tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכרמיאל בפארק "אגם הפרפרים" שני מסלולי ניטור
בכרמל וסביבתו: הכרמל עצמו, אורנים, קריית טבעון, אלוני אבא, עין אפק, רמת הנדיב.
אזור ירושלים: הגן הבוטני גבעת רם, הגן הבוטני בהר הצופים, התחנה לחקר ציפורי ירושלים, הקסטל, נעלה, מודיעין.
במישור החוף והמרכז: אילנות, הרצליה, הגן הבוטני בת"א, חולון וגדרות.
בדרום: אנדרטת הנגב, כפר עזה, עין גדי, שדה בוקר, אילת.
בנוסף מקיימים חברי האגודה ביחד ולחוד מסלולי ניטור אקראיים באתרים שונים בארץ:
בירושלים - גבעת מר אליאס (גבעת הארבעה, דרום ירושלים), עמק הצבאים, עמק הארזים, הר הטייסים.
בצפון: עין אפק, אכזיב, נחל סער, קלעת נמרוד, הר מירון.
בערבה: עין גדי, עינות צוקים (עין פשחה).
בדרום: באזור באר שבע - נחל פורצים, נחל סוללים, הר רמון, נחל אליאב, שמורת להב צפון, הר עמשא, יער יתיר, תל ערד, בורות לוץ, נחל אלות - ראש אלות, הר רומם.
תצפית על פרפרים וצילום דיגיטלי
הכנסת המצלמות הדיגיטליות לשימוש נרחב במסגרת תצפיות על פרפרים הובילה לשינוי משמעותי בקרב חובבי הפרפרים - אין צורך לתפוס את הפרפר אם ניתן "לתפוס" אותו בצילום.
המצלמות הדיגיטליות החדשות מאפשרות לצלם צילומי מאקרו באיכות גבוהה מאוד ובקלות יחסית, וחובבי הטבע יכולים לצור לעצמם גלריות צילומים מרהיבות של הפרפרים, לצלמם ממרחק ומבלי לפגוע בפרפרים בסביבתם הטבעית.
הצילום מאפשר תיעוד הפרפר ובמצלמות החדשות גם ניתן לקבל מיקום מדויק על ידי הפעלת GPS והכנסת נקודת הציון לצילום עצמו.
אגודת חובבי שפת עֵבֵר הייתה אגודה רשמית שהוקמה בפטרבורג בשנת 1908 ומטרתה הייתה הפצת השפה העברית ודאגה לטיפוח והתפתחות הספרות.
סניפים רבים של האגודה נפתחו ברחבי רוסיה והיא עסקה בתחומים רבים של התרבות והשפה העברית, כולל חינוך ופעילות ציונית.
ראשיתה של האגודה נעוצה עוד בשנות השמונים של המאה ה-19, עת שימשה כאחת הוועדות התרבותיות של "חברת מפיצי השכלה" אשר פעלה ברוסיה.
ועדה זו היא שהוציאה בזמנו את כתבי יל"ג, פרץ סמולנסקין ואחרים.
בשנת 1907 אישרה הממשלה הרוסית את הקמת האגודה העצמאית "אגודת חובבי שפת עבר" שמרכזה הוא בפטרבורג, עם רישיון להקמת סניפים נוספים ברחבי האימפריה הרוסית.
האגודה החלה לפעול רשמית בשנת 1908. ליו"ר האגודה נבחר הברון דוד גינצבורג, ולסגנו: ד"ר יהודה לייב כצנלסון (בוקי בן יוגלי).
על החברים המייסדים נמנו שמעון דובנוב, זלמן אפשטיין, אברהם אידלסון ואחרים.
במנשר שפורסם בעיתוני התקופה פרשו המייסדים את משנתם:
לחזק ולשכלל את דעת שפת עבר בתוך דור יבוא, לבל יברח מבית ישראל המפתח היותר נאמן לכל אוצר סגולותיו..."
עד מהרה קמו לאגודה כ-60 סניפים בערים השונות ברחבי רוסיה, כאשר מתקיימים בהם שיעורי ערב, גני ילדים, בתי ספר לבנים ולבנות, ספריות ועוד.
מכשול רציני שהתעורר בשנה הראשונה: איסור של ניהול האסיפות בשפה העברית, נפתר גם הוא בהשתדלותו של הברון גינצבורג ובינואר 1909 התקבל האישור לניהול האסיפות הרבות בשפה העברית – דבר שהקל מאוד על פעילות האגודה.
על הסניפים הפעילים ביותר נמנו סניפי ורשה, אודיסה (בין חברי הוועד באודיסה היו: חיים נחמן ביאליק, מנחם אוסישקין ויוסף קלוזנר), לודז', ביאליסטוק ועוד.
הסניף במוסקבה, בו היו פעילים שושנה פרסיץ ואביה, הלל זלטופולסקי, היה פעיל מאוד במהלך מלחמת העולם הראשונה בהקמת בית ספר וגן ילדים עבור פליטי המלחמה במוסקבה, וכן בהקמה וסיוע לבתי ספר בערים שונות, בהם חויניקי, ניז'ני נובגורוד, בוגורודסק, וביליץ פלך אוריל.
פעיל נוסף באחד מסניפי הוועד היה אהרן ליטאי רבינוביץ.
האגודה שמה לה למטרה לפעול למען ייסוד חדרים מתוקנים, הקמת ספריות, בתי ספר, שיעורים לעברית וטיפוח הוראת העברית בבתי הספר הקיימים, הדתיים והחילוניים.
עקב תנאי הדיכוי באימפריה הרוסית תחת שלטון הצאר יכולה הייתה האגודה להגשים רק חלק מפעולותיה.
עם כל זאת היא צברה לעצמה מוניטין בהיותה אגודה עברית לאומית, ציונית למעשה, שהייתה ליגלית, ואסיפותיה פטורות היו מביקורת המשטרה, מאחר שפעלה מלכתחילה ברישיון.
פעילות תרבותית ענפה התנהלה בסניפים.
בעיון בפרויקט בן-יהודה נמצאים מספר לא מעט של נאומים שנישאו באסיפות של האגודה, או שעסקו בה.
ביאליק הרבה להרצות בסניף אודסה, למשל, על נושאים שונים.
בטבת תרע"ג (1913), עם מלאת 20 שנה למותו של יל"ג, דיבר ביאליק עליו באספת חובבי שפת עבר.
שנה לאחר מכן הוא דיבר על המשוררים טשרניחובסקי, יעקב כהן וזלמן שניאור באספת "חובבי שפת עבר" באודסה, מרחשון תרע"ד.
בשנת 1917 הוא הספיד באספה דומה את הסופרים שנפטרו בשלוש השנים שקדמו.
לעומת זאת, יוסף חיים ברנר התעמת עם האגודה ואף הכפיש אותה באחת מכתבותיו.
ב-1917 אחרי מהפכת פברואר הרחיבה האגודה את מסגרתה והסבה את שמה ל"תרבות".
אגודת מבקרי הקולנוע האפריקאים-אמריקאים היא קבוצה של מבקרי קולנוע אפריקאים-אמריקאים אשר מעניקה פרסים שונים עבור מצוינות בתחום הקולנוע פעם בשנה.
האגודה נוסדה בשנת 2003 על ידי גיל ל.
הם נפגשו בניו יורק לאחר מסיבת עיתונאים והיו שניהם מוטרדים מהיעדר סיפורים בתעשיית הקולנוע מהתפוצה האפריקאית.
בתוך מספר שבועות, תוו השניים, בלוס אנג'לס, תוכנית ראשונית להקמת אגודה של מבקרי קולנוע שחורים .
בדצמבר 2003, אגודת מבקרי הקולנוע האפריקאים-אמריקאים הודיעה באופן רשמית על תחילת פעילות, והוציאה רשימת "טופ טן".
האגודה מבקרת קולנוע באופן כללי, אך מדגישה סרטים על החוויה האפריקאית-אמריקאית.
AAFCA מעלה מודעות לסרטים בעלי עניין לקהילה השחורה ומדגישה את החשיבות של סרטים שהופקו, נכתבו, בוימו, ואשר בכיכובם של אנשים ממוצא אפריקאי.
חברי האגודה גם משתתפים בפעילות קידום ותמיכה לסטודנטים שחורים המעוניינים בתחומי הקולנוע, העיתונות וביקורת תרבות.
הארגון מעניק פרסים עבור מגוון רחב של קטגוריות.
ביניהם: הסרט הטוב ביותר, הסרט התיעודי הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר, השחקן הטוב ביותר, שחקנית המשנה הטובה ביותר, שחקן המשנה הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, הסרט הזר הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר והשיר המקורי הטוב ביותר.
AAFCA גם נותנת פרס על הישג מיוחד, אשר בין זוכיו מנויים ג'יימי פוקס, ג'ון סינגלטון, וספייק לי.
חברי AAFCA באים בעיקר מעולם העיתונות, ממגוון רחב של מקומות, והם מסקרים מגוון מדיומים כגון קולנוע, טלוויזיה, רדיו, אינטרנט ודפוס.
חברות ב-AAFCA היא על פי הזמנה בלבד, ובאישור חבר הנאמנים.
ישנם שלושה סיווגים לחברות AAFCA; חבר פעיל, חבר עמית, וסטודנט.
חבר פעיל הוא מי שכותב ביקורת קולנוע באופן קבוע במדיום בעל תפוצה רחבה, והמבוסס בארצות הברית.
חבר עמית הוא מי שכותב ביקורת קולנוע באופן קבוע, ובעל קשר רשמי עם מדיום תקשורתי מוכר.
נדרשים לפחות 12 ביקורות קיימות כדי להישקל לחברות.
חבר סטודנט הוא מי שלומד תקשורת או עיתונות באוניברסיטה או מכללה.
בשנת 2009, הזוכה הגדול בפרסי אגודת מבקרי הקולנוע האפריקאית-אמריקאית היה הסרט יקר: מבוסס על הספר "תלחצי" מאת ספייר.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר, ושחקנית המשנה הטובה ביותר.
אך כוכבת הסרט, Gabourey Sidibe, לא זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר, בו זכתה ניקול בהארי עבר תפקידה בסרט American Violet.
אחרי הטקס, רוג'ר פרידמן מ"הוליווד ריפורטר" דיווח שספירת הקולות עברה מניפולציה מצד נשיא האגודה, גיל רוברטסון.
פרידמן טען שרוברטסון היה אמור לקבל שוחד בצורה של תרומה ממפיקים המזוהים עם הסרט American Violet.
