tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאי 1946 הגיע לארץ ישראל כאורחו של חיים ויצמן וביקר במכון ויצמן, באוניברסיטה העברית בירושלים ובטכניון.
בשנים 1947–1948 שהה בצ'כוסלובקיה מטעם ארגון הבריאות העולמי, בה סייע בשיקום מפעלי הפניצילין.
סיועו לצ'כוסלובקיה לאחר ההפיכה הקומוניסטית הביא את רשויות ההגירה של ארצות הברית לסרב להעניק לו אשרת כניסה בשנת 1951.
ב־1948 התמנה למנהל מדעי במרכז המחקר הבינלאומי למיקרוביולוגיה כימית במכון הבריאות העליון של רומא .
בשנת 1961 חזר לבריטניה כפרופסור לביוכימיה באימפריאל קולג' בלונדון, ולאחר שפרש לגמלאות עבר למלרני שבמחוז מאיו, מערב אירלנד.
חיין התנגד לתורת האבולוציה, וכתב על כך: .
בשנת 1974 הוענק לפרופ' ארנסט תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן.
אחיינו הוא פרופ' אלכסנדר חיין, מדען במחלקה לאטמוספירה באוניברסיטה העברית.
ארנֶסט בֶּוִוין היה פוליטיקאי בריטי, מראשי מפלגת הלייבור ושר מטעמה בתקופת מלחמת העולם השנייה ומספר שנים שלאחריה.
מוכר בתולדות המאבק על הקמת מדינת ישראל כמי שהוביל את המדיניות הבריטית למניעת עלייה יהודית חופשית לארץ ישראל לאחר מלחמת העולם השנייה, וכמי שהביא את שאלת עתיד ארץ ישראל עם תום המנדט הבריטי להחלטת עצרת האו"ם.
באותה תקופה נחשב ל"אויב מספר אחת" של היישוב היהודי בארץ ישראל.
בווין נולד לאב, פועל חקלאי, שלא הכירו ולאם שעבדה כמשרתת ונפטרה בהיותו בן שמונה.
הוא יצא לעבודה כפועל כבר בגיל 11, ולאחר מכן עבד כנהג.
את לימודיו הפסיק כבר בגיל תשע.
בשנת 1910, הנהיג סניף של איגוד עובדים.
בשנת 1922 היה בין מייסדי איגוד עובדי התחבורה והעובדים הכללים, איגוד מקצועי מהגדולים בבריטניה.
בחירתו למזכ"ל האיגוד הציבה אותו כאחד ממנהיגי תנועת העבודה הבריטית.
בתפקידו זה כיהן עד 1940. הוא היה סוציאליסט מתון ואנטי קומוניסט.
בתחום מדיניות החוץ היה מתנגד חריף לפשיזם ולמדיניות הפייסנות שנקטה ממשלת בריטניה אל מול גרמניה של אדולף היטלר ואיטליה של בניטו מוסוליני בשנות ה-30 של המאה ה-20. על אף היותו חבר בכיר במפלגת הלייבור תקף את הקו הפציפיסטי של מנהיג מפלגתו והביא להחלפתו.
בשנת 1940 הקים וינסטון צ'רצ'יל ממשלת אחדות לאומית.
במאי מונה בווין לשר העבודה והשירותים הלאומיים.
בתוקף חוקי החירום של המלחמה, ריכז תחת משרדו את השליטה על כוח העבודה והקצאת משאבי אנוש במשק הבריטי.
כך העביר 48,000 צעירים חייבי גיוס לעבודה במכרות הפחם.
זמן קצר לאחר מינויו לשר נבחר בבחירות הביניים גם לבית הנבחרים הבריטי מטעם המחוז וונדסוורת' מרכז בדרום לונדון.
עם תום המלחמה התפרקה הקואליציה, ובבחירות שהתקיימו ביולי 1945 זכתה מפלגת הלייבור.
בווין מונה על ידי ראש הממשלה קלמנט אטלי לשר החוץ.
תקופת שירותו כשר התאפיינה בהתפרקות האימפריה הבריטית מנכסיה, בעיקר "היהלום שבכתר": הודו.
לבווין לא היו סנטימנטים לעבר האימפריאלי של בריטניה.
ביודעו שבמצבה הכלכלי הירוד לאחר המלחמה, אין הממלכה יכולה לשאת בעומס הכלכלי הדרוש להחזקת אימפריה השולטת על פני ימים ואוקיינוסים.
לטעמו, מעמד העובדים לא נהנה אף פעם מהאימפריה וגדולתה.
מבחינה בינלאומית פעל להקמת האו"ם וליישום תוכנית מרשל לשיקום אירופה שלאחר המלחמה, והיה שותף לשיחות הראשונות לשיתוף הפעולה בין מדינות מערב אירופה שבסופו של דבר הובילו ל.
בהיותו מתנגד לקומוניזם צידד במדיניות ארצות הברית במסגרת המלחמה הקרה ובהקמת הברית הצפון-אטלנטית (נאט"ו).
בשנת 1950 יזם את תוכנית קולומבו לפיתוח כלכלי של דרום-מזרח אסיה.
בשנת 1951 הביאה בריאותו הרופפת לפרישתו ממשרתו כשר ומינויו לתפקיד הלורד שומר החותם, תפקיד ייצוגי נכבד אך חסר משמעות מעשית, מעין "שר בלי תיק".
זמן קצר לאחר מכן מת.
בווין ופתרון בעיית ארץ ישראל
כיתר חברי הלייבור ביושבם באופוזיציה, היה בווין ממתנגדי הספר הלבן, הן הספר הלבן של 1931 והן הספר הלבן של 1939. לאחר פרסום הספר הלבן של פאספילד בשנת 1931 הודיע בווין, לבקשת ידידו דב הוז, שיורה ל-15 נציגי איגודו בפרלמנט הבריטי להצביע נגד הממשלה אם הגזרות בספר הלבן לא תבוטלנה.
כאשר עלה הלייבור לשלטון ביולי 1945, קיוו ראשי המוסדות היהודיים שבווין יבטל את חוקי הספר הלבן, אך לא כך היה.
תפיסתו את בעיית ניצולי השואה הייתה, שעליהם להשתקם באירופה כחלק מהמאמץ השיקומי הכולל של יבשת זו.
מה גם שאין היהודים מהווים עם, ולציונות כבר אין על מה להיאבק: "אם היהודים אינם יכולים אפילו כיום לחזור ולהתיישב בבתיהם באירופה, לשם מה נלחמנו שש שנים?".
בשלהי שנת 1945 הקים בווין את הוועדה האנגלו-אמריקנית.
ב-13 בנובמבר 1945 הודיע על כך בבית הנבחרים.
לאחר שמסר את הודעתו, אמר במסיבת עיתונאים שאם היהודים יתעקשו על עלייה לארץ ישראל זה יעורר תחושות אנטישמיות נגדם: "אם היהודים...
רוצים להשיג יותר מדי בלא להמתין בתור כמו כולם, הם מסתכנים בתגובה אנטישמית נוספת".
חיים ויצמן הגיב מיד על דבריו: "הדברים גסים, וולגריים ואנטישמיים, אך אני מניח שזה טבעו של הג'נטלמן הנכבד הזה".
ב-28 בנובמבר הגיב דוד בן-גוריון בנאום "תשובה לבווין": "עוד ששת המיליונים של מתינו באירופה מוטלים לפנינו, וכבר ניגר דמנו מחדש כאן על אדמת־המולדת...
הנשפך בידי עושי־דברו של בווין וחבריו".
בווין התכחש למחויבות הממשלה הבריטית להצהרת בלפור, סירב בעקשנות להתיר עליית יהודים לארץ ישראל ואף הכריז שלמדינות ערב יש חלק בהחלטות על גורל ארץ ישראל.
ועדת החקירה מסרה את ממצאיה באפריל 1946 ובהם המלצה להענקת 100,000 אשרות עלייה ליהודים ("סרטיפיקטים").
ב-12 ביוני 1946 אמר בווין בוועידת ה"לייבור" שהאמריקנים "מנסים לעזור ליהודים לעלות לארץ ישראל, כי אינם רוצים בהם בניו יורק".
התוכניות ליישום המלצות הוועדה אשר כללו בין השאר, "קנטוניזציה" של ארץ ישראל ללא הקמת מדינות לשני העמים, נדחו על ידי שני הצדדים.
חיים ויצמן ודוד בן-גוריון נכשלו במאמציהם לשכנע את בווין לבטל את מדיניות הספר הלבן של 1939 ולאפשר כינון מדינה יהודית ולו רק על חלק מארץ ישראל.
לאחר שגם הדיונים עם הצד הערבי העלו חרס, החליטה הממשלה הבריטית להעביר את שאלת המשך המנדט הבריטי להכרעת ארגון האומות המאוחדות.
בפברואר 1947 הסביר בפרלמנט את תמיכתו בפתרון אוטונומיה של חבל ארץ ליהודים בארץ ישראל ולא מדינה: "היהודים הם קהילייה דתית ולא אומה, ואין לתת להם מדינת-חלוקה ולא כל שכן ארץ שלמה".
לעומת זאת, הביע הבנה לעמדת הערבים, המתנגדים לכך ש"סוכנות יהודית זרה, ממומנת על ידי אמריקה, תתערב בענייני ארץ ישראל ותשפיע על גורל הערבים, תושבי הארץ זה אלפיים שנה".
בעיני היהודים נתפס בווין כאנטישמי, או למצער כאנטי ציוני.
בעיני היישוב בארץ ישראל ומנהיגיו, ייצג את הביטוי החריף ביותר של המדיניות האנטי ציונית של ממשלת בריטניה.
היו אף שמועות שהוכחשו, שהאצ"ל או לח"י תכננו להתנקש בחייו.
בריאיון לידיעות אחרונות בשנת 2013 חשף איש לח"י לשעבר, מתתיהו (טודי) פלאי, כי היה תכנון אופרטיבי להתנקש בחייו של בווין בלונדון, אך הוא בוטל ברגע האחרון.
עם החרפת הפעולות נגד השלטון הבריטי גודר מתחם הממשל הבריטי בירושלים ששכן במגרש הרוסים.
בפי העם נקרא אז מתחם זה "בווינגרד".
לאחר הקמת מדינת ישראל, ולאחר שמלחמת העצמאות הראתה את היותה עובדה קיימת, הפגין בווין פרגמטיות, עת הכירה בריטניה בישראל, ומכאן ואילך קיימה איתה יחסים תקינים.
