tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תמיכת איראן במורדים הובילה בסופו של דבר את אלג'יריה לוותר על היותה נציגת איראן בארצות הברית.
לאחר מכן פקיסטן החליפה את אלג'יריה בתפקידה זה.
מאז סיום מלחמת האזרחים במדינה, שוקמו היחסים בין איראן ואלג'יריה על ידי נשיא איראן מוחמד ח'אתמי ונשיא אלג'יריה עבד אל-עזיז בותפליקה, אולם קיים חשש כבד כי בשל כך טושטשה המעורבות האיראנית בתקופת מלחמת האזרחים.
עם זאת, אלג'יריה עדיין מטילה מגבלות מסוימות על המעורבות האיראנית במדינה.
למרות החששות וחוסר האמון ההיסטורי, איראן ואלג'יריה עדיין חולקות דעות דומות בנושאים רבים.
שתי המדינות התנגדו לאופוזיציה הסורית והתימנית, אם כי דרכי הפעולה של שתי המדינות שונות.
בעוד אלג'יריה קוראת לגישור והפסקת אש, איראן מעורבת בצורה צבאית בסכסוכים אלו.
בשל כך, ובשל פעולות איראניות נוספות, אלג'יריה היא אחת המדינות היחידות בעולם הערבי אשר משתפת פעולה עם איראן.
אלג'יריה שומרת על קשרים תרבותיים חזקים עם איראן, לצד שמירה על מורשת הנייטרליות שלה בנושאי ביטחון.
כמו כן הקשרים הכלכליים בין שתי המדינות נמצאים אף הם במגמת צמיחה, וסוללים את הדרך לקשרים הדוקים יותר בין שתי המדינות.
יחסי איראן–בחריין (בפרסית: روابط ایران و بحرین; בערבית: العلاقات البحرينية الإيرانية) הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין ממלכת בחריין.
מאז המהפכה האיראנית ב-1979 היחסים בין שתי המדינות מתוחים על רקע נושאים גאופוליטיים שונים, כגון פרשנות האסלאם ושאיפות איראן להוביל את העולם המוסלמי.
רוב אוכלוסיית בחריין משתייכת לזרם השיעי לעומת בית המלוכה הסוני, דבר שגורם למתיחות נוספת ביחסים.
גורם נוסף למתיחות בין המדינות הוא היחסים עם המערב, ואיראן מתחה ביקורת חריפה על בחריין לאחר שהאחרונה אירחה את הצי החמישי של ארצות הברית בבסיסי חיל הים שלה.
לאחר הצתת שגרירות ערב הסעודית באיראן עקב הוצאתו להורג של השייח' נימר א-נימר, הודיעה סעודיה על ניתוק הקשרים הדיפלומטיים שלה עם איראן.
בעקבות כך בחריין, בעלת בריתה של סעודיה, הודיעה על צעד דומה ב-4 בינואר 2016.
איראן טענה לבעלות על האי בחריין עד שבמרץ 1970 מוחמד רזא שאה פהלווי הודיע על ביטול הטענות האיראניות, בעקבות משא ומתן בין בריטניה לאיראן.
בעקבות ביטול הטענות, חתמו שתי המדינות על הסכם ב-1970.
בעקבות המהפכה האיראנית שבה עלה רוחאללה ח'ומייני לשלטון באיראן ב-1979, הצהירה איראן על כוונתה לייצא את המהפכה האסלאמית ברחבי העולם המוסלמי, ובייחוד בעולם הערבי.
שנתיים לאחר מכן, פונדמנטליסטים שיעים ניהלו ניסיון הפיכה בבחריין בחסות החזית האסלאמית לשחרור בחריין.
ניסיון ההפיכה, אשר נכשל, הונהג על ידי איש הדת השיעי האיראני, חאג' אל-אסלאם האדי אל-מודריסי.
ממשלת בחריין ראתה בניסיון ההפיכה כוונה איראנית להפיל את הממשלה הסונית.
איראן הכחישה את מעורבותה בניסיון ההפיכה, ואמרה כי ייתכן שהפונדמנטליסטים קיבלו השראה מהמהפכה האיראנית, אולם הם לא זכו לתמיכת איראן.
מחשש לניסיונות הפיכה נוספים, נכלאו אלפים מאזרחי בחריין והיחסים עם איראן הידרדרו.
בנובמבר 2007 הגיע נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד הגיע לביקור רשמי ראשון בבחריין ונפגש עם המלך חמד בן עיסא אאל ח'ליפה.
במהלך פגישותיו, דן אחמדינז'אד בהסכמים לאספקת גז טבעי לבחריין.
לאחר הביקור שתי המדינות התחילו ליהנות מקשרים טובים יותר והיחסים הכלכליים השתפרו.
במהלך המחאות בבחריין במרץ 2011, איראן הביעה תמיכה במפגינים, שרובם שיעים, וגינתה את המעורבות הצבאית של כוח המגן של חצי האי ערב בדיכוי ההפגנות.
עקב התמיכה האיראנית, היחסים בין שתי המדינות הידרדרו, כששתי המדינות גירשו את השגרירים באופן הדדי.
לאיראן הצטרפה עיראק שהתנגדה להתערבות הצבאית של מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ, שהתערבה לבקשת הממשלה הבחריינית.
בעלות הברית של בחריין האשימו את איראן בכך שהיא מסיתה למהפכה במדינה הקטנה ותהו בנוגע ללגיטימיות של דרישות המפגינים.
ב-12 באוגוסט 2012 הודיע שר החוץ של בחריין, ח'אלד אל-ח'ליפה בחשבון הטוויטר שלו כי בחריין תשיב את שגרירה לאיראן, 18 חודשים לאחר פרוץ המתיחות.
ב-19 ביולי 2015, לאחר שהמנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי הביע תמיכה ב"עמים המדוכאים" ברחבי המזרח התיכון, כולל בחריין, זומן הממונה על היחסים בין שתי המדינות, מורטזה סאנוברי, לשיחה עם שר החוץ של בחריין, שם הביע מחאה על "התערבות בוטה" כלשונו ב"הצהרותיו של עלי ח'אמנאי נגד ממלכת בחריין".
ב-13 באוגוסט 2015 הודיע משרד הפנים של בחריין על מעצרם של חמישה מחברי ארגון טרור, שהיה קשור לפחות לפיגוע אחד בעיר סיתרה וכי נראה שהם קיבלו סיוע והדרכה מארגון הטרור חזבאללה וממשמרות המהפכה האיראניים.
ב-1 באוקטובר 2015 (שבוע לאחר אסון העלייה לרגל במכה) החזירה בחריין את השגריר שלה מאיראן והורתה לארגון איראני לעזוב את המדינה בתוך 3 ימים, בתגובה ל"התערבות איראנית מתמשכת בענייני הממלכה".
זאת אחרי שהשלטונות גילו מפעל גדול לייצור פצצות ועצרו מספר חשודים בקשר עם משמרות המהפכה האיראנים.
החלטת בחריין להחזיר את שגרירה מאיראן באה "לנוכח המשך ההתערבות האיראנית בענייני ממלכת בחריין...
בתגובה לכך, הודיע משרד החוץ האיראני כי "האיש השני בחשיבותו בשגרירות בחריין בטהראן הוא אישיות בלתי רצויה, ועליו לעזוב בתוך 72 שעות".
היחסים בעקבות ההתקפה על שגרירות סעודיה באיראן
בעקבות המתקפה על הנציגויות הדיפלומטיות הסעודיות באיראן ב-2016, גינה שר החוץ של בחריין את "שתי התקפות הטרור על שגרירות ממלכת ערב הסעודית בטהראן והקונסוליה שלה במשהד".
בהצהרה נאמר כי "המעשים הדמגוגיים והברבריים הללו מהווים הפרה בוטה של החוק הבינלאומי וכן את אמנת וינה, אשר מגנים על ביטחונן של הנציגויות הדיפלומטיות".
ב-4 בינואר 2016 ניתקה בחריין את היחסים הדיפלומטיים שלה עם איראן, והאשימה אותה בהתערבות בענייניה הפנימיים של סעודיה לאחר שסעודיה הוציאה להורג את איש הדת נימר א-נימר על מעורבותו בהפגנות בערב הסעודית.
ב-9 בינואר 2016 הודיעה חברת התעופה הלאומית של בחריין, גאלף אייר כי היא תשהה את טיסותיה בין נמל התעופה של בחריין לבין נמל התעופה של טהראן.
על אף חידוש היחסים בין איראן וסעודיה בשנת 2023, נכון לאוקטובר 2024 לא חודשו היחסים הרשמיים בין איראן ובחריין.
באוקטובר 2024 טען סגן ראש הסגל של הנשיא האיראני לעניינים פוליטיים, כי בחריין פנתה לאיראן ומעוניינת לחדש את היחסים.
שלילת אזרחותו של עיסא קאסים
ב-20 ביוני 2016 נשללה אזרחותו של עיסא קאסים ועל פי הודעת משרד הפנים של בחריין הוא השתמש במעמדו על מנת "לשרת אינטרסים זרים" ולקדם "כתות ואלימות".
כמו כן נכתב כי איש הדת "אימץ את התיאוקרטיה והדגיש את הנאמנות המוחלטת לאנשי הדת" וכי "הוא היה בקשר רציף עם ארגונים ומפלגות שהן אויבות הממלכה".
חוק האזרחות של בחריין מאפשר לשלול אזרחות מאדם ש"גורם נזק לאינטרסים של הממלכה או מזיק לחובת הנאמנות לה".
המנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי אמר בנאומו כי "זוהי טיפשות בוטה וטירוף, כשהוא עדיין יכול לפנות לעם בבחריין" ו"מתקיפים את השיח' עיסא קאסים ופירוש הדבר הוא סילוק כל המכשולים החוסמים את הנוער הבחרייני מתקיפת המשטר".
יו"ר הפרלמנט האיראני, עלי לאריג'אני, גינה את שלילת אזרחותו של עיסא קאסים באומרו כי "מדובר בצעד לא-מהותי ולא אמיץ של המשטר הבחרייני, אשר הניח כי על ידי שלילת אזרחותו של מנהיג רוחני בולט זה, הוא עשוי להביא לשלווה...