הסוגיה עוררה מריבות פנימיות בקבוצה אשר הובילו להתפצלות הארגון.
שלושה חברים מייסדים של AAFCA—שון אדוארדס מ-FOX-TV, וילסון מוראלס מ-Blackfilm.com/AOL Blackvoices, ומייק סרג'נט מ-WBAI-FM/Tor.com—פרשו ויצרו קבוצה חדשה, מעגל מבקרי הקולנוע השחורים.
הקבוצה החדשה כוללת חמישה חברים-לשעבר נוספים מ-AAFCA, והתחילה פעילותה באופן רשמי בפברואר 2010. בהודעת הקמתה, הקבוצה הצהירה כי "ישמור על יושרה אמיתית כראוי לארגון מבקרים אמיתי".
בהצהרה שפורסמה בסוף 2009, עליה חתומים חמישה עשר חברי אגודה, רוברטסון הכחיש את כל האשמות ואיחל הצלחה לכל קבוצה שרוצה לקדם הערכה לקולנוע שחור.
ההתייחסות היחידה לסוגיה באתר האינטרנט של האגודה הייתה הודעה על החלפת האחריות לספירת ההצבעות לפסים לידי משרד רואי חשבון בבוורלי הילס.
גיל לץ רוברטסון IV – נשיא
דריל לוקהארט – סגן נשיא, החוף המזרחי
קאתי ויליאמסון סגן נשיא, החוף המערבי
ראסל ויליאמס – זוכה פרס אוסקר; פרופסור באוניברסיטה האמריקאית
לטניה ריצ'רדסון – שחקנית, פילנתרופית
אווה דוברני – יוצרת סרטים; נשיאת DVA Media & Marketing
ויקנג'לו בולוק – נשיא NAACP – בוורלי הילס/הוליווד
זוכי פרס הסרט הטוב ביותר של האגודה
שנהזוכהמועמדים אחרים2003שר הטבעות: שיבת המלך עיר האלוהים
Up in the Air2010 הרשת החברתית ברבור שחור
אגודת יאנוס היה ארגון למען זכויות ההומופילים אשר הוקם ב-1962 בפילדלפיה.
שמו של הארגון מבוסס על שמו של האל הרומי יאנוס בעלי שני הראשים.
הארגון מוכר, בין השאר, בשל היותו המוציא לאור של המגזין "Drum", אחד מהעיתונים הראשונים בארצות הברית אשר היה מיועד לקהל להט"בי ואשר הופץ באופן נרחב במהלך שנות ה-60, וכן בשל תרומתו ההיסטורית בארגון רבות מההפגנות הראשונות בארצות הברית למען זכויות להט"ב.
על מנת להשיג את מטרותיו, הארגון בחר לנקוט במדיניות נוקשה מצד פעיליו, כך שישמרו על הופעה ייצוגית וזאת על מנת להציג בפני הציבור נציגים של הקהילה הגאה בלבוש הטרונורמטיבי בהפגנות שארגנו.
ביום שישי, 21 בפברואר 1964, נשיא אגודת מאטאשין בוושינגטון, ד"ר פרנק קמני, העביר הרצאה בחינם על אפליה על רקע נטייה מינית.
הרצאה זו נערכה בחסות אגודת יאנוס, ועסקה במאבק נגד אפליה בתחומי התעסוקה, חינוך ודיור כלפי הקהילה הלהט"בית.
אגודת חוקרי צבא חברה בישראל היא אגודה מקצועית בה חברים אנשי אקדמיה העוסקים בתחום חקר צבא , חברה וביטחון לאומי בישראל.
האגודה, שנוסדה בשנת 2012, היא עמותה, ורשומים בה למעלה מ-320 חברים.
מאז שנת 2012 מקיימת האגודה כנס דו שנתי "כנס כנרת לחקר צבא חברה בישראל".
לאגודה כתב עת אקדמי שפיט "חברה, צבא וביטחון לאומי".
חברי האגודה הם חוקרות וחוקרים העוסקים במחקר אקדמי ואקדמי-יישומי בתחום יחסי צבא-חברה , והם מגיעים מדיסציפלינות שונות: חוקרי תקשורת, מדע המדינה, סוציולוגיה, אנתרופולוגיה, היסטוריה, כלכלה, משפטים, פילוסופיה, חינוך ופסיכולוגיה.
בקרב החוקרות והחוקרים באגודה קיים שוני רב בהשקפות הפוליטיות ובגישות האסטרטגיות; אולם, המכנה המשותף הוא התפיסה שלפיה נדרש מחקר אובייקטיבי, ככל האפשר, של אופן פעילותם של המוסדות הביטחוניים, של הממשק בינם ובין שאר מוסדות המדינה, ושל חלקה של החברה בשליטה בהם.
בראש יעדיה של אגודת חוקרי חוקרי צבא חברה בישראל ניצבים קידומו, הצגתו וניתוחו של המחקר הבין-תחומי המתמקד בנקודות מבט שונות של יחסי צבא וחברה בישראל: הקשרים בין הצבא לחברה, הממשק שבין הדרג האזרחי לדרג הצבאי, היחסים שבין הצבא ובין גופי ביטחון אחרים, וכן ההיבטים החברתיים והארגוניים השונים של הצבא.
הידע המחקרי המצטבר מופץ בישראל ובעולם, בקרב גורמים באקדמיה, בצבא, במוסדות הביטחון, ובציבור הרחב.
האגודה מקיימת כנסים חד שנתיים העוסקים בנושאים שעל סדר היום וכנסים דו-שנתיים, שהמרכזי שבהם הוא "כנס כנרת לחקר צבא חברה בישראל", המתקיים במכללה האקדמית כנרת.
כנס כנרת השישי התקיים ב-14–15 בספטמבר 2022. בכנסי האגודה לוקחים חלק אישים ממערכת הביטחון הישראלית ומהאקדמיה.
האגודה עורכת תחרויות למחקרים מצטיינים, מאמרים מצטיינים ותחרות צילומים (בתחומי העניין של האגודה).
הזוכים בפרסים מציגים את עבודותיהם במעמד הכנס השנתי.
האגודה מפרסמת בכל רבעון את "עלון סקירת מאמרים וספרים", שתכליתו עדכון על התפתחות הידע בתחום העיסוק של האגודה.
העלון מבוסס על עיון בכתבי עת, אתרים של גופי מחקר וממשל בישראל ובעולם, דוחות מחקר וספרים שראו אור בתקופה האמורה.
העלון מכיל תקצירים והפניות למאמרים – כלולים בו עיקר המאמרים שנכתבו על ידי חוקרים מישראל וכן מבחר מקורות שנכתבו בעולם.
המהדורה הראשונה כוללת מאמרים שפורסמו בין החודשים ינואר-מרץ 2021 והמהדורה השלוש עשרה פורסמה יולי 2024, ובה נסקרו ספרים ומאמרים שהתפרסמו בין החודשים אפריל-יוני 2024.
בנוסף, פרסמה האגודה את "עלון סקירת מכוני מחקר מוסדות לימוד וכתבי עת" בתחום ביטחון.
עלון זה סוקר וממפה את מכוני המחקר הקיימים בישראל, העוסקים בתחום האסטרטגיה המדינית-ביטחונית-צבאית, מוסדות לימוד אקדמיים בהם יש מסגרת לימודים בתחום לימודי ביטחון, וסקירת כתבי עת בתחום העיסוק של האגודה.
הסקירה מבוססת על עיון באתרים של גופי מחקר, ממשל ומוסדות לימוד בישראל.
בסקירה, שנערכה לפי סדר א, ב, ניתן למצוא את שם המכון והעומד בראשו וכן תמצית מטרותיו וחזונו המובאים כלשונם ללא עריכה נוספת.
העלון, שהתפרסם בעברית ובאנגלית בינואר 2022, כולל סקירה אודות 33 מכוני מחקר, 9 מוסדות לימוד והוראה ו-16 כתבי עת, כולם בתחום חקר חברה, צבא וביטחון לאומי, שלוקטו ונערכו על ידי ד"ר איתמר ריקובר.
יו"ר האגודה: ד"ר נחמן שי.
מנכ"ל האגודה: ד"ר שי אטיאס.
יו"רים קודמים: פרופ' עוזי בן שלום, פרופ' יורם פרי, פרופ' זאב דרורי, ד"ר ראובן גל (מייסד האגודה).
מנכ"לים קודמים: ד"ר איתמר ריקובר, ד"ר עמיר בר אור, ד"ר איל לוין, אלעד פופוביץ.
כתב העת "חברה, צבא וביטחון לאומי"
האגודה, בשיתוף הוצאת מערכות, מוציאה לאור כתב עת אקדמי דו-שנתי בשם "חברה, צבא וביטחון לאומי".
בספטמבר 2021 אישרה הוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת) שכתב העת עומד בקריטריונים של הוועדה להכללה ברשימת כתבי העת המשרתים את מודל התקצוב של המוסדות האקדמיים בישראל.
הגיליון הראשון התפרסם בינואר 2021 וגיליון 8 התפרסם בחורף 2024 וכלל בנוסף למאמרים ולמדור ביקורת ספרים גם מדור עיון מחדש, במסגרת מדור זה עתיד לפרסם בכל פעם עיון מחודש במאמר משמעותי ביחסי צבא–חברה שהתפרסם בעבר בבמה אקדמית אחרת ובאנגלית.
מדור חדש נוסף הוא מדור תקצירי דוקטורטים שהסתיימו לאחרונה.
העורכת הראשית של כתב העת היא אלישבע רוסמן-סטולמן (עורך ראשי קודם, אורי בר-יוסף), עורך מדור ביקורת ספרים, איל בן ארי (עורכת מדור ביקורת ספרים קודמת אילת הראל).
עורכי משנה של כתב העת הם איתמר ריקובר ועדי לרנר.
חברי ועדת העורכים (לפי סדר אלפביתי): אייל בן ארי, עפרה בן ישי, עוזי בן-שלום, אורן ברק, אמיר גילת (מפקד "מערכות"), ראובן גל, זאב דרורי, איילת הראל, איל לוין, עדי לרנר, בני מילר, הלל נוסק, יורם פרי ואיתמר ריקובר.
זוכי פרס מפעל חיים מטעם האגודה
אגודת תקשורת הרדיו הישראלית (ע"ר) לשעבר אגודת חובבי הרדיו (או באנגלית: IARC=Israel Association of Radio Communication) היא מוסד ללא כוונות רווח המאגדת את חובבי רדיו בישראל.
האגודה מקדמת את תחביב חובבות הרדיו בעזרת מתן פרסים וקיום תחרויות.
