tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"סאגת הפניקס האפלה" הציגה לראשונה מספר דמויות חדשות, ביניהן קיטי פרייד, שהייתה מסוגלת להלך דרך קירות, המלכה הלבנה הטלפתית ודאזלר.
שירת הברבור של קלרמונט וביירן הייתה עלילת "ימי עבר עתידי", שהציגה עתיד חלופי ודיסטופי בו אמריקה היא שממה הנשלטת בידי זקיפי הסנטינל.
בקו הזמן הזה, רוב האקס-מן מתים ומוטאנטים חיים במחנות ריכוז.
בעלילה הקלאסית, נשמתה של קיטי פרייד נשלחת בחזרה בזמן לגופה הצעיר, והיא משכנעת את האקס-מן לעזור לה לסכל התנקשות בסנטור רוברט קלי בידי מוטאנטית משנת צורה בשם מיסטיק, שמנהיגה אחוות מוטאנטים חדשה אשר חבריה כוללים את אוולאנש, פיירו, בלוב ודסטיני.
חזון אפל זה של עתיד הנשלט על ידי פחד, שנאה ואי-סובלנות עורר השראה על סיפורי אקס-מן רבים בשנים שחלפו מאז.
בשנת 1982 יצאה לאור הנובלה הגרפית "האל אוהב, האדם הורג" מאת הכותב כריס קלרמונט והמאייר ברנט אנדרסון.
בקשת הסיפור, כומר בשם ויליאם סטרייקר מתחיל מסע צלב דתי נגד המוטאנטים, במהלכו הוא שובה את פרופסור אקס על מנת לנצל לרעה את כוחותיו לתקיפת והשמדת מוחות מוטאנטיים.
האקס-מן מתאחדים עם מגנטו למלחמה בסטרייקר ובקבוצת "המטהרים" שלו, דבר המוביל לדוגמה הברורה ביותר למטפורה המקשרת בין המוטאנטים לגזענות ויחסים בין-גזעיים בסדרה.
לאחר 20 שנה ויותר לאחר מכן, הסיפור נתן השראה לעלילת סרט הקולנוע השני.
באותו זמן, סדרת אקס-מן המופלאים המשיכה עם קלרמונט ומאיירים שונים, המפורסמים מביניהם כוללים את פול סמית' וג'ון רומיטה הבן.
עלילה זו הובילה בסופו של דבר לחתונה בין סייקלופס לפריור, ולפרישתו זמנית מהאקס-מן.
באמצע שנות ה-80 נתווספו לצוות האקס-מן מספר חברים חדשים, ביניהם:
קיטי פרייד/ספרייט, נערה יהודיה-אמריקנית שיכולה לעבור דרך גופים מוצקים, להלך על האוויר, להשתמש בכוחותיה כדי לחבל באמצעים אלקטרוניים ולהעביר את יכולת מצב צבירת גופה לכל דבר בו היא נוגעת.
בשלב מאוחר יותר של הסדרה היא מקבלת את הכינוי "שאדוקאט" ("חתולת צללים") בעקבות הרפתקה עם וולברין ביפן.
רוג, בחורה מדרום ארצות הברית שבאופן לא רצוני שואבת את כח החיים, זכרונות, ובמקרה של מוטאנטים גם כוחות, של כל אחד בו היא נוגעת, ומותירה אותם במצב חלוש/תרדמתי.
רוג הופיעה לראשונה כחברה באחוות המוטאנטים של מיסטיק.
כחברה באחווה, היא שאבה לצמיתות כח על-אנושי ואת היכולת לעוף מהגיבורה גברת מארוול, ולאחר מכן פנתה לאקס-מן לכפרה.
רייצ'ל סאמרס, הפניקס השנייה ובתם הבוגרת של סייקלופס וג'ין גריי מקו הזמן של "ימי עבר עתידי", אשר ירשה את יכולות הטלקינזיס והטלפתיה מאמה, כמו גם יכולת מסע אסטראלי.
הייתה מארחת בעבר לכוח הפניקס, מה שהגביר את כוחותיה ואיפשר לה להעביר את עצמה ואת אחרים דרך מרחב הזמן.
אמצע שנות השמונים-סוף שנות השמונים
בשנות השמונים, הפופולריות הגוברת של 'אקס-מן המופלאים' והעלייה במספר חנויות קומיקסים ייחודיות, הובילו ליציאתן של מספר סדרות ספין אוף לאקס-מן.
הראשונה, "המוטאנטים החדשים", הושקה ב-1983 וכיכבה בה קבוצה של בני נוער מבית הספר של אקסבייר.
בשנת 1986 הוקמה קבוצת "אקס פקטור" על ידי האקס-מן המקוריים ביחד עם ג'ין גריי שהוחזרה לחיים.
בשנת 1988, מארוול הוציאו את הסדרה "אקסקליבר", קבוצה שחבריה כללו את רייצ'ל סאמרס, נייטקרולר, שאדוקאט והגיבורים הבריטיים קפטן בריטניה ומגאן.
באותה שנה, וולברין קיבל סדרת סולו של עצמו, בה הוא התעמת רבות עם הכבוד העצמי שלו ועברו.
עם פרסומן של מספר סדרות בת בנוסף לקשתות סיפור שהתפרסו על פני מספר סדרות, מיתוס האקס-מן נעשה מסובך יותר והיה קשה לעקוב אחר קשתות העלילה הארוכות.
זיכיון האקס-מן נעשה לנכס החשוב ביותר של מארוול ועורר השראה לזיכיונות פופולריים נוספים כדוגמת ספיידרמן, באטמן וסופרמן, לפתח לעצמם סדרות בת ו"משפחה" של דמויות משנה.
מהלך שנוי במחלוקת נוסף היה שליחת אקסבייר לחלל ב-1986, לאחר שנפצע פציעה חמורה שרק הטכנולוגיה של שי'אר יכלה לרפא אותו.
הוויכוח העיקרי נבע מכך שמגנטו, נבל-על לשעבר, לקח את הפיקוד על בית הספר, ועל קבוצות אקס-מן נוספות.
זו הסיבה שהביאה להחלטת חברי האקס-מן המקוריים ליזום את הקמתה של קבוצת אקס-פקטור ולהשתמש בזהויות סודיות, מתוך מחשבה שהקבוצה הנוכחית בוגדת באקסבייר על ידי שיתוף פעולה עם מגנטו.
הצטברות זו של כותרי אקס הביאה להתפתחותם של הקרוסאוברים, קשתות סיפור שחפפו במספר כותרי אקס שונים לפרקי זמן משתנים ואף ארוכים.
הקרוסאובר הראשון היה "טבח המוטאנטים" משנת 1986, שבו המורלוקים מצאו עצמם נרדפים בידי חבורת מרצחים שנקראת בשם "המשוטטים".
הסאגה הציגה לראשונה את דמותו של נבל-העל מיסטר סיניסטר, גנטיקאי מוטאנט וידוע לשמצה שהיה למנהיגם של המשוטטים ולכוח המניע ברבים מהסיפורים מאז.
הסאגה הביאה לעולם האקס-מן גם את סייברטות', שהיה נבל עיקרי של הגיבור איירון פיסט עד אז, ומאז הפך ליריבו העיקרי של וולברין.
במהלך התקופה קלרמונט יצר קבוצת אקס-מן חדשה שהורכבה מסטורם, רוג, וולברין, קולוסוס, האבוק ומספר דמויות שחדשות לקבוצה:
אריק לנשר/מגנטו, הנבל שחזר למוטב, הוא אחראי על קבוצת אקס-מן הראשית והמוטאנטים החדשים.
מגנטו עזב את הקבוצה לאחר שלא הצליח למנוע את מות אחת מחברי המוטאנטים החדשים (דגלאס רמזי, המכונה סייפר), ובסופו של דבר חזר להיות נבל.
בתקופה זו, קלרמונט המציא למגנטו את עברו כניצול שואה.
לונגשוט, כוכב פעולה בטלוויזיה עם כוחות "מזל טוב" שקיבל מחייזר במימד שנשלט על ידי ראש רשת הטלוויזיה, מוג'ו.
אליסון בלייר/דאזלר, זמרת דיסקו לשעבר שיכולה לקלוט את אנרגיית הצליל ולהמיר את זה במגוון אפקטי תאורה, כולל לייזר.
היא הוצגה לראשונה במגוון כותרי האקס, והייתה לה אף סדרת סולו כושלת משלה בין השנים 1981 ו-1986.
אליזבת "בטסי" בראדוק/פסיילוק, הוצגה במקור בסדרת "קפטן בריטניה" כטלפתית אנגליה, אך מאז שינתה את כוחותיה פעמים רבות, החליפה גוף עם אישה יפנית, הפכה לפאם פאטאל סקסית ולוחמת, וכעת ניחנת בכוחות טלקינטיים.
בתקופה זו פורסמו שני סיפורי קרוסאובר, "ארבעת המופלאים נגד האקס-מן" ו"אקס-מן נגד האוונג'רס".
הראשון קשר קצוות פתוחים שנותרו מאירועי "טבח המוטאנטים", ובו מיסטר פנטסטיק מארבעת המופלאים ואויבו דוקטור דום היו צריכים להציל את חייה של קיטי פרייד.
בעקבות עלילת "נפילת המוטאנטים" של שנת 1987, שבה חברי האקס-מן מתו ונולדו מחדש לאחר שנלחמו בשד, הקבוצה העתיקה את בסיסה לתחנה נטושה באוסטרליה באופן זמני.
קבוצת מתנקשים סייבורגים בשם "הבוזזים" הוצגה לראשונה.
אירוע הקרוסאובר "אינפרנו" ("אש תופת") קבע כי מדלין פריור היא למעשה כפילה של ג'ין גריי, ואשר נוצרה בידי מיסטר סיניסטר.
קבוצות האקס-מן ואקס-פקטור נלחמו בפריור, שנודעה באותה עת כמלכת הגובלינים המטורפת.
אחת מנקודות השיא של הסיפור היו איחודן של הקבוצות יחדיו.
לאקס-פקטור לא היה מושג אם האחרים נותרו בחיים, והאקס-מן הניחו שג'ין גריי עדיין מתה.
קלרמונט הוציא את דמויותיהם של לונגשוט ודאזלר מהסדרה, לאחר שהחלו במערכת יחסים ונולד להם תינוק.
שלא כמו שאר דמויות האקס-מן, כמעט ונשמע מהם מאז.
בשנת 2005 הוחזרה דמותה של דאזלר כחלק מחברי אקסקליבר החדשים ומאז חזרה לקבוצת אקס-מן, בעוד לונגשוט היה חבר בקבוצת אקסיילז, ומאז חבר בקבוצת אקס פקטור חקירות.