ארנסט אלכסנדר אנסרמה (11 בנובמבר 1883 - 20 בפברואר 1969), היה מנצח שווייצרי.
אנסרמה, בן דורם של וילהלם פורטוונגלר ואוטו קלמפרר וכמותם מנצח על מוזיקה של המאה העשרים, מייצג מסורת וגישה שונות מאוד.
הוא נולד בווה (Vevey) שווייץ, ובמקור היה פרופסור למתמטיקה, שלימד באוניברסיטת לוזאן.
הוא החל לעסוק בניצוח בקזינו במונטרה בשנת 1912, ומשנת 1915 עד 1923 היה מנצח בלט דיאגילב.
במסעותיו בצרפת עם הבלט, פגש את דביסי ואת ראוול והתייעץ עמם בנוגע לביצוע יצירותיהם.
בשנות מלחמת העולם הראשונה פגש את איגור סטרווינסקי, שהיה בגלות בשווייץ, והחל קשר עם המוזיקה הרוסית, שנמשך כל ימי חייו.
בשנת 1918 ייסד תזמורת משלו, תזמורת שווייץ המערבית (Orchestre de la Suisse Romande).
הוא סייר ברחבי אירופה וארצות הברית והתפרסם בביצוע קפדני ומדויק של מוזיקה מודרנית קשה.
הוא היה הראשון להקליט יצירות כמו "קפריצ'יו" של סטרווינסקי, עם המלחין כסולן.
אנסרמה היה מהראשונים בתחום המוזיקה הקלאסית שהתייחסו לג'אז ברצינות.
אחרי מלחמת העולם השנייה הגיעו אנסרמה ותזמורתו לרמת הכרה בינלאומית הודות לחוזה לטווח ארוך עם חברת דקה, ומאז ועד מותו הקליט את רוב הרפרטואר שלו, במקרים רבים פעמיים או שלוש.
פרשנויותיו זכו להערכת רבים בשל הצלילות והסמכותיות שאפיינו אותן, אם כי היו גם מי שיצאו נגדן.
גישותיו היו שונות מאלה של מומחים מפורסמים אחרים למוזיקה של המאה העשרים, שהנודעים ביניהם היו פייר מונטה וסטרווינסקי עצמו.
אנסרמה שלל את נוהגו של סטרווינסקי להכניס שינויים ביצירותיו, והשמיע תמיד את הגרסאות המקוריות.
בעקבות מריבה עם סטרווינסקי אודות שינויים שרצה אנסרמה להכניס באחת מיצירותיו, וסירובו של סטרווינסקי להתיר זאת, הצטננו מאוד יחסיו של אנסרמה עם המלחין, וחברותם ארוכת השנים באה לקיצה.
אף כי נודע בביצוע יצירות מודרניות רבות משל מלחינים אחרים, כמו ארתור הונגר ופרנק מרטן, הוא הסתייג לחלוטין מן המוזיקה של ארנולד שנברג ומקורביו, ואפילו כתב ספר, Les Fondaments de la Musique dans la Conscience Humaine שבו השתדל להוכיח, שהניב של שנברג מזויף ובלתי רציונלי.
בזקנתו הפתיע, יחד עם ההרכב שלו, רבים כשהפיק תקליטים שהוקדשו להיידן, בטהובן וברהמס.
הביצועים האלה היו רחוקים מן הפרשנות הגרמנית המקובלת ונתקלו בביקורת רבה עם הופעתם, אבל בשנים האחרונות מתחילים להתייחס ביתר הערכה לחיוניות התוססת שלהם.
אנסרמה היה אדם נלהב ומלא חיים, שנטה לוויכוחים חוצבי להבות בהגנה על דעותיו.
בבריטניה יצא לו שם של מנצח, המרבה בוויכוחים עם תזמורות בריטיות, שהורגלו בסגנונם הנוח והלבבי יותר של סר תומאס ביצ'ם וסר אדריאן בולט.
הקלטתו האחרונה, שהייתה, כטיפוסי לו, "ציפור האש" של סטרווינסקי, נעשתה בלונדון עם תזמורת פילהרמוניה החדשה, והקלטה של החזרות והדיונים נעשתה לזכרו.
אנסרמה חיבר כמה יצירות לפסנתר ותזמורת, ביניהן פואמה סימפונית בשם "עלי אביב" (Feuilles de Printemps).
ארנסט ארתור גרדנר (1862 – 1939) היה ארכאולוג אנגלי.
גרדנר למד בבית ספר בלונדון ובקאיוס קולג', קיימברידג' (עמית, 1885).
הוא השתתף בחפירות במגלופוליס (יוון) ופאפוס בקפריסין.
בשנים 1887- 1895 היה מנהל של בית הספר הבריטי לארכאולוגיה באתונה, ולאחר מכן שימש כפרופסור לארכאולוגיה ביוניברסיטי קולג' לונדון.
אחיו, פרסי גרדנר, היה גם הוא ארכאולוג.
ספר שימוש על פיסול יווני (1905)
אֶרנֶסט בלוך היה מלחין יהודי-אמריקאי.
נוסף לעבודתו כמלחין הייתה לבלוך קריירה אקדמית, שהגיעה לשיאה בהכרה בו כפרופסור אמריטוס על ידי אוניברסיטת ברקלי, ב־1952.
בלוך נולד בז'נבה, שווייץ למשפחה שומרת מסורת.
את יסודות המוזיקה הקלאסית למד בלוך בגיל 14 אצל אמיל ז'אק-דלקרוז, שפיתח את שיטת הריתמיקה, גישה ללמוד ולחוות מוזיקה באמצעות תנועה ואחר כך למד כינור אצל אז'ן איזאיי בבריסל.
איזאיי זיהה את כישור הקומפוזיציה שלו בהמלצתו השתלם בבית הספר הגבוה למוזיקה בפרנקפורט, גרמניה, שם חוברה הסימפוניה הראשונה שלו.
עקב מצבם הכלכלי הקשה של הוריו, חזר לז'נבה ועבד במשך 12 שנה כמנהל חשבונות בחנות שלהם.
שאת שאר זמנו הקדיש להרצאות באוניברסיטה, לניצוח על קונצרטים סימפוניים ולקומפוזיציה.
באותה תקופה חיבר האופרה "מקבת" לליברטו מאת אדמוגד פלג על פי שקספיר, שהוצגה בפריז בשנת ,1910 "שלוש פואמות יהודיות" - מוזיקה לפרקי תהילים לתזמורת סימפונית, "ישראל" ושלמה" רפסודיה לצ'לו ולתזמורת.
בשנת 1916 השתקע בארצות הברית וקיבל אזרחות אמריקאית בשנת 1924.
בלוך כיהן בכמה משרות הוראה בארצות הברית ובין תלמידיו היו ג'ורג' אנתייל ורוג'ר סשנס.
בדצמבר 1920 התמנה למנהל המוזיקלי הראשון של המכון למוזיקה של קליבלנד, משרה בה החזיק עד 1925. לאחר מכן עשה את רוב שנות ה-30 בשווייץ לפני שחזר לארצות הברית.
על שמו רחוב בחיפה וכיכר בתל אביב.
יצירותיו המוקדמות של בלוך, ובכללן האופרה "מקבת'" (1910), מצביעות על השפעת האסכולה הגרמנית של ריכרד שטראוס מצד אחד וזו של האימפרסיוניזם בנוסח קלוד דביסי, מצד שני.
יצירותיו המאוחרות יותר, ביניהן הנודעות ביותר שלו, מושפעות מן הליטורגיקה היהודית ובעיקר החסידית.
ברוח זו חיבר את "שלמה" לצ'לו ותזמורת (1916), "סימפוניית ישראל" (1916), הפואמה הסימפונית לכינור ופסנתר "בעל שם" (1923) ובגרסה מאוחרת יותר לכינור ותזמורת, ואת "עבודת הקודש" (1933) לבריטון, מקהלה ותזמורת.
בין יצירותיו האחרות: קונצ'רטו לכינור ולתזמורת, שכתב בשביל יוזף סיגטי, והרפסודיה "אמריקה" למקהלה ותזמורת.
היצירות שכתב אחרי מלחמת העולם השנייה מגוונות קצת יותר בסגנונן, אף כי הניב הרומנטי ביסודו של בלוך עומד בעינו.
בחלקן, כדוגמת "הסוויטה העברית" (1950), נשמר הנושא היהודי; אחרות, כמו הקונצ'רטו גרוסו השני (1952), מבטאות עניין בנאו-קלאסיציזם (אף כי גם כאן השפה ההרמונית רומנטית ביסודה, אף שהצורה בארוקית); אחרות, לרבות רביעיות המיתרים המאוחרות, כוללות יסודות של א-טונאליות.
שגיא הרטוב ארגן תחרות לזכרו של המלחין.
ארנסט אורלאו הוא נשיאו לשעבר של שירות הביון הגרמני (BND).
בהכשרתו הוא אקדמאי בתחום מדע המדינה.
לאחר שהשלים את לימודיו בבית הספר התיכון, החל אורלאו בשנת 1967 בלימודי מדע המדינה, סוציולוגיה וכלכלה באוניברסיטת המבורג.
בשנת 1974 התמנה למרצה במוסד ההכשרה לשוטרים בהמבורג ואחר כך החזיק בתפקידים שונים במשרד הפנים של המבורג (שהיא גם מדינת מחוז גרמנית).
בשנים 1981-1991 היה סגן מנהל המשרד להגנת החוקה בהמבורג, ובשנים 1991-1996 עמד בראש הסניף המקומי.
בשנת 1996 התמנה למפקד משטרת המבורג, תפקיד שבו החזיק שנתיים, עד שמונה למנהל מחלקה VI (האחראית על ה-BND ועל התיאום בין גופי הביון הפדרליים השונים) במשרד הקנצלר.
בתור מתאם שירותי הביטחון היה אחראי על הקשר בין הממשלה הגרמנית הפדרלית, ה-BND, המשרד להגנת החוקה, והמודיעין הצבאי הגרמני.
ב-1 בדצמבר 2005 התמנה לנשיא ה-BND, במקומו של אוגוסט האנינג.
אורלאו נשוי ואב לשני בנים.
שמו הוזכר לאורך השנים שוב ושוב כמתווך אפשרי מטעם ממשלת גרמניה בין ישראל לחזבאללה בעסקות חילופי שבויים.
היה לו תפקיד מכריע בתיווך בעסקת חילופי השבויים שבה הוחזרו לישראל גופותיהם של שלושת חטופי הר דב ואלחנן טננבוים.
