tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפניות הדחופות של המעצמות המערביות וחששו מכך שגוסטב אדולף השני יתפוש את מקומו כמי שיוביל את הצד הפרוטסטנטי במלחמה, גרמו לו בסופו של דבר להיכנס למלחמה ב-9 במאי 1625. כריסטיאן גם חשש ששוודיה תוכל לנצל את המלחמה להרחבת נחלותיה בים הבלטי.
הוא נכנס למערכה צבאית שמאוחר יותר נודעה בדנמרק ובנורווגיה כ"מלחמת הקיסר" (בדנית: Kejserkrigen, בנורווגית: Keiserkrigen).
לרשותו של כריסטיאן עמד כוח צבאי שמנה בין 19,000 ל-25,000 איש ובתחילה נחל כמה הצלחות.
אך ב-27 באוגוסט 1626 הוא נחל תבוסה מוחלטת מידיו של יוהאן ט'סרקלס פון טילי בקרב לותר אם ברנברג.
לכריסטיאן לא היו תוכניות יסודיות להתקדם מול הכוחות המשולבים של האימפריה הרומית הקדושה והליגה הקתולית, שכן ההבטחות לתמיכה צבאית מהולנד ומאנגליה לא התממשו.
בקיץ 1627, הן יוהאן טילי והן אלברכט פון ולנשטיין, כבשו את הדוכסיות בכל שטחו של חצי האי יוטלנד.
ב-1 בינואר 1628 כרת כריסטיאן ברית עם שוודיה ויחד עם גוסטב אדולף הוא היה שותף לחוסר שביעות הרצון מההתפשטות הגרמנית באזור הים הבלטי.
גוסטב אדולף התחייב לסייע לדנמרק עם צי במקרה הצורך וזמן קצר לאחר מכן כפו צבא וצי דני-שוודי על ולנשטיין להסיר את המצור על שטרלזונד.
כך סייעה שוודיה, המעצמה הימית החזקה, לדנמרק, להתגבר על קשייה הגדולים ביותר ובמאי 1629 היה כריסטיאן יכול לסכם על תנאי שלום עם הקיסר בהסכם לובק, מבלי לוותר על אף שעל משטחי ממלכתו.
אף על פי כן, ההסכם כפה על כריסטיאן להימנע מהתערבות נוספת במלחמת שלושים השנים, ובכך הוסרו כל מגבלות מצדה של דנמרק כאשר גוסטב אדולף נכנס למלחמה ב-1630.
מדיניות החוץ של כריסטיאן לא סבלה מחוסר ביטחון בעקבות התבוסה הדנית במלחמת שלושים השנים.
הפיצוי על מחסור בהכנסות מייצוא והצורך לדכא את התקדמותה של שוודיה במלחמה, הוביל את כריסטיאן להעלות את מיסי המעבר במצר ארסונד במהלך שנות השלושים של המאה ה-17. כריסטיאן זכה הן באהדה ציבורית והן בהשפעה מבית והוא קיווה להגדיל את השפעתו החיצונית עוד יותר בסיועם של חתניו, קורפיץ אולפלדט וחניבעל ססטד.
בין השנים 1629 – 1643 הציגה אירופה אפשרויות בלתי סופיות עבור הפוליטיקאים שהיו בעלי גישה הרפתקנית.
עם זאת, כריסטיאן לא היה מסוגל לנהל מדיניות חוץ עקבית.
הוא לא פייס את שוודיה, שמכאן והלאה תהייה האויבת המסוכנת ביותר שלו, ולא הגן על עצמו מפניה על ידי מערכת ברורה של בריתות-נגד.
כריסטיאן בא במגע עם הצד הקתולי במלחמה והציע את עצמו כמתווך מול שוודיה.
עם זאת, עמדתו כמתווך נטתה לטובת האימפריה הרומית הקדושה והייתה ניסיון שקוף לצמצם את השפעתה של שוודיה בים הבלטי.
מדיניותו בסקנדינביה הייתה כה מרגיזה עד כי המדינאים השוודים דחפו לפתיחה במלחמה נגד דנמרק כדי למנוע מכריסטיאן מלהתערב במשא ומתן לשלום עם האימפריה הרומית הקדושה, ובמאי 1643, ניצב כריסטיאן בפתחה של מלחמה נוספת נגד שוודיה.
מיסי המעבר המוגדלים במצר גרמו להולנדים לתמוך בשוודיה.
שוודיה הייתה מסוגלת, הודות לכיבושיה במלחמת שלושים השנים, לתקוף את דנמרק מדרום וממזרח.
הברית שלה עם ההולנדים נתנה לה ביטחון מהחזית הימית.
במאי, החליטה המועצה המלכותית השוודית לפתוח במלחמה.
ב-12 בדצמבר חצה הפילדמרשל השוודי, לנארט תורסטנסון, שהתקדם מכוון בוהמיה, את הגבול הדרומי של דנמרק.
בסוף ינואר 1643 היה כל שיטחו של חצי האי יוטלנד בידיים שוודיות.
התקפת פתע זאת, שנוהלה מתחילתה ועד סופה באופן מרשים במהירות הבזק, היוותה גורם משתק עבור דנמרק.
עם פרוץ המלחמה היה כריסטיאן בן 66 והוא הפגין משהו מרוח הנעורים שלו.
הוא עמל יומם ולילה לגייס את צבאותיו וכדי לצייד את הצי שלו.
למזלו הרב, עיכבה ממשלת שוודיה את תחילתם של מעשי האיבה בסקונה עד לפברואר 1644 והדנים היו מסוגלים לבצע הכנות להגנה ולהציל את המבצר החשוב של מאלמה.
הצי הדני מנע מתורסטנסון לחצות את המצר מיוטלנד לפין והביס את צי העזר ההולנדי שהגיעו לעזרתו של תורסטנסון ב-16 במאי 1644. ניסיון נוסף להעביר את תורסטנסון ואת צבאו אל האיים הדנים על ידי צי שוודי גדול, סוכל אישית על ידי כריסטיאן ב-1 ביולי.
באותו יום, נפגשו שני הציים בקרב קולברגר הייד, מול חופי שלזוויג-הולשטיין.
כאשר עמד כריסטיאן על סיפון הספינה "טריניטי", התפוצץ תותח שהיה קרוב אליו מפגיעת פגז תותח שוודי ושבבי עץ ורסיסי מתכת פגעו במלך ב-13 מקומות, עיוורו אחת מעיניו והטילו אותו על הסיפון.
למרות פגיעה זו, קם כריסטיאן מיד על רגליו, זעק בקול רם שהוא חש בטוב ונתן לכל הנוכחים דוגמה אישית על ידי זה שנשאר על הסיפון עד תום הקרב.
בסופו של דבר הפרידה החשיכה בין שני הצדדים הלוחמים והקרב תם.
הצי הדני הצליח בסופו של דבר להטיל הסגר על הספינות השוודיות במפרץ קיל.
אך הצי השוודי הצליח להימלט משם והשמדתו של הצי הדני על ידי כוחות משולבים של הציים של שוודיה ושל הולנד, לאחר לחימה עיקשת בין האיים פמרן ולולנד בסוף ספטמבר, מיצתה את היכולות הצבאיות של דנמרק ואילצה את כריסטיאן לקבל את תיווכן של צרפת ושל הולנד.
בסופו של דבר נחתם הסכם ברומסברו ב-8 בפברואר 1645. בהסכם זה נאלצה דנמרק לוותר על גוטלנד, סארמאה ועל הלנד ונורווגיה איבדה שני מחוזות: ימטלנד והריידלן.
כריסטיאן הרביעי בילה בנורווגיה זמן רב יותר מכל מלכי בית אולדנבורג.
הוא ביקר בארץ זו מספר רב של פעמים, הותיר רושם רב שם וייסד בה ארבע ערים.
הוא גם הקים והשיג את השליטה על מכרה כסף אחד, מכרה נחושת אחד וניסה להקים מכרה ברזל, אך עם הצלחה מוגבלת.
הוא גם שיקם את המבצר באקרסהוס.
כאשר היה כריסטיאן טרוד בדאגה לבנייתו מחדש של מבצר אוסלו, הוא חי שם כל הקיץ ומשם שלט על כל נורווגיה בקיץ 1603. ב-1623 הוא קיים ביקור נוסף בנורווגיה וגם אז, במשך כל הקיץ, הוא דאג להקמתה של העיר קונגסברג.
הוא גם נכח באוסלו ב-1624 לאחר שהעיר עלתה באש באוגוסט.
אף אחד ממלכי בית אולדנבורג לא הותיר רושם על העם הנורווגי כמו כריסטיאן הרביעי.
כריסטיאן היה המלך הראשון שהתיר התיישבות של יהודים בדנמרק ונורווגיה, ב-1634, זאת לאחר ששמע על השפעתם המבורכת של יהודי ספרד ופורטוגל על הכלכלה.
הוא הבטיח ליהודים המגיעים לארצו הטבות מס ורשות להתלבש כאוות נפשם, בניגוד למצב בארצות אחרות שבהם אולצו יהודים לשאת סימנים מזהים.
לאחר מלחמת תורסטנסון, לקחה מועצת המדינה (Rigsraadet) חלק פעיל יותר ויותר בשלטון, בהנהגתם של קורפיץ אולפלדט וחניבעל ססטד.
השנים האחרונות לחייו של כריסטיאן היו מרי נפש כתוצאה מחילוקי דעות קשים עם חתניו, בעיקר עם קורפיץ אולפלדט.
כריסטיאן היה אחראי לכמה מקרים של ציד מכשפות והעלאות על המוקד, שהבולטת מכולן הייתה הרשעתה והוצאתה להורג של מרן ספליד, שהייתה קורבן של רדיפה בריבה ונשרפה בגבעת גלווס הסמוכה בנובמבר 1641.
ב-20 בפברואר 1648, על פי בקשתו, נישא כריסטיאן הרביעי על גבי מיטה, מטירת פרדריקסבורג אל קופנהגן האהובה עליו, שם הוא מת שבוע לאחר מכן.
כריסטיאן הרביעי נחשב כמלך טיפוסי של תקופת הרנסאנס והוא הרבה בשכירת מוזיקאים ואומנים מכל רחבי אירופה.
מוזיקאים אנגלים רבים הועסקו על ידו מספר פעמים, ביניהם ויליאם ברייד, ג'ון בול וג'ון דאולנד.
