tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שקד סבורה שהיועץ המשפטי לממשלה נטל לעצמו סמכויות לא לו, כולל סמכות להטיל וטו בפועל על נושאי מדיניות שבאחריות הממשלה, והפך למעשה מגורם משפטי שאמור לייעץ ולסייע לממשלה לממש את מדיניותה לגורם שהתייצב מעל הממשלה הנבחרת ופוסל את החלטותיה ואת פעולותיה כראות עיניו.
כמו כן טענה כי עדיף לוותר על ההליך של ועדת איתור לבחירת היועץ המשפטי לממשלה, ולהפקיד את המינוי בידי שר המשפטים והממשלה, בכפוף לבחינת הוועדה המייעצת למינוי בכירים בשירות המדינה, כמקובל ביחס לתפקידים בכירים אחרים.
במאמר שפרסמה בכתב־העת "השילוח" פרשה שקד את חזונה ותפישת עולמה בכל הנוגע ליחסי שלטון, חוק ומשילות.
היא כתבה שהכנסת לוקה בעודף חקיקה, הפוגעת בחירותו של האזרח.
היא ביקרה בחריפות את עודף החקיקה הכלכלית והרגולציה הממשלתית (אסדרה) בשוק וכתבה שהוא פוגע בכלכלה ובעיקר בעסקים קטנים, המתקשים לעמוד בעול הרגולציה.
שקד הוסיפה שהיא רואה כחלק חשוב מתפקידה כיושבת ראש ועדת השרים לענייני חקיקה את פסילתן, בוועדה זו, של אלפי הצעות חוק מזיקות שמגישים חברי הכנסת.
שקד מאמינה בהשוואת החקיקה החלה ביהודה ושומרון לזו החלה בתחומי הקו הירוק.
היא הנחתה את משרדי הממשלה להתייחס לתושבי יהודה ושומרון בכל הצעת חוק ממשלתית שהם מעלים, ואמרה שלא תעלה לדיון בוועדת השרים הצעת חוק ממשלתית ללא התייחסות כזאת.
כמו כן, היא העבירה סמכויות שיפוט מנהליות ביו"ש מבג"ץ לבית המשפט המנהלי בירושלים.
שקד סבורה שיש לשלב את החרדים בחיים הציבוריים, כולל בצה"ל, בשירות לאומי ובמשק (שוק העבודה), אך יש לעשות זאת, ככל הניתן, בהידברות ובהסכמה.
היא הובילה את הוועדה לשוויון בנטל והתנגדה להטלת סנקציות פליליות על תלמידי ישיבות שלא יתגייסו, סנקציות שהוטלו בחוק לפי דרישת מפלגת "יש עתיד".
שקד מגדירה את עמדותיה הכלכליות כתמיכה בשוק חופשי וליברליזם כלכלי עם רגישות חברתית.
בראיון ב־2015 אמרה שרגישות זו מתבטאת בין היתר בכך שהיא תומכת בהעלאת שכר המינימום, החלת תנאים סוציאליים גם על עובדי קבלן כמו שנעשה באותה תקופה בתחום הניקיון והאבטחה, הטלת חובת העסקת בעלי מוגבלויות על תאגידים וחברות גדולות ועוד.
עוד אמרה שהיא תומכת בפירוק מונופולים וצמצום רגולציה, משום שאלה מקשים על יזמים וחברות שלא לצורך ובכך גורמים לעלייה במחירים.
היא הדגימה זאת בחוק שיזמה, המחייב רגולטורים (משרד הבריאות, משרד החקלאות ומשרד הכלכלה) להורות על שינוי אריזות של מוצרים לכל היותר רק פעם בשנתיים, משום שעלויות מעין אלה מוטלות בסופו של דבר על הצרכן.
בדצמבר 2019 מתחה ביקורת על ההסתדרות, וטענה שכוחה הרב פוגע במשק.
שקד רואה בתופעת ההסתננות מאפריקה לישראל איום דמוגרפי על מדינת ישראל, וכן פגיעה קשה באוכלוסיות ישראליות בשכונות העוני, בעיקר בשכונות דרום תל אביב, אשר סובלות מפשיעה מוגברת וחוסר ביטחון ברחובות עקב ריבוי המסתננים שם.
היא תומכת בחקיקה נגד הסתננות ובפינוי המסתננים משכונות דרום תל אביב ובסופו של דבר הרחקתם מישראל.
במרץ 2014 הקימה לשכה לפניות הציבור בשכונת שפירא שבדרום תל אביב במטרה מוצהרת לסייע לתושבי דרום תל אביב להתמודד עם בעיית המסתננים.
ב־2011, כיושבת ראש תנועת ישראל שלי, נבחרה למיזם אנשי השנה של "בשבע"
ב־2012 קיבלה את הפרס הישראלי לביקורת התקשורת על שם אברמוביץ'
ב־2013 נבחרה לחברת הכנסת המצטיינת של מושב הקיץ בדירוג של ערוץ הכנסת.
במושב החורף של 2014 דורגה במקום השני ברשימה זו
ב־2015 דורגה במקום ה־33 ברשימת היהודים המשפיעים בעולם של הג'רוזלם פוסט
ב־2015 דורגה במקום ה־5 ברשימת הנשים המשפיעות בישראל על ידי המגזין פורבס ישראל
ב־2015 נבחרה לאשת השנה של מגזין ליידי גלובס (מבית העיתון גלובס)
ב־2017 דורגה במקום הראשון ברשימות הנשים המשפיעות ביותר של מגזין פורבס ישראל ושל מגזין ליידי גלובס
איילת כהן (נולדה ב-19 במאי 1985 בירושלים) היא כדורסלנית ישראלית המשחקת בקבוצת אלקטרה רמת השרון ובנבחרת ישראל.
גובהה 1.69 מ', והיא משחקת בעמדת הגארד.
כהן החלה לשחק בקבוצת הנערות של אס"א ירושלים, ובהמשך שיחקה גם בקבוצה הבוגרת.
בעונת עברה להפועל חיפה/מוצקין, בעונה הבאה למכבי רמת חן ואחר כך לבני יהודה, בשורותיה שיחקה במשך שתי עונות.
לקראת עונת הצטרפה לאלקטרה רמת השרון, קבוצתה הנוכחית.
במדי קבוצה זו זכתה בעונת באליפות המדינה ובגביע המדינה.
כהן הייתה חברה בסגל נבחרת העתודה שזכתה באליפות אירופה דרג ב' ב-2005. ומאז 2007 היא חברה בסגל הנבחרת הבוגרת של ישראל.
איילת מרגלית (נולדה ב-26 ביולי 1961) היא שחקנית ישראלית.
כשהייתה בת שלוש עברה עם הוריה לתל אביב.
אחרי 12 שנה עברה המשפחה לכפר הנגיד.
למדה בתיכון אזורי מקיף גבעת ברנר.
עם שחרורה מצה"ל ולאחר טיול של שנתיים בחו"ל, למדה משחק ב"הסטודיה" בהדרכת אמיר אוריין, אלי הוז ויצחק נאמן.
לימים הפכה "הסטודיה" לתיאטרון החדר.
מרגלית למדה ושיחקה בתיאטרון החדר במשך שלוש שנים.
במסגרת "תיאטרון החדר" ביצעה קבוצת השחקנים מיצגים חברתיים רבים.
מרגלית השתתפה ב-1984 באירוע תיאטרוני בשם: "ארוחת ערב – שיעור בהלכות שולחן ערוך".
ההצגה שילבה טקסטים משולחן ערוך ומהמקורות, וכללה שחיטה כשרה של תרנגולת ובישולה במקום, כאשר הקהל התכבד בסוף ההצגה בתבשיל.
המבצעים היו ארבע שחקניות ושחקן.
במקביל החלה איילת מרגלית בלימודי משחק בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת תל אביב, שם למדה בהדרכת נולה צ'לטון, עדנה שביט, רם לוי ועוד.
לקראת סוף לימודיה שיחקה בהצגה "ציד העכברושים" בתיאטרון החאן.
בחאן גילמה גם את דמותן של מרתה (ילדה) וגברת ברגמן בהצגה האביב מתעורר של פרנק ודקינד.
אחר-כך גילמה את מונה בהצגה "מי תהום" מאת הלל מיטלפונקט.
היא שיחקה גם בהצגות "ינתי פרזי" מאת אלדד זיו שגם ביים זיו לצד עתי ציטרון; "נולדו אשמים" של ג'ורג' טבורי ועוד.
ב-1989 למדה לניו יורק ולמדה במשך שנתיים בבית הספר לתיאטרון מחול ADAPTORS - movement theatre school.
במקביל לקחה קורסים בכיתות משחק לשחקנים מקצועיים בסטודיו אייץ' בי, שם למדה אצל ויליאם היקי.
בתום מלחמת המפרץ שבה איילת מרגלית לישראל.
עמית גזית מנהלו האמנותי של בית ליסין ליהק אותה להצגה "גפרורים" שהופיעה גם בפסטיבל עכו 1991. ההצגה פרי עטו של יאיר טריבלסקי ובבימויו של עמי דיין, עסקה בארבעה פועלים שפוטרו ממפעל, ומאיימים לשרוף את עצמם ואת המפעל אם לא יחזירו אותם לעבודה.
אחר-כך שבה לשחק בחאן בהצגות "עלילות עקביה", "האזור החופשי", "דון קישוט", "אהבת מוות" של ענת גוב, בבימויו של אלדד זיו, "האם הטובה" ועוד.
היא גילמה את דמותה של ליידי קפולט, אמה של יוליה בהפקת "רומיאו ויוליה", קופרודוקציה של החאן ותיאטרון אל-קאסבה, בבימוים של ערן בניאל ופואד עווד.
בקבוצת בית מונטאגיו שיחקו שחקנים פלסטינים ובקבוצת קאפולט שיחקו שחקנים יהודים.
הצגה הועלתה גם בפריז שבצרפת, בברגן שבנורווגיה, ובציריך שבשווייץ.
ב-1994 גילמה את דמותה של גלי, אחד התפקידים הראשים, זמרת נוירוטית שאמה היא הסוכנת שלה ומנהלת את חייה בסדרה "זהב של שוטים", סדרת טלוויזיה דרום אפריקאית שעובדה לעברית ושודרה בערוץ המסחרי החדש 2.
בתיאטרון הפרינג' שיחקה מרגלית במחזה "הטיפול", עבור תפקידה בהצגה זו קיבלה את פרס השחקנית על-שם משה שטרנפלד מטעם תיאטרון הפרינג'.
