tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יש לשער לפיכך, שמשפחת הכוהנים אליה השתייך ירמיהו הייתה מצאצאי אביתר לבית עלי הכהן ולא מבני צדוק שהיו כהני המקדש בירושלים.
ייתכן שמטעם זה ירמיהו לא גילה עניין בעבודת בית המקדש, בניגוד לנבואותיו של בן-דורו, יחזקאל שגם הוא היה כהן.
ולא זו בלבד, אלא שבדומה לעמוס, הושע וישעיהו, גם ירמיהו דיבר בחריפות נגד התפיסה העממית, שבכוחם של הקרבנות לכפר על מעשים רעים ללא תשובה אמיתית.
בן דודו של ירמיהו היה חנמאל בן שַׁלּוּם, כהן מענתות (שלום היה, כנראה, אחיו של חלקיהו, אבי-ירמיהו).
ירמיהו התחיל לנבא בגיל צעיר, ובשל כך אף מיאן בתחילה להקדשתו לנביא.
אברבנאל טוען שעקב גילו הצעיר "לא היה עדיין שלם בדרכי הלשון ובסדריו וביופי המליצה".
תפקידו של ירמיהו כנביא הוגדר בנבואת ההקדשה שלו: "לנתוש ולנתוץ ולהאביד ולהרוס", ורק אחר-כך "לבנות ולנטוע".
הרקב הדתי והמוסרי שעלה בלב האומה במשך הדורות הקודמים השחית אותה עד לאין מרפא, ואין תקנה אלא להרוס את המדינה ולנתוש את האומה מארצה, כדי להשיבה אל יסודות האמונה והמוסר.
מראשית פעולתו הנבואית השניא ירמיהו את עצמו על כל סביבותיו.
יחיד הוא בכך בין הנביאים.
יותר מכל הנביאים הוא .
אויביו מקללים אותו, והוא מקלל את אויביו; הוא הנביא היחיד בין הנביאים המקלל אויבים אישיים.
דבר זה מתגלה כבר בראשית דרכו כנביא, בעודנו בענתות: בני עירו אסרו עליו את הנבואה ואיימו עליו בעונש מוות, ואף אחיו ובית אביו הצטרפו לשונאיו ורודפיו.
כל אלו גרמו לירמיהו להפנות תלונה ראשונה על הרדיפות שנרדף ולהתפלל שיראה בנקמת ה' בשונאיו.
מסתבר שבשל הרדיפות שרדפוהו בענתות עקר משם והשתקע בירושלים בעודנו צעיר.
אך גם שם לא ניצל משנאה ורדיפות.
הציווי לא לשאת אשה ולא ללדת ילדים בא לו ככל הנראה כשהיה עדיין צעיר וחפץ לשאת אשה, ובאותם הימים כבר ישב בירושלים.
ירמיהו הצטווה גם שלא לקחת חלק בחיים החברתיים של שכניו, וזאת כדי שישמש אות ומופת לחורבן הממשמש ובא.
כל אלו תרמו, מעבר לסיבה העיקרית שהיא נבואותיו הקשות, להשניאו על כל יודעיו.
לא ידוע ממה התפרנס ירמיהו בעת ישיבתו בירושלים, שהרי כנראה לא היה מקבל מתנות בשכר הנבואה כמנהג הנביאים שהנבואה אומנותם.
עם זאת, הייתה לירמיהו סיעה של אוהבים בעיר, וייתכן שהללו פרנסוהו.
חמש שנים לאחר שנתקדש ירמיהו לנביא, בשנה ה-18 ליאשיהו, אירע המאורע הגדול של מציאת ספר התורה במקדש, מאורע שהביא לברית יאשיהו וטיהור הארץ מעבודה זרה תוך הריסת הבמות.
אולם מאורע זה לא נזכר במפורש אצל ירמיהו.
יאשיהו העדיף לפנות לחולדה על פני ירמיהו בתקווה שאישה תתן נבואה מרוככת יותר.
אין ספק אמנם שירמיהו שמח על הרס הבמות שהיו שנואות עליו, ייתכן גם שקרא בערי יהודה ובחוצות ירושלים לשמוע ולקיים את דברי הברית הזו של יאשיהו, אך בעיניו לא הייתה ברית חדשה זו אלא חידושה של הברית הישנה שכרת ה' עם העם בעת יציאת מצרים, על התנאי העיקרי שבה:
בעת ההיא, אלו ששנאו ורדפו אותו היו אנשים פרטיים, אך החל מראשית מלכותו של יהויקים, הוא הפך ל"אויב העם" ורודפיו היו עתה השרים והמלך.
בראשית ימי יהויקים, היו חייו זמן-מה אף בסכנה.
אחרי נבואת-הפורענות האיומה שניבא בתופת, וחזר עליה בחצר בית ה', הכה אותו פשחור בן אמר, נגיד המקדש, ונתן אותו "על המהפכת" (בית אסורים).
אחרי נבואת-חורבן אחרת בחצר-המקדש, הכהנים, הנביאים והעם תפסו אותו ורצו לשפטו משפט מוות, אבל השרים וחלק מהעם הגנו עליו, ובפרט הגן עליו אחיקם בן שפן, והוא לא הומת.
החל מהשנה הרביעית של יהויקים נלווה אל ירמיהו ברוך בן נריה, שהיה ממשפחת שרים נכבדה, ככל הנראה מסופרי המלך, והוא הופך להיות לסופרו וידידו הנאמן של ירמיהו.
בשנה הרביעית ליהויקים (ניסן 603 – אדר 604), , כינס ירמיהו את נבואות הפורענות שלו וכתב אותן על ספר.
מסתבר שדבר זה היה לאחר קרב כרכמיש, בו הובסו שרידי הכוח האשורי והכוח המצרי שחש לעזרת אשור, ולאחר הכתרתו של נבוכדנאצר.
באותה שנה השמיע הנביא את דעתו, על כך שנבוכדראצר עתיד להטיל את שלטונו על ארץ יהודה ורחבי קדמת אסיה; את המוצא היחיד להצלת האומה הוא ראה בכניעה מרצון לבבל, השקפה שלה נשאר נאמן עד הסוף.
קרב כרכמיש, שבו הוכה צבאו של פרעה נכו השני ובבל הפכה ליורשת של ממלכת אשור, פתח פרק חדש בפעולתו הנבואית של ירמיהו, הן מבחינת תוכנה והן מבחינת פרסומה.
מתחילת פעולתו הכריז ירמיהו על חורבן יהודה ביד אויב נורא שיבוא מארץ צפון, אך הוא לא פירש את שמו של אותו אויב.
והנה, ניצחונו של נבוכדראצר היה סימן לאמיתות נבואותיו הקודמות של ירמיהו לא רק בעיני הנביא עצמו, כי אם גם בעיני בני דורו, והדבר אך עודד את הנביא לפעילות מיוחדת.
לאור זאת יש להבין את העובדה שירמיהו בחר לכנס בכתב את נבואותיו הקודמות: באותה שנה (605 / 604) הכתיב ירמיהו לברוך, שהצטרף אליו לשמש כסופרו, את נבואותיו הקודמות כדי שיקרא אותן באוזני העם, למען ישמשו לו עדות והתראה.
משעה זו ואילך דיבר ירמיהו במפורש על נבוכדראצר כ"עבדו" של ה', וכמי שהופקד על ידי האל כמטה זעם לענוש את יהודה ואת הגויים שכניה.
שבעים שנה עתיד להימשך לפי ירמיהו שעבודם של יהודה והגויים לבבל, אך לאחר מכן תבוא פקודתה של בבל ואף היא תחרב.
באותו זמן עשה הנביא שני מעשים סמליים: הוא משקה את הגויים כוס של יין החֵמה כדי לסמל את חורבנם, והוא שובר בקבוק של חרס בגיא בן הינום לעיני זקני העם וזקני הכוהנים, ומכריז שכך ישברו העם והעיר מפני התועבות שבגיא בן הינום.
לאחר מכן הוא בא ומכריז בחצר המקדש על החורבן העתיד לבוא על העיר והמדינה כולה.
בעקבות מעשה זה שם פשחור את ירמיהו אל "המהפכת", ומשיצא הנביא מן המהפכת למחרת היום, חזר והכריז על גלות האומה לבבל והוסיף והכריז עונש קשה לפשחור, שגם הוא היה נביא.
בשנה החמישית ליהויקים קראו צום במקדש.
הרקע לכך היה, ככל הנראה, יציאתו של נבוכדנאצר בסיוון 604 למסע לסוריה וארץ ישראל ("ארץ ח'תו"), וכיבושה של אשקלון בחודש כסלו באותה שנה, כיבוש שגרם ככל הנראה זעזוע בחצרו של יהויקים.
ירמיהו עצמו לא יכול היה לבוא למקדש מסיבה בלתי ברורה.
אך במקומו בא ברוך סופרו למקדש, והוא קרא, תחילה באוזני העם ואחר-כך באוזני השרים, את נבואות המגילה שכתב ירמיה.
הדברים שקרא ברוך עשו רושם רב על השומעים, ולבקשת השרים מסר להם ברוך את המגילה על מנת שיקראוה בפני המלך.
אולם יהויקים המלך קרע את המגילה והשליכה לתוך האח הבוערת לפניו בבית החורף, וגם שלח לתפוש את ירמיהו ואת ברוך, אלא שהם הצליחו להסתתר מפניו.
ירמיהו הכתיב לברוך על מגילה חדשה את הנבואות הקודמות, ועל אלו הוסיף גם אחרות.
משנכנע יהויקים לפני נבוכדראצר לא העז עוד לגעת בירמיהו, והנביא חזר לפעול.
כך למשל, הביא הנביא את בני רכב אל אחת מלשכות המקדש על מנת להדגים לעם את ההבדל בינם – הדבקים במצוות אביהם לא לשתות יין, לבין העם שלא נשמע לקול ה'.
בימי צדקיהו עלה ירמיהו לגדולה.
צדקיהו דרש בו, בעצמו או בידי שריו.
אך יחסו של צדקיהו אל ירמיהו הוא כמו היחס שהיה לחזקיהו כלפי ישעיהו: הוא מכיר בירמיהו כנביא ה', ועם זאת הוא אינו יכול לכוון את מדיניותו על פי עצת ירמיהו.
בשנה הרביעית לצדקיהו שלח ירמיהו "מוסרות" למלכי אדום, מואב, עמון, צור וצידון בידי שליחיהם שבאו לירושלים על מנת לתכנן מרד נגד בבל, בהזהירו אותם לשאת את עולה של בבל בסבלנות עד שיבוא הקץ לשלטונה של בבל.
המרד לא יצא לפועל, וכדי לפייס את נבוכדראצר שלח צדקיהו משלחת לבבל.
