tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת מעולם לא חדל האדם לבשל גם בחוץ במגוון הזדמנויות.
כיום בישול שדה נעשה בעיקר כפעילות חברתית (כגון קומזיץ) או במהלך שהות ממושכת בטבע כגון בטיולים, מסעות ופעילות צבאית.
סוגי המזונות המבושלים בחוץ שונים במידה מסוימת ממזונות שרגילים לבשל בבית, אך גם לסוג הפעילות שבמהלכה מתבצע הבישול יש תפקיד מפתח בקביעת סוגי המזונות.
אנשים המבשלים בחוץ כפעילות עצמאית ולא כחלק משהות ממושכת יותר בחיק הטבע יכולים לעשות שימוש במגוון רחב של מוצרים, שכן כל המצרכים זמינים להם בבית או בחנות סמוכה ואין צורך לדאוג לשימור המזון באופן מיוחד.
לעומתם מטיילים או חיילים השוהים ממושכות בטבע מוגבלים למזונות שאינם מתקלקלים ללא קירור ושנוחים לנשיאה בתרמיל.
בפרט, מזונות בעלי תכולת נוזלים גבוהה, כגון ירקות, מזון מהחי וכדומה יכבידו על משאם ולכן יעדיפו מוצרי מזון יבשים או מזון מיובש.
אנשים המתמצאים בענייני סיירות וכישורי הישרדות יעשו לעיתים שימוש במזון מן הטבע כגון צמחי בר אכילים, דגים וכדומה.
לאנשים השוהים בטבע לזמן ממושך תהיה העדפה למזונות עתירי אנרגיה שיספקו די אנרגיה לפעילות.
מזונות קלים לבישול, ובפרט אלו הדורשים רק מים לשם בישולם, זוכים לפופולריות בבישול בחוץ.
בקבוצה זאת ניתן למנות אורז, פסטה למיניה, נקניקיות וסוגים שונים של ארוחות טלוויזיה.
הדרך המסורתית לבישול בחוץ (ולמעשה דרך הבישול העתיקה ביותר הידועה לאנושות) היא בישול במדורה.
הבישול נעשה באמצעות הנחת המזון בתוך המדורה, כגון תפוחי אדמה, או בישול באש המדורה כאשר המזון מוחזק באמצעות שיפוד.
שימוש במדורה נפוץ גם עבור שיטות בישול נוספות.
היתרון המרכזי של שימוש במדורה הוא ניצול משאבי הטבע ליצירת החום.
למדורות יש גם חסרונות, סכנת שרפה, חוסר בחומר בעירה מתאים במקום הבישול ובאזורים רבים חל איסור חוקי על הבערת מדורות.
בפרט בתרמילאות, בישול בסיר היא שיטת בישול רווחת בחוץ, והיא משמשת לחימום מזון ועיבודו, להכנת משקאות חמים או הרתחת המים לבדם לשם עיקורם.
בישול בסיר יכול להיעשות על גבי מדורה או על גבי גזייה.
סירים ייעודיים לבישול בחוץ יהיו עשויים מחומרים קלים על מנת להקל את נשיאתם, בפרט רווח השימוש בסירי אלומיניום.
צלייה היא כנראה הדרך הפשוטה ביותר לבישול במדורה והיא נעשית לרוב באמצעות החזקת המזון מעל האש באמצעות שיפודים.
בפרט יש לציין צליית נקניקיות ומרשמלו בדרך זו.
קצת פחות פשוט, אך יותר נפוץ, היא צלייה באמצעות מנגל, צליית המזון על גבי רשת ברזל שמתחתיה גחלים לוחשות.
אמנם הטיגון אינו דרך פופולרית במיוחד לבישול בחוץ אך יש העושים שימוש גם בטיגון.
בפרט משתמשים בשיטת בישול זו עבור מאכלי ים שונים הניצודים בטבע.
כמו כן יש המכינים חביתיות וחביתות.
מחבתות לשימוש בטיולים עשויות להיות ללא ידית לשם חיסכון במקום בתרמיל.
שימוש במחבתות מסוג זה נעשה בעזרת כלי דמוי צבת המשמש להזזת המחבת.
יישום עקרונות החינוך הבלתי פורמלי
כבר בשנות ה-40 של המאה ה-20 פעל נגה הראובני במסגרת שרות ההגנה ל"חינוך שדה", שעיקרו הכרת טבע הארץ לצורך שימושים מעשיים בשטח, ובכלל זה בישול שדה.
עם הקמת צה"ל היה לראש מדור חינוך שדה בחיל החינוך לאחר שחרורו הקים את נאות קדומים המקיימת הדרכות בחינוך שדה לתלמידים ולציבור הרחב.
כיום בישולי שדה מהווים אמצעי חינוכי במסגרת החינוך הבלתי פורמלי הנהוג בעיקר בתנועות נוער, ואכן ניתן באמצעותם להשיג רבים ממאפייני החינוך הבלתי פורמלי.
מעורבות חברתית פעילה למען הכלל הבאה לידי ביטוי בעשייה למען הקבוצה כולה ולעיתים גם לקבוצה רחבה יותר.
אקטיביות של החניכים בתהליכי החינוך על ידי שיתופם בהחלטות, תוך לקיחת אחריות על מלאכות הבישול, והנהגה פנימית של חניכים את עצמם, בין אם באופן לא מאורגן ובין אם באמצעות הטלת אחריות פיקוח.
וולונטריות: יכולת בחירה גבוהה של החניכים באופן מעורבותם ובמידתה.
פעילות רב-ממדית: החניך צריך להפגין יכולות רבות ומגוונות בעת בישול עם חבריו הכוללות מיומנויות טכניות, שימוש בידע, כישורים בין אישיים ועוד.
פיקוח חברי: ההנעה להכנת האוכל נוצרת באמצעות הסברה ושכנוע מתוך מטרה משותפת למלא את הצרכים הבסיסיים של כל חניך וחניך ללא צורך באיסורים וסנקציות.
עקרונות חינוכיים נוספים באים לידי ביטוי בשימוש בבישולי שדה:
הערכת הסביבה הטבעית: הכנת הארוחות בסביבה הטבעית והשימוש בצמחים הגדלים בה מקרבים את החניך אל הטבע.
הדבר מגדיל את ידיעות החניך על הצמחייה, ומפיג חששות שיש לחניכים לגבי החוץ והטבע.
התנסות קבוצתית: העבודה עם מדורות, כיריים, סאג'ים, כלים ושיטות עבודה אלטרנטיביות (אחרות מאלו שבמחנה הנייח) מחייבת את החניכים לשיתוף פעולה.
החניך מרגיש חלק הכרחי מהקבוצה כיוון שכל אחד מקבל עליו תפקיד המשמעותי ליצירת הארוחה.
יצירתיות: המצב יוצא הדופן בו עומדים החניכים ובו הם נדרשים לעמוד במשימה ייחודית בתנאים לא שגרתיים מחייבת אותם למצוא פתרונות יצירתיים כדי להתגבר על בעיות שונות.
למשל, יש למצוא פתרון להיעדרם של כלי מטבח שאינם בנמצא או מחסור במרכיב זה או אחר.
מצבים אלו מלמדים את החניך להיות יצירתי ולפתח כושר אלתור.
בנוסף, הדבר מביא את החניכים לשתף זה את זה בבעיותהם מתוך כורח והבנה כי שיתוף פעולה הוא תנאי לפתרון בעיות עמוקות ומקיפות.
עשיה: בניגוד לבישול כל ארוחת חוץ אחרת, בבישולי השדה החניך מרגיש כי הוא מכין את הדברים מאפס.
בניגוד להכנת תירס מוכן או שניצל קפוא, החניך לש את הבצק, שוטף את העלים של החסה, מדליק את האש תוך שיתוף פעולה וגילוי אחריות.
בישון פריזה הוא גזע של כלבי לוויה קטנים.
הוא היה מוכר בצרפת וכנראה משם הובא לאי טנריפה.
במאה ה-13 הוא התגלה מחדש על ידי יורדי ים איטלקים שהביאו אותו חזרה ליבשת אירופה.
שם אומץ על ידי אצילים והפך לגזע מועדף בחצרות המלוכה השונות.
בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19 החל גזע הבישון פריזה לשמש ככלב שעשועים בקרקסים ובמופעי כלבים שונים, אולם כיום הוא משמש בעיקר כחיית מחמד וככלב בית משפחתי חם ואוהב.
כלב בישון פריזה ידוע במזגו הטוב.
מדובר בכלב רגוע וחביב מאוד בקרב משפחות, בשל התאמתו לחיים עם ילדים והיענותו לאהבה שילדים מפגינים כלפיו.
זהו כלב נמרץ, אוהב משחקים וסקרן מאוד, ועל כן חשוב להעסיק אותו ולשחק איתו במהלך היום.
כלב בישון פריזה הוא כלב אינטליגנטי מאוד ובעל יכולת קליטה גבוהה, ועל כן הוא נוח מאוד לאילוף, בדרך כלל.
בעייתו הנפוצה ביותר של הבישון פריזה, מבחינה בריאותית, היא עיניים דומעות.
לבישון פריזה עיניים רגישות, אשר דומעות לעיתים קרובות ומחייבות טיפול קבוע.
נוסף לכך, יש לכלבי בישון פריזה נטייה לבעיות עור שונות, המחייבות טיפול וטרינרי.
במקרה זה, יהיה על בעליו לדאוג למזון מיוחד ולטיפול במשחות עור שונות.
ככלל, מדובר בכלב חביב מאוד שאינו דורש טיפול מרובה מלבד המצוין לעיל.
פרוותו של הבישון פריזה אינה נושרת, וממשיכה לגדול עם השנים.
יש לסרק אותו לעיתים קרובות, לרחוץ אותו, ולקצץ את פרוותו, באופן קבוע, על מנת למנוע הצטברות לכלוך בפרווה ובעיות עור.
מאחר שהוא כמעט שאינו משיר את פרוותו, הוא נחשב לכלב היפואלרגני, שבאופן יחסי אינו מעורר אלרגיה.
צבעו של הבישון פריזה לבן, אולם לעיתים רחוקות נוספים ללבן גם גוונים של צהבהב או אפרסק.
כלבי בישון פריזה קטנים ומשקלם נע בדרך כלל בין 3 ל-7 קילוגרם, אך לא נדיר להיתקל בכלבים מעט גדולים מזה.
בישול הוא תהליך ייצור משקאות אלכוהוליים המשלב התססה של עמילנים.
