tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מזונה העיקרי הוא זרעים וזירעונים ממגוון רחב של פרחים ושיחים.
התפוחית מגוונת את מזונה בניצנים שונים, בפירות ובמגוון רחב של חרקים וחסרי חוליות.
תוחלת החיים של התפוחית היא כתשע שנים.
התפוחית המצויה היא ציפור בגודל קטן עד בינוני.
לתפוחית יש גזרה דקה, זנב ארוך ומקור בצבע אפור.
מוטת כנפיים של הציפור הוא 25.5-21 ס"מ.
מקור התפוחית קצר ועבה ומתאים לאכילת זרעים.
הצבע של התפוחית הוא חום.
ראש התפוחית אפור וכתם בהיר בלחייה.
הזכר בולט באביב בצבעיו הוורודים והאדמדמים הן במצחו והן בחזהו.
גבו וכנפיו בצבע חום ערמוני בשאר ימות השנה.
התפוחית ממין נקבה דומה לזכר אך ללא גוונים אדומים.
לתפוחית יכולת שירה והיא שרה בזמן שהיא עפה.
התפוחית המצויה מתרבה מאמצע אפריל עד תחילת אוגוסט.
הקשר בין בני הזוג יציב ונמשך מעבר לתקופת הקינון.
הזכר נוכח באופן קבוע באזור הקרוב לקן ומפגין בעלות על ידי שירתו, סימור נוצות הראש והחזה, ופרישת הכנפיים לצדדים סביב הנקבה.
הקן אותו התפוחית ממין נקבה בונה מורכב מענף של עץ או שיח ומרופד בשורשים, פרווה ונוצות.
הדגירה נמשכת בין 10 ל-14 ימים.
הנקבה דוגרת לבד והזכר נמצא במשך זמן זה במרחק מהקן.
כאשר הביצים בוקעות התפוחית מטילה בין 4–6 ביצים שצבען כחלחל-לבן, והן מסומנות בפסים ורודים או סגולים.
עם בקיעת הגוזלים הזכר מאכיל את הנקבה והיא מאכילה את הגוזלים.
לאחר מספר ימים שני ההורים מביאים אוכל לגוזלים הכולל גושי זרעים שרוככו בזפק והודבקו בריר.
כעבור כשבועיים פורחים הגוזלים מהקן.
תפוחון (שם מדעי: Pomacea) הוא סוג טקסונומי של חילזון ממשפחת Ampullariidae ותת-מחלקת קדם-זימאים החי במים מתוקים.
שמו המדעי נגזר מהמילה תפוח, וגם בעברית ובאנגלית הוא מכונה "חילזון תפוח" ו-Apple Snail (בהתאמה).
התפוחון מהווה מין פולש מזיק מאוד במדינות רבות בעולם, ובין השאר אסור ייבואו לאירופה, הן באופן ישיר והן באופן עקיף ביחד עם תוצרת חקלאית, שנבדקת כדי לוודא שהיא לא מכילה את התפוחון.
לתפוחון קונכייה כדורית תפוחה וגדולה ובה בין 3 ל-4 וקצת פיתולים.
על רגלו ישנו סוגר (operculum) שמכסה את פתח הקונכייה כשהתפוחון נכנס פנימה לתוכה.
הקונכייה גדולה וקוטרה נע בין 5 ל-8 סנטימטר.
הקונכייה צבעונית וניתן למצוא קונכיות בגווני חום, צהוב, אדום, ירוק וכחול-סגול.
מוצאו מאמריקה הטרופית ובעיקר אמריקה הדרומית.
הוא חי במים מתוקים ואוכל בתיאבון רב צמחיית ביצה וצמחי מים.
בשל יכולתו לחסל כמות רבה של צמחייה הוא נחשב לסיכון אקולוגי.
הוא הובא למקומות רבים ברחבי העולם, הן כחיית מחמד והן כחילזון למאכל.
ברוב המקומות אליהם יובא פרטים הצליחו לברוח מהשבי ולהתרבות בבר, ולהפוך למין פולש הפוגע במערכת האקולוגית ומסכן את קיומה.
התפוחון הוא גם מזיק גדול לחקלאות, בייחוד חקלאות לצמחי מים כמו אורז.
הוא מזיק הן בגלל שהוא אוכל צמחים רבים והן בגלל שהימצאותו במשלוח תוצרת חקלאית גורמת לפסילת כל המשלוח לייצוא ומחייבת את השמדתו.
מבין המינים הפולשים הנפוצים מהסוג תפוחון נמנים Pomacea canaliculata ו-Pomacea bridgesii.
פליטי תרבות מהסוג תפוחון נתגלו גם בישראל.
התפוחון מטיל את ביציו בתטולה ורודה בצמחים שנמצאים מעל המים, על מנת להגן עליהם מטורפים החיים במקווי מים כגון דו-חיים ודגים.
תפוצה חופפת (בלועזית: סימפטריה) הוא מונח בביולוגיה המתאר מצב בו שני מינים קרובים או אוכלוסיות קרובות המתקיימים במקביל באותו אזור גאוגרפי, כך שתפוצתם חופפת.
תהליך ההתפצלות של מין ביולוגי למספר מינים חופפי תפוצה מכונה "היווצרות המינים חופפת מקום" או "ספציאציה סימפטרית" , ומקורו בחסמים אקולוגיים, גאוגרפיים, התנהגותיים או גנטיים, אשר מופיעים בתחום אוכלוסייה אחת ומפצלים אותה לשתי אוכלוסיות נפרדות.
מונע מהמין האחד להפרות את השני, או מאפשר להעמיד צאצאים בני כלאיים עקרים, בהם נעצרת זרימת הגנים.
היווצרות מינים חופפת מקום אינה מעידה בהכרח על חוסר התאמה גנטי.
ישנם מינים המסוגלים להביא צאצאים פוריים בתנאים מלאכותיים, אך אינם עושים זאת בסביבתם הטבעית.
לדוגמה: Chorthippus Brunneus ו-C.biguttulus הם שני מיני חגבים מצפון אירופה, שההבדל המורפולוגי היחיד ביניהם הוא תבנית שירת החיזור.
מכיוון שהנקבה בוחרת את הזכר על פי איכות שירתו, לעולם לא תבחר זכר מהמין השני באופן טבעי.
עם זאת, אם יוצג בפני הנקבה זכר מהמין השני בתנאי מעבדה, בהם תושמע ברקע שירה התואמת למין הנקבה, עשויה להתקיים הזדווגות, שתעמיד צאצאים פוריים.
מקור המונח הלועזי "סימפטריה" מהיוונית σύν (סין) "ביחד" + πατρίς (פאטריס) = "מולדת".
תפוס ת'גלים 2: שגעת הגלים הוא סרט אנימציה ממוחשבת קומי משנת 2017 שהופץ בווידאו ומהווה סרט המשך לסרט מ-2007: תפוס ת'גלים והוא מספר את סיפורו של פינגווין גולש בשם קודי מאבריק.
הסרט בהפקת חברת סרטי סוני הנפשה ואולפני WWE בוים בידי הנרי יו ודובב בידי ג'רמי שאדה, מליסה שטורם, ג'ון הת'ר, דיאדריך באדר ועוד.
לסרט הצטרפו גם כוכבי ההאיבקות ג'ון סינה, פייג', מארק קאלאווי, פול לווק ווינס מקמהן בתפקיד עצמם אך בדמות עופות ים שונים או לוטרות.
לאחר שנתיים מאירועי הסרט הראשון, בו ניצח צ'יקן בתחרות הגלישה ומאז עזב למסע ברחבי העולם, קודי נשאר על האי פן גו ומנסה להקים יחד עם חברתו לני חוג שחייה בבעלותו אך נאלץ להתחרות בחוג השחייה שמקים יריבו טאנק.
בעת שצ'יקן חוזר לאי מגיעים לאי אורחים מפורסמים - חברי "חמשת התלויים", הגלשנים הטובים ביותר בעולם: גי.
סי., האנטר, הקברן, פייג ומנהיגם מר מקמהון.
חמשת הגלשנים מגיעים לאי כדי לבחור את מחליפו של מר מקמהון הרוצה לפרוש עקב גילו.
החבורה מחליטה למחרת בבוקר להודיע למצליה לני על קבלתה אך לאחר שגם קודי וטאנק וכן צ'יקן מעוניינים להצטרף מר מקמהון מודיע שכל גלשן יקבל חונך צעיר שיוכל להפוך לחבר קבוע בצוות.
החבורה מפליגה מהאי למקום שומם בו דיונות ובתוכם שלדי לווייתנים.
באזור זה הם מתאמנים בגלישה כדי לבדוק מי יכול להגיע ראשון אך טאנק מפיל את קודי בתרגיל מכוער ומוריד אותו מהגלשן.
החבורה נעה בין מצוקים שביניהם רק חבל צר.
כל אחד צריך לנוע בגמישות על הגלשן שלו כדי להגיע לקצה.
אך קודי וטאנק נשארים אחרונים וטאנק מנסה לעכב את קודי כדי לתפוס את מקומו בחמישייה.
קודי מעיף אותו עם הגלשן לצד השני אך הוא עצמו נופל.
הוא תופס בחבל ומושך אותו אך גורם לכל החבורה ליפול מטה.
הם נופלים לתוך מקדש נטוש בעל אוצרות רבים אך מר מקמהון שומע מהקונכייה שלו שהאוצר מקולל ולאחר שטאנק לקח גלשן מזהב האזור מתחיל להיקבר עליהם.
הם מצליחים לצאת משם ועוברים מעל אגם לבה.
קודי מציע להקים רפסודה מעופפת כדי לעוף מעל האגם וכך הם עושים.
אך בזמן זה קודי המפחד מהטריקים של טאנק מחליט להסיט אותו מהמסלול וטאנק פוגע בטעות בצ'יקן שנופל וכמעט מת אך ניצל בידי הקברן.
לאחר מקרה זה החבורה כועסת על קודי ומחליטים שהוא לא שייך אליהם.
קודי המאוכזב עוזב ומשאיר את החבורה להמשיך ליעד האחרון.
למחרת החבורה מגיעה לחוף מסוכן והחמישייה מציעה את המבחן האחרון - לרכוב יחד איתם על גל פרא בגובה 15 מטר באזור בעל צריחים חדים תוך סערת ברקים.
טאנק הוא היחיד שמסכים לנוע ויחדיו הם שוחים בחבורה על גל עצום ומצליחים להגיע לשברי החופים.
