tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2004, נלסון ואשתו אנני הפכו לשותפים עם בוב וקלי קינג בבניית שני מפעלי ביו-דיזל פסיפיק, האחד בסאלם, אורגון, והשני ב-Carl's Corner, טקסס.
בשנת 2005, נלסון ועוד כמה שותפים עסקיים הקימו את ווילי נלסון ביודיזל ("ביו-ווילי").
הדלק היה עשוי משמן צמחי (בעיקר שמן סויה), וניתן לשרוף אותו ללא שינוי במנועי דיזל.
נלסון רשם את החברה שלו עם Earth Biofuels והוא הפך לחבר דירקטוריון.
בשנת 2007, נלסון ויתר על שישה מיליון מניות של החברה כשעזב את הדירקטוריון.
עד 2008, הוא פתח מחדש את ווילי'ס פלייס, תחנת משאית בקארלס קורנר, טקסס.
בית המשפט לפשיטת רגל בארצות הברית אפשר לנלסון להשקיע בה.
במפעל היו כ-80 עובדים, והוא שימש כאולם קונצרטים עם בר ורחבת ריקודים.
ווילי'ס פלייס הציג גם משאבות של BioWillie.
בזמנו, ממשלת ארצות הברית הציעה זיכוי מס של דולר אחד ליצרני ביודיזל.
ככל שהתחרות גדלה, הזיכוי במס הופסק בעוד מחירי הדלקים המאובנים המשיכו לרדת.
נלסון ושותפיו פרשו את ההלוואה של 4.75 מיליון דולר שהם לקחו לבניית ווילי'ס פלייס.
לאחר מכן שילם נלסון 35,000 דולר בחזרה, בעוד שופט דחה מאוחר יותר את בקשת נושיו לקבל ממנו עוד כסף.
TravelCenters of America רכשה את ווילי'ס פלייס במהלך עיקולה בשנת 2011. מפעל BioWillie הוצא אז לשוק למכירה.
נלסון שמר על הסימן המסחרי עבור BioWillie, שנמכר באיים מאווי והוואי.
בעקבות הלגליזציה של מריחואנה במדינות שונות בארצות הברית, נלסון הכריז ב-2015 באמצעות הדובר מייקל באומן על הקמת מותג מריחואנה משלו בשם Willie's Reserve.
המותג נמכר בחנויות רשת במדינות שבהן כבר בוצעה הלגליזציה, ויורחב למדינות נוספות בהן טרם נעשתה הלגליזציה.
באומן כינה את המותג "שיאו של החזון (של נלסון), ושל כל חייו".
ביוני 2017 הופיע נלסון לצד מרל הגארד בסרט התיעודי The American Epic Sessions בבימויו של ברנרד מקמאהון.
הם ביצעו שיר שהאגארד הלחין לסרט "האדם היחיד פרוע ממני", ואת הקלאסיקה של בוב וילס "Old Fashioned Love", שאותה הקליטו ישירות לדיסק במערכת הקלטת קול חשמלית ראשונה משנות ה-20. זו הייתה ההופעה המצולמת האחרונה של הזוג.
ה"רולינג סטון" התייחסו לכך ש"בביצוע האחרון של Sessions, וילי נלסון ומרל הגארד ביצעו את הדואט "האדם היחיד הפרוע ממני" ובו "להאגארד יש מבט של שמחה מוחלטת על פניו לאורך כל הפגישה במערך ההקלטות הישן ששימש פעם את הגיבורים המוזיקליים שלו".
ב-2010 ייסד חברה המוקדשת להפקת סרטים עלילתיים, סרטים תיעודיים וקונצרטים בשם "Lucky Film".
בשנה שלאחר מכן, הוא יצר את התוכנית Willie's Roadhouse ששודרה בערוץ 56 של רדיו SiriusXM.
הערוץ היה תוצאה של מיזוג שני הערוצים האחרים שלו The Roadhouse ו-Willi's Place.
בנובמבר 2014 הוכרז כי נלסון יהיה המנחה של סדרת הטלוויזיה Inside Arlyn, שצולמה באולפן ארלין באוסטין, טקסס.
העונה הראשונה בת שלושה עשר פרקים כללה אומנים שהתראיינו על ידי נלסון ודן ראתר, ואחריה הופעה.
קונספט הסדרה זכה לתשומת לב מערוצי הכבלים שביקשו לראות את פרק הפיילוט.
כתומך בתנועת הלהט"ב, נלסון פרסם בשנת 2006 באמצעות iTunes גרסה של "Cowboys Are Frequently, Secretly Gilles של נד סובלט, שזכתה להצלחה מיידית.
נלסון זוכה להכרה נרחבת כסמל אמריקאי.
הוא זכה לעשרות מחוות מארגונים שונים בתחומי המוזיקה על כתיבת שירים, פעילות צדקה ופעילות ציבורית, פעילות למען איכות הסביבה, ועוד.
בין היתר הוא הוכנס להיכל התהילה של מוזיקת הקאנטרי ב-1993, וב-2011 להיכל התהילה החקלאי הלאומי, על עבודתו לטובת החקלאים.
בשנת 2015 זכה נלסון בפרס גרשווין של ספריית הקונגרס על השירים שכתב.
הרולינג סטון כללו אותו ברשימות 100 הזמרים הגדולים ו-100 הגיטריסטים הגדולים.
שנהארגוןקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס גראמישיר השורשים האמריקאי הטוב ביותר"California Sober"אלבום הבלוגראס הטוב ביותרBluegrass
וילי טריל קאולי-סטיין הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הסנטר בליגת ה-NBA.
קאולי-סטיין נולד בעיירה הקטנה ספירויל שבקנזס, בנם של וילי קאולי ומרלן סטיין.
שני הוריו היו שחקני כדורסל מצטיינים בתקופת לימודיהם במכללה, הם לא נישאו ונפרדו זמן קצר לאחר הולדת בנם.
קאולי-סטיין גדל בבית הורי אמו בקנזס, הוא הצטיין בכדורסל ובפוטבול, אך ציוניו לא אפשרו לו להתקבל לקולג'.
קאולי-סטיין הוא יהודי מצד אמו.
הוא עבר ללמוד בבית ספר גדול יותר המרוחק כחמש שעות נסיעה מהעיירה בה גדל.
הוא נלקח תחת חסותו של ויל שילדס, שחקן פוטבול ב-NFL שבנו שיחק יחד עם קאולי-סטיין.
ב-2012 החל ללמוד באוניברסיטת קנטקי.
בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של קנטקי שימש מחליפו של נרלנס נואל ולאחר פציעתו של נואל תפס את עמדת הסנטר הפותח.
הוא רשם ממוצע של 8.3 נקודות, 6.2 ריבאונדים ו-2.1 חסימות למשחק ונבחר לחמישיית העונה בליגת ה-SEC אליה משתייכת קנטקי.
בעונתו השנייה רשם ממוצע של 6.8 נקודות, 6.1 ריבאונדים ו-2.9 חסימות למשחק.
הוא נבחר לחמישיית ההגנה של ה-SEC.
בעונתו השלישית רשם ממוצע של 8.9 נקודות, 6.4 ריבאונדים ו-1.7 חסימות למשחק ונבחר על ידי איגוד המאמנים לשחקן ההגנה של השנה ב-NCAA.
כמו כן נבחר לחמישיית העונה ב-NCAA.
בדראפט ה-NBA 2015 נבחר במקום השישי על ידי סקרמנטו קינגס.
הוא השיג במהלך העונה ממוצעים של 7.0 נקודות ו-5.3 ריבאונדים למשחק ונבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה.
ביולי 2019, לאחר 4 עונות בסקרמנטו, חתם על חוזה בגולדן סטייט ווריורס.
בינואר 2020, לאחר 41 משחקים בגולדן סטייט, הועבר קאולי-סטיין בטרייד לדאלאס מאבריקס בתמורה לבחירת דראפט עתידית.
לקראת חידוש עונת ב"בועה באורלנדו" הודיע שלא יצטרף למאבריקס, על מנת להיות לצד בת זוגו ההרה.
ב-15 בינואר 2022 שוחרר מהקבוצה כדי לפנות מקום בסגל להחתמת מרקיז כריס.
ב-24 בפברואר 2022 חתם על חוזה לעשרה ימים בפילדלפיה 76'.
וילי מרטין ארנסט רוהר היה קצין בצבא הקיסרות הגרמנית, שהשפיע רבות על טקטיקת חיל הרגלים של צבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה.
נודע כאבי שיטת "חיילי הסער".
רוהר נולד בעיר מץ שבממלכת פרוסיה (כיום בחבל אלזס-לורן בצרפת המודרנית).
הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, ובשנת 1896 הועלה לדרגת לוטננט שני ושרת ברגימנט ה-33 (מגדבורג).
בין השנים 1911–1912 שימש כמורה בבית ספר צבאי לירי.
הועבר לרגימנט ה-10 (ריינלנד) והועלה לדרגת האופטמן.
לבקשתו, הועבר בשנת 1913 לבטליון הרובאים השלישי של המשמר.
רוהר לחם במסגרת הבטליון בקרבות החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה סביב אן ושמפאן.
הוא הועבר ל"פלוגת הסער קלזו" (Calsow), שהייתה למעשה הניסיון הראשון להקמת כוח מאורגן של חיילי סער.
בהמשך הוכנסה היחידה תחת פלגת הארמייה B (גדה).
שימוש מוטעה בכוח גרם לכך שביוני 1915 מחצית ממנה הושמדה, בהמשך היא הוצבה בתפקיד הגנתי בלבד בצרפת.
ב-8 בספטמבר קיבל רוהר את הפיקוד על הפלוגה.
הוא ארגן אותה מחדש, וארסנל הנשק שלה הורחב.
הפלוגה תוגברה במחלקת מקלעים וכן במחלקת להביורים.
רוהר, שהבין שמהירות היא הגנה טובה יותר משריון, ויתר על אפודי המגן.
ההגנה היחידה על החיילים שהשתמש בה הייתה קסדה.
הטקטיקה של רוהר הייתה להשתמש בחיילי סער בסדר גודל של כיתה לפשיטה על חפירות בסיוע של ארטילריה ונשקים כבדים.
כדי לטהר את החפירות נעשה שימוש ברימוני יד.
ב-12 באוקטובר פיקד רוהר לראשונה על היחידה בקרב.
הם ביצעו פעולה מוצלחת, ולכדו שתי עמדות צרפתיות.
