרבות אבא אבן, שר הבריאות ישראל ברזילי ושר המשפטים פנחס רוזן, ראשי ציבור, נציגי עיריית תל אביב ואנשי חינוך.
ארונו הוצג ב"בית המורה" בתל אביב, ועברו על פניו מאות אנשים.
ברחבת הבית העלו קווים לדמותו מזכ"ל הסתדרות המורים שלום לוין, מפקח מחוז תל אביב במשרד החינוך יעקב ניב, ויעקב אמוראי (לימים נשיא הסתדרות המורים שנבחר אחריו) בשם ציבור המורים.
בבית הקברות ספדה לו בשם ידידיו שושנה פרסיץ.
נקבר בבית העלמין נחלת יצחק (קבור ליד המחנך והעסקן רפאל סופרמן).
הותיר אישה, בן ובת, נכדים ונינים.
אלמנתו איטה נפטרה באפריל 1962, בשנה ה-77 לחייה, ונטמנה לצדו.
מכללת לוינסקי לחינוך מעניקה מלגה על שמו לעבודה בתחום מִנהל החינוך.
ד[וד] לוין (עורך), על הראשונים: לכבוד י"ב אישים-מחנכים, שי למורי ישראל לכבוד העשור לתקומת המדינה, תל אביב: מרכז הסתדרות המורים, תשי"ט.
יעקב כנעני, אוצר הלשון העברית: לתקופותיה השונות.
הובאו בו גם המלים הארמיות והלועזיות המקובלות בלשון העברית החיה והמדעית (בתוספת ניבים מרובים, עתיקים וחדשים); עורכים-יועצים: דוד לוין, אברהם שלונסקי, 18 כרכים, ירושלים–תל אביב: מסדה, תש"ך–תשמ"ט.
דוד לוריא (נולד ב-23 בנובמבר 1952) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שירת בצה"ל בחיל הים ופיקד בצוללות עד מפקד שייטת הצוללות, פיקד על בסיס חיפה וכיהן כראש מספן הים.
מאז אוגוסט 2025 מכהן כמנכ"ל עיריית חיפה.
לפני כן, כיהן משנת 2010 כראש מנהל התפעול בעיריית חיפה.
הוריו, בנימין לוריא ויפה יתום עלו לארץ ישראל כצעירים חלוצים בשנת 1933, והיו בגרעין ההקמה של קיבוץ אשדות יעקב.
הקימו יחד משפחה ונולדו להם שתי בנות והבן דוד.
האב בנימין לוריא נולד ב-1915 בריגה שבלטביה, בן יחיד להוריו פנחס וקטייה לוריא.
הסב פנחס לוריא היה סוחר תבואה ונפטר בהיות בנימין נער.
בנימין לוריא סיים לימודי תיכון ובגרות.
הוריו ייעדו אותו ללמוד רפואת שיניים, אך הוא החליט לעלות לארץ ישראל כחלוץ והיה ממקימי קיבוץ אשדות יעקב.
דוד לוריא נולד בקיבוץ אשדות יעקב איחוד בנובמבר 1952. הוא גדל והתחנך בקיבוץ ואת לימודי התיכון עשה בבית הספר האזורי תיכון בית ירח.
בשנת 1970 גויס לצה"ל והתנדב לשייטת הצוללות.
עם סיום קורס צוללן שירת בצוללת אח"י דולפין (צ-79), בתפקיד מפעיל סונאר (מערכת גילוי תת-מימי).
הייתה זו הצוללת האחרונה מהצוללות מסדרת T בשנתה האחרונה עד שהועמדה.
במהלך מלחמת יום הכיפורים, יחד עם חבריו משייטת הצוללות עבר לזירת ים סוף ושירת במשך כ-9 חודשים כאיש צוות דבור.
באוגוסט 1975 נשלח לוריא למספנות ויקרס, בעיר בארו בצפון מערב אנגליה, בתפקיד נגד סונר בכיר באח"י גל, הראשונה מהצוללות מסדרת גל.
כחלק מצוות הצוללת השתתף לוריא בבקרת הבניה, ניסויי הים, אימון ההיבנות וקבלת הצוללת מהמספנות.
בנובמבר 1976 הפליג עם אח"י גל לישראל.
באפריל 1977 יצא לוריא לקורס חובלים מחזור ל"ד, אותו סיים באוקטובר 1978. כקצין ים, חזר לשייטת הצוללות ושימש בתפקידי קצין , באח"י תנין (צוללת מסדרת גל) קצין נשק וסגן מפקד צוללת באח"י גל.
ב-1983 עבר לוריא לשייטת ספינות הטילים הוכשר והוסמך כמפקד סטי"ל, אך לא קיבל ספינה לפיקודו.
ב-1984 חזר לוריא לשייטת הצוללות, עבר תהליך הכשרה והסמכה עד שביולי 1984 הוסמך וקיבל פיקוד על אח"י רהב (צוללת מסדרת גל) עליה פיקד עד ספטמבר 1987.
בספטמבר 1987 נשלח לוריא לארצות הברית בתפקיד קצין מבצעי לפרויקטים שפותחו ויוצרו שם עבור הצוללות מסדרת גל.
במאי 1989 הועלה לדרגת סא"ל והמשיך באותו תפקיד עד אוגוסט 1990. עם חזרתו לישראל יצא לוריא ללימודים לתואר ראשון במדע המדינה במסגרת שיתוף פעולה של המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה עם אוניברסיטת חיפה.
ביולי 1992 מונה לוריא לתפקיד מפקד שייטת הצוללות.
תפקיד אותו ביצע עד מרץ 1996. השייטת כללה אז שלוש צוללות מסדרת גל.
במאי 1996 והועלה לדרגת אלוף-משנה, ונשלח לגרמניה בתפקיד ראש פרויקט הצוללות מסדרת דולפין.
התפקיד נמשך עד הפלגתה של הצוללת השלישית אח"י תקומה (2000) באוקטובר 2000 לישראל.
בשנת 2000 השתלם לוריא ב להכשרת קצינים בכירים, מפקדי חטיבות, במסגרת צה"ל.
בקיץ 2001 מונה לוריא לתפקיד מפקד בסיס חיפה והועלה לדרגת תת-אלוף.
בסוף שנת 2002 מונה לוריא לתפקיד ראש מספן הים במפקדת חיל הים.
אותו מילא עד ספטמבר 2004.
בסיום תפקידו כרמי"ם בספטמבר 2004 חלה לוריא בסרטן במערכת הלימפה והוכר כנכה צה"ל נפגע מהקישון.
רק בגמר הטיפולים הסכים צהל לשחררו.
בספטמבר 2005 פרש לוריא מצה"ל לגמלאות.
בינואר 2006 מונה למנהל הרכש התאגידי בבנק הפועלים.
בינואר 2007 ועד ספטמבר 2007 שימש בתפקיד מנכ"ל "שלמה סיקסט".
מאוקטובר 2007 ועד אמצע 2009 לקח לוריא פסק זמן מעבודה, טייל בווייטנאם, קמבודיה, סרי לנקה וארצות הברית.
מאמצע 2009 ועד מרץ 2010 הועסק כיועץ ימי עצמאי.
במרץ 2010 החל לוריא לשמש כראש מנהל התפעול ופיתוח התשתיות בעיריית חיפה.
