tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף לתמונות הציור שלו, עיטר סטות'ארד את גרם המדרגות הגדול של בית ברגהלי, ליד סטמפורד בלינקולנשייר, עם נושאי מלחמה, וירידת אורפאוס לגיהנום (1799–1803); והכיפה של האולם העליון של ספריית עורכי הדין באדינבורו (שלימים הפכה לספריית סיגנט), עם אפולו והמוזות, ודמויות משוררים, נואמים וכו' (1822).
הוא הכין קישוטים פיסוליים ואחרים לארמון בקינגהאם, שלא בוצעו בגלל מותו של המלך ג'ורג' הרביעי.
הוא גם תכנן מגן שהוצג בפני הדוכס מוולינגטון על ידי סוחרי לונדון, ופרסם סדרה של שמונה תחריטים מהנושאים השונים שעיטרו אותו.
תומאס ריצ'רד סוואזי הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של מדינת ניו יורק.
הוא כיהן בתפקיד מאז 2017 ועד 2023 ונבחר שוב לאחר הדחתו של ג'ורג' סנטוס בפברואר 2024.
סוואזי, חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן טרם היבחרו אל הקונגרס של ארצות הברית כראש הרשות המבצעת במחוז נסאו בשנים 2002–2009, וקודם לכן כראש עיריית גלן קוב.
סוואזי, בנו של ראש עיריית גלן קוב לשעבר ג'וזף א.
סוואזי, נולד ב-31 באוגוסט 1962. אביו נולד באיטליה ואמו, מרגריט, היא ממוצא אירי ואנגלי.
הוא הצעיר מבין חמשת אחיו ובצעירותו למד בבתי ספר קתוליים.
את לימודיו התיכוניים השלים בתיכון צ'מינינאדה, ואחר כך למד בבוסטון קולג' ובית הספר למשפטים של אוניברסיטת פורדהאם.
במרוצת השנים הוסמך כעורך דין וכרואה חשבון.
בשנת 1993 נבחר לראשות עיריית גלן קוב, ושירת בתפקיד זה ארבע תקופות כהונה.
אביו ודודו היו ראשי העיר לפניו.
כראש העיר, סוואזי התמקד בניקוי סביבתי של אזורי תעשייה ומרכזים מסחריים.
הממשל שלו התמקד בפיתוח מחדש של אתרים הנכללים תחת חוק ה"סופרפאנד" (Superfund) ושל אדמות מוזנחות.
בשנת 1994 הורה להשבית לצמיתות את המשרפה העירונית בגלן קוב.
ב-1998 העיר הרסה ופיתחה מחדש את שטחי בית הזיקוק "Li Tungsten", שגם הם נכללו תחת חוק הסופרפאנד.
סגן נשיא ארצות הברית אל גור טען לזכותו של סואוזי את מאמצי הניקיון הסביבתי בעיר וגלן קוב זכתה בפרס בראונפילדס ב-1998.
סוואזי נבחר לראש מחוז נסאו בשנת 2001, והפך לדמוקרט הראשון שנבחר לתפקיד ציבורי במחוז נסאו הרפובליקנית המסורתי מזה 30 שנה.
הוא נכנס לתפקיד בעיצומו של משבר פיסקלי.
ב-1999 ניצב מחוז נסאו על סף קריסה פיננסית: המחוז עמד בפני גירעון תקציבי בן 300 מיליון דולר אמריקאי, חובות בסך מיליארדי דולרים, ודירוג האשראי שלו ירד לרמה אחת מעל למעמד הנמוך ביותר.
על פי "הניו יורק טיימס", סוואזי "זכה להערכות חמות ממוסדות עצמאיים על הישגיו האָפְיָנִיים הלא הם החייאת כלכלת נסאו".
לטיפול במשבר הכלכלי נקט בצעדים של צמצום הלוואות וחובות לצד קיצוץ בהוצאות ציבוריות, פיקוח על 11 שדרוגי איגרות חוב במשך שנתיים וחיסול גירעונות תקציביים.
בשנת 2004, ג'ורג'ינה מורגנשטרן, לשעבר עובדת במחלקת התכנון במחוז נסאו, טענה שסואוזי וסגן ראש המחוז אנתוני קנקליירי ניצלו את עובדי המחוז כמו גם משאביו הציבוריים לגיוס כספים בלתי-חוקי.
מורגנשטרן גרסה כי היא פורה כנקמה ללא הליך הוגן, ולאחר מכן הגישה תביעה אזרחית בהיקף של מיליוני דולרים.
סוואזי נוקה מכל אשמה בתיק המשפטי וחבר מושבעים דחה את טענת מורגנשטרן כי פוטרה כנקמה לאחר שמתחה ביקורת על סוואזי.
סווזאי הכריז על התמודדותו למועמדות המפלגה הדמוקרטית אל תפקיד מושל ניו יורק בבחירות המקדימות של הדמוקרטים ב-25 בפברואר 2006. הוא ניצב נגד אליוט ספיצר.
התמודדותו של סוואזי נתפשה מלכתחילה כבעלת סיכויים קלושים לאור המוניטין של ספיצר כפעיל חברתי נלהב נגד תאגידים, אם כי פעמים תכופות סוואזי טען כי גם סיכוייו להיבחר לראשות מחוז נסאו היו קלושים, ובכל זאת נבחר לתפקיד.
מעט דמוקרטים בולטים, מלבד יושב ראש המפלגה הדמוקרטית במחוז נסאו ג'יי ג'ייקובס, הביעו את תמיכתם בסוואזי.
ראשי הערים הדמוקרטיים בניו יורק ניהלו תעמולה בעבור ספיצר.
עם זאת, סוואזי נהנה מתמיכה של אנשי עסקים מוול סטריט שבעבר נחקרו והועמדו לדין בידי ספיצר.
ביום הבחירות המקדימות הפסיד לספיצר.
ב-2009 הוסיף להפסיד את תפקידו כראש מחוז נסאו, וכשהתמודד מחדש ב-2013 לתפקידו הישן, הפסיד פעם נוספת.
ביוני 2016, לקראת בחירות בארצות הברית באותה שנה, זכה סוואזי בבחירות המקדימות של הדמוקרטים לייצוג מחוז הקונגרס השלישי של ניו יורק בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בבחירות הכלליות גבר בקושי על ג'ק מרטינס, חבר הסנאט של ניו יורק, ב-8 בנובמבר, והחל לייצג את מחוז הקונגרס השלישי של ניו יורק ב בינואר 2017. בשלהי 2019 הצביע בעד שני סעיפי ההדחה של דונלד טראמפ.
בשלהי נובמבר 2021 הכריז סוואזי על פרישתו מבית הנבחרים על מנת להתמודד בבחירות המקידמות של המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל ניו יורק נגד המושלת המכהנת קת'י הוקול.
בבחירות הכלליות הביסה הוקול את שני מתחריה, וכהונתו של סוואזי בקונגרס תמה בראשית ינואר 2023.
בסוף שנת 2023, לאחר הדחתו של ג'ורג' סנטוס מבית הנבחרים, המפלגה הדמוקרטית בניו יורק הכריזה על סוואזי כמתמודד מטעמה בבחירות המיוחדות שהתקיימו ב-13 בפברואר 2024, לחבר בית הנבחרים מטעם מחוז הקונגרס השלישי של ניו יורק.
המפלגה הרפובליקנית במדינה בחרה במזי מלסה פיליפ פוליטיקאית אתיופית-ישראלית-אמריקאית כמתמודדת הרשמית שלהם שהתמודדה מולו.
הוא ניצח בבחירות המיוחדות עם 54% מהקולות מול פיליפ ונכנס לתפקיד בסוף פברואר.
הוא יכהן בתפקיד את המשך הכהונה שנותרה, עד ינואר 2025. הוא התמודד לתפקיד לכהונה מלאה בבחירות נובמבר 2024.
הוא נישא ב-1993 להלן ולזוג 3 ילדים.
בנו,ג'ו, הוא שחקן בייסבול בליגה הבייסבול הנמוכה של ארצות הברית בקבוצה תחת המותג של ניו יורק מטס.
תומאס סדון היה צייר נוף אנגלי הקשור לאחווה הפרה-רפאליטית, שצייר סצנות צבעוניות ומפורטות ביותר של בריטני, מצרים וירושלים.
סדון נולד ב-28 באוגוסט 1821 בלונדון, בנו של יצרן ארונות ידוע.
הוא התחנך בבית ספר שנוהל על ידי הכומר ג'וזף בארון בסטנמור, ולאחר מכן עבד עבור אביו עד 1841, אז נשלח לפריז כדי ללמוד אמנות.
כשחזר מפריז המשיך לעבוד בעסק המשפחתי .
אף שסדון כבר החליט להיות צייר, הוא המשיך ללמוד עיצוב והשתתף בהרצאותיו של תומאס לברטון דונלדסון על אדריכלות והשתלם במוזיאון הבריטי.
בשנת 1848 העיצוב שלו למזנון נוי זיכה אותו במדליית כסף מטעם האגודה לאמנויות .
בינתיים, הוא לקח שיעורים בבית הספר לציור של צ'ארלס לוסי בקמדן טאון, והשתתף בשיעורי ציור חיים שנערכו על ידי אגודת האמנים ברחוב קליפסטון.
בקיץ 1849, הוא נסע לצפון ויילס, ועשה את ניסיונותיו הרציניים הראשונים בציור נוף.
בשנה שלאחר מכן נסע לברביזון בצרפת, שם ערך כמה ניסיונות בתחום ציורי שמן.
בתחילת 1848 סדון בא במגע עם האחווה הפרה-רפאליטית, לאחר שפגש את פורד מדוקס בראון, ובמהלך 1850 הוא עבד על עותק של "צ'וסר בבית המשפט של אדוארד השלישי" בסטודיו של בראון.
בתקופה זו היה מעורב בהקמת בית הספר לציור ודוגמנות בצפון לונדון, בית ספר לאמנות לגברים עובדים בקמדן טאון.
בסוף 1850 הוא לקה בהתקף חמור של קדחת שגרונית, שבמהלכו הוא חזר לדת, לאחר שהפסיק ללכת לכנסייה כמה שנים קודם לכן.
על פי הזיכרונות של אחיו, "אלה שהכירו אותו הטוב ביותר רואים במחלה זו את נקודת המפנה בהיסטוריה הרוחנית שלו, ואת תחילת הנצרות המעשית שלו." מיד לאחר מחלה זו עזב סדון את העסק של אביו.
