tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקראת סוף שנת 1943, הטיל נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט על מריל להקים כוח בסדר גודל בריגדה, אשר יילחם ביפנים בבורמה מאחורי קווי האויב בדומה לצ'ינדיטים של אורד וינגייט.
בינואר 1944 הוקם הכוח כרגימנט מתנדבים תחת שם הקוד "גלאהד" (Galahad).
זמן קצר לאחר הקמת הכוח, הוא כבר כונה בידי העיתונות "הפושטים של מריל".
ב-7 בפברואר, יצא הכוח למשימת החדירה הראשונה שלו בבורמה.
כעבור תשעה ימים עברו הפושטים 175 ק"מ והגיעו לסופה של דרך לדו בשינגביאנג - דרומית למפקדתו של סטילוול.
סטילוול נשא נאום מוטיבציה בפני הפושטים, ולאחר מכן כינסו הוא ומריל את סגלי הפיקוד שלהם באוהל סמוך כדי לדון בפרטי הפשיטה.
כעבור מספר דקות אזלה סבלנותו של סטילוול והוא פנה אל מריל: "לעזאזל!
בוא נצא, פרנק, ונסדיר בינינו את העניין הזה".
הם לקחו את מפת המערכה משולחן התכנונים, כרעו על ברכיהם למרגלות אחד העצים, והכינו את התוכנית בעצמם.
ב-24 בפברואר התפצלו הפושטים לשלושה גדודים (ה-1 ה-2 וה-3), במטרה לאגף את הדיוויזיה ה-18 היפנית.
תוכנית המתקפה נקבעה ל-3 במרץ, אולם היה על הפושטים להגיע אל הכפר ואלאובום, מרחק רב מהאזור.
הפושטים חדרו אל הג'ונגלים של בורמה, ונאלצו ללכת באזורים קשים ולהתמודד עם בעיות של חום, עלוקות וחיות טרף.
רק ב-4 במרץ הגיעו הפושטים לוואלאובום, אולם עד אז, מספר תקריות בינם לבין חיילים יפנים הספיקו לעורר את תשומת לבו של שיניצ'י טנאקה מפקד הדיוויזיה ה-18. כאשר מחלקה של הגדוד ה-3 חצתה את נהר נומפייק, התגנבו אליה היפנים והתקיפו אותה במתקפת בנזאי.
האמריקנים התגוננו היטב, והסבו ליפנים אבדות כבדות, אולם היפנים הצליחו להתקדם לאט לאט לכיוון עמדותיהם, כאשר התחמושת האמריקנית הולכת ואוזלת.
הכוחות האמריקנים מעבר לנהר פתחו באש מרגמות 81 מ"מ, וכך אפשרו למחלקה שחצתה את הנהר לסגת חזרה.
מריל הודיע לסטילוול באלחוט על המאורעות, אולם בשל ביקורו הצפוי של הלורד מאונטבאטן הבריטי במפקדתו, החליט סטילוול לדחות את המתקפה המתוכננת על ואלאבום ל-6 במרץ.
אלא שכבר למחרת פתחו היפנים במתקפות בנזאי על הגדוד השני.
האמריקנים התגוננו היטב, ואיבדו רק חייל אחד אל מול אבדות כבדות שספגו היפנים.
האמריקנים הצליחו להאזין לשידורי האלחוט של היפנים, ומהם עלה שהכוח היפני בוואלאבום מנותק למעשה, וטנאקה נתן פקודה לפנות אותו עד למחרת בבוקר.
האמריקנים מיהרו להשתלט על האזור, אלא שעד מהרה הבינו שנפלו למלכודת.
בבוקר ה-6 במרץ פתחו היפנים בהפצצות כבדות, ואף ירו פצצות מרגמה על עצים כדי שימעכו את האמריקנים.
בסביבות הצהריים הבחינו האמריקנים בנצנוצי חרבותיהם של חיילים יפנים, ועד מהרה נראה טור יפני בן 5,000 חיילים מתקרב.
הקריאה "טנו הייקה בנזאי!" ("עשרת אלפים שנים לקיסר") שבקעה מפיהם, נשמעה למרות הדי הפיצוצים.
למרות שהכוח האמריקני שניצב בכפר כלל רק 200 חיילים, הרי שהם ניצבו בנקודה אסטרטגית מעולה והשתמשו בכלי נשק אוטומטיים אשר אפשרו להם לערוך טבח בתוקפים.
היפנים הסתערו בצורה עיוורת, והאמריקאים צעקו לעברם עלבונות ביפנית כדי למשוך אותם להתקרב יותר.
לקראת הערב נחלשה ההתקדמות היפנית, וכאשר קיבלו האמריקאים תגבורת, נאלצו התוקפים לסגת.
מספר האבדות היה מדהים: 350 הרוגים יפנים לעומת 7 פצועים אמריקנים ואף לא הרוג אחד.
ביומיים הבאים סיימו הפושטים לאבטח את הכפר, וב-9 במרץ נפגשו עם חיל החלוץ של הכוח הסיני-אמריקאי של סטילוול.
בסה"כ הרגו הפושטים 800 יפנים, בעוד אבדותיהם הסתכמו 8 הרוגים ו-37 פצועים בלבד.
עם זאת, 109 מביניהם מצאו את מותם במחלות טרופיות בג'ונגלים.
ב-12 במרץ יצאו הפושטים למשימה שנייה: כיבוש העיירה שאדוזופ.
היפנים נסוגו דרומה, והפושטים לא נאלצו אלא להתמודד עם חיילי מאסף בודדים.
ב-20 במרץ תקפו הפושטים את חיל המצב היפני בן ה-300 חיילים בשאדוזופ.
האמריקאים כתשו את שאדוזופ באמצעות אש מרגמות והפצצות אוויריות, אולם היפנים תקפו חזרה והתגוננו בעקשנות.
הגדוד הראשון של הפושטים היה בסכנת כיתור, וחייליו חששו ממתקפת בנזאי מכרעת שתשמיד אותו.
בערב אותו היום, הופיע כוח תותחים סיניים ששלח סטילוול, והיפנים נסוגו מהעיירה.
ב-29 במרץ חטף מריל התקף לב, והוחלף בקולונל צ'ארלס האנטר.
ב-10 באוגוסט 1944 פורק הכוח ואוחד עם רגימנט החי"ר ה-475.
לאחר סיום המלחמה הוצב מריל בפיליפינים, וב-1946 הועבר לסן פרנסיסקו והוצב במטה הארמייה השישית שהייתה אז תחת פיקודו של סטילוול.
במאי של אותה שנה הוא הוביל שתי מחלקות ימיות כדי לדכא התקוממות אסירים שפרצה בבית הסוהר הפדרלי אלקטרז.
ב-1 ביוני של אותה שנה, הוא הורד לדרגת בריגדיר גנרל, וב-30 ביוני 1948 הוא פרש מהצבא.
לאחר פרישתו הפך לממונה על הכבישים בניו המפשייר, ובתחילת דצמבר 1955 מונה לנשיא "האגודה האמריקאית לכבישים מדינתיים וגורמי תחבורה" (AASHTO), אולם זמן קצר לאחר מכן, ב-11 בדצמבר, נפטר מריל בפרננדינה ביץ' שבפלורידה והוא בן 52.
בסרט מבצע בורמה, מגלם את דמותו של מריל השחקן ג'ף צ'נדלר.
פרנקלין דלאנו "פרנק" סלבי היה כדורסלן אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA בעמדת הקלע והסמול פורוורד.
נודע בשל החזקת שיא הנקודות למשחק בודד בחטיבה הראשונה של ה-NCAA עם 100 נקודות.
סלבי נולד בקורבין שבקנטקי, וכשחקן כדורסל בתיכון קורבין נבחר לקבוצת העונה בתיכוני קנטקי.
בתיכון היה חברו לקבוצה של חבר היכל התהילה של פוטבול המכללות רוי קיד.
במכללות בחר סלבי לשחק באוניברסיטת פורמן, משום שמאמני אוניברסיטת קנטקי ואוניברסיטת מערב קנטקי, אדולף רופ ואדגר דידל, סירבו לקבלו לקבוצותיהם.
בעונתו השנייה ממוצעיו היו 24.6 נקודות למשחק, ובעונה אחר כך כבר 29.5 נקודות, כולל משחק אחד שבו קלע 63 נקודות.
סלבי נודע בשל משחק 100 הנקודות שלו, אותן קלע במשחק בין אוניברסיטת פורמן לבין מכללת ניוברי ב-13 בפברואר 1954, והוא היה שחקן החטיבה הראשונה של ה-NCAA היחיד שעבר את גבול מאה הנקודות במשחק (ג'ק טיילור ששיחק בחטיבה השלישית של ה-NCAA מחזיק בשיא הנקודות למשחק בודד בכל ה-NCAA, עם 138 נקודות).
היה זה במהלך עונתו האחרונה באוניברסיטה, בלילה שמאמנו ליילס אלי (Lyles Alley) הגדיר "ערב פרנק סלבי".
ערב מיוחד זה תוכנן לגייס הכרה לאומית לסלבי, שמקומו כ של המכללות (40.8 נקודות למשחק) ובחירתו לחמישיית העונה במכללות באותה עונה כבר הובטחו.
המשחק היה הראשון ששודר בשידור חי בטלוויזיה בקרוליינה הדרומית (שם נמצאת אוניברסיטת פורמן ושם שיחק סלבי באותו לילה) וקבוצה גדולה מעיר הולדתו של סלבי, קורבין, שכללה את משפחתו, נסעה שש שעות כדי לצפות במאורע.
הוראות המאמן לשחקני הקבוצה היו להעביר את הכדור לסלבי על מנת שיקלע כמה שיותר.
סלבי בתמורה קלע 41 מ-61 ניסיונות קליעה מהשדה ו-18 מ-22 זריקות העונשין שלו.
שתי הנקודות האחרונות שקלע היו מחצי מגרש ונקלעו בשנייה ששעון הזריקות צפצף לסיום המשחק.
באותה תקופה לא היה קו השלוש קיים; סלבי העריך מאוחר יותר ששמונה או תשע מזריקותיו באותו משחק היו נחשבות מאוחר יותר לשלשות.
לאחר אותו משחק היו ממוצעיו 41.7 נקודות בעונה, שיא מכללות עד שפיט מרוויץ' קלע 43.8 נקודות למשחק בשנתו השנייה באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה בעונת .