צדקיהו גם אפשר לירמיהו לצרף מסר מצדו לגלות יהודה שהוגלתה עם יהויכין לבבל: המסר של ירמיהו אליהם היה, שישתקעו בארץ גלותם ויחכו בסבלנות לגאולתם שתבוא לאחר שבעים שנה, ולהזהירם שלא יתפתו להאמין לנבואות השקר המבטיחות להם גאולה מהירה ומעוררת אותם למרוד בנבוכדראצר.
את הרקע לתקוות בקרב הגולים להפלת נבוכדראצר יש, כנראה, לקשור לניסיון למרד בנבוכדראצר בשנת 595–594 לפנה"ס, המתועד בכרוניקות הבבליות, בו השתתפו "[פקידים בכירים] רבים".
ממרד זה נשאר הד נוסף מתעודה בה נרשם סיכום מגזר הדין שהוטל על אחד הפקידים הללו – Babu-ahhe-iddina – על שהפר את שבועת נאמנותו כפקיד; הוא נידון למות, ונחלתו – האדמות שקיבל אביו בשעתו כמענק מנבופלאסר ליד בורסיפה – הוחרמה.
מרד זה אירע שלוש שנים לאחר גלות יהויכין (598–597 לפנה"ס).
תנועת המרד מצאה תומכים נלהבים בנביאים שעסקו בנבואה כמקצוע, קצתם בירושלים וקצתם בגלות בבל.
הם הלהיבו את העם בהבטחות שעוד מעט תבוא מפלתה של בבל, והגולה עם המלך השבוי יכניה בראשה תשוב לירושלים.
ירמיהו נלחם כל ימיו בנביאי השקר הללו, והם מצדם נלחמו בו בירושלים וגם במכתבים ששלחו מן הגולה אל השלטונות בירושלים.
אחד מהם, חנניה בן עזור מגבעון, ניבא במקדש לפני העם שבעוד שנתיים יבוא השחרור מעול בבל, וכסמל לשבירת עול בבל שבר את מוטת העץ שנשא ירמיהו על צווארו.
ירמיהו חשד בנבואת חנניה שהיא נבואת שקר, אבל הוא לא יכול היה להכחישה, שהרי אפשר שה' ניחם על הרעה.
אולם אחר-כך באה לו נבואה לעשות מוטת ברזל תחת המוטה ששבר חנניה, וחנניה מת באותה שנה (בשנה הרביעית לצדקיהו) כפי שניבא ירמיהו.
בשנה הרביעית למלכות צדקיהו נסע מלך יהודה לבבל להתייצב בפני נבוכדראצר, ועמו נסע גם השר שריה אחיו של ברוך סופרו של ירמיהו.
הנביא ניצל הזדמנות זו ונתן ביד שריה מגילה ובה נבואת פורענות על בבל, תוך בקשה ששריה יקרא בבואו לבבל את המגילה, ולאחר מכן יקשור אותה לאבן וישליכנה לנהר פרת לסמל, שכך תשקע בבל ולא תקום עוד.
לבסוף פרץ המרד ונבוכדראצר עלה עם חילו על ירושלים.
הנביא הזהיר את צדקיהו שמלך בבל יכבוש את העיר, אך מלך יהודה סירב לשמוע לקולו, משום שהמצרים יצאו נגד הבבלים והתחדשה התקווה ביהודה לתשועה על ידי המצרים.
הצבא הבבלי אכן הסיר את המצור מעל ירושלים על מנת לצאת נגד המצרים, ובירושלים רבתה השמחה והתקווה שהבבלים לא ישובו לצור על העיר.
צדקיהו פנה אל ירמיהו כדי שיתפלל אל ה' שיציל את ירושלים, אלא שהנביא הגיב על כך בנבואת פורענות המנבאת שהמצרים עתידים לשוב לארצם ושהבבליים יחדשו את המצור על העיר.
באותה שעה הפרו עשירי ירושלים את הברית שכרת צדקיהו עם העם לשחרור בני העם שהשתעבדו לחוב והפכו לעבדים, ומשסר האיום הבבלי חזרו עשירי ירושלים והחזירו משוחררים אלו לעבדות.
על כך הגיב הנביא בתוכחה קשה.
באותו הזמן התנסה הנביא באירוע אישי קשה: הוא יצא מירושלים ללכת לארץ בנימין, אך בשער בנימין נתפס בהאשמה שהוא בוגד בעמו ותומך בבבלים; הוא הובא אל השרים שהכוהו ושמו אותו בבית הכלא.
רק לאחר ימים רבים שוחרר משם בפקודת המלך, אך הושאר במעצר בחצר המטרה.
אך גם שם לא הייתה לו מנוחה: לשרים נודע שגם במאסרו ממשיך ירמיהו לייעץ להיכנע לכשדים, ואף לקרוא לחיילים לערוק אישית ("ליפול אל הכשדים"), והם דרשו מהמלך להמית את הנביא מאחר שהוא "מרפה את ידי אנשי המלחמה הנשארים".
(חותמות הנושאות את שמם של שניים מן השרים, גדליהו בן פשחור ויהוכל בן שלמיהו, התגלו בחפירות בעיר דוד).
צדקיהו נאלץ להיכנע לשרים, והם הטילו את ירמיהו לבור טיט טובעני, שם היה מת וודאי מחולשה ורעב, אלמלא אחד מעבדי המלך, עבד כושי סריס, שדיבר אל לבו של צדקיהו וברשות המלך הוציא את ירמיהו מן הבור והחזירו לחצר המטרה.
המלך לקח את ירמיהו מחצר המטרה בסתר על מנת לבקשו לשאול בדבר ה'.
אך הנביא חזר וייעץ למלך שימסור את עצמו ביד הכשדים.
לצדקיהו לא היה האומץ לעשות זאת, אך הוא ביקש מירמיהו שישמור בסוד את דבר הפגישה ביניהם.
לבסוף נכבשה ירושלים על ידי הבבלים ובעקבות כך באו החורבן והגלות.
כשראה צדקיה כן, יצא לברוח במחילה שהובילה ליריחו עם בניו (מערת צדקיהו), אך הם נתפסו בידי נבוזראדן והוסגרו לידי נבוכדנצר.
נבוכדנצר שאל אותו באיזה דין הוא רוצה למות, על שמרד במלך או על שנשבע בה' לשקר.
צדקיהו ביקש להיהרג לפני בניו שלא יראה במותם ובניו ביקשו גם הם שלא לראות במות אביהם.
נבוכדנצר הרג את בניו וניקר את עיני צדקיהו.
משנודע לבבלים שירמיהו התנגד למרד, שחררוהו מן השבי ונתנוהו בידי גדליה בן אחיקם, אך הוא בחר לשבת בתוך העם.
חודש לאחר נפילת ירושלים הגיע לעיר נבוזראדן, שר הטבחים, ובידו פקודה מנבוכדראצר להתנהג בחסד עם הנביא.
נבוזראדן מצא את הנביא כשהוא אסור באזיקים בתוך העם המובלים לגלות לבבל.
נבוזראדן פיתח את אזיקיו והזמינו לבוא עמו לבבל כאורחו או ללכת באשר יחפוץ.
ירמיהו החליט ללכת אל גדליהו, שבינתיים הקים במצפה מרכז לשארית העם.
כשנרצח גדליהו, ניגשו אל הנביא שרי החיילים שנמלטו מחרב הבבלים וביקשו ממנו שיגיד להם בשם ה' האם לרדת למצרים, תוך שהבטיחו לו בשבועה שימלאו אחר דבריו.
מקץ עשרה ימים מסר להם בשם ה' שיישארו בארץ ולא ירדו למצרים, אבל הם לא שמעו לו, אלא לקחו את כל שארית העם וגם את הנביא ואת ברוך הסופר וירדו למצרים.
מפעולותיו של הנביא במצרים נמסרו שני עניינים: מעשה סמלי שעשה בפתח בית פרעה בתחפנחס, כדי לסמל את מפלת מצרים ביד נבוכדנאצר, ותוכחה שאמר ליהודים הפליטים במצרים על שדבקו בעבודה זרה, ובפרט עבודת מלכת השמים בידי הנשים.
ייתכן שגם את נבואתו השנייה על מפלת מצרים ניבא הנביא במצרים קרוב לשנת 568 לפנה"ס, השנה בה נלחם נבוכדראצר נגד מצרים; הנביא היה אז כמעט בן 75 שנה.
זמן פטירתו של ירמיהו ומקום מיתתו אינם מופיעים בתנ"ך.
דהיינו, שירמיה וברוך לא נשארו במצרים עד יום מותם, אלא הוגלו משם ע"י נבוכדנצר.
וכן כתב האברבנאל (בהקדמתו ליחזקאל) כי כאשר נבוכדנאצר כבש את מצרים הגלה את היהודים ובתוכם ירמיהו וברוך בן נריה לבבל.
אבל בתוספות כתבו "ולא מצינו שחזר יותר לארץ ישראל", כלומר נראה שלדעתם נשאר במצרים.
האר"י כתב שנקבר בחצר המטרה.
המערה והקבר בה תוארו על ידי עולי רגל יהודיים שהגיעו לעיר, כגון הקראי שמואל בן דוד שביקר בעיר בשנת 1641.
אגדות אחרות ממקמות את הקבר במצרים.
אגדה אחרת מספרת על כך שאלכסנדר מוקדון הוציאו מקברו, וקבר אותו באלכסנדריה לפני בנייתה, לשמירה על העיר.
גישתו הנבואית של ירמיהו במסגרת הנבואה הקלאסית
משעת הקדשתו לנבואה הופקד ירמיהו אולם, את עיקר נבואותיו תפסה שאלת השואה העתידה לבוא – האם האסון יכלול גם את יהודה, והאם קרוב או רחוק הוא?
– ואילו בשאלה האחרונה, "לבנות ולנטוע", המעיט לעסוק.
שני חזונות שצורפו לחזון ההקדשה, "חזון מקל השקד" ו"חזון הסיר הנפוח", הבהירו לו שהאסון אכן קרוב מאוד, ושיפגע גם ביהודה, וכי מדובר באויב שיבוא מצפון.
אלא שטיבו של אויב זה התבהר לירמיהו רק מקץ 21 שנים, בשנת 605, לאחר קרב כרכמיש: אויב זה הוא נבוכדנאצר.
מסקנתו של ירמיהו היא, שעל יהודה להשתלב במערכת חדשה זו ולהיכנע למלך בבל, שכן זהו רצון האלוהים.
בו בזמן הוא חזה את המלכתו של "צֶמַח צַדִּיק" מבית דוד:
בנבואות אלו אין, אפוא, היבט אסכטולוגי כלשהו לא בנבואה שב, המדברת על כניעה לבבל, ולא בנבואת צמח צדק.