הוא עבר לגור ליד טוטנהאם קורט רואד, שם השלים ציור בנושא " פנלופה", שהייתה עבודתו הראשונה שהוצגה באקדמיה המלכותית .
הוא ביקר שוב בוויילס בסוף 1851 ובקיץ שלאחר מכן נסע לדינאן בבריטני, שם שהו אחיותיו; נוף שצויר בדינאן הוצג באקדמיה המלכותית בשנה שלאחר מכן.
סדון בילה חלק ניכר משנת 1853 בהכנות למסע למצרים בחברת ויליאם הולמן האנט.
ביוני נסע שוב לדינאן, שם צייר נוף גדול של מנזר ליהון ההרוס.
סדון עזב את צרפת למצרים בנובמבר, הגיע לאלכסנדריה ב-6 בדצמבר, ועבר לקהיר.
סדון והאנט הקימו מחנה ליד הפירמידות, עם אנגלי נוסף בשם ניקולסון, שהיה חולה סופני, ומת שם ואז, בשינוי התוכנית המקורית, החליטו שני האמנים לעבור לירושלים, כשהם מפליגים משפך הנילוס בסוף מאי.
בהגיעו לירושלים עזב סדון את האנט בעיר, והקים אוהל על גבעה המשקיפה במעלה עמק יהושפט, עם נוף לאתרים המקראיים של גת שמנים והר הזיתים, משם הוא צייר חלק גדול מהנוף של ירושלים ועמק יהושפט.
הוא עזב את העיר לצרפת באוקטובר 1854.
עמק יהושפט צויר בחודשי הקיץ והסתיו, וסדון המשיך לעבוד עליו בדינאן, יחד עם ציור שמן נוסף ושני צבעי מים שהחל גם בירושלים .
לבסוף הוא סיים אותו, בעזרת קצת עזרה מהאנט, לאחר שובו ללונדון בינואר 1855 והראה אותו לראשונה בתערוכה בסטודיו שלו ברחוב ברנרס במרץ של אותה שנה.
נושאי המזרח שלו הוצגו שוב בשנה שלאחר מכן.
באוקטובר 1856 סידון ביקר שוב בקהיר, אך מת מדיזנטריה שם ב-23 בנובמבר.
בשנת 1857 הוצגו עבודותיו בגלריה של האגודה לאמנויות, והציור "ירושלים ועמק יהושפט", נרכשו והוצגו בגלריה הלאומית.
ג'ון ראסקין הגדיר את יצירותיו של סדון על מצרים וארץ ישראל כ"נופים הראשונים המאחדים מיומנות אמנותית מושלמת עם דיוק טופוגרפי; מכוונים, באיפוק עצמי קפדני, ללא מטרה אחרת מלבד זו - לתת לאנשים שאינם יכולים לנסוע ידע מהימן של הנופים."
ספר זיכרונות של סדון, מאת אחיו, ג'ון פולארד סדון, פורסם ב-1859.
תומאס פוטאק סטרקושה (באלבנית: Thomas Fotaq Strakosha; נולד ב-19 במרץ 1995 באתונה שביוון) הוא כדורגלן אלבני המשחק בעמדת השוער בקבוצת א.א.ק.
סטרקושה נולד באתונה בזמן שאביו, פוטו סטרקושה, שיחק בליגה היוונית.
הוא גדל במחלקות הנוער של פאניוניוס ושל לאציו.
בעונת 2012/2013 החל לשמש כשוער המחליף של לאציו בסרייה א'.
ב-9 ביולי 2015 הושאל סטרקושה למשך עונה אחת לסלרניטנה מהסרייה ב'.
עם חזרתו ללאציו מההשאלה, החל סטרקושה לשמש כשוער הראשון של לאציו.
ב-14 ביולי 2022 חתם בברנטפורד מהפרמייר ליג.
ב-24 במרץ 2017 ערך סטרקושה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אלבניה, בהפסד 0–2 לנבחרת איטליה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. נכלל בסגל נבחרת אלבניה ליורו 2024.
תומאס סרון דה לוסיו (בספרדית: Tomás Zerón de Lucio) הוא מבוקש שהיה ראש סוכנות החקירות הפליליות של מקסיקו (AIC) בתקופת ממשלו של הנשיא אנריקה פניה נייטו ובכיר בממשל המקסיקני.
משנת 2019, הוא מבוקש על ידי מערכת המשפט המקסיקנית בגין האשמות שונות הכוללות עינויים וסילוף ראיות בפרשת היעלמות 43 הסטודנטים מאיוצינאפה, מעילה בעשרות מיליוני דולרים, ורכישת תוכנת פגסוס של NSO Group.
ב-2019 הוא ברח ממקסיקו לקנדה ומשם טס לישראל כדי להימנע ממעצר.
כיום מתגורר סרון במגדל נווה צדק בתל אביב, זאת למרות הבקשה המקסיקנית מישראל להסגיר אותו למקסיקו.
על פי דיווח מיולי 2021 "הניו יורק טיימס" נכון לאותו מועד ישראל לא טיפלה בבקשת ההסגרה של מקסיקו, או בבקשתו של סרון עצמו לקבלת מקלט מדיני.
גורם ישראלי שצוטט בכתבה טען כי הסחבת בטיפול בנושא היא מכוונת שנועדה להתנקם במקסיקו על כך שנציגיה באו"ם תמכו בחקירת חשדות ל"פשעי מלחמה" של ישראל בשנת 2018.
הרשויות במקסיקו חוקרות גם אנשי עסקים ישראלים המקורבים לסרון, ובהם דוד אביטל, מחברת MTRX Technologies השייכת לחברת רייזון הישראלית, שלפי החשד סייע לסרון להסתתר בתל אביב.
בשנת 2022 דווח בעיתון "הארץ" שלנוכח סירוב ישראל להסגירו, מקסיקו פתחה במשא ומתן עם המבוקש עצמו.
סרון למד מינהל תעשייתי במכון הפוליטכני הלאומי.
הוא סיים לימודי מדעים פליליים.
בשנת 1993, סרון היה גזבר בחברת 'La Compañia de Parras, SA; ב-2002 הוא היה המנהל הפיננסי של Grupo Control de Riesgo, וב-2006 הוא שימש חודשיים כמנהל פיננסי ב-Contrusistem.
במהלך שש השנים של פליפה קלדרון, סרון היה אחראי על השליטה הפוליטית של ארגון La Policía Federal Preventiva (PFP), במזכירות לביטחון פנים, לשם הצטרף ב-2007 ופגש את ג'נרו גרסיה לונה.
לסרון לא היה ניסיון קודם בשירות ציבורי או בעבודת ביטחון ציבורי לפני שהצטרף ל-Policía Federal Preventiva (משטרת מניעה פדרלית).
תומאס סונדגארד (בדנית:Thomas Søndergård; נולד ב-4 באוקטובר 1969) הוא מנצח ונגן כלי הקשה דני.
סונדגארד נולד בהולסטברו שבדנמרק, הוא למד כלי הקשה באקדמיה המלכותית הדנית למוזיקה בשנים 1989–1992, שם כללו מוריו את גרט מורטנסן.
באותן שנים היה חבר בתזמורת הנוער של האיחוד האירופי.
ב-1992 הצטרף לתזמורת המלכותית הדנית כנגן כלי הקשה.
הוא שירת בפקולטה של האקדמיה המלכותית הדנית למוזיקה בשנים 2001–2002.
סונדרגארד הקדיש תשומת לב רבה יותר לניצוח מגיל 27. לאחר הופעת הבכורה שלו באופרה המלכותית הדנית עם הבכורה של "משפט קפקא" של פול רודרס ב-2005, הוא הצטרף להנהלת אסקונס הולט.
בשנת 2009, הפך למנצח הראשי של תזמורת הרדיו הנורווגית.
הוא סיים את כהונתו תזמורת הרדיו הנורווגית לאחר עונת 2011–2012.
סונדרגארד ניצח על תזמורת ה-BBC הלאומית של ויילס בדצמבר 2009, כמחליף לתיירי פישר.
ביולי 2011 נבחר למנצח הראשי ה-14 של התזמורת, החל מעונת 2012–2013, לחוזה ראשוני של ארבע שנים.
בפברואר 2016 הודיעה תזמורת ה-BBC הלאומית של ויילס על הארכה נוספת של חוזהו כמנצח ראשי לפחות עד 2018. סונדרגארד סיים רשמית את כהונתו כמנצח ראשי של התזמורת ביולי 2018.
סונדרגארד ניצח לראשונה על התזמורת הסקוטית הלאומית בשנת 2009, כמחליף ליעקב קרייזברג.
באוקטובר 2011 מינתה אותו התזמורת למנצח האורח הראשי שלו, החל בעונת 2012–2013, עם חוזה ראשוני של שלוש שנים לשלוש תוכניות בשנה.
במאי 2017 מונה למנצח הראשי הבא של התזמורת, החל מעונת 2018–2019. בפברואר 2021 האריכה התזמורת את החוזה של סונדרגארד כמנהל מוזיקלי עד סתיו 2024.
בדצמבר 2021 ניצח לראשונה על תזמורת מינסוטה.
הוא חזר להתקשרות נוספת עם ניצוח אורח באפריל 2022. ביולי 2022 מונה סונדגארד למנהל המוזיקלי של התזמורת החל מעונת 2023–2024, עם חוזה ראשוני של חמש עונות.
סונדרגארד ביצע מספר הקלטות עבור הלייבל Linn ולייבל DaCapo, כולל מוזיקה של בנט לורנצן, פר נורגארד ופול רודרס.
ביולי 2022 התחתן סונדרגארד עם בן זוגו משכבר הימים, הבריטון השוודי אנדראס לנדין.
תומאס סטיוארט סמית' היה צייר ופילנתרופ סקוטי הידוע ביצירת מוזיאון סטירלינג סמית וגלריה לאמנות, הממוקם בסטירלינג, סקוטלנד.
תומאס סטיוארט סמית' נולד בשנת 1815 כאחיינו הבלתי חוקי והסודי של אלכסנדר סמית', שהייתה לו האחוזה בגלסינגל, דנבליין, סקוטלנד.
אחיו של אלכסנדר, האב, שלח את תומאס לבית ספר בצרפת בזמן שניהל את עסקיו בקנדה ובאיי הודו המזרחית.
בשנת 1831 לא שולמה לו המלגה ותומס חשב שאביו כנראה מת.
הוא חזר לאנגליה, כאשר הוא ודודו התוודעו אחד לשני בפעם הראשונה.