דאולנד ליווה את המלך בסיוריו, הוא הועסק על ידו החל מ-1603 וככל הנראה היה איתו גם בנורווגיה.
כריסטיאן היה רקדן קל תנועה וחצר מלכותו נחשבה כחצר המלכות המוזיקלית השנייה בחשיבותה באירופה, לאחר זו של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.
לכריסטיאן היה קשר טוב עם אחותו אן, שהייתה נשואה לג'יימס הראשון, מלך אנגליה.
אחותו השנייה, אליזבת, הייתה נשואה לדוכס בראונשווייג-לינבורג ואמנים ומוזיקאים נעו בין שתי החצרות.
כריסטיאן הרביעי עסק רבות בייסוד ערים ובבנייתן.
מספר רב של ערים בדנמרק, נורווגיה ושוודיה נוסדו על ידו וכמה מהן נקראו על שמו.
בין אלה ניתן למנות את אוסלו, בירת נורווגיה, שעד 1924 נקראה בשם כריסטיאנה, על שמו וקריסטיאנסנד שבנורווגיה.
כריסטיאן יזם את בנייתם של מבנים רבים וחשובים בממלכתו, בעיקר בעיר קופנהגן.
כאשר הוכתר כריסטיאן, הייתה דנמרק השליטה המוחלטת בים הבלטי, אך זו אבדה לה לטובתה של שוודיה במהלך תקופת מלכותו.
על כל פנים, כריסטיאן היה אחד המלכים הדנים היחידים מבית אולדנבורג שזכו לאורך זמן לאהדה מצדו של העם הדני.
מפעלי הבנייה הגדולים שלו הוסיפו גם הם לפופולריות שלו.
כריסטיאן הרביעי שלט בכמה שפות ולצד שפת אמו הדנית, הוא שלט גם בגרמנית, לטינית, צרפתית ואיטלקית.
הוא היה עליז ומכניס אורחים מטבעו ונהנה מחיי החברה, אך הוא היה גם רגזן ותאוותני.
הוא היה אדם אמיץ, בעל תחושת מחויבות, בלתי נלאה, סקרן מטבעו ורפורמטור מלידה.
נוחותו האישית עמדה תמיד מבחינתו בעדיפות ראשונה.
יכולת השתייה שלו הייתה ידועה.
כאשר הוא ביקר באנגליה ב-1606, גם אנשי חצר המלכות המקומית שהרגליה השתייה שלהם היו ידועים לשמצה, נדהמו מכמות האלכוהול שהוא צרך.
בשיא תקופת נעוריו, יצר ההרפתקנות שלו גרם לו להתגבר על כל מכשול, אך בערוב ימיו הוא הושפע לרעה מחוסר השליטה העצמית שלו ושקע והוא סיים את חייו כאדם זקן, עייף ושבור לב.
ב-27 בנובמבר 1597 נשא כריסטיאן לאישה את אנה קתרינה מברנדנבורג, בתם של יואכים השלישי פרידריך, הנסיך הבוחר מברנדנבורג וקתרינה מברנדנבורג-קיסטרין, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
בשנת 1612 מתה אנה קתרינה, וארבע שנים לאחר מכן הוא נשא לאישה את קירסטן מונק ואתה הוא הביא לעולם 12 ילדים.
נישואים אלו היו הרי אסון עבור דנמרק.
במהלך שנת 1628 גילה כריסטיאן שקירסטן ניהלה מערכת יחסים עם אחד מהקצינים הגרמנים שלו וכאשר נחשפה פרשה זו, ניסתה קירסטן לחפות על חרפתה על ידי חשיפת הרומן שהמלך ניהל עם אחת ממשרתותיה לשעבר, ויבקה קרוס.
בינואר 1630, היה הקרע ביניהם כבר סופי וקירסטן פרשה לאחוזתה ביוטלנד.
בינתיים, הפכה קרוס להיות הפילגש של המלך באופן גלוי.
ילדיה של קרוס היו באופן טבעי אויביהם של 12 ילדיה של קירסטן והשנאה בין שתי המשפחות השפיעה רבות על ההיסטוריה העתידית של דנמרק.
כריסטיאן החמישי, מלך דנמרק (בדנית ובנורווגית: Christian V; 15 באפריל 1646 – 25 באוגוסט 1699) היה מלך דנמרק-נורווגיה מ-1670 ועד למותו.
הוא היה בנם של פרדריק השלישי, מלך דנמרק ושל רעייתו, סופיה אמיליה מבראונשוויג- לונברג.
כמלך שהיה נערץ על ידי העם הפשוט, היה כריסטיאן מלך דנמרק-נורווגיה הראשון שנמשח בטירת פרדירקסבורג כמונרך אבסולוטי מאז מיסוד עליונותה של המלוכה דנית.
הוא חיזק את מעמדה של המלוכה כנגד האצולה על ידי הרחבת הנוהג של אביו לאפשר לאצילי הולשטיין ולפשוטי העם לשמש במשרות ממשלתיות.
כמלך הוא שאף להפגין את כוחו כמונרך אבסולוטי באמצעות בניין וחלם להקים את הגרסה הדנית לארמון ורסאי.
הוא היה ראשון שעשה שימוש בכס המלוכה הדני, שנוצר לצורך זה.
המוטו שלו היה "אדיקות וצדק" .
כריסטיאן נבחר כיורשו של אביו ביוני 1650. לא הייתה זו בחירה חופשית, אלא העברה בירושה שנעשתה באופן אוטומטי.
כשהוא מלווה במנהל משק הבית שלו, כריסטופר פרסברג, יצא כריסטיאן למסע ארוך מעבר לים להולנד, אנגליה וצרפת ושב הביתה דרך גרמניה.
במהלך מסע זה, הוא ראה את האבסולוטיזם במלוא תפארתו בחצר מלכותו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת ושמע על התאוריה של זכותם האלוהית של מלכים.
הוא שב לדנמרק באוגוסט 1663. החל מ-1664 הותר לו להיות נוכח בישיבות של מועצת המדינה.
המונרכיה העוברת בירושה הוגדרה בדנמרק בחוק ב-1665. כריסטיאן הוכרז כיורש באוגוסט 1665 באודנסה, בספטמבר בוויבורג ובכריסטיאנה (אוסלו) ביולי 1666. זמן קצר לפני עלייתו לכס המלוכה, הוא נכנס להיות חבר במועצת הממלכה ובבית המשפט העליון.
כריסטיאן היה למלך לאחר מות אביו ב-9 בפברואר 1670 והוכתר באופן רשמי ב-1671. הוא היה המלך הראשון של דנמרק שהוכתר מתוקף ירושה ולכבוד אירוע זה נרכש כתר חדש ויקר וחרב טקסית חדשה.
מקובל בדרך כלל לחשוב שאישיותו האמיצה והאדיבה של כריסטיאן החמישי עשתה אותו לאהוד בקרב העם הפשוט, אך צל כבד הוטל על אישיותו בשל ניסיונו הבלתי מוצלח להשיג מחדש את סקונה עבור דנמרק במסגרת מלחמת סקונה.
המלחמה סחטה את משאביה הכלכליים של דנמרק מבלי שהושגו מטרותיה.
חלק מגישתו של כריסטיאן כלפי העם הפשוט ניתנת להסבר על ידי העובדה שהוא התיר להם להתקבל למשרות ממשלתיות, אך משמעות ניסיונותיו לצמצם את השפעתה של האצולה הייתה המשך המהלך של אביו להפיכתה של דנמרק למונרכיה אבסולוטית.
כדי להכניס אנשים שלא באו משורות האצולה לשירות הממשלתי, הוא יצר את תוארי האצולה רוזן וברון.
אחד מאנשי העם הפשוט שהענק להם תואר כזה היה פדר שומכר, שב-1670 הוענק לו התואר רוזן גריפנפלד וב-1674 הוא היה לחבר מועצת המדינה.
גריפנפלד, שהיה מדינאי מיומן, הבין טוב יותר את המצב המסוכן שבו ניצבה דנמרק כאשר היא תקפה את שוודיה כאשר זו הייתה בעלת ברית של צרפת, מעצמה אירופאית באותה תקופה.
כפי שגריפנפלד חזה, הייתה צרפת זו שהכתיבה את תנאי השלום עם הולנד, בעלת בריתה של דנמרק, ולמרות הניצחון הימי הדני בקרבות כנגד שוודיה בשנים 1675 – 1679, במהלך מלחמת סקונה, התקוות הדניות לתיקוני גבולות בין שתי המדינות בחצי האי הסקנדינבי, התנפצו.
תוצאות המאמץ המלחמתי הוכחו כחסרות תועלת פוליטית וכלכלית עבור דנמרק.
הנזק לכלכלה הדנית היה כבד.
בנקודת זמן זו, כבר לא עמדה לרשותו המועצה המנוסה ליחסי חוץ כדי לתקן את הנזקים הפוליטיים.
ב-1676 הוא שוכנע להפוך את גריפנפלד לשעיר לעזאזל ולהאשימו בבגידה, לשמחת יריביו.
גריפנפלד נכלא עד ליומו האחרון.
לאחר מלחמת סקונה, נישאה אחותו של כריסטיאן, אולריקה אלאונורה, לקרל האחד עשר, מלך שוודיה, שאמו הייתה תומכת נלהבת של דוכס הולשטיין-גוטורפ.
למרות קשרי המשפחה, המלחמה בין הגיסים כמעט ופרצה שוב ב-1689, כאשר קרל כמעט ועורר את העימות בין שתי המדינות כאשר הוא העניק את תמיכתו לדוכס הולשטיין-גוטורפ הגולה, כריסטיאן אלברכט, בתביעתו לשלטון בשלזוויג-הולשטיין.
כמו קרל האחד עשר בשוודיה, שמעולם לא יצא מגבולות ממלכתו, כריסטיאן החמישי דיבר אך ורק דנית וגרמנית ולפיכך נחשב לבעל השכלה ירודה עקב חוסר היכולת שלו לתקשר עם דיפלומטים זרים שביקרו בחצר מלכותו.
על פי מקורות בני התקופה, כריסטיאן נחשב למלך שהיה תלוי ביועציו והוא לא עשה דבר כדי לשנות מצב זה.
בזיכרונותיו הוא כלל ברשימת תחומי העניין שלו "צייד, חיי אישות, וענייני צי וצבא".
