tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר מת יאשיהו בקרב מגידו בשנת 609 לפנה"ס, העדיפו "עם הארץ", שהיה גוף בעל כוח פוליטי, להמליך את יהואחז, משום שהייתה לו אוריינטציה בבלית ולא מצרית.
לאחר 3 חודשים פרעה נכה, מלך מצרים, הדיח את יהואחז והמליך תחתיו את יהויקים.
אמו של יהויקים הייתה זבודה מהעיר רוּמָה שבגליל, וייתכן שזו סיבה נוספת לאי העדפתו על ידי "עם הארץ".
בתחילה נקרא שמו "אליקים", ואולם פרעה נכה הסב את שמו ל"יהויקים" (מל"ב כג, לד), כחלק מהנוהג הווסאלי באותם ימים.
פרעה גם העניש בכסף את העם על תמיכתם בבבל, ויהויקים גבה את התשלום מידי העם בלחץ ובכוח.
בעת עלייתו של יהויקים לכס המלוכה שלטה מצרים (), אך שנות שלטונה היו ספורות.
בקיץ 605, בקרב כרכמיש, הכה נבוכדנצר השני את צבא מצרים שוק על ירך והשמיד את שרידי הכוח המצרי בארץ חמת.
הדים לקרב זה ולתוצאותיו קיימים בכרוניקה הבבלית על ימי נבוכדראצר, ואצל יוסף בן מתתיהו (קדמוניות היהודים י, ו, א; יא, א), ובנבואת ירמיהו, הפותחת באזכור לקרב זה ולתוצאותיו כרקע לנבואה:
נבוכדראצר לא הגיע מיד ליהודה, משום שבקיץ אותה שנה מת אביו המלך, נבופלאסר והוא היה עסוק בכינון המלוכה.
יהויקים ושריו לא העריכו נכונה את השינויים המתחוללים במזרח התיכון, ונקטו מדיניות חוץ בעלת סיכונים גבוהים שהוליכה לכישלון.
לעומתם הייתה לירמיהו הבנה נכונה ומפוכחת יותר של טיב ההתרחשויות והערכה היסטורית מעמיקה על ההתפתחויות המדיניות הצפויות, שהוענקה לו בנבואה מאת ה'.
זמן קצר לאחר קרב כרכמיש ("בשנה הרביעית ליהויקים") השמיע הנביא את נבואתו הא - לקית שנבוכדראצר עתיד להטיל את שלטונו על ארץ יהודה ורחבי קדמת אסיה:
את המוצא היחיד להצלת האומה הוא מנבא ככניעה מרצון לבבל, נבואה לה נשאר נאמן עד הסוף:
בחודש סיוון 604 יצא נבוכדראצר מלך בבל למסע לסוריה וארץ ישראל ("ארץ ח'תו"), ובחודש כסלו אותה שנה הוא עלה על אשקלון, בזז את העיר והרס אותה, ולקח בשבי את מלכה.
מסע זה גרם ככל הנראה לזעזוע בחצרו של יהויקים שכן כנראה בהקשר למסע זה קרא יהויקים לצום לכל העם לפני ה' בירושלים: ().
החודשים במקרא מתחילים תמיד בניסן, כך שהחודש התשיעי הוא כסלו, העובדה שהכרזת הצום נעשתה בחודש כסלו מרמזת על הקשר בין צום זה לבין האירועים באשקלון.
באותה הזדמנות הקריא ברוך, מזכירו של ירמיהו, את נבואותיו של ירמיהו, אותן ניבא במשך שנים מאז ימי יאשיהו, ואשר אותן העתיק ברוך על המגילה; הדברים הוקראו בבית המקדש לפני העם, ומאוחר יותר - לבקשת השרים - לפני שרי יהויקים ( ואילך).
מסר הדברים היה שמלך בבל עתיד לעלות על יהודה ולהשחיתה ().
יהויקים סירב להאמין לדברי הנבואה ושרף את המגילה באש.
על השתעבדות יהויקים לבבל לא נשארו פרטים ברורים, לא במקרא ואף לא בכרוניקה הבבלית.
במקרא נמסרה עובדה זו ללא ציון תאריך ופרטים: ().
עקרונית, דבר זה עשוי היה לקרות בכל אחת מהשנים 604 – 600/601 בהן ערך נבוכדראצר מסעות לסוריה וארץ ישראל.
לפי יוסף בן מתתיהו, בקדמוניות י, ו, א 87, היה הדבר בשנה השמינית של יהויקים: "ובשנה הרביעית למלוך נבוכדראצר, והיא השמינית ליהויקים שליט העברים, יצא מלך בבל בחיל רב למלחמה על היהודים ודרש מס עובד מיהויקים מתוך איומי מלחמה.
והואיל ויהויקים פחד מפני האיום הזה קנה את השלום בכסף ושילם לו את המס שהטיל עליו נבוכדראצר במשך שלוש שנים".
לפי סדר עולם פרק כ"ד-כ"ה, יהויקים השתעבד משנת חמש למלכותו עד שנת שמונה ושלוש שנים מרד.
אם אכן נכון יהיה לקבל את גרסת יוסף בן מתתיהו, אזי את הדחיה הארוכה שדחה נבוכדראצר את שעבודה של יהודה ניתן לייחס לחשיבות הקטנה של יהודה בעיני מלך בבל, במיוחד לאחר נפילת אשקלון בידיו.
לעומת זאת, אם נקבל הנחתם של חוקרים אחרים, כמו למשל מלמט, שההשתעבדות הייתה בשנת 603 לפנה"ס, נוכל להסביר את כניעת יהויקים ברושם הקשה שהותיר על יהודה גורל אשקלון, שנפלה ונהרסה בידי הצבא הבבלי שנה קודם לכן.
מאידך גיסא תובן מרידתו של יהויקים בשנת 600 (היינו שלוש שנים אחר כניעתו לבבל) כמה שנבע מהתרשמות (מוטעית) מכוחה החלש של בבל בעקבות כישלונה בקרב נגד מצרים בכסלו 601 לפנה"ס.
מאידך גיסא, הקדמת ההשתעבדות לשנת 603 תדרוש הסבר מדוע התעכבה התגובה בבלית על מרידתו של יהויקים עד לשנת 598 לפנה"ס.
המרידה בבבל וסופו של יהויקים
בהנחה שהשתעבדותו של יהויקים לבבל חלה בכסלו 601 לפנה"ס, הרי שהתשלום השלישי של המס היה בסתיו 600 לפנה"ס, והפסקת תשלום המס לבבלים, שמשמעותה הייתה מרידה בבבל, חלה בסתיו 599 לפנה"ס.
ואילו התגובה הבבלית על כך באה בכסלו 598 לפנה"ס.
לאחר כישלונו בקרב עם המצרים, בסוף 601 לפנה"ס, נשאר הצבא הבבלי בארצו בשנה שאחר כך, על מנת לשקם את צי המרכבות והסוסים שלו, ובכסלו 599 לפנה"ס הוא יצא פעם נוספת ל"ארץ ח'תו" (סוריה וארץ ישראל), והפעם במסע נגד הערבים.
וזו לשונה של הכרוניקה הבבלית על המסע נגד יהודה:
"השנה השביעית (של נבוכדראצר): בחודש כסלו מלך אכד כנס את צבאו וצעד לארץ ח'תו.
הוא חנה מנגד לעיר יהודה, וביום השני של חודש אדר הוא כבש את העיר (ו)תפס את המלך (שלה).
מלך כלבבו בתוכה הפקיד; מס כבד לקח והביאו לבבל".
ממקראות אלו מסתמנת סתירה בכל הנוגע לגורלו של יהויקים.
גורלו של יהויקים זהה בכרוניקה הבבלית ובדה"י: הוא נלקח כאסיר לבבל.
לעומת זאת לפי הגרסה בספר מלכים, מת יהויקים בירושלים ונקבר לצד אבותיו.
זאת ועוד, בגרסת תרגום השבעים (נוסח לוקיאנוס) למל"ב כד, ו ותרגום ה-70 לדה"ב לו, ח, נקבר יהויקים בגן עוזה (בדומה למנשה ואמון: מל"ב כא, יח, כו; היינו מחוץ לחומות ירושלים).
סתירה שנייה מסתמנת לכאורה בין המסורת בספר מלכים ודה"י בדבר נוכחות נבוכדראצר בכיבוש העיר.
אלא שיש להבחין כאן בין שני אירועים שונים, שמשום מה התערבבו יחד במסורת של דבה"י.
לא הכרוניקה ולא דבה"י מציינים את שמו של מלך יהודה שנלקח בשבי, בעוד שספר מלכים מציין מפורשות שהיה זה יהויכין שנלקח בשבי.
ניתן להבין לפיכך את סדר האירועים כדלקמן:
יהויקים מרד בבבל, ככל הנראה בסתיו 599 או חורף 598.
מלך בבל שיצא למסע נגד הערבים, הסתפק בכך ששלח ליהודה צבא שהיה מורכב מגדודים כשדים, ארמים, מואבים ועמונים ואלו עלו על ארץ יהודה.
בינתיים נפטר יהויקים (סוף חשוון) ונקבר בירושלים, ועל הכס עלה בנו יהויכין (תחילת כסלו 598).
דמותו של ירמיהו הנביא בולטת בתקופות המהפך, מאחר שהוא היה בין הקולות הבודדים שחזרו והזהירו מפני שתוף פעולה עם מצרים.
הוא קרא למלך יהויקים להיכנס תחת עול בבל, כיוון שראייתו המדינית הרחיקה לכת מעל אלו של שרי המלך.
ירמיהו הרבה להוכיח את יהויקים והעם על העוולות החברתיות מלבד במוסר המדיני שהטיף למלך.
כתוצאה מהמסים הכבדים שהושתו על העם בתחילת מלכותו של יהויקים, התערער המצב הכלכלי ביהודה, וירמיהו מוחה על העושק ועיוות הדין:
גם המחלוקות סביב המדיניות פילגו את העם וחלקו רדף את הנביאים שניבאו בימי ירמיהו, כגון אוריה שנרדף והומת וירמיהו עצמו שנתפס בבית הכלא (יר' כו).
חז"ל במסכת סנהדרין מונים בין רשעות יהויקים את טענתו שאיננו זקוקים לשמש ולירח כיוון שהזהב יאיר לנו.
ישנה מחלוקת מה פירוש המילים "והנמצא עליו", על פי שיטה אחת הוא חקק שם שמים על אמתו ולפי שיטה שנייה הוא חקק שם עבודה זרה על אמתו.
