tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם התפתחות הדת, הולך ומצטמצם הצד המאגי-נסי שמיוחס לקדוש, והדת הרשמית מדגישה יותר את אופיו הרוחני, דבקותו הדתית, ולעיתים פרישותו וסגפנותו הקיצונית.
עם זאת, השימוש במונח קדוש תלוי בהקשר ובזרם הדתי.
בנצרות בדוקטרינה הקתולית, האורתודוקסית המזרחית, האנגליקנית, האוריינטלית אורתודוקסית והלותרנית, כל המאמינים שנפטרו והגיעו לגן עדן נחשבים לקדושים, אך חלקם נחשבים ראויים לכבוד גדול יותר או לחיקוי.
הכרה כנסייתית רשמית, וכתוצאה מכך פולחן קדושים ציבורי, ניתנת לכמה קדושים השייכים לזרם הדת באמצעות תהליך הקאנוניזציה בכנסייה הקתולית או ה (גלוריפיקציה) בכנסייה האורתודוקסית המזרחית לאחר אישורם.
המילה המתארת קדוש שונה בין הדתות השונות ובין השפות השונות.
מקור המילה בשפות אירופאיות שונות הוא בנצרות ומהשפה הלטינית "Sanctus", שממנה נגזרו Saint באנגלית ובצרפתית.
היסטוריונים של דת נוטים להשתמש בכינוי "באופן כללי יותר כדי להתייחס למצב הקדושה המיוחדת שדתות רבות מייחסות לאנשים מסוימים", בהתייחסם גם לצדיק היהודי, לוולי המוסלמי, לגורו או לרישי ההינדי או הסיקי, לקאמי השינטואיסטי, ל הדאואיסטי ול או לבודהיסטווה הבודהיסטי כקדושים.
בהתאם לדת, קדושים מוכרים או בהצהרה כנסייתית רשמית, כמו באמונה הקתולית, או בהכרזה עממית ().
המילה האנגלית saint מקורה במילה הלטינית sanctus, כאשר המקבילה היוונית היא ἅγιος (הגיוס) 'קדוש'.
המילה ἅγιος מופיעה 229 פעמים בברית החדשה ביוונית, ותרגומה לאנגלית 60 פעמים בטקסט המקביל של תרגום המלך ג'יימס לביבליה.
המילה sanctus הייתה במקור מילה טכנית בדת ברומא העתיקה, אך בשל השימוש הגלובלי בה בנצרות, המילה המודרנית קדוש משמשת כיום גם כתרגום של מונחים דומים עבור אנשים "הראויים להערצה על קדושתם או קדושתם" בדתות אחרות.
דתות רבות משתמשות גם במושגים דומים (אך בטרמינולוגיה שונה) כדי להעריץ אנשים הראויים לכבוד כלשהו.
Coleman) מ בברקלי, כתב שלקדושים בתרבויות ודתות שונות יש את הדמיון המשפחתי הבא:
מחולל נסים או מקור כוח מיטיב
אדם שחי בלא רכוש חומרי או נוחות
בעל קשר מיוחד להתגלות אל הקדושה.
במאמר על הגורו ההודי שואל האנתרופולוג לורנס באב (Lawrence Babb) את השאלה "מי הוא קדוש?", ומשיב באומרו שבתשתית הסמלית של כמה דתות, יש דימוי של "כוחותיו המופלאים" של מלך רוחני יוצא דופן מסוים, שלעיתים קרובות מיוחסת לו נוכחות מוסרית מסוימת.
דמויות קדושות אלו, הוא טוען, הן "המוקדים של שדות כוח רוחניים".
הם מפעילים "השפעה אטרקטיבית רבת עוצמה על מאמיניהם, אך הם נוגעים בחיים הפנימיים של אחרים גם בדרכים משנות".
לפי הכנסייה הקתולית, קדוש עשוי להיות כל אחד בגן עדן, בין אם מוכר על פני האדמה ובין אם לאו, היוצר את "ענן העדים הרב" (האיגרת אל העברים פרק יב:1).
אלה "עשויים לכלול את האמהות שלנו, הסבתות או אהובותינו האחרות" שאולי לא תמיד חיו חיים מושלמים, אבל "בתוך הפגמים והכישלונות שלהם הם המשיכו להתקדם והוכיחו את רצונם של האדון".
התואר קדוש מציין אדם שעבר קאנוניזציה רשמית - כלומר הוכרז באופן רשמי וסמכותי כקדוש, על ידי הכנסייה כמחזיק במפתחות ממלכת השמים, ולכן מאמינים שהוא נמצא בגן עדן ב.
ישנם אנשים רבים שהכנסייה מאמינה שהם נמצאים בגן עדן, אשר לא זכו לעבור קאנוניזציה רשמית ואשר מכונים קדושים בשל תהילת קדושתם.
לפעמים המילה קדוש מציינת גם נוצרים חיים.
על פי הקטכיזם של הכנסייה הקתולית, "האבות, הנביאים ודמויות מסוימות אחרות בברית הישנה זכו ותמיד יזכו לכבוד כקדושים בכל המסורות הליטורגיות של הכנסייה".
בספרו Saint of the Day, העורך ליאונרד פולי (Leonard Foley) כותב כך: "הכניעה [של הקדושים] לאהבתו של אלוהים הייתה גישה כה נדיבה לכניעה המוחלטת של ישו, עד שהכנסייה מכירה בהם כגיבורים וגיבורות שראויים להוות השראה עבורנו.
הם מזכירים לנו שהכנסייה קדושה, לעולם לא יכולה להפסיק להיות קדושה ומטרתה להראות את קדושת אלוהים דרך חייו של ישו".
הכנסייה הקתולית מלמדת שהיא לא "יוצרת" או "בוראת" קדושים, אלא מכירה בהם.
הוכחות למעלת גבורה הנדרשת בתהליך ההפיכה לקדוש ישמשו להמחשה בפירוט את העקרונות הכלליים שנחשפו לעיל בהוכחה לקדושתם או לדמותם לאלוהים.
ב-3 בינואר 993 היה יוחנן החמישה עשר לאפיפיור הראשון שהכריז על אדם כקדוש מחוץ לדיוקסיה של רומא.
על פי בקשתו של השליט הגרמני, הוא הכריז כקדוש את הבישוף .
לפני כן, ה"פולחנים" הפופולריים, או הסגידה לקדושים היו מקומיים וספונטניים ואושרו על ידי הבישוף המקומי.
האפיפיור יוחנן השמונה עשר התיר לאחר מכן פולחן של חמישה מרטירים פולנים.
האפיפיור בנדיקטוס השמיני הכריז מאוחר יותר על הנזיר הארמני , אך רק מהכהונה של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי שמרו האפיפיורים לעצמם את הסמכות הבלעדית להכריז על קדושים, כך שהבישופים המקומיים נזקקו לאישורו של האפיפיור.
היה האדם האחרון במערב אירופה שהוכרז כקדוש על ידי סמכות שאינה האפיפיור: , הארכיבישוף של רואן, הכריז עליו כקדוש ב-1153. ב-1170 שמר האפיפיור אלכסנדר השלישי את זכות הקאנוניזציה לאפיפיור בלבד, בכל הנוגע לכנסייה הקתולית.
הכומר הקתולי וההגיוגרף האנגלי הוציא לאור את הספר "חיי הקדושים" (Lives of the Saints) ב-1756, ובו כלל סך של 1,486 קדושים.
הגרסה האחרונה של ספר זה, בעריכת הרברט תרסטון (Herbert Thurston) ודונלד אטווטר (Donald Attwater), מכילה את חייהם של 2,565 קדושים.
המונסיניור רוברט סרנו (Robert Sarno), עובד ציבור של של הכס הקדוש, התבטא שאי אפשר לתת מספר מדויק של קדושים.
פולחן הקדושים, בלטינית cultus, או "כת הקדושים", מתארת דבקות דתית עממית מסוימת או התמסרות של עצמיותו של אדם לקדוש או לקבוצת קדושים מסוימת.
לפי הדוקטרינה של הכנסייה, הפולחן האלוהי שמור במובן המחמיר רק לאלוהים (לטריה) ולעולם לא לקדושים.
מותר לבקש מהקדושים להתערב או להתפלל לאלוהים עבור אנשים שעדיין נמצאים על פני כדור הארץ, בדיוק כפי שניתן לבקש ממישהו על פני כדור הארץ להתפלל עבור אדם אחר.
קדוש עשוי להיות מוגדר כקדוש מגן של תכלית, מקצוע או מקום מסוימים, או להיקרא כמגן מפני מחלות או אסונות ספציפיים, לפעמים על פי מנהג פופולרי ולפעמים על ידי הצהרות רשמיות של הכנסייה.
שרידי קדושים זוכים לכבוד, או להערצה, בדומה להערצה לדימויים ולאיקונות קדושים.
מקורו של הנוהג במאות השנים האחרונות של הערצת שרידים של קדושים מתוך כוונה להשיג רפואה מאלוהים באמצעות תווכם של הקדושים נלקח מהכנסייה הקדומה.
לדוגמה, דיאקון אמריקאי טען בשנת 2000 שהחשמן והקדוש (אז מבורך) תיווך בינו לבין אלוהים כדי לרפא אותו ממחלה גופנית.
הדיאקון, ג'ק סאליבן, טען כי לאחר שפנה לניומן הוא נרפא מהיצרות עמוד השדרה תוך מספר שעות.
ב-2009 הגיע פאנל של תאולוגים למסקנה שהחלמתו של סאליבן הייתה תוצאה של תפילתו לניומן.
לפי הכנסייה, כדי להיחשב נס, "החלמה רפואית חייבת להיות מיידית, לא ניתן לייחסה לטיפול, והחולי יעלם לתמיד".
ברגע שאדם זכה לקדושה, הגוף הנפטר של הקדוש נחשב לקדוש כשרידי קדושים.
שרידי קדושים משמשים בדרך כלל בכנסיות.
חפציהם האישיים של קדושים עשויים לשמש גם כשרידים.
לחלק מהקדושים יש סמל מיוחד לפי המסורת, למשל, לאורנטיוס מרומא, דיאקון מרטיר, מזוהה על ידי רשת של גריל מכיוון שמאמינים שהוא נשרף למוות על רשת כזו.
סמל זה נמצא, למשל, בהרלדיקה הקנדית של המשרד האחראי על נתיב המים סנט לורנס.
קאנוניזציה רשמית היא תהליך ארוך, לרוב של שנים רבות או אפילו מאות שנים.