ואולם טאנק מהפחד עושה טעות ונופל לאזור מוכה סערות, בו הוא לא מצליח לחזור.
קודי המצוי על הצריחים מהצד השני שומע אותו וקופץ לעזרתו ומציל אותו, לצד גי.סי..
לאחר מעשה זה טאנק מודה לקודי ומתנצל על התנהגותו.
החבורה מודה לקודי ומחליטה שהוא מוזמן להצטרף אליה כחבר קבוע אך קודי מסרב ומעדיף לחזור לחבריו באי ולאמן את הגולשים הצעירים.
בעקבות זו מודיע מר מקמהון שהוא לא יפרוש מהחמישייה.
קודי מאבריק (ג'רמי שאדה המחליף את שיה לה-באף, בעברית: אורי אומנותי) - הדמות הראשית, פינגווין מצויץ צפוני חולם להיות גלשן מפורסם.
לני אליקאי (מליסה שטורם המחליפה את זואי דשנל) - פינגווינית לבנת אוזן, חברתו של קודי ומצילת החוף.
צ'יקן ג'ו (ג'ון הת'ר, בעברית: מתי אטלס)- תרנגול מסוחרר וחברו של קודי.
טאנק "המרטש" אוונס (דיאדריך באדר, בעברית: יורם יוספסברג) - פינגווין קיסרי שהיווה את יריבו של קודי בסרט הקודם.
(ג'ון סינה, בעברית: אמנון וולף) - פינגווין גדול ושרירי ומאמנו של קודי.
פייג' (פייג', בעברית: אורנה כץ) - תוכית ים אקרובטית והיחידה מהחבורה היודעת לעוף.
הקברן (מארק קאלאווי) - פינגווין גדול מאוד ועצבני המאמן את צ'יקן ומחכה למזון ממנו.
האנטר (פול לווק, בעברית: אוהד שחר) - פינגווין אגרסיבי המומחה בלחימה חזקה.
האנטר הוא מאמנו של טאנק.
מר מקמהן (וינס מקמהן, בעברית: צביקה שוורצברג) - מנהיג החבורה.
לוטרת ים מבוגרת בעלת קונכייה בה הוא שומע רמזים מהים.
שחף (מייקל קול) - שחף המשמש ככרוזם של החמישייה החזקה.
השחקן ג'יימס פטריק סטיוארט מדבב את המראיין של הסרט (בעברית: ערן מור).
תפוחים ותמרים הוא פזמון שכתב איתן נחמיאס-גלס, הלחין רמי קלינשטיין וביצעו רמי קלינשטיין והמועצה.
נחמיאס גלס שיתף פעולה עם קלינשטיין באלבום "במסיבה אצל גידו".
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשנ"ה (1995) הגיע השיר למקום הראשון.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר וכתב עליו כך: "כמעט כול שירי האהבה של קליינשטיין עוסקים באהבה ושברונה.
והנה מתברר שהרוקר חזק מאוד בתחום הרומנטיקה הרגשנית.
וזה שיר רומנטי שמנחם ומלטף, אנושי, חם, נוגע ומחלחל.
קלינשטיין סיפר שלקח לו כחמש-עשרה דקות להלחין את השיר.
דן אלמגור, אפי נצר (עורכים), שירים לאוהבים לשיר, עמ' 273, הד ארצי, 1999.
תלמה אליגון-רז (עורכת), עכשיו שרים: שירים שטוב לשיר, עמ' 110, הוצאת כנרת, 2003.
תפוצת ישראלים בעולם מתייחסת בדרך-כלל לתושבי מדינת ישראל שחיו בישראל והעתיקו את מרכז חייהם לחו"ל לתקופה קצובה או לצמיתות.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, נכון לשנת 2017, יותר מ-550 אלף ישראלים מתגוררים בחו"ל.
בדו"ח של מרכז המחקר והמידע של הכנסת משנת 2012, נטען כי "אין כיום נתון מוסמך אחד על היקף אוכלוסיית הישראלים החיים בחו"ל, והמידע על גודלה מבוסס על הערכות שעוצבו בידי גורמים שונים, שכל אחד מהם התבסס על הגדרה שונה והשתמש בשיטת איסוף נתונים שונה".
לשם הבנה, בשנת 2011 מספר הישראלים החיים בחו"ל נע בין 226,980 (לפי נתוני משרד הפנים) לכ-750,000 (לפי הערכות המשרד לקליטת העלייה), ואילו לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה והמוסד לביטוח לאומי מספרם יותר מחצי מיליון.
מספרם של הישראלים בארצות הברית אינו ידוע ממש, וישנם מספר מקורות סותרים:
בכתבה משנת 2014, על פי שגיא בלשה, מנכ"ל ארגון הקהילה הישראלית-אמריקאית (IAC) מספרם של הישראלים החיים בארצות הברית נאמד ב-500–800 אלף איש.
המספר מבוסס, לדבריו, על אומדנים שנעשו על ידי משרדי ממשלה שונים והסוכנות היהודית.
לפי ארן הימן, יו"ר המועצה המקומית ניו-יורק, בארצות הברית ובקנדה חיים כ-650 אלף ישראלים.
את המספר הזה, לדבריו, הוא קיבל מדיפלומט ישראלי בכיר.
לפי דייוויד מלאך, מנהל חטיבת העם היהודי בפדרציה היהודית של ניו-יורק (UJA), המטפל גם בקהילה הישראלית, מסתמך על סקר שערך הארגון שלו על מאפייניה של הקהילה היהודית ובכלל זה הישראלים בניו-יורק.
הוא מעריך את מספרם של הישראלים החיים בכל רחבי ארצות הברית ב-200 אלף איש בלבד, ומתבסס על נתוני רשם האוכלוסין האמריקאי וניתוח של נתונים ממקורות אחרים.
לפי ד"ר לילך לב-ארי, בשנת 2012, המספר מוערך בכ-300 אלף.
ההערכה היא שבשנת 2019 חיו בבריטניה בין 25 ל-28 אלף ישראלים, כאשר לפי ארגון "הבית הישראלי" המספר עומד על 40 אלף.
ההערכה היא שבשנת 2019 חיו בגרמניה כ-25 אלף ישראלים.
למרות המספר הקטן יחסית, בשל הסמליות בהגירה לגרמניה, קולם הציבורי נשמע באופן בולט במיוחד.
לפי מפקד אוכלוסין שערכה הלשכה הקנדית לסטטיסטיקה חיים בקנדה כ-35 אלף ישראלים.
הגדרות מונחים לפי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה
תושב ישראלי בחו"ל - מתבססת על הגדרות האו"ם (המלצות האו"ם למפקדי 2010), לפיהן: "מהגר בין לאומי הוא כל אדם המשנה את המדינה המשמשת למגוריו בשגרה.
מהגר לטווח ארוך הוא אדם העובר למדינה שאיננה משמשת למגוריו בשגרה, לפרק זמן של שנה ויותר (12 חודשים).
מהגר לטווח קצר הוא אדם העובר למדינה שאיננה משמשת למגוריו בשגרה לפרק זמן של שלושה חודשים לכל הפחות ושנה לכל היותר (12 חודשים)."
"יורד יוצא" - הוא אדם אשר לא נמצא במאגר היורדים של השנה הקודמת; ששהה בחו"ל ברצף של לפחות 90 יום; ובמשך שנה מיום היציאה הוא שהה בחו"ל לפחות 275 ימים במצטבר.
"יורד חוזר" - הוא אדם אשר נמצא במאגר יורדים של שנה קודמת; בשנת האומדן שהה בישראל ברצף של לפחות 90 יום; ובמשך שנה מיום החזרה הוא שהה בישראל לפחות 275 ימים במצטבר.
מאגר תושבים ישראלים בחו"ל - נועד לשם זיהוי פרטים במרשם האוכלוסין, החשודים בהסתברות גבוהה מאוד, כפרטים שמרכז חייהם איננו בישראל במטרה לגרוע אותם ממסגרת האוכלוסייה הנוכחת לצורכי מפקד האוכלוסין.
אומדן הישראלים בחו"ל - הכולל גם פרטים שנפטרו בחו"ל, מהווה אומדן לאורו נבחן היקפו של מאגר התושבים הישראלים בחו"ל.
מאזן הגירה של ישראלים - ההפרש בין מספר היוצאים לחו"ל לשהייה של שנה ויותר לבין מספר החוזרים מחו"ל לאחר שהייה של שנה ויותר.
הגירה וירידה של ישראלים לחו"ל
14.3 אלף תושבים יצאו לחו"ל בשנת 2017 ושהו שם ברציפות שנה ויותר.
באותה שנה חזרו מחו"ל 8.4 אלף תושבים לאחר שהייה רצופה של שנה ויותר.
מרבית החוזרים (64.3%) שהו בחו"ל תקופה קצרה יחסית של עד שלוש שנים.
בשנת 2017 מאזן ההגירה של ישראלים היה שלילי (כלומר, יותר יוצאים מחוזרים) ועמד על 5.8 אלף תושבים.
עם זאת, בראשית שנות ה-20 של המאה ה-21, נראית מגמה חיובית והמאזן נהיה פחות ופחות שלילי.
לפי מאזני הגירה מצטברים לשנים 1948–2017, 732 אלף ישראלים יצאו לחו"ל ולא חזרו.
אומדן זה כולל גם ישראלים שנפטרו בחו"ל, ולפי שיעורי התמותה בישראל מספרם מוערך בין 133 אלף ל-171 אלף.
לפיכך האומדן של מספר הישראלים ששהו בחו"ל בסוף שנת 2017 נע בין 561 אלף ל-599 אלף.
אומדן זה אינו כולל ילדים שנולדו בחו"ל למהגרים ישראלים.
בשנת 2023 עדכנה הלמ"ס את שיטת חישוב אומדני הישראלים היוצאים לטווח ארוך לחו"ל והישראלים החוזרים.
השיטה החדשה משקפת, לדברי הלשכה, את העברת מרכז החיים לחו"ל או בחזרה לארץ.
לפי שיטה חדשה זו, 55.3 אלף ישראלים הוגדרו כיוצאים לטווח ארוך בשנת 2023, ו-27.8 אלף ישראלים חזרו להתגורר בארץ.
מספר הישראלים שיצאו לחו"ל לטווח ארוך ב-2023 היה גדול ב-46.4% ממספרם ב-2022.