ב-1683 פרסם כריסטיאן את ספר החוקים הדני (Danske Lov), הראשון שתפס לגבי כל דנמרק.
לאחר מכן, ב-1687 פורסם ספר החוקים הנורווגי (Norske Lov).
הוא גם הנהיג את מרשם המקרקעין ב-1688, שהיה ניסיון להעריך את ערכן של הקרקעות בממלכה כדי ליצור מערכת צודקת יותר של מיסוי.
במהלך תקופת מלכותו, חל תור הזהב של המדע בזכות עבודתו של האסטרונום אולה רמר, למרות חוסר הידע וחוסר עניין של המלך במדע.
כריסטיאן מת כתוצאה מהשפעה מאוחרת של פציעה בתאונת ציד והוא נקבר בקתדרלת רוסקילדה.
ב-25 ביוני 1667 נשא כריסטיאן החמישי לאישה את שרלוטה אמליה מהסן-קאסל, בתו של וילהלם השישי, רוזן הסן-קאסל, אתה הוא הביא לעולם שבעה ילדים:
כריסטיאנה שרלוטה (1683) מתה בינקותה.
ב-1672 הציג כריסטיאן בפני חצר המלכות את פילגשו, סופיה אמיליה מות', שמערכת היחסים שלו אתה החלה כאשר היא הייתה בת 16. סופיה הייתה בתו של מורו של כריסטיאן, פול מות'.
הצגתה הרשמית של סופיה גרמה למלכה שרלוט לעלבון.
כריסטיאן העניק לסופיה את התואר רוזנת סמו.
יחד אתה הוא הביא לעולם חמישה ילדים בלתי חוקיים.
כריסטיאן השישי, מלך דנמרק (בדנית ובנורווגית: Christian VI; 30 בנובמבר 1699 – 6 באוגוסט 1746) היה מלך דנמרק-נורווגיה מ-1730 ועד למותו.
הוא היה הבכור מבין ילדיהם של פרדריק הרביעי, מלך דנמרק ושל רעייתו לואיזה ממקלנבורג-גיסטרוב, שהגיעו לבגרות.
כריסטיאן השישי נחשב לאחד המלכים הפחות ידועים של דנמרק, אך הוא היה מדינאי מיומן, וידוע בשל משטרו הסמכותי.
הוא המלך הראשון ממלכי בית אולדנבורג שנמנע מכניסה למלחמה.
הוא נישא לסופיה מגדלנה מברנדנבורג-קולמבך ובנו היה פרדריק החמישי, מלך דנמרק.
הוא הבין את השפה הדנית, אך לצורכי יום יום הוא דיבר גרמנית.
ביומניו מופיעות מדי פעם מילים דניות.
חינוכו והידע שהוא רכש היו טובים יותר מאלה של אביו ושל סבו, למרות שהוא לא היה שליט מוכשר יותר מהם.
כנסיך הכתר הותר לו על ידי אביו לבחור את האישה שהוא יינשא לה בכוחות עצמו.
במהלך מסע ברחבי אירופה בלוויית מנהל משק הבית שלו, אולריק אדולף הולשטיין, החליט כריסטיאן ללא היסוס להינשא לסופיה מגדלנה, אחת מבנות הלוויה בחצרה של כריסטינה אברהרדין מסקסוניה.
סופיה מגדלנה הגיעה ממארקגראף משני של בית הוהנצולרן שמצבה הכלכלי היה ירוד.
מחצית מאדמתה הייתה משועבדת ואביה של סופיה מגדלנה מת בצעירותו.
היו לה 13 אחים ואחיות והיא נחשבה כשידוך בלתי הולם לנסיך הדני, אך המלך נתן את הסכמתו.
במכתביו של כריסטיאן, הוא מתאר את תחושותיו בנוגע לאדיקות העזה של הנסיכה, שהזכירו לו את אדיקותו שלו.
השניים נישאו ב-7 באוגוסט 1721, כאשר כריסטיאן היה עדיין נסיך הכתר.
טקס הנישואין התקיים בפְּרֶצְש (Pretzsch) שבסקסוניה.
כריסטיאן היה ביישן ומופנם מטבעו והתרחק מעין הציבור.
הזוג המלכותי החדש חי חיי בידוד ולמרות אדיקותם, הם היו מוקפים בפאר.
מעבר לווילונות של הכרכרות הסגורות שלהם, התרחשה אחת התקופות הרודניות הפוריטניות ביותר בתולדותיה של דנמרק.
חצר המלכות של כריסטיאן כאילו קפאה בזמן ונאמר שהיא הייתה "מונוטונית לעייפה".
המוזיקה בחצר המלכות הייתה דתית ולא התקיימו בה ריקודים.
המלך, מסיבות בריאותיות ודתיות כאחד, ארגן לעיתים רחוקות מסעות ציד או השתתף בהם.
זעמו של כריסטיאן על הביגמיה וההפקרות של אביו והצער הכבד שלו על מותה של אמו, הניעו אותו למהלך השלטוני הראשון שלו: שינוי הצוואה של אביו, שלילת חלק גדול מהירושה מאלמנתו של אביו, המלכה אנה סופיה, אשתו השנייה של פרדריק הרביעי, והגלייתה לאחוזת קלאוסהולם, בית ילדותה.
בעשר השנים הראשונות למלכותו נועץ כריסטיאן לעיתים קרובות עם בן דודו, כריסטיאן ארנסט, רוזן שטולברג-ורניגרודה, שלקח חלק כמעט בכל הנעשה בחצר המלכות, מפיטורי טבחים במטבחה של המלכה ועד למהלכים המדיניים.
הוא עודד את המלך לשמור ככל האפשר על הברית עם אנגליה, שהובילה לנישואים בין בתו של ג'ורג' השני, מלך בריטניה לבין בנו הבכור של כריסטיאן, עד שלבסוף, בשנת 1740 לערך, השתנתה העדפתו הפוליטית של הרוזן כלפי צרפת והשפעתו נפסקה.
שינוי זה התאים למצב הפוליטי-צבאי בגרמניה, שלא אפשר לו יותר, כנסיך גרמני, להיות יועץ מדיני מחוץ לגבולות האימפריה הרומית הקדושה.
צעדו העיקרי של כריסטיאן במדיניות הפנים הייתה הנהגת משטר הצמיתות (בדנית: Stavnsbånd) ב-1733. היה זה חוק שאילץ איכרים להישאר במקום מגוריהם ולהיות כפופים לאצולה המקומית ולצבא.
למרות שהרעיון מאחורי חוק זה היה ככל הנראה להבטיח את קיומו של מספר קבוע של איכרים וחיילים, היחס אליו מאוחר יותר היה כשעבוד מוחלט של האיכרים הדנים.
לפיכך, פגע חוק זה במוניטין של כריסטיאן הרביעי.
באותה שנה בה חוקק חוק הצמיתות, יצא הזוג המלכותי למסע בנורווגיה.
בהגיעם לטרונדהיים ב-18 ביולי, נשא פטר הוייר נאום-שיר לכבודם.
השקפותיו הדתיות האדוקות של כריסטיאן השפיעו כמובן על מדיניותו בנוגע לכנסייה.
מעל פני השטח נחל המלך ניצחונות, אך הן האצולה והן פשוטי העם הביעו בחשאי את התנגדותם למלך.
לאחר מותו, איבדה האדיקות הדתית את מקור כוחה, אך אין משמעות הדבר שלא הייתה לה השפעה.
האדיקות הדתית של כריסטיאן השפיעה רבות על השירה באותה תקופה.
תוצאה נוספת של אדיקותו של כריסטיאן הייתה הנהגתו של טקס הקונפירמציה ב-1736.
בנוסף לאדיקות ולייחוס של כריסטיאן, מפעלי בנייה רבים היו קשורים אליו והוא ככל הנראה המלך הדני שעסק בפעולות בנייה הרבות ביותר במאה ה-18. בתחום זה לקחה חלק רב גם רעייתו.
בין מפעלי הבנייה שלהם ניתן למנות את ארמון כריסטיאנסבורג (נבנה 1742-1732, נשרף ונבנה מחדש ב-1794), ארמון הירשהולם, בית קיץ בצפון זילנד (נבנה 1739-1737, נהרס 1812) והארמיטאז' (נבנה 1736-1734, עדיין קיים).
עבור נסיך הכתר פרדריק, נבנה ארמון הנסיך בקלוובודורנה (נבנה 1744-1743, משמש כיום כמוזיאון הלאומי של דנמרק).
מפעלי בנייה אלו מומנו על ידי מיסי המעבר במצר אורסונד מתוך מטרה להציג לראווה את עוצמתה ואת עושרה של ממלכת דנמרק, אך הם גם הפכו לנטל כלכלי על נתיני הממלכה.
מדיניות החוץ של כריסטיאן הייתה שלווה ודנמרק נשארה נייטרלית.
בתחום הסחר הייתה זו תקופה של התקדמות.
נוסדו אז חברות ובנקים חדשים.
תוכניותיו של כריסטיאן להפוך את בתו היחידה למלכת שוודיה על ידי נישואין ליורש הכתר השוודי, לא צלחו.
חוזה סן אידלפונסו משנת 1742, שנחתם בין ספרד לבין דנמרק, היה הסכם של ידידות, מסחר וזכויות שיט, שקבע את התנאים ליחסים המסחריים בין שתי המדינות.
חוסה דל קמפיליו אי קוסיו, כנציגו של פליפה החמישי, מלך ספרד ופרדריק לודוויג, ברון דהן, נציגו של כריסטיאן השישי, תיאמו את תנאי ההסכם בארמון המלכותי בסן אידלפונסו ב-18 ביולי 1742. הנקודות העיקריות של ההסכם היו:
חופש השיט לציים של שתי המדינות בנמלים של שתיהן, למעט הספינות של ספרד במימי איסלנד, איי פארו, גרינלנד, נורדלנד ופינמרק (החלקים הצפוניים של נורווגיה), שם לא התאפשר שום סחר למעט עם ספינותיה של דנמרק.
ספינות סוחר יכלו להיכנס ולסחור באופן חופשי בנמלים של שתי המדינות, על בסיס הצהרה על הסחורות ותשלום מיסים בהתאם.
חומרי גלם דניים לבניית ספינות היו פטורים ממס בספרד.
על יבוא הדגים הדנים לספרד הוטל רק מחצית שיעור המס.
