tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1901 הוקם בית הכנסת בעלי המלאכה (המבנה נשרף במהלך מלחמת העולם השנייה).
מהפכת 1905 ומלחמת העולם הראשונה
בשנת 1906 היה פוגרום ברוסטוב, מהקשים ברוסיה.
עשרות יהודים נרצחו ורכוש יהודי רב נבזז הם היו מהמהפכה הראשונה ברוסיה, מהפכת 1905. בין השנים 1910-1906הקהילה היהודית השתקמה התפתחו בקצב מואץ מוסדות הקהילה: בתי הכנסת, תלמודי התורה, בתי הספר וארגוני צדקה וחסד.
בשנת 1913, יהודי רוסטוב התוודעו לחסידות חב"ד.
יהודים רבים שלחו את ילדיהם (ביוזמת הארגון היהודי מרוסטוב "אורתודוקס") לישיבת תומכי תמימים.
עבור ילדי רוסטוב שלא ידעו יידיש, הוקמה מסגרת מיוחדת ללימודי קודש בשפה הרוסית, שנקראה "חדר רוסטוב".
במסגרת זו שובצו מאוחר יותר ילדים גם מערים אחרות.
בשנת 1916 הרבי מליובאוויטש החמישי, אדמו"ר הרש"ב, (שלום דובער שניאורסון) קובע את מגוריו בעיר רוסטוב.
במהלך מלחמת העולם הראשונה בין השנים 1918-1916, פליטים יהודיים רבים מגיעים לעיר מאזורי המלחמה בפולין וברוסיה, ביניהם רבנים וראשי ישיבות.
ישיבת נובהרדוק עוברת זמנית לרוסטוב.
בין השנים 1917–1918 הרב שלום דובער שניאורסון שולח את בחירי תלמידיו ללמד תורה ודעת ולחלק סידור תפילה שנקראו "תהילת ה' ", שהוא הדפיס ברוסטוב בקרב הקהילות היהודיות בגרוזיה ובבוכרה.
פעולה זו הביאה למהפך רוחני חשוב באותן קהילות ולהתבססות חצר חב"ד ברוסטוב כמרכז החסידות.
בין השנים 1919–1920, בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה, העיר רוסטוב עברה מיד ליד ויהודי רוסטוב עוברים ימים קשים.
הרג ואבדן רכוש בקרב רבים מבני הקהילה.
שנות העשרים של המאה העשרים
בשנת 1920 מספר לאחר סיום מלחמת האזרחים באזור והחלת השלטון הבולשביקי ברוסיה, נסתלק כמעט בפתאומיות, הרבי מליובאוויטש, הרב שלום דובער שניאורסון והוא במיטב שנותיו.
זו הייתה המכה אנושה לקהילה היהודית ברוסטוב, אך בנו יחידו אדמו"ר הריי"צ (יוסף יצחק שניאורסון י"ב בתמוז ה'תר"ם, 21 ביוני 1880 – י' בשבט ה'תש"י, 28 בינואר 1950) נתבקש למלא את מקום אביו והקהילה החלה שוב לפרוח.
בין השנים 1920–1921, ישיבת חב"ד שגלתה מהעיירה ליובאוויטש (ושהתה זמנית בקרמנצ'וג, אוקראינה) עברה לעיר רוסטוב.
תוך פרק זמן קצר הגיעו לעיר כמאה צעירים ששקדו על לימוד התורה ועל העבודה ה'.
עבור יהודי רוסטוב זו הייתה תופעה שלא ראו מימיהם.
ב-1921, התקיים משפט ראווה בתואנות קש שונות, שערכה ה"יבסקציה" בתיאום עם השלטון הקומוניסטי, הביא לסגירת הישיבה.
בין השנים 1921–1924, מרכז חב"ד ברוסטוב הפך להמרכז בה"א הידיעה להפצת יהדות בתפוצות ישראל בכל רחבי ברית המועצות.
מרוסטוב נשלחו שלוחים לקהילות ישראל כדי לעוררם ולעודדם, לחזק את בתי הכנסת, החדרים, המקוואות וגם מועברים סכומי כסף גדולים למטרת השתתפות בהוצאות של כל קהילה.
בשלב זה שירותי הביטחון הסובייטים הצֶ'קַה הסתפקו בעיקר באיסוף מידע על פעילותו הענפה של הרב יוסף יצחק שניאורסון.
ב-1924, הישיבה שנסגרה בשנת 1921 חזרה לפעול ברוסטוב בבית הכנסת המרכזי הכוראלי ברוסטוב על הדון או בשמו בלשון יידיש "כאראלנע סינאגוגא", בקומה השנייה באולם ששימש כבית הכנסת לחסידי חב"ד.
באותה שנה המשטרה החשאית איימה על הרב שתאסור אותו בגין פעילותו; הוא נדרש לעזוב את רוסטוב ולעבור לפטרבורג.
(בדרך הספיק להיות הרב הראשי של מוסקבה, למשך כחודש ימים.
לאחר שנתפס מעשיו עונה, נשפט והוגלה לעיר קוסטרומה).
במקביל הישיבה עזבה את רוסטוב ונדדה בין ערים שונות.
עד 1927 נושאי משרות קודש יהודיים, בעיר, שוחטים ומלמדים נרדפו על ידי השלטונות והחל גל מעצרים של פעילים ציוניים.
בשנת 1928 הרב נאלץ לעזוב את רוסיה ללטביה אך הוא המשיך לשמור על קשר הדוק מצידו השני של הגבול, וגייס את דעת הקהל העולמית וארגוני חסד יהודיים, לבוא לעזרת יהודי רוסיה.
עם התבססות שלטונו של סטלין בין השנים 1928–1930, אימה משתררת בקהילת יהודי רוסטוב, כמו בכל המדינה.
בתי כנסת נסגרו בזה אחר זה.
הרבנים ירדו למחתרת ויהודים רבים הוגלו לסיביר למחוז בירוביז'אן.
בין השנים 1933–1938, התקיימו מעצרים של רבני הקהילה וחסידי חב"ד בעיר.
רבים מבני הקהילה לא שבו יותר.
בשנת 1940 כתוצאה מרדיפת השלטונות בשנות השלושים, נתרו ברוסטוב רק שני בתי כנסת פתוחים, מתוך ארבעה עשר שפעלו לפניכן.
הקהילה היהודית המשיכה לצמוח ובשנת 1939 מספר היהודים בעיר הגיע ל-27,039 נפש.
במהלך השואה, הנאצים רצחו 13,000 מיהודי העיר בזמייבסקיה בלקה וב-11 באוגוסט 1942. מספר ימים לאחר מכן, הם רצחו עוד 2,000–5,000 יהודים שנורו למוות בבית הקברות היהודי הישן.
בשנת 1942 בהפצצה גרמנית נהרס עד היסוד אחד משני בתי הכנסת.
ב-1943 לפחות שמונה עשר אלף מיהודי רוסטוב הובלו ל"נקיק הנחשים" (זמיובסקאיה באלקה); חלקם הומתו בתאי גזים שבמשאיות, האחרים כרו לעצמם בורות ענק ונורו על ידי הגרמנים הנאצים.
שאר היהודים ברחו מבעוד מועד לאסיה התיכונה.
בשנת 1944 באישור רשויות המדינה שופץ בית הכנסת.
בין השנים 1948–1953, סטלין פתח במצוד אחרי כל אנשי הרוח והתרבות היהודיים ברוסיה, וכך גם ברוסטוב; עורכי דין ורופאים מהוללים נשלחו לסיביר, למחוז היהודי האוטונומי בבירוביג'ן או שנעלמו.
יהודים פחדו להיכנס לבית הכנסת מפחד שיתפסו.
בשנת 1953בשעה שרכבות המשא המתינו בתחנת הרכבת ברוסטוב להובלת היהודים, סטלין נפטר בפתאומית וגזירות הגירוש בוטלו.
בין השנים 1967-1954 השלטונות הקלו בגישתם ליהודי העיר וברוסיה בכלל, מאידך החלה התבוללות ונישואי תערוכת של היהודי בקרב הגויים.
הסיבה העיקרית להתבוללות הפחד מרדיפות בעתיד במיוחד אחרי השואה ובנוסף קבלת כביכול "חסות" מהשלטונות.
יהודים רבים שינוי את שמותיהם ושמות המשפחה לשמות רוסיים כדי שלא לבלוט.
בשנת 1960, הלך לעולמו הרב ש.מ.
המנהיג הרוחני של הקהילה הדתית החליף אותו הרב מרדכי ליפשיץ ע"ה.
בשנים 1960–1962, נאסרה אפיית מצות או קבלתן מחוץ לארץ.
נאסרה השחיטה (שהייתה מתבצעת בצריף קטן בחצר בית הכנסת).
ב-1967, מלחמת ששת הימים זקפה באחת את קומתם השחוחה של יהודי רוסיה, אך זו רק החמירה את יחסה לישראל וליהודים.
בצע מעצרים ומעקבים אחרי שומרי המסורת בקהילה או חובבי ציון מאידך מתגברות הבקשות לעליה לארץ.
סוף המאה העשרים וראשית המאה העשרים ואחת
בין השנים 1988–1990, הוכרז על חופש דת כמעט מלא ברוסיה.
בקהילה מתחילה פעילות קבועה של שיעורי תורה ועברית, וכן תפלות במניינים מלאים.
יו"ר הקהילה בשלב זה הוא מר יוסף בקשן.
ב-1991, הרב חיים בער סטמבלר שימש כרב בית הכנסת, נבנה מקווה חדש במרתף בית הכנסת ונפח "בית הספר של יום ראשון" ללימודי יהדות.
ב-1994 מגיעים לעיר נציגי הסוכנות היהודית והג'וינט.
בין השנים 1998–1999, בחסות הג'וינט מוקם ברוסטוב מרכז עזרה לנזקקים "חסד שלום בער" על שמו של הרבי יו"לויוצא לאור לראשונה העיתון "שמע" על ידי בית חב"ד והקהילה.
ב-1999, לאחר 75 שנה, נפתחת מחדש ישיבת תומכי תמימים בביתו של הרבי.
ב-2003 לאור גל השמצות מגורש מהעיר הרב קפלון והרב חיים פרידמן מלא את המקומו.
במהלך התקופה הסובייטית פחתה האוכלוסייה היהודית בהתמדה בין שנות ה-50 של המאה ל-1990, ועד שנת 2002 נותרו ברוסטוב-על-דון פחות מ-5,000 יהודים.