האגודה מייצגת את ישראל בארגון חובבי הרדיו הבינלאומי.
חובבות הרדיו בישראל החלה עוד בתקופת המנדט הבריטי, לפני הכרזת העצמאות.
ממשלת המנדט לא ראתה בעין יפה את פעילות חובבי הרדיו בשטחיה ורוב הפעילות נעשתה בתנאי מחתרת.
לצד ישראלים, פעלו גם מספר חובבים זרים (כגון בריטים, ואחרי כן גם אנשים באו"ם), וב-18 בפברואר 1948, הוחלט להקים את האגודה.
לאגודה מספר מועדונים הפזורים ברחבי הארץ, בעיקר בערים הראשיות.
תלמידים בחוגים שבמועדונים אילו מוכשרים בהם לקבלת רישיון שידור בדרגות שונות.
במהלך 2009–2010 הוקם מועדון מיוחד בבית הספר למדעים בהרצליה ובו תחנת גם קשר לוויינים משוכללת.
האגודה נוהגת לארגן מדי שנה תחרויות, בהן נבחן כושרם של המתחרים ביצירת מספר רב של קשרים על אופני עבודה שונים בזמן קצוב.
כמו כן, האגודה מחלקת תעודות לחובבים המצטיינים.
אגודת חובבי הרדיו בישראל בשיתוף עם הקרן הקיימת לישראל יזמה נטיעה של עצים לזכרם של חובבים שהלכו לעולמם.
היער ניטע בסופו של דבר, סמוך ליער בן שמן, ונקרא בשם "יער חובבי הרדיו", באנגלית הוא נקרא "Silent Keys Forest", משמע "יער לזכרם של חובבי הרדיו שמפתחם נדם", כשהמילה מפתח מכוונת למפתח המורס שלהם.
מספר פעמים בשנה נפגשים חובבי הרדיו ומשפחותיהם ליד האנדרטה שהוקמה ביער.
החובבים מקימים תחנת רדיו "חד-פעמית" במקום, ויוצרים קשרים עם חובבים אחרים בעולם.
ב-1990, ערכה אגודת חובבי הרדיו בישראל תחרות בינלאומית, בה יכלו חובבים בעולם ליצור קשרי רדיו עם חובבים ישראלים.
יצירת ארבעה קשרים עם תחנות הממוקמות ביערות הארץ זיכתה את החובב בתעודה.
ההכנסות שימשו לנטיעת עצים נוספים.
אגודת חיות הבר הפלסטינית הוא ארגון ואגודה פלסטיני ללא מטרות רווח הפועל על מנת לחקור, לחנך ולהגן על חיות הבר ברשות הפלסטינית, ברצועת עזה ובאזור.
מטרותיו של הארגון הן: שימור מינים ובתי גידול מקומיים, מיטור וקידום אזורים בעלי חשיבות לציפורים, חינוך בנושא חיות בר וטבע, השתתפות פעילה ומעורבות של קהילות מקומיות בפעולות שימור, פיתוח בר קיימא ותיירות אקולוגית ועזרה לבעלי חיים וחוות.
בשנת 1998, קבוצה של 13 אנשים מכל רחבי הגדה המערבית ורצועת עזה החליטו להקים ארגון סביבתי משלהם כראשון מסוגו באזור על מנת להעלות את המודעות הסביבתית במחוזותיהם.
הארגון הוקם ב-1999 עם הקמתה הרשמית של אגודת חיות הבר הפלסטינית.
מאז תחילת הדרך, האגודה התמקדה בפיתוח יעדים ברורים ואסטרטגיים לגבי תפיסות חינוכיות סביבתיות ושימור הטבע והמגוון הביולוגי.
במשך השנים, השיגה אגודת חיות הבר הפלסטינית חברויות במוסדות לאומיים, אזוריים ועולמיים מאז הקמתה, בניהם:
אמנת האו"ם למאבק במדבור (UNCCD) - מאז 2001
החברה האורניתולוגית של המזרח התיכון - מאז 2001
פורום לחינוך סביבתי במזרח התיכון (MEEEF) - מאז 2003
רשת ארגוני הסביבה הערבית (RAED) - מאז 2005
אגודת משוררי הרחוב הוא ספר ילדים מאת נורית זרחי.
הספר יצא לאור בשנת 2022 בתל אביב בהוצאת "צלטנר" ואויר על ידי עובדיה בנישו.
הספר מספר את סיפורם של שמוליק ונוליק, שני גורי חתולים אשר ננטשו על ידי בעליהם, שיוצאים למסע בו הם מקווים למצוא מישהו שיאהב אותם.
במהלך המסע, שמוליק ונוליק מתארחים בסדנת כתיבה במחסן המשמש להם גם כקורת גג ומשתתפים בתחרות כתיבת שירים שעליה הכריז ראש העיר.
בסופו של דבר, שמוליק ונוליק מוצאים דר רחוב חסר שם המסייע להם לעשות את דרכם לבית העירייה, בו הם שרים את שירם "מי יאהב אותי?" להפתעתם הרבה, כל עובדי העירייה, העוברים ושבים ואף ילדי סדנת הכתיבה מצטרפים ושרים יחדיו את השיר.
כך מתגלה המסר של הסיפור, שכל אחד מחפש מישהו שיאהב אותו.
לבסוף, ראש העיר מכריז שכולם זוכים ומנמק את החלטתו בכך ש'יש משוררים נסתרים, שאף אחד לא מכיר'.
השירים שכתבו זוכים בתחרות ודר הרחוב מקבל קורת גג.
במהלך הסיפור, כל אחת מן הדמויות עוברת שינוי מקצה לקצה:
איה, שבתחילת הסיפור אימצה את שמוליק ונוליק, נוסעת ונוטשת מאחוריה את שני החתולים, בודדים כשהיו לפני שמצאה אותם.
מאותו רגע, שמוליק ונוליק שבים להיות חסרי אונים, אולם בסוף הסיפור הם מנצחים בתחרות וזוכים להכרה ולאהבה שתמיד חפצו בה.
ראש העיר תחילה מפגין אדישות כלפי החתולים, אך לבסוף מכריז כי "כולם זוכים" בטענה כי "יש משוררים נסתרים, שאף אחד לא מכיר".
גבירה, מנחת סדנת הכתיבה, מוצגת לראשונה כדמות מנוכרת ומתנשאת, אולם בסוף הסיפור היא הראשונה להציע לדר הרחוב קורת גג.
הדמות היחידה בסיפור שלא עוברת שינוי ומתנהגת באותו אופן מתחילת העלילה ועד סופה היא דר הרחוב הצנוע, אשר מראה חמלה רבה כלפי החתולים ומחליט בסוף הסיפור להשמיע את קולו, ומקבל קורת גג.
בראיון למגזין "פורטפוליו" מציין עובדיה בנישו, מאייר הספר, כי באיוריו השתדל "להראות את הלא יפה", כפי שמוצג בעלילה.
בדבריו הוא מדבר על הצללים באיורי הספר, שנעשו כולם באמצעות מריחות פחם באופן שאינו מדויק ושאינו שואף לשלמות.
עוד הוסיף כי ניסה להעביר תחושה של ספר שנתרם.
כאשר נשאל על דמיון האיורים בספר לרחובות תל אביב ציין כי הוא מתגורר בסמוך לבניין עיריית תל אביב, שכתובתו ככתובת בניין העירייה בספר, וכי הרחוב היווה השראה עבורו באיור רחובות העיר בספר.
ביקורות רבות ציינו את האופן בו הספר מכניס אל השיח ואל תודעת הילדים את נושא דרי הרחוב, שלרוב לומדים עם החיים בגיל מבוגר יותר.
לדברי עטרה אופק, סופרת ישראלית, המסרים בספר מוגשים בדרך נעימה לאוזן וידידותית לילדים ומדגים בדרך ייחודית כיצד כישרון כדוגמת שירה מסוגל לרכוש אהבה, אותה אהבה ששמוליק ונוליק, גיבורי הספר, חיפשו כל הסיפור.
גלית לוי משבחת בביקורתה את הדרך שבה הנגישה נורית זרחי אל הילדים את הדברים שאליהם אנו לא תמיד שמים לב.
בדבריה, היא מציינת את אופן השימוש במצלול "מיאו" בשירי החתולים.
אגודת ישוב ארץ ישראל הייתה אגודה שהוקמה בווינה על ידי קבוצת אדמו"רים מבית רוזין תומכי היישוב היהודי בארץ ישראל (ובראשם ר' חיים מאיר יחיאל שפירא – האדמו"ר מדרוהוביץ'), בשנת תרע"ח (1918) לאחר הצהרת בלפור.
מטרת האגודה הייתה לעזור לציבור שומרי המצוות לעלות לארץ ישראל ולהתיישב בה תוך שמירה זהותם כשומרי מצוות.
בשנת 1880 הגה הסופר לורנס אוליפנט את הרעיון של התיישבות יהודי הגולה בארץ ישראל.
אוליפנט הגיע לאדמו"ר הראשון מסדיגורה, רבי אברהם יעקב פרידמן, בתקווה שיתמוך את הרעיון, אולם האדמו"ר הגיב כי יש להמתין לגאולה ניסית מן השמים ולא בידי בשר ודם.
חתנו הצעיר של האדמו"ר, ר' חיים שפירא, שנכח בשיחה זו, התרשם מהתוכנית ומהרעיון, והחל לברר את הנושא.
בעקבות דבריו של הרב צבי הירש קלישר בספרו "דרישת ציון" שתחילת הגאולה תגיע בידי אדם וכי יש בכך מצווה, ניסה להעיר שוב את העניין, אך לא הצליח לשכנע בכך את בני משפחתו, האדמו"רים.
לאחר שהתפרסמה בווינה הצהרת בלפור, בתחילת שנת תרע"ח (נובמבר 1917), נאספו אדמו"רי בית רוז'ין בביתו של רבי חיים שפירא, והחליטו לייסד חברה בשם "עזרת ישראל".
באספה זו עדיין לא נקבעה מטרה ברורה לחברה, אלא רק הובע הרצון לפעול באופן מעשי לבניין ארץ ישראל.
כמה חודשים לאחר מכן, בי"ג בניסן ה'תרע"ח (26 במרץ 1918), לאחר שהממשלה האוסטרית הודיעה על הקלות בהגירת יהודים, התקיימה אספה נוספת, בה השתתפו רבנים נוספים, והוקמה אגודת "ישוב ארץ ישראל".