רק במגילת הנחמה (פרקים –), שנחתמה כנראה אחרי החורבן, חזר ירמיהו שוב להדגיש את התפיסה הלאומית.
ופתח פתח לסיכויי התשועה האסכטולוגית:
אלה דברי ניחומים שאין להם זמן קבוע.
לידי שיא רגשי מגיעים דברי הנחמה כשהם נאמרים לרחל המבכה על בניה.
בדברי הנחמה הללו מצטיירת הגאולה העתידית כהחזרת עטרה ליושנה, שיבת בנים לגבולם, יישוב הארץ, חידוש השמחה העממית בכל עונות השנה, וחידוש העלייה לרגל.
בנבואה אחרת מדובר על חידוש מלכות בית דוד.
לא נאמר שם דבר על יחסו של מלך העתיד לגויים, מלבד:
אל היסודות הללו המדברים על שיקום, מצטרפים יסודות אוטופיים מובהקים, בעלי אופי רוחני מובהק: בדברו על חידוש הברית בין ה' לישראל מדגיש ירמיהו, שהברית תהיה כתובה על לבם ותהיה מבוססת על אהבה ועל רגשות הלב, שלא כברית הראשונה שהייתה כתובה רק על לוחות אבן.
ומבוססת חיובים משפטיים, דעת ה' תהיה לקנין כללי: ירושלים תהיה אז "כִּסֵּא ה'", וכל הגויים יקוו לשם ה' בירושלים.
הווה אומר: אין ביכולתו של הנביא ירמיהו לקבוע זמן המאורעות הללו.
בין היתר ירמיהו מגנה את הרואים בפולחן הקרבנות ערך כשלעצמו, וקורא שהתיקון האמיתי הוא בתיקון הלב והמעשים, בנבואותיו הוא לא מדגיש את חשיבות המקדש ואף בחזון הגאולה שלו יש רק רמזים ספורים לחידוש הפולחן.
במערכת כזאת יהיה גם לפולחן ולסמליו מעמד משני, כדבריו:
שטפן צווייג כתב מחזה תנ"כי בארבע מערכות בשם זה בשנים 1915–1917 כמחזה אנטי-מלחמתי (כנגד מלחמת העולם הראשונה).
המחזה תורגם לעברית בידי אביגדור המאירי הועלה על במת תיאטרון האהל ב-1929.
הַיַּרְמוּךְ הוא נהר הזורם ממזרח למערב ומהווה גבול טבעי בין הגלעד מדרומו לחורן, לבשן ולגולן מצידו הצפוני.
הנהר זורם מבקעת דמשק, ומנקז את שולי החרמון והר הבשן שבסוריה, וכן את הלג'ה, בקעת חורן והנוקרה ומחוז גדור, ונשפך לנהר הירדן בנהריים.
יובליו העיקריים של הירמוך הם נחל רוקד, נחל עלאן ונחל חריר מצד צפון, ונחל שאללה מדרום.
יובליו הצפוניים מתחילים בכפר חרפא למרגלות החרמון.
יובליו הדרומיים מתחילים מהרי עג'לון מצפון לג'רש ומצפון מזרח לרכס עג'לון והפסגות הגבוהות שלו, ג'בל אום אל דרג' (1,247 מ') תל מרכב ענז (1,096) וג'בל מוניף (1,198 מ').
תוואי הירמוך מהווה גבול בינלאומי בין ירדן לסוריה, ובין ירדן לישראל.
כקילומטר מזרחית לשפך נחל רוקד, מהווה הירמוך מפגש בין הגבולות של סוריה, ירדן וישראל, במה שקרוי "משולש הגבולות".
התוואי לאורך 33.7 הקילומטרים המערביים של הנהר הוא קו הגבול של ישראל –ירדן, וכולל 19 ק"מ של גבול ארץ ישראל המנדטורית, בין חמת גדר לנהריים.
ייתכן שהשם ירמוך נובע מכך שהנהר יורד מחבל מעכה, יר(ד)מוך – יורד מעכה.
בדומה לכך נהר הירדן נקרא כך על שם שיורד מנחלת דן – ירד-דן.
אורכו של הירמוך הוא כ־177 ק"מ (מהם 33.7 ק"מ בגבול ישראל ותחומה), ואגן ההיקוות שלו משתרע על פני 7,247 קמ"ר, רובו הגדול בסוריה.
במרבית שטחו של אגן ההיקוות יורדים 200–400 מ"מ משקעים בממוצע לשנה, כאשר בשוליו ההרריים הצפוניים, כמותם גבוהה מ־500 מ"מ ועולה עד כ־1,100 מ"מ במורדות המזרחיים והגבוהים ביותר של רכס החרמון.
לפיכך, הירמוך הוא נחל איתן וזורם בכל ימות השנה.
בנהר זורמים כ־460 מיליון מטר מעוקב מים בשנה בממוצע, כמות הדומה לספיקת הירדן ההררי כיום, אך רוב מי הירמוך נשאבים ממנו ומנוצלים, וספיקתו כיום נמוכה מאוד בהשוואה לספיקתו המקורית.
חלקה הגדול של כמות המים בירמוך זורם בשיטפונות החורף.
בשפך הירמוך לירדן, נהריים, הוקם בשנת 1930 על ידי פנחס רוטנברג מפעל חשמל ההידרואלקטרי.
לצורך איגום המים הוקם סכר נהריים.
שני מפעלי מים אלו ננטשו.
כיום רוב מי הנחל ויובליו נאגרים במפעלי מים של סוריה, ומיעוטם במפעלים של ירדן וישראל.
ניצול מי הנהר מבוסס על הסכמים בתיווך ארצות הברית.
הירדנים היטו מערבית לחמת גדר חלק ממימי הירמוך למנהרה באורך 900 מטר (מהכביש לחמת גדר אפשר להבחין בפתח המנהרה) אל תעלת הע'ור הירדנית, המשקה את בקעת הירדן.
סוגיית ניצול מי הירמוך היוותה מוקד לסכסוכים בין ירדן לסוריה.
במהלך שנות ה־2000 הוקם סכר אל ווחדה על אפיק הירמוך בגבול ירדן וסוריה.
לפי ההסכמים, ישראל זכאית ל־25 מיליון מטר מעוקב בשנה.
מים אלה מוזרמים בצינור לכנרת ופורצים החוצה ב"מזרקות מי הירמוך" בשטח המים מול בית גבריאל.
כמות המים הממוצעת בירמוך הישראלי לשנות המדידה 1978–2024 עומדת על 121 מיליון מ"ק לשנה, המהווים רק כרבע מהנפח המקורי.
בשנים 2004–2024 (ועד היום) חלה ירידה משמעותית בכמות המים השנתית הממוצעת והיא עומדת על כ־44 מיליון מ"ק או כעשירית מכמות המים המקורית.
הספיקה השנתית הגדולה ביותר של הירמוך בתחומי ישראל, 647 מיליון מ"ק, נרשמה בסיכומו של חורף 1991–1992. ספיקות שנתיות של יותר מ־300 מיליון מ"ק נמדדו רק ב־5 עונות בלבד ב־45 השנים האחרונות (עד לשנת 2024).
הספיקה המקסימלית (השיטפונית) הרב שנתית הממוצעת (1978–2024) בירמוך הישראלי היא 124 מ"ק/שנייה.
להשוואה, בשנות בצורת הספיקה בירמוך יורדת לערכי מינימום נמוכים מ־4 מ"ק/שנייה, כאשר הערך הנמוך ביותר של 1.4 מ"ק/שנייה נמדד ב־5 באוגוסט 2022.
כ־5 ק"מ ממזרח למוצא הירמוך אל בקעת כנרות נמצא אתר המרחצאות של חמת גדר (אל חמה) – אתר מנדטורי ששוקם ושופץ על ידי ישראל ומשמש היום אתר תיירות ומרפא.
ארבעה מעיינות גדולים, חמים (הידרותרמיים), נובעים באתר זה: עין א־סחינה, שפיעתו כ־650 מ"ק/שעה; עין א־בלזאם' שפיעתו כ־400 מ"ק/שעה; ועין מקלה, שפיעתו כ־350 ק"מ/שעה.
הסכר נבנה על הירמוך בגבול ירדן-סוריה.
הסכר נועד לספק לירדן מים הן לצריכה אנושית והן לחקלאות, בתמורה לאספקת אנרגיה הידרואלקטרית לסוריה.
הבנייה מומנה על ידי הקרן הערבית לפיתוח כלכלי וחברתי ב־80%, קרן אבו דאבי לפיתוח ב־10% וממשלת ירדן ב־10%.
מפלי תל שיהאב מפורסמים בגובהם ובמונומנטים ההיסטוריים שלהם.
תל שיהאב ממוקם על הצוק שנוצר על ידי המפגש בין ואדי א דאהב, אל-מדאן לוואדי תל שיהאב, מעל ערוץ הירמוך.
מפלי שיהאב הוא אחד המקומות האפשריים לאתר של העיר העתיקה ינועם.
מיקומו התל מוקף בנחל הירמוך תואם את תיאור העיירה.
באתר נמצאו גם חרסים מתקופת הברונזה במהלך חפירות שערך ויליאם פוקסוול אולברייט ב־1925.
יובליו העיקריים של הירמוך הם ממערב וצפון מערב (בכוון השעון) הם:
5. נחל חריר – קנאואן, העובר דרך איזרע, תוחם את הלג'ה = טרכוניטיס, הר החורן = הר הבשן, מדרום יובל העובר דרך קרק = קנת
8. נחל זאדי = זיזון, העובר דרך סלכה
נהר הירמוך מהווה גבול טבעי בין המישורים מצפון – חורן, בשן וגולן – לבין הרי הגלעד מדרום.
בכך שימש הנהר לעיתים קרובות במהלך ההיסטוריה ועד היום כקו גבול בין ישויות תרבותיות ופוליטיות, וכן כתוואי לדרך ראשית.
אף על פי שהנהר מתחתר בתוך קניון עמוק, עברה בקניון אחת הדרכים הראשיות שעלו מארץ ישראל המערבית לאזורי הגלעד, הבשן והחורן.
עברה בו גם הדרך המרכזית מהחורן לגלעד, כפי שמתואר בספר בראשית פרק ל"א פסוק כ"א, שם הוא מופיע, בלי אזכור שמו, בפעם היחידה בתנ"ך:
כלומר, יעקב בורח מחרן, דרך שבעת ימים, דרומה לכיוון הגלעד, ובדרך הוא עובר את "הנהר".
הירמוך הסמוך לגלעד מתאים ביותר לתיאור הזה.
עם זאת, ייתכן שהכוונה היא למעשה לנהר פרת הממוקם מערבית לחרן ומהווה נהר משמעותי בהרבה.