ישנם ארבעה שלבים עיקריים כדי להפוך לקדוש.
השלב הראשון בתהליך זה הוא חקירת חייו של המועמד על ידי מומחה.
לאחר מכן, הדוח הרשמי על המועמד מוגש לבישוף של הדיוקסיה הרלוונטית ומחקר נוסף מתבצע.
לאחר מכן, המידע נשלח אל של הכס הקדוש להערכה ברמה האוניברסלית של הכנסייה.
אם הבקשה תאושר, ניתן להעניק למועמד את התואר מכובד (Venerable, שלב 2).
חקירה נוספת, שלב 3, עשויה להוביל להגדרתו של המועמד בתואר מבורך, המהווה עלייה למעמד המבורכים.
לאחר מכן, ולכל הפחות, נדרשות הוכחה לשני נסים חשובים שהושגו מאלוהים בתווך המועמד לצורך קאנוניזציה פורמלית כקדוש.
נסים אלו חייבים להיות לאחר המוות.
לבסוף, בשלב האחרון, לאחר השלמת כל ההליכים הללו, האפיפיור עשוי להכתיר את המועמד כקדוש עבור פולחן קדושים בכנסייה האוניברסלית.
בכנסייה האורתודוקסית המזרחית מוגדר כקדוש ככל מי שנמצא בגן עדן, בין אם מוכר כאן על פני כדור הארץ ובין אם לאו.
לפי הגדרה זו, אדם וחוה, משה, והנביאים השונים, מלבד המלאכים, כולם מקבלים את התואר "קדוש".
הקדושה בכנסייה האורתודוקסית לא בהכרח משקפת מודל מוסרי, אלא את הקרבה לאלוהים: יש אינספור דוגמאות של אנשים שחיו חיי חטא והפכו לקדושים כתוצאה מענווה וחזרה בתשובה, כמו מרים המצרית, ודיסמס, הגנב החוזר בתשובה שנצלב.
לכן, הגדרה אורתודוקסית מזרחית שלמה יותר של מה זה קדוש קשורה לדרך שבה קדושים, באמצעות ענווה ואהבת המין האנושי, שימרו בתוכם את כל הכנסייה ואהבו את כל האנשים.
האמונה האורתודוקסית סבורה שאלוהים חושף קדושים באמצעות תפילות שנענות ונסים אחרים.
קדושים מוכרים בדרך כלל על ידי קהילה מקומית, לעיתים קרובות על ידי אנשים שהכירו אותם ישירות.
ככל שהפופולריות שלהם גדלה, לעיתים קרובות הם מזוהים ככאלה על ידי הכנסייה כולה.
משמעות המילה קאנוניזציה היא שנוצרי נמצא ראוי להכניס את שמו בקאנון (הרשימה הרשמית) של קדושי הכנסייה.
התהליך הפורמלי של ההכרה כרוך בדיון על ידי סינוד של בישופים.
הכנסייה האורתודוקסית אינה דורשת ביצוע נסים; מה שנדרש הוא עדות לחיי סגולה.
אם הבחינה הכנסייתית מצליחה, לאחר מכן יתקיים טקס האדרה (גלוריפיקציה) שבו ניתן לקדוש יום בלוח השנה של הכנסייה שייחגג על ידי הכנסייה כולה.
אולם זה לא הופך את האדם לקדוש; האדם כבר היה קדוש והכנסייה רק הכירה בכך בסופו של דבר.
ככלל, רק אנשי דת ייגעו בשרידים כדי להזיז אותם או לשאת אותם בתהלוכה, אולם במסגרת פולחן קדושים המאמינים ינשקו את השריד כדי להראות אהבה וכבוד כלפי הקדוש.
המזבח בכנסייה האורתודוקסית מכיל בדרך כלל שרידים של קדושים, לרוב של מרטירים.
פנים הכנסיות מכוסים באייקונות של קדושים.
כאשר נוצרי אורתודוקסי מכבד איקונין של קדוש הוא מכבד את צלם האל שהוא רואה בקדוש.
מכיוון שהכנסייה אינה מראה הבחנה אמיתית בין החיים למתים, מכיוון שהקדושים נחשבים כחיים בגן עדן, מתייחסים לקדושים כאילו הם עדיין בחיים, והם זוכים להערצה, לא סוגדים להם.
מאמינים שהם מסוגלים להתערב למען ישועה ולעזור לאנושות או באמצעות קרבה ישירה לאלוהים או על ידי התערבות אישית.
בכנסייה האורתודוקסית המזרחית, נעשה שימוש גם בתואר Ὅσιος, (הוסיוס) או בנקבה (Ὁσία הוסיה).
זהו תואר המיוחס לקדושים שחיו חיים נזיריים או נזירים מתבודדים המקבילים לתואר הרגיל יותר של "קדוש".
לכנסיות: הכנסיות האורתודוקסיות המזרחיות – הכנסייה האפוסטולית הארמנית, הכנסייה הקופטית האורתודוקסית של אלכסנדריה, הכנסייה האורתודוקסית האתיופית, והכנסייה הסורית-אורתודוקסית - יש תהליך קאנוניזציה ייחודי לכל כנסייה.
לכנסייה הקופטית-אורתודוקסית של אלכסנדריה, למשל, יש את הדרישה שלפחות 50 שנה צריכות לעבור לאחר מותו של קדוש פוטנציאלי לפני שהפטריארך של הכנסייה הקופטית-אורתודוקסית יוכל להכריז עליו כקדוש.
בכנסייה האנגליקנית העולמית וב, התואר קדוש מתייחס לאדם שהועלה למעמד זה על ידי הדעה הרווחת שהאדם היה אדוק וקדוש.
הקדושים נתפסים כמודלים לחיקוי של קדושה, וכ"ענן עדים" המחזקים ומעודדים את המאמינים במהלך מסעותיהם הרוחני (האיגרת אל העברים יב:1).
הקדושים נתפסים כאחים ואחיות מבוגרים בוגרים של המשיח.
אמונות אנגליקניות רשמיות מכירות בקיומם של הקדושים בגן עדן.
בהקשרים של , כמו אנגלו-קתוליות, קדוש הוא בדרך כלל מי שמיוחס לו (ולרוב גם הוכיח) רמה גבוהה של קדושה.
בשימוש זה, קדוש הוא אפוא לא רק מאמין, אלא מי שעבר שינוי בשל סגולה.
בקתוליות, קדוש הוא סימן מיוחד לפעילותו של אלוהים.
לפעמים חושבים שפולחן קדושים הוא סגידה, ובמקרה זה הוא מכונה בלעג באנגלית "hagiolatry" (הלחם בסיסים של המילה לקדוש ביוונית ו"עבודת אלילים").
בכל הנוגע לתפילה לקדושים, אחד מ של הכנסייה האנגליקנית "בנוגע לכור המצרף" מגנה את "הדוקטרינה הרומית הנוגעת ל...תפילה לקדושים" כ"דבר חביב שהומצא לשווא, ואינו מבוסס על שום סימוכין של כתבי הקודש, אלא סותר את דבר האלוהים".
אנגלו-קתולים במחוזות אנגליקניים המשתמשים בעיקרים עושים לעיתים קרובות הבחנה בין דוקטרינה "רומית" ל"פטריסטית" בנוגע לתפילה לקדושים, ומתירים את האחרונים בהתאם לסעיף XXII.
Bicknell) קבע כי התפיסה האנגליקנית מכירה בכך שלמונח "עשויה להיות משמעות אחת משני דברים: הבקשה הפשוטה לקדוש שיתפלל (תיווך), 'אורה פרו נוביס' ('ora pro nobis'), או בקשה לתועלת מסוימת".
בימי הביניים קדושים נחשבו בעצמם כמחברי הברכות.
הבקשה הראשונה הייתה מקובלת, אך השנייה גונתה.
חלק מהאנגליקנים וכנסיות אנגליקניות, במיוחד אנגלו-קתולים, מבקשים באופן אישי תפילות של הקדושים.
עם זאת, נוהג כזה נמצא רק לעיתים רחוקות בכל ליטורגיה אנגליקנית רשמית.
דוגמאות חריגות שלו נמצאות בליטורגיה הקוריאנית של 1938, הליטורגיה של הדיוקסיה של גויאנה מ-1959 וספר התפילות באנגלית מלנזית.
האנגליקנים מאמינים שהמתווך היעיל היחיד בין המאמין לאלוהים האב, במונחים של גאולה וישועה, הוא אלוהים הבן, ישוע המשיח.
האנגליקניזם ההיסטורי הבחין בין בקשת התיווך מהקדושים לבין התפילה לקדושים.
הראשון היה מקובל בדרך כלל בדוקטרינה האנגליקנית, בעוד שהאחרון נדחה בדרך כלל.
עם זאת, יש כאלה בין האנגליקנים, שאכן מתחננים לתיווך של הקדושים.
המתחננים בפני הקדושים להתערב בשמם, עושים הבחנה בין מליץ יושר לשתדלן, וטוענים כי בקשת תפילות מהקדושים אינה סוג שונה מבקשת תפילות מנוצרים חיים.
קתולים אנגליקניים מבינים את מושג הקדוש בצורה יותר קתולית או אורתודוקסית, לעיתים קרובות מתפללים להשתדלות מצד הקדושים וחוגגים את ימי החג שלהם.
לפי הכנסייה האנגליקנית, קדוש הוא מי שמתקדש, כפי שהוא מתורגם בגרסה המוסמכת של תרגום המלך ג'יימס (1611) דברי הימים ב פרק ו' פסוק מ"א: "וְעַתָּה קוּמָה יְהוָה אֱלֹהִים לְנוּחֶךָ אַתָּה וַאֲרוֹן עֻזֶּךָ כֹּהֲנֶיךָ יְהוָה אֱלֹהִים יִלְבְּשׁוּ תְשׁוּעָה וַחֲסִידֶיךָ יִשְׂמְחוּ בַטּוֹב" (חֲסִידֶיךָ תורגם לאנגלית כ"thy saints").
בכנסייה הלותרנית, כל הנוצרים, בין אם בגן עדן ובין אם על פני האדמה, נחשבים כקדושים.
עם זאת, הכנסייה עדיין מכירה ומכבדת קדושים ספציפיים, כולל כמה מאלה המוכרים על ידי הכנסייה הקתולית, אך באופן מסויג: על פי , המונח קדוש משמש בדומה לכנסייה הקתולית רק באשר לאדם שקיבל חסד יוצא דופן, התקיים מהאמונה, ואשר מעשיו הטובים אמורים להוות דוגמה לכל נוצרי.
