tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מפקדיו של קול המליצו להעניק לו את מדליית הכבוד של הקונגרס על פעולתו ב-11 ביוני, אך הוא לא זכה לחיות ולקבל את המדליה.
ב-17 בספטמבר 1944 צנחה הדיוויזיה המוטסת ה-101 בדרום הולנד במסגרת מבצע מרקט גארדן.
ב-18 בספטמבר נמצא גדודו של קול בכפר בסט (Best), כשלושה ק"מ מצפון-מערב לעיר איינדהובן.
אחד הטייסים ביקש באלחוט מקול להציב יריעות כתומות לפני עמדותיו לשם זיהוין (כדי למנוע פגיעה בצנחנים על ידי מטוסי בעלות הברית).
קול החליט לפרוש אותן בעצמו, ובעת שעסק בכך נורה על ידי צלף גרמני ונהרג.
רוברט קול היה בן 29; הוא הותיר אחריו אישה וילד בן שנתיים.
הוא נקבר בבית הקברות הצבאי האמריקני בהולנד, סמוך למאסטריכט.
מספר שבועות לאחר מותו של קול בקרב קיבלה אמו בשמו את מדליית הכבוד של הקונגרס בטקס שנערך במחנה סם יוסטון בטקסס.
זה היה נוסח כתב העיטור:
לקול הוענקו גם עיטור לב הארגמן ועיטור צלב המלחמה הצרפתי.
על שמו של רוברט קול נקראים בית ספר תיכון במחנה סם יוסטון בסן אנטוניו ושכונת מגורים במחנה קמפבל במדינת קנטקי.
ב-18 בספטמבר 2009, ביום השנה ה-65 למותו של קול, הוסר הלוט מעל אנדרטה לזכרו, שהוצבה בבסט שבהולנד, סמוך למקום בו נהרג.
בנו של קול וותיקי הדיוויזיה המוטסת ה-101 נכחו בטקס.
דמותו של קול היא אחת הדמויות היחידות של אנשים אמיתיים במשחקים אחדים מתוך סדרת משחקי המחשב "Brothers in Arms" מתוצרת חברת Gearbox Software הטקסנית.
רוברט פרסטון מאסרביי היה שחקן קולנוע ותיאטרון אמריקני, זוכה שני פרסי טוני.
היה מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1982 על משחקו בסרט "ויקטור ויקטוריה".
נולד בעיר ניוטון, מסצ'וסטס, בנם של רות' ופרנק וסלי מאסרביי.
למד ב"תיכון אברהם לינקולן" שבלוס אנג'לס.
למד משחק בבית הבובות ההיסטורי שבפסדינה.
התגייס לחילות האוויר של צבא ארצות הברית ושירת כקצין בינה רשתית במטה "חיל האוויר התשיעי" בזמן מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1940 נישא לשחקנית קת'רין קרייג, לה נשאר נשוי עד לפטירתו בשנת 1987 ממחלת סרטן הריאה.
פרסטון זכה בפרס טוני ב-1958 על הופעתו בתור "פרופסור" הרלוד היל במחזה "איש המוזיקה"; את הדמות גילם גם בגרסה הקולנועית המוצלחת שיצאה שש שנים לאחר מכן.
זכה בפרס הטוני השני שלו בקריירה ב-1967 על תפקידו במחזמר "אני מסכים!
ב-1974 גילם את במאי סרטי הראינוע המפורסם מאק סנט במחזמר המבוסס על יחסיו עם שחקנית הקולנוע מייבל נורמאנד, על הופעתו היה מועמד בפעם השלישית לפרס הטוני.
פרסטון התגלה לראשונה ב-1939 בסרט המלחמה של ויליאם ולמן "בו ג'סט", בו גילם את דיגבי ג'סט, אשר מצטרף אל אחיו היתומים מייקל "בו" (גרי קופר) וג'ון (ריי מילאנד) במסעם אל עבר לגיון הזרים הצרפתי שבצפון אפריקה.
לגילויו תרמו גם הופעות בפקידי משנה במערבונים של ססיל ב.
דה-מיל "יוניון פסיפיק" ו"פרשי צפון מערב".
ב-1942 הפך לשחקן קולנוע ידוע בהוליווד, עם הופעות מרשימות במותחן ההרפתקאות "לקצור את הרוח הפראית", לצידה של ורוניקה לייק; בדרמת "האקדח הזה להשכרה" בתור הבלש מייקל קריין; ובתור הטוראי ג'ו דוייל בדרמת המלחמה ההיסטורית "האי וויק", אודות הקרב על האי האמריקאי וייק לאחר מתקפת הפתע היפנית על פרל הארבור.
ב-1949 שיחק בתור הגאולוג בראד בריידי לצידה של שחקנית הקולנוע האגדית סוזן הייוורד, בדרמת הפעולה "טולסה".
ב-1962 זכה להערכה ראשונה מצד מבקרי הקולנוע וקיבל מועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן הקומי הטוב ביותר, על הופעתו בתפקיד הראשי בקומדיה המוזיקלית "איש המוזיקה", בתור הרלוד היל, סוכן נסיעות מפוקפק המציע לאמן תזמורת נגינה בעיירה באיווה, זאת כדי לגנוב את כספם ולהיעלם.
כמו כן השתתף המערבון פורץ הדרך "כיצד נכבש המערב", בתור רוג'ר מורגן, מנהיג של שיירת עגלות, בעלילה של שנות ה-50 של המאה ה-19.
ב-1972 שיחק בדרמת המערבונים המשפחתית "אלוף" וגילם את אייס, אביו הלא יוצלח והאלכוהוליסט של הרודיאו ג'וניור בונר (סטיב מקווין).
ב-1974 הופיע בעיבוד הקולנועי למחזה "מאם", בתור בחור דרומי המתאהב במאם דניס (לוסיל בול).
פרסטון השתתף בסאטריה של בלייק אדוארדס על הוליווד ותעשיית הסרטים ב-1981, "מהומה בהוליווד", בתור ד"ר לאברינג פיינגרטן.
את הופעתו המפורסמת והמוערכת ביותר ביצע ב-1982 בקומדיה המוזיקלית של אדוארדס, "ויקטור ויקטוריה", בה גילם דראג קווין מוחצן בשם טודי; על הופעתו קיבל מועמדויות לפרס גלובוס הזהב ולפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
התפרסם בפעם האחרונה לפני מותו ב-1984, במותחן הפעולה הבדיוני "אחרון לוחמי החלל", שם גילם את סנטאורי, ממציא משחק ארקייד מפורסם בשם "סטארפייטר".
לקצור את הרוח הפראית (1942)
רוברט יוזף ("בוב") קוביצה (בפולנית: Robert Józef Kubica; נולד ב-7 בדצמבר 1984 בקרקוב, פולין) הוא נהג המרוצים הפולני הראשון שהתחרה בסבב הפורמולה 1. בשנים 2006–2009 נהג עבור קבוצת סאובר לאחר שהפך מנהג ניסוי לנהג מרוצים.
ביוני 2008 ניצח קוביצה לראשונה בגרנד פרי הקנדי והפך לנהג ה-99 שניצח במרוץ של אליפות העולם.
ב-6 בפברואר 2011, נפצע קוביצה באורח קשה במרוץ ראלי שהתקיים באיטליה, שבו נטל חלק להנאתו האישית.
לאחר שהחלים מפגיעותיו פרש מסבב הפורמולה 1 ועבר להתחרות באליפות העולם בראלי.
בשנת 2018 חזר לפורמולה 1 כשהצטרף לקבוצת ויליאמס כנהג מחליף.
שנה לאחר מכן הוחתם כנהג בקבוצה במקומו של לאנס סטרול.
בסיום העונה פרש מהאליפות ועבר לשמש כנהג משלים בקבוצת אלפא רומיאו.
אהבתו של קוביצה למכוניות החלה כשהיה בן ארבע, כאשר גילה רכב שטח קטן בעל מנוע 4 כוח סוס.
לאחר שיחות ארוכות עם הוריו, קנה אביו, ארתור, את המכונית וקוביצה הצעיר בילה שעות רבות בנהיגה.
כאשר התבגר, נזקק לציוד טוב יותר, לכן קנה לו אביו קארט.
עם זאת, קוביצה היה צעיר מכדי להתחרות באליפות הקארטינג הפולנית מאחר שהיה מתחת לגיל עשר.
כאשר נכנס לאליפות, הוא זכה בשישה תארים תוך שלוש שנים.
כעבור שלוש עונות, החליט קוביצה לעבור לליגה תחרותית יותר באיטליה, וב-1998 הפך למנצח הזר הראשון באליפות הקארטינג האיטלקית הבינלאומית לנוער.
כמו כן, סיים קוביצה במקום השני באליפות הקארטינג האירופית לנוער וזכה בגביע מונקו לנוער שהתקיים על חלק ממסלול פורמולה 1. שנה לאחר מכן, הגן על תוארו באיטליה וכן השתתף באליפות הקארטינג הגרמנית הבינלאומית.
הוא זכה בגביע מונקו לנוער בפעם השנייה ברציפות, וגם בגביע מרגוטי ובמרוצי אלף מאסטרס.
שנת 2000 הייתה שנתו האחרונה בקארטינג, ובה זכה קוביצה במקום הרביעי באליפות אירופה ובאליפות העולם.
קוביצה פתח בקריירה מקצועית כשהיה בן 16 כנהג מבחן לעונת 2000 במרוצי פורמולה רנו 2000 יורוקאפ, סדרת מרוצים אירופית של פורמולה רנו.
בעונת 2001 החל להתחרות כנהג מרוצים בסבב.
בעונתו הראשונה הוא סיים במקום ה-14, הצליח לזכות פעם אחת בפול פוזישן ואף התקבל כחבר בתוכנית פיתוח הנהגים של רנו.
ב-2002 סיים במקום השביעי, ובפורמולה רנו 2000 האיטלקי סיים במקום השני בזכות ניצחונות בארבעה מרוצים.
בסוף אותה שנה לקח קוביצה חלק במרוץ פורמולה רנו 2000 הברזילאי שהתקיים במסלול אינטרלגוס.
הופעה חד-פעמית זו הסתיימה בניצחון מוחץ.
ב-2003 הצטרף קוביצה ל-Formula 3 Euro Series, סדרת מרוצים אירופית חדשה בקטגוריית פורמולה 3, אולם המעבר התעכב עקב תאונת דרכים שבה שבר קוביצה את זרועו, וברגים עשויים טיטניום הוחדרו לתוכה.