מרגלית עזבה את עולם הבמה למשך שנתיים ועבדה במשרד פרסום, עם גיחות לפרסומות ותפקידי אורח קטנים.
ב-1996 הופיעה בסדרת הדרמה של ערוץ 2 "כסף קטלני" גילמה את אלברטה.
ב-1998 איילת מרגלית ביימה את ההצגה "פריחת ההדרים" לתיאטרונטו, הצגה שהוזמנה לפסטיבל הצגות יחיד בסופיה, בולגריה.
כותב ההצגה ומבצעה היה אחיה אלון מרגלית.
אירוע נוסף שמרגלית ביימה היה "בבושקה" - מופע תיאטרלי מוזיקלי על-פי ספרו הראשון של ערן בר-גיל, שהוצג במועדון הבארבי.
ב-1999 שיחקה מרגלית בסרט הטלוויזיה "איש משטרה", בבימויו של רם לוי.
היא גילמה את דמותה של מושבניקית, אישה מוכה המעורבת בתעלומת רצח במושב.
בשנים 2002־2003 שיחקה במיני-סדרת הדרמה "כנפיים" ששודרה בערוץ 1, בה גילמה את דמותה של דפנה פלד.
ב-2003 היא שיחקה בסדרת הטלוויזיה "משחק החיים" בתפקיד נירה ברגר אשתו התככנית של מנהל התיאטרון שאול ברגר.
ב-2004 גילמה את הרבנית שיינדל רוטנברג, אשתו של האדמו"ר בטלנובלה החרדית "החצר" ששודרה בערוץ התכלת.
ב"אהבה בשלכת" גילמה את בתו של האלמן שלמה אטיאס.
גילמה את דמותה של לאה אבשלום בסדרה "אלביס, רוזנטל והאישה המסתורית" (2006).
בסדרה "סימני שאלה" שיחקה מרגלית את אמה החרדית של שירה, שיצאה בשאלה.
גילמה את אסתר עיני בסדרה "האי".
ב-2006 מרגלית הצטרפה לקבוצת "עניין מטריד", תיאטרון חברתי שהקים אחיה, אלון מרגלית, ביחד עם הקרימינולוגית הקלינית נטע יצחקי-טל.
ההצגות בהן היא לוקחת חלק הן: "עניין מטריד" – עוסקת בהטרדה מינית ו"חקירה פרטית" הנוגעת ביחסי הורים-מתבגרים, אלכוהול, סמים, אינטרנט ופגיעה מינית.
בשנים 2011–2013 גילמה את חנה, מנהלת כפר הנוער "גנות", בסדרת הטלוויזיה "אליפים" ששודרה בערוץ הילדים.
שיחקה בסרט "שמור על ילדתי" בקולנוע חרדי.
בשנים 2014־2017 שיחקה בסדרת הדרמה של HOT "מתים לרגע" גילמה את דמותה של פרופסור ליאורה אנג'ל, אמו המאמצת של דרור, מנהלת מרפאת ריאות "שפרינצק".
במקביל לעיסוקה במשחק, למדה עיסוי ורפלקסולוגיה במכללת רידמן.
בעונה 1 היא ראש הממשלה וראש המחתרת,
בעונה 3 היא מנהיגת הקיפרים.
שנה סרט תפקיד במאי 2006 הבועה גברת טיפ איתן פוקס 2013 בננות אמא של אסף 2023 דבי הייתה פה ריבה דנה גולדברג
איילת רחל רובינסון (נולדה ב-31 באוקטובר 1975) היא זמרת-יוצרת, שחקנית, תסריטאית וקריינית ישראלית.
רובינסון נולדה למשפחה דתית לאומית ברמת גן וגדלה בהוד השרון ואחר כך בכפר סבא.
אמה נולדה בשוודיה ואביה בארצות הברית.
סבה מצד אמה, יצחק אייגר, היה שחקן בכמה מסרטיו הקצרים והפרסומות של הבמאי השוודי הידוע רוי אנדרסון.
אמה בוגרת מגמת תיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
למדה בבית ספר תל"י הוד השרון, בתיכון כפר בתיה ושירתה בשירות לאומי.
את לימודיה המקצועיים החלה בלימודי קולנוע.
היא למדה במשך שנה בבית הספר הפתוח לקולנוע וטלוויזיה בתל אביב, לפני שהחליטה להתמקד במשחק.
לאחר שנת לימודים במכינה בסטודיו לאמנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין, היא התקבלה לבית הספר הגבוה ללימודי תיאטרון בית-צבי שם למדה בין השנים בשנים 1997–2000. בוגרת מחזור ל"ח.
בכיתתה למדו בין השאר אושרי סהר, חני פירסטנברג, קלרה ח'ורי, ירון ברובינסקי, אביטל לבני וסאלח בכרי.
בין התפקידים שעשתה בתקופת לימודיה היו: ואסה ב"ואסה זלזנובה"; אגנס ב"אגנס של אלוהים", גרייס קומאלי ב"זעקי ארץ אהובה" ומרת ליונס ב"אחים בדם".
בתקופת לימודיה זכתה במלגות: קרן שרת אמריקה ישראל 99', עדנה פלידל, משה זעירי, דדי ניסים, רחל מרכוס, בני ברית, סנו, קרן הסטיפנדיות 99' ו-2000, אברהם אסאו (תלמידה מצטיינת).
מספר שנים אחרי סיום לימודיה הוזמנה לשחק את סאלי בולס בהפקה של "קברט" בבימויו של ארתור קוגן.
מלבד מהמוזיקה שהלחינה להפקות בהן השתתפה ושיתופי הפעולה שלה כזמרת באלבומים ובפרויקטים של יוצרים ויוצרות שונים, רובינסון מנגנת על גיטרה, כותבת ומלחינה שירים מקוריים.
עם שירים אלו הופיעה במקומות כמו האוזן בר, ובדצמבר 2025 הוציאה את סינגל הבכורה שלה "אלף אנשים כמוני" שהוא גם שיר הנושא מתוך אלבומה הראשון שבדרך.
מיד בסיום לימודיה התחילה לעבוד כשחקנית בתיאטראות שונים ברפרטוארי, בהצגות ילדים ובפרינג'.
עבודתה הראשונה בהבימה הייתה כמחליפה בהצגה "חבילות מאמריקה" בבימויו של הלל מיטלפונקט, אחר כך המשיכה לשחק בהבימה בתפקידים מרכזיים בהצגות שונות ביניהן "מניין נשים", "שמונה נשים", "הנאהבים והנעימים", "מרי לו", "הלהקה", "אכזר ורחום", "דור שלישי".
ב 2012 איילת רובינסון נבחרה לגלם את התפקיד הראשי ב"כמעט נורמלי" (Next To Normal) בתיאטרון הבימה.
אופרת רוק מאת בריאן יורקי, בבימויו של חנן שניר.
שם גילמה את דמותה של דיאנה גודמן, אישה הלוקה במאניה דיפרסיה וצריכה להתמודד עם אובדן בנה, אותו שיחק הראל סקעת.
על תפקידה קיבלה שבחים רבים.
"דור שלישי", היא קופרודוקציה בין הבימה לשאוביהנה - ברלין, בבימויה של יעל רונן.
בהצגה משחקים שחקנים יהודים ישראלים, ערבים ישראלים וגרמנים, והיא עוסקת במשולש של הדור הצעיר שמתמודד עם קבלת הנראטיב של האחר והתמודדות עם טראומת השואה והסכסוך הישראלי-ערבי.מלבד חלק מהטקסטים, רובינסון גם כתבה והלחינה את השירים המופיעים בהצגה.
בקאמרי שיחקה בהצגה "לילה לא שקט" ובתיאטרון בית ליסין ב"ברודוויי פינת פרישמן".
ב-2017 נכנסה לנעליה של בילי שוורץ בתיאטרון חיפה בתור המחליפה של טלי אורן.
וב-2019 שיחקה לצד טל פרידמן במחזמר המצליח "רוק בבית הספר" שם גילמה את המנהלת רוזלי מולינס.
ב-2023 איילת שיחקה בתיאטרון חיפה במחזה הישראלי הקלאסי "הכתובה" לצד שלמה בראבא.
שם היא גילמה את אשתו שפרה שיום אחד מגלה את הכח שלה בחיי הנישואין.
עבדה רבות בתיאטרון בפרינג' בין השאר ב"ותו לא" ההצגה הסאטירית מאת אייל וייזר ובמופע האלתורים "פותחים פה לשפן".
ב-2006 יצרה יחד עם נדב בושם המופע "ערב סאטירי חד פעמי".
המופע עלה פעם בחודש בקפה ביאליק והתבסס על טהרת קטעים חדשים ומקוריים.
כל המערכונים והשירים שלה נכתבו והולחנו על ידה.
ב-2007 עד היום משתתפת באופרת הרוק-"מלחמה".
מאת קובי ויטמן, בבימויו של איקה זהר.
ההצגה מגוללת את סיפורו של חייל מילואים המקבל צו שמונה, יוצא לקרב, מאבד את חברו הטוב ולוקה בהלם קרב.
אופרת הרוק מבוססת על חוויותיו האמיתיות של ויטמן שהשתתף במבצע חומת מגן.
רובינסון משחקת ושרה את התפקיד של האישה והאם.
העבודה הראשונה שלה בטלוויזיה הייתה בתוכנית הלילה של ליאור שליין בתור הכרוז של התוכנית וכשחקנית במערכונים שונים ביניהן הדמות נועמלי מהמערכונים נועמלי וימה לצידה של אפרת ארנון.
משם המשיכה לתפקידי אורח בתוכניות רבות ביניהן הפרק הראשון של "רביעיית רן" בתפקיד שרון כפיר, "בשורות טובות" של שי אביבי, "לצחוק או למות" של גורי אלפי.
כמו כן הנחתה בחינוכית את התוכניות "חטף פתח" ו"צונן", בערוץ הראשון את תוכנית המוזיקה "רעש מקומי" ובערוץ 24 את ד"צ 24.
תפקידה הקבוע הראשון בטלוויזיה היה בשתי העונות של התוכנית המצליחה "עד החתונה" בתור ציונה הדמות הקווירית-אנרכיסטית, חברתו הטובה של עופר שכטר.
זו נחשבת לדמות הלסבית הראשונה בתוכנית טלוויזיה ישראלית עלילתית.
משם המשיכה לדמות קבועה בסדרה "המשרד" בערוץ yes comedy, שם גילמה את לאה, העובדת החרדית של המשרד שנמצאת תמיד בהריון מתקדם.