לפי השערה זו, חציית יעקב את נהר הפרת הגדול עם כל משפחתו ורכושו ארכה זמן רב, הייתה חלק משמעותי מן המסע, ולא היה ניתן להסתירה כדי לא לספק מודיעין ללבן, ועל כן התנ"ך ראה לנכון לציין אותה.
להשערה זו, השוללת את זיהוי הנהר שחצה יעקב כירמוך, יש תימוכין, שכן התנ"ך רגיל פעמים רבות לקרוא לנהר הפרת בשם "הנהר" באופן סתמי.
הירמוך מוזכר גם בתלמוד כאחד מארבעה הנהרות המקיפים (חלקית) את ארץ ישראל.
במסכת פרה, דנה המשנה בכשרות המים לאפר פרה אדומה, ונכתב כי "ומי ירמוך פסולים, מפני שהן מי תערובת", כלומר שמעורבים בהם מי ביצה.
ממצאים חשובים של כלי חרס ופסלונים מהתקופה הנאוליתית שהתגלו ותוארכו בכפר הארכאולוגי בשער הגולן, מלמדים על התרבות הירמוכית שאכלסה חלקים מישראל וירדן, ומרכזה בדרום הגולן, בשנים 6400–6000 לפני הספירה.
ממצאים ארכאולוגיים מתקופת הברונזה הקדומה נתגלו בגולן, בסמוך לירמוך.
העיר הקדומה אבילה (תל אביל), שבצפון ירדן ובקרבת הנהר, מוזכרת במכתבי אל-עמארנה מהמאה ה־14 לפני הספירה.
ייתכן שזה המקרה גם לגבי ממלכת גשור, שמניחים ששכנה בגולן הדרומי מצפון לנהר.
ערים היסטוריות נוספות מתקופה זו על תוואי הנהר הן: דרעא, חיט וג'לין שבדרום סוריה; וכן האתרים הארכאולוגיים של תל שיהאב וח'רבת אֻם א-דַּבַּר שבנחלת שבט גד (ראה: לִדְבִר – עיר מקראית).
בתקופת הברזל, קו הגבול בין ממלכות ארם וממלכת ישראל הצפונית עבר לעיתים לאורך הירמוך.
כמו כן, מחוז העיר עשתרות תחת האימפריה האשורית והפרסית השתרע מצפון לירמוך, וחבל הגלעד השתרע מדרום לו.
בתקופה ההלניסטית, סוסיתא שהייתה כעיר מדינה, שלטה על שטח נרחב ממזרח לכנרת צפונית לירמוך, אל מול הטריטוריות של הערים גדר ואבילה בגלעד, מדרום לירמוך.
במזרח, על היובלים המזרחיים של הירמוך, בחבל קוילה-סוריה, שכנה העיר דיון (דיום).
בתקופה הרומית, כאשר כבש פומפיוס את אזור הירמוך ב־64–63 לפני הספירה, הוא שחרר את העיר ההלניסטית גדר משלטון החשמונאים היהודי (ראה גם דקאפוליס).
אחת הדרכים שבהן חגגו הרומאים הכובשים את האירוע הייתה בניית סכר על הירמוך וארגון נאומכיה (קרב ראווה) כחלק ממשחקים שנערכו לכבוד פומפיוס, כנראה באתר של חמת גדר של היום.
בתקופה הביזנטית, בשנת 636, פרצו צבאות המוסלמים לארץ ישראל, דרך נהר הירמוך.
בקרב הירמוך הם הכו את הצבא הביזנטי.
בכך באה לידי סיום שליטת האימפריה הביזנטית על ארץ ישראל והחלה תקופת הכיבוש הערבי של ארץ ישראל.
בשנת 1905 בנו מהנדסים גרמנים באפיק הירמוך את הקטע המזרחי של רכבת העמק, אשר שרידיה נראים לאורכו גם כיום.
הקטע חיבר את חיפה לדרעא בעבר הירדן עם מסילת הרכבת החיג'אזית, שפעלה בשנים 1905–1946 בין העיר דמשק שבסוריה לבין העיר מדינה שבחיג'אז, ערב הסעודית.
מסילה זו הייתה בשימוש עד ליל הגשרים בשנת 1946, בו פוצץ על ידי ההגנה גשר הרכבת אל-חמה הנמצא מערבית לחמת גדר, במטרה להקשות על הקשר בין המדינות השכנות לבין ארץ ישראל למורת רוחם של השלטונות הבריטיים.
מפעל החשמל ההידרואלקטרי של נהריים, על מפגש נהר הירדן, שירת את ארץ ישראל המנדטורית בין השנים 1932 עד 1948.
החל מ-1932 נבנו 3 אמות מים שהעבירו מים מהירמוך להשקיית שדות בעמק הירדן.
המים נשאבו למרחק קצר, ומשם זרמו לשדות בכח הגרביטציה.
במלחמת העצמאות פלשו צבאות סוריה ועיראק לעמק הירדן דרך ערוץ הירמוך.
כיום חלקו התחתון של הנהר, קרוב לבקעת הירדן, מהווה חלק מהגבול בין ישראל לירדן.
במעלה הנהר הוא מהווה חלק מהגבול בין סוריה לירדן – גבול שעבר ברובו בירושה מהסכם הגבול הצרפתי-בריטי משנת 1923. אזור אל-חמא או חמת גדר שבעמק הירמוך, מהווה חלק ממדינת ישראל.
סכר אל-וחדה נבנה על גבול ירדן-סוריה בשנות ה־2000. קיימים הסכמים מדיניים בין ירדן לסוריה (1953 ו־1987) ובין ירדן לישראל (1994), על ניהול והקצאת המים המשותפים של הירמוך.
ב־8 ביולי 2025 חתמו ירדן וסוריה על הסכם לשיתוף מים מנהר הירמוך לאחר שיחות בסכר אל-וחדה.
שתי המדינות חתמו על הסכם לנטר את השימוש במים יחד ולתקן בעיות כמו בארות לא חוקיות.
ירדן מתכננת לנסות זריעת עננים כדי להגביר את כמות הגשמים באגן ההיקוות של הירמוך, וסוריה הציעה לתת לירדן מים נוספים בקיץ 2025. שני הצדדים כינו את השיחות חיוביות וצעד לקראת שיתוף פעולה אזורי טוב יותר.
ירמי עמיר הוא עיתונאי, בעיתונים ידיעות אחרונות, גלובס וערוץ 10, שחקן בתיאטרון הקאמרי, עורך תוכן בטלוויזיה ובאינטרנט, תסריטאי, סופר ומבקר התיאטרון של רשת ב' של קול ישראל.
ירמי עמיר נולד בחיפה, הוריו היו ממקימי קיבוץ תל עמל.
הוא שירת בשריון ולחם כטנקיסט במלחמת יום כיפור.
עמיר הוא בוגר בית הספר למשחק "בית צבי".
לאחר שסיים את "בית צבי" הופיע בהצגות "יסורי איוב" ו"הזונה הגדולה מבבל" של חנוך לוין בתיאטרון הקאמרי, העלה את הצגת היחיד "חור באהבה" בהשראת סמואל בקט.
כמו כן הופיע בפסטיבל עכו בהצגה "שחקנים נגד הקהל" של פטר הנדקה, ובתיאטרון לילדים ולנוער, ותיאטרון הפרינג'.
עמיר יצר וכתב את דרמת הטלוויזיה "סקס, שקרים וארוחת ערב", שביים דן וולמן והפיק מיכה שרפשטיין.
הדרמה, שהוקרנה בערוץ 3 בכבלים, עסקה בחייהן של אלמנות מלחמה צעירות וביחס הצבוע והמתחסד של החברה כלפיהן.
סמוך למועד הקרנת הבכורה בטלוויזיה הוגש בג"ץ נגד הקרנת הסדרה.
שופטי בג"ץ, בראשות השופט העליון יצחק זמיר, אישרו את הקרנתה בשם חופש הביטוי והיצירה.
הדרמה זכתה, בדרך כלל, לביקורות מעולות בתקשורת וקטעים ממנה הוקרנו בכנסת.
עמיר ערך את סדרת הטלוויזיה "מי מפחד מצופית גרנט" בערוץ 10, שאירחה גיבורי תרבות ותקשורת.
כשחקן בטלוויזיה - הופיע, בין היתר, בסדרות "כנפיים" ו"משפחת עזאני".
עמיר כתב שלושה ספרים: "ירמיהו כוס קקאו" (לילדים) ו"השליפות של המדינה" - שניהם בהוצאת ידיעות אחרונות - ו"יש לי בלעדיות", ספרו השלישי, שפורסם ביוני 2011. הספר יצא בהוצאת מסדה, עוסק בתקשורת, בתרבות ובמה שביניהן, ומבוסס על סיפורים אמיתיים, שעוסקים בחייהם של עיתונאים וורקוהוליים, אשר נקרעים בין הקריירה לאהבה.
עמיר עבד כ-20 שנים ככתב וכעורך בכיר בעיתון "ידיעות אחרונות", ועסק בעיקר בנושאי תרבות, בידור ואמנות.
הוא כתב וערך במוספים "7 ימים" ו-"7 לילות", היה סגן עורך "7 לילות" והתמחה בראיונות עומק עם אמנים, יוצרים וגיבורי תרבות.
בשנת 2006 עזב את "ידיעות אחרונות".
בנובמבר 2006 מונה לעורך מוסף התרבות של העיתון "גלובס".
עמיר שימש, במקביל, גם כמבקר התיאטרון של "גלובס".
ירמי עמיר הגיש תוכניות רדיו ברדיו ללא הפסקה וברשת ב', שעסקו באקטואליה, תרבות, אמנות, בידור ופנאי.
בינואר 2012 נמנה עמיר על צוות העיתונאים הבכירים, שהקימו את "מגפון" - עיתון ישראלי עצמאי ברשת.
"מגפון" הוקם על רקע המשבר בתקשורת הישראלית, הניסיונות לסגור את ערוץ 10 ולפגוע בחופש העיתונות ובחופש של העיתונאים.
עמיר משמש ב"מגפון" כעורך התרבות ומבקר התיאטרון.
מיולי 2015 ירמי עמיר הוא מבקר התיאטרון של רשת ב', קול ישראל.
עמיר מתגורר ברעננה, נשוי להילה עמיר ואב לילדים
ירמי קפלן (נולד ב-3 בספטמבר 1961) הוא אמן, שחקן, מוזיקאי, זמר, מלחין, מעבד ומפיק מוזיקלי ישראלי.
קפלן נולד בשיקגו שבארצות הברית בשם ג'רמי דוד קפלן .
הוא בנו של במאי הטלוויזיה אירווינג קפלן ואחיו של אהרן קפלן.
ירמי ואהרון קפלן הופיעו ב הישראלית בילדותם.