ישראלים השואפים לשפר את תנאי חייהם ויוצאים לחו"ל בשל בעיות כלכליות שהם נתקלים בהן בארץ, כגון אבטלה, יוקר המחיה, מיסוי גבוה, שכר נמוך מהשכר שיוכלו לקבל בחו"ל ועוד;
סטודנטים או חוקרים השואפים להשלים את לימודיהם בחו"ל בתנאים טובים יותר מאלה שמתאפשרים בארץ;
עולים חדשים שלא השתלבו בארץ מבחינה תעסוקתית בשל אי-התאמה מקצועית לשוק בקרב יורדים 14 העבודה בארץ.
לפי המחקר של המשרד לקליטת העלייה שנזכר לעיל, אלה קבוצת צעירים בעלי השכלה גבוהה בהשוואה לכלל העולים החדשים.
סיבות להגירה או לירידה מישראל
רילוקשיין זמני למטרת עבודה או לימודים
בשנת 2013 פרסמה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה נתונים לפיהם כ-18,000 סטודנטים ישראלים לומדים בחו"ל:
כ-2,700 סטודנטים ישראלים לומדים בארצות הברית, ומהווים 15% מכלל הישראלים הלומדים בחו"ל.
כ-12,300 ישראלים לומדים בשאר מדינות ה-OECD, באירופה, באוסטרליה ובקנדה, ואלו הישראלים מהווים כ-0.9% מכלל הסטודנטים הזרים הלומדים במדינות אלה.
כ-3,000 ישראלים לומדים בירדן, 16.7% מכלל הישראלים הלומדים בחו"ל.
לפי אותו פרסום מטעם הלמ"ס, המקצועות המבוקשים הם: רפואה, ביוטכנולוגיה, רפואת שיניים, מנהל עסקים, לימודי משחק וקולנוע, עיצוב אופנה ואומנות.
כמו כן, עוד נמצא על פי הנתונים, כי המדינות הנחשקות בעיני הסטודנטים הישראלים הן: ארצות הברית, בריטניה, אוסטרליה, ספרד, איטליה, רומניה, הונגריה, גרמניה והולנד.
יתרה מזאת, הלמ"ס בדקה ונמצאה כי הסיבות ללימודים בחו"ל מגוונות למדי.
החל מהאווירה הקוסמופוליטית, תחושת החופש והשחרור והתרעננות משירות מילואים, ועד סברה כי רמת הלימודים גבוהה יותר, בעיקר במקצועות כמו רפואה ומינהל עסקים.
סיבה נוספת שציינו הסטודנטים הם תנאי הקבלה הנוקשים באוניברסיטאות בארץ.
על פי מאגר המידע של ה-OECD, מספר הסטודנטים הישראלים שלמדו במדינות ה-OECD בשנת 2019 הוא 8,340. כ-15 אלף ישראלים עוזבים את הארץ מדי שנה לטובת לימודים אקדמיים בחו"ל, מסיבות שונות ובהן יוקר המחיה, הרצון להיחשף לתרבויות חדשות, לימוד שפות, ועוד.
על פי מידע של התכנית הלאומית להשבת אקדמאים, ישנם ישראלים בעלי תואר שלישי בתחומי מדעי החיים אשר נמצאים בחו"ל עקב קושי בהשתלבות בתעסוקה בישראל, הדבר נכון גם לבעלי תואר שלישי במדעים הפיזיקליים, המתקשים בהשתלבות בשוק התעסוקה הישראלי עם חזרתם לארץ בסיום הלימודים.
מבין בעלי תואר שני במתמטיקה ממוסדות ישראליים, כ-25% עובדים וחיים בחו"ל, וכן כ-20% מהישראלים בעלי התואר השלישי במדעי המחשב חיים ועובדים בחו"ל.
ירידה מישראל בקרב עולים חדשים
נמצא כי שיעור היורדים בקרב העולים ממדינות ברית המועצות לשעבר - גבוה עשרות מונים משיעור היורדים בקרב הישראלים הוותיקים (7.4 מכל 1,000 עולים מחבר המדינות ירדו מישראל בשנת 2002, לעומת 1.5 מכל 1,000 ילידי ישראל).
9,100 מהם היגרו לרוסיה ו-5,250 היגרו לאוקראינה.
כמו כן, שיעור הירידה בקרב העולים הלא-יהודים מחבר המדינות היה יותר מכפול משיעורם בקרב העולים היהודים.
בשנים 1990–2017 עזבו את ישראל לבלי שוב כ-118.7 אלף עולים שהם כ-11% מכלל העולים שהגיעו מברית המועצות.
ב-2019 Yearbook Competitiveness World פרסם דירוג של היקף בריחת המוחות בקרב 63 מדינות מתפתחות ומפותחות.
ישראל דורגה במקום ה-24. כלומר, המשמעות היא ש"בריחת המוחות" מישראל היא ממוצעת ביחס למדינות אחרות.
לפי נתוני הלמ"ס והתוכנית הלאומית להשבת אקדמאים, אחוז השוהים בחו"ל שלוש שנים ויותר גבוה במיוחד בקרב מקבלי תואר שלישי (דוקטור), במיוחד בקרב מקבלי תארים בתחומי המדעים המדויקים וההנדסה.
11% ממסיימי תואר שלישי בישראל שוהים בחו"ל, שזהו אחוז הרבה יותר גבוה מאחוז השוהים שאינם-אקדמאים, בחו"ל.
לפי מחקר של הכלכלן דן בן-דוד ב-2014, ירדרו מישראל 2% מבוגרי המכללות להוראה, 4% מבוגרי המכללות הכלליות, 7% מבוגרי מדעי החברה והרוח באוניברסיטאות ו-9% מבוגרי המדעים וההנדסה באוניברסיטאות.
בהנחה שמדי שנה "מאבדת" מדינת ישראל כ-120 מדענים, ההפסד השנתי לתמ"ג הוא כ-55 מיליון שקל.
בשנת 2014, החלו מחאות מצד ישראלים שקוראים לירידה מישראל עקב יוקר המחיה, כשהידועה מביניהן הייתה מחאת המילקי.
לפי החוק, אזרחים ישראלים שמתגורירם או שוהים זמנית בחו"ל - לא זכאים להצביע אלא אם יגיעו לישראל במיוחד ביום הבחירות, ולכן זכותם להצביע נמנעת בעודם שוהים מחוץ למדינה ביום הבחירות.
החוק הקיים מאפשר זכות הצבעה רק לנציגים רשמיים של ישראל (מטעם משרדי הממשלה ושליחי המוסדות הלאומיים), בנציגויות דיפלומטיות וקונסולריות, וכן לימאים בהפלגה.
ישנה טענה העולה בשנים האחרונות היא כי החוק הקיים מאז 1948 מיושן ולא רלוונטי עוד, שכן אזרחי העולם ניידים יותר לצורכי תעסוקה, לימודים או טיולים, בהשוואה לימי קום המדינה.
מצד שני יוחנן פלסנר ועופר קינג מהמכון הישראלי לדמוקרטיה טענו שהענקת זכות הצבעה גורפת לאזרחי ישראל שחיים בחו"ל היא צעד בעייתי לנוכח הייחודיות של מדינת ישראל שבה האזרחות נרכשת בקלות יחסית מכוח חוק השבות; ושהסוגיות המוכרעות בבחירות בה קיומיות וכבדות משקל.
ולכן הם מציעים את הרחבת ההצבעה מחו"ל רק לאזרחים הנמצאים בחו"ל באופן זמני, לצורך שליחות מהעבודה, לימודים, תיירות ועסקים.
ולא ליורדים ישראלים שהעתיקו את מרכז חייהם לחו"ל באופן קבוע.
תפוס ת'דרקון הוא משחק זיכרון ל-2 עד 5 משתתפים שנוצר על ידי ריינר קניציה .
המשחק תורגם ל-9 שפות, ומופץ בישראל על ידי פוקסמיינד.
המשחק היה מועמד מטעם פרס משחק השנה למשחק הילדים הטוב ביותר לשנת 2004.
במשחק 49 קלפים המסודרים בריבוע (7 על 7).
מטרת המשחק: לזכות בכמה שיותר קלפים בתום המשחק.
בכל תור כל משתתף רשאי להפוך קלפים על הלוח עד שהוא נתקל בעכביש או בדרקון.
הוא רשאי לעצור את התור שלו בכל שלב ולקחת אליו את כל הסדרות שהשלים.
למשל: ארבע תיבות, שתי בובות ושני כדורים הם סדרה (מספר הקלפים הדרושים להשלמת סדרה מצוין על גבי כל קלף).
יהלום יחיד ודרקון יחיד נחשבים גם הם לסדרה.
כל עוד לא נחשפו אוצרות, יכול השחקן לקחת דרקונים.
הוא רשאי להמשיך את תורו גם לאחר חשיפת דרקון אחד ולקחת אליו מספר דרקונים בסוף התור, בתנאי שלא יחשוף אוצרות אחרים במהלך תורו.
המשחק נגמר כאשר נשארים רק שלושת העכבישים.
תפוחים ותמרים הוא אלבום של הזמר רמי קלינשטיין, שיצא בשנת 1995.
זהו האלבום המצליח ביותר של קלינשטיין ושיר הנושא של האלבום, תפוחים ותמרים, למילותיו של איתן נחמיאס-גלס, היה ללהיט, וזכה בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשנ"ה.
האלבום הפך בתוך חצי שנה לאלבום פלטינה, הגיע עד למכירות של 200,000 אלבומים ונחשב עד היום לנמכר ביותר של קלינשטיין.
באותה השנה, זכה גם בתואר "זמר השנה".
את שירי האלבום חיבר קלינשטיין לצד מספר פזמונאים והלחין את מרביתם.
קלינשטיין ביצע את השירים עם להקתו "המועצה".
בשנת 2020, לאור חגיגות 25 שנים לצאת האלבום, העלה קלינשטיין סיבוב הופעות עם ישי ריבו וירמי קפלן.
עיבודים והפקה מוזיקלית: רמי קלינשטיין, אלון הלל.
יוראי אורון - גיטרה בס
תפוחי קרמל או תפוחי טופי הם תפוחים שלמים המכוסים בשכבת קרמל.
הם נוצרים על ידי טבילה או גלגול תפוחים על קרמל חם.
יש שמגלגלים אותם גם באגוזים או סוגים אחרים של תוספות כמו ממתקים.
לאחר מכן, מאפשרים להם להתקרר, ולבסוף נועצים בתפוח שיפוד או מקל לאחיזה נוחה.
