tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למד בישיבת היישוב החדש, ולאחר מכן בישיבת "היכל התורה" בירושלים אצל הרב צבי קושלבסקי.
נישא לבתו של המשפטן החרדי יעקב הורביץ.
אחיו הוא העסקן הדתי טוביה לוונשטיין, שהיה המייסד של ארגון קו לחיים וכיהן כַּיושב ראש שלו.
לאחר נישואיו למד בכולל אברכים, ועם הזמן פנה לתחום הדרשנות.
אחת לכמה זמן הוא מוזמן לקהילות היהודיות בחו"ל.
שיעורו ב"עין יעקב" בבית הכנסת הגדול בבני ברק מושך קהל רב.
מדי שנה לפני חג הפסח הוא מעביר סדרת הרצאות ובה הוא מתאר בתיאורים חיים את סיפור יציאת מצרים ועשר המכות.
שיעוריו ודרשותיו מועברים בערוצים שונים, ובהם קול הלשון, וכמו כן מופצות הדרשות בקלטות שמע ובתקליטורי די.וי.די לצפייה.
הרב לוונשטיין הוא מראשי ארגון משמרת הקודש והחינוך, הפעיל בתחום שמירת גדרי הצניעות של בני הנוער החרדי בבני ברק.
בשנת 2012 הוא החל לשדר ברדיו קול חי תוכנית שבועית בשם "ומתוק האור" על פרשת השבוע, ב-2015 עבר לשדר את תוכניתו ברדיו קול ברמה.
בשנת 2023 שב לשדר ברדיו קול חי בתוכנית יומית.
הרב לוונשטיין מחשיב עצמו כתלמידו של הדרשן הרב ראובן קרלנשטיין, ההולך בסגנונו של הרב שלום שבדרון, והרב יוחנן דוד סלומון (נכדו של יואל משה סלומון) מחבר ספרי "בעין יהודית".
הרב לוונשטיין היה מקורב, לרב אהרן יהודה לייב שטיינמן, לרב נסים קרליץ ולרב חיים קניבסקי, והוא משלב בדרשותיו סיפורים מחצרותיהם.
מקורב כיום לרב דוב לנדו ומביא בשיחותיו דברי תורה ששמע ושקיבל ממנו.
בשונה מדרשנים ומרצים בעלי סגנון המותאם לקהל יעד מסוים, דרשותיו והרצאותיו של הרב לוונשטיין מותאמות לקהלים שונים ומגוונים - החל מציבור אברכים, תלמידות סמינר, ילדי בתי ספר חרדים, ציבורים עממיים מהפריפריה, וכלה בציבור אקדמאי חילוני.
מאז שנות ה-90 יוצאים לאור עלונים שבועיים ובהם לקט מדרשותיו של הרב לוונשטיין.
במשך שנים רבות יצא העלון השבועי "אש-דת", שהיה מבוסס על דרשתו השבועית בפרשת השבוע המתקיימת בבית הכנסת "דברי שיר" במרכז בני ברק.
לאחר מכן יצא לאור העלון במסגרת ארגון "רוצים יהדות", וכיום יוצא העלון תחת השם "לאור הנר" (הקרוי על שם אביו 'שרגא', שהוא שם ארמי ופירושו בעברית נר).
בין ספריו בולטת סדרת הספרים 'ומתוק האור', ספרים המסודרים על פי נושאים, וכוללים משלים, סיפורים, הנהגות ופנינים אודות גדולי הדור.
בסדרת ומתוק האור (הוצאת "יפה נוף", בעריכת יעקב ישראל פוזן) יצאו עשרות ספרים:
חמישה חומשי תורה על פי סדר פרשת השבוע
חג השבועות - 2 כרכים
מגילת איכה ובין המצרים - 2 כרכים
שבת קודש - 2 כרכים
ימים נוראים - 2 כרכים
פניני הגראי"ל שטיינמן זצוק"ל (תשע"ח, 2018)
יצחק אבינו ויעקב אבינו (תשפ"א, 2020)
פניני רבי חיים קנייבסקי (תשפ"ב, 2022)
סדר תפילתנו - סליחות ותפילות ראש השנה (אלול תשפ"ב, 2022)
לאור הנר - פירושים וביאורים על הגדה של פסח
אש-דת - אסופת עלוני פרשת השבוע (5 כרכים)
חיים של תורה - רמזים וגימטריות על התורה (2 כרכים)
עלי ורדים - ביאורים ופירושים על מסכת ברכות (יחד עם הרב צבי קריזר)
עלי ורדים - ביאורים ופירושים על מסכת מגילה (יחד עם הרב צבי קריזר)
קובץ לחג השבועות - ליקוטים וביאורים לחג השבועות ומגילת רות
אדוננו דוד עבד ה' - תיאור תולדות חייו של דוד המלך לאור פרשנות חז"ל
הרב שלמה לוי (נולד בתשכ"ב, 1962) הוא ראש ישיבת ההסדר ראשון לציון ורב שכונת המערב הישן בראשון לציון.
בגיל שנתיים עלה עם הוריו לישראל והתיישבו בכפר סבא.
לאחר מכן עברה המשפחה להתגורר בראשון לציון.
את לימודיו התיכוניים עשה הרב בישיבת בני עקיבא "בית שמואל" בחדרה שם למד אצל מי שלימים יהיה רבו המובהק הרב שלמה בורשטיין.
הדריך בסניף בני עקיבא במושבה קדימה ולאחר מכן הקים שלושה סניפים: בשכונות בית יצחק וגבעת אולגה בחדרה; ובשיכון גורדון בראשון לציון.
לאחר לימודיו בישיבה התיכונית עבר לישיבת מרכז הרב בירושלים שם למד בין השנים תשל"ט–תשמ"ו.
למד אצל הרב צבי יהודה הכהן קוק בשנותיו האחרונות ובמקביל למד גם אצל הרב יהודה ליאון אשכנזי ("מניטו") והושפע משיטתו.
במהלך הלימודים המשיך להעביר שיעורי תורה בראשון לציון וכן ללמד בסניף מכון מאיר בלוד.
בהמשך למד בכולל "שבט ומחוקק" בראשות הרב זלמן נחמיה גולדברג.
בתקופה זו למד קבלה עם הרב שלמה בנימין אשלג, בהמשך למד גם בישיבת "החיים והשלום" בירושלים אצל הרב מרדכי עטייה.
בהמשך למד אצל הרב ברוך שפירא ועוד גדולי ישראל.
הרב לוי הוא בעל הסמכה לרב עיר.
בשנת ה'תשפ"ג הוציא לאור את ספרו "לאורו – מעגלי התבוננות לאורות התחיה למרן הראי"ה קוק זצ"ל".
בעקבות שיעוריו בראשון לציון התמנה לרב בתי הכנסת "איחוד שיבת ציון" ו"בית אל" בעיר.
בשנת תשמ"ח הקים הרב לוי את כולל אברכים ללימודי רבנות ודיינות.
הכולל הוציא מתוך שורותיו כ-50 רבנים ודיינים, ובהם: הרב חגי להב – רבה של בית דגן והרב יעקב אוהב ציון – רב היישוב כרמל, הרב יהונתן סנדרס רב היישוב אלוני הבשן.
הרב יוסי סופר, ראש ישיבת בני עקיבא בנתניה; הרב רן ישראלי, רב בתי כנסת במערב העיר וראש כולל בראשון לציון; הרב שלמה סובול, ראש כולל בדטרויט, ארה"ב; הרב מאיר הורדן, רב קהילה בסטוקהולם, שוודיה, הרב שניר שחר ראש כולל קבלה אורות הקודש וכולל יום " אורות הרשב"י "
בשנת תשמ"ט הקים את המרכז התורני "חברותא", שבו לומדים בני נוער.
בשנת תשנ"ד התמנה לרב אזור מערב ראשון.
הרב לוי מעביר עשרות שיעורי תורה בבתי הכנסת בעיר.
בשנת תשנ"ו הקים את "ישיבת ההסדר הגבוהה ראשון לציון".
בתחילה פעלה הישיבה בבית המדרש של הכולל.
כעבור מספר שנים עברה הישיבה למשכן קבע בשכונת רמת אליהו בעיר.
נכון לשנת תשפ"ג מונה הישיבה כ-100 בחורים ועוד כ-25 אברכים.
בשנת תשנ"ט פתח בעיר בית ספר תורני-לאומי.
בשנת תשע"א פתח במרכז העיר את "מרחבים", מרכז שבו מועברים שיעורים לתושבים.
עם השנים התגוררו מסביב לישיבה בשכונת רמת אליהו ונווה ים משפחות אשר ראו שליחות לגור דווקא בעיר ראשון לציון והקימו את הגרעין התורני ראשון לציון אשר מונה נכון לשנת תשפ"ג כ-60 משפחות.
הרב לוי משרת גם ברבנות העיר ראשון לציון כרשם נישואין.
במקביל הוא מלווה שני מכוני גיור שבחסות בתי הדין לגיור, הפועלים במתחם הישיבה בראשון לציון.
שלמה לבב (ליבוביץ; 1 באוגוסט 1906 – 5 בנובמבר 1995) היה דיפלומט ישראלי.
שלמה ליבוביץ (לימים לבב) נולד בריגה (אז באימפריה הרוסית; כיום בירת לטביה), בן לדבורה וצבי ליבוביץ.
עלה לארץ ישראל בשנת 1934. היה חבר ב"הגנה" החל משנת 1938. בשנים 1948-1951 עבד במשרד האוצר ולאחר מכן עבר למשרד החוץ.
הוא היה המזכיר הראשון של צירות ישראל בוורשה בשנת 1960.
בשנים 1963-1964 כיהן כסמנכ"ל משרד החוץ האחראי על הקשרים עם מזרח אירופה.
היה ציר ישראל בקובה בשנים 1967-1965 וכקונסול הכללי של ישראל באיטליה בשנים 1970-1967.
אחיותיו היו אסתר רייפנברג, מירה ליבס וחנה זילברטל.
דודניו היו פרופ' נחמה ליבוביץ, פרופ' ישעיהו ליבוביץ (שניהם בני דודו מרדכי קלמן) ופרופ' יהושע ליבוביץ (בן דודו אלכסנדר זליג).
בשנת 1965 היה נשוי והיו לו שלושה ילדים.
שלמה להט (1924–1999) היה אלוף-משנה בצה"ל, סגן מפקד חיל האוויר ומנכ"ל חברת אל על.
להט, בנם של גרטה ומשה לנדאו, נולד בווינה שבאוסטריה ועלה לארץ ישראל ב-1933. הוריו היו חברי הגרעין "בתלם" וממייסדי קיבוץ עין גב ב-1937.