פעולתה הראשונה של האגודה הייתה לפרסם 'קול קורא' בעיתון 'הצפירה', שבו הצהירה על מטרות האגודה – מוטלת חובה על היהודים החרדים לעלות לארץ ישראל ובכך למנוע את השתלטות החופשיים על הנהגת היישוב:
יו"ר האגודה היה הרב חיים מאיר יחיאל שפירא, וסגנו ר' שלמה חיים פרידמן.
למזכיר ראשי נבחר הרב משה רייך (לימים עבד במוסד הרב קוק והעלה על הכתב את קורות האגודה בסדרת ספרי הציונות הדתית).
החברה נרשמה במשרדי החברות של אוסטריה, על פי החוק האוסטרי להקמת חברות, כשבמטרת החברה נרשם, "להושיב יהודים על הקרקע בארץ ישראל בהתאם לחוק הטורקי".
בין פעולותיה הראשונות נערך כנס גדול בווינה, בו השתתפו כחמשת אלפים יהודים, ונאמו בו רבה הראשי של וינה, פרופ' צבי פרץ חיות ואברהם (אדולף) שְׁטַנְד, ממנהיגיה הבולטים של התנועה הציונית באוסטריה.
כשבריטניה קיבלה את מנדט השליטה בארץ ישראל, היא הגבילה את העלייה היהודית אליה באמצעות סרטיפיקטים, ונוצר קושי לאגודה לקבל סרטיפיקטים.
אך אגודת 'יישוב ארץ ישראל' פעלה רבות כדי להשיג סרטיפיקטים עבור כמה שיותר יהודים, וכן להשיג עבורם את הכסף להוצאות הנסיעה.
בישיבות הראשונות של ועד האגודה דנו על היחס להסתדרות הציונית.
חלק מחברי האגודה טענו שאסור להתחבר לחופשיים ואילו ר' חיים שפירא הביא מקורות רבים מספרו "השלום והאחדות", שבדברים שנוגעים לכלל ישראל מותר להשתתף.
לאחר ארבע ישיבות נתקבלה הצעת פשרה לשתף פעילות ארגונית עם ההסתדרות הציונית, אך במקביל להקים חברה נפרדת ליהדות החרדית.
שבועיים לאחר מכן התקיימה ישיבה עם ההסתדרות הציונית לקבוע את תחומי הפעילות המשותפת.
כתוצאה מההסכם, האגודה קיבלה אישור לשלוח שני צירים לוועידה העולמית של ההסתדרות הציונית בלונדון, לשם נסעו ר' שלמה פרידמן ור' אברהם יעקב מסדיגורה.
לאחר מספר שנים החליטה הוועדה להתמזג עם תנועת המזרחי, ושם הארגון שונה ל"הסתדרות חלוצי המזרחי".
מכתב ההצטרפות פורסם בעיתון הצפירה ב־16 במאי 1918.
לאורך השנים הוקמו סניפים נוספים של חברת יישוב ארץ ישראל:
בהונגריה, שמייסדה היה הרב ד"ר צבי קליין רבה של אייזנשטאדט.
רבי חיים אלעזר שפירא מחסידות מונקאטש הביע התנגדות רבה לחברה.
בגרוסוורדיין, שם הצטרף גם רבי משה צבי פוקס רבה של גרוסוורדיין.
בלבוב הוקם ארגון של נוער חסידי בשם 'צעירי ישראל', כשמטרותיו דמו למטרות חברת יישוב ארץ ישראל וללא ספק הושפע ממנה, אלא שכוונתו הוסוותה מפחד החסידים.
בין מייסדיו הרב ראובן מרגליות ד"ר שמעון פדרבוש, חנוך הורביץ, זאב וואווע אלטר, אהרן וינשטין.
הרבי חיים מאיר יחיאל שפירא החליט לעלות לארץ, באדר תרפ"ב.
הוא הגיע לירושלים, והתגורר בשכונת הבוכרים, ואז הקים אגודה חדשה בשם "בוני הארץ בגופם", כשחברי האגודה מתחייבים לסייע בגופם לבניית הארץ.
אף הרבי עצמו עבד את אדמה הסמוכה לביתו, כרעיון האגודה.
מוסקט הוא זרע אליפטי אכיל שבטחינתו מופק תבלין ומקליפתו החיצונית של הזרע מופק תבלין נוסף.
מוצרים נוספים המופקים מן הזרע הם שמנים ארומטיים וחמאת אגוז מוסקט.
השם "מוסקט" מקורו בצרפתית, וכמו זן הענבים הקרויים מוסקט, מקור המילה מלטינית "ריחני".
במינון נמוך הוא משפר את טעמם של מאכלים ואין בו כל סכנה.
אולם, כשנצרך בכמויות מוגזמות, באות לידי ביטוי תכונותיו הרעילות, שבין השאר עלולות להשפיע על התודעה, לגרום להזיות (עקב החומר הפסיכו-אקטיבי, הפעיל באגוזי מוסקט, הקרוי מיריסטיצין, שנעשה בו גם שימוש בתרופות אנטי דיכאוניות) בחילה, התייבשות וכאבים.
צריכה מוגזמת של התבלין מסוכנת ועלולה להוביל למוות.
בגלל החומר הפעיל, אוכל המכיל מוסקט יכול להוות רעל עבור בעלי חיים כדוגמת כלבים.
כ-75% מאספקת אגוזי המוסקט העולמית מגיעה מאיי מאלוקו.
עץ אגוז המוסקט (Myristica fragrans), הקרוי בעברית "מוסקטית ריחנית", הוא עץ גבוה, ירוק עד ועטור עלווה הדומה לעלי דפנה ובעלת ריח מיוחד, המניבה פרחים בצורת פעמון ופרי בשרני בצבע צהוב לימון.
הקטיף הראשון של עצי אגוז המוסקט נעשה 7–9 שנים לאחר הנטיעה והעצים מגיעים לבשלות מלאה בגיל 20.
מקורו של עץ אגוז המוסקט בקבוצת איי בנדה שבאינדונזיה, אך במאה ה-21 הוא גדל במקומות שונים, שהבולט בהם האי גרנדה שבאיים הקריביים.
זרעי אגוז המוסקט מעובדים לצורך שימוש קולינרי באמצעות ייבוש בשמש במשך כמה שבועות, שבמהלכם הקליפה מתבקעת ונפרדת מתכולתה.
את הזרע המיובש טוחנים לאבקה המשמשת לתיבול בשר, מרק, תבשילים חלביים ודברי מאפה.
גם לקליפה יש שימוש קולינרי: מהקליפות הטחונות מייצרים אבקת תבלין הקרויה משייה, שטעמה חזק יותר מאבקת המוסקט המסורתית.
מהעץ מפיקים אפוא שני תבלינים:
אגוז מוסקט - זרע העץ, שגודלו כשני ס"מ וצורתו כשל ביצה.
נמכר שלם להכנת גרירה או אבקה טרייה; או טחון כאבקה מוכנה לשימוש.
לאבקה טעם מעט מתקתק ועדין.
נעשה בו שימוש בתעשיית עיבוד מזון, בעיקר בתיבול מוצרי בשר.
כמו כן נעשה בתבלין שימוש במרקים, רטבים, מוצרי מאפה ותערובות תבלינים כמו אבקת קארי.
משיה (mace), בעברית קֹושְׁטְ - תבלין המופק ממעטה הזרע האדמדם.
שמו המוכר של התבלין בישראל, מַשׂיָה, מקורו בלשונם של יהודי מרוקו; ככל הנראה, כמו גם שמו מייס , התגלגל מלטינית.
בערבית שמו جوز الطيب (ג'וז א-טיבּ) ושמו העברי קֹושְׁטְ מופיע במקורות כאחד מסממני הקטורת.
זהו תבלין העשוי מקליפתו החיצונית של אגוז המוסקט.
לאחר קילוף אגוז המוסקט, משטחים ומייבשים את הקליפה, עד שהיא מזכירה במראה יריעת גומי מחוררת.
טעמו של המשיה דומה לזה של אגוז המוסקט אולם אינו זהה, ולכן משתמשים לעיתים באגוז מוסקט, לעיתים במשיה ולעיתים מערבבים ביניהם.
התבלין משמש במטבח ההודי בעיקר למאכלים המכילים בשר, ולעיתים למרקים המכילים תפוחי אדמה או כרובית, להם הוא מוסיף צבע כתום הדומה להשפעת הזעפרן.
במטבח המרוקאי המשיה מהווה אחד התבלינים העיקריים.
אגוז המוסקט מכיל חומרים נוגדי חמצון, כמו ציאנידין, טרפן וחומצה פולית, שעשויים להגן על תאי הגוף מנזקים בריאותיים.
הם מסייעים לנטרל מולקולות שנקראות רדיקלים חופשיים, שבריכוז גבוה עלולות להוביל להתפתחות של מחלות רבות, כגון סרטן, מחלות לב, מחלות בכליות ותהליכי הזדקנות מואצים.
רבים מהמזונות שאנו צורכים באופן שגרתי מכילים נוגדי חמצון, ביניהם ירקות, פירות ואגוזים, וכאמור הם נפוצים גם באגוז מוסקט.
עם זאת, למרות מחקרים רבים בנושא, עדיין אין ראיות מוצקות לכך שרמה גבוהה של נוגדי חמצון אכן מגנה מפני מחלות.
תזונה עשירה בירקות ופירות אמנם תורמת לשמירה על בריאות תקינה, אך לא ברור אם יש תועלת במתן תוספים של נוגדי חמצון מעבר לכך.
ייתכן שיש לאגוז מוסקט גם שימוש רפואי אחר: חוקרים בחנו את תפקוד תמצית האגוז כחומר קוטל חיידקים.
החוקרים בדקו את ריכוזי התמצית שמעבר להם חיידקים מסוימים לא מצליחים לשרוד, כלומר התמצית רעילה עבורם.
במחקר נמצא כי מגוון רחב של חיידקים גילו רגישות לאגוז המוסקט.
ביניהם בלט במיוחד החיידק Porphyromonas gingivalis, הקשור למחלות חניכיים ושיניים של בני אדם.
יחד עם התוצאות המעודדות, חשוב לזכור שחומרים רבים הורגים חיידקים בתנאי מעבדה אך נכשלים ב"מבחן האמיתי", בגוף האדם.
אם מחקרי המשך יצליחו לבסס את הממצאים, ייתכן ויתאפשר להשתמש בעתיד במשחות שיניים ובתכשירי פה אחרים שישלבו בתוכם תמציות של מוסקט, כדי לנצל את תכונותיו האנטיביוטיות.
הודו, אינדונזיה וגואטמלה שולטות בייצור ובייצוא של התבלין, ולהן שליטה על 29.5%, 29.2%, 26.2% מהשוק בהתאמה.
