tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי כתב האישום, הורתה נתניהו לעובדי מעון ראש הממשלה להזמין ארוחות ממסעדות שף בשווי של כ-360 אלף ש"ח, בתקופה שבין ספטמבר 2010 למרץ 2013, בניגוד לנהלים האוסרים על הזמנת ארוחות מבחוץ כאשר מועסקת במעון מבשלת.
לצד נתניהו מואשם גם סיידוף, בגין קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, מרמה והפרת אמונים ועבירות של זיוף.
בתום הליך של גישור פלילי הוסכם על הסדר טיעון שבעקבותיו הורשעה נתניהו בניצול בתחבולה של טעות הזולת ללא מרמה (), והוטל עליה לשלם פיצוי לקופת המדינה בסך 45 אלף ש"ח בתוספת קנס בסך 10,000 ש"ח.
גם עם סיידוף נחתם הסדר טיעון, שלפיו הורשע בשלוש עבירות של קבלת דבר תוך ניצול מכוון של טעות הזולת, ונגזר עליו עונש של מאסר על תנאי, 150 שעות שירות לתועלת הציבור וקנס בסך עשרת אלפים ש"ח.
הניסוי, אשר סווג כסודי, נעשה בגופם של 716 חיילים וחיילות בשירות חובה שהתנדבו לשמש נסיינים, וגרם לחלקם תופעות לוואי ומחלות כרוניות.
את דבר קיומו של הניסוי חשף במאי 2007 העיתונאי עמרי אסנהיים, בתוכנית התחקירים "עובדה" של ערוץ 2. זאת, לאחר שחיילים ששוחררו בינתיים משירות, התלוננו על בעיות רפואיות שהתגלו אצלם בעקבות הניסוי, ועל התנערות הצבא ומערכת הבריאות מאחריותם כלפיהם.
החשיפה גררה תגובות חריפות במערכת הפוליטית, וחברי כנסת דרשו לקיים דיון דחוף של ועדת חוץ וביטחון.
כתבה נוספת של "עובדה" שודרה בדצמבר 2008, אחרי שבית המשפט הגבוה לצדק (בג"ץ) התיר לפרסם את מסמכי הניסוי.
התחקיר זיכה את אסנהיים בפרס סוקולוב לשנת 2009 לתחקיר עיתונאי מצטיין בתקשורת האלקטרונית.
ועדת בדיקה שהוקמה מטעם ההסתדרות הרפואית בישראל, קבעה שלניסוי לא הייתה הצדקה מדעית, הוא לווה בכשלים ובליקויים, והמתנדבים גויסו בניגוד לכללי האתיקה של ניסויים בבני אדם.
הוועדה לא הצליחה לאתר החלטה מתועדת רשמית על פיתוח החיסון, מלבד עדויות בעל-פה.
בעקבות המלצת הוועדה, גיבשו חיל הרפואה ומשרד הבריאות הסדר שהכפיף ניסויים רפואיים בחיילים לפיקוח ובקרה של משרד הבריאות.
ב-1 בנובמבר 2007 הוגשו לבג"ץ שתי עתירות נגד ניסויים רפואיים בחיילי צה"ל, בדרישה להקים ועדת בדיקה חיצונית: עתירה אחת מטעם עמותת רופאים לזכויות אדם (רל"א), ושנייה ביוזמת קבוצת חיילים שהשתתפו בניסוי.
עמותת רל"א צירפה לעתירתה חוות דעת, לפיה תהליך ההסכמה מדעת שקדם לניסוי, נעשה שלא כדין.
מהבחינה המשפטית, הפרשה הסתיימה ב-12 בינואר 2014, עם חתימת הסכם פשרה שבו התחייבה המדינה לשלם פיצויים לחיילים שתבעו את משרד הביטחון, ולהקים קרן פיצויים לטובת מאות החיילים שהשתתפו בניסוי, אך לא הגישו תביעה משפטית.
בזמן מלחמת המפרץ הראשונה חוסנו נגד גחלת כ-150 אלף חיילי הצבא האמריקאי.
עיקר המתחסנים היו חיילים שנשלחו להילחם בעיראק, לאור מידע שעיראק חימשה פצצות וראשי קרב בחומרי לוחמה ביולוגית, כולל נבגי גחלת, בוטולינום ואפלטוקסין.
חיילים רבים וטייסים שחזרו מהמלחמה, אובחנו כסובלים מהפרעת דחק פוסט-טראומטית מרובת-תסמינים כרוניים שלא נמצאו להם הסברים קליניים.
התופעה מוכרת כ"תסמונת מלחמת המפרץ" או "מחלת מלחמת המפרץ" (Gulf War illness).
הועלו השערות שקשרו קשר סיבתי בין חיסון הגחלת לתסמונת, וגם פורסמו מחקרים שטענו זאת, אולם העדויות הזמינות לא איששו ולא הפריכו קשר כזה.
לאור חשש מטרור ביולוגי, חייבה מחלקת ההגנה האמריקאית בדצמבר 1997 את 2.4 מיליון חיילי צבא ארצות הברית והמשמר הלאומי, להתחסן בתרכיב "BioThrax" נגד גחלת.
לפי נתוני המרכזים לבקרת מחלות ומניעתן, מ-1 במרץ 1998 עד 31 בדצמבר 2008 חוסנו בתרכיב כ-2.1 מיליון אנשי צבא.
רוב תופעות הלוואי היו מקומיות, וכ-6% הוגדרו כמקרים חמורים שעלולים להביא למוות, סיכון חיים ונכות מתמשכת או קבועה.
בכלל זה: פגיעות במערכת העצבים המרכזית, דום לב פתאומי ואוטם שריר הלב, שאף גרמו לתמותה.
אצל מתחסנים רבים נצפו תופעות ותגובות שאפיינו את "תסמונת מלחמת המפרץ".
התוכנית לחסן חיילים בכפייה הייתה שנויה במחלוקת, ומזכיר הצבא של ארצות הברית הזהיר מפני תופעות לוואי יוצאות דופן.
כמה מאות חיילים וטייסים סירבו לקבל את הזריקות עקב קיום עדויות שהחיסון גורם למחלות שונות.
הסרבנים הועמדו למשפט צבאי באשמת אי-ציות לפקודה חוקית, ונענשו בין היתר בקנסות, הורדת דרגה, והדחה משירות עם קלון.
היו שהתפטרו מהשירות, או הועברו לתפקידים שלא חייבו אותם להתחסן.
פרשת הסירובים הונצחה בסרט התיעודי "Direct Order" (בעברית: "פקודה ישירה") שהפיק וביים סקוט מילר בשנת 2003 עם קריינות מפיו של מייקל דאגלס.
הסרט, אשר שודר בתוכנית הטלוויזיה "!Democracy Now" , עודכן בשנת 2013 והועלה לצפייה חופשית ביוטיוב.
שבוע אחרי פיגועי 11 בספטמבר ובמהלך החודשים ספטמבר-אוקטובר 2001, התרחשה בארצות הברית "מתקפת האנתרקס", שבמסגרתה נשלחו מעטפות שהכילו נבגים של חיידק "בצילוס אנתרציס", גורם מחלת הגחלת, לגופי תקשורת ועיתונות, משרדי ממשל ובתי דואר, וייתכן שגם לאזרחים פרטיים.
כתוצאה מפתיחת המעטפות, 23 אנשים חלו בגחלת עורית ובגחלת נשימתית, וחמישה מהם מתו.
על רקע החשש האמריקאי במלחמת המפרץ, בשנות התשעים של המאה ה-20 הייתה הערכה שמדינת ישראל עומדת בפני איום אסטרטגי של מתקפה בנשק ביולוגי, וחיידק הגחלת הוגדר כאיום ממשי ביותר, משום שהוא קל לייצור והפצה.
ארצות הברית סירבה, כמדיניות, להעביר ערכות חיסון מתוצרתה למדינות זרות, וניסיונות מצד ישראל להשיג את החיסון, שהיה רק ברשות ממשלות ארצות הברית והממלכה המאוחדת, לא צלחו.
בהיעדר אפשרות להשיג חיסון, ההערכה הייתה שהטיפול האנטיביוטי הקיים ידרוש זמן ממושך מדי, ואף עלול להיכשל, מכיוון שהחיידקים, במצבם כנבגים, מסוגלים לשרוד תקופה ממושכת ולזהם קרקע, צמחייה ומקורות מים, ולמרות הטיפול באנטיביוטיקה, הייתה צפויה תמותה גבוהה מאד, בשיעור של 50% עד 80%.
לכן, כתוספת למניעת המחלה עצמה, ניתן לחסן אוכלוסיות בסיכון, וכך להפחית במידה רבה את התחלואה והתמותה מחשיפה למחלה.
בנסיבות האלה הוחלט בישראל לייצר תרכיב חיסון נגד גחלת כאמצעי מניעתי הולם.
בראש המחקר עמד מנהל המכון הביולוגי שפרמן, והחומר היה מוכן בשנת 1996. הוא דמה לתרכיב האמריקאי, אך היה שונה ממנו ברמת ניקיון החומר הפעיל.
ניסויים מוקדמים שנעשו בשמונה חזירי ים, הראו תוצאות מבטיחות שעל בסיסן הוחלט לבצע ניסוי ראשוני על קבוצת מתנדבים קטנה.
לאור "מתקפת האנתרקס" בארצות הברית, באוקטובר 2001 ריענן משרד הבריאות לכל מערכת הבריאות בישראל את הידע אודות התמונה הקלינית של המחלה, וקבע נוהלי דיווח.
בחוזר שהופץ, צוין שניתן למנוע את המחלה על ידי הרכבת חיסון, תוך אזכור התרכיב שפיתח לואי פסטר בשנת 1881 נגד גחלת בבעלי חיים, והתרכיב שפותח בארצות הברית ובבריטניה בשנות ה-50 של המאה ה-20, על בסיס חיידקים מוחלשים.
באפריל 1997 בוצע ניסוי מצומצם ששם הקוד שלו היה "עומר 1", ובו נבדקה רעילות התרכיב הישראלי בגופם של 21 חיילות וחיילים שהיו בעיקר אנשי חיל המודיעין.
לפי מסמך מסכם מיולי 1998, למתנדבים ניתנו 87 זריקות, אך רק 15 מתוכם התמידו בפרוטוקול המלא, אחרי ששני מתנדבים פרשו בגלל כאב מקומי, אחר פרש בגלל הפרעה בתפקודי הכבד, ושלושה נוספים פרשו מסיבות שלא היו קשורות לניסוי.
מתוך סך הזריקות שניתנו, 12 גרמו לתופעות לוואי מקומיות, קשות או בינוניות.