בבכורה שלו, שהתקיימה במסלול נוריסרינג שבגרמניה, ניצח קוביצה במרוץ כשהוא נוהג עם מגן פלסטיק ושמונה עשר ברגים בזרועו.
את העונה סיים הפולני במקום ה-12. בסוף השנה, ניצח קוביצה במרוץ רחוב שנערך בסרדיניה וסיים במקום החמישי במרוצים שהתקיימו במקאו ובקוריאה.
הוא נפרד מהעונה השנייה שלו בסדרת הפורמולה 3, שהעביר בקבוצת מרצדס, במקום השביעי.
בנובמבר 2004, זכה קוביצה בפול פוזישן בגרנד פרי של מקאו ואף שבר את שיא ההקפה המהירה ביותר, אולם סיים במקום השני.
לאחר שנה הוכתר קוביצה כאלוף סדרת רנו העולמית עם קבוצת אפסילון אסקודי, וזכה למבחני פורמולה 1 עם רנו.
ב-2006 הפך קוביצה לנהג מחליף בקבוצת BMW סאובר.
באוגוסט, ז'אק וילנב, נהג הקבוצה, התלונן על כאבי ראש לאחר שעבר תאונה בגרנד פרי גרמניה, והוערך כבלתי כשיר להתחרות.
קוביצה נבחר להחליפו בגרנד פרי הונגריה.
הוא סיים תשיעי במקצה הדירוג, לפני חברו לקבוצה ניק היידפלד, שהיה מנוסה יותר.
קוביצה סיים את המרוץ במקום השביעי, אך נפסל משום שמכוניתו הייתה מתחת למשקל המותר.
וילנב החליט לעזוב את קבוצת סאובר זמן קצר לאחר המרוץ, ומקומו של קוביצה הובטח עד תום העונה.
הנהג הפולני חווה אכזבה נוספת בגרנד פרי הטורקי, כאשר סיים במקום ה-12 בלבד בגלל טעות בבחירת הצמיגים.
היידפלד, שעבר תאונה בפנייה הראשונה, סיים מקום אחד מתחתיו.
במרוץ השלישי, שהתקיים באיטליה, סיים קוביצה במקום השלישי וזכה להיות הפולני הראשון שניצב על הפודיום במרוץ פורמולה 1, וכן הנהג הראשון מאז אלכסנדר וורץ שסיים על הפודיום תוך שלושה מרוצים בלבד בסבב זה.
קוביצה נהג היטב בעונת 2007, וסיים באזור הנקודות בקביעות.
בגרנד פרי הקנדי, עבר קוביצה תאונה רצינית כאשר הגיע אל פניית הרפין (פנייה חדה בזווית של 180 מעלות) בהקפה ה-27. מכוניתו יצרה מגע עם הטויוטה של יארנו טרולי ופגעה בבליטה על הדשא שהרימה את חרטום המכונית לאוויר ומנעה מקוביצה לבלום או לנווט.
לאחר מכן, התגלגלה המכונית על פני המסלול, פגעה בקיר שמחוץ לפנייה ונחתה על צדה.
מהירות של 300 קמ"ש נמדדה בעת התאונה.
קוביצה נלקח אל בית החולים בוב אובחן כסובל מזעזוע מוח קל ומנקע בקרסול.
כאמצעי זהירות החליטה הקבוצה כי לא ישתתף בגרנד פרי האמריקני.
במחצית הראשונה עונת 2008, דורג קוביצה וסיים במקומות גבוהים, ואף זכה בפול פוזישן הראשון (שלו ושל BMW סאובר) בגרנד פרי של בחריין.
הוא סיים שני במרוצים שנערכו במלזיה ובמונקו.
בגרנד פרי הקנדי, ניצח קוביצה בפעם הראשונה במרוץ פורמולה 1. הוא זינק מן המקום השני ועקף את לואיס המילטון בעת העצירה הראשונה ברחבת הטיפולים, לאחר שצוותו השלים עצירה מהירה יותר.
כאשר עזבו קוביצה ורייקונן את רחבת הטיפולים והמתינו שהרמזור האדום יתחלף ביציאה, הגיח המילטון מאחוריהם, החמיץ את הרמזור והתנגש במכונית של רייקונן, מנטרל את שניהם.
קוביצה חזר למרוץ במקום טוב לניצחון.
הוא עקף את היידפלד והשיג את 24 השניות הדרושות כדי להבטיח שיישאר המוביל גם לאחר העצירה השנייה.
המכוניות של BMW סיימו על הפודיום בשני המקומות הראשונים.
במחצית השנייה של העונה, היו תוצאותיו של קוביצה טובות פחות.
הוא סיים חמישי בצרפת, אמר שהמרוץ היה אבוד והתלונן על בעיות אווירודינמיות עם המכונית.
תוצאתו הטובה ביותר באותה תקופה נמדדה ביפן, שם דורג במקום השישי.
בתחילה, בלמו כמה נהגים מאוחר מדי בפנייה הראשונה.
קוביצה לקח קו פנימי ועקף מכוניות ספורות עד אשר הפך לנהג המוביל.
הוא הוביל במשך 16 הקפות, אולם הפסיד את מקומו לפרננדו אלונסו כשעצר ברחבת הטיפולים.
קוביצה סיים שני לאחר שנאבק ברייקונן המהיר יותר.
מלבד זאת, עמד קוביצה על הפודיום במרוץ רחוב בוולנסיה וגם במרוץ גשום במונזה שבאיטליה.
את אליפות הנהגים סיים במקום הרביעי.
לקראת עונת 2010 עבר להתחרות עבור קבוצת רנו.
מקומו בקבוצה הועמד בספק עוד בטרם החלה העונה בשל הסתעפויות של פרשת "קארשגייט" ובעיות פיננסיות של חברת רנו.
חברת "ג'ני קפיטל" (Genii Capital) רכשה 75% ממניות הקבוצה, בעוד רנו החזיקה ביתרת המניות.
בעקבות זאת שקל קוביצה את המשך דרכו בקבוצה, אך בסופו של דבר החליט להמשיך עימה.
באוסטרליה, המרוץ השני בעונה, סיים במקום השני.
הוא היה קרוב להשגת פודיום שני בגרנד פרי סין, אך יציאה של מכונית הבטיחות, מנעה זאת ממנו.
את הפודיום השני השיג בסופו של דבר בגרנד פרי מונקו אותו סיים במקום השלישי.
בגרנד פרי קנדה קבע, לראשונה בקריירה, את זמן ההקפה המהירה.
במהלך חודש יולי האריך את חוזהו בקבוצה בשנתיים נוספות.
ביום האחרון של המבחנים לקראת עונת 2011 שנערכו בולנסיה קבע את הזמן המהיר ביותר.
שלושה ימים לאחר מכן נפצע קשה בתאונה שאירעה במהלך מרוץ הראלי "רונדה די אנדורה" בו השתתף.
בסטייג' הראשון של המרוץ סטה מהנתיב והתנגש במהירות גבוהה בחומה של כנסייה שעמדה לצד המסלול.
הוא נותר לכוד ברכבו כשעה בטרם הצליחו כוחות ההצלה לחלצו ואיבד דם רב.
מסוק פינה אותו לבית החולים בו אובחן כסובל משברים בזרוע בכתף וברגל.
הניתוח נמשך כשבע שעות והשתתפו בו שבעה רופאים שפעלו בשני צוותים במקביל.
בימים לאחר מכן עבר שני ניתוחים נוספים.
תהליך השיקום נמשך מספר חודשים ולקראת סוף אפריל שוחרר מבית החולים.
קוביצה נותר חתום בקבוצת רנו, אף על פי שהחמיץ את כל עונת 2011. הוא הוחלף בידי ניק היידפלד ובהמשך על ידי ברונו סנה.
בינואר 2012 שבר את רגלו בתאונה ביתית, תאונה שמנעה ממנו להתחרות גם בעונת 2012. בראיון שנתן בשנת 2018 חשף כי לפני פציעתו השנייה חתם על חוזה בקבוצת פרארי.
לאחר קרוב לשנתיים בהם לא התחרה, שב קוביצה להתחרות במרוץ ראלי באיטליה בספטמבר 2012. הוא ניצח את כל ארבעת המקטעים במרוץ וסיים כמנצח בפער של יותר מדקה מהנהג במקום השני.
בשנת 2013 התחרה במקביל באליפות אירופה בראלי ובאליפות העולם בקטגוריית ה-WRC2. חמישה ניצחונות בשבעה מרוצים העניקו לו את תואר האליפות בקטגוריית המשנה.
במהלך העונה ערך מספר מבחנים בסימולטור של קבוצת מרצדס.
הוא השיג תוצאות טובות, אך מגבלות תנועה בידו לא אפשרו לו להתחרות במרוצים מפותלים, דוגמת מונקו.
בשנת 2014 השתתף במרוץ הראלי הראשון של אליפות אירופה וסיים כמנצח.
לאחר מכן עבר להתחרות באליפות העולם בקבוצת RK M-Sport, קבוצה פרטית בחסות חברת השמנים הפולנית "לוטוס".
הוא הוביל את ראלי מונטה קרלו לאחר שני הסטייג'ים הראשונים, אך במהלך היום השני נאלץ לפרוש.
את ראלי ארגנטינה סיים במקום השישי ובהמשך צבר נקודות גם באיטליה ואוסטרליה.
בסיום העונה דורג במקום ה-14 עם 16 נקודות.
את השנה סיים בניצחון באירוע ראלי מונזה, בו הקדים את ולנטינו רוסי.
בשנת 2015 המשיך להתחרות באליפות בחסות לוטוס.
הפסקת המימון הובילה אותו לפרוש לאחר ראלי מונטה קרלו בפתיחת עונת 2016.
בשנת 2016 התחרה במרוץ 12 השעות של מוג'לו, אך נאלץ לפרוש בעקבות בעיות מכניות.
בינואר 2017 התחרה במרוץ 24 השעות של דובאי, גם בו נאלץ לפרוש בשל בעיות מכניות.
בפברואר אותה שנה חתם בקבוצת ByKolles, שהצטרפה כקבוצה פרטית בקטגוריית ה-LMP1 באליפות העולם במרוצי סיבולת, אך לבסוף לא התחרה עם הקבוצה.