סלבי נבחר בבחירה הראשונה בדראפט ה-NBA 1954 על ידי בולטימור בולטס, ושיחק ב-NBA תשע עונות בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20.
בעונתו הראשונה שיחק בבולטימור בולטס ובמילווקי הוקס, וכבר בעונה זו נבחר למשחק האולסטאר של ה-NBA.
בעונה הבאה המשיך לשחק בהוקס, ששינו את שמם לסנט לואיס הוקס.
קריירת ה-NBA שלו הופרעה על ידי שירות צבאי בצבא ארצות הברית בעונת .
את עונתו הבאה התחיל בהוקס ועבר למיניאפוליס לייקרס, ועונה אחריה הועבר לניו יורק ניקס.
לאחר עונה במדיה עבר לשחק בסירקיוז נאשיונלס, ואחריה במיניאפוליס, שעונה אחרי הגיעו שינתה שמה ללוס אנג'לס לייקרס.
בארבע עונותיו בקבוצה נבחר פעם נוספת למשחק האולסטאר ושיחק לצד חברי היכל התהילה של הכדורסל ג'רי וסט ואלג'ין ביילור.
המשחק השביעי של גמר ה-NBA, שנת 1962
משחקו הידוע ביותר של סלבי ב-NBA היה ככל הנראה המשחק השביעי של גמר ה-NBA בשנת 1962, שבו ניצבה קבוצתו הלייקרס מול בוסטון סלטיקס.
הסלטיקס הובילו על הלייקרס בארבע נקודות כשדקה נותרה לסיום הרבע הרביעי של המשחק.
סלבי לקח שני ריבאונדים מכריעים בדקה זו וקלע שני סלים שצמצמו את ההפרש בין שתי הקבוצות, עד שהגיעו לשוויון 100. עם זאת, פספס הזדמנות להכריע את המשחק ולהביא ללייקרס את הניצחון ואת האליפות כשלפני הישמע הבאזר זרק זריקה מ-12 רגל (כתשעה מטרים), והחטיא אותה.
החטאתו שלחה את המשחק להארכה, שבסופה ניצחו הסלטיקס.
היה זה המפגש השני מתוך שבעה של הסלטיקס והלייקרס בגמר ה-NBA בתוך 11 שנים.
עם השנים קיבלה החטאתו של סלבי משקל רב, מפני שבסיום כל אחד משבעת המפגשים ניצחו הסלטיקס את הלייקרס.
אם כך, אם סלבי היה קולע את הסל הייתה זו הזדמנות לסיים את רצף ההפסדים של הלייקרס עוד בטרם החל.
לאחר שפרש ממשחק מקצועני בעקבות שורת פציעות שחווה, סלבי הצטרף לצוות האימון של אוניברסיטת פורמן, ושימש במשך שנתיים כעוזר מאמן, לפני שהיה למאמן הראשי בעונת .
הוא הוביל את הקבוצה למאזן 44-59 בארבע שנותיו כמאמן.
אחר כך עבד במשך עשרים וחמש שנים בחברת הנייר סנט ג'ו (St.
פרנק בראיין ניליקינה הוא כדורסלן צרפתי, המשחק בעמדת הרכז באולימפיאקוס מליגת העל היוונית והיורוליג.
ניליקינה נולד באיקסל שבמחוז בריסל בבלגיה, בן להורים מרואנדה.
משפחתו עברה לשטרסבורג כשהיה בן שלוש.
ניליקינה החל לשחק כדורסל בגיל צעיר והיה חבר בקבוצת הנוער של שטרסבורג IG שזכתה באליפות צרפת ב-2015. בקיץ 2015 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
הוא לא שותף בדקות משמעותיות בשתי העונות הראשונות.
בעונת 2016/2017 רשם ממוצע של 5.2 נקודות, 2.1 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים למשחק בליגה הצרפתית הראשונה, הקבוצה סיימה במקום השני לאחר הפסד בסדרת הגמר לאלאן שאלון.
ניליקינה נבחר בתום העונה לשחקן הצעיר הטוב ביותר בליגה.
הוא רשם ממוצע של 7.2 נקודות, 1.9 ריבאונדים ו-2.1 אסיסטים במשחקי הקבוצה במסגרת ליגת האלופות.
בדראפט ה-NBA 2017 נבחר ניליקינה במקום השמיני, על ידי ניו יורק ניקס.
לאורך ארבע עונותיו בקבוצה העמיד ממוצעים של 5.5 נקודות, 2.7 אסיסטים ו-2.0 ריבאונדים למשחק.
בספטמבר 2021 חתם ניליקינה על חוזה בדאלאס מאבריקס.
ב-5 באוגוסט 2023 הצטרף כשחקן חופשי לשארלוט הורנטס.
ב-20 ביוני 2024 חתם בפרטיזן בלגרד.
ב-26 בספטמבר 2025 חתם לשנתיים באולימפיאקוס מליגת העל היוונית.
מ-2014 חבר ניליקינה בנבחרות הצעירות של צרפת.
הוא זכה עם הנבחרת במדליית זהב באליפות אירופה עד גיל 16 שנערכה בלטביה, בטורניר השיג 7.4 נקודות בממוצע למשחק.
ב-2015 סיים עם הנבחרת עד גיל 18 במקום השישי באליפות אירופה שנערכה ביוון, בטורניר זה השיג ממוצע של 8.6 נקודות, 3.1 ריבאונדים ו-4.4 אסיסטים למשחק.
ב-2016 זכה עם הנבחרת עד גיל 18 באליפות אירופה שנערכה בליטא, הוא נבחר ל-MVP של הטורניר לאחר שהשיג ממוצע של 15.2 נקודות, 2.8 ריבאונדים ו-4.5 אסיסטים למשחק.
ב-2019 סיים עם הנבחרת הבוגרת של צרפת במקום השלישי בגביע העולם שהתקיים בסין.
פרנק נף הוא עיתונאי שווייצרי.
נודע בזכות תפקידו כמפקח הראשי על תחרות האירוויזיון.
נף שימש מ-1978 ועד 1992 כמפקח על תחרות האירוויזיון וכאחראי על מחלקת האירועים המיוחדים באיגוד השידור האירופי.
במהלך החזרות האחרונות לאירוויזיון 1979 הורה נף לקצר את השיר הישראלי "הללויה", אחרי שהתגלה כי השיר ארוך ב-19 שניות מהאורך המותר לשיר בתחרות, 3 דקות, אחרת ייאסר על ישראל להשתתף בתחרות, עקב הפרת כללי התחרות.
במהלך אירוויזיון 1985 כאשר לעיני הקהל נקרעה שמלתה של מנחת התחרות ליל לינדפורש, בתאונת מלתחה, שהייתה מבוימת, הוא ביקר אותה על כך, וזאת בין היתר, משום שהמתיחה הזו לא הוצגה בחזרות.
באירוויזיון 1991 כאשר נוצר תיקו בין שתי מדינות, הוא הכריז על קרולה משוודיה כזוכה, עקב כך שלפי כללי התחרות המדינה שקיבלה יותר פעמים 10 נקודות היא הזוכה (לשוודיה ולצרפת הוענקו 12 נקודות מספר פעמים זהה,לכן ההכרעה עברה למספר הפעמים שהוענקו 10 נקודות, וכאן ידה של שוודיה הייתה על העליונה).
פרנק יוז מרקאוסקי הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אלסקה בשנים 1981–2002 ולאחר מכן כמושל אלסקה השמיני מתום כהונתו בסנאט ועד לשלהי 2006. כאשר ניסה להיבחר מחדש באותה השנה, סיים את הבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הרפובליקנית במקום השלישי אחרי שרה פיילין וג'ון בינקלי.
הוא נודע בשל החלטתו למנות את בתו, ליסה מרקאוסקי, למושב הסנאט ממנו פרש עם היבחרו למושל.
מרקאוסקי נולד בסיאטל, הגדולה שבערי מדינת וושינגטון, בנם של הלן (לבית יוז) ופרנק מ.
סבו מצד אביו היה ממוצא פולני.
מרקאוסקי למד בבית הספר התיכון של קטצ'יקן שבאלסקה, שם סיים את לימודיו ב-1951. הוא למד באוניברסיטת סנטה קלרה בשנים 1951–1953, וב-1955 קיבל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת סיאטל.
לאחר מכן שירת במשמר החופים של ארצות הברית עד 1957 — אותה השנה בה בתו ליסה נולדה.
לאחר שעבד בבנק הלאומי הפסיפי ובבית הספר לבנקאות בחוף הפסיפי, מרקאוסקי היה לנציב הצעיר ביותר ברשות המבצעת של אלסקה עת מונה לנציב הפיקוח הכלכלי של המדינה בגיל 33.
ב-1970 התמודד למושב היחידי של אלסקה בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך הפסיד לניק בגיץ', מועמד המפלגה הדמוקרטית.
ב-1971 התמנה לנשיא הבנק הלאומי של אלסקה.
כמו כן, מרקאוסקי עמד בראשות איגוד הבנקאים של אלסקה וב-1977 היה יושב ראש לשכת המסחר של מדינת אלסקה.
ב-1980 נבחר מרקאוסקי לראשונה לסנאט של ארצות הברית כאשר הצליח לגבור על המועמד הדמוקרטי קלארק גרונינג, בסיוע הפופולריות של מושל קליפורניה רונלד רייגן, שנבחר באותה שנה לנשיאות ארצות הברית.
הוא נבחר עם 54% מקולות הבוחרים.
הוא נבחר מחדש אחת לשש שנים עד ל-1998. במהלך תקופתו בסנאט בלט בתפקידו כיושב ראש ועדת האנרגיה ומשאבי הטבע בשנים 1995–2001. כיו"ר, הוא פעל ללא הצלחה לפתוח שמורת הטבע הארקטית הלאומית (Arctic National Wildlife Refuge) לקידוחי נפט.
למרקאוסקי היה דפוס הצבעות שמרני.
הוא התנגד להפלות, לבקרה על כלי נשק ולמיסוד העדפה מתקנת.
במהלך נאום שנשא במליאת הסנאט בדבר איסור על הומוסקסואלים לשרת בכוחות המזוינים של ארצות הברית, הצהיר מרקאוסקי כי מבחינתו יש להומוסקסואלים הזכות לבחור את אורח חייהם אך לא לשרת בכוחות המזוינים.