יְהוֹיָכִין (גם כָּנְיָהוּ, יְכָנְיָה, יוֹיָכִין) היה מלך יהודה שכיהן כמלך ממלכת יהודה למשך שלושה חודשים בשנת 597 לפנה"ס כאשר היה בן 18. בסוף תקופה זו הוגלה יהויכין על ידי נבוכדנצר השני לבבל, יחד עם האליטות של יהודה, באחד משלושת גלי ההגליות של גלות בבל, הנקראת "גלות יהויכין".
יהויכין היה בנם של יהויקים ואשתו נחשתא.
יהויכין הוא חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות.
תיאור מלכותו של יהויכין מופיע בספר מלכים ובספר דברי הימים.
יהויכין מוזכר גם בארבע תעודות בבליות, אחת מהן משנת 592 לפנה"ס, של רשימות של הקצבות מזון, בהן הוא מוזכר כ"מלך ארץ יהודה".
רמזים לשביו ולגלותו של יהויכין נשמעים בנבואות ירמיהו ויחזקאל ובמגילת איכה ומגילת אסתר.
על פי פירוש הרד"ק, שלוּם בן יאשיהו הוא יהויכין והנבואה בירמיהו פרק כ"ב על שלוּם:
רוב המפרשים חולקים על הרד"ק ונותנים זיהויים אחרים לשלום.
בהמשך הפרק הוא מוזכר בתור "כָּנְיָהוּ":
בכסלו בשנת 598 לפנה"ס יצא נבוכדנאצר במסע ליהודה (כ-1,600 קילומטר), ונטה את מחנהו מנגד לירושלים, כאשר הכוחות שפעלו ביהודה מאז סוף השנה הקודמת הצטרפו אליו.
בב' באדר בשנת 597 לפנה"ס נלכדה ירושלים, לאחר שיהויכין הסגיר עצמו למלך בבל.
יהויכין נלקח בשבי לבבל, ועמו אוצרות בית המקדש ואוצרות בית המלך, וכל הצמרת השלטונית ובית המלוכה, נכבדי הכהנים, העיר והארץ ("אילי הארץ"), העשירים ("גיבורי החיל"), ו"החרש והמסגר" - היינו האומנים.
רק "דלת הארץ" נותרה בירושלים.
עם-זאת ליהויכין נשמר גם בגלותו מעמדו המלכותי וכינויו כמלך, כפי שמסתבר מארבע תעודות לאספקת מזון לגולים מארמונו של נבוכדראצר.
בכל ארבע התעודות נזכר יהויכין כ"מלך ארץ יהודה", ולפחות באחת מהן שזמנה מצוין - שנת 13 לנבוכדראצר, כלומר 592/591, מתברר שיהויכין נשא תואר זה גם בתקופת כהונתו של צדקיהו.
מבחינה זו הוא לא היה יוצא דופן, כפי שניתן ללמוד מרשימה אחרת משנת 570 בקירוב בה נמנים רשימת שליטים גולים - ביניהם מלכי צור, עזה, צידון, ארוד ואשדוד - בחצרו של מלך בבל.
ייתכן שהייתה זו מדיניות מכוונת לשמור על המלכים המוגלים במעמדם הרם למען ישמשו כאיום על המלכים שמונו תחתיהם לבל ימרדו פן יוחזר המלך המוגלה לארצו ויוצב עליהם.
לפי בנימין מטודלה, קברו של המלך יהויכין היה בעיר נג'ף, כ-145 ק"מ דרומית לבגדד, עיראק.
באשר למספרי המוגלים שהגלה נבוכדנאצר, קיימת אי בהירות: האם מדובר כאן בשתי הגליות - האחת מיהודה (7,000 איש ואלף מ"החרש והמסגר") והשנייה מירושלים (10,000 בתוספת "החרש והמסגר"), או שהמדובר הוא בסך הכול ב-10,000 גולים, שעליהם נוספו עוד "החרש והמסגר", שמהם היו 7,000 "גבורי החיל", ו-1,000 "החרש והמסגר".
בירמיהו נב, כח נאמר: כלומר, ירמיהו יודע על 3,023 איש מיהודה שהוגלו בשנה ה-7 של נבוכדראצר, כלומר באותה שנה שלקראת סופה נלכדה ירושלים, אם כי ייתכן שדבר זה היה עוד לפני נפילת ירושלים.
ברם, לא המספר של הגולים הוא החשוב ביותר כאן אלא בראש וראשונה הֵרכבה של גלות יהויכין: צמרת העם, בית המלוכה, השרים והנכבדים, ומיטב הצבא ובעלי המקצוע.
בנוסף לכך גלתה גם ההנהגה הדתית - כוהנים ונביאים, ובכללם הנביא יחזקאל הכהן, אם כי ירמיהו הכהן נותר בירושלים, וכן גלות בעלי האחוזות והרכוש (: ).
לא לחינם דימה ירמיהו גלות זו ל"תאנים הטובות" בחזונות על שני דודאי התאנים.
הגליה איכותית זו של צמרת יהודה ערערה את יסודות הממלכה בעשור האחרון לקיומה, והגליית עיקר הצבא והמומחים לתעשיית הנשק ולמלאכת הביצור ("החרש והמסגר") נטלו מיהודה את היכולת לשקם את עוצמתה הצבאית ואת הגנתה.
טיבו של "המס הכבד" אשר לדברי הכרוניקה הבבלית לקח נבוכדראצר אינו ידוע, ואף לא אם היה זה מכל יהודה (היינו מכל העם) או רק מירושלים (כלומר, מאוצרות המקדש ובית המלך).
אך יש להניח שגם למס זה הייתה השפעה שלילית על מידת יכולתה של יהודה להתאושש מן המכה.
בני הגולה עצמם תפסו את גלות יהויכין כמאורע המכריע בקורות חורבן היישוב ביהודה, ולפיכך הנהיגו מניין שנים חדש על-פי מאורע זה.
מניין שנים חדש זה בא לכלל ביטוי בספר מלכים: כן בא מנין זה לכלל ביטוי בספר יחזקאל, כמו: .
במאה העשירית הקראים ברמלה הנהיגו מחדש למנות לגלות יהויכין.
יְהוֹנָתָן (מופיע גם בכתיב יוֹנָתָן) הוא דמות מקראית המופיעה בספר שמואל, יורש עצר, מפקד וגיבור לאומי צבאי, בנו של שאול המלך.
למרות היותו בן המלך ויורשו, היה ידיד נפש של דוד – יריבו של אביו – ולמורת רוחו של שאול ויתר על המלכות למענו וכרת עמו ברית.
בסיפורים שונים בספר שמואל ניכר אומץ לבו הרב ואופיו העצמאי והמיוחד של יהונתן, היוצא לקרב בגבורה גדולה, אינו מהסס לחלוק על אביו בכמה פעמים (אם כי בדרך כבוד), ואף להגיע למצב שבו אביו נוזף בו ומקללו, ואף מנסה להכותו.
משמעות השם יהונתן היא "יהו-נתן", כלומר ה' נתן, כדרכם של שמות מקראיים רבים המשלבים בתוכם את שם ה'.
שמו של יהונתן משתנה לאורך הסיפור מיונתן ליהונתן.
הקו התוחם שממנו הוא מתחיל להיקרא יהונתן הוא בפסוק: , דבר שהרד"ק עומד עליו במקום.
כמעט כל הפעמים שבהן מופיע השם 'יהונתן' עם האות ה' הן לאחר פגישתו עם דוד.
בממצאים ארכאולוגיים מממלכת ישראל נפוצה הקידומת "יו" בשמות, בעוד שבממצאים מממלכת יהודה הקידומת הנפוצה היא "יהו".
היות ששבטו של יונתן, שבט בנימין, הוא שבט צפוני, סביר שהכתיב המקורי היה "יונתן".
יהונתן היה בנם של המלך שאול ואחינועם בת אחימעץ, ואחיהם של אבינדב, מלכי-שוע, מרב, מיכל ואיש בושת (נקרא גם אשבעל או ישוי).
אחיו בני פילגש אביו היו אַרְמֹנִי ומְפִבֹשֶׁת.
הוא הפך לגיסו של דוד כשדוד התחתן עם מיכל.
בנו של יהונתן היה מפיבושת נכה הרגלים, אשר דוד נטה לו חסד.
עוד בראשית מלכות שאול היו לצבאו שני מפקדים: שאול עצמו, שהוביל אלפיים לוחמים, ויהונתן, שפיקד על אלף נוספים.
יהונתן העז להרוג את נציב פלשתים בגבע, ובכך קרא תיגר על שלטונם.
כאשר הגיבו הפלשתים במתקפה רבתי ואספו צבא גדול מאוד, והמתינו מספר ימים ללא קרב ברח העם והתפזר.
שאול התעכב ביציאה למלחמה, ונותר עם שש מאות לוחמים.
יהונתן היה זה שהציל את המצב: הוא יצא כמעט לבדו - רק עם נערו - אל מחנה פלשתים, הפתיע את הפלשתים כשבא מכיוון לא צפוי (דרך שני הסלע סנה ובוצץ) ולבד והרג עשרים מהם בעזרת נושא כליו.
מעשה זה החליש את לב פלשתים ומנגד חיזק את לב העם, שיצא בהמוניו למלחמה וניצח.
בסיפור זה אפשר לראות את אומץ לבו הרב של יהונתן ואת תושייתו ומנהיגותו הטבעית.
בסיפור מלחמת מכמש מתואר כיצד יהונתן שלא שמע את השבועה שהשביע שאול את העם, שלא לאכול באותו היום, טעם דבש שמצא בדרך.
בתום הקרב התברר שאלוהים מסרב לענות לשאול; זה הסיק שהיה מי שהפר את הצו ואכל.
לאחר הטלת גורל הכיר שאול באשמתו של יהונתן, וגזר עליו מוות, העונש שייעד מראש למפר הפקודה, מבלי לשאת פנים לבנו.
בכך יש דמיון מסוים למעשה יפתח הגלעדי ובתו.
אולם במקרה זה מנעה תגובת העם את המתת יהונתן: .
סיפור גבורתו של יהונתן מקביל בפרטים רבים לסיפור גבורתו של דוד אל מול גלית (בין השאר – היציאה לבד אל הקרב והתגובה האוהדת של העם בסופו).
גם בקשר בין דוד ויהונתן ניכר אופיו העצמאי של יהונתן.
בניגוד לאביו, המפגין עוינות רבה כלפי דוד, יהונתן, שאהב את דוד מרגע שפגש בו בתום הקרב עם גלית, רואה בו את המלך העתידי ומוכן להתבטל לפניו ולהיות לו למשנה, מה שמעורר תרעומת כלפיו אצל אביו.
יהונתן דבק בעמדתו ומוכן להתעמת עם אביו, המפגין יחס דיכוטומי אל דוד, מצד אחד מבקש להורגו ומצד שני לקרבו.