ביוני 2017 השתתף קוביצה בנסיעת מבחן פרטית שערכה עבורו קבוצת רנו.
חודש לאחר מכן השתתף בנסיעת מבחן נוספת, בנוכחות סיריל אביטבול, מנהל קבוצת המרוצים.
בעקבות המבחן אמר אביטבול כי קוביצה הוא "אופציה אפשרית לשנת 2018".
באוגוסט השתתף במבחנים הרשמיים של הקבוצה שהתקיימו לאחר גרנד פרי הונגריה וקבע את הזמן הרביעי בטיבו.
במהלך חודש אוקטובר ערך שתי נסיעות מבחן עבור קבוצת ויליאמס בסילברסטון ובהונגרורינג.
לאחר שפליפה מאסה הודיע על פרישה הפך לאחד המועמדים הסופיים להחליפו.
הוא לקח חלק בשני ימי המבחן לאחר גרנד פרי אבו דאבי.
בינואר 2018 החליטה הקבוצה להחתים את סרגיי סירוטקין כמחליפו של מאסה, וקוביצה הוחתם כנהג משלים.
בנובמבר אותה שנה הוחתם כנהג בקבוצה לצידו של ג'ורג' ראסל לקראת עונת 2019. מכונית הקבוצה לא הייתה תחרותית לאורך כל העונה וקוביצה צבר נקודה אחת בלבד, הנקודה היחידה של הקבוצה בעונה.
בסיום העונה הודיע על פרישה ובינואר 2020 הצטרף לקבוצת אלפא רומיאו כנהג משלים.
רוברט קגן הוא היסטוריון וסופר יהודי-אמריקאי נאו-קונסרבטיבי, המתמחה במדיניות חוץ.
חבר בכיר במכון ברוקינגס ופרופסור להיסטוריה באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
קגן הוא בנו הבכור של דונלד קגן, היסטוריון של יוון העתיקה.
נולד במקום בו עבד אביו באותו זמן.
אחיו הוא פרדריק קגן, היסטוריון צבאי ופעיל נאו-קונסרבטיבי הנשוי לקימברלי קגן, מייסדת ונשיאת המכון לחקר המלחמות - ISW.
קגן למד היסטוריה וב-1980 קיבל תואר ראשון באוניברסיטת ייל, שם לימד אביו.
שנה לפני סיום לימודיו שם, הוא ייסד וערך את "הירחון הפוליטי של ייל", שהיה יורשו של הרבעון של ייל, שנסגר בשעתו.
את התואר השני הוא השלים בבית הספר לממשל על שם קנדי באוניברסיטת הרווארד ואת התואר השלישי עשה בהיסטוריה, ב"אמריקן יוניברסיטי" בוושינגטון הבירה.
ב-1983 שימש יועצו הבכיר לענייני מדיניות חוץ של חבר הקונגרס האמריקאי ממדינת ניו יורק ג'ק קמפ, בעת שבה נחשב האחרון לאחד המועמדים המבטיחים ביותר לרשת את רונלד רייגן ב-1988 כמועמד לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית (בסופו של דבר, המועמד ומי שנבחר לנשיאות היה ג'ורג' בוש (האב)).
בשנים 1984–1988 הוא עבד במחלקת המדינה האמריקאית, מתוכן בשנתיים הראשונות ככותב הנאומים של מזכיר המדינה ג'ורג' שולץ.
ב-1997 ייסד קגן יחד עם ויליאם קריסטול מרכז חשיבה נאו קונסרבטיבי בשם "פרויקט המאה האמריקאית החדשה" - PNAC.
בין החותמים על הצהרת העקרונות של המרכז החדש הזה היה גם אביו של קגן - דונלד קגן.
חותמים אחרים היו דיק צ'ייני, דן קווייל, ג'ב בוש, פרנסיס פוקויאמה, נורמן פודהורץ, אליוט א.
כהן, מידג' דקטר ועוד, 25 מחשובי הנאו-קונסרבטיבים.
זמן קצר אחרי הקמת ה-PNAC, ב-26 בינואר 1998, נשלח ממנו מכתב גלוי בחתימת 18 מראשי הנאו-קונסרבטיבים, לנשיא ביל קלינטון, אשר קרא לנשיא להפיל את סדאם חוסיין מהשלטון בעיראק.
חותמים ידועים נוספים היו ג'יימס וולסי, ויליאם בנט ועוד.
PNAC הוחלף ב-2009 ב"יוזמת מדיניות החוץ" - FPI, שבראשו עומדים כיום פחות או יותר אותם אישים נאו-קונסרבטיבים, לרבות קגן.
ב-1997 הצטרף קגן כחבר בכיר למכון קרנגי לשלום בינלאומי ומספטמבר 2010 הוא חבר בכיר במכון ברוקינגס.
ב-2008 שימש כיועצו הבכיר לענייני מדיניות חוץ של מועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ג'ון מק'קיין, שהפסיד לברק אובמה.
קגן נשוי לוויקטוריה נולנד (משפחת הוריה במקור - נודלמן, יהודיה אף היא וכמוהו צאצאית למהגרים יהודים ממזרח אירופה), שהיא כיום ומאז קיץ 2011 דוברת משרד החוץ האמריקאי ובשנים 2005–2008 הייתה שגרירת ארצות הברית לנאט"ו.
קגן חבר כיום ב"מועצה ליחסי חוץ" - CFR, המוציאה לאור את הדו ירחון רב ההשפעה ביותר בתחום מדע המדינה - "פוריין אפיירס".
הוא עורך משנה בשני ירחונים נאו-קונסרבטיבים: ניו ריפבליק, וויקלי סטנדרד, בעל טור קבוע ב"וושינגטון פוסט", טור המופץ על ידי סינדיקט ה"ניו יורק טיימס" לעיתונים רבים ברחבי ארצות הברית, כותב גם לעיתון הניו יורק טיימס עצמו, וול סטריט ג'ורנל, פוריין אפיירס, קומנטרי, ויקלי סטנדרד ועיתונים וכתבי עת רבים נוספים.
הירחונים "פוריין פוליסי" ו"פרוספקט" ציינו את קגן כאחד ממאה האינטלקטואלים ה"ציבוריים" החשובים ביותר כיום.
ספרו הראשון של קגן יצא לאור ב-1996 בהוצאת "Free Press" ועסק במאבקיה של ארצות הברית ביריביה בניקרגואה בשנים 1977 - 1990. אחריו הוא כתב מספר ספרים נוספים, העוסקים אף הם כולם במדיניות החוץ האמריקאית.
בין השאר הוא היה עורך משותף ביחד עם ויליאם קריסטול של הספר "הסכנות הנוכחיות: משבר והזדמנות במדיניות החוץ האמריקאית" (הוצאת אנקאונטר - 2000).
עם זאת, הספר החשוב מכולם ככל הנראה הוא "על גן עדן וכוח" (הוצאת קנופפ - 2003, הוצאת רנדום האוז - ינואר 2004).
הספר עוסק ביחסי אירופה - ארצות הברית ומנסה להסביר את התרחקותן זו מזו.
הוא מתאר כיצד החלו מדינות אירופה לנטוש לאחר מלחמת העולם השנייה את מדיניות הכוח ולנקוט במדיניות חוץ המבוססת על משא ומתן וחוק וסדר עולמי, בעוד ארצות הברית דווקא שומרת על פוטנציאל השימוש בכוח הזרוע במדיניות החוץ שלה ואיננה סומכת אך ורק על החוק והסדר הכלל עולמיים.
הספר היה רב מכר, הן בארצות הברית והן בבריטניה, צרפת, גרמניה, ספרד, איטליה, הולנד וקנדה ותורגם ללא פחות מ-25 שפות.
ספרו "אומה מסוכנת", המראה כי ארצות הברית מעולם לא התרכזה אך ורק בתוכה פנימה, אלא הייתה, ראתה את עצמה וכל מדינות העולם ראו בה מאז היווסדה, מדינה בעלת השפעה בינלאומית, זכה ב-2007 בפרס מטעם אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
קגן פרסם מאמר בו קרא לארצות הברית לבלום את קיום "אזורי השפעה" של רוסיה ושל סין בעולם, "לפני שיהיה מאוחר מדי".
ספר זה זכה בפרס לפגולד.
על גן עדן ועל כוח : אמריקה ואירופה בסדר העולמי החדש, תרגמה: עתליה זילבר, תל אביב : עם עובד, תשס"ג 2003
רוברט מרק קוז'ניובסקי (בפולנית: Robert Marek Korzeniowski; נולד ב-30 ביולי 1968) הוא אתלט עבר פולני.
הוא ההלך המעוטר ביותר במשחקים האולימפיים, 3 פעמים ברציפות אלוף אולימפי ובעל 4 מדליות זהב אולימפיות, (אטלנטה 1996, סידני 2000 ואתונה 2004), 3 פעמים אלוף עולם (אתונה 1997, אדמונטון 2001 ופריז 2003), פעמיים ברציפות אלוף אירופה (בודפשט 1998, ומינכן 2002) ושיאן עולם לשעבר בהליכה ל-50 ק"מ.
אחותו הצעירה, סילביה, אף היא אתלטית אולימפית שהשתתפה בתחרות ל-20 ק"מ הליכה (באתונה 2004 ובבייג'ינג 2008).
באוניברסיאדה שנערכה בשפילד, אנגליה ביולי 1991 זכה קוז'ניובסקי במדליית זהב בתחרות ל-20 ק"מ הליכה.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטוקיו, יפן באוגוסט אותה שנה הוא סיים במקום עשירי בתחרות ל-20 ק"מ הליכה בתוצאה של 1:21:32 שעות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) הוא פסל בתחרות ל-50 ק"מ הליכה ולא סיים את התחרות ל-20 ק"מ הליכה ובאוניברסיאדה שנערכה בבאפלו, שבמדינת ניו יורק בשנת 1993 הוא זכה במדליית זהב בחרות ל-20 ק"מ הליכה בתוצאה של 1:22:01 שעות והגן על תוארו.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 הוא פסל בתחרות ל-50 ק"מ הליכה.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 זכה קוז'ניובסקי במדליית ארד בתחרות ל-50 ק"מ הליכה בתוצאה של 3:45.57 שעות, אחרי ולנטין קונונן מפינלנד (3:43.42 שעות) וג'ובאני פריצ'לי מאיטליה (3:45.11 שעות).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה קוז'ניובסקי במדליית זהב ב-50 ק"מ הליכה בתוצאה של 3:43:30 שעות, לפני מיכאיל שצ'ניקוב מרוסיה (3:43:46 שעות) וולנטי מסנה מספרד (3:44:19 שעות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני בתחרות ל-20 ק"מ הליכה בתוצאה של 1:21:13 שעות.