הם לא נפגשו קודם, אבל אלכסנדר שלח לו סכומי כסף מדי פעם.
מאוחר יותר הוא החל להתעניין בציור בעזרת צייר איטלקי שאותו פגש בזמן ששימש כמורה נודד במשפחות בריטיות.
דודו אלכסנדר נתו לו מימון כדי שיוכל לנסוע ולצייר באיטליה החל מ-1840.
בסוף אותו עשור, סמית' שלח את עבודתו גם לסלון האמנויות היפות בפריז וגם באקדמיה המלכותית בלונדון.
את הציור הראשון שלו באקדמיה המלכותית קנה פרופסור אוון, מכר של אדווין לנדסיר, שנאמר כי העריץ אותו.
בשנת 1849 נפטר אלכסנדר סמית'.
תומאס השתלט על אחוזת המשפחה ב-1857 לאחר שהתחרה על הירושה, עם שמונה עשר טוענים נוספים.
במהלך שמונה השנים שבהן חיכה בתקווה לירושתו, הוא לימד אמנות בבית הספר לעיצוב בנוטינגהאם.
ג'יימס אורוק, האספן וצייר צבעי המים, היה אחד מתלמידיו.
סמית' היה מוכר באסכולת ברביזון לציור ריאליסטי, כולל ציירי החיות קונסטנט טרויון וג'ון פיליפ.
לאחר שרכש את האחוזה, הוא שמר עליה רק שש שנים.
הוא מכר אותה והשתמש בכספים כדי לעבור ללונדון.
ההוצאות המשפטיות שלו היו גבוהות.
הונו החדש אפשר לו ליצור אוסף אמנות בסטודיו בכיכר פיצרוי שכלל עבודות שלו.
הוא החליט להקים מוזיאון בסטירלינג שיכיל את האוסף החדש שלו.
הוא תכנן תוכניות לספרייה, מוזיאון וחדר קריאה והציע 5,000 פאונד למועצה אם יוכלו לתרום אתר בתוך שנתיים.
הוא חתם על החוזה בנובמבר 1869. הוא לא ראה את תוכניותיו מתגשמות כאשר הוא נפטר באבניון, חודש לאחר החתימה.
סמית' ידוע בעיקר בזכות הקמת מכון סמית', שנקרא מוזיאון סטירלינג סמית' וגלריה לאמנות.
לסמית יש גם מאות ציורים בבעלות ציבורית.
שתיים מיצירותיו של סמית' שעדיין נחשבות כחשובות הן פורטרטים שצייר של גברים שחורים.
בניגוד לתיאורים אחרים באותה תקופה, שבהם אנשים שחורים נתפסו כמשרתים, דיוקנאותיו של סמית' "פלה מקינה" מראים את נתיניו כאנשים עצמאיים וחופשיים.
הם צוירו כדי לחגוג את ביטול העבדות באמריקה ב-1865 בעקבות מלחמת האזרחים האמריקאית.
הוא גם צייר ציור קטן יותר בשם "מקטרת החופש", שיש לו נוכחות דומה.
הציור מראה אדם שחום מדליק מקטרת, מאחוריו ישנה מודעת מכירת עבדים שכוסתה בחלקה בהודעת על ביטול העבדות.
תומאס ג'פרסון סיי היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-27 בשנים 1886–1890.
תומאס סיי נולד ליד העיירה אירי (כיום יישוב רפאים), שנמצאת כיום בתחומי מחוז הייל שבאלבמה, ובעת לידתו הייתה חלק ממחוז גרין.
הוריו היו ראובן ואן מקגי סיי.
סיי גדל במטע המשפחתי עד גיל 12, כאשר המשפחה עברה לגרינסבורו, אלבמה, שם הוא למד באוניברסיטה הדרומית עד לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
ב-1863 התגייס סיי לצבא הקונפדרציה ושירת עם פלוגתו באזור מוביל.
הוא נשבה ונכלא באי הספינה .
לאחר המלחמה שב סיי לאוניברסיטה הדרומית, וב-1867 סיים את לימודיו.
הוא למד משפטים ועבד כשותף זוטר במשרד עורכי דין.
ב-1874 החל סיי את הקריירה הפוליטית שלו, כאשר הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות לסנאט של אלבמה.
ב-1876 עלה בידו להיבחר והוא כיהן בסנאט במשך עשר שנים ושימש כנשיאו בשנים 1884–1886.
ב-1886 נבחר סיי כמושל אלבמה.
ב-1888 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה.
תקופת ממשלו ראויה לציון בהצלחתו בהפחתת מיסים, הרחבת השירותים החברתיים, וניהול ממשלת המדינה.
כמי שתמך בקידום תוכניות רווחה חברתיות, הוא קיבל תמיכה בצעדי חקיקה מכריעים.
יום העבודה של נשים וילדים הוגבל לשמונה שעות.
נקבעו קצבאות לנכים וותיקי צבא הקונפדרציה ולאלמנותיהם.
סיי תמך, במונחים של סוף המאה ה-19, בצעדים לשיפור זכויותיהם וחינוכם של אזרחי אלבמה האפרו-אמריקאים.
במהלך תקופת כהונתו של סיי כמושל נבנו מוסדות חינוך נוספים באלבמה.
בין אלו היו בית הספר הנורמלי המדינתי בטרוי (כיום אוניברסיטת טרוי), ובית הספר הנורמלי המדינתי לסטודנטים שחורים במונטגומרי (כיום אוניברסיטת המדינה של אלבמה).
בטלדיגה, הוקמה האקדמיה של אלבמה לעיוורים, שלאחר מכן הפכה למכון אלבמה לחרשים ולעיוורים.
ב-1887 נוסד ביסמר, הפרבר של ברמינגהאם, וזמן קצר לאחר מכן החל ענף הפלדה במחוז ג'פרסון לשגשג.
אירוע משמעותי במהלך תקופת כהונתו של סיי כמושל הייתה באותה שנה כאשר הנשיא גרובר קליבלנד ביקר במונטגומרי.
אירועים אחרים בתקופת כהונתו היו פחות משמחים.
הוקמה מערכת העסקת האסירים, ובעלי עסקים החלו עד מהרה להבין את היתרונות שבניצול כוח עבודה זה.
בברמינגהאם התרחשו מהומות הוז, ובהן נהרגו 13 אנשים.
אי-שביעות רצון בקרב תושבי אלבמה הייתה כאשר החוואים התארגנו כדי למשוך את תשומת הלב לבעיותיהם.
פו בניסיונו להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית.
הוא לא התמודד בבחירות שוב, אף על פי שהוא סייע לתומאס ג'ונס במסע הבחירות שלו למשרת מושל אלבמה מול מועמד המפלגה הפופוליסטית ראובן קולב.
ב-1875 נשא סיי לאישה את אלן סמאו.
לשניים נולדו בן ובת עד לפטירתה של אלן ב-1879. ב-1881 הוא נישא בשנית לקלרה דה לסדרנייר, שאיתה נולדו לו ארבעה ילדים נוספים.
תומאס סיי נפטר בגרינסבורו ב-30 במרץ 1896, בגיל 49. הוא נטמן בבית הקברות העירוני.
באוניברסיטה החקלאית וטכנית של אלבמה נקרא על שמו בניין מעונות סטודנטים, שב-1892 עלה באש.
תומאס סיי היה אנטמולוג, קונכולוג והרפטולוג אמריקאי.
מחקריו על חרקים וקונכיות, תרומותיו הרבות לכתבי עת מדעיים ומשלחות מדעיות לפלורידה, ג'ורג'יה, הרי הרוקי, מקסיקו ומקומות אחרים הפכו אותו לחוקר טבע בעל שם בינלאומי.
סיי מכונה אבי האנטומולוגיה התיאורית האמריקאית והקונכולוגיה האמריקאית.
ופרופסור להיסטוריה של הטבע באוניברסיטת פנסילבניה.
אשתו הייתה מאיירת לוסי סיי.
נולד בפילדלפיה למשפחת קוויקרים חשובה, תומאס סיי היה נינו של ג'ון ברטרם, ואחיינו של ויליאם ברטרם.
למשפחת סיי היה בית, "הצוקים" במעבורת גריי, צמוד לחוות משפחת ברטרם בעיר קינגסינג, מחוז פילדלפיה.
כילד, סיי ביקר לעיתים קרובות בגן המשפחתי, הגן של ברטרם, שם לקח תכופות דגימות של פרפרים וחיפושיות אל דוד רבא שלו ויליאם.
סיי היה חוקר טבע אוטודידקט, עזר לייסד את האקדמיה למדעי הטבע של פילדלפיה (ANSP) בשנת 1812. בשנת 1816, הוא פגש את צ'ארלס אלכסנדר לסואר, חוקר טבע צרפתי שהפך במהרה לחבר באקדמיה ושימש בתור האוצר שלה עד 1824.
באקדמיה, סיי החל את עבודתו על מה שיפרסם כאנטומולוגיה אמריקאית.
כדי לאסוף חרקים, הוא ערך מסעות רבים לאזורי גבול, תוך סיכון מהתקפות אינדיאנים אמריקאים וסכנות של טיול באזורים פראיים.
ב-1818, סיי ליווה את חברו ויליאם מקור, אז נשיא ה-ANSP ואבי הגאולוגיה האמריקאית; גרהרד טרוסט, גאולוג; וחברים אחרים באקדמיה במשלחת גאולוגית לאיים שליד החוף של ג'ורג'יה ופלורידה, אז מושבה ספרדית.
בשנים 1819–1820, מייג'ור סטיבן הרימן לונג הוביל חקירה להרי הרוקי וליובליו של נהר מיזורי, סיי היה זואולוג במשלחת.
התיאור הרשמי שלהם על המסע זה את התיאורים הראשונים של זאב הערבות, שועל מהיר, ציפור מלכית מערבית, יונת זנב, כרכית סלע, פובי של סיי, חוחית קטנה, דרור עפרוני, לטאה משובצת, נחש חולדה מערבי ונחש סרט מערבי.
ב-1823 שימש סיי כזואולוג ראשי במשלחת של לונג אל המקורות של נהר המיסיסיפי.
הם נסעו "ספינת הידע" ליישוב שנקרא "ניו הרמוני" באינדיאנה (1826–34), קהילה שניהלה חברה אוטופית שייסד רוברט אוון.
שם פגש מאוחר יותר את קונסטנטין סמואל רפינסק-שמאלץ, חוקר טבע נוסף.
