tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מגדלי צאן החלו להתיישב בביג בנד סביב 1880, ובתחילת המאה ה-20 היה שייך מרבית השטח לחוות שגידלו כבשים, עזים ובקר.
ההשפעה על הסביבה המדברית הרגישה הייתה חמורה והאזור סבל מרעיית יתר.
בשלהי המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נתגלו מרבצי מינרלים יקרי ערך, דוגמת כספית.
הגילוי הביא לאזור מתיישבים חדשים שבאו לעבוד במכרות או שתמכו בעבודה במכרות בחקלאות או בחטיבת עצים עבור כורי היתוך.
היישובים בוקייאס (Boquillas) וטרלינגואה (Terlingua) קמו כתוצאת מהפעלות מכרות.
בתקופה זו התיישבו חקלאים במישור ההצפה של הריו גראנדה.
כך התפתחו יישובים דוגמת טרלינגואה אבאחו (Terlingua Abajo), סן ויסנטה (San Vicente), לה קויטה (La Coyota) וקסטולון (Castolon).
יישובים אלו היו לא יותר ממקבצים של משפחות שחיו ועסקו בחקלאות באותו אזור, והצלחתם הייתה תלויה אם הקרקע הייתה מסוגלת לתמוך בהם.
במאי 1916, פשיטה של מורדים מקסיקנים על היישוב הקטן גלן ספרינגס (Glenn Springs), שבמהלכה נרצחו ארבעה מתיישבים וחלק מהמבנים הועלו באש, קיבלה תשומת לב לאומית.
הנשיא וודרו וילסון להוציא פקודות לגיוס המשמר הלאומי של טקסס לסיוע לכוחות הפדרליים לאורך הגבול.
מחנה פרשים קבוע הוקם בגלן ספרינגס ב-1916 ונשאר עד 1920, אז השתפר המצב בגבול.
תושבים רבים אהבו את אזור הביג בנד וראו בו מקום ייחודי של ניגודים ויופי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הגיעו רבים למסקנה שהאזור ראוי לשימור לדורות הבאים.
ב-1933 חוקקה הרשות המחוקקת של טקסס את החוק שהקים את "הפארק המדינתי הקניונים של טקסס" (Texas Canyons State Park).
מאוחר יותר באותה שנה שונה שם הפארק ל"פארק המדינתי ביג בנד" (Big Bend State Park).
ב-1935 חוקק הקונגרס של ארצות הברית חוק שאפשר רכישה של אדמות עבור פארק לאומי.
מדינת טקסס העבירה את האדמה שרכשה לממשל הפדרלי של ארצות הברית, וב-12 ביוני 1944 הוכרז הפארק הלאומי ביג בנד.
הפארק נפתח למבקרים ב-1 ביולי 1944.
למרות תנאי המדבר הקשים, גדלים בביג בנד מעל ל-1,200 מינים של צמחים (כולל מעל ל-60 מיני קקטוס), מעל ל-600 מינים של בעלי חוליות ומעל ל-3,600 מינים של חרקים.
המגוון הגדול של הצמחים ובעלי החיים נובע מהאקולוגיה המגוונת ומהבדלי הגובה בין אזור המדבר הצחיח והלוהט לבין ההרים הקרירים יחסית, ולבין עמק הנהר הפורה.
מגוון הקקטוסים והצמחים האחרים מוסיפים צבע לאזור הביג בנד.
65 מיני הקקטוס בפארק כוללים מיני צבר מסוג Opuntia דוגמת צבר מצוי, מין המכונה באנגלית Claretcup (Echinocereus triglochidiatus) ואת פיטאיה (Echinocereus enneacanthus).
באביב פורחים פרחי בר, ופרחי יוקה מפגינים צבעים מבהיקים.
צמחי תורמוס (סוג Lupinus) נפוצים בפארק, ולעיתים ניתן לצפות מהכביש בפרחי תורמוס בלבן ובוורוד.
במרבית בעלי החיים לא ניתן לצפות ביום, בייחוד במדבר.
הפארק מתעורר לחיים בלילה, כאשר מרבית בעלי החיים תרים אחר מזון.
בפארק תועדו 3,600 מינים של חסרי חוליות והמספר עדיין גדל משום שמדי שנה מתגלים מינים נוספים.
בין חסרי החוליות הנפוצים: עקרבים (Scorpiones) רב-רגליים (Diplopoda) שפיריות (Odonata), פרפרים (Lepidoptera) וחגבים (Orthoptera).
בפארק שוכנים מעל ל-160 מינים של פרפרים.
בין הנפוצים בהם: המין הקרוי באנגלית Gulf Fritillary (Agraulis vanillae) שממשפחת הנימפתיים, מין של זנב סנונית הקרוי באנגלית Pipevine swallowtail (Battus philenor) ממשפחת הצבעוניים, נימפית הסרפד, והמין המכונה Southern dogface (Zerene cesonia) מהמשפחה Pieridae.
דנאית מלכותית עוברת בנדידתה דרך הפארק דרומה למקסיקו בסתיו, ובחזרתה צפונה באביב.
בתחומי הפארק נתגלו 7 מינים של פרפרים ייחודים בארצות הברית דוגמת Chisos Banded Skipper, (Autochton cincta).
בנוסף יש בפארק מינים רבים של עשים.
בהם בולט עש היוקה (עשים מהמשפחה Prodoxidae) המקיים סימביוזה עם צמח היוקה.
יש בשטח הפארק כ-115 מיני חגבים וחרגולים.
בולטים בהם החגב הגדול (עד כ-8 סנטימטרים) והארסי למחצה המכונה Lubber grasshopper (Romalea guttata), והחגב הקטן השחור בעל הכנפיים האדומות המכונה Red-winged grasshopper (Arphia pseudonietana).
כפארק שמרביתו מדבר יש מקומות מעטים בהם חיים דגים.
הנהר ריו גראנדה, ושני יובליו הטורנייו (Tornillo) והטרלינגואה (Terlingua) הם המקומות היחידים בהם יש דגים.
הדגים הנפוצים ביותר בפארק הם שפמנונים שהם דגים גדולים למדי, אבל מרבית 40 מיני הדגים בפארק הם בגודל של דגי רקק.
אחד מהמפורסמים בהם הוא מין של גמבוזיה, "הגמבוזיה של הביג בנד" (Gambusia Gaigei), מין בסכנת הכחדה שכל תחום תפוצתו העולמית היא בריכה קטנה המוזנת על ידי מעיין בסמוך לכפר ריו גראנדה.
זהו התחום הגאוגרפי הקטן ביותר בעולם למין ידוע של בעל חוליות.
בעבר היו בריו גראנדה מיני דגים נוספים, דוגמת מין הצלופח Anguilla rostrata ומין החדקן Acipenser oxyrhynchus, אבל סכרים שנבנו במעלה ובמורד הזרם מנעו מהדגים את ההגעה לים על מנת להתרבות, ודגים אלו נכחדו מהנהר.
דו-חיים חיים במים, ולכן מקובל להניח שמדבריות הן סביבה ענייה בדו-חיים.
למרות זאת יש בפארק שנים עשר מינים של דו-חיים.
לאורך גדות הריו גראנדה ניתן לפגוש ולשמוע בלילות הקיץ החמים את מין הצפרדע המכונה באנגלית Leopard Frog, ואת מין הקרפדה המכונה באנגלית Red-spotted toad (Bufo punctatus).
המין המעניין ביותר השוכן בפארק הביג בנד הוא מין הקרפדה המכונה באנגלית American spadefoot toad (Scaphiopus).
קרפדה זו חיה מרבית השנה כשהיא קבורה עמוק מתחת לקרקע המדברית החמה כשהיא עטופה במעטה ג'לטיני רירי שמונע התאדות.
כשהקרפדה שומעת סופת גשם קיצית מעליה היא חופרת את דרכה החוצה; מוצאת את דרכה לשלולית הקרובה; שרה על מנת למצוא בן זוג; מזדווגת ומטילה ביצים.
הראשונים מתפתחים תוך שבועיים למבוגרים, לפני שהשלולית מתאדה בחום הקיץ, ואז מתחפרים באדמה בעזרת גידול מיוחד על רגליהם שנתן לסוג את השם באנגלית שפירושו "רגל את".
הסביבה המדברית של הפארק אידיאלית לזוחלים ונמצאו בו 31 מינים של נחשים, 22 מינים של לטאות ושבעה מינים של צבים.
הנחש הנפוץ ביותר בפארק זעמן השוט והנחש הגדול ביותר נחש גופר.
כשהוא מאוים מחקה נחש זה התנהגות של עכסן כשהוא מכשכש בזנבו.
נחשים נוספים כוללים את הסוג המכונה באנגלית Patchnose snakes (Salvadora) ונחש בירית.
המינים הגדולים ביותר השוכנים בפארק הם לטאות מהסוגים הקרויים באנגלית Collared lizard (Crotaphytus) ו-Leopard lizard (Gambelia) מהמשפחה לטאות קולר, שאורכם עולה על 30 סנטימטר.
לטאה נדירה יחסית בפארק היא לטאה מקורננת טקסנית, אם כי הלטאה הגדולה ביותר ממין זה שתועדה מעולם נתגלתה בשטח הפארק הלאומי ביג בנד.
התזונה של לטאה זו מבוססת בעיקר על מינים של נמלת קציר אמריקנית (Pogonomyrmex) וזו חיה על זרעים של עשב.
בעבר, כשהאזור היה מכוסה ערבות דשא, הייתה תפוצת לטאה זו נרחבת יותר והיא הצטמצמה כיום לאזורים בודדים.
יש מעט מקומות לחים שבהם ניתן למצוא צבים בשטח הפארק, אם כי בעונה הגשומה ניתן לפגוש במדבר בצבים הנודדים בין אתרים לחים.
באזור הנהר ריו גראנדה המין הנפוץ ביותר קרוי באנגלית Big Bend slider (Trachemys gaigeae) ממשפחת צבים ביצתיים (Emydidae).
הוא נתגלה לראשונה בשטח הפארק ב-1928, ומכאן שמו באנגלית.
