tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עשב השדה מאת שרה דניאלס (קטעים מההצגה), בבימויו של עמית גזית,
חשבון בבקשה מאת ג'ונתן ראנד, בבימויו של מאור הרוש, 2014.
טיילור, בבימויו של אברהם עוז[ההפקה השנתית לזכר ג'וליאנו מר-ח'מיס (טוב, מערכה ראשונה) (טוב, מערכה שנייה), 2014].
הרצגה - זכר ונקבה ברא אותם: על נשים וזוגיות במקרא הרצאה מודגמת מספרי המקרא, עורך ומגיש אריאל הכהן, בימוי עמית גזית, 2014.
ארלקינו על פי גרסת ליאון כץ בתרגומו ועיבודו של נסים אלוני, בבימויה של אופירה לניאדו, 2015.
השפעת קרני גמא על ציפורני החתול מאת פול זינדל, בבימויו של דור פלס, 2015.
מדלן מאת רביב יצחקי, בבימויו של עמית גזית, 2015.
נשים מדברות נשים מאת דורית פלד-הרפז ובבימויה, 2015.
חפץ מאת חנוך לוין, בבימויו של שלום שמואלוב, 2015.
וויצק מאת גיאורג ביכנר, בבימויו של דוד ברסלבי, 2015.
משהו יפה מאת ג'ונתן הארווי, בבימויו של דור פלס, 2015.
הסוחר מוונציה על פי ויליאם שקספיר, בעיבודו ובבימויו של אברהם עוז, (קטעים מההצגה),[ההפקה השנתית לזכר ג'וליאנו מר-ח'מיס, 2016]
בק ריבר מאת רחל שליטא, בבימויו של אלירן כספי, (נפתח במסגרת התיאטרונטו), 2017.
הבחורים בדלת ממול מאת תום גריפין, בבימויו של דור פלס, (נפתח במסגרת פסטיבל אלפא 13), 2017. לאחר עיבוד נפתחה ההצגה מחדש תחת השם המסיבה של ג'קי 2018
הרצגה - ברית איש/British - שיילוק, ידידים ואויבים הרצאה מודגמת על אנטישמיות ופילושמיות בבריטניה במהלך הדורות, רצופה בקטעי מחזות וקטעי ספרות אנגליים מימי הביניים ועד ימינו, עורך אברהם עוז, מגישים: סוהיל חדאד ואברהם עוז, 2018.
המסיבה של ג'קי על פי תום גריפין, קונצפט אימרסיבי דור פלס וטל יצחקי, בימוי: דור פלס 2018.
עיניים מדברות מאת מיכאל מוריס-רייך, בבימויו של אכרם תילאווי, (נפתח במסגרת פסטיבל המסרח'יד: פרס השחקן הטוב ופרס הבימוי, 2019.
נוף מאת הרולד פינטר, תרגום, בימוי ועריכה מוזיקלית אברהם עוז, 2019. (השיר "זר" לפינטר מתוך ההצגה; לחן: טל בלכרוביץ, עיבוד: יובל מסנר; ביצוע: יגאל שדה ואנה גזית) .
החל משנת 2017 מקיים תיאטרון האקדמיה לאמנויות המופע את פסטיבל אלפא 13, שנועד להעשיר את חייה התרבותיים של הקהילה בעיר.
הפסטיבל מתקיים בשלהי הקיץ, והוא משלב תחרות של הצגות תיאטרון ומופעים הנבחרים על ידי ועדה אמנותית מבין המופעים המוצעים לתיאטרון לאחר פרסום קול קורא, וכן הצגות ומופעים אורחים, ערבים מוזיקליים, הקרנות סרטים ומפגשי תרבות.
פתחנו את בריחי המסורת, וכולם מוזמנים לבוא בשערינו, לטעום, לחלום ולחגוג איתנו את שלהי הקיץ".
האקדמיה הצבאית הקיסרית (ביפנית: Rikugun Shikan Gakkō 陸軍士官学校) היה בית הספר להסמכת קצינים של הצבא היפני הקיסרי.
מסלול הלימודים כלל קורס זוטרים לבוגרי בתי הספר לצוערים מקומיים ולתלמידים שהשלימו ארבע שנות לימוד בחטיבת ביניים, ומסלול מתקדם לפרחי לקצונה.
האקדמיה הצבאית נוסדה בקיוטו ב-1868, וקיבלה את תוספת "הקיסרית" ב-1874, אז עברה לטוקיו.
אחרי 1898 הייתה האקדמיה תחת פיקוח מנהל החינוך הצבאי.
ב-1937 התחלקה האקדמיה, והקורס המתקדם עבר לעיר סגמיהארה שבמחוז קנאגאווה, וקורס הזוטרים עבר לאסקה, מחוז סאיטאמה.
טקס הסיום של המחזור ה-50 נערך בבניין האקדמיה החדש בסגמיהארה ב-20 בדצמבר 1937, בנוכחות הקיסר הירוהיטו.
ב-1938 נחנך בית ספר נפרד לתעופה צבאית.
ביוני 1945 שלחה האקדמיה את כל הסגל וכ-3,000 צוערים למחוז נאגנו, כאמצעי זהירות מפני הפצצת טוקיו על ידי בעלות הברית, והשאירה כוח צבאי קטן כדי שישמור על המתקנים.
חלק מהסגל וצוערים גויסו לדיוויזיית הטנקים הרביעית, אך יחידה זו לא השתתפה באף קרב.
בספטמבר 1945, לאחר כניעת יפן במלחמת העולם השנייה, נטל גדוד מדיוויזיית הפרשים הראשונה שליטה על בניין האקדמיה.
האקדמיה נסגרה עם ביטול הצבא הקיסרי היפני בתום 1945, ושטח האקדמיה בסגמיהארה היום הוא חלק מבסיס צבא ארצות הברית.
המוסד המקביל כיום ביפן הוא האקדמיה הלאומית לביטחון של יפן.
מועמדים לאקדמיה הצבאית הקיסרית נבחרו בקפידה מתוך בוגרי שלוש שנות לימוד בבתי ספר צבאיים מכינים בטוקיו, אוסקה, נגויה, הירושימה, סנדאי וקוממוטו.
בבתי ספר אלה למדו בעיקר בניהם של קצינים ושל חיילים שנפלו בקרב.
חלק מהמועמדים היו כבר חיילים מתחת לגיל 25.
תוכנית האימונים כללה שיעורים כלליים ברמת אוניברסיטה, אמנויות לחימה מסורתיות ורכיבה.
לאחר השלמת החלק הזוטר בן השנתיים, נשלחו הצוערים לשמונה חודשים לחיל הרגלים, שם למדו על מכלול אמצעי הלחימה שברשות הצבא ופיקוד מחלקתי, בטרם שבו לאקדמיה להשלמת המסלול המתקדם בן השנה ושמונה חודשים.
לאחר סיום הלימודים קיבלו הצוערים את התואר קצינים מתמחים, ועם השלמת ארבעה חודשי פעילות עם הרגימנט שלהם קיבלו את דרגת לוטננט שני באופן רשמי.
האקדמיה השוודית (שוודית: Svenska Akademien) היא אגודה מדעית הפועלת בשוודיה מאז 1786 ונמנית עם האגודות המדעיות שנוצרו בצו מלכותי שוודי.
מטרתה, לפי תקנונה, היא "קידום הטוהר, הכוח והנשגבות" של השפה השוודית.
היא בוחרת אישים שלהם היא מעניקה שורה של מענקים בתחומים נחשבים ובהם, מאז ראשית המאה ה-20, פרס נובל לספרות – מה שהופך אותה לאחד מהגופים הספרותיים המשפיעים בעולם.
מספרם הקבוע של חברי האקדמיה הוא 18 (מלבד כאשר אחד מהם נפטר וטרם נבחר לו מחליף), ועל כן היא מכונה "השמונה עשר" (De Aderton).
ב-20 במרץ 1786 הודיע המלך גוסטב השלישי, שאת השראתו קיבל מצרפת - אז המדינה המצליחה שבחזית אירופה, כי החליט לייסד .
אותם 18 אנשים ייבחרו מבין שלוש קטגוריות: סופרים של ספרות יפה, משכילים, ואנינים, מטרה שמשתקפת במוטו של הגוף החדש, "ברק וטעם" (Snille och smak).
המלך גוסטב גם מינה בעצמו 13 מהחברים, וחמשת הנותרים נבררו על ידי אנשי-אמונו.
נוסח התקנון אף הוא חובר במידה רבה על ידי המלך עצמו, והוא מזכיר את זה של האקדמיה הצרפתית.
על פי התקנון, שנכתב בשוודית עתיקה, המשימה העיקרית תהיה לעסוק בקידום ושימור "הטוהר, הכוח והרוממות" של השוודית (בשפה המודרנית מעריכים כי הפירוש הוא "בהירות, משמעות וכבוד").
על מנת להשיג זאת, הוחל בהוצאתו לאור של מילון האקדמיה השוודית, ואורגנו תחרויות מתאימות כמו גם ראשיתה של מסורת שנתית להענקת פרס לאישיות שוודית בולטת.
החנוכה נערכה ב-5 באפריל 1786 ב"בית הבורסה" שבעיר העתיקה של סטוקהולם.
כבר מההתחלה הייתה שאיפה לפרסם מילון שישמש כלי-מנחה שיחתור להמשך ההתפתחות והעידון של השפה, זאת לא הוגשמה אלא כעבור כברת זמן ניכרת.
המוטו של האקדמיה השוודית מורכב משתי תכונות: "ברק וטעם".
הראשונה מבקשת להצביע על הכוח היוצר של הכישרון, המבריקוּת; והשנייה על ההון האינטלקטואלי, הנדרש כדי לייצר את ההשראה.
לפי מכתמי ההיסטוריה של האקדמיה עצמה, נוסחה זו כוללת לפיכך הן היבט אפוליני והן דיוניסי.
מצבה של האקדמיה לא היה טוב לאחר מותו של גוסטב השלישי ב-1792. שלוש שנים אחר כך הושעתה פעילות חברי הארגון למשך שנתיים.
חרף כל זאת, המשיך מעמדה של האקדמיה להתקיים כסמכות העליונה בשוודיה בסוגיות ספרותיות ולשוניות.
בשנות העשרים של המאה ה-19 הואטה עשייתו של הארגון, במידה רבה בשל התקפות מצד חברים קודמים כנגד הזרמים החדשים.
בראש שמונה עשר חברי האקדמיה עומד "מזכיר קבוע".