התפקיד נכתב במיוחד לגרסה הישראלית על ידי כותב הסדרה עוזי וייל.
השתתפה בתוכניות המערכונים והסאטירה "קאמבק" בקומדי סנטרל ו"הכל שפיט" בערוץ 1. אחרי עליית המופע וצאת אלבום הילדים "שירים לעמליה", שיחקה גם בסדרת הילדים קפה עמליה בכאן חינוכית.
רובינסון זכתה לחשיפה רחבה בקרב בני ובנות נוער בזכות תפקידיה בתוכניות הנוער הפופולריות "החממה", שם גילמה את רוחמה, ראשת לשכתו של ראש הממשלה, ו"בית הכלבים" שם שיחקה את המורה גילי.
רובינסון שיחקה בסרט הקולנוע של ערן ריקליס "עץ לימון" (2008).
שם גילמה את דמותה של שלי, ראש לשכתו של שר הביטחון ישראל נבון (דורון תבורי).
היא שיחקה בסרט העצמאי של דניאל סיון "מופע החיים של גוטל בוטל" (2008).
היא גילמה את דמותה של איילת, חברתו של הגיבור הראשי גוטל בוטל (נתי אורנן).
ב-2009 היא יצרה - כתבה, ביימה, צילמה ושיחקה ביחד עם יעל נצר את "מטומטמות" באתר Flix באינטרנט.
רובינסון גילמה את דמותה של קאטי לוין, בעלת אובססיה לחתולים.
הסדרה זכתה לחשיפה ולהצלחה אינטרנטית גדולה.
ב"בטיפלול" סדרת הרשת של רוני קידר מ-2016 היא משחקת את הפסיכולוגית חסרת הרסן רוית.
רובינסון היא קריינית רדיו, טלוויזיה, טלפוניה ודיגיטל, מדבבת סרטים וסדרות, וזמרת ג'ינגלים.
"אלף אנשים כמוני" - שיר מקורי - לחן מילים ושירה - איילת רובינסון.
"יצורים אומללים" - שירה - מתוך הסרט בת הים הקטנה
"Kafka For Kids" - שירה קולות ודיבור
"מחכה למים" קובי ויטמן - קולות
"מלחמה אופרת רוק"- שירה, קולות ודיבור
"הדברים שלא אמרתי" (אלבום אוסף צוזאמן) - שיר מקורי - לחן מילים שירה וגיטרה - איילת רובינסון.
"קל וחומר" אושיק לוי - קולות
(מחליפה של טלי אורן)2017שירים לעמליההפקה פרטיתיערה שחורי- מחזה.
שנהסרטתפקידבמאי2008עץ לימוןשלי – רל"שית שר הביטחוןערן ריקליסמופע החיים של גוטל בוטלאיילתדניאל סיון2013משהו טוב (סרט קצר)אפינטע בראוןאילוף הגוררתבתפקיד עצמהריקי שלח2014נזק (סרט קצר)רותמאיה מאירי2017ואז היא הגיעהנורית שוורץרועי פלורנטיןללא בבית ספרינו (קצר)סיגלרני אבידן2022קפקא לקטנים
קמפיין IBI חברת השקעות 2024 - במאי אורי שיצר
קמפיין אופטיקנה פורטי פוקל 2021 - במאי רומן בוצ'אצ'קי
קמפיין יאמי - במאית רינה הורן
קמפיין יד 2 - בטיפלול- במאית רוני קידר
קמפיין סטארקיסט 2015 - במאי אלי סברדלוב
קמפיין קנור 2013 - במאי אורי שיצר
פרסומת לחברת הראל - "אין דאגות"- בתפקיד דאגה - במאי שחר סגל
קמפיין "ישראכרט מור" – במאי דרור שאול
פרסומת עמק לייט 2009 - במאי רם ברוך
2025 - חקירות חייתיות - מבחר דמויות
- סיגי וגיתית (ערוץ הופ)
2025 - ציידות השדים של הקיי פופ - סלין
2025 - קוקומלון: הרפתקאות בשכונה - מדריכת טאקוונדו
2024 - פדינגטון בג'ונגל - הנזירה
2024 - נייר זכוכית - אבן נייר ומספריים
2024 - רובוטריקים: ההתחלה - אליטה
2024 - אמא צ'יקס - סנדי צ'יקס מצילה את ביקיני בוטום
2024 - בלוסום - חברים דמיוניים
2024 - תחת כישוף - המלכה אלסמר
2024 - מרג'ורי פוסט - הקרב על הפופ-טארט
2024 - רעשים לא מוסברים - אוריון והחושך
2024 - אוליביה קאלרסון - דרקונים: תשע הממלכות
2024 - עוצר נשימה (Heartstopper) - דיאן
2023 - פוייזן אייבי - חג שמח, באטמן הקטן
2023 - אורסולה - היו היה סטודיו
2023 - ויקטוריה ואנס - מפרץ ההרפתקאות: סרט העל
2023 - מלכת המדבר/חתולה - אלה והנסיך בעקבות אבן החיים
2023 - אלן - אדום, לבן וכחול מלכותי
2023 - סינתיה אוטרום - צבי הנינג'ה: טירוף המוטנטים
2023 - אלאמזפאם דייוויס - נימונה
2023 - מחזור כישור הזמן
2023 - מרגו קלירי לופז - הכח (The Power)
2023 - אליס - דניאל ספלבאונד
2022 - ויקטוריה מון - טד החוקר החופר חוזר
2022 - דודה היידי - עדיף נייט מאשר לעולם לא
2022 - מג - ארנגול ושודדי האוצר האבוד
2022 - מיי / אמא של לי - האקדמיה להתעמלות: עוד סיכוי
2022 - קאראסו טנגו / ליידי פואה - ארנב סמוראי: עלילות אוסאגי
2022 - אמה, הזאב והאריה הגדול
2022 - גרנדמאמא - זוטרופוליס+
2022 - מבחר דמויות - ארבעת המופלאים (מצויר)
2022 - מיס מרינו - המפלצת מהים
2021 - ריברדאנס - הרפתקאה מצוירת
2021 - מבחר דמויות - איפה אנה פרנק
2021 - וואמווינק - עולם הקנטאורים (Netflix)
2021 - מרתה סנדובל - ויוו (Netflix)
2021 - מפרץ ההרפתקאות - הסרט
2021 - גברת פריזל - אוטובוס הקסמים נוסע שוב - פרקי ספיישל (Netflix)
2021 - טרייסי אליס רוס - ואפל ומו'צי (Netflix)
2021 - סופר סופר ביג דוקטור - פיניאס ופרב הסרט: קנדיס נגד היקום
2020 - פאל - משפחת מיטשל ומלחמתה במכונות (נטפליקס)
2020- גברת ג'ונסטון - ההמצאה הקסומה של ג'רוניקוס ג'אנגל (נטפליקס)
2020 - האומנת -משפחת וילובי (נטפליקס)
2020-2021 גלאנץ - לא רעב ולא אוהב (נטפליקס) Green eggs and ham
2020 - רנה פאקט - האירוע המרכזי (נטפליקס)
2019 - הפיה הטובה - פליימוביל
2019 - שוטרת רחוב - ווילי - מהיר וחייכני
2019 - אמא של אריק - משמר מליבו-הסדרה
2019- בלה - מעשיות פינגרלינגס
2019- גריזלדה - הדרקון הראשון שלי 3
2018 - סמלת טמורה ג'ין קלהון - ראלף שובר את האינטרנט
2018 - שזיף סוכר - מפצח האגוזים וארבע הממלכות
2018 גברת ממבלצ'וק- קוסמים ליום אחד: הפרח המכושף
2018- ג'יג'י / מרשה קרינקל / וונדי - בייבי בוס: גדול בעסקים
2017/18- גברת פריזל- אוטובוס הקסמים נוסע שוב עונה 1 ו-2 נטפליקס
2017- צל סופה- הפוני הקטן שלי: הסרט
2017- הקוסמת/ אגתה - היפה והחיה
2016- אשת דג- מוצאים את דורי
2016- שרה גרדנר - חסידודס
2016- פריידיי / מימי הצורחת / מיס מון - האוונג'רס: צוות גיבורי על
2015- האטי - השדון הראשון שלי
2015 - אנסי מולינה - ברוכים הבאים לוויין
2015 - אליזבת מלכת אנגליה - המיניונים
2015 - החיפושית - לעוף על זה (Yellowbird)
2015 - כעס אמא, פאולה המשכיחה, רגש פאנקיסטית - הקול בראש
2014 - ווילדסטייל / לוסי - סרט לגו - (האחים וורנר)
2014 - פאטי רובינסון - מר פיבודי ושרמן (דרימוורקס אנימציות)
2013 - גלינדה המכשפה הטובה - אוז (דיסני)
2012 - סרג'נט קלהון - ראלף ההורס (דיסני)
2012 - פרומואים - רדיו תל אביב
2010 - קלטת ילדים סמבה סבבה – הארנבת
2008 - קמפיין סנו - חולצות מדברות – במאי יריב הורוביץ
איימון מקי הוא דיפלומט אירי ושגריר אירלנד בישראל לשעבר.
לפני שכיהן בתפקיד זה הוא כיהן כשגריר האירי לקוריאה הדרומית.
קיבל תואר דוקטור בהיסטוריה כלכלית של אירלנד באוניברסיטה הלאומית של אירלנד.
הצטרף למשרד החוץ האירי ב-1986 ובין היתר שירת בוושינגטון.
בין השנים 1999 ל-2001 שירת כקצין עיתונות בקונסולייה האירית בניו יורק.
ב-2005 שימש כראש הצוות ההומניטרי שעזר לפגועי רעידת האדמה בפקיסטן.
באוגוסט 2009 מונה כשגריר אירלנד בקוריאה הדרומית.
הוא מונה להיות השגריר בישראל ב-2013, תפקיד בו כיהן עד 2015. לאחר מכהן עבר להיות המנהל הכללי של מחלקת המסחר במשרד החוץ האירי.
מקי היה מעורב במציאת פתרון לסכסוך בין הקתולים והפרוטסטנטים בצפון אירלנד, היה שותף להסכם השלום של שנת 1998 - הסכם יום שישי הטוב.
על פי ההסכם יוותרו אירלנד ובריטניה על תביעתן לצפון אירלנד ועתיד החבל יוכרע בידי תושביו.
איילת נחמיאס-וֶרבִּין (נולדה ב-19 ביוני 1970, ט"ו בסיוון ה'תש"ל) היא עורכת דין ופוליטיקאית ישראלית, מומחית בממשל תאגידי.
