tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1925 החל את לימודיו לדוקטורט באנתרופולוגיה וסוציולוגיה באוניברסיטת שיקגו ובילה מספר שבועות עם שבטים של ילידים-אמריקאים המנומיני והוינבגו בוויסקונסין.
אחרי הצעת התיזה הראשונה שלו- התזה שבישרה את עבודתו העיונית המאוחרת - הוא ערך עבודת שדה בפואבלו אקומה, בניו מקסיקו.
לאחר שסיים את הדוקטורט, החל ללמד באוניברסיטת בופאלו ב-1927, שם הוא שקל מחדש את הדעות האנטי-אבולוציוניות שהחינוך ה"בועזיאני" השריש בו.
ב-1930 הוא עבר לאן ארבור שם נשאר למשך הקריירה שלו.
התקופה בת ה-3 שנים בבופלו סימנה נקודת שינוי בביוגרפיה של וייט.
זו הייתה התקופה שבה הוא פיתח השקפת עולם- אנתרופולוגית, פוליטית ואתית, בה תמך והיה חסיד שלה עד יום מותו.
ב-1929 ביקר וייט בברית המועצות וכשחזר הצטרף למפלגה הסוציאליסטית בארצות הברית וכתב מאמרים תחת השם הבדוי "גון סטיל" בשביל העיתון שלהם.
וייט חזר למישיגן כאשר הוא התמנה להחליף את ג'וליאן סטיוארד שעזב את אן ארבור ב-1930.
למרות שלאוניברסיטה הייתה היסטוריה ארוכה ומעורבות גדולה בעניינים אנתרופולוגים, וייט היה הפרופסור היחיד במחלקה לאנתרופולוגיה עצמה.
ב-1932 הוא עמד בראש בית ספר שדה בדרום מערב ארצות הברית, שבו לקחו חלק גם פרד איגן ומישה טיטיב בין האחרים.
כפרופסור באן ארבור וייט הכשיר דור של תלמידים משפיעים.
בזמן שאחרים כמו רוברט קרנרו, בת' דיליגהם וגרטרוד דול המשיכו את עבודותיו התאורטיות של וייט בצורתן המקורית, מלומדים אחרים כמו אריק וולף, אלמן סרביס ומרשל סהלינס חברו אל וייט במטרה לפתח את הדרך שלהם באנתרופולוגיה.
וייט התנגד להשקפות הבועזיוניות אף על פי שהיה מחובר אליהן מבחינה מוסדית ואינטלקטואלית.
התנגדות זו לעיתים קיבלה צורה קיצונית: בכתב העת American Journal of Sociology התייחס וייט לסגנון הכתיבה של פראנץ בועז כ"נדוש".
רוברט לואי התייחס לעבודתו של וייט עצמו כ"ערבוביה של רעיונות מטאפיזיים לא מפותחים" שעוצבו על ידי "כוח אובססיבי של קנאות אשר באופן בלתי מודע עיוותו השקפה אחרת".
אחת הסטיות הגדולות מהתאוריה הבועזיונית הייתה השקפתו של וייט על טבע האנתרופולוגיה והקשר שלה למדעים אחרים.
וייט סבר שהעולם מחולק לרמות של תופעות תרבותיות, ביולוגיות ופיזיקליות.
חלוקה זו היא השתקפות של סדר העולם ולא אמצעי היוריסטי.
קרובר, קלוקהון ואדוארד ספיר, וייט ראה את תיאור אובייקט המחקר לא כהישג קוגניטיבי של האנתרופולוג אלא הכרה בקיומה של תופעה כלל עולמית.
ההבחנה בין מדע "טבעי" למדע "חברתי" לא מבוסס על מתודה אלא על האובייקט המחקרי – פיזיקאים חוקרים תופעות פיזיקליות, ביולוגים תופעות ביולוגיות וחוקרי תרבות חוקרים תופעות תרבויות.
וייט האמין שתופעה יכולה להיחקר מ-3 נקודות מבט: היסטורית, פונקציונלית ואבולוציוניסטית.
הגישה ההיסטורית הייתה הגישה הבועזיונית, שהוקדשה לבחינת תהליך ההתפתחות ההיסטורי – פרטיקולריזם היסטורי.
הגישה הפונקציונלית היא ביסודה גישה סינכרונית שתמכו בה אלפרד רדקליף-בראון וברומיסלב מלינובסקי, שניסו להבחין בין המבנה הפורמלי של חברה למבנה הפונקציונלי הפנימי של מרכיביה.
הגישה האבולוציונליסטית, כמו הגישה הפונקציונלית, היא גישה כוללנית אך גם א-היסטורית, ורואה אירועים פרטיקולריים כדוגמה למגמות (שינוי) גדולות בחברה.
בעוד שפראנץ בועז טען שהמדע שלו מבטיח ראות מורכבת ולא תלוית תרבות, וייט חשב שזוהי אנתרופולוגיה לא לגיטימית אם היא באה מעמדה שאינה לוקחת חלק בשיח המדעי הכללי.
וייט ראה את גישתו כמקשרת בין הגישה ההיסטורית והפונקציונלית בגלל שהן משלבות את הראיה הדיאכרונית של הגישה ההיסטורית עם הראייה הכוללת של יחסים פנימיים מהגישה הפונקציונלית.
כתוצאה מכך וייט הרבה להגן על התאורטיקנים האבולוציונים הקלאסיים ועבודותיו ממשיכות את התובנות המושגיות שלהם יותר מאשר נאו-אבולוציוניים אחרים דוגמת סטיוארד.
תרבות בשביל וייט הייתה ישות סופראורגנית מיוחדת, שיכולה להיות מוסברת רק במונחים שלה.
התרבות הורכבה משלוש רמות: טכנולוגי, אידאולוגי וארגוני-חברתי.
כל רמה נשענת על הקודמת לה, ולמרות שכל הרמות נמצאות באינטראקציה, הרמה הטכנולוגית היא המכריעה.
וייט קורא לה "הגיבור של היצירה שלנו" ו "הדמות המרכזית של המופע שלנו".
זהו הגורם המשפיע ביותר בתאוריה של וייט ועל כן הוא כתב בספרו על טכנולוגיה: "מערכות חברתיות מונעות בעזרת מערכות טכנולוגיות" .
זה היה הד לתאוריה של לואיס הנרי מורגן שקדמה לו.
וייט דיבר על תרבות כעל תופעה אנושית כללית ודרש שלא לדבר על תרבויות בצורת רבים.
התאוריה שלו אשר פורסמה ב-1959 ב"האבולוציה של התרבות: מהתפתחות של תרבות לנפילתה של רומא", הציתה מחדש את העניין ברעיון האבולוציה החברתית ונחשבה מאוד בקרב הנאו- אבולוציוניסטים.
וייט האמין שהתרבות כוללת את סכום כל ההתנהגויות של האדם על כדור הארץ והיא כל הזמן מתפתחת.
גישתו של וייט היא מטריאליסטית, וניתן לראות זאת בציטוט הבא: "האדם כמין של חיה, והתרבות כתוצאה מכך, תלויה בחומריות, באמצעים מכניים של הסתגלות לסביבה הטבעית".
חשיבות הטכנולוגיה על פי וייט באה לידי ביטוי בקביעותיו:
טכנולוגיה היא ניסיון לפתור את בעיות ההישרדות.
ניסיון זה בסופו של דבר דורש ללכוד אנרגיה בכמות מספקת ולהפנות אותה לצורכי האדם.
לחברות שתופסות מספיק אנרגיה ומשתמשות בה ביעילות יש יתרון על חברות אחרות.
לכן, זה הדבר המבדיל בין חברות מתקדמות יותר לפחות מתקדמות (במונחים אבולוציוניים).
בשביל וייט "הפונקציה הבסיסית של תרבות" ומה שקבע את רמת ההתקדמות זה היכולת שלה לשלוט באנרגיה ולתרום אותה לצורכי האדם.
השורה התחתונה של וייט הייתה, שהאמצעי שבעזרתו בוחנים את ההתפתחות היחסית של כל תרבות היא כמות האנרגיה שיש באפשרותה ללכוד.
וייט הבחין בין חמישה שלבים של התפתחות האדם.
תחילה, אנשים משתמשים באנרגיה של השרירים שלהם.
שנית, הם משתמשים באנרגיה של חיות מבויתות.
שלישית, הם משתמשים באנרגיות של צמחים (וייט מכנה את שלב זה כמהפכה החקלאית).
רביעית, בני אדם לומדים להשתמש באנרגיית המשאב הטבעי: פחם, שמן וגז.
בשלב החמישי הם רותמים את האנרגיה הגרעינית.
לֶזלי ויליאם נילסן היה שחקן וקומיקאי קנדי-אמריקאי.
נודע בעיקר בזכות תפקידיו בסרטים פרודיים, כגון תפקידיו הראשיים בסדרת הסרטים "האקדח מת מצחוק" ו"טיסה נעימה", בהם גילם דמות רצינית לכאורה, שאינה מגיבה באופן צפוי למגוון מצבים אבסורדיים.
נילסן נולד ברגינה, בירת הפרובינציה הקנדית ססקצ'ואן, להורים ממוצא דני וולשי.
היו לו שני אחים, אחד מהם, אריק נילסן, כיהן כמשנה לראש ממשלת קנדה בשנות השמונים.
לאחר התיכון התגייס לחיל האוויר המלכותי של קנדה, ושימש כמקלען אוויר במשך שנה במהלך מלחמת העולם השנייה (אף שלא נשלח לשירות פעיל מחוץ לקנדה).
את הקריירה שלו החל נילסן במשחק בסרטים שונים בתפקידים דרמטיים.
מאז 1950 השתתף בכ-50 סרטים שונים.
ב-1954 עבר להוליווד וחתם חוזה עם חברת ההפקה סרטי פרמאונט, וב-1956 השתתף בתפקיד ראשי בסרט "הטיסה לחלל" שזכה לביקורות חיוביות.
במקביל שיחק בתפקידים בתוכניות טלוויזיה רבות.
את הפריצה שלו לעולם הקומדיה עשה בשנת 1980 בתפקיד משנה בסרט "טיסה נעימה", שבה גילם רופא שנמצא על מטוס שנוסעיו סובלים מהרעלת מזון.
בעקבות הצלחת דמותו התבקש על ידי הבמאים להשתתף בקומדיית הטלוויזיה "מחלק משטרה", שבה גילם שוטר בשם פרנק דרבן.