המלך גוסטב השלישי קבע כי המזכיר הקבוע ישב על כסאו למשך כל חייו, אולם זה נזנח עם השנים.
המזכיר הקבוע הראשון, הפילוסוף נילס פון רוסנסטיין (von Rosenstein), החזיק במשרה לאורך תקופת שיא של 38 שנים (בין 1786–1824) ולקראת הסוף היה גם עיוור וגם סנילי, אולם תיפקד היטב בעבודתו.
המזכיר השלישי, הסופר הברון ברנהרד פון בסקו (von Beskow; מזכיר בשנים 1834–1868), היה בעל כוח רב ושיפר את מעמד המוסד.
לאחר מותו באה תקופה של חוסר במנהיג אמיתי, שנמשכה עד לכניסתו של המשורר קרל דוד וירסן (Wirsén) ב-1884 לתפקיד המזכיר הקבוע.
במהלך העשור העוקב נסקה הספרות השוודית, אם כי לא בדרך שזכתה לאהדתו של וירסן, מה שהביא לצמצום בפופולריות שלו מצד הדור הצעיר של אנשי הרוח.
בתחילת המאה ה-20 התקבל הכלל שלפיו המזכיר הקבוע יפרוש לכל המאוחר כשימלאו לו 70, אם לא באה החלטה אחרת מצד האקדמיה.
מאז 2009 מאוישת משרת המזכיר הקבוע בידי ההיסטוריון פיטר אנגלונד (Englund), שהחליף את חוקר הספרות הוראס אנגדאהל (Engdahl).
ב-1910 היו האקדמיה וחבריה מטרה לביקורת עוינת, בעקבות פרשה שזכתה לשם "סכסוך סטרינדברג", שבמהלכה ניטש פולמוס אינטלקטואלי חריף בין המחזאי אוגוסט סטרינדברג - שהרבה לבקר את המלך קרל השנים עשר, לצד מוסדות שוודיים נוספים, לבין המשורר וחבר האקדמיה-לעתיד ורנר פון היידנסטם.
ב-1912 החליף אריק אקסל קרלפלט את וירסן כמזכיר קבוע, ותקופת כהונתו בת 18 השנה ניכרה בטילטול המוסד ובמודרניזציה שלו, תהליכים שפתחו פתח ליוצרים בני הדור החדש.
האישה הראשונה שנבחרה כחברה - בעקבות שינוי בתקנון - הייתה סלמה לגרלף, בשנת 1914, חמש שנים אחרי שהייתה האישה הראשונה שקיבלה מידי האקדמיה את פרס נובל לספרות.
החל מ-1914 משתמשת האקדמיה השוודית בקומה העליונה של "בית הבורסה" לכל התכנסויותיה.
במבנה זה שכנה לפנים הבורסה לניירות ערך של סטוקהולם.
באותו בניין ממוקמת ספריית נובל ומאז 2001 נמצא בו מוזיאון נובל.
בשנת 1989 התגלעה מחלוקת פנימית שזכתה לשם "פרשת סלמאן רושדי", כשמיעוט מקרב חברי האקדמיה פנו בבקשה שהאקדמיה תעמוד מאחורי קריאה לממשלת שוודיה שזו תתערב בסוגיית גזר דין המוות שגזרו המולות באיראן על הסופר סלמאן רושדי.
אחד העקרונות הוותיקים של האקדמיה קובע כי היא לא תתבטא בהצהרות בעלות אופי פוליטי.
לאור זאת לא יצאה הבקשה לפועל.
בעקבות זאת, החליטו שלושה מבין החברים - המחזאי ורנר אספנסטרם (Aspenström), הרופא לארש יילנסטן (Gyllensten) והסופרת צ'רשטין אקמן (Ekman) להפסיק את השתתפותם בעבודת האקדמיה, במחאה על מה שהם ראו כפחדנות מצדה בהקשר עם הפרשה.
האקדמיה מצדה הוציאה, לאחר מעשה, הצהרה כללית נגד רדיפת חופש הביטוי, ומרבית החברים כתבו באופן עצמאי לממשלה.
סלמאן רושדי אף הוזמן בהמשך לבקר באקדמיה.
בשנת 2005 הודיע חוקר הספרות קנוט אנלונד (Ahnlund) מכיסא מספר 7 כי הוא עוזב את עבודתו באקדמיה במחאה על הענקת פרס נובל בשנה הקודמת לסופרת אלפרידה ילינק, החלטה שעליה אמר כי היא "החריבה את ערכו של הפרס".
באקדמיה השוודית 18 חברים בכיסאות ממוספרים.
חברים חדשים נבחרים בהצבעה חשאית בקרב חברי האקדמיה עצמם.
חברות היא למשך כל החיים, ולא ניתן לפרוש.
עם זאת, בסמכות המוסד להוציא משורותיו חבר שנחשב כמי שסרח, אם עבר על החוק, הפר צו מוסר או שבר את החשאיות.
מדי חצי שנה נבחרים "דירקטור" ו"קאנסלר" (מקבילים ליו"ר וסגן-יו"ר בהתאמה).
אחד מהחברים ממונה כ"מזכיר קבוע", לכהונה עד גיל 70.
עובדת היותם של החברים מנועים מן האפשרות להשתחרר מהתפקיד אם הם מעוניינים בכך עוררה לא מעט פולמוס.
אחת ההשלכות של תקנת ה"חברות לכל החיים" היא שכיסאו של "עריק" לא יאויש בטרם הוא ימות.
הפתח בתקנון שמאפשר, מנגד, לאייש כיסא בעקבות סילוק ביוזמת האגודה לא תאם אף לא אחד מארבעת המקרים הנוכחיים שתוארו לעיל.
שני כיסאות - של אקמן ואנלונד, נותרים עד עתה ריקים.
חברי האקדמיה הנוכחיים, לפי מספר כיסא: (בסוגריים שנת היבחרם)
5. יראן מלמקוויסט (Malmqvist; 1985)
6. בירייטה טרוציג (Trotzig; 1993)
9. טורני לינדגרן (Lindgren; 1991)10. פיטר אנגלונד (Englund; 2002) – מזכיר קבוע
13. גונל ואלקוויסט (Vallquist; 1982)
18. קאטארינה פרוסטנסון (Frostenson; 1992).
ב-1957 קנה דאג המרשלד, מזכ"ל האו"ם וחבר האקדמיה השוודית, בית חווה בחוף הדרומי של סקונה, כמעון קיץ.
האגף הדרומי של הבית שמור עד ימינו כבית נופש עבור שמונה עשר חברי האקדמיה.
חברי האקדמיה מתכנסים ל-30 מפגשים בשנה.
פרס נובל לספרות: בשנת 1900, לאחר היסוס מה, קיבלה על עצמה האקדמיה השוודית את המשימה, ברוח צוואתו של אלפרד נובל - להעניק את הפרס לספרות.
הפרס מחולק מאז 1901, ובשנים האחרונות צריכים חברי האקדמיה לבחור בין 200 ל-300 הצעות מדי שנה.
"הפרס הגדול" (Stora priset): מחולק מאז 1786 והוא למעשה הפרס הראשי של האקדמיה.
הוא ניתן בצורת שתי מדליות זהב, לשירה ולרטוריקה.
בין מקבלי הפרס: סלמה לגרלף (פעמיים), אסטריד לינדגרן וטובה ינסון.
אחרים: האגודה מחלקת כ-50 פרסים, מלגות ומענקים שונים, רובם שנתִיים.
המשותף לכולם הוא שהם ניתנים ללא תחרות, וללא בקשה.
מניין הפרסים רשם עלייה משמעותית במחצית השנייה של המאה ה-20, כשהשיא היה בשנות השמונים, אז נוספו עשרה פרסים חדשים.
ניתן למנות את: "פרס דובלוג" לסיפורת שוודית ונורווגית, "המלגה על שם הרי מרטינסון", "פרס פינלנד", "פרס המסה", "פרס טבע ותרבות לתרגום", "מלגה לחוקרי שפה צעירים", "פרס לפרשנות", "פרס הספרן", "פרס התיאטרון".
מילון האקדמיה השוודית (בראשי תבות SAOB): אנציקלופדיית מילים מקיפה שיוצאת כרך אחר כרך, בהפסקות שונות, מאז 1898, אז הושלם הכרך הראשון (מילים המתחילות באות A ואילך).
ב-2009 הושלמו הערכים באות T.
הכרך האחרון צפוי לצאת ב-2017. המיזם מקיף את השפה השוודית מאז שנת 1521 (תקופת גוסטב הראשון), וזוהי האנציקלופדיה הגדולה ביותר שיצאה בארצות הנורדיות.
מאז 1997 ה-SAOB זמין בצורה חופשית בפורמט דיגיטלי ברשת האינטרנט.
רשימת מילות השפה השוודית של האקדמיה השוודית (בראשי תבות SAOL): מילון מרוכז זה יוצא בכרך יחיד ומביא רק לעיתים הסברי מילים.
מהדורתו הראשונה יצאה ב-1874 והמהדורה ה-13 והאחרונה לעת-עתה יצאה ב-2006. בכל הנוגע לאיות נחשב ה-SAOL מאז ומעולם כסמכות קובעת.
ב-2007 הוציאה האקדמיה את המהדורה העדכנית על גבי תקליטור, עם אפשרויות חיפוש מתקדמות.
"דקדוק על פי האקדמיה השוודית"
"תורת הלשון של האקדמיה השוודית".
האקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות (בסרבית באלפבית קירילי: Српска академија наука и уметности; באלפבית לטיני: Srpska Akademija Nauka i Umetnosti; בקיצור: САНУ/SANU) היא החשובה שבין המוסדות האקדמיים של סרביה.
האקדמיה נוסדה ב-1 בנובמבר 1886 על ידי המלך מילאן הראשון אוברנוביץ' תחת השם "האקדמיה המלכותית של סרביה".
היא התקיימה תחת השם הזה בין השנים 1886–1947. בשנת 1947 עקב הדחת המונרכיה, שינתה את השם ל"אקדמיה הסרבית למדעים" והחל משנת 1960 נקראת "האקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות".
הבניין הנוכחי ברחוב קנז מיכאילובה (הנסיך מיכאיל) בסטארי גרד בבלגרד, נבנה בשנת 1922.
חבר אחד של האקדמיה זכה בפרס נובל: הסופר הסרבי-בוסני איוו אנדריץ'.
באקדמיה התקבלו כחברים עוד 19 זוכי פרס נובל, שלושה מהם בעלי שורשים במרחב היוגוסלבי:לבוסלב רוז'יצ'קה, ולדימיר פרלוג, פטר הנדקה.