ברגע שממשלה מתחילה לאיים על הדמויות המשפיעות על האומה בשלילת אזרחות, היא נוטלת את נשימתה האחרונה".
בידיעה שפרסמה סוכנות הידיעות פארס אמר מפקד כוח קודס קאסם סולימאני כי "אל-ח'ליפה בוודאי יודעים כי תוקפנותם נגד השייח' היא קו אדום שתבעיר את בחריין ואת האזור כולו, והוא לא יותיר שום ברירה לאנשים אלא לנקוט בפעילות מזוינת.
משטר אל-ח'ליפה ישלם את המחיר והמשטר צמא הדם ייפול".
יחסי איראן–ירדן הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין ממלכת ירדן.
בתקופת שלטונו של השאה התקיימו יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, אולם לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979, ופרוץ מלחמת איראן–עיראק בשנת 1980 נותקו היחסים בין שתי המדינות.
בשנת 1991 חודשו היחסים בין שתי המדינות, ובספטמבר 2000 נפגש המלך עבדאללה השני עם נשיא איראן מוחמד ח'אתמי בשולי פסגת המילניום בניו יורק.
זמן קצר לאחר מכן, הסחר בין ירדן לבין איראן צמח באופן דרמטי.
על פי נתוני הבנק המרכזי של ירדן, "הסחר בין ירדן לאיראן הגיע ל-20 מיליון דולר בשנת 2001, עלייה של כ-46 אחוז לעומת 13.7 מיליון דולר בשנה שקדמה לה."
ב-2 וב-3 בספטמבר 2003 ביקר המלך עבדאללה השני בטהראן, ובכך הפך למלך הירדני הראשון שביקר בטהראן, מאז פרוץ המהפכה האסלאמית באיראן בשנת 1979. בשנת 2010 נחשף כי ירדן חוששת מאוד מתוכנית הגרעין האיראנית, ובסתר אף תומכת בפעולה צבאית להשמדתה.
בשנת 2019 טען ד"ר עבדאללה סוואלחה הירדני, כי איראן היא האויב הגורם להידוק הקשרים בין ישראל למדינות ערב.
איראן מחזיקה בירדן שגרירות בעמאן, ואילו ירדן מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
יחסי איראן–לבנון (בפרסית: روابط ایران و لبنان, בערבית: العلاقات اللبنانية الإيرانية) הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה הלבנונית.
היחסים הרשמיים בין המדינות החלו בתקופת שלטונו של נשיא לבנון כמיל שמעון בין 1952 ל-1958, אשר חפפו להקמת ברית בגדאד, אשר איראן הייתה חלק ממנה, ואשר נועדה להיות כוח נגדי לנוכח הרחבת השפעתו של הנשיא גמאל עבד אל נאצר.
ברית זו תרמה להתקרבות לבנונית-איראנית והגיעה לשיאה בביקור השאה האיראני בלבנון בשנת 1957, ולאחריה בואו של האימאם מוסא א-צדר ללבנון בשנת 1958 בתיאום עם השאה, שכונן מערכת יחסים עם האגודה השיעית העולמית, וכן הקים את מסגד סאפא ביישוב ראס אל-נבה בביירות.
האימאם א-צדר החל בפעילות לשינוי מעמד השיעים בלבנון, תוך שהוא נתמך בנשיאי לבנון כמיל שמעון, פואד שהאב ושארל חילו.
מעמדתו הדתית, הצליח צדר להגביל את השפעת המשחק הפוליטי וליצור תנועה פופולרית אל מול הכוח השיעי המסורתי של כאמל אל-אסד, במיוחד כשהאווירה השיעית הייתה נגד תנועות השחרור, והוא נתמך על ידי השאה, אשר מילא תפקיד מפתח בכך, כדי ליצור נוכחות איראנית בלבנון בעלת ממדים אזוריים.
המהפכה האיראנית החלישה בתחילה את מערכת היחסים החדשה עם השיעים בלבנון, ושיעים רבים בלבנון לא התלהבו מהמהפכה הזו, מאחר שאחרי ניצחונו באיראן, התרכז האימאם חומייני במערכת היחסים עם הפלסטינים בלבנון, ובמיוחד עם הפת"ח בראשות יאסר ערפאת.
בשנת 1983 נכנסו משמרות המהפכה האיראניים לפרברי ביירות, ובעקבות כך הנשיא, אמין ג'ומאייל, ניסה לפרק את התנועה האיראנית בפרברים הדרומיים ומחוצה לה, מה שגרם לעימות בינו ובין האיראנים אשר הביא לניתוק הקשר הדיפלומטי והוצאת השגריר האיראני ללבנון למשך כשנה, לפני שמערכת יחסים זו חזרה לקדמותה.
מאחר שסוריה היוותה את נקודת המעבר העיקרית לאזור זה: שגרירות איראן בדמשק, אפילו באמצע שנות התשעים, הייתה אחראית לחזבאללה ולא שגרירות איראן בביירות, דבר זה מעיד על כך שההחלטה התבשלה בסוריה.
כאשר התרחשו עימותים חמושים בין חזבאללה ואמל בפרברים הדרומיים, איקלים אל-תופאח והדרום, בהם נהרגו ונפצעו מאות אנשים, סכסוכים אלו היו תמונה של הסכסוך האיראני-סורי, אשר המשיכו עד שהאיראנים הכירו בתפקיד סוריה בלבנון.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה תמכו איראן וחזבאללה בבשאר אל-אסד, וכוחות של משמרות המהפכה וחזבאללה סייעו לו בכיבוש שטחים מידי המורדים.
כו כן הכוחות הללו שיתפו פעולה בהעברת טילים וכלי נשק שונים לידי החזבאללה, ובעקבות כך הותקפו כמה וכמה פעמים על ידי ישראל.
ב-28 בנובמבר 2010 ערך ראש ממשלת לבנון, סעד חרירי, ביקור של שלושה ימים באיראן, במהלכו נפגש עם שר ההגנה האיראני עלי חרירי, אשר הציע רשמית את עזרת טהראן לצבא לבנון.
שר ההגנה האיראני, אחמד והידי, אמר בפגישה עם ראש ממשלת לבנון, סעד חרירי בטהראן, כי ארצו מוכנה לעזור ולתמוך בצבא לבנון, בתקופה בה ארצות הברית, המאשימה את איראן בהתערבות פוליטית וצבאית בלבנון, הודיעה על סיוע צבאי בשווי 100 מיליון דולר עבור לבנון.
ב-7 באפריל 2011 האשים סעד חרירי את איראן בהתערבות בענייני מדינות ערב, ואמר כי לבנון ובחריין לא יהפכו למדינות חסות של איראן.
חרירי אמר כי כאשר חזבאללה מגובה מאיראן, ובעלות בריתו נסוגו ממנו, התערבות איראן הייתה אחד האתגרים הגדולים ביותר שעמדו בפני מדינות ערב.
לבנון ומדינות ערב רבות במפרץ ומחוצה לה סובלות מבחינה פוליטית, כלכלית וביטחונית מההתערבות האיראנית בעולם הערבי.
אחד האתגרים הגדולים העומדים בפני חברות ערביות, כולל לבנון, הוא ההפרות האיראניות הנוגדות את המרקם החברתי של האזור הערבי.
"מדיניות איראנית זו אינה מקובלת יותר וההשתלטות ההדרגתית על חברות ערביות תחת סיסמה כלשהי לא תהיה האינטרס של איראן או האינטרס של יחסים ערבים-איראניים.
אנו בלבנון לא מוכנים להיות תחת חסות איראנית, כמו שאיננו רוצים לראות אחינו בבחריין, כווית או כל מדינה אחרת תחת חסות איראנית."
איראן מחזיקה בלבנון שגרירות בביירות בלבד, ואילו לבנון מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן בלבד.
יחסי איראן–כווית (בפרסית: روابط ایران و کویت, בערבית: العلاقات الإيرانية الكويتية) הם היחסים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין מדינת כווית.
כווית מתארת את קשריה עם איראן כ"מצוינים והיסטוריים".
כווית צידדה בעיראק במלחמת מלחמת איראן–עיראק בשנות ה-80 של המאה ה-20. על פי מסמך CIA, שהותר לפרסום בשנת 1987, כווית ואיראן היו במסלול "התנגשות".
המסמך מייחס את היחסים המידרדרים בין שתי המדינות לעלייה בהתקפות האיראניות על אוניות כווייתיות, כמו גם לתמיכת כווית במלחמת איראן-עיראק.
שתי המדינות התנגדו מבחינה היסטורית כשמחלוקות על מחירי נפט עלו בקרב חברי אופ"ק, כאשר כווית מסורתית היא תומכת במחיר מתון יותר, ואיראן בדרך כלל תומכת בעליית מחירים משמעותית יותר.
כווית התנגדה להגדלת ההשפעה האיראנית בעיראק, סוריה ולבנון.
בשנת 2017 הורתה כווית על גירושם של כמה דיפלומטים איראניים, כולל שגריר איראן, לאחר ש-23 גברים הורשעו בריגול לטובת חזבאללה.
למרות חששות אלה, יחסי כווית עם איראן יחסית חמים והיא סירבה לעקוב אחר המהלך של ערב הסעודית בניתוק היחסים הדיפלומטיים בעקבות מתקפת 2016 על המשלחות הדיפלומטיות הסעודיות באיראן.
כווית היא מדינת המפרץ היחידה ששמרה על קשרים רשמיים עם איראן לאחר שנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הודיע על נסיגה מהסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
ערב הסעודית, בחריין ואיחוד האמירויות הערביות הביעו תמיכה חזקה בנסיגה, אשר כווית לא הצטרפה אליה.
התוכניות של כווית לפיתוח אזורי, כולל "פרויקט עיר המשי" שמטרתו לפתח את איי כווית, כוללות פיתוח קשרים כלכליים מועילים הדדית עם איראן.
יחסי איראן–לוב (בפרסית: روابط ایران و لیبی; בערבית: العلاقات الإيرانية الليبية) הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין מדינת לוּב.
לשתי המדינות יש שגרירויות זו אצל זו.
היחסים הכלכליים, הצבאיים והתרבותיים בין המדינות השתנו לאורך הזמן.