לעיתים מצליח יהונתן לשכנע את אביו בתומתו של דוד, כאשר הוא מסנגר על דוד לפניו.
תגובתו של שאול בפעם אחת היא שבועתו בשם ה' שלא יפגע בדוד: , ולעיתים הוא נכשל במאמציו; כאשר הוא מזכיר את דוד בסעודת ראש החודש המלכותית, מתבררת שנאתו הגדולה אליו: , ואף אז מעז יהונתן להתעמת עם אביו ושואלו: , שאלה הגוררת התפרצות זעם של שאול, המנסה להכותו בחניתו.
בעקבות כך, ועל פי ההסכמה המוקדמת ביניהם, מדווח יהונתן לדוד כי לנוכח יחסו של אביו אליו, חייו בסכנה.
אצילות נפשו וּותרנותו של יהונתן יורש העצר של המלכות, מומחשת בכך, שהוא מוכן לוותר על יעודו להיות מלך ישראל, כאשר הוא נוכח בכישוריו של דוד, העולים על שלו: , דבר שלא היה נהוג ונפוץ באותם ימים, שבהם היה נהוג להתנקש לעיתים אף בחיי אחים על מנת לזכות במלכות.
דבר זה הוא יוצא דופן וחסר תקדים, בפרט לאור גבורתו הרבה וכישוריו הצבאיים והמנהיגותיים של יהונתן, אולם התלמוד לא שולל את האפשרות שסיבת ויתורו נבעה מכך שהעם ברובו נטה אחרי דוד.
על אהבת דוד ויהונתן נאמר במשנה: .
מלכותו של דוד אופיינה בבריתות פוליטיות שכרת עם כל שבטי ישראל, ובעיקר עם שבטו של שאול, שבט בנימין.
על אף שבריתות אלה הקימו עליו את שבטו שלו, שבט יהודה, הקפיד דוד לשמור עליהן.
דוד דאג שירושתו של יהונתן תגיע אל מפיבושת ולא אל ציבא עבד שאול.
וכשביקשו הגבעונים נקמת דם נגד בית שאול, חמל דוד על מפיבושת ונתן לגבעונים צאצאים אחרים של שאול.
יהונתן מת יחד עם אביו ואחיו בקרב עם הפלשתים בהר הגלבוע.
קרב זה סימן את סוף תקופת שאול.
בקינתו על מות שאול ויונתן תיאר דוד את גודל הקרבה בינו לבין ידידו: .
על גבורתו של יהונתן, שהיה כנראה קלע מצטיין כרבים מאנשי שבטו, שבט בנימין, אמר: בשירה זו יש כמה פעמים תקבולת בין שאול ליהונתן, המרמזת ששניהם שקולים אחד כנגד השני.
מסופר כי לאחר המלחמה לקחו פלשתים את גווייתו וגוויות אביו ואחיו ותלו אותן על חומת בית שאן להתפאר בניצחונם.
אנשי יבש גלעד, ששאול יצא בעבר להצלתם, הגיעו לבית שאן והורידו את הגוויות מעל החומה להביאם לקבורה תחת האשל ביבש גלעד.
שנים רבות לאחר מכן, כאשר מתוארת פרשת הנקמה של הגבעונים בצאצאי שאול, מסופר שבסיומה הביא דוד את שאול ובניו למנוחתם האחרונה באחוזת הקבר המשפחתית בארץ בנימין.
יחסי אב ובנו – הקשר בין יהונתן לאביו שאול
לראשונה אנו שומעים על יונתן במלחמת מכמש במלחמה מול פלשתים (שמואל א יג- יד) שם הוא נלחם לצד אביו במלחמה, הם עובדים יחד, אף על פי שכבר שם נוצרים חילוקי דעות בינו לבין אביו, אביו אף רוצה להורגו עקב שהפר את שבועתו ואילו הוא טוען "עכר אבי את הארץ".
חילוקי דעות אלו הם סביב טיב הנהגת המלחמה אך אינם מבטאים משבר בקשר בין האב לבנו.
עם תחילת סיפורי דוד במלחמת גלית (שמואל א יז) נקשרת נפשו עם נפש דוד, קשר של ידידות.
הקשר בתחילה אינו מפריע לקשר בין יונתן לאביו, אך לאט לאט מדרדרים היחסים, בתחילה מנסה יונתן לפשר בין דוד לשאול ושאול נעתר לו (שמואל א יט א-ו), אך בפעם השנייה שאול מטיל עליו את החנית וצועק עליו שהוא "בן נעות המרדות" יונתן נעצב והולך מעם אביו (שמואל א' כ).
במפגש האחרון והחתרני שהתקיים בין יונתן לדוד במדבר בהיחבא, יונתן מחזק את ידי דוד אף על פי שזה נגד רצונו של שאול, מאשר לדוד כי המלוכה תעבור לו, הוא אף שואף להיות משנה לדוד (שמואל א כג).
בתקופה זו היחסים בין יונתן לאביו מגיעים לקו שבר כמעט אפשר לקרוא לזה מרידה.
המפתיע הוא שלאחר הפגישה במדבר אין עוד זכר לקשריהם של יונתן ודוד.
אדרבה, מהשתיקה בספר שמואל ניתן ללמוד, כי יונתן שב אל חצר אביו והיה משרת אותו באמונה.
הוא יצא למלחמה האחרונה, מלחמת הגלבוע, יחד עם אביו ואחיו ויחד איתם נפל ומת.
האהבה לדוד לא באה במעשה מרי ובהליכה אחריו במדבר.
הקשר שידע עליות ומורדות לא גרם לקרע, יחד שניהם נהרגו בהגנה על עמם.
הקהילה ההומוסקסואלית עושה שימוש ביחסי דוד ויהונתן ומציגה אותם כדוגמה תנ"כית לזוגיות הומוסקסואלית, במסגרת המאבק להכרה חברתית וחוקית בקשר בין בני זוג מאותו מין.
שימוש זה בפרשייה תנכית, עורר כעס רב בקרב חוגים דתיים (במיוחד כשהושמעה מעל דוכן הכנסת ובראיונות על ידי חברות הכנסת יעל דיין ושולמית אלוני, שרת החינוך).
בתנ"ך עצמו אין אישוש להצגה זו של אהבתם של דוד ויהונתן, ואדרבא, לחלק מהפירושים על קינתו של דוד על יהונתן, מובלט בה דווקא ההבדל בינה לבין אהבת נשים.
עם זאת, יש הטוענים שבניתוח הטקסט ניתן למצוא רמזים למתח מיני בכל המפגשים בין דוד ליהונתן באופן שאינו דומה לחברויות גבריות אחרות בתנ"ך.
רוב החוקרים סבורים כי אין כאן אהבה רומנטית אלא מסר לאחדות פוליטית באומה בין השבטים השונים.
בעת העתיקה גם היו ידועים מנהיגים רבים כפאנסקסואליים שניהלו חיי מין מגוונים.
טענות אלו מנוגדות לדעתם של פרשני המקרא במהלך 2,000 השנים האחרונות, וכן מנוגדות לדעתם של רוב חוקרי המקרא.
יהוה (בכתב עברי עתיק: 𐤉𐤄𐤅𐤄) הוא אל שנעבד בדרום הלבנט בתקופת הברזל, בעיקר כאלוהות הלאומית של ממלכת ישראל וממלכת יהודה בדת הישראלית הקדומה, ובהמשך ביהדות המוקדמת, יחד עם תהליך של הפיכה מאל מקומי לאל אוניברסלי.
במקרא מתואר שהוא הגיע מתימן (כלומר דרום) ומאדום שמדרום לים המלח.
ביהדות שלאחר חורבן בית שני, השם "יהוה" מזוהה לרוב עם השם המפורש, שהוא הוא אחד משמותיו של אלוהים, והשם הקדוש ביותר של אלוהים על פי המסורת היהודית.
שחזור לשוני זה ניתן לביסוס נוסף בהסתמך על הכתוב בתנ"ך: : .
כלומר אלוהים קורא לעצמו אהיה ובפיהם של בני האדם הוא אשר יהיה או יהוה "yehawe".
בערך במאה ה-8 לספירה פיתחו בעלי המסורה את הניקוד הטברני (שעליו מתבסס ניקוד העברית בת ימינו).
כשניקדו את המקרא, פעלו לפי ההגייה המקובלת לפיו, ובהתאם ניקדו את השם "יהוה", כאשר בא לבדו, בתור "יְהֹוָה", לפי ניקוד המילה "אֲדֹנָי" (כשהחטף פתח שתחת האל"ף מומר בשווא תחת האות יו"ד); לעומת זאת, בסמיכות לשם "אֲדֹנָי" ניקדוהו "יֱהֹוִה", כדי לציין שהגייתו היא "אֱלֹהִים".
בתחילה נטו להשמיט את החולם בה"א הראשונה, ייתכן מכיוון שלא תרם להבחנה בין ההגיות, ואת הגיית השם "אלוהים" כתבו גם כן בשווא, שהתחלף עם הזמן בחטף סגול ככל הנראה לצורך בהירות.
לדוגמה, בכתר ארם צובא הניקוד הוא לרוב "יְהוָה" להגיית "אדוני" ו"יְהֹוִה" להגיית "אלוהים".
ניקוד זה של בעלי המסורה ("יְהֹוָה") הניב את התעתיק הלטיני "Jehovah" אצל חכמי דת נוצריים מוקדמים, שאכן נהגה בתחילה "Yehowah", אך בשל שינויים בהגיית העיצורים (בלטינית וולגרית ובהגיית הלטינית בפי דוברי שפות אחרות) בימי הביניים הפך להגייה המודרנית.
יגאל בן-נון בספרו קיצור תולדות יהוה טען כי הניקוד הוא בפתח ושורוק ('YAHU'), כדוגמת השמות: אליהו, יאשיהו, יהודה, יהואחז.
הדת הישראלית הקדומה שהייתה קיימת בממלכת יהודה וממלכת ישראל בין המאה ה-10 לפנה"ס למאה ה-7 לפני הספירה, הייתה דת פוליתאיסטית, אך הפולחן נסוב לרוב בעיקר סביב אלוהות אחת (לרוב יהוה)- סגידה המכונה יהויזם.
סגידה ליהוה בתור האל העיקרי או הבלעדי בפולחן, מבלי להכחיש את קיומם של אלים אחרים – היא סוג של פרקטיקה הידועה כהנותאיזם.
הן ממלכת יהודה והן ממלכת ישראל היו מדינות בהתוות ובהתאם לכך יהווה נתפס כאל לאומי, רעיון שהחל עוד בעידן הברונזה.
