tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המבנה קרוי על שמו של תומאס סאטון, מייסד בית הספר צ'רטרהאוס, תושב האקני, אשר למעשה התגורר בבית הסמוך ולא במבנה זה.
ביתו של סאטון נהרס בשנת 1806 על מנת לאפשר את הקמת סאטון פלייס - סדרת מבנים בסגנון ג'ורג'יאני.
בית סאטון נקנה על ידי הקרן הלאומית הבריטית בשנות ה-30 של המאה ה-20 בעקבות תרומה ייעודית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שימש המבנה את כוחות כיבוי האש האזוריים, ותצפית על גגו נועדה לאתר שריפות שפרצו כתוצאה מהבליץ.
בשנות ה-60 הוחכר הבית לארגון ASTMS, ובסוף שנות ה-80 ננטש הבית, והתגוררו בו פולשים.
לאחר פינוי הפולשים החלו תושבים מקומיים בשנת 1987 בפעולות למען איסוף כספים לשימור הבית.
עבודות השיקום החלו בשנת 1991, הסתיימו בשנת 1993 ובשנת 1994 המבנה נפתח כמוזיאון לתיאור ההיסטוריה של הרובע בתקופת טיודור.
המוזיאון כולל גלריה וכן חנות מתנות, ומנהל תוכניות חינוכיות עם בתי ספר מקומיים.
המבנה משמש כאתר הסרטה של סרטי טלוויזיה היסטוריים המשחזרים את תקופת טיודור וכן בשנת 2006 שימש כאתר ההסרטה של סדרת הטלוויזיה המבוססת על ספרו של טרי פראצ'ט "Hogfather".
בית מחניים "הראשון" או בית נבון ביי (שמות נוספים: בית שפיטלר, בית פרוטיגר) הוא בית מגורים דו קומתי ברחוב הנביאים 59 מאחור בירושלים.
זהו בית דו קומתי סימטרי שחזיתו פונה לכיוון רחוב יפו.
המבנה הוקם בשנת 1869 על ידי כריסטיאן פרידריך שפיטלר מבזל שבשווייץ, כבית מגורים עבור המוסד המיסיונרי "בית אחים".
בניין זה נחשב באותה תקופה כבית המגורים המפואר ביותר בעיר.
בנוי בסגנון מזרחי עם שילוב אלמנטים מערביים, עם קירות עבים, רצפות שיש אדום, חלונות זוגיים קמורים, ומרפסות עם מעקה ברזל מסוגנן.
מעל פתח הכניסה הראשית קבועה אבן ועליה שם הבניין MAHANAIM.
בשנת 1885 עבר פרוטיגר לבניין מפואר יותר - רחוב הנביאים 13, וקרא לו גם כן בית מחניים.
בית מחניים הראשון נמכר ליוסף נבון ביי (1858–1934) - בנקאי ואיש עסקים יהודי אמיד, יוזם ובונה של מסילת הרכבת יפו–ירושלים, שהיה שותפו של פרוטיגר לעסקים.
בחצר הבניין עמד בתקופתו בית כנסת משפחתי מפואר, ומולו ניצבה מזרקת מים עשויה שיש, שבה שטו דגי זהב.
נבון התגורר בבניין עד שירד מנכסיו ועבר להתגורר בצרפת כאשר אשתו גישה נשארה לגור בחלק קטן מהבניין שעוקל על ידי הבנק בשל חובותיו של יוסף ביי.
המקום עבר מיד ליד, ומשנות ה-70 שכנו במקום מסעדות.
בשנים האחרונות פעל מועדון בקומה התחתונה, וכעת משמש המקום להשכרת אירועים.
בשנת 2007 החלו העבודות להקמת קניון ענק במתחם שבו שכנה הקונסוליה הגרמנית (הנביאים 57 פינת רחוב ראול ולנברג), במגרשי החנייה שבאזור, ובשטח שבו נמצא בית הפחה הטורקי (הנביאים 61) - שייהרס.
בית סוהר איילון (ידוע גם בשמו הקודם כלא רמלה) הוא מתקן כליאה של שירות בתי הסוהר השוכן בעיר רמלה.
בית הסוהר משמש לכליאת אסירים שנשפטו על ידי בית משפט לתקופות מאסר ממושכות.
בסוף 1949 הוחלט על הקמת בית סוהר מרכזי ברמלה אליו ירוכזו כל האסירים במדינת ישראל.
בית הסוהר נבנה על בסיס מצודת טגארט, מימי המנדט הבריטי.
המבנה תוכנן כמצודה מבוצרת עם שני מגדלי שמירה לכיוון מזרח, בנוי סביב חצר מרכזית ושימש כתחנת משטרה ומתקן כליאה.
בשנת 1950, הוכרז המבנה כבית הסוהר המרכזי של שירות בתי הסוהר, הלא הוא "כלא רמלה".
התוכנית הייתה לבנות את בית הכלא באופן מודרני ולהקצות בו מתקני תעסוקה, הכשרת קרקע לחווה חקלאית ובניית מתקנים לפעילות חינוכית ותרבותית תוך מתן מענה לצרכיהם של בני כל הדתות.
עם פתיחתו בשנת 1954 ובפיקודו של אברהם (ברייטפלד) מרחבי, הוקצה בו אגף לאסירות שתחילה מנו 12 נשים, אך לא היו בו מספיק תאים כדי להפריד בין אסירות מכורות לסמים ובין אסירות שאינן מכורות, בין מבוגרות לבין צעירות וכו' ובשל כך נגרמו חיכוכים רבים בין האסירות וביניהן לבין אנשי הסגל.
המבנה המקורי עבר הרחבות רבות מאז, ונוספו לו אגפים נוספים.
בשנת 1962 הוצא להורג בכלא איילון (אז כלא רמלה) הפושע הנאצי אדולף אייכמן.
בשנת 1975 הוקם מרכז תעסוקה בבית הסוהר, אשר תורם לתהליך שיקום האסירים בכך שמקנה הרגלי עבודה, מעניק הכשרה מקצועית ונותן אופק תעסוקתי.
בשנת 1978 נפתח בסמוך לבית הסוהר "בית מעצר ניצן", שנקרא תחילה "בית מעצר רמלה", ובשנת 1981 הוחלף שמו של בית המעצר, בעקבות רציחתו של מפקד בית המעצר רוני ניצן.
בליל 8 בינואר 1979 ברחו מכלא רמלה שמונה אסירים.
בריחתם עוררה דאגה רבה בשל מסוכנותם של האסירים וגם בשל הקלות שבה ברחו מבית הסוהר השמור ביותר במדינה.
בעקבות הבריחה הודחו סגן מפקד הכלא ושלושה סוהרים בכירים מתפקידיהם, והוקמה ועדת חקירה שמצאה כי חילופים תכופים של קצינים בכירים בכלא, כמו קצין הביטחון וקצין המודיעין, גרמו לירידת המשמעת של האסירים ולליקויים משמעותיים ברמת הביטחון של הכלא.
בנוסף, המפקד האחרון שמונה לכלא רמלה קיבל הכשרה לקויה מפאת קוצר הזמן.
גם סגל הסוהרים באותה תקופה היה חסר השכלה נאותה ולא עבר קורסים והכשרות המתאימים לתפקידם.
בשנת 1984 נפתח מרכז החינוך הראשון בשירות בתי הסוהר.
מרכז החינוך נועד לאפשר לאסירים לרכוש השכלה, חינוך והעצמה לצורך קידומם האישי ובכך נפתח חלון הזדמנויות חדש ללימודים ולאפשרות להשתלב בחיים נורמטיביים.
באמצע שנות ה-80 שונה שמו של בית הסוהר לשמו הנוכחי - "איילון" שם שניתן לו בשל מיקומו הגאוגרפי, בליבו של עמק איילון.
בית הסוהר בעשור השני של המאה ה-21
בבית סוהר איילון כ-600 מקומות כליאה עבור אסירים השפוטים לתקופות מאסר ממושכות בגין מגוון עבירות פליליות והוא אחד מארבעת בתי הסוהר הפליליים של שירות בתי הסוהר ברמת ביטחון מרבית.
ביניהם אגף שבו מוחזקים אסירים בהפרדה, אגף שמור ואגף אחד לשומרי מסורת.
300 אנשי סגל משרתים במתקן, ובכלל זה אנשי מנהלה, ביטחון וטיפול.
86% מהאסירים משולבים בתוכניות שונות בתוך בית הסוהר, תוכניות אלו כוללות חינוך, טיפול, תעסוקה במפעלים ובמטבח, ניקיון, תחזוקה וכו'.
בכלא מרכז חינוך ובו 6 כיתות לימוד.
תפקידו לסייע בשיקום אסירים ולהעניק להם השכלת יסוד, השכלה תיכונית ובכלל זה שיעורי אנגלית וכיתת מחשבים.
כמו כן תוכניות מגוונות של כישורי חיים וחוגים שונים – אמנות, ספורט, מדיטציה, משפחה, הורות ועוד.
בנוסף כולל בית הסוהר מרכז תעסוקה הכולל 8 מפעלים, ומעסיק כ-200 אסירים במפעלים של השב"ס ובמפעלים אזרחיים (כגון נגרייה, מפעל דפוס, מכבסה, מתפרה וכו').
בשנת 2012 קיבל בית סוהר איילון פיקוד על המעבר הארצי.
המעבר הארצי נועד לייעל את ניוד האסירים ברחבי הארץ.
בנובמבר 2020 ערכה מיקי חיימוביץ' ביקור בבית הסוהר, במסגרת תפקידה כיושבת ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה, והביעה זעזוע מהתנאים בבית הסוהר, ובין השאר דיווחה על שירותי כריעה מוזנחים ומלוכלכים ומקלחת שאינה עובדת.
היא כתבה על הביקור: "המצב אף מחריד יותר בתאי ההרחקה שבהם מושמים אסירים שעברו עבירות משמעת.
זהו אמצעי ענישה, אבל בתנאים שאינם ראויים לבני אדם".
אגף 15 הוא אגף מבודד ומופרד בין כותלי בית סוהר איילון.
אגף זה נקרא גם "אגף האיקסים" בעקבות כליאתו של מרדכי קידר שנכלא במקום בבידוד, על מעצרו הוטל איפול והוא זכה לכינוי "האסיר X".
משהורחב המקום והיה לאגף ששימש לכליאת אסירים נוספים אשר נדרש בידוד בכליאתם, קיבל האגף את הכינוי "אגף האיקסים".