תהליך זה משמש בייצור בירה, סאקה ורוטב סויה.
ניתן גם להתייחס למונח בהקשר של הפקת תמד או יין, אם כי מדובר בשימוש חריג יחסית.
החומרים המשמשים לבישול בירה הם לתת, כשות, שמרים ותבלינים.
הלֶתֶת הוא גרעיני דגן שעברו תהליך של הנבטה וייבוש הנקרא הלתתה.
השימוש הנפוץ ביותר לבישול בירה הוא בלתת שמקורו בשעורה.
סוגי לתת נוספים המשמשים לבישול בירה הם לתת חיטה ושיפון.
הלתת הוא המקור לסוכר בתהליך התסיסה, והמרכיב החשוב ביותר בטעמה של הבירה.
הכָּשׁוּת היא התפרחת של מספר סוגי צמח הכשותנית.
הכשות מעניקה לבירה מרירות וארומה.
השמרים המשמשים להכנת הבירה הם שמרי בירה מאחד משני סוגים: שמרי אייל או שמרי לאגר.
השמרים הם המבצעים את התסיסה.
תבלינים – לעיתים מוסיפים לבירה תבלינים, פירות או חומרי טעם אחרים לקבלת טעם ייחודי.
ישנן מבשלות המבצעות את כל שלבי הבישול מחמרי הגלם ועד למוצר הסופי, ויש מבשלות אשר לא מבצעות חלק מהשלבים (בעיקר הקשורים בהכנת חומרי הגלם).
הבישול המלא כולל את השלבים הבאים:
הלתתה – הכנת הלתת מהשעורה (או מדגן אחר).
הדגנים מונבטים ומיד לאחר מכן מיובשים בכבשנים ולעיתים גם נקלים.
תהליך ההנבטה יוצר מספר אנזימים, בעיקר אלפא-עמילאזות ובטא-עמילאזות.
הלתת הופכת לכהה (הצבע תלוי ברמת הקלייה) והדבר משפיע גם על טעם וצבע הבירה.
תהליך ההלתתה לוקח מספר שעות.
מיצוי הלתת (מאש) – השריית הלתת במים על מנת להפעיל את האנזימים הנ"ל הממירים את העמילן בדגן לסוכר.
תהליך מיצוי הלתת אורך עד כשעה.
בישול הלתת והכשות עד ליצירת תירוש.
תהליך הבישול תלוי מאוד באמצעי הבישול, ובמהלכו מגיע התירוש לרתיחה, בה הוא מתבשל כשעה.
קירור התירוש לטמפרטורת סביבה מתאימה לשמרים.
גם הקירור תלוי מאוד בשיטת הבישול ובאמצעים המשמשים לקירור, ויכול לקחת בין מספר דקות למספר שעות.
התססת התירוש עד להפיכתו לבירה.
התסיסה נמשכת בדרך כלל בין שבוע לשלושה שבועות – תלוי בסוג הבירה.
קצירת השמרים והכנתם לשימוש חוזר – בתהליך התסיסה מתרבים השמרים ועוברים התאמה ביולוגית לבירה.
השימוש החוזר בשמרים משפר את תהליך התסיסה.
התססה סופית או הגזה – תהליך הנעשה בדרך כלל במכל הסופי – חבית בירה או בקבוקים.
תהליך ההגזה (המסת פחמן דו-חמצני בנוזל, כמו במי סודה) מהיר מאוד ונעשה באמצעות הזרמת הגז בלחץ גבוה אל הבירה.
התססה בבקבוקים היא המשך תהליך התסיסה כאשר הפחמן הדו-חמצני נשאר "כלוא" בבקבוק, תהליך זה אורך כמה שבועות.
ברוב המקרים מייצרות מבשלות תעשייתיות סוג בירה אחד בלבד.
ישנן מבשלות בהן קיימים מספר פסי ייצור אשר בכל אחד מהן מיוצר סוג בירה אחר.
נדירות יותר (אך קיימות) מבשלות אשר משתמשות בפס ייצור מסוים לייצור של יותר מסוג אחד של בירה.
תהליך הייצור של בירה במבשלה מתחיל בקליטת חומרי הגלם והכנסתם ישירות לתהליך הייצור או אחסונם.
תחילת פס הייצור בסירים תעשייתיים, בהם מבושלים הלתת והכשות במים.
חימום הסירים מתבצע בדרך כלל באמצעות קיטור בלחץ, אם כי מערכות אש ישירה אינן יוצאות דופן במבשלות קטנות.
לאחר גמר הבישול, מוזרם התירוש תוך קירורו למכלים שנמצאים במרתף תסיסה.
מכלים אלה מצופים בדרך כלל ב"מעיל קירור" המבטיח טמפרטורה אחידה לכל גובה המכל ומאפשרים למבשל לשלוט במדויק על הטמפרטורה בכל מכל בנפרד.
במקרים מסוימים קיים גם קירור בחדר.
למכלים מתווספים השמרים, והבירה תוססת למשך פרק זמן שנע בין 10 ימים ל-6 שבועות.
סוגים מסוימים של בירה מועברים במהלך התסיסה בין מכלים בצורות שונות (למשל בין מכלים שוכבים ועומדים) על מנת לשפר את התהליך.
עם גמר התסיסה הבירה מוזרמת דרך מסננים, כשלחלק מהבירות מתווספים בשלב זה חומרי טעם או גיזוז נוסף.
הסינון נעשה באמצעות בוץ מיוחד (אדמה דיאטומית) או על ידי מערכת מסננים.
סינון דרך אדמה מאפשר הזרמה רצופה לאורך זמן של הבירה, בעוד שמערכת מסננים חייבת להיות בנויה עם יכולת ניקוי עצמית תוך כדי תהליך הסינון, שכן אחרת המערכת נסתמת.
את השמרים שנותרו במכלי התסיסה "קוצרים" לשימוש חוזר.
מקובל כי ניתן להשתמש בשמרים קצורים עד לשישה מחזורי תסיסה.
השימוש בשמרים קצורים משפר את איכות הבירה, כאשר לשיא האיכות מגיעים השמרים לאחר ההתססה השלישית.
לאחר הסינון עוברת הבירה לקו מילוי הבקבוקים.
רוב הציוד דרכו מוזרמת הבירה עשוי מנירוסטה, אשר אינה משפיעה על טעם הבירה, מגיבה עם מעט מאוד כימיקלים ולכן גם ניתנת לניקוי וחיטוי בקלות.
מפעלי בירה מודרניים עוקבים אחר מדדים שונים של הבירות שלהם למטרות בקרת איכות.
מנות ייצור שונות נבדקות כדי לתקן גרסאות.
כמעט בכל שלב של הייצור נלקחות דגימות ונבדקות לתכולת חמצן, זיהומים מיקרוביאליים לא רצויים והמצאות תרכובות אחרות.
מדגם מייצג של המוצר המוגמר מאוחסן לעיתים קרובות במשך חודשים לצורך השוואה, אם מתקבלות תלונות.
התוצאה של תהליכים אלו מתבטאת במוצר אחיד עם מאפיינים ייחודיים, אשר שומר על תכונותיו לאורך שנים רבות.
על אף שניתן לבצע את כל שלבי הבישול גם בבישול בירה ביתי, חובבי בישול ביתי רבים מצמצמים את המורכבות של התהליך לשלוש רמות מקובלות:
ההגזה מתרחשת לאחר הביקבוק, על ידי הוספת מעט סוכר לבירה (מיד לפני הביקבוק), המעורר את השמרים לתסוס מחדש אלא שהפעם בתוך בקבוק אטום, כך שהגז שנוצר בתסיסה נותר כלוא בנוזל.
לבישול בירה ביתי נדרש ציוד אשר נמכר בחנויות המתמחות בכך.
חלק מהציוד הוא ציוד מטבח סטנדרטי.
הציוד הבסיסי הדרוש לבישול 10 ליטר בירה הוא:
סיר בישול בנפח 5 ליטר לפחות.
תרווד שטוח – לערבוב התירוש בשלבים השונים.
2 מכלי תסיסה עם ברז בנפח 12 ליטר כל אחד.
הברזים ניתנים לפירוק לצורך ניקוי וחיטוי.
מכל אחד משמש להתססת התירוש, והמכל השני למזיגת הבירה והוספת סוכר לפני העברתה לבקבוקים.
מכסה למכל תסיסה, כולל נשם.
מדחום לנוזלים – שלבים שונים של הבישול מתבצעים בטווח טמפרטורות מסוים והמדחום מיועד לוודא כי התירוש אכן נמצא בטווח המותר.
הידרומטר ומשורה – משמש לבדיקת שלבי תהליך התסיסה.
צינור ומקל מילוי בקבוקים – המקל מכיל מנגנון פשוט של סגירה ופתיחה על ידי לחיצתו לתחתית הבקבוק, ובכך מאפשר מילוי קל של הבקבוקים.
גם הבקבוקים ניתנים לשימוש חוזר אם מקפידים על ניקוי יסודי מיד לאחר השתייה.
בכדורגל, בישול, או אסיסט (מאנגלית: Assist), הוא העברת הכדור, על ידי מסירה או הגבהה, לשחקן אחר שמיד מבקיע שער.
גם הפעולות הבאות נחשבות לעיתים כבישול: בעיטה הנהדפת על ידי השוער או שחקן הגנה של היריבה, שמיד לאחריה מובקע שער על ידי שחקן אחר; סחיטת בעיטת עונשין שאותה מבקיע שחקן אחר; או גרימה לשער עצמי של שחקן הקבוצה היריבה.
לרוב, רק שחקן אחד נחשב כ"מבשל" של השער.
סטטיסטיקות על אודות מספר הבישולים ששחקנים תרמו מתועדות לעיתים באופן רשמי על ידי מארגני התחרות, ולעיתים על ידי גופים עיתונאיים.
הבישולים אינם חלק מחוקי הכדורגל שנקבעו על ידי IFAB, והקריטריונים להגדרתם הם גמישים.
אף ששחקנים זכו לקרדיט על כך ש"בישלו" שערים (אתר Planet World Cup תיעד באופן רטרוספקטיבי את כמות הבישולים בגביע העולם מ-1966), מדד זה לא נספר באופן ממוסד עד לסוף המאה העשרים.
הוועדה הטכנית של פיפ"א ספרה לראשונה בישולים באופן מסודר במונדיאל 1986, על פי הקריטריונים הבאים:
בישול יוכר לשחקן שמסר את המסירה האחרונה בטרם הובקע השער.