מינים נוספים הם צב רך קוצני ממשפחת צבים רכים וה-Yellow mud turtle (Kinosternon flavescens) ממשפחת צבים מבאישים (Kinosternidae).
מגוון אזורי הצמחייה בפארק הנובע ממגוון הסביבות: הרים, מדבר ונהר, מאפשר בתי גידול ל-450 מיני עופות קבועים וחולפים שתועדו בפארק.
הפארק נודע בשל המינים המיוחדים השוהים בפארק בעונות שונות של השנה, והשוכנים רק בתחומי הרי צ'יסוס או רק לאורך הגבול עם מקסיקו בין טקסס לאריזונה.
בנובמבר 1991 נצפתה בתחומי הפארק לראשונה בארצות הברית ציפור השיר המכונה Northern Tufted Flycatcher (Mitrephanes phaeocercus), מין מאמריקה המרכזית.
בין אפריל לספטמבר מקנן ביערות של הרי צ'יסוס מין נדיר בארצות הברית של סבכי העולם החדש הקרוי באנגלית Colima warbler (Oreothlypis crissalis) ותופעה זו מביאה צפרים מרחבי ארצות הברית לפארק.
מין נדיר נוסף השוכן באזור זה קרוי באנגלית Mexican jay (Aphelocoma wollweberi) ושייך למשפחת העורביים.
דורסי יום נפוצים הם: קתרטס תרנגולי, עיט זהוב ועקב מפוספס זנב (Buteo albonotatus).
מתחת ליערות ההרריים מצויים ערבות דשא וסבך שיחים מדברי.
סבכי השיחים של מדבר צ'יוואווה מתפשטים עד למקומות הנמוכים ביותר בפארק.
בנהר, או באחד מהמעיינות המפוזרים ברחבי המדבר, ניתן למצוא בית גידול נוסף וקבוצה שונה של עופות מקננים.
הפארק הוא ביתם של 75 מינים של יונקים.
מתוכם כ-20 מינים של עטלפים, בהם המין זיזף חוטמני גדול (Leptonycteris nivalis) שאיננו מצוי בשום מקום אחר בארצות הברית.
טורפים מיוצגים על ידי דוב שחור אמריקני, המצוי בעיקר בהרים, זאב ערבות, שועל מצוי ופומת ההרים.
מדי שנה מדווחים כ-150 מקרים של היתקלויות עם פומה, למרות העובדה שברחבי הפארק שוכנים לא יותר מכעשרים פרטים של פומות.
אוכלי-צמחים גדולים כוללים את אייל פרדי שחור-זנב, אייל פרדי לבן-זנב ופקארי מגוון.
יונקים קטנים כוללים ארנבת שחורת-זנב ועכבר קנגורו (Dipodomys).
מדינת טקסס דחתה תוכניות לקלוט מחדש את הזאב המקסיקני (Canis lupus baileyi) בשטח הפארק הלאומי ביג בנד בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-20. דחיית התוכנית לקליטת הזאבים בשטח הפארק נבעה בין השאר מהטענה שאין בשטח הפארק מספיק טרף פוטנציאלי דוגמת איילים ופקארי, על מנת לאפשר אוכלוסייה בת קיימא של זאבים.
הפארק הלאומי ביג בנד מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, יחידה במחלקת הפנים של ארצות הברית.
תקציב היחידה השנתי היה 2.924 מיליארד דולר בשנת 2009 והיא אחראית על ניהול אזורים מוגנים בשטח כולל של מעל ל-340,000 קמ"ר.
תפקידו של שירות הפארקים הלאומיים הוא לשמר ולהגן על משאבי טבע ותרבות.
בתחומי הפארקים אסורים הציד, כריית המחצבים וכריתת העצים, כמו גם ליקוט של משאבים טבעיים ותרבותיים.
כמו כן אסור לחפש נפט וגז או לנצל משאבים אלו.
בשנת 2009 הפעילו את הפארק הלאומי ביג בנד כ-100 עובדים קבועים וכ-60 עובדים עונתיים.
תקציב הפארק משמש לתשלום משכורות לצוות המתפעל את הפארק ולשיקום ושיפור דרכים ומבנים בו.
אנשי הצוות אחראים על קבלת המבקרים בפארק והדרכתם, בין השאר באמצעות שילוט ברחבי הפארק.
הם גם עוקבים מקרוב אחר ההתפתחות של אוכלוסיות של מינים בסכנה.
בנוסף הם גם אחראים על תחזוקת ושיפוץ התשתית והבניינים ההיסטוריים.
הפארק הלאומי ביג בנד הוא אחד הפארקים הלאומיים הגדולים ביותר, המרוחקים ביותר, והכי פחות מתוירים ב-48 המדינות היבשתיות הרצופות של ארצות הברית.
האטרקציות העיקריות הן מסלולי ההליכה הרגליים ומסלולי הטרקים.
בולטים בהם "שביל הארובות" (Chimneys Trail), העובר דרך תצורות סלעים מעניינות במדבר, "שביל מארפו וגה" (Marufo Vega trail), מסלול מעגלי העובר דרך קניונים נופיים בדרך הלוך וחזור מהריו גראנדה, ו"שביל הלולאה של ההרים החיצוניים" (Outer Mountain Loop trail).
שביל אחרון זה מתחיל באגן צ'יסוס (Chisos Basin) מטפס גבוה להרי צ'יסוס, יורד למדבר לאורך שביל דודסון (Dodson Trail), ואז חוזר לאגן צ'יסוס, תוך השלמת מסלול מעגלי באורך של כ-50 קילומטרים.
אתרים בולטים נוספים בתחומי הפארק כוללים את קניון סנטה אלנה, גבעות גרייפווין (Grapevine Hills – גבעות הגפן) ו"אוזני הפרד" (Mule Ears), שני מגדלי אבן מרשימים בלב המדבר.
הסיורים בפארק נעשים בעזרת מדריכי טרקים מקצועיים.
ב-2012 הכריזה האגודה הבינלאומית של שמים אפלים (International Dark-Sky Association) על הפארק כ"פארק בינלאומי של שמים אפלים" ("International Dark Sky Park"), אחד מתוך עשרה מקומות בלבד על פני כדור הארץ המאושרים לצפייה בכוכבים בשמים אפלים.
בנוסף, הכירה האגודה בפארק כאתר שבו נמדדו השמים האפלים ביותר בכל 48 המדינות הרצופות יבשתית של ארצות הברית.
בלילות רבים יכולים המבקרים בפארק להביט בשמי הלילה על מנת לצפות באלפי כוכבים, כוכבי לכת בהירים והתוואי הברור של רצועת שביל החלב.
בלילות חסרי ירח ניתן לראות בפארק אסטרונומים, מקצוענים וחובבים, צופים בכוכבים באמצעות טלסקופים ניידים.
צפרות היא פעילות פופולרית נוספת.
כאמור תועדו בפארק יותר מ-450 מיני עופות.
מינים רבים חולפים בפארק במהלך נדידתם.
צפייה במאובנים - בפארק יש מבנה עם תערוכת מאובנים חדשה יחסית, שבגלל בידודו תוכנן כך שניתן להפעילו ללא צורך בחיבור לחשמל וללא צוות.
הפארק מנהל 190 קילומטרים של הריו גראנדה לשם פעילות נופש.
בנוסף אחראי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית על שמירת הטבע בקטע נוסף של הנהר שהוכרז כנהר פראי ונופי לאומי הקרוי Rio Grande Wild and Scenic River במורד הזרם, ובסך הכול 394 קילומטרים לאורך הנהר.
יש מפעילי סירות מקצועיים המספקים שירותי סיור בנהר.
ניתן לשכור סירות לשימוש אישי אבל נדרש רישיון לשם כך.
ביוני 2009 החלה המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית, בראשי תיבות DHS, להתייחס לכל השיוטים בנהר כמסעות שיצאו וחזרו לארצות הברית, ודרשה ממשתתפים בסיור כזה לשאת מסמכי זיהוי כדוגמת דרכונים.
מבקרים חצו לעיתים קרובות את הריו גראנדה על מנת לבקר בכפר המקסיקני בוקייאס דל כרמן (Boquillas del Carmen), ב-2002, בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, סגרה ה-DHS את מעבר הגבול.
המעבר נפתח שוב באפריל 2013, אם כי תחת הגבלות המוטלות על Class B Port of Entry.
מערות הקארסט של אגטלק והקארסט הסלובקי הם אתרי מורשת עולמיים של אונסק"ו הכוללים 712 מערות על פני שטח גדול המשתרע בגבול שבין הונגריה לסלובקיה.
אתר המורשת מורכב מתתי-אתרים שחלקם בהונגריה וחלקם בסלובקיה.
בחלק ההונגרי נמצאת מערת אגטלק שהיא מערת הנטיפים הגדולה באירופה, ואורכה כ־26 ק"מ, מתוכם 8 ק"מ בשטח סלובקיה – שם שמה דומיצה (Domica).
נראה שבמערה נעשה שימוש מאז האלף השישי לפני הספירה.
האזכור הראשון של המערה הוא משנת 1549 והיא אתר תיירות מאז 1920. בחלק מהמערה נעשה גם שימוש רפואי.
במערה מסלולי סיור באורכים משתנים, עד 7 ק"מ, והאולם הגדול ביותר בה, אולם הענקים המרהיב, הוא באורך 125 מטר, ברוחב 55 מטר ובגובה 30 מטר.
הגישה למערה היא מהכפר בעל השם הזהה, אגטלק (Aggtelek) השוכן כחמישים ק"מ מצפון-מערב לעיר מישקולץ.
הפארק הלאומי ארצ'ס הוא פארק לאומי במזרח מדינת יוטה שבארצות הברית.
הפארק גובל בנהר הקולורדו, כ-6 קילומטרים צפונית לעיר מואב.
הפארק כולל בתוכו תצורות סלע מגוונות וייחודיות, והוא ידוע בעיקר בגלל הריכוז הגדול ביותר של קשתות טבעיות בעולם, הפארק מכיל יותר מ-2,000 קשתות טבעיות שמפתח הקשת שלהן גדול מ-90 סנטימטרים, ובהן (Delicate Arch), תוואי הנוף המפורסם ביותר בפארק.