ב-2003, על רקע השמצה חסרת תקדים בעיתונות המקומית על ידי גורם עוין לקהילה היהודית, הרב קפלון מגורש מהעיר והרב חיים פרידמן ממלא את מקומו.
בשנת 2008 הרב חיים דנצינגר ורעייתו קאילה, עברו מביתם בקליפורניה והקימו בית חדש וקבוע ברוסטוב.
במטרה לשרת את הצרכים החומריים והרוחניים של 15,000 היהודים החיים ברוסטוב וסביבתה.
נכון לשנת 2023 הרב חיים דנצינגר הוא הרב של קהילת יהודי רוסטוב על הדון.
בתאריך 25 ביוני 2023 כוח קבוצת וגנר בפיקודו של יבגני פריגוז'ין, שלחם באוקראינה מטעם רוסיה במלחמת אוקראינה–רוסיה, מרד ברוסיה כתוצאה מסכסוך עם הקרמלין.
הכוח פנה לאחור והחל לתקוף את הכוחות רוסיים.
בדרכו צפונה במטרה לכבוש את מוסקבה, הכוח כבש את העיר רוסטוב ואת בסיסי הצבא שבה.
כיבוש העיר גרם לבהלה ופחד בקרב יהודי העיר וכלל האוכלוסייה, כתוצאה מכך תוך פרק זמן קצר התרוקנו מוצרי המזון מהחנויות.
עד שנת 1940 פעלו בעיר 14 בתי כנסת בתום מלחמת העולם השנייה נותרו רק 2 בתי כנסת פעילים ונכון לשנת 2023 נותר בית כנסת אחד פעיל בלבד.
בית הכנסת הכוראלי, היה, בית הכנסת הראשי של הקהילה היהודית ברוסטוב.
בניין בית הכנסת ממוקם ברחוב באומן 70. הוא נפתח לציבור המתפללים בשנת 1868. נכון ל-2023 הבניין משמש כבית חולים ממלכתי למחלות עור ומין, לאחר שבמהפכת אוקטובר הבניין הולאם ולאחר מכן נבנה מחדש.
לבניין בית הכנסת יש מעמד של אתר מורשת תרבותית בעלת משמעות מחוזית.
בית הכנסת החייל או בית הכנסת הקנטוניסטי, על שם הילדים היהודים הקנטוניסטים שאולצו להתגייס לצבא בתקופת הצאר ניקולאי הראשון.
(הם כונו חיילי ניקולאי ; ברוסית: Николаевские солдаты), הוא בית הכנסת היחיד שפעיל ברוסטוב, נכון ל-2023. הבניין נבנה בשנת 1872 על ידי חיילים, גמלאים יהודים קנטוניסטים, ששרתו בצבא הצאר.
ב-1935, בית הכנסת נסגר לתפילה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הבניין הועבר לידי הקהילה היהודית המקומית.
לאחר התפרקות ברית המועצות, בשנת 2005 נערך שיפוץ גדול של בית הכנסת כשבמסגרתו שוחזר תבליט מגן דוד שהוסר ב-1940. עבודות השיפוץ נערכו לאורך כל שנת 2005 והמבנה נחנך מחדש ב-26 בדצמבר אותה שנה.
נכון לשנת 2023 לבית כנסת החייל יש מעמד של אתר מורשת תרבותית בעל משמעות אזורית.
בית הכנסת נבנה בשנת 1901 על ידי קבלן הבנייה אברם מויסייביץ' גרונימוס.
המבנה היה בן שתי קומות בסגנון גותי ובעל שטח של 323 מטרים רבועים.
בשנת 1942 נשרף הבניין במהלך מלחמת העולם השנייה על ידי הנאצים.
בתום המלחמה נשאר רק קיר אחד מהמבנה ועל כן הוא לא נבנה מחדש.
בשנת 1820, הוקם בית קברות היהודי הראשון בעיר על הגדה השמאלית של הנהר טמרניק (הוא יובל של נהר הדון.
באזור רוסטוב הנהר זורם מצפון לדרום עד שהוא מתחבר לנהר הדון).
ב-1871 נסגר בית הקברות למטרות בנייה במקום.
בשנת 1938, השלטון הקומוניסטי הודיע על כוונתו לסגור את בית העלמין היהודי הישן, להרסו ולבנות בשטחו בתים.
על אף הסכנה העצומה הכרוכה בכל קשר שהוא למשפחת שנאורסון, מנין חסידים נועזים העביר באישון לילה את גופתו של הרב שלום דובער שניאורסון לבית העלמין החדש.
בית הקברות החדש פעל בין השנים 1922–1971. באוגוסט 1942, ימים ספורים לאחר טבח של 13,000 מיהודי העיר על ידי הנאצים, הם רצחו ביריות, עוד כ-5,000 יהודים מהעיר ומסביבתה, בבית העלמין היהודי החדש.
בשנת 1997 חודשה הקבורה בבית העלמין היהודי "החדש" (השלישי במספר).
פרסומים, עיתונים וכתבי עת יהודיים חדשו את הופעתם.
בשנים 1995–1996 הוציאה הקהילה את RASEA, בתמיכת הסוכנות היהודית, את כתב העת Rostovskaia evreiskaia (חמישה גליונות בשנה), בנוסף ב-1995 החל לצא עלון המידע "רגע" (שלושה גליונות בשנה).
בדצמבר 1996 החל לצאת העיתון "יחד" (6–7 גליונות בשנה), ובשנת 1998 החלה הקהילה הדתית היהודית ברוסטוב להוציא את העיתון החודשי "שמע".
יורי בשמט, מנצח, כנר וכנר רוסי.
אלכסנדר פצ'רסקי מפקד המרד במחנה סוביבור (מחנה ההשמדה סוביבור).
היה בן העיר ואף חזר להתגורר בה לאחר המלחמה עד ליום מותו.
יעקב פרנקל, פיזיקאי סובייטי הנודע בעבודותיו בתחום הפיזיקה של החומר המעובה.
מיכאיל גנסין, מלחין ומורה יהודי רוסי.
צאזר קוניקוב, קצין בחיל הרגלים הימי הסובייטי.
ראיסה מריטיין, משוררת ופילוסוף רוסית-יהודיה שהמירה את דתו לקתולית.
ליאוניד שמקוביץ', רב-אמן שחמט וכותב שחמט.
סבינה שפילריין, רופאה רוסייה ואחת הפסיכואנליטיקאיות הראשונות.
סביאלי טרטקובר, שחמטאית פולנית וצרפתייה.
ורה ויצמן, רופאה, פעילה ציונית ואשתו של חיים ויצמן.
קהילת יהודי קניגסברג הייתה עד המאה ה-20 אחת הקהילות היהודיות הגדולות יותר ב.
רוב בני הקהילה היהודית בקניגסברג היגרו והנותרים נרצחו ב במהלך מלחמת העולם השנייה.
היהודים הראשונים בקניגסברג בתקופת היותה בירת דוכסות פרוסיה, דוכסות וסאלית של ממלכת פולין (כיום קלינינגרד, רוסיה), היו הרופאים אייזק מאי (1538) ומישל אברהם (1541) בחצרו של אלברכט, דוכס פרוסיה.
בשנת 1680 או 1682 התיר הנסיך פרידריך וילהלם, לתושבים היהודים לשכור מקום תפילה בבית אוילנבורגשס (Eulenburgsches, לימים מלון דויטשס האוס, Hotel Deutsches Haus) בקרווידרשטראסה (Kehrwiederstraße) לימים תאטרשטראסה (Theaterstraße).
רובם היו סוחרים מהאיחוד הפולני-ליטאי.
קהילה יהודית החלה להתפתח בקניגסברג ב-1704, אז הוקם בית קברות יהודי.
סטודנטים יהודים התקבלו לראשונה לאוניברסיטת קניגסברג ב-1712.
בשנת 1750 הוציא פרידריך השני, מלך פרוסיה, צו שסיווג את היהודים בפרוסיה למספר קטגוריות.
החלוקה העיקרית הייתה בין יהודים "נסבלים" (geduldete Juden) שיכלו להישאר בפרוסיה, יהודים "לא נסבלים" שנדרשו לעזוב עם הגיעם לבגרות, ויהודים "מוגנים" (יהודי חסות).
מספרם של היהודים המוגנים הוגבל בתחילה ל-203 משפחות בכל ברנדנבורג-פרוסיה.
הם הורשו לגור בעיר אך לא הורשו לנוע אל מחוץ לה.
רוב יהודי פרוסיה היו "יהודים נסבלים" שאינם מוגנים.
הם לא הורשו להתיישב דרך קבע בפרוסיה, לרכוש קרקעות או בתים, לעסוק בפעילות מסחרית או כלכלית, ולגור בערים – אלא אם היו שכירים או לקוחות של היהודים המוגנים.
כתוצאה מכך היו מעט יהודים בקניגסברג במאה ה-18. ההגבלות הוקלו במהלך המאה ה-19. בשנת 1753 התיר פרידריך השני ליהודי העיר לבנות בית כנסת חסידי בשנורלינגסדאם (Schnürlingsdamm) ברובע פורשטט (Vorstadt), וזה הושלם ב-1756. גאורג דוד קיפקה (Georg David Kypke) היה מפקח ממשלתי שלו.
בין רבני העיר בתקופה זו נמנים מאיר פוזנר ואריה לייב הלוי אפשטיין.
בית הכנסת הראשון, בית הכנסת הישן (Alte Synagoge), נשרף ב-1811. הוא נבנה מחדש ברחוב בית הכנסת (Synagogenstraße) הסמוך ונחנך ב-1815. האמנציפציה ליהודים התרחשה בשנת 1812 במהלך הרפורמות הפרוסיות, אך על היהודים נאסר לעבוד במקצועות קצינים וממשל, בין היתר.
אמנציפציה מלאה התרחשה רק בשנת 1869 בקונפדרציה הצפון-גרמנית.
הקהילה היהודית של קניגסברג שגשגה במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, ב-1880 היו בה 5,000 נפש.
את ההיסטוריה הראשונה של יהודי העיר כתב היימן יולוביץ' (Heymann Jolowicz) בשנת 1867. בשנת 1893 הסניף האורתודוקסי של עדת ישראל (Adass Jisroel) פתח בית כנסת ברחוב סינגוגנשטראסה (רחוב בית הכנסת, Synagogenstraße), ליד בית הכנסת הישן.
