tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיר הנושא של האלבום, "ארבע עונות השנה", יצא כסינגל ב-23 בינואר 2022.
הסגנון המוזיקלי של האלבום תואר כשילוב בין אמביינט עדין לאינדי רוק דרמטי.
מילות השירים עוסקות בנושאים רבים, בהם אהבה, אבל, בדידות, אופטימיות ומוות, ומתארות את תקופת מגפת הקורונה באופן אפוקליפטי.
תימורה לסינגר כתבה כי מדובר ב.
בביקורתם על שירי האלבום השוו אורלי יניב ויואב קוטנר בין כתיבתו של דנון לבין זו של גבריאל בלחסן, ובין השירה שלו לזו של אריק איינשטיין.
מבקר התרבות נדב מנוחין מוואלה כינה את האלבום "אלבום השנה באינדי הישראלי".
ארבעה טורים או הטור הוא קובץ פסקי הלכה שיטתי, המסכם את כל ההלכה הנוהגת לאחר החורבן, שכתב רבי יעקב בן אשר, המכונה גם בעל הטורים (ה'ל'-ה'ק"ב 1270~ - 1343~).
כאשר נוכח רבי יעקב בן הרא"ש בריבוי המחלוקות ההלכתיות בזמנו, החליט לחבר את הספר.
כך כתב בהקדמתו: "יען כי ארכו לנו הימים בגלותנו ותשש כוחנו, ושמם לבנו, ורפו ידינו, ונשתבשו הסברות וגדלו המחלוקות ורבו הדעות ולא נשארה הלכה פסוקה שאין בה דעות שונות...".
תחילה כתב קיצור של הלכות אביו, הרא"ש, ומתשובותיו בספר בשם "ספר הרמזים" או "סימני אשר"י" שנדפס בהוצאות התלמוד בשם קיצור פסקי הרא"ש.
על בסיס ספר זה כתב את חיבורו "ארבעה טורים" כשהוא נצמד לכלל שקיבל מאביו להביא מקורות מהתלמוד וראיות לדבריו (שלא כדרכו של הרמב"ם).
לכן ציין בספר את מקורותיו וציין את חילוקי הדעות בין הפוסקים שקדמו לו, או בינו לבינם.
הספר התפשט בכל התפוצות והוא הספר העברי השני שנדפס (שנת 1475).
כיום נפוצות במיוחד מהדורות מוגהות חדשות של הספר הכוללות הערות, פירושים ותוספות.
ספר זה הוא המקור למבנה ולניסוח של רוב ההלכות בספר שולחן ערוך שנכתב כמאתיים שנה מאוחר יותר, בידי רבי יוסף קארו, שבנוי כקיצור לפירושו על ספר ארבעה טורים, הנקרא בית יוסף.
מקורות הספר מקיפים את כל הספרות הרבנית שקדמה לו.
הוא מזכיר את ספרות הגאונים, ראשונים: רבנו חננאל, רבנו נסים, רבנו גרשום, רש"י וחכמי צרפת בעלי התוספות ועוד, חכמי אשכנז: ראב"ן, ראבי"ה, מהר"ם מרוטנברג ועוד, וחכמי ספרד ובראשם הרי"ף, הרמב"ם, הרמב"ן ואחרים.
הספר מאחד את תורתם של חכמי צרפת אשכנז וספרד, ואוסף את מנהגי הארצות השונות בעיקר בענייני תפילה.
הוא מביא מדבריהם ובהרבה מקומות חולק עליהם, ובכל מחלוקת עם הראשונים הוא מביא את מסקנת אביו הרא"ש וברוב ככל המקרים מכריע כמותה.
מגוון הדעות המוצג בטור היווה את הסיבה בגללה בחר רבי יוסף קארו לכתוב את חיבורו, הבית יוסף, כביאור לטור.
"ארבעה טורים" (ובעקבותיו השולחן ערוך) מתחלק לארבעה חלקים:
טור אורח חיים - סדר יומו של האדם מקומו עד שכבו: תפילות, שבת, חגים וכדומה, מבוסס על חכמי אשכנז וצרפת ומביא דברי מוסר ומנהגים מחסידי אשכנז ומחוגי המהר"ם מרוטנברג.
טור יורה דעה - על הלכות איסור והיתר, דומה במבנהו לספר תורת הבית של הרשב"א.
הלכות אבלות בנוי על ספר תורת האדם של הרמב"ן.
טור אבן העזר - על הלכות אישות, מבוסס על המשנה תורה לרמב"ם בספר נשים.
טור חושן משפט - על הלכות ממונות ונזיקין, בנוי על ספר התרומות לר' שמואל הסרדי, ועוד מחכמי ספרד.
קיימים עשרות כתבי יד של ספר ארבעה טורים.
בין כתבי היד החשובים נמנה כתב היד שבספרייה הבריטית בלונדון משנת ה'רל"ד וכן כתב יד שבספרייה הלאומית בפריז.
הספר נדפס לראשונה בשנת 1475 בכפר פיובה די סאקו בצפון איטליה, אחריו בקושטא בשנת ה'רנ"ב, ובשנת 1610.
בשנים האחרונות יצאו לאור מהדורות חדשות של ספר ארבעה טורים, המבוססות על כתבי היד והדפוסים הראשונים.
תחילה יצאה לאור מהדורת "שירת דבורה", בשיתוף פעולה בין מכון שירת דבורה ומכון ירושלים.
בעקבות מהדורה זו יצאה לאור מהדורת "המאור".
עותקים נדירים מהמהדורה הראשונה של "ארבעה טורים" מהמאה החמש-עשרה נרכשו על ידי הספרייה הלאומית.
כ-150 שנה אחר הופעת הספר ארבעה טורים, ומיד לאחר הדפסתו החלו להכתב חיבורים וביאורים שונים עליו.
הפירוש הראשון שנכתב באופן מלא על ספר ארבעה טורים הוא ביאורו של רבי יצחק אבוהב.
ציטוטים מהחיבור הובאו כבר בחיבורו של רבי יוסף קארו, "בית יוסף", אך החיבור הודפס במלואו מתוך כתב-היד רק ב-1995. זמן מה אחריו כתב רבי אברהם בן אביגדור הגהות על ארבעה טורים.
תפוצתו של הספר ארבעה טורים, ובעיקר הרחבת ההלכות שבו עם רוב דעות הפוסקים השונות בהן, הביאו את רבי יוסף קארו לכתוב עליו את חיבורו "בית יוסף", שהיווה את הבסיס לחיבורו המסכם "שולחן ערוך" שבא בעקבותיו.
במקביל כתב הרמ"א על הספר את חיבורו "דרכי משה", בו הוסיף בעיקר את פסקי הראשונים ומנהגי יהדות אשכנז.
רבי שלמה לוריא, בן תקופתו, כתב גם כן חיבור הגהות קצר על הטורים.
חיבור נוסף מהדור שלאחריהם נכתב בידי תלמיד הרמ"א, רבי יהושע פלק כץ.
הוא קרא את חיבורו בשם "בית ישראל", כשהוא בנוי על שני חלקים מקבילים: "פרישה" ו"דרישה".
למעשה, חיבורו מוכר בשמות אלו ("דרישה ופרישה" או "פרישה ודרישה").
החיבור "בית חדש" (מכונה "ב"ח") מרבי יואל סירקיש נכתב והודפס זמן קצר לאחר מכן.
חופף לתקופה זו, כתב רבי ליב חנליש, אף הוא תלמיד הרמ"א, חידושים והגהות על חלק אורח חיים שמתוך הארבעה טורים.
רבי חיים בנבנישתי כתב אף הוא חיבור על ארבעה טורים בשם "כנסת הגדולה".
חיבור זה שונה בסגנונו מקודמיו.
החיבור כולל ביאור דברי הטור והבית יוסף עם מקבץ מקיף של דברי הפוסקים בנידונים נוספים.
לאחר יותר מ-100 שנה, בסוף המאה ה-18 הדפיסו בני משפחת מייא מהדורה חדשה של הטורים, אליה צירפו את פירושו של רבי ליב חנליש בתוספת חידושים והגהות משל שניים מבני המשפחה, רבי מיכאל שמעון ורבי יוסף, על כל ארבעה חלקי הטורים.
חיבור זה נקרא בשמות שונים על ידי בעלי הדפוסים והמהדירים, המוכרים שבהם: "חידושי מהרל"ח הגהות" ו"חידושי הגהות".
חיבורים רבים נוספים חוברו במהלך דורות אלו ולאחריהם, חיבורים הכוללים הגהות וביאורים, אך פחות מוכרים.
חלקם אף נותר בכתב יד והודפס רק במהדורות מאוחרות יותר.
חלק מן החיבורים, מודפסים בקביעות על גיליונות הטור, בצמוד לטקסט הספר עצמו.
חיבורים כאלו מכונים בספרות התורנית "נושאי כלים", ובהקשר הנוכחי, נושאי כלי הטור.
העיקריים והמוקדמים שבהם הם הפירושים "בית יוסף" ו"בית חדש" הממוקמים משני צדיו של "הטור" שבמרכז הדף.
בנוסף להם מודפסים על הדף גם קיצור ה"דרכי משה", ה"דרישה ופרישה" ו"חידושי מהרל"ח והגהות" (או "חידושי הגהות").
מיקומם המדויק של הפירושים הנוספים בדף אינו אחיד בכל המהדורות.
במהדורות מסוימות מודפס בצדי הדף גם "ביאור מהר"י אבוהב" הקדום.
בחלק ממהדורות הטור נוספו בתחתית הדף הערות, הגהות ומראי מקומות.
שאר החיבורים נדפסים כספרים בפני עצמם (כמו החיבור "כנסת הגדולה"), או בסוף הכרך של ה"ארבעה טורים".
על שמו של "בעל הטורים" ועל שם ספרו נקראו רחובות במספר ערים בישראל, בהן נתניה, תל אביב יפו, ירושלים וראשון לציון.
תחנת הרכבת הקלה בירושלים נקראת "תחנת הטורים" על שם הסמיכות לרחוב הטורים.
אַרְבָּעוֹן (גם טֶטְרָאֵדֶר או טֶיטְרָאֶדְרוֹן; באנגלית: Tetrahedron) הוא פירמידה משולשת, כלומר גוף שכל ארבע פאותיו הן משולשים.
לארבעון 4 קודקודים, 4 פאות, ו-6 מקצועות.
אף על פי שלעיתים נתפסת התיבה כגוף הפשוט ביותר, תואר זה שייך דווקא לארבעון.
הוא מכיל את מספר הקדקודים המזערי הדרוש כדי להיות גוף תלת־ממדי ולא מישורי, שכן דרך כל שלוש נקודות עובר מישור.
