tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל אחד מחברי המסדר נשא את תואר הכבוד "קנונס", והמלכה האם של ספרד כיהנה בתפקיד המנזר עד נישואיה למלך אלפונסו, ומשכה מלגה ככזו של 30,000 דולר בשנה.
מריה אנונציאטה מתה בוואדוץ ב-8 באפריל 1961.
מריה מגדלנה אנדרייצ'יק (בפולנית: Maria Magdalena Andrejczyk; נולדה ב-9 במרץ 1996) היא אתלטית פולנייה, סגנית אלופה אולימפית (טוקיו 2020) בהטלת כידון.
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה ביולי באסקילסטונה שבשוודיה זכתה במדליית זהב בהטלת כידון בשיא אישי חדש של 59.73 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבייג'ינג שברפובליקה העממית של סין סיימה במקום 28 בהטלת כידון בתוצאה של 56.75 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה באוגוסט סיימה במקום רביעי בהטלת כידון בתוצאה של 64.78 מטר, 2 ס"מ בלבד אחרי זוכת מדליית הארד בארבורה שפוטאקובה מצ'כיה.
בשלב המוקדמות קבעה שיא פולין חדש של 67.11 מטר.
באליפות העולם שנערכה בספטמבר-אוקטובר בדוחה שבקטר סיימה במקום 22 בהטלת כידון בתוצאה של 57.68 מטר.
בתחרות שנערכה ב-9 במאי קבעה שיא פולין חדש של 71.40 מטר.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט זכתה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 64.61 מטר, אחרי ליו שיאינג מהרפובליקה העממית של סין (66.34 מטר) ולפני קלסי לי ברבר מאוסטרליה (64.56 מטר).
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, סיימה במקום 21 בהטלת כידון בתוצאה של 55.47 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ברומא, איטליה ביוני סיימה במקום 10 בהטלת כידון בתוצאה של 58.29 מטר.
באולימפיאדת פריז סיימה במקום 8 בהטלת כידון בתוצאה של 62.44 מטר.
מריה אנריקטה, נסיכת נאפולי וסיציליה (באיטלקית: Maria Enrichetta Carmela di Borbone; 31 ביולי 1787 – 10 בספטמבר 1792) הייתה חברה בבית בורבון ונסיכה של ממלכת שתי הסיציליות.
מריה אנריקטה נולדה ב-31 ביולי 1787 בארמון קזרטה בנאפולי לפרננדו הרביעי, מלך נאפולי ומריה קרולינה מאוסטריה, בתם של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה תרזה ואחותה של מארי אנטואנט.
מריה אנריקטה מתה ב-10 בספטמבר 1792 בגיל 5 מאבעבועות שחורות.
מריה באנוש, שמה בלידה: מריאורה באנוש (Mărioara Bănuș) (רומנית: Maria Banuş ; 10 באפריל 1914 - 14 ביולי 1999) הייתה משוררת, סופרת ומתרגמת יהודיה רומניה.
מריוארה באנוש נולדה בשנת 1914 בבוקרשט, רומניה, כבתם של אנט לבית מרכוס ושל מקס באנוש, מנהל בנק "מרמורש בלאנק".
היא החלה לפרסם את שיריה בגיל צעיר וכבר אז הייתה מושא לאהדת הביקורת.
באנוש הייתה חברה ללימודים עם ניני הרשקוביץ', אחותו של מי שעמד להיקרא פאול פאון וכך התיידדה עם אחיה הצעיר.
באנוש למדה במכון פומפיליאן, ואחר כך בשנים 1931–1934 בפקולטה למשפטים ובפקולטה לספרות של אוניברסיטת בוקרשט.
הסופר זכריה סטאנקו המליץ לה לשנות את שמה ממריוארה למריה.
שיריה הם בעלי אופי חושני ונסובים על האמהות והאהבה.
לאחר השואה ביטאה בשיריה מגמות סוציאליסטיות ובשנים מאוחרות יותר חזרו שיריה ונהפכו לאישיים.
מריה באנוש פרסמה לראשונה, בשנת 1928, בכתב העת של טודור ארגזי, "בּילֶטֶה דה פאפאגאל" ("כרטיסים של תוכי" Bilete de papagal), את השיר "בגיל 14":
פרס מיוחד של אגודת הסופרים בשנת 1986.
פרס בינלאומי ע"ש הרדר Gottfried von Herder בשנת 1989.
מריה ברברה באך (20 באוקטובר 1684 - נקברה 7 ביולי 1720; בגרמנית: Maria Barbara Bach) הייתה בתו של המלחין יוהאן מיכאל באך ובת דודתו השנייה, כמו גם אשתו הראשונה של יוהאן סבסטיאן באך.
מריה ברברה באך נולדה בגהרן (אנ') שבתורינגיה.
ב-17 באוקטובר 1707 היא נישאה למלחין המפורסם, יוהאן סבסטיאן באך בדורנהיים.
בהכשרתה ובמקצועה טרם נישואיה הייתה זמרת סופרן.
ביולי 1720 נפטרה לפתע בקתן שבאנהלט, שם עבד באך אצל ליאופולד .
באותה עת שהה יוהאן סבסטיאן באך בשליחות אדונו בקרלובי וארי (קרלסבאד).
תאריך מותה המדויק אינו ידוע, היא נקברה בעיירה קוטן, ושם מצויה גם מאז שנת 2004 אנדרטה לזכרה.
במהלך חייה ילדה מריה ברברה באך שבעה ילדים, שלושה מהם נפטרו בגיל צעיר:
יוהאן כריסטוף (נולד ונפטר ב-23 בפברואר 1713)
מריה סופיה (23 בפברואר 1713 - 15 במרץ 1713) - אחותו התאומה של יוהאן כריסטוף
מריה אלנה בלו היא שחקנית קולנוע אמריקאית, שהייתה מועמדת פעמיים לפרס גלובוס הזהב.
היא בתם של קייטי נורה, אחות, וג'ו בלו, קבלן.
בלו גמרה בהצלחה את לימודיה בתיכון הארכיבישוף קארול.
למדה באוניברסיטת וילנובה את תחום מדע המדינה במטרה להפוך לעורכת דין, ותוך כדי לקחה שיעורי משחק רק בתור תחביב.
לאחר לימודיה, החלה בלו להופיע במחזות אוף ברודוויי ובתפקידי אורח בסדרות "The Commish","Due South" ו-"ER".
תפקידה הראשון על המסך היה ב-1996 כאשר לוהקה לתפקיד גברת סמית' בסדרת הטלוויזיה "מר וגברת סמית'".
התוכנית ירדה מהמסך לאחר שמונה שבועות בלבד.
התפקיד הקולנועי הראשון של בלו היה ב-1998 בסרט "לילה נצחי" לצד בן סטילר ואליזבת הרלי.
שנה לאחר מכן הופיעה בלו בסרט "פייבק".
בשנת 2000 שיחקה בסרט "חופשיות על הבר" ובסרט "דואט".
ב-2002 הופיעה בלו בדרמת הפשע של פול שריידר "מאחורי המצלמה".
ב-2003 שיחקה בסרט "קולר - להרגיש את וגאס", על הופעתה בסרט קיבלה בלו מועמדות לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר.
שנה לאחר מכן שיחקה בלו בסרט המתח/אימה "חלון סודי".
ב-2005 השתתפה במותחן "מחלק 13", ובדרמת המתח של דייוויד קרוננברג "היסטוריה של אלימות", על תפקידה בסרט זה קיבלה בלו מועמדות שנייה לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2006 הופיעה בלו בקומדיה "תודה שעישנתם", בסרט הדרמה "האחיות", ובסרטו של אוליבר סטון, "מגדלי התאומים".
שנה לאחר מכן הופיעה בסרט "מועדון הקריאה של ג'יין אוסטן", בסרט של אלן בול "ערבושית", ובסרט "התנפצות".
בשנת 2008 שיחקה בלו בסרט השלישי בטרילוגיית סרטי "המומיה", "המומיה: שובו של קיסר הדרקון".
בסרט גילמה בלו את דמותה של אוולין אוקונ'ל קארנהאן ובכך החליפה את רייצ'ל וייס אשר גילמה את הדמות ב-2 הסרטים הראשונים.
בשנת 2015 השתתפה בסרט "המרוץ לפסגה", ובסרט האימה "בית האימה".
ב-2016 שיחקה בסרט האימה "כיבוי אורות", שיחקה בסרט "מקס סטיל" (המבוסס על סדרת אנימציה) ובסרט "פריחה מאוחרת" של קווין פולאק, ושיחקה בסרטים הקנדים "חכי עד שהלן תבוא" ו-"האישור".
בנוסף, שיחקה בסדרת הדרמה המשפטית "גוליית" בתפקיד מישל מקברייד, אשתו לשעבר של כוכב הסדרה (בילי בוב תורנטון).
בשנת 2017 הצטרפה לעונה ה-15 של סדרת המשטרה "NCIS", בתפקיד ז'קלין "ז'אק" סלואן, פסיכולוגית מבצעית בשירות החקירות של מחלקת הצי של ארצות הברית, אותה גילמה עד העונה ה-18.
בשנת 2018 שיחקה בדרמה הרומנטית "יום אחרי יום", בתפקיד אימה של ריינון, הדמות הראשית בסרט.
בשנת 2022 לקחה חלק בהפקת וכתיבת סרט האקשן ההיסטורי "לוחמת" בבימויה של ג'ינה פרינס בית'ווד (אנ').
באוגוסט 2024 פורסם כי בלו לוהקה לסדרת הדרמה של נטפליקס בשם "The Waterfront," שנוצרה על ידי קווין ויליאמסון.
הסדרה כוללת שמונה פרקים ואושרה לראשונה על ידי נטפליקס במאי.
בלו תשחק לצד הולט מק'קלני.
בלו תגלם את מיי בקלי, דמות מורכבת שהיא אשתו של הארלן (מק'קלני) ואמא לשני ילדיהם.
לאחר שבעלה לקח צעד אחורה מהעסק המשפחתי, היא ובנם ניהלו את עסקי הדיג בדרכים מפוקפקות בניסיון נואש להציל את המשפחה.
בלו קיימה מערכת יחסים עם דן מק'דמרוט ולשניים נולד בן, ג'קסון בלו (2005) לפני שנפרדו.
ב-2013 יצאה מהארון במאמר שכתבה הניו יורק טיימס ובו היא כתבה על מערכת יחסים חד מינית עם בת זוגה דאז, קלייר מאן.
