tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משלב זה ואילך התמקדה קסידי בפיתוח קריירת סולו, והחלה לצבור רפרטואר מרשים של שירים ידועים, אשר עשתה להם גרסאות כיסוי ייחודיות בעלות פרשנות אישית, אשר הפכו עם השנים לסימן ההיכר שלה.
בשנת 1993, הוסרה מצווארה של קסידי שומה ממאירה ובהמשך הזניחה את פגישותיה העקביות עם הרופא.
זמן מה לאחר מכן נפרדה קסידי מכריס ביונדו שהיה חברה מזה שנים מספר, אך דבר זה לא פגע ביחסיהם המקצועיים.
בשנת 1994, חברת התקליטים Blue Note הביעה עניין בצירופה של קסידי להרכב שנקרא Pieces of a Dream 'ואף הוקלט הסינגל Goodbye Manhattan בהשתתפותה.
קסידי יצאה עם הלהקה לסיבוב הופעות באותו הקיץ.
בהמשך השנה זכתה לשני פרסי וואמי כ"זמרת ג'אז – מסורתי הטובה ביותר" ו"זמרת הרית'ם אנד בלוז – מסורתי הטובה ביותר".
כמו כן היא נבחרה להופיע באותו הטקס בשנה שלאחר מכן.
בינואר 1996, כאשר טרם הצליחה להשיג חוזה הקלטות אישי, החליטו קסידי, כריס ומנהלם המתוסכל להפיק בכוחות עצמם אלבום.
התוצאה הייתה שתי הופעות של קסידי בוושינגטון הבירה, במועדון סמטת הבלוז, אשר הוצאו לאור בתור אלבום אחד בשם Live at Blues Alley, אשר בהמשך אמר עליו עיתון הוושינגטון פוסט "היא יכלה לשיר כל דבר ולגרום לזה להישמע כאילו זו הייתה המוזיקה החשובה מכל".
ההופעה הוקלטה עם להקה שלמה וזאת בנוסף לקסידי אשר ניגנה בגיטרה אקוסטית וחשמלית.
קסידי לא הייתה מרוצה משירתה באלבום זה, משום שלטענתה הייתה מצוננת באותו ערב.
למעשה, היה זה אלבום הסולו היחיד שלה אשר הופץ במהלך חייה.
בהמשך השנה הקליטה את אלבום האולפן Eva by Heart שבסופו של דבר שווק בשנת 1997 לאחר מותה.
באותה שנה עברה להתגורר באנאפוליס, מרילנד שם עסקה בציורי קיר בבתי ספר יסודיים.
במהלך אירוע למען קידום מכירות של האלבום Live at Blues Alley ביולי 1996, קסידי חשה בכאב באזור הירכיים, שלדעתה נבע משימוש בסולם במסגרת עבודתה כציירת.
בדיקות רנטגן הראו כי הירך שלה שבורה ובבדיקות מאוחרות יותר, לאחר שהכאב נמשך, אובחנה קסידי כחולת מלנומה (סרטן העור) שהספיק כבר להתפשט לעבר ריאותיה ועצמותיה.
קסידי עברה טיפולים כימותרפיים אך זה היה מאוחר מדי.
מצבה הבריאותי התדרדר במהרה והופעתה האחרונה הייתה בהתנדבות, בספטמבר 1996, כאשר נעזרה במלווה כדי לעלות לבמה, שם היא ביצעה את השיר What a Wonderful World של לואי ארמסטרונג בפני חבריה.
קסידי נפטרה ב-2 בנובמבר 1996 בגיל 33 כשהיא רווקה וללא ילדים.
לאחר מותה צורפה להיכל התהילה של "ארגון המוזיקה של וושינגטון הבירה".
גרייס גריפית', זמרת פולק סקוטית, מצאה עניין במוזיקה של קסידי ובאמצעות חברת התקליטים בליקס סטריט (Blix Street) הוצא בשנת 1998 Songbird, אוסף שהורכב משלושת אלבומיה הקודמים של קסידי.בזמן שנוגן שירה Over the Rainbow בתחנת הרדיו של ה-BBC האלבום החל להימכר במהירות ברחבי בריטניה.
תוכנית הטלוויזיה הבריטית, Top of the Pops, שידרה את הוידאו קליפ של Over the Rainbow מהופעתה של קסידי בסמטת הבלוז, ומיד החלו קריאות חוזרות ונשנות מצד הצופים לשידורים נוספים של הקליפ.
הודות לחשיפה זו, טיפס האלבום Songbird אל המקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי ונמכר בכיותר ממיליון עותקים ברחבי אנגליה.
בשנת 2000, חברת התקליטים בליקס סטריט הוציאה לאור אלבום נוסף של קסידי, Time After Time, אשר כלל 12 הקלטות קודמות שלא יצאו לאור (שמונה באולפן וארבע בהופעה חיה) שהוכיחו את מספרם המועט של שיריה אשר הופצו.
בהמשך השנה יצא לאור אלבומה No Boundaries.
אלבום לא טיפוסי של קסידי בסגנון פופ מודרני ששוחרר על ידי חברת התקליטים רנאטה (Renata) למרות התנגדות נחרצת מצד משפחתה של קסידי.
בשנת 2002 בליקס סטריט הוציאו את Imagine, אלבום נוסף של הקלטות מהופעה חיה וגרסאות דמו ישנות של קסידי.
בשנת 2003 יצא אלבום נוסף, American Tune אשר הגיע אל המקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי.
שום אמן מעולם לא הצליח להגיע לאחר מותו אל ראש מצעד האלבומים הבריטי.
באותה שנה יצא לאור הספר Songbird אשר מתאר את חייה ופועלה של קסידי, אשר התבסס על ראיונות עם חברים קרובים ומכרים.
המהדורה שהופצה בבריטניה מכרה 100 אלף עותקים.
לאחר מכן הופצה מהדורה נוספת של הספר, הפעם לארצות הברית עם פרקים נוספים.
בשנת 2004 יצא האוסף, Wonderful World, המכיל שירים מחמשת אלבומיה הקודמים.
האלבום לא נחל הצלחה כמו קודמיו.
הוריה של איווה ציינו בראיון אפשרות לצילום סרט על חייה של בתם, בעודם מחפשים שחקנית שתגלם את דמותה.
השניים פנו למספר מפיקים עם קלטות שלה בתקווה שאלה יקבלו את ההצעה.
בסוף 2007 רכשה חברת ההפקות AIR Productions את הזכויות ליצירת סרט על חיי איווה קסידי בהפקת איימי רדפורד (בתו של רוברט רדפורד), ארווין שפירו וריקי סינגר.
באוגוסט 2008 יצא לאור אלבומה Somewhere.
בשונה מאלבומיה הקודמים, אלבום זה הכיל שני שירים שכתבה קסידי בעצמה.
בשנת 2011 יצא לאור אלבומה Simply Eva, אשר הכיל גרסאות אקוסטיות לשירים שנכללו באלבומיה הקודמים של קסידי, וכן גרסת א-קפלה לשיר I Know You by Heart.
מחוז איוואנובו הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
המחוז נמצא בשטח של המחוז הפדרלי המרכזי כ-300 ק"מ ממוסקבה.
הוא הוקם ב-11 במרץ 1936 תוך שינוי גבולות של יחידות מנהליות באזור.
נכון לשנת 2024 מתגוררים במחוז 905,900 תושבים.
המחוז מחולק ל-21 אזורים ו-6 ערים בעלות חשיבות מחוזית.
רוב שטח המחוז הוא בין הנהרות וולגה וקליאזמה.
האזור ידועה כמקום התיישבות רוסית עתיקה.
התיישבות סלאבית באזור החלה במהלך המאה ה-9. במאה ה-11 האזור היה בשולי רוס של קייב ושולב בנסיכות רוסטוב-סוזדל.
באותה תקופה הוקמו ערים-מבצרים פליוס ויורייבץ.
במהלך פלישת המונגולים בשנת 1238 רוב היישובים נבזזו ונהרסו.
באזור היו שטחים נרחבים שהיו בבעלות משפחת שוייסקי.
בתחילת המאה ה-15 שטח שולב בנסיכות מוסקבה.
בשנת 1410 בנהר וולגה הוקם קו ביצורים להגנת הגבול עם חאנות קאזאן.
בשנת 1608 הוזכר לראשונה עיר איוואנובו.
באזור הייתה תעשיית בדים מפותחת.
האזור היה מרכז של אדוקי האמונה הישנה בעקבות הרפורמות בכנסייה הרוסית.
בשליש הראשון של מאה ה-19 התפתח באזור מרכז תעשייתי חשוב, בעיקר בתחום תעשיית הטקסטיל.
בתקופת מהפכת 1905 בעיר איוואנובו לראשונה ברוסיה הוקם "סובייט" לניהול העיר.
בתקופת האימפריה הרוסית האזור היה מפוצל בין גוברניות שונות.
בשנת 1918 הוקמה גוברניית איוואנובו.
בשנת 1929 הוקם "מחוז תעשייתי איוואנובו" ששלט על שטחים נרחבים.
בשנת 1936 ממנו פוצל מחוז ירוסלב ושם היחידה המנהלית שנותרה שונה ל"מחוז איוואנובו".
בשנת 1944 ממנו פוצלו מחוז קוסטרומה ומחוז ולדימיר.
בשנת 1994 אזור קטן הועבר לתחומי מחוז ניז'ני נובגורוד ומאז לא היו שינויים בשטח המחוז.
הרשות המחוקקת של המחוז היא "דומה של מחוז איוואנובו" שכוללת 30 חברים.
סטניסלב ווסקרסנסקי נבחר בבחירות שנערכו בשנת 2018 ובשנת 2023 החל בכהונה השנייה.
זאת לעומת כ-1.3 מיליון תושבים בשנת 1992. כ-83% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין משנת 2021 רובה המכריע של אוכלוסיית המחוז (89%) הם רוסים.
העיר הגדולה - איוואנובו, ובה כ-418 אלף תושבים.
מבחינה מנהלית המחוז מחולק ל-21 ראיונים ו-6 ערים בעלות חשיבות מחוזית.
תעשיית המחוז מבוססת בעיקר על ייצור בדים.
בנוסף לכך קיימים מפעלים בתחום תעשיית המזון ובניית מכונות.
בחקלאות מועסקת כ-18% מכלל אוכלוסיית המחוז.