הארבעון הוא 3-סימפלקס, מקרה פרטי של n-סימפלקס (הכללה רב-ממדית של המשולש).
נפח הארבעון נתון על ידי הנוסחה:
כאשר הוא שטח הבסיס ו-h הוא הגובה מהבסיס אל הקודקוד שמעליו.
ארבעון משוכלל הוא ארבעון שכל פאותיו הן משולשים שווי צלעות.
הארבעון המשוכלל סימטרי במידה רבה ביותר: חבורת הסימטריות שלו פועלת 4-טרנזיטיבית על ארבעת הקודקודים, כלומר, אפשר להעביר, על ידי סיבוב ושיקוף, כל סדרת קודקודים לכל סדרת קודקודים אחרת.
חבורת הסימטריות המרחביות של הארבעון המשוכלל איזומורפית לחבורת תמורות .
השלד של הארבעון הוא הגרף השלם , וחבורת הסימטריות שלו איזומורפית ל-.
הארבעון המשוכלל הוא אחד מחמשת הגופים האפלטוניים, הידועים גם בשם הפאונים המשוכללים.
גוף אפלטוני הוא פאון שכל פאותיו הן אותו מצולע משוכלל (מצולע שווה-צלעות), ובכל אחד מקודקודיו נפגשות פאות באותו מספר.
שטח הפנים A והנפח V של ארבעון משוכלל בעל צלע a הם:
הארבעון המשוכלל הוא דואלי לעצמו.
כלומר: אם נסמן בכל אחת מפאותיו של ארבעון את הנקודה האמצעית, ונחבר את כל הנקודות הללו, נקבל ארבעון משוכלל.
מיון הארבעונים על-פי הסימטריות שלהם
את הארבעונים אפשר למיין למשפחות, על-פי חבורת הסימטריות שלהם.
זהו מיון בעל משמעות בקריסטלוגרפיה, שם ממיינים את הסריגים למחלקות בראבה ולמערכות גבישיות, בין השאר, על-פי חבורת הסימטריות של תא היחידה של הסריג.
הקודקודים והמקצועות של ארבעון מרכיבים את השלד החד-ממדי שלו, שהוא גרף שממנו אפשר לשחזר את המבנה הגאומטרי, התלת-ממדי.
בסימטריות של השלד אפשר לבצע גם פעולות שאינן אפשריות בגוף צפיד, השקולות לשיקוף של המרחב: תמורה של הקודקודים מהווה סימטריה של השלד, אם היא מעתיקה כל מקצוע למקצוע באותו אורך.
משום כך יש יותר חבורות סימטריה אפשריות לשלד, על-פי הפירוט הבא.
חבורת הסימטריות של ארבעון משוכלל היא (אם חבורת הסימטריות מכילה את , שהיא 2-טרנזיטיבית על הקודקודים ולכן טרנזיטיבית בפעולה על המקצועות, הארבעון מוכרח להיות משוכלל).
חבורת הסימטריות היא החבורה הדיהדרלית אם הארבעון הוא יתדון טטרגונלי, שבו ארבעה מקצועות שווי-אורך ועוד שניים, שאינם נפגשים, שגם שהם שווי-אורך.
(הסימטריה הציקלית מסדר 4 מאלצת די שוויונות בין ארכי המקצועות כדי שהחבורה תהיה ).
חבורת הסימטריות היא החבורה הסימטרית כאשר הארבעון הוא פירמידה ישרה שבסיסה משולש שווה-צלעות.
(גם כאן, סימטריה ציקלית מסדר 3 מאלצת את התכונות המקנות גם סימטריית שיקוף ועימה את החבורה ).
חבורת הסימטריות היא חבורת הארבעה של קליין, , אם הארבעון הוא יתדון רומבי.
חבורת הסימטריות היא , מסדר 4, וכוללת שני חילופים המחליפים זוגות זרים של קודקודים, אם לארבעון יש ארבעה מקצועות שווי-אורך שאין ביניהם שלושה החולקים קודקוד משותף.
חבורת הסימטריות היא , ציקלית מסדר 2, עם החלפה של שני זוגות קודקודים, אם לארבעון יש שני זוגות של מקצועות שווי-אורך שאינם נפגשים (והזוג השלישי, שלא כמו ביתדון, בעל אורכים שונים).
חבורת הסימטריות היא , ציקלית מסדר 2, עם חילוף של זוג קודקודים, אם לארבעון יש שני זוגות של מקצועות שווי-אורך הנפגשים בקודקוד משותף.
בכל מקרה אחר, חבורת הסימטריות טריוויאלית.
כל סימטריה של השלד אפשר לממש גם כסימטריה של המרחב כולו, אם מרשים בנוסף לסיבובים, גם לשקף את המרחב.
פעולת השיקוף אינה ניתנת למימוש במציאות הפיזיקלית (בשל-כך יודע אדם בין ימינו לשמאלו).
ללא שיקופים אפשר לממש רק תמורות זוגיות, ונותרות חמש אפשרויות:
חבורת סימטריות הסיבוב של ארבעון משוכלל היא, כאמור, .
חבורת סימטריות הסיבוב של פירמידה ישרה שבסיסה משולש שווה-צלעות היא החבורה הציקלית .
חבורת סימטריות הסיבוב של יתדון (רומבי או טטרגונלי) היא .
חבורת סימטריות הסיבוב של ארבעון בעל שני זוגות של מקצועות שווי-אורך שאינם נפגשים (והזוג השלישי, שלא כמו ביתדון, בעל אורכים שונים) היא , ציקלית מסדר 2, עם החלפה של שני זוגות קודקודים.
הארבעון משמש כקוביית משחק במשחקי תפקידים בתור ק4. המספרים מופיעים במרכז כל צלע.
מאחר שאין לארבעון צד עליון המספר שהתקבל נקבע על פי המספר המופיע במרכז הצלע התחתונה.
ארבע רשויות השבת הן ארבעה מרחבים בהלכות שבת.
ארבעת המרחבים הם: רשות הרבים, רשות היחיד, כרמלית ומקום פטור.
לכל אחד מארבעת המרחבים וליחסים ביניהם הלכות ייחודיות בשני פרמטרים: הוצאת חפצים מרשות אחת לשנייה וטלטולם (העברתם ממקום למקום) בתוך אותה הרשות.
התורה אסרה עשיית מלאכה בשבת וחז"ל פירטו ומנו ל"ט (39) אבות מלאכה האסורים בשבת.
המלאכה האחרונה, המלאכה ה - 39, היא מלאכת ההוצאה מרשות לרשות, למשל העברה מרשות היחיד לרשות הרבים.
רוב הדיון במלאכות שבת ובכללן מלאכת הוצאה נכלל במסכת שבת.
גם מסכת עירובין במשנה ובגמרא והלכות עירובין אצל הרמב"ם עוסקות בנושאים המשיקים לכך.
ההלכה עוסקת ב"ארבע רשויות לשבת".
תחומים של רשויות קיימים גם בדיני נזיקין ובדיני טומאה וטהרה, אבל במובן שונה במקצת.
על פי התלמוד הבבלי () מקור הדין הוא בבקשתו של משה מהעם לחדול מלהעביר את תרומותיהם לבניית המשכן מרשות היחיד שלהם לרשות הרבים של המשכן:
על פי פרשנותו של רש"י, המעשה היה בשבת, ומשה, שהיה במחנה לוייה (חצר המשכן) שנחשב כרשות הרבים, ביקש מהעם להפסיק להוציא תרומות וחפצים מרשות היחיד שלהם.
על פי פירושו של רב האי גאון, המעשה לא היה בשבת, אך העובדה שהפסוק משתמש במילה "מלאכה" כדי להגדיר הוצאה, דיַה כדי להגדירה כאב מלאכה.
התוספות ( דיבור המתחיל פשט) והרא"ש (שם) כתבו מקור נוסף על פי הגמרא בעירובין () מהפסוק שנאמר בפרשת המן:
איסור מפורש על הוצאה מרשות לרשות בשבת מופיע בספר ירמיהו:
יש הקושרים זאת באיסור מסחר בשבת, על אף שזה מוגדר בהלכה כאיסור דרבנן בלבד.
לעומת זאת, ישנן דעות הרואות באיסור העברה מרשות לרשות את המלאכה החקלאית האחרונה: אספת התבואה והפירות והכנסתם לרשותו של האדם אל תחום היחיד שלו.
על פי התורה ישנן שלוש רשויות - רשות הרבים, רשות היחיד, ומקום פטור.
חכמים הוסיפו עוד רשות - כרמלית.
מדין התורה רוב מה שחכמים החשיבו ככרמלית נידון כ"מקום פטור" פרט לכמה חריגים שבהם מדין תורה הם נחשבים כ"רשות היחיד".
בעקבות זאת, מתברר שרובו של העולם עצמו נידון ככרמלית ויש בו איים של אזורים אחרים: רשויות יחיד, רשויות רבים, ומקומות פטורים.
על מנת להמחיש את ההבדלים אפשר להביא את דברי השולחן ערוך, () שבו הוא מבחין בין ארבע הרשויות, בחפירה הנמצאת ברשות הרבים.
רשות הרבים - אם עומקה פחות משלושה טפחים - שאז בעצם יש לבוד ורואים את החפירה כחלק מרשות הרבים עצמה,
מקום פטור - עמוקה יותר משלשה טפחים, כאשר רוחבה פחות מארבעה טפחים,
כרמלית - עומקה בין שלושה טפחים לעשרה, אך רוחבה ארבעה טפחים ומעלה,
רשות היחיד - אם עומקה יותר מעשרה טפחים ורוחבה יותר מארבעה טפחים.
אותם דינים חלים גם לגבי עמוד בשיעורים הנ"ל העומד ברשות הרבים.
אדם ובעלי חיים נידונים כרשות בה הם נמצאים.
רשות היחיד היא תחום שנועד לשימוש של היחיד.
זהו שטח בכל תחום בשטח של לפחות ארבעה על ארבעה טפחים, מוקף לפחות בשלוש מחיצות, שגובהן או עומקן לפחות עשרה טפחים (80 ס"מ).
מחיצות רשות היחיד נחשבות אף הן כרשות היחיד, וכמו כן "רשות היחיד בוקעת ועולה עד לרקיע" (דין זה שייך למשל בעפיפון שאסור להעבירו לרשות הרבים גם באוויר).
כפי שמוסבר בקיצור שולחן ערוך, שטח בנפח כזה נחשב לשטח חשוב שראוי להשתמש בו (סימן פ"א סעיף ב').
השטח יכול להיות תל, תעלה, או מקום סגור במחיצות.