בשנת 1989, חברת מארוול החלה לפרסם את סדרת חוברות 'אקס-מן המופלאים' פעמיים בחודש, בכך איפשרו לקלרמונט לכתוב מספר עלילות משולבות בין כותרי האקס.
אירועי הקרוסאובר "אג'נדת ההכחדה" משנת 1990 איחדה מחדש את קבוצת אקס-מן, והיא כללה את סטורם, באנשי, וולברין, פסיילוק ושלושה חברים חדשים:
פורג', אינדיאני יליד אמריקה בעל יכולת המצאה אינסטינקטיבית.
ג'וביליישן לי/ג'ובילי, נערה סינית-אמריקנית המסוגלת לייצר אנרגיית נפץ, לה היא קוראת זיקוקין די-נור.
רמי לבו/גמביט, גנב ממוצא קייג'ון שיכול להטעין אובייקטים באנרגיה קינטית (לרוב קלפי משחק), אשר יתפוצצו במגע.
הקרב האחרון בתקופה התרחש ב"סאגת האי מיואר", ובו קבוצות האקס-מן, אקס פקטור ובני בריתם נלחמו ביריב ותיק של אקסבייר, מלך הצללים.
בשנים 1987–1990, המאייר מארק סילבסטרי אייר את סדרת הכותרים.
את מושכות עבודת האיור נטל האמן הצעיר ג'ים לי, שסגנון איורו הפך לפופולרי ביותר מאז.
עם שובם של האקס-מן למחוז וסטצ'סטר, ניו יורק, וכן שובו של אקסבייר לכדור הארץ, חברת מארוול עיצבה מחדש את סדרות הכותרים ביקום של האקס-מן.
האמן רוב ליפילד הפך את המוטאנטים החדשים לקבוצת הסער המיליטנטית אקס פורס, שמונהגת בידי קייבל המסתורי.
חברי האקס-מן המקוריים נטשו את קבוצת אקס-פקטור וחזרו לאקס-מן כאשר כמה מהם השתנו מאז ימי הצטרפותם הראשונים - חיה החל לגדל פרווה כחולה וקיבל דוקטרינה בגנטיקה, ואילו אנג'ל הפך למשרתו של הנבל אפוקליפס, צבע עורו השתנה לכחול, כנפיו הפכו למתכתיות והוא היה ידוע בזהותו החדשה ארכאנג'ל כחלק מפרשי אפוקליפס.
בינתיים, האבוק, פולאריס ודמויות נוספות הקימו מחדש את אקס-פקטור כקבוצה הנתמכת בידי ממשלת ארצות הברית.
כדי לפנות מקום לקבוצה רחבה יותר של האקס-מן, חברת מארוול החלה בהרצת סדרה נוספת שנקראת בפשטות בשם 'אקס-מן', להבדיל מהסדרה המקורית הנקראת 'אקס-מן המופלאים'.
הסדרה נכתבה על ידי כריס קלרמונט ואוירה על ידי ג'ים לי, וכללה את "הקבוצה הכחולה" בראשותו של סייקלופס, שכללה את חיה, פסיילוק, וולברין, רוג וגמביט.
במקביל, הכותר המקורי 'אקס-מן המופלאים' כלל את "הקבוצה הזהובה" בראשותה של סטורם, אשר כללה את קולוסוס, אייסמן, ארכאנג'ל, ג'ין גריי ובישופ, מוטאנט עריק מהעתיד.
פרופסור אקס, ג'ובילי, באנשי ופורג' נשארו בקבוצה בתפקיד לא לוחמני, ושני האחרונים עזבו את הקבוצה לאחר מכן מסיבות שונות.
עבודת האיור הפופולרית של לי וליפילד והרעש התקשורתי שבהקמתה מחדש של הקבוצה העלו יותר את הפופולריות של כותרי האקס.
שני הכותרים, אקס-פורס ואקס-מן, הפכו לסדרת הכותרים הנמכרת ביותר בכל הזמנים.
למרות ההצלחה, חיכוך פנימי בין הצוותים היצירתיים גרם לעזיבתו של קלרמונט לאחר שלוש חוברות בתום חמש-עשרה שנות יצירה, ואחריו עזבו את חברת מארוול קומיקס גם לי, ליפילד ומספר אמנים נוספים כמו סילבסטרי ופורטשיו במטרה להקים חברה חדשה בשם אימג' קומיקס.
בכנס קומיק-קון של שנת 2009, קלרמונט הודיע כי יחזור לכתיבת "אקס-מן לנצח", סדרה מוגבלת בעלת המשכיות משלה שאינה קשורה להמשכיות המרכזית.
הפופולריות של סדרת החוברות המשיכה לנסוק, בעיקר הודות ל"אקס-מן: סדרת האנימציה", שהחלה בשידור ב-1992. סקוט לובדל נטל את מושכות הכתיבה של הכותר 'אקס-מן המופלאים'.
עבודת האיור עברה לאמן ג'ו מדוריארה, שסגנון המאנגה שלו הביא להתעניינות בשוק הקומיקס היפני בתוך ארצות הברית.
כותר אקס-מן המשיך בכתיבתו של פביאן ניצ'זה ובאיורו של אנדי קוברט.
הקרוסאוברים של כותרי האקס שגשגו במהירות, והפכו כמעט לאירועים שנתיים בשנות ה-90. אף על פי שהם העלו את המכירות, מעריצים התלוננו שהם נכתבו כתרגיל שיווקי.
כמה מהסיפורים העיקריים בשנים אלו היו:
אג'נדת ההכחדה (קלרמונט) - המשך לאירועי "ימי הווה עתידי".
העלילה מתרכזת בחבורת אקס-מן שנלכדת ונכלאת באי ג'נושה, כמו גם הניסיונות להצלתם.
שירת התליין (לובדל, ניצ'זה, פיטר דייוויד) - סטרייף, שיבוט של קייבל המשמש כיריבו, מפליל אותו בניסיון לרצוח את פרופסור אקס.
בנוסף, הוא גם לכד ועינה את סייקלופס וג'ין גריי, הוריהם הגנטיים שלו ושל קייבל.
מתגלה כי השניים הם נוסעים בזמן.
משיכות קטלניות (ניצ'זה, לובדל) - מגנטו חוזר יחד עם חבורת השוליות שלו ועל האקס-מן להתמודד מולם.
אמנת הפלנקס (לובדל, ניצ'זה, לארי האמה, טוד ד'זאגו) - תודעה קולקטיבית בשם פלנקס, אשר נגועה בוירוס טכנו-אורגני, פולשת לאחוזת אקס, חוטפת מספר מוטאנטים לא ידועים, ומאיימת להשמיד את הגזע המוטאנטי.
עם סיום הקרוסאובר החלה הרצת הסדרה Generation X.
עידן אפוקליפס (לואב, וייד ולובדל בין היתר) - בעתיד חלופי, אקסבייר מת ומגנטו מנהיג את חבורת האקס-מן נגד אפוקליפס, שמנצל את ההזדמנות כדי להשליט מלחמה גנטית.
אונסלוט (לובדל, וייד) - מגנטו גורם לקריעת האדמנטיום מגופו של וולברין, מה שמאלץ את פרופסור אקס לנטרל אותו ולספוג את כוחו, בכך נוצרת דמות חדשה ואימתנית המאיימת על יקום גיבורי העל של מארוול.
מבצע אפס סובלנות - סוכנות ממשלתית בראשותו של באסטיון מקבלת אישור מטעם הממשלה לפתוח במצוד אחר המוטאנטים בעזרת זקיפי הסנטינל הרובוטיים.
מספר רב יותר של כותרי אקס יצאו בשנות ה-90, ביניהם הרצת החוברות Generation X המציגה קבוצה של מוטאנטים צעירים ואיש אקס, צאצאם של סקוט סאמרס וג'ין גריי מעידן אפוקליפס.
לקראת סוף שנות ה-90 החלה החברה להוציא לאור סדרות המתרכזות בדמויות בודדות כמו גמביט, בישופ, קייבל ודדפול, שכיר חרב סרקסטי ויריב של קבוצת אקס פורס.
בשנת 1998 הסתיימו הסדרות אקסקליבר ואקס-פקטור, וזו האחרונה הוחלפה בסדרת יקום מקביל בשם "מוטאנט אקס", המונהגת בידי האבוק.
עם סיום "מבצע אפס סובלנות" בשנת 1997, דמויות ראשיות כמו בישופ, גמביט, ג'ין גריי וסייקלופס הוצאו מקבוצת האקס-מן.
במקומם, הכותבים אספו קבוצת אקס-מן חדשה שכללה את וולברין, רוג, חיה, סטורם וכמה דמויות חדשות, ביניהן:
סאם גאתרי/קאנונבול, חבר לשעבר של המוטאנטים החדשים ואקס פורס שטס במהירויות על-קוליות.
ג'וזף, שבעקבות אירועי "אונסלוט" התגלה כמגנטו הצעיר יותר ובעל האמנזיה.
שרה/מארו, חברת המורלוקים לשעבר שעצמות גדלות מחוץ לגופה והיא יכולה להשתמש בהן כנשק.
ג'אפט/מאגוט, דרום אפריקני שקרביו קיבלו צורה של שני תולעי ענק המסוגלות לעכל כל דבר.
ססיליה ריס, פורטוריקנית ודוקטור לרפואה בעלת יכולת יצירת שדה כוח.
קבוצה זו לא שרדה הרבה, וצמד הכותבים ג'ו קלי וסטיבן ט.
לקבוצה המונה את מארו, רוג, סטורם, וולברין הם הוסיפו את שאדוקאט, נייטקרולר, קולוסוס, גמביט ופרופסור אקס.
עד מהרה השניים עזבו, ואת מלאכת הכתיבה נטל אלן דייוויס.
תקופתו של דייוויס (וקוברט, אשר כתב את 'אקס-מן המופלאים') נחשבה למוצלחת יחסית, וכללה סיפורים כמו "מלחמת מגנטו" ו"התריסר", שבסופו דמותו של סייקלופס נהרגה.
בתחילת שנת 2000 חזר הכותב הוותיק כריס קלרמונט לכתוב את שתי הסדרות הרצות של אקס-מן.
אירועי "הפיכה" (Revolution) איפשרו לקלרמונט ולמאיירים נוספים לעצב מחדש את כותרי האקס.
הרצתו השנייה של קלרמונט כללה קבוצת חברים ותיקים הכוללת את וולברין, רוג, קולוסוס, שאדוקאט, פסיילוק ות'אנדרבירד השני - אינדיאני פירוקינטי העונה לשם ניל שאארה.