יצרנים נוספים כוללים את נפאל, סרי לנקה, לאוס, בהוטן, טנזניה והונדורס.
היבואנים העיקריים הם סין, מדינות האיחוד האירופי, ארצות הברית, יפן והודו.
סינגפור והולנד הן מפיצות עיקריות של התבלין.
התבלין היה ידוע באירופה מימי הביניים, ומוזכר כבר בתוספות בשם "אגוז מושקד"ו", אך האירופאים לא ידעו מה מקורו.
הסוחרים האירופאים נהגו לקנות את תבליניהם בוונציה, וסוחרי ונציה קנו אותם בקונסטנטינופול.
למעשה, מקור אגוז המוסקט היה איי הודו המזרחית (אינדונזיה).
במאה ה-17 הפך אגוז המוסקט למוצר המותרות הנכסף ביותר.
גרמה לכך בין השאר הכרזה של רופאי אנגליה האליזבתנית שמרקחות אגוז המוסקט שלהם הן המרפא הוודאי היחיד לדבר.
בן לילה נעשה אגוז זה ליקר מזהב.
כתוצאה מכך התחוללו קרבות על השליטה בקבוצת איי בנדה, מקורו של העץ.
האירופאים הראשונים שהגיעו לאיים היו הפורטוגלים ואחריהם גם הספרדים, אלה גם אלה גורשו משם על ידי ההולנדים, אשר נאבקו בבריטים על השליטה באיים, ולמעשה על הסחר באגוז המוסקט.
בחוזה ברדה שנחתם ב-1667 הסכימו הבריטים לוותר על כל תביעותיהם על האיים, ובתמורה לכך ויתרו ההולנדים על המושבה ניו אמסטרדם בצפון-אמריקה, אותה הקימו הבריטים שלוש שנים לפני כן.
חוזה זה נתן להולנדים מונופול על ייצור התבלין.
ההולנדים נהגו לטבול את אגוזי המוסקט במיץ ליים לפני ששיגרו אותם אל מחוץ לאיים כדי שאיש מלבדם לא יוכל להנביטם, ואף שרפו אגוזי מוסקט כשהיה להם מלאי גדול מדי.
למרות מאמציהם של ההולנדים הצליחו הצרפתים להבריח אגוזי מוסקט ולזרעם במאוריציוס.
רק לקראת סוף המאה ה-18 תפסו הקפה וחומרי גלם לייצור בדים את הבכורה בשוקי המסחר העולמי, וערכו של אגוז המוסקט פחת בהדרגה.
עם זאת, השליטה האירופית בו נותרה בעינה עוד שנים רבות: בתחילת המאה ה-19 באה הולנד תחת שלטון צרפתי.
לכן, כחלק ממאבקם בנפוליאון פלשו הבריטים לאיים בשנת 1810. פלישות דומות התקיימו במקומות נוספים.
השליטה ההולנדית הושבה ב-1817, אך הבריטים נטלו עמם שתילים ודוגמאות לאדמה בה גדל העץ, ונטעו אותם בציילון, בפינאנג ובסינגפור, ובזאת הסתיים המונופול של הולנד על התבלין.
ב-1982 הצליחו תושבי איי בנדה להחזיר לידיהם את השליטה במטעי המוסקט ובמסחר בתבלין זה.
אֱגוֹז, בבוטניקה, הוא פרי יבש פשוט בעל זרע יחיד (לעיתים נדירות זרע כפול) שקליפתו החיצונית הופכת קשה מאוד בבשלות, ואינה נפתחת באופן טבעי לשחרור הזרע הנמצא בתוכה.
בקולינריה, ההגדרה של המונח "אגוז" רחבה יותר ומתייחסת לכל גרעין גדול ושמנוני המצוי בתוך קליפה ומשמש להכנת מזון.
אגוזים שונים מכילים שומנים, חלבונים וערך תזונתי רב.
אגוז השמן הידוע גם בשם "אגוז הנר" – פריוֹ של העץ
אגוז מלבר הידוע גם בשמות "אגוז סאבא" או "ערמון גיאנה" – פריוֹ של העץ
אגוז מלך הידוע גם בשמות "אגוז קליפורניה" או "אגוז מוח"
אגוז מלך לבן הידוע גם בשם "אגוז חמאה" – פריוֹ של העץ וקרוב משפחתו של "אגוז המלך"
בבישול, המונח "אגוז" רחב יותר ומתייחס לסוגי זרעים ופירות שונים; באופן כללי, המונח מתייחס לכל גרעין גדול ושמנוני המצוי בתוך קליפה ומשמש להכנת מזון.
כמה סוגי אגוזים המשמשים בהכנת סוגי מזונות, אך אינם אגוזים על-פי ההגדרה הבוטנית:
אגוז אדמה (המכונה גם בוטן)
אגוז ברזילאי או שקד ברזילאי (זרע העץ)
פיסטוק (הפרי של אלה אמיתית = אלת הבוטנה, Pistacia vera)
אגוזים רבים הם אלרגנים ידועים.
אגודת "עזרא" הייתה אגודה ללימוד השפה העברית שייסד בעיירה פלונסק בשנת 1900 דוד בן-גוריון, שהיה אז בן ארבע-עשרה, ביחד עם חברים נוספים, בהם שלמה צמח, יצחק כבשנה ושמואל פוקס.
האגודה נקראה כך על שם עזרא הסופר, שקרא ליהודי בבל לשוב לארץ ישראל ולבנותהּ.
שלוש מטרות היו לאגודה: ללמוד ולדבר עברית, לתרום לבניין ארץ ישראל ולעלות לארץ ישראל.
בפעילות האגודה השתתפו כ-150 ילדים, שאותם לימדו בן-גוריון וחבריו לדבר עברית.
האגודה יצרה אווירה תרבותית בעיר, והנער דוד היה הרוח החיה בה.
ייסוד האגודה היה מעשה יוצא דופן: בתקופה שבהּ גם גדולי הספרות העברית טרם האמינו בתחיית הלשון העברית כשפת דיבור, ביקשו הנערים המייסדים להפוך את פלונסק עירם לקהילה דוברת עברית.
שילוב של גורמים הוביל להקמת אגודת "עזרא".
בתקופת ההשכלה התעוררה הספרות העברית, ובשלהי המאה ה-19 השפה השתחררה בהדרגה מכבלי המילים הגבוהות והפכה מותאמת יותר לחיי היום יום.
בסוף שנות החמישים של המאה ה-19 התחילה מתפרסמת עיתונות עברית, ובסוף המאה כבר יצאו עיתונים עבריים בארץ ישראל ובאירופה.
בבית אביו של בן-גוריון התקבלו 'המליץ' ו'הצפירה', ובן-גוריון קרא בהם.
אלה שימשו גשר חשוב למעבר מלשון הספר ללשון החיה.
בנוסף, בשנת 1882 קמה אגודת ביל"ו ואגודות הנושאות את שמה נוסדו בערים באימפריה הרוסית.
אחד מעיקריהן היה "עברית בעברית" – שימוש בעברית כשפה חיה.
התנועה נמשכה אף לאחר שאגודות ביל"ו התפוררו ברובן, ובראשית המאה ה-20 קמו אגודות חדשות בשם "דוברי עברית", שהציבו לעצמן למטרה הוראה בעברית ללא תרגום.
דרך ההוראה החדשה נפוצה וכך הוקמו "חדרים מתוקנים".
בן-גוריון עצמו ציין כי שניים ממלמדיו היה "מודרניים", כלומר, לימדו בעברית.
באותהּ עת התפתח גם לימוד התנ"ך בנפרד מן הגמרא, מה שהצריך הוראת דקדוק עברי.
וכך, ארץ התנ"ך – ארץ ישראל, ושפת התנ"ך – עברית, נכרכו יחד והיו לאגודה אחת.
שלמה לביא, אחד מהחברים המרכזיים באגודה, ניסה להתחקות אחר מקור הרעיון וההעזה של מייסדי "עזרא", והציע לכך שתי השערות: האחת, שהושפעו מהשמועות שהגיעו לפלונסק על אליעזר בן-יהודה בירושלים, שהנהיג בביתו דיבור עברי, וגמרו אומר לחקותו וללכת בדרכו; והאחרת, שהייתה כאן התעוררות עצמית, ניצוץ של מקוריות, גאונות או סימן לראיית הנולד.
יש שיאמרו כי כבר בראשית נעוריו חזה בן-גוריון את המפעל הציוני, וידע שעליו להתחיל בהחייאת העברית.
אולם גם לביא עצמו סבור כי אין לדעת זאת בוודאות, וכי "קשה להשיב [על כך] ממרחק הימים".
לחברי האגודה היו ויכוחים עם הוריהם, שסירבו להכיר באגודת "עזרא" כאגודה ציונית מפאת גילם הצעיר וטענו כי הדבר נוגד את חוקי ההסתדרות הציונית.
בן-גוריון לא הסכים לקבל את הקביעה, ונסע לוורשה כדי לקבל את עזרתו של סוקולוב, שהיה עורך "הצפירה".
כאשר הגיע אליו בן-גוריון פנה אליו בעברית; סוקולוב הנדהם ענה לו בעברית מגומגמת במקצת, משום שבאותם ימים בוורשה עוד לא היה רגיל בדיבור עברי.
"עזרא" המשיכה להתקיים בפלונסק עד שלהי 1905, כאשר הפכה לסניף פועלי ציון.
סביר להניח כי העיירה שבהּ גדלו דוד בן-גוריון וחבריו עיצבה את אישיותם ואת השקפתם הציונית.
האווירה ששרתה בפלונסק מתוארת כמיוחדת במינה:
פלונסק הייתה עיירה של משכילים, של חברים בחובבי ציון שהפכו אחר כך לציונים, בה עברית הייתה לשון מדוברת בפי חלק מהתושבים היהודים.
מהעיירה באו ראשוני העלייה השנייה של פולין, ומספרם היה, יחסית, גדול יותר מאשר כל עיר אחרת בפולין.
היישוב היהודי בפלונסק מנה כחמשת אלפים נפש, היווה את רוב תושביה של העיר, וישב במרכזה, בעוד שהפולנים גרו בקצווי העיר.
בנסיבות אלו גדל בן-גוריון, לדבריו, חופשי מתחושת נחיתות.
רבים מזיכרונותיו המוקדמים קשורים בעסקנות ציונית.
מאביו נחל את הזיקה לארץ ישראל ולשפה העברית.
