tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2013 "ארטיפקט" (תערוכה זוגית עם יונתן אופק) ,סדנאות האמנים, ירושלים.
2013 "מאחורי היער", גלריה פלורנטין 45, תל אביב.
אוצרים: גילת נדיבי ואמיר שפט
2012 "דפוסי התנהגות", סדנת הדפס, ירושלים.
אוצרים: אירנה גורדון ואריק קילמניק
2011 "רפאים", גלריה טבי לאמנות, תל אביב.
אוצרים דנה גילרמן ושגיא רפאל.
2011 ,השתתפות ביריד האמנות ATR PRIVIEW BERLIN במסגרת גלריה טבי.
תערוכה קבוצתית של קבוצת "קרע", גלריה מאי-מוסררה, ירושלים.
2010, "להתחיל מחדש", גלריה טבי לאמנות, תל אביב.
אוצרים: דנה גילרמן ושגיא רפאל.
2009 ,תערוכה קבוצתית להשקת גיליון קרע 1, הקצה, ירושלים.
2009, תערוכה קבוצתית להשקת גיליון קרע 2, הקצה, ירושלים.
2009, "הניידת", תערוכה ניידת של קבוצת קרע, ירושלים.
2007, תערוכה לזוכי מלגת "גילוי שם" הכט מרכז לאמנות, אוניברסיטת חיפה.
2025, "אֵלֶּה כָּרֶגַע חַיַּי", גלריית בית אבי חי בירושלים, אוצרים: עמיחי חסון וריקה גרינפלד ברנע.
2014 "מכירת חיסול" הצגת אמנות עכשווית בין המוצרים בסופרמרקט, ירושלים
שלושה ימי אירוע אמנותי רב תחומי, מכון הסיבים הנטוש, ירושלים.
אוצרות: אלעד ירון וקבוצת בית ריק.
2011 "בית ריק" אירוע אמנותי בן יום אחד במלון "הנשיא" הנטוש, ירושלים
2011 "מחוץ לדלת הראשית", פרפורמנס של רישום ושירה של קבוצת קרע, מוזאון על התפר, ירושלים
2009-11 עריכה ואוצרות במסגרת קבוצת קרע – גיליונות "קרע" 1,2,3. הוצאת גיליונות רחוב, פעולות והתערבויות שונות בשירה ורישום במרחב הציבורי, ירושלים.
2004 השתתפות בגיליון "הערת שולים 7" של קבוצת סלה-מנקה.
מידג' דקטר הייתה סופרת, פובליציסטית, עורכת עיתונות ועיתונאית יהודיה-אמריקאית נאו קונסרבטיבית, אנטי פמיניסטית.
דקטר נולדה בסיינט פול, מינסוטה, ב-1927, אחת משלוש בנותיו של זוג יהודי - הארי רוזנטל ורוז (לבית קלמנסון).
אביה היה סוחר במוצרי ספורט.
כבר בעת לימודיה בתיכון עבדה, וכתבה למגזין הספרותי של בית הספר.
למדה כשנה, אך לא סיימה תואר ראשון באוניברסיטת מינסוטה.
בת 19 עברה לניו יורק, ולמדה כשנתיים בבית המדרש לרבנים באמריקה, השייך לזרם יהדות קונסרבטיבית.
ב-1947, כשהייתה בת 20, ותוך כדי לימודיה נישאה למשה דקטר (1921–2007), לימים עורך עיתונות ופעיל יהודי ידוע למען היתרי יציאה ליהודי ברית המועצות.
מנישואין אלה נולדו לה שתי בנות, אחת מהן רייצ'ל אברמס (1951–2013), סופרת, פובליציסטית ואמנית ידועה בזכות עצמה.
כעבור שבע שנים השניים התגרשו.
למדה זמן קצר באוניברסיטת ניו יורק וב-1949 החלה לעבוד כמזכירתו של רוברט וורשו (1917–1955), אחד העורכים של הקומנטרי, שהוקם ארבע שנים קודם לכן כירחון ליברלי של הקהילה היהודית האמריקאית.
דקטר הפכה לחלק מהחוג האינטלקטואלי הליברלי היהודי שהיווה את מערכת הירחון וכשהחלה לכתוב בעצמה, הן ב"קומנטרי" והן מעל במות אחרות ובמשך למעלה מעשור, הביעה דעות ליברליות.
באמצע שנות החמישים הגיע לקומנטרי נורמן פודהורץ, שהיה החל מ-1956 לבעלה השני וממנו נולדו לה שני ילדים, ג'ון פודהורץ והעיתונאית ובעלת הטור רותי בלום .
ב-1960 נורמן פודהורץ מונה לעורכו של הירחון והפך אותו בהדרגה לשמרני יותר ויותר.
בתקופה זו החלה גם כתיבתה של דקטר, לנטות יותר ויותר לכיוון השמרני ובעיקר לניציות מבחינה מדינית-ביטחונית כנגד ברית המועצות.
במקביל לכתיבה ובמשך למעלה מעשרים שנה עבדה כעורכת עיתונות במגזינים Midstream , קומנטרי (Managing Editor), הארפר'ס, Saturday Review (Managing Editor) וכן במכון הדסון.
עוד במקביל עבדה דקטר גם כעורכת ספרותית במספר הוצאות ספרים, האחרונה שבהן Basic Books .
ב-1981 ייסדה דקטר, יחד עם דונלד ראמספלד את הוועד למען העולם החופשי .
ועד זה היה מרכז חשיבה נאו קונסרבטיבי ידוע, ובו לקחו חלק רבים מראשי הנאו קונסרבטיבים של אותה תקופה, בהם ג'ין קירקפטריק, לשק קולקובסקי, אירווינג קריסטול, סימור מרטין ליפסט, טום סטופארד, ג'ורג' ויל, אליוט אברמס, מייקל לדין, ריצ'רד פרל, פול וולפוביץ' ועוד.
במשך כעשור, עד נפילת חומת ברלין ובעקבותיה התפרקות ברית המועצות הייתה דקטר יו"ר משותפת של גוף זה יחד עם רמספלד.
דקטר הייתה גם, יחד עם זביגנייב בז'זינסקי, דיק צ'ייני, ג'ון מקיין, הסופר טום קלנסי ועוד, בין ראשי "קרן ג'יימסטאון" , שהוקמה במטרה לסייע לעריקים מברית המועצות.
במקביל כיהנה גם בחבר המנהלים של Nicaraguan Freedom Fund,, Jewish Policy Center , ועוד שורת ארגונים שמרניים או ניציים נוספים.
עם נפילת ברית המועצות וסגירתו של "הוועד למען העולם החופשי" העבירה דקטר את מרכז הכובד של פעילותה יותר לתחום החברתי ופחות לתחום המדיני.
בתקופה זו היא הצטרפה ל"מכון לענייני דת וחיים ציבוריים" (Institute of Religion and Public Life), בו הייתה עמיתה בכירה בשנים 1990–1995 וכן כיהנה כחברת מועצת המנהלים או הנאמנים של הארגונים השמרניים Softer Voices, Philadelphia Society , Independent Women's Forum, קרן הריטאדג' ועוד וכחברה במכון הובר, מכון הדסון ועוד.
ב-1997 הייתה בין מייסדי מרכז החשיבה הנאו שמרני החדש של ויליאם קריסטול ורוברט קגן, פרויקט המאה האמריקאית החדשה , יחד עם שורה ארוכה של חוקרים ופובליציסטים נאו קונסרבטיבים אחרים.
לא פחות מעשרה מהמייסדים (אף כי לא דקטר עצמה) הצטרפו בהמשך לממשל הנשיא ג'ורג' בוש (הבן).
ב-2003 זכתה במדליית מדעי הרוח האמריקאית ובמשך השנים גם בפרסים נוספים, בהם פרס סידני הוק ופרס American Liberty Award, שניהם ב-2013, פרס Clare Boothe Luce Award, ב-2012 ועוד.
מִיגָלוֹמוֹרְפָה (שם מדעי: Mygalomorphae; מילולית: "צורת חדף"; בעבר נקראה Orthognatha) היא אינפרא-סדרה של עכבישאים מתת-הסדרה אופיסתותלה והיא אחת משתי האינפרא-סדרות בתת-הסדרה לצד הקבוצה ארנומורפיה.
בני קבוצה זו מכילים פחות מינים, אך רובם גדולים יותר ובעלי ניבים (כליצרות) בולטים ומעוקלים קדימה.
מרבית המינים בעלי גוף כבד הבולט בעיקר אצל הפרווניתיים, הגדולים שבעכבישים וחלקם גם מכוסים בשערות צורבות לאורך גופם.
לעומת זאת הם מפיקים קורי עכביש קטנים וחלשים יותר משל הארנומורפים.
עכבישים אלה צדים בשיטות שונות, לרוב במארב לטרף מתחת לעלים או סלעים.
ניביהם הגדולים עוזרים להם להחדיר ארס לתוך גוף טרפם ולהרוג אותו מהר.
אחרים משתמשים ב"דלת מלכודת", בדומה לליפיסטידיים ועטים על טרף שדורך על הדלת הלא-נראית.
המינים הגדולים ביותר ובראשם תראפוזה בלונדי, הכבד שבעכבישים שמגיע לרוחב 30 סנטימטרים ומשקל של 170 גרם, יכולים להרוג גם חולייתנים קטנים כמו עופות, זוחלים ומכרסמים קטנים.
הארס של רוב חברי הקבוצה חלש יחסית מכדי לפגוע באדם, למעט יוצאי דופן בודדים כמו עכבישי משפך אוסטרליים.
משפחה עכבישי משפך אוסטרליים (Atracidae)
מיגלין היה דמות בדיונית מהלגנדריום של הסופר ג'.ר.ר.
מיגלין היה עלף, בנם של אאול "העלף האפל" וארד'ל, בתו של פינגולפין.
הוא חי בתקופת העידן הראשון בארץ התיכונה והיה אדון בממלכת העלפים הנסתרת, גונדולין.
שמו נודע לשמצה בשל בגידתו בעלפים והסגרת מיקומה של העיר הנסתרת, גונדולין לידי שר האופל מורגות.
ארד'ל עזבה את גונדולין כדי לשוטט בשאר מחוזות בלריאנד, ובהגיעה ליער נן אלמות שבדרום הארץ, היא פגשה את אאול ונשארה איתו, ובסופו של דבר ילדה את מגלין.
אאול העניק לילדו את השם מגלין כשהיה בן שתים עשרה.