החל מדצמבר 1915 החלה פלוגת הסער לאמן חיילים וקצינים מיחידות גרמניות אחרות בטקטיקת ההסתערות החדשה.
במשך הזמן גם ציוד הפלוגה השתנה בהתאם לדרישות הטקטיקה: נעשה שימוש בהנעלה קלה יותר, טלאי עור הולבשו על המרפקים והברכיים של החיילים המסתערים ועוד.
בעת אימון היחידות האחרות הפלוגה השתתפה גם בפשיטות על חפירות ובהתקפות על יעדים מוגבלים.
ההתקפה הגדולה הראשונה של פלוגת הסער הייתה בקרב ורדן.
חלק מחיילי היחידה לא פעלו במהלך קרב זה באופן המצופה, ורוהר נשאל בידי וילהלם, נסיך הכתר מדוע חלק מהחיילים מפגרים מאחור, רוהר השיב שאין לו די נשק ומקלעים, וכן שחלק מהחיילים לא אומנו כיאות ולא הכירו מספיק את רימוני היד כדי לבטוח בהם, חלקם אף נטשו אותם מאחור ביער.
כתוצאה מכך, בהוראה אישית מטעם נסיך הכתר, ב-1 באפריל 1916 שונה שם הכוח ל"גדוד ההסתערות של רוהר" הכוח הוגדל וניתנו לרוהר תקציבים נרחבים לצורך אימונים ונשק חדשני.
פעולותיהם של חיילי רוהר היו מוצלחות כל כך, עד שבהמשך נשלחו קצינים גרמניים כדי להקים ולאמן יחידות דומות בצבא בולגריה ובצבא האימפריה העות'מאנית.
ב-27 במאי פרסם רוהר מדריך קצר בו הוא בוחן את שיטות התקיפה שלו.
הגנרל אריך לודנדורף נפגש בספטמבר 1916 עם נסיך הכתר ועם רוהר, והתרשם לטובה מחייליו של רוהר.
הוא הצהיר שעל כל החיילים בצבא הגרמני לראות בחיילי הסער מודל לחיקוי.
רוהר המשיך לשרת בצבא הגרמני החדש הרייכסווהר אולם התפטר ב-1921. לאחר מכן חי בליבק עד מותו ב-8 במרץ 1930 והוא בן 52. הוא הותיר מאחוריו אישה ושני ילדים.
בין ספריה הידועים ביותר שגם תורגמו לעברית "בלי מדים" ו"משלנו...".
וילי קורסרי נולדה בסינט-פיטרס-יטה , בלגיה.
אביה, קורנליוס ניקולאס שמידט היה זמר ופסל ואמה.
אליזבת כריסטינה בניט, הייתה מוזיקאית.
שמה האמיתי היה וילהלמינה אנגלה דַווֶנְס-שמידט ווילי קורסרי היה שם העט ושם הבמה שלה.
הספר הראשון שכתבה היה Nummers, אם כי לא הראשון שיצא לאור.
היא הייתה סופרת ידועת-שם בהולנד, וספריה הרבים תורגמו לשפות רבות.
בין השאר כתבה רומנים, ספרי מתח, מחזות ותסכיתים.
ספריה התפרסמו באנגלית, צרפתית, גרמנית, דנית, שוודית, נורווגית, צ'כית, הונגרית, איטלקית ועברית.
אביה ייעד אותה להיות זמרת אופרה אולם קולה התאים יותר להופעות בקברטים.
היא התמידה בכך עד 1932. בשנות מלחמת העולם השנייה הסתירה עריק גרמני מהצבא ונאסרה, אולם שוחררה בגלל חוסר בראיות.
פופולריות הגיעה לשיא בשנות ה-50 של המאה העשרים.
וילי קורסרי מתה באמסטלפיין, הולנד בשנת 1998.
ויליאם אדוארד מילר היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת ניו יורק.
הוא היה מועמד המפלגה הרפובליקנית לסגן נשיא ארצות הברית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1964. הוא היה המועמד הקתולי היחיד לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית עד להתמודדותו של פול ריאן בבחירות לנשיאות 2012.
מילר נולד בלוקפורט שבמדינת ניו יורק לאליזבת (לבית היינץ'), שהייתה בעלת חנות כובעים קטנה, ואדוארד ג'.
מילר, מטאטא רצפות בתי חרושת.
הורי אביו היגרו מגרמניה, ואמו הייתה ממוצא אירי.
מילר למד באוניברסיטת נוטרדאם שבמדינת אינדיאנה ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אולבני.
הוא שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, ומאוחר יותר עזר להעמיד לדין את פושעי המלחמה הנאצים במשפטי נירנברג.
מילר מונה לתובע המחוזי של מחוז ניאגרה ב־1948 בידי המושל תומאס דיואי.
מילר כיהן כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1951 ל-1965 והיה יושב ראש הוועדה הלאומית של המפלגה הרפובליקנית מ-1961 עד 1964.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית בחר בו מועמד המפלגה הרפובליקנית
לדברי גולדווטר מכיוון ש"הוא משגע את ג'ונסון" בפעלתנות שלו.
אך לפי הסברים אחרים, ג'ונסון "בקושי היה מודע לקיומו של מילר".
מבחינה אידאולוגית הוא היה שמרן כמו גולדווטר.
לאחר הפסדם בבחירות של גולדווטר מילר, שב מילר אל עיר הולדתו לוקפורט, שם הוא חזר לעסוק במשפטים.
הוא הופיע גם בפרסומות עבור אמריקן אקספרס.
ברבק טוען כי עד מותו, מילר "היה מוכר יותר במראהו בפרסומת מאשר בשנותיו בקונגרס".
לו ולאשתו סטפני (וגנר) היו שלוש בנות ובן אחד.
בתו הצעירה ביותר, סטפני מילר, הייתה סטנדאפיסטית בשנות ה-80 של המאה ה-20, הגישה תוכנית לילה מאוחרת בשנות ה-90 של המאה ה-20 ואשת CNBC, ומפיקה תוכניות רדיו בעלות גוון ליברלי.
בנו, ויליאם אדוארד מילר הבן, התמודד ללא הצלחה לבית הנבחרים ב-1992 וב-1994 מטעם המפלגה הרפובליקנית כמייצג המחוז ה-29 בניו יורק.
וילי רוזן היה אמן קברט, מלחין ופזמונאי יהודי-גרמני נודע.
בשיא הקריירה שלו בשנות ה-20 של המאה ה-20 היה אחד מגדולי תעשיית הבידור הגרמנית.
נספה בשואה במחנה ההשמדה אושוויץ בערב חג הסוכות ה'תש"ג.
רוזן נולד בשם יוליוס רוזנבאום במגדבורג שבגרמניה.
הוא התחיל בקריירה האמנותית שלו בימי מלחמת העולם הראשונה, לאחר שהתאושש מפציעה קשה בחזית, כשהקים את "קפלה רוזן".
שנות השיא של הקריירה שלו היו בשנותיה של רפובליקת ויימאר.
עם עליית הנאצים לשלטון החלו רדיפות היהודים, ובמסגרתן נאסר על רוזן להופיע בציבור.
הוא נתן מספר הופעות אורח מחוץ לגרמניה וב-1936 שב לברלין.
אחר כך נסע למספר מדינות באירופה וב-1937 היגר להולנד והתיישב בסכוונינגן, שם הקים תיאטרון קברט יחד עם יהודים מהגרים אחרים שבאו לעיר.
בין השמות הידועים שנמנו על האנסמבל של התיאטרון: זיגפריד ארנו , טרודה ברלינר , ריטה גאורג , מקס ארליך, הורטנס ראקי , וילי שטנר , סוקה סאקאל ואריך זיגלר .
אחרי כיבוש הולנד בידי הגרמנים נאסרה פעילות התיאטרון, ידידו של רוזן, קורט רוביטשק פעל בניו יורק להצלתו, ואף ארגן לשם כך קונצרטים, אך כבר לא ניתן היה להוציא את רוזן מאירופה הכבושה.
הוא נכלא במחנה המעבר וסטרבורק שם המשיך להופיע בתיאטרון המפורסם של מקס ארליך, משם הובל למחנה הריכוז טרזיינשטט ואחר כך לאושוויץ שבו נספה.
בנימין "וילי" ראושניץ (22 באוגוסט 1925 – 4 במאי 1994) היה מאמן כדורמים ישראלי, שופט הכדורמים הבינלאומי הראשון בישראל, מאמן נבחרת ישראל בכדורמים, שחקן ומאמן הפועל חיפה בכדורמים, מאמן קבוצות הכדורמים של הפועל קריית טבעון והפועל גוש זבולון ומזכיר הפועל נהריה.
ראושניץ נולד בווינה, אוסטריה, לקרול, רפד במקצועו, יהודי בעל אזרחות צ'כוסלובקית ולתרזה (שרה) ילידת וינה אף היא, שהתגיירה לפני נישואיה.
הוא שחה בקבוצת הכח וינה.
בשנת 1938, לאחר האנשלוס, גורש עם משפחתו לברטיסלאבה שבסלובקיה, שם השתייך לנבחרת הלאומית בכדורמים, על אף שבאותה העת לא היה מקובל לקבל יהודים.
מרבית חברי הקבוצה לא ידעו על יהדותו, אך אחד מחברי הקבוצה הלשין עליו, ולכן הוא נאלץ להימלט מביתו ולהסתתר בגנים ציבוריים.
קודם לכן נלקח אביו מביתו ונשלח למחנה ריכוז ממנו לא חזר בחיים.
ראושניץ נתפס ונשלח למספר מחנות ריכוז ובהם אושוויץ.
בתום מלחמת העולם השנייה והשואה, ולאחר תקופת החלמה, נרתם ראושניץ לפעילות בעליה ב', למשימות של איתור נאצים והסגרתם לשלטונות, וכן למשימות של הברחת נשק וכסף מצ'כוסלובקיה עד איטליה לצורך העברתם בדרך הים מאיטליה לישראל.
לאחר שעלה לארץ ישראל נישא ראושניץ ב-27 בפברואר 1950 לאווה.
בהתחלה הזוג התגורר במחנה "סנט לוקס" שבקריית אליעזר, חיפה באוהל אחד שהכיל 30 אנשים.
משם עבר למעברת כורדני ובשנת 1956 עבר לדירה בשכונת "עמידר" בנהריה.