הקשרים בין שתי המדינות מתוארכים אלפי שנים, כאשר מקורותיה של איראן המודרנית החלו בתקופת האימפריה הפרסית, ומדינת לוב המודרנית הייתה בעבר חלק מהותי מהאימפריה הרומית.
יחסי איראן-לוב המודרניים החלו בשנות ה-60, כאשר המלך אידריס שלט בלוב והשאה, מוחמד רזא פהלווי שלט באיראן.
המתיחות החלה בין שתי המדינות בעקבות עלייתו של קולונל מועמר קדאפי בלוב.
קדאפי, יחד עם מנהיגים ערבים אחרים, האשימו את השאה בבגידה באינטרסים של שכניו הערבים ותמיכה בישראל.
המהפכה האיראנית של 1979 הביאה להפלת השאה ולשיפור של יחסי המדינות.
נקודת המפנה של יחסי המדינות הייתה במהלך מלחמת איראן–עיראק, כאשר לוב סייעה לאיראן, למרות הלחץ המערבי לשמור על איראן מבודדת.
במהלך המלחמה לוב וסוריה היו בעלות הברית היחידות של איראן במזרח התיכון.
שיתוף הפעולה של איראן ולוב במהלך שנות ה-90 הוביל להקמת מפעלים, כבישים, בתי חולים בשתי המדינות.
קדאפי אפילו ביקר את נשיא איראן אכבר האשמי רפסנג'אני ואת המנהיג העליון של איראן, עלי ח'אמנאי.
במועצת הביטחון, קדאפי הצדיק את תוכנית הגרעין של איראן והתנגד לסנקציות מערביות נגד הרפובליקה האסלאמית.
עם זאת, היחסים בין שתי המדינות נהיו שוב מתוחים בעקבות חטיפתו ורציחתו ככל הנראה של מנהיג השיעים המשפיע מוסא אל סאדר בלוב.
איראן תמכה בשנת 2011 בהתקוממות נגד ממשלת קדאפי בלוב, ותיארה את זה בתור "ההתעוררות האסלאמית" וגינתה את סנקציות הממשלה.
שגריר לוב באירן התפטר מאוחר יותר בשל מחאת האביב הערבי בארצו.
בעקבות הדחתו של קדאפי, איראן הכירה בממשלת המעבר הלובית החדשה.
שגריר איראן שב במהרה לרפובליקה הערבית של לוב שזה עתה הוקמה.
יחסי איראן–דנמרק הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין דנמרק.
השליח הפרסי הראשון לדנמרק הגיע בשנת 1691 במטרה לנהל משא ומתן על שחרור מטען בבעלות איראנית של ספינה בנגלית שנתפסה על ידי הצי הדני.
הדיפלומט הפרסי הגיע עם תעודות דיפלומטיות משאה סולימאן ופתח במשא ומתן עם כריסטיאן החמישי, מלך דנמרק, אך לא הצליח להשיג את שחרור המטען.
בשנת 1933 הוקמה בטהראן קונסוליה דנית ששודרגה אחר כך לשגרירות.
בנוסף בשנת 1933, עם הגעתם של מהנדסים דנים לאיראן, החל שיתוף פעולה טכני.
באותה שנה נחתם חוזה עם חברת ההנדסה הדנית קמפקסקס A / S להקמת קו הרכבת הטרנס-איראני.
חמש שנים אחר כך, ב-25 באוגוסט 1938, עם פתיחת קו הרכבת צפון-דרום, התגשם החלום האיראני לחבר את הצפון לדרום באמצעות רכבת.
בעקבות ביקור ממלכתי בשנת 1958 הקימה איראן שגרירות בקופנהגן.
בפרשת קריקטורות מוחמד ב-2006 הותקפה השגרירות הדנית באיראן על ידי מפגינים ושגריר איראן בדנמרק נקרא לטהראן.
בשנת 2010 דיברו מנכ"ל משרד החוץ האיראני לצפון-מזרח אירופה בהנאם בארוז וסגנית שר החוץ הדנית אן שטפנסן על קשרים מסחריים מורחבים.
שטפנסן אמר כי "חברות דניות יעודדו להגביר את פעילותן בשוק האיראני, ואנחנו מקווים כי ההסכם של איראן עם מדינות המערב לגבי תוכנית הגרעין תסלול את הדרך להרחבת הקשרים בכל התחומים." היא גם אמרה כי לסנקציות הנתמכות על ידי ארצות הברית על איראן אין כל קשר ליחסים הכלכליים הדו-צדדיים.
ב-30 באוקטובר 2018, שירות הביטחון והמודיעין הדני (DSIS) הודיע כי הם חושדים כי סוכנויות הביון האיראניות פועלות בדנמרק, וכי הם מתכוונים להרוג את מנהיג ASMLA, המתגורר במקום.
דנמרק הגיבה בהחזרת שגרירה מטהראן.
יחסי איראן–ברזיל (בפרסית: روابط ایران و برزیل, בפורטוגזית: Relações entre Brasil e Irã) הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה הפדרלית של ברזיל.
היחסים בין שתי המדינות החלו בשנת 1903, אולם בשנת 1957 הם הפכו לממשיים, כאשר הסכם תרבות נחתם, אשר נכנס לתוקף ב-28 בדצמבר 1962. הסכם זה ציין גם את העלאת הנציגות הברזילאית בטהראן, לדרגת שגרירות בשנת 1961. בשנת 1965, המלך האיראני מוחמד רזא פהלווי ביקר בברזיל.
הסיבה העיקרית למגע ראשון זה הייתה קידום הנוכחות הברזילאית באיראן וב באמצעות ספרים, סרטים, חילופי מורים ואנשי רוח, וכן מחזות.
בהמשך נחתמו מסמכים חדשים בין ממשלת ברזיל לנציגים האיראניים.
העיקרי שבהם היה ההסכם שקבע את הקמת ועדת שיתוף הפעולה הכלכלי והטכני, בשנת 1975.
למרות שהצהירה על נייטרליות במהלך מלחמת איראן-עיראק, ממשלת ברזיל החלה למכור מטוסי Embraer EMB-312 לאיראנים.
לאחר סיום העימותים, החליטה ברזיל להתקרב אל איראן, שהפילה את שושלת פהלווי והפכה לרפובליקה אסלאמית, במטרה לחתום על מזכר הבנות להקמת ועדה מעורבת ברמת שרים, ב-26 בספטמבר 1988, נחתם ההסכם על ידי נשיא ברזיל, ז'וזה סרניי.
הנשיאים לואיז אינסיו דה סילבה ומחמוד אחמדינז'אד הגבירו את הפגישות הדיפלומטיות במטרה להגדיל לא רק סחר בין שתי המדינות, אלא גם לדון בזכויות האדם ובמחלוקת על תוכנית הגרעין האיראנית, אשר בעקבות כך הוטלו סנקציות על איראן.
בנובמבר 2009, מחמוד אחמדינז'אד נחת בברזיליה לביקור מדיני, אשר גרם לכמה מחאות, במיוחד מן הקהילה היהודית בברזיל, בשל ההתבטאויות הקודמות שלו בנושא השואה ועל ישראל.
הממשלה הברזילאית גם פעלה באופן דיפלומטי במקרה של סכינה מוחמדי אשתיאני, שהואשמה בניאוף ונידונה למוות על ידי סקילה.
ביולי 2010 הנשיא לולה אף הציע לסכינה מקלט, אך קיבל תגובה שלילית מאת אחמדינז'אד ועלי ח'אמנאי, המנהיג העליון של איראן.
לאחר השבעתה של דילמה רוסף, שנבחרה לנשיאת ברזיל בשנת 2011, היחסים בין המדינות הצטננו.
עם אנטוניו פטריוטה במקום סלסו אמור במשרד החוץ, ברזיל אמצה עמדה של זהירות וניתוק יחסי מטהראן, שכבר הביעה את אי הנוחות שלה להנחיות הדיפלומטיות הברזילאיות החדשות.
דובר של הנשיא האיראני, עלי אכבר ג'ואנפכר, אמר בריאיון עם פולה דה ובסאו פאולו, "דילמה הרסה שנים של מערכת יחסים טובה".
איתמרטי הכחיש כל מתיחות בין המדינות.
בתחילת 2020, איראן ביקשה מברזיל הסברים על הודעת תמיכה בארצות הברית.
איראן מחזיקה בברזיל שגרירות בברזיליה.
ברזיל מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
יחסי איראן–ארגנטינה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה הארגנטינאית.
בעקבות הפיגוע בשגרירות ישראל בארגנטינה בשנת 1992 והפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה בשנת 1994 הדרדרו מאוד היחסים בין המדינות, לאחר שהתברר שאיראן וארגון החזבאללה עמדו מאחורי הפיגועים.
היצוא של ארגנטינה לאיראן גדל מ-29 מיליון דולר בשנת 2007 ל-1.2 מיליארד דולר בשנת 2008. ארגנטינה היא שותפת הסחר השנייה בגודלה של איראן באמריקה הלטינית אחרי ברזיל.
ב-6 ביוני 2022 נחת בארגנטינה מטוס מטען עם צוות איראני שעבר מבעלות חברה איראנית שהייתה נתונה תחת סנקציות לחברה מוונצואלה כשנה קודם לכן.
עם נחיתתו, בעקבות מידע מודיעיני שהועבר לרשויות בארגנטינה מבעלות בריתה, הוחלט לקרקע את המטוס והצוות האיראני הועמד לדין על קשרים לטרור.
איראן מחזיקה בארגנטינה שגרירות בבואנוס איירס.
ארגנטינה מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
יחסי איראן–הפיליפינים הם יחסי החוץ בין איראן והפיליפינים.
היחסים הדיפלומטיים בין המדינות כוננו ב-22 בינואר 1964. קיימת קהילה של אלפי איראנים בפיליפינים, כולל סטודנטים בינלאומיים רבים הנמשכים על ידי השכלה אנגלית בעלות נמוכה במדינה.
שתי המדינות אינן מקיימות יחסים דו-צדדיים נרחבים.
באוגוסט 2003 קיימו מנילה וטהראן את הוועידה הבילטרלית הראשונה שכותרתה הייתה "דיאלוג בין תרבויות".