האמונה הלותרנית המסורתית מספרת כי תפילות לקדושים אסורות, מכיוון שהם אינם מתווכים של גאולה.
אבל, הלותרנים מאמינים שקדושים מתפללים עבור הכנסייה הנוצרית באופן כללי.
פיליפ מלנכתון, מחבר האפולוגטיקה על הצהרת אוגסבורג, אישר לכבד את הקדושים באומרו שהם זוכים לכבוד בשלוש דרכים:
בהבעת תודה לאלוהים על דוגמאות אלו לרחמיו;
על ידי שימוש בקדושים כדוגמאות לחיזוק אמונתנו
על ידי חיקוי אמונתם ומעלותיהם האחרות.
לכנסיות הלותרניות יש גם שבהם הם מכבדים יחידים כקדושים.
הפניה לתווך של הקדושים ספגה ביקורת בהצהרת אוגסבורג, סעיף 21: "על פולחן הקדושים".
ביקורת זו נדחתה על ידי הצד הקתולי ב-, שבתורה נדחתה על ידי הצד הלותרני ב"התנצלות על הצהרת אוגסבורג".
בעוד שמתודיסטים בכללם אינם סוגדים לקדושים, הם כן מכבדים ומעריצים אותם.
המתודיסטים מאמינים שכל הנוצרים הם קדושים, אך משתמשים במונח בעיקר כדי להתייחס לדמויות תנ"כיות, מנהיגים נוצרים ומרטירים של האמונה.
כנסיות מתודיסטיות רבות נקראות על שם קדושים - כמו שנים עשר השליחים, ג'ון וסלי וכו' - אם כי רובן נקראות על שם מיקומים גאוגרפיים.
קהילות מתודיסטיות מקיימות את יום כל הקדושים.
רבים מעודדים את חקר הקדושים, כלומר את הביוגרפיות של אנשים קדושים.
עיקר הדת ה-14 בספר המשמעת (Book of Discipline) של קובע:
הדוקטרינה הרומית הנוגעת לכור המצרף, סליחה, סגידה והערצה, כמו גם של תמונות כמו של שרידים, וגם תפילה לקדושים, היא דבר חביב, שהומצא לשווא, ואינה מבוססת על שום צו של כתבי הקודש, אלא דוחה את דבר האלוהים.
בכנסיות פרוטסטנטיות רבות, המילה קדוש משמשת באופן כללי יותר כדי להתייחס לכל מי שהוא נוצרי.
זה דומה בשימוש להתייחסויות הרבות של פאולוס בברית החדשה של התנ"ך.
במובן זה, כל מי שנמצא ב (כלומר, נוצרי מאמין) הוא קדוש בגלל יחסיו עם ישוע המשיח.
פרוטסטנטים רבים רואים בתפילות השתדלות לקדושים עבודת אלילים, שכן מה שהם תופסים כיישום של פולחן אלוהי שאמור להינתן רק לאלוהים עצמו ניתן למאמינים אחרים, מתים או חיים.
בתוך מסורות פרוטסטנטיות מסוימות, הקדוש משמש גם להתייחסות לכל נוצרי שחזר בתשובה.
רבים מדגישים את המשמעות המסורתית של הברית החדשה של המילה, ומעדיפים לכתוב "קדוש" כדי להתייחס לכל מאמין, כהמשך לתורת הכהונה של כל המאמינים.
השימוש ב"קדוש" בתוך כנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים (LDS Church) דומה למסורת הפרוטסטנטית.
בברית החדשה, קדושים הם כל אלה שנכנסו לברית הנוצרית של הטבילה.
ההסמכה "אחרית הימים" מתייחסת לדוקטרינה לפיה החברים חיים באחרית הימים לפני ביאתו השנייה של ישו, ומשמשת להבחין בין חברי הכנסייה, הרואה את עצמה כשיקום הכנסייה הנוצרית העתיקה.
לכן חברים מכונים לעיתים קרובות כ"קדושי אחרית הימים" או "LDS", ובינם לבין עצמם כ"קדושים".
בספרות תאולוגית מסוימת, השימוש במונח קדוש נוטה לשמש גם בהקשרים לא נוצריים.
בדתות רבות, ישנם אנשים שהוכרו במסגרת המסורת שלהם כמי שהגשימו את השאיפות הגבוהות ביותר של הוראת הדת.
באנגלית, המונח קדוש משמש לעיתים קרובות לתרגום רעיון זה מדתות עולמיות רבות.
החסיד או הצדיק היהודי, הוולי המוסלמי, הפרוואשי הזורואסטרי, הרישי או הגורו ההינדי, הארהט או הבודהיסטווה הבודהיסטי, הז'נג'ן הדאואיסטי, השינטו קאמי ואחרים כונו כולם כקדושים.
ה הקובנית, הוודו בהאיטי, ה בטרינידד, האומבנדה והקנדומבלה בברזיל, ודתות סינקרטיסטיות דומות אחרות אימצו את הקדושים הקתולים, או לפחות את דימויי הקדושים, והפעילו עליהם את הרוחות/אלוהויות משלהם.
סוגדים להם בכנסיות (שם הם מופיעים כקדושים) ובפסטיבלים דתיים, שם הם מופיעים בתור האלוהויות.
השם סנטריה היה במקור כינוי מזלזל לאלו שפולחן הקדושים שלהם חרג מהנורמות הקתוליות.
בודהיסטים, הן במסורת הטהרוואדה והן במסורת המהאיאנה, מעריכים במיוחד , כמו גם בודהיסטוות שעברו התפתחות רוחנית נעלה..
בודהיסטים טיבטים מתייחסים לכוהני דת בולטים הקרויים כגלגול נשמות של מתרגלים בולטים שנפטרו ולכן כקדושים חיים עלי אדמות.
קדושים הינדים הם אלה המוכרים על ידי ההינדים כמפגינים מידה רבה של קדושה.
להינדואיזם מסורת ארוכה של סיפורים ושירה על קדושים.
אין תהליך קאנוניזציה רשמי בהינדואיזם, אך עם הזמן, גברים ונשים רבים הגיעו למעמד של קדושים בקרב חסידיהם ובקרב ההינדים בכלל.
שלא כמו בנצרות, ההינדואיזם אינו מכריז על אנשים כקדושים לאחר המוות, אך ניתן להכיר בהם כקדושים במהלך חייהם.
קדושים הינדים נקראים במגוון שמות: גורו, , רישי, , , , , סוואמי, פאנדיט, , , , , , ושמות אחרים.
כמה קדושים הינדים מקבלים מעמד כמו אל, ונתפסים כאווטאר של וישנו, שיווה, והיבטים אחרים של האלוהי - זה יכול לקרות במהלך חייהם, או לפעמים שנים רבות לאחר מותם.
זה מסביר שם נפוץ נוסף לקדושים הינדים: אנשי אלוהים.
על פי האסלאם, מלבד הנביאים, יש גם לקדושים את תכונת ה (بركة) ויכולים לחולל נסים (كرامات, קראמט).
קדושים מדורגים נמוך יותר מנביאים, והם אינם מתערבים למען אנשים ביום הדין.
עם זאת, קיים הנוהג לקבר גם בקברי נביאים וגם בקברי קדושים (זיארה).
אנשים היו מבקשים את עצתו של קדוש בחיפושם אחר הגשמה רוחנית.
בניגוד לקדושים בנצרות, קדושים מוסלמים זוכים בדרך כלל להכרה בלתי פורמלית בהסכמה של אנשים פשוטים, לא על ידי מלומדים.
בניגוד לנביאים, נשים כמו ראבעה אל-עדוויה התקבלו כקדושות.
לאסלאם הייתה היסטוריה עשירה של הערצת קדושים (המכונה לעיתים קרובות ולי, שפירושו המילולי 'ידיד [של אלוהים]'), אשר הצטמצמה בחלקים מסוימים של העולם האסלאמי במאה העשרים בשל השפעת זרמים שונים של סלאפיזם.
[הפכה לדרישה] באסלאם הסוני [בתקופה הקלאסית]," כאשר אפילו מבקרים מימי הביניים של הנוהג הקיים בכל מקום של ביקורי קברים כמו אבן תיימיה הכריזו בנחרצות: "הנסים של קדושים אמיתיים ונכונים לחלוטין, ומוכרים על ידי כל המלומדים המוסלמים.
הקוראן הצביע על כך במקומות שונים, ודברי הנביא הזכירו זאת, ומי שמתכחש לכוחם המופלא של קדושים הוא חדשן או חסיד של חדשנים." הרוב המכריע של הקדושים הנערצים בעולם הסוני הקלאסי היו הסופים, שהיו כולם מיסטיקנים סונים שהשתייכו לאחת מארבע האסכולות המשפטיות האורתודוקסיות של החוק הסוני.
הערצת קדושים הפכה בסופו של דבר לאחד המנהגים הסונים הנפוצים ביותר במשך יותר מאלף שנה, לפני שהתנגדה לה במאה העשרים התנועה הסלפית, שזרמיה השונים רואים בה "היותה גם לא-אסלאמית וגם נחשלת...
ולא החלק האינטגרלי של האסלאם שהם היו במשך יותר מאלף שנה." באופן דומה לרפורמציה הפרוטסטנטית, הפרקטיקות המסורתיות הספציפיות שהסלאפיזם ניסה לצמצם בהקשרים הסוניים והשיעים כוללים את אלה של סגידה לקדושים, מבקרים בקבריהם, מבקשים את השתדלותם ומכבדים את שרידיהם.
כפי שהעיר כריסטופר טיילור: "[לאורך ההיסטוריה האסלאמית] ממד חיוני של האדיקות האסלאמית היה הערצת הקדושים המוסלמיים...
[עם זאת בשל] זרמי מחשבה מסוימים בתוך המסורת האסלאמית עצמה, שהתבטאו במיוחד במאה התשע-עשרה ובמאה העשרים.
חלק מהמוסלמים התנגדו לחלוטין להכרה בקיומם של קדושים מוסלמים או ראו בנוכחותם ובסגידה אליהם סטיות בלתי מקובלות".
המונח צדיק ומשמעויותיו הנלוות, התפתחו בספרות חז"ל מההנגדה התלמודית שלו לחסיד, למחקר אודותיו בספרות המוסר, והרוחניות האזוטרית שלו בקבלה.
