tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעילות ייחודית של המתנדב: המתנדב מעביר סדנה או חוג אשר פיתח על פי תחום עניין מסוים, דרכו זוכים החניכים ללמידה ולהעשרה בדרך אחרת.
דוגמה: קבוצת רכיבה על אופניים, שעת סיפור ויצירה, ועוד.
פעילות חברתית: התוכנית משקיעה מאמץ בפיתוח הקשר בין המתנדבים לבין החניכים.
במהלך השנה עורכים רכזי גמל"א ביישוב טיולים לתלמידים ולמשפחותיהם, ומקיימים אירועים חברתיים משותפים לתלמידים ולמתנדבים ומציינים יחד חגים ומועדים.
במספר יישובים מפעילה התוכנית סדנאות וחוגים לתלמידי התוכנית, בנושאים ותחומי העשרה שונים: מחשבים, ספורט, משחקי חשיבה ואומנות.
החניכים: עולים חדשים, בני דור שני ושלישי לעליה מאתיופיה ומחבר המדינות, ילדים ונוער בסיכון מכל מגזרי האוכלוסייה.
החונכים: מתנדבים שהם גמלאים, סטודנטים, וצעירים הבוחרים להעניק מזמנם למען הקהילה.
הכשרת המתנדבים כוללת: מתן רקע על התרבות והמנהגים של אוכלוסיית היעד; פיתוח מיומנויות לימוד וחניכה; מתן כלים פדגוגיים להתמודדות עם סיטואציות שונות; מידע על ארגונים לטיפול בבעיות משפחתיות; סדנאות "מקרים ותגובות" וסוגיות פדגוגיות נוספות.
לתוכנית גמל"א מטה ארצי מטעם עמותת "דרור - בתי חינוך", אשר מלווה את הרכזים היישוביים.
הרכזים עוברים ימי הכשרה והשתלמויות בנושאים שונים המסייעים להם במילוי תפקידם, ומקבלים ליווי פדגוגי אישי.
פעם בשנה עורכים טיול ארצי למתנדבים, ומחלקים שי לאות הערכה.
תוכנית "ברקים" היא תוכנית מצוינות של היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין, במסגרת העתודה האקדמית של צה"ל.
במגמת "ברקים מכונות פיזיקה" לומדים החניכים תואר ראשון כפול בהנדסת מכונות ובפיזיקה (B.Sc), ותואר שני בהנדסת מכונות (M.Sc).בוגרי התכנית משרתים בצה"ל כקצינים שירות מורחב של 5 שנים ו-8 חודשים, המורכב משירות חובה ושלוש שנות שירות קבע נוספות.
תוכנית "ברקים" הוקמה בשנת 2001 תחת חסותו של אמ"ן במטרה למלא את הצורך במהנדסים בעלי הכשרה מחקרית ופיתוחית, כך שיהוו עתודה לתחום המחקר והפיתוח בצה"ל.
מקור השם "ברקים" מן התנ"ך - "קול רעמך בגלגל האירו ברקים תבל; רגזה ותרעש הארץ" (תהילים, ע"ז, י"ט).
התכנית היא תוכנית אינטגרלית עם מסלול העתודה בצה"ל, אך הכשרת חניכי התכנית שונה משאר העתודאים במספר אופנים:
במהלך הקיץ הראשון ללימודיהם, עוברים החניכים טירונות עם שאר העתודאים כדי לקבל הסמכת רובאי 02.
במהלך הסמסטר הרביעי ללימודיהם, עוברים החניכים סדרת חילות בה הם נחשפים ליחידות השונות בצה"ל ובמערכת הביטחון (חיל הטכנולוגיה והאחזקה, חיל האוויר, חיל המודיעין, חיל הים ורפא"ל) ושם מוצגים להם התפקידים הצפויים להם.
במהלך הקיץ השני ללימודיהם, עוברים החניכים קורס קציני מטה בבית הספר לקצינים (בה"ד 1).
מספר חניכי התכנית אף זכו לאות מצטיין בקורס הקצינים.
לאחר חזרתם מקורס הקצינים עוברים החניכים תהליך שיבוצים לתפקידים, בשונה משאר העתודאים אשר משובצים בתום לימודיהם.
עד הקיץ השלישי ללימודיהם נדרשים חניכי התכנית לסיים את התואר הראשון, שנה מוקדם מהמסלול הרגיל, ואף להתחיל את העבודה המחקרית למען השלמת התואר השני.
במהלך השנה הרביעית ללימודיהם הסטודנטים משלימים את דרישותיהם לתואר השני, כולל עבודת המחקר, ובסופה מתגייסים לחילות אליהם שובצו.
בתום לימודיהם החניכים נדרשים לשרת כקצינים בתפקידים בהם שובצו שירות מורחב של 5 שנים ו-8 חודשים, המורכב משנתיים ושמונה חודשים שירות חובה ושלוש שנות שירות קבע נוספות.
דרישות הקבלה לתוכנית הן גבוהות מהנדרש לקבלה לפקולטה להנדסת מכונות.
בנוסף, החניכים צריכים לעמוד ברף ציונים גבוה לאורך כל המסלול.
ציון הבחינה הפסיכומטרית - מעל 675.
5 יח"ל מתמטיקה, 5 יח"ל פיזיקה ו-5 יח"ל אנגלית.
ציון דפ"ר של 70 או מעלה.
בנוסף, על החניכים לעבור מיונים אישיותיים ומקצועיים בהן תבחן התאמתם לאופיה הייחודי של התכנית וללימודי הנדסה אינטנסיביים.
התוכנית היא אחת התוכניות היחידות במסלול העתודה המכשירות את חניכיהן לתואר שני עם תזה, בנוסף לתואר הראשון.
בנוסף, חניכי התוכנית מקבלים יחס אישי וליווי צמוד הן מהאוניברסיטה והן מהמנהלת שהוקמה במיוחד עבור התוכנית, הנמצאת תחת היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין.
מפקדי התוכנית הם קצינים בחיל המודיעין.
במהלך לימודיהם בטכניון, מקבלים החניכים מספר הטבות:
מענק כספי שנתי של 5000 שקלים, בנוסף למענק העתודה הרגיל, למשך 4 שנים.
זכאות אוטומטית בקבלת מעונות בטכניון.
מלגה חודשית במהלך הלימודים לתואר השני.
רפרנט צמוד בדרגת פרופסור המלווה ומסייע לחניכי התכנית.
"תוכנית דג הפוגו" הייתה יוזמה של הממשל היפני, בתחילת המאה ה-20, לפיתוח הכלכלה היפנית באמצעות ישוב יהודים בזמן מלחמת יפן-סין השנייה בשטחים שנכבשו מידי הסינים; התכנית לא יושמה מעולם.
מקור השם בדג הפוגו, הנחשב דג יוקרתי ביפן, אך במקרה שאינו מטופל כהלכה עלול לגרום להרעלה קטלנית.
ב-1920 שלחו היפנים כוחות סיוע למזרח סיביר במטרה לסייע לצבא הלבן.
לידי היפנים נפלו מספר עותקי הספר "הפרוטוקולים של זקני ציון" וזה הפך מייד לספר נפוץ בצבא היפני.
הפצת הספר הביאה לגל של אנטישמיות ביפן.
עקרונות הספר הופצו בקרב בכירים בממשל ובצבא היפנים, בראשם סגני האלופים נוריהירו יאסואה וקורשיא אינוזוקא; שניהם, גם יאסואה וגם אינזוקא נבחרו להיות "מומחים לענייני יהודים", וייעצו לממשל היפני כיצד לנהוג באלפי הגולים היהודים.
ב-1924, נוריהירו יאסואה תרגם ליפנית את הפרוטוקולים, ואלו זכו לתפוצה עצומה.
יאסואה ואינזוקא יחסו כוח כמעט מיתי ליהודים, ואינזוקא אף פרסם מאמר בו כתב: "ליפן נשקפת סכנה גדולה מפני היהודים, אלא שהסכנה הזו מקדמת דנא – מימיהם של מרקו פולו וכריסטופר קולומבוס", שלדעתו היו אף הם יהודים.
ואולם, הוא סייג עצמו באומרו שאם יפן תדע לנהוג בתבונה, היא תפיק מהיהודים תועלת רבה.
באביב 1926 נשלח יאסואה לארץ ישראל מטעם משרד החוץ היפני במטרה לבחון את התרבות היהודית.
יאסואה הגיע ארצה בדצמבר של אותה שנה ונפגש, בין היתר, עם מנהיגי היישוב העברי דוד בן-גוריון וחיים ויצמן.
נוריהירו התעניין במיוחד בקיבוץ (כיוון שלדעתו הייתה זו שיטה יעילה ליסוד קולוניות) וטען שרצוי שזו תאומץ על ידי הממשל היפני.
חברי המשלחת חזרו ללא עדות לקונספירציה יהודית.
ב-1934, בעקבות רדיפת היהודים מצד המשטר הנאצי, הוצע על ידי מטסואוקה יוסוקה ואיוקאווה יושיסוקה (נשיא חברת מסילת הברזל הדרום-מנצ'ורית ויו"ר איגוד התעשיות הכבדות במנצ'וריה) ליישב יהודים גרמנים נרדפים בשטחים הסינים הכבושים (בעיקר מנצ'וריה ושאנגחאי).
תחילה תוכנן ליישב חמישים אלף יהודים ומאוחר יותר המספר גדל למאות אלפים עד מיליון יהודים, ולצרפם לקהילות היהודיות הקיימות והמשגשגות ממילא באזורים הללו.
התוכנית אושרה על ידי הדרג הבכיר ביפן: שר האוצר, ראש הממשלה, מפקד הכוחות הימיים, מפקד הכוחות היבשתיים ושר החוץ).
בנוסף לכך, התוכנית כללה הענקת חופש דתי ותרבותי מלא ליהודים באזור.
ב-1939 התוכנית בוטלה עקב הרושם שנוצר בממשל היפני מקשר עם גולים יהודים, ובשל התחזקות הברית עם גרמניה הנאצית ונשלל יישום התוכנית.
תוכנית בריחה הוא סרט מותחן פעולה אמריקאי שיצא לאקרנים לראשונה בשנת 2013. הסרט בוים על ידי הבמאי השוודי מיקאל האפסטרום ונכתב על ידי מילס צ'אפמן וג'ייסון קאלר, וכוכביו הם סילבסטר סטאלון וארנולד שוורצנגר, ג'יימס קאביזל, 50 סנט, ויני ג'ונס, וינסנט ד'אונופריו ואיימי ראיין.