בכמה מקרים נגרמו דלקות עיניים, שלשולים וכאבי ראש, ואחד המתנדבים, שזוהה כ"נסיין מס' 9038" סבל מנויטרופניה, נתון שלא נמסר למתנדבי "עומר 2".
בשנת 2001 פרסם כתב העת המקצועי של החברה האמריקאית למיקרוביולוגיה שישראל השלימה את פיתוחו של חיסון נגד חיידק הגחלת בשיטות של הנדסה גנטית, וכי החיסון נוסה בשלביו הראשונים על מתנדבים מקרב חיילי צה"ל, מבלי שנחשפו לחיידק.
כתב העת העריך שחוקרי המכון הביולוגי יתקשו לבחון את יעילות החיסון ותופעות הלוואי שלו, משום שהדבר יהיה כרוך בחשיפת בני אדם לחיידק, דבר שאינו עומד בכללי האתיקה.
ב-1998, אחרי דיונים שקיים קצין רפואה ראשי (קרפ"ר) אריה אלדד, אומצה ההנחה כי קיים איום ממשי של מתקפה בנשק ביולוגי על מדינת ישראל, והוחלט להאיץ את בדיקת החיסון ולתכנן את ניסוי "עומר 2".
הייתה כוונה לכלול בניסוי גם אזרחים, ואף ניתן לכך אישור עקרוני אד הוק על ידי ועדת הלסינקי אזרחית, אולם עורכי הניסוי לא השיגו מענה ביטוחי לאזרחים, ולפיכך נבחר הצבא כמבצע, משום שחיילים מקבלים שירות רפואי במסגרת הצבא, ולא זקוקים לביטוח מיוחד במקרים של נזקים כתוצאה מהשתתפותם בניסוי.
בנוסף, ביצוע הניסוי במסגרת הצבא היה צריך להבטיח את השמירה על סודיות ורציפות, משום שאוכלוסיית החיילים נחשבה זמינה לקבלת הזריקות במשך שנתיים וחצי, ולמתן דגימות דם על פני פרק זמן ארוך יחסית.
הניסוי הוגדר כמחקר קליני שלב 2 כפול סמיות, אקראי ומבוקר, לבחינת בטיחות ואימונוגניות של תרכיב חיסון פעיל נגד חיידק האנתרקס בקרב מתנדבים בריאים, במשטרי הזרקות שונים (לתוך השריר או לעור, מספר ההזרקות שיידרשו על מנת להשיג יעילות חיסונית מרבית, וטווחי הזמן ביניהן), וכן את תופעות הלוואי.
ביצוע הניסוי הוטל על חיל הרפואה, והוא קיבל אישור מוועדת הלסינקי צבאית, וכן מוועדת הלסינקי האזרחית של משרד הבריאות, לצורך אישור ניסוי באזרחים שאינם חיילים.
חיל הרפואה הקים מתוכו מִנְהלת לניסוי בראשות גיורא מרטונוביץ', והיא כללה ועדה לניסוי אנוש, ועדת היגוי וועדת בטיחות.
פרופסור דניאל כהן מונה כחוקר הראשי, ולידו רופאים צבאיים שונים.
לצורך גיוס משתתפים, מחודש דצמבר 1998 ועד תום הניסוי במרץ 2006, פנתה מנהלת הניסוי ל-4,029 חיילים, מהם התנדבו והתחסנו בפועל 716 חיילים.
כ-93% מהמשתתפים היו גברים, וכ-7% נשים.
בין המתנדבים היו 11 רופאים מחיל הרפואה.
גילם הממוצע של המשתתפים בעת גיוסם לניסוי היה 21, כמחציתם היו בני פחות מ-20 ששירתו בצה"ל כ-9 חודשים בממוצע לפני הכללתם בניסוי, כשני שלישים מהם שירתו ביחידות שהוגדרו "מובחרות", ושליש ביחידות "רגילות".
על פי חיל הרפואה, טרם הפנייה למתנדבים פוטנציאליים, פנה ראש מנהלת הניסוי לכל מפקדי היחידות הרלוונטיות, לצורך תיאום והצגת המחקר בפני קבוצות של חיילים באמצעות הרצאה, שלאחריה הותר זמן לשאלות בפורום כללי או אישי.
בסיום כל מפגש קיבלו החיילים כרטיס אישי עם פרטים ליצירת קשר וטופס הסכמה מדעת.
דף ההסבר שפירט את הסיכונים הכרוכים בניסוי לא הושאר בידי החיילים בנימוק של ביטחון מידע.
מתן הזריקות התחיל באופן מעשי באפריל 2000. משתתפי הניסוי קיבלו מספר משתנה של זריקות, עד שבע מנות שניתנו במרווחי זמן שונים במשך שנתיים וחצי, ולאחר מכן נלקחו מהם דגימות דם לקביעת מצבם הבריאותי.
לאחר שהשתחררו משירות סדיר, זומנו מקצתם להמשך הניסוי.
לקבוצת משתתפים אחת ניתנו זריקות שחלקן הכילו את הנסיוב שפותח בישראל, וחלקן הכילו פלצבו, ומשתתפי קבוצה שנייה קיבלו את התרכיב האמריקאי.
לחיילים נאמר שהתרכיב הישראלי דומה בהרכבו לאמריקאי שכבר נוסה, ולכן לא צפויות תופעות לוואי.
לאחר שהועלו חשדות בקשר לבטיחות החיסון, הן בישראל והן בארצות הברית, הניסוי הופסק מספר פעמים, אך חודש שוב.
למספר חיילים שהשתתפו בניסוי, נגרמו בעיות בריאות.
בין היתר, היו שסבלו מבעיות עור, בעיות מעיים ועיכול, בעיות בתפקודי כבד, סוכרת ומחלת קרוהן.
מידע ראשוני: בראשית שנת 2007 פנה חייל משוחרר (שם בדוי: "ניר", בן 28 בעת הפרסום), לוחם ביחידה 669, אל עמרי אסנהיים, וסיפר לו שהוא וחבריו השתתפו במשך חודשים בפרויקט שנקרא "עומר 2" ונועד למצוא חיסון לחיידק הגחלת.
לדבריו, הניסוי היה סודי ביותר, החיילים השתתפו בו לעיתים ללא ידיעת מפקדיהם הישירים, ונאסר עליהם לספר עליו אף להוריהם.
"ניר" תיאר לאסנהיים כיצד הוא וחבריו שוכנעו במהלך קורס חובשים לחתום על טופס הסכמה מדעת להשתתף בניסוי המסווג, וכיצד רופאי הניסוי נהגו לשלוף אותו מפעילות מבצעית בשטח לקבלת הזריקות, ומנעו ממפקדיו מידע על השתתפותו בניסוי.
הוא הציג לאסנהיים נגעי עור קשים על גופו, והראה לו את תיקו הרפואי שהשיג בחשאי.
לטענת "ניר", מערכת הביטחון התעלמה מהצורך לטפל בו, הפנתה אותו מקופת חולים אחת לאחרת, והוא הוזהר לא לנדב פרטים על הניסוי.
בעקבות עדות זו, איתרה מערכת "עובדה" חיילים נוספים שהיו לוחמים ביחידות עילית של צה"ל, ואלה העידו שהוסבר להם שהפרויקט חשוב לביטחון המדינה.
כשהתגלו אצלם תופעות הלוואי, התברר לחיילים שמשרדי מנהלת הניסוי נסגרו, ופניותיהם נותרו ללא מענה.
כתבה ראשונה: ב-16 במאי 2007 שודרה בתוכנית "עובדה" כתבה תחת הכותרת "חיילים מורעלים", ולפיה, השתתפו בניסוי 716 חיילים וחיילות מחטיבות הרגלים, מיחידה 8200, וחובשים מבה"ד 10. יחידות אחרות, בהן שלדג וסיירת מטכ"ל, לא אפשרו לגייס לניסוי לוחמים משורותיהן.
לאחר שחיילים פיתחו שורת תסמיני חולי שונים, התנער משרד הביטחון מהטיפול בהם, הפנה אותם למרפאות אזרחיות, אך סירב לספק מידע בסיסי הנחוץ לטיפול.
חיילים והורים שהתראיינו לכתבה, תיארו התפתחות של תסמינים שבעטיים הובהלו החיילים לבתי חולים.
בתגובה לטענות שעלו בכתבה, מסרו משרד הביטחון ודובר צה"ל שהניסוי קיבל אישור של ועדת הלסינקי ובוצע תוך ליווי קפדני, כולל מתן הסברים ואפשרות לפרוש ממנו בכל עת.
עוד נמסר בתגובה, ש"ניר" הוכר כנכה צה"ל בשיעור של 10% נכות.
כתבה שנייה: בעקבות שידור הכתבה הראשונה, פנו למערכת "עובדה" עשרות חיילים לשעבר שהשתתפו בניסוי וסבלו מבעיות בריאות במשך שנים, אך לא הבינו את הקשר בינן לזריקות שקיבלו.
כמו כן פנו בכירים שהיו מעורבים בניסוי.
בעקבות פניות אלה התקיימה פגישה שבה השתתפו כחמישים חיילים, לוחמים ביחידות מגלן, 669, מורן, סיירת צנחנים ושייטת 13. בפגישה השתתפו גם פרופסור צבי בנטואיץ', מומחה למחלות זיהומיות וחבר הנהלת "רופאים לזכויות אדם (רל"א)", הדס זיו, מנכ"לית רל"א, ועורך דין שלומי ציפורי, מומחה לדיני צבא שייצג כמה מהחיילים.
בעקבות העדויות שעלו בפגישה, שודרה ב-24 במאי 2007 כתבה שנייה של אסנהיים והתחקירנית שני חזיזה, בשם "חיילים מורעלים – פרק 2".
כמה מהמתראיינים לכתבה העידו על לחצים שהופעלו עליהם להמשיך לקבל את הזריקות אחרי שביקשו לפרוש מהניסוי, ואף הוצע לפצות חיילים בזקיפת ימי מילואים לזכותם בתמורה לכל זריקה.
נמסרו גם עדויות בעילום שם של מומחים: פרופסור שהשתתף באחת הפגישות הראשונות שהתקיימו במשרד הביטחון בקריה שבהן הוחלט על ביצוע הניסוי, סיפר שהוא התנגד לתוכנית, ובתגובה, הורה לו מנהל הישיבה לעזוב את החדר.
פלוני שהיה חבר בכיר בוועדת ההיגוי, טען שהאופן שבו התנהל הניסוי בפועל, היה שונה לגמרי מהתוכנית שאושרה בוועדה.