בתנועת החסידות קיבל מוסד הצדיק חשיבות מרכזית, כאשר לראשונה משלב מיסטיקה עילית לשעבר עם תנועה חברתית.
יחידי סגולה זכו לכינוי קדוש כדוגמת רבי יהודה הנשיא (המכונה "רבינו הקדוש") ובמיוחד אישים דגולים בקבלה כדוגמת האר"י הקדוש ובחסידות דוגמת הבעל שם טוב.
המושג או נמצא בחשיבה הדתית של צפון הודו, כולל הסיקיזם, בעיקר בספר הקודש של הסיקים ה.
דמויות כמו , , ואחרות ידועות כסאנט או בהגאט.
המונח סאנט מוכל בקהילות הסיקים ובקהילות הקשורות אליו על יצורים שהשיגו הארה באמצעות מימוש האלוהות ואיחוד רוחני עם אלוהים באמצעות דקלום חוזר ונשנה של שם האל (מנהג הקרוי ).
קיימים אינספור שמות של אלוהים.
בסיקיזם, נאאם (הפנמה רוחנית של שמו של אלוהים) מושג בדרך כלל באמצעות השם של , שמתורגם ל"גורו המופלא".
מעודדים את הסיקים ללכת בעקבות הקהילה של הסאנט (Sadh Sangat) או "חברת הקודש".
הסאנטים מעניקים לקהילה את הידע על האל האלוהי, וכיצד לעשות צעדים גדולים יותר לקראת השגת הארה רוחנית באמצעות נאאם.
יש להבדיל בין סאנט ל"גורו" (כגון גורו נאנק) אשר ריכזו את הדרך להארת אלוהים בסרי גורו גרנת סאהיב.
עם זאת, הסיקיזם קובע שכל יצור שהפך לאחד עם אלוהים נחשב כשם נרדף לאלוהים.
ככאלה, סאנט, גורו ואלוהים הממומשים במלואם נחשבים לאחד.
קדורקודון (שם מדעי: Cadurcodon; מילולית: "השן של קדורסי ") הוא סוג נכחד של יונק נכחד מסדרת מפריטי הפרסה, אשר חי באירואסיה במשך האאוקן והאוליגוקן שלפני כ-37 עד 24 מיליון שנה מזמננו.
הוא היה קרובו של המטמינודון וכמותו דמה מעט לקרנף.
הסוג תואר למדע ב-1924 בידי החוקר ההונגרי מיקלוש קרצוי , על סמך ממצאים מצרפת, מונגוליה וסין ותוארו בו 3 מינים:
Cadurcodon ardynensis - בתחילה שויך לסוג Cadurcotherium בידי הנרי פיירפילד אוסבורן
יונק זה היה כבד כמו קרנף והגיע לאורך 2.5 מטרים ולמשקל של 900 עד 1,800 ק"ג, כשהייתה לו גולגולת מסיבית ושיניים חרוטיות עמוקות וכן זוג ניבים ארוכים ובולטים משני הלסתות.
הוא היה חסר קרניים על אפו ובעל מבנה החוטם, אשר רמז שהיה לו חדק כשל טפיר מודרני
יונק זה היה צמחוני ורעה בביצות של אסיה הקדומה, כשמבנה הגוף דמוי-ההיפופוטם שלו מרמז שהיה אמפיבי לפחות חלקית.
מזונו כלל כנראה צמחי מים שונים או עלים, אותם קטף עם חדקו.
קדושת הזמן היא אנדרטת זיכרון לנפגעי פעולות האיבה באשדוד שנוצרה על ידי יעקב פינטו, הממוקמת ברובע הקריה ("הסיטי") באשדוד.
האנדרטה הוקמה ב-2014 על ידי עיריית אשדוד לבקשת משפחות שכולות שביקשו להנציח את יקיריהן.
בקצהו הצפוני של פארק הסיטי, ממוקמת האנדרטה לזכר בני אשדוד שנפלו במערכות ישראל בעיצובו של משה סעידי.
האנדרטה מורכבת מ-3 אלמנטים מרכזיים:
העמוד – עמוד שבחלקו העליון חור.
סמל למשפחות השכולות, שנותר בהן חלל ריק לאחר אובדן יקיריהן.
החור פונה דרומה, כך שבשעות הצהריים קרני אור השמש יחדרו דרכו ויאירו את הרחבה.
האור מייצג גם את המשך החיים לאחר האובדן.
החומה – חומה ספירלית מרובעת המקיפה את מבנה האנדרטה.
היא סמל לזמן, שהוא מחד מחזורי, אך גם קווי, ומאפשר התפתחות אישית.
חלוקי הנחל – חלוקי נחל הנתחמים על ידי החומה, ונושאים את שמותיהם של חללי העיר.
אלמנט זה נשאל מהמנהג להנחת אבן על קבר במסורת היהודית.
קדומי-כנף (שם מדעי: Palaeoptera, מיוונית: παλαιός ( 'ישן') + πτερόν ( 'כנף')) הוא שמה של אינפרא-מחלקה בתוך תת-מחלקת בעלי-כנף, שיוחסה באופן מסורתי לקבוצות אבות של חרקים מכונפים שרובם נכחדו, אשר חסרה להם היכולת לקפל את הכנפיים לאחור מעל הבטן, כפי שמאפיין את עילאי הכנף.
הדיאפנופטרודאה, שהם חרקים קדומי-כנף, פיתחו באופן עצמאי וייחודי מנגנון קיפול כנפיים שונה.
גם בריומאים וגם שפיריות חסרים את מרכזי הריח במוחם המצויים עילאי הכנף.
לאפיתל המעי האמצעי שלהם מקור כפול: האזורים הקדמיים והאחוריים מתפתחים באמצעות התמיינות תאים, בעוד שהאזור המרכזי מקורו בתאי חלמון.
בכל שאר החרקים המכונפים, אפיתל המעי האמצעי נוצר אך ורק על ידי התמיינות תאים, ואילו אצל הקספודים הנותרים, כולל חסרי הכנף, הוא מתפתח כולו מתאי חלמון.
דבר המצביע על כך שקדומי הכנף מייצגים שלב מעבר בין שתי אסטרטגיות התפתחות אלו.
המורכבות של מנגנון קיפול הכנפיים, כמו גם הפעולה המכנית של הכנפיים בתעופה (שרירי תעופה עקיפים), הן כאלה המצביעות על כך שעילאי-כנף הם שושלת מונופילטית.
היעדר קיפול כנפיים פלזימורפי אינו אומר בהכרח שקדומי הכנף מהווים קבוצה טבעית – ייתכן שהם מכלול המכיל את כל החרקים, קרובי משפחה או לא, ש"אינם עילאי-כנף", דוגמה לטקסון פח.
אם השושלות שנכחדו יילקחו בחשבון, סביר להניח שהמושג 'קדומי-כנף' יתבטל בסופו של דבר, או ישתנה בתוכנו, כדי לשקף בצורה מדויקת יותר את התפתחות החרקים.
בכל מקרה, מוכרות שלוש שושלות קדומי כנף עיקריות ישנן, המקוטלגות באופן מסורתי כסדרות-על.
מבין אלה, ה־Paleoictyopteroidea עצמם עשויים להיות מכלול פאראפילטי של Pterygota הבסיסית גם כן.
כפי שהדברים עומדים, הקשר בין שתי קבוצות קדומי הכנף החיות – הבריומאים והשפיראים (שפיריות ופריריות) ל-Neoptera טרם נפתר.
ישנן שלוש השערות מתחרות עיקריות עם וריאציות רבות.
בשתיים מהן – אלו המתייחסות לשושלת ה-Ephemeroptera או האודונאטנית כקרובות יותר ל-Neoptera מאשר לקדומי הכנף האחרים – נראה שקדומי הכנף הם פרפילטיות.
קדחת Q (באנגלית - Q fever) היא מחלה זיהומית זואונוטית (zoonosis- מחלה של בעלי חיים העלולה לעבור לבני אדם) הנגרמת מחיידקים גראם-שליליים מהמין Coxiella burnetii.
המחלה תוארה לראשונה בשנת 1935 בעובדי בית מטבחיים ליד העיר בריסביין במדינת קווינסלנד באוסטרליה.
זו הייתה מחלת חום עם סימנים של מחלה זיהומית ללא גורם מדבק ידוע.
בפרסום הראשון נקראה המחלה Q fever על שם מדינת קווינסלנד (Queensland), אך גם בגלל Query (שאלה) וגם Queer (מוזר).
גם לאחר שנתגלה החיידק מחולל המחלה, נותר שם הזה.
החיידק בודד לראשונה ב-1937 ונקרא בתחילה על של אחד החוקרים, Frank burnet, בשם Rickettsia burneti, עקב שיוכו המוטעה לסוג Rickettsia.
לאחר בידוד החיידק בארצות הברית על ידי Herald Rea Cox וחוקרים נוספים, הוא זוהה כמין במשפחה נפרדת וחדשה, ושמו שונה ל-Coxiella burnetii.
Coxiella burnetii הוא חיידק גראם-שלילי שמזהם בפרות, כבשים עזים וגורם להפלות מרובות.
המחלה מועברת על ידי חשיפה לרקמות מזוהמות, הפרשות, שאיפת אבק מזוהם בעת הטיפול בבעלי החיים ושתיית חלב בלתי מפוסטר.
העובדים החשופים לכך הם וטרינרים, חקלאים, עובדים בבתי מטבחיים ועוד.
המחלה נמצאת גם בחיות מחמד כמו כלבים חתולים וארנבונים.
בארצות הברית פותח החיידק כנשק ביולוגי.
למחלה יש שלב חד (חריף) ושלב כרוני.
השלב החד מתחיל לאחר תקופת דגירה של כשבועיים בתסמינים דמויי שפעת: חום, חולשה, כאבי ראש ושרירים, שיעול, הקאות ושלשולים.
הפגיעה הריאתית יכולה להתפתח לדלקת ריאות מסכנת חיים אם אינה מטופלת.
כן יכולה להופיע דלקת כבד.
כ-50% מהמקרים בשלב החד הם ללא כל תסמינים.
השלב הכרוני מופיע בכ-70% מהמקרים.
הוא עשוי להופיע עד שנים לאחר השלב החד ובמקרים רבים הוא חסר תסמינים.
יכולים להופיע סימנים של חום תת-פיברילי ממושך וחולשה.
הסיבוך העיקרי במצב זה הוא אנדוקרדיטיס זיהומית הגורמת להיווצרות גבשושיות (וגטציות) מזוהמות בחיידק על מסתמי הלב והופעת אי ספיקת לב.