באפריל 2008 קרא שר החוץ הפיליפיני אלברטו רומולו להרחיב את הקשרים הדו-צדדיים עם איראן וטען כי שתי המדינות נהנו מיחסים טובים בעבר, והבטיחו מערכת יחסים עתידית חיובית.
במהלך פגישה באפריל 2009 עם שגריר הפיליפינים באיראן, גנרוסו סנגה, שר החוץ האיראני מנוצ'הר מותכי ציין את האופי החיובי של הקשרים הדו-צדדיים והביע תקווה כי היחסים, במיוחד בתחומי האנרגיה, הטכנולוגיה, המדע והתרבות, ימשיכו להתרחב.
באותה פגישה האשים מותכי את תגובות "מעצמות חוץ-אזוריות" בהרחבת הקיצוניות באסיה.
בפברואר 2010, מכללת אמיליו אגינלדו במנילה פתחה את שבוע התרבות האיראני, בו נערכה סדרת תוכניות ותערוכות בנושא התרבות האיראנית.
בסדרה השתתפו שגריר התרבות האיראני וכמה אנשי תרבות ופוליטיקה איראניים.
ב-28 ביוני 2010, דרש מותכי מממשלת הפיליפינים לערוך "חקירה יעילה" על תאונת אוטובוס שהביאה להריגתם של כמה סטודנטים איראנים לרפואה.
השגריר סנגה הגיב לחששותיו של מותכי ואמר כי הוא יבדוק את האירוע.
שגריר איראן בפיליפינים עלי אסגר מוחמד אמר כי "איראן מחויבת לשיפור היחסים הכוללים שלה עם הפיליפינים".
ב-31 בינואר 2016 הביעה הפיליפינים את תוכניתה להקים קונסוליית כבוד בעיר כיש שבאי כיש בהתחשב בנוכחותם של הפיליפינים בעיר החוף האיראנית.
פחמימנים נותרו התחום העיקרי לאינטראקציה כלכלית עבור איראן והפיליפינים.
בשנת 2006 רכשו הפיליפינים בין 70,000 ל-110,000 חביות נפט ביום מאיראן, והפכו את המדינה לאחת השותפות המשמעותיות ביותר של הפיליפינים באזור.
בשנת 2008 הסכימה איראן להשקיע 125 מיליון דולר בתחום הפטרוכימי בפיליפינים.
איראן והפיליפינים הסכימו להבטיח תנאי עבודה טובים יותר לצוותים ימיים פיליפינים.
הצדדים כתבו תזכיר הסכם לאחר פגישה ביוני 2010 של הוועידה הדיפלומטית של הצדדים לאמנה הבינלאומית בנושא תקני הכשרה, הסמכה ושמירה.
על פי ההסכם, איראן תכיר מכאן ואילך בתעודות יכולת ימיות בפיליפינים.
מזכיר העבודה הפיליפיני מריאניטו רוקה הביע את "הערכתו לממשלת איראן על נכונותה להתקשר עם הפיליפינים" וטען כי ההכרה חיונית להמשך העסקתם של הפיליפינים בתעשייה הימית הבינלאומית.
החל מפברואר 2016, איראן היא אחת משש המדינות בהן יש לפיליפינים ועדה כלכלית משותפת ברמת שרים.
סנקציות בראשות ארצות הברית על איראן
כחלק מהסנקציות נגד תוכנית הגרעין האיראנית על ידי ארצות הברית, הופעל לחץ על הפיליפינים לייבא פחות נפט מאיראן כדי להימנע מלהתמודד עם הסנקציות.
ב-2011 ייבאו הפיליפינים מאיראן 5.9 מיליון חביות נפט גולמי.
אולם בסוף מרץ 2012, הפיליפינים לא ייבאו שום נפט מאיראן.
מוקדם יותר בינואר 2012, הנשיא בניגנו אקינו השלישי פנה למספר מחוקקים אמריקאים בבקשה לשקול אינטרסים של הפיליפינים, מכיוון שהוא ירצה לשמור על סחר "לא מזיק" עם איראן.
ייצוא הפירות הפיליפיני לאיראן הושפע מאוד.
30 אחוז מיצוא הבננות הפיליפיני עובר לאיראן.
ביוני 2013 איראן הביעה חשש כי הפיליפינים "מפספסים הזדמנויות" על ידי כניעה לדרישות ארצות הברית ולמדינות מערביות אחרות לשתף פעולה במאמצי הטלת הסנקציות על איראן.
מוחמדי, שגריר איראן בפיליפינים, ציין כי הסחר השנתי בין איראן לפיליפינים ירד ל"רמה מינימלית", מרמתו בשנת 2011 שעמדה על 900 מיליון דולר.
המכשולים נגד יחסי הסחר בין שתי המדינות צומצמו עם הקלת הסנקציות נגד איראן עם חתימת הסכם הגרעין האיראני.
סגן שר החוץ הפיליפיני, רפאל סגיס, הביע את תמיכת ממשלתו ביוני 2008 בזכותה של איראן להשתמש באנרגיה גרעינית למטרות שלום.
מזכיר המשנה אמר כי לאור עליית מחירי הפחמימנים, על כל המדינות להיות מסוגלות לגשת לאנרגיה גרעינית אזרחית.
באפריל 2008 אמר אלברטו רומולו גם כי מדינתו תומכת בזכותה של איראן לגשת לטכנולוגיה גרעינית למטרות שלום במסגרת ההגנה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
בשנת 2016 הציעה איראן לחלוק את המודיעין לפיליפינים במאמץ להילחם בטרור בדרום מזרח אסיה, במיוחד כדי להרתיע את הארגון המיליטנטי, דאעש מלהתבסס באזור.
איראן מחזיקה בפיליפינים שגרירות במנילה.
הפיליפינים מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
יחסי איראן-אפגניסטן הוסדרו לראשונה בתקופת שלטונם של מוחמד זאהיר שאה בממלכת אפגניסטן ורזא ח'אן בשושלת פהלווי.
היחסים ידעו עליות ומורדות ובזמן שלטון הטליבאן על אפגניסטן בסוף שנות התשעים, פעולות טרור ממושכות נגד האוכלוסייה השיעית של איראן כמעט הביאה לפלישה של צבא איראן אל תוך אפגניסטן.
העמים בשתי המדינות בעלי קשר רחב ונכון ל-2020 ישנם יחסים דיפלומטים סדירים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן והממשלה האפגנית בקאבול.
התרבות האיראנית השפיעה רבות על אפגניסטן לאורך ההיסטוריה, השפות הרשמיות באפגניסטן הן פשטו ודארי, האחרונה היא למעשה ניב של פרסית.
באפגניסטן חוגגים את הנורוז, ראש השנה הפרסי.
לאורך ההיסטוריה השושלות שמקורם בממלכת פרס אשר שלטו בשטחי אפגניסטן היו הממלכה האחמנית, האימפריה הפרתית, האימפריה הסאסאנית, השושלת הסאמאנית, השושלת הע'זנווית, השושלת הע'ורית, השושלת הספווית והשושלת האפשארית.
הסכסוך הממושך באפגניסטן אשר גרם למלחמת אזרחים לאחר מלחמת אפגניסטן בברית המועצות הביא לעליית ארגון הטרור הסוני הטליבאן אשר ראה באוכלוסייה השיעית של איראן (95% מאוכלוסייתה) כנחותה, על כן החל בסדרת פעולות טרור על הגבול עם איראן, בייחוד במשהד.
הראשונה שבפעולות אלה הייתה התנקשות בשגרירות האיראנית בקאבול.
משטר האייתוללות בטהראן החל על כן בתוכניות לפלישה רגלית לתוך אפגניסטן בעזרת הכוחות המזוינים של איראן.
תוכניות אלו לא יצאו לפועל מעולם עקב הפלישה האמריקאית לאפגניסטן באוקטובר 2001 ותחילתה של מלחמת אפגניסטן (2001–2014).
הממשל החדש אשר הוסדר באפגניסטן במהלך המאבק בטליבאן החזיק לכדי יציבות את היחסים בין המדינה לאיראן.
עקב היחסים המתהדקים בין אפגניסטן וארצות הברית היחסים בין המדינות נמצאים במתיחות ממושכת.
מאז הפלישה האמריקנית לאפגניסטן ידעו יחסי שני הצדדים עליות ומורדות, שיתופי פעולה מול יריבים משותפים ושיתופי פעולה נקודתיים, אולם לאחר נסיגת ארצות הברית בשנת 2021 שבו ועלו יריבויות היסטוריות, מדיניות, כלכליות ודתיות.
באיראן היו חלוקים לגבי היחס לטליבאן שהשתלט מחדש על המדינה.
איראן לא הכירה רשמית בשלטון של ארגון הטרור טליבאן, אך שמרה על קשרים עם גורמים בממשלתו.
במאי 2023 התחוללו חילופי אש בגבול בין המדינה בגלל מחלוקת על אספקת מים לאיראן, שסבלה מבצורת.
יחסי איראן–בולגריה הם יחסי החוץ בין איראן לבולגריה.
בשנת 1897 כוננו נסיכות בולגריה והמדינה הנשגבת של פרס יחסים דיפלומטיים, ובשנת 1939 פתחה ממלכת בולגריה שגרירות בטהראן.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 התרחבו הקשרים הכלכליים בין שתי המדינות.
בשנת 2020 סיכמו שתי המדינות על שיתוף פעולה הדוק יותר בתחומי הכלכלה, מעבר הסחורות וההובלה.
בולגריה מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
איראן מחזיקה בבולגריה שגרירות בסופיה.
יחסי איראן–הולנד הם היחסים הדיפלומטיים בין הולנד לאיראן (פרס) אשר התקיימו מאז המאה ה-17. עם זאת, היחסים השתנו באופן משמעותי לאחר המהפכה האיראנית.
היחסים המדיניים בין פרס להולנד החלו תחת עבאס שאה הראשון.
בשנת 1626, השגריר הפרסי הראשון בהולנד, מוסא בייג הציג את אמנתו בפני הפרלמנט של הולנד.
בשנות השישים והשבעים, משפחות המלוכה הפרסית וההולנדית ערכו ביקורים ממלכתיים שונים זו אצל זו.