האורתודוקסים מנו רק 25–30 משפחות, אך כללו בנקאים, סוחרים ותכשיטנים בעלי השפעה.
בית הכנסת הליברלי נויה סינגוגה (Neue Synagoge, "בית כנסת חדש") נבנה לאורך לינדנשטראסה ברובע לומזה (Lomse) בין השנים 1894 ל-1896 כדי לשרת את רוב האוכלוסייה היהודית.
בעיר היו גם יהודים מפולין וליטא.
מספר היהודים הרוסים גדל בסוף המאה ה-19 עקב פוגרומים אנטי-יהודיים באימפריה הרוסית.
בין יהודי קניגסברג היו ציונים והיו תומכי הישארות בגרמניה, רבים מהם חברי האגודה המרכזית של אזרחים גרמנים בני הדת היהודית.
רבים מיהודי קניגסברג שירתו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
עד 1917 היו 820 מיהודי קניגסברג בצבא הפרוסי, כולל 80 מתנדבים.
15 מהם קיבלו צלב הברזל דרגה ראשונה ו-102 – דרגה שנייה.
בין המלחמות ובמלחמת העולם השנייה
עקב האנטישמיות והרדיפות בשנות ה-20 וה-30, האוכלוסייה היהודית של קניגסברג דעכה עוד לפני שהמפלגה הנאצית השתלטה על ידי ה-Machtergreifung ב-1933. באותה שנה חיו בעיר 3,500 יהודים.
חקיקה אנטי-יהודית בגרמניה הנאצית לפני המלחמה נאכפה על ידי אריך קוך.
החקיקה הגבילה את העסקים היהודיים והובילה רבים מיהודי קניגסברג להגר, בעיקר לארצות הברית ולבריטניה.
מיכאל ויק כתב על האפליה שסבל מ"נוער היטלר".
ב-1935, בפתיחת האוסטמסה (Ostmesse), יריד מסחר תקופתי שנערך בקניגסברג, ביקר היילמאר שאכט את הרדיפה, מסיבות מסחריות, ללא הועיל.
רדיפות הביאו את הקהילה היהודית ליצור בית ספר יהודי נפרד ל-82 תלמידים באפריל 1935; בית הספר גדל והקיף 180 תלמידים ב-6 כיתות עם 4 מורים עד אוקטובר 1935. בפברואר 1938 פרסם עיתון התעמולה Der Student der Ostmark את שמותיהם של 201 עסקים יהודים, 38 רופאים ו-22 עורכי דין שנותרו בעיר.
הרשימה שימשה את האס אה במהלך ליל הבדולח בנובמבר 1938. בית הכנסת החדש נשרף.
בית הכנסת האורתודוקסי עדת ישראל ושני בתי קברות הושחתו.
בית הספר היהודי הותקף, וכך גם בית הכנסת האורתודוקסי.
שניהם נפתחו מחדש לאחר מכן; באמצע 1941 עוד יכול היה מיכאל ויק לחגוג בר מצווה בבית הכנסת הישן.
במאי 1939 היו בעיר רק 1,585 יהודים, ולאחר מכן נאסרה ההגירה.
יהודי קניגסברג בולטים שהתאבדו במהלך מלחמת העולם השנייה היו חבר המועצה פול סטטינר, הקונסול פליקס יאפא ורעייתו והרופאה לוטה גוטשלק.
דודה, הפוליטיקאי אלפרד גוטשלק, רעב למוות ב-1942. מנהיג הקהילה היהודית, הוגו פלקנהיים , הוברח למקום מבטחים.
כיום יש באזור כ-2,000 יהודים.
בית הכנסת החדש נבנה מחדש בשנת 2018 באותו מקום, עותק מדויק של המבנה שנהרס ב-1938.
אישים בקהילה היהודית של קניגסברג (כולל מומרים לנצרות)
רוזוודוב (גם רוזבדוב; כיום בתוך תחומי סטאלובה וולה, כתשעים קילומטר דרומית ללובלין) הייתה עיירה ששכנה בסמוך לגדה המערבית של נהר הסן, והתקיימה בה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
ישנן עדויות להימצאותם של יהודים ברוזוודוב עוד במהלך המאה ה-18 וכך, בין השאר, החוזה מלובלין התגורר בה תקופה קצרה.
אולם קהילה יהודית ממוסדת החלה להתקיים במקום רק בראשית המאה ה-19. בשליש האחרון של המאה התגוררו ברוזוודוב למעלה מאלפיים איש, כאשר יהודי העיר היוו למעלה מ-75% מתושבי העיירה, כ-400 משפחות.
ראש הקהילה הראשון היה משה הרפלד (1868), סוחר אמיד ותלמיד חכם.
הרב הראשון היה רבי משה, נכד רבי נפתלי מרופשי'ץ, שהקים גם חצר חסידית גאליצינית, חסידות רוזוודוב.
צאצאיו החזיקו בתפקיד זה עד חורבן העיירה במלחמת העולם השנייה.
רוב יהודי רוזוודוב התפרנסו בדוחק ממסחר זעיר, וממקצועות 'כלי קודש': סופרי סת"ם, שוחטים, מלמדים וכו'.
היו גם מעט תושבים אמידים, שעסקו בין היתר במסחר בעצים והובלתם דרך נהר הסאן.
בראשית המאה ה-20 עזבו יהודים רבים את העיירה בשל מצוקת פרנסה, חלקם היגרו לארצות הברית.
בשנת 1900 נפתח בית ספר של הברון הירש שם למדו את שפת המדינה ויסודות החשבון.
בשנת 1910 הוקם בית ספר עברי והחלה פעילות ציונית בעיירה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הופצצה העיר, בה שהו כוחות צבא אוסטרים, על ידי הצבא הרוסי.
ההפגזה החלה בתאריך 15.9.1914 ולמעלה ממחצית הבתים עלו באש.
עדות לכך מופיעה גם אצל אחד מחכמי העיר, רבי אלטער שטיגליץ, המספר על חמש מאות מכרכי ספרו 'צל"ח החדש' שעלו באש.
יהודים רבים עזבו את העיירה לקרקוב, וינה ובוהמה.
בערב חג שבועות 1915 גירשו הכוחות הרוסים את שארית יהודי העיר והעבירום באותו היום את נהר הסן.
בהמשך הגלו הרוסים את היהודים לערבות סיביר.
לאחר כשנתיים חזרו חלק מהיהודים אל רוזוודוב והחלו לשקם את חייהם.
עם תחילתו של השלטון הפולני העצמאי, סבלו יהודי העיירה, במהלך חודש נובמבר 1918, מפרעות קשות של איכרי הסביבה שאף בזזו את רכושם, דבר שהביא שוב לעזיבה של יהודים רבים.
שנות העשרים התאפיינו בדלות כלכלית אך במקביל בפריחה תרבותית ופעילות ציונית גוברת.
תחילה נפתח סניף של תנועת החלוץ והחלה גם עליית בודדים לארץ ישראל.
במקביל היו כמה עשרות בני נוער שלמדו בגימנסיה בעיירה הסמוכה ניסקו.
בשנות העשרים והשלושים הוקמו סניפים של השומר הצעיר ולאחר מכן של תנועת עקיבא והשומר הדתי.
המצב הכלכלי החל להתייצב והגיע לשיאו בשנות השלושים של המאה ה-20. תעשיות זעירות רבות החלו להתפתח סביב נהר הסאן ובאמצע שנות השלושים הוקמו מפעלי פלדה ונשק גדולים סביבות העיירה, תעשייה שהעסיקה מאות פועלים.
בשבועות הראשונים של המלחמה החלו הפצצות על מפעלי הפלדה הסמוכים לרוזוודוב.
הצבא הגרמני נכנס לרוזבודוב ביום השני של ראש השנה 1939. עם כניסת הנאצים, הופסקה התפילה בבית הכנסת.
בימים שלאחר מכן חיללו הגרמנים את בתי הכנסת והחלו לבזוז את בתי היהודים.
צו סגירה ניתן לכל החנויות.
היהודים נצטוו להישאר בביתם, והגברים נלקחו לעבודות כפייה.
ביום השני של סוכות בתאריך 2.10.1939 נכנסו כוחות גדולים של הצבא הגרמני לעיר והחלו בגירוש יהודי העיר.
התושבים נדרשו להתרכז בכיכר העיר בתוך חצי שעה עם ציוד בסיסי בלבד.
זקנים וחלשים שהתקשו בהליכה הוצאו באלימות על ידי החיילים הגרמנים וחלקם נורו.
בכיכר העיר נאלצו היהודים לחתום על הצהרה של עזיבת העיר מרצונם.
לאחר מכן הוליכו את כל היהודים דרך הרחוב הראשי אל נהר הסאן.
הפקודה הייתה לעבור לצד השני של הנהר, שבשליטה הרוסית, עד השעה 16:00. הגשר היה הרוס והגברים נאצלו לשחות.
אלה שלא ידעו לשחות ולא הספיקו לקבל עזרה מהאחרים – טבעו.
את הנשים והילדים העבירו באמצעות סירות קטנות ומאולתרות.
משם נדדו תושבי העיירה מזרחה ורובם הגיעו לאחר מספר שבועות ללבוב ובהמשך גורשו לסיביר.
כמה עשרות יהודים שהצליחו להסתתר ביום הגירוש בתוך העיירה ומחוץ לה, נשארו ברוזוודוב.
אליהם הצטרפו בהמשך יהודים מהעיירה שהצליחו להסתנן חזרה מהאזור הסובייטי ויהודים מכפרי הסביבה.
כל אלו הוחזקו בעבודות כפייה על ידי הנאצים ואף הוקם יודנראט שהיה צריך לספק מדי יום מכסות פועלים לעבודות.
בהמשך אף הוקם גטו יהודי ברוזוודוב אליו הוכנסו יהודים נוספים מהסביבה.
גירוש היהודים למחנות השמדה מהגטו התעכב במשך זמן רב בעקבות מבצע התרמית וההצלה של חסיד אומות העולם יוג'ין לזובסקי.
בתאריך 21 ביולי 1942 כל תושבי הגטו רוכזו בכיכר השוק, שם רצחו הנאצים כמה עשרות אנשים.
שאר היהודים הובלו לגטו בדמביצה, שם רוכזו יהודים מכל האזור.
במהלך קיץ 1942 רצחו הנאצים את רוב יושבי הגיטו בדמביצה, חלקם הוצאו להורג בבורות ביערות הסמוכים וחלקם נשלחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
יצחק אבן – נולד ברוזוודוב בשנת 1861. תלמיד חכם, עורך עיתונים ('מחזיקי הדת', 'החלוץ', 'המגיד') וכתב מספר ספרים.