לשחקן האחרון שהחזיק בכדור בטרם שזה הגיע למבקיע השער, יוכר בישול בתנאי שלפעולה שביצע הייתה השפעה מכרעת על הבקעת השער.
יוכר בישול לשחקנים שבועטים למסגרת השער בטרם שחקן אחר מבקיע מהכדור החוזר.
לאחר שערים שמובקעים מבעיטת עונשין או מבעיטה חופשית, לשחקן שסחט את העבירה יוכר בישול.
במקרה שמבקיע השער יצר לעצמו את מצב ההבקעה, למשל על ידי כדרור ממושך, לא יוכר בישול.
לא יוכר בישול במקרה שמבקיע השער ניצל מסירה לא-מוצלחת של שחקן יריב.
במונדיאל 1990 המשיכה הוועדה הטכנית לספור את הבישולים על פי קריטריונים דומים, אך שינתה את הקריטריון לבעיטות חופשיות ולפנדלים: במקרה שסוחט העבירה גם הבקיע בעצמו את כדור העונשין, לא יוכר לו בישול.
פיפ"א הפכה לראשונה את הבישולים לאחד ממדדי המשחק הרשמיים במונדיאל 1994. באותו טורניר הבישולים החלו לשמש בתור שובר-שוויון לקביעת הזוכה בפרס נעל הזהב.
הוועדה הטכנית של פיפ"א קובעת אלו פעולות נחשבות כבישולים ואלו לא.
כיום מוענקים פרסים במספר מדינות הקשורים לבישולים, לדוגמת "פרס המוסר המצטיין" בליגה הצרפתית המוענק לשחקן עם מספר הבישולים הגבוה ביותר בתום העונה.
שיטת הענקת הנקודות על פיה מחולק פרס "נעל הזהב" ב-MLS האמריקאית, התבססה בעבר על שערים ועל בישולים במקביל.
בממלכה המאוחדת נספרים באופן רשמי כל מדדי המשחק, ובכללם בישולים, בתחרויות כמו הפרמייר ליג, הפוטבול ליג וליגת העל הסקוטית.
גם בתחרויות היבשתיות הנערכות על ידי אופ"א, כגון ליגת האלופות והליגה האירופית, נספרים הבישולים באופן רשמי.
ההלכה היהודית אוסרת אכילת בישולי גויים (גם בישולי עכו"ם, בישולי נכרים), כלומר מאכלים שמי שבישל אותם היה גוי.
איסור זה הוא גזירת חכמים שנגזרה כחלק מהלכות הרחקה מגויים.
כאמור, איסור זה, מקורו בדברי חז"ל, כחלק מהלכות הרחקה מגויים.
האיסור הוא חלק ממכלול איסורי האכילה, וכולל את כל המאכלים שהוכנו על ידי גויים, אם בבישול, טיגון או צלייה.
ועל אף כשהגוי בישל מאכלים כשרים בכלים כשרים.
לעומת זאת מותר לאכול מאכל כשר, שהכנתו הייתה במליחה, עישון או כבישה, על ידי גוי.
פת שנאפתה על ידי גוי אינה כלולה בגזירה זו, אלא באיסור פת נכרי, אשר לו דינים שונים.
כאמור, הטעם באיסור זה הוא מניעת קרבה יתרה לגוי, העלולה להביא לנישואי תערובת.
בנוסף, יש שכתבו כי האיסור נגזר כדי שיהודי לא יתרגל לאכול אצל הגוי, שמא יבוא על ידי כך לאכול דברים שאינם כשרים.
בתלמוד מובאות שתי מימרות בשם האמורא רב המצמצמות את האיסור, כאשר כל מימרא נשנתה בבית מדרש אחר.
בסורא הביאו שהאמורא רב שמואל בר רב יצחק אמר בשם רב: "כל הנאכל כמות שהוא חי – אין בו משום בישולי גוי".
כלומר: כל מאכל שנוהגים לאוכלו גם ללא בישול – מותר לאכילה גם אם נתבשל על ידי גוי.
בפומבדיתא הביאו שאמר: "כל שאינו נאכל על שולחן מלכים ללפת בו את הפת – אין בו משום בישולי גויים".
כלומר: כל מאכל שאנשים חשובים ומכובדים אינם נוהגים לאוכלו – מותר לאכילה גם אם נתבשל על ידי גוי.
רוב הראשונים קבעו שהלכה כשתי המימרות הללו להקל, ולכן כל מאכל שנאכל חי או שאינו עולה על שולחן מלכים – אין בו משום בישולי גויים.
הרמב"ם הסביר את טעם הדבר, שמאכלים שאינם עולים על שולחן מלכים – אינם חשובים, ואין אדם מזמין את חברו כדי לאכול עמו מהם, ולכן אין חשש שאכילת מאכלים אלו שנתבשלו על ידי הגוי – תביא לידי חיתון עמו.
גם דבר שנאכל כשהוא חי הותר מטעם זה, שאין כל כך חשיבות למאכל זה, ואין אדם מזמין את חברו לאכול עמו ממנו.
דברים שלא נהוג לאוכלם כשהוא חיים, כגון בשר וביצים, אורז ומיני דגן – אסורים באכילה אם נתבשלו על ידי גוי.
דברים שנהוג לאוכלם כשהם חיים, כגון תפוחים ושזיפים, שנתבשלו על ידי גוי – מותרים.
מעמדו של המאכל אינו נקבע על ידי כל אדם ואדם, אלא לפי מנהג האכילה המקובל באותו מקום.
תבשיל שיש בו תערובת של דבר הנאכל חי ודבר שאינו נאכל חי – דינו נקבע על פי העיקר; אם העיקר הוא מדבר שנאכל חי – הוא מותר, ואם העיקר הוא דבר שאינו נאכל חי - הוא אסור.
אם הדבר שנאכל חי והדבר שאינו נאכל חי שווים בכמותם ("מחצה על מחצה") – התערובת מותרת, כיוון שאיסור בישולי עכו"ם הוא איסור קל.
דבר שאינו עולה על שולחן מלכים
דברים שאין נהוג לאכלם בסעודות חשובות של אנשים חשובים – אין בהם משום איסור בישולי גויים.
דין זה תלוי גם הוא במנהגי האכילה המקובלים, והוא עשוי להשתנות במהלך הזמן.
שאין מלפתים בו את הפת
בתלמוד הבבלי וברמב"ם הוגדר התנאי השני להחלת איסור בישולי נכרים כך: "דבר העולה על שולחן מלכים ללפת בו את הפת".
משמע שדבר שאין מלפתים בו את הפת, אין בו משום בישולי נכרים.
העולה לשביעה ולא ללפת את הפת
הרשב"א סייג את ההיתר וכתב שרק דבר שנועד ללפת בו את הפת, ואינו עולה על שולחן מלכים אלא על שולחן - אין בו איסור בישולי נכרים.
אולם מאכל שאין אוכלים אותו כתיבול לפת אלא נאכל בפני עצמו לשביעה, שייך בו איסור בישולי נכרים גם אם אינו עולה על שולחן מלכים ללפת בו הפת אלא עולה על שולחנם כדי לשבוע ממנו.
העולה לשם קינוח ולא ללפת את הפת
גדולי האחרונים נחלקו האם דבר שנאכל לשם קינוח, ואין מלפתים בו את הפת, נאסר משום בישולי נכרים או לא.
לדעת השולחן ערוך, אף אם אין מלפתים בו את הפת, יש בו איסור בישולי נכרים.
ודעת הפרי חדש רק דבר שמלפתים בו את הפת או נועד לשביעה, יש בו איסור בישולי נכרים, אך דבר שנועד לשם קינוח ואין מלפתים בו הפת, אינו נאסר משום בישולי נכרים.
יש שכתבו שכאשר הגוי מבשל בביתו של היהודי – אין בתבשיל איסור, משום שבאופן זה אין לחוש ליחסי חיתון; אולם רבנו תם חלק על דעה זו, מטעם לא פלוג (לא חילקו חכמים בגזירתם) או כי גם בבית הישראל ישנו חשש חיתון, וקדמו רבנו גרשום, וכך נתקבל להלכה.
עם זאת, יש הסוברים שניתן לסמוך על דעה זו בדיעבד.
מחלוקת נוספת דומה היא לגבי בישולי עבדים ושפחות נוכרים המשרתים בביתם של ישראלים.
לדעת הרמב"ן, מאחר שעבדים ושפחות מבשלים בעל כרחם, אין כאן חשש לקירוב הדעת.
שרק בישול שנעשה מרצון טוב והתנדבות יוצר רגשי חיבה וקירוב דעת.
לעומתו, רוב הראשונים סוברים שלא חילקו חכמים בגזירתם, וכל בישול של נכרי אסור.
סיוג נוסף לגזירה מופיע בשו"ת מהריט"ץ, לפיו כאשר הנכרי מבשל בסיטונאות, שלא עבור ישראלי מסוים, לא נוצר קירוב הדעת בינו ובין הישראל שקונה לאחר מכן את התבשיל, ולא גזרו בזה חכמים.
ובדומה להיתר 'פת פלטר' בגזירת פת גויים.
מנגד, הברכי יוסף, ואחריו רוב האחרונים, לא קיבלו היתר זה, משום שקולא זו נאמרה דווקא בפת, שהיא 'חיי נפש', אך לא ביחס לשאר בישולי גויים.
בישול על ידי גוי ויהודי
כאשר חלק מהבישול נעשה על ידי יהודי, כגון שהיהודי ערבב את התבשיל בעת בישולו, או שהיהודי הניח את התבשיל על האש (והתבשיל היה מתבשל מאליו גם ללא סיוע הגוי) – התבשיל מותר, גם אם כל שאר הבישול נעשה על ידי הגוי.
במקרה שהיהודי רק הדליק את האש, ואילו הגוי הניח את התבשיל על האש ועסק בבישול עד סיומו.
לדעת ראשוני ספרד, ובעקבותיהם השולחן ערוך – הדלקת האש אינה מספיקה, והתבשיל אסור (וכך נוהגים הספרדים); ואילו ראשוני אשכנז, ובעקבותיהם הרמ"א, מקלים וסוברים שהתבשיל מותר.
לשאלה זו השלכות במתן כשרות לבתי מזון בזמננו, שכן בבתי מזון רבים (אף בישראל, וכל שכן במקומות אחרים), עובדי המטבח אינם יהודים.