קבוצת 'אקס-מן המופלאים' כללה את גמביט, סטורם, פניקס, חיה וקייבל.
קלרמונט גם הציג את דמותה של טסה, חברת הקבוצה שנודעת בשם הקוד סייג'.
דמות זו החזיקה בכוחות טלפתיים וביכולת חשיבה אנליטית כמו מחשב.
הדמות הייתה חברה במועדון הלפייר האריסטוקרטי, אך התברר כי היא מרגלת מטעם אקסבייר.
הקוראים לא היו מרוצים מהעלילות חסרות התכלית ונבלים נשכחים שיצאו תחת ידו של קלרמונט וב-2001 החליט העורך הראשי ג'ו קסאדה להעבירו לכתוב סדרת-בת חדשה משלו, אקסטרים אקס-מן, בה יכול היה להמשיך את העלילות והנושאים שהחל לפתח קודם לכן בכותרים הראשיים.
הקבוצה כללה את סטורם, רוג, פסיילוק, בישופ, גמביט, סייג' ות'אנדרבירד, והיא פעלה אל מחוץ לשטחה של אקס-מן, כדוגמת האוונג'רס מהחוף המערבי של סוף שנות ה-80. באותו זמן, חברת מארוול ביטלה את הסדרות גמביט, בישופ, איש אקס, מוטאנט אקס וג'נריישן אקס בטענה כי ריבוי סדרות בת של הגיבורים המוטאנטים הפך למיותר.
את מקומן תפסו הסדרות החדשות נשק אקס, אקסיילז וסדרה חדשה של "אקס-פורס" בשם "אקס-סטאטיקס".
שינויים דרסטיים נוספים כללו את מותן של דמויות ותיקות כמוירה מק'טאגרט וסנאטור רוברט קלי (באירוע הקרוסאובר "סוף החלום" משנת 2000), קולוסוס (באירוע "ערב ההשמדה" של שנת 2001), אפוקליפס ופסיילוק.
כמו כן, עברו המסתורי של וולברין החל סוף סוף להיחשף במיני-סדרה Origins.
שנת 2001 הביאה עימה שינוי חדש לכותרי האקס.
הכותב גרנט מוריסון והמאייר פרנק קויטלי חברו יחדיו להרצה חדשה בשם "אקס-מן החדשים".
חברי הקבוצה כללו את פרופסור אקס, סייקלופס, ג'ין גריי, חיה, וולברין ואמה פרוסט, טלפתית אשר הייתה חברה לשעבר במועדון הלפייר.
חברי הקבוצה נטשו את תלבושותיהם הצבעוניות לטובת מדים שחורים (בדומה לסרט הקולנוע), ואגף תלמידים חדש התווסף לאחוזת אקס.
סדרת החוברות נודעה בקונספטים מדע בדיוניים רב-שכבתיים ואלגוריים, יחד עם טוויסטים עלילתיים לא צפויים כדוגמת הריגתם של מאות מיליוני מוטאנטים באי ג'נושה בידי זקיפי הסנטינל.
אחת מהעלילות השנויות במחלוקת של מוריסון הייתה הרומן הטלפתי הסודי בין סקוט סאמרס הנשוי לבין אמה פרוסט מאחורי גבה של ג'ין גריי, בנוסף להצגתה של קסנדרה נובה, אחותו התאומה והמרשעת של אקסבייר, שהייתה אחראית לרצח העם הג'נושי.
נוסף על כך, אקסבייר חושף את היותו מוטאנט לעולם, ומייסד תאגיד העוזר למוטאנטים ברחבי העולם.
מוריסון גם החזיר את התשוקה האבודה של וולברין לג'ין גריי, וכן חשף פרטים נוספים בסיפור הרקע שלו בנשק אקס.
במקביל, סדרת 'אקס-מן המופלאים' שוכתבה מחדש בידי הכותבים ג'ו קייסי וצ'אק אוסטן.
בשעה שסדרת האקס-מן החדשים התרכזה בחמשת החברים אשר תיפקדו כמורים לדור הבא של המוטאנטים, סדרה זו התמקדה בפעולה והרפתקאות, כאשר קבוצה חדשה פעלה בראשותו של ארכאנג'ל וכללה את אייסמן ונייטקרולר וכן חברים חדשים כמו:
ג'ונותון סטארסמור/צ'יימבר, חבר לשעבר של ג'נריישן אקס, שהחזה שלו אוגר אנרגיה קינטית.
מירנדה ליוולד/סטייסי אקס, פרוצה לשעבר אשר שולטת בפרומונים.
ז'אן-פול בובייה/נורת'סטאר, חבר לשעבר של קבוצת "אלפא פלייט".
פייג' גאתרי/האסק, חברת ג'נריישן אקס לשעבר ואחותו של קאנונבול, אשר יכולה להשיל מעליה שכבות עור.
קיין מארקו/ג'אגרנוט, אחיו החורג של אקסבייר אשר היה פושע ויריבם של האקס-מן מאז שנות ה-60. אוסטן הביא לכך שמארקו כיפר על עוונותיו באחת מקשתות הסיפור המוצלחות שלו.
אוסטן החזיר את דמויותיהם של האבוק, פולאריס וג'ובילי, אך גם הוא וגם קייסי זכו לביקורת נוקבת בעקבות הדרך בה לקחו את הסדרה.
הרפתקאותיהם של חברי הקבוצה נראו כאילו מוחזרו מחדש ולא חידשו כלל.
יתר על כן, ביקורת נמתחה על שינוי באופיין של דמויות כנייטקרולר (שהפך לכומר קתולי), פולאריס (שהפכה לטרוריסטית אכזרית ובלתי יציבה) ומערכת יחסים רומנטית שנויה במחלוקת בין ארכאנג'ל לבין האסק, בשל פער הגילאים ביניהם.
בינתיים, שתי דמויות חדשות הוצגו בסדרת "אקסטרים אקס-מן":
הת'ר קמרון/לייפגארד, שגופה יכול להסתגל לסכנות המושלכות עליה.
דייוויס קמרון/סליפסטרים, בעל יכולת הטלפורטציה דרך גל קפיצה.
סדרת בת פופולרית מתקופה זו היא אולטימייט אקס-מן בה הכותב מארק מילר והמאייר אדם קוברט הכניסו את סיפורם של האקס-מן ליקום אולטימייט מארוול.
במסגרת זו נכתב סיפורה של הקבוצה מחדש, לצד סיפוריהם של אולטימייט ספיידרמן ואולטימייטס (המבוססת על האוונג'רס), תוך הפיכת הדמויות לצעירות יותר ובעלות סיפורים ורקעים המתאימים יותר לזמנים מודרניים במטרה למשוך קהל צעיר וחדש לסדרה.
מוריסון סיים את הרצתו כאשר החזיר את מגנטו בסיפורים "כוכב אקס" (Planet X) ו"הנה מגיע המחר" (Here Comes Tomorrow).
בנוסף, ג'ין גריי נהרגה כאשר התמזגה עם כוח הפניקס.
במהלך מעורר מחלוקת נוסף, מגנטו הפך לרוצח המונים וראשו נערף בידי וולברין, ופעם נוספת סקוט נאלץ לצפות בג'ין מתה.
שנת 2004 סומנה כשנה של שינויים בצוותים העובדים על הסדרות השונות.
לאחר עזיבתו של גרנט מוריסון, החליטה מארוול לבטל את הסדרה "אקסטרים אקס-מן" ולהחזיר את כריס קלרמונט למקומו ככותב של 'אקס-מן המופלאים', שנכתבה קודם לכן על ידי ג'ו קייסי.
קבוצה זו כללה את סטורם, וולברין, בישופ, סייג', מארוול גירל, נייטקרולר וקאנונבול, והיא קיבלה אישור מטעם האו"ם לפעול כאוכפי חוק לענייני מוטאנטים ברחבי העולם.
סדרת 'אקס-מן החדשים' שינתה בחזרה את שמה ל'אקס-מן', וכללה את דמויותיהם של האבוק, פולאריס, אייסמן, ג'אגרנוט, רוג וגמביט.
החברה החלה בהרצתה של סדרת-בת חדשה, שנחשבת לסדרת הדגל של הכותר, "אקס-מן המדהימים" (Astonishing X-Men), שנכתבה על ידי במאי הטלוויזיה ג'וס וידון ואוירה על ידי ג'ון קסאדיי.
קבוצה זו כללה את סייקלופס, אמה פרוסט, חיה, וולברין ושאדוקאט.
הסדרה המשיכה בצורה עקיפה את עלילותיה של 'אקס-מן החדשים' שכתב מוריסון, בה אקסבייר עוזב את האקס-מן וממנה את סייקלופס ואמה פרוסט - שכעת הפכה לבת זוגו של סייקלופס בעקבות מותה של ג'ין - למנהליו החדשים של בית הספר.
כדי להבדיל בין שלוש הקבוצות השונות, סייקלופס הורה להם לנטוש את חליפות העור ולחזור לתלבושותיהם המסורתיות יותר, וכן הוציא מכלל פעולה את ארכאנג'ל, האסק, ג'ובילי ונורת'סטאר.
סדרת 'אקס-מן המדהימים' הפכה להצלחה בקרב מעריצי הקומיקס בעיקר בגלל כתיבתו של וידון ואיוריו הנקיים והמציאותיים של קאסדיי.
כמה מהם מצאו שגישתה הישירה של הסדרה החדשה היא זו שתרמה להצלחתה - הרבה כותרי אקס משנות ה-90 היו ידועים בהמשכיות המסובכת ובאמנות ראוותנית שהאפילה על פיתוח הדמויות שבסיפור.
הסדרה החזירה את קולוסוס לחיים; הוסיפה מהדורות מוגבלות כגון "פניקס - שירת הברבור" ו"קולוסוס: שושלת יוחסין"; ושובה לחיים של פסיילוק בסדרת 'אקס-מן המופלאים'.
באותה תקופה, מספר דמויות קיבלו סדרות משלהן, כמו רוג, נייטקרולר, ג'ובילי וגמביט, אם כי הסדרה של ג'ובילי בוטלה לאחר שש חוברות בלבד, ורוג וגמביט נמשכו כ-12 חוברות כ"א.
סדרת "אקס-סטאטיקס" בוטלה עם עזיבתם של פיטר מיליגן ומייק אלרד, ומיליגן החליף את צ'אק אוסטן ככותב סדרת 'אקס-מן' הראשית בינואר 2005.
בינתיים, סדרת הקומיקס NYX הציגה את דמותה של X-23, כפילה צעירה של וולברין אשר הופיעה במקור בסדרת האנימציה "אקס-מן: אבולוציה".