עיר איוואנובו הוא חלק מטבעת הזהב של רוסיה ומהווה מרכז תיירותי.
תוצר לאומי גולמי לנפש במחוז הוא הנמוך ביותר בין אזורי המחוז הפדרלי המרכזי.
בשטח המחוז נבנה רשת מפותחת של מסילות ברזל בעיקר לשימוש פנים-מחוזי.
דרך המחוז עוברים מספר כבישים בעלי חשיבות ארצית: M7 "וולגה" מוסקבה-קאזאן ו-R-79 איוואנובו-יארוסלבלב.
נהר וולגה מהווה נתיב תחבורתי חשוב להעברת סחורות.
בעיר איוואנובו פעול נמל תעופה לטיסות פנים.
איוואנובו היא עיר ברוסיה, בירת מחוז איוואנובו.
העיר הוקמה בשנת 1871 תוך איחוד כפר איוואנובו (מרכז לעיבוד גידולים שונים) ועיר תעשייה ווזנסנסקי פוסד.
עד לשנת 1932 שם העיר היה איוואנונו-ווזנסנסק.
העיר היא חלק מטבעת הזהב של רוסיה.
איוואנובו מחולקת לארבעה אזורים, ונכון ל-2014 מתגוררים בה כ-409,223 אלף תושבים.
עוד במאה ה-19 העיר הייתה ידועה כמרכז תעשיית הטקסטיל בקנה מידה אירופאי, מגמה שנמשכה בתקופה הסובייטית.
היא נודעה כ"מנצ'סטר הרוסית" ומאחר שהתעשייה עתירת עבודה העסיקה נערות ונשים רבות (רובן רווקות) דבק בעיר כינוי נוסף - "עיר הכלות".
אף שבימינו מפעלי הטקסטיל כבר נסגרו, הדימוי "עיר הכלות" לא נעלם.
הוא מצא את ביטויו בסמל העיר החדש (מ-1996), במצעד הכלות, באירועים שנתיים שמארגן מגזין קוסמופוליטן ובמותגים מסחריים שונים.
איוואנטוקארוס הוא אל מהמיתולוגיה הקלטית.
איוואנטוקארוס נחשב לאל המגן על הילדים והנערים, או לאל הילדות.
פולחנו היה נפוץ באזור טריר (בגרמניה של ימינו).
פולחנו היה נפוץ בקרב שבט הטרוורי אשר הביאו למקדשו פסלוני ילדים האוחזים בציפורים כמנחה לאל.
עם המפגש בין התרבות הקלטית ותרבות האימפריה הרומית זוהה איוואנטוקארוס עם האל מרס או מרקוריוס מהמיתולוגיה הרומית.
איוואן איוואנוביץ' שישקין היה צייר נופים רוסי, ומפעילי תנועת "הנודדים" באמנות הרוסית.
שישקין נולד בעיירה אלאבוגה (כיום בטטרסטן) וסיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיון קאזאן.
לאחר תום לימודיו התיכוניים למד במשך ארבע שנים בבית הספר לציור פיסול ואדריכלות של מוסקבה, ובין השנים 1856–1860 למד באקדמיה הקיסרית לאמנויות שבסנקט פטרבורג אצל סוקרט וורוביוב.
הוא סיום את לימודיו באקדמיה בהצטיינות וזכה במדליית זהב בתחרות האקדמיה.
המדליה כללה מלגה ללימוד במערב אירופה, ושישקין נסע לשווייץ ולגרמניה.
לאחר שובו לרוסיה הצטרף שישקין לקבוצת "הנודדים" וכן לאגודת אמני הציור בצבעי מים של רוסיה.
לאחר חמש שנים התקבל שישקין כחבר מן המניין באקדמיה הקיסרית, ולאחר זמן קצר מונה לפרופסור באקדמיה ובין השנים 1873–1898 לימד בה ציור.
במקביל, באותה עת לימד שישקין את כיתת ציורי הנוף בבית הספר הגבוה לאמנות בסנקט פטרבורג.
שישקין הציג מיצירותיו בתערוכות של האקדמיה, וכן בתערוכות האמנות הרוסית שנערכו במוסקבה בשנת 1882, בניז'ני נובגורוד ב-1896, בתערוכה העולמית של פריז ב-1867, בתערוכה העולמית של וינה ב-1873 ובתערוכה העולמית של פריז ב-1878.
שישקין נודע בגישתו האנליטית והמדויקת לציור ציורי טבע ונוף, ובציורי היערות והטבע הפראי של רוסיה שצייר בצורה ריאליסטית.
שישקין התגורר בדאצ'ה באיזה וירה, דרומית לסנקט פטרבורג, וצייר את היערות ובעלי החיים באזור.
הוא נפטר בשנת 1898 בסנקט פטרבורג.
בשנת 1868 הוא התחתן עם יבגניה, אחותו של פיודור וסילייב, אך בהמשך הם התגרשו הוא התחתן שנית ותלמידה שלו.
בשנת 1978 נקרא אסטרואיד שישקין 3558 שהתגלה על ידי האסטרונומית הסובייטית לודמילה ז'וראבליובה על שמו.
איוואקוני (ביפנית: 岩国市 – איוואקוני-שי) היא עיר ביפן.
העיר שוכנת על חוף הים הפנימי סטו במזרח מחוז ימאגוצ'י שבקצה הדרומי של האי הונשו.
העיר הורחבה מאוד ב-6 במרץ 2006 שעה שנוספו לה שש עיירות סמוכות וכפר אחד.
בעקבות האיחוד נכלל שפך הנהר נישיקי (錦川) בתחומי העיר.
נכון למרץ 2010 מתגוררים באיוואקוני 144,225 תושבים על שטח של 873.78 קמ"ר, צפיפות אוכלוסייה של 165 תושבים לקמ"ר.
איוואקוני הייתה בעבר עיר מבצר של ההאן של איוואקוני שהוקם על ידי האציל הירואי קיקקאווה (Hiroie Kikkawa) לאחר שהוגלה לשם לאחר שתמך בשוגון שהובס.
משפחת קיקקאווה שלטה בהאן במהלך תקופת אדו.
עושרו של ההאן הוערך בתחילה ב-30,000 קוקו של אורז, ומאוחר יותר ב-60,000 קוקו.
האן איוואקוני שגשג במשך 300 שנים עד לרסטורציה של מייג'י.
היישוב קיבל מעמד של עיר ב-1 באפריל 1940, ושטחו הורחב מאוד ב-6 במרץ 2006 שעה שנוספו לו שש עיירות סמוכות וכפר אחד.
את איוואקוני משרתים כמה קווי רכבות.
קו סניו שינקנסן של הרכבת המהירה המכונה שינקנסן עוצר בתחנת שין-איוואקוני (新岩国駅).
תחנת איוואקוני על הקו הראשי סניו (山陽本線) המשותף לחברת הרכבות של מערב יפן ולחברת הרכבות של קיושו ושוכנת במרכז העיר, וממנה ניתן להגיע תוך 45 דקות להירושימה.
קווי רכבת נוספים כוללים את קו גנטוֹקוּ (岩徳線) של חברת הרכבות של מערב יפן העוצר בשלוש תחנות בעיר ומקשר בין איוואקוני לטוקוימה (徳山), כיום חלק מהעיר שונן (周南), שמדרום לאיוואקוני, ואת קו סיריו של חברת נישקיגאווה (錦川清流線), קו פנימי העובר לאורך הנהר נישיקי ועוצר בשש תחנות בעיר.
כביש מהיר סניו מחבר בין איוואקוני ליעדים רחוקים.
כבישים לאומים מהירים מספר 2, 187, 188 ו-189 מחברים בין איוואקוני לערים הסמוכות.
בבסיס האווירי של חיל הנחתים האמריקני שבעיר (Marine Corps Air Station Iwakuni) מוקם מסוף אזרחי שיושלם בשנת 2012. טיסות אזרחיות סדירות לטוקיו יתחילו לאחר השלמת המסוף.
בעיר איוואקוני פועלים 39 בתי ספר יסודיים, 19 חטיבות ביניים ותשעה תיכונים.
בנוסף יש באיוואקוני שני בתי ספר מקצועיים ומכללה, אך אין בעיר אוניברסיטה.
איוואקוני הוא חלק מאזור התעשייה של הים הפנימי סטו.
תעשיית הנפט הוא תעשייה ראשית באזור כשבית הזיקוק מאריפו (Marifu) של חברת ניפון אויל (Nippon Oil) מזקק 127,000 חביות דלק ליום.
במפעל של "נייר ניפון" (Nippon Paper) באיוואקוני מופקת עיסת נייר תוך שימוש בתהליך חדש יחסית הקרוי "טיפול בהתססת מתן" (methane fermentation treatment) שכמעט אינו דורש אנרגיה.
תעשיות עיקריות נוספות כוללות סיבים וטוויה, תעשייה פטרוכימית ונייר.
שורש הלוטוס הקרוי ביפנית רנקון הוא הגידול החקלאי העיקרי והוא גדל בשדות באזור אוזו בסמוך לתחנת הרכבת מינאמי שבאיוואקוני.
תיירים זרים ומיפן המבקרים בהירושימה ובמקדש השינטו באיצוקושימה הקרובים לאיוואקוני מטיילים לעיתים קרובות גם באתרי התיירות שבעיר.
האתרים העיקריים בעיר כוללים את:
האתר התיירותי הפופולרי ביותר באיוואקוני הוא גשר קינטאי (錦帯橋 - קינטאי-קיו).
הגשר, העובר מעל לנהר נישיקי, נבנה לראשונה ב-1673 על ידי הירויושי קיקקאווה.
הגשר עמד על מכונו עד 14 בספטמבר 1950 ואז נהרס בטייפון "קיג'יה".
שבוע אחר כך הוחל בהקמת הגשר מחדש, והוא הושלם ב-1953. הגשר החדש היה שחזור של הגשר המקורי, והוא נבנה תוך שימוש בטכניקות מסורתיות.
מאז השחזור עבר הגשר שיפוץ כמה פעמים.
השיפוץ האחרון הושלם ב-2004. חמש הקשתות של הגשר הם הסמל של מערב הונשו.
הגשר קרוב לתחנות הרכבת הראשיות של איוואקוני, ומהם יש קווי תחבורה ציבורית לגשר.
בתחילת האביב מתווספת למראה המיוחד של הגשר לווית חן בדמות פריחת עצי הדובדבן לאורך הנהר נישיקי.
