tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האלבום "American Life" של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה נוצר בעקבות כמיהתה לקבל תשובות לשאלותיה ומענה הולם לפיגועי 11 בספטמבר, כמו גם למלחמת עיראק שאירעה לאחר מכן ב-2003. את הקונספט שלו, ביססה על החלום האמריקאי ש"התנפץ" לאחר הפיגועים, והיה אידיאל לאורך זמן עבור רבים.
במלאת 20 שנה לאסון שודר הסרט התיעודי "9/11: בתוך חדר המלחמה של הנשיא", החושף את נקודת המבט של הסגל הנשיאותי ביום האסון.
כמעט כל אירוע מסדר גודל דומה מייצר תאוריות קונספירציה שונות ולכאורה הסתרת האמת בידי השלטון.
אירועי 11 בספטמבר לא היו יוצאי דופן.
האירועים נחקרו היטב על ידי רשויות השלטון האמריקני והוכח שאנשי אל-קאעידה עמדו מאחורי תכנון הפיגועים וביצועם.
למרות עובדה זו, הופצו תאוריות קשר רבות בנוגע לאחראים כביכול לפיגועים.
בתאוריות קונספירציה אלו יש מרכיבים אנטישמיים, אנטי-ישראלים ואנטי-אמריקנים, והן זוכות לאהדה ולפופולריות רבה בארצות שעוינות את המערב.
עם זאת, גם בארצות הברית עצמה עולות שאלות לגבי מה שאירע באסון.
כיום, 51% מתושבי ניו יורק מאמינים שהתרחיש שציירה ממשלת ארצות הברית בנושא הוא שגוי או מפוברק במידה מסוימת.
לפי סקרי ערוץ החדשות CNN, למעלה מ-36% מהצופים מאמינים שקיים סוג מסוים של טיוח ממשלתי בנושא.
תאוריית קשר לגבי אירועי 11 בספטמבר מוצגת בסרט הדוקומנטרי "9/11 ההבדל הקטן", המעלה שאלות לגבי ההסברים המקובלים לאירועי 11 בספטמבר ומעלה אפשרות שהפיגועים הם תוצאה של מבצע דגל כוזב אמריקאי, שהצביע על מעורבותם כביכול של גורמי טרור.
לפי תאוריה זו, הטלת האחריות לפיגועים על ארגון אל-קאעידה ביססה עילה מספקת לפתיחת חזית מלחמתית עם אפגניסטן, שנועדה לפי הטענה לשקם את כלכלת ארצות הברית, ובנוסף, היוותה עילה מוצדקת לממסד האמריקני על כל שלוחותיו לבצע חיפוש בכל אדם אשר יחפוץ, אף ללא צו מבית המשפט הפדרלי.
הסרט מציג לכאורה ראיות לכך ששום מטוס מסוג בואינג לא התנגש בבניין הפנטגון, ושלא ייתכן שהתנגשות המטוסים בלבד היא שריסקה את מגדלי התאומים.
תאוריות אלו גרמו לכך שב-16 במאי 2006 הציגה ארצות הברית לתקשורת את קלטת הווידאו של מצלמת אבטחה של תחנת דלק הסמוכה לבניין הפנטגון, על פי צו בית משפט.
בקלטת ניתן לראות הבזק לבן המייצג את המטוס מעט לפני הפיצוץ, אך יש הטוענים שהוא נראה יותר כמו טיל שיוט.
תאוריית קשר אחרת, הנפוצה מאוד בעולם המוסלמי, היא שמאחורי הפיגוע עמדו היהודים וישראל.
ב-11 בספטמבר נעדרו מעבודתם במגדלי התאומים יהודים דתיים רבים משום התארכות תפילת שחרית באמירת "סליחות".
לפי תאוריה זו, קיבלו היהודים התראה מוקדמת על הצפוי להתרחש.
בעיתון המצרי "אל-אהראם" התפרסמו טענות רבות למעורבותו של המוסד בפיגועים: היעדר יהודים שנפגעו בהם, לטענת העיתון, מכירה כללית של מניות שבוצעה בידי יהודים יומיים קודם, ההשערה שרק ארגון כמו המוסד, מרושת היטב בארצות הברית ויכול היה לחדור כך את הביטחון האמריקני ועוד.
טענות דומות, כולל מניין משוער של היהודים שנעדרו מעבודתם באותו יום וכן מידע על ישראלים שנעצרו בארצות הברית בעקבות הפיגוע, הושמעו בידי מקורות ערביים רבים, חלקם רשמיים.
בניגוד לתאוריית הקשר, בין ההרוגים היו 4 אזרחי ישראל, וכ-270 עד 400 יהודים.
עד ל שאירע ב-7 באוקטובר 2023 במתקפת הפתע על ישראל היה זה פיגוע הטרור הקטלני ביותר בתולדות ישראל.
ביום שבת אחר הצהריים, 11 במרץ 1978, הגיעה לחוף מעגן מיכאל קבוצה של 11 מחבלים מאש"ף, בסירות גומי.
המחבלים יצאו לדרכם מנמל צור בלבנון עם שחר, בספינת שילוח, שלושה ימים קודם לכן.
בלב ים, הם עברו מספינת השילוח לשתי סירות גומי.
בגלל תקלה בלתי צפויה הם עשו זאת מוקדם מהמתוכנן.
המחבלים הגיעו לחוף שמורת הטבע מעגן מיכאל, לאחר ששהו יומיים בים ואיבדו את דרכם.
שני מחבלים נוספים טבעו בדרך בהתהפכות אחת הסירות.
בחוף פגשו המחבלים את צלמת הטבע גייל רובין שעסקה בצילומי טבע בקרבת החוף.
המחבלים רצחו אותה והמשיכו בצעדה לעבר כביש החוף.
סמוך לשעה 16:30 עצרו מונית שחלפה בכביש, ושני מחבלים נכנסו למונית וביחד עם הנוסעים שבה החלו להתקדם דרומה לתל אביב.
יתר המחבלים עצרו אוטובוס של "אגד" שהסיע מטיילים שהיה בדרכו לחיפה, ובאוטובוס היו חברי "חוג המשוטטים" של "אגד", עובדי החברה ובני משפחותיהם, שהיו בדרכם חזרה הביתה מיום טיול במערת הנטיפים.
המחבלים עצרו את האוטובוס ביריות, התפרצו פנימה ודרשו מהנהג לנסוע לתל אביב, ולאחר מכן הם כפתו את ידי הגברים שבו.
במהלך הנסיעה ירו המחבלים מחלונות האוטובוס לעבר מכוניות חולפות, ומהירי נהרגו ארבעה אנשים.
ליד מחלף אולגה (אז צומת מרומזר) חברו המחבלים למונית בה היו שני המחבלים האחרים, והם העלו את כל נוסעי המונית לאוטובוס והמשיכו לנסוע דרומה תוך שהם ממשיכים לירות מחלונות האוטובוס לעבר כלי רכב אחרים.
במהלך הנסיעה הבחינו המחבלים באוטובוס "אגד" נוסף שניסה להימלט מהם, היה זה אוטובוס "אגד" בקו 901 מתל אביב לחיפה.
נהג האוטובוס, ששמע על התקפת המחבלים, הסתובב והחל נוסע במהירות דרומה, אך המחבלים רדפו אחרי האוטובוס עד שהצליחו לעצור אותו, ונוסעי קו 901 הועלו אף הם לאוטובוס חוג המשוטטים, ואז המחבלים המשיכו לעבר תל אביב.
כל ניסיונות המשטרה לעצור את האוטובוס עלו בתוהו, עד שלבסוף מעט צפונית מצומת גלילות בפאתי תל אביב (מול המקום שבו שוכן כיום סינמה סיטי גלילות), ירו השוטרים בגלגלי האוטובוס והוא נעצר, ובין המחבלים לבין כוחות משטרה שהיו במקום התפתח קרב יריות ארוך.
חלק מהמחבלים פרצו החוצה מהאוטובוס, והשאר החלו לירות לעבר הנוסעים שניסו להימלט ממנו, ולבסוף פוצצו המחבלים את האוטובוס על כל נוסעיו שלא הצליחו להימלט והוא הפך למלכודת אש גדולה.
רוב נוסעי האוטובוס נהרגו, בנוסף לחייל צה"ל בשם שהיה במקרה במקום והסתער באופן עצמאי על האוטובוס החטוף.
אסף חפץ, מפקד הימ"מ, שהגיע למקום לפני הכוחות מיחידתו, ניהל קרב פנים אל פנים כנגד שישה-שבעה מחבלים, במהלכו הרג שני מחבלים ושבה אחד מהם.
בטבח נרצחו 35 איש ונפצעו 71.
עקב חוסר ודאות באשר לגורל המחבלים שהיו באוטובוס, הוטל עוצר על יישובים באזור גוש דן ודרום השרון, ונערכו סריקות אחר המחבלים (שלא נמצאו, וכנראה נהרגו, מלבד שניים שנותרו בחיים).
בתגובה לפיגוע זה, ולפיגועים אחרים, יצאה מדינת ישראל למבצע ליטני בדרום לבנון.
הרמטכ"ל מוטה גור מינה ועדת חקירה לאירועים בראשות האלוף יונה אפרת ומפכ"ל המשטרה חיים תבורי מינה ועדת בדיקה בראשות ניצב שמואל איתן.
במקום שבו הגיע האוטובוס לסוף דרכו הוקמה ב-1982 אנדרטה לזכר הנספים והיא ניצבת מערבית לכביש החוף.
שלדת האוטובוס שנהרס בפיגוע זה ניצבת כיום במוזיאון הרכב ההיסטורי של "אגד" בחולון.
שני המחבלים שנותרו בחיים, ח'אלד חוסיין (אבו עוסבה) וחוסיין פואד, הועמדו לדין בבית המשפט הצבאי בלוד.
ח'אלד אבו עוסבה שוחרר בעסקת ג'יבריל.
הרשות הפלסטינית מנציחה את זכרה של דלאל מוגרבי, ממובילי הכוח המפַגֵע, בשמם של בתי-ספר לבנות בעזה ובחברון.
בלבנון קיוו כי במסגרת עסקת חילופי השבויים של אלדד רגב ואודי גולדווסר ב-16 ביולי 2008 גופתה תוחזר, אולם עם סיום בדיקות הדנ"א של שרידי הגופות שהגיעו מישראל בעקבות העסקה התברר כי היא אינה ביניהן.
פיגועי הטרור שאירעו בבאלי ב-1 באוקטובר 2005 כללו סדרה של פיצוצים באתרי נופש בבאלי שבאינדונזיה, בהם נהרגו 17 קורבנות וכן שלושת המפגעים.
באלי הוא אחד מאיי הארכיפלג האינדונזי המשמש כאתר תיירות פופולרי.
