tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חל"ך זה עלול להביא למוות אם נשאף לריאות, שם הוא עשוי לגרום לבצקת ריאות המביאה למוות מחנק.
טיפול בחל"ך כוויות הוא טיפול תומך.
ניתן להימנע מפגיעת חל"ך כוויות על ידי שהייה בחדר סגור, או לבישת בגדים מיוחדים.
גז מדמיע ותרסיס פלפל הם סוגים של נשק כימי, אם כי הם אינם הורגים אדם בוגר ובריא.
חומרים אלו משמשים כוחות צבא ומשטרה כאמצעי לפיזור הפגנות, וכן נמכרים לציבור הרחב כתרסיסים להגנה עצמית (לרוב מדובר בתרסיס פלפל).
כיום ניתן לחמש טילים בראשי קרב כימיים וכן להכניס חל"ך לפגזים ולשגרם ממגוון רחב של אמצעים, כמו: תותחים, משגרי טילי קרקע-קרקע ועוד.
נשק אל-הרג (נא"ה או אמצעי לחימה פחות מקטלני, נפ"ק) הוא נשק שאינו גורם לנזק בלתי הפיך (כאשר משתמשים בו על פי הוראות היצרן).
כלי נשק אלה עוצבו בשל דרישת החוק במדינות רבות לטפל בעימותים אלימים (כגון פיזור הפגנות אלימות, מעצר אלים, דיכוי התפרעויות בבתי כלא, הגנה על רכוש ומתן מענה להטרדה מינית פיזית) בהפעלת כוח סביר בלבד.
בתנאים מסוימים, ובמיוחד כאשר מפעילים נשק אל-הרג לא לפי ההתוויה שלו, הוא עלול לפצוע קשה ואף להרוג.
במהלך השנים נשקלו ונשקלים מאות הצעות לפיתוח נשק אל-הרג.
מתוכן אמורות להיבחר רק אלו שעונות על דרישות אנושיות, כי לפעמים חלק מסוגי נשק אל הרג עלול לגרום לפציעה ומוות מבצעיות וחוקיות.
בפיתוח כלי נשק אל-הרג מנסים להשיג כושר עצירה מיטבי, נזק מופחת ליריב ולשוהים בסביבתו ולמזער את הסיכון הנשקף למפעילי הנשק.
הדגש המושם על הדרישות השונות בשלב הפיתוח של המערכת משתנה בהתאם לתרחיש המתוכנן לשימוש בנשק.
נשק אל-הרג יכול להשפיע בדרכים שונות: פגיעה קינטית כואבת או מפילה, הלם חשמלי, צריבה כימית, חום, רעש אקוסטי, כאב ראש, פגיעה תחושתית, פגיעה פסיכולוגית, פגיעה התנהגותית, פגיעה מוראלית, סימון אדם בצבע, יצירת ריח דוחה, ריתוק לאזור מסוים או הרחקה מאזור מסוים.
חלק מתחמושת האל-הרג, כדוגמת כדורי הספוג וכדורי צחנה, מתאימה לרובה המשמש גם במשחקי פיינטבול, בעוד שסוגים אחרים משוגרים מכלי נשק המשמשים גם כנשק קטלני.
כדי להבדילה מתחמושת קטלנית, תחמושת אל-הרג נצבעת בצבעים מיוחדים כמו כחול, כתום ואדום.
אמצעי נשק אל-הרג נבדלים זה מזה בטווח פגיעתם שנע מאפס (באמצעים לשימוש במגע כמו אלה) ועד ל-1.5 ק"מ (אמצעים המשוגרים ממרגמות או מופעלים על ידי כלי טיס).
קליעי פלפל (קל"פל) - כדורים שמשוגרים באמצעות אוויר דחוס.
הכדורים ממולאים בפלפל חריף במיוחד.
טווח ירי 20-0 מטר לכיוון אדם, או 50 מטר לשם פיזור בשטח
כדור ספוג - כדור שצידו האחד פלסטיק קשיח וצידו השני ספוג
כדור עם מעטפת ג'לטין (Tactical Maloderant Ball) שמכיל צואת בעלי חיים מעוקרת, שמשאירה על הנפגע ריח חריף דוחה, שגורם לאנשים לברוח ממנו.
קליע נוזלי שמפיל את הנפגע לארץ.
לשימוש מטווח של עשרים מטר.
רימון כדורי גומי/הלם אקוסטי ואופטי הנורה ממטול בקוטר 66 מילימטר המותקן על רכב
רימון גז, בדרך כלל גז מדמיע
נשק אקוסטי (סוגים שונים) - שולח גלי קול בעוצמה או בתדירות גל הגורמים לתחושה לא נעימה, כאב ראש ואזניים, פגיעה בשמיעה, בחילה, בלבול וכאב באיברים פנימיים עקב ויברציות שגלי קול אלו גורמים.
רמקול חזק במיוחד (Long Range Acoustic Device - LRAD) שמשמיע אלומה צרה של צלילים חזקים שגורמים לכאב ראש חזק שמנטרל אנשים ברדיוס של 300 מטר.
בומים על קוליים ממטוסים מהירי טוס.
מלבד אפקט פסיכולוגי, בומים על קוליים לא גורמים נזקים ישירים של ממש מלבד פגיעה בגופים מזכוכית (או נזקים עקיפים שיוצרת החרדה אצל חולי לב למשל).
ידית פלסטיק Handshock המבוססת על עקרון "נקודות לחץ" - השימוש בידית בנקודות תורפה מסוימות בגוף, מאפשר למפעיל אותה להשתלט על אדם באמצעות כוח פיזי לא רב, תוך גרימת כאב זמני ומיעוט נזקים גופניים.
תותחי מים (בישראל - מכת"ז)
"נינג'ות" - דוקרני מתכת המיועדים לבלום תנועה של כלי רכב על דרך כלשהי.
חומר מחליק - פולימר שמותז על האדמה וגורם לבני אדם ולכלי רכב להחליק.
שימוש בחומר זה נעשה במבצע תשורה ב-1968, במטרה לחסום מעבר תגבורת אל נמל התעופה של ביירות.
אקדח טייזר - ירי חיצים שמחוברים בחוטים חשמליים למקור מתח גבוה בזרם נמוך (Taser)
הקרנת גלי מיקרו בתדר גבוה מכלי רכב יבשתיים, או מהאוויר.
גלים אלו פועלים על מולקולות המים שבגוף ומהחום נוצרת תחושת צריבה.
פיזור חומרי סירחון על מפגינים.
בישראל נעשה שימוש נרחב בבואש (אמצעי לפיזור הפגנות) בעיקר כנגד הפגנות פלסטיניות ביו"ש, מאוקטובר 2017 גם נגד מפגינים חרדים מהפלג הירושלמי וב-2023 גם על מפגינים נגד הרפורמה המשפטית.
העברת צלילים ממרחק באמצעות קרינה אלקטרומגנטית
עירור גלי אלפא במוח לשם שינוי תחושות והתנהגות
קליע אקוסטי לטווח של כ-200 מטר
סילוני חוטי מתכת מותכת שהופכים באוויר לחוטי חשמל.
כאשר שני חוטים כאלו נוגעים באדם ישירות, הוא מקבל הלם חשמלי.
סילון תמיסה נוזלית צמיגית מוליכת חשמל נישאת ברכב או בידי אדם יעילותה עד לטווח של 10 או 30 מטר.
ערפל חשמלי שנוצר על ידי שתי קרני תרסיס שמחוברות למקור מתח.
מחט לייזר מוליכת חשמל עד לטווח של 200 מטר.
כלי ירי קלים בעלי מנגנון לשינוי האנרגיה הקינטית של הקליעים.
באמצעות שינוי האנרגיה הקינטית של הקליעים ניתן להשתמש בנשק להרג או לאל-הרג לפי בחירת מפעיל הכלי.
מטען כדורי גומי ממטול בקוטר 40 מ"מ.
מרגמות 81 ו-120 מילימטר לפגזים נפיצים לא קטלניים ולפיזור חומרים בעירים וחומרי נשק אל-הרג נוספים כדוגמת גומי שמטרתם לחסום גישה או לרתק.
הצעות דחויות לפיתוח נשק אל-הרג
נשק שיחשוף חיילי אויב באמצעות ריח הפה שלהם
נשק שימשוך נחילי צרעות או להקות עכברושים אל חיילי האויב
חומר שגורם רגישות עזה לשמש
אמצעים אלה משמשים בעימותים אלימים שאין חובה להפעיל בהם נשק קטלני, כגון פיזור הפגנות אלימות, מעצר אלים, דיכוי התפרעויות בבתי כלא, הגנה על רכוש ומתן מענה להטרדה מינית פיזית.
אמצעי אל-הרג בסיסיים כמו שוקרים, או תרסיסי גז מדמיע ופלפל נפוצים בקרב אזרחים ומשמשים להגנה עצמית.
אמצעים דומים משמשים ארגוני אבטחה.
ארגוני שיטור משתמשים בנשק אל-הרג לפיזור הפגנות אלימות, מעצר אלים, דיכוי התפרעויות בבתי כלא ובעת פעולות פריצה למבנה.
השימוש באמצעי אל-הרג בצבאות הוא מועט ומוגבל בעיקר ליחידות מיוחדות או לשם פעולות שיטור במתארים אזרחיים כמו פיזור מהומות ומעצרים.
ארגוני ופעילי זכויות אדם הביעו חשש כי נשק אל-הרג ישמש לעינויים או חקירות תוך שימוש בעינויים.
הסכנה בפגיעת קליעי נשק אל-הרג
חומרת הפגיעה של קליעי אל-הרג תלויה ב-4 פרמטרים:
שטח הפגיעה בגוף כאשר d הוא קוטר הפגיעה של הקליע (שיכול להיות שונה מהקליבר שלו במקרה של כדור מחומר גמיש)
מסת הגוף של הנפגע M
הפגיעה קשה ככל שעולה האנרגיה הקינטית של הקליע וככל שהאנרגיה ממוקדת בשטח קטן יותר וככל שמסת גוף הנפגע קטנה יותר.
בשנות השבעים פותחה על סמך ניסויים בחיות מעבדה נוסחה להערכת מסוכנות של קליעים אלו: שורטט גרף בו ציר הX הוא וציר הY הוא מכפלת מסת הנפגע וקוטר הפגיעה .
השטח שבין שני הקווים הוא אזור בו התוצאות הניסיוניות אינן חד משמעיות כך למשל פגיעת קליע בקוטר 40 מ"מ (כשל כדור ספוג) באדם שמסת גופו 70 ק"ג תהיה בעלת פוטנציאל קטלני ניכר אם כאשר מסת הכדור m מבוטאת בגרמים ומהירות הקליע v במטרים לשנייה.