כיהנה כחברת הכנסת העשרים מטעם מפלגת העבודה.
בשנים 2021–2023 שימשה יושבת-ראש מכון היצוא הישראלי.
נחמיאס-ורבין נולדה וגדלה בצפון הישן בתל אביב.
סבה וסבתה מצד אביה, מאיר ורשל נחמיאס, נמלטו מסלוניקי שביוון בינואר 1933. בת דודתה היא השחקנית חני נחמיאס.
מצד אמה, נחמה, נחמיאס-ורבין היא נכדתם של אברהם שטרן ושרה שטרן (שהייתה הבעלים של קפה תמר), ונינה של אחד משבעת מייסדי נהלל, מיכאל קרסיק.
נחמיאס-ורבין היא בוגרת לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ובעלת תואר שני במשפט מסחרי בתוכנית ברקלי באוניברסיטת תל אביב.
נחמיאס-ורבין חברה במפלגת העבודה החל משנת 1991, מאז הייתה פעילה בתא אופק, תא הסטודנטים של מפלגת העבודה בקמפוס הר הצופים.
בגיל 21 היא החלה את דרכה המקצועית במפלגה עם ראש ממשלת ישראל לשעבר יצחק רבין, כשליוותה אותו טרם היבחרו לראשות הממשלה, ובהמשך כעוזרת ליועץ המשפטי במשרד ראש הממשלה.
ורבין נמנתה עם המעגל הקרוב לרבין עד להירצחו.
לאחר שסיימה סטאז' בעריכת דין, היא ייסדה את עמותת "שלום חבר" להנצחתו וכיהנה כמנכ"לית שלה.
ב־2007 נפטר אביה, ויחד עם אחיה הם ירשו את מפעל "תבליט פלסטיק" העוסק בהשקיה וטכנולוגיית מים.
בנוסף, כיהנה כדירקטורית בכמה חברות מובילות במשק הישראלי, לרבות "זאפ גרופ", קופות הגמל של "אל על", הרשות לפיתוח כלכלי של תל אביב, הקרן לנזקי טבע בחקלאות, "אפקון תעשיות" ודש קופות גמל.
במקביל פעלה להקמת הסניף הישראלי של ארגון הדירקטוריות הבין-לאומי, שמטרתו לקדם השתתפות נשים במוקדי קבלת החלטות.
במשך השנים כיהנה כיושבת-ראש משותפת של הארגון, שם פעלה ורבין לקידומן של הנשים בדירקטוריונים, ובמקביל עמדה בראש ארגון הדירקטוריות בישראל.
בשל מומחיותה כדירקטורית, שימשה כמרצה בתוכנית "להב פיתוח מנהלים" בפקולטה לניהול של אוניברסיטת תל אביב.
כמו כן, הקימה את פורום נשות המילואימניקים, למען שוויון בנטל בין כל חלקי החברה הישראלית.
בשנת 2012 התמודדה לראשונה בפריימריז של מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה והגיעה למקום ה־36 ברשימה הארצית (הבטחת ייצוג לאישה).
ב־2015 לקראת הבחירות לכנסת העשרים התמודדה ורבין בפריימריז של מפלגת העבודה והוצבה במקום ה-22 ברשימת המחנה הציוני לכנסת, אשר שוריין לאישה ונבחרה לכנסת.
בשנת הכהונה הראשונה שלה בכנסת העניק לה המכון הישראלי לדמוקרטיה את אות הפרלמנטר המצטיין לשנת 2016. חברה בוועדת החוץ וביטחון, שם היא חברה בוועדת המשנה לכוח אדם.
יזמה וישבה בראש ועדת המשנה לבחינת משק האשראי בישראל.
יזמה וחברה בוועדת החקירה הפרלמנטרית לבחינת משק האשראי בישראל, וכן חברה בוועדת הכלכלה, וועדת הכנסת והוועדה המיוחדת לזכויות הילד, ובוועדת המשנה לקידום עסקים קטנים ובינוניים.
במסגרת תפקידיה בכנסת פעלה נחמיאס ורבין לחיזוק התעשייה הישראלית, לחיזוק האחריות התאגידית בחברות ציבוריות וממשלתיות, להעסקת עובדים הוגנת לקידום ועידוד העסקת מבוגרים והעסקת בעלי מוגבלויות.
בין היתר, היא הקימה ושימשה יושבת-ראש השדולה לקידום התעשייה בישראל, השדולה למען המשפחה הישראלית, שדולת "כחול לבן" ועוד.
בין היתר, דרשה לתעדף תוצרת ישראלית בשיפוץ המתוכנן בטרמינל 3 בנמל התעופה בן-גוריון
היא יזמה את השדולה לעידוד תרומת איברים, לאחר החלטת הוריה של ליאל בבלר לתרום את איברי ביתם שנהרגה בתאונת דרכים.
כיהנה גם כראש שדולת הידידות ישראל-יוון.
בינואר 2018, נסעה יחד עם נשיא מדינת ישראל, ראובן ריבלין, לטקס לרגל יום השואה הבינלאומי שנערך בפרלמנט היווני באתונה, וכן השתתפה עימו באירוע הנחת אבן הפינה של מוזיאון חדש לזכר השואה, אשר מוקם בסיוע ממשלת יוון בסלוניקי.
ב-16 בינואר 2019 הודיעה שלא תתמודד בבחירות המקדימות במפלגת העבודה לשיבוץ מועמדיה לבחירות לכנסת ה-21.
ב-2020 מונתה לסגנית-נשיא התאחדות התעשיינים וליו"ר מיזם "JReady" של הסוכנות היהודית, רשת לסיוע לקהילות היהודיות בהתמודדות ומוכנות למצבי חירום.
בשנים 2021–2023 שימשה כיו"ר מכון היצוא הישראלי.
היא משמשת כיו"ר הקרן לנפגעי טרור של הסוכנות היהודית וכיו"ר הוועד המנהל של בית בן-גוריון בתל אביב.
בפברואר 2022 השתתפה בתוכנית הבישול של ערוץ 13 "המסעדה הבאה".
נשואה לעברי ורבין, סא"ל במילואים מחיל השריון, מומחה לאחריות תאגידית ובנו של משה ורבין, שכיהן כראש מועצת רמת השרון.
לזוג שלושה ילדים והם מתגוררים בתל אביב.
איימה אטיין ז'אקה הוא כדורגלן ומאמן עבר צרפתי.
ז'אקה היה מאמנה של נבחרת צרפת בכדורגל שזכתה במונדיאל 1998 בתואר אלופת העולם לראשונה בתולדותיה.
ככדורגלן שיחק ז'אקה בעמדת הקשר האחורי, וזכה עם קבוצת סנט אטיין בחמש אליפויות צרפת.
ז'אקה החל את הקריירה בקבוצת קוזאן החובבנית במחוז לואר בו נולד, תוך שהוא עובד במקביל במפעל לפרנסתו.
הוא אותר על ידי סקאוטים של קבוצת סנט אטיין, והצטרף למועדון בשנת 1960, כשהיה בן 19. הקבוצה הייתה אז מהמצליחות בליגה הצרפתית, וז'אקה זכה עימה בחמש אליפויות, מתוכן ארבע רצופות, בין השנים 1964 ל- 1970. כמו כן זכו ז'אקה וסנט אטיין שלוש פעמים בגביע הצרפתי.
בתקופת שהותו בסנט אטיין זכה ז'אקה לשתי הופעות במדי נבחרת צרפת, שתיהן בשנת 1968.
בשנת 1973 עבר ז'אקה לאולימפיק ליון, ולאחר שנתיים פרש ממשחק פעיל בגיל 34.
בפברואר 1976, כשנה לאחר פרישתו, התמנה ז'אקה לתפקיד המאמן בקבוצת אולימפיק ליון שבמדיה פרש.
הוא אימן אותה ברציפות עד שלקראת עונת התמנה למאמנה של קבוצת בורדו.
כמאמן בורדו זכה ז'אקה בשלוש אליפויות צרפת, שני גביעים, וכן הוביל אותה מספר פעמים לשלבים הגבוהים בתחרויות האירופיות.
הוא פוטר מתפקידו בפברואר 1989, והמשיך לתפקידי אימון קצרי טווח במונפלייה ונאנסי.
בשנת 1992 התמנה לתפקיד עוזר המאמן של ז'ראר הוייה בנבחרת.
לאחר שהנבחרת של הוייה כשלה להעפיל למונדיאל 1994, מונה ז'אקה לתפקיד המאמן הזמני.
לאחר סדרה של תוצאות טובות לנבחרת בהדרכתו במשחקי ידידות, ביניהן ניצחון חוץ על בפברואר 1994, קיבל ז'אקה את המינוי הקבוע.
בתחילה בנה ז'אקה את נבחרתו סביב הקשר אריק קנטונה.
הוא מינה אותו לקפטן הנבחרת והפך אותו לשחקן המרכזי בסגל.
בינואר 1995 בעט קנטונה, אז שחקנה של מנצ'סטר יונייטד, בפניו של אוהד קבוצת קריסטל פאלאס שהתגרה בו, והורחק לשנה מכל פעילות.
כתוצאה מכך, ז'אקה נאלץ לערוך שינויים מהותיים בנבחרת, והוא החליט לזמן שחקנים צעירים יותר לסגל ולבנות אותו סביב הקשר זינדין זידאן.
בו בעת הדיח חלק מהשחקנים הוותיקים יותר בסגל, כגון קנטונה, דויד ז'ינולה וז'אן-פייר פאפן.
על אף סימני השאלה על הסגל שזימן ז'אקה, הוא הצליח להוביל את צרפת לטורניר יורו 1996. בטורניר עצמו הוביל ז'אקה את הנבחרת עד לשלב חצי הגמר, שם הודחה על ידי בדו-קרב בעיטות הכרעה לאחר שוויון 0-0 בתום הארכה.
נבחרת צרפת העפילה אוטומטית לטורניר מונדיאל 1998, בשל היותה הנבחרת המארחת.
על אף ההישג בטורניר היורו, הופעות לא משכנעות של הנבחרת בסדרה של משחקי ידידות הובילה ללחץ מצד הקהל והתקשורת בצרפת על ז'אקה להתפטר מתפקידו.
למרות זאת, ז'אקה הוביל את נבחרתו לטורניר המונדיאל הביתי.
צרפת סיימה את שלב הבתים עם שלושה ניצחונות בשלושה משחקים, על נבחרות , ו, וככל שהתקדם הטורניר התחברה צרפת לכדי נבחרת יעילה ומגובשת.