בקיץ של שנת 2005 הציגה מארוול את אחד האירועים הגדולים בתולדות ההוצאה, עם עלילה שנקראה "בית אם" תחת כתיבתו של בריאן מייקל בנדיס ואשר התרחשה בו זמנית בכותרים רבים, הן של אקס-מן והן של סדרות אחרות בהוצאה כמו ספיידרמן וארבעת המופלאים.
בעלילה זו, מכשפת השני סבלה מהתמוטטות עצבים שהובילה לקרע במרקם המציאות, בעקבות הניסיון להציל את ילדיה.
בעלילה משתתפים גם אביה, מגנטו, ואחיה התאום קוויקסילבר.
השלכות העלילה הובילו לאיבוד כוחותיהם של מיליוני מוטאנטים, ביניהם פרופסור אקס ומגנטו.
לאחר אירועי הסיפור "בריאה קטלנית", שחשף שלדים בארונו של אקסבייר, הוא וסייקלופס הפנו עורף אחד לשני, וכן הוצגה דמותו של וולקן, אחיו האובד והמרושע של סייקלופס.
כמו כן, בהמשך לסיפור "וולברין: מקורות", וולברין נזכר במלוא אירועי עברו.
בינתיים, מהדורות מוגבלות של "בנו של אם", "דור אם" ו"ה-198" עסקו במוטאנטים אשר איבדו את כוחותיהם.
אפוקליפס קם לתחיה והפך גיבורי-על כמו גמביט ופולאריס לנבלים, אם כי השניים ניצלו בזמן.
קבוצת האוונג'רס ומגנטו חקרו את כוחות המוטאנטים האבודים, שנאגרו כולם בקולקטיב אנרגטי אחד.
לאחר מכן, "בית אם" הוביל למלחמת האזרחים" ביקום מארוול.
כריס קלרמונט עזב את הסדרה לטובת 'אקסקליבר החדשים'.
אקסבייר ייסד קבוצת אקס-מן חדשה בסיפור שהמשיך את אירועי "בריאה קטלנית", כאשר אד ברובייקר נטל את מושכות מלאכת הכתיבה בכותר 'אקס-מן המופלאים'.
בשנת 2007, הסיפור "זן בסכנת הכחדה" מביא את השלכות אירועי "השמדה".
חיה מנסה לחפש תרופה עבור כל המוטאנטים שאיבדו את כוחותיהם, אך לשווא.
מאוקטובר 2007 ועד לינואר 2008, "אקס-מן: תסביך משיח" היה לקשת הסיפור העיקרית ששלטה בכותרי האקס.
כאשר התינוקת המוטאנטית הראשונה נולדת לאחר אירועי "בית אם", קבוצת האקס-מן ממהרת לאתר אותה ולהגן עליה, אולם היא מגלה שקבוצת "המטהרים" שונאי המוטאנטים טבחה באנשי העיירה בניסיון למצוא את התינוקת.
לאחר מכן, חברי הקבוצה נרצחים בידי "המשוטטים", מתנקשים מוטאנטים שעובדים עבור מיסטר סיניסטר שרוצה להשיג את התינוקת לצורך מטרותיו הזדוניות.
טורף אקס המפלצתי גם הוא מחפש אחר הילדה, היות שהוא ניזון על ידי אכילת מוטאנטים.
ארבע סיעות שונות מחפשות אחר משיחת המוטאנטים, ביניהם גם קייבל, שרוצה לגדל את הילדה בבטחה בעתיד, ובישופ, שבטוח כי הילדה היא הגורם לעתידו הדיסטופי ומבקש להרגה.
בסוף הסיפור, קייבל עוזב עם הילדה לעתיד, אקסבייר נורה בראשו וסייקלופס מפרק את קבוצת האקס-מן.
מפברואר ועד אוגוסט באותה שנה, מסופר ב"אנו עומדים מופרדים" כיצד חברי האקס-מן השונים מתמודדים עם פירוק הקבוצה.
הכותר המרכזי של האקס-מן שינה את שמו ל'אקס-מן: מורשת' (X-Men Legacy).
פרופסור אקס מתעורר מתוך התרדמת בה הוא שרוי, ויוצא למסע חיפוש עצמי בעקבות שברירי זכרונותיו לאחר שנורה בידי בישופ.
בחוברות הקומיקס של קייבל, זה האחרון מנסה לגדל את הילדה בעתיד, אך בישופ פוגם במנוע קפיצת הזמן שלו, מה שמאלץ את קייבל לנסוע רק קדימה בזמן.
כמו כן, בניסיון לכתר את קייבל, בישופ גורם לסדרת אסונות כדי להפוך את העתיד לשממה מסוכנת.
בסדרת כותרי אקס-פורס, סייקלופס מקים מחדש את הקבוצה כיחידת מבצעים מיוחדים סודית.
הקבוצה כוללת את וולברין, X-23, וורפאת' ו-וולפסביין, והם נשלחים לעצור את קבוצת "המטהרים".
בהמשך מצטרפים לקבוצה ארכאנג'ל, אליקסיר, דומינו והמעלים.
מאמצע 2008 ועד לתחילת 2009 פורסמה קשת הסיפור הייעוד הגלוי, שמתעדת את השינוי שעוברת קבוצת האקס-מן בעקבות המעבר ממחוז וסטצ'סטר, ניו יורק לסן פרנסיסקו.
בחלק השני של טרילוגיית המשיח, "מלחמת המשיח", סייקלופס שולח את וולברין וקבוצת אקס-פורס לעתיד כדי למצוא את קייבל והילדה המוטאנטית, הופ.
חברי הקבוצה פוגשים בדדפול המזדקן, שאומר להם כי הם אינם יכולים להימלט מאזור הזמן בו הם נמצאים.
הם מותקפים בידי חייליו של סטרייף, שיבוט של קייבל אשר שולט בעתיד זה וחובר לבישופ כדי להרוג את קייבל.
בתוהו ובוהו המתחולל, וורפאת' והופ נלכדים, וקבוצת אקס-פורס מתפצלת - כדי למצוא את שני הלכודים וכדי למצוא דרך להימלט מהעתיד.
לבסוף, קבוצת אקס-פורס מביאה את שלטונו של סטרייף לקיצו בעזרתם של ארכאנג'ל ואפוקליפס.
בין אוגוסט לנובמבר 2009 פורסמה קשת הסיפור "אוטופיה", שבה אקטיביסט שונא מוטאנטים בשם סיימון טראסק גורם למהומות בסן פרנסיסקו כאשר הוא מציע לאכוף את זכות המוטאנטים להתרבות.
נורמן אוסבורן שולח את האוונג'רס האפלים שלו כדי לדכא את המהומות, ומקים את קבוצת אקס-מן האפלים.
כתגובה על כך, סייקלופס מרים את אסטרואיד M ממעמקי האוקיינוס השקט, מעביר את אוכלוסיית המוטאנטים אליו וקורא לאי החדש בשם "אוטופיה".
באומת אקס, מגנטו מצטרף לאקס-מן.
באירועי "נקרושה", הערפדית האלמותית סלנה אוספת חוג פנימי של מוטאנטים שכוחותיהם קשורים במוות, ומחייה מחדש רבבות מיליוני מוטאנטים שנהרגו (כולל אלה שנהרגו בג'נושה) כדי לספוג את נשמותיהם ולהפוך לאלה.
קבוצת אקס-פורס מצליחה לעצור אותה ולהרגה.
בין מרץ ליולי 2010 פורסם החלק השלישי והמסכם בטרילוגיית המשיח, "הביאה השנייה".
הופ סאמרס חוזרת להווה עם קייבל, וגורמת לזקיף שידוע בשם באסטיון לנסות ולהשמיד את האקס-מן סופית.
נייטקרולר וקייבל מקריבים את חייה למענה, בעוד אחרים נפצעים במאמץ להציל את המשיחה המוטאנטית.
האקס-מן נלכדים באוטופיה, כשזקיפי נמרוד מהעתיד פולשים לאי דרך שער מממד אחר.
סייקלופס שולח את אקס-פורס להשמיד את זקיף-העל מאסטר מולד, שמפעיל את הזקיפים, והופ הורגת את באסטיון כאשר כוחותיה מתפתחים לראשונה.
סרברה, המתקן לאיתור מוטאנטים, מאתר חמישה מוטאנטים חדשים ברחבי העולם.
אותם מוטאנטים, הנקראים "חמשת האורות", הם התקווה החדשה לעתיד הגזע המוטאנטי, והם נלקחים תחת חסותה של הופ לאימונים כקבוצת חילוץ.
לורי טרומט/טראנסוניק, צעירה קנדית המפתחת כוחות פיזיולוגים ותעופה על-קולית.
גבריאל קוהואלו/ולוסידאד, צעיר ממקסיקו בעל יכולות מניפולציה של הזמן.
אידי אוקונקוו/אויה, צעירה מניגריה בעלת יכולות מניפולציה של טמפרטורה.
ת'יאון מאסיק/פריימל, צעיר מקייב, אוקראינה בעל כוחות פיזיים על-אנושיים.
קנג'י אואדו/זירו, צעיר מטוקיו, יפן, המסוגל ליצור ולתמרן אורגניזמים טכנו-אורגניים.
ב"קללת המוטאנטים", קסארוס בנו של דרקולה מנסה ליצור צבא של ערפדים מוטאנטים, אך הוא מובס בידי האקס-מן, אם כי במחיר הפיכתה של ג'ובילי לערפדית.
ב"עידן אקס", המוטאנט לגיון יוצר מציאות חלופית שבה המוטאנטים חיים במצודה המוגנת בידי האקס-מן מפני כוחות ממשלתיים המבקשים להכחיד את הגזע המוטאנטי.
ביולי 2011 פורסמה קשת הסיפור "פילוג" בכתיבתם של ג'ייסון אהרון וקירון גילן.
בעקבות התקפה של מוטאנטים על האו"ם, הפעילות האנטי-מוטאנטית החלה לעלות על גדותיה, ומנהיגי העולם הפעילו מחדש את תוכנית הזקיפים.
קייד קילגור, המלך השחור החדש של מועדון הלפייר, מחליט לתקוף את האקס-מן, וסייקלופס מורה לאידי להרוג את חברי מועדון הלפייר.
הדבר גורם כמעט להשמדתה של אוטופיה בידי זקיף-על, ולתחילתו של פילוג בתוך קבוצת האקס-מן בין סייקלופס ווולברין עקב חילוקי דעות פילוסופיים שבלתי ניתנים לגישור.
בעקבות אירועים אלו פורסמה קשת סיפור עוקבת בין אוקטובר 2011 למרץ 2012 בשם "בריאה מחדש", שבה מוקמות שתי קבוצות אקס-מן שונות בהנהגתם של סייקלופס ווולברין.