אסירים אחרים ששכנו באגף היו אברי אלעד, קוזו אוקמוטו ויגאל עמיר (למשך כמה שנים).
ב-15 בדצמבר 2010 התאבד באגף זה העציר בן זיגייר.
אגף רקפת הוא אגף כליאה מיוחד בית הסוהר שהוקם במקור בשנות ה-80 לצורך כליאת אסירים בעלי רמת סיכון גבוהה, כגון פושעים מאורגנים, אך נסגר לאחר כמה שנים.
בהמשך הוא נפתח מחדש בשנת 2023, לאחר טבח שבעה באוקטובר ואלפי הפלסטינים שנעצרו במלחמת חרבות ברזל.
האגף בנוי מתחת לפני הקרקע ובתאים בו אין אור יום, אוורור או מגע עם העולם החיצון.
לפי דיווחים עיתונאיים התאים באגף צפופים, שטחי חצר מועטים ומערכות מעקב אלקטרוניות עוקבות אחרי האסירים.
לפי העדויות כמעט לא מתאפשרת יציאה מהתאים, הסיוע הרפואי מוגבל ומנות המזון מועטות ומביאות את האסירים לסף רעב.
האסירים תיארו גם יחס אלים שכולל אלימות פיזית שיטתית, שכוללת הכאה, תקיפה באמצעות כלבים ודריכת סוהרים על גופם של האסירים.
ארגוני זכויות אדם ועמותות משפטיות בישראל ובעולם ביקרו בחריפות את התנאים באגף, וטענו כי הכליאה בו מפרה זכויות האדם ומפרה את החוק הבינלאומי.
מחלקת "הבשורה" - בשנת 2005 הוקמה מחלקה טיפולית לטיפול גמילה באסירים מכורים לסמים על פי הקריטריונים שנקבעו לכך.
הטיפול במחלקה מתבסס באופן מובהק על עבודת עזרת מכור למכור, קבוצות תמיכה, קבוצות לעזרה עצמית, קבוצות 12 הצעדים ופגישות N.A.
"רדיו פוקוס" - בשנת 2017 הקים שרות בתי הסוהר באיילון בהשפעת היזמית החברתית קרין עובדיה ראפ את תחנת הרדיו הראשונה בין הסורגים - "רדיו פוקוס", בה אסירים מבית הסוהר משדרים לאסירים אחרים.
התחנה משדרת במעגל סגור דרך ערוץ טלוויזיה לכלל בתי הסוהר הפליליים בישראל.
הרדיו מופעל על ידי אסירים שנבחרו והוכשרו לתפקידים הנדרשים להפעלת התחנה (עריכה, תחקיר, הגשה והפקה) בהדרכה ופיקוח של צוות מקצועי קבוע.
התכנים המשודרים בו הם תכנים שיקומיים, אינפורמטיביים, תעסוקתיים, טיפוליים וחינוכיים.
מדובר בפרויקט חברתי שנועד להגדיל את הסיכוי לשקם את האסירים ולהחזירם לחברה.
המיזם פועל בהובלת אגף האסיר ובשיתוף גורמים נוספים כגון עמותת טופז (הפועלת לקידום תרבות היזמות החברתית), הביטוח הלאומי בישראל (קרן למפעלים מיוחדים), המכללה האקדמית "ספיר" (הכשרת האסירים למקצועות הרדיו באמצעות החוג לרדיו ותקשורת של המכללה באמצעות היחידה למעורבות חברתית.
בית סאחור היא עיר פלסטינית בהרי יהודה, הסמוכה לבית לחם ממזרח, ומשתייכת לנפת בית לחם של הרשות הפלסטינית.
העיר נמצאת בשטח המוגדר כ"שטח A".
אוכלוסיית בית סאחור מונה 15,565 תושבים (נכון לשנת 2016), שמתוכם 80% נוצרים והשאר מוסלמים.
בית סאחור נחשבת לפי המסורת הנוצרית כמקום בו היה שדה הרועים, להם בישר המלאך על לידת ישו.
בבית סאחור שתי כנסיות שנבנו לזכר האירוע - הכנסייה היוונית אורתודוקסית וכנסיית שדה הרועים הפרנציסקנית, השייכת לכנסייה הקתולית.
כל כנסייה טוענת שהאירוע התרחש בשטחה.
הכפר קרוי על שם מבנה מקאם אחמד אל סאחורי.
קבר הנמצא מדרום לכפר בח'רבת בית סאחור.
המקאם משמש בית קברות לשבט הסואחרה.
הכפר מוקף במספר אתרים ארכאולוגיים: בגבעה בחלקה הדרומי של העיירה, בגובה 656 מטר מעל פני הים, שוכנת חירבת בית ביס'ה (נכתב גם כ"בית בצה").
במקום נמצאו שרידי מבנים, מערות בורות ומתקנים וחומת אבנים בצפון האתר.
ממצא החרסים מצביע על אתר שהתקיים בתקופות ההלניסטית, הרומית הקדומה, הביזנטית והממלוכית.
מסביב לחומה הוקמה מערכת מצור הכוללת דייק ומבנים נוספים.
בחפירות שנערכו באתר בשנת 1994 נחשפה מערת קבורה, בתוכה נמצאו גלוסקמאות מעוטרות.
בעקבות ייחוס אירוע סגידת הרועים למקום, בנתה בו הלנה אם הקיסר קונסטינוס מנזר.
כיום ידוע מקום זה כ"מערת הרועים".
על פי מסורת מקומית, בית סאחור לא היייתה מיושבת עד המאה ה-14. באותה העת הגיעו ליישוב מספר משפחות מוסלמיות ונוצריות מואדי מוסא, בדרום ירדן של ימינו, והתיישבו במערות באזור הכפר המודרני.
משפחה נוצרית נוספת מואדי מוסא, המתייחסת לשבט ע'סאן, היגרה לכפר במאה ה-17. הגירה נוספת במאה ה-18 מראשדה במצרים העליונה, שובכ בירדן וכאוכאלייה בסוריה תרמו לביסוס האופי הנוצרי של הכפר.
בית סאחור העתיקה נבנתה מסביב לקברו של השייח' אחמד א-סאחורי.
השייח' נחשב לקדוש מוסלמי והשבט המקומי אל-סוואחרה רואה בו את אביו ומשמו נגזר שם משפחתם.
הגאוגרף הערבי מוג'יר א-דין מזכיר שני כפרים בשם בית סאחור, בית סאחור העתיק ובית סאחור הנוצרי, בביוגרפיה של מלומד מוסלמי בשם שבאן בן סלים בן שבאן, שמת בבית סאחור בשנת 1483 בגיל 105.
בית סאחור נזכרת בכמה רישומי מס עות'מאניים מן המאה ה-16. ברישום שנערך בשנת 1525-6, נמנו בה 5 משקי בית נוצריים ו-7 משקי בית מוסלמיים.
ברישום הבא, בשנים 1538-1539, נמנו בה 8 משקי בית נוצריים ו-8 משקי בית מוסלמיים.
בהמשך, ב-1553-4, נמנו 13 משקי בית נוצריים ו-21 משקי בית מוסלמיים, וב-1562-3 נמנו 9 משקי בית נוצריים ו-17 משקי בית מוסלמיים.
ברישום המס של שנת 1596, הכפר "בית סאחור א-נסארה" נרשם ככפר בנפת ירושלים במחוז ירושלים.
אוכלוסייתו כללה לפי מפקד זה סך הכל 24 משקי בית, מהם 15 מוסלמיים ו-9 נוצריים.
הפרנציסקנים הפסיקו לקיים שירותי דת במתחם מערת הרועים סביב שנת 1820. בשנת 1864 הושלמה בנייתם של בית ספר וכנסייה רומית קתולית חדשים בכפר.
לפי רשימת כפרים שחיברו השלטון העות'מאני בשנת 1870, בכפר בית סאחור אל-פוקא ("בית סאחור עילית") התגוררו אז 37 "לטינים" (קתוליים) ב-11 בתים, ו-187 "יוונים" (אורתודוקסים מזרחיים) ב-48 בתים.
לפי מפקד זה, בשני הכפרים חיו 190 גברים, ב-76 בתים.
הגאוגרף הצרפתי ויקטור גרן, שנפטר בסוף המאה התשע עשרה, מזכיר את בית סאחור העתיקה כמקום שנמצא 40 דקות מירושלים ומרחק קצר מעמק קידרון.
סקר ארץ ישראל המערבית מתאר את בית סאחור כשרידי הכפר עם בארות וקבר שייח'.
בית סאחור החדשה מתוארת באותו סקר כפרוור של בית לחם הנמצאת על אותו רכס.
בשנת 1896, העריך קונרד שיק כי בכפר מתגוררים 861 איש.
על כתובת בנייה המתוארכת לשנת 1897, שהוטבעה על גבי משקוף דלת ברחוב העירייה, נתגלה קטע שירה מן המאה ה-19 הכתוב בכתב נסח'י.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בבית סאחור נרשמה אוכלוסייה של 1,519 נפש, בהם 285 מוסלמים ו-1,234 נוצרים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה ביישוב הייתה 2,700, בהם 370 מוסלמים ו-2,400 נוצרים.
במפקד שנערך בשנת 1961, נמנו בבית סאחור 5,316 איש.
ב–1988, בזמן האינתיפאדה הראשונה, ארגנו פלסטינים נוצרים ומוסלמים בבית סאחור חרם מיסים בלתי־אלים על ישראל, במחאה על הכיבוש.
כדי לציין את ניצחונם, קראו תושבי בית סאחור לתפילה בלתי־אלימה למען השלום בכנסייה הקתולית במקום.
בתפילה נכחו המופתי המוסלמי של ירושלים, פטריארכים נוצרים, יהודים ישראלים ומאות מתושבי בית סאחור.
כלכלת העיר מבוססת בעיקר על תיירת ותעשיות נלוות, כמו גילוף בעץ הזית.
חלק מהתושבים מועסקים בחקלאות או עובדים בישראל.
לעיר היה תפקיד חשוב בפרויקט "בית לחם 2000", שנועד לשקם את האתרים התיירותיים, בתי מלון ועסקים וגם אתרים היסטוריים לכבוד חגיגות המילניום.
המגזר התיירותי והכלכלי נפגעו משמעותית מהאינתיפאדה ב-2000.
בתקופת המנדט הבריטי נבנה בסיס צבאי הצופה על העיר בקרבתה המיידית.
הבסיס המשיך לפעול לאורך השנים בשימוש הלגיון הירדני וצה"ל, בתקופתו נקרא הבסיס שדמה.