מקומות שנחשבים לרשות היחיד: אוהל, בית, סוכה, דיר, סירה, מכונית, חצר משותפת, באר מים רחבה, בסיס צבאי המוקף גדר ואף קרטון אריזה גדול כגון זה המשמש לאריזת מקרר חדש.
כיום, הערים בישראל מוקפות בדרך כלל ב"עירוב".
דבר זה מסתמך על השיטה שמקום שאין בו שישים ריבוא הוא "כרמלית", ועירובו נותן אפשרות לטלטל בו.
כך שלשיטה זו הופכת העיר ל"רשות היחיד".
כרמלית היא תחום ביניים שאינו רשות הרבים ואף לא רשות היחיד.
הוא מוגדר כשטח בגודל של לפחות 4×4 טפחים, שגובהו יותר משלושה טפחים ופחות מעשרה טפחים, כמו תל או תעלה רחבים ונמוכים.
אוויר כרמלית תופס רק עד גובה עשרה טפחים.
שטחים אופייניים כאלו הם שדות (אם כי לפי הרמב"ם אלו נחשבים רשות הרבים), עמקים, נהרות וימות.
גם שטחי רשות הרבים בעלי גג או צדדיהם נחשבים ככרמלית, וגם מדרכה או מפתן בית.
בשל היותה שטח ביניים, אסור לטלטל בה חפץ או להעביר חפץ אליה או ממנה לרשות היחיד או לרשות הרבים מדרבנן.
לשיטת המצריכים שישים ריבוא איש כתנאי לרשות הרבים, גם כל דרך שאינה מקיימת תנאי זה (כלומר, רוב הדרכים בישראל) היא כרמלית.
חלק מן הפרשנים גזרוהו מן "רך מל" שמשמעותו בינוני.
על פי פירוש רמב"ם ורע"ב בפירוש המשניות הוא "כארמלית" (=כאלמנה), כאישה שאינה רווקה ואיננה נשואה, ועל פי פירוש רש"י "מלשון יערו וכרמלו" () - "שאינו לא הילוך תמיד לרבים, ולא תשמיש רשות היחיד" ().
חכמים גזרו דינים מסוימים של כרמלית גם על רשות היחיד:
בשטח גדול יותר מבית סאתיים, 50X100 אמה (1,250 מ"ר), אם הוקף שלא לשם דירה.
בעלת שלוש מחיצות ולא ארבע.
שיש בקירותיה פרצה רצופה של יותר מעשר אמות.
שמחיצותיה גרועות (לדוגמה: לא מבוססות).
זהו שטח שאינו יכול להיחשב אפילו כרשות היחיד, והוא מוגדר כשטח שרוחבו פחות מ-4×4 טפחים וגובהו משלושה טפחים ומעלה.
חפצים הקיימים ברשות הרבים כמו באר צרה, פח אשפה, גדר, עמוד חשמל, מדחן, והחלל של רשות הרבים וכרמלית, שנמצא למעלה מעשרה טפחים.
מותר לטלטל בו חפצים או להעביר אליו חפץ מרשות היחיד, או מרשות הרבים ולהפך (אולם להעביר מרשות היחיד לרשות הרבים ולהפך, כאשר החפץ נח באמצע במקום פטור, אסור מדרבנן).
אוויר רשות הרבים מעל עשרה טפחים וכן אוויר כרמלית מעל עשרה טפחים נחשבים גם הם כמקום פטור.
כמו כן יש דעה שאדם יכול להיות גם מקום פטור (כתפו או ידו) אולם הפסיקה המקובלת אינה נוהגת כשיטה זו.
רשות הרבים היא תחום שנועד לשימושם של הרבים.
הגדרת תחום זה היא שטח שרבים מהלכים בו, שאינו מקורה ושרוחבו למעלה מ־16 אמה (כ-8 מטרים).
בהגדרה זו נופלים רחובות שעוברים בכל העיר, שווקים ודרכים בינעירוניות.
ישנם המוסיפים תנאי נוסף והוא שיעברו בו או שיהיו בסביבתו שישים ריבוא (600,000) איש ביום, כמספרם של דור המדבר.
אף שתנאי זה מאוחר יותר ואינו מופיע בתלמוד, יש מן הפוסקים הסוברים שהוא נדרש.
לכן כיום רוב הערים והרחובות שבהן, אינם נחשבים לשיטה זו לרשות הרבים אלא לכרמלית (כפי שיוסבר להלן), בשל העובדה שלא מהלכים בהם שישים ריבוא איש ביום.
למעשה לדעה זו, בישראל, רק נתיבי איילון או כביש גהה, ויש הסוברים שגם נמל התעופה בן-גוריון, הם רשות הרבים, וגם כאן ישנו ספק לגבי כמות המכוניות העוברות - האם להחשיב האנשים שבהן וכן כאמור לעיל אם נדרש שיעברו או שיהיו באזור.
שאר הרחובות הראשיים אינם כלולים בהגדרה זו.
על דעה זו סומכים כיום כשמטלטלים/מעבירים לכביש ראשי.
לדעת המחמירים כל רחוב עירוני שרוחבו למעלה מ־8 מטר ומפולש מצידה של העיר לצידה השני יהיה רשות הרבים.
רבים מאוד מן היהודים המקפידים על קיום ההלכה אכן אינם מטלטלים כלל בשבת במקום שאין בו גדר מלאה.
המקורות הראשוניים להגדרת רשות הרבים הם בתוספתא: במשנה נזכרת ההגדרה כבדרך אגב: התלמוד הירושלמי מוסיף להגדרות הללו גם מדבר, מפני שהגדרת התחומים נובעת מדור המדבר ().
הרמב"ם, שייתכן שהושפע בעניין מהירושלמי, אפיין תחום זה כדלקמן: רבים תמהו עליו, וסברו שמדבר הוא "כרמלית" על פי התלמוד הבבלי, אולם יש שהראו שגם בבבלי ניתן ללמוד את דינו של הרמב"ם.
על פי התורה ישנם שני איסורים עיקריים:
לעקור חפץ הנמצא ברשות הרבים, לטלטלו ארבע אמות ולהניחו בקרקע רשות הרבים (הלכה למשה מסיני).
לעקור חפץ מרשות היחיד, להעבירו לרשות הרבים ולהניחו שם, וכן מרשות הרבים לרשות היחיד.
נלמד מכך שבני ישראל לא הוציאו מאהליהם (רשות היחיד) ולא הביאו למשה שהיה במשכן (רשות הרבים) חפצים לבניית המשכן.
אולם, מותר לטלטל בלא הגבלה ברשות היחיד וכן להעביר ממקום פטור לרשות אחרת ולהפך.
כמו כן הוסיפו חכמים איסורים נוספים:
איסור לטלטל אל כרמלית מרשות היחיד ומרשות הרבים, וכן מכרמלית לרשות היחיד או הרבים.
איסור לטלטל 'פחות פחות מארבע אמות' ברשות הרבים, כלומר טלטול פחות מארבע אמות, ולהמשיך לטלטל פחות מארבע אמות אחר עצירה במקום.
איסור לטלטל ארבע אמות בכרמלית.
איסור לטלטל מרשות היחיד לרשות היחיד שבבעלות אחרת ללא עירוב חצרות.
איסור לעשות רק חלק מהמלאכה (עקירה, העברה או הנחה).
איסור העברה כלאחר יד, כלומר, בדרך משונה מהדרך הרגילה.
איסור להניח לאו דווקא בקרקע הרשות.
איסור להוציא מרשות היחיד לרשות הרבים כשהחפץ נח בין לבין במקום פטור, אולם מותר לעשות כל אחת מההוצאות בנפרד.
על פי איסורים אלו ניתן ללמוד שמותר לטלטל חפץ פחות מארבע אמות ברשות הרבים.
מותר לטלטל בגדים, אביזרי לבוש ותכשיטים שנלבשים ונענדים כפי שנהוג על גוף האדם.
לכן למשל הרכבת משקפיים לא תחשב להוצאה או טלטול.
שיטה זו, שבדרך כלל היא הבולטת ביותר מבין שלבי ההכנה לעירוב, קרויה לרוב בטעות "עירוב".
ניתן לטלטל מרשות היחיד לרשות היחיד אם נעשה עירוב חצרות ושיתוף מבואות, אולם עדיין קיים איסור לטלטל בכרמלית (לדוגמה: רחובות, גינות ועוד) ומרשות היחיד אליה וממנה.
תוך הסתמכות על הכלל שאין רשויות אחרות ברשות היחיד, התירו חכמים להפוך את כל מקומות היישוב לרשות היחיד.
עדיף להקיף את כל הערים בחומה או גדר עמידה ובכך הן יהיו רשות היחיד.
אולם, דבר זה קשה מאוד מעשית ולפיכך התירו חכמים להפוך אזורים גדולים (כל עוד אין בתוך האזור "בית סאתיים" - 1,150 מ"ר - פרוץ ללא שימוש) לרשות היחיד על ידי "צורת הפתח".
צורת הפתח הופכת את כל האזור שהיא מקיפה לרשות היחיד (בית שכל קירותיו הן דלתות), ועל זה סומכים כיום בטלטול בתוך הערים.
צורת הפתח בנויה מחוט המתוח מעל מוטות התקועים בקרקע.
דיני החוט והמוטות מפורטים במסכת עירובין.
כיום, רוב הערים במדינת ישראל מוקפות צורת הפתח ומותר לטלטל בהן.
כדי לבדוק שהחוט לא נקרע ישנן ערים אשר הופכות את החוט לחשמלי כדי שאם החוט יקרע הזרם יחדל והדבר יתוקן.
במתקני צה"ל דואגת הרבנות הצבאית לפטרולים בערב שבת כדי לבדוק את תקינות צורת הפתח.
על פי רוב הפוסקים הפתרון של העירוב נועד לפתור בעיה מדרבנן, מכיוון ששטח הערים נחשב בימינו ככרמלית, שאיסור הטלטול אליה ובה הוא מדרבנן.
עירוב חצרות - שיתוף מבואות
כאמור, ישנו איסור לטלטל בין רשויות היחיד בבעלויות שונות, מכך נגזר איסור דומה לגבי רחובות שונים.
עקרונית, אם ישנו מקום אכילה משותף (חדר אוכל או מטבח.
בנוסף במלון (אפילו ללא אכילה בו) או במחנה היוצא למלחמה אין צורך בעירוב) לכל באי רשויות היחיד או הרחובות מותר להם לטלטל זה אל זה.
הפתרון ההלכתי לטלטול מבוסס על כך.
ברשויות היחיד מכונה הדבר "עירוב חצרות", ולגבי הרחובות מכונה הדבר "שיתוף מבואות".