ללא טיפול בשלב זה עלולה התמותה להגיע ל-65%.
הסיכון גדול יותר לפתח אנדוקרדיטיס הוא אצל חולים עם מחלה במסתמי הלב, עם מסתם מלאכותי ובמדוכאי חיסון.
קדחת Q בהריון יכולה לגרום להפלה, סיבוכי לידה, מוות עוברי ומומים בעובר.
היות שחיידק הוא תוך תאי קשה לגדלו בתרבית דם וגם לזהותו באמצעות PCR.
האבחנה המעבדתית נעשית בשיטות סרולוגיות של אימונופלורסצנסיה (IFAׂ) או ELISA לקביעת כיל הנוגדנים נגד החיידק.
בין השלב החריף (phase II)והכרוני (phase I), עובר החיידק שינוי מבני במעטפת שלו ובהתאם לכך נוצרים נגדו נוגדנים שונים.
כדי לאבחן קדחת Q חדה יש לקבל תוצאת כיל נוגדנים Anti phase II IgG>1/200
כדי לאבחן קדחת Q כרונית יש לקבל כיל נוגדנים Anti phase I IgG>1/800
הטיפול המומלץ בקדחת Q חדה הוא דוקסיציקלין במינון 100 מ"ג פעמיים ביום במשך 2-3 שבועות.
במקרים ללא תסמינים או במקרים בו נתקבלו התוצאות לאחר ההבראה אין צורך בטיפול.
לחולים בעלי חוסר חיסוני או הפרעה מסתמית שהוכחה באקוקרדיוגרפיה מומלץ לטפל בשילוב של דוקסיציקלין 100x2 מ"ג ביום והידרוכלורוקווין 200x3 מ"ג ביום במשך שנה.
בחולים אחרים יש לעקוב אחרי רמת הנוגדנים לאחר 3 ו-6 חדשים כדי לאבחן מוקדם את השלב הכרוני.
בקדחת Q כרונית הטיפול הוא שילוב של דוקסיציקלין 100x2 מ"ג ביום והידרוכלורוקווין 200x3 מ"ג ביום למשך 18 חדשים לפחות או לתוצאה של ירידת נוגדני Anti phase I IgG לפחות מ-1/200 תוך מעקב תקופתי על מסתמי הלב בעזרת אקוקרדיוגרפיה דרך הוושט.
קיים חיסון למחלה הנקרא Q-Vax הניתן לאנשים בסיכון בגלל עבודתם.
לפני מתן חיסון יש לברר אם קיימים כבר נוגדנים למחלה כי מתן חיסון במקרים אלה יכול לגרום לתגובות קשות.
קדחת ים-תיכונית משפחתית היא מחלה תורשתית רצסיבית הפוגעת בעיקר באנשים ממוצא ים-תיכוני לרבות יהודים ממוצא צפון-אפריקאי ומארצות אגן הים התיכון, ושייכת לקבוצת מחלות הנקראות מחלות חום מחזוריות.
17 בספטמבר הוא יום בינלאומי שנקבע כדי להעלות את המודעות למחלה.
המחלה תוארה במאמר בשנת 1945 על ידי ד"ר שפארד סיגל, רופא בבית החולים הר סיני בניו יורק.
שלושה חולים במחלה תוארו על ידי משה רחמילביץ' ומשה ארנפלד בבית החולים הדסה בירושלים.
תיאור נוסף ניתן על ידי שני רופאים צרפתים, ממו וקטן, שעבדו בתוניס וזיהו את המחלה ב-14 יהודים קרובי משפחה.
בראשית שנות החמישים של המאה העשרים, בעקבות העלייה הגדולה של יהודים מהמזרח התיכון וצפון אפריקה לישראל, הגיעו לבית החולים תל השומר מספר רב של חולים במחלה, שלא הייתה מוכרת על ידי הרופאים.
לעיתים החשש כי מדובר בבטן כירורגית (בטן חריפה) הביא לניתוח (לפרוטומיה חוקרת) שבמהלכו הממצאים היחידים היו מעט תפליט צפקי המכיל ריבוי של תאי דם לבנים.
לעיתים היו הידבקויות כתוצאה מהתקפים קודמים.
הרופאים ניסו לתת לחולים אנטיביוטיקה, אך היא לא עזרה כלל.
טיפול בסטרואידים נמצא כמקל אך במעט ודיאטה דלת שומן נכשלה לגמרי.
בשנת 1953 הגיש ד"ר ליבי שרף עבודת גמר בה תיאר את המחלה כפי שזוהתה בבית החולים.
בשנת 1955 תוארה המחלה בעיתון הבוקר כתעלומה.
ניתנו לה אז מגוון שמות, בהם "מחלה מחזורית", "צפקת שפירה התקפית", "דלקת רב-נסיובית חוזרת" ו"קדחת ים תיכונית משפחתית".
הדעות היו עדיין חלוקת האם המחלה היא תורשתית, והועלתה השערה שהיא קשורה ל"ליקוי בחילוף חומרים".
לקראת סוף שנות ה-50 החלו בבית החולים שיבא, יחד עם אשר פרנסדורף ממכון ויצמן, לחקור את הגורם למחלה.
ד"ר מרדכי פרס ערך מחקר גנטי על המחלה ובשנת 1960 פרסם מאמר בו הוכיח שהמחלה היא רצסיבית.
על מאמר זה קיבל צוות המחלקה הפנימית בתל השומר, בראשות הרי הלר ועזרה זהר את הפרס על שם צבי צבילינג.
בשנת 1965 כבר קישרו החוקרים את המחלה עם המטבוליזם של עמילן.
בשנת 1966–1967 פרסם הצוות סקירה של 470 מקרים של המחלה שטופלו בתל השומר, בשנים 1957 עד 1965. על פי הסקירה, כ- 26% מחולים אלה חלו בעמילואידוזיס ושעור התמותה של חולי FMF עד גיל 40 בתקופה זו, הגיע ל 90%.
הקבוצה כללה כ- 97 ילדים חולי FMF עד גיל 5. נזקים כלייתיים עקב עמילואידוזיס הוו את סיבת המוות העיקרית.
על עבודתם קיבלו מחברי המאמר את פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית ביוני 1966.
מרדכי פרס ודן מיכאלי גם תיעדו מקרה של חולה שהשתמש בקולכיצין שהתקפיו נחלשו.
ניסיון לטפל בקולכיצין בתחילת ההתקף בלבד, בחולים אחרים, לא נשא תוצאות חיוביות.
בשנת 1970, ניסה ד"ר סטפן גולדפינגר את התרופה קולכיצין ששימשה אצל רופאה סינית למניעת התקפים של שיגדון, ומצא שהתרופה מנעה התקפים בחמישה חולים.
בעקבות זאת, ביצע פרס מחקר רחב היקף על מאות חולים והוכיח שהקולכיצין יעילה במניעת התקפים ושקיעת העמילואיד.
קדחת ים-תיכונית משפחתית היא מחלה השייכת לקבוצת מחלות הקרויות מחלות אוטו-אינפלמטריות.
הגן האחראי למחלה מקודד חלבון הקרוי pyrin, המבוטא בתאי דם לבנים וכן בפיברובלסטים.
חלבון זה שולט על מספר תהליכים המביאים בתורם לעליה בהפרשת אינטרלוקין 1 בתא וליצירת ההתקפים של המחלה.
בשנת 1960, בסקירה של 262 חולים במחלה נמצא ששישה היו ערבים, שישה היו אשכנזים, שלושה מהם מרומניה, ו-250 היו ספרדים.
בין החולים לא היה אף תימני או פרסי.
לגבי 258 חולים מחוץ לישראל נמצא ש-133 מתוכם היו יהודים, ברובם המוחלט לא אשכנזים, 101 מהם היו מצפון אפריקה.
הלא יהודים היו ארמנים וערבים מהמזרח התיכון, רק אחד מהם מצפון אפריקה.
בתחילה מחלה זו זוהתה אצל יהודים ממוצא מזרחי (בעיקר מהמזרח התיכון וצפון אפריקה) וכן אצל ארמניים, ערבים וטורקים, אולם לאחר התפתחות הזיהוי הגנטי התגלתה המחלה גם אצל יהודים ממוצא אשכנזי, וקבוצות אוכלוסין ממוצא ים-תיכוני, כמו גם תיאורי מקרה אצל חולים ללא קשר למוצא ים תיכוני.
המחלה עצמה יכולה להתחיל בגיל מוקדם, ועד גיל 20 כ-90% מן החולים יציינו כי היה להם לפחות התקף אחד.
ההתקפים הם סימן ההיכר של המחלה ומלווים בכמעט כל המקרים בעלייה של חום ובכאבי בטן.
ההתקף עצמו קצר ומתרחש בין יממה ל-3 יממות, ואין חוקיות בין משך הזמן העובר בין התקף להתקף - לעיתים ההתקפים תכופים ולעיתים יחלפו שנים עד להתקף הבא.
תסמיני המחלה הם התקפי חום גבוה, כאבי בטן עזים, צמרמורות, דלקות מפרקים ופעמים רבות נזק כלייתי חמור שהסתיים לעיתים קרובות במות החולה.
חום גבוה - כמעט תמיד קיים, לעיתים עד כדי פרכוסי חום.
כאבי בטן - אשר יכולים להיות עדינים ועד לכאבי בטן חריפים המדמים מצב של בטן חריפה.
התקפים פלאורליים (של האדר) - לרוב כאבים חדים בחזה הנובעים כתוצאה מתהליך דלקתי באדר, שלעיתים יביא עם הזמן להתעבותו.
צילום חזה יכול להדגים תמט או תפליט.
כאבי מפרקים - יותר נפוצים אצל אוכלוסייה של יהודים יוצאי ארצות ערב (מוטציה M694V).
כאבי המפרקים הם לרוב מונוארתיקולריים (של מפרק אחד)- לרוב של הברך, הקרסול או הירך.
פריחה דמוית שושנה בעור (erysipelas like erythema) - לרוב באזורים שונים ברגליים.
פריחה זו גם היא נפוצה בעיקר אצל חולים עם מוטציה M694V.
כאבי שרירים לאחר פעילות גופנית (exercise induced myalgia).
דלקת של שק האשכים - לרוב אצל ילדים טרום גיל ההתבגרות.
מחלה פריקרדיאלית - נדיר יחסית.
כשליש מהנשים החולות ב-FMF סובלות גם מבעיות פוריות הנובעות מדלקות חוזרות ברירית חלל הבטן.