סייקלופס וקבוצתו נשארו על האי אוטופיה, בעוד וולברין גייס מספר חברים לקבוצתו וביחד חזרו לאחוזת אקס במחוז וסטצ'סטר, לה קראו מחדש "בית הספר לילדים מחוננים ע"ש ג'ין גריי".
מאפריל ועד אוקטובר 2012 פורסם אירוע קרוסאובר בשם "אוונג'רס נגד אקס-מן", בכתיבתם של בנדיס, פרקשן, אהרון, ברובייקר וג'ונתן היקמן, המתאר את שובו של כוח הפניקס ואת המלחמה בין קבוצת האקס-מן לקבוצת האוונג'רס.
האקס-מן בראשותו של סייקלופס מאמינים שבואו של כוח הפניקס מבשר על היוולדו מחדש של גזע המוטאנטים.
אולם, האוונג'רס בראשותו של קפטן אמריקה מאמינים שבואו של כוח הפניקס מבשר על השמדתו של כדור הארץ ומבקשים לשים את הופ סאמרס במעצר הגנתי, לאחר שכוח הפניקס השתלט עליה.
כאשר שתי הקבוצות מגיעות בעקבות הופ לצידו הכחול של הירח, איירון מן משתמש בחליפת שריון מיוחדת כדי לנסות ולהשמיד את הפניקס.
אולם, כוח הפניקס מתפצל לחמישה חלקים ומתמזג עם סייקלופס, אמה פרוסט, נאמור, קולוסוס ומג'יק.
חמשת הפניקסים משתמשים בכוחותיהם החדשים כדי לבצע רפורמה כלל עולמית בהתאם לרצונם, ומספקים אנרגיה חופשית, מזון ומים לאנושות, כמו גם הפסקת העימותים הצבאיים ברחבי העולם.
האוונג'רס מוזמנים לבית הלבן ומסכימים שעליהם לעצור את חמשת הפניקסים ואת כוחותיהם המתפשטים חרף מאמציהם לעשות טוב.
בשגעונו לכוח, ותחת השפעת הפניקס, סייקלופס גוזל מהארבעה הנותרים את כוחם.
הוא מתעמת עם פרופסור אקס, הורג אותו והופך לפניקס האפל.
בעזרתן של הופ ומכשפת השני, קפטן אמריקה מצליח לשחרר את הפניקס מגופו של סייקלופס, וזה האחרון מוכנס למעצר.
מרד המוטאנטים והגעתם של חמשת המקוריים
כחלק מהמיתוג מחדש "מארוול עכשיו!" באוקטובר 2012, וכחלק מההשלכות של קשת הסיפור "אוונג'רס נגד אקס-מן", החלה סדרה חדשה בשם "האוונג'רס המופלאים" (Uncanny Avengers) תחת כתיבתו של כריס רמנדר ואיורו של ג'ון קאסאדיי.
סדרה זו מציגה קבוצה חדשה בהנהגתו של האבוק, ואשר כוללת את קפטן אמריקה, רוג, מכשפת השני, תור, וולברין, סאנפייר, וונדר מן והצרעה.
מספר שבועות לאחר מכן החלה בהרצה סדרה חדשה נוספת בשם "אקס-מן החדשים" (All-New X-Men) בכתיבתו של בריאן מייקל בנדיס ובאיורו של סטוארט אימונן.
בסדרה זו מככבת קבוצת האקס-מן המקורית, אשר הובאה לזמן ההווה בידי חיה כדי לעצור את סייקלופס וקבוצתו, שהפכו לעריקים בעקבות אירועי "אוונג'רס נגד אקס-מן".
בזמן שחיה החזיר לזמן ההווה את חמשת חברי האקס-מן המקוריים, הוא משך את תשומת לבה של אחוות המוטאנטים.
חברי האחווה מתחזים לאקס-מן מהעתיד ומשכנעים את חברי הקבוצה מההווה שמשהו איום יתרחש בעתיד, וזאת משום שהם החזירו את חמשת המקוריים מהעבר.
התשובות לא מאחרות להגיע כאשר האקס-מן האמיתיים מהעתיד מגיעים, והם נאלצים למנוע פרדוקס של מסע בזמן.
האחווה מגלה שהיא אינה יכולה לשלוח חזרה בזמן את חמשת המקוריים ומחליטה לשכתב את ההיסטוריה.
היא מארגנת לכל חברי האקס-מן מכל שלוש התקופות מלכודת, וגורמת לסוכנות S.H.I.E.L.D לירות על כולם.
חמשת המקוריים וקיטי פרייד היו מאוכזבים מהתנהלותם של האקס-מן של וולברין בקרב זה, והחליטו להצטרף למחנה של סייקלופס.
מארוול החדשה והשונה: ערפילי טריגן, סכנת הכחדה
הפצת ערפילי טריגן ברחבי כדור הארץ בידי מלך הבלתי אנושיים חזיז שחור גרמה לדעיכתו של הגזע המוטאנטי בעקבות השפעתו המסרסת והרעילה עליהם, המובילה למניעת לידתם והיווצרותם של מוטאנטים חדשים.
בנוסף לכך, "מהפכת המוטאנטים" בהנהגת האקס-מן של סייקלופס גרמה לפחד וסלידה ממוטאנטים יותר מתמיד, דבר שהוביל לפירוק קבוצות האקס שלאחר הפילוג.
סטורם, שלאחר מותו של וולברין נעשתה למנהלת בית הספר ע"ש ג'ין גריי, החליטה להקים מקום מפלט למוטאנטים הנותרים, "מפלט אקס".
בית הספר הועבר אל הלימבו בסיועם של דוקטור סטריינג', מכשפת השני ומג'יק, וסטורם יצרה קבוצת אקס-מן חדשה הפועלת בכדור הארץ.
אל קבוצת האקס-מן מהעבר הצטרפו וולברין החדשה, אויה ואוון סבאחנור, שיבוט של אפוקליפס, והם מטיילים ברחבי כדור הארץ.
בנוסף לכך, מגנטו הקים קבוצת אקס משלו, שמטרתה להגן על הגזע המוטאנטי בכל מחיר ולמנוע את הכחדתם.
התושבים המקוריים של איי שלמה הגיעו לאיים כ-30,000 שנה לפני זמננו.
מאוחר יותר, כ-6,000 שנה לפני זמננו, הגיעו מתיישבים פולינזים נוספים שהביאו עימם את החקלאות, השייט ועוד טכנולוגיות.
החוקר הספרדי פדרו סרמיינטו דה גמבואה גילה את האיים ב-1568. אלברו דה מנדניה, שהתלווה לסרמיינטו דה גמבואה במסע זה, רצה לקחת לעצמו את ההכרה על הגילוי והשליך את מפותיו ורשימותיו של דה גמבואה לים.
ספרד איבדה עניין באיים לאחר כישלון המושבה שאלברו ביקש לייסד במסעו השני ב-1695 ולאחר אובדן ספינות שהובילו משם את המתיישבים.
מאוחר יותר, נווטים הולנדים, צרפתים ובריטים ביקרו באיים, ועל פי רוב זכו לקבלת פנים עוינת.
פעילות מיסיונרית באיים החלה באמצע המאה ה-19 ושאיפות קולוניאליות באירופה הובילו לקבלת האיים הצפוניים תחת חסות הגרמנים, בעקבות ההסכם הבריטי-גרמני ב-1886. חסות אנגלית על האיים הדרומיים הוכרזה ב-1893. הנכסים הגרמניים בצפון האזור הועברו לאנגליה בשנת 1899 בתמורה להכרה בחזקה הגרמנית על סמואה המערבית.
כוחות יפנים כבשו את איי שלמה בינואר 1942. את מתקפת הנגד הנהיגה ארצות הברית.
הדיוויזיה הראשונה של חיל המארינס נחתה על האיים גוודלקנל וטולאגי באוגוסט 1942. כמה מהקרבות המרים ביותר של מלחמת העולם השנייה נערכו על האיים במהלך שלוש השנים הבאות.
טולאגי, מקום מושב הממשל הבריטי על האי נהרס בקרבות עזים ולאחריהם נחתו המרינס האמריקאים באזור.
לאחר מכן, הקרב הקשה על גוודלקנל, אשר עיקרו היה על השליטה על שדה נחיתה יפני באזור (שדה הנדרסון), הוביל להקמת העיר הוניארה כמרכז לוגיסטי אמריקאי.
ההשפעה של המלחמה על תושבי האזור הייתה גדולה.
ההרס שנגרם עקב הקרבות, וההשפעות ארוכות הטווח של הכנסת טכנולוגיה ותרבות מערביות שינו ללא היכר את החיים המסורתיים באיים המבודדים.
הבנייה מחדש והשיקום היו איטיים בעקבות חוסר בפיצויי-מלחמה והרס הצמחייה בזמן המלחמה, אשר סיפקה את רוב מקורות המחייה באי.
יש לציין שהניסיון של תושבי האי כעובדים עבור צבא בנות הברית סיפק להם תפיסה חדשה לגבי החשיבות של כלכלה מאורגנת ומסחר כבסיס להתקדמות כלכלית.
יציבות חזרה במהלך שנות החמישים של המאה העשרים, כאשר הממשל הקולוניאלי בנה רשת של מועצות אזורית.
בעזרת בסיס מוניציפלי זה תושבי האיים צברו ניסיון במועצות והחלו ליטול חלק בממשל המרכזי.
מועצת ממשלה הורכבה לראשונה ב-1970 וב-1974 אושרה חוקה חדשה אשר הגדירה ראש ממשלה וקבינט ממשלתי עבור האי.
ממשל ריבוני של תושבי המקום הוקם ב-1975 ועצמאות מלאה ניתנה ב-7 ביולי 1978.
ב-1992 הכה הציקלון "טיה" באי טיקופיה והרס את רוב הבתים והגידולים.
בדצמבר 2002 הכה הציקלון זואי גם הוא באי טיקופיה וכן באי אנוטה ומנע תקשורת עם 3,000 תושבי האיים.
בעקבות בעיות מימון, ממשלת אי שלמה לא הייתה יכולה לשלוח עזרה עד שאוסטרליה התערבה ושלחה כסף למדינה.
בתחילת 1999, מתחים ותיקים בין אנשי ה"גוול" שגרו בגוודלקנל ומהגרים מהאי מאלייטה התפרצו באירועים אלימים.
"צבא המהפכה הגוודלקנלי", שנקרא לאחר מכן תנועת החופש לאיסאטאבו (Isatabu Freedom Movement), החל להפעיל טרור באזורים הכפריים של האי.