יצירת הקשתות היא תהליך מתמשך, לאורך השנים עוברות קשתות קיימות סחיפה וקשתות חדשות נוצרות.
הפארק משתרע על שטח של 310 קילומטרים רבועים של אזור המדבר הגבוה השוכן ברמת קולורדו.
הנקודה הגבוהה ביותר היא אלפנט ביוט (Elephant Butte) בגובה 1,723 מטרים והמקום הנמוך ביותר הוא בגובה 1,225 מטרים על נהר הקולורדו.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת בפארק היא פחות מ-200 מילימטרים.
הוא הוכרז כמונומנט לאומי ב-12 באפריל 1929, וכפארק לאומי ב-12 בנובמבר 1971.
רמת קולורדו היא התרוממות טקטונית, בליטה בפני השטח שנוצרה על ידי כוחות טקטוניים שכיוונם אופקי.
הגובה הממוצע של הפארק הוא 1,500 מטרים מעל פני הים, כשהנקודה הגבוהה ביותר היא אלפנט ביוט (Elephant Butte) במזרח בגובה 1,723 מטרים, והמקום הנמוך ביותר הוא בגובה 1,225 מטרים על נהר הקולורדו, קרוב לכניסה לפארק ולמרכז המבקרים.
החלק הדרומי של הפארק מאופיין על ידי ערוצים עמוקים של נחלי אכזב, כשיתרת שטח הפארק היא רמה גבוהה, הנחצית על ידי כמה עמקים רדודים ורחבים.
בקיץ יכולות הטמפרטורות להגיע ל-40°C, בעוד שבחורף הן יכולות לצנוח עד 10°C-.
הפרשי טמפרטורה של יותר מ-25°C ביממה אינם נדירים.
כמות המשקעים השנתית היא בממוצע מתחת ל-200 מילימטרים.
כמות הגשמים הנמוכה היא תוצאה של קרבה לחוג הסרטן, הגובה הרם שגורם לגשם לרדת בשולי רמת קולורדו, והמיקום בלב היבשת שתוצאו, אקלים יבשתי קיצוני.
הטמפרטורות הממוצעות וממוצע המשקעים במשך 15 שנים:
קשתות האבן שהשטח מתחתיהן מוגן, ושהן האטרקציה העיקרית של הפארק הלאומי, הן פתחים בסלעים של הרכסים שנוצרו על ידי סחיפה ללא מעורבות של מים זורמים.
הגדרה זו מבדלת בינם לגשרי אבן טבעיים.
הריכוז הרב של קשתות אבן באזור הפארק בשטח של 310 קילומטרים רבועים מוסבר על ידי הגאולוגיה של האזור.
לפני כ-300 מיליון שנה בשלהי תת-התור קרבון פנסילבני, השייך לעידן הגאולוגי של הפלאוזואיקון, היה באתר של הפארק של היום אגן הקרוי אגן פרדוקס (Paradox Basin) שהים זרם לתוכו.
כשהאקלים הפך חם ויבש המים התאדו ומלח שקע באגן.
במשך כמה מאות אלפי שנים, האגן התמלא כנראה במי ים חדשים שהתאדו שוב ושוב, וכתוצאה מכך נוצרה תצורה של סלעי התאדות בעובי של עד 1,500 מטרים הקרויה "תצורת פרדוקס" (Paradox formation) - שכבת מלח עבה, חצויה על ידי שכבות של חוואר, חרסית ואנהידריט ומשקעים של לווחה.
תצורת פרדוקס מכוסה על ידי "תצורת הונקר טרייל" (Honaker Trail Formation) של אבן גיר ואבן חול.
תצורה זו נוצרה מתוצרי סחיפה של מזרח הרי אנקומפגרה (Uncompahgre Mountains), הרים שקדמו להרי הרוקי.
שכבות הסלע שנוצרו בפרם והטריאס, מלפני 300 מיליון עד לפני 200 מיליון שנים לפני זמננו, שבמקומות שונים ברמת קולורדו שולטים בסטרטיגרפיה של גרם המדרגות הגדול, כמעט ולא קיימים באגן פרדוקס.
שכבות אלו הוסרו מהאתר בשל סחיפה לסירוגין.
קיימים רק משקעים מבודדים מתצורת קאטלר (Cutler Formation) מהפרם ומתצורת מואנקופי כמו גם תצורת צ'ינלה מהטריאס.
אפילו מתחילת היורה, לפני כ-200 מיליון שנים, נשמרו רק שכבות דקות.
אלו נוצרות על ידי דיונות חול, שהצטברו בעזרת רוחות מעל שכבות המלח שנחשפו לאחר סחיפת השכבות מהפרם ומהטריאס.
לאורך זמן גאולוגי רב עברו הדיונות מילוט תחת לחץ מהשכבות שמעליהן ונוצרה שכבת תצורת אבן חול וינגייט (Wingate sandstone).
במעט מקומות מעל שכבה זו נוצרה שכבה דקה של אבן החול של תצורת קנייטה (Kayenta Formation), ששקעה כחולות במניפות סחף.
שכבה משמעותית מעליהן היא תצורת אבן חול נאוואחו.
מקורה מדחיסה של דיונות שנוצרו מפעילות של רוחות.
ניתן לצפות בצורות המעוגלות, שהן תוצאה של ההתגבשות של הדיונות ובהן מבנים חופפים בכיוונים משתנים, כמעט בכל מקום בפארק כשכבה העליונה ביותר.
השכבות הבאות הם תצורת כרמל (Carmel Formation), שהושקעה בים רדוד לפני 160 מיליון שנים באמצע היורה, ומעליה תצורת אבן חול אנטרדה בת 150 מיליון שנים שנוצרה בשלהי היורה, כאשר האזור כוסה שוב במשקעים חוליים הטרוגניים.
הפרט התחתון קרוי "פרט דיואי ברידג'" (Dewey Bridge Member, מילולית "גשר דיואי") והפרט מעליו הוא "פרט סליק רוק" (Slick Rock Member, מילולית "סלע חלקלק").
מרבית הקשתות בפארק נוצרו בפרט סליק רוק.
ישירות מעל פרט סליק רוק מונח פרט מואב (Moab member) השייך לתצורת קרטיס (Curtis Formation).
שכבה זו הייתה מכוסה ב-1,600 מטרים של סלעים צעירים יותר משלהי היורה ועד הקרטיקון, שבתחומי הפארק נסחפו לחלוטין, אבל סביב הפארק הם קיימים בדמות אבני החול של תצורת סמרוויל (Summerville Formation) ותצורת מוריסון משלהי היורה, ותצורת סידר מאונטיין (Cedar Mountain Formation), תצורת דקוטה (Dakota Formation) ופצלי מנקוס (Mancos Shale) מהקרטיקון.
ברביעון המשקעים נסחפו בנהר הקולורדו, ועל פני השטח של הפארק יש חול רב שלא התגבש מסחיפה שעדיין מתרחשת והמוסע על ידי הרוח.
הגורם להיווצרות תוואי הנוף הייחודים לפארק: קשתות האבן הטבעיות, צריחי אבן, גושי סלע מאוזנים, צלעות אבן ומונוליתים שעברו סחיפה, הוא שילוב בין משקעי המלח התת-קרקעיים, אבן החול ההטרוגנית והגובה הרב מעל פני הים והשפעת האקלים בשל כך.
כבר בתקופת היורה הפעילו שכבות הסלע לחץ על שכבת המלח האלסטית שמתחתיהן ובהשפעתו חל עיוות בשכבות ונוצרה כיפת מלח בעובי 3,000 מטרים.
הכיפות נוצרו במקומות שונים ויצרו קמרים.
הכוחות שפעלו מלמטה על השכבות העליונות יצרו סדקים באבן החול.
הסדקים נוצרו במקביל והתמשכו לאורך כמה קילומטרים.
כאשר ההתרוממות הטקטונית של רמת קולורדו התרחשה בין לפני 10 מיליון ל-5 מיליון שנים, הסחיפה התגברה.
השכבות העליונות נסחפו כליל ונחשפו שכבות הסלע של תצורת אנטרדה, שגונה אדמדם, ואבן חול נאוואחו, בצבע צהבהב, על פני השטח.
הראשונה, סחיפה בשל היווצרות קרח.
בלילה המים קפאו ומכיוון שנפח הקרח גדול מנפח המים שמהם נוצר הוא מפעיל לחץ על דפנות הסדקים ומפורר אותם, כשהרוח מסלקת את שבבי הסלע.
המים הגיעו עד לכיפת המלח ובאיטיות המסו אותה.
הסלעים שמעל לכיפה איבדו את היסודות שלהם והחליקו במורד הסדקים.
עקב כך נוצרו סדקים בקצוות של הקמר לשעבר, והסדקים התרחבו.
ביניהם התרוממו צלעות מאבן (הקרויים באנגלית Fin, סנפיר).
בתחומי הפארק יש שני עמקים שהם תוצאה של קמרים מוארכים שהתמוטטו, עמק סולט (Salt Valley) ועמק קאש (Cache Valley).
מרבית הקשתות הן בשולי עמקים אלו.
האזור קרוי "פיירי פורנס" (Fiery Furnace, מילולית "כבשן האש"), שמרבית הקשתות הצעירות והקטנות יותר נמצאות בו שוכן במפגש ביניהם.
קשת אבן נוצרת כאשר צלע של אבן חול עשויה מכמה שכבות כשהשכבה התחתונה רכה יותר.
זה המצב הנפוץ במעבר בין פרט דיואי ברידג' לפרט סליק רוק בתצורת אנטרדה, מכיוון שפרט דיואי ברידג', הרך יותר, מתפורר קודם.
אם תופעה זו מתרחשת משני צדי הצלע נוצר חור ההולך ומתרחב והתוצאה קשת אבן.
התופעה מוגדרת כקשת רק אם רוחב החור המקסימלי עולה על 3 רגל (90 סנטימטרים).
אם הלחצים על הקשת גדולים מדי היא מתמוטטת.
כיוון שתהליך הסחיפה נמשך גם בימינו צפוי גורל זה לכל הקשתות.