נילסן טרם ביסס את מעמדו כשחקן קומי, והמשיך להופיע בתפקידים דרמטיים משניים בסרטים.
שש שנים לאחר הורדת הסדרה משידור, החליט הבמאי לעשות סרט באורך מלא בהשתתפות נילסן.
הסרט, "האקדח מת מצחוק: מתוך תיקי מחלק משטרה!", שיצא בשנת 1988, סיפר על השוטר פרנק דרבן, שמנסה לסכל ניסיון התנקשות במלכת אנגליה אליזבת השנייה בעזרת שחקן בייסבול מהופנט (רג'י ג'קסון).
הסרט זכה להצלחה גדולה, ונעשו לו שני סרטי המשך, "האקדח מת מצחוק ½2: מהפח אל הפחד" ב-1991, ו"האקדח מת מצחוק ⅓33: העלבון האחרון" ב-1994. לאחר סדרת סרטי "האקדח מת מצחוק", המשיך נילסן להופיע בסרטים בעלי מבנה קומי דומה, אך לא הצליח לשחזר את ההצלחה שלה זכו סרטיו הקודמים.
היו לו שתי בנות מנישואיו השניים.
ב-28 בנובמבר 2010 נפטר נילסן כתוצאה מסיבוך של דלקת ריאות.
1994 - האקדח מת מצחוק ⅓33: העלבון האחרון
1991 - האקדח מת מצחוק ½2: מהפח אל הפחד
1988 - האקדח מת מצחוק: מתוך תיקי מחלק משטרה!
מ.א.ש - בפרק (1973) - ההופעה הראשונה שלו בתפקיד קומי.
מחלק משטרה - (1982) כיכב וזכה במועמדות לפרס אמי לשחקן ראשי בסדרה קומית
לזלי הארי קומפטון היה כדורגלן ושחקן קריקט אנגלי ששיחק עבור ארסנל ומידלסקס.
לזלי הוא אחיו של דניס קומפטון, ששיחק גם כן בארסנל ובמידלסקס.
קומפטון החל את הקריירה שלו בקבוצות בתי ספר במידלסקס, והצטרף לארסנל כשחקן חובב ב-1930. קומפטון שיחק לאורך כל 22 שנות קריירת המועדונים שלו בארסנל, והוא אחד השחקנים שהיו פעילים במועדון לפרק הזמן הארוך ביותר.
משחקו הראשון היה בתיקו נגד אסטון וילה ב-25 באפריל 1932, חודשיים לאחר שחתם על חוזה המקצוען שלו.
קומפטון החל לשחק בעמדת המגן הימני והיה מחליפו של טום פארקר בתחילת שנות ה-30, לפני שג'ורג' מייל הועבר לעמדה שלו והפך למחליפו הקבוע של מייל.
קומפטון עבר לשחק בקבוצת המילואים של ארסנל, ובארבע העונות הבאות הוא השתתף ב-13 משחקים בלבד במדי הסגל הבוגר.
מספר המשחקים שבהם שותף היה גדול יותר בעונת 1935/1936 (12), ובעונה שלאחריה ב-15 משחקים, אך בעונה שלאחר מכן (1937/1938 לא השתתף במספיק משחקים על מנת להיות זכאי לקבל את המדליה המוענקת לשחקני המועדון שזכה באליפות.
קומפטון נשאר בארסנל למרות שלא היה שחקן הרכב קבוע לאורך רוב שנות ה-30, אך בעונת 1938/1939 הוא שותף כבר ב-19 משחקים וזכה עם המועדון במגן הצדקה.
אולם, הקריירה של קומפטון נעצרה כתוצאה ממלחמת העולם השנייה; הוא שירת בצבא הבריטי במקביל להשתתפות במשחקים לא רשמיים במדי ארסנל.
קומפטון הועבר באופן זמני לעמדת החלוץ המרכזי, והבקיע 10 שערים במשחק נגד לייטון אוריינט, שהסתיים בניצחון 15 - 2 לטובת ארסנל.
הוא היה שחקן אורח בצ'סטר, והבקיע שלושער נגד אברטון במהלך עונת 1942/1943.
לאחר סיום המלחמה הוא חזר לשחק בהגנה, והפך לקשר המרכזי הקבוע של ארסנל.
למרות שהחמיץ את ששת המשחקים הראשונים של עונת 1947/1948 בגלל מחויבויותיו לקריקט, הוא היה שחקן קבוע בהרכב המועדון בשאר העונה שבסיומה זכה המועדון באליפות וקומפטון בתואר ראשון; דניס קומפטון, אחיו של לזלי, היה גם כן שחקן הרכב קבוע בארסנל באותה תקופה וזכה אף הוא במדליה הניתנת לזוכים באליפות.
בעונה שלאחר מכן הוא החליף את ג'ו מרסר בתפקיד הקפטן, אך טען כי מרסר הוא זה שראוי לכבוד.
קומפטון זכה עם ארסנל בגביע ה-FA בעונת 1949/1950, והבקיע שער שוויון בדקה האחרונה של חצי הגמר נגד צ'לסי, לאחר בישול של אחיו.
המשחק הסתיים בתיקו 2 - 2, והמשחק החוזר בניצחון 1 - 0 לטובת ארסנל.
קומפטון היה שחקן הרכב קבוע עד עונת 1951/1952 שבה השתתף בארבעה משחקים בלבד.
בסוף העונה הוא החליט לפרוש מכדורגל; הוא השתתף במדי ארסנל ב-273 משחקים שבהם הבקיע שישה שערים.
לאחר פרישתו הוא עבד בארסנל במשך שלוש שנים כמאמן וכמאתר כישרונות.
קומפטון היה גם שחקן קריקט במקביל להיותו כדורגלן, ושיחק בעמדת הוויקט-קיפר בין 1938 ל-1956. הוא השתתף ב-272 משחקים שבהם זכה ב-5,814 נקודות (ממוצע של 16.75 למשחק).
לזלי ודניס זכו עם מידלסקס באליפות בשנת 1947, והם האחים היחידים שזכו באליפות בכדורגל ובקריקט.
לזלי שיחק בטסט קריקט (הגרסה הארוכה ביותר של קריקט) עבור אנגליה, בעוד שדניס לא עשה זאת.
קומפטון ניהל פאב בהייגייט היל שבצפון לונדון לאחר פרישתו.
הוא מת ב-1984 כתוצאה מסיבוכים של מחלת הסוכרת, לאחר ששנתיים קודם לכן היה צורך לקטוע את רגלו.
אלברט לזלי נייטון היה מאמן כדורגל אנגלי.
קריירת המשחק של נייטון נקטעה במהירות בגלל פציעה, והוא החל לעסוק באימון.
בתחילת דרכו הוא היה עוזר מאמן במנצ'סטר סיטי (1909–1912) והאדרספילד טאון (1912–1919), שם שימש גם כמאמן בפועל לתקופה קצרה ב-1912. ב-1919 התמנה נייטון למאמן-מזכיר בארסנל, זמן קצר לאחר שהמועדון העפיל לליגה הראשונה.
נייטון לא הסתדר עם הנרי נוריס, יושב-ראש ארסנל; נוריס הגביל את ההוצאה על העברת שחקן לארסנל לסכום של אלף לירות שטרלינג, וסירב להחתים שחקנים שגובהם פחות מ-1.72 מטר ומשקלם פחות מ-11 אבנים (יחידת מידה במערכת היחידות הבריטית השווה ל-6.35 ק"ג).
כאשר נייטון החתים את יו מופאט מוורקינגטון שגובהו היה 1.52 מטר נוריס זעם על כך, עקף את סמכותו של נייטון והעביר את השחקן ללוטון טאון לפני שהספיק לשחק במדי ארסנל בליגה.
על מנת לעקוף את הכללים שנקבעו על ידי נוריס נייטון נאלץ להתנהג בערמומיות כדי להעביר לארסנל מספר שחקנים יוצאי דופן, כגון השחקנים החובבנים רג' בורהאם וג'ימי פטרסון.
פטרסון היה חתנו של רופא ארסנל, והוא שיחק במדי ארסנל בכ-80 משחקים.
המשחק הסתיים בתיקו 0 - 0, ולפני המשחק החוזר השחקנים התמרדו וסירבו לקחת את הגלולות; המשחק החוזר השני הסתיים בהפסד של ארסנל בתוצאה 0 - 1, לאחר שהמשחק החוזר הראשון הסתיים גם כן בתיקו.
פעילותו של נייטון, שהייתה חוקית למהדרין לפי חוקי אותה תקופה, לא הייתה ידועה לציבור עד שהוא ציין אותה בזכרונותיו.
נוריס פיטר את נייטון בקיץ 1925 ומינה במקומו את הרברט צ'פמן.
מאוחר יותר נייטון טען שנוריס פיטר אותו כדי להימנע מתשלום בונוס בשיעור של כ-4,000 לירות שטרלינג שהגיע לנייטון על משחק ראווה שניהל.
נוריס הכחיש זאת והזכיר את התוצאות הגרועות של ארסנל באותה עונה (מקום 20 בליגה והדחה בסיבוב הראשון של גביע ה-FA), אך מאוחר יותר התחרט על כך והצהיר כי הייתה זו הטעות היחידה בקריירה שלו.
בצוואתו הוא הוריש לנייטון 100 לירות שטרלינג.
נייטון פרש מאימון בגלל בריאותו הלקויה ועבר להתגורר בבורנמות'.
הוא לקח על עצמו תפקיד פחות מלחיץ של מזכיר מועדון גולף, כאשר במקביל לכך הוא כותב את האוטוביוגרפיה שלו - "Behind the Scenes in Big Football".
לזלי אליסון וולר היה סופר אמריקאי וממייסדי הרומן הגרפי.
וולר נולד בשיקגו שבאילינוי למשפחת מהגרים מאוקראינה.
הוא היה נכה וסבל משיתוק ילדים ועין עצלה, אך השלים את לימודיו בבית ספר תיכון בגיל 16. וולר התעניין בכתיבה מגיל צעיר, ובטרם נרשם ללימודיו בקולג' עבד ככתב-משטרה ופלילים.
בשנת 1942 הוא הצטרף לחילות האוויר של צבא ארצות הברית והמשיך לכתוב במקביל, ופרסם את הרומן הראשון שנכתב תחת שמו, "Three Day Pass".
קודם לכך פרסם את "Lie Like a Lady" תחת שם העט "C.S.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא נרשם לאוניברסיטת שיקגו ונישא ללוסי הטסל.