תוך התנגדותו להותיר את האיסור, נאומו התמקד בהשלכות הכלכליות שיעיבו על המחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית אם יתעורר צורך לטפל ביוצאי צבא שנדבקו בנגיף ה-HIV.
לעומתו, בתו ליסה אשר מונתה למושב בסנאט של אביו על ידיו הצביעה בעד ביטול מדיניות אל תשאל, אל תספר ובהמשך נהייתה לסנאטורית השלישית מהמפלגה הרפובליקנית שתצביע בעד אישור נישואים חד מיניים בעת כהונתה.
ב-5 בנובמבר 2002 נבחר מרקאוסקי למושל אלסקה וקיבל כמעט 56% מקולות הבוחרים, אחו התמיכה הגבוה ביותר עבור מועמד רפובליקני כלשהו למשרה ציבורית בהיסטוריה של אלסקה עד לאותה נקודה.
הוא החליף טוני נולס הדמוקרטי והושבע לתפקידו ב-2 בדצמבר 2002. עם השבעתו התפטר ממושבו בסנאט ומינה את בתו, ליסה מרקאוסקי, אז חברת בית המחוקקים של אלסקה.
מתנגדיו של מרקאוסקי תפשו את המינוי כביטוי לנפוטיזם.
לקראת סיום תקופת כהונתו כמושל תיווך עסקה להקמת צינור גז שמעולם לא נבחנה בית הרשות המחוקקת של אלסקה.
מרקאוסקי איים לחתום על העסקה ללא אישור חקיקתי, אם כי בית המחוקקים הוביל בהצלחה תובענה ייצוגית שהניאה אותו ממעשה שכזה.
המושל מרקאוסקי התמודד לתקופת כהונה שנייה בבחירות 2006, אך הגיע בבחירות המקדימות הרפובליקניות הגיע למקום השלישי אחרי ראש עיריית ואסילה לשעבר ואיש העסקים מפיירבנקס ג'ון בינקלי ואחרי שרה פיילין, לימים המועמדת הרפובליקנית לתפקיד סגן נשיא ארצות הברית.
הפרש ההפסד של מרקאוסקי היה הגדול ביותר בכל פריימריז רפובליקני כלשהו של מושל מכהן בהיסטוריה של ארצות הברית.
מרקאוסקי עזב את תפקידו עם אחד משיעורי התמיכה הנמוכים ביותר בתולדות אלסקה בשיעור של 19% בלבד.
ב-4 במרץ 2008, ראש הסגל לשעבר של מרקאוסקי, ג'ים קלארק הודה כי היה מודע לכך שהחברה "וקו קורפ" השתכרה ב-10,000 דולר אמריקני עבור משאל פוליטי כדי לאמוד את הפופולריות של המושל המכהן דאז מרקאוסקי.
קלארק הואשם ב"הונאת שירותים כנים".
לקראת הבחירות בארצות הברית ב-2018 שקל מרקאוסקי להתמודד לתפקידו הישן כמושל אך לבסוף החליט שלא לעשות כן.
פרנק ברנרד נודרשר היה מאייר וצייר בסגנון האימפרסיוניזם האמריקאי.
הוא נקרא "דיקן אמני סנט לואיס" לציין את מנהיגותו בקהילה האמנותית במיזורי.
פרנק נודרשר נולד בסנט לואיס, בנו של קבלן בניין מצליח.
אביו רצה שהוא יצטרף לעסק המשפחתי, אבל לנודרשר תמיד הייתה משיכה לאמנות.
האגדה מספרת שפרנק נודרשר שכנע את אביו לתמוך בשאיפותיו, כאשר בגיל 12 הרוויח שני דולרים ממכירת שרטוט שצייר, ולכן אביו השתכנע שהוא יכול להתפרנס כאמן.
נודרשר היה אוטודידקט – ולימד את עצמו.
עם זאת, ידוע כי הוא למד בשיעורי אמנות בניו יורק, פילדלפיה, וגם למד אמנות באירופה, וכי נרשם לבית הספר לאמנויות יפות באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
בשנת 1904, נודרשר הפנה לראשונה את תשומת לב קהילת האמנויות היפות עם ציורו של "גשר אדס" בסנט לואיס, שזכה בפרס הראשון בתחרות גילדת האמנים, בהשתתפות אמנים מכל העולם ביריד העולמי בסנט לואיס ב-1904. ביקסבי, פטרון אמנות ונדבן, רכש את היצירה לאוסף שלו ועודד את האמן הצעיר.
"גשר אדס" יהפוך לנושא חוזר של נודרשר, והסטודיו העתידי שלו במרכז העיר סנט לואיס השקיף על המבנה האיקוני.
בתחילת הקריירה שלו, נודרשר עשה עבודות איור רבות יותר ממה שעשה מאוחר, כאשר המוניטין שלו כצייר אפשר לו להתמקד בעיקר באמנות.
כמאייר, הוא יצר פרסומות מסחריות, רישומי ארכיטקטורה, איורי ספרים וכריכות מגזינים.
הוא הצליח עם אוסקר א' ברינינגהאוס, ליצור את העיצובים והרישומים עבור הפלטפורומות במצעדים ובפסטיבלים בסנט לואיס בין 1945 ל-1954.
ציורי השמן המוקדמים של נודרשר שיקפו את האווירה העירונית התוססת של סנט לואיס במחצית הראשונה של המאה העשרים.
הוא התמקד בסצנות תעשייתיות, נופי רחוב ומונומנטים עירוניים כמו גשר אדס.
נודרשר צייר מבנים ללא קווי מתאר מוגדרים בצורה חדה וסגנונו הטונליסטי העביר את האוויר המעורפלת, האור המסונן, ואת האובך הערפילי של העיר התעשייתית.
זמן מה לאחר 1910 גילה נודרשר כי יכולתו לצבוע את הדקויות של האווירה האורבנית אפשרה לו לתאר את האוויר והערפל המאפיינים את הגבעות והעמקים של הרי אוזרק.
נופי אוזרק שלו הפכו ליצירתו האופיינית ביותר והמתאפיינים באווירת שלווה וצבעים מתונים, לעיתים קרובות פסטליים.
נודרשר כל כך אהב לצייר באוזרק ולכן רכש בית בארקדיה, מיזורי והעביר את משפחתו לשם.
משפחת נודרשר בילתה את רוב שנות העשרים בארקדיה, ונודרשר אף שימש כראש העיירה.
אף שייתכן שנודרשר נודע יותר כצייר נופי אוזרק, הוא לא נטש את הנושאים העירוניים הקודמים שלו.
הוא המשיך לצייר את סנט לואיס העירונית ואת עמק ארקדיה הכפרי ולא ראה שום קונפליקט בהצגתם יחד.
ציורי נודרשר נמצאים באוספים של מוזיאון האמנות של סנט לואיס, מוזיאון ההיסטוריה של מיזורי, אחוזת מושל מיזורי, מוזיאון האמנות והארכאולוגיה באוניברסיטת מיזורי, ספריית סנט לואיס מרקנטיל באוניברסיטת מיזורי – סנט לואיס, המרכז לאמנויות בארקנסו והמוזיאון באוניברסיטת סנט לואיס.
בשנות העשרים המוקדמות המוניטין של נודרשר כצייר זיכה אותו בפרויקטים של ציור קיר בקפיטול של מדינת מיזורי.
הוא תכנן כמה עיצובים שונים לפרויקט לפני שהחליט על אחד הנושאים האהובים עליו, גשר אדס, ציור שהושלם בשנת 1922, הציור אהוב על מבקרי הקפיטול בגלל האשליה האופטית של הגשר הנע כשהצופה חולף על פניו.
נודרשר צייר ציורי קיר בכל רחבי ארצות הברית, כולל בעיר ניו יורק, באטלנטה ובסן פרנסיסקו.
הוא היה מבוקש כצייר של ציורי קיר, במיוחד במיזורי, שם יצר עבודות בבנקים, בבתי ספר, במוזיאונים ובאחוזות פרטיות.
המשימות הבולטות כללו ציורי קיר בבניין מיזורי ביריד העולמי של ניו יורק בשנת 1939, מוזיאון האוקיינוס השקט, גן החיות של סנט לואיס ובית החולים סנט לואיס.
בשנת 1955 עלה אחד מציורי קיר של נודרשר לכותרות ארציות בגלל התנועה לזכויות האזרח.
בציור הקיר שלו, אפוטאוזיס של סנט לואיס, שעיטר את חדר האספה של מועצת החינוך של סנט לואיס, כלל ילדים לבנים בלבד.
לאור המחלוקת של שילוב גזעי בבתי הספר הציבוריים בסנט לואיס, נודרשר התנדב לצבוע מחדש שניים מהילדים שבציור הקיר כילדים אפרו-אמריקאים ובכך לשלב את נושא שוויון הזכויות במעשה סמלי.
לדברי היסטוריון האמנות ויליאם גרץ, נודרשר "היה הצייר האימפרסיוניסטי המשמעותי ביותר שבילה את כל הקריירה שלו במיזורי." במערב התיכון, נודרשר הוערך ככזה במהלך חייו, והוא ניצל את השפעתו כדי לחנך אמנים אחרים ולקדם את האמנויות באזור.
נודרשר היה האמן האחרון ששרד במושבת האמנים בסנט לואיס.
הוא היה חבר באגודה הלאומית לציירי קיר, גילדת האמנים של סנט לואיס, היה נשיא האמנים העצמאיים של סנט לואיס, והיה יו"ר של הליגה המקצועית לאמנים אמריקאיים.
נורדשר גם הקים את אגודת ציירי אוזרק יחד עם קרל קראפט ורודולף פ.
נודרשר היה המייסד והמנהל של בית הספר לאמנות באוזרק בארקדיה, וניהל בית ספר קיץ בקימסוויק, מיזורי.
בשנות השלושים של המאה העשרים הוא שימש כמפקח האזור על פרויקט האמנויות הפדרליות של WPA באזור סנט לואיס.
במהלך כהונתו הארוכה כאמן ומורה, אימן נודרשר דורות רבים של ציירי מיזורי.
לאחר קריירה של למעלה מחמישים שנה נודרשר נפטר ממחלת לב בביתו בקלייטון, מיזורי, בגיל 79.