אחד מחברי האקדמיה - בהתכתבות - המדען והממציא הסרבי-אמריקאי מיכאילו פופין זכה בפרס פוליצר על האוטוביוגרפיה שלו.
הגלגול הראשון של המוסד קם ב-19 בנובמבר 1841 כ"חברה להשכלה הסרבית" (דרושטוו סרפסקֶה סלובֶנוסטי, Društvo srpske slovesnosti) שיועדה לשמירת השפה הסרבית ולהפצת המדע.
לחברה היה ביטאון שהתפרסם ב-17 כרכים והוצאה לאור משלה.
החל מהכרך העשירי השתמשה בכתיב שנקבע על ידי ווק קאראג'יץ'.
החברה להשכלה הסרבית נסגרה ב-1864 בצו של הנסיך מיכאילו אוברנוביץ'.
אחת הסיבות לכך הייתה תרעומת השליט על כך שאישים שנחשבו מהפכנים כמו גריבלדי האיטלקי וצ'רנישבסקי והרצן הרוסים נבחרו לשורותיה כחברים זרים.
ב-29 ביולי 1864 על בסיס החברה להשכלה הסרבית קמה "חברת המלומדים הסרבית" (סרפסקו אוצ'נו דרושטוו, Srpsko učeno društvo).
ב-13 במאי 1886 היא נסגרה בצו מיניסטריאלי לקראת פתיחת האקדמיה המלכותית.
עקב מחאות הוקמה מחדש במקביל לאקדמיה ב-25 ביולי 1887 ולבסוף התמזגה סופית עם האקדמיה הסרבית בשנת 1892.
ב-1 בנובמבר 1886 הפרלמנט הסרבי (סוקופשטינה) החליט על הקמת האקדמיה המלכותית הסרבית.
המלך מילאן הראשון בחר בחבריה הראשנים.
בהמשך חברי האקדמיה עצמם עמדו לבחור בעמיתיהם לעתיד.
בהתאם לחוק מ-5 באפריל 1887 האקדמיה המלכותית הסרבית מנתה 16 חברים ו-4 מחלקות: מדעי הטבע, מדעים פילוסופיים, מדעי החברה ואמנויות.
הנשיא הראשון שלה היה יוסף פאנצ'יץ'.
בימינו המחלקות של האקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות הן:
המחלקה לאמנות (החל משנת 1906 המלחין סטבאן מוקרניאץ היה חבר בהתכתבות שלה)
הנשיא הנוכחי של האקדמיה (החל משנת 2023) הוא האסטרונום צורן קנז'ביץ'.
עד אמצע 1948 פעלו באקדמיה 25 מכונים וכ-700 חוקרים.
בעשורים הבאים, כמה מכונים הפכו לעצמאיים, וכיום פועלים במסגרת האקדמיה שמונה מכונים.
הם משתפים פעולה עם מוסדות מדעיים לאומיים וזרים ופעילים גם במישור התרבותי והחינוכי.
בשנת הקמתה, 1886, האקדמיה ישבה בעיר ניש.
בין השנים 1909–1952 בניין האקדמיה היה ברחוב ברנקובה מספר 15 בבלגרד.
אחרי שבניין זה נהרס בשנת 1963 המוסד עבר לרחוב מיכאילובה מספר 35.
כתבי העת של האקדמיה הם:
אחד היעדים העיקריים של האקדמיה הוא פרסום "המילון של השפה הסרבית-קרואטית הספרותית והעממית", ממנו הופיעו 17 כרכים עד שנת 2006.
האקדמיה העולמית למדעים הוא מוסד אקדמי לקידום המדעים בעולם המתפתח, אשר הוקם בשנת 1983 על ידי הפיזיקאי הפקיסטני זוכה פרס נובל עבדוס סלאם ומושבה ב (ICTP) בטריאסטה שבאיטליה.
הארגון מאחד יותר מ-1,400 מדענים מכ-100 מדינות ומטרתו העיקרית היא לקדם את המדע ופיתוח בר-קיימא בעולם המתפתח.
הארגון ממומן בעיקר על ידי אונסק"ו.
הארגון מקיים כנסים בין-לאומיים, מעניק מלגות מחקר ופרסים שונים.
נשיאת הארגון מינואר 2023 היא פרופסור לאפידמיולוגיה נציגת דרום אפריקה, קווארישה עבדול קארים.
החל משנת 1985 הארגון מעניק פרסים שנתיים של 15 אלף דולר למדענים ממדינות המתפתחות.
בשנת 2003 פרס הוענק למעיינה זץ, מדענית ברזילאית ילידת ישראל.
האקדמיה הצבאית המלכותית סנדהרסט היא מוסד לימודי צבאי בריטי עליון השוכן ליד העיירה סנדהרסט שבמחוז ברקשייר, דרום אנגליה (כ-55 ק"מ מדרום מערב ללונדון), ומוכר יותר בכינויו "סנדהרסט".
מטרת האקדמיה הייתה תמיד "מצוינות ומנהיגות".
כל קציני הצבא הבריטי מאומנים בסנדהרסט.
סנדהרסט מפתחת מנהיגות של הצוערים על ידי פיתוח האישיות שלהם, האינטלקט והמיומנות המקצועית.
בעזרת ההכשרה הצבאית והחינוך מביאה האקדמיה את הצוער הצעיר למיומנות הנדרשת כדי להיות קצין בצבא המלכותי.
האקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט נוסדה בשנת 1947 והיא תוצאה של איחוד שני מוסדות: האקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ' והמכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
האקדמיה הצבאית הראשונה נוסדה בשנת 1720 בוולוויץ', עיירה בדרום-מזרח לונדון אשר סופחה מאוחר יותר לעיר הגדולה.
בשנת 1806 האקדמיה הועברה לאתר אחר בוולוויץ' כדי לאפשר את אימוני צוערי חיל התותחנים המלכותי ובשנת 1841 זכתה למעמדה המלכותי.
בשנת 1806 החלה האקדמיה אף להכשיר את קציני חיל ההנדסה המלכותי ומאוחר יותר אף את קציני חיל הקשר.
בשנת 1799 נוסד בית ספר לקציני מטה בהיי ויקומב שבמחוז בקינגהאמשייר, ובשנת 1801 הוא הפך למחלקה הבכירה באקדמיה הצבאית מלכותית.
מחלקה שנייה של המכללה נפתחה בשנת 1802 בגרייט מארלו באותו המחוז לשם הכשרת "צוערים ג'נטלמנים" לגדודי הפרשים והרגלים של הצבא הבריטי ושל צבא הודו הבריטית.
בשנת 1812 הועברה המחלקה השנייה של המכללה הצבאית לסנדהרסט.
שנים ספורות אחר כך הועברה לסנדהרסט אף המחלקה הבכירה.
בשנת 1858 הופרדו שתי המחלקות והמחלקה הבכירה הפכה למכללת המטה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפכה סנדהרסט לבסיס יחידת ההכשרה לצוערי חיל הרגלים, יחידה שהועברה מן המקום בשנת 1942. בשארית תקופת המלחמה שימש המקום להכשרת קציני חיל השריון.
האקדמיה נוסדה בשנת 1947. לאחר שתם בבריטניה שרות צבאי חובה ולאחר שנסגר בית ספר לקצינים באלדרשוט בשנת 1972, נותרה האקדמיה המלכותית בסנדהרסט למוסד ההכשרה היחיד בצבא הבריטי להכשרת קצינים.
בשנת 1984 הועבר לסנדהרסט אף בית הספר לקצינות של הצבא הבריטי.
בשנת 1992 אוחדו שני מסלולי ההכשרה לקצינים ולקצינות יחד עם מסלול ההכשרה לקציני צבאות זרים.
באקדמיה אוסף של חפצי אומנות ותעודות המתעדים את ההיסטוריה של בתי הספר השונים לקצינים בבריטניה בספרי רישום קצינים, ארכיונים היסטוריים, מדים, תמונות וחפצים אחרים.
באולימפיאדת לונדון אירחה האקדמיה את תחרות הריצה במסגרת תחרות קרב חמש מודרני.
בשנת 2011 שידרה רשת BBC הבריטית סדרה בת שלושה פרקים על הכשרת קצינים באקדמיה הצבאית בסנדהרסט.
בשנת 2012 קיבלה האקדמיה תרומה על סך 15 מיליון ליש"ט מממשלת איחוד האמירויות הערביות לבניית בניין זאיד, בניין מגורים שהוקם על שם שליט איחוד האמירויות.
בשנת 2013 קיבלה סנדהרסט תרומה בסך 3 מיליון ליש"ט מממשלת בחריין לצורך שיפוץ מונס הול, אחד מבנייני האקדמיה.
שמו של הבניין שנקרא על שם אחד מן החללים בקרב מונס, הוחלף על שמו של המלך חמד, צעד שעורר מחלוקת בדעת הקהל בבריטניה.
בשנת 2015 התמנתה לוסי גיילס למפקדת הראשונה של האקדמיה, לאחר שעד לאותה עת עמדו בראש האקדמיה גברים בלבד.
האקדמיה לאמנויות הבמה של פראג (בצ'כית: Akademie múzických umění v Praze) הוא בית ספר גבוה ברמת אוניברסיטה למוזיקה, תיאטרון, מחול, דרמה, קולנוע, טלוויזיה ולמודים רב-תחומיים.
האקדמיה נוסדה בשנת 1945, ונכון לשנת 2017 למדו בה כ-1,470 סטודנטים.
בית הספר לקולנוע וטלוויזיה - FAMU
הפקולטה למוזיקה (בצ'כית: (Hudební fakulta Akademie múzických umění v Praze) - HAMU, שהוא בית ספר אירופאי למוזיקה ברמה מקצועית.
בית הספר שוכן במרכז ההיסטורי של פראג.
את HAMU ייסד בשנת 1946 אדוארד בנש כאחד משלושה סניפים של האקדמיה לאמנויות הבמה.
האקדמיה הצבאית הפרוסית הייתה אקדמיה צבאית להכשרת קצונה (זוטרה, בכירה וקציני מטה, במסלולים נפרדים) בצבא הפרוסי.
האקדמיה נוסדה ב-1810 במסגרת הרפורמות שהחיל גרהרד פון שרנהורסט בשם Allgemeine Kriegsschule (בית ספר צבאי ראשי), שאיחד את שלושת בתי הספר הקיימים של ברלין, ברסלאו וקניגסברג.
בניין האקדמיה באונטר דן לינדן בברלין נבנה לפי תכנונו של קארל פרידריך שינקל ונחנך ב-1845.