כיום, נהוג לעשות רק עירוב חצרות שלפי ההלכה ניתן להסתמך עליו גם לרחובות (מבואות).
שתי שיטות עיקריות קיימות כדי ליצור עירוב זה:
גביית לחם או מצה מכל משפחה הנמצאת בשטח וכך כאילו כולם דרים בבית בו מונח העירוב - הפת.
אדם אחד מזכה לכל הנמצאים בשטח לחם או מצה.
בזמן הנחת העירוב מברכים "על מצוות עירוב", ומוסיפים:
העירוב מזכה ומתיר כל עוד הוא קיים באופן שניתן לאכילה (ולא נאכל או התעפש) - בשל כך נהוג להשתמש במצות המשתמרות יותר זמן.
כיום העירוב נעשה על ידי הרבנות המקומית.
אדם כלשהו נוטל פת שלא הייתה שייכת לאף אחד מהאזור, מגביהה מעל הקרקע ובכך מזכה את כל אנשי האזור בבעלות על הפת.
את העירוב מניחים בדרך כלל בבית כנסת.
בשל הכלל "זכין לו לאדם שלא בפניו", ניתן לעשות עירוב גם אם לא כולם יודעים על כך.
כיום, בשל העובדה שבערים יש לעיתים מחללי שבת בפרהסיא הכופרים בעירוב, ובמקרה זה אי אפשר לשתפם ולעשות עירוב, נהוג לשכור את דירתם מהרשויות (שיכולות להיכנס פוטנציאלית לכל בית - ובכך יש להן חלק בו), ובכך ניתן לעשות עירוב.
מכיוון שהאיסור להעביר מרשות לרשות או לטלטל מורכב משלשה חלקים - עקירת החפץ, טלטולו או העברתו, הנחתו, כל זאת בצורה רגילה.
אך ישנן מספר תקנות לשעת הדחק - על מנת לטלטל חפץ ולא לעבור על איסור טלטול, או לעבור על כמה שפחות איסורים.
ישנן מספר שיטות אולם העיקריות והפשוטות ביותר לפי סדר עדיפויות הן:
טלטול בכרמלית: הראשון יעקור את החפץ, יוליכנו פחות מארבע אמות ותוך כדי הליכה יעבירנו לשני.
השני יוליך פחות מארבע אמות ותוך כדי הליכה יעבירנו לשלישי וכן הלאה.
אפשרות נוספת עדיפה פחות היא שהראשון יעביר לשני בתנאים דלעיל והשני יחזיר לראשון שיתקדם מלפניו.
מרשות היחיד לכרמלית ולהפך: יעמוד אחד ברשות היחיד, יטול את החפץ, ירימו ליותר מעשרה טפחים (אם זה מכרמלית לרשות היחיד אין צורך להגביה את החפץ) ויעביר את ידו עם החפץ לכרמלית.
שם יטול את החפץ אחר.
מרשות היחיד/מרשות הרבים לכרמלית ולהפך: מרשות המוצא למקום פטור ואדם אחר יעביר ממקום פטור לרשות היעד.
ארבעה אבות נזיקין הם הסוגים העיקריים של גורמי נזק על פי המשפט העברי.
חז"ל מנו את אבות נזיקין על פי הפסוקים בפרשת משפטים (שמות כ"א - כ"ב) ובפרשת אמור (ויקרא כ"ד).
המשנה הראשונה במסכת בבא קמא מונה ארבעה אבות נזיקין ומכנה אותם בשמות "שור", "בור", "מבעה" ו"הבער" (מספר האבות ושמותם אינם נזכרים במקרא).
לכל אחד מהאבות ישנם פרטי דינים ייחודים לו, והם הבסיס להלכות הנזיקין בהלכה היהודית.
לכל אב נזיקין יש גם 'תולדות' – גורמי נזק שדומים לו בתכונתם ומהותם, ולכן הלכותיהם זהים להלכותיו.
על פי התלמוד, מספרם של אבות הנזיקין אינו 4 אלא 6, והם אדם, קרן, שן ורגל, אש ובור, והאמוראים נחלקו כיצד להסביר את המספר ארבע המופיע במשנה.
הכוונה במניין זה הוא לאבות שיש להם תולדות.
בתלמוד מובאות ברייתות המונות 13 או 24 אבות נזיקין, ונטען שאף הן החסירו חלק מאבות הנזיקין, אולם הכוונה היא לסוגי נזיקין שונים שחלה עליהם חובת תשלום, ולא לאבות טיפוס של סוגי נזיקין.
בפרשת משפטים ישנן ארבע פרשיות שבהן מדובר על דין הפגיעה בממון הזולת:
חז"ל דרשו פסוק זה באופן הבא: "ושלח - זה הרגל...
דהיינו, מתוארים בפסוק שתי דרכי היזק - היזק אכילת הבהמה, והיזק דריסת רגלה.
דין נוסף של פגיעה בממון הזולת מופיע בפרשת אמור:
בנוגע לזהות האבות בור והבער – אש המוזכרים במשנה אין מחלוקת, אולם ישנה מחלוקת אמוראים לאילו אבות נזיקין מכוונות המילים שור ומבעה שמופיעות במשנה.
בתלמוד הבבלי מובאות שתי דעות בנושא: לפי רב, "שור" הוא אב טיפוס לכל נזקי בעלי החיים שברשות האדם, והוא כולל את שלושת האבות, קרן, שן ורגל, ו"מבעה" הוא אדם המזיק.
לדבריו, מקור הכינוי "מבעה" הוא במילה הארמית בעיא - בקשה או תפילה, שזו פעולה שנעשית על ידי בני אדם.
לפי דעה זו כל ששת אבות הנזיקין מוזכרים במשנה.
לפי שמואל, "שור" הוא אב הנזיקין רגל, בעוד מבעה הוא אב הנזיקין שן.
שמואל ביסס את פירושו על הפסוק , כאשר הוא מפרש שכוונת המילה "נבעו" היא "התגלו".
לכן, הביטוי "מבעה" מתאים לתיאור השן שהיא איבר שמתגלה רק כאשר הבהמה פותחת את פיה.
לדעתו, האב אדם אינו מופיע במשנה כיוון שהיא עוסקת רק בנזקי ממון, והאב קרן אינו מוזכר במשנה כיוון שאין חייבים על היזקה שרק על נזקי קרן של שור מועד משלמים נזק שלם, בעוד שור תם משלם חצי נזק.
בתלמוד הירושלמי מובאת שיטה נוספת, לפיה אב הנזיקין "שור" הוא "קרן", בעוד "שן" ו"רגל" כלולים באב הנזיקין "מבעה".
בנוסף לכך, לפי שיטה זאת, ניתן לייחס כל אחד מארבעת אבות הנזיקין לפרשיה אחת בתורה, ואין צורך לאחד כמה פרשיות תחת אב אחד, או לפצל פרשיה לשני אבות נפרדים – כפי שקורה לשיטות התלמוד הבבלי.
קרן הוא אב טיפוס לכל נזקי הבהמה שבהם הבהמה מתכוונת להזיק.
הדוגמה העיקרית ל'קרן' הוא שור הנוגח בקרניו.
בהמה שהזיקה ב'קרן' משלם בעליה רק את מחצית הנזק, ('חצי נזק') היות שאין דרך הבהמה להזיק ללא תועלת, ובעליה יכול לטעון שלא היה יכול לשער שיקרה מצב כזה.
('שור תם') אולם אם הבהמה הזיקה יותר משלוש פעמים בשלושה ימים שונים, (שור נגח/שור מועד) ובעליה קיבל התראה בבית דין לשמור על בהמתו לאחר כל נזק, הבהמה נעשית מועדת ובעליה משלם תשלום מלא על נזקיה, ('נזק שלם') מאחר שעליו האחריות לשומרה בשמירה מעולה על מנת שלא תזיק שוב.
תולדות הקרן הם פעולות שונות הנעשות רק על מנת להזיק כגון דחיפה, בעיטה, נשיכה, ורביצה על כלים.
שן הוא אב טיפוס לכל נזקי הבהמה שיש לבהמה הנאה מהם (בלשון התלמוד, "יש הנאה להיזקה"), בעיקר נזקי אכילתה, בדומה לרגל, גם על נזקי שן חייב בעליה לשלם תשלום מלא רק אם הזיקה ברשותו של הניזק ולא אם הזיקה ברשות הרבים, שם על בעל האוכל לשמור על רכושו מפני הבהמות.
תולדות אב הנזיקין 'שן' הם לדוגמה בהמה שהתחככה בכותל להנאתה והפילה אותו, או בהמה שהתגלגלה להנאתה על פירות או עשתה צריכה עליהם וטינפה אותם.
רגל הוא אב טיפוס לכל סוגי הנזיקין שנגרמים על ידי הילוכה הרגיל של הבהמה, ללא כוונה להזיק וללא הנאה מההיזק.
בהמה שהזיקה בדרך הילוכה, כגון שדרסה בהילוכה כלים, ברשות פרטית של הניזק - חייב בעליה לשלם תשלום מלא ('נזק שלם') על נזקיה.
אולם אם הזיקה ברשות הרבים, פטור בעליה מתשלום היות שעל בעל הכלים לשמור על כליו מפני הבהמות ברשות הרבים, ובמקרה וניזוקה הבהמה מהכלים, עליו אף לשלם לבעל הבהמה.
תולדות אב הנזיקין 'רגל' הם נזקים שנגרמו על ידי שיער הבהמה או כלים המונחים עליה כגון רסן ואוכף, או על ידי קרון שאותה גררה.
אולם אם הזיקה הבהמה בעקיפין, על ידי צרורות אבנים שניתזו בדרך הילוכה, פגעו בכלים ושברו אותם, משלם בעל הבהמה רק את מחצית הנזק שנגרם לכלים, דבר זה הוא הלכה למשה מסיני.
בור הוא אב טיפוס לכל מכשול ותקלה שגרם אדם ברשות הרבים, שעומד במקומו ולא זז (בניגוד לאבות הנזקין האחרים, שכולם מהלכים) ושאחרים עלולים להפגע ממנו.
המקרה הקלאסי של 'בור' הוא בור שאדם חופר ברשות הרבים ללא רשות.
לאחר שנוצר ה'בור', על האדם שיצרו מוטל החובה לסלק את המכשול מרשות הרבים, והוא חייב על כל נזק שנגרם כתוצאה ממנו, ואין לו רשות להפקיר את נזקיו.
תולדות הבור הם חפצי אדם שהונחו ברשות הרבים, כגון אבן, סכין או משא, ואחרים ניזוקו מהם, ומהם דווקא, ולא שנתקלו בהם וניזוקו מהארץ.
