tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1933–1934 טרם חשף היטלר את כוונותיו האמיתיות, משום שחשש מדעת-קהל שלילית כלפי שלטונו מצד מדינות אירופה.
הסוואת מטרותיו מהעולם ומהעם הגרמני ברובו אפשרה את הגשמתן באין מפריע.
ב-1 באפריל 1933 התקיים יום החרם, שבו פשטו פלוגות של בריונים, אנשי האס אה (שכונו "החולצות החומות"), על בתי-עסק יהודיים, חיבלו בציוד ובסחורה, פרעו בשכונות היהודיות והכו ביהודים.
בראש החרם עמד יוליוס שטרייכר, בפיקוחו של יוזף גבלס, שר התעמולה.
משמרות של אנשי האס-אה עמדו בפתחי חנויות יהודים ומנעו מקהל גרמני להיכנס.
הופץ חומר תעמולה אנטישמי, שהורה להמשיך בחרם הכלכלי על היהודים.
יום החרם היה הצעד המשמעותי הראשון נגד היהודים בגרמניה הנאצית.
לחרם היו מטרות אחדות מבחינת מדיניות הפנים של גרמניה.
אחת מן המטרות הייתה הטבעת החותם הנאצי בקרב כל האוכלוסייה הגרמנית, כך שהאידאולוגיה תגיע לכל שכבות הציבור ותיראה כ"יצירת סדר חדש".
זאת עשו בעזרת מכנה משותף – שנאת היהודים.
יום החרם שימש גם כאמצעי לקרב לאידאולוגיה הנאצית את בני המעמד הבורגני, וזאת בדרך של פגיעה באותו מגזר אצל היהודים.
יהודים רבים בגרמניה התפרנסו ממסחר, והחרם הכלכלי היה אמור למוטט את הקהילה היהודית כולה.
מטרת הנאצים בשלב זה היה לגרום לבידול חברתי של היהודים ולאלצם להגר מגרמניה, וכך לאפשר לבורגנים הגרמנים הלא-יהודים להתפתח כלכלית במקום היהודים.
יעדים נוספים של החרם היה האחדה ("גלייכשלטונג") של העיתונות הגרמנית והפיכתה לאנטישמית, וכן האחדת המפלגה הנאצית ובדיקת יכולת הארגון והפעולה של המפלגה.
היו בה קיצונים אשר קראו לפעולה מיידית, והיטלר חשש מאנרכיה שתפשה במפלגה ולכן מצא לנכון לתעל את הכעס כלפי היהודים.
בחרם ניתן למצוא מאפיינים ברורים של האידאולוגיה הנאצית: החרם מבוצע בידי האומה הגרמנית כולה, הנמצאת במאבק מתמיד מול העם היהודי.
בהנחיות יום החרם נכתב לפגוע "במקומות הרגישים", על-פי האמונה שהיות שהיהודים הם נצלנים יש לפגוע קשות בכלכלתם.
תגובת העולם החופשי הייתה מיידית.
מדינות רבות ובהן הולנד, צרפת, בלגיה, בריטניה וארצות הברית, הודיעו על הטלת חרם כלכלי על גרמניה.
הנאצים המבוהלים הפסיקו את החרם הכלכלי באותו יום.
מטרת הנאצים הייתה לנשל את היהודים מרכושם ולהפרידם מן האוכלוסייה הגרמנית.
באפריל 1933 נחקק חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי, שהורה לפקידים לא-ארים לפרוש ממשרותיהם במשרדי הממשלה.
2,000 יהודים פוטרו מעבודתם במשרדי הממשלה, במוסדות החינוך, בבתי-המשפט, במערכות העיתונים ובמרכזי הבידור.
כמו כן הופסקה עבודת הרופאים היהודים בקופות החולים.
ב-10 במאי 1933 נערכה שריפת ספרים פומבית בכיכר בבל בברלין, שבה הועלו באש כתבים של סופרים יהודים וכתבים שגינו את המשטר הנאצי.
כמו כן נאסר על שימוש בפרי התרבות היהודית כגון המוזיקה (פליקס מנדלסון), המחזות, הפיזיקה (אלברט איינשטיין), הפסיכולוגיה (זיגמונד פרויד).
בספטמבר 1933 הקים השלטון מחלקת תרבות חדשה, שריכזה את תחומי התרבות.
יהודים לא התקבלו לשורותיה, ונמנע מהם כל עיסוק בפעילות תרבותית.
היהודים הוגבלו בעיסוק במקצועות חופשיים, ומספרם במוסדות להשכלה גבוהה הוגבל לאחוז אחד.
במטרה להדיר יהודים מזכויות אזרחות מלאות, התכנסה ועדה מייעצת למדיניות אוכלוסין וגזע במשרד הפנים כדי לדון בשינוי חוק האזרחות.
חוק זה אפשר לממשלה לשלול את האזרחות לאלמנטים "בלתי רצויים" מקרב אלו שאוזרחו בידי ממשל ויימאר (בתקופה שבין נובמבר 1918 וסוף ינואר 1933).
כתוצאה מכך נשללה אזרחותם של כ-150,000 יהודים שמקורם במזרח אירופה (אוסטיודן).
חוקי נירנברג הם שני חוקי יסוד שנתקבלו בנירנברג במושב הרייכסטאג ב-15 בספטמבר 1935. עיקרם שלילת אזרחות הרייך המלאה מתושבי גרמניה היהודים, והוראות-חוק שתכליתן המוצהרת לשמור על טהרת הגזע הארי.
הוראות-ביצוע לחוקים אלה המשיכו להתפרסם זמן רב אחרי קבלת החוקים עצמם והם שימשו יסוד "חוקי" לרדיפת היהודים, לנישולם מעמדותיהם הציבוריות והכלכליות, להחרמת רכושם, וכן לרדיפות יהודים ויהודים למחצה על רקע גזעי.
בחוקי נירנברג בוטלה האזרחות של היהודים בגרמניה.
עוד, נאסר עליהם להציג ולהניף את דגל הרייך.
נאסר על יהודים להעסיק משרתות שהן למטה מגיל 45 (תחילת גיל הבלות).
נוסף על כך, נאסרו לחלוטין נישואי תערובת.
אנשים שעברו על חוק זה אולצו ללכת ברחובות הערים כשהם מושפלים עם שלטים.
אט אט התחילה אפליה של יהודים.
ליהודים נאסר לשבת על ספסלים ציבוריים בגנים, נאסר עליהם לבקר במוזיאונים, בבתי קפה, בתיאטראות, בבתי קולנוע, בבריכות שחייה וכו'.
בוטלו רישיונות הנהיגה שלהם, נאסר על יהודים לערוך קניות אלא לשעה בלבד.
נאסר על יהודים להחזיק מעילי פרווה, מי שעבר על החוק היה צפוי לעונש מוות.
נאסר על יהודים להחזיק חיות בית, אסור היה להם להביט מחלון ביתם החוצה, בבתי יהודים נותק החשמל והגז, נאסר להחזיק עציצים, להאזין למוזיקה כל שעות היום ורבים עוד האיסורים.
המוני יהודים קיבלו מכתבי פיטורים ממערכות העיתונים, מבתי החולים, מהממשלה, מהאוניברסיטאות, מהתזמורות וממקומות עבודה נוספים.
לאחר חוקי נירנברג פורסמו חוקים נוספים, במסגרת תהליך האריזציה של המשק הגרמני: הפקעת בתי-עסק; שלילת רישיונות עבודה מעורכי-דין והרחקת יהודים ממקומות עבודה, כשלב בתהליך ניתוקם מחיי הכלכלה במדינה; כל יהודי נדרש להצהיר על רכוש מעל 5,000 מארק.
עד סוף 1938 השתלטו הגרמנים על רכוש היהודים כולו, שנגזל מהם בעזרת שטרות מכר חוקיים לכאורה, אף שהסכום הנקוב בהם היה פרוטות.
ערך מורחב בנושא זה: מס על רכוש יהודי (גרמניה 1938).
בשנת 1938 חלה החרפה ביחסם של הנאצים ליהודים, לאחר שגרמניה חידשה את מדיניות החוץ התוקפנית כלפי המדינות סביבה.
אם לפני-כן היהודים לא היו רצויים, אך הותר להם להמשיך בחייהם הפנימיים בקהילה, הרי שמ–1938 הוחל בנישולם הכלכלי, עידוד הגירה וגירושם מגרמניה.
נאסר על יהודים לגדל כלבים ולהיכנס לגנים ציבוריים, למופעי בידור, לחנויות או לבתי-מלון שנועדו לגרמנים בלבד; הנסיעה ברכבת הותרה ליהודים בקרונות מסומנים בלבד.
היו גם בודדים שנכלאו במחנות ריכוז וכאלה שסבלו מביטויי אלימות נגדם.
במרס 1938 סופחה אוסטריה לגרמניה (ה"אנשלוס").
בעקבות הסיפוח נוספו לרייך כ–200 אלף יהודים, שהיו כפופים אף הם לחוקי נירנברג.
המשרד הגרמני לענייני יהודים, שבראשו עמד אדולף אייכמן, היה האחראי לביצוע החוקים נגד היהודים ולגירושם מאוסטריה.
היהודים נושלו מרכושם ואולצו להגר אל מחוץ לשטח גרמניה או אף אל מחוץ לשטחים שבשליטת גרמניה, בהתאם להחלטת הנאצים.
הכסף המוחרם שימש למימון גירושם, והיתרה עברה לאוצר הגרמני.
לאחר האנשלוס, החליטה המועצה הפדרלית השווייצית (הרשות המבצעת של שווייץ) ב-28 במרץ 1938 לחייב את כל בעלי הדרכונים האוסטרים להצטייד באשרת כניסה, כאמצעי "הגנה" נגד זרם הפליטים היהודים מאוסטריה.
משהוחלפו כל הדרכונים האוסטרים בדרכונים גרמנים, חלה דרישת האשרה על כל הנוסעים מגרמניה.
לאחר משא ומתן, הסכימו הגרמנים להחתים את דרכוני היהודים באות "J" (האות הראשונה במילה Jude, יהודי בגרמנית), וב-4 באוקטובר אישרה ממשלת שווייץ את הצעדים עליהם הוחלט.
גבלס, הגאולייטר של ברלין, הפעיל את ארגוני המפלגה לצורך ביצוע "הפעולה היהודית" (Judenaktion) שהחלה ב-10 ביוני 1938: הטרדת יהודי העיר כדי לגרום ליציאתם ממנה.