התנדב לארגון ההגנה וב-1942 התגייס ל, ביקש להגיע לחיל האוויר המלכותי ולשרת כטייס אך נענה כי אין מגייסים תושבי ארץ ישראל לחיל זה ושובץ ליחידת תובלה עמה לחם בקרבות אל-עלמיין, ובפלישת בעלות הברית לאיטליה.
במקביל היה פעיל ההעפלה וסייע בהברחת נשק ויהודים לישראל.
השתחרר מהשירות ב-1946 ובהמשך ניסה להתקבל לשירות האוויר של ההגנה אולם נדחה.
לנדאו נסע לניו יורק, ארצות הברית ללימודי הנדסת חשמל כשבכוונתו ללמוד גם טיסה במקביל.
עם הגיעו לניו יורק נרשם לבית ספר פרטי לטייס ועד תחילת שנת הלימודים האקדמיים החל ללמוד את הפרקים העיוניים של לימודי הטיס.
במקביל עבד במשלחת ארגון ההגנה בארצות הברית.
בראשית 1948 הצליח לנדאו להשתלב בקורס הטיס בבייקרספילד, קליפורניה שארגן טדי קולק ועזב את לימודי ההנדסה.
ביולי 1948 שב לנדאו לישראל היישר לעיצומה של מלחמת העצמאות.
הוא שובץ כטייס בטייסת א' ("טייסת תל אביב"), פיקד על טייסת הנגב באוקטובר-נובמבר 1948 והשתתף בהפצצת כיס פלוג'ה, בינואר 1949 מונה למפקד הראשון של טייסת 100 במתכונתה החדשה בבסיס עקרון ושירת בתפקיד זה במשך 3 חודשים.
באפריל 1949 עבר לטייסת 103 - טייסת הדקוטות, שירת בטייסת מטוסי B-17, בהמשך מונה לסגן מפקד טייסת 103 ובפברואר 1950 למפקדה.
בסוף שנת 1950 נערך בצה"ל תרגיל "צמד" בו הפגין חיל האוויר ביצועים נמוכים וספג ביקורת קשה על תפקודו.
אחת ממסקנות התרגיל הייתה כי יש לשפר את הכשרת המפקדים וב-1951 נבחרו שני המפקדים הראשונים ללימודים בחו"ל, עזר ויצמן אשר נשלח לאנגליה ושלמה להט לנדאו, שהיה לקצין הראשון מצה"ל שנשלח ללימודים בבית הספר לפיקוד ומטה בארצות הברית, אותו סיים בהצטיינות.
בשובו מונה למפקד בסיס תל נוף ואחר כך למפקד בסיס חצור.
ב-1953 עבר למטה החיל ועמד בראש מחלקת המבצעים.
בתפקיד זה יצא ללא אישור ב-3 בספטמבר 1953, לטיסת צילום במצרים במטוס מוסקיטו.
יחד עם בן זוגו, הנווט נתן אלדר, צילמו השניים את שדות התעופה בקהיר ובאלכסנדריה וגילו תכונה רבה של מטוסי קרב והפצצה.
בשובם דרש מפקד חיל האוויר דן טולקובסקי להעמידם למשפט צבאי, אך התערבותו של דוד בן-גוריון, שהתרשם מהמבצע הנועז ומתוצאותיו הביאה לביטול הדרישה.
השפעת הצילומים הייתה הגדלת תקציב החיל ושיפור היערכותו..
בתפקיד רמ"ח מבצעים ריכז להט, בין השאר, את ההכנות למבצע שנונית.
תפקידו הבא היה ראש מחלקת אוויר וסגן מפקד החיל, היה ממתכנני מבצע קדש ופיקד על מבצע שחרית, ההטסה החפוזה לארץ של עשרות מטוסי המיסטר מצרפת ערב המלחמה.
כמו כן, בתחילת יולי 1956 מונה לקצין הקישור למטה חיל האוויר הצרפתי והיה אחראי על העברת המטוסים שישראל רכשה מצרפת, טרם המבצע.
ב-1958 יצא ללימודי מנהל תעשייתי באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
עם שובו ב-1960, מונה למשנה למנכ"ל ויו"ר אל על, אפרים בן ארצי ולראש אגף המבצעים של החברה.
ערב כניסתו של להט לתפקיד השתתף בהכנות לחלקה של אל על במבצע לכידת אדולף אייכמן בפועל שימש להט כמנהל החברה וב-1966 מונה רשמית למנכ"ל.
ביולי 1967 התפטר להט מאל-על יחד עם היו"ר, בן-ארצי.
להט חבר לדן טולקובסקי שמונה למנכ"ל דיסקונט השקעות וכיהן כסגנו ואחד מבעלי המניות הבולטים בחברה ובחברות שהשקיעה בהן.
כמו כן היה חבר מועצת המנהלים של ישקר.
הוא היה מאבות תעשיית ההיי-טק בישראל.
בין השאר התיידד עם אפי ארזי בעת שזה ביקר בישראל, מה שהביא להשקעה של דסק"ש בהקמת סאיטקס.
שלמה (לוי) לב-עמי (20 במרץ 1919 - 4 במאי 2011) היה מחברי המפקדה הראשית של האצ"ל וממלא מקום מפקד האצ"ל, ובמשך תקופה שימש מפקד האצ"ל.
היה מגולי האצ"ל באריתריאה ובקניה, מפקד העצירים וראש המורדים הבורחים.
נולד כשלמה לוי לשרה וישראל לוי בהר-טוב שבו התיישבו הוריו לאחר עלייתם עם סבו וסבתו מבולגריה בעליית חובבי ציון במאה ה-19. אביו ודודיו הקימו מפעל תעשייתי מודרני להכנת סבונים, אבני בניין, בשמים ותרופות.
אביו היה האקדמאי היחיד במושבה.
שנתיים לאחר מאורעות תרפ"ט עברה משפחתו לפתח תקווה.
בשנת 1934 סיים את בית הספר היסודי פיק"א ויצא לעבוד בחקלאות ובמחצבות והשתתף בגיל 16 במאבק לעבודה עברית, על כך נעצר ונשפט למאסר עם עבודת כפייה.
בשנת 1936 הצטרף לשורות ההגנה, סיים קורס מפקדי פלוגות ונתמנה למפקד אזור הביטחון בפתח תקווה ומאוחר יותר למחוז חיפה והצפון.
בשל מדיניות ההבלגה ותלייתו של שלמה בן-יוסף, הצטרף בשנת 1938 לארגון האצ"ל, שם לקח חלק בפעולות החבלה נגד הבריטים, וסיים קורס צבאי בפולין, מחוזו היה היחיד שלא התפלג בשנת 1940 והוא השפיע על שיקומו של האצ"ל ונעצר בעקבות פעילותו.
בשנת 1942 שימש קצין הדרכה ראשי, ראש המטה הכללי ומ"מ מפקד האצ"ל, בשנת 1943, בתקופת המעבר בה שימש מפקד האצ"ל, מנע את פיצוץ מסגד כיפת הסלע בהר הבית, וארגן את האצ"ל ללוחמה הדרגתית ומתונה.
בתקופת הסזון, בשנת 1944, יזם החלטות כדי להימנע ממלחמת אחים.
בשנת 1945 נעצר והוסגר לבריטים שהגלוהו למעצר באפריקה, שם שימש כעורך ביטאון האצ"ל ומפקד העצירים.
ב-29 ביוני 1946 היה ראש המורדים העצורים שברחו דרך מנהרה והוחזרו למעצר.
ב-12 ביולי 1948 חזר עם אחרוני הגולים מקניה.
עם קום המדינה היה ממייסדי "תנועת החרות", אך התפטר מניהולה מכיוון שרצה להציבה כתנועה לקליטה המונית ולהתיישבות בגבולות.
משנת 1949 התנדב באזורי מצוקה.
ולאחר מלחמת ששת הימים התנדב בצה"ל, ושימש מורה ומנהל בבתי ספר יסודיים ותיכוניים.
בשנת 1956 החל בהוראה בבית הספר מכס פיין, ומאוחר יותר הפך למנהלו.
בשנים 1955–1959 למד באוניברסיטאות בר-אילן, בתל אביב ובית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה: פילוסופיה, היסטוריה, פסיכולוגיה, תנ"ך וחינוך.
בשנת 1971 קיבל תואר דוקטור בתולדות עם ישראל, מהאוניברסיטה העברית.
בשנת 1959 הוזמן להוראה בבית הספר התיכון עירוני מקצועי ג' והוטל עליו להפעיל "מעבדה פדגוגית" עבור המורים, התלמידים והוריהם בעקבות תופעת ואדי סאליב והבעיות בשכונות המצוקה והמעברות.
התיכון נועד להיות "דו-שנתי" והוא הנחיל בו תוכנית חינוכית - תרבותית.
לב-עמי היה יועץ אקדמי להקמת המכון לחקר המחתרות באוניברסיטת בר-אילן, ושימש מרצה באוניברסיטה העברית, באוניברסיטה הפתוחה, באוניברסיטה העממית ובמכללת ההסתדרות, והיה ראש צוות מנחים למורים תיכוניים מטעם משרד החינוך.
בשנת 1953 ייסד את אגודת הנוער "בני האומה".
במלחמת יום הכיפורים התגייס לצה"ל ובסיומה הגיש תוכנית שיפור יסודית לצה"ל.
בשנת 1992 היה אחד משלושת מועמדי הליכוד לראשות הממשלה.
ובשנת 1998 היה אחד משלושת מועמדי הליכוד לתפקיד נשיא המדינה.
בשנת 1997, נבחר ליקיר תל אביב על מפעל חייו.
לב-עמי נפטר ב-4 במאי 2011, בן 92 במותו, ונקבר בבית העלמין ירקון, הוא השאיר אחריו את אשתו תמר צינברג וילדיו עזי ועינת.
מקום האצ"ל בין ארגוני המחתרת, ירושלים: חמו"ל, תשכ"ט 1969
מעימות לאיחוד: במחתרת, עם ומדינה, התנדבות, חינוך, תל אביב: עמי, תשל"ו 1976
האם הציונות נכשלה, תל אביב: אור-עמי, תשמ"ח 1988
שינוי ערכין - או פלסטין, תל אביב: אפריל הפקות, 1995
האשמים : איך להציל את ישראל מאוהביה, תל אביב: ש' פרידמן, תשס"א 2001
מפקדת האצ"ל בשנות המרד, תל אביב: חמו"ל, תשס"ה 2004.