אש הוא אב טיפוס לנזקים שנגרמו בשל מעשה האדם בצירוף כוחות חיצוניים ("כוח אחר מעורב בו"), כגון אש שבהתפשטותה מעורבת הרוח.
על האדם מוטלת האחריות לכל נזק שאירע בשל התפשטות רגילה של האש ("רוח מצויה"), אולם אם האש התפשטה בצורה שלא ניתן היה לצפות, האדם פטור מאחריות על הנזק שנגרם.
אש שהתפשטה ושרפה גדיש תבואה שבתוכו היו טמונים כלים ("טמון") פטור המבעיר מגזירת הכתוב, אולם אם האש שרפה בית, חייב המבעיר על כל הדברים שהיו טמונים בתוך הבית.
דוגמה לנזק מסוג זה יכולה להיות פתיחת סכר מים והצפה והטבעה של אנשים וחיות במקום אחר, אמנם שיטת רבי יהודה לחייב אף בטמון.
תולדות האש הם רכוש האדם (אבנו סכינו ומשאו) שהיה מונח על הגג, ועל ידי רוח נפל לרשות הרבים ופגע בבני אדם או רכוש.
שיטת התשלומים הנלמדת מהפסוק אומרת שניתן לשלם בכל דבר השווה כסף, גם דבר פחות ערך.
הגמרא מסבירה במסכת בבא קמא שכל דבר שניתן למכרו חשוב כ"מיטב", כתשלום הוגן ויפה, שכן ניתן למכרו ולקבל כסף עמו ניתן לקנות הכול, וגם אם לא נמכר במקום מסוים, ניתן להובילו למקום אחר שם ימכר.
בתלמוד נזכרים שלושה מיני קרקעות, עידית - קרקע מעולה ומשובחת, ולרוב האנשים חפצים להשקיע בזריעה בקרקע כזו, ולא בקרקע מסוג ירוד, גם אם שטחה גדול בהרבה, ושוויה הכספי שווה לזו של העידית.
זיבורית קרקע מסוג שאינו ראוי לזריעה משובחת, ופירותיה אינם מעולים.
בינונית קרקע שאינה עידית ואינה זיבורית, אלא ממוצעת.
רבי עקיבא ורבי ישמעאל נחלקו, באופן שגם למזיק וגם לניזק קרקעות, האם המדד לעידית וזיבורית היא לפי היחס שבין הקרקעות של המזיק, או לבין אלו של הניזק.
לפי רבי עקיבא התשלום מתייחס ביחס שבין קרקעותיו של המזיק, כנלמד מהפסוק "מיטב שדהו ומיטב כרמו ישלם", כלומר דין ה"מיטב" - העידית, הוא לפי המדד של ה"ישלם", המזיק המשלם את הנזק.
לפי רבי ישמעאל התשלום הוא לפי היחס שבין קרקעותיו של הניזק, ולכן אם למשל הייתה הקרקע העידית של הניזק שווה רק כקרקע הזיבורית של המזיק, ישלם המזיק מהזיבורית שלו, שהיא כשווי העידית של הניזק.
הוכחתו של רבי ישמעאל, היא מגזירה שווה, שכן באותו פסוק עצמו כתוב "וכי יבער איש שדה", ובסיום הפסוק כתוב "מיטב שדהו ומיטב כרמו ישלם", ומכאן שהמדד לעידית בשדה האמור בתשלומים, הוא כמו השדה האמור בראש הפסוק, שמדבר בשדהו של הניזק.
מדרבנן מודה רבי ישמעאל שצריך לשלם מהעידית של המזיק.
ארבעים הימים של מוסה דאג הוא רומן היסטורי מאת הסופר היהודי-אוסטרי פרנץ ורפל, המבוסס על אירועים שקרו במוסא דאג בזמן רצח העם הארמני בידי העות'מאנים בשנת 1915. הספר הופיע לראשונה בגרמניה בנובמבר 1933, זכה להצלחה בינלאומית, ועורר את דעת הקהל העולמית להכרה בטבח הארמנים.
ורפל ניבא בספרו את היחס אל היהודים בגרמניה כתוצאה מהאנטישמיות והנאציזם.
אף שהספר לא הוחרם רשמית בגרמניה הנאצית, הוא סווג על ידי השלטונות כ"בלתי רצוי" ונמכר בחשאי.
בשנת 1933 גורש ורפל מהאקדמיה הפרוסית לאמנויות.
יש הרואים ב"ארבעים הימים של מוסה דאג" ספר עובדתי, אך למעשה הוא סיפור בדיוני המתבסס על עובדות מסוימות ומושפע מהן.
פרנץ ורפל אמר על הספר:
אירועי מוסה דאג (הר משה)
ב-22 בספטמבר 1915, חמישה חודשים לאחר קבלת צווי הגירוש, התקבצו רוב הכפריים הארמנים מהאזור על המוסה דאג, הר משה.
הצווים נועדו להגלייה ול"יישוב מחדש" של הארמנים במדבר הסורי, אך משמעותם היוותה למעשה גזר דין מוות ליוצאים לדרך, על פי האופן בו נהגו החיילים הטורקים בשיירות גולים מאזורים אחרים.
הצבא העות'מאני במקום לא היה חזק דיו כדי להתגבר על 5,000 האנשים שהתבצרו על ההר, ולא ברורה מהות העימות שהתרחש בפועל בהר.
אחרי חמישים ושלושה ימים על ההר חולצו הארמנים על ידי ארבע ספינות מלחמה מצרפת ומבריטניה שקלטו את אותות המצוקה של המתבצרים בהר.
החילוץ היה קשה מכיוון שצד ההר הפונה לים תלול מאוד, ובנוסף התקשו הספינות לעגון בקרבת שפת הים, לפיכך נשלחו סירות לאסוף את הנצורים מן החוף.
תהליך העלייה לאוניות היה מורכב אף הוא, אך בסופו חולצו כל הארמנים, ולאחר מסע ארוך הם הגיעו תשושים ומורעבים למקלט בפורט סעיד שבמצרים.
בשנת 1919, בתום מלחמת העולם הראשונה, חזרו הארמנים לכפרים באזור מוסה דאג, שהועבר בינתיים למנדט צרפתי (עד שנת 1939).
בניגוד לשם הספר, משך העמידה במצור מוסה דאג לא היה "מספר עגול" של 40 ימים.
על פי חלק מהמסמכים בהם השתמש ורפל נמשכה הלחימה 24 ימים, ועל פי מסמכים אחרים - 36 ימים.
לפי מקורות שונים, לעומת זאת, ההתבצרות ארכה כנראה 53 ימים.
סטפן יונק (Stephan Jungk), הביוגרף של פרנץ ורפל, מציין כי ורפל ביקש לאזכר אירועים תנ"כיים בסיפור: המבול ארך ארבעים יום ולילה, משה שהה ארבעים יום ולילה בהר סיני, ונדודי בני ישראל במדבר לאחר יציאת מצרים ארכו ארבעים שנה.
דמותו של גבריאל בגראדיאן, גיבורו הספרותי של ורפל, מושפעת ממנהיג הארמנים במוסה דאג, מוזס (מוסה) ה"קלוסדיאן" (Moses The Kalousdian), קצין לשעבר בצבא העות'מאני.
בניגוד לגורלו של בגראדיאן, גיבור הרומן, עקר מוזס קלוסדיאן לביירות בתום מלחמת העולם הראשונה, וחי בה במשך 70 השנים הבאות, עד מותו שם בשנת 1986, בן 99. קלוסדיאן כיהן כנציג המיעוט הארמני בפרלמנט הסורי (ב-1932 וב-1936), וב-1943 (אחרי ניתוק לבנון מסוריה) כיהן בפרלמנט הלבנוני.
ספר ראשון – הקָרב וּבא
קוֹנאק - חמאם - סֶלאמליק
קבורת הפעמון - בפרק תושבי שבעת הכפרים עולים להר
ספר שני – מלחמות החלשים
מרומי ההר הם משכּן לנו
ספר שלישי – אבדן / הצלה / אבדן
הספר מגולל את סיפורן של קהילות שבעה כפרים ארמנים בנפת סוּאֶדיָה, השוכנים למרגלות מוסה דאג.
הגיבור, גבריאל באגראדיאן בן ה-35, נכדו של הנדבן העשיר אַוֶטיס הזקן, שב לכפרו יוגהוֹנוֹלוּק לאחר שהות של 23 שנים בפריז, בעקבות מותו של אחיו המבוגר ממנו ב-15 שנים, שנקרא אף הוא אוטיס על שם סבו, עם אשתו הצרפתייה זִ'יליֶט (34) ובנם סטפאן (13).
"יום־ראשון אחד במארס", שנת 1915. גבריאל מטייל על מוסה דאג ומעלה בזכרונו תמונות ילדות, ובהן גם אירוע היסטורי שהותיר עליו את רישומו כנער ארמני: "שׂוּלטן־הדמים עבדול חמיד פרסם פירמן נגד הנוצרים; "כלבי הנביא", הטורקים, הכורדים, הצ'רקסים, נאספים אל הדגל הירוק (העות'מאני), לערוך טבח".
עבדול חמיד היה "גדול האויבים של גזעו", אך גבריאל הוא כעת קצין מילואים טורקי של גדוד-תותחנים השייך לארמייה הרביעית בסוריה ובפלשתינה.
הוא מצפה לצו גיוס בזמן מלחמת העולם הראשונה ומקוה להישלח לזמן־מה לחלבּ, לדמשק או לירושלים.
גבריאל מניח שהצעד נועד להבטיח את גיוסו, אולם מגלה מיד כי גם מגברים אחרים, שאינם חייבי גיוס, נלקחה ה"טסקרה".
דרכוני הפנים נלקחו מגברים "נכבדים בלבד, שכן אין בידי האיכר או בעל המלאכה טסקרה, אלא לכל היותר רישיון לנסוע לשוק שבאנטיוכיה".
גבריאל מחליט לרכב מיד לאנטיוכיה כדי לברר את העניין.
הוא מגיע לבית המושל, הקאימקאם, ומובל לחדר קטן, כשעל הקיר צילום גדול של אנוֶר פחה.
גבריאל בטוח כי המוּדיר - הפקיד הזוטר היושב מולו, הוא מאנשי האיתיחאד של תנועת הטורקים הצעירים, אולי אפילו חבר בוועד הסודי "הוַעד לאחדות ולקדמה" השולט במדינה.
לשאלתו של גבריאל עונה לו המודיר כי לקיחת דרכוני הפנים נעשית בפקודת שר הפנים טלעת ביי.