כמו כן האלים שסגדו להן, בדרך כלל יהווה, נתפסו כישות שיש לה קיום פיזי בתוך המקדש, יש לה גוף והיא אלהות פרסולית שיש לה רגשות וכוח רצון.
מבחינת טקסית, הדברים המרכזיים בדת כללו פולחן במקדשים וטקסי הקרבה כמו יום כיפור, חגי ירח חדש, פסח ומועדים אחרים.
מנהגים כמו ניחוש (ניסיון לנחש את העתיד באמצעות התבוננות בדברים כמו כוכבים נחשים וכו') ונבואה היו גם צורות נפוצות של דבקות דתית.
מבחינת התנהגות, התנהגות אתית מילאה תפקיד חשוב באופן שבו בני ישראל ויהודה הקדמונים הביעו דבקות דתית.
מחוץ למקרא, השם 'יהוה' מופיע במספר ממצאים ארכאולוגיים ישראליים, יהודאיים וזרים, בהם: מצבת מישע (המאה ה-9 לפנה"ס), כתובות חורבת תימן (מאות 9–8 לפנה"ס), כתובת חורבת אל כום (750–700 לפנה"ס) ומכתבי לכיש (597–587 לפנה"ס).
במצבת מישע נזכרים "כלי יהוה".
בכתובות שנמצאו בחורבת תימן וחורבת אל כום, "יהוה" נזכר גם יחד עם "אֲשַׁרְתֹּה", כלומר אשרה המשמשת לו כבת זוג, והיא נעבדה בעץ הקדוש ייצג אותה.
המקרא אוסר את הפולחן לאשרה ולעץ שלה, אך הנביאים מוקיעים את פולחנה רק מימי יאשיהו, מה שמעלה את הסברה לפיה פולחנה היה לגיטימי כביכול עד רפורמת יאשיהו.
בכתובות מחורבת תימן מופיע כ"יהוה שמרן" (שומרון) ו"יהוה תימן", שהם התגלמויות מקומיות של יהוה, אותן עבדו הן הישראלים והן היהודאים באתר.
יש הסבורים שיהוה מוזכר כ"יו" (יַוֶּ בכתיב חסר) בשירת אוגרית, כאחד מבני אל, אך זיהוי זה שנוי במחלוקת.
בממלכת ישראל היה נפוץ הרכיב התאופורי המקוצר "יו", ובממלכת יהודה היה נפוץ הרכיב "יהו".
נראה שבתקופת בית ראשון ולפניה, עבודת יהוה כללה לעיתים גם פולחן לפסלים ולצלמיות שלו, בדומה לפולחן שאר אלי התקופה.
עצם איסור עשיית פסל במקרא עשוי להעיד כי התקיים מנהג שיש לאוסרו; איקוניזם (ייצוג אמנותי, בהקשר זה ייצוג לאלוהות) של יהוה מוקע במקרא, דבר המרמז על קיומו.
עם זאת, בתור אלוהות שעברה תהליך מאלוהות מקומית לאלוהות העליונה ולבסוף לאלוהות הכללית והכוללת, יהוה צבר מספר רב של תכונות ותפקידים שונים, שלא ניתן לסכמם לצורה איקונוגרפית אחידה.
ממצאי חורבת תימן העשירים העלו הצעות שונות בנוגע לייצוג ויזואלי של יהוה, אך אף אחת מהן איננה קונצנזוס.
ציור אחד מתחת לאחת הכתובות "ליהוה שומרון ולאשרתו" מראה שתי דמויות שעל ראשיהן כתרים.
חופרי האתר העריכו שהציור אינו קשור לכתובת, ומייצג דמויות של האל המצרי בס, אך אחרים ובהם חוקר המקרא יגאל בן-נון סבורים כי הציור אכן נועד לייצג את דמויות יהוה ובת זוגו אשרה, ומקשרים אותם לעבודת אלוהי ישראל כעגל הנזכרת במקרא.
לדעת הארכאולוג יוסף גרפינקל, צלמיות חרס מן המאות ה-10 וה-9 לפנה"ס ביהודה נועדו לייצג את דמות יהוה.
צלמיות כאלה התגלו בחורבת קייאפה, במקדש מוצא, וכן צלמית שמקורה לא ידוע באוסף משה דיין.
הן הראו דמות פרש רכוב על סוס, שגרפינקל קישר לפסוקים במקרא המדמים את אלוהי ישראל כרוכב.
עד לסיום גלות בבל (החל משנת 538 לפנה"ס), החלה הדת הישראלית הקדומה להתרחק מהפוליתאיזם (או לפי גישות אחרות – מהאמונה ביהוה כאל בלעדי אך לא היחיד) והתקרבה למונותאיזם, שבו יהוה הוכרז כבורא כל הדברים וכישות היחידה הראויה לפולחן.
השם 'יהוה' מוזכר בכתובות היסטוריות רבות, בעיקר מיהודה ומישראל, למשל: כתובת חרבת אל כום, לוחיות ברכת כהנים, חורבת תימן, מכתבי לכיש, מכתבי ערד, ועוד.
בכמעט כל האזכורים החוץ מקראיים (כמו גם המקראיים) הברורים שנמצאו מתקופת הברזל – השם "יהוה" מוזכר בהקשר לאלוהי ישראל (יוצא מן הכלל הוא למשל אסטלות ספירה בהן מוזכר "יהוה", ככל הנראה כשם אלוהות).
עם זאת, במאה ה-14 לפנה"ס, ברשימת מקומות בכתב חרטומים על קיר מקדש מצרי בנוביה מימי אמנחותפ השלישי, נזכרת קבוצה של נוודי המדבר ("שסו") הנקראת "שסו יהוה" או "שסו יהו".
לא ברור כיצד בדיוק בוטאה המילה, והאם מדובר בשם של מקום או אל.
אותו שם נזכר גם ברשימות עמים כבושים במבנה מימי רעמסס השני (המאה ה-13 לפנה"ס) מאמארה המערבית (Amara West), אף הוא בנוביה, בסמוך לשם "שסו סרר", אשר הוצע כמקביל לשעיר במקרא.
יש המזהים את שסו-יהו או את חלקם עם עם ישראל, אך אחרים שיערו שמדובר בשבטים שישבו באזור מדין או אדום והאמינו באל בשם 'יהוה'.
היסודות הקדומים לעבודת יהוה אינם ברורים דיים.
לפי ההשערה המדיינית-קינית בחקר המקרא, מקורה באלוהות דרומית שנעבדה באזור הר שעיר על ידי שבטים של מדייניים, עם נודד שמטבע הדברים לא השאיר אחריו כתבים, וייתכן שכונה על ידי המצרים בשם "שסו יהו" או "שסו יהוה".
בין הדוגלים בגרסאות שונות של ההשערה חוקרי המקרא ישראל קנוהל, תומאס רמר ויגאל בן-נון, האגיפטולוג דונלד ב.
לפי ההשערה, יתרו המקראי – כהן גדול המקריב קורבן לאלוהי ישראל, וחותן משה – מייצג השפעה מדיינית זו; כמו כן, במספר מקומות בתנ"ך מצוין יהוה בצורה שניתנת להתפרש בכך שהיה לו מוצא דרומי.
כך בספר דברים: , בשירת דבורה , ובספר חבקוק: .
החוקר ניסים אמזלג, הציע שמקורו של 'יהוה' באל חרשי המתכת הכנעני.
חוקרים שונים רואים הקבלה היסטורית בין מקורותיו של יהוה ומאפייניו לבין אלים אחרים מין המזרח הקדום, דוגמת אל, בעל ואאה.
בביקורת המקרא קיימת השערת התעודות, לפיה חמישה חומשי תורה נוצרו ממיזוג של מספר תעודות נפרדות (המקור היהוויסטי, המקור האלוהיסטי, המקור הדברימי, המקור הכהני), השונות לכאורה זו מזו בסגנון ובתוכן.
לפי השערה זו, המקור היהוויסטי הוא המקור הקדום ביותר (יש משערים כי נכתב בסביבות שנת 950 לפנה"ס בממלכת יהודה) כאשר המקורות האחרים מיוחסים לתקופות מאוחרות יותר (המקור הכהני, לפי חלק מההשערות, נכתב בסביבות שנת 500 לפנה"ס, על ידי כהנים בגלות בבל).
ז'אן אסטרוק, המכונה "אבי ביקורת המקרא", ניסה ליישם על התורה את השיטות שפותחו באותה עת בתחום הפילולוגיה הקלאסית.
מכך הוא הסיק כי בספר בראשית קיימים סיפורים כפולים המדווחים על אותו אירוע אך אינם תואמים זה לזה בכל הפרטים.
הדוגמה המוכרת ביותר היא סיפור הבריאה המופיע בבראשית א, שקיימות סתירות בינו לבין סיפור הבריאה המופיע בבראשית ב .
אסטרוק הבחין כי בסיפור אחד מכונה האלוהים בשם 'אֱלֹהִים', ואילו בסיפור השני הוא מכונה בשם 'יְהֹוָה אֱלֹהִים'.
אסרטוק העלה את הרעיון שהמקור להבדל טמון בכך שספר בראשית מורכב משני מקורות ספרותיים עצמאיים, שמוזגו על ידי עורך לכדי רצף סיפורי אחד.
על פי השערת התעודות, המקור היהוויסטי מאופיין בנטייתו לקצר בתיאורים ובהסברים, בהצגת הקשר בין האלוהים לאדם בצורה ישירה וכמעט מוחשית, ובבחירה בשם 'יהוה' לתיאור האל (בניגוד למקור האלוהיסטי ולמקור הכהני, המתאפיינים בשימוש נרחב בשם זה רק לאחר התגלות האלוהים למשה).
הוא מהווה חלק ניכר מספר בראשית.
גם חלקים נרחבים בספר שמות (למשל, חלק מסיפור מכות מצרים) שייכים למקור זה.
על פי הנאמר במקרא, אלוהים לא התגלה בשמו המפורש לאברהם, יצחק ויעקב, ורק למשה ולעם ישראל הוא התגלה בשם זה המיוחד לו:
אזכורים במקרא של פולחן לאלוהי ישראל לצד אלים אחרים
אחד משלושת האיסורים החמורים בתורה (בדרגת ייהרג ואל יעבור) הוא הפולחן לאלוהים אחרים.
המקרא שולל את קיומם של אלים אחרים, וקורא לאמונה באלוהי ישראל לבדו – בתורה, בעת נדודי בני ישראל במדבר, ובספרי הנביאים, החל מתקופת השופטים ולאורך תקופת בית המקדש הראשון.
אולם, מסופר במקרא כי בני ישראל עבדו גם אלילים אחרים (כגון הבעל, האשרה והעשתורת).