תחת טיפול מנהל התפעול נמצאים נושאים רבים בין היתר נדרש בשנת 2017 לנושא ההצפות שפקדו את שכונת בת גלים עקב הגשמים.
בחודש אוגוסט 2025 הכריז ראש העיר יונה יהב כי תא"ל לוריא ימונה לתפקיד מנכ"ל העירייה במקומו של המנכ"ל הקודם גדי מרגלית.
נשוי לשלי ממשפחת רכטמן, אותה הכיר כששירתה כחיילת בבסיס חיפה, בהיותו צוללן באח"י דולפין (1968).
יחד יצאו לאנגליה לקליטת צוללות מסדרת גל.
הרב דוד לייקס היה אב"ד באר, ומתלמידי הבעל שם טוב.
על שמה של אימו כונה הבן "דוד לאה'ס", כלומר – דוד של לאה.
נפטר בכ"א בניסן ה'תקנ"ט (או ה'תק"ס) בגיל מאה.
על פי נוסח מצבתו, הבטיח לצאצאיו כי אם יבואו להתפלל על קברו בראש חודש אלול כשחל ביום רביעי, מובטחת להם ישועה.
הוא היחידי שנתן הסכמה לספר "אגרת הקודש" של הרב מנחם מנדל מוויטבסק (יצא לאור בשנת ה'תקנ"ד).
הרב דוד נישא פעמיים, הפעם השנייה הייתה בהיותו בן יותר משבעים.
מנישואים אלה נולדו לו שני בנים, ובתו פייגא, שנישאה (בזיווג שני) לרב מרדכי טברסקי מצ'רנוביל.
דוד לובינסקי (1911 – אוקטובר 1998) היה איש עסקים ישראלי, מייסד קבוצת דוד לובינסקי בע"מ, שהיא היבואן הרשמי של מותגי הרכב פיג'ו, סיטרואן, אופנועי INDIAN, אופל (OPEL), KTM, רכבי השטח POLARIS, ו-MG בישראל.
לובינסקי נולד בעיר מחוז קטנה בפולין בשם סקרנביץ (Skierniewice), בקרבת העיר לודז'.
ילד שלישי במשפחה המונה שמונה נפשות.
אביו, אהרון לובינסקי, היה איש עסקים מקומי שהחל בסחר ביצים ובחלוף השנים מצא את עיקר פרנסתו בהקמת בית חרושת לרהיטים בעיר.
לובינסקי למד בחדר ביום, והתלווה לאביו בעסקיו לאחר סיום יום הלימודים.
בשנת 1925 החליטה המשפחה לעלות לארץ ישראל לאחר התחזקות האנטישמיות בפולין וחרדת ההורים מגיוס ילדי המשפחה לצבא הפולני.
בשנת 1930, הכיר את מי שלימים ישא לאישה, לאה שלוש.
השניים הכירו בתנועת הנוער מכבי.
לאה, שהתחנכה על ברכי השפה הצרפתית, שימשה כמורה פרטית לחברה הצעיר שהתעתד לצאת ללימודים בפריז.
עם התחזקות שליטתו בשפה הצרפתית, נרשם לובינסקי ללימודי הנדסת מכונות באוניברסיטה שבעיר קאן, אחד המוסדות היוקרתיים בצרפת להשכלה גבוהה וללימודי הנדסה.
הוא סיים את לימודיו באקדמיה בתואר מהנדס אלקטרו מכניקה ושב לארץ ישראל.
עם שובו החל את דרכו בעסקי הרכב.
לנוכח העובדה שלא היה ניתן באותה עת לייבא מכוניות בייבוא אישי, התמסר לובינסקי לשיפוץ מכוניות משומשות של הצבא הבריטי, אותן מכר לבעלי היכולת בארץ ישראל.
ב-1936 אושר ייבוא מכוניות לארץ ישראל ולובינסקי פתח ברחוב הגדוד העברי בתל אביב סוכנות משנה של חברת פיג'ו, אותה הכיר במהלך שהותו בצרפת, להפצת מכוניות, אופניים, אופנועים ולמכירת חלפים.
בהמשך פתח לובינסקי מוסך, מרכז מכירת חלפים ואולמות תצוגה.
בשנת 1968 קיבל לובינסקי את הזיכיון לייבוא ושיווק בלעדי של מכוניות פיג'ו בישראל.
כהערכה על חלקו בהאדרת שמה של צרפת ותוצרתה, ובשל פועלו בקידום הקשרים הכלכליים בין ישראל לצרפת, העניקה לו ממשלת צרפת את עיטור מסדר לגיון הכבוד.
שנה לאחר מכן ייסד את חברת דוד לובינסקי בע"מ, שריכזה את פעילותו בתחום הרכב.
בינואר 1977 הקבוצה החלה לייבא ולשווק גם את מכוניות סיטרואן.
במהלך השנים התרחבו עסקיו של דוד לובינסקי, וכללו תחומים נוספים.
בשנת 1979 הקים, בשיתוף רשת המכללות המקצועיות אורט, בית ספר להכשרת מכונאים.
ב-1988 נוסדה חברת לובקס טריידינג - חברה ישראלית למסחר בינלאומי, שייעודה קידום הייצוא הישראלי במסגרת הסכם קניות גומלין עם פיג'ו וסיטרואן.
במקביל נוסדה בצרפת חברת SCM MORASCO העוסקת גם היא בסחר גומלין של חלקי חילוף לתעשיית הרכב.
דוד לובינסקי נפטר באוקטובר 1998 ונטמן בבית הקברות בסביון.
דוד ליכטשטיין (נולד ב-13 ביולי 1949) הוא פרופסור אמריטוס לפיזיולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, מופקד הקתדרה ע"ש וולטר וגרטה סטיל לחקר הלב, וכיהן בתפקיד דיקן הפקולטה לרפואה באוניברסיטה (2017-2013) וכיו"ר המכון למחקר רפואי ישראל-קנדה (2008–2012).
ליכטשטיין נולד בשנת 1949 בעיר לודז' שבפולין, בשנת 1957 עלה לישראל עם משפחתו והתיישב בבאר שבע.
הוא סיים תואר בוגר באוניברסיטה העברית בפקולטה למדעי הטבע בחוג לפיזיולוגיה (1970), מוסמך (1972) ודוקטור (1977) בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית.
את עבודת הדוקטור, שעסקה בשינויים מטבוליים במוח במצבים נורמליים ופתולוגים, עשה בהדרכת פרופ' יוסף דובקין ופרופ' יונתן מגנס.
את השתלמות הפוסט-דוקטורט (1977–1980) עשה בחקר הפפטידים האופיאטיים במכון רוֹש לביולוגיה מולקולרית שבניו ג'רזי, ארצות הברית.
בשנת 1980, עם חזרתו מהפוסט-דוקטורט, הצטרף כמרצה למחלקה לפיזיולוגיה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה.
בשנת 1988 קיבל דרגת פרופסור חבר ובשנת 1994 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית.
ליכטשטיין היה מדען אורח במכון רוש בניו ג'רזי (1981) במכון הלאומי לבריאות והתפתחות הילד (1985–1986) ובמכון הלאומי לחקר העין (1998–1997) של המכונים הלאומיים לבריאות במרילנד שבארצות הברית, ופרופסור אורח באוניברסיטת טולדו באוהיו, ארצות הברית (2007).