בתחילה עבד בקטיף בפרדס ליד רעננה ואחר כך בעבודת סבלות בנמל חיפה.
בהמשך עבד כמציל בבריכת השחייה של הפועל חיפה.
בהמשך עבד במועצת פועלי עכו עד אשר קיבל את העבודה במועצת פועלי נהריה כמזכיר הפועל עד ליציאתו לגמלאות בשנת 1991.
במקביל לעבודתו במועצת הפועלים הוא אימן שחייה וכדורמים.
בהתחלה הוא שיחק ואימן את קבוצת הפועל חיפה, אחר כך את קבוצת הפועל קריית טבעון ואת הפועל גוש זבולון.
במשך שנים רבות אימן גם את נבחרת ישראל.
במסגרת עיסוקיו הספורטיביים נשלח ראושניץ גם לחו"ל הן כמאמן נבחרת ישראל בכדורמים, הן כשופט כדורמים בינלאומי והן כמזכיר הפועל נהריה.
אימן את נבחרת ישראל בכדורמים למכביות החמישית (1957) השישית (1961).
ראושניץ נפטר ב-4 במאי 1994 בגיל 68 לאחר מחלה קשה שארכה כ-6 שנים.
ויליבאלד "וילי" רוטנשטיינר הוא כדורגלן עבר וכיום איש עסקים ומאמן כדורגל אוסטרי.
נולד בכפר וולפרן הסמוך לעיר שטייר, אוסטריה, למשפחה נוצרית.
כבן השני מבין שלושה ילדים.
הוא פרש מלשחק כדורגל עקב פציעה בגיד האכילס.
למד לתואר ראשון בסוציולוגיה, קיבל תעודת הוראה והחל לעבוד כמורה בבית ספר יסודי.
למד לתואר שני במנהל עסקים, במסגרתו למד ניהול ספורט והוסמך כמאמן מנטלי.
בתחילת דרכו המקצועית היה רוטנשטיינר מאמן בילדים ובנוער בעיירות הקרובות לעיר הולדתו וולפרן.
לאחר מכן אימן את קבוצת הנוער של פ.צ לינץ, ושימש בהמשך כעוזר מאמן ומאמן בקבוצה הבוגרת ששיחקה בבונדסליגה האוסטרית.
בשנת 1999 החל לעבוד בהתאחדות הכדורגל האוסטרית, ושימש כמאמן הנבחרת הצעירה במשך שבע שנים.
ב-2006 מונה למנהל המקצועי של ההתאחדות האוסטרית.
בתקופה זו הכדורגל האוסטרי היה בשפל.
הליגה המקומית הוצפה בשחקנים זרים זולים ולא הייתה עבודה משמעותית לקידום שחקנים צעירים.
באוסטריה הקים את "פרויקט 12", לקידום שחקני כדורגל צעירים במדינה.
הנבחרות של אוסטריה זכו להישגים משמעותיים בהמשך: מקום שישי באליפות אירופה לנערים בשנת 2013, מקום שלישי באליפות אירופה לנוער ב-2014, השתתפות ביורו 2016 לבוגרים, וטיפוס של קרוב ל-80 מקומות בדירוג של פיפ"א.
בשנת 2005 היה למאמן זמני (ממלא מקום) במשך שלושה חודשים של נבחרת אוסטריה הבוגרת.
בשנת 2011 מונה כחודש באופן רשמי במשך כמאמן של נבחרת אוסטריה הבוגרת.
בשנים 2006–2018 היה למנהל טכני בהתאחדות הכדורגל האוסטרית.
ביוני 2018 מונה רוטנשטיינר לתפקיד המנהל הטכני של נבחרת ישראל בכדורגל.
חוזהו עם ההתאחדות לכדורגל הוארך בשנתיים נוספות, במהלך כהונתו של כדורגלן העבר האוסטרי אנדי הרצוג כמאמנה הראשי של נבחרת ישראל בכדורגל.
ביולי 2020 מונה למאמנה הראשי של נבחרת ישראל, כשאלון חזן מונה לעוזרו, ובדצמבר 2020 הוארך חוזהו עד לסיום עונת המשחקים 2021/2022. את תפקידו הקודם כמנהל הטכני של נבחרות ישראל, לקח יילה חוס ההולנדי.
בפברואר 2022 סיים את תפקידו בנבחרת ישראל.
רוטנשטיינר נשוי, ואב לשתי בנות.
ויליאם אדוארד סיימון היה איש עסקים, פוליטיקאי ונדבן אמריקאי, שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית ממאי 1974 ועד ינואר 1977, בתקופת כהונותיהם של הנשיאים ריצ'רד ניקסון וג'רלד פורד.
סיימון ראה את עצמו כתומך אדוק של האסכולה הקפיטליסטית לסה פר.
בספרו "זמן לומר את האמת" הוא כתב, "ישנה מערכת חברתית אחת שמשקפת את ריבונות היחיד: שוק חופשי, או המערכת הקפיטליסטית".
ויליאם סיימון נולד בפטרסון, ניו ג'רזי לאלינור (לבית קירנס) וצ'ארלס סיימון הבן, מנהל בחברת ביטוח.
הוא למד באקדמיית בלייר ובאקדמיית לה פאייט, שם הוא התמקד בעיקר בפעילות ספורטיבית יותר מאשר בעיסוקים לימודיים.
לאחר שירות בחיל הרגלים של צבא ארצות הברית, הוא קיבל ב-1952 תואר ראשון מקולג' לה פאייט שבאיסטון, פנסילבניה.
בלה פאייט הוא היה חבר באחוות "דלתא-קאפא-אפסילון".
לימים, בשנים 1972–1973, הוא שימש כחבר חבר הנאמנים של המוסד.
הוא החל את הקריירה שלו ב-1952 בבנק ההשקעות Union Securities.
הוא היה סגן נשיא חברת Weeden & Co.
לפני שהיה לשותף בכיר האחראי על המחלקות לקשרי ממשל של בנק ההשקעות Salomon Brothers, שם הוא היה חבר בוועד המנהל של החברה.
בינואר 1973 מונה סיימון כסגן מזכיר האוצר.
בתפקידו זה הוא פיקח על התוכנית של ממשל ניקסון לארגון מחדש של המוסדות הפיננסיים של ארצות הברית.
הוא גם שימש כמנהל הראשון של משרד האנרגיה הפדרלי.
החל מדצמבר 1973 הוא הקים וניהל בו-זמנית את "מנהל האנרגיה הפדרלי" בשיאו של משבר האנרגיה העולמי.
בתוקף זה הוא נודע בכינוי "צאר האנרגיה" .
כינויו זה ייצג את תחייתו של המונח "צאר" בפוליטיקה האמריקאית.
סיימון גם ישב בראש ועדת הנשיא למדיניות הנפט והיה פעיל בתיקונה של תוכנית יבוא החובה של הנפט באפריל 1973. סיימון היה חבר במועצת הנשיא למשאבי אנרגיה והמשיך להחזיק באחריות מרכזית לתיאום מדיניות האנרגיה הלאומית והבינלאומית.
במאי 1974 מונה סיימון על ידי הנשיא ריצ'רד ניקסון כמזכיר האוצר של ארצות הברית במקומו של ג'ורג' שולץ שהתפטר.
באוגוסט אותה שנה התפטר ניקסון וסיימון התבקש על ידי הנשיא ג'רלד פורד להמשיך בתפקידו.
זמן קצר לאחר מכן מינה הנשיא פורד את סיימון גם כיושב ראש מועצת המדיניות הכלכלית וכדובר הראשי של הממשל בנושאים כלכליים.
באפריל 1975 מינה הנשיא פורד את סיימון כיושב ראש מועצת הסחר מזרח-מערב, שהוקמה אז על פי חוק הסחר .
כמזכיר האוצר תמך סיימון במדיניות שוק חופשי ודחה בבוז את צעדי המדיניות הממשלתית לסבסוד או לקניסה של עסקים.
ב-1976 הוענק לסיימון אות מסדר הנילוס על ידי נשיא מצרים אנואר סאדאת.
ב-1977 הוענק לו פרס אלכסנדר המילטון, אות הכבוד הגבוה ביותר של מחלקת האוצר.
כהונתו של סיימון כמזכיר האוצר הסתיימה עם תום נשיאותו של ג'רלד פורד.
בשנות ה-80 היה סיימון חלוץ הרכישה הממונפת.
לאחר תום שירותו בממשל הפדרלי, הוא היה לסגן יושב הראש של בנק ההשקעות Blyth, Eastman Dillon במשך שלוש שנים.
יחד עם שותפו ריי צ'מברס, יועץ מס במקצועו, הוא הקים את "תאגיד ההון וסריי" (השם "וסרי" היה הלחם בסיסים של ראשי התיבות של שמו של סיימון ושמו הפרטי של צ'מברס).
ב-1982 השקיעה וסריי כמיליון דולר בהון עצמי (מתוכם 330,000 דולר של סיימון) ולוותה 79 מיליון דולר נוספים כדי לרכוש את חברת כרטיסי הברכה מסינסינטי גיבסון בסכום של 80 מיליון דולר.
שנה וחצי לאחר מכן, הונפקה החבר לציבור בשווי של 290 מיליון דולר, ו-330,000 הדולרים שהשקיע סיימון היו שווים כעת 66 מיליון דולר.
ב-1984 הקים סיימון את חברת WSGP International, שהתמקדה בהשקעות במקרקעין ובשירות פיננסי לארגונים במערב ארצות הברית ובאזור האוקיינוס השקט.
ב-1988, יחד עם בניו, ויליאם סיימון הבן, ופיטר סיימון, הוא הקים את "ויליאם א.
סיימון ובניו", בנק מסחרי עולמי עם משרדים בניו ג'רזי, לוס אנג'לס והונג קונג.
עד היום החברה מעורבת בפעילות קרן הון סיכון.
ב-1990 הוא הקים יחד עם כמה שותפים את Catterton-Simon Partners, קרן השקעות פרטיות שהתמקדה במשקאות ובמוצרי צריכה אחרים, שכיום ידועה בשם L Catterton.
במקרה של חברת הזכוכית אנקור (Anchor Glass), הרוויח סיימון מיליוני דולרים, יותר באמצעות עסקאות עם החברה שבמסגרתן החברה חכרה את קרקעותיה, בנייניה וציודה מסיימון.
חברת וסריי גם קיבלה עמלות בנקאיות על הטיפול ברכישה של חברת הזכוכית מידלנד בידי אנקור.