בפברואר 2020, בזמן טקס פרסי האוסקר ה-92 בהופעה הפומבית הראשונה שלהם כזוג, הודיעה בלו שהיא והשפית דומיניק קרן התארסו ב-29 בדצמבר 2019, בזמן חופשה בפריז, צרפת.
+שנהסרטתפקידהערות1992Maintenanceאדי1998לילה נצחיקיטי1999פייבאקרוזי2000חופשיות על הברליליאנה לאבל (אנ')דואטסוזי לומיס2001China: The Panda Adventureרות הארקנסSam the Manאנסטסיה פאוול2002מאחורי המצלמהפטריסיה אולסון100 Mile Ruleמוניקה2003קולר - להרגיש את וגאסנטלי בליסריומועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע
מועמדת פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית המשנה הטובה ביותר2004סילבר סיטינורה אלרדייסחלון סודיאיימי רייני2005מחלק 13אלכס סביאןהיסטוריה של אלימותאדי סטאלמועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה
Smithמיס סמית'תפקיד ראשי; 13 פרקים1997–1998ERד"ר אנה דל אמיקו (אנ')תפקיד חוזר (עונה 3)
תפקיד ראשי (עונה 4); 25 פרקים2010חוק וסדר: מדור מיוחדויויאן ארליס2 פרקים2011–2012החשוד העיקריג'יין טימוניתפקיד ראשי; 13 פרקים2012–2013טאצ'לוסי רובינסתפקיד ראשי; 13 פרקים2014נקמה על הכביש (אנ')טס ת'ורןסרט טלוויזיה של Lifetime2016גולייתמישל מק'בריידתפקיד ראשי (עונה 1); 8 פרקים2017–2021NCISז'קלין סלואןתפקיד ראשי (עונות 18–15); 73 פרקים2023עצביםג'ורדן פורסטר6 פרקים
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2023)2025קו המים (אנ')מיי באקליתפקיד ראשי; 8 פרקים
מָרִיָּה בֶּתָנִיָּה וִיאָנָה טֶלֶז וֶלוֹזוּ (בפורטוגזית: Maria Bethânia Viana Teles Veloso; נולדה ב-18 ביוני 1946 בסָנְטוּ אָמָרוּ דָה פּוּרִיפִיקָסָאוּ שבבאהיה, ברזיל) היא זמרת ברזילאית.
בתניה, אחותו הצעירה של קייטנו ולוזו, נחשבת לאחת מגדולות הזמרות של המוזיקה הפופולרית הברזילאית (MPB).
היא נמנית עם הזמרות המצליחות ביותר בתולדות ברזיל מבחינה מסחרית ושירתה מתאפיינת באיכות מוזיקלית גבוהה.
עם קול הקונטראלטו העשיר והעמוק שלה, היא הייתה בין ראשוני האמנים בברזיל אשר שילבו בהופעותיהם זמרה יחד עם דרמה ושירה.
שילוב זה, לצד אימוץ מאפיינים מובהקים של מסורת ברזילאית, מקנה לביצועיה אופי לירי, ומושך אליה קהל נאמנים רחב.
בקרב הקהל הישראלי היא אינה זוכה להכרה ולפופולריות לה זוכה גל קוסטה, וזאת על אף שהקריירות שלהן הצטלבו לא פעם ולמרות שהן זוכות לרמות דומות של הערכה וכבוד בקרב הקהל הברזילאי.
מריה בתניה החלה את דרכה בהשתתפות בהצגות חובבים עם אחיה קייטנו ועוד שלושה אמנים ילידי באהיה - גל קוסטה, ז'ילברטו ז'יל וטוֹם זֶה, תחילה בסלבדור ומאוחר יותר בריו דה ז'ניירו וסאו פאולו.
חבורה זו היוותה אחד מגרעיני תנועת הטרופיקליה, אשר מרדה במוסכמות (ברקע הסוער של שנות ה-60 ובצל המשטר הדיקטטורי) והטיפה לחזרה לתרבות ברזילאית שורשית (קרבה לטבע וחיי שלווה ופשטות).
להיטה הראשון היה "קארקרה" (Carcará - סוג של בז), שיר מחאה.
בהמשך הוציאה תקליט בו שרה משיריו של נואל רוזה, אחד המלחינים החשובים בברזיל של ראשית המאה ה-20. בעקבות סיבובי הופעות מצליחים זכתה להכרה ולהערכה רבה.
בראשית שנות ה-70, בחלוף עשר שנות קריירה, חברה לתקופה קצרה לשותפיה הוותיקים מבאהיה (קייטנו, גל וז'יל, ללא טום זה) בלהקה בשם "דוֹסֶס בָרְבָרוֹס" (Doces Bárbaros - ברברים מתוקים).
חיבור זה, שניחן באופי היפי מובהק, הוליד הופעה ותקליט (אשר הוקלט בעת הופעה) הנחשב בעיני רבים ליצירת מופת.
בשלהי שנות ה-70 הגיעה בתניה לשלב בשלות בקריירה, וסיגלה לעצמה סגנון מסורתי יותר.
איכותה המוזיקלית וחבירתה למיטב האמנים הברזילאים המשיכו להקנות לה הצלחה רבה.
בשנת 1978 הייתה לזמרת הברזילאית הראשונה שמכרה יותר ממיליון עותקים של אלבום אחד - "אליבי" (Álibi).
בשנות ה-80, תקליטים נוספים - "מֶל" (Mel - דבש) ו"טָלִיזמַן" (Talismã - קמיע) - זכו למידה דומה של הצלחה.
באותה התקופה, עבדה בתניה אף על פרויקטים נוספים, כגון תקליטה "סיקלו" (Ciclo - מחזור), אשר גם בהם הפגינה חדשנות ומקוריות, אך אלה זכו למידה פחותה יותר של הכרה.
בשנות ה-90 חגגה בתניה 25 שנות קריירה עם אלבום שבו אירחה רבים מאמני ה-MPB הנודעים.
אלבום נוסף, "השירים שחיברת עבורי" (As canções que você fez pra mim.
בתעתיק עברי "אָס קָנְסוֹאֶס קֶה ווֹסֶה פֶז פְרָה מִין"), נמכר אף הוא ביותר ממיליון עותקים ותורגם לשפה הספרדית.
בראשית שנות ה-2000 התנתקה בתניה מחברות התקליטים הגדולות ועברה לעבוד עם חברה עצמאית בשם "בִיסְקוֹאִיטוּ פִינוּ", ובאמצעותה החלה גם לשלוח ידה בעבודות בהיקפים מסחריים פחות.
באותה התקופה עסקה גם בעבודות הפקה וכן בבימוי מוזיקלי עבור מספר זמרים (בהם אחיה קייטנו וכן הזמרת אלסיונה).
בשנת 2005 הופק סרט דוקומנטרי על הקריירה של בתניה - "מוזיקה היא בושם" (Música é Perfume - "מוזיקה אֶה פֶרפוּמֶה").
בתניה זכתה במספר פרסים הן בברזיל והן מחוצה לה.
בשנת 2006 זכתה בפרס טִים למוזיקה (Prêmio TIM de Música, פרס חשוב בברזיל עבור אמני MPB) בקטגוריות של הזמרת, האלבום, וה-DVD הטובים.
היא זכתה שוב בפרס בשנת 2007 (הפעם יחד עם מריזה מונטה) בקטגוריות של הזמרת, האלבום, השיר והפרויקט הגרפי הטובים.
מריה גורוחובסקי (גורוחובסקיה) הייתה מתעמלת יהודייה-סובייטית.
אלופה אולימפית (הלסינקי 1952) בעלת 7 מדליות, מהן 2 זהב, כולל המדליה החשובה מכולן קרב-רב אישי מאולימפיאדה אחת ואלופת עולם (1954).
הספורטאית הראשונה שזכתה ב-7 מדליות באולימפיאדה אחת.
השנייה היא השחיינית אמה מקיאן מאוסטרליה (טוקיו 2020).
בשנת 1990 עלתה לישראל והתיישבה בה.
גורוחובסקי נולדה ביבפטוריה, בחצי האי קרים שבאוקראינה.
ב-1941, לאחר שסיימה את לימודיה במכללה בפאודוסיה לחינוך גופני, במלחמת העולם השנייה היא פונתה מהעיר הנצורה לנינגרד לקזחסטן במצב של תשישות.
באליפות ברית המועצות שנערכה בשנת 1947 זכתה לראשונה במדליית כסף בקרב רב.
באליפות ברית המועצות שנערכה בשנת 1948 זכתה לראשונה במדליית זהב, בתרגיל על הקורה ובמדליית כסף בתרגיל על המקבילים המדורגים.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) הייתה המצטיינת בתחרות ההתעמלות לנשים, כשזכתה בשיא במספר המדליות שספורטאי זכה באולימפיאדה אחת, 7 מדליות מהן 2 זהב ו-5 כסף.
מדליות זהב, בתחרות היוקרתית קרב רב אישי (76.780 נקודות) לפני בת ארצה נינה בוצ'רובה (76.780 נקודות) ומרגיט קורונדי מהונגריה (75.820 נקודות) ובתחרות הקבוצתית (527.030 נקודות) לפני הונגריה (520.960 נקודות) וצ'כוסלובקיה (503.32 נקודות).
בנוסף, היא זכתה במדליית כסף בתרגיל הקבוצתי עם מכשירים (73.000 נקודות), אחרי שוודיה (74.200 נקודות) ולפני הונגריה (71.600 נקודות).
באליפות העולם בהתעמלות שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1954 זכתה גורוחובסקי בשתי מדליות.
מדליית זהב בתחרות הקבוצתית (524.310 נקודות), לפני הונגריה (518.280 נקודות) וצ'כוסלובקיה (511.750 נקודות) ומדליית ארד בתרגיל הקרקע (19.120 נקודות), אחרי טמרה מנינה בת ארצה (19.390 נקודות) ואווה בוסקובה מצ'כוסלובקיה (19.160 נקודות).
בנוסף, היא סיימה במקום רביעי בתרגיל על סוס הקפיצות (18.860 נקודות) ובמקום שביעי בתחרות הקרב רב אישי (74.140 נקודות).
לאחר האליפות היא פרשה מתחרויות.
היא המשיכה בתור שופטת בתחרויות התעמלות ומשנת 1964 כשופטת בינלאומית.
גורוחובסקי עלתה לישראל בשנת 1990 ורק אז נודע על היותה יהודייה.