השניים עברו לניו יורק ושם פרסם ב־1953 את הרומן השני שלו, "Phoenix Island".
השניים הביאו לעולם שתי בנות והתגרשו ב־1968, ובאותה שנה נישא וולר לפאטריקה מאהן והחל לטייל בעולם תוך שהוא ממשיך לכתוב.
כשחזר עבד כאיש יחסי ציבור והחל בכתיבת סדרת ספרי ילדים.
טרילוגיית ספרים שכתב בנושא פשע מאורגן הגיעה לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
הוא נודע בשל העיבוד לרומן שעשה עבור הסרטים אחר צהריים של פורענות (תחת שם העט פטריק מאן) ומפגשים מהסוג השלישי.
לזלי וולר כתב יחד עם ארנולד דרייק את הרומן הגרפי הראשון "It Rhymes with Lust", כרעיון לשָלב בין קומיקס וספרות.
The Vacancy (1973) (תחת שם העט פטריק מאן)
Dog Day Afternoon (1974) (תחת שם העט פטריק מאן)
Steal Big (1981) (תחת שם העט פטריק מאן)
Falcon Crest (1984) (תחת שם העט פטריק מאן)
לָזֶר אֶדֶלְיאַנו (ברומנית: Lazăr Edeleanu; 1 בספטמבר 1861, בוקרשט – 7 באפריל 1941, בוקרשט) היה כימאי רומני יהודי.
נודע בגילוי תהליך הזיקוק הבררני של הנפט על בסיס מסיסותם הספציפית של התזקיקים השונים בגופרית דו-חמצנית נוזלית (1908).
נודע גם כמגלה האמפטמין (1887).
יחד עם קונסטנטין איסטרטי ופטרו פוני נחשב חלוץ מדע הכימיה ברומניה.
עמיתו, הגאולוג לודוביק מראזק הגדירו "אדם ואישיות, עדי של המדע הרומני".
נולד במשפחה בת שישה ילדים של נגר יהודי מבוקרשט, בשם שעיה (ישעיהו) אדליאנו.
בילדותו המשפחה עברה המשפחה לגור בפוקשאן ואחר כך בעיר קראיובה, שם הצטיין הילד לזר בלימודים בבית הספר של הקהילה היהודית.
משום הצטיינותו במדעים, בגיל 12 נשלח לבד לבוקרשט להמשך לימודיו.
שם התקבל לתיכון היוקרתי ספנטול סבא (סבא הקדוש).
בבוקרשט התגורר בתנאי עוני בדירת מרתף והתפרנס ממתן שיעורים פרטיים.
בגלל חוסר תאורה בדירה נאלץ לפעמים ללמוד באור הפנסים הסמוכים לארמון שוצו שנמצא בקרבת מגוריו.
אחרי שבשנת 1882 סיים את בחינות הבגרות, עבד קשה במשך שנה כדי לממן את כניסתו לאוניברסיטה.
המשיך לימודיו באוניברסיטת ברלין בפקולטה לכימיה שם היה תלמידם של אוגוסט וילהלם פון הופמן, צ.פ.
ראמלסברג ושל הרמן פון הלמהולץ.
בשנת 1887 קיבל את התואר דוקטור בכימיה, עם עבודתו "על נגזרות החומצות השומניות פניל–מטאקרילית ופניל -איזובוטירית".
בתזה זאת הוא מתאר גם גילוי הפניל–איזופרופילאמין, חומר המוכר כיום כאמפטמין או "בנזדרין" ושלו תכונות פסיכוסטימולנטיות (ממריצות) ופוטנציאל ממכר.
בהמשך עבר ללונדון, שם היה מרצה במכללה המלכותית של חיל התותחנים, תחת ניהולו של פרופ' הוג'קינסון.
בו זמנית עבד יחד עם סי.
ג'יי בוואן ביצור סוג של משי סינתטי חסך אש (ויסקוזה או רייון).
כמו כן עבד יחד עם רפאל מלדולה בייצור צבע על בסיס אוקסאזין.
כיווני מחקר אחרים כללו תחום נגזרות החומצות הבלתי רוויות מהסדרה הארומטית, פעולת גופרית דו-כלוריד על האנילין, פעולת הכלוראט על חומצות אוקסי, וכו'.
שיטת הזיקוק אדליאנו ומחקרים אחרים
בין השנים 1906 – 1913 כיהן אדליאנו כראש המעבדה הכימית של המכון הגאולוגי בבוקרשט שהוקם באותה שנה, ובין השנים 1906 - 1910 כמנהל של בית הזיקוק ווגה בפלוישט מטעם החברה הגרמנית "דיסקונט".
שם הנהיג אדליאנו שיטת יצור שמנים על ידי זיקוק בוואקום (ריק) ועל ידי כך היה אחד מחלוצי הטכנולוגיה של הוואקום.
באותן השנים אדליאנו ייצג את רומניה בכנסים בינלאומיים בנושא הנפט שהתקיימו בפריז (1900), בליאז' (1905), בלונדון (1909) ובווינה.
בשנת 1907 נמנה אדליאנו עם מארגני הקונגרס לנפט בבוקרשט ופרסם יחד עם י.
טנססקו מונוגרפיה חשובה של התכונות הפיזיות והטכניות של הנפט הרומני.
בשנת 1907 תוך כדי עבודה בשדות הנפט בברקה, קמפן וקמפינה הצליח אדליאנו להפריד מתוך הנפט הגולמי מזקקים קלים כון בנזן, טולואן, קסילן ופסוידוקומן.
הצביע על היתרונות של הפחמימנים שהופקו מנפט לעומת אלו המופקים מפחם.
שנת 1908 הייתה שנת תגליתו העיקרית – תהליך אדליאנו, דהיינו זיקוק הנפט בעזרת גופרית דו חומצית בתור ממס סלקטיבי (בררני) (שהוריד את נקודת העשן של הקרוסין), המביא להפקה סלקטיבית של פחמימנים ארומטים (בנזן, טולואן, קסילן, וכו')
הפרוצדורה הזאת נוסתה קודם בבית הזיקוק ווגה Vega ברומניה, אחר כך בישום תעשייתי ברואן בצרפת, ועל ידי החברה הגרמנית בורסיך Borsig בגרמניה ולאחר מכן בכל העולם.
היא שימשה קודם לטיהור הנפט לתאורה ואחר כך ליצור בנזינה באיכות גבוהה.
בהמשך שימשה את תעשיית השמנים למנוע.
עד שנת 1960 היו בכל רחבי העולם כ-80 מתקני אדליאנו.
שיטת אדליאנו נשארה בשימוש בימינו, בגרסאות שונות, כתהליך בסיסי ליצור נפט בעל איכות גבוהה.
החל משנת 1910 השתקע בגרמניה שם התמקד ביישום התעשייתי של תהליך זיקוק הנפט בעזרת גופרית דו חומצית וכיהן כמנהל בחברה
Allgemeine Gesellschaft für Chemische Industrie "החברה הכללית לתעשייה כימית" שכונתה החל משנות ה-1930 "חברת אדליאנו" - "Edeleanu Gesellschaft" הפועלת גם בימינו בפרנקפורט.
חברה זו רשמה בשנת 1932 את המותג "אדליאנו", שחודש עד לימינו, בשביל קבוצות מוצרים כמו פחמימנים, דלקים למנועים, שמנים לשנאים, שמנים למפסקים ולטורבינות, שמן לבן, מתקנים וחלקי מתקנים להשבחת
בשנת 1937, בימי המשטר הנאציונל - סוציאליסטי החברה נקנתה על ידי חברת "דויטשה ארדל"
"Deutsche Erdöl-AG", ומאוחר יותר עברה מיד ליד דרך כמה בעלים עד שבשנת 2002 נקנתה על ידי חברת "אודה" Uhde שבבעלות הקונצרן תיסן-קרופ.
אדליאנו הוכר כבעל 212 פטנטים ברומניה, גרמניה, ארצות הברית, צרפת, אוסטריה, שוודיה והולנד.
אחרי שחזר לרומניה, נפטר בבוקרשט באפריל 1941 .
אדליאנו היו שני אחים, אחד מהם בשם יאקוב נרנברג.
החל מ-1909 היה אדליאנו נשוי נשואים ראשונים למריה לבית גולדשטיין (ילידת נייסה 1862)
נולדה להם בת בשם מריוארה
אחרי גירושים, התחתן אדליאנו בשנית עם מריה אלנה לבית שפר.
בנו מנישואים אלה, יון או יונל אדליאנו (1966-1892) היה נשוי לבתו של העיתונאי הרומני קונסטנטין קוסטה-פורו
1906 - עיטור המסדר ע"ש מלך לאופולד של בלגיה, בדרגת קצין
1910 - חבר בחברה למדעי הטבע במוסקבה
1925 – חבר במכון לאנשי טכנולוגיית הנפט בלונדון
1932 – עיטור רדווד על מפעל חייו בתחום המדע
1932- יועץ כבוד לכלכלה של נציגות רומניה בגרמניה
נושאים את שמו: המכללה הטכנית בעיר פלוישט ומוסד חינוכי בעיר נבודאר על חוף הים השחור.
במסגרת חברת הקבלנות הגרמנית אודה Uhde הנמצאת בבעלות הקונצרן תיסן-קרופ פועלת המחלקה לשכלול טכנולוגיות - המשך לחברה שהוקמה בזמנו על ידי אדליאנו ונושאת את שמו.
עיקר פעילותה היא בניית בתי זיקוק ברחבי העולם
לזלי מאן היא שחקנית וקומיקאית אמריקאית.
ידועה בזכות תפקידיה בסרטי קומדיה, לרוב בהפקתו ובבימויו של בעלה ג'אד אפאטאו.
מאן נולדה בסן פרנסיסקו, קליפורניה שבארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי ממוצא גרמני, בריטי ופיני.
היא גדלה אצל אמה, מתווכת דירות במקצועה שנישאה שלוש פעמים.
החלה להתפרסם בגיל 17 והשתתפה בפרסומות טלוויזיה.
היא למדה תקשורת במכללה אך נשרה בטרם עת.
ב-1997 מאן נישאה לבמאי/מפיק האמריקאי-יהודי ג'אד אפאטאו אותו הכירה כשנה קודם לכן בצילומי הסרט "כייבל גאי".