מייסד בית ספר העברי הראשון בגאלציה בלבוב בשנת 1895. לפני מלחמת העולם הראשונה היגר לארצות הברית.
קהילת יהודי קלטיוד הייתה קהילה יהודית משגשגת בעיר קלטיוד (בספרדית: Calatayud; במקור הערבי וממנו גם בספרות היהודית: קלעת איוּבּ, قلعة أيوب), במחוז אראגון במזרח ספרד, שהתקיימה עד גירוש ספרד.
הקהילה הייתה אחת הקהילות היהודיות החשובות בספרד והשנייה בחשיבותה בממלכת אראגון, אחרי סרגוסה.
הוכחות לקיום הקהילה קיימות עוד מתקופת שלטונו של עבד א-רחמן השלישי במאה ה-10. בשנת 1882, בזמן שפועלים חפרו יסודות של בית, גילו מצבת שיש ועליה כתובת בעברית לזכרו של פלוני שמואל בן שלמה, שנפטר בי"א במרחשון, ד'תר"ף (4680) (9 באוקטובר 919).
הרובע היהודי של קלטיוד היה ממוקם בסביבת נהר לאס פוזאס , בין מסגד לבין קתדרלה.
בצד הנגדי של הנהר שכן בית הקברות היהודי.
הקהילה, ששגשגה, החזיקה בשני בתי כנסת גדולים, אחד מהם נבנה על ידי אהרון בן יחיא, ושופץ על ידי קרובו, יוסף בן יחיא.
היו גם כמה בתי ספר גדולים, שניים מהם נוסדו על ידי יוסף פרחי ויעקב בן קלנה.
בנוסף לאלו היה בית ספר לאגודת האורגים, ועוד אחד צמוד לחברה קדישא.
בסוף המאה ה-12 קיימות רשומות המתייחסות להקמת ה"אלג'מה" (הקהילה) שהוקמה באופן חוקי.
בסוף המאה ה-13, ניתן להניח שבקלטיוד חיו כ-185 משפחות יהודיות, בסך הכל כ-750–900 יהודים.
בשנת 1326 גיירו יהודי קלטיוד שני נוצרים ליהדות, כתוצאה מכך, הם נידונו לעונש חמור על ידי האינקוויזיטור, אך מאוחר יותר קיבלו חנינה על ידי המלך חיימה השני.
בשנים 1348–1349 במהלך מגפת המוות השחור פרצו מהומות אנטי-יהודיות.
בשנת 1349 החרימו השלטונות העירוניים לרשותם את רכושם של יהודים שמתו במהלך המגפה.
במלחמה בין קסטיליה ואראגון בשנת 1367, יהודי קלטיוד ודרוקה, ספגו סבל רב מידי החיילים הקסטיליים, חנויותיהם נשדדו וילדיהם נטבחו באכזריות.
בעקבות הפעילות של הנזיר הדומיניקני ויסנט פרר חלק גדול מהיהודים העשירים ביותר של קלטיוד החל מ־1391 התנצרו.
בשנת 1398 מרטין, מלך אראגון, אסר על היהודים לגור מחוץ לרובע היהודי.
הנשיא דון שמואל בן מאיר הלוי אבולעפיה ומשה בן סוסא ייצגו את הקהילה בוויכוח טורטוסה (בשנים 1413–1415).
בשנת 1413 התנצרו יהודים רבים בקלטיוד ומספר המתנצרים גדל בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1414 אסרה העירייה על היהודים לעזוב את הרובע היהודי, לשאוב מים מהנהר ולהשתמש במאפייה ובטחנת הקמח.
הקהילה הייתה בחובות עמוקים למגייר פסקוואל פרז דה אלמקאן על הוצאותיו בחצר האפיפיור, שאותן היו אמורים לכסות.
כאשר היהודים הותקפו על ידי האוכלוסייה הנוצרית, אינפנטה אלפונסו, באישור ויסנט פרר, הוציא הנחיות לפקידי העירייה לעצור כל מי שתקף את היהודים, שכן זה מנוגד לחלוטין לצו האלוהי.
היהודים בקלטיוד התלוננו בפני המלך ב-1418 על רדיפות של השלטונות העירוניים והאזרחים, שאיימו להרוג אותם אם לא יתנצרו ולגרש יהודים שנשארו נאמנים ליהדות.
המלך הורה למושל לתת ליהודים את הגנתו.
בשנת 1420 הוא התיר להם לחזור לבתים שהיו בבעלותם ברובע היהודי לפני שנת 1415, שמהם כנראה נושלו.
בשנת 1436 נתן ג'ון, אז המשנה למלך, הנחיות לארגון מחדש קיצוני של המבנה הקהילתי.
הוא מינה גזברים, נאמנים או שופטים, וחברי מועצה, וכל אחת משלוש הנחלות ייצגה ארבעה חברים במועצת הקהילה.
מספר "נוצרים חדשים" ממקומות אחרים התיישבו בקלטיוד, שם התקבלו על ידי הקהילה וחזרו ליהדות.
קהילת קלטיוד הגיעה לסוף דרכה עם גירוש היהודים מספרד בשנת 1492. רשימות מאותה שנה מפרטות את רכושם, כולל מטלטלין, משכון של זהב וכסף, ספרי תורה וקישוטים.
האינקוויזיציה הייתה פעילה בקלטיוד בין השנים 1488 ו-1502 כאשר בית הדין האינקוויזיציוני שילב ב-1519 את עבודתו עם זה של סרגוסה.
הנשיא שמואל בן מאיר הלוי אבולעפיה ור' משה בן סוסא היו נציגי קהילת קלטיוד בוויכוח טורטוסה.
איש הרוח האחרון של קהילת קלטיוד היה רבי יצחק עראמה המפורסם.
לפי המלומד משה שטיינשניידר, שם המשפחה היהודי: "קלעי", נגזר מעיר זו.
רמץ (ברומנית Remeți, בהונגרית Palosremete, ביידיש רעמיט) הוא כפר במחוז מרמורש ברומניה, בו התקיימה קהילה יהודית שהושמדה בשואה.
הכפר נמצא 21 ק"מ צפונית מערבית לעיר המחוז סיגט על הגדה השמאלית של נהר הטיסה, המהווה את הגבול בין רומניה לאוקראינה לאחר מלחמת העולם השנייה.
שמו ניתן לו על ידי נזירים פאולינים ומוזכר לראשונה ב־1363. רוב תושביו רותנים.
לפי אומדן מ־2012 ביישוב גרו 3040 תושבים.
היישוב ממוקם בגובה 301 מטר.
עד 1918 היה האזור חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, חוזה ורסאי שנחתם רשמית ביוני 1919, הכיר בריבונות רומניה על אזור טרנסילבניה ובמלחמת העולם השנייה בין השנים 1940–1944 סופח האזור להונגריה.
יהודים הגיעו לרמץ בשנות ה-60 של המאה ה-18, היו אלה יהודים חסידיים שהגיעו מגליציה כמו לכל אזורי טרנסילבניה.
בשנת 1768 נרשם בכפר יהודי בשם אברהם הערש, שהיה אב למשפחה בת 9 נפשות, ככל הידוע היהודים הראשונים שהתגוררו בו.
במפקד של שנת 1830 נרשמו בכפר כ-100 יהודים בכ-20 בתי אב.
בשנת 1838 היו ברמץ 83 יהודים ואילו במפקד האוכלוסין בשנת 1910 נרשמו 348 יהודים.
מנתונים של כפרים אחרים באזור, ידוע שלא כל היהודים היו רשומים כיהודים.
רוב היהודים התפרנסו מתעשיית העץ כפועלים וכבעלי מנסרות ומעטים מהם עסקו בחקלאות.
הקהילה היהודית התגבשה באמצע המאה ה-19 ואז גם הוקם בית כנסת, מקוה טהרה, חברת קדישא ובית עלמין יהודי.
ממקור נוסף ידוע שמו של ר' נחום ענגל חתן ר' זינדל קליין מסיגט.
הרב אלתר נח הכהן מיכלנסקי (קייזר), מקובל ובעל שם מחסידי הרב יצחק נשכיז, התיישב ברמץ ב-1875 לאחר שחזר מארץ ישראל שם למד את חכמת הקבלה יחד עם החכם ר' מרדכי עבאדי.
קביעת מושבו ברמץ פתחה תקופה חדשה ליהודים במקום משום שהמונים הגיעו לבקרו ולבקש את עזרתו.
רמץ הייתה מסונפת לרבנות סיגט ובתקופה מאוחרת יותר סונפה לרבנות ספינקה.
הרב היחיד בתולדות הכפר היה ר' אברהם אביש הורביץ שהיה חתנו של האדמו"ר מספינקה ר' יצחק אייזיק וייס.
לאחר כהונתו ברמץ עבר לקראלי ובחירתו על ידי תושבי העיר, עוררה התנגדות
בשנת 1920 הפך האזור לחלק מרומניה, באותה עת התגוררו בכפר 399 יהודים שהוו 25% מאוכלוסיית הכפר.
בבית העלמין היהודי המגודר של רמץ קיימות כיום כ-125 מצבות.
על פי תכתיב וינה מאוגוסט 1940, האזור עבר אחרי ספטמבר 1940 לשליטת הונגריה.
השלטון ההונגרי פגע מאד בזכויות תושבי האזור היהודים.
בסוף אפריל 1944 הועברו יהודי רמץ לגטו בברבשט ומשם שולחו להשמדה באושויץ.
אחרי המלחמה חזרו לרמץ כ-60 יהודים אך תוך זמן קצר עזבו את המקום ולא נשאר אף יהודי בכפר.
הקהילה היהודית במטרופולין של שיקגו היא אחת מהקהילות היהודיות הגדולות ביותר בארצות הברית.
הקהילה, אשר שנמצאת בעיקר בעיר שיקגו ובפרבריה הצפוניים של העיר, הגיעה במקור לאזור בשנות ה-30 של המאה ה-19 ומילאה לאורך השנים תפקיד משמעותי בפיתוח התרבותי, החברתי והכלכלי של האזור.
נכון לשנת 2020 האוכלוסייה היהודית באזור המטרופולין של שיקגו כוללת לפי ההערכות בסביבות 319,600 אנשים, כאשר כ-120,000 גרו באותה העת בתחומי העיר שיקגו וכ-200,000 אנשים בפרברי העיר.