ליכטשטיין כיהן כנשיא האגודה הישראלית לפיזיולוגיה ופרמקולוגיה (1996–1999); וכיהן בשורה של תפקידי מנהל אקדמי בפקולטה לרפואה ובאוניברסיטה העברית כולל יו"ר החוג למדעי העצב (1983–1986), מנהל המחלקה לפיזיולוגיה (1992–1996), ראש המכון למדעי הרפואה (1999–2002), ראש המכון למחקר רפואי ישראל-קנדה (2008–2012) ודיקן הפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית (2017-2013).
תקופת כהונתו כדיקן בלטה בקליטת מספר רב של חוקרים צעירים לפקולטה ובתנופה בהקמת תוכניות לימוד ומרכזי מחקר חדשים.
בין השאר הוא יזם ודחף את הקמת תוכנית הלימודים החדשה בבית הספר לרפואה.
בשנה האחרונה לכהונתו כדיקן (2017) שימש גם כיו"ר פורום הדיקנים לרפואה בישראל.
ליכטשטיין נשוי לאסתר ואב לשלושה ילדים (אהוד, תמר וגדעון).
למחקרו של ליכטשטיין ישנן השלכות רבות, הן על הבנת המדע הבסיסי של מערכות גוף האדם, והן על הבנת סימפטומים ומחלות שונות, כגון התקפי לב, לחץ דם, ומחלות נוירולוגיות ופסיכיאטריות שונות.
מחקרו של ליכטשטיין מתמקד בהבנת תהליכי הבקרה על מעבר יונים בקרום התא החי.
באופן ספציפי, ליכטשטיין חוקר את משאבות נתרן-אשלגן והשליטה בפעילותן באמצעות סטרואידים.
מחקריו אלו הביאו לגילוי של משפחת סטרואידים ייחודיים המבקרים את פעילות משאבת הנתרן-אשלגן, החלבון המרכזי הקובע את מעבר יונים אלו בכל התאים בגופנו.
לקבוצת סטרואידים אלו, הנקראים סטרואידים קרדיאליים ומופרשים מבלוטת האדרנל, יש תפקיד מרכזי בבקרה על תפקוד התא, על יכולת ההתכווצות של הלב, על לחץ הדם ותפקוד המוח.
בשנים האחרונות הוכיחו ליכטשטיין וקבוצתו כי לסטרואידים הקרדיאליים שבמוחנו תפקיד מרכזי בהתנהגות האדם וכי שינויים בפעילותם גורמים להפרעות דיכאון.
עבודתו של ליכטשטיין הצביע לראשונה על האפשרות שמשאבת הנתרן אשלגן והסטרואידים המבקרים את פעילותה עשויים להיות מטרה להשפעות תרופות לטיפול בהפרעה ביפולרית ומחלות פסיכיאטריות נוספות.
ליכטשטיין פרסם מעל מאה וחמישים פרקים בספרים ומאמרים בכתבי עת שונים, לרבות בכתבי העת המובילים והמשפיעים בעולם.
הוא משמש כיועץ לעשרות כתבי עת מדעיים.
במעבדתו התחנכו מעל 30 תלמידים לתארים מתקדמים העוסקים היום במחקר והוראה במוסדות שונים בישראל.
דוד לימברסקי (בצ'כית: David Limberský; נולד ב-6 באוקטובר 1983) הוא כדורגלן עבר צ'כי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
לימברסקי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ויקטוריה פלזן.
כבר בגיל צעיר הציג יכולות גבוהות ובשנת מודנה השאילה את השחקן.
בדצמבר הוא עבר לטוטנהאם הוטספר עד לסיום העונה כשחקן מושאל מוויקטוריה פלזן, במדיה לא ראה ולו דקת משחק אחת בליגה ובתום העונה חזר לוויקטוריה פלזן.
בקיץ חתם בספרטה פראג בה שיחק עונה אחת שבסיומה חזר לפלזן.
בקיץ , לימברסקי חתם בג'יסקרה דומז'ליצה.
בינואר 2024 הודיע על פרישה ממשחק.
בצעירותו שיחק לימברסקי באליפות העולם בכדורגל עד גיל 19. באליפות עצמה הבקיע שני שערים במשחקים נגד ו בהתאמה.
ב-5 ביוני 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 0-1 נגד .
לימברסקי נכלל בסגל הנבחרת לקראת יורו 2012. ב-6 בספטמבר 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2016.
רבי דוד יהודה לייב זילברשטיין (ה'תק"פ, 1820 - ה'תרמ"ד, 1884) היה רב ופוסק הלכה ארץ-ישראלי.
מחבר ספר ההלכה שבילי דוד על ה"שולחן ערוך".
נולד בבוניהאד שבהונגריה לרב אהרן לייפניק וחנה.
למד אצל הרב מאיר אייזנשטטר ואצל רבי קופל חריף מוורבוי.
לאחר נישואיו עסק כמה שנים במסחר, ואחר כך התמנה כמו"צ באוהלי וגר בה ארבע שנים.
אחר כך כיהן כאב"ד זנטה.
בשנת 1859, ה'תרי"ט, עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, בה השתייך לקהילת כולל אונגרין והיה אחד מדייני בית הדין של הכולל.
הוא גם הדפיס בה את ספריו הראשונים.
בסביבות 1870 נאלץ לשוב להונגריה וכיהן בה כרב בקרסטור ובטרבש, משרתו האחרונה הייתה ברבנות הקהילה האורתודוקסית בואץ (וייטצען), שם גם עמד בראשות ישיבה.
נפטר בי"ד בניסן ה'תרמ"ד, ונקבר בואץ.
לאחר פטירתו מילא את מקומו בנו, הרב ישעיהו זילברשטיין, בעל "מעשי למלך".
דוד ארווין ליכטבלאו (ליכטבּלוֹי) (1910 - 21 בדצמבר 1978) היה אתלט פולני-ישראלי.
ליכטבלאו נולד בעיר קרולבסקה הוטה (חוז'וב) שבפולין.
היה אחד האצנים היהודים הטובים בפולין, הגיע ארצה עם נבחרת פולין למכביה השנייה שנערכה בשנת 1935. עם תום המכביה החליט, כמו משתתפים רבים באותה המכביה, להישאר בארץ.
בתחילה היה חבר במועדון הפועל תל אביב, אך אחר כך עבר להתחרות בשם מכבי תל אביב
באליפות ארץ ישראל שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב במאי 1940 זכה ליכטבלאו במקום הראשון בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.3 שניות, לפני קאלב ממכבי תל אביב (11.5 שניות) ואטרמן ממכבי הצפון (11.7 שניות).
ליכטבלאו המשיך להתחרות במשך מספר שנים בריצות קצרות ותמונת זינוקו המושלם הייתה תלויה שנים רבות על הקיר במכון וינגייט.
עם פרישתו שימש שנים רבות כשופט באתלטיקה קלה.