מאן החלה את הקריירה שלה בגיל 18, בשנת 1990, והופיעה במספר פרסומות טלוויזיה.
בשנת 1996 החלה את קריירת המשחק שלה והופיעה בסרט "כייבל גאי", ולאחר מכן הופיעה בסדרת הקומדיית נעורים "זרוקים ויורמים" (1999), בסרט "הג'ונגל מת מצחוק" (1997) לצד ברנדן פרייזר, "ביג דדי" (1999) עם אדם סנדלר, "מחוז אורנג'" (2002) לצד ג'ק בלאק, וב"בתול בן ארבעים" (2005) לצד סטיב קארל.
בשנת 2007, מאן כיכבה לצד סת' רוגן, קתרין הייגל ופול ראד בקומדיה של ג'אד אפאטאו "הדייט שתקע אותי", שהכניסה יותר מ-218 מיליון דולר ברחבי העולם.
הופעתה של מאן בסרט זכתה לביקורות נלהבות ומועמדות לפרס "שחקנית המשנה הטובה ביותר" מטעם איגוד מבקרי הקולנוע של שיקגו.
הסרט זכה בפרס בחירת הקהל ל"קומדיה קולנועית אהובה", נבחר לאחד מ"עשרת הסרטים הטובים ביותר של השנה" של AFI.
בשנת 2009, מאן כיכבה לצד אריק באנה, אדם סנדלר וסת' רוגן בסרט קומדיה שחורה של אפאטו.
סרט זה נכלל ברבות מרשימות עשרת הגדולים של השנה, כולל הניו יורקר והניו יורק טיימס.
באותה שנה, מאן כיכבה גם בסרט הקומדיה המצליחה "שוב בן 17" לצד זאק אפרון ומת'יו פרי, שהכניס למעלה מ-125 מיליון דולר ברחבי העולם.
בנוסף לשנה זו גם הופיעה בסרט העצמאי "אני אוהב אותך פיליפ מוריס" לצד ג'ים קארי ויואן מקגרגור.
בשנת 2011, מאן כיכבה לצד ראיין ריינולדס וג'ייסון בייטמן בקומדיה .
באותה שנה הופיעה בתפקיד אורח ב"משפחה מודרנית".
בשנת 2012, היא הופיעה לצד פול ראד בסרט של בעלה הבמאי והמפיק ג'אד אפאטאו, סרט ההמשך ל"הדייט שתקע אותי".
בשנת 2013, מאן הופיעה בסרטה של סופיה קופולה "בלינג רינג", לצד אמה ווטסון.
בשנת 2015 שיחקה תפקיד קטן יחד עם כריס המסוורת' לצד כריסטינה אפלגייט ואד הלמס בסרט הקומדיה המשפחתית "חופשה בהפרעה".
מהסרט הזה זכתה למועמדות לפרס הנשיקה הטובה ביותר יחד עם כריס המסוורת' כחלק מפרסי הסרטים והטלוויזיה של MTV.
בשנת 2018, מאן כיכבה כאם חד הורית בקומדיה המינית והתאחדה עם סטיב קארל ב.
בשנת 2022, הופיעה בסרט של נטפליקס "הקפסולה" לצד בתה אייריס אפאטאו.
תיכון בתולים (1991) - בתפקיד: נערה מתפתלת.
פשיעות קטנות (1996) - בתפקיד: אריקה מוסר.
דברים שמעולם לא סיפרתי לך (1996) - בתפקיד: לאורי.
האחת והיחידה (1996) - בתפקיד: קוני.
הגבר שנשאר אחרון (1996) - בתפקיד: ואלרי סמית'.
כייבל גאי (1996) - בתפקיד: רובין האריס.
הג'ונגל מת מצחוק (1997) - בתפקיד: אורסולה סטאנהופ.
ביג דדי (1999) - בתפקיד: קורין שאלוני.
לימודים גנובים (2002) - בתפקיד: איליין וורנר.
הדייט שתקע אותי (2007) - בתפקיד: דאבי.
הצ'יוואווה מבוורלי הילס (2008) - בתפקיד: בימיני (ללא קרדיט).
אנשים מצחיקים (2009) - בתפקיד: לאורה.
קצרים (2009) - בתפקיד: אמא תומפסון.
אני אוהב אותך פיליפ מוריס (2010) - בתפקיד: דאבי.
ריו (2011) - בתפקיד: דיבוב קולה של לינדה.
ציפורים קטנות (2011) - בתפקיד: מרגרט הובארט.
חיים בהחלפה (2011) - בתפקיד: ג'יימי לוקווד.
פארנורמן (2012) - בתפקיד: דיבוב קולה של סאנדרה באבקוק.
מר פיבודי ושרמן (2014) - בתפקיד: דיבוב קולה של פאטי פאטרסון.
האישה האחרת (2014) - בתפקיד: קקיטי קינג.
חופשה בהפרעה (2015) - בתפקיד: אודרי קראנדל.
המדריך לסינגלס (2016) - בתפקיד: מאגי.
הקומיקאי (2016) - בתפקיד: הארמוני שילדס.
ביקור מעולם אחר (2020) - בתפקיד: אלווירה קונדומיין.
הקפסולה (2022) - בתפקיד: לורין ואן צ'אנס.
Rock The Boat (יפורסם בהמשך)
Birdland (1994) - בתפקיד: האחות מארי.
פסקי הדין של רייט (1995) - בתפקיד: אריקה מרסר.
הרקולס (1998) - בתפקיד: דיבוב קולה של האמפריטריטה.
זרוקים ויורמים (1999) - בתפקיד: מיס פוט.
משפחה מודרנית (2011) - בתפקיד: קייטי.
אלן גרגורי (2011) - בתפקיד: דיבוב קולה של ג'ינה ויינטרופ.
משפחת סימפסון (2014) - בתפקיד: דיבוב קולה של לזלי מאן עצמה.
The Power (2022) - בתפקיד: מרגו קלירי-לופז
לזלי פיינברג הייתה סופרת, פעיל שמאל פוליטי, ופעלה למען זכויות להט"ב אמריקאית ממוצא יהודי, ועסק בעיתונאות פוליטית וערכה בעיתון Workers world.
ההזדהות של פיינברג היא כטרנסג'נדר ג'נדרקוויר.
פעילותה בנושאי זהויות מגדריות הייתה חלוצית.
הפניה המועדפת על פיינברג הייתה נטולת המגדר "Zie" (במקום He/She).
פיינברג נולדה ב-1949 למשפחה יהודית ממעמד הפועלים.
על אף שבלידה הוגדרה כנקבה והוריה גידלו אותה כבת, פיינברג לא הזדהה כך.
בכתיבה ובדיבור ביקשה כי יתייחסו אליה בפנייה נייטרליות מבחינה מגדרית.
הרומן סטון בוץ' בלוז, שפורסם על ידי פיינברג, נחשב לרומן פורץ דרך בתחום ספרות להט"ב ומגדר.
הוא זכה בפרס למדא לספרות בשנת 1993 ותורגם לשפות רבות (בהן עברית).
הרומן, שאינו אוטוביוגרפי, מספר את סיפורה של ג'ס גולדברג, שהיא סטון בוץ', בת למשפחה יהודית חילונית הגדלה בעיירה שמרנית בבאפלו שבניו יורק.
בספר מתואר הקושי להיות שונה מבחינה מגדרית בארצות הברית משנות ה-60 ועד שנות ה-80, וכן מתוארות זהויות, תת-זהויות, מונחים והתנהגויות מגדריות שלא זכו קודם לחשיפה בספרות, כמו: Heshe, Femme, Binding ו-'To pass' .
הספר מוקדש לזכרה של סילביה ריברה.
החל מסוף שנות ה-90 נלמד הספר "סטון בוץ' בלוז" במספר אוניברסיטאות ומכללות בארצות הברית.
מלבד הכתיבה הספרותית, פיינברג ידועה בכתיבה עיתונאית ובכתיבת ספרי עיון בנושאים חברתיים, פוליטיים ומגדריים.
בשנות ה-60 החלה המעורבות של פיינברג בזרם הפוליטי השמאלי בתנועה לזכויות להט"ב בארצות הברית.
התמיכה של פיינברג בזכות הפלסטינים להגדרה עצמית הייתה מהראשונות שנשמעו.
ב-1974 השתתפה בהנהגת המצעד נגד הגזענות שנערך בבוסטון.
ב-1975 הצטרף למאבק למען פעיל התנועה לזכויות הילידים האמריקאים לאונרד פלטייר .
החל ב-1981 החלה לפעול יחד עם פעילי זכויות אדם נוספים למען העיתונאי מומיה אבו ג'אמאל.
בשנת 1984, בשיאה של מגפת האיידס, ערך פיינברג מסע הרצאות על משבר האיידס ברחבי ארצות הברית.
מאבקים נוספים בהם לקחה חלק: שותפות במאבק למען זכויות נשים ונגד גזענות והתנגדות אקטיביסטית לקו קלוקס קלאן.
בשנות ה-70 איבחנו את פיינברג במחלת ליים.
בשנת 2008 החלה לסבול מנכות, ובין יתר המגבלות היו גם קשיים בכתיבה.
בשנת 1992 נוצרה הכרות בין פיינברג ובין המשוררת האמריקאית הלסבית והאקטיביסטית הבולטת מיני ברוס פראט , אלו חיו כזוג במשך 22 שנה, עד לפטירה של פיינברג.
סטון בוץ' בלוז; מאנגלית: יסמין פיאמנטה; עריכת תרגום: אפרת רותם, פתח תקווה: סיטרא אחרא, 2005.
לזלי קליף-טינדל היא שחיינית עבר קנדית, בעלת מדליית כסף אולימפית במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
קליף נולדה בוונקובר, שבקולומביה הבריטית.
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בסנטיאגו דה קאלי, קולומביה בשנת 1971 זכתה קליף בשתי מדליות זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:30.03 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:13.31 דקות .
באולימפיאדת מינכן (1972) זכתה קליף במדליית כסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 5:03.57 דקות, תוצאה טובה משיא העולם בן ה-4 שנים של קלאודיה קולב מארצות הברית (5:04.7 דקות), אחרי גייל ניל מאוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 5:02.97 דקות ולפני נובלה קליגאריס מאיטליה (5:03.99 דקות).
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בקרייסטצ'רץ', ניו זילנד בשנת 1974 זכתה קליף בשתי מדליות זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:24.13 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:01.35 דקות .
לזלי שארפ היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלייה.