צה"ל נטש את בשנת 2006 והותיר אותו כשטח צבאי סגור, וב-2010 חזר ואייש אותו.
ב-2016 אושרה מסירת השטח לפלסטינים לשם הקמת בית חולים.
בנובמבר 2025 הוקם על שדות הבסיס היישוב שדמות בית לחם.
הערים התאומות של בית סאחור הן:
בית נועם, העמותה למניעת אלימות במשפחה היא עמותה שנוסדה ב-1986, המטפלת בגברים שאינם עבריינים ואינם חולים פסיכיאטרים, המפעילים אלימות נגד נשים.
העמותה מפעילה תוכנית ניסיונית שאושרה על ידי המוסד לביטוח לאומי, במימון משותף של המוסד לביטוח לאומי ושל משרד העבודה והרווחה.
זוהי מסגרת אליה מופנים גברים על ידי שירות המבחן ומוסדות הרווחה, והיא מקיימת שלושה מסלולים:
מסלול משולב – אורך המסלול חודשיים.
המסלול המשולב אינו עומד בפני עצמו.
מטופל שסיים את הטיפול במסלול משתלב באופן מידי ורציף במסלול ההוסטל או מסלול מרכז היום בהתאם למצבו, צרכיו ולהחלטת גורמי הטיפול.
זמן הטיפול במסלול הנוסף, יתווסף לחודשיים שבהם היה במסלול המשולב.
מסלול הוסטל – אורך המסלול 4 חודשים.
המסלול פועל כל ימות השנה, למעט יום כיפור.
הטיפול בתנאי פנימייה המטופלים מחויבים לצאת למסגרות תעסוקה.
הטיפול מתקיים בשעות אחר הצהריים והערב.
מסלול מרכז יום – משך המסלול עד 6 חודשים והוא מתבצע בשעות הבוקר והצהריים המוקדמים.
הגברים במסגרת עוברים טיפולים קבוצתיים ופרטניים, ותוכניות העשרה שונות.
בתום הטיפול הם מקבלים סיוע אל מול הגורמים הקולטים בקהילה.
המודל הטיפולי מבוסס על מחקרים ומודלים טיפוליים דומים שנוסו במקומות אחרים.
בית נבולסי שבכפר יונה הוא מבנה היסטורי בולט בנוף האזור ואחד מתוך מספר בתים בשם זה באזור השרון שהוקמו על ידי משפחת נבולסי משכם.
הבית שימש כבית מגורים ערבי מפואר החל מסוף המאה ה-19 ועד 1947 אז ננטש ובהמשך נבלע אל תוך שטחה הבנוי של כפר יונה.
את הבית הקים ראדי נבולסי, בן למשפחת נבולסי אשר החזיקה בנכסים רבים באזור השרון.
ביתו העיקרי היה ליד מושב ינוב הסמוך ומבנה זה היה בית שני שבנה, ככל הנראה עבור אישה נוספת שנשא.
הבית ממוקם על גבעה קטנה החולשת על השדות והמטעים שהיו בבעלות המשפחה באזור זה.
בשלב הראשון היה בית בן קומה אחת והקומה השנייה נוספה מאוחר יותר בתכנון האדריכל חיים בן עמר אשר פעל בעיר נתניה בתקופת היישוב ותכנן גם את הגן והמזרקה שמחוץ למבנה.
בן עמר גם תכנן עבור המשפחה וילה מפוארת בעיר שכם.
הבית הוא דוגמה לאדריכלות הערבית בארץ ישראל של תחילת המאה ה-20 שהושפעה מהתהליכים הכלכליים, תרבותיים וטכנולוגיים שעברו על האזור בתקופה זו - תהליך התיעוש בארץ ישראל והגעתם של אדריכלים יהודים מאירופה.
המבנה בנוי משלד בטון וחיפוי אבן וקומתו השנייה נתמכת על ידי קורות פלדה.
סגנונו הוא אקלקטי וניכרת בו השפעה אירופאית רבה.
בפתחיו נבנו קשתות מעוטרות, במרפסות המבנה עמודים עם כותרות מעוטרות ופנים המבנה כלל ציורי תקרה ושטיחי אבן בריצוף, כמאפיין בולט של שילוב סגנונות זה.
חלק מהעיטורים נפגעו עם שנות ההזנחה וחלקם ניכרים ביופיים גם היום.
ב-1947, עם פרוץ מלחמת העצמאות, נמלטה המשפחה לשכם והבית נותר נטוש.
בהיותו מבנה מבודד בראש גבעה שימש במלחמת העצמאות כוחות עיראקיים שחלשו על האזור והטרידו את תושבי כפר יונה.
בהמשך המלחמה השתלטו על המבנה כוחות ההגנה בפיקודו יצחק מודעי.
מאז 1949 עומד הבית נטוש ומוזנח.
המבנה הוכר כמבנה לשימור על ידי המועצה לשימור אתרים ותוכניות ההרחבה של היישוב כפר יונה לקחו אותו בחשבון בפיתוח סביבתו.
בשנים האחרונות נבנו סביבו שכונות מגורים ובית נבולסי נותר עומד במרכזו של הפארק העירוני גינות הדר בכוונה לשחזרו ולשמרו.
לפי דברי ראש עיריית כפר יונה לשעבר, אפרים (אפי) דרעי, הוגשו תוכניות שיקום של המבנה אשר עומדות על סכום כולל של יותר מ-3,000,000 שקלים.
ראש העיר הוסיף כי המועצה לשימור אתרים מונעת ממנו לשקם את הבניין לפי תוכניותיו ומשום זאת השיקום מתעכב זמן רב.
בית נבולסי עמד ביפו, הדרומי מבין שלושה בניינים בבעלות משפחת נבולסי.
על המפות הבריטיות הייתה כתובתו רחוב התחנה.
הערבים קראו לרחוב דרך מנשייה, ובפי היהודים הוא נקרא רחוב נווה שלום.
המרד 2 פינת רחוב אילת בראשית ימי המדינה וכיום פינת הרחובות המרד - קויפמן בתל אביב-יפו ולמעשה תחם את שדרות ירושלים (יפו) על ידי כיכר.
בתחילה הבית היה בבעלות משפחת נבולסי משכם שהייתה בעלת נכסים רבים בשטחי ארץ ישראל (הידועים בהם בית נבולסי בכפר יונה ובית נבלוסי בטבריה).
בבית זה שכנו משרדי "הוועד הפועל" של חובבי ציון – שנפתחו על ידי זאב טיומקין בחודש נובמבר 1890, וממנו נוהלו ענייני המושבות היהודיות בארץ ישראל ורכישת הקרקעות.
ההחלטות שנתקבלו בין כותלי הבניין הטביעו את חותמן על התפתחות היישוב היהודי בארץ ישראל.
בבניין זה שכן ביתה הראשון של ספריית שער ציון שנוסדה ב-1886. הספרייה שירתה בנאמנות את תושביה היהודים של יפו, את איכרי המושבות כמו גם את תלמידיה הראשונים של הגימנסיה העברית "הרצליה" ששכנה בקרבת מקום, ונוהלה במשך השנים על ידי אז"ר.
בבניין זה שכן מועדון "ישורון" שהיה בית הקהילה היהודית ביפו ומרכז לפעילים היהודים של הארץ המתפתחת.
במועדון זה נתקבלה החלטה להקים את העיר העברית הראשונה.
בקית שנת 1906, התאספו כ-120 איש מיהודי יפו.
לאותה התכנסות הגיע עקיבא אריה ויס שעלה בחוף יפו באותו הבוקר.
ויס נשא דברים בעברית בהם פירט את רעיונו ותוכניתו לבניית עיר עברית עם חשמל, מים ביוב וגנים (חידוש בערי ארץ ישראל של דאז) עיר שבה יחיו חיים עבריים.
אחרי שאלות וויכוחים באותה פגישה התקבלה הצעתו ובאותו יום נוסדה האגודה שלימים תקים את "אחוזת בית" אותה שכונה שלימים תשנה את שמה ל'תל אביב' ותתפתח לעיר העברית הגדולה.
בתי נבלוסי נהרסו ב-1983/4 על מנת להרחיב את נתיב התנועה של שדרות ירושלים לכיוון תל אביב (בקטע בו שדרות ירושלים מתחברות לרחוב פרופ' יחזקאל קויפמן), ולהוסיף מסלולי נסיעה שיהפכו את הרחוב לציר תנועה מרכזי מדרום לצפון העיר.
בית נסאו הוא בית אצולה שאציליו ישבו בטירת נסאו שנמצאת בעיר נסאו שבריינלנד-פפאלץ.
דודו, רוזן לאורנבורג (Dudo von Laurenburg) ייסד את בית האצולה בסוף המאה ה-11. היום ענפים של בית האצולה הם השליטים בהולנד (בית אורנז'-נסאו) ולוקסמבורג (בית נסאו-ויילבורג).
בשנת 1985 נכחד הקו הזכרי של בית נסאו, אולם בהולנד ובלוקסמבורג גם בנות יורשות את תוארי המשפחה, ובעקבות כך מחזיק הדוכס הגדול של לוקסמבורג בתואר "דוכס נסאו", והוא נחשב לראש הבית.
השושלת נוסדה בשנת 1093 על ידי דודו, רוזן לאורנבורג, שקבע את מקום מושבו בטירת לאורנבורג.
בניו של דודו, רופרכט הראשון, רוזן לאורנבורג וארנולד הראשון, רוזן לאורנבורג הרחיבו את שטחי הרוזנות, ובשנת 1159 עבר בנו של רופרכט - ואלראם הראשון, רוזן נסאו לטירת נסאו, ונטל לעצמו את התואר "רוזן נסאו".
ואלראם הראשון ואחיו רופרכט השני, רוזן נסאו הצטרפו לפרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה למסע הצלב השלישי, ובתמורה הוא סייע להם להרחיב את נחלותיהם.
בשנת 1247 מת היינריך השני, רוזן נסאו, ובניו ואלראם השני, רוזן נסאו ואוטו הראשון, רוזן נסאו ירשו את נחלותיו, ובשנת 1255 הם חילקו את הנחלות; ואלראם השני, רוזן נסאו הקים את ה "קו הוואלראמיאני", וצאצאיו שלטו ברוזנות נסאו ובלוקסמבורג.
ואילו אוטו הראשון, רוזן נסאו הקים את ה"קו האוטוניאני", וצאצאיו שלטו בחלקים מנסאו, ומאוחר יותר תפסו את השלטון בהולנד.
