tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באולם הראשי סוגדים לשׂוֵ'אנְווּ10מזחי השפךרובע פנגדזה218.3שני מזחים שנבנו בשפך הנהר מלוחות גרניט ששימשו את הסחר הימי מתקופת סונג-יואן ועד המאה ה-20.11מזח שְׁה-חוּנפה עירונית שה-שה36.256,175.6מזח זה, ממוקם על החוף המערבי של חצי האי שְׁה-חוּ, 17 קילומטרים דרומית לעיר צ'ו'אנג'ואו.
הוא ניצל שוניות טבעיות בבנייתו.
על פי דיווחים היסטוריים, הוא נבנה לראשונה בתחילת המאה השמינית בתקופת שושלת טאנג.
רישומים היסטוריים מראים כי במהלך שלטונו של הקיסר יְוֵּ'אן-יוּאוּ (1086–1094) משושלת סונג הצפונית, בנה פקיד ממשלתי בשם פֿוּ גִ'ין מזח המעניק גישה בין קו החוף לשונית.12פגודת לְיוֹשֶׁנְגנפה עירונית שה-שה23.7פגודת ליושנג ממוקמת על גבעה בקצה הצפוני של חצי האי שְׁה-חוּ, במרכז מפרץ צ'ו'אנג'ואו.
זוהי פגודת גרניט בגובה 36 מטרים המעוצבת כחיקוי לביתן עץ מתומן בן חמש קומות.
היא נבנתה לראשונה בין 1111 ל-1118 בעזרת כספים שגויסו על ידי זוג נזירים.
פגודת האבן הניצבת כיום נבנתה מחדש בשנים 1336–1339 על ידי סוחר ימי מקומי.
חצי האי שְׁה-חוּ נמצא במרחק של כ-17 קילומטרים מהעיר העתיקה של צ'ו'אנג'ואו, במרכז מפרץ צ'ו'אנג'ואו ולכן הפגודה הייתה נקודת ציון חשובה לכל ספינת סוחר שנכנסה למפרץ צ'ו'אנג'ואו.13פגודת וָאנְשׁוֹאוּנפה עירונית שה-שה163.620,808.7פגודת ואנשו שוכנת על גבעה, 20 קילומטרים דרומית מזרחית לעיר צ'ו'אנג'ואו.
זוהי פגודת גרניט המעוצבת כחיקוי לביתן מתומן מעץ בן חמש קומות.
גובהה 22 מטרים ושטחה 325 מטרים רבועים.
היא נבנה על ידי נזיר בתקופת שלטונו של הקיסר שָׁאושִׂינְג משושלת סונג הדרומית כאשר הסחר הימי של צ'ו'אנג'ואו הגיע לשיאו.
הגבעה מתנשאת לגובה של 210 מטרים מעל פני הים, היא הנקודה הגבוהה ביותר באזור מפרץ צ'ו'אנג'ואו.
ככזה, הגבעה היא מיקום אסטרטגי לשליטה במפרץ.14גשר אָנְפִּינְגנפה עירונית נאנ'אן1,398.63,429.4בניית הגשר החלה בשנת 1128 והסתיימה בשנת 1152; זה היה מאמץ שיתופי בין נזירים, סוחרים, פקידי ממשל ומקומיים.
אורך הגשר 2,255 מטרים ממזרח למערב (גשר הקורות הארוך הקיים ביותר בסין) ורוחבו בין 2.9 ל-4 מטרים.15פסל מני במקדש צָאו'אָןנפה עירונית ג'ינג'יאנג26.8763.2מקדש צָאו'אָן, הממוקם למרגלות גבעה, כ-15 קילומטרים דרומית לעיר צ'ו'אנג'ואו, הוא מקדש למניכאיזם המתוארך לתקופת סונג-יואן.
במקדש פסל אבן של מַני , מייסד המניכאיזם, שגולף בשנת 1339, והוא הפסל היחיד בעולם של מני.
מקדש צָאו'אָן נבנה במהלך המאות ה-10 וה-11 בתקופת שושלת סונג המוקדמת.
הוא נקרא כך שכן הוא היה במקור צריף קש (צָאו'אָן פירושו בסינית "צריף קש").
בשנת 1339 נבנה מחדש באבן.16גשר לְווֹיָאנְגרובע לוואג'יאנג1902.85,682.9גשר לְווֹיָאנְג ממוקם בשפך הנהר לְווֹיָאנְג, כ-10 קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר צ'ו'אנג'ואו.
הגשר היה קישור תחבורתי חיוני בין צ'ו'אנג'ואו לצפון פוג'יין ואזורי הפנים.
הבנייה החלה בשנת 1053 והסתיימה בשנת 1059. כיוונו של הגשר מצפון-מזרח לדרום-מערב, אורכו כ-731 מטר ורוחבו כ-4.5 מטרים.
הוא בנוי מ-47 קשתות והוא חולף על אי טבעי קטן באמצע הנהר.
קורות האבן של הגשר הן לוחות גרניט בגודל ניכר.
משני צידי הגשר ישנם שבעה מגדלי אבן בצורות שונות משושלת סונג, כמו גם ארבעה פסלי אבן של מצביאים.
על האי ניצבים הביתן המרכזי וביתן האסטלה.
בשני קצות הגשר יש מקדשים.17קברים אסלאמייםרובע פנגדזה47.2192.2הקברים האסלאמיים ממוקמים למרגלותיו הדרומיים של הר לינגשאן, שני קילומטרים מהשער המזרחי של העיר צ'ו'אנג'ואו.
הם האמינו שהם מקומות המנוחה האחרונים של שני מוסלמים שהגיעו לצ'ו'אנג'ואו במאה השביעית.
שיפוצים גדולים בוצעו בקברים בשנת 1322. הקברים בנויים בצלע ההר הפונה דרומה.
הפריסה העיקרית היא מסדרון בצורת חצי ירח המקיף את שני קברי האבן.
קברי האבן נמצאים במרכז האתר, האופייניים לעיצוב הקברים המוסלמים בצ'ו'אנג'ואו.18פסל לאו דזהרובע פנגדזה81.11,786.4פסל לאו דזה ממוקם למרגלותיו הדרומיים של הר צ'ינגיואן, שלושה קילומטרים צפונית לעיר צ'ו'אנג'ואו.
הפסל משקיף על העיר והנמל של צ'ו'אנג'ואו מדרום.
הפסל נבנה בתקופת שושלת סונג ומגולף מתוך סלע מסיבי, גובהו 5.63 מטרים, רוחבו 8.01 מטר ועוביו 6.85 מטר.
כתובות אבן אלה הן ארכיון היסטורי המספק תיעוד אותנטי של מידע היסטורי כמו מחזורי הפעולה של הסחר הימי בשושלת סונג, שהיו קשורים קשר הדוק עם המונסונים.
בהר גְ'יוֹזְ'ה נותרו 78 כתובות אבן משושלת סונג ואילך.
הכתובת המוקדמת ביותר היא משנת 1174 והאחרונה משנת 1266.20אתר הכבשנים של צְה-דְזָאונפה עירונית ג'ינג'יאנג68.7682.3הכבשנים של צְה-דְזָאו ממוקמים בכפר צְה-דְזָאו, 16 קילומטרים דרומית מערבית לעיר צ'ו'אנג'ואו.
האזור עשיר בחרסית המתאימה לייצור חרסינה.
אתרי הכבשן מהווים את הקבוצה הגדולה ביותר של אתרי הכבשן בפאתי העיר.
חפירות ארכאולוגיות חשפו 26 אתרי כבשן המתוארכים לתקופות היסטוריות שונות, מסונג הדרומי ועד לשושלת צ'ינג.
רוב כלי החרסינה שנחשפו מהכבשנים של צְה-דְזָאו היו עשירים בצבע סלאדון או זיגוג שחור-חום.
כלי החרסינה עוצבו ברובם לפריטים יומיומיים, כגון סירים דקורטיביים, צנצנות, בקבוקים וכו'.21אתר הכבשנים של דֶחְווָה (הכבשנים של וֵיילִין-נֵייבָּאן)נפת דֶחְווָה577.43,320.8המוצרים מתקופת סונג-יואן של הכבשנים של דֶחְווָה, כ-70 קילומטרים צפונית-מערבית לעיר צ'ו'אנג'ואו, היו בעיקר חרסינה לבנה-ירוקה וחרסינה לבנה.
כלי החרסינה עוצבו בעיקר בצורת כלים יומיים, כגון קערות, צלחות, כיורים, וקומקומים.
במהלך תהליך הייצור, היה פופולרי לגלף, לחרוט או להשתמש בטכניקות חותמת כדי לקשט את הפריטים.
בחפירות באתר וֵיילִין-נֵייבָּאן התגלו שבעה כבשנים סדנאות ייצור ושברים.אתר הכבשנים של דֶחְווָה (הכבשנים של צ'וּ'דוֹאוּגונְג)נפת דֶחְווָה48.9520.7המוצרים מתקופת סונג-יואן של הכבשנים של דֶחְווָה, כ-70 קילומטרים צפונית-מערבית לעיר צ'ו'אנג'ואו, היו בעיקר חרסינה לבנה-ירוקה וחרסינה לבנה.
בחפירות באתר צ'וּ'דוֹאוּגונְג התגלה כבשן גדול ובו 17 תאים מהסוג המכונה "כבשן הדרקון".22אתר ייצור הברזל שְׂיָאצָאופּוּ בכפר צִ'ינְגְיָאנְגנפת אנשי899.89,778.9האתר שוכן באזור הר דאיון, כ-70 קילומטרים צפונית-מערבית לעיר צ'ו'אנג'ואו, והיה אחד ממפעלי הברזל שהקים הממשל בשושלת סונג.
הוא כולל אתר התכה, קבוצה של בורות כרייה עתיקים לרוחב המכרה, אתר בית משפחת יו שהפיקה את הברזל, קטע של שביל עתיק והגבעות שסיפקו עצים כדלק להתכה.
הר צ'ינג יואן (清源山) – הגבעה הגבוהה ביותר בגבולות העיר, שממנה נשקף נוף של האגם המערבי.
פארק האגם המזרחי (东湖) – ממוקם במרכז העיר.
בפארק יש גן חיות קטן.
פארק האגם המערבי (西湖 公园) – גוף המים המתוקים הגדול ביותר בתחומי העיר.
רחוב המלומדים (状元 街) – רחוב באורך של כ-500 מטרים, שדרת חנויות בעיקר בתיירות ומלאכת יד.
כיכר פנגדזה – ממוקמת במרכז העיר ומשמשת מקום להופעות ואירועים.
דאפינגשאן – הגבעה השנייה בגובהה בתוך גבולות העיר, בפסגתה פסל פרש ענק של קוקסינגה.