הרחבה של המודלמבוססת על 5 פרמטרים ומגדירה "פרמטר קהות" (blunt parameter) המכניס לחישוב גם את עובי גוף הנפגע T.
בישראל עושים שימוש בנשק אל-הרג צה"ל, מג"ב, משטרת ישראל והשב"ס.
מהומות אוקטובר 2000 העלו צורך מבצעי בנשק אל-הרג.
שימוש בנשק זה נעשה כנגד מפגינים ישראלים בבילעין, ניעלין, נבי סאלח, כפר קדום ומוקדי עימות נוספים.
היו הכנות לעשיית שימוש בנשק זה כנגד מתנגדי תוכנית ההתנתקות.
בחיל הים נעשה שימוש כנגד דייגים בחופי עזה ולבנון במערכת תותח שיורה בעזרת לחץ אוויר כדורי פלסטיק בקוטר 60 מ"מ שמכילים מים, צבע, נוזל מסריח ועוד.
לעיתים ישנה אי בהירות באשר להגדרת נשק כאל-הרג - כך היה עם רובה צלפים רוגר.
רובה זה שימש במקור ככלי נשק ספורטיבי.
בצה"ל הותאמה לרוגר כוונת טלסקופית ומפעיליו צוידו בתחמושת חיה.
במסמך פנימי, שנכתב על ידי ראש מדור אבטחה באגף המבצעים בצה"ל, נקבע במפורש כי הרוגר אינו יכול להיחשב כנשק "אל-הרג" וכי יש לירות בו רק כשהנסיבות מצדיקות ירי אש חיה.
למרות קביעה מפורשת זו, בחודשי האינתיפאדה השנייה הראשונים הרוגר הוגדר בצה"ל כנשק אל-הרג ונעשה בו שימוש כאמצעי לפיזור הפגנות בהן התבצע יידוי אבנים מבלי שלחיילים נשקפה סכנת חיים (כל העיר, 23.11.01).
בדצמבר 2001 קבע הפרקליט הצבאי הראשי כי הרוגר אינו נשק "אל-הרג" ולכן יש להגביל את השימוש בו (הארץ, 27.12.01).
בינואר 2009 טענו פעילי שמאל כי צה"ל החזיר את רובה הרוגר לשימוש נגד מפגינים, למרות האיסור שהוטל בשנת 2001 (הארץ, 10.01.09).
בומים על-קוליים שימשו את ישראל בעיקר לאותת על יכולת תקיפה בעומק מדינות אויב, כלפי מצרים (בעת מלחמת ההתשה) וסוריה (בעת שלטונו של בשאר אל-אסד).
סוריה הגיבה באופן דומה, בחיפה.
בפעולות מסוג זה האפקט המושג הוא השפלת הצבא והשלטון על ידי חשיפת כשל במערכות ההגנה האווירית, לצד פגיעה במורל האזרחים.
באינתיפאדה השנייה, בפעילות הצבאית בעזה, הבום העל קולי שימש לראשונה כאמצעי פסיכולוגי-השימוש הרב בו הגביר את הלחץ על האוכלוסייה.
ניתן להניח שהציפייה בצה"ל הייתה שבשלב מסוים האזרחים יפעילו לחץ על ארגוני הטרור להפסיק את שיגור הרקטות על היישובים הישראלים הסמוכים לרצועת עזה.
ב-12 ביולי 2023 השתמשו כוחות צה"ל לראשונה ב"רובה אביב" ארוך קנה כנגד לבנונים מתנועת חזבאללה שניסו לחבל בגדר שבגבול ישראל-לבנון, במסגרת ציון 17 שנה למלחמת לבנון השנייה.
בארצות הברית נעשה שימוש בנשק אל-הרג על ידי כוחות מארינס בבסיס קוונטיקו.
בפנטגון ישנה מחלקה שעוסקת בפיתוח נשק אל-הרג.
ה-SBIR של משרד ההגנה האמריקאי עוסק בפיתוח מערכות נשק אל-הרג.
באוניברסיטת מדינת פנסילבניה פועל מכון ל"טכנולוגיות אל-הרג ביטחוניות".
מטרתו המוצהרת של נשק זה היא לפגוע בפעילותו של גוף עוין (למשל, מפגינים) ופיזורו וסילוקו משטח מסוים.
פעולה זו אמורה להתבצע ללא פגיעה בנפש וללא נזק רפואי בלתי הפיך לנפגע.
אך לעיתים קרובות אין זה המצב.
מקרי מוות רבים נגרמו על ידי פגיעה מכדורי גומי או גז מדמיע.
ילדים ונשים הרות הם פגיעים במיוחד.
נשק אקוסטי לסוגיו יכול לגרום לפגיעה בלתי הפיכה בשמיעה ולעיתים לפגיעה בשווי המשקל של הנפגעים.
שוקרים וסוגי נשק מחשמלים יכולים לפגוע בפעילות הלב של הנפגע ופורסמו גם מקרי מוות כתוצאה מפגיעה חשמלית זו.
מהאמור נובע שאין להתייחס לסוגי נשק אלו בקלות ראש ובקלות מוסרית, לאור פוטנציאל לפגיעה חמורה הטמון בהם.
נשק יום הדין או מכונת יום הדין או מתקן יום הדין הוא מתקן אמין ומוגן בצורה מאובטחת המסוגל להרוס כמעט את כל חיי האדם על פני כדור הארץ אשר יופעל אוטומטית אם האויב עשה פעולה מפרה אשר הוגדרה למנגנון האוטומטי מראש.
באסטרטגיית לוחמה גרעינית, נשק יום הדין הוא יישום של עקרון מכה שנייה וכשל קטלני.
באסטרטגיה זו מדינה בונה נשק יום הדין אשר יופעל אוטומטית ויכחיד את האנושות, כאשר מדינה אחרת תתקוף אותה בהתקפה גרעינית.
למרות שקיימת היתכנות טכנולוגית לייצור נשק שכזה, באמצעות פצצות מומלחות, עד כמה שידוע, אף מדינה לא ניסתה לפתח נשק שכזה.
הרשעים ידעו את זעמו של האל, ואילו הצדיקים יזכו למחילתו ולקרבתו.
האמריקאי-יהודי בספרו על מלחמה תרמו-גרעינית מפרט את אסטרטגיית הלוחמה הגרעינית לגבי נשק יום הדין.
קהאן מראה בספר כיצד נשק יום הדין מגביל את עקרון השמדה הדדית מובטחת באסטרטגיה הגרעינית שפיתח המדען האמריקאי-אוסטרי-יהודי ג'ון פון נוימן.
באסטרטגייה גרעינית נשק יום הדין, מדינה בונה נשק יום הדין אשר יופעל אוטומטית וישמיד את כלל האנושות (את כל האנשים בכדור הארץ), כאשר מדינת אויב תתקוף אותה בהתקפה גרעינית.
מכיוון שאף אדם שפוי לא יפעיל את נשק יום הדין גם אם מדינת האויב תתקוף, אין ברירה אלא שנשק יום הדין יופעל אוטומטית במצב של מתקפה מצד האויב.
יותר מכך, אין ברירה אלא ליצור מנגנון אוטומטי נוסף אשר יפוצץ את נשק יום הדין אם המדינה שמחזיקה בנשק תנסה היא עצמה לנטרל את נשק יום הדין שלה עצמה.
זאת על מנת להבטיח שנשק יום הדין אכן יופעל במתקפת האויב ולא ינוטרל ברגע האחרון לפני מתקפת האויב על ידי אותו אדם שפוי במדינה המחזיקה בנשק יום הדין ואשר יש לו את היכולת הידנית לנטרל את נשק יום הדין של מדינתו.
בהיעדר מנגנונים אוטומטיים אלה לא נוצרת הרתעה אמיתית כלפי האויב, מכיוון שללא המנגנונים האוטמטיים, האויב עלול להעריך שיש סיכון נמוך מכך שנשק יום הדין אכן יופעל אם האויב יתקיף את המדינה שמחזיקה בנשק יום הדין.
לפיכך, נשק יום הדין הופך כל מתקפת אויב למתקפה שתוצאתה תהיה השמדת האנושות.
דהיינו, נשק יום הדין הופך אפקטיבית את כל אחת מהפצצות הגרעיניות של האויב לפצצה שתשמיד את כל האנושות.
כאמור אף אדם שפוי לא יפעיל פצצה שתשמיד את האנושות, ולכן נשק יום הדין למעשה אפקטיבית מנטרל את כל הפצצות הגרעיניות של האויב.
במצב זה שנשק יום הדין של מדינה מסוימת מנטרל אפקטיבית את כל הפצצות הגרעיניות של האויב שלה, אין שום תועלת לאויב מבניית פצצות גרעיניות נוספות.
לפיכך, המרוץ הגרעיני להשגת עוד פצצות גרעיניות נפסק.
בתאוריה, נשק יום הדין הופך את המדינה המחזיקה בו לחסינה מפני מתקפה גרעינית של האויב.
אולם, היא גם מותירה את האויב חשוף וללא אמצעי הרתעה נגד מתקפה גרעינית של המדינה המחזיקה בנשק יום הדין.
יותר מכך, המצב הנוצר מהכנסה חד צדדית של נשק יום הדין על ידי מדינה מסוימת גם מנטרל את קיומו של עקרון השמדה הדדית מובטחת.
אחד הפתרונות לבעיה היא שמדינת האויב תפתח נשק יום הדין עבור עצמה.
פתרון שכזה ישיב על כנו את עקרון השמדה הדדית מובטחת.
לפיכך, הסיכון הגלום באי אחזקת נשק יום הדין על ידי מדינה מסוימת הוא גבוה מאוד.
כלומר כל מדינה אשר תשיג נשק יום דין תייצר 'פער נשק יום הדין' מסוכן מאוד עבור אויביה.
יותר מזה, נשק יום הדין יכול להיות מופעל טקטית.
אם מדינה מחליטה שהיא מעוניינת להשמיד מדינת אויב שלה במתקפה גרעינית היא יכולה להפעיל נשק יום הדין ראשונה עם מנגנון שינטרל את נשק יום הדין לאחר תקופה מסוימת ומייד לאחר מכן להשמיד את מדינת האויב בתחילת 'תקופת פער נשק יום הדין'.
תאורטית, לאור האמור לעיל, בעולם רציונלי, צריך היה להיות היום 'מרוץ נשק יום הדין' בין המעצמות הגרעיניות לצורך השגת נשק יום הדין מוקדם ככל הניתן.