באליפות העולם שנערכה באתונה, יוון בשנת 1997 זכה קוז'ניובסקי במדליית זהב בתחרות ל-50 ק"מ הליכה בתוצאה של 3:44:46 שעות, לפני חסוס אנחל גרסיה מספרד (3:44:59 שעות) ומיגל רודריגז ממקסיקו (3:48:30 שעות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1998 זכה קוז'ניובסקי במדליית זהב בתחרות ל-50 ק"מ הליכה
באליפות העולם שנערכה בסביליה, ספרד בשנת 1999 פסל קוז'ניובסקי בתחרות ל-50 ק"מ הליכה.
באולימפיאדת סידני (2000) זכה קוז'ניובסקי בשתי מדליות זהב ובכך היה להלך הראשון במשחקים האולימפיים שזכה בשתי מדליות זהב באולימפיאדה אחת.
בתחרות ל-20 ק"מ הליכה בשיא אולימפי חדש של 1:18:59 שעות, לפני נואה הרננדס ממקסיקו (1:19:03 שעות) וולדימיר אנדרייב מרוסיה (1:19:27 שעות) ובתחרות ל-50 ק"מ הליכה בתוצאה של 3:42:22 שעות לפני אייגרס פדייבס מלטביה (3:43:40 שעות) וחואל סאנצ'ס ממקסיקו (3:44:36 שעות).
באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 2001 זכה קוז'ניובסקי במדליית זהב ב-50 ק"מ הליכה בתוצאה של 3:42.08 שעות, לפני חסוס אנחל גרסיה (3:43.07 שעות) ואדגר הרננדז ממקסיקו (3:46.12 שעות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה במינכן, גרמניה בשנת 2002 זכה קוז'ניובסקי במדליית זהב בתחרות ל-50 ק"מ הליכה בשיא עולם חדש של 3:36:39 שעות ובכך הגן על תוארו.
באליפות העולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 2003 זכה קוז'ניובסקי במדליית זהב בתחרות ל-50 ק"מ הליכה בשיא עולם חדש של 3:36:03 שעות, לפני גרמן סקוריגין מרוסיה (3:36:42 שעות) ואנדריאס ארם מגרמניה (3:37:46 שעות) ובכך הגן תוארו.
באולימפיאדת אתונה (2004) זכה קוז'ניובסקי בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בתחרות ל-50 ק"מ הליכה בתוצאה של 3:38:46 שעות, לפני ההלכים מרוסיה דניס ניז'גורודוב (3:42:50 שעות) ואלכסיי וייוודין (3:43:34 שעות).
ג'ורג' רוברט קונקווסט (בשם מלא באנגלית: George Robert Acworth Conquest; 15 ביולי 1917 – 3 באוגוסט 2015) היה היסטוריון אמריקאי-בריטי נאו-קונסרבטיבי, סופר ומשורר, הידוע בעיקר בשל ספריו ומחקריו על ברית המועצות ובעיקר על תקופת הטיהורים הגדולים של סטלין.
זוכה "הרצאת ג'פרסון" לשנת 1993.
קונקווסט נולד ב-1917 בבית מלון בווסטרשייר שבאנגליה.
אמו הייתה בריטית ואביו חייל אמריקאי, מווירג'יניה.
האב, צאצא של משפחת בנג'מין פרנקלין, לחם כנהג אמבולנס מתנדב במסגרת הצבא הצרפתי במלחמת העולם הראשונה, כנגד גרמניה וזכה ב-1916 בצלב המלחמה הצרפתי עם כוכב כסוף, בגין גבורתו.
קונקווסט ואחותו שרלין גדלו ולמדו, לסירוגין, בצרפת ובאנגליה.
את לימודיו האקדמיים התחיל קונקווסט בקולג' וינצ'סטר באנגליה.
הוא המשיך באוניברסיטת גרנובל שבצרפת ואחר כך חזר לאנגליה והשלים תואר ראשון, שני ולבסוף גם דוקטורט בהיסטוריה של ברית המועצות, באוניברסיטת אוקספורד.
ב-1937 הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית הבריטית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא גויס לצבא הבריטי.
תוך כדי שירותו הוא הספיק גם להינשא ב-1942 לאשתו הראשונה ג'ואן ווטקינס, ממנה נולדו לו שני בנים.
ב-1944 נשלח לבולגריה, כקצין קישור לצבא הבולגרי, שלחם בנאצים תחת פיקוד סובייטי.
סמוך לפני תום המלחמה, בעודו מגויס עדיין, הוא פגש את טטיאנה מיכאילובה, אשר הייתה לימים אשתו השנייה.
קונקווסט שב למולדתו והשתחרר מהצבא הבריטי עם תום המלחמה, אך חזר לבולגריה תוך זמן קצר, ב-1946, כאיש משרד החוץ הבריטי.
בתפקיד זה הוא שהה בבולגריה עד 1948 והיה עד לדיכוי ולכיבוש הסובייטי האכזרי של המדינה.
המראות שראה בבולגריה גרמו לתפנית חדה בדעותיו הפוליטיות ומאותן שנים ואילך הוא היה לאנטי קומוניסט מושבע.
בין הבולגרים שנרדפו על ידי הסובייטים הכובשים הייתה גם טטיאנה מיכאילובה, אך קונקווסט הצליח להבריח אותה עמו לבריטניה, כשחזר אליה ב-1948. כבר באותה שנה, לאחר גירושיו מאשתו הראשונה, הם נישאו.
נישואיו השניים האלה החזיקו מעמד כ-14 שנה עד 1962, למרות מחלת הנפש שהתגלתה אצל מיכאילובה.
בשנות החמישים ותחילת שנות השישים המשיך קונקווסט לעבוד במשרד החוץ הבריטי ואחר כך עבור משרד זה כעצמאי, והיה בין השאר המזכיר הראשון של המשלחת הבריטית לאו"ם.
בתקופה זו גם היה העורך של סדרה בת שמונה ספרים שהוציא המשרד לאור, על ברית המועצות.
בשנים 1964–1978 היה קונקווסט נשוי לקרולין מקפרליין.
ב-1979, בן 62 הוא נישא לאשתו הרביעית אליזבת' ניס וינגייט, הצעירה ממנו ב-26 שנים.
שנתיים אחרי נישואיהם עברו בני הזוג לארצות הברית והשתקעו בקליפורניה, בה גר עד מותו.
משורר, סופר מדע בדיוני, היסטוריון, עורך עיתונות ומרצה
קונקווסט החל לכתוב ולפרסם שירים, בביטאונים שונים, כבר מ-1937, בהיותו בן עשרים בלבד.
ב-1945 זכה שיר מלחמה שלו, על חבר שנפל בקרב באיטליה, ב - PEN Brazil Prize.
השיר התפרסם כעבור חמש שנים, כחלק מספר שירים של הוצאת PEN.
ב-1951 הוא זכה ב-Festival of Britain verse prize וב-1955 הוציא לאור את ספר השירים הראשון שלו, מתוך שמונה שכתב.
שנה לאחר מכן התפרסם ספר מדע בדיוני שכתב, בשם A World of Difference.
קונקווסט ערך לאחר מכן עוד חמש אנתולוגיות מדע בדיוני, יחד עם ידידו הקרוב קינגסלי אמיס, איתו כתב גם ספרים אחרים.
החל מ-1960 כתב קונקווסט ספרים ומחקרים רבים על ברית המועצות, ועד מותו יצאו לאור למעלה מ-21 ספרים שלו בתחום זה.
ב-1962 הוא מונה לעורך הספרותי של השבועון הבריטי הקונסרבטיבי הידוע ספקטייטור, אולם כעבור כשנה התפטר מתפקידו והחל מ-1963 הוא התמסר לכתיבה ולהרצאות ומחקר בלבד.
ספרו החשוב ביותר של קונקווסט על ברית המועצות הוא The Great Terror, אשר יצא לאור בפעם הראשונה ב-1968 ותורגם לשפות רבות, לרבות כמעט כל השפות האירופאיות וכן יפנית, ערבית ועברית.
בכתיבת הספר הוא השתמש בין היתר במסמכי ארכיון סמולנסק.
ב-1990, עם התמוטטות ברית המועצות הוא הוציא לאור מהדורה מחודשת של ספר רב השפעה זה, אותה הוא עדכן בעזרת המקורות החדשים הרבים שנפתחו בפניו באותה עת.
קונקווסט היה בספרו זה, ב-1968, אחד הראשונים במערב, ששם את הדגש על הרג האוכלוסייה בתקופת הטרור האדום של סטלין ופחות על משפטי הראווה שנלוו לאותו טרור.
להערכתו, סטלין הרג בין 15 ל-20 מיליון איש באותן שנות טרור בברית המועצות.
הוא אף הוסיף וטען כי הטרור הסטליניסטי היה המשך ברור וישיר של המשטר הקומוניסטי ולא סטיה מקרית בלבד, כפי שרבים במערב ביקשו לראות זאת.
בהקשר זה הוא גם תקף אינטלקטואלים שמאליים רבים במערב, כמו ג'ורג' ברנרד שאו, ז'אן-פול סארטר, ברטולט ברכט, רומן רולן, ועוד, אשר מיעטו בחשיבותו או אף בעצם קיומו של הטרור הסטליניסטי, כמו גם הרעב שסטלין כפה על אזרחיו בהמשך ובמקום לבקר את הטרור האדום חיפשו ומצאו לו כל מיני הצדקות ותירוצים.
על ספר זה וספרים נוספים דומים לו ברוחם, שכתב קונקווסט בתקופה שקדמה לנפילתו של הקומוניזם, ועל מה שאירע למחלוקת בין קונקווסט לאנשי השמאל, בעקבות נפילה זו, כתב מייקל איגנטייף: "אחת ההנאות המעטות של גיל הזיקנה היא כשאתה חי מספיק כדי לראות ולהוכיח ליריביך את צידקתך.
רוברט קונקווסט נהנה מהנאה זו בימים אלה".
קונקווסט כיהן כמרצה לספרות או להיסטוריה באוניברסיטאות רבות בארצות הברית ובבריטניה, לרבות אוניברסיטת הרווארד, לונדון סקול אוף אקונומיקס, אוניברסיטת בפאלו, אוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת סטנפורד ועוד.