ביחד עם אגנס קלטי עסקה בחינוך גופני לילדים.
היא נפטרה בתל אביב בשנת 2001.
בסך הכל זכתה גורוחובסקי ב-24 מדליות באליפות ברית המועצות בהתעמלות, מהן 10 זהב, 7 כסף ו-7 ארד.
בשנת 1991 נבחרה גורוחובסקי להיכל התהילה של הספורט היהודי
מריה אראסוריס (María Edwards de Errázuriz) (11 בדצמבר 1893 - 8 ביוני 1972) הייתה חסידת אומות העולם מצ'ילה, שהצילה יהודים בתקופת השואה בפריז, שם חייה בשנות ה-30 של המאה ה-20 ונשארה שם בזמן הכיבוש הגרמני.
מריה אראסוריס נולדה למשפחה קתולית בצ'ילה.
עברה לפריז יחד עם בעלה הראשון שקיבל משרה דיפלומטית.
מריה הייתה עובדת סוציאלית ועבדה בבית החולים רוטשילד בפריז, בו אושפזו גם חולים יהודים.
מריה שיחקה תפקיד דומיננטי בפעולות הצלה של יהודים בבית החולים, החל מ-1942 הגרמנים הקיפו את בית החולים בגדר תיל וחולים יהודים שהבריאו נשלחו למחנה הריכוז דראנסי ומשם נשלחו למחנות השמדה, מטרתה של מריה הייתה להציל כמה שיותר יהודים ולהסתיר אותם מהגרמנים.
קלר היימן, עובדת סוציאלית יהודית הייתה הרוח החיה במחתרת ההצלה, ברשת היו רופאים, כמרים וביניהם הכומר מנארדה (Abbot Ménardais) הם סיפקו מסמכים מזויפים והסתירו יהודים במוסדות נוצרים או במשפחות מאמצות.
ב-16 ביולי 1942, יום תחילת גירוש היהודים מפריז, נעצרו בטי (בת 8) ומרסל (בן 4) פרידמן עם אמם ונשלחו לאצטדיון החורף (ולודרום ד'היבר - ול דיב) בפריז עם כ-13 אלף יהודים שנעצרו ביום זה.
האם, בטי ומרסל חלו בגרדת ונשלחו מאצטדיון החורף לבית החולים רוטשילד.
הילדים היו באגף לחולים במחלות מידבקות.
הם ביקרו את אמם מדי פעם.
יום אחד מצאו את מיטתה ריקה.
האם הבריאה ונשלחה לדראנסי ומשם לאושוויץ, שם נרצחה.
מריה אראסוריס ארגנה את הברחתם של בטי ומרסל פרידמן לטירת מולינה (Moulinet) שם שהו עד השחרור מריה וקלר המשיכו לטפל בילדים גם לאחר השחרור.
מריה הצילה גם את הילדים ג'אן ומרסל פרידמן שהוריהם נרצחו במחנות ולאחר סיום המלחמה היא דאגה להם למשפחה מאמצת.
בשנת 1960 נישאה לבעלה השני, שהיה סופר צרפתי, הם חזרו לצ'ילה לצמיתות, שם בסופו של דבר נפטרו.
בשנת 2005 הוכרה מריה אראסוריס המנוחה כחסידת אומות העולם.
מריה קיבלה את אות הלגיון בשל תרומתה להצלת חיים רבים והתנגדותה למשטר הנאצי.
מריה גופרט-מאייר הייתה פיזיקאית אמריקאית ילידת גרמניה, זוכת פרס נובל לפיזיקה על תגליותיה בנושא מודל הקליפות של הגרעין (shell-model).
היא הייתה לאישה השנייה שזכתה בפרס נובל לפיזיקה, אחרי מארי קירי.
בעבודת הדוקטורט שלה, הציגה את התזה בדבר הבליעה הדו פוטונית על ידי אטומים, תזה שהוכחה לאחר מכן עם התפתחות אמצעים לאימותה בניסוי.
גופרט-מאייר נולדה בעיר קטוביץ שבפרוסיה ב-28 ביוני 1906, הבת היחידה של פרידריך גופרט ושל אשתו מריה לבית וולף.
בשנת 1910 היא עברה עם משפחתה לגטינגן כאשר אביה, פרופסור דור שישי באוניברסיטה, התמנה לפרופסור לרפואת ילדים באוניברסיטת גטינגן.
גופרט-מאייר התחנכה בההרה טכנישה בגטינגן, בית ספר לבנות ממעמד בינוני ששאפו להשכלה גבוהה.
בשנת 1921 היא החלה ללמוד בפרואנשטודיאום, בית ספר תיכון פרטי שמטרתו להכין את הבנות ללימודים באוניברסיטה.
בשנת 1924 נכנסה גופרט-מאייר לאוניברסיטת גטינגן, שם למדה מתמטיקה.
מאוחר יותר החלה גופרט-מאייר להתעניין בפיזיקה, ובחרה להמשיך לדוקטורט בתחום זה בשנת 1930. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בתאוריית אפשרות הבליעה הדו-פוטונית על ידי אטומים.
יוג'ין ויגנר תיאר מאוחר יותר את התזה שלה כ"יצירת מופת של בהירות ושל מוחשיות".
באותו הזמן, האפשרות לאימות התזה שלה על ידי ניסוי נראתה רחוקה.
פיתוח הלייזר אפשר את האימות הניסיוני הראשון בשנת 1961, כאשר התגלתה קרינה דו-פוטונית בגביש אירופיום.
כיום, יחידת הבליעה הדו-פוטונית לחתך רוחב נקראת גופרט-מאייר.
בשנת 1930 נישאה גופרט-מאייר לג'וזף אדוארד מאייר.
השניים נפגשו כאשר מאייר התאכסן אצל משפחת גופרט.
בני הזוג עברו לארצות הברית, ארץ המוצא של מאייר, שם הוצע למאייר תפקיד של פרופסור לכימיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
לבני הזוג נולדו שני ילדים, מריה אן ופיטר קונרד.
בשנת 1931 היא חזתה תופעה של בליעה דו פוטונית.
כללים מחמירים למניעת נפוטיזם מנעו מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס לשכור את גופרט-מאייר כחברת סגל, אבל היא קיבלה עבודה בתור עוזרת במחלקה לפיזיקה בעבודה עם תכתובת גרמנית.
היא קיבלה משכורת נמוכה מאוד.
היא לימדה כמה קורסים, ופרסמה מאמר חשוב על התפרקות בטא כפולה.
היה עניין מועט במכניקת הקוונטים באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
בקיץ בשנים 1931- 1933 חזרה גופרט-מאייר לגטינגן כדי לעבוד עם הבוחן שלה לשעבר על כתיבת מאמר להנדבוך דר פיזיק.
העבודה נפסקה עם עליית המפלגה הנאצית לשלטון ב-1933, כאשר אנשי אקדמיה רבים איבדו את מקום עבודתם.
בתקופה זו הייתה גופרט-מאייר מעורבת במאמצי סיוע לפליטים.
ג'וזף מאייר פוטר ב-1937. לאחר מכן החל לעסוק במשרה באוניברסיטת קולומביה.ראש המחלקה לפיזיקה, ג'ורג' פגרם הקצה לגופרט-מאייר משרד, אך היא לא הועסקה בשכר.
בתקופה זו התחברה גופרט-מאייר עם הרולד יורי ושל אנריקו פרמי, שהגיעו לקולומביה ב-1939. פרמי ביקש ממנה לחקור את קליפת האלקטרונים של יסודות טרנס- אורניים בלתי ידועים.
בשימוש במודל תומאס-פרמי, חזתה גופרט-מאייר שיסודות אלה יוצרים סדרה חדשה שדומה ליסודות הנדירים, תחזית שהתבררה כנכונה.
בדצמבר 1941 נכנסה גופרט-מאייר לתפקידה המקצועי הראשון שבו קיבלה תשלום, לימוד מדע במשרה חלקית בקולג' שרה לונרס.
באביב 1942, עם התערבות ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, היא הצטרפה לפרויקט מנהטן.
היא קיבלה מיורי משרה חלקית במחקר עם מעבדת חומרי חילוף מתכתיים של אוניברסיטת קולומביה.
מטרתו של פרויקט זה הייתה למצוא אמצעי להפרדת חומר הבקיע אורניום-235.
באמצעות ידידה אדוארד טלר קיבלה גופרט-מאייר משרה באוניברסיטת קולומביה.
במהלך שהותה בשיקגו בשנות הארבעים פיתחה גופרט-מאייר מודל מתמטי למבנה קליפות הגרעין.
האנס ינסן עבד גם הוא על פתרון בעיה זו, והגיע לאותה המסקנה באופן עצמאי.
התוצאות שלו פורסמו בכתב העת Physical Review, לפני שגופרט-מאייר פרסמה את התוצאות שלה ביוני 1949. לאחר מכן הם החלו לשתף פעולה.
בשנת 1960 מונתה גופרט מאייר לפרופסור לפיזיקה מן המניין באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
בשנת 1963 זכו גופרט-מאייר, ינסן וויגנר בפרס נובל לפיזיקה "על תגליותיהם בנוגע למודל הקליפות הגרעיני."
גופרט-מאייר נפטרה בסן דייגו ב-20 בפברואר 1972 בעקבות התקף לב ונקברה בפארק הזיכרון אל קמינו.
לאחר מותה יצרה האגודה האמריקאית לפיזיקה את פרס מריה-גופרט מאייר, המוענק לפיזיקאיות בתחילת דרכן על תרומה יוצאת דופן למחקר הפיזיקלי.
מריה גָאֶטנה אַנְיֶיזי (באיטלקית: Maria Gaetana Agnesi; 16 במאי 1718 – 9 בינואר 1799) הייתה מתמטיקאית ופילוסופית איטלקייה בעידן הנאורות.
אנייזי הייתה הראשונה שחיברה ספר לימוד שעסק בחשבון אינטגרלי ודיפרנציאלי.
חברה של כבוד באוניברסיטת בולוניה.
את ארבעת העשורים האחרונים לחייה הקדישה ללימודי תאולוגיה (בעיקר פאטריסטיקה) וכן לצדקה וסיוע לעניים ובהמשך סיוע לחולים, לאחר שהפכה את ביתה לבית חולים.
אנייזי נולדה במילאנו למשפחה עשירה ומשכילה שעשתה את הונה ממסחר במשי.
אביה, פייטרו אנייזי, התחתן ב-1717 עם אנה פורטונטה בריוויו, כדי להשתלב באצולה המילאנזית.