בשלב שמינית הגמר הדיחה צרפת את בתום הארכה.
ברבע הגמר נזקקה לבעיטות הכרעה על מנת להדיח את , ובחצי הגמר גברה על .
צרפת פגשה למשחק הגמר את אלופת העולם המכהנת , והביסה אותה בתוצאה 3-0. ז'אקה שם דגש טרם המשחק על השמירה הלקויה של שחקני ברזיל במצבים נייחים, וזידאן ניצל זאת כשכבש בגמר פעמיים בנגיחה לאחר הגבהת כדור קרן.
ז'אקה היה למאמן הראשון שמוביל את צרפת לזכייה במונדיאל.
לאחר הזכייה התפטר ז'אקה מתפקידו כמאמן הנבחרת.
כעבור חודש מונה ז'אקה לתפקיד המנהל הטכני של צרפת, תפקיד בו אחז עד לפרישתו מעולם הכדורגל בדצמבר 2006, בגיל 65.
גביע האלופות הצרפתי (3): , ,
איילת קלטר (נולדה בשנת 1958) היא דיאטנית קלינית, מטפלת, מרצה וסופרת ישראלית.
עוסקת בטיפול, בהכשרה מקצועית ובכתיבה בנושאים של התנהגויות אכילה, תפיסת גוף ושיח חברתי סביב משקל.
היא מייסדת ומנהלת את מרכז שפת האכילה, העוסק בטיפול ובהכשרת אנשי מקצוע בתחום.
קלטר נולדה בקיבוץ חולדה וגדלה בירושלים.
קלטר סיימה בשנת 1984 תואר ראשון בתזונה בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים ברחובות, לאחר מכן למדה הנחיית קבוצות במכון תל"מ, והשלימה תואר שני ביוכימה ותזונה באוניברסיטה העברית בירושלים, בשילוב לימודים בית הספר לעבודה סוציאלית אוניברסיטת תל אביב.
בהמשך הכשרתה למדה טיפול זוגי ומשפחתי ופסיכותרפיה בגישות פסיכודינמיות, והשלימה לימודי השלמה למסלול דוקטורט בחוג לפילוסופיה באוניברסיטת תל אביב.
השתלמה בגישות טיפוליות שונות, ובהן טיפול חווייתי דינמי מואץ, התמקדות, טיפול ממוקד רגש, טיפול דיאלקטי התנהגותי, ACT וטיפול מוכוון טראומה.
כמו כן השתתפה בכנסים ובהשתלמויות מקצועיות בארצות הברית.
כיום היא לומדת במסלול דוקטורט בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה.
בין השנים 2001–2002 כיהנה קלטר כדוברת עמותת הדיאטנים בישראל עתיד, ובשנת 2003 שימשה יושבת־ראש העמותה.
לאחר תחילת עבודתה כדיאטנית קלינית, הרחיבה קלטר את עיסוקה לתחום הטיפול הרגשי והמערכתי בהתנהגויות אכילה ובתפיסת גוף.
בשנת 2007 גיבשה קלטר במסגרת עבודה טיפולית המכונה "שפת האכילה", אשר התפתח בהמשך למסלול הכשרה מקצועי ולמסגרת טיפול בתחום התנהגויות האכילה, המתמקדת ביחסים עם אוכל וגוף.
בין השנים 2007–2010 הקימה וניהלה קלטר תוכנית לימודים דו־שנתית בשם „דיאלוג האכילה – משפת הדיאטה לשפת האכילה האינטואיטיבית", שפעלה בחסות המרכז האוניברסיטאי אריאל ויועדה לאנשי מקצועות הבריאות והטיפול.
בשנת 2015 יזמה באוניברסיטה העברית בירושלים את תוכנית הלימודים „טיפול בהתנהגויות אכילה ותפיסת הגוף", אשר משנת 2021 פועלת במסגרת מרכז שילוב בשיתוף אוניברסיטת חיפה.
בנוסף, לימדה קורסים לתואר שני בתזונה בפקולטה לחקלאות ברחובות שעסק בגישות חדשות להתמודדות עם השמנה.
קלטר פרסמה מאמרים בעיתונות הישראלית בנושאים של אכילה, תפיסת גוף ומשקל, והשתתפה בתוכניות רדיו וטלוויזיה בישראל כיועצת מקצועית בתחומים אלו.
בנוסף, ניהלה בלוג אישי באתר "הארץ", שעסק בסוגיות של אכילה, גוף ותרבות הדיאטות.
בשנת 2014 ייסדה את החל"צ "אדם ומלואו – הארגון הישראלי למניעת אפליה על רקע משקל".
ארגון שפעל למניעת אפליה על רקע משקל בישראל.
במסגרת פעילותה הציבורית, ובמסגרת העמותה "אדם ומלואו", הייתה קלטר מעורבת ביוזמות רגולטוריות ובדיונים בכנסת, בין היתר בוועדה לזכויות הילד ובוועדת הרווחה, בנושאים הקשורים לאפליה על רקע משקל.
פעילות העמותה הסתיימה לאחר תקופת הקורונה.
קלטר הייתה יוזמת ויועצת מקצועית לסדרה הדוקומנטרית „שמנופוביה" ששודרה בערוץ 8, וכן הייתה מעורבת בתוכניות טלוויזיה נוספות שעסקו בסוגיות של אפליה על רקע משקל.
בנוסף לפעילותה התקשורתית, קלטר מגישה פודקאסט העוסק בהתנהגויות אכילה, תפיסת גוף ויחסים עם אוכל.
קלטר יסדה מתודה בשם "שפת האכילה", הרואה באכילה שפה המנוהלת על ידי התודעה האנושית.
לצד מתודה זו, טבעה את המונח "שפת הדיאטה" שהיא שפה המבוססת על ניסיונות השליטה באכילה, מרדף הרזון, הדיאטה הנלווית לו והכישלון המונח בצדה.
גישה טיפולית זו עוזרת לאדם להשתחרר מ"שפת הדיאטה" הגורמת לו סבל רב והשמנה ועוזרת לו לרכוש "שפת אכילה" אחרת – אכילה קשובה, המאפשרת לו להבריא את התנהגויות האכילה ואת יחסיו עם הגוף, תוך לימוד כלים ודרך חיים שיקנו לו חופש, בריאות, עונג מהאכילה והגוף ואיכות חיים בכל משקל.
קלטר מתנגדת לדיאטות הרזיה ומציינת כי לפי גישות מקצועיות בתחום התנהגויות האכילה, דיאטות אינן יעילות לטווח הארוך: רוב האנשים מעלים בחזרה את המשקל שאיבדו, ולעיתים אף מוסיפים משקל נוסף.
לטענתה, דיאטות עלולות לגרום לעיסוק מוגבר ושוחק באוכל, לתחושות מחסור ואשמה, להגברת הסיכון להתפרצויות אכילה, לשיבוש מנגנוני רעב ושובע ולהתרחקות ממשקל גוף יציב ובריא.
כמו כן, היא מדגישה כי מודל הדיאטה מתעלם מהשונות הטבעית בין אנשים במבנה ובמשקל הגוף, ועלול להוביל לדפוסי אכילה בלתי מסתדרים.
קלטר מציגה את האכילה הקשובה כגישה המבוססת על זיהוי רעב ושובע פנימיים, אכילה מתוך בחירה והנאה, והפחתת שיפוט ואשמה סביב אוכל.
לדבריה, הלמידה נשענת על שני תהליכים מקבילים: התבוננות בדפוסי האכילה ללא ביקורת, וקבלת המציאות תוך ויתור על תפיסות דיאטה והרזיה.
גישה זו מדגישה את השונות הטבעית בין אנשים, את מרכזיות ההקשבה לגוף, ואת השאיפה ליציבות במשקל ולא לשליטה חיצונית.
קלטר דוגלת בשימוש ב-ACT (Acceptance and Commitment Therapy) בטיפול בהשמנה, ומתבססת על ההנחה שניסיונות שליטה במשקל, ובעיקר באמצעות דיאטות, אינם מהווים פתרון אלא גורם המשמר את הבעיה.
גישה זו מבקרת את ההיצמדות לפרדיגמת הדיאטה ולשפת האכילה הנלווית לה, ומדגישה קבלה וקשיבות כלפי הגוף, האוכל והמשקל, במקום מיקוד בהרזיה.
לטענתה, תהליך טיפולי המבוסס על קבלה עשוי לאפשר יציאה ממעגל הדיאטות, פיתוח אכילה אינטואיטיבית, שיפור מדדים בריאותיים וחיזוק הרווחה הנפשית.
כמה שוקל האושר – על אוכל גוף ונפש, הוצאת ידיעות אחרונות, 2005
כולנו אנשים אמיתיים - דיאטה הכישלון המצליח ביותר בעידן המודרני, רימונים הוצאה לאור, 2011
יורדים מהמשקל – מבט חדש על שפת האכילה, הוצאת הדובדבן, 2015
לאכול, לגדול, לאהוב, המציע גישה אחרת להורות סביבי האכילה, שמדגישה את הקשר, אהבה, והקשבה במקום חוקים נוקשים,2024
איילת ריפס (נולדה ב-12 במרץ 1978) היא מפיקה, תסריטאית, ובמאית ישראלית.
חברת ועד העמותה של התיאטרון הארצי לילדים ונוער.
ב-2009 הפיקה את המחזמר "ר' הרש'ל" בהשתתפות חנן לדרמן, והשתתפה בהפקת המחזמר "הרשל'ה 2 - כשהרשל'ה פגש את טופל'ה" שכתב וביים מנחם גולן והפיק אלי מנדל.
ב-2010 הפיקה את המחזמר "מוטל בן פייסי החזן" שעיבד מנחם גולן וביימה אורית אוליאל.
בתפקידים הראשיים שיחקו חנן לדרמן ואברי ארבל.
ב-2011 כתבה את המחזמר "מוטי חלומותי" שביים קלוד דדיה.
המחזמר היה מעין עיבוד של "מוטל בן פייסי החזן" ושיחקו בו נתי רביץ, חנן לדרמן, גיל קפטן ואברי ארבל.
ב-2012 השתתפה (לצד תיאטרון תאיר) בהפקת המחזמר "מערת החכמולוגים" שכתבו יוני זיכהולץ ושי להב וביים קלוד דדיה.
במחזמר שיחקו בין השאר אסי צובל, אבישי שטרית, אביתר לזר, לירן קנטרוביץ', פז פרל, אברי ארבל ורועי אדרי.
ב-2013 הפיקה וניהלה אמנותית את המחזמר "שומר הסיפורים" שכתב שולי רנד וביימה שירה קצנלנבוגן.