כך למשל בלילה שבין ה-4 ל-5 באוגוסט 2008 התמוטטה לחלוטין הקשת המכונה "קשת וול"" (Wall Arch), שהייתה אז הקשת השנים עשר בגודלה בפארק, ושהייתה ממוקמת על השביל העמוס המכונה "שביל דוולס גרדן" (Devils Garden Trail, מילולית "גן השטן").
אפשר לצפות בפארק בשלבים השונים של יצירת הקשתות.
תוואי נוף אחרים נוצרים ונעלמים באופן דומה.
הפארק הלאומי ארצ'ס שוכן באזור האקולוגי: "אדמות קניונים ואדמות דרגשים.
האזור מאופיין על ידי חבורות של עשב, שיחים ויערות ושונה מאזורי הקניון הנמוכים יותר והצחיחים בשל הבדלי הגובה.
הנוף מאופיין על ידי רבדות ודרגשים מעל נחלים, שבהם שוכנים הרי שולחן וקניונים תלולים.
במקרים רבים, יש מחשופי סלע.
הקרקע היא אנטיסול (Entisol) של חולות.
כ-10% משטח הפארק הם ערבות עשב, כ-40% יערות דלילים ובכ-50% משטח הפארק אין צמחייה בכלל.
יש גם אתרים קטנים מיוחדים, כדוגמת צמחיית הגדות של הקולורדו, מעיינות וגבים המתמלאים במים עונתית.
הצמחים הטיפוסיים הם עשבים, ירבוזיים, שרביטן, מלוח מאפיר (Atriplex canescens), מלוח, לענה משוננת (Artemisia tridentata).
אורנים וערערים מעדיפים מקומות שבהם הקרקע שטוחה וסלעית.
בכל רחבי הפארק ניתן לצפות בקתרטס תרנגולי ובסיס לבן-גרון (Aeronautes saxatalis) עפים בשמים.
למעלה מ-180 מינים של עופות נצפו בפארק, כולל עופות נודדים ואורחים מזדמנים.
מעל ל-50 מינים של יונקים אותרו בפארק.
רובם נדירים או קיימים רק במספרים קטנים.
לעיתים קרובות, יש בפארק רק מעט מכרסמים ועטלפים.
היונק הגדול ביותר החי בקביעות בפארק הוא אייל פרדי שחור-זנב.
את תת-המין המדברי של כבש גדול-קרניים (Ovis canadensis nelsoni) אפשר לראות רק בדרום הפארק קרוב לנהר הקולורדו.
אנטילוקפרה אמריקנית היא אורחת מזדמנת לעיתים.
הפארק הוא משכן ל-15 מינים של לטאות ונחשים הניזונים בעיקר מחרקים ויונקים קטנים.
הם בעצמם מהווים מקור מזון חשוב לדורסים וטורפים.
הם מותאמים היטב ליובש ולחום המדבר ובקור העז של החורף הם נכנסים לתרדמת חורף.
בין הלטאות הנצפות לעיתים קרובות: Aspidoscelis tigris (באנגלית Western whiptail) ולטאה מכותמת-צד.
בניגוד להן, הנחשים החיים בפארק פעילים בעיקר בלילה.
שני מיני הנחשים הארסיים החיים בפארק: תת-מין של עכסן פסיפי (Crotalus oreganus concolor) ועכסן הערבות (Crotalus viridis) הם נדירים.
הנחש הנפוץ הוא Masticophis taeniatus (באנגלית Striped whip-snake), התוקפני, אך שאינו ארסי ופועל בעיקר ביום.
עשבים גדלים עד לגובה שבו יש סלעים חשופים בכל רחבי הפארק.
על כ-10% משטח הפארק צומחים עשבים בלבד, ושטחים אלו מכונים ערבות עשב (Grassland).
הצמחים הבולטים בערבות העשב הם Bouteloua gracilis (באנגלית Blue grama) ועשבים מהסוג Hilaria, שניהם מתת-המשפחה Chloridoideae במשפחת הדגניים.
מינים מגוונים אחרים בפארק כוללים את Oryzopsis hymenoides (באנגלית Indian ricegrass), כמה מינים של מדחול (Sporobolus) וברומית הגגות (Bromus tectorum), שהובאה כמין זר למערב ארצות הברית והצליחה להתפשט במיוחד על קרקעות שניזוקו מרעיית יתר.
עד 1982 הותר רעייה של בקר בתחומי הפארק הלאומי, כך שהמערכת האקולוגית של ערבות העשב השתנתה מאוד בהשוואה למצבה המקורי.
חבורות דלילות של לענה משוננת (Artemisia tridentata) ומינים מהסוג Sarcobatus גדלות במקומות מתאימים, הלענה בעיקר על חול רופף ו-Sarcobatus בעיקר על קרקעות מלוחות.
חורשות דלילות של אורן פיניון (כמה מינים המייצרים צנוברים אכילים), בייחוד אורן דו-מחטי (Pinus edulis) וערער יוטה (Juniperus osteosperma) הם חברת הצומח הנפוצה ביותר בפארק.
בכל מקום שבו נוצרו קרקעות עמוקות יותר או בסדקים בסלע המאפשרים חדירה של השורש השיפודי גדלים עץ בודד או קבוצה של עצים ממינים אלו, כשהערער נפוץ מעט יותר מהאורנים.
תת-היער גם הוא דליל, 90 מינים אחרים המעדיפים צל.
עץ נוסף הגדל בפארק הוא מין השיטה Vachellia rigidula (באנגלית Blackbrush Acacia), שבשל האקלים הקשה בפארק גדל לגובה שאינו עולה על מטר והוא דומיננטי בקרקעות שטוחות, אבל גדל גם בדיונות חול במקומות מתאימים, אם הדיונות אינן נודדות.
במקרה זה יכול מין זה לקבע את הדיונה.
בערך כמחצית משטח הפארק הם שטחים בהם אין צמחייה גלויה כלל.
אלו כולל סלעים חשופים ודיונות חול.
חשיבות מיוחדת יש לקרום הקרקע הביולוגי, חברת מיקרואורגניזמים הנמצאת בפני השטח באזורים צחיחים וצחיחים למחצה.
מכילה אצות כחוליות, ירוקיות, חזזיות, חיידקי קרקע וטחבים, הנמצאים באינטראקציה עם חלקיקי הקרקע ויוצרים קרום על פני הקרקע.
עובי הקרום נע מ-1 ועד 2 מ"מ (באזורים שיורדים בהם פחות מ-100 מ"מ גשם) ועד 15 מ"מ (באזורים שיורדים בהם כ-300 מ"מ גשם).
קרומי הקרקע הביולוגיים בעלי תפקיד חשוב במערכת האקולוגית המדברית, הם קושרים חנקן, מווסתים נגר עילי, מלכדים את הקרקע ומונעים את סחיפתה, ומהווים מקור ייצור ראשוני של חומר אורגני בשרשרות מזון.
נוכחות הקרום הביולוגי משפיעה על מכלול התהליכים הגאומורפיים, והקרקעיים המתרחשים בפני הקרקע ובתוכה.
בדרום-מזרח הפארק משתרע עד לנהר הקולורדו וכולל את הגדה הצפונית של הנהר, המאופיינת על ידי צוקים תלולים, כך שהנהר ומקורות המים שלו מאפיינים רק את אזור הגדה בלבד.
במקור היה בגדה יער גדותיים של ערבות.
הערבות הוחלפו ברובן על ידי אשל שהוא מין פולש.
הנהר הוא מסדרון חשוב לנדידת עופות במדבריות יוטה.
באביב ניתן לראות במקום אנפה כחולה גדולה.
שלך ועיטם לבן-ראש, כמו גם עופות דורסים אחרים מתארחים בפארק בעונה זו.
בין ציפורי השיר בולטים: שח צהוב-חזה, Passerina caerulea (באנגלית Blue grosbeak), Pipilo erythrophthalmus (באנגלית Eastern Towhee) וגדרון קניונים (Catherpes mexicanus), המשתמשים בעמק הקולורדו כנתיב נדידה.
מעיינות יוצרים גנים תלויים בחלק מגומחות הסלע המוגנות הכוללים שרכים, טחבים וצמחים בעלי פרחים אוהבי מים מהמשפחות רקפתיים, ומהסוגים אקווילגיה (Aquilegia) ומימול (Mimulus).
אזור המעיינות הוא בית גידול לדו-חיים כדוגמת מין הקרפדה Anaxyrus punctatus (באנגלית Red-spotted toad), מין החפרית האמריקאית חפרית האגן הגדול, צפרדע האחו (Lithobates pipiens) והסלמנדרה המנומרת (Ambystoma tigrinum).
צפרדע שור אמריקנית הובאה לאתרים אלו בידי האדם.
הבריכות הנוצרות בגבי המים בסלעים לאחר עונת הגשם הקצרה חשובות במיוחד למגוון יצורים.
סרטנים מסננים חיים במרוץ קבוע נגד הזמן לאחר גשמי הקיץ הנדירים.
הם חייבים להשלים את מחזור הרבייה השלם לפני שהבריכות מתייבשות.
מהרגע שהביצים הוטלו, הם יכולים לחכות שנים ועשרות שנים עד שאותה בריכה תתמלא במים שוב.
אף על פי שפני השטח של האבן בפארק נראים קשים ועמידים לשחיקה, המציאות היא הפוכה.
יותר ממיליון מבקרים בשנה מאיימים על המערכת האקולוגית המדברית העדינה.
השכבה העליונה היא כאמור קרום קרקע ביולוגי שגונה שחרחר והמייצבת את הקרקע.
שכבה זו רגישה למדרך כף רגל ואם היא נפגעת ההתאוששות שלה איטית, כשחזזיות וטחבים מתאוששים רק כעבור כמה מאות שנים.