פרנק ליאו מייסון השלישי הוא כדורסלן אמריקאי, ששיחק לאחרונה בקבוצת אורלנדו מג'יק מליגת ה-NBA.
מייסון נולד וגדל בעיר פיטרסבורג שבווירג'יניה, ובשנת 2013 החל ללמוד באוניברסיטת קנזס.
במשחק רבע הגמר קלע מייסון 21 נקודות, אך קבוצתו הפסידה מול אוניברסיטת אורגון, בה שיחקו דילון ברוקס, טיילר דורסי וג'ורדן בל.
בסיום העונה זכה מייסון בכל פרסי ה-MVP של ליגת המכללות, בהם פרס נייסמית' ופרס ג'ון אר.
בדראפט ה-NBA 2017 נבחר מייסון על ידי סקרמנטו קינגס, בבחירה ה-34. בעונת הרוקי שלו שותף ב-52 משחקים, כמחליפו מהספסל של דיארון פוקס, ותרם 7.9 נקודות ו-2.8 אסיסטים בממוצע למשחק.
בעונה העוקבת שותף על ידי מאמן הקבוצה דייב ייגר ב-38 משחקים בלבד, על אף שהיה כשיר לשחק, וביולי 2019 שוחרר מהקבוצה.
לקראת עונת חתם על חוזה כפול במילווקי באקס ובקבוצת הבת שלה מליגת הפיתוח של ה-NBA – ויסקונסין הרד.
את אותה עונה סיים כ"מלך הסלים" של ליגת הפיתוח, עם ממוצע של 25.3 נקודות למשחק, ובסיומה זכה בתואר ה-MVP של הליגה.
ב-18 בדצמבר 2020 חתם בקבוצת פילדלפיה 76' אך לאחר יום עבר לסגל קבוצת הבת שלה בליגת הפיתוח - דלאוור בלו קואוטס.
עם זאת, ב-3 בפברואר 2021 חתם על חוזה דו-כיווני באורלנדו מג'יק מיד לפני פתיחת עונת ליגת הפיתוח.
ב-15 בפברואר שוחרר מאורלנדו לאחר ארבעה משחקים.
יומיים אחר כך, חתם מחדש בדלוואר, ונחתך ב-5 במרץ לאחר שסבל מפציעה שסיימה את העונה עבורו, מבלי לרשום דקות משחק בדלוואר.
פרנק מרשל הוא במאי קולנוע, מפיק ושחקן אמריקאי.
פרנק מרשל נולד בספטמבר 1946 בגלנדייל, קליפורניה והוא בנו של המלחין ג'ק מרשל , במקור מואן נייס שבעמק סן פרננדו.
ב-1961 עברה משפחתו לניופורט ביץ', מחוז אורנג' בקליפורניה והוא התחנך בתיכון ניופורט ביץ' ולמד לימודי מוזיקה, דרמה ואומנות.
ב-1964 החל ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, שם למד הנדסה וסיים ב-1968 תואר במדעי המדינה.
במשך לימודיו הוא החל לשחק כדורגל בקבוצת הכדורגל של האחווה "Alpha Tau Omega" של האוניברסיטה.
ב-1968 הכיר את הבמאי פיטר בוגדנוביץ' במסיבת יום ההולדת של בתו של הבמאי ג'ון פורד, שהיה ידידו של אביו ובאותה שנה שיחק בסרטו הראשון "Targets".
בסרט הוא שיחק נער כרטיסן.
בשנים לאחר מכן עבר להתגורר באספן ובמרינה דל ריי והחל לביים ולהפיק מספר סרטים, רבים מהם לצד שיתוף פעולה עם בוגדנוביץ', עם סטיבן שפילברג ועם מרטין סקורסזה.
הוא החל לעבוד כמלצר ושחקן ובהמשך כמפיק סרטים ובשנות ה-80 וה-90 החל לכהן כמנהל במכון הלאומי לסרטי סטודנטים (National Student Film Institute) בהוליווד.
עבודתו הראשונה כבמאי הייתה בסרט ארכנופוביה מ-1990 בכיכובם של ג'ף דניאלס וג'ון גודמן.
כמו כן ביים את הסרטים לחיות מ-1993, קונגו מ-1995 ושמונה מתחת לאפס מ-2006.
ב-1992 הקים לצד אשתו את חברת קנדי/מרשל .
מרשל נשוי למפיקה קתלין קנדי החל מ-1987 ולהם 2 ילדים.
שודדי התיבה האבודה – 1981
המסע לעמק החלומות – 1988
אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח – 2008
הסיפור המופלא של בנג'מין באטן – 2008
פוניו על הצוק ליד הים – 2008
הלקחנים – עולמה הסודי של ארייטי – 2010
תצפית על גבעת הפרגים – 2011
עולם היורה: נפילת הממלכה – 2018
עולם היורה: מחנה הקרטיקון – 2020
עולם היורה: השלטון – 2022
אינדיאנה ג'ונס וחוגת הגורל - 2023
עולם היורה: חיים חדשים - 2025
הצגת הקולנוע האחרונה – 1971
אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור – 1984
הלקחנים – עולמה הסודי של ארייטי – 2012
פרנק ג'ון מרוואן הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת אינדיאנה, מאז ינואר 2021.
מרוואן נולד וגדל בעיר האמונד, השוכנת בצפון-מערב אינדיאנה.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון ע"ש אוליבר פ.
מורטון, מרוואן השלים באוניברסיטת בול סטייט לימודי תואר ראשון בעיתונות.
מרוואן עבד כמתווך מורשה למשכנתאות וכסוכן מכירות של חברת לייצור תרופות.
בנובמבר 2005 מונה מרוואן לחבר מועצת העיר של נורת' טאונשיפ, כאשר קודמו בתפקיד התפטר.
לאחר שפיט ויסקלוסקי, נציג מחוז הקונגרס הראשון של אינדיאנה בבית הנבחרים של ארצות הברית, החליט שלא להתמודד מחדש בבחירות 2020, מרוואן הודיע על מועמדותו לתפקיד.
הוא זכה לתמיכתם של ויסקלוסקי עצמו ושל איחוד עובדי הפלדה בארצות הברית.
הוא זכה בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית עם 34% מהקולות בפריימריז בן 14 מועמדים.
בבחירות הכלליות ניצב בפני מארק לייבה, מועמד המפלגה הרפובליקנית, במהלך נובמבר 2020. הוא זכה בבחירות אלה עם כ-61% מקולות הבוחרים.
ב-3 בינואר 2021, עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית, מרוואן הושבע לתפקידו.
ויליאם פרנסיס מרפי היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית ממישיגן.
ב-1940 הוא מונה כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית לאחר קריירה פוליטית שבה הוא כיהן כתובע הכללי של ארצות הברית, מושל מישיגן וראש עיריית דטרויט.
הוא גם שימש כמושל הכללי האחרון של איי הפיליפינים וכנציב העליון הראשון לפיליפינים.
מרפי נולד באזור "האגודל" של מישיגן.
ב-1914 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן.
לאחר שירות בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, הוא שימש כתובע פדרלי וכשופט.
בשנים 1930–1933 הוא כיהן כראש עיריית דטרויט ולאחר מכן קיבל על עצמו את תפקיד המושל הכללי של איי הפיליפינים.
ב-1936 הוא הביס את מושל מישיגן המכהן הרפובליקני פרנק פיצג'רלד בבחירות למשרת המושל וכיהן בתפקיד תקופת כהונה אחת של שנתיים.
ב-1938 לא עלה בידו להיבחר לתקופת כהונה נוספת כמושל ובשנה שלאחר מכן הוא מונה כתובע הכללי של ארצות הברית.
ב-1940 מינה הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט את מרפי כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של פירס באטלר שנפטר.
מרפי כיהן על כס השיפוט עד ליום מותו ב-1949 והוא הוחלף בטום קלארק.
מרפי כתב את דעת הרוב בפסק הדין "הוועדה לניירות ערך ולבורסות נגד חברת ו.
האווי" ואת חוות דעת המיעוט בפסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית.
פרנק מרפי נולד בעיר הארבור ביץ' (אז סנד ביץ') שבמישיגן.
מרפי ומרי ברנן, היו מהגרים אירים שגידלו אותו כקתולי אדוק.
מרפי הלך בעקבותיו של אביו והיה לעורך דין.
הוא למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן וב-1912 סיים תואר בוגר אוניברסיטה.
ב-1914 הוא סיים תואר בוגר במשפטים.
הוא היה חבר באחוות סיגמא-כי.
עם סיום לימודיו התקבל מרפי ללשכת עורכי הדין של מישיגן ולאחר מכן הוא עבד כעוזר משפטי במשרד עורכי דין בדטרויט במשך שלוש שנים.
לאחר מכן הוא התגייס לחיל המשלוח של ארצות הברית ובמלחמת העולם הראשונה שירת באירופה.
הוא הגיע לדרגת קפטן בצבא הכיבוש בגרמניה וב-1919 השתחרר מן השירות.
הוא נשאר באירופה כדי להשלים את לימודיו.
השתלמותו באכסניית המשפט בלונדון ובטריניטי קולג' בדבלין עיצבו את הפילוסופיה השיפוטית שלו.
הוא פיתח צורך לפסוק בתיקים בהתבסס על מושגי שיפוט הוליסטיים ונמנע מטיעונים משפטיים טכניים.
כפי שהעיר אחד הפרשנים על שירותו לימים בבית המשפט העליון, הוא "מהל את השיפוט במרפי".
באוגוסט 1919 מונה מרפי כעוזר הראשון לתובע הפדרלי של המחוז המזרחי של מישיגן.
הוא היה אחד משלושה עוזרי התובע הפדרלי במחוז.
עם תחילת הקריירה שלו כתובע מחוזי גבר עומס העבודה באופן מהיר, בעיקר בשל מספר התביעות שהוגשו במסגרת אכיפת חוק היובש.
ההיקף הגבוה של השגת הרשעות על ידי הממשלה במחוז המזרחי של מישיגן היה בעיקר בשל ההצלחה של מרפי בזכייה בכל התיקים שניהל למעט אחד.