במחזמר שיחקו אסי צובל, אבישי שטרית ואברהם סלקטר, והשתתפו בו גם ישי לפידות ולהקת "בובה מעיישס".
להצגה זו ייעץ אומנותית משה קפטן.
באותה שנה הפיקה וניהלה אומנותית את ההצגה "כמעט שבת" שכתבה נוגה אלגום וביים קלוד דדיה.
בהצגה השתתפו שירה קצנלנבוגן, גלי הראל, ליאת צדוק, בת אל דלומי ושרה אגמון.
ב-2014 הפיקה וניהלה אמנותית את המחזמר "שבט אחים" שכתב אסף אשתר וביים ירון כפכפי.
במחזמר שיחקו אסי צובל, אבישי שטרית, גל בן ארצי ויאיר מוסל.
ב-2015 הפיקה וניהלה אומנותית את המחזמר "יוסל'ה קמצן קדוש" שכתב שי להב וביים אורי אומנותי.
במחזמר השתתפו יעקב כהן, עודד מנשה, אסי צובל, אבישי שטרית ומתן צור.
ב-2016 הפיקה וניהלה אומנותית את המחזמר "שער הזהב" שכתב וביים ירון כפכפי.
במחזמר השתתפו שולי רנד, אלי יצפאן, אסי צובל, אבישי שטרית, ואמיר שמחוני.
היא התגוררה בקנדה שנים רבות ובשנת 2019 שבה לארץ.
אילת צברי נולדה בשכונת מחנה יהודה שבפתח תקווה למשפחה ממוצא תימני.
צברי נהגה לחבר סיפורים ולספרם בעל פה עוד בטרם ידעה קרוא וכתוב.
משלמדה מיומנויות אלה כתבה את סיפוריה.
כשהייתה בת עשר החלה לשלוח מכתבים לעיתון "הארץ שלנו" וזה פרסמם.
מגיל 15 עבדה כעיתונאית ופרסמה כתבות ב-"מעריב לנוער", "את" ו"מעריב".
אביה, חיים צברי, מת מהתקף לב מעט לפני שמלאו לה עשר שנים.
האב ניחן בכישרון ספרותי וכל חייו כתב שירים.
בצעירותו רצה להיות משורר אך לבסוף בחר להיות עורך דין.
לדעתה של צברי, הצורך החריף בפרנסה טובה ובטוחה והיעדר מודל לחיקוי, משורר תימני שיוכל לשאת את עיניו אליו, הובילו להחלטה זו.
בשנות חיהם המשותפות טיפח האב את אהבת הכתיבה והקריאה של ביתו.
הוא חשף אותה ליצירות מופת שאהב, קרא את כל הסיפורים שכתבה ועודד אותה להוסיף ולכתוב.
לפני שנפטר הבטיח לה שלכבוד יום הולדתה העשירי יפרסם בספר את סיפוריה או את שיריה.
הבטחה שכאמור לא הספיק לממש.
למדה צילום וקולנוע באוניברסיטת קפילנו בוונקובר.
כתיבה למדה צברי באוניברסיטת סיימון פרייזר ובאוניברסיטת גואלף .
אוסף הסיפורים הקצרים שלה, "המקום הכי טוב בעולם" (The Best Place on Earth) יצא לאור בקנדה בהוצאת הספרים הרפר קולינס בשנת 2013; בארצות הברית יצא לאור בהוצאת רנדום האוס.
התרגום לעברית, בהוצאת "עם עובד", יצא במאי 2016.
הספר זכה בפרס סמי רוהר לספרות יהודית לשנת 2015 ובפרס אדוארד לואיס וולנט לשנת 2016, והיה מועמד לפרס פרנק או'קונור הבינלאומי לסיפורים קצרים .
ספרה השני "אמנות העזיבה" (The Art of Leaving) יצא לאור ב־2019.
איימונה נולד ב-15 בדצמבר 1291 בשיאמברי, לאמדאו החמישי, רוזן סבויה ולסיביל מבאז'ה, בתם של גידו השני, רוזן באז'ה ובאטריצ'ה ממונטפראט.
בשנת 1321 פיקד איימונה על ניהול המצור על קורבייר, ולאחר מכן התיישב באביניון בחצרו של האפיפיור יוחנן העשרים ושניים.
בשנת 1323 מת אביו אמדאו החמישי, רוזן סבויה, ואחיו אדוארדו, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו, ואילו איימונה קיבל את השליטה על אזור ברס.
בשנת 1329 מת אחיו אדוארדו, ואיימונה עלה לשלטון במקומו.
עם עלותו לשלטון תבעה אחייניתו ג'ובאנה מסבויה את השליטה ברוזנות, והסכסוך ביניהם הסתיים רק לאחר ששילם לה איימונה פיצוי כספי.
זמן קצר לאחר עלותו לשלטון הצליח איימונה לפתור את המחלוקות עם דודו אמדה השלישי, רוזן ז'נבה, ובשל כך נקרא "משכין השלום".
במהלך רוב שנותיו הראשונות בשלטון, נלחם איימונה נגד גיגה השמיני, רוזן ויינואה, ולאחר מותו של הלה במצור על לה פרייר, השיג פיליפ השישי, מלך צרפת הפסקת אש בינו לבין יורשו של גיגה - אימבר השני, רוזן ויינואה.
בשנת 1333 ניסה אדוארד השלישי, מלך אנגליה לשכנע אותו שיעמוד לצידו במלחמתו הצפויה עם צרפת, אולם איימונה סירב לתפוס צד בסכסוך.
בשנת 1330 הקים איימונה את משרת הקנצלר לצורך ניהולה הרשמי של הרוזנות, ובשנת 1340 הקים בתי משפט שיטפלו בסכסוכים השונים עם בעלי הטירות ברוזנות.
ב-22 ביוני 1343 מת איימונה במונמליאן, ובנו אמדאו השישי, רוזן סבויה עלה לשלטון במקומו.
ב-1 במאי 1330 התחתן איימונה עם יולנדה פלאולוגינה ממונטפראט, בתם של תאודורו הראשון, מרקיז מונטפראט וארגנטינה ספינולה, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
ביאנקה מסבויה (1336–1388), התחתנה עם גלאצו ויסקונטי השני
בנוסף היו לאיימונה כמה ילדים לא חוקיים, מפילגשיו השונות.
איילת פישבך (Fishbach) היא פסיכולוגית ישראלית, חוקרת כלכלה התנהגותית, פרופסור בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת שיקגו.
פישבך נולדה וגדלה בקיבוץ יגור.
השלימה תואר ראשון בפסיכולוגיה ובחינוך באוניברסיטת תל אביב (1992) והמשיכה לתואר שני (1995) ולתואר שלישי (1999) בפסיכולוגיה באותה אוניברסיטה, כולם בהצטיינות יתרה.
לאחר פוסט-דוקטורט באוניברסיטת מרילנד (2000–2002) הצטרפה כחברת סגל לקבוצת הכלכלה ההתנהגותית של ריצ'רד ת'יילר בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת שיקגו.
בשנת 2009 הועלתה לדרגת פרופסור.
מחקרה עוסק במוטיבציה ובשליטה עצמית בתחומים של מכון כושר, מתן תרומות ובסבלנות.
איימוז אברט גיבסון היה חבר בית הצדק העולמי, המוסד העליון של הדת הבהאית, בשנים 1963 עד 1982; כמו כן, מילא תפקיד מרכזי בהפצת הדת בשמורות האינדיאניות בארצות הברית בשנים 1958–1963 ושורה של תפקידים נוספים בקהילה.
איימוז גיבסון נולד בוושינגטון די.
לדבורה וויליאם גיבסון ב־3 באוגוסט 1918. למשפחתו שורשים בשבט הקריק (Creek Indian), אפרו־אמריקאים, וסקוטים-איריים.
אביו, ויליאם, קיבל הכשרה של כהן דת נוצרי באוניברסיטת הווארד שבוושינגטון די.סי והפך למרפא באמצעות מדע נוצרי (Christian Science).
הוא אימץ את הדת הבהאית ב-1912 בעקבות דברים ששמע במפגש עם הרלן אובר,(Harlan Ober; 1881–1962) פעיל בהאי אמריקאי שעסק בהפצת האמונה באותה תקופה.
בילדותו נהג גיבסון ללכת עם אביו למפגשים של הקהילה הבהאית ומגיל צעיר נחשף אל חיי הקהילה.
עם זאת הוא אימץ את הדת רק ב-1944.
הוא התחנך בבתי הספר הציבוריים בוושינגטון.
ב-1940 הוא סיים את לימודי התואר הראשון שלו בקולג' המורים של מיינר (;Miner Teachers College כיום האוניברסיטה של מחוז קולומביה, University of the District of Columbia) בתחום החינוך, בהתמחות בלימודי החברה.
באוניברסיטה הוא הכיר את אשתו לעתיד, מארי אליזבט ליין, אותה נשא לאישה ב־1941. ב־1944 הוא גויס לצבא ארצות הברית ושירת באירופה ובאי אוקינאווה שבאוקיינוס השקט.
באותו שנה איימוז קיבל על עצמו את הדת הבהאית.
לאחר שסיים את שירותו הצבאי ב־1946, איימוז הפך לחבר פעיל בקהילה הבהאית בוושינגטון די.סי.
ושירת בה במספר תפקידים, במסגרתם לקח חלק בוועדות אזוריות ונבחר כנציג של אספה לאומית.
במסגרת פעילות הפצת האמונה הבהאית בעולם, איימוז עבר להתגורר עם משפחתו בשמורות האינדיאניות שבדרום ארצות הברית.
בתקופה זו הוא רכש את התואר השני שלו בגאוגרפיה (סיים את לימודים ב־1951), בקולג' של מקסיקו סיטי.
איימוז המשיך לעבוד כמורה, תחילה בבית ספר Blow School Annex to Browne, ולבסוף עבד כמורה לגאוגרפיה בקולג' המורים של מיינר.
את מרבית חייו הקדיש כאיש חינוך ופעל רבות למען הפצת האמונה הבהאית ברחבי עולם.
לאיימוז ולאשתו מארי נולדו ארבעה ילדים: ויליאם, קנת, דונלד וננסי.
ב־1953, שוקי אפנדי (1897-1957), מנהיג הקהילה הבהאית, עודד בהאים לעבור למקומות חדשים על מנת להפיץ את הדת ברחבי העולם.