לדבריו, ועדת ההיגוי הייתה אמורה להתכנס כל חצי שנה ולאסוף נתונים, אולם איש לא פנה אליו לדווח מה קורה בניסוי.
כתבה שלישית: בדצמבר 2008 הורה בג"ץ למערכת הביטחון להסיר את האיסור על פרסום מסמכי הניסוי, וב-22 בחודש שודרה כתבה בשם "תיקי האנתרקס נפתחים".
בכתבה הוצגו קטעים מפרוטוקול הדיונים במנהלת הניסוי, בהם נרשמו ויכוחים בשאלת חובת הסודיות, בסופם הוחלט לא לתת לחיילים מסמכים להציג בביתם, מתוך הנחה שאם הם לא יספרו, תימנע סערה ציבורית.
אביגדור שפרמן טען לאחר מעשה, שהניסוי מלכתחילה לא היה אמור להיות סודי.
בסוגיית המעקב אחר המחוסנים, הוחלט לחסן חיילים בקבוצות מתוך יחידות אורגניות, כדי לאפשר הגעה אישית לכל נבדק.
על פי הפרוטוקולים, הדבר לא קרה משני טעמים: ראשית, משרדי מנהלת הניסוי נסגרו מיד אחרי ההזרקה האחרונה.
שנית, ביוני 2001 התברר שיש קושי לגייס קבוצות מתנדבים, ולכן גויסו לניסוי חיילים שהתפזרו אחר כך ליחידות שונות, והיה קושי לוגיסטי לפגוש אותם.
לכן, אושר מעקב טלפוני על בסיס זמינות של טלפונים ניידים, והוחלט על ביצוע מעקב עצמי של המתנדבים.
עוד עלה מהפרוטוקולים שרופאי הניסוי ידעו בזמן אמת על בעיית תופעות הלוואי, והתעורר ויכוח אם לעדכן את דף ההסבר בנוגע ל-11 תופעות שלא ניתן לשלול קשר בינן לבין הניסוי.
אסא כשר שהיה נציג הציבור בוועדת הלסינקי האזרחית, דרש לעדכן את הדף, לעומת פרופסור מנפרד גרין שראה את הדבר כמיותר.
בכתבה הוצגו מסמכים מתיקים רפואיים של חיילים שלקו בתופעות לוואי שונות אחרי השחרור, וכמה מהם נחשפו בשמם ובמספר הנסיין שלהם.
חייל אחד סירב להיחשף משום שחשש מנידוי חברתי.
חייל מחיל הים שסבל מתופעות לוואי כבר מתחילת הניסוי, דיווח לרופאים שקשרו את התופעות לזריקות, אך לא עידכנו אותו על כך.
בנוסף, הוצג תיק רפואי של חייל ("נסיין 1084") שנפטר ביולי 2004 ממפרצת מוחית, חצי שנה אחרי שקיבל את הזריקה האחרונה.
להוריו, שלא ידעו כלל שבנם התנדב לניסוי, לא נמסר שנבדקה אפשרות של קשר בין מותו לניסוי.
בתגובה לפרסום, מסר דובר צה"ל שוועדת הבטיחות של "עומר 2" בדקה ושללה קשר כזה.
באפריל 2009 טען כתב העת המקוון הצרפתי לענייני מודיעין "אינטליג'נס אונליין" , שארצות הברית העניקה למכון הביולוגי הישראלי 200 מיליון דולר לצורך פיתוח וייצור חיסון נגד גחלת.
לפי הפרסום, ארצות הברית רצתה לפתח חיסון משופר בעקבות מלחמת המפרץ הראשונה (1991), ולאור החשש מקושי לאשר ניסויים, ביקשה וושינגטון מהמכון לפתח ולנסות חיסון משופר, ולשתף אותה בממצאים.
עוד טען כתב העת, שהתנהלותו של מנהל המכון הביולוגי, אביגדור שפרמן, הושפעה מניגוד עניינים ומה שהוגדר כשיקולים זרים, בכך ששפרמן יצא לשנת שבתון שבמהלכה עבד בחברה קנדית-אמריקאית החוקרת גם היא את מחלת הגחלת, תמורת קבלת אופציות.
ב-27 במרץ 2021 טענה כרמלה מנשה שהיא זו שחשפה שנים קודם לכן את סיפור הניסויים הסודיים בחיילי צה"ל ואת ניסוי האנתרקס ברשת ב' של קול ישראל, ואילו בתחקיר "עובדה" פורסמו תלונות החיילים והפגיעות הרפואיות בהם.
ב-15 בדצמבר 2016 פרסם מנכ"ל רל"א, רן גולדשטיין, טור דעה שבו הציג מספר שאלות אשר נותרו פתוחות, בהן: מדוע לא הוסקו מסקנות אישיות, ולא הוטלה אחריות על איש?
אם נכונה טענת משרד הביטחון שבזכות הניסוי יש לישראל חיסון נגד גחלת , מדוע אין תיעוד לכך?
מדוע חלקו של המכון הביולוגי בניסוי מעולם לא נחקר?
מדוע בכלל נעשה ניסוי על חיילי צה"ל, כאשר אף חייל לא היה אמור להישלח לאזורי קרב בהם ישנה סכנת חשיפה לנשק ביולוגי?
האם גורמים מחוץ לישראל לחצו לקיים את הניסוי, והאם היו מי שהרוויחו מקיומו?
בטור דעה של הדס זיו, בתפקידה כמנהלת תחום חינוך ואתיקה ברל"א, מ-1 ביולי 2019, היא סיפרה שחיילים שהשתתפו בניסוי, ממשיכים לפנות אליה בעקבות תופעות לוואי שצצות אצלם.
בספטמבר 2020 טענה עמותת רל"א שמערכת הביטחון מחזיקה בחיסון נגד גחלת ללא האישורים הנדרשים, ופנתה לאגף הרוקחות במשרד הבריאות, שהשיב שאין לו מידע על החיסון, המוצר לא טופל על ידו ולא נרשם בפנקס התכשירים.
משרד הביטחון הסביר שהחיסון לא רשום בפנקס התכשירים משום שהוא מיועד לתרחישי חירום.
ב-12 במאי 2007 (אחרי שידור הכתבה הראשונה, ולפני השנייה) פנה קצין רפואה ראשי, יחזקאל לוי, להסתדרות הרפואית בישראל, בבקשה למנות ועדה בלתי תלויה שתבדוק את התנהלות ניסוי "עומר 2".
עבודת ועדת הבדיקה החלה ביוני 2007 ונמשכה כשנה וחצי.
לוועדה לא היה מעמד סטטוטורי ולכן התעורר קושי לזמן חלק מהעדים.
בדו"ח הוועדה צוין שמנהל המכון הביולוגי אביגדור שפרמן, בעל מוניטין בין-לאומי בתחום הגחלת, לא נעתר להעיד בפניה נוכח קיומן של כתבות עיתונאיות שביקרו את התנהלותו ורמזו על אפשרות של ניגוד עניינים.
קשיים נוספים שבהם נתקלה הוועדה נבעו מחששות של חיילים שראו בה ועדה לא אובייקטיבית שמטרתה לטהר את צה"ל וחיל הרפואה מהאשמות של ניהול לקוי של הניסוי, וכן לאור שתי עתירות לבג"ץ שעניינן היה ביקורת על הוועדה וסמכויותיה, ובאותו פרק זמן לא היה ברור אם היא תוכל להמשיך בעבודתה.
הישיבה הראשונה שאליה זומנו עדים הייתה ב-18 ביולי 2007. חיילים שהשתתפו בניסוי זומנו באופן שרירותי ואקראי או הוזמנו להעיד באמצעות מודעות בעיתונות.
כמו כן נעשו פניות אל חיילים שכבר התאגדו בקבוצת מאבק.
בסך הכל העידו בפני הוועדה 83 חיילים, ועמותת רל"א מסרה לוועדה נתונים מראיונות שקיימה עם 60 חיילים בעקבות החשיפה ב"עובדה".
חיילים שהעידו ויתרו על סודיות על מנת שחברי הוועדה יוכלו לעיין בתיקי המחקר שלהם.
הוועדה הגישה את מסקנותיה בדצמבר 2008, אך בג"ץ אסר לפרסם את הדו"ח כדי לאפשר את העברתו לבדיקת גורמי הביטחון ולעיון פרקליטי התובעים.
צו איסור הפרסום הוסר ב-25 במרץ 2009 תוך מחיקת פסקאות שנגעו ליחסי ישראל עם מדינה זרה, מנימוקים של פגיעה בביטחון המדינה ויחסי החוץ שלה.
הוועדה הטילה ספק בקיום הצדקה מדעית לקיום הניסוי וכן במידת בדיקת חלופות לחיסון ממקורות קיימים ובאופן שבו נשקל הצורך בחיסון כראוי על ידי מקבלי ההחלטות.
לצד זאת, הוועדה סברה שאנשי מנהלת "עומר 2" ניהלו את הניסוי כגוף ביצועי, בתום לב ומתוך רצון טוב ושכנוע שהם עשו את המיטב כדי לקדם פרויקט חשוב.
אולם גישתם הייתה כשל אנשי צבא ולא חוקרים מדעיים.
לאור ההבנה שבידי מדינת ישראל היה מלאי מנות מספיק לצורך מענה על מתקפה על אוכלוסייה אזרחית עוד לפני תחילת הניסוי, ומאחר שאנשים רבים היו מודעים לו, הוועדה סברה ששמירת הסודיות לא הייתה הכרחית, והיא העלתה תהיות באשר למניעים האמיתיים למעטה הסודיות.
באשר לבחירה בצבא כמבצע הניסוי, הוועדה סברה שזו הייתה בחירה פסולה ומגמתית, ונעשתה בין השאר מטעמי נוחות ושיקולים כלכליים, באופן שמנע את השגת המטרה המוצהרת של הניסוי – בדיקת בטיחותו ויעילותו של החיסון בשימוש נרחב בקרב האוכלוסייה האזרחית הכללית, משום שלא ניתן להשליך מחיילים על האוכלוסייה הכללית.
כמו כן, מעדויות החיילים שהופיעו בפניה, הסיקה ועדת הבדיקה שהליך גיוסם לניסוי נעשה תחת לחץ, בהיותם במערכת היררכית צבאית, ולא ניתן להם הסבר ראוי על הסיכונים ותופעות הלוואי, וכאשר הופיעו התסמינים, לא ניתן מענה הולם.
הוועדה העלתה חשש שלצורך ביצוע הניסוי, הצבא ניצל את יחסי המרות בהם נתונים חיילים צעירים במסגרת ההיררכיה הצבאית, ולהתרשמותה, החיילים הביעו אי אמון במערכת הרפואית הצבאית, תחושת ניצול וחשש מהתפתחות מצבי חולי בעתיד.