הולנד גינתה את איראן בגלל תוכנית הגרעין שלה.
בשנת 2011 הודיע שר החוץ ההולנדי על השעיית היחסים הרשמיים בין הולנד לאיראן, לאחר שזהרא בהראמי ההולנדית-איראנית הוצאה להורג באיראן.
ב-7 ביוני 2018, גירשה הולנד שני דיפלומטים איראנים שהוסמכו לשגרירות איראן.
בתגובה זימנה איראן את שגריר הולנד ביולי 2018.
בינואר 2019 האשימה ממשלת הולנד את איראן כי ארגנה את ההתנקשויות בשני אזרחים הולנדים ממוצא איראני: מוחמד רזה קולחי סמאדי בשנת 2015, ואחמד מולה ניסי בשנת 2017. האירוע עורר זעקה הן בהולנד והן בינלאומית; האיחוד האירופי הגיב בסנקציות נגד המודיעין האיראני.
בינואר 2024, הולנד זימנה את השגריר האיראני בהולנד בעקבות מותו של תינוק הולנדי במתקפה של איראן על ארביל.
הולנד הייתה בעבר אחת השותפות המובילות של איראן באירופה.
לפחות 65 חברות הולנדיות קשורות בכלכלה עם הרפובליקה האיסלאמית.
למרות הסנקציות הכלכליות שהטילו ארצות הברית והאיחוד האירופי, Shell, חברת נפט אנגלו-הולנדית הרשומה בבריטניה ממשיכה לרכוש מיליארדי חביות נפט גולמי מאיראן מדי שנה.
בשנת 1974, סטודנטים פרסיים כבשו את שגרירות פרס בוואסנאר, מתוך מחאה נגד דיכוי והוצאות להורג בפרס.
בהתחשב בעונש קל של 100 גילדן הולנדי עבור הסטודנטים, השלטון הפרסי השעה את כל הייבוא מהולנד לזמן מה.
בשנת 2008 הזהיר אלאדין בורוג'רדי, ראש הוועדה לביטחון לאומי ומדיניות חוץ של איראן במג'ליס, את הולנד לא לשדר את סרטו האנטי-מוסלמי של חרט וילדרס פתנה.
איראן מתחה ביקורת על הולנד על מימון הרדיו זמנה.
במהלך התסיסה הציבורית וההפגנות באיראן ב-2009, האשים מג'יד רהרמני, שגריר איראן בהולנד, את ממשלת הולנד בהתערבות בענייניה הפנימיים של איראן.
דוברת משרד החוץ ההולנדי אמרה כי הסיוע לתחנת הרדיו יימשך, במטרה לשפר את מצב זכויות האדם באיראן.
איראן האשימה את הולנד בתמיכה בטרור באיראן.
דובר משרד החוץ האיראני, ראמין מהמנפארסט, אמר כי "אנו יכולים לראות דוגמה לדרך הלא נכונה של מדינות המערב, במיוחד הולנד, בתמיכה בקבוצות טרור ...
שיש בהן מעל 12,000 הרוגים ברשומותיהן", אמר מהמנפארסט במסיבת העיתונאים השבועית שלו הכוונה למוג'אהדין ח'לק עם חבריה במערב אירופה.
בשנת 2011 איראן הקימה סדרה של תערוכות תרבות המציגות תמונות המציגות את המונומנטים ההיסטוריים של איראן ואטרקציות תיירותיות.
איראן מחזיקה בהולנד שגרירות בהאג.
הולנד מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
יחסי איראן–ארמניה הם היחסים הדיפלומטיים שבין איראן לארמניה.
למרות הבדלים דתיים ואידאולוגיים, היחסים בין ארמניה לאיראן נותרים לבביים וארמניה ואיראן הן שותפות אסטרטגיות.
שתי המדינות השכנות חולקות במידה רבה היסטוריה ותרבות דומות, והיו לה יחסים במשך אלפי שנים, החל מאימפריית מדי.
שטחה של ארמניה של ימינו הפך חלק מאיראן עד שנת 1828, כאשר היא נמסרה בכוח לרוסיה האימפריאלית השכנה בעקבות השלכותיה של מלחמת רוסיה-פרס (1828-1826) וחוזה טורקמנצ'אי שהתקבל.
אין סכסוכי גבולות בין שתי המדינות.
המיעוט הארמני הנוצרי באיראן, אחת מהקהילות הוותיקות בעולם, נהנית מהכרה רשמית.
חשיבות מיוחדת היא לשיתוף הפעולה בתחום אבטחת האנרגיה המפחית את תלותה של ארמניה ברוסיה ויכול בעתיד גם לספק גז איראני לאירופה דרך גאורגיה והים השחור.
סטפן ספאריאן, מהמרכז הארמני למחקרים לאומיים ובינלאומיים, אמר כי "לאור הסביבה הגאו-פוליטית הזו, לארמניה יש את הזכות הלגיטימית לשתף פעולה עם איראן על מנת להבטיח את ביטחונה ...
חוץ מזה, לארמניה יש עודף אנרגיה ושוק הייצוא הגדול היחיד שלה.
אז יש גם הרבה אינטרסים כלכליים.
בשל ההיסטוריה המשותפת הארוכה המשותפת, וכיוון שהארמנים נוכחים ילידים באזור צפון-מערב איראן של ימינו במשך אלפי שנים, רבים מהכנסיות והמנזרים הארמנים העתיקים ביותר נמצאים בתוך איראן, כמו מנזר סנט סטפנוס ומנזר סנט תדאוס, בין היתר.
ארמניה ואיראן חולקות גם קשרי תיירות ומסחר נרחבים.
איראן וארמניה היו בקשר הדוק מזה אלפי שנים.
מאז ימי קדם תמיד הייתה אינטראקציה רבה בין ארמניה העתיקה לפרס (איראן).
העם הארמני נמנה עם הקבוצות האתניות הילידות של צפון מערב איראן (המכונה אזרבייג'ן האיראנית), עם אלפי שנים שקלטו שם היסטוריה, בעוד שהאזור (או חלקים ממנו) היווה חלק מארמניה ההיסטורית פעמים רבות בהיסטוריה.
רבים מהקפלים, המנזרים והכנסיות הארמניות העתיקים ביותר נמצאים באזור זה של איראן.
ארמניה נכבשה על ידי האימפריה הפרסית פעמים רבות לאורך ההיסטוריה, במיוחד על ידי האימפריות החציוניות, האכמנידית, הפרתית והסאסאנית, ושושלות ספאוויד, אפשריד וקג'אר.
בשל הקשרים התרבותיים וההיסטוריים הגדולים, ארמניה נחשבת לעיתים קרובות לחלק מאיראן הגדולה.
ארמניה ואיראן נהנות מקשרים תרבותיים והיסטוריים שנמשכים אלפי שנים אחורה.
על הכיתוב של בהיסטון בשנת 515 לפני הספירה, דריוס הגדול אישר בעקיפין כי אורארטו וארמניה הם שם נרדף כשתיארו את כיבושיו.
ארמניה הייתה בשליטת אחשדרפן של האימפריה הפרסית במשך תקופה ארוכה.
בלי קשר, היחסים בין ארמנים לפרסים היו לבביים.
את הקשרים התרבותיים בין הארמנים לפרסים ניתן לייחס לתקופות הזורואסטריות.
לפני המאה ה3 לספירה, לאף שכן אחר לא הייתה השפעה רבה על החיים והתרבות הארמניים כמו פרתיה.
הם חלקו מאפיינים דתיים ותרבותיים רבים, ונישואי תערובת בין אצולה פרתית וארמנית היו נפוצים.
במשך שתים עשרה מאות נוספות הייתה ארמניה בשלטון הישיר או העקיף של הפרסים.
מה שעכשיו ארמניה המודרנית הופרדה לאחרונה מאיראן על ידי הניצחון הרוסי במלחמת רוסיה-פרס (1826-1828).
הפסד זה במלחמת רוסיה-פרס בשנים 1826–1828 במחצית הראשונה של המאה ה-19 גרם לאיראן להפסיק באופן בלתי הפיך את שטחי ארמניה (בין שאר השטחים), שהפכה חלק מתפיסת איראן במשך מאות שנים לרוסיה הקיסרית אושר בחוזה טורקמנצ'אי משנת 1828.לאחר התאגדותה של רוסיה, ארמניה נשארה בתחום הרוסי עד לפירוק ברית המועצות.
מאמצי גישור שלום חדשים יוזמו על ידי נשיא איראן, אכבר האשמי רפסנג'אני במחצית הראשונה של שנת 1992, לאחר האירועים בחוג'אלי והתפטרותו של הנשיא אזריה עיאז מוטאליבוב.
על ידי ניהול דיפלומטיה של הסעות בארמניה ובאזרבייג'ן במשך מספר שבועות, הצליחו דיפלומטים איראניים להביא את נשיא אזרבייג'ן יקוב ממדוב ונשיא ארמניה לבון טר-פטרוסיאן לטהראן לשיחות דו צדדיות ב-7 במאי.
הקומוניקט של טהראן נחתם על ידי ממדוב, טר-פטרוסיאן ורפסנג'אני בעקבות הסכמת הצדדים לנורמות משפטיות בינלאומיות, ליציבות הגבולות ולהתמודדות עם משבר הפליטים.
עם זאת, מאמצי השלום הופרעו למחרת כאשר הכוחות הארמנים כבשו את העיר שושה ונכשלו לאחר לכידת העיירה לכין ב-18 במאי.
בעוד שאיראן ניסתה לשמור על השלום בין שתי מדינות, הנהגת אזרבייג'ן האשימה את איראן בגיבוי שבשתיקה לארמניה, מה שהביא למתיחות בין אזרבייג'ן לאיראן, והגביר את הקשרים בין ארמניה לאיראן.
הקהילה הארמנית באיראן היא אחת הקהילות הארמניות הגדולות והוותיקות בעולם, כמו גם הגדולות במזרח התיכון.
איראן זיהתה במהירות את המיומנות של הארמנים במסחר.
הקהילה הפכה לפעילה בפיתוח התרבותי והכלכלי של איראן.