"הפרוטוקולים של מפקדת "הארגון הצבאי הלאומי", יולי-נובמבר 1944", בתוך: הציונות ד (תשלו) 391-443, 1976
"השפעתם של האצ"ל והמרד על מדיניות הבריטית ועל פינוי ארץ-ישראל", עמ' 349–374. בתוך: "מאבק, מרד, מרי", מרכז שז"ר, ירושלים, 1987
שלמה כהן (נולד ב-9 באוקטובר 1943) הוא מעצב גרפי, מאייר, קריקטוריסט, צולל וסופר ישראלי.
שלמה כהן נולד בבת ים לרבקה ויצחק כהן שהיו מוותיקי היישוב.
למד במחזור הראשון של בית הספר הממלכתי שנפתח בבת ים (ראשונים) ולאחר מכן בתיכון עירוני א (כיום תיכון חשמונאים) בעיר.
כהן למד עיצוב גרפי ב"בצלאל" וסיים את לימודיו ב-1966. עם סיום הלימודים החל לעבוד כמעצב גרפי בסטודיו ציזר.
רכש ידע גם בזכות הכישורים האוטודידקטים שלו.
בשנת 1969 סיים קורס צלילה והוא בעל תעודת Dive Master מקורס הצלילה הראשון לדרגה זו שנערך בישראל.
החל מתחילת שנות השבעים מסלול יצירתו ועבודתו נע בשני מסלולים מקבילים שהשתלבו זה בזה.
האחד כמעצב גרפי, מאייר וקריקטוריסט ובשני, צולל וצלם תת-מימי.
בנוסף לעבודתו השוטפת כקריקטוריסט וכחלק מעיסוקיו המגוונים, כתב, אייר, הפיק והוציא לאור, ספרי קריקטורות בנושאים שונים, סדרת ספרים ייחודיים על אתרי צלילה בעולם וספרי ילדים.
נוסף על כך יצר לוחות שנה מאוירים וסדרות של חולצות שעליהן הודפסו קריקטורות שלו.
כהן החל לפרסם קריקטורות ואיורים באמצע שנות השבעים ובין השנים 1977–2007 הופיעו הקריקטורות שלו, רובן פורטרטים, בעיתונים "העולם הזה", "מוניטין", "כספים" ובידיעות אחרונות.
בעיתונים "חדשות", "מעריב", "גלובס" ובעיתוני רשת "ידיעות תקשורת" היה לו מדור קבוע.
משנת 2007, עם צאתו לאור של העיתון "ישראל היום" החל לצייר את הקריקטורה היומית הפוליטית והוא מתמיד מאז היום.
הוא מצייר בסגנון מפורט, מסוגנן וריאליסטי, הדורש השקעה מרובה בעבודה, ויחד עם זאת מאפשר להביא לידי ביטוי, מגוון רחב יותר של רעיונות ואפשרויות.
יכולת הציור שלו הקנתה לו שליטה בכל טכניקות הציור הקלאסיות: מרישומי עיפרון וציפורן ועד צבעי מים, אקריליק, שמן ו-Air Brush.
הוא ייחודי בכך שלצד יכולת רישום חופשית וספונטנית הוא יוצר גם עבודות ואיורים בתלת־ממד, שמהווה בעצם את הניגוד הגמור לרישום ספונטני.
כהן התמחה גם באנימציות דו-ממדיות ותלת-ממדיות ויצר קריקטורות אנימטיביות וסרטונים למדיה הסלולרית בישראל ומחוצה לה.
מעריכים כי הקריקטורה היומית שלו נצפית מדי יום על ידי 300,000 צופים בישראל ומחוצה לה.
הקריקטורה מופיעה בכל המדיות בהן מתפרסם "ישראל היום": בעיתון המודפס, ב-Newsletter של העיתון, בגרסה המקוונת, בדף הפייסבוק של העיתון ובגרסה מתורגמת לאנגלית.
בעבר, חלק מהקריקטורות הופיעו גם בגרסת אנימציה המיועדת לטלפונים סלולריים בעזרת ברקוד נסרק.
עם הופעתו של העט הדיגיטלי, המאפשר שליטה מוחלטת של רגישות היד במחשב, עבר כהן לשימוש לשימוש בעט זה, ופיתח טכניקה מיוחדת לציור ספומטני ישירות על גבי מחשב.
הוא מרצה באופן קבוע על טכניקות אלו בסדנאות ובקורסים.
הוא חבר בקבוצת מאיירים המייעצת לחברת Wacom - מפתחת העט הדיגיטלי.
כהן הציג תערוכות יחיד בישראל ומחוצה לה, השתתף במספר רב מאוד של תערוכות קבוצתיות.
ב-2009 זכה בפרס האו"ם לקריקטורה על-שם רענן לוריא.
ב-27 בדצמבר 2015 זכה בפרס דוש לקריקטורה על מפעל חייו מטעם עיריית תל אביב-יפו.
בנוסף לכל אלה מעביר כהן הרצאות בפני פורומים שונים על הנושאים: 'מהי קריקטורה?', 'קריקטורה וצנזורה, בעיתונות הישראלית'.
בינואר 2022 הפיק כהן NFT בנושא צארלס הוסקינסון, מפתח המטבע הקריפטוגרפי - קרדאנו, שמוצג בשם HoskinToons (הקריקטורות של צארלס).
הוא צלל ומיפה 183 אתרי צלילה ברחבי העולם וכן צלל ואייר בדו-מימד ותלת-מימד 24 אוניות טבועות.
כהן היה הראשון שמיפה ואיתר את אתרי הצלילה לאורך מפרץ אילת, מאילת ועד שארם א-שייח' הוא תיעד והוציא לאור את הספר הראשון בסדרה בסגנון ובעיצוב ייחודיים לו.
ספר זה הופיע תחת השם: זאת בספר בשם: Red Sea Diver's Guide.
במשך השנים מיפה כהן בשיטה זו גם את איי בהאמה, איי קיימאן, איי פלורידה, איי פלאו וגואם וכן את אתרי הצלילה ממפרץ סואץ ועד הורגדה במצרים.
כהן עיצב עשרות סמלילים (לוגו) מסחריים, ביניהם את סמליל ההתאחדות הישראלית לצלילה.
הוא עיצב פרוספקטים, אתרי תדמית, ומודעות לעשרות חברות מסחריות בתחומי עיסוק מגוונים.
כהן היה חבר בהנהלתה ועיצב וערך את מגזין 'צלילה'.
בשנים האחרונות הוא מעורב בפרויקטים שונים להצלת הכרישים ושימור הים.
עבודותיו בנושאים אלו הוצגו בתערוכת הספנות הבינלאומית בדיסלדורף.
תערוכה של עבודותיו הוצגה בשנת 2010 על קרקע הים באילת, כשהקהל יושב באולם תערוכת פוטוקינה בקלן, גרמניה, וכהן בשידור ישיר עם ציוד צלילה מיוחד ובאמצעות תקשורת לוויינית מרצה על עבודותיו.
ניסיונו העשיר בצלילה ובצילום תת-מימי והידע הרב בתוכנות מחשב גרפיות הקנו לו מקום קבוע בצוות השופטים של תחרויות הצילום התת-מימית הבינלאומית של אפסון.
שלמה כהן נשוי ואב ל-4 ילדים.
כהן פרסם 6 ספרי קריקטורות, 4 ספרי ילדים, 8 ספרים על אתרי צלילה בעולם ומציג מעת לעת תערוכות של יצירותיו.
על הפנים - פורטרטים, קריקטורות ואיורים (הוצאת כתר, 1988)
על ארץ מרגיזה (עם דידי מנוסי, הוצאת טפר 2004)
מבט על - פוליטיקאים, גנרלים, עיתונאים, שחקנים, זמרים, ספורטאים, בדרנים, מאמנים, עסקנים ועוד אישים שונים ומשונים (אריג'נט, 2008)
ישראל עד היום (ישראל היום, 2009): כמחצית מהקריקטורות שפרסם ב-500 הגיליונות הראשונים של ישראל היום, יחד עם קטעי מאמרים מהעיתון המבהירים את הרקע לקריקטורות.
המגלדון ונערי הכרישים (2018 ,DP publishing)
'גדולי האומה תלויים בספרייה', הספרייה, תל אביב 1992
'פנים אל פנים, פורטרטים בעיפרון וציפורן', תיאטרון חולון 1995
'קריקטורות ורישומים על צלילה', אנטיב, צרפת 1995
'ארץ מרגיזה', סינמטק תל אביב, תל אביב 2004
'גיבורי תרבות ההמונים', הגלריה העירונית יד לבנים, רעננה 2005
'מבט על', סינמטק תל אביב, תל אביב 2008
'אשת העשור שלי', בית יד לבנים, רמת השרון 2010
'תערוכת קריקטורות תת-מימית', אילת 2011
'קריקטורות פוליטיות', מרכז אשכול, טבריה 2012
'חמש שנים, 1356 קריקטורות', פסטיבל חוצות היוצר, ירושלים 2012
"מסביר פנים" 50 דיוקנים סאטירים, המוזיאון הישראלי לקריקטורה, חולון 2016
"שלמה כהן מסביר פנים", פורטרטים וקריקטורות, המרכז האקדמי ויצו חיפה, 2017
שלמה לוטן (נולד ב-1968) הוא היסטוריון המתמחה בחקר המסדרים הצבאיים בממלכת הצלבנים.
מומחה לתקופה הצלבנית בארץ ישראל, ותולדות המסדר הטבטוני.
עמית מחקר במרכז רנרט לחקר ירושלים במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
מחקריו עוסקים בלימוד התקופה הצלבנית, ובעיקר בהתמקדות ביצירה הייחודית שנוצרה ברחבי ממלכת ירושלים – המסדרים הצבאיים.
היו אלה לוחמים – נזירים אשר שימשו כצבא המילואים של הממלכה, בעלי נחלות, מקימי מבצרים ותורמים לרווחתה של הממלכה ולסעד הרפואי שניתן לתושביה ולצליינים שביקרו בה.
מחקריו מתמקדים בעיקר במסדר הגרמנים – מסדר הטבטונים אשר נוסד בשטחה של הממלכה בשנת 1198 ושרד בה עד לנפילתה בשנת 1291. עיקר פעילותם של הטבטונים אירעה בשטחי הגליל העליון בתחום נחלתם באזור מעיליא וג'דין, ובאתר הידוע כמטה מסדרם, מבצר מונפור שעובר מעל נחל כזיב.
בסיסם של הטבטונים היווה מוקד להתפשטותם של הטבטונים אל אתרים רבים ברחבי אירופה ובעיקר אל מרכזם המפורסם בפרוסיה (צפונה של פולין) במקום בו נלחמו מלחמת חורמה בכופרים באמונה הנוצרית בימי הביניים.