ב-1990 היה המגיש של הסדרה הטלוויזיונית הדוקומנטרית היוקרתית של רשת גרנדה, על ברית המועצות, האימפריה האדומה.
הסדרה בת שבעה פרקים הוקרנה במדינות רבות ברחבי העולם, לרבות ארצות הברית, בריטניה, רוסיה, אוסטרליה ועוד.
בנוסף, קונקווסט היה חבר המועצה המייעצת של "הקרן לזכרם של נפגעי הקומוניזם", שהוקמה ב-1993 על ידי הקונגרס האמריקאי, להנצחתם של מאה מיליון קורבנות הקומוניזם בעולם.
קונקווסט היה חבר ב-The American Academy of Arts and Letters, עמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, חבר מסדר האימפריה הבריטית, וכן חבר האגודה המלכותית לסיפרות, האקדמיה הבריטית, האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, החברה הבריטית הבין-כוכבית, האגודה לקידום הלימודים הרומים ואגודות נוספות.
ב-2012 הוא זכה בפרס דן דוד מטעם אוניברסיטת תל אביב.
"הרהורים על מאה רבת מכאוב" / רוברט קונקווסט, תרגום - יניב פרקש, הוצאת דביר, 2005.
אדמירל סר רוברט קוֹלְדֶר, בָּרוֹנֶט ראשון (13 ביולי 1745 – 1 בספטמבר 1818) היה קצין הצי המלכותי הבריטי, שהשתתף במלחמת שבע השנים, מלחמת העצמאות של ארצות הברית, מלחמות המהפכה הצרפתית והמלחמות הנפוליאוניות.
קולדר נולד באלגין, סקוטלנד, בנם השלישי של סר ג'יימס קולדר ואליס יוז.
אביו היה בָּרוֹנֶט קולדר השלישי ממירטון (Muirton), ומאז 1761 אחד מכרוזי (Gentleman Usher) לשכת המלכה (Privy chamber) שארלוט.
אחיו הבכור של רוברט ויורש הברונטיות היה מייג'ור-ג'נרל סר הנרי קולדר.
ב-1779 נשא לאישה את אמליה מיצ'ל.
קולדר למד בבית הספר העיוני (grammar school) של אלגין, והצטרף לצי המלכותי ב-1759 בהיותו בן ארבע-עשרה.
ב-21 במאי 1762 השתתף כפרח חובלים בלכידת האונייה הספרדית "הרמיונה", קיבל 1,800 ליש"ט – חלקו בדמי השלל (prize money), והועלה לדרגת לפטננט.
את שירותו כלפטננט החל בים הקריבי באונייה "אסקס" (64 תותחים) תחת פיקודו של קפטן ג'ורג' פולקנר.
קידומו היה איטי, ורק ב-1780 הועלה לדרגת פוסט קפטן (post captain).
הוא פיקד על הפריגטה "דיאנה" בציו של אדמירל ריצ'רד קמפנפלט, מילא היטב את המשימות השונות שהוטלו עליו, אך לא נקרתה לו הזדמנות להוכיח עצמו תחת אש.
ב-1796 מונה לקפטן של הצי של אדמירל ג'ון ג'רוויס ונטל חלק בקרב כף סנט וינסנט ב-14 בפברואר 1797. לאחר הקרב נבחר לשאת אל לונדון את האשגרים המודיעים על הניצחון, וב-3 במרס 1797 קיבל מידי המלך ג'ורג' השלישי תואר אביר כהוקרה על שירותו הטוב.
נוסף על כך זכה להכרת תודה מאת הפרלמנט, וב-22 באוגוסט 1798 הוענק לו תואר האצולה - הברונט הראשון קולדר מסאות'וויק.
ב-1799 הועלה לדרגת סגן אדמירל, וב-1804, כשהוא נושא כבר דרגת תת אדמירל, נשלח בראש שייטת קטנה לרדוף אחר כוח צרפתי בפיקוד תת-אדמירל גַנטוֹם, שהובילה אספקה לצבא הצרפתי במצרים.
משימתו לא צלחה, ועם סיום מלחמת הקואליציה השנייה שב לאנגליה.
במלחמת הקואליציה השלישית (1805-1806) פיקד קולדר על השייטת שהטילה הסגר על נמלי רושפור ופרול, בהם נאספו האוניות לליווי הפלישה המתוכננת של נפוליאון לאנגליה.
כשנודע באדמירליות כי צי צרפתי-ספרדי (20 אוניות קו) בפיקוד דה וילנב, שנועד לחפות על הפלישה, עושה דרכו אל עבר ברסט, תוגברה השייטת של קולדר (10 אוניות קו) ב-5 אוניות נוספות, והוא נצטווה ליירטו.
הקרב ניטש ב-22 ביולי 1805 ליד כף פיניסטרה, בחופה האטלנטי של ספרד.
למרות הנחיתות המספרית והערפל הכבד ששרר באזור הצליחו אנשיו של קולדר להסב נזקים לצי המאוחד ולהכניע ולתפוס שלל שתי אוניות ספרדיות.
כשירדה החשיכה, לאחר ארבע שעות לחימה, הורה קולדר לנתק מגע.
אבדות הצי המאוחד היו 158 הרוגים ו-320 פצועים, ובצי הבריטי – 39 הרוגים ו-159 פצועים.
במשך יומיים לאחר הקרב נותרו שני הציים היריבים במרחק ראייה אחד מן השני, אך איש מהאדמירלים לא ניסה לחדש את הלחימה.
קולדר החליט להגן על שתי אוניות השלל שתפס ועל אוניית הקו "וינדזור קאסל" שניזוקה קשות ולא יכלה לנוע בכוחות עצמה.
גם תת-אדמירל וילנב לא היה מעוניין להיכנס שוב לקרב, וב-24 בחודש עזב את הזירה אל ויגו.
לאחר הקרב חזר קולדר עם אוניותיו להטיל הסגר על פרול.
תוך כדי כך הגיעו הידיעות על ההתנגשות אל האדמירליות בלונדון, וב-28 בספטמבר, בעודו עם עיקר הצי בקדיס, נקרא קולדר לשוב ללונדון ולהתייצב בפני בית דין צבאי, כדי להסביר מדוע לא עשה כל שביכולתו כדי להשמיד את הצי המאוחד.
אדמירל נלסון, שנטל את הפיקוד על הצי בקדיס ומי שעתיד להשמיד בסופו של דבר את הצי הצרפתי-ספרדי בקרב טרפלגר, איפשר לו לשוב לאנגליה באונייתו שלו, "פרינס אוף ויילס", ולא באחת הפריגטות כפי שהיה מקובל במקרים מעין אלה.
בית הדין, שהתכנס על סיפון אונייתו ב-23 בספטמבר 1805, מצא אותו אשם בשיקול דעת מוטעה אך לא במורך לב, והטיל עליו עונש של נזיפה חמורה.
המשמעות הייתה, כי לא זכה יותר לקבל פיקוד בים.
ברם, חמש שנים אחר כך, ב-31 ביולי 1810, הועלה לדרגת אדמירל ומונה למפקד בסיס הצי המלכותי בפלימות'.
ב-2 בינואר 1815 הוענק לו תואר אביר מפקד של מסדר האמבט כהוקרה על שירותו רב השנים.
קולדר נפטר ב-1818 בהוֹלְט, ליד בישופ'ס וולת'ם שבהמפשייר.
רוברט צ'ארלס וילסון הוא סופר מדע בדיוני אמריקאי-קנדי.
וילסון נולד בקליפורניה שבארצות הברית, אך גדל ליד טורונטו שבקנדה בה חי רוב חייו.
בשנת 2007 הפך לאזרח קנדי.
הוא מתגורר היום בקונקורד, אונטריו עם אשתו, שרי.
לוילסון שני בנים, פול ודבון.
הוא מחברם של ספרים וסיפורים קצרים רבים בסוגת המדע הבדיוני והספרות הספקולטיבית ועבודותיו זכו פרסי הוגו, אורורה וקמפבל ובפרסים נוספים, והופיעו ברשימת רבי המכר.
הסופר סטיבן קינג תיאר את וילסון כ"כנראה סופר המדע הבדיוני הטוב ביותר שכותב היום".
סיפורו הראשון פורסם בגיליון פברואר 1975 של המדע הבדיוני 'אנלוג' בשם בוב צ'אק טילסון.
סיפוריו שתורגמו לעברית הם הספרים הכרונוליתים זוכה פרס קמפבל, סחרור זוכה פרסי הוגו וגפן וג'וליאן קומסטוק שיצא בהוצאת גרף.
לספרו סחרור פורסמו שני המשכים שלא תורגמו לעברית, 'Axis' ו-'Vortex'.
רוברט קוּבָאלֶק (בפולנית: Robert Kuwałek; 1966 - 5 ביוני 2014) היה היסטוריון פולני שעסק בעיקר בחקר הקהילה היהודית בלובלין ותהליך השמדתה בשואה.
הועסק כחוקר במוזיאון המדינה במיידנק, הקים וניהל את מוזיאון ההנצחה בבלז'ץ.
רוברט קובאלק נולד בלובלין, סיים את לימודיו באוניברסיטה הקתולית בלובלין בתחום לימודי היסטוריה.
תזת התואר השני שלו הייתה "ארגון הציונים הכלליים בלובלין בתקופה 1926-1939" נכתב תחת פיקוחו של פרופ' רישרד בנדר.
לאחר סיום לימודיו החל לעבוד בארכיון המדינה בלובלין, שם עסק בעיקר במחקרים בנושא של הקהילה היהודית בלובלין.
כן הועסק בשנים 1995 - 1999 כמורה להיסטוריה בבתי ספר תיכון.
בשנת 1999 הפך לעובד של מחלקת המחקר של מוזיאון המדינה במיידנק.
בשנים 2004 - 2007 הועסק כמנהל של המוזיאון - אתר ההנצחה בלז'ץ שהוא סניף מקומי של מוזיאון המדינה במיידנק.
הוא הוביל לפתיחתו של אתר זה, והפך אותו לנקודה חשובה על המפה של אתרי זיכרון ההשמדה באזור לובלין.
הוא היה מעורב בעבודה עם הקהילה המקומית באמצעות יישום של פרויקטים חינוכיים בשיתוף פעולה עם בתי ספר מבלז'ץ ויישובים אחרים בסביבה.