אמו סיפרה לו על גונדולין ועל אנשיה במהלך כל ילדותו והוא כמה לראות את קרובי משפחתו בעיר הנסתרת.
עד מהרה הוא ואימו התעייפו ונמלאו אי שביעות רצון מחייהם הבודדים והמסוגרים בנן אלמות וקרירותו של אאול כלפי העולם החיצון.
כשארד'ל החליטה לבסוף לעזוב את אאול, היא לקחה את בנה (שגנב את חרבו של אביו, אנגוויר, אשר חושלה מברזל מטאורי) וחזרה לגונדולין.
עם זאת, אאול עקב אחריהם, והחליט בפני טורגון, להרוג את מיגלין באמצעות חץ מורעל, אך במקום זאת פגע בארד'ל, ארד'ל מתה מפצעיה, ואאול הושלך אל מותו מחומות העיר.
מיגלין היה כעת יתום, אך טורגון טיפל בו בכבוד, ומגלין למד והחכים רבות.
הוא הפך לנסיך עלפים שזכה להערכה רבה, ואף הוביל את ביתו האצילי.
הוא מצא מרבצי מתכות עשירים ברכס הרי אכוריאת המקיפים את העיר וחישל כלי נשק מפלדה החזקים יותר ממה שנראו אי פעם בעבר.
המכרה שלו באכוריאת נקרא אנגבר, "מכרה הברזל".
בנירנית ארנודיאד סירב מגלין להישאר מאחור כעוצר, ויצא לקרב עם טורגון.
השער השביעי והאחרון של גונדולין, השער הגדול של הפלדה, היה יצירתו של מגלין.
אף על פי שמגלין היה אחד הגבירים של גונדולין, רצונו הגדול היה לקחת את בתו של טורגון יידריל להיות לאשתו.
אך רצונו היה לשווא, מכיוון שיידריל הייתה בת דודו מדרגה ראשונה, וככזה נחשבה על ידי סיעת העלפים כשארת בשר קרובה מדי של מיגלין מכדי לאפשר כל קשר רומנטי.
בנוסף, יידריל הייתה מודעת היטב למחשבותיו של מיגלין לגביה ובזה לו על כך.
כשבא טואור, כשהוא נושא את אזהרתו של הולא אולמו מפני הסכנה לגונדולין, עמד מגלין על ימינו של טורגון וטען כנגד טואור.
טיעוני הנגד שהעלה מיגלין שיכנעו את טורגון שלא לעזוב את גונדולין למרות אזהרותיו של אולמו, שבסופו של דבר הביאו לשחיטה כמעט מוחלטת של אנשי העיר.
שבע שנים אחר כך נישאו טואור ויידריל, ולהם נולד בן, אארנדיל, מה שהגביר עוד יותר את שנאתו של מגלין.
זמן מה לאחר מכן, מיגלין נלכד על ידי אורקים כשחיפש אחר מתכות מחוץ להרים המקיפים.
הוא הובא לאנגבנד ונלקח לפני מורגות בעצמו, שידע שמגלין שוכן בגונדולין ורצה מאוד לדעת היכן מיקומה.
הוא איים על מיגלין בעינויים בלתי נסבלים, ואף על פי שמגלין לא היה חלש רוח, הוא נכנע למורגות והסגיר את מיקומה וחולשותיה של העיר גונדולין בתמורה לחירותו.
מורגות שמח מאוד להשיג מידע זה וכדי לעודד את מגלין ולהבטיח גם את שתיקתו וגם את עזרתו, הבטיח לו מורגות גם את שלטון העיר וגם את ידה של יידריל לאחר שטורגון יופל.
מגלין הסכים בשקיקה לעסקה זו.
לאחר מכן שחרר אותו מורגות והוא שב לגונדולין ללא חשד.
כשצבא מורגות הסתער על העיר והכריע אותה, מגלין ניסה לקחת את יידריל, אך נתקל בטואור ונלחם עמו על החומות.
אך טואור גבר, והשליך אותו מהקיר אל מותו.
מיגלין היה בן רק 190 במותו, צעיר יחסית לעומת מנייני השנים של העלפים.
איון (Îon) היה השם הפרטי שניתן למייגלין, על ידי אביו אאול, שפירושו פשוט 'בן'.
שמו המאוחר והנפוץ "מיגלין" פירושו "מבט חד" בסינדרין, כאשר מיג (בקווניה מאיקה - Maika) פירושו "חד, נוקב" ולין שמשמעותו "ברק".
בלידתו העניק ארד'ל בחשאי למיגלין את שמו: "לומיון" (Lómion), שמשמעותו "ילד הדמדומים" בלשון קווניה.
מיגנוט דבבה דאדה (באמהרית: ምኞት ደበበ; נולד ב-2 בספטמבר 1995 בארבה מינץ' שבאתיופיה) הוא כדורגלן אתיופי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת סנט ג'ורג' אדיס אבבה מליגת העל האתיופית ובנבחרת אתיופיה.
דגנצ'או שיחק במועדונים דבביט, אדאמה סיטי ואווסה סיטי מליגת העל האתיופית.
ב-16 בספטמבר 2021 חתם בסנט ג'ורג' אדיס אבבה מליגת העל האתיופית.
ב-26 באוגוסט 2021 ערך דבבה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אתיופיה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת סיירה לאון במשחק ידידות.
אגם מיגלזה (ידוע גם בשם Großer Müggelsee, "האגם הגדול") הוא אגם טבעי בפרברים המזרחיים של ברלין, עיר הבירה של גרמניה.
זהו האגם הגדול מבין אגמי ברלין לפי שטח, עם שטח של , אורך של .
האגם נמצא ברובע טרפטו-קפניק בברלין.
האגם עצמו הוא בעומק בנקודה העמוקה ביותר שלו.
בקצה הדרומי שלו יש גבעות הנקראות 'Müggelberge', שגובהן ; הם נוצרו במהלך הפליסטוקן (כשקע קרחוני, שנותר בקרחון ווייכסלי).
על מה שמכונה 'קלינר מיגלברג', נבנה ה-'Müggelturm' (מגדל) המתויר והפופולרי, הראשון ב-1889 (נהרס בשריפה ב-1958), והנוכחי ב-1960/61. מהמגדל נשקפים נופים נרחבים של האגם והיערות על רקע קו הרקיע של ברלין.
נהר השפרה זורם לתוך האגם דרך ה-Kleiner Müggelsee הקטן יותר, ששטחו רק .
מפעל המים של פרידריכסהגן על הגדה הצפונית של ה-Müggelsee שואב את רוב מימיו מהאגם.
ישנם גם בארות עמוקים רבים הממוקמים בסמוך לגדות, והם מוזנים בעיקר מהאגם וחלק קטן מהם ממי התהום.
הנגזרת המסורתית ממוגילה סלאבית נפוצה = "קבר, גבעת קבר, גבעת אדמה" נדחתה על ידי שלימפרט כלא עמידה.
מקור פרה-סלאבוני, גרמני משורש פרוטו-הודו-אירופי סביר יותר: migh-, mighla = "ערפל, ענן": בהולנדית miggelen = "טפטוף".
ניתוחים אומרים כי החלק "היים" של המילה מקורו בסביבות 1750 על ידי מתיישבים מהפאלץ ממולדתם אודרנהיים, לפי שלימפרט.
בדצמבר 2013, אגם על הירח טיטאן של שבתאי נקרא רשמית על שם אגם Müggelsee על ידי האיגוד האסטרונומי הבינלאומי.
אגם זה מורכב ממתאן נוזלי ואתאן, והוא ממוקם ב-84°26 N ו-203°30 W על ירח טיטאן.
מִיגֶלטוּרְם הוא יעד פופולרי לטיולי יום ברובע קופניק, בדרום מזרח ברלין, גרמניה.
הוא ממוקם מדרום לאגם מיגלזה בגבעות מיגלברג.
בשנת 1880 הקים קרל שפינדלר, הבעלים של מפעל הכביסה והצביעה של קופניק W.
Spindler (ומקור השם של השכונה Spindlersfeld), מגדל תצפית מעץ בגובה 10 מטרים, בשם Spindlerturm, על גבעת מיגלברג הקטנה.
בגלל גובהו הנמוך הנוף ממנו היה מוגבל ולכן משך רק מעט מבקרים.
בשנת 1889 השקיע ספינדר 40,000 מארק כדי להגביה את המגדל לגובה 27 מטרים בסגנון ארכיטקטוני המזכיר פגודה.
למגדל בסיס ריבועי באורך 5 מטרים, שהצטמצם ל-4.2 מטרים בגובה המסעדה ול-2.8 מטרים בגובה קומת התצפית.
גם מגדל זה היה בנוי מעץ והייתה לו חזית רעפים.
המגדל אפשר כעת תצפית פנורמית למרחק של עד 50 ק"מ, כולל נוף היער והאגמים של האזור, וקו הרקיע של ברלין.
הוא נפתח לציבור ב-1 באפריל 1890, ועד מהרה הפך, יחד עם המסעדה, ליעד טיול פופולרי, אשר זכה בשנת הפעילות הראשונה שלו, לכ-52,000 מבקרים.
בשנת 1924 רכש האדריכל וולטר וויכלהאוס את המגדל.
בשנים הבאות הוא בנה כמה מבנים לצד המגדל שכללו מסעדה חדשה, מטבח ודירה לעצמו.
במהלך עבודות חפירה עבור מבנים חדשים אלה נמצאו שרידים פרהיסטוריים.
ב-1926 נבנתה מול המגדל מרפסת חדשה עם אולם גדול.
כאן הציגו Wichelhaus ומוזיאון Märkisches אוסף שכותרתו "Geschichte des Müggellandes und der מיגלברג" ("ההיסטוריה של אזור Müggel and the Müggel Hills") ובו חפצים פרהיסטוריים מאזור מיגלברג.
המבקרים יכלו ללמוד על התרבות של התושבים המקומיים בתקופת האבן, תקופת הברונזה ותקופת הברזל, כמו גם על שבט Sprewanen, שבט סלאבי שחי בצפון מזרח גרמניה.
פריט מפורסם בתצוגה היה שן טוחנת של מממותה.
חלק אחר של התערוכה סיפק את הראיות לכך שהיה בעבר אולם גדול ב־Kleiner מיגלברג ששימש כנראה לשבט מקום פולחן.
בשנת 1928 נבנו שני גרמי מדרגות במעלה ה-Kleiner מיגלברג.
בשנת 1942 הועברו חפצי המוזיאון למסעדת Schmetterlingshorst, שם ניתן היה לצפות בהם וגם באוסף הפרפרים המפורסם בעולם של בעל המסעדה.