ב-4 בינואר 1827 התחתן סיי בחשאי עם לוסי ווי, אותה הכיר כאחת הנוסעות לניו הרמוני.
היא הייתה אמנית ומאיירת של דגימות, כמו בספר שכתב "קונכיות אמריקאיות".
היא נבחרה כחברה הראשונה באקדמיה למדעי הטבע.
כתוצאה של משלחת זו, תומאס סיי המשיך בעבודתו המונומנטלית המתארת חרקים ורכיכות, מה שהוביל לשתי יצירות קלאסיות:
אנטומולוגיה אמריקאית, או תיאורי החרקים של צפון אמריקה, 3 כרכים, פילדלפיה, 1824–1828. "קונכולוגיה אמריקאית", או תיאורים של הקונכיות של צפון אמריקה מאויירות מדמויות צבעוניות מתוך רישומים מקוריים שצוירו בטבע.
במהלך שנותיהם בניו הרמוני, סיי ושותפיו חוו קשיים ניכרים.
סיי היה אדם צנוע, שחי בחסכנות כנזיר.
הוא נטש את הפעילות המסחרית והתמסר למחקרים, תוך שהוא מקשה על משפחתו.
סיי מת, ככל הנראה ממחלת הטיפוס, בניו הרמוני ב-10 באוקטובר 1834, כשהיה בן 47.
סיי תיאר יותר מ-1,000 מינים חדשים של חיפושיות, יותר מ-400 מינים של חרקים אחרים, ושבעה מינים ידועים של נחשים.
תומאס סטיבנסון דרו היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ארקנסו השלישי בשנים 1844–1849.
תומאס סטיבנסון דרו נולד במחוז וילסון שבטנסי.
הוא עבר עם משפחתו ללואיזיאנה, וב-1818, לטריטוריית ארקנסו.
הוא עבד כסוכן מכירות נוסע וכמורה בבית ספר.
הוא התיישב במחוז קלארק שבארקנסו, וב-1823 מונה כפקיד המחוז.
ב-1827 עבר דרו לפוקהונטס שבארקנסו, ונשא לאישה את סינדרלה בטיס, בתו של מייסד העיר האמיד רנסום בטיס.
חמו של דרו נתן לזוג הצעיר חלקת אדמה בשטח של 800 אקרים (3.2 קמ"ר) במפרץ צ'ירוקי, בעיירה ביגרס, באזור שבו נמצא כיום מחוז רנדולף (אז מחוז לורנס).
בני הזוג דרו זכו לשיגשוג כלכלי, והם החזיקו בבעלותם 20 עבדים.
ב-1832 נבחר דרו כשופט של מחוז לורנס.
ב-1835 שיכנעו דרו ורעייתו את בית המחוקקים של הטריטוריה להקים את מחוז רנדולף בנפרד ממחוז לורנס.
ב-1836 קיימו בני הזוג בפוקהונטס ארוחת ברביקיו עם שתייה חריפה ללא תשלום לכל אוכלוסיית המחוז.
משתתפי הארוחה בחרו ביום המחרת בפוקהונטס כמקום מושב המחוז על פני העיר קולומביה המאוכלסת יותר.
באותה שנה, העניק דרו למחוז חלקת אדמה במרכז פוקהונטס, שהם נבנה בית המשפט המחוזי.
ב-1836 נבחר דרו כנציג לוועידת החוקה של ארקנסו.
ב-1844 הוא נבחר כמושל ארקנסו מטעם המפלגה הדמוקרטית, בתמיכת סיעתם של המושל ג'יימס סווייר קונוויי והסנאטור אמברוז הנדלי סווייר, ששלטה בארקנסו מימי היותה טריטוריה ועד לשנות ה-50 של המאה ה-19. ממשלו של דרו התמקד בחיזוק כושר הפרעון של המדינה וניסה לשקם את האשראי שלה ואת חוסר האחדות המפלגתית.
ב-1848 נבחר דרו לתקופת כהונה שנייה כמושל.
ב-1849 הוא שיגר כוחות מליציה למחוז מריון כדי לדכא את מלחמת טוט-אברט .
מתוך תקופת כהונתו השנייה של דרו כמושל הוא כיהן שנה אחת בלבד, שבסיומה הוא התפטר בשל שכר המושל הנמוך, לדעתו.
הוא פרש מהחיים הפוליטיים וניסה לשקם את עצמו מהפסדיו הכספיים.
ב-1860 הוא חי במחוז סבסטיאן שבארקנסו, אך בסופו של דבר עבר לטקסס, בתחילה לוות'רפורד, ולאחר מכן למחוז הוד.
תומאס סבסטיאן דרו נפטר בליפאן שבטקסס בינואר 1879. בתחילה הוא נטמן בבית הקברות הבפטיסטי הישן של העיר, אך ב-1923 הוא הועבר על ידי שלטונות המדינה לבית הקברות של הבונים החופשיים בפוקהונטס, שם הוא נטמן לצד רעייתו ולצד חלק מילדיו.
על שמו נקרא מחוז דרו שבארקנסו.
תומאס סטוקטון היה פוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הוויגית, שלחם במלחמת 1812, וכיהן כמושל דלאוור ה-33 מ-1845 ועד מותו.
תומאס סטוקטון נולד במחוז ניו קאסל שבדלאוור כבנם של ג'ון וננסי גריפין סטוקטון.
אביו היה בריגדיר גנרל שלחם ב-מלחמת 1812 ופיקד על הבריגדה הראשונה של המיליציה של דלאוור.
סטוקסון נשא לאישה את פידליה ג'ונס, בתו של השופט קנסי ג'ונס, ולשניים נולדו חמישה ילדים.
הוא סיים את לימודיו בפרינסטון קולג'.
לאחר סיום לימודיו הצטרף סטוקטון למיליציה של דלאוור.
במלחמת 1812 הוא השתתף במתקפה על פורט ג'ורג' על נהר ניאגרה ולחם בקרב לונדיס ליין.
הוא קודם לדרגת מייג'ור ברגימנט הרגלים ה-42, ופרש מצבא ארצות הברית ב-1825.
בשנים 1832–1835 היה סטוקטון הרשם של בית המשפט לצדק של מחוז ניו קאסל.
ב-1844 הוא נבחר כמושל דלאוור לאחר שהביס בבחירות את ויליאם תארפ, מועמד המפלגה הדמוקרטית.
הוא הושבע לכהונתו ב-21 בינואר 1845 וכיהן בו עד מותו.
הוא היה השישי מבין מושלי דלאוור שנפטרו בכהונתם.
תומאס סטוקטון נפטר בניו קאסל ב-2 במרץ 1846. הוא נטמן בבית הקברות של כנסיית עימנואל האפיסקופלית שבעיר.
חלק מבניו ומנכדיו לחמו במלחמת האזרחים האמריקאית.
תוֹמַאס סְטַמְפוֹרְד בִּינְגְלִי רַאפְלְס היה פקיד קולוניאלי בריטי ששימש כמושל איי הודו המזרחיים ההולנדיים בין 1811 ל-1816 ומושל בין 1818 ל-1824. ראפלס היה מעורב בכיבוש האי האינדונזי ג'אווה מידי ההולנדים במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
האי הוחזר להולנד במסגרת .
הוא גם כתב את הספר "ההיסטוריה של ג'אווה" ב-1817, שתיאר את ההיסטוריה של האי מימי קדם.
הפרח רפלסיה קרוי על שמו.
ראפלס גם מילא תפקיד בביסוס ההתפשטות של האימפריה הבריטית במזרח ודרום-מזרח אסיה.
הוא הבטיח את השליטה על סינגפור הממוקמת אסטרטגית מידי השליטים המקומיים בשנת 1819 כדי להבטיח גישה בריטית לאורך מצר סינגפור והימים הסמוכים באזור, במיוחד האוקיינוס ההודי ו ים סין הדרומי.
פעולותיו לא זכו בתחילה לאישור ממשלת בריטניה והובילו למתיחות בין הבריטים לבין ההולנדים; מלחמה נמנעה תחת האמנה האנגלית-הולנדית מ-1824 שביססה היטב את תחומי ההשפעה שלהם, לפיה ההולנדים יוותרו על תביעותיהם כלפי סינגפור והבריטים העבירו את השליטה את בבנקולן הבריטית שבאי סומטרה להולנדים.
לאחר מכן הוקם נמל אחסנה בסינגפור עבור הסחר הימי בין אירופה לאסיה.
אחרים טענו נגד יראת כבוד מופרזת שכן הוא היה אימפריאליסט שיזם שליטה קולוניאלית על אוכלוסיית סינגפור שקדמה לבואו.
תומאס סטמפורד בינגלי ראפלס נולד ב-5 ביולי 1781 על סיפון הספינה אן, מול חופי , ג'מייקה, לקפטן בנג'מין ראפלס (1739, לונדון - 23 בנובמבר 1811, דפטפורד) ואן ראפלס (לבית לייד) (1755 - 8 בפברואר 1824, לונדון).
בנג'מין שימש כרב-חובל של ספינות שונות שעסקו במסחר הישיר בין אנגליה לאיי הודו המערבית.
אף על פי שכמה ביוגרפים כתבו שבנג'מין היה מעורב בסחר העבדים האטלנטי, היסטוריונים מודרניים הפריכו טענות כאלה.
כאשר בנג'מין סיים את מעורבותו בסחר של איי הודו המערבית בשנת 1800, זה גרם למשפחתו קשיים כלכליים ניכרים.
הכסף המועט שהיה למשפחה הושקע בשליחת ראפלס הצעיר לאקדמיית מנשן האוז, , פנימייה במחיר בינוני, שבה לימדו לטינית, יוונית, צרפתית, אריתמטיקה, הנהלת חשבונות וגאוגרפיה, ושהתמחתה בהכנת בנים לפקידות או לצבא.
בשנת 1795, בגיל 14, החל ראפלס לעבוד כפקיד בלונדון בחברת הודו המזרחית הבריטית, חברת הסחר שעיצבה רבים מהכיבושים של בריטניה מעבר לים.
תשע שנים מאוחר יותר, בשנת 1804, ראפלס בן ה-23 התחתן עם אוליביה מרימן דבניש, אלמנה המבוגרת ממנו בעשר שנים,  שהייתה נשואה בעבר לג'ייקוב קאסילאון פנקורט, עוזר מנתח בנשיאות מדראס, שנפטר בשנת 1800.
בשנת 1805, הוא נשלח ל, במלאיה הבריטית, והחל את הקשר הארוך שלו עם דרום-מזרח אסיה.