בדרך כלל, בבתי מזון הנתונים תחת השגחה מהודרת יש משגיח בכל שעות העבודה, והוא מניח את המאכלים על האש, כדעת השולחן ערוך.
לעומת זאת בהכשרים רגילים נוהגים להסתמך על הדעה המקילה – לפיה די בהדלקת האש על ידי יהודי.
כלים שגוי בישל בהם תבשיל נאסרים בשימוש, כמו כלים שבישלו בהם איסורים אחרים, עד שיוכשרו על ידי הגעלה.
אבל בדיעבד אם עברו ובישלו בכלי בלא הכשרה, התבשיל מותר והכלי עדיין אסור.
אם מדובר בכלי חרס, מאחר שמדובר באיסור שאינו מבוסס על איסור מן התורה שבכתב ניתן להכשירם על ידי הגעלה שלש פעמים, אף על פי שבאיסורים אחרים לא ניתן להכשיר כלי חרס, גם אם מקורם בדברי חז"ל, כל עוד והם מיוסדים על גבי איסור מן התורה שבכתב.
בישול אדום היא שיטת בישול מהמטבח הסיני המעניקה למזון, באמצעות צלייה ברוטב, צבע אדום.
ישנן שתי שיטות של בישול אדום:
הונג שאו (סינית מסורתית: 紅燒, סינית פשוטה: 红烧) - שיטה מהירה בה נמשך הבישול כ-20 דקות, ונעשה שימוש במעט מים.
לו (סינית מסורתית: 滷) - שיטת בישול איטי, הנמשכת מספר שעות במהלכן הבשר מכוסה בנוזלים.
בשיטה זו, מבושל הבשר ברוטב העשוי תערובת של רוטב סויה, יין אורז, רסק שעועית מותססת וסוכר מבושל.
הרוטב מעניק לבשר את הצבע החום.
לרוטב מוסיפים תבלינים כגון: כוכב אניס, הל שחור, קינמון סיני (Cinnamomum aromaticum), זרעי שומר או תערובת חמשת התבלינים.
בישופ הוא דמות בדיונית של אנטי גיבור מוטאנט המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Uncanny X-Men #282 מנובמבר 1991 ונוצרה על ידי הכותבים ג'ון ביירן ו-וילס פורטשיו והמאייר ג'ים לי.
לוקאס בישופ נולד לפליטים אבוריג'ינים מוטאנטים בעתיד דיסטופי שבו זקיפי הסנטינל הרובוטים שולטים בעולם.
בישופ היה חבר בכוח המשטרתי "אוכפי החוק של אקסבייר".
הוא נסע בזמן חזרה לזמן ההווה כדי להצטרף לשורות האקס-מן – קבוצה אותה הכיר רק באגדות עולמו.
אולם, היות שהיה אנטי גיבור, הוא נתקל בקשיים להשתלב במציאות הנוכחית.
לאחר כמעט עשור בו היה חבר הקבוצה, בישופ הוגדר כאנטגוניסט.
דמותו של בישופ הופיעה בסדרה "אקס-מן: סדרת האנימציה", לרבות בקשת הסיפור "ימי עבר עתידי".
את דמותו בסרט הלייב אקשן "אקס-מן: העתיד שהיה" שמבוסס על הסיפור מגלם השחקן עומאר סי.
בישול בחמה הוא דין מהלכות בישול, לפיו מותר לבשל באמצעות חום ישיר מהשמש, בניגוד לבישול באמצעות אש, שאסור.
בתלמוד נחלקו תנאים בדין בישול בתולדות חמה, היינו בישול בבגד או בכלי שהתחממו על ידי השמש.
בביאור ההיתר לבשל בשבת בחום השמש נאמרו כמה טעמים:
רש"י כתב שההיתר הוא משום שאין דרך בישול בכך..
בביאור דברי רש"י, כתב האגלי טל שאין כוונתו להיתר מדין מלאכה שלא כדרכה, אלא כוונתו לכך שאיכות המלאכה אינה מספקת, שכן טעמו של מאכל המתבשל בחמה שונה וגרוע ממאכל שהתבשל באש, ועל כן בישול זה אינו נחשב בישול כלל, לא רק בדיני שבת.
לפי דברים אלו, יובן מדוע בישול בחמה אינו נחשב בישול גם לגבי קרבן פסח, ואיסור בשר בחלב.
רבי משה פיינשטיין הוסיף עוד שכל בישול בדרך המקובלת אסור משום בישול אף אם לא היה כדוגמתו במשכן.
טעם נוסף הובא באחרונים, שמאחר שאיסור מלאכות שבת נלמד ממלאכת המשכן, לכך רק בישול באש ממש, שדוגמתו היה במשכן נאסר, אך לא בישול בשמש.
אמנם יש הטוענים שהמיקרוגל אינו דוגמה לדרך בישול נפוצה, היות שהוא בעיקר משמש לחימום בלבד.
בתלמוד הירושלמי מבואר טעם נוסף להיתר משום דבר שאינו מתכוון, שהואיל ואין איסור מצד בישול בתולדת חמה ולא עושה פעולה אסורה, מתירים רבי יוסי ורבן שמעון משום שסוברים שדבר שאינו מתכוון מותר ככתוב "שנייא היא שהוא עושה חריץ.
אילו אמר בקמח יאות.", אבל במקום שלא עושה חריץ במתכוון ואינו עושה שום פעולה אסורה מותר.
במשנה מובא שאף שבישול ישירות בחום השמש מותר, אך בבישול על ידי בגד או כלי שהתחמם על ידי השמש נחלקו התנאים בדינו:
ובתלמוד ביאר רב נחמן, שמחלוקת זו היא רק בנוגע לתולדות החמה, אך בנוגע לתולדות האור לדעת כולם הדבר אסור:
זאת אומרת שהבישול בחמה ובמה שהתחמם על ידה ("תולדות חמה") מותר מן התורה לדברי הכל, ואילו הבישול באש או במה שהתחמם מהאש ("תולדות האש") אסור לדברי הכל.
מחלוקת זו תלויה בשאלה האם יש לגזור ולאסור מדרבנן לבשל בתולדות חמה מחשש שיבואו להתיר לבשל גם בתולדות האש, שהרי מי שרואה שמבשלים בכלים לא יכול לדעת אם התחממו בחמה או באש ויבוא לבשל גם בתולדות האש.
לדעת רבי יוסי אין לגזור על כך, ולכן מותר לבשל את הביצה על הבגד שהתחמם בשמש, אך לדעת חכמים יש לגזור ולאסור לבשל בתולדות חמה.
להלכה פסק השולחן ערוך כדעת חכמים, ולכן אף שבישול בחמה עצמה מותר, אך בישול בתולדות חמה אסור מדרבנן.
עם זאת יש מהאחרונים שכתבו במקום כזה שברור שהחימום נעשה על ידי חמה כגון גג שהתחמם בחמה, לדעת כולם אין לגזור ומותר לבשל בו בשבת.
אמנם המגן אברהם כתב שאין דבריו מוכרחין.
בתלמוד הירושלמי מובא כי חכמי ארץ ישראל אמרו חמה בין היא ובין תולדותיה מותר לבשל בהם בשבת וכי חכמי בבל אמרו אמנם חמה מותרת אך תולדתה אסורה.
השימוש בדוד שמש בשבת מבוסס על חימום בחמה, ועל כן יש שסברו שהשימוש בו מותר בשבת על בסיס הלכת בישול בחמה.
אף על פי כן, פוסקים רבים כתבו שאין להשתמש במים שהתחממו בו בשבת, מכמה טעמים:
המים מתחממים על ידי קולטי שמש ולא מהשמש עצמה ולכן חימומם-בישולם מוגדר כבישול בתולדות חמה שאסור מדברי חכמים, כפי שנכתב למעלה, וכך דעת הרב יוסף שלום אלישיב.
המים שהתחממו בשמש מחממים את המים הצוננים שכבר היו בדוד, ומאחר שהם כבר "תולדות חמה", שוב אין להשתמש בשאר המים.
מכיוון שבדודי השמש שבימינו מותקנת גם אופציית חימום חשמלית (גוף חימום), קיים חשש שמא אנשים יטעו ויבואו להתיר גם חימום חשמלי (כשם שחז"ל אסרו תולדות חמה שמא יחליפו בינם ובין תולדות האור).
לדברי הרב פינשטיין שהובאו לעיל, יש מקום לומר, שאפילו אם החימום בדוד הוא בישול בחמה ולא בתולדותיה, הוא אסור מאחר שהשימוש בו נפוץ.
הרב עובדיה והרב יצחק יוסף, לעומת זאת, התירו השימוש בדוד שמש בשבת.
כאמור לעיל, חימום המים בדוד השמש הוא בישול בתולדות החמה, היינו איסור מדרבנן.
המים החדשים הנכנסים לדוד כתוצאה מפתיחת הברז מתבשלים בפסיק רישא.
בישולם של המים בפסיק רישא חסר משמעות לאדם בפעולה זו של פתיחת הברז: הוא צריך את המים היוצאים עכשיו מהברז, בישולם של מים נוספים בדוד אינם מעניינו כרגע.
לפיכך מדובר בפסיק רישא דרבנן דניחא ליה באיסור משום גזירה.
על פי כללי הפסיקה 'פסיק רישא' בדרבנן דניחא ליה באיסור גזירה - מותר.
על בסיס ההיתר של בישול בחמה, יש שכתבו שכל בישול שאיננו מבוסס על אש או דומיה אסור מדרבנן ולא מדאורייתא, לדוגמה: חימום במיקרוגל שכן במשכן לא הייתה דרך הבישול במיקרוגל.
מובן שדין זה תקף רק במקרים בהם אין בעצם הפעלת המכשיר איסורי שבת אחרים מלבד מלאכת מבשל.
בשו"ת רב פעלים כתב שלכאורה הוא קל וחומר, ואם בשבת שהוא איסור סקילה התירו לבשל בחמה, בוודאי יהיה מותר (מדאורייתא, ולא מדרבנן) לבשל בחמה בשר בחלב שהוא איסור לאו, והביא שכן כתב הפרי חדש שאם בישל בחמי טבריה אינו אסור מן התורה.
והגר"א כתב "כל שע"י האור הוא דרך בישול", כלומר, שדרך בישול בשר בחלב הוא רק על ידי האש, אבל בחמה זה לא בישול.
בישו (באנגלית ובאפריקאנס: Bhisho) היא עיר הבירה של פרובינציית הכף המזרחי שבדרום אפריקה.