ספינות מלחמה של שתי המדינות יכלו להיכנס לנמלים של כל אחת מהן.
מוצאן של הסחורות היה חייב להיות מסומן עליהם.
הגנה משותפת כנגד התקפות שודדי ים.
ההסכם מעולם לא נכנס לתוקף.
הרשויות הספרדיות הבינו שסעיף הפטור על המחצית המס שהוטל על יבוא הדגים מדנמרק, סתר הסכמים עם מדינות אחרות, שבמסגרתם ניתנה עדיפות לסחר עם ספרד.
ב-6 באוגוסט 1746, יום לפני חתונת הכסף שלו, מת כריסטיאן השישי בארמון הירשהולם.
מצבת קבורתו של המלך בסגנון הנאו-קלאסיציזם, שעוצבה ונבנתה על ידי יוהנס וידוולט, הוזמנה על ידי אלמנתו של המלך, שלאחר מותו הודתה לאל על "מלך שאין דומה לו שאתו חייתה 25 שנים של אהבה וחדווה שלא השתנו".
מצבת השיש על קברו של כריסטיאן הושלמה ב-1768 אך היא לא הוצבה בקתדרלה אלא רק ב-1777. המצבה כוללת סרקופג ושתי דמויות נשים: "צער" (Sorgen) ו"תהילה" (Berømmelsen).
היה זה הסרקופג הראשון בדנמרק שנבנה בסגנון הנאו קלאסי והוא מסמן את ראשיתו של סגנון זה בממלכה.
בדורות הבאים נודע כריסטיאן השישי כמנהיג הדתי החשוב ביותר.
הוא היה אדוק ביותר ובמהלך כל תקופת מלכותו הוא ניסה להקנות את אדיקותו גם לנתיניו.
הלחץ הדתי שהוא כפה, יחד עם חוסר קסם אישי, הפכו אותו לאחד המלכים האבסולוטיים הפחות אהודים בדנמרק.
היסטוריונים מתקופות מאוחרות יותר ניסו לשקם את המוניטין שלו.
הם הביעו את דעתם שהוא לא היה כה חסר סובלנות כפי שהוא תואר ושהוא היה שליט קפדן וחרוץ.
הרושם השלילי נותר בכל אופן במשך שנים רבות.
לכריסטיאן השישי הייתה נטייה להתנזר מחברה אנושית.
כמו כן, מאז ימי נעוריו, הוא היה חסיד נלהב של טיפולים רפואיים באמצעות הידרותרפיה.
כריסטיאן השמיני, מלך דנמרק (בדנית: Christian VIII; 18 בספטמבר 1786 – 20 בינואר 1848) היה מלך דנמרק מ-1839 ועד למותו ומלך נורווגיה תחת השם כריסטיאן פרדריק (בנורווגית: Christian Frederik) ממאי ועד אוקטובר 1814.
כריסטיאן נולד ב-18 בספטמבר 1786 בקופנהגן, והיה בנם הבכור של פרדריק, נסיך הכתר של דנמרק ונורווגיה ושל רעייתו, סופיה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין.
סבו וסבתו היו פרדריק החמישי, מלך דנמרק ואשתו השנייה, יוליאנה מריה מבראונשווייג-וולפנביטל.
כריסטיאן ירש את תכונותיה הטובות של אמו המוכשרת, ונאמר שאופיו החביב והידידותי הפכו אותו לאהוד ביותר בקופנהגן.
נישואיו הראשונים של כריסטיאן היו עם בת דודו שרלוטה פרדריקה, דוכסית מקלנבורג-שוורין.
השניים נישאו בלודוויגסולסט שבגרמניה ב-21 ביוני 1806. שרלוט פרדריקה הייתה בתם של פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין ושל רעייתו לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג.
בנם הבכור היה כריסטיאן פרדריק שמת בלידתו ב-8 באפריל 1807. בנם השני היה לימים פרדריק השביעי, מלך דנמרק.
הנישואים הסתיימו ב-1810 בגירושים, לאחר ששרלוט פרדריקה הואשמה בניאוף.
במאי 1813, כיורש העצר של הממלכות של דנמרק ושל נורווגיה, נשלח כריסטיאן כסטאדהאודר (stattholder, הנציג הבכיר ביותר של מלך דנמרק בטריטוריות שמעבר לים) לנורווגיה כדי לקדם את נאמנותם של הנורווגים לבית אולדנבורג, שניזוקה קשות מהתוצאות ההרסניות של ההשפעה של מזלו הרע של נפוליאון בונפרטה על פרדריק השישי, מלך דנמרק.
כריסטיאן עשה באופן אישי כמיטב יכולתו כדי לחזק את הקשרים בין הנורווגים לבין בית המלוכה הדני.
למרות שמאמציו נתקלו בהתנגדותם של תומכי האיחוד עם שוודיה, הוא הציב את עצמו בראש תומכי העצמאות הנורווגית לאחר הסכם קיל ואילץ את המלך לוותר על נורווגיה לטובתו של מלך שוודיה.
ב-16 בפברואר 1814 הוא נבחר על ידי אספת האצולה הנורווגית להיות עוצר הממלכה.
בחירה זו אושרה על ידי האספה המכוננת הנורווגית שהתכנסה באיידסוולד ב-10 באפריל וב-17 במאי נחתמה החוקה וכריסטיאן נבחר פה אחד לתפקיד מלך נורווגיה תחת השם כריסטיאן פרדריק.
לאחר מכן ניסה כריסטיאן לעניין את המעצמות האירופאיות בעניינה של נורווגיה, אך ללא הצלחה.
עקב הלחץ שהופעל עליו מצדן של המעצמות ליצור איחוד בין נורווגיה לבין שוודיה, בהתאם לתנאי הסכם קיל ולשוב לדנמרק, הוא השיב שכמלך חוקתי, הוא לא יכול לעשות דבר ללא ההסכמה של הפרלמנט, שלא יוכל להתכנס עד שיופסקו מעשי האיבה מצידה של שוודיה.
שוודיה סירבה לתנאיו של כריסטיאן ובמערכה צבאית קצרה, הובס הצבא הנורווגי על ידי כוחותיו של נסיך הכתר השוודי קרל יוהאן.
המערכה הקצרה הסתיימה בחתימתה של אמנת מוס ב-14 באוגוסט 1814. על פי תנאי מסמך זה, העביר המלך כריסטיאן פרדריק את סמכויותיו אל הפרלמנט הנורווגי ואז התפטר מתפקידו ושב לדנמרק.
לאחר מכן אישר הפרלמנט את התיקונים הנחוצים בחוקה כדי לאפשר איחוד פרסונלי עם שוודיה וב-4 בנובמבר נבחר קרל השלושה עשר, מלך שוודיה כמלך החדש של נורווגיה.
ב-22 במאי 1815, לאחר שובו לדנמרק, נשא כריסטיאן לאישה את רעייתו השנייה, קרולינה אמליה, נסיכת שלזוויג הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג, בתה של לואיזה אוגוסטה, נסיכת דנמרק, אחותו היחידה של פרדריק השישי, מלך דנמרק.
השניים היו חשוכי ילדים וחיו בהתבודדות יחסית כמנהיגים של החברה לספרות ולמדע של קופנהגן עד עלייתו של כריסטיאן לכס המלכות הדני.
השקפותיו הדמוקרטיות של כריסטיאן הפכו אותו לאישיות בלתי רצויה בחצרות בתי המלוכה האירופאים, כולל זה של דנמרק.
רק ב-1831 העניק המלך פרדריק השישי לכריסטיאן מושב במועצת הממלכה.
ב-13 בדצמבר 1839 עלה כריסטיאן לכס המלכות הדני ככריסטיאן השמיני.
למפלגה הליברלית היו תקוות ל"מעניק החוקות", אך הוא אכזב את מעריציו כאשר דחה בהתמדה כל מיזם ליברלי.
רפורמות מנהליות היו היחידות שאותן הוא יכול היה להבטיח.
בגישתו כלפי אי השקט הלאומי בדוכסויות של שלזוויג והולשטיין הוא נראה לעיתים קרובות הססן ולא שלם עם עצמו, מה שגרם לפגיעה במעמדו שם.
רק ב-1846 הוא העניק את תמיכתו לרעיון ששלזוויג תהפוך להיות טריטוריה דנית.
כמה היסטוריונים וביוגרפים מאמינים בכל אופן, שכריסטיאן היה מעניק לדנמרק חוקה חופשית אם היה מאריך ימים ומילותיו האחרונות שתועדו היו "לא עשיתי זאת" (בדנית: Jeg nåede det ikke).
כריסטיאן המשיך כמו קודמו להיות פטרון של האסטרונומיה, העניק מדליות זהב לרגל גילויים של כוכבי שביט על ידי טלסקופ ותמך כספית בהיינריך כריסטיאן שומאכר בהוצאה לאור של כתב העת המדעי Astronomische Nachrichten.
בראותו שבנו החוקי היחידי, מי שלימים ימלוך כפרדריק השביעי, לא מסוגל להעמיד יורשים, החל כריסטיאן לדאוג לסידורים להבטחת סדר הירושה הדני.
כתוצאה מכך נבחר מי שלימים ימלוך ככריסטיאן התשיעי כיורש העצר, בחירה שהייתה לרשמית עם חקיקת חוק חדש ב-31 ביולי 1853 לאחר שנחתם הסכם בינלאומי בלונדון.
כריסטיאן השמיני מת מאלח דם ב-1848 בארמון אמיליאנבורג ונטמן בקתדרלת רוסקילדה.
בנוסף לבנו היחיד, פרדריק השביעי, מלך דנמרק, היו לו עשרה ילדים מחוץ לנישואים, שהוא הקפיד לדאוג לעתידם.
כריסטיאן השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה (גרמנית: Christian II, Kurfürst von Sachsen; 23 בספטמבר 1583 - 23 ביוני 1611) היה נסיך בוחר של סקסוניה בין השנים 1591–1611.
כריסטיאן נולד ב-23 בספטמבר 1583 בדרזדן, לכריסטיאן הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה לבית וטין ולסופיה מברנדנבורג.
בשנת 1591 מת אביו כריסטיאן הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, וכריסטיאן עלה במקומו לשלטון.
בשל גילו הצעיר, כיהן קרוב משפחתו פרידריך וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר כעוצר הנסיכות עד לשנת 1601. כריסטיאן סירב להצטרף לחבר האיחוד האוונגלי, מה שהעמיק את הפילוג בקרב הנסיכים הפרוטסטנטים בגרמניה.