אנקור גם רכשה שורה של סוגי ביטוחים שונים מחברה בבעלותו של סיימון.
בהמשך נמכרה חברת אנקור לחברה מקסיקנית.
חברת המזרנים סימונס , שהוקמה ב-1886, נרכשה על ידי וסריי ושותפים נוספים ב-1986 בסכום של 120 מיליון דולר וב-1989 נמכרה בסכום של 241 מיליון דולר.
בסוף שנות ה-80 העריך המגזין פורבס את הונו האישי של סיימון בכ-300 מיליון דולר.
במהלך הקריירה העסקית שלו שימש סיימון כחבר במועצות המנהלים של יותר משלושים חברות, כולל זירוקס, סיטיבנק, הליברטון, דרט וקרפט, ויונייטד טכנולוג'יס.
ב-2017 התמזגה חברת ויליאם א.
סיימון ובניו עם חברת מאסי קוויק.
במשך שנים היה סיימון חבר פעיל בוועד האולימפי הלאומי של ארצות הברית.
בשנים 1977–1981 הוא שימש כגזבר הוועד, ולאחר מכן ועד 1985 כנשיא הוועד, תקופה בה התקיימו אולימפיאדת לוס אנג'לס ואולימפיאדת החורף בסרייבו.
בין השנים 1985–1997 הוא היה יושב הראש של הקרן האולימפית של ארצות הברית שהוקמה על בסיס הרווחים של אולימפיאדת לוס אנג'לס.
ב-1991 הוא נכנס להיכל התהילה האולימפי של ארצות הברית.
באוקטובר 1975 הוא זכה לכבוד בתחום הספורט כאשר הוא התכבד לזרוק את הגשת הפתיחה של וורלד סיריס בשמו של הנשיא פורד.
במהלך קריירת עסקנות הספורט שלו זכה סיימון לפרסים רבים, ביניהם נשיאת הלפיד האולימפי וחברות במסדר האולימפי.
הוא שימש כמנהל וחבר הוועד של קרן ג'סי אוונס, של היכל התהילה של הכדורסל, של קרן הטניס הלאומית והיכל התהילה שלה, של קרן האיגרוף החובבני של ארצות הברית, של קרן הספורט לנשים ושל הוועדות המארגנות והמנהלות של מונדיאל 1994.
סיימון נישא לראשונה לקרול ג'יררד ב-1950. לזוג נולדו שני בנים וחמש בנות.
קרול נפטרה ב-1995 וב-1996 נישא סיימון בשנית לטוניה אדמס דונלי.
הוא התגורר בהרדינג טאונשיפ שבניו ג'רזי.
הסופר-יאכטה שהייתה בבעלותו, Itasca, הייתה הראשונה לעבור דרך המעבר הצפון-מערבי, ולאחר מכן הפליגה לאנטארקטיקה.
ויליאם אדוארד סיימון נפטר מסיבוכים של לייפת ריאתית ב-3 ביוני 2000 בסנטה ברברה, קליפורניה.
הוא נטמן בפארק הזיכרון לאורל גרוב שבטוטווה שבניו ג'רזי.
אחד מבניו, ויליאם "ביל" סיימון, היה מועמד לתפקיד מושל קליפורניה ב-2002. אחת מבנותיו מרי בת' סיימון, נישאה לדנה סטריפ, אחיה של השחקנית מריל סטריפ.
באקדמיה הצבאית של ארצות הברית קיים מרכז ויליאם א.
באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית קיים מרכז ויליאם א.
ב-1976 הוענק לסיימון פרס הסנאטור ג'ון היינץ לשירות ציבורי משמעותי לפקיד ציבור נבחר או ממונה, פרס שמוענק מדי שנה על ידי קרן הפרסים על שם ג'פרסון.
ב-1978 ייסדו סיימון ואירווינג קריסטול את המכון לענייני חינוך, שכתוצאה ממיזוג עם מרכז מדיסון היה ב-1990 למרכז מדיסון לענייני חינוך .
סיימון שימש כנשיא קרן ג'ון מ.
אולין וכנאמן בקרן ג'ון טמפלטון.
הוא גם שימש כחבר בצוותי חשיבה רבים בארצות הברית, כולל קרן הריטייג' ומכון הובר.
הוא הוציא לאור שני ספרים רבי מכר: "זמן לומר את האמת" (A Time for Truth, יצא לאור ב-1978) ו"זמן לפעול" (A Time for Action, יצא לאור ב-1980).
כאות הוקרה למנהיגותו העסקית, הפיננסית ובשירות הציבורי, שינה בית הספר לניהול של אוניברסיטת רוצ'סטר ב-1986, לבית הספר לניהול על שם סיימון.
באותה שנה הוענק לסיימון פרס האקדמיה האמריקאית להישגים.
במאמר שפורסם בוושינגטון פוסט ב-26 באוקטובר 2007, נאמר שסיימון היה "האדריכל האגדי של התנועה השמרנית המודרנית" וש:
מאז 2001 מוענק פרס ויליאם א.
סיימון למנהיגות פילנתרופית לתורמים חיים בולטים, כולל ג'ון וולטון , ג'ון טמפלטון ופיל אנשוץ .
ב-2004 הקדיש המכון ללימודים בין-מכללתיים סכום של 40,000 דולר לפרס על שם סיימון.
מדי שנה מוענק הפרס לבכירים בקולג'ים השואפים לחיות חיים המוקדשים לשירות האנושות.
ויליאם אדוארד פרוסט היה צייר אנגלי בתקופה הוויקטוריאנית.
בין הבודדים בתקופתו שהקדיש את עבודתו לציור העירום הנשי.
פרוסט התחנך בבית הספר של האקדמיה המלכותית לאמנויות, החל משנת 1829; הוא התפרסם כצייר פורטרטים לפני שעבר לצייר נושאים היסטוריים ומיתולוגיים, כולל תת-ז'אנר של ציור הפיות, האופייני לאמנות הוויקטוריאנית.
בשנת 1839 זכה פרוסט במדליית הזהב של האקדמיה המלכותית בזכות הציור "פרומתאוס", ובשנת 1843 הוא זכה בפרס בתחרות לציור בית הפרלמנט החדש בווסטמינסטר, על "אונה הנחרדת" – נושא מתוך הספר האלגורי "מלכת הפיות" של אדמונד ספנסר .
הוא נבחר כחבר עמית באקדמיה המלכותית בשנת 1846, וחבר מן המניין בשנת 1870.
פרוסט מוכר כממשיך דרכו של הצייר ויליאם אטי, שהקדים אותו, ברבע השני של המאה התשע עשרה, כאמן בריטי שעיקר נושאי ציוריו היו עירום נשי.
למרות המוסר הקשוח של התקופה הוויקטוריאנית, העירומים הצנועים יחסית של פרוסט היו פופולריים, והביאו לו הכנסה כלכלית גבוהה.
חוקר האמנות הוויקטוראנית, ליונל למבורן, כתב על כך: "במיטב יצירותיו של פרוסט יש קסם מובהק דמוי תכשיט, ודוגמניות הנשים הצעירות והמושכות שלו הן בעלות איכות רלוונטית ומודעת לעצמה שהופכת אותן למרגשות יותר מאלה העוצמתיים שצייר ויליאם אתי".
ויליאם אבדי הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה צרפתי.
הוא בוגר ל'אקול קלוד מתייה בפריז ומכון לי סטרסברג לתיאטרון ולקולנוע בניו יורק.
אבדי זכה לחברות כבוד לכל החיים באולפן השחקנים בשנת 2000.
אבדי שיחק באוף ברודוויי במחזה "מודיליאני" של דניס מקינטייר בשנת 2002. הוא קיבל ביקורות חיוביות ממבקרת התיאטרון של הניו יורק טיימס, אניטה גייטס.
אבן דרך זו הובילה אותו במהרה לקריירת הקולנוע והטלוויזיה המקצועית שלו בארצות הברית.
אבדי גילם דמויות בכמה מסדרות הטלוויזיה המוערכות והאייקוניות ביותר באמריקה.
בין היתר השתתף בסדרות סקס והעיר הגדולה, The O.C., ER, הפמליה, בטי המכוערת, 90210, אחת שיודעת, ובסדרה זוכת פרסי גלובוס הזהב הומלנד.
בקולנוע הופיע אבדי בין היתר בסרט פנתר הוורוד של שון לוי, בו שיחק לצד סטיב מרטין.
אבדי משחק בעונה הראשונה של הדרמה החדשה של דארן סטאר "אמילי בפריז", שמוקרנת בנטפליקס מאוקטובר 2020. הוא מגלם את התפקיד של איש העסקים אנטואן למברט, לקוח חברת השיווק בו עובדת אמילי.
הוא איש סנובורד אלפיני מוכשר, טריאתלט, כמו גם רץ מרתון.
אבדי מתגורר בין ניו יורק לפריז לסירוגין.
שנה כותרת תפקיד הערות 2003 סקס והעיר הגדולה טוני פרק: "אורות, מצלמה, זוגיות" ER דוד פרק אחד 2006 בטי פיליפה מישל פרק: "פיילוט" CSI: ניו יורק מישל הטו פרק: "משחק מחיר" The O.C.
שנה כותרת תפקיד 2006 Call of Duty 3 פייר לרוש 2018 Red Dead Redemption 2 ז'אן מארק
וילי פוד השקעות בע"מ היא חברה ציבורית העוסקת בייצור, ייבוא ושיווק של מוצרי מזון, באמצעות חברת הבת "ג.
ויליפוד אינטרנשיונל בע"מ", בנוסף יש לה פעילות בתחום האשראי החוץ-בנקאי.
החברה נמנית בין יבואניות המזון הגדולות בישראל.
החברה נוסדה בדצמבר 1992, בשם ת.ק.ד.
בינואר 1993 ביצעה הנפקה ראשונה לציבור ולאחר מכן נרשמו מניות החברה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
במאי 1994 רכשו האחים צבי ויוסף ויליגר את השליטה בחברה, והעבירו לבעלות החברה את כל מניות חברת "וילי-פוד אינטרנשיונל", חברה בבעלותם העוסקת ביבוא ושיווק מוצרי מזון, שהוקמה ב-1992. בנובמבר 1994, גייסה 7 מיליון שקל בהנפקת מניות ובינואר 1995 שינתה החברה את שמה ל"וילי פוד השקעות".