הוא התחיל כעוזר מזכיר, תחת , המושל החדש של פנאנג.
בשלב זה הוא גם עשה היכרות עם , שילווה אותו בעשרים השנים הבאות.
ידיעותיו בשפה המלאית, כמו גם שנינותו ויכולתו, זיכו אותו בחסד עם , המושל הכללי של הודו, והוא נשלח למלאקה.
ב-1811, לאחר סיפוח ממלכת הולנד על ידי צרפת במהלך המלחמות הנפוליאוניות, לא הייתה לראפלס ברירה אלא לעזוב את הארץ.
הוא הוביל נגד ההולנדים והצרפתים בג'אווה, באיי הודו המזרחיים ההולנדיים.
המלחמה נוהלה במהירות על ידי האדמירל , הגנרל והקולונל , שהובילו צבא מאורגן היטב נגד צבא יריב שרובו מגויסים צרפתים חסרי מנהיגות ראויה.
המושל ההולנדי הקודם, , בנה מבצר מוגן היטב ב (כיום ג'טינגרה).
יורשו, המושל , שבמקרה נכנע לבריטים חמש שנים קודם לכן במושבת הכף, ארגן הגנה אמיצה אך בסופו של דבר חסרת תועלת במבצר.
הבריטים, בראשות קולונל גילספי, הסתערו על המבצר וכבשו אותו תוך שלוש שעות.
המושל יאנסנס ניסה להימלט לתוך האי, אך נתפס.
הפלישה הבריטית לג'אווה ארכה בסך הכל ארבעים וחמישה ימים, שבמהלכם מונה ראפלס למושל של כמושל איי הודו המזרחיים ההולנדיים על ידי מושל הודו, הברון מינטו, לפני שפעולות האיבה פסקו רשמית.
הוא מצא את מגוריו בבוגור, ואף על פי שהעסיק גם קבוצה קטנה של בריטים כצוות הבכיר שלו, הוא המשיך להעסיק רבים מעובדי המדינה ההולנדים במבנה הממשלתי.
במהלך השלטון הבריטי הקצר יחסית בג'אווה, ראפלס ניהל משא ומתן לשלום, וערך כמה משלחות צבאיות משמעותיות נגד נסיכים ג'אווניסים מקומיים כדי להכפיף אותם לשלטון הבריטי.
המשמעותית שבהן הייתה ההתקפה על יוגיאקרטה ב-21 ביוני 1812. יוגיאקרטה הייתה אחת משתי הישויות הפוליטיות של הילידים החזקות ביותר בג'אווה.
במהלך המתקפה, ניזוק הארמון המלכותי של יוגיאקרטה קשות, ונבזז בהרחבה על ידי חיילים בריטים.
ראפלס תפס חלק ניכר מתכולת ארכיון החצר.
האירוע היה חסר תקדים בהיסטוריה של ג'אווה.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה חצר מלוכה מקומי נכבשה בסערה על ידי צבא אירופי, וההשפלה של האצולה המקומית הייתה עמוקה.
במהלך כהונתו כמושל, הטיל ראפלס כמה הגבלות על סחר העבדים המקומי בהתאם למדיניות הבריטית הרחבה יותר בשטחיה האסייתים, אף על פי שהעבדות נותרה נפוצה ואת ראפלס עצמו שירתה פמליה גדולה של עבדים במגוריו הרשמיים בג'אווה.
ראפלס גם ניסה להחליף את השיטה ההולנדית של משלוחים חקלאיים כפויים בשיטה מבוססת-מזומן של ניהול קרקעות, נראה שהושפע מהביקורות האנטי-פיאודליות המוקדמות יותר של .
הוא קיבל ייעוץ מנציג מהמשטר ההולנדי הקודם על ג'אווה, נשיא בית המשפט העליון של ג'אווה, , במיוחד בעניין הרפורמה בכספים הציבוריים של המושבה, ושיטת המיסוי שלה.
תחת חסותו של ראפלס, מספר רב של מונומנטים עתיקים בג'אווה קוטלגו בפעם הראשונה באופן שיטתי.
התיאור המפורט הראשון בשפה האנגלית של פראמבאנאן הוכן על ידי , בעוד של בורובודור נסקר ונוקה מצמחייה על ידי הרמן כריסטיאן קורנליוס.
כשאשתו, אוליביה, מתה ב-26 בנובמבר 1814, נשבר ליבו של ראפלס.
בשנת 1815, הוא עזב שוב לאנגליה זמן קצר לפני שהאי ג'אווה הוחזר לשליטת הולנד בעקבות המלחמות הנפוליאוניות במסגרת תנאי .
ראפלס פוטר מתפקידו על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית לפני ההחזרה, והוחלף רשמית על ידי בשל הביצועים הכספיים הירודים של המושבה במהלך הממשל שלו, והאשמות על חוסר תקינות כלכלית מצדו.
הוא הפליג לאנגליה בתחילת 1816 כדי לטהר את שמו, ובדרך ביקר את נפוליאון בונפרטה, שהיה בגלות בסנט הלנה, אך מצא אותו לא נעים ולא מרשים.
בשנת 1817, ראפלס כתב ופרסם את הספר "ההיסטוריה של ג'אווה", שתיאר את ההיסטוריה של האי מימי קדם וכן את הגאוגרפיה, החי והצומח שלו.
בשנת 1817, קיבל ראפלס תואר Knight Bachelor מהנסיך העוצר ג'ורג' הרביעי, שבתו, הנסיכה שארלוט מוויילס, הייתה קרובה אליו במיוחד.
עם פרסום הספר, הוא גם הפסיק להשתמש בשם "תומאס", והעדיף להשתמש בשמו האמצעי, "סטמפורד", אולי כדי למנוע בלבול בקרב מקורביו עם סר תומאס סווסטר, או בן דודו, , ששניהם נשאו אותו שם פרטי.
ב-22 בפברואר, הוא התחתן עם אשתו השנייה, סופיה האל, ומאוחר יותר הפליג לבנקולן הבריטית ( של ימינו באינדונזיה) כדי להיכנס לתפקידו החדש עם אשתו החדשה.
ראפלס הגיע לבנקולן שבסומטרה ב-19 במרץ 1818, שם מונה למושל בנקולן ב-22 במרץ 1818. למרות היוקרה הקשורה לתואר מושל, בנקולן הבריטית הייתה חור נידח באימפריה הבריטית, שהייצוא האמיתי היחיד שלו היה פלפל, ורק הרצח של נציג השלטון, תומאס פאר, זכה לתשומת לב בבית בבריטניה.
ראפלס מצא את המקום הרוס, ופתח מיד ברפורמות, בעיקר בדומה למה שעשה בג'אווה; ביטול העבדות והגבלת קרב תרנגולים ומשחקים דומים.
כדי להחליף את העבדים, הוא השתמש בקבוצה של פושעים שהורשעו, שכבר נשלחו אליו מהודו.
בנקודה זו הוא הבין את חשיבותה של נוכחות בריטית שגם קראה תיגר על ההגמוניה ההולנדית באזור, וגם יכולה להישאר רווחית באופן עקבי, בניגוד לבנקולן או .
עם זאת, החשיבות האסטרטגית של רכוש בריטי מתוחזק בצורה גרועה אך ממוקם במקום אסטרטגי, כמו פננג או בנקולן, אפשרה לבריטים לנטוש את המושבות הלא רווחיות בסמיכות כזו להולנדים בג'אווה.
התחרות באזור, בין ראפלס לבין הנציב הכללי ההולנדי התוקפני, , ולאחר מכן היועץ לשעבר של ראפלס לענייני ג'אווה, , אז חבר בממשל העליון החדש של איי הודו המזרחיים ההולנדיים, שאלאוט מינה הובילה בוודאות לפחות חלקית ל.
ראפלס בדק חלופות באזור; דהיינו בנגקה, שנמסרה להולנדים לאחר כיבושה על ידי הבריטים במהלך כיבוש ג'אווה.
למרות העובדה ש השקיף על האי לפני שהתיישב בפננג ב-1786, היה בחירה אטרקטיבית ממש מדרום לחצי האי המלאי, בשל קרבתו למלאקה.
בהתכתבויותיו עם כלכותה הדגיש ראפלס גם את הצורך ליצור מידה מסוימת של השפעה על הצ'יפים הילידים, שדעכה מאוד מאז שובם של ההולנדים.
ראפלס שלח את תומאס טראברס כשגריר אל ההולנדים, כדי לנהל משא ומתן על הרחבת האינטרסים הכלכליים הבריטיים.
כשזה נכשל, וכאשר משלחותיו של ראפלס עצמו לשטח החדש שלו מצאו רק שטח בוגדני ומעט סחורות שניתנות לייצוא, זה הגביר מאוד את רצונו לבסס נוכחות בריטית טובה יותר.
עם זאת, האמנה האנגלית-הולנדית משנת 1814 לא הייתה ברורה לחלוטין, במיוחד בסוגיית נכסים מסוימים כמו פדאנג.
האמנה של 1814 החזירה רק טריטוריה הולנדית שהתקיימה לפני 1803, שלא כללה את פדאנג.
ראפלס טען את הטענה הבריטית באופן אישי, והוביל משלחת קטנה ל.
עם זאת, כפי שאישר ראפלס עם הסולטן לגבי ההשפעה הבריטית המוחלטת של האזור, הוא הבין שלשליטים המקומיים יש רק כוח מוגבל על המדינה המטופחת והמתורבתת, וההסכם היה בעיקרו סמלי, והיה לו מעט כוח ממשי.
מייג'ור-גנרל ויליאם פארקר, נציג בריטניה במלאקה, ניסה לנהל משא ומתן על הסכמים מסחריים עם הצ'יפים המקומיים של ארכיפלג ריאו, במיוחד לפני הגעתו של ראפלס.
פארקר נאלץ לחתום על ההסכם לא עם ראש הסולטנות הרשמי, אלא עם ראג'ה מודה (העוצר או יורש העצר) של ריאו.
הוא ציין זאת כהצלחה, ודיווח על כך לראפלס.
ראפלס הפליג למלאקה בסוף 1818, כדי להבטיח באופן אישי נוכחות בריטית באזור ריאו, במיוחד "סינגפורה", שהייתה מועדפת על ידו הן באמצעות קריאה של ההיסטוריה המלאית, ולפי מחקריו של פארקר.