בנוסף, מסופר במקרא על פולחן לאלוהי ישראל באמצעות פסלים מזהב בדמות עגל – בימי משה בזמן מעמד הר סיני (לפי חלק מהפרשנויות), ובממלכת ישראל החל מתקופתו של ירבעם עד לכיבוש ממלכת ישראל בידי אשור.
בספר יחזקאל מסופר אף כי התבצע פולחן לפסלי אלילים בתוך בית המקדש.
נראה כי בתקופות קדומות אנשים לא נמנעו מלכתוב את השם על איגרות רגילות (גם כאלו העלולות להיזרק), וככל הנראה גם הגו אותו ככתבו.
כך, למשל, בחרסי לכיש השם 'יהוה' מופיע כמה פעמים בכתיבת חולין רגילה, ואף בהבלעת אותיות עם מילה קודמת, דבר הרומז לכך שקראו אותו בקול, בצורה שמבליעה את האותיות (למשל, "חיהוה" במקום "חי יהוה").
אלוהותו של יהוה עברה תהליך מאלוהות מקומית בדת הישראלית הקדומה, לאלוהות העליונה ולבסוף לאלוהות הכללית והכוללת (האוניברסלית).
בתהליך זה, ככל הנראה, שמו התקדש והגייתו פחתה.
בתקופת בית שני נוצר ריחוק גדול יותר מהגיית אותו השם, שהלך והתגבר עם הזמן.
אז, השם היה נהגה ככתבו בבית המקדש בלבד.
לפי התלמוד, גם שאר הכוהנים היו רשאים לומר את השם המפורש, בעת שהיו מברכים ברכת כהנים בבית המקדש.
כמו כן, בפפירוסים שונים מהמאות הראשונות לספירה, אשר מופיעים בהם קטעים מהמקרא בתרגום ליוונית, נכתב השם 'יהוה' באותיותיו העבריות ללא תרגום.
בתרגום השבעים גם משתקפת נטייה זו שהייתה כבר נהוגה בימי תלמי השני, בה השם 'יהוה' מתורגם בתור Κύριος (אדוני), וכאשר הוא בא לאחר המילה אדני – הוא מתורגם בהתאם, בתור "אלוהים".
ביהדות שלאחר חורבן בית שני, התקדש השם 'יהוה' לחלוטין, הגייתו נאסרה לפי הדת וחלות הגבלות על כתיבתו.
בתקופה הישראלית, תקופת בית ראשון, שבה החל לשגשג השם 'יהוה' בתור השם של אלוהי ישראל, מוצאים כתובות רבות המזכירות את השם.
צורות מקוצרות של כינוי זה נפוצות מאוד גם כמרכיב בשמות תאופוריים.
כך מכונים אנשים "יהועזר" משום ש"יהוה עזר", "יהונתן" משום ש"יהוה נתן" ועוד.
כשבקרב תושבי ממלכת יהודה נפוצה יותר התחילית "יהו", ואילו בקרב תושבי ממלכת שומרון (ממלכת ישראל) נפוצה יותר התחילית "יו".
פרט זה משמש לעיתים את החוקרים לאפיון מוצאו של אדם מאותה התקופה, אם מיהודה או מישראל.
המילה יָהּ, המופיעה לעיתים במקרא ככינוי לאל, גם היא כמשוער צורה מקוצרת של השם יַהְוֶה.
הכינוי רווח בצירוף הַלְלוּ־יָהּ (בחלק מהנוסחים כמילה אחת, עם או בלי מפיק, וראו הללויה).
בתהלים ק"נ מושרת השורה .
שמות רבים של דמויות בתקופת בית ראשון הם בעלי סיומת תאופורית "יָהוּ": חזקיהו ("יחזק האל"), אמציהו (אומץ), ירמיהו וכדומה, ובימי בית שני התקצרה הסיומת ל"יָה": נחמיה, טוביה וכדומה.
דוגמות לשמות שבהם התחילית היא שם האל והסיומת היא התכונה או הפעולה המיוחסת:
יהורם/יורם – האל הוא רם
יהודית שמחוני (לעיתים: שמחונית) (ט"ז בשבט תרס"ב, 24 בינואר 1902 – כ"ז בכסלו תשנ"ב, 4 בדצמבר 1991) הייתה חברת אספת הנבחרים הרביעית והכנסת הראשונה מטעם מפא"י.
פעילה בתנועת הפועלות ובארגוני הנשים של הסתדרות העובדים הכללית.
שמחוני נולדה במושבה החקלאית היהודית נהר טוב שבפלך חרסון, בדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), בתם השנייה של בתיה ומשה יבזורי (יבזריכין), מהעיירה ראסנה שבפלך מוהילוב ברוסיה הלבנה אשר הפך לציוני נלהב.
לבד מיהודית היו לזוג עוד שישה ילדים.
מאוחר יותר עברה המשפחה לעיירה בריז'נגוואטה (Bereznegovatoe) הסמוכה וחיה לסירוגין בעיירה זו ובנהר טוב.
שמחוני למדה בגימנסיה בעיר חרסון, אותה סיימה עם תעודת בגרות חיצונית בהצטיינות יתרה.
לאחר סיום לימודיה בגימנסיה החלה ללמוד בבית הספר הגבוה לחקלאות בחרסון, לימודים שהופסקו לאחר שנה וחצי משום ניסיונותיה לעלות ארצה.
בשנת 1920 נישאה למרדכי וסלינצקי והשניים החלו בניסיונות עלייה לארץ ישראל במסגרת קבוצה בהנהגתו של מרדכי – "הבריה".
לאחר מסע שעבר דרך קישינב, רומניה וקושטא (כיום איסטנבול), עלו השניים לארץ ישראל בעלייה השלישית בשנת 1921. לאחר עלייתם עברתו את שם המשפחה ל"שמחוני".
הם נמנו עם מייסדי נהלל, מושב העובדים הראשון בארץ ישראל, ופעלו להשגת רישיונות עלייה (סרטיפיקטים) לבני משפחותיהם, אשר מרביתם (למעט זרובבל שנאסר בשל פעילותו הציונית, נשלח על ידי הגולאג למחנה כפייה בסיביר ושם מצא את מותו בגיל 40) עלו ארצה בעקבותיהם בתוך שש שנים.
בנהלל גם החלה שמחוני את פעילותה הציבורית – המוטו העיקרי לפעילותה ותפיסת עולמה היו חיזוק מעמד האישה העובדת והדרישה לשוויון זכויות וחובות מלא בין נשים וגברים, ותפיסה זו התוותה את דרך פעולתה בחייה הציבוריים.
בשנת 1924 נבחרה לייצג במועצת הפועלות את נשות נהלל, בנות העלייה השנייה, על אף שהייתה צעירה ממרביתן.
במסגרת פעילותה במועצת הפועלות הייתה אחראית גם על קיומם של סמינרים וימי עיון וכמו כן על הקמת מוסדות לילדי אמהות עובדות ומפעלי הכשרה מקצועית לנשים.
משום אמונתה בצורת החיים הקומונלית-שיתופית ברוח הסוציאליזם הליברלי, דחפה שמחוני את משפחתה לעזוב את המושב ולעבור לקיבוץ, ובשנת 1931 אכן עזבו יהודית ומרדכי, יחד עם שלושת ילדיהם, את מושב נהלל ועברו לקיבוץ תל יוסף, שם הדריכה שמחוני נוער עולה מגרמניה.
בתקופה זו סבלו יחסיה עם מרדכי מקשיים ובקיץ 1936 המשפחה התפצלה – מרדכי יחד עם בנם הקטן אחיק, עזב לקיבוץ גבע השכן ואילו יהודית וילדיה, אסף ורוני, נשארו בתל יוסף.
היא הייתה ממייסדות עיתון "דבר הפועלת", ירחון הנשים הראשון בישראל (ב-1934) ושימשה חברת מערכת העיתון עד לשלהי שנות ה-60. בתקופה זו פרסמה רשימות רבות (מהן רבות ללא חתימתה) בעניין הבעיות המרכזיות של היישוב היהודי בשנותיו הראשונות.
כמו כן, החלה שמחוני בתקופה זו להשתלב בגופים השונים של מפלגת מפא"י, והשתתפה בסמינרים רעיוניים רבים בהנחיית ברל כצנלסון ויצחק טבנקין.
כפועל יוצא מכך הפכה לדמות מוכרת בצמרת המפלגה כבר בשלהי שנות ה־30.
ניסיונותיה לסייע לתנועה הציונית במאבקה בשלטון הבריטי
שמחוני הייתה חברת אספת הנבחרים הרביעית של כנסת ישראל מטעם מפא"י עוד לפני קום המדינה, ושותפה ב"צוות הנבחרים" בימי המאבק לפתיחת שערי ארץ ישראל לעליה.
עוד כיהנה כצירה בקונגרסים ציונים וחברה בוועד הפועל הציוני.
בקיץ של שנת 1938, עת גברו הידיעות על דחייתה של אנגליה את תוכנית החלוקה, נענתה שמחוני לברל כצנלסון לחבור אליו ולצוות ששהה באנגליה ולסייע להם בניסיונותיהם להציל את הקשר שהלך והתרופף בין ראשי התנועה הציונית לבין ממשלת אנגליה.
ניסיונותיה של התנועה הציונית להפעיל לחץ על בריטניה לשנות את מדיניותה המשיכו ביתר שאת גם לאחר פרסום הספר הלבן השלישי, ובעקבותיהם הגיעו לשמחוני בקשות לחדש את שליחותה בארצות הברית למען מטרה זו.
בקיץ 1941 יצאה שמחוני לשליחות נוספת בארצות הברית, שליחות שנמשכה שנתיים וחצי במקום מספר חודשים כמתוכנן משום כניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ביתר שאת.
במהלך שליחות זו שהתה זמן רב לצידו של דוד בן-גוריון ואימצה את דרכו המדינית.
היא השתתפה יחד איתו, ועם חיים ויצמן ואחרים, בוועידת בילטמור בשנת 1942, ורק בשנת 1943 עלה בידה להצטרף לצוות של אניית משא שיצאה מהחוף המזרחי של ארצות הברית אל חופי מצרים, ועם שובה ארצה עברה להתגורר עם מרדכי, רוני ואחיק בקבוצת גבע והמשפחה התאחדה מחדש.
עם שוך קרבות מלחמת העולם השנייה, יצאה שמחוני לשליחות נוספת לקנדה ולארצות הברית לטובת רענון בשורות התנועה.
בביקור זה יצרה קשר ושיתוף פעולה עם ארגון הנשים היהודי Jewish Pioneer Women.
היא שבה לארץ ישראל בחודש מרץ 1948.
עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייסה לשירות בצה"ל וסייעה להקמת מטה ח"ן.