מרבית תושבי האזור הם הינדים, בעוד שיתרת תושבי אינדונזיה הם מוסלמים.
ב-12 באוקטובר שנת 2002, כ-3 שנים לפני סדרת הפיגועים המדוברת, אירעו במקום שרשרת פיגועי טרור נוספים שבוצעו על ידי ארגון אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה בדרום מזרח אסיה המסונף לארגון אל-קאעידה, ובו נהרגו 202 אנשים.
בשעה 6:50 בערב, לפי שעון מקומי, אירעו שני פיצוצים בשוק מקומי, ליד חוף תיירותי ידוע ובקרבת מספר בתי מלון.
בשעה 7:00 אירע פיצוץ נוסף בכיכר העיר קוטה (הנמצאת דרומית לדנפסאר), אשר הייתה הומה אדם באותה השעה.
אזור זה היה הומה תיירים מערביים (אירופאים, אוסטרלים ואמריקאים) - על פי השערות, מספרם באזור היה גדול מ-7,500.
שלוש פצצות נוספות באזור התגלו בטרם התפוצצו.
חוקרי משטרה משערים כי מדובר בפיגועי התאבדות בידי שלושה מפגעים.
מספר ההרוגים בפיגוע היה 26 וכמה עשרות נוספים נפצעו.
על פי סוכנות הידיעות רויטרס, נהרגו 12 תושבי אינדונזיה, שלושה אוסטרלים (בהם שני ילדים) ותייר יפני אחד.
בין הפצועים היו 17 אוסטרלים, שישה דרום קוריאנים, שלושה אמריקנים, שלושה יפנים ותייר בריטי.
מפכ"ל המשטרה האינדונזי אנסייד מבאי ציין את שמותיהם של שני חשודים בארגון הפיגועים - אזהארי חוסין, חבר ארגון הטרור ג'מאעה אל-אסלאמיה, מהנדס במקצועו ובעל תואר דוקטור בהנדסה מאוניברסיטת רדינג, ונורדין מוחמד טופ, כימאי במקצועו.
מבאי סבור כי שניהם היו בין המתאבדים.
פיגוע מצובה היה פיגוע ירי שביצעו מחבלים בגבול הצפון ב־12 במרץ 2002 ובו נרצחו שישה ישראלים.
ב-12 במרץ 2002 חדרו שני מחבלים מלבנון לשטח ישראל.
באמצעות סולם קשתי הם הצליחו לעבור מעל גדר המערכת ולחדור לשטח מדינת ישראל מבלי שהתגלו.
הם התמקמו על הר הצופה על כביש שלומי-מצובה (כביש 70), והחלו בירי נשק קל והטלת רימוני יד לעבר כלי רכב שנסעו על הכביש ובהם אוטובוס.
בפיגוע זה נרצחו חמישה אזרחים וקצין צה"ל, ונפצע חבר קיבוץ מצובה.
גורמי מודיעין ישראלים הכריזו כי מדובר בפיגוע של חזבאללה, אף שארגון החזבאללה לא אישר שהפיגוע נעשה מטעמו ושהפעולה עמדה בניגוד למדיניות הרשמית של הארגון.
בעקבות חתימת הסכם הסחר בין לבנון לאיחוד האירופי בשנת 2002, קיבל על עצמו ארגון חזבאללה שלא לבצע כל מתקפה מעבר לקו הכחול - הגבול הבינלאומי בין ישראל ללבנון.
בשנת 2004 נטל ארגון הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני אחריות על הפיגוע, במאי 2006 התפוצצה בצידון מכוניתו של מחמוד אל-מג'דוב (אבו חמזה) מזכיר הג'יהאד האיסלמי בלבנון, כנראה כתגובה על הפיגוע.
ישראל לא לקחה אחריות על הפיצוץ.
במקום הפיגוע, בצד הכביש שלומי-מצובה, ליד הפנייה למצובה, הוצבה טבלת שיש ועליה חקוקות המילים: לזכר הנאהבים והנעימים הרוגי ארץ ישראל.
במילים אלו, מתוך "פתיחה לקדיש" שפרסם ש"י עגנון בערב יום הכיפורים תש"ח, בחר טוביה ליבנה, בעלה של לין ליבנה ואביה של עטרה ליבנה שנהרגו בפיגוע זה, להעביר את הקו המחבר מתקומת המדינה ועד לפיגוע.
בנוסף, בבית הספר "סולם צור", בקיבוץ גשר הזיו, נערך בכל שנה "מרוץ עטרה"' ע"ש תלמידת בית הספר, עטרה ליבנה שנרצחה בפיגוע.
אירוע זה מתקיים בדרך כלל סמוך למועד הפיגוע ומשתתפים בו משפחות הנופלים, נציגי מועצת מטה אשר שבתחומה נמצא בית הספר, מורים ותלמידים.
בפיגוע נפצעו קשה השוטרים רס"ם ינון כהן ורס"ם יוחנן יחיאל אשר חסמו את הכביש ומנע הגעת רכבים למקום.
כמו כן הסתערו על המחבלים ונפצעו קשה בחילופי האש.
שניהם קיבלו את עיטור המופת על הקרבתם והצלת מאות תלמידים שהיו אמורים להגיע למקום בהסעות מבית ספר כברי, אחריהם הגיע קצין צה"ל מיכאל צ'רטוק והסתער על המחבלים, תוך שהוא פוגע באחד מהם ונפצע בעצמו.
צ'רטוק קיבל צל"ש מפקד אוגדה על חתירה למגע, אומץ לב, דבקות במשימה.
סגן גרמן רוז'קוב הגיע למקום במקרה והסתער על המחבלים כשמחפה עליו מפקד החטיבה, אך במהלך הקרב עם המחבלים נהרג.
רוז'קוב קיבל צל"ש מפקד האוגדה על פעילותו בקרב ואומץ ליבו.
פיגועי 11 במרץ 2004 במדריד היו סדרת פיגועי טרור בארבע רכבות נוסעים בשלוש תחנות רכבת בעיר.
חקירה משטרתית הובילה למעצרם של חברי תא אסלאמי קיצוני.
בית הדין הארצי הספרדי (Audiencia Nacional) קבע שחברי החוליה אינם קשורים לארגון הטרור הבינלאומי אל-קאעידה.
פיגועים אלה הם אירוע הטרור הגדול ביותר בתולדות ספרד.
בשעת שיא, קרוב ל-8 בבוקר, התפוצצו כמעט בו-זמנית 10 מטעני חבלה בקרונות של 4 רכבות נוסעים.
191 בני אדם נהרגו וכ-1,500 נוספים נפצעו.
מאוחר יותר פוצצו באופן מבוקר על ידי המשטרה הספרדית שני מטענים נוספים ומטען שלישי נוסף נוטרל, דבר שהוביל למעצרם של מבצעי ההתקפה.
ב-3 באפריל של אותה שנה אותרו חברי חוליית הטרור בבניין מגורים בשכונת לגנס (Leganés) במדריד והוקפו על ידי GEO - יחידה מיוחדת במשטרת ספרד.
בפיצוץ שאירע בדירה בה שכנו חברי החוליה נהרגו 8 אנשים: 3 מהם הם חברי תא הטרור, 4 סוחרי סמים ששהו באותה דירה ואחד מהשוטרים הספרדים.
בבוקר של יום חמישי, 11 במרץ 2004, התפוצצו ארבע מזוודות מלאות בדינמיט.
הפיצוצים אירעו בשעת שיא בין השעות 7:30 - 7:40 (שעון מדריד).
הפיצוץ הראשון אירע בשעה 7:37, לפי מצלמות האבטחה בַמקום, וב-7:38 אירעו בהפרש של 4 שניות אחד מהשני הפיצוץ השני בקרון מס' 5 והפיצוץ השלישי בקרון מס' 4.
מטעני חבלה ברכבת זו היו מפוזרים בקרונות מס' 1, 4, 5 ו-6. המטען בקרון הראשון לא התפוצץ, וצוותי TEDAX ניסו לנטרלו, אך ללא הצלחה: המטען פוצץ בשעה 9:59 (לפי מצלמות האבטחה).
כשעה מאוחר יותר ה-TEDAX ניסו לנטרל מטען בקרון מס' 2, אך מטען זה לא היה מטען חבלה.
בתחנת אל פוסו דל טיאו ריימונדו (El Pozo del Tío Raimundo) התפוצצו שני מטענים, בתחנת סנטה אאוחניה התפוצץ מטען אחד.
שלושה מטענים נוספים התפוצצו ברכבת שנסעה לכיוון תחנת אטוצ'ה מכיוון הדרום.
(נראה שכוונת המחבלים הייתה ששתי הרכבות תתפוצצנה אחת ליד השנייה בתחנת אטוצ'ה על מנת להגדיל את הנזק.) כוחות הביטחון איתרו ברכבות אלה שני מטענים נוספים ופוצצו אותם באופן מבוקר.
בתחנת אל פוסו נמצא מטען נוסף שנוטרל ולא פוצץ.
היו בו 500 גרם של חומר נפץ Goma-2 ECO (סוג של דינמיט), רסיסים, מרעום וטלפון סלולרי ששימש קוצב זמן.
הפריטים הללו היו לקצה חוט בחקירה המשטרתית שהובילה למעצרם של המבצעים.
6:45 - רכבת מס' 17305 יוצאת מגוודלחרה לתחנת צ'מרטין במדריד.
7:04 - הרכבת יוצאת מתחנה אלקלה דה אנארס (Alcalá de Henares).
7:01 - רכבת מס' 21431 יוצאת מאלקלה דה אנארס לכיוון אלקובנדס (מדריד) (ברכבת 6 קרונות).
7:10 - רכבת מס' 21435 יוצאת מאלקלה דה אנארס לכיוון אלקובדנס (ברכבת 6 קרונות דו-קומתיים).
7:14 - רכבת מס' 21713 יוצאת מאלקלה דה אנארס לכיוון תחנת פרינסיפה פיאו (Príncipe Pío).
7:37 - שלושה מטענים מתפוצצים אחד אחרי השני ברכבת מס' 21431 בתוך תחנת אטוצ'ה.
7:38 - שלושה מטענים מתפוצצים ברכבת מס' 21435 בתחנת אל פוסו דל טיאו ריימונדו.
7:38 - מטען מתפוצץ ברכבת מס' 21713 בתחנת סנטה אאוחניה.
7:39 - ארבעה מטענים מתפוצצים ברכבת מס' 17305 ברחוב טייס (Téllez), כ-500 מטרים דרומה מתחנת אטוצ'ה.
ישנה סתירה בין נתוני מצלמות האבטחה לבין נתונים אחרים כגון:
בשעה 7:36 נרשמה קריאת טלפון ראשונה לכוחות החירום מתחנת סנטה אאוחניה.
כעבור כ-7 שניות נרשמה קריאה ראשונה מתחנת אטוצ'ה.