בשנת 2007 רוברט קובאלק חזר לעבודתו במחלקת המחקר של מדינת המוזיאון במיידנק.
בשנים האחרונות עסק במחקר על נושאים הקשורים להשמדת היהודים באזור לובלין במהלך מבצע ריינהרד.
ביוני 2014 נמצאה גופתו בעיר לבוב באוקראינה.
לא נמסרו פרטים על סיבת מותו .
רוברט קובאלק היה סגן-נשיא האגודה לידידות ישראל-פולין בלובלין ונשיא מרכז האיגוד האירופי "Heritage and Contemporaneity".
בשנת 2008 העניק לו נשיא פולין אות כבוד בתחום של קידום של היסטוריה ותרבות היהודיות.
בשנת 2014 הוענקה לו מדליה של מרד גטו ורשה על ידי איגוד ותיקי המלחמה יהודית וקורבנות מלחמת העולם השנייה.
רוברט קאוואנה הוא שחקן, תסריטאי, במאי ומפיק סקוטי.
הוא למד בבית הספר התיכון ג'יימס גילספי באדינבורו.
הוא למד באקדמיה המלכותית הסקוטית למוזיקה ודרמה, ועזב את הלימודים אחרי סמסטר אחד ב-1986, אבל ב-1994 השלים לימודי התואר אחרי שלוש שנות לימודים בבית הספר "דרמה סנטר לונדון", שהוא חלק מ-University of the Arts London .
סרט הקולנוע באורך מלא הראשון שביים היה "Pimp" אותו גם כתב ושיחק בתפקיד הראשי.
סרטים נוספים שכתב להם את התסריט הם "Invisible" ו-"Wreckage".
קאוואנה הופיע בתפקידים שונים בתוכניות הטלוויזיה "המפצח", "Blue Dove", "קדפאל", "האמיש מקבת'", "קאוואנה QC", "רוז ומלוני", "רבוס", "עדות אילמת", "איש הנצח: העורב", "חדר מיון", "פקד בילוש באנקס", "דרך ווטרלו", "The Bill", "הבורג'ס" ובמיני-סדרה "הטפילד ומק'קוי" העוסקת בסכסוך הטפילד-מק'קוי.
הוא שיחק בתפקיד אדם קרנגי בסדרת הדרמה "The Royal" של ITV1 במשך שלוש עונות, והופיע בתפקיד טומי גרנט באופרת הסבון של BBC One "איסטאנדרס".
ב-1998 כיכב בתפקיד היתקליף בעיבוד של ITV לרומן "אנקת גבהים" בסרט טלוויזיה באותו שם.
באופרת הסבון "אמרדייל" הופיע בתפקיד איאן.
ב-2015 שיחק בתפקיד אורח בעונה השנייה של הסדרה "זרה".
בקולנוע הופיע קאוואנה בסרטים: "אם הכדורגל", "יום הולדת", "The Fall of the Essex Boys", "טומב ריידר 2: סוד החיים", "AB Negative" והסרט "סהרה" המבוסס על הספר באותו שם.
בתיאטרון שיחק קאוואנה בעונה 2010 / 2011 בתיאטרון המלכותי הלאומי במחזה "Men Should Weep" מאת אנה למונט סטיוארט בתפקיד ג'ון מוריסון לצדה של שרון סמול.
בפברואר 2012 שיחק בתפקיד הראשי במחזה "מקבת'" בבימויו של דייוויד ת'אקר בתיאטרון אוקטגון בבולטון.
ב-2015 וב-2016 שיחק בתפקיד ג'ון צ'רצ'יל בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית למחזה "המלכה אן" מאת הלן אדמונדסון, ובתפקיד סקנדל במחזה "Love For Love" בהפקת RSC.
קאוואנה חי באנגליה והוא אב לשני ילדים.
רוברט פרנסיס פרשגוט היה ביוכימאי יהודי-אמריקאי שזכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1998 יחד עם לואיס איגנרו ופריד מורד על גילוי התכונות של חנקן חמצני (NO) באיתות תאי.
נולד בצ'ארלסטון, דרום קרוליינה, למשפחה יהודית שהייתה בבעלותה חנות כלבו.
למד כימיה באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל וקיבל תואר דוקטור לביוכימיה מאוניברסיטת נורת'ווסטרן.
היה חבר סגל אקדמי בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ובאוניברסיטת המדינה של ניו יורק, לימד בעיקר פרמקולוגיה והגיע לדרגת פרופסור.
היה חבר האקדמיה הלאומית למדעים, זכה בפרסים רבים על מחקריו, בהם פרס לסקר ופרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
רוברט פרנסיס היה שחקן קולנוע אמריקאי.
הופיע בארבעה סרטים בתפקידים צבאיים לפני שהקריירה המבטיחה שלו נקטעה בגיל 25 כאשר המטוס אותו הטיס התרסק וכל נוסעיו נהרגו.
הוא זכור בעיקר מהופעת הבכורה שלו בסרט המרד על הקיין.
כבר בגיל צעיר הצטיין בסקי ושאף להצטרף לצוות האולימפי של ארצות הברית אך צייד כישרונות הוליווד התרשם מצורתו היפה ומראהו האמריקאי ושכנע אותו להתרכז בקריירת משחק.
לאחר סיום לימודיו בקולג' העירוני בפסדינה התחיל לקחת שיעורי משחק שנקטעו לשנתיים בגלל שירות צבאי.
לאחר מכן חידש את לימודיו וחברת סרטי קולומביה הציעה לו מבחן בד שלאחריו הוצע לו אחד התפקידים הראשיים בסרט המרד על הקיין.
הוא הופיע בסרט בתפקיד הקצין ווילי קית' לצד שחקנים ידועים כמו המפרי בוגרט, חוזה פרר ופרד מקמורי, הוא נבחר כאחד האנשים המבטיחים של 1954.
פרנסיס נמשך למטוסים והתחבר עם הווארד יוז אתו טס מספר פעמים.
הוא לקח שיעורי טיסה אך לא השלים אותם לקבלת רישיון טיסה.
ב-31 ביולי 1955 המריא פרנסיס במטוס ביצ'קראפט בוננזה ביחד עם עוד שני אנשים משדה התעופה בברבנק.
מיד לאחר ההמראה איבד המנוע כוח והמטוס צלל, התרסק, עלה בלהבות וכל הנוסעים נהרגו.
החקירה העלתה שהגורם לתאונה הייתה טעות אנוש של הטייס.
רוברט קובינגטון הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת פילדלפיה 76' מליגת ה-NBA, בעמדת הסמול פורוורד.
קובינגטון נולד בעיר בלווד שבאילינוי, ולמד בבית ספר תיכון בהילסייד הסמוכה.
ב-2009, שנתו האחרונה בתיכון, העמיד ממוצעים של כ-18 נקודות, 11 ריבאונדים ו-7 חסימות למשחק, עבור קבוצת "תיכון פרוביסו וסט", אותה הוביל לזכייה באליפות מחוזות קוק ודופייג'.
בסיום לימודיו התיכוניים עבר לאוניברסיטת המדינה של טנסי, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה בין השנים 2009–2013. בעונת ה שלו קלע קובינגטון 11.5 נקודות בממוצע למשחק כשחקן חמישייה, ונבחר לחמישיית הפרשמנים המצטיינים של "מחוז אוהיו ואלי" (OVC All-Newcomer Team).
בשלוש העונות הבאות שיפר את תפוקתו עד ממוצעים עונתיים של 17.0 נקודות, 8.0 ריבאונדים, 1.3 אסיסטים, 2.3 חטיפות ו-1.7 חסימות למשחק, בעונת ה.
בסיום קריירת המכללות שלו דורג קובינגטון במקום השביעי בתולדות קבוצתו בנקודות (1,749) ובריבאונדים (876).
לאחר שלא נבחר בדראפט ה-NBA לשנת 2013, חתם קובינגטון על חוזה רב-שנתי עם היוסטון רוקטס.
את מרבית עונת הרוקי שלו בילה קובינגטון בריו גראנדה ואלי וייפרס מליגת הפיתוח, קבוצת הבת של הרוקטס.
לאורך העונה השתתף ב-42 משחקים במדי ריו גראנדה, ובסיום העונה זכה בתואר "רוקי העונה של ליגת הפיתוח", לאחר שרשם ממוצעים של 23.2 נקודות, 9.2 ריבאונדים ו-2.4 חטיפות למשחק.
במשחק האולסטאר של ליגת הפיתוח הוביל את קלעי קבוצתו עם 33 נקודות וזכה בתואר ה-MVP של המשחק.
על אף יכולתו הגבוהה בליגת הפיתוח, שותף קובינגטון בשבעה משחקים בלבד במדי הרוקטס בטרם שוחרר מהקבוצה ב-27 באוקטובר 2014. בעונתו היחידה בקבוצה קלע 2.3 נקודות בממוצע למשחק.
בתחילת עונת חתם קובינגטון על חוזה ל-4 עונות בפילדלפיה 76', עבור כ-4 מיליון דולר.
כבר במשחקיו הראשונים בפילדלפיה זכה לדקות משחק רבות, ובמהלך העונה הפך לשחקן חמישייה קבוע בעמדת הסמול פורוורד.
למרות יכולתו הטובה של קובינגטון, שקלע 13.5 נקודות בממוצע למשחק, סיימה פילדלפיה את העונה עם מאזן הניצחונות השני הכי גרוע בתולדותיה, 18–64. ב-27 בנובמבר 2015 רשם את אחד ממשחקיו האישיים הטובים ביותר כשקבע שיא קריירה של 28 נקודות ו-8 חטיפות (בנוסף ל-7 ריבאונדים ו-5 אסיסטים) בהפסד קבוצתו ליוסטון רוקטס.
ב-8 באפריל 2016 שיפר את שיאו האישי כשקלע 30 נקודות בהפסד פילדלפיה לניו יורק ניקס.
בעונות הבאות מיצב עצמו קובינגטון כחלק אינטגרלי משלד הקבוצה הצעירה, כאשר מלבד תפוקתו ההתקפית היה אחד משחקני ההגנה הבולטים בקבוצה; בהצבעה לתואר שחקן ההגנה של עונת סיים קובינגטון במקום הרביעי.
בתחילת עונת חתם על הארכת חוזה בפילדלפיה ל-4 עונות נוספות על סך 62 מיליון דולר.