כל חברי המטה הכללי הפרוסי היו בוגרי המסלול הבכיר של האקדמיה.
האקדמיה עברה שינויי מבני במלחמת העולם הראשונה והפסיקה להתקיים לפני מלחמת העולם השנייה.
שרנהורסט הדגיש את הצורך ברמה אקדמית גבוהה הן של הלימודים הצבאיים (טקטיקה, אסטרטגיה צבאית, טיפול בסוסים, היסטוריה צבאית, התבצרות, מיגון והתקפת יעד מבוצר) והן של הלימודים הכלליים (גאוגרפיה, פיזיקה, כימיה, מתמטיקה, גרמנית וצרפתית).
אחד ממורי האקדמיה הראשונים היה המדען הבולט של התקופה ומייסד אוניברסיטת ברלין, וילהלם פון הומבולדט, כך נוצר שיתוף פעולה בין האקדמיה לאוניברסיטה שהוגדרה כ"אלמה מאטר" ("האם המזינה") שלה.
תוכנית לימודים מיוחדת עוצבה עבור קצינים מקצועיים-טכניים בתחומי ההנדסה הצבאית והארטילריה, שקיבלו הכשרה נוספת.
בצד ההוראה הושם באקדמיה דגש על חינוך ו"בניית האופי" של הקצינים באמצעות משמעת נוקשה.
להלכה, הלימודים נמשכו שלוש שנים וכללו תרגול מעשי רב בפיקוד, בתכנון ובעבודת מטה, אולם עקב מצב לוחמה הופסקו מדי פעם הלימודים הסדירים של הצוערים, שהיו משובצים גם שיבוץ קרבי מקביל ביחידות לוחמות.
האקדמיה הצבאית הטרזיאנית היא האקדמיה הצבאית הוותיקה ביותר בעולם.
האקדמיה, השוכנת במבצר וינר נוישטאדט באוסטריה תחתית, נוסדה בפקודתה של מריה תרזה, קיסרית אוסטריה ב-14 בדצמבר 1751. עם הקמתה ארך מסלול ההכשרה 11 שנים, אך הוא קוצר וכיום עומד על 3 שנים.
בשנים 1918–1934, בעת הרפובליקה האוסטרית הראשונה, הועברה האקדמיה לעיר אנס (Enns) ולאחר מכן חזרה לוינר נוישטאדט.
מפקד האקדמיה הצליח למנוע מהורמאכט להשתלט על האקדמיה לאחר האנשלוס, עד לפרישתו.
לאחר מכן היה במקום בית ספר למש"קים של הוורמאכט.
מפקדו הראשון של בית הספר בתקופה זו היה ארווין רומל.
הגרמנים הקימו מבנה מודרני בסמוך, בו נמצא היום בית הספר התיכון הצבאי.
במהלך מלחמת העולם השנייה נגרם למבצר הרס רב.
לאחר פרק זמן קצר (1955–1958) באנס, שוקם המבצר והאקדמיה חזרה לוינר נוישטאדט.
כיום פתוחה האקדמיה בנוסף למועמדים לקצונה גם לאזרחים ומציעה מסלול לימודים של שלוש שנים לתואר שני במדעי הצבא.
האותיות AEIOU על גבי סמל האקדמיה הן צירוף אותיות נפוץ בסמלים אוסטריים.
הוא מיוחס לפרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומשמעותו לא חד-משמעית, אם כי סביר שהיא ראשי תיבות של Alles Erdreich ist Österreich untertan ("כל העולם כפוף לאוסטריה"), אם כי קיימים משפטים מתאימים רבים אחרים, בהם המשפט בלטינית Austria Erit In Orbe Ultima ("אוסטריה תהיה האחרונה [שתשרוד] בעולם").
האקדמיה הצבאית המיוחדת סן-סיר היא האקדמיה הצבאית הצרפתית החשובה ביותר.
האקדמיה ממוקמת במחוז מורביאן שבחבל ברטאן שבצרפת.
משך הלימודים הוא שלוש שנים, וגילם של הסטודנטים הוא 21 בכניסתם לאקדמיה.
האקדמיה הוקמה ב-1 במאי 1802 על ידי נפוליאון בונפרטה.
לאחר תקופה מסוימת, התיישבה האקדמיה בשנת 1808 בקומונה סן-סיר שבמחוז איוולין, סמוך לפריז.
לאחר תבוסת הצבא הצרפתי במהלך הכיבוש הנאצי, נדד בית הספר לצרפת של וישי, ולאחר מכן בשנת 1942 פוזר.
לאחר שחרור צרפת, הוקם בית הספר מחדש במיקום חדש, בו הוא שוכן עד היום.
מבין בוגרי בית הספר ניתן למנות שלושה נשיאי צרפת, 11 מרשלי צרפת, שני אלופי הפלות ואף קדוש אחד.
האקדמיה מחזיקה מוזיאון במקום, המתעד את התפתחות הצבא הצרפתי מאז הקמת בית הספר ועד היום.
האקדמיה הצבאית בחומס היא אקדמיה צבאית הממוקמת בעיר חומס ומכשירה קצינים בכוחות המזוינים של סוריה.
האקדמיה היא הגדולה והוותיקה מבין האקדמיות הצבאיות של סוריה ורבים מבוגריה שירתו לאורך השנים בעמדות מפתח, בהם ניתן למנות את חאפז אל-אסד (נשיא סוריה לשעבר), מוסטפא טלאס (לשעבר רמטכ"ל ושר הביטחון) ועלי אסלאן (לשעבר רמטכ"ל סוריה).
האקדמיה נוסדה בשנת 1933, לאחר שתחת המנדט הצרפתי על סוריה הועברה האקדמיה הצבאית לשם מהעיר דמשק.
בשנותיה הראשונות שימשה האקדמיה להכשרת קציני חיל רגלים בלבד, בעוד שקצינים מזרועות אחרים נשלחו לרוב למדינות אחרות לשם הכשרתם.
בתחילת שנות ה-60 נוסדה "האקדמיה של חיל האוויר" בבסיס נאיירב (ליד חלב), ו-"האקדמיה של חיל הים" בלטקיה, בהמשך נוסדה גם אקדמיה לקציני מילואים בחאלב.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה שהחלה בשנת 2011, העיר חומס הייתה אחד ממוקדי הלחימה הקשים בסוריה, האקדמיה הצבאית ובסיס התותחנים הצמוד משמשים מוקד צבאי סורי חשוב כנגד כוחות המורדים בסוריה.
ב-23 ביולי 2011 האקדמיה הותקפה כאשר דווח על שני פיצוצים גדולים וקולות ירי מתוך האקדמיה, מספר לא ידוע של חיילים נפגעים פונו משם לבית החולים הצבאי בעיר
ב-30 באוגוסט 2013, עם המתח הגובר מחשש למתקפה של ארצות הברית בסוריה (לאחר דיווחים על שימוש בנשק כימי כנגד המורדים), בין היתר הוחלט על פינוי האקדמיה משום שהיא נחשבה למטרה אפשרית למתקפה.
כ-2,500 הצוערים הועברו לאוניברסיטת חומס, כמו גם חמש קומות באוניברסיטת דמשק גם פונו כדי לאכלס את הצוערים.
גיטיס מלמד את הסטודנטים במספר מקצועות באמנויות התיאטרון (בכללם בלט, משחק ועוד) ובה בעת מספק חינוך אוניברסיטאי מסורתי באמנויות חופשיות ובמדעי הרוח.
כאלף וחמש מאות סטודנטים, סטודנטים מתקדמים וסטודנטים לאחר סיום לימודיהם מארצות שונות לומדים בגיטיס.
האוניברסיטה נוסדה כבית הספר למוזיקה על שם שסטקובסקי עבור אנשים שהגיעו למוסקבה בשלהי המאה ה-19, בחסותה של אגודת אוהבי המוזיקה ואמנויות הדרמה.
ב-1883 האגודה שינתה את שמה לאגודה הפילהרמונית של מוסקבה ובית הספר התמחה במוזיקה ודרמה, תחת חסות האגודה.
המצנט היה הדוכס הגדול ניקולאי ניקולאייביץ' הבן.
כתוצאה מכך בית הספר הושווה במעמדו למוסדות השכלה גבוהה אחרים ורכש מעמד של אקדמיה למוזיקה שנקבע על פי כתב זכויות חדש שאושר בידי הקיסר, על פי בקשתה של הקיסרית אליזבת פדורובנה.
שחקנים ידועים, מורים ודמויות מתחום התיאטרון העבירו שיעורי דרמה בבית הספר למוזיקה ודרמה.
בין בוגרי מחזור 1898 נמנו אולגה קניפר, מרגריטה סביטסקאיה ווסבולוד מיירהולד.
יבגני חורושבצב – קריין רדיו
ניקולאי אוזרוב – שחקן תיאטרון ושדרן ספורט
פיוטר פומנקו – במאי תיאטרון
אנטולי אפרוס – במאי תיאטרון
אנטולי וסילייב – במאי תיאטרון
יז'י גרוטובסקי – במאי תיאטרון, תאורטיקן
גאורגי טובסטונוגוב – במאי תיאטרון
אנדריי זוויאגינצב – שחקן ובמאי סרטים
אלם קואילב – שחקן ובמאי תיאטרון
לב לשצ'נקו – שחקן וזמר
יפים שיפרין – במאי תיאטרון ואופרה
אלכסנדר מרין – שחקן ובמאי תיאטרון
האקדמיה הצעירה הישראלית נוסדה בנובמבר 2012 על ידי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
היא פועלת באופן עצמאי, בגיבוי ובסיוע של האקדמיה הלאומית.
בהרכב האקדמיה הצעירה יש שאיפה לאיזון דיסציפלינרי ולייצוג הולם של האוכלוסייה והקהילה המדעית בישראל, בכפוף לעקרון המצוינות כתנאי קובע.
לאקדמיה הצעירה הישראלית קשר הדוק עם אקדמיות צעירות אחרות בעולם ונציגות גם באקדמיה הגלובלית הצעירה (GYA).
נכון ל-2023, האקדמיה הצעירה הישראלית מונה 30 חברים ו-70 בוגרים.
האקדמיה הצעירה עורכת מגוון כנסים, מפגשים, ימי עיון, סדנאות וישיבות בתחומים שאותם הגדירה כיעדים:
קידום מצוינות מחקרית - בספטמבר 2019 התקיים כנס "אקדמיקס" הראשון.
בכנס נפגשו חוקרים ממגוון תחומים במטרה לעודד שיתופי פעולה מחקריים ולאפשר שיתוף ידע ולמידה הדדית.