המיעוט הארמני שנותר ברפובליקה האיסלאמית של איראן הוא עדיין הקהילה הנוצרית הגדולה במדינה, לפני האשורים.
הארמנים נותרו המיעוט הדתי החזק ביותר באיראן.
הם מונו שני מושבים בפרלמנט האיראני (הגדול ביותר בענף המיעוט הדתי) והם המיעוט היחיד עם מעמד רשמי שומר במועצות האפוטרופוס וההבחנה המועילה.
כיום באיראן נותרו כ-150,000-300,000 ארמנים, מחציתם גרים באזור טהראן.
רבע מתגוררים באיספהאן, והרובע השני מתרכז בצפון מערב איראן.
רוב הארמנים גרים בפרברי טהראן, בעיקר נרמק, מג'ידייה, נדרשה וכו'.
חשיבות מיוחדת היא לשיתוף הפעולה בתחום אבטחת האנרגיה.
צינור המספק גז טבעי איראני לארמניה הושלם לפני שנים רבות.
בנוסף, שתי המדינות יישמו גם פרויקטים אחרים של מיליוני דולרים.
אלה כוללים הקמת שני מפעלים הידרו-חשמליים על נהר אראקס המסמנים את הגבול הארמני-איראני, קו העברה שלישי במתח גבוה המקשר בין רשתות חשמל וסכרים, בין יתר הפרויקטים.
ביולי 2007 נחתם תזכיר על תחילת מחקרי היתכנות על רעיונות הקמת מסילת ברזל ארמנית-איראנית ובית זיקוק נפט בבעלות רוסית שיעבד את הגולמי האיראני.
בנוסף, ממשלות ארמניה ואיראן עבדו על הסכם סחר חופשי דו צדדי שיכול להיחתם עד סוף 2007.
נשיא איראן לשעבר מחמוד אחמדינז'אד צוטט באומרו "הרפובליקה האיסלאמית של איראן מברכת ותומכת בפיתוח קשרים עם ארמניה באזורים שונים, במיוחד בתחום האנרגיה כמו גם תחבורה, ספורט ותיירות."
נפח הסחר בין שתי המדינות גדל ל-200 מיליון דולר בשנת 2009, יחסי הסחר ממשיכים להיות חזקים.
בשנת 2014, שרי האנרגיה האיראניים והארמנים הסכימו על הקמת קו העברת כוח חדש מארמניה לאיראן בהתאם למאמצי שתי המדינות להגביר את קשרי האנרגיה.
ביוני 2015 שתי המדינות הסכימו להתחיל בבניית קו העברת הכוח השלישי.
הושלם בשנת 2018. לאחר שהפרויקט יופעל בקיטור, הוא כמעט ישלש חילופי חשמל בין שתי המדינות השכנות.
ארמניה ואיראן חולקות קשרים תיירותיים נרחבים.
כ-35,000 תיירים איראנים ביקרו בארמניה במחצית הראשונה של 2014, מתוך סך של 495,967 תיירים שהגיעו לארמניה במחצית הראשונה של 2014. זה הראה עלייה של 17.3% לעומת התקופה המקבילה אשתקד.
בשנת 2014 איראן דורגה במקום ה4 במספר התיירים הגדול ביותר שמבקרים בארמניה, מאחורי רוסיה (44% מסך התיירים), גאורגיה (28%) והאיחוד האירופי (גרמניה, צרפת, איטליה וסקנדינביה).
נכון לשנת 2014 תיירים איראנים הסתכמו בכ־7% מסך התיירים הזרים המבקרים בארמניה.
מספר התיירים האיראנים המבקרים בארמניה נמצא בעלייה מתמדת במשך שנים, ושתי המדינות כבר חשפו תוכניות לחתימה על מזכר בנושא שיתוף פעולה בתחום התיירות.
"איראן היא שוק חשוב עבורנו.
המדינה הזו היא לא רק שכנתנו, אלא יש לנו יחסי שכנות טובים איתה, וזה חשוב לתחום." אמר ראש מחלקת תיירות במשרד הכלכלה הארמני, מכח אפרסיאן, יולי 2014.
לפרטנית ולפרסית האיראנית הייתה השפעה מילונית ואוצר מילים מסיבית על השפה הארמנית.
למעשה, כאשר בלשנים ניסו לסווג את השפה ארמנית בסוף המאה ה-19, הם סיווגו (בטעות) אותה כשפה איראנית.
בשל ההיסטוריות הארוכות המשותפות הארוכות מאוד, ניתן למצוא רבים מהקפלים, המנזרים והכנסיות הארמניות העתיקים בעולם באיראן של ימינו.
חלקם הם בין היתר מנזר סנט סטפנוס ומנזר סנט תדאוס.
הנספח התרבותי של איראן בארמניה, רזה אטופי, הודיע כי שתי המדינות הגיעו להסכם ראשוני להכנת סדרת טלוויזיה משותפת.
לדבריו, המיזם המשותף יציג את החיים החברתיים והתרבותיים של איראן וארמניה וירחיב את הקשרים הקולנועיים בין שתי המדינות.
כמה מאלפי המנזרים והכנסיות הארמניות בנות המאה העתיקות עד מאה שנים רשומים כבר מספר שנים (מאז 2008) ברשימת מורשת עולמית של אונסק"ו, בשם "אנסמבל המנזרים הארמני של איראן".
יחסי איראן–טג'יקיסטן הם היחסים בין איראן לטג'יקיסטן.
מאז קריסת ברית המועצות, שתי המדינות נהנו באופן טבעי ממערכת יחסים קרובה וחזקה בגלל היותם דוברי פרסית וגם איראנים.
איראן הייתה האומה הראשונה שהקימה שגרירות בדושנבה.
זו הייתה גם אחת המדינות הראשונות שהרחיבו את ההכרה הדיפלומטית בטג'יקיסטן שזה עתה עצמאית בשנת 1991. איראן העניקה סיוע דיפלומטי ובנתה מסגדים חדשים בתוך טג'יקיסטן.
בשל התחייה של התרבות והשפה הפרסית בטג'יקיסטן, איראן סייעה בעידוד חילופי תרבות באמצעות כנסים, מדיה ופסטיבלים.
תוכניות טלוויזיה, מגזינים וספרים איראניים הפכו נפוצים יותר ויותר בטג'יקיסטן.
עם זאת, למרות הדברים הרבים המשותפים לאומות, ישנם גם הבדלים עצומים.
הממשלה הפוסט-קומוניסטית של טג'יקיסטן היא חילונית ואילו איראן היא אסלאמית.
יתר על כן, איראן היא לאומית שיעית ברובה ואילו טג'יקיסטן היא סונית.
הדמויות המובילות של תנועת התחייה האסלאמית בטג'יקיסטן הצהירו כי איראן לא תהיה מודל לכל ממשלה איסלאמית בה הם דוגלים בעד טג'יקיסטן.
במהלך מלחמת האזרחים בטג'יקיסטן, איראן הציעה לתווך בין שני הפלגים, אולם מאמצים אלה לא הניבו שום משא ומתן.
בשנת 1995 פתחה טג'יקיסטן את השגרירות הראשונה בטהראן, אחת הבודדות מחוץ לברית המועצות לשעבר.
היחסים התחזקו מאז, כאשר שתי המדינות משתפות פעולה בתחום האנרגיה ופקידים משתי המדינות תמכו בקשרים חזקים יותר.
הנשיא מחמוד אחמדינז'אד מאיראן העיר כי "איראן וטג'יקיסטן הן רוח אחת בשני גופים".
הוא הוסיף כי אין גבולות להרחבת היחסים בין שתי המדינות וכי "איננו מרגישים שיש לנו אורח לא איראני בזכות המשותף הרב ששתי מדינותינו חולקות".
היחסים בין איראן לטג'יקיסטן החלו לרדת לאחר שנכסי האוליגרך האיראני המבוקש, באבק זנג'אני, בבנק טג'יק והשקעותיו בתעשיות טג'יקיסטן הוחרמו על ידי ממשלת טג'יק למרות אזהרת ממשלת איראן.
בבק זנג'אני הואשם בהלבנת כספים, מעילה וגניבת למעלה משישה מיליארד דולר מתעשיית הנפט והגז האיראנית.
נכסיו הזרים היו אמורים להיאסף כבטוחה ופיצוי אך ממשלת טג'יק סירבה למסור את הנכסים והכחישה שזנג'אני היה בעל השקעה כלשהי בבנק טג'יק.
איראן נתונה לסנקציות אמריקאיות וקשיים כלכליים ראתה בפעולה הלוחמת הזו של בעל ברית ידידות בגידה וסימן להפחתת קשרים מסחריים נוספים ושיתופי פעולה תעשייתיים עם טג'יקיסטן.
הזמנתו של מנהיג האופוזיציה הטג'יקית המבוקש מוהידין כבירי על ידי איראן לסמינר האסלאמי באיראן בתאריכים 27–29 בדצמבר 2015 שהתקבלה בחום על ידי המנהיג העליון של איראן עלי חמינאי החריפה את היחסים עוד יותר.
טג'יקיסטן הוציאה מיד הודעת מחאה לאיראן.
משרד החוץ של טג'יקיסטן זימן את שגריר איראן בדושנבה כדי להביע "חרטה" על מעשה זה וראש מועצת אולמה מטג'יקיסטן תיאר את הזמנת איראן למוחידיד כבירי כ"מתנגדת לטרור".
שנת 2016 הייתה נקודת היחסים הנמוכה ביותר בין שתי המדינות מאז שקיבלה עצמאות טג'יקיסטן בשנת 1991.
נכון לשנת 2011 איראן היא המשקיעה השנייה בגודלה בטג'יקיסטן אחרי סין.
תחנת הכוח ההידרואלקטרית סנגטודה -2
תחיית דרך המשי בצורת כבישים מהירים המחברים בין סין, טג'יקיסטן, אפגניסטן ואיראן היוותה מוקד מרכזי של שתי הממשלות.
המערכת המתוכננת תחבר בין טג'יקיסטן, אפגניסטן ואיראן.
בשנת 2011 שחרר שגריר איראן בטג'יקיסטן עלי אסקר שרדאוסט את תוכניותיה של טהראן להקים מפעל לייצור מלט בסך 500 מיליון דולר במחוז ח'תלון בטג'יקיסטן.