המוזיאון הימי – כולל שרידים מעברה של צ'ו'אנג'ואו, ובהם מיצגים גדולים על ספינות מתקופת סונג ומצבות מתקופת יואן.
תערוכה חשובה במיוחד היא "ספינת צ'ו'אנג'ואו", ג'ונקה המותאמת להפלגה בים שטבעה זמן מה לאחר 1272, ושוחזרה בשנים 1973–74.
בנייני מרפסות (骑楼) – במרכז העיר העתיקה, בניינים בסגנון אדריכלות סינית דרומית מתקופת הרפובליקה.
צ'דומיר באוור (בלועזית: Cedomir Bauer; נולד ב-1900 - ?) וברנקו באוור (בלועזית: Branko Bauer ; נולד ב-1921) הם אב ובנו שהוכרו כחסידי אומות העולם על הצלת אישה יהודיה בשואה.
באוור היה אלמן קרואטי שהתגורר עם בנו ברנקו בזאגרב והתפרנס מהשכרת דירות.
באביב 1943, באוור הסתיר אישה יהודיה בשם לירקה מיקץ' שחיפשה מקום מסתור מפני הגרמנים.
לרקה הייתה נשואה לקרואטי קתולי, אך התגרשה ממנו ב-1938, ועברה מעיירה לעיירה בחיפוש אחר מקום מקלט בבתים קרואטים, עד שלבסוף היא שכרה חדר אצל באוור.
תחילה, באוור לא ידע כי היא יהודייה, אך לאחר שהמשטרה הגיעה אליו כדי לחפש יהודים, היא גילתה לו שהיא יהודייה, ולמרות הסכנה הכרוכה בהסתרתה, הוא המשיך לתת לה לגור אצלו.
בני המשפחה ידעו על כך ועזרו להסתיר אותה.
הבן ברנקו, תכנן תוכנית בריחה עבורה.
בסתיו 1944 בעקבות הלשנה הגיעה המשטרה לביתו של באוור כדי לעצור אותה.
באוור התקשר למפקד המשטרה, שאותו הכיר מתקופת הלימודים בבית הספר, ושכנע אותו שהחשדות חסרות שחר ולירקה שוחררה.
בסיום המלחמה לירקה מיקץ' היגרה לאנגליה.
לימים הפך ברנקו באוור לבמאי קולנוע ידוע בקרואטיה.
צ'דומיר באוור ובנו ברנקו הוכרו על ידי יד ושם כחסידי אומות העולם בינואר 1993, ושמותיהם נחקקו בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
צ'ד כא רע אססי (המכונה ביוונית עתיקה טנצ'רס; נפטר בערך ב-2375 לפנה"ס) היה השליט השמיני והלפני אחרון של השושלת החמישית, בסוף המאה ה-25 עד אמצע המאה ה-24 לפנה"ס, בתקופת הממלכה הקדומה של מצרים העתיקה.
צ'ד כא רע ירש את מנכאו ח'ר קאיו וירש אותו אוּנַס.
יחסיו המשפחתיים לשני השליטים הללו נותרו לא ברורים, אם כי לעיתים קרובות משערים שאונס היה בנו של צ'ד כא רע, בשל המעבר השלטוני החלק בין השניים.
צ'ד כא רע נהנה כנראה משלטון של יותר מ-40 שנה, אשר בישר תקופה חדשה בהיסטוריה של הממלכה הקדומה.
בדומה לקודמו בשלטון, גם צ'ד כא רע לא בנה מקדש לאל השמש רע ובכך שברו השניים את המסורת מאז תקופת אוסר כאף, מה שמשקף אולי את עלייתו של אוסיריס בפנתיאון המצרי.
באופן משמעותי יותר, צ'ד כא רע ביצע רפורמות מקיפות בממשל המדינה המצרית, הראשונה שבוצעה מאז הקמת המערכת ההיררכית של תארים.
הוא גם ארגן מחדש את פולחני הקבורה של אבותיו הקבורים בנקרופוליס של אבו סיר ושידרג את הכהונה המקבילה.
צ'ד כא רע הנהיג משלחות לחצי האי סיני כדי להביא למצרים נחושת וטורקיז, לנוביה עבור הזהב והדיוריט שלה ולארץ פונת עבור הקטורת שלה.
משלחת אחת כזו הייתה מה שיכול להיות המקרה המתועד המוקדם ביותר של חיזוי אורקולרי שבוצע כדי להבטיח את הצלחת המשלחת.
המילה "נוב", שפירושה זהב, לציון נוביה מתועדת לראשונה בתקופת שלטונו של צ'ד כא רע.
תחת שלטונו, מצרים גם ניהלה קשרי מסחר מתמשכים עם חופי הלבנט וערכה פשיטות ענישה בכנען.
בפרט, אחד התיאורים המוקדמים ביותר של סצנת קרב או מצור נמצא בקברו של אחד מנתיניו של צ'ד כא רע.
חוקרים מאמינים כי צ'ד כא רע נקבר בפירמידה בסקארה בשם "צ'ד כא רע הוא מושלם" (Nefer Djedkare), שנחרבה עקב גניבת אבן מהמעטפת החיצונית שלה במהלך העת העתיקה.
כאשר נחפר בשנות הארבעים של המאה העשרים, הכיל חדר הקבורה שרידי שלד חנוטים שנחשבו כשייכים לצ'ד כא רע.
בדיקות של המומיה גילו שהאדם מת בשנות החמישים לחייו.
רמז לזהות השרידים הגיע מהשוואות שלד וסוג דם לאלו של שתי נקבות שנחשבו כבנותיו של צ'ד כא רע שנקברו בבית הקברות הדרומי הסמוך לאבו סיר.
תיארוך פחמן ברדיו שבוצע על ההשפעות של שלושת הפרטים חשף טווח נפוץ של 2886–2507 לפני הספירה, מבוגר בכ-160–390 שנים מהכרונולוגיה המקובלת של השושלת החמישית.
לאחר מותו, היה צ'ד כא רע מושא לפולחן שנמשך לפחות עד סוף תקופת הממלכה הקדומה.
נראה היה שהוא זכה להערכה רבה במיוחד במהלך אמצע השושלת השישית, ששליטיה העניקו מנחות עשירות לפולחן שלו.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על המשך קיומו של פולחן קבורה זה לאורך תקופת הממלכה החדשה המאוחרת הרבה יותר (בערך 1550–1077 לפני הספירה).
צ'ד כא רע נזכר גם על ידי המצרים הקדמונים כשליט הוזיר פתחוטפ , המחבר לכאורה של "הוראת פתחוטפ", אחת הפיסות המוקדמות ביותר של ספרות חוכמה פילוסופית.
הרפורמות שיישמו על ידי צ'ד כא רע מוערכות באופן שלילי באגיפטולוגיה המודרנית, שכן מדיניות הביזור שלו יצרה מערכת פיאודלית וירטואלית שהעבירה כוח רב למושלים הבכירים והמחוזיים.
מספר אגיפטולוגים כמו נגיב קנוואטי טוענים שרפורמות אלו תרמו רבות להתמוטטות המדינה המצרית וכניסה לתקופת הביניים הראשונה, כ-200 שנה מאוחר יותר.
מסקנות אלו נדחו על ידי ניגל סטרודוויק (Nigel Strudwick), שאמר כי למרות הרפורמות של צ'ד כא רע, פקידים מצריים עתיקים מעולם לא צברו מספיק כוח כדי להתחרות בזה של השליט.
קריירה מוקדמת והצלחה בדרום קוריאה
צ'ה נולדה בגוואנגג'ו, מחוז גיונגי, בשנת 1926. תפקידה הראשון במשחק היה בסרט "שבועה חדשה" ב־1947. היא התפרסמה בשנה שלאחר מכן לאחר שכיכבה בסרט "שמש הלילה", ועד מהרה נודעה כאחת משלוש השחקניות המובילות בימים אלו של הקולנוע הקוריאני, לצד השחקניות קים ג'י-מי ואום איינג-ראן.
ב־1954 נישאה לבמאי שִׁין סַאנְג-אוֹק, והשניים ייסדו את חברת Shin Film.
צ'ה שיחקה בכ-130 סרטים ונחשבה לאחת הכוכבות הגדולות ביותר של הקולנוע הדרום קוריאני בשנות ה-60 וה-70. היא כיכבה ברבים מסרטיה האיקוניים של שין, כולל "פרח בגיהנום" משנת 1958 ו"אורחת הבית ואמי" משנת 1961.
לאחר שאובחנה עם בעיות פוריות, אימצו צ'ה ושין שני ילדים, ג'ונג-קיון ומיונג-קים.
בשנת 1976, צ'ה התגרשה משין, אחרי שראתה בחדשות כי התגלה ששין היה אב לשני ילדים עם השחקנית הצעירה או סו-מי.
הקריירה של צ'ה החלה לדעוך לאחר גירושיה, והיא נסעה להונג קונג בשנת 1978 כדי להיפגש עם אדם שהתחזה לאיש עסקים והציע להקים איתה חברת סרטים חדשה.
בהונג קונג, צ'ה נחטפה ונלקחה לצפון קוריאה בהוראת קים ג'ונג-איל.
זמן קצר לאחר מכן נחטף גם שין בזמן שחיפש את צ'ה.
ממשלת קוריאה הצפונית טענה כי השניים הגיעו לארצם מרצונם החופשי.
בתחילה זכה שין לתנאי מחיה נוחים, ואולם משניסה להימלט, נכלא בבית סוהר.
בקוריאה הצפונית נישאו השניים בשנית, בהמלצתו של קים.
קים הכריח את השניים ליצור סרטים משותפים, כולל הסרט "מלח" משנת 1985, עליו זכתה צ'ה בפרס השחקנית הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי ה-14 במוסקבה.
צ'ה אמרה מאוחר יותר שהזוג הצליח לעשות "סרטים בעלי ערכים אמנותיים, במקום סתם סרטי תעמולה המשבחים את המשטר", אך עם זאת, הוסיפה שלא יכלה לסלוח לקים על חטיפתה.
בזמן שהייתה בקוריאה הצפונית, צ'וי התנצרה לקתוליות.
הזוג הצליח להימלט בשנת 1986 בעת שנסעו לפסטיבל סרטים בווינה, שם נמלטו לשגרירות ארצות הברית וביקשו מקלט מדיני.
לדברי סוכן ה-CIA לשעבר מייקל לי, צ'ה ושין הפכו לאזרחים אמריקאים בשנת 1989 (שלוש שנים לאחר בריחתם) ואימצו את השמות תרזה שין וסיימון שין בהתאמה.
הם גרו ברסטון, וירג'יניה, לאחר מכן בבוורלי הילס, קליפורניה, לפני שחזרו לקוריה הדרומית ב־1999.