לייצור תפוחי קרמל בכמויות גדולות ניתן לשים קוביית קרמל גדולה, לחמם את התפוח והקרמל כדי שיידבקו יחד ולאחר מכן, לאפשר להם להתקרר.
לאחר מכן נוצר קרמל קשה יותר, אך לא קשה מידי; דבר שמאפשר לאכול אותו ולהוביל אותו ממקומות למקומות.
ייצור תפוחי קרמל בבית כולל בדרך כלל התכת סוכריות קרמל או הכנת קרמל ממרכיבים כמו סירופ תירס, סוכר חום, חמאה ווניל.
קרמל תוצרת בית בדרך כלל רך יותר ובעל מרקם קרמי יותר מהקרמל התעשייתי.
יש שטובלים את התפוח בשוקולד, שוקולד לבן ועוד וזאת, תוך שהם מציירים עליהם בצבעי מאכל, על מנת להעניק לו עיצוב וצורה ייחודיים משל עצמו.
בנוסף לתפוחי קרמל, יצרנים וצרכנים החלו לצפות תפוחים בסירופ שוקולד, חמאת בוטנים וכולי והוסיפו תוספות כגון בוטנים כתושים, בייגלה, מיני M&M's, פתיתי קוקוס ומיני שוקולד צ'יפס.
תפוחים מקורמלים עם תוספות כאלה נקראים גם "taffy apples".
המתכון לתפוחי קרמל נהגה במקור על ידי עדנה קסטרופ, ממשפחת קסטרופ.
אותה המשפחה הקימה את חברת המזון "Affy Tapple" בשנת 1948 ועדיין ממשיכה לייצר את תפוחי הקרמל.
המתכון של עדנה נחשב עד היום ל"מתכון המקורי של תפוחי הקרמל".
בשנת 1960, ויטו ריימונדי רשם פטנט על המצאת מכונת תפוחי הקרמל האוטומטית הראשונה, שהחליפה חלק ניכר מהתהליך שהיה כרוך בייצור ידני.
חנויות תפוחים, ממתקים ותפוחי קרמל מוכנים החלו לפעול בערים רבות במרוצת השנים, תוך שהם נתנו את האפשרות לצרכן לבחור במה התפוח יצופה.
המאכל לפופולרי יותר ויותר עם השנים, וכיום הוא נמכר ומופץ בדרך כלל בליל כל הקדושים.
תפוס את שורטי הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדית פשע משנת 1995 בבימויו של בארי סוננפלד, עם ג'ון טרבולטה, ג'ין הקמן, רנה רוסו, דלרוי לינדו ודני דה ויטו בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "תפוס את שורטי" של אלמור לנארד משנת 1990. העלילה היא על עבריין גובה חובות שנכנס לעסקי הפקת סרטים לאחר שנשלח לגבות חוב מבמאי ומפיק סרטים.
ג'ון טרבולטה זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
בארי סוננפלד היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי ולפרס דב הזהב.
סקוט פרנק היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר.
ג'ון לוריא היה מועמד לפרס גראמי ליצירה מוזיקלית לקולנוע או לטלוויזיה.
צ'ילי פאלמר (ג'ון טרבולטה) הוא גובה חובות השוק האפור במיאמי.
יריבו הוא ריי "בונס" ברבוני (דניס פרינה) העובד עבור גנגסטר אחר.
לאחר שבו לקח במסעדה את מעילו, מגיע אליו צ'ילי וחובט בו.
לאחר שהבוס של צ'ילי מת לוקח הבוס של בו את חובותיו ובו רואה את עצמו כבוס שלו ומחייב אותו לגבות חובות של לאו דבו (דייוויד פיימר), כובס שנחשב כנספה בתאונת מטוס וכנראה קבל 300,00 דולר ביטוח חיים.
צ'ילי מתכוון לטוס לשם זה ללוס אנג'לס ומקבל משימה נוספת, לגבות שם חוב ממפיק ובמאי הסרטים הארי זים (ג'ין הקמן).
צ'ילי מאתר את לאו "המת" ולוקח ממנו את 300,000 הדולר שקיבל מביטוח החיים.
הוא חודר לביתו של הארי שישן עם חברתו קארן פלורס (רנה רוסו) ומפתיע אותם.
צ'ילי מתרשם מעולם הסרטים ומציע להארי להפיק סרט במימונו.
לשם הצלחת הסרט הם מגייסים את מרטין וויר (דני דה ויטו), קטן קומה המכונה "שורטי" שהיה מועמד פעמיים לפרס אוסקר והוא גרוש מקארן.
קארן הופכת לחברתו של צ'ילי ואילו להארי יש חברה חדשה, דוריס ספרון (בט מידלר)
דמות נוספת בעלילה הוא סוחר הסמים בו קאטלט (דלרוי לינדו), שעובד עם ברון הסמים אסקובר (מיגל סנדובל).
אסקובר העביר לו סמים בשווי 500,000 דולר שנמצאים בתא נעול בשדה התעופה.
בו שלח את יאיו (ג'ייקובס ורגס) אחיינו של אסקובר כדי שייקח את הסמים אך הוא נבהל מבלשי ה-FBI שעקבו אחריו ועוזב את המקום ובו מחסל אותו.
כעת מגיע אסקובר וחוקר את בו על הכסף ועל אחיינו.
גם בו רוצה להיכנס להפקת סרט ומאיים על צ'ילי בעזרת שומר ראשו בר (ג'יימס גנדולפיני) אך צ'ילי מתגבר על בר והוא עובר לצידו וביחד הם מחסלים את בו.
לבסוף מגיע למקום "בונס", מאיים על הארי וחובט בו קשות.
הוא רוצה לחסל את צ'ילי אך זה מפקיד בידיו את מפתחות התא בשדה התעופה ושולח אותו להיתפש בידי סוכני ה-FBI.
לבסוף הם מתחילים להפיק את הסרט אך לא מרוצים ממשחקו של "שורטי".
תפוחי אדמה דופין , הן פחזניות תפוחי אדמה פריכות העשויות על ידי ערבוב מחית תפוחי אדמה עם בצק רבוך מלוח.
מעצבים את התערובת לצורות או עיגולים של קנל ומטגנים בשמן עמוק ב-170 - 180 °C.
המנה נקראת על שם הדופין של צרפת , אשתו של היורש העצר הצרפתי.
(הדופין הצרפתייה הייתה אשתו של הדופין הצרפתי שהוא כאמור היורש העצר לכס המלכות הצרפתי.
התפקיד היה מקביל לנסיכת הכתר, אשתו של נסיך כתר ויורש העצר לכאורה).
תפוחי אדמה דופין בדרך כלל מלווה בשרים אדומים או עוף.
על פי רוב מוגשים במסעדות, לעיתים קרובות מוצעים למכירה בסופרמרקטים בצרפת.
תבשילי תפוחי אדמה קשורים כוללים, אך לא זהים בהרכב:
תפוחי אדמה אגוזי לוז (Pommes noisette) או תפוחי אדמה עגולים, כדורים או כדורים מוקפצים, מומחיות קולינרית צרפתית.
אלה כדורי תפוחי אדמה מוקפצים בחמאה.
תפוחי אדמה דוכסית (Pommes Duchesse) - עשויים מחית תפוחי אדמה, חמאה וחלמון ביצה.
תפוחי אדמה מנופחים (סופלה) (Pommes Soufflées) פרוסות תפוחי אדמה מטוגנות פעמיים, פעם אחת ב-150 מעלות צלזיוס ופעם שנייה לאחר הקירור, ב-190 מעלות צלזיוס.
פרוסות תפוחי האדמה מתנפחות לכריות קטנות במהלך הטיגון השני ומזהיבות.
עם זאת, תפוחי אדמה דופין הם ייחודיים, כאשר מאפה הבצק רבוך מניב מנה פחות צפופה.
תפוחי אדמה מנופחים הם מגוון של תפוחי אדמה מטוגנים.
מטגנים פרוסות תפוחי אדמה פעמיים, פעם אחת ב-150°C ופעם שנייה לאחר שהתקררו, ב-190°C.
על פי אגדה מפורסמת, התגלו ה"סופלי הפומס", כלומר תפוחי האדמה המנופחים, רק במקרה ב-24 באוגוסט 1837, כאשר המלכה מריה אמליה מנאפולי וסיציליה ואצילים אחרים התעכבו בהגעתם לארוחה במחוז צרפת Yvelines לאחר חנוכת רכבת קיטור הנוסעים הראשונה בפריז, צרפת.
השף ז'אן-לואי-פרנסואה קולינט (Jean-Louis-François Collinet), כביכול גם ממציא הרוטב ביארנז, הוציא את תפוחי האדמה מהטיגון שבושלו למחצה.
לאחר שהגיעה המסיבה המלכותית, בזמן ההגשה, הוא ראה את תפוחי האדמה מתרחבים כשהם הוחזרו לשמן.
תפוחי אדמה דוכסית מורכבים ממחית תפוחי אדמה, חלמון ביצה וחמאה, שמועברים משקית זילוף או מעוצבים בעבודת יד לצורות שונות אשר נאפות בתנור בטמפרטורה גבוהה עד להזהבה.
הם בדרך כלל מתובלים בדומה לפירה עם, למשל, מלח, פלפל שחור ואגוז מוסקט.
המנה היא פריט קלאסי של המטבח הצרפתי, ונמצאת בספרי בישול צרפתיים היסטוריים.
המתכון הידוע הראשון למנה פורסם ב-La Nouvelle Cuisinière Bourgeoise בשנת 1746. הביטוי à la duchesse, כלומר ב"סגנון הדוכסית" הפך לכינוי במטבח הצרפתי לכל מנה המשלבת תערובת פירה/חלמון ביצים.
מתכונים לתפוחי אדמה דוכסית פורסמו בספרי בישול אמריקאים מאז 1878 לפחות.
בספר הבישול שלה משנת 1896, פאני פארמר תיארה את הפוטנציאל היצירתי של תפוחי אדמה דוכסית, וכתבה: "צורה, באמצעות שקית מאפה וצינור, בצורה של סלים, פירמידות, כתרים, עלים, ורדים וכו'.
מברישים בביצה טרופה מדוללת בכפית מים, ומשחימים בתנור חם." בשנת 1902 פרסם בית הספר לבישול בבוסטון במגזין שלו מתכון לתפוחי אדמה דוכסית.
מחבר ספרי הבישול הצרפתי אוגוסט אסקופייה תיאר את תפוחי האדמה הדוכסית בספר הבישול רב ההשפעה שלו Le Guide Culinaire, שפורסם לראשונה ב-1903.