גבריאל הולך ברחוב השוק של אנטיוכיה.
רוב הכורדים והצ'רקסים נושאים נשק בגלוי: הממשלה "מתירה לשבטי ההרריים לשאת נשק חם ואפילו מעניקה להם נשק כזה", בעוד "שלגבי העמים הנוצריים - היא נוהגת לחשוד בכל אולר".
בחנויות ובדוכנים יש בעיקר ארמנים: חלפנים, סוחרי שטיחים וצורפים.
"ישותו מתנגדת" לרוכלי השוק הללו, בעלי העיניים הנוצצות, "האורבות ללקוחות" - הוא סולד מהם.
גבריאל נכנס לבית מרחץ, ובעודו מקבל טיפול מבלן, הוא שומע שברי שיחה בין כמה גבירים טורקים בדרגשים הסמוכים, המחליפים שמועות על הארמנים: "חזיר טמא" שנשלח על ידי האנגלים, עם כסף ונשק, כדי "להסית את הכפר" (הארמני).
הסיפורים מעוררים את רוגזו של גביר אחר: ""צריך לשים לזה קץ...
אפילו נתנו נשק לאספסוף הזה...
ועכשיו תראו כמה קשה יהיה להיפטר מהם".
גביר שלישי מגן על הממשלה ומספר לחבריו: שר המלחמה, אנוור פחה הורה לצבא לפרוק את הנשק מ"האומה הארמנית הבוגדנית" - צעד שמשמעותו הוצאת כל הארמנים המגויסים מהחזית והעסקתם "בעבודות בזויות" כמו סלילת כבישים, פריקה וטעינה.
גביר זה הוא הקאימקם בעצמו.
גבריאל פונה לביתו של אגא ריפעת בֶּרֶקֶט, ידידם הוותיק של בית באגראדיאן.
המוסלמי הזקן מתמצת לגבריאל את הבעיה הארמנית: "בחלק אחד של מקום־מושבכם אתם שייכים לאימפריה הרוסית, ובחלק האחר - לנו; המלחמה ביתרה אתכם; אתם פזורים בין הארצות".
הוא מסביר את מניעיה של ממשלת "הטורקים הצעירים" להסתה נגד הארמנים: "האתיאיסטים באיסטנבול זקוקים לשנאה הלאומית לתכליתם.
כי המשמעות העמוקה ביותר של כפירה באלוהים היא פחד, והרגשה כי המשחק אבוד".
על סמך מידע פנימי שקיבל, הוא מזהיר את גבריאל שלא ייסע לאיסטנבול, שם עתידים להיעצר אנשי האליטה: "הראשונים לסבול יהיו הגדולים והנכבדים בבני עמכם...במקרה זה יתחילו ההאשמות והמאסרים בעיר־הבירה דווקא".
גבריאל שומע בעצת הזקן וחוזר לכפרו, שם ימתין עד סוף המלחמה.
"יום ששי חמים ומעונן באפריל".
כ-300 כפריים צרים על הכנסייה ביוגהונולוק.
על מדרגות הכנסייה יושבים ארבעה: ארָם תומסיאן - כומר פרוטסטנטי יליד יוגהונולוק כבן 30, הובסאנה - אשתו ההרה, איסקוּהי - אחותו בת ה-19, וסאטוֹ - יתומה כבת 12–13. הם מספרים לתושבים את סיפור גרושם מהעיירה זיתון.
העיירה על 30 אלף תושביה, הייתה "מאוכלסת בעיקרה בארמנים" ו"קוץ בבשרה של הלאומנות הטורקית".
בלב תושביה הארמנים "נשתמרה שאיפת־העצמאות הנושנה של עמם".
זיתון הרתיחה את דמם של הקנאים הלאומניים, בזוכרם את אירועי 1896. הסולטאן עבדול חמיד הקים, בין שאר יחידות־המתנדבים, גם את ה'חַמידייֶה' - "חבורת קלגסים שנתקבצו בה אסירים משוחררים, שודדים וארחי־פרחי".
תפקידם היה לעורר "מאורעות", שבעזרתם יוכלו להשתיק את הארמנים הדורשים רפורמות.
אלא שקלגסים אלה, ולאחר מכן גם הצבא הסדיר, נחלו בזיתון תבוסה, נכשלו בכיבושה ובלחץ הדיפלומטים של אירופה - אולצו השלטונות להעניק לה חנינה.
ההשפלה והחרפה לא ידעו גבול: "להיות מובס בידי גזע הסולד מן הנשק, בידי סוחרים...ועושי ספרים - חרפה כזאת לא יוכל עם לוחם לשכוח לעולם".
המלחמה הגדולה היא הזדמנות יפה לחיסול חשבונות: הוכרזו חוקי חירום ובזמן שבני הנוער רובם בחזית, פורק הנשק מהתושבים שנשארו בבתיהם.
ראש העיר החליט להישאר "פטריוט עותמאני" ולא להיגרר אחר שום פרובוקציה של ארמנים זרים שהופיעו פתאום, ובחר להחזיק במימרה שהייתה ידועה בין הארמנים: "מוטב שיושמד הגוף בטורקיה משתושמד הנשמה ברוסיה".
אולם "משמעת הברזל" שהשליט בזיתון לא הצילה אותה.
לאחר תקיפה של חמָר טורקי שעבר בהרים, הואשמו במעשה עריקים ארמנים עלומים.
ראש העיר נאסר ומת לאחר עינויים קשים, כאשר מחוץ לבית הסוהר ניגנה תזמורת של יאנצ'ארים, שנגינתם נועדה להחריש את זעקות האסירים המעונים.
רק בחודש מרץ אירעו שתי תקריות שנתנו לממשלה הזדמנות לממש את כוָנותיה.
לאחר ששוטר-סיור נפצע מירי מאחד החלונות, הקים הקאימקם "משמר אזרחי" להגן על האוכלוסייה המוסלמית: בריונים שנאספו בחיפזון קיבלו סרט-שרוול ירוק ורובה, ואלה סיפקו את התקרית השנייה.
כמה מחברי "המשמר האזרחי" פרצו לגן ציבורי והתנפלו על הנשים והנערות הארמניות שבילו בו.
גברים ארמנים במספר רב יותר באו לעזרתן, הכו את "מגיני העיר" ואף לקחו מהם כמה רובים.
הייתה זו "התקוממות גלויה נגד הרשות".
המבוקשים התבצרו במנזר עתיק ועריקים מההרים הצטרפו אליהם.
הובאה תגבורת צבאית שצרה על המנזר.
המפקד דהר ישירות אליו ונורה למוות.
הובאה תגבורת נוספת והעיר הייתה למחנה צבאי.
לילה אחד, הצליחו מאה הנצורים באופן תמוה להימלט להרים.
האחריות לבריחה הוטלה על כל האוכלוסייה.
כ-50 מזקני ונכבדי והעיר רוכזו בחצר הקסרקטין ונאמר להם שכבר באותו היום "יֵצאו בכביש מאראש-חלבּ אל מדבר ארם־נהרים, ושם 'ייוּשבו מחדש' בדֵיר־אֶז־זוֹר".
משפחותיהם יצאו לדרך למחרת בבוקר וגם תורם של האחרים יגיע: "הפקודה מאיסטנבול אומרת, כי כל האוכלוסייה הארמנית...תיושב מחדש.
קיומה של זיתון תם, ומעתה יהיה שמה 'שׂוּלטַניֶה'".
משמרות צבא נעו בעקבות הגולים.
הגירושים התבצעו מדי בוקר במשך שבוע: "לאחר חמישים המשפחות המכובדות ביותר יצאו מאה, האמידות פחות, וככל שהיה המעמד החברתי של המגורשים נמוך יותר, כן גדל מספרם".
הקהילה אולצה לבחור ב-6 נציגים של כל משלח־יד, שנצטוו להישאר בעיר.
מוּלה מוסלמי אחד דרש מהכומר ארם את מפתחות הכנסייה הפרוטסטנטית והודיע לו כי עד תפילת הערב תיהפך למסגד.
הארמנים "לא נפלו בידי אויב, החייב לשמור על החוק הבינלאומי", אלא בידי "אויב ששום דבר אינו כובל את ידיו, ידי מדינתם שלהם".
המגורשים, שהפכו ל"נוודים שכל אדם רשאי להרגם בלי להיענש", נדחקו "לתוך מחנה־ריכוז נודד" - שיירות של "טורי־אדם" ארוכים.
ארם ומשפחתו יצאו בשיירה האחרונה.
נאסר עליהם לקחת לדרך מטען שלא יכלו לשאת בעצמם והובהר להם כי מי שיעזוב את הטור ללא רשות ייענש בעונש־מוות.
פגישת לפסיוס עם אנוור פחה
בינתיים מגיע הכומר הגרמני יוהאנֶס לֶפּסיוּס לאיסטנבול.
לאחר עבודת הכנה מרובה, הוא מצליח להתקבל לראיון אצל אנוור פחה - שיאם של שליחותו ומאמציו למען הארמנים.
הכומר שואל את הגנרל על האירועים בזיתון.
הגנרל טוען שלכומר ניתנו ידיעות כוזבות ושואל על מקורן.
הכומר טוען כי ניתנה לו "תמונה שלמה של המצב על ידי השגריר האמריקני", מורגנטאו.
על כך מגיב אנוור: "הוא יהודי.
והיהודים מצדדים תמיד בקנאות במיעוט".
אנוור מתאר מצב היפותטי דומה בגרמניה, בו היא מוצאת אויבים מבית: "אלזאסים-צרפתים, פולנים, סוציאל-דמוקרטים, יהודים...
האם לא תסכים, מר לפסיוס, לכל אמצעי אשר ישחרר את אומתך...מהאויב הפנימי?
האם גם אז תהיה סבור שמעשה נורא הוא שפשוט מכנסים את כל היסודות באוכלוסייה אשר מסכנים את תוצאות המלחמה ומשלחים אותם לאזורים מרוחקים...?".
הכומר הגרמני משיב בכעס: "אם המושלים בעמי ינהגו כלפי בני-ארצי שהם בני גזע אחר או בעלי אמונה אחרת...באורח לא אנושי...אסתלק בו-ברגע מגרמניה".
הגנרל עונה: "סימן הוא שחסר לעמכם הכוח לממש בלי רחמים את רצונו הלאומי".
לפסיוס משיב בייאוש: "לא בהגנה מפני אויב פנימי המדובר, אלא בהשמדה מתוכננת של עם אחר".
הגנרל טוען ש"העם הטורקי מונה ארבעים מיליון" ומשימתו היא "לייסד מדינה לאומית, שתמלא באסיה את התפקיד שגרמניה ממלאת באירופה".