בנו של ואלראם השני, רוזן נסאו היה אדולף, מלך גרמניה, אשר שלט בגרמניה בין השנים 1291–1298, אולם הובס ונהרג על ידי אלברכט הראשון, מלך גרמניה מבית הבסבורג.
בשנת 1344 חילקו בניו של גרלאך הראשון, רוזן נסאו את הנחלות: יוהאן הראשון, רוזן נסאו-ויילבורג קיבל את רוזנות נסאו-ויילבורג, ואילו אדולף הראשון, רוזן נסאו-ויסבאדן-אידשטיין קיבל את רוזנות נסאו-ויסבאדן-אידשטיין.
בשנים לאחר מכן התפצלה הנחלה כמה פעמים, אך חזרה והתאחדה מחדש בשנת 1605 תחת לודוויג השני, רוזן נסאו-ויילבורג.
יורשיו של לודוויג השני חזרו וחילקו את הנחלה, אולם בשנת 1806 צורפה נסיכות נסאו-ויילבורג לנסיכות נסאו-אוזינגן ליצירת דוכסות נסאו, שהתקיימה כחלק מהקונפדרציה הגרמנית עד 1866, שאז סופחה לממלכת פרוסיה, בעקבות תבוסת האימפריה האוסטרית ובעלות בריתה (שהדוכסות הייתה חלק מהם) במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
בשנת 1890 ירש אדולף, דוכס נסאו את הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, וצאצאיו שולטים עד היום בדוכסות.
בשנת 1303 חילקו בניו של אוטו הראשון, רוזן נסאו את נחלותיו; היינריך, רוזן נסאו-זיגן קיבל את רוזנות נסאו-זיגן, יוהאן, רוזן נסאו-דילנבורג קיבל את רוזנות נסאו-דילנבורג, ואילו אמיך הראשון, רוזן נסאו-הדמר שקיבלתי את רוזנות נסאו-הדמר.
אחרי מותו של יוהאן, עברה נסאו-דילנבורג לאחיו היינריך.
בשנת 1343 מת היינריך, ונחלותיו חולקו בין בניו, אוטו השני, רוזן נסאו-זיגן והיינריך הראשון, רוזן נסאו-בילשטיין.
בשנת 1416 מת יוהאן הראשון, רוזן נסאו-דילנבורג, וארבעת בניו, אדולף, יוהאן השני, אנגלברט הראשון ויוהאן השלישי שלטו ברוזנות במשותף.
בשנת 1515 בעקבות נישואיו של היינריך השלישי, רוזן נסאו-ברדה עם קלודיה משאלון, שהגיעה מדוכסות בורגונדי הצרפתית.
בנם, רנה משאלון, היה היורש של נסיכות אורנז' שבצרפת, ובעקבות כך אימץ את שם המשפחה "אורנז'-נסאו".
בן דודו ויורש העצר שלו, וילם מנסאו-דילנבורג ארגן את המרד ההולנדי נגד הספרדים, שהוביל להקמת הרפובליקה ההולנדית.
בשלהי המאה ה-17 התפרסם וילם השלישי, נסיך אורנז', כמחולל המהפכה המהוללת.
הוא מת ללא יורשים ישירים בשנת 1702, והתואר של נסיכי אוראניה-נסאו עבר ליוהאן וילם פריסו, נסיך נסאו-דיאץ, אולם נסיכות אורנז' נשללה מבית נסאו במהלך המהפכה הצרפתית, וסופחה בסופו של דבר לצרפת.
בֵּית נִמְרָה (גם: נִמְרָה) הייתה עיר מקראית בעבר הירדן, בנחלת שבט גד.
העיר נזכרת לראשונה בספר במדבר, בתיאור ערי המבצר שבנו בני שבט גד: .
העיר נזכרת בספר יהושע, בתיאור ערי שבט גד בבקעת הירדן: .
העיר נזכרת גם במקורות חז"ל, כעיר שהתקיימה בתקופת בית שני, אשר שמה השתנה ל"בית נמרון".
אוסביוס, בחיבורו האונומסטיקון (תחילת המאה ה-4 לספירה), ציין כי בתקופתו עוד היה המקום מיושב, ושכן חמישה מילים מצפון לבית הרם.
לפי הסברה, שמה של העיר הקדומה השתמר בשם התל "תל נמרין", כשמונה ק"מ מזרחית לנהר הירדן, ובשם הנחל העובר לצדו "ואדי נמרין".
מהממצא הארכאולוגי עולה כי בתל נמרין התקיים יישוב בתקופה הרומית בעיקר, כאשר בית נמרה המקראית שכנה כנראה ב"תל בליבל" הסמוך אליו, לאור השרידים שנמצאו בתל זה מהתקופה הישראלית.
בית נהיאן היא המשפחה השלטת באיחוד האמירויות הערביות, ובאבו דאבי.
המשפחה היא אחת משתי המשפחות הדומיננטיות יותר יחד עם משפחת בית מכתום השולטת בדובאי.
לבית מלוכה זה יש קרבה משפחתית לבתי מלוכה רבים מהעולם הערבי דוגמת בית פאלאסי ובית יאסי וזאת משום שמנהיגי הבית, לא כמו בקטר או בבחריין לא מתחתנים לרוב עם מישהו שהוא ממשפחתם.
בית המלוכה הוקם במחצית השנייה של המאה ה-18, השליט הנוכחי בבית הוא מוחמד בן זאיד אאל נהיאן.
בני משפחת המלוכה משתייכים לאסלאם הסוני.
בית סאה היא מידת שטח ששימשה כאחד מהשיטות המרכזיות למדידת שטח בתקופת המשנה.
משמעות המידה היא, שטח עליו ניתן לזרוע סאה של תבואה.
מידות נוספות שהיו בשימוש ביחד ביחס לבית סאה, הן:
בית כור - שטח עליו ניתן לזרוע שלושים בתי סאה.
בית רובע - שטח עליו ניתן לזרוע רובע קב סאה.
(בסאה יש שש קבין, כך שבית רובע הוא 1/24 בית סאה).
השימוש הראשון בשטח דומה לזה היה בחצר המשכן, ששטחה בית סאתים (2 סאים) שהם 100 אמה על 50 אמה.
בהלכה משמשת מידה זו במקומות שונים: לעניין דיני כלאים, שביעית, ועוד.
מאחר שהשטח של בית סאה נמדד באומות (2,500 אמות מרובעות), אזי השטח המדויק של בית סאה תלוי באורך מדידת האמה.
ומאחר ומידת האמה תלויה במחלוקת הפוסקים, לפיכך, קיימות מספר שיטות חישוב:
שיטת רבי אברהם חיים נאה: אמה היא 48 ס"מ, ובית סאה הוא כ-576 מ"ר.
בית נובּא היה כפר ערבי ששכן עד שנת 1967 באזור מובלעת לטרון.
הכפר נכבש במלחמת ששת הימים - תושביו פונו ובתי הכפר נהרסו על ידי צה"ל, וכשנתיים מאוחר יותר הוקמה במקום ההתנחלות מבוא חורון.
חלק מהתושבים גורשו לירדן וחלקם התיישב בכפרים אחרים בגדה המערבית.
בית נובא נזכרת במקורות מימי הביניים ואצל הירונימוס.
היישוב היה שומם בתקופה הביזנטית.
בתקופת ממלכת ירושלים הצלבנית השתבש שם הכפר לבית נובא.
הצלבנים כבשו את הכפר בשנת 1132 לספירה והקימו בו מבצר כדי לשמור על הדרך לירושלים.
צלאח א-דין בקר בבית נובא בדרכו לירושלים כדי לעקוב מקרוב על ההכנות של צבאו שהתבצר באזור.
בשנת 1192 לספירה ניסה המפקד הצלבני ריצ'רד לב ארי לפלוש לירושלים, הגיע לבית נובא ב-11 ביוני, הקים בכפר מחנה ושהה בו כמה שבועות כדי להתכונן לפלישה שבסופו של דבר לא יצאה לפועל.
בנימין מטודלה, שביקר באזור סביב שנות הששים של המאה ה־12, מצא בכפר שני יהודים, היחידים אותם פגש בנחלת בנימין.
בנימין מזהה את המקום עם נוב עיר הכהנים.
בית נובא הייתה מיושבת במאה ה-16. בשנת 1552 נזכר הכפר בתיאור נכסים שהוקדשו למוסד העימארה אל-עאמרה, מוסד הצדקה הגדול שהקימה הורם סולטאן, אשתו של סולימאן הראשון בירושלים.
בשנת 1863 ביקר בכפר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן וכתב שגרו בו כ-400 תושבים.
לדבריו, "הוא (הכפר) יושב על גבעה בין שני עמקים.
רואים שם בורות עתיקים אחדים, ופה ושם, בתוך בתים חדשים הבנויים בנייה גסה מאוד, אבני גזית אחדות המעידות לכאורה על תקופה קדמונית".
במקום הראו לו מסגד קטן בשם "ג'אמע סידי אחמד אטרפיני".
בפברואר 1871 שהו באזור צוות הסוקרים של הקרן לחקר ארץ ישראל בראשות צ'ארלס פרדריק טירוויט-דרייק (C.F.
Tyrwhiitt Drake) בסקר של הקרן משנת 1882 מתואר הכפר כ-"כפר על גבעה המוקף במטעי זיתים".
אספקת המים לכפר מגיעה מבורות מים.
בשנת 1873 ערך הארכאולוג וחוקר ארץ ישראל הצרפתי שארל קלרמון-גנו חפירות בכפר, וגילה שרידי כנסייה גדולה מימי הביניים.
בימי המנדט הבריטי והשלטון הירדני
בבית נובא היו מסגד ובית ספר לבנים שהוקם בשנת 1922. במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בבית נובא הייתה אוכלוסייה של כ־839 תושבים, כולם מוסלמים, במפקד 1931 הייתה אוכלוסייה של 944 תושבים שגרו ב-226 בתים.
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל הוערכה אוכלוסיית הכפר בסך של כ-1,240 תושבים, ושטח הכפר הוערך בסך של כ-4,735 דונם טורקי מתוכם כ-15 דונם שטחים ציבוריים.
ב-12 ביולי 1948, במהלך קרבות עשרת הימים במלחמת העצמאות, הפציצו מטוסי חיל האוויר הישראלי את בית נובא.
ב-20 במאי 1953 ערך גדוד 890 של צה"ל פשיטה על בית נובא והרס מבנים ורכבים, כחלק מפעולות התגמול.
על פי מפקד האוכלוסין הירדני משנת 1961, בשנה זו מנה הכפר 1955 תושבים.