ב-7 בדצמבר 2009 דיווחה רשת אלג'זירה כי אורלאו משמש כמתווך בין ישראל לחמאס בעסקת שחרורו של גלעד שליט תמורת שחרור מחבלים.
ארנסט בורגניין 24 בינואר 1917 - 8 ביולי 2012) היה שחקן קולנוע אמריקאי, שהשתתף בכ-190 תפקידי קולנוע וטלוויזיה.
הוא זכור ממשחקו בסרטים "תחנת זברה אינה עונה", לפי ספרו של אליסטר מקלין, ו-"12 הנועזים", ובמיוחד מדמותו של קווינטון מקייל מסדרת הטלוויזיה "הצי של מקייל".
על משחקו בסרט "מרטי" משנת 1955 זכה בורגניין בפרס אוסקר, בפרס גלובוס הזהב ובפרס באפט"א.
בשנת 2009 הוענק לו פרס מפעל חיים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ברוד איילנד על השתתפותו בסרטים "מעתה ועד עולם", "מרטי", "12 הנועזים" ו"צוות ללא שליטה".
ארנסט בורגניין נולד כארמס אפרון בורנינו בהאמדן, קונטיקט למהגרים איטלקים, קרלו בורגנינו ואנה בוזלי.
אמו עברה לגור עמו באיטליה, אך לאחר חמש שנים חזרה לארצות הברית, וארנסט החל את לימודיו.
לאחר סיום בית ספר תיכון הצטרף בורגניין לשורות הצי האמריקאי בשנת 1935, ושוחרר ב-1941, אך בעקבות פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס מחדש ושירת כתותחן בצי עד שנת 1945. במהלך שירותו הצבאי זכה במדליית שירות ההגנה האמריקאי, במדליית המערכה האמריקאית, במדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה ועוד.
בשנת 2004 זכה בדרגת כבוד של נגד מתקדם בצי האמריקאי לאות הוקרה על שירותו ועל תמיכתו הרבה במלחי הצי ומשפחותיהם בעולם כולו.
בשנת 1951 עבר להתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה, לאחר שסיים בית ספר למשחק בעיירת מולדתו.
במקביל לתפקידים מגוונים בסרטי קולנוע, לצד כוכבי עבר כקירק דאגלס, מקסימיליאן של ולי ואן-קליף, בורגניין השתתף גם בסדרות טלוויזיה כגון "הצי של מקייל" ו"זאב מעופף", וכן בשלושה המשכונים טלוויזיוניים ל-"12 הנועזים", וכמו כן בהופעות אורח בסדרות "בית קטן בערבה", "ג'אג", "ווקר" ופרק סיום הסדרה "ER".
בינואר 2011 הוענק לו פרס גילדת שחקני המסך על מפעל חיים.
אחת מנשותיו הייתה הזמרת את'ל מרמן.
לבורגניין שלושה ילדים משתי נשים.
בורגניין נפטר בגיל 95. הוא החזיק בדרגה ה-33 בנוסח הסקוטי של הבונים החופשיים.
1953 - "מעתה ועד עולם" - בתפקיד: סרג'נט פאטסו ג'אדסון
1954 - "ג'וני גיטאר" - בתפקיד: בארט לונראגן
1955 - "בהלה בצוק השחור" - בתפקיד: קרלי טרימבל
1958 - "הוויקינגים" - בתפקיד: רגנאר
1962 - "הצי של מק'ייל - בתפקיד: קפטן קוונטין מק'האל
1968 - "תחנת זברה אינה עונה" - בתפקיד: בוריס וואסלוב
2012 - "האיש שלחץ את ידו של ויסנטה פרננדז"
ארנסט וילהלם ברנהרד בוש היה גנרל-פלדמרשל גרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
בוש נולד ב-6 ביולי 1885 באסן וקיבל חינוך צבאי.
הוא גויס לצבא האימפריה הגרמנית ב-1904 והצטרף לרגימנט הרגלים ה-13 (וסטפאליה ה-1 - הרוארט פון ביטנפלד).
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הוא הוביל את הפלוגה ה-11 ברגימנט הרגלים ה-56 (וסטפאליה ה-7 - פוגל פון פלקנשטיין), וב-27 בינואר 1915 הועלה לדרגת האופטמן.
ביוני 1916 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-56, וב-4 באוקטובר 1918 הוא מנע פריצת דרך של האויב במהלך קרב בשמפאן, ועל כך זכה בעיטור פור לה מריט.
כמו כן הוענקו לו במהלך המלחמה גם עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
לאחר המלחמה נותר בוש ברייכסווהר כאיש צבא הקבע, ומונה לאחראי על התעבורה בצבא ב-1924, וב-1 באפריל 1924 הועלה לדרגת מיור.
ב-1 בפברואר 1930 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט ומונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-9 (הפרוסי), וב-1 בינואר 1932 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-9 (הפרוסי).
ב-1 בדצמבר 1932 הוא הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוקטובר 1935 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד הדיוויזיה ה-23, וב-1 באוקטובר 1937 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-4 בפברואר 1938 בעקבות עמידתו לצד היטלר בפרשת בלומברג-פריטש הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים ומונה למפקד הקורפוס ה-8.
במהלך הפלישה לפולין ב-1939 שירת תחת הגנרל וילהלם ליסט, ובמהלך השנה שלאחריה הוביל את הארמייה ה-16 במהלך המערכה על צרפת.
בשל הצטיינותו בפיקוד על הארמייה קיבל מהיטלר ב-26 במאי 1940 את צלב האבירים של צלב הברזל.
בוש השתתף במבצע ברברוסה בראש הארמייה ה-16, ולקח חלק במערכת דמיאנסק וכן במצור על לנינגרד, בו הדף בהצלחה התקפות נגד של הצבא האדום.
בשל כך קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל ב-1 בפברואר 1943, וב-1 באוגוסט אותה שנה הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
בשנים 1943 ו-1944 פיקד על קבוצת ארמיות מרכז, אך לאחר תבוסתו של הוורמאכט במבצע בגרטיון ביוני 1944 פוטר על ידי היטלר והוחלף בגנרל-פלדמרשל ולטר מודל.
במרץ 1945 נקרא שוב לשירות והועמד בראש קבוצת ארמיות H.
ביחד עם ארמיית הצנחנים הראשונה של קורט שטודנט ניסה לבלום את התקדמותו של הפילדמרשל מונטגומרי אל תוך גרמניה.
הוא נכנע למונטגומרי ב-3 במאי 1945 ונלקח לשבי במחנה אלדרשוט באנגליה.
הוא מת שם ב-17 ביולי 1945 מתעוקת לב, ממנה סבל בימיו האחרונים.
גופתו נטמנה בבית העלמין הגרמני בסטפורדשייר.
ארנסט אמיל היינריך ביברשטיין (16 בפברואר 1899 – 8 בדצמבר 1986).
כומר פרוטסטנטי, קצין אס אס ועוצבות המבצע בדרגת "אוברשטומבנפיהרר", פושע מלחמה נאצי.
ביברשטיין נולד בעיר הילכנבאך שבגרמניה בשם ארנסט זימנובסקי, הוא שירת כחייל בצבא הקיסר הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
אחרי שחרורו, החל ללמוד תאולוגיה וב-1924 מונה לכמורה בכנסייה הפרוטסטנטית.
ב-1926 הצטרף ביברשטיין (אז עדיין ארנסט זימנובסקי) לשורותיה של המפלגה הנאצית.
ב-1941 שינה את שם משפחתו לביברשטיין.
במהלך ממלחמת העולם השנייה שירת כקצין בעוצבות המבצע ("איינזצגרופן"), שתפקידן העיקרי היה התלוות לחיילי הוורמאכט בכיבוש מזרח אירופה, איסוף היהודים באזורים שנתפסו, ורציחתם.
לאחר ההתנקשות בחייו של ריינהרד היידריך, מראשי האס.אס, על ידי פרטיזנים צ'כים, מונה ביברשטיין, ביוני 1942, למפקד עוצבה "C" ב"איינזצגרופן".
היה אחראי לרציחתם של קרוב לשלושת אלפים יהודים.
בין היתר, הובאו עדויות ראייה להשתתפותו האקטיבית ברציחתם של כשישים יהודים בעיר רוסטוב על הדון (בברית המועצות של אז), ובנוכחותו ופיקודו על הוצאות נוספות להורג.
העדויות קשרו אותו לרציחות המוניות באמצעות גז ובורות ההריגה (בהם נורו הקורבנות על סיפם של בורות, שהיו לקברי אחים).
ביברשטיין הועמד לדין, יחד עם פושעי מלחמה נאצים אחרים ב"משפט האיינזצגרופן", שהיה חלק ממשפטי נירנברג.
ביברשטיין כפר בכל האישומים נגדו.
ביברשטיין הורשע במשפטי נירנברג ונידון למוות, אך עונשו הומתק, והוא יצא לחופשי ב-1958 (כ-10 שנים בלבד לאחר מעצרו).
ביברשטיין חזר לעסוק בכמורה ומת בגיל 87 בעיירה נימונסטר שבגרמניה.
ארנסט סימון בלוך היה פילוסוף יהודי-גרמני מרקסיסטי בעל השפעה, המכונה, על שם הפילוסופיה האוטופית שלו, "פילוסוף התקווה".
הושפע עמוקות ממשנתם הפילוסופית של הגל ושל קרל מרקס, ומרעיונותיו של הסופר הגרמני קרל מאי.
התעניין גם במוזיקה, בפרט ביצירותיו של המלחין היהודי-אוסטרי גוסטב מאהלר, ובאומנות, בעיקר בזרם האקספרסיוניסטי.
בלוך נולד בלודוויגסהאפן, עיר בריינלנד-פפאלץ שבגרמניה, כבן למשפחה יהודית מתבוללת.
אחרי לימודי הפילוסופיה נישא ב-1913 לאלזה ון סטריצקי, בת למשפחת מבשלי שיכר, שמתה ב-1921. נישואיו השניים, עם לינדה אופנהיימר, נמשכו מספר שנים, ואשתו השלישית הייתה קרולה פיוטרובסקה, אדריכלית פולנית, אותה נשא ב-1934 בווינה.
במלחמת העולם השנייה נמלטה משפחת בלוך לשווייץ, ומשם לצרפת, צ'כוסלובקיה וארצות הברית.
כמרקסיסט, חזר בלוך לגרמניה המזרחית ב-1949 ופיתח את משנתו הפילוסופית בלייפציג, שם הוזמן להרצות באוניברסיטה.