בגיל צעיר זוהתה מריה כילדת פלא.
היא דיברה איטלקית וצרפתית בגיל חמש; עד גיל אחת עשרה למדה גם יוונית, עברית, ספרדית, גרמנית ולטינית, וכונתה "הנואמת בשבע השפות".
בגיל תשע נשאה בפני כמה אינטלקטואלים בולטים נאום בן שעה.
הנאום, שחובר על ידי אחד ממוריה ותורגם על ידיה ללטינית, עסק בזכותן של הנשים להשכלה גבוהה.
בגיל שתים עשרה התגלתה אצל אנייזי מחלה לא ברורה, שיוחסה ללימודיה המרובים, והטיפול שהוצע לה היה ריקודים נמרצים ורכיבה על סוסים.
הטיפול לא הועיל, והיא החלה לסבול מפרכוסים עזים, שלאחריהם עברה לחיים מתונים יותר.
בגיל ארבע עשרה החלה ללמוד גאומטריה ובליסטיקה.
שנה לאחר מכן החל אביה לכנס בביתו בקביעות חוג משכילים בולונזים בולטים, והיא הציגה לפניהם סדרה של תזות שעסקו בנושאים פילוסופיים עמוקים.
הספר Propositiones philosophicae, שהוא תיעוד הפגישות, שבהן הגנה אנייזי על 191 תזות, פורסם על ידי אביה ב-1738 לאחר הרצאתה האחרונה.
אביה נישא פעמיים נוספות לאחר מות אמהּ, ולמריה היו 20 אחים ואחים למחצה, כולם צעירים ממנה, והיא נשאה באחריות להשכלתם.
הדבר מנע ממנה לממש את רצונה להצטרף למנזר.
הגם שאביה סירב לרצונה זה, הוא הסכים שמפעם לפעם תחיה כמעט בפרישות, מנותקת מכל אינטראקציה חברתית ומסורה לחלוטין ללימודי מתמטיקה.
בזמן זה עסקה בחשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי.
אחותה הצעירה, מריה תרזה אנייזי פינוטיני (Pinottini), הייתה מלחינה ונגנית צ'מבלו.
לפי היסטוריון המתמטיקה דירק יאן סטרייק (Struik), אנייזי היא המתמטיקאית החשובה הראשונה מאז היפטיה.
ספר זה הוא העבודה המתמטית הראשונה בידי אישה, שנמצאת בידינו.
בעבודה זו שילבה אנליזה מתמטית ואלגברה.
עבודתה, שתורגמה בהמשך לאנגלית ולצרפתית, הוקדשה לקיסרית מריה תרזה, שהודתה לאנייזי במכתב אישי ובמתנות.
ב-1750, עם מחלתו של אביה, מונתה על ידי האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר לראשות המחלקה למתמטיקה, פילוסופיה של הטבע ופיזיקה בבולוניה, אך לא כיהנה בתפקיד זה.
אנייזי היא האישה השנייה אי פעם שזכתה למשרת פרופסור באוניברסיטה.
קדמה לה רק לאורה באסי.
ב-1751 חלתה שוב, ורופאיה הורו לה לחדול ממחקריה.
עם מותו של אביה שנה אחר כך, הקדישה עצמה ללימודי תאולוגיה ובפרט התמקדה באבות הנצרות.
כן החלה לתמוך בעניים, בחסרי הבית ובחולים, חילקה להם את המתנות שקיבלה וגייסה תרומות כדי שתוכל להמשיך לסייע להם.
ב-1783 ייסדה וניהלה את "אופרה פיה טריולזיו", בית אבות לקשישי מילאנו, שם חייתה לצד הנזירות שעבדו בו.
על שמה של אנייזי נקראים מכתש על נוגה, אסטרואיד, ועקומה בשם "עקומת אנייזי" או "המכשפה של אנייזי".
בערים מילאנו, מונצה ומשאגו (Masciago) שבאיטליה נקראו רחובות על שמה במלאת מאה שנים לפטירתה.
ליום הולדתה ה-296 הוקדש לה דודל, שהציג את תמונתה ואנימציה של יצירת "המכשפה של אנייזי".
מריה אסתר אנדיון בואנו (בפורטוגזית: Maria Esther Andion Bueno, 11 באוקטובר 1939 – 8 ביוני 2018) הייתה טניסאית ברזילאית, שהשתתפה בתחרויות בשנות ה-50 ובשנות ה-60 של המאה ה-20 היא דורגה במקום הראשון בעולם.
היא זכתה ב-19 תוארי גראנד סלאם, מהם 7 ביחידות, 11 בזוגות נשים ו-1 בזוגות מעורבים.
בשנת 1960 הייתה לבואנו לטניסאית הראשונה בהיסטוריה שזכתה בכל ארבעת טורנירי הגראנד סלאם בטורניר הזוגות לנשים, 3 מהם עם דרלין הארד מארצות הברית ואחד עם כריסטין טרומן מבריטניה ובנוסף זכתה באותה שנה גם בטורניר לזוגות מעורבים באליפות צרפת הפתוחה.
בשנת 1978 נכללה בואנו בהיכל התהילה הבינלאומי בטניס.
זכיות \ השתתפות - מספר זכיות בטורניר \ מספר הפעמים של השתתפות בטורניר
מריאנו גונסלבו פלקון (בספרדית: Mariano Gonzalvo Falcón, נולד ב-22 במרץ 1922 במולט דל ולס שבספרד, נפטר ב-7 באפריל 2007 בברצלונה שבספרד) היה כדורגלן ספרדי-קטלאני.
גונסלבו נולד וגדל במולט דל ולס שבקטלוניה, שם שיחק בקבוצה מקומית בנעוריו, לפני שהצטרף לאירופה שבברצלונה.
ב-1940מועדון הכדורגל ברצלונה, אך לא מצא את מקומו ולא השתתף באף משחק במהלך עונת 1940/41, לכן בסוף העונה עבר לריאל סרגוסה, שם שיחק לצד אחיו ז'ולי.
סראגוסה שיחקה באותה עונה, עונת 1941/42, בליגה השנייה וגונסלבו עזר לה לסיים במקום השני ולעלות בחזרה לליגה הראשונה.
בקיץ 1942 שב גונסלבו לברצלונה, ובעונתו הראשונה בקבוצה שיחק רק במשחק אחד, בהפסד 4-2 לסביליה ב-13 בדצמבר 1942. בעונה הבאה זכה לשחק בשלושה משחקים.
בעונת 1944/45 הצטרף לברצלונה אחיו השני, ז'וזפ, וגונסלבו החל לשחק באופן קבוע יותר, תחת המאמן ז'וזפ סמיטייר.
בעונת 1945/46 הצטרף גם האח הבכור למשפחת גונסלבו, ז'ולי, אם כי חלקו בקבוצה היה מצומצם מאוד והוא מיעט לשחק.
לעומתו, מריה שיחק בכל מחזורי הליגה למעט הראשון, הבקיע 3 שערים בהם שער בדרבי מול אספניול ובקלאסיקו בו הפסידה ברצלונה לריאל מדריד 3-2, והקבוצה סיימה את הליגה במקום השני.
כמו כן שיחק גונסלבו בסופר קאפ הספרדי, שנודע אז בשם "קופה דה אורו ארחנטינה", בו זכתה ברצלונה הודות לניצחון 5-4 על אתלטיק בילבאו.
בקיץ 1946 עזב ז'ולי את ברצלונה.
העונה הבאה הייתה פחות מוצלחת מקודמתה, שכן ברצלונה סיימה במקום ה-4 בליגה וגונסלבו הבקיע שער בודד ב-23 הופעות.
המאמן סמיטייר הוחלף באנריקה פרננדס, ובעונתו הראשונה בברצלונה, עונת 1947/48 הדריך את הקבוצה לזכייה באליפות.
גונסלבו שיחק ב-21 משחקי ליגה והבקיע שני שערים, האחד שער ניצחון על אתלטיקו מדריד ב-30 בנובמבר 1947 והשני ב-29 בפברואר 1948, במשחק בו הביסה ברצלונה את סביליה 6-0. בעונת 1948/49 הצליחו גונסלבו וברצלונה לזכות באליפות שנייה ברציפות, כשגם בעונה זו מבקיע גונסלבו פעמיים, ובקיץ הוסיפו לכך זכייה בגביע הלטיני.
עונת 1949/50 הייתה קשה עבור ברצלונה, ופרננדס פוטר לאחר 17 מחזורים, כשהקבוצה במקום ה-8. החליפו רמון ליורנס, שהצליח להביא את הקבוצה למקום ה-5. גונסלבו המשיך לשחק באופן די עקבי, הופיע 20 פעמים וכבש פעמיים.
בקיץ עזב ז'וזפ, אחיו הגדול של גונסלבו, את ברצלונה ומריה נותר היחיד בקבוצה מבין שלושת אחיו.
לקראת עונת 1950/51 התמנה פרדיננד דאוצ'יק להיות מאמנה של ברצלונה.
עמו זכתה ברצלונה בגביע הספרדי, כשבמשחק הגמר מול ריאל סוסיאדד הבקיע גונסלבו את אחד משלושת שערי קבוצתו, שניצחה 3-0. בליגה כבש גונסלבו 3 שערים ב-24 הופעות, כולל שער בניצחון ברצלונה 7-2 בקלאסיקו ב-24 בספטמבר 1950, וברצלונה סיימה במקום ה-4.
עונת 1951/52 הייתה אחת המוצלחות בהיסטוריית המועדון וגונסלבו היה שותף מלא לכך.
ברצלונה זכתה באליפות ספרד, בגביע המלך ובגביע הלטיני, וגונסלבו הבקיע 3 שערים ב-26 הופעות באותה עונה.
ברצלונה השלימה גם זכייה בקופה אבה דווארטה ובגביע מרטיני רוסי ב-1952, ובזכות כך נודעה הקבוצה כ"ברצלונה של חמשת הגביעים".
חלקו של גונסלבו בעונת 1952/53 היה מצומצם, והוא שותף ב-6 משחקי ליגה בלבד.
ברצלונה זכתה באליפות ובגביע פעם נוספת.
גם עמו סיימה ברצלונה במקום ה-2, והוא שיתף את גונסלבו ב-7 משחקי ליגה בלבד, בהם הבקיע גונסלבו פעמיים.
גונסלבו עזב את ברצלונה בקיץ 1955 לליידה, ששיחקה אז בליגה השנייה.