למרות דעתו המזלזלת של מושל הודו על ראפלס לפני כן (מה שחייב את נסיעתו לאנגליה כדי לטהר את שמו בתום כהונתו כמושל ג'אווה), ראפלס, שהיה מקושר היטב ומצליח, הצליח להשיג אישור להקים יישוב.
בשלב זה בהיסטוריה של סינגפור, הוחל השם "עיר האריה" (פירוש השם סינגפורה במלאית).
העיר הייתה בעמדת יתרון מבחינה אסטרטגית; עם זאת, הוא הצטווה לא להתגרות בהולנדים, וממשלת בריטניה התנערה רשמית מפעולותיו הבאות.
בלונדון, ניסה הוויקונט קאסלריי לשכך את החששות של ההולנדים, ונעשו מאמצים מתמשכים להגיע להסכם בין האומות שהפך בסופו של דבר לאמנה האנגלית-הולנדית של שנת 1824 בלונדון.
בנוסף לאמנה, נשלחו הוראות לראפלס לבצע פעולות הרבה פחות פולשניות; עם זאת, המרחק הרב בין המזרח הרחוק לאירופה גרם לכך שלפקודות לא היה סיכוי להגיע לראפלס בזמן.
לאחר סקר קצר של , ב-29 בינואר 1819, הוא הקים עמדה בקצה הדרומי של חצי האי המלאי.
נקבע כי לא הייתה נוכחות הולנדית באי סינגפור.
גם לג'והור כבר לא הייתה שליטה על האזור, ולכן נוצר קשר עם הטמנגגונג עבדול רחמן.
המגעים היו ידידותיים, וראפלס, בקיא במצב הפוליטי המסובך, ניצל כדי לספק הסכם ראשוני בין הצ'יפים הנומינליים של האזור שקרא לבלעדיות של סחר, לבין ההגנה הבריטית על האזור.
חברים במשלחת של ראפלס סקרו את האי, והמשיכו לבקש את נוכחותו של הסולטאן, או מי שהיה אז בעל השליטה נומינלית, לחתום על הסכם רשמי, בעוד מייג'ור פארקר נצטווה לעשות את אותו הדבר בריאו.
כמה ימים לאחר מכן נחתם ההסכם הפורמלי על ידי שטען שהוא "הריבון החוקי של כל השטחים המשתרעים מ וג'והור להר מואר".
אף על פי שלחוסיין שאה לא היה מגע קודם עם הבריטים, הוא בהחלט שמע על כוחו של הצי המלכותי הבריטי, ולא היה בעמדה לטעון נגד התנאים.
ראפלס הבטיח לו שההולנדים לא מהווים איום באזור.
חוסיין שאה היה נסיך הכתר של ג'והור, אך בזמן שהיה בפהנג כדי להתחתן, אביו מת, ואחיו הצעיר הפך לסולטאן, שנתמך על ידי כמה מבכירי החצר המלכות וההולנדים.
כדי לעקוף את המצב של הצורך לנהל משא ומתן עם סולטאן שהושפע מההולנדים, החליט ראפלס להכיר, בשם הכתר הבריטי, בחוסין שאה כשליט החוקי של ג'והור.
ניסיונו של פארקר לכונן הסכם נוח יותר בריאו נתקל באתגר גדול יותר, שכן ההולנדים נכחו בפגישות.
ההולנדים נבהלו, ושלחו משלחת צבאית קטנה לאי.
למרות הצעה סמויה של תחבולה נגד ההולנדים שהציע הראג'ה של ריאו, פארקר חזר, ומחאה רשמית נשלחה על ידי הראג'ה לג'אווה בעניין.
ראפלס הכריז על היסוד של מה שעתידה להפוך לסינגפור המודרנית ב-6 בפברואר 1819, והבטיח את העברת השליטה על האי לידי חברת הודו המזרחית הבריטית.
בפאר ובטקס רב, האמנה הרשמית הוקראה בקול בשפות המייצגות את כל העמים הנוכחים, כמו גם את התושבים המלאים והסינים.
לסולטאן חוסיין שאה שילמו 5,000 דולרים ספרדיים בשנה, בעוד הטמנגונג עבדול רחמן קיבל 3,000 בשנה, שניהם סכומים אדירים באותה תקופה, בערך שווה ערך ל-287,000 ליש"ט ו-172,000 ליש"ט כיום.
פארקר קיבל מינוי רשמי של נציג בריטניה (Resident), בפועל מושל, בסינגפור, וראפלס כונה כ"סוכן לאצילים ביותר, המושל הכללי עם מדינות ריו (ריאו), לינגין (לינגה) וג'והור".
אף על פי שהבעלות על האתר הייתה אמורה להיות בריטית בלבד, ניתנו פקודות מפורשות לפארקר לשמור על מעבר חופשי של ספינות דרך מצר סינגפור, ולצד עמדת המסחר הוקמה נוכחות צבאית קטנה.
לאחר הוצאת פקודות לפארקר ולשאר האירופים, ראפלס עזב למחרת, 7 בפברואר 1819.
אצ'ין, והעימות הראשוני עם ההולנדים
ראפלס גם תכנן להתחיל נוכחות בריטית באצ'ין, בקצה הצפוני של סומטרה.
ברגע שהוא עזב, הראג'ה של ריאו שלח מכתבים להולנדים, התנער מהעסקה, טען לחפותו והאשים את הפלישה הבריטית.
בינתיים, במלאקה, ההולנדים פעלו מיד, וציוו שאף מלאי לא יוכל לנסוע לסינגפור.
הטענה הנועזת של ראפלס על סינגפור יצרה מצב גאוגרפי מוזר: אף על פי שפננג הייתה בבירור קרובה יותר לסינגפור, ראפלס, בתפקידו כמושל בנקולן, עדיין היה בשליטה.
זה ללא ספק הרגיז את השלטונות הבריטי בפננג, עד לנקודה שבה הם סירבו לשלוח כל סיפוי לסינגפור כדי להשלים את חיל המצב.
תלונות רשמיות של הולנד הגיעו לפני סוף החודש, וראפלס ניסה לפייס בכך שהורה לפארקר לא להתערב בפוליטיקה של האיים הסובבים.
למרות איומים רבים ושיקולים רציניים מצד המושל הכללי ההולנדי בג'אווה, הם לא נקטו בשום פעולה צבאית.
המצב הפוליטי המבולבל בג'והור ובריאו יצר גם אי שקט וחוסר יציבות עבור שתי האומות.
נטען כי חוסיין שאה הוא מתיימר לכס המלכות, ומאחר שחוקי הירושה בסולטנות המלאית לא היו ברורים, אמנות שנחתמו בין שליטים ילידים למעצמות אירופה נראו תמיד על סף פסילה; במיוחד אם הסולטאן היה צריך להיות מודח על ידי אחד מאחיו או מתחזים אחרים.
אף על פי כן, בתוך חוסר ודאות ותככים, ראפלס נחת באצ'ין ב-14 במרץ 1819, בתמיכת פננג, אם כי בחוסר רצון.
שוב, נראה שכמה אנשים היו בשלטון, אבל אף אחד לא רצה להתמודד רשמית עם הבריטים.
האווירה העוינת שנוצרה אפשרה לראפלס לבטל את הפגישה היחידה שהצליח לארגן, עם פנגלימה פולים, צ'יף חזק, שחשש מבגידה.
כאשר הסוחר רב ההשפעה ג'ון פאלמר, ראפלס ועמיתו הנציב ג'ון מונקטון קומבס מפננג שהו בספינה מול החוף, ממתינים לתגובה, כלכותה התלבטה אם לחזק את עיר הנמל.
נעשו תוכניות פינוי, אך ההולנדים מעולם לא פעלו, ובסופו של דבר לורד הייסטינגס הניע את קולונל בנרמן, מושל פנאנג, לשלוח כספים כדי לחזק את סינגפור.
לבסוף הצליח ראפלס לשכנע את חבריו הנציבים לחתום על הסכם עם ג'והר אל-עלאם שאה, שליט אצ'ין, שאפשר הצבת נציג בריטי, כמו גם להבטיח את הבלעדיות של סחר דו-צדדי.
עד שחזר ראפלס לסינגפור, ב-31 במאי, חלף חלק ניכר מהמשבר המיידי שהמושבה גרמה בפננג ובכלכותה.
עד אז, גדלם מספרם של תושבי האי מחמש מאות התושבים הראשוניים גדלו לחמשת אלפים סוחרים, חיילים ומנהלים, שנדחסו על האי.
ראפלס היה נחוש להרוס את המונופול המסחרי ההולנדי באזור, להחליפו בשער למסחר עם סין ויפן.
הוא ניסה זאת, אך לא הצליח להגיע להסכם איתו ששלט בג'אווה.
בהיותו בסינגפור הקים ראפלס בתי ספר וכנסיות בשפות הילידים.
הוא אפשר למיסיונרים ולעסקים מקומיים לפרוח.
נותרו היבטים קולוניאליים מסוימים: עיירה אירופאית נבנתה במהירות כדי להפריד בין האוכלוסייה, מופרדת על ידי נהר; נסללו דרכים ונבנו קסרקטינים עבור החיילים.
מלבד זאת, לא הוטלו מיסים אחרות.
בטוח שפארקר ימלא את הוראותיו היטב, ראפלס הפליג לבנקולן פעם נוספת ב-28 ביוני.
ראפלס היה עדיין המושל של בנקולן כשחזר.
ראפלס החל ברפורמות נוספות שהיו, כעת, כמעט סימנים מסחריים של שלטונו על המושבות.
עבודת הכפייה בוטלה כשהגיע לראשונה, והוא הכריז גם על בנקולן כנמל חופשי.
המטבע היה מוסדר בתקנות, ומכיוון שהיה לו עודף של עובדי מדינה ללא עבודה, הם הקימו ועדות שייעצו לו בניהול היומיומי של המושבה.
עם זאת, בנקולן לא הייתה עצמאית כמו סינגפור.
האזור היה עני וסובל ממחלות: הדיווחים הראשונים של הוועדות שיקפו גרוע מאוד את מצב המושבה.
בשונה מהחופש שהעניק ראפלס לסינגפור, הוא עיכב רפורמות בהשראת אירופאית, והדגיש רק את העיבוד של כל אדמה זמינה.
הרשויות המקומיות קיבלו סמכות במחוזותיהם, והיו אחראים רק כלפי המושל.
במקום שיטת העבדות הישנה שראפלס ביטל בג'אווה, בבורנאו, ובתחילה בבנקולן, נרשמו עבדים שהיו בעלי חוב, והרפורמות החינוכיות החלו להתמקד בילדים, במקום בכל האוכלוסייה.