בשנת 1602 התחתן כריסטאן עם הדוויג מדנמרק, בתם של פרדריק השני, מלך דנמרק וסופיה ממקלנבורג-גיסטרוב, אך לא היו לו ילדים ממנה.
ב-23 ביוני 1611 מת כריסטיאן, ואחיו יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה לשלטון במקומו.
כריסטיאן הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה (גרמנית: Christian I, Kurfürst von Sachsen; 29 באוקטובר 1560 - 25 בספטמבר 1591) היה נסיך בוחר של סקסוניה בין השנים 1586–1591.
כריסטיאן נולד ב-29 באוקטובר 1560 בדרזדן, לאוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה לבית וטין ולאנה מדנמרק, נסיכת הבוחר מסקסוניה.
בשנת 1565 מת אחיו אלכסנדר, וכריסטיאן מונה ליורש העצר.
בשנת 1586 מת אביו אוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, וכריסטיאן עלה במקומו לשלטון.
כריסטיאן מינה את ניקולאוס קרל לקנצלר הנסיכות, וביצע את מדידת הקרקע הראשונה בסקסוניה.
ב-25 בספטמבר 1591 מת כריסטיאן, ובנו כריסטיאן השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1582 התחתן כריסטיאן עם סופיה מברנדנבורג, בתם של יוהאן גאורג, הנסיך הבוחר מברנדנבורג וסבינה מברנדנבורג-אנסבך, ממה נולדו לו 7 ילדים:
כריסטיאן השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1583–1611)
יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1585–1656)
סופיה מסקסוניה, דוכסית פומרניה (1587–1635)
דורותיאה, אם המנזר של קוודלינבורג (1591–1617)
כריסטיאן הראשון, רוזן פפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר (גרמנית: Christian I.
von Pfalz-Birkenfeld-Bischweiler; 3 בספטמבר 1598 – 6 בספטמבר 1654) היה רוזן פפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר בשנים 1600–1654.
כריסטיאן נולד ב-3 בספטמבר 1598 בבירקנפלד, לקרל הראשון, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד ולדורותיאה מבראונשווייג-לינבורג, בתם של וילהלם השישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג ודורותיאה מדנמרק, דוכסית בראונשווייג-לינבורג.
בשנת 1600 מת אביו קרל הראשון, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד, וכריסטיאן בן השנתיים בלבד ירש את האזור סביב בישוויילר באלזס שהפך לרוזנות פפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר.
מכיוון שהיה קטין שלט כעוצר דודו פיליפ לודוויג, רוזן פפאלץ-נויבורג עד לבגרותו, ודודתו מריה אליזבת מפפאלץ-צווייבריקן-נויבורג הופקדה על חינוכו.
כריסטיאן שירת בצבא השוודי, ואף הגיע לדרגת גנרל חיל הפרשים.
במהלך מלחמת שלושים השנים לחם כריסטיאן יחד עם הצבא השוודי, ופיקד על צבא שגייס בבאדן-דורלאך.
לאחר קרב נורדלינגן בשנת 1634 עזב כריסטיאן את הצבא השוודי, ואף השלים עם פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1640 בנה כריסטיאן טירה בבישוויילר, ובשנת 1644 שלח את ילדיו לחצרו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
כריסטיאן הקים את הענף של פפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר שהיה חסר חשיבות, אולם ממנו יצאו לבסוף מלכי בוואריה.
ב-6 בספטמבר 1654 מת כריסטיאן, ובניו חילקו את נחלותיו: כריסטיאן קיבל את פפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר, ואילו יוהאן קרל קיבל את פפאלץ-בירקנפלד-גלנהאוזן.
ב-14 בנובמבר 1630 התחתן כריסטיאן עם מגדלנה קתרינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן, בתם של יוהאן השני, רוזן פפאלץ-צווייבריקן וקתרין דה רואן, ממנה נולדו לו תשעה ילדים:
דורותיאה קתרינה, רוזנת פפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר (1634–1715), התחתנה עם יוהאן לודוויג, רוזן נסאו-אוטוויילר
כריסטיאן השני, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד (1637–1717)
יוהאן קרל, רוזן פפאלץ-בירקנפלד-גלנהאוזן (1638–1704)
אנה מגדלנה, רוזנת פפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר (1640–1693), התחתנה עם יוהאן ריינהרד השני, רוזן הנאו-ליכטנברג
ב-28 באוקטובר 1648 התחתן כריסטיאן עם מריה יוהנה מהלפנשטיין, בתו של רודולף החמישי, רוזן הלפנשטיין, ממנה נולד לו בן אחד:
כריסטיאן השני, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד (גרמנית: Christian II.
von Pfalz-Zweibrücken-Birkenfeld; 22 ביוני 1637 - 26 באפריל 1717), היה רוזן פפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר בין השנים 1654–1717 ורוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד בין השנים 1671–1717.
כריסטיאן נולד ב-22 ביוני 1637 בבישוויילר, לכריסטיאן הראשון, רוזן פפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר ולמגדלנה קתרינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן, בתם של וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג ודורותיאה מדנמרק, דוכסית בראונשווייג-לינבורג.
בשנת 1654 מת אביו כריסטיאן הראשון, רוזן פפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר, וכריסטיאן ואחיו חילקו את נחלותיו: כריסטיאן קיבל את פפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר, ואילו יוהאן קרל קיבל את פפאלץ-בירקנפלד-גלנהאוזן.
כריסטיאן ואחיו הצעיר יוהאן קרל למדו ביחד באוניברסיטת שטרסבורג, ולאחר מכן יצאו לטיול הגדול בצרפת, הולנד, אנגליה, שוודיה ושווייץ במשך 5 שנים.
לאחר מכן מונה כריסטיאן למפקד רגימנט הרגלים השוואבי בדרגת אוברסט, ופיקד עליו במהלך קרב סנטגוטהרד במהלך המלחמה האוסטרו-טורקית (1663–1664)).
בשנת 1668 קיבל כריסטיאן פיקוד על רגימנט מלואי הארבעה עשר, מלך צרפת בדרגת מסטרה דה קאמפ, ובשנת 1688 קיבל דרגת לוטננט גנרל בצבא הצרפתי.
בשנת 1671 מת קרל השני אוטו, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד ללא יורשים, וכריסטיאן ירש את נחלותיו.
בשנת 1673 מת חמיו יוהאן יקוב, רוזן ראפולשטיין, וכריסטיאן ואשתו ירשו את נחלותיו.
בשנים 1681 ו-163 חתמו כריסטיאן ואחיו יוהאן קרל על הסכמים להסדרת הגבולות ביניהם.
בשנת 1699 ירש כריסטיאן חלק מרוזנות פפאלץ-ולדנץ.
ב-26 באפריל 1717 מת כריסטיאן בבירקנפלד, ובנו כריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד עלה לשלטון במקומו.
ב-5 בספטמבר 1667 התחתן כריסטיאן עם קתרינה אגתה, רוזנת ראפולשטיין, בתם של יוהאן יקוב, רוזן ראפולשטיין ואנה קלאודיה מזאלם-קירבורג, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
מגדלנה קלאודיה, רוזנת פפאלץ-בירקנפלד-בישוויילר (1668–1704), התחתנה עם פיליפ ריינהרד, רוזן הנאו-מינצנברג
אליזבת סופיה אוגוסטה מפפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד (1671–1672)
כריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן (1674–1735)
לואיזה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד (1679–1753), התחתנה עם פרידריך אנטון אולריך, נסיך ולדק ופירמונט
כריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן (גרמנית: Christian III.
von Pfalz-Zweibrücken; 7 בנובמבר 1674 - 3 בפברואר 1735), היה רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד בין השנים 1717–1735 ורוזן פפאלץ-צווייבריקן בין השנים 1731–1735.
כריסטיאן נולד ב-7 בנובמבר 1674 בשטרסבורג, לכריסטיאן השני, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד ולקתרינה אגתה, רוזנת ראפולשטיין, בתם של יוהאן יקוב, רוזן ראפולשטיין ואנה קלאודיה מזאלם-קירבורג.
בשנת 1697 התגייס כריסטיאן לצבא הצרפתי, ומונה למפקד הרגימנט האלזסי.
בשנת 1699 מתה אמו קתרינה אגתה, רוזנת ראפולשטיין, וכריסטיאן ירש את רוזנות ראפולשטיין.
בשנת 1702 הועלה כריסטיאן לדרגת מרשל דה קאמפ, ובשנת 1704 הועלה לדרגת לוטננט גנרל.
בשנת 1708 פיקד כריסטיאן על כוחותיו בהצלחה בקרב אודנארד, שהיה חלק ממלחמת הירושה הספרדית.
בשנת 1717 מת אביו כריסטיאן השני, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד, וכריסטיאן ירש את רוזנות פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד.
בשנת 1731 מת גוסטב, דוכס צווייבריקן, וכריסטיאן ירש את רוזנות פפאלץ-צווייבריקן.
בתחילה התנגדו לכך קרובי משפחתו של גוסטב, אולם ב-24 בדצמבר 1733 אושר הדבר בהסכם שנחתם בינו לקרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ במנהיים.
ב-3 בפברואר 1735 מת כריסטיאן בצווייבריקן, ובנו כריסטיאן הרביעי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן עלה לשלטון במקומו.
ב-21 בספטמבר 1719 התחתן כריסטיאן עם קרולינה, רוזנת נסאו-זארבריקן, בתם של לודוויג קראפט, רוזן נסאו-זארבריקן ופיליפינה הנרייטה, נסיכת הוהנלוהה-לאנגנבורג, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
קרולינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן (1721–1774), התחתנה עם לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט
כריסטיאן הרביעי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן (1722–1775)
פרידריך מיכאל, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד (1724–1767)
כריסטיאנה הנרייטה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן (1725–1816), התחתנה עם קרל אוגוסט, נסיך ולדק ופירמונט
כריסטיאן הרביעי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן היה רוזן פפאלץ-צווייבריקן בין השנים 1735–1775.