בשטחי הכפר גידלו התושבים דגנים, עצי זית, שקדיות, קטניות וענבים.
במלחמת ששת הימים גירש צה"ל את תושבי הכפרים בית נובא, עמואס ויאלו והרס את בתיהם.
יצחק רבין אמר שהוא נתן את הפקודה להרוס את הכפרים כדי שלא ישמשו מחסה לקומנדו מצרי, ולאחר שבתחילת המלחמה הכפר היה כמעט ריק מתושביו, שהוחלפו בחיילים ירדנים.
עוזי נרקיס אמר בראיון שלהערכתו הכפרים נהרסו ביוזמה מקומית כנקמה על השתתפותם במצור על ירושלים ובקרבות הקשים באזור במלחמת העצמאות.
על פי עדויות החיילים שהשתתפו בהריסה, האלוף נרקיס הוא שנתן את ההוראה להרוס את הכפרים במטרה לקבוע במהירות עובדות בשטח.
ההריסה נעשתה בידי יחידה של חיל ההנדסה באמצעות חומרי נפץ ודחפורים.
העיתונאי עמוס קינן נכח ותיעד את הגירוש והריסת הכפרים, ואף כתב דו"ח על המקרה, בו הוא סיפר על מקרה אחד של ביזה, שלאחריו נעצרו הבוזזים, ועל הרס רכוש פרטי.
שטחם הכולל של שלושת הכפרים בעת הריסתם היה כ-15,000 דונם, והתגוררו בהם כ-6,000 איש.
באוגוסט 1968 ביקר משה דיין ברמאללה.
בפגישה הועלתה בעיית תושבי שלושת היישובים.
דיין מסר בפגישה כי המלחמה עם ירדן פרצה בגלל יריות מאזור לטרון לנמל התעופה בן-גוריון.
האזור הוא אזור ביטחוני, לכן התושבים לא יוחזרו לאזור הזה והכפרים לא ישוקמו.
על פי דבריו, ממשלת ישראל הצהירה על מוכנות לתרום לפתרון הומניטרי בין אם במציאת מקום אחר להשתקע או במתן פיצויים.
ב-9 מרץ 1969, אושרה הקמתה של ההתנחלות מבוא חורון על שרידי הכפר כקיבוץ דתי של תנועת הנוער "עזרא".
עד אז ישב הגרעין כמה קילומטרים מערבה משם, במיקומו הנוכחי של היישוב מבוא מודיעים.
ביום העצמאות 1969 נערך מסדר חגיגי של 900 חניכי "עזרא" וטקס עליה לקרקע על חורבות בית נובא בהשתתפות סגן שר החינוך והתרבות הרב קלמן כהנא.
בנובמבר 1970 הוכרז על הקמת יישוב הקבע, אך הבנייה בפועל החלה רק במאי 1972. בשנות התשעים הגיע קבוצה קטנה מתושבי הכפר והתיישבה בחלק הקטן מאדמות הכפר שנמצאות מעבר לגדר ההפרדה, שבפועל הוא חלק מהכפר בית ליקיה.
הם שומרים על שם הכפר המקורי, בית נובא.
בית נורטון הוא שמו של בניין היסטורי במושבה האמריקאית ביפו, הניצב ברחוב אורבך 4 בתל אביב.
המבנה עשוי העץ הוקם בשנת 1866, ולאורך השנים שימש הבניין כבית המגורים של משפחת נורטון האמריקאית, כתחנת מיסיון של החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים וכמסעדה יוקרתית בשם "מסעדת קרן".
בית העץ המיוחד מוכר כמבנה לשימור, והחל מ-2018 פועל בו מלון בוטיק.
מאז ראשית המאה ה-19 התגבשו במקומות שונים ברחבי אירופה וארצות הברית קבוצות של נוצרים פרוטסטנטים שביקשו לקדם את בואו של המשיח על ידי כך שיקימו חברת מופת ויחיו על פי העקרונות הנוצריים הנעלים בהם האמינו.
אחת מאותן קבוצות, אשר כינתה את עצמה בשם "כנסיית המשיח", התגבשה במדינת מיין שבצפון מזרח ארצות הברית סביב דמותו של מטיף כריזמטי בשם ג'ורג' אדמס.
לאחר תלאות רבות וקשיים אין ספור התגבשה קבוצה בת 157 גברים, נשים וילדים אשר הפליגה לארץ ישראל והקימה מושבה חקלאית סמוך לעיר יפו.
חברי הקבוצה הגיעו כשהם מצוידים בכל הדרוש על מנת להתקיים, החל במזון וכסף מזומן, עבור דרך מכשירי עבודה וכלים חקלאיים, וכלה בבתי מגורים עשויים עץ שהובלו לארץ ישראל כשהם מפורקים.
אחד מחברי קהילתו של ג'ורג' אדמס היה אַקְלֵי נוֹרְטוֹן, אדם אמיד ששימש כרב חובל של הספינה אֶלְוִוירָה קַאנַאנְט.
הוא נמנה עם חסידיו של אדמס, ותמך ביוזמה להקמת המושבה ביפו.
מסקר הרכוש שערכה הקונסוליה האמריקאית ביפו בשנת 1867 בקרב המתיישבים האמריקאים עולה כי אקלי נורטון נמנה עם עשירי המושבה, והיו ברשותו למעלה מ-2500 דולר.
נוכח התנהלותו הבעייתית של ג'ורג' אדמס בניהול המושבה, והכישלונות הרבים שחוו המתיישבים האמריקאים בניסיונותיהם להיאחז בקרקע המושבה שהקימו, שינה אקלי נורטון את דעתו, הפך למתנגד חריף של אדמס, ונמנה עם ראשי קבוצת המתיישבים שביקשו לסיים את המיזם הכושל ולחזור לארצות הברית.
ב-28 ביוני 1867 השתתף בפגישה בביתו של סגן הקונסול האמריקאי ביפו, במהלכה ייצג כשלושה רבעים מן המתיישבים שביקשו סיוע שיאפשר להם להפליג חזרה למיין.
בחודש ספטמבר 1867 הפליגו 13 משפחות של מתיישבים אמריקאים (44 נפשות) מנמל יפו חזרה לארצות הברית.
8 משפחות (25 נפשות) מתוכן היו חסרות כל, ונדרש סיוע של נדיבים על מנת לאפשר את רכישת כרטיסי הנסיעה עבורן.
חמש משפחות (19 נפשות), וביניהן משפחתו של אקלי נורטון, יכולות היו לרכוש את כרטיס ההפלגה בכוחות עצמן.
קפטן אקלי נורטון הגיע ליפו ב-22 בספטמבר 1866 על סיפון האנייה נלי צ'פין, כשהוא בן 38. משפחתו כללה את אשתו בת ה-37 וחמש בנותיו (אליס בת ה-18, אסתר בת ה-14, יוג'ין בת ה-8, לוויטוס בת ה-5 ולואלה בת ה-3).
כדי לאפשר למשפחתו הגדולה חיי נוחות ורווחה, צירף אקלי נורטון שני בתים והפך אותם למבנה אחד גדול.
כל חלקי העץ הדרושים להקמת הבית נרכשו מראש בארצות הברית, סומנו בקפידה, והועלו על סיפון הספינה נלי צ'פין שהובילה את המתיישבים האמריקאים לארץ ישראל.
עם הגעת הספינה ליפו נפרקו ממנה חלקי העץ, ואוכסנו באופן זמני על חוף הים עד לאישור רכישת האדמה ותחילת הקמת המבנים.
בית נורטון הוקם בקצה המושבה, סמוך לדרך הראשית המובילה לכיוון שכם.
מתרשים שהתגלה בשנת 1990 בעליית הגג של הבית עולה כי למבנה היה גג שטוח מוקף במעקה, אליו הוליך גרם מדרגות חיצוני.
גג הרעפים המשופע ומרפסות העץ שמקיפות את הבניין הנוכחי לא היו חלק מן הבית המקורי, אלא נוספו לו בשלב מאוחר יותר.
מחקר בוטני שנערך בשנת 1988 ובדק את חלקי העץ מהם הורכב המבנה, העלה כי כל חלקי הבית נבנו מעצים שמקורם בצפון אמריקה, ואכן הובאו לארץ ישראל מארצות הברית.
עובדה זו מעידה כי תוספת הבנייה של המרפסות, אשר התאימה את הבתים לתנאי האקלים בארץ, נערכה על ידי המתיישבים האמריקאים בעצמם, או על ידי אחרים שהשתמשו במלאי של עצים אמריקאים שנותרו במושבה לאחר חזרת המתיישבים לארצות הברית
כחלק מן ההתארגנות של המתיישבים האמריקאים לחזור לארצות הברית, הם מכרו את הרכוש, חלקות הקרקע, והבתים שהקימו לפטר מרטין מצלר, מיסיונר שפעל ביפו מטעם מיסיון עולי הרגל של בזל.
מרבית שטחה של המושבה האמריקאית נמכרה על ידי מצלר לטמפלרים, אשר הגיעו לארץ ישראל מדרום גרמניה במטרה להקים בה מושבה חקלאית, ורק מיעוט הרכוש עבר לידי גורמים אחרים.
ביתו של אקלי נורטון וחלקת הקרקע הצמודה אליו נרכש על ידי מצלר בשנת 1867, ובחודש דצמבר אותה שנה הוא מכר אותו ברווח נאה לאנשי החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים.
ג'וזף ברקלי, ששימש כנציג החברה הלונדונית בירושלים, עקב אחר שקיעתה של המושבה האמריקאית ביפו והמליץ למנהלי החברה בלונדון לרכוש את אחד מבתי המושבה שנעזבה על מנת שישמש כבסיס לתחנת מסיון ביפו.
מנהלי החברה הלונדונית קיבלו את ההמלצה, וב-10 בדצמבר 1867 נרכש הבית וחלקת הקרקע תמורת סכום של 150 לירות אנגליות.
ב-9 במרץ 1869 רכשו אנשי החברה הלונדונית ממצלר, בעלות של 22 לירות אנגליות, שטח קרקע נוסף שהיה צמוד לבית.
בעקבות רכישה זו נשלח ליפו על ידי החברה הלונדונית מיסיונר בשם קלמן פ' פדואה (Calmann P.
הוא המליץ למנהלי החברה הלונדונית להגדיל את שטח תחנת המיסיון על ידי רכישת חלקת קרקע נוספת שהועמדה למכירה.