המתיישבים היהודים הראשונים הגיעו לאזור שיקגו במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19, זמן קצר לאחר התאגדותה של שיקגו.
באותה התקופה המתיישבים היהודים הראשונים היו בעיקר יהודים אשכנזים מגרמניה אשר חיפשו הזדמנויות כלכליות בעיר שחוותה באותה העת צמיחה מהירה.
בשנת 1845 נערך טקס יום הכיפורים הראשון בשיקגו.
רבים מהמהגרים היהודים הראשונים בשיקגו עבדו בתחילה כרוכלים ובהמשך הקימו בתי עסק קטנים, שחלקם הפכו לאורך השנים למפעלים גדולים ומצליחים.
בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית (המחצית הראשונה של שנות ה-60 של המאה ה-19) הקהילה היהודית גדלה באופן משמעותי ואף ארגנה פלוגה של מתגייסים יהודים אשר שירתה בגדוד חיל רגלים של מדינות האיחוד.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 הקהילה היהודית של האזור התרחבה באופן משמעותי.
רוב המהגרים היהודים באותה התקופה התיישבו בתחילה בעיקר באזור מרכז שיקגו, אך בעקבות השרפה הגדולה של שיקגו בשנת 1876 חלק גדולה מהיהודים בעיר עברו לגור לשכונות הדרומית של שיקגו - הייד פארק, קנווד, וסאות' שור.
גל ההגירה הראשון ממזרח אירופה התרחש בשנות ה-70 של המאה ה-19. רוב אותם המהגרים, אשר נמלטו מרדיפות ומעוני, הגיעו בעיקר משטעטלים בפולין ורוסיה.
היהודים המזרח אירופאים התמקמו בעיקר באזור רחוב מקסוול אשר ממוקם בשכונת ניר וסט סייד בשיקגו.
השכונה הייתה מהשכונות העניות ביותר בעיר באותה התקופה.
הקהילה היהודית בשכונה הקימה בין היתר שוק כשר אשר כיום ידוע בשם "מקסוול מרקט" (Maxwell Market).
בנוסף, יהודי השכונה הקימו מוסדות תרבות ודת רבים, כולל 40 בתי כנסת.
רוב אותם המהגרים היהודים עבדו באותה התקופה בתור אמנים, פועלי מפעל (בעיקר בתעשיית הלבוש), רוכלים וסוחרים.
בעקבות כך באותה העת אזור רחוב מקסוול הפך למרכז חיי הקהילה היהודית של שיקגו.
עד למאה ה-20 האוכלוסייה היהודית במטרופולין שיקגו הייתה מפוצלת לשתי קהילות - קהילות יהדות גרמניה וקהילות מזרח אירופה.
זאת מכיוון שלשתי הקהילות היו מנהגים שונים.
תחילת המאה ה-20 יהודים רבים החלו לעבור לשכונות נורת' לונדייל, אלבני פארק, לוגן סקוור ולייקוויו.
אשר הפכו בעקבות כך גם לאזורים מרכזיים של הקהילה היהודית עם בתי ספר יהודיים וארגוני תרבות יהודיים.
האוכלוסייה היהודית במטרופולין שיקגו הגיעה לשיא במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 כאשר באותה התקופה היו באזור זה בסביבות 275,000 יהודים והוא נחשב באותה העת לאזור עם הקהילה היהודית השלישית בגודלה בעולם.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה חלו שינויים דמוגרפיים משמעותיים באזור כאשר יהודים רבים החלו לעבור לאזור הפרברים של שיקגו.
בעקבות כך הפרברים סקוקי, לינקולנווד, היילנד פארק וגלנקו הפכו לכמה מהאזורים המרכזיים החדשים של הקהילה היהודית במטרופולין של שיקגו.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 רוב האוכלוסייה היהודית במטרופולין שיקגו עברה לגור באזור הפרברים, בין היתר בשל גורמים כמו דיור בר-השגה, תשתיות תחבורה חדשות, והתגברות של תופעת נדידה מתמשכת של האוכלוסייה הלבנה מאזורים שהחלו להפוך למגוונים אתנית ותרבותית.
בעקבות כך האוכלוסייה היהודית היותר אמידה עברה לגור בעיקר בפרברי החוף הצפוני, בעוד שהקהילות היהודיות ממעמד הביניים והקהילות האורתודוקסיות צמחו בעיקר באזורים כמו סקוקי ווסט רוג'רס פארק.
בעשורים הבאים סקוקי הפכה לאחד מהיישובים הפרברים עם שיעור האוכלוסייה היהודית הגדול ביותר באארצות הברית, כאשר בשלב מסוים במהלך אמצע המאה ה-20 מעל ל-50 אחוזים מתושבי סקוקי היו יהודים.
לקראת סוף שנות ה-70 של המאה ה-20 סקוקי זכתה לפרסום רב על כך שהיא מכילה את אחת הקהילות היהודיות הגדולות בארצות הברית בעקבות מאבק משפטי במסגרתו אישר בית המשפט העליון של ארצות הברית לקיים הפגנה נאו-נאצית בתחומי העיירה סקוקי שבאילינוי, בה התגוררו אחוז ניכר של יהודים ובהם גם ניצולי השואה.
במקביל, במהלך אמצע המאה ה-20 חלה ירידה דרמטית בכמות האוכלוסייה שגרה בעיר שיקגו עצמה, ובמיוחד בשכונות כמו נורת' לונדייל וסאות' שור.
בעקבות כך ווסט רוג'רס פארק ונורת' פארק הפכו לשכונות היהודיות העיקריות בשיקגו, והן אוכלסו בעיקר באוכלוסייה יהודית אורתודוקסית.
עד סוף המאה ה-20 נותרו באזור גם קהילות יהודיות קטנות יחסית בשכונות אשר בקרבת ימת מישיגן, כמו לייקוויו ולינקולן פארק.
במהלך המאה ה-21 האוכלוסייה היהודית במטרופולין של שיקגו חוותה צמיחה מחודשת, כאשר יהודים צעירים ואמידים רבים עברו להתגורר בשכונות כמו ניר נורת' סייד ואזורים שעברו תהליך ג'נטריפיקציה כמו השכונה וסט לופ.
לפי דו"ח של אוניברסיטת ברנדייס נכון לשנת 2020 במטרופולין של שיקגו חיו בסביבות 319,600 יהודים, מתוכם, משוער שכ-120,000 גרו באותה העת בתחומי העיר שיקגו וכ-200,000 גרו בפרברי העיר.
הקהילה היהודית במטרופולין שיקגו מגוונת, וכוללת אוכלוסייה יהודית אורתודוקסית, קונסרבטיביית, רפורמית ואוכלוסייה יהודית חילונית.
בנוסף, נכון לשנת 2020 רוב האוכלוסייה היהודית במטרופולין שיקגו גרה בפרברים הצפוניים והצפון-מערביים, עם ריכוזי אוכלוסייה יהודית משמעותיים בסקוקי, לינקולנווד, היילנד פארק, דירפילד ובאפלו גרוב.
בתוך העיר, השכונה ווסט רוג'רס פארק נותרה השכונה המרכזית של האוכלוסייה היהודית האורתודוקסית בעיר, בעוד ששכונות אחרות בעיר, ובמיוחד השכונות הייד פארק ולייקוויו, מכילות קהילות יהודיות קטנות יותר.
לקהילה היהודית של מטרופולין שיקגו יש מוסדות רבים, לרבות בתי כנסת, בתי ספר וארגוני תרבות שונים.
מוסדות בולטים של הקהילה כוללים את הפדרציה היהודית של מטרופוליטן שיקגו, מכון ספרטוס ללמידה ומנהיגות יהודית, ומוזיאון השואה והחינוך של אילינוי בסקוקי.
בשנת 1995, יהודים רבים בשיקגו הלכו ללמוד באוניברסיטאות, פי 2 מכלל האוכלוסייה האמריקאית באותה התקופה.
ההשכלה של היהודים תרמה גם להתפתחות הכלכלית שלהם.
בית ספר אנשי אמת ע"ש ברנרד זל
בית הספר היהודי היומי בשיקגו (CJDS)
מתיבתא דבית המדרש לתורה על שם הרב אשר צפתמאן זצ"ל
האקדמיה היהודית של אידה קראון
יהודים בולטים מאזור המטרופולין של שיקגו
קהילת יהודי שיראז היא קהילה עתיקה בשיראז שבאיראן.
שורשיה נטועים ככל הנראה במאה השביעית לספירה, סביר להניח שעם קום העיר.
שיראז היא בירת פרובינציית פארס בדרום איראן השוכנת כ-685 ק"מ דרומית לבירה טהראן.
זוהי העיר החמישית בגודלה באיראן כיום.
הקהילה היהודית בשיראז הייתה מרכז חשוב ליהדות איראן במשך מאות שנים.
הקהילה התגוררה בשתי שכונות עיקריות, אשר נפרדו בעקבות סלילת דרך לוטף עלי ח'אן בשנת 1721. השכונה החדשה שנוצרה נקראה "זיר טאג".
לכל שכונה היה רב משלה, אשר ניהל את טקסי הדת כגון ברית מילה, קידוש ונישואין.
שיראז הייתה העיר הגדולה ביותר בדרום איראן במאה ה-19. היא הייתה מרכז יהודי חשוב אשר שימש נקודת מוצא להגירת יהודים לפרס, המפרץ הפרסי ואף לירושלים.
בסוף המאה ה-19 חיו בשיראז כ-5,000 יהודים מתוך אוכלוסייה כוללת של כ-30,000 תושבים.
הקהילה הייתה מקושרת גם לכפרים יהודיים בסביבתה.
יהודי שיראז היו חלק בלתי נפרד מהמארג החברתי-תרבותי של העיר, ודיברו פרסית בפומבי ושיראזית יהודית שהיא ניב של פרסית יהודית בתוך הקהילה.
הם עסקו בעיקר במסחר זעיר, צורפות, ייצור יין ואלכוהול, והיו דומיננטיים בתעשיית היין המקומית שהייתה מרכזית בכלכלת האזור.
בנוסף, ייצאו סחורות ואלכוהול לערי נמל כמו בושהר ולהודו.
במהלך המאה ה-20, בלטו מנהיגים רוחניים כמו מולא מאיר משה דיין, אשר הנהיג את שכונת זיר טאג בשנות ה-60, ומולא רבי יוסף, מומחה לשחיטה כשרה, אשר קיים גם קשרים עם הקהילה המוסלמית.