מטרת הפעולות הייתה לגרום למהגרים לעזוב את בתיהם.
כ-20,000 מאלייטאים נסו מהבירה ואחרים חזרו לאי מולדתם.
תושביה ה"גוולים" של הוניארה ברחו והעיר הפכה להיות מובלעת מאלייטאית.
בינתיים, כוח הנשר המאלייטאי (Malaita Eagle Force), שנודע בקיצור MEF, הוקם כדי לדאוג לאינטרסים המאלייטאים.
הממשל פנה למזכיר חבר העמים הבריטי בבקשה לעזרה.
הסכם השלום בהוניארה נחתם ב-28 ביוני 1999. למרות ההצלחה להחזיר את הסדר והשלום למדינה, המתחים עדיין שררו ונותרו ללא פתרון.
הסכם השלום הופר במהרה וקרבות חזרו לפרוץ ביוני 2000.
מאלייטאים השתלטו על מספר נשקיות באי מולדתם ובהוניארה ובעזרת הנשק השתלטו ב-5 ביוני על הפרלמנט.
הם טענו שהממשל, בראשות ראש הממשלה ברתולומיאו אולופא'אלו (Bartholomew Ulufa'alu), לא פיצה כראוי את המלייטאים על אובדן חיי אדם ורכוש ואולופא'אלו נאלץ להתפטר.
ב-30 ביוני נבחר ברוב זעום בפרלמנט ראש ממשלה חדש, מאנאסיה סוגאבארה (Manasseh Sogavare).
הוא הקים קואליציה למען אחדות לאומית ושלום, אשר פצחה בתוכנית פעולה במטרה לפתור את הבעיות האתניות, לשקם את הכלכלה ולחלק את הכספים באופן שווה יותר.
למרות הצהרת כוונות זו, ממשלתו של סוגאבארה הייתה מושחתת ביותר ופעולותיה גרמו להידרדרות בכלכלה ולהתפוררות החוק והסדר.
עיקר הקונפליקט התרכז בגישה לאדמה ושאר משאבים מסביב להוניארה.
מאז תחילת מלחמת האזרחים מעריכים כי מתו 100 אנשים.
יותר מ-30,000 פליטים, בעיקר מלייטאים, נאלצו לעזוב את בתיהם והפעילות הכלכלית על האי גוודלקנל שובשה קשות.
התמשכות ההתקוממות האזרחית גרמו לשבירה מוחלטת של הפעילות הרגילה במדינה.
עובדי ציבור לא קיבלו שכרם למשך חודשים ופגישות הקבינט נערכו במיקומים חשאיים מחשש משכירי חרב.
כוחות הביטחון לא הצליחו לשלוט על המרידות, בעיקר עקב השתייכות רבים מהשוטרים לאחת הכנופיות היריבות.
ביולי 2003 פנה המושל הכללי של איי שלמה בבקשה רשמית לעזרה בינלאומית.
ב-6 ביולי באותה שנה, בעקבות ההצעה לשליחת 300 שוטרים ו2,00 חיילים מאוסטרליה, ניו זילנד, פיג'י ופפואה ניו גיני לגוודלקנל, הכריז מנהיג המרד הגוודלקנלי, הארולד קקה, על הפסקת אש.
למרות הכרזה זו, ב-11 ביולי 2003 פורסמו דיווחים לא מאושרים כי קקה הרס שני כפרים.
באמצע יולי 2003 הפרלמנט באיי שלמה הצביע פה אחד למען ההתערבות הבינלאומית.
כוח העזרה החל להתאמן ובאוגוסט 2003 נחתו לראשונה באיים.
הכוח פעל ככוח שיטור והיה אחראי על החזרת שלטון החוק במדינה עקב כישלון כוח השיטור המקומי במשימה.
כוח השלום הצליח לשפר את מצבה הביטחוני של המדינה ואף הביא לכניעתו של הארולד קקה.
אבותיו הקדמונים של העם האסטוני חיו לפני מעל ל-5,000 שנים בשבטים באיים הדרום-מזרחיים של הים הבלטי.
מעריכים כי במאה הראשונה לספירה חיו באסטוניה למעלה מ-150,000 איש, במשקים חקלאיים קטנים, תחת משטר מבוזר.
אסטונים היו מהעמים האחרונים באירופה שהוטבלו לנצרות.
ב־1193 קרא האפיפיור סלסטינוס השלישי לעריכת מסע צלב נגד הפגאניזם בצפון-אירופה.
לאורך תקופה ארוכה ניהלו השבטים האסטונים מלחמות נגד צלבנים אשר ניסו לנצרם בכוח הזרוע.
צלבנים גרמנים הקימו את מבצר ריגה בלטביה המודרנית, והחלו לפשוט על אסטוניה בעזרת שבטים לטבים.
השבטים האסטונים התנגדו להתקפות, ולעיתים אף הצליחו לתקוף שטחים נוצריים.
מאוחר יותר, צפון אסטוניה נכבש על ידי צלבנים דנים, וב־1227, מסדר צלבני גרמני הביס את אחרון כיסי ההתנגדות האסטונים.
לאחר הכיבוש, האסטונים נוצרו ואיבדו את עצמאותם; ניסיונות לשמר את העצמאות דוכאו, ואסטוניה חולקה בין המסדר הליבוני, בישופות טאלין ובישופות אוסל-וויק.
אסטוניה הצפונית הייתה תחת כיבוש דנמרק עד 1346 ולאחר מכן אסטוניה נשלטה על ידי ברונים גרמניים.
ב־1343, החלו תושבי צפון אסטוניה והאי סארמאה במרד שכונה התקוממות ליל ג'ורג' הקדוש (Jüriöö ülestõus) נגד ברונים גרמניים שהשתלטו על המדינה.
המרד דוכא בידי אבירי המסדר הטבטוני ונכשל.
כתוצאה מן המרד נחלשו הדנים בצפון אסטוניה והמלך ולדמר הרביעי מכר את נחלות הדנים באסטוניה למסדר הטבטוני ב-1346.
למרות ניסיונות רבים למרוד, פשיטות רוסיות שזכו להצלחה ב־1481 וב־1558, הברונים הגרמנים המקומיים המשיכו לשלוט באסטוניה.
ב־1561, אסטוניה הצפונית נמסרה לשליטה שוודית, וב־1625, אסטוניה היבשתית כולה הייתה תחת שליטת שוודיה.
ב־1721, הביסה רוסיה את שוודיה במלחמה, והחוק הרוסי נכפה באזור.
בשנת 1819, המחוזות הבלטיים היו הראשונים באימפריה הרוסית בהם האצולה האוטונומית הרשתה לאיכרים בעלות על אדמות ומעבר לערים.
המהלכים תרמו לייסוד "הקרן הכלכלית למען תרבות אסטוניה הלאומית", שנועדה לסייע לתרבות האסטונית שדוכאה במשך 600 שנות שליטה זרה, ואסטוניה נסחפה בגל התעוררות לאומית.
התנועה קידמה את אימוץ האסטונית כשפת הלימוד בבתי־הספר, קיימה פסטיבלים של זמרה בהשתתפות מאות מקהלות וסייעה לפתח ספרות באסטונית.
ההתעוררות הלאומית והמאבק למען העצמאות
בעוד מהפכת 1905 ברוסיה פשטה באסטוניה, האסטונים קראו לחופש העיתונות והקמת פרלמנט, לזכות הצבעה ולאוטונומיה לאומית.
התוצאות היו צנועות, אך היציבות המתוחה שגברה בין 1905 ל־1917 סייעה לקידום עצמאות כלשהי לחבל האסטוני.
עם התמוטטות האימפריה הרוסית במלחמת העולם הראשונה, העניקה ממשלת מעבר הדמוקרטית של רוסיה אוטונומיה לאומית לאסטוניה.
הוקם בית־מחוקקים, אשר אולץ במהרה לרדת למחתרת לאחר מהפכת אוקטובר ברוסיה ותפיסת השלטון באסטוניה על ידי הקומוניסטים.
ועדת הבוגרים של בית המחוקקים הכריזה על רפובליקת אסטוניה העצמאית ב־24 בפברואר 1918. ביום המחרת נכבשה טאלין בידי צבא גרמניה הקיסרי.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמת העולם הראשונה ונסיגת צבאה מאסטוניה נטלה ב-11 בנובמבר 1918 הממשלה הזמנית מחדש את השליטה במדינה ובעקבותיה גם הפרלמנט.
ב-28 בנובמבר פלשו הבולשביקים לשטחה של המדינה הצעירה ובכך פרצה מלחמת העצמאות האסטונית.
במרץ 1919 הצליח צבא אסטוניה המתארגן, שמנה כ-75,000 חיילים, להדוף את הצבא האדום אל מחוץ לגבולות אסטוניה.
באפריל 1919 התארגנה האספה המכוננת (Asutav Kogu) ושימשה בתפקידה עד דצמבר 1920. במהלך שנת 1919 פעלו נציגי אסטוניה בחבר הלאומים בפריס למען הכרה בעצמאות אסטוניה.
בדצמבר 1919 התנהלו מגעים בין ברית המועצות לאסטוניה על הסכם שלום ביניהן.
ברית המועצות סירבה להפסקת אש ודרשה הסכם שלום מיידי.
היא דרשה הכרה בממשלה הסובייטית כשלטון הלגיטימי של רוסיה, סחר חופשי, הוצאת הצבאות הזרים מאסטוניה ואפשרות שימוש בנמלי הים של אסטוניה.
בתחילת ינואר 1920 נכרת הסכם הפסקת אש בין אסטוניה וברית המועצות, אך זו לא האריכה ימים.
ב־2 בפברואר 1920, נחתם חוזה טארטו על ידי רפובליקת אסטוניה ורוסיה הבולשביקית, בו ויתרה רוסיה על דרישותיה מאסטוניה והכירה בעצמאותה.
אסטוניה העצמאית בין שתי מלחמות העולם
העצמאות האסטונית נמשכה 22 שנים.
אסטוניה עברה מספר רפורמות כלכליות, חברתיות ופוליטיות כדי להגיע למעמד של מדינה ריבונית, במהלכן, שווקיה העיקריים היו סקנדינביה, בריטניה ואירופה המערבית, יחד עם ארצות הברית ורוסיה.
בתי־ספר דוברי אסטונית הוקמו, חיים אמנותיים שגשגו וניתנה אוטונומיה תרבותית למיעוטים הלאומיים שכללו אז גם 4,000 יהודים.
ביוני 1920 אושרה החוקה של המדינה החדשה.
תקופת החוקה הראשונה התאפיינה באי-יציבות פוליטית.