קודם להקמת וילי-פוד האחים ויליגר החזיקו בבעלותם את חברת ויליגר דליקטס (במקור ארמז ויליגר בע"מ) שאותה הקים אביהם אלכסנדר ויליגר, ניצול שואה שעלה מצ'כוסלובקיה, ופתח עסק ליבוא שימורים בשנות ה-60. עם השנים גדל העסק וייבא מוצרי מזון נוספים דוגמת שימורי פטריות, לפתני פירות, פירות יבשים ופריכיות אורז.
בסוף שנות ה-70 נכנסו האחים לעסק, לאחר שחזרו מלימודי מנהל עסקים באוניברסיטאות בארצות הברית.
בשנת 1989, לאחר פרישתו של האב מניהול החברה, היא נמכרה למיליונר הדרום אפריקאי נתן קירש, וצבי ויליגר נותר מנכ"ל שכיר בחברה.
ב-1991 לאחר שהרווחיות בעסקי המזון ירדה, רכש איש העסקים דודי עזרא, בעל השליטה בחברת נטו מ.ע.
זמן קצר אחר כך עזב צבי את החברה והאחים הקימו את וילי-פוד שמתחרה בחברה שהייתה בעבר בבעלותם.
פעילות "ויליגר" שולבה בתוך חברת "פוסידון תעשיות בע"מ", חברת ציבורית שמניותיה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב, בה רכש עזרא את השליטה בשנת 1992.
וילי-פוד גדלה במהירות תוך שנים ספורות ובשנת 1997 גייסה "וילי-פוד אינטרנשיונל", כ-50 מיליון שקל במניות ובאגרות בשתי הנפקות שבוצעו בבורסת הנאסד"ק בניו יורק ובתל אביב.
באותן השנים כ-50% ממכירות החברה היו לרשת שופרסל.
בשנת 1998 החלה וילי-פוד בהקמת מרכז לוגיסטי ביבנה, על שטח של 7,000 מ"ר, בהשקעה של כ-3 מיליון דולר.
את שנת 1999 סיימה עם הכנסות של 130 מיליון שקל, וכחמש שנים לאחר תחילת פעילות דורגה בין יבואני המזון הגדולים בישראל.
בנובמבר 2004 ניצלה חברת "וילי פוד אינטנשיונל", ממחיקה מרשימת השימור של בורסת הנאסד"ק, לאחר שלא עמדה בכללי המסחר, עקב סחירות נמוכה.
לאחר מכירה של מניות נוספת הגדלת הסחירות הותר לה להמשיך ולהיסחר בנאסד"ק.
ביוני 2007 מכרו האחים ויליגר 45% ממניותיהם בוילי יפוד לארקדי גאידמק תמורת כ-40 מיליון דולר, כ-60% מעל לשווי השוק שלהם באותה עת.
האחים נשארו עם החזקה של כ־13% והמשיכו לנהל את החברה.
בנובמבר 2007, הודיע גאידמק על רכישת השליטה בחברת "סלטי שמיר".
במאי 2009, ביטלה סלטי שמיר חד צדדית את ההסכם לרכישתה על ידי וילי פוד.
באוגוסט 2008 העניקו האחים ויליגר לגאידמק הלוואה של 76 מיליון שקל, תמורת שעבוד החזקותיו של גאידמק בויליפוד, ובחברות אוסיף גלאון ואמריס.
בספטמבר 2008 העניק צבי ויליגר הלוואה של 16.2 מיליון שקל עם אשתו רווית.
אחד התנאים להלוואה היה שעבוד של ביתו של גאידמק וביתה של בתו קתרין בקיסריה.
ויליגר העביר את הכסף לפני שגאידמק רשם הערת אזהרה על הנכסים, ואחר כך סירב לעשות זאת.
בתגובה האחים ויליגר ביקשו להשתלט על נכסים של גאידמק.
ולאחר שגאידמק לא עמד בהחזר הלוואות החברה חזרה לשליטת האחים ויליגר בסוף 2009.
בפברואר 2012, החליטו האחים ויליגר ש"וילי פוד השקעות" תשתתף במהלך גיוס ההון שביצע נוחי דנקנר, שזכה לכינוי "הנפקת החברים", ובעקבותיו הורשע דנקנר בהרצת מניות של אי די בי אחזקות.
חברת אי.די.בי שלטה אז בחברת שופרסל שהייתה לקוחה משמעותית של וילי פוד.
במסגרת המהלך נרכשו מניות אי.די.בי אחזקות בסכום כולל של 9.5 מיליון שקל בכספי "וילי פוד השקעות".
בסוף שנת 2013 רכש האוליגרך אלכסנדר גרנובסקי את השליטה בחברת BSD קראון (BSD Crown) לשעבר אמבלייז, שלד בורסאי שנסחר בבורסה לניירות ערך בלונדון עם קופת מזומנים של כ-140 מיליון דולר (לאחר שב-2010 מכרה אמבלייז את כל פעילותה).
וילי פוד גם העניקה הלוואה של 65 מיליון שקל לידי חברה שהוקמה על ידי דנקנר וגרנובסקי לצורך ההתמודדות על רכישת השליטה בקונצרן אי.די.בי.
ההלוואה בוטלה לאחר שהפסידו בהתמודדות.
ביולי 2014, השתמש גרנובסקי בקופת המזומנים של BSD לרכישת מניות השליטה ב"וילי פוד השקעות" מידי האחים ויליגר תמורת כ-285 מיליון שקל, שהמשיכו לעבוד בחברה כמנהלים שכירים.
ביולי 2015 החליט גרנובסקי לעזוב את עסקיו בישראל וטען שהעביר את השליטה לאיש העסקים האוקראיני גרגורי גורטובוי.
גורטובוי פיטר את האחים מניהול החברה והעביר מיליוני דולרים מקופת החברה לבנקים מחוץ לישראל.
בתגובה למהלך החליטו האחים לבצע מהלך של השתלטות עוינת, על ידי רכישת מניות חברה BSD בבורסת לונדון.
ביוני 2017 השלימו את המהלך ומונו כדירקטורים ב"וילי פוד השקעות".
בינואר 2018, הואשמו גורטובוי וגרנובסקי, יחד עם מנהל העסקים שלהם יוסף שניאורסון, בעבירות גנבה בידי מורשה, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, מרמה והפרת אמונים, עבירות הלבנת הון ועבירות דיווח.
לפי כתב האישום, הם העמידו את כספי החברות הציבוריות שבשליטתם (BSD ווילי פוד השקעות) כבטוחות לטובת בנקים באוסטריה ובאזרבייג'ן, לצורך הבטחת החזר הלוואות שיקבלו חברות פרטיות זרות הקשורות לגרנובסקי.
בינואר 2019, הודו גורטובוי ושניאורסון בעבירת גנבה בידי מורשה בסך כרבע מיליארד שקל והורשעו בהסדר טיעון לפי הודאתם.
לאחר שהאחים ויליגר רכשו חזרה את השליטה, החברה מוחזקת באמצעות פירמידת שליטה, שבראשה חברת "BSD קראון" הנסחרת בלונדון, המחזיקה בשליטה ב"וילי פוד השקעות" שמחזיקה בשליטה ב"ג.
ויליפוד אינטרנשיונל", הנסחרת בנאסד"ק, והחל מיוני 2020 גם בבורסת תל אביב.
עיקר פעילותה של החברה היא יבוא ושיווק מזון בישראל.
החברה רוכשת את מוצריה מלמעלה מ-120 ספקים מכל רחבי העולם.
מכירות החברה הם ברובן לקבוצת רשתות השיווק הגדולות, שופרסל, רמי לוי שיווק השקמה, יינות ביתן, רשת יוחננוף ואחרים.
בנוסף החברה מוכרת מוצרי מזון ללקוחות מוסדיים, סיטונאיים, יצרנים ולקוחות קטנים.
יבוא ושיווק מזון בארצות הברית
לאחר הנפקת חברת הבת בבורסת הנאסד"ק בניו יורק ב-1997, החלה החברה לייזום פעילות של שיווק מזון כשר בארצות הברית.
החברה פעלה באמצעות מפיצים, ובינואר 2007 רכשה חברה להפצת מזון מזון כשר בארצות הברית, חברת "לאיש מוצרי מזון ישראלי".
אולם חברה זו נסגרה לאחר שנה, והיא המשיכה למכור את מוצריה דרך מפיצים.
חברת הבת של "וילי-פוד אינטרנשיונל" "יורו מחלבות אירופה בע"מ" הוקמה בשנת 2001 במקור בשם גולדפרוסט בע"מ, במטרה לייבא מוצרי מזון קפואים ומצוננים, בעיקר מוצרי חלב כשרים לישראל, בעקבות האישור לפתיחת היבוא למוצרי חלב לישראל.
בשנת 2005, חתמה החברה על הסכם שיווק בלעדי של מוצרי החלב של הקואופרטיב הדני ארלה פודס בישראל.
בפועל החלה חברת וילי פוד לשווק את "חמאת לורפק" של ארלה בישראל כבר ב-2002, בלי הסכם רשמי.
במרץ 2006, הנפיקה את מניותיה בבורסת AIM, בורסת משנה לחברות הזנק של הבורסה לניירות ערך בלונדון, וגייסה כ-8 מיליון דולר לפי שווי חברה של 32 מיליון דולר.
לאחר כשנתיים, נמחקה מהמסחר בעקבות הצעת רכש של "וילי-פוד אינטרנשיונל".
בסוף 2017, החליטה קואופרטיב ארלה פודס שלא לחדש את הסכם ההפצה הבלעדי שנערך בינה לבין יורו מחלבות אירופה, והעבירה את זיכיון הפצת מוצריה לשטראוס גרופ.
במקומה התקשרה החברה עם מספר מחלבות אירופיות לאספקת מגוון מוצרי חלב חליפיים למוצרים שסופקו על ידי ארלה.
בחודש אוגוסט 2018 השיקה החברה קו מוצרי חלב תחת מותג עצמאי בשם "EURO מחלבות אירופה".
בינואר חתמה על הסכם הפצה ושיווק עם מחלבת VALIO מפינלנד.
בשנת 1998 הוטל על צבי ויליגר קנס של 19 אלף שקל, במסגרת הסדר הטיעון, בעבירה על חוק איסור הונאה בכשרות.
במקרה היה מעורב הרב יעקב אוירבך, שנשלח לטייוואן כדי שישגיח על ייצור שימורי פטריות.