העלילה המרכזית סובבת סביב ריי ברסלין (סילבסטר סטאלון), שתפקידו להיכנס לבתי כלא ולבדוק את רמת האבטחה שלהם, על ידי כך שנכנס לכלא ומנסה לברוח ממנו.
ב-29 ביוני 2018 יצא לאקרנים סרט ההמשך, תוכנית בריחה 2: הגיהנום.
ריי ברסלין הוא מהנדס בניין שכל חייו עסק בכניסה לכלא ומציאת דרכים לברוח ממנו, על ידי תוכנית בריחה קבועה שתכנן לבדו.
מטרתו המרכזית הייתה לבדוק את רמת האבטחה של הכלא על מנת לוודא שאף פושע לא יברח ממנו.
באחת מהפעמים מקבלים ריי ושותפיו הצעה מסוכנת מה-CIA בשווי מיליוני דולרים, שמטרתה היא לברוח מהכלא הכי מאובטח בעולם (הקרוי קבר) שאף אחד לא יודע מהו מיקומו.
העובדה שאף אחד לא יודע מהו מיקומו של הכלא מהווה בעיה מרכזית שמקשה מאוד על ריי לברוח מהכלא .
על מנת להיכנס לכלא הוא מתחזה למחבל ספרדי בשם "אנתוני פורטוס.", אך התוכנית משתבשת כאשר לוקחים ממנו את מכשיר הקשר שלו ובכך הוא מאבד את הקשר עם שותפיו מה שמקטין את הסיכוי שלו לצאת מן הכלא.
על מנת לוודא שאף אחד לא יודע את מיקומו של הקבר ועל מנת שריי לא ידע על סביבת הכלא שיכולה לעזור לבריחתו "חוטפים" אותו ומעלפים אותו.
תוך זמן קצר מוצא את עצמו בתא זכוכית ללא חלונות מבלי לדעת היכן הוא נמצא וכמה זמן היה מעולף, כאשר הוא מתעורר מבין ריי שהיציאה לא תהיה קלה.
הסיבות המקשות על ריי לברוח מן הכלא הן מפני שהכלא הוא מבוך אין סופי שבנוי מתאי זכוכית הנמצאים במעקב תמידי ושומריו הם רעולי פנים כך שגם אם ריי רוצה ללמוד את החלפת המשמרות שלהם לא יוכל לדעת, בנוסף לכן ישנו.
השומר הסדיסט (ג'יימס קאביזל) שמציב לעצמו משימה לשבור את רוחו של ריי, הוא עושה הכל על מנת למרר את חייו ולהקשות עליו.
בכלא ריי פוגש את אמיל רוטמאיר שעובד בשביל אדם הנקרא ויקטור מנהיים, שניהם הופכים לצמד אשר מחפש דרך לבריחה, אחרי חיפושים רבים השנים מבינים שהדרך לצאת מהכלא היא מהצינוק ולכן הם מתנהגים באלימות ומרביצים לחבורת עבריינים שבראשם המוסלמי ג'באד וכך מכעיסים את השומרים ומפרים את כללי הכלא.
ריי מבין שרצפת התא עשויה בפלדה אך הברגים עשויים מאלומיניום, מה שיכול לעזור להם לפרוץ את התא.
ריי מצליח לפרוץ ועולה לפני השטח של הכלא ומגלה שהכלא הוא בעצם אונייה שנמצאת בתנועה מתמדת, מה שמונע את היכולת של הבריחה משם.
באמצעות שינוי מזג האוויר (מהמקום ממנו נלקח ריי ולמקום בו נמצאת האונייה), ריי ורוטמאיר מסיקים שהם באוקיינוס האטלנטי ליד מרוקו.
ריי מבקר במרפאה של ד"ר קיריה הנמצא בקשר עם ארצות הברית ומשכנע אותו לעזור לו לברוח על ידי שליחת דוא"ל אל מנהיים.
דרך נוספת הייתה על ידי שליחת מילת קוד סודי.
כשניסו לצאת מן הכלא בפעם השנייה התחיל מאבק בין השומרים לריי ורוטמאיר, בסוף המאבק הם מצליחים להימלט בעזרת מסוק.
כשהם נוחתים בחופי מרוקו מתגלה כי רוטמאיר הוא ויקטור והסוכנת ששלחה את ריי לכלא הייתה ביתו של ויקטור וכל זה היה ניסיון כדי לראות שריי אינו אויב ואפשר לסמוך עליו.
סילבסטר סטלון – ריי ברסלין
ארנולד שוורצנגר - אמיל רוטמאיר
ג'יימס קאביזל - שומר הובס
סם ניל - ד"ר קיריה
לפי ראיון בעיתון בריטי הסרט היה אמור להתחיל את צילומיו ב-16 באפריל עד 23 ביוני ומיקום הצילומים היה בלואיזיאנה, בסוף שנת 2012 הודיעו כי צילומי הסרט נגמרו .
ביוני 2013 הודיעו כי בספטמבר של אותה השנה הסרט יצא לאקרנים ושמו שונה מ"הקבר" לתוכנית הבריחה .
ביוני 2013 הוציאו את הטריילר הראשון של הסרט ובאוקטובר באותה שנה יצא לאקרנים.
לאחר יציאתו של הסרט לאקרנים האינטרנט הוצף בביקורת, חלקן טובות וחלקן פחות.
באחת מהביקורות הוצגה דעה שלישית ולפיה הסרט היה יכול להיות הרבה יותר מוצלח אם היו משתתפים בו שחקנים שונים
בביקורת נוספת אהבו את שילוב השחקים אך, אמרו שהוא חיקוי של סרט אחר.
בנוסף, בביקורת אחרת שבה הוצגה דעה חיובית על הסרט כתוב שהבמאי הפיק את הסרט בצורה טובה ומותחת ושהטוויסט בעלילה היה מעניין.
תוכנית גלווסטון (הידועה גם כתנועת גלווסטון), הייתה תוכנית סיוע למהגרים שהופעלה על ידי מהגרים יהודים בין 1907 ל-1914 במערב ארצות הברית.
התוכנית פעלה להטות מהגרים יהודים מרוסיה ומזרח אירופה, הרחק מערי החוף המזרחי של ארצות הברית, ובמיוחד מניו יורק שהייתה עמוסה לעייפה ממהגרים, אל עבר החלקים הפנימיים של צפון אמריקה.
במהלך תקופה זו, קרוב לעשרת אלפים מהגרים יהודים עברו דרך עיר הנמל גלווסטון שבטקסס, כשליש מסך המהגרים לארץ ישראל במהלך אותה תקופה.
מאחורי היוזמה עמדו אנשי התנועה הטריטוריאליסטית באירופה, ביניהם ישראל זנגוויל ומקס מנדלשטם, שבזכות הצטרפותו ליוזמה של איל הכספים והפילנתרופ היהודי הניו יורקי, יעקב שיף, שתמך בתוכנית בכחצי מיליון דולר אמריקאי מהונו העצמי, הצליחה התכנית לצאת לפועל ולהגיע להצלחות יחסיות.
בארצות הברית שיתף שיף פעולה עם אוסקר שטראוס, שר המסחר והעבודה, והרעיון זכה גם לעידודו של הנשיא תאודור רוזוולט.
יוזמי הרעיון האמינו וקיוו, כי לו יעברו היהודים דרך חופי טקסס ויתיישבו באזור, היחס להגירת יהודים יהיה חיובי יותר, זאת על רקע הסלידה מריכוזי היהודים הגדולים במזרח ארצות הברית בכלל ובניו יורק בפרט.
הרב הנרי כהן, מקהילת בני ישראל בגלווסטון, היה "פניה האנושיות" של התנועה, ונהג בעקביות לפגוש את המהגרים שנחתו אל רציפי הנמל, וסייע להם בתהליך הגעתם ליעדם, שהיה לרוב מחוץ לעיר.
ארצות הברית של סוף המאה התשע עשרה עוצבה רבות על ידי ההגירה הגדולה מאירופה.
מסוף המאה התשע עשרה ועד תחילת המאה העשרים פלטה אירופה מתוכה החוצה כשלושים וחמישה מיליון איש.
ארצות הברית קלטה כ-22 מיליון מתוכם.
מהגרים יהודים רבים היו בהגירה זו.
ארצות הברית נבחרה ליעד המועדף, על אף שחלקם הגיע למדינות כארגנטינה, דרום אפריקה, ארץ ישראל וקנדה.
שיאה של ההגירה היהודית היה בשנים 1881–1914. סך הכל היגרו לארצות הברית בתקופה זו כשני מיליון יהודים.
מהגרים אלה הגיעו אל חיקה של קהילה יהודית קיימת, אשר הייתה אמנם פזורה ברחבי היבשת אבל ריכוזים גדולים היו בשער הכניסה העיקרי, היא העיר ניו יורק.
מספר מניעים להגירה המונית זו
מניעים אלה באו לידי ביטוי באופן שונה בקרב ההגירה היהודית.
גידול דמוגרפי – ירידה דרמטית באחוזי תמותת תינוקות באירופה הביאה לריבוי אוכלוסין משמעותי.
תוך מאה שנה האוכלוסייה הוכפלה.
בקרב היהודים הריבוי חימש את האוכלוסייה בעיקר בשל חשיפה נמוכה של הילדים לתחלואה.
בנוסף, ריבוי ידיים עובדות הביא לתחרות גדולה שהביאה להגירה.
עיור – קשיי הפרנסה בכפר והחיפוש אחר ידיים עובדות בעיר בימים שלאחר המהפכה התעשייתית האיצו את התנועה אל עבר הערים.
בתוך כך, היהודים, שלא הורגלו בעבודת כפיים, לא השתלבו היטב בתעשייה, ולכן נותרו במעמדם החברתי הנמוך כבעלי מלאכה, תחת עוני ודוחק.
שמירת השבת והחגים שימשה אף היא כגורם מעכב בהשתלבות בתעשייה.
תחבורה המונית – אירופה הפכה למרושתת במסילות ברזל, ובנוסף אוניות הקיטור יכלו לחצות את האוקיינוס האטלנטי בעשרה ימים ובמחיר מוזל יחסית, כאשר בבטנן אלפי מהגרים.
נמלי המבורג וברמן הפכו מרכזיים, ומהם יצאו קווים ישירים ועקיפים לאמריקה, כאשר אנגליה שימשה תחנת מעבר מרכזית.