אף מדינה לא תפעיל את המנגנונים האוטומטיים של נשק יום דין מבלי להודיע לאויב על הפעלתם.
אולם מדינה יכולה לשמור בסוד את פיתוח נשק יום הדין ואת קיום נשק יום הדין עד לרגע ההודעה לאויב על הפעלת המנגנונים האוטומטיים.
תאורטית קיים סיכוי שיש מדינות שפיתחו את הנשק אך לא הפעילו עדיין את המנגנונים האוטומטיים שלהם.
נשק יום הדין מפצצה מומלחת
פצצה מומלחת היא סוג של נשק גרעיני שיכול לשמש לבניית נשק יום הדין שיכול לשים קץ לחיי האדם על פני כדור הארץ.
פצצה מומלחת היא נשק גרעיני שנועד לתפקד כנשק רדיולוגי, המייצר כמויות מוגברות של נשורת גרעינית, שלא מאפשרת חיים באזור נרחב במשך זמן רב.
את הרעיון הגה הפיזיקאי היהודי-הונגרי-אמריקאי לאו סילארד, בפברואר 1950.
במאמר 'חומרי נפץ כימיים ותרמו-גרעיניים' הפיזיקאי ו.ה.
קלארק טען שניתן ליצור נשק יום הדין באמצעות פיצוץ מספר פצצות גרעיניות ממולחות מסוג קובלט המפוזרות על פני כדור הארץ עם עוצמה כוללת של 50,000 מגה טון TNT.
לפיצוץ יש פוטנציאל לייצר מספיק קרינה ארוכת טווח כדי להוות נשק יום הדין, בתיאוריה, אבל היה בדעה שגם אז, "מספיק אנשים עלולים למצוא מקלט כדי להמתין לרדיואקטיביות לפחות ולהתחיל מחדש".
לשם המחשה, הפצצה הגרעינית בעלת העוצמה הגדולה ביותר שנוסת הייתה פצצת הצאר שעוצמתה 50 מגה טון TNT.
עוצמת הפצצה שהוטלה על הירושימה הייתה 0.016 מגה טון TNT.
סך כל הנשק הגרעיני הן של ארצות הברית והן של רוסיה כולל כ-800 מגה טון TNT כל אחת.
עוצמת פגיעת המטאוריט שהביא להכחדת הדינוזאורים מוערכת כשוות ערך לכ-100,000 מגה טון TNT.
בסרט ד"ר סטריינג'לאב משנת 1964 ברית המועצות בנתה מכשיר אוטומטי שאינו ניתן לנטרול והמבוסס על עיקרון כשל קטלני שנקרא "מכונת יום הדין".
מכונת יום הדין בסרט מורכבת מפצצות גרעין מומלחות מסוג קובלט.
למרות שמדובר בסרט קומדיה, הסרט מטיב להסביר את עקרון מנגנון יום הדין.
להלן דיאלוג מהסרט (בטקסט נעשו כאן תיקונים מינימליים על מנת להקל על הבנתו):
המושג נשק אוטומטי מתייחס לרוב לכלי ירייה המשתמש באנרגיה הנוצרת בעת הירי כדי לפלוט את התרמיל הריק ולטעון כדור חדש.
בנשק אוטומטי הלחיצה על ההדק יורה את הכדור, פולטת את התרמיל הריק, הבריח חוזר אחורה מהגז או הרתע, ואז עם קפיץ חוזר קדימה, גורף כדור מהמחסנית ודוחף אותו אל בית הבליעה, ואם ההדק לחוץ - יורה אותו.
סדרת הפעולות הללו חוזרת על עצמה עד לעזיבת ההדק או עד הפסקה באספקת התחמושת.
קיימים כלי נשק המכונים חצי אוטומטיים היורים כדור אחד עם כל סחיטת הדק, ומנגנון הפעולה של כלי הירייה מביא לכך שסחיטת ההדק גם מבצעת את פעולות גריפת הכדור הבא וטעינת כלי היריה בו.
לעומת זאת, בכלי נשק אוטומטיים, נורים הכדורים בזה אחר זה בקצב מהיר ("צרור") כל זמן שההדק סחוט, עד לסיום התחמושת.
בכלי נשק מסוימים, דוגמת ה-M16 ניתן לבחור בין מצב פעולה חצי אוטומטי ואוטומטי.
הנשק האוטומטי נע מתת-מקלעים קטנים דוגמת העוזי 9 מ"מ עד לתותחים אוטומטיים (כמו ה-M61 וולקן) השוקלים מאות קילוגרמים ויורים פגזים בקליבר של כ-20 עד 40 מ"מ בדרך כלל.
השימוש בנשק אוטומטי מוגבל במרבית המדינות המפותחות לגופים צבאיים וכוחות משטרה, אם כי תת-מקלעים נפוצים גם בקרב ארגוני פשע - הרוכשים אותם באופן בלתי חוקי.
נשק גרעיני טקטי הוא אמצעי לחימה במסגרת אסטרטגיה גרעינית של "תגובה גמישה".
מטרת הנשק לאפשר למקבלי ההחלטות להגיב כנגד תוקפן ללא השמדתו המוחלטת.
נשק גרעיני טקטי מאפשר תקיפה גרעינית שמטרותיה ונזקיה מוגבלים, בניגוד לתקיפה גרעינית אסטרטגית, שמטרתה השמדה מוחלטת של האויב.
נשק גרעיני טקטי עשוי להיבנות במיוחד עבור מטרות מוגבלות ומסוימות.
ניתן גם להשתמש בנשק הנחשב מזיק יותר, דוגמת פצצות תרמו-גרעינית, אך השימוש בהן יהיה למטרות מוגבלות.
מטרות השימוש בנשק גרעיני טקטי
נשק גרעיני טקטי נועד לאפשר תגובה גמישה ומוגבלת כנגד תוקפן ללא פתיחה במלחמה גרעינית מלאה.
הנשק הגרעיני הטקטי שימש כמרכיב מרכזי באסטרטגיה שפיתח שר ההגנה האמריקאי רוברט מקנמארה בשנות ה-60. אסטרטגיית התגובה הגמישה אפשרה תגובה גרעינית מוגבלת, לעומת האסטרטגיה הקודמת לה - "גמול מסיבי".
לתפישת קובעי המדיניות בארצות הברית ובברית נאט"ו, אפשר הנשק הטקטי את חוסר האיזון בתחום הנשק הקונבנציונלי מול ברית ורשה.
פצצת נייטרון: משמשת לתקיפת ריכוזי שריון גדולים.
הפצצה נוסתה בהצלחה על ידי מספר מדינות, ביניהן ארצות הברית, ברית המועצות וצרפת.
פגז גרעיני: משמש לתקיפת ריכוזי צבא במרחק של עשרות קילומטרים מהתותח היורה.
לרוב, עוצמת ראש הנפץ נמדדת בין 0.1 למספר בודד של קילוטון TNT.
מוקש גרעיני: משמש להשמדת אזורי מפתח בשדה הקרב לאחר שאלו נכבשו על ידי כוחות אויב.
פצצה גרעינית טקטית: הקריטריון המקובל להגדרת פצצה גרעינית כטקטית מתייחס לעוצמת ראש הקרב.
לרוב, הכוונה לפצצה עד 10 קילוטון.
מדעני מדינה ומומחי אסטרטגיה תקפו את הרעיון להשתמש בתגובה גרעינית מוגבלת.
הם ציינו כי אפשר להעריך בבטחה ששימוש כזה יוביל להידרדרות למלחמה גרעינית כוללת.
לפי מחקרים, שימוש בנשק גרעיני טקטי במקרה של מתקפה על ברית נאט"ו יפגע קשות במדינות המתגוננות.
ההערכה במחקרים הייתה כי צפויים בין 2 מיליון ל-20 מיליון נפגעים ישירים ופגיעה קשה בשטחי המדינות.
צוין כי הכנסת הנשק הטקטי ערערה את מאזן האימה בין המעצמות ופגעה כך ביציבות שנבעה ממנו.
נשק את הכלה היא קומדיה רומנטית של הבמאי ס.
ג'יי קוקס אשר שוחררה בהפצה מוגבלת באפריל 2008. מככבים בה טורי ספלינג, פיליפ קרנר וג'יימס או'שיאה.
מאט (פיליפ קרנר) ורייאן (ג'יימס או'שיאה) היו חברים קרובים בתיכון.
כאשר מאט מקבל, עשר שנים מאוחר יותר, הזמנה לחתונתו של רייאן, הוא מופתע - במיוחד משום שרייאן נושא אישה (טורי ספלינג).
מלבד חברים טובים, מאט ורייאן היו בעבר גם נאהבים, ומאט לא שכח את רייאן במהלך השנים שחלפו והוא מודד מולו כל חבר חדש, אך אף אחד מהם לא הצליח לתפוס את מקומו של רייאן עד כה.
מאט מתכנן להציל את אהובו לשעבר מידיה של ה"אישה-שטן" שמאלצת אותו להנשא לה.
ניק פינקרטון מה-LA Weekly מתאר את הסרט "ההוצאה מהארון השפלה ביותר מאז הסרט הצרפתי Poltergay."
נשק גרעיני (המכונה גם פצצה אטומית) הוא נשק שכוחו ההרסני נוצר על ידי תגובה גרעינית של ביקוע או היתוך.
אלה מושגים בדרך כלל באמצעות הפעלת פצצת ביקוע גרעיני.
אפילו פצצה גרעינית (שלעיתים נקראת גם "מתקן גרעיני") בעלת תפוקה של נשק גרעיני נמוכה היא בעלת עוצמה גדולה יותר מכל כלי נשק קונבנציונלי.
מתקן גרעיני יחיד מסוגל להשמיד עיר שלמה.
בהיסטוריה של הלוחמה נעשה שימוש בנשק גרעיני רק פעמיים.
שני המקרים אירעו בשלהי מלחמת העולם השנייה.
המקרה הראשון אירע בבוקר 6 באוגוסט 1945, כשארצות הברית הטילה את פצצת האורניום "ילד קטן" על העיר היפנית הירושימה.
המקרה השני אירע שלושה ימים לאחר מכן כשארצות הברית הטילה את פצצת הפלוטוניום "איש שמן" על העיר נגסאקי.
השימוש בכלי נשק אלה, שתוצאתו המיידית הייתה הרג של מאות אלפי אזרחים (הערכות נעות בין 100,000 ל-200,000 בני אדם הרוגים, מספר שאף גדל לאורך הזמן כתוצאה מחשיפה לקרינה הרדיואקטיבית שיצרו הפיצוצים) היה ונותר שנוי במחלוקת.