אך המרקסיזם האוטופי שלו לא התיישב עם תפיסת העולם ששלטה באותן שנים במזרח גרמניה, ובסופו של דבר, עם בניית חומת ברלין ב-1961, הוא עקר למערב.
וכך, למרות שנשאר נאמן לקרל מרקס מבחינה פילוסופית, עמדותיו נותרו מחוץ למסגרת הרשמית של הקומוניזם, והשפעתו הייתה בעיקר על פילוסופים מערביים.
הוא עבר לגור בטיבינגן, עיר בבאדן-וירטמברג שבגרמניה המערבית, ונמנה עם סגל המרצים באוניברסיטה שלה.
הפילוסופיה של בלוך היא פילוסופיה של תקווה ואוטופיה, החדורה באידיאלים הומניים ואתיים, ורואה את ההיסטוריה כשואפת לגאולה, בהשפעת רעיון המשיחיות היהודי.
למול הפילוסופיות הפוזיטיביסטיות ששלטו בתקופתו, שרוממו את מעמדו של המדע, ואף למול המרקסיזם הקלאסי העוסק ברעיונות התרבות המדעית השלטת, הציב בלוך פילוסופיה שהיא "מטאפיזיקה של תהליכים", החותרת ללא-הרף כלפי "הדבר-שעדיין-אינו-בנמצא", הצף מתחת לדיכוי החברתי הקיים ומספק מקור השראה לפעולות מהפכניות למען האחר.
למציאות הנוכחית אין משמעות ומובן אלא בהיותה כפופה לשאיפה להשתחררות, ולחתירה אל הישועה.
העתיד הלא-ממומש, המצטייר כמושלם ושונה מכל האידיאלים שלא מומשו בעבר, הוא המעניק להווה את משמעותו הנכונה והאתית.
בדומה לתורת ההוויה הגרמנית, גם בלוך ביסס את הפילוסופיה שלו על האונטולוגיה, אך לטענתו, החיפוש האונטולוגי אחרי ההיות מותנה בעבודה מהפכנית מעשית.
במסגרת זו נתפס העולם כבלתי מושלם כיוון שהעבודה לתיקונו טרם הושלמה; החרדה מפני המוות נתפסת כחרדה מפני הפסקת העבודה לפני שהיא הושלמה, שמשמעותה היא שבעצם לא היו חיים כלל; וככלל - ה"היות-אדם" משמעותו היא "היות-עובד", העוסק כל הזמן בהוצאה של הבלתי-מושלם אל הפועל.
התנופה המניעה את העבודה, היא השאיפה האוטופית לעולם מושלם, שבו לא יתקיימו הבדלי מעמדות, והאדם ועבודתו לא ייחשבו סחורות.
את התרבות כולה ראה בלוך כזאת שהעולם המושלם נראה באופק שלה, ומהווה לה מקור השראה.
בלוך מוצא שלפעמים חודרת קרן אור מן האוטופיה אל ההווה, והאדם נחשף להבל שברגשותיו הסובייקטיביים, אפילו הקיומיים שבהם, כמו הגדולה והחרדה מפני המוות, ואת מקומם של רעיונות אלו תופסת השאיפה לכונן בהווה "מעון", שתהיה בו הטרמה של העולם המושלם.
מצב זה מכונה על ידו "השתוממות", והוא יכול להתעורר גם על ידי מאורעות פעוטים לכאורה, כמו התבוננות באופן שבו עלה רועד ברוח, ביופייה של מנגינה, בחיוך של ילד ובמילה.
במצב זה בטלה אפלת הסובייקט בפני מלאותה של התוחלת, וכשהאדם מגיע למצב זה אין הוא חרד מפני המוות, מפני התאיינות הסובייקט, וההיות האישי הוא מושלם ומוצלח, בלי מלנכוליה.
עקרונות יהודיים שולבו במשנתו הפילוסופית במוצהר: הוא סבר שרק היהדות מסוגלת לשלב את המטאפוליטיקה בפוליטיקה, ורק היא יכולה לאפשר את הדיאלקטיקה שבין הקודש ובין החול, בין האוטופי ובין הממשי.
הוא מצטט בהקשר לכך את דברי האר"י, ש"כל ששת האלפים (שנות העולם) הם כדמיון ששת ימי החול המכינים את המזון ליום השבת".
משנתו של בלוך השפיעה רבות על מארגני מרד הסטודנטים בגרמניה בשנת 1968 שנטו לרעיונות מרקסיסטיים.
דבריו מצוטטים על ידי יירגן מולטמן בספרו Theology of Hope (ניו יורק 1967), על ידי רודי דוצ'קה ועל ידי ארנסטו באלדוצ'י.
כמו כן השפיע בלוך על פילוסופיית האתיקה-של-האחר של עמנואל לוינס, שראה במשנתו את הצעד הראשון למעבר מאונטולוגיה סובייקטיבית לאונטולוגיה אתית, הפועלת למען האחר.
בקורס שהעביר במהלך השנה האקדמית 1975-1976, שראה אור בשם "המוות והזמן", הוקדשו שלושה שיעורים לעיון ברעיונותיו של בלוך ופיתוחם למשנתו של לוינס.
גם בספרו של לוינס "על אלוהים העולה על הדעת" מופיע מאמר המוקדש להגותו בשם "על המוות במחשבתו של ארנסט בלוך".
ספרו החשוב ביותר הוא "עקרון התקווה" (The Principle of Hope), שנכתב בשנים 1938–1947, בהן התגורר בארצות הברית, בניו המפשייר ובקיימברידג'.
בתחילה תכנן לקרוא לספר "חלומות לחיים טובים יותר".
הספר, בן שלושת הכרכים, מסכם באופן אנציקלופדי את האופנים השונים של החיים בטבע מתוך תקווה לעתיד חברתי אוטופי.
בלוך כתב ספרים רבים נוספים, וחלקם תורגמו לעברית על ידי דוד ארן, תחת הכותר "כתבים נבחרים - ארנסט בלוך" (תל אביב: ספריית פועלים, 1987).
רשימת הספרים המלאה בגרמנית (בסוגריים: השם בתרגום לאנגלית):
ארנסט ברלך (גרמנית: Ernst Barlach; 2 בינואר 1870 – 24 באוקטובר 1938) היה פסל גרמני אקספרסיוניסט, אמן גילוף, יוצר הדפסים, במאי וסופר חבר הזצסיון הברלינאי.
למד בבית ספר יסודי ברצבורג .
ב-1891 החל ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנות יפה בדרזדן אצל הפַּסָּל רוברט דייז.
אחרי ארבע שנים, בשנת 1895, עבר לפריז להמשיך את לימודיו באקדמיה ז'וליאן, שם נחשף לזרמים אומנותיים כמו תנועת הנאבי והפרימיטיביזם של פול גוגן.
לאחר שסיים את לימודיו החל לעבוד כפסל בהמבורג ובאלטונה ופיסל בעיקר בסגנון הארט-נובו.
בשנת 1904 זכה לתצוגת יחיד ראשונה מעבודותיו בברלין.
בשנת 1906 נסע עם אחיו ניקולאס לרוסיה לפגוש את אחיהם האנס, שם הושפע מאוד סגנונו האמנותי.
באותה שנה נולד בנו, ניקולאוס.
לאחר שחזר מרוסיה השתפר מצבו הכלכלי בזכות משכורת קבועה מסוחר האמנות פול קסירה שניתנה בתמורה ליצירותיו.
ברלך החל להתמקד בפסליו מאותה תקופה בפנים ובידיים של אנשים ופחות בשאר חלקי הגוף.
בשנת 1909 בילה כעשרה חודשים בפירנצה וכשחזר התיישב בעיר גיסטרו שבגרמניה, שם התגורר עד למותו.
בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה היה ברלך פטריוט ותומך נלהב של המלחמה, וקיווה שהיא תייצר עידן חדש יצירה אמנותית.
בין השנים 1915–1916 התנדב למלחמה כחייל רגלי וחזר ממנה כפציפיסט.
זוועות המלחמה ימשיכו להיות נושא לפסליו.
לאחר מלחמת העולם הלכה וגברה הפופולריות שלו.
הוא זכה בפרסים שונים, בהם פרס קלייסט (1924).
בשנת 1919 צורף כחבר באקדמיה הפרוסית לאמנויות, ובשנת 1925 נבחר לאקדמיה של מינכן לאמנויות.
משנת 1928 יצר פסלים רבים המשקפים גישה אנטי-מלחמית כתגובה לזוועות מלחמת העולם הראשונה.
גישה פציפיסטית זאת עמדה בניגוד להלך הרוח בגרמניה עם התחזקות הנאציזם וברלך היה נתון לביקורת רבה על כך.
כשהוזמן להכין אנדרטה לחללי מלחמת העולם הראשונה בעיר מגדבורג, הפתיע את המזמינים בכך שלא יצר פסל המתאר את הגבורה של הלוחמים.
במקום הוא העמיד שלושה חיילים גרמנים, חייל צעיר שרק גויס, קצין צעיר ואיש מילואים מבוגר, עומדים בבית קברות שעליהם ניכרים זוועות המלחמה והבעת כאב ודיכאון בעיניהם.
אישה אלמנה מכסה את פניה, גולגולת חובשת קסדה גרמנית ואזרח (פניו כשל ברלך עצמו) שעיניו עצומות.
ברלך הגדיר את שלושת חצאי הדמויות באזור התחתון כ"מצוקה, מוות וייאוש".
האנדרטה עוררה תרעומת בקרב הציבור הלאומני בגרמניה והנאצים הסירו אותה ממקומה.
בשנת 1936 עבודותיו הוחרמו ביחד עם יצירות של קתה קולוויץ ושל וילהלם למברוק (Lehmbruck), מכיוון שהואשמו ביצירת אמנות מנוונת.
ברלך נאלץ להפסיק לעבוד כפסל וחברותו באקדמיה לאמנויות בוטלה.
בנוסף לפיסול, ברלך כתב כשמונה מחזות אקספרסיוניסטים, שני ספרי פרוזה ואוטוביוגרפיה בשם "Ein selbsterzähltes Leben" (1928).
ארנסט בולאנז'ה היה מלחין צרפתי.
ארנסט בולאנז'ה נולד בפריז למשפחת מוזיקאים.
אביו, פרדריק בולאנז'ה, היה צ'לן ומורה לשירה בקונסרבטואר של פריז, ואמו, מארי-ז'ולי האנליז'ה הייתה זמרת בתיאטרון האופרה קומיק בפריז.