כמו כן, טופס ההסכמה שנמסר לחיילים שהשתתפו בניסוי לא כלל מידע מקיף, ובמיוחד – מידע על תופעות לוואי חמורות שהיו עלולות להיגרם להם.
למרות הצטברות מידע על תופעות לוואי, הטופס לא עודכן, והעובדה שהטופס ודף ההסבר לא הושארו בידי החיילים, הייתה, בראיית ועדת הבדיקה, חריגה חמורה ללא כל הצדקה, מהמתחייב בניסויים בבני אדם.
הוועדה מתחה ביקורת על תפקודן של ועדות הלסינקי שאישרו את הניסוי.
לגבי ועדת הלסינקי הצבאית, נקבע שזו נעדרה אמות מידה אתיות הנדרשות לתפקוד ועדת הלסינקי כוועדה שאמורה להיות בלתי תלויה, ולא הפנימה את תפקידה בשמירה על ביטחון החיילים שהשתתפו בניסוי.
ואילו ועדת הלסינקי האזרחית אד-הוק כלל לא התבקשה לדון באישור ניסוי בחיילים צעירים תוך כדי שירות בצה"ל.
לכן, האישור העקרוני שנתנה הוועדה, לא הכשיר את האישור הראשוני שנתנה ועדת הלסינקי הצבאית.
בעניין המעקב אחר בריאות הנסיינים, הדו"ח קבע שלא נערך מעקב אחר מצב בריאותם של החיילים לאחר שסיימו להשתתף בניסוי, לא היה להם גוף ברור ומסודר לפנות אליו, וועדת ההיגוי של מנהלת "עומר 2" לא הקפידה על משך המעקב אחר בריאות החיילים, ועל קיום מנגנון שיספק לחיילים מענה.
כמו כן, ועדת הבטיחות לא התייחסה להיעדר מעקב אחר בריאות החיילים, ולאפשרות של הופעת תופעות לוואי אחרי שסיימו להשתתף בניסוי.
לכן, ייתכן שהעדר מעקב ארוך טווח, הקטין משמעותית את שיעור הדיווח על תופעות הלוואי.
כן הצביעה הוועדה על העדר עקביות בהגדרת תופעות מסוימות כקשורות לחיסון או שאינן קשורות לחיסון, וייתכן שבשל כך, שיעור תופעות הלוואי שנגרמו, היה גבוה מהערכת מבצעי הניסוי.
באשר לניסויים עתידיים בחיילים, הוועדה המליצה להחיל על צה"ל את חוקי המדינה העוסקים בעריכת ניסויים בבני אדם, תוך הגדרת חיילים כ"אוכלוסייה מיוחדת", על פי נוהל ניסויים רפואיים בבני אדם של משרד הבריאות, ועד השלמת הליך חקיקה בכנסת, להחיל על צה"ל את כל הכללים המשפטיים והאתיים של המשרד.
בסוגיית הפיקוח על ניסויים עתידיים בצבא, הוועדה המליצה שהוא ייעשה על ידי גוף אזרחי חיצוני, ללא זיקה לחיל הרפואה או למערכת הביטחון.
עוד המליצה הוועדה לשנות את הרכבה של ועדת הלסינקי הצבאית, כך שתתאים בכישוריה לוועזה אזרחית, ולחלופין – לחייב את צה"ל לקבל אישורים מוועדות הלסינקי אזרחיות הקיימות בבתי חולים.
בעניינם של משתתפי "עומר 2", הוועדה המליצה להקים גוף רפואי שאינו תלוי בצה"ל, ותפקידו יהיה להגדיר את משך המעקב אחר המשתתפים, גם לאחר שסיימו להשתתף בניסוי, לבחון את תלונותיהם בדבר תופעות לוואי כתוצאה מהשתתפותם, ולתת מענה לכל אחד מהם.
בעקבות פרסום הדו"ח, שלח אביגדור שפרמן לכל חברי הוועדה מכתב לפני תביעת דיבה, דרש מהם להתנצל על חלק מהמסקנות כלפי המכון הביולוגי והעומד בראשו, וטען שהדברים .
במכתב הודגשו בעיקר הפיסקאות שייחסו לשפרמן ניגודי עניינים ושיקולים זרים, וכן טענת הוועדה ששפרמן סירב להופיע בפניה.
אריה אלדד, שהיה קרפ"ר בשנתיים הראשונות לניסוי, פרסם טור דעה ובו טען שהוועדה גזרה את הדין תחילה, והממצאים שפורטו נועדו להוביל למסקנות המתאימות לתפיסתה העקרונית של הוועדה ביחס לניסויים בצה"ל.
לדעתו, העובדה שמתוך כ-4,000 חיילים אליהם נעשתה פנייה, רק כ-700 הסכימו להתנדב לניסוי, סותרת את עמדת הוועדה לגבי ההסכמה מדעת והרצון החופשי של החיילים.
כמו כן, אלדד שלל את ביקורת הוועדה על התנהלותה של ועדת הלסינקי האזרחית, וטען שעל אף היותו שותף למרבית ההחלטות הנוגעות לניסוי, אי זימונו להעיד בפני הוועדה משקף חוסר רצון מצידה למצוא תשובות אמיתיות לשאלותיה.
אלדד קרא להקים ועדת חקירה בראשות שופט, על מנת לטהר את שמם של עורכי הניסוי.
יהושע שמר, שקדם לאלדד בתפקיד קרפ"ר, סבר שהניסוי לא נכשל, אלא הכישלון העיקרי היה חוסר המשכיות בהתייחסות לחיילים, ולא היה ניתן לצפות מראש את כל תופעות הלוואי.
שמר ציין בתגובתו לפרסום הדו"ח, שהניסוי היה כמעט צורך קיומי של מדינת ישראל, בשנים שבהן דובר על טילים נושאי גחלת, ומערכת הביטחון הייתה מועלת בתפקידה, אם הניסוי לא היה נערך.
משרד הביטחון פרסם תגובה רשמית:
ב-25 ביולי 2007 אושרה בכנסת בקריאה ראשונה הצעת .
ההצעה קבעה שהוראותיה יחולו, בין היתר, על חיילי צה"ל, בהגדרתם כאנשים הנתונים לְמָרוּת.
עד להשלמת החקיקה, ובהתאם להמלצות ועדת הבדיקה, הושג בין חיל הרפואה למשרד הבריאות הסדר ביניים שהחיל על צה"ל את הכללים המשפטיים הנהוגים בבתי החולים.
במסגרת ההסדר, בינואר 2009 פרסם הקרפ"ר נחמן אש הוראה המסדירה את אופן עריכת הניסויים הרפואיים בצה"ל, ואת חובות וזכויות המעורבים בהם.
בהוראה, שיישומה הוכפף לפיקוח משרד הבריאות, נקבע שכל תקנות משרד הבריאות הנוגעות למחקרים וניסויים בבני אדם, יחולו על צה"ל, וחיל הרפואה יחויב לדווח למשרד הבריאות על פעילות בתחום הזה.
כמו כן, נקבע שחייל לא יגוייס ולא ינודב למחקר רפואי שלא בהסכמתו.
חייל שיסכים להתנדב למחקר, יורשה לצאת לחופשה כדי להתייעץ עם הוריו או עם מומחים, ולמחקר סודי יצורף רופא אזרח שאיננו ממערכת הביטחון, איתו יוכלו החיילים להתייעץ.
בשנת 2011 פרסם צה"ל הוראת קבע של הפיקוד העליון, המסדירה את תחום עריכת המחקרים הרפואיים בצה"ל, כתנאי הכרחי להגנה על בריאות החיילים ולשם מתן מענה לבעיות רפואיות שעלולות להתעורר במסגרת השירות הצבאי.
ב-1 בנובמבר 2007 הוגשו לבית המשפט העליון, בשבתו כבית משפט גבוה לצדק, שתי עתירות נגד שר הביטחון, ראש המטה הכללי, קצין רפואה ראשי ושר הבריאות: עתירת רל"א (בג"ץ 9273/07), ועתירה מטעם קבוצת משתתפים בניסוי (בג"ץ 9274/07).
בשתי העתירות התבקש בית המשפט לצוות על שר הביטחון להקים ועדת חקירה ממשלתית לחקור את הניסוי.
בנוסף, עמותת רל"א ביקשה לאסור על חיל הרפואה לערוך ניסויים רפואיים בבני אדם, כל עוד הנושא אינו מוסדר בחקיקה ראשית, ואילו משתתפי הניסוי ביקשו לקבל מסמכים שונים הנוגעים לניסוי.
אחרי השהיית החלטתו לאור תחילת עבודת ועדת הבדיקה, ב-26 באוקטובר 2011 דחה בג"ץ את עתירת רל"א, מכיוון שבזמן שחלף התחיל הליך החקיקה בכנסת, ועדת הבדיקה גיבשה את מסקנותיה, והושג ההסדר בין חיל הרפואה למשרד הבריאות.
כמו כן, בית המשפט לא ראה לנכון להתערב בעבודת הממשלה ובהחלטת שר הביטחון שלא להקים ועדת בדיקה ממשלתית.
משתתפי הניסוי משכו את עתירתם אחרי שדו"ח ועדת הבדיקה גיבה חלק ניכר מטענותיהם ופרסומו הותר, והמסמכים שביקשו נמסרו לידיהם.
ב-28 במרץ 2010 הגישה קבוצה של עשרות ממתנדבי הניסוי תביעה נגד המדינה לבית המשפט המחוזי במחוז המרכז, בדרישה לפצותם בסכום של 300 אלף שקלים חדשים לכל אחד, וסך התביעה עמד על 18 מיליון ש"ח.
בהתבסס על עקרון ההסכמה מדעת, התובעים טענו שהם הסכימו להשתתף בניסוי לאחר שהובטח להם כי הוא בטוח, אך בדיעבד הם גילו שהניסוי עלול לגרום לבעיות בריאותיות.
כמו כן, הם דרשו לחשוף בפניהם את מרכיבי החיסון שהוזרק להם.
ב-12 בינואר 2014 הושג בין התובעים למדינה הסכם פשרה שקיבל תוקף של פסק דין.
בהסכם נקבע שהמדינה תשלם לכל אחד מהתובעים 36 אלף ש"ח, כולל הוצאות ושכר טרחת עורכי הדין.
בנוסף על כך, משרד הביטחון הודיע כי יקים קרן שלרשותה יועמדו 21 מיליון שקלים לטובת משתתפי הניסוי שלא היו בין התובעים.