פארק קיקקו שוכן באחד מצדי גשר קינטאי.
בעבר התגוררה במקום משפחת שליטי העיר מבית קיקקאווה.
בפארק יש מזרקה גדולה, כמה חנויות ומגוון עצים ופרחים: עצי משמש, אדמוניות, רודודנדרון, אירוס יפני והידרנג'אה.
בפארק קיקקו יש גם בית גידול לנחשים לבנים.
נחשים ממין זה מצויים באיוואקוני בלבד, והממשלה היפנית הכריזה עליהם אוצר לאומי מיוחד.
הנחש הלבן נחשב ביפן כאות למזל טוב.
אנשים באים להתפלל לנחשים כדי להצליח בעסקיהם.
טירת איוואקוני (岩国城), כמו גם המבנים והמקדשים השמורים למרגלות הגבעה, מאפשרים הצצה אל יפן העתיקה.
הטירה נבנתה במקור ב-1608 על ידי הירואי קיקקאווה, אך היא נהרסה שבע שנים בלבד אחר כך.
הטירה שוחזרה ב-1962. טירת איוואקוני שוכנת על פסגת גבעת שירויאמה, וניתן להגיע אליה ברגל או באמצעות רכבל.
בתוך הטירה מוזיאון היסטורי הכולל, שריון, כלי נשק וחפצים אחרים של משפחת קיקקאווה.
מגג הטירה נשקף נוף של איוואקוני.
באזור הטירה יש מספר גדול של שבילים להולכי רגל ועבור מתעמלים.
בקיץ ניתן לצפות בדיג מסורתי באמצעות קורמורנים.
הדייגים לובשים לבוש מסורתי הכולל כובע אצילים המכונה "קאזאורה אבושי", סינרים, חצאיות קש, וסנדלי קש.
הם משתמשים בשיטת דיג בת 300 שנים.
לאחר שקורמורן לוכד דג, מחלץ הדיג את השלל מפיו.
בית מקאטה – ביתה של משפחת סמוראים מהמעמד הבינוני מהמאה ה-18. מבנה זה הוא בין הבודדים ששרדו מתקופה זו ונחשב נכס לאומי.
פארק האדר מוֹמיג'דאני – היה בעבר גן של מקדש.
הפארק שוכן בתחילת שביל ההרים.
מבקרים רבים מגיעים לכאן בסתיו על מנת לצפות בעלים הססגוניים של עצי האדר.
שער נאגאימון של בית משפחת קאגאווה – עוד שריד היסטורי שמור.
בית הסמוראים נשמר היטב, ונחשב לנכס תרבותי של המחוז.
מוזיאון קיקקאווה – במוזיאון זה מוצגים חפצים נוספים (מעבר למצוי בטירה) של משפחת קיקקאווה
מוזיאון האומנות של איוואקוני – מכיל כלי חרס, שריון, ריהוט וחפצים אחרים שבהם השתמשו השליטים הפיאודליים בעבר.
פסטיבל גשר קינטאי – נערך מדי שנה ב-29 באפריל בפארק קיקקו.
הפסטיבל כולל מצעד החוצה את הגשר הקרויה "סנקין-קואוטאי" – תהלוכת הלורדים הפיאודלים ובה מקומיים הלבושים בבגדים היסטוריים של סמוראים.
מועד פסטיבל זה היה שנוי במחלוקת משום שחל בתאריך יום הולדתו של הקיסר הקודם הירוהיטו, שהפך ממותו של הירוהיטו לחג לאומי ביפן.
תחילה בין 1989 (מועד מותו) ועד 2005 היה היום קרוי רשמית "יום החממה", תזכורת עקיפה לחיבה של הקיסר לגננות .
ב-2005 הוחלט בהצבעה לאזכר את הקיסר בצורה ישירה יותר ולשנות את השם ל"יום שאווה" (שאווה - 昭和 - הוא שמו של הקיסר הירוהיטו לאחר מותו), למרות החשש מתגובתן של מדינות אחרות כדוגמת סין ומדינות קוריאה, כשבתקופת שלטונו של הקיסר הירוהיטו ביצעו בהם היפנים פשעי מלחמה.
אך דוברים מטעם מפלגת השלטון, המפלגה הליברלית-דמוקרטית, טענו כי יום זה "יעודד הרהורים ציבוריים על 63 שנות שלטונו הסוערות של הירוהיטו והוא לא נועד להלל את הקיסר עצמו".
פסטיבל מי הנהר נישיקי – נערך ביום שבת הראשון בכל אוגוסט.
במסגרת הפסטיבל יש תצוגה גדולה של זיקוקים ומשתתפים בה אנשים רבים הלבושים בבגדים יפנים מסורתיים כדוגמת קימונו.
גרסה מקומית של סושי המוכן בכמויות גדולות בתבניות מרובעות
שורשים טריים של צמח הלוטוס.
השורשים מבושלים בדרכים שונות בהקפצה או בהרתחה.
צ'אגאיו של איוואקוני הוא דייסת אורז בטעם תה שנוצרה במקור לפני 400 שנים על ידי הירואי קיקקאווה כדרך זולה לספק מזון לפקודיו.
התה ששימש במקור לתבל את הצ'אגאיו היה קרוי "בנצ'ה".
אוֹהירה היא מנה של בשר עוף עם ירקות מאודים ובתוספת של צמחי בר.
בשטח איוואקוני שוכן בסיס אווירי של חיל הנחתים האמריקני המכונה "MCAS Iwakuni" (Marine Corps Air Station – מילולית "תחנת אווירייה של חיל הנחתים").
הבסיס הוקם במקור כבסיס צבאי יפני ב-1939. לאחר מלחמת העולם השנייה הוחזק הבסיס על ידי חיל האוויר המלכותי האוסטרלי.
ב-1952 הפך הבסיס לבסיס צבאי אמריקני.
כיום שותף גם חיל הים היפני בבסיס.
על פי דרישת הציבור מוקם בשדה התעופה שבבסיס מסוף אזרחי שיאפשר טיסות סדירות לטוקיו החל מ-2012. ב-2014 מתוכנת העברת כנף של שייטת נושאות המטוסים של ארצות הברית מאצוגי לאיוואקוני, ולכן מתוכננת הגדלה נוספת של הבסיס.
לאיוואקוני ברית ערים תאומות עם:
איוואנה בקרו מסיאס (בספרדית: Ivana Baquero Macías; נולדה ב-11 ביוני 1994) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה ספרדייה.
התפרסמה בזכות הופעתה בתפקיד אופליה בסרט הפנטזיה "המבוך של פאן", עליו זכתה בפרס גויה ובפרס סאטורן.
בקרו נולדה וגדלה בברצלונה, ספרד.
בתם של איוון בקרו וחוליה מסיאס.
היא למדה בבית הספר פרטי אמריקאי בברצלונה, שם למדה לדבר אנגלית, ספרדית וקטלאנית שוטפת.
החלה את דרכה בקולנוע הספרדי כילדה בסרטי האימה "רומנסנטה", "רוטווילר" (2004) ו"שבירים" (2005).
בשנת 2005 נבחרה באופן אישי על ידי הבמאי המקסיקני גיירמו דל טורו לשחק בתפקיד הראשי בסרט הפנטזיה המצליח שלו "המבוך של פאן".
על הופעתה בתפקיד הילדה אופליה זכתה בפרס גויה לשחקנית הצעירה הטובה ביותר ובפרס סאטורן.
בשנת 2009 שיחקה לצד קווין קוסטנר בסרט האימה הספרדי "הבת החדשה".
בשנים 2019-2020 שיחקה בשלוש עונות של סדרת המסתורין הספרדית "בלב האוקיינוס", של שירות הזרמת המדיה נטפליקס, בתפקיד של אווה וילאנואבה, סופרת צעירה וסקרנית, שמוקפת במסתורין על ספינת תענוגות.
+שנהסרטתפקידהערות2004RomasantaאנהRottweilerאספרנסה2005Frágilesמנדי2006המבוך של פאןאופליה / הנסיכה מואנה2008La mujer del anarquistaפלומה (גיל 15)2009הבת החדשהלואיזה ג'יימס2013עיני פנדה קיילי2014El club de los incomprendidosמרי2016Geloקתרינה / ג'ואנה2017Demonios Tus Ojosאורורה2019Feedbackקלייר2021Black Friday מרני
+שנהסדרהתפקידהערות2005Historias para no dormirמוניסרט טלוויזיה 2017-2016תולדות השנארהארטריהתפקיד ראשי (2 עונות); 20 פרקים2020-2019בלב האוקיינוסאווה וילאנואבהתפקיד ראשי (3 עונות); 22 פרקים
מחוז איוואנו-פרנקיבסק (באוקראינית: Івано-Франківська область) הוא אחד ממחוזות אוקראינה, שוכן במערב המדינה, ובירתו העיר איוואנו-פרנקיבסק.
בעבר היה שם המחוז סטניסלב, ב-9 בנובמבר 1962 שינו הסובייטים את שמו כמחווה לסופר והמשורר האוקראיני איוואן פרנקו.
החל מהמאה ה-14 האזור היה חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי.
בשנת 1772, בעקבות חלוקת פולין הוא עבר לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
בין השנים 1918–1939 היה המחוז בשטח הרפובליקה הפולנית השנייה.
עד למאה העשרים שימשה העיר קולומיאה, בירת חבל פוקוטיה, כמרכז האזורי.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא עבר לברית המועצות והיה חלק של אוקראינה הסובייטית.
המחוז ששטחו 13,900 קמ"ר, הוא מהקטנים באוקראינה.
בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה פולנים היוו כ-23% מאוכלוסיית המחוז ויהודים כ-7%.
המחוז גובל במזרחו במחוזות טרנופול וצ'רנוביץ, בדרום ברומניה, במערב בזקרפטיה ובצפון במחוז לבוב.
בשטח המחוז נמצא אתר הסקי הגדול באוקראינה - בוקובל.