בתקופה עד לשנת 1934 התחלפו 23 ממשלות.
ראש הממשלה השלישי אדו בירק היה בתפקיד 3 ימים בלבד במהלך יולי 1920. בשנת 1934 ראש הממשלה קונסטנטין פטס ביצע הפיכה שלטונית ושינה את החוקה.
בשנת 1935 נאסרו כל המפלגות והופסקה פעילות הפרלמנט.
בשנת 1938 נכנסה לתוקף החוקה השלישית.
ב-7 ביוני 1939 חתמו אסטוניה ולטביה על הסכם אי-התקפה עם גרמניה הנאצית.
הגורם העיקרי לחתימה על ההסכם היה החשש מפני איום הכיבוש מצד ברית המועצות.
מתוך שאיפה להישאר נייטרלית חתמה אסטוניה על הסכם דומה עם ברית המועצות ב-28 בספטמבר אותה שנה.
משה ליטוינסקי שימש כקונסול הכבוד של אסטוניה בארץ ישראל בשנות ה-30.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר 1939, שאפה אסטוניה לנייטרליות בין המעצמות, אך החתימה על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב ב־23 באוגוסט 1939, סימנה את תום העצמאות.
ההסכם אפשר לברית המועצות להשתלט על אסטוניה, לטביה, חלק מפינלנד ומאוחר יותר על ליטא, בתמורה להשתלטות גרמניה הנאצית על למעלה ממחצית פולין.
ב-28 בספטמבר 1939 יוסיף סטלין כפה על קונסטנטין פטס (Konstantin Päts), נשיא אסטוניה דאז, לחתום על הסכם סיוע צבאי הדדי המכונה "הסכם הבסיסים".
לפי ההסכם, ממשלת אסטוניה הייתה אמורה להסכים על הקמת בסיסי הצי הסובייטי בנמליה וכניסתן של יחידות ספורות של צבא יבשה לשטחה.
פטס, בניגוד לנשיא פינלנד, נכנע ללחץ והורה לשר החוץ שלו לחתום על ההסכם, שכלל בין היתר גם את הסעיף הכלכלי לפיו אסטוניה הייתה אמורה להיהנות מהידוק קשרי המסחר בין שתי המדינות.
בחודש יוני 1940 הנהגת ברית המועצות דרשה ממשלת אסטוניה וזה באיומי הפעלת כוח צבאי כנגדה, לאפשר כניסתם של כ-10,000 חיילים לשטחה בנוסף לכ-25,000 חיילים רוסים, ששהו באסטוניה בהתאם להסכם הבסיסים.
בנוסף לכך הסובייטים דרשו התפטרות כל השרים והרכבת ממשלה ידידותית.
האולטימטום לווה באיומי הפעלת כוח צבאי כנגד המדינה.
השרים התפטרו והממשלה החדשה הורכבה מאנשי השמאל, שאת מועמדויותיהם הוכתבו על ידי אנדריי ז'דאנוב, השליח המיוחד של סטלין, אשר היה אחראי על יישום תוכנית סיפוח המדינה לברית המועצות.
הממשלה החדשה נדרשה להכריז על בחירות חדשות לפרלמנט.
אף מפלגה, חוץ מרשימת העם העובד, לא הורשתה להשתתף בבחירות.
לאחר הבחירות, שתוצאותיהן זוייפו, הורכבה הממשלה העממית בראשותו של הסופר האסטוני השמאלני יוהנס וארס.
ב-21 ביולי 1940 חברי הפרלמנט החדש, שהורכב בעיקר מהקומוניסטים ואנשי השמאל, הצביעו פה אחד בעד הפיכתה של הרפובליקה האסטונית לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האסטונית.
בהמשך פנה הפרלמנט החדש לסובייט העליון שלברית המועצות בבקשה לצרף את אסטוניה לברית המועצות.
ב-6 באוגוסט 1940 הסובייט העליון במוסקבה אישר פה אחד את בקשת הפרלמנט האסטוני לצרף את אסטוניה הסובייטית לברית המועצות.
מהיחידות של הצבא האסטוני הורכבו שתי הדיוויזיות האסטוניות של הצבא האדום.
הגירוש ההמוני לסיביר ביוני 1941
לאחר סיפוחה הסופי של אסטוניה לברית המועצות כל המפעלים והעסקים הולאמו, נעשתה סובייטיזציית החיים התרבותיים ופוליטיקה בנוסח הקומוניזם הסטליניסטי.
ב־14 ביוני 1941 כ-10,000 תושבי אסטוניה מהמעמד הבורגני גורשו לסיביר.
ב־22 ביוני, פלשה גרמניה הנאצית לברית המועצות.
אסטונים רבים בירכו את חייליה בתקווה לזבות שוב בעצמאות.
הגדודים הגרמנים עצרו כ־5,500 אסטונים, בעיקר אנשי השמאל, קומוניסטים ומשתפי הפעולה עם המשטר הסובייטי וכלאו אותם.
בתחילת דצמבר 1941 הפכה אסטוניה לחלק מ"אוסטלנד" ונוהלה בידי ממשל אזרחי.
הנאצים גייסו צעירים רבים לוורמאכט וכ-5,000 אסטונים נמלטו לפינלנד כדי להימנע מגיוס.
באסטוניה לא היו יהודים רבים, אך גרמניה רצתה לנצל את שטחה להקמת מחנות, כך שנהרגו על אדמתה כ-10,000 יהודים.
לאחר המלחמה נשפטו שבעה אסטונים על פשעים כנגד האנושות.
באוקטובר 1943 שלחו הנאצים לצפון החזית הרוסית בריגדת וואפן אס אס של "מתנדבים" אסטונים, שגויסו ברובם בכפייה (Arbeitsdienstpflicht).
בינואר 1944 תוגברה היחידה ונקראה "הבריגדה האסטונית מס' 1".
היחידה לחמה בצבא האדום ויצאה לפעולות ענישה כנגד פרטיזנים.
עם החלשות הגרמנים והתקדמות הצבא האדום עברה הבריגדה ללחום בשטח אסטוניה וחוסלה ברובה בקרבות באוגוסט בסביבות טרטו.
שארית הלוחמים נשלחו ללחום בשלזיה.
בסך הכל לחמו קרוב ל-70,000 אסטונים לצד הנאצים (באס אס, בוורמאכט ובמשטרה) וכ-50,000 מהם נהרגו בקרבות.
בשנת 1944 החל הצבא האדום לדחוק את הנאצים מערבה ודרומה.
הפצצות אוויר רוסיות השמידו את נרבה, ושליש מאזור המגורים בטאלין הושמד גם הוא.
עד סוף ספטמבר גירש הצבא האדום את הגרמנים מאסטוניה.
לגרמנים הנסוגים הצטרפו משתפי פעולה למיניהם (ביניהם גם מתנדבים אסטונים לוואפן אס אס) וכן אזרחים מן המעמד הבינוני ובעלי הון, שחששו מן המשטר הקומוניסטי.
במלחמת העולם השנייה, סבלה אסטוניה מנזקים עצומים: נמלי-ים הושמדו, 45% מהתעשייה ו־40% ממסילות הברזל ניזוקו.
אוכלוסיית אסטוניה קטנה בחמישית (כ־200,000 איש) ו־10% מהאוכלוסייה (מעל 80,000 איש) גלו למערב, חלקם לשוודיה וחלקם נסוג עם הצבא הגרמני.
יותר מ־30,000 חיילים אסטונים נהרגו במהלך הקרבות.
תחת השלטון הסובייטי בשנים 1944–1991
מיד לאחר תפיסת אסטוניה בידי הצבא האדום נערכו החל מאוקטובר 1944 מעצרים מסיביים של אנטי-קומוניסטים ותומכים בפועל בכיבוש הגרמני.
בשנת 1945 ערך השלטון במוסקבה חלוקה מנהלית חדשה של אסטוניה ובמסגרתה העביר למחוז פסקוב את נפת פטסרי האסטונית, שרוב התושבים בו היו רוסים (כיום נפת פצ'ורסקיי).
בנוסף סופחו למחוז לנינגרד השטחים בגדה המזרחית של הנהר נרבה, שהיו שייכים למחוז וירו ההיסטורי.
לאחר מות סטלין, המפלגה הקומוניסטית האסטונית, שרוב חבריה היו רוסים, הרחיבה את בסיסה החברתי כדי לכלול יותר אסטונים, ועד אמצע שנות ה־60, אחוז חברות האסטונים האתניים התייצב על 50%.
באפריל 1988 נוסדה החזית העממית האסטונית (Eestimaa Rahvarinne), שצברה פופולריות.
ב-1989, הספקטרום הפוליטי התרחב כשמפלגות חדשות רבות החלו לפעול במדינה.
ב-16 בנובמבר 1988 הפרלמנט (המועצה העליונה) של רפובליקת אסטוניה הסובייטית קיבל החלטה, שקבעה את עליונותם של החוקים האסטונים המקומיים על חוקי ברית המועצות וזה רק במקרים, שיש סתירה ביניהם.
בעקבות ההחלטה, מתח מיכאיל גורבצ'וב, מנהיג ברית המועצות דאז, ביקורת חריפה על הנהגת הרפובליקה המורדת.
אסטוניה ערכה בחירות חופשיות עבור 105 חברי המועצה העליונה ב־18 במרץ 1990. כל התושבים היו זכאים להשתתף בבחירות, ובהם המתיישבים הרוסים הרבים וכ-50,000 החיילים והקצינים הסובייטים (ובני משפחותיהם), ששהו על אדמתה.
לבסוף, קואליציית החזית העממית, שהורכבה ממפלגות שמאל ומרכז זכתה בבחירות אלה ברוב בפרלמנט.
אסטוניה העצמאית משנת 1991 ואילך
בשנת 1991 התקיים משאל עם לגבי עצמאות מלאה והתנתקות מברית המועצות.
במשאל העם הצביעו 82% בעד עצמאות.
בניגוד לליטא ולטביה, מאבקה של אסטוניה לעצמאות התקבל על ידי השלטון הסובייטי ללא שימוש בכוח צבאי וללא שפיכות דמים.
ב-20 באוגוסט 1991, בו-זמנית עם ההפיכה הצבאית, שהתרחשה במוסקבה ואיימה בהפעלת כוח צבאי נגד המדינות הבלטיות, הכריזה המועצה העליונה של אסטוניה על חידוש העצמאות.
ב-6 בספטמבר ברית המועצות הכירה באסטוניה כמדינה עצמאית וב-17 בספטמבר אסטוניה התקבלה לארגון האומות המאוחדות.