נטישה מול קליטה – לעומת אירופה שהקיאה את תושביה, ארצות הברית התפתחה מהר ותרה אחר ידיים עובדות, אשר המהגרים סיפקו לה ככל שיידרש.
פוגרומים – בניגוד לתפיסות רווחות, הפוגרומים בארצות אירופה לא היוו גורם מרכזי אלא זרז להגירה מאירופה.
מרביתם פרצו באזורים מבוססים כלכלית וההתייחסות אליהם הייתה כצל חולף.
אמנם, גורם זה הפך למשמעותי יותר בתחילת המאה ה-20 כפי שיתואר להלן.
עם זאת, האזורים מהם יצאה ההגירה במספרים גבוהים לא סבלו בהכרח מפוגרומים, כגליציה בה נהנו היהודים משוויון זכויות מלא.
בגליציה למשל, הסיבות היו כלכליות בעיקרן – רמת המחיה הנמוכה גרמה לרבע מיליון איש לארוז את מטלטליהם.
ממאפייני הגירה זו לארצות הברית
כרטיס חד-כיווני – מנתוני הגירה החל משנת 1907 ועד הקפאת ההגירה, עולה כי בעוד ששני שלישים מהמהגרים הלא-יהודים לארצות הברית יצאו אותה חזרה, רק חמישה אחוזים מהיהודים עשו זאת, והיתר נותרו ביבשת לבלי שוב.
היהודים ראו בהגירה זו יעד לחייהם החדשים, ואילו האחרים ראו בה יעד להישג כלכלי.
חזרת היהודים לארץ מוצאם הייתה הנמוכה ביותר מקרב המהגרים מעמים אחרים, גם משום שלא היה להם לאן לחזור.
מוצא - למעלה משלשת רבעי ההגירה היהודית מוצאה היה מרוסיה ומפולין; מרבית המהגרים מרומניה היו יהודים; אחוזי ההגירה מרוסיה דמו רק ליציאה מאירלנד.
הרכב מגדרי וגילאי – הגירה משפחתית לעומת הגירת אבי המשפחה אפיינה את ההגירה היהודית לעומת את יתר ההגירה מאירופה.
זה מסביר מדוע מעט פחות ממחצית המהגרים היו נשים, כשליש יותר מבקרב ההגירה הכללית; רבע מכלל המהגרים היהודים היה בן פחות מ-14 שנה; ועל כל ארבעה ילדי מהגרים לא יהודיים היה ילד יהודי אחד.
משלח יד - מטבע הדברים אחוז חסרי משלח-יד בקרב היהודים היה גדול יותר בהשוואה ליתר אוכלוסיית המהגרים בשל ריבוי ילדים בקרב היהודים.
ובכל זאת, אחוז נטולי התעסוקה מקרב היהודים היה גדול מזה שבקרב עממים אחרים; אחוז הפועלים בקרב היהודים היה גדול יחסית בהשוואה ליתר אוכלוסיית המהגרים
הגל הרביעי של ההגירה ממזרח אירופה
גורמים מגוונים השפיעו על ההגירה היהודית ממזרח אירופה ומרוסיה לעבר ארצות הברית, החל משנות השמונים של המאה ה-19. פוגרום קישינב, בשנת 1903, היווה זרז מרכזי, החל משנת 1904, להטמעת ההכרה בקרב מאות אלפי יהודים ממזרח אירופה, ובעיקר בתחום המושב, כי הקרקע הקיומית נשמטה תחת רגליהם.
התוצר: גל הגירה עצום לעבר מדינות דמוקרטיות, ובראשן ארצות הברית, הוא הגל הרביעי במספר.
הגם שההגירה החלה באמצע שנות השבעים של אותה מאה, גל זה היה הגדול והבולט מכולם.
האליטה היהודית בארצות הברית חיפשה מזה זמן להגדיל את המעורבות הדיפלומטית של ממשלת ארצות הברית על מנת לסייע להקל על התרחשויות של פגיעות ביהודים באירופה, ועודדה במאמץ רב את המשך ההגירה החופשית לארצות הברית.
ארבע פעמים במהלך השנים 1896–1906 היא העבירה את התנגדותה להגבלות הגירה כאשר אלה נדונו בקונגרס האמריקאי, בו בזמן שתועדו תנאי צפיפות ועוני חמורים בשכונות המהגרים בניו יורק.
שני גורמים אלה הובילו בשנת 1901 כמה אישים באמריקה, בהם הבנקאי הניו יורקי יעקב שיף, לייסד את ארגון ה-IRO ששם לו למטרה להקטין את מספר המהגרים בניו יורק ובערים הגדולות האחרות בחוף המזרחי, ולשלחם לערים אחרות בפנים היבשת, היכן שעבודות מצויות יותר ובמגוון רחב.
עד 1905 כארבעים אלף יהודים עזבו את ניו יורק בעזרת ובמימון ה-IRO.
גל ההגירה הגדול של תחילת המאה העשרים הביא עמו מאות אלפי יהודים לארצות הברית, כאשר רובם התיישב בניו יורק.
כשהתנאים בניו יורק הרעו, הגיע שיף למסקנה כי יש לפעול בארצות המקור של המהגרים על מנת להטותם ליעדי הגירה בפנים היבשת, טרם הגיעם לניו יורק.
המניע העיקרי להקמתה של יט"א היה "מתוך מצוקתו של היהודי הנרדף ומתוך יאוש עמוק של ציבור אשר לא ראה עוד כל עתיד בארץ הולדתו".
פוגרום קישינב הביא את תאודור הרצל להכרה כי יש הכרח למציאת פתרון התיישבותי מיידי למצוקתם של יהודי אירופה.
בקיץ 1903 הניח הרצל על שולחן הקונגרס הציוני השישי את תוכנית אוגנדה.
הסערה שפרצה בעקבות זאת פיצלה את הקונגרס לשני מחנות – מתנגנים ומצדדים.
מותו הפתאומי של הרצל שנה לאחר מכן הותיר מבוכה בקונגרס הציוני השביעי שהתקיים בבזל ב-1905; אז הוחלט כי ארץ ישראל היא הפתרון האולטימטיבי למימוש הרעיון הציוני.
החלטה זו גררה פרישה של קבוצה קטנה בהנהגת ישראל זנגוויל, אשר הכריזה על ייסוד ההסתדרות הטריטוריאליסטית היהודית היא יט"א (Jewish Territorialism Organization - ITO).
יט"א ביקשה לתת מענה למצוקה הקיומית של היהודי הנרדף ומתוך חוסר היכולת לראות כל תוחלת במקום מושבו במזרח אירופה.
משך תקופה ארוכה אזרחים רבים היו פונים לנשיא התנועה זנגוויל ומתארים קושי קיומי.
רשמים אלה ניטעו בליבו של האחרון אשר גדל בגטו לונדון והיה בנם של מהגרים עניים ממזרח אירופה.
בנוסף לתיאורים אלה, פוגרום קישינב סימן תחילת גל של פוגרומים ויהודים חשו שחייהם במזרח אירופה נעשו כעת מסוכנים יותר.
זנגוויל אף חשש מסגירת שערי ההגירה והאיץ את חיפושו אחר פתרון טריטוריאלי הולם ליהודים "שיכולים או שאינם רוצים להישאר בארצות מגוריהם".
התנועה נוהלה מאנגליה באמצעות ועד פועל מקומי, והוועדה הגאוגרפית של התנועה החלה בחיפוש אחר פתרון.
התנועה לא ראתה עצמה מתנגדת לציונות והייתה נכונה לשתף עמה פעולה "אם רק אלה יוכלו להבטיח אמצעי ביטחון פוליטיים בה"; ו"ארץ קיימת בשביל עם ולא עם בשביל הארץ".
ישראל זנגוויל היה האיש שעמד מאחורי יסודה של יט"א ולאורך כל פעילותה.
הוא נולד בלונדון בשנת 1864 למהגרים יהודים ממזרח אירופה, גדל ברובע המהגרים היהודיים, והתחנך בבי"ס יהודי.
הוא הרחיב את השכלתו היהודית והעמיק בה, ובנה עצמו כסופר, עיתונאי והומוריסטן.
המחזה 'ילדי הגטו" אשר הוציא לאור בצעירותו הפכו לאישיות ספרותית הן באנגליה והן בארצות הברית.
הגם שכתב באנגלית והיה פטריוט אנגלי והגם שנשא אשה לא יהודיה, עולמו הפנימי היה יהודי, גם אם בחלקו, דבר שניכר בספרותו.
אמנם, זנגוויל היה רחוק מעשית מהמסורת היהודית, דבר שהשפיע על הבנתו את בעיית היהודים לה נדרש, ואת יחסו לציונות.
לזנגוויל ניתן לייחס תמורות ביחסו לציונות במהלך חייו הציבוריים.
בתחילה גויס על ידי הרצל, הפך לתומכו וכן לחבר בהסתדרות הציונית מראשיתה, על אף שהיו ברי פלוגתא בנוגע למימוש הרעיון הציוני.
פרישת זנגוויל מההסתדרות לאחר מותו של הרצל לטובת ייסוד יט"א סימנה תמורה שנייה.
תמורה שלישית חלה בראותו כי אין ביכולת התנועה ליישם את תוכניתה; אז נואש ותמך במהלכים הציוניים לזמן מה.
בעקבות ועידת השלום בפריז ב-1919 הוא נואש מכל פתרון, גם זה הארץ-ישראלי, וכאן חלה התמורה האחרונה.
זנגוויל הושפע מהאוטואמנציפציה, כזו שמגדירה את אמות המידה לטריטוריה המתאימה ליהודים: ארץ גדולה, עשירה במשאבים וריקה מאדם.
מכיוון שא"י לא ענתה על אלה היא נחשבה בעיניו הפתרון הגרוע.
בכתביו, הקפיד להגדיר את הטריטוריה אליה שאף "ארץ מקלט".
תוכנית גלווסטון הייתה למעשה התוצר היחיד של יט"א בתחום ההגירה היהודית של אותה תקופה.
היא באה כתולדה של החיבור בין שתי התנועות.
שיף הבין, שעל מנת להשפיע על המהגרים עליו לפעול בארץ המקור שלהם.
לעומתו, זנגוויל חרד לגורלם הכלכלי והפיזי של אחיו בתחום המושב.