שירתה כקצינת תרבות וסעד בדרגת רב-סרן.
בבחירות לכנסת הראשונה של מדינת ישראל נבחרה שמחוני מטעם מפא"י ושימשה כמזכירת הסיעה בכנסת ומצליפת המפלגה.
שמחוני נבחרה לכנסת הראשונה כחברת כנסת מטעם מפא"י ונשאה את תעודת חברת כנסת מספר 115. במהלך כהונתה בכנסת הייתה חברה בוועדת הכנסת ובוועדת העבודה והרווחה.
היא כיהנה בכנסת עד לשנת 1951, אז התפטרה עקב החלטתה לסייע לאביה הזקן ולאשתו השנייה, מלכה, לעבור מהרצליה לקיבוץ גבע, ולא התמודדה על מקום בכנסת שלאחריה.
לאחר פרישתה שבה לקיבוץ גבע על מנת לסעוד את הוריה.
בתוך כך חלתה בתה רוני בסרטן, ושמחוני נותרה עמה בקיבוץ.
בתקופה זו שימשה כמורה לאנגלית ולאחר מכן כמנהלת בבית הספר בקיבוץ.
בשנת 1954 נפטרה רוני מהמחלה והיא בת 29. היא הותירה אחריה בעל ושני ילדים.
שמחוני שבה לפעילות ציבורית בשנת 1955 ושימשה בתפקיד חברת מזכירות מפא"י וחברה בוועד הפועל של ההסתדרות והוועדה המרכזית.
ב־6 בנובמבר 1956, בלילה שלאחר סיום "מבצע קדש", נהרג בנה, מפקד פיקוד הדרום אלוף אסף שמחוני, בהתרסקות מטוסו הקל ליד מצודת עג'לון בהרי הגלעד בממלכת ירדן, עת היה בדרכו מא-טור לבסיס חיל האוויר ברמת דוד.
היה בן 34 במותו והותיר אחריו את אשתו הראשונה ושלושה ילדים, ואת בת-זוגו לחיים ובנה.
יהודית שמחוני המשיכה בפעילותה הציבורית גם לאחר מות אסף ואף יצאה לשליחות נוספת בארצות הברית במהלך שנת האבל.
עם שובה משליחות זו, המליצה שרת החוץ, גולדה מאיר, בפני מוסדות מפא"י על מינויה של שמחוני לתפקיד ראש המחלקה לקשרים בין-לאומיים של ההסתדרות, כמחליפתו של ראובן ברקת שעזב את התפקיד בטריקת דלת לאחר שלא הצליח לשתף פעולה עם פנחס לבון.
שמחוני מונתה לתפקיד ומילאה בשנים אלו תפקיד חשוב מאוד בבניית יחסי החוץ של מדינת ישראל הצעירה, בעיקר בחיזוק הקשרים עם מדינות אפריקה שהשתחררו משלטון קולוניאלי וקיבלו את עצמאותן, על ידי הקמת בית ספר מיוחד עבור אזרחים ממדינות אפריקה החדשות בו עברו השתלמויות בנושאים שונים.
כמו כן, ייצגה שמחוני את ההסתדרות בקונגרסים של מפלגות סוציאליסטיות במדינות שונות באירופה.
עוד הייתה חברה גם בהנהלת "הקונפדרציה של האיגודים המקצועיים החופשיים", ושימשה גם כחברה במועצה הציבורית להנצחת החייל.
לאחר התעוררותה מחדש של פרשת "העסק הביש", בתחילת שנות ה-60, הודח פנחס לבון מתפקיד מזכ"ל ההסתדרות.
ההדחה עוררה גלים והביאה את דוד בן-גוריון לפרוש ממפא"י ולהקים את רפ"י בשנת 1965, ושמחוני הצטרפה אליו.
בעקבות כך פרשה גם מתפקידיה בהסתדרות העובדים.
פעילותה ברפ"י הייתה סמלית בלבד, ולמעשה היוותה את אחרית תקופת פעילותה בחיים הציבוריים.
בדצמבר 1968, בעת מלחמת ההתשה, נפל נכדה, – בנם של אסף ודלילה, בעת פעילות מבצעית בראס סודר בסיני.
בראשית שנות ה-70 פרשה לחלוטין מפעילות ציבורית והחלה לעבוד בקיבוץ גבע במשרה מלאה, שם הייתה ממייסדות ה"קיפוליה" (אגף במכבסה שהיה אמון על קיפול בגדי הילדים).
היא סעדה את בעלה, מרדכי, עד פטירתו בשנת 1982, והוא בן 87.
נוסף על עבודתה בקיפוליה, עבדה שמחוני גם במפעל לעיבוד שקדים "שקדיה", שהוקם על ידי אחיק בנה, וככל שעמדו לה כוחותיה השתתפה בעבודות קטיף האגסים של הקיבוץ.
שמחוני המשיכה להיות פעילה באסיפות הקיבוץ שנערכו מדי שבוע, וכמו כן הביעה דעתה על הנעשה בכתב לעיתים מזדמנות על דפי עלון הקיבוץ – "בגבע".
בשנת 1987 זכתה בפרס גולדה מאיר.
בדצמבר 1991 נפטרה בשיבה טובה, והובאה למנוחות בבית העלמין בקבוצת גבע בה התגוררה.
יְהוּכַל בֶּן-שֶׁלֶמְיָהוּ בן שבי (גם יְהוּכַל בֶּן-שֶׁלֶמְיָה ויוּכַל בֶּן-שֶׁלֶמְיָהוּ) היה שר בממלכת יהודה אשר פעל בירושלים סמוך לחורבן בית המקדש הראשון (587 לפנה"ס), בשירות צדקיהו, המלך האחרון של יהודה.
הוא מוזכר פעמיים בספר ירמיה.
שמו מופיע על חותם טביעה שנמצא במבנה האבן הגדול בעיר דוד על ידי משלחת בראשות הארכאולוגית אילת מזר מהאוניברסיטה העברית.
הוא אחד ממספר דמויות מקראיות אשר קיומן אושש ממקורות ארכאולוגיים, בהם אחאב המלך וגמריהו בן שפן.
בשנת 2008, באותו אתר, נמצאה טביעת החותם של שר נוסף בשירות צדקיהו בשם גדליהו בן פשחור.
יהוכל ואביו שלמיהו, הם חלק מרשימה בת 53 דמויות מקראיות, שאושרו במחקר מבחינה ארכאולוגית כדמויות היסטוריות.
יהויכין סְטוּצֶ'בְסקי היה צ'לן, מלחין ומורה ישראלי.
יהויכין סטוצ'בסקי נולד ברוֹמְנִי שבחבל פולטבה, ב"תחום המושב" היהודי, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), דור רביעי למשפחת כליזמרים.
החל ללמוד נגינה בכינור בגיל 5 ובגיל 11 עבר לנגן בצ'לו.
בשנת 1909 החל ללמוד בקונסרבטוריון של לייפציג שבגרמניה אצל יוליוס קלנגל.
לאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות, עבר לעיר יינה, הצטרף שם לרביעיית ינה, ניגן כצ'לן ראשי בתזמורת ועסק בהוראה.
בשנות מלחמת העולם הראשונה חי בשווייץ.
גם שם המשיך לנגן בהרכבים קאמריים ובתזמורות ולעסוק בהוראה.
בשנת 1924 הקים בווינה יחד עם הכנר רודולף קוליש את "רביעיית הקשת הווינאית", שחבריה נמנו עם החוג של ארנולד שנברג.
בשנת 1938, זמן קצר לפני הסיפוח הנאצי, עלה לארץ ישראל ועבד כמפקח על המוזיקה היהודית במחלקת התרבות של הוועד הלאומי, תחום שבו החל לעסוק עוד בהיותו בווינה.
יהויכין סטוצ'בסקי היה צ'לן וירטואוז, הן כסולן והן בנגינת מוזיקה קאמרית.
הוא כתב ספרי הדרכה לטכניקה חדשה, שפיתח לנגינה בצ'לו וחיבר יצירות להרכבים כליים שונים, לתזמורת ולקול.
יצירותיו הראשונות הושפעו ממוזיקה יהודית עממית של יהדות מזרח-אירופה ואילו אחרי עלייתו לארץ הושפע מן הפולקלור התימני והספרדי.
משנת 1950 החל להתעניין בצורת הליד והרבה לחבר שירים ומחזורי שירים, ביניהם שירי ילדים.
ב"פנטזיה לאבוב" הנושא הפותח בנוי משורה של שנים-עשר טונים, אך היא איננה דודקפונית מחמירה, אלא טונאלית.
בין יצירותיו החשובות שתי קנטטות לסולנים, קריין ומקהלה והרכב כלי: "שירי העצב הקורן" הוקדשה לזכר חללי מלחמת העצמאות ולהורים שכולים ועל ביצוע הבכורה שלה ב-1958 ניצח היינץ פרוידנטל; ביצוע הבכורה של "יממה בשמשה" היה ב-1963 בניצוח איתן לוסטיג.
את הפואמה הסימפונית "צפת" מ-1960 ניגנה בביצוע בכורה התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח פאול קלצקי בשנת 1961 .
יצירתו הארוכה ביותר של סטוצ'בסקי היא הסוויטה בחמישה פרקים "ישראל" משנת 1964. שניים מפרקיה, "שמחת חג" ו"ירושלים", ניגנה הפילהרמונית בניצוח זובין מהטה בחגיגות יום העצמאות ה-25 של ישראל בשנת 1973.
שלוש יצירות קאמריות חשובות הן "פינאלה קוואסי אונה פנטזיה" לשלישיית פסנתר (1956), "חמישה קטעים לרביעיית קשת" (1959) ו"שלישיית קשת" (1960).
בסך הכל חיבר סטוצ'בסקי כמאה יצירות גדולות וקטנות, כמאה שירים ועיבודים ליצירות של מלחינים אחרים ולשירי עם, ואף ערך עיבודים לצ'לו להוצאות פיטרס, הוג, אוניברסל ואינטרנשיונאל מיוזיק קומפאני.
סטוצ'בסקי עסק גם בחקר פולקלור יהודי.
בשנת 1959 פרסם מוסד ביאליק את ספרו "כליזמרים".
סטוצ'בסקי נפטר בתל אביב ב-1982.
ארכיון סטוצ'בסקי נמצא בספרייה במרכז פליציה בלומנטל למוזיקה בתל אביב.