כל אחד מהם פעל לחוד בענייני נישואין וגירושין.
השכונות היהודיות כללו מקוואות ובתי מרחץ ציבוריים אשר היו מנוהלים על ידי חברי הקהילה.
כיום מתגוררים בשיראז כ-2000 יהודים.
בעיר יש כ-15 בתי כנסת, 7 מקוואות ושתי מסעדות כשרות.
עדויות לקהילה יהודית בשיראז קיימות החל מהמאה ה-10. בין היתר בכתב משנת 981 הוזכר שיהודים הגיעו להלווייתו של מנהיג מוסלמי-סופי חשוב.
עדות נוספת מהמאה העשירית הייתה מהגאוגרף המוסלמי מוקדסי שכתב כי במחוז היו פחות יהודים מנוצרים.
לפי עדות של בנימין מטודלה בשנת 1162 היו בעיר שיראז כ-10 אלף יהודים.
היו תקופות שבהן הם נהנו מחופש פולחן יחסי אך גם סבלו מרדיפות.
סעד אל-דוולה היה יהודי ששימש יועץ בכיר והיה רופאו של ארגון ח'אן .
בדומה לשאר הקהילות בפרס גם קהילת יהודי שיראז סבלה מגל הרדיפות במסופוטמיה אחרי מותו של ארגון ח'אן.
בשיראז חגגו פורים מועד קטן או אבן אלחסן, ב' בחשוון במאה ה-12 (השנה המדויקת לא ידועה).
יהודי העיר נאלצו להתאסלם אחר שהקצב אבד אלחסם הלשין עליהם בפני השלטון שהם קיללו את דת האסלאם, כדי לנקום על שהודח מתפקידו על חשד שמכר בשר טרף בערב ראש השנה.
לפני מותו הודה הקצב בכתב שרקם עלילה וכתוצאה מכך הורשו היהודים לחזור לדתם.
אותו היום הפך יום טוב לדורות לאכול ולשמוח.
שיראז היא מקום הולדתו של מולאנא שאהין שיראזי (במאה ה־14), חלוץ השירה הפרסית-יהודית, ושל ממשיך דרכו אמראני במאה ה־16.
רדיפות היהודים בשיראז תחת שלטון הספווים מתוארות בפירוט בכרוניקות יהודיות-פרסיות מאת באבאי בן לוטף ונכדו באבאי אבן פרהאד.
בשנת 1721 נסללה דרך בשיראז אשר הפרידה את העיר לשתי שכונות יהודיות נפרדות.
במהלך המאה ה-19 רוב יהודי העיר היו צורפים או בעלי חנויות.
בהמשך חלק מהם התאסלם מסיבות שונות.
כך שמספרם ירד ל-500 בשנת 1850. מוחמד רזא ג'דיד אל-אסלאם שהיה בין ראשי הקהילה התאסלם ואף כתב ספר נגד היהדות.
לפחות 2,500 יהודים התאסלמו בשל הרדיפות הקשות.
על אף אימת הרדיפות המשיכו היהודים לקיים את דתם בסתר.
בשנת 1850 פעלו בעיר תשעה בתי כנסת, והרב הראשי היה מולאי ישראל.
לקראת סוף המאה ה־19 יהודים רבים היגרו לארץ ישראל.
בשנת 1904, כתגובת לפעילותם של המיסיון הנוצרי ושל הדת הבהאית בקרב יהודי הקהילה, נוסד בעיר בית ספר של רשת אליאנס, שפעל עד שנות ה-60 של המאה ה-20.
ב-30 באוקטובר 1910, היום האחרון לרמדאן, הותקף הרובע היהודי של שיראז בעקבות האשמות שווא שהיהודים הרגו ילדה מוסלמית לצורכי פולחן.
חיילים, סיידים ועוברי אורח ואפילו נשים וילדים, הצטרפו לביזה שנמשכה 6–7 שעות ולא פסחו אפילו על בית יהודי אחד מבין 260 הבתים ברובע היהודי.
12 יהודים נהרגו בעלילת הדם הזו, ו־50 אחרים נפצעו.
הרובע כולו נשדד בידי המון הפורעים.
הקהילה היהודית האיראנית שגשגה כלכלית בתקופת שושלת פהלווי (החל מ-1925), עם הסרת החוקים שהפלו אותה לרעה.
השליט הראשון של השושלת, רזא שאה פהלווי, היה גם פשיסט שחיזק את קשרי איראן עם גרמניה הנאצית.
ערב מלחמת העולם השנייה, גרמניה הייתה שותפת הסחר הגדולה ביותר של איראן ורזא שאה קיבל מגרמניה משלוחים של כ-7,500 ספרים גזעניים הדוגלים בשיתוף פעולה רב יותר בין הגרמנים ל"ארים פרסיים".
עיתונים נאציים הופצו בטהרן וצלבי קרס צוירו על בתים וחנויות של יהודים.
בתוך גרמניה, היו שידורי רדיו ליליים בפרסית, שקראו לפעולות של נקמה אלימה על הטבח של לא-יהודים בשנת 473 לפני הספירה במהלך שלטונה של המלכה אסתר.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלו היהודים לצאת מהרובע היהודי.
רשת אורט הפעילה מוסדות חינוך במקום.
בשנת 1960 כאלף ילדים יהודים למדו בבתי ספר ממשלתיים.
לפי מפקד איראני משנת 1956, חיו בשיראז 8,304. שיראז הייתה הקהילה השנייה בגודלה באיראן.
כאלפיים יהודים עזבו לישראל בין 1956 ל-1968. כמחצית היהודים קיבלו סיוע כספי עד שעזבו את העיר.
מי שנותרו השתייכו למעמד הביניים.
מולה מאיר משה דיינים היה המנהיג של שכונת "זיר טאג" בשנות ה-60. הוא היה אדוק מאוד וכובד על ידי יהודי שיראז.
מנהיג דתי נוסף היה מולה רבי יוסף, איש דתי שהיה מיומן בשחיטה אשר היה קשור לקהילה המוסלמית.
לכל אחד מהם היו משרדי נישואין וגירושין נפרדים.
בשנת 1979, ערב המהפכה האיראנית, חיו בעיר 8,000 יהודים.
ב-1986 רבה של הקהילה, הרב יצחק בעל הנס ביקר בארצות הברית לביקור קצר והצהיר כי בשיראז חיים כ-10,000 יהודים.
ב-1999 נעצרו 13 יהודים איראנים משיראז, באפריל 2000 החל משפטם והם הורשעו בריגול למען ישראל.
הם שהו בכלא בין שנתיים לארבע שנים ולבסוף שוחררו הודות ללחץ בינלאומי.
ב-26 בדצמבר 2017 חולל בית הכנסת החדש בשיראז על ידי אלמונים.
יומיים לאחר המקרה חולל בית כנסת נוסף, בית הכנסת קאשי בשיראז
נכון ל-2021 מספר היהודים בשיראז נאמד בכ-2,000. על אף שלא התגורר רב בעיר, פעלו בעיר כ־20 בתי כנסת וליהודים ניתן חופש דת מלא.
בית הכנסת הגדול מולא עזרא
בית הכנסת הגדול מולא משאלה
קהילת יהודי תבריז היא קהילה יהודית שפעלה בעיר תבריז, בירת פרובינציית מזרח אזרבייג'ן שבאיראן, מימי הביניים ועד תחילת המאה ה-19.
בימי הביניים התקיימה קהילה יהודית בתבריז.
סמואל אל-מוגרבי, מחבר הספר "אִפחם אל־יהוד" מהמאה ה-12, הזכיר את תבריז, לצד סלמאס (שאהפור) וכוי, כמקום שבו המשיכו לפעול תומכיו של משיח השקר דוד אלרואי.
עצם אזכור העיר תבריז כאחת משלוש ערים בהן שרדו תומכי תנועה משיחית מאות שנים לאחר הופעתה, מעיד על עומק ההשפעה של התנועה באזור זה ועל קיומה של קהילה מאורגנת שזוהתה עם רעיונות חריגים מהזרם המרכזי ביהדות.
מהזמן שבו שלט הולאגו חאן, הפכה תבריז לבירת ממלכת האילח'אנים.
בתקופה זו מונה הרופא היהודי סעיד א-דאולה לוזיר של שליט האילח'אנים ארגון.
סעיד א-דאולה החזיק בעמדת כוח משמעותית עד שנרצח בשנת 1291. תפקידו של יהודי כווזיר תחת שלטון מוסלמי מרכזי מצביע על מעמד גבוה יחסית של יהודים באותה תקופה, במיוחד בקהילה המקומית בתבריז.
גם הווזיר, ההיסטוריון והרופא רשיד א-דאולה שירת שלושה שליטים עד מותו הטראגי בשנת 1318. הימצאותם של שני יהודים בתפקידי יועצים בכירים ורופאים מלכותיים, במרחק של שנים ספורות זה מזה, מלמדת על נוכחות יהודית משמעותית ומקובלת בעיר.
כתבי יד עבריים שנכתבו על ידי חכמים בתבריז ובסביבתה מעידים על כך שהקהילה כללה גם קראים וגם רבניים.
עובדה זו מצביעה על קיום של מבנה קהילתי מגוון, בו התקיימו זו לצד זו שתי אסכולות תאולוגיות נבדלות, דבר שלא היה מובן מאליו בתקופות רבות בהיסטוריה היהודית.
הרופא הקראי נפיס בן דוד א-תבריזי עבר בשנת 1354 מתבריז לקהיר, שם המיר את דתו לאסלאם.
סיפורו האישי של רופא זה עשוי להעיד על לחצים דתיים, חברתיים או אישיים אשר הביאוהו לעזוב את קהילתו ולהמיר את דתו לאחר הגעתו לעיר מוסלמית מרכזית.
במאה ה-16 ביקר בתבריז הנוסע היהודי-תימני זכריה אלצ'אהרי, ובספרו "ספר המוסר" תיאר את ההידרדרות במצב חיי היהודים בעיר.
עדותו, שהגיעה ממקור יהודי חיצוני לתבריז, משקפת את התדמית הקשה שהייתה למצב הקהילה בעיני יהודים בני תקופתו באזורים רחוקים.
גל הרדיפות אשר שטף את כלל יהדות פרס בתקופת שלטונם של עבאס הראשון ועבאס השני מהשושלת הספווית, פגע גם בקהילה היהודית בתבריז.