שיתוף הפעולה ביניהם ארך עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
עדיין, חיבור זה לא גרם לסינתזה רעיונית ביניהם – זנגוויל כציוני לשעבר ואחד השותפים הקרובים להרצל, הבין את הפוטנציאל הכרוך כאן כהזדמנות ליצור במערב ארצות הברית בית ליהודים.
הוא ראה בכל מתיישב יהודי בתוכנית זו עושה מצווה של ממש בכך שהוא גם מונע את סגירת ארץ המפלט הנוכחית ליהודים, ובנוסף סולל את הדרך לאחיו שיבואו אחריו.
שיף לעומתו לא תמך בשאיפות יט"א לרכוש אוטונומיה יהודית, וראה בתוכנית זו סיוע פילנתרופי של הקהילה בארצות הברית ליהודי מזרח אירופה בארצות הברית.
לבחירת עיר הנמל המתאימה בארצות הברית קדם תהליך בו הוצעו כמה ערים.
מבין הערים שנבחנו כחלופות היו צ'ארלסטון בדרום קרולינה, ניו אורלינס בלואיזיאנה וגלווסטון בטקסס.
צ'ארלסטון ביכרה מהגרים אנגלוסקסים על פני אחרים, ועל ניו אורלינס איימה מגפת קדחת צהובה.
מהיתרונות של גלווסטון ניתן היה למנות את גודלה הקטן - על אף שהייתה מהערים הגדולות בטקסס - שעשוי היה לעודד אך מעט יהודים להשתקע בה, ולחלופין למצוא דרכם בפנים הארץ, מערבה למיסיסיפי.
כמו כן, מיקומה אפשר גישה מהירה להזדמנויות הכלכליות הצומחות במערב אמריקה, באמצעות רשת קווי רכבת ישירים למגוון יעדים.
בנוסף, גלווסטון הייתה יעד של חברת הספנות הגרמנית נורד-דויטשר לויד, אשר הפעילה קו ישיר אליה מעיר הנמל הגרמנית ברמן, נקודת מוצא אירופאית עיקרית לעבר ארצות הברית, ומיקומה של אחת מלשכות המודיעין.
בנוסף סייעה לבחירת עיר זו היא עובדת קיומה בעת ההיא של קהילה יהודית בהנהגתו של הרב הנרי כהן.
שלש לשכות מודיעין נוסדו על מנת ליישם את התוכנית: בקייב שבקיסרות הרוסית – הייתה אמונה על מיון וגיוס המהגרים; בעיר ברמן, גרמניה – נמל היציאה לגלווסטון, הופעלה על ידי ארגון "העזרה"; והשלישית – בנמל גלווסטון, שילחה את המהגרים ליעדם הסופי.
תפקידם של שיף וזנגוויל היה לפקח על הנעשה ממקום מושבם בניו יורק ובלונדון.
לפי כתביו של יעקב שיף, יט"א נאלצה לעבוד לפי חוקי ארצות הברית אשר אסרו על סיוע כלכלי למהגרים, אבל למעשה היא עשתה ככל שביכולתה להקל עליהם באמצעות מערכת של ייעוץ ופיקוח, מרגע עזיבתם את ביתם ועד להגעתם לגלווסטון.
עם הגעתם, המהגרים חסו תחת צילה של לשכת המודיעין.
לשכה זו שנוהלה על ידי הנרי ברמן ובהמשך על ידי מוריס אפשטיין, ייסדה בהדרגה מערכת של סוכנויות ברחבי היבשת, מהמיסיסיפי ועד לחוף הפסיפי.
היא עמדה בקשר עם סניפי ארגון בני ברית ודומיהם, אשר מהם קיבלה סיוע ושיתוף פעולה, וכך ניתן היה לספק תעסוקה מיידית למהגרים אשר הגיעו מפעם לפעם לגלווסטון.
הוצאות הניהול של תנועת גלווסטון, הטיפול במהגרים עד למציאת תעסוקה עבורם, ועלות התחבורה מגלווסטון ליעדים השונים, כולם הובלו ומומנו על ידי ועדת גלווסטון.
הרב הנרי כהן וקבלת המהגרים בנמל גלווסטון
הרב הנרי כהן (1863–1952) השפיע על ההיסטוריה באמצעות מעשיו, ומאידך ההיסטוריה היא זו שהגדירה את תפקידו בתוכו פעל.
הרב הנרי כהן היה שותף מלא לתוכנית גלווסטון ובעל תפקיד מכריע בה, בהיותו "הכוח הרוחני והמנהיג מאחורי ביצוע התוכנית".
כפי שצוין לעיל, הנהגתו ועצם קיומה של הקהילה בעיר, היוו אחת מהסיבות לבחירת עיר זו כקולטת ההגירה למערב.
הרב כהן הוערך מאוד כמנהיג רוחני, למדן, מתורגמן וסופר.
הוא אף תואר על ידי נשיא ארצות הברית וילסון כ"תושב הראשון במעלה של טקסס", ובשנת 1930 היה הרב היחיד ברשימת המנהיגים הרוחניים הגדולים של אמריקה.
כהן נולד בשנת 1863 באנגליה, ובא להנהיג את קהילת "בני ישראל" בגלווסטון בשנת 1888, לאחר ששימש בתפקידים דומים בקהילות אחרות.
באותה עת הקהילה הייתה קטנה והוא נותר בה על אף הצעות מפתות ממקומות נחשבים יותר, מה שמצביע, יחד עם סימנים נוספים, על מידת מחויבותו לקהילה זו.
החל מהגל הראשון של המהגרים שנחתו לחופי הנמל, היה הרב כהן זה שקיבל פעם אחר פעם את פניהם, וכך עשה למשך שבע שנים.
הוא וצוותו עמדו שם מהגעת הנוסע הראשון ועד שאחרון הנוסעים נסע ליעדו בפנים היבשת.
פעמים אף עלה לסיפון הספינה לשוחח עמם על מנת לתת להם הרגשה טובה בארצם החדשה.
נקודת העצירה הראשונה של הנוסעים הייתה מטה התנועה.
כאן יכלו לפוג קמעה לאחר המסע המפרך, שארך משמעותית יותר מהמסע לניו יורק, וכן ליהנות ממקלחת מרעננת וארוחה נדיבה.
כאן גם קיבלו, כל אחד בשפתו, מידע שנסך בהם מעט ביטחון וסדר בנוגע ליעד מגוריהם.
לאחר מכן נשאלו בנוגע לתעסוקה והיעד העדיפים עליהם, מה שעזר לשדך להם את היעד המתאים על פי צרכיו.
לאחר שנבחר היעד נרכש כרטיס רכבת, אליה עלה הנוסע, לא לפני שסעד את ליבו לקראת המסע הלילי.
עורכו של עיתון הג'ואיש הראלד ווייס ב-1937 תיאר את פועלו של הרב כהן באומרו כך: לבסוף הוא תואר כ"אגדת טקסס".
מרבית הקהילות הקולטות הראו נכונות מצדן לסייע בקליטת המהגרים, ואף שיתפו פעולה עם לשכת המודיעין בהצפתן את הצורך בידיים עובדות ללשכה.
אמנם, ישנן עדויות כי סוחרים החלו לדאוג מתחרות בקרב המהגרים, ומספר גדל של מהגרים יהודים מפולין שסירב לעבוד בשבת הפחית את ההתלהבות של קהילות יהודיות מהמהגרים.
מספר קהילות אכן סירב לקבל מהגרים נוספים.
נציג קהילת קלבורן, טקסס, לדוגמה, התלונן על מציאות של סחטנות ומציאת פגמים על ידי המהגרים, וכן סירוב לציית לתנאי העבודה שלשמה באו.
ככלל, טבעם של המהגרים לגלווסטון היה חלוצי יותר מזה של אחיהם שנחתו בניו יורק.
המהגר לכאן לא ציפה למצוא את הנוחות של קהילה תומכת.
בחינת המקרה של הקהילה הקולטת בקנזס סיטי מראה כי תוך זמן קצר המשכורות של המהגרים השתוו לאלה של המקומיים, וארגוני סיוע לא הזדקקו לעשות את מלאכתם אלא עבור אחוז נמוך בלבד מקרב המהגרים.
הנתונים שלהלן מתבססים ברובם על המידע שנאסף מלשכות המודיעין של יט"א וממחלקת יט"א בארכיון הציוני בישראל, וכן ממידע נוסף של הדמוגרף יעקב לשצ'ינסקי.
כל אלה מציגים תמונה מהימנה על ההגירה לגלווסטון בשנים 1907–1914, ומצביעים על מספר של מעט למעלה מ-7,000 מהגרים יהודים.
יחס גברים – נשים מבין המהגרים היה 77% גברים ו-23% נשים בממוצע.
יחס זה מורה על מספר מועט של משפחות מקרב המהגרים, זאת לעומת ההגירות המקבילות בזמן לארץ ישראל ולאליס איילנד, שהיו מאופיינות כהגירות של משפחות.
מספר המהגרים לארץ ישראל באותה תקופה היה גדול פי שלושה ממספר המהגרים לגלווסטון.
פילוח גילאי של המהגרים מצביע על כך שהמהגר הממוצע הוא אדם צעיר בשיא יכולתו הפיזית.
בהיבט של משלוח יד – למעלה משמונים אחוזים מקרב המהגרים הזכרים היו בעלי מלאכה.
מרביתם: סנדלרים, חייטים, נגרים ומסגרים.
בקרב הנשים התמונה שונה: מחציתן היו ללא תעסוקה, והגיעו לארצות הברית עם בן זוגן.
כ-40% מהן תופרות, והיתר עסקו במלאכות שונות.
תוכנית גלווסטון לא הצליחה לענות לציפיות של הוגיה ולהסיט את ההגירה לארצות הברית לפנים הארץ, בהבאת מספר רב יותר של מהגרים לרחבי ארצות הברית.
ועל אף שתוכנית גלווסטון לא משכה מספרים גדולים מאוד של מהגרים בזמן פעולתה, בהשפעתה מהגרים יהודים התיישבו בכל רחבי ארצות הברית, מנסים את מזלם מכל הבא ליד, החל מעסקים קטנים בדרום ועד להתיישבות חקלאית במערב התיכון.
תוכנית זו מצביעה על כך שהחוויה של ההגירה היהודית הייתה מגוונת יותר מכפי שהיא נתפשת לרוב, וכללה חיים בעיירות קטנות לצד הלואר איסט סייד של ניו יורק.