עמילואידוזיס הוא סיבוך של המחלה, שאירע אצל חולים רבים טרם הטיפול בקולכיצין.
עמילואידוזיס הוא שקיעה של חלבון מסוג עמילואיד A, אשר עולה במצבי דלקת, ושוקע בכליות, באדרנל וברקמות אחרות כמו ריאות, טחול, מעיים ואשכים.
כשמטופל מציג בין התקפים הימצאות של חלבון בשתן (פרוטאינוריה) יש לחשוד בעמילואידוזיס.
בין גורמי הסיכון לפיתוח עמילואידוזיס הם:
בשנות האלפיים התגלה הגן הקשור למחלה.
גן זה יוצר מוטציות בחלבון הנקרא פירין (pyrin), לו תפקיד חשוב ביצירת דלקת.
ניתן לבצע בדיקת סקר גנטית לגילוי נשאות סמויה למחלה זו, אך בדיקה זו אינה מומלצת.
בהתקפים טיפוסיים, ניתן לבצע את האבחנה בהתבסס רק על הקליניקה ללא צורך בבדיקות אחרות.
כך למשל - בזמן התקף ניתן על ידי בדיקות דם לאבחן קיום דלקת במקומות שונים ומשתנים על ידי שקיעת דם מהירה, עלייה בתאי דם לבנים ובעלייה בפיברינוגן.
במקרים בהם ההתקפים לא טיפוסיים או שהתמונה הקלינית אינה ברורה, ניתן לבצע בדיקה גנטית.
המוטציות עצמן שונות זו מזו, כך למשל, המוטציה M694V מקושרת לגיל הופעה מוקדם יותר ולמחלה הכוללת כאבי מפרקים, פריחה ועמילואידוזיס, בעוד שמוטציות כגון E148Q מקושרות במחלה קלה יותר.
בדיקה גנטית לאדם שאינו חולה אינה מומלצת.
הטיפול העיקרי בחולי FMF הוא במתן תרופה הנקראת קולכיצין ששימשה בעבר לטיפול בדלקות מפרקים.
הקולכיצין, בנטילה יומית, מונעת או לפחות מפחיתה את תדירות התקפי המחלה, אך בזמן התקף אינה מועילה.
הקולכיצין גם מונע את העמילואידוזיס (שקיעת החלבון עמילואיד A).
תופעות לוואי נפוצות של קולכיצין כוללות כאבי בטן, אי סבילות ללקטוז, בחילה ושלשול.
נטילה לפני ההריון מקושרת לעלייה קלה בסיכון לעובר עם תסמונת דאון.
רוב חולי ה-FMF נוטלים קולכיצין באופן קבוע וסדיר ומתפקדים כאנשים בריאים החיים ומתפקדים באופן נורמטיבי.
ההתקדמות הגדולה בהבנת הבסיס הגנטי המולקולרי והקליני של המחלה מאפשר היום יכולת אבחון משופרת, שיפור בטיפול ומניעת תופעות לוואי הנובעות מחוסר טיפול.
לאחר גילוי הגן ל-FMF, נוספו גנים אחרים הקשורים לתסמונות המערבות אף הן הופעה של חום אינטרמיטנטי יחד עם תסמינים קליניים נוספים.
בין התסמונות הללו ניתן למנות את הבאות:
TRAPS - זוהי תסמונת המועברת באופן דומיננטי.
תסמונת זו לרוב מתחילה בגיל הילדות כאשר ההתקפים עצמם יכולים להימשך בין יום יומיים ועד לתקופה ארוכה יחסית.
המחלה כוללת את ההתקפים הקיימים ב-FMF, ומלבד זאת מעורבות של העיניים (דלקת הלחמית ובצקת פרי-אורביטלית).
לעיתים יש כאבי מפרקים נודדים.
מחלה זו מגיבה יותר טוב לסטרואידים מאשר לקולכיצין, והפגם הגנטי במחלה מתרחש כתוצאה מפגם ברצפטור ל-TNF.
אצל חלק מן החולים יש התפתחות של עמילואידוזיס.
HIDS - זוהי תסמונת המועברת באופן רצסיבי, ותוקפת בעיקר אנשים ממוצא צפון אירופאי.
המוטציה במחלה זו היא באנזים mevalonate kinase וניתן למצוא אצל חולים אלו רמות מוגברות של mevalonate בשתן.
מחלה זו מתחילה בתקופת הינקות וההתקפים נמשכים בין 3–5 ימים.
בנוסף להתקפי החום יש אדנופתיה צווארית ופריחה מפושטת מקולופפולרית וכן אפטות בפה.
אין טיפול מבוסס במחלה זו.
CAPS - קבוצת של 3 מחלות הכוללות הפרעה בגן המקודד לחלבון הקרוי cryopyrin.
שלוש המחלות מקבוצה זו נקראות FCAS, MWS, ו-NOMID.
NOMID היא הצורה הקשה יחסית משלוש המחלות הללו, וכוללת התקפים כרוניים של דלקת קרום המוח שאיננה זיהומית, כאבי מפרקים טיפוסיים ופריחה.
FCAS היא מחלה המאופיינת בצמרמורות, חום, כאבי ראש, כאבי פרקים, דלקות בעיניים ופריחה דמוית אורטיקריה בתגובה לקור.
ב- MWS יש פריחה אולם שלא בתגובה לקור, כמו גם חום, כאבי בטן, כאבי מפרקים ולאורך זמן אובדן שמיעה סנסו-נוירלי.
אצל חולים מכל קבוצות מחלות אלו ניתן למצוא עליה ברמות אינטרלוקין 1b בדם, והם מגיבים באופן דרמטי לזריקות של מעכבי אינטרלוקין 1.
קדחת הבקתה הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2003 שבוים והופק על ידי איליי רות'.
הסרט מגולל את סיפורם של חמישה בוגרי קולג' שנוסעים לבקתה בלב יער.
במהלך הסרט נבחן האמון בין החברים כאשר מחלה קטלנית מתפשטת ביניהם.
הסרט מספר על אודות חמישה בוגרי קולג' - ג'ף, קרן, פול, מרסי וברט, ששוכרים בקתה בלב יער כדי לחגוג את סיום לימודיהם.
ערב אחד הם פוגשים נווד, אשר נראה חולה מאוד, שמנסה להיכנס לבקתה ולקבל מהם עזרה רפואית.
מוקדם יותר ירה ברט בנווד בטעות, והשאיר אותו למות.
החבורה נתקפת פאניקה ומבריחה את האיש, שמנסה לגנוב להם את המכונית.
במהלך ניסיונות הגירוש הם מציתים בטעות את הנווד, שבורח לעומק היער ונופל, כך מסתבר מאוחר יותר, למאגר המים שליד הבקתה.
באותו ערב פוגשת החבורה בחור בשם ג'סטין (גרים), בעליו של כלב גדול בשם ד"ר ממבו.
לאחר שקרן שותה מים מהברז בבקתה היא נדבקת בנגיף ומפתחת את תסמיני המחלה במהירות.
פול מבחין במצבה הבריאותי בבוקר שלמחרת כאשר הוא מנסה לפתות אותה ומגלה שהיא קודחת מחום, הוזה ומדממת.
לאחר ששאר יושבי הבקתה מתלבטים איך לטפל בקרן, אם בכלל, הם נתקפים פאניקה שמא ידבקו אף הם במחלה ועל כן הם מחליטים לכלוא אותה באופן זמני במחסן שלצד הבקתה.
בעוד מצבה של קרן מחמיר, שאר החברים מחפשים עזרה במקורות שונים, ללא הצלחה.
ג'ף וברט מתחילים להשתגע נוכח המצב, והפעולות שלהם הופכות להיות יותר ויותר לא הגיוניות.
ד"ר ממבו, כעת שטני וככל הנראה חולה אף הוא, חוזר ללא בעליו ומבעית את החברים.
ג'ף מחליט לעזוב את החבורה עם מאגר הבירות ובורח אל תוך היער, על מנת שלא להדבק במחלה.
שאר חברי הקבוצה נדבקים אף הם במחלה לאחר ששתו ממאגר המים ובאו במגע עם אנשים חולים נוספים.
ברט מראה סימני מחלה לאחר שתיקן את הרכב והוא עוזב את הקבוצה בחיפוש אחר עזרה.
במהלך חיפושיו הוא מותקף על ידי כמה מתושבי העיר שחוששים מהמחלה שלו, ומחליטים להרוג אותו.
באותו זמן מבחין פול באדם צף על פני מי מאגר המים ומנסה לעזור לו.
הוא מגלה שמדובר בגופה של הנווד שהם שרפו ונופל עליו בבהלה.
מרסי מתחילה לפתח תסמינים של המחלה לאחר קיום יחסי מין עם פול.
אחוזת אמוק היא בורחת מהבקתה ונטרפת על ידי הכלב.
לאחר שננטש על ידי כל שאר החברים, חוזר פול למחסן על מנת להשיג סוף סוף עזרה רפואית לקרן.
הוא מותקף על ידי הכלב אך מצליח להרוג אותו.
פול ניגש למחסן ומוצא את קרן חיה בקושי, כאשר פניה וגופה אכולים לגמרי.
הוא מבין שאין לה כל תקווה ולכן הורג אותה, בעזרת גרזן.
באותו זמן חוזר ברט הנרדף לבקתה, ומשכנע את פול לעזור לו להתנגד לרודפיו.
כאשר הם מוצאים את הבקתה, הם נכנסים והורגים את ברט בירייה, אך מיד לאחר מכן מצליח פול להרוג את שלשתם.
פול, כעת חולה גם הוא, מחפש את הדרך לעיר ומגיע למסיבה בה נוכח גם שוטר בתפקיד.
השוטר הבטיח לפול לשלוח גרר לתיקון המכונית שלהם כמה ימים קודם.
כאשר פול מגיע למסיבה מגואל בדם של אייל שהרג קודם לכן, מכשיר הקשר של השוטר מודיע לו על יושביה החולים של הבקתה ועל העובדה שהם הרגו מספר אנשים.
השריף מורה לו שאם הוא פוגש באחד מהם, עליו לירות בו במקום.
פול מותקף על ידי חברי המסיבה, אך מצליח להתנגד להם ולברוח לכביש הראשי, שם עולה בידו להשיג טרמפ לעיר.
פול מגיע לעיר ומבקש עזרה רפואית.
צוות הרופאים מבין שהם לא יכולים לרפא אותו, והם מורים לשריף לקחת אותו לבית חולים גדול יותר.