קשר בין מדע לחברה - מדור "חוקרים פרטיים" באתר ynet מציג לקהל מחקרים מתחומים שונים
הוועד המנהל נבחר בידי האספה הכללית ומורכב משלושה חברים, מתחומי דעת שונים.
הוועד המנהל אחראי על מדיניות האקדמיה הצעירה ומקביל בתפקידו למועצת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
יושבת ראש הוועד המנהל הראשונה הייתה יעל חנין.
החל באוקטובר 2018, יושב ראש הוועד הוא ד"ר אודי זומר.
חברים נוספים בוועד המנהל (נכון לספטמבר 2019) הם: פרופסור מיכל בר-אשר סיגל ופרופסור אבי צדוק.
באקדמיה הצעירה הישראלית פעילות מגוון ועדות, חלקן קבועות וחלקן ממונות לצורך מיזם מסוים:
ועדת חברים - ועדת החברים אחראית על סינון ראשוני של המועמדים להצטרף לאקדמיה הצעירה.
הרכב הוועדה משתנה מדי שנה.
הרכב הוועדה מבטא איזון דיסציפלינרי ומגדרי.
ועדת גיוס משאבים - תפקידה לפעול לאיתור ולגיוס מקורות מימון ומשאבים נוספים.
ועדת כנסת - תפקידה לעמוד בקשר עם ועדת המדע והטכנולוגיה ועם ועדת החינוך, התרבות והספורט בכנסת כדי לקדם את הקשר עם קובעי המדיניות.
ועדה בין-לאומית - מטרת הוועדה היא לפתח את קשרי החוץ של האקדמיה הצעירה, ולעמוד בקשר עם הפניות המגיעות ממדינות אחרות.
ועדת משחק חשיבה "המסע למונדוס" - הוועדה הוקמה בעקבות הסכם עם האקדמיה הצעירה ההולנדית, שפיתחה משחק חשיבה המדמה מחקר אקדמי.
ועדת שאלון מדענים צעירים 2.0 - ועדה האחראית לאיסוף, ניתוח והצגת תוצאות שאלון אינטרנטי שנשלח לכל החוקרים בארץ עד 10 שנים מתחילת המסלול לקביעות.
ועדת מדעי הרוח - מקדמת את תחום מדעי הרוח באקדמיה הישראלית.
ועדת קידום נשים במדע- ייעוד הוועדה הוא להסיר מחסומים כדי שנשים יוכלו להתקדם במשרות אקדמיות בישראל.
האקדמיה הרוסית לקולנוע (שם רשמי: האקדמיה הרוסית למדעי הקולנוע; ברוסית: Российская Академия Кинематографических Искусств) היא עמותה העוסקת בענייני הקולנוע ברוסיה ומעניקה את פרס ניקה מאז 1987.
האקדמיה, המהווה ארגון מקביל לארגונים שונים בעולם, שהמפורסמת שבהם היא האקדמיה לקולנוע האמריקאית (העורכת את טקס פרסי אוסקר), קיימת משנת 1987.
האקדמיה מונה 80 חברים מכל ענפי היצירה והעשייה הקולנועית במדינה.
האקדמיה מעניקה מדי שנה את פרס האקדמיה הרוסית לקולנוע (פרס ניקה) לאנשי הקולנוע הרוסי המצטיינים.
קרן האקדמיה הרוסית לטלוויזיה הוא מוסד ללא כוונת רווח המאגד את האינטרסים של מפיקי ושדרני הטלוויזיה הרוסית.
הארגון הוקם בשנת 1994 בשם "הקרן הרוסית לפיתוח הטלוויזיה" .
משנת 2001 נושאת את שמה הנוכחי.
האקדמיה היוותה לגוף המארגן של פרסי "TEFI" (בשנים 1994 - 2011), שהיה הפרס השנתי על ההישגים הגבוהים ביותר בתחום הטלוויזיה.
האקדמיה מספקת תמיכה עבור העיתונאים שכותבים אודות טלוויזיה, "מועדון עיתונאי הטלוויזיה" (Клуб телепрессы).
נשיא האקדמיה הנוכחי הוא אלכסנדר אקופוב (מדצמבר 2013).
משנת 1995 ועד ה-5 נובמבר 2008 עמד בראשה ולדימיר פוזנר, לאחר מכן — מיכאל שבידקוי.
המנהל הכללי הוא — אטרי לבייבה (מה-1 דצמבר 2011).
בדצמבר 2010 האקדמיה כללה 555 חברים.
נכון לשנת 2017 חברים באקדמיה 70 איש.
הארגון נוסד בשם הקרן הרוסית לפיתוח הטלוויזיה (Российский фонд развития телевидения, РФРТ) ב-1994 ביוזמת חברות הטלוויזיה המובילות במדינה (ORT, VGTRK, NTV, TV-6, VID ואחרים) לצורך הקמת פרס "TEFI".
משנת 2001 הארגון נושא את השם "קרן האקדמיה הרוסית לטלוויזיה".
מאז 2001, הקרן מספקת תמיכה לאיגוד העיתונאים שכותבים על טלוויזיה, "מועדון עיתונאי הטלוויזיה".
מדי שנה, בסוף העונה, במשרדי הקרן נערך טקס הענקת פרסי ותעודות "מועדון עיתונאי הטלוויזיה" במספר קטגוריות.
נכון לאוקטובר 2013, המייסדים של האקדמיה הם:
חברת "רשתות תחנות הטלוויזיה" (CTC);
בית ההוצאה לאור "מדיה פארק";
חברת "זכויות יוצרים בטלוויזיה" ("ATV");
חברת השידור "פטרבורג"" (ערוץ 5);
האקדמיה הצבאית של המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית הוא מוסד חינוכי צבאי גבוה אשר מעניק הכשרה, הסבה, שיפור כישוריהם של בכירים וקצינים בכוחות המזוינים וגופים צבאיים אחרים של הפדרציה הרוסית, ראשי ופקידי מפעלים ומוסדות של התעשייה הצבאית הרוסית, כמו גם קציני צבאות זרים.
האקדמיה היא הגדולה והוותיקה מבין האקדמיות הצבאיות ברוסיה ורבים מבוגריה שירתו לאורך השנים בעמדות מפתח בצבא ובפוליטיקה הרוסית.
האקדמיה הצבאית נחשבת למוסד החינוכי המוביל של הפדרציה הרוסית שמבצע מחקרים מדעיים בענייני ביטחון וצבא וייעול השימוש בכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
לאורך כל שנות קיומה, האקדמיה שינתה את שמה מספר פעמים:
מאז 1832 — האקדמיה הצבאית הקיסרית;
מאז 1855 — אקדמיית ניקולאי של המטה הכללי;
1909 — האקדמיה הצבאית על שם ניקולאי;
מאז 1910 — האקדמיה הצבאית הקיסרית על שם ניקולאי;
1917 — האקדמיה הצבאית על שם ניקולאי;
1918 — האקדמיה של המטה הכללי של הצבא האדום;
מאז 1921 — האקדמיה הצבאית של הצבא האדום;
1936 — האקדמיה של המטה הכללי של הצבא האדום;
מאז 1941 — האקדמיה הצבאית של המטה הכללי של הצבא האדום על שם קלימנט וורושילוב;
1942 — האקדמיה הצבאית הגבוהה על שם וורושילוב;
מאז 1958 — האקדמיה הצבאית של המטה הכללי של הכוחות המזוינים של ברית המועצות.;
1969 — האקדמיה של המטה הכללי של הכוחות המזוינים של ברית המועצות על שם וורושילוב;
1992 — האקדמיה הצבאית של המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית;
בראש האקדמיה עמדו בשנים שונים פיודור קוזנצוב, בוריס שפושניקוב, מאטוויי זכארוב, איוואן בגרמיאן.
האקדמיה על שם ניקולאי של המטה הכללי הייתה אקדמיה צבאית להכשרת קצונה (זוטרה, בכירה וקציני מטה, במסלולים נפרדים) בצבא הקיסרי של האימפריה הרוסית.
האקדמיה נוסדה ב-1832. כל חברי המטה הכללי הרוסי היו בוגרי המסלול הבכיר באקדמיה.
האקדמיה עברה שינויי מבני מספר פעמים והפסיקה להתקיים במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה והוחלפה באקדמיה של הצבא האדום.
הלימודים הצבאיים באקדמיה התמקדו בתחומי טקטיקה, אסטרטגיה צבאית, טיפול בסוסים, היסטוריה צבאית, התבצרות, מיגון והתקפת יעדים מבוצרים.
האקדמיה הכשירה גם קצינים מקצועיים-טכניים בתחומי ההנדסה הצבאית והארטילריה.
שמה הרשמי היה "האקדמיה הצבאית הקיסרית" (Императорская военная академия), בשנת 1855 נקראה בשם האקדמיה על שם ניקולאי של המטה הכללי (Николаевская академия Генерального штаба; לזכר הקיסר ניקולאי הראשון), משנת 1909 נודעה בשם האקדמיה הקיסרית הצבאית על שם ניקולאי (Императорская Николаевская военная академия)''.
לפי פיטר קנז, "האקדמיה של ניקולס, או מכללת סגל, העניקה את ההשכלה הצבאית הגבוהה ביותר ברוסיה האקדמיה הייתה מאורגנת, כמו מוסדות רבים של הצבא הרוסי, לפי הדגם הגרמני.
רק טובי הקצינים, לאחר כמה שנים של שירות בגדודים, יכלו להיכנס לאקדמיה הזו.
מבין 150 הבוגרים בשנתיים, 50 התלמידים הטובים ביותר קיבלו מינוי במטכ"ל והאחרים חזרו לגדודים שלהם.
למעשה כל הפיקוד העליון של הצבא הרוסי במלחמת העולם וצבא המתנדבים במלחמת האזרחים היו בוגרי מכללת מטכ"ל ".
בשנת 1918 האקדמיה פורקה והוחלפה באקדמיה של הצבא האדום.
האקדמיה הצבאית של הרפובליקה הסינית (The Republic of China Military Academy), לשעבר אקדמיית וומפּוֹאה היא האקדמיה צבאית של טאיוואן.
האקדמיה ממוקמת בפאנגסאן, מחוז גאושיונג.
האקדמיה הוציאה מתוכה מספר רב של מפקדים יוקרתיים שנלחמו ברוב העימותים שהיו בסין במאה ה-20, בעיקר במשלחת הצפונית, במלחמת סין–יפן השנייה ובמלחמת האזרחים הסינית.