על רקע זה, איימוז נסע יחד עם משפחתו לשמורה האינדיאנית נוואחו (Navajo) באריזונה ובניו־מקסיקו, ובה פעל להרחבת הקהילה בין 1958 עד 1963. בראשית דרכו בנוואחו, איימוז היה מובטל וגר עם משפחתו בביתו של מר ג'יימס סטון (James Stone), שהיה שליח של הקהילה הבהאית לגאלופ (Gallup) שבניו־מקסיקו.
על מנת להתפרנס, איימוז עבד בשטיפת מכוניות.
אחד מלקוחותיו ראה את מצבו הכלכלי, וארגן לו ריאיון עם מנהל המשרד של גאלוף לענייני אינדיאנים.
תוך שבוע איימוז עבר עם משפחתו לפינון (Pinon), אריזונה, מרכז השמורה וקרוב לשמורת הופי, ובה עבד כמחנך בבית ספר במשך ארבע שנים, וכן כמנהל בית ספר.
איימוז חינך ילדים בוגרים שלא קיבלו חינוך פורמלי, שמרביתם דיברו מעט מאוד אנגלית.
התנאים הפיזיים בשמורה היו קשים, הדרכים היו במצב לא טוב, ומזג האוויר היה לעיתים קשה.
למרות זאת (ואולי דווקא בשל התנאים הקשים), הייתה תחושה של אחדות ושיתוף פעולה בקרב השליחים הבהאים שחיו באזור.
בתקופה זו ביקרה בשמורה מהרנגיז מנצף (Meherangiz Munsiff) ובתה ג'יוטי, פעילות בולטות בקהילה.
ביקורן סלל את הדרך לשיעור לימודים בהאים ראשון, שהועבר על ידי איימוז ואשתו כל שבוע.
ב־1957 אימצה את האמונה הבהאית אישה שהשתתפה בשיעור זה; מדובר באישה הראשונה בשבט נוואחו שאימצה את הדת הבהאית.
הביקור השני, שהיה ב־1962, היה של ד'כר אללה ח'אדם (;Zikrullah Khadem 1904-1986) שכמו ח'אנם, גם הוא מילא את תפקיד "ידי האמונה".
ביקור זה, שגם אותו ארגן איימוז, היה בפיין ספרינגס (Pine Springs) באריזונה, ובמהלכו פגשו אלפי אינדיאנים את ח'אדם, שהביא לכניסתם של 100 אינדיאנים חדשים לדת.
ככל שעבר הזמן, הקהילה הבהאית הלכה וגדלה.
במהלך תקופת פעילותו בשמורה, איימוז קיבל מספר תפקידים חדשים בקהילה הבהאית הבינלאומית.
ב־1959 הוא מונה לוועד המסייע להגנה (Auxiliary Board for Protection the), מוסד שאחראי על הגנה על האמונה הבהאית והפצתה; הוא נבחר כחבר באספה הרוחנית הלאומית של ארצות הברית (the National Spiritual Assembly of the United States), והיה חבר בוועידת החינוך הלאומית של אפריקה (the National Teaching Committee for Africa).
ב־1961 הוא ייצג את ארצות הברית כחבר באספה הרוחנית הלאומית של ארצות הברית, בחניכה של מקדש בהאי באוגנדה, ולימד את האמונה הבהאית בכפרים שליד קמפלה.
בתקופה זו הוא גם ביקר בג'מייקה ובהאיטי.
תפקידו כחבר בית הצדק העולמי
ב־1963 איימוז השתתף בוועידה הבינלאומית הראשונה בחיפה ונבחר להיות חבר בבית הצדק העולמי הראשון.
איימוז קיבל את התפקיד החדש ומונה למכנס מחלקת המקומות הקדושים (convener of the Department of Holy Places).
הוא ניצל את תפקידו כדי לפקח מקרוב על המבנים הקדושים בחיפה, על השימור, החידוש והתחזוקה שלהם.
הוא נבחר שלוש פעמים נוספות להיות חבר בית הצדק העולמי.
בפועל היה בתפקיד מ־1963 עד 1982 (סה"כ ארבע קדנציות, כל אחת ארכה חמש שנים).
במהלך תקופה זו איימוז נסע ברחבי העולם; הוא ביקר בהולנד, צרפת, איטליה, מקסיקו וכן מדינות הדרומיות של ארצות הברית, ובפרט בשמורות האינדיאניות.
ב־1978 הוא ביקר באיראן, ערש הדת הבהאית.
בביקור זה הוא היה בטהראן, אספהאן, שיראז, מצודת טברסי ותבריז.
במהלכו הוא התוודע למצבה של הקהילה הבהאית, להרס של ביתו של הבאב וכן למותם של שניים ממארחיו הבהאים בתבריז, יד אללה אסתאני (Yadu'llah Astani), וד"ר פרמרז סמנדארי (Faramarz Samandari).
איימוז חלה כאשר ביקר בסן פרנסיסקו באוגוסט 1980. עד שובו חזרה לחיפה, הוא אובחן כחולה בלוקמיה לימפוציטית חריפה.
אנשי הקהילה הבהאית מתארים את המאבק שלו במחלה כמאבק הרואי.
גם במהלך הטיפול המשיך גיבסון לשמור על אופטימיות וחיוביות.
לפני שחש שמותו קרב, הוא החליט לבקר את כל ילדיו, שהיו שליחים של הקהילה הבהאית בניו זילנד ובמקומות שונים בארצות הברית.
כשראה שהוא עוד לא מסוגל למלא את תפקידו, הוא התפטר מבית הצדק העולמי לאחר 19 שנה שבהם שירת כחבר בו.
איימוז נפטר ב־14 במאי 1982 בגיל 63 בחיפה; הוא נקבר בבית הקברות הבהאי בחיפה.
כותבים בהאים מצביעים על טוב לבו והאהבה הרבה שהעניק לסובבים אותו.
לאחר מותו, בית הצדק העולמי פרסם הספד, ובו הוקיר אותו על שירותו ותרומתו לחברה, על עבודתו בתחום החינוך בקרב אינדיאנים, מיעוטים שחורים והעמים הילידים של אפריקה.
איימון פארן הוא שחקן אוסטרלי.
פארן נולד בצפון קווינסלנד וגדל ליד העיר גולד קוסט מגיל שש.
"ערכנו מסיבות חוף נהדרות באמת," אמר פעם פארן על ילדותו "היינו נהנים כל הלילה ליד המים עם מוזיקה.
הן המסיבות הטובות ביותר שהייתי בהן אי פעם." פארן הצהיר פעם בראיון שהוא תמיד ידע שהוא רוצה להיות שחקן: "אני לא זוכר תקופה שלא צפיתי בסרט וחשבתי 'זה מה שאני רוצה לעשות'.
כשהתבגר, אנשים אמרו שאתה צריך תוכנית חלופית.
מעולם לא הרגשתי את זה, תמיד חשבתי, לא, זה מה שאני הולך לעשות." הוא למד בבית הספר התיכון בנובה סטייט.
פארן סיים את לימודיו במכון הלאומי לאמנות דרמטית (NIDA) בשנת 2007.
פארן החל את הקריירה שלו בסרט הטלוויזיה, "אאוטסיידר", בכיכובם של נעמי ווטס וטים דיילי, בשנת 2001, ואחריו שיחק בתפקיד אורח בסדרת האקשן האוסטרלית, "The Sleepover Club" בשנת 2002. הוא שיחק בכמה הצגות בתיאטראות באוסטרליה.
בשנת 2007 הוא לוהק לתפקיד רב"ט.
ג'ון פאוול במיני סדרה, הפסיפיק.
בשנת 2008, כיכב במחזה "האיש בעליית הגג" בתיאטרון סידני ושות', בסרט "לאקי קאנטרי", ובסדרת הטלוויזיה "מלאכים בלבן".
בשנת 2012, הוא זכה לתפקיד ראשי בסרטה של ג'ניפר לינץ "Chained" כשהוא מגלם את "ראביט", ילד המשועבד וגדל על ידי רוצח סדרתי שגילם וינסנט ד'אונופריו.
התפקיד הראשי הבא של פארן היה בסרט הטלוויזיה של ערוץ הטלוויזיה ABC, "קרלוטה", שם גילם את "דני/אווה", בני זוג טרנסג'נדרים של הדמות הראשית, שזיכה אותו בפרס האקדמיה לקולנוע וטלוויזיה האוסטרלית (AACTA) בשנת 2015 עבור שחקן המשנה בדרמת טלוויזיה.
קריירת התיאטרון של פארן המשיכה בשנת 2014 עם תפקידים שזכו לשבחי הביקורת כ"אדוארד רידג'וויי" במחזה "שווייץ" ו"אליוט" במחזה "נערה ישנה", אשר הותאמו לסרט.
פארן לוהק לדמותו של ריצ'רד הורן ברימייק לסדרת הטלוויזיה האמריקאית טווין פיקס ששודרה בשנת 2017.
בשנת 2019 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה המכשף.
שנה סדרה תפקיד הערות 2002 אאוטסיידר לוי מילר סרט טלוויזיה 2003 The Sleepover Club עמום 2 פרקים 2008–2009 מלאכים בלבן קיילב / קודי פרוסט 2010 הפסיפיק רב"ט.
ג'ון פאוול פרק: "בזילונה" Rescue: Special Ops חץ פרק: "מחוץ למסילה" 2014 The Killing Fields דמיאן סרט טלוויזיה Carlotta דני / אווה סרט טלוויזיה של ABC 2017 טווין פיקס ריצ'רד הורן 6 פרקים 2018 תעלומת האלפא ביתא אלכסנדר בונפרטה קאסט 3 פרקים 2019–הווה המכשף קאהיר 22 פרקים2024Big Moodקלינט5 פרקים
איילת שפירא (נולדה ב-1959) היא סמנכ"לית בכירה בחברת רפאל וראש חטיבת מנור וטכנולוגיות.
היא הייתה האישה הראשונה שמונתה לסמנכ"לית וראש חטיבה בתעשיות הביטחוניות הישראליות.
כלת פרס ביטחון ישראל בשנת 2017.
שפירא היא בוגרת תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול בטכניון, ותואר שני במנהל עסקים.
בשנת 1984 הצטרפה לחברת רפאל, ומילאה בהם שורה של תפקידים.
התחילה ממערכות מידע ועברה לאחר מכן לתפקידי מנהל ופיתוח עד שהגיעה לתפקיד סגנית לתפעול של ראש חטיבה וראש מנהל טכנולוגיות ברפאל.
בין השנים 2006–2009 כיהנה שפירא שנים כסמנכ"לית טכנולוגיות מידע (IT) ומנהלת מערכות מידע ראשית בחברת נטפים.