ב-22 ביוני תיאר זאת שגריר ארצות הברית בגרמניה וילסון במברק למזכיר המדינה הל: "קבוצות אזרחיות, בדרך־כלל של שניים שלושה אנשים, נראו צובעות את חלונות הראווה של חנויות היהודים במילה JUDE באותיות אדומות גדולות, וכן במגן דוד ובקריקטורות של יהודים...
כל קבוצת צובעים הייתה מלווה בקבוצות גדולות של אזרחים שצפו בנעשה ונהנו כמדומה הנאה מרובה".
בלה פרום כתבה ביומנה: "כשעמדנו להיכנס לחנות תכשיטים קטנטנה, ניפצו עשרות צעירים במדי 'היטלר יוגנד' את חלון הראווה של החנות ופרצו לתוכה, מנופפים בסכיני קצבים וצורחים, "לעזאזל האספסוף היהודי!"...
הנער הקטן ביותר בחבורה טיפס ונכנס לחלון...
הוא השליך לרחוב מכל הבא ליד.
בתוך החנות שברו הנערים האחרים מדפי זכוכית ודלפקים, וזרקו...
כל מיני זוטות אל חבריהם שעמדו בחוץ.
פרחח קטן ישב בפינת החלון וענד עשרות טבעות על אצבעותיו ומילא את כיסיו בשעוני יד וצמידים.
מדיו היו נפוחים משלל, והוא פנה לאחור, ירק הישר בפניו של בעל החנות וברח".
הפעולה הופסקה לבסוף רק בהוראת היטלר.
ב-25 ביולי 1938 יצאה התקנה הרביעית לחוק האזרחות, ששמה קץ לעיסוק של יהודים ברפואה בגרמניה.
רישיונות הרופאים היהודים בוטלו החל מ-30 בספטמבר.
הצו, שנחתם ופורסם בביירוית בזמן שהיטלר היה שם לרגל הפסטיבל, קבע שהיהודים שקיבלו אישור להגיש סעד רפואי לחולים יהודים "אינם רשאים להשתמש בתואר 'רופא', אלא רק בתואר 'סועדי חולים'".
ב-27 בספטמבר אושרה התקנה החמישית, שאסרה על היהודים לעסוק במשפטים.
התקנה פורסמה רק ב-14 באוקטובר ונכנסה לתוקף בתחומי גרמניה "הישנה" ("אלטרייך") ב-30 בנובמבר ובאוסטריה לשעבר ב-31 בדצמבר.
על פי מפקד שנערך בגרמניה ביוני 1933, חיו בה 56,480 יהודים זרים, אזרחי פולין, שמעל 40% מתוכם נולדו בגרמניה.
בשנים 1933–1938 נקטה פולין בכל מיני צעדים מנהליים למניעת שובם של אזרחים אלה מגרמניה ובאוקטובר 1938 פרסמה צו על ביטול דרכוניהם של כל האזרחים הפולנים שחיים מחוץ לה ושלא קיבלו היתר מיוחד להיכנס אליה עד סוף החודש.
בתגובה לצו הפולני, ב-27 וב-28 באוקטובר גירשה גרמניה בכפייה כ-16,000 יהודים פולנים אל שטח פולין.
בין היהודים שהובלו אל הגבול היו גם בני משפחתו של סטודנט יהודי בן 17 בשם הרשל גרינשפן, שהתגורר בסתר בפריז.
ב-7 בנובמבר, כמחאה על גירוש אלפי היהודים, התנקש גרינשפן בחייו של יועץ השגרירות הגרמנית בצרפת ארנסט פום ראט.
ראט מת מפצעיו כעבור יומיים.
בתגובה להתנקשות, נערך ב-9 בנובמבר 1938 פוגרום נקמה של אנשי המשטרה הפוליטית ביהודי ברלין, ולראשונה נחשפו יהודי גרמניה לאלימות ולסכנת חיים.
במהלך הפוגרום התנפלו הפורעים על בתי יהודים, הכו אלפי יהודים, הרגו 91 יהודים, שרפו מאות בתי-כנסת, בתי-ספר וחנויות, הרסו כ–7,500 בתי-עסק ואסרו 30 אלף יהודים במחנות ריכוז.
הפוגרום כונה "ליל הבדולח" על-שם שברי הזכוכיות של חלונות-הראווה של חנויות היהודים.
בשנת 1938 נחקק חוק שאיפשר החרמת נשק מיהודי גרמניה.
במכתב סודי מ-19 בנובמבר לתובע הכללי של המבורג, קבע משרד המשפטים שהרס בתי הכנסת, בתי הקברות, חנויות ובתי היהודים, אם לא נעשה למטרות ביזה, אין לתבוע את מבצעיו לדין.
רצח יהודים והסבת נזק גופני חמור ייתבעו לדין "רק אם נעשו מסיבות אנוכיות".
מטרת הנאצים הייתה לזרז את הגירת היהודים מגרמניה ואת נישולם מרכושם.
בישיבה שהתקיימה במטה שלו ב-12 בנובמבר, הוציא גרינג כמה פקודות: היהודים יישאו בכל ההוצאות של תיקון העסקים שלהם; הרייך יחרים את כל התשלומים שיתקבלו מחברות הביטוח הגרמניות; ותשלום כופר לרייך הגרמני יוטל על כל היהודים נתיני גרמניה בסך 1,000,000,000 רייכסמארק.
גרינג הורה על הפסקת כל הפעילות העסקית היהודית ב-1 בינואר 1939. היהודים היו צריכים למכור את עסקיהם, אדמותיהם, מלאי סחורותיהם, תכשיטיהם ויצירות אמנות שבבעלותם.
גרינג העיר בישיבה: "לא הייתי רוצה להיות יהודי בגרמניה".
לאחר מכן הוסיף: "אם יגיע הרייך הגרמני...
להתנגשות בינלאומית, הרי זה מובן מאליו שנחשוב בראש ובראשונה על עשיית חשבון יסודי עם היהודים בתוך גרמניה".
באותה ישיבה הועלו הצעות נוספות שהפכו בימים הבאים לאיסורים ממשיים: גבלס אסר על היהודים את הכניסה למוסדות תרבות וגם אסר על קיומה של עיתונות יהודית בגרמניה.
במקום העיתון היהודי "יודישה רונדשאו" שנסגר, יצר גבלס את "יודישס נכריכטנבלט", שנועד להודיע ליהודים על כל הצעדים הרשמיים שננקטו כדי לחרוץ את גורלם.
ב-15 בנובמבר סולקו מבתי הספר הגרמניים כל הילדים היהודים שעדיין למדו בהם.
ב-19 בנובמבר הוצאו היהודים ממערכת הסעד הכללית.
ב-28 בנובמבר הודיע שר הפנים לכל נשיאי המדינות הפדרליות של גרמניה שאפשר לאסור על היהודים את הכניסה לאזורים מסוימים ולהגביל את זכות הכניסה שלהם למקומות ציבוריים לשעות אחדות ביום.
על פי הודעה זו, נאסרה ב-6 בדצמבר על יהודי ברלין הכניסה לכל התיאטרונים, בתי הקולנוע, הקברטים, אולמי הקונצרטים והאספות, המוזאונים, הירידים, התערוכות ומתקני הספורט והרחצה.
ב-3 בדצמבר, על פי פקודת הימלר, נשללו מן היהודים רישיונות הנהיגה שלהם.
ב-20 בדצמבר לא הורשו עוד היהודים לעבור הכשרה כרוקחים.
ב-21 בדצמבר נאסר עליהם לעסוק במיילדות.
על פי הוראה של היידריך מ-9 בנובמבר, החלה הגסטפו להחרים את כל ארכיוני הקהילות היהודיות, גם בעיירות הקטנות.
החומר שנאסף נועד להתוסף לאוסף של מוסד המחקר החדש - המכון לחקר השאלה היהודית.
היהודים שלא הצליחו לברוח מגרמניה היו תלויים יותר ויותר בסעד ציבורי.
רשויות הסעד הגרמניות העבירו את המעמסה לשירותי הסעד היהודיים, שכרעו תחת נטל הצרכים הגדלים.
ב-20 בדצמבר 1938 הוציאה "לשכת העבודה וביטוח האבטלה של הרייך" צו המורה לכל המובטלים היהודים הכשירים לעבודה להירשם לעבודת כפייה.
ליהודים ניתנה רק עבודה קשה שנבחרה בקפידה: אתרי בנייה, סלילת כבישים, סילוק אשפה, בתי־שימוש ציבוריים ומתקני ביוב, מחצבות, סחיבת פחם וגרוטאות.
ב-30 בינואר 1939 נאם היטלר בישיבה חגיגית של הרייכסטאג לציון יום השנה לעלייתו לשלטון.
הוא תיאר בסרקזם את הרחמים שמביעות המדינות הדמוקרטיות ליהודים, בזמן שהן מסרבות להושיט עזרה ואינן רוצות לקבל את היהודים עליהם הן מרחמות ואז עבר לאיום חסר תקדים:
בפברואר 1939 תיאר גאורג לנדאואר, מנהל "המשרד המרכזי ליישוב יהודי גרמניה בארץ ישראל", את חיי היומיום של היהודים בתזכיר ששלח לארתור רופין: "מאחר שחוזי השכירות של היהודים בבניינים המאוכלסים ב'אוכלוסייה מעורבת' מתבטלים כל הזמן, הם עוברים יותר ויותר לגור זה בביתו של זה, ומהרהרים במר גורלם.
רבים מהם עדיין לא התאוששו מ-10 בנובמבר ובורחים ממקום למקום בגרמניה או מתחבאים בדירותיהם.
השכם בבוקר באים יהודים לסוכנויות הנסיעות וממתינים בתורים ארוכים לשאול אילו אשרות אפשר להשיג היום".
בדוח של הס"ד כעבור חודשיים נכתב: "צעדי ההגנה של המדינה והמפלגה, שננקטים בזה אחר זה בלי הפוגה, אינם מניחים ליהודים שהות לנשימה; היסטריה של ממש השתררה בין הנשים והגברים היהודים.
חוסר הישע שלהם מצא את ביטויו הנאמן ביותר במילותיה של יהודייה אחת מלודוויגסבורג, שהכריזה שאילו לא היו לה ילדים הייתה מתאבדת מזמן".
ב-4 ביולי 1939 קמה "ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה" (Reichsvereinigung) במקום כל הארגונים היהודיים הקיימים.
תפקידה העיקרי הוגדר בסעיף 2: "מטרת ההתאחדות הארצית לקדם את הגירת היהודים".