7:39 - קריאה ראשונה מאל פוסו.
7:59 - הפצועים הראשונים מגיעים לבתי חולים גרגוריו מרניון ודוסה דה אוקטוברה.
8:00 - מתחילים לחסום את הנתיבים 1 ו-9 של הרכבת התחתית של מדריד ולעצור את תנועת הרכבות.
8:15 - בתי החולים הסמוכים לפיגועים מתחילים לקלוט את הפצועים באורח אנוש הראשונים.
8:30 - הופעלה תוכנית אסון בבתי חולים.
8:43 - עיריית מדריד מקימה בית חולים שדה סמוך לרחוב טייס.
8:45 - 9:45 - מספר הפצועים המגיעים לבתי החולים מגיע לשיאו.
9:00 - התערבות כירורגית ראשונה.
9:25 - קריאה של מועצת התברואה של קהילת מדריד לאזרחים לתרום דם.
9:28 - הקמת בית חולים שדה ליד התחנה סנטה אאוחניה.
10:03 - קטלוניה שולחת למדריד 500 שקיות דם לפצועים.
10:30 - בית הדין הארצי מעריך ב-125 את מספר ההרוגים.
10:43 - חברת Telefónica מודיעה על קריסת קווי טלפון.
11:20 - ההרוגים מובאים לבית הירידים IFEMA במדריד.
המספר הרשמי של ההרוגים מאז 10 במאי 2004 עומד על 191 (כולל שתי נשים הרות), מהם 177 נהרגו בַמקום או דקות ספורות לאחר הפיצוצים.
מספר הפצועים עומד על 2,057. עם הנתונים האלה, האירוע הזה הופך לאירוע טרור הקשה ביותר באירופה מבחינת מספר הנפגעים ולשני הקשה ביותר מבחינת ההרוגים, אחרי פיצוץ טיסת פאן אם 103 מעל לוקרבי (סקוטלנד).
ביממות הראשונות לאחר הפיגועים דובר על מספר הרוגים גבוה יותר, אף יותר מ-200 וזאת בשל העובדה שחלק מהאיברים הקטועים שהשתייכו לפצועים ששרדו נספרו כהרוגים.
בעקבות בדיקות DNA שבוצעו תוקן המספר.
הפיגועים בוצעו שלושה ימים לפני הבחירות הכלליות בספרד.
בשעות הראשונות כל הסברות שהוצגו על ידי הממשלה וכן על ידי המפלגות הפוליטיות הראשיות ורוב ערוצי התקשורת הצביעו על אט"א, אם כי בהופעתו הראשונה לאחר הפיגועים של ראש הממשלה דאז חוסה מריה אסנאר הוא לא הזכיר את הארגון, אלא דיבר על טרור באופן כללי.
מאוחר יותר, לאור ידיעות חדשות, אך עדיין ללא הוכחות מוצקות, ערוצי תקשורת אחדים ומפלגות האופוזיציה (המפלגה הסוציאליסטית הספרדית (PSOE) ומפלגת השמאל המאוחד) פירשו את הפיגועים כ"עונש" לממשלה הספרדית על השתתפותה במלחמת עיראק.
הממשלה בראשות המפלגה העממית (PP) סירבה לקבל גרסה זו בטענה שעדיין מוקדם להיכנס לספקולציות, אך בכל זאת הצביעה על האפשרות שאט"א הוא האחראי כאפשרות הסבירה ביותר, מבלי שנמצאו עדיין ראיות ברורות.
ב-12 במרץ, יממה לאחר הפיגועים, הפגינו מיליוני אנשים ברחבי ספרד כשהם מזדהים עם נפגעי הפיגועים במדריד ומגנים את הטרור.
על חלק מהשלטים שנשאו המפגינים הייתה התייחסות ספציפית לאט"א, אך ברוב השלטים נראה גינוי הטרור באופן כללי.
ב-13 במרץ, יום לפני הבחירות הכלליות שבו אסורה תעמולה פוליטית על פי החוק, התקיימו הפגנות (שאורגנו דרך הודעות SMS) מול סניפי המפלגה השלטת והוטחו בהן האשמות נגד הממשלה.
ביממות שקדמו לפיגועים כוחות הביטחון הספרדיים נמצאו בכוננות מוגברת מפני חשש לפיגוע של ארגון הטרור אט"א לקראת הבחירות הכלליות, שכן היו תקדימים לשימוש בטקטיקה כזו מצד ארגון זה.
בשעות הראשונות שלאחר הפיגועים כל המפלגות הפוליטיות ואמצעי התקשורת בספרד הצביעו על אט"א כעל גורם מבצע, למעט ארנלדו אוטגי, דובר מפלגת בטסונה שהוצאה מחוץ לחוק בספרד בשל הקשר שלה עם ארגון טרור זה.
גם ראש הממשלה חוסה מריה אסנאר וראש האופוזיציה חוסה לואיס רודריגס ספאטרו ייחסו בפומבי את הפיגועים לאט"א מיד לאחר ביצועם.
משרד החוץ הספרדי שלח פקסים לשגרירויות ספרד על מנת שאלה יטילו את האחריות על אט"א.
הדיפלומטיה הספרדית אף גרמה למועצת הביטחון של האו"ם להטיל את האחריות על הפיגועים על ארגון הטרור אט"א.
למרות זאת, כבר באותו יום הופיעו ממצאים המצביעים על קבוצות פונדמנטליסטיות אסלאמיות.
אמצעי תקשורת זרים מסוימים הגיבו מהר לממצאים אלה.
אמצעי התקשורת האמריקאיים, למשל, שצידדו בממשל בוש, הצביעו מיד על אל-קאעידה כגורם מבצע.
אולם בית המשפט בספרד קבע:
פיגוע מיקוח הוא פיגוע שבו מפגעים חמושים משתלטים בכוח על קבוצת אזרחים והופכים אותם לבני ערובה, במטרה להשתמש בהם כדי להגיע להישגים פוליטיים כנגד משטר מסוים – לרוב כדי לשחרר את חבריהם מהכלא.
תחילתם של פיגועי המיקוח המפורסמים היו בשנות השבעים בסדרת פעולות של ארגוני טרור פלסטינים נגד ישראל, במהלכם נחטפו מספר מטוסים ונשבו בני ערובה גם בפעולות קרקעיות בישראל, באסון מעלות ובמלון סבוי.
ב-8 במאי 1972 – חטיפת מטוס סבנה – כוון כנגד ישראל – בפעולת חילוץ שהצליחה, נפצעו שלושה נוסעים, אחת מהן מתה מפצעיה.
ב-5 בספטמבר 1972, טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן במהלכו טרוריסטים מארגון "ספטמבר השחור" שבו את אחד-עשר חברי משלחת ישראל לאולימפיאדת מינכן – כוון כנגד ישראל – בפעולת החילוץ שנכשלה, נהרגו כל בני הערובה.
ב-27 ביוני – 4 ביולי 1976 – חטיפת מטוס איירבוס A300 של חברת התעופה הצרפתית אייר פראנס, בטיסה 139 מנמל התעופה בן-גוריון לפריז.
המטוס נחטף לאנטבה באוגנדה, ושם דרשו החוטפים את שחרורם של 53 מחבלים.
במבצע חילוץ צבאי שביצע צה"ל (מבצע יונתן) שוחררו 105 אזרחים, נהרגו כל המחבלים וכ-45 חיילים אוגנדים, ונהרגו שלשה נוסעים ומפקד כוח הפריצה, יוני נתניהו.
ב-12 באפריל 1984 השתלטו ארבעה מחבלים פלסטינים כבני 18, שבאו מרצועת עזה, חמושים בסכינים, על אוטובוס בקו 300 של "אגד", שנסע מתל אביב לאשקלון.
החוטפים החזיקו בנוסעי האוטובוס כבני ערובה ודרשו לשחרר תמורתם 500 מחבלים, אנשי פת"ח הכלואים בישראל.
הם החזיקו ברשותם מזוודה וטענו כי מדובר במזוודת נפץ וכי לא יהססו לפוצץ אותה ולהרוג את הנוסעים.
בדיעבד התברר כי המזוודה הייתה ריקה ומדובר היה באיום סרק.
סיירת מטכ"ל השתלטה על המחבלים.
שניים נהרגו ושניים נלקחו לחקירה וחוסלו אחר כך על ידי אנשי שב"כ.
בפיגוע נהרגה חיילת צה"ל אירית פורטוגז.
ב־7 באוקטובר 1985, חטיפת ספינת נוסעים אקילה לאורו, בידי ארבעה טרוריסטים חמושים מארגון "החזית לשחרור פלסטין" של אחמד ג'יבריל.
החוטפים תבעו את שחרורם של 50 מחבלים שהיו כלואים בישראל, אך לאחר משא ומתן עזבו את הספינה בלא כלום, לא לפני שרצחו את אחד הנוסעים.
ב-7 במרץ 1988 חדרה לישראל ממצרים חוליה של שלושה מחבלים פלסטינים, אנשי פת"ח.
הם חטפו רכב צבאי שהיו בו ארבעה קצינים בלבוש אזרחי.
הקצינים, שלא היו חמושים, נמלטו מהרכב.
המחבלים השתמשו ברכב הנטוש ונסעו לצומת ערוער שבנגב, שם השתלטו על אוטובוס, ואיימו לרצוח את נוסעיו, רובם עובדות של הקריה למחקר גרעיני (קמ"ג), בזה אחר זה אם לא ישוחררו אסירים פלסטינים מבתי הכלא בישראל.
יחידת הימ"מ של משמר הגבול השתלטה על המחבלים והרגה אותם.
בפיגוע נהרגו שתי נשים וגבר מעובדי הקריה למחקר גרעיני.
ב-23–25 באוקטובר 2002 – משבר בני הערובה בתיאטרון במוסקבה – 42 טרוריסטים השתלטו על כ-800 איש והחזיקו אותם כבני ערובה.
כוון כנגד רוסיה – בפעולות החילוץ נהרגו יחד עם המחבלים 129 בני ערובה.
ב-1–3 בספטמבר 2004 – משבר בני הערובה בבסלאן – יותר מ-1,000 איש בני ערובה, בקרב בין כוחות רוסיים לבין המחבלים נהרגו 31 מחבלים אך גם 331 אזרחים ו-13 חיילים רוסיים – כוון כנגד רוסיה.
ב-9 בינואר 2015 – הפיגוע במרכול היהודי בפריז – מחבל השתלט על מרכול יהודי בפריז והחזיק בו בני ערובה למשך כמה שעות, מתוכם 4 נהרגו.
ב-7 באוקטובר 2023 חדרו לישראל מרצועת עזה למעלה מאלף מחבלים מחמאס והחלו לרצוח ולחטוף ישראלים רבים, רובם אזרחים.