חשוב מכך, יש להתייחס להגירה לגלווסטון כחלק מגל ההגירה היהודית שהחל ב-1870 ועד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914. בתום תקופה זו מפת ההתיישבות היהודית בעולם השתנתה דרמטית – קהילות חדשות קמו במקומות בהם לא היו יהודים כלל קודם לכן תחת מרכזי יהדות אחרים שנחלשו במספר ובחשיבות.
המרכזים החשובים ביותר שנוצרו – ואשר נושאים כתר זה עד היום – הם אלה באמריקה ובישראל.
עניין נוסף המייחד את ההגירה היהודית על פני ההגירות המקבילות – היהודים נדדו לבלתי חזור ליישוב ממנו יצאו, בשונה מהמהגרים הלא יהודים שתכננו לחזור לכור מחצבתם לאחר שצברו הון.
ישראל זנגוויל, הוגה יט"א, לא ראה בתוכנית גלווסטון תחליף לטריטוריה האוטונומית אותה חיפש.
אמנם, בראותו את הקשיים הדיפלומטיים ואת רדיפת היהודים, הוא ראה בהתיישבות במערב אמריקה פתרון, ולו זמני ואף חלקי לבעיית היהודים במזרח אירופה.
תוכנית גלווסטון היוותה עבור יט"א מה שהיוותה אוגנדה עבור חוזה המדינה והתנועה הציונית בראשותו – מקלט חירום זמני.
עבור הטריטוריאליסטים הייתה זו תוכנית עם מטרות לאומיות מוגבלות שהשתלבו עם תוכניות יט"א.
על מנת לממש זאת תר זנגוויל אחר אוכלוסיית מהגרים אשר יכלה לפתח ולבנות את מערב אמריקה.
תוכנית האמירויות הפלסטיניות היא הצעה של המזרחן ד"ר מרדכי קידר לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
עיקרי התוכנית הם הקמת שבע אמירויות – ערי מדינה, על בסיס נפות הרשות הפלסטינית, וסיפוח שטחי הכפר לישראל.
המטרה המרכזית של התוכנית היא יצירת שלטון פלסטיני המבוסס על מבנה החברה הערבית, שיאפשר ביטחון ושגשוג לפלסטינים ולישראל.
ההנחה הבסיסית של קידר היא, שהחברה הערבית היא חברה שבטית, שבה השייכות והנאמנות לשבט ולחמולה חזקות בהרבה מהשייכות והנאמנות ללאום או לדת.
לדבריו, הדבר משתקף בהיעדר קשרי נישואין בין שבטים.
לדבריו, השבטים שואפים לשלטון עצמי.
קידר גורס כי הצלחתן של מדינות בעלות תרבות שבטית, באה בהתאמה ללגיטימיות של השלטון: שלטון לגיטימי יוצא מתוך הרוב השבטי הקיים, פועל למענו, ולכן מקובל על הציבור.
זאת בניגוד לצורות שלטון אחרות כמו דיקטטורות המיעוט על הרוב (כמו סוריה וירדן), או על אוסף מיעוטים, או לחלופין – דמוקרטיה מתפוררת שלא מתאימה לחברות שבטיות.
מרבית המדינות והאמירויות במפרץ הפרסי נשלטות על ידי חמולות, ולכן זוכות להצלחה, ביחס למדינות כושלות לדעתו, כמו אלג'יריה, תימן, לבנון, סודאן ומצרים.
לטענתו, ההבדל אינו מצוי במשאבי הטבע והעושר החומרי, כי לטענתו דובאי דלת-הנפט מוצלחת בהרבה ביחס לעיראק ולוב, שלהן עתודות נפט גדולות.
המשטרים הלא מקוטבים של מדינות מקוטבות יכולים להתקיים ביציבות רק כאשר הם מבוססים על איחוד העם סביב אויב משותף – ישראל.
לכן, ככל שהשלטון פחות לגיטימי, פוחת הסיכוי לשלום עם ישראל.
וגם אם לבסוף מתקיים שלום, הוא רק עם השליט או המשטר שלו, ולא עם העם, כך שיציבותו של השלום תלויה ביכולת המשטר לדכא את עמו.
לפי קידר, החברה הפלסטינית גם היא חברה שבטית בעלת תודעה לאומית חלשה.
החמולות, שלהן שמורה הנאמנות החזקה מכל, מנוכרות אחת לשנייה.
קידר טוען שהדבר מתבטא בהיעדר קשרי נישואין.
לדבריו בחברה הפלסטינית כמעט ואין נישואים בינעירוניים.
לכן מדינה פלסטינית תהיה משוסעת, ובשל כך ה"דבק" שיחזיק אותה הוא התנגדות לישראל, ולכן תעודד טרור נגדה.
לכן, מציע קידר לתת מקום למבנה החברתי השבטי בצורת השלטון.
בעוד שלדעתו, בציבור הפלסטיני נתפסת הרשות הפלסטינית היא כלי ישראלי לדיכוי הפלסטינים "בלי בג"ץ ובלי בצלם".
לכן שלטון זה אינו לגיטימי בעיניה הפלסטינים, אך באופן אירוני קיומו תלוי בסכסוך מתמיד עם ישראל, לצורך שימור אחידות לאומית מתוך תחושת נרדפות.
לכן הרשות, לפי קידר, מתעקשת על ריבונות בירושלים, שהיא בירת ישראל, מימוש זכות השיבה, שתפגע דמוגרפית במדינת ישראל, וממשיכה לשלם למחבלים ולמשפחותיהם, כדי למנוע את סיום הסכסוך.
כך, מדינה פלסטינית כמדינת לאום תהווה כר פורה לכאוס, כפי שקרה במדינות רבות באביב הערבי, ולא תוכל להתקיים לצד ישראל בשלום וביציבות.
תוקם פדרציה עצמאית שתהווה איחוד שמונה ערי מדינה, בדומה לאיחוד האמירויות הערביות, על בסיס נפות הרשות הפלסטינית.
באופן ספציפי, הוא מציין את חמולת אל-כרמי בטולכרם, החמולות מצרי, טוקאן ושכעה בשכם, החמולות ברגותי, טוויל ואבו עין ברמאללה, חמולת עריקאת ביריחו, החמולות ג'עברי, אבו סנינה, קוואסמה, נַתְשה ותמימי בחברון.
את נפות ג'נין וקלקיליה הוא מקשר ל"שליטה מקומית" ואת רצועת עזה הוא מבקש לחלק לשש אמירויות.
הרשות הפלסטינית תפורק ותוחלף בממשלה פדרטיבית של "איחוד האמירויות הפלסטיניות", ותחתיה, לכל אמירות תהיה חוקה וכלכלה ומערכת משפט אוטונומית.
מדינת ישראל והעולם הערבי ידאגו לתיעוש ורווחת האמירויות ולפתרונות הנדסיים ולוגיסטיים.
האינטרסים השלטוניים והיחסים עם ישראל ייקבעו על ידי השלטון המקומי בלבד, וכך גם הסכמי מים, חשמל וסחר.
את הכפרים הפלסטיניים מציע קידר לספח לישראל ולאזרח אות תושביהם.
לטענתו אלו מהווים "רק כ-10% מהפלסטינים" ולכן לא מהווים איום דמוגרפי.
כמו כן אונר"א יפורק והפליטים הפלסטינים יועברו לטיפול נציבות האו"ם לפליטים.
קידר טוען שעל פי המשפט הבין-לאומי לישראל זכות ריבונית מלאה על כל שטחי המנדט הבריטי, כי החלטה 181 מבחינה משפטית לא מומשה ופקעה.
כמו כן הוא טוען שלתוכניותיו יש ביסוס משפטי בהסכמי סן רמו, התקפים מכוח סעיף 80 בפרק 12 של מגילת האומות המאוחדות.
שאול אריאלי התנגד לתוכנית כיוון שקידר רוצה להשאיר לישראל את מזרח ירושלים ולספח את בית לחם ואת "המרחב הכפרי" (שטחי הגדה שאינם חלק מהאמירויות), הוא בעצם רוצה לספח לישראל 2 מיליון פלסטינים.
גם מוסי רז, ביקר את התוכנית וטען שאין בסיס לחלוקה לאמירויות כיוון שלמרות טענת קידר, הפלסטינים כן רואים בעצמם עם, וכן יש ביניהם קשרי נישואים המוכיחים זאת.
ביולי 2025, חמישה שייח'ים דומיננטיים באזור חברון ניהלו מגעים עם שר הכלכלה ברקת, ושלחו לו מכתב שבו הם מבקשים להתנתק מהרשות הפלסטינית ולהקים אמירות: "אמירות חברון תכיר בישראל כמדינת הלאום של העם היהודי, ומדינת ישראל תכיר באמירות חברון כנציגת התושבים הערבים במחוז חברון", כתבו השייח'ים.
תוכנית בקשות היא תוכנית המשודרת על ידי סוג כלשהו של גורם שידור, שבה מנסה גורם השידור לקיים סוג של אינטראקציה עם קהל המאזינים או הצופים, בדרך כלל, בצורה של קבלת בקשות הקהל למשהו ספציפי שיקרה; על פי רוב, שידור של שיר מסוים.
תוכניות מסוג זה החלו להיות משודרות ברדיו בשנות ה-20 של המאה ה-20, והן זכו במהלך השנים לפופולריות רבה.
גם במאה ה-21, למרות ירידת כוחו של הרדיו, עדיין משודרות, בעיקר ברדיו, תוכניות בקשות.
קיימות תבניות רבות לתוכנית בקשות ברדיו.
המאזינים מתקשרים לקו טלפון מיוחד שמפרסמת תחנת השידור וחלקם עולים לשידור, מקיימים דיאלוג קצר עם מגיש השידור ומבקשים את בקשתם אשר לרוב נענית באופן מיידי.
תבנית דומה ל-1, אך הדיאלוג הוא רק עם אנשי ההפקה.
בקשת המאזינים נרשמת וההפקה בוחרת את השירים הפופולריים ומשדרת אותם.
תבנית דומה ל-2, אך התקשורת עם תחנת הרדיו היא באמצעות גלויות (במאה ה-21 באמצעות מסרים דיגיטליים) הנשלחות אל תחנת השידור.
תוכנית המשלבת דרישת שלום יחד עם בחירת שיר.
גם כאן, בשידור חי, בהקלטה או בגלויה.
תוכנית המיועדת לבקשות אוכלוסייה מסוימת.
בדרך כלל חיילים או משפחותיהם.
חלק משדרני הרדיו קנו את פרסומם בזכות תוכניות הבקשות.