אוכלוסיית העיר מנתה בשנת 2011 11,192 תושבים ושטחה 8.08 קילומטרים רבועים.
בעבר בישו הייתה עיר הבירה של סיסקאי שהייתה אחת מעשר מדינות החסות שיצר ממשל האפרטהייד בדרום אפריקה.
במהלך שהותה כבירת סיסקאי חתמה בישו על הסכם ערים תאומות עם העיר אריאל.
בשנת 2000 אוחדו יחד הערים קינג ויליאמז טאון, בישוֹ ואיסט לונדון, לכדי מועצה מנהלית משותפת תחת השם באפלו סיטי - העיר על נהר הבאפלו.
בישו היא מאז 1994 בירת הכף המזרחי.
בישוף אדום צפוני (שם מדעי: Euplectes franciscanus) הוא מין של ציפור קטנה ממשפחת האורגיים מהסוג שזרן המצוי באפריקה.
הוא קרוב של המין בישוף אדום דרומי (Euplectes orix) ובעבר היה נחשב תת-מין שלו.
אורכו של הבישוף 13–15 ס"מ כשהזכרים יותר גדולים מהנקבות.
זהו מין עם דו-צורתיות זוויגית והזכרים מקושטים הרבה יותר מהנקבות החומות הדהויות וצבעם אדמוני עד אדום בוהק כשראשם ובטנם וכן חזם שחורים.
זהו עוף הנפוץ ברחבי הסוואנות של אפריקה מדרום מדבר סהרה עד לחגורת קו המשווה האפריקני וניזון מזרעים וכמה חרקים.
האדם הפיץ עוף זה לאזורים נוספים כמו האיים הקריביים, קליפורניה וטקסס.
ציפור זו פוליגמית וטריטוריאלית והזכרים יתקפו כל מסיג גבול באגרסיביות.
הם קוראים לנקבה על אלומות של עשב ומקפצים סביבה.
הנקבות מכינות קן כדורי ומטילות בתוכו 2–4 ביצים.
לעיתים קוקיית דידריק נטפלת למין זה וכך עוד כמה מיני קוקיות.
בישונן (ביפנית: 美少年, הפירוש המילולי של המונח הוא "נער צעיר ויפה") הוא סגנון ציור אשר פופולרי למדיי בתתי-ז'אנרים רבים של אנימה אשר שם דגש על ציור נערים צעירים על פי האסתטיקה היפנית המודרנית - הדמויות גבוהות, רזות, עם סנטר בולט ולפעמים עם שיער רופף או גלי.
מחוץ ליפן אוטאקו משתמשים במונח בדרך כלל על מנת לציין את דמויות עם מראה סטריאוטיפי של דמויות זכרים במאנגה ואנימה - מראה טיפוסי אשר נפוץ במיוחד בתתי הז'אנרים של שוג'ו, שונן, או יאוי.
דמויות המצוירות בסגנון בישונן יהיו לרוב צעירים, נאים באופן נשי, שאינם שריריים.
לעיתים קרובות הם יהיו לבושים בבגדים אלגנטיים.
סדרות אנימה ומאנגה המציגות דמויות בישונן פופולריות במיוחד בקרב נערות ונשים ביפן, ייתכן שהסיבה לכך היא היחסים החברתיים הייחודיים בין הדמויות הללו לבין דמויות הנשים בעלילת הסדרות.
בישוג'ו (ביפנית: 美少女, הפירוש המילולי של המונח הוא "נערה צעירה ויפה") הוא סגנון ציור אשר פופולרי למדיי בתתי-ז'אנרים רבים של אנימה ומאנגה אשר שם דגש על ציור נערות צעירות, על פי האסתטיקה היפנית המודרנית, אשר לרוב הם בגילאי בית ספר תיכון.
דמויות שמצוירות בסגנון בישוג'ו נפוצות במיוחד בז'אנר האנימה והמאנגה הארם בו בדרך הדמות הראשית היא נער צעיר המוקף במספר נערות שנמשכות אליו.
לעיתים רבות המאפיינים של דמויות הבישוג'ו קיצוניים מעבר לגבולות הקלישאה עם תכונות אנטומיות מופרזות ואישיות סטריאוטיפית.
אף על פי שבישוג'ו אינו ז'אנר אלא סגנון מסוים שבו מעוצבות דמויות, סדרות האנימה והמאנגה בהן מוצגות בעיקר דמויות בסגנון ציור זה, כגון סדרות הארם או רומנים חזותיים, מכונה לעיתים רבות באופן לא רשמי "סדרת בישוג'ו".
משום שלעיתים רבות ההצלחה של הסדרות הללו, שמכילו דמויות נשיות יפות, הם הסיבה העיקרית שמושכת קהל יעד מסוים להתעניין בהם, המונח נתפס לעיתים רבות כשלילי, כמעין "ז'אנר" של יצירות התלוי אך ורק במסחור של הדמויות הנשיות במקום לתת מקום לעלילה ולתכנים אחרים.
בישוף אדום דרומי (שם מדעי: Euplectes orix; במונחי האקדמיה ללשון העברית מכונה: שַׁזְרָן) הוא מין של ציפור קטנה ממשפחת האורגיים.
הבישוף מצוי בטבע ביצות וערבות הסוואנה של אפריקה מדרום לקו המשווה.
צפונה לו שוכן מין דומה - בישוף אדום צפוני שבעבר נחשב לתת-מין שלו.
מין זה מגיע לאורך 10–11 ס"מ והוא בעל דו-צורתיות זוויגית.
הנקבות קטנות מהזכרים וצבעם דהוי יותר.
הזכרים בעלי נוצות חזה ובטן שחורות ושאר הגוף בעל נוצות כתומות בוהקות עם כנפיים אפורות המזכירות צבע של דרורים.
הראש כתום אך הפנים שחורות וכן העיניים והמקור הגדול שחורים.
התפוצה של מין זה היא מדרום אפריקה בדרום ועד אנגולה בצפון, מזרחה דרך הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, צפון זמביה, דרום אוגנדה, צפון-מזרח ניגריה ודרום-מערב קניה.
היא לא מצויה במדבר נמיב ובקלהרי.
הציפור חיה באזורי עשבים שונים בסוואנה לרבות עשב יבש וצמחייה יבשה אך בעונת הרבייה היא מצויה באזורים שופעי מים סביב עשבים גבוהים, סוף, גומא וגידולים של קנה סוכר.
היא ניזונה בעיקר מזרעים שונים ומחרקים.
כמו מרבית האורגיים היא מייצרת קן כדורי שנבנה באריגה.
זהו מין פוליגמי והזכר מזדווג עם נקבות רבות להם הוא בונה מבחר קנים.
בישוושוואר פרסאד קויראלה (8 בספטמבר 1914–21 ביולי 1982) היה פוליטיקאי וסופר נפאלי.
כיהן כראש ממשלת נפאל מ-1959 ועד 1960, ועמד בראש המפלגה הסיצואלית דמוקרטית, "קונגרס נפאלי".
קויראלה נבחר כראש ממשלתה ה-22 של נפאל, וכיהן למשך 18 חודשים, עד שהודח ונשלח למאסר, על פי הוראת מהנדרה, מלך נפאל.
את שארית חייו בילה בכלא או בגלות ומצבו הבריאותי הידרדר.
קוראילה, שנחשב לאחד האישים הבולטים בפוליטיקה הנפאלית, היה תומך נלהב בדמוקרטיה.
הוא טען כי סוציאליזם דמוקרטי הוא הפתרון האידיאלי למצבה הירוד של נפאל ברמת ההתפתחות.
בעיני נפאלים רבים נחשב קויראלה למנהיג נועז וכריזמטי ששינה את תדמיתה הפוליטי של נפאל.
קויראלה נולד לקרישנה פרסאד קויראלה, חסידו של מהאטמה גנדי, וגדל בוורנאסי, הודו.
עד גיל 14 למד בבית ספר שייסד אביו.
את כתיבתו החל כבר בכיתה ט'.
בשנת 1930, הואשם על ידי הראג' הבריטי, יחד עם אחיו, בקשירת קשר עם טרוריסטים.
הם נאסרו אך שוחררו כעבור שלושה חודשים.
בעקבות המעצר, ובהוראת אביו, החל ללמוד במכללת הכנסייה הסקוטית בכולכתה.
בשלהי 1930 עזב את התיכון בו למד ושב לוורנאסי.
לבקשת אביו, וחזר ללמוד במכללת הכנסייה הסקוטית, אך עזב כעבור זמן מה.
ב-1934 סיים לימודי תואר ראשון בכלכלה ופוליטיקה באוניברסיטת באנאראס הינדו.
כמו כן סיים שם לימודי תואר במשפטים, בשנת 1937, והתמחה במשך כמה שנים בדרג'ילינג.
בעודו סטודנט היה מעורב בתנועת העצמאות ההודית.
ב-1934 הצטרף לקונגרס הלאומי ההודי.
במהלך מלחמת העולם השנייה, משנת 1942 ועד 1944, נכלא על ידי הבריטים למשך שנתיים בדהנבאד.
עם שחרורו מהמאסר, ובערוב ימיה של הודו הבריטית, החל לחשוב כיצד יוכל להוביל לשינוי בנפאל.
בשנת 1947 ייסד בהודו את הקונגרס הלאומי של נפאל הסוציאליסטית, אשר הפך למפלגת הקונגרס הנפאלית ב-1950. ב-9 במרץ 1947 חצה את הגבול לנפאל כדי לסייע לאחיו להחיל את שביתת היוטה בבירטנגר.
בעקבות זאת הוא נאסר יחד עם אחיו ועוד ארבעה מנהיגים נוספים מהקונגרס הלאומי, והובל איתם לקטמנדו, בהליכה איטית מפרכת דרך ההרים, שארכה 21 ימים.
קויראלה וחבריו נאסרו בבונגלו בקטמנדו, אך שוחררו לאחר 27 ימי שביתת רעב וגל מחאות בהיקף נרחב, ולאור בקשתו של מהאטמה גאנדי לשחררם.
בשנת 1951 שב לנפאל והוביל מהפכה נגד שלטון שושלת ראנה ששטלה בבית המלוכה הנפאלי למשך 104 שנים, והביא להפלתה.
ראש ממשלתה האחרון של שושלת ראנה הודח באוקטובר 1951, עם פירוק הקבינט הקואליציוני של קונגרס-ראנה.
ב-1959, בבחירות שנערכו במדינה, ניצחה מפלגת הקונגרס הנפאלי בראשותו של קויראלה, ומונה כראש ממשלת נפאל.