מבקרים מרחבי העולם טענו שהיו אלה פעולות לא הכרחיות של הרג המוני.
לעומתם טענו אחרים, כי שימוש זה הפחית את מספר הנפגעים בשני הצדדים על ידי החשת סיומה של המלחמה, ובעיקר מנעו מארצות הברית את הצורך לממש את הפלישה המתוכננת ליפן, שהייתה צפויה לקפח את חייהם של מאות אלפי חיילים אמריקאים.
מאז הפצצת הירושימה ונגסאקי, בוצעו יותר מאלפיים פיצוצים של מתקנים גרעיניים למטרות ניסוי גרעיני, הרתעה במסגרת המלחמה הקרה או עימותים אחרים, והדגמה.
המדינות היחידות הידועות כמי שביצעו ניסויים כאלה הן (לפי סדר כרונולוגי): ארצות הברית, ברית המועצות, הממלכה המאוחדת (בריטניה), צרפת, סין, דרום אפריקה, הודו, פקיסטן וקוריאה הצפונית.
ייתכן שמספר מדינות אחרות מחזיקות ברשותן נשק גרעיני, אך לא הודו בכך מעולם בפומבי או שטענתן בדבר ההחזקה לא אומתה.
לדוגמה, ישראל נוקטת מדיניות של עמימות באשר ליכולותיה הגרעיניות למרות הערכות כי יש ברשותה מאות ראשי קרב גרעיניים וכן יכולות שונות לשיגורם.
בעבר דווח באמצעות ויקיליקס כי טורקיה אף היא מחזיקה בפצצת אטום אך היא מעולם לא אישרה זאת.
איראן הואשמה על ידי האומות המאוחדות ומדינות רבות בפיתוח תוכניות גרעין למטרות צבאיות ואף הוטלו עליה ועל קוריאה הצפונית סנקציות כלכליות ואחרות.
דרום אפריקה פיתחה אף היא נשק גרעיני בחשאי, אך התפרקה ממנו בתחילת שנות התשעים.
סוריה הואשמה אף היא על ידי הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית כי עסקה בפיתוח נשק גרעיני לאחר שביצעה בדיקות בעקבות פרסומי אמצעי תקשורת בינלאומיים על הפצצת כור גרעיני בשטחה על ידי ישראל.
בפצצות גרעיניות נעשה שימוש גם למטרות שאינן צבאיות, כגון ניסויים מדעיים.
יסודות סינתטיים כגון איינשטייניום, שנוצרו בעת הביקוע הגרעיני, התגלו כתוצאה מהניסוי הראשון בפצצת מימן.
ראשיתו של הנשק הגרעיני במלחמת העולם השנייה, שבמהלכה עסקו גרמניה, האימפריה היפנית וארצות הברית בפיתוח נשק כזה.
רק מאמצי הפיתוח של ארצות הברית, שנעשו במסגרת שכונתה "פרויקט מנהטן", הבשילו לכדי נשק גרעיני, בצורה של ארבע פצצות ביקוע גרעיני ("פצצות אטום"), ששתיים מהן הוטלו על יפן.
האחת, שכונתה "ילד קטן", על הירושימה ב־6 באוגוסט 1945 והשנייה, שכונתה "איש שמן", על נגסאקי שלושה ימים לאחר מכן.
מאז לא הופעל יותר נשק גרעיני במלחמה.
גם גרמניה הנאצית הייתה קרובה לייצור ממשי של נשק גרעיני, שהיה עתיד להינשא לארצות הברית על הטיל הבין-יבשתי "אמריקה", מעין המשך פיתוח לטיל וי-2, ואשר פותח במחוז תורינגיה שבגרמניה.
בשלזיה תחתית, היום בתחומי פולין, ב"פרויקט ריזה", היה ניסיון לפתח כלי תעופה הדומה לצלחת מעופפת, כדי שיישא נשק גרעיני למרחקים.
בסיום המלחמה נעשה גם ניסיון נואש של גרמניה לפגוע בסן-פרנסיסקו באמצעות פצצות העשויות מתחמוצת האורניום ושהיו אמורות להינשא לשם על ידי צוללות יפניות.
אלא שמפקד הצוללת הגרמנית, שנשא מטען זה ליפן, העדיף להסגיר עצמו לאמריקאים בנמל פורטסמות', ניו המפשייר באפריל 1945. כל המטען והמסמכים לגביו הוחרמו על ידי צבא ארצות הברית והיו בגדר סוד ביטחוני שנים רבות.
יש האומרים שגילוי ניסיון תקיפה זה, הוא שדחף את הממשל האמריקאי לזרז את הטלת הפצצות על יפן.
בפצצת ביקוע מופקת האנרגיה הגרעינית בתהליך שרשרת של ביקוע גרעיני שבו גרעין כבד מתפרק לשני גרעינים קטנים יותר תוך שחרור אנרגיה ונייטרונים שגורמים להתפרקות של גרעינים אחרים.
אנרגיה רבה יותר, שפירושה עוצמת הרס גדולה יותר, מופקת בהיתוך גרעיני (Nuclear fusion), שהוא הבסיס לפצצת מימן.
עוצמת ההרס של פצצת המימן הראשונה, שפוצצה ארצות הברית בניסוי שנערך ב־1 בנובמבר 1952, הגיעה ל־10 מגהטון TNT, פי 700 מזו של פצצת האטום שהוטלה על הירושימה.
פצצת נייטרון היא דגם נוסף של נשק גרעיני, שבו נגרם ההרס כתוצאה מפליטה של נייטרונים בעלי אנרגיה גבוהה מאוד.
ייחודה של פצצה זו היא שהיא הורגת אנשים מבלי לפגוע במבנים והיא נקייה יותר מנשורת גרעינית.
פצצה מומלחת, היא נשק גרעיני, שנועד לתפקד כנשק רדיולוגי, המייצר כמויות מוגברות של נשורת גרעינית, שלא מאפשרת חיים באזור נרחב במשך זמן רב.
הפצצה יכולה תאורטית לשמש כנשק יום הדין ולהשמיד את כלל האנושות לעד.
עד כמה שידוע מעולם לא נבנתה ולא נוסתה פצצה שכזו.
שיגור על ידי טילים - לטווח קצר, בינוני וארוך (כולל בין יבשתי).
מסלול הטיל יכול להיות בליסטי, כלומר האצה באמצעות רקטה ומעוף של קליע, או טיסה כטיל שיוט.
הנחת מזוודה גרעינית אותה ניתן להעבירה ברכב, או ידנית, לנקודת יעד הפיצוץ.
הטמנת מוקש גרעיני - שיטה שהייתה אמורה למנוע את הפלישה של מדינות ברית ורשה למערב גרמניה ולשאר מדינות מערב אירופה.
המדינה השנייה להצטרף למועדון הגרעיני הייתה ברית המועצות.
בראש הפרויקט הגרעיני שלה עמד לברנטי בריה, והראש המדעי שלו היה איגור קורצ'אטוב.
הפרויקט הסובייטי נעזר רבות במודיעין טכנולוגי שהגיע ממרגלים דוגמת קלאוס פוקס על פרויקט הגרעין האמריקאי.
ב-29 באוגוסט 1949 פוצצה ברית המועצות פצצה גרעינית לה קראה "ברק ראשון" באתר סמיפלטינסק שבצפון מזרח קזחסטן.
ב-3 בספטמבר זיהה מטוס סיור אמריקאי שטס מעל קמצ'טקה שרידי רדיואקטיביות, וב-23 בספטמבר הודיע הנשיא טרומן שברית המועצות ערכה ניסוי גרעיני.
האמריקאים קראו לפצצה הסובייטית "ג'ו 1" (על שם יוזף סטלין).
לאזרחי ברית המועצות נודע שגם בידי ברית המועצות יש פצצת אטום רק ב־8 במרץ 1950, בהודעה של סגן ראש הממשלה קלימנט וורושילוב.
מרוץ החימוש הגרעיני בין ארצות הברית לברית המועצות הפך למרכיב מרכזי של "המלחמה הקרה".
שיאו של תהליך זה בפרויקט "מלחמת הכוכבים".
לאחר ברית המועצות הצטרפו גם בריטניה, צרפת וסין לקבוצת המדינות בעלות הנשק הגרעיני.
בנובמבר 1952 ביצעה ארצות הברית ניסוי היתכנות בהתקן תרמו גרעיני המוכר בשם פצצת מימן ולאחר הצלחת הניסוי החלה לתכנן את התאמתו לנשיאה על ידי מטוס.
באוגוסט 1953 ברית המועצות ביצעה ניסוי במתקן גרעיני שטענה באותו זמן כי היה פצצת מימן.
נשק גרעיני פותח גם בישראל, כחלק ממדיניות הגרעין שלה.
הודו ואחריה פקיסטן עשו ניסויים במתקנים גרעיניים שפיתחו.
דרום אפריקה הודתה שייצרה מספר פצצות גרעיניות ולטענתה השמידה אותן.
קוריאה הצפונית נחשדה במשך שנים רבות לבעלת יכולות גרעיניות; החשד אומת כאשר קוריאה ביצעה ניסוי תת-קרקעי ב-9 באוקטובר 2006.
לאחר התפרקות ברית המועצות נותר מרבית הנשק הגרעיני בתחומי רוסיה, אך עדיין נותרו פצצות גרעיניות בקזחסטן ובאוקראינה ואלה מצויות תחת שליטה רוסית.
ניסיונה של עיראק לפתח נשק גרעיני נבלם באמצעות הפצצת הכור הגרעיני שלה, אוסיראק, על ידי חיל האוויר הישראלי ואחר כך בעקבות מלחמת המפרץ.
מדינה נוספת החותרת במרץ להשגת יכולת לייצור נשק גרעיני היא איראן, דבר הנתפס בידי ישראל והעולם כאיום חמור.
עד כה נערכו כאלפיים ניסויים בנשק גרעיני, מהם 1,030 על ידי ארצות הברית ו־715 על ידי ברית המועצות.
בין היתר נבחנה האפשרות להשתמש בנשק גרעיני לכרייה ולשיגור חלליות.
עוצמתו הרבה של הנשק הגרעיני כוללת אותו, יחד עם הנשק הביולוגי והנשק הכימי, בקבוצת הנשק הלא קונבנציונלי - כלי נשק שהשימוש בהם נחשב למעשה חריג ביותר, והקהילה הבינלאומית חותרת למנוע את הפצתם.
צעד חשוב לעצירת הצטרפותן של מדינות נוספות למועדון הגרעיני הוא האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני והאמנה למניעת ניסויים גרעיניים.