ידועה בעיקר מתפקידיה בטלוויזיה הבריטית בסדרות "לדפוק שעון", "בוב ורוז" ו"החיים שאחרי".
שארפ נולדה במנצ'סטר, לנקשייר, אנגליה.
בתוכנית הטלוויזיה של ה-BBC היא התחקתה אחר שורשיה המשפחתיים.
בריאיון לגארדיאן סיפרה שארפ שהיא התחילה לשחק כי כילדה חשה היא "בלתי נראית" ושאינה מתאימה לסביבתה.
עוד אמרה שקיבלה השראה מן השחקן דיק אמרי.
בגיל 18 עברה לגור בלונדון, בתחילה לא התקבלה לבית ספר למשחק ועבדה במחלקה לחינוך ומדע במוזיאון ויקטוריה ואלברט.
שם הייתה אחראית על מילוי טפסים של שעות נוספות של השומרים.
חוסר הכישרון שלה בחשבון גרם לה לעשות טעויות רבות, עד לבסוף פוטרה.
ב-1982 למדה בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
הופעת הבכורה של שארפ על המסך הייתה בסרטו של אלאן קלארק "ריטה, סו ובוב גם הוא" (1986) בתפקיד מישל, אשתו של בוב.
ב-1987 השתתפה בסרט נוסף שביים קלארק "Road", עיבוד קולנועי למחזה של ג'ים קרטרייט, בתפקיד ואלרי.
הופעות נוספות שלה בקולנוע היו בתפקידי משנה בסרט "The Rachel Papers" מ-1989, ובסרטו של סטיבן פוליאקוף "Close My Eyes" בהשתתפות קלייב אואן ואלן ריקמן.
שארפ מיצבה את עצמה כשחקנית מוכשרת בתפקידים חברתיים וריאליסטים בהופעות כמו בסרט "עירום" של מייק לי (199) ובסרטו של ג'ימי מקגוורן "כומר".
במהלך הקריירה שלה הופיעה שארפ במגוון סרטי קולנוע, אך היא מוכרת בעיקר לצופי הטלוויזיה.
עד סוף שנות התשעים של המאה העשרים, הוצעו לה תפקידים ראשיים במספר רב של סדרות דרמה, לרוב ממוקמות בצפון בריטניה.
אחרי הסדרה "Common As Muck" מ-1997 שיחקה ב-"Playing the Field", סדרה על אודות קבוצת כדורגל לנשים שרצה במשך חמש עונות (1998–2002).
היא הופיעה בתפקידי משנה ב-1999 בסרט "תקוות גדולות" כגברת ג'ו, וב-"Nature Boy" ב-2000. אחר כך קיבלה תפקיד ראשי כטרודי גרהם בסדרה זוכת הבאפט"א "לדפוק שעון" של פול אבוט, שרצה ארבע עונות (2000–2003).
דייוויס ליהק אותה לשחק לצידו של אלן דייוויס בסדרה "בוב ורוז".
על תפקידה זה הייתה שארפ מועמדת לפרס באפט"א.
עוד הופיעה שארפ בסרט "ממעמקי הגיהנום"
בכיכובו של ג'וני דפ, וב-"Cheeky" שביים דייוויד ת'יוליס שכיכב לצידה בסרט "עירום".
ב-2003 הופיעה שארפ בדרמה "The Second Coming" שכתב ראסל ט.
דייוויס, והייתה "האישה שהרגה את אלוהים" בדמות סטיבן בקסטר, בגילומו של כריסטופר אקלסטון.
ב-2004 שיחקה שוב בסרט של מייק לי "וירה דרייק".
באותה שנה החלה לגלם את אליסון מונדי, אשה המסוגלת לתקשר עם המתים, בסדרת "החיים שאחרי" לצידו של אנדרו לינקולן בתפקיד רוברט ברידג', הפרופסור הספקן.
ב-2005 חזרה שארפ להופיע בתיאטרון אחרי הפסקה של עשר שנים.
היא גילמה את אמה במחזה "The God of Hell " מאת סם שפרד בתיאטרון דונמר ורהאוס בבימויה של קאתי בורק.
היא תארה את המחזה כ"קומדיה שחורה על הרעל בלב אמריקה".
שארפ התרכזה בעבודתה בתיאטרון מספר שנים, וב-2008 הופיעה שוב בטלוויזיה בסדרת הדרמה "הילדים" מאת לוסי גאנון.
עוד ב-2008, השתתפה בפעם השלישית בסדרה של ראסל ט.
דייוויס וגילמה את סקיי סילווסטרי בפרק "חצות" בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
מאוחר יותר רצה דייוויס ששארפ תהיה האשה הראשונה שתגלם את הדוקטור.
ב-2009 שיחקה שארפ בגרסה של ה-BBC ל"יומנה של אנה פרנק" בתפקיד פטרונלה ואן דאן (כינוי שנתנה אנה פרנק ביומנה לאוגוסטה ואן פלס).
לאחר מכן שיחקה בתפקיד אשתו של פאדי קונסידיין בסדרה של ערוץ 4 "Red Riding".
היא השתתפה בסדרת הדרמה "Moving On" שהפיק ג'ימי מקגוורן, בסיפור האחרון בסדרה "אפקט הפרפר".
ב-2009 כיכבה שארפ ב"קול קטן" (The Rise and Fall of Little Voice) בתיאטרון וודוויל לצידם של מארק וורן ודיאנה ויקרס.
ההצגה רצה מאוקטובר ועד ינואר שנה שאחרי.
החל מ-2011 היא מככבת בסדרת הדרמה המשטרתית "סקוט וביילי" בתפקיד ג'נט סקוט.
ממאי 2012 החלה לככב בסדרה הקומית של SKY1 "סטארלינגס" בתפקיד ג'אן סטארלינג.
ב-2021 גילמה את דמותה של רוזלינד בסדרת הטלוויזיה "גורל: סאגת ווינX".
ב-1994 נישאה שארפ לשחקן ניקולס גליבס.
לזוג שני בנים והם חיים בלונדון.
השניים משחקים יחד בסדרה "סקוט וביילי", בה גליבס מגלם את תפקיד הבלש אנדי רופר.
"לזמן את הרוע" הוא סרט אימה על-טבעי אמריקאי אשר בוים על ידי ג'יימס ואן.
תסריטו נכתב על ידי צ'אד הייז וקארי וו.
הסרט הוא הראשון שיצא במסגרת היקום הקולנועי של לזמן את הרוע.
פטריק וילסון וורה פרמיגה שיחקו כאד ולוריין וורן שהתפרסמו על סמך טענותיהם שהם מגרשי שדים ורוחות, וחוקרי מקרים על-טבעיים.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ובקנדה ב-19 ביולי 2013, ובממלכה המאוחדת ובהודו ב-6 באוגוסט 2013. הסרט זכה לביקורות חיוביות ממבקרים וגרף למעלה מ-319.5 מיליון דולר, ברחבי העולם מתקציב של 20 מיליון דולר, מה שהופך אותו לסרט האימה ה-9 המכניס ביותר בכל הזמנים.
סרט ההמשך, "לזמן את הרוע 2", יצא לאקרנים בארצות הברית ב-10 ביוני 2016 ובישראל ב-23 ביוני 2016. צילומי הסרט נערכו בשנת 2012 בצפון קרוליינה.
על פי ציר הזמן, זהו הסרט החמישי ביקום הקולנועי של "לזמן את הרוע".
בשנת 1971, רוג'ר וקרוליין עברו לגור בבית מוזנח בהאריסוויל, רוד איילנד עם חמש בנותיהם; אנדריאה, ננסי, כריסטין, סינדי והקטנה, אפריל.
היום הראשון עבר כרגיל, אם כי הכלבה שלהם סיידי סירבה להיכנס לבית ואחת מהבנות מוצאת כניסה למרתף.
כמה אירועים על-טבעיים קרו בלילות הראשונים.
כל השעונים עצרו בדיוק ב-03:07 והכלבה סיידי נמצאה מתה בחצר האחורית.
באותו הלילה, בזמן שהבנות ישנות, כריסטין מרגישה משיכה על רגלה.
היא חשבה שזאת הייתה אחותה ננסי, אבל זה היה שד שרק כריסטין הייתה יכולה לראות.
היא התחילה לצרוח ואמרה שהשד רוצה שכל המשפחה שלה תמות.
האם קרולין קיפלה כביסה בלילה ולפתע שמעה מחיאות כפיים במסדרון.
כל התמונות לאורך הקיר התנפצו על הרצפה.
היא הלכה למטה במדרגות וראתה שדלת המרתף נפתחת באיטיות.
כשהיא נכנסת פנימה, היא נלכדה על ידי הרוח.
באותו הזמן, בארון בחדרן של אנדריאה וסינדי שוכנת רוח.
קרולין מחליטה ליצור קשר עם מגרשי השדים והרוחות הידועים אד ולוריין וורן, שהסכימו לקחת חלק במקרה.
הם ניהלו חקירה ראשונית והסיקו שהבית דורש גירוש שדים, אבל הם צריכים אישור מהכנסייה הקתולית וראיות נוספות לפני שהם יכולים לעשות זאת.
לאחר חקירה נוספת של הבית, אד ולוריין וורן גילו שהבית היה שייך בעבר למכשפה בשם בת שבע, שהקריבה את בנה בן השבוע לשטן והתאבדה בשנת 1863 לאחר שקיללה את כל מי שינסה לקחת את אדמתה.
שטח האדמה היה בעבר יותר מ -200 דונם, אך מאז הוא התחלק לאזורים קטנים יותר.
הם מוצאים דיווחים על מספר רב של מקרי רצח והתאבדויות בבתים שנבנו מאז על שטחים שהיו פעם חלק מאותה האדמה.
אד ולוריין וורן חזרו לבית לאסוף ראיות כדי לקבל אישור לגירוש השדים.
הם הציבו מצלמות, רדיו המקליט את הקולות ופעמונים בבית.
רעש חשוד הגיע מהרדיו, הם שומעים רוח המובילה את סינדי לארון, שבו היא מגלה מעבר סודי.
לוריין נכנסת למעבר ונופלת דרך הרצפה למרתף, שבו היא רואה רוח של אישה שהייתה ברשות בת שבע לפני זמן רב והרגה את הילד שלה.
לאחר מכן, רוח התקיפה את אחת הילדות בסלון לעיני מצלמות הבית.