הוא עסק בעריכת דין במגזר הפרטי בהיקף מצומצם במקביל לעבודתו כתובע מחוזי, ובמרץ 1922 הוא התפטר מתפקידו.
בעת פרישתו הוא קיבל מספר הצעות לעיסוק בעריכת דין במגזר הפרטי, אך הוא החליט להיות עצמאי ופתח שותפות עם אדוארד ג.
שופט בבית המשפט של דטרויט
ב-1920 התמודד מרפי ללא הצלחה מטעם המפלגה הדמוקרטית למושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, כאשר הרפובליקנים זכו לניצחונות סוחפים ברמה הארצית בכלל ובמישיגן בפרט, אך עשה שימוש במוניטין המשפטי שלו ובקשריו הפוליטיים שהלכו והתחזקו כדי להיבחר למשרת שופט בבית המשפט הפלילי של דטרויט.
ב-1923 הוא נבחר כשופט כמועמד לא מפלגתי וזכה ברוב קולות מהגדולים ביותר בבחירות למשרה זו.
הוא החל לכהן על כס השיפוט בינואר 1924 ושירת בתפקיד במשך שבע שנים במהלך תקופת היובש.
בעת כהונתו במשרת שיפוט זו, זכה מרפי למוניטין כשופט יעיל.
הוא ישב בראש הרכב השיפוט במשפטי הרצח המפורסמים של דר' אוסיאן סוויט ושל אחיו הנרי סוויט ב-1925 ו-1926. קלרנס דרו, שהיה אז אחד מעורכי הדין הבולטים בארצות הברית, היה ראש צוות ההגנה במשפט.
לאחר ביטול האישום של כל הנאשמים האפרו-אמריקאים, הנרי סוויט, שהודה שהוא ירה בנשק שהרג את אחד האנשים בהמון שצר על ביתו של דר' סוויט ונשפט בנפרד, זוכה על ידי חבר המושבעים שכל חבריו היו לבנים על בסיס הזכות להגנה עצמית.
לאחר מכן בחרה התביעה לא להאשים אף אחד מהנאשמים האחרים.
פסיקותיו של מרפי היוו את חומר הרקע לתוצאות של תיק זה.
ב-1930 נבחר מרפי מטעם הדמוקרטים כראש עיריית דטרויט.
בתפקיד זה הוא כיהן עד 1933, בשנים הראשונות של השפל הגדול.
הוא ניהל את משבר האבטלה העירוני, שבו במהלך קיץ 1931 נמנו 100,000 מובטלים בעיר.
הוא הקים ועדה לאבטלה שחבריה היו אזרחים פרטיים מהמגזר העסקי, מהכנסיות, ומארגוני השירותים החברתיים כדי לזהות את כל תושבי העיר המובטלים שלא קיבלו תשלומי אבטלה.
ועדה זו גייסה כספים לטובת מאמציה החברתיים ופעלה לחלק מזון ובגדים לנזקקים.
תת-ועדה משפטית התנדבה לסייע לנזקקים בענייניהם המשפטיים.
ב-1933 כינס מרפי בדטרויט את הכינוס הראשון של ועידת ראשי הערים של ארצות הברית .
ראשי הערים נועדו עם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט ומרפי נבחר כנשיא הראשון של הוועידה.
מרפי היה תומך נלהב של הנשיא רוזוולט ושל מדיניות הניו דיל, וסייע לרוזוולט להיבחר כמועמד הדמוקרטי לנשיאות הראשון שנבחר במישיגן מאז פרנקלין פירס ב-1852, לפני ייסוד המפלגה הרפובליקנית.
המושל הכללי של איי הפיליפינים והנציב העליון לפיליפינים
ב-1933, לאחר תקופת כהונתו השנייה של מרפי כראש עיריית דטרויט, הוא מונה על ידי הנשיא רוזוולט כמושל הכללי של איי הפיליפינים.
הוא גילה אהדה למצבם של פשוטי העם הפיליפינים, במיוחד לחסרי האדמות והצמיתים המדוכאים, והדגיש את הצורך בצדק חברתי.
התפקיד נוצר מתוקף חוק טיידינגס-מקדפי משנת 1934 שהגדיר את תקופת המעבר משליטה ישירה אמריקאית באיים עד להשלמת תהליך העצמאות ב-1946.
בנובמבר 1936 נבחר מרפי כמושל מישיגן ה-35, לאחר שהביס את המושל המכהן, הרפובליקני פרנק פיצג'רלד.
מרפי כיהן בתפקיד תקופת כהונה אחת של שנתיים.
במהלך שנתיים אלו נוצרה מערכת לתשלום דמי אבטלה ומערכות בריאות הנפש שופרו.
ב-1937 פתח איגוד עובדי הרכב בשביתת שבת במפעל של ג'נרל מוטורס בפלינט.
שביתה זו הייתה נקודת המפנה במשא ומתן הקיבוצי ובמדינות העבודה הלאומיים.
לאחר ש-27 איש נפצעו במאבק בין העובדים לבין המשטרה, כולל 13 שובתים שנפגעו מירי, שיגר מרפי את המשמר הלאומי כדי להגן על העובדים, סירב לקיים את צו בית המשפט שהורה לו לפטר את השובתים ולהפעיל את כוחות המשמר הלאומי כדי לדכא את השביתה.
מרפי גישר בהצלחה להשגת הסכם וסיום סכסוך העבודה וג'נרל מוטורס הכירה באיגוד עובדי הרכב כנציגות העובדים על פי חוק יחסי העבודה הלאומי של 1935 .
להכרה זו הייתה השפעה משמעותית על צמיחתם של איגודי העובדים המאורגנים.
בהמשך כונתה שביתה זו "השביתה שנשמעה ברחבי העולם".
ב-1938 הובס מרפי על ידי קודמו בתפקיד, פיצג'רלד, שהיה למושל מישיגן היחידי בהיסטוריה שהחליף בתפקיד את אותו אדם שהחליף אותו.
ב-1939 מינה הנשיא רוזוולט את מרפי כתובע הכללי של ארצות הברית.
הוא הקים את יחידת זכויות האזרח בחטיבת הפלילים של מחלקת המשפטים של ארצות הברית, שנועדה לרכז את סמכויות האכיפה למגילת הזכויות של ארצות הברית וחוקי זכויות האזרח.
ב-4 בינואר 1940, שנה לאחר מינויו כתובע הכללי, מונה מרפי על ידי הנשיא רוזוולט כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של השופט פירס באטלר שנפטר בנובמבר 1939. ב-16 בינואר אושר מינויו של מרפי על ידי הסנאט של ארצות הברית וב-5 בפברואר הוא הושבע לתפקידו.
הוא החל לכהן בתפקידו בתקופת המעבר שבין כהונותיהם של צ'ארלס אוונס יוז והרלן סטון כנשיאי בית המשפט העליון.
עם מותו של סטון המשיך מרפי לכהן תחת נשיאותו של פרד וינסון שהחל לכהן כנשיא בית המשפט ב-1946.
למרפי היו דעות גלויות לב על חירויות הפרט ועל מגבלות הממשלה כפי שהתבטאו במגילת הזכויות.
במהלך תקופת כהונתו על כס השיפוט הוא כתב 199 פסקי דין, 131 מתוכן היו חוות דעת הרוב ו-68 היו דעות מיעוט.
אחת מחוות הדעת החשובות שהוא כתב הייתה בפסק הדין "הוועדה לניירות ערך ולבורסות נגד חברת ו.
האווי" משנת 1946, שבו הגדיר בית המשפט את המונח "הסכם השקעות" (investment contract) על פי חוק ניירות הערך משנת 1933, וכך יצק תוכן לתפישה החשובה ביותר למושג ניירות הערך בחוק האמריקאי.
על מרפי ועל תורת המשפט שלו היו חילוקי דעות.
הוא זכה לשבחים על למדנותו המשפטית ועל היותו המגן של האדם הפשוט, אך השופט פליקס פרנקפורטר כינה אותו בזלזול "הקדוש" (the Saint) ומתח ביקורת על החלטותיו ככאלו שהתבססו על מניעים רגשיים יותר מאשר על ההיגיון.
נאמר שהוא היה "לא מלומד משפטי אך גם לא איש מקצוע", ונמתחה עליו ביקורת על "הסתמכותו על הלב על פני המוח, תוצאות החלטותיו על פני היגיון משפטי, על הפקידים על פני עבודה קשה, ועבודה עצמית רגשנית על פני עבודת צוות".
תמיכתו של מרפי באפרו-אמריקאים, בזרים, בפושעים, בפורשים מן החברה, בעדי יהוה, בעמים הילידים, בנשים, בפועלים ובשאר "אאוטסיידרים", יצרה את מטבע הלשון "מהילת השיפוט במרפי" (tempering justice with Murphy).
כפי שהוא כתב בפסק הדין "פאלבו נגד ארצות הברית" ב-1944, "אין לחוק שעה יפה יותר מאשר זאת בה הוא מגן על האזרחים הלא פופולריים כנגד הפליה ורדיפות באמצעות התעלמות מתפישות רשמיות ורגשות חולפים".
לדבריו של פרנקפורטר, מרפי היה חלק מהאגף השמרני של בית המשפט העליון, יחד עם ויילי ראטלדג, ויליאם אורוויל דאגלס והוגו בלאק, הקבוצה שבמשך שנים התנגדה לאידאולוגיה השמרנית "המרוסנת משפטית" של פרנקפורטר.
דאגלס, מרפי ולאחר מכן ראטלדג, היו השופטים הראשונים שהסכימו עם הרעיון של בלאק שהתיקון ה-14 כלל בתוכו את ההגנה של מגילת הזכויות, השקפה שבהמשך הפכה לחוק.
מרפי נודע ככל הנראה בעיקר בשל התנגדותו הנחרצת לפסיקת בית המשפט בפסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית משנת 1944, שקבע את ההתאמה לחוקה של כליאת היפנים בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא מתח ביקורת קשה על דעת הרוב בתיק זה בהגדירו אותה "לגליזציה של הגזענות".
הייתה זו הפעם הראשונה בה הוזכרה המילה גזענות בפסק דין כלשהו של בית המשפט העליון (מרפי עשה שימוש במושג פעמיים בחוות דעת הרוב שכתב ושפורסמה באותו יום בפסק הדין "סטיל נגד חברת הרכבות של לואיוויל ונאשוויל" ).