דו-חיים – בין 7 המינים של דו-חיים בפארק: שני מינים של קרפדות: קרפדת וודהאוז (Anaxyrus woodhousii) ו-Anaxyrus punctatus (באנגלית Red-spotted toad); שני מיני צפרדעים: צפרדע שור אמריקנית וצפרדע האחו (Lithobates pipiens); האילנית: אילנית הסלעים (Hyla arenicolor); חפרית האגן הגדול והסלמנדרה המנומרת (Ambystoma tigrinum)
עופות – בין 184 מיני העופות שנצפו בפארק:
עופות מים ועופות חוף: ברווז אמריקאי, שרשיר מצוי, ברכייה, ברנטה קנדית, אנפה כחולה גדולה ואנפית השלג
עופות דורסים:נץ גדול, עיט זהוב, עקב אדום-זנב, עיטם לבן-ראש, קתרטס תרנגולי, שלך, וקונדור קליפורני
ציפורי שיר: סנונית עצים, סנונית הרפתות, גיבתון סוואנה, דרור לינקולן (Melospiza lincolnii), דרור שיר (Melospiza melodia) וגבתונית לבנת-גרון (Zonotrichia albicollis)
יונקים – בין 56 המינים של יונקים החיים בפארק כלולים:
ארנביים: ארנבת שחורת-זנב וארנבון אודובון (Sylvilagus audubonii)
פרסתנים: אייל פרדי שחור-זנב, אנטילוקפרה אמריקנית, כבש גדול-קרניים, אייל קנדי
טורפים: זאב ערבות, שועל אפור מצוי, שועל מצוי, שועל מקרוטיס, שונר מצוי, פומה צפון-אמריקאית, בואש מפוספס, בואשן מצחין, לוטרה צפון-אמריקנית, סמור ארך-זנב, גירית אמריקאית, דביבון זנב-טבעת, דביבון מצוי ודוב שחור אמריקני
עדויות ראשונות לנוכחות אנושית בפארק של ימינו מתוארכות לשלהי עידן הקרח האחרון, לפני למעלה מ-10,000 שנים.
עם זאת, עקבות לקיום חקלאות באזור הם בני 2,000 שנים בלבד.
נתגלו שרידים לשדות שבהם גידלו תירס, שעועית ודלעת.
עם זאת, לא נתגלתה כל עדות להתיישבות אנושית מתקופה זו.
משערים כי התושבים בתקופה זו התגוררו בסמוך לארבע הפינות, הגבול בין ארבע המדינות: אריזונה, קולורדו, ניו מקסיקו ויוטה, לא רחוק מהפארק, ורק עיבדו את השדות בתחומי הפארק הלאומי ארצ'ס.
התושבים היו שייכים לתרבות פרימונט או לאבות הקדמונים של תרבות הפואבלו.
הם התגוררו במבנים דומים למבנים המעוררים הערצה עד היום במסה ורדה.
אף שאין באזור שרידי מבני מגורים, יש שפע פטרוגליפים מתקופה זו.
הצאצאים של בוני הפואבלו חיים עדיין בפואבלו, לדוגמה האינדיאנים בני ההופי.
בני תרבות פרימונט היו בני זמנם של בוני הפואבלו וההבדלים בין שתי התרבויות לא נחקרו דיים.
שתי התרבויות נטשו את האזור כמעט במקביל לפני כ-700 שנים.
במקומם התיישבו באזור בני שבט הפאיוט, עם זאת, תקופת ההתיישבות אינה לגמרי ברורה.
המפגשים הראשונים עם שבט זה אירעו ב-1776. פטרוגליפים משויכים גם הם לבני הפאיוט, כיוון שבהם מתוארים סצנות ציד שבהם ציידים רוכבים על סוסים.
סוסים הגיעו לאמריקה הצפונית רק עם בוא הספרדים ליבשת.
האירופאים הראשונים שהגיעו לאזור היו ספרדים.
המיסיונרים הספרדים שהגיעו לאזור ב-1775 פגשו אנשים משבטי האינדיאניים יוט ופאיוט.
התאריך המתועד הראשון להגעה של אדם לבן לאזור הוא מצייד פרוות בשם דניס ג'וליאן (Denis Julien).
הוא נהג לחקוק את שמו ואת התאריך על סלעים באזורים שבהם צד.
העדות המוקדמת ביותר בפארק מתוארכת ל-9 ביוני 1844.
המורמונים יסדו ב-1855 מיסיון הקרוי מיסיון הר אלק (Elk Mountain Mission), כיום מואב.
בשל כמה עימותים עם האינדיאנים מבני היוט הם נאלצו לנטוש את המיסיון.
בין 1880 ל-1890 המיסיון הנטוש יושב מחדש על ידי חקלאים, ציידי פרוות וכורים, אבל מעטים בלבד ניסו ליישב את השטח המדברי צפונית ליישוב.
טמפרטורות עד ל-40°C, ומקורות מים מעטים הכשילו כל ניסיון.
התיעוד היחיד הוא לחווה שהקים ג'ון וסלי וולף (John Wesley Wolfe), ותיק מלחמת האזרחים האמריקנית, שהתיישב ב-1898 יחד עם בנו הבכור פרד באזור שכיום עובר בו שביל קשת דליקייט.
ב-1906 הצטרפו אליהם בתו פלורה עם בעלה וילדיהם, ששבו למואב ב-1908. וולף מכר את חוותו לטומי לרסון (Tommy Larson) ב-1910 ושב לאוהיו שממנה הגיע ליוטה במקור.
העיתונאי לורן "ביש" טיילור (Loren "Bish" Taylor), שהוציא לאור את העיתון של מואב מ-1911, דיווח שוב ושוב בעיתונו על יופיו של האזור צפונית למואב.
לסיוריו נלווה לעיתים קרובות הרופא הראשון בעיירה, ג'ון "דוק" ויליאמס (John "Doc" Williams).
נקודת התצפית שאליה הגיעו לעיתים קרובות ושממנה צפו באזור קרויה עדיין "נקודת דוק ויליאמס" (Doc Williams Point).
הדיווחים של טיילור התפרסמו, ולכן כתב מחפש זהב בשם אלכסנדר רינגהופר (Alexander Ringhoffer) לחברת הרכבת המערבית דנוור וריו גראנדה (Denver and Rio Grande Western Railroad) והציע להם לפתח את האזור לתיירות.
הוא ליווה את הנציגים של חברת הרכבת בביקורם באזור, והם התרשמו כל כך שהם התחילו מיד פרויקט ליזום הגנה על האזור ולמשוך תיירים, ובכך לנצל טוב יותר את קו הרכבת שלהם בין דנוור לסולט לייק סיטי שעבר כ-60 קילומטרים צפונית למואב.
על בסיס התוכניות של חברת הרכבות הכריז נשיא ארצות הברית הרברט הובר על האזור כמונומנט לאומי במטרה להגן על פלאי הטבע הרבים שבו.
הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט הרחיב את השטח ב-25 בנובמבר 1938. המונומנט הורחב שוב ב-1960 וב-1969.
עד שנות ה-60 של המאה ה-20 לא בוצע במונומנט הלאומי כל פיתוח.
הסופר אדוארד אבי עבד כשומר פארקים באזור במשך כמה קיצים וכתב על בסיס חוויותיו את ספרו האוטוביוגרפי "Desert Solitaire" (1968), ספר שהייתה לו השפעה גדולה על התנועה לשמירת הסביבה.
המצב השתנה בעקבות תוכנית משימה 66, שבמסגרתה הושקעו קרוב למיליארד דולר בתשתיות ובמתקני תיירות בפארקים בשנת ה-50 לייסוד שירות הפארקים הלאומיים.
ב-12 בנובמבר 1971 חתם הנשיא ריצ'רד ניקסון על החוק שעבר בקונגרס ששדרג את מעמד האתר לפארק לאומי, אם כי הוא צמצם את גודל השטח.
ב-1988 הרחיב הנשיא ביל קלינטון במעט את שטח הפארק.
בשנת 2022 התקיים בפארק ניסוי ייחודי, שהיתנה כניסה לפארק בהזמנה מראש של כרטיסים המוגבלים לשעת כניסה מסוימת.
בפארק מבקרים בממוצע קרוב ל-1.5 מיליון תיירים מדי שנה, מקום 16 בפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
אל הפארק אפשר להגיע בכביש 191 של ארצות הברית, צפונה ממואב, או דרומה מכביש בין-מדינתי 70. מרכז המבקרים נמצא בכניסה לפארק וממנו נמשך כביש נופי המתפצל לכמה אזורים בולטים.
אל הקשתות המפורסמות ביותר ניתן להגיע בשבילים קצרים המובילים מהכביש.
אל אתר "גן השטן" (Devil's Garden) ובו אוסף גדול של קשתות ייחודיות אפשר להגיע בסיומו של שביל הליכה בן 10 קילומטרים.
אין בפנים הפארק שבילים מוסדרים, ולכן סיורים רגליים מחוץ למסלולים הרגילים מתאימים רק למי שיש לו ידע טוב בניווט וניסיון בשהות במדבר.
חובה להירשם קודם במרכז המבקרים.
באזור המכונה פיירי פרנס (Fiery Furnace) במרכז הפארק יש סיורים מאורגנים יומיים ממרץ ועד אוקטובר.
משום שמבני הסלע באזור זה רגישים במיוחד חייבים תיירים המבקשים לסייר בכוחות עצמם בפיירי פרנס לקבל היתר במרכז המבקרים.
המבקרים מקבלים הרצאה מקדימה על ההתנהגות של אבן החול הפריכה.
בדרך כלל מותר טיפוס חופשי בפארק, אבל לא על הקשתות כמו גם על תוואי נוף מסוימים.
במטרה להגן על הנוף, נאסר לטפס או לגלוש.
בקצה הכביש, כ-28 קילומטרים מהכניסה לפארק יש אתר מחנאות (Devils Garden Campground) עם 52 עמדות ומעט שירותים (מי שתייה, שירותי בול פגיעה, שולחנות פיקניק).
משום כך פחות מ-30,000 מתוך מעל למיליון וחצי המבקרים בפארק ישנים בפארק עצמו.
מקומות לינה בכל הרמות זמינים בעיירה מואב הסמוכה ובסביבתה.
סיורים ממונעים – חלק גדול מתוואי הנוף הייחודיים של הפארק נגישים למכוניות רגילות.
בנוסף יש דרכים המתאימות רק לרכבי ארבע על ארבע.
צפייה בכוכבים – השמים של המונומנטים והפארקים הלאומיים ברמת קולורדו הם בין האפלים ביותר בארצות הברית, וניתן לראות כ-2,500 כוכבים בעין בלתי מזוינת.