הפחד מהתפרצות אלימה נוספת של פול ומהמחלה שלו מנחים את השריף להשאיר את פול למות, בעמק היער.
ג'ף חוזר לבקתה ממקום המסתור שלו, והוא מוצא את המקום הרוס ומגואל בדם של כל חבריו המתים.
בהתחלה נראה כי הוא עצוב, אך לאחר מכן הוא מבין כי הוא לא נדבק במחלה, לשמחתו.
כאשר ג'ף יוצא מהבקתה בעודו צועק באושר, הוא נורה בידי השוטרים.
גופותיהם של יושבי הבקתה נשרפות מאוחר יותר כדי להעלים את כל הראיות.
באופן אירוני, גופתו של פול, אשר נגועה במחלה, מושלכת גם היא למאגר מים.
הסרט מסתיים בקטעים בהם המים המזוהמים משמשים להכנת לימונדה, ממנה שותים השריף ושוטריו.
כמו כן, מוצגת שאיבת המים למכלים שיימכרו כ"מים טבעיים".
ג'יימס דה בלו - ברט
רוברט האריס - איש זקן
ג'וזפה אנדרוס - סגן ווינסטון
איליי רות - ג'סטין (גרים)
קדחת דנגי היא מחלה נגיפית הנגרמת על ידי נגיף דנגי ומועברת באמצעות יתושים מהסוג אדס.
המחלה נפוצה במיוחד באזורים טרופיים וסובטרופיים, וכן במטיילים באזורים אלה, המביאים את המחלה למדינות המוצא שלהם.
זוהי מחלה רב-מערכתית המתבטאת בשלב הראשון בחום, מלווה לעיתים בכאבים ובפריחה, שלאחריהם, במיעוט המקרים, ייתכן שלב קריטי שבו עלול החולה לאבד נוזלים ולדמם, ולבסוף, שלב החלמה המגיע מאליו.
במהלך השלב הקריטי עלולה המחלה להסתבך וללבוש צורה של תסמונת הלם דנגי או קדחת דנגי דימומית, במיוחד כאשר מדובר בהדבקה שנייה שלא מאותו זן של הנגיף.
הטיפול במחלה הוא טיפול תומך בלבד, בעוד המניעה מתמקדת בעיקר בהתמגנות מפני היתוש המעביר את המחלה ובבקרה על שטחי תפוצתו.[1] נכון לשנת 2024 ישנו חיסון שמאושר להפצה מסחרית - קיודנגה.
מספר חיסונים נוספים נמצאים בשלבי ניסוי מתקדמים.
נכון לשנת 2024, קדחת דנגי מוגדרת על ידי ארגון הבריאות העולמי כאחד מעשרת האיומים הגדולים ביותר על בריאות האנושות ואף בתחילת אוקטובר 2024 פרסמו את התכנית למיגור קדחת הדנגי.
קדחת הדנגי מוגדרת אחת מ-17 מחלות טרופיות מוזנחות שיש למגר מהעולם [3].
היתוש שמעביר את הדנגי פעיל בשעות היום ונפוץ בעיקר באזורים עירוניים, בבתי מגורים ובסביבתם.
המחלה מועברת על ידי יתוש האדס המצרי, ולעיתים נדירות גם על ידי יתוש הטיגריס האסייתי (אאדס אלבופיקטוס).
המחלה נפוצה בעיקר בעונות הגשומות במדינות בעלות אקלים טרופי כמו בנגלדש והודו.
בעקבות שינויים באקלים העולמי, התארכה באופן משמעותי עונת הפעילות של המחלה (למשל, בשנת 2018, כמות קורבנות המחלה בבנגלדש הייתה הגבוהה ביותר מזה שני עשורים).
בעקבות שינויים אלו, לאורך העשור השני של המאה ה-21, החלה המחלה להתפשט למדינות ממוזגות יותר כמו נפאל, בהן המחלה לא נמצאה עד אז.
נכון לשנת 2019, כ-40% מאוכלוסיית העולם נמצאת בסיכון לחלות בקדחת הדנגי, וכ-390 מיליון איש בשנה חולים בה בפועל.
אחרי העקיצה עובר הנגיף תקופת דגירה של ארבעה ימים עד שבוע, שבסופה מתפרצת המחלה, המתבטאת בתחילה בעלייה פתאומית בחום, כאב ראש, סחרחורות, כאבים עזים בשרירים ובפרקים, וכעבור שלושה או ארבעה ימים מופיעה פריחה.
פריחה מיוחדת זו מכונה "פריחת הדנגי" והיא מתאפיינת בכך שהיא מופיעה עם דימום נקודתי בצבע אדום מבריק המופיעה בבית החזה ובגפיים התחתונים; בכמה חולים הפריחה מתפשטת על רוב חלקי גופם.
עלולה להופיע גם דלקת קיבה המלווה בכאבי בטן, שלשולים, בחילות, הקאות וחוסר תיאבון.
כאשר המחלה מתפרצת בגוף היא תוקפת את טסיות הדם, האחראיות על קרישת הדם.
לכן עורכים מעקב צמוד אחר החולים כדי לוודא שרמת טסיות הדם לא נמוכה מדי.
בזמן המחלה עלולים החולים לדמם מחלל הפה, האוזניים והעיניים.
לכן גם מופיעה הפריחה האופיינית, שהיא למעשה קרישי דם קטנים שנוצרים על פני העור (עדות להתקדמות הווירוס).
קדחת הדנגי היא מחלה מסכנת חיים, שאין לה תרופה, ואחוז התמותה בקרב החולים בה עומד על פחות מ-0.1%.
החולה בה מקבל תמיכה לגוף על ידי עירוי, נוזלים ומנוחה מוחלטת.
חל איסור לטוס בזמן המחלה.
הסיכון המשמעותי במחלה זו הוא לאחר הידבקות בפעם השנייה.
לאחר העקיצה הראשונה הגוף מפתח חיסון טבעי לזן הספציפי בו נדבק החולה, אך אם החולה נדבק באחד הזנים האחרים, מערכת החיסון עלולה להגיב בעוצמת יתר ולגרום לדימום פנימי וחיצוני העלולים לסכן את חיי החולה.
תופעה זה נקראת הגברה תלויית נוגדנים.
החל משנת 2016, שימש חיסון דנגווקסיה לחיסון ילדי בית ספר בני 9-10, החיים באזורים אנדמיים מאוד לדנגי בפיליפינים.
לאחר שכ-830,000 ילדים קיבלו לפחות אחת מ-3 מנות מומלצות, דווח על סיכון להגברה תלויית נוגדנים אצל מחוסנים שלא-נדבקו-בעבר-בדנגי (נאיביים) ומבצע החיסונים נעצר.
חוקרים העריכו כי ב-5 השנים שאחרי החיסון, עבור כל מקרה מוות שהתרחש מדנגי אצל מחוסנים נאיביים, נמנעו כ-10 מקרי מוות אצל מחוסנים שנדבקו-בעבר-בדנגי.
להערכתם, מבין כל מקרי המוות מדנגי בין כלל המחוסנים, כ-28% נבעו מהגברה תלויית נוגדנים בקרב מחוסנים נאיביים.
כיום החיסון אינו משווק בישראל על פי מאגר התרופות של משרד הבריאות.
בשנת 2024 אושר לשימוש בישראל חיסון קיודנגה (תוצרת טקדה) לגילאי 4 שנים ומעלה שפרופיל הבטיחות של המחוסנים, בין כאלו שלא נדבקו בעבר בדנגי דומה לפרופיל הבטיחות של מחוסנים שנדבקו בעבר.
קדחת המגרש הוא ספרו האוטוביוגרפי של הסופר הבריטי ניק הורנבי.
הספר עובד לשני סרטי קולנוע: הפקה בריטית ב-1997 והפקה אמריקנית ב-2005.
קדחת המגרש פורסם לראשונה ב-1992, והיה הספר הראשון שנכתב על ידי הורנבי.
בספר מתוארת מערכת היחסים של הורנבי עם הכדורגל בכלל ועם מועדון הכדורגל ארסנל בפרט.
הספר מורכב ממספר רב של פרקים קצרים, שכל אחד מהם מתמקד במשחק יחיד בין 1968 ל-1992. הורנבי מתאר את השיאים והכישלונות של ארסנל בתקופה זו, ומקשר אותם לחייו האישיים תוך כדי כתיבה על הערצתו לכוכבי ארסנל כגון ליאם בריידי, וגורלם של שחקנים שנכשלו כגון גאס סיזר.
בממלכה המאוחדת נמכרו כמיליון עותקים של הספר.
הספר זכה בפרס ספר הספורט על שם ויליאם היל לשנת 1992. הספר הודפס מחדש עם כריכה חדשה כחלק מהערכה שחילק המועדון לקראת עונת 2005/2006, שהייתה עונת הפרידה מאצטדיון הייבורי.
גרסה זו של הספר הופקה ב-1997 בכיכובו של קולין פירת'.
הורנבי עצמו התאים את הספר לטלוויזיה, והתמקד בעונת האליפות של 1988/1989 ובהשפעתה על מערכת היחסים הרומנטית של גיבור הספר.
פירת' שיחק את "פול אשוורת'" המבוסס על הורנבי ועובד כמורה בבית ספר השוכן בצפון לונדון.
אשוורת' מנהל מערכת יחסים רומנטית עם שרה יוז (רות' גמל), שהיא מורה חדשה המצטרפת לבית הספר שבו הוא עובד.
שיאו של הסרט תואם למשחק המכריע נגד ליברפול, שהסתיים בניצחון 2 - 0 משער בדקה האחרונה של מייקל תומאס והכריע את גורל האליפות לטובת ארסנל.
בסרט הופיעו גם ניל פירסון בתפקיד אביו של פול, ומארק סטרונג בתפקיד סטיב, חברו הטוב ביותר של פול.
הורנבי עצמו הופיע למשך זמן קצר כמאמן קבוצה יריבה במשחק כדורגל בין שני בתי ספר.
חלקים מהסרט צולמו באזור הייבורי, אצטדיונה של ארסנל; אולם, בזמן צילומי הסרט הטראסות של האצטדיון כבר הוסרו, כך שהסצנות הללו צולמו באצטדיון קרייבן קוטג' של פולהאם.
גרסה זו הופקה ב-2005 בכיכובם של ג'ימי פאלון ודרו ברימור.