גונסלבו הבקיע פעמיים ב-14 משחקים בהם שותף ואף הורחק בכרטיס אדום לראשונה בקריירה שלו, בהפסדה של ליידה 3-2 לסבדל ב-11 במרץ 1956. בעונה הבאה, עונת 1956/57, שב לליגה הראשונה ושיחק במדי קונדל, לה לא הצליח לעזור להימנע מירידה חזרה לליגה הראשונה.
הוא שיחק ב-16 משחקי ליגה והבקיע שער בודד, שער ניצחון לרשתה של דפורטיבו לה קורוניה ב-17 בנובמבר 1956. גונסלבו פרש ממשחק בתום העונה, בגיל 34.
גונסלבו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ספרד ב-23 ביוני 1946, אז הפסידה ספרד ל 1-0 במשחק ידידות.
גונסלבו השתתף במספר משחקי ידידות נוספים בשנים הבאות, ובפלייאוף ההעפלה למונדיאל 1950 השתתף במשחק הראשון מול ב-2 באפריל 1950, בו הביסה ספרד את פורטוגל 5-1. גונסלבו נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל לצג אחיו ז'וזפ.
גונסלבו השתתף בשלושת משחקי שלב הבתים, שאת כולם ניצחה ספרד, ובשניים ממשחקי שלב הבתים השני, בהם סיימה ספרד בתיקו עם והובסה על ידי .
ספרד סיימה את הטורניר במקום הרביעי.
גונסלבו הבקיע את שערו היחיד במדי נבחרת ספרד ב-10 ביוני 1951, במשחק ידידות עם .
לאחר מכן הופיע גונסלבו במשחק ידידות נוסף, ולאחר שספרד הפסידה במשחק הראשון בפלייאוף ההעפלה למונדיאל 1954 מול בתוצאה 1-0 בלעדי גונסלבו, השתתף גונסלבו בגומלין שהסתיים בתיקו 2-2 והביא לעלייתה של טורקיה על חשבון ספרד.
גונסלבו לא זומן לאחר מכן לשחק במדי הנבחרת, ובסך הכול הופיע ב-16 משחקים בהם הבקיע שער בודד.
לצד משחקו בנבחרת ספרד, זכה גונסלבו להשתתף בשלושה משחקי ידידות של נבחרת קטלוניה.
מריה גימבוטאס (בליטאית: Marija Gimbutienė; 23 בינואר 1921 – 2 בפברואר 1994) הייתה פמיניסטית, חוקרת פולקלור וארכאולוגית ליטאית-אמריקאית, שהתמחתה בתקופה הפרהיסטורית באירופה.
פרסמה ספרים על המטריארכאליות בפרהיסטוריה.
מחקריה הארכאולוגיים התמקדו בתקופת המהפכה החקלאית ובתקופת הברונזה.
גילתה דפוסי בנייה וקבורה המרמזים על שליטה מטריארכלית בתרבויות קדומות.
היא הייתה הראשונה שהציעה את ההיפותזה הקורגנית בחקר השפות ההודו-אירופאיות.
זוכת פרס אניספילד-וולף עבור ספרה "הציוויליזציה של האלה" (The Civilization of the Goddess).
נולדה בשם Marija Birutė Alseikaitė בוילנה, בירת הרפובליקה של ליטא המרכזית כבת למשפחה של אינטלקטואלים ליטאים.
אמה ורוניקה (Veronika Janulaitytė-Alseikienė) קיבלה את תואר הדוקטור ברפואת עיניים באוניברסיטת ברלין בשנת 1908 והייתה הרופאה-האישה הראשונה בליטא.
אביה דניאליוס (Danielius) קיבל את התואר ברפואה מאוניברסיטת טרטו שבאסטוניה בשנת 1910.
לאחר המהפכה הרוסית ייסדו הוריה את בית החולים הראשון בווילנה.
במהלך תקופה זו, היה אביה גם המוציא לאור של העיתון "וילניאאוס ז'ודיס" (Vilniaus Žodis) ושל מגזין התרבות "וילניאאוס שוויאסה" (Vilniaus Šviesa) והיה חסיד נלהב של עצמאות ליטא בתקופת מלחמת פולין-ליטא.
הוריה התמחו באמנות ליטאית עממית מסורתית, ואת ביתם פקדו מוזיקאים וסופרים מפורסמים.
על החינוך התרבותי הרחב שלה אמרה גימבוטאס: "הייתה לי הזדמנות לפגוש סופרים ואמנים כגון וידונס, טומאס-וייז'גאנטאס, ואפילו בסנביצ'יוס, אשר בו הורי טיפלו.
כשהייתי בת ארבע או חמש שנים, הייתי יושבת בכורסה של בסנביצ'יוס כדבר שבשגרה.
ואחר כך, לאורך כל החיים, אוסף הפולקלור של בסנביצ'יוס נשאר חשוב בצורה בלתי רגילה עבורי."
בשנת 1931 עברה גימבוטאס עם הוריה לקובנה, בירתה הזמנית של ליטא, שם המשיכה את לימודיה.
באותה שנה, לאחר שהוריה נפרדו, היא המשיכה להתגורר עם אמה ואחיה בקובנה.
חמש שנים לאחר מכן אביה נפטר באופן פתאומי.
לפני מותו של אביה, התחייבה גימבוטאס להמשיך ללמוד ולפנות ללימודים גבוהים.
"פתאום הייתי צריכה לחשוב מה אהיה, מה אעשה עם חיי.
הייתי כל כך פזיזה, עסקתי בספורט, שחייה לאורך קילומטרים, החלקה, רכיבה על אופניים.
משנת 1936 השתתפה גימבוטאס במשלחות אתנוגרפיות להקלטת פולקלור מסורתי ולמדה וחקרה אמונות וטקסים ליטאיים וטקסים העוסקים במוות.
היא סיימה בשנת 1938 את לימודיה בהצטיינות בגימנסיה אוושרה (Aušra) בקובנה ונרשמה לאוניברסיטת ויטאוטאס מגנוס (Vytautas Magnus), שם למדה במחלקה לבלשנות.
ולאחר מכן למדה לתואר שני בארכאולוגיה באוניברסיטת וילנה והמנחה שלה בתואר השני היה הארכאולוג ג'ונאס פוזינאס (Jonas Puzinas), שהתמחה בפרה-היסטוריה של לטביה.
בשנת 1942 היא השלימה בהצטיינות את עבודת המאסטר שלה, "מצבי קבורה בליטא בתקופת הברזל", וקיבלה את התואר השני במדעי הרוח מאוניברסיטת וילנה, ליטא.
בשנת 1941 נישאה לאדריכל יורגיס גימבוטאס.
במהלך מלחמת העולם השנייה חייתה גימבוטאס בליטא תחת הכיבוש של ברית המועצות, בשנים 1940–1941, ושל גרמניה הנאצית, בשנים 1943-1941.
שנה לאחר לידת בתם הראשונה, דנוטה, ביוני 1942, נמלטה משפחת גימבוטאס מליטא בעקבות כיבושה מחדש על ידי הסובייטיים, בתחילה אל וינה ומשם לאינסברוק ולבוואריה.
על תקופה סוערת זו אמרה גימבוטאס, "החיים פשוט כופפו אותי כמו צמח קטן, אבל העבודה שלי המשיכה בכיוון אחד."
בשנת 1946 קיבלה גימבוטאס דוקטורט בארכאולוגיה, עם תחומי התמחות משניים באתנולוגיה והיסטוריה של הדת, מאוניברסיטת טיבינגן.
עבודת הדוקטורט שלה "טקסי קבורה פרהיסטוריים בליטא" (בגרמנית), התפרסמה מאוחר יותר באותה שנה.
בזמן קבלת המלגה ועבודת הפוסטדוקטורט באוניברסיטת טיבינגן, גימבוטאס ילדה את בתה השנייה, Živilė.
היא המשיכה במחקריה באוניברסיטת היידלברג ובאוניברסיטת מינכן מ-1947 עד 1949. משפחת גימבוטאס עזבה את גרמניה והיגרה לארצות הברית בשנת 1949.
לאחר שהגיעה לארצות הברית, החלה גימבוטאס לעבוד באוניברסיטת הרווארד בתרגום כתבים בתחומי הארכאולוגיה ממזרח אירופה, והפכה למרצה בחוג לאנתרופולוגיה.
בשנת 1955 הוענק לה תואר עמית של מוזיאון פיבודי הרווארד.
בתה השלישית, רוזה יוליה, נולדה באוגוסט 1954 בבוסטון.
גימבוטאס התפרסמה בזכות שלושה ספרים שפרסמה במהלך עבודתה בארצות הברית:
השפה של האלה (The Language of the Goddess) (1989), אשר שימש השראה לתערוכה בוויסבאדן, 1993-1994.
הציוויליזציה של האלה (The Civilization of the Goddess) (1991), ספר שהתבסס על הממצאים הארכאולוגיים המתועדים שלה, והציג את מסקנותיה על התרבויות הנאוליתיות ברחבי אירופה: דפוסי דיור, מבנה חברתי, אמנות, דת, ודפוסי השכלה.
הציוויליזציה של האלה כפי שנוסחה על ידי גימבוטאס, הגדירה הבדלים בין המערכת החברתית האירופית העתיקה שאותה היא מגדירה כתרבות האלה, תרבות ממורכזת-בנשים (gynocentric, woman-centered) לבין התרבות החל מתקופת הברונזה ההודו-אירופית שבה שולטים הגברים ("androcratic"), התרבות אשר החליפה אותה.
על פי הפרשנות שלה, תרבויות שהיו ממורכזות בנשים, או מטריארכליות, התאפיינו בשלווה ושלום, כבוד לנשים ובשוויון כלכלי.
במחקריה, היא מצאה הוכחות לקיומם של כפרים גדולים בתרבויות אלה, שהגיעו לגודל של עד 17,000 איש, שבהם נמצאו בבתים צלמיות נשיות, ובהם, כל הבתים היו שווים בגודלם.
לטענתה, התרבות הגברית היא זאת שהמציאה את אי-השוויון.
גימבוטאס מצאה שלושה גלים של פלישת תרבויות שהיו להגדרתה תרבויות הנשלטות על ידי גברים לוחמים (androcratic).
היא הייתה הראשונה שהציעה את ההיפותזה הקורגנית.
גימבוטאס חילקה את "התרבות קורגנית" לארבעה שלבים עוקבים שראשיתם (התרבות הקורגנית הראשונה) בתרבויות סאמרה וסרוגלאזובו שהתקיימו במהלך התקופה הכלקוליתית באזור הדנייפר והוולגה בראשית האלף ה-4 לפנה"ס.