צ'ה נפטרה ב-16 באפריל 2018, בגיל 91 בבית חולים, שם הייתה אמורה לעבור דיאליזה כלייתית באותו אחר הצהריים.
מותה גרם לאבל נרחב ברחבי דרום קוריאה.
בשנת 2015, מפיק הסרטים והתסריטאי פול פישר פרסם ביוגרפיה בשפה האנגלית על חייהם של צ'ה ושין תחת הכותרת "הפקה של קים ג'ונג איל: סיפורו האמיתי יוצא הדופן של יוצר סרטים חטוף".
בינואר 2016, בפסטיבל סאנדנס 2016, בתחרות הסרטים הדוקומנטריים העולמית, הוצג סרט דוקומנטרי על החוויה הקשה של קוריאה הצפונית, תחת הכותרת "האוהבים והרודן", בבימויים של רוברט קנאן ורוס אדם.
צ'ואיצ'י נגומו (יפנית: 南雲 忠一; 25 במרץ 1887 – 6 ביולי 1944) היה אדמירל בצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה ומפקד פלגת נושאות המטוסים קידו בוטאי של הצי האווירי הראשון.
התאבד במהלך הקרב על סאיפאן.
נגומו נולד בעיר יונזאווה, מחוז יאמאגטה שבצפון יפן ב-1887. הוא סיים את לימודיו באקדמיה הימית הקיסרית במחזור ה-36 ב-1908, וסיים במקום השמיני בכיתתו מתוך 191 צוערים.
כימאי, שירת נגומו על הסיירות "סויה", "נישין" ו"ניאיטקה." ולאחר שקיבל דרגת קצונה שירת כסגן משנה על הסיירת "אסאמה".
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר לטורפדו ולתותחנות ימית, קיבל נגומו את דרגת לוטננט מדרג זוטר ושירת על אוניית המערכה "אקי", ולאחריה על המשחתת "האצויוקי".
ב-1914, קיבל נגומו דרגת סגן והצבה באוניית המערכה קירישימה, ולאחריה על המשחתת "סוגי".
את התפקיד הפיקודי הראשון שלו קיבל נגומו ב-15 בדצמבר 1917, על המשחתת "קיסראגי".
במכללת הלוחמה הימית התמחה נגומו בירי טורפדו ובטקטיקת משחתות, ובתום לימודיו ב-1920 קודם לדרגת רב-סרן.
לאחר תקופה קצרה בה פיקד על המשחתת "מומי", עבר נגומו לתפקיד חוף במטה הכללי של הצי הקיסרי היפני, ואת דרגת אלוף-משנה קיבל ב-1924. בשנים 1925–1926 ליווה נגומו משלחת יפנית לאירופה ולארצות הברית שמטרתה הייתה ללמוד את האסטרטגיה, הטקטיקה והלוגיסטיקה של לוחמה ימית.
עם שובו ליפן ב-1927 שימש נגומו מורה באקדמיה הימית.
בנובמבר 1929 קודם לדרגת קפטן וקיבל את הפיקוד על הסיירת הקלה "נאקה".
בין השנים 1930–1931 פיקד על דיוויזיית המשחתות ה-11, לאחר מכן ביצע כמה תפקידים מנהליים, וב-1933 קיבל את הפיקוד על הסיירת הכבדה "טקאו".
שנה לאחר מכן פיקד נגומו על אוניית המערכה "ימשירו", וב-1 בנובמבר 1935 קיבל נגומו את דרגת אדמירל-משנה.
כאדמירל-משנה פיקד נגומו על דיוויזיית הסיירות השמינית, שפעלה באזור הים הצהוב.
לאחר מכן עבר לפקד על בית הספר למקצועות הטורפדו (1938-1937), ועל דיוויזיית הסיירות השלישית (1939-1938).
נגומו קיבל קידום לדרגת תת-אדמירל ב-15 בנובמבר 1939, ובין נובמבר 1940 לאפריל 1941 היה מפקד המכללה ללוחמה ימית.
ב-10 באפריל 1941 מונה נגומו למפקד הצי האווירי הראשון, צי נושאות המטוסים של הצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה.
גם באותה עת וגם כיום הטילו היסטוריונים ספק בהתאמתו של נגומו לתפקיד, בעיקר בשל חוסר ניסיונו בתעופה ימית.
אדמירל נישיזו צוקהארה טען ש"נגומו היה קצין מהדור הישן, מומחה לטורפדו ולתמרונים ימיים...
לא היה לו כל מושג לגבי יכולות ופוטנציאל התעופה הימית."
למרות חוסר הניסיון שלו, היה נגומו מהתומכים הנלהבים בשילוב תעופה ימית וכלי שיט, אך היה גם ממתנגדי תוכניתו של איסורוקו יממוטו לתקוף את ארצות הברית.
נגומו פיקד על הצי האווירי הראשון במהלך המתקפה על פרל הארבור, אך לאחריה ספג ביקורת על כישלונו לשגר גל תקיפה שלישי, שעשוי היה להשמיד את בסיס הצוללות ואת מכלי הדלק ואת המתקנים הצבאיים, וכך להותיר את בסיס הצי האמריקאי החשוב ביותר באוקיינוס השקט חסר תועלת.
נגומו השתתף אף בקרבות המוקדמים של 1942, בהם הפצצת דרווין, ובפשיטה באוקיינוס ההודי הצליח לטבֵּע נושאת מטוסים אחת, שתי סיירות ושתי משחתות, ואילץ את הבריטים לסגת למזרח אפריקה.
עד סוף מסעו באוקיינוס ההודי, הצליח ציו של נגומו לטבע חמש אוניות מערכה, נושאת מטוסים אחת, שתי סיירות, שבע משחתות ועשרות כלי שיט אחרים.
בנוסף, הפילו כוחותיו מאות ממטוסי בעלות הברית, החריבו נמלים של בעלות הברית והאטו את פעולותיהן, כל אלה במחיר חייהם של כמה עשרות טייסים.
בקרב מידוויי הוכתם מאזנו של נגומו.
פלגת קידו בוטאי שבפיקודו איבדה ארבע נושאות מטוסים במה שהפך להיות נקודת המפנה של המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט, ולאובדן הכלים וחיי צוותי האוויר בקרב נודעה השפעה רבה על פעולות מאוחרות יותר של הצי היפני.
לאחר הקרב, מונה נגומו למפקד הצי השלישי, ופיקד על נושאות המטוסים שלו במהלך קרב גוודלקנל.
במהלך הקרב היו פקודותיו לא-החלטיות, והביאו לאבדות רבות נוספות, אותן לא יכול היה הצי לסבול.
ב-11 בנובמבר 1942 נקרא נגומו חזרה ליפן שם קיבל את הפיקוד על הבסיס הימי בססבו.
לאחר כמעט שנה עבר לפקד על הבסיס הימי בקורה.
בין אוקטובר 1943 לפברואר 1944 פיקד נגומו על הצי הראשון, שבאותה עת עסק בעיקר בהכשרה ואימון.
בשל מצבה המדרדר של יפן במלחמה שוב ניתן לנגומו פיקוד קרבי.
ב-4 במרץ 1944 הוא נשלח לאיי מריאנה כמפקד הצי האווירי ה-14 וכמפקד צי מרכז האוקיינוס השקט.
הקרב על סאיפאן החל ב-15 ביוני 1944. תוך מספר ימים נחל הצי היפני הקיסרי תבוסה מידי הצי החמישי האמריקאי בקרב ים הפיליפינים, בו איבדו היפנים כ-600 מטוסים.
על נגומו ועמיתו מהצבא, גנרל יושיצוגו סאיטו, הוטלה משימת ההגנה על האי סאיפאן מפני הפלישה האמריקאית.
ב-6 ביולי, במהלך אחד השלבים האחרונים בקרב על סאיפאן, התאבד נגומו; לא בשיטת הספוקו המסורתית, אלא על ידי ירי באקדח לרקה.
גופתו נמצאה מאוחר יותר על ידי נחתים אמריקאים במערה בה בילה את ימיו האחרונים כמפקד מגיני סאיפאן.
לאחר מותו קיבל נגומו דרגת אדמירל.
צ'וביטס , הוא כותר אנימה ומאנגה הנוצר על ידי קבוצת האנימציה היפנית קלאמפ (CLAMP).
המאנגה רצה בין השנים 2001 ל-2002 עם שמונה גליונות, האנימה רצה בין אפריל לספטמבר 2002 עם 26 פרקים.
הסדרה מוגדרת סאיינן (seinen) ואצ'י ולכן תתאים לצפייה לשכבות הנוער והמבוגרים, הסדרה גם מתרחשת באותו יקום של האנימה אנג'ליק לייר (Angelic Layer).
הסדרה מעלה שאלות פילוסופיות לגבי מהות יחסי אנוש עם מכונה ומקום המכונה בחיי האדם.
העלילה סובבת אחר נער כפרי וביישן בשם הידאקי מוטוסוואה, המגיע לטוקיו למטרות לימודים עקב דחייתו מלהתקבל לאוניברסיטה.
הידאקי, שגדל בכפר ואינו בקיא בהתנהגות העירונית, מנסה להשתלב בדירתו החדשה עם השכן שגם לומד איתו ובעלת הבית היפהפייה.
הידאקי מגלה בקרוב מאוד שהרבה אנשים בטוקיו משתמשים במעין עוזרים אישיים הנקראה פרסוקונים- אנדרואידים עם יכולות מתקדמות ביותר.
הידאקי מתלהב מהפרסיקונים (גם מכיוון שרק שמע עליהם ואף פעם לא ראה בעיניו אחד) ומחליט להשיג אחד אך מגלה כי אין ברשותו לממן לעצמו אחד.
ערב אחד בעודו חוזר לדירתו, הידאקי מוצא פרסוקון נשי בשם צ'י, מושבתת וזרוקה בפינת אשפה ליד דירתו, והוא מחליט לקחת אותה לביתו ולהפעילה.
במשך העלילה הידאקי מגלה שצ'י היא פרסוקון השונה מכל הפרסוקונים.
העלילה סובבת מערכת היחסים בינו לבין צ'י ובין חבריהם ועל מהות המכונה כתחליף לבן זוג אנושי.
בעולם של צ'וביטס (יפן בתקופה מסוימת בעתיד) כמעט לכול אדם יש פרסוקון, והמון אנשים מחליפים שותפים, חברים ואף בני זוג אנושיים בפרסוקונים מהסיבה הפשוטה שהתכנות של הפרסוקון הוא לאהוב ולכבד את האדון שלו והפרסוקון יעשה זאת לא משנה איזה אדם הבעלים שלו, שפל או אציל, טוב או רע.