בעיקר בשל סגנון ההגשה שלהם; אם בדיאלוגים שלהם עם המאזינים המטלפנים ואם בסגנון ההגשה החופשי והפחות רשמי בהשוואה לתוכניות האחרות ברדיו.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 נהגו מאזיני רדיו בארצות הברית לשלוח גלויות ומכתבים אל תחנות הרדיו המועדפות עליהם ולכתוב מי הם האמנים המועדפים עליהם.
אמנים שזכו לפופולריות במכתבים אלו הועדפו בהשמעה בתחנות הרדיו.
יש הטוענים כי הראשונים שיצרו את פורמט תוכנית הבקשות היו אנשי תחנת הרדיו WDAF , ולאו פיצפטריק מקנזס סיטי שהנחה את מופע הרדיו החי של תזמורת Coon-Sanders Original Nighthawk Orchestra .
שהחלו לשדר את הופעותיהם החיות בפריסה כלל ארצית בדצמבר 1922 ועודדו את מאזיניהם הרבים לבקש בטלפון, מברקים וגלויות בקשות לשיריהם וביצעו אותן בשידור החי.
אמנים נוספים שזכו להעדפת המאזינים בשנות ה-20 היו וינסנט לופז , מוביל תזמורת ביג בנד מניו יורק והאופרה האזרחית של שיקגו .
האלווין מרטין (Halloween Martin), האישה הראשונה שהנחתה את תוכנית הבוקר ברדיו בשיקגו, החלה לקבל בקשות ולהשמיע תקליטים בהתאם לבקשות אלו ב-1929.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20, תוכניות בקשות היו בין תוכניות הרדיו היחידות שבהן מאזינים בבריטניה הגדולה יכלו לשמוע להיטים של אותה תקופה.
בערוץ הקל של ה-BBC יכלו המאזינים להקשיב לתוכניות בקשות כגון: "Housewives' Choice", "Two-Way Family Favorites" (שיועדה למשפחות של משרתי צבא מעבר לים) ו-"Childern's Favorites".
ערוץ הטלוויזיה MTV השיק ב-1998 את התוכנית הפופולרית TRL (Total Request Live), ששילבה הקרנת קליפים פופולריים והופעות חיות של אמנים מפורסמים בביתן שקוף בכיכר טיימס בניו יורק.
השירים ששודרו בתוכנית, שהונחתה על ידי קרסון דיילי, נבחרו על פי בקשות הקהל.
התוכנית פעלה עד 2008 וירדה בעקבות עליית כוחו של יוטיוב.
ב-2017 חודשה התוכנית ונכון ל-2019 היא עדיין משודרת.
כבר בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 החל קול ירושלים לשדר בשבת אחר הצהריים תוכנית בקשות שנקראה תוכנית "כבקשתך".
בהמשך, שודרה התוכנית פעמיים בשבוע וכללה גם מוזיקה קלאסית וגם מוזיקה פופולרית.
ככל הנראה, הייתה זו תוכנית הרדיו הפופולרית ביותר בקול ירושלים.
התוכנית "כבקשתך" המשיכה להיות משודרת גם בקול ישראל לאחר הקמת מדינת ישראל, וגם גלי צה"ל החלו בשנות ה-50 בשידור תוכנית כבקשתכם במתכונת דומה.
ב-1959 החלה תחנת גלי צה"ל לשדר את תוכנית הבקשות "ד"ש עם שיר", בהנחיית רבקה מיכאלי.
אות הפתיחה של התוכנית הייתה נעימתו של ביל היילי והקומטס, "Joey's Song".
במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20 החלה להיות משודרת בגלי צה"ל תוכנית בקשות נוספת שזכתה לפרסום, "ממנו אלייך".
דורי בן זאב התפרסם כמגיש התוכנית.
סגנון ההגשה המשוחרר של בן זאב היה חריג וחדשני ביחס למה שהיה נהוג אז ברדיו הישראלי - שבו עדיין הייתה נהוגה מסורת של הגשה פורמלית מוקפדת.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 החלה להיות משודרת בטלוויזיה החינוכית התוכנית "רואים 6/6", שהייתה תוכנית בקשות טלוויזיונית וזכתה להצלחה גדולה.
בישראל הפך המושג "תוכנית כבקשתך" למושג שמשתמשים בו על דרך השלילה.
בספר "התגנבות יחידים", מאת יהושע קנז, שיצא לאור ב-1986 ועוסק בטירונות בצה"ל בשנת 1955, אומר מפקד המחלקה לטירון שפלט כדור ואמר כי הוא מוכן לקבל את עונשו: "את מי זה מעניין אם אתה מוכן או לא מוכן?
מה זה פה, תוכנית כבקשתך?
ראובן ריבלין השתמש בביטוי ב-2005 בעת שהיה יושב ראש הכנסת: "ודאי שמצביעים.
שרי הממשלה יודעים שהם צריכים להיות בזמן." ופעם נוספת כנשיא מדינת ישראל, אמר ב-2016: "איננו יכולים 'ללהק' שופטים, מתוך מחשבה שמלאכת השיפוט היא 'תוכנית כבקשתך'".
ב-2009 אמר השר לביטחון פנים, אבי דיכטר: "בעתירתו לבג"ץ ממשיך בר-לב, "להתייחס למשטרה כאל 'תוכנית כבקשתך', במסגרתה הוא זכאי להשתבץ לתפקיד מראש, לפני שאר חבריו לסגל הפיקוד הבכיר".
פעם נוספת השתמש דיכטר בביטוי בעת היותו יושב ראש הוועדה לחוץ וביטחון בהתייחסו לבקשת אהוד ברק ואמר: "ועדת המשנה אינה תוכנית כבקשתך, לא של בכירים לשעבר ולא של זוטרים."
תוכנית גיבוי הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2010 בבימויו של אלן פול, עם ג'ניפר לופז ואלכס או'לאפלין בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על אישה רווקה השואפת להיות אמא, מקבלת תרומת זרע ומתאהבת אחר כך בגרוש צעיר שמוכן להיות אב לילדיה.
הסרט הצליח מבחינה מסחרית למרות הביקורות הפושרות.
זואי (ג'ניפר לופז) היא רווקה כבת 30 בעלת חנות לחיות מחמד במנהטן.
היא שואפת להיות אמא כמו חברתה מונה (מיכאלה ווטקינס) אך מתקשה ביחסיה עם גברים.
היא מבקשת מהעובד שלה קליב (אריק כריסטיאן אולסן) אם יוכל לתרום לה זרע וכשהוא מסרב היא פונה לגינקולוג שלה לקבל תרומת זרע מתורם אנונימי.
היא התייתמה מאימה בגיל שמונה וגדלה אצל סבתה ננה (לינדה לאבין) שנמצאת כעת בבית אבות עם בן זוגה ארתור (טום בוסלי).
לאחר תהליך ההזרעה היא עוצרת מונית בגשם שוטף אך לאותה מונית נכנס גבר צעיר והם מתחילים לריב מי סימן למונית ראשון ולבסוף יוצאים ממנה.
כעבור זמן קצר היא מבקרת עם מונה בשוק האיכרים שם מוכר אותו גבר את הגבינות שהוא מייצר בחוותו.
הוא מציג את עצמו בשם סטן (אלכס או'לאפלין) ומתחיל לחזר אחריה.
סטן הוא גרוש ובעל חוות עזים היא מסרבת לחיזוריו אך לבסוף נענית לו, מבקרת אותו בחוותו והם שוכבים ביחד.
היא מבקרת בקבוצת תמיכה של אימהות חד הוריות בהנחייתה של קארול (מליסה מקארתי).
היא מגלה שהיא בהריון ומודיעה זאת לסטן הנדהם.
בגלל תגובתו הם נפרדים אך נפגשים שוב.
בבדיקת אולטראסאונד מתגלה שיש לה תאומים ברחמה.
היא לוקחת אותו לקבוצת האימהות ושם הם צופים בלורה (מליברת' מונרו) שיולדת בתוך מים בעזרת נשות הקבוצה.
סטן מתחיל בהכנות לקראת הלידה.
במגרש המשחקים הוא נפגש באבא (אנתוני אנדרסון) שמסביר לו מה זה להיות אבא.
לאחר ויכוח נפרדים זואי וסטן.
זואי נוכחת בחתונתם של ננה וארתור בבית האבות אך באמצע החגיגה יורדים לה המים.
היא מוזעקת לבית החולים ובדרך היא עוצרת ליד הדוכן של סטן והוא מצטרף אליה ללידה.
נולדות לה שתי תאומות וסטן מטפל בהן תוך שהוא מבחין בזואי מקיאה – היא כעת בהריון ממנו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'ניפר לופזזואיאלכס או'לאפליןסטןמיכאלה ווטקינסמונהמליסה מקארתיקארוללינדה לאביןננהאריק כריסטיאן אולסןקליב בנטאנתוני אנדרסוןאבא במגרש משחקיםרוואן בלנצ'ארדבתה של מונהמליברת' מונרולורהטום בוסליארתור
תוכנית גיבוי היא תוכנית פעולה חלופית שהוכנה למקרה שתוכנית הפעולה הבסיסית תשתבש.
תוכנית גיבוי נחוצה במסגרת ניהול סיכונים למשימה קריטית, שהמשך ביצועה נחוץ גם במקרה של תקלה.
עקב החשש ממתקפת סייבר נהוג בדרך כלל להתקין אמצעים להגנת סייבר.
ארגונים שבהם המשכיות עסקית היא קריטית מתקינים גם תוכנית גיבוי למקרה שהגנת הסייבר תיכשל, ומערכת המחשוב תצא מכלל פעולה עקב מתקפת סייבר.
המכון הלאומי לתקנים וטכנולוגיה בארצות הברית פרסם מדריך לתכנון תוכנית גיבוי למערכות טכנולוגיית מידע פדרליות.
בתכנון של מבצע צבאי נכללת גם תוכנית גיבוי, למקרה שיחול סיבוך בלתי צפוי באחד משלבי המבצע
תוכניות גיבוי נרקמות לרוב על ידי עסקים או ממשלות.
ישנם חמישה שלבים של פיתוח תוכנית גיבוי:
תוכנית האלופים (נקראת גם: תוכנית איילנד) היא תוכנית מצור שפורסמה על ידי פורום המפקדים והלוחמים במילואים שנוסד על ידי אלוף-משנה במילואים חזי נחמה התוכנית נכתבה ויצאה בפרזנטציה על ידי האלוף (מיל') גיורא איילנד ונתמכה על ידי מספר אלופים ותתי-אלופים בצה"ל אשר מזוהים עם פורום המפקדים.