אף על פי שמרפי כיהן על כס השיפוט בתקופת מלחמת העולם השנייה, הוא עדיין השתוקק להיות חלק מהמאמץ המלחמתי, ובמהלך פגרות בית המשפט הוא שירת בפורט בנינג כקצין רגלים.
ב-30 בינואר 1944 כמעט שנה לפני שחרור מחנה ההשמדה אושוויץ על ידי הצבא האדום ב-27 בינואר 1945, חשף מרפי את הקמתה של "הוועדה הלאומית נגד הרדיפות הנאציות וההשמדה של היהודים".
בשמשו כיושב ראש הוועדה, הוא הכריז שהיא הוקמה כדי להיאבק בתעמולה הנאצית "שזרעה את זרעי השנאה נגד היהודים".
הכרזה זו נעשתה ביום השנה ה-11 לעלייתו לשלטון של אדולף היטלר כקנצלר גרמניה.
על 11 חברי הוועדה נמנו סגן הנשיא הנרי וולאס, המועמד הרפובליקני לנשיאות בבחירות 1940 ונדל וילקי והנרי סנט ג'ורג' טאקר, הבישוף של הכנסייה האפיסקופלית בארצות הברית.
מרפי היה אחד מ-12 המועמדים להיות שותפו למירוץ של רוזוולט בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית ב-1944 לקראת הבחירות לנשיאות של אותה שנה.
בנוסף לתפקידו כיושב ראש הוועדה הלאומית נגד הרדיפות הנאציות וההשמדה של היהודים הוא גם היה יושב ראש הוועדה לסיוע מלחמתי לפיליפינים.
פרנק מרפי נפטר בשנתו בבית החולים על שם הנרי פורד שבדטרויט ב-19 ביולי 1949 בגיל 59 כתוצאה מפקקת כלילית.
יותר מ-10,000 איש נכחו בטקס ההלוויה שלו בדטרויט.
הוא נטמן בבית הקברות הקתולי אגם יורון של גבירתנו שליד הארבור ביץ'.
היכל הצדק על שם פרנק מרפי הוא משכנו של בית המשפט של דטרויט וכיום הוא משכן חלק מבית המשפט בסבב השלישי של מישיגן.
בקומה הראשונה של הבניין ניצב לוח זיכרון לזכרו.
מחוץ לבניין ניצב פסלו של קארל מילס "יד האל".
הפסל נוצר לכבודו של מרפי ובנייתו מומנה על ידי איגוד עובדי הרכב.
הפסל מציג דמות עירומה הצצה מידו השמאלית של האל.
אף על פי שהוזמנה ב-1949 והושלמה ב-1953, בין השאר בשל העירום הגברי שבה, הושארה היצירה באחסון במשך 17 שנה.
היא הונחה על כן ב-1970 בסיועו של מרשל פרדריקס, שהיה תלמידו של מילס.
בעיר הולדתו של מרפי הוקם מוזיאון בבית בו הוא התגורר, שכולל מספר רב של חפצים אישיים מחייו ומהקריירה שלו, כשהבולטים מביניהם מתקופת שירותו בפיליפינים.
מסמכיו ומכתביו שמורים בספרייה ההיסטורית בנטלי שבאוניברסיטת מישיגן.
לזכרו של מרפי, שהיה אחד משלושה בוגרים של בית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן שהגיעו לבית המשפט העליון, תרם עורך הדין הוושינגטוני ג'ון פיקרינג, שהיה עוזרו המשפטי של מרפי, סכום נכבד לבית הספר למשפטים, שבאמצעותו הוקם חדר סמינרים על שמו של מרפי.
ב-1939 העניקה אוניברסיטת מישיגן למרפי תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים.
באוניברסיטת דטרויט קיימת אגודת זיכרון לזכרו של מרפי.
בדטרויט קיים בית ספר יסודי על שמו.
מרפי היה מושא ל"שמועות על הומוסקסואליות ...במשך כל חייו הבוגרים".
על פי הספר "חיזור משפטי: הומוסקסואלים ולסביות נגד בית המשפט העליון" (Courting Justice: Gay Men and Lesbians v.
בנוסף ליחסיו הקרובים של מרפי עם קמפ, מצא הביוגרף של מרפי, סידני פיין, במסמכיו האישיים, מכתב ש"אם המילים בו כוונו למה שנאמר בהן, הן מתייחסות לפגישה על רקע הומוסקסואלי בין מרפי לבין כותב המכתב כמה שנים קודם לכן".
כותב המכתב רמז שהוא ומרפי היו מאהבים כאשר מרפי היה התובע הכללי ובירך אותו לרגל מינויו לבית המשפט העליון.
למרפי היו לפחות שתי בנות זוג שראויות לציון.
אן פרקר נראתה לעיתים קרובות רוכבת על סוס יחד עם מרפי בוושינגטון במהלך כהונתו כתובע הכללי, והדבר הוביל להשערות בעיתונות על רומן בין השניים.
זמן קצר לפני מותו היה מרפי מאורס לג'ואן קאדהי וחתונתם של השניים נועדה להתקיים בחודש שלאחר פטירתו.
פרנק לירוי פאראר היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כמושלהּ ה-24 של מדינת דקוטה הדרומית, בשנים 1969–1971.
הוא השלים תואר ראשון ומוסמך אוניברסיטה במשפטים באוניברסיטת דקוטה הדרומית והתקבל ללשכת עורכי הדין של דקוטה הדרומית על סמך לימודיו.
משנת 1949 ועד 1953 שירת בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית, ובשנים 1953–1955 שירת במלחמת קוריאה במסגרת שירותו הפעיל.
ב-5 ביוני 1953 נישא לפטרישיה הנלי בפורט בנינג שבג'ורג'יה, שם הוצב במסגרת שירותו הצבאי.
עם שוך הקרבות בחצי האי קוריאה, היה פאראר סוכן מטעם שירות הכנסות הפנים עד 1957. במהלך 1958 היה לשופט.
בין השנים 1959–1962 היה תובע פלילי של מחוז מרשל.
במקביל שימש כנשיא איגוד התובעים המדינתיים.
ב-22 במאי 1962 הכריז פאראר על התמודדותו לתפקיד התובע הכללי של דקוטה הדרומית.
בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית קיבל פאראר 96,608 קולות, וגבר על סטרלינג קלארק, מהעיר בל פוש (Belle Fourche), שקיבל 57,339 קולות.
בבחירות גבר פאראר על תומאס א.
פו, מועמד המפלגה הדמוקרטית והתובע הכללי המכהן מוורמיליון.
בינואר 1963 נכנס לתפקידו כתובע הכללי של דקוטה הדרומית, אותו מילא עד ל-7 בינואר 1969.
פו בעצמו החליף את ויליאם דיי, שהתפטר ממעמדו כמועמד הדמוקרטי מסיבות עסקיות.
ב-1 ביולי 1964 התמודד פאראר מחדש לתפקיד התובע הכללי.
הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה עם 157,848 קולות וניצח את ויליאם גריידי הדמוקרטי, שקיבל 125,047 קולות.
עם בחירתו של פאראר לכהונה שלישית כתובע הכללי, התעוררו השערות רבות לפיהן יהיה מועמד המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל דקוטה הדרומית בבחירות 1968. בבחירות אלה אכן נבחר למושל, ומילא תפקיד זה מ-7 בינואר 1969 עד ל-5 בינואר 1971. תקוותיו לקריירה פוליטית רבת-שנים נגוזו בבחירות 1970, כאשר הפסיד למועמד הדמוקרטי ריצ'רד קניפ.
רעייתו, הגברת הראשונה לשעבר פטרישיה פאראר, שזכתה גם במדליה בהליכה תחרותית ב"אולימפיאדת המבוגרים" , נפטרה ב-31 באוקטובר 2015, בגיל 84. פאראר נפטר גם הוא ב-31 באוקטובר 2021, בגיל 92.
פרנק מלול (נולד ב-2 ביולי 1973) הוא איש תקשורת צרפתי-ישראלי, יליד פריבור בשווייץ, המשמש יו"ר קבוצת ערוצי החדשות i24NEWS.
בעברו שימש יועץ התקשורת והמדיה של ראש ממשלת צרפת לשעבר, דומיניק דה וילפן, וכן כראש המערך לענייני אסטרטגיה, מחקר ופיתוח עסקי בינלאומי ב-France Médias Monde.
הוא הוביל את הצוות שבנה את המתווה להקמת הערוץ הצרפתי הציבורי, France24. בשנת 2012, איש העסקים הצרפתי פטריק דרהי מינה את מלול להקים ולהוביל ערוץ חדשות בינלאומי עצמאי, שבסיסו בישראל.
מלול משמש מנכ"ל i24NEWS משלבי הקמתו ועד היום.
מלול למד משפט בינלאומי והוא מחזיק בתואר ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת ז'נבה, אותו סיים בשנת 1999. בהמשך למד תואר שני ביחסים בינלאומיים ב-Écoles des hautes études internationales et politiques בשנת 2000, וכן תואר שני בניהול משא ומתן מ-Paris Sud University.
עם סיום לימודיו, בשנת 2001, הצטרף מלול למשרד החוץ ואירופה של צרפת, כמנהל בצוות האמון על העניינים האסטרטגיים, ביטחון ופירוק נשק.
הוא עבד כדיפלומט במדור ל'ניהול משברים ומדיניות הביטחון וההגנה באירופה'.
לאחר מכן מונה למנהל התקשורת והעיתונות במשרד לענייני אירופה, תחת השרה נואל לנואר (2002–2003).
בהמשך, בין השנים 2003–2004, עבד כסגן הדובר במשרד החוץ ואירופה של צרפת והיה אחראי על נושאים אסטרטגיים, ביטחון, פירוק נשק, טרור, המזרח התיכון, צפון אפריקה והאו"ם במהלך המשבר בעיראק.
בשנת 2004 מונה ליועץ לענייני תקשורת במשרד לענייני פנים, ביטחון פנים וחירות מקומית בממשלתו של דומיניק דה וילפן, תוך התמקדות מיוחדת בנושאים בינלאומיים ובמלחמה נגד טרור.
בין השנים 2005–2007 שימש כיועצו של ראש הממשלה ומונה כאחראי על התקשורת ומדיה.