למעשה הייתה זו ראשונת היודנראטים.
יהודי גרמניה הגיבו למדיניות הנאצית בכמה דרכים.
הרוב החליטו לנוכח הנסיבות הקשות להגר מהמדינה, אך היו שהאמינו כי הסערה תחלוף, כפי שהיה בעבר בעת גילויי אנטישמיות, משום שהתקשו להאמין שבארץ תרבותית כמו גרמניה הזוועה תימשך לאורך זמן.
היות שהמדיניות הנאצית כלפי היהודים הייתה לא-עקבית ומדורגת, התקשו חלק מהיהודים להבין את הצפוי להם בהמשך.
היו שהתארגנו לקדם את הבאות, והקימו ב-1933 את "הנציגות הארצית של יהודי גרמניה".
רוב היהודים שהיגרו מגרמניה נקלטו בארצות הברית, דרום-אמריקה, בריטניה, אוסטרליה ומערב אירופה, והיו שעלו לארץ-ישראל כחלק מהעלייה החמישית.
בשלב הראשון, בראשית שנות השלושים ועד 1935, יכלו יהודי גרמניה להגר ממנה עם כל רכושם, ו-57 אלף יהודים עזבו.
רבים מהם קיוו לשיפור המצב, ואף היו מעטים שחזרו לגרמניה ב-1934, לאחר גל הנאציזם הראשון.
בשלב השני, 1935-1938, לאחר חוקי נירנברג, היגרו מגרמניה 75 אלף יהודים
בשלב השלישי, מ-1938, לאחר "ליל הבדולח", היגרו מגרמניה כ-150 אלף יהודים.
אוסטריה הצטרפה ליוצרי בעיית הפליטים במרץ 1938, כאשר סופחה לרייך השלישי.
לאחר הצטרפותה של אוסטריה לרייך הוטלו גזרות אנטישמיות רבות וכבדות על יהודי אוסטריה: יהודים גורשו לגבול הפולני, מאות יהודים נאסרו ונשלחו למחנות ריכוז ורבים הושפלו בעבודות בזויות.
בחודש הראשון של שלטון הרייך על אוסטריה התאבדו כ-500 יהודים.
נקודת המפנה שהחלה את ההגירה מאוסטריה הייתה פוגרום "ליל הבדולח" שאחריו החלה הגירה המונית (כ-66%) של יהודים מאוסטריה.
בסוף שנות השלושים החלה מדיניות נאצית חדשה של הנאצים שעודדה את היהודים להגר מגרמניה ומאוסטריה מרצונם, במטרה "לנקות" את הרייך הגרמני מיהודים.
אייכמן התמנה כאחראי לביצוע המדיניות.
נאסר על יהודים לקחת עמם את רכושם, למעט הלבוש שעל גופם.
מדיניות זו הופעלה גם על יהודי צ'כיה, שסופחה לגרמניה זמן קצר אחרי סיפוחה של אוסטריה.
בסך הכל, מראשית השלטון הנאצי ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה, היגרו מגרמניה 282 אלף יהודים, כמחצית מיהודיה ואליהם נוספו עוד 117 אלף מהגרים יהודים משטחי אוסטריה המסופחת לגרמניה.
אלה היו ארצות היעד העיקריות שקיבלו את המהגרים היהודים משטחי גרמניה הנאצית:
היהודים שהיגרו מגרמניה היו צריכים להתגבר על שורה ארוכה של קשיים, מפנים ומחוץ:
ההתנגדות היהודית להגירה: "הנציגות הארצית של יהודי גרמניה" המליצה ליהודים בתחילת שנות השלושים להישאר בגרמניה, בתקווה כי גל האנטישמיות יחלוף, ומתוך נאמנות מוחלטת למולדת הגרמנית.
הוויכוחים סביב נושא ההגירה היהודית עיכבו את יציאתם של היהודים מגרמניה.
לאחר פרסום חוקי נירנברג עודדה ההנהגה היהודית הגירה מגרמניה, ואכן רבים עזבו אותה.
המנהיגים היהודים הקפידו להישאר בגרמניה מתוך תחושת מחויבות לקהילתם, ואחרים חשו כי משהוסדר חוקית מעמד היהודים (אף אם לרעה) לא יוחמר עוד היחס ליהודים.יהודים מבוגרים רבים, שסירבו להגר מגרמניה, רצו לחלץ את ילדיהם ממנה.
לשם כך הקימה רחה פראייר את ארגון עליית הנוער, שהעביר לארץ ישראל את קבוצת הנוער הראשונה ב–1934. במסגרת הארגון עלו כ–5,000 בני נוער לארץ עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ממשלת בריטניה יזמה גם את קינדרטרנספורט במסגרתו הועברו 10,000 ילדים יהודים מגרמניה לבריטניה.
ההגבלות הגרמניות על לקיחת רכוש: המדיניות הנאצית עודדה הגירת יהודים מגרמניה, אך מנעה מהיהודים לעזוב עם רכושם.
היהודים, שחששו כי רכושם יוחרם, עיכבו את יציאתם מגרמניה.
הפתרון לבעיות הרכוש בתחילת שנות השלושים נמצא בהסכם ה"העברה" שנחתם בין ההסתדרות הציונית לבין הממשלה הנאצית באוגוסט 1933, שקבע כי היהודים יפקידו את כספם בקרן גרמנית, ותמורתו תישלח לארץ כסחורות גרמניות.
ההגבלות הבריטיות על ממדי הכניסה לארץ ישראל: הבריטים, ששלטו בארץ, לא אפשרו כניסה חופשית לא"י ליהודי אירופה, אלא על פי מכסות העלייה.
עשרות אלפי יהודים מגרמניה עלו לארץ במסגרת העלייה החמישית.
יהודים נוספים שביקשו להגיע לארץ ישראל נאלצו להיכנס לארץ בדרכים לא-חוקיות.
המעפילים נכנסו לארץ באשרות תייר, בתעודות סטודנט, באמצעות נישואים פיקטיביים או כספורטאים במכבייה החמישית שנערכה ב–1932. באותה תקופה החלה ההעפלה דרך הים, ובשנת 1934 הגיעו לארץ האוניות "כוכב", "ולוס" ו"אוניון".
עד 1939 העפילו לארץ דרך הים כ–20 אלף עולים.
הגבלה על מספרי המהגרים: מדינות כמו ארצות הברית, בריטניה ואחרות קלטו עשרות אלפי יהודים מגרמניה לשטחיהן, אך הביקוש עלה על ההיצע.
היו מהגרים יהודים שניסו להגר למדינות אחרות ומצאו את השערים חסומים בפניהם.
בסוף שנות השלושים החלה מדיניות נאצית חדשה של הגסטאפו, שלחצה על היהודים להגר מגרמניה ומאוסטריה מרצונם, במטרה "לנקות" את הרייך הגרמני מיהודים.
פליטים מעטים בלבד הצליחו להגיע בדרך לא-חוקית לארץ ישראל.
כשבעיית הפליטים היהודים החריפה, ניסה חבר הלאומים למצוא לה פתרון.
הוא מינה נציב מטעמו לענייני פליטים, אך הצעותיו לפתרון נדחו על ידי מדינות אירופה.
יהודי מערב אירופה הציעו להציל את הילדים היהודים מגרמניה, ולאחר מאמצים קשים הועברו 11 אלף בני נוער לאנגליה, לארצות הברית, לארץ-ישראל (עליית הנוער) ולכמה מדינות נוספות.
גישתן של המדינות לבעיית הפליטים נבעה לא מעט מהעובדה שלא תמיד גילו גמישות רבה ביחס לחוקי ההגירה הכללים שהיו נהוגים במדינותיהם.
הם הסכימו לקבל יהודים להגירה על פי הקריטריונים הקיימים, ורק לעיתים רחוקות הסכימו לסטות מכללים אלה.
המדינות המערביות הדמוקרטיות אמנם הסכימו לקלוט רבבות יהודים פליטים והביעו הומניות וסימפתיה, אך לא הסכימו להגירה חופשית, ובפועל הגבילו את הגירת היהודים לתוכן רק לבעלי אשרות עבודה או אשרות כניסה.
בעיקר תרם לכך המשבר הכלכלי העולמי שהחל ב-1929, ותוצאותיו עדיין הורגשו בעולם המערבי.
גם ארצות הברית, שאף ניסתה ליזום צעדים לפתרון הבעיה, לא הייתה מוכנה לקליטת כמות גדולה יותר של מהגרים יהודים מעבר ל-95 אלף היהודים שהיגרו אליה.
בריטניה פתחה בשנות ה-30 את שעריה בפני פליטים יהודים שנמלטו מגרמניה.
לאחר סיפוח אוסטריה, איפשרו הבריטים הגירה של מאות פליטים יהודים לבריטניה עצמה אך אסרו על הגדלת מכסות ההגירה של יהודים לארץ-ישראל.
הבריטים נהגו בגמישות כלפי בעיית הפליטים היהודיים וקלטו אותם אל המדינה, חרף חוקי ההגירה שנשארו בתוקף ומנעו מפליטים הגירה חופשית אל המדינה.
הפיליפינים בהנהגתו של הנשיא מנואל קזון אפשרו לכ-1,000 פליטים להגיע ולהתגורר בפיליפינים.
רובם שרדו את המלחמה כולל הכיבוש היפני.
ארצות הברית נקטה במדינות שונה מזו של בריטניה כלפי הפליטים.
הקונסוליה של ארצות הברית בגרמניה העניקה אשרות כניסה למדינה רק בהתאם לחוקי ההגירה הקיימים, ולא הסכימה להתגמש בנושא.
גם לאחר שארצות הברית קלטה את מספר הפליטים הגדול ביותר, היה עדיין הביקוש להגירה גדול מהכמות שהסכימה לקלוט.
בארצות הברית נשמעו דעות שטענו כי הפליטים היהודים יהוו נטל כלכלי על ארצות הברית, הנמצאת בתהליך שיקום כלכלי ומתמודדת עם השפעות המשבר הכלכלי הקשה.
נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, לא פעל רבות לגבי הבעיות בגרמניה ובאירופה, ורק לאחר סיפוח אוסטריה גילה יוזמה מעטה שלא נתנה תוצאות ממשיות, ויזם את ועידת אוויאן.
הוועידה התכנסה בעיר אוויאן שבצרפת ב-6 ביולי 1938, לדיון בבעיית הפליטים היהודים ופליטים לא יהודים אחרים, בעיקר כתוצאה מסיפוח אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית.