בעת שביקר במפעל הייצור של שימורי הפטריות היה מושבת, אך הוא הוציא בכל זאת מסמך שאישר כי בדק את המפעל ומצא כי הוא עומד בדרישות הרבנות בישראל.
על פי הכללים של הרבנות המשגיח צריך להיות נוכח בעת הייצור.
השימורים שווקו בכל זאת ככשרים.
הרב יעקב אוירבך הורשע אף הוא, באוקטובר 2002.
וילי שטוור היה אמן, מאייר גרמני בתקופת הקיסרות.
הוא ידוע בעיקר בזכות ציורים ימיים וליטוגרפיות.
רבות מיצירותיו מתארות אירועים ימיים היסטוריים כמו טביעת הטיטניק בשנת 1912.
וילי שטוור, בנו של רב חובל, נולד בוולגסט שבגרמניה, על חוף הים הבלטי.
במקור הוא התאמן כטכנאי במשרדי ההנדסה של מספנות גרמניות שונות.
עד מהרה הוא קיבל משימות כשרטט, מאייר וצייר.
הכישרון שלו הוכר מוקדם וטכניקת הציור שלו הייתה אוטודידקטית.
בשנת 1892 הוא התחתן עם הנרייטה דטמן ממשפחה אמידה, וזה אפשר לו להתמסר אך ורק לעבודתו כאמן.
הקיסר וילהלם השני הפך לתומך נלהב ופטרון של האמן.
שטוור אף ליווה את הקיסר בכמה מסעות בין 1905 ל־1912. הוא היה חבר הנהלה בליגת הצי הגרמני ( Deutscher Flottenverein) וזכה לתואר פרופסור של כבוד בשנת 1907.
במהלך חייו עקב אחרי פטרונו וגורלו של הצי הגרמני הקיסרי.
כמו אצל בני דורו כהנס בוהרדט, תקופת היצירה הגדולה ביותר שלו הגיעה לסיומה עם כניעת הקיסר וסיום העידן הקיסרי.
הקריירה המאוחרת שלו, ללא הפטרון, הסתמכה על כמה עבודות מקווי ספינות קיטור.
הוא נפטר ונשכח יחסית, בביתו המפואר בברלין-טגל ב־31 במאי 1931, תשעה ימים לאחר יום הולדתו ה -67.
שטוור היה אמן פורה מאוד בין השנים 1892–1929, ויצר כ־900 איורים בשחור-לבן ו- 335 צבעונים ל -57 ספרים, וכן כרזות, גלויות, כרטיסי מסחר, תוויות, חוברות ויומנים.
דוגמה מוקדמת לאמנות המסחרית שלו היא סדרת כרטיסי מסחר בשנים 1899- 1900 שהכין ליצרן השוקולד הגרמני סטולוורק בשם "ספינות המלחמה הגרמניות החדשות" באלבום מס ' 3, סדרה 132.
ציורו של שטוור על טביעת הטיטניק במגזין Die Gartenlaube זכה לפופולריות מיוחדת.
את האיור הוא יצר זמן קצר לאחר האסון בשנת 1912 ללא מידע מפורט.
כך לדוגמה הארובה הרביעית במציאות לא הוציאה עשן שחור מכיוון שנועדה רק לאוורור.
למרות אי דיוקים כאלה, התמונה הפכה לאייקונית והודפסה פעמים רבות.
שטוור, שלא היה ידוע בציורי דיוקנאות, צייר גם דיוקן של הקיסר במדי חיל הים, אשר יחד עם כמה מציוריו הימיים האחרים היו תלויים בארמון הקיץ של הקיסר בין השנים 1907-1914.
דוגמאות נוספות לעבודותיו של שטוור נמצאים במוזיאונים כוללים ציורי שמן על בד: טביעת המשחתת האיטלקית "טורבין" על ידי המשחתות האוסטריות ב־24 במאי 1915. במוזיאון להיסטוריה צבאית, וינה, וכן: סירת מנוע מהירה!
במוזיאון הימי הבינלאומי של המבורג.
בשנת 1917 הופקו גלויות מכמה מציוריו לסיוע צדקה לטובת אנשי צוות ופצועים ממלחמת העולם הראשונה.
ויליאם אגאדה הוא כדורגלן ניגרי, המשחק בעמדת החלוץ בריאל סולט לייק.
בגיל 18 הצטרף אגאדה לקבוצת הנוער של הפועל קטמון ירושלים, במדיה כבש שמונה שערים בשישה משחקי הליגה.
בדצמבר הצטרף לזו של מכבי תל אביב.
בקיץ שב אגאדה לקטמון, הפעם לקבוצה הבוגרת.
ב-2 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בניצחון 0–1 על הפועל אשקלון במסגרת גביע הטוטו, בו גם כבש את שער הבכורה שלו בקריירה.
בעונת 2019/2020 כבש 15 שערי ליגה והיה מלך שערי הקבוצה.
ביולי הצטרף אגאדה בהשאלה להפועל חיפה.
ב-7 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה, בהפסד 1–2 למכבי נתניה.
ב-23 ביוני 2022 חתם אגאדה בספורטינג קנזס סיטי מליגת ה-MLS.
ויליאם אגאדה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת ספורטינג קנזס סיטי ב־23 ביולי 2022, כשנכנס כמחליף בדקה ה־86 נגד מועדון כדורגל לוס אנג'לס.
וויליאם אגאדה כבש את שערו הראשון ב־6 באוגוסט 2022, כשכבש צמד בניצחון 4–2 על לוס אנג'לס גלקסי.
ב-23 באפריל 2025 חתם אגאדה בריאל סולט לייק מליגת הMLS.
ויליאם אגאדה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי ריאל סולט לייק ב־3 במאי 2025, כשנכנס כמחליף במשחק שנגמר בניצחון 2–1 על ונקובר וייטקאפס.
ויליאם אבו עואד הוא פוליטיקאי דרוזי המכהן כראש המועצה המקומית בוקעאתא.
נולד וגדל ביישוב בוקעאתא שברמת הגולן.
אביו פואד אבו עואד היה ראש מועצה הממונה של בוקעתא במשך 8 שנים.
למד בבית הספר יסודי בוקעאתא ובבית ספר תיכון מסעדה ברמת הגולן.
לאחר התיכון למד משפטים ב והוא בעל תואר ראשון משנת 2005. לאחר מכן היה בעלים של משרד לעריכת דין עצמאי בשנים 2006–2011.
בשנים 2011–2015 שימש עוזר משפטי לשופט בבתי המשפט השלום בנצרת ובקריית שמונה.
בשנים 2015–2017 שימש עורך דין עצמאי ושכיר.
בשנים 2017–2018 שימש תובע תכנון ובנייה ורישוי עסקים במועצה אזורית גולן.
בשנים 2018–2022 שימש מנהל לשכה וממונה על חופש המידע ברשות, אחראי על הדוברות וההסברה ומנהל מכלול מידע לציבור בחירום במועצה המקומית בוקעאתא.
בשנים 2022–2023 שימש עוזר משפטי לשופט בית משפט השלום בירושלים.
בבחירות לרשויות המקומיות ב-2024 רץ לראשות המועצה ברשימת "בוקעאתא אחת" מול שלושה מועמדים נאפע עמאשה, אחמד שמס ועבאס אבו עואד.
בסיבוב הראשון זכה ב-32.5% מהקולות ורשימתו זכתה בשלושה מושבים למליאת המועצה מתוך תשעה.
בסיבוב השני ניצח לאחר שזכה עם 58.4% מהקולות בעוד ראש המועצה הקודם עבאס אבו עואד זכה ב-41.6% והפך לראש המועצה הראשון ביישוב הנבחר בבחירות ישירות.
ויליאם (וילי) פישר Fisher; 10 באפריל 1912 – 1 בדצמבר 1976) הוא חסיד אומות העולם שהציל את חייה של נערה יהודייה בתקופת השואה.
וילי פישר היה חייל בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
במהלכה, בשנת 1940, הוא נשבה על ידי הגרמנים בדנקרק בצרפת, יחד עם תשעה חיילים בריטים נוספים.
הוא נלקח איתם למחנה השבויים סטלאג B 20 סמוך לכפר גרוס גולמקאו בפולין.
במחנה, הם עבדו בחוות בבעלות גרמנית הסמוכות אליו.
בינואר 1945 הצבא האדום החל להתקרב.
הגרמנים החליטו לחסל את המחנה.
הם הוציאו את האסירות של מחנה הריכוז שטוטהוף לצעדת המוות.
בין האסירות הייתה שרה מטוסון, נערה יהודיה בת 16 ילידת העיר שבלי בליטא, שלאחר רצח אביה נשלחה יחד עם אמה ואחותה למחנה שטוטהוף.
אמה הצליחה לשכנע אותה לברוח ולעזוב אותה ואת אחותה.
היא הצליחה להתחמק מהצעדה ולברוח מהשוטרים המקומיים שרדפו אחריה.
שרה הגיעה לאסם והתחבאה בו.
באסם עבד סטנלי וולס, אחד מעשרת השבויים הבריטים, וכשהגיע וראה אותה החליט להביא אותה לאסם שבו שהו חבריו.
וילי פישר וחבריו השבויים, טיפלו יחד בשרה ועזרו לה להתחזק ולהבריא.
הם סיפקו לה מחסה, מזון ותרופות ודאגו לרחוץ אותה.
הם גנבו בשבילה בגדים מקרונות הפליטים על מנת להחליף את הבגדים עם הטלאי של מחנה הריכוז, מחשש שיסגירו את היותה יהודיה נמלטת.
פישר וחבריו העבירו מזון ומים לשרה כאשר תלו כביסה מעל לבור שבו הוחבאה.
כך הצליחו להימלט מחשד השומרים במחנה השבויים.
וילי וחבריו הסתכנו, משום שבאסם שבו עבדו והחביאו את שרה הוחזקו גם הסוסים ששימשו את תחנת המשטרה הסמוכה למחנה.
בעת פירוק המחנה ושחרור השבויים דאגו להעביר את שרה, לידי אישה מקומית שתשמור עליה עד הגעת הצבא האדום.
לאחר שחרורו ממחנה השבויים, פרסם פישר את היומן שניהל על גבי תמונות ופיסות נייר שהצליח לאסוף בזמן שהותו במחנה.