ראפלס בחן תוכנית ארוכת טווח לרפורמה האיטית של בנקולן.
בניגוד להרפתקנים אירופאים רבים אחרים, ראפלס לא כפה על המתנחלים את השפה או התרבות הזרה של המתנחלים.
בנוסף לשימור מורשת תרבותית, פאונה, ופלורה של מושבותיו, הוא התיר גם חופש דת, שהיה חשוב במיוחד ב שהיו ברובם מוסלמים.
בתי ספר נוצריים הוקמו על ידי מיסיונרים בכל המושבות שלו.
מותו של קולונל בנרמן בפננג באוקטובר 1819 יצר הזדמנויות חדשות לראפלס להרחיב את כוחו כך שיכלול גם את תחנות המסחר והמאחזים הבריטיים הקטנים האחרים; מסומטרה לקוצ'ין סין.
הוא הפליג אל כלכותה, וכמו הלורד הייסטינגס ביקש לאחד את כל הנכסים הבריטיים הקטנים בהודו המזרחית.
במהלך שהותו הייתה לו הזדמנות לטעון למען סחר חופשי, והגנת היוזמה הפרטית.
נדונו גם חינוך ושימור מאחזים בריטים קטנים.
התביעה ההולנדית על סולטנות ג'והור ומכאן על ריאו, וחילופי הדברים הדיפלומטיים בין הברון חודרט ואן דר קאפלן וכלכותה נמשכו לאורך כל הזמן הזה.
גם הלגיטימיות של האמנות הבריטיות הייתה מוטלת בספק פעם נוספת, אך לבסוף, כשסינגפור צמחה בקצב אקספוננציאלי, ויתרו ההולנדים על תביעתם על האי, ואפשרו למושבה להמשיך כנחלה בריטית.
עם זאת, הלחצים שהופעלו על כלכותה הבטיחו כי לא מונה מושל אחד של כל הרכוש הבריטי במצר או על סומטרה, וראפלס, שבריאותו נחלשה אט אט, חזר לבנקולן.
ראפלס חזר לבנקולן במצב בריאותי לקוי, אבל כשבריאותו השתפרה, הוא המשיך במסעו ללמוד על האי שכעת הוא קרא לו בית.
הוא חקר את הקניבלים מבני הקבוצה האתנית של ה של , ואת הטקסים והחוקים שלהם לגבי צריכת בשר אדם, וכתב בפירוט על העבירות שהצדיקו מעשה כזה, כמו גם את שיטותיהם.
הוא גם ציין את עליית הדת הסיקית בחלקים מסוימים של סומטרה.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-19 ביסס חוסיין שאה את עצמו היטב כסולטאן ג'והור עבור הבריטים, אבל המצב הפוליטי באזור נותר בלגן מבולבל, כשהסולטאן הזקן מת, ורבים חדשים ניסו לזכות בכתר או כעוצר.
מכיוון שפארקר היה מעורב בצורה גרועה בפוליטיקה המקומית, ראפלס מינה את טראברס לנציג הבריטי בסינגפור, במקום פארקר.
עם הגעתו, מצא טראברס במושבה תערובת של גזעים ותרבויות שונות, המונה למעלה מששת אלפים.
הוא גם גילה שהמסחר של סינגפור עוקף לאט את זה של ג'אווה.
כמו בג'אווה, ראפלס אסף דוגמאות של מינים מקומיים של צמחים ובעלי חיים, וכן תיאר אותם בכתבי העת שלו.
הוא איתר שבטים אחרים, ותיעד את המנהגים שלהם, במיוחד את הדתות והחוקים שלהם.
הוא צירף את האי לשלטון בריטי, הוא ציין את מצבו המתורבת ואת תשואות הייצור הגבוהות של אורז.
עם זאת, ייצור המזון נותר בעיה.
בבנקולן הקדיש ראפלס תשומת לב מיוחדת לשיטות החקלאות של הסינים, כולל הקדמה לגיליון היחיד של Proceedings of the Agricultural Society.
כדי לתקן את המחסור, המעסיק שלו, חברת הודו המזרחית הבריטית, התעניינה רק בהשגת רווחים.
אפילו כשראפלס חי כמו ג'נטלמן כפרי, וניהל את המושבה שלו כמו אחוזה, הוצאותיו על שימור הטבע ספגו כעס.
בכלכותה וגם בלונדון הם דנו בהדחתו מתפקידו, בעוד שהוויקונט קאסלריי המשיך במשא ומתן עם ההולנדים בנוגע לסכסוכים הדיפלומטיים המתמשכים.
למזלו, לסוגיית סינגפור היו תומכים בבית הנבחרים, כך שככל שהמשא ומתן נמשך באירופה, ראפלס נשאר ברובו בטל בבנקולן.
הנושא המרכזי היחיד, מחוץ לפוליטיקה של הסולטאנים המקומיים, היה כרוך בהחלפתו של פארקר, שהחליט שאין לו כוונה לעזוב את תפקידו מרצונו, מה שגרם למתיחות בינו לבין טראברס.
בקשתו של ראפלס לטראברס להעביר שדרים להודו ביטלה את המחלוקת בסוף השנה, ופארקר נשאר אחראי על סינגפור, כאשר שרידותה עדיין מוטלת בספק עבור רבים הן בהודו והן בלונדון, אשר האמינו כי היא תועבר לידיים הולנדיות, או תיכבש כאשר המשא ומתן של קאסלריי הסתיים.
ובכל זאת ויליאם פארקר עורר צרות נוספות, במיוחד עם סוחרים אנגלים מקומיים על רקע עניינים של מה בכך של חשיבות עצמית, ותגובת יתר על עבירות קטנות של סוחרים לבנים, שעל חלקם ננזף על ידי כלכותה באופן רשמי.
עבודות ציבוריות, שהוזמנו על ידי ראפלס אך בוצעו על ידי פארקר, הפכו יקרות מאוד.
גם טרגדיות אישיות פקדו את ראפלס.
בנו הבכור, לאופולד סטמפורד (יליד 1818), מת במהלך מגפה ב-4 ביולי 1821. הבת הבכורה, שרלוט (ילידת 1818), הייתה חולה בדיזנטריה עד סוף השנה, אך היה זה בנו הצעיר סטמפורד מרסדן (נולד ב-1820), אשר ימות תחילה מהמחלה, ב-3 בינואר 1822, ושרלוט אחריו, עשרה ימים לאחר מכן.
במשך ארבעה חודשים היו בני הזוג שבורי לב.
השנה תהיה רוויית אירועים עם התאבדותו של קאסלריי, ומינויו של כמושל הכללי של הודו, במקום הייסטינגס.
כשראפלס נהיה חסר מנוחה ומדוכא, הוא החליט לבקר בסינגפור לפני שיפרש ויצא הביתה לאנגליה.
כשמלווה אותו אשתו סופיה וילדתם היחידה ששרדה, אלה.
ראפלס נבחר לחבר ב (AAS) בשנת 1822.
ראפלס חזר לסינגפור באוקטובר 1822. ראפלס היה מרוצה מהעובדה שסינגפור גדלה באופן אקספוננציאלי בפרק זמן כה קצר.
המושבה הייתה מוקד שוקק של מסחר ופעילות כלכלית.
למרות זאת, הממשל של פארקר נחשב כלא משביע רצון, למשל, הוא אפשר לסוחרים לפלוש לאזורי ממשלה, התיר חטאים כמו הימורים ועצם עין לגבי הסחר בעבדים.
בתגובה, ראפלס הנהיג מדיניות חדשה וקבע להקים ועדה בראשות מהנדס המושבה, פיליפ ג'קסון, שתכין תוכנית, הידועה כיום כתוכנית ג'קסון או תוכנית העיר ראפלס, בהתבסס על הנחיות של ראפלס.
התוכנית עדיין תמכה בהפרדה גזעית, והעניקה את האדמה הטובה ביותר לאירופים.
עם זאת, היא נחשבת מדעית להפליא לאותה תקופה.
ראפלס גם פיקח על יישור גבעה קטנה מדרום לנהר סינגפור כדי ליצור כיכר מסחרית (כיום ).
גם במהלך התכנון מחדש והבנייה מחדש של עיר הנמל פארקר התווכח בחום עם ראפלס, שכעת ראה בו לא מתאים לתפקיד המושל.
ראפלס פיטר את פארקר באפריל 1823, ונטל לעצמו שליטה ישירה על המושבה.
הוא כתב לכלכותה והכריז על פארקר כבלתי כשיר בינואר 1823, ונעשו מאמצים חוזרים ונשנים לשכנע את כלכותה לשלוח מחליף לפארקר; אך הם נותרו ללא מענה.
ראפלס הפך את ג'והור למדינת חסות בריטית, וגרם בכך למחאה של ואן דר קאפלן.
בסופו של דבר, כלכותה מינתה את , שעבד עם ראפלס במשך יותר מעשרים שנה, למושל החדש של סינגפור, בעוד הקפטן ויליאם גורדון מקנזי השתלט על בנקולן.
במרץ 1823, במקרה באותו היום שבו הוא הוחלף, הוא קיבל נזיפה רשמית מלונדון על ההשתלטות על ניאס.
ראפלס כינס פגישה ב-1 באפריל 1823, מתוך כוונה לפתוח מכללה מלאית בסינגפור, בהתבסס על תצפיותיו על שנותיו בדרום-מזרח אסיה, ועל אמונתו בחשיבותן של השפה המקומית ו כאחד.
ראפלס תרם 2,000 דולר למען המאמץ, חברת הודו המזרחית הבריטית תרמה 4,000 דולר, כאשר התרומות של מנויים שונים הסתכמו בסך של 17,495 דולר.
זה היווה את הבסיס להקמתו של .
בשבועות האחרונים של שהותו בסינגפור, בשנת 1823, ניסח ראפלס שורה של תקנות מנהליות עבור סינגפור שמטרתן לשלוט בסינגפור בצורה הוגנת, אך גם שיקפו את עמדתו בנושאים מוסריים וחברתיים שונים.
תחילה הוקמה מערכת רישום לכל הקרקע, ללא קשר לבעלות, והשבת הקרקע על ידי הממשלה אם הקרקע נותרה לא רשומה.
מעשה זה קבע את כוחה של ממשלת בריטניה שכן הוא כיסה גם אדמות שהיו בבעלות הסולטאן בעבר.
לאחר מכן, חוקים הנוגעים לנמל ולחופש המסחר.