בגרסה זו, המבוססת על הסרט הראשון ולא על הספר, העלילה מועבר מלונדון אל בוסטון במקביל להעברת מוקד התעניינותו של הגיבור מכדורגל לבייסבול.
הסרט עוסק בעונת 2004 של בוסטון רד סוקס, ששיאה היה בניצחון הראשון מזה 86 שנים בוורלד סיריס של המייג'ור ליג בייסבול.
האליפות הייתה מקרית; הסרט צולם במהלך העונה הסדירה ב-2004 והמפיקים נאלצו לשכתב חלקים מהתסריט על מנת להתאימם אל הזכייה באליפות.
הסרט התקבל בביקורות צוננות שבהן צוינו מספר מגרעות כגון חוסר אמינות וחוסר כבוד כלפי האוהדים של הרד סוקס.
מחוץ לצפון אמריקה הסרט יצא תחת השם "The Perfect Catch" על מנת למנוע בלבול עם גרסת 1997.
קדחת חלב (שם רפואי: אקלמפסיה; באנגלית: Eclampsia) היא מצב של חוסר חמור בסידן בגופו של בעל חיים יונק ממין נקבה (לרוב כלבות ופרות).
הקדחת מופיעה לרוב לאחר המלטה והנקה.
בזמן ההנקה מרבית הסידן מגופה של האם עובר לחלב בשביל צאצאיה, וכתוצאה מכך יכול להיווצר מחסור של סידן בגופה של האם.
בכלבים, הקדחת עשויה להופיע בתוך שבוע עד שלושה שבועות מרגע ההמלטה.
קדחת חלב בכלבים מופיעה לרוב בתוך 1-3 שבועות לאחר המלטה.
גזעים קטנים יותר מועדים להתפתחות המצב.
התסמינים של קדחת החלב בכלבים כוללים:
במצב של קדחת חלב קשה, עשוי בעל החיים לסבול מרעידות, עוויתות שיתוק, תרדמת, ולבסוף מוות.
אצל פרות ברפת חלב, קדחת חלב מתרחשת בדרך כלל לאחר המלטה.
הפרשות של בלוטת החלב גורמות להכפלת הדרישה של ייצור סידן בגוף הפרה.
אם סידן אינו מסופק לפרה על ידי מזון, היא עלולה לפתח קדחת ולקרוס.
אם הקדחת לא תטופל במהרה על ידי זריקה של סידן גלוקונאט, הפרה עלולה למות.
על פי מחקר שנעשה בשנת 1946, פרות מזן ג'רזי יותר מועדות לסבול מקדחת חלב מאשר זנים אחרים.
המחקר מצא כי 33.3% מפרות הג'רזי מפתחות קדחת חלב, לעומת פרות מזנים אחרים בהם השכיחות היא 9.6% בלבד.
המחקר מצא כי ניתן למזער את סיכויי התפתחות הקדחת בפרות על ידי מתן ויטמין די לפרה.
התפתחות הקדחת בפרות ג'רזי שלהן היסטוריה של קדחת חלב בעבר הופחתה מעט על ידי נתינת שמרים בעלי הוויטמין לפרות.
במשך שנים, קדחת חלב ותסמיניה לא הובנו כראוי.
המונח אקלמפסיה נטבע על ידי הפרופסור האנגלי ג'ון ורנדאוס בשנת 1619.
קדחת השוחות היא מחלת חום הנגרמת על ידי החיידק Bartonella quintana ומועברת על ידי כיני גוף.
המחלה הייתה נפוצה בצבאות הלוחמים במלחמת העולם הראשונה אשר לחמו מתוך שוחות במסגרת מלחמת חפירות שאפיינה את המלחמה, ומכאן שמה.
היא תקפה חיילים כמעט בכל חזיתות הלחימה במלחמת העולם הראשונה, כאשר בין השנים 1915–1918 דווח כי בין חמישית לשליש מהחיילים הבריטים חלו בקדחת השוחות, לעומת חמישית מקרב החיילים הגרמנים והאוסטרים.
המחלה גם נמצאת בשכיחות גבוהה יותר בקרב מחוסרי בית, וכן בקרב אנשים הצורכים סמים בזריקות.
החיידק Bartonella quintana מועבר על ידי זיהום של פצע פתוח בעור או על ידי עקיצת כינת גוף שבה התערבבה צואתה.
החיידק נמצא דרך קבע בדופנות הקיבה של הכינה.
המחלה מאופיינת בחום עולה ויורד הנמשך חמישה ימים.
משום כך המחלה נקראת גם "קדחת קווינטנית" (מלטינית, חמש).
תקופת הדגירה היא יחסית ארוכה ונמשכת כשבועיים.
הופעת התסמינים היא בדרך כלל פתאומית, עם חום גבוה, כאבי ראש, כאבים בהזזת גלגל העין וכאבים בשוק.
לאחר החום הראשוני ישנה עלייה קצרה בחום.
מקרי מוות מן המחלה הם נדירים.
האבחנה מתבצעת באמצעות מבחנים סרולוגיים, כמו מבחן וייל-פליקס.
רוב המבחנים הסרולוגיים מדויקים יותר לאחר מספר ימים מתחילת הופעת התסמינים.
רשימת האבחנה המבדלת כוללת: טיפוס הבהרות, ארלכיוזיס, עכברת, מחלת ליים ואדמת או חצבת.
אנטיביוטיקה מקבוצת טטרציקלין למשך שבוע עד עשרה ימים היא הטיפול הנפוץ.
לאנשים שלהם מומלץ שלא ליטול אנטיביוטיקה זו, משתמשים בכלורמפניקול.
יש להבדיל בין מחלה זו למחלה דומה בשם קדחת חוזרת מגפתית, המועברת לאדם באמצעות כיני גוף, שמיקומה הגאוגרפי הוא באפריקה ובדרום אמריקה.
בישראל מועברת המחלה על ידי הקרצית Ornithodoros tholozani ועיקר התחלואה נגרמת על ידי החיידקים מהמינים: Borrelia recurrentis ו-Borrelia persica.
במערות שוררים תנאים מיקרו-אקלימיים המתאימים לקרציות, ובמיוחד בסוג Ornithodoros tholozani, האחראיות בישראל למחלה זו.
הן מתחפרות בקרקע המערה או מסתתרות בין סדקיה ולאחר שהן חשות באמצעות איבר מיוחד (אברון האלר - Haller's organ) שינוי בריכוז הפחמן דו-חמצני, הן יוצאות אל פני השטח, ונטפלות לכל פונדקאי בעל דם חם החודר לתחום מחייתן, כדי להיזון מדמו.
לאחר ארוחה של מספר דקות, הן נושרות, מתחפרות בקרקע ומטילות ביצים.
קרציות אלו נדבקות בחיידקים ממכרסמים שונים והן מעבירות את החיידקים לאדם במהלך העקיצה, באמצעות הרוק.
התסמינים הראשונים הם כאבי ראש עזים, כאבי שרירים, צמרמורות, כאבי מפרקים, חום גבוה, פעימות לב מוגברות, בחילות, הקאות ולעיתים אף הזיות.
בהמשך עלולה להופיע פריחה אדומה בפלג הגוף העליון ובגפיים.
עוד עלולים להתפתח תסמיני צהבת וכבד וטחול מוגדלים.
התסמינים עלולים להמשך בין שלושה לחמישה ימים ולהיעלם בפתאומיות, ואז לחזור אחרי כשבוע עד עשרה ימים במחזוריות קבועה (בקדחת חוזרת מגפתית, המועברת על ידי כינת הגוף, מתרחשת חזרה אחת בלבד ואילו בקדחת מערות, המועברת על ידי קרציות, עלולות להתרחש עד 10 חזרות של המחלה.
לאחר מכן האדם מחלים והגוף מפתח חסינות למחלה.
הסיבה להתקפים החוזרים של המחלה, היא יכולת החיידקים לבצע שינוי בחלבון המעטפת שלו במהלך תהליך התרבותו ואי זיהויו על ידי נוגדני הגוף, תהליך שמוביל להתרבות החיידקים עד הגעתם למסה שבה מתרחש התקף נוסף.
חלק מהחולים עלול לפתח סיבוכים, כמו דלקת עיניים, התקפי גנחת הסימפונות והופעת פריחה אדומה בכל הגוף.
דלקת עלולה לפגוע אף במוח, חוט השדרה, קשתית העין, הכבד ושריר הלב.
לחלק מהסיבוכים יכולה להיות השפעה קבועה, למשל הפרעה קבועה במערכת העצבים המרכזית שתופיע בצורת התכווצויות.
זמן הדגירה של המחלה הוא כשבוע ימים.
לעיתים יש המבלבלים בין מחלה זו למחלות אחרות כמו מלריה ומחלת ליים.
המפתח לאבחון המחלה הוא הדפוס של קדחת חוזרת.
כמו כן, הימצאותם של חיידקי Borellia בדגימת דם, שנשאבה בזמן של חום גבוה בלבד.
יש לציין כי בכ-30% מהמקרים לא ניתן לזהות חיידקים בדגימת הדם.
עד 5% מהלוקים במחלה זו מתים.
בדרך כלל מדובר באנשים בעלי מערכת חיסונית חלשה כמו ילדים קטנים, קשישים ואנשים הסובלים מתת-תזונה.
הטיפול בזיהום זה נעשה במתן אנטיביוטיקה.
תרופות מהסוג טטראציקלין, אריתרומיצין או דוקסיציקלין.
בדרך כלל בצורת גלולות אבל במצבים חמורים נהוג להזריקן לוריד.
הטיפול במחלה צריך להעשות בבית חולים בשל חשש לתגובה אלרגית לחלבוני החיידק כשהאנטיביוטיקה מתחילה לפרק אותו.
על פי עמוס וילמובסקי, אסתר מרוא ומרק עשוש ההמלצות הן לא להיכנס לתחום המערות ללא נעליים גבוהות ובגדים ארוכים.
יש לרסס את שולי הבגדים והנעליים בחומר דוחה קרציות, יש לנוע במערה ולא לשבת או לשכב בה.
כמו כן יש להימנע משהיה ארוכה במערה, הדרושה לקרציות על מנת לזהות פונדקאי זמין בשטח, וכמובן ששינה בתחומי המערות אסורה לחלוטין.
על פי נתוני משרד הבריאות הישראלי, בשנים 1980–2004, נרשמו בקרב האוכלוסייה האזרחית בישראל 197 מקרים (8 חולים בממוצע לשנה).
מספר גדול יותר של חולים נמצא בקרב חיילי צה"ל.