מרבית המדינות שהשתתפו בוועידה סירבו לאפשר כניסת פליטים נוספים לשטחן מעבר לכמות הפליטים שהסכימו לקבל במסגרת מכסות ההגירה הקיימות.
ועידת אוויאן לא השיגה כמעט דבר פרט להקמתה של ועדה בין ממשלתית לענייני פליטים.
אף שקלטו רבבות של פליטים הראו המדינות הדמוקרטיות כי נכונותם להציע פתרון כולל לבעייתם של כל הפליטים היהודים והפליטים בכלל היא מוגבלת.
ליל הבדולח הביא ממשלות בעולם לפעול ביתר שאת למענם של היהודים בגרמניה הנאצית.
בעקבות ליל הבדולח והזעזוע שעורר בדעת הקהל החליטה ממשלת בריטניה לאפשר לילדים יהודים משטחי גרמניה הנאצית לעבור לבריטניה.
העברתם של 10,000 ילדים יהודים אלה לבריטניה שהחלה בדצמבר 1938 כונתה קינדרטרנספורט.
הנשיא האמריקני פרנקלין דלנור רוזוולט הורה בצו נשיאותי לאפשר לאלפי מבקרים מגרמניה להוסיף לשהות בארצות־הברית יותר מן התקופה שאושרה להם בוויזה.
ממשלת צרפת התירה כניסה ל־200 ילדים פליטים בחודש.
באמצע 1939, בעקבות "ליל הבדולח", הפליגו 900 יהודים באונייה "סנט לואיס" מנמל המבורג בגרמניה אל קובה.
שלטונות קובה הודיעו על ביטול אשרות הכניסה שניתנו ליהודים, והאונייה המשיכה לכיוון ארצות הברית, אך גם זו סירבה לקלוט את הפליטים.
אחרי מסע של כחודש בים הודיעו הולנד, בלגיה, צרפת ובריטניה על נכונותן לקלוט את היהודים, והאונייה הוחזרה לאירופה לפיזור היהודים במדינות אלה.
חיי היהודים שנקלטו בבריטניה ניצלו, אך הולנד, בלגיה וצרפת נכבשו מאוחר יותר על ידי הנאצים, ומרבית היהודים שהגיעו לשם נספו בשואה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נותרו בגרמניה כ-225,000 יהודים.
חלק קטן מן הפליטים היהודים שנמלטו או גורשו מגרמניה נמצאו במדינות ובשטחי אירופה שנכבשו בהדרגה בידי הגרמנים.
חלקם המשיכו את מסע הימלטותם מזרחה, דרומה או מערבה ככל שהתקדמו הכיבושים הגרמניים, ואחרים נלכדו בשטחים שנכבשו ומצאו עצמם שוב, וביתר שאת, קורבנות לרדיפה הנאצית.
היו יהודים שהעדיפו התאבדות על פני גירוש.
כ-10,000 יהודים גרמנים התאבדו בשנות הרייך השלישי – כ-2% מיהודי גרמניה.
בשנות הגירושים מברלין, 1943-1941, התאבד אחד מכל 25 יהודים וכן אחד מכל עשרה שקיבלו הודעה על גירושם הקרוב.
רובם של יהודים אלה החשיבו עצמם גרמנים נאמנים.
רבים מהם סברו שהעובדה האקראית שנולדו להורה יהודי אינה הופכת אותם – גרמנים בעיני עצמם – ליהודים.
הם התאבדו בעודם מצטטים את גתה ושילר, מקשיבים לבאך ובטהובן ועונדים את המדליות שקיבלו על שירותם בצבא הגרמני.
אחד המתאבדים כתב: "הייתי מעדיף להקריב את חיי למען המולדת".
השיקולים שהופעלו בשאלת גירושם ורציחתם של יהודי גרמניה היו שונים מאלו שהתקיימו בנוגע ליתר יהודי אירופה.
חלק מיהודי גרמניה היו ותיקי מלחמת העולם הראשונה.
חלקם – כ-1,500 יהודים בברלין בלבד – היו עובדי "ההתאחדות הארצית של היהודים בגרמניה" (Reichsvereinigung der Juden in Deutschland).
חלקם היו בעלי קשרים ומוניטין חברתיים.
היו אף יהודים שעבדו כסוהרים וכמלשינים עבור הגסטפו, אם כי חלקם ניצלו את תפקידם כדי לנסות להציל יהודים, או לפחות לעכב את הסגרתם.
בתחילת 1942 החל ריכוז יהודי גרמניה בבתי יהודים אך השלטון הנאצי נמנע מליצור גטאות בגרמניה.
גירושם של חלק מהיהודים התעכב עקב מכשולים בירוקרטיים.
אלפי יהודים גרמנים קיבלו רנטות (פנסיה וקצבאות אחרות) מהמדינה, כגון נכי מלחמת העולם הראשונה, אלמנות ופקידי ממשלה לשעבר.
באוגוסט 1942 ביקש ראש עיריית בון לברר האם יש להמשיך לשלם פנסיות ליהודים הזכאים לכך.
עיריית ברלין הודיעה שהיא הפסיקה לשלם, אך משפטניה של עיריית בון השיבו שדבר זה אינו יכול לשמש תקדים בכל הנוגע לבון ושיש לנהוג לפי הכללים המקומיים.
לעיתים שולמה פנסיה ליהודים עד סוף שלטונו של הרייך השלישי ואפילו הועברה ליהודים גרמנים שגורשו לגטו לודז'.
בוועידת ואנזה שהתקיימה בברלין בינואר 1942 נתקבלו ההחלטות על המנגנון לביצועו של הפתרון הסופי.
בפרוטוקול הוועידה צוין מספר היהודים בשטחי גרמניה "הישנה" כ-131,800, ובאוסטריה עוד 43,700. לאלה יועד גורל דומה לזה של כלל יהודי אירופה, 11 מיליון במספר.
במהלך כשנה לאחר הוועידה קיבלו יהודי גרמניה הנותרים צווי גירוש בהם נדרשו להתייצב בתחנות הרכבת של ערי גרמניה השונות, שם הועלו על רכבות ונשלחו אל מחנות ההשמדה.
ב-26 במרס וב-27 באוקטובר 1942 התקיימו החלקים השני והשלישי של "ועידת ואנזה", בהם דנו הנאצים שוב ביחס לנישואים בין יהודים לבין בני הגזע הארי וכן לצאצאיהם של הנשואים, בני המוצא ה"מעורב" (Mischlinge).
ואכן, כמעט כל היהודים שנותרו בגרמניה באופן חוקי לאחר 1942 היו נשואים ללא יהודים.
בהופשטטן, למשל, נמנעו הנאצים מגירושה לטרזין של יהודיה "מיוחסת", כי היא הביאה אישור רפואי לפיו לא תעמוד בטרנספורט.
אפילו יהודים שרק בעברם היו נשואים ל"ארים" וכעת דבר לא הבדילם לכאורה מיהודים אחרים, לא תמיד היו יעד מיידי לגירוש: ב-31 בדצמבר 1942 עדיין נותרו בהמבורג 121 יהודים, אף על פי שכבר היו גרושים מבני זוגם ה"אריים".
ב-19 במאי 1943 הוכרזה גרמניה "יודנריין" (Judenrein – גרמנית: נקייה מיהודים).
יוצאי דופן מעטים שניצלו מן ההשמדה היו חלק מאלה שנישאו ב"נישואי תערובת" לארים, בני תערובת (מי שכונו Jüdischer Mischling), חולים ורופאים מבית החולים היהודי בברלין וקומץ יהודים ששרדו במחבוא בסיוע חסידי אומות העולם.
"אחרי קיץ 1943 נותרו בגרמניה רק כמה אלפי יהודים שירדו למחתרת או הסתתרו, וכן בני-תערובת ושאר 'מיוחסים' מפוחדים ומבוהלים, שנשארו בחיים בחסדי הגסטאפו עד סוף המלחמה".
קשישים התקשו לעזוב את גרמניה בראשית תקופת השלטון הנאצי וחלקם היחסי בין יהודי גרמניה עלה.
כשיהודיה הייתה נשואה ל"ארי" או כשהילדים של בני הזוג המעורב גדלו כנוצרים, בדרך כלל היה הצד היהודי מוגן מגירוש לפני סוף 1944. הועלו הצעות לעקר יהודים שהיו בני זוגם של נוצרים וכך להימנע מגירושם אך הצעות אלה לא יושמו בגרמניה.
גינתר, הוברטוס וקרל-היינץ שפלר, שירתו בצבא הגרמני כדי להגן על אמם היהודיה, הלנה לבית וייס.
גינתר שרת עד סוף המלחמה בתקווה שכל עוד הוא משרת בצבא, הגסטפו יניח לאמו.
קלאוס זבילסקי והוריו שרדו בברלין עד סוף המלחמה מכיוון שהאב היה הרוקח היחיד בבית החולים היהודי שהמשיך לפעול תחת פיקוח נאצי עד סוף המלחמה לשם טיפול ב"מישלינגה" (יהודים למחצה ולרביע).
"בסופו של דבר ניצלו רוב בני התערובת מהשילוחים", כותב פרידלנדר.
מאות יהודים ניצלו בגרמניה בזכות 476 חסידי אומות העולם.
רבים נוספים הצילו יהודים ושמותיהם אינם ידועים.
היו יהודים שניצלו בזהות בדויה בזכות רשתות מחתרת אנטי נאציות – לפחות לתקופת-מה.
כתבה רות אנדריאס-פרידריך, פעילה אנטי-נאצית ולימים חסידת אומות העולם: "אנו שקועים בעבודה קדחתנית.
מחליפים תלושי מזון, מתכננים זיופי תעודות, בוחנים אפשרויות מגורים, מחפשים מקומות לנזקקים."
ביולי 1944 סיפר יהודי שחי בזהות בדויה בברלין, כנגן בתזמורת:
בהנובר, העיר השנייה בגודלה בצפון מערב גרמניה, נותרו 189 יהודים בינואר 1944 ועוד שישה יהודים שנולדו לנישואי תערובת אך הוגדרו "יהודים על פי התוקף" (Geltungsjuden) כי חונכו על פי הדת היהודית.
בפברואר 1945 גורשו לטרזין היהודים מקרב הזוגות המעורבים וכן חלק מהיהודים למחצה בשטוטגרט, בהמבורג, בהנובר ובערים גרמניות רבות אחרות.
בתום המלחמה נותרו מ-4,800 יהודי הנובר פחות מ-100 יהודים, שרובם ניצלו בזכות נישואין ללא יהודים.