מטרת התוכנית היא להכניע את ארגון הטרור חמאס ולהביא לשחרור החטופים הישראלים שמוחזקים ברצועה באמצעות פינוי צפון עזה מאוכלוסייה אזרחית בתחילה ושליטה ישראלית על הסיוע ההומניטרי.
בתוכנית תמכו גם חברי כנסת מממשלת ישראל ששלחו מכתב בקשה לראש ממשלת ישראל לאימוץ התוכנית.
גורמים בינלאומיים טענו שישראל פועלת לפי התוכנית, ללא אימוצה הרשמי, וישראל הכחישה את הטענות.
ארגוני זכויות אדם ומשפטנים הזהירו שהתוכנית מהווה הפרה חמורה של דיני הלחימה.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר, שכללה מעשי טבח המוניים בהובלת חמאס וחטיפת 251 ישראלים וזרים, יצאה ישראל למלחמת חרבות ברזל.
בספטמבר 2024 פרסם אלוף (מיל') גיורא איילנד את התוכנית בטענה שמטרתה כמטרות המלחמה המוצהרות - השלמת מיטוט ממשל חמאס ברצועת עזה והגברת הלחץ להשבת החטופים.
בתחקיר של חדשות 12 נטען שאיילנד, לצד אלופים ותתי-אלופים נוספים, משמשים כפרזנטור של התוכנית, והם מקדמים אותה עבור גופים אחרים שיזמו אותה, שחלקם מבקש להשתמש בה על מנת לקדם התיישבות בצפון רצועת עזה.
שלמה שריד, פעיל מרכזי בחסימת משאיות הסיוע לרצועת עזה, אישר כי הוא וכמה מחבריו יזמו את התוכנית ופנו לאיילנד, ל"פורום המפקדים במילואים" ולאישים נוספים על מנת לקדם אותה.
איילנד הגיב לתחקיר ואמר כי התוכנית מגיעה משיקול צבאי, וכי יש בקבוצה שמקדמת אותה מי שרוצים להתיישב בצפון עזה בשלב שני, יוזמה שהוא מתנגד לה נמרצות.
בשלב הראשון האוכלוסייה האזרחית תפונה מצפון רצועת עזה דרומה, ולאחר הפינוי האזור יוכרז כשטח צבאי סגור.
בשלב השני יוטל מצור על צפון הרצועה, הכולל מניעה של תנועה והכנסת מזון, דלק ומים.
לאחר הכניעה יטהר צה"ל את מרחב העיר עזה ללא התנגדות.
בהמשך תבוצע מתכונת דומה במחנות מרכז הרצועה, ברפיח ובחלקים נוספים של הרצועה.
התוכנית אמורה להוות מנוף לחץ על חמאס באמצעות שליטה באספקה, ובכך אמורה לקרב עסקת חטופים, בתנאים שאולי יהיו טובים יותר לישראל.התוכנית זכתה לתמיכת עשרות קצינים בדימוס, בהם אלוף גרשון הכהן, אלוף איל איזנברג, אלוף אבי מזרחי, תת-אלוף גיא חזות, תת-אלוף דדי שמחי ואלוף-משנה חזי נחמה.
על פי הוגי התוכנית, הטלת מצור על אויב בשעת מלחמה היא חוקית מבחינת הדין הבינלאומי.
התנאי הנדרש למימוש המצור הוא מתן אפשרות סבירה לאזרחים לצאת מהשטח בבטחה.
לדבריהם, מדריך המלחמה של משרד ההגנה האמריקני, כמו גם כנס בנושא מצור שנערך באוניברסיטת הרווארד בשנת 2022, קובעים שמצור הוא טקטיקה צבאית לגיטימית, לרבות הרעבת האויב למוות, כל עוד נעשים במקביל הצעדים הדרושים על מנת לסייע לבלתי מעורבים.
בעקבות פרסום של סוכנות הידיעות AP כי צה"ל מיישם חלקים מהתוכנית בצפון הרצועה, הבהיר שר הביטחון דאז, יואב גלנט, לשר ההגנה האמריקני לויד אוסטין כי צה"ל לא מיישם את התוכנית.
ב-15 באוקטובר 2024 הציגה ארצות הברית לישראל אולטימטום, לפיו אם תוך 30 יום לא תפסיק ישראל למנוע העברת סיוע הומניטרי אמריקני לעזה, תמנע ארצות הברית העברת נשק לישראל.
בעקבות זאת כינס ראש הממשלה, בנימין נתניהו, דיון חירום שבו הוחלט על הגדלת הסיוע ההומניטרי שיוכנס לרצועת עזה.
בדיון שנערך במועצת הביטחון של האומות המאוחדות ב-16 באוקטובר 2024 בנושא המצב ההומניטרי ברצועת עזה טענו שגריר רוסיה באו"ם, וסילי נבנזיה, והשגריר הפלסטיני באו"ם, ריאד מנסור, שישראל מיישמת את תוכנית האלופים.
ב-17 באוקטובר הצהיר דובר צה"ל במסיבת עיתונאים כי "אנחנו לא משתמשים בשום תוכנית אלופים, יש לנו את התוכניות שלנו - התוכניות הצבאיות.
יש תוכניות שמשלבות את הדין הבין-לאומי.
אנחנו לא נותנים לחמאס להשתקם בג'אבליה, זה המיקוד שלנו".
ב-16 באוקטובר 2024 פרסם עמוס הראל כי שלושה חיילי מילואים מעוצבת הפלדה ועוצבת סיני המשרתים ברצועת עזה אמרו כי הם מתרשמים ש"תוכנית האלופים" מיושמת בפועל בשטח, גם אם המטכ"ל ופיקוד הדרום לא אימצו אותה באופן רשמי.
"המפקדים אומרים בגלוי שתוכנית איילנד מקודמת על ידי צה"ל", אמר אחד מהם.
ב-21 באוקטובר 2024 אמר עמית סגל בחדשות 12 כי הממשלה מבצעת בפועל את "תוכנית האלופים" ומרוקנת את צפון רצועת עזה מפלסטינים, וצפויים צעדים נוספים בהתאם לתוכנית זו.
במאמר נכתב כי מצב זה מעורר חשד ליישום עקרונות "תוכנית האלופים".
ב-6 בנובמבר 2024 פורסם ב כי תת-אלוף יצחק כהן העביר לעיתון מסר לפיו צה"ל לא יאפשר לתושבי צפון רצועת עזה שיבה לבתיהם.
בצה"ל הכחישו את הטענה ואמרו כי דבריו של כהן הוצאו מהקשרם.
עם פרסום התוכנית, 27 מחברי הקואליציה ביקשו מראש הממשלה נתניהו שהקבינט המדיני-ביטחוני יאמץ את התוכנית, והוא השיב כי ישקול ליישמה.
המכון למחקרי ביטחון לאומי פרסם מסמך המבקר את התוכנית.
בין היתר, נטען בו שחמאס יפעל כדי למנוע מהאזרחים להתפנות לדרום הרצועה.
זאת, לצד רבים שיסרבו לעזוב בשל היעדר מקומות מחסה במחנות האוהלים.
הדברים יובילו להימצאות אוכלוסייה אזרחית במצור, באופן שיגרור צעדים משפטיים בינלאומיים ופגיעה בלגיטימציה הבינלאומית של ישראל.
לצד זאת, מאגרי המזון של חמאס בצפון הרצועה גדולים, כאשר ייתכן שאנשיו יסתננו אל המחנות ההומניטריים.
לכן, מציב המסמך בסימן שאלה את היכולת של התוכנית להוביל למיטוט חמאס ושחרור החטופים.
האלוף במילואים רן גורן התנגד לתוכנית בטענה שהיא אינה ישימה ואינה מוסרית.
קואליצייה של ארגוני זכויות אדם ישראליים, הכוללת את בצלם, גישה, יש דין ורופאים לזכויות אדם ישראל, הזהירה כי תוכנית האלופים מהווה או עלולה להוות פשעי מלחמה של והעברה בכפייה.
כמו כן נטען כי לאור התוכנית לכאורה שלא לאפשר לתושבי צפון הרצועה לחזור לבתיהם, מדובר בטיהור אתני.
ערן עציון, סגן ראש המטה לביטחון לאומי לשעבר, כינה את התוכנית "פשע מלחמה".
פרופסור אליאב ליבליך שחוקר משפט בין-לאומי פומבי ודיני זכויות האדם קבע כי המתואר בתוכנית "מנוגד לחלוטין לדין הבינ"ל", וכי התוכנית היא "בלתי חוקית ומהווה פשע מלחמה".
לדברי החוקר תומר פרסיקו: "מותר לפנות אזרחים לצורך פעילות מבצעית, בתנאי שהפעילות המבצעית מצדיקה זאת, שהפינוי נערך באופן סביר, ובתנאי שמאפשרים להם לחזור הביתה בתום הפעילות המבצעית.
אם תנאים אלה לא מתקיימים - מדובר בטיהור אתני, כלומר גירוש אוכלוסייה מתוך מטרה ברורה לא לאפשר לה לשוב לבתיה, על מנת לכבוש את השטח, לספח אותו ו/או ליישב בו אוכלוסייה של הצד הכובש.
כל אלה הם פשעי מלחמה.
מי שמפקד על טיהור אתני ומי שמשתתף בטיהור אתני הוא פושע מלחמה."
בבקשתו מבית הדין להוציא צווי מעצר בנימין נתניהו ויואב גלנט, שהוגשה במאי 2024 עוד בטרם פרסום תוכנית האלופים, טען התובע הכללי של בית הדין הפלילי בהאג כרים קאן כי ישראל השתמשה בהרעבה כשיטת לחימה.
איילנד הגן על תוכניתו ושלל את הביקורת עליה.
תוכנית האירוח של אלמו היא תוכנית אירוח לילדים ששודרה בערוץ הופ!
שעלתה לשידור ב-9 באוקטובר 2022 בכיכובן של הדמויות מהתוכנית "רחוב סומסום", אלמו ומוישה אופניק.
לכבוד קידום התוכנית, הופקה גרסת כיסוי לשיר הפתיחה של הסדרה בביצועו של עידן רייכל ובהפקתו של גיא מזיג, אשר עלתה לערוץ היוטיוב של הופ!