בנוסף למערכת היחסים של הידאקי וצ'י הסדרה גם עוקבת אחרי יחסים בין דמויות אנושיות אחרות המושפעות מיחסי האדם-פרסוקון השכיחים בחברה.
הסדרה מבקרת בצורה די משמעותית על מקום המכונה והמחשב בחיי האדם ומראה מה יכול לקרות בנפש ובחברה האנושית כאשר מכונה תגיע בסופו של דבר לרמה פסודו-אנושית שבא מכונה יכולה להחליף בן אדם הן בעבודה והן בפנאי.
הידאקי מוטוסוואה - הידאקי הוא נער בין 18 המנסה להתקבל לאוניברסיטה ולהתחיל את החיים שלו בטוקיו, במהרה מוצא שהכסף אוזל לו אז הוא מוצא עבודה במסעדה.
ערב אחד בעודו חוזר מקניות נתקל הידאקי בפרסוקום זרוק בשם צ'י, הוא החליט לקחת אותה לביתו כי יודע שלא יוכל לממן פרסוקום חדש.
רוב העלילה אחרי כן סובבת אחר הידאקי המנסה ללמד את צ'י על העולם הסובב אותה, ללמד אותה לדבר ואחרי כן חלק מאוד חשוב מהעלילה היא מערכת היחסים בין הידאקי לצ'י.
הירומו שינבו - השכן של הידאקי ובמהרה הופך לחברו הטוב ביותר, הירומו גם לומד איתו באותה כיתה בבית הספר.
גם להירומו יש פרסוקום קטן בשם סומומו, ובניגוד להידאקי גם בעל ניסיון עם פרסיקומים לכן גם מייעץ לעיתים להידאקי בקשר לצ'י וכל הדברים החדשים להידאקי בעיר.
צ'יטוסה היביאה - בעלת הבית הנחמדה של הידאקי, היא עוזרת להתאקלם יותר טוב, לעיתים גם מביאה לצ'י בגדים ועוזרת לצ'י בכל מיני מטלות כשהידאקי נמצא בלימודים או בעבודה.
לצ'יטוסה עבר אפל בכל הנוגע לצ'י אף על פי שהיא מחבבת אותה.
זה היה בעלה מנוח שבנה את צ'י ואת פרייה.
צ'י - פרסוקום מתקדם ביותר (צ'וביט), הנזרקה על ידי בעליה הקודמים ונמצאה על ידי הידאקי קרוב לביתו, צ'י איבדה את כל הזיכרונות שלה מחייה הקודמים וגם את יכולתה לבצע אפילו את הדברים הפשוטים ביותר.
ישנה תאוריה הגורסת כי הדיסק שנפל בעת שהידאקי הרים את צ'י מערימת האשפה עליה ישבה הכיל את הזכרונות של צ'י.
צ'י ביחד עם אחותה פרייה נוצרו על ידי בעלה של צ'יטוסה כי לא יכולו להביא ילדים לעולם.
אך אחרי זמן מה פרייה החלה להתאהב בבעלה של צ'יטוסה.
כאשר נפטר הכאב של פרייה היה כל כך גדול עם שצ'יטוסה הייתה חייבת לכבות אותה ולמחוק את זיכרונותיה.
בסוף הסדרה נתגלה להידאקי שפרייה בעצם נשמרה בתוך צ'י.
צ'וּבּוּרחינג'י (בגאורגית: ჭუბურხინჯი; באבחזית: Ҷубурхьынџь או Хьацҳа) שעד לשנת 1957 נקראה צַלַמוּחי (წალამუხი) הוא כפר במחוז גאלי שברפובליקה הבדלנית אבחזיה, המאוכלס אתנית בגאורגים (מגרלים).
מקור שם הכפר הוא ממגרלית ומשמעותו "גשר הערמונים", "צ'ובורי" ("ჭუბური") פירושו ערמונים ו"חינג'י" ("ხინჯი") פירושו גשר.
הכפר הוא מקום מפגשם של ארבעה צדדים לסכסוך הגאורגי-אבחזי: גאורגי, אבחזי, כוח שמירת השלום הרוסי ו-UNOMIG.
פגישות אלה מכונות באופן לא פורמלי בשם "אסיפות צ'ובורחינג'י".
פגישות אלה הושעו בידי האבחזים מנובמבר 2006.
רפובליקת צ'וּבָשְׁיָה היא רפובליקה בפדרציה הרוסית.
היא נמצאת בחלקו המזרחי של המישור המזרח אירופאי ברוסיה, בגדה המזרחית של הוולגה.
הרפובליקה היא ביתו של העם הצ'ובשי.
הרפובליקה הוקמה ב-24 ביוני 1920 כאזור אוטונומי וקיבלה סטטוס של רפובליקה אוטונומית באפריל 1925.
נכון לינואר 2024 ברפובליקה התגוררו 1,167,061 תושבים.
באזור צ'ובשיה נמצאו לראשונה שרידים של תרבות אבאשבו.
אבות הצ'ובשים היו בולגרים שהגיעו אל הוולגה וסוארים שהגיעו לאזור במהלך המאה ה-8 מצפון הקווקז.
העם הצ'ובשי נוצר על בסיס חלק מהאוכלוסייה של מדינת בולגריה של הוולגה שלא קיבל את האסלאם בשנת 922. במהלך פלישת המונגולים במאה ה-13 היו באזור קרבות קשים ובסופו של דבר סופח השטח לאורדת הזהב.
קיימת הערכה שבמהלך המלחמות בשנים 1361–1395 נהרגו כ-80% מהאוכלוסייה המקומית.
עם החלשותה של אורדת הזהב הועבר השטח לחאנות קאזאן הטטרית.
בשנת 1552 חתמה האצולה המקומית הסכם עם הרוסים על הצטרפות לרוסיה.
בין 1650 ו-1850 קיבלה רוב האוכלוסייה את הדת הנוצרית לאחר שהכנסייה הרוסית הפרבוסלבית שלחה מיסיונרים לאזור.
בין 1860 ו-1914 עזבה כמחצית מהאוכלוסייה המקומית את האזור לאחר שהצאר אלכסנדר השני ביטל את הצמיתות ולאחר מכן במסגרת הרפורמות האגרריות של פיוטר סטוליפין.
בתקופת האימפריה הרוסית שטח היה חלק של גוברניית קאזאו וגוברניית סימבירסק.
בתקופת ברית המועצות באזור הוקמה רפובליקה אוטונומית.
בעקבות התפרקות ברית המועצות מעמדה שודרג לרפובליקה בתוך הפדרציה הרוסית.
הרשות המחוקקת היא "המועצה המדינית של רפובליקת צ'ובשיה" שכוללת 44 חברים.
בבחירות שנערכו בשנת 2021 נציגי רוסיה המאוחדת זכו ב-30 מושבים.
חוקת הרפובליקה התקבלה בשנת 2000. מאז היו כמה תיקונים.
בראש צ'ובשיה עומד ראש הרפובליקה (עד לשנת 2012 נשיא) שנבחר לכהונה של 5 שנים.
בשנת 2020 לתפקיד נבחר אולג ניקולאיב.
מבחינה מנהלית הרפובליקה כוללת 9 ערים בעלי מעמד מיוחד ו-21 ראיונים.
כלכלת הרפובליקה מתאפיינת בחקלאות ובתעשייה מפותחות.
ענפים תעשייתיים בולטים הם הנדסת אלקטרוניקה (במיוחד תחום העברת אנרגיה) ומערכות פיקוד ושליטה.
בצ'בוקסרי פועל נמל תעופה בין לאומי.
אוכלוסיית הרפובליקה הגיע לשיא של 1,345 אלף בשנת 1993 ומאז נמצאת בירידה מתמדת.
נכון לינואר 2024 ברפובליקה התגוררו 1,167,061 תושבים, כ-200 אלף תושבים פחות מתקופת השיא.
בערים מתגוררים כ-64.95% מכלל אוכלוסיית הרפובליקה.
בעיר הגדולה - צ'בוקסרי מתגוררים כ-440 אלף תושבים.
בהתאם לתוצאות מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית הצ'ובשים מהווים כ-57.7% מאוכלוסיית הרפובליקה, הרוסים - 27.7% והטטרים - 2.4%.
ירידת חלקה של אוכלוסייה הצ'ובשית שהחלה בתקופת ברית המועצות נמשכת משנת 1970 כאשר הם היו כ-70% מאוכלוסיית האזור.
רוב הצ'ובשים שייכים לנצרות אורתודוקסית (כמו רוסים).
צ'וֹגָה זַנְבּיל (גם: צ'וע'א זנביל או צ'ע'א זנביל; פרסית: چُغا زَنبیل) הוא מתחם עילמי בפרובינציית ח'וזסתאן במערב איראן.
מתחם זה הוא אחד הזיקורתים היחידים ששרדו מחוץ למסופוטמיה.
המתחם שוכן במרחק 25 קילומטרים מערבית לדזפול, 25 קילומטרים דרומית לשושן ו־230 קילומטרים צפונית מאבאדאן.
המתחם נבנה בשנת 1250 לפנה"ס בקירוב על ידי המלך אונטאש־נאפירישה, בעיקר על מנת לחלוק כבוד לאל אינשושינאק.
השם המקורי של האתר היה "דור אונטאש" (دور-اونتَش), ומשמעותו היא "העיר של אונטאש", אך אין זה סביר שאנשים רבים חיו שם מלבד כוהני הדת והמשרתים.
המתחם מוגן על ידי שלוש חומות קונצנטריות המגדירות את האזורים העיקריים של "העיר".
האזור הפנימי מכיל זיקורת גדול המוקדש לאל הראשי אינשושינאק, זיקורת שנבנה על גבי מקדש קודם שהכיל חדרי אכסון ונבנה גם הוא על ידי אונטאש־נאפירישה.
באזור האמצעי יש מקדשים לאלים הפחות חשובים.
ישנה דעה כי התוכנית המקורית של המלך הייתה לבנות 22 מקדשים, אך הוא מת לפני שהסתיימה בנייתם, ויורשיו לא היו מעוניינים להמשיך במשימה זאת.
באזור החיצוני נמצאים ארמונות המלוכה וארמון קבורה המכיל חמישה קברים מלכותיים תת־קרקעיים.
למרות שהבנייה בעיר הסתיימה בפתאומיות לאחר מותו של אונטאש נאפירישה, האתר לא ננטש, והמשיך לתפקד עד שנחרב על ידי המלך האשורי אשורבניפל בשנת 640 לפנה"ס.
מספר מומחים משערים, על סמך מספר המקדשים הגדול בצ'וגה זנביל, שאונטאש־נאפירישה ניסה להקים מרכז דתי חדש (שככל הנראה היה מיועד להחליף את סוסה) שייאחד את האלים השמימיים והארציים של עילם באתר אחד.