ארנסט בולאנז'ה היה אביהן של נדיה ולילי בולאנז'ה.
בולאנז'ה למד בקונסרבטואר הפריזאי ובגיל 19 זכה בפרס רומא וקיבל מלגת לימודים לווילה דה מדיצ'י ברומא.
בשנת 1842 החל שמו של ארנסט בולאנז'ה להתפרסם בחוגי המוזיקה של פריז בזכות האופרה שחיבר ואף ניצח עליה.
בשנת 1870 עוטר ארנסט בולאנז'ה באות אביר לגיון הכבוד הצרפתי וב-1871 היה לפרופסור לשירה בקונסרבטואר.
בין תלמידותיו שם הייתה ראיסה מיצ'טסקי הרוסיה, שאותה נשא לאישה בשנת 1877. בשנת 1881 היה לחבר האקדמיה לאמנויות יפות.
ארנסט בולאנז'ה תפס מקום של כבוד בחוגי המוזיקה של פריז ובין ידידיו היו, בין השאר, שארל גונו, ז'יל מאסנה וקאמי סן-סנס.
"השד בבית הספר" לברית מאת אז'ן סקריב (1842)
"נעל העץ של המרקיז" (1854) (לברית מאת מישל קארה וז'יל בארבייה)
"המניפה" (1860) (לברית מאת מישל קארה וז'יל בארבייה)
"דון קיחוטה" (1896) (לברית מאת מישל קארה וז'יל בארבייה)
"דון מוקארדה" (1902) (לברית מאת מישל קארה וז'יל בארבייה)
ארנסט אנד יאנג הוא אחד מארבעת התאגידים הגדולים בעולם לראיית חשבון (שלושת האחרים, המרכיבים יחד עם ארנסט אנד יאנג את ה-Big Four, הם דלויט, KPMG ו-PwC).
"ארנסט אנד יאנג" הוא ארגון גלובלי הפועל בלמעלה מ-150 מדינות ומונה כ-395,000 עובדים.
משרדיו הראשיים ממוקמים בלונדון, בריטניה.
בשנת 2010, דורג התאגיד על ידי כתב העת "פורבס" כחברה הפרטית התשיעית בגודלה בארצות הברית.
ארתור יאנג נולד בגלאזגו, סקוטלנד.
הוא למד משפטים אבל התעניין בבנקאות והשקעות.
ב-1890 היגר לארצות הברית כדי לפתוח בקריירה בחשבונאות.
ב-1906 ייסד את הפירמה "ארתור יאנג ושות'" עם אחיו סטנלי.
ארנסט נולד בקליבלנד, ארצות הברית.
לאחר התיכון עבד כמנהל חשבונות.
בשנת 1903 הוא ואחיו תיאודור הקימו את "ארנסט אנד ארנסט", משרד רואי חשבון קטן.
ארנסט הגה את הרעיון שניתן להשתמש במידע חשבונאי כדי לגבש החלטות עסקיות ולהשפיע על ניהול הלקוחות.
הוא שימש מודל לאנשיו במתן שירות מעמיק ומקיף יותר ללקוחותיו.
גם יאנג מיצב עצמו כיועץ עסקי ולא רק כרואה חשבון.
ב-1920, הפילוסופיה של "ארנסט אנד ארנסט" הייתה "ההצלחה תלויה לגמרי באופי, ביכולת ובחריצות של הנשים והגברים שמרכיבים את הארגון".
יאנג תמך בעידוד ופיתוח של מומחים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוא הקים בית ספר לעובדים ובשנות ה-30 המשרד שלו היה הראשון לגייס עובדים מהקמפוסים באוניברסיטאות.
שני המשרדים מיהרו להיכנס לשוק העולמי.
ב-1924 הם שיתפו פעולה עם משרדים בריטיים מובילים: יאנג עם "Broads Paterson & Co".
הבריתות שיצרו היו הראשונות מבין בריתות רבות לשני המשרדים, שפתחו סניפים בכל העולם כדי להעניק שירות ללקוחות בינלאומיים.
ארנסט ויאנג מעולם לא נפגשו בחייהם אבל מתו בהפרש של ימים זה מזה בשנת 1948. הפילוסופיות שלהם, לעומת זאת, המשיכו להתקיים, וב-1989 המשרדים שהקימו הפכו לפירמה משותפת בשם "ארנסט אנד יאנג".
הארגון החדש למד במהרה לנצל את הגלובליזציה, הטכנולוגיות העסקיות החדשות והחשיבות שבחדשנות עסקית.
השם של הפירמה נובע מהמיזוג הגלובלי בין "ארנסט את וויני" ו"ארתור יאנג" שבוצע בשנת 1989.
ארנסט אנד יאנג עסקה בבניית זרוע הייעוץ שלה במהלך שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20. רשות ניירות הערך בארצות הברית (SEC) וחברי קהילת המשקיעים החלו להביע חששות לגבי ניגוד עניינים אפשרי בין עבודת הביקורת ועבודת הייעוץ בקרב חמש הפירמות הגדולות בארצות הברית.
במאי 2000, ביצעה ארנסט אנד יאנג הפרדה ופיצול של שירותי הייעוץ שלה, באמצעות מכירתם לחברת שירותי טכנולוגיית המידע הצרפתית, "קאפ ג'מיני", תמורת סכום של 11 מיליארד דולר, ששולם ברובו במניות.
היא הייתה הראשונה מבין הפירמות הנ"ל לבצע הפרדה כזו.
המכירה הובילה בסופו של דבר ליצירת חברה חדשה בשם "קאפ ג'מיני ארנסט אנד יאנג", ששמה שונה לאחר מכן ל"קאפג'מיני".
בשנת 2002 התמזגה "ארנסט אנד יאנג" עם חלק הארי של הפירמה "ארתור אנדרסן" ברחבי העולם, אך המיזוג לא כלל את המשרדים בבריטניה, בסין או בהולנד.
זאת לאחר ש"ארתור אנדרסן" פורקה לאחר פרשת "אנרון"; חברת אנרגיה שקרסה בסוף שנת 2001 בפשיטת הרגל שהייתה אחת הגדולות בכל הזמנים (שעלותה הייתה כ-65.5 מיליארד דולר).
זאת לאחר שהתגלה כי החברה דיווחה על מאזנים שקריים לאורך זמן ובאופן שיטתי ומונחה מלמעלה, יצרה תרמית חשבונאית מתוכננת ומתוחכמת.
תאגיד רואי החשבון "ארתור אנדרסן", שהיה אחד הגדולים והמובילים בתחומו, פורק מכיוון שחתם על המאזנים מבלי לגלות את התרמית בהם.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 החלה "ארנסט אנד יאנג" שוב להציע שרותי ייעוץ, בין השאר: ייעוץ אסטרטגי, ייעוץ בשיפור ביצועים וייעוץ ליישום וניהול במערכות מידע.
פעילות זאת הורחבה גם על ידי רכישות של חברות.
בהמשך נכנסה הפירמה גם לייעוץ בתחומי אבטחת מידע וקיימות.
הרגולטורים בארצות הברית ובבריטניה, שוב העלו חששות לגבי ניגוד עניינים, על כך שירותי הייעוץ הרווחים של הפירמה עשויים לפגוע ביכולתן לבצע ביקורות חשבונאיות עצמאיות.
ביולי 2020 דרשה מועצת הדיווח הפיננסי (Financial Reporting Council) , הרגולטור של תחום החשבונאות בבריטניה, מארבעת התאגידים הגדולים בעולם לראיית חשבון להפריד את עסקי החשבונאות לחברות נפרדות עד יוני 2024. בספטמבר 2022 הודיעה "ארנסט אנד יאנג" כי עקב כך היא מתכננת לפצל את עסקי הביקורת החשבונאית מעסקי הייעוץ שלה.
ביולי 2003 נחשף לראשונה כי "ארנסט אנד יאנג" סיפקה שירותי מקלט מס לעשרות מנהלים בכירים של חברות שהן לקוחותיה, בין השאר כדי להימנע מתשלום מיסים על מאות מיליון דולרים שהרוויחו ממימוש אופציות.
בנוסף נחשף כי החברה פעלה בניגוד עניינים, כאשר במקביל למתן שירותי ביקורות חשבונות לחברות, ניתנו שירותי ייעוץ מס למנהלים הבכירים בהן.
במאי 2007 משרד פרקליט מחוז ניו יורק הגיש כתבי אישום פליליים נגד ארבעה שותפים בחברה באישומי: קשירת קשר לביצוע עבירה, שיבוש הליכי חקירה שניהלו רשויות המס, דיווחים כוזבים והעלמת מס.
בינואר 2010 נשלחו שניים מהשותים למאסר של שנתיים.
בעקבות קריסת בנק "ליהמן ברדרס" ב-2008, הואשמה ארנסט אנד יאנג בשותפות בהונאה חשבונאית: הסכם למכירה לטווח קצר (Repurchase agreement) של נכסים מוצג כ"מכירה", הכסף משמש להחזר חובות כך שמצבת החובות המדווחת קטנה ונוצר מצג שווא של איתנות פיננסית עד שהחברה רוכשת בחזרה את הנכסים.
ארנסט אנד יאנג טענה כי פעלה בהתאם לעקרונות חשבונאיים מקובלים, אך הוגש נגדה כתב אישום על ידי התובע הכללי בניו יורק בשנת 2010 שהצהיר כי החברה הייתה מעורבת "בהונאה חשבונאית מסיבית".
ביוני 2020 נחשף כי נעלמו 1.9 מיליארד יורו (2.1 מיליארד דולר) מחשבונות חברת "ויירקארד" (Wirecard), חברה גרמנית לעיבוד תשלומים מקוונים.
הסכום הווה כרבע מהמאזן של החברה.
רואי החשבון של החברה מפירמת "ארנסט אנד יאנג", לא הצליחו לאשר את מיקומן של יתרות מזומנים בכמה חשבונות נאמנות של החברה בשני בנקים אסייתיים והפירמה הודיעה כי אינה יכולה לחתום על הדו"חות הכספיים של "ויירקארד".
כמה ימים אחר כך נחשף כי אנשי "ארנסט אנד יאנג" היו מודעים לבעיות כבר ב-2016. וסדרת כתבות על אי-סדרים בחטיבת אסיה של החברה התפרסמו בעיתון "פייננשל טיימס" כבר ב-2019, אך הדוחות הכספיים של החברה אשרו על ידי "ארנסט אנד יאנג".