זוהי הפקה ישראלית לתוכנית האמריקאית "The Not-Too-Late Show with Elmo"
בכל תוכנית אלמו מנחה תוכנית אירוח, לצד מוישה אופניק אשר משמש כעוזרו ובכל פרק הם משוחחים עם אורח מפורסם, מקשיבים ומשחקים יחד באתגר האהוב ברחוב סומסום.
אלמו (אפרת גונן) - המנחה של התוכנית.
מוישה אופניק (ז'יל בן דוד) - עוזרו של אלמו.
באוגוסט 2022 החלו הצילומים של סדרה בת חדשה, שהיא הפקה ישראלית לסדרת הטלוויזיה האמריקאית "The Not-Too-Late Show with Elmo" .
ישראל היא המדינה השישית שהשיגה יכולת שימוש עצמאית בנשק גרעיני.
עם זאת לישראל מדיניות של "עמימות גרעינית" - כלומר, לא לאשר ולא להכחיש יכולת גרעינית.
אף על פי שישראל לא הודיעה במפורש על יכולתה הגרעינית, על פי הדלפה לעיתונות של מרדכי ואנונו (טכנאי שעבד בקריה למחקר גרעיני) וכן על פי הערכות של מומחים וארגוני מודיעין שונים ורמיזות של אנשי ממשל בישראל, ישראל נמנית עם המדינות שברשותן נשק גרעיני.
בשל העמימות אין מידע אמין אודות המספר המדויק של הפצצות הגרעיניות שברשות ישראל, אך מקובל להעריך סדר גודל של 90 עד 300 פצצות מדגמים שונים מאורניום ופלוטוניום, ומצבור פלוטוניום המאפשר היפותטית בניית בין 187 ל-277 ראשי נפץ נוספים (הנתונים משנת 2024).
הדיון ביכולתה הגרעינית עולה מפעם לפעם לכותרות העיתונים.
ראשי ממשלה ישראלים שונים התבטאו בעניין ובפרט עלתה הסוגיה לדיון עם המידע שפרסם ואנונו בשנת 1986. בעקבות הפרסום הורשע ואנונו בבגידה ובריגול חמור.
הדיון ביכולתה הגרעינית של ישראל מקודם בחלקו גם על ידי ממשלת מצרים.
תחילת פעילותה הגרעינית של ישראל
הדיון בנושא פיתוח נשק גרעיני עלה על סדר היום כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20 ולמעשה עם תום מלחמת העצמאות.
קברניטיה של מדינת ישראל הגיעו כבר אז להחלטה כי על מדינת ישראל להתחמש בנשק גרעיני לצורך הרתעת מדינות ערב שאינן משלימות עם קיומה.
ראש ממשלת ישראל הראשון, דוד בן-גוריון, פעל למימושה של אופציה גרעינית לישראל לצורך מניעת מלחמת השמדה.
בשלב מאוחר יותר האמין שכאשר מדינות ערב יבינו שלישראל יש יכולת גרעינית הן יזנחו את הרעיון להשמידה, דבר שיוביל בטווח הארוך לשלום באזור.
כדי לחזק את עמדתו, העלה בן-גוריון את הרעיון שבעוד שהערבים יכולים להפסיד מלחמה אחר מלחמה, הרי שלישראל אסור להפסיד ולו במלחמה אחת.
ישראל, לפי בן-גוריון, לא תוכל לעולם לעמוד נגד הכמות המספרית של מדינות ערב, ולשם כך עליה להחזיק אופציה גרעינית לשם הרתעה.
חשיפת הפעילות לפיתוח פצצת אטום
החשיפה הראשונה של הפעילות הגרעינית של מדינת ישראל לפיתוח פצצת אטום אירעה במהלך 1960. בחודשים הראשונים של השנה ביצעה צרפת שני ניסויים גרעיניים פומביים במדבר סהרה, והפכה באופן רשמי למדינה הרביעית בעלת יכולת גרעינית.
ידיעות על קשרים בין ישראל לצרפת בנושא האטום החלו להתפרסם בעיתונות.
באוקטובר פרסם העיתון הירדני "אל שעב" ידיעה על כך שישראל מפתחת פצצת אטום בסיוע צרפתי.
ב-17 בדצמבר פרסם על כך גם העיתון הבריטי דיילי אקספרס, והפעם דובר שגרירות ישראל בלונדון הכחיש את הידיעה.
הפרסום וההכחשה הישראלית פורסמו בישראל ובעולם, והדבר הביא לתגובות שרשרת.
ב-19 בדצמבר חשף העיתון וושינגטון פוסט, שהוועדה המשותפת של שני בתי הקונגרס האמריקאי ערכה דיון בנושא הידיעות על הפעילות הגרעינית של מדינת ישראל, ב-8 בדצמבר, ושהכור שישראל בנתה יאפשר לה לפתח פצצת אטום בתוך 5 שנים.
לעומת זאת, העורך המדעי של העיתון ניו יורק טיימס טען שישראל אינה מסוגלת לייצר פצצות אטום, הכור קטן מדי ותהליך הזיקוק והריכוז של פלוטוניום דורש מפעל כימי מיוחד, שהקמתו דורשת הון עתק שאין למדינת ישראל.
העיתונאי שפרסם את הידיעה, צ'פמן פינצ'ר , היה מקורב למודיעין הבריטי והיה בעל קשרים בסוכנות הביון הבריטית.
הפרסום הנרחב גרר התייחסות פומבית ראשונה של בן-גוריון לעניין זה, שבה אמר שהכור "מיועד לצורכי שלום בלבד".
השבועון העולם הזה, פרסם ב-28 בדצמבר 1960 גיליון שהוקדש כולו לשמועות על פצצת האטום של ישראל.
בגיליון הועלו מספר טענות, בין השאר ששמעון פרס היה אחראי להדלפה במטרה להסיט את דעת הקהל מפרשת לבון, שעלות הקמת הכור על פי הערכות שפורסמו בעיתונות הזרה הייתה כ-500 מיליון ל"י, כשליש מתקציב המדינה ועל שלטון היחיד של בן-גוריון שקיבל את ההחלטה על הקמת הכור ללא שיתוף הממשלה או הכנסת.
ב-25 בדצמבר הודיע נשיא מצרים נאצר כי יפתח במלחמת מנע, אם יתברר שאכן ישראל בונה פצצת אטום.
זמן קצר אחר כך ארגן לבנה יחד עם ישעיהו ליבוביץ מסיבת עיתונאים בירושלים, בה השתתפו כ-20 איש, חברים לשעבר בוועדה לאנרגיה אטומית, אנשי ציבור ואינטלקטואלים, בה קראו לפירוז אטומי של המזרח התיכון והקימו את הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון.
החוקר ד"ר אבנר כהן טוען כי בשלהי מאי 1967, ב"תקופת ההמתנה" שלפני מלחמת ששת הימים, הצליחה ישראל לאחר פעילות קדחתנית לבנות התקן גרעיני מאולתר.
במהלך "תקופת ההמתנה" צורפו משה דיין ומנחם בגין לממשלה, מעמדו של לוי אשכול נחלש, ומצבה האסטרטגי של המדינה השתנה - כל אלה הובילו שוב לשינוי מדיניות הממשלה בנושא הגרעין.
בתקופה זו חדל הוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון מפעילותו.
אבנר כהן כותב כי תקופת פעילותו של הוועד הייתה הדבר הקרוב ביותר לדיון דמוקרטי פומבי במדיניות הגרעין של ישראל מאז ומעולם.
למדינת ישראל כור מחקר גרעיני באזור שפך נחל שורק, אשר הוקם ב-1958 בגלוי ונמצא תחת פיקוח הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית.
במסגרת מדיניותה הגרעינית של מדינת ישראל הוקמה בשנת 1960, בעזרת ממשלת צרפת, הקריה למחקר גרעיני ליד דימונה.
ביוני 1960 טענה ישראל כי המבנה המוקם הוא "מפעל טקסטיל", בספטמבר אותה שנה תיארו אישים ישראלים את המבנה ההולך ונבנה כ"תחנת מחקר במטלורגיה", ולאחר מכן נטען כי זהו כור למטרות שלום בלבד.
ממשלת ישראל מסרבת לפתוח את הכור לפיקוח בינלאומי, אף על פי שבתחילת הפעלתו ביקרו בכור משלחות ביקורת אמריקאיות.
בשנת 1979 נקלט על ידי לוויינים הבזק שיוחס לפיצוץ אטומי באוקיינוס ההודי, ונטען שהוא קשור לניסוי גרעיני שערכו במשותף ישראל ודרום אפריקה.
הערכות ראשונות על אפשרות חתירתה של ישראל לנשק גרעיני פורסמו בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. הערכות אלה זיהו את "הקריה למחקר גרעיני - נגב" כבסיס לתוכניות אלה.
על פי ההערכות, בעת מלחמת ששת הימים, היו בידי ישראל שני כלי נשק גרעיניים בעיצוב פרימיטיבי, על פי הערכות נוספות היו בידי ישראל באותה התקופה כ-13 כלי נשק גרעיניים ויש הטוענים כי כמות כזאת הייתה בידי ישראל רק ערב מלחמת יום הכיפורים.
אם מידע זה נכון, הרי שישראל היא המעצמה הגרעינית השישית בגודלה בעולם.
ב-2014 פורסם בארצות הברית מחקר שלפיו כמות הנשק הגרעיני שבידי ישראל עשויה להיות קטנה מכך בהרבה.
על פי הערכה מנובמבר 2015, לישראל כ-150 ראשי קרב גרעיניים מפלוטוניום.
ישראל הרחיבה את הארסנל הגרעיני שלה מאורניום מועשר באמצעות צנטריפוגות (סרכזות) גז וייצור בלייזר; רוב הארסנל הגרעיני של ישראל הוא מאורניום.
בעבר היו הערכות כי ישראל ייצרה משנת 1980-2025 1350 פצצות אטום מאורניום בעוצמה של 5-10-30 קילוטון והארסנל הגרעיני הישראל מפלוטוניום ואורניום הוא 1500(150 מפלוטוניום ו־1350 מאורניום) ובעוצמה של 200-30 קילוטון; לפי דו"ח משנת 2024 מספרם קטן יותר משמעותית (להלן).
לא ידוע האם בנתה ישראל בסיסי סילו לטילים ("אסמים"), בסיסים אלו יכולים לאפשר לישראל להשתמש בטילים הגרעיניים שלה גם כאשר הבסיס שבו הם מאוחסנים מותקף בנשק גרעיני.