אספות אגודת "חובבי ציון" התקיימו בבית המשפחה, ובהיותו ילד קטן כבר ידע כי כל אחד צריך לשלם שלושה רובלים למען ארץ ישראל.
בספרו "בית אבי" כותב בן-גוריון על הקמת האגודה:
שמה של אגודת "עזרא" רמז על מטרתה: שיבת ציון.
אך החידוש המעשי בה היה דיבור עברי, כאשר מטרת גרעין המייסדים הייתה לדבר רק עברית.
תחילה, כדרך הנערים, נשבעו חברי האגודה לדבר רק עברית.
דוד ושני חבריו, שלמה צמח ומשה פוקס אכן עשו כך.
ההורים, שידעו עברית, תחילה לגלגו ואמרו שאי אפשר לדבר רק עברית.
אבל דוד וחבריו החליטו לפנות להוריהם רק בעברית ולאט לאט החלו לקבל תשובות בעברית.
רק לאחר שגברו על מכשול זה ניגשו להנחיל את הדיבור לנערים אחרים בפלונסק.
מדובר בפעילות מאומצת שארכה לפחות שנתיים.
ראשית, שמו דוד וצמח פניהם אל תלמידי תלמוד תורה שהתקיים מהצדקה בבית המדרש הקדמי, בו התפללו פשוטי עם, סבלים, שואבי מים וחייטים עניים.
ב"תלמוד תורה" למדו רק תפילות ופרשת השבוע.
נערי "עזרא" פנו אל הורי התלמידים העניים וביקשו כי ימסרו לידיהם את הילדים בשעות שבין מנחה למעריב, שעות בהן אין הם עובדים ממילא, כדי שילמדו אותם לקרוא נביאים וכתובים וקצת קריאה עברית.
המשא ומתן היה מייגע ולעיתים קרובות לא העלה כלום.
לא פעם האשימו ההורים את הילדים על כך שהם מתרועעים עם פושעים וגויים.
אף על פי כן אספו נערי "עזרא" עשרות אחדות מבין ילדי העניים לשעה וחצי ביום ולימדו אותם קריאה נכונה, בהברה ספרדית, דיבור עברי וכתיבה.
אותה פעילות אף חיזקה את ציוניותם של חברי "עזרא", ותוך חצי שנה מנה מחנה חברי עזרא כמאה וחמישים שמילאו את רחובות העיר הקטנה צלצולה של עברית חיה וחדשה.
כמזכיר "עזרא" וכרוח החיה בה ביקש לשוות לאגודה מראה ומעשה של אגודה לכל דבר עשה עם חבריו ניסיון להוציא כתב עת בהקטוגרף וכתב בו מאמרים.
חברי האגודה אף קראו את "הצפירה" ו"המליץ" שהיו מקובלים על המשכילים הציונים.
אחד מבתי המדרש בפלונסק אפשר לאגודה לערוך שיעורי ערב והרצאות על נושאים ציוניים.
בן-גוריון אף נסע לורשה וביקש את תמיכתו של עורך "הצפירה", נחום סוקולוב, אך העיתון לא פרסם דבר על האגודה.
לאחר פרעות קישינב, בפסח 1903, פשטו נערי "עזרא" לקבץ נדבות עבור הקורבנות.
ואולי הייתה זו המגבית היהודית הראשונה שהשתתף בה בן-גוריון.
המגבית חרגה מהפעילות הציונית ומהנחלת העברית לבני הנעורים.
על ידיה פגשו נערי "עזרא" את כל שכבות העם בפלונסק, ובעיקר את העניים והמרודים שבהם.
האגודה התפוררה כעבור שנתיים בערך, לאחר שכמה ממייסדיה, בהם בן-גוריון, שנסע לוורשה, עזבו את העיירה.
אגודת "עזרא" לא התקבלה באהדה בקרב כל תושבי פלונסק.
כבר בערב ייסוד האגודה, ליל חנוכה דצמבר 1900, כאשר התכנסו שלושים או ארבעים נערים מבית המדרש החדש על מנת לדון במטרתה ובדרכיה של "עזרא", נפתחה פתאום הדלת ואל החדר פרצו בהמולה רבה כעשרים אברכים והתחילו לפזר את הנאספים בכוח הזרוע.
הנערים מיהרו וכיבו את כל המנורות וכך נוסדה אגודת "עזרא".
ההתנגדות ל"עזרא" לא יכולה הייתה להפליא את המייסדים; המאבק בעזרא היה חלק מהמאבק הכללי של חסידי פלונסק בציונות, שהרי הרב מגור אסר באיסור גמור על "הציונים".
ייסוריו של שלמה לביא – שאביו כעס וכאב כשנודע לו על חלקו באגודה – לא היו יוצאי דופן.
לפי דרכהּ, הייתה "עזרא" מרדנית ונון-קונפורמיסטית.
שני בתי מדרש היו בפלונסק: ה"אחורי" שלמדו בו תלמידי חכמים, עשירים, בעלי בתים ושומרי מצוות אדוקים, ובית המדרש החדש, שהתרכזו בו הציונים והמשכילים.
בית המדרש החדש היה מרכז הפעילות של "עזרא".
ה"אחורי" היה העתיק והמיוחס, ועל כן לימדו בו לפי המסורת, ללא דקדוק עברי ותנ"ך.
אך גם תלמידיו נמשכו ל"עזרא" ושבעה או שמונה מהם התגנבו והלכו בסתר לבית המדרש החדש, כדי ללמוד מחברי האגודה.
הם סבלו מכך ועל פי עדותם, רדפו אותם, הכו אותם ולא פעם תפסו אותם בשעה שקראו ספרים חיצוניים מתחת לגמרא.
בן-גוריון מעיד על עצמו כי למד עברית כבר בהיותו בן שלוש:
סבו, צבי אריה גרין, היה מושיבו על ברכיו ומשנן עמו שמות של עצמים ואברי גוף, ביידיש ובעברית.
הוא היה מהלך בחדר ואומר: אני הולך, אני יושב, אני כותב וכו', עד שידע דוד לקרוא לפעולה בעברית.
לאחר שידע מספר רב של שמות ופעלים, היה מדבר איתו עברית והילד דוד נאלץ לענות בעברית.
היה זה עוד לפני שהלך לתלמוד תורה.
ככל שהזקין בן-גוריון התחדד יחסו לעברית ולתנ"ך, והוא אהב לחזור שוב ושוב על הסיפורים אשר לימד אותו סבו בעברית.
כאמור, בגיל צעיר מאוד החל בן-גוריון לדבר עברית, ללמוד את השפה העברית ואפילו לחשוב בעברית.
אולי הוא עמד במבחן שקבע ביאליק ל"עבריות" של יהודים: הוא גם חלם בעברית.
ביחסו של בן-גוריון ללשון העברית כשפת התחייה היהודית לא היו היסוסים ועובדה היא, כי הפעילות הציבורית-הציונית הראשונה שלו באגודת הנערים "עזרא" סבבה ברובה סביב הלשון העברית.
לכל זאת השפעה גם על דרך כתיבתו.
כל המעיין בכתביו ייווכח כי לא קל לקבוע שהדברים נכתבו לפני שנים רבות.
זאת משום שדוד בן-גוריון נמנע ממטבעות לשון אופנתיים.
העדר אופנתיות בכתיבתו אינו רק פרי הצמידות של אל המקורות הלשוניים, גם יחס בן-גוריון לתנ"ך השפיע על זיקתו האינטימית אל הלשון העברית.
בעוד שהיו אישי ציבור שחידשו מילים אף כי ידיעתם בלשון לא עלו על שלו, בן-גוריון לא נהג לעשות זאת.
אהבתו הרבה ללשון העברית מנעה ממנו להוסיף עליה.
בשונה מראשי תנועת העבודה ובניגוד לרעהו, ברל כצנלסון, לבן-גוריון לא היו סנטימנטים ללשון היהודית העממית, היידיש, משום שאהב לשון אחת בלבד: עברית.
כמו כן, שלא כמו רוב דוברי העברית בדורו, אשר קל היה להם יותר לדבר יידיש, בן-גוריון דיבר עברית בקלות רבה יותר.
אגוז לוּז או אִלְסָר ("בונדוק" בערבית) הוא הפרי האכיל של שיחים נשירים בסוג (לוז) Corylus.
פירותיו נחשבים לאגוזים מבחינה תרבותית אך אין הוא "אגוז אמיתי".
את שיחיו מגדלים כיום לצרכים מסחריים בארצות שונות (טורקיה, ארצות הברית, ספרד, איטליה, צרפת, סין ואוסטרליה).
הצמח זקוק למזג אוויר קר וחורפי על מנת לפתח תפרחת.
אגוזי הלוז גדלים באשכולות על השיח.
כשהאגוזים מבשילים, הפרי הגדול והשעיר נפתח, והאגוז נושר לאדמה, מוגן בקליפתו הקשה.
לשיח הלוז אורך חיים גבוה במיוחד והוא מספק אגוזים במשך מאות שנים.
לאגוז עצמו קליפה דקה שעטופה במעטה מגן עבה.
את האגוז צורכים טרי או קלוי.
האגוז עשיר בשומן, חלבון, סיבים תזונתיים, ויטמין E וברזל.
כמו כן הוא מכיל זרחן, אשלגן וסידן.
כ-80% מתכולת השומן באגוז הוא שומן חד בלתי רווי.
מקילוגרם אגוזים אחד נשארים 460 גרם לאחר קילוף.
שימושים רפואיים לפי מקורות קדומים ובימינו
בתקופה הקלאסית האמינו שהאגוז מועיל לקיבה, מרפא שיעול ומצמיח שיער.
בימי הביניים גידלו את הצמח באזור והשתמשו בו לניקוי ולחיזוק המעיים, לסתירת רעלים, לשיפור הזיכרון, לריפוי שטפי דם בחזה ובריאה, להפחתת גזים, לגרימת עצירות והקאה, לריפוי דלקות בדרכי השתן, לטיפול במחלת הנפילה, בפצעים פתוחים ובעוויתות בפנים.
ברפואה העממית בימינו משמש האגוז לטיפול במחלות מעיים ולהורדת רמת הכולסטרול בדם, לטיפול בדימום, במחלות עיניים, וכן לשיפור הזיכרון, לריבוי הזרע ולריבוי חלב אם.
אגודת תולה ובמקור Studiengruppe für germanisches Altertum ("קבוצת מחקר לתקופה הגרמאנית העתיקה"), הייתה קבוצה פולקית אוקולטיסטית במינכן, הידועה בעיקר כארגון שנתן חסות למפלגת הפועלים הגרמנית, שהפכה מאוחר יותר למפלגה הנאצית על ידי אדולף היטלר.