לאחר אישור של החוקה החדשה בספטמבר 1992 נערכו בחירות לנשיא המדינה ולנרט מרי נבחר לתפקיד.
הוא מינה את מארט לאר לראש הממשלה.
הממשלה תפקדה עד לשנת 1994 ואז נפלה באי-אמון כתוצאה מפרשיות שחיתות והאשמות באי-סדרים כלכליים.
כתוצאה מכך, הוקמה ממשלה חדשה בראשות של אנדרס טאראנד שתפקדה עד לבחירות של שנת 1995.
אולם כוחות הצבא של הפדרציה הרוסית שהיו מוצבים במדינה עזבו את אסטוניה רק לאחר יותר משלוש שנות משא ומתן, ב-31 באוגוסט 1994. מאז עצמאותה, יצרה אסטוניה קשרים מצוינים במערב והתקבלה לנאט"ו ולאיחוד האירופי.
עם זאת, יש למדינה חיכוכים חוזרים ונשנים עם רוסיה.
במרץ 1998, החלה אסטוניה במשא ומתן על הצטרפות לאיחוד האירופי.
ב-29 במרץ 2004 הצטרפה אסטוניה לנאט"ו.
ב-1 במאי 2004 הצטרפה אסטוניה לאיחוד האירופי.
ב-13 ביולי 2010 החברות בגוש האירו אישרו את הצטרפות אסטוניה החל מ-1 בינואר 2011. שער המטבע הרשמי נקבע על אירו אחד ל-15.6466 קרונות אסטוניות.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022 נכנסו כוחות ההגנה של אסטוניה לכוננות.
ב-8 במרץ ערך הרמטכ"ל האסטוני, מרטין הרם, מסיבת עיתונאים בבסיס חיל אוויר בצפון אסטוניה, בנוכחותו של הגנרל מארק מילי יושב ראש המטות המשולבים של ארצות הברית בה אמר כי: "היום ראיתי שהצבא האדיר הזה בעצם לא כל כך אדיר", לאור החולשה הרוסית בפלישה.
ב-29 במרץ 2022 אמרה ראש ממשלת אסטוניה קאיה קאלאס, בטור בעיתון "הניו יורק טיימס": "אסור לתת לפוטין לנצח".
אינדונזיה היא מדינת ארכיפלג, שמורכבת מ-17,508 איים (6,000 מתוכם מיושבים) ומשתרעת לאורך קו המשווה בדרום-מזרח אסיה ובמערב אוקיאניה.
במהלך תקופה ארוכה, אוכלס האזור על ידי מתיישבים שהיגרו ממקומות שונים, כך שמתקיים בו מגוון תרבויות, קבוצות אתניות, ושפות.
רב גוניות המהגרים נגרמה, בין השאר, כתוצאה של פעילות מסחר ענפה, וקיום קשרים עם תרבויות אחרות מהמזרח התיכון, דרום אסיה, ומזרח אסיה.
מאוחר יותר, הושפעה אוכלוסיית המקום מהנוכחות הקולוניאליסטית האירופאית של הפורטוגזים וההולנדים.
החל מ-20 במרץ 1602, חיפשה חברת הודו המזרחית ההולנדית דרכים לשלוט על המסחר האינדונזי הרווחי, באמצעות פעילות צבאית ופוליטית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, נערך מאבק בין הולנד ליפן הקיסרית על השליטה באינדונזיה, במהלכו נכבש האזור על ידי כוחות הצבא היפני.
לקראת סיום המלחמה, סיפקה היחלשות שתי מעצמות אלה נקודת זינוק מוצלחת ללאומיות האינדונזית, שאותה הוביל סוקרנו, וגרמה לכך שתנועות שתבעו עצמאות עברו לטקטיקה של עימות צבאי.
יפן עמדה להעביר את השליטה במדינה לידי התנועות הללו אך תבוסתה הביאה לכך שהן השתלטו עליה בכוחות עצמם.
ההולנדים ניסו לכבוש מחדש את האזור אך לאחר מספר שנים של מאבק, עקב ביקורת בין-לאומית רבה על הולנד, קיבלו האינדונזים הכרה בין-לאומית בזכותם לשלטון עצמאי, והוקמה הרפובליקה של אינדונזיה, שהייתה אחת ממדינות העולם השלישי הראשונות שהשיגו עצמאות לאחר מלחמת העולם השנייה.
זמן קצר לאחר קבלת העצמאות, התארגנה אינדונזיה למדינה בעלת ממשלה מרכזית אחת, שבירתה ג'קרטה.
ממשלתו של נשיאה הראשון של אינדונזיה, סוקרנו, נחלשה לאחר טיהור הקומוניסטים באינדונזיה בשנת 1965, והגנרל סוהארטו תפס את השלטון במדינה.
שלטון סוהארטו היה דיקטטורי והמשטר נקרא בשם "אורדה בארו" (ביטוי באינדונזית שמשמעותו סדר חדש).
סוהארטו ביסס ממשלה מרכזית חזקה ששלטה במשך 32 שנה.
בתקופה זו חל במדינה תיעוש מהיר, אך סוברים כי התקיימו בה גם שחיתות שלטונית רבה וניצול שאיננו ראוי של סמכויות השלטון.
בעקבות ירידה חדה בפופולריות של סוהארטו, והתמעטות התמיכה הפוליטית בו, בעיקר על רקע משבר כלכלי חמור שפקד את דרום-מזרח אסיה, בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, אולץ סוהארטו להתפטר מתפקידו כנשיא, במאי 1998. התפטרותו זו סימנה את תחילת "עידן הרפורמציה" באינדונזיה – הכינוי לתקופה הנוכחית בהיסטוריה של מדינה זו.
בתקופות הקרח של עידן הפליסטוקן, כאשר מפלס הים ירד, חלק מאיי אינדונזיה המודרנית היה מחובר ליבשת אסיה וכך התאפשר להומינידים ובעלי חיים יבשתיים אחרים לאכלס את האיים, עוד בתקופות קדומות מאוד.
העדויות הקדומות ביותר ליישוב אדם באינדונזיה הם השרידים המאובנים של הומו ארקטוס, הידועים יותר בכינוי "אדם ג'אווה", שגילם ככל הנראה יותר ממיליון שנים.
אוכלוסיות האדם המודרני (הומו ספיינס) נדדו לארכיפלג האינדונזי לפני כ-60,000–50,000 שנים, כנראה מדרום אסיה.
הם חצו לראשונה מכשולי מים בעזרת כלי שיט כלשהם, כפי שמעידה העובדה שהם נדדו לראשונה מעבר לארכיפלג, אל גינאה החדשה ואוסטרליה.
טיפוס אנושי נוסף, שייתכן והתפתח בתנאי בידוד יחסי באי פלורס מאוכלוסיות ההומו ארקטוס המקומיות הוא הומו פלורסיינסיס.
זהו אדם שהגיע לגובה של כמטר בלבד ומוחו היה קטן מכל אדם מודרני ידוע.
עם זאת, הומו פלורסיינסיס התקיים עד לפני כ-12,000 שנים בלבד, במקביל לאוכלוסיות ההומו ספיינס שיישבו את הארכיפלג.
האוסטרונזים, שהם רוב האוכלוסייה המודרנית של הארכיפלג, היגרו לדרום-מזרח אסיה מטאיוואן, קמבודיה והקצה הדרומי של וייטנאם.
הם הגיעו לאינדונזיה בערך בשנת 2500 לפנה"ס והביאו עמם טכנולוגיה חקלאית ובעלי חיים וצמחים מבויתים.
הגירה זו דחקה את אוכלוסיות הציידים-לקטים המקומיות לאזורים המזרחיים הרחוקים.
בעקבות תנאים טובים להתפתחות חקלאית, ושימוש בשיטה של גידול אורז בשדה רטוב (החל מהמאה השמינית לפני הספירה), עד המאה הראשונה לספירה התפתחו באזור מספר רב של כפרים, ערים וממלכות קטנות.
מלומדים הודיים כתבו על ממלכת דוויפאנטארה (או ג'אווה דוויפה) ההינדית באי ג'אווה וסומטרה בערך בשנת 200 לפנה"ס.
הממצא הארכאולוגי הקדום ביותר מהתקופה הנוכחית הוא מהפארק הלאומי אוז'ונג קולון, ג'אווה המערבית.
ממצא זה הוא שריד של פסל של האל גנש מהמאה ה-1 לספירה, שנמצא על פסגת ההר ראקסה באי פאנאיטאן.
צוות חוקרים אינדונזיים טוען שסדרה של תצורות סלע קבורות באתר המגלית הפרהיסטורי של Gunung Padang במערב ג'אווה הן למעשה פירמידה אינדונזית גדולה מעשה ידי אדם שנבנתה בשלבים החל לפני 27,000 שנים.
החוקרים האינדונזים טוהנים כי ארבע שכבות של מבני אבן מגליתית נבנו במהלך אלפי שנים רבות.
ישנן עדויות ארכאולוגיות לקיומה של ממלכה באזור ג'אווה המערבית המתוארכת למאה ה-2 לספירה, ולפי ד"ר טוני דיוביאנטונו, החלה בנייה מואצת בכל האי ג'אווה באותה תקופה.
שלושה עמודי אבן המתוארכים לתחילת המאה הרביעית נמצאו בקוטאי, קאלימאנטאן המזרחית, ליד הנהר מאהאקאם.
העמודים נושאים כתובת שנכתבה בכתב ואטלוטו ותוכנה הוא "מתנה למטיפים של ברהמין".
בנוסף, המונומנט "באטו טוליס" (סלע אבן שחור וגדול) ליד בוגור, מערב ג'אווה, מתוארך לשנת 450 לספירה בקירוב.
על המונומנט הזה חרט המלך פורנאבארנה את שמו והטביע בו את טביעות רגליו, כמו גם את טביעות הרגל של הפיל שלו.
תוכנה של הכתובת שנלווית אל טביעות אלו הוא "הנה טביעות הרגל של המלך פורנאבארנה, הכובש הגיבור של העולם".
כתובת זו נכתבה בשפת הסנסקריט והיא עדיין ברורה על אף שעברו כ-1,500 שנים מאז שנכתבה.
מספר מדינות הינדואיסטיות ובודהיסטיות שגשגו באינדונזיה.
בזמן של תחילת הרנסאנס באירופה, שני האיים המאוכלסים ביותר של אינדונזיה של ימינו, ג'אווה וסומטרה, היו מאוכלסים במשך למעלה מ-1,000 שנים ואף היו בהם שתי אימפריות.
ההיסטוריה הפוליטית של אינדונזיה לאורך המאה ה-14 והמאה ה-15 לוטה בערפל בעקבות היעדר כמות מספקת של עדויות.