מיולי 2020, לאחר יישום הרפורמה במחוזות משנה, מחולק מחוז איוואנו-פרנקיבסק ל-6 מחוזות משנה:
+שםשם באוקראיניתשטח(קמ"ר)אוכלוסייה2020מרכז מחוז משנה איוואנו-פרנקיבסק Івано-Франківський 3,873 560,100 איוואנו-פרנקיבסק מחוז משנה ורחובינה Верховинський 1,248 30,500 ורחובינה מחוז משנה נדבורנה Надвірнянський 1,862 130,600 נדבורנה מחוז משנה קאלוש Калуський 3,563 286,500 קאלוש מחוז משנה קולומיאה Коломийський 2,477 279,800 קולומיאה מחוז משנה קוסוב Косівський 903 85,700 קוסוב
במחוז איוואנו-פרנקיבסק ישנם 15 יישובים בעלי סטטוס של עיר :
איוואנֵה מַצַ'בֵּלי (בגאורגית: ივანე მაჩაბელი; 8 בפברואר 1854 - 8 ביולי 1898) היה מתרגם ופובליציסט גאורגי.
איוואנה מצ'בלי נולד בשנת 1854 בכפר (הנטוש כיום) תמרשני שבמחוז ההיסטורי סַמַצַ'בּלוֹ (כיום דרום אוסטיה) של חבל כארתלי, כאשר גאורגיה הייתה חלק מהאימפריה הרוסית; אביו היה אציל מרושש ומשפחתו מסרה אותו כילד לאחות-סבוֹ - אֵלֵנֵה דיאסַמידזֵה.
בגיל ההתבגרות מצ'בלי כתב שירים; הוא קיבל השכלה תיכונית בגימנסיה של טביליסי והצטיין בשפות זרות; מצ'בלי גם קרא ספרות גאורגית ורוסית.
בשנת 1871, שנה אחרי סיום לימודיו התיכוניים, מצ'בלי נסע לרוסיה ללימוד מדעי טבע באוניברסיטת סנקט פטרבורג; בהשפעת אחיו ואסילי, שלמד בפקולטה למשפטים של אותה אוניברסיטה, הוא החל ללמוד גם בפקולטה זו; בנוסף ללימודיו, מצ'בלי העמיק את ידיעותיו בספרות ובאמנות.
בשנת 1874 מצ'בלי חזר לגאורגיה, אך עזב אותה באותה שנה ונסע לגרמניה; הוא שהה שנתיים באופנהיים ולמד אגרונומיה.
בשנת 1876 מצ'בלי נסע לצרפת ולמד שנתיים באוניברסיטת פריז; בשנת 1878 הוא נסע לרוסיה ובמשך שנה עסק בהרצאות על ספרות בפני הסטודנטים הגאורגים באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
בשנת 1879 מצ'בלי חזר לגאורגיה; הוא החל לפעול למען פופולריזציה של יצירות ספרותיות באמצעות כתבי עת ספרותיים וגם פרסם מאמרים בעיתונות.
בשנים 1883-1882 מצ'בלי היה העורך הראשי של העיתון "איווֵריַה", ואילו בשנים 1885-1883 של העיתון "דרוֹאֵבַּה"; בנוסף לפעילותו הפובליציסטית, הוא עסק גם בצדקה, במיוחד עבור יתומים.
בספטמבר של שנת 1885, העיתון שמצ'בלי ערך - "דרוֹאֵבַּה" - נסגר על ידי השלטונות בגלל פרסום מאמרים ביקורתיים ועבירות על כללי הצנזורה; מצ'בלי עצמו נתבע לדין ונאסר עליו לעסוק בעריכת עיתונות.
בשנים 1898-1886 מצ'בלי ניפק את תרגומיו המופתיים, מאנגלית לגאורגית, לשישה מחזות מאת ויליאם שייקספיר: "המלט", "אותלו", "ריצ'רד השלישי", "יוליוס קיסר", "אנטוניוס וקלאופטרה" ו"קוריולנוס"; תרגומים אלה מהווים עד ימינו גרסאות סטנדרטיות למחזותיו של שייקספיר, שמוצגים בתיאטרון רוסתוולי שבטביליסי.
במאי של שנת 1897 איוואנה מצ'בלי אובחן כחולה בדלקת קרום הריאות; ב-26 ביוני (8 ביולי לפי הלוח הגרגוריאני) של שנת 1898 הוא יצא מביתו בטביליסי ומאז אבדו עקבותיו.
מוזיאון לזכרו של מצ'בלי הוקם בכפר הולדתו - תמרשני; ב-23 ביולי של שנת 1997 הוא נפגע מפצצה של בדלנים אוסטים וניזוק קשות; אחרי נטישת הכפר במלחמת דרום אוסטיה (2008), נשרף המוזיאון כליל יחד עם רוב בתי התושבים.
איווה סיטי היא בירת מחוז ג'ונסון במדינת איווה בארצות הברית.
העיר שוכנת על גדות נהר איווה במזרח המדינה.
בעיר מתגוררים 67,862 תושבים (נכון ל-2010), והיא העיר החמישית מבחינת גודל אוכלוסייתה באיווה.
במטרופולין של העיר מתגוררים 152,586 תושבים (נכון ל-2010).
המקור של העיר הוא בחוק שעבר באספת הנבחרים של טריטוריית איווה ב-21 בינואר 1839, לפיו תעבור בירת הטריטוריה לעיר חדשה שתיקרא איווה סיטי, בעקבות יוזמה של מושל הטריטוריה רוברט לוקאס להעביר את בירת הטריטוריה מברלינגטון קרוב יותר למרכז הטריטוריה.
ב-1 במאי באותה שנה נקבע המקום בו תוקם העיר והעבודות החלו כעבור חודש.
ב-1841 הבירה עברה באופן רשמי מברלינגטון לאיווה סיטי וב-1842 הושלמה בניית בניין הקפיטול החדש של הטריטוריה.
איווה סיטי המשיכה להיות הבירה גם כשהטריטוריה קיבלה מעמד של מדינה ב-1846, אך ב-1857 הבירה עברה לדה מוין.
בעיר נמצאת אוניברסיטת איווה, שהיא גם גורם משמעותי בכלכלה המקומית.
בעיר נמצא שדה התעופה העירוני של איווה סיטי, המשמש בעיקר לתעופה כללית.
כמו כן במרחק של 32 קילומטרים צפון-מערבית לעיר נמצא נמל התעופה איווה המזרחית, המשרת את העיר סידר רפידס.
בקרבת העיר עובר כביש בין-מדינתי 80 המקשר בין סן פרנסיסקו בקליפורניה ובין טינק בניו ג'רזי.
איוואנו-פרנקובה (באוקראינית: Івано-Франкове, עד שנת 1946: Янів, יאניב; בפולנית: Janów, יאנוב) היא עיירה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
היישוב נזכר לראשונה במאה ה-14, ובשנת 1611 הוענקו לו זכויות עיר, ונקבעו בו ירידים שנתיים ויום שוק.
בפשיטות הקוזקים והשוודים באמצע המאה ה-17 הוחרבה העיירה.
בעת הכיבוש הרוסי במלחמת העולם הראשונה הועלתה העיירה באש, ורוב בתיה נשרפו.
לאחר המלחמה נכללה העיירה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה, והיוותה אתר נופש מועדף על תושבי לבוב.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1614. במהלך פרעות ת"ח ות"ט הושמד היישוב היהודי בעיירה, וזה חודש רק בסוף המאה ה-17. בתחילת המאה ה-18 יצחק בן דוד התמנה לרב הקהילה וכיהן בתפקיד זה כמה עשרות שנים.
בעקבות ההרס הרב שנגרם לעיירה במלחמת העולם הראשונה, עזבו את העיירה רבים מיהודיה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-500 יהודים, מתוך כ-1,800 תושבים, ורובם נמנו על חסידויות שונות.
עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939 נאסרה הפעילות הציבורית היהודית ביישוב.
ב-28 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ותוך מספר ימים הוצאו בה להורג מספר יהודים שהואשמו בקומוניזם.
בד בבד, שדדו גרמנים ושוטרים אוקראינים את בתי היהודים בעיירה, והטילו על היהודים בה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, חובת תשלום סכומי כופר וחובת ביצוע עבודות כפייה, תוך רצח יהודים מעת לעת.
בקיץ 1942 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, בו שררה צפיפות רבה, וממנו שולחו צעירים יהודים למחנות עבודה.
בנובמבר 1942 בוצעה בגטו שבעיירה אקציית חיסול, בה נרצחו הזקנים והחולים, ויתר היהודים הועברו לגטאות הורודוק ויבוריב, שם גורלם היה כגורל יתר יהודי מקומות אלו.
איווה וולבס (באנגלית, Iowa Wolves) היא קבוצת כדורסל מהעיר דה מוין, איווה המשחקת בליגת הפיתוח של ה-NBA מאז שנת 2007. עד עונת 2017/2018 שיחקה בשם "איווה אנרג'י" (באנגלית, Iowa Energy).
הקבוצה מסונפת לקבוצת מינסוטה טימברוולבס המשחקת בליגת ה-NBA.
במשחק הבית הראשון של הקבוצה היא שברה את שיא הליגה לצופים במשחק, כאשרבאולם נכחו 8,842 צופים.
הקבוצה שברה את השיא במהלך המשחק השני בסדרת הגמר של עונת 2011/12 בו נכחו 14,036 צופים.
בסיום אותה סדרה זכתה הקבוצה באליפות הראשונה, והיחידה שלה.
ב-27 בפברואר 2007 הודיעה הנהלת ליגת הפיתוח על כוונתה להקים קבוצה חדשה בעיר דה מוין, שתצטרף לליגה בתחילת עונת 2007/08, "איווה אנרג'י".
ניק נרס שהיה מאמנה הראשון בתולדותיה, היה גם מיוזמי הקמת המועדון והניע את המהלך באמצעות קשר קרוב לעורך דין שהיה מקושר בעירייה המקומית.
בעונת הבכורה שיתפה הקבוצה פעולה עם הקבוצות שיקגו בולס ומיאמי היט.
תהליך בניית סגל השחקנים החל ב-5 בספטמבר בדראפט ההרחבה של שנת 2007 בו בחרה הקבוצה 10 שחקנים.
במשחק פתיחת העונה פגשה הקבוצה את אלופת העונה הקודמת, דקוטה ויזארדס, וניצחה אותה בתוצאה 99–101. הניצחון הראשון בתולדות המועדון.
את עונת הבכורה סיימה הקבוצה במאזן של 22 ניצחונות ו-28 הפסדים, מאזן שהציב אותה במקום העשירי בליגה, מחוץ לתמונת הפלייאוף.
לפני תחילת עונת 2008/09 הודיעה הליגה כי פיניקס סאנס יחליפו את המיאמי היט כקבוצת החסות של האנרג'י.