בחפירות הארכאולוגיות שנערכו במקום בין 1951 ל־1962 האתר נחשף פעם נוספת, והזיקורת נחשב לדוגמה המשומרת הטובה ביותר בעולם.
ב־1979 הוענק למקום מעמד של אתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו – האתר האיראני הראשון שזכה לכך.
צ'ובוט (בספרדית: Chubut) היא פרובינציה ארגנטינאית בפטגוניה.
קו הרוחב 42° מהווה את גבולה הצפוני, עם פרובינציית ריו נגרו, וקו הרוחב 46° מהווה את גבולה הדרומי, עם פרובינציית סנטה קרוס.
במזרחה משתרע האוקיינוס האטלנטי, וממערב היא גובלת בהרי האנדים ובצ'ילה.
שטחה של הפרובינציה כ-225 אלף קמ"ר, והיא השלישית בגודלה בארגנטינה, אחרי בואנוס איירס וסנטה קרוס.
במערב הפרובינציה מתנשאים הרי האנדים, ואולם באזור זה הם נמוכים ביחס להרים הצפוניים יותר.
הפסגה הגבוהה ביותר בה מצויה בהר דוֹס פִּיקוֹס, בצפון-מערב הפרובינציה, שדובהה 2,515 מ' מעל פני הים.
חוף האוקיינוס האטלנטי מפורץ, ובולטים בו במיוחד חצי האי ואלדס ומפרץ סן חורחה, הנחלק בינה לבין פרובינציית סנטה קרוס.
ככלל, האזור האנדי גשום יותר ממרכז וממזרח הפרובינציה, המאופיינים בצמחייה עשבונית יבשה.
הנהר המשמעותי ביותר בפרובינציה הוא נהר צ'ובוט, הנותן לה את שמה.
ראשיתו בדרום-מערב פרובינציית ריו נגרו, וקצהו 810 ק"מ דרומית-מזרחית משם, דרומית לחצי האי ואלדס.
נהר בולט נוסף הוא נהר סנגר, שמוצאו באגמים קרחוניים בהרי האנדים, בדרום-מערב הפרובינציה, והוא נשפך לאגם מוסטרס ולאגם קאווה ואפי.
מאגמים אלה זרם בעבר לכיוון צפון-מזרח ריו צ'יקו, עד שנשפך לנהר צ'ובוט.
מאז 1939 לא השלימו מי הנהר מסלול זה, וכיום הוא נחל אכזב.
אגם מוסטרס ואגם קאווה ואפי שבדרום הפרובינציה הם האגמים הגדולים ביותר בה.
שטחו המקסימלי של הראשון 450 קמ"ר ושל השני 810 קמ"ר, ואולם בדרך כלל שטחם קטן יותר, והוא תלוי במידה רבה בכמויות הגשם.
באזור האנדי אגמים נוספים, ובהם אגם וינטר (135 קמ"ר, הנחלקים בין ארגנטינה לבין צ'ילה), אגם פונטנה (81 קמ"ר), אגם לה פלטה (76 קמ"ר), אגם מננדס (56 קמ"ר), אגם פוטלאופקן (45 קמ"ר) ואגם פואלו (44 קמ"ר).
תחנת הכוח ההידרואלקטרית שהוקמה על נהר פוּטָלֶאוּפוּ יצרה מאגר מים בשטח של 92 קמ"ר.
בצ'ובוט שני פארק לאומיים, שניהם בקצה הצפון-מערבי של הפרובינציה, באזור האנדי.
הפארק הלאומי לוס אלרסס משתרע על פני 2,630 קמ"ר, וכולל אגמים ויערות רבים.
הפארק הלאומי לאגו פואלו קטן יותר, והוא מכסה 277 קמ"ר סביב אגם פואלו.
חצי האי ואלדס מהווה כולו שמורת טבע, בשל בעלי החיים הימיים הרבים הפוקדים את חופיו, ובהם לווייתנים, פילי ים, אריות ים, דולפינים, ועוד.
שמורת טבע זו הוכרזה גם כאתר מורשת עולמית בשנת 1999.
תושביה הראשונים של פטגוניה היו בני עמים ושבטים נוודים.
הספרדים הגיעו לאזור לראשונה ב-1520, כשפרדיננד מגלן סייר לאורך חופי פטגוניה, בחיפושיו אחר נתיב ימי מערבי לאסיה.
בשנות ה-30 של המאה ה-16 חקר את האזור סימון דה אלקסאבה אי סוטומאיור.
הוא הקים יישוב ראשון בשם פוארטו דה לוס לֶאונֶס, דרומית לעיירה קמרונס של ימינו, אך היא ננטשה עד מהרה, ולא התפתחה התיישבות ספרדית נוספת באזור.
רק ב-1779 החלו הספרדים לנסות ולהשתלט על פטגוניה.
הם הקימו את מבצר סן חוסה דה לה קנדלריה בחוף חצי האי ואלדס.
ב-1810 תקפו את המבצר בני הטוולצ'ה, והחריבו אותו.
גם לאחר עצמאות ארגנטינה, חלפו שנים רבות בטרם החילה את ריבונותה באזור.
ב-1865 הגיעה לחופי צ'ובוט ספינה ועליה 153 מהגרים ולשים, שחיפשו מקום חדש, שבו לא ייאלצו עוד לסור למרותם של האנגלים.
הוולשים ייסדו את העיר ראוסון, לימים בירת הפרובינציה, אותה קראו על שם שר הפנים הארגנטינאי גיז'רמו ראוסון, שהתיר להם להתיישב במקום.
בהמשך הקימו את פוארטו מדרין ויישובים נוספים לאורך נהר צ'ובוט, ואף הקימו מסילת ברזל שקישרה ביניהם.
בין 1874 ל-1876 הגיע גל נוסף של ולשים, שהתיישב גם בפנים הארץ, והקים את אסקל ואת טרוולין.
גל מהגרים שונה באופיו הגיע ב-1902. מהגרים אלה היו אפריקאנרים שעזבו את דרום אפריקה עם סיום מלחמת הבורים.
ב-1878 כוננה פרובינציה חדשה, פרובינציית פטגוניה, שכללה את מרבית השטח שמדרום לריו קולורדו.
הפרובינציה החדשה השתרעה על פני שטח הכולל את פרובינציות נאוקן, ריו נגרו, צ'ובוט, סנטה קרוס וטיירה דל פואגו של ימינו, ובירתה נקבעה בוויידמה.
הפרובינציה חולקה לטריטוריות משנה, אחת מהן צ'ובוט, וראוסון הייתה לבירתה.
ב-1955 פוצלה פטגוניה ל-4 פרובינציות, אחת מהן צ'ובוט.
צ'ובוט היא אחת הפרובינציות הפחות מאוכלסות בארגנטינה, ומתגוררים בה רק 413 אלף בני אדם (נכון ל-2001).
צפיפות האוכלוסין בה היא 1.8 נפש לקמ"ר, השיעור הנמוך ביותר בארגנטינה פרט לפרובינציית סנטה קרוס.
רוב האוכלוסייה מרוכזת לאורך חוף האוקיינוס האטלנטי, ואילו פנים הארץ דליל.
מבחינה מינהלית, מחולקת צ'ובוט ל-15 דפרטמנטוס.
קומודורו ריוודוויה (כ-141 אלף תושבים)
פוארטו מדרין (כ-58 אלף תושבים)
צאצאיהם של המתיישבים הוולשים מונים כיום כ-20 אלף נפש, מיעוטם אף דוברים את השפה הוולשית.
מקורותיהם של כמה משמות הערים בפרובינציה הם בוולשית: טרוולין (מהמילה הוולשית Trefelin, שפירושה "עיר הטחנה"), טרלאו ("העיר של לואיס"), דולאוון (שם שנגזר מצירוף המילים הוולשיות dôl ("אחו") ו-afon ("נהר")), ועוד.
צ'ובוט היא פרובינציה קטנה באוכלוסייתה, אך כלכלתה היא מהמשגשגות בארגנטינה.
בשנת 2006 עמד התמ"ג בה על 11,250 דולר לנפש, השיעור החמישי בגובהו בארגנטינה.
תעשיית הנפט, המרוכזת בעיקר סביב קומודורו ריוודוויה, היא מקור ההכנסות העיקרי בפרובינציה, ו-13% מזיקוק הנפט בארגנטינה מתבצע בה.
ענפי החקלאות הבולטים הם דייג וגידול כבשים.
21% מהדגה בארגנטינה מקורה בצ'ובוט, ובחוות לגידול כבשים הופקו 71,000 טונות של צמר בשנת 2006.
התיירות בצ'ובוט מתפתחת בהדרגה, אף כי אינה מרכיב דומיננטי בכלכלת הפרובינציה.
אתרי התיירות המרכזיים מצויים בשני קצותיה: במערב האזור האנדי, על נופיו והפארקים הלאומיים שבו, ובמזרח חצי האי ואלדס ופונטה טומבו, שבהם ניתן לצפות בבעלי חיים ימיים.
צ'ובו (ביפנית: Chūbu-chihō - 中部地方 – חבל המרכז) הוא חבל ארץ ביפן, שנמצא במרכז האי הונשו.
החבל מחולק לתשעה מחוזות: אאיצ'י, פוקואי, גיפו, אישיקווה, נאגנו, ניאיגטה, שיזואוקה, טויאמה, יאמאנאשי וחלק ממחוז מיאה.
החבל נמצא בין החבלים קאנטו וקנסאי מדרום ומצפון ובין ים יפן והאוקיינוס השקט ממערב וממזרח.
בירתו של החבל היא העיר נגויה, העיר הרביעית בגודלה ביפן.
החבל הוא חבל הררי מאוד כמו רוב חבלי יפן, והוא כולל את הר פוג'י, אחד מהאתרים המפורסמים באי.
צ'ובשית (Чӑвашла - IPA: [ʨəʋaʂˈla]) היא שפה טורקית המדוברת במזרח החלק האירופי של רוסיה, בעיקר בצ'ובשיה ובאזורים סמוכים.
זוהי השפה הרשמית של העם הצ'ובשי, המונה כ-2 מיליון איש.
כתיבתה נעשית באלפבית קירילי, ומשתמשת בכל האותיות הכלולות באלפבית הרוסי, בתוספת 4 אותיות משלה: Ӑ, Ӗ, Ҫ ,Ӳ.
צ'ובשית היא שפת האם של הצ'ובשים וגם שפה רשמית ברפובליקת צ'ובשיה.