תורת הנגינה בווילונצ'לו (שישה כרכים 1929)
תלמודים לטכניקת-נגינה חדשה בוויולונצ'לו (שלוש חוברות, 1927-1929)
אוסף אטיודים חדש לוויולונצ'לו (ארבע חוברות) (1931)
הכליזמרים : תולדותיהם, אורח חייהם ויצירותיהם (1949 נדפס שוב 1959)
פולקלור מוזיקלי של יהודי מזרח אירופה (1958)
שכרונות : קורות חייו של מוזיקאי יהודי (חיים ללא פשרות) (1978)
במעגלי המוזיקה היהודית, קובץ מאמרים (1989)
מוזיקה יהודית : מהותה והתפתחותה (1945)
יהויכין סטוצ'בסקי ליובלו ה-85 : צ'לן, מחנך, מלחין / מאת צבי אבני (1975)
יואכים יהויכין סטוצ'בסקי האברך מווילנא : סיפור באוגרפי (1987)
דער ווילנער באלעבעסעל, (1850-1816) : לעגענדע וועגן א יידיש-מוזיקלישן גאון : ביאגראפישע דערציילונג (1987)
רוני לי : שירי-עם לילדים לקול ולפסנתר (1947)
שירים לילדים לקול ולפסנתר (1949)
ארבעה שירים לקול ופסנתר (1951)
הביבר העליז : ארבעה שירים לקול ופסנתר למילים של לאה גולדברג (1951)
ננעים זמר : שירים לקול ופסנתר (1952) (כולל קטע אחד "בין ערביים" לשתי חליליות).
מחדר הילדים, שלושה שירים לילדים ולמבוגרים למילים של מרים ילן-שטקליס (1951)
תרנגולת (שיר ילדים) לקול ופסנתר.
כל אתר ואתר : לקול ופסנתר (צ'לו אובליגטו) (1971)
שתי תפילות ספרדיות : לקול ופסנתר (1973)
ילקוט שירי ילדים : לקול ופסנתר (1974)
שני שירים לקול ופסנתר על פי מלים מאת חיים רבינזון (נדפס 1983)
צליל בגיא : לסופרן, מצו-סופרן ופסנתר (נדפס 1986)
העמר : טקס לקצירת העמר.
לשתי חליליות, אקורדיון, קבוצת בחורים, קבוצת בחורות, קהל.
עוד לדור יסופר למקהלה (1952)
בת הרים למקהלה מעורבת (1957)
הרצל למקהלת נשים וקלרינט או חלילית.
שירי העצב הקורן : קנטטה לסולנים, קריין ומקהלה והרכב כלי (1958)
נר ניצחון למקהלה בשלושה קולות.
יממה בשמשה : קנטטה לסולנים, קריין ומקהלה והרכב כלי (1963)
9 זעירות לפסנתר: (שיר עממי --נערים עקשנים -- מחול תימני -- שיר ערש -- בגטלה -- שירת עני עיוור -- מרש גרוטסקי -- רונדו קטן -- ריקוד חסידים) (1923)
שלשה פרקים לפסנתר: פרלוד -- השבעה -- בורלסקה (1950)
אנו צועדים : שיר לכת לחילי עופרת (1955)
סוויטה ישראלית לצ'לו ופסנתר (1942)
שלושה אלתורים לחליל ופסנתר (1943)
נגון חסידי ישן לכנור ופסנתר (1949)
בין ערביים לשתי חליליות (1952).
פורסם בתוך ננעים זמר לקול ולפסנתר.
הצ'ליסטן הצעיר : 7 זעיריות לצ'לו ופסנתר (1958)
שלישייה לאבוב, קלרינט ובסון (1959)
חמישה קטעים לרביעיית כלי קשת (1959)
שש נעימות ישראליות לצ'לו ופסנתר (1962)
שלוש זעיריות לשני חלילים (1964, מוקדשת לחנוך ושרונה תל-אורן)
חזיונות חליל (1968, מוקדשת לז'אן-פייר רמפל
חמישייה לכלי נשיפה ממתכת (1967)
יום השבת קדש הוא לכינור ופסנתר (1967)
סואיטה חסידית לצ'לו ופסנתר (1969)
אנדנטה רליגיאוזו : לצ'לו (ויולה) ופסנתר (1970)
פינאלה קוואזי אונה פנטסיה לכנור, צ'לו ופסנתר (1956, נדפס 1970)
רקוד עתיק לכנור ופסנתר (1970)
שלישייה לנוער : לכנור, צ'לו ופסנתר (1970)
קומפוזיציה לצ'לו (1970) מוקדשת למסטיסלב רוסטרופוביץ'
מוזיקה כליזמרית לחתונה : לכנור, צ'לו ופסנתר (1972)
פנטזיה חסידית : לקלרנית, צ'לו ופסנתר (1972)
סינה נומינה לצ'לו = ללא כותרת (1975) נכתבה לעוזי ויזל
דמיונות לחליל, כינור, צ'לו ופסנתר (1977)
מצבי רוח לאבוב סולו (1979)
שלוש זעיריות לכנור ופסנתר (1983)
מיני דואט לכנור וצ'לו (1983)
מוזיקה לצ'לו ופסנתר (יצא לאור ב 2025 עם מבוא של ד"ר ענת ויקס)
קונצ'רטינו לקלרינט ותזמורת כלי קשת (1957)
פנטזיה לאבוב, נבל ותזמורת כלי קשת (1959)
מוזיקה קונצרטית לחליל ותזמורת כלי קשת (1963)
ישראל : סוויטה לתזמורת (1964)
פרס התזמורת הפילהרמונית הישראלית על שם גרשון סווט על היצירה "ישראל"
נשיאות כבוד של מרכז הצ'לו הבינלאומי בלונדון בשנת 1976
יקיר העיר תל אביב בשנת 1977
יְהוֹיָדָע היה דמות מקראית, כהן גדול ואמרכל בתקופת המלכים, שמוזכר בעיקר בעניין המלכתו של יואש מלך יהודה והריגתה של עתליה.
הביא להמלכתו של יואש בן ה-7 על ממלכת יהודה, והדריך אותו עד לפטירתו של יהוידע.
בנו, זכריה, היה נביא ונהרג בבית המקדש בהוראת יואש המלך.
הרמב"ם, בהקדמתו לספרו משנה תורה, מציין את שמו של יהוידע בשרשרת מסירת התורה ממשה ועד רב אשי.
לפי דברי הרמב"ם שם, יהוידע למד מהנביא אלישע, ומסר את התורה לבנו, זכריה.
יש שמזהים אותו עם יוחנן בן עזריה, מצאצאי צדוק, שמוזכר ב.
המרד נגד עתליה מתואר ביתר פירוט ב, ובספר דברי הימים-ב סוף , ו.
לאחר מות בנה אחזיהו, הרגה עתליה את כל הזכרים שבצאצאיה שראויים לירושה ולמלוכה, כדי שתמלוך היא בלא מערער.
יהושבע (בדברי הימים: יהושבעת), אשתו של יהוידע הכהן, שהייתה אחות המלך אחזיהו, החביאה את יואש בן אחזיהו מפני עתליה ב"בית המיטות" - דהיינו העלייה שמעל קודש הקדשים.
בהגיע שנתו השביעית של יואש נקשר קשר נגד עתליה.
בראש הקשר עמד יהוידע הכהן.
אל יהוידע הצטרפו שרי המאות והרצים, ולפי ספר מלכים גם ראשי בתי האבות.
יהוידע אסף אותם אל בית המקדש, ושם השביע אותם והראה להם את יואש.
את עתליה המיתו במצוות יהוידע הכהן.
בהמלכתו של יואש נכח גם 'עם הארץ', שהיה שותף במעשה ההפיכה ובהשמדת הבעל, שבאו מיד לאחר המלכתו של יואש.
בפועל, מי שניהל את ענייני הממלכה היה יהוידע.
יהוידע היה רבו של יואש, והוא זה שהנחה אותו לעשות הישר בעיני ה':
בשנת 23 למלכותו של יואש, נודע ליואש שהכהנים לא הצליחו לתקן את כל הפגמים שנגרמו לבית המקדש.
בית המקדש היה זקוק לחידוש ולתיקון, בעקבות מעשי המלכים האחרונים שלפני יואש, עתליהו ובניה, שלקחו את אוצרות בית המקדש וכליו לצורכי עבודה זרה.
כתוצאה מכך, סדרי העבודה בבית ה' נשתבשו.
יואש קרא ליהוידע וציווה עליו לערוך מגבית לצורך חיזוק בדק הבית.
אנשים רבים הפסיקו לתרום, מפני שהתרומות שימשו את המלכים הקודמים לעבודה זרה, ועל כן יואש ויהוידע הוצרכו לערוך מגבית.
ליוורני הראה שסיפור המרד בעתליה (מל"ב יא-יב) חולק דגם משותף עם סיפורי אוזורפציה מהמזרח הקדום, ותפקידו להצדיק את שלטונו של האוזורפטור, במקרה זה יהוידע/יואש, שנתפס כלא-לגיטימי.
מקובל לקבוע כי הדגם הספרותי מעיד על כך שפרשת הכתרת יואש (מלכים ב' יא-יב) היא סיפור תעמולתי, המשמש ככתב הגנה ומטרתו להצדיק את נסיבות עלייתו של הקושר (אוזורפ) לכס המלכות, באמצעות הפיכת הקושר לקורבן של קשר.
+אידרימייואש (מלכים ב' יא-יב)שלבמרד פורץ בממלכת חלב (ממלכת מיתני כבשה את חלב): "[מרד?] נפשע אירע ונמלטנו..." (שורה 4)מרד כנגד שושלת בית דוד: "ותקם, ותאבד, את, כל זרע הממלכה" (1)המרד במלךאידרימי, הצעיר מבין אחיו, נפרד ממשפחתו ומצא מקלט בארץ כנען: "שבע שנים ישבתי בקרב הח'בירו..." (שורות 6, 28).
שבע שנים מולך קושר בחלב.שבע שנים הוחבא יואש במקדש: "מתחבא שש שנים" (3), "ובשנה השביעית שלח יהוידע..." (4)
הכתוב מזכיר אותו לשבח ומעיד עליו:
כאשר זכריה בן יהוידע התנבא כנגד מעשיו הרעים של יהואש, ציווה הלה והוציאוהו להורג.
במדרשים מובעת הערכה רבה של חז"ל ליהוידע.
ההערכה מובעת כבר בכתובים עצמם - הכתוב מעיד שיהוידע נקבר בקברי המלכים "כִּי עָשָׂה טוֹבָה בְּיִשְׂרָאֵל וְעִם הָאֱלֹהִים וּבֵיתוֹ".
המדרש מבטא את גדולתו של יהוידע בדורו:
"אמר רבי ברכיה: כתיב () וִיהוֹיָדָע הַנָּגִיד לְאַהֲרֹן, וכי יהוידע היה נגיד לאהרן?!