שני האוספים הושמדו בהפצצות במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1945, עם התקרבות הצבא הסובייטי לברלין, הוכרז המגדל כאובייקט צבאי ושימש כמגדל שידורי רדיו וכן עמדת תצפית ליחידות ארטילריה.
כפי שקרה בנקודת התצפית של ביסמרק על Großer מיגלברג הסמוך, מגדל Müggel היה אמור להיות מפוצץ על ידי חיילים גרמנים לפני הגעתו של הצבא הסובייטי המתקדם.
בעל מסעדת המגדל וולטר וויכלהאוס מנע את ההרס על ידי חיתוך הכבל החשמלי המוביל לחומרי הנפץ.
לאחר המלחמה נפתחה מחדש המסעדה, ובשנת 1956 השתלטה HO Köpenick (ה-Handelsorganisation "ארגון המסחר", או HO היה עסק קמעונאי לאומי בבעלות הממשל המרכזי של אזור הכיבוש הסובייטי בגרמניה) על הפעלת מתחם מגדל Müggel.
בינואר 1957 נסגר מגדל Müggel בגלל היותו רעוע ולא בטיחותי; בחודש שלאחר מכן הוחלט לייצב את המגדל באמצעות בסיס חדש ותוספת של מבנה מסבך פלדה.
ב-19 במאי 1958 נשרף המגדל כליל, ככל הנראה הגורם לכך היה ריתוך במהלך השיפוץ.
באותה שנה (1958) השיקה ה־Berliner Zeitung תחרות אדריכלות לבנייה חדשה, שלה הוגשו 32 עיצובים.
אלה הוצגו לציבור באוגוסט 1958 בעיריית קופניק וחודש לאחר מכן בביתן העיתון בתחנת הרכבת פרידריכשטראסה.
דעות המבקרים בתצוגה שנכתבו בספר שיועד לכך איששו את בחירתם של השופטים בתחרות.
ההצעה של קולקטיב סטודנטים מה- Kunsthochschule Berlin-Weißensee בראשות יורג שטרייטפארט, זיגפריד ואגנר וקלאוס וייסהאאפט זכתה בתחרות, ולאחר שינוי היא היוותה את הבסיס לבנייה החדשה.
במקור תוכנן למגדל בסיס סגלגל, אך התכנית שונתה לצורה הריבועית של היום מטעמי עלות.
אבן היסוד הונחה ב-6 באוקטובר 1959 וב-20 באוגוסט 1960 נחגגה חנוכת המבנה.
המגדל נפתח בערב השנה החדשה, 31 בדצמבר 1961. בניית מגדל Müggel החדש נתמכה באופן משמעותי על ידי הציבור ובתרומות.
כחלק מיוזמתה של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית הקוראת לעבודת צדקה התנדבותית ("Nationale Aufbauwerk"), הציבור תרם 130,000 מארק ו-3,700 שעות עבודה.
נבנה מגדל בטון מזוין בגובה 29.61 מטרים ובו תשע קומות עם חלונות פנורמה וקומת תצפית אליה ניתן להגיע ב-126 מדרגות.
יחד עם מבני העזר שלו הוא משקף גישה אדריכלית מודרנית, בשונה מהאקלקטיות של הבנייה הקודמת, ומהווה דוגמה מוקדמת לארכיטקטורת DDR בסגנון הקלאסיציזם הסוציאליסטי.
אזור הגסטרונומיה כולל מסעדה, טברנת יין וטרסות שמש.
המגדל החדש הפך שוב למוקד משיכה לאוכלוסיית ברלין במיוחד בחגים, עם ממוצע של 240,000 מבקרים בשנה.
היעדר השקעה מספקת בתחזוקה פוגעת באזור.
בשנת 1996 שופץ המגדל עצמו במלואו במימון האיחוד האירופי בהיקף של מיליון מארק, אך נותרה עוד עבודה לעשות.
בחלון המסעדה נמצאת נקודת הטריאנגולציה "מסדר 1 מיגלברג", החשובה לגיאודזיה של ברלין והגרמנית שכן היא מגדירה את נקודת האפס של רשת הקואורדינטות עבור מפות טופוגרפיות של ברלין.
האבן היא גם אנדרטה לזכר יוהאן ג'ייקוב באייר (1794–1885) שנולד ב-Müggelheim והיה בעל תפקיד בקביעת קואורדינטות דרגות אורך וקווי רוחב במרכז אירופה.
מאחר שהאבן ומיקומה המדויק כנקודת מדידה מוגנים, לא ניתן להזיז אותה ללא הסכמת הסנאט של ברלין (Senatsverwaltung für Stadtentwicklung).
בשנת 1995 העיר ברלין הפכה לבעלים של האזור ומאז מחוז קופניק מנהל אותו.
בשנת 2000 פורסמו מכרזים בחיפוש אחר משקיע לפיתוח ותחזוקת האזור.
ההצעות כללו בניית בית מלון, מסעדה ושיפוץ מקורות המים והכוח, אך לא התקבלו מסיבות שונות.
בשנת 2007 נמכר הנכס למשקיע.
מידד גיסין (7 במרץ 1934 - 22 במאי 2022) היה איש ציבור בראשון לציון שעסק בענייני בריאות.
ואת שירותו הצבאי עשה בחיל הים.
נולד בשנת 1934 לאביו דב גיסין ואמו רוזה שושנה, למשפחה מוותיקי ראשון לציון.
למד יחד עם אחיו התאום אלדד במושבה.
עבר קורס מורי התעמלות בימק"א ירושלים ונעשה אחראי על ההתעמלות ב"מכבי" ראשון לציון.
גיסין גם שיחק בנבחרת ההוקי של הקבוצה.
התגייס לחיל הים ובשנת 1956, בעקבות מבצע קדש, השתתף בהפלגה ההיסטורית מסביב לאפריקה, בפריגטה אח"י משגב (ק-30) במטרה לפתוח את מצרי טיראן לשיט ישראלי.
שירת באוניות אח"י מבטח (ק-28), אח"י חיפה, אח"י יפו (ק-42), היתושים בעין גדי, אח"י מעוז, וזירת ים סוף בשארם א-שייח'
גיסין שירת במילואים על אוניות חיל הים עד שנת 1988 וכאיש צוות השתתף בכל מלחמות ישראל.
לאחר שחרורו מהשירות הסדיר, בשנת 1955, עבד גיסין בבית הקירור המשפחתי בראשון לציון.
גיסין היה בעל משאית וחבר בחברת הובלה "מסילות ראשון לציון".
משנת 1957, עבד גיסין בחברת "פז גז" ברמלה.
מידד גיסין מתנדב ב וכיהן כנשיא ארגון בעלי הסטומה וכיושב ראש "צב"י" - צרכני בריאות ישראל, ארגון גג של ארגוני החולים.
בשנת 2016 התנדב מידד, לכהן כחבר בוועד המנהל של עמותת חיל הים.
6 שנים הוביל מידד את תחום הבריאות בעמותה ופעל רבות לסייע לחברים בתחום מיצוי הזכויות הרפואיות ממוסדות ורשויות.
בשנת 2018 מתוך הבנה שהחינוך הוא אבן דרך להצלחה בחיים, ביקש מידד בשם אשתו דליה גיסין לתרום מדי שנה מלגת לימודים בגובה 4,000 ש"ח במסגרת תחרות מלגות סיוע לילדי ונכדי חברי עמותת חיל הים.
בשנת 2008 קיבל גיסין "מגן שר הבריאות" למתנדבים מצטיינים.
בשנת 2013 הוצב גיסין במקום השני ברשימת הגמלאים גיל - גמלאי ישראל לכנסת, לבחירות של הכנסת התשע עשרה.
בשנת 2016 זכה גיסין בתואר "איש השנה" של ארגון ליונס.
בשנת 2018 קיבל גיסין אות הוקרה על מפעל חיים מטעם האגודה למלחמה בסרטן.
גיסין נישא לדליה ממשפחת בנארי ונולדו להם שלושה ילדים:
הבן הבכור עופר שלמה גיסין נולד בשנת 1959.
הבן השני אמיר גיסין ששירת במגוון תפקידים דיפלומטיים ונעשה מנכ"ל מכבי העולמית
השלישי שי גיסין, אשר הקים יחד עם אחיו עופר שלמה גיסין את אתר תפוז אנשים.
ב-22 במאי 2022 הלך מידד גיסין לעולמו ונקבר בבית העלמין הישן בראשון לציון.
מיגליטוס (בספרדית: Miguelitos) הוא סוג של בצק עלים במילוי שמנת, שניתן להתייחס אליו גם כעוגה.
מקור המאפה בעיר הקטנה לה רודה, בקסטיליה-לה מנצ'ה, ספרד.
מנואל בלנקו, היוצר של הקינוח המתקפל הזה, נולד בלה רודה ב-1925. לאחר שהיה חלק מהצבא בשנת 1960 הוא נדד למקום בשם פמפלונה שם נוצרה יצירת המופת שלו.
השם מיגליטו (או מיגליטוס ברבים) הגיע לאחר שהחליט לתת לחברו מיגל את הביס הראשון ביצירתו; משם השם התקבע.
La Roda de Albacete התחילה להיות מוכרת ברחבי ספרד עם קונדיטורים שונים שיצאו ממנה, מה שגרם להתפשטות הקינוח.
מדובר בעוגה מסורתית פשוטה למדי המורכבת מבצק עלים רך עם מילוי דמוי חביצה קרמית, עוגה מתקלפת לשכבות (3-2 פעמים) ומכוסה באבקת סוכר.
ניתן למלא אותה בשוקולד חלב, מריר ולבן יחד עם הקרם המקורי.
את כל הקינוח ניתן להגיש חם או קר.
הגדלים נוטים להשתנות בהתאם להעדפת הקונדיטורים.
בקסטיליה-לה מנצ'ה, מיגליטוס ידוע גם כמוגש עם כוס "קפה קון לצ'ה", כלומר "קפה עם חלב" או "קפה הפוך" עם קפה אספרסו חזק וחלב מחומם ביחס זהה.
מיגליטוס יכולים להיעשות בדרכים רבות ושונות, ונוטים להיות יותר כהעדפה אישית.
מידות ומשקלות על פי פקודת המשקולות והמידות, 1947, ופקודת סדרי השלטון והמשפט, תש"ח-1948.
חוק זה, שמסדר את המשקלות והמידות כך שיהיו אחידות וידועות, עולה בקנה אחד עם האיסור להחזיק מידה ומשקל שאינו סטנדרטי בבית העסק.