ראובן ריבלין, נשיאה לשעבר של מדינת ישראל, הוא בן דוד של אימו.
קפלן הוא שלישי מבין ארבעה אחים.
הוא עלה לישראל ב-4 ביולי 1969.
בזמן לימודיו בתיכון אליאנס תל אביב, שימש קפלן מתופף בלהקת "ליקוי חמה" של רמי קלינשטיין, אשר למד בשכבה מתחתיו.
בשנת 1979 התגייס קפלן לצה"ל ושירת בחיל האוויר.
במקביל המשיך לנגן בשעות הפנאי עם קלינשטיין ואחרים, ובנוסף היה מועמד להצטרף ללהקת "תיסלם" במקומו של סמי אבזרדל, ששקל בשעתו לעזוב את הלהקה, אך לבסוף התחרט.
לאחר שירותו הצבאי קפלן החל ללמוד משפטים באוניברסיטת תל אביב, אך נטש את לימודיו לטובת טיול בחו"ל.
קפלן שהה שם במשך שנתיים, במהלכן חיפש דרך מוזיקלית עצמאית.
בנוסף הוא השתתף בדיבוב תוכניות מצוירות לילדים, בהן ב"דנבר הדינוזאור האחרון", בה דיבב את דמותו של מאריו.
כילד, קפלן הופיע בקטע השירה In Our Post Office, ששודר בשנות השבעים בשידורים חוזרים רבים בטלוויזיה הלימודית, במסגרת הסדרה "Neighbours" ללימוד אנגלית לכיתה ה', סדרה שאביו השתתף בבימוי חלק מפרקיה.
רמי קלינשטיין כלל באלבומו הראשון "ביום של הפצצה", שיצא ב-1986, לחן משותף לו ולקפלן לשיר "במקום שבו אני עומד".
בנוסף שר קפלן באלבום קולות רקע.
באותה שנה גם כתב גרסאות באנגלית לשירים של ריטה, עבור אלבום שהקליטה בהולנד.
קלינשטיין המליץ לרוני בראון להחתים את קפלן בחברת התקליטים "הליקון".
קפלן כתב, הלחין והקליט שני שירים, "מחפשת" (לו בוים קליפ) ו"תפוס אותו", לאלבום מתוכנן, אך האלבום לא הושלם.
עם זאת הופיע עם השירים לראשונה כזמר עם להקת "תופעת דופלר".
קפלן נסע לשהות של מספר חודשים בארצות הברית וחזר לישראל ב-1989, והשתתף במספר הרכבים מוזיקליים בו זמנית: הוא היה נגן גיטרה בלהקת "איפה הילד", הוא תופף בלהקת "תערובת אסקוט", והיה סולן בלהקת "הפיצוץ", שהפכה בהמשך ל"ניצולי הפיצוץ".
בשנת 1991 יצאה לאור אלבום הבכורה של "תערובת אסקוט" שזכה להצלחה וקפלן עזב את ההרכבים האחרים שבהם ניגן.
בשנת 1992 ניגן קפלן בתופים בהקלטות האולפן של להקת "תופעת דופלר", לקראת יציאת אלבומם הראשון.
הוא גם השתתף בהלחנת שירם "קוטפת".
בנוסף השתתף באופרת רוק בשם "סקסודוס", שכתב וביים סולן להקת תופעת דופלר, ברוך פרידלנד, אופרה שעלתה בפסטיבל ערד, בהפקה מוזיקלית של גלעד עצמון, יחד עם להקת תערובת אסקוט.
בשנת 1993 בעת העבודות על אלבומם השני עזב קפלן את "תערובת אסקוט".
ב-1994, כשנה לאחר פירוק "תערובת אסקוט" ו"ניצולי הפיצוץ" ב-1993, הקים את "להקת הפרחים", שחתמה בחברת התקליטים אן אם סי והוציאה את האלבום "ירמי קפלן והפרחים", בו כל השירים נכתבו והולחנו על ידי קפלן.
רוב שיריו היו שירי כאב קשים לעיכול מבחינה מוזיקלית.
בין השירים המצליחים של האלבום היו "מודדת", "מדוע לא באת" ו"משהו חייב להשתנות".
לאחר שיצא האלבום יצאה הלהקה לסיבוב הופעות, שבו הוכיח קפלן את כוחו על הבמה.
ירמי קפלן התגלה כסולן סוחף, בהופעות הרבה לשיר ולהיות בתנועה מתמדת, לאחר שנים שבהן נחבא מאחורי התופים.
כמו כן, הקליט באותה שנה ביצוע מחודש לשיר "גלי" של אהוד מנור וקובי אשרת, לכבוד ספיישל לחנוכה שנערך בגלי צה"ל.
החידוש נכלל כבונוס במהדורה מאוחרת יותר של האלבום "ירמי קפלן והפרחים".
אלבומו השני "בוקר טוב" יצא בשנת 1995 והיה לאלבום סולו, ללא להקת ליווי.
גם באלבום זה כל השירים נכתבו על ידיו, ובהם "הדפוק הזה" ו"במוקדם או במאוחר".
אלבום זה היה בסיס להופעות ולקליפים מצליחים.
בשנת 1996 כתב, הלחין והקליט את שיר הפתיחה לסדרה "הפוך": "כבר עכשיו", שהפך ללהיט וזכה להצלחה גדולה.
השיר נכלל בתור בונוס באלבום "בוקר טוב", במהדורה מאוחרת יותר.
בשנת 1999 יצא אלבומו השלישי: "לרע ולטוב".
רוב שירי האלבום עוסקים בנושאי משפחה וזוגיות, מהם זכו להצלחה השירים "קולה וברה", "הזדמנות" ו"לרע ולטוב".
בדומה לאלבומו הקודם, גם באלבום זה כתב קפלן את המילים והלחנים והפיק מוזיקלית.
ב-2001 קפלן התארח על התופים בהופעה בשיר "בשבילך" של תופעת דופלר, בהופעתם בפסטיבל הזמר והפזמון המחודש.
במרץ 2003 יצא לאור אלבומו הרביעי, "הזמן האבוד", שזכה לביקורות טובות.
האלבום הופק על ידיו ועל ידי אייל קצב וכלל מספר להיטים, ובהם "ראשון שבת", "תתחיל מאפס" ו"אני אשתנה".
במאי 2004 התאחדה להקת "תערובת אסקוט" למספר הופעות, בנובמבר 2007 התאחדו שוב למופע חד פעמי, ושוב בספטמבר 2011, לכבוד יום ההולדת ה-50 של קפלן.
במרץ 2007 השתתף קפלן במופע של התזמורת הסימפונית חיפה בו ביצע משירי "הביטלס".
באפריל 2009 הוציא קפלן סינגל ראשון לקראת אלבומו החמישי, בשם "כל אחד יכול".
האלבום המלא, "חשק", יצא לאור ב-27 ביולי 2010. זמן קצר לפניו יצא סינגל נוסף, "כמה את צודקת", שזכה להצלחה במצעדי הפזמונים.
סינגל נוסף מהאלבום שזכה להצלחה היה "עוד יהיה לך" ("מעבר לגדר").
בדצמבר 2009 יצא לאור הסינגל "מעבר לגדר", שהלחין קפלן עבור ליאור פרחי.
בשנת 2010 יצא לסיבוב הופעות משותף עם חמי רודנר.
באמצע 2014 יצא השיר "היא האחת" בביצועו של קפלן, מתוך הפרויקט "פנסים" של המוזיקאי אלירן אביתר לוי, בו קפלן היה שותף שנה קודם לכן.
השיר עצמו זכה להצלחה בתחנות הרדיו ודורג במקום ה-17 במצעד הפזמונים השנתי לשנת תשע"ד, של רשת ג'.
בשנת 2015 הוציא יחד עם ספנסרוסו, מתן ספנסר ואורי רוסו, צמד מפיקים צעירים, את האלבום "פטיש", המשלב בין רוק ומוזיקה אלקטרונית.
האלבום מומן על ידי הקהל באמצעות קמפיין הדסטארט.
בשנת 2019 הפיק מופע קברטי "ירמי קפלן מבצע אלטון ג'ון".
בקיץ 2022 העלה שוב את המופע.
בשנת 2020, רגע לפני התפרצות הקורונה, הוציא סינגל חדש בשם "בסוף אני נשאר עם כלום" ומיד לאחריו שחרר סינגל נוסף בשם "אחזיר אותך בזמן".
במאי 2023 הודיע על הפסקת פעילות זמנית לכשלושה חודשים בגלל מצבו הבריאותי.
בילדותו השתתף במספר תוכניות ללימוד האנגלית שביים אביו אירווינג קפלן, ב-"Neighbours", בתפקיד בני, וכן ב-"The Adventures of Scooterman", בתפקיד אוסוולד, אחיינו של ד"ר האפבייקד (בפרק "The Accidental Astronaut").
כמו כן השתתף במערבון "פנטום קיד" ב-1975, ושיחק בתפקיד אפרים לוי בסרט הישראלי "מבצע יונתן" של מנחם גולן ב-1977.
ב-2006 השתתף בפרק בסדרה "האלופה" בתפקיד רופא עיניים.
ב-2007 שיחק בסדרת הילדים "ראש גדול" ובסדרת הדרמה "אולי הפעם", וב-2010 שיחק בסדרה "נשות הטייסים".
ב-2014 שיחק בסדרה "עממיות" בתפקיד אדריאן צ'ייני.
קפלן השתתף גם בתפקידי אורח בתור עצמו בסדרות הילדים "רמזור" ו"הפיג'מות".
בתחילת דרכו קפלן היה בזוגיות עם הזמרת דנה ברגר.
פרידתם שימשה השראה לחברם חמי רודנר, שכתב עליהם את השיר "נפלת חזק".
כאשר השיר יצא לרדיו הוא עורר סערה תקשורתית, אך לבסוף הפך ללהיט.
קפלן היה במערכת יחסים גם עם השחקנית אסתי ירושלמי, עליה כתב את השירים: "אסתי" ו"מודדת" שנכללו באלבום הבכורה שלו "ירמי קפלן והפרחים".
ב-1997 התחתן קפלן עם רויטל ונולדו להם שני בנים.
קפלן כתב במהלך נישואיו לרויטל את השירים "קולה וברה" (השתתפה בקליפ של השיר בו הזוג מגלם שודדי בנק) ו"לרע ולטוב" שנכללו באלבומו השלישי "לרע ולטוב".
בנו לני קפלן הוא חלק מההרכב המוזיקלי ישי ולני.
קפלן בזוגיות עם יעל ולהם בן.
בחודש מאי 2023 הודיע קפלן על הפסקה מהופעות עקב ניתוח בלתי צפוי בחוליות הצוואר, שהעמיד את תפקוד גפיו בסכנה.