משפחת פרון מחליטה להימלט לבית מלון בזמן שאד ולוריין מוסרים את עדותם לכנסייה כדי להסדיר גירוש שדים.
בעוד הזוג וורן בדרכם הביתה, בתם ג'ודי הותקפה בבית שלהם על ידי הרוח של בת שבע, יחד עם בובת אנאבל, אם כי אד מגיע בזמן ומציל את ביתו.
הרוח של בת שבע השתלטה על האם, קרוליין.
היא לוקחת שתיים מבנותיה, כריסטין ואפריל, ונוסעת חזרה מבית המלון לבית הרדוף.
אד, לוריין, רוג'ר, שני עוזריהם, ועומס קצין המשטרה נסעו לבית שבו הם מוצאים את קרוליין במרתף מנסה לדקור את כריסטין עם מספריים.
לאחר הכנעת קרוליין וקשירתה לכיסא, אד מחליט לבצע גירוש שדים בעצמו.
קרוליין לפתע נזכרת בזיכרון מיוחד שהיא מבלה עם בני משפחתה, המאפשר לאד להשלים את תהליך גירוש השדים.
לאחר השלמת התהליך אד ולוריין חוזרים הביתה.
לוריין אומרת שהכומר שהם ביקשו לגירוש השדים התקשר והשאיר הודעה, ואמר כי הם זכו לאישור מהכנסייה הקתולית לבצע את גירוש השדים.
בנוסף לכך, יש לו גם מקרה אחר עבורם לחקור בלונג איילנד.
כשהם עוזבים, תיבת הנגינה שאפריל מצאה נפתחת ומנגנת מוזיקה, וחושפת את בובת אנאבל היושבת מול הדלת.
בינואר 2012, אישר בלאדי דסטינגטינג שג'יימס ואן יפיק ויביים סרט בשם "תיקי וורן", ששמו שונה מאוחר יותר ל-"לזמן את הרוע", שיתמקד בסיפורים של אד ולוריין וורן, זוג נשוי, שחקר אירועים פאראנורמליים.
כאשר דסטינגטינג נפגש בשנית עם ואן, החליטו השניים כי פטריק וילסון יככב לצד ורה פרמיגה בתפקידים הראשיים של אד ולוריין.
הסרט הופק על ידי טוני דרוסה-גרונד, פיטר ספרן ורוב קוואן, הוסרט על ידי צ'אד הייז וקארי וו.
הייז ובוים על ידי ג'יימס ואן.
צילומי הסרט החלו בפברואר 2012. הסרט עלה לאקרנים בבית הקולנוע "Cinerama Dome", שבלוס אנג'לס כבר ב-15 ביולי 2013, ובשאר העולם הופץ ארבעה ימים לאחר מכן.
צילומי הסרט "אנאבל", שתיפקד כסרט השני ביקום הקולנועי של לזמן את הרוע, החלו בתחילת 2014, בקובינה שבקליפורניה, כמה זמן לאחר ש-"לזמן את הרוע" יצא לאקרנים.
את הפסקול הרשמי של הסרט הלחין ג'וסף בישארה שעבד עם ג'יימס ואן בסדרת סרטי "הרוע שבפנים".
בסופו של דבר, יצא הפסקול ב-16 ביולי 2013, תחת חסותה של חברות התקליטים וואטר-טאוור מיוזיק ולה-לה לנד רקורדס.
השיר היחידי אותו לא הלחין בישארה מתוך הפסקול היה "Family Theme", שהיווה כשיר הסיום של הסרט וכרצועה האחרונה בפסקול.
עטיפת הפסקול מציגה בתוכה את אנאבל, עליה יצא הסרט השני בסדרה שנה לאחר צאת הפסקול.
לזלי מנוויל, OBE היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה.
לעיתים קרובות שיתפה פעולה עם הבמאי מייק לי.
על הופעתה בסרט "הכל או לא כלום" מ-2002 ובסרט "עוד שנה" מ-2010 זכתה מנוויל בפרס חוג מבקרי התיאטרון של לונדון לשחקנית השנה.
היא גם זכתה בפרס "National Board of Review" לשחקנית הטובה ביותר על הסרט "עוד שנה" והייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
למנוויל הופעות רבות בתיאטרון בהן במחזה "כטוב בעיניכם" (הלהקה השייקספירית המלכותית, 1985), "יחסים מסוכנים" (הלהקה השייקספירית המלכותית, 1986), "חומריו האפלים" (התיאטרון המלכותי הלאומי, 2005), "האלכימאי" (התיאטרון הלאומי, 2006), "הכל אודות אמא" (אולד ויק, 2007) ו-"שש דרגות לקרבה" (אולד ויק, 2010).
ב-2012 הייתה מנוויל מועמדת לפרס אוליבייה על תפקידה במחזה "Grief" מאת מייק לי (התיאטרון הלאומי, 2011).
ב-2014 זכתה בפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בהפקה מחודשת של המחזה "רוחות" (תיאטרון אלמיידה, 2013).
אמה הייתה רקדנית בלט ואביה היה נהג מונית.
היא גדלה ביישוב קרוב לעיר הוב, במשפחה בת שלוש בנות.
מגיל שמונה למדה לשיר כזמרת סופרן.
היא התחילה לשחק בגיל העשרה, והופיעה בסדרות טלוויזיה כמו "King Cinder".
לאחר שדחתה הצעה של הכוריאוגרפית ארלן פיליפס להצטרף ללהקת המחול "Hot Gossip", התחילה מנוויל ללמוד אלתור אצל ג'וליה קרי, מורה בבית הספר "איטליה קונטי".
הופעת הבכורה שלה בתיאטרון הייתה ב-1972 בווסט אנד במחזמר "I and Albert" בבימויו של ג'ון שלזינגר.
היא השתתפה באופרת הסבון "Emmerdale Farm" של ITV בשנים 1974–1976.
מנוויל בנתה את הקריירה שלה כשחקנית תיאטרון ייחודית.
משנת 1978 הופיעה במחזות בתיאטרון ורהאוס של הלהקה השייקספירית המלכותית ובתיאטרון רויאל קורט.
ב-1979 פגשה את מייק לי שחיפש שחקנים של ה-RSC שיכולים לאלתר.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 שיחקה בתיאטרון רויאל קורט במחזה "ריטה, סו ובוב גם" מאת אנדראה דאנבר (1981), "נשים בצמרת" מאת קריל צ'רצ'יל (1982) ו-"Serious Money" (ב-1987).
ב-1983 היא גם כיכבה במחזה "נשים בצמרת" בהפקה באוף ברודוויי.
עם הלהקה השייקספירית המלכותית כיכבה ב"כטוב בעיניכם" (1985) ובמחזה "יחסים מסוכנים" (1985–1986).
הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה בסרט "לרקוד עם זר" שביים מייק ניואל.
היא המשיכה לשחק בסרטי הקולנוע "סמי ורוזי עושים את זה" (1987) בבימויו של סטיבן פרירס וב-"High Season".
ב-1989 חזרה להופיע על במת התיאטרון במחזה "גן הדובדבנים" שביים סם מנדס בתיאטרון אולדוויץ', וב-1990 שיחקה במחזה "שלוש אחיות" ברויאל קורט.
ב-1994 כיכבה מנוויל בעונה הראשונה של הסיטקום "Ain't Misbehavin".
היא הייתה מועמדת לפרס "Royal Television Society" לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה במיני-סדרה "Other People's Children" בשנת 2000, ועל תפקידה בסרט הטלוויזיה "Bodily Harm" ב-2002. בין תפקידיה הרבים בטלוויזיה הופיעה בסדרת הדרמה "Holding On" (מ-1997), הסדרה "Real Women" (ב-1998 ו-1999), "משפחת קזאלט" (2001), המיני-סדרה "צפון ודרום" (2004) ו"קרנפורד" (2007).
ב-2006 שיחקה בסרט טלוויזיה " Cards on the Table" בסדרה "פוארו" על פי ספריה של אגאתה כריסטי.
ב-2005 החלה מנוויל להופיע בהפקות של התיאטרון המלכותי הלאומי בהן "חומריו האפלים" (2005), "האלכימאי" (2006) ו-"Her Naked Skin" (ב-2008).
בתיאטרון האולד ויק שיחקה בהפקות של "הכל אודות אמא" (2007) ו"שש דרגות של הפרדה" (2010).
בשנת 2009 גילמה את דמותה של מרגרט תאצ'ר בדרמה "המלכה" של ערוץ 4.
במהלך הקריירה שלה הרבתה מנוויל להופיע בסרטיו של מייק לי.
הופעתה הבולטת ביותר הייתה בסרט "הכל או כלום" ב-2002 ובסרט "עוד שנה" ב-2010. על שני סרטים אלה זכתה בפרס חוג מבקרי הקולנוע של לונדון לשחקנית הבריטית של השנה.
על הסרט "עוד שנה" זכתה גם בפרס "National Board of Review" לשחקנית הטובה ביותר, והייתה מועמדת לפרס הקולנוע הבריטי העצמאי לשחקנית המשנה הטובה ביותר, לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקנית הטובה ביותר, וכן לפרס מבקרי הקולנוע של שיקגו לשחקנית הטובה ביותר.
היא זכתה גם בפרס איגוד מבקרי הקולנוע של סן דייגו.
ב-2011 הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
ב-7 בפברואר 2011 העניקו לה ג'קלין סמית' ושריל לאד, שחקניות הסדרה "המלאכיות של צ'ארלי", את פרס השחקנית הטובה ביותר של "Movies for Grownups".
ב-2011 כיכבה מנוויל במחזה "Grief" מאת מייק לי, והייתה מועמדת לפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה.
ב-2013 שיחקה בתפקיד הלן אלווינג במחזה "רוחות" מאת הנריק איבסן.
ב-2014 זכתה בפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר וכן זכתה בפרס חוג מבקרי התיאטרון לשחקנית הטובה ביותר.
סרטי קולנוע נוספים בהם השתתפה הם "רומיאו ויוליה" (2013) ו"מליפיסנט".
ב-2015 הוענק לה תואר קצינה במסדר האימפריה הבריטית (OBE).
עוד ב-2015 שיחקה לצדו של סטלאן סקארסגארד במיני-סדרת הפשע "ריבר" של רשת BBC One, בתפקיד הבלשית כריסטי ריד.
מאז 2017 מגלמת תפקיד ראשי של לידיה קוויגלי, בעלת בית בושת באנגליה במאה ה-18, בסדרה "פרוצות".