עם זאת, היטלר מעולם לא היה חבר באגודת תולה.
אגודת תולה נוסדה ב-17 באוגוסט 1918 על ידי רודולף פון זבוטנדורף, אוקולטיסט גרמני, בתור הסניף במינכן של הגרמאננאורדן, אגודת סתרים הידועה גם בשם "מסדר הטבטונים" (1912).
פון זבוטנדורף טען מאוחר יותר שמטרתה של אגודת תולה הייתה לקדם את התאוריות האוקולטיסטיות שלו, אבל הגרמאננאורדן דחק בו להדגיש רעיונות פוליטיים, לאומניים ואנטישמיים.
היות שטענה זו הועלתה על ידיו בזמן שהנאצים היו בשלטון, ולפון זבוטנדורף לא היה מה להרוויח בטענה נגד אנטישמיות כמו זו, ייתכן כי הייתה אמת בדבריו.
אחת מהטענות העיקריות של אגודת תולה נגעה למוצאו של הגזע הארי.
בעקבות מסעו של מגלה הארצות היווני פיתאס, הגאוגרפים של העולם היווני-רומי מיקמו בצפון הרחוק של אירופה ארץ העונה לשם תולה.
שמה של האגודה מקורו בביטוי Ultima Thule - אותה מזכיר המשורר הרומי ורגיליוס בשירתו האפית האיניאדה.
זהו החלק הצפוני ביותר של תולה, ויש המזהים אותה עם סקנדינביה.
כמו כן, היו מיסטיקנים נאצים שזיהו אותה בתור בירת היפרבוריאה העתיקה, ומיקמו אותה באזורים שליד איסלנד וגרינלנד.
המקום הוזכר גם על ידי גתה שכתב שיר בשם המלך בְּתוּלֶה וצירף חלק ממנו ל"פאוסט".
אנשי האגודה האמינו בתאוריית כדור הארץ החלול, וכן שמו לעצמם מטרה להוכיח שהגזע הארי הגיע מיבשת אבודה, ייתכן שמאטלנטיס.
הם גם שמרו על קשרים עם מאמינים בתאוסופיה ועם חסידיה של הלנה בלבצקי, אוקולטיסטית מפורסמת מהמחצית השנייה של המאה התשע-עשרה.
כמו כן, רעיונות אנתרופוסופיים גם עניינו אותם.
אגודת תולה רכשה שבועון מקומי בשם "מינשנר באובכטר" (Münchener Beobachter), ושינתה את שמו ל-"מינשנר באובכטר אונד שפורטבלאט" (Münchener Beobachter und Sportblatt) בניסיון להגדיל את תפוצתו.
מאוחר יותר הפך העיתון ל-"פלקישר באובכטר" (Völkischer Beobachter), העיתון המוביל של המפלגה הנאצית.
קארל הרר ואנטון דרקסלר, שפיתח קשרים בין האגודה לארגוני פועלים ימניים קיצוניים במינכן, הקימו ב-1919 את ה-DAP, מפלגת הפועלים הגרמנית (Deutsche Arbeiterpartei) כזרוע הפוליטית של תולה.
מאוחר יותר באותה שנה הצטרף למפלגה אדולף היטלר.
ב-1 באפריל 1920 ה-DAP אורגנה מחדש ושמה שונה למפלגת הפועלים הנאציונל-סוציאליסטית, ובקיצור NSDAP (National Sozialistische Deutsche Arbeiterpartei), הידועה בתור המפלגה הנאצית.
בשלב זה פון זבוטנדורף כבר לא היה חבר באגודת תולה, והוא מעולם לא הצטרף ל-DAP או למפלגה הנאצית.
עם זאת, רבים מחברי אגודת תולה הפכו ברבות השנים לבעלי תפקידי מפתח במפלגה הנאצית, ביניהם דיטריך אקרט, גוטפרייט פדר, הנס פרנק, קרל הרר, רודולף הס, אלפרד רוזנברג ויוליוס שטרייכר.
היטלר הקדיש את ספרו מיין קמפף לאקרט, על שהדריך אותו בכישורי הנאום הפומבי שלו.
לעומת זאת, די ברור שלהיטלר עצמו היה עניין מועט בנושאים אזוטריים שכאלה, והוא הקדיש להם זמן מועט.
אגודת תולה הייתה אחד מארגונים רבים שדוכאו לאחר שתפס היטלר את השלטון.
על פי האמונה הרווחת, היטלר רצה להימנע מהמבוכה שעלולה להיגרם אם יקושרו בכירים במפלגה עם ארגונים אוקולטיסטיים ומיסטיים.
כאשר שב פון זבוטנדורף לגרמניה, ופרסם בה ספר אודות אגודת תולה בשם "לפני שהיטלר בא" (Bevor Hitler kam), הוא נעצר וספרו נאסר לפרסום.
בסדרת המדע הבדיונית, על טבעי, התולה מופיעה במספר פרקים כאגודה של גרמנים העוסקים בכישוף רב עצמה, מקדמים את רעיון הגזע הארי, ושהיטלר אף חבר בה.
כנגדם נלחמים מספר יהודים הבקיאים בכישוף משלהם, כשהידוע מבין כלי הנשק שיצרו במלחמתם בתולה הוא הגולם.
לאגודת תולה תפקיד מרכזי בסרט האנימה "הכובש את שאמבלה" מהסדרה אלכימאי המתכת.
אגוז מלך (שם מדעי: Juglans regia), המכונה גם אגוז אנגלי או אגוז קליפורניה, הוא עץ נשיר המתנשא לגובה של 25–35 מטרים ובעל גזע בקוטר של עד שני מטרים.
קיימים 59 זנים של אגוז המלך.
הוא גדל בטבע מדרום-מערב סין מערבה עד לבלקנים.
העץ מניב פירות במשך כ-100 שנה.
פירות העץ נאכלים ומשמשים לתעשייה.
האגוזים משמשים בעיקר בבישול ובתחום הקונדיטוריה, בעיקר כתוספת לתבשילים ועוגות.
אגוזי מלך ירוקים כבושים מקובלים במספר מטבחים בעולם כתוספת מתובלת למאכלים.
אגוזים אלה נקטפים כשהפרי עוד בוסר, לפני שהחלה להיווצר בתוכו הקליפה הקשה של הגלעין.
אגוזי המלך מגודלים באופן תעשייתי בסין, ארצות הברית, טורקיה ומקסיקו ובארצות נוספות בהיקף קטן יותר.
עיקר הגידול בסין הוא לצריכה מקומית, לעומת זאת בארצות הברית של אמריקה האגוז מגודל באופן נרחב גם לייצוא כשעיקרו מופנה לאיחוד האירופי.
מקובל במחקר ההיסטורי שהיוונים החלו לגדל את אגוזי המלך בארצם ולבייתם עם פלישת אלכסנדר הגדול להודו ולפרס.
היוונים הקדישו עץ זה לארטמיס, ואילו הרומאים הקדישוהו ליופיטר.
גם כיום אגוז המלך מגודל באופן תעשייתי ביוון וצריכתו גבוהה עד כה כדי כך שהגידול המקומי אינו מספק את הביקוש, אף על פי שהגידול נעשה בהיקף גבוה ביחס לגודל המדינה.
ערכי הייצוא המסחרי של אגוז המלך ביוון נמוכים ביחס לייבוא וכן ביחס לייצוא העולמי.
בישראל הצריכה השנתית עומדת על 5,248 טון, נתון המשקף צריכה ממוצעת של חצי קילו אגוזי מלך לאדם בשנה.
אגוזי המלך גדלים באזורים בעלי טמפרטורה מתונה.
העץ גדל בתנאי שמש או צל חלקי, בקרקע עמוקה, פורייה ומנוקזת היטב.
עץ האגוז מגיע לבשלות לאחר חמש שנים.
שימושים רפואיים בעבר ועד ימינו
על פי המקורות, גדל האגוז בארץ בתקופת המקרא, והוא נזכר בשיר השירים: .
האגוז הנזכר שם, וכן האגוז הנזכר בספרות חז"ל, הוא אגוז המלך.
בתקופה הקלאסית השתמשו בפרי לטיפול נגד רעלים, ארס בעלי חיים ונשיכות כלבים, לסילוק טפילי מעי, לטיפול בדלקות פנימיות, בנמק ובהפרשות מוגלתיות.
בימי הביניים נמכר האגוז בחנויות לממכר תרופות, וחלקיו שימשו לסילוק תולעי מעיים, לטיפול במחלות פנימיות ובמגוון תחלואים אחרים.
ערך תזונתי של אגוזי מלך (קלופים), 100 גרם (3–4 מנות):
6.1 גרם חומצות שומן רוויות
8.9 גרם חומצות שומן חד בלתי רוויות
47.2 גרם חומצות שומן רב בלתי רוויות
13.7 גרם פחמימות, כולל 6.7 גרם סיבים תזונתיים
(מכל 1 ק"ג אגוזים יתקבלו רק 450 גרם לאחר קילוף).
אגוז ברזילאי (שם מדעי: Bertholletia excelsa) הוא מין של עץ דרום אמריקאי יחיד בסוגו ממשפחת הלציתידיים.
הוא גדל במפוזר ביערות גשם על גדות נהרות האמזונאס, הריו נגרו והאורינוקו.
יערות אלה נמצאים בשטחי אזור גויאנה והמדינות ונצואלה, ברזיל, מזרח קולומביה, מזרח פרו ומזרח בוליביה.
זהו אחד העצים הגדולים ביער האמזונאס.
אורך חייו עשוי לעלות על חמש מאות שנים.
זרעי העץ מכונים "אגוזי ברזיל" ולעיתים גם "שקדים ברזילאיים", אך מבחינה בוטנית הם אינם אגוזים או שקדים.
סוג העץ נקרא בשמו המדעי על שם קלוד לואי ברטולה, כימאי צרפתי בן דורם של לבואזיה וברצליוס.
עץ האגוז הברזילאי מיתמר לגובה 25–45 מטר וקוטר גזעו נע בין 0.7 ל-2 מטרים.
בדומה לעצי ענק אחרים במפלס העל של יער הגשם, צמיחת הענפים הצדדיים מתחילה בסמוך לצמרת העץ.
העץ ירוק-עד, או נשיר בעונה היבשה (בדומה לעץ הבלזה).
עליו מסורגים ולעיתים מחורקים, אורכם מגיע לכדי 20–35 ס"מ ורוחבם – 10–15 ס"מ.