כנגד התשלום, הוסכם שלתובעים לא יהיו כל דרישות נוספות, אך מבלי שייגרעו זכויותיהם מול אגף השיקום במשרד הביטחון, וההכרה בהם כנכי צה"ל.
בסיכום פסק הדין הביעה נשיאת בית המשפט הילה גרסטל, את שמחתה האישית על החלטת המדינה והתנהלותה בהליך הפשרה שהושג.
במאי 2021 דחה בית המשפט המחוזי בחיפה על הסף תביעה לפיצוי כספי בגין נזקי גוף שהגיש חייל לשעבר בחיל השריון, שהשתתף בניסוי בעת שהיה בקורס חובשים.
לטענת החייל, ההשתתפות בניסוי הוצגה כחלק מדרישות הקורס, ונקבעו לו אחוזי נכות בגין פגיעה במערכת יצירת מרכיבי הדם ותסמונת אלרגית.
בית המשפט נימק את החלטת הדחייה בכך שהתובע נכלל בהסדר הפיצויים משנת 2014, שתקנות סדר הדין האזרחי פוטרות את המדינה מאחריות לנזיקים על חבלה שנחבל חייל עקב שירותו, וכן לאור חוק ההתיישנות.
עם זאת, בית המשפט סבר שראוי שהמדינה וצה"ל יבררו את תביעת החייל שתוגש לקצין התגמולים באגף השיקום במשרד הביטחון, במהירות האפשרית ומבלי להערים קשיים על התובע.
בשנת 2018 יצא לבתי הקולנוע בישראל מותחן הקונספירציה הישראלי "אנתרקס", שביים שי שרף והפיקו חגי ארד ואלעד פלד.
התסריט מבוסס על סיפורו האמיתי של הבמאי שי שרף, אשר כחייל ביחידת מגלן היה עד לביצוע הניסוי ולמאמצי גיוס מתנדבים.
הוא עצמו לא התנדב להיות נסיין אחרי שלמרות סודיות הניסוי, הוא התייעץ עם אימו, מיקרוביולוגית במקצועה, שאסרה עליו להיות "שפן ניסיונות".
שרף החליט ליצור את הסרט, מאחר שלדעתו, תחקיר "עובדה" לא זיעזע את החברה הישראלית כפי שהיה ראוי.
קו עלילה מרכזי בעונתה הראשונה של הסדרה "תאג"ד", שיקף את פרשת "עומר 2", ועסק בניסוי שנעשה בחיילי פלוגת סיור, ביוזמת גורמים ברוסיה, בחיסון נגד גז עצבים מסוג "סארין".
בסדרה, חברת תרופות שעבדה עבור הרוסים, שיחדה רופא צבאי כדי שישתף פעולה ויעשה את הניסוי תוך ניצול חיילים קרביים שלא שואלים שאלות, משום שהם "מורעלים".
לאחר שהחיילים נטלו תרופות שהוצגו להם כחומר ממריץ, הם סבלו מפריחות בעור, הזיות, הקאות והתנהגות פסיכוטית.
פרשת נעמה יששכר מתייחסת לאזרחית ישראל וארצות הברית שנעצרה על ידי שלטונות רוסיה בשנת 2019 בגין אחזקת 9.5 גרם חשיש.
בית המשפט הרוסי הרשיע את יששכר בעבירת הברחת סמים וגזר עליה שבע וחצי שנות מאסר.
מדינת ישראל פעלה לשחרורה המוקדם, וב-29 בינואר 2020 חנן אותה נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
למחרת היא שוחררה מהכלא וחזרה לישראל.
נעמה יששכר נולדה בניו ג'רזי בשנת 1993 למשפחה ישראלית, ולה אזרחות כפולה – ישראלית ואמריקאית.
בגיל 16 עלתה לישראל לבדה ושירתה בצה"ל כחיילת בודדה בחיל האיסוף הקרבי.
ב-12 באפריל 2019 נעצרה יששכר בעת ששהתה בטיסת מעבר בנמל התעופה הבין-לאומי שרמטייבו, כחלק משובה מהודו לישראל.
יששכר הודתה בהחזקת סם לשימוש עצמי, אם כי מאוחר יותר בערעורה, כפרה בהודאה זו, וטענה שזו נבעה מחוסר הבנה של השפה, ושהסם שהתגלה היה בתיק שאינו שלה.
כמו כן טענה שהודאתה זויפה.
לאחר שנעצרה במוסקבה, הואשמה בתחילה על החזקת קנאביס, עבירה הכרוכה בקנס וחודש מעצר, אך סעיף האישום שונה לאחר מכן להברחת סמים, עבירה חמורה שעונשה עד 10 שנות מאסר.
במשך כחצי שנה הוחזקה בבית כלא המרוחק כ-80 ק"מ ממוסקבה.
באוקטובר 2019 נידונה על ידי בית המשפט ברוסיה לשבע וחצי שנות מאסר בגין הברחת 9.5 גרם חשיש.
יששכר ערערה על גזר דינה, אך בדיון שנערך ב-19 בדצמבר 2019 נדחה ערעורה.
באמצעי התקשורת פורסמה השערה שהעונש החמור נבע מהרצון להשתמש בה כקלף מיקוח לשם שחרורו של האקר רוסי בשם אלכסיי בורקוב שכלוא בישראל, אך ההאקר הוסגר לארצות הברית.
בתקופת מעצרה פנתה משפחת יששכר מספר פעמים לראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, וביקשה לסייע לשחרר את נעמה, אך לא התקבלה תגובה כלשהי.
בעקבות מעצרה של יששכר פורסם כי רוסיה ביקשה מישראל להסגיר לידיה את ההאקר הרוסי אלכסיי בורקוב, ולקיים עסקת חילופי אסירים בינו לבין יששכר.
בורקוב הגיע לישראל כתייר ונעצר בדצמבר 2015, לאחר שהוגש נגדו בארצות הברית כתב אישום בגין הונאה בכרטיסי אשראי.
הסגרתו מישראל לארצות הברית אושרה על ידי בית המשפט העליון.
באוקטובר 2019, לאחר מתן גזר הדין, העביר ראש הממשלה, בנימין נתניהו, לנשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, בקשת חנינה ליששכר בשמו ובשם נשיא המדינה, ראובן ריבלין.
ב-19 באוקטובר נערכו הפגנות תמיכה בנעמה יששכר בכיכר הבימה בתל אביב, ומול הקונסוליה הרוסית בניו יורק.
ב-31 באוקטובר הגישה נעמה יששכר בג"ץ נגד פרקליטות המדינה וההאקר הרוסי בבקשה למנוע את שחרורו של האחרון אולם לאחר מספר ימים משכה את העתירה בעקבות הבטחה של ראש הממשלה לפעול בדרכים אחרות לשחרורה.
ב-16 בינואר 2020 דווח לראשונה בתקשורת הרוסית כי פוטין מתכנן להעניק ליששכר חנינה לקראת ביקורו בישראל בפורום השואה הבינלאומי (שתוכנן ללא קשר לפרשה), ונטען אף שיששכר תגיע לישראל יחד עם פוטין.
ב-20 בינואר 2020 דווח בתקשורת הישראלית כי בתמורה לשחרור נעמה הסכים ראש הממשלה נתניהו להעביר לידי רוסיה את הבעלות על חצר אלכסנדר.
עוד פורסם כי בתמורה לשחרור ישראל תעניק לרוסיה שלל הקלות, חלקן פרוצדורליות, חלקן קשורות לגישה למבנים מרכזיים וחלקן ליחסי החוץ ולכניסת אזרחים רוסים למדינת ישראל.
ב-23 בינואר 2020, בעת ביקורו בישראל לצורך השתתפותו בפורום השואה העולמי החמישי, נפגש הנשיא פוטין עם אמה של נעמה, והצהיר לאחר מכן, כי היום תבקר את נעמה מי שאחראית על שמירת זכויות האדם ברוסיה, וכי "הכול יהיה טוב".
יששכר ביקשה חנינה, וב-27 בינואר אישרה ועדת החנינות במוסקבה את בקשתה.
למחרת, שוחררה מהכלא והגיעה לישראל במטוסו של ראש ממשלת ישראל.
חזרתה לישראל, יחד עם ראש הממשלה ורעייתו, זכו לסיקור נרחב באמצעי התקשורת במהלך קמפיין הבחירות לכנסת ה-23.
לאחר שחרורה פרסמה יששכר פוסט תודה בפייסבוק בו הודתה באופן כללי לכל אלה שעזרו לשחרורה, אך לא ציינה במפורש את שמו של בנימין נתניהו.
היא ננזפה על ידי מנהל לשכת ראש הממשלה שהבחין בכך.
עקב זאת מחקה את הפוסט ופרסמה פוסט חדש תחתיו.
באמצעי התקשורת בישראל הייתה הסכמה כללית שהעונש שנגזר על נעמה יששכר אינו מידתי.
העיסוק הרב של אמצעי התקשורת (שבאחדים מהם הוקדשו לפרשה כותרות ראשיות) ושל ראש ממשלת ישראל בגורלה של נעמה יששכר עורר דיון ציבורי בהתנהלות בישראל בנושא זה.
באתר "mako" כתב רועי שוורץ תיכון כי "עם כל הצער, כל הכאב וכל ההזדהות, הסיפור של נעמה הוא דוגמה מדהימה להתמקדות השיח הציבורי בטפל".
מבקר הטלוויזיה רוגל אלפר כתב ש"התקשורת מאחדת את הציבור סביב יששכר, מעוררת הזדהות עמוקה עם מצוקתה ואחווה עם משפחתה, ומייצרת מתח כוסס ציפורניים לקראת רגע שחרורה — מן הטעם הפשוט שרגשנות פטריוטית צדקנית ודביקה וקריאה לאחדות מגבירות רייטינג".
אריה מינטקביץ פרסם מאמר שבו אמר שהוא מתבייש בהתנהלותה של ישראל בפרשה זו ובהתנהלותו של נתניהו "שהפך את פרשת נעמה יששכר קרדום לחפור בו והזדמנות לקושש אהדה ציבורית לקראת הבחירות".
העיתונאי בן כספית מתח ביקורת על התנהלותם של נתניהו ושל אמצעי התקשורת בפרשה זו.
כן דיווח על הקשר המשפחתי בין יששכר לאחד מנהגי ראש הממשלה.
הפרשן עמית סגל, בטורו בעיתון "ידיעות אחרונות" ובדף הפייסבוק שלו, מתח ביקורת חריפה על יחסה של ישראל לפוטין בפרשה זו, ובין השאר כתב: "ישראל פרשה השבוע שטיחים אדומים בפני ראש ארגון חוטפים, מנהיג משטר פשע ורשע שבעיניו צדק הוא שם של כוכב, לא חלילה עיקרון מוסרי.