האקדמיה הצבאית נפתחה רשמית ב-1 במאי 1924 על ידי מפלגת הקוומינטנג, אך הקורסים הראשונים החלו ב-16 ביוני 1924. היא נבנתה במקור על האי צ'אנגז'ו בחוף וואמפואה (Whampoa) גואנגג'ואו, ולכן לעיתים נקראת אקדמיית וואמפואה, אך הועברה למקומה הנוכחי לאחר ניצחון הקומוניסטים וכינון שליטתם על כל חלקי סין היבשתית.
במהלך טקס הפתיחה, סאן יאט-סן נשא נאום שהפך מאוחר יותר למילותיו של ההמנון הלאומי של הרפובליקה הסינית.
האקדמיה הצבאית נחשבה לאחד המוסדות החשובים ביותר של הרפובליקה של סין והיוותה חממה יוקרתית לבכירים בשירות המדינה.
לאחר מותו של יואן שיקאי, סין פוצלה לאזורי שליטה של מצביאים צבאיים רבים.
סאן יט-סן ניסה ב־1917 וב־1920 להקים בסיס במחוז מולדתו, גואנגדונג, שממנו יוכל לפעול לאיחודה מחדש של סין.
עם זאת, ממשלתו נותרה חלשה מבחינה צבאית בהשוואה לצבאות של המצביאים המקומיים.
הבקשות של סאן לנשק ולכסף ממעצמות המערב לא נענו.
בשנת 1921 פגש סאן יועץ הולנדי של הקומינטרן בגואנגשי.
היועץ הציע להקים אקדמיה צבאית להכשרת הצבא המהפכני, הצעה שהתאימה לרעיונותיו של סאן והוא קיבל את ההחלטה להקים את האקדמיה.
המפלגה הקומוניסטית הסינית שלחה את לי דז'או ולין בוק כדי לדון עם סאן ומפלגתו על הקמת האקדמיה.
בשנת 1924, בקונגרס הלאומי הראשון של הקואומינטאנג, התקבלה ההחלטה על הקמת אקדמיה צבאית, בעקבות דיון על היחסים עם ברית המועצות.
הכסף לבניית ותמיכה של האקדמיה בשנים 1924–1925 הגיע מהסובייטים.
בתחילה הייתה לאקדמיה רק מחלקה אחת שסיפקה לחיילים הכשרה בסיסית.
בעוד המטרה העיקרית של האקדמיה הייתה הכנת יחידות חי"ר, היא גם סיפקה קורסים מיוחדים לארטילריה, הנדסה, תקשורת, לוגיסטיקה וחימוש.
מאוחר יותר הוקמה מחלקה מיוחדת להכנת תועמלנים פוליטיים.
האקדמיה ריכזה את הכישרונות הצבאיים המהפכניים.
סאן מילא את התפקיד של ראש האקדמיה באופן אישי אף על פי שהתואר היה רק למטרת כבוד.
האיש האהוב של סאן, צ'יאנג קאי-שק, מונה למפקד הראשון של האקדמיה.
ליאו ז'ונגקאי, השמאלן המפורסם בקואומינטאנג והמזכיר של סאן, מונה כנציג של המפלגה לאקדמיה.
ג'ואו אנלאי, הו חנמין וואנג ג'ינג-ויי היו מדריכים במחלקה הפוליטית.
הו יינגקין ויה ג'יאנינג היו מדריכים צבאיים.
מחסור חמור של מורים מומחים הייתה הבעיה הגדולה ביותר עבור האקדמיה.
זו הסיבה שהרצאות שנשלחו על ידי קצינים סובייטים היו פופולריות מאוד בקרב התלמידים.
קצינים סובייטים הכינו הרצאות שהסבירו את התפתחות המחשבה הצבאית לאורך ההיסטוריה האנושית ואת החלוקה בין בתי הספר המערביים והסובייטים במחשבה הצבאית.
קצינים סובייטים לימדו נושאים צבאיים שונים באקדמיה באמצעות הניסיון הרחב שלהם שנרכש במהלך מלחמת האזרחים הרוסית.
גלינה קולצ'וגינה (אשתו של וסילי בליוכר, שהיה המפקד העליון של כל הכוחות המתנדבים הסובייטים שנשלחו לסין), נתנה קורס על תסיסה פוליטית.
שתי הקבוצות הראשונות של הסטודנטים שהכינה האקדמיה הפכו לליבה של שני גדודי הצבא המהפכני הראשון.
בשתי הקבוצות הראשונות שהוכנו היו כ-500 קצינים, בשלישית היו 800 קצינים והקבוצה הרביעית מנתה אלפיים קצינים.
הבוגרים המפורסמים כוללים את המפקדים הלאומניים צ'ן צ'נג, דו יומינג, שיו יואה, הו צ'ונג-אן, הו ליאן וגואן לינזנג והמפקדים הקומוניסטים לין ביאו, שו שיאנגקיאן, זואו קואן, ליו ז'ידאן וצ'ן גנג.
הצוערים הצעירים הראו לראשונה את הכשרתם ואומץ לבם ותרמו תרומה גדולה במשלחת הצפונית.
האקדמיה הצבאית של וומפואה שיחקה תפקיד חשוב בהיסטוריה הסינית.
היא לא רק סיפקה מפקדים צבאיים רבים הן של הלאומנים והן של הקומוניסטים, אלא גם לבוגריה הייתה השפעה רבה על מדיניות המפלגות ועל המשטר.
במיוחד עבור צ'יאנג וקוומינטאנג - "חבורת וומפואה" הייתה מרכזית עבור הממשל שלו.
הוא התחרה עם חבורות אחרות של הלאומנים כגון חבורת גואנגשי, החבורה בראשות לי זונגרן ואחרות.
עם זאת, כאשר בנתה המפלגה הקומוניסטית הסינית את הצבא האדום הראשון שלה לאחר מרד נאנצ'אנג ב-1927, רוב מפקדיה היו מוומפואה, ובשני העשורים הבאים אימצה בצבאה את הדרך של וומפואה.
המוטו של האקדמיה "Camaraderie" ( "אחווה, כנות" ) הוכרז על ידי סון יאט סן בטקס הפתיחה.
האירוניה היא שבמהלך מלחמת האזרחים הסינית הוכשרו המפקדים משני הצדדים בוומפואה.
הם נלחמו על אמונות ואידיאלים שונים, אף על פי שחיו ולמדו יחדיו כמו אחים לנשק.
לאקדמיה הייתה השפעה משמעותית על ההיסטוריה של המאה ה-20 במדינות אסיאתיות אחרות.
במחזור הרביעי של האקדמיה היו סטודנטים לא רק מכל חלקי סין, אלא גם מחלקים שונים של אסיה.
למשל, היו ביניהם 30 קוריאנים.
כמה מהם גדלו בסין, אחרים היו פעילים בתנועת השחרור הלאומית של קוריאה בשנים 1917–1926 והיגרו לסין מאוחר יותר רק כדי לקחת חלק במאבק למען החופש של ארצם לאחר סיום הלימודים.
מספר רב של סטודנטים היו מווייטנאם.
קבוצה זו הובלה על ידי מנהיג הגולה של המפלגה הקומוניסטית של וייטנאם ומנהיגה העתידי של המאבק הווייטנאמי לעצמאות, הו צ'י מין.
ספורט הלחימה הלאומי של הרפובליקה העממית של סין, סאנדה, פותח באקדמיה זו.
האקדמיה הצבאית המקורית של וומפואה התקיימה בשנים 1924–1926. במשך 6 מחזורים היא הכשירה יותר משבעת אלפים קצינים.
עם זאת, לאחר שצ'יאנג קאי-שק טיהר את המפלגה הקומוניסטית הסינית במהלך המשלחת הצפונית, האקדמיה הועברה (ושמה שונה ל"אקדמיה הצבאית המרכזית") לבירה החדשה שהוקמה בנאנג 'ינג לאחר הניצחון על המצביאים האזוריים בשנת 1928. האקדמיה עברה שוב לצ'נגדו במהלך הפלישה היפנית.
בשנת 1950, לאחר הניצחון הקומוניסטי, והקמת הרפובליקה העממית של סין, האקדמיה הוקמה מחדש בטיוואן.
האתר של האקדמיה המקורית בגואנגג'ואו הוא כעת מוזיאון.
האקדמיה התלמודית של בולטימור, מכונה ישיבת חפץ חיים או TA, היא ישיבת K-12 שנוסדה בשנת 1917. הקמפוס הנוכחי, הממוקם ברחוב אולד קורט 4445, כולל מבנה של בתי ספר יסודיים, בניין של חטיבת ביניים ותיכון, שני חדרי כושר, מעונות, מעבדת מחשבים ושני אולמות לימוד המשמשים כבתי תפילה.
הישיבה מכילה כ-1,000 תלמידים וסטודנטים.
TA הוקמה בשנת 1917 כ"Baltimore Parochial Hebrew School" על ידי הרב אברהם נחמן שוורץ.
הסטודנט הראשון שנרשם היה הרב ד"ר זלמן נפתלי סקאיסט (נולד ב-1911), שהיה לימים חלוץ ידוע בחינוך היהודי האמריקני.
TA מוקמה בשדרת קוטג' (Cottage Avenue) עד ששריפה שנגרמה על ידי אחד העובדים הרסה את הבניין כליל.
הישיבה עברה למקומה הנוכחי ב"חצר העתיקה" (The Old Court).
בשנת 2018 השלים בית הספר הרחבה של 22 מיליון דולר בקמפוס שכללה מרכז לגיל הרך ובניין תיכון חדש, שכלל חדר כושר, כיתות לימוד ובית מדרש (אולם לימוד ותפילה).
ראש הישיבה (הדיקן) הוא יוסף רוטנברג והמשגיח הוא הרב שרגא הרשקוביץ.
הרב אהרון פלדמן, ראש ישיבת נר ישראל
הרב ישראל ניומאן, ראש ישיבה בישיבת לייקווד
הרב מרדכי גיפטר, ישיבת ראש ישיבת טלז
הרב אביגדור מילר, רב וסופר
הרב זליג פליסקין, רב וסופר
סקאיסט, סטודנט מייסד של ישיבת נר ישראל, חלוץ בתחום החינוך היהודי האמריקני
האקדמיה הצ'כית למדעים (בצ'כית: Akademie věd České republiky, בר"ת AV ČR) הוקמה בשנת 1992 על ידי הפרלמנט הצ'כי כהמשך הצ'כי של האקדמיה למדעים של צ'כוסלובקיה לשעבר, ומסורתה מתחילה בחברה המלכותית למדעים של בוהמיה (שהוקמה ב-1784) ובאקדמיה הצ'כית למדעים, ספרות ואמנויות תחת הקיסר פרנץ יוזף (שהוקמה ב-1890).