הפולמוס על צדקת הטלת הפצצות על הירושימה ונגסאקי
מאז סיום מלחמת העולם השנייה ועד היום, קיים ויכוח על הנחיצות והלגיטימיות של הפצצת הירושימה ונגסאקי.
רבים מבקרים את ההפצצה ורואים בה פשע מלחמה.
מנגד, יש הרואים בה כורח צבאי ומדיני.
מבקריה של התקיפה, עמם נמנים הגנרל דאגלס מקארתור והנשיא דווייט אייזנהאואר, טענו כי היפנים כבר הוכרעו למעשה בטרם הטלת הפצצה ותבוסתם הייתה מובטחת, ולכן הטלתה לא הייתה מוצדקת.
אחרים טענו כי על האמריקאים הייתה חובה לנסות להרתיע את היפנים על ידי הטלת הפצצה על שטח בלתי מאויש, בטרם ישתמשו בפצצה נגד אוכלוסייה אזרחית (רעיון כזה הועלה בטרם הטלת הפצצה, על ידי הפיזיקאי מקס בורן שהציע להטילה על ההר פוג'י, הר קדוש במסורת היפנית).
רבים ממבקרי ההפצצה מאמינים כי החלטת ארצות הברית הושפעה ממניעים אחרים כגון הרתעת הסובייטים באמצעות הדגמת יכולת, בדיקת השפעות הנשק הגרעיני, נקמה על התקפת היפנים על פרל הארבור או הצדקת השקעת 2 מיליארד דולר בפרויקט מנהטן.
בתגובה לביקורת, טענו האחראים להפצצה ותומכיהם כי היא הייתה מהלך הכרחי שבא להביא לסיומה של המלחמה.
הנשיא טרומן הסביר מאוחר יותר שהפצצה הוטלה על מנת למנוע את מותם של מיליון חיילים אמריקנים במלחמה הנואשת שהיו היפנים מנהלים על מנת למנוע את כיבוש מולדתם אם כי כשגילו שני מדענים יהודים את סוד הגרעין הנשיא טרומן התעלם מהאזהרה על האיום הגדול שהתגלה.
צ'רצ'יל אמר כי הפצצה, שההתמודדות איתה היא למעלה מכוחותיה של אומה, יכולה הייתה לשמש מוצא של כבוד ליפנים להיכנע מבלי לחוש תחושת חרפה.
תומכי ההפצצה טוענים כי הטלת הפצצה על שטח ריק לא הייתה מביאה לסיום המלחמה שכן היפנים לא נכנעו גם אחרי השמדת הירושימה, והצמרת הצבאית סירבה להיכנע גם אחרי הפצצה שהוטלה על נגסאקי, ושינתה דעתה רק בהתערבות הקיסר הירוהיטו.
מבחינה משפטית ומוסרית, ההתקפה על הירושימה היוותה הפרה חמורה של עקרון חסינות האזרחים במלחמה.
אולם עיקרון זה הופר באופן עקבי במלחמת העולם השנייה על ידי כל הצדדים.
בעלות הברית הפרו אותו בצורה שיטתית בהפצצת מרכזי אוכלוסייה.
הפצצת דרזדן ב-1945, שלא עשתה שימוש בנשק גרעיני, הייתה קטלנית והרסנית לא פחות מהפצצת הירושימה.
מדינות הציר פגעו בחסינות הלא לוחמים באופן חמור גם כן.
פשעיהם של היפנים, במלחמה וקודם לה, בפרט בסין ובפיליפינים היו חמורים וקשים.
למרות זאת, הפצצת הירושימה נטבעה בזיכרון ההיסטורי כאירוע בולט ומעורר מחלוקת.
הביטוי נשק הנפט מתייחס לשימוש הנעשה בנפט במסגרת לוחמה כלכלית בין מדינות.
השימוש בנשק הנפט נעשה כאשר מדינות בעלות עתודות נפט גדולות, מתאגדות ועושות שימוש מניפולטיבי בנפט שברשותן כדי לסחוט את המדינות הצרכניות או את חלקן במטרה להשיג הישגים פוליטיים-מדיניים ולא כלכליים גרידא.
הניסיון הראשון לעשות שימוש בנשק הנפט היה בחרם הנפט של 1967. ב-6 ביוני, יום לאחר פרוץ הקרבות של מלחמת ששת הימים, התאגדו כמה ממדינות ערב והטילו אמברגו נפט על ארצות הברית ובריטניה, כדי שיסירו את תמיכתם בצד הישראלי.
החרם הזה לא היה יעיל משום שלרשות ארצות הברית עמדו באותה תקופה רזרבות נפט גדולות שיכלו למלא את מקומו של הנפט הערבי.
השימוש העיקרי בנשק הנפט נעשה במהלך משבר האנרגיה העולמי ב-1973. מטרת החרם הייתה ליצור לחץ על מדינות המערב שלא יתמכו בצד הישראלי במלחמת יום הכיפורים.
השותפות לחרם היו חברות אואפ"ק (OAPEC) ברובם כגון: קטר, ערב הסעודית, כווית, איחוד האמירויות, עיראק, לוב ובנוסף איראן, שאיננה חברה בארגון.
בפעם הזו החרם היה יעיל בהרבה מקודמו, מכמה סיבות עיקריות:
הנפט דחק את מקומו של הפחם כמקור האנרגיה החשוב ביותר.
המדינות המתועשות היו תלויות לחלוטין בנפט.
רזרבות הנפט בארצות הברית הלכו והתדלדלו.
ארצות הברית הפכה מיצואנית ליבואנית גדולה של נפט.
עד אותה תקופה של ראשית שנות ה-70 מי ששלט בשוק הנפט היו חברות הנפט הזרות.
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 חל המהפך, מדינות הנפט התעוררו והחלו בהלאמת חברות הנפט וביטול הזיכיונות.
לראשונה בתולדות שוק הנפט מי ששלט במחיר וכמות ההפקה היו המדינות ולא החברות.
מהבחינה הפוליטית-מדינית חרם הנפט הצליח להשיג את מטרותיו באופן חלקי.
מדינות שנחשבו לנייטרליות בנושא הסכסוך הישראלי-ערבי החלו לנקוט בדעה פרו ערבית מובהקת, כגון יפן, קנדה ומדינות מערב אירופה.
לעומתן המעצמה הגדולה, ארצות הברית, המשיכה לגבות את ישראל ואף סיפקה לה נשק במהלך מלחמת 1973.
ההצלחה הרבה של השימוש בנשק הנפט ב-1973 הכניסה את העולם לסחרור.
הביקושים לנפט עלו, ההיצע ירד והמחירים זינקו לשמיים.
עליית המחירים הכניסה את הכלכלה העולמית למיתון עמוק.
המדינות הצרכניות פיתחו מספר דרכים כדי להתמודד עם נשק הנפט:
הצרכניות הגדולות החליטו לא להסתמך רק על אזור גאוגרפי מסוים למרות הנוחות שיש בכך, אלא להשקיע בחיפושי נפט במקומות שונים בעולם ובכך להשיג גמישות מסוימת במקרה של חוסר יציבות באחד האזורים.
ארצות הברית למשל הקימה מאגרי ענק שיכולים לספק את כל צריכתה במשך כחודשיים.
בהרבה מדינות מפותחות החליטו לא להסתמך רק נפט אלא לפתח מקורות אנרגיה חלופיים, כגון: אנרגיה גרעינית, אנרגיה ירוקה ואנרגיה מתחדשת.
הקמת סוכנות האנרגיה הבינלאומית (IEA).
המדינות הצרכניות הקימו לעצמם גוף בינלאומי שיאסוף נתונים על שוק הנפט, יגביר את השקיפות ויעזור לתכנן מדיניות אנרגיה גלובלית.
יש הטוענים שהמושג "נשק נפט" אינו מדויק, לטענתם נכון יותר להתייחס אל מדיניות הנפט האגרסיבית של מדינות אופ"ק כעל התנהלות טיפוסית של קרטל.
ההבדל במינוח מורה על כמה דברים:
שוק הנפט הוא שוק גלובלי ופתוח ולכן למדינות המייצאות אין באמת אפשרות "לייבש" מדינה מסוימת.
הנפט תמיד יגיע בסופו של דבר לצרכן בתוספת של פערי תיווך זניחים יחסית, ולכן לא מדובר בנשק.
המניע לפעולת המדינות המייצאות הוא תמיד מניע כלכלי גם אם הוא מתחזה למניע פוליטי כזה או אחר.
הדוברים של "נשק הנפט" מדברים על כך שבמזה"ת יש כ-56% מעתודות הנפט העולמיות וזה מעניק להם כוח כמעט בלתי מוגבל לעשות ככל העולה על רוחם, העולם לא יכול בלי הנפט הזה.
אלא שרזרבות נפט מודדים על פי רמת הכדאיות של ההפקה בזמן הבדיקה.
מכאן שאם יתחיל אמברגו נפט, המחירים יזנקו למעלה ונפט שהיה עד עכשיו מחוץ לתחום הכדאיות, ולכן לא נספר, יהפוך לכדאי להפקה.
בנוסף, עליית מחירים מעניקה תמריצים למחפשי נפט ולמפתחים של אנרגיות ירוקות למיניהם.
אם מתייחסים אל סוגיית הנפט במישור הכלכלי (קרטל)ולא במישור הפוליטי (נשק נפט) הדרך להתמודדות עם הבעיה היא שבירת קרטל אופ"ק על ידי יצירת תחרות בין חברותיו.
הניסיון 'למצוא חן' בעיני היצואניות הגדולות, באמצעות שינויים במדיניות החוץ כלפי ישראל, לא מועיל כל כך, בסוף כולם משלמים אותו מחיר.
בעת המודרנית, המונח נשק כבד מתייחס לאמצעי לחימה שאינם ניתנים לסחיבה על ידי חייל בודד, ובדרך כלל מופעלים על ידי צוות חיילים.
הגדרה זו קצת רופפת ולעיתים נשק כבד מאופיין בהיותו כלי נשק שאינו נשק קל.
כל מערכות הלחימה הממונעות (כגון טנקים, נגמ"שים, מטוסי קרב וספינות מלחמה), כלי ארטילריה כגון תותחים, הוביצרים, מרגמות, תותחים מתנייעים, משגרי רקטות וטילים בינוניים וכבדים (כגון טילי קרקע-קרקע) נכללים תחת הגדרה זו.
מקלעים כבדים, מטולי רקטות אישיים וטילי כתף ניתנים להכללה בקטגוריה זו מאחר שבדרך הכלל הנזק שהם גורמים גדול יותר מהנזק שגורמים כלי נשק קלים דוגמת מקלעים, רובים ורימוני יד.