עבד בחברת החשמל כמנהל מחלקת הדלק עד לפטירתו בגיל 68 ממחלת לב, השאיר אחריו אישה, פרידה ליכטבלאו, ספורטאית מצטיינת ואלופת ישראל במשך שנים רבות בזריקת דיסקוס, ובת אביבה ליכטבלאו-בלס אתלטית ושחקנית כדורסל מצטיינת בנבחרת ישראל ובמכבי תל אביב
דוד לויתן (י"ח באייר תרצ"ז, אפריל 1937 – י"ט בטבת תשס"ז, ינואר 2007) היה משורר ישראלי, מחנך במקצועו.
דוד לויתן נולד בשנת 1937 בתל אביב.
לאחר שירותו הצבאי למד באוניברסיטה העברית בירושלים וסיים בה תואר בוגר בספרות עברית וכללית.
בהמשך סיים תואר מוסמך בספרות באוניברסיטת בר-אילן.
עסק בהוראת הספרות והלשון העברית, בין היתר בתיכון חדש בחולון במשך כ-15 שנה.
בשנים 1975–77 שהה בהודו כשליח הסוכנות היהודית, ובמסגרת זו העלה לישראל מאות יהודים.
לאחר שובו מהשליחות ניהל את מחלקת החינוך של מצפה רמון, שבה התגורר, עד פרישתו לגמלאות.
את דרכו הספרותית החל בגיל 19 בכתיבת שירים, שפורסמו במוספי הספרות של עיתונים ובכתבי עת ספרותיים.
ספרו הראשון, "נסי סתו", הופיע בשנת 1969 בהוצאת עקד.
עד מותו פרסם עוד ארבעה ספרי שירה; האחרון שבהם, "נרקיס בפירנצה", נכתב בעת שהותו בעיר פירנצה ב-1995. לאחר מותו הופיע ספר נוסף מעיזבונו, "ספר לאדם בדרכים לבית" (אבן חושן, 2011).
דוד לויתן נפטר בשנת 2007. אלמנתו, תמר לויתן, יזמה פרס ספרותי הנקרא על שמו ומוענק אחת לשנתיים בשיתוף עם אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל ועיריית חולון.
בנו עדי לויתן הוא סופר, משורר, איש במה ומורה לתיאטרון.
בתו ונכדתו, יהודית ונטלי רענן, נחטפו לעזה ב-2023 במתקפת הפתע על ישראל ושוחררו כעבור שבועיים.
בארץ חבולים: שירים, תל אביב: עקד, תשל"ה 1974.
ישוב כצל, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ט 1989.
בור זבל, תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ד 1994.
נרקיס בפירנצה: שירים, ירושלים: כרמל, תשס"ה 2005.
ספר לאדם בדרכים לבית: פואמה לירית; עריכה: יקיר בן-משה, רעננה: אבן חושן, 2011.
דוד ג'יימס לזר (נולד ב -1957) הוא רב ומחנך יליד ארצות הברית, רב בית הכנסת "אור המדבר" בפאלם ספרינגס, שבקליפורניה.
משרת קהילות בישראל ובאירופה למעלה משלושים שנה.
לזר גדל במשפחה יהודית קונסרבטיבית-ליברלית בלוס אנג'לס, אך פנה לעבר היהדות האורתודוקסית בשנות העשרה שלו.
לאחר שסיים את שירותו הצבאי בישראל בשנת 1980, היה ממקימי ההתנחלות גן אור ברצועת עזה.
שם הוא פגש את אשתו סשה מייגרס, עולה מהולנד, הם התחתנו בקיץ 1981, ואז עברו לירושלים בשנה שלאחר מכן.
לזר התחנך בישיבת כרם ביבנה, שם שילב לימודי יהדות ושירות בשריון בצה"ל.
סיים תואר ראשון במקרא באוניברסיטה העברית וסמיכה לרבנות ותואר שני בלימודי יהדות ב-1993 ממכון שכטר למדעי היהדות.
כמו כן, היה עמית במכון מנדל למנהיגות (בשנים 1998–2000).
לפני שכיהן כרב בקהילת אור המדבר, לזר שימש במשך יותר משני עשורים כרב קהילתי ומחנך בירושלים, תל אביב וסטוקהולם.
בירושלים כיהן לזר כמנהל חינוך ב"קהילת מבקשי דרך" של יהדות רקונסטרוקציוניסטית והיה רב "קהילת יער רמות" של התנועה המסורתית בישראל.
הוא חצה את עולם האורתודוקסיה וחזר לשורשיו היהודיים הליברליים, והפך לרב קונסרבטיבי בשנת 1993. בהמשך עבר לתל אביב, שם היה המנהיג הרוחני של "קהילת תפארת שלום" גם של התנועה המסורתית.
במהלך הקריירה שלו, לזר היה פעיל בארגונים רבים ללא מטרות רווח למשל כוח המשימה הישראלי לאיידס, הבית הפתוח בירושלים והאסיפה הרבנית.
החל משנת 2001 הוא משיא זוגות חד-מיניים.
משנת 2010 עד 2013, לזר היה רב הקהילה היהודית בסטוקהולם, שוודיה.
לזר שימש כר מחנך ומרכז בית המקדש היהודי במקדש ישעיהו בפאלם ספרינגס, קליפורניה עד סוף 2018, אז הקים את "אור המדבר", ארגון המוקדש לפיתוח זהות יהודית רוחנית באזור פאלם ספרינגס.
לזר עבד לאורך השנים במגוון רחב של מסגרות חינוכיות כמו תל"י, מחנה רמה בקליפורניה וקנדה, כמו גם בתנועות הנוער נוע"ם ויהודה הצעיר.
הוא המנהל המייסד של עמותת רקמ"ה לפיתוח מנהיגות קהילתית רוחנית.
בעודו בסטוקהולם, מלבד מילוי תפקידו הקבוע בהובלת התפילה בבית הכנסת הגדול, לימוד וייעוץ של חברי הקהילה, לזר היה פעיל במען סיוע ודיאלוג בין-דתי.
בזכות גישתו לנושאים אלה, הופק סרט תיעודי עלילתי עליו בשנת 2013. "הרב החדש", העוקב אחר עבודתו של לזר בקהילה היהודית בסטוקהולם.
הסרט הופק ובוים על ידי אירן לופז וסטפן הנריקסון, והושלם בשנת 2017.
דוד לבקובסקי (1906–1991) היה צייר ישראלי יליד מזרח אירופה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, עלה לישראל והתיישב בצפת.
בציוריו הנציח את יהדות וילנה החרבה, ואף צייר את אנשי צפת ונופיה.
יצירותיו מוצגות במשכן לאמנות יהודית ע"ש דוד לבקובסקי במוזיאון יד לבנים שברמת גן.
דוד לבקובסקי נולד בניאבל שברוסיה הלבנה וכשהיה בן שנתיים עברה משפחתו לווילנה.
כילד וכנער הוא קיבל חינוך מסורתי ב"חדר" ובגימנסיה העברית ע"ש יוסף אפשטיין.
הוא השתלם עד 1924 במכללה לצבעות ולציור דקורטיבי.
כחבר באגודת "וילנה הצעירה" (יונג וילנע) במדור לסופרים ולציירים, הציג לראשונה בשנת 1922 בתערוכה של אמנים יהודים פולנים.
כעבור עשור, בשנת 1932 הסתנן לרוסיה ועבד כאמן תפאורות ב"גוסעט", התיאטרון היהודי של שלמה מיכואלס במוסקבה.