ביומן פירט את מצבה הבריאותי של שרה, את פעולות ההצלה ומעט על מה שהצליח לראות מצעדת המוות.
לאחר שחרורה, גילתה שרה שהיא היחידה שנותרה בחיים ממשפחתה.
היא שינתה את שמה הראשון משרה לחנה, על שם אחותה שנספתה בשואה והוסיפה את שמה המקורי שרה בתור שם שני.
לאחר נישואיה שם משפחתה שונה לריגלר.
חנה שרה ריגלר פנתה ליד ושם ולאחר 25 שנים של חיפושים המצילים שלה נמצאו.
היא העידה כיצד עזרו לה פישר וחבריו והצילו את חייה.
ב-2 בנובמבר 1988, סטן וולס, ג'ורג' המונד, טומי נובל ואלן אדווארדס הוכרו כחסידי אומות העולם.
ב-15 במרץ 1989 הוכר רוג'ר לטצ'פורד כחסיד אומות העולם.
ב-11 באוקטובר 2011 וילי פישר הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
יחד איתו, הוכרו גם ביל קיבל, ברט המבלינג, ביל סקרוטון וג'ק בקלי, חבריו למחנה.
לכבודם של פישר וחבריו נשתל עץ ביד ושם לצד שלט בו כתוב "שבויי מלחמה אנגליים".
פישר קיבל יחד עם האחרים את אות גיבור השואה הבריטי מטעם ממשלת בריטניה.
ויליאם אלכסנדר מאסי היה עורך דין אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שייצג את מדינת נבדה בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1912–1913.
מאסי נולד במחוז טראמבל שבאוהיו, ועבר עם הוריו למחוז אדגר שבאילינוי בשנת 1865. הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ולאחר מכן למד במכללת יוניון כריסטיאן שבעיירה מרום (Merom) באינדיאנה, ובאוניברסיטת אינדיאנה אסברי (בהווה אוניברסיטת דפאו) השוכנת בעיר גרינקאסל שבאינדיאנה.
הוא למד משפטים והוסמך לעריכת דין בשנת 1877.
לאחר שהוסמך לעריכת דין החל מאסי את הקריירה המשפטית שלו בעיר סאליבן שבאינדיאנה.
בשנת 1886 עבר לסן דייגו שבקליפורניה, ובשנה העוקבת הגיע לנבדה, שם עסק בחיפושי מחצבים, בכרייה ובעריכת דין בעיר אלקו .
מאסי כיהן כחבר בבית המחוקקים של נבדה בשנים 1892–1894, וכתובע המחוזי של אלקו בשנים 1894–1896. בשנים 1897–1902 כיהן כשופט בבית המשפט העליון של נבדה, עד שהתפטר מתפקידו.
לאחר מכן עבר לרינו ושב לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1912 מונה בידי מושל נבדה טסקר אודי למלא את מקומו של ג'ורג' ס.
ניקסון בסנאט של ארצות הברית.
מאסי כיהן מטעם המפלגה הרפובליקנית מ-1 ביולי 1912 עד 29 בינואר 1913. בבחירות להשלמת כהונתו של ניקסון הובס על בידי קי פיטמן, מועמד המפלגה הדמוקרטית.
במהלך כהונתו היה יושב ראש ועדת המכרות של הסנאט.
לאחר תום כהונתו שב לעסוק בעריכת דין ברינו.
מאסי נפטר ברכבת סמוך לעיירה ליצ'פילד שבקליפורניה במרץ 1914.
וילי צ'אווריה הוא מעצב אופנה אמריקאי, מייסד המותג העצמאי הנושא את שמו.
עבודתו משלבת תפירה מוקפדת עם השראה מתרבות הרחוב והצ'יקאנו , והיא מתאפיינת במסרים פוליטיים וחברתיים ברורים.
צ'אווריה כיהן כסגן נשיא בכיר לעיצוב בקלווין קליין (2001–2024) ונחשב לאחד המעצבים הלטינו-אמריקאים הבכירים בתעשיית האופנה בארצות הברית.
צ'אווריה נולד בפרזנו, קליפורניה, לאב מקסיקני-אמריקאי ולאם ממוצא אירי-אמריקאי.
הוריו נישאו לאחר ביטול ההפרדה בבתי הספר בקליפורניה ונאלצו להתמודד עם גזענות בתקופה ההיא.
הוא גדל בקהילה חקלאית מהמעמד העובד, חוויה שעיצבה את זהותו כמעצב וכגבר קווירי חום עור בעל הורים מהגרים.
בצעירותו למד עיצוב גרפי ב-Academy of Art University בסן פרנסיסקו, ועבד במקביל במחלקת השילוח של חברת האופנה ג'ו בוקסר.
לאחר מכן התקדם לתפקיד מעצב תחתונים בחברה, ובהמשך עבד בראלף לורן, אמריקן איגל אאוטפיטרס ובקלווין קליין.
בג'ו בוקסר למד את יסודות בניית המותג ותפעול עסקי האופנה.
בראלף לורן למד תפירה מוקפדת ועיצוב יוקרה.
בהמשך כיהן כמנהל קריאייטיב באמריקן איגל אאוטפיטרס, וב-2001 הצטרף לקלווין קליין, שם עבד עד 2024 כסגן נשיא בכיר לעיצוב בגדי גברים.
בספטמבר 2015 השיק צ'אווריה את המותג העצמאי שלו.
הקולקציות מתאפיינות בשילוב פוליטיקה, זהות אתנית ומגדר, ומציבות דוגמנים חומים, אפרו-לטינים וקווירים על המסלול כחלק מהצהרה של הכלה ושוויון: קולקציית אביב/קיץ 2018 הוצגה במועדון Eagle בניו יורק וכללה מוטיבים של דת, תרבות צ'יקאנו וסצנת הלד'ר.
קולקציית אביב/קיץ 2019 יצרה שיתוף פעולה עם מותג הספורט Hummel וכללה אזכורים לאופנת רחוב ניו יורקית משנות ה-90. פריטים מהקולקציה הוצגו במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק.
קולקציית סתיו 2020 ("Eulogy") נעשתה כולה מחומרים ממוחזרים ועסקה במשבר הסביבתי.
קולקציית אביב 2022 שילבה סילואטות מוגדלות ומוטיבים מתרבות הצ'יקאנו.
קולקציית אביב/קיץ 2024 זכתה לשבחים בינלאומיים על שילוב בין אלגנטיות לרגש חברתי.
קולקציית אביב/קיץ 2025 ("América") עסקה בכבוד לעובדים ולמאבקים אזרחיים, והוצגה לצד עותקים של חוקת ארצות הברית וסמלי איגוד ה-ACLU.
בינואר 2025 ערך צ'אווריה את הופעת הבכורה שלו בשבוע האופנה בפריז עם קולקציית Tarantula, לציון עשור למותג.
התצוגה התקיימה בקתדרלה האמריקאית בפריז וכללה מוטיבים של דת, רוחניות, קוויריות ומעמד פועלים.
בשנת 2023 ספג ביקורת על שימוש בעיצוב מתוך מגזין Teen Angel ללא קרדיט, וב-2025 עורר סערה במקסיקו בעקבות עיצוב סנדל "הוארצ'ה" בשיתוף אדידס.
בשנת 2025 נכלל ברשימת טיים 100 של מגזין טיים.
עיצוביו של צ'אווריה שואבים השראה מתרבות הצ'יקאנו, מתנועות זכויות האזרח, מהרחוב הניו יורקי ומהמוזיקה של סצנת ההאוס בשנות ה-90. הוא ידוע בגזרות רחבות, שילוב צבעים עזים, שימוש בליהוק רחוב ובטשטוש גבולות מגדריים.
פריטי המותג נושאים לעיתים קרובות תגיות עם הכיתוב "Capitalism is Heartless" (בעברית: "קפיטליזם הוא חסר לב").
וילי שולץ הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הבלם בעיקר בשאלקה 04 ובהמבורג.
שולץ ערך 66 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, והשתתף עמה בשלושה מונדיאלים.
שולץ החל את קריירת הבוגרים שלו בשאלקה 04, לפני הקמת הבונדסליגה, ובשנת 1963 החל לשחק עם המועדון בבונדסליגה.
בשנת 1965 עבר שולץ להמבורג, אף היא מהבונדסליגה, ומיצב עצמו כאחד משחקני ההגנה הטובים ביותר בגרמניה.
בעונת 1966/67 הגיע שולץ עם המבורג לגמר הגביע הגרמני, בו הובסה קבוצתו 4-0 על ידי באיירן מינכן, ושיחק 90 דקות.
הצלחה זו הקנתה להמבורג מקום בגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1967/68, ושולץ הגיע עם המבורג עד למשחק הגמר, בו הפסידה הקבוצה 2-0 למילאן.
שולץ המשיך לשחק בהמבורג עד לפרישתו בשנת 1973, לאחר שערך בהמבורג 211 הופעות ליגה.
שולץ החל לשחק בנבחרת מערב גרמניה בשנת 1959. בשנת 1962 השתתף במונדיאל 1962, ולא החמיץ בו אפילו דקה, עד להדחת הנבחרת על ידי יוגוסלביה ברבע הגמר לאחר הפסד 1-0. בשנת 1966 השתתף שולץ עם גרמניה המערבית במונדיאל 1966, והגיע עם הנבחרת עד למשחק הגמר, בו הפסידה גרמניה המערבית 4-2 לאנגליה.
גם במונדיאל זה, שולץ לא החמיץ דקה.
בשנת 1970 שולץ זומן לסגל מערב גרמניה למונדיאל 1970, שהיה השלישי בקריירה שלו.
שולץ שיחק במשחק הניצחון 2-1 על מרוקו בשלב הבתים, אך נפצע ואיבד את מקומו בהרכב.
שולץ חזר לשחק ברבע הגמר, כשנכנס כמחליף במחצית בניצחון 3-2 על אנגליה במקום הורסט-דיטר הוטגס.
במשחק חצי הגמר, בו הפסידה גרמניה 4-3 לאיטליה, שולץ שוב פתח בהרכב.
משחק זה היה ההופעה ה-66 והאחרונה של שולץ במדים הלאומיים.
שולץ הקים לאחר פרישתו סוכנות ביטוח בהמבורג, ונכנס גם לעסקי מכונות המזל.
בהמשך, שולץ החל לכתוב טורי ביקורת בעיתונות הגרמנית, ובעקבות חרפת חיחון כינה את כדורגלני נבחרת גרמניה המערבית פושעים, עקב משחקם הבלתי ספורטיבי.