במהלך השפל הגדול, הממשל הפדרלי בארצות הברית שיתף פעולה עם תריסר סוכנויות חקלאיות ממלכתיות כדי לשפר את גידול תפוחי האדמה.
הלשכה האמריקאית לכלכלת בית עודדה צרכנים לנסות מנות תפוחי אדמה פחות נפוצות, כמו תפוחי אדמה דוכסית.
מלחמת העולם השנייה הובילה למחסור במזון מקומי בארצות הברית, במיוחד בחמאה, בשר ומזון שימורים.
בינואר 1943, הגברת הראשונה אלינור רוזוולט פרסמה תפריטים לתשע ארוחות משפחתיות שהוגשו בבית הלבן.
ארוחת ערב אחת כללה קציץ בשר ותפוחי אדמה דוכסית.
בשנת 1949, הניו יורק טיימס קידם תפוחי אדמה דוכסית סביב עוף צלוי או דג צלוי כחלופה אלגנטית אך זולה לארוחה לבשר בקר.
כשקרייג קלייבורן סיים את לימודיו במקום השמיני בכיתה שלו ב-École hôtelière de Lausanne ב-1954, בחינת הגמר שלו כללה הכנת דגים ביין לבן, עם רוטב ולוטה, רוטב הולנדז ותפוחי אדמה דוכסית.
בספטמבר 1959, נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר קיים פגישה עם ראש ממשלת ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב בקמפ דייוויד.
ארוחת הערב כללה פריים ריב ודג סנאפר אדום אפוי, תפוחי אדמה דוכסית היו בין התוספות.
כאשר מוחמד רזא פהלווי, השאה של איראן, ביקר בוושינגטון הבירה באפריל 1962, הוא אירח בארוחת ערב בת שש מנות את נשיא ג'ון קנדי בשגרירות איראן.
המנה העיקרית הייתה פסיון, וגם תפוחי אדמה דוכסית היו חלק מהארוחה.
ביוני 1966, מלך ערב הסעודית פייסל ביקר בוושינגטון די.סי.
הנשיא לינדון ג'ונסון אירח ארוחת ערב ממלכתית בבית הלבן, והתפריט כלל פילה של סול, סינטה צלויה ותפוחי אדמה דוכסית.
תפוס כיוון היה שעשועון טלוויזיה לילדים ששודר בערוץ 2, במשבצת השידור של הזכיינית טלעד בין השנים 1993–1994 בו שני זוגות ילדים התחרו זה בזה והיו צריכים לענות על שאלות טריוויה שונות ולבצע בהצלחה משימות פיזיות שונים.
את התוכנית הנחה אמנון פישר.
התוכנית התחילה תמיד עם אתגר פיזי אותו שתי זוגות המתמודדים היו צריכים לפתור תוך כדי שיתוף פעולה.
הקבוצה שזכתה באתגר הראשונה קיבלה את האפשרות לענות על שאלת הטריוויה הראשונה בשלב הבא של התוכנית.
בשלב הבא כל זוג נשאל בתורו שאלת טריוויה, שאם היה יודע את התשובה עליה, היה מקבל נקודות.
אם לא היה יודע את התשובה, על אחד המתמודדים באותו זוג היה לומר את המשפט "תפוס כיוון" והשאלה הייתה עוברת לזוג השני.
אם גם הזוג השני לא היה יודע את התשובה, הייתה השאלה חוזרת שוב לזוג הראשון ואם לא היה מוסר תשובה לשאלה, היה עליו לבצע אתגר פיזי.
בסיום התוכנית, הזוג שצבר פחות נקודות, היה מודח מהמשחק וזכה בפרס ניחומים, ואילו הזוג שצבר יותר נקודות, היה עולה לשלב "משימת הגמר", בו היה עליו לבצע מספר משימות פיזיות תוך דקה אחת.
אם היה עומד באתגר, היה זוכה ב-500 ש"ח, ואם היה נכשל, זכה בפרס ניחומים.
תפונגקה (שם מדעי: Thapungaka; פירוש השם: "פה חנית" בשפת נגוואן שבאבוריג'ינית) הוא סוג של פטרוזאור מקבוצת הפטרודקטיליים שחי בקרטיקון התחתון לפני 104.3 עד 100.5 מיליון שנה מזמננו באוסטרליה והוא מייצג את הפטרוזאור הגדול ביותר שהתגלה ביבשת.
סוג זה תואר בשנת 2021 בידי החוקרים טימותי ריצ'רדס (Timothy Richards), סטיבן סליסברי (Steven Salisbury) ופול סטומקט (Paul Stumkat), כאשר הסוג כולל מין יחיד - Thapungaka shawi.
הממצאים המאובנים של ההולוטיפ התגלו בתצורות טולבוק בצפון-מערב קווינסלנד בשטח בני וונאמרה (Wanamara).
התצורות התגלו בידי משלחת ביוני 2011 על ידי האספן לן שו (Mr.
Len Shaw), אשר המין נקרא להוקרת שמו.
הממצאים כללו רק שרידים מעטים של לסת תחתונה חלקית וחסרת שיניים.
על פי השוואת מדד הלסת למיני פטרוזאורים קרובים כמו האנהגוארה והטרופאוגנטוס הוא היה פטרוזאור גדול יחסית בעל מוטת כנפיים רחבה של 5.83 עד 9.47 מטרים בקירוב, כאשר מבנה הלסת דמה ביותר ללסתות של אנהגוארה מהמין A.
piscator, ממנה הסיקו כי הפטרוזאור היה בעל מוטת כנפיים דומה של 6 עד 7 מטרים בקירוב.
לפי מבנה הלסתות הארוכות והצרות נראה שהיה אוכל דגים כמו הגוויאל המודרני.
לפי מספר חוקרים הוא היה קרוב בעיקר לסוגי הפטרוזאורים: Ferrodraco ו-Mythunga.
תפוחן הוא כלי מטבח המשמש להוצאת הליבה מתוך תפוחים ופירות נוספים בעלי גרעינים מרכזיים.
הכלי מאפשר לחלץ את הליבה במהירות ובדיוק, תוך שמירה על שלמות הפרי שמסביב.
התפוחן בנוי לרוב מגליל מתכתי חלול, שבקצהו להב חד או משונן, המאפשר לחתוך דרך בשר הפרי ולהוציא את הליבה בתנועה סיבובית אחת.
הגליל מחובר לידית אחיזה - בחלק מהדגמים מצויה ידית אחיזה פשוטה, מפלסטיק, עץ, או פלדת אל-חלד.
קיימים דגמים עם מנגנונים להוצאת הליבה או להב מתכוונן, וכן כאלה בהם משולב מקלף.
בעבר הרחוק הוכנו תפוחנים מעצם.
התפוחן משמש בעיקר בעת הכנת תפוחים למילוי, אפייה או חיתוך, וכן בהכנת פירות קשים לסחיטת מיץ או בישול ריבות.
הוא נפוץ במטבחים מוסדיים וביתיים.
ניתן להשתמש בו גם בפירות אחרים בעלי מבנה דומה, כגון אגסים וחבושים.
המילה תפוחן בנויה בעברית החדשה על פי תבנית שמות כלים, בדומה למילים כמו פותחן (לפתיחת בקבוקים) וקולפן (לקילוף ירקות).
היא מורכבת מהמילה תפוח ומהסיומת -ן, המשמשת לציון כלי שמיועד לביצוע פעולה מסוימת.
ככל הנראה המונח נטבע באופן עממי ואין תיעוד רשמי למועד חידושו או לזהות מחברו.
תפוס את הגנב הוא מחזה מאת טומי לפיד משנת 1973. המחזה עובד לסרט קולנוע ישראלי "המובטל בטיטו" בכיכובו של זאב רווח (1987).
מקס, גנב שלומיאל, נכנס דרך החלון לסלון משפחת קימל בתל אביב.
בזמן שהוא מסתתר מאחורי הרהיטים עד מקס לשיחה בין דני, בנם הקיבוצניק של יפה ולונק קימל לבין רותי, מזכירתה של אמו ואהובתו.
מסתבר שבאותה שעה עומדת מזכירות המפלגה לבחור ביפה כמועמדת לחברות בכנסת.
דני מגלה לרותי שהבסיס עליו בנו הוריו את הקריירה הציבורית שלהם שקרי מייסודו: קיבוץ ישורון אותו ייסדו וממנו הגיעו לעיר הגדולה, אינו קיים כלל וכלל.
רותי בורחת מהדירה ודני רץ אחריה - בעוד יפה, האם, נכנסת.
היא חושבת שמקס הוא ידידו של דני, דני חושב שמקס הגיע עם אמו.
כעסה של יפה יוצא עליו כי בהצבעת מזכירות המפלגה התחלקו הקולות בינו לבינה שווה בשווה והוחלט לשגר את הזוג הביתה, שיחליטו ביניהם מי ילך לכנסת.
דני מנסה לשדל את הוריו שלא ילכו לכנסת, כי אז ודאי יתגלה השקר על הקיבוץ הפיקטיבי.
ההורים לא שומעים בקולו והוא עוזב את הדירה בכעס.
מקס שנשאר עם בני הזוג קימל, הופך להיות הקול הנוסף לו זקוק כל אחד מהם.
יפה ולונק מנסים לצוד את לבו, מבלי לדעת שהוא יודע את האמת על "ישורון".
כך הופך הגנב לחלק מהעלילה המשפחתית והמפלגתית ההולכת ומסתבכת.
תפאורה ותלבושות: לידיה פינקוס גני
תפילה היא פנייה, לרוב מילולית, אל ישות או כוח שהוא, שנעשית בדרך כלל בדרך של הבעת משאלה, או תפילה סדירה במסגרת פולחן דתי, הבעת תודה או אף כשיח, שבו האדם שופך את ליבו בפני הישות או הכוח.
בין התכנים של התפילה ניתן למצוא בקשת הדרכה וסיוע, על מעשים, בקשת סליחה, בקשת עזרה בעת צרה או ייחול להגשמת משאלות, וכן ביטוי רגשות של שבח והודיה לישות או הכוח.
בעברית קיימים הביטויים "השתפכות הנפש" וכן "עבודה שבלב" כדי לבטא את מהות התפילה.
מילות התפילה עשויות להיות בצורת מזמור, מנטרה, מילים מאגיות, ואף אמירות ספונטניות של המתפלל.
התפילה מתבצעת בקבוצה או באופן פרטי.