פרחיו הקטנים מרוכזים במַכְבֵּדים באורך 5–10 ס"מ וצבעם לבן ירקרק.
כל פרח מורכב מגביע דו-חלקי נשיר, שישה עלי-כותרת בגוון שמנת וסכך של אבקנים.
מבנהו הסבוך של הפרח נועד להבטיח כי רק חרקים המתאימים להאבקתו יגיעו אל הצוף.
הפריית העץ תלויה באופן עקיף בקיומם של סחלבים מסוג מתאים.
דבורים זכרים קטנים משבט דבורי הסחלבים (Euglossini) מלקטים את ניחוחות הסחלבים במאמץ רב על פי עקרון ההכבדה ואז מפיצים אותם בנוכחות הנקבות כדי להפגין בפניהן את כשירותם.
הדבורים הזכרים מאביקים בתוך כך את פרחי הסחלב, בעוד הנקבות נחוצות להאבקת פרחי האגוז הברזילאי.
רק חרקים המסוגלים להניף את סכך האבקנים ולהשחיל את לשונם הארוכה יזכו לטעום מהצוף שבתחתית גביע הפרח.
נקבות הדבורים מצוידות בממדי הגוף הכבירים ואורך הלשון הנחוצים להאבקת פרחי העץ.
בהינתן סחלבים ודבורים, יבשיל הפרי בתוך 14 חודשים ממועד ההאבקה.
הפרי הוא הלקט בקוטר 10–15 ס"מ, השוקל עד 2 קילוגרמים ודומה בצורתו לפרי הקוקוס, שגם הוא מכונה בשוגג 'אגוז'.
8–24 זרעים באורך 4–5 ס"מ מסודרים כפלחים של תפוז תחת קליפתו העבה (בעובי 0.8–1.2 ס"מ).
הזרעים עטופים במיץ חום שמנוני הניחן בטעם מתוק ומרירות טאנינית.
הפרי נופל לקרקעית היער, שם הוא עשוי להתיישן שנה-שנתיים באין דורש לקליפתו הקשה לפיצוח.
חור עגול קטן בראש הפרי מאפשר למכרסמים גדולים, בעיקר אגוטי, לכרסם את דרכם אל הזרעים.
אותם מכרסמים יאכלו חלק מהזרעים ויטמינו זרעים נוספים לשימוש עתידי.
חלק מהזרעים שהוטמנו ינבטו ויצמחו לשתילים.
השתילים ימתינו באפלת היער במצב רדום, אף במשך שנים, עד שתאיר עליהם השמש כתוצאה מנפילת עץ סמוך.
רק אז תתחדש צמיחת השתיל.
אם כן, מחזור הרבייה של עץ האגוז הברזילאי תלוי באופן הדוק במינים מסוימים של סחלבים, דבורים ומכרסמים.
פגיעה באחת האוכלוסיות עלולה להגביל את תפוצתו של עץ מאריך ימים זה.
לרוב ניתן למצוא בקרבת העץ מערום של קליפות מכורסמות של פירות העץ.
לעיתים חודרים לקליפה, השלמה או המכורסמת, נמלים ועכבישים שונים הניזונים ממקצת הזרעים או מקימים בתוכה קן קרקעי.
זרעי עץ האגוז הברזילאי, המכונים אגוזי ברזיל, עשירים במיוחד בסלניום, אם כי שיעור הסלניום בהם משתנה באופן ניכר בין אזורי גידול שונים.
הם גם מקור טוב למגנזיום (0.225 גרם למאה גרם) ולוויטמין B1 (מיליגרם אחד למאה גרם).
מאה גרם אגוזי ברזיל מכילים 14 גרם חלבון, 13 גרם פחמימות ו-66 גרם שומן.
חומצות השומן נחלקות בקירוב ל-25% חומצות שומן רוויות, 41% חומצות שומן חד-בלתי-רוויות ו-34% חומצות שומן רב-בלתי-רוויות.
שיעור חומצות השומן הרוויות באגוזי ברזיל גבוה מזה של רוב האגוזים.
תכולת השומן הגבוהה גורמת לעיפושם המהיר כאשר אינם מאוחסנים כראוי.
בפרט, אגוזי ברזיל קלופים מתעפשים מהר יותר מאשר בקליפתם.
ניתן לכבוש מהאגוזים שמן למאכל ולסיכה.
אגוזי ברזיל כמקור קרינה רדיואקטיבית
בשנת 1958 נמצא לראשונה כי אגוזי ברזיל פולטים קרינה רדיואקטיבית במינון של עד 0.25 בקרל לגרם, הודות לריכוזים זעומים של רדיום.
מינוני קרינה אלה גבוהים פי אלף לערך ממינון הקרינה הנפלטת ממזונות ופירות אחרים, אך אינם מסוכנים או משמעותיים ביחס למינון קרינת הרקע לה אנו נחשפים.
לשם השוואה, הרדיואקטיביות של פחמן-14, איזוטופ רדיואקטיבי הנספג ברקמות הגוף מהאטמוספירה ומהמזון, מוערכת בכ-0.23 בקרל לגרם של פחמן .
יוני המתכות הרעילות בריום ורדיום אינם ממלאים תפקיד ביולוגי בצמחים או בעלי חיים, אך הם נצברים ברקמותיהם לאור דמיונם הכימי ליוני סידן ומגנזיום.
עץ האגוז הברזילאי נעזר במנגנון הולכה בררני ליונים האלקליים הללו, המצויים במים שיונקים שורשיו מהקרקע.
מנגנון הולכה זה גורם לריכוז המוגבר של בריום ורדיום בעלוותו של עץ האגוז הברזילאי ובמידה פחותה יותר גם בזרעיו.
על אף שמם, היצואנית העיקרית של אגוזי ברזיל אינה ברזיל כי אם בוליביה, שם הם מכונים שקדים (almendras).
אגוזים ליצוא מלוקטים מעצים הגדלים פרא ביערות הגשם ולא ממטעים מלאכותיים.
מקור הכנסה זה שימש דוגמה ליכולת להפיק רווחים משימור יערות הגשם ולא מבירואם.
עם זאת, מחקרים שבוצעו באזורים מיוערים מהם לוקטו אגוזים העלו ממצאים מדאיגים.
ראשית, נמצא כי ליקוט האגוזים הביא לצמצום ניכר בשיעור השתילים הצעירים באזורים שנבחנו.
שנית, נמצא כי רווחיהם של מלקטי האגוזים אינם מספיקים למחייתם ופרנסותיהם המשלימות כרוכות בפגיעה סביבתית.
כך הסתבר שפיתוח ענף ליקוט האגוזים אינו בר קיימא ואף אינו רווחי.
אוכלוסיות מסוימות של קופי קפוצ'ין, הנבונים מבין קופי העולם החדש, למדו לפצח את קליפת הפרי על ידי הטחתו במשטח אבן.
ככל הנראה, טביעת הרגל האקולוגית של קופים אלה קטנה מכדי לפגוע באופן משמעותי ברבייתו ותפוצתו של עץ האגוז הברזילאי.
"תוצא אגוזי ברזיל" הוא תוצא (אפקט) הנקרא על שמם (השגוי) של אגוזי ברזיל.
התוצא קורה כאשר מנערים תערובת של חלקיקים בעלי צפיפות דומה אך גדלים שונים, החלקיקים הקטנים נוטים להצטבר בתחתית בעוד החלקיקים הגדולים "צפים".
זאת בניגוד לאינטואיציה לפיה ניעור של תערובת עושה אותה אחידה (הומוגנית) יותר בהרכבה, כשם שמנערים מיצי פירות או סלטים.
ניתן לחזות בתופעה כאשר מנערים חפיסת גרנולה – תחתית החפיסה עשירה יותר בשומשום ומרכיבים גדולים יותר מצטברים מעליו.
אגוז (במקור: פִּיסס, Pisces) הייתה ספינה ששימשה לעליית יהודי מרוקו למדינת ישראל, תוך יציאה מארצם בניגוד למדיניותה, שאסרה עליית יהודים לישראל.
הספינה פעלה בחשאי, ונודעה בעקבות טביעתה בליל כ"ג בטבת תשכ"א, הלילה שבין 10 ל-11 בינואר 1961, ואובדן 45 מנוסעיה.
בשנת 1956, לאחר מאבק לאומי ממושך, קיבלה מרוקו את עצמאותה מצרפת.
לאחר עצמאותה, מרוקו אסרה על עליית יהודים לישראל, ובמשך השנים 1956–1961 העלייה ממרוקו נערכה באופן חשאי, בעיקר באמצעות המחתרת היהודית במרוקו.
היהודים נאלצו לעזוב את בתיהם בחשכה, לעלות על ספינות ליעדים אירופאים ומאירופה להמשיך לישראל.
בצורה זאת עלו כ-30,000 יהודים במהלך תקופת העלייה החשאית.
הספינה, שנשכרה בשנת 1960 על ידי "המוסד", נהגה (באמצעות המחתרת היהודית במרוקו) לצאת מחוף אל-חוסיימה שבמרוקו לגיברלטר ומשם היו העולים ממשיכים בדרכם לישראל.
על סיפונה של הספינה היו לרוב בין 40 ל-50 עולים.
היחידים ששרדו היו שלושה מאנשי הצוות הספרדים.
22 גופות נמצאו, והשאר אבדו במצולות.
22 הגופות הובאו לקבורה בבית העלמין היהודי העתיק שבאל-חוסימה.
את טקסי הקבורה החפוזים ערכו אנשי קהילת יהודי תטואן.
אסון טביעת "אגוז" היה זרז להשגת הסכם ליציאת יהודים ממרוקו, בתנאים מסוימים - ממשלת ישראל נאלצה לשלם כופר בעד כל יהודי לממשלת מרוקו, והעלייה נערכה באמצעות ארגון "היא"ס" שאינו ציוני דרך מסלול שאינו נסיעה ישירה לישראל, אלא עובר בתחנת ביניים.
עד 1964 יצאו ממרוקו כ-80 אלף יהודים במבצע יכין, מרביתם הגיעו לישראל.
סם בן-שטרית ערך עשרות שליחויות חשאיות במרוקו וברחבי העולם בין השנים 1992-1983, כדי להניע את מלך מרוקו, ממשלתו ומקורביו להתיר את העברת העצמות.
לזכותו של חסן השני ייאמר, כי כבר מהפניה הראשונה אליו ביולי 1983 השיב כי הוא נענה עקרונית ובחיוב לבקשה, ובנשימה אחת הוסיף: בהתחשב ברגישות הנושא בעולם הערבי והפלסטיני יש לחכות למועד נוח ומתאים.