מחקרים אלה מהווים נדבך נוסף בהבנת תקופה מורכבת זו בתולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל בימי הביניים.
עבודת הדוקטור שלו נכתבה על תולדות המסדרים הצבאיים בתקופה הצלבנית בארץ ישראל, ובעיקר על תולדות המסדר הטבטוני, המסדר הגרמני אשר נוסד בעיר עכו בשנת 1198. בהמשך התבסס המסדר במאחזים רבים ברחבי אירופה ובעיקר בחלקה הצפוני בגרמניה, פרוסיה ולטביה.
הדוקטורט יצא בשנת 2012 כספר.
מחקריו נוגעים לתולדותיה של ממלכת ירושלים, ירושלים בתקופה הצלבנית, ומבצרים צלבניים: מבצר עתלית, מונפור ומבצר יחיעם.
טבטונים בממלכת ירושלים הצלבנית, התפתחות המסדר הצבאי הטבטוני 1309-1190, יחסי גומלין בין המזרח הפרנקי ואירופה, תל אביב, 2012.
התפתחות המסדר הצבאי הטבטוני 1309-1190: יחסי גומלין בין ארץ ישראל ואירופה - עבודת דוקטור, אוניברסיטת בר-אילן, 2008
ההיסטוריה לכדה את ההיסטוריון, סגולה 137, נובמבר 2021, עמ' 34-37
טמפלרים וקדושים בעתלית, מבצר עולי הרגל בתקופה הצלבנית, עתמול 255, 2018, עמ' 1-4
עכו בתקופה הצלבנית, סגולה 84, יוני 2017.
אקווה בלה – עין חמד בתקופה הצלבנית, א.
קציר (עורכים), אקווה בלה, עין חמד, גן לאומי עין חמד, היסטוריה ומורשת תרבותית, סקר אתר מורשת, ירושלים 2015
לחימה עזה ויריבות בין אחים באשקלון – תיאור אירועי הקרבות בראשית התקופה הצלבנית במאה השתים עשרה, טבע הדברים 240 (2015)
גן לאומי מונפורט - אמיתות חדשות על מבצר מונפור בגליל העליון ועל תולדותיו, חדשות בעתיקות, פברואר 2012, עמ' 3-4
עתלית - מבצרם הנישא של אבירי המסדר הטמפלרי ומקום משמר שרידי קודש נוצריים, טבע הדברים 180, אוקטובר 2010, עמ' 100-105
משדה קרב לשמורת טבע, בשביל הארץ 37, רשות הטבע והגנים, יוני-יולי 2010, עמ' 32-33
המכבים החדשים ו"ההר החזק": מבצר המונפור והמסדר הטבטוני במאה ה-13, עתמול 206, יד בן צבי, 2009, עמ' 6-9
מונפור - תולדות המסדר הצבאי הטבטוני במונפור נחשפים, טבע הדברים 169, נובמבר 2009, עמ' 36-40
המסדר הטבטוני - האבירים הגרמנים בארץ ישראל, ארץ וטבע 121, 2009, עמ' 32-37
ד"ר שלמה לוטן, נעה שק, שימור המרחב הכפרי ומבני ציבור בכפר אז"ר: לסוגיית ההיטמעות של הכפר בתחום שטחה של העיר רמת גן, אתרים, גיליון 12, המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, תשפ"ג 2023, עמ' 10-17
ירושלים בתקופה הצלבנית, אברהם פאוסט, אייל ברוך ויהושע שוורץ (עורכים), ירושלים: מראשיתה ועד הכיבוש העות'מאני, מרכז אינגבורג רנרט ללימודי ירושלים, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשע"ז (2017), עמ' 315-293.
תיאור גורלה של ירושלים וממלכת הצלבנים בכתביו של קיסר האימפריה הרומית פרידריך השני, אייל ברוך ואברהם פאוסט (עורכים), חידושים בחקר ירושלים 22, 2017, עמ' 335-344
תיאורים היסטוריים וגאוגרפיים של ירושלים וסביבתה העולים בכרוניקה של מתיו פאריס במחצית המאה השלוש עשרה, א.
פאוסט (עורכים), חידושים בחקר ירושלים, הקובץ העשרים, מרכז אינגבורג רנרט ללימודי ירושלים, רמת גן תשע"ה, 2015, עמ' 312-305.
תיאור ייחודי בספרות ימי הביניים על גורלם של לוחמים צלבנים בסביבת ים המלח, מחקרי הנגב, ים המלח והערבה 6 (1), 2014, עמ' 2-1
ירושלים והמסדרים הצבאיים בתקופה הצלבנית: תיאור מתוך שתי כרוניקות גרמניות משלהי ימי הביניים, חידושים בחקר ירושלים 18, רמת גן 2012, עמ' 368-361.
מבט אל העבר : תיאור צלבני ייחודי בתקרת כנסיית האכסניה האוסטרית בירושלים, חידושים בחקר ירושלים 17, רמת גן, 2012, עמ' 467-472
בין המזרח הפרנקי לבין הארצות הבלטיות – הבדלים בדרכי פעילותם הצבאית של חברי המסדר הטבטוני בגבולות הנצרות, טבור, כתב עת לענייני היסטוריה, חברה, תרבות והגות של מרכז אירופה 3, 2010, עמ' 139-156
פשיטת הטמפלרים על העיר שכם בשנת 1242 : אירוע גורלי בתולדות הממלכה הצלבנית, מחקרי יהודה ושומרון כא, 2012, עמ' 41-148
נוכחותם של חברי המסדר הצבאי הטבטוני בקיסריה במאה הי"ג, מכמני קיסריה א', 2011, עמ' 299-304
היאחזותם של חברי המסדר הטבטוני והתפרסותם בשטחי הגליל במאה השלוש עשרה, אופקים בגאוגרפיה 76, 2010, עמ' 156-145.
חשיפת צפונות מתחם כנסיית מרים הגרמנית בלב הרובע היהודי בירושלים, חידושים בחקר ירושלים 16, 2011, עמ' 369-376
סמליותה של ירושלים ושושלת בית דוד במסורות של המסדר הצבאי הטבטוני בימי הביניים, חידושים בחקר ירושלים''' 14, 2008, עמ' 263-272
לביא נולד ברומניה לרפאל יוסף ליבוביץ.
עלה לארץ ישראל ב-1948, לפני קום המדינה, והתגורר ברחוב אבן גבירול 11 בתל אביב.
במשך שנים עבד כצלם עיתונות עצמאי.
תצלומיו הופיעו בעיתוני הארץ וכן בעיתונים בעולם.
בשנותיו האחרונות עבד גם עבור חברת "כנס".
היה ממארגני תא צלמי העיתונות באגודת העיתונאים בתל אביב ובמשך שנים רבות היה חבר הוועד הארצי של אגודת הצלמים בישראל.
לביא נפטר מהתקף לב, בגיל 52.
הותיר אישה, זהבה לבית גרצברג, מוותיקי העובדים של הוועד הפועל של ההסתדרות, בת ושני בנים.
שלמה כץ (נולד ב-20 ביוני 1954) הוא אמן ישראלי רב תחומי העוסק בציור, פיסול והוראה.
עלה לישראל עם הוריו בגיל עשר.
ברומניה התגוררה משפחתו בעיר פלטיצ'אני (Falticeni) עיר שנוסדה על ידי יהודים במחוז סוצ'אבה שבצפון רומניה.
הוא בוגר בצלאל במגמת אמנות.
הוא למד ועבד עם הצייר יצחק פוגץ' שהיה ראש המחלקה לציור בבצלאל.
הוא הציג בתערוכות קבוצתיות רבות לציור והשתתף בסימפוזיונים לפיסול בארץ ובעולם.
כיום מצייר מפסל ומלמד אמנות ועיצוב.
הוא שימש כראש המחלקה לעיצוב בכפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי.
רוב עבודותיו נמצאות בתפר שבין הסגנון הריאליסטי למופשט.
הוא מושפע מהאמנות האירופאית של תקופת הרנסאנס.
בעיקר מהאסתטיקה של האמנים ההולנדים הגדולים של המאה ה-17 - בייחוד מרמברנדט שהוא אבי השילוב בין הריאליסטי למופשט.
כץ יצר פסלי חוצות רבים המוצבים במקומות שונים בארץ.
כץ נשוי, מתגורר ברמלה ואב לשלושה ילדים.
1977 - קרן שרת, לאמנים צעירים
1987 - פרס חינוך, מטעם עירית חולון
1988 - פרס על מעורבות קהילתית, עירית חולון
לוכד שמש – שיש, גרניט.
רחוב שלום עליכם, שדרת הפסלים, שכונת גבעת האירוסים, נתניה.
בעליה – רחוב הירקונים (שביל אופניים), כביש 40, פתח תקווה.
הומאג' ללוצ'אנו פבארוטי – הפארק הגדול, רחוב ז'בוטינסקי, פתח תקווה.
סימפוזיון פיסול פתח תקווה, סוכות 2009
התפתחות – הפארק הגדול, רחוב ז'בוטינסקי, פתח תקווה.
סימפוזיון פיסול פתח תקווה, סוכות 2010
אנדרטה משואה לתקומה – גן הזיכרון, ראשון לציון
משחק שחמט – פארק נאות שקמה, ראשון לציון
הצבי – שדרות רבין, ראשון לציון
כיכר המשחררים – ניהול פרויקט, ופיסול דמויות מנהיגים, אבן.
שלמה לוי (לודוויג) שטַיינהַיים היה תאולוג, פילוסוף ורופא יהודי-גרמני, מגדולי ההוגים הדתיים היהודיים במחצית הראשונה של המאה ה-19.
שטיינהיים נולד ב-1789 בברוכהאוזן, אחד מרבעיה של העיר הקסטר (כיום בנורדריין-וסטפאליה), אז חלק מנחלת המנזר הבנדיקטיני העצמאי קורביי, שהיה כפוף ישירות לקיסרות הרומית הקדושה.
הוא היה צאצא ישיר של השתדלן הידוע יעקב ב"ש פון טרוינברג (1580–1634).
נינו של בש ואחד מאבות-אבותיו של שטיינהיים, יעקב, התחתן עם בתו של יש"ר מקנדיאה והזוג עבר להתגורר בקורביי.
שלמה הצעיר נולד ללוי אברהם; בשנותיו המוקדמות נודע בפשטות בשמו היהודי, שלמה בן לוי, ובבית הספר הנוצרי כונה לעיתים שלמה לוי.
ב-1808, בעקבות צו של ממלכת וסטפאליה, חויבו היהודים לאמץ שמות משפחה, והוא בחר בשטיינהיים, על שם עיר סמוכה.