באופקים ניהלה יחידת המשא ומתן של משטרת ישראל, בשיתוף כוחות מקומיים, משא ומתן עם המחבלים במשך כ-18 שעות, שבסופן כוח ימ"מ פרץ לדירה, שחרר את שני בני הערובה שהיו בדירה וחיסל את המחבלים החוטפים, 3 לוחמים נפצעו בפעולה.
פיגוע התאבדות הוא פיגוע טרור שבו המפגע מנסה לרצוח ולפצוע אנשים בידיעה ברורה שהוא לא יישאר בחיים.
במובן הרחב יותר, פיגוע התאבדות היא כל התקפה שבה המפגע הורג במודע את עצמו, אך במונח המצומצם שלה הכוונה היא למחבל המפוצץ את עצמו בלב אוכלוסייה אזרחית, דבר המתבטא במונח באנגלית Suicide bombing או במונח הישראלי פיגוע תופת.
דוגמאות היסטוריות לפעולות התאבדות ניתן להביא את אנשי החשישיון השיעים שניהלו מאבק נגד השלטון הסוני במאה ה-12 וה-13 שכלל פיגועי התאבדות נגד מטרות ספציפיות.
טייסי הקמיקזה היפניים במלחמת העולם השנייה שהתרסקו עם מטוסיהם על ספינות אמריקאיות אומנם ביצעו התאבדות כחלק משיטת הלחימה, אך פעולה זו אינה עומדת בקריטריון לפיגוע טרור ועל כן אינה נכללת תחת קטגוריה זו.
בעת המודרנית בוצעו מרבית פיגועי ההתאבדות על ידי ארגוני טרור אסלאמיים רבים כמו חזבאללה, חמאס, הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, אל-קאעידה ודאעש, וכן על ידי ארגון הנמרים הטמילים שרובו מורכב מטמילים-הינדים.
פיגועי 11 בספטמבר נחשבים לפיגוע ההתאבדות הגדול בהיסטוריה.
פיגועי התאבדות מבוצעים במספר שיטות ובהן:
חגורת נפץ הנלבשת על הגוף, ומכילה חומר נפץ, לעיתים בצירוף חלקי מתכת (רסס) להגדלת הפגיעה.
תרמיל, מזוודת נפץ או חפץ אחר הנישאים על ידי המחבל המתאבד.
נהיגה במכונית תופת או כלי תחבורה אחר, המכיל חומרי נפץ.
ריסוק כלי רכב, כלי שיט או כלי טיס אל אזור הומה אדם (לדוגמה פיגועי 11 בספטמבר).
עד שנת 1980 אירעו מעט מאוד מקרים של פיגועי התאבדות בעולם.
המקרים הראשונים של פיגועי התאבדות בארץ ישראל היו בשנת 1936, בתחילתו של המרד הערבי הגדול.
תומכיו של חאג' אמין אל-חוסייני ביצעו מספר פיגועי התאבדות נגד מתנגדיו הפוליטיים של חוסייני.
לאחר מספר התנקשויות, חוסייני השיג את מטרתו.
רוב מתנגדיו, שהחזיקו בעמדות מתונות, נרצחו על ידו, והשאר גלו מן הארץ לבלי שוב.
נערים איראניים שנשלחו במודע לפוצץ בגופם שדות מוקשים במלחמת איראן–עיראק, ובעקבותיהם הצלחת פיגועי ההתאבדות ברבע האחרון של המאה העשרים בלבנון, בצ'צ'ניה ובפרט בטרור הפלסטיני בישראל, נתנו השראה לטרוריסטים במקומות נוספים.
בעקבות כיבוש עיראק על ידי צבא ארצות הברית, הופעלה שיטה זו גם בעיראק, נגד הכוחות האמריקניים ובסכסוכים פנים-עיראקיים.
חלק ניכר מפיגועי ההתאבדות בני זמננו נעשו בידי מוסלמים ועל רקע דתי.
לפי פרשנות מסוימת לקוראן, הקרבת הלוחמים היא חלק ממלחמת הדת.
השהידים, לפי האמונה הזו, עולים לגן עדן ומקבלים שם יחס מיוחד.
האמונה בדבר הטבות מפליגות רוחניות וחומריות, למתאבד ולבני משפחתו, הן תמריץ לביצוע הפעולה.
אצל חזבאללה היו מחלקים למתאבדים מפתחות פלסטיק לגן עדן.
יתרה מזו, קבוצות קיצוניות באסלאם הכריזו על "ג'יהאד עולמי" נגד המערב ורואות בטרור כלי מרכז כדי לשבור את רוחן של מדינות המערב ולהכניען.
על פי חוקי האסלאם, נחשבת ההתאבדות לחטא חמור.
הפרשנות המצווה על פיגועי התאבדות היא חדשה יחסית, ומקורה באסלאם השיעי הרדיקלי: בזמן מלחמת איראן–עיראק ציווה רוחאללה ח'ומייני לחתור למגע עם האויב גם אם ברור שהדבר כרוך במוות, ושלח את "ילדי המפתחות" להתאבד בשדה הקרב.
תפיסה זו אומצה מאוחר יותר גם על ידי האסלאם הסוני, וכך למעשה התבססה התשתית האידאולוגית לפיגועי ההתאבדות.
פיגועי ההתאבדות האסלאמיסטיים הראשונים נעשו בשנות ה-80 של המאה ה-20, עקב מלחמת האזרחים בלבנון והתקפות הטרור מצד אש"ף, שגרמו לכיבוש דרום לבנון בידי צה"ל (מבצע שלום הגליל, 1982) ולהצבת נוכחות צבאית של כוחות בין-לאומיים, בעיקר אמריקניים וצרפתיים.
בתקופה זו נוסדו בלבנון תנועת הג'יהאד האסלאמי, אמל וחזבאללה שהמציאו את השימוש האסלאמיסטי בפיגועי התאבדות ואף פיתחו לו הצדקה תאולוגית (זאת מאחר שהאסלאם בעיקרון אוסר על התאבדות).
פיגועים אלה נעשו באמצעות מכוניות תופת, וכל אחד מהם גרם לעשרות הרוגים:
בפיגוע התאבדות של מכונית תופת שביצע ארגון חזבאללה (תחת שם הכיסוי "הג'יהאד האסלאמי"), סמוך לשגרירות האמריקאית בביירות ב-18 באפריל 1983, נרצחו 63 אנשים.
בפיגוע התאבדות באמצעות משאית תופת שביצע ארגון חזבאללה במחנה מפקדת המארינס בביירות, ב-23 באוקטובר 1983, נרצחו 241 אנשי צבא אמריקאים.
בפיגוע דומה שנעשה 20 דקות מאוחר יותר במפקדת הכוח הצרפתי נרצחו 58 צרפתים.
בפיגוע התאבדות שביצע ארגון הג'יהאד האסלאמי ב-4 בנובמבר 1983 במפקדת צה"ל בצור נרצחו 60 אנשים (28 ישראלים ו-32 לבנונים).
בפיגוע התאבדות שביצע ארגון חזבאללה בשגרירות האמריקנית בביירות, בספטמבר 1984, נרצחו 30 אנשים ובהם השגריר האמריקני.
בפיגוע בבניין הקהילה היהודית בארגנטינה, ב-18 ביולי 1994 הפעיל מחבל מתאבד מכונית תופת שגרמה ל-85 הרוגים.
פיגועי ההתאבדות הגדולים ביותר בעולם התבצעו על ידי ארגון אל-קאעידה בארצות הברית וידועים בשם פיגועי 11 בספטמבר 2001. בפעולות אלו, בהן רוסקו מטוסי נוסעים אל בניינים הומי אדם (מגדלי התאומים והפנטגון), נרצחו ביום אחד 2,977 אזרחים.
ב-15 בנובמבר 2003 בוצעו פיגועים בבתי כנסת באיסטנבול שבהם נרצחו 24 בני אדם, ובהם 6 יהודים.
פיגועים אלה נעשו רובם בידי פעילי טרור מקומיים, שהופעלו בידי אל-קאעידה, וכללו מספר מחבלים מתאבדים שהתפוצצו במקביל באתרים סמוכים.
ב-24 בינואר 2011 פוצץ עצמו מחבל מתאבד בנמל התעופה דומודדובו שבמוסקבה והביא למותם של 35 ופציעתם של כמאה אזרחים נוספים.
כאמור, בישראל בוצעו פיגועי התאבדות החל מ-1993 והם התחזקו ב-1996 ובאינתיפאדה השנייה (שהחלה בספטמבר 2000) עד שנעצרו בשנים 2006–2007 בעקבות פעילות צבאית אינטנסיבית של צה"ל, השב"כ ומג"ב.
פיגועים של המדינה האסלאמית (דאעש)
בשנים 2017–2021 ביצע דאעש, ארגון המדינה האסלאמית, שורה של פיגועי התאבדות ברחבי העולם, לרבות באמריקה, אירופה, אפריקה וכן בשטחים שהוא כבש בעיראק ובסוריה.
בפיגוע בנמל התעופה חאמיד כרזאי באפגניסטן (26 באוגוסט 2021) נרצחו למעלה מ-170 בני אדם ומאות נפצעו.
פיגוע ההתאבדות הראשון בישראל נעשה על ידי גורמים שאינם קשורים לסכסוך הישראלי-פלסטיני באופן ישיר: הצבא האדום היפני, שאנשיו ביצעו את הטבח בנמל התעופה לוד ב-1972, שבו נשלחו מחבלים לביצוע הפעולה מתוך כוונה ברורה שלא ישרדו.
לאותה פעולה גויסו מחבלים ממוצא יפני – תרבות שבה קיימת מסורת עתיקת יומין של מסירת הנפש למען המטרה.
בשנות ה-90 ותחילת שנות האלפיים הפכו פיגועי התאבדות לשיטת המאבק העיקרית של ארגוני הטרור הפלסטיניים הפועלים נגד ישראל.
פיגוע ההתאבדות הראשון נגד אזרחים ישראלים היה הפיגוע בקו 405 ב-6 ביולי 1989, שבו נרצחו 16 נוסעי אוטובוס "אגד" בקו 405, באמצעות דרדורו לתהום בידי מחבל בסמוך לקריית יערים.
הפיגוע הראשון באמצעות חגורת נפץ היה הפיגוע בצומת מחולה, שאירע ב-16 באפריל 1993. פיגוע נוסף התרחש ב-4 באוקטובר 1993 עת מכונית פג'ו נצמדה לאוטובוס קו 178 שעצר בתחנה על יד מפקדת המנהל האזרחי סמוך לבית אל והתפוצצה.
המחבל נהרג במקום אך 30 מנוסעי האוטובוס נפצעו קל בלבד, ככל הנראה עקב גודלו הקטן של מטען הנפץ.