בעונת העפיל עם פילדלפיה לחצי גמר המזרח, ובסיום העונה נבחר לחמישיית ההגנה של העונה.
ב-12 בנובמבר 2018 נשלח קובינגטון בטרייד למינסוטה טימברוולבס, יחד עם דאריו שאריץ' וג'ריד ביילס, בתמורה לג'ימי באטלר וג'סטין פאטון.
ב-31 בדצמבר 2018 סבל מפציעה בברכו הימנית, אשר השביתה אותו ממשחק עד סיום עונת .
בפברואר 2020 הועבר ליוסטון רוקטס במסגרת טרייד בין ארבע קבוצות, בו השתתפו גם דנוור נאגטס ואטלנטה הוקס.
לקראת עונת הועבר בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס, תמורת טרבור אריזה, אייזיאה סטיוארט ובחירת דראפט עתידית.
ב-4 בפברואר 2022 עבר קובינגטון בטרייד ביחד עם נורמן פאוול ללוס אנג'לס קליפרס בתמורה לאריק בלדסו, קיון ג'ונסון, ג'סטיס וינסלו ובחירת דראפט.
רוברט לואיס קאסלן הבן הוא גנרל בדימוס בצבא ארצות הברית.
בתפקידו האחרון פיקד על האקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
לאחר פרישתו נבחר לנשיא אוניברסיטת קרוליינה הדרומית.
לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1975, והוסמך כקצין בדרגת לוטננט התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר, קורס סיירים והסמכה כצנחן.
הוא שירת במגוון תפקידי מטה ופיקוד ובמלחמת המפרץ שימש כסגן מפקד הגדוד ה-2 ברגימנט 187 בדיוויזיה המוטסת ה-101. בהמשך שימש כמפקד גדוד 1 ברגימנט החי"ר ה-14 שבדיוויזיית הרגלים ה-25, כראש המטה של הדיוויזיה המוטסת ה-101 ובשנת 1999 פיקד על חטיבה 2 בדיוויזיה.
בעת פיגועי 11 בספטמבר שירת קאסלן בפנטגון באגף תכנון ומדיניות של המטות המשולבים.
לאחר שההמטוס החטוף פגע בבניין, לקח קאסלן חלק בחילוץ הפצועים וההרוגים מההריסות.
בשנת 2002 שימש ראש מטה כוח משימה משולב 180, שכלל יחידות חיל רגלים וכוחות מיוחדים מצבא ארצות הברית ומצבאות נוספים, ולחם במסגרתו במלחמת אפגניסטן.
בשנת 2003 שירת כראש מטה הדיוויזיה ההררית העשירית ושנה לאחר מכן שירת כעוזר מפקד דיוויזיית הרגלים ה-3. בשנים 2005-2006 שימש כסגן מנהל ללוחמה בטרור במטות המשולבים ולאחר מכן שירת כמפקד הצוערים באקדמיה הצבאית שבווסט פוינט.
בשנת 2008 מונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-25 ופיקד עליה בלחימה באפגניסטן ובעיראק.
בשנת 2013 מונה למפקד האקדמיה הצבאית של ארצות הברית ושימש בתפקיד כחמש שנים.
ב-2019 נבחר לנשיא אוניברסיטת קרוליינה הדרומית.
לקאסלן תואר שני במנהל עסקים מתאם אוניברסיטת לונג איילנד ותואר שני נוסף בהנדסה תעשייתית מטעם אוניברסיטת קנזס.
רוברט קאטלר היה פקיד ממשל אמריקאי ששימש בתפקיד היועץ לביטחון לאומי הראשון והרביעי של ארצות הברית.
הוא שימש בתפקיד זה בתקופת ממשלו של הנשיא דווייט אייזנהאואר בשנים 1953–1955 ושוב בשנים 1957–1958.
רוברט קאטלר נולד בברוקליין, מסצ'וסטס.
הוא היה הצעיר מבין חמשת בניהם של ג'ורג' ומרי (לבית וילסון) קאטלר.
אחיו היו אליוט קאטלר (פרופסור בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד ומנתח), ג'וני קאטלר (שהיה קוורטרבק בנבחרת הפוטבול של הרווארד), רוג'ר קאטלר (קצין בצי ארצות הברית ובן זוגה של חברת הסנאט של מסצ'וסטס, לסלי בריידלי קאטלר), וג'ורג' קאטלר הבן.
קאטלר למד בקולג' הארוורד ותכנן להיות מורה לאנגלית וסופר.
הוא היה המשורר של כיתתו, כתב את המנון סיום הלימודים שלהם, וסיים את לימודיו בתיכון ב-1916. לאחר סיום לימודיו הוא לימד בהרווארד ובמכללת רדקליף ופרסם שני רומנים: "ככר לואיסבורג" (1917) ו"הציפור המנומרת" (1923).
במלחמת העולם הראשונה הוא התנדב לחיל המשלוח של ארצות הברית.
הוא שירת בצרפת כקצין בדרגת לוטננט בדיוויזיה ה-76. לאחר המלחמה הוא שירת שמונה חודשים כשליש בכוח המשטרה הצבאית של הארמייה השלישית.
ב-1922 הוא סיים את לימודיו בבית הספר הרווארד למשפטים.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר למשפטים החל קאטלר לעבוד במשרד עורכי הדין "הריק, סמית', דונלד ופרלי".
הוא גם שימש כגזבר של בריגהאם אנד וימנ'ס הוספיטל, כנשיא של חברת Community Chests and Councils, Inc, כיושב ראש המערכה לגיוס תרומות של בוסטון רבתי ב-1937 והיה המנהל של החברה לייצור טקסטיל Saco-Lowell Shops ושל Old Colony Trust Company.
ב-25 באוקטובר 1940 מונה קאטלר על ידי ראש עיריית בוסטון, מוריס ג' טובין, כחבר מועצת העיר.
ב-28 ביוני 1942 התפטר קאטלר ממועצת העיר בוסטון והתגייס לצבא ארצות הברית.
הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט מינה אותו כמנתח המידע המקצועי הראשי של "גיס המומחים של הצבא" בדרגת קולונל.
לאחר שגיס המומחים פורק, שירת קאטלר כראש חטיבת הרכש.
בבחירות לנשיאות של 1944 הוא שימש כקצין המנהל של ועדת הבחירות הצבאית.
בדצמבר 1944 הוענקה לו מדליית השירות המצוין.
ב-1945 הוא עבד במשימות מיוחדות עבור מזכיר המלחמה הנרי סטימסון ועבור ראש מטה הצבא ג'ורג' מרשל.
באוקטובר אותה שנה הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל והוענק לו עיטור לגיון ההצטיינות על "התכנון הרואה את הנולד והקפדני, על הטאקט המושלם שלו, על יכולתו הבלתי רגילה ועל מרצו" במהלך שירותו בצוות המיוחד של מחלקת המלחמה.
ב-9 בדצמבר 1945 השתחרר קאטלר מהצבא.
ב-9 בינואר 1946 החליף קאטלר את צ'נינג ה.
בהמשך הוא נבחר כנשיא בריגהאם אנד וימנ'ס הוספיטל.
בשנים 1947–1949 הוא עמד בראש סקר בתי החולים ומתקני הבריאות והרווחה הגדול ביותר שבוצע בניו אינגלנד.
ב-בחירות לנשיאות של 1952 שימש קאטלר כמזכיר האישי של דווייט אייזנהאואר ברכבת מערכת הבחירות שלו, משרה שבמסגרתה הוא ביצע מספר משימות, כולל כתיבת נאומים וייעוץ.
News & World Report תיאר את קאטלר כ"כוח עולה כיד ימינו של הגנרל" ו"ככל הנראה האדם הקרוב יותר למועמד במובן האישי בהשוואה למושל שרמן אדמס, שבאופן כללי נחשב כקרוב אליו ביותר".
ב-29 בדצמבר 1952 מינה הנשיא הנבחר אייזנהאואר את קאטלר כיועץ לביטחון לאומי.
בתפקיד זה לקח קאטלר תפקיד חשוב בהפיכת המועצה לביטחון לאומי לגוף התוויית המדיניות העליון.
ב-8 במרץ 1955 הוא הגיש את התפטרותו והוחלף בדילון אנדרסון ב-2 באפריל אותה שנה.
ב-31 במרץ הוענקה לו מדליית החירות על "תרומותו היוצאת דופן לביטחון וההגנה של האומה שלנו".
קאטלר היה זה שדאג לניסוח הוראה נשיאותית צו נשיאותי מספר 10450 שאייזנהאואר חתם עליו ב-27 באפריל 1953, ותרם את הנוסח שזיהה פאראפיליה כרקע לפיטורים מהממשלה הפדרלית.
צו זה ייצג את הניסיון לממש את הבטחת הבחירות של אייזנהאואר, שניתנה כתגובה להאשמות של הסנאטור ג'וזף מקארתי, להרחיק "חתרנים" מהממשל הפדרלי.
הצו יזם את הטיהור ארוך השנים של הומוסקסואלים ולסביות מהעסקה בממשל הפדרלי, מרכיב בהלת הלבנדר של ציד המכשפות של "הבהלה האדומה" בשנות ה-50.
קאטלר התפטר ב-1955, ככל הנראה מתוך חשש שחשיפת ההומוסקסואליות החשאית שלו עלולה הייתה להזיק לממשל אייזנהאואר.
נטייתו המינית הייתה ידועה לכמה חוגים בוושינגטון, כולל בעל הטור הנודע ג'וזף אלסופ, הומוסקסואל חבוי בעצמו וצ'ארלס בולן, שמינויו כשגריר במוסקבה עמד בפני איום של מקארתי באותה עת, עם רמיזות כלפי נטייתו המינית.
במאי 1955 שב קאטלר אל המועצה לביטחון לאומי כיועץ במשרה חלקית.
לאחר מכן הוא לקח על עצמו את הנהגתה וב-6 בינואר 1957 הוא מונה מחדש כיועץ לביטחון לאומי.
ב-24 ביוני 1958 הוא סיים את תפקידו והוחלף בגורדון גריי.
ב-1958 הציג מושל מסצ'וסטס, פוסטר פרקולו את מועמדתו של קאטלר כחבר במועצת הקולג'ים הקהילתיים האזוריים של מסצ'וסטס.