אוסף עבודותיה של גימבוטאס, יחד עם אלו של עמיתה, המומחה למיתולוגיה השוואתית ג'וזף קמפבל, שוכן בארכיון ומרכז מחקר OPUS במכון פאסיפיקה לתארים מתקדמים בקארפינטריה (Carpinteria), קליפורניה.
הספרייה כוללת אוסף נרחב של גימבוטאס בנושאי ארכאולוגיה, מיתולוגיה, פולקלור, אמנות ובלשנות.
ארכיון גימבוטאס כולל מעל 12,000 תמונות של צלמיות מקודשות שצלמה גימבוטאס עצמה, וכן קובצי מחקר על התרבויות הנאוליתיות של אירופה הקדומה.
מריה באטריצ'ה ד'אסטה, דוכסית מאסה (באיטלקית: Maria Beatrice Ricciarda d'Este; 7 באפריל 1750 - 14 בנובמבר 1829), הייתה בתו של ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ואשתו של הארכידוכס פרדיננד, דוכס ברייזגאו, אשר כיהנה כדוכסית מאסה בין השנים 1790–1796 ובין השנים 1815–1829.
מריה באטריצ'ה נולדה ב-7 באפריל 1750 במודנה, לארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ולמריה תרזה צ'יבו-מאלספינה, דוכסית מאסה, בתם של אדראנו הראשון צ'יבו-מאלספינה, דוכס מאסה וריצ'רדה גונזאגה.
נישואי הוריה לא היו מוצלחים, והם התגוררו בנפרד.
לאחר מות אחיה הקטן רינאלדו פרנצ'סקו בשנת 1753 בהיותו בן 4 חודשים, הפכה מריה באטריצ'ה ליורשת הוריה.
מכיוון שהייתה אמורה לרשת 4 מדינות (מודנה, רג'ו, מאסה וקרארה), סיכמה מריה תרזה בשנת 1753 עם אביה ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה, שמריה ביאטריצ'ה תינשא ללאופולד, ארכידוכס אוסטריה, ובכך הוא ייהפך ליורשו.
אולם, בשנת 1761 הפך לאופולד ליורש הדוכסות הגדולה של טוסקנה, ולפיכך בשנת 1763 נחתם הסכם חדש בין אביה למריה תרזה, ובו נקבע שמריה ביאטריצ'ה תתחתן עם פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, ובכך הוא ייהפך ליורשו.
בשנת 1771 אישר הדיאט הקיסרי את ההסכם עם דוכס מודנה, וב-15 באוקטובר אותה שנה התחתן פרדיננד עם מריה ביאטריצ'ה ד'אסטה.
בשנת 1790 מתה אמה מריה תרזה צ'יבו-מאלספינה, דוכסית מאסה, ומריה ביאטריצ'ה עלתה במקומה לשלטון בדוכסות מאסה וקרארה.
בשנת 1796 ברחה מריה ביאטריצ'ה עם משפחתה מפני הכוחות הצרפתים בראשות נפוליאון שפלשו למילאנו.
גם אביה ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ברח ממודנה, שהצטרפה לרפובליקה הציסאלפינית.
בהסכם קמפו פורמיו בשנת 1797, הוענקה לאביה דוכסות ברייזגאו, אזור בדרום מערב גרמניה שהשתייך לבית הבסבורג.
בשנת 1803 מת אביה ארקולה השלישי, ובעלה פרדיננד קיבל את התואר "דוכס ברייזגאו", וכן קיבל את הטענה לדוכסות מודנה.
בשנת 1814 ניתנה דוכסות מודנה בקונגרס וינה לבנה הבכור - פרנץ הרביעי, דוכס מודנה, ואילו מריה באטריצ'ה קיבלה בחזרה את דוכסות מאסה וקרארה.
ב-14 בנובמבר 1829 מתה מריה ביאטריצ'ה בווינה, ובנה פרנץ הרביעי, דוכס מודנה ירש אף את נחלותיה.
ב-15 באוקטובר 1771 התחתנה מריה באטריצ'ה עם הארכידוכס פרדיננד, דוכס ברייזגאו, ממנו נולדו לה 10 ילדים:
מריה ביאטריצ'ה, נסיכת סבויה (באיטלקית: Maria Beatrice di Savoia; 6 בדצמבר 1792 – 15 בספטמבר 1840), הייתה בתו של ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה, ואשתו של פרנץ הרביעי, דוכס מודנה.
מריה ביאטריצ'ה נולדה בטורינו ב-6 בדצמבר 1792, לויטוריו אמנואלה, דוכס אאוסטה, ולמריה תרזה מאוסטריה-אסטה, בתם של הארכידוכס פרדיננד, דוכס ברייזגאו ומריה ביאטריצ'ה ד'אסטה, דוכסית מאסה.
בשנת 1798 ברחה משפחתה מטורינו מפני כוחותיו של נפוליאון, ולאחר שעברו בפארמה ופירנצה, התיישבה המשפחה לבסוף בסרדיניה, שם שהו עד לאחר מפלת נפוליאון בשנת 1814.
ב-20 ביוני 1812 התחתנה מריה ביאטריצ'ה עם דודה פרנץ, ארכידוכס אוסטריה-אסטה, באישור מיוחד של האפיפיור פיוס השביעי, ונולדו להם 4 ילדים.
בשנת 1814 הוכתר בעלה פרנץ כדוכס מודנה, אולם במהלך שלטון מאה הימים ברחו בני הזוג ממודנה מפני ז'ואקים מירא, וחזרו אליה רק לאחר הבסתו.
בשנת 1831 פרץ מרד בדוכסות, ומריה ביאטריצ'ה ברחה עם משפחתה, אך חזרה לבסוף בסיוע צבאי אוסטרי.
ב-15 בספטמבר 1840 מתה מריה ביאטריצ'ה בטירת קטאיו, כתוצאה ממחלת לב.
ב-20 ביוני 1812 התחתנה מריה ביאטריצ'ה עם פרנץ הרביעי, דוכס מודנה, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה (1817–1886), התחתנה עם אנרי, רוזן שאמבור
פרנץ החמישי, דוכס מודנה (1819–1875), התחתן עם אדלגונדה, נסיכת בוואריה
פרדיננד קרל ויקטור, ארכידוכס אוסטריה-אסטה (1821–1849), התחתן עם אליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה
מריה ביאטריקס, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה (1824–1906), התחתנה עם חואן, רוזן מונטיסון
מריה גבריאלה מבוואריה (בגרמנית" Marie Gabriele Herzogin in Bayern; 9 באוקטובר 1878 – 24 באוקטובר 1912) הייתה נכדתו של מיגל הראשון, מלך פורטוגל ואשתו של רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה.
מריה גבריאלה נולדה ב-9 באוקטובר 1878 בטגרנזי, לקרל תאודור, דוכס בבוואריה ולמריה ז'וזה, נסיכת פורטוגל בתם של מיגל הראשון, מלך פורטוגל ואדליידה מלוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג.
מריה גבריאלה גדלה בטירת פוסנהופן, והיה לה ילדות מאושרת, אותה חלקה עם אחותה אליזבת, והיא גילתה נטייה לציור.
ב-10 ביולי 1900 התחתנה מריה גבריאלה במינכן עם דודנה רופרכט, נסיך בוואריה, והשתתף בה יואכים, נסיך פרוסיה בשם אביו וילהלם השני, קיסר גרמניה.
לאחר חתונתם התגוררו בני הזוג בבמברג, שם שכנה יחידתו של רופרכט.
בני הזוג טיילו הרבה, ובשנת 1903 ערכו טיול ביפן, ושבו לגרמניה דרך ארצות הברית.
הנסיעה הייתה לצורך מדעי, וליווה אותם פרופסור מאוניברסיטת מינכן.
מריה שהייתה חובבת מדע וטבע, כמו גם שירה ומוזיקה, כתבה בהתלהבות על המסע.
בעת שהותם ביפן חלתה מריה גבריאלה, ובעת שובם לבוואריה היא נותחה עקב דלקת התוספתן, אולם החלימה מכך במהירות.
ב-24 באוקטובר 1912 מתה מריה גבריאלה בסורנטו באיטליה, כתוצאה מאי-ספיקת כליות.
בשנת 1913 הוכתר חמיה כלודוויג השלישי, מלך בוואריה, אולם בעלה לא עלה אחריו לשלטון, עקב ביטול המונרכיה בתום מלחמת העולם הראשונה בעקבות המהפכה הגרמנית.
בשנת 1918 התחתן בעלה שנית, עם בת דודתה אנטוניה, נסיכת לוקסמבורג.
ב-10 ביולי 1900 התחתנה מריה גבריאלה עם רופרכט, נסיך הכתר של בוואריה, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
מריה קונסטנטינובנה בשקירצבה הייתה כותבת, ציירת ופסלת אוקראינית.
מריה בשקירצבה נולדה בכפר באימפריה הרוסית באזור גברונטסי, סמוך לפולטבה (היום בשטח אוקראינה), למשפחת אצולה עשירה.
הוריה נפרדו כאשר הייתה צעירה ועיקר שנות ילדותה ונעוריה הייתה מחוץ למולדתה לצד אמה במקומות שונים ביבשת אירופה.
היא התגוררה תקופות ארוכות יותר בגרמניה ובריביירה הצרפתית, שלאחריהן התיישבה משפחתה בפריז.
חינוכה היה בידי מורים פרטיים וכשרונה המוזיקלי התגלה בגיל צעיר, אולם עקב מחלה לא הצליחה לפתח קריירה בתחום הזמרה לאחר שמיתרי קולה נפגעו.
בנחישותה להיות אמנית החלה ללמוד ציור בצרפת בסטודיו של הצייר טוני רובר-פלורי ובאקדמיה ז'וליאן.
האקדמיה הייתה במאה ה-19 אחד המוסדות הבודדים אשר קיבלו נשים לשורותיו, והיה בה ריכוז של תלמידות לאמנות מכל רחבי אירופה וארצות הברית.
במהלך חייה הקצרים יצרה בשקירצבה אוסף יצירות בולטות באיכותן אף שאין בהן פריצת דרך אמנותית.
בשנת 1880 הציגה לראשונה בסלון בפריז, התערוכה השנתית היוקרתית של האקדמיה לאמנויות היפות ומאז שלוש פעמים נוספות עד מותה.