פיגוע התאבדות ראשון בתוך הקו הירוק, פיגוע מכונית התופת בעפולה, נערך ב-6 באפריל 1994, ובו נרצחו שמונה אנשים.
פיגוע זה אירע ארבעים יום לאחר הטבח במערת המכפלה שביצע ברוך גולדשטיין, ולטענת חמאס, שיזם פיגוע זה וארבעה פיגועי ההתאבדות נוספים בישראל באותה שנה, הפיגוע היה הראשון בשרשרת פיגועי נקמה על הטבח.
יש הטוענים כי גל הפיגועים נועד לסכל את ביצוע הסכם אוסלו הראשון ב-13 בספטמבר 1993. במהלך השנים 1994 עד 1996 אירעו כארבעה חמישה פיגועים בשנה.
במהלך פברואר-מרץ 1996, לאחר חיסול "המהנדס" יחיא עיאש על ידי ישראל, היה גל של ארבעה פיגועי התאבדות.
במהלך 1997 בוצעו שלושה פיגועי התאבדות, וב-1998 ו-1999 אירעו שני פיגועי התאבדות, ארבעתם ללא נפגעים רבים.
פיגועי ההתאבדות התחדשו כשלושה חודשים אחרי פרוץ האינתיפאדה השנייה, והחל מהפיגוע בדולפינריום ביוני 2001, בעת כהונת ממשלת האחדות בראשות אריאל שרון, הפכו מבחינתו של רוב הציבור הישראלי למאפיין העיקרי של האינתיפאדה השנייה.
בשנים 2000–2005 בוצעו בישראל עשרות פיגועי התאבדות.
בעקבות הפיגוע בליל הסדר במלון פארק פתחה ישראל במבצע חומת מגן.
בשנים שלאחר האינתיפאדה השנייה אירעו פיגועי התאבדות ספורים.
במסגרת מלחמת האזרחים בסרי לנקה, החל משנת 1987 ביצע ארגון הנמרים הטמילים פיגועי התאבדות נגד כוחות הממשלה.
המתאבדים מכונים "נמרים שחורים" וזוכים לכבוד רב, הכולל פגישה אישית עם מנהיגי הארגון.
הארגון הוציא לפועל למעלה מ-200 פיגועים כאלה – יותר מכל ארגון אחר.
פיגועים אלה כוונו כלפי מטרות אזרחיות (כולל מקדש השן הבודהיסטי), מטרות צבאיות, ואף אישים פוליטיים.
כך הארגון התנקש בחיי ראש ממשלת הודו לשעבר רג'יב גנדי (1991), ובחיי נשיא סרי לנקה רנסינג פרמדסה (1993).
בניגוד לתחושה הרווחת בציבור, פעולה של התאבדות איננה פעולה ספורדית של יחיד שמחליט לבצעה על דעת עצמו בלבד.
יש מנגנון שלם סביבו שמכין אותו לכך, כמו במבצע צבאי מתוזמן היטב, שבו המתאבד הוא החוליה האחרונה בשרשרת ארוכה למדי.
הכנה נפשית ופיזית של מחבל מתאבד עשויה להימשך תקופה לא מבוטלת.
כל מחבל מתאבד הוא רק קצה הקרחון של מנגנון גדול למדי.
ישנם אידאולוגים, שמגבשים את האידאולוגיה של ההתאבדות ומחדירים אותה באנשים המתאימים.
ישנם המאתרים את המתאימים לכך מבחינת המעמד החברתי והפרופיל הנפשי.
ישנם אנשי איסוף, שמביאים אינפורמציה על יעדים.
ישנם טקטיקנים שבוחרים את היעדים ואת הדרך הטובה ביותר.
ישנם אנשים טכניים שמכינים את חומר הנפץ ותופרים את החגורה.
ישנו המשלח שדואג שהכל יסתדר אופרטיבית.
ישנם אנשי שטח, שמובילים אותו לדרכו, מלינים אותו היכן שצריך ומעבירים אותו את המחסומים.
בפיגועי חמאס בשנות ה-90 של המאה ה-20, ההכנה המנטלית של המתאבדים עצמם לקחה שבועות וחודשים, עד שהם הובאו למצב נפשי שבו הם היו מוכנים לבצע פיגועי התאבדות.
תהליך דומה עבר גם על משתתפי הפיגועים ב-11 בספטמבר 2001. אירוע השיא של הכנות אלה הם צילומי המחבלים-המתאבדים בטרם יציאתם לביצוע הפעולה.
מרבית המחבלים המתאבדים הם בעלי השכלה, חלקם אף עם השכלה אקדמית, משכבת הביניים.
המניעים לרצון להתאבדות נעים בין אידאולוגיה, נקמה, מצוקות נפשיות ואפילו מניעים כלכליים – הידיעה ש"ארגוני צדקה", סדאם חוסיין (עד לנפילת משטרו ב-2003), איראן או הרשות הפלסטינית ישלמו למשפחתם בין 10,000 ל-25,000 דולר, אם יבצעו פיגוע התאבדות מוצלח.
זהו אחד המניעים למנהג של צה"ל להרוס בתים של מחבלים מתאבדים.
החל מסוף שנת 2001, עת מספר ההרוגים והפצועים הפלסטינים באינתיפאדה השנייה גדל באופן ניכר, ותנאי החיים בשטחים התדרדרו, גדל מאגר המחבלים-מתאבדים הפוטנציאליים באופן דרמטי, והם נשלחים לביצוע הפיגועים תוך זמן קצר בהרבה, ובמעט הכנות נפשיות בלבד.
גם הפרופיל של מבצעי הפיגועים כבר הרבה פחות ברור מאשר היה עד תקופה זו.
כך גם אנשים נשואים עם ילדים, ואף נשים וילדים החלו לבצע פיגועי התאבדות.
ב-25 בנובמבר 1990 אירע פיגוע התאבדות הראשון שבוצע על ידי אישה נגד חיילי צה"ל, סמוך לכפר ארנון בדרום לבנון.
החל משנות ה-70 של המאה ה-20 השתתפו נשים בפעולות טרור של ארגונים פלסטיניים בחו"ל.
במהלך האינתיפאדה השנייה, תופעה זו נצפתה גם בפיגועים בשטחי יהודה ושומרון, עזה וישראל, והנשים המעורבות השתייכו לכל הפלגים הפלסטיניים העיקריים.
כ-10 מתוך הפיגועים באינתיפאדה השנייה בוצעו בידי נשים, ונשים נוספות נעצרו על ידי כוחות הביטחון בדרכן לבצע פיגועים.
מחקר שערכה ד"ר ענת ברקו מתאר הבדל בין הסיבות המניעות נשים לביצוע פיגועי התאבדות לבין אלה המניעות גברים.
בעוד שהגברים מונעים יותר מסיבות אידאולוגיות, הנשים על פי רוב נדחקות אל ביצוע הפיגוע מתוך אילוצים וקשיים בחברה.
הרקע לקשיים כאלה יכול לכלול מצב משפחתי מורכב כגון גירושין, אונס או השתייכות למשפחה שבה האב נעדר.
לעיתים נתפס הפיגוע ככלי לתיקון החרפה של אותה האישה או כמהלך שיאפשר לה לחזור להיות צעירה או בתולה.
גן העדן העולה מתיאור המרואיינות במחקר שונה מזה המתואר בדרך כלל בפי מחבלים: בגן העדן שתיארו הנשים אין מחזור חודשי, לא צריך להתפלל וניתן לבחור את הבעל.
פסק ההלכה שפרסם השייח אחמד יאסין אשר התיר את השתתפותן של נשים בפיגועים, פורסם רק אחרי שכבר בוצע פיגוע על ידי אישה במחסום ארז – אירוע שדחק אותו לפינה.
הסתייגות זו סובבת בין השאר על העיקרון שהאישה צריכה לשמור על גופה וצניעותה, וברבים מהמקרים, פעולת הפיגוע נתפסת כהפרת הצניעות, בין אם מטעמי הלבוש בדרך לפיגוע ובין אם מטעמי הגוף הנחשף בעקבות הפיצוץ עצמו.
בשנת 2004, בעקבות העלייה התלולה בסיכולים המוצלחים מצד מערכת הביטחון של ישראל, והבדיקות המחמירות במחסומים, החלו ארגוני הטרור להשתמש יותר ויותר בנשים וילדים – מתוך הנחה שהם מעוררים פחות חשד ועוברים בדיקות פחות קפדניות.
ב-24 במרץ 2004 נתפס חוסאם עבדו בילאל, נער בן 14.5, שנשלח על ידי גדודי חללי אל אקצה של הפת"ח, במחסום חווארה ליד שכם, כשעל גופו חגורת נפץ.
בחקירתו אמר: "באתי להתפוצץ כי נתנו לי 100 שקלים והבטיחו לי שאקיים יחסי מין עם הבתולות".
מאז נתפסו ונעצרו מספר רב של נערים שהיו בדרכם לבצע פיגוע התאבדות.
כמו כן, לפחות 9 פיגועי התאבדות בוצעו על ידי נערים בגיל 16 (מתוכם אחד מהם היה בראשון לציון והאחר היה בשוק הכרמל בתל אביב).
מרב הנערים המתאבדים מגיעים מאזור שכם ומגויסים על ידי הפת"ח וחוליות גדודי חללי אל-אקצא שמודרכות על ידי חזבאללה.
גם ארגונים אחרים – לרבות החמאס, הג'יהאד האיסלאמי והחזית העממית לשחרור פלסטין השתמשו בילדים לצורכי טרור.
יש קושי רב להיאבק בפיגועי התאבדות, עם זאת, מדינת ישראל הצליחה ללכוד יותר מ-160 מחבלים שהתכוונו לבצע פיגועי התאבדות, שחלקם כבר היו בדרכם לבצע את הפיגוע.
ישראל, באמצעות פעילות מתמשכת של צה"ל, השב"כ ומשטרת ישראל, ובאמצעות בניית גדר ההפרדה, הצליחה לדכא כמעט לחלוטין את גל פיגועי ההתאבדות שיצאו מיהודה ושומרון בשנים 2000–2010 (האינתיפאדה השנייה).
כיום קיימות מספר דרכים מקובלות להיאבק בתופעת פיגועי ההתאבדות:
מודיעין – מודיעין יעיל מאפשר התקפה על המפגע או מפעיליו, מסוג פצצה מתקתקת, ובכך לסכל את הפיגוע.
במקביל מאפשר המודיעין להגן על יעד הפיגוע באמצעות מחסומים ובדיקות ביטחוניות.
מבצעים התקפיים – מבצעים נרחבים נגד תשתיות הטרור, כדוגמת מבצע חומת מגן שביצעה ישראל.
עם זאת יש לטרור יכולת התחדשות מתמדת.
לפיכך אין די במבצע חד-פעמי, אלא קיים צורך בשמירת יוזמה התקפית רצופה על מנת לשמר את הישגי המבצעים.