שנה לאחר היבחרו, נטל מהנדרה מלך נפאל את סמכות הרשות המבצעת לידיו, השעה את חוקת נפאל, ואסר את קויראלה בעוון המרדה וניסיון הפיכה חמושה, יחד עם עוד כמה מחברי מפלגתו.
רבים מחברי מפלגתו שוחחרו בהקדם, אך קויראלה, על אף שחלה בסרטן הוושט, נותר כלוא עד 1968, אז שוחרר והוגלה להודו.
ב-1976 שב לנפאל אך נעצר בשנית.
על אף מאסרו - הודות ללחצים בינלאומיים שהופעלו - הותר לו לטוס לארצות הברית לקבלת טיפולים רפואיים, וב-1978 זוכה מההאשמות בהן הורשע.
בימי שלטונו כוננו ההיחסים הדיפלומטיים בין ישראל לנפאל.
הוא ערך שני ביקורים בישראל, ובמסגרתם חיזק את קשרי הידידות בין שתי המדינות.
הוא מת ב-21 ביולי 1982. מוערך כי במסע הלווייתו השתתפו כחצי מיליון איש.
מלבד היותו פוליטיקאי ומנהיג, עסק קויראלה בספרות ונחשב על ידי רבים לאחד הסופרים הדגולים ביותר של נפאל.
במהלך חייו כתב מזמורים, סיפורים קצרים, רומנים וספרי הגות פוליטיים.
שרה גרייס מקלוכלין , הידועה בשם הבמה בישופ בריגס (Bishop Briggs), היא זמרת ופזמונאית, מוזיקאית בריטית.
שרה גרייס מקלוכלין, נולדה בלונדון ב-18 ביולי 1992, בתם של הורים סקוטים מהעיירה בישופבריגס, שהעניקה בהמשך את שם הבמה שלה.
בגיל ארבע עברה לטוקיו עם משפחתה.
היא שרה בציבור בפעם הראשונה בבר קריוקי בטוקיו, ובה הבינה שהיא רוצה להיות פרפורמרית.
התבגרותה במסורות הקריוקי של העיר ושמיעת מוזיקה, החל מנגני מוטאון ועד הביטלס בבית, גם היא היוותה השראה להמשיך במוזיקה.
היא התחילה לכתוב שירים משלה בגיל שבע והייתה מביאה אותם למען משפחתה.
היא עברה להונג קונג בגיל 10, שם התגוררה עד גיל 18. היא המשיכה לעסוק במוזיקה לאורך כל שנות נעוריה, והשתתפה במספר מופעי כישרונות והופעות בבית הספר.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר הבינלאומי בהונג קונג, עברה להתגורר בלוס אנג'לס ולמדה במכללה למוזיקאים.
בישופ'ס מאיטרה או בישופ'ס מייטר הוא הר בהרי קאומאג'ט שבקורדילרה הארקטית, באי גרימינטון צפון חצי האי לברדור, בפרובינציית ניופאונדלנד ולברדור שבקנדה.
ההר הוא אחד ההרים הגבוהים ביותר בהרי קאומאג'ט.
גובהו של ההר 1,087 מטרים מעל פני הים.
ההר מתנשא לגובה של 294 מטרים מעל סביבתו.
ההר ממוקם 3 קילומטרים ממזרח להר ברייב.
ההר ידוע בצורתו דמוית המצנפת של הבישוף.
במרכז ההר התלול זורם נהר, המפריד בין שני חלקי ההר .
בישול צמחוני מתבסס על הכנת מזון העומד בסטנדרטים של צמחונות בכך שאינו כולל מוצרי בשר ורכיבים מהחי (כגון ג'לטין או אנזים הגבנה שמקורו בבעלי חיים).
צמחונות לקטו-אובו (הסוג הנפוץ ביותר של צמחונות בעולם המערבי) כוללת ביצים ומוצרי חלב (כגון חלב וגבינה ללא אנזים הגבנה).
צמחונות לקטו כוללת מוצרי חלב אך לא כוללת ביצים, ואובו-צמחונות כוללת ביצים אך לא כוללת מוצרי חלב.
הסוג המחמיר ביותר של צמחונות הוא טבעונות, אשר איננו כולל שום מוצרים מהחי, כולל מוצרי חלב, דבש, ומספר סוכרים מזוקקים אם הם סוננו והולבנו בתהליך הכולל שימוש בפחם עצמות.
קיימים גם צמחונים באופן חלקי, כגון פסקטריאנים, אשר אוכלים דגים אך נמנעים מלאכול סוגים אחרים של בשרים.
חומרי הגלם הנחשבים כמתאימים לכל האנשים שמקפידים על תזונה צמחונית (כולל טבעונים) הנם:
דגנים - שעורה, כוסמת, קנבוס, תירס, דוחן, שיבולת-שועל, קינואה, אורז, שיפון, דורה, חיטה.
חומרי גלם שאינם מותאמים לטבעונים, אך אשר אותם אוכלים צמחונים רבים:
אין כל מגבלה מטעמי צמחונות על טכניקות העיבוד של חומרי הגלם הללו.
בבישול צמחוני נעשה לעיתים שימוש בתחליפי מזון לצורך מילוי תפקידים תזונתיים, קולינריים או תרבותיים שממלאים רכיבים מן החי בבישול הכללי.
דוגמאות לכך הן תחליפי בשר המבוססים על סויה, חיטה או קטניות, תחליפי חלב ממקורות צמחיים כגון סויה, שיבולת שועל, שקדים ואורז, וכן תחליפי ביצים המשמשים בעיקר באפייה.
תחליפים אלו מאפשרים גיוון תזונתי ושימור של מרקמים וטעמים מוכרים, תוך התאמה לעקרונות הצמחונות.
השימוש בהם נפוץ במיוחד במנות המבקשות לשחזר טעמים באופן שיתאים לתזונה צמחונית.
בעשורים האחרונים של המאה ה-20 גברה המודעות לצמחונות ולטבעונות, והשפעתה ניכרת גם בענף ההסעדה.
מסעדות רבות, כולל כאלה שאינן מזוהות כצמחוניות, הרחיבו את תפריטיהן על מנת לכלול מנות ללא מוצרים מן החי, ולעיתים מקדישות לתפריט הצמחוני מקום בולט.
השינוי נובע הן מביקוש גובר מצד סועדים והן מרצון לעמוד באמות מידה בריאותיות, סביבתיות ואתיות.
במקביל, עלו גם רמות היצירתיות והתחכום של מנות צמחוניות: במקום להציע מנות המבוססות על תחליפים פשוטים, רבות מהמסעדות משקיעות בפיתוח מנות מקוריות הנשענות על שילובים חדשים של ירקות, קטניות, דגנים, תבלינים ושיטות בישול מתקדמות.
שפים רבים רואים במגבלות הצמחונות אתגר קולינרי, המעודד חידוש וגיוון – הן מבחינת טעמים, הן מבחינת טקסטורות והן מבחינת ההגשה.
כך הפכו מנות צמחוניות לא רק לאלטרנטיבה, אלא לעיתים לחלק המרכזי והמושך ביותר בתפריט, המוצע לכלל הסועדים מבלי להדגיש את אופיין הצמחוני.
מגמה זו משקפת תפיסה חדשה בענף ההסעדה, הרואה בבחירה הצמחונית מקור להשראה ולא לוויתור.
כיום נפוצות מסעדות צמחוניות ייעודיות, שהתפריט שלהן מבוסס כולו על מזון מן הצומח, והן מציעות חוויית אוכל יצירתית, לעיתים מוקפדת וגם יוקרתית.
רבות מהן שואפות להדגיש את עושרו של הבישול הצמחוני, לא כהסתפקות בפחות אלא כבחירה מודעת במגוון, באיכות ובחדשנות.
בישול אינדוקציה מתבצע על כיריים חשמליות באמצעות חימום השראתי על מנת לבשל.
כלי הבישול מונח על גבי סליל מחוטי נחושת לצורך תהליך החימום וזרם חילופין עובר דרך סליל זה.
לצורה זו של בישול ללא להבות יש יתרון על פני להבת גז וכיריים חשמליים רגילים, שכן היא מאפשרת להשיג טמפרטורות גבוהות יותר ועליה מהירה מאוד בטמפרטורה.
לכיריים עם אינדוקציה יש יתרונות בטיחותיים כאשר משווים את הסיכון לשריפה ו/או לפיצוץ שעלולים להיגרם מכירת גז.
כמו כן, ובדומה לכיריים חשמליים רגילים, קל יותר לנקות את משטחי הבישול של כיריים עם אינדוקציה.
בישול באידוי (מהמילה בצרפתית: Braiser) היא שיטת בישול משולבת המשתמשת בחום רטוב ויבש כאחד.
בבישול באידוי, המזון מושחם תחילה, בדרך כלל בטמפרטורה גבוהה ולאחר מכן מבושל בסיר מכוסה בתוך נוזל בישול (כגון: יין, מרק, חלב קוקוס או בירה).
הוא דומה לנזיד, אבל האידוי נעשה עם פחות נוזלים ובדרך כלל משמש בנתחי בשר גדולים יותר.
צליית בשר מכונה לעיתים קרובות צלי קדירה, אם כי ניתן לעשות הבחנה בין שתי השיטות על פי הקריטריון האם מוסיפים נוזלים נוספים.
אוסובוקו ו-קוק או ון הם מנות בשר מאודות ידועות, וניתן להשתמש בטכניקה גם להכנת דגים, טמפה, טופו או פירות וירקות.
אידוי היא טכניקה המשמשת לבישול נתחי בשר קשים יותר, כמו הכתף, השוק והחזה.
לאחר השחמה יפה בשומן, הבשר מבושל בסיר מכוסה עם מעט נוזלים (בין אם זה ציר, יין או מים) עד שהוא רך מספיק כדי להתפרק בלחץ קל של מזלג.
רוב השיטות של בישול באידוי עוקבות אחר אותם שלבים בסיסיים.
המזון המיועד לצלייה (בשר, ירקות, פטריות וכו') נצרב תחילה במחבת כדי להשחים את פניו ולהעצים את טעמו (באמצעות תגובת מייאר).
אם המזון לא יפיק מספיק נוזלים משלו, מוסיפים לסיר כמות מסוימת של נוזל בישול הכולל לעיתים קרובות יסוד חומצי (למשל, עגבניות, בירה, חומץ בלסמי, יין), לרוב עם ציר.