ערוץ טלוויזיה משותף שישודר באיראן, באפגניסטן, בטג'יקיסטן.
יחסי איראן–הונגריה הם יחסי חוץ, כלכלה ותרבות בין הונגריה לאיראן.
בשנת 1930 נפתחה שגרירות הונגריה בטהראן אך רק בשנת 1964 הוצב בה שגריר.
מאידך, איראן פתחה את שגרירותה בהונגריה באוגוסט 1969. לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979, הורחב שיתוף הפעולה הדו-צדדי ומשלחות בכירות ביקרו במדינה האחרת.
ביקורו של מר ויקטור אורבן באיראן בשנת 2015 היווה נקודת מפנה ליחסים דו-צדדיים.
במהלך ביקור זה נחתמו 10 הסכמים בין הרשויות האיראניות והונגריות בתחומי הכלכלה, הפוליטיקה, התרבות, המדע ותיירות.
חוץ מזה שתי המדינות הסכימו להעניק 100 מלגות לסטודנטים המעוניינים במוסדות להשכלה גבוהה.
ב-15 באוקטובר 2024, איראן זימנה את שגרירת הונגריה בטהראן לאחר שהאיחוד האירופי הטיל סנקציות על איראן בעקבות העברת אמצעי לחימה לרוסיה.
ב-20 באוקטובר 2024, בפעם השנייה בתוך שבוע, איראן זימנה את שגרירות הונגריה בטהראן לאחר שהאיחוד האירופי ומועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ יצאו בקריאה משותפת לאיראן לסיים שליטתה על שלושה איים שנטענים לבעלות על ידי איחוד האמירויות הערביות.
הונגריה מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
איראן מחזיקה בהונגריה שגרירות בבודפשט.
איראן וגאורגיה קיימו יחסים במשך אלפי שנים, אם כי היחסים הדיפלומטיים הרשמיים בין שתי המדינות ב כוננו ב-15 במאי 1992. איראן היא שותפת סחר חשובה של גאורגיה.
מזרח גאורגיה, לאורך ההיסטוריה שלה, סופחה כמה פעמים על ידי האימפריה הפרסית, במיוחד תחת השושלות האחמנית, הפרתית, הסאסאנית, הספווית, האפשארית והקאג'ארית.
מערב גאורגיה, לאורך ההיסטוריה שלה סופחה על ידי הממלכה האחמנית לתקופה קצרה ומאוחר יותר נכבשה תקופה ממושכת תחת האימפריה הסאסאנית במהלך מלחמת Lazic.
בשל כך, קיימים חילופי דברים פוליטיים ותרבותיים רבים בין שתי המדינות מזה אלפי שנים, וכך נחשבת מזרח גאורגיה לחלק מאיראן הגדולה.
לאיראן (פרס) וגאורגיה, או השבטים הגאורגיים, היו יחסים בצורות שונות בעיקר באמצעות סחר החל מהתקופה המדית.
מהתקופה האחמנית המוקדמת התפתחו היחסים, כאשר האחמנים כבשו רבים מאזורי גאורגיה.
היחסים נעשו מורכבים יותר ככל שהספאווידים השתלטו על איראן וכוננו שליטה איראנית בת מאות שנים בכמה ממלכות גאורגיה.
זה נמשך עד שרוסיה כבשה את הקווקז וגאורגיה במחצית הראשונה של המאה ה-19, במהלך מלחמת רוסיה–פרס (1804–1813) ומלחמת רוסיה–פרס (1826–1828), מאיראן הקאג'ארית.
עד תחילת שנות ה-90 יחסי איראן–גאורגיה היו חלק מיחסי איראן–ברית המועצות.
מאז עצמאותה של גאורגיה מברית המועצות, שתי המדינות שיתפו פעולה בתחומים רבים, כולל אנרגיה, תחבורה, סחר, חינוך ומדע.
איראן היא אחת השותפות החשובות ביותר של גאורגיה ונציבות כלכלית משותפת בין ממשלתית פועלת בין שתי המדינות.
2008 עימות בין רוסיה לגאורגיה
בשל היחסים ההדוקים עם רוסיה וגאורגיה, איראן ניסתה בתחילה להישאר נייטרלית יחסית במהלך מלחמת גאורגיה–רוסיה ומחוצה לה.
שר החוץ של איראן מנוצ'הר מותכי צפה מלחמה קרה חדשה אפשרית וחזה כי מעצמות חיצוניות יסבלו כפי שאירע לארצות הברית ובעלי בריתה באפגניסטן ובעיראק.
דובר משרד החוץ חסן Ghghghavi קרא "להפסיק את העימותים באופן מיידי" והציע תמיכה.
עם זאת, סג'אדי הגן על צעדיה של רוסיה במלחמת גאורגיה–רוסיה ב-2008 ועל החלטתה להכיר באבחזיה ובדרום אוסטיה כמדינות עצמאיות.
סג'אדי גם אמר כי הוא מזדהה עם תושבי אבחזיה ודרום אוסטיה וכי טהראן תפעל עם מוסקבה לפיתוח כלכלת שני האזורים.
בתחילת 2010 התגבר שיתוף הפעולה בין שתי המדינות.
סוכנים ממשרד החוץ האיראני ביקרו בטביליסי במאי 2010 כדי לדון בהשקעה האיראנית בהקמת מפעל הידרואלקטרי בגאורגיה וכן בכוונותיה של איראן לייבא חשמל מהמדינה.
הפגישה הובילה לכך שהנשיא מיכאיל סאקשווילי הזמין את מקבילו האיראני מחמוד אחמדינז'אד לטביליסי.
במהלך העשור האחרון, טהראן חתמה על הסכמים עם טביליסי למניעת כפל מס ולעידוד השקעה בהובלה אווירית, קרקעית וימית, ושיתוף פעולה במכס ומסחר.
לאיראן, המבקשת לגוון את נתיבי המעבר למשלוחי המטען שלה, יש אינטרס ביכולת המעבר של גאורגיה והיא רואה במדינה דרך חלופית למשלוח מטענים לאירופה.
בסוף מאי 2010 הודיע שגריר איראן, מג'יד סמדזאדה סאבר, כי בכוונתה של איראן וגאורגיה לבטל את מגבלות הוויזה לנסיעה בין המדינות, שנכנסו לתוקף רשמית בינואר 2011. לטענת שגריר איראן, איראן וגאורגיה מנהלות שיחות על פתיחת קונסוליה איראנית בבתומי, מערב גאורגיה.
ההודעה נקבעה במהלך ביקורו של שר החוץ האיראני מנוצ'ר מוטאקי בטביליסי בהמשך החודש.
במהלך פגישה עם שגריר גאורגיה החדש באיראן יוסב צ'כוואשווילי בטהראן באפריל 2014, אמר זריף כי איראן וגאורגיה נהנות מיחסים היסטוריים וידידותיים.
שר החוץ האיראני הוסיף כי יש יכולות רבות להרחבת קשרי טהראן–טביליסי, במיוחד בתחום הכלכלי והפרלמנטרי.
צ'חוואשווילי מצידו הצביע על הקשרים הלבביים בין המדינות והבסיס הרב לשיתוף פעולה הדוק יותר בין שתי המדינות.
ב-18 בנובמבר 2013, נשיא גאורגיה, גאורגי מרגוולאשווילי, אמר כי ממשלו ישאף לחזק את קשרי החברות של טביליסי-טהראן.
בפגישה עם סגן שר החוץ האיראני לענייני אסיה-האוקיינוס השקט וענייני חבר העמים, אברהים רחימפור בטביליסי, תיאר מרגוולאשווילי את הקשרים הלבביים בין שתי המדינות כהיסטוריים וחזקים.
גאורגיה הגיבה בחיוב על התוצאה בין איראן למדינות ה-P5 + 1 בנוגע להקלה בסנקציות על איראן, בשל תוכנית הגרעין האיראנית.
כמדינות גאוגרפיות קרובות וכשותפות סחר חשובות, חברי הפרלמנט של שתי המדינות צופים גידול ביחסים הדו צדדיים בין המדינות.
ב-18 במרץ 2015 התקיימה במשרד העבודה והרווחה באיראן הפסגה החמישית של הוועדה המשותפת איראן–גאורגיה לשיתוף פעולה כלכלי.
במאי 2015, חברת האנרגיה האיראנית קבוצת MEPCO הודיעה כי היא מתכננת להקים שתי תחנות כוח בגאורגיה.
גאורגיה מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
איראן מחזיקה בגאורגיה שגרירות בטביליסי וקונסוליה כללית בבתומי.
יחסי איראן–אלבניה הם יחסי החוץ בין איראן לאלבניה, שתי מדינות בעלות רוב מוסלמי.
השפות באלבניה ואיראן הם שפות הודו-אירופיות, ולכן המדינות חולקות תרבות משותפת.
הקשר התרבותי כולל גם את מוצא העמים, האילירים - אבותיהם של אלבנים מודרניים - והפרסים - הקבוצה האתנית השלטת באיראן.
האילירים השתתפו במלחמות יוון נגד האימפריה הפרסית, תוך שמירה על קשרי תרבות בקרב היוונים.
איראן תחת שושלת פהלווי ואלבניה הקומוניסטית
בשל המרחק בין שתי המדינות, לא ברור מתי שתי המדינות יצרו יחסים לראשונה, אם כי זה היחסים החלו בעקבות מלחמת העולם השנייה, כאשר אלבניה הפכה למדינה קומוניסטית ואיראן הייתה תחת השושלת הפהלווית.
מאחר שאלבניה הייתה מדינה קומוניסטית, היא התיישרה עם ברית המועצות בעוד שאיראן התחברה עם ארצות הברית לאורך רוב השלב המוקדם של המלחמה הקרה.
הרפובליקה האסלאמית של איראן ואלבניה
לאחר הקמת התיאוקרטיה האיסלאמית באיראן בשנת 1979, אלבניה, בהיותה מדינה קומוניסטית, יישרה קו עם הסובייטים נגד איראן במלחמת איראן–עיראק.
הדבר עורר בסופו של דבר מתיחות עתידית בין אלבניה לאיראן, גם כאשר אלבניה נכנסה לעידן דמוקרטי מאז שנות ה-90.