1 אצבע רבועה (אינץ' רבוע) 6.452 סנטימטרים רבועים1 רגל רבועה (פוט רבוע) 929.030 סנטימטרים רבועים1 יארד רבוע 0.836 מטר רבוע1 אקר 0.405 הקטר1 מיל רבוע 529 הקטרים
במתמטיקה, קיומה של מידה משותפת היא תכונה המאפשרת להשוות בין שני קטעים, שני מספרים או שני מבנים מופשטים (כמו חבורות או מודולים).
קיומה של מידה משותפת בין הקטעים ו- פירושו שקיים קטע (ממשי), כך שגם וגם ניתנים להרכבה ממספר שלם של עותקים של .
במילים אחרות, היחס בין אורכי הקטעים הוא מספר רציונלי.
המונח מופיע לראשונה בספר "יסודות" של אוקלידס.
באופן דומה, שני מספרים ממשיים הם בעלי מידה משותפת אם היחס ביניהם הוא רציונלי.
הקטעים ו- הם בעלי מידה משותפת (כקטעים) אם ורק אם האורכים שלהם בעלי מידה משותפת (כמספרים).
לשאלת המידה המשותפת חשיבות מסוימת עבור פונקציות מחזוריות: אם ו- הם מחזורים של אותה פונקציה, אז ניתן להסביר את שניהם באמצעות מחזור אחד, קטן יותר, בדיוק כאשר הם בעלי מידה משותפת.
קיומם של מספרים אי רציונליים מוכיח כי ישנם קטעים חסרי מידה משותפת.
למשל, במשולש ישר-זווית ושווה-שוקיים, אין מידה משותפת לניצב וליתר, משום שלפי משפט פיתגורס היחס ביניהם הוא , ומספר זה אינו רציונלי.
בתורת החבורות, לשתי תת חבורות של חבורה יש מידה משותפת אם לחיתוך יש אינדקס סופי בכל אחת מהן.
זוהי הכללה של המושג המקביל למספרים ממשיים, משום שהמספרים ו- הם בעלי מידה משותפת אם ורק אם תת-החבורות ו- של שדה המספרים הממשיים (כחבורה חיבורית) הן בעלות מידה משותפת.
מקיומה של מידה משותפת נובע שהחבורות הן דמוי-איזומורפיות (יש להן תת-חבורות מאינדקס סופי שהן איזומורפיות זו לזו), אבל באופן כללי ההפך אינו נכון.
לחבורות נוצרות סופית בעלות מדה משותפת יש גרפי קיילי קוואזי-איזומטריים (אבל יש חבורות קוואזי-איזומטריות שאינן בעלות מדה משותפת).
ראו קוואזי-איזומטריה של חבורות להשלכות של תכונה זו.
הגדרה דומה תקפה עבור תת-מודולים: הם בעלי מידה משותפת אם לחיתוך יש אינדקס סופי בכל אחד מהם.
למשל, אם R הוא חוג דדקינד, אז כל שני תת-מודולים מדרגה מקסימלית של המודול החופשי הם בעלי מידה משותפת.
שני מרחבים טופולוגיים, בעלי אותו מרחב כיסוי אוניברסלי, הם בעלי מידה משותפת אם יש להם מרחב כיסוי משותף, בעל אינדקס סופי מעל כל אחד מהם.
אם החבורה פועלת על מרחב פשוט קשר , ו- הן תת-חבורות, אז מרחבי המנה ו- בעלי מידה משותפת אם ורק אם בעלת מידה משותפת עם תת-חבורה צמודה ל-.
בהקשרים גאומטריים, נקראת לפעמים תכונה זו "מידה משותפת", אף-על-פי שהיא חלשה יותר מקיום מידה משותפת במובן הקודם בין תת-החבורות.
מידה כנגד מידה (ידוע כ"עַיִן תַּחַת עַיִן") הוא עיקרון מוסרי, הנהגתי ומשפטי שהוא מהמובילים בתורה, ונחשב לעקרון יסוד בהבנת תורת הגמול במקרא.
מהותו של עיקרון זה שאלוהים מתנהג וגומל לבני אדם באותו האופן שבו הם מתנהגים, ואף בית דין צריך להתייחס ולענוש את המובאים לפניו, ביחס ישר למעשיהם ובהתאם לאופן שבו התנהגו כלפי האחרים.
ענישה של מידה כנגד מידה הייתה מקובלת בתרבויות הקדומות, ונראה ששימשה כאמת מידה ברורה לגילום של מושג הצדק.
מקור הביטוי העברי הוא בדברי רבי שמואל בר נחמני בשם רבי יונתן: .
בחטא עץ הדעת הנחש שהיה עָרום מכל חיית השדה, וניצל את עורמתו להחטיא את האדם, נענש בכך שהוא הופך לארור מכל חיית השדה, בכך שכלי התנועה שלו מוסרים ממנו.
הוא ביקש להתקרב אל האישה ולשוחח איתה ואילו הקב"ה מרחיק אותו ממנה ויוצר איבה בינו לבין האישה וצאצאיה.
גם אצל קין והבל עונשו של קין האיכר שגולה ממקומו, והופך להיות נווד מוסבר בכך:
כִּי תַעֲבֹד אֶת הָאֲדָמָה, לֹא-תֹסֵף תֵּת כֹּחָהּ לָךְ; נָע וָנָד תִּהְיֶה בָאָרֶץ." (בראשית ד' י"א-י"ב) באותה מידה שהאדמה קיבלה את דמי אחיו שנרצח והבליגה כביכול על הרצח, כך האדמה לא תתן לו את יבולה.
מיד לאחר המבול נקבע כלל ברור במקרא בהתייחסות למעשה רצח:
מידה כנגד מידה, דם של שופך דם אדם הוא בעצמו ישפך.
במבול ניתן לראות כי העונש ניתן מדיה כנגד מידה: אלוהים משחית את הארץ שנשחתה.
גם במגדל בבל ניכר החותם של מידה כנגד מידה, האנושות שמנסה להתאחד כנגד האל כעונש מפוזרת, והשפה הכלי שבו הם משתמשים להתאחד, נבללת לשפות רבות.
במקרא מכת בכורות של מצרים מוצדקת, בשל התעללות מצרים בישראל, מידה כנגד מידה: "וְאָמַרְתָּ אֶל פַּרְעֹה כֹּה אָמַר יְהוָה בְּנִי בְכֹרִי יִשְׂרָאֵל.
המקרא מנחה קו ענישה אינדיבידואלי, ואוסר על ענישה משפחתית.
באותה מידה שבה האדם פשע - האדם נענש.
לא יענש אב בגלל חטאי בנו, ולא יענש בן בשל חטאי אביו.
בספר מלכים (ב', פרק כ"א י"א-י"ב) הקב"ה מודיע שהוא ישלם לישראל "רעה" תחת "רעה".
באופן דומה ניתן למצוא בספר משלי שיש לאדם להשיב טובה בטובה, ומי שמשיב ברעה על טובה, והוא כפוי טובה, ואיננו פועל לפי הכלל של מידה כנגד מידה, הרעה לא תעזוב אותו: "מֵשִׁיב רָעָה תַּחַת טוֹבָה, לֹא תמיש {תָמוּשׁ} רָעָה מִבֵּיתוֹ." (משלי י"ז י"ג)
ספר שופטים נפתח בחלקה האחרון של התיישבות עם ישראל בארץ ישראל, בו מסופר כי שבט יהודה נלחם בכנענים ובפרזים, בתוך סיפור המלחמה מתואר מרדף אחר אדני בזק שמסתיים בתפיסתו וקציצת בהונות ידיו ורגליו, אדני בזק נותן הסבר תאולוגי של מידה כנגד מידה לסיבת עונשו בקציצת הבהונות.
בספר מלכים (א' כ' ל"ה-מ"ג) מסופר כי לאחר שאחאב מנצח את אויבו בן הדד מלך ארם, הוא כורת עמו ברית במקום להורגו.
על פי חוקי המקרא, מי שפגע באחר יש לפגוע בו באותו האופן, "כאשר עשה - כן יעשה לו":
עיקרון זה מובע באופן הברור ביותר בפרשת משפטים, במקרה שבו אנשים רבים ופוגעים באישה הרה:
על פי דרשות שונות מהפסוקים, פירשו חז"ל שאין כוונת המקרא להורות על פגיעה באיבר של הפוגע ממש, אלא לחייב אותו לשלם לנפגע את שוויו של האיבר שנפגע.
בדין עדים זוממים שבמשפט העברי, שוב בא לידי ביטוי העיקרון של "מידה כנגד מידה".
עד זומם הוא עד שהעיד שקר במטרה לגרום לנזק לזולת, ועונשו הוא שעושים לו בדיוק מה שזמם לעשות לזולת, מידה כנגד מידה:
במשנה נכתב: "במידה שהאדם מודד - בה מודדים לו".
היבט אחר של מושג זה שבו המוקד עובר לאלוהים נמצא בתלמוד ובמדרש "כל מידותיו של הקב"ה - מידה כנגד מידה."
ככלל מדרשים ופרשנים שונים, רואים בהרבה מההתנהלות של אירועים ואישים בתנ"ך ביטוי לתפיסה הזו של מידה כנגד מידה.
כך למשל גורלו של יעקב, שלבן, לאה ובניו מרמים אותו באפיזודות שונות, מוסבר בכך שהוא רימה את אביו יצחק ונטל את הברכות שהיו מיועדות לעשיו במרמה.
דוגמאות נוספות למידה כנגד מידה, מובאות על מחריבי עם ישראל.
סנחריב נתגאה לפני המקום על ידי מלאך ולכן נענש בידי מלאך.
נבוכדנצר אמר: אין באי העולם כדאי לדור ביניהם אלא אעשה לי עב קטנה ואדור בתוכה...אני מורידך לבאר שחת"
עיקרון זה אף הנחה אותם בהסבר על צורת מותו של אדם: "שמשון הלך אחרי עיניו ולפיכך ניקרו פלשתים את עיניו, אבשלום נתגאה בשערו, לפיכך נתלה בשערו".
לפי המדרש המצרים לקו בעשר המכות, מידה כנגד מידה, מפני שחטאו באופן דומה כלפי ישראל.
הלל המחיש את ההתגלמות של מידה כנגד מידה, כאשר במסכת אבות אמר לגולגולת שצפה על המים "על דאטפת אטפוך וסוף מטיפיך יטופון" (=על שהטבעת הטביעוך, וסוף מטביעך שיטביעום).