לפסיוס חושב לעצמו שמדובר בחלומות אותם "מעורר הסם המשכר של הלאומנות", שהרי הוא יודע "כי באנטוליה מצויים בקושי שישה מיליון טורקים טהורי־גזע", ושואל אם אין איזו דרך של שלום.
אנוור פחה משיב: "בין האדם ובין חיידק המגפה לא ייתכן שלום".
לאחר הפגישה עם לפסיוס, מגיע אנוור פחה למשרדו של שותפו לשלטון, טלעת ביי, העסוק במרץ בחתימה על מברקים ובהם פקודות לשלטונות בערי החוף של סוריה.
פקודת הגירוש נשלחה לא מוצפנת: "מטרת הגירוש היא חיסול".
השר מציב לעצמו יעד שאפתני: "בסתיו אוכל לומר לכל האנשים...
ג'לאל ביי, הוואלי של חלבּ, סירב להוציא לפועל בתחום שלטונו את פקודות הגירוש.
אולם המדיניות כלפי הארמנים לא הופרעה.
"הציבור המודרני" בערים - קוראי העיתונים בבתי הקפה, המשכילים בני המעמד הבינוני - "מתייצבים ללא סייג מאחורי המדיניות הארמנית של אנוור".
הגירוש בכפרים לעומת זאת הרבה יותר קשה לביצוע.
"הטורקי הפשוט" - האיכרים והשכבות העירוניות התחתונות - נוהגים באורח שונה לגמרי ורבים מזדהים עם שכניהם הארמנים.
הגולים הלכו בדרכים עד שהגיעו אל "דרך־המלך, המוליכה דרומה־מזרחה, דרך חלבּ, אל המדבר" - "מצעד מיליון הרגלים", בו "שרקו אלות השוטרים על גבותיהם של המתעכבים", והדבר מעורר תהייה: מדוע אין ההמון הזה מסתער על השוטרים?
לאחר היום הראשון "מופרדים כל הגברים שכוחם עמם מן ההמון".
זוג צעיר מאוד שאך זה נישאו תכנן תחבולה להתחמקות מהפרדת הגברים.
האשה הלבישה את חתנה בבגדי אשה.
אך בפאתי עיר גדולה הקיפו אותם "צֶ'טִי" (ch'ett'e, יחידות "ארגון מיוחד"), פוחחים חמושים שיצאו לציד־נשים".
הזוג נגרר אל בית שבו נחשפה האמת.
הצ'טי הרגו את הבחור, "כרתו לו את אברו ותחבו אותו לפיו".
במשך שבועות ארוכים החיים ביוגהונולוק נמשכו כדרכם וגבריאל ערך מסעות מחקר בכפרים.
פעם אחת העז להיכנס לאנטיוכיה.
כשהגיע אל לוח ההודעות ראה כרזה גדולה שאמרה כי אין למכור לשום ארמני כרטיסי נסיעה ברכבת וכן גם תקנה שנחתמה בידי יורשו של ג'לאל: "בכל מקום שיימצא בן העם הארמני מחוץ למקום־מגוריו ללא דרכון או רישיון־מסע, יש לאסרו ולהביאו אל מחנה־הגירוש הקרוב".
גבריאל החליט שלא יצא עוד מחוץ לסביבת מוסה דאג.
תושבי הכפרים סביב מוסה דאג מתכנסים להחליט על צעדיהם לקראת הגירוש הצפוי.
הכומר טר הייגאסון מזהיר את התושבים כי גם הגירוש פירושו מוות: "בין הקשישים כאן אין ודאי גם אחד שלא חוָה את השחיטות שבעבר...
עלינו להבחין בין שחיטה ובין גירוש...
כמעט תמיד יזמה הממשלה את השחיטות הללו, אך מעולם לא הודתה בכך.
הן נולדו מאי־סדר וגוועו באי־סדר...
הגירוש יימשך עד שיושמדו אחרוני בני עמנו...
לא שרירות־הלב הפרועה ושכרון־הדמים המשולהב שולטים הפעם, אלא משהו מחריד יותר לאין־שיעור: הסֵדר.
הכל נעשה לפי תוכנית שהוכנה במיניסטריונים שבאיסטנבול".
דבריו גורמים להתפרצות מצד הכומר ארם תומסיאן: "יודע אני כיצד אני אמות - לא ככבשה חסרת־מגן...אלא על סף ביתי אמות ונשקי בידי".
גבריאל באגראדיאן מציג את תוכניתו: נטישת הכפרים והתבצרות על מוסה דאג.
הוא מבטיח שמספיקים רק "כמה מאות גברים עזי־נפש" ורובים, כדי שיוכלו להחזיק מעמד שבועות ואף חודשים - כך "יאריכו ימים יותר משהיו מאריכים בגירוש", בתקוה שעד אז אולי תסתיים המלחמה, ואם לא, אולי תגיע עזרה מצד הים שבגבו של ההר, מאניות המלחמה האנגליות והצרפתיות.
רעיון זה נאמר בביטחון ומרץ.
בדעת רבים הוא עלה רק כחלום חסר־שחר.
לעומת אזרחי הערים הארמניות הגדולות בצפון־מזרח הרחוק, היו הארמנים לחופה של סוריה כפריים מסכנים, מיעוט של סוחרים באנטיוכיה או קבוצה קטנה של עשירים באלכסנדרטה וביירות.
אלה "הגיפו את תריסי החווילות והזדחלו אל הפינות האפלות.
שנים או שלושה קיבלו את דת האסלאם כדי להציל את חייהם ורכושם, והפקירו את גופם לסכין־המילה הקהה של המוּלָה".
ביוגהונולוק לא חשבו מחשבות על התקוממות.
תושבי הכפר נשאו ייראת־כבוד כלפי המדינה: "המדינה היא השוטר...היכול להכותך ולאסרך ללא כל סיבה...היא גובה־המיסים...הפורץ לבית ושודד כאות נפשו...היא המשרד המזוהם, עם תמונת השׂולטן, מימרות־הקוראן והרצפה המלוכלכת ברוק, שבו אתה משרת כחייל...
ולמרות כל זאת אין הארמני יכול להשתחרר מרגש הפחד והנאמנות הכלבי".
אין להתפלא אם כן, שרעיון זה, "פטור מרגשי־אשמה", בוטא על ידי אדם "משוחרר", אדון זר מאירופה.
הכומר הארוּטיון נוֹקוּדיאן מתייצב לעומתם וטוען שישו ציוָה לציית לרָשות ולא להתנגד לרשע, ושהתקוממות חמושה תגרום לממשלה לבצע מעשה־נקם חסר־רחמים ותוצאותיה יפגעו בכל בני העם הארמני.
היא "תתן לשליטים תירוץ ראוי כלפי כל העולם, אפשרות להוקיע את העם הארמני כמפיר אמוניו למדינה", ומלבד זאת, אי אפשר לדעת בוודאות כי הגירוש הוא אכן הקץ.
כ-400 נפש מחליטים ללכת אחר נוקודיאן ולהשלים עם הגירוש.
מתקיימת הצבעה, נבחרים המנהיגים ונידונה התוכנית להישרדותם של כ-5,000 בני אדם על הדאמלאיק - הרמה של מוסה דאג.
גבריאל באגראדיאן מסביר שיש הכרח בחיי שיתוף.
הוא טוען כי "ראוי לכנס את הילדים...במקום־מגורים משותף, כדי להיטיב להגן עליהם" וכן גם "שלא יהיה מנוס ממשק גדול, משותף" ושכל אחד יצטרך למסור את רכושו הפרטי.
במחנה "לא יהיה עוד לכסף כל ערך" ויאסר "כל סחר־חילופין מפני שכל הרכוש יהיה אז רכוש הכלל".
בשנת 1908, כש"איתיחאד" פתחו במהפכה נגד הסולטן עבדול חמיד, חילקו סוכני הטורקים הצעירים נשק בכל המדינה ובמיוחד בקרב הארמנים, "שנחשבו אז למשענתו העיקרית של המרד".
לאחר פרוץ המלחמה החל אנוור פחה לפרוק מיד את נשקה של האוכלוסייה הארמנית האזרחית.
המוכתאר של יוגהונולוק לא חתם בשעתו על שום קבלה כשקיבל את הנשק וכך יכלו התושבים לטעון בפני פקידיו של "המושל המצוין" והאנושי ג'לאל ביי כי מעולם לא קיבלו נשק.
עתה, לאחר חצות הלילה, יורדים כמה מהגברים להוציא את 300 הרובים ו-30 המחסניות לכל כלי.
אלה קבורים בבית הקברות שמחוץ לכפר, תחת מצבות שעליהן שמות בדויים.
חיי היומיום חייבים להימשך בעמק הארמני, "כדי שלא תתגלה הוצאת האוכלוסייה מהכפרים".
כ-500 גברים וקבוצה קטנה של נשים עולה לחיות על ההר כחיל חלוץ.
הכומר ארם מסביר סביב המדורה ב"תחום העיר" שעל ההר את משמעות היציאה למלחמה ומדבר על "נתיב־הדמים הבלתי־מובן שמהלֵך בו העם הארמני מימות עולם, ועל המופת שבמעשה נועז זה שלהם, אשר אולי יסחף את כל האומה ועל ידי כך יציל אותה".
גבריאל נואם ומדגיש את החרפה שממיטה ממשלת הטורקים על העם הארמני ואת האפשרות לנקום חרפה זו: "אם יעלה בידינו לגרש פעם אחת את הטורקים מההר...
נרמוס את כבודם ונשפילם לעולם...
כי עלינו הם מלעיגים כעל רוכלים, ואת עצמם הם מפארים כלוחמים...
לעולם לא יתאוששו ממכה זו".
על ההר כבר חיים בסתר כמה אנשים אחרים, עריקים.
אחד מהם הוא סארקיס קיליקיאן.
כשהיה בן 11 פרצו השחיטות של עבדול חמיד כרעם ביום בהיר.
באותו יום הגיעה חבורה פראית לחנותו של אביו השען והצורף בזמן ארוחת הצהריים המשפחתית ודרשה לפתוח את החנות.
אביו חשב שמוטב לפתוח את החנות ולהניח לחבורה לשדוד אותה ובכך להציל את נפשם.
הסדנה נתמלאה בגברים חברי פלוגת־הסער - החמידִיֶה.
בזמן ששני כורדים רוקנו את תכולת המגירות, שאג מפקדם הטורקי אל השען: "אתה מלווה־בריבית ומוצץ־דם!
כל החזירים הארמנים הם מלווים־בריבית ומוצצי־דם!