הוא עבר הליך מורכב שנועד לשמר את תפקוד איבריו, וביולי של אותה השנה שיתף תמונה שלו ממיטת בית החולים והביע תודה על ההודעות, הדאגה והטיפול שקיבל.
"ירמי קפלן והפרחים", 1994 (אלבום פלטינה)
"אחכה לו-שירים שעלו מאפר השואה", 2019
ירמיהו (הרמן) ברנובר (נולד בג' בטבת ה'תרצ"ב, 13 בדצמבר 1931) הוא פרופסור לפיזיקה, סופר, אסיר ציון, חוזר בתשובה המשתייך לחסידות חב"ד ויו"ר אגודת שמי"ר.
ברנובר נולד בריגה בירת לטביה למשפחה יהודית אתאיסטית.
אביו נהרג במלחמת העולם השנייה על ידי לטבים משתפי פעולה עם הנאצים, אך אמו הצליחה להימלט איתו לתוך רוסיה ובכך להינצל.
הוא למד פיזיקה באוניברסיטת לנינגרד, עם התמחות במגנטו-הידרודינמיקה.
במקביל ללימודיו היה מבלה זמן רב בספרייה המרכזית ע"ש סלטיקוב-שצ'דרין, שם למד עברית מהספרים שמצא שם.
לאחר סיום לימודיו חזר לריגה, שם התחיל לעבוד במכונים מדעיים והתקרב לתנועת חב"ד, כאשר הגיש בקשה לעלות לארץ נאלץ לשנות את מקום עבודתו, והפך למוכר בגדים.
בריגה סיים דוקטורט והתמנה לפרופסור.
בתחילת שנות ה-70 הגיש בקשה לעלייה, אך נדחה ונהיה למסורב עלייה.
בשנת 1972 קיבל אשרת יציאה והגיע לישראל.
לאחר הגיעו ארצה עבד באוניברסיטת תל אביב כפרופסור לפיזיקה ולאחר מכן עבר לגור בעומר ועבד באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע, שם הקים מכון מחקר במגנטו-הידרודינמיקה.
בשנת 1987 הוא היה בין מקימי חברת SATEC.
במקביל הצטרף להנהגת אגודת שמי"ר בעצתו של הרבי מנחם מנדל שניאורסון במטרה להפיץ יהדות בין דוברי רוסית דרך הוצאת ספרים.
ספרי שמי"ר היו מספרי היהדות הראשונים שהגיעו לברית המועצות עוד בתקופת ליאוניד ברז'נייב.
בתחילת שנות ה-90 היה העורך הראשי של האנציקלופדיה ליהדות רוסיה ב-3 כרכים.
כמו כן הוציא לאור חומש עם תרגום רוסי חדש.
בנוסף הוציא 2 ספרי ביוגרפיות על הרבי מליובאוויטש.
בנוסף פרסם עשרות מאמרים על תורה ומדע ב-3 שפות.
בשנת 1992 הוענק לו פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים
בשנת 2016 הוענק לו "אות מפעל חיים" של שר התשתיות
בשנת 1998 ניסתה תנועת מנהיגות יהודית להריץ את ברנובר כמועמד לכהונת נשיא מדינת ישראל, אך בהיעדר תמיכה של עשרה חברי הכנסת, כנדרש בסעיף 6 של חוק יסוד: נשיא המדינה, לא היה ברנובר מועמד בהצבעה.
ממעמקים - הגות בנושא דת ואתאיזם, הודפס בסוד בארץ בתקופת שהותו בברית המועצות
הדרך חזרה - אוטוביוגרפיה (הוצאת מעריב)
בעין הלב, הוצאת מעריב, 1989
נביא מקרבך: ביוגרפיה של הרבי מלובביץ', הוצאת ממ"ש (מהדורה מחודשת ומורחבת של "בעין הלב"), 2007
מה רבו מעשיך ה', בשיתוף עם הרב יוסף שמחה גינזבורג (בהוצאת שמי"ר)
The Ultimate Jew, ביוגרפיה של הרבי מליובאוויטש באנגלית, 2015
ירכית היא חולצה המיועדת ללבישה באופן ששוליה אינם מוכנסים לתוך המכנסיים או החצאית.
הירכית משמשת כחלק ממדי צבא.
ירכית כבגד אזרחי מכונה בדרך כלל טוניקה.
ירכית כפריט לבוש במדי צבא
ירכית היא חלק ממדי שרד במספר רב של צבאות בעולם ובאופן היסטורי מקושרת לטוניקה, שהייתה חלק ממדי השרד בעת העתיקה.
בישראל, לובשים חיילי חטיבת הצנחנים ירכית כחלק ממדי ה-א' שלהם.
את הירכית לובשים מעל המכנסיים, ומעליה חוגרים חגורה.
על פי הנחיות צה"ל, אסור ללבוש אפודה או סוודר מעל הירכית.
בעבר ירכית הייתה חלק ממדי א' של חיילות צה"ל.
ירכתי הספינה היא קבוצת כוכבים בשמי הדרום - הגדולה מבין ארבע הקבוצות שאליהן פורקה קבוצת הכוכבים הספינה ארגו - ספינתם של הארגונאוטים (שלוש הקבוצות האחרות הן מפרש, מצפן ושדרית).
בשל חלוקת הקבוצה לארבעה חלקים השתבש לחלוטין סימון הכוכבים על פי חוזקם באותיות יווניות.
שביל החלב עובר בקבוצה ומכיל צבירי כוכבים רבים.
נאוס (ζ בירכתי הספינה) הוא אחד הכוכבים החמים ביותר המוכרים כיום - טמפרטורת פני השטח שלו היא כ-42,000 קלווין.
זהו ענק כחול במרחק של כ-1400 שנות אור, שמסתו כמעט פי 60 ממסת השמש ועוצמת הקרינה שלו בתחום הנראה היא פי 21,000 מהשמש.
ξ בירכתי הספינה הוא ענק צהוב בבהירות נראית מדרגה 3 עם בן זוג כתום בבהירות מדרגה 5 הניתן לצפייה במשקפת.
M46 הוא צביר פתוח המכיל כ-150 כוכבים עם בהירויות מדרגות 9-13 הניתנים לצפייה בטלסקופ חובבים.
M47 הוא צביר פתוח המכיל כ-50 כוכבים בבהירות מדרגה 6 וחלשים יותר הנראים היטב במשקפת.
שני הצבירים סמוכים זה לזה.
M93 הוא צביר פתוח נוסף המכיל כ-80 כוכבים בבהירות מדרגה 9 וחלשים יותר ונמצא דרומית לשני הצבירים האחרים.
ירמי פינקוס (נולד ב-15 ביולי 1966) הוא מאייר, קומיקסאי וסופר ישראלי, מחתני פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים לשנת 2010.
פינקוס נולד בתל אביב ב-15 ביולי 1966, לחנה ומשה.
ערך את המהדורה הישראלית של מד מגזין לצד רותו מודן.
ב-1996 היה בין מייסדי קבוצת הקומיקס אקטוס טרגיקוס שזכתה להצלחה רבה ובמסגרתה פרסם מספר ספרי קומיקס, בהם "האחיות ד'אספרד'' ו-Crumpet Ladies.
בשנת 1997 החל לשמש כמבקר אופרה וכתב תיאטרון בעיתון העיר, כמו כן ערך את "ריתמוס", עיתון התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בשנת 2001 כתב טור קומיקס יומי לעיתון הגרמני פרנקפורטר אלגמיינה.
בשנת 2000 הקים את המסלול ללימודי איור במכללת שנקר ובשנת 2011 קיבל דרגת פרופסור חבר.
מתגורר בתל אביב עם בן זוגו, עמירן ולדמן, שהוא פסיכותרפיסט.
בשנת 2004 זכה בפרס שר החינוך לעיצוב.
בשנת 2008 ראה אור ספר הילדים שאייר "מעשה בדייג ובדג הזהב" המבוסס על מעשיה של אלכסנדר פושקין, תרגום: רנה ליטוין, בהוצאת אחוזת בית.
האיורים זכו בציון לשבח מטעם אגף הנוער במוזיאון ישראל (פרס בן-יצחק).
ספר הפרוזה הראשון שלו, "הקברט ההיסטורי של פרופסור פבריקנט", בהוצאת עם עובד, זיכה אותו בפרס ספיר לספר ביכורים בשנת 2009. הספר תורגם לאיטלקית (2010) ויצא בהוצאת L'ancora del mediterraneo, נאפולי.
בשנת 2014 זכה בפרס מוזיאון ישראל לאיור ספר ילדים ע"ש בן-יצחק, על איוריו לספר "מר גוזמאי הבדאי" בהוצאת נח וספריית הפועלים.
בשנים 2010 ו-2021 זכה בפרס ראש הממשלה ליצירה ע"ש ראש הממשלה לוי אשכול.
הקברט ההיסטורי של פרופסור פבריקנט, הוצאת עם עובד, 2008
בזעיר אנפין, הוצאת עם עובד, 2012
רווקים ואלמנות, הוצאת כתר, 2017
אוסף של איורים, פרי עטו של פינקוס
ליהי נגלר, אורח שמרגיש בבית: שיחה ברלינאית עם המאייר והסופר ירמי פינקוס, מגזין "שפיץ", מרץ 2017
אריק גלסנר, ביקורת על "הקברט ההיסטורי של פרופסור פבריקנט", מעריב, מרץ 2008
הארץ: תרבות וספרות, 4 בספטמבר 2012.
מירה בלברג, נקודת מגוז, פנס מוסף לביקורת ספרות, יוני 2022.
"יֶרְמַה" (מספרדית: Yerma) הוא מחזה מאת המחזאי הספרדי פדריקו גארסיה לורקה, שנכתב והוצג לראשונה בשנת 1934. ירמה (פירוש המילה בספרדית: "עקרה") הוא שמה של גיבורת המחזה, הסובלת מעקרות.
לורקה תיאר את המחזה כ"פואמה טראגית".
המחזה עוסק בחייה של ירמה, אישה עקרה הנשואה לחקלאי בשם חואן ומתגוררת בכפר בספרד.
ירמה נמסרה לנישואין לחואן על ידי אביה, רועה צאן.
זקנה שואלת אותה על רגשותיה: "את רועדת כשהוא מתקרב אלייך?
את מרגישה כמו בחלום כשהוא מקרב את השפתיים שלו לשלך?
תגידי לי." וירמה עונה "לא, אף פעם לא הרגשתי ככה." היא זוכרת את הרגשות המסעירים שעורר בה בנעוריה ויקטור, חקלאי בן הכפר, אך אינה פוגעת במחויבותה לבעלה.
תשוקתה לילד הולכת וגוברת, עד שהיא הופכת לאובססיה הממלאת את כל ישותה.