בהמשך כינה עצמו גם "לודוויג" בנוסף או כתחליף ללוי.
בגיל 15 עזב שלמה את עיר הולדתו ונסע לאלטונה, שם קיבל חינוך כללי בגימנסיה נוצרית שאותה סיים ב-1807. אז פנה ללימודי רפואה באוניברסיטת קיל, שאותם השלים ב-1811 עם פרסום הדיסרטציה de causis morborum ("על סיבות המוות").
על אף שנודע בדיעבד בעיקר כפילוסוף והוגה דתי, שטיינהיים היה רופא חשוב ומפורסם והרבה לטפל בעניים ללא תמורה.
הוא החל לעסוק במקצועו באלטונה ב-1812. עבודתו הבולטת ביותר, "פתולוגיית הליחות" (Die Humoralpathologie, 1826), הייתה מתקפה חריפה על האמונה הרווחת בתורת ארבע הליחות שעוד אפיינה את הרפואה בימיו.
כמו כן, ב-1814 ניסה לטפל במגפת הטיפוס שפרצה בעירו ושיער שהמים הם הגורם לזיהום, אף כי לא עמד לרשותו מיקרוסקופ שהיה מאפשר לו לגלות את החיידק האחראי לו.
בדצמבר אותה שנה נישא להינדא (יוהנה) מתיזן.
כאחד מחשובי העיר התמנה לוועד הקהילה של אלטונה, והיה שותפו הקרוב של גבריאל ריסר מהמבורג במאבק להשגת אמנציפציה ליהודים.
ב-1823 וב-1837 הוציא שני קובצי שירה, "סיני" ו"שירי הגלות בארץ חם", בשם העט "עבדיה בן עמוס".
כמו כן היה צייר, ו-30 תחריטים מעשה ידיו שרדו.
הוא חיבר גם מסה על היינריך היינה (1855) ואורטוריה על חורבן ירושלים, בשיתוף פעולה עם פרדיננד הילר (1840).
ב-1839, במסגרת פעילותו לאמנציפציה בדוכסות הולשטיין, פרסם שורה של מאמרים והשתתף עם יתר הפרנסים בניסוח העצומות לממשלה.
יוזמותיו כשלו, ושוויון הזכויות ליהודים במדינה ניתן רק ב-1863. ביתו היה מוקד לחיי תרבות, ובסלון הספרותי שאירח נטלו חלק הוגים מפורסמים מצפון גרמניה.
בסתיו 1845 החליט שטיינהיים, הן בשל בריאותו הרופפת והן בשל סכסוך עם ועד הקהילה, שהערים קשיים בנוגע לקצבת הפרישה שלו, לעזוב את ארצו.
ב-1849 התיישב ברומא, שם נותר למשך שארית חייו.
הוא התגורר במושבה הגרמנית המקומית, שבה נטלו חלק רבים כמוהו שראו באיטליה את מושא האידיאלים שלהם לגבי שוויון וחירות, והיה דמות בולטת בין "הרומאים הגרמנים" (Deutschrömer) הללו.
כמו רובם, מעולם לא שלט בשפה המקומית.
ב-1866, בעת נסיעה לציריך, נפטר ונטמן בבית קברות נוצרי.
ידידיו העבירוהו לבית העלמין היהודי של אלטונה.
שטיינהיים החל לעסוק בפילוסופיה של הדת היהודית במענה למשבר שחוותה הקהילה היהודית בשליש הראשון של המאה ה-19. הדור הראשון של יהודים צעירים ומשכילים שיצאו אל החברה הגרמנית נתקל בהשפעתו של הכומר פרידריך שליירמאכר, שהצליח להעמיד את הנצרות הלותרנית על בסיס אידאולוגי מוצק וליישבה עם הרומנטיקה שרווחה אז.
במקביל הותקפה היהדות כשריד מיושן ומאובן לעידן שחלף זה מכבר.
הצעירים היהודים איבדו כל הערכה לדתם והתנצרו בהמוניהם: לפי הערכות שונות, חצי מאלה שהתגוררו בברלין נטבלו.
בתגובה למשבר זה ביקש שטיינהיים למצוא גם ליהדות תשתית פילוסופית כזו ולהתאימה לחשיבה של בני דורו.
ככל הנראה הוא החל במפעלו לאחר שידידים ניסו לשכנעו להתנצר.
ב-1835 החל במשימת חייו, כתיבת ספרו בן ארבעת הכרכים "ההתגלות האלוהית לפי עקרונות בית הכנסת" (Die Offenbarung nach dem Lehrbegriffe der Synagoge), שחלקו האחרון הושלם רק ב-1865. שטיינהיים לא רכש חינוך מסורתי כמו רבים מהיהודים בני זמנו, והושפע ככל הנראה בעיקר מקאנט.
שטיינהיים תמך בדיעבד בהיכל בהמבורג, אך לימים תקף את ראשוני הרפורמים.
הגותו הייחודית, אף שזכתה לפרסום רב וזיכתה אותו בכינוי 'טרטוליאנוס היהודי', הייתה בעלת השפעה מועטה.
ההתעניינות בה התעוררה שוב במאה ה-20.
ארכיונו האישי של שלמה לוי שטיינהיים מופקד במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
שטיינהיים הושפע והגיב להגותו של קאנט.
הוא התנגד לחלוטין לשפינוזה ולדאיזם וביקר גם את משה מנדלסון.
לדעתו, הבסיס האמוני האמיתי של היהדות היה ההתגלות האלוהית העל-טבעית שחשפה אמיתות כמו בריאת העולם יש מאין וטבעו האחדותי של הבורא, המנוגדים למה שהאדם היה יכול לתפוס בשכלו.
בכך יצא במוצהר נגד שליירמאכר, שהדגיש את מקור האמונה כהרגשה פנימית של תלות מוחלטת באלוהים.
בעקבות מהפיכת ההכרה של קאנט שהפכה לבלתי אפשרית את ההנחה כי תבונת האדם מסוגלת לקלוט מבחוץ התגלות של האל, הציג שטיינהיים את העובדה כי בכל זאת חווינו התגלות, כהתרחשות ניסית שאינה יכולה להיות מוסברת על ידי התבונה.
העובדה האמפירית הזו היא ההוכחה לכך שההתגלות אכן באה ממקור ניסי אלוהי חיצוני, שכן אחרת אי אפשר להסבירה.
הוא ראה ביהדות את דת האמת היחידה, וסבר שהיא עתידה יום אחד להחליף את הנצרות, שלה בז כדת חצי-פגנית המנסה לפשר בין האמת היהודית לטבע הברברי של הגויים המאמינים בדת טבעית גשמית ונחותה.
במקביל לא ראה בתנ"ך ספר המכיל את ההתגלות בלבד, וסבר שעבודת הקורבנות וחוקים רבים אחרים אינם קשורים אליה, יחד עם מרבית היסודות הטקסיים ביהדות.
לדעתו, היהודים מחויבים לשמר את נפרדותם כל עוד הפגניות שוררת בחוץ, אך גם בידול זה סופו להיעלם ביום בו יכיר העולם כולו באמיתות דתם.
הוא ביקר את הטקסיות היתרה של היהדות, והתמקד בליבה המוסרית-דתית הכרוכה ברעיון ההתגלות, שעיקריה היו האמונה באחדות האל, החירות והצדק, שמקורם על-טבעי.
שטיינהיים על התגלות ותיאוקרטיה: מבחר כתביו של שלמה לוי שטיינהיים; ההדיר, תרגם והוסיף הקדמה, מבוא, הערות ומפתח שמות ועניינים: אהרן שאר-ישוב, ירושלים: ר' מס, 1989.
שלמה לאופר (נולד ב-13 במרץ 1940 בלבוב, ברית המועצות) הוא משורר, סופר ועורך שירה ישראלי.
עלה ארצה בהיותו כבן שמונה.
שיריו התפרסמו לראשונה בהיותו כבן 17 במוסף הספרות "משא" של העיתון "על המשמר" בעריכתו של אהרן מגד, בהמלצתו של נתן אלתרמן.
בשנת 1964 פרסם לאופר את ספר שיריו הראשון, "הערב יבוא אורח".
מאז פרסם לאופר משיריו בכמעט כל מוספי הספרות של העיתונים והביטאונים הספרותיים באותם ימים, אך רוב שיריו התפרסמו באותה עת בכתב-העת "קשת" בעריכתו של אהרן אמיר.
בשנת 1992, לאחר שהוציא לאור מספר ספרי שירה, חל משבר בכתיבתו של לאופר והוא חדל לכתוב שירה.
בשנה זו פרסם ספר פרוזה ראשון: "הראשידה - אגדה מודרנית" בהוצאת ירון גולן.
כעבור מספר שנים חזר לאופר לכתוב שירה, שכינס בספרו "יופיו של קוזימודו" (הוצאת כרמל, 2000).
בעקבות הוצאת הספר הוזמן לאופר להשתתף ב"פסטיבל מטולה לשירה".
הספר "יופיו של קוזימודו" נתפס כנקודת מפנה בפואטיקה של לאופר, כפי שכתב פרופ' יואב רינון ברשימה שפורסמה במוסף "הארץ".
בשנת 2000 החל לאופר בעריכת כתב העת לשירה "כרמל", הממשיך להתפרסם עד היום ושכבש לו מקום מרכזי ברשימת כתבי העת לשירה בארץ.
בשנת 2011 פורסם מבחר גדול משיריו של לאופר בהוצאת "קשב" של רפי וייכרט בשם "חלומות סגורים" שזכה לסיקור נרחב.
בשנת 2013 יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד ספר פרוזה בשם "כפר הטווסים" הכולל שתי נובלות.
הספר יצא בסדרת "הכבשה השחורה" בעריכת פרופ' חנן חבר, ועליו כתב דרור בורשטיין רשימה במוסף לספרות של "הארץ".
שלמה לאופר עבד במשך למעלה מ-30 שנה במדור הספרות של קול ישראל, שניהל הסופר והעורך שמואל הופרט.
בטסי רוזנברג תרגמה לאנגלית ופרסמה שיריו: "לקרוא שיר" ו"אני סוגר".
כמו כן תורגמו גם השירים "ראיתי" ו"מחזור ברונו"
שלמה לאופר התגורר בירושלים ולו בן מאומץ אחד, אשר אומץ טרום לידתו (אביו הביולוגי של בנו התכחש לו לאורך השנים).
לאחר לכתו, פתח בנו נתנאל בפרויקט משקיטי הנביאים (שלושה אלבומים) כהנצחה ליצירתו של לאופר, בפרויקט זה הקריא בנו שירים נבחרים שנגעו לליבו, בשילוב עריכה מוזיקלית והתאמה אומנותית של מוזיקת רקע לכל יצירה.