תפילה נפוצה בכל הדתות והתרבויות ומוכרת לאנושות משחר ההיסטוריה.
במחקרים פסיכולוגיים נמצאה השפעה מיטיבה של תפילה על המתפלל.
בעברית נגזרת המילה "תפילה" מהשורש פלל שמשמעותו לקוות ולייחל.
על פי המהר"ל מפראג, התפילה קשורה למחשבה, כמו "הביאו עצה עשו פלילה" () וכמו שהדיינים נקראים פלילים, מפני שהם שופטים במחשבתם, "כי התפילה צריכה כוונה ומחשבה שיעשה השם יתברך חפצו ורצונו, ודבר זה נקרא תפילה, שרצונו ומחשבתו חפץ ומבקש".
על פי האמונה הדתית, יש בכוחה של התפילה לשנות את מצבו וגורלו של האדם לטובה, כפי שהדבר נאמר בתפילת ראש השנה: "ותשובה, ותפילה וצדקה מעבירים את רוע הגזירה".
הוגי דעות ותאולוגים שונים ניסו לפתור את הפרדוקס של אפשרות שינוי הרצון האלוהי הנצחי בידי תפילת אדם.
ביהדות ישנן כמה גישות המסבירות פרדוקס זה.
הטענה הרווחת היא שאין שינוי ברצון האלוהים הנצחי ששואף להיטיב, אולם:
קיימת תפיסה לפיה תפילה אינה כלי לשינוי רצון אלוהי, ולא משפיעה עליו באופן ישיר, אלא אמצעי לחינוך עצמי העוזר למתפלל לרכוש תודעת תלות בבורא.
כתוצאה חוזרת, אומנם, ייתכן שהשגחה אלוהית על הרוכש תודעה ראויה, תגבר.
(מורה נבוכים חלק ג' פרק ל"ו).
כך רצון האל, לחסר את האדם, ועל ידי תפילתו - ישלים לו צרכו, מתוך הנחה שהאדם אינו זונח את ה'השתדלות' האנושית.
בעקבות פעולת התפילה, האדם משתנה נפשית, רצונו מתעלה ומתעצם, נשמתו מיטהרת, כך שהוא כבר איננו אותו האדם שהיה לפני התפילה; ולכן או שהגזרה מתבטלת, או שנפתחים לפניו שערי תבונה לכלכל את צעדיו, או שהוא מקבל מוטיבציה והנעה פנימיים להגשים את בקשותיו ומשאלותיו.
(הרב קוק אורות התפילה, ועוד)
גישה קיצונית מציג פרופ' ישעיהו ליבוביץ, כי התפילה היא כלי לעבודת וקרבת האל, ואין לבקש צרכיו בתפילה; לדבריו, התפיסה של "תפילת קבע" ניצחה ביהדות, וכל כולה של התפילה שיכוון ליבו לשמים; התחנונים והשבח שבתפילה הם צורות ביצוע וביטוי; תפילה שנענתה, הכוונה תפילה שכיוון בה לשם שמים.
ברור שכל אדם הנושא תפילה לישות עליונה, מקווה כי תפילתו תרצה.
לתקווה זו יש שורשים מאגיים שהם, בסופו של דבר, עומדים בבסיס התפילה.
היהדות מודעת לכך, ומתנגדת לראייה מאגית מוחלטת, ומדגישה את משמעות הכוונה הפנימית והבקשה.
גם הנצרות מזהירה מפני זאת - "כאשר אתם מתפללים, הימנעו מלגבב מילים כגויים החושבים שברוב דיבורם ישמעו" (מתי ו 7).
מניחים כי תפילה הייתה בתחילתה תגובה אישית של יחיד, על מצב אשר ממנו אינו מסוגל להיחלץ בכוחות עצמו והוא זקוק לעזרה.
אך היות שמצבים אלו (מגפות, מלחמות, אסונות טבע וכו') הם מצבים חוזרים בחיי רבים, הפוגעים לא רק בפרט אלא גם בקהילה אליה שייך, התפתח המנהג של תפילה קיבוצית.
התפילה הקיבוצית, עקב נסיבות חוזרות, הפכה מתפילה חד פעמית לתפילה הנישאת לעיתים מזומנות, ותכופות מלווה בפעולות פולחניות אחרות, כגון הקרבת קורבנות, ריקודים, שירים ועוד.
כך הפכה התפילה לריטואל, השונה מהתפילה הספונטנית והמותנית בנסיבות של היחיד.
בתפילה קבוצתית, לתפילה יש כבר נוסח קבוע, והיא הופכת לעבודת קודש (ליטורגיה).
ברוב התפילות המתפללים פונים אל הכוח העליון בגוף שני.
זה יוצר קשר פרסונלי של קרבה בין המתפלל ומושא תפילתו.
האינטימיות הזאת מביאה לכך שהתפילה נהפכת לשיח בין האדם לאל, ובדתות המונותאיסטיות - בין מלך העולם לבניו (אהוביו, נבחריו).
לתפילה נקבעו זמנים קבועים, לרוב לפי תופעות טבע המשפיעות על סדר חיי האדם: תפילות בוקר, צהרים וערב, תפילות הקשורות בירח, בעונות השנה ועוד.
חוגים מסוימים בדתות השונות, בהם גברה הנטייה הדתית, הוסיפו לתפילות חובה אלו תפילות נוספות, ובהדרגה יצרו תקנונים שחייבו גם את התפילות הנוספות האלו.
כבר בתלמוד אנו מוצאים: "ולואי יתפלל אדם והולך כל היום".
בנצרות יש מסדרי נזירים המקדישים את רוב היממה לתפילות; ומיסטיקנים של דתות שונות, השואפים להתעלות הנשמה והתאחדותה עם האל, גרסו חובה לתפילה ללא הפסקה.
כאמור, לתפילות יש, בדרך כלל, נוסח קבוע ומוסכם.
מצד אחד יש גורמים אישיים, אידאולוגיים, היסטוריים ולאומיים, המנסים לשנות נוסחי תפילות בהתאם לצורכיהם ולנסיבות; אך מצד אחר, יש לדתות תכונה בולטת ואיתנה מאוד של שמרנות, החוסמת, בצורה כמעט מלאה, כל ניסיון של שינוי.
היות שהליטורגיה הפכה למסובכת וקבועה, שכל סטייה ממנה אסורה, נוצר צורך במומחים לתפילה.
מומחים אלו יודעים לשאת את התפילה בנוסח הנכון עם המנגינה הנכונה והתנועות המלוות הנכונות, והם בדרך כלל ראשי משפחה, שליטים, כהנים, חזנים ואנשי דת שונים.
אלו הופכים למתווכים בין העדה והאל, וכאשר הם מתפללים, העדה כולה יוצאת ידי חובת התפילה.
העדה משמשת כקהל, לעיתים בשקט, לעיתים בהצטרפות לחלקים מהתפילה, ולעיתים באמירות שונות כמו "אמן", "כן יהי רצון" וכו'.
נוסח התפילה הקבוע הביא גם לבעיות רציניות שהמאמין היה צריך להתמודד עמן.
במקרים רבים התפילה הציבורית נאמרה בלשון לא נהירה לציבור - הקתולים התפללו בלטינית, עדות אורתודוקסיות ביוונית, הקופטים בקופטית ועוד.
לעיתים השפה היא אמנם שפת המתפללים, אך הנוסחים הם ארכאיים, למשל עברית עתיקה מעורבת בארמית (וגם לא כל היהודים דוברי עברית).
אי הבנת שפת התפילה הופכת את מעשה התפילה לשינון בעל פה של מילים לא מובנות, לאיבוד הקשר האישי בין המתפלל לאל, ולמעשה שגרתי ומכני.
בנוסף לנוסח הקבוע, התפילות מתאפיינות גם בתנועות ותנוחות ייחודיות, כגון פרישת כפיים, קידות, כריעות והשתחוויות.
ביהדות נהוג לנענע את כל הגוף בתנועות המביעות התלהבות והתעלות.
בדתות אחרות מתלווים לתפילה מחולות ותנועות גוף סוערות .
לתפילה נחוצים, לעיתים, גם בגדים מיוחדים, כמו בגדי הכהן בכנסייה או הטלית אצל היהודים, כיסוי או אי כיסוי ראש; טבילה או רחצת ידיים או רגליים; פנייה לכוון מסוים בעת התפילה, ועוד.
בעקבות התפילות התפתח בכל דת ענף עשיר של ספרי תפילה, כמו הסידור והמחזור ביהדות, ספרי הליטורגיקה בנצרות, ספרי תפילות ומזמורים, ספרי פיוטים וספרי ברכות.
מלחינים רבים נמשכו אל התפילות, וחיברו יצירות המבוססות על לחני התפילה העתיקים, או הלחינו יצירות חדשות המשתמשות בתפילות כטקסט ליצירה או כקובעות את רוח היצירה.
המוזיקה הזאת השפיעה בחזרה על התפילה, ואנו יכולים לראות, החל מהמאה ה-16, בכנסיות הנוצריות, תפילות מלוות בכלי נגינה כמו עוגב ובמקהלות.
לתפילות שייכות גם הברכות, המתחלקות לשני סוגים: ברכות הנאמרות על ידי המאמין כתודה לאל על הטובה שהוא מרעיף עליו, וברכות של הכהן או הכומר המברכים את העדה.
בנצרות קיימת גם ברכה של עצמים דוממים כגון בתים, כלי עבודה וכו'.
התפילה מופיעה כבר בתרבויות אליליות.
בדרך כלל תרבויות אלו פיתחו פנתיאון היררכי של אלים אשר, לרוב, קיים בו אל עליון (שהוא לעיתים גם בורא העולם).
עם זאת, התפילה בתרבויות אלו מכוונת, לרוב, אל אלים או רוחות נחותים יותר, העוסקים בעניינים ספציפיים הקשורים עם העולם הזה, בתחום תופעות הטבע או חיי האדם; אליהם פונים בבקשות להורדת גשם, החלמה ממחלות ועוד.
כבר אצל העמים האליליים הפרימיטיביים התפתחו נוסחי תפילה ופולחן קבועים.
בהתחלה תפילות פשוטות וקצרות, ואלו צמחו, לבסוף, לליטורגיות ארוכות.
בתנ"ך אנחנו מוצאים אישים רבים שמתפללים בין על עצמם ובין על אחרים.
לרוב התפילות נובעות מצרה וקריאה אל האל להתערב ולהושיע, וחלקן הן תפילות הודיה.