מועמדותו זו נדחתה על ידי מועצת המושל ברוב של 4 מתנגדים מול 3 תומכים, על רקע העמדה שתפקיד זה צריך היה להינתן לדמוקרט.
פרקולו הגיש את מועמדותו של קאטלר שוב ב-30 בדצמבר אותה שנה והפעם אישרה אותו המועצה ברוב של 6 תומכים מול 2 מתנגדים.
ב-14 באוקטובר 1959 הודיע הנשיא אייזנהאואר שהוא ימנה את קאטלר לתקופת כהונה של שלוש שנים כמנהל הכללי של הבנק הבין-אמריקאי לפיתוח שנוסד אז.
ב-2 בפברואר 1960 הושבע קאטלר לתפקיד וב-15 ביולי 1962 הוא התפטר.
ב-1966 פרסם קאטלר את זכרונותיו "אין זמן למנוחה".
קאטלר נפטר ב-8 במאי 1974 בקונקורד, מסצ'וסטס.
הוא מעולם לא נשא אישה ונפטר לפני כל אחיו.
לא היו לו יורשים ישירים, אך הוא הותיר אחריו כמה אחיינים ואחייניות.
רוברט קופר גריר היה משפטן אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
עם זאת, ב-1863 כתב גריר את דעת הרוב בפסק הדין "תיקי הפרס" , בו אושרה סמכותו של הנשיא אברהם לינקולן להטיל מצור ימי על נמלי הקונפדרציה, ובכך לתת לצבא האיחוד יתרון אסטרטגי במלחמת האזרחים.
רוברט קופר גריר נולד במחוז קמברלנד שבפנסילבניה לאליזבת (לבית קופר) ואייזק גריר, כומר פרסביטריאני ומורה בבית ספר, שלימד את בנו עד לכניסתו לקולג' דיקינסון.
גריר סיים את לימודיו בדיקינסון ב-1812, לאחר שנת לימודים אחת בלבד, קיבל תואר בוגר אוניברסיטה, והמשיך לעבוד שם כמדריך עד שהחל לעבוד כמורה בבית הספר שבניהולו של אביו.
ב-1815 הוא החליף את אביו כמנהל בית הספר.
בעד שעסק בהוראה, למד גריר משפטים בקריאה עצמית בזמנו החופשית.
ב-1817 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי בבלומסברג.
ב-1818 הוא עבר לדנוויל, שם הוא עסק בעריכת דין עד 1833. ב-1829 נשא גריר לאישה את איזבל רוז, בתו של מהגר סקוטי אמיד.
גריר היה חבר פעיל בסיעה הג'קסונית במפלגה הדמוקרטית.
ב-1833, זיכתה אותו פעילותו במינוי למשרת שיפוט בבית המשפט של מדינת פנסילבניה במחוז אלגייני שבפנסילבניה, משרה שנוצרה עבורו.
הוא כיהן על כס השיפוט במשך 13 שנים וזכה למוניטין בשל כישרונו.
ב-1848 נבחר גריר כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית.
ב-1844, בשלהי נשיאותו של ג'ון טיילר, הלך לעולמו שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית הנרי בולדווין.
לבסוף הגיש פולק את מועמדותו של גריר ב-3 באוגוסט 1846, וגאל אותו מאלומוניותו היחסית.
ב-4 באוגוסט אישר הסנאט פה אחד את מינויו של גריר.
נשיא בית המשפט העליון, רוג'ר טוני, היה גם הוא בוגר קולג' דיקינסון.
פסק הדין קוק נגד מופט
תרומותיו המשמעותיות ביותר של גריר לבית המשפט העליון ולחוקה מצויות בפסיקותיו שנגעו לעבדות, במיוחד בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד ותמיכתו באיחוד בפסק הדין "תיקי הפרס" .
עם זאת, חוות דעתו הפחות מפורסמות בתחום הכלכלי, מהוות חלק חשוב להבנת השקפתו בכללותה.
בחקירת תקופת כהונתו על כס השיפוט, חשוב להתחיל בפסק הדין "קוק נגד מופט" (Cook v.
Moffat) מ-1847. בתיק זה, הגיש ויליאם ג.
קוק ממרילנד בקשה לפשיטת רגל במדינת האם שלו.
הוא האמין, שבשל ההחלטה על פי חוקי פשיטת הרגל של מרילנד, הוא פטור מכל חובותיו, כולל אלו שעמדו לחובתו לאזרחים ולחברות במדינות אחרות.
מופט וג'וזף קרטיס, המשיבים בתיק זה, סברו אחרת.
כאזרחי מדינת ניו יורק, הם טענו שחוקי פשיטת הרגל של מרילנד לא שחררו את קוק ממחויבויותיו במדינות אחרות.
בחוות דעת הרוב הראשונה שכתב, פסק גריר לטובת מופט וקרטיס, ומצא שמדינה לא יכולה "להשליך את חוקי פשיטת הרגל שלה על חוזים ואנשים מחוץ לתחומיה".
האופן בה פסק גריר בתיק זה חשוב אף יותר מתוכן פסיקתו.
בצטטו פסיקות רבות, העיר גריר שפסיקה לטובתו של קוק עלולה "לבטל את כל הפסיקות הקודמות שניתנו בסוגיה קשה ומורכבת זו".
"השענות על תקדימים כדרך הנוחה", אמר גריר, עלולה להיות שגיאה קשה.
הכבוד שרחש גריר לפסיקות קודמות של בית המשפט היווה מרכיב חיוני בפסק דין הרוב הראשון שלו.
פסק הדין חברת הרכבת ריצ'מונד, פררדריקסבורג ופוטומק נגד חברת הרכבת לואיזה
גריר כתב פסק דין הרוב החלטי נוסף בתחום החוזים בפסק הדין "חברת הרכבת ריצ'מונד, פררדריקסבורג ופוטומק נגד חברת הרכבת לואיזה" (Richmond, Fredericksburg, and Potomac Railroad Company v.
Louisa Railroad Company) מ-1852. תיק זה נסב על זיכיון מ-1834 שניתן על ידי וירג'יניה לחברת הרכבת "ריצ'מונד, פרדריקסבורג ופוטומק".
הזיכיון העניק לחברה את הזכות הבלעדית להסיע נוסעים בין ריצ'מונד לבין פרדריקסבורג לתקופה של שלושים שנה, על בסיס חוזה בין החברה לבין המדינה.
עם זאת, ב-1848 העניקה וירג'יניה זיכיון להקמתה של חברת הרכבת לואיזה.
חברה זו שהפעילה רק קווי משא, פעלה באותו נתיב של חברת ריצ'מונד.
מתוך תחושתה שהחוזה עמה הופר, היא הגישה תביעה.
בפסיקה שהסתמכה על פסיקתו של רוג'ר טוני בפסק הדין "גשר נהר צ'ארלס נגד גשר וורן" מ-1837, התמקד גריר בפירוש צר של הזיכיון: "היכן אנו מוצאים שהמחוקק התקשה להפריד את הסמכות לכרות חוזה עם חברות רכבת אחרות", שאל גריר, "אפילו בין ריצ'מונד לבין פרדריקסבורג, לנשיאת פחם או משאות אחרים?".
בהשיבו בפשטות על השאלה, הסביר גריר ש"חוזה שכזה לא יכול לשאוב את תוקפו מרוח החוק", ובכך פסק לטובת חברת הרכבת לואיזה.
פסק דין זה הדהד את קריאתו של טוני לקידמה כלכלית לטובת הציבור בפסק הדין "גשר נהר צ'ארלס נגד גשר וורן", שדחיית זכויותיה של חברת הרכבת לואיזה עלולה הייתה לקפח את השירות לאזרחים ולבתי העסק של וירג'יניה.
פסק הדין פנסילבניה נגד חברת גשר בלמונט ווילינג
ב-1854 קיימה ועדת המשפט של בית הנבחרים חקירה על התנהלותו של גריר בנוגע לתיק שנדון בפני בית המשפט העליון, פסק הדין "פנסילבניה נגד חברת גשר בלמונט ווילינג" (Pennsylvania v.
בפרשה זו הועלו האשמות שגריר קיבל שוחד כדי לפסוק לטובת אחד הצדדים בתיק, התעלם מהחוק בפסיקתו, והדליף את החלטת בית המשפט מוקדם כדי לתת יתרון לאחד הצדדים, ששקל למשוך את התביעה.
בסופו של דבר, הוציאה ועדת המשפט דוח שביטל את כל החשדות נגד גריר, בציינה שגריר "מזוכה באופן מוחלט ומלא מכל ההאשמות שהועלו נגדו.
אין שום דבר שיכול או יוכל לפגוע בשמו הטוב כשופט או כאדם הגון וישר".
אף על פי כן, דוח הוועדה עורר סקרנות, בשל כתיבתו על ידי הנדריק ב.
רייט, שגם הוא היה בוגר קולג' דיקינסון והובס בבחירות לבחירתו מחדש לבית הנבחרים, רמז למשוא פנים שלו כלפי גריר.
לפיכך, לא ברור אם החשדות נגד גריר היו ממשיות.
פסק הדין ארצות הברית נגד האנווי
העבדות בארצות הברית הייתה הסוגיה הפוליטית והחוקתית החשובה ביותר שהובאה בשנים אלו בפני בית המשפט העליון.
בפסק הדין "ארצות הברית נגד האנווי" (United States v.
גריר גם הביע את השקפתו זו מחוץ לכותלי בית המשפט.
כאשר מטיף פרסביטריאני הכריז על פגישה מתוכננת של מתנגדי העבדות במהלך תפילת יום ראשון, עמד גריר ומחה על מסירת הודעה זו, בהכריזו שכל הנוצרים הטובים חייבים לדחות את השקפתם של מתנגדי העבדות.
עד מהרה נתן גריר תוקף מחודש להשקפותיו אלו בחוות דעת הרוב שלו בפסק הדין "מור נגד אילינוי" (Moore v.
Illinois) מ-1852, בו אושר חוק אילנוי שהטיל ענישה על אזרחים שהסתירו עבדים נמלטים.
ללא ספק, גריר התחבט בשאלה בנוגע למתנגדי העבדות וחירותם של האפרו-אמריקאים כאשר הגיע תיק דרד סקוט נגד סנדפורד לדיון בפני בית המשפט העליון.
שלוש שנים לאחר מכן, היה גריר אחד משני השופטים הצפוניים שהצטרפו לדעת הרוב בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד השנוי במחלוקת.