"אישה מהכפר, שאין לה ילדים, מיותרת כמו ערימת קוצים, היא אישה מקוללת!", אומרת ירמה.
תשוקתה ויאושה מודרכים על ידי הנורמות בסביבתה.
אל מול תשוקתה של ירמה ניצב בעלה, שאינו משתוקק לילד, ומשקיע את עיקר מרצו במשק החקלאי שלו.
רכילויות הנשמעות בכפר אודות התנהגותה של ירמה טורדות את מנוחתו של חואן, החרד לכבוד המשפחה ("לכל משפחה יש את הכבוד שלה, וכבוד זה מטען יקר שכולם צריכים לשמור עליו").
דבריה של ירמה לפיהם הרכילויות חסרות בסיס אינם מרגיעים אותו.
ירמה משוחחת על מצוקתה עם חברותיה, אלה שזכו לילד ואלה שלא זכו לו, ונועצת בזקנה, שבחוכמת החיים שלה היא מקווה להיעזר.
בניסיונותיה להרות היא עולה לרגל למנזר שלו סגולות פריון.
בעימות עם חואן, המגיע אף הוא למקום, שבו מתברר לירמה שלחואן אין עניין בילד, היא חונקת אותו למוות.
לאחר מכן היא אומרת את מילות הסיום של המחזה:
שמואל בונים, שביים את ההצגה בתיאטרון הקאמרי בשנת 1957, מוצא בעלילתו יותר מאשר את סוגיית העקרות: "שתי דמויות תחת קורת גג אחת, והן אינן מבינות אשה לנפש רעותה.
קונפליקט נוסף קיים בנפשה של ירמה עצמה: היא אינה מסוגלת להשבית את הלהט שבגופה, אך מצד שני רגש הכבוד העצמי שבה אינו מרשה לה לבגוד בבעלה".
חואן מביע עמדות מובהקות של שוביניזם גברי, למשל באומרו לירמה: "אני צריך לאלץ אותך לעשות מה שאני רוצה, לנעול אותך, כי זה מה שבעל צריך לעשות".
מוקדם יותר בשיחה זו אומר חואן: "לכל גבר יש את החיים שלו", ועל כך עונה ירמה: "ולכל אישה את החיים שלה".
לעומת תגובה פמיניסטית זו, שונה תגובתה של ירמה בהמשך השיחה.
חואן אומר: את יודעת מה הסדר שלי?
הכבשים - בדיר, הנשים - בבית".
ירמה מסכימה עם העיקרון, ועונה "נכון.
כל עוד הבית לא קבר!"
על המחזה בבימויה של אופירה הניג כתב צבי גורן:
מבחינה רעיונית התפיסה שלה שוללת את הדעה כי ירמה היא דמות פמיניסטית, ובהצגה שלה אכן מודגשת היטב העובדה המוטמעת בטקסט של לורקה שירמה דוחה מעליה כל אופציה אפשרית לממש את נשיותה שלא במסגרת התא המשפחתי שלה, צר ולוחץ ומנוכר ככל שיהיה.
עזרא זוסמן הסביר את מהותה של סצנת הסיום:
אינסטינקט האמהות מסוגל ביאושו להחריב עולם, לקחת נקם מאלים.
אך מופיע הוא כאן לא כמו בדרמה ריאליסטית-פסיכולוגית.
באבוד כל תקוה לילד, חונקת ירמה במו ידיה את בעלה, זה איש השדות והעדרים חסון הגוף.
וכיצד מציג לורקה רצח זה?
לא קרב לוחמים אלא הכאת קרבן.
ירמה מקריבה את בעלה, את האב שבכוח - והגבר העז אינו מגן על עצמו, אינו מנסה אף להסיר מצווארו את הידיים הנשיות האלה שנוצרו ללטף ילד: אין הוא משמיע קול.
כמקבל את הדין, שבא לגאלו, מוסר את עצמו בידי הדיין.
"ירמה" הועלה פעמים רבות על בימת התיאטרון בישראל.
המחזה תורגם לעברית בידי רפאל אליעז.
בשנת 1986 תורגם לעברית בידי רנה ליטוין, ובשנת 2009 תורגם לעברית בידי שמעון בוזגלו.
הפקות "ירמה" בתיאטרון הישראלי (רשימה חלקית):
תיאטרון אנסמבל הרצליה - 2008
יֶרֶמִיָה תאופיל גריגורֶסקו (ברומנית: Eremia Teofil Grigorescu , 28 בנובמבר 1863 − 21 ביולי 1919) היה איש צבא ופוליטיקאי רומני.
עקב ניצחונו בקרב מרששט בימי מלחמת העולם הראשונה, על הכוחות האוסטרים-גרמנים, כונה "הגבור של מרששט" קיבל את העיטור "מיכאי ויטיאזול" (מיכאי האמיץ), המחלקה השלישית.
נחשב אחד מגיבוריה הלאומיים של רומניה.
בין 30 ביולי 1917−1 ביולי 1918 כגנרל-חטיבה מילא ירמיה גריגורסקו את התפקיד של מפקד הארמייה הראשונה.
בימי מלחמת העולם הראשונה פיקד על הכוחות הרומנים בקרב מרששט.
מאוחר יותר היה שר ההגנה (אז התפקיד נקרא ברוח התקופה - שר המלחמה) בממשלת קונסטנטין קואנדה באוקטובר-נובמבר 1918.
ירמיה גריגורסקו נולד בשנת 1863 בכפר גולשיי Golăşei (הידוע גם כבוז'ור-סאט Bujor-Sat), על יד העיירה טרגו בוז'ור Târgu Bujor במחוז גאלאץ של היום, בזמנו המחוז קובורלוי.
הוריו היו גריגורה גריגורסקו ואשתו, מריה לבית קזאקו.
ירמיה גריגורסקו למד בבית ספר יסודי בעיר גאלאץ בין השנים -1874-1870 אחר כך המשיך את לימודיו בגימנסיה "וסילה אלכסנדרי" באותה עיר בין 1878-1874. בהמשך נסע לעיר יאש שבה התקבל לבית הספר התיכון "הלאומי" (ליצ'אול נציונאל), ה"אקדמיה מיכאיליאנה" לשעבר .
שם למד בין השנים 1878 -1881 ורכש ידע רחב במקצועות ריאליים והומניים כאחד.
לאחר מכן למד שנתיים בפקולטה לרפואה ולמדעים של אוניברסיטת יאש (1881-1882.
מפני שעוד מנעוריו חלם על קריירה צבאית, מיאש ירמיה גריגורסקו עבר לבירה, בוקרשט, שבה היה קיים בית הספר לקצינים.
התקבל בשנת 1882 למחלקה לארטילריה וסיים אותה בשנת 1884 בדרגת "סובלוקוטננט" (סגן משנה).
בין השנים 1884–1886 למד בהצטיינות ב"בית הספר הישומי" לארטילריה והנדסה קרבית בבוקרשט.
ואחר כך, בין השנים 1887–1889 למד במשך שנתיים מתמטיקה באוניברסיטת סורבון בפריז.
כמו כן השתתף בקורסים לארטילריה (במוזיאון לארטילריה שעל יד כנסיית תומאס אקווינס בפריז) ולפיקוד ומטה מטעם משרד המלחמה הצרפתי (1887 - 1889)
התקדמותו בהייררכיה הצבאית ופעילותו האקדמית
בחזרתו לרומניה מונה לסגן מנהל ואחר כך למנהל מחסן התחמושת של הצבא בדודשט (1899 − 1904).
השתתף באותה תקופה במאמצים לרכישת כלי נשק מודרניים לצבא הרומני.
היה חבר בוועדה שדנה ברובי הרגלים מסוג מנליכר מ.ד.1893 (Mannlicher md.1893) שרומניה רכשה מאוסטריה וכעבור כמה שנים בוועדה לרכישת התותחים מסוג קרופ מ.ד.1904.
אחר כך קיבל משרה במנהל הארטילריה של משרד המלחמה הרומני (1905).
בשנת 1906 הועלה לדרגת קפטן (סרן) והתמנה למפקד חטיבת הארטילריה מס.
כעבור שנה, ב-1907 היה למפקד בית הספר היישומי לארטילריה והנדסה קרבית, שבו למד.
לימד שם קורס לאלגברה מתקדמת.
בשנת 1910 עלה לדרגת קולונל ובשנת 1913 התמנה למפקד האגף לכוח אדם במשרד המלחמה.
פעילותו כמפקד במלחמת העולם הראשונה
הועבר בדחיפות עם אוגדתו -דיוויזיית 15 רגלים, לחזית הקרפאטים
והשתתף בקרב אויטוז הראשון במעבר אויטוז ב-11 - 17 באוקטובר 1916 שחסם את התקדמות הצבא הגרמני לדרום מולדובה.
זאת תחת הסיסמה ה "מיתולוגית" :"אף דרך כאן אל יעבור" (Nici pe aici nu se trece), שהזכירה את זאת שהצרפתים השתמשו בה בימי הקרב בוורדן.
משום כך אוגדתו קיבלה את הכינוי "אוגדת הברזל".
בסוף שנת 1916 מונה מפקד קבוצת הכוחות "אויטוז-וראנצ'ה" שהייתה מורכבת מ12 אוגדות רגלים רומניות,
אוגדת רגלים רוסית, חטיבת פרשים רומנית, וחטיבה רומנית מעורבת.
בדצמבר 1916- ינואר 1917 גריגורסקו וחייליו עמדו בהצלחה בהתקפות של קבוצת הכוחות הגרמנים בפיקודו של פון גֶרוֹק (Von Gerock).
עד יולי 1917 התבסס בעמדות עם הדיוויזיה שבפיקודו ובהמשך נשלח לנמלואסה כמפקד של "הגוף הצבאי השישי".
משם נשלח למרששט כמפקדן של הארמייה הראשונה הרומנית והארמייה הרביעית הרוסית.
גריגורסקו טען בעד שמירת העמדות הרומניות שממערב לנהר סירט שהותקפו בעיקשות על ידי קבוצת הארמיות בפיקודו של הפלדמרשל מקנזן, שהיה ידוע בכינוי "שובר החזיתות".
ביולי 1917 הגנרל גריגורסקו הורה על המעבר להתנגדות פעילה והחלטית מתוך הקווים הקיימים.
שלח חלק מכוחותיו - הדיוויזיה 15 - מערבה מהסירט והחליף עם כוחות טריים את היחידות העייפות של הדיוויזיה 34 הרוסית שהתקשתה להחזיק מעמד מול ההתקפות הגרמניות.
בהמשך ב-30 ביולי, ב ב 1, 2, 6 וב-15 באוגוסט 1917 כוחותיו עמדו בגבורה בפני ההתקפות הסוערות של חיל הרגלי הגרמני, שנתמכו בתותחים כבדים.