אתר הפארק מפרט מקומות מומלצים.
סיורים מאורגנים – שירות הפארקים מציע סיורים רגליים מאורגנים לצפייה בכוכבים בחינם ואל אזור פייר פרנס בתשלום.
כמו כן יש סיורים בתשלום ברכבי ארבע על ארבע, הכוללים גם הדרכה ומבוצעים על ידי חברות פרטיות.
צילום – תוואי הנוף הדרמטיים בפארק ותנאי התאורה מושכים אליהם צלמים רבים.
רכיבה על אופניים – הרכיבה על אופניים מותרת בכל הכבישים והדרכים הסלולות, אך לא בשבילים.
טיפוס מצוקים – יש בפארק אפשרויות רבות לטיפוס מצוקים, כפוף לקבלת היתרים.
עם זאת, יש מקומות רבים הסגורים לטיפוס, בייחוד קשתות האבן.
סיורים רגליים – בתחומי הפארק יש רשת ענפה של שבילים, והפארק מחלק אותם לפי רמת הקושי.
באתר הפארק יש פירוט על כל שביל.
רכיבה על סוסים – סוסים ניתן להביא או לשכור ולרכב בדרכים המותאמות לרכב ארבע על ארבע, או בערוצי הנחלים.
קשת דליקייט (Delicate Arch) – גובהה, קצת פחות מ-20 מטרים בחלק המזרחי של הפארק (), 2.5 קילומטרים מחוות וולף (כשעה הליכה), היא קשת ידועה העומדת בפני עצמה.
דמותה מופיעה בלוחיות הרישוי של כלי רכב ביוטה.
אבל שירות הפארקים הלאומיים דחה הצעה זו משום שמטרתו המקורית הייתה להגן על הטבע מפני השפעה אנושית, ולא להתערב בתהליכים טבעיים.
שלוש הרכלניות (The Three Gossips) – קבוצה ראשונה של תצורות סלע יוצאות דופן אותה רואים מצד שמאל במעלה כביש הכניסה לפארק.
בקצה כל מגדל טבעי יש שלושה "ראשים", כל אחד מסתכל בכיוון אחר.
מגדל בבל (Babel Tower) – שוכן בדרום הפארק מול שלוש הרכלניות והוצג יחד איתן בתחילת שנות ה-2000 בפוסטר של מרלבורו.
סלע הכבשה (The Sheep Rock) – קצה הצוק נראה כמו איל, והוא קרוב לוודאי שריד מקשת שהתמוטטה.
הסלע המאוזן (The Balanced Rock) – הוא סלע גדול המונח בצורה מאוזנת על סלע דק.
הסלע שוכן קרוב לדרך ואפשר להגיע אליו בהליכה בשביל באורך 500 מטרים.
קשת כפולה (Double Arch) – כוללת שתי קשתות גדולות שהן כמעט ניצבות האחת לשנייה.
הקשת נראתה לזמן קצר בסרטים אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון והענק.
קשת קו הרקיע (Skyline Arch) – כמעט בקצה הכביש של הפארק.
כאשר סלע נשבר בקשת ב-1940 הוכפל הפתח של הקשת.
קשת הנוף (Landscape Arch) – אחת הקשתות הארוכות בעולם עם מפתח של 92 מטרים.
ב-1 בספטמבר 1991 נשבר גוש סלע באורך 18 מטרים, ברוחב 3.40 מטרים ובעובי 1.20 מטרים בחלקה התחתון של הקשת.
מאז הצטמצם החלק הדק ביותר בקשת ב-3 מטרים.
קשת החלוקה (Partition Arch) – שוכנת כמה מאות מטרים מאחורי קשת הנוף.
הקשת אינה מרשימה בגודלה (היא קטנה יחסית בהשוואה לקשתות אחרות בפארק), אלא בנוף הנרחב של הרי לה סאל (La Sal Mountains), הנשקף ממנה.
הקשת הכפולה (Double-O-Arch) – כוללת שתי קשתות חופפות.
אפשר להגיע אליה על גבי רכס ארוך בחלק האחרון של הדרך.
ההליכה אליה דורשת תנאי מזג אוויר טובים, זמן והצטיידות במספיק מים.
פיירי פרנס (Fiery Furnace, מילולית "הכבשן הבוער") – מבוך שאפשר להיכנס לתוכו של צלעות אבן חול מסיביות.
הפארק הלאומי איוואוויק הוא פארק לאומי הממוקם בקצה הצפון מערבי של טריטוריית יוקון שבקנדה.
במקור שמו של הפארק הוא "הפארק הלאומי של צפון יוקון" (Northern Yukon National Park) הפארק קיבל את שמו "איוואוויק" בשנת 1992, ומקור השם במילה "אינוויאלוקטון" (Inuvialuktun), שמשמעותה "מקום לידה".
הפארק הוא תוצאה של הסכם בין האינואיטים לממשל בשנת 1984, והוא הפארק הראשון בקנדה שהוקם כתוצאה מהסכם תביעותיהם לבעלות של ילידי המקום (אינואיטים).
הפארק מאפשר למספר מינימלי של אנשים לבקר בו בשנה, על מנת להגן על עדר הפורקיפיין (Porcupine) של איילי הצפון הנמצאים באזור הארקטי של צפון מערב יוקון וצפון ומזרח אלסקה.
הפארק נמצא על חופי ים בופור וגובל במערבו עם מדינת אלסקה לרכס הרי ברוקס (Brooks Range) ושמורת הטבע הארקטית הלאומית (Arctic National Wildlife Refuge).
בפארק ישנו מגוון אקולוגי רחב ובינו זאבים, דובי גריזלי ודובים שחורים.
בעלי חיים אחרים המאכלסים את הפארק הם שועלים אדומים, איילי הצפון, למינגים, שועלי שלג, כבשי דאל, בזים ארקטיים, כבשי המושק, ועוד.
הפארק הלאומי אטושה הוא פארק לאומי המצוי בצפון נמיביה.
הפארק הוקם ב-22 במרץ 1907, על ידי מושל דרום אפריקה, פרידריך פון לינדנקוויסט (Friedrich von Lindequist) כשמורת טבע.
השמורה הפכה לפארק לאומי ב-1967 על ידי המנדט של דרום-מערב אפריקה ששלט בשטחי נמיביה.
בהמשך הפארק הועבר למדינת נמיביה, במחוז קוננה.
הפארק משתרע על 22,270 קמ"ר ומכיל מאות מינים של יונקים, עופות וזוחלים שרבים מהם מצויים בסכנת הכחדה.
נוף הפארק הוא נוף של סוואנה יבשה וכולל מעט מיני צמחים, בעיקר ממשפחת הדגניים וכן עצי שיטה ושל עצי טמבוטי (Spirostachys africana).
כמו כן ישנם שיחים נמוכים וקוצניים.
מבחינת החי ישנם 114 מיני יונקים, 340 עופות, 110 זוחלים, 16 דוחיים ומין אחד של דג.
רוב המינים הם שוכני סוואנות הנפוצים ברחבי אפריקה כמו פיל אפריקני, קרנף צר שפה, אריה, צבוע מנומר, נמר, ברדלס, זאב טלוא, שועל אוזנן מיני פרסתנים כמו הדלגן, זברה מצויה, תאו אפריקני, ראם הצבי וג'ירף.
מבין העופות בולטים יען מצוי, פלמינגו מצוי, פלמינגו זוטר, שקנאי מצוי ועופות מים שונים.
כמו כן עגוריים, חוברה אפריקנית, שרקרקים ואורגיים.
הפארק הוכרז ב-1956 כפארק הלאומי ה-29 של ארצות הברית.
בפארק יש מפרצים מוגנים, ובהם מים צלולים כבדולח, שוניות אלמוגים בחוף שבהם מגוון בעלי חיים ימיים, חופים חוליים שבהם צומחים דקלי קוקוס, ואזורים הרריים בפנים האי המכוסים ביער גשם טרופי עבות המשמש בית גידול ל-800 מינים של צמחים.
אל אתרי הטבע מתלווים שרידים מהתקופה הפרה-קולומביאנית, מטעי קני סוכר דניים ועדויות לעבדות.
אל הפארק ניתן להגיע בשיט בלבד המגיע אל קרוז ביי, נמל הכניסה לאי, באמצעות מעבורות השטות מדי שעה מרד הוק באי סנט תומאס, שלוש פעמים ביום משארלוט אמאלי בסנט תומאס, ומווסט אנד (West End) בטורטולה, פעמיים ביום מג'וסט ואן דייק ופעמיים בשבוע מוירג'ין גורדה.
שלושת האחרונים שייכים לאיי הבתולה הבריטיים.
מרכז המבקרים של הפארק הלאומי איי הבתולה שוכן בקרוז ביי.
במרכז שירותים בסיסיים (מידע ומפות), אזור פיקניק, מזח וחנות מתנות.
האי סנט ג'ון יושב לראשונה על ידי אינדיאנים משבט הארוואק שנמלטו לאי מחופי ונצואלה וגויאנה בשנת 300 לספירה לערך.
הארוואק התגוררו באי עד שנת 1300 לערך, עת נכבש האי על ידי אינדיאנים משבט הקאריב שהשמידו את התושבים המקומיים, אך לא התגוררו באי בעצמם.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו באזור מפרץ סינאמון (Cinnamon Bay) התגלו ממצאים פרה-קולומביאנים רבים.
האירופאי הראשון שגילה את האי היה כריסטופר קולומבוס, במסעו השני לאמריקה בשנת 1493.
האי יושב על ידי חברת איי הודו המערבית הדנית בשנת 1672. החברה כינתה את האי סנט ג'ון (בדנית: Sankt Jan).
בשנת 1754 ממשלת דנמרק החלה לנהל את ענייני המושבה והקימה באי מטעים לגידול קנה סוכר, ששגשגו בשל האקלים הנוח והאדמות הפוריות של האי.
את המטעים עיבדו עבדים שנחטפו מאפריקה, ומספרם באי בשנת 1775 היה גדול פי ארבעה ממספר המתיישבים הדנים.