אחרי שחרור ברלין עלו מהמחתרת כ-1,400 יהודים.
בשום עיר אחרת לא עלה מספר היהודים השורדים על 50.
אלפי יהודים נותרו בגרמניה, חלקם בגלוי, במשך כל שנות הרייך השלישי.
הדבר התאפשר מכיוון שמול כוונות ההשמדה של המשטר הטוטליטרי צצו אינטרסים מקומיים ואישיים, אינטרסים כלכליים וחברתיים, וכן אי בהירות של החוק.
כך נותר ליהודים, ובעיקר ליהודים למחצה, סיכוי לשרוד.
יש בכך עדות לאופן שבו היו מסוגלים חלק מהיהודים לסבור, גם בעיצומם של השילוחים למזרח, כי יש להם סיכוי לשרוד בגרמניה - ויש בכך עדות לאהבתם לגרמניה, אותה החשיבו רובם למולדתם.
רק בודדים מבין יהודי גרמניה ששרדו את המלחמה מחוץ לגבולות גרמניה שבו אליה לאחר המלחמה.
יהודי החצר היו יהודים ששימשו כחצרנים וסוכנים של חצרות שליטי מדינות אירופאיות שונות, בעיקר גרמניה.
אחדים מהם הגיעו לעשירות מופלגת ונעשו מלוויהם, יועציהם ועושי-דברם בענייני-כספים של נסיכים ומלכים, שקירבום לחצרותיהם והעסיקו אותם לפעמים גם בתפקידים מינהליים ודיפלומטיים, לא-רשמיים וסודיים.
מעמדם האזרחי הירוד של יהודים לפני עידן האמנציפציה, הביא לכך שהשלטונות בכל מקום בו היו יהודים, עשו שימוש בבא-כוח היהודים, ומכיוון שהייתה זו פחיתות כבוד מצד השלטון לבוא בדברים עם איש ירוד, הם העלו את בא-הכוח לדרגה אישית גבוהה.
תופעה זו החלה כבר בתקופת גלות בבל, והתקיימה בקהילות יהודיות בפרס, והגיונה הפנימי של שיטה זו עמד ברקע הופעת 'יהודי החצר'.
מראשית ימי הביניים שהחלו עם התפוררות האימפריה הרומית, מצאו עצמם יהודים משרתים שליטים שונים בזכות בקיאותם של יהודים בשפות ובמנהגים ובשיטות וכללי מסחר במקומות שונים ברחבי אירופה.
זה היה הרקע להימצאותם של יהודים בחצרותיהם של מלכים אירופאיים רבים, כמו למשל בחצרו של קרל הגדול.
עם התחזקות תהליך הריכוזיות באירופה מאז המאה ה-14 ואילך, התגבר רצון השליטים הריכוזיים לנצל את כל סוגי המשאבים שעמדו לרשותם, כולל אלו שהיו קשורים במיעוט היהודי.
אחרי מלחמת 30 השנים התחילו גם הישויות הפוליטיות השונות בגרמניה לעבור לצורת שלטון ריכוזית–אבסולוטית.
לשם כך נזקקו השליטים הגרמנים לפקידים שיהיו נאמנים להם ולא למעמדות הקיימים.
ההנהגה העירונית הקיימת (הפטריציאט) שהייתה בעלת כוח פוליטי וכלכלי משל עצמה כחלק מהשיטה הפיאודלית, התנגדה להעברת סמכויות לידי הנסיכים ושאר שליטים ואף התנגדה לשיטות הכלכליות החדשות אותן ניסו הנסיכים להטמיע.
כי כל סמכות שנטל לעצמו הנסיך נגרעה מהם.
שליטי הישויות בגרמניה מצאו ביהודים בני ברית שיהיו מוכנים לעשות כרצונם, כי ליהודים לא הייתה נאמנות למערכת הפיאודלית הקיימת שלא קלטה אותם לתוכה, וכן היו היהודים בעלי השכלה (לפחות ידיעת קרוא וכתוב), בעלי ניסיון מסחרי-כלכלי ובעלי קשרים עם קהילות אחרות, קשרים שעזרו להם לספק לנסיכים את צורכיהם הצבאיים.
יהודי החצר היו משרתיהם הנאמנים של המושלים במאבקם נגד מתנגדיהם הפנימיים והחיצוניים.
יהודי החצר תפקדו בתפקידים פיננסיים שונים, ובמלחמות שבמאות ה-17 וה-18 כאפסנאים וסיפקו צורכי מזון ומלאי צבאי, לבוש ואריגים, טבק ויי"ש לצבאותיהם ולחצרותיהם של שליטי אוסטריה, פרוסיה ושל מדינות גרמניה השונות.
למעמדם של יהודי החצר לא היה בסיס חוקי והם היו תלויים בחסדי המושל ושנואים על האצולה ועל המוני העם כאחד.
מעמדם של יהודי החצר היה רב-סכנות לעצמם ולכל העדה היהודית, מאחר שהיו תלויים בשרירות לבם של השליטים האבסולוטיים ובחילופי רצונם/כעסם, ונפילתם של היהודים המקורבים למלכוּת גררה אחריה לעיתים פורענויות לשאר אחיהם.
הגילויים השונים והמנוגדים שבתופעה ההיסטורית של "יהודי החצר" בגרמניה של המאות ה-17 וה-18 והשניות - ולפעמים אף הטרגיות - שבמעמדם באו לידי ביטוי בדמויותיהם ובגורלם של אישים כגון שמואל אופנהיימר, שמשון ורטהיימר, יוסף זיס אופנהיימר, מנדל רוזנבאום.
בין יהודי-החצר, היו בודדים שהתרחקו ממורשתם היהודית ומעמם היהודי, וניסו להידמות בכל לחברת החצרנים הנוצרים.
אך רובם נותרו יהודים נאמנים, שעושרם וגדלותם שימשו להם רק חיפוי כלפי חוץ להווייתם ולפעילותם הפנימית במסגרת החיים היהודיים המסָרתיים.
בין יהודי-החצר היו רבים שהיו פרנסים בקהילותיהם, והשתמשו בקרבתם למלכוּת כדי להיות שתדלנים ליהודי המדינות.
יש מהם שהצליחו להעביר גזירות, כגון למנוע הדפסת כתבי-פלסתר ודברי-ניאוץ נגד היהודים, לבטל פעולות של גירוש יהודים וכדומה; הם גם הקימו בכספם בתי-כנסת, הדפיסו ספרי-תלמוד, ייסדו בתי-דפוס, בתי-מדרש וישיבות; בעקבות פעולותיהם, שוקמו/חודשו כמה קהילות שנתבטלו בימי הרפורמציה, כגון בדרזדן, בלייפציג, בקאסל, בבראונשוייג ובהאלֶה.
חלק ממערכת הקשרים של יהודי החצר נבעה מקשרי החיתון ביניהם.
כך למשל דודתו של יוסט ליבמן, שהיה אחד מיהודי החצר בברלין, הייתה אמו של ליפמאן ברנס שהיה יהודי חצר בהנובר.
ברנס עצמו חיתן את בנו האחד עם בתו של שמשון ורטהיימר, את בנו השני חיתן עם בתו של אליהו גומפרץ ואת בתו עם הרב דוד אופנהיים מפראג.
אחד מנכדיו של ברנס נישא לאחת מבנותיו של ברנד להמן.
יהודי החצר היו היהודים הראשונים להיחשף באופן משמעותי לתרבות האירופאית הסובבת ולנסות להטמיעה בחייהם.
ההכרח שלהם להקנות לילדיהם חינוך כללי יצר את הגישושים הראשונים שהתעצבו בסופו של דבר לתנועת ההשכלה.
מהיותם בכירי מעמד הפרנסים, יהודי החצר גם הטו את הכף בעד השכלה, רפורמה דתית ואקולטורציה ונגד הרבנות המסורתית בקהילות רבות במרכז אירופה בסוף המאה ה-18.
יהודי הֶהָרים, היהודים ההרריים, היא קהילת יהודים שמקורה במזרח הקווקז, במדינת אזרבייג'ן וברפובליקת דאגסטן.
כמו כן, ישנן קהילות קטנות של יהודי ההרים שמקורן ברפובליקות הרוסיות: צ'צ'ניה וקברדינו-בלקריה.
היהודים ההרריים מכנים עצמם בשם "ג'והורו", שפירושו יהודים ושפתם היא ג'והורי (ניב של פרסית יהודית).
הכינוי "היהודים ההרריים" , ניתן על ידי הערבים והמקומיים המוסלמים לקהילת היהודים באזור הקווקז מכיוון שברחו צפונה אל ההרים כתוצאה מכיבוש דאגסטן על ידי החליף סלמאן מבית אומיה במאה ה-8.
כינוי זה היה בשימוש גם על ידי הרוסים החל במחצית הראשונה של המאה ה-19, עם כיבוש אזור זה על ידי האימפריה הרוסית.
בישראל ידועים בני העדה שעלו ארצה בכינוי קווקזים.
על פי המסורת הקווקזית, הקווקזים הם צאצאי שבט יהודה שהתיישבו בבבל לאחר חורבן הבית הראשון.
בהמשך נדדו לפרס, בעיקר לאזור מדי, ולבסוף היגרו לקווקז.
המונח יהודי-ההר או היהודים ההרריים הוא תרגום של המונח הרוסי "גוֹרְסְקִיֶה יֶבְרֶאִי", שנטבע במחצית הראשונה של המאה ה-19 עם סיפוח הקווקז על ידי האימפריה הרוסית.
מקור הכינוי הוא מהעמים המוסלמים בקווקז ומהערבים, כינוי זה ניתן ליהודים מכיוון שברחו אל ההרים בזמן כיבוש דאגסטן על ידי האימפריה המוסלמית במאה ה-8.
רבים מכנים את יהודי ההרים בשם טאטים יהודים.
כינוי זה ניתן ליהודים מכיוון שהשלטון הרוסי מנה את יהודי ההרים יחד עם בני העם הטאטי המוסלמי בתקופת מלחמת העולם השנייה על מנת לעכב את הנאצים בכניסתם לקווקז.
היהודים ההרריים מכנים עצמם בשם "ג'וּהוּר" שמשמעותו יהודי, ולעיתים רחוקות גם "ג'וּבוּר", "צ'וּבוּר" או "צ'וּפוּר".
המוסלמים כינו אותם בשם "גיאוּר" (לא מוסלמי), "גיבוּר", "עיבְר" (עברי), ומאוחר יותר "צ'ופוט", "ג'וגוט".