ציוריה הבולטים של בשקירצבה הם:
"המפגש", פורטרט של ילדי משכנות העוני של פריז.
ציור זה מוצג במוזיאון ד'אורסה.
"בסטודיו", בו מתוארים חבריה הציירים בעבודתם.
פורטרט בצבעי פסטל של בת דודתה, עליו זכתה בציון לשבח.
אף שבתקופת מלחמת העולם השנייה הושמדו רבות מיצירותיה על ידי הנאצים, לפחות 60 ציורים שרדו.
בשנת 2000 התקיימה בארצות הברית תערוכה נודדת בשם "התגברות על כל המכשולים: הנשים של האקדמיה ז'וליאן", בה נכללו יצירותיה של בשקירצבה וחברותיה ללימודים.
כציירת, קיבלה בשקירצבה השראה מידידה הצייר, ז'ול בסטיאן-לפאז' ומהערצתו לציור הריאליסטי.
בעוד בסטיאן-לפאז' התמקד ביצירתו בנוף הטבעי, בשקירצבה פנתה לתיאור הנוף העירוני.
היא כתבה: "אינני אומרת דבר על השדות כיוון שבסטיאן-לפאז' מולך עליהם כשליט בלעדי; אולם לרחובות...
עדיין אין אדון." אתרע מזלם של שני אמנים אלה והם הלכו לעולמם באותה שנה - בסטיאן-לפאז' מת מסרטן לאחר מספר שנים בהן סבל מהמחלה, וביומנה מתארת בשקירצבה את ביקוריה אצל הצייר הנוטה למות.
בשקירצבה חלתה בשחפת בגיל 16, ומתה מהמחלה בגיל 25. במהלך חייה הספיקה להתבלט כאינטלקטואלית בקהילייה התרבותית בצרפת.
באקדמיה ז'וליאן אימצה תפיסות פמיניסטיות שנחשבו אז לרדיקליות.
דעותיה נגועות במיזאנדריה ופורסמו בעיתון פמיניסטי בפריז בשנת 1881 תחת שם עט.
אחת מאימרותיה המצוטטות ביותר היא: "הבה נאהב כלבים, הבה נאהב רק כלבים!
גברים וחתולים הם יצורים לא ראויים."
מתה בפריז בשנת 1884, ונקברה בבית הקברות של פאסי ברובע השישה-עשר במאוזוליאום שבו קבורים בני משפחתה.
מבנה קברה מדמה סטודיו של צייר, והוכרז כאתר היסטורי על ידי ממשלת צרפת.
בגיל 13 החלה בשקירצבה לכתוב יומן אישי, שיצא לאור לאחר מותה בצרפת במספר כרכים, ותורגם לשפות רבות.
בחלקו הראשון היא מספרת את סיפור התבגרותה, ולקראת סופו היא מתארת את מאבקה במחלת השחפת.
בשקירצבה מיטיבה להתבטא בו, ויש בו הן עיסוק בחייה האישיים והן בביקורת על החברה הבורגנית של צרפת.
בין השאר כתבה ביומן: "אם לא אמות צעירה, אני מקווה להיות אמנית דגולה, אבל אם אמות צעירה, אני מתכוונת לפרסם יומן זה, אשר אינו יכול שלא להיות מעניין."
יומניה של בשקירצבה נפרסו על פני 105 מחברות בכתב ידה.
הם פורסמו לאחר מותה, החל משנת 1887. זה היה היומן השני של אישה שפורסם עד אז בצרפת.
הספרים זכו להצלחה מסחרית, ותורגמו למספר שפות.
בין השאר זכו לשבחים מפי ראש ממשלת בריטניה ויליאם גלאדסטון, הסופר הבריטי ג'ורג' ברנרד שו והמשורר הרוסי ולרי בריוסוב.
סיפור חייה היווה השראה למספר מחזות וסרטים, ויומנה של בשקירצבה הוזכר כמקור להשראה על ידי סופרות רבות, בהן קתרין מנספילד ואנאיס נין.
מריה אפרוסינינה (אוקראינית: Марія Єфросиніна, נולדה ב-25 במאי 1979) היא מנחת טלוויזיה אוקראינית.
אפרוסינינה נולדה בחצי האי קרים, היא למדה במחלקה לשפות זרות של אוניברסיטת קייב והוסמכה כמתורגמנית של אנגלית וספרדית.
בגיל תשע עשרה החלה להופיע בערוץ הראשון האוקראיני בתוכנית "Happy Bell" ועל הופעתה הייתה מועמדת לפרס בטקס פרסי הטלוויזיה האוקראיני.
ב-2004 זכתה בפרס "מנחת הטלוויזיה הטובה של השנה".
ב-2005 הנחתה את תחרות האירוויזיון 2005 שנערכה בקייב בפעם הראשונה.
ב-2009 החלה להנחות את הגרסה האוקראינית של תוכנית הריאליטי "מפעל הכוכבים", ב-2010 דורגה במקום ה-77 ברשימת הנשים המשפיעות ביותר באוקראינה על פי מגזין "Focus" המקומי, באותה שנה גם הנחתה את טקס ההגרלה של יורו 2012 שנערך בארמון התרבות והמדע שבפולין.
היא נשואה לטימור חרומייב ולהם בת ובן, אחותה יליזבטה נשואה לבנו של נשיא אוקראינה לשעבר ויקטור יושצ'נקו.
ב-15 בספטמבר 2023 פורסם שבית המשפט בסמאני במוסקבה נתן פסק דין שלא בפניו למריה אפרוסינינה, היא קיבלה 7 שנות מאסר על פייקים לגבי הצבא הרוסי.
מריה ביאטריקס, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה , הייתה בתו של פרנץ הרביעי, דוכס מודנה, ואשתו של חואן, רוזן מונטיסון.
מריה ביאטריקס נולדה ב-13 בפברואר 1824 במודנה, לפרנץ הרביעי, דוכס מודנה ולמריה ביאטריצ'ה, נסיכת סבויה בתם של ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה ומריה תרזה מאוסטריה-אסטה, מלכת סרדיניה.
ב-6 בפברואר 1847 התחתנה מריה ביאטריקס עם חואן, רוזן מונטיסון, ממנו נולדו לה שני ילדים.
בתחילה התגוררו השניים במודנה, אולם לאחר מהפכות 1848 באיטליה עברו השניים לאוסטריה, ומשם ללונדון, שם פיתח חואן נטיות ליברליות, ובעקבות כך הוא נפרד ממריה ביאטריקס שחזרה למודנה עם ילדיהם.
בשנת 1861 מתו אחי בעלה האינפנטה קרלוס, רוזן מונטמולין והאינפנטה פרננדו דה בורבון וברגנסה במפתיע בטריאסטה, ומכיוון שלא היו לקרלוס ילדים, ירש בעלה חואן את תאריו.
בשל דעותיו הליברליות לא היווה חואן יריב לאיזבלה השנייה, מלכת ספרד למרות הירידה הדרסטית בפופולריות שלה, ובעקבות כך דרש ממנו בנם קרלוס, דוכס מדריד לוותר לטובתו על תאריו.
בשנת 1883 מת גיסה אנרי, רוזן שאמבור ללא ילדים, ומכיוון שבעלה חואן היה הצאצא הזכר הבכיר של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, הוא הוכר על ידי המפלגה הלגיטימית כז'אן השלישי, מלך צרפת ונווארה.
רוב המלוכנים בצרפת לא קיבלו את טענתו של חואן, ותמכו בפיליפ, רוזן פריז מבית אורליאן כטוען לכתר הצרפתי.
בשנת 1887 מת חואן בברייטון, וב-18 במרץ 1906 מתה מריה ביאטריקס בגרץ.
ב-6 בפברואר 1847 התחתנה מריה ביאטריקס עם חואן, רוזן מונטיסון, ממנו נולדו לה שני בנים:
מריה ג'ובאנה בטיסטה מסבויה-נמור (באיטלקית: Maria Giovanna Battista di Savoia-Nemours; 11 באפריל 1644 – 15 במרץ 1724) הייתה אשתו של קרלו אמנואלה השני, דוכס סבויה.
קרלו אמנואלה נולדה ב-11 באפריל 1644 בפריז, לקרלו אמדאו, דוכס נאמור ולאליזבת דה בורבון, בתם של סזאר, דוכס ונדום ופרנסואז מלורן.
בשנת 1652 נהרג אביה בדו-קרב עם גיסו פרנסואה, דוכס בופור, ומריה ג'ובאנה עברה לאחריות דודה אנריקו השני, דוכס נאמור.
בשנת 1659 מת דודה ונחלת הדוכסות חזרה לכתר הצרפתי, אולם משפחתה המשיכה לקבל קצבה כספית מממלכת צרפת.
בשנת 1659 נפגשה מריה ג'ובאנה עם קרלו אמנואלה השני, דוכס סבויה והוא התאהב בה, אך אמו לא הייתה מרוצה מהשידוך, ומשום כך התחתן קרלו אמנואלה ב-3 באפריל 1663 עם פרנסואז מדלן ד'אורליאן, בת דודו מצד אמו - גאסטון, דוכס אורליאן.
לאחר מותה בתחילת 1664, התחתן קרלו אמנואלה ב-20 במאי 1665 עם אהובתו מריה ג'ובאנה ונולד להם בן אחד, ויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה.
קרלו אמנואלה לא שמר אמונים למריה ג'ובאנה, אולם היא נאלצה להתעלם מהן.
בשנת 1675 מת בעלה, ובנה ויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה עלה לשלטון במקומו, תוך שהיא משמשת כעוצרת עד לבגרותו.
בשנת 1684 תפס ויטוריו אמדאו את השלטון לבדו וגירש את מריה ג'ובאנה משטחי הדוכסות.
בשנים לאחר מכן היא השלימה את בנה, ואף שימשה כסנדקית בהטבלת נכדתה מריה אדליידה, נסיכת סבויה.
בשנת 1713 הפך בנה למלך סיציליה, וב-15 במרץ 1724 מתה מריה ג'ובאנה בטורינו.
מריה גרייפ (בשוודית: Maria Gripe; 25 ביולי 1923 - 5 באפריל 2007) הייתה סופרת ילדים ומדע בדיוני שוודית, הידועה בעיקר בשל כתיבת טרילוגיית הספרים על "הוגו וג'וספין", והספר "ילדי נפח הזכוכית".
סגנון הכתיבה שלה שילב אלמנטים מציאותיים לצד מיסטיים וקסומים.