לכך יש עדות הן אצל ההיסטוריון הארמני ארקל והן אצל הכרוניקאים היהודים־פרסיים באבאי בן לוטף ובאבאי בן לוטף.
השתקפות האירועים הקשים הללו גם במקורות שאינם יהודיים מצביעה על חומרתם הרבה ועל כך שהיוו פרשה טראומטית גם ברמה בין-דתית ואזורית.
על אף הרדיפות, הקהילה לא הושמדה לחלוטין.
בין השנים 1711 ל-1713 ביקר בתבריז שליח מארץ ישראל בשם יהודה בן עמרם דיוואן, שביקר בקהילות יהודיות שונות בפרס וציין את העיר כאחת מהן.
עם זאת, כאשר ביקר בתבריז דוד דבית הלל בשנת 1828, הוא דיווח כי הקהילה היהודית בעיר חדלה להתקיים.
יהודים בקרמס חיו מאז המאה ה-13, שם התפתחה אחת הקהילות היהודיות החשובות ביותר בשטח נידר-אוסטריה של ימינו.
עקב גירוש היהודים מקרמס ב-1420/21 חדלה קהילת קרמס מהמאה התיכונה להתקיים.
במאות שלאחר מכן ביקרו יהודים כסוחרים בלבד בירידים החשובים במיוחד באזור בקרמס.
רק לאחר 1848 שבו יהודים להתגורר במקום והקימו קהילות דתיות.
בתקופת אוסטריה תחת השלטון הנאצי נהרסה הקהילה סופית בשואה.
היהודי הראשון שהופיע בשטח אוסטריה מתחת לאנז הוא ביבאס, שהוזכר ב-1239 ונראה שהתגורר בקרמס.
האם הייתה התיישבות יהודית לפני כן אינה ודאית, אך קרמס הייתה אז מרכז מסחרי חשוב במרק הבאבנברגי, שמשך ככל הנראה משפחות יהודיות.
באותה שנה הוזכרו לראשונה גם יהודים בווינה החדשה, שהיו לצד וינה הקהילה הוותיקה ביותר המתועדת באוסטריה.
ב-29 באפריל 1264 הופיע השופט היהודי הראשון בשטח אוסטריה של ימינו בקרמס: הדיקן הקרמסי אירנפריד והשופט היהודי אולריך אישרו חוב של האחים האונולד וקונרד, אזרחי קרמס, אצל היהודי ישמעאל מקרמס.
ב-24 בפברואר 1270 מופיע ברשימת העדים בקרמס יהודי בשם סמואיל, וב-1291 הוא מוזכר כמורה יהודי (מונח גרמני לרב או פקיד יהודי אחר בקהילה).
בתחילת המאה ה-14 פעל המורה היהודי ישראל, שהשאיר אחריו כתבים רבים והיה מייסד משפחת חכמים יהודית באוסטריה.
בנו של ישראל, הרשל מהרצוגנברג, היה במית ה-14 מלוה כספים ידוע (יהודים הורשו לעסוק רק בעסקי כספים) ותלמיד חכם בולט.
כרב כיהן אהרון בלומשטיין, נכדו של ישראל, אך הוא נרצח במהלך גירוש יהודי אוסטריה ב-1421. הצאצא המפורסם ביותר של ישראל היה הרב ישראל איסרלן שפעל בווינה החדשה ובמריבור (נפטר ב-1460).
המוזכר של המורה סמואיל ב-1291 מרמז על קיומה של קהילה בסוף המאה ה-13.
קהילה יהודית ייצגה קהילה בתוך הקהילה העירונית עצמה והייתה בעלת אוטונומיה משפטית מסוימת, דומה לאגודות בערים, שגם להן ניתנה אוטונומיה ותפקידים מסוימים.
המשימות העיקריות של הקהילה, מעבר לייצוג היהודים כלפי העולם הנוצרי וגביית מיסים, כללו משימות פנימיות דתיות וחילוניות.
בין היתר נכללו טיפול בזכות ובסדר על פי חוקי ההלכה, בית הדין הרבני שטיפל בעיקר בבעיות של נישואין וירושה או חיי משפחה, הגנה על כבוד חברי הקהילה, ניהול רכוש הקהילה ומשימות חברתיות (צדקה), כלומר סיפוק רשת ביטחון חברתית ששירתה עניים בתוך הקהילה, סטודנטים ללא אמצעים וגם עוברי אורח.
לקהילת קרמס הייתה בית כנסת ובית עלמין.
ב-1878 נמצאו בגזוורקגסה 30 מטבעות זהב ושאריות עצמות של כ-20 שלדים, והניחו ששם היה בית העלמין.
בית הכנסת שכן באזור בית החולים העירוני בין רחוב אוברר לנדשטראסה ורחוב היהודים, שם התיישבו רוב היהודים.
מקצוע העיקרי נותר משיכת כספים.
יהודי קרמס היו מממנים האצולה והמנזרים, אך רוב הכנסותיהם הגיעו מהלוואות לאזרחים פשוטים וחקלאים.
היו גם קשרים הדוקים עם קהילת היהודים בווינה, ויהודים מקרמס נמצאו לעיתים בווינה.
ב-1293 התרחשו כאן רדיפות ראשונות לאחר עלילת דם ברצח פולחני.
פוגרום מגפה התרחש בקרמס ב-1349, כאשר ההמונים מהסביבה תקפו את היהודים.
בזכות התערבות מהירה של אלברכט השני, דוכס אוסטריה לטובת היהודים, זכה בתואר הלא מחמיא "חסיד היהודים".
הדוכס ענש את האחראים לאלימות על ידי שריפת כפרים סמוכים והטלת קנסות כבדים על אזרחי העיר.
מ-1355 ואילך חזרו יהודים לקרמס.
תעודת נישואין (כתובה) מקרמס מ-1392, רבנים ידועים רבים וקהילה פעילה מעידים על חשיבותה של הקהילה בקרמס.
היא נותרה אחת החשובות באוסטריה עד לגירוש ב-1421.
המאה ה-15 התאפיינה בעלייה באיבה ליהודים מצד הכנסייה והרשויות החילוניות.
בזכות דרשות אנטי-יהודיות של הכנסייה הגיע השנאה ליהודים להמונים וחוזקה לעיתים על ידי שירה או איורים.
גם המגינים לא ראו עוד צורך להגן על היהודים, ומעשי רדיפה נסבלו או אף עודדו.
ברוב המקרים רדיפה הביאה לגירוש מכוון של יהודים, ובשטח אוסטריה של ימינו זה השפיע על יהודי הדוכסות של אוסטריה.
הם נפלו קורבן לגירוש יהודי אוסטריה ב-1421.
המתח שהתעורר עקב מלחמות ההוסיטיות והטענות שיהודים קשורים להוסיטים היוו גורל אכזרי לקהילות היהודיות.
הצדקה לרדיפות הייתה לכאורה חילול לחם הקודש.
הצדקה הזו הועלתה רק לאחר הגירוש.
מקורות סותרים מאוד או דיווח יידי לא מזכירים חילול הוסטיה, אלא מתארים את תהליכי המעצר, הטבלה כפויה לנצרות והגירוש האכזרי.
בין יוני לתחילת אוגוסט התרחש גירוש יהודי קרמס.
לאחר מכן חלקם טופלו; מי שסירב נשאר במעצר אם היה עשיר, העניים גורשו.
יהודים עשירים נותרים עונו ונדרשו לגלות היכן שמרו את רכושם.
כל הרכוש הנייד הוחרם, מסמכי משכון וחובות נשרפו או נלקחו (מה שכנראה היה חשוב לאצילים, אנשי דת ואזרחים, שרובם לא יכלו להחזיר חובות והשתחררו מהם עם מעצר היהודים).
במהלך העינויים מת הרב מקרמס, אהרון בלומשטיין.
בדוכסות אוסטריה סיימה הגזירה את ההתיישבות היהודית לשאר ימי הביניים.
אף על פי שלא היה גטו כפוי בקרמס, רוב היהודים התיישבו סביב בית הכנסת, שהיה מרכז סמלי וגאוגרפי של הרובע היהודי.
לאחר הגירוש נהרסו הבתים ובית הכנסת ובמקומם נבנתה כנסייה.
התיישבות מחדש ארכה זמן רב והייתה קשה בכל נידר-אוסטריה.
אמנם היו מעט יהודי חצר מועמדים בנידר-אוסטריה, אך לא חזרה התיישבות קבועה.
גל הגירה ראשון הגיע לנידר-אוסטריה עם גירוש היהודים מסטיריה וקרינתיה על ידי מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1496/97. הגירוש לא לוו בפוגרום, אלא היה מאורגן היטב.
כך הותר ליהודים על פי צו קיסרי להתיישב מחדש בבורגנלנד, ולאחר מכן גם בנידר-אוסטריה.
בקרמס עצמה לא התקבלו יהודים נוספים.
עם זאת, יהודים התיישבו בכפרים וקהילות סמוכות, במיוחד בשל צירי התנועה הראשיים לסוחרים לאורך הדנובה.
בסך הכל נותרה האוכלוסייה היהודית קטנה מאוד.
רשומות מיסים מגלות התיישבות שולית.
בנידר-אוסטריה התפתחו מ-16 עד 1671 קהילות כפריות יהודיות, ולכן תקופה זו נקראת גם תקופת יהודי הארץ.
הגירוש השני ב-1669/71 סיים את קהילות אלו.
בתחילת המאה ה-18 החרימו סוחרים יהודים חוץ-ארציים את שוקי קרמס משום שהרגישו שם טיפול לא הוגן.
באותה תקופה ההתיישבות היהודית כללה סוחרים שבאו רק לירידים מסוימים.
המועצה הקרמסית, שחששה מהפסד הכנסות, הצליחה להשיב אותם לשווקים.
במאה ה-19 הוקמה הקהילה היהודית המודרנית בקרמס, שהגיעה לשיא של כ-200 חברים.
הקהילה נוצרה כנראה ממעברים מאזורים סמוכים.
תחת בית תפילה קיים ככל הנראה בדרינקוולדרגסה, הקהילה היהודית הקימה ב-1894 בית כנסת חדש ברחוב דינסטל – לפי עיצובו של האדריכל הווינאי המפורסם מקס פליישר.
המבנה דמה בסגנונו לכנסייה נאו-גותית, אך החזית ברחוב עוצבה כבית אזרחי מהרנסאנס.
בטקסי החנוכה בהנהגת הרב הראשי מווינה ד"ר משה גידמן נעדרו הכמרים הקתולים, שלא רצו "להיות בלתי נאמנים לכנסייתם".