פוטין זרק צעירה תמימה ממדינה ידידותית להירקב בכלא שנים ארוכות רק כי הוא יכול, ואחר כך סחר בה ללא בושה כמו מיליציה מזרח תיכונית, רק בסגנון מעונב ובמחירים גבוהים יותר."
הקישור בין שחרור נעמה לבין המחוות לטובת רוסיה לא אושר על ידי ממשלת ישראל.
ישנם פרשנים שטוענים שהמחוות נועדו לשיפור היחסים עם רוסיה, שנקלעו למשבר במחצית השנייה של 2019 שחשיבותם גדולה עקב מעורבות רוסיה במזרח התיכון.
הפרשנית סימה קדמון כתבה ב"ידיעות אחרונות" שהיחסים עם רוסיה התדרדרו מאז החזרת גופתו של זכריה באומל על ידי הרוסים, כאשר הם נענים בשלילה לבקשותיהם מישראל.
לדבריה המחוות כלפי הרוסים לא היו במסגרת עסקה כלשהי אלא כניסיונות כלליים לרצות את הרוסים, מבלי שהובטחה תמורה כלשהי.
הסיכוי לשחרור נעמה הוא פועל יוצא של שיפור היחסים.
לדבריה אף אחד בממשלת ישראל לא ידע מה ייתן הנשיא פוטין בנוגע לפרשת נעמה, בביקורו בישראל.
כמו כן היא כותבת שלא היו מחוות ביטחוניות או מדיניות כלשהן, אלא דברים פעוטים ברמה של הקלות בארנונה.
היא מסכמת שאלו מחוות שלא משנות כלום לציבור בישראל וחשובות מאוד לרוסים, ולפיכך היא מצדדת בפעולות שבוצעו.
בשאלת התמורה לרוסיה בגין שחרורה של יששכר כתב הפרשן הפוליטי של "הארץ", יוסי ורטר שהשחרור יושג "בתמורה לוויתורים מרחיקי לכת, שבירושלים מנסים ועוד ינסו להסתיר".
לעומתו פרסם העיתונאי אריאל כהנא ב"ישראל היום" כי "גורם המעורה בפרטים דחה את הטענות על מחיר גבוה שישראל שילמה כביכול כדי להביא לשחרור נעמה יששכר.
לדבריו, הבקשות שהעלו הרוסים היו צנועות יחסית לתמורה, ולכן לרובן לא היה קושי להיענות."
בהליך אזרחי שהתקיים בספטמבר 2015, חייב בית המשפט העליון של ויקטוריה את בית הספר לשלם לאחת הנפגעות פיצויים בסכום של יותר ממיליון דולר אוסטרלי, ועל לייפר הוטל לשלם פיצויים עונשיים בסך 150,000 דולר.
לאחר שנמלטה לישראל, היא נעצרה, קיבלה טיפול פסיכיאטרי ושוחררה בנימוק שאינה כשירה לעמוד לדין.
חוקרים פרטיים שנשכרו על ידי הארגון JCW (כיום "מגן לקהילות") טענו שהיא מתחזה, ותיעדו אותה מנהלת חיים נורמטיביים.
בעקבות זאת נפתחה החקירה מחדש.
היא נעצרה בפברואר 2018, והליכי הסגרתה לאוסטרליה חודשו.
ב-2019 פתחה משטרת ישראל בחקירה נגד סגן שר הבריאות יעקב ליצמן, בחשד להתערבות לא חוקית למניעת הסגרתה של לייפר.
לאחר שנדחו ערעוריה, היא הוסגרה לאוסטרליה בינואר 2021.
באפריל 2023 הורשעה לייפר באונס ובתקיפת שתי תלמידות.
באוגוסט 2023 בית המשפט באוסטרליה גזר עליה 15 שנות מאסר, לאחר שהורשעה ב-18 אישומים של התעללות מינית, וכל טענותיה באשר לאי כשירות נפשית נדחו.
לייפר היא אזרחית ישראל, ילידת 1966, נשואה ואם לשמונה ילדים, בת למשפחת זייבלד, וכלתו של האדמו"ר מחוסט.
בשנת 2000 היא הוזמנה לנהל בית ספר חסידי לבנות של קהילת "עדת ישראל" בשכונת אלסטרנוויק בדרום מזרח מלבורן, ושימשה בו גם כמורה.
בבית הספר לומדים כ-500 תלמידים, מחציתם בנות.
תלמידות שלה בעבר האשימו אותה בהתעללות מינית.
הפרשה נחשפה על ידי דסי ארליך, שלמדה בבית הספר עד גיל 18, אז נישאה.
בתחילה היא הוצגה בשם בדוי.
ארליך עלתה לישראל עם בעלה בשנת 2007 והחלה בטיפול פסיכולוגי עקב סיוטים חוזרים שבהם נזכרה בתקריות שחוותה מידי לייפר בזמן לימודיה.
ארליך סיפרה לפסיכולוגית על אודות מעשיה של לייפר כלפיה וכלפי שתי בנות נוספות, וזו העבירה בפברואר 2008 דיווח לבית הספר באוסטרליה.
אחת המורות שוחחה בטלפון עם ארליך, ולדבריה הודתה כי היו מקרים של התנהלות בלתי הולמת והטרדה מינית מצד לייפר.
על פי ארליך, מאז שהייתה בת 15 לייפר נהגה לחבק אותה ולנשק אותה בפה.
לדבריה מה שהתחיל כשיעורי תורה פרטיים הפך לנגיעות בחלקי גוף ובהמשך גם למקרי התעללות מינית ואונס במשך שנים.
ב-5 במרץ 2008 התעמתה הנהלת בית הספר עם לייפר, וזו הכחישה את הטענות נגדה.
ההנהלה לא התלוננה במשטרה, אך הורתה ללייפר לעזוב את אוסטרליה.
למחרת לפנות בוקר עזבה לייפר את אוסטרליה עם ארבעה מילדיה.
בעלה, יעקב, טס לישראל מאוחר יותר.
לדברי מנהל בית הספר, יצחק בנדיקט, הוחלט למנוע באופן מיידי כל מגע בין לייפר לתלמידות נוספות, והיא החליטה לצאת מאוסטרליה מיוזמתה.
עם זאת, הנהלת בית הספר מימנה עבורה את כרטיסי הטיסה.
משטרת ויקטוריה ביקשה מישראל להסגיר לידיה את לייפר.
בשנת 2015 הגישה ארליך במלבורן תלונה במשטרה וכן תביעה אזרחית נגד בית הספר ונגד לייפר.
בעקבותיה הגישו גם מספר תלמידות נוספות תלונות נגד לייפר, בהן שתיים מאחיותיה של ארליך, אלי סאפר וניקול מאייר.
משטרת ויקטוריה דיווחה על שמונה מתלוננות בגין תקיפות מיניות ומעשי אונס.
לדברי מאייר היא יודעת על 15 נשים לפחות שנאנסו על ידי לייפר ועוד רבות שעברו התעללות, ואינן מתלוננות בשל פחד.
בספטמבר 2015 מתח בית המשפט העליון של ויקטוריה ביקורת על החלטת הנהלת בית הספר שלא להגיש תלונה במשטרה ועל כך שאפשרה ללייפר להימלט מהמדינה.
בית המשפט חייב את בית הספר לשלם לארליך פיצויים בסכום של 1.27 מיליון דולר אוסטרלי, ועל לייפר הוטל לשלם פיצויים עונשיים בסך 150,000 דולר.
אחיותיה של ארליך, סאפר ומאייר, תבעו בנפרד את בית הספר בגין התעללות מינית, הגיעו להסדר מחוץ לכותלי בית המשפט, וקיבלו פיצויים מבית הספר.
בשנת 2008, עם חזרתה לישראל, לייפר מצאה מקלט בקהילה החרדית ביישוב עמנואל.
בהיעדרה, הוגש נגדה כתב אישום הכולל 74 סעיפי אשמה בגין עבירות מין שבוצעו בשנים 2004 עד 2008. בשנת 2012 הוצא נגדה צו מעצר בבית משפט באוסטרליה, וב-2014 החלו הליכי ההסגרה.
לייפר נעצרה באוגוסט 2014, אך שוחררה למעצר בית בבני ברק ונדרשה לענוד אזיקים אלקטרוניים.
הליך ההסגרה הופסק ביוני 2016, לאחר שנקבע שהיא אינה כשירה לעמוד לדין.
בדיוני ההסגרה טענה לייפר כי היא סובלת ממתח נפשי ומהתקפי חרדה, וקשה לה לנהל אורח חיים נורמלי.
נערכו לה מספר אבחונים פסיכיאטריים.
לאחר שבפרקליטות התקבל מידע שלייפר מתחזה ללוקה בנפשה, פנתה הפרקליטות לבית המשפט לבחון את ההחלטה לשחררה למעצר בית.
באוקטובר 2017 הגיעו ארליך ושתי אחיותיה לישראל כדי לפעול להסגרתה של לייפר.
הן נפגשו עם שרת המשפטים, איילת שקד, וגורמים נוספים במערכת המשפטית והפוליטית.
חודש לאחר מכן נפגש ראש ממשלת אוסטרליה, מלקולם טרנבול, עם בנימין נתניהו וביקש לזרז את הליך ההסגרה.
בפברואר 2018 נעצרה לייפר והועברה למעצר בבית הסוהר נווה תרצה, בחשד שהעמידה פנים על מנת להימנע מהסגרה.
זאת בעקבות גילויים של חוקרים פרטיים שצילמו למעלה מ-200 שעות בווידאו שבהן נראית לייפר מנהלת אורח חיים נורמלי.
ראש ממשלת אוסטרליה, סקוט מוריסון, נפגש עם שתיים מהמתלוננות – ארליך ומאייר.
הוא שוחח עם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בבקשה שיזרז את הסגרת לייפר לאוסטרליה.
גורמים פוליטיים באוסטרליה ונציגי הקהילה היהודית תבעו מישראל לסיים במהירות את תהליך ההסגרה.
מקורביה ובני משפחתה של לייפר נאבקו נגד ההסגרה, ובין היתר שכרו את איש יחסי הציבור רונן צור כדי להשפיע לטובת לייפר בתקשורת.
פסיכיאטרים מבית חולים איתנים קבעו בפברואר 2018 כי לייפר מתחזה וכי היא כשירה לעמוד לדין.
בספטמבר 2019 קבע בית המשפט המחוזי בירושלים כי נפלו פגמים בחוות הדעת מטעם הפסיכיאטר המחוזי וכי ההתנהלות של לייפר שחשפו החוקרים הפרטיים אינה מלמדת בהכרח על התחזות.