עם התפוצצות הפרשה התגלה כי מאזני החברה היו מזויפים במשך שנים, והחברה שנסחרה לפי שווי שוק של 30 מיליארד אירו, נכנסה לחדלות פרעון.
הפרשה כונתה "הסקנדל הכלכלי הגדול בתולדותיה של גרמניה" ו"ההונאה הפיננסית של המאה".
בעקבות הפרשה, במרץ 2023 הטיל ה-APAS, רגולטור החשבונאות הגרמני, את העונש הכבד ביותר שלו אי פעם, שאסר על "ארנסט אנד יאנג" עריכת ביקורות לחברות בורסאיות חדשות במדינה לצמיתות.
ביוני 2022 הסכימה "ארנסט אנד יאנג" לשלם קנס של 100 מיליון דולר, לאחר שהוועדה לניירות ערך ובורסות של ארצות הברית מצאה שרבים מעובדיה רימו במבחני אתיקה, ושהחברה לא עשתה די כדי למנוע זאת.
זה היה הקנס הגדול ביותר שהוטל עד אז, על ידי הוועדה לניירות ערך, נגד חברת ראיית חשבון.
זאת לאחר שנחשף כי החברה הטעתה את החוקרים, הסתירה ראיות והפרה את חוקי ראיית החשבון שאמורים לשמור על יושרת המקצוע, ושעובדיה כרואי חשבון אמורים ולמנוע רמאות רימו בעצמם במבחני האתיקה.
לפירמה ארבעה קווי שירות עיקריים:
ביקורת: כולל ביקורת (חשבונאות) של דוחות כספיים ושירותי חקירת הונאות וסכסוכים.
שירותי ייעוץ: כולל ארבעה תתי קווי שירות: אקטואריה, ביקורת וניהול סיכוני IT, סיכונים ושיפור ביצועים.
שירותי מס: מיסוי מקומי, מיסוי בינלאומי, חשבונאות מיסים וייעוץ לסיכונים, מיסוי עסקאות, הון אנושי, מיסוי עקיף.
שירותי אסטרטגיה וליווי עסקאות: כולל בדיקת נאותות בתחומי מסחר, פיננסים, נדל"ן ומיסוי, מיזוגים ורכישות, הערכות שווי ומודלים עסקיים, שירותי ארגון מחדש ואינטגרציה עסקית.
בשנת 1994 החל מייצג את הפירמה בישראל משרד "קוסט, לב-ארי את פורר".
משרד רואי חשבון שהוקם בשנת 1937 על ידי רו"ח אפרים קוסט, שהיה אחר כך נשיא לשכת רואי חשבון בישראל.
ב-1959 הצטרף כמתמחה לפירמה יצחק פורר, הוא הוסמך כרואה חשבון ב-1961, והפך לשותף מנהל ב-1980. אז שונה שם המשרד ל"קוסט, לב-ארי את פורר".
פורר ניהל את הפירמה מאז ועד פרישתו ב-2007.
בשנת 1996 התמזג המשרד עם משרד רו"ח רונאל-שטטנר.
באותה שנה היה גם בין יוזמי "כנס ג'רני" השנתי - כנס המיועד לתעשיית ההיי-טק הישראלית, מדעי החיים וקרנות ההון סיכון, ולמומחים פיננסיים ומשקיעים רבים מהארץ ומהעולם.
בשנת 1998 בוצע מיזוג עם משרד עזרא גבאי, ועם המשרד החיפאי רצ'קובסקי-פריד.
בשנת 2002 הצטרף משרד "ליובושיץ-קסירר" בישראל לרשת "ארנסט אנד יאנג" העולמית, אך לא התמזג עם משרד "קוסט-פורר-גבאי" בישראל באותה עת.
משרד "ליובושיץ-קסירר", היה חבר ברשת פירמת "ארתור אנדרסן" העולמית שקרסה בעקבות פרשת "אנרון".
כחלק מהרשת העולמית, המשרד נאלץ לשלם מאות אלפי דולרים כדי להשתחרר מתביעות קיימות ועתידיות בפרשת אנרון, זאת במסגרת הסכם בינלאומי שהתייחס לכל משרדי רשת "ארתור אנדרסן" שפעלו מחוץ לארצות הברית, ולפיו כל המשרדים שלמו כ-60 מיליון דולר ביחד לקופה משותפת, שכיסתה את חלקם בכל התביעות.
רק בדצמבר 2003 הושלמו הליכי המיזוג בפועל של משרד "ליובושיץ-קסירר" עם "קוסט, פורר את גבאי".
בשנת 2013 רכשה "ארנסט אנד יאנג", תמורת 256 מיליון שקל, 16 קומות משרדים במגדלי מידטאון בתל אביב בעת תחילת הקמתם, לצורך העברת משרדי החברה למגדל.
כעבור כשנה דיווחה על רכישה של חמש קומות נוספות בתמורה ל־86 מיליון שקל נוספים, שנרכשו כהשקעה פרטית של השותפים במשרד, שנתיים אחר כך מכרו שלוש קומות ברווח של 27 מיליון שקל.
בתחילת 2018 עברו 1,000 עובדי החברה למשרדים במגדלי מידטאון.
בשנת 2011 בוצע מיזוג עם משרד אלפיה את אלפיה
בדצמבר 2015 נוצרה התאגדות עובדים בחברה באמצעות ההסתדרות הכללית.
לאחר משא ומתן שנמשך כשנה וחצי, בין ועד העובדים להנהלה, נחתם הסכם קיבוצי ראשון בחברה ובענף ראיית החשבון בכלל.
אולם לאחר עיכובים בחתימת הסכם קיבוצי ובמאחה על כך שחלק מהעובדים מרוויחים שכר מינימום ועובדים מעל ל-12-13 שעות ביום, פתחו העובדים, במרץ 2017, בשביתת מחאה.
ביולי 2017 נחתם לבסוף הסכם קיבוצי עם העובדים.
פירמת רואי החשבון ארנסט אנד יאנג - קוסט פורר גבאי את קסירר (השם המלא בישראל) היא הפירמה הגדולה בישראל לראיית חשבון, מיסים, ייעוץ עסקי וליווי עסקאות (על פי דירוג דן אנד ברדסטריט ממאי 2015).
באמצעות למעלה מ-90 שותפים ולמעלה מ-2,000 עובדים משרתת הפירמה בישראל לקוחות רבים בכל ענפי המשק.
לפירמה ארבעה משרדים ברחבי ישראל: המשרד הראשי בתל אביב וסניפים בחיפה, בירושלים ובבאר שבע, וכן נציגויות בערים החשובות באירופה ובארצות הברית.
חשבונאות וביקורת: ביקורת דוחות כספיים, ביקורת פנים, טיפול וייעוץ בענייני מס, מע"מ, ניכויים, ביטוח לאומי וכו', ליווי עסקי.
מיסים: מיסוי ישראלי: תכנון מס, ליווי תהליכי מיזוגים, פיצולים ושינויי מבנה, ליווי וגיבוש הסדרים מראש מול רשות המיסים (רולינג), ניצול של נכסי המס, הכנת והגשת דוחות מס, שומות וייעוץ שוטף, מיסים עקיפים לרבות מיסוי מקרקעין, מיסוי בינלאומי לרבות מחירי העברה, דסק מס אמריקאי ו-Global Mobility.
שירותי אסטרטגיה וליווי עסקאות: בדיקת נאותות פיננסית וחשבונאית, הערכות שווי ומודלים עסקיים, ליווי עסקאות נדל"ן, מיזוגים ורכישות, ניהול הון חוזר, ESG, חדשנות, ליווי של תהליך העסקה לאורך כל מחזור חייה ועוד.
ייעוץ: ייעוץ בניהול סיכונים, ייעוץ בשיפור ביצועים, ביקורת וניהול סיכונים במערכות מידע, ועוד.
בינואר 2005 תבעה חברת פסגות בית השקעות את "ארנסט אנד יאנג ישראל" בטענה לרשלנות בביקורת, שאפשרה מעילה של חשב של חברה לקוחה, שמשך כספים מחשבון החברה שהיו אצל פסגות והעבירם לחשבונותיו האישיים.
ב-2024 שוב רואי החשבון של "ארנסט אנד יאנג" עשו טעות בדו"חות של "פסגות"; שכללה טעות של 15 מיליון שקל לשווי בספרים של חברת בת.
ביולי 2011 הוצא צו הקפאת הליכים לחברת היצוא החקלאי "אגרקסקו", לאחר שנקלעה לחובות בסך 106 מיליון יורו.
קריסת החברה פגעה קשות ביצוא החקלאי של ישראל.
ב–2020 הגישו מפרקי החברה תביעה על סך 150 מיליון שקל נגד רואי החשבון של החברה, משרד נגד "ארנסט אנד יאנג ישראל", בטענה שהוא הסתיר בדו"חות הפסדים שלה עשרות מיליוני שקלים בניגוד לכללי החשבונאות המקובלים.
ב-2022 סילק בית המשפט המחוזי את התביעה על הסף, בשל התיישנות ושיהוי.
אך המפרקים ערערו לבית המשפט העליון, שקבעה כי התביעה לא התיישנה.
בפברואר 2024 דחה בית המשפט ניסיון נוסף של "ארנסט אנד יאנג" לדחות את התביעה.
ב-1 ביוני 2022 הודיעה חברת האשראי החוץ־בנקאי "יונט קרדיט שירותים פיננסיים", שהיא חברה ציבורית, שהיא לא תפרסם דו"ח כספי רבעוני, לאחר שנמצאו אי התאמות כספיות ברישומי החברה.
שבועיים אחר כך התפטר יושב החברה משה כחלון ומתברר שבמאזן החברה חסרים כ-50 מיליון שקל.
ב-29 ביוני מפטרת החברה את המנכ"ל צחי אזר וב-12 ביולי רשות ניירות ערך פותחת בחקירה גלויה ומודיעה כי בעלי השליטה בחברה (שלמה אייזיק, שי פנסו וצחי אזר) חשודים בגניבת כספים בסכום כולל של עשרות מיליוני שקלים.
משרד "ארנסט אנד יאנג" שימש רואה החשבון של החברה וב-14 ביולי הודיע בצעד חריג כי הוא מושך את הדו"חות הכספיים שלה ל-2020 ו-2021. בתגובה מסרה החברה כי "זוהי בריחה מאחריות — תוך ניסיון, שנועד לכישלון, לטשטש ראיות ולכסות על טעויות ברורות ומחדלים שבוצעו על ידו כשומר הסף של החברה".