בסיום העונה השנייה שיפרה הקבוצה את מאזנה ועלתה ל-28 ניצחונות מול 22 הפסדים.
הקבוצה דורגה במקום השלישי בפלייאוף, אך הודחה לאחר שהפסידה 109–114 בסיבוב הראשון לדקוטה ויזארדס.
סנטר הקבוצה, קורטני סימס זכה בתור ה-MVP של העונה הרגילה לאחר שהשיג ממוצע של 22.8 נקודות ו-11 ריבאונדים למשחק.
במהלך העונה הוא חתם על חוזה ל-10 ימים בפיניקס סאנס ולאחר מכן חוזה דומה בניו יורק ניקס.
אות'יוס ג'פרס, גארד הקבוצה שנבחר בדראפט של אותה שנה זכה בתואר רוקי השנה.
לקראת עונת 2009/10 שונה מבנה הליגה משלושה אזורים לשניים והקבוצה עברה לשחק באזור המזרחי.
אף על פי שהקבוצה איבדה את קורטני סימס, היא הצליחה לשפר את מאזנה ולסיים את העונה עם 37 ניצחונות, המאזן הטוב בליגה שגם זיכה את הקבוצה באליפות האזורית.
הזכייה במקום הראשון אפשרה לקבוצה לבחור את היריבה שמולה תתמודד בסיבוב הראשון של הפלייאוף, מבין הקבוצות שסיימו במקום חמישי עד שמיני.
האנרג'י בחרו להתמודד מול יוטה פלאש, שסיימה את העונה במקום השביעי.
הפלאש ניצחו במשחק הראשון בסדרה, אך האנרג'י החזירו בשני ניצחונות שהעלו אותם לחצי הגמר.
בחצי הגמר פגשה הקבוצה את טלסה 66, שהדיחו את סו פולס סקייפורס בסיבוב הראשון.
האנרג'י ניצחו במשחק הראשון בסדרה, אך הפסידו בשני המשחקים הבאים והודחו מהפלייאוף.
קורטני סימס שב לסגל הקבוצה בעונת 2010/11 ויחד איתו הצליחה הקבוצה לשחזר את המאזן מהעונה הקודמת.
לקראת הפלייאוף איבדה הקבוצה שניים מכוכביה הגדולים כאשר ג'פרס קיבל חוזה בוושינגטון ויזארדס עד לסיום העונה וסימס עבר לשחק בקבוצה סינית.
האנרג'י קיבלו שוב את האפשרות לבחור את היריבה בסיבוב הראשון /הקבוצה בחרה שוב ביוטה פלאש, אותה ניצחה לאחר שלושה משחקים.
בחצי הגמר פגשה הקבוצה שוב את טלסה 66, אך הפעם ניצחה בסדרה לאחר שני משחקים ועלתה לגמר נגד ריו גראנדה ואלי וייפרס.
במשחק הראשון של סדרת הגמר ניצחו האנרג'י בזכות טריפל דאבל של קורטיס סטינסון שקלע 26 נקודות, לקח 10 ריבאונדים ומסר מספר זהה של אסיסטים.
בנוסף, חמישה שחקנים נוספים קלעו בספרות כפולות.
סטינסון השיג טריפל דאבל גם במשחק השני, אך הקבוצה הפסידה 122–141. במהלך המשחק נשבר שיר הצופים בליגה, כאשר 14,036 אנשים הגיעו לראות את הקבוצה.
סטינסון סבל מפציעה שהגבילה את מספר הדקות שלו במשחק השלישי.
בסיום הרבע השלישי פיגרו האנרג'י ב-7 נקודות אחרי הוויפרס, אך רבע אחרון של 23–38 נקודות הוביל למהפך וניצחון באליפות הראשונה.
לקראת עונת 2011/12 הודיעה הנהלת הליגה שהאנרג'י יסיימו את חוזה שיתוף הפעולה עם הפיניקס סאנס ובמקומם צורפו ניו אורלינס הורנטס ווושינגטון ויזארדס כקבוצות חסות.
בעונה שלאחר הזכייה באליפות חלה נסיגה ביכולת הקבוצה והיא סיימה את העונה עם 50% הצלחה בלבד - 25 ניצחונות והפסדים, 12 ניצחונות פחות מהעונות הקודמות.
הקבוצה העפילה לפלייאוף, אך הפסידה בסיבוב הראשון 2 משחקים ללוס אנג'לס די-פנדרס והודחה.
לקראת עונת 2012/13 צורפה דנוור נאגטס כקבוצת חסות רביעית.
במהלך העונה המשיכה הנסיגה ביכולת הקבוצה ובסיומה עמד מאזן הניצחונות על 16 בלבד, המאזן הנמוך בתולדות הקבוצה.
לקראת עונת 2013/14 צורפה מינסוטה טימברוולבס כקבוצת החסות החמישית.
הקבוצה בהובלת אות'יוס ג'פרס, שזכה בתואר ה-MVP בסיום העונה, הצליחה לשפר את מאזנה ל-31 ניצחונות ולזכות באליפות האזורית.
בסיבוב הראשון של הפלייאוף פגשה הקבוצה את הריו גראנדה ואלי וייפרס והפסידה בסדרה לאחר שלושה משחקים.
לקראת עונת 2014/2015 חתמה הקבוצה על הסכם חסות בלעדי עם קבוצת ממפיס גריזליס.
בעקבות ההסכם שונה צבע הלוגו והמדים, כדי שיהיו דומים לסמל הקבוצה.
בשנת 2017 נמכרה הקבוצה למינסוטה טימברוולבס, אשר משמשת מאז כקבוצת האם של איווה.
החל מעונת 2017/2018 פועלת הקבוצה בשם חדש: "איווה וולבס".
עונה אזור מיקום ניצחונות הפסדים % הצלחה פלייאוף <span style="color:#769CC9"
איוואנגורוד היא עיר בצפון-מערב רוסיה, חלק מהמחוז העירוני קינגיסֶפּ, מחוז לנינגרד.
העיר ממוקמת בגדה הימנית (מזרחית) של נהר נרבה מול העיר האסטונית נרבה, 147 קילומטר מערבית לסנקט פטרבורג.
נמצאת בתחום אזור הגבול ולכן כל מעבר אל העיר נרבה עובר דרך כניסה מגודרת ומחייב רישום דרכון בעת מעבר.
העיירה הוקמה לראשונה בשנת 1492 כמבצר, בתקופת שלטונו של איוואן הרביעי וממנו היא נטלה את שמה ("עירו של איוואן").
ב-1617 רוסיה ושוודיה חתמו על חוזה סטולבובו, במסגרתו האזור הועבר לריבונות שוודית.
רוסיה כבשה מחדש את השטח במהלך מלחמת הצפון ב-1704. למרות שינויים טריטוריאליים ושינוי ריבונות איוואנגורוד הו הוגדרה כחלק מהנרבה מ-1649 עד 1945. ב-1780 העיר, יחד עם נרבה נכללה במחוז נרבה של פלך סנקט פטרבורג.
ב-1796 המחוז פורק ומוזג אל תוך מחוז יאמבורג.
במהלך מלחמת העצמאות האסטונית (1918 - 1920), הרפובליקה האסטונית שאך הוקמה השתלטה על אזור הנרבה, כולל איוואנגורוד בינואר 1919, צעד שרוסיה הסובייטית הכירה בו במסגרת חוזה טרטו משנת 1920.
במהלך השואה בשנת 1942 נלקחו יהודי האזור, ביניהם יהודי העיירה אולכסנדריבקה ונרצחו על ידי אנשי ס"ס ליד העיר.
בינואר 1945 הרשויות הסובייטיות הגדירו את נהר הנרבה כקו גבול בין אסטוניה הסובייטית לרוסיה הסובייטית וכתוצאה מכך הנהלת העיר עברה למחוז המשנה קינגיספ.
עם הגידול באוכלוסייתה איוואנגורוד הוכרזה כעיר ב-28 באוקטובר 1954.
לאחר עצמאות אסטוניה באוגוסט 1991 היו כמה חילוקי דעות באשר לגבול האסטוני-רוסי באזור הנרבה וחוקת אסטוניה (שאומצה ב-1992) הכירה בחוזה טרטו כמסמך קובע לקו הגבול.
ברם, הפדרציה הרוסית רואה באסטוניה כיורשת לאסטוניה הסובייטית ועל כן קו הגבול הוא זה שהוגדר בין הרפובליקות בשנת 1945. רשמית, לאסטוניה אין תביעה טריטוריאלית על האזור, לאחר שאושרר הסכם גבול בין המדינות והותיר את איוואנגורוד בשטח רוסיה.
אף ששרי החוץ של שתי המדינות חתמו על הסכם גבול בשנת 2005 ההסכם לא אושרר בשל מתיחות פוליטית בין המדינות.
כ-7.5% מהתושבים לא הגדירו את השתייכותם האתנית.
איוואנגורוד היא מרכז של תעשיית טקסטיל, מזון.
בעיר פועלים מפעלי מתכות ותחנת כוח הידרו-אלקטרית, הממוקמת בקצה העיר.
לעיר חיבור מסילת ברזל עם סנקט פטרבורג, העיר הגדולה ביותר הסמוכה אליה, והיא צומת תחבורתי בין העיר טאלין שבאסטוניה לסנקט פטרבורג.
כביש A180 מחבר את סנקט פטרבורג עם איוואנגורוד ומחבר את העיר עם כביש E20 האירופי המוביל לטאלין ולנמל התעופה שאנון.
בעיר פועל המכון הטכני-הומניטארי של איוואנגורוד (Ивангородский гуманитарно-технический институт), שמהווה סניף של אוניברסיטת סנקט פטרבורג לרכיבי אוויר וחלל והוא המוסד להשכלה גבוהה היחיד בעיר.
בצמוד לו פועלת מכללה, "המכללה הטכנית-הומניטרית של איוואנגורוד" (Ивангородский гуманитарно-технический колледж).
אחוזת פנטלייב (כיום מאכלסת גלריה לאמנויות)
הבית האדום, בית מכס הצאר (כיום מאכלס מוזיאון)
תעלת המים של תחנת הכוח ההידרו-אלקטרית (אורכה 2123.8 מארים)
בית השעון על האי קאמפרהולם
נפת איוואנובסקויה היא נפה של המחוז המזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
על שטחה של איוואנובסקויה יש את פארק איזמאילובסקי, פארק יער טרלצקי (כולל החלק ההיסטורי, המהווה אנדרטה לאמנות גינון נוף של המאה ה -18) ופארק יער איוואנובסקי, וכן אזורי בילוי בסמוך לבריכות לבדיאנסקי וליד בריכה ברחוב סטלבארוב.