אתם, הגיאוּרים הטמאים, אשמים בעוניו של עמנו".
סארקיס הקטן, שהלך אחרי אביו לסדנה ונכח באירוע, ראה את אביו נורה ונופל ארצה.
הוא ברח הביתה ואמו הצמידה אותו ואת שתי אחיותיו הקטנות אל גופה, כאשר התינוק היה בסל העריסה.
החמושים נכנסו לחדר ואחד מהם חטף את התינוק וניפץ את גולגולתו אל הקיר.
מיד אחר כך נורו למוות האם, שתי בנותיה ובן נוסף.
סארקיס נקבר תחת גופה הגוסס של אימו והמפקד קרא "טורקיה לטורקים"!
בעודו שוכב תחת אמו, שמע סארקיס את הגברים מדברים.
מפקד הפלוגה עשה את צרכיו בפינת החדר והסביר: "גם כשהם מתים עליהם לדעת, שאנו האדונים והם רק טנופת".
סארקיס ניצל ואומץ על ידי קרובים באלכסנדרטה.
חיפוש הנשק בכפר וצו הגירוש
בבוקר השלישי שבו כל התושבים לכפריהם לקראת חיפוש הנשק על ידי המשטרה, שהתרחש בדיוק בשעה שציין השוטר הוותיק עלי נאסיף, ידידם של התושבים.
השלטונות הפגינו זלזול בשולחם כמאה שוטרים חמושים בלבד, שהרי "בני־הצאן הארמנים לא יתנגדו כלל כשיוליכו אותם לטבח".
אך אלה לא היו הרוצחים מימי עבדול חמיד, הלבושים מדים "אזרחיים" משונים.
הפעם לבשו את המדים הרגילים ולראשם כאפיות של בדואים.
אנשי איתיחאד הצליחו להסית גם את השוטרים המרוחקים מאיסטנבול.
הם הצליחו "ללבות את השנאה הדתית והקנאית שבעירתה קצרה, לקנאות של שנאה לאומית קרה, שבעירתה ממושכת".
בשעת התדרוך המקדים, הזכיר הקאימאקם את אימרתו המפורסמת של טלעת ביי: "או שייעלמו הם, או שניעלם אנחנו".
בראש צוות הגירוש עומד מפקד משטרת אנטיוכיה, בלווית המודיר, שקורא את פקודת הגירוש בכיכר הכנסייה של יוגהונולוק, המודבקת על קירות הכנסייה ובתי הספר.
בפקודת הכומר טר הייגאסון, הארמנים לא יוצאים מבתיהם.
השוטרים מביטים סביבם בבתים היפים: "אנשים עשירים, הארמנים האלה, עשירים בכל מקום...
עתה עומד אללה לגמול להם קצת על יהירותם.
בכל העסקים שלחו ידם - באיסטנבול שלטו, ואת הכסף גרפו".
אל השוטרים נתלוה גם האספסוף של אנטקיה ושל היישובים הגדולים שבסביבה.
גם איכרים ערבים הגיעו מהדרום וממתינים למאורעות, וגם נשים ברעלות - "לקוחות חמדניות" שציפו בקוצר רוח ל"מכירה כללית".
מפקד המשטרה קורא להייגאסון והכומר יוצא מהכנסייה.
הכומר מצהיר שאין נשק בכפרים, אך המודיר מודיע לו: "הממשלה החליטה ליישב אתכם מחדש...
עלי רק מוטל לכנס אתכם, ועליכם - לצעוד".
לשאלה מה יורשו לקחת עמם, הוא משיב: "רק מה שכל אחד יכול לשאת על גבו ובידיו.
כל השאר...עובר לרשות המדינה", אך "המדינה תקצה לכם...קרקע חדשה במקום הקרקע שוויתרתם עליה".
השוטרים עוזבים באותו יום את הכפרים, "כדי לטפל בארמנים שבסוּאדיה ובאֶל־אֶסקֶל".
בעזרת שוחד רב, הצליח הכומר הארוטיון נוקודיאן לגלות את מועד יציאת השיירה הראשונה של הגירוש - שבת, ה-31 ביולי.
מועצת־המנהיגים קובעת את הלילה שלפני שבת כמועד העלייה להר.
בצהרי ה-4 באוגוסט תוקפות את ההר 4 יחידות של חיילי הצבא הטורקי.
הארמנים המחופרים פותחים בהתקפת פתע נגדית והחיילים נמלטים.
הכישלון הטורקי במוסה דאג עולה אף על האירועים בואן ואורפה, ערים ארמניות מרובות אוכלוסין.
לנוכח התקדמות האויב הרוסי, היה המרד בואן "אפילו רצוי מבחינת מדיניות החוץ הטורקית, כי סיפק את הנימוקים הטובים ביותר להצדקת הפשעים כלפי העם הארמני, לאחר מעשה".
היו אלה "הוכחות ברורות שהארמנים בוגדים־במלכות" ויש להיפטר מהם.
הטורקים פרסמו בעולם שהארמנים הפנו את נשקם כנגד העם העות'מאני הנתון במלחמה "ועברו לצד הרוסים" ולכן יש לגרשם, אך האמת הייתה שבוואן ואורפה הם "נתפסו לייאוש נוכח הגירוש הנמשך...עד שנגאלו עם כניסת הרוסים".
לאחר התקפה טורקית נוספת, מחליטה הנהגת הארמנים על ההר לנסות למסור מכתב לידיו של "מיסטר ג'קסון", הקונסול הכללי האמריקני בחלבּ, בו יביאו את האירועים לידיעתו וידרשו "הגנה מן הממשלה האמריקנית".
המכתב נשלח עם רץ שאמור לעשות דרכו לבית הקונסול בחלב; במקביל, נשלח מכתב נוסף עם שני שחיינים לאלכסנדרטה (איסכנדרון כיום), שאמורים להגיע בשחיה לאניית־מלחמה צרפתית במפרץ ולמסרו לרב החובל.
המכתב נכתב על ידי הכומר ארם תומסיאן, בו הוא פונה לרב החובל, ומדבר על "מדיניות־ההשמדה שנוקטים 'הטורקים הצעירים'...בתואנת יישוב־מחדש, בתירוץ כוזב של חיסול תנועת־התקוממות שאינה קיימת".
לקראת המתקפה השלישית, מרכזים הטורקים בעמק הארמני צבא רב.
הכוחות רבים מכדי שניתן יהיה לשכנם בכפרים והם חונים תחת כיפת השמים.
מלבד החיילים, השוטרים ולוחמים בלתי־סדירים, חומשו גם כל המוסלמים שבסביבה, והקצינים מרכיבים מהם יחידות.
החיילים הטורקים עולים על ההר ופורצים אל החפירות, ואחריהם כל השאר, כאשר מאחורי המוסלמים הולכות גם מספר ניכר של נשים, שכשרואות את הצלחת אנשיהן, הן פורצות "אחוזות־טירוף מתוך היער", משלבות ידיים ויוצרות שרשרת, וצווחות צווחה ממושכת - ה"זילְגית", קריאת־הקרב העתיקה של נשות־האסלאם, המתירה "את השטן שבלב הגברים".
ההתקפה נהדפת לבסוף והלוחמים התוקפים יורדים בחזרה לישון בעמק.
כעבור כשלושים ימים מאז שיחתו עם אנוור פחה, נפגש הכומר הגרמני יוהאנֶס לֶפּסיוּס עם יועץ סתרים של הרייכסקאנצלר הגרמני תאובלד פון בתמן-הולווג.
בתגובה לבקשות הכומר "להציל ברגע האחרון חלק מן העם הארמני", משיב היועץ כי אי אפשר לשנות את גורלם: "הארמנים אובדים בגלל הגאוגרפיה שלהם.
זה גורל החלשים, גורלו של המיעוט השנוא!...
האין מיעוטים לאומיים גורמיהן של מהומות מיותרות, וכלום לא מוטב שייעלמו?".
בחשש רב לחייו, ממהר לפסיוס להפליג לאיסטנבול.
הוא מבקר אצל הפטריארך הארמני, שמדווח לו כי "הגירוש כבר בוצע במלואו" ורוב הכמרים וכל המנהיגים הפוליטיים נרצחו.
נותרו "בעיקר נשים וילדים רעבים" וכל תמיכה של גורם נייטרלי בארמנים רק "מעוררת את אנוור וטלעת למעשי־זוָעה חדשים".
לכן "מוטב לא לעשות דבר, לשבת בשקט, למות".
הפטריארך מספר לכומר בלחש על מרד הארמנים במוסה דאג, על תבוסות הטורקים ועל כך שההר עדיין עומד בפני תוקפיו.
הוא מביע פחד מכך שלצבא יש שם כבר כמה מאות הרוגים, אולם עיני הכומר מאירות: "נפלא!
אילו היו לנו עוד שלושה מוסה דאג כאלה, היה העניין נראה באור אחר".
השניים נפרדים והארמני מפציר בגרמני שבמקום גורמים נייטרליים, עליו למצוא טורקים שיעזרו.
הכומר נפגש עם נֶזימי בֵּיי, רופא טורקי שהכיר במלון, שאינו חושש לבקר את שלטון הטורקים הצעירים: "אתם, אנשי החוץ, אינכם יודעים כלל מה קטנה למעשה המפלגה הזאת...
בודים מלבם דברים על הגזע העוסמני...
'טהורי־הדם' האלה יצאו רובם מהקדירה המַקֶדוֹנית, שבה צף בליל־הגזעים של כל הבלקאן".
הרופא לוקח את הכומר לבקר במנזר (טֶקֶה) של "שֵייך אחמד".
במנזר נוכחים כמה מבקרים, ביניהם סרן חיל־הרגלים וגם ידידו הוותיק של השייך, אגא ריפעת בֶּרֶקֶט.
השייך הזקן מציג את הסרן ומצווה עליו לספר על ביקוריו במחנות־הגירוש הארמניים במזרח.
בקושי רב מעיד הסרן על שהייתו בשלושת המחנות הגדולים: "רוב מחנות־המגורשים הם על חוף הפרת, בין דייר־אז־זוֹר למֶסקֶנֶה...
הגדול בשדות־הקטל כאין וכאפס הוא לעומת דייר־אז־זור...
אין אלה אנשים עוד...רוחות רפאים...צללי אדם...גוועים לאטם, מפני שהם אוכלים עשב...אין בהם כוח לקבור את רבבות הגוויות...
בכל פעם שנכנסתי לאחד המחנות הסתערו עלי בהמוניהם...רובם נשים וזקנים, כמעט עירומים...הם שאגו מרעב.
הנשים חיפשו בתוך גללי סוּסים גרעיני שיבולת־שועל".