כנראה על סמך הפסוק "שופך דם האדם באדם דמו ישפך", שפורש על ידיו לא רק כאזהרה והנחיה משפטנית אלא אף כהבטחה אלוהית לכל הרוצחים.
עיקרון הפוך אף הוא מובא במדרש, על שגמלת חסד, יגמלו לך חסד, וסוף גומליך שגם להן יגמלו.
"יוסף התעסק בקבורת אביו ולפיכך זכה שמשה התעסק בקבורתו.
משה התעסק בקבורת יוסף, ולפיכך זכה שהקב"ה התעסק בקבורתו".
ניתן לראות שבמידה כנגד מידה אף צורת הגמול דומה, מי שהרג בהטבעה סופו שיהרג בהטבעה, ומישהו חשוב שהתעסק בקבורה, סופו שמישהו חשוב ממנו יתעסק בקבורתו שלו.
כאשר הלל התבקש לתמצת את כל התורה כולה הוא בחר לומר את הפסוק "ואהבת לרעך כמוך" בסוג של צורה של מידה כנגד מידה: "דעלך סני - לחברך לא תעביד" (="מה ששנוא עליך - אל תעשה לחברך").
כלומר באותה מידה שבה אינך רוצה שיתנהגו כלפיך, כך אל תתנהג כלפי אחרים.
התוספתא אף מוסיפה שמידה כנגד מידה נוהגת לא רק במידת פורענות אלא אף במידת ההטבה, ומביאה דוגמאות ממאורעות שעברו על ישראל בעקבות מעשיו הטובים של אברהם.
על פי הפסוק "ועושה חסד לאלפים" מידת ההטבה ונמשכת עד אלף דור והיא פי חמש מאות ממידת הפורענות שממשיכה עד הדור החמישי בלבד.
לפי תפישות הרווחות במחקר, עקרון מידה כנגד מידה מיושם לעיתים כעקרון גמולני, אך במקרים רבים הוא מיושם אך מהבחינה של הדמיון הלשוני או הדמיון חפצי, כאשר אין בהכרח קשר בין העונש לבין מידת החומרה של הפשע.
בכל המקרים האלו הם רואים את המידה כנגד מידה כקשר מלאכותי שעומד על בסיס לשוני סגנוני, לדוגמה מילה או ביטוי משותף בין המעשה לבין גמולו.
באגדת אקהת שופט הצדק דנאל, אשר דן דין אלמנות ושופט משפט יתומים, מצווה את בתו פועת לנקום את דם אקהת שנרצח לשווא.
הוא אומר לה "תכלי את מכלי בני משפחתך".
ובכך ניתנת הצדקה לנקמת דם בתפיסה האוגריתית, כמעשה של מידה כנגד מידה.
בחוקי חמורבי ענישת "מידה כנגד מידה" נחשבה לענישה צודקת.
"כי יכה איש את עין בן חורין ושיחתה, את עינו יכו וישחיתו" (סעיף 196)
"אם שיבר עצם של איש אחר, הם את עצמו ישברו." (סעיף 197)
בחוקי חמורבי רק במקרה שיש שיויון בין האנשים מידה כנגד מידה תקפה, במקרה שהכה עינו או שבר עצם של אדם מהמעמד הנמוך ישנו קנס מוגדר, ובמקרה שעשה זו לעבד צריך לשלם חצי מערכו.
גם בנצרות דגלו במידה כנגד מידה, והדבר מופיע בברית החדשה במספר מקומות.
בברית החדשה ישנה קריאה מוסרית לאדם לדבוק במידות טובות, אם ברצונו שהטוב יפקוד אותו.
"אל תשפטו למען לא תישפטו.
כי במשפט אשר אתם שופטים תישפטו ובמידה אשר אתם מודדים - יימדד לכם." (מתי ז' 1–2)
תנו ויינתן לכם; מידה יפה, דחוסה, גדושה ושופעת יתנו בחיקכם, כי במידה שאתם מודדים - יימדד לכם." (לוקס ו' 37–38)
לעשות לאחרים, מידה כנגד מידה, מה שאדם רוצה שיעשו לו.
"לכן כל אשר תרצו שיעשו לכם בני האדם - עשו להם גם-אתם, כי-זאת התורה והנביאים:" (מתי ז' 12)
"שמעתם כי נאמר 'עין תחת עין, שן תחת שן' ואני אומר לכם שלא להתקומם על עושה הרע.
אדרבא, הסוטר לך על הלחי הימנית, הפנה אליו גם את האחרת.
מי שרוצה לתבוע אותך לדין כדי לקחת את כתנתך, הנח לו גם את מעילך".
עקרון המידה כנגד מידה מקובל גם באסלאם ומופיע בקוראן שאינו שולל את זכותם של האנשים לגמול זהה לעוול שנעשה להם ומתיר נקמת דם.
עם זאת, הקוראן קורא לבני האדם לא לדרוש עונש בשוויו לאדם שפשע נגדם או נגד משפחתם, אלא לבקש גמול כספי (دية דִיה).
"הוי המאמינים, נכתב בספר כי מצווה עליכם לנקום את דם הנרצחים: בן חורין תחת בן חורין ועבד תחת עבד ונקבה תחת נקבה.
ואולם אם מוחל גואל הדם לרוצח על מקצת דמו של אחיו, יסתפק בתביעה כדת וכדין, ועל הרוח לשלם לו בתום לב.
זוהי הקלה הניתנת לכם מעם ריבונכם, ואלה רחביו.
וכל השולח יד לאחר זאת, צפוי לו עונש כבד." (הקוראן, תרגום אורי רובין).
הקוראן גם מעודד את הקורבנות למחול לאלו שפשעו נגדם:
"וכתבנו בה [בתורה] להם כי נפש תחת נפש, עין תחת עין, אף תחת אף, אוזן תחת אוזן, שן תחת שן, וכי גם על הפצעים יש לנקום.
ואולם כל העושה צדקה, יכופר לו.
אשר לא ישפטנו על-פי כל אשר הוריד אלוהים ממרומים, בני עוולה הם".
(סורה 5 איה 45, הקוראן, תרגום אורי רובין).
בספר הקדוש ביותר, מתוארת ענישה בדרך של מידה כנגד מידה (ואף קצת יותר), שיכולה להתמתק למאסר עולם.
"וכי יזיד איש לשלוח אש בבית; באש תשרפוהו.
ואשר יזיד לרצוח נפש; המת תמיתוהו.
קיימו את מצוות האלוהים בתוקף ובעוצם יד, וסורו מחוקות הבוערים.
ואם למאסר עד עולם אותם תשפוטו, אין רע במעשיכם..." (הספר הקדוש ביותר, בהאא אללה, פסקה 62, בתרגומו של משה שרון.)
בתורת המשחקים נודעת חשיבות רבה להתנהגות על פי מידה כנגד מידה.
במשחקי דילמת אסיר החוזרים על עצמם פעמים רבות, או במילים אחרות דילמת אסיר איטרטיבית, נחשבת מידה כנגד מידה לאסטרטגיה היעילה ביותר עבור שחקן רציונלי.
סוגיה זו שימשה בסיס למחקרים מתמטיים ופסיכולוגיים רבים, שבהם נבחנה התנהגותם של המשתתפים בדגם זה של ה"משחק".
אחד הניסויים המפורסמים בתחום זה הוא הניסוי שערך רוברט אקסלרוד מאוניברסיטת אן-ארבור במישיגן.
ההשראה לניסוי באה לו מהפסקת האש של חג המולד במלחמת העולם הראשונה.
וכן אסטרטגיות אחרות, מורכבות יותר.
משמע - במידה והתוכניות שנשלחו לטורניר היו שונות - לא הייתה מידה כנגד מידה זוכה בטורניר.
תחת תנאים מסוימים ההחלטה הרציונלית היא דווקא לשתף פעולה ולא לבגוד.
משום שאם מספר המשחקים ידוע, במשחק שלפני האחרון כדאי לבגוד ואז ניתן להוכיח באינדוקציה לאחור שכדאי לבגוד מהמשחק הראשון.
בטבע, ניתן לצפות לקיומם של תנאים אלה במקרים רבים ואז ההעדפה היא לשיתוף פעולה על-פני אי שיתוף, מסיבות רציונליות.
מידורי איטו (יפנית: 伊藤みどり; ) היא מחליקה אמנותית על הקרח, אלופת העולם (פריז 1989), וזוכת מדליית כסף באולימפיאדת אלברוויל (1992).
ב-1988 הפכה איטו לאישה הראשונה אשר ביצעה בהצלחה את קפיצת האקסל המשולשת (Triple Axel).
איטו נולדה בנגויה, יפן, והחלה להחליק בגיל 5. בגיל 8 ביצעה בהצלחה את הקפיצה המשולשת הראשונה שלה.
איטו השתתפה באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח לבני נוער ב-1981 וב-1984. לאחר מכן השתתפה באליפות העולם לבוגרים ב-1984, והגיעה למקום השביעי.
ב-1985 זכתה באליפות יפן לבוגרים.
בשנת 1988 השתתפה באולימפיאדת החורף בקלגרי, בה הגיעה למקום החמישי.
בהמשך 1988, היא הפכה לאישה הראשונה אשר ביצעה בהצלחה את קפיצת האקסל המשולשת בתחרות.
היא ביצעה קפיצה זו גם ב"תחרות NHK Trophy" לשנת 1988, וגם באליפות העולם לשנת 1989. זכייתה באליפות העולם בשנת 1989, הייתה הפעם הראשונה בה זכתה מתחרה אסיאתית בתואר; היא קיבלה את הציון 6.0 (הציון הגבוה ביותר שניתן על ידי שופט בספורט) מ-5 שופטים.
ב-1990 הגיעה למקום השני באליפות העולם, וב-1991 הגיעה למקום הרביעי.
בתחרות "גביע לליק" ב-1991, ניצחה את אלופת העולם קריסטי ימאגוצ'י, בכך שהשלימה בתוכנית הארוכה 6 קפיצות משולשות, שכללו את קפיצת האקסל המשולשת.
לאחר טעויות בתוכנית הקצרה במהלך אולימפיאדת אלברוויל (1992), הייתה איטו במקום הרביעי לפני שביצעה את התוכנית הארוכה.
בתחילת התוכנית הארוכה, היא נפלה במהלך ביצוע קפיצת האקסל המשולשת, ולכן הוסיפה קפיצת אקסל משולשת בסוף התוכנית; את האקסל האחרון ביצעה בהצלחה, והפכה למחליקה הראשונה שביצעה בהצלחה אקסל משולשת באולימפיאדה.