86% מבני העם הצ'ובשי ו-8% מהעמים האחרים המתגוררים בצ'ובשיה דוברים צ'ובשית לפי מפקד האוכלוסין של רוסיה ב-2002. חרף זאת, ואף שהשפה נלמדת בבתי ספר ולעיתים נעשה בה שימוש באמצעי התקשורת, היא נחשבת לשפה בסכנת הכחדה.
זאת מכיוון שהשפה הרוסית שלטת ברוב תחומי החיים ורק מעט מהילדים הלומדים שפה זו עשויים להשתמש בה בעתיד.
הצ'ובשים (בצ'ובשית ביחיד: צ'בש чǎваш, ברבים: צ'בשסם чǎвашсем; ברוסית ברבים - чуваши) הם בני עם טורקי הדובר צ'ובשית, והמהווה את האוכלוסייה הגרעינית של הרפובליקה הצ'ובשית שהיא חלק מהפדרציה הרוסית.
פרט לצ'ובשית, שהיא שפה מקבוצת השפות הטורקיות, רבים מהצ'ובשים משתמשים גם ברוסית וטטרית.
בנוסף, הכינוי "צ'ובשים" מתייחס גם לתושבי צ'ובשיה, ללא הבדל מוצא.
במובן הראשון והנפוץ של המילה, הצ'ובשים נחשבים לצאצאים של אוכלוסיית בולגריה של הוולגה.
מספר הצ'ובשים בעולם הוא כ-1.8 מיליון.
מתוכם 1,637,000 חיים בפדרציה הרוסית: מחצית מהם בצ'ובשיה עצמה והמחצית השנייה באזורים אחרים של הפדרציה הרוסית, במיוחד באזורים הקרובים לצ'ובשיה: טטרסטן, בשקיריה, והאזורים אוליאנובסק וסמרה.
צ'ובשים הם הקבוצה האתנית השלישית בגודלה בעיר קאזאן בירת טטרסטן (6.2%).
יש מיעוט צ'ובשי גם במדינות אחרות שנכללו בעבר בברית המועצות, בעיקר באוקראינה ובקזחסטן.
דתם של מרבית הצ'ובשים היא הדת הנוצרית אורתודוקסית.
מתוך 1.6 מיליון צ'ובשים שחיו בשנת 2010 בפדרציה הרוסית, יותר ממחצית (67.7%) חיים ברפובליקה הצ'ובשית.
שאר הצ'ובשים חיים כמיעוטים ברפובליקות טטרסטן (3.1% מהתושבים) ובשקיריה, וכן באזורים רוסיים שעל הוולגה האמצעית ולמרגלות הרי אורל.
מיעוטים צ'ובשים נוספים חיים במוסקבה (כ-14,300) ובאזורים הרוסיים טיומן, קמרובו ואורנבורג.
מחוץ לרוסיה חיים מיעוטים צ'ובשים באוקראינה - בעיקר במזרחה באזורי דונצק ולוהנסק, ובקזחסטן, בעיקר באזור קרגנדה.
אין תאוריה אטימולוגית מקובלת על הכל בנוגע למקור המילה "צ'ובש".
שלוש השערות עיקריות מנסות להסביר אותו:
לפי אחת ההשערות השם "צ'ובש" הוא המילה השאז-טורקית המקבילה למילה הליר-טורקית "סוואר".
סווארים נחשבים על ידי חלק מהחוקרים לאבות הצ'ובשים המודרניים (הבדל בין המלים צ'ובאש וסוואר דומה להבדל בין המילה הליר-טורקית "חורן" למילה השאז-טורקית "קאזאן" = דוּד)
לפי תאוריה אחרת, המילה צ'ובש באה מהמילה הטורקית "ג'וואש" שמשמעותה "ידידותי", "נוח לבריות", המנוגדת למילה "צ'רמיש" - "רודף מלחמה" או"שוחר מדון" שבה כונו, למשל, בני מארי.
לפי השערה נוספת, שם הצ'ובשים בא מהמילה "טבגאץ'", שם של שבט הידוע גם כ"שיאנביי" וכמייסדי שושולת וויי הצפונית בסין.
שבט זה, הנקרא בסינית מנדרינית "טואובה" מכונה "טבגאץ'" בפי עמים מאסיה המרכזית.
לפי ג'רארד קלוסון שם השבט טבגאץ' עבר מספר גלגולים צליליים עד שהפך לאתנונים "צ'ובש".
מוצאם של הצ'ובשים שנוי במחלוקת.
אסכולה אחת טוענת כי הם צאצאים של שבטים טורקיים הנקראים סווארים או סביר שהגיעו מדרום לבולגריה של הוולגה והתערבבו עם אוכלוסיות מקומיות דוברות שפות פינו-אוגריות או אוגרו-אלטאיות.(גראף, מיטשל ואחרים 2010).
מחקרים גנטיים ציינו כי הסממנים האמהיים קרובים יותר לדוברי השפות אוגרו-אלטאי מאשר לאלו של דוברי שפות טורקיות.
אסכולה אחרת טוענת שהם צאצאי הבולגרים של הוולגה.
תאוריה זו, נתמכת על ידי ג'ון קרוגר ואחרים.
גם תומכי תאוריה זו מאשרים כי במהלך מאות השנים הבולגרים הקדומים התערבבו עם שכניהם דוברי השפות אוגרו-אלטאי ואחר כך, אחרי התנצרותם גם עם מתיישבים רוסים.
לפי מראם יש להם תווים האופייניים לאוכלוסיות הטורקיות והאוגרו-אלטאי.
בעבר רבים חשבו שהם שייכים לקבוצה אוגרו-אלטאי, זאת מפני ששפתם התרחקה מהשפות הטורקיות האחרות.
מחלה תורשתית שיותר נפוצה בקרב הצ'ובשים היא האוסטיאופטרוזיס ("מחלת עצמות השיש" או "מחלת אלברס-שנברג") עם הימצאות של 1/3,500-4,000 ילודים.
ייתכן כי הבולגרים הקדומים פנו מערבה ממרכז סיביר, שבה חיו לפחות משלהי האלף השלישי לפנה"ס באגן הנהר אירטיש (בין הרי טיאן שאן להרי אלטאי).בתחילת המאה ה-1 אחה"ס הם החלו לנוע דרך ז'ציו וערבות קזחסטן של ימינו, והגיעו במאות 2–3 אחה"ס עד לצפון קווקז.
הם הקימו מספר מדינות - בולגריה הישנה על חוף הים השחור והנסיכות הסווארית בשטחי דגסטן שבימינו.
במחצית השנייה של המאה ה-7 בולגריה הישנה התפרקה תחת מכות הפולשים הכוזרים.
חלק מתושביה נמלטו צפונה אל אזור וולגה-קמה, בה הקימו את בולגריה של הוולגה.
זאת הייתה ממלכה עשירה מאוד ובירתה הייתה אחת הערים הגדולות בעולם.
הצ'ובשים נחשבים לפי חוקרים רבים לצאצאים של הבולגרים של הוולגה.
זמן קצר אחר כך הנסיכות הסווארית הפכה לבת חסות של כוזריה.
כעבור כחמישים שנה בשנים 737-732 השתתפו הסווארים במלחמות שבין הכוזרים לערבים .
מסורות הצ'ובשים רואות בעצמם צאצאי הבולגרים וגם של אותם הסווארים שחיו בבולגריה של הוולגה.
במאה ה-8 עברו האוכלוסיות בשטחי בולגריה הישנה תהליך של התאסלמות.
לפי השערה שנייה, הצ'ובשים הם צאצאי אותם שבטי הסווארים (או סבירים) שנדדו מן הקווקז צפונה ושתוארו על ידי הכרוניקן הערבי אחמד אבן פדלאן בשם " סואזים".
הם סירבו להוראתו של אלמיש משנת 922 להתאסלם יחד עם שאר עמם ואולצו להימלט בהנהגתו של ויראג.
כך נוסדה לפי השערה זו האתניה הצ'ובשית הידועה לנו כיום (ו.ד.
הבלשנים מכירים בקרבה הלשונית בין הבולגרים הקדומים לצ'ובשים.
בו בזמן מחקרים תרבותיים-היסטוריים של וסילי ו.
טרופימוב, מצאו שבתרבות הצ'ובשית, להבדיל מהעמים השכנים, קיימים יסודות תרבותיים הקשורים לתרבות של עובדי אדמה מאסיה הקדמית.
במאה ה-13 הצ'ובשים נכבשו על ידי המונגולים ובשנים 1502-1237 חיו תחת עול אורדת הזהב.
בהמשך נמצאו תחת שלטון החאנות קאזאן שהוקמה על ידי הח'אן אולוג מוחמד.
באמצע המאה ה-15 אבות הצ'ובשים התקבלו בחאנות קאזאן תוך שמירה על מסגרת נפרדת ואוטונומיה.
החל מ-1552, כשנכבשה החאנות קאזאן על ידי איוואן האיום, קיבלו הצ'ובשים מרצון את חסות הצארים הרוסים.
בימי ההתיישבות הרוסית בשטח צ'ובשיה של ימינו נוסדו בה ערי המבצר אלאטיר, ציבילסק ויאדרין.
במאות ה-16–17 מרדו הצ'ובשים נגד האלימות שהפעילו נגדם פקידי השלטון הצארי ונגד כובשי האדמות הרוסים.
על מנת למנוע התחמשות האוכלוסייה בתחילת המאה ה-17 הממשל הקיסרי הרוסי אסר על העמים הלא רוסים שעל הוולגה לעסוק במלאכת הנפחות.
האיסור הוסר רק במאה ה-19.
במאות ה-17 ו-18 רוב הצ'ובשים עברו לדת הנוצרית האורתודוקסית, מתוך מחשבה שכנוצרים ייהנו מיחס טוב יותר מצד השלטונות הרוסים.
בתחילת השלטון הקומוניסטי הסובייטי שאימץ אז עקרונות של הכרה בהגדרה העצמית של העמים באימפריה הרוסית לשעבר, הוקם בשנת 1920 אזור אוטונומי צ'ובשי במסגרת רוסיה הסובייטית.
בשנת 1924 הוא הפך לרפובליקה אוטונומית חלק מהפדרציה הרוסית הסובייטית, כששמה הוא הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית האוטונומית הצ'ובשית.
באותן השנים התחזק הרגש הלאומי הצ'ובשי והשלטונות הסובייטים ניסו לעצור גל פטריוטי זה על ידי שרטוט מחדש של גבולות הרפובליקה כך שהרבה צ'ובשים יהפכו לתושבים של הרפובליקות הסובייטיות השכנות או של מחוזות רוסיה.
לאורך שנות השלטון הסובייטי המשיכו הצ'ובשים להיות נתונים למסעות ולתעמולה שקידמו את רוסיפיקציה -ההתבוללות בתוך העם והתרבות הרוסיים.