בעלה הראשון של מנוויל היה גארי אולדמן אותו פגשה בעבודתה בתיאטרון רויאל קורט.
ב-1989 עזב אותה אולדמן, שלושה חודשים אחרי הולדת בנם אלפי.
בין השנים 2000 ו-2004 הייתה נשואה לשחקן ג'ו דיקסון.
נכון ל-2007 מנוויל התגוררה באיסט גרינסטד שבמערב סאסקס יחד עם בנה.
פרסשנהקטגוריהפרויקטתוצאהמקורפרס אמי לבידור בפריים טיים2024שחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת דרמההכתרפרס באפט"א לטלוויזיה2024שחקנית המשנה הטובה ביותרהכתרפרס אוליבייה2025השחקנית הטובה ביותראדיפוס המלך
"לזמן את הרוע 2" הוא סרט אימה על-טבעי אשר בוים על ידי ג'יימס ואן.
התסריט שלו נכתב על ידי צ'אד הייז, קארי וו.
הייז ואן ודייוויד לסלי ג'ונסון-מקגולדריק.
סרט זה מהווה כסרט המשך ל"לזמן את הרוע", משנת 2013, והוא הסרט השלישי מתוך היקום הקולנועי של לזמן את הרוע.
פטריק וילסון וורה פרמיגה שיחקו כאד ולוריין וורן מהסרט הראשון.
הסרט עוקב אחר הוורנים כשהם נוסעים לאנגליה לסייע למשפחת הודג'סון, אשר חווה פעילות רוחות רפאים בביתם, ב-1977.
לזמן את הרוע 2 הופץ באמריקה הצפונית ב-10 ביוני 2016. כלפי הסרט הופנו ביקורות חיוביות, והכנסותיו מסתכמות כ-320 מיליון דולר.
בשנת 1976, החוקרים העל-טבעיים אד ולוריין וורן תיעדו את הרצח באמיטוויל, כדי לקבוע האם נוכחות שטנית היא האחראית על כך שרונלד ג'וניור רצח את משפחתו ב-13 בנובמבר 1974. במהלך סיאנס, מגלה לוריין כי היא נמצאת במקום הרצח בעת קיומו, ומגלה דמות של נזירה שטנית.
בנוסף, חזתה את מותו של אד בפעם השנייה בחייה.
שנה לאחר מכן, משפחת הודג'סון מתחילה לגלות התרחשויות מוזרות בתוך ביתם בלונדון, בריטניה.
ג'נט, האחות השנייה במשפחה מבין ארבעת אחיה ואחיותיה, נתפסת כסהרורית ומנהלת שיחות בחלומותיה עם ישות שמתעקשת על כך שהבית בו משפחתה חיה, שייך לה.
בסופו של דבר, כל האחיות השוכנות בבית ואמם פגי, עדות לאירועים על טבעיים המתרחשים לנגד עיניהן, ומיד בורחות לחפש מקלט אצל שכניהם.
כאשר התקשורת מנסה לראיין את משפחת הודג'סון, על ג'נט משתלטת רוחו של ביל וילקינס, גבר מבוגר שחי בעבר ומת בבית, וחזר כדי לחפש את משפחתו ולקבוע את הטריטוריה שלו.
ג'נט מתחילה להראות סימנים נוספים של דיבוק, והסיפור מגיע בסופו של דבר לאד ולוריין וורן, אשר מתבקשים לסייע בשמה של הכנסייה המקומית בחקירה.
לוריין, אשר מפחדת שחזיונה על מותו של אד יתגשם, לא מעוניינת להסתבך יותר מדי במקרה, ובחוסר רצון מסכימה לנסוע ללונדון.
בעת השהייה בבית משפחת הודג'סון, אד ולוריין מתייעצים עם חוקרים על טבעיים אחרים לגבי המקרה, אם הוא אמיתי או תרמית.
הם גם מנסים לתקשר עם הרוח - ביל וילקינס, בתקווה לשכנע אותו לוותר על הטרדת המשפחה.
לילה אחד, אניטה (חוקרת) מציגה עדות וידאו של ג'נט הורסת בכוונה את המטבח כאילו עושה מעשה קונדס.
מכאן, אניטה הסיקה שכל הסיפור הזה הוא לא יותר מאשר תרמית.
אד ולוריין משתכנעים ועוזבים את בית המשפחה, אך עד מהרה הם מגלים כי ביל וילקינס הוא רק כלי משחק, בעוד המוח האמיתי הוא ישות שטנית, דמוית נזירה אפלה, אשר רודפת אחרי לוריין בחזיונותיה.
אד ולוריין חזרו לבית משפחת הודג'סון, וגילו שג'נט נשלטה שוב על ידי הרוח ושאר משפחתה נעולה מחוץ לבית.
לפתע ברק פוגע בעץ ליד חלון הבית, אשר מחדד אותו ויוצר אובייקט משופד שהרג את אד בחזון של לוריין.
אד נכנס לתוך הבית לבד, ומוצא את ג'נט עומדת מול החלון, מוכנה לזנק על חוד העץ ולהתאבד.
הוא מצליח לתפוס את ג'נט בזמן, אך מוצא את עצמו מחזיק וילון הנקרע ממשקלו.
לוריין נזכרה שהיא כתבה את שמו של השד (ואלאק), בברית החדשה שלה תוך כדי שחוותה חיזיון נוסף.
כאשר היא מוצאת את הברית החדשה, היא נכנסת אל הבית, ופונה אל ואלאק בשמו תוך כדי שהיא מטילה עליו מעין קללת נגד שתעצור בעדו להרוג את ג'נט, ושולחת אותו בחזרה לגיהנום.
לאחר סיום הסצנה, ניצלים ג'נט ואד, ולוריין מושכת אותם בחזרה אל תוך החדר.
בסוף הסרט, הכתוביות מראות כי פגי חיה את שארית חייה בבית הזה ומתה בשנת 2003, על אותו הכיסא שבו ביל וילקינס נפטר לפני 40 שנה.
בשובו הביתה, אד מוסיף פריט דמוי זואיטרופ המכיל בתוכו תמונות של "האיש העקום" לאוסף שלו ושל לוריין.
צעצוע זה הוא צעצוע מקולל בבעלות הילד הצעיר של פגי.
את הצעצוע הציב אד ליד תיבת הנגינה המקוללת של אפריל מלזמן את הרוע.
לאחר מכן, אד ולוריין רוקדים ביחד לצלילי שיריו של אלביס פרסלי.
ב-3 ביוני 2016, יצא לאור הפסקול הרשמי של הסרט, The Conjuring 2, בדומה לשני הפסקולים Annabelle ו-The Conjuring, גם פסקול זה הולחן על ידי ג'וסף בישארה.
לזלי מילמן סיבנר הייתה מתמטיקאית אמריקאית.
תחומי המחקר העיקריים שלה היו משוואות דיפרנציאליות חלקיות לא ליניאריות ותורת הכיול.
סיבנר לימדה באוניברסיטת ניו יורק בבית הספר להנדסה.
סיבנר הייתה בת יחידה לאיזדור ושרלוט מילמן.
שני הורי עסקו בהוראה - אביה כמורה להיסטוריה בתיכון ואמה כמורה בבית ספר יסודי.
בתום לימודיה בבית הספר התיכון החליטה סיבנר ללמוד באוניברסיטת קרנגי מלון לימודי תיאטרון.
בהמשך ללימודי התיאטרון, קיבלה סיבנר תואר ראשון באומנות מהסיטי קולג' של ניו יורק בשנת 1959. סיבנר גילתה את אהבתה למתמטיקה כשלקחה קורס במתמטיקה כקורס בחירה במסגרת לימודי התואר הראשון.
כשהייתה בסיטי קולג', הכירה את מי שהיה לבעלה.
בשנת 1964 קיבלה סיבנר את הדוקטורט שלה, שעסק במשוואות מסוגים מעורבים, במכון קוראנט למדעי המתמטיקה של אוניברסיטת ניו יורק, בהנחייתם של ליפמן ברס וקתלין מוראווץ.
סיבנר הרצתה באוניברסיטת סטנפורד בשנים 1965–1966, וכשזכתה במלגת פולברייט מלאה נסעה לחקור במכון הנרי פוינקר בפריז בשנים 1966–1967. לאורך כל הקריירה שלה התעמקה סיבנר באנליזה, ובעיקר של משוואות דיפרנציאליות חלקיות.
מעבר לעבודת הסולו, סיבנר ובעלה חקרו את התאוריה הלא ליניארית של הודג' (nonlinear Hodge theory).
סיבנר התעניינה בבעיות גאומטריות שיכולות להיפתר על ידי אנליזה, ויצרה משוואות אינטגראליות שמוכיחות את משפט רימן- רוך.
כשהייתה במכון למחקר מתקדם בשנים 1971–1972, חקרה לצידם של מייקל עטיה וראול בוט, מהם הושפעה.
באותה התקופה היא החלה גם לחקור בעיות וריאציה לא ליניאריות (nonlinear variational problems) בעקבות הכרותה עם קארן אולנבק שהציעה לה לחקור שאלות אנליטיות שקשורות למשוואות יאנג-מילס.
במהלך שבתון במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנים 1979–1980, סיבנר למדה את תורת הכיול.
כתוצאה מכך סיבנר עסקה בהוכחת תוצאות הסרת נקודה סינגולרית במשוואות יאנג- מילס ויאנג- מילס- היגס.
העניין שלה בנקודות סינגולאריות גרם לה להתעמק בגאומטריה, והוביל לסיווג חיבורים סינגולאריים ולמצב של הסרת נקודות סינגולאריות דו- ממדיות.
ההבנה שחלקיקים מדומים יכולים בתנאים מסוימים להיות מונופולים, אפשרה לסיבנר ואולנבק לבנות נקודות קריטיות לא יציבות ולא מינימליות בפונקציית יאנג- מילס בספירה ה-4.
לזלי מילמן סיבנר היא זוכת פרס פרופסור אורח לנשים של הקרן הלאומית למדע בשנים 1986–1987, וכן זכתה במלגת בנטינג למדע במכללת רדקליף בשנים 1990–1991. האוניברסיטה הפוליטכנית בברוקלין הייתה האוניברסיטה העיקרית בה עבדה החל משנת 1967. בשנת 1994 נשאה את הרצאת נתר.