איטו זכתה במדליית הכסף, והתנצלה בפני מדינתה על כך שלא זכתה בזהב.
לאחר מכן פרשה איטו מהחלקה תחרותית, והפכה למחליקה מקצועית; היא הפכה לאישה הראשונה שביצעה קפיצת אקסל משולשת בתחרויות מקצועיות.
כמו כן היא הופיעה במופעי החלקה על קרח ביפן.
במהלך עונת 1995-96 חזרה איטו להחלקה תחרותית, אך לא זכתה להצלחתה הקודמת.
בשיא הקריירה שלה, איטו נחשבה למחליקה אמנותית חזקה מאוד, ותוכניות ההחלקה שביצעה כללו אלמנטים של קפיצות הדומים לאלו של המחליקים (הגברים) הטובים ביותר של אותה תקופה.
נוסף על כך שהייתה הראשונה שביצעה קפיצת אקסל משולשת, הייתה איטו האישה הראשונה שביצעה בהצלחה שילוב קפיצות משולשת-משולשת (כלומר קפיצה משולשת שלאחריה באה עוד קפיצה משולשת).
לצד זאת, איטו התקשתה ב-compulsory figures, לפני שחלק זה בתחרויות בוטל לאחר עונת 1990, וגם בהתמודדות עם התקשורת היפנית לאחר זכייתה באליפות העולם.
במהלך אולימפיאדת נאגנו (1998) שנערכה ביפן, זכתה איטו להדליק את הלפיד האולימפי בטקס הפתיחה.
בתחומים רבים בהלכה מצויים מידות, שיעורים ומשקלות הקובעים את גדריהם של חיובים ולאווים שונים.
מידות אורך (כמו פרסה, מיל, אמה וטפח) משמשות למדידת אורכים ומרחקים עבור מידות מינימום לארבעת המינים ולסוכה, תחום שבת, הרחקות בין צמחים להימנע מאיסור כלאיים ועוד.
מידות נפח (כמו סאה, לוג, כביצה וכזית) משמשות למדידת מאכלים ונוזלים שונים עבור שיעורי איסורי אכילה, חיובי אכילה, שיעור מקווה טהרה ועוד.
מידות משקל משמשות בעיקר לקביעת סכומי כסף (כמו מנה, סלע ופרוטה) עבור כתובה, פדיון הבן פדיון מעשר שני ועוד.
מידות זמן (שעה זמנית, כדי אכילת פרס, תוך כדי דיבור) משמשות לקביעת שיעורי הפסק לעניין ברכות ועדוּת ולחישובים אסטרונומיים לעניין קביעת לוח השנה.
כמו כן ישנן מידות שטח, כמו בית סאתיים, וכגריס.
בניגוד לזמננו, בו ישנן יחידות מידה סטנדרטיות בינלאומיות לזמנים, מרחקים וכו', בעת העתיקה נעשה שימוש רב במידות שהיו נפוצות וזמינות לכל (כגון אצבע), אף על פי שלא היו יכולות להיות ברמה גבוהה של דיוק.
במקרא ובספרות חז"ל מצויות מידות שונות אשר מבחינה כרונולוגית מקובל לסווגן באופן המבחין בין מידות מקראיות (המופיעות לראשונה בתנ"ך), תנאיות (המופיעות לראשונה בספרות התנאים) ותלמודיות (המופיעות לראשונה בתלמוד הירושלמי או בתלמוד הבבלי).
על אף שבתקופות אלו התקיימו יחידות מידה מפורטות ביותר, רק חלק קטן מהן נחשב רלוונטי מבחינה הלכתית.
השיעור הנפוץ ביותר בחובות ואיסורי אכילה הוא שיעור כזית.
מלבד שיעורים מוחלטים ישנם גם שיעורים יחסיים כגון מעשר ראשון שאדם צריך לתת מתבואתו ללוי אשר שיעורו הוא עשרה אחוזים.
בכמה מקומות קבעו חז"ל כי "שיעורים - הלכה למשה מסיני" דהיינו שיש מסורת ממשה על כל השיעורים.
אף על פי כן, חז"ל הצביעו על אסמכתאות בפסוקים הרומזים לשיעורים השונים.
באופן זה דרשו את הפסוק "ארץ חטה ושעורה וגפן ותאנה ורמון ארץ זית שמן ודבש" כך שכל אחד מהמינים הנזכרים בפסוק מלמד על שיעור הלכתי כלשהו.
מלבד השיעורים הנחשבים לכאלה שמקורם הוא דאורייתא, יש שיעורים שאינם מהתורה אלא מתקנת חכמים.
למשל, לתרומה גדולה אין שיעור מהתורה ("אפילו חיטה אחת פוטרת את הכרי") אך חכמים תיקנו שיעור מינימלי של אחד לשישים.
חוסר דיוק במידות ובהמרה ביניהן
העובדה שחלק מיחידות המידה מבוססות על כלי מידה מקובלים, חלק על ערכים מוסכמים וחלק על עצמים טבעיים - גורמת לקושי במעבר בין קני המידה השונים שמתייחסים לאותו מימד.
כבר בתנ"ך אנו מוצאים עדות למעבר בין יחידות מידה שונות (במשקל: "עשרים גרה - השקל", "בקע ...
מחצית השקל בשקל הקודש"; בנפח: "והעומר - עשירית האיפה הוא"), ובחז"ל אנו מוצאים הצמדה של מספרים רבים כקבועי הכפלה למעבר בין יחידות מידה שונות (כגון, בנפח: "הקב - ארבעה לוגין"), בכל הממדים שהתייחסו אליהם (אורך, שטח, נפח, משקל וזמן).
כמעט לכל מידות האורך, הנפח והמשקל, נקבעו קבועי הכפלה מדויקים, ועל בסיס יחידה מקנה מידה אחד קבעו את כל יתר קני המידה באותו מימד באמצעות הכפלות (לדוגמה: נקבע שהטפח יהיה 4 אגודלים, אף על פי שהן שיעור הטפח והן שיעור האגודל הם מידות טבעיות שאין ביניהן קשר).
גם בשיטות מדידה אחרות (רומית, יוונית וכיוצא בזה) השתדלו לתת כפולות שלמות, ונראה שגם הם עיגלו חלק מן המידות.
לא לכל קני המידה שמודדים אותו מימד יש הכפלה מדויקת; ובנוסף - ישנם גם קני מידה שתוארו כהכפלה של מידות אחרות, אך אין זו הגדרה אלא קירוב בלבד.
מידות העצמים הטבעיים (אמה, אגודל, טפח, ביצה, זית ועוד) מתייחסות תמיד לעצמים טבעיים בינוניים וניתנות לקביעה בכל עת על פי העצמים הטבעיים, מה שמהווה בעיה אם ממדי אותם עצמים משתנים בחלוף השנים.
שאלה הלכתית מרכזית בנושא המידות היא האם ההכפלות הן מגדירות את המידה, או שמהוות אך ורק קירוב מדויק (לתקופת חז"ל) אך לא הגדרה (יכול להיות שחלק מההכפלות מגדירות, וחלקן הן רק בגדר קירוב מדויק).
שאלה זו תבוא לביטוי מעשי אם יארעו שינויים בממדי העצמים הטבעיים שיסתרו את מערכת ההכפלות והפרופורציות של המידות כפי שנקבעה על ידי חז"ל.
לדוגמה: היחס שחז"ל קבעו בין האגודל הבינוני לאמה הבינונית הוא 1/24. ומה אם נחקור ונגלה שכיום היחס הוא 1/20?
להניח שההכפלות הן קירוב מדויק - בהלכות שבהן צוינה מידת האמה עלינו לנהוג באמה בינונית לפי מחקרינו העדכניים, ובהלכות שבהן צוינה מידת האגודל עלינו לנהוג באגודל בינוני לפי מחקרינו העדכניים.
אפשרות זו בעייתית מכיוון שחלק מההלכות הוגדרו בכמה יחידות מידה, ועלינו לברר עבור כל הלכה איזו יחידה מבין אלו שצוינו היא המגדירה אותה, ואיזו יחידה רק הובאה כקירוב מדויק להלכה הזו.
להניח שההכפלות הן מגדירות - לשמר את הפרופורציה הקיימת, ולקבוע את אחת המידות לפי השנייה (לבחור את האמה לבסיס ולקבוע את האגודל ל-1/24 ממנה, או, לבחור את האגודל לבסיס ולקבוע את האמה לפי 24 ממנו).
גם אפשרות זו בעייתית, כי עלינו להחליט איזו מידה היא היסודית, ולא תמיד זה ברור.
ויותר מהאמור לעיל; לא רק בין אברי האדם נקבעו פרופורציות, ולא רק לגבי אותו מימד.
יש נוסחה המקשרת בין מידות האורך ההלכתיות למידות הנפח ההלכתיות ; למשל - יש פונקציה המקשרת בין נפח הביצה לבין אורך אמת האדם.
ומה תעשה ההלכה אם תרנגולות תתחלנה להטיל ביצים גדולות פי 2?
אחת מהתשובות שניתנה לשאלה זו (זו שיטת הגאונים והרמב"ם), קובעת שאין שינויים משמעותיים בכל הגדלים הטבעיים (הן של האדם והן של דברים אחרים), ולפיכך הבעיות לא מתחילות.
שיטה זו הולכת יד ביד עם ההשקפה שהעולם מתמיד על סדר קבוע כל הזמן, והולמת את חכמי ישראל הרציונליסטיים בתקופת הגאונים והראשונים.
את המידות ההלכתיות ניתן לחלק לכמה קטגוריות:
כלי מידה מצויים ונפוצים בימי התנ"ך או בימי חז"ל (כגון: אורך - קנה, חבל; נפח - קב, הין, סאה).
ערכים מוסכמים (כגון: אורך - מיל, ריס, פרסה; משקל - דינר, שקל, סלע).
עצמים טבעיים מצויים (כגון: אורך - אצבע, טפח, אמה; נפח - כגרוגרת, כזית, כביצה).
גם חלקים של מידות לעיתים הפכו לשמות בפני עצמן:
פרס – חצי ככר סטנדרטית.
המונחים "פרס, ו"פלג", שמשמעותם המילולית היא: "חצי", לעיתים באים לתאר חצאים של מידות שבאות בסמוך אליהם בהקשר, ולאו דווקא חצי של מידה מסוימת (למשל, לגבי הקטורת בבית המקדש: "מנה לכל יום, פרס בשחרית ופרס בין הערביים").
לחלק מקני המידה קיימות גרסאות שונות.