אברהם מתפלל על אבימלך מלך גרר בהדרכת האל וגורם לריפויו, אליעזר עבד אברהם מבקש הדרכה בבחירת הזיווג ליצחק, יצחק מתפלל על בן.
עזרא מתפלל לתיקון מצבו הרוחני הירוד של העם, נחמיה כאשר שמע בשורות רעות על מצב ירושלים והוא התפלל לתקומתה ואף יונה הנביא שמתפלל ממעי הדגה להצלתו האישית, איוב שמתפלל על רעיו לבל יוענשו, והנביא שמתפלל על ירבעם שיתרפא מהשיתוק שאחז בו.
נראה שהתפילות היו ספונטניות בהתאם למצב ולמעמד ולהלך רוחו של המתפלל.
התפילות כוונו כנגד מטרות רבות, לעיתים אישיות, לעיתים כלפי הזולת, לעיתים כלפי מטרות לאומיות ולעיתים אף אוניברסליות כלליות.
בתפילות המוזכרות בתנ"ך תוכני התפילות לעיתים סתומים, ולעיתים הם מפורשים.
נוסחי תפילות ארוכים יותר נמצאים בתפילתם של חנה, שלמה, נחמיה, חזקיהו על סנחריב, עזרא, דניאל, יונה ועוד.
בתנ"ך התפילה גם מופיעה כ"צעקה", "תחינה", "קריאה", ו"עתירה".
עוד נראה כי יש אנשים מסוימים שתפילתם בעלת השפעה חזקה, ועל כן אנשים אחרים מקבלים הדרכה משמים לפנות דווקא אליהם שיתפללו עבורם כמו במקרים של אברהם ואיוב.
בחלק מהתפילות מופיעה מילת מפתח "נא" שקשורה לבקשה ותחינה.
כמו כן, בחלק מהתפילות אנו מוצאים בכי של המתפלל כמו אצל חנה, חזקיהו ועזרא, ובחלק אחר ישנה פריסת כפיים כלפי מעלה כמו אצל משה, שלמה ועזרא.
יתר על כן, בתפילת שלמה ניתן לראות כי הדבר נחשב למאפיין עיקרי של התפילה.
בזמן הקדום עיקר עבודת האל הייתה בקורבנות, והתפילות היו כנראה של יחידים באופן ספונטני.
במשך הזמן התפילה התמסדה ונעשתה לריטואל ציבורי, שיש לו זמנים קבועים ונוסחים קבועים, הוקמו בתי תפילה מיוחדים לשם כך, ומונו אנשים שאחראים לניהול התפילה.
המספר המינימלי של תפילות ביום ביהדות הוא שלוש.
חז"ל תקנו שמנין התפילות יהיה כמנין הקורבנות.
שתי תפילות בכל יום כנגד שני קורבנות התמיד שמקריבים כל יום, וכן הם תקנו תפילה אחת בלילה מפני שהאיברים של קורבן תמיד של בין הערבים מתעכלים כל הלילה.
תפילת הבוקר שנקראת תפילת שחרית.
וזמנה מעלות השחר ועד שליש היום.
תפילת הצהריים שנקראת תפילת מנחה וזמנה מאחרי חצות היום ועד שקיעת השמש, ותפילת הערב שנקראת תפילת ערבית וזמנה מצאת הכוכבים ועד עלות השחר.
בשבתות, בחגים ובראשי חודשים ישנה תפילה נוספת אחרי תפילת שחרית שנקראת תפילת מוסף, שבאה במקום קרבן מוסף שהיה מוקרב בבית המקדש בימים אלו.
בכל התפילות, גרעין התפילה המרכזי שחוזרים עליו בגרסאות שונות, היא תפילת שמונה עשרה או בשמה האחר תפילת עמידה שנקראת על כך שחייבים לבצעה בעמידה.
מקום התפילה נקרא בית כנסת על שם ההתכנסות של האנשים בו, ונהוג שהוא מרוהט ויש בו ארון קודש, בימה ואף מעמד לחזן.
יש בתי כנסת שיש בהם תמונות, ויש שמצמצמים בהם.
בבתי כנסת בתקופה הרומית נמצאו רצפות פסיפס בסגנון הרומאי, עם גלגל המזלות ותיאורים של סיפורים תנ"כים.
אף שישנה אפשרות לבצע תפילת יחיד, לתפילה בציבור יש מעמד מיוחד והיא רצויה ועדיפה על תפילת יחיד.
ישנם גם חלקים חשובים בתפילות (כמו קדיש, קדושה וקריאה בתורה) שיחיד או קבוצה שפחותה מעשרה אינם יכולים לבצעם.
התפילות המקובלות ביהדות חוברו החל מתקופת התנאים ועיקרן סודר על ידי גאוני בבל.
תפילות חוברו גם במועדים מאוחרים יותר.
תפילה שחוברה במאה ה-20 היא תפילה לשלום המדינה.
ניתן לפגוש בתלמוד ברכות ונסחי תפילות שאחר כך סודרו לכלל מערך אחד בסידור התפילה.
ספר התפילות היהודי קרוי סידור, כנראה על שם סידור התפילות ועריכתן, ומרוכזות בו תפילות יום יומיות וברכות שונות, וספר התפילות של החגים קרוי מחזור, על שם המחזוריות השנתית, ומרוכזות בו תפילות של שלוש רגלים (פסח, שבועות וסוכות), וכן ראש השנה ויום הכיפורים.
בהתחלה התפילות היו תחת השגחתו של שליח ציבור שהיה אחראי על מועד התפילות ותוכנן ולעיתים אף חיבר אותן בהתאם לקהל ולנסיבות.
במשך הזמן התפילות נעשו לקבועות נוסח וזמן ולשליחי ציבור נתמנו בעלי קול נאה ששרו את התפילות וכונו "חזנים".
החזנים השמיעו את נוסח התפילה והמנגינה המסורתית אך בדורות האחרונים חלקם גם חיברו מנגינות משלהם לתפילות.
בתפילות הקדומות, יחידים נהגו להניח תפילין ולהתעטף בטליתות בכל שעות היום.
מאוחר יותר מנהגים אלו הפכו חובה לכל המתפללים בזמן תפילת השחרית (פרט לשבתות וחגים בהן לא הניחו תפילין) ובעדות מסוימות מתעטפים בטלית גם בזמן תפילת ערבית.
כאמור, לתפילות החובה היה נוסח קבוע ומחייב אך עם הזמן חלו שינויים קלים בין עדות שונות.
בימינו נוהגים לחלק את התפילות לפי מנהג אשכנז הכולל את רוב יהודי אירופה ולפי מנהג ספרד הכולל את יהודי המזרח ויהודי תימן.
התנועות הליברליות ביהדות, בהן יהדות רפורמית, יהדות קונסרבטיבית ויהדות רקונסטרוקציוניסטית, המשיכו לפתח את התפילה על פי דרכיהן ובהתאם ליחסן למסורת הדורות ולהלכה היהודית.
בנצרות מעשה הפולחן תופס מקום מרכזי מאוד.
תאולוגים נוצרים הגדירו את האנושות כ"אדם הסוגד".
ולכן מעשה הפולחן הוא הליבה של היות האדם אנושי.
לתפיסתם התשוקה לאל כתובה בליבם של בני האדם מפני שנוצרו על ידי האל ובשביל האל.
אף שניתן להתפלל באופן ספונטני, בנצרות הקתולית ובנצרות האורתודוקסית קיימים טקסטים מקודשים ומושרשים שאותם מתפללים.
תפילה פופולרית מאוד היא תפילת האדון.
טקסטים אחרים לקוחים מספר תהילים.
בכנסייה האנגליקנית בעיקר קיים ספר התפילות המשותף שהוא מעין מקבילה של הסידור היהודי.
בנצרות מקובל להתפלל שבע פעמים ביממה בשעות המכונות "שעות קאנוניות".
כלל עתיק יומין בנצרות קבע בלטינית כי "Lex orandi, Lex credendi" כלומר חוק התפילה הוא חוק האמונה.
כלומר שהאמונה צריכה להשתקף בתפילה ולכן כל זרם שינה את תפילותיו כדי שישקפו את אמונותיו.
נהוג להסיר את הכובע בכניסה, בנצרות המערבית רובה של התפילה נעשית בישיבה.
אך בכנסייה האורתודוקסית הרוסית הישיבה אסורה.
הכנסיות הקתוליות והאורתודוקסיות מרוהטות בהידור ובפאר גדול, ויש בהן גם תמונות וגם פסלים.
(אם כי בכנסיות מסוימות נהוגה הפרדה).
נהוג שבתפילה משולבים זמירות, מוזיקה וכלי נגינה, בהם בולט בעיקר העוגב.
בחלק מהכנסיות האורתודוקסיות הנגינה אסורה.
הצלאה היא אחד מחמשת עמודי האסלאם.
באסלאם יש חמש תפילות ביום.
התפילה אמנם מוזכרת בקוראן אך לא כמצוות יסוד (כמו יתר המצוות) אך נחשבת לעליונה במעלה וכמצווה יסודית אשר על כל מוסלמי וכל מתאסלם לקבל על עצמו.
המסגד מרוהט בסגפנות גדולה ומלבד שטיחים אין בו ריהוט.
הקירות חשופים ללא כל תמונות.
ישנה הפרדה בין הנשים לגברים.
על פי מצוות האסלאם יכול מוסלמי להתפלל גם בבתי תפילה של דתות אחרות (בית כנסת או כנסייה), אך במקרה כזה הוא מחויב להתפלל בנוסח המקום.
נהוג לחלוץ את הנעלים בכניסה, ובזמן התפילה נהוג לכרוע על הברכיים.
חלק חשוב בתפילה הוא הסוג'וד - סגידה, ירידה לברכיים ונגיעת המצח ברצפה.
סירוב הסגידה מוזכר בקוראן, אנשים אלו יקבלו את עונשם ביום הדין, כאשר ירצו לסגוד בעולם הבא, לא יוכלו, גבם ייתפס וגופם יתאבן - על פי הפרשנים.
בדת הבהאית התפילה נחשבת לאחת המצוות המרכזיות בהן מצווים המאמינים.
מטרות התפילה הן לקרב את המאמין אל האל ואל בהאא אללה, מייסד הדת, לשפר את התנהלותו של היחיד ולבקש הנחיה וסיוע שמימיים.
בהאא אללה ומנהיגי התנועה הבהאית שירשו אותו, כתבו אלפי תפילות לצד הנחיות בעניין, וחלק מהן נוסחו במסגרת מכתבים שכתבו מנהיגי התנועה אל המאמינים.