איפוא, למרות התנאים הנחותים של צבאו הצליח לנצח בכמה קרבות קשים ביותר כוחות גרמנים שבפיקודו של שהיה ידוע כ"שובר חזיתות".
בסופו של דבר, התקפות הנגד של היחידות שבפיקודו, גרמו לארמייה התשיעית הגרמנית - שנחשב כוח המחץ של מקנזן - לסגת.
על ידי כך חייליו הצליחו למנוע מהכוחות הגרמנים והאוסטרים להשלים את כיבוש רומניה על ידי כיבוש חבל מולדובה ולהתקדם משם מזרחה אל דרום רוסיה.
קרב מרששט נחשב הניצחון המובהק היחידי של כוחות "ההסכמה" בחזית המזרחי במהלך שנת 1917.
גריגורסקו דגל בהגנה דינמית : תוך כדי התקפות נגד מהצד, התנגדות תקיפה על קווים עוקבים, עירוב כוחות המילואים בעיתוי הנכון.
בהתקפות היה חסיד הפעלת ארטילריה כבדה, תוך ריכוז האש נגד קווי הכוחות העומדים לצאת להתקפה נגדו.
תמך בהתנגדות בכל מחיר בקו הראשון ובמקרה שהאויב מצליח להתגבר עליה - הכין דחייתו על ידי כוחות טריים מהמערך הבא.
אחרי כניסתה מחדש של רומניה למלחמה בשנת 1918, בעקבות תבוסות שנחלו מעצמות המרכז בחזיתות אחרות, הגנרל גריגורסקו מונה שר המלחמה בין התאריכים 24 באוקטובר - 28 נובמבר 1918. מילא זמנית כממלא מקום גם את תפקיד של שר המסחר והתעשייה.
אחרי הקמת רומניה רבתי ב-1 בדצמבר 1918, כיהן כמפקח כללי של הצבא.
הוא נפטר בבוקרשט ב-21 ביולי 1919.
ב-29 באוגוסט 1924 גופתו הועברה לקבורה מחדש בתוך סרקופג מיוחד במרכז המאוזולאום של הגיבורים במרששט.
יורשיו גרמו בזמנו למהומה על ידי התנגדותם לקבורה באותו מאוזולאום של הגנרל קונסטנטין כריסטסקו, שקדם לו בפיקוד על הארמייה הראשונה.
הגנרל התאהב באשתו השנייה, אלנה נגרופונטס בזמן ששהה בעת הקרבות באחוזת משפחתה.
היא הייתה בת לבויאר גיורגיוס אודיסיאוס נגרופונטס, יווני יליד קונסטנטינופול.
אחרי שהכוחות הגרמנים כבשו את ביתו ואחוזתו והפכו אותם למפקדתם נגרופונטס האב ברח משם והרשה לצבא הרומני
אחרי המלחמה הגנרל גריגורסקו התגרש והתחתן עם אלנה נגרופונטס.
בנם המשותף, דן ירמיה אוליסס גריגורסקו-נגרופונטס, (1990-1917) היה צלם אמנותי ידוע.
ילדיו מנישואיו הראשונים: רומולוס, לוקרציה.
העיטור "מיכאי ויטיאזול" (מיכאי האמיץ) דרגה ג, - באוגוסט 1916 - היה הגנרל הרומני הראשון שקיבל עיטור זה, על "מעשי גבורה מול האויב".
העיטור "מיכאי האמיץ" דרגה ב (1907)
שמו נרשם בצו המלכותי דיומא ב-31 בדצמבר 1916 ובצו הארמייה הצפונית הרומנית - על ידי הגנרל פרזאן ב-7 באוקטובר 1916
אביר מסדר האמבט של בריטניה
לגיון הכבוד של הרפובליקה הצרפתית, בדרגת הצלב הגדול
העיטורים האימפריאליים הרוסים "גאורגי הקדוש" בדרגת הצלב הגדול
חרב כבוד - מטעם קיסר יפן, הנושא את הכתובת "אתם הכותבים את ההיסטוריה של הארץ" - 1918
חרב כבוד מטעם אוניברסיטת יאש - ב-19 בנובמבר 1918.
קברו במרכז המאוזולאום במרששט - 1924
אובליסק עם תמונתו, במרכז בית הקברות של הגבורים בכפר אויטוז - 1930–1931
פסל מאת הפסל אוסקר שפטה Spaethe, המוצב בעיר טימישוארה, בגן הבוטני שליד בית החולים "קליניצ'ילה נוי".
אלבום זיכרון, שפורסם על ידי וסילה מטאקסה:"גבור האומה: הגנרל ירמיה גריגורסקו.
הגיבור" עם הקדמה מאת אלכסנדרו קסנופול, 1919, בוקרשט.
המרכז להשתלמות בארטילריה נגד מטוסים בבוקרשט
שכונת דונאט לשעבר בעיר קלוז'-נפוקה - משנת 1960
הרב ירמיה חיים דמן (נולד ב-1951) הוא בעל תפילה, זמר ומלחין בחצר חסידות בעלז.
כמו כן הוא משמש כמשגיח בישיבת בעלז בטלז סטון.
נולד וגדל בבני ברק למשפחה מחסידות בעלז.
את יסודות המוזיקה החסידית שאב מאביו יצחק זאב דמן (שנקרא איטשע), יליד רוזבדוב שהיה בעל תפילה ובקי במנגינות חצר רוזבדוב-רופשיץ.
כשאר אחיו התחנך במוסדות בעלז.
משנות ה-70 משמש הרב דמן כזמר חצר של חסידות בעלז, וכיום הוא מוותיקי הזמרים והמלחינים של המוזיקה החסידית השמרנית.
מפעם לפעם הוא מלחין שירים בעצמו, אך לרוב מבצע שירים של זמרים ומלחינים אחרים בחצר בעלז, כדוגמת הרב יוסף צבי ברייער והרב שלמה קאליש.
על פי הוראת האדמו"ר מבעלז נמנע הרב דמן מלהשתתף במופעים פומביים, למעט בכינוסי מצווה, כגון שמחת בית השואבה, הכנסת ספר תורה וסיומי הש"ס.
הרב דמן הפיק עשרות תקליטים של ניגוני חסידי בעלז, יחד עם מקהלת חסידי בעלז.
בנוסף לכך הפיק סדרת תקליטים בשם "עתיקא קדישא" ובהם לחנים חסידיים עתיקים מחצר רוזבדוב-רופשיץ.
בדיסק נוסף בשם "ערליכע ניגונים", שר דמן ניגונים של הגראמער הרב יום טוב עהרליך.
הרב דמן משמש גם כחזן בבית הכנסת הגדול של בעלז בירושלים מדי ליל שבת בתפילת קבלת שבת ובתפילות בימים הנוראים.
וכן שר בעריכת השולחן ("טישים") בחצר בעלז, ובהדלקת נרות של חנוכה בחצר, וכן בחתונות הענק של נכדי האדמו"ר.
אחיינו הוא הסופר והפובליציסט החרדי, דוד דמן.
הרב דמן מתגורר בקריית בעלז בירושלים.
חלק מהאלבומים בהם שר דמן:
יַרְמוּלְקָה (מיידיש: כיפה) היא פריט לבוש חסידי ירושלמי.
כיפת הירמולקה זכתה לכינוי "כיפתם של הזברות" שכן סוג כיפה זו חובשים החסידים המשתייכים לחצרותיו של היישוב הישן בירושלים.
מסורת חבישת הירמולקה היא ארוכת שנים בקרב החסידים הירושלמים וזו הפכה לסימן זיהוי בקרב הציבור החסידי ירושלמי.
אמנם, התרגום המילולי של המילה ירמולקה הוא "כיפה", אך השימוש במילה "ירמולקה" מכוון לכיפת החסידים הספציפית הזו ולא לכיפות אחרות.
בחצרות חסידיות רבות כיפת הירמולקה היא חובה בקוד הלבוש של אותה חצר חסידית.
ישנן חסידויות שהילדים והנערים לא יכולים להיכנס לבית הספר או לחדר ללא חבישת הירמולקה, המבדלת בינם לבין יתר הציבור החרדי שחובש בדרך כלל כיפות שחורות מקטיפה.
לפעמים, בתוך הבית יש אפשרות לחבוש כיפה אחרת (בדרך כלל שחורה מקטיפה) אך יש המחמירים לחבוש את הירמולקה בכל זמן ומקום.
בשל החובות שהשאירו אחריהם אנשי עליית רבי יהודה החסיד נאסר על יהודים אשכנזים להתגורר בירושלים.
לפיכך, יהודים אשכנזים שרצו להתגורר בירושלים ולא רצו שיזהו אותם כאשכנזים העתיקו את מלבושי הקהילה הספרדית.
בין פריטי הלבוש הייתה כיפת הירמולקה אשר מקורה מן הטָקִיָיה שהיא כיפת הצמר הלבנה.
הירמולקה היא כיפת צמר סרוגה גדולה המכסה את רוב ראשו של החובש אותה.
במקור, כיפת הירמולקה הייתה בגובה של כ-19 ס"מ וקוטרה היה כ-16 ס"מ.
גם בגרסתה הנוכחית הירמולקה היא סרוגה מצמר ועשויה בעבודת יד.
במרכזה של הכיפה ממוקם פונפון (ציצת שיער).
ירמיהו הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1998 בבימויו של הארי ווינר ובכיכובו של פטריק דמפסי המספר את סיפורו של הנביא ירמיהו.
שחקן תפקיד פטריק דמפסי ירמיהו אוליבר ריד סופר קלאוס מריה ברנדאואר המלך נבוכדנצאר וינסנט ריגן צדקיהו המלך לאונור ורלה יהודית סילס קרסון חנניה
ירמיהו (ירמי) אולמרט (נולד ב-20 בדצמבר 1943) הוא איש צבא, פוליטיקאי ועסקן ספורט ישראלי, שירת כקצין בצה"ל והשתחרר בדרגת תת-אלוף, כיהן כראש מועצת גבעת שמואל וכיו"ר איגוד הכדורסל בישראל.
אולמרט הוא בנם של בלה ומרדכי אולמרט, משפחה רוויזיוניסטית שהייתה ממייסדי משק חקלאי בית"רי בנחלת ז'בוטינסקי.
לאולמרט שלושה אחים: אהוד אולמרט שכיהן כראש ממשלת ישראל; ד"ר יוסי אולמרט, מזרחן, ועמרם אולמרט.
גדל בנחלת ז'בוטינסקי, למד בבנימינה והיה חבר ומדריך בתנועת הנוער בית"ר.
התגייס לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל, לאחר קורס מ"כים נותר להדריך בקורס.
ב-1962 יצא לקורס קציני חי"ר ולאחר מכן פיקד על מחלקה בקורס מ"כים במחנה שבטה.