בשנת 1936, החל את לימודיו באקדמיה לאמנות בלנינגרד אבל לימודיו הופסקו ב-1937 משום שנחשד בפעילות אנטי-סובייטית.
ב-1940, התגייס לצבא האדום וכעבור שנה נשלח למחנה ריכוז בסיביר, שם שהה חמש שנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר השחרור מהמחנה בשנת 1946 עבר להתגורר בכפר על יד וילנה ושם עבד כמזכיר המוזיאון היידי.
כעבור שנתיים המוזיאון נסגר ולבקובסקי חזר להתפרנס מעבודות צבעות וציור שלטים.
באותה תקופה החל להקדיש את עבודותיו להנצחת יהדות וילנה החרבה.
בשנת 1988 הוקם המשכן לאמנות יהודית על שם דוד לבקובסקי, בבית יד לבנים ברמת גן ובו מוצגות עשרות מיצירותיו.
לאחר מותו, ללא ילדים, ביקש להוריש לעיריית צפת את ביתו ואת מרבית ציוריו כדי שיהפכו למוזיאון, אולם העירייה לא השכילה לקיים את צוואתו, פולשים נכנסו לדירתו ורבים מציוריו נהרסו.
לבקובסקי עלה ארצה ב-1958 ולאחר כשנתיים השתקע בקרית האמנים שבצפת עם רעייתו רבקה.
עד מותו חי לבקובסקי בצריף צנוע ודל בצפת.
רוב קרובי משפחתו נספו בשואה, והוא חש כי עליו להקדיש את שארית חייו להנצחת זכרם של החיים היהודיים שנמחקו באמצעות ציוריו.
לבקובסקי השתתף בתערוכות שונות, והקדיש את פעולתו האמנותית לתיאור העיירה היהודית שנחרבה וגם לתיאור נופיה ואנשיה של צפת וישראל.
יש קשר מיוחד בין ציוריו של לבקובסקי לסיפוריו של שלום עליכם, תמונות רבות שלו מתארות דמויות ואירועים ספרותיים מתוך יצירת הסופר.
בציוריו, ישנו ערבוב של וילנה היהודית עם העיירה הדמיונית כתריאליבקה של שלום עליכם.
במסגרת חגיגות מאה שנה להולדת שלום עליכם, הוקדשה בבית החייל בת"א תערוכה של ציורי לבקובסקי שכותרתה: "תערוכת דוד לבקובסקי: שלום עליכם – עולמו, החורבן, התחיה".
במבוא לקטלוג התערוכה מתאר דב סדן את יצירתו של לבקובסקי: "הצלת דיוקנה של קהילת ישראל כדרך שנקלטה בנפשו ובעינו של מי שגדל בה ומת בתוכה, וחי אותה כשהיא על תלה, וכשהיא על חורבותיה ובא להראותה, להיות מראיה כיד ושם כעיר ואם בישראל".
בכתבה שנתפרסמה לאחר מותו סיפר עליו אחד מידידיו כי "לבקובסקי לא מכר אפילו ציור אחד מציוריו, למרות שהיה להם ביקוש רב.
לאנשים ששאלו אותו על כך הוא השיב, כי הציורים שהוא מצייר שייכים לכלל, לעם היהודי, ולא יכול להיות שיהיו ברשותו של אדם אחד, כי הם שייכים לרבים ונעשו בעבור הרבים".
למד בחדר ובגימנסיה העברית "תרבות" בווילנה.
1924 בית הספר מטעם הילף דורך ארבעט (עזרה על ידי עמל), צבעי דקורטור ותפאורה, וילנה.
1935-37 השתלם באקדמיה לאמנות, לנינגרד
1960 תערוכת דוד לבקובסקי: שלום עליכם – עולמו, החורבן, התחיה, בבית החייל בתל אביב
1990 דוד לבקובסקי, תערוכת קבע במשכן לאמנות יהודית ע"ש דוד לבקובסקי ברמת גן (אוצרת דורית קדר)
1959 התערוכה הכללית של אמני ישראל לרגל שנת היובל החמישים לעיר העברית תל אביב, מוזיאון תל אביב
1960 התערוכה הכללית של אמני ישראל 1960, מוזיאון תל אביב
1962 התערוכה הכללית של אמני ישראל 1962, מוזיאון תל אביב 1963 התערוכה הכללית של אמני ישראל 1963, מוזיאון תל אביב
1967 אמני ישראל למען הביטחון, מוזיאון תל אביב לאמנות - ביתן הלנה רובינשטיין
1967 התערוכה הכללית של אמני ישראל 1967, מוזיאון תל אביב
1969 פסטיבל האמנות, ציור ופיסול 69, גני התערוכה, תל אביב
1972 תערוכה בבית שלום עליכם לצד קוקה לפידות, אלכסנדר בוגן ואמנים נוספים.
2005 אין עם חדש, אמנות ישראלית בנתיב האמנות היהודית: סקיצה היסטורית, זמן לאמנות - מרכז לאמנות ישראלית, תל אביב
הרב דוד לייבל (נולד בשנת ה'תשי"ד, 1954) הוא רב ישראלי חרדי המכהן כראש ישיבות 'המתיבתא - תורה ודעת' ו'משמר התורה', נשיא רשת הכוללים והקהילות אחוות תורה ומייסד מכללת JBH.
נולד בשטרסבורג שבצרפת לרב משה יואל, ראש ישיבת 'חכמי צרפת' בעיר אקס-לה-בן וראש קהילה בשטרסבורג.
בגיל צעיר עלה לישראל, למד בישיבת פוניבז' והיה לתלמידו של הרב שך ולמד איתו בחברותא מדי יום.
לאחר נישואיו (בשנת 1975) שימש כעורך בספר המפתח לרמב"ם בהוצאת שבתי פרנקל ובאנציקלופדיה תלמודית.
בשנת 1977 מונה למגיד שיעור בישיבת תורה ושלום בבני ברק, לאחר כשלוש שנים עבר לשמש כראש כולל במוסדות "אהל משה" בבני ברק ובמשך השנים מונה לנשיא המוסדות.
בשנת 1987 מונה לראש כולל בחסידות קרלין.
בשנת 1994 הקים את חברת 'לייבל אליאלי יהלומים בע"מ' למסחר ביהלומים, בבורסת היהלומים ברמת גן.
ללייבל אחות הנשואה לפילוסוף דניאל אפשטיין, תלמידו של עמנואל לוינס וממתרגמי ספריו.
רשת הכוללים 'רבי עקיבא איגר'
בשנת 1995 הקים כולל אברכים על שם רבי עקיבא אייגר.
בהמשך הקים מסגרות של 'כולל אברכים' נוספים בראשות תלמידיו כשהוא דואג למימונם ולתשלום המלגות.
ברשת הכוללים 'רבי עקיבא איגר' לומדים מאות אברכים ולה סניפים בירושלים, בני ברק, אלעד, חדרה ומודיעין עילית, וכן בשטרסבורג שבצרפת.
בשנת 2008 הקים את 'ישיבת רבנו חיים הלוי' שבה לומדים בעיקר בחורים מבוגרים ובחורי ישיבות מחוץ לישראל, בעיקר מצרפת.