אידוי קלאסי מתבצע עם נתח בשר שלם יחסית, ונוזל הפלטה יכסה שני שלישים מהאוכל במחבת.
לאחר מכן מכסים את התבשיל ומבשלים אותו ברתיחה נמוכה מאוד עד שהבשר הופך רך, עד כדי שניתן "לחתוך" אותו רק בלחץ העדין ביותר של מזלג (לעומת סכין).
לעיתים קרובות נוזל הבישול מנוצל כדי ליצור גם רוטב או רוטב בשר.
לפעמים ניתן לבשל מזונות עם תכולת מים גבוהה (במיוחד ירקות) במיצים שלהם, מה שהופך את תוספת הנוזלים למיותרת.
לבישול באידוי שימוש רב במטבחי אסיה, במיוחד במטבח הסיני ובמטבח הווייטנאמי, שבו רוטב סויה (או בווייטנאם, רוטב סויה ורוטב דגים) מתווסף לעיתים קרובות לנוזל ההאידוי.
בישה היא עיר במחוז עסיר שבדרום-מערב ערב הסעודית.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022, התגוררו בעיר 115,537 בני אדם.
לאזור בישה יש חשיבות חקלאית גדולה בשל פוריות הקרקע, מים בשפע וגידול דקלים.
באזור ישנם כ-3,000,000 עצי דקל מזנים שונים.
הפירות נמכרים בהרחבה לערים בסביבה.
בנוסף, גדלים באזור ענבים, סוגים שונים של דגנים, פירות וירקות.
לכן, היא החליטה לבנות את המלך פהד בן עבדול דיר בוואדי בישה.
במטרה לתמוך בפעילות החקלאית באזור הוחלט לבנות בעמק בישה את סכר המלך פהד.
הדבר גרם למחסור במי שתייה נקיים וחלק ניכר מתפוקת הסכר הופנתה לצורכי שתייה, דבר שהביא לירידה חדה בתפוקה החקלאית.
בישופ וולדן פרקינס היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם קנזס.
פרקינס נולד ב-18 באוקטובר 1841 ברוצ'סטר שבאוהיו, ולמד בבתי הספר הקהילתיים ובקולג' נוקס (גיילסבורג, אילינוי).
הוא חיפש זהב בקליפורניה ובטריטוריית ניו מקסיקו בין השנים 1860 ל-1862 ושירת ארבע שנים בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים כסמל, שליש וקפטן.
הוא למד משפטים באוטווה, אילינוי, והתקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1867, ולאחר מכן החל לעסוק בעריכת דין בפרינסטון שבאינדיאנה.
הוא עבר לאוסווגו שבקנזס והמשיך לעסוק בכך; הוא כיהן כתובע מחוזי מקומי של מסילת הרכבת מיזורי, קנזס וטקסס במשך שנתיים וכתובע במחוז לאבט בשנת 1869. הוא כיהן כשופט בבית המשפט לענייני צוואות וירושות של מחוז לאבט בין השנים 1870 ל-1882, והפך לעורך ה-Oswego Register בשנת 1873.
הוא חזר לעסוק במקצועו בוושינגטון הבירה, ומת שם ב-20 ביוני 1894. הוא נקבר בבית הקברות רוק קריק.
בישול איטי הוא שם כולל למגוון טכניקות להכנת מזון, המתאפיינות בחשיפת חומרי הגלם למקור חום בטמפרטורה נמוכה יחסית, לרוב בטווח שבין 70°C ל-100°C, למשך פרק זמן ממושך, הנע בין שעות ספורות ליממה ויותר.
שיטה זו משמשת בעיקר לריכוך נתחי בשר קשים, למיצוי טעמים עמוק ולשימור ערכים תזונתיים הרגישים לטמפרטורות גבוהות.העיקרון הביוכימי המרכזי העומד בבסיס השיטה נוגע לשינוי המבני ברקמות החיבור של הבשר.
נתחי בשר מסוימים נחשבים ל"קשים" ללעיסה בשל נוכחות גבוהה של קולגן – חלבון מבני המקשיח את סיבי השריר.
בעוד שבישול מהיר בטמפרטורה גבוהה (כגון טיגון) גורם לכיווץ הסיבים ולאובדן נוזלים ניכר, החשיפה הממושכת לחום נמוך יוצרת תהליך אחר: הקולגן הקשה עובר הידרוליזה (פירוק בחסות מים) והופך לג'לטין רך.
תהליך זה, המתרחש בצורה מיטבית בטמפרטורות שבין 60°C ל-85°C, מעניק לבשר מרקם נימוח ומאפשר להפוך נתחים זולים ועתירי רקמות חיבור למנות איכותיות ועשירות בטעם.
השיטה מיושמת במגוון אמצעים טכנולוגיים וקולינריים: החל מתבשילי קדירה מסורתיים (נזיד או צלי-קדירה) המבושלים בנוזלים, דרך שימוש בסירי בישול איטי חשמליים ייעודיים, וכלה בטכניקות מודרניות כגון בישול בוואקום (Sous-vide), המאפשרות שליטה בטמפרטורת המים ברמת דיוק גבוהה במיוחד.
מבחינה היסטורית, הבישול האיטי התפתח במקרים רבים ככורח שנבע ממגבלות טכנולוגיות ודתיות, ולא רק כבחירה קולינרית.
באירופה של ימי הביניים ובעת החדשה המוקדמת, משפחות רבות חסרו תנור פרטי, והיו מטמינות סירי חרס בתנור הלחם הקהילתי בסוף היום כדי לנצל את החום השיורי שנאגר בו ("Retained Heat Cooking").
במקביל, במטבח היהודי, התפתח החמין כפתרון ישיר לאיסור ההלכתי על הבערת אש בשבת, דבר שהוביל ליצירת מסורת של תבשילים המתבשלים בחום נמוך מאוד לאורך הלילה.
תהליך הבישול האיטי נשען על איזון עדין בין שני תהליכים ביוכימיים מנוגדים המתרחשים בבשר במקביל בעת חימומו: דנטורציה (שינוי מבני) של חלבוני השריר הגורמת להתקשות והתייבשות, לעומת הידרוליזה (פירוק בחסות מים) של רקמות החיבור הגורמת לריכוך.
הצלחת הבישול תלויה ביצירת התנאים המאפשרים לתהליך השני לגבור על הראשון.
הגורם המרכזי לקושי במרקם הבשר אינו סיבי השריר עצמם, אלא רקמת החיבור העוטפת אותם (Epimysium, Perimysium), המורכבת כאמור בעיקר מחלבון בשם קולגן.
מולקולת הקולגן בנויה כשילוש סלילי (Triple Helix) הדוק וחזק, המיוצב על ידי קשרי מימן וקשרים צולבים, שמקנים לבשר את קשיחותו במצבו הנא.
בבישול קצר, הקולגן אינו מספיק להתפרק ונותר צמיגי.
לעומת זאת, בבישול איטי, השילוב של חום ולחות לאורך זמן מוביל לתהליך דו-שלבי:
דנטורציה: בחום של כ-60°C ומעלה, המבנה הסלילי של הקולגן מתערער וקשרי המימן נפרמים.
הסלילים נפתחים ומאבדים את צורתם המאורגנת.
הידרוליזה: מולקולות מים חודרות למרווחים שנוצרו בין השרשראות החלבוניות ומפרקות אותן למקטעים קצרים יותר.
בניגוד לקולגן הקשיח, הג'לטין הוא חומר היגרוסקופי (סופח מים) ורך.
הוא עוטף את סיבי הבשר בנוזל סמיך ועשיר, המעניק לחיך תחושת עסיסיות ("Succulence") המפצה על אובדן הנוזלים התוך-תאיים.
מחקרים מראים כי קצב ההמרה של קולגן לג'לטין עולה אקספוננציאלית עם הטמפרטורה, אך ניתן להגיע לתוצאה זהה בטמפרטורה נמוכה יותר (כ-70°C) אם משך החשיפה ארוך דיו.
השפעת הטמפרטורה על סיבי השריר
במקביל לפירוק הקולגן, חלבוני הכיווץ בתוך סיבי השריר (אקטין ומיוזין) עוברים אף הם שינויים תלויי טמפרטורה:
ב-50°C: המיוזין עובר דנטורציה ומתכווץ.
תהליך זה דוחק החוצה חלק מהמים הכלואים בסיב, אך הבשר עדיין נותר רך יחסית.
כיווץ האקטין הוא אגרסיבי יותר וגורם לסיב השריר "להיסחט" כספוג, מה שמוביל לאובדן משמעותי של לחות ולהתקשות המרקם.
תהליך הבישול האיטי טומן בחובו סתירה פנימית: הטמפרטורה הנדרשת לפירוק הקולגן לג'לטין גבוהה מהטמפרטורה שבה סיבי השריר מתכווצים ומאבדים את רוב נוזליהם.
כתוצאה מכך, בשר שבושל בבישול ארוך הוא למעשה בשר שהתייבש כמעט לחלוטין (Well-done).
עם זאת, הג'לטין הרב שנוצר בתהליך עוטף את הסיבים היבשים ומשמש כ"חומר סיכה" סמיך.
ציפוי ג'לטיני זה מעניק לחיך תחושת עסיסיות ונימוחות, המפצה באופן מלא על אובדן המים בתוך הסיבים עצמם.
היבט נוסף וייחודי לבישול איטי הוא פעילותם של אנזימים פרוטאוליטיים (מפרקי חלבונים) הטבועים בבשר באופן טבעי, כגון קלפאין (Calpain) וקתפסין (Cathepsin).
אנזימים אלו, האחראים גם על תהליך היישון של הבשר, מגבירים את פעילותם ככל שהטמפרטורה עולה, עד לנקודה שבה החום הורס את המבנה שלהם (דה-אקטיבציה).
בבישול מהיר, הטמפרטורה בנתח חוצה במהירות את "טווח הפעילות" של האנזימים (עד כ-50°C לקלפאים ו-60°C לקתפסינים), והם מושמדים בטרם הספיקו להשפיע.
בבישול איטי, בו הטמפרטורה הפנימית עולה במתינות, הנתח שוהה זמן ממושך בטמפרטורות המיטביות לפעילות האנזימים.
פרק זמן זה מאפשר לאנזימים לבצע "עיכול עצמי" חלקי של החלבונים ולרכך את הבשר עוד בטרם החלה הדנטורציה התרמית המלאה.