- אלא, אילו היה אהרן קיים בדורו של יהוידע - יהוידע היה גדול ממנו בשעתו".
מדרש נוסף מתייחס לזמן הולדתו של יהוידע, שהיה סמוך לבניין בית המקדש הראשון, וקושר לכך את מעשיו בחיזוק בית המקדש:
"בן שבע שנים יהואש במלכו...
בשנת עשרים ושלוש ליואש בדק את הבית - הרי קנ"ה (נוסחאות אחרות: קכ"ה, 125, מסוף ימי שלמה) שנים משבנאוֹ שלמה עד שבדקוֹ יואש.
ויעש יהואש הישר בעיני ה' כל ימיו אשר הורהו יהוידע הכהן, ויזקן יהוידע וישבע ימים...
כי עשה טובה בישראל - משנולדה קלקלה בימי שלמה נולד יהוידע המתקן".
שנות חייו של יהוידע במניין השנים בלוח העברי
לשנות חייו לפי מניין השנים בלוח העברי ניתנו מספר אפשרויות, המבוססות על הכתוב בדברי הימים שחי 130 שנה:
לפי סדר עולם: יהוידע נולד כשהחלה ה"קלקלה" (=עבודת אלילים) בימי שלמה.
לפיכך נולד לכל המאוחר בשנת ב'תתקס"ד, שנת מות שלמה, ונפטר לכל המאוחר בשנת ג'צ"ד.
לפי קהלת רבה: זכריה בן יהוידע נהרג 252 שנה לפני חורבן בית ראשון, כלומר בשנת ג'פ"ו.
אביו מת זמן מה קודם לכן ואם כן יהוידע חי לערך בשנים ב'תתקנ"ה–ג'פ"ה (בשנת ג'פ"ד עדיין היה בחיים, שכן פיקח על בדק הבית).
דעה זו תואמת גם לדברי "סדר עולם" שיהוידע נולד בימי שלמה.
לפי ספר יוחסין (ובעקבותיו בסדר הדורות): חי בשנים ב'תתקס"ח–ג'צ"ח, ונפטר באותה שנה עם אלישע הנביא.
מדרש יהוידע - כסף שנותר מאשם
המשנה במסכת שקלים מביאה מדרש הלכה בשם יהוידע הכהן:
בפסוק "אשם הוא אשם אשם לה'" לכאורה יש סתירה: "אשם הוא" - משמע כמו כל אשם, שנאכל לכהנים.
לעומת זאת, "אשם לה'" משמע שכולו לה'.
לכן - דרש יהוידע - הוראת הפסוק היא כך: מה שנותר מכסף שהופרש לקנות בו בהמה לקרבן חטאת או אשם - יש לקנות בו בהמות לקרבן עולה (עולת נדבה).
הבשר יישרף כולו על המזבח, לקיים את ההוראה "אשם לה'", והעור של הבהמה יתחלק לכהנים - לקיים הוראת "אשם הוא" ככל אשם שיש בו חלק לכהן.
וזה ביאור הפסוק שנאמר ביהוידע "כֶּסֶף אָשָׁם וְכֶסֶף חַטָּאוֹת לֹא יוּבָא בֵּית ה', לַכֹּהֲנִים יִהְיוּ" - כסף שנותר מקרבן חטאת ואשם יינתן לכהנים, הם יקנו בו עולת נדבה, הבשר לשם והעורות לכהנים.
"לא יובא בית ה'" - הכסף הזה לא ישמש לצורכי בדק הבית, אלא לעולות.
באשר לזיהוי כהן כבא מזרע יהוידע הכהן, כתב רב האי גאון אל כהני ג'רבה: .
יהויכין (כיני) פרידלנדר (נולד ב-18 ביוני 1956) הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע ומדבב ישראלי.
פרידלנדר נולד בחיפה וגדל בקריית מוצקין.
עבד כקצין בצי הסוחר הישראלי.
בוגר הסטודיו למשחק ניסן נתיב.
ב-1986 גילם דקורטור בסרטו של אבי כהן "הקרב על הוועד" בכיכובם של שלישיית הגשש החיוור.
ב-1988 גילם את אריק בסרטו של ריינהרד שוובניצקי "אסקימו לימון 8: בלוז לקיץ".
בין השנים 1991–1993 גילם את ג'וזפה בסדרת הטלוויזיה לילדים "יום יומן".
שיחק בסדרת הטלוויזיה "בעקבות הסיפורים הקסומים" של איתי שגב ו"כל שבת שנייה".
ב-2022 השתתף בסדרה "ירושלים" של HOT.
כמו כן השתתף כשחקן אורח בסדרות "שמש", "20 פלוס", "כל העולם במה", "23FM", "מסודרים", "החיים זה לא הכל", "גאון של אבא", "השועלים", "פרודים", "משפחה שולטת", "הרמון", "צומת מילר", "רון", ו"סברי מרנן".
בקולנוע השתתף בסרטים: "הקרב על הוועד", "בלוז לקיץ", "עונת הדובדבנים", "ארץ חדשה" ו"החתול במגפיים".
שיחק בהצגות תיאטרון רבות כגון "הנסיכה איבון", "שיחות אחרי לוויה", "אנה גלקתיה", "מידה כנגד מידה", "הבתולה מלודמיר", "האישה מן הים", "קולות אחרים", "שימון", "השחף", "נדל"ן", "מילה של אהבה", "מלחמה על הבית".
כמו כן, ב-2019 שיחק במחזה אנטיגונה בחאן.
בשנת 1989 דיבב את הנסיך אריק בסרט "בת הים הקטנה" של דיסני.
פרידלנדר נשוי לשחקנית גילת מואב, ולהם שני ילדים.
1931 - 1 באוקטובר 2008) היה פרופסור לאסטרופיזיקה וחוקר אקלים ואטמוספירה שלימד במסלול הדו-חוגי לגיאופיזיקה ומדעים פלנטריים באוניברסיטת תל אביב, ומיוזמי ניסוי MEIDEX שבוצע במשימת החלל STS-107, טיסתה האחרונה של מעבורת החלל קולומביה בשנת 2003.
יוסף נולד בגרמניה, ועלה עם משפחתו לארץ בשנת 1932. משפחת יוסף התגוררה ברחוב נחלת בנימין בתל אביב, אך בשל מחלת אחיו הקטן המליצו הרופאים למשפחה לחזור לאירופה.
המשפחה עברה לאמסטרדם, לא הרחק מביתה של אנה פרנק שאותה הכיר.
עם כניסת הגרמנים להולנד, סבלו בני המשפחה מהגזירות של הנאצים, ובראשית 1942 הועברה למחנה המעבר וסטרבורק, ולאחר כשנה הופרדו שני האחים מהוריהם והועברו למחנה הריכוז ברגן-בלזן שבגרמניה.
לפני שנפרד מעליהם הורה האב ליהויכין לשמור על אחיו הצעיר ולהיות לו לאב ולאם.
לימים כתב יוסף בזכרונותיו כי בקשה פשוטה זו חידדה את חושיו וסייעה לו להינצל.
לילה אחד בתחילת שנת 1944, כמה ימים לפני יום הולדתו ה-13 נערכה ליוסף חגיגת בר-מצווה בצריפו במחנה ברגן-בלזן.
הייתה זו יוזמה של הרב שמעון דסברג, רבה הראשי של אמסטרדם שהיה אסור אף הוא במחנה הריכוז.
עשרות מהאסורים במחנה התעוררו בשעה מוקדמת לפנות בוקר, כיסו את החלונות כדי שהגרמנים לא יוכלו לראות דבר, ובתווך הציבו שולחן ועליו ארבעה נרות ובפנים ניצב ספר תורה זעיר.
הנוכחים החלו בתפילות, ואפילו אמו של יוסף הצליחה להתגנב למחנה הגברים כדי להיות נוכחת בטקס, אם כי אנשי הביתן פחדו לתת לה להיכנס לתוך הצריף והיא הקשיבה מבחוץ.
בהמשך קרא יוסף את הדרשה, בהתאם לשיעורים הסודיים שקיבל מהרב דסברג.
לאחר מכן העניק לו הרב את ספר התורה וביקש ממנו לשמור עליו כאשר ישתחרר מהמחנה ולספר בעזרתו את סיפורו כניצול שואה.
חודשים אחדים לאחר מכן נפטר הרב מחולשה.
בשלהי 1944 שוחררו כל בני משפחת יוסף, שקרוב משפחה עשיר קנה עבורם דרכונים מזויפים של אל-סלבדור, לרכבת שאספה את כל נתיני הארצות הנייטרליות לשווייץ.
ברכבת נפגשו יהויכין ואחיו עם אביו ואמו.
בשנת 1948 עלתה המשפחה לארץ ישראל.
יהויכין אז בן 17, השלים את כל ארבע שנות התיכון בשנה אחת.
לאחר מכן הלך ללמוד בהאוניברסיטה העברית בירושלים במעבדה לחקר האטמוספירה אצל פרופ' אשבל.
את הדוקטורט שלו הוא סיים מאוחר יותר באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), חזר לישראל והיה מבין מקימי החוג לגיאופיזיקה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1970 הועלה לדרגת מרצה בכיר.
בשנת 1972 נטל חלק בהכנות לניסויים של הסקיילאב והארס"ט.
יוסף חקר את תנודות רוח השמש, את שכבות האטמוספירה ועמד בראש צוות מדענים שחקר את מערכת השמש ובמיוחד את אורנוס.
יוסף היה מחלוצי חקר מעבר הקרינה באטמוספירה.
לאחר קבלת ההחלטה על שיגור אסטרונאוט ישראלי ותחילת אימוניהם של אילן רמון ויצחק מאיו בשנת 1997 החליטה הממשלה בלחץ ממשלת ארצות הברית כי האסטרונאוט הישראלי יבצע גם ניסוי עבור מוסד מחקר ישראלי ולא יהיה סתם טרמפיסט כפי שהיו האסטרונאוט הסעודי, ובני לאומים אחרים.
וכך הוטל על מנהל סוכנות החלל הישראלית דאז אבי הר-אבן לבחור את הניסוי, בתיאום עם רמון (שנשאר בשלב זה כבר לבדו באימונים ביוסטון).
לאחר בחינת הצעות מחוקרים ישראלים בתחומי מחקר שונים הוחלט לבחור בהצעתם של יוסף ופרופ' זאב לוין, חברו למחלקה, לחקור את סופות האבק במזרח התיכון.
מאוחר יותר התפתח הניסוי וכלל גם תופעות אטמוספיריות אחרות ובראשם שדוני ברקים ושריפות יער במקומות שונים בעולם.
במהלך ההכנות התקיים מפגש בהשתתפות רמון והחוקרים בביתו של יוסף בת"א.