בחבל הקווקז ובמערב אסיה האות "י" מבוטאת כ"ג'וּ" ולפעמים האות "ה" הופכת להיות "בְ" בגלל השפעתה של השפה הרוסית על שפות הקווקזיות, מכאן אפשר להניח שג'וּהוּר/ג'וּבוּר הוא בעצם שילוב של יהוּד עם גיאוּר/גיבוּר/עיבְר.
גבולות האימפריה הסאסאנית והתפשטות צפונה (המאה ה-3 עד ה-7): בתקופת הזוהר של האימפריה הסאסאנית .
האימפריה ניהלה מדיניות מכוונת של העברת אוכלוסיות, ובכללן קהילות יהודיות, מחבלי הארץ המרכזיים אל מחוזות הספר הצפוניים כמו אלבניה הקווקזית (אזרבייג'ן של ימינו) ואטרופטנה .
המטרה הייתה ליצור חגורת הגנה אנושית נאמנה מול פשיטות שבטי הנוודים מהערבה האירו-אסיאתית.
ביצורי הדרבנט וקו הלימס (המאה ה-6): תחת שלטונו של ח'וסרו הראשון (אנושרוואן), נבנו חומות הענק של דרבנט כחלק ממערך ביצורים אדיר שנועד לחסום את מעברי ההרים.
עדויות היסטוריות וארכאולוגיות מצביעות על כך שיהודים יושבו במצודות אלו כ"חיילים-חקלאים".
נוכחות זו במרחב הסאסאני הצפוני מסבירה את השורשים הלשוניים של שפת הג'והורי, שהיא ניב פרסי עתיק שהתפתח במנותק מהמרכזים בדרום.
אזכורים בכתבים ארמניים וביזנטיים (העת העתיקה המאוחרת): ההיסטוריון הארמני מובסס חורנאצי והיסטוריונים ביזנטיים מזכירים נוכחות יהודית בערים המבוצרות של מזרח הקווקז תחת השלטון הסאסאני.
הם מתארים קהילות העוסקות במלאכה ובמסחר בערים כמו דרבנט ופרטב (Barda), המהוות חלק מהמרקם האסטרטגי של גבולות האימפריה.
הקשר הכוזרי-סאסאני (המאה ה-7 וה-8): עם היחלשות האימפריה הסאסאנית ונפילתה לידי הערבים, קהילות יהודיות אלו, שכבר היו מבוססות במרחב שבין הים הכספי להרי הקווקז, היוו את הגשר התרבותי והדתי לממלכת הכוזרים שהתהוותה מצפון.
אזכורים בכתבי היסטוריונים ערבים מוקדמים כמו אל-מסעודי מציינים את "יהודי ההר" כתושבי הקבע של המבצרים הסאסאניים לשעבר.
מחקרי המאה ה-19 (יוסף יהודה טשארני): החוקר יוסף יהודה טשארני, שסייר בקווקז במאה ה-19, תיעד מאות מצבות עתיקות ביישובים יהודיים היסטוריים (כגון אבא-סווא ודרבנט).
חלק מהמצבות נשאו כיתובים שמתכתבים עם התקופה הסאסאנית המאוחרת, ובכך סיפקו הוכחה ארכאולוגית לרציפות היישוב היהודי במרחב הגבול הצפוני של האימפריה.
במהלך העשורים האחרונים נערכו מספר מחקרים גנטיים על יהודי ההרים כחלק ממחקרים רחבים על מוצאן של קהילות יהודיות בתפוצות.
ממצאי המחקרים מצביעים על קרבה גנטית ברורה בין יהודי ההרים לבין קהילות יהודיות אחרות, וכן על מוצא משותף שמקורו במזרח התיכון.
מחקרים על כרומוזום ה־Y, העובר בקו האבהי, מצאו כי הגברים מקרב יהודי ההרים משתייכים להפלוגרופים האופייניים לאוכלוסיות יהודיות מהמזרח התיכון.
ממצאים אלה דומים לאלה שנמצאו בקרב יהודי עיראק, יהודי איראן וקהילות יהודיות נוספות מהמזרח התיכון, ומחזקים את ההשערה בדבר מוצא משותף קדום באזור הלבנט.
מחקרי mtDNA של יהודים, הבוחנים את הקו האימהי, העלו כי בקרב יהודי ההרים קיימת שכיחות גבוהה במיוחד של מספר מצומצם של שושלות אימהיות.
לפי המחקר, 58.6% מן השושלות האימהיות בקהילה משתייכות לתת־השושלת mtDNA haplogroup J2b, ממצא המעיד על "אירוע מייסד" קדום ומובהק, שבו קהילה יהודית קטנה יחסית התבססה בעבר הרחוק והתרחבה לאורך הדורות.
קבוצת הפלוגרופ J2b בכללותה מוכרת במחקר הגנטי הכללי כבעלת תפוצה קדומה במזרח התיכון.
במסגרת מחקרים רחבי היקף שנערכו על יהדות התפוצות, נמצא כי יהודי ההרים משתייכים מבחינה גנטית לאשכול של אוכלוסיות יהודיות מהמזרח התיכון, ולא לאוכלוסיות הקווקזיות המקומיות.
ממצא זה תומך בתפיסה שיהודי ההרים אינם צאצאים של אוכלוסייה מקומית שהתייהדה, אלא קהילה יהודית עתיקה שהגיעה לקווקז בתקופות קדומות.
עם זאת, כמו בקהילות יהודיות רבות אחרות במזרח התיכון ובתפוצות, ובהן יהודי איראן, יהודי עיראק, יהודים אשכנזים, יהודים ספרדים ויהודי צפון אפריקה, גם בקרב יהודי ההרים ניכרים סימני עירוב גנטי מסוים עם האוכלוסייה הסובבת, בעיקר בקווים אימהיים.
עירוב זה משקף תהליכים היסטוריים מקומיים, אך אינו משנה את הזיקה הגנטית הכללית של הקהילה למכלול הקהילות היהודיות בעולם.
עד לשנות ה-70 של המאה ה-20 ישבו רובם של יהודי ההרים בכפרים הרריים וערים הסמוכים לאורך הים הכספי באזור דאגסטן, קייטאג, טארקי ומאגאראמקנט (שלושה יישובים), וכן בדרבנט ומחצ'קלה ובמספר כפרים באזרבייג'ן (הכפר "קראסניה סלובודה" שבמחוז קובה ואוגוז (וורטאשן לשעבר).
כמה קבוצות מיהודי ההרים התיישבו באזור צפון צ'צ'ניה-בגרוזני ונלצ'יק.
בהגירה הגדולה שבין שנות ה-70 לשנות ה-90 עלו רוב יהודי ההרים לישראל, וחלקם היגרו לארצות הברית או למוסקבה.
העלייה מהקווקז של יהודי ההרים החלה עוד לפני קום המדינה, ובין היתר בגלי העליות הראשונות.
בני הקהילה גילו זיקה מוקדמת לרעיון הציוני, ונציגיהם השתתפו בקונגרסים הציוניים בראשית המאה ה־20, שהתקיימו בערי אירופה.
בקונגרס הציוני הרביעי (הקונגרס הציוני הרביעי; 1900), שנערך בלונדון שבהממלכה המאוחדת, השתתפה משלחת של יהודי הקווקז, ובה נמנו מתתיהו בוגטירוב, יליד גרוזני שבצ'צ'ניה, ושלמה מרדכייב, יליד הכפר אקסאי שבדגסטן.
מן הקונגרס השתמר תצלום מתועד של צירי הקהילה בלבושם המסורתי לצד תיאודור הרצל.
עם עלייתם לארץ ישראל בראשית המאה ה־20 התיישבו משפחות מקרב יהודי ההרים בירושלים, בתל אביב וביישובים חקלאיים.
בירושלים השתקעו עולים מהקהילה בין היתר בשכונת בית שמואל, שכונה זעירה שנודעה גם בכינוי „שכונת הקווקזים", סמוך לשער שכם.
הקרקע לשכונה נרכשה על ידי יהודי ההרים, ובהם האחים בצלאל ועשהאל מושאילוב, והיא נבנתה בסוף המאה ה־19 כמרכז מגורים לעולי הקהילה מחוץ לחומות העיר העתיקה בירושלים.
לאחר מאורעות תרפ"ט ננטשה השכונה ותושביה עברו לשכונות אחרות בעיר.
לעומת זאת, בתל אביב התגבשה בראשית ימי העיר שכונת עולים נפרדת, שנודעה גם בשם „שכונת הקווקזים", ואינה קשורה לשכונת בית שמואל בירושלים.
שכונה זו קמה בדרומה של תל אביב בתקופת המנדט הבריטי, ושימשה מוקד מגורים לעולים מן הקווקז, ובמרכזה משפחות מקרב יהודי ההרים, לצד בני קהילות קווקזיות אחרות, כגון יהודים גרוזינים, השונים מהם בשפתם ובמאפייניהם התרבותיים.
אף שלא הייתה שכונה מוניציפלית רשמית, היא נזכרת במקורות היסטוריים ובעדויות בני התקופה כחלק ממפת שכונות העולים של תל אביב בראשיתה.
עולים מהקווקז, שהיו בעלי ניסיון בעיבוד אדמות ובחקלאות, בניגוד ליהודים רבים ממזרח אירופה ומרוסיה שלא הורשו להחזיק בקרקע בארצות מוצאם, נטלו חלק פעיל גם בהתיישבות החקלאית.
בני הקהילה נמנו עם מייסדי המושבה באר יעקב, שהוקמה בשנת 1907, והיו שותפים לבנייתה ולעבודת האדמה בה מראשיתה.
מבני הקהילה נמנו גם עם מייסדי ארגון השומר, מפעל חומה ומגדל ויישוב הארץ, וביניהם ניתן למנות את צבי בקר, צבי ניסנוב ומשפחתו ואחרים.
העלייה הגדולה ביותר מן הקווקז התרחשה בשנות השבעים של המאה ה־20. בחודש יוני 1981 הוקם בצפון השומרון היישוב חיננית, ובו כ־70 משפחות.
גל העלייה של שנות התשעים הביא עולים רבים נוספים, ובסוף העשור מנתה העדה הקווקזית בישראל כ־80,000 נפש.
ריכוזים גדולים של יהודי ההרים מצויים בעכו, נוף הגליל, באר שבע, אופקים, קריית גת, חדרה ושדרות.