החל ממרץ 2009 ועד יוני 2009 השתתף בשיחות המשא ומתן בין אפגניסטן ופקיסטן כיועץ במשרד החוץ ואירופה לשליח המיוחד לנושא, פייר ללוש.
בסיום משימה זו, הוא מונה לראש הצוות למזכיר המדיני לנושאים אירופיים, על מנת ליישם את המתווה שבנתה הוועדה.
ביוני 2010 מונה על ידי גזאבייה ברטראן, מזכ"ל הרפובליקנים, להקים מערך שייעודו חיזוק השפעתה של צרפת בסצנה הבינלאומית.
בדו"ח מיוחד שהגיש ב-12 באוקטובר 2010 הציע מלול מספר מתווים לשיפור מעמדה הדיפלומטי של צרפת.
החל מ-2007 שימש מנהל הפיתוח האסטרטגי ופיתוח האסטרטגיה הבינלאומית ב-France24, ובהמשך קודם לתפקיד זהה בחברת האם של הקבוצה המחזיקה בערוץ.
באוקטובר 2012 פורסם כי מלול ינהל את ערוץ החדשות הבינלאומי i24NEWS.
בעקבות המינוי, עלה מלול עם משפחתו לישראל.
מלול משמש מנכ"ל i24NEWS משלבי ההקמה ועד היום.
בשנת 2021 נבחר מלול לשמש כדירקטור ב-SpaceIL, לקראת השקת פרויקט "בראשית 2".
החללית, שתיבנה על ידי התעשייה האווירית וממומנת מתרומות אנשי העסקים פטריק דרהי ומוריס קאהן, מתוכננת לשיגור לירח ב-2024.
מלול שימש כמנהל הפיתוח האסטרטגי ומנהל פיתוח האסטרטגיה הבינלאומית בערוץ החדשות France 24 החל ממאי 2007 ועד יוני 2008, אז קודם למנהל האסטרטגיה של חברת האם של הקבוצה, France Médias Monde.
בהמשך, בפברואר 2012, קודם שנית לתפקיד ראש מערך האסטרטגיה, מחקר ופיתוח עסקי בינלאומי.
מלול ייסד והוביל בנוסף רשת של "אסטרטגים" – אנשי מדיה מובילים הנפגשים ומתייעצים בקביעות, בהם אנשי תקשורת של ה-BBC, דויטשה ולה, Broadcasting Board of Governors והרדיו הבינלאומי של הולנד.
ב-22 באוגוסט 2012, הוא היה מועמד לנשיאות France Médias Monde לאחר פרישתו של אלן דה פוזילאק.
בשנת 2012 פנה אליו איש העסקים פטריק דרהי, והציע לו להקים ולעמוד בראש ערוץ חדשות בינלאומי עצמאי המשדר מישראל.
מלול נענה להצעה ועלה עם משפחתו לישראל.
משלבי ההקמה של הערוץ ועד היום, משמש מלול מנכ"ל i24NEWS, אשר החל את שידוריו ביולי 2013 מנמל יפו.
הערוץ משדר בשלושה אפיקים, שלוש שפות: אנגלית, צרפתית וערבית.
בהתאם לחזונו של דרהי להקים ערוץ חדשות בינלאומי עצמאי בלב המזרח התיכון, מלול בנה את היסודות של i24NEWS מתוך שאיפה להראות לעולם שיש מקום לעיתונות חדשה במזרח התיכון.
כבר בשלבי ההקמה מלול שכר למעלה מ-160 עיתונאים, רבים מהם דוברים מספר שפות ומחזיקים באזרחויות זרות, בהן דרום אפריקה, צרפת, בלגיה, מצרים, ארצות הברית ועוד.
לאורך השנים המשיך מלול לפתח ולהרחיב את תפוצת הערוץ ולהגיע לקהלים חדשים.
ערוצי i24NEWS באנגלית, צרפתית וערבית זמינים בקרב כמילארד בתי אב ומשודרים בכל רחבי העולם, הן באמצעות ספקיות כבלים וסטרימינג, והן בלוויינים פתוחים.
שידורי הערוץ מועברים כיום במסגרת הטלוויזיה הרב-ערוצית באירופה (בין היתר, בצרפת, בלגיה, לוקסמבורג, שווייץ, ספרד, פורטוגל, ופולין) ובמדינות שונות באפריקה.
כמו כן, הערוץ זמין לצפייה באפליקציות השידורים השונות בפלטפורמות ה-OTT.
I24NEWS הושק בארצות הברית בתחילת 2017 והחל לשדר מטיימס סקוור ב-13 בפברואר 2017 באמצעות ספקיות כבלים שונות, בהן, Mediacom, Optimum, Xfinity, SuddenLink ועוד, אשר כבר בעת ההשקה היוו תפוצה של 15 מיליון בתי אב בארצות הברית.
בהמשך התווסף הערוץ להיצע התוכן של ספקיות טלוויזיה נוספות בארצות הברית.
בשנת 2017, הערוץ היה מועמד בקטגוריית החדשות של פרס האמי הבינלאומיופרסי EutelSat TV.
בתחילת באותה שנה, נבחר מלול לרשימת 100 המשפיעים בתקשורת של עיתון גלובס.
מיום השקת i24NEWS, נלחם מלול על מנת לאפשר את שידור ערוצי הרשת בישראל.
על פי החוק הישראלי, על שידורי חדשות המשודרים בכבלים או בלוויין להיות מופקים על ידי מפיק חדשות עצמאי.
לפיכך, בעלי חברת הכבלים אינם יכולים להחזיק גם במדיה החדשותית.
מלול טען כי העובדה שהערוץ אינו משודר בישראל היא אבסורד, שכן i24NEWS אומנם משודר מישראל ורוב העיתונאים שעובדים בו ישראלים, אך הוא פונה לקהל בינלאומי במדינות רבות בכל רחבי העולם, והמקום היחיד בו לא מאפשרים לשדרו הוא ישראל.
הכנסת אישרה לבסוף את בקשתו של מלול במאי 2017. חבר הכנסת נחמן שי, אמר עם אישור החוק: "סגרנו היום פער שקיפח באופן בולט דוברי שפות זרות בכל הקשור לשידורי טלוויזיה מישראל, העוסקים רובם ככולם בענייני ישראל.
ערוץ i24NEWS הוכיח לאורך שנים כי הוא עומד באמות-מידה מקצועיות, שירת קהל רחב מחוץ לגבולות ישראל ועתה גם בתוך ישראל".
באוגוסט 2018 עלו שלושת ערוצי i24NEWS לשידור בישראל ב-HOT.
באירוע ההכרזה על עליית השידורים, הכריז מלול כי בכוונתו להמשיך ולהרחיב את פעילות i24NEWS וכי הערוץ הרביעי של הרשת יהיה בשפה העברית.
לצד התמיכה בערוץ, הועלתה נגדו ביקורת על שרבוב לכאורה של עמדות פוליטית בשידור, הן מצד כלי תקשורת ימני והן מצד כלי תקשורת הנוטה לצד השמאלי של המפה הפוליטית.
הראשונה בחודש אוגוסט 2018, עם עליית הערוץ לשידור בישראל, בכתבה שפורסמה במגזין "בשבע" מבית ערוץ 7. בכתבה עלו טענות כי "מדובר בערוץ עם נטייה לשמאל" וכי הדבר בא לידי ביטוי בשידורים ובהרכב האורחים בפאנלים.
מלול הגיב בכתבה, הכחיש את הטענות ואמר כי הערוץ מקפיד על הבאת מרואיינים ואורחים מימין ומשמאל.
בכתבה נוספת שפורסמה כשנה מאוחר יותר בעיתון "הארץ", הועלו טענות הפוכות, לפיהן במטרה להשיג את רישיון השידור בישראל הערוץ נקט בקו ימני, הצניע לכאורה ביקורות על ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ודרש לצמצם הבאת אורחים המחזיקים בדעות פוליטיות מהשמאל.
גם במקרה זה הוכחשו הטענות ובערוץ הדגישו כי הם מקפידים על איזון ואובייקטיביות וכי קיומן של טענות מימין ומשמאל מוכיחות נקודה זו.
ב-2021, בעקבות הסכמי אברהם, מלול חתם על מגוון הסכמי שיתוף פעולה בין i24NEWS לחברות מובילות באיחוד האמירויות.
i24NEWS הפך לערוץ הישראלי הראשון ששודר באיחוד האמירויות על ידי שתי מפעילות כבלים: Etisalat ו-DU.
בספטמבר 2021, כחלק מהחזון של מלול להתרחב לשוק התקשורת במדינות המפרץ, הערוץ קיבל רישיון שידור באיחוד האמירויות והשיק את אולפניו בקריית התקשורת של דובאי.
באותה שנה עלה הערוץ לשידור גם באוסטרליה.
בינואר 2025, לאחר ששימש מנכ"ל i24NEWS מיום הקמתו, קודם מלול ליו"ר הקבוצה.
רונית גנון-עמית החליפה אותו בתפקיד כמנכ"לית.
בתפקידו החדש אמון מלול על פיתוח הערוצים בזירה הבינלאומית וקידום שותפויות אסטרטגיות גדולות".
פרנק סטיוננברג היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל איידהו הרביעי, בשנים 1897–1901. ב-1905 הוא נרצח על ידי הארי אורצ'רד, שהיה לזמן קצר חבר באיגוד מקצועי וכן היה מלשין בתשלום של איגוד בעלי המכרות של קריפל קריק.
אורצ'רד ניסה לסבך את מנהיגי הפדרציה המערבית של הכורים ברצח, אך אלו נמצאו זכאים בשני משפטים, ואורצ'רד עצמו נידון למאסר עולם.
פרנק סטיוננברג נולד בקאוקוק שבאיווה וגדל בנוקסוויל.
הוא היה הרביעי מבין ששת בניהם וארבע בנותיהם של ברנרדוס וקורנליה (לבית קפל) סטיוננברג.
הוא למד בקולג' המדינתי של איווה באיימז, ולאחר מכן היה שוליית מדפיס ומוציא לאור.
ב-1881 הוא החל לעבוד בעיתון "דה מוין רגיסטר" שבדה מוין.
בהמשך פרסם סטיוננברג עיתון בנוקסוויל עד 1886, ואז עבר מערבה והתיישב בקלדוויל, טריטוריית איידהו, שם הוא הצטרף לאחיו הצעיר אלברט בבעלות על העיתון קלדוול טריביון במשך שש שנים.