בשנת 2011 לאחר התייעצות עם הרב אהרן לייב שטיינמן עודד את תלמידיו לפתוח מסגרות לימוד ערב לחרדים עובדים שבהן לומדים גמרא בעיון.
למיזם קרא בתחילה רשת כוללים "ר' שלמה אייגר" (על שם הרב שלמה איגר, בנו של הרב עקיבא איגר, שעסק בתורה וגם שלח ידו במסחר).
לרשת כ-90 סניפים בישראל, שבהם לומדים מדי יום כ-3,200 איש, אשר אינם מקבלים מלגה.
הארגון מארגן אירועים חברתיים לתלמידי הרשת ויוזם כנסים למשתתפים ולנשותיהם.
בכנס אחוות תורה שהתקיים ב-2018 בבנייני האומה בירושלים השתתפו נשיא מועצת חכמי התורה הרב שלום כהן, הראשון לציון הרב יצחק יוסף, הרב יצחק אזרחי, הרב משה יהודה שלזינגר ועוד עשרות רבני קהילות, ראשי ישיבות ואדמו"רים.
מנהיג הציבור החרדי הרב חיים קניבסקי שלח מכתב ברכה לבאי הכנס.
בשנת 2013 הקים מיזם עסקי שבו עובדים רק 6 שעות ביום, ובנוסף מקדישים כמה שעות ללימוד תורה.
מכללת JBH פועלת כעמותה ומטרתה להכשיר עובדים בהייטק, על מנת שיעבדו לאחר מכן בבית תוכנה שישלב לימוד תורה במסגרת העבודה.
המכללה נוסדה תחת השם "אברטק", אך נתקלה בתחילת דרכה בהתנגדות מתוך הממסד החרדי הליטאי בטענה שאין לשלב לימוד תורה עם לימודי חול ובשל השם 'אברטק' המורה על השילוב של "אברך" עם הייטק.
ביוני 2013 פורסם בעיתונים החרדים יתד נאמן והמבשר מכתבו של הרב ניסים קרליץ, עליו חתומים הרב שטינמן, הרב חיים קניבסקי והרב גרשון אדלשטיין, ובו נמתחה ביקורת על כוללים המשלבים לימודים אחרים: .
מנגד המיזם קיבל תמיכה מהרב מנחם מנדל שפרן.
בעקבות זאת הופרדו לימודי הקודש ושם המכללה הוחלף ל-JBH, ראשי תבות של Jewish Brain in HighTech (מוח יהודי בהייטק).
לאחר השינויים הרב לייבל קיבל הכרה בעיתון יתד נאמן ורבנים חרדים בולטים כתבו בשבחו.
כחלק מן החזון של מכללת JBH לשילוב חרדים בתעשיית הייטק נוסד בשנת 2014 בית התוכנה RAVTECH על מנת לספק השמה לבוגרי מכללת JBH.
סדר היום בבית התוכנה כולל לימודי תורה.
בית התוכנה עוסק בפיתוח אתרי אינטרנט, אפליקציות לטלפונים חכמים, וכן בדיקות תוכנה.
בשנת 2018 הכנסותיה של החברה עמדו על כ־8 מיליון שקל, והיא גייסה כ-4 מיליון דולר.
ישיבת 'המתיבתא - תורה ודעת'
באוגוסט 2023 נפתחה ישיבת "המתיבתא - תורה ודעת" מיסודו של הרב לייבל ובראשותו.
כפועל יוצא מהשקפת עולמו של הרב, דוגלת הישיבה בשילוב מיטבי של לימוד הגמרא המקובל בישיבות, לצד לימודים אקדמיים.
ערך נוסף בישיבה הוא לימוד תנ"ך, הלכה, חסידות ועולם החשיבה היהודי.
הישיבה ממוקמת במבשרת ציון, בתנאי פנימייה מלאים.
בספטמבר 2024 נפתחה ישיבת ההסדר "משמר התורה" מיסודו של הרב לייבל ובראשותו.
כפועל יוצא מהשקפת עולמו של הרב על חובתו של כל יהודי להשתתף בהגנה על עם ישראל, ובעקבות ההבנה כי לאור טבח שבעה באוקטובר נדרשים לוחמים רבים יותר, הקים הרב לייבל את הישיבה בה מתגייסים התלמידים לשירות צבאי במסלול של ישיבת הסדר לאחר הכנה רוחנית עמוקה.
ערך מרכזי בישיבה הוא רכישת ידע ועומק בשלל מקצועות התורה בשנות הלימוד בישיבה לפני ואחרי השירות הצבאי, בישיבה נלמדים בעיקר גמרא, תנ"ך, הלכה, חסידות ומחשבת ישראל.
הישיבה ממוקמת בירושלים, בתנאי פנימייה מלאים.
הרב לייבל מוסר שיעורים שבועיים בבית המדרש המרכזי בבני ברק, בבתי מדרשות נוספים בישראל ובאופן מקוון.
שיעוריו עוסקים במקרא, אמונה, מועדי ישראל וסוגיות בתלמוד.
שיעוריו וכתביו מועלים לאתר 'תבונות נט', לאתר קול הלשון, ולערוץ היוטיוב 'שיעורי הרב לייבל'.
על רקע פרוץ מלחמת חרבות ברזל והדיונים סביב גיוס בני הישיבות וחקיקת חוק הגיוס, פעל הרב לייבל להקמת החטיבה החרדית שהיא החטיבה הראשונה בצה"ל שמיועדת להתאמה מלאה לאורח החיים של הציבור החרדי.
לרב לייבל משנה העוסקת בלימוד פשטות המקרא ודקדוק בכל מילה ואות בטקסט, עיון בהקשר הדברים ובמקבילות בתנ"ך, לאור דברי חז"ל.
ספרו 'שיעורי הרב' כולל מאמרים לפי סדר פרשות השבוע על פי משנתו, כמו כן יוצא לאור מדי שבוע כתב עת בשם 'תבונות' (לשעבר 'פשטא') ובו מאמרים של הרב לייבל בתחום זה.
בלימוד התלמוד בבלי הוא מתמקד בשתי נקודות עיקריות: דקדוק לשון התלמוד ככלי להבנת הדברים, וההקפדה שלא לומר סברות בסוגיה אם אינן מתקבלות על דעתו של אומרן.
הוא הוציא לאור ספר בשם 'עומקא דשמעתתא' ובו מערכות מסודרות על סוגיות הש"ס המציגים אבני דרך למשנתו בלימוד.
הרב לייבל סבור שיש להכיר בחשיבות הלימוד בכולל, ובמקביל שמי שאינו מסוגל לכך ועליו לפרנס את ביתו צריך להקפיד על שמירת צביון החיים החרדי ועל לימוד תורה בעיון.
הוא מתנגד למצב בחלק מבתי האברכים החרדים, שבהם האישה היא המפרנסת העיקרית ואינה יכולה לגדל את ילדיה כראוי.
הרב לייבל הולך לאור דבריו של רבו מימי לימודיו בישיבת פוניבז', הרב שך, שקרא לכל מי שאינו לומד ללכת להתגייס לצה"ל ואף מוטלת על בחור שכזה החובה להתגייס כיוון שאחרת יש לו דין 'רודף' כלפי כלל עולם הישיבות.