בשב"כ ובצה"ל מכונה דוקטרינה זאת "כיסוח דשא" כמטפורה לטרור כעשב שוטה שגדל כל הזמן מחדש ומצריך כיסוח ועקירה תדירים כדי למנוע פעילות טרור אינטנסיבית ורבת נפגעים.
צעדי ענישה והרתעה – אף על פי שאין אפשרות להעניש את המתאבד, הידיעה שמשפחתו תיענש בגללו עשויה להרתיע אותו.
הענישה מכוונת כלפי משפחתו הקרובה של המתאבד, ומופעלת בעיקר כשההורים מביעים תמיכה בהתאבדות – כמו האימהות שהצטלמו עם בניהן ועודדו אותם לבצע את ההתאבדות.
שתי דרכי ענישה מקובלות בעיקר: הריסת בתי מחבלים – צעד זה בוצע בידי ישראל, בעיקר במהלך האינתיפאדה השנייה, הריסת הבתים נתפסת כפעולה מרתיעה במיוחד וניתן להצביע על השפעת מהלך זה על הורדת שיעור התמיכה בפיגועי התאבדות.
צעד נוסף הוא גירוש בני המשפחה מהאזור.
מבחינה משפטית מדינת ישראל יכולה לגרש משפחות של מתאבדים, מיהודה ושומרון לרצועת עזה, כיוון שכולם יחידה מדינית אחת.
פעילות הסברתית: יש אפשרות לעודד דה-לגיטימציה של פיגועי התאבדות, באמצעות הפעלת מסה בין-לאומית נגד התופעה, ובפרט, לגייס גורמים מתונים בעולם הערבי והמוסלמי שיגנו את התופעה וישתתפו בגיבוש קונצנזוס עולמי נגד פיגועי התאבדות, שיגדיר אותם "פשע נגד האנושות".
במקביל ניתן לנהל מאבק בפעילות הסתה וכנגד גורמים המעודדים את תופעת פיגועי ההתאבדות ובכלל זה באנשי דת שתומכים בה.
כחלק מההתמודדות אל מול האיום שמציבים פיגועי ההתאבדות הם נחקרו ומודלו מתמטית, במטרה להעריך ולתכנן דרכי התמודדות אפשריות באופן אופטימלי.
אחד המאמרים המפורסמים בתחום נכתב בשנת 2005 בידי הפרופסורים אדוארד קפלן מאוניברסיטת ייל ומשה קרס מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים שמידלו אנליטית את הפיצוץ והזירה במטרה להעריך את תוחלת מספר הנפגעים כפונקציה של מספר האנשים בזירת האירוע ושל גודל הזירה.
המאמר הצביע על כך שהאפקטיביות של המחבל המתאבד אינה בהכרח גדלה עם גודל הזירה או עם מספר האנשים בה, ומעבר לסף מסוים תוחלת מספר ההרוגים אף יורדת.
תופעה זו מוסברת באמצעות אפקט המיסוך שהקורבנות הקרובים למטען מעניקים לקורבנות הרחוקים יותר ובכך מצילים אותם מפגיעות רסיסים קטלניות.
מסקנה נוספת היא שהאינסטינקט הראשוני של בריחה מהמחבל אינה בהכרח האסטרטגיה הטובה ביותר, שכן הוא מגדיל את מעגל החשיפה למטען ואת תוחלת מספר הנפגעים.
האסטרטגיה הטובה ביותר במצב זה היא להשתטח לגובה של פחות מ-20 ס"מ.
המאמר זכה בפרס קופמן לחקר ביצועים צבאי לשנת 2005.
רוב מנהיגי העולם מגנים את פיגועי ההתאבדות, בעיקר כאשר מדובר בפיגועים כנגד אזרחים.
בישראל, הרוב המוחלט של אזרחי המדינה מגנים את פיגועי ההתאבדות, ורואים בהם מעשי טרור ופשעים כנגד האנושות.
בקרב המוסלמים ישנו ויכוח על הלגיטימיות של פיגועי ההתאבדות, ובפרט אלה שמופנים נגד אזרחים.
רוב המנהיגים המוסלמים מקפידים לגנות פיגועים שמבצעים אל-קאעידה, דאעש וארגונים אסלאמיסטים אחרים במדינות העולם המערבי ואסיה (כגון הודו).
השייח' יוסוף אל-קרדאווי, בכיר הפוסקים הסונים, התיר בעבר רק לפלסטינים לבצע פיגועי ההתאבדות נגד ישראלים.
ב-2015 עדכן קרדאווי כי היתר זה פקע, כיוון שיש בידיהם רקטות שמגיעות לעומק ישראל.
לצד שיבוח פיגועי ההתאבדות, היו בציבור הפלסטיני גם גינויים על פיגועי ההתאבדות.
היו גם מי ששיבחו וגינו לסירוגין, כמו אחמד טיבי ויאסר ערפאת.
אביו של מחבל מתאבד פרסם מכתב בעיתון הסעודי "אל-חיאת".
האב, שלא הזדהה בשמו מחשש לחייו, יצא נגד ההתאבדות שהרסה את חיי משפחתו וכתב:
פיגוע ירי הוא פיגוע המתבצע באמצעות ירי מנשק קל לשם הריגה ופציעה של קורבנות הפיגוע.
פיגוע ירי מתבצע בדרכים שונות, כגון:
ירי ממקום מסתור, שמבצעיו נמלטים מיד עם תום הירי.
ירי מרכב חולף, אל אנשים שבצד הדרך או אל רכב אחר.
ירי או מסע הרג מזוין ואחריו התבצרות במבנה אקראי לצורך פיגוע מיקוח או להמשך מסע ההרג.
עריכתו של פיגוע ירי מצריכה כלי ירייה ותחמושת.
לעיתים רחוקות מאוד משמש לכך נשק הנמצא ברישיון בידי מבצע הפיגוע, ובדרך כלל משמש לכך נשק בלתי חוקי (שהושג בגנבה, בהברחה וכדומה).
פיגועי ירי בישראל ובשטחי יש"ע
פיגועי ירי, בפרט ירי מהמארב או ממכונית חולפת, הם שיטת טרור המקובלת על חוליות הטרור הפלסטיני בשטחי יהודה והשומרון, ובעת שליטת ישראל ברצועת עזה היו מקובלים גם שם.
שיטת טרור זו כרוכה בסיכון קטן יחסית למבצעיה, משום שהיא מאפשרת להם להימלט מיד בתום הפיגוע.
טבח מעלה עקרבים נערך כנגד נוסעיו של אוטובוס "אגד" ב-17 במרץ 1954, ובו נרצחו 11 נוסעים.
מבצעי הפיגוע נמלטו ללא פגע.
הטבח בנמל התעופה לוד נערך ב-30 במאי 1972 בידי שלושה מחבלים יפניים באולם הנוסעים של נמל התעופה לוד (כיום נתב"ג).
24 בני אדם נרצחו ו-71 נפצעו.
המחבלים ירדו בלוד ממטוס אייר פראנס שהגיע מפריז, המתינו באולם הנוסעים למזוודותיהם, וכאשר הגיעו שלפו מהן רובי קלצ'ניקוב ורימוני יד והחלו פוגעים ללא הבחנה באנשים שבאולם.
אחד מהתוקפים נהרג על ידי אנשי הביטחון באולם, השני התאבד על ידי פיצוץ רימון יד, והשלישי נפצע קשה ונלכד.
הטבח בבית הספר למלאכה, נערך בכפר חב"ד ב-1956 על ידי שלושה מחבלים שרצחו 6 אנשים.
הרצח בצומת גן הוורדים בראשון לציון, נערך ב-20 במאי 1990, ובו רצח ישראלי, עמי פופר, שבעה פלסטינים ופצע 11, בשעה שהמתינו לעבודה.
את הרצח ביצע באמצעות רובה "גליל" שגנב מאחיו החייל.
פופר נעצר בו ביום ונדון למאסר עולם.
מערת המכפלה: התקפת ירי שנערכה ב-25 בפברואר 1994 ובו נרצחו 29 מתפללים מוסלמים במערת המכפלה בחברון, על ידי ברוך גולדשטיין, רופא יהודי תושב קריית ארבע, שהשתמש ברובה שהיה ברשותו ברישיון.
הטבח בנהריים (בגבול ישראל): ירי של חייל ירדני ב-13 במרץ 1997, באי השלום בנהריים, לעבר קבוצת בנות מבית שמש.
בפיגוע נהרגו שבע בנות, ונפצעו עוד שש.
רצח יעל מיבר דוקטורי, פיגוע ירי שביצעו מחבלים ערבים ב-1 בינואר 1998 ליד הכפר ברוקין בשומרון.
במתמחה של נורית שניט בפרקליטות המדינה,
רצח אופיר רחום היה פיגוע ירי שהתרחש ב-17 בינואר 2001, שבמהלכו רצחה חוליית חמושים פלסטינית תלמיד תיכון ישראלי בן 16 מאשקלון בשם אופיר רחום בפאתי רמאללה.
פיגוע הירי בחדרה היה פיגוע ירי שבוצע ב-28 באוקטובר 2001, בידי שני מחבלים פלסטינים במרכז חדרה.
רצח שלהבת פס, שבוצע ב-26 במרץ 2001, בידי צלף פלסטיני, שירה משכונת אבו סנינה בחברון, רצח את התינוקת שלהבת פס ופצע את אביה.
פיגוע ירי באולם השמחות "ארמון דוד" בחדרה, ב-17 בינואר 2002, ובו גרם מחבל ל-6 הרוגים ועשרות פצועים.
שוטרים שהגיעו למקום הרגו את המחבל.
ב-3 במרץ 2002 נרצחו 10 ישראלים, חיילים ואזרחים, ונפצעו 6, מיריות של צלף פלסטיני במחסום ליד עפרה.
הפיגוע במסעדת "סי פוד מרקט" בתל אביב ב-5 במרץ 2002, ובו ירה מחבל, חמוש ברובה M16 לעבר סועדים במסעדה, וגרם לשלושה הרוגים ו-35 פצועים.
המחבל נורה למוות על ידי שוטר.
פיגוע מצובה נערך בידי שני מחבלים ב-12 במרץ 2002 בגבול הצפון, לאחר שחדרו מלבנון, ובו נרצחו שישה ישראלים.
מחבל מחמאס חדר ב-28 במרץ 2002 לבית משפחת גביש באלון מורה והרג ביריות ארבעה מבני המשפחה.
רצח טלי חטואל ובנותיה נערך ב-2 במאי 2004 בידי שני מחבלים פלסטינים, שירו לעבר מכונית שבה נסעו טלי חטואל, ישראלית תושבת גוש קטיף, שהייתה בחודש השמיני להריונה, וארבע בנותיה, ולאחר הפגיעה במכונית התקרבו אליו המחבלים וירו על יושביו מטווח קצר, לשם "וידוא הריגה".