ויליאם אנדרו וולאס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם פנסילבניה כחבר המפלגה הדמוקרטית בשנים 1875–1881. בנוסף שירת כחבר הסנאט של פנסילבניה מטעם המחוז ה-20 בשנים 1863–1886, ובכלל זה כיושב ראש הסנאט בשנת 1871.
וולאס נולד ב-28 בנובמבר 1827 בהנטינגדון שבפנסילבניה, לרוברט וולאס ולג'יין המפיל.
בשנת 1836 עבר עם הוריו לקלירפילד שבפנסילבניה.
הוא השלים את לימודיו באקדמיית קלירפילד, והחל ללמוד משפטים כבר בגיל 16 במשרד עורכי הדין של אביו.
בשנת 1847 הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע בקלירפילד, במקביל לעבודתו כמורה באקדמיית קלירפילד.
בשנת 1854 שירת כקפטן של יחידת "משמר קלירפילד", ובמהלך מלחמת האזרחים האמריקאית הפך לדמות בולטת בקרב הדמוקרטים תומכי השלום מפנסילבניה.
וולאס כיהן כחבר הסנאט של פנסילבניה מטעם המחוז ה-20 בשנים 1863–1886, ובמהלך כהונתו שימש כיושב ראש הסנאט בשנת 1871. בתקופת כהונתו היה חבר בוועדה מיוחדת שהופקדה על ניסוח תיקונים לחוקת פנסילבניה משנת 1874.
בשנת 1875 נבחר בידי האספה הכללית של פנסילבניה לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא כיהן כהונה אחת, ממרץ 1875 עד מרץ 1881, ולא הצליח להיבחר מחדש בשנת 1881. במהלך כהונתו בסנאט שימש כיושב ראש הוועידה הדמוקרטית בשנים 1877–1881, וכיושב ראש הוועדה לעדכון חוקי ארצות הברית בקונגרס ה-46 (1879–1881).
נוסף על כך היה חבר בוועדות הכספים, ההקצבות והחוץ.
לאחר סיום כהונתו בסנאט של ארצות הברית חזר וולאס לעסוק בעריכת דין ושב לכהן בסנאט של פנסילבניה.
וולאס היה איש עסקים מצליח.
בשנת 1864 רכש את מכרות סמית' מאנדרו קרטין ושינה את שמם ל"מכרות וולאס".
בשנת 1865 שימש כחבר בדירקטוריון הראשון של בנק מחוז קלירפילד ושל הבנק הלאומי של מחוז קלירפילד.
בשנת 1871 השקיע בקרקעות הסמוכות לחברת הפחם לוגן והקים מיזם לכריית פחם, אותו מכר בשנת 1878. בנוסף כיהן כסגן נשיא מסילת הברזל טקסס–פסיפיק, כנשיא מסילת הברזל ביץ' קריק, כדירקטור באגודת בית הקברות של קלירפילד, וכבעלים משותף של חברת הלבנים וולאסטאון.
וולאס התמודד פעמיים ללא הצלחה על תפקיד מושל פנסילבניה, בשנת 1886 ושוב בשנת 1890.
הוא נפטר משבץ מוחי ב-22 במאי 1896, בעת ששהה בניו יורק לצורכי עסקים.
ויליאם איש אוקאם היה נזיר פרנציסקני ופילוסוף אנגלי, מאוקאם, כפר קטן במחוז סארי שבדרום מזרח אנגליה.
ויליאם הקדיש עצמו לחיי עוני קיצוני ומינימליסטיות.
הוא היה מראשוני הנומינליזם, ויש המחשיבים אותו כאבי האפיסטמולוגיה המודרנית והפילוסופיה המודרנית ככלל, עקב טענתו כי רק הפרטים הם שקיימים, בניגוד לכללים האוניברסליים או הצורות, וכי כל הכללים האוניברסליים הם תוצאה של הפשטה של הפרטים, שנעשית על ידי המוח האנושי, ואין להם קיום מחוץ למחשבה.
אוקאם נחשב גם כאחד מהלוגיקנים הגדולים של כל הזמנים.
ויליאם איש אוקאם דגל ב"אונטולוגיה פרסימונית", כלומר בצמצום מספר הישויות.
לאחר מותו התפרסם אוקאם בזכות תרומתו למדע, הידועה כ"תערו של אוקאם" (Occam's razor): ה"תער" קובע, כי אם שתי תאוריות או שני הסברים מתחרים ביניהם, וכל שאר הדברים שווים, אזי סביר שההסבר הפשוט יותר הוא הנכון.
רעיון זה מצא את מקומו במגוון שימושים פילוסופיים ומדעיים.
ויליאם איש אוקאם נקרא לאביניון על ידי האפיפיור יוחנן ה-22 ב־1324 והואשם בכפירה.
הוא נשאר שם ארבע שנים תחת מעצר בית למעשה, בזמן שהוראתו וכתיבתו נחקרה.
בתקופה זו, לבקשת האח מיכאל מצ'זנה, ראש המסדר הפרציסקני, חקר ויליאם איש אוקאם את הוויכוח בין האפיפיור לבין הפרנציסקנים לגבי הדוקטרינה של עוני השליחים, נקודה שהייתה מרכזית לדוקטרינה הפרנציסקנית אך האפיפיורות התנגדה לה.
אוקאם הגיע למסקנה כי האפיפיור המכהן הוא כופר, עמדה שהוא ניסח בכתב.
לפני שהגיעו למסקנה לגבי מעמדה של הפילוסופיה שלו, ברח ויליאם איש אוקאם מאביניון ב־26 במאי 1328, יחד עם מיכאל מצ'זנה ועוד כמה נזירים.
הם ביקשו את הגנתו של לודוויג הרביעי בבוואריה.
הוא הוחרם על ידי האפיפיור בשל עזיבתו את אביניון ללא רשות, אולם לא ידוע אם דעותיו נידונו גם הם לחרם.
את שארית חייו העביר ויליאם איש אוקאם בכתיבה על עניינים פוליטיים ועל היחס בין הסמכויות והזכויות של הרשויות הרוחניות והארציות.
בשנת 1349, עוד טרם פרצה המגפה השחורה, הוא מת במנזר במינכן שבבוואריה, גרמניה, כתוצאה ממחלת הדבר.
ויליאם איש אוקאם שימש השראה ליצירתו של ויליאם מבסקרוויל , הדמות הראשית של הרומן של אומברטו אקו "שם הוורד".
ויליאם-אדוֹלף בּוּגֶרוֹ היה צייר צרפתי השייך לזרם "הציור האקדמי" הצרפתי.
בוגרו נולד בעיר לה רושל בצרפת.
ישנם מקורות סותרים באשר לשמו.
יש הקוראים לו ויליאם-אדולף בוגרו, ויש הסבורים כי שמו אדולף-ויליאם בוגרו.
בוגרו למד בבית הספר לאמנויות היפות בפריז.
הוא זכה במלגה היוקרתית "פרס רומא" בשנת 1850. ציוריו הריאליסטיים העוסקים אף בנושאים מיתולוגיים הוצגו בתערוכות השנתיות של "סלון פריז" במהלך כל הקריירה שלו כצייר.
על אף שאיבד מן המוניטין שלו בתחילת המאה ה-20, אולי בשל התנגדותו לזרם האימפרסיוניזם, כיום ישנה הערכה מחדש של עבודתו.
בימי חייו צייר 826 תמונות.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 הוא החל ללמד באקדמיה ז'וליאן.
ז'אן מנהיים היה בין תלמידיו.
בסביבות 1873 צייר את "נימפות וסאטיר", שנחשבת לאחת מיצירותיו החשובות.
זמן קצר לאחר שהוצג בסלון של פריז נרכש הציור על ידי האספן ואיש העסקים אמריקאי ג'ון וולף בעבור 35,000 פרנק.
בימי חייו נחשב בוגרו לאחד מגדולי הציירים בעולם.
בשנת 1900 הציירים בני תקופתו אדגר דגה וקלוד מונה נקבו בשמו כצייר אשר סביר ביותר כי ייזכר כצייר הצרפתי הגדול ביותר במאה ה-19 עד לשנת 2000. עבודותיו נרכשו בתדירות, במחירים גבוהים, במיוחד בידי מיליונרים אמריקנים.
לאחר שנת 1920 איבד את המוניטין שהיו לו בימי חייו.
ייתכן שהדבר נובע מהתפתחויות אמנותיות וחברתיות, שגרמו לתזוזה הן בטעם הקהל, והן ברגישות האמנותית.
במשך עשורים שמו אף לא הוזכר באנציקלופדיות.
כיום מוצגות עבודותיו ביותר ממאה מוזיאונים.
בגיל מתקדם למדי נשא לאישה בפעם השנייה את האמנית אליזבת ג'יין גרדנר, אחת מתלמידותיו.
הוא השתמש בהשפעתו על מנת לפתוח מוסדות אמנותיים צרפתיים בפני נשים, בפעם הראשונה, לרבות האקדמיה הצרפתית (Académie Française).
ויליאם אדמס היה נווט אנגלי, ככל הנראה הבריטי הראשון שהגיע ליפן.
אדמס נולד בשנת 1564 בעיירה ג'ילינגהאם שבממלכת אנגליה.
לאחר מות אביו בגיל 12, הפך לחניכו של ניקולס דיגינס, בעל מספנה.
הוא בילה את 12 השנים הבאות בלימוד בניית אניות, אסטרונומיה וניווט לפני שהצטרף לחיל הים הבריטי.
בשנת 1598 נבחר אדמס להיות נווט למשלחת של חמש ספינות הולנדיות:
מטרת המשלחת הייתה להגיע אל איי המזרח הרחוק הלא מוכרים.
לאחר מסע בן שנתיים עגנה אונייתו של אדמס בחופי יפן.
אדמס יצא להפלגה מרוטרדם ביוני 1598 על ה-Hoop והצטרף לשאר הספינות ב-24 ביוני.
הישועים ששהו ביפן, יעצו ליפנים להוציא להורג את אנשי הספינה, שהיו פרוטסטנטים, בנימוק שהם שודדי ים.
אולם השוגון טוקוגאווה איאיאסו גילה בהם עניין, התרשם מאדמס ומכישוריו, שחרר את הצוות ההולנדי, אך השאיר את אדמס כיועצו לענייני ספנות וסחר חוץ.