לזלי ניקול היא שחקנית אנגלייה הידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד הטבחית בריל פטמור בסדרת הדרמה "אחוזת דאונטון" של ITV, בדמות גברת ביוור בעיבוד של ה-BBC משנת 1988 לספר "האריה, המכשפה וארון הבגדים", ובסרט על פי "כס הכסף" מ-1990.
ניקול נולדה בעיר פלימות' שבמחוז דבון, וגדלה ליד מנצ'סטר.
אמה הייתה שחקנית חובבת ואביה היה רופא.
היא למדה משחק בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
ניקול כיכבה בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה בריטיות רבות.
ב-1999 הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט "East Is East", וגילמה את אותה דמות ששיחקה בהפקה הבימתית.
בשנים 2000 עד 2002 שיחקה בתפקיד רוזי בהפקה של הווסט אנד למחזמר מאמה מיה!.
עוד השתתפה בתפקיד אורח בפרק בסיטקום האמריקני "לגדל את הופ".
ניקול השתתפה בכל שש העונות של סדרת הדרמה "אחוזת דאונטון" בתפקיד הטבחית גברת פטמור.
לניקול יש אחיינית בשם בריטניה ילידת ארצות הברית שהיא גם שחקנית.
לזלי ג'יין דאנלופ היא שחקנית אנגלייה.
היא ידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד אנה קירקוול בסדרה "Where the Heart Is", בתפקיד זואי אנג'ל בסדרה הקומית "ממאי עד דצמבר" ובתפקיד ברנדה ווקר באופרת הסבון "אמרדייל".
דאנלופ נולדה בניוקאסל שבנורת'מברלנד, לתסריטאי הטלוויזיה פאט דאנלופ.
היא החלה לשחק כילדה בסדרה משנת 1973 עיבוד של ה-BBC לספר הקלאסי "נסיכה קטנה", ובתפקיד לידיה הולי בעיבוד של ITV לרומן "סאות' ריידינג".
היא למדה בבית הספר לאמנויות הבמה "Arts Educational Schools".
המעבר שלה לתפקידי בוגרת היה ב-1976 כששיחקה בתפקיד ליזי הקסם במיני-סדרה "ידידנו המשותף" של ה-BBC, עיבוד לרומן מאת צ'ארלס דיקנס, והשתתפה בעונה הראשונה של הסדרה הרפואית "Angels".
ב-1977 לוהקה דאנלופ לגרסה הקולנועית של "מוזיקת לילה זעירה" מאת סטיבן סונדהיים בכיכובן של דיאנה ריג ואליזבת טיילור.
ב-1979 הופיעה בסרטו של רומן פולנסקי "טס".
בשנה שאחר כך שיחקה בדמות נורה, אחות שבתחילה נבהלת מדמותו של איש הפיל, ואחר כך מתיידדת איתו, בסרט "איש הפיל" בבימויו של דייוויד לינץ'.
ב-1981 הופיעה דאנלופ בסרט האימה "The Monster Club" בתפקיד לונה השד האנושי שמתיידד עם סטיוארט ויטמן.
במשך כל הקריירה שלה הופיעה דאנלופ בתוכניות טלוויזיה בריטיות בהן "Murder Most English" (מ-1977), "Red Shift" (1977) והסרט "Deadly Game" (1982).
היא שיחקה פעמיים בתפקיד אורח בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו" ב-1984 בתת-הסדרה "Frontios", וב-1988 בתת-הסדרה "The Happiness Patrol".
ב-1981 כיכבה לצדו של אוליבר טוביאס במיני-סדרה "Smuggler".
ב-1985 שיחקה בסרט הטלוויזיה "שלושה עשר לארוחת ערב" בכיכובו של פיטר יוסטינוב.
ב-1986 הופיעה דאנלופ בגרסה הטלוויזיונית של המחזה "Seasons Greetings" מאת אלן אייקבורן.
ב-1990 כיכבה בסיטקום "ממאי עד דצמבר בתפקיד זואי קאלנדר לצדו של אנטון רוג'רס שגילם את בעלה.
ב-1995 כיכבה דאנלופ בדרמה בשני חלקים "Rich Deceiver" בתפקיד אלי פרימן, עקרת בית מליברפול.
עוד כיכבה בסדרה "Wokenwell" של רשת ITV משנת 1997, והופיעה בסדרת פרסומות לטלוויזיה עבור קלינקס שביים מייק לי.
בשנת 2000 הצטרפה דאנלופ לצוות השחקנים של הסדרה "מקום בו נמצא הלב" בתפקיד אנה קירקוול.
מאז 2008 מגלמת דאנלופ את דמותה של ברנדה ווקר באופרת הסבון "אמרדייל" של ITV.
בשנת 2013 כשהדמות שגילמה אובחנה עם גידול במוח, היא גילחה את ראשה במיוחד עבור התפקיד.
לדאנלופ יש שתי בנות - רוזי והשחקנית דייזי גארד, שתיהן בנותיו של השחקן כריסטופר גארד.
היא נשואה לשחקן המשחק לצדה בסדרה "אמרדייל".
לזלי ג'ון הווארד הוא פסנתרן, מוזיקולוג ומלחין אוסטרלי.
הוא נדע בעיקר בהיותו הפסנתרן היחיד שהקליט את מכלול יצירות הפסנתר סולו של פרנץ ליסט, מיזם שכלל יותר מ-300 הקלטות בכורה.
הגרדיאן תיאר אותו כ"רב-אמן במסורת פסנתרנות הנמצאת בסכנת כליון חמורה".
הווארד נולד במלבורן, הבכור בארבעה ילדים.
כישרונו של הווארד לשנן כל דבר משמיעה, והשמיעה האבסולוטית שלו, צוינו לראשונה בעיתון הראלד של מלבורן, ב-11 באוגוסט 1953, כשהיה בן חמש.
בגיל 9 הופיע בנגינה בטלוויזיה הארצית של אוסטרליה.
הופעתו הראשונה כפסנתרן בוגר הייתה בגיל 13, בנגינת הקונצ'רטו השני לפסנתר של סרגיי רחמנינוב.
בגיל צעיר למד לנגן באבוב, ואף ביצע את בקונצ'רטו לאבוב של מוצרט.
הוא למד אנגלית באוניברסיטת מונש במלבורן, אבל בסוף שנתו הראשונה שם הוזמן להרצות לפני דוקטורנטים על קונטרפונקט ותאוריית המוזיקה ברמה מתקדמת.
לימודי הדוקטורט שלו במוזיקה הושלמו באיטליה, אצל גווידו אגוסטי.
הווארד חי בלונדון מאז 1972, משום שהוא מעדיף את אקלימה על פני זה של מולדתו; הוא מחזיק באזרחות אוסטרלית ובריטית גם יחד.
ב-1987 התמנה הווארד למדריך בבית ספר גילדהול למוזיקה.
לעיתים קרובות הוא מעביר כיתות אמן בקולג' המלכותי למוזיקה ובאקדמיה המלכותית למוזיקה.
הוא מרבה להופיע עם סטודנטים מבטיחים לפסנתר כדי לעזור להם בקידום הקריירה.
דוגמאות לכך הם ביצועי העיבוד של ליסט לשנני פסנתרים לסימפוניה התשיעית של בטהובן, עם קודי גרין; דואטים לפסנתר של פרסי גריינג'ר עם מייקל בראונלי-ווקר; וניצוח על ביצוע הקונצ'רטו הראשון לפסנתר של שוסטקוביץ' בוויגמור הול בלונדון, ושוב ברויאל פסטיבל הול לפרס פרל, עם פסנתרן סיני בן תשע כסולן.
הווארד מוזמן לעיתים קרובות לשבת בחברי שופטים בתחרויות מזיקה, כגון תחרות הפסנתר הבינלאומית ע"ש פרנץ ליסט ותחרות המוזיקה השנתית של הליגה המלכותית לארצות שמחוץ לבריטניה.
להווארד רפרטואר רחב-יריעה של יצירות סולו ומוזיקה קאמרית, ולמעלה מ-80 יצירות לתזמורת.
הוא היה חבר מייסד של טריו בטהובן הלונדוני, שהתפרק מאז, לאחר שנים של הופעות סדירות.
בשנת 1986, יובל המאה למות פרנץ ליסט, הגיש לזלי הווארד סדרה של עשרה רסיטלים מיצירות ליסט בוויגמור הול בלונדון.
כיוון שהוציא מן המכלול עיבודים של ליסט (פנטזיות ותעתיקים) ליצירות של מלחינים אחרים, ובצמצום בחירתו אך ורק לגרסאות האחרונות של יצירותיו המקוריות של ליסט לפסנתר סולו, יכול היה הווארד להציג את מכלול יצירות הסולו לפסנתר של ליסט בעשר תוכניות לרסיטלי ענק.
מייסדה ומנהלה של חברת ההקלטות היפריון היה נוכח ברסיטלים אלה, והזמין את הווארד להקליט לחברה.
כל הגרסאות של ליסט למוזיקה שלו לפסנתר נכללו בהקלטות אלה, לרבות יותר מ-300 ביצועים והקלטות ראשונים, ויצירות שלא נשמעו מאז תקופת חייו של ליסט, כמו צגם כל העיבודים של ליסט ליצירות של מלחינים אחרים.
ארבעה תקליטורים הוקדשו לשבע-עשרה היצירות של ליסט לפסנתר ותזמורת, כמחצניתן הקלטות בכורה מכתבי-יד שלא ראו אור.
הסדרה כללה תחילה 94 תקליטורים באורך מלא, וזיכתה את הווארד במקום בספר השיאים של גינס על השלמת מיזם ההקלטות הגדול ביותר שנעשה מאז ומעולם בידי אמן הקלטות יחיד (לרבות אמני פופ).
התקליטור האחרון בסדרת ליסט הוקלט בדצמבר 1998 ויצא למכירה ב-22 באוקטובר 1999, יום הולדתו של ליסט.
מאז סיום המיזם, יצאו עוד שלושה אלבומים משלימים (שהאחרון בהם הוא תקליטור כפול) ככל שכתבי-יד נוספים של ליסט ראו אור.
מספר התקליטורים בסדרה כיום הוא אם כן 99.
מארז המכיל את כל 99 התקליטורים יצא בחברת היפריון בשנת 2011 לכבוד יום השנה ה-200 להולדת ליסט.
טענות מצד פסנתרנים אחרים להקלטת מכלול יצירות הפסנתר של ליסט הוכחו כבלתי נכונות.