ב-1889 החל סטיוננברג להיות פעיל בפוליטיקה כנציג בוועידת החוקה של איידהו שכונסה כהכנה לקבלתה כמדינה בארצות הברית שנה לאחר מכן.
ב-1890 הוא נבחר כחבר בית הנבחרים של איידהו כמועמד מטעם המפלגה הדמוקרטית והמפלגה הפופוליסטית, וכיהן בו תקופת כהונה אחת.
בנוסף הוא שירת כמה שנים כחבר מועצת העיר קלדוול.
ב-1896, בתמיכת ארגוני העובדים הוצגה מועמדותו של סטיוננברג למשרת מושל איידהו הן מטעם המפלגה הדמוקרטית והן מטעם המפלגה הפופוליסטית.
בבחירות שהתקיימו בנובמבר אותה שנה הוא ניצח בבחירות הכלליות כשהיה בן 35. הוא היה הראשון מבין מושלי איידהו שלא כיהנו מטעם המפלגה הרפובליקנית, וב-1898 הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת.
סטיוננברג כיהן במהלך תקופה של אי-שקט בתחום יחסי העבודה, במיוחד בתעשיית המכרות של צפון איידהו.
כתוצאה מכך, תאגידים רבים, שחששו שממשל סטיוננברג לא יתמוך בהם אם תפרוץ שביתה, הגדילו את משכורות עובדיהם.
בכל אופן, חברת הכרייה בנקר היל שכרה רק עובדים שהיו שלא היו חברים בארגון העובדים, ושמרה על רמת שכר נמוכה בהשוואה לעובדי המכרות המאוגדים בסביבה.
באפריל 1899 הרסו חברי פדרציית הכורים המערבית את המכרה של החברה בוורדנר שבעמק הכסף.
בתגובה הכריז סטיוננברג על ממשל צבאי ובשל העובדה שהמשמר הלאומי היה מוצב בפיליפינים במסגרת מלחמת ארצות הברית-ספרד, ביקש סטיוננברג מהנשיא ויליאם מקינלי לשלוח כוחות פדרליים כדי להתמודד עם אי-השקט.
פעולה זו נתפסה על ידי תומכיו של סטיוננברג בארגוני העובדים כבגידה.
הממשל הצבאי נותר על כנו עד לתום כהונתו כמושל, וב-1900 הוא לא התמודד בבחירות על תקופת כהונה שלישית.
ב-30 בדצמבר 1905, כמעט חמש שנים לאחר תום כהונתו כמושל, נהרג סטיוננברג מחוץ לביתו ברחוב דירבורן 1602 בקלדוול על ידי פצצה שהתפוצצה ליד השער הצדדי של הבית שפנה לשדרה ה-16. הארי אורצ'רד , כורה לשעבר, חבר פדרציית הכורים המערבית, נעצר בקלדוול זמן קצר לאחר הרצח.
חקירת הרצח נוהלה על ידי סוכן חברת פינקרטון, ג'יימס מקפרלנד.
בתחילה טען אורצ'רד לחפותו, אך לאחר בידוד וחקירה נמרצת של מקפרלנד, חתם אורצ'רד על הודאה באורך של 64 עמודים מודפסים בה הוא פירט את השנים בהן הוא היה רוצח שכיר ומפעיל דינמיט עבור פדרציית הכורים המערבית.
אורצ'רד טען שהוא נשכר להרוג את סטיוננברג על ידי מנהיגי הפדרציה, ושהוא ביצע עבורם משימות שהסתיימו ב-17 מקרי מוות נוספים.
הוא אמר שההוראות להרוג את סטיוננברג הגיעו מביל הייווד, המזכיר הכללי של הפדרציה; צ'ארלס מוייר, נשיא הפדרציה; וג'ורג' פטיבון, פעיל ארגון עובדים, שהייתה לו הרשעה קודמת שהייתה קשורה לסכסוך העבודה של 1892 בקור ד'אלן.
ביוזמתו של מקפרלנד, נעצרו השלושה בדנוור, ומיד הוסגרו לאיידהו כדי לעמוד למשפט.
המשפט שסוקר ברמה הלאומית התנהל בבויסי במשך כמה חודשים באמצע 1907, ובו השתתפו הסנאטור החדש ויליאם בורה מטעם התביעה וקלרנס דרו מטעם ההגנה.
כשעמד על דוכן העדים, חזר אורצ'רד על הודאתו הכתובה, והודה בשנים בהם הניח פצצות עבור פדרציית הכורים המערבית.
לאחר מכן הוא נחקר חקירה נגדית על ידי פרקליטי ההגנה במשך 26 שעות, שהתמשכו על פני שבוע שלם.
בנוסף לאורצ'רד, הגישה התביעה 80 עדויות נוספות כדי לאמת את תיאור המתקפות הרבות שלו.
דרו וצוות ההגנה זימנו יותר ממאה עדים מטעמם.
טיעוני הסיכום נמשכו שבועיים, וזה שסוקר באופן הבולט ביותר היה נאום הסיכום של דרו.
פרשנים מודרניים שיבחו את טיעוני הסיכום של דרו, שבהם הוא עשה שימוש ברטוריקה רגשית חזקה שהתמקדה בעליונות המוסרית של עמדתם של האיגודים המקצועיים.
בכל אופן, התגובה בת התקופה הייתה שלילית.
השיקגו טריביון כינה אותו "הנאום הכי לא ראוי, פוגעני ומשלהב שנישא אי פעם באולם בית משפט אמריקאי".
על אף דעותיהם של רוב המשקיפים שפסק הדין יהיה אשם, שב חבר המושבעים בסוף יולי עם פסק דין בו זוכה הייווד.
משפטו של פטיבון התנהל בנפרד מול השופט אורין נ.
הילטון בדנוורה, והוא גם זוכה.
במשפט נפרד נוסף הודה אורצ'רד באשמה ונדון למוות, אך עונש המוות הומתק למאסר עולם.
ב-1952, בגיל 86, ו-45 שנים לאחר המשפט, כתב אורצ'רד את האוטוביוגרפיה שלו, בה הוא טען שכל ההודאות שלו ועדותו בבית המשפט היו אמת.
פרנק סטיוננברג נטמן בבית הקברות קניון היל שבקלדוול ב-2 בינואר 1906. לבקשת המשפחה נשא בורה נאום הספד קצר.
בדצמבר 1927 הוקדשה אנדרטה לזכרו של סטיוננברג בבויסי.
פסל הארד פונה למדרגות הראשיות של בניין הקפיטול של איידהו הניצב ממול.
סר פרנק מקפרלן ברנט (באנגלית : Frank Macfarlane Burnet; 3 בספטמבר 1899 – 31 באוגוסט 1985) היה וירולוג אוסטרלי הידוע בתרומותיו לחקר האימונולוגיה.
הוא זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה בשנת 1960 ביחד עם פיטר מדאוור בזכות "גילוי סבילות חיסונית נרכשת".
הוא פיתח את תאוריית הברירה המשובטת.
ההישגים העיקריים של ברנט במיקרוביולוגיה כללו גילוי הגורמים הסיבתיים של קדחת Q, זיהוי וחקר ההתרבות של נגיף השפעת והוכחה כי נגיף המיקסומטוזיס אינו גורם למחלה בקרב בני אדם.
שיטות מודרניות לייצור חיסוני שפעת עדיין מבוססות על עבודתו של ברנט.
אביו, פרנק ברנט, היה מהגר סקוטי שניהל סניף בנק.
אמו אף היא ממוצא סקוטי.
המשפחה הייתה פרוטסטנטית אנגלו-סכסית ושמרנית.
פרנק עצמו היה השני מבין שבעה ילדים.
לאחותו הבכורה היו מגבלות נפשיות בולטות, מה שהשפיע רבות על האווירה בבית.
משנותיו הראשונות בטרראלגון, בראנט נהנה לחקור את סביבתו.
הוא העדיף עיסוקים ספרותיים מגיל צעיר ולא התלהב מספורט.
בנוסף על כך, ברנט החל להתעניין בביולוגיה מגיל צעיר, ונהנה לטייל ולאסוף חרקים.
בצעירותו זכה ברנט לחינוך יוקרתי והצטיין בלימודיו.
ברנט קיבל את הדוקטורט לרפואה מאוניברסיטת מלבורן ב-1924, ואת הדוקטורט שלו מאוניברסיטת לונדון ב-1928. הוא המשיך לערוך מחקר חלוצי במיקרוביולוגיה ואימונולוגיה במכון וולטר ואלייזה הול למחקר רפואי, מלבורן, ושימש כמנהל המכון בשנים 1944–1965. מ-1965 ועד פרישתו ב-1978, עבד ברנט באוניברסיטת מלבורן.
לאורך הקריירה שלו הוא מילא תפקיד פעיל בפיתוח מדיניות רפואה ציבורית באוסטרליה והיה חבר מייסד של האקדמיה האוסטרלית למדע (AAS) הוא שימש כנשיאה בשנים 1965–1969.
בנוסף על הנובל, ברנט זכה להוקרה רבה.
בשנת 1978 צורף ברנט למסדר אוסטרליה.
הוא גם היה חבר במסדר ההצטיינות, מסדר האימפריה הבריטית ומסדר השמש העולה.
הוא גם זכה במדליה המלכותית ובמדליית קופלי.
ברנט הלך לעולמו מסרטן ב-1985.
פרנסואה "פרנק" סחולטן (בהולנדית: François "Frank" Scholten; 30 באוגוסט 1881 – 29 באוגוסט 1942) היה צלם וסופר הולנדי.
פרנק סחולטן היה בנם השני של מתווך ההשקעות פטרוס וילהלמוס סחולטן (1835–1913) ושל כבוד האצילה אליזבת מריה אנה הנרייטה ואן בוורוודן-אולדמיולה (1876–1889).
הוא בילה את ילדותו באמסטרדם ובפורטסמות', בריטניה.
לאחר מות אמו, אביו נישא בשנית לאצילה Maria Anna Ploos van Amstel; מנישואים אלו נולדו לאב עוד שני ילדים.
בגיל שש עשרה עבר סחולטן לפנימייה לבנים ממשפחות אמידות בנורדוויק.