בנאום שנשא בחודש סיוון ה'תשפ"ג, טען שגם חרדים היוצאים לשוק העבודה נוהגים "לכתחילה", ותמך בהקמת מוסדות חרדיים הכוללים לימודי ליבה לצד מוסדות שבהם לומדים תורה בלבד.
היומונים הליטאיים גינו את הנאום.
כשזמן קצר לאחר מכן פורסם על הקמת הישיבה בראשותו שתכלול לימודים אקדמיים, יצאו נגדה חברי מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
במכתב שהוציא בדצמבר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל טען, כי על אף שתורה מגנא ומצלא, לימוד התורה אינו מגן על אחרים אלא רק על הלומד, וכן אינו מגן מפני מוות, כמו כן כתב כי לימוד התורה אינו פוטר מנשיאה בעול המלחמה.
בעקבות דברים אלו התבטא עליו הרב דוב לנדו "כולם צריכים להיות כפופים לדעת תורה, ודעת תורה צריכה להישמע רק מאלו שיכולים לומר דעת תורה".
בשנת 2024 פורסם בעמוד השער של היומון החרדי "יתד נאמן" מכתבו של הרב דוב לנדו שבו הוא התבטא בחריפות נגד מוסדותיו ופועלו של הרב לייבל להקמת חטיבות חרדיות בצה"ל.
במכתב מודגש כי "הננו במחאה נמרצת ואזהרה כי כל השקפותיו הם רוח רעה וזרה בכרם בית ישראל, וכלל יוזמותיו ומעשיו כוונתם להזיק והם סכנה לעתיד עולם התורה".
בתגובה פרסם הרב לייבל מכתב, שבו מפורטות תרומותיו למניעת דרדור ברוחניות ופתיחת מוסדות לאברכים העמלים לפרנסתם.
דוד ליטבינוב (נולד ב-23 בספטמבר 1993) הוא מרים משקולות ישראלי.
ייצג את ישראל באולימפיאדת טוקיו 2020.
נולד להורים ילידי אוקראינה שעסקו בעבר בהרמת משקולות ובהרמת כוח, אביו איגור הוא בעל עסק עצמאי להובלות ואמו ויקטוריה ספרית.
בגיל 15 התגלה על ידי המאמן יורי אוזלינר והחל לעסוק בהרמת משקולות בצורה מקצוענית.
בשנת 2010 בגיל 17 השתתף בתחרות המקצוענית הראשונה שלו, אליפות אירופה עד גיל 17 בספרד.
בשנת 2013 זכה במדליית הארד באליפות אירופה לנוער.
בשנת 2020 זכה במדליית ארד בגביע העולם ברומא.
ליטבינוב קיבל כרטיס לאולימפיאדת טוקיו 2020 כחמישה ימים לפני טקס הפתיחה, לאחר שמרים המשקולות הברזילאי פרננדו רייס נפסל מהשתתפות מכיוון שנכשל בבדיקת חומרים אסורים.
בתחרות עצמה הוא סיים במקום ה-11 מתוך 12 עם תוצאה כוללת של 381 ק"ג.
במאי 2022 השתתף באליפות אירופה שם סיים במקום השישי (מתוך 13) תוך קביעת שיא ישראלי חדש של 220 ק"ג בדחיקה ו-406 ק"ג סך הכל.
דוד משה (מיכאל) לואיס (כ"ב בתשרי תש"י, 15 באוקטובר 1949 – ג' באב תשפ"א, 12 ביולי 2021) היה מוזיקאי, צייר, משורר, סופר סת"ם ואיש קבלה.
נולד ב־1949 בפאוריה, אילינוי, למשפחה יהודית מתבוללת.
אביו, נורמן לואיס גינזבורג (מרדכי), היה רופא עיניים, ואימו, אדלייד (חנה) לבית פיינברג, הייתה ציירת ושימשה כמזכירה בבית הכנסת הקונסרבטיבי בפאוריה.
הם היו דור ראשון של ילידי ארצות הברית, והוריהם היגרו לארצות הברית מוויטבסק ומפולין בתחילת המאה העשרים.
מגיל 10 החל לנגן בחצוצרה ועוד בילדותו נחשב לעילוי ולמוזיקאי מחונן.
בגיל 14 הצטרף לתזמורת העירונית של פאוריה כחצוצרן, ובמסגרתה הופיע ברחבי אירופה, ובגיל 18 התחיל ללמוד הלחנה וניצוח באוניברסיטת נורת'ווסטרן והצטרף לתזמורת הסימפונית של שיקגו כחצוצרן ראשון.
באוניברסיטה הוא הקים תזמורת וניצח עליה.
בתקופה זו הוא גם ניהל להקות שונות ששילבו מוזיקה קלאסית ורוק, מזרח ומערב, ואף הופיע עם הרכב כלהקת חימום לג'ניס ג'ופלין.
בתקופת לימודיו באוניברסיטה הוא פגש את סטיבן ספילברג, שהיה בתחילת דרכו, והם אף גרו ביחד תקופה קצרה כסטודנטים.
ספילברג הציע ללואיס לעבוד איתו כמלחין לסרטיו, אולם בתקופה זו בסוף שנות השישים, עם גל ההתעוררות הרוחנית שפקד את דור ילדי הפרחים בארצות הברית, החל לואיס לנדוד ברחבי ארצות הברית והדבר לא יצא לפועל.
הוא למד מוזיקה בכמה אוניברסיטאות, ניגן בתזמורות סימפוניות שונות והופיע רבות כנגן וכמנצח.
בשנת 1969 הוא הגיע למכללה הדומיניקנית של סן־רפאל (כיום האוניברסיטה הדומיניקנית של קליפורניה) בסן־פרנסיסקו והחל לעבוד שם במחלקה למוזיקה כמורה לחצוצרה.
בזמן שהותו שם הוא גם שימש כמלחין במנזר של המכללה ויצירותיו נוגנו בתפילות יום א במנזר.
בשנת 1970 עזב לואיס את המנזר בסן־פרנסיסקו וטס ללוס אנג'לס כשהוא נושא איתו חצוצרה, תיק בגדים ומעט כסף בלבד.
הוא נסע לאוניברסיטת קליפורניה לחפש מקום לינה ובדרכו עבר ליד בית חב"ד.
הוא לא הבין אז מה משמעות המקום, שכן עד אותה התקופה בחייו הוא כמעט שלא נחשף ליהדות; בילדותו לא קיבל שום חינוך יהודי למעט בתקופת בית הספר היסודי, מפגש שבועי בימי ראשון בבית ספר של יום א בבית הכנסת הקונסרבטיבי בפאוריה, ששם למדו את האותיות העבריות.
הוא ניגש אל החסיד חב"ד שהיה במקום ושאל אותו על מוזיקה חסידית.
החסיד הראה לו ספר של ניגוני חב"ד והציע ללמוד איתו חסידות.
לואיס החל להתקרב ליהדות, ובשנת 1973 עבר ללמוד בישיבת הדר התורה של חב"ד בברוקלין, ניו יורק.
כבר באותה שנה החל להפיק אירועי מוזיקה גדולים בחב"ד, אשר שיאם היה באירוע שנקרא "חוויה סימפונית חב"דית" (Chabad Symphonic Experience) שהתקיים בקולדן אודיטוריום (Colden Auditorium) בקווינס קולג' בהשתתפות אלפי חסידים.