בנפה יש 13 בתי ספר תיכוניים ו-24 גני ילדים.
אין תחנת מטרו אחת בשטחה של הנפה.
כנסיית המולד של יוחנן המטביל באיוואנובסקויה
איוואר גיאוור (בנורווגית: Ivar Giæver; 5 באפריל 1929 - 20 ביוני 2025) היה פיזיקאי אמריקאי יליד נורווגיה.
זוכה פרס נובל לפיזיקה לשנת 1973 יחד עם בריאן ג'וזפסון ולאו אסאקי.
גיאוור נולד ב-5 באפריל 1929.
בשנת 1952 קיבל תואר בהנדסת מכונות מהאוניברסיטה הנורווגית למדעים וטכנולוגיה.
בשנת 1954 היגר מנורווגיה לקנדה, והועסק בחטיבה הקנדית של ג'נרל אלקטריק.
הוא עבר לארצות הברית ארבע שנים מאוחר יותר והצטרף למטה החברה במדינת ניו יורק.
בשנת 1964 גיאוור סיים את לימודי הדוקטורט שלו.
באותה השנה קיבל גם אזרחות אמריקאית.
איוואנו ג'רמיה הוא שחקן אנגלי הידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד מקס בסדרה "אנושיים".
ב-2016 הופיע ג'רמיה בפרק "שתוק ותרקוד" בעונה השלישית של סדרת האנתולוגיה "מראה שחורה".
עוד הופיע בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה כגון "הכתר החלול", "דוקטור הו", "מקביל" ו"רגליים קרות".
איווה היה שמה המקצועי של אלזה ארנסטינה נוילנדר-סימון (Else Ernestine Neuländer-Simon) שהייתה צלמת יהודייה גרמנייה.
אחת הצלמות הראשונות שזיהו את הפוטנציאל המסחרי של הצילום, היא הפכה לצלמת מובילה בברלין בתקופת רפובליקת ויימאר.
עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון היא נאלצה לעבוד כצלמת רדיוגרפיה.
היא גורשה על ידי הגסטפו בשנת 1942 ונרצחה, כנראה במחנה הריכוז מיידנק במהלך השואה ומלחמת העולם השנייה.
נולדה בשם אלזה ארנסטינה נוילנדר (Else Ernestine Neuländer) ב-26 בינואר 1900 בברלין בתקופת הקיסרות הגרמנית, כבת הזקונים של משפחה יהודית.
אביה היה סוחר, אך נפטר בטרם עת כשהייתה בת 12, ואמה שעסקה בכובענות תמכה בתשעת האחים.
נוילאנדר סיימה את לימודיה ב"לטה ורין" והתמחות של כחצי שנה, כדי ללמוד את מלאכת הצילום.
בשנת 1925 הקימה נוילאנדר סטודיו לצילום משלה תוך שימוש בשם המקצועי איווה (Yva).
הסטודיו שכן ליד שדרת קורפירסטנדאם.
בשנת 1926 היא ניהלה שיתוף פעולה קצר עם הצייר והצלם היינץ חג'ק-הלקה, אך עקב סכסוך על זכויות יוצרים הם ניתקו את שותפותם.
אחיה, ארנסט נוילנדר, היה בעלים שותף של סלון הדוגמנות קוהנן והוא שכר אותה לצלם את הדוגמניות שלו.
היא הצליחה לפרסם עשרה תצלומים במגזין הנחשב "Die Dame" בשנת 1927. איווה אימצה את הגישה המודרניסטית תוך שימוש בקומפוזיציה טכנית ודימויים אוונגרדיים, שתפסו את המהפכה המינית של התקופה והדגישו את הגוף הנשי בדרכים לא מיניות, שאפשרו לה גמישות כאמנית.
החלטתה להיכנס לתחום הייתה בעצמה אתגר לנורמה המקובלת של אותה תקופה, שראתה בגברים אמנים ונשים כמודלים הפסיביים שלהם.
בשנת 1927 התפרסמה איווה בזכות התמחותה באופנה, צילומי עירום ודיוקנאות, אך יותר ויותר היא זיהתה את ההיבטים המסחריים של הצילום והייתה לאנשי המקצוע הראשונים שעבדו בפרסום.
מודעה אחת כזו הייתה קמפיין שנערך עבור "Amor Skin" אשר השתמש בחשיפות מרובות של סרט הצילום כדי ליצור תמונות סוריאליסטיות.
תוך זמן קצר היא קנתה לעצמה מוניטין בגלל הדימויים החדשניים שלה בתמונות המצולמים והייתה מבוקשת על ידי מגזינים וכתבי עת בין היתר ל"ברלינר אילוסטרייטה צייטונג", "Die Dame", ומגזין האופנה "אלגנט וולט".
בשנת 1933, אף שהמפלגה הנאצית החלה להשבית עסקים בבעלות יהודית ופרסמה את שמה ברשימת העסקים הלא רצויים, החליטה איווה להרחיב את עסקיה.
בין השאר בגלל העמימות של המדיניות הנאצית, הטמעתה בקהילה הלא-יהודית, והעסקת עשרה עוזרים שלא היו יהודים, הובילו את איווה לתחושת שווא של ביטחון.
היא לא חוותה אנטישמיות מצד לקוחות הפרסום והאופנה שלה, ועברה תחילה לאולפן גדול יותר בבלייבטרוסטראסה לפני שעברה להתגורר שוב בשנה שלאחר מכן בשלוטרשטראסה, זמן קצר לאחר נישואיה.
בשנת 1934 היא התחתנה עם אלפרד סימון, שוויתר על הקריירה שלו כדי לנהל את ההיבטים העסקיים של החברה של איווה.
בשנת 1936 שכרה איווה עוזר צעיר יהודי-גרמני, הלמוט נוישטטר, שלימים יהפוך לצלם האופנה הנודע, הלמוט ניוטון.
באותה שנה היא נאלצה להעביר את הבעלות על החברה עקב מדיניות האריזציה לעמיתתה הגרמנייה, היסטוריונית האמנות שרלוט ויידלר, כל זאת על מנת לאפשר לעסק להמשיך בפעילות.
איווה תכננה להגר לארצות הברית, לאחר שקיבלה הצעת עבודה מהמגזין "לייף" לעבודה בניו יורק.
בעלה שכנע אותה לנטוש את התוכנית ולהישאר בגרמניה, בתקווה שהדברים ישתפרו, מכיוון שהוא לא יכול היה לחזות את העתיד הנורא שמצפה ליהודים והטרידה אותו המחשבה על מקום חדש בו הוא אפילו לא דובר את השפה.
סיימון הימר לא נכון, שכן בשנת 1938 נאסר על איווה לעסוק בצילום על ידי סדרה חדשה של חוקים ותקנות והיא נאלצה לסגור את הסטודיו שלה.
היא עבדה כעוזרת במחלקת הרדיוגרפיה של בית החולים היהודי בברלין עד שנת 1942. בשנת 1942 נעשו מאמצים כלשהם בשביל בני הזוג לעזוב את גרמניה, שכן לאחר מעצרם, 34 ארגזי חפציהם, רובם מלאים בריהוט הצילום שלה, זוהו בנמל המבורג.
עשרים ואחד מהארגזים נהרסו בהפצצה ושאר 13 האחרים הועמדו במכירה פומבית כדי לקזז את עלויות האחסון שלהם.
אלזה ובעלה אלפרד סיימון, נעצרו על ידי הגסטפו, ב-1 ביוני 1942. ב־13 ביוני נשלחו עם "15 אוסטרטרנספורט" למחנות ההשמדה.
הרכבת שהובילה אותם הייתה אמורה להגיע למחנה ההשמדה סוביבור, אך בדרך הועברה הרכבת למסלול צדדי בלובלין, פולין ונבחרו 1030 אסירים להמשיך לסוביבור.
האסירים הנותרים, נשלחו למחנה ההשמדה מיידנק.
אף רשימות תחבורה לגירוש זה לא הבהירו את מקום הימצאם של בני הזוג, אף כי במרשם היהודי ביד ושם עולה כי אלפרד סיימון נרצח במיידנק.
שום תיעוד לפטירתה של איווה לא ידוע.
סביר להניח ששניהם נרצחו עם הגעתם למחנה, ככל הנראה בשנת 1942. הוכרזה פטירתה של אלזה ארנסטין נוילאנדר באופן רשמי ב-31 בדצמבר 1944 ואבן נגף הוטבעה מחוץ לביתה האחרון בשלוטרשטראסה ב־29 בנובמבר 2005.
בשנת 2001 הוצג בהידן-מוזיאון בשרלוטנבורג רטרוספקטיבה ליצירתה של איווה.
בשנה שלאחר מכן הוצגו תצלומיה בתערוכה ב"שטאדטמוזיאום ברלין".
בשנת 2002 פורסם ספר ביוגרפי, "איווה: צילומים 1925–1938", ביוגרפיה והערכה של עבודותיה ותרומתה לצילום נכתבו על ידי מריון בקרס ואליזבת מורגטגאט ופורסמה בגרמנית ובאנגלית על ידי ההוצאה לאור ואסמוט.
במהלך חייה נודעה גם בשם אלזה סימון (Else Simon).
איווד פלטינקס הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת לוון מליגת העל הבלגית.
פלטינקס גדל במחלקת הנוער של זולטה ורכם.
בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הבלגית, במדיה ערך 87 הופעות ליגה והבקיע ארבעה שערים.
ב-1 ביולי 2022 חתם פלטינקס על חוזה לארבע שנים בלוון מליגת העל הבלגית.
ב-23 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 2-0 על קורטרייק במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
פלטינקס הוא חלק מסגל נבחרת בלגיה עד גיל 21.
איוואר ג'נר (בהולנדית ובאינדונזית: Ivar Jenner; נולד ב-10 בינואר 2004 באוטרכט שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי-אינדונזי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת המילואים של אוטרכט ובנבחרת אינדונזיה.
ג'נר גדל במחלקות הנוער של IJFC, אייאקס ואוטרכט.
בשנת 2022 החל לשחק בקבוצת המילואים של אוטרכט.