האקדמיה היא המוסד המוביל למחקר ציבורי שאינו שייך לאוניברסיטה ברפובליקה הצ'כית.
היא עוסקת גם במחקר יסודי וגם במחקר יישומי אסטרטגי.
לאקדמיה יש שלוש פקולטות מדעיות: פקולטה למתמטיקה, פיזיקה ומדעי כדור-הארץ, פקולטה לכימיה, מדעי החיים ורפואה ופקולטה למדעי הרוח ומדעי החברה.
כיום האקדמיה מנהלת רשת של שישים מכוני מחקר וחמש יחידות תמיכה, בהם מועסקים בסך הכל 6,400 עובדים, יותר מחצי מהם חוקרים בעלי הכשרה אוניברסיטאית ומדעני דוקטורט.
המשרד הראשי של האקדמיה וארבעים מכוני מחקר נמצאים בפראג, ויתר 20 המכונים מפוזרים ברחבי המדינה.
הקמת האקדמיה בשנת 1992 מהווה המשך לארגונים קודמים:
החברה המלכותית הצ'כית לדוקטרינות (Královská česká společnost nauk), 1784–1952
האקדמיה הצ'כית למדע ולאמנות (Česká akademie věd a umění), 1890–1952
בשנת 2010 האקדמיה אימצה מדיניות גישה חופשית כדי לאפשר גישה חופשית למאמרי מחקר שלה ולשימוש חוזר בהם.
האקדמיה הקיסרית לאמנויות הייתה אקדמיה לאמנויות בסנקט פטרבורג, שנחשבה למוסד המרכזי להכשרת ציירים, פסלים ואדריכלים ברוסיה הקיסרית.
האקדמיה נוסדה בשנת 1757 ביוזמת המדינאי איוואן שובלוב ומדען מיכאיל לומונוסוב, ופעלה ברציפות עד סגירתה לאחר המהפכה הרוסית ב־1918.
הרעיון להקים אקדמיה לאמנויות ברוסיה נוסח כבר בימי פיוטר הגדול, אך התממש רק באמצע המאה ה־18. בהחלטת הסנאט מ־1757 הוקמה בסנקט פטרבורג "אקדמיית שלושת האמנויות הנאצלות" – ציור, פיסול ואדריכלות – עם בית־ספר צמוד להכשרת אמנים צעירים.
הלימודים הראשונים נפתחו ב־1758, בתחילה בבניין מגוריו של שובלוב במרכז העיר.
בימי יקטרינה השנייה קיבלה האקדמיה מעמד רשמי כמוסד ממלכתי מרכזי לאמנויות.
בשנים 1764–1788 נבנה עבורה בניין מפואר על הטיילת האוניברסיטאית באי וסילייבסקי, שתוכנן בסגנון הקלאסיציזם המוקדם בידי האדריכל הצרפתי ז'אן־בטיסט ואלן־דלאמוט ובשיתוף האדריכלים הרוסים אלכסנדר קוקורינוב ויורי פלטן.
לאורך המאה ה־19 הייתה האקדמיה מרכז החיים האמנותיים של האימפריה הרוסית.
היא העניקה תארים אקדמיים, ארגנה תערוכות שנתיות, חילקה מלגות לימודים באירופה והשפיעה על התגבשות הזרם האקדמי באמנות הרוסית.
בין תלמידיה ובוגריה נמנו ציירים, פסלים ואדריכלים בולטים, שרבים מהם נעשו לימים פרופסורים באקדמיה.
בשנות ה־1860–1870 התעצמה הביקורת על הנורמות האקדמיות השמרניות של האקדמיה.
"מרד הארבעה־עשר" של קבוצת סטודנטים צעירים, שדרשו חופש נושאי והבעתי, סימן את ראשית התהליך שהוביל לגיוון גדול יותר בסגנונות ובנושאים של האמנות הרוסית.
בסוף המאה ה־19 נערכו רפורמות ארגוניות, שבמסגרתן הופרדו הפונקציות האמנותיות־אקדמיות מן הפעילות המנהלית; האקדמיה הקיסרית שימשה גוף על, ולצידה פעל בית ספר גבוה עצמאי לאמנות.
לאחר מהפכת אוקטובר הועברה האקדמיה לשליטת השלטון הסובייטי החדש.
ב־1918 בוטל מעמדה הקיסרי, והמבנה הארגוני ההיסטורי פורק.
במהלך שנות ה־20 של המאה ה־20 עוצבו מחדש מוסדות ההוראה לאמנות בלנינגרד, ובבניין האקדמיה הוקמו בתי ספר ומכונים סובייטיים לציור, פיסול ואדריכלות.
בשנות ה־30 קיבל המוסד את שמו של הצייר איליה רפין, וכיום פועל בבניין ההיסטורי המכון לאמנות על שם רפין
האקדמיה הקיסרית לאמנויות נחשבת לאחד הגורמים המרכזיים בעיצוב המסורת של אמנות הבארוק והקלאסיציזם הרוסיים, ובהמשך גם של האקדמיזם והזרמים שיצאו נגדו.
בוגריה השתתפו בעיצוב מרכזי הערים הרוסיות, בהקמת אנדרטאות וביצירת אוספי האמנות של מוזיאונים כמו ארמון החורף וגלריות ציבוריות נוספות.
המבנה ההיסטורי של האקדמיה, על מיקומו הבולט על שפת הנֵבה, נחשב לאחד מסמלי הנוף האדריכלי של סנקט פטרבורג ונכלל ברשימת אתרי המורשת התרבותית הפדרלית של רוסיה.
האקדמיה ללשון העברית (נקראת גם בקיצור: "האקדמיה ללשון") היא "המוסד העליון למדע הלשון העברית" במדינת ישראל.
האקדמיה היא ממשיכתו של ועד הלשון העברית.
על פי החוק, החלטות המוסד המתפרסמות ב"רשומות" בחתימת שר החינוך (כיום שר התרבות והספורט) מחייבות את מוסדות המדינה כולל את השלטון המקומי.
ההחלטות אינן מחייבות את הציבור הרחב, אך משמשות כמידע מועיל.
לפי תקנון האקדמיה, מטרותיה הן:
(א) לעשות לכינוסו ולחקירתו של אוצר הלשון העברית לכל תקופותיה ושכבותיה
(ב) לעשות לחקירת מבנה הלשון העברית, תולדותיה וגלגוליה
(ג) לכוון את דרכי התפתחותה של הלשון העברית לפי טבעה, לפי צרכיה ואפשרויותיה בכל תחומי העיון והמעשה, באוצר המילים, בדקדוק, בכתב, בכתיב ובתעתיק
(ד) לפעול לשמירת מעמדה של העברית, להעלאת קרנה ולידיעת תולדותיה בקרב הציבור.
בשנת 1929 קרא חיים נחמן ביאליק לקונגרס הציוני להפוך את ועד הלשון העברית לאקדמיה ללשון עברית ולתקצב אותה בהתאם.
בינואר 1930 קראה לשכת בני ברית, בראשות דוד ילין, ישעיהו פרס ויהודה יונוביץ להקמת אקדמיה ללשון עברית תוך שהיא מבטיחה לממן אותה.
באוגוסט 1948 התכנס הוועד המרכזי של ועד הלשון העברית והודיע כי הושלמו ההכנות לייסוד האקדמיה ללשון העברית, הרחבתה והחייאתה, כמוסד שיעמוד לרשותה ובחסותה של ממשלת ישראל.
ב־3 בינואר 1949 הוכרז רשמית על הקמת האקדמיה ללשון העברית.
עם חקיקת מונתה ועדה לבחירת הרכב האקדמיה הראשון.
ועדה זו הורכבה מ־11 חברים, בהם שישה שמונו בידי הממשלה וחמישה על ידי ועד הלשון העברית.
בשלב ראשון מונו לאקדמיה 15 חברים: הסופרים יצחק דב ברקוביץ, ש"י עגנון וחיים הזז, המשוררים יעקב כהן, זלמן שניאור ודוד שמעוני, אנשי המדע נפתלי הרץ טור־סיני, זאב בן־חיים, שמואל ייבין, יוסף יואל ריבלין, יוסף קלוזנר, דוד צבי בנעט, מנחם זולאי, יעקב פולוצקי וחנוך ילון.
בתקנון האקדמיה שאושר ב־1954 נקבע מבנה המוסד.
במהלך השנים חלו כמה שינויים מבניים ושינויים בפעילות האקדמיה, והם הובאו לידי ביטוי בתקנון החדש שנקבע בשנת 2006, וזה עודכן שוב בשנת 2008.
פרופ' נפתלי הרץ טור־סיני בשנים 1953–1973
פרופ' אהרן ממן משנת 2022
מליאת האקדמיה, המורכבת מחברי האקדמיה, היא הגוף בעל סמכות ההחלטה בתחום המנהלי ובתחום הלשוני, והיא הבוחרת חברים חדשים לאקדמיה.
בכל שנה מתקיימות כחמש ישיבות מליאה.
זיכרונות הדברים של ישיבות המליאה מתפרסמים ב"זיכרונות האקדמיה".
חברי האקדמיה הם חוקרי הלשון העברית, חוקרי הספרות העברית לתקופותיה שתרמו למחקר הלשון העברית, סופרים ומתרגמים, והם נבחרים לכל חייהם.
על פי החוק, מספרם נע בין 15 ל־23 (המניין אינו כולל את מי שמלאו לו 75 ומעלה).
לאקדמיה נבחרים גם חברים יועצים.
בנוסף, יש חברי כבוד, לרוב אישים החיים מחוץ לישראל.
חברי האקדמיה נדרשים להשתתף בישיבות המליאה, להשתתף בוועדות האקדמיה ולמלא תפקידים שונים.
לאקדמיה יש מספר ועדות קבועות: ועדת הדקדוק, ועדת המינוח המרכזית, ועדת הפרסומים, והוועדה למילים בשימוש כללי.
בנוסף, פועלות באקדמיה ועדות מינוח בתחומים מקצועיים שונים המתמנות עד לסיום משימתן.
החלטות הוועדות מובאות לאישור מליאת האקדמיה.