כריסטיאן נולד ב-6 בספטמבר 1722 בבישוויילר, לכריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד ולקרולינה, רוזנת נסאו-זארבריקן, בתו של לודוויג קראפט, רוזן נסאו-זארבריקן.
בשנת 1735 מת אביו כריסטיאן השלישי, רוזן פפאלץ-צווייבריקן, וכריסטיאן ירש את נחלותיו.
מכיוון שהיה קטין, שלטה אמו קרולינה, רוזנת נסאו-זארבריקן כעוצרת עד לבגרותו.
בין השנים 1737–1739 למדו כריסטיאן ואחיו הצעיר פרידריך מיכאל באוניברסיטת ליידן, ולאחר מכן שהו בחצר המלוכה הצרפתית.
בשנת 1740 נטל כריסטיאן את השלטון לידיו, ובשנת 1741 חיתן את אחותו קרולינה, רוזנת פפאלץ-צווייבריקן עם לודוויג התשיעי, רוזן הסן-דרמשטאדט.
ב-6 בפברואר 1746 התחתן כריסטיאן בנישואים מורגנטיים עם מריה יוהנה קאמאסה, ובשל כך נשלל מילדיו הזכות לשאת את תאריו, אולם בשנת 1792 קיבלו ילדיו את התואר פרייהר פון צווייבריקן.
בשנת 1758 המיר כריסטיאן את דתו לקתולית, בלחץ פטרונו לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
כריסטיאן היה מופקד על חינוך אחיינו קרל אוגוסט, אולם לאחר מלחמת שבע השנים נשאר קרל אוגוסט באוסטריה.
ב-5 בנובמבר 1775 מת כריסטיאן בהרשוויילר-פטרסהיים, ואחיינו קרל השני אוגוסט, דוכס צווייבריקן עלה לשלטון במקומו.
ב-6 בפברואר 1746 התחתן כריסטיאן בנישואים מורגנטיים עם מריה יוהנה קאמאסה, שממנה היו לו 6 ילדים:
מריה אנה קרולינה פון צווייבריקן (1756–1806)
קרל לודוויג פון צווייבריקן (1759–1763)
אליזבת אוגוסטה פרדריקה פון צווייבריקן (1766–1826)
יוליוס מקסימיליאן פון צווייבריקן (1771–1773)
כריסטיאן אדוארד ג'ונסטון הורנר הוא נהג מרוצים לשעבר מאנגליה, מנהל קבוצת הפורמולה 1 רד בול משנת 2005 עד שנת 2025. בשנת 1997 הקים את קבוצת Arden ואף התחרה בה כנהג מרוצים בקטגוריית ה-F3000. לאחר 2 עונות פרש מנהיגה והתמקד בניהול הקבוצה.
הורנר החל להתחרות כנער במרוצי קארטינג.
בשנת 1991 זכה למלגה עבור השתתפות בתחרויות פורמולה רנו.
שנה לאחר מכן השתתף באליפות בריטניה בפורמולה רנו.
את עונת הבכורה סיים עם ניצחון אחד והמיקום הגבוה ביותר עבור רוקי באותה עונה.
שנה לאחר מכן עבר להתחרות בקבוצת P1 באליפות הפורמולה 3 הבריטית.
במהלך העונה ניצח 5 מרוצים.
במהלך שלוש השנים הבאות החליף קבוצה מידי עונה והתחרה עבור פורטק, ADR ו-TOM'S.
במהלך עונת 1996 התחרה במקביל גם בפורמולה 2 הבריטית.
בשנת 1997 הקים את קבוצת Arden באמצעות כסף שלווה מאביו.
הוא רכש עבור הקבוצה קרון משומש שנמכר לו על ידי הלמוט מרקו.
מרקו, ששימש באותם ימים כמנהל האקדמיה לפיתוח נהגים צעירים של קבוצת רד בול, היה אחד המתחרים המובילים של הקבוצה בקטגוריית ה-F3000. במהלך שתי העונות בהן התחרה צבר נקודה אחת בלבד.
בסיום עונת 1998 החליט לפרוש מנהיגה והתמקד בניהול ופיתוח הקבוצה.
לאחר שפרש מנהיגה בגיל 25 החתים את ויקטור מסלוב ומארק גוסנס כנהגים בקבוצת Arden לקראת עונת 1999. לפני פתיחת העונה רכשה חברת פרודרייב 50% ממניות הקבוצה עבור חברת לוקאויל הרוסית, שהייתה בבעלותו של אביו של מסלוב.
בסיום העונה רכש הורנר בחזרה את מלוא השליטה בקבוצה.
דרן מאנינג החליף את גוסנס לקראת עונת 2000, באותה שנה השתתפה הקבוצה גם באליפות איטליה בקטגוריית F3000.
בשנת 2002 החליף הורנר את שני הנהגים בקבוצה והחתים את תומאס אנג' וביורן וירדהיים.
הקבוצה ניצחה חמישה מרוצים וזכתה באליפות הקבוצתית.
אנג', שניצח ארבעה מרוצים זכה באליפות, אך התואר נשלל ממנו לאחר שנכשל בבדיקת סמים והורד למקום השלישי בטבלה.
בשנת 2003 זכה וירדהיים באליפות ושנה לאחר מכן היה זה ויטנטוניו לואיצי שהוכתר כאלוף.
במקביל זכתה הקבוצה באליפות הקבוצתית בפעם השנייה והשלישית ברציפות.
לאחר רצף ההצלחות החליט הורנר לעבור לקטגוריה הבכירה - הפורמולה 1. הוא היה במגעים עם אדי ג'ורדן לרכישת קבוצת המרוצים שלו, אך השניים לא הצליחו להגיע להסכמה על המחיר.
בנובמבר 2004 רכשה חברת המשקאות רד בול את קבוצת המרוצים של יגואר.
בינואר 2005 מונה למנהל הקבוצה, המנהל הצעיר ביותר בתולדות האליפות.
למרות שהיו לקבוצה רק שמונה שבועות להתארגות עד לפתיחת העונה היא הצליחה להשיג תוצאות טובות ובמהלכה צברה 34 נקודות, בהשוואה ל-9 נקודות שנצברו בעונה הקודמת.
בסיום העונה גייס הורנר את אדריאן ניואיי שמונה למנהל הטכני של הקבוצה.
כשניואיי החל את עבודתו בקבוצה הדגם בו התחרתה הקבוצה בעונת 2006 כבר היה מתוכנן.
בנוסף, באותה שנה החליפה הקבוצה את קוסוורת' כספקית המנועים ועברה לעבוד עם מנועי פרארי, שהתגלו כלא אמינים וסבלו מהתחממות יתר.
למרות כל זאת הצליחה הקבוצה להשיג פודיום ראשון בגרנד פרי של מונקו בו סיים דייוויד קולטהרד במקום השלישי.
בחגיגות לאחר המרוץ קפץ הורנר לבריכה, כשהוא לא לובש כלום מלבד גלימה של סופרמן.
המפנה הגדול בהישגי הקבוצה חל בעונת 2009. צמד נהגי הקבוצה סבסטיאן פטל ומארק ובר סיימו במקומות השני והרביעי, בהתאמה.
הקבוצה סיימה במקום השני בדירוג הקבוצתי.
עונה לאחר מכן זכתה הקבוצה לראשונה באליפות הקבוצתית, כשנותר עוד מרוץ אחד לסיום העונה.
פטל הבטיח את הזכייה באליפות במרוץ האחרון, הוכתר לאלוף הצעיר בתולדות האליפות והורנר למנהל הצעיר ביותר שזוכה באליפות.
בשלוש השנים הבאות זכתה הקבוצה עוד שלוש פעמים בתואר הכפול - אליפות הנהגים ואליפות היצרנים.
בשנת 2021 הגיעה הקבוצה למקום השני באליפות היצרנים, בעוד מקס ורסטאפן זוכה באליפות הנהגים בפעם הראשונה.
בשנתיים הבאות זכתה הקבוצה בתואר האליפות הכפול.
בעונת 2024 זכה ורסטאפן באליפות נהגים רביעית ברציפות, אך התואר הקבוצתי ניתן לקבוצת מקלארן ורד בול סיימה רק שלישית.
הקבוצה התקשתה גם בפתיחת עונת 2025 ולקראת מחצית העונה דורגה רק במקום הרביעי בין היצרנים.
ביולי פוטר מיידית מתפקידו כמנכ"ל ומנה הקבוצה והוחלף על ידי לורן מקיס.
בספטמבר עזב באופן סופי את ההקבוצה לאחר שהגיע להסכם על פיצויים.
על פי השמועות הקבוצה שילמה לו 60 מיליון אירו, המשכורת אותה היה אמור לקבל עד לשנת 2030.
בשנת 2013 הוענק להורנר תואר קצין במסדר האימפריה הבריטית על תרומתו לקידום הספורט המוטורי.
בשנת 2015 נישא לג'רי האליוול, שהייתה חברה בלהקת הספייס גירלז.
לזוג שני ילדים משותפים, בנוסף הורנר אב לבת מקשר קודם שניהל עם בוורלי אלן.
כריסטיאן מרקיז ווד הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בקבוצת לוס אנג'לס לייקרס מליגת ה-NBA, בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר.
ווד נולד בעיר לונג ביץ' שבקליפורניה, ובשנת 2013 החל ללמוד באוניברסיטת נבדה בלאס וגאס ("UNLV").
בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע 4.5 נקודות בממוצע למשחק כשחקן ספסל, ובעונתו השנייה שיפר את תפוקתו לממוצעים של 15.7 נקודות, 10.0 ריבאונדים ו-2.7 חסימות למשחק.
בקיץ 2015 החליט לעזוב את האוניברסיטה לאחר שנתיים בלבד, במטרה להירשם לדראפט ה-NBA.
לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA 2015, חתם ווד על חוזה מובטח-חלקית בפילדלפיה 76'.
לאורך עונת הרוקי שלו שיחק לסירוגין בפילדלפיה ובקבוצת הבת שלה מליגת הפיתוח של ה-NBA – דלאוור 87'.
ב-17 משחקיו בפילדלפיה קלע 3.6 נקודות למשחק, וב-32 משחקיו בדלאוור קלע 17.3 נקודות ואסף 9.4 ריבאונדים למשחק.
לקראת עונת חתם על חוזה בשארלוט הורנטס, ובתקופתו בקבוצה נשלח פעמים רבות לשחק עבור קבוצת הבת שלה – גרינסבורו סווארם.