"נשק X" הוא מיזם מחקר גנטי ממשלתי בדיוני המופיע בחוברות הקומיקס אקס-מן ביקום מארוול קומיקס.
תהליך איחוד מתכת האדמנטיום נכתב לראשונה בידי בארי וינדזור סמית' בסיפור Weapon X בחוברת Marvel Comics Presents #72 ממרץ 1991, ובהמשך התברר כחלק מפרויקט נשק אקס.
בחוברות New X-Men שבהרצתו של גרנט מוריסון משנת 2002 התגלה כי הסיווג "אקס" אינו מתייחס בהכרח לאות האנגלית X, כי אם לספרה הרומית "10", וכי "נשק אקס" היא התוכנית העשירית מתוך שורה של ניסויים שנערכו במוטאנטים, המכונים "פרויקט נשק פלוס".
הניסוי הראשון שנעשה מתייחס למיזם "סופר חייל" שיצר את קפטן אמריקה.
שם הקוד "נשק אקס" אוזכר לראשונה כאשר דמותו של וולברין הופיעה בחוברת של הענק הירוק, ומאז נרמז כי הוא קשור למיזם ממשלתי זדוני ומסתורי.
בקשת הסיפור "נשק אקס" משנת 1991, הפרויקט כונה בשם "ניסוי אקס", והתגלה כי הוא היה אחראי לאיחוד מתכת האדמנטיום לשלדו של וולברין, מה שהופך אותו לבלתי ניתן להשמדה.
בנוסף, הוא עובר שטיפת מוח כדי להוציא ממנו את האינסטינקטים החייתים והרצחניים שבו.
המדענים קראו לו בשם "נשק אקס".
כמו כן, התגלה כי המיזם שתל לאלה המשתתפים בניסוי זכרונות לא אמיתיים.
המתקן הממשלתי פעל מתוך "מחלקה קיי" שבקנדה, תחת פיקוחו של פרופסור אנדרה ת'ורטון.
לצידו עבדו ד"ר אברהם קורנליוס, ד"ר קרול היינס וד"ר דייל ריינס, כאשר דמותו המפוקפקת של ג'ון סאבליים - מנהל מיזם נשק פלוס - עמדה תמיד ברקע הנעשה.
כמה מהניסויים שבוצעו בידי הפרויקט התבססו על מחקריו של המדען הנאצי נייתן אסקס, שהושגו לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
נושאי המחקר המקוריים של המיזם היו חברים ב"קבוצת אקס", קבוצת מבצעים מיוחדים של ה-CIA, בהם נמנו: וולברין, סייברטות', מאווריק/הסוכן אפס, סילבר פוקס וג'ון ריית'.
טלפת היה אחראי ליצירת הזכרונות המפוברקים של חברי הקבוצה, בתמורה להבטחה של חיי נצח.
הדבר ממנו התעלמו וולברין וחברי האקס-מן היה כי מיזם "נשק אקס" הוא חלק ממיזם גדול יותר, "נשק פלוס", שהוקם בידי ממשלת ארצות הברית בשנות ה-40 של המאה ה-20 במטרה ליצור חיילי-על ומתנקשים לצורך השתתפות במלחמות קונבנציונליות וכן מלחמות השמד נגד מוטאנטים.
מה שמדעני המיזם לא חזו היה מסע ההרג הרצחני של וולברין, שברח מהמתקן בו הוחזק.
נושאי מחקר נוספים של המיזם הם X-23, דדפול, פנטומאקס (נשק XIII), צ'יימבר, סאורון, קופיקאט, קוקיות סטפורד (נשק XIV) ואורורה.
בשנת 2002 חשף גרנט מוריסון כי נשק X היה העשירי בסדרת מיזמים מסוג זה, הידועה בכינויה "נשק פלוס".
אי לכך התו X לא מתייחס לאות X אלא לספרה הרומית X, המציינת את המספר 10.
סוריה מחזיקה בסוגים אחדים של נשק להשמדה המונית, ובעיקר נשק כימי, שאותו הפעילה נגד תושביה במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
מגזין ג'יינס וכן סוכנויות המודיעין ברחבי העולם מעריכים כי בסוריה הגוף העוסק במחקר ופיתוח של טק"ק, נשק כימי, ביולוגי וגרעיני, בנוסף לתפקידיו האזרחיים, הוא מרכז סרס.
סוריה היא אחת מחמש המדינות שלא חתמו, ואחת משבע המדינות שלא אישרו את האמנה לנשק כימי, שאוסרת את הייצור, הפיתוח והשימוש בו.
עם זאת ב-1968 סוריה הצטרפה לפרוטוקול אמנת ז'נבה מ-1925 שאוסר שימוש בזמן מלחמה בהרעלה, חניקה או שימוש בשאר הגזים.
הנשיא הסורי לשעבר חאפז אל-אסד רמז ליכולות כימיות בהצהרות פומביות בשנים 1990 ו-1997. לאחר מכן, בזמן הפלישה לעיראק ב-2003, סוריה הכחישה שיש ברשותה נשק כימי, וב-2012 חזרה בה והודתה שיש שברשותה נשק כזה.
ארגונים לא ממשלתיים במערב הצהירו שלסוריה יש מערך פעיל של נשק כימי.
ארצות הברית הודיעה שלסוריה יש החל מאמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 תוכנית לחימה כימית.
מומחים זיהו 5 מתקנים שבהם מצוי נשק כימי ועוד מתקן אחד שהוא בסיס נשק:
אל ספירה (בסיס טלי סקאד)
בחודש יולי 2007 התפוצץ מחסן נשק סורי.
המגזין השבועי האמריקאי ג'יינס, דיווח שהפיצוץ אירע כשכוחות איראנים וסורים ניסו להתאים ראש נפץ של גז חרדל על טיל סקאד.
סוריה טענה שהפיצוץ היה תאונה שלא קשורה לנשק כימי.
ב-23 ביולי 2012, סוריה הודתה בפיתוח מאגר נשק כימי, וטענה שהנשק נשמר לצורך הגנה מפני מדינות עוינות.
באוגוסט 2012, הצבא הסורי החל בניסויים בנשק כימי בבסיס מחוץ לחלב.
בעקבות זאת מדינות מערביות החלו לשקול התערבות צבאית.
מאוגוסט 2013, דווח על שימוש בנשק כימי מצד צבא סוריה במהלך מלחמת האזרחים, מה שהביא את ארצות הברית לאיים על תקיפה בסוריה.
בתגובה הציע נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, פשרה לפיה סוריה תמסור את הנשק הכימי שלה לפיקוח בינלאומי, ובספטמבר 2013 הוסכם במועצת הביטחון פה אחד על פירוק הנשק הכימי בסוריה.
בסוף אוקטובר 2013, הושמדו כל מתקני ייצור הנשק הכימי המוצהרים, וביוני 2014 הושלם פינוי 1,300 טונות של נשק כימי משטחי סוריה.
ישראל ראתה בפירוק הנשק הכימי ירידה משמעותית באיום עליה, והפסיקה לחלק מסכות אב"כ לציבור.
עם זאת, ב-7 באוקטובר 2013 דיווחה למועצת הביטחון, סיחריד קאח, שליחת האו"ם האחראית על השמדת הנשק הכימי של סוריה, כי סוריה הודתה בהסתרת ארבעה מתקנים נוספים למחקר ופיתוח או לייצור נשק כימי.
ב-4 באפריל 2017, דווח על שימוש בסארין נגד אזרחים במתקפה הכימית בח'אן שייח'ון, שהוביל למותם של כ-100 אנשים ופציעת מאות נוספים.
ב-9 באפריל 2018, דווח על תקיפה בדומא בגז חרדל וכלור, אך סוריה ורוסיה הכחישו את השימוש בנשק כימי.
ב-14 באפריל 2018, פתחו צרפת, ארצות הברית, ובריטניה במתקפה משולבת בסוריה, בה שוגרו מעל 100 טילים, כולל תקיפה על מכון מחקר לנשק כימי.
גם ישראל ביצעה תקיפות מתקני נשק כימי בסוריה בין השנים 2020-2021.
במהלך חודש דצמבר 2024, לאחר נפילת משטר אל-אסד, דווח כי ישראל תקפה בדמשק מספר פעמים אתרים לייצור נשק כימי.
ב-6 באפריל 2025, דווח בניו יורק טיימס כי חוקרים בינלאומיים מעריכים כי נותרו בשטח סוריה למעלה מ-100 אתרי נשק כימי מתקופת משטרו של אסד, חלקם מוסתרים במערות או במוקדים אחרים שלא ניתן לתעד בצילומי לוויין, ושלא ידוע מה מצב האבטחה של אתרים אלו.
סוריה נחשבה בדרך כלל למי שאינה מחזיקה נשק ביולוגי, אך ישנם כמה דיווחים על מערכת פעילה של מחקר ופיתוח נשק ביולוגי.
לפי יועצת נאט"ו ד"ר ג'יל דקר, סוריה עסקה בפיתוח של אנתרקס, טולרמיה, בוטוליזם, אבעבועות שחורות, אפלטוקסין, כולרה, והשתמשה בעזרתה של רוסיה בהתקנת אנתרקס על ראשי טילים.
סוריה חברה באמנה למניעת הפצת נשק גרעיני ומחזיקה בתוכנית גרעינית אזרחית.
ב-6 בספטמבר 2007 הפציצה ישראל מתקן לייצור נשק גרעיני.
נשיא סוריה בשאר אל-אסד טען שהמתקן היה בסיס צבאי בבנייה, ושמטרת סוריה היא מזרח תיכון נקי מגרעין.
ב-23 ביוני 2008 סוריה הרשתה לסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית להיכנס למתקן שלה ולקחת דגימות.
הדגימות הוכיחו שבמקום נמצא אורניום מועשר.
ב-24 במאי 2011 מנהל הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית, יוקיה אמאנו, פרסם דו"ח שקבע שהמקום הוא כור גרעיני.
תוכנית הגרעין הראשונה של ארצות הברית הייתה פרויקט מנהטן.
התוכנית בוצעה בתקופת מלחמת העולם השנייה (באותה תקופה גם גרמניה הנאצית ניסתה לפתח נשק גרעיני).
יכולת ביקוע האטום התגלתה במעבדתם של אוטו האן ופריץ שטרסמן בברלין, אך ארצות הברית הייתה הראשונה לממש גילוי זה ולהגיע לכדי ייצור פצצות גרעין.