במאי 1823, הוא הוציא את ההימורים מחוץ לחוק, הטיל מיסוי כבד על מה שנחשב בעיניו לרעות חברתיות כגון שכרות ועישון אופיום, ואסר על עבדות.
גם כוח משטרה ושיפוט הוקמו על פי עקרונות בריטיים, שהפכו תחנת מסחר לעיר ראויה עם מראית עין של סדר.
תקנה ספציפית בחוקה קראה לאוכלוסייה הרב-אתנית להישאר כשהייתה; ואף פשעים לא היו מבוססים לחלוטין על עקרונות גזעיים.
ראפלס עבד על ניסוח חוקים, והגדיר בדיוק 'מה' מהווה מעשה פלילי.
לבסוף, ב-9 ביוני 1823, בהרגשה שעבודתו בהקמת סינגפור הסתיימה, הוא עלה על ספינה הביתה, אך לא לפני עצירה בבטאוויה כדי לבקר את ביתו הישן, ואת יריבו, ואן דר קאפלן.
לאחר מכן הגיעה תחנה אחרונה בבנקולן.
טרגדיה פקדה את ראפלס פעם נוספת כאשר בתו הצעירה, פלורה נייטינגל, שנולדה ב-19 בספטמבר, מתה קצת יותר מחודש לאחר מכן ב-28 בנובמבר בעודם בבנקולן.
ב-2 בפברואר 1824, ראפלס ומשפחתו הפליגו על הספינה "" של חברת הודו המזרחית הבריטית בדרך לאנגליה.
הספינה עלתה באש כ-80 קילומטרים מבנקולן בערב לאחר שהפליגה.
כל הנוסעים בספינה הצליחו לעלות לסירות ההצלה וניצלו, אבל הספינה עצמה נהרסה לחלוטין.
השרפה כילתה את רוב השרטוטים והניירות שלו.
קיבעה לבסוף את המצב בהודו המזרחית.
הבריטים זכו לדומיננטיות בצפון, בעוד שכל סומטרה הפכה להולנדית.
חצי האי המלאי ותת-היבשת ההודית היו שניהם חופשיים מהתערבות הולנדית.
ראפלס חזר לבסוף לאנגליה ב-22 באוגוסט 1824, יותר משנה לאחר שעזב את סינגפור.
כהונתו הארוכה ביותר בסינגפור הייתה שמונה חודשים בלבד, אך בכל זאת הוא נחשב למייסד סינגפור.
עם הגעתם לאנגליה במצב בריאותי ירוד, סר סטמפורד וליידי ראפלס החלימו בצ'לטנהאם עד ספטמבר 1824, ולאחר מכן הוא אירח אורחים מכובדים בלונדון ובביתו.
הוא גם תכנן להיבחר לפרלמנט, אך שאיפה זו מעולם לא התגשמה.
הם עברו לכתובת לונדונית ברחוב ברנרס בסוף נובמבר 1824, בדיוק בזמן למלחמת מילים עם פארקר, שהגיע אף הוא לעיר, מול בית הדין של חברת הודו המזרחית הבריטית לגבי סינגפור.
למרות העלאת מספר אישומים חמורים נגד ראפלס, פארקר בסופו של דבר לא הצליח לגרום לאובדן האמון בו; נמנעה ממנו הזדמנות לשוב לסינגפור, אך במקום זאת קיבל קידום צבאי.
כשהעניין עם סינגפור הוסדר, ראפלס פנה לתחומי העניין הגדולים האחרים שלו: בוטניקה וזואולוגיה.
הוא נבחר לחבר באגודה הלינאית של לונדון ב-5 בפברואר 1825. ראפלס היה המייסד (ב-1825) והנשיא הראשון (נבחר באפריל 1826) של (ZSL) וגן החיות של לונדון.
בינתיים, לא רק שלא הוענקה לו פנסיה, אלא הוא נקרא לשלם למעלה מעשרים ושניים אלף לירות שטרלינג עבור הפסדים שנגרמו במהלך ניהולו.
ראפלס השיב בהבהרת מעשיו: והוא החליט לעבור לאחוזתו הכפרית, הייווד בצפון לונדון, אך לפני שהנושא נפתר, הוא כבר היה חולה מדי.
הוא מת משבץ מוחי בבית הייווד ב"מיל היל" בצפון לונדון, ביום הולדתו ה-45, 5 ביולי 1826. סיבת המוות הבסיסית הסבירה ביותר היא זו של פיסטולה עורקית-ורידית.
עזבונו הסתכם בסביבות עשרת אלפים לירות שטרלינג, ששולמו לחברה כדי לכסות את חובו.
בגלל עמדתו נגד העבדות, סירב הוויקאר, תיאודור ויליאמס, שמשפחתו התעשרה בג'מייקה באמצעות סחר עבדים, לקבור אותו בכנסיית הקהילה המקומית (כנסיית סנט מרי, הנדון).
לוח פליז הונח לבסוף ב-1887, אך מקום הימצאה האמיתי של גופתו לא היה ידוע עד 1914, כאשר הוא נמצא בקמרון.
כשהכנסייה הורחבה בשנות העשרים, שולב קברו בגוף המבנה, ולוח רצפה מרובע עם כיתוב סימן את המקום.
ראפלס הותיר אחריו את אשתו השנייה סופיה האל ובתו אלה.
ארבעת ילדיו האחרים מתו לפניו בבנקולן.
אלה נפטרה ב-1840, בת תשע-עשרה בלידת בנה הראשון.
סופיה נשארה בבית הייווד עד מותה בשנת 1858, בגיל 72. ניתן לראות את קברה ואת האנדרטה שלה בבית הקברות של כנסיית סנט פול, מיל היל, קרוב לדלת האחורית של הכנסייה.
כל ילדיו האחרים נשארו קבורים מעבר לים.
33 שנים לאחר מותו, האוסף הגדול של ראפלס של עתיקות ואתנוגרפיה אינדונזית נתרם למוזיאון הבריטי על ידי אחיינו, הכומר ויליאם צ'ארלס ראפלס פלינט.
הפסל לזכרו במנזר וסטמינסטר בלונדון
דמות בגודל טבעי בשיש לבן מאת סר פרנסיס לגאט צ'נטרי מתארת את ראפלס בישיבה במנזר וסטמינסטר בלונדון שבאנגליה.
הפסל הושלם בשנת 1832, והוא נמצא במעבר הצפוני של בית המקהלה.
בסינגפור, ובמקומות אחרים בעולם, שמו מוזכר בהקשרים רבים, כולל:
קיצור המחבר הסטנדרטי Raffles משמש לציון אדם זה כמחבר כאשר מצטטים שם בוטני.
ראפלס העניק את השם המדעי ל-Macaca fascicularis, הידוע גם בשם מקוק סרטנים.
הוא גם העניק את השם המדעי לאיילון זוטר (Tragulus kanchil).
כמה מינים קרויים על שמו:
רפלסיה, סוג של צמחים בעלי פרחים טפילים, הידועים כבעלי הפרחים הגדולים בעולם
בהיותו בסומטרה הזמין ראפלס אמנים לצייר רישומים של אוספי החיות והצמחים שלו.
הרישומים ששרדו מוחזקים בספרייה הבריטית.
רוב דגימות הטבע שנאספו על ידי ראפלס אבדו עם שקיעתה של הספינה "פיים" בדרכו בחזרה לאנגליה.
כמה שנשלחו קודם לכן, וחלקן שנאספו מאוחר יותר, שרדו במוזיאון להיסטוריה של הטבע, לונדון וב בליברפול.
על שמו גם כמה עסקים שבסיסם בסינגפור כמו חברת אחזקות (Raffles Holdings), חברה רפואית המנהלת בתי חולים ומרפאות (Raffles Medical Group) ומספנה בינטאי שבסין (Yantai CIMC Raffles Shipyard).
כמה מוסדות חינוך בסינגפור קרויים על שמו: האוניברסיטה הלאומית של סינגפור (הוקמה כ"מכללת ראפלס"), בתי ספר לנערות (Raffles Girls' Primary School ו-Raffles Girls' School (Secondary)), תיכון יוקרתי (Raffles Institution) ובית ספר בינלאומי (Stamford American International School).
על שמו מרוץ סוסים (Raffles Cup).
שני פסלים שלו מוצבים בסינגפור, אחד עשוי משיש לבן לאורך הנהר סינגפור, בעוד פסל שני עשוי ברונזה מוצב מול תיאטרון ואולם הקונצרטים ויקטוריה.
תומאס סידנהם היה רופא אנגלי ומחבר הספר Observationes Medicae" (1676)" שהפך לספר לימוד סטנדרטי של רפואה במשך מאתיים שנה, כך שהוא נודע בשם "היפוקרטס האנגלי".
בין הישגיו הרבים היה גילוי מחלה שנקראה על שמו – "סידנהם כוריאה" , הידועה גם בשם "ריקוד ויטוס הקדוש".
לו מיוחסת ההצהרה "אדם זקן כעורקיו".
תומאס סידנהם נולד ב-Wynford Eagle בדורסט, שם נודע אביו כאדם בעל רכוש.
אחיו הוא קולונל ויליאם סידנהם .
בגיל שמונה עשרה למד סידנהם במגדלן הול, אוקספורד; לאחר תקופה קצרה לימודיו בקולג' הופסקו, והוא שירת כקצין בצבא הפרלמנטרי במהלך מלחמת האזרחים.
הוא סיים את הקורס באוקספורד בשנת 1648, סיים לימודי תואר ראשון ברפואה, ובערך באותו זמן הוא נבחר כעמית מכל הנשמות.
את לימודי הרפואה סיים כ-MD רק כעבור כמעט שלושים שנה (1676) בפמברוק הול, קיימברידג' (ולא באוקספורד), שם למד בנו בכורו לתואר ראשון.
כפי שנראה מציטוטיו את הרופא תומאס קוקס שמשתמע כבעל השפעה חשובה עליו, לאחר 1648 נרשם ללימודי רפואה באוקספורד, אבל חזר במהרה לשירות הצבאי.
בשנת 1654 זכה בסכום של 600 לירות שטרלינג, כתוצאה מעתירה שהגיש לאוליבר קרומוול, תוך שהוא מבקש פיצויים בגין שניים מאחיו שנהרגו והזכיר לקרומוול שגם הוא עצמו שירת נאמנה את הפרלמנט באובדן דם רב.
בשנת 1655 הוא התפטר מהחברה שלו ב-All Souls והתחתן עם מרי גי בכפר הולדתו ווינפורד איגל.