בעקבות זאת הורה בית המשפט שימונה פאנל מומחים להכריע אם לייפר כשירה לעמוד לדין.
בינואר 2020 הודיעה ועדת הפסיכיאטרים שלייפר כשירה לעמוד לדין והמדינה ביקשה להאיץ את הליכי הסגרתה.
ב-12 ביולי 2020 דחה בית המשפט העליון את בקשת סנגורי מלכה לייפר לעיון חוזר בעניין כשירותה לעמוד לדין.
ב-21 בספטמבר 2020 פסק בית המשפט המחוזי בירושלים שלייפר תוסגר לאוסטרליה.
לייפר ערערה לבית המשפט העליון על פסק דין זה, וערעורה נדחה.
ב-25 בינואר 2021 הוסגרה לאוסטרליה.
באפריל 2023 בית משפט אוסטרלי מצא את לייפר אשמה ב-18 מתוך 27 האישומים שהופנו נגדה ובכלל זה באונס.
ב-24 באוגוסט 2023 נדונה לייפר ל-15 שנות מאסר.
בית המשפט ניכה מהעונש את חמש השנים וחצי בהן ישבה לייפר במאסר באוסטרליה ובישראל, טרם מתן גזר הדין.
בפברואר 2019 נחקר יעקב ליצמן, סגן שר הבריאות, בחשד שעשה שימוש בסמכויותיו בניגוד לחוק.
על פי החשד, ליצמן ביקש לארגן חוות דעת פסיכיאטרית, שתקבע שלייפר אינה כשירה לעמוד לדין.
במסגרת חקירת החשדות נגד ליצמן נגבו עדויות מרופאים שביססו את החשדות נגדו.
באוגוסט 2019 הגיעה משטרת ישראל למסקנה כי יש תשתית ראייתית להגשת כתב אישום נגד ליצמן בגין הדחת עד, מרמה והפרת אמונים.
לדברי המשטרה, ליצמן ניסה להשפיע על פסיכיאטרים לתת חוות דעת המונעת את הסגרת לייפר.
בין השאר יצר קשר עם הפסיכיאטר המחוזי של ירושלים, ד"ר יעקב צ'רנס, שהגיש בשנת 2016 חוות דעת שבה קבע שלייפר כשירה לעמוד לדין וניתן להסגירה, אך לאחר מספר חודשים הוציא חוות דעת הפוכה.
במשטרה הוחלט לסגור את התיק נגד צ'רנס מחוסר ראיות, ובשל הקושי המשפטי להוכיח כי חוות דעתו המתוקנת שגויה מבחינה רפואית.
בינואר 2022 חתם ליצמן על הסדר טיעון בו יודה בהפרת אמונים בפרשה ואשר במסגרתו יתפטר מתפקידו כחבר כנסת, וביוני 2022 התפטר מהכנסת בעקבות ההסדר.
באוגוסט 2025 פורסם כי לייפר חשודה בעבירות מין שביצעה ביולי 2025 באסירה אחרת באגף השמור בבית הכלא בפרברי מרלבורן, בו היא מרצה את עונשה.
העבירות תועדו במצלמות האבטחה של בית הכלא.
פרשת מלט נגד אירלנד היא תביע משפטית שניהלה אמנדה מלט, שביקשה לבצע הפלה מלאכותית, נגד חוקי ההפלות המלאכותיות באירלנד.
הפרשיה הגיעה לוועדה לזכויות אדם, שקבעה כי חוקי ההפלות המלאכותיות באירלנד נוגדים את האמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות.
בשנת 2011 אמנדה מלט, תושבת דבלין, נכנסה להריון, כאשר הייתה בשנות ה-30 לחייה.
בנובמבר 2011, בהיותה בשבוע ה-21 להריון, ביצעה אמנדה סריקות שגרתיות בבית החולים רוטונדה שבאירלנד, שהצביעו על כך שהעובר סובל מתסמונת אדוארדס.
באותה עת, חוק ההפלות האירלנדי אסר על ביצוע הפלות.
לאור זאת, אמנדה התבשרה כי לא תוכל לבצע הפלה באירלנד, ואמנדה ביצעה את ההפלה בבית החולים לנשים בליברפול שבאנגליה.
מחירו של הליך ההפלה הוערך בכ-3,000 אירו כאשר מדינת אירלנד או ביטוח הבריאות, לא השתתפו כלל בהוצאות ההליך.
בפברואר 2012 חלקו הזוג מלט את סיפורם עם הציבור האירי בעיתון האייריש טיימס, תוך שימוש בשמות בדויים: "ריצ'ל" ו"טים".
באפריל 2012, אמנדה ייסדה יחד עם שותפים קבוצת תמיכה וקמפיין במטרה לגרום לשינוי החוק באירלנד כך שיאפשר ביצוע הפלה במקרים של מומים עובריים קטלניים.
בנובמבר 2013 הגיש המרכז לזכויות הרבייה , ארגון אמריקאי התומך בזכות להפלות, תלונה לוועדת זכויות האדם של האו"ם מטעם אמנדה.
עד שנת 2018 היה איסור חוקתי על הפלות כמעט בכל רחבי אירלנד.
במסגרת התיקון השמיני לחוקה משנת 1983. בחלוף הזמן, התעוררה מגמה של "התרככות" מסוימת שבאה לידי ביטוי עם חקיקת חוק הגנת החיים במהלך ההיריון בשנת 2013. חוק זה התיר הפלה במקרה של סכנה לחיי האם.
ועדת האו"ם לזכויות האדם מצאה בשנת 2016 כי חוק ההפלות של אירלנד מפר את האמנה הבינלאומית של האו"ם בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, בעקבות כך קראה לממשלת אירלנד לשנות את חוקיה כדי לאפשר לנשים לבצע הפלה במקרים של מום קטלני.
הוועדה מצאה כי אמנדה הייתה נתונה לאפליה ולטיפול משפיל ובלתי אנושי.
מעבר לכך, הוועדה קבעה כי האיסור החוקי של אירלנד לבצע הפלות, מפר את הזכות לשלמות הגוף בהתאם לסעיף 7 לאמנה וכן פוגע קשות בזכותה של אמנדה לפרטיות בהתאם לסעיף 17 לאמנה.
לאור האמור לעיל הוועדה קבעה כי לראשונה בתולדות אירלנד, הממשלה תהא מחויבת לפצות את אמנדה לאור הנזק שנגרם לה.
אמנדה פרסמה הצהרה בה היא מברכת על ההחלטה של ועדת האו"ם, תוך קריאה לשינוי החקיקה באירלנד, זאת על מנת שנשים נוספות לא יפגעו.
בתגובתה הרשמית של ממשלת אירלנד, שנמסרה ב-1 בדצמבר 2016, ניתן הסבר לגבי התהליך שבו תבחן את החקיקה הנוגעת להפלות במדינה.
בנוסף, צוין כי לאחר אספת האזרחים, תשקול ועדת אוייטס כל הצעה לשינוי בחוק.
בנובמבר 2016 ממשלת אירלנד העניקה לאמנדה פיצויים בגובה 30,000 אירו.
הפיצויים כללו בחובם את הסבל שנגרם לה ולבעלה וכן את הנסיעה לבית החולים לנשים בליברפול, על מנת לעבור את הליך ההפלה.
זו הפעם הראשונה בתולדות ההיסטוריה האירית, שממשלת אירלנד הסכימה לשלם פיצויים עבור מקרה מסוג זה.
המקרה עורר מחדש את סוגיית ההפלות באירלנד וגרר תגובות חלוקות מצד גופים וארגונים איריים ובינלאומיים כאחד.
ארגונים איריים שמרניים קבעו כי מדובר בהחלטה מצערת שאינה תואמת את אופייה ודרכה של אירלנד.
לטענתם, האו"ם חטא בתפקידו כאשר אפשר פגיעה בתינוקות החולים, תוך פגיעה במסורת המפוארת של אירלנד המבוססת על דאגה וטיפול באמהות ותינוקות.
עוד טענו כי ההחלטה מכשירה את הממשלה לנהוג באופן ברברי ולא אנושי כלפי תינוקות.
גורמים דתיים, וביניהם הארכיבישוף, טענו כי סוגיית ההפלות היא עניינה של אירלנד בלבד ולא של אף גורם ציבורי אחר.
לצד תגובות הנגד, התעוררו גם תגובות רבות המברכות את ההחלטה.
קמפיין הנוגע לזכויות הפלה הכריז כי ההחלטה היא בגדר "אבן דרך" בהיסטוריה של אירלנד בפרט ושל העולם המודרני בכלל.
אם כי בפועל על אף הפיצויים הגבוהים שנתנה ממשלת אירלנד, לא נוצר תקדים משפטי שניתן להתבסס עליו בבתי המשפט האיריים.
בשנת 2017 ניתנה החלטה במקרה דומה, שעסקה בבקשתה של סיבאן וולאן לביצוע הפלה.
בינואר 2010 בישרו הרופאים לוולאן כי היא סובלת מאנומליה רחמית קטלנית, וכי העובר עלול למות ברחם או זמן קצר לאחר הלידה.
לאחר ששמעה את הבשורה, סיבאן וולאן החליטה כי איננה מעוניינת להמשיך עם ההיריון.
החוק האירי האוסר על הפלות, פרט למצב בו חיי האישה נמצאים בסכנה.
מאחר שולאן לא הייתה נתונה במצב של סכנה כפי שמגדיר החוק, הרופאים הודיעו לה כי האופציה היחידה שעומדת לפנייה היא להמשיך בהיריון תוך הבהרה ברורה כי אין בידה כל אפשרות לבצע הפלה.
כתוצאה מכך, וולאן נסעה מחוץ לאירלנד על חשבונה לבית חולים בבריטניה, שם ביצעה הפלה.
באפריל 2014 הגישה סיבאן וולאן תלונה פרטנית לוועדת האו"ם לזכויות אדם.
וולאן טענה כי בהתאם לפרוטוקול האופציונלי לאמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ומדיניות, האיסור בחוק האירי פוגע בזכויותיה לפי סעיפים 7, 17 ו-26.
ביוני 2017 קבעה ועדת האו"ם לזכויות אדם, בפעם השנייה מאז פרשיית אמנדה מלט, כי איסור על הפלות, מהווה הפרה בוטה של זכויות האדם הבסיסיות של נשים.
ביוני 2017, המליצה ועדת האזרחים לערוך משאל עם לביטול התיקון השמיני, משאל העם נערך ב-25 במאי 2018 ורוב של 67% מהמצביעים האיריים תמך בתיקון החוקה.