לצורך האירוע נשכרה תזמורת המטרופוליטן אופרה, ולהפקתו חָברוּ מוזיקאים, אומנים ובמאי קולנוע.
על התזמורת ניצח לואיס, והוא שעיבד את היצירות המוזיקליות.
הרבי מלובביץ נתן את ברכתו לקונצרט ובעניינים שונים אף נועצו איתו בקשר לאירוע.
בשנת 1977 עלה לארץ, התחתן והקים משפחה.
בארץ המשיך לואיס לעסוק בנגינה ובהלחנה.
עד אמצע 1978 היה חצוצרן בתזמורת הסימפונית של ירושלים.
הוא עזב את התזמורת לאחר שנועץ ברב מרדכי אליהו, מפני שנאלץ לנגן בה יצירות ווקאליות נוצריות שנגדו באופן מובהק את אמונתו.
השתתף בהפקות מוזיקליות רבות של אומנים בארץ.
הקליט שני אלבומים של יצירות מוזיקליות תזמורתיות שכתב ועיבד: Sounds of Glory, בביצוע תזמורת כלי הנשיפה ממתכת של לונדון (London Brass) בניצוחו של ישראל אדלסון; "השער הנסתר", בביצוע חליל של עקיבא בן־חורין (2000).
עוד מיצירותיו המוזיקליות שבוצעו: "אבובו של משה", פרק רביעי לפסנתר, צ'לו ואבוב, מתוך האופרה "ירמיהו"; "איכה" לפסנתר, צ'לו, אבוב וקול.
הוא השאיר אחריו עוד יצירות כתובות רבות.
בשנת 2006 הוזמן לואיס על ידי הסוכנות היהודית לקבל את פניו של הדלאי לאמה בנגינה ובברכה בביקורו בארץ.
בשנותיו הראשונות בארץ התוודע לואיס לכמה מגדולי החכמים והמקובלים שהיו בירושלים ולמד מפיהם תורה וקבלה.
הוא היה משתתף קבוע בשיעורי זוהר שנמסרו מפי אבי-חמותו, הרב מולא יהושע עמרם, רבה הראשי של עדת יהודי אפגניסטן.
הוא למד בקביעות קבלה אצל חכם אברהם פטאל הלוי, חמיו של הרב עובדיה יוסף.
עוד היה בקשר עם הרב מרדכי שרעבי והרב יצחק כדורי, וכן היה בקשר קרוב עם הרב מרדכי אליהו.
בתחילת שנות השמונים נפגש עם המקובל הרב מרדכי שיינברגר.
הם החלו ללמוד באופן קבוע ובמשך כעשר שנים למד איתו ביחידות את תורת הרב אשלג, ואף קיבל ממנו הסמכה בכתב להוראת קבלה.
בארץ התמחה לואיס בכתיבת סת"ם.
כתב כעשרים ספרי תורה וכן עשרות מגילות מלוות בציורי שמן מרהיבים.
הרב משה בן־טוב, "רואה המזוזות", העיד עליו "שכל מזוזות שלו קדש קדשים".
איגרת הרמב"ן המפורסמת המוצגת מחוץ לבית הכנסת הרמב"ן שברובע היהודי היא מעשה ידיו.
מילדותו עסק לואיס גם בציור, ועם השנים התמקצע בתחום.
אימו הייתה ציירת ואביה היה צייר, וכך גדל כשאומנות זו נוכחת כל הזמן.
ללואיס מאות ציורי שמן, מים ורישומים בסגנונות מגוונים.
בשנותיו האחרונות נהג להכין את צבעי השמן לציוריו בעצמו.
ציוריו הופיעו בתערוכות רבות בירושלים ובארץ.
2022 "איחוי שברי המראה – רטרוספקטיבה", תערוכת יחיד, תיאטרון ירושלים
2017 "בפרטים הקטנים", תערוכת יחיד, ז'ראר בכר, ירושלים
2017 "במצדה", תערוכת יחיד, מצדה
2016 "דיוקנה של אָלֶף", תערוכת יחיד, עמק רפאים, ירושלים
2016 תערוכה קבוצתית, תיאטרון ירושלים
2015–2016 תערוכה, המגזין המקוון Features
2015 תערוכה קבוצתית, מרכז בגין, ירושלים
2014 תערוכה קבוצתית, סינמטק ירושלים
2013 תערוכה קבוצתית, היכל שלמה, ירושלים
2007–2012 תערוכות פרטיות בישראל, באירופה ובארצות הברית
1983 תערוכה קבוצתית, בית ציוני אמריקה, תל אביב
בין השנים 2013–2019 שימש לואיס בהתנדבות רב מרצה מטעם משרד התיירות.
הוא הרצה על היהדות בפני קבוצות ומשלחות של תיירים, אנשי דת ומנהיגים מרחבי העולם.
הוא אירח מאות קבוצות ומשלחות של נוצרים אוונגליסטים, פרוטסטנטים וקתולים, בודהיסטים, ואף מוסלמים ועוד.
בהרצאותיו דיבר לואיס על יהדות וקבלה, היסטוריה ודתות, ושילב תפילה וקטעי נגינה בחצוצרה, חליל ונבל.
עם פרוץ מגפת הקורונה ב־2019 הפסיקו להגיע קבוצות דרך משרד התיירות וההרצאות נפסקו.
לואיס השאיר אחריו חומר כתוב רב בקבלה, פילוסופיה ושירה.
לאחר פטירתו, בשנת תשפ"ב, הוציאו בתו וחתנו ספר שירה ואומנות פרי יצירתו בשם "דְּיוֹקָנָהּ שֶׁל אָלֶף".
רעייתו פנינה לואיס היא נכדתו של הרב מולא יהושע עמרם, רב הקהילה האפגנית בירושלים, בעלת תארים שנִיים בביוכימיה ובמנהל עסקים, הקימה וניהלה מספר עמותות המקדמות שכבות מוחלשות בחברה.
להם שישה ילדים: רחל גוטמן, מדריכת כלות ומנחה למיניות בריאה ומוגנות; הודיה לואיס־אייזנברג, אומנית רב־תחומית המתגוררת בפלורידה; אריאל, סופר סת"ם ובונה חלילי ברוק; חבצלת לואיס־חן, סופרת ומשוררת; שריה, מתמטיקאי ואיש היי־טק; דבורה לאה, אדריכלית ואומנית.
ללואיס אח אחד, ריצ'רד, ד"ר לחינוך מיוחד, המתגורר בקליפורניה.
הרב דוד לוי (נולד בשנת ה'תש"ט) הוא מראשי ישיבת פוניבז'.
קודם לכן שימש כר"מ בישיבת פרי עץ חיים ובישיבת רבינו חיים עוזר.
נולד לשמואל יצחק ורבקה, ניצולי שואה שעלו מצ'כוסלובקיה.
גדל ביישוב בני ראם שהוריו היו ממקימיו.
למד בבית הספר בקיבוץ חפץ חיים הסמוך למקום מגוריהם.
בהמשך, עבר ללמוד בבני ברק, כשהוא מתגורר בפנימית בתי אבות של ישיבת פוניבז'.