חלקן השתנו בחלוף הזמן ובשינוי המקומות (כמו הסאה: מדברית, ירושלמית, ציפורית), וחלקן היו בשימוש במקביל תמיד (כמו האמה: שוחקת, עצבה, בת שישה טפחים, בת חמישה טפחים).
כאמור, המידות ההלכתיות נקבעות לפי דברים "בינוניים" (כלשון חז"ל: "ביצה בינונית" וכדומה).
הגדרות שונות למילה בינוני (ממוצע, ערך שכיח, חציון; או שילוב כלשהו ביניהם) ומחקרים נפרדים - יוצרים שיטות שונות לגבי קביעת המידות לשימוש מעשי.
כאמור, רוב מידות האורך והנפח מקושרות ביניהן על ידי קבועי הכפלה ונקבעות על פי יחידה בסיסית אחת (פירוט בהמשך), ולפיכך מחלוקת בשיעור היחידה הזאת למעשה, גוררת את כל היחידות יחד.
אם נמקם את השיטות השונות המובאות באחרונים על פני סולם, נראה שכיום מקובלות שתי שיטות שנמצאות כל אחת לקראת אחד מהקצוות: השיטה המקטינה - של ר' אברהם חיים נאה (הגרא"ח נאה) שהיא מהמקטינות ביותר, והשיטה המגדילה - של ר' אברהם ישעיהו קרליץ (החזון אי"ש) שהיא בין השיטות המגדילות.
בפסיקת ההלכה כיום מקובל בציבור שאינו ליטאי לנהוג כשיטת הגר"ח נאה, ורק במקומות של הידור או בתור חומרה - ללכת על פי שיטת החזון אי"ש.
הסיבה למחלוקת: יחידת היסוד של מידות הנפח היא הביצה, וממנה נגזרים הלוג (ו"רביעית הלוג"), הקב, והסאה.
ביצה ממוצעת כיום היא בעלת נפח של 55–60 סמ"ק.
יחידת היסוד של מידות האורך היא האגודל, וממנו נגזרים הטפח, האמה, המיל והפרסה.
רוחבו של אגודל ממוצע באדם בוגר בימינו הוא 2.3-2.4 ס"מ.
בתלמוד נאמר שניתן לחשב שיעור מקווה בשתי שיטות, שאמורות להגיע לאותה תוצאה: על פי מידות הנפח - ארבעים סאה (5760 ביצים), או על פי מידות האורך - שלוש אמות מעוקבות.
החישוב על פי הביצה והאגודל המקובלים בימינו יוצר סתירה בין שתי שיטות המדידה: בביצים התוצאה כ־300 ליטר, ואילו באגודלים כ־600 ליטר.
על סתירה זו עמד לראשונה רבי יחזקאל לנדא, ה"נודע ביהודה", בספרו "ציון לנפש חיה" (צל"ח) על מסכת פסחים, ולפיכך בעיה זו מוכרת בעולם ההלכה כ"קושיית הצל"ח".
מכאן התפצל יישוב הסתירה לשתי דרכים: האחת - זו של הצל"ח, ובעקבותיו בחזון איש: ככל הנראה הביצים היום קטנים מאלו שהיו בזמן חז"ל, ולכן יש לחשב את מידות הנפח כאילו הביצים הן בנות 100 סמ"ק, כפול מנפחן בימינו.
השנייה - זו של הגרא"ח נאה: ככל הנראה האגודלים בזמן חז"ל היו מעט צרים יותר (2 ס"מ, ולא 2.4 כמקובל היום), ובכך יתאימו למידות הנפח של הביצים בימינו (יש לשים לב לכך שבמידות האורך די בצמצום של 20% כדי להתאים לביצים בימינו, מפני שהחישוב בגמרא הוא בחזקת שלוש, אמות מעוקבות).
מכתבי הרמב"ם מתברר שחישב את מידות הנפח כדעת הגרא"ח נאה, ואף מעט פחות ממנו (הרמב"ם כותב שמשקל מים ב"רביעית הלוג" מתאים למשקל 27 מטבעות "דרהם" מצרי בימיו, ומשקלן ידוע ממטבעות מסוג זה השמורות במוזיאונים, 3 גרם בקירוב (עי' בספר חזון עובדיה כן, שכן נמצא בזמנינו.
אולם עי' בספרי הגר"ח נאה וכן באור לציון שנקטו שהוא 3.2 גרם)).
לא רק חכמי ההלכה עוסקים בזה, גם חוקרים שונים (ארכאולוגים והיסטוריונים) מציעים מידות ליחידות ההלכתיות.
מחקריהם מתבססים על תיעודים היסטוריים וממצאים ארכאולוגיים.
למשל: צורת הר הבית לפי המשנה היא ריבוע שאורך צלעו 500 אמות.
על ידי זיהוי השטח המקורי של הר הבית ומדידת אורך צלעותיו (אין לצפות לשוויון מדויק בין הצלעות), ניתן להגיע לממוצע שיהווה אורך אמה אחת.
כמו כן נערכות השוואות למידות מקבילות שהיו נהוגות בתקופת חז"ל.
על פי השערות וממצאים שונים הגיעו החוקרים למידות שונות, לרוב קטנות יחסית לטווח המידות אצל חכמי ההלכה.
אחמד שפיק מידחט פאשא (טורקית Ahmed Şefik Midhat Paşa; אוקטובר 1822 באיסטנבול – 8 במאי 1884 טאיף) היה פוליטיקאי רפורמטור עות'מאני, נחשב למייסד עיראק המודרנית ולאבי החוקה העות'מאנית של 1876.
כבנו של קאדי, הוא התחנך בבית ספר דתי מקומי, ובגיל 10 ידע את הקוראן בעל-פה.
כבר בגיל 12 החל לעבוד כמתלמד במזכירות המועצה האימפריאלית (Divan-ı Hümayun).
את תפקידו הראשון קיבל בשנת 1840, כשמוּנה למזכיר במשרד של הווזיר הגדול.
לאחר מכן עבד חמש שנים בשירותם של מספר מושלי איילטים, וצבר ניסיון בניהול האיילט.
משם החל מידהט לטפס במעלה הדרגות.
ב-1849 הוא נבחר לנשיאות מג'ליס הווילאיוט (Meclis-i Vala) וב-1851 מונה למזכיר הראשון של הווזיר הגדול.
תפקידו של מידהט במשלחות ביקורת
קרנו העולה של מידהט בקרב הפקידות הביאה להכללתו במשלחות פיקוח וביקורת.
במשלחות אלה הפגין יעילות ולא חשש להצביע גם על כשלים בדרגים הרמים, כך צבר אויבים מסוכנים.
תפקודו היעיל של מידהט במשלחת ב-1852, לאיילט דמשק וחלב, הקנה לו תפקיד במועצה העליונה.
תפקיד זה מהווה את כניסתו לפוליטיקה.
ב-1858, לאחר סיום תפקידו במשלחת לבולגריה, נסע לסיור ברחבי אירופה.
מידהט, שידע כבר ערבית ופרסית, החל ללמוד בגיל מבוגר גם צרפתית.
הוא הקפיד להשתלם בצורת האדמיניסטרציה האירופית, ממנה שאב אחר כך את רעיונותיו לרפורמות מנהלתיות.
קיבריסלי מהמט פאשא, שהודח מתפקידו בעקבות דו"ח שכתב מידהט באחד מתפקידיו כמפקח, ולמרות זאת הפך לווזיר הגדול, הטיל על מידהט ב-1854 את התפקיד המסובך של השכנת הסדר באיילטים אדירנה והבלקן.
בניגוד להערכותיו של קיבריסלי, הצליח מידהט לדכא את פורעי החוק ולהחזיר את הסדר לאזור.
כמו כן, הוא הצליח לפתח שיטות למנהל המחוזי שיהוו את הבסיס לחוק הווילאייטים ב-1864, שמידהט, יחד עם הווזיר הגדול פואד, יסייע בהכנתה.
כתוצאה מהצלחתו מונה מידהט למושל של וילאייט הדנובה וכן נשלח להרגעת מרידות ואי סדר שפרצו ברחבי האימפריה.
ב-1861 הוא ממונה לוואלי של איילט ניש.
ב-1864, בעקבות הצלחתו באיילט ניש, אוחדה ניש עם האיילטים סיליסטרה ווידין והופכת לווילאייט הדנובה.
חוק הווילאיטים מיושם לראשונה בווילאייט זה.
אחד ממפעליו החשובים בעלי השפעה ארוכת טווח על הווילאייט הוא הקמת בנקים שמטרתם לתת אשראי לחקלאים.
בנוסף הקים את העיתון הראשון של האימפריה.
ב-1868 מונה לראש מועצת המדינה באיסטנבול.
אולם עקב חילוקי דעות קשים עם הווזיר הגדול עלי פאשא, הועבר לתפקיד הוואלי של בגדאד.
בשנת 1868 מונה מידהט לוואלי של בגדאד.
הבעיות שעמדו בפני מידהט בווילאייט זה היו שונות מאוד ממה שידע בווילאייט הדנובה.
אולם ניכר דמיון כללי במדיניותו כלפי וילאייט זה לווילאייטים הקודמים עליהם משל.
בבגדאד ישבו שבטים ערבים בעלי מנטאליות שבטית שהתמרדו כנגד החלטות השלטון והצרו את צעדיו של מידהט.
מטרתו הראשונית של מידהט הייתה להחיל עליהם את חובת הגיוס.
עד אז הופרדה הסמכות הצבאית מהסמכות האזרחית, מה שהיווה קושי בהתמודדות עם בעיית המרדנות של האוכלוסייה.
מידהט שינה את המצב, הוא לקח לעצמו גם את הסמכות הצבאית וביד קשה פעל לדכא את המרדנות ולכפות את הגיוס.
בגדאד הוקפה בחיילים, תוך שמירה על האזורים הלא מוסלמים.
צעדים נוקשים אלו ואחרים הצליחו להכניע את המורדים, שקיבלו חנינה ממידהט לאחר כניעתם.
עקב הצלחתו המהירה בדיכוי המרידות נשלח מברק מהשער העליון המברך על הצלחתו ומכפיף תחת סמכותו באופן רשמי את הארמייה השישית.
אחת הבעיות העיקריות שעמדה בפני מידהט הייתה גביית המסים.
השבטים הנוודים שהיוו חלק גדול מהאוכלוסייה המקומית, התנגדו לתשלום מיסים ואף הרגו חיילים מיחידות צבא שהתלוו לאיסוף המיסים.
מידהט הגיב בשליחת כוח צבאי גדול שמטרתו להילחם במורדים.