פרויקט זה ניתן לשמיעה בספוטיפיי.
הערב יבוא אורח - שירים (תל אביב: שלמה לאופר, 1964)
קולות בצבעי מים - שירים (תל אביב: עקד, 1967)
הצהוב חודר לירוק - שירים (ירושלים: שי, 1973)
עלווה ואפר - שירים (ירושלים: נתנאל, 1984)
הראשידה: אגדה מודרנית (תל אביב: ירון גולן, 1992)
יופיו של קוזימודו - שירים (ירושלים: כרמל, 2000)
מדגסקר - שירים (ירושלים: כרמל, 2008)
כפר הטווסים - פרוזה (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2013)
הרב שלמה כץ (נולד ב-1980 ניו ג'רזי) הוא רב, מוזיקאי וזמר ישראלי-אמריקאי.
כץ נולד ב-1980 בניו ג'רזי, ארצות הברית ועלה לישראל בגיל 9. הוא מגיע ממשפחה מוזיקלית, אביו אבשלום הוא מוזיקאי וחזן נודע ואחיו הוא הזמר איתן כץ.
כבר בהיותו ילד עמד לצד אביו כחזן אשר שילב את יצירותיהם של יוסל'ה רוזנבלט ור' שלמה קרליבך ומגיל 23 החל לעבור לפני התיבה בימים הנוראים בעצמו.
מורהו המוזיקלי והרוחני הוא קרליבך ורבים משיריו הם עיבודים לשירי קרליבך.
הוא זה שגילה ופרסם לראשונה מספר ניגונים של קרליבך, ביניהם את 'ניגון נשמה האבוד', 'וידע כל פעול' מתפילות הימים הנוראים משנות ה-60 שככל הידוע קרליבך שר רק פעמים מועטות.
ביום השנה ה-18 של קרליבך, הוא הוציא את השיר 'לשנה הבאה', לחן נדיר ולא מוכר של קרליבך והוא איחד חלק מהשירים שטרם פורסמו באלבום "לקראת שבת.
בשנת 2010 הוא היה שליח ציבור של קהילת המעין, קהילה ברוחו של קרליבך שנמצאת במלבורן, אוסטרליה.
בזמן שהותו שם, הוא הופיע בשני לילות רצופים בתיאטרון הפיניקס עם הרבה ניגונים שכבר יצאו לאור במשך השנים.
לאחר מכן הוא הוציא דיסק מהופעות אלו שנקרא "חי ממלבורן".
בשנת 2014, הוציא לאור וערך את הספר אבן שלמה, פירוש של ר' שלמה קרליבך על ספר בראשית.
בשנת 2019 יצא במהדורה חדשה וכן הופיע כרך על ספר שמות.
באמצע שנת 2023 הושלמה הסדרה על פרשיות התורה.
כץ מופיע רבות ברחבי הארץ והעולם במופעים, אירועים והתועדויות ושיתף פעולה עם מספר זמרים ביניהם: אחיו, איתן כץ, אהרן רזאל וחיים דוד סרצ'יק.
הוא מחזיק בתואר רבנות מישיבת המבתר והרב חיים ברובינדר והיום הוא משמש כרב קהילת "שירת דוד" באפרת ומלמד תורה במספר מסגרות.
כשושנה (עם אהרן רזאל וחיים דוד סרצ'יק) – ניגוני קרליבך שמעולם לא הוקלטו (2008)
שלמה כץ בהופעה ממלבורן "חי ממלבורן" (2012)
שלמה (מומו) לוצקי (נולד ב-5 במאי 1943) הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל ישראלי, ששיחק במכבי פתח תקווה ובנבחרת ישראל.
לוצקי שימש במשך 22 שנה כמנהלה של נבחרת ישראל.
במשך שנים רבות שימש כמורה לחינוך גופני בבית הספר "סלומון" בפתח תקווה, שם אימן, בין היתר, את החבר'ה של אלמאז.
שיחק כשוער נבחרת הנוער של ישראל בכדורמים, היה שחקן טניס שולחן וגם שיחק במדי נבחרת הנוער בכדורסל.
בשלב כלשהו, אליעזר שפיגל אמר ללוצקי להתמקד בענף אחד - והאחרון בחר בכדורסל.
בתחילת שנות ה-60 החל לוצקי לשחק במכבי פתח תקווה ששיחקה בליגה הארצית (הליגה השנייה באותם ימים).
בשנת 1962 שיחק לוצקי במדי נבחרת הכדורסל של צה"ל.
בעונת 1963/1964 עלתה הקבוצה לליגת העל תחת המאמן אברהם שניאור, לראשונה מאז ירידתה שנת 1958. לוצקי היה כוכב הקבוצה וקלע בממוצע של 24.1 נקודות למשחק.
הקבוצה סיימה במקום ה-11 והצליחה להישאר בליגה.
בעונה הבאה, עונת 1964/1965 שיתף לוצקי פעולה עם השחקנים החדשים יעקב אדליסט ואברהם חסיד, והמשיך לשמור על ממוצע גבוה - 20.8 נקודות למשחק, אך הקבוצה נשרה לליגה הארצית עם 9 ניצחונות מתוך 26 משחקים.
בשנת 1964 זומן לוצקי לנבחרת ישראל והשתתף בטורניר הקדם אולימפי לקראת אולימפיאדת טוקיו (1964), אשר נערך בז'נבה.
הנבחרת סיימה במקום השמיני כשמאזנה הכללי של הנבחרת בטורניר היה ארבעה ניצחונות וארבעה הפסדים ולא העפילה לאולימפיאדה.
לוצקי קלע 4 נקודות בכל הטורניר.
לטורניר הבא, אליפות אירופה בכדורסל 1965 לוצקי לא זומן על ידי המאמן שמעון שלח.
סך הכל שיחק לוצקי 11 משחקים במדי נבחרת ישראל.
בעונת 1966/1967 חזרה מכבי פתח תקווה לליגה הראשונה, אך לא החזיקו מעמד ונשרה בסוף העונה שוב לליגה השנייה.
לוצקי קלע בממוצע של 16.8 נקודות למשחק.
זו הייתה העונה האחרונה של מכבי פתח תקווה בליגה הבכירה בישראל, עד שחזרה אליה כעבור כמעט 40 שנה, בעונת 2004/2005. לוצקי עצמו המשיך לשחק במדי מכבי פתח תקווה בליגה השנייה עד שפרש בשנת 1974.
לוצקי הוא מלך הסלים של מכבי פתח תקווה בכל הזמנים בליגה העליונה עם 1350 נקודות.
בשנת 1975 מונה לוצקי למאמן הפועל פתח תקווה והעלה אותה לליגה הראשונה, שם אימן אותה עונה נוספת.
בשנת 1977 עבר לאמן את קבוצת נעוריו מכבי פתח תקווה, ובשנת 1979 אימן את מכבי דרום תל אביב.
בהמשך החליף את משה דניאל כמאמן נבחרת ישראל בכדורסל נשים.
לאחר מכן אימן כדורסל בכלא מעשיהו, ובנוסף עבד כאחרי כמורה להתעמלות.
בשנת 1995 מונה למנהל נבחרת ישראל בכדורסל (גברים), והיה בתפקידו 22 שנה, עד שפרש בשנת 2017 והוחלף על ידי מוטי דניאל.
סך ליווה את נבחרת ישראל כמנהל ב-11 אליפויות אירופה.
בשנת 2014 קיבל עיטור על מפעל חיים בספורט מהשר לענייני אזרחים ותיקים אורי אורבך.
בשבת 2023 נערך לכבוד לוצקי משחק הוקרה בהשתתפות כוכבי עבר של נבחרת ישראל בכדורסל.
רבי שלמה בן יצחק לבית הלוי (ה'רצ"ב, 1532 - כ"ז באב ה'ש"ס, 28 ביולי 1600) היה רב, דיין, פוסק, דרשן וראש ישיבה בסלוניקי במאה ה-16.
נולד בסלוניקי בשנת ה'רצ"ב (1531-1532) לאביו רבי יצחק הלוי, תלמיד חכם עשיר, בנו של הרופא שלמה לבית הלוי, ממגורשי פורטוגל.
רכש השכלה תורנית בישיבתו של רבי יוסף בן לב, והגיה את החלק הראשון של תשובותיו.
למד גם מפי הרב אהרן עפיא.
כמו כן, השתלם בדקדוק ובפילוסופיה יוונית וערבית ובקבלה.
בהיותו כבן עשרים כבר השתתף בדיון הלכתי אודות מנהג יהודי סיציליה בעניין סרכת הריאה, ופסקו קיבל את אישורו של רבי יוסף קארו.
לפרנסתו עסק בהכנת ספרים לדפוס.
בשנת ה'שכ"ח נבחר לרבה של סקופיה, ולאחר כשלוש שנים שב לסלוניקי, והיה דרשן בקהילות השונות בעיר, וקהל רב נאסף לשמוע את דרשותיו.
הוא החל לתפוס מקום של כבוד בקרב חכמי סלוניקי, וכבר משנת ה'ש"ל נמצא חתום על תקנות העיר לצד רבי שמואל די מודינה (מהרשד"ם).
עם שובו לסלוניקי נבחר לכהן כרב בקהילת פרובנס, ובשנת ה'של"ג, עם מותו של הרב אברהם סיראלוו, קיבלו את רבנותו גם בני קהל אבורא (Evora).
בשנת ה'שנ"ג פרש מתפקידו בשל חולשתו.
לרבי שלמה נולדו שני בנים ובת:
רבי יצחק - ראש ישיבה בסלוניקי.
נפטר בחיי אביו בשנת ה'שנ"ו.
בנו רבי שלמה (בעל שו"ת "מהר"ש לבית הלוי") מילא את מקומו.
בתו נישאה לרבי אהרן ששון, בעל שו"ת "תורת אמת".
לב אבות - פירוש על מסכת אבות.
לחם שלמה - פירוש על אגדות הש"ס.
חשק שלמה - פירוש לספר ישעיה.
כתב שירים, שחלקם הודפסו בספריו ובבמות נוספות.
כמו כן, חיבר תשובות הלכתיות, פירוש דרשני על רוב המקרא, חידושים על סוגיות הש"ס "ספר המופת לאריסטו" וחיבורים מדעיים, אך הם לא הודפסו.
שלמה כישור (1 באוקטובר 1943 – 20 בנובמבר 2019) היה פזמונאי ישראלי.
חיבר למעלה מ-200 שירים ובהם "המענטזת" שביצע ג'קי מקייטן, "מפרץ שלמה" של זהר ארגוב, "מאמי מאמי" של איציק קלה ו"עלם חמודות" של מרגלית צנעני.