ב-14 ביוני 2023 ערך ג'נר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אינדונזיה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת פלסטין במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת אינדונזיה לטורניר גביע אסיה 2023.
אוניית המערכה איווה (BB-61) היא אוניית מערכה בדימוס, האונייה המובילה בסדרה שלה, והרביעית בצי ארצות הברית שנקראת על שם מדינת איווה.
עקב ביטולה של סדרת מונטנה, איווה היא האונייה המובילה האחרונה מכל סוג של אוניות מערכה של ארצות הברית והייתה האונייה היחידה בסדרה ששירתה באוקיינוס האטלנטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, היא נשאה את הנשיא פרנקלין ד' רוזוולט מעבר לאוקיינוס האטלנטי למרס אל כביר, אלג'יריה, בדרך לוועידה בעלת חשיבות חיונית ב-1943 בטהראן עם ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל ויוסיף סטלין, מנהיג ברית המועצות.
כשהועברה לצי האוקיינוס השקט ב-1944, הפגיזה איווה את ראשי החוף בקווג'לין ובאניווטוק לפני נחיתות אמפיביות של בעלות הברית וחיפתה על נושאות מטוסים שפעלו באיי מרשל.
היא גם שימשה כאוניית הדגל של הצי השלישי, כשהיא הניפה את דגלו של אדמירל ויליאם פ.
הולסי בעת הכניעה היפנית במפרץ טוקיו.
במהלך מלחמת קוריאה, איווה הייתה מעורבת בפשיטות על החוף הצפון קוריאני, ולאחר מכן היא הוצבה בצי העתודה של צי ארצות הברית, הידוע יותר בשם "צי הנפטלין".
היא הופעלה מחדש בשנת 1984 כחלק מתוכנית צי 600 הספינות ופעלה הן בצי האטלנטי והן בצי האוקיינוס השקט כדי להתמודד עם הצי הסובייטי שהורחב באותה העת.
באפריל 1989, פיצוץ שמקורו לא ידוע הרס את צריח התותחים מספר 2 שלה, והרג 47 מלחים.
איווה הושבתה בפעם האחרונה באוקטובר 1990 לאחר 19 שנות שירות פעיל בסך הכל, ובתחילה נמחקה מרשימות הצי (NVR) בשנת 1995, לפני שהוחזרה מ-1999 עד 2006 כדי לציית לחוקים הפדרליים שדרשו שמירה ותחזוקה של שתי אוניות מערכה מסדרת איווה.
בשנת 2011 נתרמה איווה למרכז אוניות המערכה פסיפיק ללא מטרות רווח בלוס אנג'לס, והועברה לצמיתות לרציף 87 בנמל לוס אנג'לס בשנת 2012, שם היא נפתחה לציבור כמוזיאון USS איווה.
איווה הוזמנה ביולי 1939, והונחה במספנת הצי של ניו יורק ביוני 1940. היא הושקה ב-27 באוגוסט 1942, בחסות אילו וולאס (אשתו של סגן הנשיא הנרי וולאס), ונכנסה לשירות ב-22 בפברואר 1943 תחת פיקודו של קפטן ג'ון ל.
הסוללה הראשית של איווה כללה תשעה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ)/50 קליבר Mark 7, שיכולים לירות פגזים חודרי שריון במשקל לטווח של .
הסוללה המשנית שלה כללה עשרים תותחי 5 אינץ' (127 מ"מ)/38 קליבר בצריחים תאומים, שיכולים לירות לעבר מטרות לטווח של עד משם.
ניסויים ושירות עם הצי האטלנטי
ב-24 בפברואר 1943, איווה יצאה לים לשייט ניסויים במפרץ צ'ספיק ולאורך חוף האוקיינוס האטלנטי.
היא יצאה לדרך ב-27 באוגוסט לארגנטיה, ניופאונדלנד, כדי להתמודד עם האיום של אוניית המערכה הגרמנית טירפיץ שפעלה לפי הדיווחים במימי נורווגיה, לפני שחזרה לארצות הברית ב-25 באוקטובר לשבועיים של תחזוקה במספנת הצי של נורפוק.
ב-14 בנובמבר, במים מזרחית לברמודה, USS ויליאם ד' פורטר (DD-579), משחתת שהייתה חלק מהמסך נגד צוללות של איווה, שחררה בטעות טורפדו לעבר איווה במהלך תרגיל.
בעקבות אזהרות מהמשחתת ונקודות התצפית שלה, איווה פנתה בכוח כדי להימנע מהטורפדו, שהתפוצץ כ-1200 מטרים אחורה בעקבות האונייה.
איווה סובבה את התותחים שלה לעבר ויליאם ד' פורטר, בשל חשש שהאונייה הקטנה יותר הייתה מעורבת במזימת התנקשות.
איווה השלימה את משימת הליווי הנשיאותי שלה ב-16 בדצמבר על ידי החזרת הנשיא לארצות הברית.
רוזוולט פנה לצוות איווה לפני עזיבתו ואמר, "...
מכל מה שראיתי וכל מה ששמעתי, האיווה היא 'אונייה שמחה', ולאחר ששירתתי בצי במשך שנים רבות, אני יודע - ואתם יודעים - מה זה אומר".
הוא גם נגע בהתקדמות שאירעה בוועידה לפני שסיים את דבריו ב"...
בהצלחה, וזכרו שאני איתכם ברוח, כל אחד ואחד מכם."
שירות עם פלגת אוניות המערכה ה-7, אדמירל לי
כאוניית הדגל של פלגת אוניות המערכה ה-7 (BatDiv 7), איווה עזבה את ארצות הברית ב-2 בינואר 1944 לאוקיינוס השקט, מעבר לתעלת פנמה ב-7 בינואר לקראת הופעת הבכורה הקרבית שלה במערכה על איי מרשל.
מ-29 בינואר עד 3 בפברואר, היא תמכה בתקיפות אוויריות של נושאות מטוסים שבוצעו על ידי אדמירל משנה פרדריק סי שרמן של קבוצת המשימות 58.3 (TG 58.3) נגד האטולים קווג'לין ואניווטוק.
המשימה הבאה שלה הייתה לתמוך בהתקפות אוויריות נגד בסיס הצי והלוגיסטיקה היפני הגדול בטרוק, איי קרוליין.
איווה, יחד עם אוניות אחרות, נותקה מקבוצת התמיכה ב-16 בפברואר 1944 לערוך סריקה נגד אוניות תובלה סביב טרוק, במטרה להשמיד כלי שיט של האויב שנמלטו צפונה.
במהלך פעולה זו, איווה, יחד עם אחותה ניו ג'רזי, הטביעו את הסיירת הקלה היפנית קאטורי, הסיירת נמלטה מטרוק יום קודם לכן בעקבות מבצע כדור ברד, המתקפה האווירית של ארצות הברית על טרוק.
ב-21 בפברואר, היא יצאה לדרך עם כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות (לחלופין TF 38 בזמן שהייתה חלק מהצי השלישי ו-TF 58 בזמן שהייתה חלק מהצי החמישי) בזמן שהיא ביצעה את התקיפות הראשונות נגד סאיפאן, טיניאן, רוטה וגואם באיי מריאנה.
לי (מפקד אוניות המערכה, האוקיינוס השקט) את דגלו על איווה, והיא הצטרפה להפגזת אטול מילי באיי מרשל.
למרות שנפגעה על ידי שני פגזים יפנים בקוטר , לאיווה נגרם נזק זניח.
לאחר מכן היא הצטרפה מחדש ל-TF 58 ב-30 במרץ, ותמכה בתקיפות אוויריות נגד איי פלאו ווולאי באיי קרוליין במשך מספר ימים.
בין 22 ל-28 באפריל, איווה תמכה בהתקפות אוויריות על הולנדיה (הידועה כיום בשם ג'איאפורה), אייטאפה ואיי וייק כדי לתמוך בכוחות הצבא באיטאפה ובמפרץ טנאמרה והומבולדט שבגינאה החדשה.
לאחר מכן היא הצטרפה למתקפה השנייה של כוח המשימה על טרוק, ב-29 וב-30 באפריל, והפגיזה מתקנים יפניים על פונאפה באיי קרוליין ב-1 במאי.
בשלבי הפתיחה של המערכה על איי מריאנה ופלאו, איווה הגנה על נושאות המטוסים האמריקאיות במהלך תקיפות אוויריות על האיים סאיפאן, טיניאן, גואם, רוטה והאי הפגן ב-12 ביוני.
איווה נותקה לאחר מכן כדי להפגיז מתקני אויב על סאיפאן וטיניאן בתאריכים 13–14 ביוני, שהביא להשמדת מערום תחמושת יפנית.
ב-19 ביוני, במהלך קרב ים הפיליפינים, איווה, כחלק ממערך הקרב של TF 58, סייעה להדוף ארבע התקפות אוויר מסיביות ששיגרו הצי התיכון היפני.
זה הביא להשמדה כמעט מוחלטת של חילות אוויר יפניים מבוססי נושאות מטוסים, כאשר איווה טענה להשמדת שלושה מטוסי אויב.
איווה הצטרפה לאחר מכן למרדף אחר צי האויב הנמלט, הפילה מפציץ טורפדו אחד וסייעה בהפלת אחר.
לאורך כל יולי, איווה נשארה מחוץ לאיי מריאנה תוך תמיכה בהתקפות אוויריות על איי פלאו ובנחיתות על גואם.
לאחר מנוחה של חודש, איווה הפליגה מאניווטוק כחלק מהצי השלישי, ועזרה לתמוך בנחיתות על פלליו ב-17 בספטמבר.
לאחר מכן היא הגנה על נושאות המטוסים במהלך תקיפות אוויריות נגד מרכז הפיליפינים כדי לנטרל כוח אווירי של האויב לקראת הפלישה המיוחלת לפיליפינים.
ב-10 באוקטובר, איווה הגיעה אל אוקינאווה לסדרה של תקיפות אוויריות על איי ריוקיו ופורמוזה.
לאחר מכן היא תמכה בהתקפות אוויריות נגד לוזון ב-18 באוקטובר והמשיכה בתפקיד זה במהלך נחיתתו של גנרל דאגלס מקארתור על לייטה ב-20 באוקטובר.
בניסיון אחרון לבלום את המערכה של ארצות הברית לכבוש מחדש את הפיליפינים, הצי הקיסרי היפני הכה בחזרה עם של מבצע Sho-Gō 1, המענה המתוכנן של הצי היפני לנחיתה של בעלות הברית בפיליפינים.