בשנת 2009 חזרה לרפאל, לתפקיד ניהול פרויקט.
ב-2013 מונתה לסמנכ"לית וראשת חטיבת מנור וטכנולוגיות.
בזמן מינוייה הייתה האישה הראשונה שמונתה לסמנכ"לית וראש חטיבה בתעשייה ביטחונית ישראלית.
חטיבת מנור וטכנולוגיות מפתחת מנועי טילים, מערכות הנעה בחלל, ראשי נפץ ופירוטכניקה, התקני פריצה בשלט רחוק ואמצעי הטעייה ימיים חד-פעמיים.
כמו כן החטיבה מפתחת מערכות הנעה שנעשה בהן שימוש בלווייני "אופק" ו"ארוס" ובטיל האנטי-בליסטי "חץ", ומגוון של פריטי ציוד לפריצת דלתות וקירות.
בשנת 2017 זכתה בפרס ביטחון ישראל, עבור פרויקט חץ 3. הפרס ניתן באותה שנה לנציגי תעשיות ביטחוניות - התעשייה האווירית כקבלן ראשי, תעש מערכות ורפאל - עם מנהלת "חומה" במשרד הביטחון וחיל האוויר.
איים בישראל הם מכלול האיים והאיונים הנמצאים בשטחי ישראל.
חלק גדול מהאיים נמצאים בשטחי שמורות טבע והעלייה אליהם אסורה.
כמו כן, בישראל נמצאים מספר חצאי איים כמו "חצי האי הירקוני", הנוצר באזור שפך הירקון ו"חצי האי עתלית", שעל שטחו נבנה מבצר עתלית.
בנוסף, במרוצת השנים הועלו מספר רעיונות ליצירת איים מלאכותיים מול חופי ישראל, בין היתר, בשביל הקמת שדה תעופה.
איי חוף דור ומעגן מיכאל
אי חופמי - שטחו 2.4 דונם
אי היונים - שטחו 2.8 דונם והוא הגדול מבין חמשת האיים
סלע מכמורת (מושב מכמורת) - אי זעיר שריד לרכס כורכר קדום
בשנות בצורת היו נחשפים איים בכנרת עקב ירידת המפלס.
אחד מהם מכונה "אי הציפורים" (ידוע גם בשם מיתר).
האי נמצא מול קיבוץ מעגן ומהווה אטרקציה תיירותית.
חוקרים חששו לאורך תקופה כי בעקבות המשך ירידת מפלס המים בכנרת האי יתחבר אל היבשה, ויוצר חצי אי אך חששות אלו לא התממשו.
בישראל קיימים איי נחלים, שהם איים הנוצרים עקב התפצלות נחל והתחברותו מחדש.
אחד מהם הוא "אי האקליפטוס" בנחל קישון.
האי הקטן נקרא על שם עץ האקליפטוס הצומח בו שהוא אחד הפרטים הגדולים בארץ.
אי נחל נוסף הוא "אי הצבים" בנחל שורק.
אי הצבים הוא אי מלאכותי שהוקם כחלק ממאמצי שיקום אוכלוסייתם של הצב הרך וצב הביצה החיים בנחל ובגדותיו של האי.
איילת פריש (נולדה ב-13 באוגוסט 1972) היא יועצת אסטרטגית, פרשנית אקטואליה ואשת עסקים ישראלית.
מייסדת ובעלים של חברת "פריש ייעוץ אסטרטגי בע"מ".
פריש נולדה בשם איילת בוימל בקיבוץ להבות חביבה, אביה, וולטר, יליד פאראיבה שבצפון ברזיל.
וולטר עלה לישראל בשנת 1949 והיה מחנך בכפר הנוער מאיר שפיה.
אמה, ילידת תוניסיה וצאצאית של הרב יעקב בוקארה, היא אחות במקצועה, שעבדה במרכז לבריאות הנפש שער מנשה.
בראשית שנות האלפיים מונתה פריש לדוברת הקיבוץ הארצי, ולאחר מכן מונתה לדוברת יושב ראש הכנסת בתקופתו של אברהם בורג.
בשנת 2004 מונתה לראש מערך האסטרטגיה של שמעון פרס עת כיהן בתור המשנה לראש הממשלה והשר לפיתוח הנגב והגליל בממשלה השלושים.
בשנת 2007, עם היבחרו של פרס לתפקיד נשיא המדינה, מונתה פריש לדוברת בית הנשיא ושימשה בתפקיד זה במשך כל תקופת הקדנציה של פרס כנשיא.
פריש נודעה כמקורבתו של פרס וכאשת אמונו, הן בתקופה זו והן לאחר סיום תפקידו כנשיא.
במסגרת עבודתה בבית הנשיא, פריש הייתה אחראית על מספר יוזמות מרכזיות שהתרחשו בתקופת נשיאותו של פרס.
פריש הובילה קמפיין בינלאומי לפתיחה והשקת עמוד פייסבוק רשמי לשמעון פרס, יחד עם מייסד פייסבוק מארק צוקרברג.
אירוע השקת העמוד התקיים במרכז הבינלאומי של משרדי פייסבוק בפאלו אלטו, קליפורניה.
במסגרת השקת עמוד הפייסבוק, פרס הזמין גולשים מרחבי העולם להיות חבריו בעמוד ולהציע רעיונות לקידום השלום.
המהלך זיכה את פריש בפרס קמפיין היח"צ של השנה לשנת 2012 בתחרות האריה השואג של איגוד יועצי התקשורת בישראל.
בין השנים 2008–2013 פריש הייתה אחראית על יוזמת ועידות נשיא ישראל – "פונים אל המחר", בהן השתתפו מנהיגים, אנשי עסקים, מדענים, הוגי דעות ופוליטיקאים מכל העולם.
בוועידת הנשיא הראשונה בשנת 2008 השתתפו מנהיגים רבים מרחבי העולם, ביניהם נשיא ארה"ב ג'ורג' בוש, מיכאיל גורבצ'וב, וראש ממשלת בריטניה לשעבר טוני בלייר.
בשנת 2013 נפתחה הוועידה בירושלים בחגיגות יום הולדתו ה-90 של הנשיא פרס, בהשתתפות אורחים רבים ואישיויות בולטות מרחבי העולם, כולל נאום של נשיא ארה"ב לשעבר ביל קלינטון והופעה של ברברה סטרייסנד.
בשנת 2013 ניהלה פריש את הקמפיין והאסטרטגיה של אירוח משחקי השלום בהובלת מועדון הכדורגל ברצלונה ובכיכובם של ליונל מסי וניימאר.
משחקי השלום אירעו בעקבות הזמנתו של הנשיא פרס, ופריש המשיכה לנהל את האסטרטגיה התקשורתית ומיתוגו של הפרויקט גם בשנים שלאחר מכן.
פריש ניהלה את הקמפיין והמערך האסטרטגי של אירוע "תפילה לשלום" אשר התרחש בוותיקן ביוני 2014, בהובלת האפיפיור פרנצ'יסקוס, הנשיא פרס, ומחמוד עבאס יו"ר הרשות הפלסטינית.
פריש יזמה את הפיכת מרכז פרס לשלום, למרכז פרס לשלום וחדשנות, במסגרתו הוקם מרכז החדשנות של ישראל.
לאחר פטירתו של פרס, פריש הייתה מיוזמות הסרט מבית נטפליקס "לעולם אל תפסיק לחלום" על חייו ומורשתו של הנשיא, וליוותה את הפקתו עד להשקתו.
לאחר פרישתה מתפקידה בבית הנשיא, הקימה פריש את חברת "פריש ייעוץ אסטרטגי בע"מ" המתמחה במיתוג מנהיגים ומדינות.
פריש ייעצה לסוכנות היהודית וליצחק הרצוג בתקופה בה שימש כראש הסוכנות היהודית ועד להיבחרו כנשיא מדינת ישראל.
כמו כן הקימה "מועדון מיליארדרים" במסגרתו מספקת ללקוחותיה האמידים שירותי ייעוץ ייחודיים.
בשנת 2019 ניהלה פריש את הקמפיין והאסטרטגיה סביב הגעתן של נבחרות ארגנטינה ואורוגוואי לישראל למשחק ידידות היסטורי לקידום השלום, שנערך באצטדיון בלומפילד.
בין השנים 2020-2022 הופיעה פריש ברשימת הנשים המשפיעות בישראל של עיתון מעריב.
נוסף על פעילותה התקשורתית, פריש היא ממייסדי ויוזמי קרן ההון-סיכון "New Era Capital Partners", יחד עם אנשי העסקים גידי ארגוב, רן שמחה וזיו כונן.
פריש מכהנת כסמנכ"לית הפיתוח העסקי בקרן.
עד היום, הקרן השקיעה במספר חברות חד-קרן בולטות כגון Papaya Global, Optibus, Hyliion ועוד.
פריש מופיעה לעיתים קרובות כפרשנית לענייני פוליטיקה, מדיניות חוץ, וביטחון בחדשות הבוקר ובתוכניות ומשדרי אקטואליה שונים של חברת החדשות.
לפריש תואר ראשון בתקשורת וניהול מהמסלול האקדמי המכללה למינהל, ותואר שני בתקשורת ועיתונאות מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
נשואה לעדי, סמנכ"ל חברת הביומד "רדהיל" וסגן אלוף במילואים ביחידת שלדג, והם הורים לארבעה.
איילת רון היא במאית ויוצרת תיאטרון, מחזאית, ויזמת תרבות ישראלית, המתמחה ביצירה בימתית עצמאית פרינג'.
רון נולדה בבאר שבע, גדלה בבת ים ולמדה בתיכון חשמונאים בעיר, בצבא שירתה כמש"קית ת"ש בחיל האוויר ולאחר השירות הצבאי למדה בימוי ויצירה בבית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים.
את דרכה המקצועית החלה איילת כבמאית ויוצרת ההצגה היידי בת זונה שעלתה לראשונה בפסטיבל עכו.
ההצגה הייתה להיט פרינג' ורצה במשך שנתיים בבית ציוני אמריקה.
רון עברה לניו יורק לאחר שהוזמנה ללמד משחק באוניברסיטת ניו יורק והקימה שם ארגון בינלאומי לנשים יוצרות בשם "I Yell At" (משחק מילים על שמה), בו שימשה כמנהלת אמנותית.
רון יצרה והופיעה בפסטיבל תיאטרון הפרינג' הבינלאומי ובאוף ברודוויי עם ההצגות "מופע הג'ט לג", "הוואלס האחרון בפריז" ו"זרות".