השפה הצ'ובשית הורחקה מהשימוש הציבורי ובחינוך.
החל משנת שנת 1989 ואחרי התפרקות ברית המועצות והקמת הפדרציה הרוסית העצמאית המדינה האוטונומית הצ'ובשית שינתה את שמה ל"רפובליקה הצ'ובשית".
בנסיבות הפוליטיות החדשות התחזקה תנועת התחייה של התרבות המקומית.
השפה הצ'ובשית חזרה לתפוס את מקומה בחינוך ובחיים הפוליטיים והציבוריים.
כיום מלמדים את השפה והתרבות הצ'ובשית בבית ספר בתוך הרפובליקה הצ'ובשית וגם באזורים מחוצה לה בעלות מיעוט צ'ובשי משמעותי.
גם הצ'ובשים החיים במדינות השכנות עם רוסיה נהנים ממדיה נגישה לקהילותיהם.
מספר חוקרים טוענים כי חלק מהצ'ובשים המירו את דתם לאסלאם בימי הביניים והתמזגו עם הטטרים.
בין הצ'ובשים הנודעים נמנים טייס החלל אנדרייאן ניקולאייב והמשורר גנאדי אייגי, שכתב ברוסית ובצ'ובשית ויצירתו מושפעת מהתרבות העממית הצ'ובאשית.
גם למפקד הבולשביקי הרוסי הנודע ממלחמת האזרחים ברוסיה וסילי איבנוביץ' צ'פאייב, יליד צ'ובשיה, היו שורשים צ'ובשים.
צ'וג'ירו הייאשי (ביפנית: 林 忠次郎; ) היה אחד ממפתחי שיטת הריפוי המשלימה רייקי.
נחשב לממשיכו של מיקאו אוסואי, מייסד השיטה.
הייאשי שימש כרופא בצי הקיסרי היפני.
קיבל את דרגת השינפידן (מורה) מאוסואי בשנת 1925. הייאשי אחראי להפיכת הרייקי לשיטה טיפולית היות שבחן אותה מנקודת מבט מעשית של רופא.
בשנת 1931 פרש מאגודת הרייקי היפנית בשל חילוקי דעות עם אנשיה.
אחת מתלמידותיו, הוואיו טקאטה, המשיכה את דרכו והביאה את שיטת הרייקי למערב.
על מותו של הייאשי יש גרסאות סותרות.
על פי אחת הגרסאות, הייאשי לא היה מעוניין מסיבות מצפוניות להצטרף למלחמה ובשל כך שלח יד בנפשו על ידי ביצוע חרקירי (חיתוך של הבטן התחתונה).
צ'ואיטלו אומדי "צ'ואיטל" אג'יופור הוא שחקן, תסריטאי ובמאי קולנוע אנגלי, מועמד פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ופרס גלובוס הזהב לשנת 2013 על הופעתו בסרט "12 שנים של עבדות" ולארבעה פרסי גלובוס זהב נוספים.
אג'יופור נולד בפורסט גייט שברובע ניוהאם, לונדון רבתי לזוג הורים ניגרים משבט האיגבו.
אביו ארינז היה רופא ואמו אוביג'ולו הייתה רוקחת.
יש לו אחות צעירה, מגישת החדשות של CNN זאין אשר (אנ'), ואחות בוגרת ממנו, קנדי, שהיא רופאת משפחה.
אביו נהרג בתאונת דרכים חזיתית בעת ביקור משפחתי בניגריה.
אג'יופור, שהיה לצידו בעת התאונה, נפגע קשה בפניו, אך שרד.
הוא למד משחק ב"מכללת דולוויץ" ונרשם לתיאטרון הנוער הלאומי שבלונדון.
בפעם הראשונה הוא גילם כשחקן תיאטרון את אותלו במחזה שהוצג ב"תיאטרון בולמסברי" וב"תיאטרון רויאל גלזאזגו".
ב-2008 קיבל את תואר מסדר האימפריה הבריטית על תרומתו לתחום הדרמה.
אג'יופור התפרסם לראשונה בתור המתורגמן ג'יימס קוביי בסרטו של סטיבן ספילברג "אמיסטאד".
לאחר מכן הוא בחר להתעמק בעיקר בתיאטרון, ורשם הישגים יפים על השתתפותו במחזות "רומיאו ויוליה", ו"כחול/כתום".
בתחילת דרכו נחשב לכישרון עולה בתיאטרון הבריטי, זכה בפרס השחקן המבטיח ביותר לשנת 2000, והיה מועמד לפרס לורנס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה.
תפקידו הראשי הראשון בקולנוע בתור מהגר ניגרי בלתי חוקי לצידה של אודרה טוטו במותחן "דברים יפים מלוכלכים" גרר גל של ביקורות אוהדות מצד מבקרי הקולנוע בבריטניה ובעולם ופרץ את דרכו לתפקידים
בקומדיות הרומנטיות: "אהבה זה כל הסיפור" בעלילה בה הוא מתחתן עם קירה נייטלי ו"מלינדה ומלינדה" של וודי אלן.
ב-2005 גילם את הדראג קווין לולה בקומדיה "קינקי בוטס" ועל הופעתו הקומית היה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
שיחק בסרט הפעולה "ארבעה אחים" וגילם את סוכן המודיעין במערבון החלל "סרניטי".
בשנת 2006 היה אג'יופור מועמד לפרס גלובוס הזהב על תפקידו במיני-סדרת הטלוויזיה של רשת HBO "אחרי הצונאמי".
הופיע בנוסף במותחני הפעולה "הילדים של מחר" בתפקיד לוק מכוחות ההתנגדות לממשל הבריטי הגזעני ו"האיש שבפנים" של ספייק לי בתור הבלש ביל מיצ'ל שותפו של הבלש קית' פרייז'ר (דנזל וושינגטון).
בשנת 2007 זכה בפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בסרט "דבר אליי" ושיחק בדרמת הפשע הביוגרפית של רידלי סקוט "אמריקן גנגסטר" בתור הוי אחיו של ברון הסמים פרנק לוקאס.
ב-2008 זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בטקס פרסי התיאטרון המפורסם ע"ש לורנס אוליביה.
בשנת 2009 כיכב בתפקיד ראשי בסרט האסונות שובר הקופות "2012" בתור הגאולוג ד"ר אדריאן הלמסלי.
הוא גילם את הפוליטיקאי הדרום אפריקאי תאבו מבקי בדרמה הפוליטית "סוף משחק", וקיבל את מועמדותו השלישית לגלובוס הזהב.
בשנת 2010 גילם במותחן הפעולה "סולט" את סוכן הריגול פיבודי, לצידה של אנג'לינה ג'ולי.
בשנת 2013 שיחק בדרמה ההיסטורית-ביוגרפית "12 שנים של עבדות" בתור הכנר סולמון נורת'אפ הנחטף ממשפחתו ומביתו שבניו יורק לעבדות אכזרית.
על תפקידו בסרט היה אג'יופור מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר, הוא זכה בפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי.
בשנת 2016 שיחק בסרט גיבורי-על מבית מארוול קומיקס, "דוקטור סטריינג'" לצידם של בנדיקט קמברבאץ', רייצ'ל מקאדמס וטילדה סווינטון.
בשנת 2019 ביים את הסרט "הנער שרתם את הרוח", וגילם בו את אביו של ויליאם קמקוומבה.
באותה שנה דיבב את האריה הרשע סקאר בסרט הלייב אקשן של "מלך האריות".
ב-2025 הופיע בסרט "אלינור הגדולה" בבימויה של סקרלט ג'הנסון.
+שנהסרטתפקידהערות1997אמיסטאדג'יימס קובי (אנ')1999G:MT – Greenwich Mean Timeריקס2000It Was an Accidentניקי בורקט2002דברים יפים מלוכלכיםאוקוויפרס הקולנוע הבריטי העצמאי לשחקן הטוב ביותר (2003)
מועמד פרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקן הטוב ביותר (אנ') (2003)2003אהבה זה כל הסיפורפיטררצח בשידור חימארק הייווארד2004היא שונאת אותיפרנק וילס (אנ')אבק אדוםאלכס מפונדומלינדה ומלינדהאליס מונסונג2005ארבעה אחיםויקטור סוויטסרניטיהמפעילעל אש קטנהטיי טריפיןקינקי בוטססימון / לולהמועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי (2007)
מועמד פרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר
מועמד פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן הטוב ביותר (אנ')חצי שמש צהובהאודניגבו2015האיש האחרוןג'ון לומיסלהציל את מארק וואטניוינסנט קאפורהסוד שבעינייםריי קסטן2016999מייקל אטוודדוקטור סטריינג'קארל מורדו2018ישועהקרלטון פירסון (אנ')מריה מגדלנהפטרוסעולמם הסודי של גמדי הגינהנום ווטסוןדיבוב2019הנער שרתם את הרוחטרייוול קמקוומבהגם במאי ותסריטאי
מועמד פרס הקולנוע הבריטי העצמאי לשחקן המשנה הטוב ביותר (אנ') (2019)מלך האריותסקארדיבובמליפיסנט: אדונית הרשעקונאלמלכת הפיליםקרייןסרט דוקומנטרי2020משמר האלמוותקופלי2021בסגרפקסטוןאינסוףבאת'ורסט2022דוקטור סטריינג' בממדי הטירוףקארל מורדו2023הקפסולהאלבי נובי2024ונום: הריקוד האחרוןגנרל רקס סטריקלנדחייו של צ'אקמרטי אנדרסון2025ברידג'ט ג'ונס: חוזרת לשוקמר וולאקראלינור הגדולהרוג'ר2027ילדי דם ועצם (אנ')המלך שארןTBAמשמר האלמוות 2קופליהחדרים האחורייםTonight at Noonלי אוונסRob Peace
+שנהסדרהתפקידהערות1996Deadly Voyageאיבוסרט טלוויזיה של HBO2001Murder in Mindמקורקינדיילפרק: "Teacher"2003הלילה השנים עשראורסינוסרט טלוויזיה של ערוץ 4Trustאשלי קרטרתפקיד ראשי; 6 פרקיםסיפורי קנטרבריפולפרק: "The Knight's Tale"2006אחרי הצונאמיאיאן קרטרמיני-סדרה
מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה (2007)2011The Shadow Lineג'ונה גבריאלמיני-סדרה2013לרקוד על הקצה (אנ')לואי לסטרמיני-סדרה
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי במיני סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2014)פיל ספקטורתובע מדומהסרט טלוויזיה של HBO2017יום האף האדום למעשהפיטרסרט טלוויזיה קצר של BBC One2022האיש שנפל מכוכב אחרפאראדייתפקיד ראשי; 10 פרקים
צ'ואהיי נמבו (ביפנית: 南部 忠平; באנגלית: Chūhei Nambu; 27 במאי 1904 – 23 ביולי 1997) היה אתלט יפני, אלוף אולימפי ושיאן עולם.