התוכנית הייתה מבצע מסובך עם שלושה ציים נפרדים: הכוח הצפוני בפיקודו של תת-אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה, הכוח המרכזי בפיקודו של תת-אדמירל טקאו קוריטה, והכוח הדרומי בפיקודו של תת-אדמירל שוג'י נישימורה.
נושאות המטוסים של אוזאווה, שעד כה התרוקנו מרוב כלי הטיס שלהם, היו אמורות לשמש פתיון לאוניות המערכה של קוריטה ונישימורה, שהיו אמורות להשתמש בהסחת הדעת כדי לתקוף את צי הפלישה ישירות דרך מצר סן ברנרדינו ומצר סוריגאו.
איווה ליוותה את TF 38 במהלך התקפות נגד הכוח המרכזי היפני בפיקודו של האדמירל קוריטה בזמן שהפליגה דרך ים סיבויאן לעבר מצר סן ברנרדינו.
התוצאות המדווחות של התקפות אלו והנסיגה לכאורה של הכוח המרכזי היפני הביאו את האדמירל ויליאם "בול" הולסי להאמין שכוח זה נהרס כקבוצת לחימה יעילה; כתוצאה מכך, איווה, עם TF 38, הפליגה בעקבות הכוח הצפוני היפני מול כף אנגניו, לוזון.
ב-25 באוקטובר 1944, כאשר אוניות הכוח הצפוני היו כמעט בטווח התותחים של איווה, הגיעה הודעה שהכוח המרכזי היפני תוקף קבוצת נושאות מטוסים מלוות אמריקאיות ליד סאמאר.
האיום הזה על ראשי החוף האמריקאים אילץ את TF 38 לשנות את המסלול ולהפליג כדי לתמוך בצי נושאות המטוסים המלוות הפגיעות, אך התנגדות עזה של הצי השביעי בקרב מול סאמאר כבר גרמה ליפנים לסגת ואיווה נמנעה מפעולת שטח.
לאחר קרב מפרץ לייטה, איווה נשארה במים מול הפיליפינים וחיפתה על נושאות המטוסים במהלך תקיפות נגד לוזון ופורמוזה.
היא הפליגה לחוף המערבי בסוף דצמבר 1944.
ב-18 בדצמבר, האוניות של TF 38 מצאו את עצמם במפתיע במאבק על חייהם כאשר טייפון קוברה עקף את הכוח - 7 נושאות מטוסים, 6 נושאות מטוסים קלות, 8 אוניות מערכה, 15 סיירות וכ-50 משחתות - במהלך ניסיונם לתדלק בים.
באותה עת פעלו האוניות כ- מזרחית ללוזון בים הפיליפינים.
נושאות המטוסים השלימו זה עתה שלושה ימים של פשיטות כבדות על שדות תעופה יפניים, דיכוי מטוסי אויב במהלך המבצעים האמפיביים האמריקאים נגד מינדורו בפיליפינים.
כוח המשימה נפגש עם קפטן ג'ספר טי אקאף וקבוצת התדלוק שלו ב-17 בדצמבר מתוך כוונה לתדלק את כל האוניות בכוח המשימה ולהחליף מטוסים שאבדו.
למרות שהים הלך וגעש כל היום, ההפרעה הציקלונית הסמוכה התריעה מעט יחסית על התקרבותה.
ב-18 בדצמבר, סופת הטייפון הקטנה אך האלימה עקף את כוח המשימה בזמן שרבות מהאוניות ניסו לתדלק.
רבים מכלי השיט נתפסו סמוך למרכז הסופה ונפגעו בים קיצוניים ורוחות בעוצמת הוריקן.
שלוש משחתות - האל, מונאגן וספנס - התהפכו וטבעו כמעט עם כל צוותן, בעוד שסיירת, חמש נושאות מטוסים ושלוש משחתות ספגו נזק חמור.
כ-790 קצינים ומלחים אבדו או נהרגו, ו-80 נוספים נפצעו.
שריפות אירעו בשלוש נושאות מטוסים כאשר מטוסים השתחררו בהאנגרים שלהם, וכ-146 מטוסים על אוניות שונות נסחפו אל מעבר לסיפון או ניזוקו מעבר לתיקון חסכוני על ידי שריפות או פגיעות.
איווה דיווחה כי אצלה אין מלחים פצועים כתוצאה מהטייפון, אך ספגה אובדן של אחד מהמטוסים הימיים שלה, ונזק לאחד מהצירים שלה.
הציר הפגוע דרש מאיווה לחזור לארצות הברית, והיא הגיעה לסן פרנסיסקו ב-15 בינואר 1945, לתיקונים.
במהלך השיפוץ איווה סגרה את אזור הגשר שלה, והצטיידה במכ"מי חיפוש חדשים ומערכות בקרת אש.
איווה הפליגה ב-19 במרץ 1945 לאוקינאווה, והגיעה ב-15 באפריל כדי להחליף את אוניית האחות שלה ניו ג'רזי.
מ-24 באפריל, איווה תמכה במבצעי נושאות מטוסים שמטרתם לבסס ולשמור עליונות אווירית לכוחות היבשה במהלך מאבקם על האי.
לאחר מכן היא תמכה בתקיפות אוויריות ליד דרום קיושו מ-25 במאי עד 13 ביוני.
לאחר מכן, היא הפליגה לכיוון צפון הונשו והוקאידו, והשתתפה בתקיפות באיי הבית היפנים ב-14–15 ביולי על ידי הפצצת מוראן, הוקאידו, השמדת מפעלי פלדה ומטרות אחרות.
העיר היטאצ'י בהונשו הופגזה החל מליל 17 ביולי וההפגזה נמשכה עד 18 ביולי.
ב-29 וב-30 ביולי, איווה ירתה עם תותחיה על קאהולאווה והמשיכה לתמוך בתקיפות של נושאות מטוסים מהירות עד להפסקת הלחימה ב-15 באוגוסט.
ב-27 באוגוסט, איווה ואחותה מיזורי נכנסו למפרץ סאגמי כדי לפקח על כניעת מספנת הצי יוקוסוקה.
יומיים לאחר מכן, היא נכנסה למפרץ טוקיו עם כוחות הכיבוש.
כאן, מספר מלחים ממיזורי הוצבו באופן זמני באיווה למשך טקס הכניעה שהתקיים על סיפון מיזורי.
לאחר ששימשה כאוניית הדגל של האדמירל הולסי לטקס הכניעה ב-2 בספטמבר, איווה נשארה במפרץ כחלק מהכוח הכובש.
כחלק ממבצע מרבד קסמים המתמשך, היא החזירה חיילים משוחררים ושבויי מלחמה משוחררים אמריקאים הביתה לפני שעזבה את מפרץ טוקיו ב-20 בספטמבר, לכיוון ארצות הברית.
איווה הגיעה לסיאטל, וושינגטון, ב-15 באוקטובר 1945, ואז הפליגה ללונג ביץ', קליפורניה, שם עסקה בפעולות אימונים עד שחזרה ליפן ב-1946 כדי לשמש כאוניית הדגל של הצי החמישי.
היא חזרה לארצות הברית ב-25 במרץ 1946 וחזרה לתפקידה כספינת אימונים.
במהלך שגרת התרגילים והתמרונים הרגילה שלה, היא גם נשאה גורמי מילואים וצוערים לאימונים.
באוקטובר עברה איווה תקופה של שיפוץ ומודרניזציה, שהביאה להוספת המכ"ם SK-2 ואובדן מספר צריחי תותחים 20 מ"מ ו-40 מ"מ.
ביולי, בעקבות הניסויים האטומיים של ביקיני, אוניית המערכה הישנה נבדה נבחרה כמטרה לתרגיל אש חיה שיבוצע על ידי איווה ושאר יחידות הים והאוויר של הצי.
ב-1950, קוריאה הצפונית פלשה לקוריאה הדרומית, מה שגרם לאומות המאוחדות לאשר התערבות צבאית.
טרומן הורה לכוחות האמריקאים שהוצבו ביפן לעבור לקוריאה הדרומית.
טרומן גם שלח לאזור חיילים מבסיסים בארצות הברית, טנקים, מטוסי קרב ומפציצים וכוח ימי חזק כדי לתמוך בקוריאה הדרומית.
כחלק מהגיוס הימי, איווה הופעלה מחדש ב-14 ביולי 1951, והושבה מחדש רשמית ב-25 באוגוסט, תחת פיקודו של קפטן ויליאם ר.
איווה הפליגה למים הקוריאניים במרץ 1952. ב-1 באפריל היא החליפה את אוניית האחות שלה ויסקונסין והפכה לאוניית הדגל של תת-אדמירל רוברט פ.
במבצע הקרבי הראשון שלה במלחמת קוריאה, איווה ירתה בתותחיה הראשיים ליד וונסן - סונג'ין ב-8 באפריל 1952, במטרה לפגוע בקווי אספקה של קוריאה הצפונית.
יחד עם אוניות אחרות, איווה שוב התמודדה עם כוחות צפון קוריאנים למחרת, הפעם נגד ריכוזי חיילי אויב, אזורי אספקה ועמדות חשודים בנשק בסובאן דן ובקוג'ו.
כתמיכה בקורפוס הראשון של קוריאה הדרומית, איווה הפגיזה עמדות אויב ב-13 באפריל, הרגה 100 חיילי אויב, השמידה שש עמדות תותחים והרסה מפקדת דיוויזיה.
למחרת היא נכנסה לנמל וונסן והפגיזה מחסנים, עמדות תצפית וקרפפי מסילות ברזל לפני שפרשה כדי להצטרף מחדש לשייטת האו"ם שסייעה לכוחות היבשה סביב קוסונג.
ב-20 באפריל, בפעולת הלחימה הראשונה שלה מעל קו הרוחב ה-38, הפגיזה איווה קווי רכבת בטאנצ'ון, שם נהרסו ארבע מנהרות רכבת, לפני שהפליגה לצ'ינדונג ולקוסונג להפגזה של יומיים על עמדות קוריאה הצפונית.
ב-25 במאי, איווה, בעקבות הדוגמה של אחותה מיזורי, הגיעה למים מול צ'ונגג'ין, מרכז תעשייתי צפון קוריאני כ-48 מיילים ימיים (89 ק"מ) מהגבול הרוסי.