גם המלצה זו התקבלה, וב-24 ביוני 1869 נרכשה הקרקע שהייתה בבעלות האחים גרגורי וג'ון לררד.
בזכות רכישה זו שלטה החברה הלונדונית בפינה הדרום מערבית של המושבה האמריקאית לשעבר, האזור שגבל בדרך הראשית שהוליכה מיפו לשכם.
הישיבה על הדרך הראשית הקלה על אנשי המיסיון ליצור קשר עם התושבים היהודים שהלכו בה.
המיסיונר קלמן פדואה ארגן את תחנת המיסיון שהקים על פי העקרונות הבאים, אותם פירט במכתב ששלח לנציג החברה בירושלים:
יש צורך לארגן את ביתנו במושבה בצורה פשוטה.
צריך לייחד שני חדרים כדי לשכן בהם את עולי הרגל היהודים למשך שניים או שלושה לילות.
שלושה חדרים נוספים צריך לייחד לאירוח המיסיונרים של החברה.
מיסיונרים של החברה שיגיעו לביקור בארץ, רצוי שיבקרו בבית המיסיון שלנו.
ברצוני לקבל היתר לשכן בביתנו משפחה נוצרית אשר תתגורר בבית ללא תמורה בעבור שמירתה על המבנה.
אבקשך לשלוח לי מספר עותקים של כתבי הקודש בלשונות עברית וספרדית, וכמה חוברות הסברה בשפות עברית, ספרדית, גרמנית וערבית כדי שאוכל לחלקם לעוברי אורח יהודיים.
פעילות תחנת המיסיון של קולמן ביפו נמשכה שנה אחת בלבד, ובשנת 1870 הוא חזר לירושלים.
מנהלי החברה הלונדונית החליטו להשכיר את מרבית חדרי הבית לטמפלרים רווקים אנשי המושבה הגרמנית, ולהשאיר ברשותם רק חלק קטן מן הבית לשימוש המיסיונרים של החברה הלונדונית שיעברו ביפו.
פעילות המיסיון אחרי שנת 1882
עם תחילת העלייה הראשונה והגידול העצום במספר היהודים שעלו במסגרתה והתיישבו ביפו וסביבתה, שבה העיר יפו והפכה למרכז של פעילות מיסיונרית בקרב העולים החדשים.
תחילה ניסה המיסיון הלונדוני לפעול בקרב היהודים בסיוע תושבים מקומיים שהתגוררו במושבה הגרמנית, אולם ב-3 באפריל 1883 הוחלט לחדש את פעילות תחנת המיסיון ולשלוח נציג קבוע שיישב ביפו לתקופת ניסיון.
יהודי מומר בשם ל"פ ויינברג התמנה לנציג האגודה הלונדונית ביפו, ועיקר פעילותו התמקדה בשיחות שכנוע עם יהודים שהגיעו לנמל יפו וחלוקת חוברות הסברה וכתבי קודש.
סיום פעילות המיסיון הבריטי בבית
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה גורשו מן הארץ המיסיונרים הבריטים, שהיו נתיני מדינות אויב, והמבנה של בית נורטון שימש את אנשי המושבה הגרמנית (בעלי בריתה של האימפריה העות'מאנית).
בתקופת המנדט הבריטי עבר מוקד הפעילות של המיסיון הבריטי למבנים אחרים ביפו, והבניין שימש למטרות שונות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפך הבית, כמו גם יתר בתי המושבה הגרמנית, לשטח ששימש את הצבא הבריטי.
לאחר הקמת מדינת ישראל עבר האזור לבעלות המדינה.
תקופה מסוימת שימש הבית למגורי עולים חדשים, אולם הידרדרות מצבו הפיזי של בית העץ הוביל להפסקת השימוש בו.
במשך עשרות שנים הוא עמד נטוש ומט ליפול, והוא הוגדר כמבנה מסוכן ותוכנן להריסה.
בשנת 1988 נרכש המבנה, שעמד על סף התמוטטות, על ידי חברת ד.י.א.נ, שהחלה לשפצו באופן מקיף ויסודי.
לארץ הגיע משפץ בתים מומחה ממדינת מיין בשם מרק היינס, אשר קיבל על עצמו את המשימה.
במשך שלוש שנים נמשכה עבודת השיקום והשחזור של הבניין, במהלכן חוזק המבנה, ושוקמו חלקי העץ המקוריים שכללו דלתות, קירות, רצפות, לוחות מצופים וחלונות.
מרק היינס סיים את עבודתו בשנת 1990, ומלאכת השיקום החריגה באיכותה זכתה בפרס הנשיא לשימור אתרים בטקס שנערך ב-1 במאי 1991.
במהלך עבודות השיקום של הבית התגלו על קורות העץ של המבנה כתובות עם שמו של בעל הבית - אוקלי נורטון, אשר נרשמו ככל הנראה עוד בארצות הברית בעת העמסת הקורות על הספינה, וזאת כדי לסמן את שייכות הקורות לביתו של נרטון.
בנוסף התגלה בעליית הגג של המבנה ציור שהוכן על ידי אנדרו טאבוט, אחד ממתיישבי המושבה האמריקאית, ואשר העיד כי המבנה המקורי שהובא מארצות הברית היה ללא מרפסות ועם גג שטוח.
בשנת 1985 הקימה המסעדנית קרן קרמרמן את מסעדת "קרן" ברחוב אבן גבירול בתל אביב.
המסעדה הוגדרה מאז הקמתה כמסעדת יוקרה ונחשבה לאחת המובילות בתחומה.
בשנת 1990 מכרה קרן קרמרמן את המסעדה לאירית שנקר ולשף חיים כהן, אשר העבירו אותה אל המבנה המשופץ של בית נורטון.
המסעדה היוקרתית הפכה לסימן ההיכר של אזור המושבה האמריקאית, ורבים הכירו את "בית נורטון" כ"מסעדת קרן".
לאחר כ-13 שנים החליטו הבעלים להפסיק את פעילותה, והמסעדה נסגרה ב-28 בפברואר 2003.
בשנת 2007 נרכש בית נורטון (יחד עם המבנה הנטוש של "מלון ירושלים" הסמוך) מיזם הנדל"ן זאב סוקולובסקי על ידי אבי זק, מבעלי חברת אורשל אחזקות, וזאת במטרה להפוך אותו לחלק ממלון יוקרתי חדש.
שני המבנים עברו שיפוץ מקיף בעלות כוללת של כ-120 מיליון שקלים, וב-29 במאי 2018 נחנך "בית נורטון" כאחד האגפים של "מלון דריסקו".
נכון לשנת 2019 נקרא "בית נורטון" בשם "וילה דריסקו" וממוקמים בו מספר חדרים יוקרתיים במיוחד של המלון החדש, דוגמת "סוויטת נורטון".
בית סבתא צילה הוא מרכז מבקרים לשימור המורשת ביבנאל.
ביתם של צילה וברוך ליפשיץ.
נמצא ברחובה הראשי של המושבה יבנאל, ונבנה בשנת 1905. אחד ממבני האיכרים המוקדמים של המושבה.
המושבה יבנאל שוכנת במורדות הרי נפתלי בבקעת יבנאל, במזרח הגליל התחתון.
המושבה הראשונה שהוקמה בגל האחרון של העלייה הראשונה ב־1901.
המשפחות שהקימו את יבנאל – נדדו ממקום למקום, מאתר לאתר – כשבכל פעם משתנה הרכב המשפחות, על פי העליות מארצות שונות, בניסיונות לבנות יישוב חדש.
בית סבתא צילה נבנה בשנת 1905 על ידי יהודי שעלה מליטא ועזב את משמר הירדן ביחד עם משה ליפשיץ.
הוא בנה אותו מכספו הפרטי וחזר לאמריקה.
הבית עבר ידיים ובעלים עד שנשכר על ידי צילה וברוך ליפשיץ ואחר כך נקנה על ידם.
ב-2012 החליטו יובל ליפשיץ, נכדהּ של צילה, ורעייתו דליה לשפץ את הבית העזוב, ובהמשך קראו לו "בית סבתא צילה".
שתי אדריכליות מומחיות לשימור, ענת אסתרליס ועדי חיימוביץ, תכננו את השיפוץ, השחזור והשימור, והם ארכו שבעה חודשים.
מצגת במרכז המבקרים מתעדת את תהליך.
הבית בנוי מאבן בזלת ומכיל כלי מטבח, כלי עבודה, כלים חקלאיים, חפצים וצילומים הממחישים את אורח חייהם של איכרי המושבה בראשית המאה ה־20.
עוד במקום: תצוגת ממצאים ארכאולוגיים שנמצאו בתל ינעם הסמוך ליבנאל, המזוהה עם יבנאל המקראית ().
במקום מוקרן סרט המספר על ראשוני המשפחה והיישוב.
בית סבאח היא השושלת השולטת בכווית.
אמיר כווית הוא ראש המדינה ולאספה הלאומית, הזכות החוקתית לאשר או לסרב למינוי אמיר על פי סעיף 4 לחוקת כווית.
כך הדיח הפרלמנט את האמיר סעד מתפקידו בשנת 2006 עקב מחלתו.
אם נסיך הכתר החדש לא מצליח לזכות באישור האספה הלאומית, האמיר מגיש שלושה בני משפחה זכאים לבדיקה, והאסיפה הלאומית בוחרת אחד להיות נסיך הכתר.
האספה הלאומית קובעת גם את משכורתו של האמיר.
תפקיד האמיר מתחלף באופן מסורתי בין שני הענפים העיקריים של בית סבאח, אל-אחמד וא-סאלם.
בשנת 1989 השייח' טלאל בן נאסר אל-סבאח, ניסה להרוג את הזמר המצרי אחמד עדוויה באמצעות מנת יתר, לאחר שנפגע משירו "יא בינת אל-סולטן", שכביכול התייחס לנסיכתו.
בשנת 2007 קיבל גזר דין מוות לאחר שהורשע בסחר בסמים.
זו הפעם הראשונה שבן משפחת המלוכה הכוותית נידון למוות.
הוא עתר לאמיר כווית סבאח הרביעי בבקשת חנינה, אך לא נענה עד מותו בכלא בשנת 2014.
בית סוהר אילי הוא בית סוהר בדרגת ביטחון גבוהה הנמצא במחוז וייט פיין, נבדה, וממוקם במרחק של כארבעה עשר קילומטרים מהעיר אילי.
המוסד הוקם ביולי 1989 והוא מופעל על ידי שירות בתי הסוהר של מדינת נבדה.