בינואר 2024 משקיעים "יונט קרדיט שירותים פיננסיים" הגישו תביעה בסך 38 מיליון שקל נגד "ארנסט אנד יאנג ישראל"
, בתביעה נטען כי במקום לשמש שומרי סף עבור המשקיעים, הציגו רואי החשבון תמונת מצב שגויה, החסירו גילויים נדרשים והציגו נתונים כוזבים.
ארנסט בופל היה מוציא לאור, פוליטיקאי ולאומן גרמני שכיהן במהלך מלחמת העולם השנייה כמזכיר ממשלת בוואריה כמו גם בתפקידים מנהליים נוספים.
בופל, יליד העיר רויטינגן שבבאדן, השלים את לימודיו התיכוניים ואת בחינות הבגרות במהלך שנת 1905. עד שנת 1910 סיים לימודי היסטוריה ובלשנות באוניברסיטאות שונות ברחבי אירופה ובכלל זה באוניברסיטת פריז, לונדון ואוקספורד.
לאחר סיום לימודיו בשנת 1916 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה.
עם סיום לימודיו ובמהלך מלחמת העולם הראשונה (שפרצה באוגוסט 1914) לקח בה חלק כקצין רגלים בצבא הגרמני.
בשנת 1918 הצטרף בופל לליגה הפאן גרמנית שהייתה לארגון פוליטי לאומי וימני במהותו.
כמי שהועסק כפועל בהוצאת הספרים במינכן של יוליוס פרידריך להמן.
בופל למספר החבר החמישה-עשר של מפלגת הפועלים הגרמנית, אשר עתידה הייתה להפוך בתוך זמן קצר למפלגת הפועלים הנציונל-סוציאליסטית (המפלגה הנאצית).
ב-1 באפריל 1919 ייסד בופל את "הוצאת העם הגרמני" אשר עסקה בעיקר בהוצאה לאור של כתבי עת לאומניים ואנטישמיים.
בית ההוצאה מוקם בקומה השנייה של בניין משרדים ברחוב פאול הייזה במינכן.
בין היתר הייתה אמונה ההוצאה לאור על הוצאת ספרו של אנטון דרקסלר, מי שהיה למייסדה של התנועה הנאצית תחת הכותר Mein politisches Erwachen.
לצד הוצאת ספרו של דרקסלר במהלך שנת 1919, הייתה אמונה ההוצאה לאור על כתביהם של הוגים פוליטיים אנטישמיים ולאומנים אחרים דוגמת אלפרד רוזנברג, אשר הפך לימים לאחד מהוגיה הבולטים והמרכזיים של התנועה הנאצית.
בנובמבר 1923 לקח בופל חלק בניסיון הפוטש הכושל של אדולף היטלר במינכן בירת בבאריה.
כתוצאה מכישלון הפוטש הוכרז ביטאונו הרשמי של המפלגה, פלקישר באובכטר (בתרגום חופשי "הצופה העממי") כבלתי חוקי ב-25 בינואר 1925. באותה העת נמנה בופל עם אחד מששת השותפים הבכירים של ה - Großdeutsche Zeitung, שנועד בעת ההיא לעקוף את האיסור שחל על ההפולקישר באובכטר.
עם הקמתה המחודשת של התנועה במהלך 1925, שב אליה בופל בשנת 1926.
כבר בשנת 1933, עם עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה, נקלט בופל כבירוקרט בשורות הממשל הבווארי.
במהלך תקופה זאת שירת במשרד החוץ הבווארי לענייני חינוך ותרבות, תפקיד אותו מילא החל משנת 1934. באותה השנה אף מונה הלה כחבר במועצת המדינה (Staatsrat) הבווארית.
כתוצאה ממותו של האנס שם (Hans Schemm ) הוא מונה למנהל מטעם משרד התרבות של בבאריה.
באותה שנה הצטרף בופל לשורות ה אס אס ובשנת 1935 אף קודם לדרגת (Oberführers).
החל משנת 1937 כיהן כמזכיר ממשלת בבאריה וכמשנה לשר, אלא שלאחר תקופה של מתיחות עם המנהיג המחוזי (גאולייטר) של מינכן, הוא הוצא לחופשה כפויה שהסתיימה בפרישה של הלה ממשרד התרבות במהלך שנת 1940.
בינואר 1940 הוא מונה למזכיר המדינה של הממשל הכללי כמשנה ליוזף ביהלר ותחת הנאציונל-סוציאליסט הבכיר הנס פרנק שתפקד בעת ההיא כמושלה של פולין הכבושה (גנרלגוברנמן).
במהלך תקופה זאת נמנה בופל עם דרגת הקצונה הבכירה, אשר מימשה הלכה למעשה את שואת יהודי מזרח אירופה.
בשנת 1942 הוא נשא בתפקידים פוליטיים בכירים נוספים, בין היתר מונה בעת ההיא לסגנו של הנס פרנק, שכיהן אז כנשיא המכון הגרמני לעבודה במזרח שבקרקוב.
כבא כוחו של פרנק, היה בופל אף שותף פעיל בחבר הנאמנים של "המכון הגרמני ללשון".
מאוגוסט 1944 ועד חודש אפריל 1945 הוא תפקד כאיש הקשר של הנס פרנק בשלזיה תחתית ועילית.
בשלביה האחרונים של מלחמת העולם השנייה שב לקחת חלק כחבר בממשל הבווארי.
באוקטובר 1947, כשנתיים לאחר סיום המלחמה, נתפס בופל על ידי הכוחות האמריקאיים המוצבים בגרמניה.
באותה שנה הוא הועמד לדין על ידי הרשויות.
בית הדין בקרקוב ששפט אותו מצא אותו אשם בדין והוא נידון למוות ב-11 בדצמבר 1949. גזר הדין הוצא לפועל ב-15 בדצמבר 1950 כאשר הוצא להורג בתלייה.
פרידריך וילהלם ארנסט בוש (גרמנית: Friedrich Wilhelm Ernst Busch; 22 בינואר 1900 – 8 ביוני 1980), שנודע גם כ"קארוזו של המתרסים" ו"אורפאוס האדום", היה זמר ושחקן גרמני, מגדולי היוצרים שהיו מזוהים עם השמאל בארצו ודמות תרבותית מרכזית בגרמניה המזרחית.
בוש נולד בעיר קיל והיה בנם של פרידריך בוש, בנאי, ואשתו אמה.
מגיל חמש-עשרה הועסק כשוליית מכונאי בנמל העירוני.
בגיל שש-עשרה הצטרף לארגון הנוער של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ולאחר כשנה קודם למזכיר אזורי.
ב-1918 הוא השתתף במרד המלחים בקיל.
ב-1919 נטש את מפלגתו לטובת הסיעה הסוציאל-דמוקרטית העצמאית, שהייתה קיצונית יותר, ונמנה עם הפלג ששיתף פעולה עם הקומוניסטים.
עוד באוקטובר 1920 החל לקחת שיעורי משחק וזמרה.
ב-17 באוגוסט 1921 פוטר מעבודתו כמכונאי, אך תוך זמן קצר מצא חדשה כשחקן בתיאטרון קיל; הוא נשכר מיד לאחר מבחן במה בו ביצע את הנאום של מרקוס אנטוניוס מ"יוליוס קיסר." ב-8 באוקטובר 1921 הופיע לראשונה על הבמה בתפקיד הזוטר של נער המזבח ב"אבירות כפרית".
ב-1924 עבר לתיאטרון של פרנקפורט על האודר, וב-1926 לתיאטרון העממי הפומרני.
בקיץ 1927 נסע לברלין, שם התקבל לבית המופעים של ארווין פיסקטור כחבר מקהלה.
בשנתיים הבאות התקדם לתפקידים משמעותיים יותר.
בשנים הבאות הופיע גם בפולקסבינה, בתיאטרון הפועלים ובקברטים שונים של השמאל.
ב-31 באוגוסט 1928 השתתף בבכורה העולמית של "אופרה בגרוש" בתפקיד השוטר סמית.
במהלך החזרות למחזה "הסוחר מברלין", שהבכורה שלו התקיימה בפולקסבינה ב-6 בספטמבר 1929, פגש בוש את הנס אייזלר והחל שיתוף פעולה פורה ביניהם שהזניק את קריירת הזמרה שלו.
מכאן והלאה נעשה כוכב מפורסם: בין היתר, הופיע באופן קבוע במחזותיו של ברטולט ברכט.
בפברואר 1932 נשא לאישה את השחקנית אווה צימרמן, ממנה התגרש ב-1938.
לאחר עליית הנאצים לשלטון נמלט בוש להולנד, ולאחר מכן נסע לבלגיה, שווייץ, צרפת ואוסטריה.
לבסוף, הגיע לברית המועצות בנובמבר 1935. הוא היה פעיל בחוגי הגולים הגרמנים.
באביב 1937 נסע לספרד, שם הופיע רבות בפני הבריגדות הבינלאומיות וברדיו מדריד.
שיריו ממלחמת האזרחים בספרד הם בין המפורסמים שביצירותיו.
באוגוסט 1938 נסע שוב לבלגיה, שם ערך מופעי התרמה לטובת הבריגדות והפליטים היהודים מגרמניה.
ב-10 במאי 1940, ביום תחילת המערכה בחזית המערבית, נעצר בוש על ידי משטרת בלגיה יחד עם כל הגרמנים ששהו במדינה, למרות שאזרחותו הגרמנית נשללה באפריל 1937. הוא נשלח למחנה המעצר גירס.
הוא נותר שם גם לאחר כינון משטר וישי.
בינואר 1943 נמלט מהמחנה והגיע עד לגבול שווייץ, אך שם נתפס על ידי הז'נדרמריה הצרפתית.
ב-15 בחודש הוא הוסגר לידי הגסטאפו והועבר לכלא מואביט בברלין, שם שהה בבידוד.
באוקטובר הוא הורשע בקשירת קשר לביצוע בגידה במדינה, עבירה שעונשה היה גזר דין מוות.
בשלב זה התערב לטובתו גוסטף גרינדגנס, ובמרץ 1944 נגזרו עליו ארבע שנות מאסר בלבד.
אחרי המלחמה גמל בוש לגרינדגנס כשהפעיל את השפעתו אצל הסובייטים כדי שישחררו אותו ממעצר.
תוך כדי כך, נפצע בוש קשה ב-22 בנובמבר 1943 בעת הפצצה בריטית ופניו שותקו חלקית.