בהתחלה, איראן ביקשה להשיג תמיכה מהאלבנים על ידי לחימה במלחמת קוסובו, והיו דיווחים על לוחמים איראנים בקוסובו, כמו גם תקשורת איראנית שהפיצה באופן גלוי חדשות על אלבנים המודים על תמיכת איראן ורצון למדינה תיאוקרטית דומה, בדומה לטקטיקות אשר איראן צברה תמיכה מוצלחת מן הבוסניאקים במלחמת בוסניה.
נשיא איראן מוחמד ח'אתמי אף תמך במוסלמים אלבנים במהלך הפצצת נאט"ו על יוגוסלביה בשנת 1999. עם זאת, היחסים התקררו כאשר אלבניה החליטה להישאר בממשל פרו-מערבי חילוני ומודרני, והכירה בקיומה של ישראל, במקום מודל תאוקרטיה אסלאמית שאיראן קיוותה.
באשר לתוצאות ההתקשרות של אלבניה עם ארצות הברית, היחסים הלקויים בין איראן לאלבניה החלו לשאת את הלחץ.
בשנת 2002 ייסדה איראן את "קרן הקוראן של קוסובו" מתוך תקווה להניע את האלבנים הן באלבניה והן בקוסובו לנטוש את החילוניות שלהן ולתמוך בתיאוקרטיה שיעית, אך זה לא הצליח; המשטרה האלבנית אף פתחה בפעולות נגד הקרן.
איראן בשנת 2008 סירבה להכיר בעצמאותה של קוסובו כנקמה על ההתקפה על קבוצות הנתמכות על ידי איראן באלבניה ובקוסובו.
ההחלטה של אלבניה לקבל בברכה פעילים מוג'אהדין ח'לק, ארגון גרילה ששואף להפיל את המשטר האיראני, אשר קיבלו מקלט במדינה הובילה להידרדרות נוספת ביחסים בין המדינות.
אלבניה האשימה את איראן בתכנון פיגועי טרור במדינה במהלך מוקדמות מונדיאל 2018, וגירשה דיפלומטים איראנים בתגובה.
איראן, בתגובה, האשימה את אלבניה בהפקה בלחץ אמריקאי וישראלי.
בינואר 2020, לאחר חיסולו של הגנרל האיראני קאסם סולימאני, המנהיג העליון של איראן עלי ח'אמנאי ונשיא איראן חסן רוחאני נשאו נאומים שהם מזהים "מדינה קטנה ומרושעת" בניסיון להפיל את המשטר האסלאמי באיראן, מה שכוון כלפי אלבניה בשל מעמד המקלט של מוג'אהדין ח'לק.
נשיא אלבניה איליר מטה דחה את הטענה האיראנית, וגינה את ממשלת איראן.
ראש ממשלת אלבניה, אדי רמה, הביע תמיכה בגלוי בהתקפה נגד איראן מצד ארצות הברית בתגובה לביקורת האיראנית נגד אלבניה.
אלבניה הודיעה בספטמבר 2022 כי החליטה לנתק את קשריה הדיפלומטיים עם איראן, וכי הצוות הדיפלומטי של טהראן בבירה טירנה נדרש להסתלק מהמדינה בתוך 24 שעות.
ראש הממשלה רמה הסביר כי מדובר בתגובה למתקפת סייבר קשה שחוותה אלבניה ביולי 2022 – מתקפה שלדבריו בוצעה על ידי פצחנים שבעבר ביצעו גם מתקפות סייבר נגד ישראל ומדינות נוספות ושישנן ראיות לכך שאיראן עומדת מאחורי המתקפה.
אלבניה לא יוצגה באיראן לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
איראן החזיקה באלבניה שגרירות בטירנה עד לניתוק היחסים הדיפלומטיים.
יחסי איראן–אקוודור הם יחסי החוץ בין איראן לאקוודור.
במהלך נשיאותם של רפאל קוראה ומחמוד אחמדינז'אד במאה ה-21, חודשו והתחזקו היחסים בין שתי המדינות.
בין הקשרים ההדוקים האלה הקימו שתי המדינות שגרירויות אחת בבירות זו של זו.
ממשלת ונצואלה, המיוצגת על ידי הנשיא הוגו צ'אווס, סייעה בטיפוח הקשרים בין איראן לאקוודור.
בביקור בטהראן בדצמבר 2008 חתם נשיא אקוודור, רפאל קוראה, על כמה הסכמים.
קוראה הודיע כי שתי המדינות יפתחו שגרירויות בירות זו בזו עד ינואר 2009.
כתוצאה מהסכסוך הדיפלומטי עם קולומביה על פשיטה של מחנה FARC לכאורה באקוודור, דווח כי קוראה דן באפשרות של עסקת נשק עם איראן.
כחבר ב-ALBA השתתף קוראה בהצהרת תמיכה משותפת לממשלת איראן ביוני 2009.
בשל הגישה החדשה במדיניות החוץ תחת קוראה, אקוודור פנתה לשותפים לא מסורתיים לאספקת הנשק שלהם.
בעוד אקוודור הייתה המדינה הזרה הראשונה שרכשה נשק מיצרניות הנשק ההודיות, היא גם פנתה לאיראן לרכוש נשק.
בשל המשבר הדיפלומטי של האנדים ב-2008 עם קולומביה, אמר קוראה כי לאקוודור יש "בעיה חמורה מאוד בגבול הצפון עם קולומביה, ממשלה חסרת אחריות שאינה דואגת לגבול שלה.
איראן יכולה לספק לנו ולעזור לנו באשראי."
ביטול חוזה השכירות האמריקאי במנטה גרם לכך שאקוודור חיפשה אחר שותפים ביטחוניים במקום אחר.
שר ההגנה של אקוודור, חאבייר פונסה, אמר כי ביקש לשתף פעולה עם איראן כדי לסייע לאקוודור לפתח את התעשייה הביטחונית שלה.
"יש לנו מדיניות משלנו, עמדות גאו-אסטרטגיות שלנו, ומה שמעניין אותנו, למשל עם איראן, הוא חיזוק טכנולוגיית המידע ואסטרטגיות ההגנה הלאומיות שלנו".
הקשרים הכלכליים צמחו במהלך הממשל של קוראה ומחמוד אחמדינז'אד.
כמו מדינות אחרות באמריקה הלטינית, איראן האריכה את המימון לשלל פרויקטים.
אקוודור, בתורה, הפכה ליבואנית העיקרית של מוצרים איראניים והחליפה את פרו.
הסחר בין המדינות צמח מ-8 מיליון דולר ל-168 מיליון דולר בשנים 2007–2008.
אקוודור ואיראן שיתפו פעולה גם בענפי הנמל, החקלאות ותעשיות הרכב.
בשנת 2010, צוות המשימה הפיננסית (FATF) כינה את אקוודור ואת איראן כמדינות שאינן מצייתות לתקנות בינלאומיות נגד הלבנת הון ומימון טרור.
הוא אמר כי אקוודור לא "התקשרה באופן קונסטרוקטיבי" עם הגוף ואינה "מחויבת" לסטנדרטים עולמיים בנושא פשעי כסף.
קוראה מיהר לגנות את הצעד: "איזו שחצנות!
כי יש לנו יחסים עם איראן.
זהו אימפריאליזם בצורתו הבסיסית ביותר...
זה לא קשור למאבק בהלבנת הון".
בינתיים, איגוד הבנקים הפרטיים של אקוודור אמר גם כי הגורם האיראני עומד מאחורי הכללת המדינה ברשימת ה-FATF תוך ציון להסכם מ-2009 בין הבנק המרכזי של אקוודור לבין כמה מוסדות פיננסיים איראניים.
עם זאת, אקוודור טענה כי קשריה עם איראן לא ישתנו.
נשיא הבנק המרכזי של אקוודור, דייגו בורחה, נסע גם הוא לארצות הברית כדי להסיר חששות מתוכניות הבנק המרכזי האיראני להפקיד 40 מיליון אירו בבנק המרכזי של אקוודור.
למרות הלחץ האמריקאי, קוראה אישר את המחויבות למערכת היחסים ואמר כי "לנו [לאקוודור] אין דבר נגד איראן.
איראן לא עשתה לנו דבר".
מאוחר יותר אמר כי "[אנחנו] לא הולכים להפסיק להתקרב לאיראן מכיוון שהיא (ארצות הברית) מופיעה ברשימה שחורה".
אקוודור גם אישרה תמיכה, יחד עם מדינות פריה בינלאומיות אחרות, בתוכנית הגרעין של איראן.
לאחר ניסיון הפיכה נגד קוראה בשנת 2010 סימנו שתי המדינות על כוונות להעמיק את הקשרים.
איראן מחזיקה באקוודור שגרירות בקיטו.
אקוודור מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
יחסי איראן–בנגלדש הם היחסים הדיפלומטיים בין בנגלדש לאיראן.
איראנים רבים היגרו לבנגלדש לאורך ההיסטוריה בחיפוש אחר תעסוקה וכן כדי להפיץ את האסלאם.
ב-1204 תועדה הגירה מסמרקנד ואספהאן, שהיו חלק מהאימפריה הח'ווארזמית.
סולטנות בנגל הייתה נקודת יעד למהגרים איראנים וטורקים.
עם פרסית כשפה רשמית, בנגלגדש הייתה מוקד פופולרי לחוקרים פרסים, עורכי דין, מורים ואנשי דת.
השושלת הטימורית קיימה יחסים ענפים עם הקיסרות בבנגלדש.
סאחי סלמאט מאספהאן, מייסד משפחת האצולה פריטהימפסא היגר מהאימפריה הטימורית בשנת 1499.
בשנת 1950 השאה של איראן, מוחמד רזא שאה פהלווי, ביקר לראשונה במזרח בנגל, שם שהה ארבעה ימים.
במהלך מלחמת העצמאות של בנגלדש בשנת 1971, איראן עמדה לצד פקיסטן מבחינה פוליטית ודיפלומטית.
איראן דאגה להתפרקות אפשרית של פקיסטן, שעלולה לגרום למתקפות נגד איראן על ידי מיליציות שונות מפקיסטן.