אגף המוצאים להורג עבור גברים של מדינת נבדה נמצא בבית הסוהר, וכמו כן גם תא ההוצאה להורג, אשר נפתח בשנת 2016.
אישומי טיפול רפואי לא הולם ותביעות שונות
בית הכלא ספג ביקורות שליליות רבות מהאיחוד האמריקאי לזכויות האזרח בנוגע לכישלונותיו הרבים, לכאורה, בכל הקשור לסיפוק טיפול רפואי הולם עבור האסירים הכלואים בין כותליו.
דוקטור ויליאם נואל, מומחה לרפואה המועסק על ידי האיחוד, הציג דו"ח מפורט בדצמבר 2007 המתאר את חוות דעתו המקצועית בנוגע לתיקיהם הרפואיים של שלושים וחמישה אסירים מבית הכלא.
הוא כתב כי "הטיפול הרפואי שסופק בבית סוהר אילי מסתכם לכדי ההזנחה הגרועה ביותר שיכולה להיות, ולכדי חוסר אכפתיות מזעזע כלפי חיים אנושיים וכלפי כאב אנושי, מחדל שמעולם לא ראיתי בכל שלושים וחמש שנותיי בתחום הרפואה".
הדו"ח מתאר באופן נוקב את מותו של פטריק קוונאו, אסיר שלפי טענתו מת כתוצאה מסיבוכים של מחלת הסוכרת, לאחר שלא קיבל אינסולין במשך תקופה של כשלוש שנים ולאחר שרגליו מלאות הכיבים הזדהמו והחלו להירקב ללא קבלת טיפול הולם או כריתה.
הדו"ח מתאר מקרים נוספים של אי טיפול בכאב כרוני, הפטיטיס, פיברומיאלגיה, דלקת מפרקים, ועגבת.
כמו כן מתואר מקרה של אסיר החולה באפילפסיה שלא קיבל קסדה; מקרה בו אסיר שחטף שבץ לא קיבל טיפול רפואי ואף לא סד זרוע כדי לעצור את העוויתות שבידו; ומקרה נוסף שבו אסיר קיבל טיפול תרופתי שהלכה למעשה היה קטלני לחייו וכמעט הוביל למותו.
בינואר 2008 נפגשו נציגי האיחוד עם המועצה הממונה על בתי הכלא בנבדה כדי להשיג צו אשר יתיר לבית משפט פדרלי לפקח על קבלת טיפול רפואי יאה עבור האסירים.
דו"ח שנכתב על ידי שירות בתי הסוהר של נבדה (בין היתר, על ידי חבר ההנהלה הווארד סקולניק ועל ידי המנהל הרפואי דוקטור רוברט באניסטר) והוצג בפני המושל, ג'ים גיבונס, וכן בפני בכירים אחרים שהשתתפו בוועדה, הפריך לכאורה את ממצאיו של דוקטור נואל, וחברי המועצה דחו את עתירת האיחוד.
במרץ 2009 הגיש האיחוד תביעה משפטית כנגד שירות בתי הסוהר של נבדה, נגד המושל גיבונס ונגד בכירים אחרים.
בין יעדי התביעה, ביקשו התובעים למצוא שופט פדרלי שיקבע כי שירות בתי הסוהר לא דאג לקבלת טיפול רפואי מתאים עבור האסירים.
התביעה הסתיימה ביולי 2010, כאשר שירות בתי הסוהר הסכים למנות מומחה רפואי עצמאי שיפקח על בריאות האסירים ועל מערכת הבריאות הפועלת בין כותלי בית הסוהר, ולשלוח חוות דעת קבועות המעריכות את ציותם ואת אופי התנהגותם של אנשי סגל שונים בבית הכלא בכל הקשור לתחומים הרפואיים.
כמו כן הוסכם שצוות סיעוד יערוך סיבובים יומיים בבית הכלא כדי לאסוף בקשות רפואיות ומסמכים רפואיים מכלל האסירים, וכן שהאסירים יהיו רשאים לגשת לאח או לאחות מוסמכים או למומחה בכיר יותר בתוך 48 שעות מרגע הגשת בקשתם.
אגף המוצאים להורג ותא ההוצאה להורג
אגף המוצאים להורג עבור גברים במדינת נבדה נמצא בבית הכלא אילי.
החל מ-2016 נמצאים באגף זה כ81 אסירים המרצים בו את מאסרם וממתינים לעונשם.
תא ההוצאה להורג החדש נבנה בשנת 2016 לאחר שבית המחוקקים של נבדה השקיע סכום של כ-860,000 דולר בבנייתו.
חברה פרטית מלאס וגאס, קיטרל גרלוק ושותפים, תכננה את בנייתו לאחר שזכתה במכרז.
תא ההוצאה להורג הישן היה קודם לכן בית הדין של הכלא, ושימש כמקום מפגש שקט עבור עורכי הדין שדרכם חצתה במקום.
באותה העת לא התקיימו במדינה הוצאות להורג בשל מחסור בחומרים הנדרשים לשם ביצוען בעזרת זריקת רעל.
עד הקמתו של האגף בוצעו ההוצאות להורג במדינה בבית הכלא המדיני של נבדה, אך מוסד זה נסגר ב-2012 בשל בעיות תקציביות.
ג'ונתן פול קופנהבר (מוכר בכינוי "מכונת מלחמה") - נידון למאסר עולם עם אפשרות לשחרור מוקדם כעבור 36 שנים.
הורשע באישומים פליליים רבים הנוגעים לתקיפת חברתו, כוכבת הפורנו כריסטי מאק.
דארן מאק - נידון ל-36 שנות מאסר עד למאסר עולם, ויהיה זכאי לשחרור מוקדם בשנת 2042. הורשע ברצח אשתו ובירי לעבר השופט שמונה לדון בתיק הנוגע למחלוקת המשמורת על ילדיו.
קויוטה אקאבו - סופר ואקטיביסט, העביר את חמש שנותיו האחרונות בבית הכלא תחת שמירה צמודה בשל פוטנציאל סיכוני גבוה לאסירים אחרים.
דייוויד קספר - בנו המאומץ של שחקן הגולף המפורסם בילי קספר.
נחשב על ידי שירות בתי הסוהר של נבדה לאסיר מסוכן בשל ניסיונות הבריחה הרבים שביצע.
איקה איבאבוצ'י - מתאבק במשקל כבד לשעבר.
הורשע בתקיפה בנסיבות מחמירות ובניסיון לתקיפה מינית.
שוחרר ממאסרו בשנת 2014 וממעצר בית ב-2015.
ג'וזה ויגוה - ראש קבוצת פשע אשר שדדה בתי קזינו רבים וכן כלי רכב משוריינים בלאס וגאס בין השנים 1998–2000, תוך כדי הריגת שני שומרים בזמן שברח מזירת השוד.
הודה באשמה במסגרת עסקת טיעון כדי להתחמק מעונש המוות, ונידון למאסר עולם ללא אפשרות לשחרור מוקדם.
צ'סטר סטיילס - נידון ל-21 מאסרי עולם לאחר שנראה מופיע בקליפים שהכין בעצמו ובהם הוא אונס ומתעלל מינית בילדה שבאותה העת הייתה בת שלוש.
סקוט דוזייר - נכלא עבור שני מקרי רצח שהתרחשו ב-2001 וב-2002. התאבד בינואר 2019.
בית נקובא היה כפר ערבי בהרי ירושלים, ששכן 9.5 קילומטרים מערבית לירושלים, ליד אבו גוש.
בטרם כבשו חיילי הפלמ"ח ו"ההגנה" את הכפר במהלך מבצע נחשון ב-11 באפריל 1948, חיו בו כ-300 ערבים.
תושביו עזבו אותו ולא הורשו לחזור אליו לאחר המלחמה.
במהלך ההפוגה השנייה הועברו אנשי בית נקובא לכפר סטף שהיה כבר ריק מתושביו, אולם לבסוף הם התיישבו בשולי אבו גוש.
לאחר מלחמת העצמאות, נוסד קרוב למקום המושב בית נקופה על ידי עולים יהודים מיוגוסלביה.
בשנת 1962 בנו תושבי בית נקובא כפר חדש בשם עין נקובא, מדרום לבית נקופה.
בית סדאם היא מיני סדרת טלוויזיה בריטית, מסוגת דוקודרמה העוקבת אחר עלייתו ונפילתו של סדאם חוסיין.
הסדרה הייתה קופרודוקציה בין תאגיד השידור הבריטי ה-BBC ורשת HBO מארצות הברית.
הסדרה שודרה לראשונה בערוץ BBC Two (בבריטניה) בארבעה חלקים בין ה-30 ביולי ל-20 באוגוסט 2008. הסדרה מבוססת על ספר של אללה באשיר בעל אותו שם.
בישראל שודרה הסדרה בלעדית בוידאו על פי דרישה של חברת HOT, החל ב-23 בספטמבר 2010.
בסדרה השתתפו מספר שחקנים ישראלים, בהם יגאל נאור בתפקיד סדאם חוסיין, מכרם חורי בתפקיד טארק עזיז, ששון גבאי ואורי גבריאל בתפקיד עלי חסן אל-מג'יד.
הסדרה הייתה מועמדת לארבעה פרסי אמי וזכתה באחד מהם, פרס השחקנית הטובה במיני סדרה.
עבור שוהרה אע'דאשלו, שגילמה את סעידה, אשתו הראשונה של סדאם חוסיין.
יוצרי הסדרה ערכו במשך שלוש שנים תחקיר מעמיק, שכלל שיחות עם אנשים רבים שהכירו את הרודן וחיו תחת שלטונו.
הסדרה מתארת את סדאם מעלייתו לשלטון ב-1979, דרך מלחמת איראן–עיראק, הפלישה העיראקית לכווית, מלחמת המפרץ, מלחמת עיראק ועד ללכידתו והוצאתו להורג ב-2006 באשמת פשעים נגד האנושות.
בית סאבר הוא כפר בדרום סוריה המשויך לנפת קטנא שבמחוז ריף דמשק, הממוקם דרומית-מערבית לבירה דמשק.
יישובים סמוכים כוללים את חאן א-שיח בצפון-מזרח, כפר חואר וביתימה בצפון, בית ג'ין במערב, חרפה בדרום-מערב וסאסע בדרום.
על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של סוריה, אוכלוסיית בית סאבר מנתה 3,021 תושבים במפקד האוכלוסין של 2004. תושביו הם בעיקר מוסלמים סונים.
בית סאבר ממוקם על מורדותיו המזרחיים של החרמון הסורי, בגובה של כ-950 מטרים מעל פני הים, על גדות אחד היובלים התחתונים של נהר עוואג', שמקורו בהר החרמון.