כוחות צה"ל הוזנקו לשטח והרגו את המחבלים.
הפיגוע בקו 165, עדן נתן-זדה, עריק מצה"ל, פתח באש, ב-4 באוגוסט 2005, בתוך אוטובוס בקו 165 בשפרעם, רצח ארבעה מנוסעי האוטובוס ופצע תשעה.
נוסעי האוטובוס הצליחו להשתלט על נתן-זדה ותושבים זועמים שהצליחו להיכנס לאוטובוס ביצעו בו לינץ' ורצחוהו, בעת שהיה כפות ופרוק מנשקו, אל מול חיילים ושוטרים שנכחו במקום.
פיגוע הירי בנחל תלם, שבוצע ב-28 בדצמבר 2007, ובו נהרגו שני חיילי צה"ל בחופשה.
פיגוע הירי בישיבת מרכז הרב בשכונת קריית משה, בירושלים, ב-6 במרץ 2008, בו רצח מחבל תושב מזרח ירושלים 8 מתלמידי ישיבת מרכז הרב וישיבת ירושלים לצעירים.
פיגוע הירי בבית אגודת הלהט"ב בתל אביב: במוצאי שבת, 1 באוגוסט 2009, נכנס אלמוני ופתח בירי בעת מפגש של ארגון נוער גאה ולאחר מכן נמלט מהמקום.
בפיגוע ירי לעבר מכונית פרטית סמוך לקריית ארבע ב-31 באוגוסט 2010 נהרגו 4 תושבי בית חגי.
בפיגוע ירי משולב בכביש 12 כ-26 ק"מ מאילת ב-18 באוגוסט 2011, נפגעו מירי 2 אוטובוסים ומספר מכוניות.
כתוצאה מהירי וחילופי האש עם כוחות צה"ל והמשטרה שבאו לאחריו, נהרגו שישה אזרחים, חייל צה"ל ולוחם ימ"מ.
4 נרצחו ו-10 נפצעו בפיגוע הירי במתחם שרונה בתל אביב ב-8 ביוני 2016.
5 נרצחו בפיגוע הירי בבני ברק ב-29 במרץ 2022.
7 נרצחו ו-3 נפצעו בפיגוע הירי בנווה יעקב בליל שבת, 27 בינואר 2023.
מעל ל-1,000 נרצחים במתקפת הפתע על ישראל, רבים מהם נרצחו באמצעות ירי ישיר של מחבלים מרצועת עזה.
7 נרצחו ו-15 נפצעו בפיגוע הירי ביפו בליל המתקפה האיראנית השנייה ב-1 באוקטובר 2024.
בארצות הברית הזכות לשאת נשק מעוגנת בחוקה, ובהתאם לכך כלי נשק נמצאים בהיקף נרחב בידי אזרחים, ופיגועי ירי נפוצים במידה ניכרת יותר מאשר במדינות אחרות.
ב-21 ביולי 1919, בתקופת הקיץ האדום, אנשי עליונות לבנה בנורפוק (וירג'יניה) ביצעו פיגוע ירי בטקס שנערך לחיילים אפרו-אמריקאים ששבו ממלחמת העולם הראשונה.
הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק התרחש ב-14 בדצמבר 2012 בניוטאון שבמדינת קונטיקט, ובו נרצחו 27 בני אדם.
הטבח בסטריפ של לאס וגאס התרחש ב-1 באוקטובר 2017. אדם חמוש בנשק אוטומטי פתח באש מהקומה ה-32 של מלון "מפרץ מאנדליי" לעבר קהל של 22,000 בני אדם בפסטיבל מוזיקת קאנטרי בסטריפ של לאס וגאס, נבאדה, ורצח 59 בני אדם.
הטבח בכנסיית סאת'רלנד ספרינגס התרחש ב-5 בנובמבר 2017 בכנסייה הבפטיסטית הראשונה בסאת'רלנד ספרינגס שבטקסס, ונרצחו בו 26 אנשים.
בטבח בבית הכנסת בפיטסבורג, שהתרחש ב-27 באוקטובר 2018 בבית הכנסת "קהילת עץ חיים – אור לשמחה", נרצחו 11 אנשים על רקע אנטישמי.
פיגוע הירי באל פאסו התרחש ב-3 באוגוסט 2019 בסניף וולמארט בעיר אל פאסו שבטקסס, ונרצחו בו 22 אנשים.
חלק לא קטן ממקרי הירי ההמוני בארצות הברית שזכו להד תקשורתי עולמי בוצעו במוסדות חינוכיים, תופעה שזכתה לכינוי האנגלי "סקול שוטינג" (School Shooting.
עם זאת למרות שתופעת ה"סקול שוטינג" מזוהית בציבור כתופעה אמריקנית המבוצעת לרוב על ידי קורבנות בריונות או אנשים הלוקים בנפשם, יש לזכור כי אירועי ירי בבתי ספר ומוסדות חינוכיים התרחשו במדינות רבות בעולם מסיבות שונות ומשונות ועל כך אין מדובר בתופעה אנדמית לארצות הברית.
דוגמאות למקרי "סקול שוטינג" מפורסמים:
הטבח בתיכון קולומביין התרחש ב-20 באפריל 1999 בתיכון בעיר דנוור בקולורדו, שבמהלכו שני תלמידים חמושים רצחו 13 בני אדם.
הטבח בווירג'יניה טק התרחש ב-16 באפריל 2007 בקמפוס אוניברסיטת "וירג'יניה טק" בעיר בלקסבורג שבמדינת וירג'יניה, ובמהלכו סטודנט באוניברסיטה חמוש בשני אקדחים חצי אוטומטיים, רצח בירי 32 תלמידים ומרצים והתאבד בירייה.
הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק התרחש ב-14 בדצמבר 2012 בניוטאון שבקונטיקט ובמהלכו חמוש בן 20 אשר למד בעבר בבית הספר רצח 28 תלמידים.
הטבח בתיכון דאגלס שבפלורידה: נער בן 19, תלמיד לשעבר שסולק מלימודיו בבית הספר, פרץ ב-14 בפברואר 2018 לבית הספר ורצח ביריות 17 תלמידים.
פיגוע מכונית התופת בעפולה היה פיגוע התאבדות בישראל, שאירע ב-6 באפריל 1994 בתחנת אוטובוס בצמוד לאוטובוס של "אגד" ברחוב חטיבת 9, עפולה, הערכה הייתה שבוצע כנקמה על הטבח במערת המכפלה.
בפיגוע נרצחו 8 בני אדם ונפצעו 54. בתגובה לפיגוע עצרו כוחות הביטחון הישראליים 383 פעילי חמאס ברחבי יהודה שומרון ועזה.
בסביבות השעה 12:10 בצהריים, ערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה הגיע מחבל מתאבד בשם ראיד זכארנה, שהשתייך לחמאס, עם מכונית תופת לרחוב חטיבה תשע בעפולה, שהוא רחוב מרכזי בעיר ושימש אז כנתיב תחבורה בציר צפון-דרום, מכביש 65 לצפון הארץ (כיום משמש לכך כביש עוקף עפולה).
המחבל נצמד עם מכוניתו לאוטובוס של "אגד" מספר 348 קו עפולה-מגדל העמק שאסף נוסעים במקום, בזמן שהתחנה הייתה עמוסה בנוסעים, פוצץ עצמו עם מכוניתו וגרם להרג ולפציעת הנוסעים.
בין הנוסעים שנרצחו היו נהג האוטובוס, תושבי עפולה ויישובים סמוכים, תלמידים שסיימו לימודיהם בשני בתי הספר התיכוניים שבקרבת מקום, או הגיעו לתחנה לאחר שנטלו חלק בטקס של יום הזיכרון לשואה ולגבורה בהיכל התרבות העירוני הסמוך, ונוסעים אחרים.
ראש הממשלה יצחק רבין ספד לנרצחים.
הפיגוע גרם לזעזוע בשל מספר הקורבנות וזהותם (בחלקם ילדי בית ספר).
מנהיג אש"ף, יאסר ערפאת, סירב לגנות את הפיגוע, ועורר את כעסן של ממשלות ישראל וארצות הברית שדרשו ממנו לעשות כן.
הפיגוע היה חלק מסדרת פעולות אלימות של החמאס, שביקש לצמצם את פער האבדות בין ישראל והפלסטינים ולקרוא תיגר על הלגיטימיות של הרשות הפלסטינית לבחור בדרך המשא ומתן עם ישראל.
הפיגוע חל ביום הארבעים לטבח מערת המכפלה, הוא סיום תקופת האבל על פי דת האסלאם, והחמאס הכריז כי הפיגוע, כמו גם סדרת הפיגועים שבאה לאחריו, בוצע כנקמה.
לטענת המזרחן מתי שטיינברג ניתן להצביע על הטבח בחברון כגורם ישיר למעבר החמאס למיקוד הפגיעה ביעדים אזרחיים בתוך הקו הירוק, החל מפיגוע זה, אולם ניסיונות לבצע פיגועי התאבדות בתוך הקו הירוק היו גם קודם.
אחד המחבלים שעסק בתכנון פיגוע זה, סעיד בדארנה, שהיה אחראי גם לפיגוע ההתאבדות שבוע לאחר מכן בתחנה המרכזית בחדרה בו נרצחו 5 בני אדם, נידון למוות בבית הדין הצבאי בבית אל.
העונש בוטל לאחר שהוגש ערעור.
בדראנה נשפט לחמישה מאסרי עולם על חלקו בשני הפיגועים.
באוקטובר 2011, במסגרת ההסכם בין ישראל וחמאס לשחרור גלעד שליט, שוחרר בדארנה.
בסמוך למקום הפיגוע הוצבה יד זיכרון, המונה את שמות שבעת הנספים היהודים (נרצחת נוספת הייתה פאדיה שלבי, ערבית מוסלמית מאכסאל).
קורבנות הפיגוע מונצחים בשש אנדרטאות שונות המוצבות במקומות שונים בעפולה, וכן בגן שעשועים המכונה "פארק החמישה" שנתרם על ידי הקהילה היהודית בקונטיקט לזכר חמשת תושבי עפולה שנהרגו בפיגוע.
פיגוע מקרר התופת בכיכר ציון התרחש ביום שישי, 4 ביולי 1975, כ"ה בתמוז ה'תשל"ה, בכיכר ציון בירושלים.
בפיגוע נפגעו 75 אנשים, מתוכם 15 הרוגים ו-60 פצועים.
ארגון הפת"ח נטל אחריות לפיגוע.
יוזם הפיגוע היה אחמד ג'בארה, המכונה "אבו סוכר".