אוכלוסיית האינדיאנים המקומית הוכחדה במגפות ובעבודה הקשה במטעים.
העבדות באי בוטלה ב-3 ביולי 1848.
בשנת 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, רכשה ארצות הברית את האי במטרה להקים בו בסיס ימי ולמנוע התבססות גרמנית בחצי הכדור המערבי.
האי נרכש יחד עם סנט תומאס וסנט קרואה תמורת 25 מיליון דולרים, וכן בתמורה להכרת ארצות הברית בשלטונה של דנמרק בגרינלנד.
ב-1956 תרם ארגון השימור של לורנס רוקפלר (Laurance Rockefeller) את השטחים הנרחבים שבבעלותו באי לשירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, בתנאי שלא יבוצע פיתוח בהם.
רוב החופים, מי החופים של האי ושוניות האלמוגים מוגנים כחלק מהפארק הלאומי.
הגנה זו הורחבה ב-2001 כאשר הוקם המונומנט הלאומי שונית האלמוגים של איי הבתולה (Virgin Islands Coral Reef National Monument).
שטחו של הפארק הלאומי הוא כ-52 קילומטרים רבועים והוא שוכן כ-80 קילומטרים מזרחית לאי פוארטו ריקו בים הקריבי.
החלק הגדול של הפארק שוכן על האי סנט ג'ון, אי באורך 14 קילומטרים וברוחב של 8 קילומטרים.
הפארק משתרע על 75% משטח האי, אבל בפועל שייכים לפארק רק 60% משטח האי משום שיש מובלעות של שטחים פרטיים (כדוגמת מפרץ פיטר) בתוך הפארק.
בנוסף, חלקים גדולים מהחוף, כמו גם כמעט כול האי האסל, שייכים לפארק.
האקלים באי הוא אקלים סוואנה טרופית (סיווג Aw או As בשיטת קפן), עם לחות גבוהה ולילות מהבילים.
כמות המשקעים הממוצעת היא 1,400 מילימטרים בשנה.
בחורף הרוחות נושבות בעוצמה של 39 קילומטרים בשעה.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 26°C, כשהתנודות בטמפרטורות בין קיץ לחורף נמוכות יחסית, והים חמים כול השנה.
ככלל יורד באי יותר גשם בין יולי לינואר, בעוד שהאביב ותחילת הקיץ יבשים יותר.
הצמחייה המקורית של סנט ג'ון נעקרה בשל בירוא יערות שבוצע עלי ידי הדנים, והיא הוחלפה לצמחים מיובאים אקזוטיים.
כאשר הוקם הפארק הלאומי ב-1956 נותרו שרידים מעטים בלבד של הצמחייה המקורית.
בין הצמחים המקומיים סייבה מחומשת (Ceiba pentandra), מין הדקל Coccothrinax alta, מינים של גואיאקום (Guaiacum), פלומריה, באירם (Pimenta racemosa), ובורסרה סימרובית (Bursera simaruba).
עצים ושיחים אלו מצטרפים למגוון של מיני סחלבים צבעוניים מקוריים.
באזורים היבשים יותר גדלים שיחי אגבה וקקטוס.
בחלק מהמפרצים הרדודים יוצרים מנגרובים יערות צפופים.
היונקים המקוריים היחידים הם שישה מינים של עטלפים.
על מנת לחסל את החולדות שהגיעו לסנט ג'ון בספינות המהגרים הובאה לאי ב-1884 נמייה אסייתית קטנה.
אבל מין זה של נמייה, הנפוץ באסיה, העדיף לטרוף ביצים של עופות המקננים על הקרקע.
באי מצויים 138 מיני עופות.
כמו כן יש באי חמורים שהתפראו, כמה מינים של לטאות, חסרי זנב, וצבים ימיים, כמו גם נחשים שאינם ארסיים.
לעומת זאת, העולם התת-ימי מגוון יותר.
הפאונה הימית של החופים הסובטרופיים כוללת כמה מינים של אלמוגים, חלזונות, צדפות, כוכבי ים ובעלי חיים ימיים רבים אחרים.
האי סנט ג'ון והאי האסל שוכנים בקצה המזרחי של האנטילים הגדולים.
סנט ג'ון שוכן בקצה הצפון-מזרחי של הלוח הקריבי.
האי נוצר בתור הקרטיקון כאשר התפרצות געשית תת-ימית יצרה שכבות של קראטופיר ושל בזלת כרים המהווים את התצורה המכונה "תצורת ווטר איילנד" (Water Island formation).
הפעילות הגעשית השתנתה אז לקשת איים המאופיינת על ידי תצורת לואיסנהוי (Louisenhoj Formation), הבנויה מאנדזיט ובזלת.
הפעילות הגעשית שככה בזמן שהושקעה תצורת אבן גיר אאוטר בראס (Outer Brass Limestone) על תצורת לואיסנהוי, אבל שבה כפי שתצורת טוטו (Tutu Formation) משלהי הקרטיקון מעידה.
תצורה זו בנויה מטורבידיטים פירוקלסטיים, בזלת ואנדזיט.
אחר כך נוצר נחיל דייקים של דיאבז ואז קימוט דוחס המיוחס להתנגשות בין הלוח הקריבי למשטח הקרבונטי של איי הבהאמה (Bahama Platform).
בשלהי האאוקן התרחשו המחדרים של פלוטון נרוז (Narrows pluton) והבתולית וירג'ין גורדה (Virgin Gorda batholith) הקשורים לפעילות של הקשת הגעשית של האנטילים הגדולים, וקימוט דוחס נוסף הקשור להתפשטות שקע קיימן (Cayman Trough).
התפשטות זו קשורה גם להעתק הסטה אופקית שהתרחש לפני כ-39 מיליון שנים.
בשל האקלים הנוח בחורף עונת התיירות העיקרית היא מדצמבר עד אפריל, ומחוץ לתקופה זו מחירי הלינה צונחים משמעותית.
המבקרים יכולים ללון במספר אתרי נופש, בתי מלון ווילות נופש.
מחנאות ולינה כפרית זמינים בפארק מנובמבר עד אוגוסט באתר המחנאות מפרץ סינאמון (Cinnamon Bay Campground).
אתר הנופש קניל ביי (Caneel Bay Resort), השוכן גם הוא בפארק על החוף הצפוני בבית האחוזה לשעבר של רוקפלר, מציע חדרי אירוח יוקרתיים וארוחות גורמה בפארק מנובמבר עד יולי.
מוניות ספארי (משאיות פתוחות שעליהם הורכבו מושבים) זמינים בקרוז ביי ובמרבית החופים הפופולריים בפארק הלאומי לאורך החוף הצפוני.
הכניסה לפארק היא בחינם, והתשלום היחיד הוא בחוף מפרץ טראנק.
למי שמגיע ביאכטה מוצעת עגינה בתשלום באמצעות כדורי עגינה.
האטרקציות העיקריות בפארק הם החופים, שוניות האלמוגים, שבילי ההליכה והאתרים ההיסטוריים.
מפרץ טראנק (Trunk Bay) – חוף מפרץ טראנק נבחר בעקביות כאחד מעשרת החופים הטובים ביותר בעולם על ידי כתב העת "קונדה נאסט טראבלר", וקיבל הכרה דומה בפרסומים דומים.
השירותים בחוף כוללים, מזנון, מקלחות, שירותים, מצילים ומסלול תת-ימי לצפייה בשנורקל בשונית האלמוגים.
אזור החוף מחולק לשניים, החלק העיקרי הוא החוף ואזור השחייה מפרץ טראנק והחלק השני הוא מפרץ בורגסמן (Burgesman Cove) השוכן בקצה המערבי של מפרץ טראנק בסמוך למפרץ ג'אמבי (Jumbie Bay).
חוף מפרץ טראנק הוא היחיד בפארק הלאומי שהכניסה אליו בתשלום.
אל החוף ניתן להגיע בקלות במונית מקרוז ביי.
מפרץ סינאמון (Cinnamon Bay) – חוף מפרץ סינאמון הוא רצועה ארוכה של חול בחוף הצפוני של סנט ג'ון.
הניו יורק טיימס כינה את מפרץ סינאמון כאחד מ"ששת החופים בקריביים שאתה חייב לראות לפני מותך".
בחוף פועלים אתר מחנאות (Cinnamon Bay Campground), מסעדה, חנות נוחות והשכרת ציוד לספורט המים.
חוף האנימון (Honeymoon Beach – "חוף ירח הדבש") – חוף האנימון שוכן על החוף הצפוני של סנט ג'ון ואפשר להגיע אליו בהליכה בת כקילומטר וחצי מקרוז ביי או מאתר הנופש קניל ביי.
כתב העת "קונדה נאסט טראבלר" כינה את חוף האנימון אחד מ"עשרת חופי האיים להשתחרר".
החוף מציע חול לבן ורך מתחת לעצי דקל גבוהים.
במקום אפשר לשכור קיאקים, ציוד שנורקל וכיסאות חוף.
מפרץ מאהו (Maho Bay) – ידוע בשל החול הרך והמים הרדודים השקטים.
החול וקרקעית הים המכוסה עשב ים מאפשרים צפייה נוחה בצבי ים ובטריגונים.
"הרפרס בזאר" ציין את מפרץ מאהו כאחד מהחופים הטובים בעולם.
מפרץ סולט פונד (Salt Pond Bay – "מפרץ בריכת המלח") – מפרץ וחוף מוגנים בחוף הדרומי של סנט ג'ון.
אל החוף ניתן להגיע בהליכה קצרה מכביש 107, כ-7 קילומטרים דרומית לקורל ביי.
המפרץ הוא אתר פופולרי לצלילה בשנורקל ויש בו שוניות בשני קצות המפרץ, עשב ים במרכזו, ושונית אלמוגים עמוקה הרחק במרכז המפרץ.
כדורי עגינה זמינים לספינות לשהות ביום וגם בלילה.
ממפרץ סולט פונד יכולים המטיילים להגיע לשבילי ההליכה דראנק ביי (Drunk Bay) וראם הד (Ram Head).
העיתון USA Today הגדיר את מפרץ סולט פונד כאחד מהחופים הטובים ביותר באיי הבתולה.