כישור נולד ב-1943 ברחובות למשפחה חרדית והיה קרוב משפחה של ג'קי מקייטן ויגאל בשן.
הוא עזב את בית הוריו בגיל 17 בעקבות סכסוך על רקע דתי.
החל בכתיבת שירים בנערותו כאשר נתבקש על ידי אחד מחבריו לחבר שיר לחברתו.
יצירותיו הראשונות נכתבו בשפה תנכ"ית.
בשנת 1973 עזב את רחובות, עבר לראשון לציון ולאחר מכן עבר לנס ציונה בה גר עד לפטירתו.
בתחילת שנות ה-80 כתב 2 שירים לזוהר ארגוב (שהולחנו על ידי צוריאל לוי): "מפרץ שלמה" ו"סיימתי מילואים" אשר הופיעו באלבומו נכון להיום שיצא ב-1982.
כישור החל בכתיבה עבור זמרים כאשר הבין שג'קי מקייטן, שהיה קרוב משפחה רחוק שלו, הוא זמר ומקליט שירים ויצר עימו קשר.
מקייטן מסר לו ארבעה שירים ביוונית לתרגום לשפה העברית, ומתוכם הצליח במיוחד שיר הנושא של אלבומו השלישי מענטזת שהופיע בסרט הקולנוע "כאסח" שביים חיים גיל.
בנוסף, עבד עם הגיטריסט יהודה קיסר.
ב-1985 כתב מילים ל-6 שירים לאלבומו השלישי של איציק קלה "בחצות הליל".
למרגלית צנעני יצר גרסה עברית לשיר "רוברטו", על בסיס "La Nave del Olvido", שיצא באלבום הבכורה שלה נערי שובה אלי ב-1986, וכן את השיר "עלם חמודות" שחידשה לאחר מכן בדואט עם זהבה בן.
ב-1987 כתב 2 שירים לאלבום הבכורה של אלי לוזון: "איזו מדינה", בהם בלט השיר "ילדה".
ב-1988 כתב מילים לשיר "זה האדם" לאלבומו של איציק קלה "אדם ועולמו".
ב־1995 כתב לזמר חיים אל את השיר "הרוח"
אף על פי שחלק משיריו ספגו ביקורת בעת פרסומם בשל השפה הפשוטה והעממית, והוא נאלץ להשלים הכנסה כשומר, התמיד בכתיבתו וחיבר מעל ל-200 שירים שזכו להצלחה ובוצעו על ידי זמרים רבים.
כישור נישא בגיל 27 ונולדו לו שני ילדים אך התגרש לאחר כשנתיים.
ב-2001 נישא בנישואים אזרחיים בקפריסין לאלינור כריסטין, אמריקאית נוצרייה אשר הכיר באינטרנט וחי איתה עד לפטירתה בשנת 2012.
נפטר בנובמבר 2019, בגיל 76, לאחר מאבק במחלה קשה.
שלמה (מומו) כהן (נולד ב-13 בנובמבר 1956) הוא תת-אלוף (במיל') בחיל הים הישראלי, יועץ בתעשיות הביטחוניות ומרכז פעילות קהילת שייטי כרמל, קומודור ויו"ר עמותת שייטי הכרמל משנת 2014. מתנדב בעמותות הפועלות עבור נוער ומבוגרים עם צרכים מיוחדים וללא - אתגרים, זבולון חיפה, שייט חיפה, צופי הים ואחרים.
האב מנחם, יליד חיפה, נצר למשפחת קסטל.
משפחתו הגיעה לארץ ישראל ב-1492 מגירוש ספרד לעזה ולחברון.
משפחת סב סבו הגיעה מפרס לצפת בסוף המאה ה-18. התנדב בצבא הבריטי במסגרת הבריגדה היהודית וסייע לקליטת שארית הפליטה באיטליה.
האם מרים (לבית מינפך\אסא), ילידת סוריה עלתה בשנת 1939 במסגרת עליית הנוער דרך קוניטרה לקיבוץ איילת השחר ומשם לחיפה.
כהן בוגר בית הספר היסודי "דרור" בקריית אליעזר ובית הספר התיכון לטכנאים ע"ש שוב במגמת חשמל רכב.
כהן התגייס בנובמבר 1974, לאחר קורס מוכמי סטי"ל בבה"ד חיל הים, הוצב לתפקיד מוכם באח"י קשת בבסיס אילת.
בשנים 1976–1977 השתתף בקורס חובלים.
1977–1978 – קצין משמרת וממלא מקום קצין נשק אחי סופה.
1980 – מדריך שלב סטיל בקורס חובלים.
1981 – מדריך בית ספר מתקדם מחזור כ' בבה"ד חיל הים.
1981–1983 – מפקד גף סיורי ים במלחמת לבנון הראשונה.
במהלך הפיקוד, תפישת 3 אוניות מחבלים: "קורדליה", "חנן", ועוד.
במסגרת זאת משמש בנוסף על תפקידו בפרויקט ניסויי מפקד סטי"ל עם צוות הבה"ד אחי געש.
1986–1988 – לימודים אקדמיים: כלכלה ומינהל עסקים באוניברסיטת חיפה.
העברת מתכונת הפלגות ארוכות מאח"י נגה לצי הסוחר הישראלי.
שינוי מבנה קורס מפקדי דבורות והפרדתו מקורס קציני ה.
1990–1992 – ראש ענף מבצעים חיל הים, ממלא מקום רמ"ח מבצעים במהלך מלחמת המפרץ.
תכנון מבצעים משותפים עם גורמים נוספים לפגיעה משמעותית ולחיזוק ההרתעה כנגד ארגוני המחבלים בזירה הימית.
1992–1994 – מפקד פלגה 34. מבצעי תקיפה יזומים נגד המחבלים בלבנון בדגש על אזור טריפולי ונהר אלבארד.
שילוב יחידת האיתור התת-מימי בפלגה וקליטת סער 4 נצל ראשונה.
חתימת הסכם השלום עם ירדן, חבר בוועדת השלום עם ירדן מטעם חיל הים.
1996–1997 – לימודים במכללת הצי האמריקאי בניופורט.
שינוי מבנה קורס חובלים – שילוב לימודים אקדמיים, עדכון מבנה מסגרות ההדרכה בבה"ד.
זכיית בה"ד חיל הים לראשונה בפרס הרמטכ"ל כבסיס ההדרכה המצטיין של צה"ל.
חבר בוועד המנהל של מפקדי הבה"דים בצה"ל.
ניהול המשאב האנושי של הזרוע הימית בתקופה אתגרית, חבר בפורום ראשי המספנים, פיקוד בכיר על מבצע מודיעיני מסווג ארוך טווח.
2002–2005 – נספח ימי בוושינגטון בעת מלחמת המפרץ השנייה.
טיפול מול הצי והתעשייה האמריקאית לבחירת הספינה העתידית המתאימה לחיל הים כסער 5 דור ב'.
קידום רכש צרעות לחיל הים ולישראל.
מעקב וקידום בניית כלי שיט לשייטת 13. חיזוק הקשר בין פיקוד חיל הים הישראלי לפיקוד הצבאי האמריקאי.
מאז שחרורו משמש כהן כיועץ ביטחוני בכיר בתעשיות הביטחוניות הישראליות.
בין השאר זכה ל-5 פרסי שיווק ופרס רפאל על פעילות שיווק יוצאת דופן בעולם.
קידם עסקאות ענק מול הצי, המרינס והכוחות המיוחדים האמריקאיים, הצי הקנדי, בניית מערך הגנה על אסדות גז במקסיקו, חדירה לשוק הפיליפיני, התאילנדי ושל גינאה המשוונית.
בשנת 2014 החליטה ממשלת ישראל על שיפור אופן בחירת הדירקטורים לחברות הממשלתיות, לצורך כך נוצר מיזם "נבחרת הדירקטורים של ישראל", מומו נבחר כמתאים לשמש דירקטור בחברות הממשלתיות מתוך אלפים רבים של מועמדים שעמדו בתנאי הסף נבחרו עשרות בודדות, מומו נמנה עליהם.
עם החלפת השלטון בהמשך, גוועה יוזמת נבחרת הדירקטורים של ישראל ותהליך המינוי לחברות הממשלתיות חזר להיות באופן פוליטי ונתון להשפעת מרכזי המפלגות, קשרים על פני כישורים.
משנת 2020 מומו נמנה עם הדירקטוריון של ארגון מנהלי הרכש בישראל.
כהן מייצג בישראל חברות מהעולם – ארצות הברית וצרפת, חברות העוסקות במערכות ימיות כגון גדר ימית, מכשול ימי, משאבות צנטרפוגליות, פנדרים, מערכות מתקדמות להגנת מתחמים.
מסייע בהדרכת צוותים, במודל מיוחד של מנהיגות בשיטת הטילר.
מדריך את חניכי קורס החובלים בשלב האקדמיה בנושאי טכנולוגיות ימיות מתקדמות ומתווה הגז וההגנה עליו.
החל מדצמבר 2020 משמש כיו"ר איל"ן סניף חיפה.
תואר ראשון כלכלה ומינהל עסקים בהצטיינות, אוניברסיטת חיפה.
דיפלומה ביחסים בין לאומיים ואסטרטגיה ימית, במכללת המלחמה של הצי בהצטיינות.
תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת חיפה.
כהן נשוי לענת ממשפחת וייס, בת מכמורת.
בת לימימה, אם בית ותיקה בבית הספר הימי מבואות ים, ולבן ציון וייס, ניצול שואה, פרטיזן.
כהן הוא אביה של רעות מרים כהן העורכת לשעבר של אתר גלובס.
צלילת חורף - קריקטורה בין גלים, ינואר 1991 עמ' 49.
איכות כח האדם הינה מכפיל הכוח האמיתי, בין גלים, אוקטובר 2001, עמ' 12.
משולחנו של רמכ"א בין גלים, אוקטובר 2003, עמ' 8.
טילאות ימית במקום תותחי סיפון, בין גלים, דצמבר 2016.
כשקשת נפגשת בקשת, אח"י פלברה אגדות שקרו באמת בהוצאת בית החובל, 2020, עמ' 373.
תחביבו העיקרי של כהן הוא שיט מפרשים.
חבר בקבוצה שייסדה והקימה את קהילת שייטי הכרמל בשנת 2014 על בסיס מועדון הכרמל שהוקם ב-1939 והתפרק מנכסיו ב-2014. מאז משמש כהן כ ויו"ר קהילת שייטי הכרמל ופועל לקידום שיט מפרשים בצפון הארץ.