לאחר מלחמת העולם הראשונה התקשה הקהילה היהודית המצטמקת לאסוף את עשרת הגברים הנדרשים לתפילה (מניין).
רק בחגים גדולים (יום כיפור, ראש השנה) התמלא בית הכנסת, כשיהודים מוואלדפירטל הגיעו.
ב-1912 מונה ד"ר מאיר גבריאל מרהר מווינה לרב, והוא כיהן עד 1938. בשנות ה-30 של המאה ה-20 כללו קהילת קרמס את אזורי השיפוט גפיהל, לנגנלויס, מאוטרן, פוגשטאל ושפיץ.
ב-1880/1882 חנכה קהילת קרמס בית עלמין שלישי מחוץ לעיר ברחוב וינה, שהחליף אתר קבורה מהשנים 1850 בהר טורנרברג.
בין שתי המלחמות, תקופה של עוני ומשבר עבור האוכלוסייה, עלה האנטישמיות בכל אוסטריה, כולל בקרמס.
בשנות ה-20 הייתה קרמס לצד גמונד מרכז לחברי המפלגה הנאצית NSDAP האוסטרית.
רוב היהודים עברו לווינה, שבה היו הזדמנויות כלכליות טובות יותר.
מיד לאחר "אנשלוס" (מרץ 1938) נעצרו כמה יהודים מקרמס, אך שוחררו זמן קצר לאחר מכן.
חנויות בבעלות יהודית נמרחו, בית התפילה היהודי ברחוב דינסטל הוכתם בצלבי קרס.
בספטמבר 1938 נאלצו תושבים יהודים לפנות את "המקדש היהודי" תחת פיקוח אס אה, וספגו השפלה ובוז.
לאחר מכן שימש המבנה כאחסנה, ולכן לא נפגע בליל הבדולח ב-1938. עד סוף השנה כמעט כל 27 העסקים היהודיים הקיימים "אריזציה".
ב-1940 מכרה "חברת הדת הישראלית" את שטח בית העלמין לעיר קרמס.
היהודים הנותרים הועברו לווינה, שם שוכנו בתנאים בלתי אנושיים בדירות משותפות בצפיפות עם יהודים אחרים.
130 יהודים מקרמס גורשו ורצחו.
בתחילת אפריל 1945 שרד בית הכנסת התקפה אווירית קשה כמעט ללא נזק.
ניסיון המועצה לרכוש את המבנה ולשמש אותו למטרות ציבוריות נכשל.
ב-1978 נהרס בית התפילה היהודי לשעבר בקרמס, אף על פי שהיה עדיין במצב טוב.
במקומו נבנה סניף בנק מודרני, ומאז שוכן שם משרד הימורים.
קהילת יהודי קורפו הייתה קהילה עתיקה באי היווני קורפו, סמוך לאלבניה.
יהודים התגוררו באי כבר בעת העתיקה, בתקופת השלטון הביזנטי.
העדות הראשונה לנוכחות יהודית באי היא משנת 1148, לפי כתבי הנוסע בנימין מטודלה, שתיעד יהודי יחיד שעסק בצביעת בדים.
מאה שנים לאחר מכן מנתה הקהילה מאות נפשות.
במאה ה־13 החלו יהודים רומניוטים להגר לאי.
עם השנים הגיעו אליו גם יהודים ספרדים, שנמלטו מהאינקוויזיציה, ויהודים מדרום איטליה, שכונו "פולייזים".
הקהילה התאפיינה בפיצול בין יהודים יוונים ("גרקי") ליהודים איטלקים ("פולייזים").
פיצול זה בא לידי ביטוי בבתי כנסת נפרדים – "סקולה גרקי" ו"סקולה נובה" – ובאיסור על נישואים ביניהם עד ראשית המאה ה־20. במאה ה־17 נבנו ארבעה בתי כנסת, אך רובם נהרסו בהפצצות גרמניות בספטמבר 1943. רק "בית הכנסת היווני" שרד, ובשלב מסוים התפללו בו כל יהודי הקהילה יחד.
יהודי קורפו עסקו בעיקר במסחר, ובמאה ה־19 אף פעל באי בית דפוס יהודי.
פרנסתם נשענה, בין היתר, על סחר באתרוגים.
יהודי קורפו התפרנסו ממכירת אתרוגים מיוחדים, בעלי יתרונות, שנשלחו לקהילות יהודיות באירופה ולישראל.
אולם, פולמוס הלכתי שהתעורר העלה טענה שאותם אתרוגים מורכבים ממינים אחרים, ולכן פסולים.
מחלוקת זו פגעה קשות בכלכלת האי.
עלילת הדם של 1891 והגירה
ניסיונות לשמור על יחסים טובים עם האוכלוסייה הנוצרית וזכויות האזרח שהוענקו ב־1864 לא מנעו מיהודי קורפו לסבול מאנטישמיות.
ב־1891, בעקבות היעלמותה ומציאת גופתה של ילדה, הופצה עלילת דם: שמועה שהילדה, נוצרייה, נרצחה לצורכי פולחן.
הפרעות שפרצו גרמו למותם של 22 יהודים ולעזיבתם של כ־2,500 יהודים, כמחצית הקהילה שמנתה אז כ־5,000 נפשות.
יהודי קורפו כינו אירוע זה "הגזירה".
גם בשנים שלאחר מכן דווח על מעשי ונדליזם בבית העלמין היהודי ועל עלילות דם נוספות, כפי שתיעד חיים מזרחי ב־1930.
עלילת הדם של 1891 סימנה נקודת מפנה דרמטית שהובילה להגירתם של אלפי יהודים מקורפו.
הקהילה, שמנתה בשיאה 6,000 נפשות, הצטמקה מאוד.
בשנת 1941 כבשו האיטלקים את קורפו, והיהודים חיו שם בשקט יחסי.
אך המצב השתנה באוקטובר 1943, עם כיבוש האי בידי הגרמנים.
יחידות אס אס הורות ליהודים להירשם ולדווח על עצמם, והטילו עליהם מס כבד.
במאי 1944 הגיעה משלחת גסטפו לתכנן את גירושם, וב־9 ביוני 1944 נאספו היהודים בכיכר העיר, נדחפו למבצר ומשם גורשו בספינות למחנה הריכוז חיידרי, ומאוחר יותר למחנה בירקנאו.
כרוזים שהופצו באי הכריזו ש"קורפו השתחררה מהמפלצת היהודית", ודרשו להסגיר יהודים מסתתרים.
בעקבות כך, הוסגרו עוד כ־100 יהודים.
במכתב משנת 1946, לאחר השואה, קרא חיים מזרחי לסייע בדחיפות לשארית הפליטה – יתומים, אלמנות וחולים – לשפץ את בית הכנסת היחיד ששרד.
יהודים מקורפו שעלו לישראל הקימו אנדרטה בבית העלמין בחולון לזכר הנספים.
בית הקברות היהודי העתיק נהרס, וחלקו הופקע על ידי הרשויות.
בית הכנסת שוקם בשנות ה־70 והוא מהווה כיום אטרקציה תיירותית.
בראשית המאה ה־21 גרים באי כמה עשרות יהודים בלבד.
קהילת יהודי קופנהגן היא המרכז היהודי הגדול ביותר בדנמרק.
בקופנהגן מתגוררים כיום רובם המכריע של כ־7,000 יהודי המדינה.
הקהילה פעילה ברציפות מאז שלהי המאה ה־17, ושילבה לאורך השנים מסורת דתית, מוסדות חינוך, פעילות פילנתרופית ותרומה ניכרת לחיי התרבות והמסחר.
חוויותיה ההיסטוריות כוללות את קבלת זכויות אזרח ב-1814, הצלת רוב יהודי דנמרק במלחמת העולם השנייה, גלי הגירה ממזרח אירופה, והמשך פריחה תרבותית וחברתית עד היום.
ראשית הקהילה ב־25 בנובמבר 1622, כאשר המלך כריסטיאן הרביעי הזמין "יהודים בני האומה הפורטוגזית" להתיישב בממלכה.
תחילה התארגנו קהילות בערים גליקשטאדט ואלטונה, ומהן התפשטה ההתיישבות לפרדריציה ולקופנהגן.
בשנות ה־60 של המאה ה־17 עברו סוחרים יהודים מאלטונה לעיר, והקימו את בית העלמין היהודי הראשון ואת בית הכנסת הראשון בדנמרק.
הקהילה כללה מגוון רחב של מעמדות – מרוכלים עניים ועד בתי מסחר עשירים.
הרב הראשון של הקהילה, אברהם סלומון מרוזניץ, מונה ב־1687, וב־1693 נוסד בית העלמין במולגדה.
השרפה הגדולה של 1795 החריבה את בית הכנסת, והוא נבנה מחדש ב־1833 ברחוב קריסטלגדה בסגנון קלאסיציזם מאוחר בתכנונו של האדריכל גוסטב פרידריך הטש.
צו מלכותי משנת 1814 העניק ליהודים ילידי דנמרק זכויות אזרח שוות, ומאז התפתחו מוסדות פילנתרופיים, בתי ספר, ובתי אבות יהודיים.
במהלך הכיבוש הנאצי של דנמרק, באוקטובר 1943, חולצו כ־8,000 מיהודי המדינה לשוודיה בעזרת כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק, הממסד הדתי והפוליטי ואזרחים מכל שכבות החברה.
כ־99% מיהודי דנמרק שרדו את השואה, אך מאות הועברו למחנה טרזיינשטט.
בשנות ה־70 הגיעו כ־3,000 פליטים יהודים מפולין, רובם השתקעו בקופנהגן.
אירועים חגיגיים ציינו את חיי הקהילה – בהם חגיגות 150 שנה לבית הכנסת הגדול (1983) ו־300 שנה לקהילה (1984).
בקופנהגן פועלים כיום שלושה בתי כנסת מרכזיים: בית הכנסת הגדול (1833), בית הכנסת "מחזיקי הדת" של חב"ד (1910), ובית הכנסת הפרוגרסיבי "שיר הצפון" (2003).
בעבר פעלו בתי כנסת נוספים, לרבות בית הכנסת של משה לוי ("בית הכנסת המחאה") ובתי כנסת ספרדיים פרטיים.
מוסדות החינוך כוללים את קרולינסקולן – המשלבת את בית הספר לבנים בני הדת היהודית (1805) ובית הספר לבנות (1810) – ואת בית הספר של בינג וקליש (1803).