הוא האתלט היחיד אשר החזיק בו זמנית בשיא העולם בקפיצה לרוחק ובקפיצה משולשת.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) סיים נמבו במקום רביעי בקפיצה משולשת בתוצאה של 15.01 מטר, במדליית זהב זכה בן ארצו מיקיו אודה ובמקום תשיעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 7.25 מטר.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בריצת שליחים 4x100 מטר בתוצאה של 41.3 שניות.
בתחרות שנערכה בטוקיו ב-27 באוקטובר 1931 קבע נמבו בקפיצה לרוחק שיא עולם חדש של 7.98 מטר.
שיא זה החזיק מעמד 3 שנים ו-7 חודשים עד שנישבר על ידי ג'סי אוונס מארצות הברית (8.13 מטר).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה נמבו בשתי מדליות, זהב וארד.
בתחרויות הקפיצה לרוחק קבע נמבו 7.45 מטר, אשר הספיקו לו רק למדליית הארד כשאת מדליות הזהב והכסף קיבלו למברט רד ואד גורדון האמריקאים, בהתאמה.
מספר ימים לאחר מכן, זכה נמבו במדליית הזהב בתחרות הקפיצה המשולשת בשיא עולם חדש של 15.72 מטר, והפך לאתלט הראשון שמחזיק בשיאי עולם בשתי קטגוריות הקפיצה לרוחק.
שיא זה החזיק מעמד 3 שנים ונישבר על ידי ג'ק מטקלף מאוסטרליה (15.78 מטר).
לאחר פרישתו, הפך לכתב ספורט ואימן את נבחרת האתלטיקה של יפן לאולימפיאדת טוקיו.
נמבו נפטר בביתו שבאוסקה בשנת 1997 בעקבות דלקת ריאות בה חלה.
צ'וּאוֹ (ביפנית: 中央区 – רובע מרכזי) הוא אחד מ-23 הרבעים של טוקיו, אשר יחדיו מהווים את לבה של טוקיו, בירת יפן.
הרובע עצמו נקרא "העיר צ'ואו".
כפי ששמו מעיד, מבחינה היסטורית זהו הרובע המסחרי המרכזי של טוקיו, אף על פי ששינג'וקו הפך למתחרה רציני על התואר, מאז סוף מלחמת העולם השנייה.
השכונה המפורסמת ביותר ברובע היא גינזה, אשר נבנתה סביב מטבעה של מטבעות זהב ועל שמה היא קרויה.
מטבעת הזהב, או בשמה היפני קינזה, שכנה בעבר באתר בו נמצא כיום המטה המרכזי של בנק יפן, אשר שוכן גם הוא בצ'ואו.
ההערכה המקובלת, נכון ל-2008, היא שברובע מתגוררים 108,943 אנשים, והצפיפות בו היא 9,654 אנשים לקמ"ר.
עם זאת, בגלל הריכוז הרב של עסקים, בנייני משרדים, וחלל קמעונאי, האוכלוסייה גדלה בשעות היום לכ-650,000 נפשות.
בשנת 1612 התחיל השוגון טוקוגאווה איאיאסו, שתכנן לבסס את אדו כבירתה דה פקטו של יפן, בעבודה על מחוז מסחרי שיקיף את הקצה המערבי של דרך טוקיאדו, אחת מחמש הדרכים של אדו, אשר חיברה בין טוקיו לקנסאי.
במהלך תקופת אדו נודע אזור זה כ"אדומאצ'י" – מרכז העיר אדו.
חלק גדול מהאזור, בעיקר גינזה וצוקיג'י, היה חול שנערם על הדלתא של נהר סומידה, עד אשר מולאה בידי השוגון.
ב-1657, אחרי ששרפה כילתה את מרבית העיר, תוכנן הרובע מחדש עם תעלות נוספות, כדי להתאים יותר לסחר הימי.
ב-1869 התיישבו זרים בצוקיג'י, מושבה אשר פעלה עד 1899 לערך.
ב-1872 כילתה שרפה נוספת מרבית מאזור גינזה.
בעקבות זאת, תכנן המושל של טוקיו מחדש את גינזה, כדי שתהיה מרכז מסחרי בסגנון אירופאי, בין שינבשי, שהיה באותם ימים המסוף המרכזי של הרכבות בעיר מדרום וניהונבשי, אזור המסחר והכלכלה העיקרי, מצפון.
ב-1878, תחת חוק ארגון מקומי חדש, הוקמו תחת ממשלת העיר טוקיו הרבעים של ניהונבשי וקיובשי, אשר חלשו על האזור אשר קרוי כיום צ'ואו.
בעקבות תבוסתה של יפן במלחמת העולם השנייה הופקעו מספר בניינים לטובת המפקד העליון של כוחות הברית, כמרכזי אספקה לכוחות הכיבוש.
בניינים אלה כללו את מטה חברת השעונים "האטורי", את הכלבו "מצויה" ואת בניין טושיבה.
כל הבניינים הוחזרו לשליטה אזרחית יפנית בשלבים עד 1951.
ב-15 במרץ 1947 הוקם רובע צ'ואו תחת חוק האוטונומיה המחוזית החדש, ממיזוג של רובעי ניהונבשי וקיובשי שקדמו לו.
צ'ואו הוא הרובע המרכזי של טוקיו, מוקף בחמשת הרבעים צ'יודה, מינאטו, טאייטו, סומידה וקוטו.
מבחינה מנהלית, מחולק צ'ואו לשלושה חלקים: ניהונבשי, קיובשי וצוקישימה.
ניהונבשי וקיובשי הם בעיקר אזורים מסחריים מהצד המזרחי של תחנת רכבת טוקיו, אשר מפגישים בין השכונות המפורסמות גינזה וצוקיג'י.
צוקישימה הוא אי נפרד במפרץ טוקיו, אשר בולטים בו בעיקר מגדלי הדירות.
עד מלחמת העולם השנייה היה האזור שתי וערב של נהרות ותעלות, שבהם השתמשו בסירות קטנות אשר היו אז כלי המסחר העיקרי.
לאחר המלחמה נסתמו דרכי מים רבות, על מנת ליצור מקום לכבישים, בניינים ואוטוסטרדות.
עם זאת, נתיבי המים שהועלמו הם הבסיס לחלק מהותי בחלוקה לשכונות בתוך הרובע.
נהר הסמידה הוא הגבול המזרחי של הרובע.
מבחינה פיזית צ'ואו הוא הרובע השני הכי קטן בטוקיו, עם שטח כולל של 10.15 קמ"ר בלבד.
רק רובע טאייטו קטן יותר ממנו.
צ'ובאקה, הידוע גם כצ'ואי הוא דמות בדיונית, המופיעה בכל הטרילוגיות של סרטי "מלחמת הכוכבים".
בסרטים גולם על ידי פיטר מייהו ויונאס סואטמו.
צ'ובאקה הופיע לראשונה בסרט מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה.
שם, יחד עם חברו, האן סולו (לו הוא חייב חוב חיים, לאחר שסולו הציל את צ'ובאקה ממוות), נשכר על ידי אובי ואן קנובי להוביל אותו, את לוק סקייווקר, ושני הדרואידים R2D2 ו-C3PO לכוכב הלכת אולדריאן.
עם זאת, כשהחבורה מוצאת כי כוכב המוות הרס את הכוכב, שני המבריחים מצטרפים לברית המורדים של ליאה.
התפתחותם הגדולה של סולו וצ'ובאקה התרחשה בסרטים מלחמת הכוכבים - פרק 5: האימפריה מכה שנית ובמלחמת הכוכבים - פרק 6: שובו של הג'דיי.
שם, וזאת לאחר שהאן סולו מוקפא בפחמן ומועבר לגנגסטר ג'אבה ההאט, צ'ובאקה נהיה לשותף ולתפקיד חשוב בהבסת האימפריה הגלקטית.
בסרט הפריקוול מלחמת הכוכבים - פרק 3: נקמת הסית', צ'ובאקה נאבק בצבא הפולש לכוכב הבית שלו, "קאשיק".
שם, הוא מקבל סיוע ממסדר אבירי הג'דיי בראשות מאסטר יודה לאחר שפלפטין מגיע למקום.
שם, נחשף כי הנשק המסורתי של גזע הווּקים הוא ה"בואקסטאר", נשק הדומה ביותר לרובה קשת.
בסרט מלחמת הכוכבים - פרק 7: הכוח מתעורר, צ'ובאקה עוזר למורדים למצוא את לוק סקייווקר ולהחזירו, לאחר שהאן סולו מת, צ'ובאקה טס עם ריי ו R2-D2 לאי ששם נמצא לוק סקיווקר.
לאחר מכן בסרט מלחמת הכוכבים - פרק 8: אחרוני הג'דיי צ'ובאקה נמצא על אי עם לוק סקייווקר וריי בשביל שלוק ילמד את ריי את דרכי הכוח.
בסרט "עלייתו של סקייווקר" נלכד על ידי המסדר הראשון וחולץ על ידי ריי, פין ופו.
בהמשך, הוא ולאנדו נשלחים להביא כמה שיותר אנשים במלחמה נגד המשחתות של פלפטין והם מצליחים.
בתוכנית הטלוויזיה "ספיישל מלחמת הכוכבים לחג" משנת 1978, מוצגת משפחתו של צ'ובאקה, החיה בשלווה על כוכב קאשיק.
תוכנית הטלוויזיה מורכבת, למעשה, מסיפור מסגרת בו האן סולו וצ'ובאקה מוכרחים לתקן כמה מנזקיו של דארת' ויידר, כשעל צ'ובאקה להגיע לארוחת החג המשפחתית.
בפרק הסיום של העונה השלישית של הסדרה מלחמת הכוכבים: מלחמת המשובטים, צ'ובאקה נתפס על ידי ציידי "טראנדושאן", אך מחולץ על ידי אסוקה טאנו.
צ'ובאקה בונה חללית מרכיבים פגומים, המתפרקת, כשלאחר מכן הוא תוקף את מבצר "טראנדושאן", כשהוא נעזר בחבריו מגזע הווּקי.
צ'ובאקה מופיע בטרילוגיית הספרים "הרפתקאות האן סולו" מאת בריאן דיילי שפורסמה במקור בין השנים 1979 ל־1980.
משפחתו המורחבת של צ'ובאקה הופיעה בכמה מספרי מלחמת הכוכבים, ובספר "יורשי הכוח", חלק מסדרת "אבירי הג'דיי הצעירים" נחשף כי יש לו אחיין בשם לואובאקה, שהצטרף לאקדמיית הג'דיי.