בין יוצאי הקהילה וצאצאיהם ניתן למנות את הזמרות יפה ירקוני ושרית חדד, הזמרים עומר אדם וגל אדם, המוזיקאי מארק אליהו, והאלופים יקותיאל אדם ואודי אדם.
המסורת של היהודים ההרריים רואה ביהודי הקווקז כצאצאי גולי יהודה שהוגלו לבבל.
יש הטוענים ש"כָסִפְיָא" המוזכר ב הוא אזכור תנ"כי ליהודים באזור הקווקז, כשם המקום כספיאנא, שנמצא בגבולות הקווקז.
היהודים ההרריים כללו גם מהגרים שהגיעו מהאימפריה הביזנטית.
בנוסף לגלות בית ראשון, היסטורית יהודי ההרים מתחילה גם בתקופת בית שני.
לפי מקורות היסטוריים, במאה הראשונה לפני הספירה הובאו לארמניה יהודאים רבים על ידי המלך הארמני טיגראנס הגדול, לאחר מסעות כיבושיו באזור יהודה.
יש הטוענים, כי העיר טרבנת, שבה חי החכם רבי שמעון ספרא דטרבנת המוזכר בתלמוד הירושלמי, היא דרבנט, אך רוב ככל החוקרים סוברים שזו חורבת טרבנת בעמק יזרעאל.
חוקרים מודרניים כמו יהודה סולודוחה נטו "לקשור את התגבשות עדת היהודים ההרריים לשלטון האימפריה הסאסאנית בפרס", ולהגירות יהודיות משם בשל רדיפות במאות 5 וה-6. החל מהמאה ה-17 ישנו תיעוד של קבוצה מגובשת של יהודי ההרים על ידי נוסעים מאותה תקופה.
לפי המסורת של יהודי ההרים, הם חיים באזור הקווקז כבר משנת 537 לפנה"ס בתקופת כורש הגדול או דריווש הראשון, מלכי האימפריה האחמנית.
ככל הנראה, יהודי הקווקז הגיעו לאזור הקווקז מאזור דרום עיראק של היום, מה שהיה באותם הימים חלק מהאימפריה האחמנית.
ככל הנראה הגיעו היהודים הקווקזים מממלכת יהודה.
למרות אלפי השנים בגלות מארץ ישראל, שמרו יהודי קווקז על קשר עמוק עם היהדות.
כמו יהודי בוכרה וגאורגיה, הקפידו במשך שהותם בניכר על חופה וקידושין, שחיטה יהודית, כשרות, ברית מילה ושמירת חגים ומועדים.
בזמן המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 עבדו יהודי הרים בעיקר בחקלאות ובמסחר.
היהודים ההרריים מכנים עצמם בשם "ג'והור" שפרושו יהודי ושפתם בהתאם היא ג'והורי – "יהודית".
ג'והורי היא שפה יהודית, ניב של פרסית יהודית.
כמות המילים העבריות והארמיות בשפה הג'והורי וכן הגייתן מעידות על כך שמקור שפתם היה עברית וארמית שהתדלדלה.
במשך הדורות השפה קלטה לתוכה מילים פרסיות ומאוחר יותר גם מילים אזריות, ערביות ועוד, עד שנוצרה השפה הנקראת היום ג'והורי או טאטית יהודית.
קהילות יהודי ההרים ישבו בדאגסטן, צ'צ'ניה, צפון אוסטיה, קברדינו-בלקריה, קובה וכן באזור פיאטיגורסק שבמחוז סטברופול, שמרבית אוכלוסייתן רוסית.
חלוקה זו מקבילה בחלקה לחלוקה מסורתית לקבוצות (השגורה בפי יהודי ההר עצמם) שלהן דיאלקטים נפרדים של שפתם: "דֶרבֶּנדי", "ח'איתוֹע'י", "מדג'ליסי", "ע'וּבָּאִי", ו"שירְווֹני".
במלחמת העולם השנייה נכבשו כמה יישובים בצפון הקווקז על ידי הנאצים, שהרגו יהודים מהיישובים הללו.
במרץ 1942 גילו הגרמנים קולחוז בשם שאומיאן של יהודים הרריים בחצי האי קרים הכבוש.
כל היהודים ההרריים, כ-130 איש, נרצחו.
שני חלקים מצפון הקווקז השייכים לרוסיה היו תחת כיבוש גרמני: הראשון – מסתיו 1941 עד סתיו 1943. השני – מאוגוסט 1942 עד שנהדפו הגרמנים מהאזור בינואר 1943. אזור זה כלל את הקולחוזים בוגדנובקה ומנז'ינסקי , בהם התגוררו יהודים הרריים ויהודים אשכנזים.
הגרמנים טבחו באלה ובאלה כאחד.
עוד רצחו הגרמנים יהודים בצ'רקסק, קיסלובודסק, מיקויאן שחר, מינרלנייה וודי, פיאטיגורסק, טברדה ובוגדנובקה.
באוגוסט 1942 נכבשה העיירה מוזדוק.
באוקטובר 1942 נכבשה העיר נלצ'יק.
בשתיהן חיו אלפי יהודים הרריים.
היהודים האשכנזים נרצחו כמעט כולם.
היהודים ההרריים סבלו מיחס מחפיר ועבודות כפייה אך בודדים מהם נרצחו.
טרם החלטה כיצד לנהוג בהם, הגרמנים נהדפו על ידי הצבא האדום.
חלק גדול מיהודי קווקז התגייסו לצבא הסובייטי כדי לעזור במלחמה נגד הנאצים.
השלטון הסובייטי באזור הקווקז רצה להסיר מתושבי האזור סממנים דתיים בהתאם לאידאולוגיה הקומוניסטית.
כחלק ממגמה זו הם שינו את שמות המשפחה של יהודי ההרים על מנת שיהיו דומים לאלו של שאר תושבי אזור הקווקז.
דבר זה התבטא בלקיחת שם המשפחה היהודי והוספת הסיומת "ב" וכן בכינוי "טאטים" שניסו הסובייטים להדביק ליהודים בקווקז, ולכן נחשבים יהודי ההרים כחלק מהעמים הטאטים על אף שהכינוי ניתן להם לגנאי ולא על מנת להדגיש את יהדותם.
המטבח היהודי-הררי דומה ברובו ל ובמקצתו ל וכולל מאכלים המשותפים לשניהם, בהם:
בוגלמה – תבשיל דג או עוף עם פירות יבשים.
דושפרה/קורזה – כיסונים ממולאים בבשר, לעיתים מתבשלים במרק ובחלקם מאודים.
לולה קבב – קבב כבש שנעטף בלחם לאווש לאחר מכן, לפעמים גם נעשה עם בשר בקר או עוף.
דולמה – ירקות ממולאים, בדרך כלל מתייחס לעלי גפן
פחלאבה – הגרסה הקווקזית של הבקלאווה.
לצד אלה התקיימו מאכלים ייחודים לעדה כמו:
גיטוב – בצק דק ממולא בירק קצוץ.
בודימג'ון חוייגושט – חוייגושט העשוי עם חצילים במקום הבשר
פרטש – קינוח לשבועות המוכן מלבאש אשר מתמלא בדייסת אורז מתוקה ולאחר מכן נמזג מעליו סירופ המתובל בדבש.
בישי – בצק מטוגן בתוספת סירופ דבש חם, שמכינים בדרך כלל לפורים.
יאחני נחוטי – מרק העשוי מבשר טלה, חומוס, תפוחי אדמה ושזיפים מיובשים המבושלים במרק על בסיס רסק עגבניות.
במשך עשרות שנים היה נושא שואת יהודי ההרים בשולי המחקר, במידה רבה עקב העדר חומר תיעודי וארכיוני.
מחקרים אחדים בלבד פורסמו במשך עשרות שנים.
דוגמה יוצאת דופן היא ספרו הקלסי של פרופ' מרדכי אלטשולר מהאוניברסיטה העברית בירושלים, "יהודי מזרח קווקז" (1990).
בספרו ובפרסומים אחרים כתב אלטשולר על שואת יהודי צפון קווקז, כולל הניסיונות הפסאודו-מחקריים של הנאצים להגדיר מיהו יהודי בהקשר שואת יהודי צפון קווקז.
ב-2016 פורסם בהוצאת יד ושם מחקר של ד"ר קיריל פפרמן, The Holocaust in the Crimea and the North Caucasus, שחלק ניכר ממנו מוקדש לשואה בצפון קווקז ובמיוחד לגורלם של היהודים ההרריים בתקופת השואה.
מחקרים נוספים בנושא נתמכו על ידי המכון הבין-לאומי לחקר השואה ביד ושם.
אחד מהם הוא מחקרו של האנתרופולוג ד"ר חן ברם על יחסי גומלין בין יהודי קווקז ועמי האזור בתקופת השואה.
בשנת 2003 הוקם הקונגרס העולמי של היהודים ההרריים.
גולבוהור דוידובה (1892-1983), כורם סובייטי
אודי אדם, אלוף לשעבר בצבא ההגנה לישראל וראש פיקוד הצפון לשעבר.
אסטריקס, די ג'יי ומפיק מוזיקת טראנס ישראלי
גבריל איליזרוב (1921-1992), רופא סובייטי
ליאור רפאלוב, שחקן כדורגל ישראלי
זויה סמנדוייבה (1929-2020), משוררת סובייטי וישראלי
גרמן זכרייב, איש עסקים, סגן נשיא הקונגרס היהודי הרוסי
יונו סמיונוב (1899-1961), סופר פרוזה, מחזאי ומנהל אמנותי בברית המועצות
אברם אבדלימוב (1929-2004), שחקן במה, זמר עם, במאי תיאטרון
רומן איזאייב (1940-2018), שחקן במה, במאי תיאטרון
מיכאיל דדשב (1936), סופר פרוזה
יהודי גלותי הוא מושג שמקורו באנטיתזה שהציגה הציונות ליהדות של הגלות, בעיקר באירופה במסגרת התפיסה של שלילת הגלות.
היהודי הגלותי מתואר כיהודי פסיבי, חלש, העוסק ב"עסקי אוויר" (ביידיש: "לופט גשעפט" (Luftgeschäft), כלומר עיסוקים שאין בהם עבודה ממשית או יושר, אלא תיווך או פנקסנות, כעריכת דין וניהול חשבונות, וסובל מנחת ידם של הגויים מבלי להגיב.
הציונות ביקשה ליצור אנטיתזה לדימוי זה ולבנות בארץ ישראל יהודי חדש: אקטיבי, חזק, העוסק בעבודת האדמה ומגן על עצמו מפני התקפות הגויים.