ביום שישי, 4 ביולי 1975, בסביבות השעה 9:30, הובא לכיכר ציון מקרר על ידי מחבל פלסטיני.
המקרר עורר את חשדם של מספר אזרחים, אך כשפתחו את דלתו הוא נמצא ריק, משום שהמטען שהורכב משתי פצצות מרגמה, הוסתר בדפנות המקרר.
אזרחית התקשרה למוקד המשטרה 100 אך התקשתה להשיג מענה מתאים.
המקרר התפוצץ סמוך לשעה 10:00 בטרם הגעתה של המשטרה, וגרם ל-13 הרוגים וכ-70 פצועים.
לאחר ארבעה ימים נותרו בבתי החולים 21 פצועים.
לאחר מות שניים מהפצועים עלה מניין ההרוגים ל-15. היה זה אחד הפיגועים הגדולים בהיקפם עד אז.
המשטרה מינתה צוות חקירה מיוחד והפיצה קלסתרונים של מבצעי הפיגוע.
גשרי הירדן נסגרו כדי למנוע את בריחת המבצעים.
על פי העדויות הובא המקרר למקום בטנדר פולקסוואגן כחול שחנה במגרש הרוסים.
ברכב היו נהג, שנותר ברכב במהלך פריקת המקרר, וסבל שהוביל את המקרר בעגלת הובלה אל מקום הפיצוץ.
העדים לא הצליחו למסור את מספר הרכב, גם לא בעזרת תהליך היפנוזה, למעט האות "ש" שציינה שהרכב הוא מאזור שכם.
ניסיון לבדוק את כל הרכבים העונים לתיאור לא העלה ממצאים.
גם הקלסתרונים לא הביאו להתפתחות בחקירה.
במרץ 1976 גילה שוטר מכונית נפץ במזרח ירושלים, ובעקבות הגילוי נעצרה חוליית מחבלים.
בחקירה סיפר אחד מאנשיה שבהיותו בעמאן נאמר לו שגיבור פיגוע המקרר הוא מתורמוס עיא, אולם ניסיון לאתר את המפגע לא צלח.
ביוני 1976 נעצרה חוליה נוספת של הפת"ח מטולכרם, ואנשיה הצביעו על אחמד ג'בארה כיוזם הפיגוע.
בספטמבר 1976 נעצר ג'אברה עם כניסתו לישראל.
לאחר חקירת שירות הביטחון הכללי הודה ג'אברה שתכנן את הפיגוע יחד עם באסם טבילה משכם.
הפיגוע בוצע על ידי טבילה שהיה הסבל, וערבי נוסף ששימש כנהג, בעוד ג'בארה עזב את ישראל בבוקר הפיגוע, לפני הפיצוץ.
בפברואר 1977 פורסם דבר מעצרם של חברי החוליה שביצעו את הפיגוע בעיתונות.
ביוני 1977 נדון ג'בארה למאסר עולם ועוד 30 שנות מאסר.
ג'בארה שחי שנים רבות באמריקה הדרומית ובשיקגו, נתפס לאחר כשנה ונגזר עליו מאסר עולם ועוד 30 שנה במצטבר.
הוא שוחרר מהכלא ביוני 2003, לאחר ריצוי 27 שנים, כמחווה של הדרג המדיני לרשות הפלסטינית, לקראת פסגת עקבה.
הוא מת ברמאללה מהתקף לב ב-17 ביולי 2013, בגיל 78. "גיבור מבצע המקרר", כפי שכונה, זכה להלוויה צבאית ולדברי הוקרה מנשיא הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס, שיוצג על ידי המזכיר הכללי של משרדו, ועל ידי גורמים בכירים אחרים של תנועת פת"ח והרשות הפלסטינית.
באסם טבילה המשיך לנסות להוציא פיגועים אל הפועל, אך הוא נמלט מישראל כיומיים לפני שהחוקרים עלו עליו, לאחר שהעריך שג'בארה נעצר.
הוא היה מאמן חבלה של הפת"ח בדמשק במשך מספר שנים ולאחר מכן עבר לירדן והיה בכיר בפת"ח שם.
לאחר הסכמי אוסלו ביקשה הרשות הפלסטינית להתיר לטבילה לשוב ליהודה ושומרון, אך ישראל סירבה.
בעקבות הפיגוע התרחשו מהומות בשוק מחנה יהודה, ובשכונת מוסררה על התפר בין מערב ומזרח ירושלים שבהן ניסו יהודים לפגוע בערבים.
רדיו אש"ף שידר שיר הלל למפגעים והסביר את יעילות מעשי הרצח ההמוניים להשגת המטרה.
לזכרם של נרצחי הפיגוע נקרא בית כנסת בשכונת נווה יעקב בירושלים בשם "בית ציון ואוהל איתן".
מדי שנה בכ"ה בתמוז, נערכת אזכרה בבית הכנסת לחללי הפיגוע עם בני משפחותיהם של הנרצחים.
דוד כהן, בן 46 מירושלים
יורם זיזובי, בן 41 מירושלים
יוסף (ז'וז'ו) אמר, בן 40 מירושלים
מאיר ורוזה צימרמן ובתם אהובה מאילת
דאוד חורי, בן 50 מנצרת
נדיה חאמד, בת 25 ממזרח ירושלים
פאטמה חאמד, בת 35 ממזרח ירושלים
עריב מחמד אבו חדיג'ה ממזרח ירושלים
שניים מהפצועים קשה נפטרו בהמשך:
יצחק בזם (בנו של נפתלי בזם)
חנן אביטל, שהיה חייל משוחרר טרי באותו הזמן, היה אחד מ-60 הפצועים בפיגוע.
בעקבות פציעתו הוא שכב למעלה משנה בבתי חולים וזכה למספר ביקורים של רבי שלמה קרליבך שעימו הוא היה מיודד.
לאחר החלמתו אביטל החליט לערוך פסטיבל זמר חסידי לילדים בבנייני האומה ולאחר מכן הקים את מקהלת פרחי ירושלים.
פיגוע יום הזיכרון (כונה גם טבח יום הפרגים) הוא כינוי לפיגוע טרור שנערך בעיירה אניסקילן שבצפון אירלנד ב-8 בנובמבר 1987. מטען חבלה שהונח על ידי אנשי הצבא האירי הרפובליקני (IRA) התפוצץ ופגע בקהל אזרחים, שהתאספו בקרבת אנדרטת המלחמה המקומית לקראת טקס יום הזיכרון השנתי.
בפיגוע נהרגו אחד עשר אנשים ו-63 נפצעו.
הפיגוע גרר גינויים חריפים וגרם ל-IRA נזק תדמיתי ופוליטי חמור.
מטען החבלה, שמשקלו היה כ-18 קילוגרמים, הורכב באירלנד, הועבר דרך גבולה עם צפון אירלנד והובא לאניסקילן בהעברה מיד ליד על ידי עשרות אנשי IRA, שנועדה למנוע מעקב אחריהם וסיכול של הפיגוע.
קיימת מחלוקת האם הפיגוע היה יוזמה בדרג מקומי או דרג ביניים של הארגון, או שהיא אושרה על ידי הנהגתו בצפון אירלנד.
המטען, שהיה מונח בתוך תיק ספורט, הוטמן מאחורי קיר חיצוני של מרכז קהילתי בעיירה (בבעלות כנסייה רומית קתולית מקומית), ששכן במרחק של מטרים מעטים מאנדרטת המלחמה.
טקס הזיכרון נועד להתחיל בשעה 11:00, והמטען כוון להפעלה באמצעות מנגנון השהייה לשעה 10:43.
המשטרה המקומית סרקה לקראת הטקס את נתיב מצעד הזיכרון לגילוי חומרי נפץ בסיועם של כלבי גישוש, אך לא בדקה את הבניין שבו הוטמן המטען, אשר נחשב כבטוח.
בעת שהמטען התפוצץ צעדו לעבר האנדרטה חיילים מרגימנט ההגנה של אלסטר, בעוד שאזרחים התאספו במקום לשם צפייה בטקס.
ההתפוצצות גרמה הרס נרחב למבנה המרכז הקהילתי והמטירה הריסות על הקהל, שחלקו ניצב ממש לצידו.
הרחוב כולו כוסה בהריסות מהבניין.
אחד עשר אנשים נהרגו - עשרה אזרחים ושוטר אחד.
ביניהם היו שלושה זוגות נשואים.
63 אנשים נפצעו, מהם 19 באופן קשה.
בפצועים נכללו 21 ילדים ובני נוער.
אחד הפצועים נפטר לאחר שהיה שרוי בתרדמת במשך 13 שנים והיה לקורבן השנים עשר של הפיגוע.
איש עסקים מקומי הנציח במצלמת וידאו את המהומה שלאחר ההתפוצצות ואת ההרס שהותירה וצילומיו שודרו בטלוויזיה ברחבי העולם.
מספר שעות לאחר ההתפוצצות צלצל איש ה-IRA לתחנת רדיו בצפון אירלנד והודיע כי הארגון הניח מטען חבלה בן 68 קילוגרמים בעיירה טאליהומון (Tullyhommon), כ-30 קילומטרים מאניסקילן, אך הוא כשל מלהתפוצץ.
המטען אותר בקרבה מיידית לאתר טקס יום הזיכרון שנערך באותו יום בעיירה ונוטרל על ידי המשטרה.
ה-IRA פרסם התנצלות על הפיגוע וטען שהפצצה נועדה לפגוע בחיילים שעמדו לצעוד בטקס ולא באזרחים.
נמסר שהארגון פירק את שתי היחידות שהכינו את הפיגוע.
פרשן שכתב ספר אודות הפיגוע הגיב על כך באומרו שגם אם נעשתה טעות ביחס למועד ההפעלה של המטען, הרי שהארגון היה פזיז בכל הנוגע לסיכון לחיי אזרחים.
הפיגוע גרר גינויים חריפים בבריטניה ובאירלנד ומחוץ להן ותואר כמעשה פראי וברברי.
גם תומכי התנועה הרפובליקנית בצפון אירלנד נחרדו ממנו וראו בו מכה למטרתם.
עיתונה השבועי של מפלגת השין פיין כינה את הפיגוע "טעות מונומנטלית" שתחזק את מתנגדי ה-IRA.
בימים ובחודשים שלאחר הפיגוע התרחשו בצפון אירלנד מספר פעולות טרור מצד יוניוניסטים, שנעשו כנקמה עליו.
במרץ 1988 ביצע טרוריסט יוניוניסט בודד את הפיגוע בבית הקברות מילטאון בבלפסט, שלדבריו נועד לפגוע באנשי ה-IRA באופן דומה למה שעשו באניסקילן.
טקס הזיכרון באניסקילן נערך מחדש שבועיים לאחר הפיגוע בהשתתפות קהל של כ-5,000 איש לרבות ראש ממשלת בריטניה מרגרט תאצ'ר.