במסגרת פרויקט מנהטן יוצרו שתי פצצות האטום היחידות בהיסטוריה האנושית שהופעלו בזמן מלחמה, "איש שמן" ו"ילד קטן".
ב-1952 הגיעה ארצות הברית לרמה טכנולוגית אשר אפשרה ייצור פצצת מימן.
ב-1 בנובמבר אותה שנה בוצע הניסוי הראשון בפצצה מסוג זה, שפותחה על ידי אדוארד טלר ושותפיו.
הניסוי, "קיסוס מייק", בוצע באטול אנווטאק באיי מרשל.
ארצות הברית אומנם חתמה על אמנת NPT למניעת הפצת נשק גרעיני, אך גם לפי האמנה מותר לה להחזיק נשק גרעיני כיוון שהחזיקה בו לפני כתיבת האמנה.
בין השנים 1940 ל-1996 השקיעה ארצות הברית 8.89 טריליון דולר בתוכנית הגרעין שלה כולל פיתוח פלטפורמות (מטוסים, טילים ומתחמי פיתוח), מרכזי פיקוד ובקרה, תחזוקה, ניהול הפסולת הגרעינית ועלויות מנהליות.
לפי ההערכות, מאז 1945 ייצרה ארצות הברית יותר מ-70,000 ראשי נפץ גרעיניים, יותר מאשר כל שאר מדינות העולם יחדיו.
ברית המועצות/רוסיה ייצרה, מאז 1949, כ-55,000 ראשי נפץ גרעיניים וצרפת כ-1,100 מאז 1960. הממלכה המאוחדת ייצרה כ-852 ראשי נפץ גרעיניים מאז 1952, הרפובליקה העממית של סין כ-650 מאז 1964 וכל שאר מדינות העולם ייצרו קרוב ל-500 ראשי נפץ גרעיניים.
לפי הערכות משנת 2016, ארצות הברית מחזיקה כיום בכ-4,500 ראשי נפץ גרעיניים ובמתחמים רבים לשם פיתוחם ועיצובם.
רבים מהמתקנים ששימשו את ארצות הברית בפרויקט הגרעין שלה במהלך המלחמה הקרה הושבתו.
רוסיה מחזיקה כיום גם היא ב-4,500 ראשי נפץ גרעיניים.
בשנת 2019 נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ החליט על תוכנית מודרניזציה של כל סוגי הנשק הגרעיני.
בשנת 2021 חשפה מחלקת המדינה, כי נכון לספטמבר 2020 היו לארצות הברית 3,750 ראשי נפץ גרעיניים במלאי צבאי.
הניסוי הראשון בפצצה גרעינית, ניסוי טריניטי (Trinity), התרחש ב־16 ביולי 1945 והוגדר כהצלחה.
כמות האנרגיה שהשתחררה בניסוי הייתה שקולה כנגד פיצוץ 21,000 טונות של TNT (21 קילוטון TNT).
למחרת, נפגש הנשיא טרומן עם וינסטון צ'רצ'יל ועם יוסיף סטלין, בוועידת פוטסדאם, וסיפר להם כי יש בידי ארצות הברית נשק חסר-תקדים.
ב-1 בנובמבר 1952 בוצע הניסוי הראשון בפצצת מימן, שפותחה על ידי אדוארד טלר ושותפיו.
אתר הניסויים נבדה הוקם ב-11 בינואר 1951 והפך לשדה הניסויים העיקרי של נשק גרעיני אמריקאי בעוצמה של 500 עד 1,000 קילוטון.
מאז הקמתו נערכו בו 928 ניסויים גרעיניים.
עד נובמבר 1962 רוב הניסויים בראשי נפץ גרעיניים שביצעה ארצות הברית היו מעל פני האדמה.
אחרי חתימתה על האמנה למניעת ניסויים בנשק גרעיני היא העבירה את כל ניסוייה אל מתחת לפני האדמה.
עד פברואר 2006 הוצרכה ארצות הברית לשלם 1.2 מיליארד דולר פיצויים לאזרחי ארצות הברית שנפגעו בריאותית כתוצאה מתוכנית הגרעין האמריקנית.
עד 1998 שולמו כ-759 מיליון דולר לאיי מרשל כפיצוי לחשיפת אזרחיה לניסויים הגרעיניים שביצעה ארצות הברית באיים.
לשיגור הנשק הגרעיני ליעדו פיתחה ארצות הברית אמצעי שיגור אחדים:
פצצות המושלכות ממטוסים וטילי אוויר-קרקע.
מפציצים עיקריים ששימשו למטרה זו הם בואינג B-29 סופרפורטרס (ששימש להטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי) B-52 סטרטופורטרס, קונבאייר B-58 הסלר, B-1 לנסר, B-2 ספיריט.
טילים בליסטיים המשוגרים מבסיסים קרקעיים: אטלס D, טיטן 1, טיטן 2, LGM-30 מיניטמן.
טילים בליסטיים המשוגרים מצוללות: פולאריס, טריידנט.
פיקוד האוויר האסטרטגי היה ענף של חיל האוויר האמריקני שהיה אחראי על חלק גדול מארסנל הנשק הגרעיני של ארצות הברית, החל מהטילים הבליסטיים עד המפציצים אשר נשאו נשק גרעיני ומטוסי התדלוק שתידלקו אותם באוויר.
כמו כן היה אחראי על התקפות גרעיניות בשטחי ברית המועצות במקרה של מלחמה.
הפיקוד הוקם ב-21 במרץ 1946. ב-1992, לאחר נפילת מסך הברזל והתמוטטות ברית המועצות, נסגר הפיקוד רשמית וכל משאביו ובסיסיו הוכפפו לחיל האוויר האמריקני.
מעט מכלי הנשק הגרעיניים הועברו לחיל הים האמריקני.
בהמשך אוחדו המפקדות השונות תחת הפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית, שהוקם ב-1992. המפקדה שלו ממוקמת בבסיס חיל האוויר אופט מערבית לאומהה, נברסקה.
פיקוד התקיפה הגלובלית של חיל האוויר של ארצות הברית אחראי על כל המפציצים האסטרטגיים בעלי יכולות נשיאת נשק גרעיני ועל הטילים הבליסטים הבין-יבשתיים.
במהלך 2009 התמקמה מפקדתו הראשית בבסיס ברקסדייל בלואיזיאנה.
במאה ה-21 מחדשת ארצות הברית את אמצעי הלחימה המשמשים למלחמה גרעינית.
בניית 12 צוללות גרעיניות חדשות מסדרת קולומביה על-ידי חברת ג'נרל דיינמיקס.
פיתוח טילים בליסטיים בין-יבשתיים מדגם LGM-35 סנטינל על-ידי חברת נורתרופ גראמן, שיחליפו את טילי LGM-30 מיניטמן המתיישנים.
באתר Y-12 שבאוק רידג' שבמדינת טנסי, שבו יוצר האורניום לפצצות גרעיניות, מוקם מפעל חדש למטרה זו.
ייצור 80 ליבות פלוטוניום חדשות לנשק גרעיני, במתקנים בלוס אלמוס שב ניו מקסיקו ובסוואנה ריבר שבקרוליינה הדרומית.
לוב ניסתה להשיג תוכניות לפיתוח או רכישת נשק להשמדה המונית מרגע שמועמר קדאפי עלה לשלטון בלוב ב-1969 עד שהודיע ב-19 בדצמבר 2003 כי לוב תחסל מרצון את כל החומרים, הציוד והתוכניות שיכולים להוביל לנשק, כולל נשק להרס המוני (נשק גרעיני, כימי וביולוגי) וטילים בליסטיים ארוכי טווח.
בשנת 1982 לוב אישרה את אמנת הנשק הביולוגי, ובשנת 2004 היא הצטרפה לאמנת הנשק הכימי והכריזה על 24.7 טון גז חרדל, 1,390 טונות חומרים כימיים להכנת סארין, וכן 3,563 תחמושת נשק כימי שפורקו (פצצות אוויר).
ה-OPCW קבע את ינואר 2014 כמועד האחרון להשמדה המלאה של הנשק הכימי של לוב.
לוב החלה להשמיד את מלאי הכימיה והתחמושת שלה מאוחר יותר בשנת 2004, אך היא החמיצה מועדים להפיכת מתקן לייצור נשק כימי אחד לשימוש אזרחי ולהשמדת מלאי גז החרדל.
באוקטובר 2014 ביקשה לוב עזרה להובלת מלאי 850 טון של כימיקלים להפקת גז עצבי לובי לצורך השמדה.
בפברואר 2015 אמרו גורמים צבאיים מלוב לתקשורת כי חמושים לא מזוהים תפסו כמויות גדולות של הנשק הכימי של לוב, כולל גז חרדל וסארין.
השמדת מלאי הנשק הכימי של לוב הושלמה רק בנובמבר 2017.
במהלך מלחמת האזרחים בלוב, כוחות צבא נאמנים לקדאפי ירו מספר טילי קרקע-קרקע מסוג סקאד B כמרד נגד המשטר, במספר אזורים ובהם מיסראתה ואג'דאביא, אך כל הטילים החטיאו את המטרה.
מספר טילי סקאד נוספים, כולל משגרים, נמצאו על ידי מתנגדי קדאפי ליד טריפולי וסירת.
הודו פיתחה ומחזיקה בנשק לא קונבנציונלי ונשק גרעיני, מאז ניסוייה הראשונים בשנת 1974, בעת שהפכה למדינה השישית בעולם בעלת כוח נשק גרעיני.
אף על פי שהודו לא פרסמה באופן רשמי מהו גודל הארסנל הגרעיני שלה, על פי הערכות יש להודו כ-150 ראשי נפץ גרעיניים והיא ייצרה פלוטוניום גרעיני בכמות המספיקה ל-150 עד 200 ראשי נפץ.
הודו חתומה על שלוש אמנות בינלאומיות בנושא בקרת נשק: משטר בקרת טכנולוגיית טילים, הסדר ואסנאר וקבוצת אוסטרליה.
היא חתמה ואשררה את אמנת הנשק הביולוגי ואת אמנת הנשק הכימי.
הודו חתמה גם על קוד ההתנהגות של האג נגד התפשטות טילים בליסטיים.
הודו לא חתמה על האמנה למניעת ניסויים גרעיניים וגם לא על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, בטענה שמדובר בהסכמים פגומים ומפלים.
הודו החזיקה בעבר בנשק כימי, אך לאחר שחתמה על אמנת הנשק הכימי היא השמידה מרצונה את כל מאגר הנשק הכימי שהיה ברשותה.
רק שבע מדינות נקטו בצעד זה.