בסופה של לחימה קשה הובסו המורדים ונתפס ראש השבט.
שבטי השמר, אשר הגיעו במטרה להצטרף למורדים, החליפו צדדים והצטרפו למידהט בצעדת הניצחון.
אולם מידהט היה מעוניין למנוע מרדנות נוספת של השבטים ללא שימוש באמצעים צבאיים וכן להקל את גביית המיסים.
לשם כך פעל לקשירת השבטים הנוודים לקרקע בדרך של קבע על ידי הקניית בעלות חוקית של אדמות למעבדים.
בין אנשי השבט היו מספר מצומצם של מעבדים שעיבדו שטחי אדמה מצומצמים.
מה עוד שאדמות אלו היו אדמות מדינה, ללא רישום מסודר, כאשר למעבד לא היו זכויות קבע על האדמות שעיבד.
אחרי מיסוי ממשלתי גבוה והחרמת חלק נכבד מהכנסות הקרקע על ידי שכבת המנהיגים של השבט, נשאר למעבד רווח זעום.
שיטה זו לא עודדה חקלאות בוולאיה.
לכן, תוכניתו של מידהט הייתה למכור את אדמות המדינה בזול תוך שימת לב כי האדמות לא תצטברנה ביד אחת, ולסייע למעבד להגביר את הייצור החקלאי.
בצורה זו, ייהנה המעבד מזכויות נרחבות יותר על הקרקע ועל היבול וגם יתאפשר פיקוח וסיוע ממשלתי.
לשם כך פעל מידהט בהתאם לחוק הקרקעות משנת 1858 שחילק את הקרקעות לקטגוריות בהתאם לסוג הבעלות על האדמה.
כמו כן, ניתנו הקלות נוספות לחקלאים בהתאם לתנאים באזור ונתמנתה ועדה לענייני קרקעות שערכה רישום של הקרקעות והוציאה תעודות טאבו.
שיעורי המס שהופחתו הוסדרו לפי סולם קבוע ובהתאם לתנאים באזור.
מידהט התייעץ עם שייח'ים מקומיים וניסה לפגוע כמה שפחות במנהגי השבטים.
המעבדים תמכו בתוכנית שהייתה אמורה לקדם את מעמדם, אולם השבטים גילו במקרים רבים התנגדות.
המנהל שהיה רק בראשית דרכו להפיכתו למנהל יעיל ומודרני התקשה להתמודד עם הרפורמה המתקדמת לזמנה, ולאכוף את סמכותו.
כמו כן, מרבית האדמות נשארו בחזקתם של שיח'ים שבטים ולא בידי המעבדים.
למרות זאת, הצליחה הרפורמה לגרום ליישובם של חלק מבני השבטים הנודדים ולהעלות את התוצרת החקלאית.
התוצאה הייתה גידול בהכנסות של המעבדים ושל האוצר העות'מאני.
מטרה נוספת שהושגה על ידי החלת חוק זה היא החלשת פדרציית השבטים והכפפתן למנהל העות'מאני.
במקביל, נעשו ניסיונות להשבחת האדמות על ידי בניית מערכת ניקוז שפכים.
כמו כן, הונחו מערכות השקיה, נבנה סכר, והוכנסו שיטות חדשות לעיבוד האדמה על ידי דגם ניסיוני שבנו מהנדסים פולנים.
במיוחד התפתח בתקופתו ענף התמרים.
בנוסף, נפתחו בנקים ונעשו ניסיונות לשיפור המערכת הפיננסית של הוולאיה.
נמצא נפט בכמות קטנה, נבנו טחנות והוקמו מפעלים מקומיים לעיבוד צמר וכותנה, ובתי חרושת ליצור מדי צבא.
מידהט ביצע שינויים במנהל ברוח הטנזימאט.
מידהט שלקח חלק בניסוח חוק הווילאייטים ב-1864 פעל בנחרצות כדי ליישמו בווילאייט אותו ניהל.
חוק זה שנתן לוואלי מרחב תמרון רחב יותר נוצל ביעילות על ידי מידהט ליישום רפורמות מתקדמות.
שטחיה של עיראק חולקו למחוזות לפי ההיררכיה שנקבעה בחוק הווילאייטים.
בכל דרג נתמנו פקידים ונבחרו מג'לסים, כאשר הדרגים הגבוהים מונו על ידי השלטון באיסטנבול ובמחוזות הקטנים הייתה זו בחירה של האוכלוסייה המקומית.
האחד נועד לטיפול בענייני מינהל ומשפט והשני לענייני כספים.
בערים העיקריות קמו העיירות הראשונות.
בהמשך לשלטונו בווילאייט הדנובה, המשיך מידהט לדגול בשיתוף האוכלוסייה המקומית והמיעוטים היהודים והנוצרים, במועצות המקומיות, במנהל ובקביעת רפורמות.
כך זכה באמון ובתמיכה של הציבור.
הוא חיסל את שליטתה העצמאית של משפחת סעודון במנתפך על ידי שילוב ראשי המשפחה במנהל המקומי.
בעבור השפעתו החיובית, הביעו יהודי עיראק את תודתם בכנותם אותו "אבי השלום".
אף על פי שמידהט הבין את חשיבותו של מנהל יעיל ופעל לטהרו ולארגנו, הישגיו בתחום זה היו חלקים ולא ניכר שיפור משמעותי.
מידהט פעל להפיכת בגדאד מאזור שולי לאזור מפותח ומודרני.
לראשונה הונחו באזור קווי טלגרף.
כמו כן, הוקמו מוסדות וארגוני רווחה לקידום האוכלוסייה.
הוקמו בתי ספר בכל מחוז כולל בתי ספר צבאיים ומקצועיים.
בתי ספר אלו היו פתוחים גם לנוצרים ויהודים.
הוקם בית הדפוס הראשון בבגדאד ונפתח העיתון הרשמי – זאוורה.
הוקמו מוסדות סיעוד ומערכת בריאות: בתי חולים, בתי אבות, בתי יתומים.
הקמתו של סכר גם סייע במיגור מגפות שנפוצו עקב הצפות של נהר הפרת.
מים עומדים שיצרו בעיה בריאותית בעיר בצרה, הובילה להעברתה של העיר ובנייתה מחדש במקום קרוב.
כמו כן, הורחב כוח הז'נדרמריה המקומי – הדבטיה.
עיקר פיתוח התחבורה היה בתחום קשרי הספנות הפנימיים והחיצוניים.
מידהט שהיה מעוניין לחזק את הקשר עם איסטנבול ואירופה סבר כי פתיחת תעלת סואץ ב-1869 היא הזדמנות מתאימה.
כמו כן, עלה הצורך בקשר בין שתי הגדות של החידקל והפרת, ובין יישובים הממוקמים לאורכם.
לכן, החל מידהט בשיפוץ הספינות הקיימות, היחידות ברשות האימפריה העות'מאנית, וכן בבניית ספינות מתקדמות.
נקנו ספינות קיטור שייהפכו לכלי התחבורה העיקרי לשיט בפרת ולאירופה.
הוא הרחיב את נתיבי השייט ובנה צי קטן שהיה הראשון באימפריה.
כמו כן, נבנו מחסני פחם, שופץ נמל בצרה והורחב לשם מעגן ספינות גדולות יותר.
הוקמה רשות חדשה לניהול השיט בנהרות לשם שמירה על הסדר וחופש השייט.
כל פעולות אלו הביאו להתפתחות מואצת של שירותי הספנות בימיו.
מידהט שאף לטפח יחסי שלום עם פרס הקאג'ארית.
ב-1870 הגיע השאה של פרס מלווה בפמלייתו.
הייתה זו הזדמנות לחיזוק הקשרים בין המדינות ולהחזרת ההשקעות הפרסיות בעיראק.
בעת ביקורו נפתרה גם בעיית ערך המטבעות למטרות המרה ונקבע היקף ההמרות.
הושגה הבנה ותואמו דרכי ההתמודדות בבעיה המשותפת: שבטים נומדים הנעים באזור הגבולות, מפרס לבגדאד ולהפך.
במצב זה, בו לא מוגדר השתייכותם, לא ניתן לגבות מהם מיסים.
בנוסף נהגו שבטים אלא להפריע את שלוות התושבים משני עברי הגבול.
הוחלט על מדיניות מעקב אחרי השבטים, והקמת מצודות.
אולם לא הושגה ההסכמה של השאה למכירת אוצרות שנמצאו בנג'ף, עיר קדושה לשיעים ומושאם של עולי רגל רבים מפרס.
הרווחים היו אמורים לשמש את שני הצדדים: הנחת מסילות ברזל מבגדאד לפרס, בתי חולים לעולי רגל וכו'.
מידהט ביסס גם את השליטה העות'מאנית באזורים השכנים והרחיב את גבולות וילאייט בגדאד.
מידהט הצליח על ידי משא ומתן עם תושבי העיר כווית לכללם תחת האימפריה העות'מאנית, כסנג'ק בווילאייט בגדאד.
בתמורה הובטח להם אוטונומיה וממשל עצמי.
אחד האירועים החשובים של תקופת שלטונו ואחד מהישגיו הבולטים היה כיבוש נג'ד.
באותה תקופה שלט באזור עבדאללה פיצל שהיה שליט נוח לאימפריה.
אולם, אחיו סעוד הכריז עליו מלחמה והצליח לגזול ממנו את השלטון.
המשמעות הייתה שליט שעלול לפלוש לשטחי האימפריה, להמריד את התושבים באזור ולהפיץ את הזרם הווהאבי.
מידהט החליט על נקיטת צעדים צבאיים, זאת אף על פי שהיה אוהד של בריטניה וידע כי זו תתמוך בהתקוממות הערבית.
בתוך זמן קצר הצליח מידהט, על ידי כוח צבאי, להביא את נג'ד תחת שליטה עות'מאנית ולהחזיר את עבדאללה כמותצרף.
באותו זמן באזור יורפה, ניצל השיח' עבד אל-קרים את המצב כדי למרוד.
אחרי שחוסלו מרבית כוחותיו נס עבד אל-קרים, אולם נתפס ונלקח בשבי.
שוב החלו בנג'ד בעיות: התמרדות ואי שביעות רצון שאיימה על השלום באזור.
מידהט צמצם את המיסים המוטלים עליהם ואש המרד דעכה.
מידהט פעל גם להידוק הקשרים עם המערב.
משא ומתן ידידותי עם הממשל הבריטי בהודו הוביל לסיפוח בחריין באופן רשמי תחת מותצריפת אל-חסא.