שם היובל הוא סביראני, ונגזר משמו של הכפר "סאבר".
ההיסטוריון המוסלמי מימי הביניים אבו אל פידאא הזכיר את בית סאבר בסוף המאה ה-14, בתקופת שלטון הממלוכים בסוריה.
בשנת 1838, ציין עלי סמית שאוכלוסיית בית סאבר היא מוסלמית סונית.
במהלך מלחמת יום הכיפורים, בית סאבר הופצץ על ידי ארטילריה של צה"ל, מה שגרם להרס של שני בתים.
ההתקפה הובילה לחקירה של האו"ם.
בספטמבר 2024, כחלק ממבצע חיצי הצפון, כטב"מ ישראלי הרג בדירה בכפר אחמד מוחמד פהר, שהיה ראש תשתית החמאס בדרום סוריה.
בית סוהר מעשֵׂיהו הוא מתקן כליאה לאסירים הממוקם במתחם מחוז מרכז של שירות בתי הסוהר, ושוכן בין הערים רמלה ולוד.
בית הסוהר נקרא על שמו של שומר הסף בבית המקדש בימי המלך יהויקים.
בית הסוהר מסוגל להכיל עד 1,300 אסירים במספר אגפים, וכלואים בו אסירים פליליים השפוטים למאסר של עד 7 שנים, ואסירים פליליים שזמן המאסר שנותר להם קטן מ-7 שנים.
בבית סוהר זה נמצא הריכוז הגדול ביותר של אסירים פליליים בישראל.
מחנה מעשיהו הוקם על ידי תת-גונדר צבי גבעתי, שלימים היה המשנה לנציב בתי הסוהר.
תחילה הוגדר "כבית סוהר ברמת ביטחון מזערי", וייעודו המקורי היה כליאת אסירים במאסר ראשון או כאלה שאינם בעלי עבר פלילי עשיר.
בנובמבר הושלמה בנייתו של המחנה, שנועד לאכלס 144 אסירים לצורכי שיקום.
האסירים קיבלו הכוונת מקצועית, חינוך, פעילויות ספורט ואף זכו לבקר בבתי קולנוע.
אסירים יצאו לעבוד מחוץ למחנה ללא ליווי וזכו לביקורים תכופים של המשפחות, דבר שנתן למקום שם של בית הבראה.
במחנה נכלאו אסירים ברמת סיכון נמוכה, שרובם שפוטים למאסר ראשון, דבר שהביא למחנה אסירים רבים שכלל לא היו זקוקים לשיקום, כמו עבריינים כלכליים שסחרו בשוק השחור.
המחנה הוקם על שטח של מאות דונמים והיה אמור להוות חווה חקלאית, אך עד יוני 1953 הוקמו רק גינות קטנות בין ביתני האסירים.
התנאים הטובים בכלא מעשיהו הביאו אסירים לבקש להיכלא בו, אך היה גם מי שביקש לעזוב את מעשיהו בטענה "אני רגיל לשבת בבית סוהר ולא בבית חולים" ולירידה במשמעת בבתי סוהר אחרים אצל האסירים שקנאו באסירי מעשיהו.
בשנת 1954 הוקם במעשיהו אגף לנוער.
בביקור שערכו בכלא חברי החוג לשיקום האסיר בחיפה, ובראשם נשיא בית המשפט המחוזי בחיפה, השופט יעקב אזולאי, הם ציינו לטובה את התנאים במחנה.
במרץ 1956 נפתח במחנה בניין תרבות מפואר.
בראשית המאה ה־21 נפתחו בשטח בית הסוהר, בנוסף לאגפים השיקומיים הקיימים, גם אגפים מיוחדים לכליאת עובדים זרים לפני גירושם מה שנסגר בהמשך לאחר העברתם למתקן חולות, וכן אגפים ייחודיים לזקנים וחולים, ולטיפול בעברייני מין.
בתקופת המחאה נגד תוכנית ההתנתקות הוכן בכלא אגף מיוחד לאסירים על רקע אידאולוגי.
במקביל במהלך ארגוני של השב"ס שינה מעשיהו את הגדרתו מכלא בסיווג ביטחוני נמוך, לכלא בסיווג בינוני, והחל לקלוט אסירים פליליים מורשעים בעבירות קשות (עד אז קלט הכלא מורשעים בעבירות קלות בלבד), דבר שחייב את תגבור אמצעי הביטחון במקום.
הוספת אגפים חדשים אלה שינתה את פני בית הסוהר מכלא שיקומי גרידא לבית סוהר עם אוכלוסיות מגוונות.
בית הסוהר משתרע על שטח של כ-57 דונם.
הוא מוקף בחומה נמוכה ובלתי מאיימת ובכמה מאות מטרים של גדר ללא חומה.
למבקר מבחוץ הוא נראה כמחנה צבאי קטן עם ביתנים מוארכים, שדרות אקליפטוסים וערוגות פרחים מטופחות.
תנאי הכליאה (באגפים הפתוחים) בו נחשבים מהנוחים שיש לאסיר במדינת ישראל.
רוב שעות היממה האסירים בו שוהים מחוץ לתאם, ומשתתפים בפעילות חברתית ותרבותית, יוצאים לחופשות מסודרות, וזוכים לביקורי משפחות.
מטרת הכליאה בבית הסוהר היא להכין את האסירים לקראת שחרורם לקליטה בחברה כאזרחים נורמטיביים, ושירות בתי הסוהר מעביר אליו, מבתי סוהר סגורים, אסירים שריצו חלק מתקופת מאסרם ונמצאו נקיים מסמים, ובעלי מוכנות לעמוד בדרישות המקום.
השהות במעשיהו מצמצמת את החיכוך בין האסיר המשתקם לבין עבריינים שבחרו בדרך הפשיעה, ומסייעת לו לתכנן את עתידו לקראת שחרורו.
בבית הסוהר מרכז חינוך הכולל כיתות ללימוד השפה העברית, כיתות להשלמת 12 שנות לימוד והכנה לבחינות בגרות, לימודים אקדמאיים.
פעילויות וקבוצות טיפול רבות ומגוונות.
במרכז החינוך קיימת פינת חי לצורך טיפול בעזרת בעלי חיים לכלל האסירים ובפרט לאסירים השפוטים על אלימות.
משנת 2023 משמש כמפקד הכלא גונדר משנה עודד עגמי.
אגפים סגורים לאסירים פליליים המשתמשים בסמים או בעלי התנהגות בעייתית (ללא חופשות).
אגף שיקום - אגף המיועד לאסירים שעברו הליך טיפולי במהלך מאסרם ועומדים בפני שחרור, באגף זה יוצאים לעבודה מחוץ לכלא.
אגף תורני (אגף 8) - אגף המיועד לאסירים דתיים, וכולל מדרשות בהן אסירים לומדים תורה.
באגף זה מבוצע שיקום במסגרת תורנית, ואסורה בו החזקת טלוויזיה
אגף טיפולי לעברייני מין (אגף 4) - אגף לטיפול בעברייני מין, נפתח ב־2006
אגפים פתוחים לאסירים אשר הוכיחו התנהגות טובה ומשולבים בתעסוקה בתוך בית הסוהר או במרכז החינוך ומשלימים שנות לימוד או בגרויות וכן נמצאים בקבוצות פסיכו-חינוכיות וטיפוליות.
אגפים אלו נחשבים לנקיים מסמים.
אגף לאסירים חולים, קשישים וטעוני פיקוח אשר זקוקים ליותר השגחה ועזרה, באגף נמצאים גם אסירים "תומכים" שעוזרים לאסירים אלו בהתנהלות היומיומית.
אגף לאסירים אזרחיים - אגף לעצורים בשל סרבנות גט או הליכי הוצאה לפועל.
אגף אסירי עבודה - אגף לאסירים המבצעים עבודות בכלא (מטבח, גינון ניקיון ועוד) ובמתקנים סמוכים.
אגף 10 - האגף נחנך בראשית 2016 לקראת כניסתו לכלא של ראש הממשלה לשעבר אהוד אולמרט.
והיה מיועד בזמנו לאסירים הדורשים הגנה ביטחונית בשל תפקידם בעבר וידע אותו הם מחזיקים, בשל איומים ביטחוניים וחשש מזליגת מידע רגיש ועל כן היה אגף מבודד.
כיום זהו אגף פתוח שאסירים בו יוצאים לעבודות ולחינוך בתוך בית הסוהר.
בעבר הכיל הכלא אגף לעובדים זרים בלתי חוקיים טרם גירושם (או שלא ניתן היה לגרשם מסיבות שונות), ששוכנו במבנים טרומיים שנבנו תחילה לצורך הכנה לאפשרות של גל אסירים אידאולוגיים על רקע תוכנית ההתנתקות, אך לאחר מכן הועברו אסירים אלו לכלא גבעון.
דב שילנסקי היה מהמפורסמים הראשונים במחנה מעשיהו, לאחר שהורשע בחברות במחתרת אשר התכוונה לפעול נגד הסכם השילומים.
הוא תפקד במחנה כתרבותניק וסייע לשירות בתי הסוהר במיון אסירים.
אישי ציבור אחדים שנדונו למאסר, נשלחו לרצות את עונשם במעשיהו.
שר הפנים לשעבר, אריה דרעי, הגיע לרצות את עונשו בחודש ספטמבר 2000, מלווה בקהל אוהדים עצום.
בתקופת מאסרו הוקמה בשטח ישיבה בשם "ישיבת שאגת אריה".
הישיבה והמאהלים שהיו לידה פורקו רק ביום שחרורו וזאת חרף בקשתו של דרעי לסגור את הישיבה עוד בימיו הראשונים בכלא (אם כי פונה לפני כן במרץ 2001, בזמן שדרעי ריצה רק חצי מעונשו).
מלבד דרעי, גם שר האנרגיה והתשתית לשעבר גונן שגב, שהורשע בהברחת סמים ובגנבה מכספומט בסין; חבר הכנסת לשעבר ובנו של אריאל שרון, עמרי שרון שהורשע בשוחד ריצו את עונשם במעשיהו
בשנת 2009 נכנס לכלא שר הבריאות לשעבר מטעם ש"ס, שלמה בניזרי, שהורשע בלקיחת שוחד.
בשנת 2011 נכנס למעשיהו נשיא מדינת ישראל לשעבר, משה קצב שהורשע באונס, ושוכן באגף התורני של הכלא, כשותף לתא של בניזרי