בהודו ישנה מדיניות גרעינית לפיה היא לא תתקוף ראשונה במצב של מלחמה (No first use ).
ביולי 2009 השיקה הודו צוללת גרעינית ראשונה שהעניקה לה בפעם הראשונה יכולת לשגר טילים עם ראשי נפץ גרעיניים מהים, ולא רק מהאוויר והיבשה (יכולת שילוש גרעיני - Nuclear triad ).
עוד במהלך חלוקת הודו בשנת 1947, נגררה המדינה החדשה למספר של מלחמות אזוריות בתת-היבשת ההודית; מלחמת הודו–פקיסטן הראשונה, וסכסוך גבול עם הרפובליקה העממית של סין.
עם זאת בשנת 1951 הכריז ראש ממשלת הודו ג'ווהרלל נהרו כי המדינה תישאר נייטרלית בסכסוך הבין גושי, שהתפתח ל.
בפברואר 1954 הודיע נהרו כי הוא מוכן להפסקת אש בסכסוך הגבול עם סין, ללא תנאים, לאחר שמונה שנים של לחימה בין הצדדים.
באוקטובר 1954 ביקר נהרו בסין בו הכריז על רצון הודו בשלום ושכנות טובה עם סין ורצון לשיתוף פעולה נרחב עמה בנוסף ביקר בארצות דרום-מזרח אסיה והכריז על כוונות דומות.
בשנת 1955 יזם גם את הקמת ארגון המדינות הבלתי-מזדהות, שבו הצהירו המדינות המשתתפות על רצונן שלא להזדהות עם אף אחד מן הצדדים בעימות האידאולוגי שבבסיס המלחמה הקרה, ועל הרצון ללא להשתתף במרוץ החימוש שהחל בעקבותיה.
בשנת 1957, לאחר שהתברר כי סין החלה בתוכנית לפיתוח נשק גרעיני, החל נהרו לפעול למען הסכם עולמי לאיסור המשך פיתוח נשק גרעיני.
בינואר 1958, הצהיר נהרו כי "הודו לעולם לא תייצר נשק גרעיני - ולא תשתמש בו".
הוא חזר על הצהרה זו עוד מספר פעמים בשנים הבאות.
בעקבות ההפסד של הודו לסין, במלחמת הודו–סין בהרי בהימלאיה, באוקטובר 1962, החלו פעילי ימין בתוך מפלגת השלטון, הקונגרס הלאומי ההודי, לתמוך בפיתוח נשק גרעיני, כאמצעי להרתעת תוקפנות סינית עתידית.
בשנת 1964 החלה הודו בתהליך להעשרת אורניום.
ראש הממשלה לאל בהדור שסטרי התנגד לפיתוח נשק גרעיני אך נקלע ללחץ פוליטי עז.
הודו גם לא הצליחה להשיג ערבויות ביטחוניות מארצות הברית או מברית המועצות.
כתוצאה מכך, הודיעה שאסטרי כי הודו תחפש את היכולת לפתח נשק גרעיני בעתיד.
באוקטובר 1965 אמר שר החוץ של הודו סווארן סינג, ב בניו יורק כי " הודו נמנעה עד כה מלייצר נשק גרעיני, אף שבידה יכולות לייצר אותו".
אולם במקביל גורמים לא רשמיים מסרו כי הודו החליטה לייצר נשק גרעיני.
בשנת 1967, במהלך הדיונים על יצירת האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני החל ויכוח פנימי האם המדינה תחתם עליו.
תחילה הודיעה הודו כי היא בעד האיסור להפצת נשק גרעיני, אך אחר כך הודיעה ראש הממשלה אינדירה גנדי כי הודו לא תחתום על האמנה.
הניסוי הגרעיני הראשון של הודו בוצע במדבריות ראג'סטאן, מתחת לאדמה.
הניסוי נקרא פורחאן I וקיבל את הכינוי "הבודהה המחייך".
זה היה פיצוץ גרעיני בעוצמה של 12 קילוטון TNT, ב-18 במאי 1974 08:05 בבוקר.
והודו הייתה למדינה הראשונה מלבד חמש המדינות החברות הקבועות במועצת הביטחון של האומות המאוחדות, אשר ביצעה פיצוץ אטומי.
בשנת 1977 נבחר מורארג'י דסאי לתפקיד ראש הממשלה של הודו, הראשון שלא השתייך למפלגת הקונגרס, והוא עמד בראש קואליציה של מפלגות מרכז-ימין.
באוגוסט 1979, במסגרת נאום לכבוד יום העמצות של הודו, אמר דסאי כי פקיסטן החלה בפיתוח נשק גרעיני והזהיר כי הודו תייצר גם היא נשק גרעיני אם פקיסטן תתקדם עם התוכנית שלה.
בתחילת 1980 הודו גם סרבה לתת לארצות הברית ערבות שלא תייצר נשק גרעיני, בתמורה להמשך אספקת אורניום מועשר עבור הכורים להפקת חשמל שלה.
במקביל החלו להתפרסם ידיעות על תוכנית הגרעין של פקיסטן, שקיבלה את הכינוי "הפצצה האסלאמית".
בשנות ה-80 של המאה ה-20, עם התקדמות תוכנית הגרעין של פקיסטן, החלה הודו גם לעסוק בפיתוחו, למרות שבאופן פומבי שתי המדינות הכחישו זאת.
ב-1983 הצליחה הודו להשיג 15 טונות מים כבדים (היכולים לשמש בין השאר גם לפיתוח נשק גרעיני) שיצרו בנורווגיה, נמכרו לחברה מערב גרמנית, הוטסו לשווייץ ומשם להודו.
ממשלת הודו הכחישה קשר לפרשה.
לטענתה היא רכשה בברית המועצות כמות קטנה מהמים הכבדים שברשותה.
בשנת 1985 השלימה פקיסטן הקמת מתקן להעשרת אורניום, אחר כך הודתה בפומבי שבכוונתה לפתח נשק גרעיני.
במקביל החלו להתפרסם ידיעות בתקשורת שישראל הציעה לשתף פעולה עם הודו בהפצצת מתקני הגרעין של פקיסטן, מתוך חשש שנשק גרעיני יגיע בסופו של דבר למדינות ערב.
בפברואר 1992, שר החוץ של הודו, מלדאב סינג סולנקי, אמר לראשונה נה בפומבי כי פצצה גרעינית היא "חלק ממוכנות הגנה שלנו, ולנו יש מוכנות הגנה".
במרץ 1992 דחתה הודו דרישה של ארצות הברית לחתום על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, דרישה שהוצגה גם לפקיסטן, כחלק מניסיון לכנס ועידה לפירוז דרום־אסיה מנשק גרעיני בהשתתפות ארצות הברית, הודו, פקיסטן, רוסיה וסין.
הניסוי בנשק גרעיני המרכזי הראשון שבוצע בהודו בוצע גם הוא מתחת לאדמה במדבריות ראג'סטאן תחת שם הקוד פורחאן II בעת מומנטום פוליטי של ממשלה חדשה אשר תמכה בפיתוח הנשק.
היו אלו חמש פצצות גרעיניות שהוטלו בין ה-11 ל-13 במאי 1998 וכללו בתוכם גם פצצת מימן (היתוך גרעיני) וגם פצצת ביקוע גרעיני.
הפצצות נעו במשקל שווה ערך לבין 43–45 קילוטון TNT ולאחריהם הודיע לבסוף ראש ממשלת הודו, אטאל ביהארי ואג'פאיי כי לאומתו יש נשק גרעיני.
צ'ירדאמבאראם, ראש צוות המחקר בפרויקט פורחאן הודיע בראיון עיתונאי כי הודו מסוגלת לייצר גם פצצת נייטרון.
במאי 1998, כתגובה לניסוי אטומי של הודו, פוצצה פקיסטן את המתקן הגרעיני הראשון שלה והצטרפה רשמית למועדון של המדינות המחזיקות בנשק אטומי.
בתחילת שנות ה-2000 ערכו הודו ופקיסטן ניסויי טילים, שגרמו להגברת המתיחות ביניהן ולביקורת נוקבת בקהילה הבינלאומית.
בפברואר 2004 החלו שיחות שלום בסוגיות שבעטיין מסוכסכות שתי המדינות.
בפברואר 2007, לאחר מספר שנים של מתיחות הולכת וגוברת, חתמו הודו ופקיסטן על הסכם, שמטרתו להקטין את הסכנה שנשק גרעיני יופעל באופן מקרי ומלחמה גרעינית תפרוץ בין שתי המדינות.
פרטי האמנה נשמרו בסוד, אך בכירים משתי המדינות אומרו שהם כוללים צעדים בוני-אמון המתייחסים למאגרים הגרעיניים שלהן, כחלק מהמשך מאמצי השלום שהחלו באותה עת, לאחר יותר מחמישים שנות עוינות.
נכון לשנת 2020, לפי הערכת המכון הבין-לאומי לחקר השלום בסטוקהולם, להודו 150 ראשי נפץ גרעיניים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החלה הודו בפיתוח סדרת טילי "פרית'ווי".
סדרת טילים בליסטים לטווחים קצרים, שפותחו על ידי הסוכנות למחקר ופיתוח ההגנה של הודו לשימוש "פיקוד הכוחות האסטרטגיים" והם מיועדים לשאת ראש נפץ גרעיני.
מיד אחר כך החלה בפיתוח סדרת טילי "אגני" לטווח בינוני וארוך.
ה"אנגי I", שגובהו 15 מטרים ומשקלו 12 טון, יכול לשאת ראשי נפץ קונוונציונליים או גרעיניים שמשקלם עד 1,000 ק"ג לטווח של עד 700 ק"מ.
ניסוי ראשון בטיל מסדרה זו נערך ב-1989. "אנגי II", שטווחו עד 2,000 ק"מ נוסה לראשונה ב-1999. באפריל 2007 נוסה לראשונה "אנגי III", המגיע לטווח של יותר מ-3,000 ק"מ.
באפריל 2012, הודיעה הודו כי שיגרה בהצלחה טיל בעל טווח של 5,000 קילומטר (אגני-וי Agni-V) המסוגל לשאת ראש נפץ גרעיני, שמעניק לה, לראשונה, את האפשרות לתקוף ערים גדולות בסין, לרבות בייג'ינג ושנחאי,
לפי דיווחים מעומעמים הודו מחזיקה ב-48 ראשי נפץ גרעיניים מותאמים אווירית אשר יכולים להילקח בידי מטוסי התקיפה מיראז' 2000 ויגואר IS.
לפי דיווחים אמריקאים הודו מוסיפה לבנות ראשי נפץ קרקע-אוויר.