הוא העביר את מאסרו בבית הכלא גרדן-ברנדנבורג, שם הועסק בעבודות כפייה במפעל כפתורים.
ב-27 באפריל 1945 שוחרר על ידי הצבא האדום.
באותה שנה הצטרף למפלגה הקומוניסטית, וכך נעשה אוטומטית חבר מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה כשזו קמה מהאיחוד בין קודמתה לסוציאל-דמוקרטים.
כמו כן, הוטל עליו מטעם הרשויות לייסד את הוצאת "שיר הזמן" (Lied der Zeit) שריכזה את הפצת תקליטי המוזיקה בשטח הכיבוש הסובייטי.
ב-1949 הוענק לו הפרס הלאומי של גרמניה המזרחית, אותו קיבל שוב ב-1956 וב-1979. ב-1951, לאחר סכסוך בינו לבין מזכ"ל הנוער הגרמני החופשי אריך הונקר ולאחר חילוקי דעות באשר להלאמת "שיר הזמן", במסגרת העברת כל העסקים במדינה לבעלות ממשלתית, כמעט וגורש בוש מהמפלגה, אך ההוצאה הולאמה לבסוף.
הוא הופיע בתפקידיו הידועים ביותר בתיאטרון בשנות ה-50, בברלינר אנסמבל ובדויטשס תיאטר: הטבח ב"אמא קוראז' וילדיה" ב-1951; יאגו ב"אותלו" ב-1953; אזדאק ב"מעגל הגיר הקווקזי" ומפיסטופלס ב"פאוסט", שניהם ב-1954, וגלילאו ב"חיי גלילאו" ב-1955. כמו כן, המשיך להקליט את שיריו, שהיו פופולריים מאוד.
ב-1961 הכריז על פרישה מהופעות מסיבות בריאותיות, ועבר לעבוד בהוצאת התקליטים "אורורה." בשנות השישים היו שיריו של בוש להיטים בקרב דור מחאות הסטודנטים בגרמניה המערבית; אולריקה מיינהוף הייתה ממעריצותיו.
במהלך המאבק שניהל הממסד נגד וולף בירמן, שנחשב בעיני רבים ליורשו של בוש, תמך הזמר ברשויות: בטור קצר שפרסם ב"גרמניה החדשה", שופר המפלגה, כתב כי "כל אדם רשאי לבקר את ארצו, אך כשהוא מוכר עצמו לאויב העם זהו דבר אחר לגמרי."
הרשויות המשיכו להעתיר עליו פרסים: ב-1965 ניתן לו אות השירות למולדת, ב-1970 הוענקו לו עיטור קרל מרקס ומדליית לנין הסובייטית.
ב-1972 זכה בפרס לנין לשלום, וב-1975 במסדר ידידות העמים.
בשנותיו האחרונות אושפז בבית חולים בברנבורג עקב מחלת הדמנציה ממנה סבל, שם גם נפטר ב-1980. נטמן בבית העלמין ברובע פנקו (בנידרשנהאוזן) בברלין.
ב-1981, לאחר מותו, נקרא על שמו בית-הספר למשחק במזרח-ברלין, הנושא עדיין את שמו.
Wenn die Soldaten (גרסה אנטי-נאט"ו לשיר מלחמה גרמני ידוע)
ארנְסט אלכסנדר היה פרופסור לפיזיקה ניסיונית באוניברסיטה העברית בירושלים, מראשוני מוריה ודקאן הפקולטה למדעי הטבע והמתמטיקה (1959–1963).
אלכסנדר נולד בשנת 1902 בברלין בירת גרמניה.
למד בבית הספר הטכני הגבוה בעירו ובמינכן, ובשנת 1927 קיבל תואר דוקטור להנדסה בברלין.
בשנים 1927–1933 שימש כעוזר מחקר של ג'ורג' דה הוושי (מגלה היסוד הפניום וחלוץ השימוש בשיטת הסמנים הרדיואקטיביים, לימים חתן פרס נובל לכימיה) במכון לכימיה פיזיקלית באוניברסיטת פרייבורג.
ב-1933 הועלה לדרגת פריבט-דוצנט, וזמן קצר לאחר מכן פוטר ממשרתו, בעקבות עליית הנאצים לשלטון.
אלכסנדר היה בן למשפחה מתבוללת, אך נמשך לציונות בהשפעת דוד מגליציה, ולמד עברית מסטודנטים ארצישראליים שלמדו בברלין.
ב-1933 הגיע לארץ ישראל כתייר, והודות להלוואה קיבל סרטיפיקט כ"קפיטליסט" (בעל הון).
הוא הצטרף לסגל האוניברסיטה העברית בירושלים כעוזר מחקר בכיר במכון רקח לפיזיקה.
ב-1945 קודם למשרת מרצה לפיזיקה ניסויית, ב-1956 היה לפרופסור חבר וב-1964 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
היה מעורכי האנציקלופדיה העברית וכתב בין היתר את הערך על האלקטרון.
התגורר ברחוב עמק רפאים בירושלים.
ב-1929 נישא אלכסנדר לאסתר (Ernestina Dienstfertig; 1906–1983), פסיכותרפיסטית נוער.
השניים היו הורים לבן ובת:
שלמה אלכסנדר (1930–1998) – המשיך בדרכו של אביו, היה פרופסור לפיזיקה ודקאן הפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטה העברית; החל את דרכו כפיזיקאי ניסויי ובהמשך היה תאורטיקן של פיזיקה של חומר מעובה; חתן פרס ישראל למדעים מדויקים (1993).
בתו ניצה נשואה לפיזיקאי דב לוין.
דינה רון (נולדה ב-1930) – חיברה את "איה פלוטו" (ביחד עם בעלה, ארי רון, שצייר).
נכד דודו הוא המתמטיקאי הישראלי דורון ציילברגר.
הברון ארנסט גדעון פון לאודון היה אחד ממפקדי צבא האימפריה הרומית הקדושה (הידועה יותר בשם האימפריה האוסטרית) במהלך מלחמת שבע השנים.
פון לאודון נולד ב-13 בפברואר 1717 בליבוניה למשפחה ממוצא גרמני-לטבי, התגייס לצבא הרוסי אולם לאחר זמן מה עקר לאוסטריה והתגייס לצבא האוסטרי.
הצטיין במהלך מלחמת שבע השנים וקיבל מאת הקיסרית מריה תרזה את התואר ברון.
כשרונותיו הביאו אותו לכך שפיקד על הכוחות האוסטריים במהלך מלחמת הירושה הבווארית, ונטל חלק פעיל גם במלחמת אוסטריה-טורקיה ובמלחמת הירושה הפולנית.
הוא נפטר ב-14 ביולי 1790 בווינה, והקיסרית הורתה לבנות אנדרטה לזכרו.
ארנסט אדוארד מילס ג'ויס היה ימאי וחוקר ארצות מן הצי המלכותי, נושא מדליית אלברט על הצלת חיים.
ג'ויס השתתף בארבע משלחות לאנטארקטיקה במשך העידן ההרואי של משלחות לאנטארקטיקה, בראשית המאה ה-20. הוא שירת הן בפיקודו של קפטן סקוט והן בזה של ארנסט שקלטון.
כחבר בקבוצת ים רוס במשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של שקלטון, ניתנה לו מדליית הקוטב עם ארבעה פסים, אחד משניים בלבד שזכו לכבוד זה.
השני היה עמיתו, פרנק ויילד.
מוצאו של ג'ויס היה מרקע ימי צנוע והוא החל את קריירת הצי שלו כנער מלחים בשנת 1891. התנסויותיו האנטארקטיות החלו עשר שנים לאחר זאת, כשהצטרף למשלחת דיסקברי של סקוט כמלח כשיר.
בשנת 1907 גייס שקלטון את ג'ויס כאחראי על הכלבים והמזחלות במשלחת נמרוד.
לאחר זאת, בשנת 1911, הועסק ג'ויס בתפקיד דומה במשלחת האוסטרלו-אסייתית לאנטארקטיקה של דאגלס מוסון, אך פרש מן המשלחת לפני יציאתה לאנטארקטיקה.
בשנת 1914 גייס שקלטון את ג'ויס לקבוצת ים רוס; על אף גילויי הגבורה שלו, ציינה משלחת זו את סוף הקשר של ג'ויס עם אנטארקטיקה ואת קריירת מסעות המחקר שלו, על אף מאמצים חוזרים ונשנים מצדו להצטרף למשלחות אחרות.
במשך שנות הקריירה שלו נודע ג'ויס כבעל אישיות בעייתית ומחוספסת, שהביאה עליו הערות שליליות וחיוביות גם יחד.
יעילותו בתחום זכתה להכרה נרחבת מצד רבים מעמיתיו, אבל היבטים אחרים של אופיו לא זכו להערכה - נטייתו לשמור טינה, רברבנותו וסילופי האמת שהיה מועד להם.
יומניו של ג'ויס, והספר שכתב על פיהם, נידונו לכף חובה כנגועים במשוא-פנים לטובתו וכעבודתו של בדאי.
הוא לא הפיק שום רווחים חומריים של ממש מן המשלחות שהשתתף בהן, ובשנים שלאחר אנטארקטיקה חי בצניעות עד מותו הפתאומי ב-1940.
הפרטים הנוגעים לשנותיו הראשונות של ג'ויס מעטים ואקראיים.
ההנחה היא, שנולד בשנת 1875 בבוגנור, אנגליה, אבל התאריך המדויק איננו ידוע.
הן אביו והן סבו היו ימאים, אביו בשירות משמר החופים, כנראה.
האב מת בגיל צעיר ואלמנתו, שנדרשה לפרנס שלושה ילדים משכרה הדל כתופרת, שלחה את ארנסט הצעיר לבית הספר ליתומי הצי שליד בית החולים המלכותי בגריניץ'.
בבית ספר מחמיר זה קיבל השכלה מקצועית, שנועדה להכין אותו לקריירה של מלח פשוט בצי המלכותי.
לאחר סיום בית הספר בשנת 1891, כשהיה בן 15, הצטרף לצי כנער סיפון ובמשך עשר השנים הבאות התקדם למלח פשוט ואחר למלח כשיר.
נראה, ששום רשומות מפורטות משנות שירותו הימי בין 1891 ל-1901 לא שרדו.
בשנת 1901 שירת על אוניית הצי "גיברלטר" בקייפטאון, שם עצרה, בספטמבר של אותה שנה, אוניית המשלחת "דיסקברי" של סקוט בדרכה לאנטארקטיקה.