בנוסף, כהן הוא מדריך צלילה מוסמך.
הרב שלמה מַאטֵה כובש (נולד כמַאטֵה כובש; 18 במאי 1979) הוא הרב הראשי האורתודוקסי של הונגריה מטעם איגוד קהילות שומרי תורה בהונגריה (EMIH) וממייסדיה, יוזם הקרן לפעולה והגנה ומשמש כרבו הראשי של צבא הונגריה, שליח חב"ד וד"ר להיסטוריה.
הרב כובש נחשב לדמות היהודית המקורבת ביותר לנשיא הונגריה ויקטור אורבן, שכן הקהילה היהודית הניאולוגית המזוהה עם השמאל, לא רואה בעין יפה את נשיאותו של אורבן, ואף יצאה נגדו פעמים רבות.
אורבן הציג בעבר את כובש לראש הממשלה בנימין נתניהו בעת ביקורו במדינה ואמר "הוא הרב שלי".
כובש נולד בבודפשט למשפחה יהודית חילונית.
מצד אמו היו מספר רבנים ידועים, כגון הרב שלמה זילברשטיין מבוֹניְהַאד (בהונגרית Bonyhád) והרב ישעיה זילברשטיין מוַאצ (בהונגרית Vác).
סבתו של הרב כובש, רוֹזַה כובש (Köves Rózsa) הייתה עיתונאית מוערכת בכתב העת ההונגרי "מַגַ'אר נֵמזֵת" (Magyar Nemzet = "אומה הונגרית").
בילדותו לא קיבל חינוך יהודי.
בגיל 11 הכיר את הרב ברוך אוֹבֵרלַנדֵר, שליח חב"ד להונגריה, ובהשפעתו החליט בגיל 13 לעזוב את ביתו לטובת לימודים בישיבה התיכונית Yeshiva High School שבפיטסבורג, פנסילבניה.
לאחר לימודיו בפיטסבורג למד במספר ישיבות של חסידות חב"ד בישראל, צרפת וארצות הברית.
לאחר שובו להונגריה ב-2001, למד באוניברסיטת דברצן, שם סיים את הדוקטורט שלו בהיסטוריה.
התזה שלו, Zsidó szakadás ("פילוג יהודי"), יצאה לאור כספר בשנת 2009. התזה עסקה בסכסוכי הרבנים של המבורג (1818–1821) ונַאגְ'מִיהַיְ (עיר בהונגריה הגדולה, כיום בסלובקיה) (1865) וכיצד אלה השפיעו על יהודי הונגריה ואירופה.
הרב כובש החל גם ללמד לתקופה מסוימת באוניברסיטת Eötvös Loránd בבודפשט, בפקולטה למשפט עברי.
הוא גם לימד תלמוד במכון הרבנים הנאולוגי.
ב-7 בינואר 2003, בהשתתפות נשיא הונגריה, פרנץ מאדל, הוסמך כובש לרב, ובכך הפך לרב האורתודוקסי הראשון שהוסמך בהונגריה מאז השואה.
באירוע נכחו הרב מרדכי אליהו, הרב הראשי לישראל, הרב יצחק יהודא ירוסלבסקי והרב ברוך אוברלנדר רב קהילת חב"ד בהונגריה.
הרב כובש פועל רבות בתחומי חינוך יהודי בהונגריה.
הקים את בית הספר היסודי הדו-לשוני העברי-הונגרי בית מנחם, בית הספר התיכון רמב"ם (Maimonidész), האוניברסיטה הפתוחה ללימודי יהדות ואת אשכנזיום, החוג למדעי היהדות באוניברסיטת מילטון פרידמן.
הרב כובש מעביר מדי יום את שיעור דף היומי בתלמוד הראשון בשפה ההונגרית, שאותו משדר בלייב באינטרנט.
תנועת איגוד קהילות שומרי תורה בהונגריה (EMIH) בהנהגת הרב כובש פועלת לשימור המורשת היהודית בהונגריה באמצעות פתיחה מחדש של בתי כנסת ואתרים יהודיים היסטוריים רבים ברחבי הונגריה.
ב-2010, גם בית הכנסת של אובודה, בית כנסת עתיק בן כמאתיים שנה, פתח את שעריו באירוע מתוקשר לאחר שמאז השואה שימש כאולפן הטלוויזיה הלאומית של הונגריה.
ב-2 במאי 2012 מונה על ידי שר ההגנה ההונגרי, צַ'אבַא הֵנְדֵה, לרב הראשי של הכוחות המוזינים של הונגריה.
ב-2015 הושלם בית האירוח בשם "בית הרב" (RabbiHáz) בעיירה מַאד (Mád).
העיירה היא נקודת ההתחלה של "דרך הרבנים פועלי הפלאות", אשר אורך כ-150 קילומטרים ועובר דרך 10 עיירות עשירות בהיסטוריה יהודית, באזור טוקאי-הֵג'אַלְיַה (Tokaj Hegyalja) בהונגריה.
תנועת איגוד קהילות שומרי תורה בהונגריה (EMIH) בהנהגת הרב כובש הייתה פעילה מרכזית בהחייאת היהדות באזור זה, שבו הקהילות היהודיות נכחדו לאחר השואה.
בשנת 2014 עזר הרב כובש במציאת כ-103 ספרי תורה הונגריים אבודים ברוסיה; שככל הנראה נגנבו מיהודי הונגריה, שרובם גורשו לאושוויץ 70 שנה קודם לכן.
בשנת 2017, פרסמו הרב כובש והרב ברוך אוברלנדר שני ספרים הכוללים 19 חלקים מהתלמוד בתרגום להונגרית, התרגום המקיף הראשון אי פעם לשפה זו.
בתקופה זו פתחה איגוד קהילות שומרי תורה בהונגריה (EMIH) בהנהגת הרב כובש גם את מפעל האווזים והעוף הכשר הראשון בהונגריה, ומהגדולים באירופה.
המפעל ממוקם בעיירה צֵ'נגֵלֵה (Csengele) ומספקת כבד אווז כשר לשוק בישראל ולמדינות ברחבי העולם.
איגוד קהילות שומרי תורה בהונגריה (EMIH) פעילה במיזמי צדקה וחסד באמצעות רשת בתי האבות Olajág ותנועת הצדקה "צדק" (Cedek), המספקת 1,500 ארוחות חמות מדי יום לנזקקים.
הרב כובש טוען לעדיפות זהות יהודית חיובית המבוססת על מורשת יהודית דתית על פני מה שהוא מכנה "זהות השואה".
כשממשלת אורבן חשפה אנדרטה לזכר קורבנות מלחמת העולם השנייה בכיכר החירות בבודפשט, חלק מיהודי הונגריה זעמו וקראו להחרים את אירועי הזיכרון המתוכננים של ממשלת הונגריה לשואה עקב מה שהם ראו כהלבנה וטיוח של תפקידה של הונגריה בהרג וגירוש יהודים בשואה.
אולם הרב כובש לא תמך בחרם; במקום זאת, הוא התייחס לאנדרטה כ"סימן לזהות לאומית מבולבלת ולנרטיב לאומי מבולבל", לא כמשהו שהוא ישירות אנטישמי.
הרב כובש יזם את הקמת את הקרן לפעולה והגנה (Tett és Védelem Alapítvány או TEV) כדי להילחם באנטישמיות בצורה מתקדמת, המבוססת על רפורמות משפטיות, חקיקה בפועל והעלאת מודעות.
המרכז עוקב ומתעד את אנטישמיות הן בהונגריה והן ברחבי אירופה באמצעות דוחות חודשיים, ואף מפעילה קו חם טלפוני לדיווח על מקרי אנטישמיות.
הארגון אף מארח כנסים לדיון ב"עתיד היהודים באירופה".
אחת הפעולות בעלות הפרופיל גבוהה של TEV היה המאמץ לחסום את אתר האינטרנט של הימין הקיצוני kuruc.info.
אותו כינה ראש הממשלה ויקטור אורבן "המרכז של האנטישמיות בהונגריה".
האתר, לעומת זאת, לא השתמש בשרת הונגרי אלא בשרת אמריקאי והוקם על ידי אזרח הונגרי ופעיל נאו-נאצי לכאורה המתגורר שם, Bála Varga (בַאלה וַרְגַה).
TEV הגישה תביעות משפטיות נגד וארגה, אשר הטריד ואיים עליה עקב מאמצי הארגון להשבית את אתרו, ואף נפתחה חקירה של ה-FBI, אשר ביקשה להבין מי בהונגריה תומך במאמץ.
בסופו של דבר הוצא צו מעצר נגדו, אך וארגה כבר נמלט לקנדה.
בשותפות עם הליגה נגד השמצה, TEV אכן הצליחה להסיר את עמוד הפייסבוק של Kuruc.
לאחר מכן וארגה פתח עמוד פייסבוק נוסף אך נוספו לה רק חלק קטן מהעוקבים המקוריים שלה.
יש הסבורים כי ארגון TEV אינו ביקורתי מספיק לגבי מספר נושאים רגישים מבחינה פוליטית.
לדוגמה, במהלך הקמפיין נגד ג'ורג' סורוס אשר פרסמה בשנת 2017 ממשלת הונגריה המנוהלת על ידי פידס, בשל תמיכת המיליארדר בקליטת הפליטים מסוריה, קרא הרב כובש ליהודי הונגריה לא להתערב במחלוקת סביב סורוס.
בעוד מאַזִ'יהִיס (Mazsihisz) סברה שהכרזות שעליהן נכתב "אל תתנו לסורוס לצחוק אחרון" הם אנטישמיות בוטה.
לעומת זאת EMIH סברה שאין לערבב בין פעילותו הפוליטית של סורוס עם זהותו היהודית.
משרד החוץ הישראלי עצמו פרסם הודעה שבה הודה כי "ממשלת ישראל לעיתים קרובות מסוכסכת עם סורוס" אשר "ללא הרף מנסה לערער את הממשלות שנבחרו באופן דמוקרטי בישראל".
ובכל זאת, הרב כובש מתח ביקורת חריפה כנגד ראש ממשלת הונגריה ויקטור אורבן על כך שקבע בקיץ 2018 שמיקלוש הורטי, שליט הונגריה בזמן השואה, היה לדבריו "פטריוט".
עם זאת, הוא נתקל במחלוקת נוספת בנוגע לנושא זה כאשר אמר כי חבר הפרלמנט של סיעת KDNP, אישטבן הוליק, סייע בחידוש החיים היהודיים בהונגריה.
ההערה גררה תגובת נגד שכן הוליק דיבר בחום על הורטי וכובש אפילו הופיע בעלון קמפיין הבחירות של הוליק.