בשנת 1974 היא קיבלה את פרס אנדרסן.
גרייפ נולדה כמאיג'ה סטינה וולטר (בשוודית: Maja Stina Walter) ב-25 ביולי 1923, בווקסהולם, שוודיה.
אביה היה קפטן בצבא השוודי (דרגה המקבילה לדרגת סרן בצה"ל).
כבר בילדותה כתבה ספרים וסיפורים.
כאשר הייתה בת שש היא ומשפחתה עברו לעיר אורברו, אחרי כמה שנים עברו שוב, הפעם לסטוקהולם, שם סיימה בית ספר תיכון.
לאחר מכן, למדה פילוסופיה והיסטוריה של הדתות באוניברסיטת סטוקהולם.
בשנת 1946 נישאה לאמן (הרלד גרייפ (Harald Gripe), ואימצה את שם משפחתו.
הרלד הפך למאייר המרכזי במרבית ספריה.
ב-21 במאי 1947, נולדה לזוג הילדה הראשונה והיחידה שלהם, קמילה גרייפ, שהלכה בדרכי אמה, ובחרה להיות סופרת.
את רוב חייה המבוגרים חיה גרייפ בעיר נייקופינג.
במהלך חייה כתבה 38 ספרים, ספרה האחרון פורסם בשנת 1997, מאז ועד מותה, כ-10 שנים, לא פרסמה עוד ספרים, מריה גרייפ נפטרה בגיל 83, ב-5 באפריל 2007, בבית אבות שנמצא בעיר רוניג' ליד סטוקהולם.
גרייפ הייתה סופרת ילדים, בעיקר מסוגת הפנטזיה.
כתיבתה התאפיינה בטשטוש הגבול בין המציאות לעולם הקסם והמיתולוגי.
ספרה הראשון פורסם ב-1954, כאשר הייתה בת 31, והוא נשא את השם "בעיר הקטנה שלנו" (שוודית: I vår lilla stad).
במהלך חייה כתבה 38 ספרים, שתורגמו ל-30 שפות, הרבה מספריה עובדו לתסכיתי רדיו, שניים הופקו כסדרות בטלוויזיה, וארבעה הופקו לסרטים באורך מלא:
הוגו וג'וספין (שוודית: Hugo och Josefin) (1967)
הילדים של גלסבלסארן (שוודית: Glasblåsarns barn) הוקרן החל מ-1998
כמו כן רבים מספריה תורגמו לאנגלית: [ צד ימין, בשוודית, בסוגריים באנגלית, ומצד שמאל תרגום לעברית:
גרייפ זכתה בכמות רבה של פרסים על ספריה, כ-15 פרסים, כולל חלק מהפרסים הנחשבים ביותר בתחום הספרות:
1963 - פרס ע"ש אסטריד לינדגרן על "הוגו וג'וספין" (שוודית: Hugo och Josefin)
1966 - פרס מדף לואיס קרול על "ביתו של פאפא פלרין"
1966 - פרס "ניו יורק - הרלד טריבון פסטיבל האביב" פרס ספר הכבוד עבור "ביתו של פאפא פלרין" (Pappa Pellerin's Daughter)
1972 - פרס אסטריד לינגרן
1974 - פרס אנדרסן - הפרס הכי יוקרתי שניתן לסופרי ספרות ילדים
1982 - הפרס הלאומי של משרד התרבות בספרד
1985 - פרס אגודת ספריות בתי הספר הנורדיים לספרי ילדים
מריה ואלרייבנה בוטינה היא אזרחית רוסייה, אשר הודתה ב-13 בדצמבר 2018 בקשירת קשר לביצוע מעשה בלתי חוקי כסוכנת זרה בארצות הברית.
מייסדת התנועה הרוסית "הזכות לנשק".
מריה בוטינה נולדה בשנת 1988 בברנאול, מחוז אלטאי, רוסיה הסובייטית.
היא סיימה את לימודיה במדעי המחשב באוניברסיטה, ונודעה כ"חובבת כלי נשק מילדות".
בגיל 21, עברה למוסקבה במטרה לפתוח עסק רהיטים.
מאוחר יותר פתחה סוכנות פרסום, והחלה לעסוק בזכות לבעלות פרטית על נשק, מטרה שגם אלכסנדר טורשין, אז ראש מועצת הפדרציה של רוסיה, אימץ.
בשנת 2011, הוא שכר אותה בתור עוזרת מיוחדת.
טורשין הוא גם חבר במפלגת רוסיה המאוחדת של ולדימיר פוטין, והחל משנת 2015 היה סגן נגיד הבנק המרכזי של רוסיה, עד שהתפטר בפתאומיות בשנת 2018.
בוטינה עברה לארצות הברית ב-2016 באמצעות ויזת סטודנט ללימודי תואר שני באמריקן יוניברסיטי בוושינגטון די.
במהלך תקופתה שם, היא השתתפה בכנסים פוליטיים, כולל בכנס קמפיין של דונלד טראמפ בלאס וגאס ב-2015, ושאלה אותו על עמדותיו כלפי הסנקציות האמריקאיות נגד רוסיה.
בנוסף לכך הייתה מעורבת בפעילות איגוד הרובאים הלאומי (NRA), ולפעמים בפגישות עם פוליטיקאים אמריקאיים, כמו מושל ויסקונסין סקוט ווקר.
החשדות כנגדה החלו לאחר שהיא משכה את תשומת הלב של חוקרים שעסקו בהתערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016. באפריל 2018, היא העידה במשך שמונה שעות בפני ועדת המודיעין של הסנאט האמריקאי.
במהלך עדותה, היא ציינה כי קונסטנטין ניקולאייב, מיליארדר רוסי, סיפק מימון עבור התנועה "הזכות לנשק".
ביולי 2018, בעודה מתגוררת בוושינגטון די.
סי., בוטינה נעצרה על ידי הבולשת הפדרלית (FBI) והוגש נגדה כתב אישום על קונספירציה ופעילותה כסוכנת זרה מבלי להצהיר על כך בפני הרשויות האמריקאיות.
היא הודתה באשמה והסכימה לשתף פעולה עם החקירה.
התביעה טוענת כי בוטינה הייתה חלק ממבצע השפעה רוסי עם מטרות להשפיע על הפוליטיקה האמריקאית, אשר נוהל על ידי טורשין עם עזרה מצד פעיל פוליטי אמריקאי בשם פול אריקסון.
על פי התביעה, לאורך כל תקופת שהותה בארצות הברית, בוטינה שמרה על קשרים עם טורשין, התמקדה בהשגת קשרים עם פוליטיקאים אמריקאיים, ונעזרה ב-NRA כדי להניע את פעולותיה.
השלטונות האמריקאיים טוענים שהיא לא רשמה את עצמה כסוכנת זרה לפי החוק, דבר שמהווה חלק מהאישומים נגדה.
היא הועמדה לדין בגין פעולה כסוכנת של ממשלת רוסיה מבלי להצהיר על כך בפני הרשויות האמריקאיות.
לפי החוק האמריקאי, ייצוג אינטרסים של ממשלה זרה הוא חוקי, אך יש להצהיר על כך בפני השלטונות, כפי שנדרש לפי סעיף 951 לחוק העונשין של ארצות הברית.
בוטינה לא עשתה זאת, ובשל כך הואשמה בהפרת החוק.
מריה בוטינה הואשמה לפי שני סעיפים עיקריים:
סעיף 951 לחוק העונשין של ארצות הברית (Title 18, United States Code, Section 951): סעיף זה עוסק בהאשמה של פעילות כסוכן של ממשלת חוץ ללא רישוי וללא הודעה מראש למשרד המשפטים של ארצות הברית.
הסעיף דורש מאנשים הפועלים כסוכנים של מדינות זרות להירשם ולהודיע על כך לרשויות האמריקאיות.
סעיף 371 לחוק העונשין של ארצות הברית (Title 18, United States Code, Section 371): סעיף זה עוסק בהאשמות של קשר לפשע, או קונספירציה לבצע עבירה נגד ארצות הברית.
הסעיף משמש להאשים את מי שמזמין, מארגן, או מתכנן לבצע פשע עם אחרים.
בעסקת טיעון היא הודתה בפשעים שיוחסו לה ונשלחה לשנה וחצי מאסר.
באוקטובר 2019 שוחררה וחזרה לרוסיה..
מריה בוריסובנה מטבר הייתה נסיכה גדולה של נסיכות מוסקבה אשתו הראשונה של איוואן השלישי הנסיך הגדול של מוסקבה.
מריה הייתה בתם של בוריס מטבר (רוסית:Ярослав Владимирович) נסיך טבר ואנסטסיה אנדרבנה .
מריה נשאה לאיוואן השלישי ב-1452. ב-1458 ילדה את בנה איוואן, המכונה "איוואן הצעיר", שהיה יורש העצר של איוואן השלישי.
מריה נפטרה ב-27 באפריל 1467, יש סוברים שהורעלה.
נקברה בקתדרלה של מנזר העלייה לשמים בקרמלין.
מריה בונה, נסיכת סבויה-ג'נובה, (באיטלקית: Maria Bona di Savoia; 1 באוגוסט 1896 – 2 בפברואר 1971) הייתה בתו של הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה ואשתו של קונרד, נסיך בוואריה.
בונה נולדה ב-1 באוגוסט 1896 בטירת ד'אליי, טירה מהמאה ה-11, אותה קנה אביה זמן קצר לפני נישואיו עם איזבלה, והם אף עברו את ירח הדבש שלהם שם.
בונה הייתה בתם של הנסיך תומאזו, דוכס ג'נובה ואיזבלה, נסיכת בוואריה, בתם של אדלברט, נסיך בוואריה ואמליה פיליפינה, נסיכת ספרד.
אביה היה נכדו של קרלו אלברטו, מלך סרדיניה, ואמה איזבלה הייתה נכדתו של לודוויג הראשון, מלך בוואריה.
אחיה היו הנסיך פרדיננדו, דוכס ג'נובה, הנסיך פיליברטו, דוכס ג'נובה, והנסיך אוג'ניו, דוכס ג'נובה.
דרך דודתה מרגריטה, נסיכת סבויה, היא הייתה בת דודתו של ויטוריו אמנואלה השלישי, מלך איטליה.
ב-8 בינואר 1921 התחתנה מריה בונה עם בן דודה מדרגה שנייה, קונרד, נסיך בוואריה, בנם הצעיר של לאופולד, נסיך בוואריה וגיזלה, ארכידוכסית אוסטריה.