באקדמיה יש עובדים בשכר במדורים שונים:
מפעל המילון ההיסטורי ללשון העברית – במפעל זה מועסקים חוקרים המתמחים בעברית לתקופותיה ובתחומים הסמוכים לה ומנתחים טקסטים מן הספרות העתיקה, מספרות ימי הביניים ומן הספרות החדשה
המזכירות המדעית – עובדיה מומחים ללשון העברית והם מופקדים על תחום המינוח והדקדוק, על כתיבת מידע לשוני מקיף ומגוון (כיום בעיקר באתרי האקדמיה), על מתן מענה לפונים לאקדמיה בשאלות לשון ועוד.
מערכות המידע (לשעבר מדור המחשוב) – עובדי המדור מפתחים תוכנות ייחודיות ואתרי אינטרנט למילון ההיסטורי ולמזכירות המדעית, והם מומחים ביישום טכנולוגיות חדשות בכל הקשור למאפיינים הייחודיים של השפה העברית.
מדור ההוצאה לאור – המדור מפיק את כתבי העת של האקדמיה "לשוננו" ו"העברית" וספרי מחקר ואסופות ומבואות בלשון העברית ובלשונות הסמוכות לה.
מדור קשרי קהל – המדור הוקם לקראת סוף העשור השני של המאה ה־21 במטרה להנגיש את דבר האקדמיה לכלל הציבור.
הוא מופקד על פעילותה הענפה של האקדמיה ברשתות החברתיות, על אתר האקדמיה במרשתת ועל הרצאות ופעילויות מגוונות לציבור הרחב.
ייעוץ לשון ברשות השידור ובתאגיד השידור הציבורי (עד שנת 2020).
מערך ההשתלמויות – המערך הוקם בשנת 2009, ומאז הוא מציע השתלמויות מגוונות בתחום התקן למשרדי ממשלה, למשפטנים, לעורכי לשון, למורים, לתלמידים ולציבור הרחב; כמו כן ניתנים במסגרתו קורסים מובנים בנושאים מרכזיים בבלשנות, בהם תורת ההגה והצורות, תחביר וסמנטיקה וכן ניקוד.
ארכיון האקדמיה והספרייה – באקדמיה שמור חומר ארכיוני רב המתעד את פעולות ועד הלשון והאקדמיה, בשנת 2009 סודר כל החומר הארכיוני וקוטלג.
בד בבד נעשית פעולה מקיפה של רישום תוכן התיקים והזנתם למחשב.
באקדמיה יש ספרייה גדולה ובה בין השאר שמורות ספרייתו של אליעזר בן־יהודה וספריותיהם של אישים אחרים שנתרמו לאקדמיה.
במהלך 2017–2018 קלטה האקדמיה את "אוסף מסורות ישראל" מיסודו של שלמה מורג באוניברסיטה העברית.
האוסף כולל הקלטות של מסרנים מכל קהילות ישראל כשהם קוראים במקרא ובספרות חז"ל על פי מסורות הקריאה שהתגבשו בתפוצה היהודית בעולם במהלך כל שנות הגלות.
החומר המוקלט עומד לרשות הציבור באתר האקדמיה.
משנת תשע"ה (2014) מובילה האקדמיה את יום הלשון העברית שנקבע בתאריך הולדתו של אליעזר בן־יהודה.
מפעל המינוח הרחב באקדמיה ולפניה בוועד הלשון שינה את פני העברית במהלך מאה השנים האחרונות.
עשרות אלפי מונחים חדשים נקבעו בכל התחומים המקצועיים.
מפעל זה כלל את הסדרת המינוח הקיים לצד יצירת חידושים בשיתוף פעיל של אנשי מקצוע המשתמשים בעצמם במונחים.
רשימות המונחים שנקבעו בוועד הלשון ובאקדמיה פורסמו במילונים מקצועיים בהוצאת האקדמיה.
למן שנת 2000 כל המונחים נגישים לציבור באתר מונחי האקדמיה במרשתת.
מונחים רבים שחודשו לכאורה מחוץ לכותלי ועד הלשון והאקדמיה, נקבעו למעשה בשיתוף נציגיהם, לדוגמה בצה"ל.
בין חידושי האקדמיה שנקלטו במידה זו או אחרת: קלטת ("קסטה"), ("סנקציות"), שדולה ("לובי"), מדגש ("מרקר"), מרשם רופא ("רצפט"), סוללה ("בטרייה") ופעלולים ("אפקטים").
הצעות רבות אחרות, כגון "אימונית" (טרנינג), "גלגשת" (סקייטבורד) ו"מרשתת" (אינטרנט) לא נקלטו או נקלטו רק באופן חלקי והציבור משתמש כמעט בלעדית במונח הלועזי.
לעיתים מתקבל חידוש מן הציבור הרחב במקום החידוש שהציעה האקדמיה.
כך למשל המילה "ממעך" שהציעה האקדמיה לא נקלטה והציבור משתמש ב"כותש שום" (בהמשך אישרה האקדמיה את הצירוף והוא נכלל ברשימת המילים בשימוש כללי, תשס"א).
לאורך השנים דנה האקדמיה במסגרת ועדת הדקדוק שלה בסוגיות רבות בתחום הדקדוק וקבעה כללים ותקן.
נקבעו כללים שיטתיים בנטיית השם הערוכים לפי סימני הניקוד – הקמץ, הפתח, החולם, הצירי והסגול.
בכללים אלו גם החלטות הנוגעות למשקלים.
נוסף על כך נדונו משקלים מסוימים לגופם.
החלטות רבות נוספות קיבלה האקדמיה בתחום השמות: נקבעו ניקודם ונטייתם של שמות בעלי סיומות; צורתם וניקודם של עשרות שמות, כגון אַבָּהוּת, מַטָּס ותְעוּזָה; צורת הרבים של שמות שונים; כתיבתם של שמות כמו דוגמה ומשכנתה בה"א בסופם; מינם של שמות כגון בֹּהֶן וחֲנִיכַיִם (שתיהן נקבה).
האקדמיה קיבלה כמה החלטות בענייני ניקוד ובראשן ההחלטה לקיים בנטייה את הדגש החזק באותיות שוואיות ובהן גם ביו"ד שוואית – שלא כבניקוד הרגיל במקרא, וכן אחרי מ"ם השימוש.
בתחום הפועל נקבעו כללים שיטתיים בנטיית פעלים בעלי עיצורים גרוניים, בגזרת ל"א ובגזרות ע"ו והכפולים.
בגזרות אחרות נקבעו כללים במידת הצורך.
בתחום שימושי הלשון והתחביר האקדמיה ממעטת לפסוק, ובמעט השאלות שנדונו נהגה האקדמיה בדרך כלל להתיר את השימושים המהלכים.
האקדמיה קבעה כללים שונים בשימוש ראשי תיבות – המשקפים במידה רבה את הנוהֵג.
נקבעו כללים לשימוש שם המספר וכללי ניקוד של מילים לועזיות.
החל משנת 2005 מפרסמת האקדמיה את החוברת "החלטות האקדמיה בדקדוק" במהדורות המתעדכנות מדי פעם.
במבוא לחוברת הוצגו העקרונות המנחים את האקדמיה בהחלטותיה, וזה תמציתם: הבסיס לדקדוק, ובעיקר למורפולוגיה, הוא המקרא וניקודו, ועם זאת האקדמיה מתחשבת בממצאים מתקופות הלשון האחרות ובמסורות שבכתב ובעל פה וכן במנהגי הלשון הרווחים בפי דוברי העברית בימינו.
לצד אלו האקדמיה שואפת לפשט ולהסדיר את המערכת הדקדוקית במקום שיש ריבוי צורות וחריגים במקורות.
החלטות האקדמיה מתקבלות ברוב דעות, ולעיתים גובר שיקול אחד ולעיתים גובר שיקול אחר, ולכן אין בהכרח עקיבות בהחלטות.
באתר האקדמיה מפורסמות כל ההחלטות בדקדוק.
עוד קבעה האקדמיה כללים בכתיב, בפיסוק ובתעתיק:
כללי הכתיב המלא (בעבר: הכתיב חסר הניקוד.
הכללים המעודכנים נקבעו בשנת 2017)
כללי התעתיק, הכוללים תעתיק מעברית לכתב לטיני, מערבית לעברית ומלועזית לעברית.
באתר האקדמיה מובאים גם כללי תעתיק מעברית ערבית ומערבית לכתב לטיני שנקבעו בוועדת משנה של ועדת השמות הממשלתית.
האקדמיה היא המוסד הפוסק בתחום הלשון, והחלטותיה בענייני דקדוק, כתיב, מינוח או תעתיק שנתפרסמו ב"רשומות" מחייבות את מוסדות החינוך והמדע, הממשלה, מחלקותיה ומוסדותיה והרשויות המקומיות.
השימור והטיפוח של הלשון הם תופעות מודרניות, הקשורות לעליית הלאומיות וכינון מדינת לאום.
ההשראה להקמת האקדמיה הגיעה מצרפת, שבה הוקמה האקדמיה הצרפתית, למטרות שימור הצרפתית וטיפוחה.
אך מטרות מטפחי הלשון העברית, יחידים וארגונים, במיוחד מאז שלהי המאה ה־19, נבעו מן ההיסטוריה הייחודית של העברית: העברית פסקה מלשמש לשון דיבור בקרב היהודים בקהילות שונות ברחבי העולם אך המשיכה לשמש לשון כתב ולשון קודש; היא אף הושפעה מן הלשונות שאימצו היהודים בארצות מגוריהם ובד בבד השפיעה עליהן.
בשנת 1950 ביקש נשיא ועד הלשון העברית, פרופסור נפתלי הרץ טור־סיני, מחברי הוועד להציע שם עברי למונח אקדמיה.
לדבריו רוב החברים התנגדו לשינוי השם משום .
יצחק בן־צבי, אז חבר הכנסת וחבר ועד הלשון הציע את השם "תחכמונה".
ראש הממשלה דוד בן-גוריון הציע את השם "תחכמון" והסביר שהשם "אקדמיה" אינו בין־לאומי כפי שנהוג לחשוב אלא מקובל רק בקרב האומות יורשות התרבות היוונית־רומאית.
במכתב לבן-גוריון כתב יוסף קלוזנר, נשיא ועד הלשון לצד טור־סיני:
בשנת 1953 הוגש לאישור הכנסת "חוק המוסד העליון ללשון העברית", אז נקבע השם "אקדמיה ללשון" באופן רשמי.
משה שרת, אז ממלא מקום ראש הממשלה, הציע את החלופות: תחכמון ומילשן.
בדיון בוועדת החינוך והתרבות של הכנסת בנושא, אמר שרת: הוועדה קיבלה את הצעת שרת והוסיפה לנוסח החוק את המשפט "ושמו ייקבע על ידו".