ב-18 משחקיו בגרינסבורו המשיך להציג יכולת טובה עם ממוצעים של 19.6 נקודות ו-10.1 ריבאונדים למשחק.
בקיץ 2017 חזר לשחק עבור דלאוור 87', לאחר שלא קיבל הצעת חוזה מאף קבוצת NBA.
לאורך עונתו בקבוצה קלע 23.3 נקודות והוריד 10.4 ריבאונדים למשחק, ובסיומה נבחר לחמישייה השנייה של העונה בליגת הפיתוח.
באוגוסט 2018 חתם על חוזה במילווקי באקס, אך בחמשת חודשיו בקבוצה שותף ב-62 דקות משחק בסך הכול.
בקבוצת הבת של הבאקס, ויסקונסין הרד, הצטיין ווד עם ממוצעים של 29.3 נקודות, 14.1 ריבאונדים ו-2.2 חסימות למשחק.
במרץ 2019 שוחרר ווד ממילווקי, וחתם על חוזה בניו אורלינס פליקנס עד לסיום עונת .
בשל עזיבתו של ניקולה מירוטיץ' והיעדרותו של אנתוני דייוויס הפצוע, זכה ווד לדקות משחק רבות עם ניו אורלינס, ובשמונת משחקיו במדיה הציג יכולת מצוינת עם ממוצעים של 16.9 נקודות ו-7.9 ריבאונדים למשחק.
במשחק האחרון של העונה, ב-9 באפריל 2019, קבע שיאי קריירה של 26 נקודות ו-12 ריבאונדים מול גולדן סטייט ווריורס.
לקראת עונת חתם על חוזה בדטרויט פיסטונס.
ב-7 במרץ 2020 קלע שיא קריירה של 30 נקודות במשחק מול יוטה ג'אז, וארבעה ימים לאחר מכן שבר את שיאו כשקלע 32 נקודות במשחק מול פילדלפיה 76'.
בדיעבד, היה זה משחקם האחרון של הפיסטונס באותה עונה, בטרם הושבתה בשל מגפת הקורונה.
בעשרת המשחקים האחרונים של העונה הצטיין ווד עם ממוצעים של 24.2 נקודות ו-9.8 ריבאונדים למשחק.
ב-14 במרץ פורסם כי ווד אובחן כנשא של נגיף הקורונה.
לקראת עונת סיכם ווד ביוסטון רוקטס על חוזה לשלוש עונות עבור כ-41 מיליון דולר, והועבר אליה בעסקת "החתמה והעברה" (Sign and Trade).
ב-16 ביוני 2022 הועבר ווד בטרייד לדאלאס מאבריקס, בתמורה לבחירת דראפט וארבעה שחקנים: בובאן מריאנוביץ', טריי ברק, סטרלינג בראון ומרקיז כריס.
ב-6 בספטמבר 2023 חתם לשנתיים בלוס אנג'לס לייקרס.
כריסטיאן הראשון, נסיך אנהלט-ברנבורג, הידוע גם ככריסטיאן מאנהלט היה נסיך גרמני מבית אסקניה.
הוא היה נסיך אנהלט, ומשנת 1603, נסיך אנהלט-ברנבורג.
משנת 1595 הוא היה מושל פפאלץ העליונה, ועד מהרה הפך ליועץ הראשי של פרידריך הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
כריסטיאן נולד בברנבורג ב-11 במאי 1568, והיה הבן השני של יואכים ארנסט, נסיך אנהלט-צרבסט ואשתו הראשונה אגנס מבארבי-מיהלינגן, בתו של וולפגנג הראשון, רוזן בארבי-מיהלינגן.
כריסטיאן, יליד ברנבורג, הוכשר משנת 1570 בדסאו על ידי קספר גוטשלק בלטינית, איטלקית וצרפתית.
בצעירותו השתתף במשימות דיפלומטיות, בין היתר, לקונסטנטינופול; כך התכונן והתפתח לדיפלומט שאפתני ואורבני.
בחודשים הראשונים של 1586 נסע לדרזדן ונשאר שם מספר שנים כידידו הקרוב ביותר של כריסטיאן הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, שאת נטיותיו הקלוויניסטיות חלק.
ידוע כי סבל מעודף אלכוהול במהלך שהותו בחצר נסיכות הבוחר.
כשירש את נחלות משפחתו בדצמבר של אותה שנה (1586), נשאר כריסטיאן קלוויניסט מסור ומאוחר יותר שימש כיועצו של פרידריך הרביעי, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
בשנת 1591 הוביל את הצבא הפלטיני בסיוע לאנרי הרביעי, מלך צרפת.
כאשר פרצה מחלוקת על החזקת בישופות שטרסבורג - מלחמת הבישופים בשנת 1592, הוא תמך בברנדנבורג נגד לורן.
בשנת 1595 מונה על ידי פרידריך הרביעי לתפקיד מושל פפאלץ העליונה והתיישב באמברג.
בשנת 1603 נסיכות אנהלט חולקה רשמית בין כריסטיאן לאחיו ששרדו.
הוא קיבל את ברנבורג, ועם יישוב זה הקים מחדש את הנסיכות הישנה בעלת אותו שם שנכחדה מאז 1468.
כאשר הובסו הכוחות הבוהמיים בקרב ההר הלבן בשנת 1620, ייעץ כריסטיאן לפרידריך שלא להתייצב בפראג.
בשנת 1621, בתגובה להשתייכותו לפלטינים, הוטל על כריסטיאן איסור אימפריאלי שהפך אותו למעשה לפושע מחוץ לאימפריה הרומית הקדושה ונישל אותו מנחלותיו.
כריסטיאן ברח תחילה לשוודיה, ולאחר מכן התארח אצל כריסטיאן הרביעי, מלך דנמרק.
הוא פנה לקיסר פרדיננד ברחמים בשנת 1624 והורשה לחזור לנסיכותו, שם מת שש שנים מאוחר יותר.
ב-2 ביולי 1595 כריסטיאן התחתן בלורבאך עם אנה מבנטהיים-טקלנבורג, בתו של ארנולד השלישי, רוזן בנטהיים-שטיינפורט-טקלנבורג-לימבורג, ממנה נולדו לו שישה עשר ילדים:
כריסטיאן השני, נסיך אנהלט-ברנבורג (1599–1656).
אלאונורה מריה (1600–1657), התחתנה עם יוהאן אלברכט השני, דוכס מקלנבורג-גיסטרו.
ארנסט (1608–1632), קולונל של רגימנט פרשים בשירות סקסוני, נפצע אנושות בקרב ליצן (1632).
סופיה מרגרטה (1615–1673), התחתנה עם יוהאן קזימיר, נסיך אנהלט-דסאו.
כריסטיאן השני, נסיך אנהלט-ברנבורג (11 באוגוסט 1599 – 22 בספטמבר 1656), היה נסיך גרמני מבית אסקניה ושליט נסיכות אנהלט-ברנבורג.
כריסטיאן נולד ב-11 באוגוסט 1599 באמברג והיה בנם השני (אך הבכור שנותר בחיים) של כריסטיאן הראשון, נסיך אנהלט-ברנבורג ואנה מבנהיים-טקלנבורג, בתו של ארנולד השלישי, הרוזן מבנהיים-שטיינפורט-טקלנבורג-לימבורג.
כריסטיאן קיבל השכלה מצוינת בשנותיו הראשונות ויכל לדבר צרפתית ואיטלקית שוטפת.
במהלך השנים 1608–1609 למד בז'נבה אצל בן דודו יוהאן קזימיר, נסיך אנהלט-דסאו בליווי שני מורים, מרקוס פרידריך האוול ופטר פון סבוטנדורף.
זמן קצר לאחר מכן, החל את הטיול הגדול שלו בצרפת, איטליה ואנגליה.
בשנת 1618, בגיל תשע עשרה, כריסטיאן תיעד את אימת תחילת מלחמת שלושים השנים; ביומנו כתב כי חובתו להילחם היא "גורל ייעודו".
מבחינתו, המלחמה החלה בקרב ההר הלבן (1620), כאשר אביו הובס והורחק מהקיסרות.
כריסטיאן נלקח בשבי עם שני הרגימנטים שבפיקודו.
אף על פי כן, עד מהרה הוא זכה לחסדו של הקיסר פרדיננד השני, שהתיר לו לחזור לברנבורג בשנת 1621.
דודו לודוויג מאנהלט-קתן הפך אותו לחבר באגודה מניבת הפירות.
לאחר מותו של אביו בשנת 1630 ירש אותו כריסטיאן באנהלט-ברנבורג, שבאותה תקופה נהרסה מהמלחמה.
במהלך השנה הראשונה למלכותו, ברנבורג נבזזה על ידי כוחות תחת הגנרל הדני היינריך אולק ומגפת קדחת הרגה כמעט 1,700 תושבים.
בשנת 1636 כמעט ונכבש שלוס ברנבורג על ידי הכוחות הלוחמים, אך אומץ לבו הגדול של ההופמארשל בורקהארד פון ארלאך בן השבעים מנע זאת.
ב-22 בספטמבר 16566 מת כריסטיאן בברנבורג, ובנו ויקטור אמדאוס, נסיך אנהלט-ברנבורג ירש את נחלותיו ותאריו.
24 כרכי יומניו נשמרו; הם מספקים מקור מידע רב ערך על מהלך מלחמת שלושים השנים.
ב-28 בפברואר 1625 כריסטיאן התחתן עם בת דודתו אלאונורה סופיה משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג, בתם של יוהאן השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג ואגנס הדוויג מאנהלט (אחותו של אביו כריסטיאן הראשון), ממנה נולדו לו חמישה עשר ילדים:
כריסטיאן, נסיך הכתר של אנהלט-ברנבורג (1631).
ארדמן גידון, נסיך הכתר של אנהלט-ברנבורג (1632–1649).
ויקטור אמדאוס, נסיך אנהלט-ברנבורג (1634–1718).
אנה סופיה (1640–1704), התחתנה עם גאורג פרידריך, רוזן זולמס-זוננוואלדה; בתם סופיה אלברטינה התחתנה עם קרל פרידריך, נסיך אנהלט-ברנבורג.
אנה אליזבת (1647–1680), התחתנה עם כריסטיאן אולריך הראשון, דוכס וירטמברג-אלס.