שביל ריף ביי (Reef Bay Trail – "שביל מפרץ השונית") – השביל הפופולרי ביותר.
בשביל זה אפשר לצפות ביופי של היער שמסביב, שרידי מפעלי סוכר, פטרוגליפים של עם הטאינו ההיסטורי.
מפל מים שמקורו במעיין ובריכת השתקפות, והאפשרות לנוח ולהירגע או לצלול עם שנורקל במפרץ ג'נטי (Genti Bay).
ההליכה בשביל מאומצת ואורכו של המסלול המעגלי מכביש סנטרליין (Centerline Road) הוא מעל ל-10 קילומטרים.
הפארק הלאומי מציע סיור מאורגן על ידי פקח הכולל שיט בסירה בחזרה לקרוז ביי מריף ביי.
שביל הר בורדו (Bordeaux Mountain Trail) – שביל הר בורדו הוא מסלול סלעי תלול המוביל ממפרץ למשור (Lamshur) הקטן לנקודה הגבוהה ביותר של האי.
השביל אינו מתוחזק, ואף על פי שיש כמה נקודות תצפית לאורך הדרך, לא ניתן לצפות בנוף מפסגת הר זה המיוער בצפיפות.
השביל עולה לגובה של כמעט 400 מטרים על פני מרחק של קילומטר וחצי.
שביל נקודת לינד (Lind Point Trail) – השביל מתחיל בקרוז ביי, מאחורי מרכז המבקרים של הפארק הלאומי איי הבתולה ומטפס לנקודת לינד הצופה בנמל קרוז ביי, לפני שהוא ממשיך לחוף האנימון.
שביל גבעת קניל (Caneel Hill Trail) – מתחיל בקרוז ביי, צפונית לצומת מונגוז (Mongoose Junction), ועולה במעלה תלול אל ראש גבעת קניל.
בפסגה יש בימת תצפית מעץ שממנה אפשר לראות נופים של סנט ג'ון, סנט תומאס, ג'וסט ואן דייק ואיים קטנים רבים יותר.
ביום בהיר אפשר לראות את סנט קרואה, ואפילו את פוארטו ריקו.
שביל ראם הד ( Ram Head Trail - "ראש האייל") – שביל באורך קילומטר וחצי המתחיל במפרץ סולט פונד וממשיך במורד חצי אי יבש וסלעי לנקודה הדרומית ביותר על סנט ג'ון.
שביל טבע מפרץ סינאמון ושביל קורות עץ נגיש (Cinnamon Bay Nature Trail and Accessible Boardwalk) – השביל מתחיל מול הכניסה לאתר המחנאות של מפרץ סינאמון.
שביל הטבע הוא לולאה באורך 750 מטרים המתפתלת דרך חורבות של מפעל הסוכר.
שלטים לאורך המסלול מסבירים את ההיסטוריה של האזור.
השביל הוא תערובת של שביל על קורות עץ ושבילים סלולים ואינו כולל גבעות תלולות.
ברחבי הפארק מפוזרים עשרות חורבות היסטוריות מהתקופה הקולוניאלית ותקופת מטעי הסוכר ועד שנות ה-50 של המאה ה-20.
הנפה ההיסטורית של אנאברג (Annaberg Historic District) – מטע אנאברג הוא מפעל סוכר משוחזר חלקית וטחנת רוח השוכן ממזרח למרי'ס פוינט (Mary's Point).
שלטים של הפארק הלאומי מדריכים את המבקרים בחורבות ומסבירים את התהליך של הפיכת קנה סוכר למולסה.
מתנדבים ופקחים של הפארק נמצאים לעיתים קרובות באזור כדי לענות על שאלות.
בבית האופים נערכות הדגמות בישול ומציע דוגמאות של לחם קוקוס (Coconut Dumb Bread).
טחנת הרוח שוכנת בנקודת אנאברג (Annaberg Point), שממנה נשקפים נופים של האיים כדוגמת טורטולה.
הנפה ההיסטורית של מפעל הסוכר של מפרץ ריף (Reef Bay Sugar Factory Historic District) – לחורבות מפעל הסוכר של מפרץ ריף אפשר להגיע משביל מפרץ ריף או בשביל ל'אספרנס (L'Esperance trail).
אתר הפטרוגליפים (Petroglyph Site) – הפטרוגליפים של שביל ריף ביי הם חריתות של עם הטאינו על סלעים בבריכות ליד המפל.
ניתן להגיע אליהם משביל בן 400 מטרים היוצא משביל ריף ביי.
אתר הפטרוגליף נוסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים (National Register of Historic Places) ב-1982.
חורבות מפעל הסוכר קתרינברג (Catherineberg Sugar Mill Ruins) – החורבות השמורות היטב של מפעל הסוכר קתרינברג הן בין האתרים הנגישים ביותר בפארק וניתן לגשת אליהן ברכב מכביש סנטרליין.
הפארק הלאומי איי התעלה הוא פארק לאומי של ארצות הברית הכולל חמישה מתוך שמונת איי התעלה מול חופה של מדינת קליפורניה באוקיינוס השקט.
אף שהאיים קרובים לחוף המאוכלס בצפיפות של דרום קליפורניה, בידודם שמר עליהם יחסית מפיתוח.
הפארק מכסה שטח בן 1,009.94 קילומטרים רבועים, שמתוכם 319.78 קילומטרים רבועים שייכים לממשל הפדרלי.
76% משטח האי סנטה קרוז, האי הגדול ביותר בתחומי הפארק, שייכים ל-"החברה לשימור הטבע" (The Nature Conservancy), ארגון לשמירת הסביבה המנהל שטח זה.
בפארק הלאומי איי התעלה קיים מגוון נרחב של משאבי טבע ותרבות.
הוא החל כמונומנט לאומי ב-26 באפריל 1938, הורחב לשמורת ביוספרה לאומית ב-1976 וקודם למעמד של פארק לאומי ב-5 במרץ 1980. אזור שימור נוסף, המקלט הימי הלאומי איי התעלה (Channel Islands National Marine Sanctuary), מקיף את מי הים שישה מיל ימי מסביב לפארק הלאומי איי התעלה.
בכל מהלך ההיסטוריה הגאולוגית האחרונה היו איי התעלה אזור יבשתי נפרד מיבשת אמריקה הצפונית.
עם זאת, בעידן הקרח היו פני הים נמוכים בהרבה מגובהם היום, וכל ארבעת האיים הצפוניים היו מחוברים לאי גדול המכונה סנטארוזאה (Santarosae).
מרחקו המשוער של אי זה מהיבשת היה כ-10 קילומטרים, וככל הנראה משך האי הירוק אליו ממותות שהגיעו בשחייה לפני כ-20,000 שנים.
באיים עברו הממותות אבולוציה של ננסות איים תוך יצירת מין ייחודי לאיים, הממותה הננסית (Mammuthus exilis).
גובהה של הממותה הננסית היה קצת פחות משני מטרים, פחות מחצי מגובה המין שממנו התפתחה.
הממותה הננסית נכחדה בערך לפני 10,000 שנים, במקביל להופעתו של האדם על האיים.
באיים נתגלו העדויות המוקדמות ביותר להתיישבות אנושית בחוף קליפורניה של ימינו, ואולי גם באמריקה הצפונית כולה.
קבוצת האיים הצפונית של איי התעלה, אז כאמור אי גדול אחד, יושבו על ידי פלאו-אינדיאנים לפני לפחות 13,000 שנים, בסוף תקופת הפליסטוקן.
בתקופה זו היה האקלים קריר יותר.
בני הצ'ומאש התגוררו באיים במשך זמן רב לפני בואם של האירופים הראשונים.
מגלה ארצות ספרדי חואן רודריגס קבריו הגיע לאיים בשנת 1542. במשך כמאתיים שנים ביקרו באיים חוקרי ארצות וסוחרים וצדו לוטרות ימיות וכלבי ים על מנת לסחור בפרוותם ובשומנם, והם פגעו משמעותית במערכות האקולוגיות של האיים, כולל הכחדה של לוטרת הים, עיטם לבן-ראש ומינים נוספים.
ביקוריהם עשו שמות באוכלוסיית האיים בשל המחלות דוגמת אבעבועות שחורות שהביאו, שכנגדם לא היה לילידים חיסון טבעי.
בתחילת המאה ה-19 העבירו הספרדים את הילידים שנותרו באיים ליבשת אל מיסיונים וכפרי פואבלו סמוכים אליהם.
האיים עברו לשלטון מקסיקו בעת קבלת עצמאותה ב-1821, ובשנות ה-30 של המאה ה-19 החלו המקסיקנים בניסיונות לגדל כבשים באיים סנטה קרוז וסנטה רוזה.
כשקליפורניה קיבלה מעמד מדינה ב-1850 עברו האיים לריבונות של ארצות הברית.
חוות לגידול כבשים ובקר הוקמו על כל אחד מחמשת האיים במהלך סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. חוות אלו ניצלו את שדות המרעה הרחבים ושגשגו, אם כי תוך פגיעה במערכת האקולוגית.
שרידים היסטוריים מחוות אלו נותרו באיים סנטה קרוז וסנטה רוזה.
ענף כלכלי חשוב נוסף שבו התמחו מהגרים סינים היה דיג צדפות אוזן הים (הסוג Haliotis של חלזון הקרוי גם אָבָּלוֹן).
הצדפות נאספו במימי האיים, בשרם יובש ונשלח לסין ולקהילות של הסינים בארצות הברית (למשל בסן פרנסיסקו).
היה גם מסחר בצדפות הצבעוניות.
דיג היתר גרם כמעט להיעלמות אוזן הים ממימי האיים בסוף המאה ה-20 והדיג הופסק בשנות ה-90 של המאה ה-20.
במהלך המאה ה-20 הקימו הצבא, חיל הים, חיל האוויר ומשמר החופים של ארצות הברית מוצבים באיי התעלה הצפוניים.
ב-1969 הייתה התפוצצות באסדת קידוח 10 קילומטרים מחוף קליפורניה, הנפט החל לזרום לים.
דליפת הנפט הופסקה לאחר מאמצים גדולים 11 יום אחר-כך, אבל כתם הנפט נישא בזרמי הים לאיי התעלה.