רוב התפילות נכתבו בערבית ובפרסית ומיעוטן בטורקית, והן תורגמו למאות שפות.
התפילות הבהאיות שונות זו מזו בסדרן ובצורתן, אך רובן נפתחות בתחינה שלאחריה שבחים לאל ולאחריהן בקשה להנחיה או לסיוע.
חלק מבני ההשקפה הפילוסופית הדאיסטית המודרנית, מתפללים לעיתים תפילות שהן בדרך כלל מסוג תפילות הודיה כסוג של מדיטציה או אמצעי לזיכוך הנפש.
במספר זרמים בנצרות, קיימים קדושים - בני אדם שעברו קאנוניזציה והוכרזו כקדושים על ידי רשויות הכנסייה לאחר מותם.
התווך מתבצע בעזרת תפילה אל שרידי הקדושים – חלקים מגופותיהם של הקדושים או מחפצים שהיו שייכים להם.
בשל כוחם המאגי המיוחד כביכול, מוצגים שרידים קדושים אלו במזבחי הכנסיות.
פולחן הקדושים מתבצע על ידי המאמין כבדרך תפילה לקדוש עצמו בעת מצוקה וכן באמצעים נוספים כמו הכנת פסלים, וקמעות שונים, חגיגת חג לכבודו, עלייה לרגל למקום קבורתו ועוד.
לקדושים שונים יש תחומים שונים עליהם הם ממונים כביכול.
לדוגמה דימפנה ממונה על בעיות הקשורות בהפרעות נפשיות; לאגאתה הקדושה נהוג להתפלל כדי למנוע שריפות והתפרצויות וולקניות ובעת החדשה גם במקרה של סרטן השד; אפולוניה הקדושה היא הכתובת לסובלים מבעיות שיניים וכך הלאה.
ביהדות מתקיימת עלייה לרגל לקברי צדיקים, הילולה ובקשת משאלות, כגון זיווג ופרנסה, על ידי המאמינים בכוחו וקדושתו של הצדיק הקבור שם.
קיימים קברי צדיקים קדומים בארץ ישראל הם כמו קברי האבות במערת המכפלה, קבר רחל, קבר רבי שמעון בר יוחאי בהר מירון ועוד.
קברי צדיקים מהעת החדשה נמצאים בישראל ומחוצה לה ומושכים עשרות אלפי מבקרים מדי שנה.
לפי יובל נח הררי, הקדושים בדתות המונותיאיסטיות פותרים קושי פסיכולוגי של פנייה ישירה לאל.
בפוליתאיזם יש ריבוי אלים קטנים, וניתן לפנות בתפילה לאל זה או אחר בבקשה לסיוע בתחום אחריות כלשהו - בפרנסה, בבריאות, בחיי הנישואין וכו'.
במונותאיזם, היות שהאל הוא נורא וכל יכול, הוא גם מרוחק - ולכן יש בעיה למאמין להטריד אותו בתפילה עם בקשות קטנות ואישיות.
פנייה אל הקדושים בצורה ישירה או בבקשה שיעמדו לימינו של המאמין ויבקשו מהאל את חסדו, מאפשרת למאמין לבקש בקשות אישיות בצורה אינטימית יותר.
מחקרים שונים ניסו לאמוד על יכולתה של תפילה להשפיע על המציאות, ובמקרים הבולטים ביותר בחנו המחקרים את השפעתה של התפילה על תחום הבריאות, המזוהה עם ניסיונות תפילה רבים בתקווה להחיש החלמה ממחלה או פגיעה.
מחקרי מטא-אנליזה שבוצעו בעשור הראשון של המאה ה-21 הראו שלתפילות אין השפעה או שיש להן השפעה פוטנציאלית קטנה, לחיוב או לשלילה.
לדוגמה מחקר מטא-אנליזה משנת 2006 שסקר 14 מחקרים קודמים הסיק כי "לא ניתן להבחין בהשפעה".
מחקר מטא-אנליזה נוסף משנת 2007 מצא כי השפעות התפילה אינן חד-משמעיות.
ב-7 מתוך 17 מחקרים שנסקרו הייתה השפעתה של התפילה על הבריאות קטנה אבל ניכרת, אבל רוב המחקרים שהיו בעלי הקפדה על מתודה מדעית לא הניבו תוצאות משמעותיות.
מספר מחקרים הצביעו על סיבוכים רפואיים בקבוצות של מטופלים שהתפללו עבורם, בהשוואה לקבוצות מטופלים שלא התפללו עבורם.
בשנת 2006 נערך מחקר המכונה "מחקר התפילה הגדול" או "מחקר התפילה של קרן טמפלטון", שנוהל על ידי הרברט בנסון , והיה הניסוי המבוקר הגדול והרציני ביותר שבדק אפקטיביות של תפילה עד אז.
המחקר בדק מעל 1800 מטופלים שעברו ניתוח מעקפים בשישה בתי חולים.
תוך שימוש בפרוטוקול סמיות כפולה, חולקו החולים לשלוש קבוצות.
הנבדקים בקבוצה 1 השתתפו בניסוי וקבוצת הבקרה הייתה קבוצה 2. למטופלים בקבוצות אלה נמסר כי ייתכן ויתפללו למען בריאותם.
רק מטופלים בקבוצה 1 באמת זכו לתפילות לשלומם.
קבוצה 3 הייתה קבוצת בקרה להשפעה פסיכו-סומטית אפשרית (כדי לנטרל את ההשפעה שיש להרגשת המטופל שיודע שמתפללים עבורו).
למשתתפי קבוצה זו נאמר שיתפללו עבורם ואכן התפללו עבורם.
בניגוד לחלק ממחקרים דומים אחרים, המחקר שאף לבצע סטנדרטיזציה של שיטת המחקר, ולשם סמיות המטופלים לא ניתנו למתפללים שמותיהם המלאים של המטופלים אלא רק שמותיהם הפרטיים לצד האות הראשונה של שם המשפחה.
לבריאות המטופלים התפללו קתולים וכן מאמינים של New Thought church .
הם נתבקשו להתפלל לפי המקובל אצלם, אבל להוסיף את המשפט האחיד, "להצלחת הניתוח, עם החלמה מהירה ובריאה וללא סיבוכים".
סיבוכים מהניתוח התרחשו בקרב 52% מאלו שהתפללו עבורם בקבוצה 1. בקרב 51% בקרב קבוצה 2 - אלו שלא התפללו עבורם ו-59% בקרב קבוצה 3 - אלו שידעו שיתפללו עבורם.
לא היו הבדלים משמעותיים בסיבוכים גדולים או באחוזי התמותה בתום 30 יום מהניתוח.
ריצ'רד דוקינס התייחס לניסוי והעלה השערה כי ייתכן שהיו יותר סיבוכים בקרב מי שידעו שמתפללים עבורם בגלל לחץ גדול יותר לעמוד בצפייה של המתפללים, או משום שהדבר עורר בהם את המחשבה "ייתכן שאני חולה עד כדי כך שמתפללים עבורי", וזה יצר לחץ שגרם הרעה בסיבוכים.
תפילה לשלום המדינה היא תפילה הנאמרת בשבתות ובחגים בבתי הכנסת בישראל ובתפוצות, שמתפלליהם נמנים עם החוגים הדתיים לאומיים האורתודוקסים וכן בקהילות התנועה המסורתית והתנועה ליהדות מתקדמת.
בתפילה מובעת בקשה להשראת הברכה על מדינת ישראל והצלחתה, לסיוע מן השמים למנהיגי המדינה, ולקיבוץ גלויות לתוכה.
תפילה זו היא למעשה הגרסה הישראלית של תפילה לשלום המלכות, שהייתה נהוגה בגלויות השונות.
התפילה פורסמה לראשונה בעיתון "הצופה" מיום שני, ט"ז אלול ה'תש"ח, 20 בספטמבר 1948 ובעיתון "הארץ" יום לאחר מכן.
תפילה זו נתקנה בידי הרבנים הראשיים לישראל, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג והרב בן ציון חי עוזיאל.
במשך שנים רבות רווחה ההנחה שהסופר ש"י עגנון הוא זה שכתב את התפילה, אך החוקר יואל רפל הפריך טענה זו, והוכיח כי עגנון נתבקש לסייע בכתיבתה בלבד, דבר שזכה לאישורו של חמדת עגנון, בנו של ש"י עגנון.
יוסף עופר השווה בין הטיוטה ("מצע") ששלח הרב הרצוג לעגנון ובין התפילה שניסח עגנון, ועמד על תרומתו של עגנון לנוסח התפילה.
מדינת ישראל מכונה בתפילה "ראשית צמיחת גאולתנו".
ביטוי זה, והסתייגות מן המדינה בכלל הם אחדות מן הסיבות בשלן אין מוכנים החרדים לומר את התפילה בבתי כנסיותיהם.
למעשה, הפכה אמירת תפילה זו, ובמידה פחותה התפילה לשלום חיילי צה"ל, לאחד ההבדלים המרכזיים בין התפילה בבתי כנסת חרדים לבין התפילה בבתי כנסת דתיים לאומיים.
בקהילות אשכנז, התפילה נאמרת בשלב שבין סיום קריאת התורה וההפטרה להחזרת ספר התורה למקומו בארון הקודש.
בקהילות הספרדים ועדות המזרח מקובל לאומרה בשעת הוצאת ספר התורה.
בנקודות אלו בתפילה מקובל היה במשך דורות להוסיף ברכות שונות, ביניהן ברכה לשליט המדינה - "תפילה לשלום המלכות" אותה היו אומרים בקהילות אירופה, ובה בקשות לשלום המלכות, המלך או הקיסר, יורש העצר ומשפחתו הקרובה.
ההמלצה להתפלל תפילה זו, מוזכרת ב: "הוי מתפלל בשלומה של מלכות, שאלמלא מוראה, איש את רעהו חיים בלעו".
אחרי קום המדינה היו, שלצד התפילה לשלום המדינה, קראו גם תפילה לשלום נשיא מדינת ישראל, אך הדבר כמעט אינו מקובל.
בכל הקהילות שבהן נאמרת התפילה מקובל שהקהל עומד.
בחלק מקהילות אשכנז נוהגים לשיר את התפילה בניגון שחובר בידי המלחין היהודי-אמריקני סול זים לרגל יובל החמישים למדינת ישראל, ויש בתי כנסת אשר מקובל בהם לנגן אותה במועדים בצורה שונה וחגיגית.