כריסטיאן הורנימן (בדנית: Christian Horneman; 15 באוגוסט 1765 – 7 במרץ 1844) היה צייר מיניאטורות ופסטל דני, הידוע בעיקר בזכות דיוקנאות.
היה אביו של המלחין אמיל הורנימן.
הורנימן נולד ב-15 באוגוסט 1765 בקופנהגן.
הוא למד באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות משנת 1780, זכה במדליית הכסף הקטנה בשנת 1785, ובמדליית הכסף הגדולה שלה בשנת 1786. בשנת 1787 יצא לאירופה להמשך לימודיו וחלפו שש עשרה שנים עד שחזר לדנמרק.
הוא חווה את התפרצות המהפכה הצרפתית בפריז בשנת 1789. הוא ביקר גם באיטליה ובווינה.
בברלין למד טכניקה חדשה, ככל הנראה מדניאל חודובייצקי, בה השתמש לעיתים קרובות בעבודתו המאוחרת.
בשנת 1803 חזר הורנימן לדנמרק ובשנה שלאחר מכן מונה לצייר מיניאטורות המלכותי.
בשנת 1805 הפך לחבר באקדמיה ובשנת 1816 קיבל תושבות חופשית בשרלוטנבורג.
הוא התמנה לפרופסור בשנת 1835.
בשנותיו האחרונות סבל מבריאות לקויה ומשנת 1840 קיבל פנסיה שנתית.
הוא קבור בבית הקברות גרניסונס בקופנהגן.
בהיותו באירופה הייתה לו ההזדמנות לצייר דיוקנאות של כמה מהדמויות המובילות בימיו, ביניהן לודוויג ואן בטהובן (1802) ויוזף היידן.
הרישומים של כמה מפורסמים אחרים מצויים בספר השמור כעת בגלריה הלאומית הדנית.
דיוקנו של בטהובן צויר בשנת 1803 כמיניאטורה.
בטהובן אהב מאוד את התוצאה, ייתכן כי הוא נראה בה טוב מאוד בהשוואה לייצוגים מאוחרים יותר, ושלח אותה לסטפן פון ברונינג חבר ילדות שלו מבית הספר, בתקווה שיתפייס שנה איתו לאחר השלמת הדיוקן.
כריסטיאן החמישי, רוזן אולדנבורג (נקרא לפעמים כריסטיאן השישי; בערך 1342 – לאחר 6 באפריל 1399) היה הרוזן השליט של אולדנבורג בשנים 1368–1398.
כריסטיאן נולד בערך ב-1342 לקונרד הראשון, רוזן אולדנבורג ואינגבורג מבראונשווייג.
לאחר שאביו מת ב-1347, הוא שלט באולדנבורג יחד עם אחיו הבכור קונרד השני, ולאחר מותו של קונרד השני ב-1386, עם בנו של האחרון, מוריץ השני.
הוא התחתן עם אגנס מהונשטיין, ובתי המלוכה הדנים של אולדנבורג ושלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג הם צאצאיו דרך בנו ויורשו דיטריך, רוזן אולדנבורג.
דרך הנישואים השושלתיים של צאצאיו, הוא אב קדמון של בתי מלוכה רבים באירופה.
כריסטיאן התחתן עם אגנס מהונשטיין, ממנה נולדו לו שני בנים:
כריסטיאן השישי, רוזן אולדנבורג (1378–1423)
כריסטיאן השלישי, רוזן אולדנבורג (לפני 1269 – 1285) היה רוזן שליט של אולדנבורג.
הוריו היו יוהאן הראשון, רוזן אולדנבורג וריצ'זה (או ריקסה) מהויה-שטומפנהאוזן.
כריסטיאן השלישי הוזכר לראשונה במסמך בשנת 1269 כ-.
משנת 1272, אחיו אוטו השני מופיע כשליט שותף.
במהלך השנים הראשונות של שלטונו, מרדו המיניסטריאלים, בראשות האביר רוברט פון וסטרהולט.
המורדים הצליחו לפלוש לעיר אולדנבורג.
כריסטיאן, שעדיין הגן על טירת אולדנבורג, הצית את העיר, כך שהתוקפים נותרו ללא מזון או מחסה, ונאלצו לסגת.
כריסטיאן רדף אחריהם, והביס אותם באופן נחרץ בקרב על ביצת טונגלר.
רוברט פון וסטרהולט ואצילים סוררים אחרים נלקחו בשבי.
הכרוניקה של ראסטד מתארת את ניצחונו בפירוט רב.
במקורות בני זמננו, כריסטיאן מתואר כאוהב שלום ("...האיכרים חיו בשלום ובשלווה מוחלטת") וידידותי כלפי הכנסייה.
הוא היה אדוק וגם ידע ליהנות מהחיים ("...
הוא נישא ליוטה מבנטהיים ונולדו לו שלושה בנים.
בנו הבכור, יוהאן השני ירש אותו ב-1285 כרוזן של אולדנבורג; אוטו הפך לארכיבישוף של ברמן ב-1344.
כריסטיאן השני, רוזן אולדנבורג (נפטר ב-1233) היה אציל גרמני.
הוא היה הרוזן השליט של אולדנבורג מ-1209 ועד מותו.
כריסטיאן היה בנם של מוריץ הראשון, רוזן אולדנבורג וזלומה מוויקרודה.
לאחר מות אביו, הוא שלט במשותף עם אחיו אוטו הראשון.
הם שלטו בהרמוניה והצליחו להרחיב משמעותית את הזכויות והשטח של אולדנבורג בפריזיה.
כריסטיאן השני הצליח לשים קץ לריבונות הארכיבישופות של ברמן על אולדנבורג; בתמורה, הוא סייע לברמן נגד האיכרים המורדים בשטדינגן.
הוא גם נלחם בסכסוכים רבים נגד הווסאלים שלו, נגד בני דודיו ונגד רוזנות הויה.
כריסטיאן התחתן עם אגנס, בתו של ארנולד, רוזן אלטנה-איזנבורג ונולדו לו שני בנים:
אוטו מאולדנבורג (מת בערך 1280), אב המנזר בברמן
כריסטיאן הראשון, רוזן אולדנבורג, (מת ב-1167 ), היה רוזן אולדנבורג מ-1143 עד 1167.
כריסטיאן היה בנם של אלימאר השני, רוזן אולדנבורג ואשתו איליקה פון ורל-ריטברג, בתו של הרוזן היינריך פון ריטברג.
לאחר מות אביו חולקה הירושה בינו לבין אחיו היינריך הראשון.
היינריך ייסד את קו וילדסהאוזן של שושלת אולדנבורג, ואילו כריסטיאן שלט באולדנבורג.
כריסטיאן היה למעשה וסאל של הדוכס היינריך האריה, אך עד 1166 לכל המאוחר הוא החל להתנגד לו.
בנוסף השתתף במערכה הראשונה של הקיסר פרידריך ברברוסה באיטליה ב-1154 וב-1155, הוא גם השתתף במערכה נגד מקלנבורג ב-1164 ובקרב אוסטרינגספלד ב-1153. הוא ניסה להימלט מהשפעתו של היינריך האריה על ידי ברית עם ברמן ב-1167, אך זה לא מנע את התקפת בית ולף, בעקבותיה הוא נסוג לאולדנבורגנאלץ.
כריסטיאן מת בסביבות 1167 במהלך המצור על אולדנבורג על ידי בית ולף.
מכיוון שילדיו עדיין היו קטינים באותה תקופה, היה זה היינריך האריה שקבע את גורלה של אולדנבורג עד נפילתו בסביבות 1180.
כריסטיאן התחתן עם קוניגונדה ממנה נולדו לו:
כריסטיאן וירט , היה קצין באס אס טוטנקופף ואחד הארכיטקטים המובילים של התוכנית להשמדת יהודי פולין.
כריסטיאן שימש כמפקדה של מחנה ההשמדה בלז'ץ בין דצמבר 1941 לאוגוסט 1942 ולאחר מכן קודם כמפקח הכללי על מחנות ההשמדה של מבצע ריינהרד.
טרם לכך עבד וירט במבצע אותנסיה, שם קיבל את ההשראה לרצח היהודים באמצעות גז רעיל.
בעקבות הקיצוניות והאכזריות שלו כלפי קורבנותיו והאנשים שנמצאו תחת פיקודו זכה לכינוי 'כריסטיאן האכזרי' ו-'כריסטיאן הנורא'.
פרנץ זוכומל, אחד מאנשי האס אס בטרבלינקה העיד על וירט:
"בתפקידי במחנות טרבלינקה וסוביבור, אני זוכר שאת וירט, באכזריות, רשעות וחוסר רחמים לא ניתן היה לעקוף.
לפיכך כינינו אותו 'כריסטיאן הנורא' ו-'כריסטיאן הפראי' (...).
ההתעללות של וירט הייתה כה גדולה שאני באופן אישי ראיתי בזה הפרעה נפשית.
אילו רק היה למישהו אומץ להרוג את וירט, אז מבצע ריינהרד היה קורס.
ברלין לא הייתה מוצאת עוד מישהו עם כזאת פנאטיות לרשעות ונבזות."
וירט נחשב למומחה רצח בגזים, אחד מאנשי "מבצע אותנסיה", ומאנשי המפתח ב"מבצע ריינהרד".
לאחר תחילת ההשמדה בטרבלינקה ביולי 1942, התמנה כריסטיאן וירט למפקח הראשי על שלושת המחנות שנכללו במבצע ריינהרד - טרבלינקה, סוביבור ובלז'ץ.
בעת שהותו במחנה בלז'ץ, ניסה וירט למצוא את השיטה היעילה והמהירה ביותר לטיפול במשלוחי היהודים, מהגעתם למחנה ועד רציחתם וקבורתם.
לשם כך הוא ביצע המתות ניסיוניות.
הוא פיתח עקרונות שעל פיהם בוצע תהליך ההשמדה, אורגן מבנה המחנה ונקבעו הפעולות השונות אשר נכפו על המובאים, מזמן ירידתם מהקרונות ועד השמדתם.
כל הפעולות התבצעו במהירות רבה כדי שהמגורשים לא יספיקו להתבונן ולתפוס את המתרחש, וכדי לשתק את תגובותיהם ובכך להכשיל ניסיונות בריחה או התנגדות.
המהירות גם נועדה להעלות את כושר ההרג של המחנה ובכך איפשרה לקלוט ולהשמיד יותר משלוחים ביום אחד.