שימוש בביטוי זה מופיע בראשית ימי הציונות במאמרו של יוסף ויתקין, "כיבוש הקרקע וכיבוש העבודה" שפורסם בשנת 1908:
הצגת האנטיתזה שביסוד הביטוי מופיעה בתיאור שנתן המו"ל לספרו של ישראל זמיר, "אבי, יצחק בשביס-זינגר":
יהודי האִיגְבּוֹ (Igbo Jews) או בשמם האחר "אִיבּוֹ בני-ישראל", הם קהילה דתית בתוך הקבוצה האתנית של בני האיגבו שבניגריה, אשר חלק מחבריה פועלים על פי הדת היהודית לאחר שאימצו את היהדות לאחרונה, וחלקם טוענים כי אבותיהם היו יהודים אשר היגרו מארץ ישראל לפני אלף חמש מאות שנים למערב אפריקה.
בנוסף, ישנן עדויות היסטוריות ליהדותם של בני האיגבו, למשל תיעודו של אולאדה אקוויאנו מהמאה ה־18. כהן ממשיך ומפרט כי לאורך המאה ה־20, ואף לפני כן, החל תהליך נרחב של התנצרות בקרב האיגבו, בעקבות המפגש עם מיסיונרים והקולוניאליזם.
עם זאת, במהלך המאה ה-20 קרו שני תהליכים בולטים אשר הובילו לתחייה מחודשת של הזהות היהודית בקרב בני האיגבו: ראשית, הקמת מדינת ישראל, ולאחר מכן הקמת הרפובליקה הדמוקרטית בניגריה ב-1999. לאחר 1948, ובדגש על האירועים שקרו כתוצאה ממלחמת ששת הימים ב־1967, התחזקה תחושת שייכות יהודית בקרב בני האיגבו.
מחקרים מראים כי האירועים בישראל הובילו לתחושה הזדהות, והרצון של בני האיגבו לקבל עצמאות מניגריה גדל.
התוצאות הקשות ממלחמת ביאפרה הובילו לדעיכה בדרישות הבדלניות של בני האיגבו אך החזרה לדמוקרטיה בניגריה לקראת סוף המאה ה-20, אפשרה לקבוצות בדלניות חדשות לצמוח, וחלקן—בדגש על ארגון העמים הילידיים של ביאפרה (IPOB)—ניכסו לעצמן זהות המבוססת על שבטי ישראל ויהדות.
יהודי האיגבו אינם היחידים אשר טוענים לזיקה ליהדות ולהיותם צאצאים ליהודים במערב אפריקה.
קיימות קהילות נוספות באזור זה המנהלות פולחן ואורח חיים יהודי.
בין קהילות אלו ניתן למצוא את הקהילה היהודית ביורובאלאנד , יהודי בית ישראל מגאנה, וכן קבוצות המשלבות נצרות באמונתם כמו בני היהדות המשיחית הטוענים שהם יהודים לכל דבר אך מאמינים בישו ולכן לא מוכרים כיהודים על ידי רוב הזרמים ביהדות ובישראל.
מספר מקורות טוענים שנוכחות יהודית הייתה קיימת בניגריה עוד משנת 638 לפנה"ס.
ההשערה היא שיהודים גלו לאפריקה לאחר חורבן שני בתי המקדש בירושלים והקימו קהילות בכל רחבי אפריקה.
האוכלוסייה היהודית המשיכה להתפרש דרומה לאפריקה הדרומית לסהרה, ומערבה לרוחבה של צפון היבשת, ככל הנראה בעקבות הכיבושים הערביים.
אחת ההשערות היא, כי מקורם של יהודי האיגבו הוא מיהודים שנדדו אל האי ג'רבה שבתוניסיה לאחר חורבן בתי המקדש ומשם לשאר צפון אפריקה.
כיום קיימת ביקורת בתוך חברת האיגבו הלא-יהודית על יהודי האיגבו.
חוקרים מסוימים בני האיגבו טוענים שעל האיגבו להיות גאים במוצאם הניגרי המקומי ולא לייחס לעצמם מוצא זר מכיוון שמוצאם הוא משבטים שחיו בניגריה לפני כ-5000 שנה ולא מגולי ישראל ויהודה.
לדבריהם, הקשר הראשוני בין בני האיגבו לסיפורי המקרא ולעם ישראל נוצר עם הגעת המיסיון הנוצרי שהמיר את דת המקומיים לנצרות, וש"כיום רבים רוצים לטעון לקשר לעם ישראל בגלל שהתנ"ך הוא ב"אופנה".
בני האיגבו מייחסים את עצמם לשלושה מתוך שנים עשר שבטי ישראל והם: שבט גד, שבט זבולון, ושבט מנשה.
ההיסטוריה שבעל פה של בני השבט מדברת על לוחם אגדי בשם עֵרִי שהגיע מארץ ישראל.
יהודי איגבו מייחסים זאת לעיתים לערי, בנו של גד ונכדו של יעקב, כפי שכתוב בספר בראשית, פרק מ"ו, פסוק ט"ז.
חלק מהאיגבו טוענים שישנן משפחות בקרב יהודי האיגבו שהן צאצאים של משפחות הכהנים והלווים.
זיקה ליהדות - אמונות ומנהגים
המנהגים הדתיים של יהודי האיגבו כוללים:
ברית מילה שמונה ימים לאחר הולדתו של בן זכר.
שמירה על כשרות של מזון.
פרידה בין הגבר לאישה בעת נידה.
לדוגמה - ראש השנה, יום כיפור ועוד.
לאחרונה אימצו הקהילות היהודיות בניגריה גם חגים מאוחרים יותר שאינם מצוינים בתורה, ביניהם את חנוכה ופורים, חגים אשר מוסדו ביהדות רק לאחר ששבטי ישראל הוגלו.
כיום ישנם 26 בתי כנסת ברחבי ניגריה ויהודי האיגבו מונים בהערכה בין 3,000 ל-40,000 איש, מתוך כ-235 מיליון אזרחי המדינה.
ריכוזי היהודים הגדולים בניגריה נמצאים במרכז גיחון באבוג'ה, ובדרום המדינה - בעיקר בפורט הרקורט.
המנהיג המוביל את יהודי האיגבו הוא רבי הווארד גורין הקונסרבטיבי, בוגר הסמינר היהודי לתאולוגיה בשנת 1976.
ארגון העמים הילידיים של ביאפרה
ארגון העמים הילידיים של ביאפרה (IPOB), הוקם ב־2012 על-ידי נאמדי קאנו, כתנועה שביססה את מאבק ההיפרדות שלה על טיעונים דתיים-יהודיים ומקדמת את רעיון הקמת המדינה היהודית השנייה בביאפרה.
במאמרו, נועם כהן מגדיר את המאבק לעצמאות ביאפרה תחת קאנו כ"בדלנות גואלת" (redemptive separatism) מכיוון שהיא מבוססת לא רק על רצון גאופוליטי אלא נובעת, לטענת IPOB, מהבטחה אלוהית לשחרור פוליטי.
הבדלנות שלהם מבוססת על נרטיבים יהודיים והארגון משתמש בסיפורים מקראיים (יציאת ממצרים, סיפור דוד וגוליית) ובניכוס של סמלים וסיפורים הקשורים לציונות ולניצחונות מדינת ישראל במלחמות מאז הקמתה על מנת ש-IPOB יצדיקו את רעיון הקמת "מדינה יהודית בביאפרה".
כהן מראה כי ראיונות שביצע קאנו לתקשורת ישראלית הם חלק מאסטרטגיית ההכרה הבינלאומית.
במחקר מודגש כי אמנם השיח מספק מקור תקווה, קישור היסטורי וסולידריות בתנועה, אך חוסר הכרה מוסדית ביהדותם (לדוגמה מהרבנות או מדינת ישראל) והשימוש הגובר באלימות מצד חלקים בתנועה מגבילים את החזון של הארגון.
הקשר הראשון של יהדות ניגריה עם שאר העולם היהודי קיבל מעמד רשמי בין השנים 1995 ל-1997, לאחר שראש ממשלת ישראל, יצחק רבין שלח צוות חוקרים לניגריה בחיפוש אחר עשרת השבטים האבודים.
מדינת ישראל ובג"ץ לא הכירו בקהילת יהודי האיגבו כצאצאי השבטים האבודים, הרבנות לא הכירה בהם כיהודים, ועל כן לא-חל עליהם חוק השבות.
רבנים ומחנכים מארצות הברית ביקרו לעיתים את הקהילה וקהילות יהודיות רבות תומכות ביהדות ניגריה על ידי שליחת ספרים, מחשבים ומאמרים יהודיים.
יהודי האיגבו פועלים לחיזוק קשרים עם הקהילה היהודית בבוסטון ונהנים מתמיכתה בהם.
יהודי טוב הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת הקומדיה השחורה, שכתבו, הפיקו וביימו האחים ג'ואל ואית'ן כהן.
הסרט, משנת 2009, מספר את סיפורו של פיזיקאי יהודי בשם לארי גופניק, המחפש חיים יציבים בקרב משפחתו, קהילתו ומקום עבודתו, אך נוחל אכזבות בזו אחר זו.
לפני עלילתו העיקרית של הסרט מוקרן סיפור קצר, המתרחש בזמן ובמקום רחוקים מאלה של העלילה העיקרית.
הסיפור, ששפתו יידיש, מתרחש בשטייטל במאה ה-19. עגלון יהודי חוזר מאוחר לבקתה שבה הוא מתגורר, ומספר לאשתו שהתעכב עקב תקלה בעגלה, שתוקנה, למרבה המזל, בעזרתו של רבי גרושקוב.
"רבי גרושקוב?", שואלת האישה, "הוא הרי מת לפני שלוש שנים, ישבו עליו שבעה.
זה היה דיבוק שעזר לך".
רבי גרושקוב, שהוזמן להתארח, נכנס אל הבקתה.
האישה מציעה לו מרק, אך הוא מסרב בנימוק שאינו רעב.
האישה רואה בסירובו לאכול הוכחה נוספת לדבריה שהדמות אינו אלא דיבוק.
לאחר ויכוח עם בעלה, כדי להוכיח את צדקת טענתה היא נוטלת דוקרן ונועצת אותו בחזהו של רבי גרושקוב, ומכריזה היות שהדקירה לא גרמה לנזילת דם כלשהי, ברור שהאורח הוא דיבוק.
עם סיום דבריה הנחרצים, מתחיל כתם דם להתפשט סביב מקום הדקירה.