משחקי חברה (נקראה גם "פרשת אייל גולן והקטינות") הוא כינויה של חקירה משטרתית נגד דני ביטון, אביו של הזמר אייל גולן, אייל גולן עצמו ואנשים המקורבים לו, בחשד לבעילה אסורה בהסכמה של קטינות.
החקירה החלה בספטמבר 2013 כחקירה סמויה, אך לאחר זמן קצר הודלפה לכלי התקשורת.
על פי פסק הדין בפרשה, נהג ביטון ליצור קשרים עם מעריצות של גולן, בהן גם קטינות, שהשתוקקו ליצור קשר עם הזמר, והזמין אותן להופעות ולאירועים פרטיים של גולן.
במספר רב של מקרים, ביטון ומקורבים נוספים ניצלו את רצון הנערות בקרבה אל גולן, ושידלו אותן לקיים עימם יחסי מין.
בפרשה הוגש כתב אישום אחד נגד ביטון, שבו נפסק מאסר בפועל ופיצוי כספי בעסקת טיעון.
נגד שאר המעורבים, כולל גולן, נסגרה החקירה ללא הגשת כתב אישום.
לאחר סגירת התיק נטען שהחקירה לא נוהלה כראוי, ושההאשמות נגד חלק ממקורביו של גולן לא נבדקו כלל.
בשנת 2020 נפתחה החקירה בפרשה מחדש, עקב פניה של הנערות למשטרה עם עדויות חדשות.
בשנת 2022 פרקליטות המדינה הודיעה על השלמות חקירה בפרשה.
במאי 2023 הודיעה הפרקליטות כי תיק חקירה נסגר בשל העדר ראיות מספיקות.
חקירת הפרשה החלה באוגוסט 2013, בעקבות מידע מודיעיני שלפיו נערות בנות 15 ו-16 מאזור השרון עובדות בחשפנות ועוסקות בזנות.
ארבע נערות זומנו לחקירה, שם טענו כי הן קיימו יחסי מין עם אייל גולן, אז בן 42, ואביו דני ביטון.
משטרת גלילות העבירה את החומרים ליחידה המרכזית, והחלה חקירה סמויה, במהלכה בוצעו במשך חודשיים האזנות סתר לדני ביטון ולאחת הנערות.
ניצב משנה יצחק גטניו פיקד בתחילה על חקירת המשטרה, ולאחר מכן הוחלף על ידי רב פקד יוני חג'ג' מהיחידה המרכזית.
מטעם פרקליטות המדינה ליוו את התיק שתי פרקליטות, דליה אברמוף ולבנת מלמד.
במשך החקירה התגלעו מחלוקות בין המשטרה לפרקליטות, ופעולות חקירה רבות לא בוצעו אף על פי שהפרקליטות ביקשה זאת.
ב-13 בנובמבר 2013 דלפו ידיעות לכלי התקשורת על החקירה הסמויה, ובחדשות 2 פורסם כי יש חשדות נגד "זמר מפורסם".
המשטרה ביקשה צו איסור פרסום על זהותו של הזמר.
הפרשה נקראה בתחילה בכלי התקשורת "פרשת הזמר המפורסם והקטינות", ולאחר פרסום שמו כונתה "פרשת אייל גולן והקטינות".
תיק החקירה זכה במשטרה לכותרת "משחקי חברה".
בתוך זמן קצר מהפרסום בוצעה שורה של מהלכי שיבוש חקירה: תיאום עדויות, שינוי גרסאות של הנערות, וכן השמדת ראיות, בהן סילוק סמים מאחת הזירות ומחיקת סרטונים בהם רואים את הנערות.
מהעדויות של הנערות עולה כי חמישה אקטים מיניים, אחד מהם בבית מלון באילת, תועדו בסרטונים, אך נמחקו ממכשירי הטלפון לפני שנבדקו על ידי המשטרה.
בשיחה מוקלטת של ביטון עם בתו מאיה היא מציעה לו למחוק ראיות, ובגזר הדין שלו הוא הורשע בהשמדת ראיות.
"די היה בסרטון אחד כדי לשנות את התמונה כולה", אומר גורם המעורב בחקירה, "אבל המשטרה לא הצליחה לשחזר שום דבר אף על פי שיש לה יחידת סייבר.
אלה היו כנראה מחיקות מתוחכמות ביותר".
כמו כן, בחלק מהעדויות של הנערות נטען כי הדיחו אותן לצרוך סמים, וכי סמים היו זמינים בדירות בהן נכחו.
בחקירת המשטרה נבדקו הדירות ולא נמצאו סמים כלשהם.
חוסר האמון בין המשטרה לפרקליטות הגיע לשיא לאחר הפרסום בחדשות 2. לדברי לבנת מלמד, התקיים חשד לשיבוש חקירה, וייתכן כי החקירה הסמויה הודלפה לחשודים ואלה הוציאו את הסמים מהדירות.
בפרקליטות חשדו גם כי אחד מחוקרי המשטרה הדליף את דבר החקירה לתקשורת.
בשלב זה סברו בפרקליטות שיש להמשיך בחקירה סמויה, לאסוף ראיות נוספות, ולהמתין עם מעצר החשודים כדי למנוע את סגירת התיק.
בניגוד לדעתם, בתוך זמן קצר החליטה המשטרה לעצור את המעורבים.
מהלכים אלה, על פי הפרקליטות, גרמו לכך שלא הספיקו לבסס את הראיות שהגיעו, ואי לכך הסיקה המשטרה כי ארבע הנערות הראשונות מסרו עדות שקר.
רב פקד יוני חג'ג' סבר כי התלונות שקריות וכי מדובר בעלילה נגד גולן.
הוא ביקש מהפרקליטות לסגור את התיק נגד גולן מחוסר אשמה ולא מחוסר ראיות, אך הפרקליטות לא נענתה.
בינתיים זומנו לחקירה מספר נערות נוספות, שעדויותיהן נחשבו לאמינות.
על פי עדותן, היו כעשר נערות שנוצלו מינית בידי מקורביו של אייל גולן.
הם נהגו לאתר מעריצות של הזמר במועדונים, בהופעות או בקהל התוכנית "אייל גולן קורא לך", להתיידד איתן ולהבטיח להן שיגיעו בהמשך לפגישה עם גולן.
לאחר שנוצר קשר חברי, אולצו הנערות לקיים יחסי מין עם חלק מהמקורבים, בהם דני ביטון.
על פי העדויות, ברוב המקרים יחסי המין התקיימו במכונית בדרך מההופעות, במשרדי ליאם הפקות, בבתי מלון או בבתים של חבריו של אייל גולן.
על פי תחקיר עיתונאי משנת 2022, גולן ומקורביו השתמשו בטלפון סלולרי ייעודי למטרה זו בשם "פלא-פות" ובמכונית מרצדס שאותה כינו "פות-מוביל".
על פי גישת הפרקליטות, גרימת יחסי מין במרמה היא עבירה חמורה של הבאת אדם למעשה זנות, ללא קשר לגילו.
אברמוף ומלמד כתבו בחוות הדעת על התיק ביקורת קשה על התנהלות המשטרה.
במספר מאמרים שניתחו את חקירת המשטרה צוין כי נראה שהיו יחסים מיוחדים בין אייל גולן למשטרה.
החוקרים זימנו לחקירה רק חלק קטן מהחשודים בפרשה.
לא נערך עימות בין גולן או מקורביו עם כל העדויות של הנערות.
לא נערך עימות בין גולן או מקורביו עם הנערות עצמן.
הוא עומת אך ורק עם אביו, ועם השכן במגדל YOO, לגבי שני אירועים נקודתיים שלא היו בלב הפרשה, והעימותים לא תועדו.
גם חקירות נוספות של גולן לא תועדו.
המשטרה סירבה לצותת לשיחות הטלפון של אייל גולן, בטענה כי יש לו קוד סינון שיחות, ולכן לא ניתן להאזין לו.
החוקרים לא ניסו להצליב את טענותיו של גולן עם עדויות אחרות כדי לבדוק את אמינותן.
בין חבריו של גולן שהוזכרו בעדויותיהן של הקטינות היו כאלה שלא נחקרו, לא עומתו עם עדויות הנערות, ומטבע הדברים גם לא נשאלו על חלקו של גולן בפרשה.
במספר מקרים טען גולן דבר והיפוכו:
בראיון בטלוויזיה טען שמעולם לא פגש את המתלוננות, אך בחקירת המשטרה זיהה אותן והודה בקשר איתן.
בריאיון לעיתון טען שאביו ואחת הנערות לא היו לידו בזמן שקיים יחסי מין אוראליים, אך בחקירת המשטרה אמר שהם היו שם.
בריאיון לטלוויזיה טען כי לא היה באילת עם שתיים מהנערות, אך בתשאול במשטרה סיפר כי קיים עימן יחסי מין באילת.
בראיון בטלוויזיה בשנת 2016 טען כי לא ידע על מעשי אביו וכי לא היו בסביבתו נערות, אך בראיון אחר משנת 2018 הודה כי ידע על מעשי אביו וכי הוא נהג להביא אליו בחורות צעירות לאחר ההופעות.
המשטרה קיבלה את גרסתו של גולן לאירועים ללא בדיקה נוספת, גם כאשר דבריו בחקירה סתרו גרסאות קודמות שמסר לפני כן.
דני ביטון הורשע בביצוע עבירות מין במסגרת עסקת טיעון שגיבשה עורכת הדין רויטל סויד.
סעיפי ההרשעה היו הדחה לזנות בנסיבות מחמירות, ניצול קטינים לזנות, שיבוש מהלכי משפט והשמדת ראיה.
ב-29 באפריל 2015 גזר עליו בית המשפט המחוזי עונש של שנתיים מאסר, ופיצויים בגובה 50 אלף שקלים לכל אחת משלוש הנפגעות.
דני ביטון השתחרר מהכלא במאי 2017.
עקב הראיות שהצטברו שקלו במשטרה להגיש כתב אישום נגד צחי אסולין, יניב גרשון והמכונה ב', אך שלושת תיקי החקירה נסגרו, מפני שבפרקליטות חששו מחקירה קשה בבית המשפט בזמן שהמתלוננות חסרות גב משפחתי או חברתי.
כמו כן היה חשש שלא יתקבל התקדים המשפטי לפיו גם קרבה לזמר יכולה להיחשב כחלופה לתמורה כלכלית עבור יחסי מין.
תיק החקירה נגד אייל גולן נסגר מבלי שהועמד לדין.
לפי תחקיר הארץ, בשלב זה רב פקד חג'ג' היה סבור כי מדובר בעלילה נגד גולן.