בעוד שבישול בשר עוסק בפירוק חלבונים, בישול של ירקות וקטניות עוסק בפירוק פחמימות מורכבות ודפנות תאים.
הבנה זו חיונית בבישול איטי, שכן הטמפרטורות הנדרשות לריכוך הירקות גבוהות מאלו הנדרשות לבישול הבשר:
פירוק הפקטין: דפנות התא של ירקות ופירות מחוזקות על ידי רב-סוכרים כגון תאית (צלולוז) ופקטין, המשמש כ"דבק" המצמיד את התאים זה לזה.
פקטין אינו מתפרק בחום נמוך; תהליך הריכוך שלו (באמצעות תגובת "בטא-אלימינציה") מתחיל רק בטמפרטורה של כ-83°C–85°C.
משמעות הדבר היא שבבישול איטי בטמפרטורה נמוכה מדי (מתחת ל-80°C), הבשר עשוי להתרכך לחלוטין בעוד שהירקות (כגון גזר או תפוח אדמה) יישארו קשים גם לאחר שעות רבות.
השפעת החומציות: פירוק הפקטין והמיצלולוז מעוכב באופן משמעותי בסביבה חומצית.
הוספה מוקדמת של מרכיבים חומציים (כגון רסק עגבניות, יין או חומץ) לקדירה, עשויה למנוע מקטניות ומירקות שורש להתרכך כראוי, תופעה המכונה לעיתים "התאבנות" של הירק.
ג'לטיניזציה של עמילנים: בקטניות (שעועית, חומוס) ובדגנים (חיטה בחמין), הבישול הארוך מאפשר למים לחדור באיטיות לגרגרי העמילן.
בחום של כ-60°C–70°C, גרגר העמילן סופח מים, מתנפח ומאבד את המבנה הגבישי שלו (ג'לטיניזציה), מה שהופך אותו לראוי למאכל ולעיכול.
הבישול הממושך מבטיח ספיגה מלאה ומרקם אחיד ונימוח, שקשה להשיגו בבישול קצר.
התפתחות טעמים (תגובת מייאר איטית)
נהוג לקשר את תגובת מייאר (התגובה הכימית בין חומצות אמינו לסוכרים היוצרת את הצבע השחום והטעמים הקלויים) לטמפרטורות גבוהות (מעל 140°C), כמו בסטייק צרוב.
אולם, מחקרים מראים כי התגובה יכולה להתרחש גם בטמפרטורות נמוכות בהרבה (כ-100°C), אם כי בקצב איטי פי כמה.
בבישול ארוך מאוד (כמו בחמין או בציר בקר כהה), המזון שוהה שעות ארוכות בטמפרטורה הקרובה לרתיחה.
הזמן הממושך מפצה על הטמפרטורה הנמוכה ומאפשר היווצרות של פיגמנטים חומים (Melanoidins) ומולקולות טעם מורכבות.
זוהי הסיבה לכך שביצים שהתבשלו בחמין במשך הלילה משחימות ומקבלות טעם עמוק, אף על פי שלא נחשפו לאש ישירה.
שורשיה של טכניקת הבישול האיטי נעוצים בתקופות קדומות, ומחקרים בהיסטוריה של המזון מצביעים על כך שראשיתה נבעה בעיקר מאילוצים חומריים וכלכליים, אשר קדמו לבחירה האסתטית-קולינרית.
ההיסטוריון הצרפתי פרננד ברודל ואחרים מציינים כי בעולם העתיק ובימי הביניים, המחסור בחומרי בעירה זמינים והצורך לנצל עד תום את ערכם התזונתי של נתחי בשר קשים, הם שהכתיבו את השימוש בטמפרטורות נמוכות לאורך זמן.
רק בשלב מאוחר יותר, הפך הכורח למסורת תרבותית ולפרופיל טעמים מבוקש.
אילוצים כלכליים: המאבק על האנרגיה
בעידן הטרום-תעשייתי, עץ ופחם היו משאבים יקרים שנדרשו לאיסוף ידני מפרך.
החזקת אש גלויה בעוצמה גבוהה לצורך הרתחה ("Boiling") נחשבה לבזבזנית.
הפתרון היעיל ביותר היה ניצול "חום שיורי" (Retained Heat) – האנרגיה התרמית שנאגרה בקירות תנורי האבן והחרס לאחר סיום אפיית הלחם היומית.
דוגמה מובהקת לכך היא "תנורי האדמה" בתרבויות הפולינזיות ושל העמים הילידים באמיקה, בהם המזון נקבר בבור עם אבנים לוהטות וכוסה באדמה לבידוד.
השיטה אפשרה בישול בטמפרטורה יורדת והולכת למשך שעות רבות ללא צורך בהוספת חומרי בעירה.
בנוסף, עבור השכבות הנמוכות, הבשר הזמין היחיד היה לרוב של בהמות עבודה זקנות בעלות שרירים קשיחים ורקמות חיבור רבות.
בישול איטי היה הטכניקה היחידה שאפשרה להפוך מקור חלבון זה לראוי למאכל ולעיכול.
לצד האילוץ הכלכלי, בקהילות היהודיות נוסף אילוץ דתי שיצר קטגוריה קולינרית שלמה.
האיסור ההלכתי על בישול בשבת חייב את פיתוחה של טכניקה שתאפשר למזון להישאר חם ואכיל שעות רבות מרגע כניסת השבת ועד לסעודת הצהריים למחרת, מבלי שהאש תכבה ומבלי שהאוכל יישרף.
באירופה ובצפון אפריקה, התמסד מנהג "התנור הקהילתי": מכיוון שלרבות מהמשפחות לא היה תנור ביתי המסוגל לאגור חום לזמן רב, נהגו להביא את סירי החמין (או הסחינה) למאפייה המקומית ביום שישי בצהריים.
הסירים הוטמנו בתנור המאפייה הגדול שסיים את פעולתו, ונאטמו (לרוב בבצק) כדי למנוע התייבשות.
החוקרת קלאודיה רודן מציינת כי אילוץ זה הוא שיצר את הטעם הייחודי של המטבח היהודי, המבוסס על קרמליזציה עמוקה והשחמה שאינן ניתנות לשחזור בבישול קצר.
ניתן לסווג את הבישול האיטי לשלוש קטגוריות עיקריות, הנבדלות זו מזו במדיום המשמש להעברת החום למזון: בישול בנוזלים (רטוב), בישול באוויר חם ועשן (יבש), ובישול מבוקר טמפרטורה (סו-וויד).
בישול בנוזלים: צלייה ברוטב ונזיד
זוהי השיטה המסורתית והנפוצה ביותר.
היא מתבססת על הולכת חום באמצעות נוזל (מים, ציר, יין) ואדי מים.
המים משמשים כוויסת תרמי, המונע מהטמפרטורה לעלות מעל 100°C, ובכך מגנים על המזון מפני שריפה.
נהוג להבחין בין שתי תתי-שיטות:
צלייה ברוטב (Braising): טכניקה המיועדת לנתחים גדולים ושלמים.
הנתח נצרב תחילה בחום גבוה (לאיטום וליצירת טעמי תגובת מייאר), ומועבר לבישול בכלי סגור (כגון תנור הולנדי) כשהוא שקוע בנוזלים עד לשליש או מחצית מגובהו בלבד.
החלק העליון של הנתח מתבשל למעשה באידוי, בעוד החלק התחתון מתבשל בנוזל.
שיטה זו מאפשרת לקבל רוטב מרוכז וסמיך (Glaze).
נזיד (Stewing): בשיטה זו, חומרי הגלם (בשר וירקות) נחתכים לקוביות קטנות ומושקעים במלואם בתוך הנוזל.
זוהי שיטה המתאימה במיוחד לנתחים עתירי רקמות חיבור, שכן הכיסוי המלא מבטיח פיזור חום אחיד ומעבר מקסימלי של ג'לטין וטעמים מהבשר אל הנוזל, שהופך לחלק בלתי נפרד מהמנה.
בישול "נמוך ואיטי" (Low & Slow)
מונח זה משויך לרוב לעולם הברביקיו האמריקאי ולעישון בשרים.
בשיטה זו, התווך המוליך את החום הוא אוויר חם ועשן, בטמפרטורות הנעות סביב 105°C–120°C.
האתגר בשיטה זו הוא תופעה פיזיקלית המכונה "עצירה" (The Stall): בשלב מסוים בבישול (לרוב סביב טמפרטורה פנימית של 70°C), עליית הטמפרטורה של הבשר נעצרת לחלוטין למשך מספר שעות.
הסיבה לכך היא התאיידות (Evaporative Cooling) של נוזלים מפני השטח של הבשר, המקררת אותו בקצב הזהה לקצב החימום.
רק לאחר שפני השטח מתייבשים ונוצר הקרום האופייני ("Bark"), הטמפרטורה חוזרת לעלות עד להמסת הקולגן.
השיטה המודרנית ביותר, המנתקת את הקשר הישיר שבין טמפרטורת הבישול לבין בטיחות המזון.
המזון נאטם בשקית פלסטיק ללא אוויר ומוכנס לאמבט מים המבוקר על ידי תרמוסטט מדויק.
יתרונה הגדול הוא היכולת לבצע פסטור בטמפרטורות נמוכות.
לדוגמה, בעוד שבישול עוף דורש הגעה ל-74°C בבישול מסורתי כדי להרוג סלמונלה מיידית, בשיטת הסו-וויד ניתן לבשל את העוף ב-60°C בלבד למשך זמן ארוך יותר, ובכך להשיג רמת בטיחות זהה (השמדת חיידקים לוגריתמית) תוך שמירה על עסיסיות שאינה אפשרית בבישול רגיל.
סיר בישול איטי חשמלי (Slow Cooker)
המכשיר הביתי הנפוץ (הידוע כ-Crock-Pot) פועל באמצעות גוף חימום חשמלי בעוצמה נמוכה העוטף קדרת קרמיקה או חרס.
הקדרה משמשת כ"מסה תרמית", האוגרת חום ומפזרת אותו באיטיות.
סוגיה קריטית בשימוש במכשיר זה נוגעת לבישול שעועית אדומה.
שעועית זו מכילה רעלן טבעי בשם פיטוהמאגלוטינין (Phytohaemagglutinin), המתפרק רק ברתיחה מלאה (100°C) למשך כ-10 דקות.
מכיוון שסירי בישול איטי רבים פועלים בטמפרטורות נמוכות יותר (כ-80°C), הרעלן אינו מתפרק ואף עלול להפוך למסוכן יותר.